tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ילדות ומאבקי הנעורים: פסיכולוגיה התפתחותית (הוצאת יזרעאל, 1962)
אישיות אזוטרית: סינדרום סכיזואידי (הוצאת יזרעאל, 1967)
הפציינט ואני: (מעבר להעברה) (הוצאת יזרעאל, תשל"ג)
טניס ופסיכולוגיה (פאנטא ריי - ההוצאה לאור של המכון לפסיכותרפיה אנליטית, תשל"ד (1974)
פסיכותרפיה על חם, המכון לפסיכותרפיה אנליטית, 1974
פסיכולוגיה לא לפסיכולוגים (זמורה-ביתן, 1983)
אנשי היישוב כינוהו דוד השומר.
קרמן נולד בפינסק שברוסיה הלבנה.
בשנת 1924 עלה לארץ ישראל עם הוריו ואחיו.
המשפחה התמקמה בתל אביב ברחוב שלום עליכם 48 והקימה שם מאפייה (מאפיית קרמן) בהיותו בן שבע עשרה עזב את הבית והלך לעבוד בפרדסים של רחובות.
הוא השתלב בין הפועלים הערבים למד את שפתם ואת מנהגיהם.
"סדרני ההסתדרות" ניסו לסלקו בכוח מהעבודה בגלל שלא היה מאורגן בהסתדרות.
דוד לא נכנע להם ושמר על מקום העבודה.
אומץ ליבו וכוחו הפיזי משך את תשומת לבו של בעל הפרדסים משה סמילנסקי שמינהו לשומר.
ב-1930 היה בין מקימי קבוצת "אגרוף", קבוצה מאנשי "בית"ר", שמטרתה הייתה בין היתר להגן על פועלים חברי התנועה הרוויזיוניסטית מפני הטרדות של "סדרני ההסתדרות", שניסו לסלקם בכוח ממקומות העבודה ואיימו על מעסיקיהם.
כמו כן, הגנו על תהלוכות של "בית"ר" מפני התקפות של אנשי "פלוגות הפועל".
ב-1932 הצטרף לקבוצת שומרים ששמרה על קו צינור מים באזור השרון.
ב-1933 התמנה לשומר בהרצליה ב' במקום השומר שנפצע.
הוא התגורר אצל משפחת מאירסון הוריה של גולדה מאיר.
ב-1934 התמנה לשומר בבת ים, אז "בית וגן", והיה השומר העברי הראשון של בת ים.
לפני בואו הופקדה השמירה בידי שומר ערבי בשם אבו עזד.
באותה תקופה הייתה בת ים ישוב קטן ומבודד בחולות שבין יפו לכפר הערבי נבי רובין בדרום.
היישוב סבל מגנבות ושוד, שיירות גמלים שבאו מעזה בדרכן ליפו עברו בין בתי היישוב וגנבו מכל הבא ליד.
דוד מנע את מעבר השירות ביישוב, הרתיע את הגנבים ושיפר את מצב הביטחון בבת ים.
שמו יצא בכל האזור, התושבים היהודים כינוהו "דוד השומר", ערביי יפו כינוהו "דאוד אל נטור", בשלב מסוים הצטרף אליו אחיו חיים קרמן.
בשנים 1947-1946 נעצר קרמן לעיתים תכופות על ידי הבריטים בגלל סיוע לארגון האצ"ל.
במלחמת העצמאות השתתף בהגנה על בת ים.
לאחר קום המדינה התמנה לאחראי על הביטחון של בת ים.
מיומנותו בתפישת גנבים הביאה לכך שישובים שונים פנו למועצת בת ים בבקשת סיוע כמו קיבוץ גליל ים שסבל ממכת גנבות ממטעי הבננות.
דוד תפס את הגנבים ואת הסוחרים שהיו קשורים בגנבה.
בתום מלחמת סיני ב-1956 נתבקש דוד על ידי השב"כ לתרום מניסיונו ללכידת ראשי ה"פדאיון" בעזה.
קרמן התגורר בבת ים עד ימיו האחרונים, ובה נפטר ב-1990. הובא למנוחות בבית העלמין הדרום.
"דאוד אל נטור", דוד השומר בערבית, היה הכינוי שאליהו נאוי (בעבר מזכיר אגודת השומרים) שאל לתוכנית הרדיו שהגיש.
מחבר "צמח דוד" ו"מקדש דוד" על התלמוד.
מת בסיביר בעת מלחמת העולם השנייה.
נולד במינסק לעקיבא רפפורט, נכדו של רבי עקיבא איגר, ולשרה חיה שארלאט.
בגיל 13 התפרסם כבעל ידיעות לא רק בתחום התורני אלא גם במתמטיקה ובכמה שפות.
זמן מועט לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה נצטוו הוריו, שהיו בעלי אזרחות אוסטרית, לעזוב באופן מידי את גבולות רוסיה.
המשפחה פנתה לדנציג, שם נתמנה האב כמורה הוראה בקהילה היהודית.
בהיותו כבן 25 הצטרף ללימודים בישיבת פוניבז', לשם הגיע עם חיבור המוכן לדפוס בשם צמח דוד.
כעבור שנתיים, לאחר סיומה של המלחמה, הזמינו הסבא מסלובודקה להצטרף לכולל החדש בישיבה.
הרב רפפורט התנה זאת בהבאתו לדפוס של חיבורו, דבר שלא עלה בידו קודם לכן עקב חסרון ממון.
ה"סבא", הרב נתן צבי פינקל, הבטיח לקיים בקשה זו, אך מצבו הכספי של הכולל לא אפשר מילוי הבטחה זו מיד.
הרב רפפורט שכלל את חיבורו שיצא בסופו של דבר בשנת תרפ"ה.
בשנת תרפ"ח התקבל להיות ריש מתיבתא בישיבת "אהל תורה" בברנוביץ', בראשות הרב אלחנן וסרמן.
בתחילה סירב הרב רפפורט להשמיע שיעורים שכן היה שקוע בענייני קדשים, אך כעבור זמן חילקו ביניהם הרב רפפורט והרב וסרמן את אמירת השיעורים.
בשנת תרצ"ב פרסם בבילגוריי חלק שני של "מקדש דוד", שעסק אף הוא בסדר קדשים.
בשנת תרצ"ה פרסם חלק שלישי לספר, שעסק בענייני סדר טהרות, וחלק רביעי בענייני סדר זרעים.
חלק חמישי של "המקדש דוד", העוסק בענייני סנהדרין, היה ערוך ומוכן לדפוס אך כתב-היד אבד יחד עם שאר כתביו.
עם פלישת הגרמנים לפולין ותחילתה של מלחמת העולם השנייה נמלט הרב רפפורט יחד עם הישיבה לווילנה ומשם עברה הישיבה לטרוקי הסמוכה.
עם השתלטות הסובייטים על ליטא בקיץ של 1940 עברה הישיבה לעיירה סימילישוק, שם המשיך הרב רפפורט ללמד.
עקב התנכלויות הסובייטים נאלץ הרב וסרמן לברוח לקובנה והישיבה נשארה בפיקוחו של הרב רפפורט.
בשבת פרשת בהעלותך, י"ט בסיוון, עצרוהו הסובייטים בישיבה באמתלה של הדרכון הזר שהיה בידו ושלחוהו לעומק ברית המועצות למחנה עבודה.
אשתו, הרבנית פרומה לבית גריגראס שלה נישא בשנת תרצ"א, הוגלתה למקום אחר.
תלמידיו טמנו בקרקע ארגז עם חידושי תורתו.
אחר המלחמה חיפשו התלמידים את הארגז אך לא מצאוהו.
יש האומרים כי הפולנים חפרו והוציאו את כתבי היד והשמידום.
הרב רפפורט נתגלגל למחנה עבודה הסמוך לעיר פטרוזבודסק באזור הקרילי-פיני שבו הקור היה עז.
אסירי המחנה הועסקו בחטיבת עצים ובעבודות פרך.
הם ראו שהרב רפפורט איננו מסוגל לעבודה זו וביקשו להקל עליו בהעסיקם אותו בעבודות קלות יותר.
גם במחנה המשיך הרב רפפורט לעסוק בכתיבתם של חידושי תורה.
במהלך שהייתו במחנה חשש מאכילת מאכלות אסורים והסתפק במים ובלחם היבש אשר ניתן לאסירים.
כאשר אמרו חבריו למחנה שעליו לאכול משום פיקוח נפש, ענה: "לאחרים יודע אני להתיר, אבל על עצמי עלי להחמיר, שכן אין מי שיתיר לי אכילת טרפה".
כך נהג גם כשגופו נחלש מאוד בימיו האחרונים.
ביום טוב הראשון של ראש השנה התש"ב ביקש שיתקעו בפניו תקיעת שופר וביום השני קרא אליו שני יהודים אחר תקיעת השופר, רגעים לפני מותו, וביקש מהם להיות עדים למותו לבל תישאר אשתו הרבנית עגונה.
הובא למנוחות בג' בתשרי, צום גדליה התש"ב, בשדה עזוב שבו נקבר גם הרב רוזובסקי מווילנה.
לרב רפפורט לא היה ילדים.
מקדש דוד חלקים א-ב, חלקים ג-ד באתר HebrewBooks
רודרמן הוא היסטוריון ורב רפורמי.
פרופסור להיסטוריה, להיסטוריה של המדע ולתולדות עם ישראל, העוסק בעיקר ביחס שבין תורה ומדע בעת החדשה המוקדמת (בעיקר המאה ה-16 עד המאה ה-18 באיטליה ובמרחב ההשפעה האינטלקטואלי שלה בפרט ובאירופה בכלל).
הוא מתמקד בעיקר בתהליכי המודרניזציה המוקדמים של היהדות ובמלומדים יהודים שניסו לבצע הרמוניזציה בין עולם המדע והתגליות החדשות לבין עולם האמונה הדתית והקבלה ובהם יוסף שלמה דלמדיגו, דוד ניטו, דוד גנז, טוביה כהן, אברהם בן חנניה יגל ועוד.
רודרמן נולד בעיר ניו יורק.
התחנך בסיטי קולג' של ניו יורק (B.A., 1966), בבית המדרש לרבנים באמריקה, באוניברסיטת קולומביה (M.A., 1968) ובהיברו יוניון קולג' בניו יורק (1971).
את לימודיו לתואר דוקטור בהיסטוריה יהודית עשה באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים ב-1975.
לאחר תפקידי הוראה ומחקר באוניברסיטת מרילנד (1974–1983) ובאוניברסיטת ייל (1983–1994), התמנה לממונה הקתדרה על שם יוסף מאירהוף להיסטוריה יהודית מודרנית באוניברסיטת פנסילבניה, הוא גם ראש המכון ללימודים מתקדמים במדעי היהדות על שם אלה דריווף (Ella Darivoff Center for Advanced Judaic Studies).
