tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לחברה, אחת מהחברות הגדולות באירופה שסחרו עם הודו והמזרח, לא הייתה כל כוונה ליישב את האזור, אלא רק לייסד בסיס בטוח, בו יוכלו הספינות החולפות למצוא מעגן ולקבל אספקה טרייה של בשר, פירות וירקות.
למטרה זו נשלחה משלחת מהחברה תחת פיקודו של יאן ואן ריבק, שהגיעה ל"מפרץ השולחן" ב-6 באפריל 1652 והתיישבה במקום.
ב-31 בדצמבר 1687 נשלחה למקום קבוצה של הוגנוטים מהולנד.
הם ברחו להולנד מצרפת בשל רדיפות דתיות.
חברת הודו המזרחית ההולנדית נזקקה לאיכרים בעלי ניסיון בכף, וממשלת הולנד סברה שזוהי הזדמנות טובה עבור ההוגנוטים ושלחה אותם לשם.
עם הגעת מתיישבים נוספים גדלה המושבה ההולנדית, וכללה את היישוב שהתפתח להיות העיר קייפטאון ושטחים חקלאיים רחבי ידיים מצפון וממזרח לו.
ב-19 בינואר 1806 כבשה בריטניה את הכף במסגרת מלחמות אנגליה-הולנד על השליטה בנתיבי הסחר הימיים, והאזור נשאר בשליטת האימפריה הבריטית כמושבת הכף עד קבלת עצמאותה של דרום אפריקה ב-1910.
כיום אזור הכף הוא ברובו שמורת טבע מוקפת מפרצים מדרום לעיר קייפטאון.
המקום ידוע בנופיו המרהיבים, בצמחייתו הייחודית ובאוכלוסיית חיות הבר שבו, ומהווה אתר תיירות פופולרי.
באנטומיה של בני אדם ושל יונקים בכלל, כֵּף הָעֶרְוָוה היא מסה מעוגלת של רקמת שומן שנמצאת במאחה עצמות החיק (Symphysis pubis) מעל לאיברי המין.
אצל נשים קרויה כף הערווה גם "הר ונוס" , והיא מסיימת בשפתי הפות.
למרות שמצויה אצל גברים ונשים כאחד, כף הערווה נוטה להיות גדולה יותר אצל נשים.
הרקמה השומנית שבה רגישה לאסטרוגן, וגדלה לכדי לרכס מובהק עם תחילת ההתבגרות המינית של נערות.
כמו כן, מתכסת כף הערווה בשׂער ערווה.
לעיתים קרובות היא הופכת פחות בולטת עם הירידה בהורמון אסטרוגן שחווה הגוף במהלך גיל המעבר.
אף כי אינה חלק מאיברי המין החיצוניים עצמם, ניתן לראות בכף הערווה כאזור מעורר תאווה והוא נחשב לארוטי ביותר בתרבויות רבות.
לאורך ההיסטוריה, הסרתם המלאה או החלקית של שיער הערווה הייתה נפוצה בחברות רבות, ולאחרונה היא נפוצה בעולם המערבי.
ההסרה המלאה של שיער הערווה על ידי שימוש בשעווה, בסוכר או בגילוח, המוכרת כ"שעווה ברזילאית", הפכה למקובלת בשנים האחרונות.
בנסיבות מסוימות, כף הערווה נתונה לאידיאלים אסתטיים מעבר להסרת שיער.
בהתאמה, מוצעים ניתוחים פלסטיים המשנים את צורת כף הערווה לאידיאל הנחשק.
אידיאלים אלו עלולים להיות מושפעים מהעדפות אישיות, מנורמות תרבותיות עכשוויות, או מלחצים חברתיים.
צורות קישוט קבועות במטרה להעצים את המשיכה האסתטית של אזור זה הם הנבירה (ביפנית: 花弁), צילוק לצרכים קוסמטיים, או פירסינג כמו פירסינג "כריסטינה" או פירסינג "נפרטיטי".
המושג "ואג'זל" מתייחס לקישוט לא-קבוע של כף הערווה עם קישוטי קריסטל.
בעיסוק בהלכות איילונית, מכנה המשנה את כף הערווה "שיפולי מעיים".
כף החיים הוא חיבור הלכתי שנכתב בידי הרב יעקב חיים סופר, ונחשב לאחד מחיבורי ההלכה המרכזיים בציבור הספרדי, המונה ח' חלקים על אורח חיים, וב' חלקים על יורה דעה.
ספר כף החיים הוא למעשה פירוש על חלק אורח חיים בשולחן ערוך העוסק בהלכות יום יום, וכן על תחילת חלק יורה דעה בשולחן ערוך העוסק בהלכות איסור והיתר.
הוא בא לבאר ולהוסיף על דברי השולחן ערוך, וכן להכריע ולפסוק הלכה בנושאים הנידונים בשולחן ערוך על בסיס הספרות ההלכתית והקבלית לאורך הדורות.
בספרו זה מדלג המחבר על הלכות כתיבת סת"ם (ספרי תורה, תפילין ומזוזות), המצויים בשולחן ערוך אורח חיים סימנים לב-לו, לט ו־מב, שנכללו בספר קודם שלו, קול יעקב.
רוב הכתוב ב"כף החיים" הוא לקט שנאסף מחיבורי רבנים אחרים, ראשונים ואחרונים עד אחרוני דורו, וכן מספרי קבלת האר"י והרש"ש.
ביניהם מעט חיבורים קדומים אשר היו תחת ידי המחבר בכתבי-יד ולא ראו בזמנו אור בדפוס, וכן ספרים נדירים שהודפסו במהדורות מצומצמות אך היו מצויים בספרייתו של הרב המחבר.
ספר זה דומה במבנהו לספר ההלכתי "משנה ברורה", באשר שניהם מבארים דברי השולחן ערוך, מכריעים ופוסקים הלכה בנושאים הנידונים בשולחן ערוך על בסיס הספרות ההלכתית לאורך הדורות, אך בשונה ממנו לא מתמקד בהבאת ההלכה הפסוקה בלבד, אלא מביא את מגוון הדעות שבעניין, ולבסוף על-פי כללי הלכה שבידו - מכריע.
הספר משמש כספר הלכתי חשוב לרוב עדות ישראל, ובעיקר בקרב עדות המזרח.
קרוב ל־74 שנה הספר הודפס בידי צאצאי המחבר, משה סופר, בן המחבר, ועל ידי נכדו, יצחק שלום סופר, בימינו הספר מודפס ומופץ על ידי ארבעת ניניו.
בכך בעצם ייחודיותו העיקרית של הספר בתור פרשן השולחן ערוך, שמשלב נגלה עם קבלה, ונוטה להכריע כקבלה.
כמו כן מביא פעמים רבות מנהגים, תפילות וכוונות המיוסדים על-פי הקבלה.
בנוסף לכך נוטה כף החיים בפסיקותיו בדרך כלל לחומרא, או על-פי הקבלה כנ"ל, או מתוך כוונה לצאת ידי כל השיטות.
בדרך כלל גם מחפש פתרונות, לפעמים טכניים, כדי לצאת ידי כל השיטות.
בקבלתו ובחומרותיו נחשב כממשיך דרך פסיקתם של חכמי בבל, כשבעיקרם רבו הרב יוסף חיים מבגדאד מחבר הבן איש חי.
אמנם ישנם מקרים בהם הוא מחדש חידושים וחולק אף על רבו הרב יוסף חיים, כדוגמת חיוב אמירת תיקון חצות על ידי נשים - דבר שאינו מצוי ואף רבים מהפוסקים מסתייגים מכך.
אחר פסקיו, שבדרך כלל הם פסקי חכמי עדות המזרח והבן איש חי, נוהגים חלק מהציבור הספרדי-שמרני, בשונה מהנוהגים על-פי הרב עובדיה יוסף המעדיף פסיקה הצמודה למרן רבי יוסף קארו מעל פסקי הקבלה והמנהגים.
