tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מבצע RY היה שמה של התוכנית היפנית לפלישה ולכיבוש האיים נאורו ואושן שבדרום האוקיינוס השקט במהלך המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
המבצע אמור היה לצאת לפועל במאי 1942, מיד לאחר מבצע MO, שמטרתו כיבוש גינאה החדשה, ולפני מבצע MI, שהסתיים בקרב מידווי.
הסיבה העיקרית לעריכת מבצע זה הייתה השתלטות וניצול משאבי הזרחה.
לאחר דחייה בשל התקלות בכוחות אויב, יצא המבצע לפועל באוגוסט 1942.
האיים נאורו ואושן מבודדים אך הם עשירים במרבצי זרחה.
האיים היו תחת מנדט אוסטרלי, וחברת כרייה בריטית כרתה את המשאב לצורכי יצור תחמושת, חומר נפץ ודשנים.
בדצמבר 1940 הטביעו סיירות העזר הגרמניות "אוריון" וקומט" חמש אוניות סוחר בריטיות והפציצו את נאורו ובכך פגעו בייצור הזרחה של בעלות הברית.
לאחר פשיטות אלו, ולבקשת אוסטרליה, הסכימה האדמירליות הבריטית להציב כלי שיט באי על מנת להגן עליו מפני פשיטות נוספות.
האונייה האוסטרלית מנורה (Manoora) הגיעה לאי ב-4 בינואר 1941, ולאחר מכן המשיכו אוניות אוסטרליות וניו זילנדיות להפגין נוכחות רצופה מסביב לאי.
בנוסף, נשלחה לכל אחד מהאיים פלוגה עם שני תותחי שדה.
הפשיטות היפניות הביאו להתחלת השימוש בשיירות ימיות בין אוסטרליה וניו זילנד.
בסוף פברואר 1942, תחת החשש מפני פלישה יפנית לאיים, יצאה מאיי ההברידים החדשים המשחתת "טריומפאנט" תחת דגל צרפת החופשית בדרכה לנאורו ולאושן על מנת לפנות את יושביהם.
אף על פי שהמבצע לכיבוש גינאה החדשה בוטל ב-8 במאי 1942 - מיד לאחר קרב ים האלמוגים - יצאו כוחות הצי הקיסרי היפני מרבאול ומבוגנוויל ב-11 במאי בדרכם לבצע את מבצע RY.
ב-11 במאי 1942 יצא מרבאול כוח הפלישה של הצי הקיסרי היפני, תחת פיקודו של אדמירל משנה קיוהידה שימה.
הכוח הכיל את הסיירת "טטסוטה," את המקשות "אוקינושימה" ו"טסוגארו" ואת המשחתות "אוזוקי" ו"יוזוקי." הנחתים היפנים, שהשתייכו לכוח הנחיתה המיוחד ה-6 ולכוח הנחיתה המיוחד של קשימה, הפליגו על סיפון אוניות המשא "קינריו מארו" ו"טקהאטה מארו."
ב-12 במאי בשעה 04:52 זיהתה הצוללת האמריקאית "S-42" את הכוח ושיגרה טורפדו אל האוקינושימה והסבה לה נזק.
הכוח המלווה את כוח הפלישה הטיל באזור פצצות עומק וגרם נזק לצוללת, שנאלצה לסגת ולשוב לבסיסה שבבריזביין.
על אף אובדן אוקינושימה, המשיך שאר כוח הפלישה לפי התוכנית.
בעודו במסלול הפלגה לנאורו קיבל שימה דיווח מודיעיני ממטוסי סיור מטולאגי על פיו נצפו נושאות המטוסים האמריקאיות "אנטרפרייז" ו"הורנט" במסלול הפלגה לנאורו.
נושאות המטוסים נשלחו לאי בעקבות מידע שהתקבל לאחר יירוט תקשורת יפנית, ותפקידן היה הרתעתי בלבד.
ההרתעה הצליחה, ומתוך חשש מהאיום שהטילו נושאות המטוסים על כוח הפלישה, שהיה חסר בחיפוי אווירי, ביטלו היפנים את המבצע ב-15 במאי והכוח שב לרבאול.
כוח פלישה נוסף יצא מלגונת טרוק ב-26 באוגוסט 1942. הכוח הכיל את הסיירת "יוּבּארי" ואת המשחתות "אוֹיטה," "יוזוקי," "אריאקֶה," "יוּגוּרֶה" ו"יונאגי" ואוניית המשא "האקוזאקי מארו." כוח הפלישה נחת בנאורו ב-29 באוגוסט ובאושן ב-30 באוגוסט, ללא התנגדות.
לאחר מכן הציבו היפנים חילות מצב על שני האיים, בהם החזיקו עד סוף המלחמה.
עם זאת, עם התקדמות המלחמה דילגו בעלות הברית על האיים תוך כדי התקדמותן באוקיינוס השקט, והאיים הפכו למבודדים ומנותקים.
מבצע אגרוף הוא הכינוי שניתן לחלקו של חיל האוויר הישראלי במבצע יואב במאבק לשחרור הנגב במלחמת העצמאות.
מבצע אגרוף יצא לפועל בשל מחסור במפציצים ייעודיים.
חיל האוויר החליט לשנות טקטיקה ולהשתמש במטוסים של להק תובלה אווירית כמפציצים.
במטוסים הונחו פצצות רבות שהוטלו דרך פתחי ההעמסה של המטוס על ידי חניכי קורס טיס וחיילים נוספים.
מטוסי התובלה ביצעו גיחות רבות, מהן חמש גיחות יום ו-25 גיחות לילה, ובסך הכל כ-45 שעות טיסה.
במסגרת המבצע הופצצו הערים עזה, מג'דל, אל עריש, ג'באליה, בית לאהיא, פלוג'ה, עיראק אל-מנשייה, בית ג'וברין וג'אביה.
מבצע MO היה שמה של התוכנית היפנית לפלישה ולכיבוש הטריטוריה האוסטרלית גינאה החדשה במהלך המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
כמו כן כלל המבצע כיבוש אזורים נוספים בדרום האוקיינוס השקט במטרה לבודד את אוסטרליה וניו זילנד מבעלת בריתן ארצות הברית.
את המבצע תכנן הצי הקיסרי היפני בתמיכתו של אדמירל איסורוקו יממוטו, המפקד העליון של הצי היפני המשולב.
במהלך תכנון המערכה בגינאה החדשה (כיבוש לאה-סלמאואה, רבאול, קָוויֵנג, פינץ' הארבור, בונה ומורובה) ראה המטה הכללי של הצי הקיסרי בכיבוש הטריטוריות אמצעי שיסייע בכיבוש העיר פורט מורסבי.
יישום תוכנית זו הוטל על אדמירל צ'ואיצ'י נגומו, לאחר שהשלים את כיבוש ג'אווה.
התוכנית למבצע MO נהגתה עוד ב-1938, אך ללא תאריך יעד מסוים, והייתה תלויה בהצלחת שלבי הכיבוש המוקדמים בדרום-מזרח אסיה.
באפריל 1942 אישרו המטות הכלליים של הצבא ושל הצי את התוכנית, שהתחלקה לארבעה שלבים:
ב-3 במאי יכבוש כוח משימה את האי טולאגי הסמוך לגוודלקנל שבאיי שלמה, ויקים במקום בסיס מטוסים ימיים ובסיס מבצעים לאזור ים האלמוגים.
אותו כוח משימה ימשיך ויכבוש את האיים נאורו ובנבה בשל משאבי הזרחה שבהם.
ב-7 במאי ינחתו כוחות בפורט מורסבי, וכוחות נוספים יכבשו את ארכיפלג לואיסיאד שם יקימו בסיס מטוסים ימיים נוסף.
אותם כוחות ימשיכו ויכבשו את קלדוניה החדשה, את פיג'י ואת סמואה, בשל היותן נקודות אסטרטגיות מזרחית לגינאה החדשה.
כוח ימי יפליג מלגונת טרוק, יעקוף את איי שלמה ממזרח ויפנה מערבה על מנת לחסום את נתיבי השיט לאוסטרליה.
לאחר מכן ימשיך הכוח ויתקוף את הערים קואן, קוקטאון וטאונסוויל שבקווינסלנד, אוסטרליה, כשהמטרה הסופית היא תקיפת המתקנים הצבאיים באיי מצר טורס.
ליפנים הייתה טייסת בסביבות רבאול ועליו הוטלה משימת תקיפת פורט מורסבי ב-5 וב-6 במאי, כהכנה לנחיתת הכוחות ב-7 במאי.
המתכננים היפנים לקחו בחשבון את תגובת בעלות הברית למבצע ושלחו שתי שייטות לקבוצת האיים רנל, דרום-מזרחית לגינאה החדשה.
פריסה זו של כוחות אפשרה ליפנים להשתמש במעבר ג'ומארד (מעבר ימי בין גינאה החדשה לרנל) על מנת להגיע ישירות לפורט מורסבי, ללא צורך בעיקוף גדול.
היפנים היו מודעים לנוכחותה של נושאת המטוסים האמריקאית יורקטאון באזור מכיוון שפחות מחודש לפני כן תקפו מטוסיה את לאה וסלמאואה.
הכוח היפני אכן נחת בטולאגי ב-3 במאי.
יום לאחר מכן יצאו מרבאול כוחות נוספים בדרכם דרומה לפורט מורסבי על גבי ספינות.
באותו יום תקפו מטוסים אמריקאים את טולאגי, הסבו נזק רב אך לא הצליחו למנוע את כיבוש האי ואת האיים הסובבים לו.
שלושה ימים לאחר מכן היה ברור שקרב ימי עומד להתפתח בים האלמוגים, ולפיכך הסתובב הכוח שעשה דרכו לפורט מורסבי ושב לרבאול כדי להימנע מהתקפות.
בקרב ים האלמוגים שהתפתח תוך זמן קצר ספג הצי הרביעי היפני מכה קשה באבדו את נושאות המטוסים "שוהו" ו"שוקאקו."
היפנים החליטו לזנוח את תוכניתם להנחתת כוחות בפורט מורסבי בדרך הים, והצבא היפני החל בהכנות למבצע חדש.
ההכנות נעצרו לאחר שהמטה הכללי של הצבא הורה על הקפאת הפעילות באזור ב-1 ביולי לאחר שהצי המשולב נחל תבוסה בקרב מידוויי.
מכיוון שלא יכלו להגיע לפורט מורסבי בדרך הים פתח הצבא במבצע לחציית רכס אואן סטנלי דרך שביל קוקודה וכיבוש העיר בדרך היבשה.
בסופו של דבר נכשל גם מבצע זה ופורט מורסבי לא נכבשה על ידי היפנים.