הוא מכהן כנשיא האקדמיה האמריקאית למחקר יהדות (American Academy for Jewish Research).
הוא מכהן כמנהלו של המרכז למחקרי יהדות מתקדמים בפילדלפיה.
בשנת 1996 הוענק לרודרמן דוקטורט לשם כבוד מהיברו יוניון קולג'.
בשנת 2001 זכה בפרס למפעל חיים בהיסטוריה מאת הקרן לתרבות יהודית (Foundation for Jewish Culture).
מלמד גם באוניברסיטה העברית בירושלים.
דוד ריאחי (30 בנובמבר 1928 – 9 במרץ 2013) היה פייטן בעל שם עולמי, מחבר לחנים ומורה לפייטנים המובילים בישראל, בהם החזן משה חבושה והרב חגי בצרי.
את תורת הפיוט למד מהפייטן אשר מזרחי, שרבים מלחניו מושמעים ברוב בתי הכנסת הספרדיים בישראל.
עוד בעודו ילד שר בפני מלך תוניסיה.
במשך שנים רבות היה תלמידו של מנהיג יהדות תוניס, רבי מצליח מזוז, שנרצח במולדתו לאחר מלחמת ששת הימים על ידי מתנקש ערבי.
ריאחי נולד בתוניסיה בעיר תוניס, נין לרבה הראשי של תוניסיה נסים ירחי.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 עלה עם משפחתו לישראל והשתקע בירושלים.
לאחר מספר שנים עבר עם משפחתו לנתניה, לאחר שהרב דוד שלוש רבה הראשי של העיר, הזמין אותו לשמש כחזן קבוע בבית הכנסת המרכזי בעיר, שבו הקים לימים מקהלה שתלווה אותו בתפילותיו.
למרות המעבר לנתניה, לא שכח את קהל מעריציו בירושלים.
מדי פעם היה מגיע לעיר הקודש לסלסל את שירת הבקשות בבתי הכנסת העתיקים של שכונת נחלאות.
שמעו של הרב דוד ריאחי פתח בפניו דלתות רבות הן בישראל והן מעבר לים.
מעת לעת היה מוזמן לביתו או לסוכתו של הרב עובדיה יוסף, ושם היה שר, כמו כן נטל חלק באופן קבע בהילולה המסורתית הנערכת מדי שנה בישיבת כיסא רחמים בבני ברק.
ריאחי לא פסק להופיע בפני קהל גם בגיל מאוחר.
בגיל 79, נענה להזמנת הרב שלמה חדד, שהיה בעבר תלמידו, לנצח על פתיחת עונת שירת הבקשות בבית הכנסת העתיק אבוהב, ובהזדמנות זו הוענקה לו תעודת הוקרה מטעם 'קול רינה וישועה' – המכון לשירה ופיוט, על תרומתו הכבירה בתחום הפיוט.
הופיע בבית אבי חי וקבל שי הוקרה על תרומתו האדירה לפיוט בארץ ישראל.
בגיל 83 החל מצבו הבריאותי להידרדר, ובשל כך נאלץ לבטל הזמנות מעבר לים.
הוא נפטר בגיל 85, ונטמן בבית העלמין בנתניה.
במהלך שנות יצירה רבות הלחין וחיבר עשרות פיוטים, שהפכו עם השנים לנכסי צאן ברזל של השירה היהודית, כגון 'גואל יבוא', 'עזרי עזרי' ו'רבים רדפוני'.
הלחן המוכר ביותר שלו הוא 'ושמרו בני ישראל' במקאם נהוונד, שמושר בכל בתי הכנסת הספרדים-ירושלמים כל ליל שבת.
דוד רוזן (נולד בשנת 1950) הוא לשעבר נציב תלונות הציבור על מייצגי המדינה בערכאות.
קודם לכן היה שופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב וראש המחלקה המשפטית במשרד נציב קבילות חיילים, בדרגת אלוף-משנה.
רוזן נולד בכפר סבא ב-2 באפריל 1950, בנו של דב רוזן, קצין משטרה ולאחר מכן מפקד משטרת כפר סבא.
למד בבית הספר היסודי "ברנר" ובתיכון כצנלסון, שניהם בכפר סבא.
בילדותו חלה בשיתוק ילדים ונותר עם פגיעה ברגלו.
היה חניך בתנועת הנוער "הנוער העובד" וחבר בגרעין "יעלון" שיועד לקיבוץ גרופית שבערבה, אולם עקב הפגיעה ברגלו לא גויס יחד עם שאר חברי הגרעין.
כדחוי שירות למד כלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים תואר ראשון ב-1971. התנדב לשירות בצה"ל והוצב אצל היועץ הכספי לרמטכ"ל.
במקביל לשירות הצבאי למד משפטים באוניברסיטת תל אביב וסיים את לימודיו ב-1977. בשנים 1977–1979 התמחה בפרקליטות הצבאית הראשית ובפרקליטות מחוז המרכז.
בשנת 1979 הוסמך כעורך דין והוצב בפרקליטות הצבאית כתובע צבאי ואחר כך כסנגור, וכפרקליט פיקוד המרכז.
ביוני 1988 מונה לסנגור הצבאי הראשי.
כסנגור הגן בין היתר על אל"ם יהודה מאיר, שהורשע במתן פקודה בלתי חוקית להכות עצירים בכפר ביתא ובכפר חווארה.
שירת בצה"ל עד 1994, ותפקידו האחרון היה ראש המחלקה המשפטית במשרד נציב קבילות חיילים, בדרגת אלוף-משנה.
מיד עם שחרורו מצה"ל, בנובמבר 1994, מונה לשופט בבית משפט השלום בתל אביב.
במאי 2004 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי תל אביב.
ב-12 באוגוסט 2016 מונה לנציב תלונות הציבור על מייצגי המדינה בערכאות, ונכנס לתפקידו ב-2 בינואר 2017. ב-30 בדצמבר 2021, פרש מתפקידו זה.
זכה באות אביר איכות השלטון 2016 בקטגוריית הרשות השופטת מטעם התנועה לאיכות השלטון.
נשוי לעידית, קלינאית תקשורת, ואב לשלושה בנים.
זיכה את יעקב נאמן, שר המשפטים לשעבר, בהרכב של שלושה שופטים, מאשמת מסירת תצהיר כוזב לבית המשפט העליון ומתן עדות שקר
זיכה את אביגדור קהלני, שר המשטרה לשעבר, מאשמת הפרת אמונים ושיבוש הליכי חקירה
זיכה, מטעמי הגנה מן הצדק, את יגאל תומרקין מהתבטאויות נגד חרדים
הרשיע את יעקב נמרודי ואת הסופר אריה קרישק, בשיבוש הליכי משפט ב"פרשת נמרודי גימל", בדצמבר 2002 .
הרשיע את הנאשמים בפרשת דיסקונט השקעות
פסק דין הנדלמן: ב-2003 פסק שסעיף 236 ב-1(ב) בפקודת מס הכנסה, האוסר על אדם להיקרא יועץ מס ולתת ייעוץ מס, עומד בסתירה לחוק יסוד: חופש העיסוק ובטל מעיקרו.
זהו מקרה יחיד שבו בוטל סעיף חוק בבית משפט השלום, ובעקבותיו נחקק "חוק הסדרת העיסוק בייצוג על ידי יועצי מס, התשס"ה-2005", שבו הודגשה החשיבות של הגבלת העיסוק בייעוץ מס למורשים בלבד
זיכה את הנאשמים בתיק הלבנת הון בבנק הפועלים.
בפסק הדין כתב על המצב בו חומרי חקירה הועברו להגנה רק שנה לאחר הגשת כתב האישום: "התנהגות המדינה היא התנהגות נפסדת." בנוסף כתב השופט רוזן: "הצהרות המדינה ניתנו ללא צפייה של מי מהתובעים בקלטות ...
המדינה הצהירה בבתי המשפט הצהרות בלתי מדויקות, בלשון המעטה ...
מדובר בהתנהגות בלתי נסבלת." הנאשמים זוכו על בסיס הגנה מן הצדק ולגופו של עניין
בפרשת הולילנד הרשיע את אהוד אולמרט, אורי לופוליאנסקי ושמונה נאשמים נוספים.
רוזן ישב כדן יחיד במה שהוגדר כ"פרשת השחיתות הגדולה בישראל" ועשה היסטוריה כששלח לראשונה ראש ממשלה למעצר ממושך בפועל.
בפסיקתו עורר גל אהדה ארצי רבתי וסומן כאחד מהלוחמים הגדולים בשחיתות.
(גם מורשע שלו לשעבר, הסופר אריה קרישק, מ"פרשת נמרודי", פרסם מאמר מטלטל בשבחו של רוזן); ערעורי הנידונים בעליון זכו למענה חלקי בלבד, כאשר בית הדין העליון משאיר את כמעט כל ההרשעות על כנן, אגב ביקורת מסוימת על השופט רוזן עצמו.
בית המשפט העליון קיבל חלקית את ערעורו של אולמרט, וזיכה אותו מחמת הספק מקבלת שוחד בפרשת הולילנד, אך הותיר על כנה את הרשעתו בקבלת שוחד בפרשת הזרע.
בעקבות הזיכוי הוקטן עונשו לשנה וחצי מאסר בפועל.
בראשית 2018, עם שחרורו מהכלא פרסם אהוד אולמרט ספר אוטוביוגרפי בו תקף את רוזן
משפטים בולטים נוספים בהם שפט הם אלו נגד השופט דן כהן, אסי אבוטבול (שבמהלכו זכה רוזן לאבטחה), עמיר מולנר, דוד ואנונו מרשות המיסים, האחים פריניאן, אלי רייפמן, וממציא מדבקת הפלא, אריק קליין
דוד רימון (27 בדצמבר 1916, ב' בטבת ה'תרע"ז – 22 בנובמבר 2002, י"ז בכסלו ה'תשס"ג) היה פעיל בהגנה, ממייסדי המשטרה הצבאית וסופר ישראלי.
היה נשוי לריטה (שרה רבקה) דומב, שנוחדה באנגליה, שרדה את הבליץ, עלתה לארץ ופגשה בצפת את בעלה לעתיד.
היא הייתה שותפה לכל פעליו.
תרגמה, התאימה לאותיות באנגלית וערכה את הספר ללימוד כתיבה במכונה באנגלית.
