tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1999 עבד פריי כשליח פיצה בפיצריה בשם "הפיצה של פנוצ'י", ויצא עם בחורה בשם מישל.
ב-31 בדצמבר, לאחר שחברתו הבוגדנית נפרדה ממנו ולאחר שאופניו נגנבו לו, הוא הביא פיצה למעבדת הקפאה קריונית בשם "Applied Cryogenics", רק כדי להיווכח שהפיצה הוזמנה כמתיחה עבור "I.
הוא נשען על כיסא בזמן הספירה לאחור לשנה החדשה, ואז נפל היישר לתא הקפאה, שנסגר עליו והקפיא אותו לכאלף שנים.
הוא הופשר ב-31 בדצמבר 2999, לעידן שבו ניו יורק הושמדה פעמיים בידי חייזרים ונבנתה מחדש (בנדר גרם בעקיפין לאחת מההשמדות כפי שמוסבר בסרט "Bender's Big Score").
במאמציו להתרגל לעידן החדש שהגיע אליו, רוכש לו פריי חברים חדשים, ציקלופית בשם לילה ורובוט בשם בנדר.
ביחד הם מוצאים את קרוב המשפחה היחיד של פריי, פרופסור פארנסוורת', ומתחילים לעבוד בעסק המשלוחים הבין-כוכבים שלו, "Planet Express".פריי מוצג לעיתים כשפן ניסיונות ואף נהרג במהלך המשחק הרשמי (הפרופסור הרג אותו כדי לבדוק את הרי-אנימטור שלו)
מחסור בגלי "דלתא" במוחו והסיבה להקפאתו
בפרק "Roswell that Ends Well" הצוות חוזר אחורה בזמן לעיירה "רוזוול" בשנת 1947 בעקבות תקלה בספינת החלל.
פריי פוגש את סבו אינס (Enos) בזמן שהיה חייל בסיס הסודי ברוזוול.
בעקבות הצהרתו של פרופסור פארנסוורת' שאסור לו לשנות דבר בעבר, פריי מחליט לקחת את סבו למסתור מחשש שימות וכך פריי לא ייוולד.
המשימה נכשלת ופריי בטעות מוביל את אינס לבקתה שנמצאת במרכזו של אתר לניסוי בפצצת אטום.
פריי לאחר מכן פוגש את מילדרד, ארוסתו של אינס (סבתו של פריי) והשניים מקיימים יחסי מין בעקבות רגשות האובדן של מילדרד.
בבוקר שלמחרת הצוות מספר לפריי שבגלל מעשה זה הוא טכנית הסבא של עצמו.
בפרק "The Day The Earth Stood Stupid" ניבלר חושף את זהותו בפני לילה ומספר לה שגזע של מוחות מעופפים עומד לפלוש לכדור הארץ ולשאוב את הידע מאנשי העולם וכך הוא הופך אותם לטיפשים.
לאחר שיסיים לשאוב את הידע, גזע המוחות ישמיד את כדור הארץ.
ניבלר מספר שהמוחות המעופפים מסוגלים לקרוא את מחשבותיו של כל יצור חי בגלקסיה מלבד מחשבותיו של פריי וזאת בעקבות האירועים ברוזוול שגרמו לפריי להיוולד ללא "גלי דלתא" במוחו ולכן הוא חסין מפני כוחם של המוחות.
פריי מצליח להרחיק את המוחות מכדור הארץ ומציל את הגלקסיה עקב היותו "החכם היחידי" (בהתחשב בעובדה שכל בני האדם הפכו לטיפשים לחלוטין) בכדור הארץ.
בסרט "Into The Wild Green Yonder" הצוות נוסע לכוכב מאדים לביקור אצל הוריה של איימי שמחליטים להרוס חלק נרחב מהגלקסיה במטרה לבנות מסלול "מיני גולף" ענקי.
במהלך מפגש אלים עם חבורת פמיניסטיות הפועלות למען שמירה על איכות הסביבה, עגיל אלקטרוני של אחת הבנות ננעץ בראשו של פריי, דבר הגורם לו לשמוע את מחשבותיהם של הסובבים אותו.
פריי פוגש במאדים אדם אשר טוען שישנה נבואה על-פיה גזע קדום בשם "האפלים" רוצים להשמיד כוכב לכת בשם "הננס הסגול" ושהם מסוגלים לקרוא את מחשבותיהם של כל היצורים החיים, מלבד את מחשבותיו של פריי בגלל חוסר בגלי הדלתא במוחו.
פריי מגלה שאביה של איימי הקים תוכנית להריסת הננס הסגול ולכן פריי מתחיל לעבוד אצלו בתור מאבטח על מנת למנוע את ההריסה.
בסופו של דבר מסתבר שהננס הסגול הוא בעצם ביצה ענקית ששומרת עליה את כל ה-D.N.A של היצורים שנכחדו ושהאפלים מעוניינים להרסו.
פריי מצליח ברגע האחרון להשתמש במתקן מיוחד שגורם לביצה לבקוע לחייזר דמוי חתול ים חייזרי אשר שומר על גבו את ה-D.N.A של כל היצורים בגלקסיה וכך להציל את היקום בשנית.
בפרק "The Why Of Fry" גזע המוחות חוזר ולכן ניבלר חושף את זהותו בשנית, הפעם מול פריי ומספר לו שעתיד הגלקסיה נמצא בידיו בעקבות חוסר ב"גלאי דלתא" במוחו.
לאחר עימות מול המוחות, מתגלה לפריי שהאחראי הישיר להקפאתו ב-31 בדצמבר 1999 הוא ניבלר בעצמו.
בסדרת פלאשבקים מתגלה שניבלר הוא זה שהזמין את הפיצה למעבדה הקריוגנית והסתתר במעבדה עד הגעתו של פריי (בפרק הראשון של הסדרה ניתן לראות את צלליתו של ניבלר ליד פח האשפה למשך חצי שנייה ברגע הקפאתו של פריי).
פריי נעזר במוחות המעופפים כדי לחזור אחורה בזמן ולמנוע את הקפאתו.
הוא מגיע בדיוק כמה דקות לפני הפלתו למקפיא הקריוגני ומנהל עם ניבלר שיחת נפש.
מסתבר שמוחו של פריי חזק כ"כ בעקבות חוסר בגליי הדלתא עד שהניבלונים (הגזע של ניבלר) החליטו להקפיא את פריי קריוגנית על מנת ש-1000 שנה לאחר מכן הוא יציל את היקום מהמוחות.
פריי בסופו של דבר מבין שאם יש משהו ששווה להילחם עליו ביקום זו לילה ולכן הוא בעצמו נושף על הכיסא שלו במעבדה ומפיל את עצמו למקפיא.
בסרט "Bender's Big Score" לילה מתחילה לצאת עם לארס פילמור, עובד במוזיאון הראשים שתפקידו הוא להאכיל את הראשים.
בזמן משלוח לכוכב שמיושב בידי נודיסטים, מתגלה שלפריי יש קעקוע של בנדר על ישבנו עליו הוא כלל לא ידע.
בעקבות השתלטות שלושת החייזרים הנודיסטים על חברת "פלאנט אקספרס" ובהמשך על כל כדור הארץ בעקבות הונאת "דואר זבל" מתגלה שהקעקוע בישבנו של פריי מכיל את הקוד שפותח דלת למסע חזרה אל העבר.
שלושת החייזרים נעזרים בווירוס מחשבים על מנת להשתלט על בנדר ולכפות עליו להרוג את פריי על מנת שהקוד לא יגיע לידיים אחרות.
פריי בתגובה פותח את הדלת ונוסע חזרה לליל 31 בדצמבר 1999. בנדר יוצא בעקבותיו (פארודיה על סרטי "שליחות קטלנית") על מנת להורגו.
פריי מגיע חזרה לעבר ופוגש את בנדר שבינתיים יצר לעצמו כפיל בעקבות נסיעה נוספת בזמן.
פריי מצליח לנעול את בנדר הראשון במקפיא קריוגני רגע לפני השמדתו העצמית ומחליט לאכול פיצה אצל פנוצ'י.
לאחר שמתגלה שאין לו כסף בן זמננו (ארנקו מכיל דולרים משנת 3000) הוא חוזר שעה אחורה בזמן כדי לאכול את הפיצה שהשאיר במעבדה הקריוגנית בערב הקפאתו.
הוא פוגש את פריי שבינתיים נעל את בנדר במקפיא הקריוגני ומחליט לגנוב מעצמו הקפוא (הפריי "המקורי") כסף.
בעקבות זאת פריי נופל לתוך המקפיא הקריוגני, ושההעתק שלו מופשר בשנת 3000, פריי השני מכוון את המקפיא לשנת 3007 ("ההווה" בסדרה) ומופשר חזרה לחבריו.
בינתיים פרי הקודם נעל את בנדר במקפיא הקריוגני ופוגש בהעתק של בנדר שמאיים להורגו.
הוא מצליח לברוח ובסדרת פלאשבקים שמתפרשת על כל הסרט מסתבר שפריי השכיר דירה מעל הפיצרייה של פנוצ'י ולאחר שהצליח להתגבר על לילה הוא החל לעבוד ב"עולם המים" בתור המטפל של לילו, חדשן אשר הזכירה לו את לילה.
לאחר מספר שנים מנהלי האקווריום החליטו לשחרר את לילו לטבע.
פריי לא ויתר והחליט לצאת למסע באוניית דיג כדי למצוא את לילו.
שנתיים לאחר מכן השניים נפגשים, אך פריי מבין שלילו מצאה לעצמה בן זוג ושהוא אינו צריך לטפל בה יותר ומשחרר אותה לחופשי.
בהגיעו חזרה העירה, בנדר (שבמשך 12 השנה שעברו חיפש את פריי) מעלה את דירתו של פריי באש.
בעקבות השריפה שיערו של פריי נושר ומיתרי הקול שלו נפגמים, דבר הגורם לקולו להיות עמוק יותר.
לאחר התבוננות במראה הוא מבין שהוא בעצמו לארס פילמור ולכן הוא מחליט להקפיא את עצמו למשך 1000 שנה על מנת לפגוש בלילה.
לאחר מערכת היחסים עם לילה ואירוסיו אליה, מתגלה לפריי/לארס במקרה ששיבוטים שנוצרו בעקבות מסע בזמן הם לא יציבים וסופם למות על מנת למנוע פרדוקס.
פריי/לארס מבטל את החתונה עם לילה על מנת שזו לא תיכנס לדיכאון עמוק עקב היותה אלמנה.