מבצע אי-גו (I-Go sakusen い号作戦) הייתה מתקפת נגד אווירית שערכו כוחות האימפריה היפנית נגד כוחות בעלות הברית בין 1 ל-16 באפריל 1943, במהלך המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט של מלחמת העולם השנייה.
במבצע תקפו מטוסים יפניים - בעיקר מטוסי הצי הקיסרי היפני - ספינות, מטוסים ומתקני יבשה של בעלות הברית בדרום מזרח איי שלמה ובגינאה החדשה.
מטרת המבצע הייתה לעצור את התקדמות בעלות הברית באזורים אלה ולאפשר ליפן להיערך מחדש לאחר התבוסות שנחלו מידי בעלות הברית בגוודלקנל, בבונה-גונה בוואו ובים ביסמרק.
המבצע כלל מספר גלי תקיפה של מפציצים ושל מטוסי קרב, שהמריאו מבסיסיהם ברבאול, בבוגנוויל ובאיי שורטלנד, ותקפו מטרות בגוודלקנל שבאיי שלמה, ובפורט מורסבי, במפרץ אורו ובמפרץ מילן שבגינאה החדשה.
אף על פי שהיפנים טיבעו מספר ספינות, הם לא הצליחו להסב נזק רב למתקני בעלות הברית.
בהתבססו על דוחות של צוותי האוויר שלקחו חלק במבצע - שהיו מוגזמים - החליט מפקד הצי היפני המשולב, אדמירל איסורוקו יממוטו, לעצור את המתקפה ב-16 באפריל מתוך מחשבה שהמבצע נחל הצלחה.
עם זאת, המבצע נכשל מכיוון שלא האט את התקדמות בעלות הברית בדרום מערב האוקיינוס השקט.
זמן קצר לאחר מכן נהרג יממוטו בעת שטס בין העמדות היפניות על מנת לברך את החיילים שהשתתפו במבצע.
ב-1 באפריל 1943 יצאה טייסת בת 58 מטוסי A6M זירו לכיוון גוודלקנל וטולאגי.
מטוסי הקרב של בעלות הברית ירטו את הטייסת מעל איי ראסל, ובקרב שהתפתח הפילו בעלות הברית 18 מטוסים יפניים לעומת אובדן שישה מטוסים משלהם.
ב-7 באפריל יצאה המתקפה השנייה, בה השתתפו 67 מפציצי צלילה מדגם אאיצ'י D3A "ואל" בליווי 110 מטוסי זירו בדרכם לגוודלקנל.
מולם המריאו 67 מטוסי בעלות הברית.
בהתקפה זו טובעה המשחתת האמריקאית "ארון וורד", הקורבטה הניו זילנדית "מואה" והמכלית האמריקאית "קנאווה".
בסופו של הקרב איבדו היפנים עשרים ואחד מטוסים, לעומת שבעה מטוסי בעלות הברית שאבדו.
ב-11 באפריל תקפה טייסת בת 22 מפציצי צלילה ו-72 מטוסי קרב יפניים ספינות סוחר במפרץ אורו שבגינאה החדשה.
מטוסי בעלות הברית שהמריאו על מנת ליירט את הטייסת הצליחו להפיל שישה מטוסים יפניים מבלי לספוג אבדות.
ב-12 באפריל תקפו 131 מטוסי קרב מנושאות המטוסים זואיקאקו וזואיהו ו-43 מפציצים בינוניים מדגם מיצובישי G4M את פורט מורסבי.
במתקפה הסבו היפנים נזק למספר כלי שיט קטנים ומספר מטוסים שלא הספיקו להמריא, אך איבדו בעצמם חמישה מטוסים, לעומת שני מטוסים לבעלות הברית.
ב-14 באפריל תקפו 188 מטוסים יפנים במפרץ מילן.
עשרים וארבעה מטוסי קרטיס P-40 וורהוק המריאו נגדם, ובקרב איבדו היפנים שבעה מטוסים לעומת שלושה שאיבדו בעלות הברית.
ספינת המשא ההולנדית "ואן הימסקרק" ספגה מספר פגיעות, עלתה באש ואנשי צוותה נאלצו להחיף אותה על מנת להימנע מטביעה.
ספינת המשא הבריטית "גורגון" ספגה מספר פגיעות גם היא ועלתה באש, אך אנשי צוותה הצליחו להשתלט על האש.
מספר ספינות נוספות ספגו נזקים קלים בלבד.
בהתקפה זו נהרגו ארבעה חיילי בעלות הברית ו-12 מלחים מאוניות הסוחר.
מבצע אבוקה היה פעולה של צה"ל שמטרתה להחריב את בתי הזיקוק, המפעלים הפטרוכימיים, נמל הנפט ומפעלי הדשנים המצריים בעיר סואץ ב-24 באוקטובר 1967, בתגובה לטיבוע המשחתת אילת, כארבעה חודשים לאחר תום מלחמת ששת הימים.
ב-21 באוקטובר הותקפה המשחתת אח"י אילת, שהייתה בסיור ביטחון שוטף באזור פורט סעיד, בירי טילי סטיקס ששוגרו מספינות טילים מצריות מדגם קומאר ששהו בפתח נמל פורט סעיד.
לאחר שנפגעה משלושה טילים, טבעה המשחתת הישראלית.
במתקפה נהרגו 47 חיילי צה"ל ו-91 נפצעו.
ישראל הופתעה מהמתקפה המצרית וראתה בה אקט מלחמתי בתקופת רגיעה.
בתגובה החליטה ישראל לפגוע במתקנים כלכליים באזור העיר סואץ.
הוטל על פיקוד הדרום להיות בכוננות לביצוע מתקפה ארטילרית על יעדים בסואץ החל מ-24 באוקטובר בשעה 14:00. כחלק מההיערכות הנחה אלוף פיקוד הדרום, ישעיהו גביש את מפקד חטיבה 401, אל"ם אורי בר-און, להיערך למתקפה.
מתוך כוחות החטיבה רוכזו שתי סוללות תותחים מתנייעים 155 מ"מ וגדוד שריון בטווח ירי אל המטרות.
כוחות צה"ל לאורך תעלת סואץ דוללו והוכנסו למקלטים וחיל האוויר הישראלי הוכנס לכוננות לסיוע במידת הצורך.
בשעה 14:30 לערך פתח צה"ל בירי ארטילרי רצוף לעבר מתקני הזיקוק ומכלי הדלק של סואץ והבעיר אותם.
הירי הישראלי כוון וטווח על ידי קציני תצפית שהוטסו על ידי חיל האוויר הישראלי מעל האזור.
בתגובה פתחו גם המצרים באש ארטילרית באמצעות כוח גדול משמעותית של 10 סוללות, אך ההפגזות המצריות לא היו יעילות.
לאחר כחצי שעה, בשעה 14:58, ביקשו המצרים הפסקת אש אך ישראל המשיכה במבצע כמתוכנן.
בשעה 15:06 הופנתה האש גם למפעל הדשנים שהיה ממוקם בתוך העיר סואץ ואל נמל פורט איברהים.
אל מטוסי התצפית הישראלים נפתחה אש נ"מ כבדה מהאי גרין אך קציני התצפית המשיכו לטווח את הכוחות הארטילריים.
המבצע הסתיים בשעה 17:35 לאחר השלמת היעדים כמתוכנן.
במתקפה הושמדו שני בתי זיקוק ("אל-נאצר" ו"סואץ") מתוך שלושת בתי הזיקוק שהיו קיימים במצריים.
שני בתי זיקוק אלה זיקקו 5 מיליון טונות בשנה מתוך תצרוכת של 6.5 מיליון טונות במצרים.
חוות מכלי הדלק של סואץ בערו בדלקות עצומות במשך מספר ימים מבלי שניתן היה לכבותן.
ב-5 בנובמבר ביצע חיל האוויר גיחת צילום לבדיקת תוצאת המתקפה.
נמצא כי הובערו למעלה מ-100 מכלי הדלק והושמדו 96 אלף טון נפט גולמי, 11 אלף טון בנזין, ו-300 אלף טון אספלט.
הנזק למשק המצרי היה רב ונאמד בכ-60 מיליון לירות מצריות.
בית הזיקוק היחיד שנותר במצרים לאחר המתקפה סיפק 20% מהתצרוכת השנתית המצרית ולכן יצוא הדלק המצרי נפסק.
מצרים נאלצה לייבא דלקים לצריכה פנימית.
לצה"ל היו שני פצועים קל בלבד.
לאחר המתקפה הישראלית לא שוקמו בתי הזיקוק אלא הוקמו מחדש בעומק מצרים ותושבי העיר סואץ החלו נוטשים את העיר.
נטישת העיר סואץ הייתה חלק ממגמה כללית של נטישת יישובים הסמוכים לקווי העימות ויצירת בעיית פליטים פנים מצרית.
בתגובה לטיבוע המשחתת אח"י אילת ולמבצע אבוקה החליט האו"ם להכפיל את מספר עמדות המשקיפים ואת מספר המשקיפים בקו התעלה.
לאחר מבצע אבוקה לא יזמו המצרים הסלמות משמעותיות במשך שנה.
מבצע אחים היה מבצע להעלאתם של ביתא ישראל מאתיופיה שהחל ב-1977 והסתיים במרץ 1990.
התוכנית להעלאת ביתא ישראל דרך סודאן נרקמה במהלך המחצית השנייה של שנות השבעים של המאה ה-20 במשרדי האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה כשברקע ניתוק היחסים בין אתיופיה לישראל והידרדרות המצב הביטחוני, הדתי והחברתי של הקהילה היהודית המקומית.
התוכנית תפסה תאוצה והוצעה לממשלת ישראל לאחר ששר החוץ, משה דיין הדליף את דבר עסקת הנשק עם אתיופיה, הדלפה אשר גרמה להפסקת העלייה החשאית מהמדינה.
בעקבות עצירת העלייה החשאית החלו הפגנות, מחאות ולחצים מיהדות העולם ויוצאי אתיופיה בישראל בדבר העלייה ושבעקבותיהם ניתנה הוראה למוסד בתחילת 1979 ליישם את התוכנית.
המבצע, עליו פיקד דני לימור, החל כמבצע עלייה אך הפך במהלכו למבצע לחילוצם של כמה שיותר יהודים ששכנו במחנות הפליטים בסודאן שהחלו למות בהמוניהם מרעב, מחלות ורדיפות.
המבצע התבסס על טיסות מסחריות מח'רטום לאירופה ולישראל, כשבהמשך נוספו לו מבצעים ימיים, מבצעי הטסה במטוסי תובלה צבאיים (מסוג קרנף) ומבצע הפינוי הגדול, מבצע משה.
