tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על שמו נקראו רחובות בערים אשקלון בית שאן, בני ברק, באר שבע, ראשון לציון, נתיבות וירושלים.
ביחס לעיקרון של קבלת הוראות מרן סבר הרב מאזוז שהיא כוללת את דברי רבי יוסף קארו, הן בבית יוסף ובשולחן ערוך והן בשאר ספריו, כמו כסף משנה וספרי תשובותיו.
כמו רוב רבני תוניסיה אז, פסק גם הרב מאזוז שיש לומר הלל (בלא ברכה) ביום העצמאות, הוא חתם על תקנה בעניין עם שאר דייני תוניסיה.
לאחר ששמע על מעשי חילון שנעשו בישראל מטעם המדינה הוא לא שינה את ההדרכה לרבים, אך כשפתח את ישיבתו בבירה תוניס הנהיג בה אמירת תחנון ביום העצמאות כרגיל.
גם ביום ירושלים אמר תחנון.
היה נשוי לכמסאנה חנה (נפטרה בג' באדר ה'תשנ"ב).
צמח יהודה ברכה - מת בגיל 8 בתקופת הכיבוש הגרמני של תוניסיה, לדברי הוריו עקב בהלה שנבעה מהפצצות של אזור מגוריהם בג'רבה.
הרב מאיר - שימש כראש ישיבת כסא רחמים.
הרב צמח - ראש ישיבת כסא רחמים לאחר פטירת אחיו הרב מאיר.
הרב רחמים - מנהל ופוסק ההלכה בישיבה.
אביבה מרים - נישאה לרב יצחק ברדא, פוסק ומקובל, מחבר ספרים, ראש ישיבת "יצחק ירנן".
יפה - אשת הרב חנן קבלן, דיין בבית הדין "משפט וצדק" של הישיבה.
גיסיו: הרב אליהו ענקרי - מראשוני תלמידיו וממייסדי ישיבתו בתוניסיה (בעל אחותו ורידה), והרב שלמה מאזוז - דיין בג'רבה ואביו של מני מזוז, שופט בית המשפט העליון לשעבר (אח אשתו ובן דודו).
שו"ת איש מצליח, ה' חלקים (חלק א, חלק ב, חלק ג, באתר hebrewbooks)
מצמיח ישועה - חידושי ש"ס
איש מצליח - פרקי אבות
מציצה היא הליך של יניקה באמצעותו מבוצעת שאיבת נוזל לוואקום חלקי או מלא.
כל גורי היונקים נולדים עם רפלקס מציצה, אשר באמצעותו הם יונקים מזון נוזלי, כגון חלב.
הגורים אינם צריכים ללמוד את הרפלקס מכיוון שהוא אינסטינקטיבי.
בפעוטות רפלקס המציצה קיים מהלידה ועד גיל 4 חודשים.
הרפלקס מתבטא בכך שכאשר נוגעים בזווית פי התינוק הוא מפנה את ראשו לכיוון בו ננגע, פותח פיו ומוכן למצוץ.
ככל שהתינוק מתפתח, המציצה הופכת לפעולה רצונית יותר ויותר.
מרכיב המציצה של התינוק נחשב לחלק ממנגנון בן שלושה שלבים: מציצה-בליעה-נשימה.
הסנכרון בין שלושת אלה הוא הדפוס ההתפתחותי הראשון הדורש תזמון ורצף של תנועות, ומחקרים מצאו כי הוא קריטי להתפתחות הסנסורית-מוטורית, להתפתחות הקוגניטיבית, להתפתחות הדיבור והשפה, לוויסות פיזיולוגי-רגשי, לשליטה בתנוחה, לאכילה ולהאכלה, ולהתפתחות האישיות.
בעלי חיים בוגרים מסוימים משתמשים במציצה כדי לשתות, כגון בני האדם, המשתמשים בקשיות לשתייה, או העטלף הערפדי, הפוצע את טרפו ואז מוצץ את דמו.
בעל חיים נוסף המוצץ דם היא העלוקה.
היא עושה זאת באמצעות שלוש מלתעות המכילות כל אחת כ-100 שיניים זעירות.
במקביל למציצה, העלוקה מחדירה חומר נוגד קרישה בשם הירודין, העוזר להמשיך את פעולת הניקוז.
מצלמה יחידה היא טכניקת צילום הממומשת בעיקר בסרטי קולנוע או בוידאו קליפים ולעיתים אף בתוכניות טלוויזיה.
בשיטה זו מצלמה אחת ויחידה מצלמת את הסצנה בסט הצילומים.
שיטה זו מקובלת מאוד בתעשיית הקולנוע, אולם בתעשיית הטלוויזיה שיטה זו מקובלת בעיקר בסדרות דרמה (כגון: "הסופרנוס", "עמוק באדמה", ציידי הצללים, ו"אוז"), וקומדיות (כגון: "סקראבס", "קוראים לי ארל" ו"משפחה בהפרעה").
רוב תוכניות הטלוויזיה כיום אינן מצולמות בשיטה זו, אלא מצולמות באולפן טלוויזיה שבו יש שתי מצלמות או יותר (כגון: "מבט לחדשות", "פופוליטיקה", "ארץ נהדרת", "כוכב נולד", "סיינפלד", "חברים").
בשחמט, שלב המציעה (מכונה גם אמצע או מיתווך) הוא השלב השני והאמצעי של המשחק, הבא אחרי הפתיחה ולפני הסיום.
אין קו ברור המבדיל בין הפתיחה למציעה, אך קיימים ההבדלים הבאים: בשלב המציעה מפסיקים השחקנים בדרך כלל לשחק לפי הפתיחה הידועה, ועוברים למהלכים מקוריים.
כמו כן, השחקנים כבר פיתחו את רוב הכלים ועוברים לניסיונות התקפה על היריב, וכן לשימוש בטקטיקות שונות.
גם בין המציעה לסיום אין קו ברור, אולם קיימים ההבדלים הבאים: מספר הכלים קטן בהרבה, עוצמת ההתקפות נחלשת והמלכים יוצאים ממקום מחבואם.
לשלב המציעה יש הרבה פחות ניתוחים מהשלבים האחרים, כיוון שבניגוד לפתיחה, עמדת המוצא אינה ידועה ולכלים יש "חופש תנועה" גדול יותר, ובניגוד לסיום, מספר הכלים רב.
בשלב המציעה, השחקנים בוחרים בדרך כלל מטרה מסוימת ומתמקדים בה.
המטרות הנפוצות הן: התקפת מט על המלך, זכייה בחומר, הכתרת רגלי למלכה וכו'.
ביטחון המלך: הגורם החשוב ביותר הוא שמירה על ביטחון המלך, כיוון שהכנעת המלך גורמת להפסד מיידי של המשחק.
בשל כך זוהי המטרה החשובה ביותר שהשחקנים מציבים לנגד עיניהם.
חומר: יתרון במספר הכלים או באיכותם הוא גורם חשוב.
עדיפות חומרית מובילה פעמים רבות לניצחון.
ניידות: הניידות של הכלים היא מספר המשבצות אליהן הם יכולים להגיע.
ככל שלשחקן כלים ניידים יותר, כך הוא יכול לבצע מהלכים רבים ומתוחכמים יותר.
המרכז: במציעה יש חשיבות גדולה למרכז הלוח (המשבצות ד4, ה4, ד5, ה5).
הקרב העיקרי מתנהל דרכו, ושליטה בו מאפשרת שליטה בשאר הלוח, ולכן השחקנים שואפים להשתלט עליו.
מציצת אצבע היא תופעה של דחף אוראלי למצוץ את אחת מאצבעות היד.
לרוב נעשה לצורך כך שימוש באגודל.
זהו הרגל השכיח בעיקר בקרב פעוטות.
ההתנהגות מתמתנת עם הגיל, כך שניתן לראות אותה לעיתים רחוקות יותר בקרב ילדים.
היא מתקיימת גם בצורה מלאה או מעודנת יותר בקרב מבוגרים (למשל, נגיעה מהירה בשפתיים).
התופעה של מציצת אצבע אינה ייחודית לאדם והיא קיימת גם אצל פרימטים אחרים.
גם פילים נצפו כשהם מוצצים את החדק בגיל צעיר.
מציצת אצבע יכולה להתחיל כבר מהרחם.
יש עוברים הנראים כבר באולטראסאונד מוצצים אצבע.
ההרגל יכול להתפתח בכל שלב בילדות, אך רוב הילדים מוצצים אצבע בגיל 18 עד 21 חודשים.
80% מהילדים נגמלים כבר בגיל 5, אך לעיתים התופעה נמשכת גם מעבר לכך.
תינוקות חווים את העולם באמצעות הפה, והכנסת אצבעות הידיים לתוכו היא אחת הדרכים לכך.
רופאים טוענים שמציצת אצבע עלולה להשפיע על צורת השיניים יותר מאשר מציצת מוצץ, וזאת משום שהאצבע זמינה יותר לפעוט ולכן קשה יותר להיגמל ממנה.
כתוצאה ממציצת אצבע לאחר בקיעת השיניים הקבועות ייתכן שעצם הלסת תשנה את צורתה והשיניים תחרוגנה מהזווית שלהן: השיניים העליונות יבלטו החוצה והתחתונות ייכנסו פנימה.
גם בעיות בלעיסה, בליעה, דיבור ומיקום הלשון עלולות להופיע.
לעיתים מציצת אצבע יכולה לגרום לנזק בשיני החלב.
לרוב יפסיק הילד את מציצת האצבע עוד לפני בקיעת השיניים הקבועות.
פסיכולוגים ממליצים לגמול את הילד ממציצת אצבע עד גיל ארבע, אחרת יידרשו ההורים להיות שותפים בתהליך על ידי הסברת הנזקים או תכנון תוכנית פעולה.
בדרך כלל הגמילה הקשה ביותר היא בשעות הלילה.
השיטות שננקטות תלויות בגיל בו ההורה מעוניין לגמול, אם מדובר בגיל ינקות יש המניחים כפפה או גרב על כפות ידיו של התינוק ובכך מונעים ממנו להגיע לאצבעו.
בגיל מתקדם יותר, כאשר הילד מודע לגופו, יש הורים המורחים על הציפורן חומרים מרים או חריפים כדי שהילד יימנע מהכנסת האצבע לפיו בעקבות טעמה המר.
ברב־המכר לילדים שטרובלפטר מאת הרופא, הצייר והמשורר הגרמני היינריך הופמן מוצג סיפור מחורז, בו ילד בשם קונרד מוזהר על־ידי אמו שלא ימצוץ את אגודלו בזמן היעדרה מן הבית, אך עושה זאת חרף אזהרתה.
