tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זמן קצר לאחר עגינתה עלו על סיפונה שלושה אנשים ומסרו את עצמם לידי אדוארדס: ג'וזף קולמן, הנשק של ה"באונטי", פיטר הייווד ופרח הקצונה ג'ורג' סטיוארט.
בעקבות זאת שלח אדוארדס חוליות חיפוש כדי לאתר את שאר אנשי הצוות.
למחרת הופיע מרצונו המלח הכשיר ריצ'רד סקינר.
שלושה אחרים – אנשי צוות לשעבר מה"באונטי" – נמלטו אל ההרים, אך נתפסו ב-29 במרץ הובאו אל האונייה.
איש צוות נוסף, מייקל ברן – עיוור למחצה ונגן הכינור של "באונטי" – כבר נמצא אותה עת על סיפונה של "פנדורה".
לא ידוע אם נלכד בידי המלחים או הסגיר את עצמו.
במהלך השבוע וחצי הבאים נמשכו החיפושים.
בשבת הובאו אל האונייה שניים נוספים: הנרי הילברנט ותומס מקינטוש.
ביום המחרת נתפסו האחרונים מבין המורדים שנותרו – תומאס בורקט, ג'ון מילוורד, ג'ון סאמנר וויליאם מאספרט.
כל ארבעה-עשר האנשים נכלאו בתא מאולתר שנבנה על סיפון האחרה של "פנדורה", שמידותיו היו 11 על 18 רגל.
אנשי הצוות כינו אותו בלעג "תיבת פנדורה" (Pandora's Box).
ב-8 במאי 1791 עזבה "פנדורה" את טהיטי ויצאה להפלגה שנמשכה שלושה חודשים, במהלכה סרקה את איי דרום-מערב האוקיינוס השקט בחיפוש אחר ה"באונטי" ושאר המורדים – אך לשווא.
במהלך מסע זה איבדה האונייה שתי סירות ו-14 מאנשי צוותה.
"פנדורה" פקדה את טוקלאו, סמואה, טונגה ורוטומה, ובמהלך המסע חלפה גם על פני האי ואניקורו, שאדוארדס העניק לו את השם Pitt's Island.
הם לא ירדו לחוף כדי לתור את האי או לבדוק אם מצויים בו אנשים.
אילו עשו זאת, היו עשויים לגלות מוקדם בהרבה מה עלה בגורלה של משלחת הגלאי הצרפתי ז'אן-פרנסואה לה פרוז שעקבותיה נעלמו בשנת 1788. ממקורות מאוחרים יותר עולה, כי חלק מאנשי צוותו של לה פרוז ניצלו מן הסערה שהטביעה את האוניות "אסטרולב" ו"בוסול" על השוניות ואניקורו.
ב-29 באוגוסט 1791, בדרכה מערבה לעבר מצר טורס, עלתה הפריגטה על שונית בשונית המחסום הגדולה.
למחרת בבוקר טבעה האונייה, ואִתה נספו 31 מאנשי הצוות וארבעה מהמורדים שהיו כלואים בה.
יתר אנשי הצוות – 89 במספר – וכן עשרה אסירים, שבעה מהם שוחררו ממאסרם עם תחילת טביעת האונייה, הצליחו להימלט אל מפרץ חולי קטן שבסמוך; לאחר שני לילות שעשו באי, יצאו כולם לים בארבע סירות פתוחות, והחלו בהפלגה רצופת תלאות דרך ים אראפורה לעבר טימור.
ב-16 בספטמבר 1791 הגיעו אל קופנג, נמל הולנדי בטימור.
עם זאת, שישה-עשר נוספים מתו לאחר שניצלו מטביעת האונייה, ורבים אחרים חלו בעת שהותם בבטאוויה (ג'קרטה של ימינו).
בסופו של דבר, מתוך 134 האנשים שיצאו למסע ב"פנדורה", שבו לאנגליה רק 78.
קפטן אדוארדס וקציניו זוכו במשפט צבאי מאחריות לאובדן האונייה "פנדורה".
הרשויות הקולוניאליות בניו סאות' ויילס לא נקטו כל פעולה לשם חילוץ חפצים מטרופת האונייה.
עשרת האסירים שניצלו מהטביעה הועמדו גם הם לדין.
בתי הדין הצבאיים בחנו את המקרים בנפרד, וקבעו כי ארבעה מהם חפים מאשמת מרד.
מתוך ששת הנותרים שנמצאו אשמים, רק שלושה – ג'ון מילוורד, תומאס בורקיט ותומאס אליסון – הוצאו להורג בתלייה.
פיטר הייווד וג'יימס מוריסון קיבלו חנינה מלכותית, בעוד שויליאם מאספרט זוכה מטעמי פרוצדורה.
צאצאי תשעת המורדים שלא נתגלו על ידי "פנדורה" חיים עד היום באי פיטקרן – המקום שבחר בו פלצ'ר כריסטיאן כמקלט בינואר 1790. שם, שבועות ספורים לאחר הגעתם, שרפו והטביעו את ה"באונטי".
מחבואם נחשף רק ב-1808, כאשר אונייתלציד כלבי הים "טופז" מניו אינגלנד, בפיקוד קפטן מייו פולג'ר, נתקלה באקראי באי הזעיר, שלא היה מסומן במפות.
כבר אז, כל המורדים מלבד ג'ון אדמס – או בשמו האחר אלכסנדר סמית – לא שרדו; רובם מתו בנסיבות אלימות.
אוניית הוד־מלכותו "סייאן" הייתה אוניית מפרשים מלחמתית מדרגה שישית (22 תותחים) של הצי המלכותי הבריטי.
היא הושקה ב-1806 בשם "קולומביין" (Columbine), אך ב-6 בדצמבר אותה שנה הוחלף שמה ל"סייאן".
לאונייה הייתה קריירה רבת השגים בצי המלכותי, וב-1847 נתכבדה בצירוף שתי סיכות הנושאות את שמה והקרבות בהם השתתפה ב-1809 וב-1814 למדליית השירות הימי הכללי (Naval General Service Medal).
ב-20 בפברואר 1815, במהלך סיור יחד עם אה"מ "לבנט" ליד מדיירה, נתקלו השתיים בפריגטה האמריקנית "קונסטיטושן".
בקרב שנתלקח הכניעה "קונסטיטושן" בעלת עוצמת האש העדיפה את שתי האוניות ושבתה אותן.
"סייאן" צורפה לצי האמריקני באותו שם, עסקה בין היתר במשימות שיטור להדברת הסחר בעבדים, וב-1836 הוצאה מן השירות ונגרטה.
אוניית הוד־מלכותו "פְרוֹלִיק" הייתה אוניית מפרשים מלחמתית מסוג בריג-סלופ (18 תותחים) של הצי המלכותי הבריטי.
היא נבנתה על ידי בּוּל מברידפורט, והושקה ב-9 בפברואר 1806. ב-8 באוקטובר 1812 הוכנעה לאחר קרב עז על ידי הסלופ האמריקני "ווספ".
"פרוליק" נלקחה שלל, אך עוד באותו יום חילצו אותה הבריטים משבייה ולכדו את "ווספ".
היא הוצאה מן השירות ונגרטה ב-1813.
אה"מ פירלס , בתרגום לעברית: "עשויה לבלי חת".
סימול הצי היה L10) הייתה אוניית לוחמה אמפיבית בעלת מבדוק נחיתה (Landing Platform/Dock, LPD), ששירתה בצי המלכותי הבריטי בין השנים 1965–2002. האונייה הייתה אחת משתי אוניות מסדרת פירלס (Fearless), והיא האונייה השביעית (והאחרונה, לעת עתה) בצי הבריטי שנשאה את השם "פירלס".
"פירלס" הייתה אוניית נחיתה, שחלקה האחורי נבנה כמבדוק צף.
מטרתה הייתה להוביל כוחות לנחיתה אמפיבית, ולהנחית אותם בחוף המיועד באמצעות מסוקים או נחתות שאותן נשאה.
בעת נחיתה הייתה האונייה יכולה להשקיע עצמה ולהציף את מבדוק הנחיתה, וכך היו נחתות יכולות להתקרב עד קצה סיפון הרכב, להעמיס כלי רכב ולצאת ישירות אל המים.
"פירלס" נשאה כוח של כ-400 נחתים, שהיו יכולים לאייש את ארבע הנחתות שהובלו במעגנה, ועוד ארבע נחתות קטנות יותר שנישאו על מנופי האונייה.
בנוסף כלל צוות המשימה חוליית חוף, שעבורה נשאה "פירלס" ג'יפ לנדרובר, משאית 4 טון, שני טרקטורים וטנק חילוץ.
מעבר לנשיאת הכוח התוקף הייתה "פירלס" מצוידת באמצעי קשר ושליטה, כדי לאפשר לחבורת הפיקוד של הכוח הנוחת לפעול מסיפונה.
"פירלס" הייתה מעדנת התובלה האמפיבית הראשונה שנבנתה עבור הצי המלכותי הבריטי.
האונייה נבנתה בבלפסט, הושקה ב-1963 ונכנסה לשירות, לאחר השלמת הבנייה וניסויי ים, ב-1965. היא הייתה אונייה הראשונה בסדרת "פירלס", ואחריה נבנתה אוניית האחות אה"מ אינטרפיד.
משימתה הראשונה של האונייה הייתה לשמש כמפקדת הכוח הבריטי שפעל בעדן כנגד ההתקוממות האנטי-בריטית שם ב-1967. המשימה הסתיימה עם נסיגת הכוחות הבריטיים מן האזור.
ב-1968 הייתה האונייה מקום המפגש בין ראש ממשלת בריטניה, הרולד וילסון, ומנהיג רודזיה, איאן סמית'.
השיחות ביניהם היו גורליות באשר לעתידה של רודזיה, לאחר שסמית' הכריז חד-צדדית על עצמאותה של המדינה ובריטניה עמדה על סיום שליטת המיעוט הלבן.
ב-1972 השתתפה "פירלס" במבצע "מוטורמן", בצפון אירלנד, בו השתלט צבא בריטניה מחדש על אזורים בבלפסט ובערים גדולות אחרות שנתפסו על ידי הרפובליקנים האירים.
ב-1977 הייתה האונייה זירת הצילום לחלק מן הסצנות בסרט "המרגלת שאהבה אותי", בסדרת ג'יימס בונד.
"פירלס" הייתה חלק מכוח המשימה הבריטי שנשלח לאיי פוקלנד עם תחילת מלחמת פוקלנד.