כמו כן, היא זאת שלקחה על עצמה את העול של גידול 4 ילדים בעיר תל אביב, שלא התאימה למשפחה כל כך גדולה, וכשלקה בהתקף לב וראיו ניבאו לו 3 חודשי חיים לכל היותר, המשיכה להילחם, עד שמתאה רופא ספורט, שהמליץ להתחיל בהדרגה בתרגילי הליכה והתעמלות.
בזכות תמיכתה לאורך כל הדרך, מסירות נפשה על קניית האוכל המיוחד ובישולו, סייעה בעבודתו החלקית, כשחזר למשרד לאחר התקף הלב, הוא כמעט שכח מהתקף הלב, ואף פיתח שיטה וכתב ספר, בעריכתה של בתו רות, שהתאימה את התמונות והטקסט, ספר שסייע בהפצת שיטתו להתאוששות מהתקף לב.
דוד רימון נולד בפתח תקווה למשורר יוסף צבי רימון ולאסתר מבית שכטין, אביו נולד בביז'ון, פולין.
בילדותו, קיבל חינוך דתי ב'חדר', בבית הספר תחכמוני, וחינוך כללי בבית הספר התיכוני "ספרא" ובבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב.
בין השנים 1938–1942 היה דוד רימון לנשיא התאחדות טניס-השולחן ליד אגודות הספורט לחובבים בא"י ויו"ר ועדת טניס-השולחן בהסתדרות "מכבי".
התנדב בהגנה, ואף נפצע פעמיים בהגנה על יער בן שמן (1938).
בשנת 1943 היה מזכיר מגבית ההתגייסות וההצלה ומזכיר כופר היישוב.
בשנת 1948 היה קצין התרבות הראשון של המשטרה הצבאית והוציא לאור את עלוני המשטרה הצבאית הראשונים.
בשנת 1949 היה עורך לשכת העיתונות הממשלתית.
כמו כן, ייסד וניהל את הפרסום והתעמולה של מפעל הפיס.
באותה שנה הקים את בית הספר למסחר 'רימון' בתל אביב, ובית דפוס.
במהלך השנים חיבר ספר ללימוד כתיבה במכונה בשיטה עיוורת, שיצא במהדורות אחדות.
רעייתו, ריטה, תרגמה אותו לאנגלית.
פרסם מאמרים בעיתונים שונים, בייחוד על תרבות הגוף ומחקרים על התנ"ך, שירים, בדיחות וחידות.
חקר את מכב"י העולמי, החל מראשיתו (חומרים רבים שאסף נמצאים בארכיון של מכב"י בכפר המכבי"ה).
בשנת 1954 נשא לאישה את ריטה (שרה רבקה) לבית דומב, ילידת אנגליה.
במלחמת העולם השנייה, היא פונתה מלונדון, עקב ה"בליץ", עם ילדים אחרים והייתה אצל משפחה אומנת בכפר רחוק מלונדון כ-3 שנים עד לתום המלחמה והמשיכה לקיים מצוות בסתר.
עלתה לארץ לאחר קום המדינה, בתקופת הצנע, שם פגשה את בעלה לעתיד בצפת, כשביקרה את סבה שהגיע לעיר בערוב ימיו.
היא הייתה נשיאת דוברות האנגלית של ארגון "בני ברית".
ילדיו: נעמי פרימט, אפרים אליעזר, רות והרב יוסף צבי.
ניהל את בית ספר 'רימון' ללימוד כתיבה במכונה, יחד עם רעייתו.
המשיך לפתח את השיטה של דר.
גוטסמן לאכול בריא ולהתעמל, כדי להימנע מהתקף לב.
מסר הרצאות בהתנדבות במסגרות אחדות, כולל הנחיה לעוורים איך לאכול בריא.
התעמל ורץ לסירוגין בכל בוקר, כחלק מהשיטה, עד גיל 85.
בשנת תשנ"ח, 1998, קיבל את התואר 'יקיר תל אביב'.
מכבי - חמישים שנות ה"מכבי" בעולם, 1894-1944, הוצאת הסתדרות מכב"י העולמית, התש"ד.
כתיבה במכונה : לימוד כתיבה במכונה עברית בשיטה עיוורת למתחילים ולמשתלמים, בהוצאת ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל.
אמנות הכתבנות : למזכירות ולכתבניות ולתלמידי כיתות י"ב במגמות מינהל ומזכירות, תל אביב, בהוצאת ספרית "במינהל" מיסודה של הסתדרות הפקידים, התשל"ג - 1973.
מהתקף לב לאולימפיאדה העממית, תל אביב, בהוצאת "אגודת רצים למרחקים ארוכים בישראל", התשמ"ה - 1985.
דוד (דייוויד) ריד בלוך (20 ביוני 1939 – 6 באוגוסט 2010) היה מוזיקולוג ישראלי, מרצה למוזיקה, פסנתרן, מחשובי החוקרים של המוזיקה שנכתבה בגטו טרזין.
דוד ריד בלוך נולד בסיאטל שבארצות הברית.
כבר בגיל צעיר התעניין רבות בספרות, בשירה ובמוזיקה.
הוא סיים תואר ראשון במוזיקה באוניברסיטת וושינגטון בשנת 1961, תואר שני באוניברסיטת סטנפורד בשנת 1962, ותואר שלישי במוזיקולוגיה באוניברסיטת וושינגטון בשנת 1972. עבודת הדוקטורט שלו עסקה במוזיקה של אדגר וארז.
תוך כדי עבודה על עבודת הדוקטורט, החל ללמד באוניברסיטת פורטלנד, שם ייסד קבוצה למוזיקה חדשה בשנת 1963. הקבוצה מומנה על ידי קרן רוקפלר וביצעה בחוף המערבי של ארצות הברית את המוזיקה של לוצ'אנו בריו, אנרי פוסר, ברונו מאדרנה וקרלהיינץ שטוקהאוזן.
הקבוצה הזמינה יצירות מוויליאם בולקום, מורט סובוטניק, סטיב רייך, ויליאם אולברייט, ג'ורג' קראמב ואחרים.
בלוך נהג אז להקדים כל קונצרט בהרצאה על היצירות שבוצעו בו.
כאשר השלים בלוך את הדוקטורט, עלה עם משפחתו לישראל.
בהמשך הצטרף לחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
הוא הקים בחוג קבוצה לביצוע מוזיקה חדשה, ובמהלך עשר השנים הבאות הציג מלחינים רבים מן המאה ה-20 לקהל הישראלי, ביניהם ג'ורג' קראמב, ג'יאסינטו צ'לסי, ריצ'רד ורניק, צ'ארלס אייבס, שרל קוכלן וסטפן וולפה.
דוד בלוך הוקסם ממוזיקת הרגטיים ומהמוזיקה לתיאטרון המחזמר בתיאטראות ברודוויי.
הקורסים שלו על מלחינים אמריקאים (כולל גרשווין), מלחינים אירופיים ורגטיים ריתקו את תלמידיו, והיו אירועי מולטי-מדיה.
הוא דרש מתלמידיו לכתוב חיבורים קצרים בסגנון של המלחינים שאת יצירותיהם למדו, וביצעו אותם בסוף הסמסטר.
בשנת שבתון שבמהלכה שהה באוניברסיטת וושינגטון, קרא בלוך ספר על המוזיקה של טרזין מאת ז'וז'ה קאראס.
הוא הסתקרן לגבי הפרק הזה של השואה והחליט ללמוד עוד על המחנה והגטו שהיה ממוקם מחוץ לפראג בתקופת מלחמת העולם השנייה.
מפגש בלונדון עם ג'רלדין אוורבך, בעלת סמכות חשובה במוזיקה יהודית, חיזק את התעניינותו בתחום המוזיקה של טרזין.
בשובו לישראל חיפש בלוך את חברי הקהילה הצ'כית, שרובם היו ניצולי טרזין.
אחת מהם הייתה הפסנתרנית אדית קראוס, שהייתה ילדת פלא ותלמידתו של הפסנתרן הנודע ארתור שנאבל.
עוד בשהותה בטרזין בתקופת השואה היא ביצעה בביצוע בכורה את הסונטות של ויקטור אולמן, שנספה באושוויץ.
אדית קראוס החלה לנגן שוב את היצירות שנגנה לראשונה בטרזין, אבל הפעם לקהל בישראל, ארצות הברית, אנגליה, צרפת וגרמניה.
זה התאפשר בזכות מאמציו של דוד בלוך.
כמו כן יזם בלוך את הגעתו של הבריטון הצ'כי הנודע קארל ברמן, שהורשה לעזוב את צ'כוסלובקיה ולערוך יחד עם אדית קראוס קונצרטים, וזאת בפעם הראשונה מאז שהתראו לאחרונה ב 1945 בטרזין.
כאשר דוד בלוך ביקר בפראג בשנת 1987 כדי לקדם את מחקרו על טרזין, הוא מצא כי יש התעניינות רבה בכך.
מיד לאחר מהפכת הקטיפה ב -1989, הוא חזר והתקבל בצ'כיה בברכה.
במהלך השנים הבאות התדפק בלוך על דלתות בתי הוצאה וחברות תקליטים, וקיבל את תמיכתם של המו"לים "בוזי אנד הוקס" ו"בוטה אונד בוק" לפרסם את המוזיקה של טרזין.
בלוך הפיק סדרת תקליטורים, שיצאה כאנתולוגיה בחברת ההקלטות קוך.
כמו כן שימש כיועץ לסדרת תיעוד של ה-BBC שעסקה במוזיקה של טרזין, ולתוכנית "גתה והגטו" של הטלוויזיה השוודית שעסקה במלחין ויקטור אולמן.
כאשר התעוררה המודעות לפרויקט טרזין שיזם בלוך, הוא קיבל כתבי יד מקוריים של יצירות שנכתבו בטרזין.
דרך קשרים אישיים שיצר, הקליט בלוך יותר מ-100 ראיונות עם ניצולי טרזין בכל רחבי העולם.
כמנהל פרויקט המוזיקה מטרזין נעזר במחקריו במוזיאון היהודי בפראג, בבית טרזין וביד ושם בישראל.
לא הייתה זו רק החייאת העבר של אנשים שסיקרנו את בלוך, אלא גם הפחת חיים חדשים ביצירותיהם של מלחינים, שהקריירה שלהם וחייהם נגדעו בצורה כה טרגית ונמהרת בשואה.
בלוך החל ללמד קורסים על המוזיקה מטרזין שבהם השתתפו סטודנטים צעירים, ויחד עם פולקר אהמלס מהמבורג, גרמניה, ארגן כיתות אמן בתקופת הקיץ, שכללו גם מוזיקאים ניצולי שואה בקרב המדריכים.
