tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יתרונן של האידאוגמות במקרה כזה הוא היותן תמציתיות, וברורות לדוברי שפות שונות.
חסרונן בכך שהן דורשות לימוד מיוחד.
כמו כן, הוספת אידאוגרמה, כלומר תמרור, למערכת התמרורים, דורשת הסכמה בינלאומית.
קשה ליצור סימן חדש מצירוף או שינוי אידאוגרמות קיימות, בלי להסתכן בכך שלא יהיו נהירות לאדם זר.
מערכת התמרורים הבינלאומית בנויה על פי תחביר בסיסי שמקל על הוספת סימנים חדשים בשעת הצורך, אולם גם כך הוספת תמרור חדש מחייבת הסכמה בינלאומית והפצת השרטוט החדש מראש לצורך לימוד.
כללי התחביר כוללים חוקים כגון: שלט אזהרה מסומן תמיד במשולש לבן בעל שוליים אדומים (או בארצות אמריקה הצפונית והדרומית: ריבוע צהוב נטוי), הוראה מסומנת תמיד בעיגול לבן בעל שוליים אדומים, היתר מיוחד מסומן בדרך-כלל בעיגול כחול ועוד.
על-פי החוקים האלה, צללית של גמל על גבי משולש לבן בעל שוליים אדומים פירושה: "זהירות גמלים עוברים בדרך", אולם אפשר בעיקרון לפרש אותה גם בדרכים אחרות, כיוון שהתחביר אינו די עשיר כדי לצמצם את מגוון המשמעויות האפשריות, והעשרתו תהפוך אותו למסובך מדי ללימוד, ולפיכך פחות אפקטיבי כשיטת תקשורת בינלאומית.
דוגמה לבעייתיות של פירוש אידאוגרמה במערכת התמרורים היא התמרור "זהירות, ילדים חוצים את הכביש".
התמרור הראה משולש לבן עם שוליים אדומים ועליו צללית של ילד וילדה שנראו כאילו הם רצים.
ילדים פירשו את התמרור כאילו משמעותו "יש לחצות את הכביש בריצה".
לפיכך הוחלט לשנות את התמרור, כך שתופיע עליו צללית של אדם מבוגר אוחז בידו של ילד.
גם כך היה צורך להסביר את השינוי, משום שגם הסימון החדש עלול להתפרש בכמה אופנים.
בהיסטוריה של הכתב, סמלים שימשו בתחילה כאידאוגרפיה (למשל ציור ראש שור כסימן לרשימת מלאי של בקר) התפתחו ללוגוגרמה (ציור שור מסמל את המילה שור) ומשם לכתב פונטי (סמל השור משמש כחלק ממילה למשל האות ש שהיא תחילת של שור).
מערכת אידאוגרמות נפוצה אחרת היא שיטת סימול היסודות הכימיים.
אמנם, הסמלים במקרה זה מבוססים על אותיות האלפבית הלטיני ועל שמות היסודות בלטינית, אולם כיום נעשה בהם שימוש כאידאוגרמות לכל דבר.
כשמשלבים את סמלי היסודות הכימיים בנוסחה המתארת חומר כלשהו או תגובה כימית, משתמשים בסמלים נוספים המתארים את הקשרים בין היסודות, וכן בתחביר בסיסי.
אפשר להתייחס למערכת הרישום הלוגית או המתמטית כמערכת של אידאוגרמות, כיוון שמדובר במערכת של סמלים שאינה תלויה בשפה מדוברת כלשהי.
עם זאת, כיוון שמערכת רישום זו כוללת גם תחביר נוקשה, ייתכן שעדיף לראות בה מערכת של לוגוגרמות.
אִיגֶּרֶת חוֹב קונצרנית (בראשי תיבות, אג"ח קונצרנית; באנגלית: "Corporate bond") היא איגרת חוב סחירה בדרך כלל המונפקת על ידי חברה כתחליף להלוואה מבנק.
תנאי איגרת החוב מפורטים בתשקיף שעל פיו היא מונפקת.
איגרות חוב קונצרניות נקראות גם אג"ח חברות.
אג"ח קונצרניות שאינן ניתנות להמרה במניות, מכונות בפי אנשי המקצוע גם "אג"ח סטרייט" כדי להבדילן מאג"ח להמרה, שגם הן סוג של אג"ח קונצרניות.
אג"ח קונצרניות נחשבות כהשקעה בטוחה ("סולידית") יחסית למכשירי השקעה אחרים כמו מניות אך הסיכון בהן עולה על זה שבאג"ח המונפקות על ידי ממשלות, שכן ההנחה היא שהסבירות שחברה עסקית תגיע לחדלות פירעון ("פירוק") ולא תעמוד בחובותיה גדולה הרבה יותר מהסיכוי שהממשלה תגיע לחדלות פירעון ולא תשלם.
אג"ח קונצרני מלווה לעיתים בשעבוד - בטוחה על נכסים להבטחת החזר החוב, או חלקו.
בעבר הייתה חובה להנפיק אג"ח עם בטוחה, ולו סמלית, אך חובה זו בוטלה ב-1999, עם התיקונים שעבר חוק החברות.
ניתן ללמוד על קיומו של שעבוד או היעדרו לרוב מתוך התשקיף.
שעבוד סמלי - בטוחה של שקל אחד, שמשמעותה למעשה היעדר בטוחות.
עם זאת, בטוחה זו נותנת עדיפות לבעלי האג"ח על נושים שאינם מובטחים.
שעבוד ספציפי (נקרא גם "קבוע") - שעבוד של נכס ספציפי לטובת מחזיקי האג"ח.
אם החברה חדלת פירעון, יעמוד הנכס לטובת החזר לבעלי האג"ח.
שעבוד צף (נקרא גם שוטף) - שעבוד על סך נכסי החברה.
בעת חדלות פירעון יקבלו בעלי האיגרת עדיפות על מלווים שאינם בעלי ביטחונות.
שעבוד זה נחשב נחות משעבוד ספציפי.
שעבוד שלילי (Negative Pledge) - איסור על הלווה ליצור שעבודים על נכסיו ללא הסכמת בעלי האג"ח.
בניגוד לסוגים האחרים שנרשמו, רבים, ובכלל זה סוכנות הדירוג מעלות, לא רואים בשעבוד כזה בטוחה.
כמו כן קיים סדר עדיפויות - שעבוד מדרגה ראשונה, מדרגה שנייה וכן הלאה - סעיף זה קובע את מיקום בעלי האיגרת בסדר העדיפויות של חלוקת נכסי החברה.
המונח "פארי פאסו" לעניין זה פירושו עדיפות שווה לבעלי חוב ספציפיים אחרים.
איגרות חוב להמרה הן איגרות חוב קונצרניות לכל דבר, שאותן ניתן להמיר למניות רגילות של החברה שהנפיקה אותן.
במקרים נדירים ייתכן כי מנפיק האג"ח לא יהיה החברה עצמה, אלא גוף אחר (המחזיק במניות).
עם זאת, קיימים מספר הבדלים המייחדים אג"ח להמרה מאג"ח קונצרניות רגילות:
בשנת 1985, עם הפעלת תוכנית הייצוב הכלכלית ועל רקע משבר מניות הבנקים, הופעלה לראשונה בשוק ההון רפורמה בתחום האג"ח.
במסגרת הרפורמה הותרה הנפקתן של איגרות חוב קונצרניות וניתנה לחברות אפשרות לממן את פעילותן בתנאים טובים יותר משהיו הבנקים המסחריים מוכנים להציע.
בשנות התשעים סבל אפיק השקעה זה מתנודתיות, במיוחד בתקופת המשבר בקופות הגמל ב-1996 (שבעטיו עלו שערי הריבית לרמות גבוהות שלא איפשרו גיוסי הון).
משנת 2003 ניכרת עליה חדה בגיוסים של חברות בשוק ההון, ובשנים 2006–2007 הגיע גל ההנפקות לשיא (בין היתר על רקע ירידה מתמשכת בשערי הריבית), והתבטא בהנפקות של מיליארדי שקלים.
חברה המנפיקה אג"ח חייבת אמנם בתשקיף, אך אין היא חייבת שיהיו לה מניות סחירות בבורסה.
הווה אומר, גם חברה פרטית יכולה להנפיק אג"ח לציבור.
עם זאת, על החברה לפרסם דוחות כספיים לפי אותם כללים החלים על חברות שמניותיהן נסחרות.
על חברה כזו לעמוד בדרישות מסוימות (הון עצמי מינימלי, היקף מינימלי של ההנפקה, הרכב דירקטוריון מוגדר, דירקטורים חיצוניים, דיווחים לבורסה לניירות ערך ולרשות ניירות ערך, ועוד).
החל ממועד כניסתו לתוקף של תיקון 17 לחוק החברות בשנת 2011, כל חברה שאג"ח שלה הוצעו לציבור מכונה חברת איגרות חוב, בין אם היא חברה ציבורית או פרטית.
מכוח התיקון, חברות איגרות חוב כפופות לחובות דיווח וממשל תאגידי דומות מאוד לאלו החלות על חברה ציבורית.
בניגוד לאיגרות חוב ממשלתיות, שבהן קיים בדרך כלל מועד פדיון אחד ויחיד לאיגרת, באג"ח קונצרניות יש בדרך כלל מספר מועדי פדיון, על מנת לאפשר לחברה להחזיר את החוב באופן הדרגתי.
מאפיין נוסף של אג"ח קונצרניות הוא הדירוג.
אג"ח קונצרניות מוחזקות בעיקר על ידי גופים מוסדיים (חברות ביטוח, קופות גמל וקרנות פנסיה) ולכן יש חשיבות לדירוג האיגרות.
הדירוג מתבצע על סמך הערכה אנליטית של החברה, ובעיקר הערכה של סבירות קבלת הקרן והריבית.
בין היתר נבדקים רמת הסיכון בפעילות העסקית, רמת המינוף של החברה, תזרים המזומנים, היקף ההנפקה מתוך סך המאזן, וכן ביטחונות במידה והם קיימים.
בישראל קיימות שתי חברות מדרגות:
"מעלות", החברה הוותיקה יותר, חברה בת של חברת "סטנדרד אנד פורס" העולמית, ומשתמשת בסולם הדירוג שלה.
"מידרוג", חברה בת של מודי'ס העולמית.
סולם הדירוג של מעלות כולל עשר דרגות המחולקות לשתי קבוצות: "דירוג השקעה" (Investment Grade) ו"דירוג ספקולטיבי".