האונייה הייתה אוניית הדגל של מפקד כוח הנחיתה ומפקד חטיבת הקומנדו 3, והשתתפה בהנחתת החטיבה במפרץ סאן קרלוס.
ב-1985 הוצאה האונייה משירות למשך 3 שנים.
לאחר תקופה זו עברה האונייה שיפוץ נרחב שנמשך שנתיים, והוחזרה לשירות ב-1991. במהלך השיפוץ הוחלפו תותחיה של האונייה במערכות הגנה פלנקס ובתותחי נ"מ 20 מ"מ חדישים.
לאחר חזרתה לשירות, ועד 1995, הייתה האונייה חלק ממערך הכשרת הקצינים בצי הבריטי.
האונייה הייתה אמורה לצאת למבצע במפרץ הפרסי, אך משימה זו הועברה לאונייה חדישה יותר, אוניית הסער האמפיבית אה"מ אושן.
בשנותיה האחרונות השתתפה "פירלס" בתרגילים אמפיביים שונים.
"פירלס" הוצאה משירות ב-2002, והועברה לפיירהאם קריק בהמפשייר בהמתנה לפירוק, לצד אחותה, אה"מ אינטרפיד.
הצי הבריטי הזמין אוניות סער אמפיביות חדשות שתמלאנה את מקומן של "פירלס" ו"אינטרפיד", והראשונה שבהן, אה"מ אלביון, נכנסה לשירות ב-2003. ב-17 בדצמבר 2007 נגררה "פירלס" לגנט, בבלגיה, לצורך פירוק.
אוניית הוד-מלכותו "סנדוויץ'" הייתה אוניית קו מדרגה שנייה, נושאת 90 תותחים, של הצי המלכותי הבריטי.
היא הושקה ב-14 באפריל 1759 במספנת הצי המלכותי בצ'טם.
"סנדוויץ' השתתפה בקרב כף סנט וינסנט, בו שימשה כאוניית הדגל של אדמירל רודני.
היא הוסבה ב-1780 לסוללת תותחים צפה, ומ-1790 שימשה כגווה בנמל.
ב-1797, במהלך מרד המלחים בנור בו נטלו חלק 28 אוניות, הייתה "סנדוויץ' "אוניית הדגל" של ריצ'רד פארקר.
לימים ניתלו מסקריות האונייה 29 ממנהיגי המרד ובהם פארקר עצמו.
בציור מאת הצייר הצרפתי אוגוסט מייר, המנציח את קרב טרפלגר, נראית אה"מ "סנדוויץ'" יורה מתותחיה אל אוניית הדגל הצרפתית "ביסנטור" (האונייה שכל תרניה התמוטטו, משמאל למרכז הציור).
תוך כדי כך נאבקת האונייה הצרפתית גם עם אה"מ "ויקטורי" (מאחוריה) ואה"מ "טמרר" (בצד השמאלי של הציור).
האמת היא, כי אה"מ "סנדוויץ' לא לחמה כלל בקרב טרפלגר, והימצאותה בציור היא פרי טעות של הצייר.
אה"מ פרינס אוף ויילס הייתה אוניית קו מן הדרג הראשון בעלת 121 תותחים, מונעת במדחף, שהייתה בשירות הצי המלכותי הבריטי.
האונייה הייתה אחת משש אוניות מאותה סדרה, והושקה ב-25 בינואר 1860. ב-1869 הוחלף שמה, והאונייה נקראה מחדש אה"מ בריטניה.
תחת שמה החדש עגנה האונייה בדרטמות', שם שימשה כאוניית אימון לקדטים עד 1905.
אוניית הקו פרינס אוף ויילס תוכננה תחילה כאוניית קו מן הדרג הראשון, הנושאת 120 תותחים, בעלת תפוסה של 3,186 טון.
עבודות בניית האונייה החלו בפורטסמות' ב-10 ביוני 1848, אם כי ההזמנה הרשמית נמסרה רק כשלושה שבועות לאחר מכן, ב-29 ביוני, והאישור הסופי לתכנון ניתן רק ב-28 ביולי באותה שנה.
ב-1849 החל הצי המלכותי הבריטי להכניס לשירות אוניות קו מונעות במדחף.
באותה שנה הוזמנה האונייה אה"מ אגממנון, שהייתה בעלת מערך תרונה מלא ומנוע קיטור.
נראה שבניית "פרינס אוף ויילס" הושהתה, שכן אוניות שהוחל בבנייתן אחריה הושלמו לפניה.
שמונה שנים לאחר תחילת בנייתה שונתה ההזמנה הרשמית של הצי, והאונייה תוכננה מחדש כאוניית קו מונעת במדחף, בעלת 121 תותחים.
מנוע הקיטור שהותאם לאונייה היה בעל שני צילינדרים וייצר כ-800 כוחות סוס.
האונייה הושקה ב-25 בינואר 1860, והחלה בהפלגות ניסיון במפרץ סטוקס במצר סולנט, בין פורטסמות' להאי וייט ב-31 באוקטובר 1860. הפלגות הניסיון הראשונות נעשו ללא תרנים, ובהן הגיעה האונייה למהירות ממוצעת של כ-12.5 קשר (יותר מ-23 קמ"ש).
הסבתה של "פרינס אוף ויילס" להנעה בקיטור הייתה חלק ממרוץ חימוש שהתנהל בין בריטניה לצרפת.
האונייה הושלמה לקראת סופו של השלב הראשון בתחרות זו, שלב שבו היו האוניות לא משוריינות, ובשלב זה היה מספר אוניות קו המונעות בקיטור בשירות הצי הבריטי גדול מהמספר שהיה דרוש לצי בעתות שלום.
ב-1861 השיקה בריטניה את אה"מ ווריור, האונייה מחופת השריון הראשונה, אוניית קו שהייתה מוגנת כולה בשריון מברזל מחושל.
"ווריור" סימנה מהפכה בבניית אוניות מלחמה, והצי הבריטי הפסיק להזמין אוניות לא משוריינות והתמקד בתכנון החדש.
עם זאת, עד אמצע שנות ה-60 של המאה ה-19 עדיין היה ערך באוניות הקו הלא משוריינות, וכמה מהן (שבנייתן החלה עוד לפני כן) הוכנסו לשירות במהלך שנים אלה.
ב-1867 פורקו מנועי הקיטור מהאונייה והועברו לאונייה מחופת השריון ריפאלס.
ב-1869 הוחלף שמה של "פרינס אוף ויילס", והיא נקראה מחדש בריטניה.
האונייה הועברה לדרטמות' ושם החליפה אונייה קודמת באותו שם.
האונייה עוגנה במקום, תרניה הוסרו למעט התורן הקדמי, והיא מילאה את תפקידה של האונייה הקודמת, כאוניית אימון לקדטים.
בספטמבר 1905 נפתח על היבשה בדרטמות' הקולג' המלכותי הימי בריטניה שהחליף את בסיס האימונים על האונייה.
בדצמבר 1904 הושקה אוניית מערכה חדשה בשם בריטניה, ואוניית העץ הישנה הוצאה רשמית משירות בספטמבר 1909. ב-23 בספטמבר 1914 נמכרה האונייה לפירוק וביולי 1916 החל הפירוק עצמו.
אה"מ קווין אליזבת היא נושאת מטוסים, האונייה הראשונה בסדרת קווין אליזבת (השנייה היא אה"מ פרינס אוף ויילס (R09ׂ)) ואוניית הדגל של הצי המלכותי הבריטי.
החל מחודש דצמבר 2024, מפקדת עליה קפטן קלייר תומפסון.
האונייה הוזמנה לצד אחותה אה"מ פרינס אוף ויילס במאי 2008 כסדרת נושאות מטוסים מחליפה לנושאות המטוסים מסדרת אינווינסיבל.
האונייה קרויה על שם הדרדנוט אה"מ קווין אליזבת (שירתה 1913–1948), שבעצמה נקראה על שם אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה.
נושאת המטוסים אה"מ קווין אליזבת הושקה ביולי 2014 ונכנסה לתקופת מבחן בצי המלכותי בדצמבר 2017, במהלך 2020 היא הוכנסה לשירות פעיל ובין בינואר 2021 לדצמבר 2024 שימשה כאניית הדגל של הצי (עת הוחלפה באחותה אה"מ פרינס וף ויילס).
הקווין אליזבת היא אניית הפיקוד של קבוצת התקיפה נושאת המטוסים (CSG) הכוללת באופן טיפוסי כעשרה כלי שיט וכ-32 כלי טיס שונים.
טייסת 617 היא טייסת תקיפה של זרוע האוויר של הצי המלכותי המפעילה מטוסי F-35 לייטנינג II ומשמשת ככוח התקיפה העיקרי של אה"מ קווין אליזבת.
נושאת המטוסים אה"מ קווין אליזבת פותחה לשימוש כלי טיס בהמראה ונחיתה אנכית או קצרת-מסלול (S/VSTOL) בלבד, היא אינה כוללת על סיפונה ציוד לאפשר המראה ונחיתה רגילה כגון כבלי עצירה ומעוט.
בעוד שנושאות מטוסים רבות כוללות מגדל שליטה בודד המתנשא מהסיפון (נקרא גם "אי") הכולל את מגדל הפיקוח והגשר במבנה אחד, המלכה אליזבת כוללת שני איים כאשר הקדמי משמש כגשר האונייה והאחורי כמגדל פיקוח.
משום שהאונייה תומכת בכלי טיס בהמראה ונחיתה קצרת-מסלול (או אנכית), מסלול הנחיתה וההמראה כולל רמפה מוגבהת בקדמת הסיפון לסיוע בהמראת מטוסי ה-F-35 לייטנינג II, הידועה בכינוי "מקפצת סקי".
הקווין אליזבת מיועדת לשמש כציר המרכזי של יכולות התקיפה ארוכות הטווח של הצי המלכותי ומתוך כך, לצד יכולות נשיאת כלי הטיס של האונייה, היא יכולה לשאת גם כוח של כ-250 לוחמי חיל הנחתים המלכותי שמסוגלים להמריא ממנה על גבי דגמי מסוקי התובלה השונים (כגון הצ'ינוק) לכל גזרה מבצעית ברחבי העולם.
סך הכל כוללת האונייה 1,600 מיטות לצוות האונייה, צוותי האוויר וכוחות הנחתים, המחולקים ל-470 תאים.
ביולי 2021 עברה הקווין אליזבת את טבילת האש הראשונה שלה, כחלק ממבצע נחישות טבועה כשמטוסי טייסת 617 של חיל האוויר המלכותי וטייסת 211 של חיל הנחתים של ארצות הברית המריאו מסיפונה לתקיפת מטרות של ארגון המדינה האסלאמית בסוריה ועיראק.