בין השנים 1999 ו-2003 נערכו כיתות אמן בינלאומיות עם סטודנטים עד גיל 18 בהדרכתם של ניצולי השואה פול קינג (כנר) ואדית קראוס (פסנתר).
בשנת 2000 נערכו כיתות אמן בפראג, בשנת 2002 בשוורין, גרמניה, ובשנת 2003 בבית טרזין בישראל.
בחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב אף נכתבו מספר עבודות מ.א.
במשך יותר מ-25 שנים פעל בלוך בלהט לחשוף את חייהם ואת המוזיקה של שוכני הגטו בטרזין.
בחמש השנים האחרונות לחייו חלה בלוך במחלת אלצהיימר, ונפטר בביתו בכפר סבא ב-2010. הוא הותיר מאחוריו הרבה עבודה שלא זכה לסיים, כולל גם מספר הקלטות.
משפחת בלוך היא האפוטרופוסית של ארכיון טרזין, אשר עבר דיגיטציה.
בסופו של דבר יהיה ארכיון זה זמין לציבור.
דוד ריבּ (נולד ב-1952) הוא אמן ישראלי.
נולד ברחובות לאורה ומשה, ממייסדי אגף כח האדם בצה"ל.
אביו, משה, היה דוקטור ומרצה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
במחצית השנייה של שנות ה-50 של המאה ה-20 שהתה המשפחה באנגליה, שם השלים האב דוקטורט.
לאחר שובה, התיישבה המשפחה ברמת השרון.
את עיסוקו באמנות החל ריב בנעוריו.
בתיכון למד אמנות אצל רפי לביא.
כמו כן הושפע על ידי שמעון צבר, אמן, סופר ועיתונאי שהיה חבר של הוריו.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 שירת בצה"ל כטנקיסט בחטיבה 188 בגדוד 74. במלחמת יום הכיפורים נפצע בתל סאקי.
בשנת 1983 הציג במסגרת תערוכה בביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו עבודה שהכילה את צבעי דגל אש"ף ודגל ישראל.
קבוצה גדולה של עבודות נוצרו על פי תצלומיו העיתונאיים של מיקי קרצמן.
במהלך שנות ה-2000 החל ריב להציג גם יצירות במדיום הצילום.
חלק ניכר מציוריו של ריב, החל משנות ה-80 של המאה ה-20, עושים שימוש בדימויים מן המציאות הפוליטית הישראלית.
הוא עושה שימוש בתצלומי עיתונות וטלוויזיה, אותם הוא מעבד לציורי אקריליק, תוך שימוש בצבעוניות עזה ובסגנון ציור שטוח.
בין עבודותיו הידועות סדרת ציורי ה"קו הירוק" (1986-1985), שני ציורי "Camel Time" משנת 1989 ועוד.
ריב נשוי לאמנית מיכל גולדמן.
ריב הוא בין היתר אמן פוליטי המרבה להגיב ביצירתו על הסכסוך הישראלי-פלסטיני, מימי טבח סברה ושתילא (1982), דרך האינתיפאדה הראשונה (1987), ועד ימינו.
בציוריו הוא מרבה לשאוב דימויים מתוך צילומים.
תחילה השתמש בצילומי עיתונות, לאחר מכן נעזר באלכס ליבק ובמיקי קרצמן, ובהמשך החל מצלם בעצמו.
מאז 2005 מתייצב ריב באופן קבוע לצלם את ההפגנות בבילעין, בנעלין ובנבי סאלח.
באוגוסט 2015 נעצר בשעה שתיעד הפגנה בנבי סאלח, ושוחרר למחרת.
בדצמבר 2021 עמד במרכזה של שערורייה ציבורית, כאשר כרמל שאמה הכהן, ראש העיר של רמת-גן, דרש להסיר את יצירתו "ירושלים" מתערוכה המוצגת במוזיאון העירוני.
1983 - פרס ז'אק וגניה אוחנה לאמן ישראלי צעיר, מוזיאון תל אביב לאמנות
1994 - פרס סנדברג לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים
1996 - פרס אויגן קולב לגרפיקה ישראלית, מוזיאון תל אביב לאמנות
2013 - פרס רפפורט לאמן ישראלי בכיר.
1978-1975 - בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים.
1999-1986 - בית הספר לאמנות הציור בתל אביב ע"ש מרגושילסקי, תל אביב-יפו
1990 - אוניברסיטת חיפה, חיפה
2007-2003 - בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים, המחלקה לאמנות.
הרב דוד שלמה רוזן הוא הרב הראשי של אירלנד לשעבר, וכעת פעיל בתחום היחסים הבין-דתיים.
רוזן נולד ב-1951 במחוז ברקשייר שבאנגליה, כבן השלישי במשפחתו.
בשנים 1975-1979 כיהן כרבה של הקהילה היהודית הגדולה ביותר בדרום אפריקה וכן כדיין בבית הדין הרבני.
בשנים 1979–1985 כיהן הרב רוזן כרב הראשי של אירלנד.
בשנת 1985 עבר להתגורר בישראל.
בשנת 1997 היה למנהל המשרד הישראלי של הליגה נגד השמצה.
היה אחד החברים בוועדה הביצועית מטעם קונגרס הרבנים והאימאמים למען שלום וממייסדי שומרי משפט - רבנים למען זכויות האדם.
בשנת 2012 מונה כחבר הדירקטוריון היהודי היחיד במרכז הבין-דתי שהקים עבדאללה, מלך ערב הסעודית.
משמש כמנהל הבינלאומי לעניינים בין-דתיים בוועד היהודי-אמריקני, כיועץ לעניינים בין-דתיים לרבנות הראשית בישראל וכחבר ועד בקרן לדו-קיום וכן במועצה הציבורית של ארגון "בצלם".
בשנת 2005 קיבל רוזן תואר אבירות מטעם האפיפיור על תרומתו לפיוס יהודי קתולי וב-2010 קיבל תואר מפקד ממלכת בריטניה, אליזבת השנייה.
ב-1973 נישא ולו שלוש בנות.
דוד רוֹקְנִי (נולד ב-6 בינואר 1932, כ"ז בטבת ה'תרצ"ב) הוא אלוף-משנה במילואים בצה"ל, ששימש כמפקד טקס הדלקת המשואות בהר הרצל ביום העצמאות בין השנים 1983–2016.
רוקני נולד לשעהבן וגזלה בכרמאנשאה שבאיראן, בן שלישי מתוך ארבעה ילדים.
עלה לישראל בשנת 1950 והצטרף לקיבוץ אשדות יעקב.
בשנת 1952 נסע לאיראן למטרת נישואין.
בנסיעה זו הכיר את אשתו רונית ונישא לה, ולאחר חופשה קצרה חזר לשירות כנגד יחידה בגדודו.
בשנת 2013 יצא סרט תיעודי בשם "הטקס" על האירוע בהשתתפותו.
שירת בחטיבת גולני 35 שנים בתפקידי מטה והדרכה, והיה רס"ר בה"ד 11 בשנות ה-70. במהלך שירותו הצבאי מונה למפקד טקס הדלקת המשואות המסורתי המתקיים כל שנה בערב יום העצמאות.
לצורך זה קיבל דרגת קצונה וגויס בכל שנה למילואים למשך 42 יום.
במהלך שירותו ניהל 34 טקסי הדלקת משואות.
הוחלף על ידי סגן-אלוף שמעון דרעי, שקודם לימים לדרגת אלוף-משנה.
מתגורר ברמת גן, נשוי ואב לשלושה.
הרב דוד (דה לה) ריינה (1845–1910) היה מקובל ואיש ציבור, חבר ועד העדה הספרדית בטבריה ורבה של העיר בסוף ימיו.
נולד לשלמה ריינה בטבריה בשנת 1845 (ה'תר"ה), ובצעירותו התחנך בישיבות רבני העיר.
התגורר במשך מספר שנים בחיפה, ולאחר מכן חזר לטבריה, שם נודע כעסקן ואיש ציבור.
ידידיו היו הרבנים מסעוד התשואל ואברהם כהן.
נישא לאסתר, וכפי שהעיד עליו בנו, הרב אליהו ריינה, השתדל להתרחק ממשרה רבנית.
אולם בשנים האחרונות לחייו שימש כרבה של העיר.
הלך לעולמו ב-9 בינואר 1910 (כ"ח בטבת ה'תר"ע) ונקבר בבית העלמין הישן בטבריה.
כתבי יד שלו בנושאי שו"ת וחידושים היו שמורים אצל הרב משה חמווי.
אחיו היה הרב שם טוב ריינה, מרבני טבריה ומייסד בית ספר בביירות שבלבנון.
דוד רוזנטל (נולד ב-1941) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לתלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים.
דוד רוזנטל הוא בנו של חוקר התלמוד פרופ' אליעזר שמשון רוזנטל.
אחיו הוא חוקר התלמוד אברהם רוזנטל.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים, והגיש את עבודת הדוקטור שלו – מהדורה ביקורתית למשנה עבודה זרה בצירוף מבוא – בשנת 1980.
כיהן כפרופסור בחוג לתלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, עד לפרישתו בשנת תשס"ט.
תחום עיסוקו הוא חקר התלמוד הבבלי, נוסחו ועריכתו.
"לתולדות רב פלטוי גאון ומקומו במסורת ההלכה", שנתון המשפט העברי יא–יב (תשמ"ד–תשמ"ו), עמ' 589–653
"עריכות קדומות המשוקעות בתלמוד הבבלי", מחקרי תלמוד א (תש"ן), עמ' 155–204
"מסורות ארץ-ישראליות ודרכן לבבל", קתדרה 92 (תשנ"ט), עמ' 7–48
"על הקיצור והשלמתו – פרק בעריכת התלמוד הבבלי", מחקרי תלמוד ג, ב (תשס"ה), עמ' 791–863
"על ברכות התפילין בארץ ישראל ובבבל", תרביץ עט, א (תש"ע–תשע"א), עמ' 63–86
עבודת הדוקטור - משנה עבודה זרה - מהדורה ביקורתית בצירוף מבוא, ירושלים תשמ"א
אוסף הגניזה הקהירית בז'נבה – קטלוג ומחקרים, ירושלים תש"ע (בהשתתפות שולמית אליצור ואחרים)
ירושלמי נזיקין – יוצא לאור על פי כתב יד אסקוריאל בצירוף מבוא מאת אליעזר שמשון רוזנטל, קטעים מן הגניזה האיטלקית – מבואות, ירושלים תשס"ח
אסופת מאמרים בחקר התלמוד - ירושלים תשפ"ד
מחקרי תלמוד – קובץ מחקרים בתלמוד ובתחומים גובלים, ירושלים תש"ן–תשס"ה (עם יעקב זוסמן)
שאול ליברמן, מחקרים בתורת ארץ ישראל, ירושלים תשנ"א
תלמוד בבלי, כתב יד פירנצה, ספריה הלאומית 7–9, I, II, בצירוף הקדמה מאת דוד רוזנטל (4 כרכים), הוצאת מקור, ירושלים, תשל"ב
דוד רובנר (Tibor Rübner; נולד ב-5 במרץ 1940) הוא מהנדס, מנהל ויזם ישראלי בתחום ההיי-טק, ממייסדי חברת ECI Telecom ומנהלה בשנות ה-90 של המאה ה-20.
