tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במיוחד התפרסמו השירים שכתבה לזכר בנה, "שירים לגוני" (1983).
ספרה לילדים "גוני" מספר את קורות חייו ומותו של בנה גוני.
ספרה לילדים "אחי אחי", העוסק בהתמודדותו של ילד השוכל את אחיו, זכה ב-1994 בפרס זאב לספרות ילדים.
אחיו הצעיר של אביה, ד"ר אלפרד ויתקון, היה שופט בית המשפט העליון.
גיסתה (אחות בעלה) הייתה הציירת נהדה גפני.
רֵעִים הוא קיבוץ במערב הנגב הצפוני, בחבל אשכול, בקרבת מפגש הנחלים גרר ובשור.
משתייך לתנועה הקיבוצית ולמועצה אזורית אשכול.
הקיבוץ הוקם בשנת 1949 על ידי יוצאי הפלמ"ח.
הקיבוץ מונה, נכון ל-2018, כ-400 תושבים ומתוכם 45% הם חברי קיבוץ.
קיבוץ רעים נוסד בשנת 1949, בידי גרעין של תנועת הצופים ו' ששירת בפלמ"ח.
בשעת העלייה היו בגרעין מאה חברים.
בתחילה הוא נקרא "תל רעים" על שם תל גמה שליד היישוב.
מאוחר יותר הוסב שמו לרעים, ששמו הערבי הוא "תל אלג'אמע" ("תל החבורה" או "תל הרעים"), לזכר חברי הגרעין המייסד שנפלו במלחמת העצמאות.
הוא תוכנן על ידי האדריכל חנן הברון.
המבנה אשר שימש את הברון במשך עשרות שנים כמשרדו, מהווה כיום את מבנה המורשת של הקיבוץ ובו תצוגה של היסטוריית המקום.
ב-17 במרץ 1950 רצחו מסתננים את רועה הצאן של הקיבוץ, לקחו את נשקו ושדדו את העדר.
במשך השנים קיבוץ רעים התבסס בעיקר על קליטה של גרעיני נח"ל מתנועות הנוער השונות: הצופים, הנוער העובד, המחנות העולים וגרעינים פרטיים.
לצד אלו קלט הקיבוץ עולים חדשים ממדינות שונות באירופה ומצפון אפריקה וחברי תנועות נוער ישראליות.
לפני מתקפת הפתע בשמחת תורה התשפ"ד התגוררו ביישוב 508 תושבים.
בקיבוץ נהרגו חמישה חברים בקרבות, ועוד חמישה נחטפו.
לאחר המתקפה, פונו התושבים למלונות באילת.
לאחר מכן, התיישבו זמנית בבנייני מגורים בתל אביב.
בפברואר 2025 היו עבודות השיקום של הבתים שניזוקו קלות או באורך בינוני לקראת סיום.
פרנסת הקיבוץ נשענת על ענף החקלאות (פרדסים וגידולי שדה) ובעלי חיים (רפת, לולים ועוד) בשיתוף פעולה עם קיבוצים נוספים.
כמו כן קיימים שני מפעלי תעשייה בקיבוץ: האחד מפעל לעיבוד מתכת בקרני לייזר ("ישרלייזר רעים") והשני, מפעל "ישרביג" העוסק בייצור מבלטים לתעשיית הקרטון.
חברי הקיבוץ עובדים בכל הענפים וגם בעבודות חוץ, בענפי השירות וענפי עזר כמו במכבסה, במוסך, בנגריה, בבניין, במשרד החינוך, אצל מעסיקים פרטיים, במפעלים אזוריים ובמקצועות חופשיים נוספים.
הקיבוץ מחזיק בחלק מהבעלות של א.ב מתכננים, אחת מחברות התכנון הגדולות בישראל.
בהיותו יישוב חקלאי או יישוב באזור פיתוח, עובדים המעתיקים את מקום מגוריהם לרעים וגרים בו שישה חודשים רצופים, נהנים מכך שאם התפטרו לשם כך מעבודתם, ההתפטרות תיחשב להם כפיטורים.
בהיותו אחד מיישובי מערב הנגב, נהנים תושביו מזיכוי מסוים (על פי טבלה המתעדכנת מדי פעם), על פי סעיף 11 לפקודת מס הכנסה.
קיבוץ רעים הוא קיבוץ שיתופי.
התחום העסקי מנוהל על ידי הנהלה כלכלית שבראשה עומד יו"ר עסקי.
תפקיד ההנהלה הכלכלית הוא לפקח על התאגידים והענפים העסקיים, ולהביא את התוכנית העסקית השנתית לפני אספת החברים.
כמו כן, ההנהלה הכלכלית מדווחת על התוצאות העסקיות לפני הבעלים – חברי הקיבוץ.
בנוסף לכך, מבחינה כלכלית קיימת בקיבוץ שיטה הנקראת "שיטת הבונוס".
השיטה הונהגה לראשונה ב-1995 ולפיה אם וכאשר יהיו לקיבוץ רווחים בשנה מסוימת - חלקם יחולקו לחברים כתוספת כספית לתקציבים.
עם השנים, השיטה עברה שינויים, עדכונים ודרכי חישוב שונות.
הקהילה המתקיימת מהכנסותיה, מנהלת את עצמה באופן עצמאי.
הקהילה מנהלת תקציב הנותן ביטוי לרמה והאיכות של השירותים אותם היא מספקת לעצמה בתחומים רבים כגון: בריאות, חינוך, רווחת החבר, תרבות וכדומה.
ניהול הקהילה שבראשה עומד המזכיר נעשה באמצעות מזכירות, הנהלות וועדות הממונות לתחומים שונים.
מערכת החינוך בקיבוץ רעים נחלקת לשלושה מגזרים:
הגיל הרך: מלידה ועד סוף גן חובה.
לצורך גידול ופיתוח הגיל הרך, מוקצים בקיבוץ 5 בתי ילדים.
חברת הילדים: פועלת בשתי מסגרות: חברת הילדים הצעירה – לילדי כיתות א',ב',ג', וחברת הילדים הבוגרת לילדי ד',ה',ו'.
שני מועדוני החינוך הבלתי פורמלי פועלים ברעים לאחר הלימודים ובחופשים.
הילדים לומדים בבית הספר האזורי "ניצני אשכול".
חברת הנעורים: מונה את כל בני הנוער החל מכיתה ז' ועד לסוף כיתה יב'.
הנערות והנערים לומדים בית הספר האזורי המשותף: "נופי הבשור".
קיבוץ רעים נכלל ברשימת הקיבוצים שזכאים לקבל ממ"דים ומיגונים.
המיגון בבתים ניתן ליישובים המצויים במרחק של עד 7 ק"מ מרצועת עזה.
ביוני 2015 הסתיימו בניית הממ"דים בבתי אב.
הקיבוץ יושב באזור עוטף עזה ולכן על חברי הקיבוץ למצוא מקום מחסה תוך 8–15 שניות, בהישמע אזעקת צבע אדום.
הקרב בקיבוץ והטבח במסיבה שלידו
בשבת, 7 באוקטובר 2023, בתחילת טבח שבעה באוקטובר, חדרו לקיבוץ יותר ממאה מחבלים חמושים היטב.
בשעות הראשונות של הלחימה הגנה על הקיבוץ היחידה הרב ממדית וביחד איתה כיתת הכוננות של הקיבוץ.
חמישה מתושבי הקיבוץ נרצחו וחמישה נחטפו.
ליד הקיבוץ בוצע טבח המוני במסיבת טבע, בו נרצחו לפחות 364 בני אדם.
רעיה כהן (נולדה ב-1952) היא היסטוריונית ישראלית, שימשה מרצה בכירה באוניברסיטת תל אביב.
רעיה כהן היא בתם של הציירת רות שלוס ושל ההיסטוריון בנימין כהן.
למדה באוניברסיטת תל אביב ובסורבון בפריז.
היא ממנהלות הוצאת הספרים "מפרש".
סיימה תואר שני ודוקטורט באוניברסיטת תל אביב בחוג להיסטוריה של עם ישראל, עבודת המאסטר שלה (1985), שנעשתה בהדרכתה של אניטה שפירא, עסקה בנושא "פרשת ואדי חווארת 1939-1924".
עבודת הדוקטור שלה (1992), שנעשתה בהדרכתם של אניטה שפירא ויהודה באואר, הייתה בנושא "סולידריות במבחן השואה: פעילות הארגונים היהודיים בז'נבה, 1942-1939", הדוקטורט היווה בסיס לספר שפרסמה, בשם: "בין 'שם' ל'כאן': סיפורם של עדים לחורבן, שווייץ, 1942-1939".
רעיה כהן לימדה בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב בין השנים 1987 ל-2003, והחל מאז היא מלמדת באוניברסיטת נאפולי פדריקו השני בנאפולי שבאיטליה.
מחקריה עוסקים בחברה היהודית בתקופת מלחמת העולם השנייה ובחברה הישראלית.
(בשותפות עם יוסי מאלי) ספרות והיסטוריה, מרכז זלמן שזר ירושלים, 1999.
יהודים אירופים ואירופי יהודים בין שתי מלחמות העולם, המרכז לחקר התפוצות ע"ש גולדשטיין-גורן, אוניברסיטת תל אביב, 2004.
"התמודדותו של הממשל המנדטורי עם בעיית האריסים בפרשת ואדי חווארת", הציונות, י"א, 1986, עמ' 225–255.
ארבעים הימים של מוסה-דאג' לפראנץ ורפל - כספרות חוקרת, מדינה, ממשל, יחסים בינלאומיים, 32, 1989, עמ' 54–70.
"ההתוודעות אל השמדת יהודי אירופה: המקרה של ריכרד ליכטהיים" יד ושם קובץ מחקרים, כ"ג 1993, עמ' 239–269.
" בעיר ההריגה - למגבלותיה של שפה משותפת בתקופת השואה", יהדות זמננו, 9, 1994, עמ' 87–117.
"היסטוריה כמשל: פרנץ ורפל ו'הגורל הארמני' בתקופת השואה", ציון, ס"ב (ד'), תשנ"ז, עמ' 369–385.
עוד על מקומה של ההתנגדות המזוינת בגיטאות", ספרי היובל ליהודה באואר ולישראל גוטמן, הוצאת המכון ליהדות זמננו ויד ושם.