אה"מ קאנופוס הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי הבריטי והספינה המובילה של סדרת קאנופוס.
קאנופוס ואחיותיה שנועדו לשירות באסיה, היו קטנות ומהירות יותר מאשר אוניות המערכה מסדרת מג'סטיק, אך שמרו על אותה סוללה של ארבעה תותחי .
השדרית של קאנופוס הונחה בינואר 1897, היא הושקה באוקטובר אותה שנה, והוכנסה לצי בדצמבר 1899.
קאנופוס שירתה בצי הים התיכון מכניסתה לשירות עד 1903, אז הוצאה משירות לצורך שיפוץ.
ב-1905 היא נשלחה למזרח אסיה, אך חידוש הברית האנגלו-יפנית באותה שנה ייתרה את נוכחותה במימי אסיה.
במקום זאת היא חזרה לבריטניה ושירתה בכמה פיקודי צי במימי בריטניה, כולל הצי האטלנטי, צי התעלה ולבסוף צי הבית.
פריסה קצרה נוספת לים התיכון הגיעה לאחר מכן בשנים 1908–1909. עם שובה לבריטניה, היא הוכנסה לעתודה.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 היא גויסה לשירות בתחנת אמריקה הדרומית, שם סיירה אחר פושטות אוניות סוחר גרמניות.
היא הייתה מעורבת בחיפוש אחר שייטת מזרח אסיה הגרמנית של ויצה-אדמירל מקסימיליאן פון שפה.
איטית מדי מכדי לעקוב אחרי סיירותיו של אדמירל סר כריסטופר קראדוק, היא החמיצה את קרב קורונל בנובמבר 1914, שם הובס קראדוק.
בעודה עוגנת בפורט סטנלי כסוללת הגנה, היא ירתה את היריות הראשונות של קרב פוקלנד בדצמבר, מה שהוביל את שפה לזנוח את ההתקפה לפני שנרדף והושמד על ידי סיירות המערכה של אדמירל דובטון סטורדי.
קאנופוס הועברה לים התיכון בתחילת 1915 עבור מערכת הדרדנלים.
היא השתתפה בהתקפות גדולות על ביצורי החוף העות'מאניים שהגנו על הדרדנלים במרץ 1915, אך הצי הבריטי והצרפתי לא הוכיחו את יכולתם לכבוש את המצרים.
לאחר שהסתיימה מערכת גליפולי עם נסיגת כוחות מדינות ההסכמה בינואר 1916, קאנופוס סיירה במזרח הים התיכון, אך לא השתתפה בשום פעולה נוספת.
היא הוצאה משירות באפריל 1916 והוסבה לאוניית מגורים בתחילת 1918. האונייה נגרטה ב-1920.
קאנופוס וחמש האחיות שלה תוכננו לשירות במזרח אסיה, שם המעצמה העולה החדשה יפן החלה לבנות צי רב עוצמה, אם כי תפקיד זה התייתר במהירות על ידי הברית האנגלו-יפנית של 1902. הספינות תוכננו להיות קטנות יותר, קלות יותר ומהירות יותר מקודמותיהן, אוניות המערכה מסדרת מג'סטיק.
קאנופוס הייתה באורך כולל של , רוחב של ושוקע של .
הדחק האונייה היה בדרך כלל ועד בתפוסה מלאה.
לקאנופוס הייתה סוללה ראשית של ארבעה תותחי / 35 קליבר המורכבים בצריחי תותחים מקדימה ומאחור; תותחים אלו היו מותקנים בברבטות עגולות שאפשרו טעינה מסביב, אם כי בגובה קבוע.
האוניות גם הרכיבו סוללה משנית של 12 תותחי / 40 קליבר המורכבים בקזמטים, בנוסף לעשרה תותחי 12 פאונד ושישה תותחי 3 פאונד להגנה מפני סירות טורפדו.
כדי לחסוך במשקל, קאנופוס נשאה פחות שריון מאשר בסדרת מג'סטיק - בחגורת השריון לעומת - למרות שהשינוי משריון הארווי במג'סטיק לשריון קרופ בקאנופוס פירושו שהאובדן בהגנה לא היה גדול כפי שהיה יכול להיות, לשריון קרופ היה ערך הגנה גדול יותר במשקל נתון מאשר המקבילה שלו להארווי.
השדרית של קאנופוס הונחה במספנת פורטסמות' ב-4 בינואר 1897. הספינה הושקה ב-12 באוקטובר 1897, והושלמה ב-5 בדצמבר 1899. היא נקראה על שם העיר העתיקה קאנופוס, מצרים, שבה התרחש קרב הנילוס.
קאנופוס נכנסה לשירות תחת הקפטן וילמוט פוקס בפורטסמות' ב-5 בדצמבר 1899 והצטרפה לשירות בצי הים התיכון.
קפטן הארי סיוול ניבלט מונה למפקדה בנובמבר 1900, והיא עברה שיפוץ במלטה מדצמבר 1900 עד יוני 1901. במאי 1902 היא ביקרה בפלרמו כדי להשתתף בחגיגות בקשר לפתיחת תערוכה חקלאית של המלך ויטוריו אמנואלה השלישי, ובחודש שלאחר מכן היא ביקרה בלרנקה.
קאנופוס חזרה לשירות מלא ב-9 במאי 1905 והחליפה את אוניית המערכה אה"מ סנטוריון בתחנת סין.
היא הגיעה לקולומבו, ציילון במהלך מסעה, כאשר הממלכה המאוחדת ויפן אשררו הסכם ברית.
המשמעות של הברית הייתה שלבריטניה תהיה נוכחות מופחתת בתחנת סין ולא נדרשו שם עוד אוניות מערכה, ולכן קאנופוס הוחזרה מקולומבו ביוני 1905 ובכך הייתה אוניית המערכה היחידה מסדרת קאנופוס שלא שירתה בתחנת סין.
עם שובה לבריטניה, קאנופוס החלה שירות בצי האטלנטי ב-22 ביולי 1905. בינואר 1906 היא עברה לצי התעלה ובהמשך אותה שנה הותקן עליה מנהל בקרת אש.
ב-10 במרץ 1907, היא עברה לפלגת פורטסמות' של צי הבית בפורטסמות', שם צומצמה לצוות שלדי במאי 1907 ועברה שיפוץ בין נובמבר 1907 לאפריל 1908. השיפוץ שלה הושלם ב-28 באפריל 1908 וקאנופוס הוחזרה לשירות בצי הים התיכון.
בדצמבר 1909, היא נכנסה לשירות בפלגה הרביעית, צי הבית, ועברה שיפוץ במספנת צ'טם מיולי 1911 עד אפריל 1912 במהלך שירות זה.
במאי 1912 היא יצאה לעתודה בנור כדי לשמש כספינת האם של הפלגה הרביעית, צי הבית.
בשנים 1913 ו-1914 היא הוצבה במעגן פמברוק בוויילס כחלק מהצי השלישי.
ספינות הצי ה-3, אף שהיו ברשימה הפעילה, היו למעשה בעתודה, שכן היו להן צוותים שלדיים קטנים שיושלמו רק במקרה של מלחמה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, קאנופוס חזרה לשירות פעיל ב-7 באוגוסט 1914, לשירות בשייטת אוניות המערכה השמינית בצי התעלה, בפיקודו של קפטן הית'קואט גרנט.
ב-21 באוגוסט 1914 היא נשלחה לפעול מתחנת כף ורדה - האיים הקנריים כדי לתמוך בשייטת הסיירות שם.
בתחילת ספטמבר אוניית האחות שלה אה"מ אלביון החליפה אותה וקאנופוס הועברה לתחנת אמריקה הדרומית כדי להפוך שם לספינת שמירה ולספק תמיכה לשייטת הסיירות של אדמירל משנה כריסטופר קראדוק.
במהלך הדרך, קאנופוס כמעט נתקלה בסיירת הקלה הגרמנית קרלסרוהה מול ברזיל, אבל הספינה הגרמנית יירטה אותות רדיו בריטיים לפני שקאנופוס הצליחה לאתר אותה.
קאנופוס עזבה את ארכיפלג אבולהוס ב-8 באוקטובר 1914 כדי לסייע לספינותיו של קראדוק בחיפוש אחר שייטת מזרח אסיה הגרמנית של ויצה-אדמירל מקסימיליאן פון שפה, שהייתה בדרכה לדרום האוקיינוס האטלנטי מהמזרח הרחוק.
קאנופוס הגיעה לסטנלי באיי פוקלנד ב-18 באוקטובר 1914, שם שימשה כספינת שמירה וליווי.
קראדוק התכוון בתחילה לקחת את קאנופוס עם השייטת שלו, שהורכבה מהסיירות המשוריינות גוד הופ ומונמאות', הסיירת הקלה גלאזגו וסיירת העזר אוטרנטו, אך הגעתה המאוחרת, יחד עם העובדה שהיא נדרשה לשיפוץ לאחר שהגיעה לפוקלנד, אילצו את קראדוק להמשיך בלעדיה.
בנוסף, קאנופוס לא הצליחה להגיע למהירות של יותר מ , מה שהיה מקשה על קראדוק לאלץ את שייטת מזרח אסיה להיכנס לקרב.
קראדוק הורה לקאנופוס להצטרף אליו במידת האפשר, אם כי הוא התכוון להשתמש בה רק כדי להגן על נושאות הפחם.
ב-27 באוקטובר, קראדוק ניתק את הסיירת הקלה שלו גלאזגו לקורונל כדי לאסוף מודיעין, ולמחרת הורה לקאנופוס להביא את נושאות הפחם לאיי חואן פרננדס, שם השייטת שלו תמלא את הפחם שלה.
גלאזגו הגיעה לקורונל ב-31 באוקטובר, אך עזבה מוקדם מדי ב-1 בנובמבר מכדי לקבל הוראה מלורד הים הראשון שקראדוק לא צריך להסתכן בקרב עם השייטת של שפה ללא קאנופוס.
קאנופוס הייתה עדיין כ- דרומית לקראדוק כשנתקל בשייטת של שפה, והספינות הגרמניות היו מהירות יותר מהסיירות הבריטיות, מה שמנע מקראדוק להצטרף מחדש לקאנופוס.
בקרב קורונל, לאחר מכן שייטת מזרח אסיה הגרמנית הטביעה את שתי הסיירות המשוריינות של קראדוק ופגעה בגלאזגו; כאשר קראדוק הובס, קאנופוס עדיין הייתה משם.