לאחר קרב עם מנהיג החייזרים הנודיסטים נודאר, פריי/לארס משחרר את העתקו הקפוא של בנדר מהמקפיא הקריוגני ומפוצץ את שלושתם בעזרת תכונת ההשמדה העצמית של בנדר.
בסופו של דבר מתגלה שללארס יש את אותו הקעקוע של בנדר שיש לפריי על ישבנו ובצוואתו של לארס הוא מספר לכולם על זהותו האמיתית.
פריי מתואר כטיפוס ילדותי ובעל אינטליגנציה נמוכה, המתקשה להבין דברים המתרחשים מסביבו.
אף על פי כן, הוא בעל ידע בנושאים כמו משחקי וידאו, טלוויזיה (בעיקר סטאר טרק) וסרטים.
אולם יש לציין שפריי הוא טוב לב, והוא עושה רבות עבור חבריו.
פריי מתגורר בזוהמה וברישול בארון בדירתו של חברו הטוב בנדר.
הוא אינו חושב בדרך כלל אודות העתיד, ונוטה להיפגע פיזית פעמים רבות.
הוא אוהב לצפות בתוכנית הטלוויזיה "כל המעגלים החשמליים שלי" (פארודיה על הסדרה "היפים והאמיצים"), והשיר האהוב עליו הוא "Walking on Sunshine".
פיליפ מוריס גלאס הוא מלחין יהודי-אמריקאי.
נחשב לאחד המלחינים רבי ההשפעה של סוף המאה ה-20. את היצירה המוזיקלית שלו נהוג לתאר כמינימליסטית, אם כי הוא עצמו מחשיב אותה כמוזיקה תיאטרלית.
גלאס נולד בבולטימור לזוג מהגרים יהודים מליטא.
לאביו הייתה חנות תקליטים, ואוסף התקליטים שלו הורכב ברובו מתקליטים שלא נמכרו, וכך התוודע גלאס בגיל צעיר למוזיקה מודרנית, (פאול הינדמית, בארטוק, שוסטקוביץ') ולמוזיקה קלאסית (רביעיית מיתרים של לודוויג ואן בטהובן ושתי שלישיות לפסנתר של שוברט).
בהמשך, למד גלאס לנגן בחליל צד בקונסרבטוריון פיבודי.
בגיל 15 התקבל לאוניברסיטת שיקגו, שם למד מתמטיקה ופילוסופיה.
לאחר מכן החל את לימודיו בבית הספר ג'וליארד, שם עבר לנגן בעיקר בקלידים.
בג'וליארד למד אצל וינסנט פרסיקטי וויליאם ברגסמה.
בזמן לימודיו, בשנת 1959, זכה בפרס BMI למלחינים תלמידים, פרס בינלאומי יוקרתי למלחינים צעירים.
בשנת 1960 למד עם דריוס מיו בקורס קיץ והלחין קונצ'רטו לכינור עבור חברתו ללימודים דורותי פיקסלי-רוטשילד.
התחנה הבאה של גלאס הייתה בפריז, שם למד בין השנים 1963 ו-1965 אצל נדיה בולאנז'ה, ועסק בניתוח יצירות של יוהאן סבסטיאן באך (הפסנתר המושווה), וולפגנג אמדאוס מוצרט (קונצ'רטו לפסנתר) ובטהובן.
בספרו האוטוביוגרפי "מוזיקה מאת פיליפ גלאס" משנת 1987, סיפר כי המוזיקה החדשה ששמע בקונצרטים של תזמורת ה-"Domaines Musicale" שבניהולו של פייר בולז לא ריגשה אותו (למעט יצירות מאת ג'ון קייג' ומורטון פלדמן).
לעומת זאת, המחזות שהועלו באודיאון וסרטי הגל החדש של במאים כמו ז'אן-לוק גודאר ופרנסואה טריפו הותירו עליו רושם רב.
גלאס מוכר כמלחין שהביא את המוזיקה הקלאסית אל הציבור (בדומה לקורט וייל וליאונרד ברנשטיין לפניו).
הוא מלחין פורה מאד: כתב אופרות, סימפוניות, קונצ'רטי, מוזיקה לסרטי קולנוע (כמו "חלומה של קסנדרה" ו"אהבה בתפריט"), ומוזיקה לפסנתר.
גלאס שיתף פעולה עם אמנים חזותיים, סופרים, מוזיקאים ובמאים, ובהם ריצ'רד סרה, צ'אק קלוז, דוריס לסינג, מיכאל רייסמן, אלן גינסברג, רוברט וילסון, גודפרי רג'יו, ראווי שנקר, דייוויד בואי, המנצח דניס ראסל דייוויס ואמן המוזיקה האלקטרונית אפקס טווין.
לאחר שעבד עם ראווי שנקר על מוזיקה לסרט צ'אפאקווה, ביקר גלאס בצפון הודו, מסיבות דתיות בעיקר, שם פגש פליטים טיבטים.
הוא הפך לבודהיסט, ופגש את טנזין גיאטסו הדלאי לאמה הארבעה עשר בשנת 1972.
סגנונו הייחודי של גלאס צמח משיתוף הפעולה עם שנקר ומתפיסתו את המקצב במוזיקה ההודית כאדיטיבי לחלוטין.
כשחזר, נטש את יצירתו המוקדמת שהייתה מעט מודרנית בהשוואה לזו של דריוס מיו, אהרן קופלנד וסמואל בארבר, והחל בכתיבת יצירות קפדניות המבוססות על מקצבים אדיטיביים ועל חוש זמן המושפע מסמואל בקט שאל עבודתו התוודע כשכתב לתיאטרון נסיוני.
היצירה הראשונה בסגנון המינימליסטי הזה הייתה מוזיקה למחזה "Comédie" מאת בקט ב-1963, אחריה כתב מוזיקה לשני סקסופוני סופרן ורביעיית מיתרים.
לאחר שזכה לאהדה מועטה בלבד בקרב אמנים מסורתיים, גלאס הקים בסוף שנות ה-60 בניו יורק אנסמבל עם מי שהיו חבריו ללימודים סטיב רייך ג'ון גיבסון ואחרים, והופיע עימם בגלריות לאומנות.
הגלריות שבהן הופיע היו הקשר האמיתי היחיד בין המוזיקה המיניליסטית של גלאס לבין אומנות מיניליסטית חזותית, זאת בנוסף לכך שחבריו של גלאס מתחום האומנות החזותית תמכו ביצירתם של גלאס ורייך (הם גם עיצבו את הכרזות לחלק מהקונצרטים).
הקונצרט הראשון שבו ניגן גלאס את יצירותיו החדשות התקיים ב-"Film-Makers Cinematheque" ב-1968. בקונצרט נוגנו היצירות: "Music in the shape of a square", המיועדת לשני חלילים (מחווה לאריק סאטי בביצועם של גלאס וגיבסון) ו-"Strung Out", לכינור חשמלי בביצועה של דורותי פיקסלי-רוטשילד.
תווי הנגינה היו תלויים על הקירות והנגנים התהלכו תוך כדי הנגינה.
יצירותיו החדשות של גלאס התקבלו בהתלהבות רבה מצד קהל בעל דעה פתוחה שכלל בעיקר אומנים חזותיים ואומני מיצג שרחשו אהדה רבה לגישתו המינימליסטית של גלאס.
בנוסף לביצוע יצירותיו, גלאס עבד כנהג מונית, והיה בעליה של חברת הובלות בשיתוף עם סטיב רייך.
הוא גם שימש כעוזרו של הפסל ריצרד סרה.
בתקופה זו התחבר עם אמנים נוספים מניו-יורק כמו סול לה-ויט, ננסי גרייבס, לורי אנדרסון וצ'אק קלוז.
לאחר שהתגלו חילוקי דעות בינו לבין סטיב רייך, הקים גלאס את "אנסמבל פיליפ גלאס" שכלל קלידים, כלי נשיפה וקולות סופרן.
בתחילה, יצירותיו המשיכו להיות מינימליסטיות, בסולם דיאטוני ובעלות מבנה חזרתי כמו היצירות "Two Pages" ",Contrary Motion" ו-"Music in Fifths".
בהמשך הפכה יצירתו לפחות צנועה, יותר מורכבת ויותר דרמטית, ולדעתו של גלאס, לא מינימליסטית בכלל.
שיא יצירתו בתקופה זו היה יצירה בת ארבע שעות בשם "Music in Twelve Parts".
בשנת 1982 שיתף פעולה עם הבמאי ג'פרי רג'יו ליצירת הסרט "הנבואה (Koyaanisqatsi)" ולהמשכיו.
הסרטים הם רצף של דימויים ויזואליים על רקע פסקול מאת גלאס, שהופך לחלק בלתי נפרד מהיצירה.
בשנת 1986 הוציא לאור את האלבום ""שירים מימים נזילים", שכלל אוסף שירים שהלחין, עם מילים מאת פול סיימון, סוזן וגה, דייוויד ביירן ולורי אנדרסון.
גלאס החל את הפרויקט עם הלחנת מילים מאת ביירן ב-1983 ולאחר מכן הוא חשב לשתף פעולה עם כותבי שירים נוספים, ולהקליט אלבום שלם (עם כי הוא כלל שישה שירם בלבד).
בין היצירות המינימליסטיות החשובות שחיבר ניתן למנות את המוזיקה שחיבר ל"ספר הכמיהה" של לאונרד כהן בשנת 2007.
גלאס המשיך ביצירתו וחיבר שתי יצירות נוספות: "Another Look at Harmony" ו-"Fourth Series", אך יצירות תיאטרליות שכתב בתקופה זו, זכו לפרסום רב יותר.
הראשונה מביניהן הייתה האופרה "Einstein on the Beach", בביצוע האנסמבל שלו, כינור, מקהלה ושחקנים שכתב בשיתוף פעולה עם רוברט וילסון ולוסינדה צ'יילדס.
היצירה זכתה לביקורת מהללת בוושינגטון פוסט.
מאוחר יותר הפכה היצירה ליצירה אחת מתוך טרילוגיה (Portrait Trilogy).
בהמשך חיבר גלאס את החלק השני של הטרילוגיה, האופרה "Satyagraha" (סאטיאגרהא), שעסקה בצעירותו של מהטמה גנדי ובחוויותיו בדרום אפריקה.
יצירה זו הייתה נקודת מפנה ביצירתו של גלאס.
הייתה זו היצירה הראשונה שלו מזה 15 שנה שנכתבה לתזמורת סימפונית, גם אם החלקים הבולטים שבה נכתבו לזמרים (אופראיים) ומקהלה.
הטרילוגיה הסתיימה באופרה אחנתון, יצירה קולית ותזמורתית שהושרה באכדית, עברית מקראית ומצרית עתיקה.