"עמנואל רינגלבלום: בין פוליטיקה מפלגתית לפוליטיקה לאומית" בתוך עמנואל ריגנגלבלום, האדם וההיסטוריון, עורך ישראל גוטמן, יד ושם, 2006.
למושג "רעיון" ישנן כמה הגדרות:
מושג מופשט או ייצוגי הקיים או שנוצר בשכלו של אדם, לרוב מתכוונים ברעיון לקטע מחשבה מקורי / או שלא מקורי – הצץ בתודעתו של יצור חי.
יכולת טובה להפקת רעיונות נקראת יצירתיות, היא והיכולת להבין רעיונות נחשבות למרכיב חיוני בהגדרת בני האדם.
עיקרה של תורה מסוימת או של תוכנית עבודה מסוימת (תורות ותוכניות עשויות להכיל מספר רעיונות מרכזיים).
הקשר הגילוי בפילוסופיה של המדע
מרבית הפילוסופיה של המדע דנה בהצדקת רעיונות בעזרת רעיונות אחרים או בניסוי, כאשר הפילוסופים, על פי רוב, מכריזים כי הם מזניחים את הקשר הגילוי.
דהיינו, הם אינם דנים מהיווצרותם של רעיונות אלא רק בהצדקתם לאחר שאלו צצים.
ההיסטוריונים של המדע מכירים דיווחים על הקשר הגילוי אך דיווחים אלה אינם בדיקים.
שניים מהדיווחים המפורסמים הם הדיווח על גילוי חוק הציפה על ידי ארכימדס (בהמשך להבנה כיצד למדוד נפח כלשהו שאירעה כשהתרחץ באמבט ופרץ בצעקות "אאורקה" – מצאתי) ועל ניוטון שהבין את חוק הגרוויטציה (במטע תפוחים כשחשב לרגע שתפוח נופל מהעץ).
התבוננות בטבע הרעיונות מגלה שקיימים כמה רעיונות (הנקראים רעיונות מולדים) שהם כל כך כלליים ומופשטים, שלא היו יכולים להיווצר כייצוג של כל אובייקט שלנו, אילולא היו תמיד איזה שהם שביבי רעיונות, במובן מסוים, במוחנו כך שנוכל ללמוד אותם ולפתחם.
אלה נבדלים מרעיונות מתגלים שהם תמונות או מושגים המלווים בשיפוט שהם גרמו או שנגרמו על ידי חפץ כלשהו מחוץ למוח.
השקפה אחרת הגורסת כי אנו רק מגלים רעיונות באותו אופן שבו אנו מגלים את העולם האמיתי, מחוויות אישיות.
ההשקפה כי בני אדם רוכשים כמעט את כל או אפילו את כל התכונות ההתנהגותיות שלהם מלצבור חוויות חיים ידועה בתור טאבולה ראסה ("לוח חלק").
במקרים מסוימים, ניתן לתבוע מישהו שמשתמש ברעיון שלך.
משום שקיימים לבעלי הרעיון זכויות יוצרים, אם כי המונח קניין רוחני משמש בטעות במקום המונח זכויות יוצרים.
חוק זכויות היוצרים נועד להסדיר את הזכויות הללו אך אינו מגן על הרעיונות בפועל.
החוק אינו מעניק את המעמד המשפטי של הנכס על רעיונות כשלעצמם.
לעומת זאת, חוקים המתיימרים להסדיר אירועים הקשורים לשימוש, העתקה, ייצור, מכירה, וצורות אחרות של ניצול הביטוי הבסיסי של עבודה, יכולים לשאת רעיונות.
חוק זכויות יוצרים משנה באופן מהותי את החוק על פטנט בעניין זה: באפשרות הפטנטים להעניק זכות על רעיונות.
זכויות היוצרים נועדו להסדיר היבטים מסוימים של שימוש בביטויים של עבודה, ולא ברעיון.
לפיכך, יש לזכויות יוצרים מערכת יחסים שלילית לרעיונות.
עבודה פירושה מימוש מוחשי של הביטוי.
זה יכול להיות עבודה מקורית או נגזרת של האמנות.
רעיון כשלעצמו אינו מספיק לצורך בטענה זכויות היוצרים.
הסכמי סודיות הם כלי משפטי כדי לסייע לתאגידים ויחידים במתן אי רשות לרעיונות לברוח לכלל הציבור.
ככלל, הסכמים אלו מנוסחים בחוזה משפטי.
רעיה ברונשטיין (1 באוקטובר 1929 – 4 במאי 2023) הייתה ספורטאית ישראלית, אלופה ושיאנית ישראל בריצות קצרות, הדיפת כדור ברזל, זריקת דיסקוס, הטלת כידון, קפיצה לגובה וכדורסלנית נבחרת ישראל והפועל חיפה .
אלופת המכביה, מורה לחינוך גופני, מארגנת אירועים גדולים בישראל ומחוצה לה וחברת הוועד המנהל של מכון וינגייט.
ברונשטיין נולדה בגרמניה, שנה וחצי אחרי אחיה, דוד, בתם של ליפא (יליד רוסיה) ושל מרגריטה (ילידת גרמניה).
היא עלתה לארץ ישראל עם משפחתה בשנת 1938. למדה בבית הספר היסודי תל נורדאו בתל אביב ובגימנסיה בלפור.
ברונשטיין ופרידה ליכטבלאו היו הספורטאיות היחידות שנבחרו לייצג את ישראל באולימפיאדת לונדון (1948), אך הוועד האולימפי הבינלאומי דחה את הבקשה בנימוק שפלשתינה הפסיקה להיות ישות קיימת עם סיום המנדט ולכן איננה רשאית להשתתף במשחקים.
היא בוגרת הקורס השלישי למורי התעמלות, שהתקיים בשנת 1950. אותה שנה, היא השתתפה במכביה השלישית וזכתה בשתי מדליות זהב, בהדיפת כדור ברזל ובהטלת כידון.
שחקנית הנבחרת הלאומית הראשונה של ישראל בכדורסל נשים 1950. הנבחרת יצגה את ישראל באליפות אירופה כדורסל נשים שהתקיימה בבודפשט - הונגריה.
גובהה: 1.67מ', הצטיינה בקליעות, זריזות ובחטיפת כדורים.
בתחרות שנערכה בתל אביב ב-19 באפריל 1952 קבעה ברונשטיין בהדיפת כדור ברזל שיא אישי חדש של 12.03 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביוני 1952 היא זכתה בשתי מדליות זהב, בהטלת כידון בתוצאה של 33.95 מטר ובהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.35 מטר..
ברונשטיין עבדה 13 שנה כמורה לאתלטיקה קלה במדרשה לחנ"ג במכון וינגייט וכמורה לחינוך גופני בתיכון עירוני ד'.
ברונשטיין זכתה באותות הצטיינות והוקרה: מממשלת צ'אד (עיטור האבירות) על ארגון יום העצמאות של צ'אד בשנת 1963. ממשלת סנגאל קיבלה מדליה על ארגון מפגן הפתיחה של משחקי אפריקה – (האולימפיאדה האפריקאית 1964)
ברונשטיין זכתה בפרס עובדת ישראל מטעם עיריית תל אביב.
רעיית יתר או רעיית חמס היא מצב בו צמחים נחשפים לרעייה אינטנסיבית למשך זמן ארוך, בו לא מספיקה הצמחייה להשתקם.
התופעה יכולה להיגרם כתוצאה מגידול משמעותי של אוכלוסיית חיות בר באזור או כתוצאה מרעייה של חיות משק ללא תכנון, דהיינו ללא חלוקה שווה בין אזורי המרעה, או בזמן שאינו מתואם עם מחזור הצמיחה של העשב.
הטענות כי רעיית יתר מובילה לצמצום יעילות הקרקע ופריונה ולצמצום מגוון הצומח בה עתיקות יומין.
טענות נוספות הן כי היא תורמת למדבור ולסחיפת קרקע משום ששורשי הצמחים אינם מחזיקים את הקרקע והבהמות הרבות מהדקות אותה, תהליך הגורם למי נגר מוגברים.
כתוצאה מצמצום ספיגת משקעים בקרקע, מאגר הפחמן והחנקן בקרקע יורד והיא נעשית פורייה פחות.
נטען גם שהיא מסייעת להתפתחות מינים פולשים של צמחים.
רעיית יתר מובאת כדוגמה העיקרית של הטרגדיה של נחלת הכלל.
פתרונות שהוצעו לרעיית יתר הם ויסות ותכנון הרעייה.
התכנון יכול להיאכף על ידי חלוקה וגידור אזורים שונים שיאפשרו לצומח בהם לגדול.
שיטות חקלאות בת קיימא כגון פרמקלצ'ר נותנות אף הן מענה לתופעה.
בניסיון לצמצם את רעיית היתר נחקק בשנת 1950 ה"חוק להגנת הצומח (נזקי עזים)".
החוק הגביל את מספר העזים הרועות בשטח קרקע נתון ובפרט באזורים מיוערים.
עם זאת, בשנות ה-90 טענו חוקרים שהחוק היה טעות היסטורית ושהבעיה בישראל היא מחסור ברעיה ולא רעיית יתר..
סיכום של מחקרי רעייה בישראל הראה שאין בישראל רעיית יתר, ושרעייה הכרחית לשמירה על מגוון ביולוגי בישראל.
רעיה צורף (נולדה בשנת 1959), שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה התמחתה בסגנון פרפר, בעלת מדליית כסף מהמכביה התשיעית (1973).
היא התאמנה בקבוצת השחייה של הפועל העמקים, תחת הדרכתם של המאמנים אהרון בונה ונח רם.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט בסוף ספטמבר 1972 זכתה צורף בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:16.8 דקות, אחרי חברתה לקבוצה אורלי שחם (1:16.2 דקות) ולפני איריס נאבל מהפועל אפיקים (1:18.4 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 3:03.0 דקות, אחרי אורלי שחם (2:53.4 דקות) ואיריס נאבל (3:00.0 דקות).
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל במשחים ארוכים שנערכה בכפר בלום היא זכתה במדליית ארד, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 12:21.4 דקות, אחרי חברתה לקבוצה אילת יוטבת (10:42.6 דקות) ואיריס נאבל (11:33.2 דקות).