כעונש, מגיע חייט וקוצץ את אגודליו באמצעות מספריים ענקיים.
בציור הנועל את הסיפור נראה קונרד לאחר שעבר את הגמילה ה"חינוכית": הוא איננו מסוגל למצוץ, כי שני אגודליו נכרתו זה־מקרוב, גדמיו עדיין זבים דם ובכל אחת מידיו נותרו ארבע אצבעות בלבד.
הסיפור הושמט משני התרגומים הראשונים לעברית, יהושע הפרוע (לילי צדק, 1940) ויפתח המלוכלך (אורי סלע, 1975), אך הוא מופיע בתרגום שוע הפרוע (אוריאל אופק, 1985), כאשר הקיצוץ הפך בגרסה עברית זו לחלום־בלהות של הילד.
רב מצליח הכהן גאון בן שלמה הכהן, היה צאצא לשושלת גאוני ישיבת גאון יעקב הארצישראלית.
הקים את הישיבה בפוסטאט שבמצרים ועמד בראשותה עד הריגתו בשנת 1139.
נולד לרב שלמה הכהן גאון, גאון ארץ ישראל וראש ישיבת ארץ ישראל, ולסת-אל אהל.
בעת מסע הצלב הראשון, בעקבות כיבושי ערי ארץ ישראל על ידי הצלבנים, עברה ישיבת גאון יעקב מהעיר צור לחדרך הסמוכה לדמשק.
באותה תקופה עמד בראשות הישיבה אביו רבי שלמה הכהן גאון.
רבי מצליח התגורר באותה עת בעיר זו, ופעל לצד אביו, ולא ידוע רבות על חייו בשנים אלו.
כשנפטר רבי שלמה, בשנת 1127, העביר בנו רבי מצליח הכהן את הישיבה לפוסטאט שבמצרים, ועמד בראשות הקהילה הירושלמית ("אלשאמיין") בעיר, שכללה יהודים שמוצאם מארץ ישראל וסוריה.
מרכזה של הקהילה היה בבית הכנסת בן עזרא שבו התפללו בנוסח ארץ ישראל.
רבי מצליח הקים חצר ממלכתית, בה פעלו אנשי חצר, משוררים, וקשרים מסועפים עם היהודים בארצות הסביבה.
רבי מצליח נהג, כדרך הגאונים, לשאת דרשות בזמנים מיוחדים.
הדרשות כוללות דברי הלכה ואגדה, והן מבוססות על דרשותיו ופירושיו של רב סעדיה גאון.
רבי מצליח היה מקורבו של החליף אל-חאפז וקיבל ממנו גלימה של כבוד ותארים רמי המעלה: "גלאל אלמלך תאג' אלריאסה'" – "תפארת המלכות וכתר הראשות".
בשנת 1138 כיהן כוזיר מוסלמי סוני בשם רצ'ואן , שרדף את הנוצרים ואת היהודים.
כחלק מפעילותו אסר והרג את ראשי הקהילה היהודית, ובהם רבי מצליח גאון, בשנת 1139.
בהקדשה לתנ"ך כתב יד לנינגרד כתוב אחרי הקדמת הסופר:
בקטע כתב-יד של הקדשה מספר "חובת הדיינים" (מפירושו של רב שמואל בן חפני גאון), נמצאה הקדשה לכבוד בתו של רב מצליח הכהן; .
הוא מוזכר גם פעמים רבות במהדורות הדפוס של ספר הערוך של רבי נתן מרומי, המבוססות על עותק שהיה ברשותו של רבי מבורך, שהוסיף על דברי הערוך מהערותיו של רבי מצליח.
כמו כן נמצאו בגניזה הקהירית תשובות הלכתיות שהשיב.
בין כתבי גניזת קהיר נתגלה כתב יד בו מופיע ייחוסו של רב מצליח הכהן;
עזרנו בש יו [עושה שמים ו]ארץ
מן מצל[יח הכהן ראש ישי]בת גאון יעקב
בן אליהו הכה[ן ראש י]שיבת גאון יעקב
נין שלמה הכהן ר[אש ישי]בת גאון יעקב
והישישים והבחורים ויתר עם אלהינו בפרט וב[כלל
מציצה עצמית (בלעז: אוטופלשיו; Autofellatio) היא אקט של מין אוראלי שבו גבר מגרה את הפין שלו כצורה של אוננות.
רק מספר מצומצם של גברים מסוגלים מבחינה פיזית לבצע מציצה עצמית.
המקבילה הנשית נקראת אוטוקונילינגוס בה אישה מגרה את הפות של עצמה באמצעות הפה.
התופעה נחשבת נדירה בהרבה מאשר מציצה עצמית גברית וכמעט אינה מתועדת.
האגיפטולוג דייוויד לורטון מספר כי טקסטים עתיקים רבים מתייחסים למציצה עצמית במצרים העתיקה.
על פי לורטון, במגילת הפפירוס "Bremner-Rhind", בקטע בשם "Book of Overthrowing Apophis", נמצא שיר המתאר כיצד אל השמש רע יצר את האלים שו ותפנות לאחר שביצע בעצמו מין אוראלי וירק את נוזל הזרע אל האדמה.
במגילות מצריות עתיקות, מעשה זה מתבצע בדרך כלל על ידי האל אתום, ורובן מתארות רק את היריקה של הזרע או רק את האוננות, ולא את שתיהן.
מישל פוקו ציטט את חיבורו של ארטמידורוס כמכיר במעשה של "נטילת איבר המין לתוך הפה" כאחת משלוש הדרכים לבצע "יחסים עם עצמך".
מעטים הגברים שתכונותיהם האנטומיות של גמישות ואורך הפין מאפשרות להם לבצע את האקט בבטחה.
עם זאת, ניתן להגביר את יכולת הגמישות באופן יזום, באמצעות אימון גופני כגון התעמלות, כיפוף הגוף או יוגה.
הביולוגים האמריקאיים קרייג בארטל ואלפרד קינסי מצאו כי פחות מ-1% מכלל הגברים יכולים ליצור מגע אוראלי עם הפין שלהם וכי רק 2 או 3 גברים מתוך 1,000 יכולים לבצע מציצה עצמית מלאה.
מציצה עצמית היא סוגת נישה בתכני פורנוגרפיה.
בעוד כמה סרטים פורנוגרפיים כוללים מציצה עצמית, מספר שחקני פורנו ידועים בשל מיומנותם בפעולה זו, כגון רון ג'רמי.
בספרו האוטוביוגרפי של בריאן אולדיס, "The Hand-Reared Boy", הוא מתאר שנהג לבצע אוננות קבוצתית בפנימייה, ונער אחד עם פין גדול במיוחד היה מסוגל למצוץ לעצמו.
מצילי המכוניות (באנגלית Car SOS) היא סדרת טלוויזיה בריטית על שיפוץ כלי רכב המשודרת בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק ובשידורים חוזרים בערוץ 4 הבריטי וערוצים נוספים בישראל הסדרה החלה ב-2013 והיא מוגשת על ידי טים שו ופאז טאונסנד.
טים ופאז עובדים בשיתוף פעולה הדוק עם צוות מומחה לשיקום רכבים שעוזר לשחזר את המכוניות הקלאסיות של הבעלים מכל רחבי בריטניה ואירופה, ולעיתים קרובות מתחילים ממצבי תקלה או הרס חמורים.
ללא ידיעת הבעלים כאשר רכבם מוגש על ידי קרוב משפחה או חבר וזאת מכיוון שהבעלים אינו יכול להמשיך בשיקום הרכב מסיבות רפואיות או כלכליות בלתי צפויות.
לאחר מכן הבעלים מופתעים עם המכונית המשופצת שלהם באירוע מבוים על ידי שו.
בסדרה שלושה פרקים מיוחדים, אוסטין-היילי סברינג ספרייט משנת 1962, שיועדה למוזיאון הרכב הבריטי, שוחזרה בידיעת הבעלים, ושברה את הפורמט של התערוכה בשל משמעות המכונית, לאחר שנסעה על ידי צוות מרוצים שכלל את סטיב מקווין, וסר סטירלינג מוס, המופיע בפרק.
הסדרה מוגשת על ידי חובב הרכב וההנדסה טים שו והמוזיקאי והמכונאי פאז טאונסד.
טאונסנד מוביל צוות של מומחי שיקום מכוניות שעובדים בעיקר מחוץ למצלמה, אם כי שומעים אותם מדי פעם, בעיקר הופעותיו של פיל פאלמר ב"סדנה" בתוך מערכונים או רגעים קלילים בתסריט המתרחשים בתוך הסדנה.
כל פרק מתחיל בהגעה לכלי הרכב כאשר טים ופאז חושפים וסוקרים את המכונית המוצגת.
שו ידון עם קרובי המשפחה של המועמד מדוע המכונית צריכה להיות משוחזרת, בעוד טאונסנד בודק את מצב המכונית, וקובע את כמות העבודה הדרושה.
לאחר מכן, המכונית מונחת על נגרר ונלקחת לסדנה של טאונסנד, שם היא נבדקת על ידי כל צוות השיקום.
עם תחילת עבודת השיקום, שו מקבל רשימת חלפים נצרכים והוא נוסע ברחבי הארץ כדי למצוא את החלקים הדרושים, לעיתים קרובות מתוארים בצורה קומית.
שו וטאונסנד ייפרדו מדי פעם מהשחזור, וישאירו אותו בידיים הבטוחות של הצוות וזאת במטרה שיוכלו לבקר בדגמים משוחזרים אחרים של אותה מכונית, לנהוג בהם מבחן ולדבר עם בעלים אחרים.
לקראת סוף השיקום, שו מזמין את משפחתו של המועמד לדון בהקמת תרחיש מזויף או אירוע בו יוכלו להחזיר את המכונית לבעלים.
גם האירוע המבוים מוצג בדרך כלל בצורה קומית, כאשר שואו לעיתים קרובות בתחפושת לפני שחושף את עצמו ואת כוונותיו בפני הבעלים, שלאחר מכן מוצגת המכונית המשוחזרת שלו.
ספיישל שודר כפרק השלישי של העונה השלישית בהשתתפות סטירלינג מוס.
סברינג אוסטין הילי ספרייט משנת 1962, שנסע פעם בסברינג כחלק מצוות מרוץ בהשתתפות סטיב מקווין וסר סטירלינג מוס, שוחזר על ידי הצוות והוצב במוזיאון הרכב הבריטי לאחר שהושלם.
במירוץ 1962, מכונית זהה נהוגה על ידי מוס במירוץ הגיעה למקום השני, המכונית הזו נהרסה מאז, והותירה את מכונית השחזור של הצוות, כסברינג ספרייט היחידה שנותרה בעולם.