הדירוג מורכב מצירופים של האותיות הלטיניות A,B,C (בנוסף לדרגות הראשיות ניתן להוסיף לדירוג סימני פלוס או מינוס לשם עידון).
כל דירוגי מעלות מתייחסים למנפיק בהשוואה למנפיקים ישראלים אחרים.
למדרוג סולם דומה לזה של מעלות, אך צירופי האותיות שונים: הספרות 1,2,3 הן תחליף לסימני המינוס והפלוס של מעלות.
לדוגמה, הדירוג A3 מקביל ל-A מינוס בסולם מעלות,A2 מקביל ל-A,ו-A1 מקביל ל-A פלוס).
איגרת חכמי ביתא ישראל נכתבה בחג סוכות שנת תרס"ט (אוקטובר 1908) על ידי חכמי וראשי קהילות ביתא ישראל
האיגרת הכתובה אמהרית תורגמה לצרפתית ולאיטלקית, בתשובה לאיגרת רבני התפוצות (תרס"ז) שנשלחה בידי פייטלוביץ'.
הנוסח העברי של האיגרת, המובא בספרו של פיטלוביץ מסע אל הפלשים, מתורגם מצרפתית בידי וורמברנד וסיפא של האיגרת נשמט ממנו.
תרגום מתוקן ומקיף יותר מובא בספרו של פרופ' מיכאל קורינאלדי "יהדות אתיופיה - זהות ומסורת" משנת 1988. בנוסח עברי זה הסתייע פרופ' קורינאלדי ברב יוסף הדנה לפירוש האיגרת המקורית המצויה באוסף פייטלוביץ', כמו גם בתרגומה האיטלקי.
שלושים ושניים מחכמי קהילות ביתא ישראל וראשיהם במחוזות בלסה, וגרה, סמין, ארמצ'הו, טקוסה ודמביה חתמו על האיגרת.
בכך בטאו ראשי ביתא ישראל הסכמה כללית להידוק הקשר עם יהדות התפוצות ככלל ויהדות אירופה בפרט.
איגרת יעקב היא איגרת המהווה את אחד מספרי הברית החדשה - כתבי הקודש של הנצרות.
האיגרת נכתבה על ידי "יעקב, משרת האל וישוע המשיח האלוהי" ומשויכת ליעקב הצדיק, אחיו של ישוע.
התמה המרכזית של האיגרת היא ניצחון הסבלנות בזמן ניסיונות ומפני פיתויים.
האיגרת מגנה חטאים שונים וקוראת לנוצרים להמתין בסבלנות לביאתו השנייה של ישוע.
שמיעת דבר האל הקודש וציות לו ();
אזהרה מפני קיום חלקי של דבר האל ();
שיפוט אח (חבר קהילה) ();
האיגרת הייתה ממוענת לקהילות נוצרים ממוצא יהודי ("לשְׁנֵים־עָשָׂר הַשְּׁבָטִים שֶׁבַּגּוֹלָה") מטרת כותב האיגרת היא לקבוע את אורח החיים הנוצרי בקהילות אלה, להזהיר מפני פורמליזם וטקסים חיצוניים, ואמירה כי האל מעדיף אמונה אמיתית וטהורה על פנטיות.
בסיום האיגרת דורש כותבה מהקהילות להמתין בסבלנות מפני רדיפות ולחכות לביאתו השנייה של ישוע.
דוקטרינת משיחת החולה מופיעה לראשונה באיגרת זו:
בפרקים א וה' של האיגרת יש התייחסות לאידיאל העוני (הקרוב בהשקפתו לאידיאל של כת האביונים)
בראשית האיגרת מצוין כי מחברה הוא "יעקב, משרת האל ומשרת ישוע המשיח".
החל מאמצע המאה השלישית מזוהה יעקב הצדיק, אחיו של ישוע ככותבה של האיגרת.
ז'אן קלווין הציע כי כותב האיגרת היה השליח יעקב בן חלפי המכונה יעקב הקטן.
מלומדים נוצרים אחרים משייכים את האיגרת ליעקב בן זבדי, אחיו של יוחנן כותב הבשורה.
מרבית החוקרים המודרניים סבורים כי האיגרת נכתבה בשלהי המאה הראשונה או ראשית המאה השנייה, לאחר מועד פטירתם של כל הכותבים המוזכרים לעיל.
מניתוח היוונית של האיגרת עולה כי לא נכתבה על ידי יהודי שהתגורר בירושלים, אלא ככל הנראה על ידי יהודי שהתנצר והתגורר ברחבי הגולה מחוץ לארץ ישראל.
האיגרת מוזכרת כחלק מהברית החדשה על ידי אוריגנס מאלכסנדריה וכן על ידי אירנאיוס וקלמנט מאלכסנדריה ואוסביוס.
איגרת פטרוס הראשונה היא איגרת מספרי הברית החדשה - כתבי הקודש של הנצרות.
על פי המסורת הנוצרית נכתבה האיגרת על ידי השליח פטרוס הקדוש בעת כהונתו כבישוף רומא.
האיגרת ממוענת לקהילות הנוצריות השונות באסיה הקטנה שסבלו באותה עת מרדיפות דתיות.
על פי משפט הפתיחה של האיגרת, היא נכתבה על ידי "פטרוס, שליחו של ישו".
מספר מאבות הכנסייה, ובהם אירנאיוס, טרטוליאן, קלמנס מאלכסנדריה ואוריגנס מאלכסנדריה כתבו כי המדובר בפטרוס הקדוש.
פוליקרפוס ופאפיאס כתבו כי האיגרת נכתבה לפני תקופתם (היינו לפני אמצע המאה השנייה), לעומת זאת בקנון מוראטוריאן משנת 170 לערך לא נכללת איגרת זו כחלק מספרי הברית החדשה.
בניגוד לאיגרת פטרוס השנייה, שזהות מחברה הייתה שנויה במחלוקת כבר בעת העתיקה - עד המאה ה-18 לא הייתה מחלוקת כי איגרת זו נכתבה על ידי פטרוס, ורק לאחר תחילת המחקר המדעי המודרני הועלו הספקות הראשונות בדבר זהות המחבר.
אם פטרוס כתב את האיגרת, הרי שזו נכתבה בין השנים 60–64 (שנת מותו של פטרוס).
ישנה סברה לפי האיגרת נכתבה על ידי סילוונוס, המזכיר (האמנואנסיס) של פטרוס, המוזכר בסיום האיגרת (כמקובל באיגרות יווניות): "נכתב על ידי סילוואנוס, האח הנאמן, כפי שהכתבתי לו" (פרק ה' 12).
החוקרים המודרניים אינם מסכימים עם ההנחה שפטרוס, דייג מאזור הכנרת, כתב את האיגרת - בשל סגנון השפה היוונית שבה, האופייני לעירוני משכיל.
כמו כן אין באיגרת כל התייחסות להיכרות אישית עם ישו (היכרות שהייתה לפטרוס).
באיגרת 35 אזכורים לתנ"ך - כולם מבוססים על תרגום השבעים ולא על המקור העברי.
החוקרים סבורים כי פטרוס הכיר את התנ"ך העברי ולא יכול היה להכיר את תרגום השבעים.
המחקרים המודרניים מתארכים את האיגרת לשנים 70–90 לספירה.
קהל היעד של האיגרת הם הקהילות בפונטוס, גלטיה, קפדוקיה, אסיה וביתיניה - חמש פרובינקיות רומיות באסיה הקטנה.
האיגרת פונה למעשה לגויים שקיבלו את האמונה בישו ולא ליהודים שקיבלו את האמונה.
האיגרת מייעצת לנוצרים לעמוד בסבלנות מפני הרדיפות, ולהתמיד בעמידתם זו (א' 1 - ב' 10); עוד מציינת האיגרת כיצד לנהל אורח חיים נוצרי קדוש (ב' 11 - ג' 13); וכן מראה כיצד ישו והשליחים הטיפו לסבלנות ולקדושה.
בסיום האיגרת מייעצת האיגרת לכמרים ולאנשי הקהילה.
איגרת פטרוס השנייה היא איגרת המהווה אחת מספרי הברית החדשה - מספרי הקודש של הנצרות.
על פי המסורת הנוצרית נכתבה האיגרת על ידי פטרוס הקדוש.
מרבית המומחים לא מקבלים ייחוס זה.
כמקובל באיגרות התקופה ההלניסטית בראש האיגרת מצוין שם מחברה: "שמעון פטרוס, משרת ושליח של ישו הנוצרי" (א' 1).
בהמשך האיגרת מצוין שוב שמחברה הוא פטרוס (א' 14), וכי כתב קודם לכן איגרת נוספת (ג' 1) כאשר הכוונה לאיגרת פטרוס הראשונה.
האיגרת מזכירה גם את השליח פאולוס (שאול התרסי) וקוראת לו "אחינו האהוב" (ג' 15).
מרבית החוקרים המודרניים דוחים ייחוס זה - בין היתר בשל ההבדלים הלשוניים הרבים בינה ובין האיגרת הראשונה, אזכורים של איגרת יהודה המאוחרת, וכן אזכורים לתורות גנוסטיות שנפוצו רק באמצע המאה השנייה.
עצם האזכור של איגרות פאולוס, והתייחסות אליהם כאל איגרות הידועות לשומעי איגרת זו, מהווה רמז נוסף לכך שמדובר באיגרת מאוחרת - שכן עבר זמן מה מאז שנכתבו איגרות פאולוס ועד שהפכו נפוצות בקהילות השונות.
מומחים אחרים טוענים כי האיגרת אינה תואמת מאפיינים של פסאודואפיגרפיה - כגון שימוש בגוף ראשון - האופייני לכתבים פסאודואפיגרפים, אך לא לאיגרת.
מרבית החוקרים מעריכים שהאיגרת נכתבה בין שנת 100 ל-150 לספירה.
קבלת האיגרת כחלק מהברית החדשה לא עברה בלא מחלוקות.
אוריגנס הביע את ספקנותו בדבר זהות מחבר האיגרת ובדבר היותה חלק מכתבי הקודש כבר בשלהי המאה השנייה.
גם אוסביוס הביע את ספקותיו בדבר זהות מחבר האיגרת, אולם בתקופתו גדלה תמיכת התאולוגים באותנטיות האיגרת ובתקופת הירונימוס כבר לא היו מחלוקות בדבר היותה חלק מהברית החדשה.
על פי האמור באיגרת, היא נכתבה זמן קצר לפני מותו של פטרוס (א' 14) (כאשר הייתה מחלוקת אם משפט זה מהווה חלק מהטקסט המקורי - ופטרוס ידע את מועד מותו כנבואה, לבין הטוענים כי מדובר בתוספת מאוחרת).