דוד רובנר נולד בבודפשט שבהונגריה.
בשנת 1944, עם פלישת הגרמנים למדינה וריכוז היהודים בגטו, נאלץ להתגנב, כילד בן ארבע, אל השוק המקומי כדי להביא מזון למשפחתו.
בהמשך הצליח להימלט, עם אמו ואחיו, מצעדת המוות.
המשפחה הסתתרה בבתי מחסה שונים עד לשחרורה של בודפשט בידי הרוסים בתחילת שנת 1945, ונותרה במדינה, שהפכה לקומוניסטית.
בשנת 1956 הצליחו בני המשפחה לחצות את הגבול לאוסטריה ולהשתקע בהמשך בלונדון.
רובנר למד הנדסת חשמל באוניברסיטת לונדון, קווין מרי, וסיים בהצטיינות בגיל 22.
בשנת 1962 נישא לזהבה ברגר והזוג עבר לפיטסבורג, ארצות הברית, שם הוצעה לרובנר משרה של מהנדס במעבדות המחקר של חברת וסטינגהאוס.
במהלך עבודתו בחברה הוא השלים תואר שני באוניברסיטת קרנגי מלון ורשם על שמו 14 פטנטים.
ב-1968 עלה לישראל עם משפחתו.
בעקבות הצעה של יו"ר חברת אלקטרה, חיים הרצוג (לימים שגריר ישראל באו"ם ונשיא המדינה), החל רובנר לעבוד בהקמת מחלקת האלקטרוניקה באלקטרה.
כעבור שנה הקים סטרט-אפ במימון אלקטרה, "אלקטרה אלקטרוניקה".
בשנת 1970 רכשה "אלקטרה אלקטרוניקה" חברה קטנה בשם "חברת אלקטרוניקה לישראל", ECI , ורובנר מונה למהנדס הראשי בה.
ECI עסקה באותם ימים בעיקר באלקטרוניקה צבאית.
בשנת 1977 מונה למשנה למנכ"ל ECI ולחבר הדירקטוריון ובהמשך למנהל חטיבת התקשורת.
ב-1991 הפך למנכ"ל ולנשיא החברה, במקום מאיר לייזר, שהתמנה למנכ"ל כלל תעשיות.
בשנת 1996 חנכה ECI מפעל באופקים שקלט 400 עובדים, וב-1999 הוביל רובנר את המיזוג עם חברת תדיראן תקשורת, והפך את ECI לחברת ההיי-טק הגדולה בישראל באותה עת, עם כ-6000 עובדים ומכירות של כ-1.2 מיליארד דולר ב-144 מדינות.
לאחר פרישתו מניהול ECI, בשנת 2000, הקים רובנר חברת השקעות פרטית, "רובנר טכנולוג'י ונצ'רס", והצטרף לקרן ההון סיכון היפריון.
כמו כן, הוא חבר דירקטוריון בשתי חברות ציבוריות: רדוור ואלטק, בשלוש חברות פרטיות וגם יו"ר פעיל של חברת נובלסט.
לזוג דוד וזהבה רובנר נולדו ארבעה ילדים.
בנם הבכור, משה (מוישי), סטודנט מצטיין בפקולטה לרפואה בטכניון, נהרג בתאונת דרכים בסיני בשנת 1989. בנם השני היזם ד"ר יוסי רובנר, האמנית יעל צימט רובנר והמהנדס אבי רובנר.
חבר בהנהלת אגף האלקטרוניקה בהתאחדות התעשיינים ובמועצה הציבורית לחינוך לתעשייה
חבר הוועד המנהל של אוניברסיטת בר-אילן
חבר הוועד המנהל במרכז הרפואי שערי צדק
חבר הוועד המנהל של מכללת תלפיות
חבר הוועד המנהל של המרכז האקדמי לב
חבר במועצה המייעצת לעמותת 'שלום בינינו'
אזרחות כבוד של אופקים, 1999
עמית כבוד של המרכז האקדמי לב, 2005
דוד רידלי-כוהנה, שמו הלידה: דוד כהן (Kohn) (בהונגרית: Ridley Kohne Dávid; 5 באפריל 1812 וספרם - דצמבר 1892 מאגלוד) היה כנר, מורה ומלחין יהודי-הונגרי.
נולד כדוד כהן בשנת 1812 בעיר וספרם שבהונגריה, אז חלק מהאימפריה האוסטרית.
למד כינור אצל איגנאץ רוזיצ'קה בעיר הולדתו, אחר כך החל משנת 1830 בווינה אצל יוזף בהם וניגן שם בתזמורת של אחד התיאטראות.
בשנת 1838 חזר להונגריה - קודם לאתר הנופש באלאטונפירדה, אחר כך לפשט.
בשנים 1850–1870 לימד בקונסרבטוריון של פשט ובו זמנית היה קונצרטמייסטר של תזמורת האופרה בפשט.
בשנות ה-1850 ייסד בהונגריה רביעיית מיתרים שהפכה לפופולרית, יחד עם פרנץ קירכלנר (כינור שני), קרל מלדנר או אדולף שפילר (ויולה) ועם ליפוט סוק (צ'לו).
בשנים 1871–1886 ניהל את הקונסרבטוריון בדברצן.
בשנת 1886 לפי הזמנתו של ינה הובאי שב לבודפשט על מנת ללמד באקדמיה למוזיקה של הונגריה אחרי מותו של קרל הובר.
תלמידו הידוע ביותר היה הכנר לאופולד אאואר (אחרי שנת 1853) .
עם תלמידיו האחרים נמנו אלאיוש גובי, וימוש גרינפלד ואדן (אדמונד) זינגר (שבגיל 12 ב-1841 התלווה אליו לסיור קונצרטים בערים קולוז'וואר (קלוז') וסיביו בטרנסילבניה).
מבין יצירותיו המוזיקליות הידועה ביותר היא הפנטזיה ההונגרית לכינור סולו.
כמו כן הלחין קונצ'רטו ל־4 כינורות ותזמורת.
- צ'רדש לכינור בליווי פסנתר
- Scène délirante (Bánk Bán) - סצנת שגעון מן האופרה "באנק באן" מאת פרנץ ארקל
3 פנטסיות הונגריות (Magyar Ábránd)
דוד (דאדו) רוזנקרנץ (10 בפברואר 1905 – 1 בדצמבר 1965) היה עורך דין ופעיל ציבור רומני-יהודי שעיקר תרומתו הושטת עזרה ליהודי רומניה שהוגלו לטרנסניסטריה והשבתם לרומניה בתקופת מלחמת העולם השנייה וייצוג אסירי ציון בבתי משפט ברומניה הקומוניסטית בשנות ה-50.
רוזנקרנץ למד בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בוקרשט והוסמך כעורך-דין ב-1927.
התחיל את פועלו בתחום הציבורי כחבר ב"ועד הסטודנטים היהודים" של בוקרשט והמשיך כיו"ר "האגודה הכללית של הסטודנטים היהודים" של רומניה.
בשנים 1933–1940 פעל במסגרת "קהילת יהודי בוקרשט" בתור סגן-יו"ר של מחלקת בתי-הספר ויו"ר המחלקה לתעמולה וסטטיסטיקה, גם של "איחוד קהילות היהודים של הממלכה הישנה" (Vechiul Regat)
ב-1 בנובמבר 1940 נבחר כמזכיר כללי של "פדרציית איחודי הקהילות היהודיות של רומניה" במסגרת מזכירותה המשולשת.
בעדותו, שהופקדה ב"יד ושם" ב-7 בדצמבר 1961, עדות שמשוחזרת חלקית בספר "דאדו - חייו ופועלו של עורך-הדין דוד רוזנקרנץ (דאדו)", מציין רוזנקרנץ שפעל "במסגרת פעולות הסיוע לקורבנות מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט בינואר 1941, סיוע לקורבנות פרעות יאשי, וסיוע למגורשים בסתיו ובחורף של שנת 1941-1942".
עו"ד רוזנקרנץ מוסיף גם:" בהיותי מזכיר כללי של הפדרציה הנ"ל ומזכירו הפרטי והקרוב של יו"ר הארגון, דוקטור וילהלם פילדרמן, עזרתי לו במאבקו נגד ההפליה על רקע גזעי ובעד גינוי ותיקון, עד כמה שהתאפשר, של העוולות שבוצעו על ידי השלטונות נגד האוכלוסייה היהודית".
לאחר ביטול "פדרציית איחודי הקהילות היהודיות של רומניה" ב-17 בדצמבר 1941, והיווסדו של מרכז היהודים, פעל רוזנקרנץ במסגרתו לפי בקשת פילדרמן.
בתקופה שבין פברואר לנובמבר 1942 היה רוזנקרנץ מזכיר מחלקת החינוך מחדש, שבמסגרתה עסק בתאום תחום עבודות כפייה של יהודים ברומניה במלחמת העולם השנייה, אשר הוטלו על היהודים מטעם המדינה שהייתה בעלת ברית של גרמניה הנאצית ושיתפה פעולה איתה.
אחרי מועד זה, לאחר עימות עם ראדו לקה - הקומיסר הממונה מטעם הממשלה על היהודים - נקט רוזנקרנץ עמדה עצמאית לטובת היהודים ובעקבות כך הועבר למחלקת העזרה הסוציאלית ושימש כמזכיר שלה.
אוים שיגורש לטרנסניסטריה, אבל האיום לא יצא לפועל.
הסופר איסאק פלץ ביסס ברומן שלו "ישראל עקוב מדם" את דמותו של אחד הגיבורים – ישראל (שם ראשון שנוסף בספר לכל אחת מהדמויות) דאדו רוזן – על דמותו של דוד (דאדו) רוזנקרנץ, והיטיב לתאר את הסיכונים שלקח על עצמו ברמה האישית בהגינו על עובדי כפייה יהודים.
כחלק מפעילותו לסיוע ליהודים שגורשו לטרנסניסטריה עשה רבות והשתדל לפתור בעיות ולהציל את חיי היהודים שחלקם גוועו מרעב, ממחלות וקור במחנות הכפייה בכלל ובאזור טרנסניסטריה, שאליו הוגלו, בפרט.