נכון לספטמבר 2023, שודרו אחת עשרה סדרות מלאות של 10 פרקים כל אחת, בתוספת 2 פרקים מיוחדים "של אתגר 7 ימים", כאשר סדרה אחת עשרה משודרת כעת.
מצלוגנתוס (שם מדעי: Macelognathus) הוא סוג קדום של דמוי-תנין, אשר חי באמריקה הצפונית במשך היורה העליון שלפני 156.3 עד 146.8 מיליון שנה מזמננו.
במקור הסוג נחשב לדינוזאור בעל קרבה לקנגנתיים, אך בהמשך סווג כדמוי-תנין מוקדם מהקבוצה הנכחדת Sphenosuchia .
הדמיון לדינוזאור קשור לאבולוציה מתכנסת עקב אורח חיים דומה.
זוחל זה ידוע מממצאי מאובנים שהתגלו בשטח Como Bluff שבתצורת מוריסון בויומינג.
הסוג נקרא בשמו בידי החוקר הידוע עותניאל צ'ארלס מארש בשנת 1884 על סמך ממצאי לסת תחתונה חלקית.
ממצאים נוספים שלו התגלו בשטחי פרויטה שבקולורדו ב-2005. הסוג מכיל מין בודד, Macelognathus vagans.
הוא דמוי-תנין בעל מאפיינים של דינוזאור ויכולת מהירה.
אולי הוא היה דו-רגלי והוא היה קל יחסית באורך של 1.2 עד 1.9 מטר בקירוב.
ככל הנראה היה צייד מהיר של טרף קטן.
הסוג האלופוס לעיתים משויך לסוג זה ונחשב למוטל בספק בשל כך.
מצלונה (באיטלקית: mezzaluna) היא סכין העשויה מלהב מעוקל ובעל ידיות משתי קצותיו.
לעיתים, המצלונה מרובת להבים, שניים ויותר, בהתאם למטרות החיתוך.
המצלונה משמשת בעיקר לקיצוץ, מקובל השימוש בה לקיצוץ עשבי תיבול, אך ישנן גרסאות המשמשות גם לקיצוץ נתחי בשר או כיכרות גבינה.
גרסה גדולה מאוד של המצלונה החד־להבית, משמשת לעיתים לפריסת פיצה.
השם מצלונה, פירושו: חצי ירח באיטלקית.
והוא התקבל מצורתו המעוקלת של להב הסכין.
זהו השם הנפוץ ביותר של הכלי, אך בשפות אחדות מקובל לתאר אותו בפשטות כקוצץ עשבים; hachoir (נהגה: ) בצרפתית, או הוקמסר ביידיש.
מצלמה בלי בושה הוא סרט מתיחות שעלה לאקרנים בשנת 1988.
קומדיית מתיחות, להלן חלק מהמתיחות המופיעות בסרט:
אישה מבוגרת מקבלת באקראי זר פרחים וברכות יום הולדת, חרף העובדה שאין זה יום הולדתה.
חברי צוות "המתחנים", יהודה בארקן וצבי שיסל, ממשיכים להטרידה בעקביות ולשוב ולהטריף את מנוחתה.
משה טימור עורך ראיונות עם נשים מבוגרות מן העדה המרוקאית, אשר משתייכות לאורח חיים מסורתי, במטרה לשמוע את עמדתן בנוגע לחוק חדש שמקדמת חברת הכנסת שולמית אלוני, העוסק בהסדרת זכויות לזוגות מאותו המין.
שוטרת עוצרת נהגים אשר חרגו בסטייה מינימלית של קילומטר אחד לשעה מהמותר בחוק, מעכבת אותם לחקירה ואף מנסה ליזום עימם קשרים אישיים תוך כדי הליך האכיפה.
קשיש לקוי ראייה מבקש מעוברי אורח לסייע לו בקריאת המספרים שעל כרטיס הלוטו שברשותו, מבלי לדעת כי מדובר בכרטיס הזוכה בפרס של מיליון שקלים.
במהלך בדיקת הכרטיס, בעל הדוכן (בגילומו של צבי שיסל) מנצל את ההזדמנות ונמלט מהמקום עם הכרטיס הזוכה.
כלב מאולף בשם "דינר" גונב מעוברי אורח שקית קניות ונמלט עמה מהמקום, אך כעבור זמן קצר שב אליהם ומשיב את השקית בשלמותה.
שימפנזה מחופשת מופיעה לפתע במרחב הציבורי ומבהילה את עוברי האורח הנקלעים למקום.
מצלמת וידאו מקצועית (נקראת לעיתים מצלמת טלוויזיה, אף על פי שהשימוש התפשט אל מעבר לטלוויזיה) היא מצלמת וידאו שנועדה לצילום מקצועי של קטעי וידאו.
בצילום במצלמת טלוויזיה נעשה שימוש בטכנולוגיה אלקטרונית, והמידע נשמר על־גבי סרט מגנטי, בשיטה אנלוגית או דיגיטלית.
זאת בניגוד למצלמת קולנוע, בה הצילום נעשה בטכנולוגיה מכנית־כימית, והמידע נשמר על־גבי סרט צילום.
המצלמה פותחה במקור לשימוש של אולפני הטלוויזיה, אך כעת היא נמצאת בשימוש נפוץ עבור קטעי וידאו למטרות ארגוניות וחינוכיות, וידאו קליפים, וצילום ישיר לווידאו.
ישנם שני סוגים של מצלמות וידאו מקצועיות: ניידות הנמצאות בשימוש באולפני החדשות, ומצלמות אולפן טלוויזיה.
מצלמות מקצועיות ניידות הן לרוב הרבה יותר גדולות ממצלמות צרכנים ונועדו להינשא על הכתף.
מַצְמֵד (בעגה: קְלָאץ', מאנגלית: clutch) הוא התקן מכני המשמש להפרדת מנוע מהאביזר שהוא מניע.
ההתקן נדרש בעיקר במנועי בעירה פנימית, שאינם יכולים להגיע למהירות אפס, אלא נדרשת להם מהירות סרק מסוימת.
לצורך אפנון מהיר של מהירות נעשה שימוש במצמד גם במנועי חשמל.
יש סוגי מצמדים שונים, ורובם מבוססים על דִסקיות חיכוך שנלחצות זו כלפי זו או כלפי גלגל תנופה באמצעות קפיצים.
הפעלת המצמד גורמת להפרדה בלחץ של הדִסקיות ולכך שהן יכולות להסתובב ביתר חופשיות.
מבחינים בין מצמד רטוב השקוע כולו בנוזל שתפקידו למנוע את התחממות ההתקן ולנקותו, ובין מצמד יבש שהוא חסר נוזל זה.
במכונית המצמד מופעל באמצעות לחיצה על הדוושה השמאלית ביותר.
הלחץ על הדוושה מועבר בעזרת תמסורת של כבלים או מערכת הידראולית למנגנון המצמד עצמו, ומוריד את הלחץ על הדיסקיות, מה שמאפשר לנהג להעביר הילוכים.
באופנוע, המנגנון הוא דומה, אלא שהמצמד עצמו מופעל על ידי מנוף המצמד הנמצא על ידית שמאל של הכידון.
כאשר משחררים את המצמד, קרי מחברים בחזרה את המנוע למוּנע, יש לעיתים להעניק למנוע מהירות סיבוב גדולה יותר מהמהירות שבה הוא מסתובב כשהוא אינו מחובר, שאם לא כן, המנוע עשוי שלא להצליח להפעיל את המערכת ולהיעצר.
ברם, כאשר מעלים את מהירות המנוע יותר מדי, התוצאה היא הנעה חזקה ופתאומית מדי של המערכת ובלאי מוגבר של המצמד.
כאשר שחרור המצמד הוא מהיר מדי יכבה המנוע.
מַצְנֵחַ הוא מתקן העשוי חופה מחומר דק, חזק וקל, אשר מחוברת לעצם כבד במטרה להאט את נפילתו באטמוספירה.
המצנח, באמצעות גרר, ממיר נפילה חופשית שנובעת מכוח המשיכה לריחוף איטי ונחיתה רכה, ששומרת על שלמותו של העצם המונחת.
בתחום הצבאי מצנחים משמשים בשעת מלחמה להצנחת צנחנים וציוד אל מעבר לקווי האויב, כדי שיוכלו לפעול בעורפו.
כמו כן, הם משמשים להצנחת טייסים ממטוסי קרב שנפגעו תוך כדי טיסה.
בתחום האזרחי משמשים מצנחים בתרבות הפנאי כספורט אתגרי.
מצנחים משמשים גם להצנחת כבאים וציוד כיבוי ביערות שהגישה אליהם קשה, וכן להצנחת מזון, מים ותרופות לאזורי מלחמה, אסון או רעב.
המצנחים משמשים גם להצנחת חלליות, לוויינים וכלי טיס בלתי מאוישים לקרקע, ובסיוע לבלימה של מטוסים בעת הנחיתה במסלולים קצרים.
כמו כן, ישנן מערכות נשק העושות שימוש במצנח לשם השהיית הפגיעה במטרה.
עקרון הפעולה של המצנח הוא הגדלת הגרר.
על גוף נופל פועלים שני כוחות: כוח הכובד, שהוא קבוע, וכוח הגרר, שגדל ליניארית לריבוע המהירות.
למשוואת התנועה יש פתרון של מהירות קבועה כאשר מושג שוויון בין שני הכוחות הנ"ל.
גוף הנופל נפילה חופשית, בתווך שאינו ריק, מאיץ (אסימפטוטית) עד להגעתו למהירות קבועה.
הגעה ל-50% ממהירות זו תיקח שלוש שניות, ל-90% שמונה שניות, ל-99% חמש עשרה שניות, וכו'.
המהירות האופיינית לצנחן עם מצנח סגור היא כ-195 קמ"ש.
פתיחת המצנח מגדילה את הגרר ומקטינה את מהירות הנפילה על פי שטח חופת המצנח.
מהירות אופיינית למצנח צבאי היא כ-5–6 מטר לשנייה, שהיא בערך המהירות המרבית שבה ניתן לפגוע בקרקע בלי לשבור עצמות.
במצנחים לשימוש ספורטיבי מקובלת מהירות נמוכה יותר.
המצנחים נבדלים בצורתם, בגודלם ובמידת השליטה שיש לצנחן על פעולתם לפי ייעודם.
ב־1495 לאונרדו דה וינצ'י תכנן ושרטט מצנח.