בתחרויות השחייה של המכביה התשיעית שנערכו בבריכת השחייה "גלי גיל" ברמת גן ביולי אותה שנה זכתה צורף במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, ביחד עם תמר שמיר, נאוה כגן וענת וייס בתוצאה של 4:59.1 דקות, אחרי הרביעייה האמריקאית שקבעה שיא מכביה חדש של 4:27.4 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי וראשונה מבין השחייניות הישראליות במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:15.5 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בספטמבר 1973 זכתה צורף בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:13.5 דקות, לפני אורלי שחם (1:15.1 דקות) ורבקה ויינברג מברית מכבים עתיד (1:17.5 דקות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:43.9 דקות, לפני אורלי שחם (2:48.1 דקות) ורבקה ויינברג (2:55.5 דקות).
באליפות הפועל בשחייה שנערכה בבריכת השחייה במכון וינגייט בספטמבר 1974 קבעה צורף במשחה ל-200 מטר פרפר 2:41.4 דקות, שיפור לשיא של דורית זלץ (2:42.6 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף ספטמבר אותה שנה זכתה צורף בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:10.6 דקות, לפני אורלי שחם (1:11.8 דקות) ורבקה ויינברג (1:12.7 דקות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 2:39.0 דקות, לפני שחם (2:44.7 דקות) וויינברג (2:47.1 דקות).
בתחרויות השחייה של כינוס הפועל ה-10 שנערכו בבת גלים בחיפה במאי 1975 סיימה צורף פעמיים במקום רביעי, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי לנוער חדש של 1:10.3 דקות ובמשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 2:37.4 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט בספטמבר אותה שנה זכתה צורף בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:10.8 דקות, לפני מיכל וינברג מברית מכבים עתיד (1:14.0 דקות) ותמר שמיר מהפועל בת ים (1:16.9 דקות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 2:35.9 דקות.
שיא זה נשבר לאחר שנתיים על ידי נטע יוסף (2:35.43 דקות).
רעיה יַגלוֹם (17 באפריל 1919 – 2 באוגוסט 2017) הייתה אשת ציבור ונדבנית ציונית ישראלית, שכיהנה כנשיאת ארגון ויצו העולמית במשך 26 שנים.
יגלום נולדה בליפקאני שברומניה, בתם של שמואל חורש ופני (פניה) נוסינקיס.
למדה באוניברסיטת צ'רנוביץ, ובמקביל השתתפה בתנועת הנוער הציונית "קדימה".
עלתה לארץ ישראל ב-1940 בעזרת סרטיפיקט שקיבלה מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
מ-1941 החלה לפעול במסגרת ארגון הנשים הציוני ויצו.
מ-1947 ועד קום מדינת ישראל שירתה בארגון "ההגנה" בתפקידים בתחום הקשר וההובלה, וסייעה לפעילות ההעפלה של עולים לארץ ישראל.
לאחר מכן המשיכה בפעילותה בויצו: ב-1950 נסעה בשליחות הארגון לאיסוף תרומות ברחבי אירופה ובארגנטינה, ב-1951 מונתה לחברת הנהלת ויצו בישראל, ב-1967 הייתה גזברית ויצו העולמית, ומ-1963 הייתה יו"ר הנהלת הארגון.
בנובמבר 1970 נבחרה לנשיאת ויצו העולמית, וכיהנה בתפקיד עד 1996. הייתה נשיאת כבוד של הארגון.
במסגרת תפקידיה בוויצו עסקה בין השאר בהקמת מפעלים לרווחת קבוצות חלשות בקהילה ויזמה בניית מוסדות לילדים, נוער, נשים וקשישים בישראל.
כן נסעה לשליחויות רבות ברחבי העולם, והקימה סניפים של ויצו בארצות הברית, הונגריה, צ'כוסלובקיה והונג קונג.
בעקבות שליחות לברית המועצות החלה לפעול למען יהודי המדינה והייתה בין מקימי "המועצה למען יהודי ברית המועצות" ויו"ר "הוועדה למען אידה נודל".
היא הייתה מעורבת בעסקה בעקבותיה אליהו אסאס קיבל אישור לעלות לישראל.
יגלום הייתה חברת הנהלה של הסוכנות היהודית, ההסתדרות הציונית והוועד הפועל הציוני, וחברת מועצת הקונגרס היהודי העולמי בישראל.
ביוני 1967 הייתה חברת הוועדה הציבורית למלווה הביטחון.
הייתה נשיאת אגודת ידידי אוניברסיטת תל אביב וסגנית יו"ר חבר הנאמנים של האוניברסיטה.
כן עסקה בתרבות ואמנות והייתה פעילה בהנהלה של מוזיאון ישראל, התזמורת הפילהרמונית הישראלית ומוזיאון תל אביב.
היא ובעלה יסדו קרן תמיכה לסטודנטים באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת תל אביב, ומימנו הקמת מועדון למוזיקאים של התזמורת הפילהרמונית, ובית כנסת בבית הורים של ויצו בתל אביב.
ב-2004 ראה אור ספרה האוטוביוגרפי Raya Jaglom: Reflections on My Life & Times, וב-2009 הוא הופיע בתרגום עברי בהוצאת "קווים" בשם "זכיתי לשרת את ארצי".
בשנת תשנ"ב-1992 הוענק לה התואר יקירת העיר תל אביב.
ב-1992 קיבלה תואר דוקטור לפילוסופיה לשם כבוד של אוניברסיטת תל אביב, וב-1999 קיבלה תואר כבוד נוסף מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2015 נחנך אודיטוריום חדש על שם רעיה ויוסף יגלום בבניין הסנאט באוניברסיטת תל אביב.
הייתה נשואה לאיש העסקים והפילנתרופ יוסף יגלום, עד למותו ב-2007. נולדו להם בן ובת: אלן (אלחנן) יגלום, איש עסקים המתגורר בשווייץ, ונורית יגלום, מעצבת תכשיטי יוקרה.
רעיה שטראוס בן דרור היא יזמית חברתית, פילנתרופית ואשת עסקים.
רעיה נולדה בפברואר 1940 בנהריה להוריה, ד"ר ריכרד והילדה שטראוס, שעלו ארצה בשנת 1936, כחלוצים ציוניים בעלייה החמישית, עם בנם מיכאל שטראוס ונמנו עם מקימי נהריה.
הם הפכו לחקלאים וגידלו גידולי שדה שונים.
בנוסף, רעו בנחלתם שתי פרות.
עם הזמן, גדל מספר הפרות ועימן גדלה תנובת החלב.
הילדה, ששמה נודע כבשלנית מעולה, החלה לייצר מעודפי החלב מוצרי חלב שונים, אותם מכרו בני הזוג שטראוס יחד עם גידולי השדה לתושבי נהריה ולחיילים הבריטיים באזור.
מתשתית זו צמחו מחלבות שטראוס בנהריה.
רעיה שטראוס למדה בבית הספר ויצמן בנהריה ובבית הספר התיכון העיוני בעיר.
היא הייתה ממובילי "התנועה המאוחדת" בנהריה וכן, חניכה ב"ימייה הפועל נהריה", לאחר מכן מדריכה ובהמשך מפקדת סירה.
רעיה למדה לימודי תעודה באוניברסיטת חיפה בתחומי השיווק, מנהל עסקים ודוברות.
בהמשך, התמחתה בלימודי עסקים משפחתיים באוניברסיטת Kellogg שבארצות הברית.
כמו כן, התמחתה בלימודי (BSR (Business Social Responsibility – אחריות חברתית תאגידית בארצות הברית.
רעיה היא מהחלוצות ביסוד תחום האחריות החברתית לעולם העסקי בישראל, יחד עם ד"ר טליה אהרוני.
טליה הקימה את ארגון 'מעלה' (שקם כדי למדוד ולעודד פעילות חברתית של עסקים בישראל) ורעיה הייתה תורמת גדולה ושותפה מרכזית של הארגון במשך שנים.
יחד הן נסעו במשך שנים לחו"ל לכנס השנתי של ארגון האחריות החברתית העולמי ושם נחשפה רעיה למונח חדש – דו"ח חברתי.
כתוצאה מכך, בהובלתה פרסמה חברת שטראוס את הדו"ח החברתי הראשון של חברה עסקית בישראל.
במקביל, רעיה קידמה בישראל את חקר תחום העסקים המשפחתיים.
זאת אחרי שבמהלך כנס בירושלים נחשפה לנתון שלפיו רק 6% מבני הדור השלישי בעסקים משפחתיים מצליחים לשרוד ולהמשיך לקיים את העסק.
היא יצאה לחו"ל כדי להרחיב את ידיעותיה בנושא, בין השאר בתוכנית לימודים שהשיקה במונטריאול-קנדה קרן גספה-בוביאן.
מצוידת בידע, רעיה הביאה לשטראוס יועץ מיוחד לתחום עסקים משפחתיים שילווה אותה ואת אחיה מיכאל ובהמשך החליטה, כי זוהי שליחות להעביר את הידע למשפחות נוספות.
לשם כך הקימה באוניברסיטת תל אביב מכון על שמה לחקר עסקים משפחתיים, שפעילותו העמיקה והרחיבה את העיסוק בנושא בישראל.
בין השנים 1965–2005 חלקה רעיה שטראוס בן דרור את הבעלות על 'שטראוס' עם אחיה, מיכאל שטראוס והייתה חלק מההנהלה הבכירה ומועצת המנהלים שלה.
רעיה ומיכאל הובילו לשורה של מהלכים אסטרטגיים חשובים, אחרי שגיבשו חזון לחברה.
המהלכים הפכו את "שטראוס" לחברה בינלאומית מובילה וקידמו אותה לחזית שוק המזון בארץ ובעולם.
בין השאר נחתם הסכם שותפות עם חברות הענק דנונה (שותפות במחלבה) יוניליוור (שותפות במפעל הגלידה) ולאחר רכישת עלית עם פפסיקו–פריטו ליי בתחום החטיפים המלוחים.
ההסכם עם דנונה הפך את שטראוס לחברת המזון הראשונה בישראל שנחשפת לחברה בינלאומית ומאמצת את הסטנדרטים הגבוהים והידע שלה.
רעיה הפכה את שטראוס לחלוצה בתחום יצור מזון בריאות בישראל והובילה בין השאר את הקמת קו ייצור חדש של יוגורט המבוסס על חיידקים חיים.