גלאזגו ואוטרנטו ברחו דרומה ונפגשו עם קאנופוס.
שפה הפסיק את המרדף אחר הספינות הבריטיות הנמלטות כאשר נודע לו שקאנופוס נמצאת באזור, וכתב למחרת ש"נגד הספינה הזו, אנחנו בקושי יכולים לעשות כלום.
אם הם היו שומרים על כוחותיהם יחד, סביר להניח שהיינו מגיעים למקום השני הכי טוב." זמן קצר לאחר שהידיעות על הקרב הגיעו לבריטניה, הצי המלכותי הורה לכל הכוחות הימיים באזור להתגבש; זה כלל את שרידי הפיקוד של קראדוק, יחד עם הסיירות המשוריינות דיפנס, קארנברון וקורנוול.
בנוסף, זוג סיירות מערכה - אינווינסיבל ואינפלקסיבל - נותקו מה"גרנד פליט" ("הצי הגדול") כדי לצוד ולהשמיד את השייטת של שפה.
קאנופוס וגלאזגו חזרו לסטנלי, והגיעו לשם ב-8 בנובמבר 1914; הם מיד המשיכו להצטרף לספינות המלחמה הבריטיות שהתרכזו בריו דה לה פלטה.
קאנופוס קיבלה הוראה לחזור לפוקלנד ולהתמקם בסטנלי כדי לשמור על הנמל ב-9 בנובמבר.
היא הגיעה כעבור שלושה ימים, והחלה לעשות הכנות להגנת הנמל.
בסטנלי, הצוות של קאנופוס הקים הגנות מפני התקפה של גראף שפה.
קאנופוס עצמה התמקמה בשטחי הבוץ בעמדה שאפשרה לה לכסות את הכניסה לנמל ולהיות בעלת שדה אש לכיוון דרום מזרח; כדי לצמצם את הגילוי שלה, התרנים העליונים שלה הוסרו והיא הוסוותה.
עמדת תצפית הוקמה בחוף על קרקע גבוהה וקושרה לספינה באמצעות הטלפון, מה שאפשר לקאנופוס להשתמש באש עקיפה נגד ספינות מתקרבות.
כמה מתותחי ה-12 פאונד שלה ויחידה של שבעים נחתים מלכותיים הועלו לחוף כדי להגן על סטנלי וסביבותיה.
ב-25 בנובמבר, קאנופוס יירטה הודעת רדיו שהצביעה על כך שהשייטת של שפה הקיפה את כף הורן, אם כי ההודעה הייתה שגויה; שפה למעשה ערך את המעבר בלילה שבין 1 ל-2 בדצמבר.
עד 4 בדצמבר, הצוות של קאנופוס השלים את ההכנות שלהם.
ב-7 בדצמבר, השייטת הבריטית הראשית, בפיקודו של תת-אדמירל דובטון סטורדי, הגיעה לסטנלי והחלה להתאסף, מתוך כוונה לצאת יומיים לאחר מכן לחפש את שפה.
במקום זאת, בבוקר 8 בדצמבר הגיעה השייטת הגרמנית ליד סטנלי; בשעה 07:50, תצפיות על סיפון קאנופוס הפעילו את האזעקה.
זמן קצר לאחר השעה 09:00, עד אז התקרבו הסיירות הגרמניות - גנייזנאו ונירנברג - למרחק , קאנופוס ירתה שני מטחים, שניהם החטיאו.
משקיפים הצהירו כי רסיסים מהמטח השני פגעו באחת הארובות של גנייזנאו, אם כי על פי ההיסטוריונים המודרניים, כולל רוברט גרדינר ורנדל גריי, יו סטרכאן, ופול הלפרן, קאנופוס לא פגעה עם אף אחד מהמטחים.
בעקבות האש מקאנופוס וזיהוי של תרני החצובות של סיירות המערכה של סטורדי, ביטל שפה את המתקפה המתוכננת של הכוח שלו על איי פוקלנד.
בשעה 09:31 חדלה קאנופוס לירות, מאחר שהגרמנים החלו לסגת.
סיירות המערכה של סטורדי, מהירות הרבה יותר מספינותיו של שפה, תפסו והשמידו בסופו של דבר את שייטת מזרח אסיה, למעט הסיירת הקלה דרזדן, שהצליחה לברוח מהרודפים הבריטים.
קאנופוס, שעדיין עגנה בבוץ, נשארה מאחור בסטנלי והחמיצה את שארית הקרב.
קאנופוס עזבה את פוקלנד ב-18 בדצמבר 1914 כדי לחזור לתפקידיה בתחנת אמריקה הדרומית בארכיפלג אבולהוס.
בפברואר 1915 עברה קאנופוס לים התיכון כדי להשתתף במערכת הדרדנלים.
ב-2 במרץ 1915, היא השתתפה בהתקפה השנייה על מבצרי הכניסה העות'מאניים בדרדנלים.
במהלך מבצע זה, היא הובילה את תת-הפלגה הרביעית, שכללה גם את הפרה-דרנדנוטים קורנווליס וסוויפטשור.
על קאנופוס וסוויפטשור הוטלה המשימה לדכא את התותחים במבצר בדרדנוס בעוד שעל קורנווליס היה להשמיד סוללות קטנות באינטפה ובארנקוי.
קאנופוס וסוויפטשור נכנסו למצרים בשעה 13:20 וסגרו טווח למרחק מהחוף הצפוני, שם בשעה 14:20 פתחו באש לעבר המצודה בצד השני של המצרים, כ משם.
הספינות ירו במשך כשעתיים לפני שהעות'מאנים בתוך דרדנוס השיבו אש בשעה 16:15, אשר נורתה בצורה מדויקת למדי, עברו את קאנופוס במהירות וקלעו פגיעה בסיפון האחרה שלה שפגעה בחדר אוכל לקצינים.
פגז שני הפיל את התורן העליון שלה ושלישי חורר אותה אחרי הארובה, התפוצץ והמטיר רסיסים על שתיים מסירותיה.
האש העות'מאנית הכבדה אילצה את קאנופוס וסוויפטשור לסגת מעמדת ההפגזה שלהם, אם כי זה הציב אותם בטווח התותחים גם של ארנקוי, בעוד אלו בדרדנוס עדיין יכלו לירות עליהם.
קורנווליס, לאחר ששיתקה את התותחים באינטפה, החלה להפגיז את ארנקוי, בעוד קאנופוס וסוויפטשור שמרו על האש שלהם לעבר דרדנוס.
העות'מאנים ירו שוב ושוב על שלוש אוניות המערכה, אך בהיותם בחוץ במצר, היה להם יותר מרחב תמרון ולכן נמנעו מכל פגיעה ישירה.
עד השעה 16:40, התותחים בדרדנוס השתתקו, מה שאפשר לשלושת הספינות לרכז את האש בארנקוי, שם נוטרלו הסוללות במהירות.
לאחר מכן נסוגו שלוש הספינות, לכאורה לאחר שהשיגו את מטרתן, אם כי באותו לילה, כאשר משחתות ושולות מוקשים ניסו לפנות את שדות המוקשים שחסמו את המצרים, הם נתקלו באש כבדה מאוד ונאלצו לסגת.
במהלך הנחיתה השלישית ב-4 במרץ 1915, היא הפגינה נוכחות מול חופי הים האגאי כדי לרתק את כוחות הקרקע העות'מאניים.
היא חיפתה על הפגזת המבצרים על ידי הסופר-דרדנוט קווין אליזבת ב-8 במרץ, וב-10 במרץ חיפתה על שולות מוקשים שניסו לפלס דרך בשדות מוקשים ליד קפס יחד עם הסיירת הממוגנת אמת'יסט וכמה משחתות.
קאנופוס ניסתה להשמיד את הזרקורים של תותחי החוף העות'מאניים אך לא הצליחה להפיל אותם.
כתוצאה מכך, כאשר שולות המוקשים ניסו לפנות את המוקשים, הם ספגו אש עזה ונאלצו לסגת, ואחת מהם אף פגעה במוקש בתוך הכאוס.
היא גם השתתפה בהתקפה הגדולה על מבצרי נארוס ב-18 במרץ 1915. במהלך המתקפה ב-18 במרץ, צי של ספינות מלחמה בריטיות וצרפתיות - כולל קווין אליזבת וסיירת המערכה אינפלקסיבל - ניסו לדכא את המבצרים באור יום, ולאפשר לשולות המוקשים לפנות סוף סוף את השדות ללא הפרעה מאש עות'מאנית.
האוניות הבריטיות הצליחו בתחילה להסב נזקים כבדים למבצרים, אך אוניית המערכה אגממנון ולאחר מכן אינפלקסיבל החלו לספוג נזקים חמורים מסוללות החוף.
האוניות הצרפתיות החלו לסגת, אך קאנופוס ושאר אוניות המערכה הבריטיות המשיכו בהפגזה.
זמן קצר לאחר מכן, אינפלקסיבל פגעה במוקש וניזוקה קשות אך הצליחה לסגת.
אוניות המערכה אירזיסטיבל ואושן פגעו גם כן במוקשים ושתיהן טבעו, מה שאילץ את הבריטים להפסיק את המתקפה.
לאחר אותה התקפה, קאנופוס והסיירת הממוגנת טאלבוט ליוו את אינפלקסיבל הפגועה ממודרוס למלטה ב-6 באפריל.
במזג אוויר סוער וכאשר אינפלקסיבל כמעט טבעה, קאנופוס נאלצה לגרור את סיירת המערכה הנכה, ירכתיים תחילה, במהלך שש השעות האחרונות של המסע ב-10 באפריל.
כשחזרה לדרדנלים, קאנופוס השתתפה במצור על סמירנה וחיפתה על התקפת הסחה על בולאיר במהלך הנחיתות העיקריות ב-25 באפריל 1915. היא תמכה בעליית כוחות אנזא"ק לחוף במאי, כולל במהלך התקפת נגד עות'מאנית חזקה ב-19 במאי.
כאשר אוניית האחות שלה אלביון נתקעה על שרטון ליד גאבה טפה תחת אש חזקה ב-22–23 במאי 1915, קאנופוס גררה אותה לחופשי.
ב-25 במאי, קאנופוס נסוגה למודרוס ובזמן שעזבה את הדרדנלים, נתקלה בצוללת SM U-21, שהמשיכה והטביעה את אוניית המערכה טריומף מאוחר יותר באותו יום.
לאחר מכן עברה קאנופוס שיפוץ במלטה ממאי עד יוני 1915.