כשיטת ה"כף החיים" הייתה גם שיטתם של חבריו תלמידי הבן איש חי כדוגמת הרב צדקה חוצין ועוד, וכך נוהגים תלמידיהם דוגמת הרב יהודה צדקה והרב בן-ציון אבא שאול ראשי-ישיבת פורת יוסף, וכן הראשון לציון הרב מרדכי אליהו שבספריו ובסידורו "קול אליהו" מצטט רבות את ה"כף החיים".
כמו כן, הרב רפאל ברוך טולידנו, ממקנס שבמרוקו בעל קיצור שולחן ערוך, נוטה בספרו רבות אחר פסקי בעל כף החיים.
בעקבות הציטוטים הרבים בספר "כף החיים" מכתבי האר"י, יצא ספר "שלחן אריאל" המראה כל הלכה המובאת בכתבי האר"י היכן מובאת בכף החיים.
כמו כן יצא ספר "שינון הלכה" בו מובאת תמצית ההלכות המובאות בספר כף החיים.
קיים ספר הלכתי נוסף בשם "כף החיים" של הרב חיים פאלאג'י.
ספר זה קדום מ"כף החיים" של הרב סופר, ואף זה האחרון מצטט ממנו בעשרות מקומות בספרו.
כדי להבדיל ביניהם נהוג לצטט את שם המשפחה של המחבר לאחר שם הספר (כף החיים סופר או כף החיים פאלאג'י).
הספר יצא במהדורתו הראשונה בשנת תר"ע באותיות כתב רש"י.
בשנת תשע"ה יצא מחדש מוגה ומהודר ובאותיות מרובעות עם מבוא מקיף ותולדות בראשיתו.
הספר התפרסם ברחבי העולם, כמפרש מרכזי לספר שולחן ערוך, מספר ישיבות הוקמו ללימוד הספר.
גם הרב דוד עובדיה רב שכונת בית וגן בירושלים ומלפנים רב במרוקו בערים פאס רבאט וצפרו מחבר ספרים רבים בעל אגודת דובב שפתי ישנים להדפסת ספריהם וכל כתבי ידות של חכמי יהדות מרוקו כותב בספרו קהלת צפרו חלק ג (עמוד קעט) כותב בזו הלשון:
חברה זו הוזכרה גם במבוא לספר חידושים וביאורים להרב רבי שלמה אביטבול (עמוד 11) רב ופייטן מרוקאי מחבר הפיוט המפורסם יפה ותמה.
וכן בספר קהילת צפרו מאת רבי דוד עובדיה רב שכונת בית וגן (ח"ג עמוד קפה, ח"ד עמוד קלא).
ישיבת כף החיים במדינת ישראל
במדינת ישראל הוקמה ישיבת כף החיים בז' באדר ה'תשל"ט בירושלים ברחוב דוד בשכונת הבוכרים ישיבה על שמו על ידי הרב שלמה רוזנר והרב יעקב חיים סופר, שעומד בראש ישיבת כף החיים שהוקמה על שמו.
כף הורן (ספרדית: Cabo de Hornos בהולנדית: Kaap Hoorn, על שם העיר הורן בהולנד) הוא צוק סלעי החודר אל הים בארכיפלג ארץ האש, שבדרום צ'ילה.
הכף הוא הקצה הדרומי של יבשת אמריקה הדרומית ומהווה את גבולו הצפוני של מעבר דרייק.
הכף נמנה עם שלושת הכפים הגדולים.
שמו ניתן לו על ידי משלחת ימית הולנדית בשנת 1616 שגילויו נזקף לזכותה.
כף הורן נמצא באי הורנוס Hornus והוא הנקודה הדרומית ביותר של יבשת דרום אמריקה בקצה הארכיפלג של ארץ האש בנקודות המיקום 55°59′00″S, 067°16′00″W.
הכף תוחם את החלק הצפוני של מעבר דרייק בין דרום אמריקה לאנטארקטיקה.
בנקודה זו מתמזגים החלק הדרום-מערבי של האוקיינוס האטלנטי והחלק הדרום-המזרחי של האוקיינוס השקט והוא ממשיך דרומה אל עבר האוקיינוס הדרומי.
980 ק"מ דרומה מכף הורן נמצא חצי האי האנטארקטי בחלק הצפוני ביותר ביבשת והקרוב ביותר לקצה הדרומי של דרום אמריקה.
כף הורן זוהתה על ידי יורדי ים ועוגל לראשונה בשנת 1616 על ידי ההולנדי וילם שוטן והבלגי ג'ייקוב לה מאייר.
הכף נמצא בתחומי המים הטריטוריאליים של צ'ילה.
חיל הים הצ'יליאני מאייש דרך קבע מגדלור הניצב על האי ועליו גם קפלה קטנה Stella Maris chapel ומונומנט כף הורן.
בשנת 2005 ארגון אונסק"ו הכריז על אזור כף הורן כעל שמורה ביולוגית ואקולוגית בינלאומית.
בכף נמצאת אנדרטת זיכרון, כולל פסל גדול שנעשה על ידי הפסל הצ'יליאני José Balcells ובו צללית של אלבטרוס, לזכר המלחים שמתו בזמן כשניסו להקיף את הכף.
הוא הוקם בשנת 1992 ביוזמת המדור הצ'יליאני של אחוות קברניטי כף הורן.
אחד המקומות הבודדים שנותרו כמעט בתולים על כדור הארץ.
באזור בו כמעט ואין פעילות אנושית, בו אין זיהום והוא גם רחוק מפליטת תעשייה, בפינה זו של העולם חיו עד כה הצומח ובעלי החיים את חייהם מבלי התערבות .
כף הורן הוא מרבץ סלעי ענק המזדקר לגובה 425 מטרים מעל לפני הים והוא צופה על מימיו הגועשים של מעבר דרייק (Drake Passage).
אזור של אקלים קר בשל מיקום בקוי הרוחב הדרומיים.
לא קיימות באזור תחנות מדידה או חיזוי מזג האויר.
המדידה היחידה נמדדה בכף הורן במשך שנה בין 1882 - 1883. נמדדו משקעים בכמות של 1,357 מ'מ 53.4 אינץ' והטמפרטורה הממוצעת שנמדדה הייתה 5.2 צלזיוס- 41.4 פרנהייט.
מהירות הרוח הממוצעת שנמדדה הייתה 30 קמ"ש 19 מייל לשעה עם משבים ערים של למעלה מ-100 קמ"ש, 62 מייל לשעה המתרחשים כל עונות השנה.
בשנים אלה הטמפרטורות נמדדות באופן מסודר מאושואיה הנמצאת 144 ק"מ / 91 מייל מקייפ הורן.
הטמפרטורה הממוצעת בקיץ, ינואר - פברואר היא בטווח של 14 מעלות צלזיוס/57 פרנהייט - ל-5 צלזיוס/42 פרנהייט.
בחורף ממוצע הטמפרטורות נע בין 4 צלזיוס/40 פרנהייט - ל-2-צלזיוס/29 פרנהייט.
עננים גבוהים מכסים את השמים מיולי עד דצמבר ינואר.
גשמים קלים יורדים במשך כל השנה.
בקצה הדרומי של יבשת אמריקה אנו יכולים למצוא את המים הנקיים ביותר וכמה מהיערות הירוקים ביותר בעולם.
אזור שהצליח לחמוק מהצמיחה המהירה של האוכלוסייה האנושית.
עם זאת, גם נופים אלה החלו לסבול מהשפעות שינויי האקלים.
למרות שמדובר באזור מוגן, החוקרים לא יודעים אם הוא יוכל לעמוד בפני פלישת מינים שמגיעים מצפון.
כף הורן הוא הגבול הדרומי של טווח הפינגווין המגלן.
הטמפרטורות עולות בהדרגה על 6 מעלות צלזיוס באזור זה וגורמות לכך מחזור החיים של חרקים ימיים, כמו זבובים שחורים, מתקדם.
כאשר המקום הזה מתחמם, חילוף החומרים של מינים מסוימים מואץ וגורם לקיצור מחזור חייהם.
יש לכך השפעות על המערכת האקולוגית, במיוחד על ציפורים נודדות.