מספר פסקאות של האיגרת מצויות גם באיגרת יהודה.
האיגרת אינה ממוענת לקהילה נוצרית מסוימת, ומזהירה את הקהילות מפני מורי שקר שיופיעו לאחר מותו של פטרוס.
איגרת יוחנן הראשונה היא איגרת המהווה חלק מספרי הברית החדשה - ספרי הקודש של הנצרות.
האיגרת נכתבה בין השנים 85–90 לערך, באפסוס, ועל פי המסורת הנוצרית משויכת ליוחנן כותב הבשורה, כותב הבשורה על-פי יוחנן ושתי איגרות יוחנן האחרות (איגרת יוחנן השנייה ואיגרת יוחנן השלישית).
האיגרת נועדה לתקוף כפירות שנפוצו באותה עת וטענו כי ישו הופיע רק ברוחו ולא בגופו.
על פי המסורת הנוצרית נכתבה האיגרת על ידי יוחנן כותב הבשורה בהיותו באפסוס, זמן קצר לפני מותו.
לא ברור אם יוחנן כתב את האיגרת והבשורות בעצמו או אחר כתב אותן בשמו, אולם הן האיגרות והן הבשורה קרובות בשפתן וברעיונותיהן ואין ספק שנכתבו על ידי אותו אדם (שלא בהכרח היה יוחנן עצמו).
מטרת כתיבת האיגרת היא מאבק בתורות שהחלו להתפשט בקהילות הנוצריות בזמן כתיבתה, ואשר מחבר האיגרת ראה בהן כפירות.
בין תורות אלה - התורה שישו היה רוח בלבד בלי גוף.
האיגרת נועדה לאחד את הקהילות השונות סביב תורה אחת של ישו והקשר בין האב לבין הבן (ישו).
איגרת יוחנן השנייה, המכונה גם יוחנן II, היא איגרת המהווה אחד מספרי הברית החדשה - ספרי הקודש של הנצרות.
האיגרת משויכת ליוחנן כותב הבשורה לו משויכת גם הבשורה על-פי יוחנן ושתי האיגרות האחרות (איגרת יוחנן הראשונה ואיגרת יוחנן השלישית).
האיגרת היא הספר הקצר ביותר בברית החדשה ובתנ"ך הנוצרי כולו, וכוללת 13 פסוקים בלבד.
האיגרת ממוענת אל "הגברת הנבחרה" ומסתיימת במילים "ילדי הגברת הנבחרה מברכים אותה", אולם בחלק מהתרגומים הושארה המילה "גברת" במקור, ולכן האיגרת ממוענת אל "קיריה הנבחרה".
האיגרת מבקשת מנמענתה להיות רחומה, ומזהירה אותה מפני מורי השקר.
יש פרשנים המקשרים בין גברת זו לבין חזון יוחנן בו מסופר על אשת קץ הימים והדרקון הזומם נגדה ונגד ילדיה, אולם היא מגינה עליהם מפניו.
לשון האיגרת דומה מאוד לאיגרת יוחנן השלישית, ולכן מרבית החוקרים סבורים שאותו מחבר כתב את שתי האיגרות.
עם זאת, קיים ספק אם אותו מחבר כתב גם את האיגרת הראשונה ואת הבשורה על-פי יוחנן ואת חזון יוחנן ("ספר ההתגלות").
האזהרה מפני אלו המאמינים כי לישו לא היה גוף מסייעת בתיארוך האיגרת לתקופה בה עלו טענות אלה (המאה השנייה או ראשית המאה השלישית).
איגרת יוחנן השלישית היא השלישית מבין האיגרות המהוות ספרים מספרי הברית החדשה - כתבי הקודש של הנצרות.
האיגרת היא הספר השני הקצר ביותר מבין הספרים מבחינת מספר הפסוקים, והקצר ביותר מבחינת מספר המילים.
האיגרת ממוענת לאדם המכונה גאיוס (או קאיוס), אולם לא ברור אם הוא ממוען לגאיוס ממקדוניה (המוזכר במעשי השליחים י"ט 29) או לגיאוס מקורינתוס (המוזכר באיגרת אל הרומאים ט"ז 23), או לגאיוס מדרבה (המוזכר במעשי השליחים כ' 4).
ככל הנראה, מדובר במכתב פרטי ולא באיגרת ציבורית, הנועד להזהיר את גאיוס, הנמצא בדרכו להטיף לקהילה הנוצרית, מפני קבוצה שבראשה עומד אדם בשם דיוטפס, המסרב לשתף פעולה עם כותב האיגרת.
בשל הדמיון הרב בין אוצר המילים והביטויים של איגרת זו לבין אוצר המילים והביטויים של איגרת יוחנן השנייה, סבורים המלומדים כי אותו אדם כתב שתי איגרות אלה (וכנראה שלא כתב את איגרת יוחנן הראשונה, הבשורה על-פי יוחנן וחזון יוחנן, אותם כתבו אנשים שונים).
כבר בעת העתיקה נטען כי יוחנן כותב הבשורה לא היה אותו יוחנן אשר כתב את האיגרות - קביעה אשר אושרה על ידי מועצת רומא אשר קבעה שכותב הבשורה יקרא "יוחנן האוונגליסט", ואילו כותב האיגרת השנייה והשלישית יקרא "יוחנן הפרסביטר" (יוחנן כהן הדת).
על פי המסורת, ובהנחה שהאיגרת נכתבה על ידי יוחנן - היא נכתבה באמצע המאה הראשונה בעת שנכתבה הבשורה על-פי יוחנן.
האיגרת הראשונה והשנייה נוגעות לאותו נושא ונכתבו יחד.
האיגרת השלישית נכתבה בנפרד מהן, ולא ברור אם אחריהן או לפניהן.
דה יונג סבור כי האיגרת נכתבה בין השנים 100–110, ואילו מארשל סבור כי נכתבה בין שנות ה-60 לשנות ה-90 של המאה הראשונה.
בכתביו של טרטוליאנוס ובכתבי אוריגנס מאלכסנדריה מצויים ציטוטים מהאיגרת, אולם אזכורה הראשונה הוא בכתבי אוסביוס מהמאה השלישית.
אוסביוס מסביר שאוריגנס הכיר את האיגרות השנייה והשלישית אולם היה סבור כי אינן מקוריות.
הירונימוס לעומתו האמין שהאיגרות מקוריות, וקידם אמונה זו במועצות הכנסייה - ואכן בסינוד היפו ובמועצת קרתגו נקבע שהאיגרות מקוריות.
על פי המסורת הנוצרית, נכתבה האיגרת באפסוס - מקום מושבו של יוחנן, אולם אין כל עדות בתוכן האיגרת כי אכן נכתבה שם, אף כי עולה מהדימויים המצויים בה כי נכתבה על ידי תושב אסיה הקטנה.
איגרת יהודה היא איגרת המהווה את אחד מספרי הברית החדשה - כתבי הקודש של הנצרות.
על פי האמור בפסוק הפתיחה של האיגרת (וכמקובל באיגרות מהתקופה ההלניסטית) מצוין בה שם מחברה: "יהודה, משרתו של ישו המשיח ואחיו של יעקב".
מכך עולה שהאיגרת משויכת ליהודה, אחי ישו.
החוקרים המודרניים סבורים כי מדובר במכתב ששויך ליהודה ונכתב בסוף המאה הראשונה או ברבע הראשון של המאה השנייה (בעקבות התייחסות לשליחים בפסוקים 17 - 18 של הספר - שעניינה פעילות שלא הייתה ידועה ליהודה, וכן בעקבות התייחסות לגנוסטיות שהחלה נפוצה רק בראשית המאה השנייה).
חוקרים שמרנים מתארכים אותה לבין שנת 66 ל-90.
כבר בשלהי המאה השנייה הפך הספר לחלק מהברית החדשה.
הן קלמנט, הן טרטוליאנוס והן הקנון מוראטוריאן התייחסו לאיגרת כאחד מספרי הברית החדשה.
אוסביוס הביע ספקות במקוריות האיגרת, אולם האיגרת הפכה רשמית לחלק מהברית החדשה בעקבות עמדתו של אתנאסיוס וסינוד לאודיקאה בשנת 363 וכן בעקבות מועצות קרתגו בשנת 397. הספקות בדבר מקוריות האיגרת הופיעו מחדש בעקבות הרפורמציה.
האיגרת קצרה ביותר וכוללת 25 פסוקים בלבד.
האיגרת אינה ממוענת לקהילה מסוימת ונועדה להיקרא בכל הקהילות הנוצריות.
האיגרת יוצאת נגד תאוריות דתיות שנראו בעיני מחבר האיגרת ככפירות (הגנוסטיסיזם והמרקיוניזם).
האיגרת מזכירה מחלוקת בין המלאך מיכאל לבין השטן בדבר גופו של משה, וכן מתארת את עלייתו של משה לשמים.
כמו כן האיגרת כוללת ציטוט מספר חנוך (פסוקים 14 - 15) ומשייכת את הציטוט לחנוך בנו של אדם.
ספר חנוך אינו מהווה חלק מהברית החדשה, אולם מקודש על ידי הכנסייה האורתודוקסית האתיופית.
אַידֶה פיקְס (מצרפתית Idée fixe – רעיון מקובע) הוא ביטוי שמתאר רעיון או תפיסה שקנו אחיזה כה מוצקה, עד שכל רעיון אחר נדחה ללא בדיקה של ממש.
הביטוי מתייחס למצב חולני, בו השבוי באידה פיקס כלל לא מודע לעיוורונו, דוחה על הסף כל ביקורת ואף מאשים את מבקריו, שכן לדידו עצם הערעור על האידה פיקס הוא מעשה בלתי נסבל.
השימוש הראשון במונח מתוארך ל-1812, אז שימש את אבות הפסיכיאטריה כמונח מקצועי במקום המונח השגור קיבעון.
המונח ממשיך לשמש בפסיכיאטריה לתיאור גורמים מרכזיים בהפרעות שונות כמו מלנכוליה וקנאה.
הקונספציה של אמ"ן ערב מלחמת יום הכיפורים היא דוגמה להרסנות אידה פיקס.
אמ"ן התעלם משלל הסימנים שהעידו על מלחמה קרבה, וכתוצאה מכך צה"ל נתפס לא מוכן.