לצד מהלכים עסקיים, הובילה שטראוס בן דרור ב"שטראוס" מהלכים משמעותיים הקשורים לאחריות ויזמות חברתית, שיפור סביבת העבודה וניקיון קווי הייצור.
מהלכים אלה סייעו לחברה לזכות במכרזים של אספקת מוצרי מזון לצבא האמריקאי, בעת שאנשיו בנו כאן את שדות התעופה החדשים כחלק מהסכם השלום עם מצרים.
בנוסף פעלה רעיה לחיזוק התרומות והפעילות החברתית של החברה ולהטמעת סטנדרט "ישראל יפה" בארגון, העוקב אחר שמירה על הסביבה בקרב מפעלים וארגונים.
שטראוס זכתה מספר פעמים בתואר 'דגל התעשייה'.
במסגרת פעילותה בשטראוס, רעיה יזמה כאמור את כתיבתו של הדו"ח החברתי הראשון של חברה עסקית בישראל.
יחד עם אחיה, הקימה את "שטראוס השקעות (1992)" שעסקה בהשקעות בישראל ומחוצה לה, וכיהנה כנשיאה משותפת של החברה יחד עמו עד מותו.
כיום היא מחזיקה בנוסף בחברת השקעות משלה ומושקעת בין השאר בחברות כמו אקרו נדל"ן, ב.ס.ר וכמה קרנות השקעה פרטיות.
בעקבות המיזוג של "שטראוס" עם "עלית" ב-2005, החליטה רעיה לפרוש משטראוס ולמכור את כל מניותיה בחברה.
מאז, היא מקדישה את רוב זמנה לפעילות פילנתרופית ויזמות חברתית בישראל, במקביל להשקעות עסקיות.
עשייה ארוכת שנים למען הקהילה והחברה
רעיה תומכת באופן פרטי זה שנים רבות בארגונים חברתיים שונים וברוב המקרים היא אף אחת מהמקימים שלהם.
עיקר פעילותה בשנים האחרונות מתמקדת בגליל המערבי ,האזור בו נולדה ובו היא גרה גם כיום.
בין היתר, היא תומכת בקשת אילון, להקת המחול הקיבוצית בה היא משמשת כפטרונית, בבית לוחמי הגטאות ובמרכז הרפואי לגליל, אשר היא משמשת גם כנשיאת עמותת הידידים שלו.
ביוזמתה של רעיה שטראוס בן דרור שובץ המרכז הרפואי גליל בפיילוט ארצי (שנעשה בשיתוף משרד הבריאות והקרן התאגידית פילנתרופית למיזמים לאומיים) למלחמה בהורדת הזיהומים בבתי החולים.
המרכז הרפואי שילב בפרויקט את הניסיון שנצבר בעקבות הטיפול במאות הפצועים מסוריה, שהביאו איתם חיידקים בלתי מוכרים ועמידים לתרופות המקובלות בבתי החולים.
ההשתתפות בפיילוט הביאה לירידה של מעל חמישים אחוזים בהיקפי הזיהומים, תוצאות טובות משמעותית יותר מאלה שהושגו במרכז הרפואי שיבא, שהשתף בפיילוט במקביל.
יחד עם יו"ר עמותת הידידים דאז מיכאל אילוז יזמה רעיה את קיומו בפעם הראשונה של כנס בינלאומי בנושא טראומה ופציעות מלחמה, הכנס התקיים באוקטובר 2018 ומומחים מהארץ ומחו"ל באו לשמוע על הניסיון הייחודי שהצטבר במרכז הרפואי לגליל.
בנוסף לפעילותה הנרחבת בגליל המערבי, פעילה רעיה במגוון ארגונים חברתיים בישראל, תוך שימת דגש על שני תחומים:
1. מתן הזדמנות לצעירים ובני נוער בסיכון
תמיכה בבית השנטי – בית לנוער חסר קורת גג שטיפל מאז הקמתו ביותר מ-40,000 בני נוער ורושם שיעורי הצלחה גבוהים בשיקומם.
85% מבני הנוער שהתגוררו בבית, השתקמו ולא חזרו לרחוב.
עמותת אחריי – עמותה חינוכית חברתית הפועלת במטרה להצמיח מנהיגות צעירה ולעודד מעורבות חברתית בקרב בני נוער וצעירים ולהשפיע על עתידם באמצעות חינוך.
כל שנה העמותה מפעילה כ-8,500 חניכים ביותר מ-100 יישובים.
שיעור הגיוס לצה"ל של בוגריה הוא 97% ו-85% מהבוגרים מסיימים את הלימודים בתיכון עם תעודת בגרות.
לאחר השירות הצבאי העמותה פועלת לסייע לבוגריה להשתלב בשוק העבודה.
"הזנק לתעשייה" – תוכנית המכשירה בני נוער שלא מצאו את עצמם בלימודים עיוניים למציאת מקצוע, הודות להכשרה הניתנת להם במפעלי תעשייה.
התוכנית רושמת שיעורי הצלחה גבוהים בגיוס אותם נערים ונערות לצה"ל וקליטתם בתעשייה לאחר השירות הצבאי.
2. תמיכה בפעילויות לקידום האחריות החברתית והמנהיגות בישראל
תמיכה במכון ראות לחשיבה אסטרטגית – מכון העוסק בחשיבה ותכנון אסטרטגי עבור מדינת ישראל ועם ישראל.
תוכנית רבין למנהיגות – תוכנית המנהיגות החברתית של המרכז הבינתחומי.
רעיה הייתה ממקימי "מעלה – עסקים מנהיגים אחריות חברתית" – מנהיגות עסקים למען הקהילה.
מטרתו של הארגון למדוד ולעודד את התרומה החברתית של המגזר העסקי בישראל.
שטראוס הייתה ממקימי "מידות – דירוג אפקטיביות בעמותות" – לקידום האפקטיביות בפילנתרופיה בישראל.
במטרה לעודד את הנתינה הפרטית בישראל שנמוכה מהמקובל בעולם, התגייסה רעיה לפורום "יכולים נותנים" – יוזמה של תורמים פרטיים מרכזיים במדינה.
רעיה פעלה כעשר שנים בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית ונחשפה דרך פעילות זו לעולם היהודי בתפוצות.
היא מילאה מספר תפקידים במסגרת תוכנית השותפויות של הסוכנות היהודית.
2008–2012 – כיהנה כחברה בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית, כיו"ר של כל שותפויות הסוכנות בישראל ולאחר מכן כיו"ר של כלל שותפויות הסוכנות בעולם.
בתפקידה זה יזמה עם הקהילות כתיבת חזון משותף והובילה את שינוי השם שלהן מ'שותפות 2000' ל'שותפות ביחד'.
בנוסף, הייתה רעיה ממקימי הסניף הישראלי של ה-JFN – רשת תורמים יהודיים מכל העולם.
ב-2015 הקימה שטראוס בן דרור מכון לחקר עסקים משפחתיים באוניברסיטת תל אביב (מרכז רעיה שטראוס לחקר עסקים משפחתיים), שבו חוקרת בתה, ד"ר נאוה מיכאל-צברי.
במשך עשרות שנים רעיה פועלת ללא ליאות, כדי שהגליל המערבי יהיה מנוע צמיחה ומודל לכלל החברה הישראלית.
החזון שמניע את פעולותיה של רעיה הוא של הגליל המערבי כאחד האזורים המשגשגים של ישראל, שחווה קפיצת מדרגה כלכלית וחברתית.
ביוזמתה של רעיה נעשה הניסיון הראשון לקדם בישראל קפיצת מדרגה אזורית.
לרעיה היה ברור שהאזור הראשון שבו יתחילו לקדם קפיצת מדרגה הוא הגליל המערבי - מקום הולדתה ומקום מגוריה.
המסר הוא חד משמעי: 'עלינו לדאוג לעצמנו, אין אף אחד אחר שידאג לנו'.
אחרי שכל הגורמים הרשמיים באזור הטילו ספק בפוטנציאל של התחום הזה, רעיה הקימה בעצמה ומכספה מיזם תיירות שצורפו אליו מאות בעלי עסקים.
המיזם שנקרא 'אוצרות הגליל' הפך להצלחה מסחררת והאזור כולו הפך ליעד תיירות מוכר ומתויר ונוספו לו הכנסות של מאות מיליוני שקלים ואלפי מקומות עבודה.
בשלב הבא הוקם מיזם רוח הגליל (אנשים מובילים צמיחה ושינוי), במטרה לרתום את מנהיגי האזור לתהליך כתיבת חזון, להגביר את שיתופי הפעולה ביניהם ולסייע לכל החברים להירתם למימוש החזון בדרך מיטבית.
לתהליך נרתמו 180 משתתפים שחולקו לצוותי עבודה והכינו תוכניות פעולה במגוון תחומים.
רעיה ממשיכה מאז בפעולות לקידום צמיחה מכלילה בגליל המערבי באמצעות השקעה בתחומי הבריאות, החינוך, התעסוקה והתרבות.
בשנת 2024 לאחר חודשים ארוכים של מלחמה, במהלכה פונו מבתיהם בצפון עשרות אלפי תושבים, החלה להקדיש מאמצים להחזרת הגליל לפעילות ולחיזוקו, תוך שרתמה למשימה שותפים ותורמים נוספים ושרים בממשלה.
פעילותה הציבורית ארוכת השנים של רעיה שטראוס זיכתה אותה במספר פרסים ואותות.
2005 | אות יקירת יקירת העיר נהריה.
2010 | השאת משואה ביום העצמאות ה-62 למדינת ישראל.
2011 | תוארי "דוקטור לשם כבוד" מאוניברסיטת בן-גוריון ומהמרכז הבינתחומי הרצליה.
2014 | תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
2015 | אות המופת לפעילות חברתית מטעם המועצה הלאומית להתנדבות בישראל וכנס שדרות.
2016 | אות הנשיא למתנדב לשנת התשע"ו.
הוענק על ידי הנשיא לעוסקים בקידום ההבנה, ההידברות, הסובלנות והשותפות בין קבוצות שונות בחברה הישראלית.
2017 | תואר דוקטור לשם כבוד בשנת 2017 מאוניברסיטת תל אביב.