משלחת מחקר משנת 2019 מצאה את העץ הדרומי ביותר בעולם צומח, אשור מגלן כפוף בעיקר לקרקע, במדרון הפונה לצפון-מזרח בפינה הדרומית-מזרחית של האי.
כף הורן נקראה על שם העיירה הורן בהולנד.
במאות ה-19 ותחילת המאה ה-20, ספינות קליפר הפליגו סביב קייפ הורן במסעותיהם בין אירופה לאסיה.
הרוחות הסוערות והסערות המתרחשות באזור גרמו לאוניות מפרש רבות להתרסק על האיים הסלעיים, ואלפים מתו בניסיון להיחלץ מעבר לקייפ הורן.
המלחים שחזרו הביתה בשלום סיפרו לעיתים קרובות סיפורים מחרידים על חוויותיהם בקייפ הורן.
לאורך תקופה ארוכה היווה המעבר בכף הורן נקודת ציון במסען של אוניות הקְלִפָּר, אוניות מפרש אשר נשאו סחורות ברחבי העולם.
מגלה-הארצות הבריטי הנודע ג'יימס קוק היה האיש, שתרם יותר מכל אדם אחר לפניו למיפוי איי האוקיינוס השקט.
במסעו בשנים 1769 ו-1770 הפליג סביב כף הורן.
ציוני דרך חשובים בדרך אל הקוטב היו גילוי הארצות דרומית לכף הורן ב-1619, חציית החוג האנטארקטי של קפטיין ג'יימס קוק ב-1773, והתצפיות המאושרות המוקדמות ביותר של יבשת אנטארקטיקה ב-1820.
הכף הוא אתר שיט מפורסם ברמת הקושי שלו וכולל את המגדלור הדרומי בעולם.
זה נקרא לעיתים קרובות סוף העולם, כי מזג האוויר הוא לעיתים קרובות סוער מאוד והגלים גבוהים.
השיט בכף הורן מאופיין בקרחונים, בסערות, גלים גבוהים וזרמי ים חזקים.
נתונים אלה הפכו את הכף לאתר טביעתן של אוניות רבות במהלך ההיסטוריה.
הצורך להקיף את יבשת אמריקה הדרומית בכף הורן פחת במידה ניכרת עם פתיחתה של תעלת פנמה בשנת 1914. לאחר פתיחת תעלת פנמה נאלצות רק אוניות בקטגוריית קייפסייז להקיף את כף הורן במסען בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט.
אולם, שיט סביב כף הורן נחשב לאחד האתגרים הבולטים בקרב שייטי יאכטות, חלקם עוברים בנתיב זה בניסיונם להקיף את העולם, אולם כמעט כולם בוחרים לעבור בתעלות ים צפונית לכף הורן עצמו כגון מצר מגלן או תעלת ביגל.
חלקם עוגנים במעגן שקט בסמוך ומחכים למזג אוויר רגוע כדי לשוט סביב כף הורן.
מספר מרוצי יאכטות אוקיינוס בולטים, בעיקר מרוץ האוקיינוס וולוו 5 אוקיינוסים, והסולו מרוץ גלובוס ונדי וגלובוס הזהב, שטים מסביב לעולם דרך הקרן.
שיאי מהירות לשיט מסביב לעולם מוכרים על ביצוע מסלול זה.
מרוץ הקליפר מסביב לעולם - מרוץ שיצא לראשונה לדרכו ב-16 באוקטובר 1995. הרעיון היה לתת לצוותים של חובבנים הזדמנות לשוט מסביב לעולם ביאכטות.
כף הנסיך מוויילס הוא כף הנמצא בנקודה המערבית ביותר בחלק היבשתי הרצוף של יבשת אמריקה.
הכף נמצא במדינת אלסקה שבארצות הברית, בקצהו המערבי של חצי האי סיוורד , ובסמוך לכפר ויילס.
הכף מהווה למעשה קו הפרדה בין ים ברינג שבצפון האוקיינוס השקט, לבין ים צ'וקצ'י שבדרום האוקיינוס הארקטי.
הכף נמצא בקצה המזרחי של מצר ברינג, למול כף דז'נב (ובמרחק 82 קילומטרים ממנו), ובסמוך לאיי דיומד וסלע פיירווי.
שמו של הכף ניתן לו על ידי רב החובל קוק, ב-9 במאי 1778. שמו הקודם של הכף, בפי תושבי האזור האסקימוסים היה כף ניקטה (Nykhta Cape).
במפות רוסיות משנת 1728 נקרא הכף בשם כף גווזדב (ככל הנראה על שם מגלה הארצות הרוסי מיכאיל גווזדב אשר מיפה את האזור).
חשיבותו של הכף באכלוס יבשת אמריקה
מוערך כי אבותיהם של האינדיאנים המאכלסים את צפון ודרום אמריקה, הגיעו לאזור זה של העולם מסיביר דרך מצר ברינג.
במהלך תור הפלייסטוקן (2.5 מיליון עד 11,000 שנים לפני זמננו) מפלס הים העולמי היה נתון לתנודות חריפות.
בתקופת קרח הים היה נמוך ובתקופה בין-קרחונית המפלס עלה.
היות שמצר ברינג הוא ים רדוד יחסי כיום, נראה שבתקופות הקרח הוא שימש כגשר יבשתי בין אסיה לאמריקה, דרכו עברו בעלי חיים ואף אנשים.
כף הנסיך מוויילס נחשב לשריד של אותו גשר יבשתי.
כף וירחנס (בספרדית: Cabo Virgenes; מילולית: "כף הבתולות") הוא שמה של לשון יבשה בדרום פטגוניה.
הכף, הממוקם בפרובינציה הארגנטינאית סנטה קרוס, נמצא מצפון למצר מגלן, בכניסה המזרחית אליו, מהאוקיינוס האטלנטי.
הכף הוא הקצה הדרום-מזרחי של יבשת אמריקה היבשתית (כף הורן, הדרומי יותר, מצוי באי הגדול של ארץ האש).
פרדיננד מגלן עבר בסמוך לכף ב-21 באוקטובר 1520, במהלך חיפושיו אחר נתיב ימי לאסיה.
21 באוקטובר הוא יומה של אורסולה הקדושה ושל 11 אלף בתולות נוספות, ומכאן מקור שמו של הכף.
בשנת 1884 עלתה על שרטון בכף וירחנס ספינת קיטור צרפתייה בשם Arctique.
אנשי ספינת החילוץ שנשלחה לשם גילו זהב במקום בשם Zanja a Pique, על החוף היבשתי של מצר מגלן.
הידיעות, שהגיעו לפונטה ארנס, על הימצאות זהב, יצרו את הבהלה לזהב בארץ האש.
כף וירחנס מהווה את מוצאו הרשמי של כביש 40, הארוך בכבישי ארגנטינה, אם כי בפועל תחילתו צפונה משם, בריו גז'גוס.
כף הקוף הוא סיפור קצר מסוגת ספרות אימה אשר נכתב על ידי הסופר האנגלי ו.
הסיפור עוסק בכף הקוף המשמשת כחפץ קסם המעניק שלוש משאלות, אשר פונות נגד מביען.
מגמת הסופר היא להעלות את נושא הגורל כדבר עליון, אשר אינו ניתן לשינוי.
מיד לאחר פרסומו, חולל הסיפור הדים רבים.
מאוחר יותר הומחז הסיפור והוסרט.
עד היום הוא נחשב לסיפור אימים קלאסי, ונלמד ככזה בבתי ספר ובאקדמיות בארץ ובעולם.
במהלך ערב גשום, מגיע לביקור אצל משפחת וייט ידיד משפחה, רב-סמל מתקדם מוריס, המספר להם על כף קוף קסומה/מקוללת שביכולתה להעניק שלוש משאלות.
את הכף כישף אדם חכם, אשר רצה להעביר את המסר שלא כדאי להתערב בגורל.
מוריס מראה להם אותה ומיד זורק אותה לאח.
מר וייט שולף אותה מהאש ומבקש לשמור עליה.