סירובו של יוסיף סטלין להאמין לאמיתותה של פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות ב-22 ביוני 1941. למרות דו"חות מודיעין מוקדמים ולמרות הפלישה עצמה התעלם סטלין ממנה עד ל-11 ביולי.
בספרות השתמשו ברעיון האידה פיקס מאות שנים או יותר טרם נטבע המונח, למשל בדמותו של דון קישוט.
אחרי שהמונח נטבע והוגדר חיש מהר הוא הושאל על ידי סופרים.
למשל ג'ון לה קארה בספרו החפרפרת מתאר איך צמרת הביון הבריטי התמכרה לרעיון, שחשד בקיום חפרפרת נובע מניסיון לקעקע את תרגיל ההונאה שלה עצמה, עד שהשתיקה כל התנגדות במשך שנים, בלי שתבין שההונאה הייתה כפולה.
מוזיקאים משתמשים בו לתאר מוטיב מוזיקלי בעל משמעות סמלית ביצירה, החוזר בכל פעם ב"לבוש" אחר במהלך היצירה, שמאפיין יותר מכל את התקופה הרומנטית.
ה"אידה פיקס" הופיע לראשונה בסימפוניה הפנטסטית של ברליוז, בה סימל את אהובתו של גיבור העלילה, השבה ונגלית אליו בהזיותיו.
מלחין מאוחר יותר שעשה שימוש במושג הוא אדגר וארז, מן המלחינים הבולטים במחצית המאה העשרים ומראשוני המוזיקה האלקטרונית.
בהלכה, איגרת רשות היא בעיקרה מכתב חולין אישי.
מספר שיטות נאמרו בעניין מהי "איגרת רשות":
איגרת שאילת שלום- אדם כותב איגרת לחברו ובה שואל לשלום חברו.
איגרת צווי השלטון - איגרת שבה מתפרסם צו השלטון.
איגרת מינוי הניתנת לאיש שהוסמך להיות דיין.
ניתנת על ידי בית הדין הרבני הגדול.
בתלמוד ישנו דיון האם מותר לקרוא באיגרת רשות בשבת, והאם מותר לכתוב איגרת כעין זו בחול המועד.
להלכה נפסק שמותר לכתוב איגרת רשות בחול המועד.
הראשונים נתנו כמה טעמים להיתר הכתיבה.
לדעת הרמב"ם הוא משום שאין אדם מדקדק בתיקון הכתיבה והיא נחשבת כמעשה הדיוט
איגרת שנה טובה (גם: "שנה טובה" או "שנות טובות") היא כרטיס ברכה שנהוג לשלוח ערב ראש השנה.
במקרים רבים מופיע על גביו הכיתוב: "לשנה טובה תִּכָּתֵבוּ וְתֵחָתֵמו" (ויש המוסיפים "לאלתר לחיים טובים").
מאות בשנים שאגרות "שנה טובה" בעלות נוסח זה או דומה לזה, נשלחו על ידי היהודים בקהילות היהודיות בכל רחבי תבל בסמוך למועד ראש השנה.
המנהג היהודי היה במשך שנים חלק ממנגנון שימור הזיקה לאורחות השנה היהודית, למסורות השונות ולקשר עם ארץ ישראל.
מסוף המאה ה-19, לאחר המצאת גלויות הדואר, נפוץ מאוד מנהג שליחת כרטיסי ברכה שהוכנו עבור החג.
מסוף המאה ה-20 פחת השימוש בכרטיסי נייר, ורבים העדיפו למסור ברכות בטלפון ולימים במשלוח ברכות בדואר אלקטרוני ובמסרונים.
המנהג של שיגור ברכה כתובה על נייר בימים שלפני ראש השנה החל בגרמניה בשלהי ימי הביניים, במאה ה-14, כאשר פסקו רבני אשכנז כי בפרוס חודש אלול צריך אדם לאחל לחברו ברכה לשנה טובה.
בהדרגה התפשט המנהג לקהילות מזרח אירופה ולארצות הברית.
המצאת בול הדואר והגלויה המסחרית במאה ה-19, יחד עם חיקוי מנהגי הקהילות הלא-יהודיות, מיסדו את המנהג העממי, וברבות השנים נפוצה המסורת בכל הקהילות היהודיות בעולם.
ביישוב היהודי הישן בארץ ישראל השתרש המנהג כחלק מתעשיית ה"שְׁנוֹר", שניסתה לגייס כספים למחייתה, והשתמשה במראותיה של הארץ הקדושה, בדמויות של צדיקים וחזיונות תנ"כיים בליווי מילות ברכה לשנה החדשה, כדרך מקובלת להשפיע על לבותיהם של תורמים ונדבנים פוטנציאליים שאליהם שוגרו הברכות סמוך לערב ראש השנה.
חלק מחשיבותו של מנהג ה"שנות הטובות" היא בכך שלא רק יהודים אדוקים בדתם קיימו אותו לאורך הדורות.
את השינוי בחזותן וסגנונן של הברכות ניתן לשייך להגעתם של המתיישבים החלוצים לארץ ישראל.
שינוי זה התבטא בהיווספותם של מסרים לאומיים של דמות "יהודי חדש" המגן בכוח החרב על אדמתו וביטוי חדש של אתוס ציוני בארץ לחלוציות, התיישבות וביטחון.
במרבית המקרים נשענות גלויות הברכה על סיפורי עבר רחוקים, סיפורים מקראיים או היסטוריים יהודיים שהתרחשו לפני מאות רבות של שנים.
על כך מתווספים שימוש בגאולה הנוכחית, בעבודה האדמה ופיתוח הארץ המתרחש בזמן הווה.
הכרטיסים מהווים הצגה אוטופית של מימוש החזון היהודי תנ"כי, הארץ שהובטחה לאברהם מוצגת על שפע תנובתה, והיונה מהווה מוטיב חוזר.
ההשענות על סיפורי הרואיקה יהודיים כמקור השראה מחייב ורצוי, מייצרת רצף היסטורי של אירועים מימי התנ"ך עד לעולם המודרני.
מתקופת החשמונאים, תקופה בה בית המקדש היה קיים, תקופת הערגה לארץ של יושבי הניכר, וסיפורו של נוח והיונה המסמלת את השלום.
הדימויים המופיעים בכרטיסים קשורים למנהגי החג: ארבעת המינים ותקיעת שופר, או לחזון הציוני: תבואה, כלים לעיבוד האדמה, דמות הצבר - החלוץ עם כובע טמבל, ועבודת האדמה ודמות החייל היהודי.
תפוזים ופירות נוספים וסמלים לתנובת הארץ.
או תמונות מארץ ישראל: הכותל המערבי, חומות ירושלים, הכנרת וחופה של תל אביב.
בנוסף, קיימים דימויים מקראיים כדוגמת השימוש ביונה עם זית המרמזים לסיפורו של נוח, או הירואיקה יהודית כדוגמת החשמונאים ודמותו של יהודה המכבי.
או סמלים דתיים: טלית, ספר תורה, יד לקריאה בתורה.
הכרטיסים משקפים את התקופה בה יוצרו.
בתקופת ההעפלה צוירו ספינות מעפילים.
בתקופת חומה ומגדל הופיעו יישובים יהודיים, מגדלים וחומות ודמות "השומר על סוסו".
דימויים בולטים וייחודיים מופיעים באיגרות שיצאו בתקופת מלחמת העולם הראשונה המציגות חיילים יהודיים בשדה קרב.
אחד האמנים הבולטים של התקופה היה חיים גולדברג (חגי), שייצר כרטיסים צבעוניים בשיטה משולבת.
תחילה צילם ניצבים בסטודיו, מרביתם בני משפחתו.
הוא עיבד את התמונה ובאמצעות ציור, גרפיקה, הוסיף דימויים לתמונות ויצר מראה ייחודי, וכן הוסיף ואיחולים קצרים מחורזים ביידיש.
בין הריסות גטו ורשה נמצא אלבום המכיל 32 מכרטיסיו.
צבי אילן, אתמולים: מחקרים ותגליות בעברה של הארץ, תל אביב: מודן, תשמ"ח 1988.
אליק מישורי, שורו הביטו וראו: איקונות וסמלים חזותיים ציוניים בתרבות הישראלית, תל אביב: עם עובד, 2000.
מוקי צור (עורך), בשנה הבאה: שנות טובות מן הקיבוץ (עריכה אמנותית: יובל דניאלי; עיצוב: עטרה איתן), גבעת חביבה: יד יערי – המרכז לתיעוד וחקר של השומר הצעיר; קריית שדה בוקר: המרכז למורשת בן-גוריון – אוניברסיטת בן-גוריון בנגב; אפעל: יד טבנקין – מרכז מחקרי, רעיוני ותיעודי של התנועה הקיבוצית, תשס"ב 2001.
שלום צבר, 'לתולדות מנהג משלוח כרטיסי "שנה טובה" והתפתחותו האמנותית', מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי יט–כ (תשנ"ז–תשנ"ח), 85–110. (גרסה מורחבת: 'מאה שנות כרטיסי "שנה טובה": לתולדותיו של המנהג והתפתחותו האמנותית', בתוך: מוקי צור (עורך), בשנה הבאה: שנות טובות מן הקיבוץ, תשס"ב 2001, עמ' 9–44.)
חיים גרוסמן, 'חייל וצבא של "שלום וביטחון": דמות חייל ומראה צבא צה"ליים באגרות ברכה לשנה חדשה', זמנים, 81 (2002–2003), 42–53.
חיים גרוסמן, '"שנה טובה" מתל אביב: העיר העברית הראשונה באגרות ברכה לשנה החדשה', אריאל 173 (תשס"ו), 31–39.
אלן סמית', 'איחולים מאמונה: גלויות ראש השנה של יהדות ארצות הברית בראשית המאה העשרים', מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי כז (תשע"א), 155–181.
אלבומים, אוספים וקטלוגים של תערוכות:
שנות טובות: תולדותיהן של איגרות ברכה לשנה החדשה: תערוכה; אוצרת: עינבר דרור לקס; קטלוג; עיצוב והפקה: סטודיו אנזלביץ; טקסטים: חיים גרוסמן, עינבר דרוס לקס, חיפה: מוזיאון העיר חיפה, 2011.
אליק מישורי (עורך), ישראליות חזותית: תערוכה במסגרת הכנס השנתי ה-23 של האגודה ללימודי ישראל, רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2007.
דוד טרטקובר, שנה טובה: 101 כרטיסי ברכה לשנה החדשה, ירושלים: כתר, 1978. (צילומים של כרטיסי ברכה שהודפסו החל מסוף המאה ה-19 וכלה בפרוס שנת השלושים למדינה)
במשפט העברי, איגרת מרד הוא שטר שנכתב על ידי בית הדין כאשר הבעל או האישה נמנעים מקיום יחסי אישות.