מספר היהודים שיצאו מאתיופיה לסודאן במסגרת המבצע מוערך בכ-20 אלף.
16 אלף מהם הועלו לישראל והשאר, כרבע מהם, נספו במהלך הצעידה ובהמתנה לעלייה במחנות הפליטים.
בשנת 2012 כתבה הסופרת רונית לוינשטיין- מלץ ספר לבני נוער בשם "מבצע אחים", בהוצאת "ידיעות ספרים", המספר על המבצע.
בשנת 2019 עלה לאקרנים הסרט אתר הצלילה בים האדום בהפקה של חברת נטפליקס ובכיכובו של כריס אוונס.
הסרט מתאר את פעילות המוסד בכפר הנופש "ארוס" בסודאן במסגרת מבצע אחים.
מבצע איגלו הוא שמו של מבצע הגירוש הראשון של מעפילים יהודים בלתי חוקיים לקפריסין על ידי שלטונות המנדט הבריטי בארץ ישראל, באוגוסט 1946.
ארבע אוניות מעפילים ועליהן כ-2,700 אנשים נתפסו וגורשו במהלך המבצע - "יגור", "הנרייטה סולד", "כתריאל יפה" ו"כ"ג יורדי הסירה"; כאשר אוניית מעפילים אחת, "עמירם שוחט", שעליה כ-180 נוסעים, הצליחה לחמוק במהלך המבצע מהכוחות הבריטיים ולהוריד את נוסעיה בחוף קיסריה.
עד לשנת 1946 שוכנו העולים הבלתי חוקיים שהגיעו לחופי ארץ ישראל ונתפסו על ידי הבריטים במחנות מעצר בלטרון ובעתלית.
התגברות מספר האוניות וזרם העולים הבלתי חוקיים מאירופה, הובילה לכך שהם עברו בכמותם את מכסת הסרטיפיקטים החודשית של 1,500 עולים שאושרה.
שלטונות המנדט הבריטי ניסו להתמודד עם הגדילה בכמות העולים.
הגדלת מחנות המעצר בארץ ישראל הייתה כרוכה בבעיות מנהליות, לוותה בחשש מניסיונות כוחות המחתרות היהודיות לשחרר את העולים בכוח מן המחנות כפי שאירע באוקטובר 1945 במחנה עתלית, ובכלל, ההנחה הייתה שהכליאה בהם אינה אפקטיבית.
בנוסף, המאמצים המדיניים של הבריטים לעצור את האוניות במדינות המוצא שלהן לא הצליחו, ובשל השלכות פרשת לה ספציה אף נאלצו הבריטים להתיר לאוניות "דב הוז" ו"אליהו גולומב" להגיע ארצה במאי 1946.
בפברואר 1946 התחילו ראשי הצבא הבריטי ללחוץ על החזרת המעפילים לארצם, וביולי 1946 הציע הנציב העליון הבריטי אלן קנינגהאם את גירוש האוניות והמעפילים לאי קפריסין בשל קרבתו לארץ ישראל, ומאחר שהיה אף הוא תחת שלטון בריטי.
בתחילה התנגדה לכך הממשלה הבריטית, אך לחץ הצבא הבריטי גבר לאחר פיצוץ מלון המלך דוד בידי האצ"ל.
ב-7 באוגוסט קיבלה הממשלה הבריטית ברשות קלמנט אטלי החלטה על גירוש המעפילים לקפריסין, בעוד 5 אוניות מעפילים כבר עשו את דרכן לעבר ארץ ישראל.
פרסום הודעת הממשלה הבריטית נדחה עד ל-12 באוגוסט, ובה היא טענה כי , ופירטה את הנימוקים הבאים לצעדיה:
העלייה הבלתי החוקית היא ניסיון לכפות עובדות בשטח על הממשלה הבריטית וכנגד מדיניותה, והוא ניצול של "הרגש האנושי, הסובלנות והסלחנות" שהיא גילתה עד כה בכך שאפשרה לעולים לרדת אל החוף.
מפעל ההעפלה נעשה על ידי אנשים "חסרי מצפון" המשכנעים את הפליטים היהודים באירופה שזוהי הדרך היחידה להצלתם, תוך שהם "מטעינים" אותם באוניות שאינן ראויות למסע, ללא מזון ובתנאים קשים.
פעולות אלו מלוות בזיוף נרחב של תעודות זהות ותעודות מסע, תוך הפרת חוקים בינלאומיים וניצול ארגוני סיוע.
בין המעפילים היהודים יש גורמים טרוריסטיים, והגעתם פוגעת באחריות של ממשלת המנדט לכלל יושבי ארץ ישראל - יהודים וערבים כאחד.
זרם המעפילים הבלתי חוקיים פוגע "בכל הטעמים של הקדמה והצדק", ובעולים היהודים שיכולים היו להגיע באופן חוקי.
בתקופת המנדט התיישבו בארץ ישראל באורח חוקי כחצי מיליון יהודים, ואף כעת, עם ההגבלות של הספר הלבן משנת 1939, מרשה הממשלה הבריטית לעלייה היהודית להמשיך בקצב של עד 1,500 יהודים בחודש.
על מנת לתת לפעולות הגירוש אחיזה משפטית, פרסם המושל הבריטי בקפריסין צ'ארלס קמפבל וולי (Charles Campbell Woolley) חוק שיאפשר את מעצרם של המעפילים.
בחוק הוגדר "מהגר לא חוקי" כאדם שהגיע לארץ ישראל בניגוד לפקודת העלייה של שנת 1941. השלטונות הוסיפו בהודעה רשמית שנועדה להרגיע את האוכלוסייה היוונית באי כי לאף לא אחד מהמגורשים יותר להפוך לתושב.
תחילה הביאו הבריטים לנמל חיפה שתי אוניות גדולות בנות 8,000 טון כל אחת - "אמפייר רייוול" (Empire Rival) ו"אמפייר הייווד" (Empire Heywood), שסיפונן הוקף בגדרות תיל והוסב למכלאה זמנית, במטרה לשמש כאוניות הגירוש.
לאחר מכן פרש הצבא דיוויזיית חיל רגלים בנמל חיפה, ואל המשחתות הבריטיות בכוחות הצי המלכותי הבריטי הסדירים בחופי ארץ ישראל הצטרפו הסיירות "מאוריציוס" ו"אייג'קס" וסירות משטרה.
השלטונות הבריטיים הזמינו את גורמי העיתונות הבינלאומית לחזות במבצע ולראות את התנהלותו.
בין ה-11 ל-15 באוגוסט נתפסו 4 ספינות מעפילים על ידי הבריטים.
שתי ספינות המעפילים, "יגור" (שכונתה על שם אירועי השבת השחורה בהן נפגע קשות היישוב יגור) שיצאה מצרפת ועליה כ-750 מעפילים, ו"הנרייטה סולד" שיצאה מיוון עליה כ-530 מעפילים, היו הראשונות שנתפסו ונוסעיהן גורשו לקפריסין.
ב-13 באוגוסט הוטל עוצר צבאי על חיפה, ובשעה 2 וחצי בליל אותו יום פשטו הכוחות הבריטיים על אוניות אלו.
באונייה "יגור" גילו העולים התנגדות רפה בלבד, ואילו באונייה "הנרייטה סולד" הייתה ההתנגדות אלימה יותר, ורק כעבור 6 שעות הסתיים פינויה.
בסביבות השעה 8 וחצי בבוקר המחרת, יצאו אלפי יהודים לרחובות חיפה להפגנה, תוך שהם מפרים את העוצר ורצים לנמל.
כוחות הצבא הבריטי ירו על המפגינים.
בהתקהלויות אלו נהרגה אחת מהמפגינות, ו-2 מפגינים נוספים מתו מאוחר יותר מפצעיהם.
הפגנות נוספות נערכו ברחבי ירושלים ובתל אביב.
ביום המחרת נערכה הלוויה המונית בהשתתפות עשרות אלפים בחיפה, ומפגינים שניסו לפרוץ לעבר הנמל פוזרו על ידי כוחות המשטרה והצבא הבריטי.
בימים שלאחר מכן הובלו לאזור נמל חיפה האוניות "כתריאל יפה" ו"כ"ג יורדי הסירה", שיצאו מאיטליה ונשאו כ-1,400 עולים.
גם בשתי אוניות אלו גילו המפגינים התנגדות רבה לפינוי, ורק לאחר שימוש בגז מדמיע הצליחו הבריטים לפנותם.
המעפילים שנאספו מאוניות אלו הצליחו להבריח ולפוצץ כמות קטנה של חומרי נפץ באוניות הגירוש הבריטיות, דבר שגרם לדחייתו בכמה ימים.
אוניית המעפילים הקטנה "עמירם שוחט", שעליה כ-180 נוסעים, הייתה תחת מעקב של מטוס סיור והוזנקה לעברה משחתת בריטית, אך היא הצליחה לעבור לידה מבלי לעורר תשומת לב ולעגון בחוף קיסריה ב-16 באוגוסט.
למרות הכנות לקויות של מחנות המעצר בקפריסין, הצליח הצבא הבריטי לשכן את כלל העצורים במחנה קראולוס (Karaolos), סמוך לפמגוסטה.
למחנות אלו, שתחילה נבנו כמחנות ארעיים שתוכננו לכמה חודשים בלבד, התווספו בהמשך מחנות קבע של צריפים לחורף.
לא היה בימים אלו גורם בכיר חופשי ביישוב שהיה יכול להורות על תגובה צבאית חריפה: ההנהגה המדינית של היישוב באותם ימים ובה דוד בן-גוריון, הייתה בפריז, עסוקה בגיבוש אסטרטגיה נוכח פרסום תוכנית מוריסון גריידי.
אליה נלווה שאול אביגור, ראש המוסד לעלייה ב', שריכז את ההעפלה הבלתי חוקית.
ראש המטה הארצי (הרמ"א) של ארגון ההגנה, משה סנה, התפטר והוברח ממנה לאחר אירועי השבת השחורה.
אישים בכירים אחרים בסוכנות היהודית, ובארגוני המחתרות (ההגנה והלח"י) היו עצורים מאז אירועי השבת השחורה ו"מבצע כריש".
בהתאם לכך, התגובה הייתה רפה יחסית, אף שהבריטים ציפו לתגובה משמעותית יותר, ובדיעבד את מרבית ההתנגדות למבצע גילו המעפילים בלבד.
מבחינה מדינית, החליטה הנהגת היישוב לאחר מכן על המשך מדיניות ההעפלה, אף שלא מצאה מענה להסגר שהטילו כוחות הצבא הבריטיים על חופי ארץ ישראל, וכמעט כל אוניות המעפילים שיצאו מאירופה נתפסו בזו אחר זו.