לאחר שהמערכה בדרדנלים הסתיימה עם פינוי כוחות בעלות הברית מגליפולי בינואר 1916, קאנופוס שובצה בשייטת מזרח הים התיכון הבריטית, שם שירתה עד שחזרה לבריטניה באפריל 1916. קאנופוס הגיע לפלימות' ב-22 באפריל 1916, ולאחר מכן הושבתה בצ'טהאם כדי לספק צוותים לכלי שיט נגד צוללות.
אה"מ קווין מרי הייתה סיירת המערכה האחרונה שנבנתה על ידי הצי המלכותי לפני מלחמת העולם הראשונה.
החברה היחידה בסדרה שלה, קווין מרי חלקה מאפיינים רבים עם סיירות המערכה מסדרת לאיון, כולל שמונה תותחי .
היא הושלמה ב-1913 והשתתפה בקרב מפרץ הלגולנד כחלק מהצי הגדול ב-1914. כמו רוב סיירות המערכה הבריטיות המודרניות, הספינה מעולם לא עזבה את הים הצפוני במהלך המלחמה.
כחלק משייטת סיירות המערכה הראשונה, קווין מרי ניסתה ליירט כוח גרמני שהפגיז את חופי הים הצפוני של אנגליה בדצמבר 1914, אך לא הצליחה.
הספינה עברה שיפוץ בתחילת 1915 והחמיצה את קרב שרטון דוגר בינואר, אך השתתפה בפעולת הצי הגדולה ביותר של המלחמה, קרב יוטלנד באמצע 1916. היא נפגעה פעמיים על ידי סיירת המערכה הגרמנית דרפלינגר במהלך החלק המוקדם של הקרב ומחסני התחמושת שלה התפוצצו זמן קצר לאחר מכן והטביעו את הספינה.
השרידים שלה התגלו ב-1991 ונמצאו בחלקים, חלקם הפוכים, על קרקעית הים הצפוני.
קווין מרי מוגדרת כמקום מוגן תחת חוק ההגנה על שרידים צבאיים משנת 1986, שכן זהו קבר של 1,266 קצינים ומלחים.
קווין מרי הוזמנה, יחד עם ארבע אוניות המערכה מסדרת המלך ג'ורג' החמישי, במסגרת התוכנית הימית של 1910–1911. כפי שהיה התבנית הרגילה באותה תקופה, הוזמנה רק סיירת מערכה אחת לכל תוכנית ימית.
היא נבדלה מקודמותיה מסדרת לאיון בחלוקת החימוש והשריון המשני שלה ובמיקומם של מגורי הקצינים.
כל אוניית ראשה מאז תכנון אוניית המערכה אה"מ דרדנוט ב-1905 הציבה את מגורי הקצינים קרוב יותר לעמדות הקרב שלהם באמצע האונייה; לאחר תלונות מהצי, קווין מרי הייתה סיירת המערכה הראשונה שהחזירה את המגורים למקומם המסורתי בירכתיים.
בנוסף, היא הייתה סיירת המערכה הראשונה שביטלה את המדרכת ירכתיים.
קווין מרי, האונייה היחידה בשם זה ששירתה אי פעם בצי המלכותי, נקראה על שם מרי מטק, אשתו של המלך ג'ורג' החמישי.
נציגת המלכה בהשקת האונייה ב-20 במרץ 1912 הייתה אשתו של הוויקונט אלנדייל.
האונייה הייתה מעט יותר גדולה מהאוניות הקודמות מסדרת לאיון, לקווין מרי היה אורך כולל של , רוחב של , ושוקע של בתפוסה מלאה.
הדחק האונייה היה בדרך כלל ו- בתפוסה מלאה, מעל יותר מהאוניות הקודמות.
היה לה גובה מטאצנטרי של בתפוסה מלאה.
בזמן שלום, הצוות מנה 997 קצינים ומלחים, אך הוא גדל ל-1,275 בזמן מלחמה.
לאונייה היו שני סטים זוגיים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס ששכנו בחדרי מכונות נפרדים.
כל קבוצה כללה טורבינה בלחץ גבוה המניעה גל הנע חיצוני וטורבינה בלחץ נמוך המניעה גל הנע פנימי.
טורבינת שיוט נבנתה במעטפת של כל טורבינה בלחץ גבוה עבור קיטור חסכוני במהירויות נמוכות.
הספק מתוכנן עבור הטורבינות היה 75,000 כוחות סוס (56,000 קילוואט, 5,000 כוחות סוס (3,700 קילוואט יותר מקודמותיה.
בניסויים ימיים במאי ויוני 1913, קווין מרי השיגה יותר מ-83,000 כוחות סוס (62,000 קילוואט), למרות שהיא בקושי עברה את המהירות המיועדת שלה של 28 קשרים (52 קמ"ש).
תחנת הכוח כללה 42 דוודי Yarrow המסודרים בשבעה חדרי דוודים.
התפוסה המרבית של דלק הייתה של פחם ו- מזוט לריסוס על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו.
קווין מרי הרכיבה שמונה תותחי BL 13.5 אינץ' Mk V בארבעה צריחים תאומים עם מנוע הידראולי, המסומנים 'A', 'B', 'Q' ו-'X' מהחרטום ועד הירכתיים.
ניתן היה להנמיך את התותחים ל-3° ולהגביה ל-20°, למרות שמנהל בקרת האש השולט בצריחים הוגבל ל-15° 21' עד שהותקנו מנסרות לפני קרב יוטלנד במאי 1916 כדי לאפשר הגבהה מלאה.
הם ירו פגזים של קליעים במהירות לוע של ; בהגבהה של 20°, זה סיפק טווח מרבי של עם פגזים חודרי שריון (AP).
קצב האש של תותחים אלו היה 1.5-2 פגזים לדקה.
בזמן מלחמה נשאה קווין מרי 880 פגזים, 110 לכל תותח.
החימוש המשני שלה כלל 16 תותחי BL 4 אינץ' Mk VII, שרובם הורכבו בקזמטים על סיפון המצודה, בניגוד לסידור בסדרת לאיון.
התותחים יכלו להנמיך ל-7° והגבהה המרבית הייתה 15°.
הם ירו פגזים של במהירות לוע של בטווח מרבי של ; האונייה נשאה 150 פגזים לכל תותח.
הספינה נבנתה ללא תותחים נגד מטוסים, אך שני תותחים הותקנו באוקטובר 1914. האחד היה תותח הוצ'קיס QF 6 פאונד והשני היה תותח QF 3 אינץ' 20 cwt, שניהם על תושבות זווית גבוהה.
ההוצ'קיס ירה פגזים של במהירות לוע של .
התותח 3 אינץ' ירה פגזים של במהירות לוע של עם תקרה אפקטיבית מקסימלית של .
שני צינורות טורפדו שקועים הותקנו באונייה, אחד בכל צד רוחב.
14 טורפדות Mk II נישאו עבורם, שלכל אחד מהם היה ראש נפץ של TNT.
הטווח שלהם היה במהירות 45 קשרים (83 קמ"ש) או במהירות של 29 קשרים (54 קמ"ש).
בפברואר 1913, האדמירליות קנתה חמישה סטים של ציוד בקרת אש מארתור פולן לצורך ניסויים השוואתיים עם הציוד שתוכנן על ידי קומנדר פרדריק דרייר.
סט אחד הותקן בקווין מרי והורכב ממד טווח ארגו באורך 2.7 מ' הממוקם על גבי מגדל הניווט שהזין נתוני טווח לתוך Argo Clock Mk IV (מחשב מכני לבקרת אש) הממוקם בתחנת השידור מתחת למגדל הניווט.
השעון המיר את המידע לנתוני טווח והסטה לשימוש התותחים.
נתוני המטרה גם תועדו בצורה גרפית על טבלת התווייה כדי לסייע לקצין התותחנות לחזות את תנועת המטרה.
מגדל מנהל הטורפדו האחורי היה עמדת השליטה של התותחנות.
כל ארבעת הצריחים סופקו עם מדדי טווח של 9 רגל וצריחי 'B' ו-'X' צוידו עוד יותר כדי לשמש כעמדות בקרה עזר.
טכנולוגיית בקרת האש התקדמה במהירות במהלך השנים שקדמו למלחמת העולם הראשונה, ופיתוח מערכת הירי של מנהל בקרת האש היה התקדמות גדולה.
זה כלל מנהל בקרת אש שהותקן גבוה בספינה שסיפק באופן חשמלי זוויות גובה ואימון לצריחים באמצעות מצביעים, שצוות הצריח היה צריך לעקוב אחריהם.
התותחים ירו בו זמנית, מה שסייע באיתור נתזי הפגזים ומזער את השפעות הסבסוב על פיזור הפגזים.
קווין מרי קיבלה את מנהל בקרת האש שלה לפני קרב יוטלנד.
הגנת השריון שניתנה לקווין מרי הייתה דומה לזו של האוניות מסדרת לאיון; חגורת קו המים שלה של שריון מוצק קרופ הייתה גם היא בעובי בין צריחים 'B' ל-'X'.
הוא הצטמצם לעובי לכיוון קצות הספינות, אך לא הגיע לא לחרטום ולא לירכתיים.
בנוסף, קיבלה הספינה חגורת שריון עליונה בעובי מרבי של 6 אינץ' על אותו אורך של החלק העבה ביותר של שריון קו המים, שהצטמצם ל- לצד צריחי הקצה.
מחיצות רוחביות של 4 אינץ' סגרו את קצות המצודה המשוריינת.
ציפוי פלדה בעל מתיחה גבוהה, זול יותר מפלדת ניקל, אך יעיל באותה מידה, שימש למגני הסיפונים.
הסיפון המשוריין התחתון היה בדרך כלל בעובי רק מלבד מחוץ למצודה שם היה בעובי .
הסיפון המשוריין העליון היה ממוקם בחלק העליון של חגורת השריון העליונה וגם היה בעובי אינץ' אחד בלבד.
סיפון התצפית נע בין .
לצריחי התותחים היו חזיתות ודפנות בעובי 9 אינץ', בעוד שהגגות שלהם היו בעובי .
הברבטים היו מוגנים על ידי תשעה סנטימטרים של שריון מעל הסיפון, אך הוא הצטמצם ל מעל סיפון השריון העליון ו- מתחתיו.
תותחי ה-4 אינץ' הקדמיים היו מוגנים על ידי דפנות בעובי 3 אינץ' וסיפון פלדה בעל מתיחה גבוהה של שני אינץ' מעל.