בנוסף השתתף באופרה שחקן שקרא בשפתו של הקהל השומע טקסטים מתורגמים ממצרית עתיקה.
גלאס החליט לבטל את תפקידי הכינורות בתזמורת שניגנה את היצירה.
הדבר נעשה משום שבית האופרה בשטוטגרט, שם עלתה האופרה, היה בשיפוצים ובאולם החילופי לא היה מקום לכל התזמורת.
לדבריו, ביטול הכינורות נתן לתיזמורת צליל נמוך ואפל שהפך למאפיין של היצירה והתאים מאוד לנושא שלה.
באותה שנה שב גלאס ושיתף פעולה עם רוברט וילסון בכתיבת האופרה "the CIVIL warS".
יצירתו של גלאס לתיאטרון בתקופה זו כללה יצירות רבות ללהקת התיאטרון "Mabou Mines" שהיה שותף להקמתה ב-1970. יצירות אלה כללו מוזיקה למחזות מאת בקט ולעיבודים לתיאטרון של יצירות ספרותיות של בקט כמו "The Lost Ones" ,"Cascando" ",Mercier and Camier" ,"Endgame" ו-"Company".
הפקת המחזה "The Lost Ones" זכתה לברכתו של בקט, אך לא כן הפקת המחזה "סופמשחק", שאותה ביימה ג'ואן אקלטיס וגלאס חיבר עבורה פרלוד.
בקט אישר את המוזיקה למחזה "Company", שהורכבה מארבעה קטעים קצרים לרביעיית מיתר.
מאוחר יותר פורסמה המוזיקה למחזה כיצירה לרביעיית מיתרים וכיצירה לתזמורת מיתרים.
בינואר 2013 נערכה הופעת הבכורה של "האמריקאי המושלם", אופרה בשתי מערכות, שהולחנה על ידי גלאס בשנים 2011–2012. האופרה היא עיבוד לרומן "המלך של אמריקה" מאת פיטר סטפן יונגק, יצירה בדיונית המדמיינת מחדש את וולט דיסני בשנותיו המאוחרות כגזען צמא כוח.
היא הוזמנה על ידי התיאטרון המלכותי במדריד בשיתוף פעולה עם האופרה הלאומית האנגלית בלונדון.
גלאס הוא בודהיסט, ותומך בעצמאות טיבט.
ב-1987 הקים את "בית טיבט" יחד עם רוברט תורמן מאוניברסיטת קולומביה (אביה של שחקנית הקולנוע אומה תורמן) ועם שחקן הקולנוע ריצ'רד גיר.
גלאס התגרש שלוש פעמים והתאלמן פעם אחת (מהאמנית קנדי ג'רניגן, שמתה מסרטן הכבד ב-1991), ולו ארבעה ילדים, שניים מהם מנישואיו לבמאית התיאטרון ג'ואן אקלטיס ושניים מנישואיו להולי קריטצ'לואו.
גלאס חי בניו יורק ובנובה סקוטיה.
פיליפ שארל ארנסט גושה היה רופא צרפתי שהיה הראשון לאפיין את מחלת גושה.
גושה גילה את המחלה בעת היותו סטודנט לרפואה, כאשר נתקל באישה בת 32 עם טחול מוגדל.
בדיקה לאחר מות האישה גילתה שתאי הטחול שלה היו מוגדלים וגרמו להתנפחות של הטחול כולו.
גושה תיאר ממצאים פתולוגיים וקליניים אלה בעבודת הדוקטורט שלו.
תאים מוגדלים אלה, שנקראים על שמו תאי גושה, הפכו מאז לסימן לגילוי המחלה.
גילוי זה אפשר לרופאים אחרים לאפיין את המחלה.
פיליפ דה ויטרי היה מלחין, תאורטיקאי מוזיקה ומשורר צרפתי.
הוא היה מלחין מוכשר, חדשני ועתיר השפעה וייתכן שהיה גם מחבר המסה ארס נובה.
יש מקורות מימי הביניים ,שגורסים שדה ויטרי נולד במחוז שמפאן.
מחקר מאוחר יותר מצביע על האפשרות שמוצאו בוויטרי-אן-ארואה הסמוך לאראס .
במסמכים מתייחסים אליו פעמים רבות כ"מגיסטר", לכן סביר להניח שלמד באוניברסיטת פריז.
הוא התבלט בחצרותיהם של שארל הרביעי, פיליפ השישי וז'אן השני, בתפקידי מזכיר ויועץ.
כמו כן החזיק, אולי הודות לקשריו עם בני בורבון, בכמה משרות כמורה, ביניהן קלרמון, בובה ופריז, וכן שירת זמן מה בפמליית מתנגדי האפיפיור באביניון, החל בקלמנט השישי.
הוא השתתף במצור על אגיון (Aiguillon) ב-1346. בשנת 1351 התמנה לבישופ של מו, מזרחית לפריז.
כמי שהיה בן בית בכל החוגים הנחשבים ביותר בתחומי הפוליטיקה, האמנות והכנסייה, התוודע אל מאורות רבים מבני התקופה, ביניהם פטררקה והמתמטיקאי, פילוסוף ותאורטיקאי מוזיקה ניקול אורסמה.
דה ויטרי מת בפריז ב-9 ביוני 1361.
פרסומו העיקרי של ויטרי בתולדות המוזיקה בא לו מכתיבת ה"ארס נובה" (1322), מסה על מוזיקה, שנתנה את שמה למוזיקה של התקופה כולה.
אף כי בתקופה האחרונה הוטל ספק הן בזהותו כמחבר המסה והן בעצם קיומה של מסה כזאת מלכתחילה, קומץ מיצירותיו המוזיקליות שרד והוא מעיד על חידושי התיווי שלו, בעיקר המדוד והריתמי, שנרשמו לזכותו כעבור מאה שנים מייסודם.
חשיבות מיוחדת נודעה לאותם חידושים שהופיעו במוטטים של ה"רומן דה פובל" המיוחסים לו סגנונית וסללו את הדרך לכתיבת המוזיקה החופשית והמורכבת של מאה שנים הבאות, שהגיעה לשיאה ב"ארס סובטיליור".
מבחינות מסוימות, השיטה ה"מודרנית" של תיווי ריתמי החלה בארס נובה, שבמהלכה השתחררה המוזיקה מן הרעיון הקודם של מודוסים ריתמיים, תבניות שחזרו על עצמן ללא רישום אינדיבידואלי בתווים.
גם מבשרי התיווי של המקצבים המודרניים מקורם בארס נובה.
הסברה היא, שוויטרי כתב שאנסונים ומוטטים, אך רק מוטטים ספורים שלו שרדו עד ימינו.
כל אחד מן המוטטים מרשים בייחודו, נאמן לרעיון מבני יחיד במינו.
לוויטרי מייחסים גם את פיתוח מושג האזוריתמוס (קו מלודי המכיל תבניות חוזרות של מקצבים וגבהי-צליל, אבל התבניות לא בהכרח חופפות זו לזו - לדוגמה, קו של שלושים צלילים עוקבים עשוי להכיל חמש חזרות על מלודיה בת שישה צלילים, ושש חזרות של מקצב בן חמישה צלילים).
חמישה מן המוטטים בשלושה קולות של ויטרי שרדו ברומן דה פובל; עוד תשעה אפשר למצוא ב"קודקס איבראה".
מקובל לראות בוויטרי את גדול המוזיקאים של ימיו ואפילו פרנצ'סקו פטרארקה כתב דברי שבח והוקרה לשמו: "...
הוא הפילוסוף ושוחר האמת הגדול בדורנו."
פיליפ דה נוברה (מאיטלקית: Philippe de Novare; 1195–1265 לערך) היה היסטוריון, לוחם, מוזיקאי, דיפלומט, משפטן ומשורר בתקופת ימי הביניים.
פיליפ דה נוברה נולד בעיר נוברה שבצפון איטליה למשפחת אצולה, וחייו הבוגרים עברו עליו במזרח הצלבני.
הוא שירת בעיקר את משפחת איבלין, והיא שימשה נושא מרכזי בחיבוריו שתיארו בין היתר את מלחמת הלומברדים – המאבקים בממלכת ירושלים ובממלכת קפריסין בין האצולה המקומית בהנהגת בית איבלין לבין נציגי מלך ירושלים הקיסר פרידריך השני (שכונו "לומברדים").
עוד כתב על החוק הפיאודלי של ממלכת ירושלים הצלבנית, חיבור שהשפיע על המשפטן ז'אן ד'איבלין.
פיליפ גולייה (צרפתית: Philippe Gaulier; 4 במרץ 1943 - 9 בפברואר 2026) היה שחקן, במאי, פנטומימאי, ליצן ומייסד בית הספר École Philippe Gaulier ללימוד משחק.
בסוף שנות השישים למד משחק ופנטומימה אצל ז'אק לקוק (Jacques Lecoq) ועד שנת 1980 לימד בבית הספר למשחק שלו.
בשנת 1980 הקים את בית הספר לליצנות בפריז.
בשנת 1991 הוזמן לפתוח סניף של בית הספר בלונדון, ונשאר שם ללמד במשך 11 שנים.
בשנת 2002 חזר ללמד בפריז.
נפטר בצרפת ב-9 בפברואר 2026.
פיליפ דימיטרוב דימיטרוב (בבולגרית: Филип Димитров Димитров; נולד ב-31 במרץ 1955, סופיה, הרפובליקה העממית הבולגרית) הוא פוליטיקאי, דיפלומט ועורך דין ממוצא יהודי, אשר בין 1991 ל-1992 כיהן כראש ממשלת בולגריה.
דימיטרוב נולד בסופיה בירת בולגריה לאם יהודייה ולאב בולגרי.
ב-1977 הוסמך למשפטים באוניברסיטת סופיה.
בין 1979 ל-1990 עסק בעריכת דין וב-1989 מונה למזכיר איגוד עורכי הדין והיה פעיל במפלגת איחוד הכוחות הדמוקרטיים שהוקמה כאופוזיציה לשלטונה של המפלגה הקומוניסטית הבולגרית.
ב-1990 מונה ליושב ראש המפלגה, תפקיד שמילא עד 1994.
לאחר התפטרותו של דימיטר פופוב עלה בידי דימיטרוב להקים ממשלה שנסמכה על קואליציית מיעוט בפרלמנט הבולגרי.
ממשלו של דימיטרוב פעל בתחום האחדת זכויות האזרח בקרב כל השכבות האתניות באוכלוסייה הבולגרית, תוך יצירת מנגנוני פיקוח על גורמי האכיפה.