2017 | אות "יקירת העיר מעלות-תרשיחא".
2019 | פרס רפפורט - מפעל חיים לאשה מעוררת השראה.
רעיונות הוא חיבור פילוסופי מאת מרקוס אורליוס, קיסר רומא בין השנים 180-161 לספירה.
החיבור לא נכתב כיצירה פילוסופית שיטתית, וקרוב לוודאי שלא יועד בשום שלב לפרסום.
המדובר בקובץ מגוון הכולל מימרות (אפוריזמים) בנושאים שונים ותרגילי מחשבה ברוח הפילוסופיה הסטואית, זיכרונות וקטעי יומן בעלי אופי אוטוביוגרפי וחומרים נוספים.
"רעיונות" נתחבר בעשור האחרון לחייו של מרקוס אורליוס, בין השנים 170–180 לסה"נ.
מרביתן של שנים אלו עברו על אורליוס בניהול מלחמות כנגד שבטים גרמאניים שפלשו לגבולה הצפוני של האימפריה הרומית.
חלקים מהחיבור נכתבו בקרנונטום, מקום מפקדתו של אורליוס בשנת 171 לסה"נ, בזמן המערכה בצפון.
החיבור כמעט ואיננו מכיל מידע על אודות המאורעות שהתרחשו במועד כתיבתו.
תחת זאת, הוא מוקדש ברובו לעיונים פילוסופיים.
אופי החיבור מתבאר על רקע הפילוסופיה הסטואית, שממנה הושפע אורליוס, ובייחוד – על רקע משנתו של הפילוסוף הסטואי אפיקטטוס.
על אף ששפת האם של מרקוס אורליוס הייתה לטינית, החיבור נכתב ביוונית.
כותרת החיבור, שמשמעה "[דברים] אל עצמו" , ככל הנראה איננה משל אורליוס, אלא התווספה לו בשלב מאוחר יותר.
באנגלית ובשפות אירופיות אחרות מוכר החיבור בשם "Meditations", ומכאן התרגומים השונים של שם החיבור לעברית: "רעיונות", "הגיונות", "הרהורים", וכדומה.
יש המתרגמים לפי הכותרת היוונית: "בינו לבין עצמו", או לשמות קרובים אחרים.
בזכות "רעיונות", אשר משוקעים בו רבים מעיקרי הפילוסופיה הסטואית, נחשב מרקוס אורליוס, המכונה "הקיסר-הפילוסוף", לפילוסוף הסטואי הגדול האחרון.
האסכולה הסטואית, המכונה גם "סטואה", נוסדה בראשית המאה ה-3 לפסה"נ.
על פי הסטואה, האירועים בעולם כולם מונחים ומנוהלים על ידי "השכל האלוהי", שהוא ה"יסוד המושל" בטבע.
אפיקטטוס, שפעל במאה הראשונה ובמאה השנייה לסה"נ, פיתח הרבה את תורת המוסר של הסטואה.
הוא יסד תוכנית אימונים שתכליתה הטמעת עקרונות המוסר הסטואיקנים בחניכי האסכולה.
השלב המתקדם של תוכנית ההכשרה שפיתח אפיקטטוס כלל תרגילי ניסוח וכתיבה של יסודות האתיקה הסטואיים.
מרקוס אורליוס רכש בצעירותו השכלה רחבה, והחל מגיל 25 העמיק בלימודי הפילוסופיה הסטואית.
השפעתו של אפיקטטוס על מרקוס אורליוס ניכרת כאמור מתוך ספרו של אורליוס, "רעיונות".
את עיקרו של החיבור תופסים תרגילי הניסוח של האתיקה הסטואית, שעליהם המליץ אפיקטטוס.
התוכן וצורת הארגון של "רעיונות" משקפים היטב את נסיבות חיבורו: הספר בנוי מקטעים קצרים המופיעים בסדר שרירותי, ללא עריכה או ניסיון לארגון-על.
הספר הראשון מבין שנים-עשר הספרים המרכיבים את החיבור חריג ביחס לשאר חלקי היצירה.
ספר זה נושא אופי אוטוביוגרפי, ובו אורליוס מזכיר דמויות שונות מחייו, אשר להן הוא מוקיר תודה.
אורליוס מונה את תכונותיהם החיוביות של מיטיביו, ומציין מה למד הוא מהם.
בין היתר נזכרים בספר אביו, אמו, אבי-סבו של מרקוס, והקיסר אנטונינוס פיוס, שהיה אביו המאמץ.
להערכותיו של אורליוס את האישים הסובבים אותו קיים ערך מבחינה היסטורית; הערותיו מסייעות, לשם דוגמה, בשרטוט דיוקנו של הקיסר אנטונינוס פיוס.
ספרים 2–12 של החיבור מכילים קטעים קצרים בנושאים מגוונים.
כאמור, על טכניקה זו של ניסוח וכתיבה לשם הפנמה המליץ אפיקטטוס.
עקרון ה"חיים לפי הטבע" הסטואי הוא אחד מהתמות המרכזיות הנשנות בחיבור, לדוגמה: "'כל הקורה, בצדק קורה'.
אם תבחן אמרה זו בקפידה, תיווכח כי כך הוא [...]".
תמה סטואית בולטת נוספת המופיעה בחיבור היא חסינותה של הנפש מפני סיבות חיצוניות.
בניסיון להטמיע בעצמו הכרה זו, אורליוס חוזר וכותב אודותיה שוב ושוב, לדוגמה: "האירועים כשלעצמם אינם יכולים לגעת בנפש כל עיקר; אין להם נתיבים אל הנפש, ואין הם יכולים להופכה או להניעה, שהרי היא בלבד הופכת ומניעה את עצמה .[...]".
לאורך החיבור אורליוס מטיף לעצמו מוסר, המכוון לתיקון אורחותיו: "התבונן פנימה; אל נא תפסח לא על תכונתו היסודית של כל עניין באשר הוא ואף לא על ערכו", ואף מבקר את עצמו בחריפות במספר מקומות: "מותך ממשמש ובא אך עדיין אינך מתנהל בפשטות [...]".
המוות נזכר אף הוא פעמים מספר ב"רעיונות", אשר כאמור, נכתב בערוב ימיו של אורליוס.
בחיבור חוזרות ונשנות תמות סטואיקניות רבות נוספות: מחזוריות התמורות בטבע, דבקות בשכל ופרישה מהבלי העולם, חובת הפרט למלא את תפקידו כלפי החברה, עשיית צדק וגמילות-חסדים, הימנעות מכעס, יחס מבטל כלפי כבוד, האחווה השוררת בין בני-האדם, ועוד.
בצד הערך הפילוסופי שיש ל"רעיונות", טמונה בו גם איכות ספרותית: החיבור, שנכתב כיומן אישי, מאפשר הצצה בעולמו הפנימי של אורליוס, שהיה סוער: מהחיבור עולה כי מרקוס לא היה שרוי תדיר בשלווה סטואית, אלא התחבט בין עקרונות הסטואה לתורתו של דמוקריטוס, בין אמונה לספקנות, וחווה מפעם לפעם פרצי רוגז וייאוש.
החיבור נחתם במילים: "אדם, חיית כאזרח בזו העיר הגדולה; מה חשוב לך אם נמשך הדבר חמש שנים או חמישים שנה?
[...] צא אפוא בשלווה; הן המשחרר אותך שליו אף הוא".
'רעיונות': מרקוס אברליוס אנטונינוס, תרגם מיוונית: א' קמינקא, (ורשה: הוצאת אברהם יוסף שטיבל, תרפ"ג)
הרהורים של מרקוס אורליוס, תרגם מיוונית והקדים מבוא: א' ויסמן, (ירושלים, י' מרכוס ושות', תשמ"א-1981)
מרקוס אורליוס, מחשבות לעצמי, תרגם מיוונית, כתב מבוא והוסיף הערות: אברהם ארואטי, (בנימינה: נהר ספרים, 2012)
רַעֲיָה היא השותפה הנשית בנישואים.
חובותיה, זכויותיה וסמכותה של הרעיה ביחס לבן-זוגה הבעל, או לבת-זוגה בנישואים חד-מיניים, משתנים בהתאם לתרבות ולחוק.
במערכות יחסים מונוגמיות, הרעיה יכולה להיות נשואה לגבר אחד בלבד בכל עת, והבעל יכול להיות נשוי לאישה אחת בלבד בכל עת.
לעומת זאת, במערכות יחסים ביגמיות ופוליגמיות (פוליאנדריות ופוליגניות) ניתן שלרעיה ו/או לבעל יהיו שני בני זוג, שתי בנות זוג או יותר בכל עת.
מסורתית, ברוב התרבויות, הרעיה אינה נחשבת כראש משק הבית ואינה אחראית על פרנסת בני הבית.
גם לאחר סיום הקשר, אם על ידי פטירת הרעיה או גירושים, בתרבויות רבות, בן זוגה לשעבר מוגדר כאלמנהּ או כגרושהּ והיא כגרושתו, עם משמעויות שונות – חוקיות ותרבותיות.
בישראל קבעה פקודת מס הכנסה שרק הבעל יְיצג את המשפחה מול פקיד השומה (בלשון סעיף 65 לפקודה: "הכנסתה של אשה נשואה החיה עם אישהּ יראו, לעניין הפקודה, כהכנסתו של האיש והיא תחויב על שם האיש ולא על שמה ולא על שם הנאמן שלה").
מצב זה תוקן בשנת 1992, ונקבע שבני הזוג רשאים לבחור, לפי כללים מסוימים, מי מבין שניהם יְיצג את המשפחה.
חוק הביטוח הלאומי פוטר רעיה שהיא עקרת בית מתשלום דמי ביטוח לאומי ודמי ביטוח בריאות.
חוק זה רואה גם ידועה בציבור כרעיה.
לחוק עבודת נשים מקנה לרעיה שהיא שכירה זכות לקיצור יום עבודתה בשעה, כאשר בן זוגה משרת במילואים.
רעיה מורג (נולדה ב-15 בדצמבר 1954) היא פרופסורית מן המניין, מרצה וחוקרת קולנוע ותרבות ויזואלית במחלקה לתקשורת ועיתונאות באוניברסיטה העברית בירושלים.
הייתה ראש מכון סמארט לתקשורת באוניברסיטה העברית בירושלים (2013–2019).