הצדדים של מגדל הניווט היו בעובי , עם גגות בעובי 3 אינץ' וצינורות תקשורת.
מגדל מנהל הטורפדו האחורי שלה היה מוגן על ידי קירות בעובי 6 אינץ' וגג פלדה יצוק בעובי 3 אינץ'.
מחיצות טורפדו מפלדה בעלת מתיחה גבוהה בעובי הותאמו לצד המחסנים וחדרי הפגזים.
ספיגות הארובות שלה היו מוגנים על ידי שריון פלדה בעל מתיחה גבוהה בעובי בצדדים ועובי אינץ' אחד בקצוות שבין הסיפון העליון והחזית.
קווין מרי הונחה בחברת פאלמרס לבניית ספינות וברזל במספנה שלהם בג'ארו ב-6 במרץ 1911. היא הושקה ב-20 במרץ 1912 והושלמה באוגוסט 1913 בעלות כוללת של 2,078,491 ליש"ט (כולל תותחים).
האונייה עברה לפיקודו של קפטן רג'ינלד הול ב-1 ביולי ונכנסה לשירות ב-4 בספטמבר והוקצתה לשייטת סיירות המערכה הראשונה (BCS) בפיקודו של אדמירל משנה דייוויד ביטי.
קווין מרי ושאר שייטת סיירות המערכה הראשונה ביקרו בנמל ברסט בפברואר 1914 והשייטת ביקרה ברוסיה ביוני.
הפעולה הראשונה של קווין מרי הייתה כחלק מכוח סיירות המערכה בפיקודו של ביטי במהלך קרב מפרץ הלגולנד ב-28 באוגוסט 1914. ספינותיו של ביטי נועדו במקור כתמיכה מרוחקת של הסיירות והמשחתות הבריטיות הקרובות יותר לחוף הגרמני למקרה שהספינות הגדולות של צי הים הפתוח יצאו לפעולה בתגובה להתקפות הבריטיות.
הם פנו דרומה במלוא המהירות בשעה 11:35 כאשר הכוחות הקלים הבריטיים לא הצליחו להתנתק לפי לוח הזמנים, והגאות הגואה גרמה לכך שאוניות הראשה הגרמנית יוכלו לפנות את המעבר בפתח שפך היאדה.
הסיירת הקלה החדשה ארת'וזה נפגעה מוקדם יותר בקרב והייתה תחת אש מהסיירות הקלות הגרמניות SMS שטרסבורג ו-SMS קלן כאשר סיירות המערכה של ביטי הגיחו מתוך הערפל ב-12:37. שטרסבורג הצליחה להתחמק לערפילים ולהתחמק מהאש, אך קלן נותרה גלויה ונפגעה במהירות מאש מהשייטת.
עם זאת, דעתו של ביטי הוסחה מהמשימה לסיים אותה על ידי הופעתה הפתאומית של הסיירת הקלה הקשישה SMS אריאדנה ממש לפניו.
הוא פנה במרדף וצמצם אותה לגוש בוער בשלושה מטחים בלבד בטווח של .
הכוח הראשי של ביטי נתקל בקלן הנכה זמן קצר לאחר שפנתה צפונה, והיא הוטבעה על ידי שתי סיירות המערכה מסדרת לאיון.
הצי הקיסרי הגרמני החליט על אסטרטגיה של הפגזת ערים בריטיות על חוף הים הצפוני בניסיון למשוך את הצי המלכותי ולהרוס אלמנטים ממנו בנפרד.
פשיטה מוקדמת יותר על ירמות' ב-3 בנובמבר הייתה מוצלחת חלקית, אך מבצע בקנה מידה גדול יותר הומצא על ידי אדמירל פרנץ פון היפר לאחר מכן.
סיירות המערכה המהירות היו אמורים לנהל את ההפגזה, בעוד שצי הים הפתוח כולו אמור היה להתמקם מזרחית לשרטון דוגר כדי לחפות על חזרתם ולהשמיד כל מרכיב בצי המלכותי שיגיב לפשיטה.
אבל מה שהגרמנים לא ידעו זה שהבריטים קוראים את הקודים הימיים הגרמניים ומתכננים לתפוס את הכוח בדרכו חזרה, למרות שהם לא היו מודעים לכך שצי הים הפתוח יהיה גם בים.
יחד עם ששת הדרדנוטים של שייטת אוניות המערכה השנייה, שייטת סיירות המערכה הראשונה של ביטי – שצומצמה כעת לארבע אוניות, כולל לאיון – נותקה מהצי הגדול בניסיון ליירט את הגרמנים ליד שרטון דוגר.
בשלב זה, קווין מרי הייתה בפיקודו של קפטן ק.י.
היפר הפליג ב-15 בדצמבר 1914 לפשיטה נוספת כזו והפציץ בהצלחה כמה ערים אנגליות, אך משחתות בריטיות שליוו את שייטת סיירות המערכה הראשונה כבר נתקלו במשחתות גרמניות של צי הים הפתוח בשעה 05:15 ונלחמו בפעולה לא חד משמעית איתן.
תת אדמירל סר ג'ורג' וורנדר - המפקד על שייטת אוניות המערכה השנייה - קיבל אות בשעה 05:40 שהמשחתת לינקס מתמודדת עם משחתות אויב, למרות שביטי לא קיבל את ההודעה.
המשחתת שארק הבחינה בסיירת המשוריינת SMS רון ומלוותיה בערך בשעה 07:00, אך היא לא הצליחה להעביר את ההודעה עד השעה 07:25. וורנדר קיבל את האות - כמו גם סיירת המערכה ניו זילנד - אבל ביטי לא קיבל, למרות העובדה שלניו זילנד הוטלה משימה ספציפית להעביר מסרים בין המשחתות לביטי.
וורנדר ניסה להעביר את ההודעה של שארק לביטי בשעה 07:36, אך הוא לא הצליח ליצור קשר עד 07:55. ביטי שינה את המסלול כשקיבל את ההודעה ושלח את ניו זילנד לחפש את רון.
היא הודבקה על ידי ניו זילנד כאשר ביטי קיבל הודעות לפיהן סקרבורו מופגזת בשעה 09:00. ביטי הורה לניו זילנד להצטרף שוב לשייטת ופנה מערבה לסקרבורו.
הכוחות הבריטיים התפצלו סביב החלק הדרום-מערבי הרדוד של גדת הדוגר; הספינות של ביטי עברו צפונה, בעוד וורנדר עבר דרומה כשהם פנו מערבה כדי לחסום את הנתיב הראשי דרך שדות המוקשים המגינים על החוף האנגלי.
בשעה 12:25, הסיירות הקלות של קבוצת הסיור II החלה לחלוף על פני הכוחות הבריטיים שחיפשו את היפר.
הסיירת הקלה סאות'המפטון הבחינה בסיירת הקלה SMS שטרלזונד ודיווח לביטי.
בשעה 12:30 פנה ביטי את שייטת הקרב שלו לכיוון הספינות הגרמניות.
ביטי הניח שהסיירות הגרמניות היו המסך הקדמי של ספינותיו של היפר; עם זאת, אלה היו כ- מאחור.
שייטת הסיירות הקלות השנייה – שמיסכה אחר ספינותיו של ביטי – ניתקה כדי לרדוף אחרי הסיירות הגרמניות, אך אות שפירש לא נכון של סיירות המערכה הבריטיות החזיר אותן לעמדות היציאה שלהן.
הבלבול הזה אפשר לסיירות הקלות הגרמניות להימלט, והתריע על מיקומם של סיירות המערכה הבריטיות.
קווין מרי עברה שיפוץ בינואר ובפברואר 1915 ולא השתתפה בקרב שרטון דוגר; היא קיבלה את מנהל בקרת האש של הסוללה הראשי שלה בדצמבר 1915.
ב-31 במאי 1916, קווין מרי יצאה לים עם שאר צי סיירות המערכה כדי ליירט גיחה של צי הים הפתוח אל הים הצפוני.
סיירות המערכה של היפר הבחינו בצי הקרב ממערב להם בשעה 15:20, אך ספינותיו של ביטי לא הבחינו בגרמנים ממזרח להם עד 15:30. שתי דקות לאחר מכן, הוא הורה לשנות מסלול למזרח דרום-מזרח כדי להתמקם על קו הנסיגה של הגרמנים וקרא לצוותי ספינותיו לעמדות קרב.
היפר הורה לספינותיו לפנות ימינה, הרחק מהבריטים, כמעט 180 מעלות, כדי לעלות על מסלול דרום מזרחי, והפחית את המהירות ל- כדי לאפשר לשלוש סיירות קלות של קבוצת הסיור השנייה להדביק את הקצב.
עם פנייה זו, היפר נסוג לעבר צי הים הפתוח, אז כ- מאחוריו.
בערך בזמן הזה, ביטי שינה את מסלולו מזרחה, שכן מהר מאוד היה ברור שהוא עדיין רחוק צפונה מכדי לנתק את היפר.
זה התחיל את מה שנקרא "הריצה דרומה" כאשר ביטי שינה מסלול כדי לנווט מזרח-דרום-מזרח בשעה 15:45, במקביל למסלולו של היפר, כעת כשהטווח נסגר מתחת ל-.
הספינות הבריטיות עדיין היו בתהליך של התייצבות בטור, מכיוון שרק שתי הספינות המובילות - לאיון ופרינסס רויאל - התייצבו במסלולן כשהגרמנים פתחו באש.
האש הגרמנית הייתה מדויקת מההתחלה, אך הבריטים העריכו באופן שגוי את הטווח, שכן הספינות הגרמניות התערבבו באובך.
קווין מרי פתחה באש בסביבות השעה 15:50 ב-SMS זיידליץ, משתמשת רק בצריחים הקדמיים שלה.
עד 15:54, הטווח ירד ל-, וביטי הורה לשנות מסלול שתי נקודות לכיוון הימני כדי להרחיב את הטווח ב-15:57. במהלך שלב זה, קווין מרי קלעה שתי פגיעות בזיידליץ, בשעה 15:55 ו-15:57, אחת מהן גרמה לשריפת מטען הודף ששרף את הצריח העילי האחורי שלה.
הטווח הפך לרחוק מדי לקליעה מדויקת, אז ביטי שינה מסלול ארבע נקודות לנמל כדי לסגור שוב את הטווח בין 16:12 ל-16:15. תמרון זה חשף את לאיון לאש של סיירות המערכה הגרמניות, והיא נפגעה מספר פעמים.