הוא הוביל גם את פעולת הסיוע לאסירים הפוליטיים ממחנה טרגו ז'יו.
כבר ב-10 בדצמבר 1943 עמד בראש משלחת שיצאה לטיראספול שבטרנסניסטריה (במקביל למשלחת בראשות אפרים שרגא שיצאה למוגילב) למטרת סיוע וטפול במגורשים.
גולת הכותרת של פעילותו הייתה בעת שעמד בראש משלחת שיצאה ביום 15 בפברואר 1944 לטיראספול ולטיגינה, והחזירה משם 484 יתומים.
גם משלחת זו יצאה לדרכה במקביל למשלחת בראשות אפרים שרגא (משלחת בה נטל חלק גם יצחק ארצי) אשר יצאה למוגילב.
רות גלסברג-גולד, ילדה מניצולי טרנסניסטריה אשר הוציאה את ספר זכרונותיה "אתמולים אבודים" בשנת 1996 כתבה על כך (עמ' 143 בתרגום העברי): "מי שהיו אחראים על המבצע הזה, פרד שרגא, דאדו רוזנקרנץ ואיצו הרציג (יצחק ארצי) סיכנו את חייהם במשימת הצלתנו, ואנו חבים להם תודת נצח".
גם לאחר אוגוסט 1944, עת חדלה רומניה להיות בעלת בריתה של גרמניה הנאצית כשנכבשה על ידי ברית המועצות, המשיך רוזנקרנץ ליטול חלק פעיל בסיוע ליהודי רומניה.
שימש חבר מטעם איחוד יהודי רומניה בוועד המרכזי של הוועד הדמוקרטי היהודי, שבו פעלו יחד נציגי מפלגות ציוניות, קומוניסטים וסוציאל-דמוקרטים.
בתפקיד זה תרם רבות לארגון העלייה היהודית לארץ ישראל ולשיפור מעמדם של בני עמו ברומניה.
לאחר פיזור איחוד יהודי רומניה פרש רוזנקרנץ מפעילותו הציבורית ועסק בעריכת-דין בלבד, אך גם במסגרת זו עבד ב"מישור היהדות" ושימש כסנגור במשפטי הציונים ברומניה והצליח להביא להקלה בעונשים אשר נקבע על ידי הרשויות בטרם המשפט.
בישראל, אליה עלה בשנת 1961, לחם רוזנקרנץ למען קליטתם של המשפטנים שהגיעו מרומניה והשיג עבורם פתיחה של אולפן משפטי מיוחד שבתום הלימודים בו, בעברית קלה וברומנית, יכלו הללו לזכות בהכרה בתארים האקדמיים שלהם מחוץ לארץ ולעבוד במקצועם.
הוא עצמו למד עברית ופתח משרד שעסק בהשגת פצויים מגרמניה עבור אלה שנפגעו בזמן מלחמת העולם השנייה.
נפטר בגיל 60, חודשיים לאחר פתיחת האולפן המשפטי שהקים.
כיהן כסגן ראש שירות הביטחון הכללי וכמפקד מרחב ירושלים, יהודה ושומרון.
רונן נולד בעיר העתיקה בירושלים.
בגיל 14 הצטרף לארגון ההגנה, ב-1945 הצטרף לפלמ"ח והוצב במחלקת כנרת.
ב-1948 חזר לשירות בפלמ"ח ובהמשך שירת בצה"ל.
עבר קורס מ"כים ושירת בפלוגה ד' של הגדוד הראשון.
הוא השתתף בקרבות מלכיה, בקרב לטרון, קרב חוליקאת, קרב תל קוניטרה, קרב חרבת מחאז, וטריז בית חנון במבצע יואב.
בספטמבר 1949 השתחרר משירות בצה"ל והצטרף לקיבוץ צובה.
ב-1952 התגייס לשירות הביטחון הכללי ועבד בו עד עזיבתו ב-1955. ב-1957 חזר לשב"כ, במהלך שירותו הושאל למוסד ופעל תחת זהות בדויה ערבית באיראן ואחר כך באסמרה (בזמנו אתיופיה) במשך חמש שנים.
כאיש השב"כ היה מפעילו במשך שש שנים של רפעת אל גמאל, סוכן מצרי שהוכפל על ידי השב"כ אחרי שהגיע לישראל בשם "ז'אק ביטון" וקיבל את הכינוי "יתד" על ידי מפעיליו הישראלים.
ב"יתד" נעשה שימוש לשם הונאת המצרים לפני מלחמת ששת הימים.
במלחמת ששת הימים הגיע עם הכוחות הפורצים לעיר העתיקה בירושלים ושימש כרכז השב"כ הראשון בעיר העתיקה במזרח העיר.
בשנת 1970 פעל כאיש שטח של השב"כ ברצועת עזה ויחד עם מאיר דגן היה שותף להקמת ולהפעלת "סיירת רימון" ששימשה מודל מוקדם ליחידות המסתערבים ושפעלה בתחכום רב ובתחבולות והביאה לסיכול של מבוקשים חמושים רבים מארגוני הטרור.
בהמשך שירותו מונה רונן לראש מרחב ירושלים, יהודה ושומרון.
במסגרת תפקידיו המאורחים יותר בשב"כ פיקד על מבצע האבטחה בעת ביקורו של הנשיא סאדאת ב-1977 בארץ וכן שימש כאחראי הביטחון בצפון אמריקה.
כמו כן שימש סגן ראש השב"כ עד פרישתו ב-1988.
רונן מונה לחבר הנהלה בחברת הכשרת היישוב של יעקב נמרודי אותו הכיר משירותם המשותף במערכת הביטחון ובאיראן.
הוא שימש כסמנכ"ל החברה וכן אחראי על הביטחון בעיתון מעריב שתחת שליטתה.
בעקבות חלקו בפרשת האזנות הסתר הורשע ב-1998 יחד עם מנכ"ל החברה עופר נמרודי בעבירות של האזנת סתר ושיבוש מהלכי משפט.
הוא נידון לשישה חודשי עבודות שירות וקנס של 100,000 ש"ח.
על תקופת שירותו בשב"כ פרסם שני ספרים:
"שנת שב"כ: ההיערכות ביהודה ושומרון, שנה ראשונה", הוצאת משרד הביטחון, 1989
"עקיצת הדבור: סיפורו של סוכן כפול", הוצאת מעריב-הד ארצי, 1998 - עלילת הספר קשורה לאירועי פרשת "יתד"
דוד רפאל בנעט (כ"ח בתשרי ה'תרפ"ב, 29 באוקטובר 1921 – כ"ד בשבט ה'תשפ"ב, 26 בינואר 2022) היה מהנדס אלקטרוניקה, חלוץ תחום המכ"ם בחיל האוויר הישראלי, מאנשי "הרכש" של ההגנה בארצות הברית, מראשוני המהנדסים בתעשיית האלקטרוניקה הישראלית בראשית התפתחותה, והממציא של מעליות שבת.
בנעט היה ראשון המרצים לאלקטרוניקה במחלקה לפיזיקה של אוניברסיטת בר-אילן ובמרכז האקדמי לב, ונמנה עם מקימי שכונת בית חזון בכפר הרא"ה.
דוד רפאל בנעט נולד בניו יורק, לזאב ואסתר בנעט, ילידי ארצות הברית.
הוא למד בבית ספר ציבורי ואחה"צ למד יהדות ב"תלמוד תורה".
כשהגיע לגיל בר מצווה החל להקפיד על שמירת מצוות.
הוא סיים בית ספר תיכון בגיל 16, ולמד מתמטיקה, פיזיקה והנדסה בסיטי קולג' של ניו יורק.
במלחמת העולם השנייה, עבד בצבא האמריקאי כאיש הדרכה בתחום מערכות מכ"ם (מגלה כיוון ומרחק), טכנולוגיה שהייתה אז מסווגת וחדשנית.
לקראת מלחמת העצמאות הישראלית גויס ל"רכש" של ההגנה, כמתואר בסעיף הבא.
בנעט עלה לישראל בשנת ה'תש"ט (1949) עם שני ילדיו ועם אשתו אסתר חנה שהתאחדה עם משפחתה בארץ.
אסתר חנה היא בתם של שרה מלכה, נשיאת אגודת נשי מזרחי בוושינגטון הייטס ושמריהו הכהן מרגלית, בן היישוב הישן בירושלים שנמלט לארצות הברית בתחילת מלחמת העולם הראשונה והיה מראשי תנועת המזרחי בארצות הברית ולימים מראשי משרד הדתות בישראל ויקיר ירושלים.
בנעט גויס לצה"ל כאזרח עובד צה"ל בתפקיד "קצין מכ"ם טכני ראשי" וכיהן בתפקיד מספר שנים.
בעלייתה ארצה הייתה משפחת בנעט בגרעין של תנועת "השומר הדתי" שהתיישב בקיבוץ כפר דרום, אשר פונה מרצועת עזה במלחמת העצמאות, מושב בני דרום של היום.
באמצע שנות ה-50 הקים דוד בנעט עם חבריו שמשון נוביק ודוד שמיר, את שכונת בית חזון על גבעת הישיבה בכפר הרא"ה, לאחר שחלק מהגבעה הוקצה בהשתדלותם לעולים מארצות דוברות אנגלית.
בנעט היה מהנדס האלקטרוניקה הראשון של חברת "תדיר", שהתמזגה בהמשך עם חברת ראן כדי ליצור את חברת תדיראן.
בנעט ייעץ לתעשייה הביטחונית, לשב"כ ולמוסד, ופעל רבות בתחום שילוב הטכנולוגיה וההלכה, כפי שמתואר בהרחבה בהמשך.
נוסף על כך, בנעט היה המרצה הראשון לאלקטרוניקה באוניברסיטת בר-אילן וכיהן בה כמרצה מן החוץ מראשיתה ועד 1994. כמו כן, היה חבר הסגל הראשוני של המרכז האקדמי לב, אז בית ספר גבוה לטכנולוגיה.
בנעט התפרסם גם כבעל תוקע, עם שיא של 82 שנים רצופות בתפקיד.
רכש בשירות ההגנה ושירות בחיל האוויר
בהתבסס על המומחיות בתחום המכ"ם שרכש בנעט כאיש הדרכת מכ"ם בצבא האמריקאי במלחמת העולם השנייה, הוא גויס על ידי ארגון "ההגנה" כמומחה למכ"ם, והצטרף לצוות של טדי קולק בניו יורק.
הוא פתח קורס מכ"ם לתושבי ארץ ישראל שהיו סטודנטים בארצות הברית ופתח עסק לרכישת מכשירי מכ"ם וקשר מעודפי הצבא האמריקאי.