דימיטרוב גילה זיקה למערב מתוך שאיפה להיות חלק מהאיחוד האירופי וממשלו הכיר בעצמאות מקדוניה.
דימיטרוב יישם רפורמות כלכליות שבהן החל קודמו במטרה לייצב כלכלת שוק במשק הבולגרי.
רפורמות אלו, שהיו משמעותיות ויושמו בקצב מהיר, הביאו לפגיעה קשה בענף החקלאות בבולגריה שלא היה ערוך לתנאי תחרות מודרניים וכפועל יוצא מכך תנובת הענף ירדה באופן ניכר ונרשמה הגירה פנימית מאזורים כפריים לערים הגדולות במדינה והגירת עבודה אל מחוץ לבולגריה.
בתקופת כהונתו הותר מתן אזרחות בולגרית ליהודים שהיגרו מהמדינה.
בשלהי 1992 נפלה ממשלתו של דימיטרוב בהצבעת אי-אמון.
ב-1997 מונה לשגריר בולגריה לאו"ם ומאוגוסט 1998 עד ינואר 2002 כיהן כשגריר בולגריה לארצות הברית.
בה בעת הועסק דימיטרוב באוניברסיטה האמריקאית בבולגריה, שבה הרצה בתחומי מדע המדינה.
בהמשך, כיהן דימיטרוב כחבר הפרלמנט הבולגרי וב-2005 נבחר לסגן היושב-ראש.
ב-2007 כיהן כחבר הפרלמנט האירופי.
ב-2008 הודיע דימיטרוב על פרישתו מהחיים הפוליטיים ובהמשך קיבל משרת מרצה אורח באוניברסיטת ניופורט ניוז שבווירג'יניה.
ב-15 בספטמבר 2010 מונה לשגריר האיחוד האירופי בגאורגיה, וכיהן עד 2014. בין השנים 2015–2024 שימש שופט בבית המשפט החוקתי של בולגריה .
פיליפ מישל פראנס דה וינטר (פלמית: Philip Michel Frans "Filip" Dewinter; נולד ב-11 בספטמבר 1962) הוא פוליטיקאי פלמי, ואחד ממנהיגי מפלגת פלאמס בלאנג, השייכת לימין הקיצוני אשר בבלגיה.
אביו למד רפואה באוניברסיטת לובן בתקופת מלחמת העולם השנייה, אך נאלץ להסתתר כאשר גדל איום המעצר על ידי הכובשים הגרמנים לצורך עבודת כפייה בגרמניה.
הוא גורש לבסוף לגרמניה לעבודה במפעל תחמושת גרמני, נותר בחיים (כי הבלגים נחשבו כ'אריים', ובהתאם חיו בתנאים טובים משאר אלה של 'אונטרמנשן'), אך חזר כחוש וחולה, ולא היה מסוגל לסיים את לימודיו.
סבו של דה וינטר מצד אמו היה פעיל בעיר בלנקנברג בארגון המחתרת "וויטה בריגדה" (החטיבה הלבנה).
כבר בתיכון היה דה וינטר פעיל פוליטי בעיר ברוז', בגיל 16 הקים את תנועת "ליגת הסטודנטים הצעירים הלאומנית", ובאותה שנה היה חבר במפלגה הפלמית העממית.
בשנת 1982 בזמן לימודיו באוניברסיטה בעיר אנטוורפן הצטרף דה וינטר ל"אגודת הסטודנטים הלאומנית", ובשנת 1983 הצטרף כחבר למפלגת ה"ולאמס הבלוק" (גוש הפלמי) שהפכה עם הזמן למפלגת הפלאמס בלאנג.
הברון פיליפ דה רוטשילד היה יהודי צרפתי, צאצא למשפחת רוטשילד, ואחד ממגדלי היין המוצלחים בעולם בהם סדרת היינות "שאטו מוטון רוטשילד".
פיליפ נולד בפריז, לברון הנרי ג'יימס דה רוטשילד (1872–1947) ומתילדה סופי הנרייטה פון (1872–1926).
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה הילד פיליפ היה בן 12 ונשלח לשמור על הכרם של המשפחה בכפר, פיליפ פיתח עם הזמן אהבה לצרפת ולעסקי היין שהפכו לעסק משגשג ולמותג עולמי.
את ניהול עסקי היין הוריש פיליפ לביתו פיליפין דה רוטשילד אשר מנהלת את עסקי היין כיום.
לברון פיליפ דה רוטשילד מיוחסת האימרה "כשהדם זורם ברחובות - זה הזמן לקנות מניות" - בזמני מלחמה או עימות צבאי בהם הבורסה יורדת, לקנות מניות על מנת להרוויח מעליית השוק כשהמצב חוזר לקדמותו.
פיליפ (פיל) דיסקין Diskin; נולד ב-22 בנובמבר 1928) הוא במאי תיאטרון ושחקן ישראלי-אמריקאי.
פיליפ דיסקין נולד ב-1928 בגרודנו שבפולין, ובהיותו בן חמש היגר לארצות הברית עם הוריו.
סיים תואר ראשון ושני בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת המדינה של ויין ואחר כך קיבל תואר דוקטור בפסיכולוגיה מאוניברסיטת מישיגן באן ארבור.
בהיותו סטודנט שיחק וביים בהצגות סטודנטים.
תחילה עסק במקצועו כפסיכולוג במשך היום, ובערבים עסק בתיאטרון.
אחר כך מונה כמנהלו האמנותי של תיאטרון רפרטוארי חדש שהוקם בעיר אן ארבור.
בשנת 1961 עלה לישראל, ועבד כיועץ במכון לייעוץ והדרכה בבאר־ שבע, המשותף למשרדי העבודה והחינוך.
זמן קצר לאחר עלייתו לארץ קיבץ קבוצת סטודנטים חובבי תיאטרון, שנפגשו בביתו בעין כרם וקראו שירה ומחזות באנגלית.
ב-1962 ביים עם חברי הקבוצה את המחזה "המשרתות" מאת ז'אן ז'נה ואת "הזמרת הקרחת" מאת אז'ן יונסקו, אותו הציגו במועדון בכחוס במרכז ירושלים; מרתף קטנטן, ששימש כמועדון סטודנטים והקהל ישב על שרפרפים או על מדרגות האבן.
שנה אחר כך העלו ערב מערכונים מאת יוהאן אוגוסט סטרינדברג ויוג'ין או'ניל.
בשנת 1965 החליט דיסקין להתמקד בתיאטרון והקים בירושלים את תיאטרון "המעגל", שרוב הצגותיו תחילה היו באנגלית ודיסקין היה הבמאי היחיד שלו.
רוב שחקניו של "המעגל" היו עולים מאנגליה ומארצות דוברות אנגלית.
"המעגל" העלה בבכורה ישראלית ב-1965 את "המלך אובו" של אלפרד ז'ארי.
בתל אביב הציג התיאטרון ב"צוותא".
גארי ברתיני, שייסד באמצע שנות השישים את "האנסמבל הקאמרי הישראלי", צפה ב"מלך אובו" בבימויו של דיסקין, התרשם מכישרונו המוזיקלי והזמין אותו לביים שתי אופרות קצרות בערב הבכורה של האנסמבל החדש.
בשנת 1966 העלה תיאטרון "המעגל" את הקומדיה "טופז" מאת מרסל פניול, בשפה הערבית, בשם "יאקוט אפנדי", באולם ימק"א ירושלים.
באותה שנה גם ביים דיסקין את "סרטו האחרון של קראפ, מאת סמואל בקט, הצגת יחיד בה כיכב ז'אק כהן.
בתחילת 1967 העלה תיאטרון המעגל את מחזהו של גומברוביץ': "הנסיכה איבון" בתרגום - מיכל ואפרים, עיצוב תפאורה ותלבושות - ארתור גולדרייך.
עם השחקנים: רות פישר, רמי כהן, ז'אק כהן, אלה ברוידא, שלמה בן דור, נעים חכים, רעיה נבו, אילנה ביאליק, מרים כהן-גודאל, עמנואל הלפרין, נסים דבש, אלי ניקולא, ברכה נאמן, אבנר רוטנברג, לוריין קסל, יעקב לוי.
בשנת 1967 רכשה עיריית ירושלים בנין ישן ועזוב, ששימש לפני כן כפונדק דרכים, מכאן שמו "החאן הירושלמי", שהפך למשכנו של תיאטרון החאן.
קבוצת "המעגל" היוותה את הגרעין המייסד שלו ודיסקין כיהן כמנהלו האמנותי הראשון של התיאטרון.
שיפוץ תיאטרון החאן הסתיים בסוף שנת 1967 והלהקה עברה לבניין המחודש.
ההצגה הראשונה שהועלתה באולם תיאטרון החאן הייתה "נח" מאת המחזאי הצרפתי אנדרי אוביי.
בהצגה שיחקו ז'אק כהן, זהרירה חריפאי, אהרון אלמוג, עליזה רוזן, נעמי גרינבאום, גילה דיין, צור שפירא, יורם כהן, יוסף פארח.
הייתה זה גרסה מוזיקלית בלבוש מודרני לסיפור המקראי של נח והמבול.
בנוסף לכך דיסקין ייסד בירושלים את הפרדס – המרכז לאמנויות הביצוע.
בסוף 1968 שב לארצות הברית, אך מדי פעם חזר לישראל.
ב-1974 ביים את הצגת הילדים "שלום צ'וצ'ו".
אחר כך חזר בתשובה אולם יצא בשאלה לאחר זמן קצר.
ב-1985 ייסד פסטיבל למורשה ואמנויות שעלה בחצר גינת ביתו בעין כרם.ב-1989 ביים מחזה־מחול "שירת המכפלה", עם כוריאוגראפיה של אנה סוקולוב ומוזיקה שהלחינה ציפי פליישר.
המחזה נכתב בהשראת טקסטים של מחמוד דרוויש ועמוס קינן.
סר פיליפ גיבס היה עיתונאי וסופר בריטי שקיבל את עיקר פרסומו כאחד מחמישה כתבים צבאיים בריטים במלחמת העולם הראשונה.
גיבס נולד בלונדון, אביו שהיה פקיד ממשלתי העניק לו חינוך ביתי וטיפח את כישורי הכתיבה שלו ושל אחיו (שניים מהם ארטור גיבס וקוסמו המילטון הפכו לסופרי ידועים בזכות עצמם).
את מאמרו הראשון פרסם בשנת בגיל 16 ב-1894 בדיילי כרוניקל, בשנת 1899 פרסם גיבס את סיפרו הראשון "מייסדי האימפריה".