מצנח זה מעולם לא נבנה אך השרטוט מעיד על הבנה עמוקה של האווירודינמיקה והכוחות הפועלים על הגוף המוצנח ועל המצנח עצמו.
בשנת 1600 בנה פאוסטו ורנזיו האיטלקי מצנח שהיה נראה כמו סדין גדול ומרובע מחובר למקלות.
לאמיתו של דבר הייתה החופה קשיחה, ונועדה להציל אנשים מבניינים בוערים.
רעיונותיו מיושמים היום על ידי פעלולנים הקופצים מצוקים.
ב־21 בנובמבר 1783 המריא לראשונה הכדור הפורח המאויש של האחים מונגולפייה בשמי פריז.
באותה שנה פיתח סבסטיאן לה-נורמאנד הצרפתי מצנח שיוכל לשמש את טייסי הכדורים הפורחים.
הוא גם היה זה שטבע את השם "פאראשוט", המשמש באנגלית, בצרפתית ובשפות נוספות למילה מצנח.
הצנחן האנושי הראשון היה אנדרה-ז'אק גרנרן (Garnerin), שעבר מחופה קשיחה לבד קנבס.
המצנח היה עשוי מ־32 פיסות מחוברות של בד קנבס לבן בקוטר שבעה מטרים, והיה מחובר לסל שבו ישב הצנחן.
אשתו ז'אן ז'נבייב גרנרן הייתה בין משתמשי מצנח הראשונות.
ב־1837 ניסה רוברט קוקינג (Cocking) לצנוח עם מצנח בעל עיצוב חדש דמוי חופה הפוכה.
החופה קרסה בזמן הצניחה והוא נהרג.
בסוף המאה ה־19 הייתה קאתי פאולוס הגרמנייה לראשונה שצנחה עם מצנח שקופל לתוך תיק נשיאה.
עם המצאת המטוס בראשית המאה ה־20 עלו אפשרויות הצניחה, בשל הדינמיות הרבה של המטוס, וכן נדרש אמצעי מילוט מן המטוס בעת סכנה, וההשקעה בפיתוח מצנחים גברה.
ב-4 בפברואר 1912 נהרג פרנץ רייכלט כאשר קפץ ממגדל אייפל כדי לבחון את יעילות המצנח שהמציא.
ב־1 במרץ 1912 אלברט בארי קפץ ממטוס לראשונה.
המצנח קופל לתוך מכל בתחתית המטוס.
משקלו של בארי משך את המצנח מתוך המכל.
אחרי המלחמה יצא לדרכו פרויקט אמריקאי מקיף לפיתוח ושכלול המצנח.
הפרויקט נערך בשדה מקוק, דייטון, אוהיו.
רב-סרן אדווארד הופמן היה המפקד הצבאי של הפרויקט ופלוייד סמית' המנהל האזרחי.
תוצאת הפרויקט הייתה פיתוח המצנח מדגם A, אשר היה המצנח המוביל ב־40 השנה הבאות, כולל בעת הצניחה בנורמנדי.
קוטר חופת המשי של המצנח היה 8.5 מטרים, והיא חוברה ל־40 מיתרים.
היא נישאה בתיק נשיאה על הגוף.
כך הסיכוי להינצל ממטוס בוער היה גדול בהרבה.
לזלי אירווין, מתכנן מצנחים וצנחן חובב, נבחר לצנוח ראשון.
ב־28 באפריל 1919 הוא צנח ממטוס usd9, אשר טס במהירות של 128 קמ"ש בעת הצניחה, ובגובה של 1,500 רגל.
עם הגיעו לארץ הוא שבר את רגלו.
מיד לאחר מכן הקים אירווין עם שותף נוסף מפעל למצנחים דגם A.
הגרמנים אף הם ראו את החשיבות הרבה של המצנח כחלק חשוב ובלתי נפרד מהמטוס, ומציודו של הטייס.
ב־1930 הם השיקו פרויקט משלהם, בראשות תיאו קנאקי, מהנדס אווירונאוטיקה, שמקום מושבו היה בשטוטגרט.
הכוונה הייתה לנקוט גישה מדעית יותר בכל הקשור למבנה המצנח.
במאי 1941 התבצעה הצניחה הגדולה של צבא גרמניה הנאצית בקרב על כרתים.
הכוונה הייתה למנוע מהבריטים להשתמש בשלושת שדות התעופה החשובים באי.
נתיב הים אל האי היה סגור, ופריצתו הייתה עלולה להיות איטית ולחשוף את התוכנית כולה.
לשם נחיתה מהירה וחשיפה מינימלית נעשה שימוש באחד מפיתוחי הפרויקט של קנאקי, המצנח המפרשי הדו-שלבי.
רצועה הקיפה את מיתרי המצנח והחזיקה אותם קרוב זה לזה, ובכך לא נתנה לחופה להיפתח עד הסוף.
הצניחה לפיכך הייתה מהירה מהרגיל.
בהמשך הצניחה שחרר הצנחן את הרצועה והחופה נפתחה לחלוטין והאטה את הצניחה עד הקרקע.
צוותו של קנאקי התמודד גם עם סוגיה מורכבת של גידול במהירות המטוסים עד גבול מהירות הקול.
במהירויות אלו אי אפשר היה עוד לקפוץ מהמטוס, ולפיכך פותח כיסא המפלט, היורה את הצנחן אל מחוץ למטוס עם כיסא הטייס שלו.
במקביל, צוותי הפיתוח האמריקאים עבדו על יישום השימוש בחומר חדש שיחליף את המשי, שאספקתו וקצב ייצורו לא היו מהירים מספיק.
הם בחרו בניילון, חומר סינתטי מבוסס נפט, שפותח על ידי חברת "דופונט".
מלוא ייצור הניילון, שלושים מיליון טון, הופקע לצורך ייצור המצנחים.
בתקופת המלחמה נולד מקצוע חדש: מקפלי מצנחים.
החוטים המחברים את החופה לרתמה חייבים להיות ישרים.
הם חוברו בגומיות והקיפול בוצע כך שהמצנח נפתח בהדרגה למניעת הסתבכויות.
המצנח הנפוץ בשימוש בעלות הברית היה ה־T4 המבוסס על דגם A.
קוטרו היה 8.5 מטרים ומיתריו סינתטיים.
לחייל לא הייתה כל השפעה על פעולת המצנח.
הוא נפתח מכובד משקלו של הצנחן, ולא על ידי משיכת חוט.
הנחיתה הייתה במיקום מקרי לפי כיוון הרוח, ללא אפשרות כיוון.
המצנח בשירות תוכנית החלל האמריקאית
מיד לאחר המלחמה התחילה התוכנית האמריקאית לכיבוש החלל, ובמקביל לה גם התוכנית הרוסית.
ורנר פון בראון, מפתח הטיל הגרמני וי 2, ומדענים גרמניים נוספים הגיעו לאחר המלחמה לארצות הברית וצורפו לתוכנית החלל.
הם ידעו איך לתכנן טיל ולהטיסו לחלל אך לשם הנחתתו גייסו לשירותם את תיאו קנאקי, מומחה המצנחים שעבד בשירות הצבא הגרמני בשנות ה־30 וה־40. המצנחים שתכנן קנאקי היו מערכת של רצועות חזקות, ברוחב 50 מילימטר, שנלקחו מפס הייצור של יצרן כובעים.
הרצועות סודרו במבנה של קורי עכביש, וכך יכלו לשחרר עודפי אוויר, כדי שהמצנח לא יקרע בתנאים הקשים של נחיתה מגובה רב, ושל מטען כבד.
תא הנחיתה של החללית אפולו 11 שקל 5,000 קילוגרם, והוצנח על ידי שלושה מצנחים שחוברו אליו.
בסך הכול בוצעו 32 הצנחות במסגרת תוכנית אפולו וכולן הסתיימו בשלום.
מצנחי הבלימה של מעבורות החלל בימינו אינם שונים באופן מהותי מהמצנחים של תיאו קנאקי.
גם הם מצנחי רצועות, ורוחב הרצועות הוא 50 מילימטר.
שימוש נפוץ במצנח בלימה בצי האמריקני הוא בנחיתת מטוסים על נושאת מטוסים.
כמו כן נעשה שימוש בנחיתות של מטוסים שונים על מסלולים קצרים.
ישנן מערכות נשק העושות שימוש במצנח לשם השהית הפגיעה במטרה.
כך למשל, הפצצה BLU-107 דורנדל מתוצרת צרפת, המשמשת להריסת מסלולי המראה מצוידת במצנח לשם השהית הפגיעה לאחר הטלתה ובכך היא מקנה למטוס המפציץ את המסלול את האפשרות להטיל את הפצצה מגובה נמוך מבלי להיפגע מהפיצוץ.
שימוש ייחודי במצנח נעשה גם בטיל נגד קרינה הבריטי ALARM, באופן המקנה לו יכולת "שוטטות" (Loitering).
גם פצצות תאורה המיועדות לירי מרגמות ותותחים מכילות מצנח הנפתח בגובה מסוים שניתן לכוונו טרם הירי.
כבר ב־1934 בוצעה הצנחת כבאים לאזור שרפה קשה לגישה.
ב־1939 קמה יחידת כבאים מוטסת בארצות הברית.
ציוד הכבאי היה מצנח עגול, מצנח חזה לחירום, קסדת פוטבול מרושתת, נגד פגיעת ענפים, חבלים, אתים, גרזן וכלים חיוניים נוספים.
המצנח העגול הוא איטי וקשה לניווט ושליטה.
ב־1964 הומצא "מצנח הכנף" המרובע על ידי דומינו ג'אלאבר ונכנס לשירות יחידות הכבאים בשנת 1982. האוויר זורם מעל החופה ומתחתיה, כמו בכנף מטוס, וכך ניתן למצנח כוח עילוי כתוצאה מהפרשי הלחצים מעל ומתחת.
מבנה המצנח גם מאפשר לו לנוע קדימה במהירות של 40 קמ"ש לעומת שמונה בלבד במצנחי החופה העגולה.
מצנח זה גם קל מאוד לניווט וכיוון באמצעות חבלי כיוון.
ב־1979 המציא ביל בות' פטנט שנקרא מערכת שלוש הטבעות, המאפשר לנתק במהירות את המצנח הראשי לפני שפותחים את המצנח הרזרבי בעת הצורך.
המערכת דורשת משיכה קלה במשקל של שני ק"ג בלבד והטבעות נפרדות זו מזו והמצנח מתנתק מגוף הצנחן.
מערכת זו באה להחליף את המערכת של קייקוול, שנועדה במקור לשחרר את המצנח לאחר נחיתה, אך נדרשה גם כדי לשחרר את המצנח הראשי לפני שימוש בזה הרזרבי.