גירוש המעפילים לקפריסין ואיום הכליאה לא הרתיע את זרם העולים, והוא רק הוסיף וגדל בחודשים שלאחר מכן, תוך שהוא מושך תשומת לב בינלאומית רבה.
סך הכול גורשו למחנות המעצר בקפריסין כ-52,000 מעפילים, שהפליגו ב-39 אוניות.
מבצע אגד הידוע גם בשם פעולת כונתילה או קרב כונתילה היה פעולת תגמול שערך צה"ל בליל 28 באוקטובר 1955 נגד המוצבים המצריים באזור כונתילה בסיני.
במהלך הפעולה נהרגו 17 חיילי צבא מצרים ושני חיילי צה"ל.
במסגרת הסכם שביתת הנשק הישראלי-מצרי שנחתם בשנת 1949, נקבע כי אזור תל ניצנה (או בשמו הערבי: עוג'ה אל חפיר) יהיה מפורז ולא תותר הכנסת כוחות צבא אליו.
כמו כן נקבע כי לא תהיינה עמדות מצריות שיהיו קרובות לניצנה יותר מאבו עגילה ואל קוסימה.
בשנת 1953 הקימה ישראל באזור את היישובים גבעת רחל ובארותיים.
בהדרגה החל צבא מצרים לבסס את מערכות ההגנה שלו בסמוך לגבול.
המצרים בנו כשבעה מוצבים מחופרים על מצוקי הצבחה וראס-סירם, ושיכנו גדוד חיילים סדירים אשר תוגבר בתותחים.
המקום גם זכה לחיפוי מצד חיל האוויר המצרי.
כדי להשלים את מערך ההגנה, פלשה מצרים לשטח הישראלי ממש, ובנתה את מוצב ההגנה "לילי" בתוך שטח ישראל.
ישראל שלחה בקשות לממשלת מצרים לפנות את המוצבים, אולם המצרים התעלמו.
ב-26 באוקטובר תקף כוח מצרי את משטרת בארותיים.
שוטר אחד נהרג, שלושה נפצעו ושניים נחטפו.
היה זה הקש ששבר את גב הגמל, וממשלת ישראל החליטה להורות לרמטכ"ל משה דיין להגיב במהירות האפשרית על הפרת הסכם שביתת הנשק.
מבצע אגד הוצג כנקמה על ההתקפה בבארותיים.
עם זאת, בפועל המבצע היה בסך הכל פעולות הסחה להתקפה גדולה נועזת ושאפתנית הרבה יותר - מבצע הר געש.
היעד שנבחר לצורך ביצוע המשימה היה מבנה המשטרה בכונתילה, צומת דרכים במזרח סיני, באגנו העילי של נחל פארן, כחמישה קילומטרים ממערב לגבול ישראל-מצרים.
המבנה הורכב משני בניינים גדולים מרובעים, בתוכם חצר, לידם בניין ששימש כמחסן אספקה וקצת הלאה בניין עם מספר אגפים.
בפינות בניינים אלו נמצאו צריחים אשר שימשו כקיני מכונות ירייה.
הבניינים עצמם נבנו על תלים תלולים קשי גישה.
הכוח המצרי כלל שתי מחלקות (סה"כ 60 איש), אשר היו מצוידות היטב בשלל סוגי נשק.
מרבית החיילים במבנה היו סודאנים, ולמרבה האירוניה, חלקם אף התנגדו לשלטון המצרי בסודאן.
הכוח הישראלי הורכב מלוחמי גדוד 890 של חטיבת הצנחנים, וכלל בסה"כ 200 איש.
הם צוידו בנשק קל, ולא קיבלו חיפוי מתותחים או מרגמות.
כמו כן החיילים קיבלו הוראה לא להסב נזק למבנה או לפגוע בבדואים באזור, אלא לקחת שבויים ותו-לא.
סד"כ צנחנים במבצע אגד שם הכוח מפקד הרכב הכוח מטרותכוח א'מאיר הר-ציוןסיירת צנחניםתקיפת המבנה מכיוון דרום.כוח ב'רפאל (רפול) איתןפלוגה ה'תקיפת הבניין המרכזי.כוח ג'משה (מוסה) עפרוןפלוגה ב'כיבוש המבנה הצפוני.כוח ד'חיים נדלהחסימה הצפונית.כוח ה'טוביה (טיבי) שפיראהחסימה הדרומית.
הקרב עצמו נמשך בין 20 ל-25 דקות בלבד, אולם הוא נחשב למופת של התמדה, כוח רצון ודבקות במשימה.
הכוח יצא מבסיסו ברכבים בליל 28 באוקטובר, אולם 15 ק"מ לפני היעד הם נתקלו במכשול לא עביר.
בדרך כלל במקרה כזה המבצע מתבטל והכוחות חוזרים לבסיסם, אולם כוחות צה"ל בכל זאת ירדו מהרכבים ועשו את שארית הדרך רגלית.
בשעה 1:00 הגיע הכוח אל היעד, ושם התפצל למספר ראשים.
כוח אחד נתקל בסיור מצרי, וגירש אותו.
לאחר מכן הסתער הכוח כולו על המבנה.
הכוחות המצריים היו ערניים ובכוננות מלאה, והשיבו אש עקשנית.
רק לאחר שכוחות צה"ל פגעו בקני המקלעים בצריחים, הם הצליחו לפרוץ למבנה והחלו לסרוק באש חדר אחר חדר.
חיילים מצריים רבים נכנעו במקום.
עם זאת, באחת הפעמים חיילים מצריים צעקו מאחד החדרים שהם נכנעים, וכאשר חייל צה"ל נכנס לחדר כדי לאסוף אותם הם פתחו עליו באש ופצעו אותו קשה.
בקרב נהרגו 12 חיילים מצריים, ו-29 נשבו.
מתוך השבויים 7 היו פצועים, וחיילי צה"ל סחבו אותם על כתפיהם.
כמו כן הובאו לשטח נשק רב וציוד צבאי.
בשעה 3:00 הסתיימה המשימה וחיילי צה"ל עזבו את האזור עם המלקוח.
לעומת 12 ההרוגים המצריים, לצה"ל היו שני הרוגים - רב-טוראי וטוראי יעקב מזרחי.
מבין ארבעת הפצועים של צה"ל, שלושה נפצעו בתחילת הקרב כאשר המקלעים על המבנה פתחו באש, ואחד נפצע בעת טיהור המבנה .
שני לוחמים אמנון אבוקאי שנהרג, ורפאל איתן, קיבלו על חלקם במבצע את "עיטור העוז".
יעקב מזרחי שנהרג גם הוא, קיבל את "עיטור הגבורה".
כאמור לעיל, מבצע אגד היה מלכתחילה פעולת הסחה למבצע גדול בהרבה - מבצע הר געש.
המבצע נפתח ב-2 בנובמבר והסתיים בניצחון ישראלי מוחץ שבסופו סופחה ניצנה לישראל.
להסחת מבצע אגד היה חלק רב בניצחון במבצע הר געש.
מבצע אאוטוורד היה תוכנית שהפעיל הצי המלכותי הבריטי בשנים 1942–1944, בימי מלחמת העולם השנייה, לתקיפת גרמניה הנאצית באמצעות כדורים פורחים.
כדורים פורחים קטנים מולאו מימן ושולחו עם הרוח מזרחה כשהם גוררים תילי מתכת, שחוללו קצרים בקווי מתח גבוה, או נושאים מתקני תבערה, שחוללו שרפות יער וצמחייה.
בסך הכל שולחו במסגרת התוכנית כ-99 אלף בלונים.
בשנת 1937, על רקע חשש מהינתקות בלוני מחסום ממקומות עגינתם, נערך בבריטניה מחקר אודות הנזק שעשוי להיגרם לקווי מתח גבוה על ידי בלונים אלו.
בהמשך, בתחילת 1940, הוצע לשגר מצרפת אל גרמניה בלונים נושאי פצצה ומתקן רדיו, שיאפשר את איכון מקומם על ידי טריאנגולציה וישחרר את הפצצה באות מרחוק כאשר יימצא הכדור מעל מטרה ראויה.
רעיון זה נדחה גם מחשש לפעולת תגמול גרמנית דומה והפך לבלתי ישים לאחר נפילת צרפת.
בליל 17-18 בספטמבר 1940 עקרה סערה ממקומם מספר בלוני מחסום בבריטניה.
הבלונים נישאו ברוח מעל הים הצפוני אל דנמרק ושוודיה.
הם חוללו שם קצרים בקווי מתח גבוה, הפריעו לתנועת רכבות ואף גרמו נזק לאנטנה של תחנת רדיו שוודית.
חמישה מהבלונים הגיעו עד פינלנד.
המידע על הנזקים שחוללו הבלונים הגיע אל קבינט המלחמה הבריטי.
בעקבות זאת הורה ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל לבחון את האפשרות להשתמש בבלונים בתעופה חופשית כנשק נגד גרמניה.
מיניסטריון האוויר המליץ לגנוז את הרעיון, אך האדמירליות התלהבה ממנו יותר.
בדיקה מטאורולוגית העלתה כי רוחות ברום של 4,900 מטר נוטות לנשוב ממערב למזרח, באופן שיקשה על הגרמנים לנקוט פעולת תגמול על ידי אמצעי דומה.
בדיקה וניסויים של אפשרות החבלה בקווי מתח גבוה על ידי תיילים הנגררים על ידי בלון הפיקו גם הם המלצה חיובית: התברר כי די בתיל נגרר דק על מנת לגרום לקצר משמעותי בקווי מתח.
כמו כן התברר כי הקצר שיחולל תיל כזה יוכל לפגוע גם בשנאים ובמפסקי זרם.
נמצא גם כי עלות הבלונים ומטענם ועלות הפעלתם יהיו נמוכות, שכן רוב מרכיביהם כבר היו קיימים במסגרת מלאי עודף, והפעלתם לא הייתה צפויה לדרוש כוח אדם רב.
מאחר שבגרמניה היו שטחי יער וערבה נרחבים ניתן היה לקוות שבלונים נושאי מתקני תבערה יגרמו להם נזק ויאלצו את הגרמנים להקצות כוח אדם רב למשימות של תצפית אש במקום למשימות חיוניות אחרות.
לאחר ויכוחים ממושכים בין תומכי התוכנית למתנגדיה היא אושרה על ידי ראשי המטות הבריטיים בספטמבר 1941, ויישומה הוטל על הצי המלכותי.
בהשוואה לפצצות הכדור הפורח ששולחו מיפן במהלך המלחמה היו הבלונים פשוטים וגסים, מכיוון שהיה עליהם לטוס מרחק קטן יותר ובגובה נמוך יותר.