כזכור, ארצות הברית הטילה אמברגו על אספקת ציוד צבאי לצדדים הניצים במלחמת העצמאות, ולכן כל פעילות הרכש הייתה חשאית במסווה של פעילות חוקית.
בין השאר, בנעט הבריח דוברה ובה ציוד צבאי מגוון, כולל מטוסי קרב מפורקים מסוג P-51 מוסטנג, לספינה מחוץ למים הטריטוריאליים של ארצות הברית, כאשר הציוד היה רשום על שמו.
הדוברה נתפסה על ידי משמר החופים וה-FBI, ובעקבות כך נאלץ בנעט להימלט מארצות הברית לזמן מה עד שהסיפור דעך.
עם עלייתו ארצה ב-1949, ובהמשך לשירותו ב"הגנה", מונה בנעט להיות קצין המכ"ם הטכני הראשי של חיל האוויר, תפקיד שמילא עד אמצע שנות ה-50.
טכנולוגיה והלכה: מעליות שבת ואתגרים נוספים
בנעט היה המהנדס הראשון של המכון המדעי טכנולוגי להלכה בראשות הרב לוי יצחק הלפרין.
הוא פיתח את מעלית השבת, ותרם רבות לפיתוחים נוספים כגון טלפון שבת לבתי חולים, התקני גרמא לשבת, ומערכת "טהרת פתחים" לפיקוד דלתות המאפשר שהיית כהנים בבניין בית החולים בלי חשש טומאת כהנים.
במשך עשרות שנים, נסע בנעט בהתנדבות לקהילות יהודיות שונות ברחבי העולם לייעוץ בנושא מעליות שבת.
גם בשנות התשעים המאוחרות לחייו, למרות גילו המופלג נחשב בנעט בר-סמכא בתחום זה בעיני פוסקי ההלכה המתירים שימוש במעליות שבת.
בנעט תרם שרטוטים, תוכניות ומאמר באנגלית לספרו של הרב הלפרין "מעליות בשבת".
דוד רפאל בנעט היה נשוי במשך 75 שנה לאסתר חנה, מ-1945 ועד לפטירתה ב-2021, ולהם ארבעה ילדים.
מאז 1953 ועד לפטירתם התגוררו בשכונת בית חזון בכפר הרא"ה.
הרחוב שליד ביתם נקרא על שמם "דרך בנעט", לאחר שהלכו לעולמם.
דוד רון (20 בדצמבר 1934 – 21 באוגוסט 2023) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, ששירת כסמח"ט חטיבה 204 בזירת הדרום במלחמת יום הכיפורים וכרמ"ט (ראש מטה) אוגדה 611. לאחר השירות הצבאי שימש כממונה מחוז המרכז בפרויקט שיקום שכונות של משרד הבינוי והשיכון.
דוד רון נולד ב-1934 בטהראן לנוריאל ושרה.
בילדותו עסק רבות בכדורעף ולמד בבית הספר אליאנס טהראן.
בשנת 1950, כשהיה בן 16, עלה לישראל יחד עם משפחתו (זוג הורים, חמישה אחים ושתי אחיות, כאשר לימים האח השישי נולד בארץ, במעברה כרכור).
קליטת המשפחה בארץ נעשתה דרך מחנה המעצר בעתלית, שבאותה עת שימש כמחנה עולים.
משם, לאחר תקופה קצרה, עברה המשפחה אל המעברה בכרכור, שם התגוררו בשני אוהלים גדולים במשך כשנתיים.
בתקופת השהייה במעברה בכרכור השתתף בייעור יערות הצפון ובגיל 18 התגייס לצה"ל, לחיל השריון.
תחילת השירות הצבאי בחיל השריון, חרמ"ש
את הטירונות עבר בבסיס טירונות מבודד, בסמיכות לקיבוץ רוחמה ולאחריה התמיין רון אל קורס הסיירים הראשון של השריון.
בשנותיו הראשונות בצה"ל שירת רון, כחייל וכקצין, בסיירת ובחיל הרגלים המשוריין (חרמ"ש) של חטיבה 7 בדרום הארץ.
רון עבר קורס מ"כים של השריון והיה למפקד כיתה בגדוד 79 של חטיבה 7. לאחר מכן עבר קורס סמלי מחלקות קרביים ובטרם יצא לקורס קצינים מונה למפקד מחלקה בדרגת סמל.
בסוף שנת 1954, יצא לקורס קצינים של חי"ר ושריון, ובתפקידו הראשון כקצין מונה למפקד פלוגת סיור ג'יפים (יחידת סיור 135).
רון חזר לגדוד 79 כמפקד מחלקת חרמ"ש (חיל רגלים ממוכן ומשוריין) ולאחריו יצא למלא תפקיד הדרכה במדור סיור בבית הספר לשריון.
תקופת מלחמת סיני ומלחמת ששת הימים
במהלך שירותו בבית הספר לשריון, פרצה ב-1956 מלחמת סיני ורון התמנה למפקד מחלקת מילואים של חרמ"ש בחטיבה 27. את המחלקה פגש בין רפיח ואל-עריש (לאחר כיבוש רפיח), ויחד פעלו עד לנסיגה מסיני.
המחלקה השתתפה בכיבוש אל-עריש ואחר כך התמקמה לתקופה ארוכה באגף הדרומי של העיר אל-עריש.
לאחר מלחמת סיני, מונה רון לסמ"פ חרמ"ש בגדוד 9 (כחלק מחטיבה 401), ולאחר מכן למ"פ.
בהמשך עבר קורס מ"פ חי"ר בבית הספר לשריון, אשר התקיים במחנה דורה, ולאחר מכן קורס מ"פ בחיל שריון, אשר התקיים במחנה ג'וליס.
בתום הקורס התמנה לסמג"ד בגדוד 9 במסגרת חטיבה 7. עם סיום תפקידו כסמג"ד מונה לתפקיד מדריך בכיר, בקורס סיור וניווט, שהתקיים במתקן 500.
בעת שירותו במתקן 500, פרצה מלחמת ששת הימים, ומכיוון שלא היה לרון מינוי חירום, מונה לסגן מפקד אגד תחזוקה של אוגדה 84.
לאחר מלחמת ששת הימים התמנה רון לסמג"ד 195, תחת חטיבה 401, שהיה גדוד חדש, ורון היה שותף להקמתו.
הגדוד שהה בקנטרה שבסיני והיה אחראי על גזרת פורט סעיד בצפון ועד אגם תמסח בדרום.
רון סיים את פעילותו בגדוד 195 עם תחילת מלחמת ההתשה ועבר ללימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה (פו"ם), לתקופה של תשעה חודשים.
בסיום פו"ם, שירת במשך חצי שנה כקצין אג"ם בחטיבה 207. במרץ 1970 הטיל עליו האלוף אברהם אדן (ברן), שכיהן כמפקד גייסות השריון, להקים את גדוד 75 בחטיבה 7. רון פיקד על הגדוד כשנתיים.
במרץ 1972, עם סיום תפקידו בגדוד 75, עבר רון לפקד על בסיס הטירונים של השריון ברפיח.
עם סיום תפקידו, מונה לסמח"ט סדיר של חטיבה 204, חטיבת מילואים ממוכנת.
לאחר מינויו לסמח"ט 204, פרצה מלחמת יום הכיפורים.
עם פרוץ המלחמה גויסה החטיבה, שהצטרפה ביום השני של הלחימה אל החזית המצרית.
בגמר המלחמה התמנה רון לשיקום של האגד הלוגיסטי האוגדתי של אוגדה 252 בצאלים.
לאחר השלמת התפקיד, התמנה לרמ"ט אוגדה 611.
בשנת 1980 השתחרר מצה"ל לאחר 28 שנות שירות, ומונה למפקד אגד לוגיסטי אוגדתי של אוגדה 611 במילואים, מינוי אותו מילא במשך חמש שנים.
האוגדה המטכ"לית גויסה במלואה במלחמת לבנון הראשונה, אך הייתה לחירום בלבד ועסקה באימונים.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, בתקופת כהונתו של דוד לוי כשר השיכון, בה ניתן דגש רב לפרויקט שיקום שכונות, התמנה רון לממונה מחוזי לשיקום שכונות מחוז מרכז.
בתקופת כהונתו של רון בוצעו פרויקטים רבים לשיקום שכונות בכל מחוז המרכז, שוקמו וחוזקו 84 שכונות מצוקה המאכלסות 450 אלף תושבים.
רון סיים את תפקידו הציבורי בשנת 2000, לאחר ששירת במשך עשרים שנה מספר שרים ובהם דוד לוי, אריאל שרון, בנימין בן אליעזר וסגן השר רן כהן.
בתחילת חודש מרץ 1964, התקיים טקס הנישואים של דוד רון עם נורית.
הטקס התקיים בבסיס מחנה נתן.
לזוג נולדו שלושה ילדים ולהם שמונה נכדים.
בשנת 2021 לקה רון בדמנציה, והוא טופל בביתו בחולון על-ידי בני משפחתו.
נפטר ב-21 באוגוסט 2023, בגיל 88 ושמונה חודשים.
דָּוִד רוֹזִין היה תאולוג יהודי גרמני מ, שלזיה (כיום אולסנו בפולין).
לאחר שקיבל את חינוך מוקדם מאביו, שהיה מורה בעיירת הולדתו, הוא למד בישיבה בקמפנו, מיסלוביצה (תחת דוד דויטש) ופראג (תחת שלמה יהודה רפפורט); אך, ברצונו לקבל חינוך רגיל בבית ספר, נסע לברסלאו, שם החל ללמוד בגימנסיה, וסיים את לימודיו ב-1846. הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטאות ברלין והאלה (Ph.D.
ב-1851) ועבר את הבחינה שלו כמורה עבור הגימנסיה.
בשובו לברלין, לימד בבתי ספר פרטיים שונים, עד שמיכאל זקש, שעמו היה תמיד בקשר של חברות אינטימית, מינה אותו למנהל בית הספר הדתי שנפתח בעיר זו בשנת 1854. במקביל רוזין לימד דת לתלמידי בית הספר היהודי הרגיל.
בשנת 1866 מונה ליורשו של מנואל יואל כפרופסור לדרשנות, וספרות הפרשנות ומדרש בבית המדרש לרבנים בברסלאו, תפקיד שמילא עד מותו.
רוזין מפורסם בעיקר בזכות הפרסום המקיף שלו על פירושו של הרשב"ם (רבי שמואל בן מאיר, נכדו של רש"י) לחומש.
הוא היה אחראי להנגיש את הפרשנות הייחודית הזו לציבור.