בתמורה, קווין מרי נפגעה פעמיים על ידי זיידליץ לפני השעה 16:21 עם השפעות לא ידועות, אבל סיירת המערכה הגרמנית פגעה בחזית הצריח של צריח 'Q' באותו זמן והפילה את התותח הימני בצריח.
עד 16:25, הטווח ירד ל-, וביטי סובב שתי נקודות לכיוון הימני כדי להרחיב שוב את הטווח.
אולם, המהלך הזה הגיע מאוחר מדי עבור קווין מרי, כשהאש של דרפלינגר החלה להשפיע, ופגעה בה פעמיים לפני 16:26. פגז אחד פגע מקדימה ופוצץ את אחד ממחסני התחמושת הקדמיים או את שניהם, מה ששבר את הספינה לשניים ליד התורן הקדמי.
פרח קצונה ג'וסלין סטורי, שהיה מוצב בתוך צריח 'Q' ושרד, דיווח כי היה פיצוץ גדול קדימה שטלטל את הצריח, שבר את התותח השמאלי לשניים, מכנס התותח נפל לתוך תא העבודה והתותח הימני ירד מתושבתו.
קורדיט בתא העבודה עלה באש והפיק אדים רעילים שחנקו חלק מצוות הצריח.
ספק אם פיצוץ מקדימה יכול היה לעשות זאת, אז ייתכן שצריח 'Q' נפגע על ידי הפגז השני.
פיצוץ נוסף, אולי מפגזים שהתפוצצו, הרעיד את הקצה האחורי של הספינה כשהחלה להתהפך ולשקוע.
טייגר, סיירת המערכה מאחוריה, הוצפה בפסולת מהפיצוץ ונאלצה לנווט לנמל כדי להימנע מפגיעה בשרידיה.
אבדו 1,266 אנשי צוות; שמונה עשר ניצולים נאספו על ידי המשחתות לאורל, פיטרד וטיפררי, ושניים על ידי הגרמנים.
קווין מרי, יחד עם השרידים האחרות מקרב יוטלנד, הוכרזו כמקום מוגן במסגרת חוק ההגנה על שרידי צבא משנת 1986 כדי למנוע נזק נוסף למקום המנוחה של 1,266 קצינים ומלחים.
סקרים של אתר זה שנערכו על ידי הארכאולוג הימי אינס מקרטני בשנים 2001–2003 הראו שהשרידים נמצאים בשלושה חלקים, כאשר שני החלקים הקדמיים ניזוקו מאוד ובחתיכות.
הקצה האחורי שלה הפוך ושלם יחסית למעט המדחפים שלה שיצאו.
בדיקת הנזק לספינה העלתה שהפיצוץ הראשוני לא היה במחסן של צריחים ראשיים קדמיים של 'A' או 'B', אלא במחסן של סוללת תותחי 4 אינץ' בקדמת האונייה.
פיצוץ של כמות הקורדיט במחסן הראשי היה מספיק כדי להצית גם את מגזין "Q", ולהרוס הרבה יותר מהספינה.
הפיצוץ במחסן הקטן יותר היה מספיק כדי לשבור את הספינה לשניים, ואז הפיצוץ התפשט אל המחסן הקדמי וקרע את החלק הקדמי.
אה"מ קווין אליזבת הייתה האונייה הראשונה בסדרת האוניות מדגם "קווין אליזבת", שכללה חמש אוניות מערכה דרדנוט שנבנו עבור הצי המלכותי בתחילת שנות ה-1910, ושימשה לעיתים קרובות כאוניית דגל.
היא שירתה במלחמת העולם הראשונה כחלק מהצי הגדול, והשתתפה בפעולה הבלתי החלטית של 19 באוגוסט 1916. שירותה במהלך המלחמה כלל בדרך כלל סיורים שוטפים ואימונים בים הצפוני.
היא ושאר אוניות המערכה הסופר-דרדנוט היו הראשונות מסוגן שהונעו על ידי נפט במקום פחם.
קווין אליזבת שירתה מאוחר יותר בכמה זירות במהלך מלחמת העולם השנייה, והוצאה משירות ב-1948.
הצוות שלה מנה 1,262 קצינים ומלחים ב-1920 בזמן ששימשה כספינת דגל.
קווין אליזבת הושלמה עם שני מנהלי בקרת אש מצוידים במדי טווח 15 רגל (4.6 מטרים).
החימוש המשני נשלט בעיקר על ידי מנהלים שהותקנו בכל צד של פלטפורמת המצפן על התורן הקדמי לאחר שהותקנו במרץ 1917, אם כי מנהל זמני אחד הותקן בנובמבר–דצמבר 1916.
בין 1919 ל-1927, קווין אליזבת עברה שינויים רבים, כולל הגדלה של החלק העליון של התורן הקדמי.
מדדי טווח הותקנו על צריחי התותחים "B" ו-"X" וכן מדדי טווח בזווית גבוהה בבית ההגה הקדמי.
מגדיר טווח זווית גבוהה נוסף הותקן בצריח הניתוב הקדמי.
תותחי ה-3 אינץ' הוחלפו בתותחי 4 אינץ'.
ציוד לאיתור כיוון רדיו הותקן בקצה האחורי של רציף הפיקוד עם אנטנה מעל תחנת ההגה, מבנה הגשר שונה והארובות אוחדו ליחידה אחת.
כמו כן, הורחבו מבני העל לקליטת אנשי איתות וציוד והוסרו הקרפיפים על התורן הקדמי.
בבנייתה מחדש בשנים 1937–1941 הותקן לה גשר מגדל במקום הגשר הישן שלה; תותחי ה-6 אינץ' שלה (152 מ"מ) הוסרו והוחלפו ב-20 תותחי 4.5 אינץ' (114 מ"מ) תותחים בעשרה צריחים כפולים וכמה תותחי נ"מ קטנים יותר; שריון אופקי נוסף; הוחלפו מנועים ודודים; והגבהה של הסוללה הראשית שלה הוגדלה ל-30 מעלות.
שריון הסיפון הוגדל ל-5 אינץ' מעל מחסני התחמושת, 2.5 אינצ'ים מעל המכונות, בעוד שלתותחי ה-4.5 אינץ' החדשים היו בין 1 ל-2 אינץ' של שריון.
היא גם קיבלה מתקנים לכלי טיס עם מעוט לשיגור באמצע הספינה.
הותקן ציוד בקרת אש חדש, כולל מערכת בקרת אש HACS Mk IV AA ושולחן בקרת אש של אדמירליות Mk VII לפיקוח אש עילי של החימוש הראשי.
חידוש זה הושלם בינואר 1941, כאשר בריטניה הייתה במלחמה במשך יותר משנה.
באונייה הותקנו סיפוני טיסה שהותקנו על גגות צריחי 'B' ו-'X' עד פברואר 1919, שמהם יכלו לשגר מטוסי קרב ומטוסי סיור.
סיפון הטיסה הוסר מצריח 'X' במהלך השיפוץ שלה בשנים 1926–1927; סיפון הטיסה השני הוסר מתישהו מאוחר יותר.
קווין אליזבת, הקרויה על שם אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, הונחה במספנת פורטסמות' ב-21 באוקטובר 1912 הושקה ב-16 באוקטובר 1913, והושלמה בינואר 1915 במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בעודה עוברת ניסויים בים התיכון, נשלחה האונייה לדרדנלים לצורך ניסיון מדינות ההסכמה להוציא את האימפריה העות'מאנית מהמלחמה.
במהלך ניסיון הפלישה הצבאית לגליפולי ב-25 באפריל, קווין אליזבת הייתה אוניית הדגל של הגנרל סר איאן המילטון, מפקד חיל המשלוח לים התיכון.
לאחר שאוניות הצי הבריטי והצרפתי הפגיזו את המבצרים החיצוניים של חצי האי גליפולי ב-3 בנובמבר 1914, הוחלט לפתוח במבצע אמפיבי מלא בינואר 1915. לכן, האדמירליות הורתה על שיירה של שמונה אוניות - כולל קווין אליזבת - לדרדנלים.
היא הייתה אמורה להגיע לדרדנלים ב-15 בפברואר.
אבל עקב תאונה מול גיברלטר ב-12 בפברואר, שבה נתלשו להבי אחת הטורבינות שלה ולכן לא הייתה מסוגלת עוד לנסוע ביותר מחצי מהירות, הגעתה נדחתה ל-25 בפברואר.
עם הגעתם ב-25 בפברואר, קווין אליזבת, יחד עם אגממנון, אירזיסטיבל וגולואה, פתחו במתקפה חדשה במטרה להרוס את המבצרים החיצוניים מטווח קצר ולחדור למצרים.
מכיוון שההתקפה ב-19 בפברואר הראתה כמה מעט תקווה הייתה להשבית סוללה לצמיתות על ידי ירי של פגזים בלבד, ההוראה של הספינות התוקפות הייתה להשמיד כל תותח בודד בפגיעה ישירה.
התוכנית הכללית הייתה שארבע אוניות יפליגו בקבוצות של שתיים עד לפתח המצר, יסתובבו ואז יתקפו את כף הלס וקום קייל עם החימוש המשני שלהן עד שיגיעו למרחק של כ-3,300 יארד.
בהתאם לפקודות אלה, קווין אליזבת עגנה 7 מיילים דרומית-מערבית למגדלור כף הלס, שמה את כוונתה על סד אל בהר והפגיזה שם את שני התותחים המודרניים בקוטר 23 ס"מ.
במהלך השבוע הראשון של מרץ, כמה הפגזות על המבצרים הפנימיים התבררו כחסרי פרי.
ב-5 במרץ ירתה קווין אליזבת במשך ארבע שעות ממרחק של 13 קילומטרים לעבר המבצרים בצד האירופי של המצר, אך כמעט ללא השפעה.
למחרת היא ירתה על Chemenlik, אבל העות'מאנים העבירו בחשאי את אוניית המערכה הפרה-דרדנוט חירדין ברברוסה הישנה לתוך המצר בצ'אנק, משם היא יכלה לירות על קווין אליזבת.
מהפגזים הראשונים התעלמו מתוך מחשבה שהם מגיעים מהוביצר שדה נייד, אך ליתר ביטחון הם התרחקו קילומטר אחד מעמדה זו.
כאשר התגלתה עמדת התצפית של האונייה העות'מאנית על החוף, קווין אליזבת, אגממנון ואושן ירו לעברה עם כמה מטחים, אך העות'מאנים עברו במהירות לעמדה חדשה, אז חירדין ברברוסה ירתה שוב לעבר קווין אליזבת, ולבסוף פגעה בה שלוש פעמים מתחת קו המים.