על פי ההלכה המובאת במשנה במסכת כתובות (ה, ז) האישה המורדת מפסידה סכום קצוב כל שבוע מכתובתה עד שתחזור בה.
וכן הבעל המורד ואינו מקיים יחסים עם אשתו, מוסיפים ("קונסים") לו כל שבוע סכום קצוב על ערך הכתובה שכתב לאשתו.
את איגרת המרד כותבים על מנת שלא יוכל אחד הצדדים לאחר זמן לומר לא מרדתי ויתבע את הכתובה המקורית.
אלא שאם האישה טוענת שהיא רוצה בילדים על מנת שיהיו לה לעזר בזיקנותה – כותבים גם בזה איגרת מרד.
הרמב"ם מבאר כי גם אישה שמת בעלה בטרם הולידה ילדים ("יבמה", שהיא אמורה להינשא לאחיו של בעלה שמת) כותבים עליה איגרת מרד אם היא מסרבת להינשא לו ללא סיבה מספקת.
יש כמה נוסחאות של איגרת מרד הנכתבת על אישה המורדת בבעלה;
ה'איגרת על הסובלנות' היא אחד מחיבוריו החשובים והמשפיעים ביותר של הפילוסוף האנגלי ג'ון לוק (Locke, 1632-1704).
באיגרת זו שהתפרסמה תחילה בלטינית בשנת 1689 מצדק לוק את הסובלנות מתוך הישענות על ההפרדה בין דת ומדינה שהלכה והתפתחה בעידן המודרני.
הרקע לכתיבת האיגרת הוא חשיבותה ודחיפותה של סוגיית הסובלנות באירופה, בעיקר בעקבות החלטתו של לואי ה-14 בשנת 1685 לבטל את האֶדִיקְט של נָאנְט (Nantes); מסמך שהגן למעלה משבעים וחמש שנה על החירות הדתית של הפרוטסטנטים בצרפת.
האיגרת נכתבה בעת שהותו של לוק בהולנד (1689-1683), והוקדשה לידידו פיליפ ואן-לימבורך (Limborc) בתגובה לפולמוסים שונים שנערכו בהולנד באותה תקופה על שאלת הסובלנות הדתית.
האיגרת פורסמה בעילום שם בלטינית בשנת 1689, אך היא מוכרת יותר בתרגום האנגלי שהתפרסם שנה מאוחר יותר ונוצר על ידי וילאם פופיל (Popple).
תרגומה של האיגרת לעברית נעשה על ידי יורם ברונובסקי והתפרסם בסדרת ספרי-מופת פילוסופיים בהוצאת מאגנס (1990).
הטיעון המרכזי של האיגרת מושתת על עיגון כפול לרעיון הסובלנות: עיגון דתי מצד אחד ועיגון רציונלי מצד שני.
בחזית הדתית קובע לוק כי כפייה דתית היא מושג המכיל סתירה פנימית, שכן (א) האל לא העניק לשליט את הזכות לכפות על האזרחים את הדת.
(ב) לא ניתן להשיג גאולה על ידי פעולה חיצונית בלבד אלא אך ורק על ידי שכנוע פנימי (ג) כפייה דתית היא חיצונית מטבעה, והיא מובילה לצביעות בלבד.
לוק טוען כי הכנסייה היא ארגון וולנטרי, ולכן, לכל היותר, היא רשאית לשלול את חברותם של מאמינים אך אסור לה לפעול בכוח כפייה כנגדם.
בחזית הרציונלית טוען לוק כי המדינה היא מוסד שתפקידו להגן על החיים, הרכוש והזכויות של האזרחים, ולא יותר מכך.
ולכן המדינה לא יכולה, וגם אין לה זכות, להגן על גאולתם הדתית.
אידאולוגיה וחוק בפסיקת בית המשפט העליון הוא ספר מאת ד"ר קרן וינשל מרגל, הבוחן כיצד משפיעות העמדות האידאולוגיות של שופטים על הכרעתם, יצא לאור בשנת 2016 בהוצאת המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי על שם הארי ומיכאל סאקר והוצאת נבו.
הספר מבוסס על מחקרים אמפיריים אותם ערכה קרן וינשל מרגל בהנחיית פרופסור מנחם הופנונג.
מסקנות הספר מצוטטות במאמרים אקדמאים, בתחקירים ובכתבות עיתונאיות.
הספר מציג ניתוח של החלטות שופטי בית המשפט העליון ומנתח את היחס בין יסודות אידאולוגיים ליסודות משפטיים כפי שבא לידי ביטוי בהכרעתו של שופט בבית המשפט העליון.
המחקר מתמקד בהשפעה של עמדות שופטים ושל שינויים בחקיקה על החלטות בשלושה תחומים: 1. חופש דת.
לצד ההתמקדות בבית המשפט העליון בישראל, הספר בוחן בסוגיות אלו גם את בית המשפט העליון בארצות הברית ובקנדה.
רקע תאורטי - מציג את ארבעת המודלים המרכזיים שפותחו לניתוח של קבלת החלטות בבתי משפט: המודל הלגאלי, המודל האטיטודונלי, מודל הבחירה הרציונלית והגישה הנאו-מוסדית.
במבוא מובהרות הפרדיגמות המחקריות שמהן נובע כל מודל והביקורות המרכזיות עליו.
השערות המחקר ושיטת המחקר - מוצגות שתי השערות מחקר לגבי קבלת החלטות בבית המשפט הישראלי: האטיטודונלית והנאו-מוסדית.
ממצאים אמפיריים - ביחס לכל אחד משלושת תחומי המחקר (חופש דת, מאבק בטרור והזכות לבחור ולהיבחר) מובאת סקירה היסטורית וספרותית קצרה, פירוט השינויים שבוצעו בחקיקה, ומוצגים המחקרים האמפירים על השפעת החקיקה והשפעת הערכים על הכרעות השופטים.
סיכום והשוואה בין תוצאות המחקר.
בנוסף, הספר פותח דיון תאורטי המבקר את המודל האטיטודונלי ואת תפיסתו הצרה של מושג החוק.
על בסיס הביקורת התאורטית הונחו יסודות לפיתוח של מדד חדש, המהווה פיתוח מקורי של תאוריה נאו-מוסדית ונועד למדוד ולהשוות התנהגות אטיטודונלית בבתי משפט עליונים.
תוצאות המחקר, שמוצגות בחלק השלישי של הספר, הצביעו על כך שפרט לחופש דת, בנושאים שנבחנו הייתה לעמדות השופטים השפעה מועטה, שבנושאים מסוימים אף לא עברה מבחן מובהקות סטטיסטית.
הנסיבות הביטחוניות והפוליטיות בהן החליטו השופטים השפיעו על הפסיקות במידה מועטה יחסית.
כך לדוגמה לאחר פיגוע רצחני, עלה במעט הסיכוי לפסיקה לטובת כוחות הביטחון.
מבחינת ההשלכות של שינויים בחוק, עלה שהשופטים שינו את החלטותיהם בהתאם לתיקוני חוק, לרוב גם כשהשינוי לא תאם את עמדתם האידאולוגית.
הספר זכה בפרס גורני למשפט ציבורי לשנת 2016, בקטגוריה של "תרומה משמעותית למשפט הציבורי בישראל".
עבור המחקרים שעמדו בבסיס הספר ניתנו מענקים מאת "תוכנית מרכז המצוינות של הוועדה לתכנון ותקצוב והקרן הלאומית למדע", "הדוכן ע"ש גות' דרייפוס ליישוב סכסוכים והמשפט" ו"הרשות למחקר ופיתוח באוניברסיטה העברית".
איגרת מעולם האמת (בפולנית: List z tamtego świata) הוא ספר לבני הנעורים מאת הסופר הפולני קורנל מקושינסקי.
הספר יצא לאור בשנת 1949 אך בהקדמה לספר מסביר הסופר, שהספר היה אמור לצאת בדצמבר, 1939, אלא שבשל נוראות מלחמת העולם השנייה (שהחלה בספטמבר 1939), הוא יוצא לאור רק ב-1949. המהדורה העברית הראשונה של הספר יצאה לאור בשנת תשט"ו (1956) בהוצאת "עמיחי", ותורגמה על ידי צבי ישיב (ד' אליפלט).
בשנת 2003 יצא תרגום מחודש של ענת זיידמן בהוצאת זמורה ביתן.
תמונת דיוקנו של עורך דין אפולינרי מרז'צקי, שנפטר לפני למעלה ממאה שנה, נפלה ללא כל התראה מוקדמת מהקיר, וחשפה מכתב, המצווה על כל צאצאי מרז'צקי באשר הם להתכנס ולקרוא את צוואתו.
עשרת בני המשפחה התכנסו באחוזה העתיקה והמפחידה, בה התגורר בזמנו הנוטריון, להקראת הצוואה, שלתקוותם מכילה מיליונים.
בעל האחוזה הנוכחי, איש ערירי, נוכל ועשיר, הצליח לפתות חלק מבני המשפחה למכור לו את חלקם בירושה, ואילו הם, מצדם, הפתיעו אותו כשתרמו את חלקם שלהם לנצרכים שביניהם.
גדולה הייתה הפתעתם ואכזבתם, כשהתברר להם שהצוואה היא בעצם כתב-חידה, שרק עם פתרונו הם אמורים לזכות באוצר.
במהלך החיפושים המייגעים אחר הפתרון נחשפו בני המשפחה לסיפורים על ההיסטוריה של אבי המשפחה המנוח שלהם, על אויביו ועל עיסוקיו והמצאותיו.
כל אחד מהם עבר תהפוכות בשהות המשותפת באחוזה, אך השינוי הגדול חל בבעל האחוזה הנוכחי, מר וויצק.
כשמצאו לבסוף את ה"אוצר" הם נוכחו לדעת שכל בני המשפחה יצאו נשכרים ממנו, כל אחד בדרכו שלו.
מרתה - הדודה טובת הלב, הנדיבה והלבבית שמוציאה מפיה רק משפטים המסתיימים בסימן שאלה.
יוזף ויאנק - האחיינים השובבים, "מוכשרים, פיקחים בלי גבול, ידם בכול ויד כול בם".
מדי כמה חודשים הם נאלצים להעביר את דירתם, כי גם השכנים וגם השוערים למיניהם לא יכולים לשאת את הרעש שהקימו הם וחבריהם, ולעיתים קרובות קצרה ידם מלשלם את שכר הדירה המבוקש.