גיבס מונה לעורך ספרותי בעיתון היומי הדיילי מייל, ובהמשך פרסם גם בעיתונים נוספים כמו הדיילי אקספרס והטיימס.
בשנת 1909 חשף גיבס מעשה תרמית של פרדריק קוק שטען כי הגיע לקוטב הצפוני.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הגיע גיבס לחזית המערבית ושלח ממנה דיווחים ריאליסטים לגבי מצב הקרבות.
מכיוון שדיווחיו של גיבס לא עלו בקנה אחד עם כתבותיה של התעמולה הממשלתית התייאש ממנו הפיקוד הבריטי והורה לו לעזוב את צרפת.
לאחר שגיבס התנגד לגירושו הוא נעצר ונישלח בחזרה לאנגליה.
זמן קצר לאחר מכן חזר גיבס לצרפת ככתב צבאי ביחד עם עוד ארבעה כתבים בריטיים שהיו מוטמעים בכוחות הלוחמים.
ככתב צבאי היו כתביו נתונים לצנזורה חריפה של משרד המלחמה, צנזורה שמנעה ממנו לדווח על התנאים האמיתיים של הקרבות ועל חוסר היעילות של מפקדי הצבא.
בזמן המלחמה פרסם גיבס מאמרים רבים ואף מספר ספרים: "נשמת המלחמה" (1915), הקרב על הסום (1917), ו"מבפומה לפשנדל" (1918).
בשיחה אישית אמר ראש ממשלת בריטניה דייוויד לויד ג'ורג' לגיבס שלו ידעו האזרחים את המציאות הצבאית, הייתה המלחמה מסתיימת ביום אחד.
אחרי המלחמה פרסם גיבס את סיפרו "עכשיו מותר כבר לספר" (1920) בו הוא כותב את סיפורה של המלחמה בחזית המערבית על כל זוועותיה לפי עדותו האישית וללא הצנזורה שנכפתה עליו בזמן המלחמה, גיבס מספר בפרוטרוט על הסבל שעברו החיילים הפשוטים והקצינים הזוטרים בחפירות.
על מותם של עשרות אלפים בקרבות חסרי תכלית שהובילו לכיבוש זמני של השוחות הקדמיות של הגרמנים רק כדי לסגת מהם זמן קצר מאוחר יותר בעקבות המתקפה הנגדית.
גיבס גם אינו חוסך ביקורת מן הקצינים הבכירים שנהגו ברשלנות ובחוסר אכפתיות לחיי חייליהם בכך שניהלו את הקרבות על פי דוגמות מיושנות שאינן מתאימות ללוחמה המודרנית.
קצינים שהעבירו את רוב רובה של המלחמה מאחורי מכתבה במטות הצבא שהיו ממוקמים בטירות העתיקות של פלנדריה, או במסעדות המפוארות של חבל שמפיין ומשם תכננו מתקפות חסרות סיכוי או דנו למוות חיילים וקצינים שהואשמו בפחדנות אל מול פני האויב, אויב אותו לא הבינו ואת תותחיו לא שמעו.
בפרק הסיכום של הספר מביע גיבס את חששו כי "המלחמה שתסיים את כל הלחמות" איננה אלא הקדמה למלחמת מעמדות עקובה מדם עוד יותר כמו מלחמת האזרחים המתחוללת ברוסיה.
גיבס הזהיר את הממשלה הבריטית ובעיקר את שר המושבות הפזיז וינסטון צ'רצ'יל לבל יובילו את בריטניה למלחמת עולם נוספת הפעם נגד רוסיה הבולשביקית.
גיבס גם חשש כי חבר הלאומים אינו מבשר על עידן של שלום אלא על המשך הדיפלומטיה של בריתות סודיות שידרדרו אל העולם שוב למלחמה.
חדירת השלטון הבריטי לאזורי המזרח התיכון ופרס גרמו לגיבס לחשוש כי בריטניה עלולה למצוא עצמה במלחמת קודש מול מיליוני מוסלמים.
בספר אחר על המלחמה "מציאות המלחמה" (1920) כותב גיבס על האופן הלקוי של ניהול המלחמה כאשר הוא מבקר נחרצות את מפקד הכוחות הבריטיים הפילדמרשל דאגלס הייג.
למרות הביקורת החריפה שהעביר זכה גיבס לתואר אצולה כהוקרה על שירותו ככתב הצבאי.
לאחר המלחמה המשיך גיבס לפרסם מאמרים וספרים, בין היתר היה העיתונאי הראשון שקיבל ריאיון עיתונאי אצל האפיפיור (ייתכן שעובדת היותו של גיבס קתולי סייעה בכך).
במלחמת העולם השנייה שימש גיבס זמן קצר ככתב צבאי אך פעל גם כעובד משרד ההסברה הבריטי.
בכל הקריירה שלו החזיק גיבס בדעות ליברליות המזדהות עם האזרח הפשוט.
גיבס כתב רבות בעד תנועת הסופרוג'טים שביקשה לתת זכות הצבעה לנשים.
הוא כתב על מצוקות החייל הפשוט בשדה הקרב ועל המצב הכלכלי הקשה באנגליה שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
הוא ביקר את שיטת המעמדות החברתיים את הפערים החברתיים ואת חוסר הסולידריות כלפי החיילים המשוחררים.
פיליפ ג'יימס היה מלחין, מנצח ומחנך מוזיקה אמריקאי.
ג'יימס נולד בג'רזי סיטי, ניו ג'רזי.
בגיל צעיר החל לנגן בפסנתר ובכינור וקיבל שיעורים בתאוריה של המוזיקה.
כמו כן שר במקהלת נערים בכמה מכנסיות ניו ג'רזי.
וארן אנדרוז וב-1907 החל ללמוד הרמוניה מתקדמת וקונטרפונקט אצל הומר נוריס.
כן למד הלחנה אצל רובין גולדמרק, אליוט שנק ורוסריו סקאלרו והשתלם בנגינה בעוגב אצל ז'וזף בונה ואלכסנדר גילמן בפריז.
במלחמת העולם הראשונה ניגן ג'יימס בתזמורת הצבאית של חיל המשלוח האמריקאי, ובהמשך היה למנצחה.
ויקטור הרברט שמע את עבודתו עם התזמורת ועם שחרורו של ג'יימס מן הצבא, שכר אותו כמנהל מוזיקלי לקומדיה המוזיקלית שלו "נערת הזהב שלי".
ג'יימס ניצח על להקת האופרה של הרברט משנת 1919 עד 1922.
בשנת 1922 היה ג'יימס שותף להקמתה של התזמורת הסימפונית של ניו ג'רזי והיה למנצחה הראשון.
משנת 1929 עד 1936 ניצח ג'יימס על הסימפונית הקטנה של במברגר, ששידרה מדי שבוע בתחנת הרדיו WOR בניו יורק.
בשנת 1932 זכה בפרס של $5000 מרשת NBC על חיבורו הסאטירי "תחנה WGZBX", שתזמורות רבות וחשובות ביצעו אותו בהמשך.
יצירותיו האחרות שזכו בפרסים בשנות ה-30' היו האוברטורה "ברט הארט", סוויטה לתזמורת מיתרים ו"שירת הלילה".
אף כי ג'יימס המשיך להלחין עד מותו ב-1975, יצירותיו רחבות-הממדים הושמעו רק לעיתים רחוקות לאחר אמצע המאה ה-20. עם זאת, כמה מיצירות הקודש המוקדמות שלו, בהן "מדיטציה" לעוגב והמזמור "על נהרות בבל", עודן ברפרטואר הכנסייתי.
ב-1923 החל ג'יימס את קריירת ההוראה הארוכה שלו באוניברסיטת ניו יורק, שם כיהן כראש המחלקה למוזיקה משנת 1934 עד 1956. בין תלמידיו שם היו מילטון בביט, ברנרד הרמן ומרווין דוויד לוי.
סוויטה לחמישיית כלי נשיפה מעץ (1936)
"הרהורים על הקדושה קלוטילד" (1916)
"גנרל ויליאם בות נכנס לגן-עדן" (1932)
פיליפ דגן הוא כדורגלן עבר שווייצרי ששיחק בעמדת המגן ימני.
פיליפ הוא אחיו התאום של דוד דגן (כדורגלן).
דגן התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של פ.צ.
בזל, בשנת עלה לקבוצה הבוגרת ובאותה עונה זכה עם הקבוצה בדאבל.
בעונת הושאל לאראו ביחד עם אחיו דוד על מנת לצבור דקות משחק.
לאחר שחזר מההשאלה הוא זכה עם בזל ב-2 אליפויות נוספות.
בקיץ חתם בבורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה.
בשנתיים הראשונות שלו בדורטמונד דגן היה שחקן מוביל במערך של המועדון אך בעונת הוא שיחק רק ב-10 משחקי ליגה.
ב-3 ביולי 2008 דגן חתם על חוזה לארבע שנים בליברפול בהעברה חופשית.
ב-12 ביולי 2008 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות בניצחון 0–1 נגד טרנמיר רוברס.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת תחרותית במסגרת הסיבוב השלישי של גביע הליגה האנגלי נגד קרו אלכסנדרה.
במהלך המשחק הוא שבר שתיים מצלעותיו ונקב את ריאתו בהתנגשות עם סמי הופייה ונעדר לחודשיים מהמגרשים.
ב-12 בנובמבר 2008, חזר למגרשים בהפסד 2–4 נגד טוטנהאם הוטספר במסגרת גביע הליגה, ובמשחק זה נפצע כאשר שבר את כף רגלו.
בינואר שבר את כף רגלו השנייה בתיקו 2-2 נגד קבוצת המילואים של מנצ'סטר יונייטד.
ב-9 במאי 2009, חזר לסגל הקבוצה אחרי 4 חודשים בניצחון 0–3 נגד וסטהאם יונייטד אמנם הוא לא שותף.
ב-12 בספטמבר 2009 ערך דגן את הופעת הבכורה שלו בליגה בניצחון 0–4 נגד ברנלי.
ב-21 ביולי 2010, שוחרר מליברפול וב -8 באוגוסט 2010 הושאל לשטוטגרט עד לסיום העונה, בה שיחק רק 5 משחקים.
ב-31 באוגוסט 2011 שוחרר מליברפול.
זמן קצר לאחר מכן, דגן ביקש להתאמן עם פ.צ.
בזל על מנת לשמור על כושר.
ב-20 בנובמבר 2011 חתם רשמית במועדון.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בגביע השווייצרי נגד פ.צ.
ויל, במשחק זה אף כבש את שער הבכורה שלו בקדנציה השנייה שלו במועדון.
ב-3 בדצמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בניצחון 0–1 נגד לוצרן.