מוריס מנסה לשכנעו שלא כדאי, ושהיא מביאה רק מזל רע, ומספר להם כיצד מצא אותה: הוא מצא בן אדם, אשר לא ידוע מה היו שתי משאלותיו הראשונות, אך השלישית הייתה למות.
הוא מזהיר את משפחת וייט, אך מר וייט מתעקש.
לבסוף מוריס מוותר, אך אומר שלא יאשימו אותו בהשלכות, ועוזב במהירות.
הם מתעלמים מהאזהרה ומביעים משאלה ראשונה – לקבל 200 פאונד כדי לשלם את המשכנתא.
מאחר שהכסף אינו מתגשם מעצמו על השולחן הם פוטרים את הסיפור כאגדה ותו לא.
למחרת בבוקר הכל רגיל ובנם יוצא לעבודה.
אלא שבהמשך מגיע זר לביתם ומבשר להם שבנם היחיד הרברט נתפס במכונות המפעל בו הוא עבד ומת במקום.
הוא אומר שהחברה מסירה כל אחריות מהמקרה, אך כיוון שבנם היה עובד נאמן, הם מקבלים כפיצוי מהמפעל מענק של בדיוק 200 פאונד.
לאחר שבוע, מציעה גברת וייט לבקש מכף הקוף שתחזיר את בנם לחיים, בתחילה בעלה מתנגד ומפציר בה לשנות את דעתה, אך לבסוף נכנע ומבקש בעצמו את המשאלה בתקווה שהיא לא תתגשם.
נקישה בדלת נשמעת וגברת וייט ממהרת לפתוח את הדלת, בתקווה למצוא את בנה.
בעלה מספיק רק ברגע האחרון לבקש את משאלתו השלישית וכשהדלת נפתחת אין נפש מאחוריה.
במהלך השנים הסיפור עובד כמה וכמה פעמים לסרטים, אשר ברובם העלילה נותרה כמעט ללא שינוי.
כף הנלופן היא חצי אי בקצהו הדרום מערבי של מפרץ דלאוור במדינת דלאוור שבארצות הברית.
מצפון לכף ממוקם מפרץ דלאוור ומדרומו האוקיינוס האטלנטי.
במקור נקרא הכף על שם תיימן יאקובס הינלופן, סוחר הולנדי אשר סחר בפרוות ובתירס.
בשנת 1620 הקים הינלופן שותפות עם קורנליס יאקובסן מיי (על שמו נקראת כף מיי הסמוכה), אשר סחרה עם האינדיאנים שהתגוררו לחופי נהר דלאוור.
הינלופן ומיי טענו לזכות בלעדית מכוח זיכיון לסחור בנהר, אולם בוררות שנערכה באמסטרדם ב-23 בדצמבר 1623 העבירה את הזיכיון לחברת הודו המערבית ההולנדית, ובשנת 1624 הוקמה המושבה הראשונה בסמוך.
הפארק המדינתי כף הנלופן הממוקם בשטח הכף, הוא פארק בשטח של 21 קמ"ר, בשטח מחוז ססקס.
היה זה ויליאם פן שהקים את הפארק הראשון בשטח הכף - בשנת 1628. היה זה שטח ציבורי להנאת תושבי המחוזות באזור.
בשנים 1767–1769 נבנה בכף המגדלור, במטרה להקל על הספינות המנווטות במעלה מפרץ דלאוור.
מגדלור זה היה המגדלור השישי שנבנה בשטח ארצות הברית, ומומן על ידי סוחרי העיר פילדלפיה.
המגדלור נהרס בשריפה בשנת 1777 ונבנה מחדש בשנת 1784. מגדלור נוסף נבנה בשנת 1824 באתר הממוקם 1.6 ק"מ צפונית למגדלור הישן.
ובשנים 1855–1885 נבנו שלושה מגדלורים נוספים בסמוך.
כיום הפארק משמש כאתר נופש, דיג ומחנאות.
כף טרפלגר (ספרדית Cabo Trafalgar; מערבית "ראס טארף אל אע'ר - رأس الطرف الأغرّ; מילולית: כף המערה או כף המערב) הוא לשון יבשה קטנה לחופי האוקיינוס האטלנטי בדרום מערב ספרד.
הכף נמצא בקרבת עיירת החוף "לוס קאניוס דה מכה", עיריית ברבטה, בפרובינציית קדיס שבמחוז אנדלוסיה.
הכף הוא למעשה אי קטנטן המחובר ליבשה ברצועה צרה ביותר של יבשה, בנקודה הנחשבת לצפונית-מערבית ביותר במצרי גיברלטר, בקצה האי נמצא המגדלור שלידו שרידי יישוב ומגדלור עתיק נוסף המתוארכים לתקופה המוסלמית ואף הרומית.
אל מול המגדלור התחולל ב-21 באוקטובר 1805, אחד הקרבות המפורסמים והמשמעותיים ביותר בהיסטוריה של הלוחמה הימית - "קרב טרפלגר", בו הביסו כוחות הצי של בריטניה הגדולה בפיקודו של הוריישו נלסון (שאף נהרג בקרב) את הצי הצרפתי-ספרדי שעמד מולם.
בעקבות ניצחון זה הפכה בריטניה למעצמה הימית החזקה בעולם לפחות עד תחילת המאה ה-20. מפלת הצי הצרפתי-ספרדי הייתה אחד מהגורמים שהחישו את סופו של שלטון נפוליאון באירופה.
כף ורדה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת אטלנטה (1996).
בכל המשחקים בהם השתתפה התחרו מטעמה ספורטאים בענף האתלטיקה, ולעיתים גם באגרוף, ג'ודו, התעמלות אמנותית וטאקוונדו.
כף ורדה זכתה לראשונה במדליה באולימפיאדת פריז (2024) באגרוף.
כף ורדה השתתפה לראשונה ב אתונה (2004), ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע.
במשחקי החורף לא נטלה כף ורדה חלק מעולם.
המשלחת הראשונה אותה שלחה כף ורדה למשחקים הורכבה משלושה ספורטאים.
אל המשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008) נשלחה שנית האתלטית, הפעם לבדה.
במדליה הפאראלימפית הראשונה בתולדותיה, זכה האתלט גרסלינו טבארס ברבוסה, שזכה ב במדליית הארד בריצת 400 מטר (קטגוריה T20) עם תוצאה של 48.55 שניות.
כף האלֶט הוא אזור נקי משלג (נווה מדבר אנטארקטי) בקצה הצפוני של חצי האי האלט על חוף ים רוס של ארץ ויקטוריה, מזרח אנטארקטיקה.
כף אדייר נמצא במרחק 100 ק"מ צפונה.
כף האלט נמצאת מצידו האחד של מפרץ אדיסטו למול כף כריסטי שמעברו האחר.
בשנת 1956, במהלך מבצע דיפ פריז II, נפגעה האוניה האמריקאית "אָרְנֶבּ" ממצוף קרח בכף האלט.
בכף האלט שכן בסיס מדעי, תחנת האלט, שפעלה בשיתוף בין ארצות הברית וניו זילנד במהלך השנה הגאופיזית הבינלאומית 1957, והייתה מאוישת בקביעות עד 1964, כאשר פרצה במקום שרפה גדולה.
לאחר זאת שימש המקום כבסיס קיצי בלבד עד 1973. בשלב זה עובר האתר ניקוי סביבתי באמצעות הרחקת חומרים מסוכנים: דלק ושמן, שאוחסנו במספר מכלים גדולים.
מדובר במיזם מתמשך, שלהשלמתו יידרשו שנים אחדות.
אזור של 740 דונם הוא אזור אנטארקטי מוגן מיוחד, הנמצא תחת צו הגנה מיוחד של הברית האנטארקטית מס' 106, משום שהוא מכיל בתי גידול למבחר עשיר ומגוון של קהילות צמחים, שהן הדוגמאות הרחבות והמייצגות ביותר המוכרות בקצה הצפוני של שיפוע קו הרוחב של ארץ ויקטוריה וים רוס.