הסרבול של המערכת של קייקוול גרמה למותם של מספר צנחנים עד שהוחלפה על ידי המערכת של בות'.
ב־1983 המציא ביל בות' את הרתמה הכפולה המאפשרת לשני אנשים לצנוח יחד, מחוברים לאותו המצנח.
השימוש ברתמה זו הוא בעיקר לצורכי צניחה אתגרית להרפתקנים וחובבים.
בימינו נפוצים בקרב חובבי הצניחה והצניחה החופשית מצנחים מלבניים שלרוחבם תעלות אוויר, המאפשרות ניווט קל וחסר מאמץ של המצנח.
ענפי ספורט שהתפתחו עם פיתוח המצנחים היעילים החדשים הם ספורט מצנחי הרחיפה, המאפשר ריחוף ממושך לפני הנחיתה, ומצנחים המחוברים לסירה ועולים בעת תנועתה של הסירה קדימה, ומקנים חוויית ריחוף דומה.
מטרתו של המצנח המבצעי לקצר את שהותו של הצנחן בשמים, כדי שפגיעותו תהיה קטנה במידת האפשר, אך מאידך מהירות נפילה גדולה מדי עלולה לסכן את חייו או בריאותו של הצנחן.
במצנח המבצעי הצניחה מבוצעת באמצעות פתיחת מצנח אוטומטית.
המצנח מחובר לגוף המטוס ברצועה בעלת חוזק ידוע, הקטן משמעותית ממשקלו של הצנחן.
כאשר הצנחן קופץ מן המטוס, ועל גבו המצנח, נמתחת הרצועה המחוברת למצנח.
בעוד הצנחן נופל נפילה חופשית, המצנח נמשך מתוך אריזתו.
כאשר מסתיים תהליך פתיחת המצנח, נשאר הצנחן תלוי לשבריר שנייה על חבל זה, עד שמשקלו של הצנחן קורע אותו והוא משתחרר.
עקב המהירות הגבוהה בה פוגע הצנחן בקרקע, תרגולת הפגיעה כוללת גלגול שמטרתו פילוג המכה בין העצמות בגוף להקטנת עוצמת החבטה שסופג כל איבר.
קיימים סוגים שונים של מצנחים מבצעיים, בעלי חופות בגדלים שונים.
מצנח אמריקני – מהירות הנפילה בהגעה לקרקע היא כ־5 מטר לשנייה.
למצנח ארבע רצועות תלייה וכיוון.
מצנח צרפתי – מהירות פגיעה בקרקע של כ־6 מטר לשנייה.
מצנח רזרבי – מצנח נוסף, המקופל על בטנו של הצנחן.
הצנחן פותח אותו ידנית במקרה חירום, כלומר כאשר המצנח הראשי אינו נפתח.
מהירות הפגיעה בקרקע כ־7 מטר לשנייה.
למצנח שתי רצועות תלייה וכיוון.
מצנח הרחיפה דומה למצנח בצורתו אך הוא למעשה כנף רכה המייצרת עילוי תוך תנועתה באוויר בצורה זהה לכנף מטוס.
הכנף במצנח רחיפה עשויה מבד סינתטי שחדירותו לאוויר נמוכה.
הכנף שומרת על צורתה מכוח לחץ האוויר המתפתח בתאי החופה כאשר אוויר זורם על פני שפת ההתקפה שלה.
קיפול מצנחים הוא משימה תובענית וקפדנית.
ברתמת צניחה קיימים שני מצנחים, ראשי ורזרבי.
את המצנח הראשי יכול לקפל הצנחן שעומד להשתמש במצנח או מקפל מצנחים מוסמך (פֵּקֱר, מאנגלית: Packer).
את המצנח הרזרבי יכול לקפל רק מקפל מצנחים המוסמך לקיפול מצנחים רזרביים.
בצה"ל ממונה על מלאכת קיפול המצנחים יחידת מקפלות המצנחים.
מצלמת רפלקס בעצמית אחת , היא משפחת מצלמות המיועדות הן למקצועיים והן לחובבים.
תפעולה של טיפוס מצלמה זו גמיש מאוד, ומאפשר לראות לפני הצילום את התמונה שתתקבל, לשלוט ידנית בגודל הצמצם ובמהירות התריס, כדי להשיג תוצאות רצויות.
מצלמות רפלקס הן המצלמות הטובות ביותר, להן מיטב הביצועים והיכולות, ובהן הושקעה מיטב הטכנולוגיה בתחום הצילום במשך כמה עשורים.
אחד הסממנים החיצוניים של המצלמה הן העדשות המתחלפות, המאפשרות לצלם בזוויות, במרחקים, ובתנאי תאורה שונים.
בתחילת המאה ה-21 החל מעבר של צלמים מקצועיים וחובבים למצלמות רפלקס דיגיטליות, אשר החליפו בהדרגה את מצלמות סרטי הצילום.
במצלמה נעשה שימוש במראה (2) הממוקמת בין העצמית (1) לבין סרט הצילום (או החיישן במצלמה דיגיטלית) בזווית של 45 מעלות.
מראה זו מטילה את התמונה על מסך מיקוד (5) ומשם דרך מנסרה מחומשת (7) לעינית ואל עינו של הצלם (8) לבסוף.
בזמן הצילום מתרוממת מראה זו, והאור מהעדשה מגיע אל תריס שנפתח (3) והאור שמקורו בעצם המצולם מגיע לסרט הצילום (4) או החיישן.
ייחודה של מערכת זו הוא יכולתו של הצלם לראות בדיוק את התמונה המתקבלת בעדשה המחוברת למצלמה, במקום להתבונן בדמות העצם המצולם, מצידה של העדשה כמקובל במצלמות רגילות.
במקביל לשימוש במצלמות אלו השתמשו במצלמות רפלקס בעלות שתי עדשות (TLR): אחת הקרינה את התמונה על סרט הצילום והשנייה על עינו של הצלם כמו ב-SLR, רק עם מראה קבועה שאיננה מתרוממת.
החיסרון המובנה בשיטת שתי העצמיות הוא כפול: לרוב, התמונה המתקבלת שונה מעט מזו שרואה המצלם, ולזוג העדשות עלות כפולה בהשוואה לזו של עדשה יחידה.
מצלמת רפלקס דיגיטלית היא בעלת מבנה דומה מאוד למצלמת רפלקס לפילם, אך חיישן אור דיגיטלי (CCD או CMOS) מחליף את סרט הצילום.
במצלמות אלו משתמשים צלמים מקצועיים וחובבים מתקדמים.
העלות של מצלמות רפלקס עומדת על 350-1,000 דולר לתצורה בסיסית או בסיסית מתקדמת.
במצלמות ה-DSLR הראשונות, ההבדל היחיד בינן לבין מצלמות הפילם היה חיישן דיגיטלי.
עם הזמן פותחו מצלמות SLR דיגיטליות לחלוטין, שבהן נוספו תכונות כמסך צפייה, תפריטים וחיבור למחשב.
גודל חיישן המצלמה מכתיב את גודל ומשקל העדשות.
השימוש בחיישן גדול משפר את איכות התמונה (הוא מקטין את כמות הרעש האלקטרוני, בשל קליטת אור יעילה יותר), אך גם מעלה את מחיר המצלמה.
מצלמות רפלקס דיגיטליות נותנות מענה לרוב החסרונות של מצלמות דיגיטליות רגילות כמו תמונות איכותיות, מחזור צילום מהיר, ראייה מקדימה חדה, ושימוש ברגישות גבוהה (ISO) ללא חשש לרעש וכתוצאה מכך, לגרעיניות של התמונה.
חסרונות של מצלמת הרפלקס הדיגיטלי הם, מלבד העלות הגבוהה, חוסר יכולת מובנית לראות בעינית בזמן החשיפה, זמן שבו המראה מתרוממת כדי לאפשר לתריס לקבל אור מהעדשה, וכאשר המראה מתרוממת, נחסם האור מהעינית.
כדי לעקוף בעיה זו, הוספה תכונה בשם Live View, המאפשרת לראות את המצולם על המסך האחורי במקביל לעינית, אפילו בעת החשיפה.
כמו במצלמות קומפקטיות, כיום יש גם אפשרות לצלם וידאו בפורמט HD על-גבי מצלמות רפלקס, אם-כי לא בכל הדגמים ישנה מערכת אוטו-פוקוס שהיא יעילה מספיק עבור צילום וידאו.
אחד הדגמים בהם מותקנת מערכת אוטו-פוקוס שמותאם במיוחד לצילום וידאו, הוא הקנון 70D, שבו למעשה כל הפיקסלים בחיישן משחקים תפקיד במערכת האוטו-פוקוס.
חידוש זה, משנת 2013 נקרא בשם Dual Pixel System, והוא מבטיח שינוי דרמטי של מגבלה ידועה זו.
חיסרון ידוע של מצלמות רפלקס נובע ממבנה המנגנון שלהן, והוא גודל ומשקל.
סרבול המצלמה בולט במיוחד לנוכח המזעור המרשים של מצלמות דיגיטליות שאינן ריפלקס.
חיסרון זה מקבל לאחרונה פתרון בדמות מצלמות חסרות מראה (ILEV - Interchangable Lens Electronic Viewfinder) שכוללות עדשות מתחלפות, תריס מכני וחיישן גדול כמו במצלמת רפלקס סטנדרטית, אך במקום העינית האופטית הן כוללות עינית אלקטרונית המייתרת את מנגנון המראה המוכר במצלמות רפלקס, שמסרבל מאוד את מצלמות הרפלקס הרגילות.
בעיה נפוצה שקיימת במצלמות רפלקס דיגיטליות היא הצטברות גרגירי אבק על החיישן, עקב החלפת עדשות.
ישנן חברות שניסו להתגבר על הבעיה באמצעות הרעדה אולטראסונית של החיישן.
אחת החברות, Sigma, התקינה מחיצה שקופה ואטומה בין החיישן לבין העדשה, כך שאין אפשרות לאבק לחדור אל תא החשיפה.
במקרה שאין מנגנון שכזה, נדרשת התערבות של טכנאי לניקוי החיישן, אם-כי כיום יש גם קיטים מסוגים שונים, לניקוי עצמי של החיישן, באמצעים מיוחדים שבהם אין מגע ישיר בין כלי הניקוי לבין החיישן.
מצלמה דיגיטלית דמוית SLR היא מצלמה דיגיטלית המאפשרת להתבונן בעצם המצולם דרך העצמית, באנגלית: (Through-The-Lens - TTL), אך לא על ידי שימוש בעינית אופטית.