בסיום עונת זכה עם המועדון בדאבל.
בעונת זכה דגן עם המועדון באליפות והגיע עם בזל לגמר הגביע בו הפסידה בזל בפנדלים לגראסהופרס ציריך, ואף הגיע עם בזל לחצי גמר הליגה האירופית בו הודחה על ידי צ'לסי.
בעונת זכה באליפות השישית עם הקבוצה.
בצעירותו דגן שיחק בכל הנבחרות הצעירות של שווייץ.
דגן היה עם הנבחרת במונדיאל 2006 בו הגיע עם הנבחרת לשמינית הגמר.
למרות שבעונת רוב הזמן היה פצוע הוא נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2008.
פיליפ גוסט היה מוזיקולוג והיסטוריון אמריקאי, פרופסור אמריטוס למוזיקה, בעל אות השירות המצוין בקתדרת רוברט ו.
אהבתו ארוכת-הימים לאופרה האיטלקית של המאה ה-19, שראשיתה בהאזנה לשידורי הרדיו מן המטרופוליטן אופרה בנעוריו, הובילה להוצאת ספר חשוב בנושא זה, "דיוות וחוקרים: ביצוע אופרה איטלקית", שזכה בפרס אוטו קינקלדי מטעם האגודה האמריקאית למוזיקולוגיה, כספר המוזיקה הטוב ביותר לשנת 2006.
את תרומותיו של פיליפ גוסט לחקר האופרה וההשפעה שעשויה להיות להן על ביצוע אופראי אפשר לסכם בצורה הטובה ביותר בדברים שנאמרו ב-Newsday: "אי-אילו דוברי-שבח והלל אומרים, שהסופרן מריה קאלאס תרמה לאופרה האיטלקית לא פחות מארטורו טוסקניני או ורדי.
כנגד זה אפשר לטעון, המוזיקולוג פיליפ גוסט עשה למען האופרה האיטלקית לא פחות מכל אחד מן הגאונים הללו."
בזמן שגוסט החל בלימודי התואר השני למוזיקה באמצע שנות ה-60', המלחינים האיטלקים כמו ג'ואקינו רוסיני, וינצ'נצו בליני, גאטנו דוניצטי וג'וזפה ורדי זכו למעט מאוד מחקר אקדמי רציני.
במילים של גוסט: "אם רצית להיות מוזיקולוג רציני, היית צריך לעסוק בחקר בטהובן או באך או מזמור גרגוריאני, אבל רוסיני - זה היה רעיון מוזר למדי".
ואולם, גוסט עמד על שלו ומספר, כי "הלכתי לאוניברסיטת פרינסטון לעבודת המאסטר במוזיקולוגיה, התאהבתי עוד יותר במוזיקה וכתבתי את הדוקטורט שלי על המוזיקה של רוסיני, בליני, דוניצטי וורדי.
אז נסעתי לפריז במלגת פולברייט וחקרתי את האופרות של רוסיני."
ההוצאות המדעיות של אופרות מאת ורדי ורוסיני
הואיל ותחומי העניין המוזיקליים של גוסט התמקדו באופרה האיטלקית של המאה ה-19 (בעיקר יצירותיהם של רוסיני, בליני, דוניצטי וורדי), עיקר עיסוקו באוניברסיטת שיקגו הוא כעורך ראשי של שני מיזמים חשובים: המחקר להכנת הוצאות מדעיות של כל האופרות מאת רוסיני (כ-70) וורדי (כ-33, בצורותיהן השונות).
אלה מוכנות ויוצאות בהדרגה לאור כ"יצירותיו של ג'וזפה ורדי" (בהוצאת אוניברסיטת שיקגו בשיתוף פעולה עם בית ההוצאה האיטלקי קאזה ריקורדי ממילאנו וכ"יצירותיו של ג'ואקינו רוסיני" (בבית ההוצאה ברנרייטר, קאסל).
בראיון, הסביר גוסט למה כוונתו במונח "הוצאה מדעית" (critical edition):
בהזדמנות אחרת, הסביר גוסט את המטרה הכוללת של הפקת הוצאות מדעיות של האופרות תוך שימוש בדוגמה מתוך Il viaggio a Reims של רוסיני:
כפי שגוסט מסביר, הוא איננו גורס שזמרים צריכים לבסס את פרשנויותיהם אך ורק על כל מה שמצוי בהוצאה מדעית.
מטרתו היא, "שמבצעים יבססו את עבודתם על ההוצאות המעולות ביותר שבנמצא, וזה מה שאנו מנסים להפיק."
בשנת 2004 נאמר, כי "צוותו של גוסט השלים 12 מתוך 33 הכרכים היזומים של יצירות ורדי ויותר מ-30 כרכים של ה-70 המצופים לרוסיני.
,לעולם לא אסיים את רוסיני,' אמר גוסט.
,אבל ורדי - אני מקווה.'" מכל מקום, לפי הדף "הוצאה מדעית של ורדי - כותרים זמינים" של אוניברסיטת שיקגו מיולי 2013 היו 17 אופרות של ורדי ו-9 של רוסיני נגישות לקהל או מתוכננות להוצאה בבית ההוצאה ברנרייטר.
זאת, יש לציין, בנוסף ל-26 האופרות של רוסיני שלהן הוכנו כבר הוצאות מדעיות על ידי קרן רוסיני בהנחייתו הכללית של גוסט.
עם זאת, תועדה הכחשתו של גוסט, כי הוצאת קלאודיו שימונה ל"מאומטו השני" היא הוצאה מדעית במובן האמיתי והנכון של המילה, אלא פרטיטורה לביצוע עם הערות של שימונה כמנצח.
"טנקרדי", ארמיונה" ו"סמיראמידה" של רוסיני הן שלוש מן ההוצאות המדעיות שגוסט ערך באופן אישי, ועבודתו האחרונה לעת עתה היא כוחו של גורל מאת ורדי, שאם כי לא יצאה עדיין באופן רשמי, בוצעה כבר באופרה של סן פרנסיסקו בנמובמבר 2005 בגרסת 1869 /שלה.
הגרסה של 1862 הוצגה בתיאטרון העירוני של ברן באפריל 2006.
עבודה עם להקות אופרה אמריקאיות
לקראת הצגת "אטילה" מאת ורדי במטרופוליטן, עבד גוסט עם המנצח ריקרדו מוטי על שינויים בפרטיטורה, בהסתמך על מחקר חדש.
פרטיטורה זו הייתה להוצאה מדעית חדשה של האופרה.
(מוטי הודה לגוסט על חלקו בהבהרת מקרים של כפל-משמעות (במקרה זה בריגולטו), שהתגנבו אל תוך טקסטים רבים.)
גוסט קיבל את "פרס ההישג המצוין" של קרן אנדרו ו.
מלון בשנת 2004, שהקנה לו מימון בסך 1.5 מיליון דולר למחקרו.
כמו כן, ב-1998 נתנה לו ממשלת איטליה את אות "אביר הצלב הגדול" ("Cavaliere di Gran Croce"), הכבוד הרם ביותר שאפשר להעניק לאזרח.
בעולם האקדמיה, גוסט מכהן כנשיא האגודה האמריקאית למוזיקולוגיה וכנשיא החברה למענק מחקר טקסטואלי, כמו גם כדקן המחלקה למדעי הרוח באוניברסיטת שיקגו.
ב-2008 התמנה גוסט לחבר זר של האקדמיה השוודית המלכותית למוזיקה.
1971: "האופרות של רוסיני: בעיות של ביקורת טקסטואלית באופרה של המאה ה-19" (תזה/דיסרטציה).
"מסה על הרמוניה" מאת ז'אן-פיליפ ראמו, ערוכה ומתורגמת על ידי פיליפ גוסט.
1978: "אופרה רומנטית מוקדמת: בליני, רוסיני, מאיירבר, דוניצטי, וגראנד אופרה בפריס", עריכה והקדמות מאת פיליפ גוסט וצ'ארלס רוזן, ניו יורק: גרלנד.
1983 "ג'ואקינו רוסיני" בגדולי האופרה האיטלקית במילון גרוב החדש: רוסיני, דוניצטי, בליני, ורדי, פוצ'יני.
1983: "הפוריטנים": מלודרמה סריו בשלוש מערכות, ביצוע ראשון: פריז, התיאטרון האיטלקי, 24 בינואר 1835 (הוצאת פקסימיליה של כתב היד המקורי החתום של בליני יחד עם הגרסה הנאפוליטנית, 2 כרכים.
הושלם על ידי קרלו פפולי (לברית): וינצ'צו בליני (מוזיקה); פיליפ גוסט (עריכה, הקדמה).
1985: "אנה בולנה והבשלות האמנותית של גאטנו דוניצטי" (מחקרים ביצירה ומבנה במוזיקה) מאת פיליפ גוסט, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד 1985 .
2006: "דיוות וחוקרים: ביצוע אופרה איטלקית.
2014: "ז'אן פיליפ רמו: חייו ויצירתו" מאת קאתברט גירדלסטון, עם הקדמה מאת פיליפ גוסט.
יצירות של ג'ואקינו רוסיני, סדרה I: אופרות
L'occasione fa il ladro מאת ג'ואקינו רוסיני, בעריכת ג'ובאני קארלי באליולה, פטרישה בראונר ופיליפ גוסט, 1994, OCLC 49600614 "La
"La Gazzetta" מאת ג'ואקינו רוסיני, כרך 18 בעריכת פיליפ גוסט ופבריציו שיפיוני, פזארו, קרן רוסיני 2002. .
(בוצעה לראשונה בגרזינגטון אופרה (אוקספורד) ופסטיבל האופרה ע"ש רוסיני (פאזרו), קי.
"סמיראמידה" מאת ג'ואקינו רוסיני: מלודרמה טראגית בשתי מערכות, לברית מאת גאטנו רוסי, כרך 34, בעריכת פיליפ גוסט ואלברטו זדב פאזרו, קרן רוסיני, 2001
"ארמיונה" מאת ג'ואקינו רוסיני, בעריכת פטרישה ב.
"טנקרדי" מאת ג'ואקינו רוסיני: מלודרמה הרואית בשתי מערכות מאת גאטנו רוסי, כרך 10 בעריכת פיליפ גוסט, 2010
"מאומטו השני", דרמה פר מוזיקה בשתי מערכות מאת צ'זארה דלה ואלה.
האופרה של סנטה פה הציגה את המערכות הראשונות של ההוצאה המדעית החדשה הזאת, בהתקנת החוקר ההולנדי האנס סחלוויס, שתצא לאור בשנת 2015 בהוצאת ברנרייטר מקאסל, בהנחיית העורך הראשי פיליפ גוסט, שהיה נוכח במהלך החזרות כיועץ.