מורג כתבה עשרות מאמרים בכתבי עת מובילים בתחומם בעולם ופרסמה מספר ספרים.
מחקריה עוסקים ביחסים בין קולנוע לבין טראומה ואתיקה בהקשרים של מלחמה, טרור ורצח עם.
היא מייסדת פרדיגמת טראומת הכובש וממכונני השיח המחקרי החדש בלימודי טראומה הממצב במרכז את דמות הכובש/המרצח.
היא בוגרת האוניברסיטה העברית לתואר ראשון (בהצטיינות), לתואר שני (בהצטיינות יתרה) ולתואר שלישי.
את עבודת הדוקטור שלה בנושא "הגבר המובס.
דגמים של זהות בקולנוע הפוסט-טראומטי: פרספקטיבה פמיניסטית" סיימה בשנת 2001. לימדה גם בבית הספר סם שפיגל לקולנוע וטלוויזיה בירושלים.
היא זוכת מענקי המחקר של הקרן הישראלית למדע לשנים 2013–2017 ו-2018-2022; וזוכת פרס הרקטור באוניברסיטה העברית לשנת 2014 על מצוינות במחקר ובהוראה ותרומה לחיים האקדמיים.
בשנים 2006–2014 מורג שימשה כחברה בוועדה האמנותית בקרן רבינוביץ לאמנויות, "פרויקט קולנוע." במסגרת תפקידה, הייתה אחראית על בחירת הסרטים שיזכו במימון הקרן, ועל ליווי הבמאים משלב פיתוח התסריט ועד יציאת הסרט לאקרנים.
משנת 2008, מורג כותבת טור קולנוע במוסף "תרבות וספרות" של "הארץ".
בשנת 2023 זכתה מורג בפרס המיזם לקולנוע ולטלוויזיה ירושלים, על מחקריה הייחודיים העוסקים בקולנוע ישראלי ובקולנוע בינלאומי ועל היותה קול מרכזי, חלוצי ועיקש, באקדמיה ובתרבות, בכינון השיח הקולנועי העכשווי.
בשנת 2024 השתתפה בחבר השופטים בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בירושלים ובשנת 2025 השתתפה בחבר השופטים בפסטיבל סרטי הנשים בירושלים.
מחקריה של מורג עוסקים ביחסים בין קולנוע לבין טראומה, אתיקה, גבריות ונשיות בהקשרים של מלחמה, טרור וטבח-עם; בקולנוע הדוקומנטרי; בקולנוע המערב גרמני החדש; בקולנוע האמריקאי על מלחמת וייטנאם; בקולנוע הפוסט-טראומטי הישראלי והפלסטיני בתקופת האינתיפאדה; בקולנוע הקמבודי לאחר הג'נוסייד; ובביקורת פמיניסטית-קורפוריאלית של הקולנוע העולמי.
כיצד כותב הקולנוע את ההיסטוריה מנקודת המבט של המנוצחים?
מחקרה של מורג הוא מחקר ראשון מסוגו אשר עוסק בקולנוע ובטראומה של תבוסה במלחמה.
על מנת לעמוד על הקשרים המורכבים בין קולנוע לטראומה, מורג מנתחת את תגובת הקולנוע המערב גרמני החדש לטראומת התבוסה במלחמת העולם השנייה ואת תגובת הקולנוע האמריקאי לטראומת התבוסה במלחמת וייטנאם.
בלב הדיון מתוארים האופנים אשר לפיהם הקולנוע הפוסט-טראומטי מתווך בשתי החברות הנדונות תהליכים חברתיים של הדחקה, השכחה, פריצה לאחר תקופת חביון והכרה בוודאות התבוסה.
באמצעות חקירה וניתוח של ייצוגי הגוף, הגופניות, והמיניות עולה בשני הקורפוסים דיוקנו של הגבר המובס.
בשני הקורפוסים ניתוח הגבריות הוא בעל משמעות פוליטית מרחיקת לכת בשל הקשר ההדוק בין ייצוג גבריות והטרו-נורמטיביות לבין ביטוי ערכים לאומיים וגזעיים.
בשני הקורפוסים עולֶה מעשה יצירה אשר מפרק את עולם הערכים שהוביל למלחמה ומציג עולם ערכים תחליפי מובחן.
בניגוד למחקר הרווח, מורג טוענת שתהליכי פירוק הגבריות והצגתה כמעוותת, רדופה ובזויה מוכיחים את נוכחותו של ממד מוסרי בשתי התרבויות הנדונות.
מאה עשרים ואחת שנה לאחר שפרויד תיאר לראשונה את טראומת הקורבן, מורג מציגה פרדיגמה תאורטית חדשה לדיון במלחמות בעידן הנוכחי – טראומת הכובש.
ההבחנה בין טראומת הקורבן, שהיא טראומה פסיכולוגית, לבין טראומת הכובש, שהיא טראומה אתית, מוליכה לניתוח מקיף של גל הסרטים החדש שהולידה האינתיפאדה השנייה.
הקולנוע התיעודי הישראלי שנוצר בתקופה זו הוא קולנוע נועז, חתרני, שתובע מקהלו לשבור את קשר השתיקה וההכחשה של עוולות הכיבוש.
קולנוע זה ייחודי בכך שהוא שופך אור לא רק על הטרגדיה של הפלסטינים תחת הכיבוש אלא גם על זו של החיילים והחיילות הישראלים הנוטלים חלק בעימות שבו הפרת זכויות אדם של אוכלוסייה אזרחית גורמת להם ל"הלם קרב מוסרי", לטראומה אתית, ללא מרפא.
מורג מראה כיצד הייצוג הקולנועי של טראומת הכובש כטראומה אתית משמעו תביעה לאחריות ולהכרה בעוול שנעשה לאחר הפלסטיני – תביעה המופנית הן אל החיילים והן אל החברה ששלחה אותם בשמה לפעולות שיטור בשטחים.
בתביעתו לכינון הכרה זו, הקולנוע התיעודי מפרק את עמדת הקורבנות השכיחה בשיח הציבורי הישראלי הפוסט-שואתי, תוך כדי כך שהוא משרטט את המעבר מעידן העד הפוסט-טראומטי לעידן הכובש-מעוול הפוסט-טראומטי.
היצירות התיעודיות מראות לנו שעלינו להתגבר על עמדת הקורבנות ולהכיר בעצמנו כמעוולים כדי שנוכל לממש את המחויבות המוסרית העמוקה שלנו ביחס לאחר האתני כמו גם ביחס לעצמנו.
הקולנוע ישראלי והקולנוע הפלסטיני בתקופת האינתיפאדה השנייה
מורג מגדירה ומנתחת את הזרמים המרכזיים שנוצרו בקולנוע הישראלי והקולנוע הפלסטיני בתקופת האינתיפאדה השנייה ולאחריה: סרטי קרבן הטרור, סרטי כיבוש, סרטי טראומת הכובש, הגל האנטי-דתי החדש, סרטי דור שני ושלישי לשואה, סרטי "מחאת הילדים" ((Children Resistance Films, וסרטי "קשר דם" (.('Blood Relations' Films
הקולנוע הדוקומנטרי הקמבודי במפנה המאה מכונן שלב חדש בייצוג הקולנועי של ג'נוסייד.
קולנוע זה צומח מתוך הריק שנוצר לאחר שהקומוניסטים הקמבודים (החמר רוג') רצחו בשנים 1975–1979 את רוב אנשי תעשיית הקולנוע, השמידו את סרטיהם והרסו את בתי הקולנוע.
בעוד הקולנוע העולמי, שתיעד את השואה ומקרים אחרים של טבח-עם, התמקד בעדותם של השורדים ובייצוג הקורבנות, הקולנוע הדוקומנטרי הקמבודי ייחודי בהצגת עימות ישיר בין השורד בן הדור הראשון לבין המרצח.
מורג טוענת כי הסרטים ייחודיים גם בקעקוע מסורת הפיוס והסליחה הנתפסת כדרך המלך לצדק מעברי ולשיקום חברתי לאחר זוועות העבר.
באמצעות כינון כלים אפיסטמיים חדשים, הקולנוע הקמבודי הדוקומנטרי משרטט את המעבר החברתי-תרבותי-פסיכולוגי מעידן העד/ות (Witnessing Era) למה שמורג מכנה 'עידן המרצחים' (Perpetrator Era).
ג'נדרסייד, נישואים כפויים ואונס: המקרה של קמבודיה
למרות ההתעלמות הגורפת של המערב ושל המחקר הפמיניסטי במשך עשרות שנים מהג'נדרסייד (gendercide) הקמבודי בזמן שלטון האימים של החמר רוג', שרצח רבע מבני העם הקמבודי, הדוקו-אקטיביזם שנעשה על ידי במאיות הוא פורץ דרך.
הקולנוע הנשי מסייע למאות אלפי הנשים שהיו קרבנות של נישואים כפויים ואונס להפוך לעדות במשפט הבינלאומי, המתנהל בקמבודיה מאז 2006 נגד רבי-המרצחים של החמר רוג', ומתעד את התהליך.
מורג רעיה (2024) קמרה רוז', קולנוע קמבודי מתעד רצח - עם, רסלינג, תל אביב.
מורג רעיה (2022) סרטים עולמיים: מחשבות על קולנוע בלתי נראה, רסלינג, תל אביב.
מורג, רעיה (2011) הגבר המובס: קולנוע, טראומה, מלחמה.
מכון קבנר, ירושלים ורסלינג, תל אביב.
מורג, רעיה (2017) טראומת הכובש, הקולנוע, האינתיפאדה.
מורג רעיה (2008) קול, דימוי וזיכרון הטרור: הקולנוע הישראלי העלילתי בתקופת האינתיפאדה השנייה ישראל 14: 71-88.
מורג, רעיה (2011) "המיניות והכיבוש: הקולנוע הפוסט טראומטי הפלסטיני והישראלי בתקופת האינתיפאדה השנייה", תיאוריה וביקורת 38-39: 211-234.
מורג, רעיה (2013) "בְּזוּת ואתיקה של אחרוּת: הקולנוע התיעודי הישראלי והקולנוע הפלסטיני בתקופת האינתיפאדה השנייה" מכאן י"ג: 5-30.