במקום זאת, מוקרנת הדמות על מסך ה-LCD של המצלמה (בשיטת Live-View המוכרת ממצלמות רפלקס), או בעינית האלקטרונית שלה (במידה וקיימת) שהיא למעשה מסך ממוזער בו מתבוננים דרך עינית.
זאת, לעומת מצלמת SLR "אמיתית" שבה צופים בנושא הצילום דרך העינית האופטית, בעזרת מראה ומערכת עדשות.
העינית האלקטרונית היא ברזולוציה נמוכה מהעינית האופטית והתגובה שלה איטית, אבל ניתן לקבל באמצעותה דמות שאינה מוסטת, תוך שימוש במנגנון דיגיטלי פשוט יותר מהמנגנון האופטי.
במצלמות דמויות SLR לא ניתן בדרך כלל להחליף את העצמית, לכן מקובל לשלב בהן עדשות זום או סופר-זום, אשר חלקן חורג בהרבה ביכולותיו, מהמקובל בעדשות המיועדות ל SLR.
גודל החיישן מכתיב למעשה את גודל ומשקל העדשות אשר אמורות לשרת אותו, ומתקיים למעשה, יחס-ישר בין גודל החיישן, לבין גודל העדשות המתוכננות עבורו.
ישנם מספר יתרונות למנגנון האלקטרוני על פני המנגנון האופטי: בגלל השימוש בעצמית קבועה, אין במצלמה דמוית רפלקס חשש ללכלוך המנגנון האלקטרוני הפנימי בעת החלפת העדשות, וניתן לצלם בו סרטוני וידאו.
תכונה זו של צילום וידאו, קיימת היום ברוב מצלמות ה-DSLR וזה נעשה דרך המסך ולא העינית, בשיטת Live-View, היות שבעת חשיפה רצופה ב SLR כפי שהדבר מתבצע בעת צילום וידאו, המראה נמצאת במצב העילי שלה, מצב שבו היא חוסמת את האור אשר אמור להגיע אל העינית.
מצלמת רשת (או מצלמת אינטרנט) היא מצלמת זמן אמת, אשר ניתנת לצפייה באמצעות ה-World Wide Web, מסרים מיידיים או תוכנת צפייה ייעודית.
באופן כללי, מצלמה דיגיטלית השולחת תמונות לשרת אינטרנט, בין אם ברציפות ובין אם באופן מרווחי.
מצלמת רשת היא גם שמה של סדרת מצלמות וידאו אשר מתחברות ישירות למחשב למטרות שיחות וידאו דרך האינטרנט.
מצלמת הרשת הראשונה כוונה אל מכונת הקפה במחלקת מדעי המחשב באוניברסיטת קיימברידג'.
המצלמה כוונה אל מכונת הקפה על מנת לחסוך לאנשים העובדים בבניין את האכזבה של להגיע לחדר ולמצוא את מכונת הקפה ריקה.
מצלמת רשת זו התחילה את פעילותה המקוונת בנובמבר 1993, וסיימה אותה לאחר שכובתה סופית ב-22 באוגוסט 2001. עדיין ניתן לצפות בתמונה האחרונה שנלכדה על ידי המצלמה באתר הבית של מצלמת הרשת.
מצלמת רשת מפורסמת נוספת היא המצלמה של ג'ני שצילמה את עצמה החל משנת 1996.
בדומה לטכנולוגיות חדשות רבות אחרות, מצלמות הרשת מצאו את דרכן לאימוץ מסחרי מוקדם ולהתקדמות טכנולוגית מסחררת על ידי התעשייה הפורנוגרפית.
לתעשיית הפורנוגרפיה נדרשה תמונות "חיות" ועל כן הם פנו למפתח הולנדי אשר הוביל את תחילת השימוש במצלמת רשת בזמן אמת, אשר זמינה גם כיום בצורות שונות.
בתחילה טכנולוגיה זו שימשה ועידות וידאו פרטיות, אך מהר מאוד היא הגיעה לאינטרנט בה משתמשים בכל רחבי העולם השתמשו בטכנולוגיה זו על מנת לצפות במצלמות רשת של משתמשים אחרים.
בעוד הצירוף "מצלמת רשת" משמשת, בין השאר, לתיאור טכנולוגיה זו, המילה "רשת" מוחלפת לעיתים בשם הקטגוריה של הווידאו המצולם (כגון "מצלמת פורנו").
כיום ישנן אלפי מצלמות רשת המספקות תמונות בזמן אמת של בתים, משרדים ומבנים אחרים.
כמו כן, ישנן מצלמות המאפשרות צפייה מקיפה בזמן אמת בערים ואזורים כפריים.
תמונות המגיעות מלוויינים מגיעות אף הן לאינטרנט.
ישנן מצלמות רשת המשמשות לניטור של תנועה בכבישים (עם מצלמת תנועה), מזג אוויר (מצלמת מזג אוויר) ואפילו הרי געש (מצלמת הרי געש).
בעוד שיכולות מצלמת הרשת צורפו לתוכנות המסרים המיידיים כגון Yahoo Messenger, Google Talk, AOL Messenger, MSN Messenger ו-ICQ, כך החלו המשתמשים לקיים שיחות וידאו אחד-לאחד דרך האינטרנט.
כיום ישנם מיליוני משתמשים ברחבי העולם המשתמשים בתוכנות אלו למטרה זו.
בשל החיבור הקבוע של המצלמה לרשת האינטרנט, קיימת סכנה שסוס טרויאני מתוך המחשב יאפשר למשתמשים לא מורשים גישה וצפייה דרך המצלמה.
לכן מומחי אבטחה ממליצים, בין השאר, למשתמשים לכסות את מצלמות הרשת שלהם.
בתחילת 2005, פורסם בפורום אינטרנטי, שניתן לנצל את כוחם של מנועי החיפוש על מנת לאתר מאות מצלמות רשת פרטיות ברחבי העולם, שאינן מאובטחות כראוי, וניתן לצפות דרכן ללא סיסמה או זיהוי כתובת IP.
מצלתיים הן כלי נגינה ממשפחת כלי ההקשה.
הן מורכבות משתי מצילות עגולות עשויות מתכת, וצלילן מופק על ידי הקשתן זו בזו.
המצילתיים משמשות בעיקר בתזמורת סימפונית, בתזמורת כלי נשיפה ובתזמורת צועדת.
ביצירות הן מופיעות בעיקר ברגעי השיא של היצירה.
הכלי המשמש חלק במערכת התופים קרוי מצילות, שהן הגדרה כוללת יותר לכלי, ואילו מצלתיים מתארות סוג מסוים של מצילות.
מצמוץ הוא הסגירה והפתיחה המהירות של העפעפיים.
הוא פעולה הכרחית של העין המסייעת לפזר דמעות ולהסיר גורמים מגרים ממשטח הקרנית והלחמית.
בממוצע, מצמוץ לוקח מעט יותר מעשירית שנייה.
מהירות המצמוץ עשויה להיות מושפעת מגורמים כגון עייפות, פגיעת עין, תרופה ומחלה.
אדם ממצמץ בממוצע 15 פעמים בדקה.
שיעור המצמוץ מוחלט על ידי "מרכז המצמוץ", אבל עשוי להיות מושפע על ידי תמריץ חיצוני.
כאשר בעל-חיים (בדרך-כלל אדם) בוחר למצמץ רק עין אחת בתור אות לאחר בקביעה חברתית (צורה של שפת-גוף), הפעולה נקראת קריצת-עין.
לעומת זאת, ישנן חיות (לדוגמה, צבים ואוגרים) הממצמצות את עינן האחת ללא תלות בעינן השנייה.
המצמוץ מספק לחות לעין על ידי שטיפה בדמעות וחומר סיכה שהעיניים מייצרות.
העפעף מספק יניקה לרוחב העין מצינור הדמעות אל כל גלגל העין לשמירה מהתייבשות.
נמצא שהעפעפיים סגורים בין 3 ל–8 אחוזים מזמן הערות של האדם — הרבה יותר משנחוץ כדי לשמור על העין לחה.
מחקר שפורסם בשנת 2024 מציע שלמצמוץ יש תפקיד נוסף: כשהתמונה אינה משתנה, הקולטנים בעין עוברים הסתגלות ומפסיקים לקלוט.
המצמוץ בעצם מכבה את התמונה ומדליק אותה מחדש.
בנוסף, המצמוץ מגן על העין מגורמי גירוי.
הריסים הם שערות הצומחות מהעפעף העליון והתחתון היוצרות קו הגנה נגד אבק וגורמים מזיקים אחרים המזיקים לעין.
הריסים לוכדים את רוב הגורמים המזיקים לפני שהם מגיעים אל גלגל העין.
ישנם מספר שרירים השולטים בהחזר המצמוץ.
השרירים העיקריים, השוכנים בעפעף העליון ואחראים לפעולת הסגירה והפתיחה הם שריר העין החוגי (Orbicularis oculi) והשריר מרים העפעף העליון (levator palpebrae superioris).
התכווצותו של שריר העין החוגי סוגר את העין, בעוד הרפייתו ובמקביל התכווצות שריר מרים העפעף העליון פותח את העין.
שריר המולר (או שריר העפעף העליון) ושריר העפעף התחתון אחראים להרחבת העין.
שרירים אלו אינם אחראים למצמוץ גרידא, אלא חיוניים גם בפעולות רבות אחרות, ביניהן גם פזילה וקריצת-עין.
תינוקות אינם ממצמצים באותו שיעור כמבוגרים, למעשה תינוקות ממצמצים רק בשיעור ממוצע של פעם או פעמיים בדקה.
הסיבה להבדל אינה ידועה, אבל ההשערה המוצעת היא שתינוקות אינם דורשים את אותה הכמות של סיכוך עין כמבוגרים בגלל שפקיחת עיניהם קטנה יותר יחסית למבוגרים.
בנוסף, תינוקות אינם מייצרים דמעות במהלך החודש הראשון לחייהם.
תינוקות גם ישנים בכמות משמעותית יותר שינה ממבוגרים, וכדלקמן, עיניים עייפות ממצמצות יותר.
לעומת זאת, במשך הילדות שיעור המצמוץ גדל, ועד גיל ההתבגרות, הוא בדרך-כלל שווה למבוגרים.
גברים ונשים אינם נבדלים בשיעור המצמוץ הספונטני, המוערך בממוצע של 10 מצמוצים בדקה בסביבת מעבדה.
ברם, כאשר העיניים מתמקדות בעצם למשך זמן ממושך, כמו בקריאה בספר או בצג מחשב, שיעור המצמוץ פוחת לבערך 3 - 4 פעמים בדקה.