קתרינה - הדודה גדולת הממדים "שהייתה אמנם כבר בת ארבעים ומשהו, אבל כל כך תקיפה ונמרצת, שיכולה הייתה ללא מאמץ להוביל גדוד של צבא נפוליאון למתקפה".
ואף כי מתבדחים רבות על חשבונה - כולם אוהבים אותה, עקב חכמתה וטוב לבה.
מר פרע הוא המעריץ הגדול ביותר שלה.
ראלף - בן הדוד האמריקני, גבוה ודק, פיקח, בעל חוש הומור שקולח מפיו ולב רגיש.
הוא בן 18 בלבד, ומאוהב עד כלות ביאנינה.
יאנינה - העלמה הנאה והביישנית "שיש לה עיניים בצבע אגוז, שלפעמים מחזירות ברק, ואז הן בצבע זהב", כדברי ראלף.
העלמה היא תופרת בודדה וענייה.
אלויזי מרז'צקי - "רוקח, איש ריב ומדון הנוטה להסתכסך עם כל העולם" אך במהלך הסיפור מסתבר שיש לו אישה חולה, שמונה ילדים והוא שקוע בחובות.
הוא גם הראשון שפיענח את כתב החידה, אך לא שיתף איש בפתרון.
האלמנה זופיה מרז'צקי ובנה, ילד יפה תואר ועיוור בשם מאציי.
האדון וויצך מרז'צקי - הבעלים הנוכחיים של האחוזה.
אדם כיליי וגרגרן, שנאלץ לשבת בכיסא גלגלים מחמת ממדי גופו הענקיים.
עקב נכותו הוא נאלץ לארח את כל החבורה באחוזתו, אך מבקש להאכיל אותם באוכל דל, ופורש לחדר מרוחק כדי שלא יצפו בארוחותיו שלו.
בעזרת מנהל המשק שלו, מתגברים האורחים על מגבלה זו.
מר פרע - מנהל המשק של האדון מרז'צקי.
הוא אמנם איננו בן המשפחה, אך מעורב בסיפור בעצותיו וברגשותיו האנושיים.
בעל תכונה משונה: אין לדעת אל מי הוא מדבר, משום ש"עינו השמאלית מעולם לא ידעה מה עושה העין הימנית".
הספר קולח בקריאה, הן בשל העניין והמתח שבעלילה, והן בשל ההומור השופע שבו נכתב.
כך, למשל, מתאר המחבר את בית האחוזה הישנה:
בעקיפין, מעלה הספר על נס יחסי אנוש וערכים חברתיים מעבר לשלטונו המתעתע של הכסף.
בביקורת, שנכתבה בפולנית בשנת 2014 מסכם הסופר את ביקורתו בכך, שהספר הוא צבעוני, עסיסי, שופע חום ומקסים.
עם כל זאת, לא נמצאו כמעט ביקורות נוספות על הספר מתקופת פרסומו, או ערכים בוויקיפדיות השונות, כולל פולין.
כפי שמעיד הסופר בעצמו, על אף שהספר נכתב בשנת 1936, הוא פורסם רק ב-1949, עם תום מלחמת העולם השנייה.
פולין הייתה אז קומוניסטית, תחת השפעתה של ברית המועצות בשלטון סטלין, וייתכן שהספר לא היה לרוחם של השלטונות.
היה זה ספרו האחרון של קורנל מקושינסקי.
אידאה וילריניו (בספרדית: Idea Vilariño; מונטווידאו, 18 באוגוסט 1920 – 28 באפריל 2009) הייתה משוררת, פובליציסטית ומבקרת ספרות אורוגוואית שהשתייכה לקבוצת סופרים המכונה "דור 45".
כמו כן הייתה מתרגמת, מלחינה מצליחה ומרצה באקדמיה.
אידיאה וילריניו נולדה למשפחה של שוחרי תרבות מהמעמד הבינוני, שבה הספרות והמוזיקה תמיד היו נוכחים.
אביה, לאנדרו וילריניו (1892–1944), היה משורר שיצירותיו לא פורסמו בחייו.
כמו כל אחיה גם היא למדה מוזיקה.
אמה הכירה היטב את הספרות האירופאית, ואביה היה אנרכיסט ידוע.
היא הייתה מורה בתיכון מ-1955 עד להפיכה הצבאית באורוגוואי ב-1973. לאחר שהוחזר השלטון הדמוקרטי, מ-1985, הייתה למרצה לספרות אורוגוואית בחוג לספרות אורוגוואית ולטינו-אמריקאית באוניברסיטת הרפובליקה.
היא כתבה מגיל צעיר, והשירים הראשונים שלה נוצרו בין גיל 17 ל-20. ספרה הראשון, La Suplicante (המתחננת), פורסם ב-1945. בשנים הבאות זכתה לפרסום בינלאומי ולפרסים ספרותיים.
שיריה טבועים בחוויה אינטימית, באינטנסיביות ובמועקה.
את סגנונה המיוחד מבקריה מייחסים לבעיות בריאותיות שמהן סבלה ולילדותה.
המשוררת סבלה מגיל צעיר מאוד מבעיות אסתמה ואקזמה, שבגללן נאלצה לעזוב את הבית ואת משפחתה בגיל 16. חולשה גופנית שנהפכה לאמוציונלית והעניקה לה רגישות מיוחדת.
מותם המוקדם של הוריה ואחיה הבכור השפיעו גם הם, והפכו את האבל לרגש קבוע בחייה.
היא הייתה חלק מדור הסופרים בעלי סגנונות שונים שהופיעו בזירה הספרותית מ-1945 עד 1950 ונקרא "דור 45".
בדור הזה הסופרים הבולטים היו חואן קרלוס אונטי, מריו בנדטי, אנחל רמה, רודריגס מונגל ועוד סופרים שהחלו לפרסם באותן שנים.
וילריניו השתתפה במספר רב של יוזמות ספרותיות.
היא הייתה בין המייסדים של כתב העת הספרותי "סינמן ונומרו" שהיה בעל השפעה בין השנים 1945–1985 (ודרכו הכירה את חואן רמון חימנס) והייתה בין הכותבים בעיתונים "מרצ'ה", "אופיניון", "ברצה", "אסיר" ו"טקסטו קריטיקו".
תרגומיה זכו להכרה וחלקם, כמו תרגומיה לשייקספיר, הוצגו על במות תיאטרון במונטווידאו.
ב-1997 התראיינה אצל רוסריו פיירו ופבלו רוקה (Rosario Peyrou & Pablo Rocca), ראיון ששימש בסיס לסרט התיעודי "אידאה" שהוצג ב-1998.
ספריה תורגמו לאיטלקית, לגרמנית ולפורטוגזית.
שירים שהלחינה בוצעו על ידי הזמרים הפופולריים ביותר באורוגוואי, בהם דניאל ויגליטי, אלפרדו סיטרוסה, ולהקת לוס אולימרניוס.
ב-2004 קיבלה את פרס קונקס של מרקוסור, שניתן על ידי קרן קונקס הארגנטינאית, כסופרת המשפיעה ביותר בארצות האזור.
נפטרה במונטווידאו ב-28 באפריל 2009 בגיל 88 בעקבות ניתוח שהסתבך.
כיום כתבי היד של יצירותיה יצאו מאורוגוואי בניגוד לרצונה המפורשː מחברות שיריה, שבהן כתבה במשך כ-70 שנה, נמכרו לארכיון של אוניברסיטת פרינסטון.
חלק גדול מיצירותיה משקפות את קשר האהבה הסוער של המשוררת עם הסופר האורוגוואי החשוב חואן קרלוס אונטי (Juan Carlos Onetti).
אידאולוגיה פוליטית היא מכלול הרעיונות הפוליטיים של אדם.
בפוליטיקה המודרנית יש סוגיות רבות עליהן נחלקות דעות של אנשים, כגון הכלכלה, סוגיות חברתיות ומידת הכוח שיש לממשלה.
הכלכלה בדרך כלל מחולקת לימין ושמאל, הימין מאופיין בתמיכה בקפיטליזם, ובבעלות פרטית של אמצעי הייצור, בטענה שההון ירד מהעשירים למעמד העובדים.
אנשים משפיעים מאוד בימין הכלכלי הם אדם סמית' ומילטון פרידמן.
דמויות שנויות במחלקות בימין הכלכלי הקיצוני הם אישים כמו איין ראנד, ומארי רות'בארד, אף על פי שאפילו אדם סמית' חשב שרעיונות כמו שלהם לא הגיוניים.
בחלק מהמדינות השמאל הפוליטי מאופין בהתנגדותו ליישום מוחלט של הקפיטליזם, ובדרך כלל משלב בכלכלה בעלות ציבורית של אמצעי הייצור, בין אם זה דרך הממשלה (לניניזם) דרך ארגוני העובדים (סינדקליזם) או דרך דמוקרטיה ישירה (אנרכו קומוניזם).
חלק מהתומכים בגישה זו טוענים שבדומה לדמוקרטיה ברמת המדינה, יש לתמוך גם בדמוקרטיה ביחסי העבודה.
אנשים משפיעים מאוד בשמאל הכלכלי הם קרל מרקס ופרדיריך אנגלס.
חלק השמאל הכלכלי הקיצוני תומכים גם באישים כמו ולדימיר לנין וצ'ה גווארה, אשר היו דמויות שנויות במחלוקת.
מפני שהמצב שברוב מדינות העולם אנחנו חיים תחת מערכת קפיטליסטית, אין בדיוק מרכז כלכלי, אבל אנשים שתומכים במצב הקיים בלי לשנותו כוללים אנשים כמו רייגן ותאצ'ר, אף על פי שיש טענות רבות שהם עשו זאת עבור רווח פוליטי ופגיעה באוכלוסיות שלא תמכו בהם.
דעות לגבי סוגיות חברתיות גם כן מתחלקים לימין ושמאל.
הימין מאובחן ברצון לשמור על המצב הקיים, ולכן הוא מתנגד להפלות, מתנגד לנישואין חד מיניים, ובדרך כלל יותר שמרני, המרכז נחשב יותר ליברלי.
הוא ברובו יותר תומך בזכות של אנשים לעשות כרצונם, אבל הוא לא מחבב לעשות מעבר.
השמאל מאובחן כיותר פרוגרסיבי, ומאמין בפירוק המצבים שהוא חושב שאינם צודקים.