מורג רעיה (2018) "טראומת הכובש, המלחמה 'החדשה' והקולנוע הישראלי" בתוך: מגדר בבסיס נשים וגברים בשירות הצבאי בעריכת עדנה לומסקי-פדר ואורנה ששון-לוי, מכון ון-ליר ירושלים והקיבוץ המאוחד: 319-345.
רעיות ובנות הוא ספרה האחרון של אליזבת גאסקל שנכתב בין השנים 1864 ל-1866 בירחון "קורנהיל".
הוא נכתב בסלון של נשים שהנחתה אותה מרי אליזבת מוהל.
כאשר גסאקל נפטרה ב-1865, הספר עדיין לא היה שלם לכן השלים אותו פרידריק גרינווד.
הסיפור מגולל את סיפורה של מולי שהיא הייתה בת יחידה לרופא אלמן שגרה בפרובניציה הבריטית ב-1830, בשלהי אנגליה.
הסיפור נפתח בהצגת מולי גיבסון הצעירה בת ה8 שגדלה עם אביה האלמן בזמן ביקור חברתי של הלורד וגברת קומנור, מולי מאבדת את הדרך באזור ונרדמת ליד העץ, ליידי קוסקבן אחת מבנות הבית וגברת קירצפטריק.
אחת מהאומנות (קלייר) מוצאות אותה ושתיהן מכניסות אותה למיטתה של האומנת קיצפטריק.
קלייר נראית אישה נאמנה ומקסימה היא מבטיחה למולי שתעיר אותה כאשר אביה יבוא לאסוף אותה, היא שוכחת לעשות את זה ומולי נשארת עד הלילה באחוזה למרות הכול אביה מחזיר אותה.
7 שנים לאחר מכן מולי נחשקת בידיי גברים, אחד מהעובדים של אביה חושק בה, אביה לא מעוניין לתת את ברכתו והוא שולח אותה למשפחת המלי לעזור לאם החולה ולשני בניה.
הוא מרחיק אותה ממר קוקס, כדי שיוותר על מולי.
גברת המלי מחבבת מאוד את מולי מחשיבה אות הכבת בזמן שילדי משפחת המלי חוזרים, הבן רוג'ר ואחיו הבכור אוסבורן שניהם תלמידים משכילים בקיימברידג.
אוסבורן נכשל בלימודיו לעומת רוג'ר שמצטיין בהם.
אוסבורן מפחד לחזור הביתה בשל אכזבתו של אביו והסוד שמסתיר ממנו, לעומת רוג'ר שחוזר הביתה כתלמיד מצטיין וחוקר ביולוגי בעולם.
מולי מחבבת את רוג'ר והם נהיים חברים טובים, הוא מחשיב אותה כאחותו אף על פי שהיא מפתחת כלפיו רגשות רומנטיים והיא מנסה להסוות את רגשותיה.
גברת המלי נפטרת בטרם עת, האחים עצובים.
בזמן היעדרותה של מולי מביתה, אביה מוצא לעצמו אישה חדשה לא פחות ולהפתעתה היא קלייר קירפצטריק האומנת ששכחה אותה בחדרה בגיל 8, אביה בא לספר לה והיא בוכה, היא מספרת לרוג'ר והוא מנסה לעודד אותה.
מולי עוזרת להרבה מחבריה, מתברר שלסינתיה היה רומן עם מר פרטסון והוא רודף אחריה בזמן שהותה בצרפת היא הבטיחה שתינשא לו, או אוסבורן המלי שהסתיר מאביו שיש לו אהובה והיא בהריון ממנו והיא שומרת את הסוד הזה איתה, בזמן שהלב שלה שבור מאהבתה לרוג'ר.
סקוור המלי אביהם של רוג'ר ואוסבורן מגלה שלאוסבורן יש אישה צרפתייה הוא מחרים אותו, פרטסון יוצר שמועות שהוא וסינתיה הם נאהבים ומולי מנסה לעצור בעדו.
בגלל כל הסיפור עם פרסטון סינתיה עוצרת את האירוסין לרוג'ר, רוג'ר מגלה זאת וליבו נשבר.
הוריו של אוסבורן מגלים שהוא חולה והוא עומד למות ונולד לו בן, אביה של מולי מטפל בו, אוסבורן נפטר האב שבור שהחרים אותו והכאיב לו מפני שלא הצליח בלימודיו ולא קיבל את אשתו איימי הצרפתייה, מולי עוזרת להם עם האבל.
רוג'ר חוזר שבור מסינתיה, אביו מציע לו את מולי ורוג'ר מצהיר שהיא רק נראית בפניו כמו אחותו, אך בהמשך שמולי מופיעה בנשף עם גברת הרייט, והוא מתאהב בה.
סקוור מקבל את נכדו ואת איימי לביתם, איימי מצהירה בפני מולי שרוג'ר מחבב אותה יותר מאחות, מולי מתכחשת.
הוא נוסע והוא נפרד ממנה דרך החלון בגשם שוטף והיא מסתכלת עליו נוסע.
בגרסת הספר – רוג'ר נותן למולי פרח, ומשום מה היא דוחה אותו, היא לא מסיימת את הספר, כך שהסוף נשאר פתוח רוג'ר נוסע ומולי נשארת.
בגרסת הסדרה של הBBC ב-1999 הסוף הוא טוב ומולי רוג'ר ממשים את אהבתם.
הם מתארסים והיא נוסעת איתו לאפריקה לשליחות.
היו מגוון עיבודים לטלוויזיה בעיקר בערוץ BBC.
הייתה גרסה ל"רעיות ובנות" בשנת 1971.
הגרסה האחרונה הייתה ב-1999 – מיני סדרה בארבעה פרקים בכיכובם של מייקל גמבון וג'סטין ואדל.
ליצירה זו עדיין אין תרגום לעברית לעומת יצירותיה האחרות של גאסקל "צפון דרום" ו"קונפורד", שיצאו כספרים בהוצאת "הכורסא".
רעיה רדליך (27 במרץ 1946 – 20 ביוני 2002) הייתה פסלת ואמנית קרמיקה ישראלית.
רדליך נולדה בחיפה בשנת 1946 לאליהו (ארנסט) רדליך ולחנה לבית לב.
בנעוריה הופיע בתיאטרון הילדים "שחרית".
לאחר שירותה הצבאי למדה קדרות בבצלאל, ולאחר מכן למדה עיצוב תעשייתי בלונדון, אנגליה.
בין מוריה נמנה האמן הסקוטי אדוארדו פאלוצי .
לאחר שובה שימשה כמעצבת בבית החרושת לקרמיקה "לפיד" (1971) ובבית החרושת "Industria Ceramica" בסן ג'ובאני ולדארנו , איטליה (1976-1977).
בשנות ה-90 השלימה תואר שלישי באמנות.
נושא מחקרה היה "ברירת החיקוי באמנות על פי קאנט ואדורנו".
שימשה כמרצה לאמנות בבצלאל ובאוניברסיטת חיפה.
בבסיס העשייה האמנותית של רדליך עמדו סוגיות של זהות – מגדרית, פוליטית ואמנותית – באופן שבו האישי הוטמע בקולקטיבי והסימבולי שולב בפיגורטיבי.
האמנות הייתה עבורה צורה של מאבק ברשע האנושי, באלימות וברעיון המלחמה.
למשפט אייכמן הייתה השפעה מכרעת על תפישתה האמנותית, שבאה לביטוי בעיסוק בחלקי, בשבור ובקטוע.
רדליך כותבת: "… היה זה משפט אייכמן, בשנת 1961, אשר קבע את נתיב היצירה שלי באמנות.
לפני כן ידעתי שאהיה ציירת כמו מאטיס.
לאחר ששמעתי את המספרים שקרא התובע גדעון האוזנר, הבנתי שלעולם לא אצור אמנות נעימה".
רדליך עבדה בעיקר בחומר הקרמי.
היא ראתה עצמה אמנית רב תחומית ונאבקה בהיררכיה הרווחת בעולם האמנות הישראלי, במסגרתה אמני קרמיקה זכו פעמים רבות ליחס מזלזל מצד הממסד.
רדליך פעלה רבות, להכללת האמנות הקרמית בשיח האמנותי.
בשנת 1975 הציגה רדליך בבית האמנים בירושלים את "אמנות פוליטית" – תערוכת היחיד הראשונה שלה.
במרכז התערוכה הוצבה העבודה "חיילים ואזרחים" – שתי שורות מקבילות, באורך שמונה מטרים, של דמויות קרמיות.
בשורה אחת חיילים אנונימיים, כמעט זהים, חובשים קסדות שחורות, עשויים ביציקה בתבנית; מולם, מסודרים בשורה, דמויות לבנות מתפתלות, שונות זו מזו, בעלות תווי פנים כפולים.
היצירה שיקפה את מחאתה כנגד המלחמה כביטוי אוניברסלי של לוחמנות גברית.
לצד העבודה בקרמיקה, יצרה רדליך פסלים בקנה מידה גדול, בתהליך שכלל חיתוך קלקר וציפויו בבד ובבטון.
היו אלה פסלים פיגורטיביים של חיות ודמויות אדם ורובם נהרסו עם השנים.
פסל אחד, "פורטרט של יהודי", היא תרמה למוזיאון יד ושם.
פסל נוסף – סלמנדרה גדולת ממדים – ניתן לראות על קיר הבניין של הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית.
גוף העבודה המרכזי של רדליך עסק במוטיב הכד, ובעיקר הכד השבור.
בתחילה היו אלה שברים מונחים בערימה, באופן שביקש להציגם כסימבול ולהרחיק אותם מההקשר הפונקציונלי והארכאולוגי.
בדומה, שילבה רדליך שברים של כלים קרמים בעבודות קיר.
בהמשך התפתח העיסוק בשבור לכדי יצירה של מקטעי כדים.
הסדרות "שברים יקרי ערך" (1987) ו"קטעי כד" (1989) כללו כדים גדולים המזכירים אמפורות עתיקות שקודרו באובניים ולאחר מכן נחתכו ועוותו.
הפסלים פנו זה לזה כדמויות פגומות ופגיעות, המנהלות ביניהן שיחה.
בעבודות אחרות, כגון "סבא" (1990) ו"נמר" (1992), והסדרות "קטעי כד" (1991) "קטעי כד על קנים" (1992), רדליך ציירה על הכדים הקטועים דימויים מגוונים משני צדדיהם.