סקרים תיעדו 18 מינים של חזזית וחמישה מינים של טחבי עלים, ובראשם Bryum subrotundifolium.
בעלי החיים במקום כוללים מושבות גידול של ציפורי חמסן דרומי של הקוטב הדרומי ופינגווין אדלי, וכן אקרית וקפזנבאים.
מושבת פיגוויני אדלי גדולה מצויה בלשון היבשה סיבי הוק בצידו המערבי של כף האלט.
ההיסטוריה של השפעת האדם על המושבה בתקופה שבה נמצאו שם עובדי תחנת האלט, וסגירת התחנה בהמשך, יחד עם זמינותם של נתונים היסטוריים מהימנים על גודל אוכלוסיית המושבה, עושים את האתר לייחודי ואידיאלי לחקר השפעותיהן של הפרעות משמעותיות למערכת האקולוגית וההתאוששות מהן.
כף וושינגטון הוא כף בולט המזדקר לגובה 275 מטר ומציין את הקצה הדרומי של המפרץ, המפריד בין מפרץ ווד למפרץ טרה נובה בארץ ויקטוריה, אנטארקטיקה.
הוא מפריד בין חוף בורכגרווינק מצפון לחוף סקוט מדרום.
את הכף גילה קפטיין ג'יימס קלארק רוס מן הצי המלכותי בשנת 1841 וכינה אותו על שם קפטיין וושינגטון, הצי המלכותי, שהיה מזכיר החברה הגאוגרפית המלכותית בשנים 1840-1836.
כף ז'רלאש הוא כף, או לשון יבשה, המהווה את הקצה הצפון-מזרחי של חצי האי דייוויס, אנטארקטיקה, 6.4 ק"מ דרומית-מזרחית לאי דייוויד.
את לשון היבשה גילתה בנובמבר 1912 משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה, 1914-1911, בראשות דאגלס מוסון, שכינה אותה על שם לויטננט אדריאן דה ז'רלאש, מנהיג המשלחת האנטארקטית הבלגית, 1897–1899.
פרובינציית כף התקווה הטובה הייתה אחת מארבע פרובינציות דרום אפריקה בין השנים 1910 ו-1994, תחת איחוד דרום אפריקה ורפובליקת דרום אפריקה.
לקראת שלהי שנות קיומה של הפרובינציה, הוקמו בתחומה שלושה בנטוסטנים: טרנסקאי, בופוטאצוואנה וסיסקאי.
כיום בשטחה של פרובינציית כף התקווה הטובה מתקיימות הפרובינציות המודרניות הכף המזרחי, הכף המערבי, הכף הצפוני והצפון-מערבית.
כֵּף וִילְיַאמְס או קייפ ויליאמס הוא כף מכוסה קרח, המהווה את קצה חצי האי ביואל, ממזרח לקצהו של קרחון לילי, ובקצהו של קרחון ג'ורג' וקרחון זייקוב, בקצה חוף פנל בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
אורכה של הכף 28 קילומטרים.
הכף התגלתה בפברואר 1911 על ידי הספינה טרה נובה במסגרת משלחת טרה נובה אשר חקרה את האזור שממערב לכף נורת'.
הכף נקראת על שם ויליאם ויליאמס, צ'יף (ראש חדר המכונות) של האוניה טרה נובה.
כף ורדה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער מכף ורדה לא זכה במדליה אולימפית לנוער.
ההשתתפות של ספורטאי הנוער מכף ורדה היא סמלית.
המשלחת הראשונה של כף ורדה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה שני ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט.
ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים בענפים אתלטיקה וטאקוונדו וסיימו במקומות האחרונים.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה עשרים ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפים והייתה המשלחת הגדולה ביותר שכף ורדה שלחה עד כה.
המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים אתלטיקה, טאקוונדו וכדורגל והשתתפותה היא סמלית.
ביהדות, ובעיקר בקבלה, כף הקלע הוא שלב שעל החוטא לעבור לאחר מותו ולפני תיקון נשמתו בגיהנום או בגלגול.
על פי ספר הזוהר, בשלב זה נפשו של האדם נדחית מתיקונה, והיא משוטטת מקצה העולם ועד קצהו, ועל כן כף הקלע מתואר כעונש החמור ביותר.
המונח "כף הקלע" נזכר במקרא, במאמרה של אביגיל לדוד: .
על פי רש"י, כף הקלע היא "חתיכת עור רחבה עשויה כמין כף באמצע הקלע שנותן בה האבן".
בדומה לאבן המושלכת בכף הקלע, נפש החוטא משוטטת בעולם ואין לה מנוחה, עד תחילת תהליך התיקון שלה.
על פי מסורות שונות ביהדות, לאחר מות האדם עליו למרק את חטאיו בגיהנום, וזאת למשך שנים עשר חודשים, ולאחר מכן זוכה נשמתו למנוחה בגן עדן, אך לעיתים עוד קודם לכן נמנעת ממנו הכניסה לגיהנום, ונשמתו משוטטת חסרת מנוחה בכל העולם.
זהו אינו שלב של תיקון וזיכוך, אלא של דחייה והיעדר מנוחה.
שלב זה עלול להמשך שנים ארוכות.
הנפשות המשוטטות בעולם עלולות להידבק בסטרא אחרא ולהיטמא.
בספרות הקבלה, כף הקלע מתואר כעונש החמור ביותר.
על פי חז"ל, נפשו של החוטא נקלעת מקצה העולם ועד קצהו על ידי שני מלאכים:
הגאון מווילנא כותב שעונש כף הקלע כולל השלכת החוטא ממקום למקום, מלאכי חבלה זורקים בו חיצים, וכלבים אוכלים אותו.
ייסוריו של החוטא קשים ומרים כל כך, עד שהוא מנסה לברוח מהם אל הגיהנום.
הוא מתאר את כף הקלע כתיקון חטאו של הגוף, ואת הגיהנום כתיקון חטאה של הנפש.
נפשות הנענשות בכף הקלע נחשבות ל"מזיקות".
בין היתר, חומרת ייסורי הנפש הנקלעת בכף הקלע, גורמים לה לשאוף להידבק לגופו של אדם אחר החי בעולם, דבר המעניק לה מנוחה.
בדרך כלל, תינתן לנפש הרשות להיכנס לגופו של חוטא.
הדיבוק שואף להחטיא את האדם בו נדבק, כדי לממש את תאוותיו.
בצאתו, הוא עלול לפצוע את גופו של המארח.
בספרות האחרונים מתואר כף הקלע כמשיכה סותרת של הנפש: מצד אחד לאחר ההיפרדות מן הגוף היא שואפת להידבק במקורה הרוחני הטהור, ומצד שני היא אחוזה ונמשכת אל החומריות והתאוות אליהן התרגלה בעולם הזה.
על פי הרב אליהו דסלר, מהותו של עונש כף הקלע מתייחס לכוח הטומאה שנוצר בחוטא על ידי רדיפת התאוות הגשמיות, ומושך אותו למרדף אחריהן גם לאחר שנפרד מגופו.
מאחר שלאחר המוות אין אפשרות להגשמת תאוות גשמיות, החוטא שרוי ב"גלות נוראה של חיפוש אחרי מה שאי אפשר למצוא שם".
לדבריו, רק לאחר משך זמן ארוך נפשו של האדם מתנתקת מן התאוות, ואז היא כשירה להתגלגל בדומם, או לקבל את עונשה בגיהנום, שם הוא מקום התיקון.
הסבר זהה נותן גם הרב חיים דוד הלוי.
לא כל חטא יגרום לאדם להיקלע בכף הקלע לאחר מותו.
עיקר הגורם לעונש כף הקלע הוא המרדף אחר התאוות החומריות בעולם הזה.
כך כותב רבינו יונה (שערי תשובה שער ב אות יח):
לפי הגאון מווילנא הגורם העיקרי לעונש כף הקלע הוא דברים בטלים שהאדם מוציא מפיו, עד כדי כך שעל כל דיבור הבל צריך להתקלע מסוף העולם ועד סופו, אפילו היו אלו דברים שמותר לאומרם, אבל דברים אסורים כגון לשון הרע, עונשם חמור עוד יותר.