זוהי הסיבה העיקרית להתייבשות העיניים ולהתעייפותן בזמן קריאה.
מצמוץ העיניים עלול להיות אמת-מידה לאיבחון מצבים רפואיים.
לדוגמה: מצמוץ מופרז עלול לסייע לאבחן התקפה של תסמונת טורט, שבץ, ואפילו הפרעה במערכת העצבים.
שיעור מופחת של מצמוץ מיוחס למחלת פרקינסון, לחולים מבט חודר ניכר ודמוי-ערמומי אשר ניתן לזיהוי בקלות.
מידת המצמוץ יכולה להעיד על מצב נפשי: אנשים מדוכאים מצמצו עד 18 פעמים בדקה לעומת 28 פעמים במצב נפשי טוב.
מצלצלים היא תוכנית טלוויזיה מסוגת שעשועון רוויה בחידונים, ששודרה בערוץ 10 בין השנים 2007–2008 בשידור חי מבודפשט שבהונגריה.
הפורמט שבו "מצלצלים" משודרת משודר באופן מקומי בכ-60 מדינות בעולם, בעיקר באירופה, כל מדינה בשפתה, ועם הצוות הלאומי שלה (מנחים ועורכי התוכנית).
הרעיון שמאחורי התוכנית היה להשתמש ב"שעות המתות" (לא פריים טיים) שבלוח השידורים, בהן כמות הצופים מועטה ומחירי הפרסום זולים, כמקור הכנסה הממומן ישירות על ידי הצופים.
העיקרון הכלכלי שמאחורי התוכנית הסתמך על העובדה, שחלק מההוצאות התפעוליות של ערוץ הטלוויזיה כולל שידור בשעות בעלות מדרוג (רייטינג) נמוך, וכל הכנסה שניתן לייצר בשעות אלה, מהווה רווח נקי.
"מצלצלים" בהוראת צלצול טלפון (הפועל "לצלצל", בזמן הווה, רבים).
מהתוכנית מצלצלים (בחזרה) אל הצופים, כדי להעלותם לשידור
הצופים מצלצלים ללא הרף אל התוכנית, בניסיון לעלות לשידור
"מצלצלים" במשמעות של (עשיית) מזומנים
שידוריו החלו בספטמבר 2001. לאחר עלייתו של ערוץ זה, קמו ערוצים דומים נוספים ברחבי העולם, אשר שידרו אף הם תוכניות בפורמט זה.
חלק מערוצים אלו שידרו באמצעות לוויין תקשורת באופן רציף לאורך כל שעות היממה, וחלקם הועברו בשעות שידור "מתות" על ידי ערוצי טלוויזיה שונים, בתמורה לחלק מהרווחים.
התוכנית הגיעה לערוץ 10 כשיתוף פעולה בין הערוץ לבין חברת Telemedia InteracTV, הרשומה בקפריסין, אשר הפורמט בבעלותה, ומפיקה את התוכנית בפועל ממרכז אולפנים אשר נמצא בבודפשט.
ממרכז זה, משדרת החברה את התוכניות לכ-60 מדינות בעולם (כל מדינה והתוכנית המקומית שלה).
בתחילת הדרך, שודרה התוכנית בימים ראשון עד חמישי בין השעות 13:00 ל-15:00. לאחר מכן, התוכנית שודרה בכל ימות השבוע בשעות הלילה, בסביבות השעות 00:30 עד 03:00.
התוכנית היא תוכנית חידונים לקהל הצופים בבית.
התוכנית מוגשת על ידי מנחה צעירה ומצולמת באולפן צבעוני, כאשר המצלמה נעה ללא הרף ומשדרת דינמיות.
התפאורה מצועצעת (קיטשית) ומורכבת מעצמים בגדלים שונים ובצורות גאומטריות שונות ומשונות, כאשר פעמים לא מועטות, צורתם אמביוולנטית או כלל לא מזוהה, וכוללת גם מסכי טלוויזיה שטוחים, המקרינים את אנימציית פתיח התוכנית ללא הרף.
ברקע מושמעת מוזיקה קצבית, מְלֻוּוָה (מדי פעם) באפקטים קוליים, כגון קולות של רשרוש מטבעות, צלצולי טלפון ומחיאות כפיים.
כל זאת, במטרה לעורר את הצופה (בשעות הלילה המאוחרות), ולתת לו הרגשה של כיף, דינמיות, עליצות כללית והרגשה שכדאי להשתתף.
רוב התוכנית מורכב ממונולוג ארוך ומאולתר של המנחה, שעיקרו שכנוע של הצופים להשתתף, וגם הסברים אודות החידות המוקרנות על המסך, אופן ההשתתפות וחוקי התוכנית.
מדי מספר לא קבוע של דקות (לרוב, מדי כמה דקות, לעיתים, מדי כמה עשרות דקות (20, 30 ואפילו יותר, ולפעמים, מדי כמה שניות), נערכות שיחות טלפון קצרות של התוכנית והמנחה עם הצופים בבית, המנסים לפתור את החידות.
סכומי הזכייה בתוכנית מוזכרים באופן תדיר ומופיעים באופן קבוע, גדול, ולעיתים מונפש, על המסך, על מנת לשדל את הצופים להשתתף.
מספר שיחות הטלפון המועברות לאולפן מדוד מאוד, כאשר לפעמים ההפקה מנצלת פרקטיקה זו, ומנסה לשדר לצופים את ההרגשה שאין להם מתחרים בשעות הללו, ושהפרס עומד ומחכה רק להם.
בתחילת הדרך, שיטת ההשתתפות הייתה על ידי משלוח הודעת SMS בעלות של חצי שקל, וקבלת הודעת תשובה, הכוללת שאלת ידע כללי, שעליה יש לענות במסרון נוסף, מהר ככל האפשר, בעלות של 4.50 שקלים (סך הכול, 5 שקלים לכל ניסיון השתתפות).
בעקבות ביקורת ציבורית , שונתה שיטת ההשתתפות להתקשרות למספר טלפון בחו"ל, בעלות של חמישה שקלים, ומענה על שאלת ידע כללי, מהר ככל האפשר.
בחודשיה הראשונים, הוגשה התוכנית על ידי לבנת קראוס.
בשלב זה, שודרה התוכנית ברצועת הצהריים וספגה ביקורות רבות.
כשהתוכנית הועברה לשעות הלילה, על פי דרישת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, נוצר צורך להפוך אותה לדינמית ומשעשעת יותר.
בשלב זה, התווספה לתוכנית מנחה נוספת - גילי ברסלרמן, אשר הנחתה את התוכנית עם לבנת, לסירוגין (בימים שונים).
העברת התוכנית לרצועת הלילה פגעה ברייטינג התוכנית וחתכה אותו בחצי.
בהמשך, צורפו מנחות נוספות: שירלי פרקש, שהנחתה את התוכנית לזמן קצר בלבד (כשבועיים-שלושה), וכנרת אריאלי, שהחליפה לבסוף את לבנת.
גילי ברסלרמן שידרה את התוכנית במשך כשנה וחצי, ועזבה לטובת לימודים בישראל.
כנרת אריאלי הנחתה במשך עוד כחודשיים, ולאחר מכן, הוחלט בערוץ 10 על סיום שידורי התוכנית.
ביולי 2013, כארבע וחצי שנים לאחר רדתה של התוכנית מהמסכים, חזרה התוכנית באותו פורמט, באותו ערוץ ובאותה רצועת שידור לילית תחת השם "Moon Time", אך עם מספר הבדלים: לוגו חדש, פסקול חדש, אולפן חדש, צוות הפקה חדש, מנחות חדשות, תמהיל (יחס סוּגֵי) חידות שונה ועלות השתתפות יקרה יותר עבור הצופים.
חידות פשוטות - שמטרתן להראות לצופים שיש אפשרות קלה להרוויח את הפרס (הכסף).
דוגמה לכך היא בקשה למצוא שם של עיר או בעל חיים כלשהו בטבלת אותיות, המופיעה על המרקע.
חידות אמביוולנטיות - הנתונות לפרשנות סובייקטיבית של הצופה, כגון סיכום של ספרות ומספרים, המצויים בתבנית גאומטרית, כאשר חלק מהספרות מוסתר חלקית, ובתמונה מופיעים סימנים, אשר ניתנים לפרשנויות שונות (כמו ספרות רומיות).
עם פתרון חידה, המנחה אינה מסבירה את הפתרון, אלא עוברת מייד לחידה הבאה.
ככל שעובר הזמן, וחידה אינה נפתרת, סכומי הפרס מועלים.
מדי פעם, מכניסה הפקת התוכנית אלמנט של הגבלת זמן לפתרון החידה, המוסיפה עניין ומתח.
לעיתים, כאשר "נתקעים" על חידה מסוימת יותר מדי זמן, הפקת התוכנית מחליטה לעבור לחידה אחרת.
גם במקרה זה, מוצג רק הפתרון הסופי, והמנחה אינה מסבירה את הפתרון.
ההכנסות מגיעות מהצופים, המבקשים להשתתף בתוכנית.
כל צופה, המבקש להשתתף, משלם עלות השתתפות של 5 שקלים.
הצופה מתקשר ונדרש לענות על שאלת ידע כללי, במהירות המקסימלית .
הצופה שענה הכי מהר בכל תקופת זמן עולה לשידור.
על מנת לחסוך בהוצאות, וגם בהתאם לדרישות החברה המפעילה, התוכנית משודרת מאולפנים בהונגריה, אשר עלות השימוש בהם לשעה זולה ביחס לאולפנים בישראל.
בראשית דרכה, עלתה התוכנית לשידור ברצועה יומית בשעות אחר הצהריים.
הקהל הישראלי, ובעיקר בני נוער, אשר לא הכיר עד כה את הפורמט הזה, הגיב בהיענות רבה.
סיפורים רבים פורסמו בתקשורת על צופים, ובהם בני נוער רבים, אשר השקיעו מאות שקלים בניסיונות להשתתף בתוכנית.
זאת, על אף האזהרות וההסברים כי ההשתתפות בתוכנית מוגבלת לבני 18 ומעלה.
ביקורת ציבורית רבה הושמעה באמצעי התקשורת השונים, ובאתרי הבלוגים וקטעי סאטירה שונים נוצרו בנושא זה.
הביקורת הייתה על רדידות התוכנית, המניפולציות המתבצעות בה כדי להשפיע על הצופה, חוסר ההגינות בשיטת ההשתתפות, ועל תקלות טכניות.
בין השאר, הוגשה תובענה ייצוגית כנגד ערוץ 10, בטענה כי נתונים טכניים מקריים משפיעים על מהירות קבלת התשובה באמצעות מסרון, ובכך הופך המשחק למשחק הגרלה, האסור על פי חוק העונשין (ת.א.