נעשה שימוש במלאי עודף של 100 אלף בלוני מזג אוויר של הצי בקוטר של 2.4 מטר (כשהם מנופחים).
הבלונים היו עשויים לטקס, חומר שהיה חיוני למאמץ המלחמתי ושלא ניתן היה להקצותו במיוחד לטובת המבצע, ואם לא היה קיים מלאי ללא שימוש של בלונים לא היה המבצע יוצא לפועל.
פותחו מנגנונים פשוטים שנועדו למנוע את נסיקת הבלונים מעבר לגובה מקסימלי של 7,600 מטר על ידי שחרור מימן מהבלון.
לאחר מכן היה הבלון מנמיך עקב דליפת הגז.
הבלונים נשאו סוגים שונים של מטענים – תיילים או מטעני תבערה - שזכו לכינויים תיל, בירה, ג'לי, גרב, לימון וריבה.
למעלה ממחצית הבלונים ששולחו נשאו תיל מתכת.
אל הבלון חובר פתיל מסיבי קנאביס בקוטר של 1.6 מילימטרים ובאורך של 210 מטר.
לקצה הפתיל חובר תיל מתכת בקוטר של 1.8 מילימטר ובאורך של 91 מטר.
מנגנון פרימיטיבי שמר על גובה הריחוף של הבלון, באופן שבסופו של דבר נגרר חלק מן התיל על פני האדמה, בעוד הבלון שומר על גובה של כ-300 מטר מעל פני האדמה.
התיל נגרר על הקרקע למרחק של עד 50 קילומטר בשטח כפרי פתוח על מנת לאפשר לו להיתקל בסופו של דבר בקו מתח גבוה.
לבלונים הוצמדו מתקני תבערה שונים.
אחד מהם היה מכל שהכיל זרחן לבן ואחר היה מכל של 4.5 ליטרים של ג'לי דליק שבהתלקחו היה מחולל כדור אש בקוטר של שישה מטרים.
נעשה שימוש גם בשקיקי בד ממולאים בחומר דליק שנועדו להיתפס בצמרות עצים.
פתיל השהיה שהוצת לפני השיגור תזמן את שחרור מטעני התבערה מעל טריטוריה בשליטה גרמנית.
המתקנים עצמם צוידו במנגנוני הצתה.
בסיס שילוח לבלונים הוקם במתקן של הצי ליד עיר הנמל פליקסטו שבחוף המזרחי של אנגליה, ובהמשך השנה נפתח אתר שילוח נוסף ליד דובר שבדרום-מזרח אנגליה.
בפליקסטו נעשה שילוח הבלונים בשטח מסלול גולף שליד חוף הים.
על מנת לשמור על חשאיות המבצע הוכן עבורו סיפור כיסוי שלפיו היו הבלונים חלק ממערכת בלוני המחסום הבריטית.
בשילוח הבלונים הועסקו 235 איש ואישה, מרבית הצוות הורכב מחיילות ששירתו בשירות הימי המלכותי לנשים.
הבלונים מולאו במימן שסופק במכלים על ידי זרוע בלוני המחסום של חיל האוויר המלכותי.
תהליך המילוי נעשה בתוך אוהלים משולשים, והיה צורך להתיז מים על הבלונים במהלך המילוי כדי להקטין את החיכוך בגג האוהל, שהיה עלול להביא לקריעת הלטקס, לדליפת המימן ולהצתתו.
לאחר מכן הובלו הבלונים ביד לנקודת השילוח, שבה הוצמד אליהם מטענם.
מעת לעת נפצעו אנשי צוותי השילוח כאשר התלקחו בלונים או מתקני התבערה שלהם (האחרונים - עקב טיפול לא זהיר בהם) ולכן צוידו הצוותים בבגדי מגן נגד אש.
בשטח מסלול הגולף הוצבו מקלעים להגנה אווירית, אשר החיילות הוכשרו להפעילם, בין השאר על ידי שחרור בלונים לאוויר וצליפה בהם.
הבלונים הראשונים שולחו ב-20 במרץ 1942. באוגוסט באותה שנה הגיע קצב השילוח לעד 1,000 בלונים ביום.
בהמשך הושג גם קצב שילוח של 1,800 בלונים תוך שלוש עד ארבע שעות.
לעיתים קרובות הושעה השילוח בשל מתקפות הפצצה נרחבות שערכו מטוסי בעלות הברית נגד גרמניה, מחשש שהבלונים יגרמו נזק למפציצים.
ממאי 1944 הופסק השילוח ההמוני של הבלונים עקב הגברת הפעילות האווירית של מטוסי בעלות הברית.
מאותו מועד שולחו הבלונים ב"טפטוף" משלושה אתרים במהלך שעות היום ובמרווחים של 10 דקות.
טקטיקה זו נחשבה כפחות מסוכנת למטוסי בעלות הברית.
היא גם צמצמה את צריכת המימן, שהיה דרוש לבלוני הגנה על חופי הנחיתה בצרפת ולבלוני הגנה על לונדון מפני פצצות V-1.
בסך הכל שולחו במהלך המבצע 99,142 בלונים, מהם 54,599 (55%) שהיו מצוידים בתיל מתכת.
הבלונים האחרונים שולחו ב-4 בספטמבר 1944.
הבריטים ניסו להעריך את התוצאות של המבצע.
יירוט תשדורות רדיו של הלופטוואפה הראה עד מהרה כי הגרמנים מנסים להפיל את הבלונים.
גילוי זה עודד את הבריטים להמשיך במבצע משום שהטרדת מערכת ההגנה האווירית הגרמנית הצדיקה בפני עצמה את המשכו, שכן עלות המבצע הייתה נמוכה מהוצאה שנגרמה לגרמנים מבחינת בלאי מטוסים ודלק עבורם.
בהמשך הראו דו"חות מודיעין כי דלקות פרצו ביערות ובחוות ונזק נגרם למערכת הולכת החשמל בגרמניה.
מידע זה נשאב בעיקר מידיעות בעיתונים בדנמרק, צרפת וארצות כבושות אחרות, שהגרמנים ניסו להציג בהן את המבצע ותוצאותיו באופן שלילי.
עיון במסמכים גרמניים לאחר המלחמה העלה שהבלונים המצוידים בתיילים היו מטרד משמעותי עבור הגרמנים, שכן אספקת החשמל הופרעה תדיר על ידי נזק משמעותי שגרמו למערכת הולכת החשמל.
דו"ח מ-1946 העריך את הנזק שנגרם ב-1.5 מיליון לירות (49 מיליון לירות במחירי 2016) וקבע כי הנזק האמיתי היה גבוה בהרבה בשל קושי להעריך את הנזקים שנגרמו בשטח גרמניה שהיה נתון אז בשלטון סובייטי.
מלבד שילוח מטוסי קרב נגד הבלונים, הגרמנים ניסו גם להפילם באש נגד מטוסים ואף הפסיקו את זרימת החשמל בכבלים מסוימים בעת שהתקפת בלונים הייתה צפויה.
ב-12 ביולי 1942 פגע בלון בקו מתח גבוה בן 110 אלף וולט ליד לייפציג.
בעקבות זאת ובעקבות כשל של מפסק זרם בתחנת כוח גרמנית באותו אזור פרצה שרפה שהשמידה את התחנה.
זו הייתה ההצלחה הגדולה ביותר שהשיג מבצע אאוטוורד.
היה קשה הרבה יותר לבדוק כמה נזק גרמו הבלונים נושאי מטעני ההצתה, שכן שרפה פלונית יכולה הייתה להיגרם בשל מספר גורמים אפשריים.
עם זאת ניתן היה לקבוע כי בלוני התבערה אכן חוללו שריפות בגרמניה.
המבצע חולל נזקים גם בארצות נייטרליות.
כך, בליל 19–20 בינואר 1944 התנגשו שתי רכבות בדרומה של שוודיה לאחר שבלון נושא תיל גרם להפסקת התאורה על פסי הרכבת באותו מקום.
בנוסף, שינויים ברוח היו עלולים לסחוף בלונים חזרה לשמי בריטניה.
במקרה אחד גרמה פגיעה של בלון נושא תיל לקטיעת אספקת החשמל לעיר איפסוויץ'.
מבצע אגרוף הידוע גם בכינוי מלחמת אחד-עשר הימים (Eleven Days' War), הייתה מתקפה של מעצמות המרכז כנגד רוסיה הסובייטית שנערכה מ-18 בפברואר 1918 עד 3 במרץ אותה שנה.
הייתה זו הפעולה הצבאית הגדולה האחרונה בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
בשל המהפכה הרוסית ומלחמת האזרחים ברוסיה שפרצה לאחריה, לא הצליחו הכוחות הרוסיים להתגונן בצורה יעילה, והם נאלו לחתום על חוזה ברסט-ליטובסק.
בעקבות מהפכת אוקטובר, עלו הבולשביקים לשלטון ברוסיה, וב-26 באוקטובר בחרו הסובייטים את "מועצת ממוני העם" והעבירו את הצו על השלום, שתבע את יציאתה המיידית של רוסיה מהמלחמה וכינון מיידי של שלום דמוקרטי וצודק.
כחודש לאחר הוצאת הצו, ב-5 בדצמבר (על פי הלוח הגרגוריאני), נחתם הסכם שביתת-נשק בין רוסיה הסובייטית לבין הקיסרות הגרמנית, יום לאחר מכן נחתם הסכם שביתת נשק גם בין גרמניה לרומניה ועשרה ימים מאוחר יותר נחתם הסכם שביתת נשק כולל בחזית המזרחית.
הרוסים מינו את ליאון טרוצקי, איש הסובנארקום, לראש המשלחת למשא ומתן מול מעצמות המרכז.
עמדת טרוצקי סוכמה במשפט: "לא מלחמה – לא שלום".
העמדה הרוסית לא מצאה חן בעיני הגרמנים.
המפקד הגרמני בזירה מקס הופמן הגיב בחתימה על הסכם שלום עם הרפובליקה העממית של אוקראינה, שהייתה במלחמה עם רוסיה הסובייטית.
ב-17 בפברואר הודיע הופמן כי גרמניה פוסלת את שביתת הנשק, וב-18 בפברואר נפתח מבצע אגרוף.
הכוחות של צבא הקיסרות הגרמנית והצבא האוסטרו-הונגרי פתחו בהתקפה משולבת בשלושה ראשים בכוח שכלל 53 דיוויזיות.
הכוח הצפוני התקדם לפסקוב במטרה להגיע אל נרבה, הכוח המרכזי נע אל סמולנסק והכוח הדרומי לכיוון קייב.