הספר מסביליה מאת ג'ואקינו רוסיני (בהתקנה)
יצירות מאת ג'וזפה ורדי, סדרה I: אופרות
"ארנאני" מאת ג'וזפה ורדי: דרמה לירית בארבע מערכות מאת פרנצ'סקו מריה פיאבה, קלאודיו גאליקו (עורך) ופיליפ גוסט (תרגום).
כוחו של גורל מאת ג'וזפה ורדי, עתיד לצאת לאור.
פיליפ אנתוני האמונד הוא פוליטיקאי בריטי מהמפלגה השמרנית, אשר כיהן כשר האוצר, שר החוץ ושר ההגנה.
האמונד הוא יליד אפינג שבאסקס ובנו של מהנדס אזרחי.
סיים תואר בפילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה באוניברסיטת אוקספורד ועבד בחברה לייצור ציוד רפואי החל מ-1977. ב-1982 נעשה מנהל, וב-1983 עזב לתחום הנדל"ן.
עבד כמנהל כמה עסקים בשוק הפרטי וכיועץ בבנק העולמי.
הוא סייע לממשלת מלאווי מאז 1995, משרתו האחרונה לפני שפנה לפוליטיקה.
מאז 1989 היה האמונד פעיל במפלגה השמרנית; ב-1994 רץ לפרלמנט בבחירות-משנה למחוז צפון-מזרח ניוהאם, והפסיד בפער עצום.
הוא נכנס לבית לבסוף בבחירות הכלליות של 1997, מטעם מחוז ראנימיד ווויברידג' בסארי.
כחבר האופוזיציה, שימש כדובר הסיעה לענייני בריאות, ומ-2001 למסחר ותעשייה.
ב-2003 קידם אותו מייקל הווארד לתפקיד המקביל לסגן ראש הממשלה בממשלת הצללים של השמרנים.
ב-2005 הועבר לתפקיד המקביל לסגן שר האוצר.
לאחר הבחירות הכלליות בבריטניה (2010) והקמת קואליציה בהובלת השמרנים בראשות דייוויד קמרון, מונה האמונד ב-12 במאי 2010 לשר התחבורה ולחבר במועצה המלכותית.
ב-14 באוקטובר 2011 החליף את ליאם פוקס המתפטר כשר ההגנה.
בתפקידו הוביל תוכנית קיצוצים נרחבת שנועדה לסגור את הגירעון התקציבי במשרד, היה אחראי על ההתערבות במלחמת האזרחים הראשונה בלוב ב-2011 וסיפק 5,000 אנשי צבא לאבטחת לאולימפיאדת לונדון (2012).
באותה שנה השווה נישואים חד-מיניים לגילוי עריות והיה אחד מארבעת שרי הקבינט שנמנעו בהצבעה עליהם בנובמבר 2013; הוא התבטא כי הוא "מזועזע" מהמהירות בה הועבר הנושא.
ב-15 ביולי 2014 מונה למזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים; האמונד נחשב לאירוסקפטי והצהיר כי הוא תובע רפורמה משמעותית ביחסי בריטניה והאיחוד האירופאי, והיה מצביע בעד פרישה ממנו במשאל עם אם התנאים לא היו משתנים.
במהלך כהונתו הצהיר על סירובה של בריטניה להכיר בסיפוח חצי האי קרים לרוסיה, השתתף בשיחות על תוכנית הגרעין האיראנית.
במרץ 2015 חזר והצהיר כי בריטניה תישאר באיחוד האירופאי רק בהינתן שינויים משמעותיים.
בשנים 2019-2016 כיהן כשר אוצר בממשלה של תרזה מיי.
בספטמבר 2019 הצביע נגד החלטה לקידום הברקזיט של ממשלת בוריס ג'ונסון.
בספטמבר 2019 הוביל האמונד קבוצת מחוקקים שמרנים שהצביעו נגד ראש הממשלה ממפלגתם, בוריס ג'ונסון, וגרמו להפסדו בניסיונו להוציא את בריטניה מן האיחוד האירופי גם ללא הסכם.
כתוצאה מכך הרחיקה המפלגה את האמונד ושאר המחוקקים שהצביעו נגד עמדת ג'ונסון מייצוגה בפרלמנט, והם הפכו לחברי פרלמנט עצמאיים.
האמונד הודיע שלא יתמודד בבחירות שנקבעו לדצמבר 2019.
האמונד נשוי לסוזן קרוליין ויליאמס-ווקר מאז 1991 ואב לשתי בנות ובן.
פיליפ גלניסטר הוא שחקן אנגלי הידוע בעיקר מתפקידו כפקד בילוש ג'ין האנט בסדרה הבריטית "החיים על מאדים" וסדרת ההמשך "אפר לאפר".
גלניסטר נולד ברובע הארו שבלונדון וגדל ברובע האץ' אנד.
הוא בנו של במאי הטלוויזיה ג'ון גלניסטר ואחיו הוא השחקן רוברט גלניסטר.
הוא למד בבית הספר "בלקוול סקנדרי סקול", ובעידודה של גיסתו השחקנית אמנדה רדמן נרשם לבית הספר למשחק "Central School of Speech and Drama".
בתחילת שנות התשעים הופיע גלניסטר בסדרות טלוויזיה אחדות בהן "Heartbeat", "עדות אילמת" ו-"Dressing for Breakfast".
ב-1997 כיכב כשחקן אורח בסרט הטלוויזיה "Sharpe's Justice" בתפקיד מאט טרומן, אחיו למחצה של ריצ'רד שארפ (שון בין).
הוא גילם את ויליאם דובין במיני סדרה משנת 1998, בעיבוד לרומן "יריד ההבלים" מאת תאקרי.
בשנים 1998 ו-1999 השתתף גלניסטר בסדרה "רוג'ר רוג'ר" בתפקיד נהג מונית השואף להיות כוכב רוק.
משנת 2000 עד 2002 כיכב בשלוש העונות הראשונות של הסדרה "לדפוק שעון" בתפקיד בעל המפעל מק מקינטוש.
ב-2001 גם השתתף בסדרת סרטי הטלוויזיה "הורנבלואר - ימאי וג'נטלמן" בתפקיד התותחן הובס, יריבו של הוריישיו הורנבלואר.
ב-2003 שיחק גלניסטר בתפקיד הצלם המצלם תמונות עירום של הנשים ללוח השנה בסרט הקולנוע "נערות לוח השנה".
עוד ב-2003 השתתף במיני-סדרה "שם המשחק".
גלניסטר גילם ב-2004 את המפקד הגרמני, ברון היינריך פון ריינגרטן, במיני-סדרה "Island at War" שעסק בכיבוש הגרמני של איי התעלה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בדרמה של ה-BBC משנת 2007, "קרנפורד", שיחק גלניסטר בתפקיד מנהל האחוזה, מר קרטר, לצידן של ג'ודי דנץ' ופרנצ'סקה אניס.
עיקר פרסומו של גלניסטר בא לו מגילום דמותו של פקד בילוש ג'ין האנט בסדרה "החיים על מאדים", לצד ג'ון סים בתפקיד סם טיילר, שהועלתה בשנים 2006–2007, וסדרת ההמשך שלה "אפר לאפר" עם קילי הוז בתפקיד אלכס דרייק.
גלניסטר שהופיע כבר לצידו של סים ב"שם המשחק" וב"דופקים שעון" השתתף יחד איתו גם בסרט הפשע "Tuesday" ב-2008. גלניסטר התבדח ואמר שהשניים מחויבים על פי חוזה לעבוד יחד אחת לשנה.
ב-2011 כיכב גלניסטר ב-"Demons", סדרת הדרמה של ITV, בתפקיד צייד השדים רופרט גלווין.
הוא דיבר בסדרה במבטא אמריקאי וספג ביקורות שליליות.
אחרי שהסדרה בוטלה אמר גלניסטר שהוא הרגיש שהתפקיד לא מתאים לו.
עוד ב-2011 עבד גלניסטר שוב עם ג'ון סים במיני-סדרה "כלבים משוגעים" של Sky TV, על קבוצה של חברים ותיקים שאירועים בלתי צפויים קורים בחופשה משותפת שלהם במיורקה.
בעקבות הצלחת הסדרה, השתתף גלניסטר בעונה השנייה ב-2012.
גלניסטר שיחק בתפקיד קטן בסרטו של וודי אלן "כשתפגשי זר גבוה ומסתורי" ב-2010, ובתפקיד שרל פורסטייה בסרט הקולנוע "בל אמי" שנעשה על פי הרומן מאת גי דה מופסאן.
ב-2011 כיכב בסדרת המתח "Hidden" של BBC One, ובתפקיד קפטן סמולט בעיבוד טלוויזיוני ל"אי המטמון" ששודר בחג המולד 2011. ב-2012 השתתף במחזה "This House".
ב-2013 החל גלניסטר להופיע בסדרה הקומית "עושים בית ספר" בתפקיד המורה להתעמלות, טרוור גאן.
בסדרה של BBC One מככב דייוויד ואליאמס.
גלניסטר מופיע בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה "From There to Here" משנת 2014.
ב-2008 פרסם גלניסטר את הספר "Things Ain't What They Used to Be" על אודות תרבות שנות השבעים והשמונים של המאה העשרים.
בדצמבר 2022 עלתה הסדרה הישראלית "קרתגו" בה שיחק את קומנדר לורד ג'יימס דיווידסון, המפקד החדש של מחנה המעצר המבודד, מחנה קרתגו בסודאן אליו גורשו גולי אצ"ל ולח"י, נאצים ופשיסטים איטלקים.
מ-2006 הוא נשוי לשחקנית בת' גודארד, ולבני הזוג יש שני ילדים: מילי ושארלוט.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1995 I.D.
צ'ארלי 2003 נערות לוח השנה Calendar Girls לורנס 2005 ממלכת גן העדן Kingdom of Heaven סקווייר 2008 Tuesday ארפ 2010 כשתפגשי זר גבוה ומסתורי You Will Meet a Tall Dark Strange 2012 בל אמי Bel Ami שארל פורסטייה
פיליפ ג'קסון הוא שחקן אנגלי, המוכר מהופעותיו הרבות בטלוויזיה ובקולנוע, בעיקר מתפקידו כמפקח ג'אפ בסדרת הטלוויזיה "פוארו" ואב המנזר הוגו בסדרת הטלוויזיה "רובין משרווד" משנות השמונים של המאה העשרים.