למשל קיבוע בחוק את זכותם של הומואים להתחתן, לעומת ליברלים שפשוט רוצים שזה יפסיק להיות לא חוקי.
דעות לגבי התערבות ממשלתית אינם מחולקים לימין ושמאל אלא למדיניים, וחירותנים.
המדיניים מאמינים שזה תפקיד הממשלה לשמור על ביטחון האזרח ולוודא שהוא שומר על החוק, ובדרך כלל מאמינים במעקב אחרי אזרחים, בעוד החירותנים מאמינים שהאזרחים ישמרו על החוק, ושמעקב מוגזם אחרי אזרחים אינו מוסרי, יגרום לכולם להיכנס לכלא על טעויות פשוטות.
במיתולוגיה היוונית ישנן כמה דמויות בשם אִידֵאַה (ביוונית עתיקה: Ἰδαία, "היא שחיה בהר אידה" )
הניאדה אידאה, אשתו של סקמנדרוס , אל הנהר, ואמו של המלך טֶאוּקְרוֹס .
כנראה הבת של אוקיינוס וטתיס
בתו של דָרְדַנוּס , מלך הסקיתים ובָּטֵאַה, מלכת האמזונות.
בגלל האשמות שווא שלה נכלאו ועונו בניה החורגים.
לאחר מכן שלחו אותה חזרה לאביה, שדן אותה למוות
הנימפה אידאה שבעקבות התרועעות עם זאוס ילדה את קֶרֵס .
ייתכן שהיא זהה לאידאה בת מינוס שילדה את אָסְטֵרְיוֹן (שזאוס אביו)
אמם של הקורטים , הרקדנים הלוחמים שהגנו על זאוס הפעוט במערה בהר אידה בכרתים
אידה מַזְאֶ"ה (מאזע, מזה) (9 ביולי 1893; אוגלי בבלארוס - 13 ביוני 1962; מונטריאול בקנדה), משוררת יידיש, סופרת, מסאית ועורכת.
נולדה בשם אידה זשוקופסקי בכפר אוגלי הסמוך למינסק, בלארוס.
אידה מזא"ה למדה עד גיל 13 עם אחיה בתלמוד תורה וקיבלה חינוך משכילי מאביה בביתם.
בשנת 1908 היגרה עם משפחתה לאמריקה.
לאחר שנישאה השתקעה במונטריאול, קנדה.
שם כתבה את מרבית שירי הילדים ביידיש שלה, ערכה עיתוני ילדים וסייעה רבות לפליטים יהודים שהגיעו לקנדה.
בשנת 1926 החלה כותבת שירים, ושיריה הראשונים נדפסו בשנת 1928. בשנות השלושים וראשית שנות הארבעים נדפסו קובצי שירי היידיש שלה לילדים בוורשה, מונטריאול ואמריקה.
שירים ומאמרים שלה שעסקו בעיקר בענייני ספרות נדפסו בעיתונות באמריקה, קנדה, פולין, ארגנטינה, מקסיקו וישראל.
היא גם סייעה למשוררי יידיש צעירים בקנדה לפלס את דרכם לעולם הספרות והעיתונות.
שיריה היו מכל הסוגים: שירים עליזים לגיל הרך, ושירי עצבות ויתמות לילדים גדולים.
אידה מזא"ה כתבה שירי יידיש בחרוזים, והושפעה ממשוררי צפון אמריקה האנגליים, בעיקר משירתה של אמילי דיקנסון ורוברט לואיס סטיבנסון.
היא התייחדה בעיקר בסוגת השיר הלירי הקצר.
נכתב עליה, בין היתר, כי בשיריה היא 'משחקת עם הילד, כאילו היא עצמה ילדה', ופעמים שהיא 'מתבטאת כאם אוהבת, שנהנית מן המשחק עם ילדה'.
שירי ילדים בודדים משל אידה מזא"ה תורגמו לעברית בידי שמשון מלצר ואוריאל אופק, ונדפסו בשעתו בעיתון הילדים "דבר לילדים".
ביידיש פרסמה למעלה מחמישה כרכי שירה לילדים גדולים ולגיל הרך.
'לידער פאר קינדער' (עם הקדמה של לייב מלאך), ורשה 1936.
'וואקסן מיינע קינדערלעך', שירי אמהות ושירי ילדים, מונטריאול 1954
'דינאַ: אויטוביאגראפישע דערציילונג', מונטריאול 1970
אידאס הוא טיל ים-אוויר וים-קרקע לטווח קצר שנמצא עדיין בשלבי פיתוח ומיועד לצוללות מדגם 212 של חיל הים הגרמני.
האידאס המבוסס על האיריס-טי, טיל אוויר-אוויר לטווח קצר, מיועד לתת מענה לאיומים אוויריים הטסים בגובה נמוך כמו מסוקים וכטב"מים אך יכול לשמש גם לתקיפת כלי שיט בגודל קטן ובינוני ולתקיפת מטרות חוף.
האידאס ישוגר מצינורות הטורפדו של הצוללות מדגם 212, הוא יוטען במחסנית מיוחדת של 4 טילים שתפעל בעיקרון דומה לאקדח תופי, הוא יהיה מונחה סיב אופטי ויגיע לטווח של כ-20 ק"מ.
המשלוח הראשון של טילי אידאס לחיל הים הגרמני תוכנן ל-2009, הטיל עצמו מתוכנן להיכנס לשירות מבצעי ב-2014.
האידאס, ככל הנראה, מותאם גם לשימוש צוללות הדולפין של חיל הים הישראלי המבוססות על הצוללות הגרמניות.
האידאס הוא קונספט מהפכני בהיותו הטיל הראשון בעולם המעניק לצוללות יכולת להתמודד עם איומים אוויריים ובהיותו הטיל הראשון בעולם המשוגר ישירות מצינורות הטורפדו ללא שימוש בקפסולה.
אידה הֶנדֶל הייתה כנרת בריטית-יהודייה, ילידת פולין.
הנדל נולדה בדצמבר 1928 בעיירה חלם שבפולין.
החלה בהיכרות עם הכינור כבר בגיל שלוש, ובגיל שבע החלה ללמוד אצל מייצ'סלב מיכאלוביץ', תלמידו של ליאופולד אאואר, באקדמיה למוזיקה ע"ש פרדריק שופן בוורשה.
בין השנים 1935–1939 למדה הנדל אצל קרל פלש בלונדון, ובהמשך למדה אצל ג'ורג'ה אנסקו.
ב-1937 ניגנה לראשונה בבריטניה, בהיכל המלכה (Queen's Hall) תחת שרביטו של הנרי ווד.
במהלך מלחמת העולם השנייה ניגנה במפעלים ובעבור חיילים בריטיים ואמריקאיים.
בשנת 1946 ניגנה לראשונה בארצות הברית, ובין השנים 1948–1949 הקליטה עם תזמורת פילהרמוניה בניצוחו של רפאל קובליק את הקונצ'רטי לכינור מאת לודוויג ואן בטהובן ומקס ברוך.
היא המשיכה להקליט גם בגיל מתקדם ובשנת 2003 הקטליה עם ולנטינה ליסיצה.
בשנת 1952 עברה הנדל למונטריאול.
ב-1970 הוציאה לאור את האוטוביוגרפיה שלה, Woman with Violin ("אישה עם כינור").
בשנת 1991 הוענק לה תואר "מפקדת" של מסדר האימפריה הבריטית (CBE), וב-1993 העניק לה הנסיך צ'ארלס תואר דוקטור לשם כבוד מטעם הקולג' המלכותי למוזיקה.
הנדל ניגנה על כינור תוצרת אנטוניו סטרדיווארי משנת 1696, וכן על כינור משל ג'וזפה גוארנרי.
ביקרה והופיעה בישראל עשרות פעמים, החל משנות ה-50.
אידאן מק גאבראן (בגאלית סקוטית: Áedán mac Gabráin; מת בשנת 608 לערך) היה מלך דאל ריאטה החל משנת 574 לערך ועד פטירתו.
אידאן היה בן זמנו של קולומבה הקדוש, ומרבית המידע אודות מלכותו מקורו בתיאור פעולותיו של הקדוש, כגון ספרו של אדומנאן מאיונה "חייו של קולומבה הקדוש".
כרוניקות איריות מתארות את מסעי המלחמה של אידאן כנגד שכניו באירלנד בצפונה של אנגליה וכן את מסעותיו לאיי אורקני ולאי מאן.
בין הכרוניקות המזכירות את חייו של אידאן נתן למנות את ה"היסטוריה אקלסיאסטיקה ג'נטיס אנגלורום" של בדה, ה"סנכוס פר נ-אלבן" והכרוניקות "דברי ימי אלסטר" ו"דברי ימי טיגרנאך".
כתב יד משנת 1130 לערך מתאר את מוצאו של איידן.
על פי כתב זה איידן היה אחיו התאום של בראנדאב מק אכדאך, מלך לנסטר אולם איידן הוחלף בלידתו באחת מבנותיו התאומות של גאבראן מק דומאנגארט שנולדו באותו לילה, כך שלכל משפחה יהיה בן בכור.
אירוע זה מוזכר גם ב"נבואת ברכאן" אולם אין תיעוד היסטורי למסורת זו.
על פי שיר וולשי, אימו של אידאן הייתה בתו של דומנאגואל מאלט קלוט.
אחיו של אידאן - אאוגאנאן נפטר בשנת 597 לערך (ה"סנכוס" מזכיר שלושה אחים נוספים - אשר מועד פטירתם אינו ידוע: קוילדאך, דומנל ודומאנגארט).
אידאן היה מלך דאל ריאטה (אשר, על פי ה"סנכוס פר נ-אלבן" הייתה מחולקת לשלושה שבטים: קנל נגבריין (שבט גבריין) - באזור קינטייר, קוואל ובוט, קנל לואיירן (שבט לואיירן) באזור ארגייל וקנל נ'אואנגוסה (שבט אואנגוסה) באזור איזליי.
אידאן עלה לשלטון לאחר מותו של קונאל מק קומגייל בשנת 574. בעת עלייתו לשלטון היה אידאן בן 40 לערך.
ייתכן שעלייתו לשלטון הייתה שנויה במחלוקת - אדומנאן מציין כי קולומבה תמך דווקא באחיו - אאוגאנאן, אולם לבסוף קולומבה הכתיר את אידאן.
הכתרה זו היא ההכתרה הקדומה ביותר המתועדת בהיסטוריה של בריטניה ואירלנד.