כף הקלע כביטוי המתאר תלאות, ייסורים וחוסר מנוחה מתבטא בספרות העברית ובמוזיקה הישראלית.
כמה ספרים נקראו בשם זה, ביניהם ספרו של יחזקאל הרפנס המגולל את תלאותיו במלחמת העולם השנייה, ספר שירה של אריה סיון וספרו של שמואל לרמן.
במוזיקה, גבריאל בלחסן חיבר שיר בשם "כף הקלע".
מופע לזכרו, שהתקיים במסגרת פסטיבל אינדינגב בשנת 2018, נקרא בשם זה.
שירו של דניאל זמיר, "כף הקלע", הפותח את אלבומו "אליי" (2019), מתאר את כף הקלע כביטוי לסערת נפש בין השאיפה לרוחניות לבין המשיכה אל תענוגות העולם.
פונדקו של לוציוס בסדרת ספרי הקומיקס בון מתורגם לשם "כף הקלע" (במקור: Barrelhaven).
כף ווסטוק הוא לשון יבשה צוקי, בקצה הצפון מערבי של האי אלכסנדר שבאנטארקטיקה.
המצוק המרכיב את לשון היבשה הוא הקצה המערבי של הרי האבר.
לשון היבשה התגלתה על ידי המשלחת האנטארקטית הרוסית הראשונה, שנערכה בשנת 1821, בפיקודם של פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן ושל מיכאיל לאזארב.
לשון היבשה מופתה לראשונה בהתבסס על צילומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון, בין השנים 1947–1948; ועל ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1960.
שמה של לשון היבשה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
לשון היבשה נקראת על שם הסלופ המלחמתי ווסטוק, ששימשה את בלינגסהאוזן במסע החקר שלו.
אין קשר בין משמעות המילה "ווסטוק" לבין מיקום לשון היבשה, הנמצאת במערב האי.
כף וסטברוק היא לשון יבשה מכוסה שלג, בקצה הדרום מערבי של האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
הכף מופתה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון בשנת 1947, ובהתבסס על תצלומי לווין שצולמו על ידי לאנדסאט בשנים 1972–1973.
שמה של לשון היבשה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
לשון היבשה נקראת על שמו של קפטן דארן אי.
Westbrook, Jr) מצי ארצות הברית, שהיה מפקד כוח התמיכה הימי של ארצות הברית באנטארקטיקה במהלך מבצע דיפ פריז, בין יוני 1978 ועד יוני 1980.
כף ווקר היא לשון יבשה מכוסה קרח, בקצה הדרום מזרחי של האי ת'רסטון, בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
לשון היבשה מופתה לראשונה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית, במסגרת מבצע קפיצה לגובה ב-1946.
שמה של לשון היבשה נתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
לשון היבשה נקראת על שמו קפטן אדוארד ק.
Walker) רב החובל של האונייה קאניסטאו (Canisteo), שהייתה אוניית תדלוק בקבוצת האוניות המזרחית, במסגרת מבצע קפיצה לגובה שנערך על ידי צי ארצות הברית ב-1946–1947.
כף הדסון הוא לשון יבשה, המהווה את הקצה הצפוני של חצי האי מוסון, בחוף ג'ורג' החמישי, בארץ ג'ורג' החמישי שבאנטארקטיקה.
אזור זה נצפה לראשונה ב-19 בינואר 1840, על ידי הצוות של לוטננט ויליאם ל.
Hudson) אשר שירת על אוניית צי ארצות הברית פיקוק (USS Peacock), במהלך משלחת החקר של ארצות הברית (United States Exploring Expedition ) בפיקודו של צ'ארלס וילקס, בין השנים 1838–1842.
חצי האי מוסון (וכן כף הדסון) צולמו מהאוויר ומופו לראשונה על ידי פיליפ לו ממשלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה בפברואר 1959.
וילקס קרא לכף על שמו של הדסון.
במהלך המיפוי שבוצע על ידי פיליפ לו, וכן מחקר שערך ב.
Lambert) בהתבסס על תצלומי האוויר של צי ארצות הברית, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרלי בשנת 1959 הגיעו השניים למסקנה כי לשון יבשה זו היא לשון היבשה אליה התכוון וילקס, ובהתאם קראו לה בשם זה במפותיהם.
כף הרלאקר הוא כף מכוסה קרח, הבולט לכיוון צפון מחצי האי מרטין בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
הכף מופתה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בינואר 1947, במסגרת מבצע קפיצה לגובה.
שמה של הכף ניתן לה בשנת 1955 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הכף נקראת על שמו של קארל ג'יי.
Herlacher), קרטוגרף אנטארקטי בכיר במשרד ההידרגרפי של צי ארצות הברית (משרד המיפוי הימי) בשנת 1937.
כף וילסון היא לשון יבשה בחוף שקלטון, שבאנטארקטיקה.
לשון היבשה גבוהה, סלעית ומכוסה שלג.
לשון היבשה מהווה את הקצה הדרום-מזרחי של רכס נאש, ואת הכניסה הצפונית למפרצון שקלטון שלגדת מדף הקרח רוס.
לשון היבשה התגלתה בדצמבר 1902, על ידי קפטן רוברט פ.
סקוט, מהצי המלכותי הבריטי, במסגרת ניסיונו להגיע אל הקוטב הדרומי.
לניסיונו של סקוט להגיע אל הקוטב הדרומי התלוו לוטננט (לימים סר) ארנסט ח.
שקלטון (על שמו נקרא מפרצון שקלטון הסמוך), ודוקטור אדוארד אדריאן וילסון, שעל שמו נקראה לשון היבשה; שמו קרחון נמרוד הסמוך נקרא אף הוא לזכרו של ארנסט שקלטון- ה"נמרוד", הייתה הספינה שהביאה את שקלטון ומשלחתו לאנטארקטיקה.
כף וילסון היא לשון יבשה המהווה את הצד המזרחי של הכניסה למפרץ האיים בחוף הצפוני של האי ג'ורג'יה הדרומית, שבטריטוריה הבריטית שמעבר לים איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים.
האורניתולוג האמריקני רוברט קושמן מרפי (Robert Cushman Murphy), מיפה את מפרץ האיים ואת לשון היבשה, במסע המחקר שלו בבריג "דייזי" בין השנים 1912–1913.
מרפי קרא ללשון היבשה על שמו של וודרו וילסון הנשיא ה-28 של ארצות הברית, אשר כיהן בעת מסע המחקר שלו.
כף טאקסן היא לשון יבשה סלעית בחוף המערבי של ארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
לשון היבשה מהווה את הקצה הדרומי של פתחו של מפרץ וודינגטון שבחצי האי קייב.
לשון היבשה התגלתה ב-12 בפברואר 1898 על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1897–1899, בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש.
הכף צולמה מהאוויר על ידי משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956–1957.
הכף נסקרה על ידי סוקרים על הקרקע מטעם סקר שטחי חסות איי פולקנד בשנת 1958.
שמה של לשון היבשה ניתן לה על ידי ז'רלאש.
לשון היבשה נקראת על שם אחד מפטרוני המשלחת.
כף וילמס היא לשון יבשה באזור חוף דאנקו של ארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
לשון היבשה מהווה את הקצה הצפוני של פתחו של מפרץ פלאנדרז בחוף המערבי של ארץ גרהאם.
לשון היבשה התגלתה ומופתה לראשונה בפברואר 1898 על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1897–1899, בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש.
ז'רלאש קרא ללשון היבשה על שמו של פייר וילמס (Pierre Willems), אשר סייע למשלחתו של ז'רלאש.
וילמס היה פילולוג והיסטוריון הולנדי שחקר את רומא העתיקה.
כף וולדרון היא לשון יבשה המכוסה קרח, בארץ וילקס שבאנטארקטיקה.
לשון היבשה ממוקמת בסמוך ממערב לקרחון טוטן.
לשון היבשה מופתה לראשונה, בשנת 1955, על ידי ג'י.