הכוח הצפוני שכלל 16 דיוויזיות, כבש את העיר דאוגבפילס, שהיא צומת מפתח חשובה, כבר על היום הראשון של המבצע.
בעקבות כך נפתחה בפניו הדרך לכיבוש מהיר של פסקוב ונרבה ב-28 בפברואר.
הכוח המרכזי נע כאמור אל סמולנסק, וב-21 בפברואר כבש את מינסק שבה שכן המטה של חזית המערב הרוסית.
הכוח הדרומי פרץ בקלות דרך שרידי החזית הדרום-מערבית הרוסית, ולכד את ז'יטומיר ב-24 בפברואר.
הכוח לכד את קייב ב-2 במרץ, יום אחד בלבד לאחר שכבשו אותו בעלי הברית האוקראינים.
מעצמות המרכז התקדמו מרחק של 240 קילומטרים בתוך שבוע, התקדמו עמוק לתוך בלארוס ואוקראינה ונמצאו במרחק של 100 ק"מ מסנקט פטרבורג, תוך שאניות הצי הקיסרי הגרמני במפרץ הפיני מאיימות עליה.
בשל כך, נאלצו הרוסים להעביר את עיר הבירה אל מוסקבה.
הופמן הציע לכבוש גם אותה, אולם הצעתו נדחתה.
החיילים הגרמנים התקדמו במהירות, כשהם משתמשים לעיתים ברכבות הרוסיות.
לפיכך, כינו הגרמנים את הקרבות "מלחמת הרכבות" (der Eisenbahnfeldzug).
בעוד ההתקפה הגרמנית נמשכת, הועלו הצעות להסכים לתנאי השלום הנוקשים של הגרמנים.
מרבית מנהיגיה של רוסיה התנגדו לכך, למרות שרוסיה לא יכלה להמשיך ולהילחם בגלל הרס צבאה.
בשלב זה ולדימיר איליץ' לנין התערב, ודחף את ההנהגה הסובייטית להסכים לתנאים הגרמניים, שנעשו כעת קשים יותר.
הוא גובה בידי קומוניסטים בכירים נוספים ביניהם לב קמנייב, גריגורי זינובייב ויוסיף סטלין.
אחרי ישיבה סוערת של הסונבארקום, שבמהלכה איים לנין בהתפטרות, הצביעו 166 בעד הסכם שלום, ורק 85 נגד.
בהמשך גם טרוצקי שינה את דעתו, וב-3 במרץ נחתם חוזה ברסט-ליטובסק בין רוסיה מצד אחד, לבין גרמניה, אוסטרו-הונגריה, בולגריה והאימפריה העות'מאנית מצד שני.
עם זאת, הכניעה הרוסית לא סיימה את הפעילות הגרמנית בזירה זו.
מכיוון שרוסיה ויתרה על כל זכויותיה בדרום המדינה, נעו הגרמנים כ-500 קילומטרים נוספים ולכדו את כל אוקראינה ואף יותר מכך.
כמו כן כוחות גרמניים פעלו במלחמת האזרחים בפינלנד, שם סייעו לכוחות "המשמרות הלבנים" כנגד "המשמרות האדומים".
כמו כן החוזה הביא לעצמאות לטביה, ליטא, פולין, אוקראינה, אסטוניה ופינלנד.
כוונתה של גרמניה הייתה להפוך מדינות אלו לגרורות, אך יוזמה זו קרסה עם תבוסתה של גרמניה בחזית המערב פחות משנה לאחר מכן.
לאחר המלחמה הרוסים ניסו להחזיר לשליטתם אזורים אלו, והצליחו בכך באוקראינה בלארוס והקווקז, אך נאלצו להכיר בעצמאות המדינות הבלטיות, פינלנד ופולין.
מבצע אבק דרכים היה פעילות סיכול ממושכת של חיל הים כנגד מחבלים פלסטינים, שכוונתם הייתה לפגוע בתושבים ומתרחצים ברצועת החוף בתל אביב, ובחופי ים נוספים בישראל.
המודיעין הימי התמודד עם אחת הפרשיות המורכבות והמסובכות שידע אי פעם.
המודיעין איתר את שיטת הביצוע עם הרבה סירות חמושות מהירות שיועברו לקרבת החוף על ידי אונייה מובילה, את מקום ההתארגנות במרחק רב מישראל ופרסם התרעה כתובה כיממה לפני מימוש הפיגוע, והתרעה נוספת כשש שעות לפני יציאת המחבלים לכיוון ישראל.
ספינות חיל הים ערכו סיורים במרחק רב מהחוף תוך סיוע במטוסי סיור.
רוב המחבלים בכוח התקיפה נכנעו ללא קרב, חלקם נהרגו מאש מסוקי קרב.
הסירות החימוש והציוד המתוחכם נלקחו לשימוש ואף ישראלי לא נפגע.
האנייה המובילה הורידה את הסירות במרחק רב מאוד ולא התגלתה.
במערך הגילוי החופי היה "חור" משמעותי בגזרת העיר אשדוד.
מכ"ם אשדוד כלל לא השתתף בסיכול הפיגוע אף על פי שהאירוע היה "מתחת לאפו".
בדיקת לוח הזמנים של נתיב תנועת סירות המחבלים, מעלה שספינות חיל הים אשר פעלו לסיכול הפיגוע, לא גילו ולא עצרו אף לא סירת מחבלים אחת שהגיעה לקרבת החוף הישראלי, אף על פי שבמשך 7 שעות רצופות היו שלוש סירות מחבלים מערבית לאשדוד בטווח של עד 25 מיל מהחוף .
זאת ועוד, מפקדי ואנשי צוות של ספינות "דבור" מפלגה 916 באשדוד, כלל לא הוזנקו מבתיהם לבסיס, עם פרסום התרעת "בזק" של המודיעין הימי בליל 29–30 במאי.
ב-1990 ארגוני המחבלים הפלסטינים היו נפוצים בעולם ויאסר ערפאת שהה בתוניס.
ארגון החזית לשחרור פלסטין בראשות אבו עבאס נסתפח חזרה לפת"ח אך נתמך לוגיסטית וקיים אימונים בלוב ובסוריה.
החוף הישראלי המאוכלס בצפיפות ומרחבי הים יצרו אצל המחבלים תחושה של אפשרות לפיגוע פוטנציאלי רב ממדים.
מנתוני מודיעין מאוחרים עולה כי הרעיון לפיגוע באמצעות סירות מהירות התגבש אצל אבו עבאס, מנהיג החזית לשחרור פלסטין בשנת 1988, אך כשנודע על כך ליאסר ערפאת דחה את מועד הפיגוע.
קבוצה של 20 מחבלים עסקו באימונים בהדרכה ופיקוח של הצי הלובי.
ההכנות נמשכו מאוקטובר 1988 עד אפריל שנת 1990.
המפיק הראשי של הפיגוע אבו עבאס, הקפיד מאוד על מידור ושמירת סודיות.
לדברי שגריר מצרים בישראל מוחמד בסיוני, גם ליאסר ערפאת לא היה מידע על ההכנות.
בכל שלב האימונים הייתה הקפדה על ביטחון מידע.
המטרה המדויקת של הפיגוע המתוכנן לא הייתה ידועה למתאמנים.
אנשים ששאלו שאלות נחשדו והוחלפו באחרים.
תוצאת המידור היו פערי מידע רבים למודיעין הימי הישראלי.
עיתוי הפעולה נקבע על ידי המתכננים במקביל לקיום פגישת מנהיגי מדינות ערב בבגדד בסוף מאי 1990. מתוך שאיפה להציג הישג של פיגוע ראווה על מנת להגביר את המודעות לנושא הפלסטיני.
שיקול שני היה חג השבועות מתוך הערכה שבמהלך החג יהיו בעלי תפקידים מאנשי המגן בחופשות, ואילו חוף הים יהיה מלא במתרחצים שיהוו מטרה לפיגוע.
המודיעין הימי זיהה את ההתארגנות במרחק רב מחופי הארץ ואת שיטת הפעולה המתוכננת - מספר סירות תקיפה מהירות שיורדו מאנייה מובילה.
כמו כן פרסם המודיעין הימי, בשיתוף עם זירת טרור באמ"ן, ב-29 במאי התרעה כתובה לחיל הים ולכלל צה"ל, לפיה הפיגוע צפוי החל מטווח הזמן המידי.
המידע אודות ההתארגנות ליציאה לפיגוע תורגם למערכת סיורי כלי שיט ומטוסים.
במשך מספר חודשים נערכה פעילות ביטחון שוטף מוגברת עם הודעות הרגעה והרמת מתח לסירוגין.
המחבלים הצליחו להסתיר את היציאה לפעולה.
העמסת הסירות לאוניית האם ויציאתה נעשו כנראה בבסיס של הצי הלובי ולא אותרו.
העלאת המחבלים לאונייה נעשתה במרחק רב מבסיס האימונים.
המחבלים הוסעו באוטובוס מזרחה זמן רב ועלו לאונייה המובילה בסירות גומי ממפרץ שומם מזרחית לבנגזי.
בליל 29–30 במאי, פרסם המודיעין הימי התרעת בזק לחיל הים, לפיה הפיגוע מתבצע והסירות בדרכן לחופי ישראל.
המודיעין הימי העריך בתחילה שהפיגוע נועד לצאת לפועל בסביבות 24/25 באפריל 1990, לכבוד יום השנה ליסוד החזית לשחרור פלסטין.
כנראה בלחץ המדינות התומכות - לוב ועיראק - נדחה הביצוע לסוף מאי מועד כינוס הליגה הערבית.
מגבלות המודיעין היו כאלה שלא ניתן היה לתכנן התקפה מקדימה.
הסתרה פעלה היטב ולא היה ידוע באיזה אונייה יגיעו המפגעים וכן המועד המדויק של הביצוע.
תוכנית המחבלים הייתה להוביל שש סירות מהירות מאוד על אונייה שתצא מלוב ותוריד את הסירות בטווח 120 מיל ימי שנחשב מעבר לסיורי המטוסים הישראליים.
סירות הנשק ינועו במהירות לכיוון חוף תל אביב תוך תדלוק בדרך מאחת הסירות, במטרה לפגוע ולהרוג מתרחצים בחוף הים ולהפגיז מטרות בחוף כולל את השגרירות האמריקאית.
בנוסף, תוכנן לנחות ולהשתלט על בית מלון לצורך הרג.
מטרה משנית הייתה לפגוע בכלי שיט של חיל הים הישראלי המסיירים מול חופי תל אביב.
בהגעת המחבלים לחוף יפוצצו את הסירות, ימלטו בכלי רכב לשטחים או לרצועת עזה.