בעקבות הביקורת, החליטה מועצת הרשות השנייה להגביל את שידור התוכנית לשעות הלילה, החל מהשעה 22:00, ובכך, למנוע, במידה מסוימת, מבני נוער לצפות ולהשתתף בתוכנית.
הביקורת גרמה גם לשינוי שיטת ההשתתפות, מהסתמכות על מסרונים, למספר טלפון קווי רגיל (בחו"ל).
על אף הביקורת, התוכנית השיגה את מטרותיה, והפכה את שעות השידור המתות למקור הכנסה.
בעקבות זאת, זכייניות ערוץ 2, רשת וקשת, החלו בשידור תוכניות מתחרות בפורמט דומה בשם "צלצול הכסף" (בהנחיה, לסירוגין, של שי-לי שינדלר, שרון חיימי וקרין פוזיילוב) ו"לילה לבן" (בהנחיית ירון ברובינסקי ושני שחקני משנה).
זאת, חרף ניסיונותיו של ערוץ 10 למנוע מהלך שכזה.
לאחר ירידת ה"באז" סביב התוכנית, ועלייתו של ערוץ 20, אשר שידר את "האח הגדול", ההכנסות מהתוכנית פחתו.
אבי אלקלעי, עורך התוכנית "מצלצלים", טען אז כי אין צידוק כלכלי להמשך שידורה של התוכנית.
על התוכנית נעשו מספר פרודיות, בהן הפרודיה של הצמד שוגר זאזא, "מצלצלים עובדים עליכם בעיניים".
הסרטון הפרודי יצא בשנת 2008 וזכה למאות אלפי צפיות.
צפיות הסרטון צוחק גם על נשיא ארצות הברית באותה תקופה "ג'ורג' בוש הבן" ואף גם על המדינה "הונגריה" שהיא הייתה בעלת התוכנית
מצלמה נסתרת היא מצלמת וידאו או מצלמת סטילס אשר איננה נראית לעין על ידי המצולמים או אשר מוסווית לאובייקט אחר לצורך צילום אנשים ללא ידיעתם.
מצלמות נסתרות הפכו פופולריות לצורכי אבטחה ולצורכי מעקב סמוי.
מצלמות נסתרות רבות מובנות כיום בתוך חפצים ביתיים נפוצים כגון גלאי עשן, שעוני רדיו, גלאי תנועה, כובעים, צמחים וטלפונים סלולריים.
מצלמה נסתרת עשויה לפעול בתקשורת קווית או בתקשורת אלחוטית.
מצלמה חוטית תהיה מחוברת לטלוויזיה, וידאו טייפ או מכשיר PVR, בעוד שמצלמה נסתרת אלחוטית מסוגלת להעביר סיגנל וידאו למקלטי וידאו ברדיוס של עד מספר מאות מטרים.
חלק מתוכניות המצלמה הנסתרת בטלוויזיה הובילו לתביעות משפטיות או שנאסרו לשידור משום שהאנשים אשר צולמו בהם נתפסו במצבים מביכים או לא נעימים.
מצלמות נסתרות רבות במיוחד הותקנו בקוריאה הדרומית, שם הן נקראות "מולקה" ומותקנות למטרת פשעי מין דיגיטליים.
מצלמות נסתרות משמשות כיום למטרות שונות:
המצלמות הנסתרות הפכו פופולריות בקרב אנשים המעוניינים לעקוב אחר המתרחש כאשר הם נעדרים מביתם, בעיקר על מנת למנוע פריצות וגנבות ועל מנת לפקח ולהשגיח שהמטפלת עושה עבודתה נאמנה ולא מתעללת בילדיהם או בהוריהם המבוגרים.
סוגה קולנועית וטלוויזיונית בה מותחים אנשים אשר נבחרים באקראי (בעיקר באמצעות שחקנים אשר שותפים למתיחה) וגורמים להם להאמין למציאות מפוברקת כלשהי.
מטרת סרטי ותוכניות המצלמה הנסתרת היא לצלם את הנמתחים ללא ידיעתם ולעיתים רבות במצבים מביכים, על מנת שהצופים יוכלו לחזות בתגובותיהם.
שידורם של תוכניות וסרטי המצלמה הנסתרת מחייבת את הסכמתם של הנמתחים.
בתוכניות מציאות רבות כיום המשתתפים מצולמים על ידי מצלמות נסתרות אשר מתעדות את מעשיהם לכל אורך היממה כאשר הם אינם יודעים איפה ומתי הם מצולמים.
נעשה שימוש גם מצלמות נסתרות בתחקירים עיתונאיים (בהם בדרך כלל גם העיתונאי מסתיר את זהותו האמיתית):
על מנת להיכנס למקומות אשר הכניסה אליהם אסורה בפני עיתונאים או במקומות בהם הכניסה לעיתונאים מותרת אבל נאסר על העיתונאים לצלם.
על מנת לחשוף מעשים כלשהם אשר מתועדים בנוכחות המצלמה.
מצלמות נסתרות משמשות גם צלמי פפרצי אשר מעוניינים לחשוף את החיים הפרטיים של ידוענים.
כאמצעי ביון ולצורך חקירות משטרתיות.
השימוש במצלמה נסתרת עלול לפגוע בזכות לפרטיות.
מספר חוקים עוסקים בנושא זה, בהם חוק האזנת סתר (1979) וחוק הגנת הפרטיות (1981), המסדיר את השימוש במצלמות נסתרות.
החוק אוסר על פגיעה בפרטיותו של אדם ללא הסכמתו, לרבות צילום או הקלטת סרטונים ללא רשות.
החוק מונה מספר מקרים חריגים בהם השימוש בהקלטה כזו מותר, בהם מקרים הנוגעים לביטחון הציבור או הביטחון הלאומי, וכאשר ההקלטה חיונית למטרות עיתונאיות.
על פי תקדימים משפטיים, קיימת ציפייה סבירה לפרטיות במרחבים פרטיים, בהם בתים ודירות פרטיות, מקומות עבודה, בתי עסק, חדרי הלבשה ושירותים.
במקומות מסוג זה, צילום או הקלטה של אדם ללא ידיעתו עשויה להוות הפרה של חוק הפרטיות.
במקומות עבודה מותר להתקין מצלמות רק בידיעת העובדים ורק באופן המצמצם את הפגיעה בפרטיות העובדים למינימום.
לעומת זאת, בשטחים ציבוריים פתוחים, בהם רחובות, פארקים ובנייני ממשלה, מותר השימוש במצלמות נסתרות למטרות חוקיות.
מצלמת לייקה היא מצלמת 35 מ"מ, שמיוצרת על ידי חברה גרמנית בעלת אותו השם.
המצלמה הראשונה בשם זה נבנתה בשנת 1914 על ידי גרמני בשם אוסקר ברנק (Oscar Barnack) אשר עסק במכניקה עדינה ועבד עבור מפעל לייצור מיקרוסקופים "לייץ" (Leitz).
המצלמה נבנתה לשימושו הפרטי של ברנק.
תחילה צילמה תמונות במידות 36X24 מ"מ על סרט גליל ברוחב 35 מ"מ שיוצר עבור מצלמות הראינוע.
עשר שנים לאחר מכן, החל לייץ' בשיווק מהדורה משופרת של המצלמה תחת השם המסחרי "לייקה", צירוף של "לייץ" ו"קא-מרה", דהיינו מצלמה).
זו הייתה המצלמה המדויקת הראשונה בעולם.
הותקנה בלייקה עצמית מתוכננת מעולה בעלת מפתח f/3.5, אך איכות התמונות נפגמו כתוצאה מ"גרעניות" אשר נתגלתה לעין כאשר הסרט הקטן הוגדל למידות התמונה המקובלות.
חברת "לייקה" פיתחה גם סטוריבורד מיוחד בשם סליל לייקה, בו נעשה שימוש בהפקות טלוויזיה שונות.
מצמיח קרן ישועה היא הברכה החמש עשרה בתפילת שמונה עשרה, אחת משלוש עשרה ברכות הבקשה בתפילה זו, והאחרונה בקבוצת ברכות הבקשה הנוגעות לנושאים לאומיים ולהשבת קיומה של האומה העברית כאומה עצמאית (יחד עם ברכת המשפט, ברכת קיבוץ גלויות, וברכת ירושלים).
עניינה של הברכה הוא בקשה מהאל כי יביא את הגאולה על ידי המשיח, שעל פי המסורת יהיה מבית דוד.
מקור הברכה בנוסח בבל, ובנוסח ארץ ישראל ברכה זו לא הייתה קיימת כלל אלא נכללה בתוך ברכת בונה ירושלים.
ובנוסח רומניא הוסיפו: לְעַמּוֹ יִשְׂרָאֵל)
ככל הנראה ברכת מצמיח קרן ישועה נתקנה מאוחר יותר ביחס לשאר הברכות שבתפילת העמידה ולא התקבלה בכל נוסחי התפילה.
לפי המדרש, תפילת שמונה עשרה במקורה כללה רק שבע עשרה ברכות:
הוספה זאת לא התפשטה בכל מקום וניתן לראות שבנוסח ארץ ישראל הברכה כלל אינה מופיעה.
במקום זאת מופיעה הבקשה של צמיחת קרן דוד בתוך ברכת בונה ירושלים והיא כלולה בה הן בעיקר הברכה והן בחתימתה, זאת כדברי התלמוד הירושלמי: .
בגרסה זו חותמת הברכה במילים: "בא"י אלוהי דוד בונה ירושלים".
אף בנוסח הביננו של התלמוד ירושלמי הושמט כל אזכור לברכת מצמיח קרן ישועה.
לפי נוסח זה מתיישבים בפשטות דברי המשנה (הארץ-ישראלית) הקובעת: "בכל יום מתפלל אדם שמונה עשרה".
לפי התלמוד הבבלי לעומת זאת המשנה אינה כוללת את ברכת המינים שנתקנה מאוחר יותר.
סיום הברכה מוזכר בתלמוד הבבלי (פרק ערבי פסחים) שם נכתב:
דצלותא (של התפילה, כלומר: הברכה המסיימת את התפילה צריכה להיות) מצמיח קרן ישועה
דאפטרתא (של ההפטרה, כלומר: הברכה שיש לומר בסיום קריאת ההפטרה) - מגן דוד.
מקור "וְקַרְנו תָּרוּם בִּישׁוּעָתֶךָ" היא בתפילת חנה במשכן, התפילה לפני עלי הכהן, אשר עליה, לפי המסורת, מושתתת התפילה.