Blodgett), בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית במהלך מבצע קפיצה לגובה, בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1946–1947.
הכף נקראת על שמו של ריצ'רד ראסל וולדרון (Richard Russell Waldron), ששירת על הסלופ וינסנס (USS Vincennes), אשר שימשה את משלחת החקר של ארצות הברית (שנערכה בין השנים 1838–1842), בפיקודו של לוטננט צ'ארלס וילקס.
כף וייט היא לשון יבשה בקצה הצפון מערבי של חצי האי קינג, בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
לשון היבשה מהווה את הצד הדרום-מערבי של הכניסה למצר פיקוק.
לשון היבשה מופתה לראשונה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית במסגרת מבצע קפיצה לגובה.
לשון היבשה נקראת על שמו של אמורי ה.
Waite), שהיה חבר במשלחת בירד לחקר אנטארקטיקה, שנערכה בין השנים 1933 – 1935, ולאחר מכן, כמומחה תקשורת במשלחת החקר לים בלינגהאוזן בין השנים 1959–1960.
וייט חקר את כמות התרסקות המטוסים הגבוהה באנטארקטיקה, ושגילה שתדרי מכ"ם מסוימים אינם מוחזרים מעל פני הקרח, והם חדרו אל פני הקרקע שמתחת לקרח - דבר שגרם לשגיאות במד הגובה.
גילוי זה הפך את הטיסות מעל אנטארקטיקה לבטוחות יותר, והחל את השמוש במכ"ם על מנת לסקור את הטופוגרפיה של פני הקרקע שמתחת לקרח.
ספר כף החיים הוא חיבור הלכתי מרכזי שכתב רבי חיים פאלאג'י.
הספר עוסק בהלכות ומנהגי ימי חול, שבת וראש חודש.
הרב פלאג'י קרא לספרו כף החיים מכמה טעמים, המובאים בהקדמה לספר: הראשון הוא כי הספר נועד ללמד את האדם תורה ומוסר, והתורה נקראת כף אחת.
טעם שני הוא כי הקב"ה נתן לאדם בחירה בין יצר הרע ליצר הטוב, שהם שתי כפות המשקל שהקב"ה דן בהם, כף החיים וכף המוות, ואם יבחר האדם בחיים ויקיים את הכתוב בספר יזכה לידון בכף החיים.
סיבה שלישית היא מפני שהמחבר סידר את החיבור בקצרה כדי שיוכל האדם לשאת אותו בכפו לכל מקום שהולך ולקרוא בו כל ימי חייו.
הספר נועד להיות ספר הדרכה יום-יומי, ולכן גם יצא במהדורת כיס על מנת לאפשר לקורא להחזיק אותו בחיקו וכך לדעת את ההלכה בכל מקום ומקום.
החיבור מסודר על פי סימנים וסעיפים עצמאיים: עשרים וששה סימנים על ימות החול - הנהגות, הלכות היום - יום והלכות תפילות וברכות, ששה על שבת, ושלשה על ראש חודש.
את הספר הגיה והביא לבית הדפוס הרב אברהם פלאג'י.
נדפס לראשונה בשנת ה'תרי"ט בשאלוניקי ובמהדורת צילום על ידי חברת אהבת שלום ו"הוועד להוצאת ספריו של הגר"ח פאלאג'י זלה"ה שע"י ר' אברהם אלטלף ועוד".
נדפס עוד מספר פעמים בהוצאות חדשות ובשנת התשע"ג נדפס מוגה ומוער על ידי ההוצאה שעל יד ישיבת שובי נפשי.
כף הורדרן או קייפ הורדרן היא לשון יבשה, שאינה מכוסה קרח, אך מכוסה בסחיפה מורנית.
הכף ממוקמת בקצה הצפון - מערבי של גבעות באנגר, בארץ המלכה מרי, באזור חוף הטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית, שבאנטארקטיקה.
הכף התגלתה ממרחק (ככל הנראה ממצוק ווטסון), על ידי איי.
Kennedy), אחד מאנשי קבוצת הבסיס המערבי (Western Base party) של משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1914–1911, בהנהגת דאגלס מוסון (וגילתה את חוף המלכה מרי בפברואר 1912).
הכף מופתה לראשונה על ידי הקבוצה.
במהלך המיפוי חשבו כי מדובר בשני איים קטנים סמוכים.
בשנת 1955 מופה האזור מחדש בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית במסגרת מבצע קפיצה לגובה (מבצע היי ג'אמפ), שנערך בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1946–1947.
שמה של הכף ניתן לה על ידי מוסון.
מוסון קרא לכף על שם סר סמיואל הורדרן, מסידני שבאוסטרליה, שהיה פטרון המשלחת.
מאחר שחשבו כי מדובר באי, מוסון קרא לאתר "האי הורדרן" ("Hordern Island).
לימים, שונה שם האתר על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים לשמו הנוכחי (כף הורדרן), בעקבות המיפוי שבוצע בשנת 1955 - תוך תיקון מהות האתר, ושמירת השם שניתן מוסון.
כף וולקוט או קייפ וולקוט היא לשון יבשה בולטת, המכוסה קרח, בחוף המזרחי של אזור ארץ פאלמר, בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
גובהה של לשון היבשה 625 מטרים מעל פני הים.
לשון היבשה, התגלתה מהאוויר ב-20 בדצמבר 1928, בטיסה שבוצעה על ידי סר יוברט וילקינס.
מחקרים על הקרקע וסקרים בוצעו באזור בשנת 1940 על ידי חברי הבסיס המזרחי של השירות האנטארקטי של ארצות הברית.
סקר נוסף נעשה בשנת 1947 על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
טיסות צילום ומיפוי נוספות בוצעו בשנת 1935 על ידי לינקולן אלזוורת' - בעקבותיהם בוצע מיפוי יותר מדויק של האזור.
שמה של לשון היבשה ניתן לה על ידי סר יוברט וילקינס (מגלה הלשון).
וילקינס קרא ללשון היבשה על שם פרדריק וולקוט, שהיה חבר במועצה המנהלת של האגודה הגאוגרפית האמריקאית (American Geographical Society).
כף ורדה הפורטוגזית הייתה מושבה של האימפריה הפורטוגזית מההתיישבות הראשונית באיי כף ורדה ב-1462 ועד לעצמאותה של כף ורדה ב-1975.
האיים של כף ורדה התגלו בשנת 1444 על ידי הנסיך אנריקה הנווט ואנטוניו נולי בשירות קרובו של אנריקה אפונסו החמישי, מלך פורטוגל.
האיים הדרום-מזרחיים, כולל האי הגדול ביותר סנטיאגו, התגלו בשנת 1460 על ידי אנטוניו דה נולי ודיוגו גומש.
האיים הצפון-מערביים הנותרים סאו ניקולאו, סאו ויסנטה וסנטו אנטאו התגלו ב-1461 או 1462 על ידי דיוגו אפונסו.
אין עדות להתיישבות אנושית בכף ורדה לפני הגעתם של הפורטוגלים.
בשנת 1462 נוסדה העיירה ריביירה גרנדה (כיום סידאדה וליה) בחוף הדרומי של סנטיאגו.
היישוב הפך לנמל מרכזי לקולוניזציה פורטוגזית לעבר אפריקה ודרום אמריקה.
במאות ה-16 וה-17, זה היה מרכז סחר ימי בין אפריקה, הכף, ברזיל והאיים הקריביים בשל קרבתו לחוף האפריקאי, הוא היוה פלטפורמה חיונית לסחר העבדים.
יישובים מוקדמים אחרים של פורטוגל היו סאו פיליפה באי פוגו (בין 1470 ל-1490), פראיה בסנטיאגו (לפני 1516),  ריביירה גרנדה בסנטו אנטאו (אמצע המאה ה-16)  וריביירה בראווה על סאו ניקולאו (1653).
ב-1496 ביקש מנואל הראשון, מלך פורטוגל להנשא לאיזבלה בתם של המלכים הקתוליים מספרד, פרננדו השני ואיזבלה.