הוא ניתח ביסודיות פרשנות זו, תוך ציטוט של כתבי יד זמינים.
פירושו של רשב"ם מפורסם בהסברים הפשוטים שלו לחומש.
ההסבר הפשוט הזה של החומש מכונה בעברית פשט.
ללא עבודתו של רוזין, סביר להניח שפירושו של רשב"ם מעולם לא היה ידוע או מתפרסם, שכן כל כתבי היד של יצירתו הושמדו מאוחר יותר בזמן מלחמה.
הוא ערך את דרשותיו של מיכאל זקש (כרכים ב', ברלין, תרפ"ז), ופרסם את פירושו של הרשב"ם לחומש, עם הקדמה בעברית וניתוח השפה העברית, ברסלאו, תרנ"א.
הוא פרסם גם את ניתוח הרשב"ם שלו בשפה הגרמנית.
חיבור של רוזין על הפילוסופיה של אברהם אבן עזרא נערך לאחר מותו על ידי תלמידו המסור דוד קאופמן ופורסם ב"Monatsschrift" (כרכים xlii.-xliii.), כתב עת שלו תרם רוזין מדי פעם.
רוזין עשה את עבודתו הספרותית בדיוק מופתי בפרטים ובאהדה מושלמת עם נושאו.
לתלמידיו הרבים הוא היה חבר ויועץ טוב לב.
בגישתו הדתית הוא היה שמרן למהדרין, תלמידו האמיתי של מיכאל זקש (שהעריץ אותו); ובו בזמן הוא היה רחב אופקים וסובלני לדעותיהם של אחרים.
בנו היחיד, היינריך רוזין, היה פרופסור לרפואה באוניברסיטת ברלין.
קרוב משפחה אחר, אחיין, היינריך רוזין, היה פרופסור במחלקה למשפטים של אוניברסיטת פרייבורג.
דוד ריאזנוב היה מהפכן והיסטוריון סובייטי ממוצא יהודי.
הוא שינה שם משפחתו בעקבות פעילות פוליטית.
דוד שמחה גולדנדך נולד בשנת 1870 באודסה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) למשפחה יהודית בת 13 ילדים.
הוא למד בגימנזיה אך בשנת הלימודים החמישית סולק עקב ציונים נמוכים ביוונית.
בגיל 17 ריאזנוב התקרב לפעילות של נרודניה ווליה.
בשנת 1899 בנסיעה לפריז הכיר את גאורגי פלחנוב.
בחזרה לתחומי האימפריה הרוסית נעצר ונשלח ל-4 שנות מעצר.
בינואר 1900 הוא עזב את המדינה עם אשתו.
הוא השתתף בוועידות מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית בהם התנגד לדעות של ולדימיר לנין.
בשנת 1905, בעקבות אירועי מהפכת 1905 חזר לאודסה והיה פעיל במערכת איגודים מקצועיים.
בשנת 1907 ריאזנוב גורש מרוסיה.
הוא החל לחקור את ההיסטוריה של המרקסיזם.
תקופה מסוימת ריאזנוב היה מזכיר של קרל קאוטסקי.
בהיותו בווינה הוא כתב מאמרים עבור עיתון "פרבדה" של לב טרוצקי והם הפכו לחברים קרובים.
לאחר מהפכת פברואר בשנת 1917 ריאזנוב חזר לרוסיה.
הוא היה בין המהפכנים שהצטרפו לבולשביקים.
הוא התנגד לתוכנית של לנין למאבק מזוין ופיזור האספה המכוננת הרוסית.
בשנת 1918 הוא עזב שורות המפלגה בעקבות חתימה על הסכם ברסט ליטובסק.
בשנת 1921 ריאזנוב הקים מכון לחקר המרקסיזם והיה מנהלו עד לשנת 1931. בין הפעולות הראשונות שלו בתפקיד החדש הייתה רכישת סיפריות שכללו עשרות אלפי ספרים ומסמכים הקשורים להיסטוריה של מרקסיזם.
ריאזנוב היה יוזם הקמת פלנטריום במוסקבה שנפתח בשנת 1929.
החל משנת 1920 ריאזנוב תמך באנשים שנעצרו מסיבות פוליטיות לרבות חברו טרוצקי.
הוא לא הסתיר את עמדתו השלילית לגבי פעילות של יוסיף סטלין שהיה בהנהגת המפלגה והמדינה.
ריאזנוב התקבל לסגל אוניברסיטת מוסקבה ומונה לפרופסור.
בשנת 1928 הוא התקבל לשורות האקדמיה למדעים של ברית המועצות (שאז פעלה בהרכבה הישן).
בשנת 1930 נערכו חגיגות לציון יובל 60 של ריאזנוב.
הודפס אוסף מאמרים שלו והוענק לו עיטור הדגל האדום של העמל.
בשנת 1931 ריאזנוב הואשם בקרבה למנשביקים.
בפברואר הוא נעצר, סולק משורות המפלגה ומכל תפקידיו.
ב-16 באפריל 1931 הוחלט לגרש אותו לסרטוב.
זה היה בין המקרים הראשונים שאישיות שרק לפני זמן קצר פעילותה זכתה לשבחים הואשמה בפעילות נגד השלטון.
בשנת 1934 בעזרת סרגיי קירוב ריאזנוב חזר ללנינגרד והחל בפעילות בתחום היסטוריה.
לאחר רצח קירוב הוא הוחזר לסרטוב אך קיבל אישור לעבוד בפקולטה להיסטוריה באוניברסיטה מקומית.
ב-23 ביולי 1937 ריאזנוב נעצר וב-21 בינואר 1938 נשפט והוצא להורג.
בהתאם לעדויות הוא לא הודה באשמה.
בשנת 1958 שמו טוהר מכל אשמה.
בתקופת ברית המועצות פעילותו הייתה נחשבת לשלילית בעיקר עקב ויכוחים עם לנין.
אמנם בהמשך הוא קיבל גם ציונים חיוביים ובשנת 1989 קיבל חנינה מהמפלגה.
אשתו של ריאזנוב נעצרה בשנת 1938 והייתה במעצר עד לשנת 1943. היא טוהרה מכל אשמה בשנת 1958. בשנת 1961 היא סירבה להשתתף בוועידת המפלגה הקומוניסטית כי בין חברי הוועידה היו אשמים בטרור פוליטי בתקופת שלטונו של יוסיף סטלין.
דוד רוזנברג היה כלכלן סובייטי ממוצא יהודי.
הוא היה מומחה לכלכלה פוליטית ופרופסור באוניברסיטת מוסקבה למרות שלא קיבל כלל הכשרה פורמלית.
דוד רוזנברג נולד בשנת 1879 בשטטל באזור פלונגה (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום בליטא) למשפחה יהודית.
בילדותו הוא למד בחיידר, בגיל 16 הוא החל לתת שיעורים בעברית וביידיש.
בשנת 1902 רוזנברג עבר לאודסה, למד רוסית וניסה ללא הצלחה לעבור בחינות גימנסיה במטרה לקבל תעודה על השכלה.
בשנת 1904 הוא נכנס לשורות הבונד.
בשנת 1914 רוזנברג נעצר ונשפט לגלות לסיביר.
בשנת 1917 ביחד עם אסירים פוליטיים נוספים רוזנברג גויס לצבא והוצב בעיר טומסק.
במרץ 1917 הוא הקים בעיר סניף של "בונד" ונבחר למועצת העיר.
עד לדצמבר 1919 רוזנברג היה עיתונאי בעיתון של מנשביקים בעיר וחבר מטעמם במועצת העיר.
כאשר השלטון בעיר הועבר לבולשביקים, רוזנברג הצטרף לשלטון החדש, נבחר פעם נוספת למועצת העיר ואף היה חבר בוועד המפלגה העירוני.
בשנת 1920 רוזנברג עבר לאומסק בה היה עיתונאי ולראשונה החל ללמד במוסדות להשכלה גבוהה.
בשנת 1923 רוזנברג עבר למוסקבה בה לימד כלכלה פוליטית במוסדות להשכלה גבוהה.
בשנת 1934 הוא קיבל תואר "דוקטור למדעים" ומונה לפרופסור באוניברסיטת מוסקבה.
במקביל בשנת 1936 הוא התחיל לעבוד במכון לכלכלה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1939 הוא נבחר לחבר בהתכתבות באקדמיה למדעים.
בשנת 1941 רוזנברג עבר לקאזאן ביחד עם סגל האוניברסיטה ועד לשנת 1943 היה מלמד באוניברסיטת קאזאן.
החל משנת 1945 רוזנברג עבד במכון לחקר מרקסיזם של המפלגה.
רוזנברג היה נחשב למומחה לכלכלה פוליטית וספר "קפיטל" של קארל מרקס.
הוא פרסם מספר ספרים בנושא התמחותו.
הוא פרסם פירושים לספר שהמשיכו לצאת לאור גם אחרי פטירתו ועודכנו על ידי סולומון ויגודסקי.
שני בניו של רוזנברג נהרגו במהלך מלחמת העולם השנייה.
הבן השלישי נפטר בשנת 1990.
רוזנברג נפטר בשנת 1950 במוסקבה במהלך הרצאה לסטודנטים ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'י.
דוד רזניק (כ"ח בטבת תרע"ג, 7 בינואר 1913 – י"א בתשרי תשנ"ג, 7 באוקטובר 1992) היה חבר בתנועות המזרחי והחלוץ, ממקימי העיר נתניה ויקירה, ופעיל ציבורי בולט למען הציבור הדתי בעיר.
כיהן כחבר במועצה הראשונה של העיר, ולאחר מכן שימש כקצין מחוז מטעם משרד הפנים.
נולד בכ"ח בטבת תרע"ג (7 בינואר 1913) בעיירה ליסקובה שבליטא, לאביו הרב אברהם אבא, שכיהן כרב העיירה, ולאמו אסתר בת הרב יהושע לנדינסקי (אחיו של רבי משה לנדינסקי, ראש ישיבת ראדין).
בהמשך עברה המשפחה לעיר פילווישוק, שם כיהן אביו כרב העיר.
סיים את לימודיו בבית הספר היסודי בשנת 1924, ולאחר מכן למד בישיבה הקטנה עטרת צבי בסלבודקה, פרבר קובנה במשך כשנתיים וחצי.
בהמשך למד בישיבת סלבודקה במשך ארבע שנים, ומשם עבר לבית המדרש למורים בטלז, שם התקבל לקורס השלישי בסמינריון למורים יבנה.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1931 והתקבל כמורה בבית הספר היסודי בעיר ואף כמורה בפרו-גימנסיה במקצועות היהדות.
רזניק השתתף בארגונו מחדש של החלוץ המזרחי בליטא.