העיתוי שנבחר לבצע את הפיגוע בחג השבועות, חג בו צפויים הרבה מתרחצים ונופשים בחוף הים.
האימונים וגיבוש כוח המחבלים נעשו בלוב בידיעה וסיוע השלטונות.
מחנה האימונים נמצא בחוף הים התיכון במפרץ זליטן כ-50 מיל מזרחית לטריפולי.
האינדיקציה הראשונה לכך שמתבצעות הכנות לפעולת חבלה ימית רבת ממדים הגיעה למודיעין הימי באמצע חודש פברואר 1990. הוגדרה שאיפה לפגוע באונייה המובילה בטווח רחוק עוד בטרם ישלחו ממנה סירות התקיפה.
השערות לגבי מועד התקיפה היו לא מבוססות.
ההערכה הייתה כי תידרש פעילות ממושכת ויש צורך בהשקעת שעות ים ואוויר רבות.
לאחר זיהוי בסיס האימונים בחוף הלובי הועלתה הצעה לבצע תקיפה מונעת על ההתארגנות בבסיס היציאה.
התקיפה המונעת לא התממשה לוב אמנם מוגדרת כמדינת אויב ואף השתתפה במלחמות באמצעי לחימה וכוח אדם.
אך לישראל לא היה עניין לפתוח חזית לחימה במרכז הים התיכון.
תפיסת אוניית האם כאשר הסירות והמחבלים עליה נראתה דרך פעולה נקייה שתביא לתוצאות טובות, אלא שלא היה מידע מספיק על אותה אונייה.
אזור היירוט לתפיסת אוניית האם, חושב להיות כמאה מיל ימי מחופי הארץ.
לגילוי וזיהוי הופעלו מטוסי שחף מטוס הוק איי בעומק הים וסיור מטוס עגור בקרבת החוף.
מסוקי תקיפה הועמדו בכוננות בבסיס בקו החוף.
ארבע ספינות טילים ושש ספינות בט"ש קיימו סיורים או הועמדו בכוננות מיידית.
ההנחה הייתה שכיוון התקיפה יהיה מול מרכז המדינה אך נלקחו בחשבון אפשרויות שאוניית האם תגיע באיגוף מכיוון קפריסין או מחופי מצרים.
ספינות הביטחון השוטף - חיל הים הפעיל כ-20 ספינות דבור במימי הים התיכון שנרכשו בתחילת שנות ה-70 ואורגנו במסגרת שתי פלגות בט"ש, פלגה 916 ופלגה 914. הספינות וצוותיהן קיימו סיורים באופן רצוף ומנעו פיגועים רבים.
עם זאת התברר שהמחבלים התקדמו ושיפרו את יכולתם ורכשו ספינות שמהירותן גבוהה יותר ממהירות הדבורים שהייתה עד 20 קשר.
הצורך החיוני בכלי שיט מהירים הוכח אך הצטיידות חיל הים החלה רק באמצע שנות ה-80. בעת התנהלות המבצע היה חיל הים בתהליך הצטיידות של ספינות דבורה מתוצרת התעשייה האווירית וכן בתהליך שדרוג מנועים לספינות דבור על מנת לקבל מהירות של כ-30 קשר.
כחמש ספינות טילים נמצאו בים באופן רצוף.
מערך הגילוי החופי העומד בכוננות ומופעל כל ימות השנה ביצע רענון כשירות כולל בדיקות טווחי גילוי מכ"מים ואמצעי ראיית לילה.
תחנות מכ"ם ניידות נפרשו באזורי התפר בחוף ותצפיות עין.
כוחות נוספים - חיל הים חשש כי לא יוכל להבטיח את עצירת המתקפה הרחק מחופי המדינה.
לכן נתבקש המטה הכללי להעמיד זוג מסוקי קרב בכוננות ולבצע סיורי ג'יפים באופן רצוף בקו החוף.
סיורי האוויר בוצעו על ידי מטוסי שחף מטוס דיה מטוס קל עגור עם צופים מחיל הים.
רגיעה ותגבור – בתחילת חודש מאי הייתה רגיעה וירד רצף הסיורים.
בסוף החודש נערכה הערכת מצב לפני מפקד חיל הים והוחלט על תגבור סיורי סטי"לים ומטוסים.
השקעת שעות הים של ספינות טילים ודבורים לצורך חסימת "אבק דרכים" עד צהרי 29 בספטמבר הייתה: אלפיים שעות ים ספינות הטילים ו-305 שעות ים דבורים, מעבר לסיורי ביטחון שוטף הרגילים.
ההכנות והאימונים נעשו במחנה מיוחד בזליטן כ-50 מיל ימי מזרחית לטריפולי (לוב).
המתקפה תוכננה באמצעות שש סירות מהירות דגם "פיקולו" תוצרת קפריסין.
מפקד הקומנדו הימי של חיל הים הלובי לשעבר פיקח על האימונים ואבו עבאס עצמו ליווה את ההכנות.
ב-27 באפריל 1990, התקיים תרגיל מסכם בו השתתפו סירות התקיפה ושני כלי שיט של הצי הלובי שימשו מטרות לסירות המחבלים התוקפות.
שיוט אוניית האם - האונייה יצאה מנמל במערב לוב ועליה שש סירות מהירות כאשר אחת מהן לא הייתה חמושה ומשימתה לשאת מכלי דלק לאחרות.
ב-26 במאי יצאו המחבלים מבסיס הקבע בזליטן והוסעו באוטובוס כתשע שעות עד למפרץ שומם מזרחית לבנגזי.
לאחר תדרוך שקיבלו מאבו עבאס עצמו, הועברו 18 מחבלים בסירות גומי לאונייה.
משלחי הפיגוע באונייה היו מפקדי הכוח הצבאי והימי של ארגון החזית לשחרור פלסטין וקצין בכיר מהקומנדו הימי הלובי.
ב-27 במאי בשעה 10:00 יצאה לדרך מזרחה לאורך החוף המצרי.
רק בהיותם באונייה נודע למחבלים שתקיפת כלי שיט חיל הים הישראלי היא מטרה משנית ויעד התקיפה הוא חוף תל אביב.
בנין השגרירות האמריקאית על חוף הים הוגדר כמטרה לרקטות.
נקודת ההורדה המחבלים הסיקו שהשיט באונייה הוא הקטע הקריטי בו הם עלולים להיתפס כולם יחד.
לכן תוכננה הורדת הסירות במרחק כ-120 מיל ימי מהחוף הישראלי.
המתקפה תוכננה לשעות הבוקר כדי לפגוע במתרחצים בחופים.
מועד ההורדה תוכנן לפנות ערב כדי שכל שעות החשיכה ינוצלו לתנועה תוך חדירת הסיורים הימיים.
מפקדי הפעולה מהחזית לשחרור פלסטין והקומנדו הימי הלובי ידעו שלא ניתן היה להסוות אונייה קטנה ועליה סירות מהירות באור יום ממטוסי תצפית ומכלי שיט מסיירים גם בלילה.
ב-29 במאי בשעה 17:00 הורידה האונייה את 6 הסירות ורק 17 מחבלים.
מאחר שאחד סירב להמשיך בפעולה.
ההורדה נעשתה בשעה המתוכננת אך המרחק היה גדול בהרבה מהמתוכנן מעל כ-150 מיל ימי מחופי ישראל.
הדבר נעשה מתוך ההערכה למאמצי הסריקה שנעשו על ידי ישראל.
לאחר ההורדה פנתה האונייה לאלכסנדריה וייתכן גם שחזרה ללוב.
תנועת סירות המחבלים בזירת הפעולה היה הים שקט, שררו ערפילים והתנועה נעשתה במהירות גבוהה.
בדרכן עצרו פעמיים וקיבלו 4 מכלי דלק מלאים מהסירה המלווה.
היות שאוניית האם הורידה אותם במרחק רב הדרך נעשתה ארוכה יותר באופן משמעותי והדלק לא הספיק.
לאחר התדלוק השני שנעשה בשעה 22:00 פנתה סירת התדלוק מס' 6 שעליה מפעיל יחיד, דרומה לכיוון החוף המצרי.
זמן מה לאחר מכן התגלו תקלות מנוע בסירה מס' 2. אנשיה עברו לסירות האחרות והסירה טובעה בירי.
ארבע הסירות החמושות המשיכו מזרחה לכיוון החוף הישראלי.
ההפלגה נעשתה ב (הפלגה בטור) כאשר סירה מס' 3 עוקבת אחרי סירה מס' 1 וסירות 4 ו-5 עוקבות אחרי הסירה שלפניהן.
אובדן רוח הלחימה - מתוך 16 המחבלים שהגיעו למגע אף אחד לא נלחם.
הערכת המודיעין שהדבר נבע משתי סיבות: הן בשל מידורם מתוכנית הפיגוע, שכן המטרה נמסרה להם רק בעת שעלו על האנייה; והן לנוכח העובדה כי שעות ההפלגה הרבות בסירות המהירות התישו אותם עד שנעשו עייפים מאוד.
המודיעין הימי איתר את המועד בו בשלה המוכנות להוצאת הפיגוע לפועל.
והצביע על מועד יציאת הכוח המפגע של המחבלים מלוב בבוקר או צהרי יום 27 במאי.
בישיבת גיחות ומבצעים אצל עמי אילון ב-29 במאי שעה 08:30 סוכם על תוספת סיורי דבורים ספינות טילים ומטוס סיור.
שעתיים מאוחר יותר בישיבת גיחות מבצעיות בפני מפקד חיל הים הוצג שהסבירות לפיגוע נמוכה היות שמידע הראה שב-27 במאי המחבלים עדיין בבסיסם שליד טריפולי, כאשר זמן ההפלגה הוערך בכ-3.5 יממות כך שנטען כי הפעולה אינה צפויה להתרחש לפני 31 במאי.
על כן תגבור הסיורים נדחה ביממה.
בצהרי ערב חג השבועות - 29 מאי 1990 - הפיץ המודיעין התרעה שלפיה הפיגוע הגיע לשלב של מימוש בטווח הזמן המיידי.
מפקד יחידת השליטה הימית סא"ל דרור אלוני וראש ענף מבצעים סא"ל חזי משיטה נכנסו לדריכות, הם נמצאו באירוע במושב עין איילה ולאחריו חזרו למפקדה.
בשעות הערב המאוחרות של אותו יום, 29 במאי, התקבלה אינדיקציה מודיעינית חדשה, על פעילות חריגה בארגון אבו אל עבאס.
הקצין התורן ניר פרס הזעיק את רמ"ח מחקר אל"ם שלמה גואטה.
אף כי היה אפשר לייחס את המידע לנושאים אחרים החליט גואטה לראות בה סימן המעיד .