בעקבות מותו של קונאל, התרחש בשנת 574 (על פי "דברי ימי אלסטר" ו"דברי ימי טיגרנאך") קרב המכונה "קרב טלוך" (Teloch) או "קרב דלגו" (Delgu) בסמוך לקינטייר.
מיקומו המדויק של הקרב אינו מצוין, אולם מהכרוניקות עולה כי "דונכאד, בנו של קונאל בנו של קומגאל ורבים אחרים מתומכי בניו של גאבראן נפלו." ההיסטוריון מ.
אנדרסן סבור כי מדובר בקרב נגד באטאן מק קייריל (Báetán mac Cairill).
"דברי ימי אלסטר" מציינים כי בשנת 575 נערכה אספה גדולה בסמוך ללימאבאדי בה נכחי אייד מק אינמויירך וקולומבה, וכי אידאן נכח בפגישה.
מטרת הפגישה אינה ברורה, אולם יש הסבורים כי מדובר במחלוקת בדבר שלטונו על דאל ריאטה.
בעקבות הפגישה הוסכם כנראה על ברית צבאית בין דאל ריאטה ואוי נייל (Uí Néill) - ככל הנראה בשל הסכנה שנשקפה לשלטונם של אייד ושל אידאן מצד באטאן.
מותו של באטאן בשנת 583 לערך הקל על אידאן ואפשר לו לפתחו בפשיטות צפונה ומזרחה.
בשנת 580 לערך פשט אידאן על אורקני (שהייתה תחת שלטונו של ברידיי הראשון מלך הפיקטים).
אידאן המשך במסעותיו הצבאיות בצפונה ומערבה של סקוטלנד, וניהל קרב בשנת 590 לערך, באזור הנהר פורת' בו נהרג בניו בשל אידאן - ארתור ואאוכייד פינד.
הקרב היחיד המתועד בין אידאן לבין ממלכת הפיקטים נערך בשנת 599 בקריקין.
בקרב זה הובס אידאן, ובניו נהרגו בקרב (יש הסבורים כי הקרב בנהר פורת' וקרב זה הם אותו הקרב, או שמא מדובר בקרב שנערך בשנת 584 לערך, בו נהרג ברידיי הראשון).
מסורות ולשיות מזכירות קרב בין אידאן לבין רידרך הראשון, מלך אלט קלוט (ממלכת סטרת'קלייד) או פשיטות שערך אידאן בממלכה זו.
אידאן הובס בקרב נוסף, המכונה "קרב דגאסאטאן" (Degsastan) - ובקרב זה נהרג בנו, דומאנגארט, וייתכן שאף בראן, בן נוסף, נהרג בקרב זה.
על פי הכרוניקות האיריות, כוחות איריים סייעו לאידאן במלחמתו נגד הרינג בנו של הוסה מלך ממלכת ברניקיה (כמצוין ב"דברי הימים האנגלו-סקסים").
אידאן נפטר ב-17 באפריל 608, בגיל 74 (לפי "דברי ימי טיגרנאך").
"נבואת ברכאן" מציינת כי נפטר בקינטייר.
ג'ון מפרדון כתב בספרו מהמאה ה-14 כי אידאן נקבר בקילקראן שבארגייל.
לאחר מותו של אידאן עלה לשלטון בנו אאוכייד בוייד.
אאוכייד בוייד לא היה בכור בניו של אידאן.
אדומנאן מציין כי קולומבה הקדוש ניבא שאאוכייד יעלה לשלטון ולא אחיו הבכורים.
הסנכוס פר נ-אלבן מציין את שמות בניו של אידאן: אאוכייד פינד (Eochaid Find), טאות'ל (Tuathal), בראן (Bran), ביית'נה (Baithéne), קוניינג (Conaing) וגארטנייט (Gartnait).
אדומנאן מזכיר שני בנים נוספים - ארת'ור ודומאנגארט - שאינם מוזכרים בסנכוס.
ייתכן שדומאנגארט היה נכדו של אידאן (בנו של קוניינג).
לימים, במהלך המאה השביעית והמאה השמינית, נאבקו בניו של אאוכייד בוייד (צאצאי בכורו, דומנל ברק) בצאצאיו של קוניינג על השליטה בממלכה.
היו חוקרים שסברו כי גארטנייט בנו של אידאן הוא גרטנייט בן דומלך, מלך הפיקטים - כאשר תומכי סברה זו טוענים כי דומלך הייתה בעצם אשתו של אידאן.
היסטוריונים מודרניים מטילים ספק בטענה זו.
הכרוניקות מזכירות את מיית'גם (Maithgemm) המכונה גם גמה (Gemma), בתו של אידאן, אשר נישאה לנסיך בשם קיירל (Cairell) מדאל פיאטאך (Dál Fiatach).
אידיאוקינסיס היא גישה להדרכת תנועה ויציבה על מנת לשפרן.
אידיאוקינזיס היא אחת השיטות הוותיקות ביותר לאימון המשלב גוף ומחשבה, את היסודות לשיטה פיתחה והניחה מייבל טוד (Mabel Todd) בתחילת המאה ה-20 בארצות הברית.
טוד, מורה לפיתוח קול מבוסטון, התגברה בכוחות עצמה על פציעת גב שגרמה לה למגבלת הליכה.
היא נטשה את הוראת פיתוח הקול והחלה מורה אחרים כיצד לשפר את תנועותיהם ויציבתם.
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 עברה טוד לעיר ניו יורק והחלה ללמד את דרכה במכללת המורים (טיצ'רס קולג') של אוניברסיטת קולומביה.
ב-1937 פרסמה טוד את ספרה הראשון "הגוף החושב" (The Thinking Body), אשר זכה לפרסום והערכה רק עם הוצאתו המחודשת בתחילת שנות השבעים.
קדמו לספר מספר מאמרים פרי עטה שפורסמו ב-New England Journal of Medicine.
כיום, נחשב ספרה של טוד לספר המקיף ביותר בתחום היציבה הנכונה והתנועה.
ספרה השני של טוד, "The Hidden You" יצא לאור ב-1953.
הוסיפו לפתח ולהורות את השיטה תלמידיה של טוד, במיוחד לולו סוויגרד (Lulu Sweigard) וברברה קלארק (Barbara Clark) שלמדו מטוד במהלך שנות ה-20. סוויגרד אף הייתה זו ששאלה את המונח אידאוקינסיס (מיוונית: "אידיאו" פירושו רעיון, ו"קינסיס" - תנועה) מהפסנתרן Bonspeniere ששילב דמיון בהוראת הנגינה שלו.
סוויגרד לימדה באוניברסיטת ניו יורק משנות ה-30 עד פרישתה בשנות ה-50 ומאוחר יותר בבית הספר ג'וליארד לאומנויות הבמה.
ספרה "Human Movement" יצא לאור ב-1974. קלארק סייעה לטוד בהדרכתה בבוסטון ומאוחר יותר לימדה באופן פרטי בניו יורק וסייעה לסוויגרד באוניברסיטת ניו יורק.
קלארק פרסמה מדריכים לאידאוקינסיס שקיבצה והוציאה לאור פמלה מאט (Pamela Matt) כספר בשם "A Kinesthetic Legacy: The Life and Work of Barbara Clark".
רבים מתלמידי מייסדי השיטה עסקו בריקוד באופן ישיר או עקיף.
הם מצאו שעקרונות השיטה ישימים להוראת ריקוד ופיתחו טכניקות מותאמות להוראת ריקוד, חלקן בעזרת מגע בדומה למייסדים וחלקן הותאמו להוראת קבוצות.
אנדרי ברנרד (Andre Bernard) הרחיב את השיטה והפך אותה לשיטה המאפשרת לשחקנים ולרקדנים לנוע בצורה נכונה דרך דימויים הקשורים לגוף, ליציבה נכונה ולתנועה נכונה וזורמת.
העקרונות הפיזיים של תנועה נכונה, כפי שהם באים לידי ביטוי בדרך בה מלמד אנדרי ברנרד, הם עקרונות הבאים לאפשר תנועת גוף נכונה, כזו המתבצעת במפרקים ובגפיים כאשר הגוף פועל באופן טבעי.
המטרה באידאוקינסיס אינה להמציא תנועה חדשה או לכפות יציבה ותנועה מסוימת על הגוף.
המטרתה היחידה של מורה ליציבה נכונה, לפי ברנרד, היא ללמד את הגוף –ואת האדם המשתמש בגוף- תנועה זורמת, נכונה ומחוברת, ולאפשר לו לנוע בצורה טובה, דינאמית ורעננה בכל רגע בחייו.
הבסיס לשיטה הוא שימוש בדמיון על מנת להעמיק את ההבנה התנועתית ולשפר איכויות של תנועה ויציבה נכונה.
טוד משלבת בין ידע מעמיק באנטומיה ובביומכניקה ובין השימוש בדימויים כדי לאפשר לאדם לשנות את תפיסתו לגבי התנועה, לגבי עצמו ולגבי ה"דמות" אשר נעה.
בין העקרונות המרכזיים של התנועה:
השפעת כוח הכובד על שיווי משקל.
תנועה כשילוב קואורדינטיבי רב ממדי.
תפקיד הנשימה כתומך בקואורדינציה של התנועה.
אידיאוקינזיס משמשת ככלי לאימפרוביזציה, וניתן להשתמש בה בשיעורי תנועה.
גם בישראל השפעתה של השיטה עמוקה משנדמה, ורבים מהמורים המלמדים יציבה נכונה במכללת סמינר הקיבוצים, במכון ווינגייט, באוניברסיטת תל אביב, באקדמיה לתנועה בירושלים ובמכללת אוהלו - מלמדים על גוף האדם ועל יציבה נכונה, בגישה המושפעת רבות מהרעיונות של האידאוקינסיס .
שיטות רבות כגון שיטת פלדנקרייז, שיטת BMC - איזון גוף נפש ושיטת פילאטיס לקחו רעיונות רבים מהאידאוקינסיס.
גם שיטות חדשות כשיטת הג'ירוקינסיס, שנלמדת בישראל במכון וינגייט, נשענת ברובה על תגליות שגילתה מייבל טוד כבר בתחילת המאה.
מחוז אידה-וירו הוא אחד מתוך 15 מחוזות אסטוניה.
המחוז גובל בים הבלטי וברוסיה.
שטח המחוז כולל את הערים נרבה וקוכטלה-יארבה, הערים השלישית והרביעית בגודלן במדינה.
רוב האוכלוסייה במחוז הוא דובר רוסית.
עד לרפורמה המנהלית באוקטובר 2017 מנה המחוז 18 נפות, מתוכן 6 עירוניות והשאר כפריות.