אלו מוטמעים אל פני השטח של הקרמיקה בשילוב של ציור חופשי והדפס רשת, ובעבודה רב שכבתית.
הכדים הקטועים חושפים את פנימיותם באופן שמטשטש את ההבחנה בין פנים וחוץ וחותר תחת ההגדרה של כד כאובייקט שמהותו הפרדה בין חלל פנימי לחזית חיצונית.
רדליך המשיכה לעסוק ב"שלם החלקי", כפי שהגדירה האוצרת טלי תמיר, בעבודות כגון "שלושה קטעי כד והילה" (1992) ו"קסנדרה" (1994).
אלו מציגות רצועות דקות שמאזכרות כדים, מעין פרוסות הנושאות את זיכרון הכד, שעונות על קיר או מונחות בצורה אופקית על רצפה, אינן יכולות לעמוד ללא תמיכה.
מוטיב הפרגמנט בעבודתה של רדליך תואר על-ידה במסגרת עבודת המאסטר שלה: "מהרעיון על חלק שאינו חלק משלם, אלא חלק מחלק, מהמחשבה על חלקיות שאינה תלויה בשלמות, אני מגיעה בעשייתי האמנותית לצורות שנושאן הלימות החלקיות… צורותי פוסלות עצמן, הן צורות המפריכות את רעיון השלמות מבפנים".
במחצית השנייה של שנות ה-90 הוסיפה רדליך לגוף העבודה את מוטיב ההילה.
פסלים אלו נוצרו בברזל או בקרמיקה, חלקם בצורת דיסקיות וחלקם טבעות, ונקראו "הילות שנפלו".
ההילות חבולות, מעוותות ושבורות, וכובד משקלן ניכר בהן.
ההילות הפגומות, על הפשטות הצורנית שלהן, הן קורבנות של פעולות אלימות בחומר וכך משקפות את הביקורת הערכית של רדליך.
בשנותיה האחרונות יצרה רדליך מספר עבודות פוליטיות והטמיעה דימויי מלחמה באובייקטים הקרמיים.
העבודה "פני מלחמה" (1997) מורכבת משני פסלים דמויי מסיכה או גולגולת, שתווי הפנים שלהן בנויים מצלליות של מטוסי קרב, חיילים ומסוקים.
הבעת הפנים אטומה והאנושיות נמחקת.
העבודה "טבע דומם גרסת מלחמה" (1994) מציגה מערך של אובייקטים קרמיים המתכתבים עם המסורת האמנותית של טבע דומם: מפה מקומטת ועליה דמויות שוכבות מפותלות, חלקי כד מחוברים לכדי כד שלם באיחוי גס בצבע אדום וצורה דמוית נחש תלויה על הקיר.
שלושת המרכיבים עוטים דוגמת הסוואה וטפטופים אדומים שמהדהדים זרמי דם.
גם בעבודות אלה ניכר המסר האנטי-מלחמתי של רדליך.
1969-1965 – המחלקה לקדרות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1971-1969 – לימודי תעודה בעיצוב תעשייתי, קרמיקה וזכוכית, הקולג' המלכותי לאמנות, לונדון, אנגליה
1987-1985 – תואר שני, מכון פראט, ניו יורק, ארצות הברית (בהצטיינות)
1999 – תואר שלישי, אוניברסיטת חיפה, חיפה.
1975 – "אמנות פוליטית", בית האמנים, ירושלים
1978 – "הפגנה שקטה", מוזיאון הקרמיקה – מוזיאון ארץ ישראל, רמת אביב, תל אביב-יפו
1981 – "אנשים רצים, אקס אלופים, מקררים", בית האמנים, ירושלים
1981 – "תחריטים ואריחים", גלריית שץ, ירושלים
1984 – "בשניים ובשלשה ממדים", גלריה נורה, ירושלים
1990 – מיצב, גלריה דבל, עין כרם, ירושלים
1992 – "רעיה רדליך – חלום אטרוסקי – פסלים", גלריה הוראס ריכטר, תל אביב-יפו
1994 – "קסנדרה", הגלריה לפיסול ע"ש יוסף קונסטנט, רמת גן
2002 – "הילות שנפלו", אוניברסיטת חיפה, הגלריה לאמנות, הפקולטה למדעי הרוח, חיפה; בית האמנים, ירושלים
2017 – "אדון לימון, אני צלחת", בית בנימיני, תל אביב-יפו.
1971-1969 – מלגת לימודים, משרד המסחר והתעשייה
1971-1969 – מלגה, קרן סאקר לסטודנטים לאמנות מישראל, לונדון, אנגליה
1977 – מלגת נסיעה, ממשלת איטליה, איטליה
1987-1986 – מלגת השתלמות בארצות הברית, קרן תרבות אמריקה-ישראל
1987-1986 – מלגת לימודים, אגודת ידידי אוניברסיטת חיפה, ניו-יורק, ארצות-הברית
1987-1986 – מלגת לימודים, אגודת ידידי האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ניו-יורק, ארצות-הברית
1987 – מלגת שהייה, פרסונס, בית הספר החדש לעיצוב, ניו-יורק, ארצות-הברית
1988 – ציון לשבח, תחרות קרמיקה בינלאומית, טוקיו, יפן
1992 – מלגת שהייה, המרכז האירופי לקרמיקה (EKES), דנבוס, הולנד
1994 – פרס זוסמן לאמנים העוסקים בנושא השואה, יד ושם, ירושלים
1994 – מלגת שהייה, אוניברסיטת צפון-קרוליינה, אשוויל, צפון-קרוליינה, ארצות-הברית
1994 – מלגת שהייה, אינטרצ'אינג, קונשטט, צ'כיה
1995 – פרס צילינדר הזהב, אמנות לעם
1999 – מלגת שהייה, המחלקה לקרמיקה, אוניברסיטת אוהיו, אתנס, ארצות-הברית.
רעיון יוון הגדולה, מֶגָלִי אִידֶאָה הוא חזון אירדנטי לאומי יווני להחזיר את האימפריה הביזנטית לגדולתה, ולכונן מדינה בשליטת יוון שתכלול את כל האוכלוסייה היוונית הנוצרית, כולל זו שנותרה תחת שלטון האימפריה העות'מאנית לאחר מלחמת העצמאות של יוון (1821–1828), ובירתה תהיה קונסטנטינופול (כיום איסטנבול).
יוון הגדולה תחלוש על מערב וצפון אסיה הקטנה (חופי הים התיכון והים השחור), מקדוניה היוונית ומקדוניה הצפונית, דרום אלבניה (אפירוס ההיסטורית), דרום בולגריה (רומליה המזרחית), קפריסין וכל איי הים היוני והים האגאי, כולל כרתים.
היא תהייה "יוון של שתי היבשות וחמשת הימים": אירופה ואסיה, הים היוני, הים האגאי, הים השחור, ים מרמרה והים הלובי.
את הביטוי טבע ראש ממשלת יוון, יואניס קולטיס, בנאום שנשא ב-11 בינואר 1844 בו טען שכל היוונים נולדו חופשיים ושווים בין אם הם חיים בטריטוריה שבשליטת יוון ובין אם מחוץ לה.
הביטוי היה חדש אבל המושג היה נטוע עמוק בנפש היוונית וטופח במשך 624 שנות השלטון הטורקי על ידי נבואות וחזיונות על האימפריה שתשוב לקדמותה.
החזון הוביל את הפוליטיקה היוונית הפנימית במאת שנות העצמאות הראשונות שלה, ושימש את יוון בזירה הבינלאומית על מנת להגדיר את שאיפותיה במרחב.
הרעיון דעך בציבוריות היוונית לאחר "הקטסטרופה באסיה הקטנה", כפי שמכונה ביוון התבוסה ב-1922 במלחמת יוון–טורקיה, וחילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה, במסגרתם התכנסה רוב האוכלוסייה היוונית-נוצרית בשטח יוון הריבונית.
השטח המצומצם של יוון בעת קבלת העצמאות הורחב במספר שלבים, בהתאם לרעיון יוון הגדולה.
בשנת 1864 נחתם הסכם לונדון שהעביר את האיים היוניים משליטת האימפריה הבריטית לשליטת יוון.
ב-1881 הועברה תסליה (צפון יוון) משליטת האימפריה העות'מאנית לשליטת יוון, במסגרת הסכם קונסטנטינופול שסיים שש שנות סכסוך גבול יווני-עות'מאני.
הסכם בוקרשט שנחתם עם סיום מלחמות הבלקן ב-1913 העביר לשליטת יוון את אפירוס, דרום מקדוניה, דרום בולגריה, סלוניקי, קוואלה והאיים האגאיים המזרחיים.
הסכם סֶוְור, שנחתם לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה העביר לשליטת יוון את מובלעת איוניה סביב איזמיר ואת תרקיה (החלק האירופי של טורקיה שבירתו אדריאנופול (אדירנה)).
חלקים אלה חזרו לשלטון טורקי בהסכם לוזאן ב-1923. האיים הדודקאנסיים הועברו משלטון איטלקי ליוון במסגרת הסכם השלום בין יוון ואיטליה שסיים את מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2012 הכריזה מפלגת השחר הזהוב על החייאת הרעיון ועל הכוונה לחדש את האימפריה הביזנטית על ידי יצירת מדינה יוונית-נוצרית שבירתה קונסטנטינופול (איסטנבול).
רעיה שורקי (נולדה ב-14 במרץ 1962) היא מנכ"לית רשות הטבע והגנים החל מ-9 במאי 2022.
נולדה בכפר חסידים לאליעזר ודינה שפטניצקי.
למדה בתיכון אורט גרינברג בקריית טבעון.
את שירותה הצבאי עשתה כמדריכת טנקים.
לאחר השירות הצבאי המשיכה ללימודים אקדמיים.
למדה לתואר ראשון BED במכללה האקדמית בית ברל לימודי גאוגרפיה וארץ ישראל.
לאחר מכן למדה לימודי MA בגאוגרפיה באוניברסיטת חיפה.
ב-1990 נבחרה לנהל את שמורת הטבע עין אפק, לאחר מכן קודמה לתפקיד מנהלת מרחב כרמל ברשות הטבע והגנים, ובשנת 2008 התמנתה לתפקיד סגנית מנהלת מחוז צפון ברשות.