בדיעבד הסתבר כי ההקדמה בלוחות הזמנים של המתקפה נבעה מכך שהמחבלים עלו על "אניית האם" במזרח החוף הלובי ולא באזור נמל טריפולי, כפי שהייתה הערכת המודיעין עד ערב 29 במאי.
במספן המודיעין עלתה אכזבה מכך שההתרעה על הפיגוע הובנה כאילו הייתה צפויה להתרחש רק יממה מאוחר יותר, ולטעמם היה צורך להיערך למגננה באופן מיידי.
אח"י קשת (סער 4.5) יצאה אחרי הצהריים לסיור שמטרתו לאתר את אוניית האם.
בדרכה לאזור הסיור התעכבה לזהות 3 אוניות המתקרבות לחופי ישראל.
בדיעבד נמצא שאוניית האם לא נכנסה לאזור סיורי האוויר וספינות הטילים ובשל כך לא התגלתה.
המטרה שונתה אפוא מתפיסת אוניית האם לגילוי הסירות המהירות.
הסיורים בקרבת החוף בוצעו על ידי שש ספינות בט"ש.
אזורי הסיור של ספינות הטילים הועברו ל-30 מיל ימי מהחוף במקום 60 מייל ימי שהיו קודם לכן.
במהלך חג השבועות 30 במאי נוצר מגע בין כוחות חיל הים לסירות המחבלים במספר גזרות כמעט במקביל.
סירות המחבלים לא נשאו , וכך, באמצע הלילה שבין 29 ל-30 במאי הבחין המוביל "אבו יאסר" כי יתר הסירות אינן עוקבות אחריו וסירתו נעה מזרחה לבדה.
לקראת אור ראשון נגמר הדלק בסירה המובילה והיא נעמדה במרחק גדול מהחוף מול געש.
חמשת המחבלים בסירה הבחינו במטוס חיל האוויר שלא גילה את הסירה וניסו לפגוע בו באמצעות ירי של טיל סטרלה אך המשגר היה רטוב והטיל לא פעל.
בשעת בוקר מוקדמת גילתה תחנת מכ"ם תל אביב מטרה במרחק 16 מיל ימי מהחוף מול קיבוץ געש ונתוני תנועה במקום.
בקרית המכ"ם הגדירה מטרה בלתי מזוהה מס' 182. מטוס קרנף היה בסיור אווירי אך בשל תנאי הראות הגרועים לא הבחין בסירה.
דבור מס' 901 (בפיקוד שי שמש) מפלגה 916 שנמצא בסיור מול תל אביב עוד מיום הקודם הוכוון למטרה.
הדבור שמהירותו המרבית הייתה 18 קשר הגיע כעבור ארבעים וחמש דקות.
מטווח גדול ראה סירת מרוץ ירוקה חשודה מאוד.
לאחר שהתקרב, זוהו אנשים במדים והסירה הוגדרה כ.
הזיהוי הועבר לכל מערכת המגננה וצה"ל.
מסוקי קרב הוזנקו והגיעו למקום על מנת ללמוד את צורת הסירה, כך שניתן יהיה לזהות על פיה גם כלי שיט מעורבים אחרים.
מפקד חיל הים, אלוף מיכה רם, שנמצא במוקד השליטה עמד בקשר ישיר עם מפקד הדבור שי שמש.
מחשש לחגורות נפץ נדרשו חמשת המחבלים בסירה להוריד בגדים ולרדת למים.
בינתיים הסירה הריקה נסחפה ברוח לכיוון החוף.
דבורה 810 (בפיקוד אמיר אורן), נשלחה לקשור את הסירה והדבור נשאר עם האנשים במים.
אח"י יפו (סער 4) (בפיקוד עידו לדרר) ועליה מפקד הפלגה סא"ל זאב ינובסקי, עם צוות השתלטות משייטת 13 וחוקר שבויים שיצאה מחיפה לסיור הופנתה אל המטרה מול געש.
כאשר הגיעה, החלה לאסוף את המחבלים מהמים לחקירה.
הדבורה 810 נשלחה להמשיך בסיור גזרת חסימה שלה מול עתלית.
בערך באותו זמן הגיע חוקר שבויים נוסף במסוק אנפה והורד אל הדבור 901. השאלות שנדרשה להן תשובה מידית היו: האם ישנן סירות נוספות וכמה?
האם הסירות או האנשים שבהן מולכדו ועלולים להתפוצץ?
וכן איתור פרטים על אודות אוניית האם.
תשובות המחבלים לחקירה הראשוניות הוערכו כמטעות.
במהלך החקירה הגיע מסוק יסעור עם אנשי יחידה 669 ואסף ארבעה מהמחבלים להמשך חקירה בחוף.
אח"י יפו (סער 4) יצאה לחפש אחרי סירות נוספות תוך המשך חקירה של המחבל החמישי.הגוררת "הילה" של נמל אשדוד הגיעה מול געש וגררה את הסירה הנטושה לנמל אשדוד.
ציוד שנתפס בסירה מול געש
בשעה 08:35 הבחין דבור 868 (בפיקוד דרור פשר) - שהיה עוד מהבוקר הקודם בסיור מול דרום רצועת עזה, הנמצאת בגזרת האחריות של פלגה 916 - בסירה שאינה סירת דיג הנעה במהירות לכיוון הגבול הימי עם מצרים.
הגילוי היה 15 מיל ימי מהחוף.
פשר קיבל מידע על סירת המחבלים שהתגלתה מול געש והמטרה שהתגלתה העלתה את חשדו.
פשר החל אפוא לרדוף אחר הסירה וירה באוויר לאזהרה.
מהירות המרבית של הדבור – 18 קשר לא עמדה בתחרות עם הסירה שהייתה ריקה, קלה ונעה במהירות בין ספינות הדיג המצריות.
פשר ביקש סיוע מסוקי קרב אך פיקוד חיל הים לא אישר זאת.
סירת התדלוק עברה את הגבול הימי ונמצאה כבר בשטח שמול החוף המצרי.
הסירה המתרחקת נעלמה ממכ"ם הדבור לכיוון דרום מערב.
המודיעין הימי הסיק שסירה זו הייתה חלק מכוח התקיפה והיא שהייתה אמונה על תדלוק ארבע הסירות האחרות בדרכן.
רדיפה והחפה בחולות שטח 608
המידור הרב שננקט על ידי אבו אל עבאס לא מנע מהמודיעין הימי לחשוף את ההיערכות לביצוע.
נראה כי לחלק מהמחבלים לא הייתה מוטיבציה לביצוע התכנית, אשר פרטיה נודעו להם רק ברגע האחרון.
סירות המחבלים מס' 3, 4, ו-5, איבדו קשר עין עם הסירה המובילה, ובעקבות זאת שינוי כיוון ושטו בנתיב דרומי לכיוון רצועת עזה.
בהיות הסירות כ-25 מייל ימי מול תל אביב, היו המחבלים מותשים והחליטו לנוח עד הבוקר.
מבלי דעת סייעה להם העמידה בכך שסירותיהם הציגו מטרת מכ"ם קטנה בלבד.
בבדיקה מאוחרת עלה שהן נמצאו בגזרת הסיור של אח"י קוממיות, אך לא התגלו משום שהספינה הועברה לגזרת חיפוש אחרת.
בבוקר לאחר המנוחה התרכזו אחד עשר המחבלים בסירה האחת שבה נותר עוד דלק והמשיכו לכיוון רצועת עזה, כדי למצוא מסתור בקרב האוכלוסייה המקומית.
מסיבה לא ברורה הסירה לא התגלתה במכ"ם תחנת אשדוד.
בשעה 09:55 התגלתה הסירה בתחנת מכ"ם ארז מטרה בטווח 11 מיל ימי ובטווח של 4.5 מיל ימי מהחוף בתנועה.
דבור 909 (בפיקוד רוני שדה) מפלגה 916, שיצא מבסיס אשדוד לסיור, גילה סירה מהירה בעין ולאחר מכן גם במכ"ם.
הדבור רדף אחרי המטרה, שהוגדרה כ, וביקש סיוע מסוקי קרב.
מהירות הסירה הייתה במקור גדולה בהרבה ממהירות הדבור, אך משקל המחבלים הרבים גרם להאטתה.
שדה פתח באש מתותח אורליקון בטווח רחוק מאוד.
המחבלים התרשמו מהירי וראו מולם אנשים רבים בחוף שנראו כמי שממתינים להם.
לאחר הירי פנתה הסירה דרומה ועלתה על חוף, שנראה היה שומם - שטח אש 608 - כק"מ וחצי מדרום לחוף הרחצה של ניצנים.
במקביל לגילוי המכ"ם גילו את המטרה גם צופי האוויר, רב חובל ישעיהו מור וסימן טוב חממי, במטוס עגור שהוזנק משדה דב.
בתחילה התייחסו לדיווח המטוס כזיהוי של הדבור, אך בהמשך הובהר שהוא מזהה את הסירה המהירה.
המחבלים בסירה נופפו למטוס לשלום, אך הטייס השתכנע שאלה מחבלים.
סירת המחבלים הנרדפת על ידי הדבור ומוטרדת על ידי המטוס הקל ברחה לכיוון דרום.
אל"ם ישראל בן חיים, שהיה מפקד הבסיס בשדה דב, שימש בעצמו כטייס, אם בגלל מגבלות מזג האוויר ואם משום שהיה זה יום ההולדת שלו.
בן חיים התקשר מהמטוס למפקדת חיל האוויר וביקש להזדרז עם שליחת מסוקי קרב.
הוא ראה את המחבלים נוטשים את הסירה וספר אחד עשר מחבלים בחוף.
הוא עקב אחריהם בורחים למקום מסתור בשיחים בין החוליות, וכשהגיעו מסוקי הקרב כיוון אותם למחבלים.
חמישה מחבלים יצאו עם ידיים מורמות ונלקחו בשבי.
מסוקי הקרב ירו אל השיחים ומהירי נהרגו 4 מחבלים.
שניים אחרונים נתפסו בסריקות של חיילי גבעתי, שהוזנקו לשטח מבסיסם ברצועת עזה.
הפרשן לנושאי ביטחון של ערוץ 2 משה נוסבאום נמצא אז רוחץ בחוף ניצנים וסיקר את האירוע תוך כדי התרחשותו.
ציוד שנתפס בסירה שהגיעה לחוף
מפקד סיירת הדבורים 'כריש', מפלגה 916, סרן זיו סלומון, הוזעק בבוקר לאשדוד יצא נעם הדבור המהיר 854 לאזור ההתרחשות והגיע ליד דבור 909 כאשר זה מול החוף.