עם זאת, הפגזים לא יכלו לחדור לחגורת השריון של אוניית המערכה.
על מנת למנוע נזק נוסף, האונייה נסוגה מעמדה זו.
האירוע שהכריע את הקרב התרחש בליל 18 במרץ, כאשר המקשת העות'מאנית נוסרט הניחה שורה של מוקשים על ראש מפרץ ארן קוי, מפרץ רחב לאורך החוף האסייתי ממש בכניסה למצר, בחזית שדה המוקשים קפז.
העות'מאנים שמו לב שהאוניות הבריטיות פנו לכיוון הימני כשהן נסוגות אל המפרץ.
הקו החדש של 20 מוקשים עבר במקביל לחוף, עוגן בגובה של חמישה עשר מטרים ובמרחק של כ-91 מטרים זה מזה.
בגלל המים הצלולים, ניתן היה לראות את המוקשים דרך המים במטוסי סיור.
התוכנית הבריטית ל-18 במרץ הייתה להוציא את ההגנות של חמשת שדות המוקשים הראשונים, שהיו אמורים להתפנות בן לילה.
למחרת היו אמורים להתגבר על ההגנות הנותרות מסביב לנארוס ולטהר את חמשת שדות המוקשים האחרונים.
המבצע נמשך מבלי שהבריטים והצרפתים ידעו על התוספות האחרונות לשדות המוקשים העות'מאניים.
אוניות המערכה נפרסו בשלושה קווים, שניים בריטים ואחד צרפתי, עם אוניות תמיכה באגפים ושתי אוניות בעתודה.
לאחר שקווין אליזבת נכנסה אט אט למצר תחת אש מתמדת, היא הגיעה לעמדת ההתקפה שלה בסביבות השעה 11:00 ופתחה באש על הביצורים בצ'אנקלה בשעה 11:25. בתחילה נראה היה שהמתקפה התנהלה על פי התכנון, אך לאחר שמספר ספינות פגעו במוקשים שהונחו מוקדם יותר אחר הצהריים, הוחלט לסגת עם רדת החשיכה.
קווין אליזבת השתתפה בפעולות ימיות נוספות עם אבדות כבדות עד תחילת מאי.
אבל לאחר שכמה אוניות מערכה הוטבעו במאי, האדמירליות החליטה להפסיק את התמיכה המתמדת באוניות מערכה.
כך, ב-12 במאי, עזבה קווין אליזבת את הדרדנלים וחזרה הביתה.
לאחר מכן היא המשיכה לגיברלטר והמשיכה לסקפה פלו, שם הצטרפה לשייטת אוניות המערכה החמישית ב-26 במאי 1916. מ-22 במאי עד 4 ביוני 1916, היא עברה שיפוץ ברוזית', ולכן לא השתתפה בקרב יוטלנד.
ביוני, היא הפכה זמנית לאוניית הדגל של שייטת אוניות המערכה החמישית.
ביולי עברה האונייה שיפוץ נוסף.
לאחר חזרתה לשירות בשנת 1917, היא שימשה לזמן קצר כספינת הדגל של האדמירל האמריקני מאיו.
ב-15 בנובמבר 1918 חתמו נציגי הקיסרות הגרמנית על תנאי שביתת הנשק עם מדינות ההסכמה על סיפון קווין אליזבת.
ב-26 ביולי 1924 היא השתתפה בסקירת הצי השנתית ליד ספיטהד וב-1 בנובמבר 1924 נותקה לצי הים התיכון כדי להחליף את איירון דיוק כספינת הדגל.
לאחר מכן היא הוחלפה כספינת הדגל על ידי וורספייט במאי 1926 והוצאה משירות בפורטסמות' לצורך שיפוץ.
לאחר השיפוץ, שנמשך עד דצמבר 1927, היא נכנסה לשירות מחדש כספינת הדגל של צי הים התיכון ב-2 בינואר 1928 וביקרה באיסטנבול באוקטובר 1929. מנובמבר 1929 עד מאי 1930 היא עברה שיפוץ נוסף בפורטסמות'.
ביולי אותה שנה, היא נותקה לאלכסנדריה עם ראמיליס כדי לתמוך בחיילים המקומיים במהלך המרד של מפלגת וואפט.
מנובמבר 1932 עד מרץ 1933, האונייה עברה שיפוץ בפורטסמות' והשתתפה בסקירת הצי ליד ספיטהד ב-16 ביולי 1935 במהלך יום השנה ה-25 לעלייתו לשלטון של ג'ורג' החמישי.
היא גם הייתה באלכסנדריה במהלך משבר חבש והשתתפה בסקירת הצי לציון הכתרתו של ג'ורג' השישי ליד ספיטהד ב-19 במאי 1937. במהלך שנות ה-30 היא השתתפה במצור ללא התערבות במהלך מלחמת האזרחים בספרד.
ב-1 באוגוסט 1937, היא הושבתה לעבודות הסבה בפורטסמות', אך נאלצו להעבירה מפורטסמות' לרוזית' בדצמבר 1940, מחשש להתקפות אוויריות של הלופטוואפה.
ב-31 בינואר 1941, קווין אליזבת נכנסה לשירות מחדש והוקצתה לשייטת אוניות המערכה השנייה של צי הבית.
במאי 1941 היא שובצה לצי הים התיכון.
ב-6 במאי היא עזבה את גיברלטר לאלכסנדריה ויחד עם כוח H ליוותה שיירות למלטה.
לאחר מכן השתתפה בהגנה על כרתים ובפינוי חיל המשלוח הבריטי-אוסטרלי-ניו זילנדי במהלך מבצע מרקור הגרמני.
ב-26 במאי, היא וברהאם תמכו במתקפה האווירית על הבסיס הגרמני בקרפאתוס על ידי מטוסים מפורמידבל.
ב-27 במאי היא הפכה לספינת הדגל של שייטת אוניות המערכה הראשונה ולאוניית הדגל של הצי השני, והחליפה את ברהאם שניזוקה מפצצות במהלך הקרב.
ב-19 בדצמבר 1941, קווין אליזבת ואוניית האחות שלה וליאנט נפגעו קשות ממוקשים שהוצבו על ידי שחיינים קרביים איטלקיים של Decima Flottiglia MAS, שנכנסו לנמל הצבאי של בעלות הברית באלכסנדריה עם "טורפדו מאויש" מסוג SLC ("מאיאלי").
למרות שניזוקה קשות, כאשר השוקע שלה גדל ל-41.8 רגל (12.5 מטר), קווין אליזבת לא שקעה על קרקעית הנמל, הסיפונים שלה היו נקיים והצוותים האיטלקיים נלכדו.
מסיבה זו, הצי המלכותי שמר על אשליה של מצב מבצעי מלא, כדי להסתיר את עמדתם המוחלשת בים התיכון במהלך התקופה ששתי האוניות תוקנו והוצפו מחדש.
וליאנט חזרה לשירות לאחר חודשים רבים וקווין אליזבת לאחר יותר משנה וחצי.
לאחר השלמת תיקונים זמניים במזח יבש של אלכסנדריה ביוני 1942, היא עברה דרך תעלת סואץ וסביב אפריקה למספנת הצי בנורפוק, וירג'יניה, בארצות הברית.
מספטמבר 1942 עד יוני 1943 היא תוקנה באופן מקיף.
קווין אליזבת נסעה לצי הבית ביולי 1943.
ב-23 בדצמבר 1943, קווין אליזבת הפלגה לכיוון טרינקומלי.
עם הגעתה ב-28 בינואר 1944, תפס האדמירל של הצי המזרחי סומרוויל את הפיקוד.
במהלך מבצע קוקפיט, ביחד עם יחידות צרפתיות והולנדיות, היא תמכה באילוסטריוס ובסרטוגה בהתקפה שלהם על סבאנג ב-19 באפריל.
ב-12 ביולי 1945 היא הוחלפה על ידי אה"מ נלסון כאוניית הדגל וחזרה הביתה.
לאחר שהגיעה לפורטסמות' ב-7 באוגוסט 1945, היא פונתה לרוזית' לעתודה ב-10 באוגוסט.
מאוקטובר 1945 עד מרץ 1946 שירתה בצי הבית כספינת אירוח.
לאחר מכן היא הושמה מחדש בעתודה בפורטסמות', שם נשארה עד להוצאתה משירות ב-15 במאי 1948. ביולי 1948, היא נמכרה לארנוט יאנג ונגרטה בטרון.
אה"מ נפטון הייתה אוניית מערכה מטיפוס דרדנוט שנבנתה עבור הצי המלכותי בעשור הראשון של המאה ה-20, והייתה האונייה היחידה בסדרה שלה.
היא הייתה אוניית המערכה הבריטית הראשונה שנבנתה עם תותחים בזוג ירי-על.
זמן קצר לאחר כניסתה לשירות ב-1911, היא ביצעה ניסויים של מנהל בקרת אש ניסיוני ולאחר מכן הפכה לספינת הדגל של צי הבית.
נפטון הפכה לספינה פרטית בתחילת 1914 והוקצתה לשייטת אוניות המערכה הראשונה.
האונייה הפכה לחלק מהצי הגדול כאשר הוקם זמן קצר לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914. מלבד השתתפותה בקרב יוטלנד במאי 1916, והפעולה הלא מוכרעת ב-19 באוגוסט מספר חודשים לאחר מכן, שירותה במהלך המלחמה כלל בדרך כלל סיורים שוטפים ואימונים בים הצפוני.
נפטון נחשבה מיושנת לאחר המלחמה והועברה לעתודה לפני שנמכרה לגרוטאות ב-1922 ולאחר מכן נגרטה.
השקתה של אה"מ דרדנוט ב-1906 זירזה מרוץ חימוש ימי כאשר גרמניה האיצה את תוכניות הבנייה הימיות שלה בתגובה.
למרות התרחבות פתאומית זו של צי של אומה אחרת, האדמירליות הבריטית הרגישה בטוחה בידיעה שלגרמניה יהיו רק ארבע אוניות ראשה מודרניות בהפעלה עד 1910, בעוד שלצי המלכותי יהיו אחת עשרה.
לפיכך, הם הציעו לבנות רק אוניית מערכה בודדת וסיירת מערכה אחת בתקציב הצי 1908–1909 שנשלח לממשלה בדצמבר.
נפטון הייתה גרסה משופרת של סדרת סנט וינסנט הקודמת עם שריון נוסף והחימוש סודר מחדש בצורה יעילה יותר.
היא הייתה הדרדנוט הבריטית הראשונה ששונה במערך צריחי התותחים שלה מדרדנוט.