הוא התחיל לשחק כשלמד דרמה וגרמנית באוניברסיטת בריסטול, ועבד בתיאטרון בלידס, ליברפול ולונדון.
בתיאטרון שיחק ב-1991 בתפקיד פוזו ב"מחכים לגודו" מאת סמואל בקט בתיאטרון קווינס שבווסט אנד, וב-2010 הופיע בתפקיד וילי לומן במחזה "מותו של סוכן" מאת ארתור מילר בתיאטרון וסט יורקשייר פלייהאוס בלידס.
ב-1998 היה מועמד לפרס גילדת שחקני המסך על תפקידו בסרט "קול קטן".
הוא השתתף בסדרות טלוויזיה רבות בהן אופרת הסבון "קורוניישן סטריט", הסדרה "רובין משרווד", "A Touch of Frost", "המלחמה של פויל", "רציחות במידסומר", "Heartbeat", "הממלכה הקטנה", "המיש מקבת", "Raised by Wolves" ובסדרה הקומית "בערוב ימי היין".
בקולנוע הופיע ג'קסון ב-1979 בסרט "Scum", בסרטו של פול מקרטני "Give My Regards to Broad Street", ובסרטים "התזמורת", "מייק באסט: מנהל את אנגליה", "Grow Your Own" וב"השבוע שלי עם מרילין".
ב-2007 כיכב בעיבוד הרדיופוני של ה-BBC לסיפור המסתורין מסדרת "פטרלה" מאת מייקל גילברט .
הוא כיכב בתפקיד אורח בגרסת אודיו של "דוקטור הו" בפרק "ולהאלה".
ב-2009 הופיע בסיטקום "Home Time" של ערוץ BBC 2 בתפקיד רוי, אביה של גיינור.
בעיבוד לרדיו של ה-BBC לספר "הקרב האחרון" גילם ג'קסון את ריסדה טרקאן.
הוא קרא בתוכנית הרדיו "ספר לפני השינה" את הספרים "מסעות גוליבר" ואת "Three Stations" מאת מרטין קרוז סמית'.
ב-2011 כיכב ג'קסון בתפקיד רון בסדרת הדרמה קומית של ה-BBC "שוגרטאון" לצדם של כוכבת הסדרה "משפחת רויאל" סו ג'ונסטון ושל השחקן טום אליס.
עוד השתתף ג'קסון בווידאו קליפ של השיר "Take on Me" של להקת א-הא.
ב-2012 שיחק בתפקיד המאבטח של מרילין בסרט הקולנוע "השבוע שלי עם מרילין".
ג'קסון נשוי לשחקנית סאלי בקסטר ולהם שני ילדים, ג'ורג' ואיימי.
פיליפ איוואנוביץ' גוליקוב (; 16 ביולי 1900 - 29 ביולי 1980) היה מפקד בכיר בצבא האדום אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם השנייה והגיע לדרגת מרשל ברית המועצות.
גוליקוב נולד ב-16 ביולי 1900 בכפר קטן במחוז פרם (כיום הכפר נמצא בתחומי מחוז קורגן), שהשתייך אז לאימפריה הרוסית, כבנם הבכור של ואשה ואיוואן גוליקוב.
אביו היה חובש צבאי בחיל המצב בטובולסק.
ב-13 באפריל 1918 הצטרפו הוא ואביו למפלגה הבולשביקית, וב-30 במאי של אותה שנה, פיליפ התגייס לצבא האדום.
בינואר 1938 הוא התמנה כחבר במועצה הצבאית של המחוז הצבאי בלארוס, והועלה לדרגת גנרל מאיור.
בנובמבר 1938 מונה למפקד הקבוצה המבצעית ויניציה, וב-19 באוגוסט 1939 הוא מונה למפקד הארמייה ה-6. בספטמבר של אותה שנה פיקד על הארמייה במהלך המערכה בפולין.
ב-4 ביוני 1940 הועלה לדרגת גנרל לייטננט.
ב-11 ביולי של אותה שנה מונה לראש אגף המודיעין במטכ"ל, וב-26 ביולי מונה לסגן הרמטכ"ל.
עם פרוץ מבצע ברברוסה - פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות, היה גוליקוב סגן הרמטכ"ל, ונותר בתפקיד זה בחודשים הראשונים של המערכה.
במסגרת תפקידו, מונה במקביל לראש המשלחת הסובייטית שנשלחה לוושינגטון ולונדון למשא ומתן עם מנהיגי מעצמות המערב על אספקה צבאית לברית המועצות.
באוקטובר 1941 הועבר מהתפקיד ומונה למפקד ארמיית המילואים ה-10, אשר כבר ב-25 באוקטובר שונה שמה לארמייה ה-10 אשר הייתה חלק מהחזית המערבית.
הוא הועבר מתפקידו ב-1 בפברואר 1942, וב-11 בפברואר מונה למפקד ארמיית ההלם ה-4 אשר הייתה חלק מחזית קלינין.
ב-2 באפריל 1942 מונה למפקד חזית בריאנסק, והחזיק בתפקיד עד 9 ביולי של אותה שנה עת מונה למפקד חזית וורונז'.
הוא פיקד על החזית ברגע הקריטי של מבצע וורונז'-וורושילובגרד ואיבד את השליטה על כוחותיו כך שהגרמנים הצליחו לפרוץ את הקווים והחזית שתחת פיקודו ספגה אבדות כבדות.
ב-14 ביולי הוא הועבר מתפקידו כמפקד החזית.
בראשית אוגוסט 1942 הוא מונה למפקד ארמיית המשמר הראשונה אשר הייתה חלק מחזית סטלינגרד.
במחצית הראשונה של ספטמבר השתתפה הארמייה שתחת פיקודו במתקפה כושלת על אגפה הצפוני של הארמייה הגרמנית השישית במסגרת קרב סטלינגרד.
לאחר מכן הוא שימש כסגן מפקד החזית הצפון-מערבית ולאחר מכן סגן מפקד חזית סטלינגרד.
ב-22 באוקטובר 1942 הוא מונה שוב למפקד חזית וורונז', ופיקד עליה במהלך מבצע אוסטרוגוזסק-רוסוסה אשר במהלכו הנחיל תבוסה מוחצת לכוחותיהן של ממלכת הונגריה ואיטליה הפשיסטית.
עוד במהלך המבצע, ב-19 בינואר 1943, הועלה לדרגת גנרל-פולקובניק.
לאחר מכן השתתף במבצע וורונז'-קסטורניק ובקרב חרקוב השלישי.
במהלך קרב זה, הצליחו חייליו לשחרר את חרקוב, אולם לאחר מכן באה מתקפת נגד חזקה שמוטטה את חוד החנית של חזית וורונז', וגרמה לגוליקוב לאבד שליטה על אנשיו ולצבא האדום להפסיד בקרב.
ב-28 במרץ הוא הועבר מתפקידו, ונשלח למוסקבה למלא תפקידי מטה.
מהדחתו עד 3 בספטמבר 1950, היה גוליקוב ראש אגף כוח האדם.
במקביל, מאוקטובר 1945 עד מרץ 1946 הוא היה מיופה כוח של הסובנארקום לדון בהשבת אזרחים שנעקרו מארצותיהם בגלל המלחמה.
לאחר מכן שימש כמפקד הארמייה הממוכנת המיוחדת עד 17 בינואר 1956. לאחר מכן שימש כמפקד האקדמיה של חיל השריון עד אפריל 1958, עת מונה לראש המנהל הפוליטי של הצבא האדום.
ב-1959 הועלה לדרגת גנרל ארמייה, וב-1961 הועלה לדרגת מרשל ברית המועצות.
הוא נפטר ב-29 ביולי 1980 בגיל 80, ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
ב-15 במאי 1920 נישא לזינאידה אפנסיבנה.
היא ילדה לו 6 ילדים, אשר 3 מתוכם הגיעו לבגרות.
שני הבנים של פיליפ גוליקוב בחרו בקריירה צבאית, כמו אביהם.
במהלך השירות אחד הגיע לדרגת גנרל-לייטננט והשני לדרגת פולקובניק
פיליפ "פיל" סקוט דייווידסון הוא קצין בדימוס בדרגת אדמירל בצי ארצות הברית, בתפקידו האחרון כיהן כמפקד פיקוד האינדו-פסיפי של ארצות הברית.
קודם לכן פיקד על פיקוד כוחות הצי.
דייווידסון גדל בסנט לואיס שבמיזורי אליה עברו הוריו בנעוריו, למד בתיכון פרקווי ווסט והיה חבר בנבחרת השחייה של בית הספר.
סיים ב-1982 את לימודיו באקדמיה הימית של ארצות הברית והצטרף לצי.
פיקד על פריגטת הטילים המונחים "USS Taylor", ועל סיירת הטילים המונחים "USS Gettysburg" (אוקטובר 2005 – יוני 2007).
ב-2010 מונה למפקד קבוצת התקיפה 8 של הצי כמפקד נושאת המטוסים "דווייט אייזנהאואר" שנשלחה למשימות בים הערבי לתמיכה בכוחות האמריקאים במלחמת אפגניסטן
ב-2013 מונה למפקד הצי השישי של ארצות הברית ובמקביל שירת גם כמפקד כוחות הצי של נאט"ו וכסגן מפקד פיקוד כוחות הצי באירופה ובאפריקה.
בסוף שנה במקומו מונה ג'יימס פוגו.
בדצמבר 2014 מונה למפקד פיקוד כוחות הצי (הצי האטלנטי) המהווה את הכוח הימי של פיקוד צפון של ארצות הברית ושירת בתפקיד עד מאי 2018. ב-30 במאי 2018 מונה למפקד פיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית שעם כניסתו לתפקיד שונה שמו לפיקוד האינדו-פסיפי.
הוא כיהן בתפקיד עד אפריל 2021.
מאוקטובר 2018 ועד פרישתו נשא דייווידסון בתואר "Old salt" כקצין הימי בעל הוותק הרב ביותר בצי.
במהלך שירותו עוטר במדליית השירות המצוין של הצי, מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה ושש פעמים באות לגיון ההצטיינות.
דייווידסון בעל תואר ראשון בפיזיקה, סיים בהצטיינות תואר שני בלימודי ביטחון לאומי ואסטרטגיה צבאית ממכללת המלחמה של הצי.
פיליפ גרדנר האו השלישי (נולד ב-1962) הוא קצין בדימוס בדרגת תת-אדמירל בצי ארצות הברית.
שירת כנשיא מכללת המלחמה של הצי וכמנהל הפעולות הצבאיות בארגון ה-CIA.
האו נולד וגדל בג'קסונוויל שבפלורידה.