אלו הציבו בפניו תנאי לנישואין: גירוש כל היהודים מפורטוגל.
המלך מנואל נענה להם, וב-5 בדצמבר 1496 הוא הוציא צו גירוש ליהודי המדינה.
באותה שנה הגלה מנואל כ-2,000 ילדים עד גיל עשר של משפחות יהודיות שלא הצליחו לשלם את מיסי המלך לאיי סאו טומה ופרינסיפה וכף ורדה.
חלקם ניסו לשמור על צביון יהודי אך עד המאה ה-18 לא נותרה נוכחות יהודית באיים.
העושר של ריביירה גרנדה והעימותים בין פורטוגל למעצמות הקולוניאליות היריבות צרפת ובריטניה משכו התקפות פיראטים, כולל אלה של פרנסיס דרייק (1585) וז'אק קאסארד (1712).
למרות בנייתה של המצודה פורטה ריאל דה סאו פיליפה בשנים 1587–1593, ריביירה גראנדה נותרה פגיעה ודעכה.
הבירה הועברה לפראיה בשנת 1770.
התפרצות הר הגעש פיקו דו פוגו בשנת 1680 כיסתה את רוב האי פוגו באפר, מה שאילץ תושבים רבים לברוח לאי הסמוך בראווה.
מסוף המאה ה-18 החלו ספינות ציד לווייתנים מצפון אמריקה לצוד לווייתנים סביב האיים האזוריים ואיי כף ורדה.
הם השתמשו בנמלי בראווה כדי להצטייד באספקה ובמי שתייה.
הם שכרו גברים מבראווה כמלחים, וכמה מהם התיישבו סביב נמל צייד הלווייתנים של מסצ'וסטס בניו בדפורד.
ניצול המלח באי סאל עלה מסביבות שנת 1800. עיר הנמל מינדלו גדלה במהירות לאחר 1838, כאשר הוקם מחסן פחם לאספקת ספינות בנתיבי האוקיינוס האטלנטי.
במהלך המאה ה-19, מרכז פראיה נבנתה מחדש עם רחובות מרושתים, מבנים קולוניאליים מפוארים ואחוזות.
העבדות בוטלה בכף ורדה בשנת 1876, דבר שתרם להתערערות הכלכלה המקומית.
מתחילת המאה ה-20 איבד נמל מינדלו את חשיבותו לסחר טרנס-אטלנטי, עקב המעבר מפחם לנפט כדלק לאניות, עלייתם של נמלים מתחרים כמו דקאר והאיים הקנריים והיעדר השקעה בתשתיות נמלים.
בשל האקלים היבש שלה בדרך כלל, כף ורדה נפגעה בסדרה של בצורות בין שנות ה-80 של המאה ה-16 לשנות ה-50 של המאה ה-20. בשנים 1941–1943 התרחש רעב המוני ושוב בשנים 1947–1948, והרגו כ-45,000 איש.
כמה אלפים מתושבי האי היגרו, למשל קיבלו עבודה קבלנית במטעי הקקאו של סאו טומה ופרינסיפה הפורטוגזית.
במהלך המלחמה הקולוניאלית הפורטוגלית הלוחמים בגינאה הפורטוגזית קשרו לעיתים קרובות את עצמאות גינאה ביסאו בעצמאות בכף ורדה.
לדוגמה, בשנת 1956, אמילקר ולואיס קברל הקימו את המפלגה האפריקאית לעצמאות גינאה וכף ורדה (PAIGC).
עם זאת, לא הייתה לחימה בכף ורדה, ובסופו של דבר קיבלה כף ורדה עצמאות מפורטוגל לאחר מהפכת הציפורנים באפריל 1974. באוגוסט 1974 נחתם באלג'יר הסכם בין ממשלת פורטוגל ל-PAIGC, המכיר בעצמאותה של גינאה-ביסאו ובזכותה לעצמאות של כף ורדה.
ב-5 ביולי 1975, בפראיה, ראש ממשלת פורטוגל ואסקו גונסאלבס העביר את השלטון לנשיא האספה הלאומית אוביליו דוארטה, וכף ורדה הפכה לעצמאית.
לתושבי איי כף ורדה היו רמות השכלה גבוהות יותר ולעיתים קרובות מונו לתפקידים אדמיניסטרטיביים נמוכים בטריטוריות פורטוגזיות.
בכך הם רכשו מוניטין של נאמנות לליסבון.
כף האטרס /ˈhætərəs/ הוא לשון יבשה הממוקם בעיקול בולט באי האטרס , אחד מאיי המחסום של קרוליינה הצפונית.
כאי מחסום ממוזג עוצב הנוף שלו על ידי רוח, גלים וסערות.
ישנם רצועות ארוכות של חופים, דיונות חול, ביצות ויערות ימיים באזור.
שטח גדול מהגדות החיצוניות הוא חלק מפארק לאומי, הנקרא חוף הים הלאומי קייפ האטראס.
זוהי גם היבשה הקרובה ביותר ביבשת צפון אמריקה לברמודה, הנמצאת במרחק של כ-1,043 קילומטרים בכיוון מזרח-דרום-מזרח.
המים מול חופי הגדות החיצוניות ידועים כ"בית הקברות של האוקיינוס האטלנטי" .
למעלה מ-600 ספינות נטרפו שם כקורבנות של שרטונים רדודים, סערות ומלחמות.
שרטון היהלום, גדה של רכסי חול נעים החבויים מתחת לים הסוער מול כף האטרס, מעולם לא הבטיחו מעבר בטוח לספינות.
ב-400 השנים האחרונות, בית הקברות גבה חיים רבים, אך תושבי האי גם הצילו רבים.
כבר בשנות ה-70 של המאה ה-19, כפריים שירתו בשירות הצלת החיים של ארצות הברית .
אחרים איישו מגדלורים שנבנו כדי להדריך ימאים.
כיום, ספינות מעטות נטרפות אך סערות עדיין חושפות את חורבותיהם של ספינות טרופות ישנות השוכנות לאורך חופי הגדות החיצוניות.
חוף הים הלאומי של כף האטרס מגן על חלקים משלושה איי מחסום: האי בודי, האי האטרס ואי אוקראקוק.
ניתן למצוא ולחקור רמפות גישה לחוף ולמיצר, אתרי קמפינג, שבילי טבע ומגדלורים בכל שלושת האיים.
קהילת בקסטון שוכנת בצד הפנימי של הכף עצמו, בחלק הרחב ביותר של האי האטרס.
זוהי הקהילה הגדולה ביותר באי, והיא ביתם של משרדי הממשלה ובתי הספר של האי.
השם האטרס הוא שם המקום האנגלי השישי הוותיק ביותר ששרד בארצות הברית.
מפרץ מצפון לכף נקרא "האטראסק" בשנת 1585 על ידי סר ריצ'רד גרנוויל, האדמירל שעמד בראש משלחת מושבת רואנוק שנשלחה על ידי סר וולטר ראלי.
מאוחר יותר הוא יושם גם על האי ועל הכף, ושונה ל"האטרס".
האטרס הוא שמם של האינדיאנים של האטרס .
מכיוון שיורדי ים משתמשים בזרמי אוקיינוס כדי להאיץ את מסעם, ספינות רבות מסתכנות בקרבת כף האטרס כשהן מפליגות לאורך החוף המזרחי, תוך סיכון הסיכונים של הפלגה קרובה לשרידים בתוך מים סוערים וסערות תכופות המתרחשות באזור.
ספינות רבות כל כך אבדו מול כף האטרס עד שהאזור מכונה "בית הקברות של האוקיינוס האטלנטי".
בשנת 1803 נבנה המגדלור הראשון בכף.
בשנת 1870 הוא הוחלף על ידי מגדלור כף האטרס הנוכחי, המתנשא לגובה של 60.50 מטרים מהקרקע ועד קצה כולא הברקים שלו.
המגדלור הוא הגבוה ביותר בארצות הברית ואחד מהמגדלורים הלבנים הגבוהים בעולם.
בשנת 1999, כאשר נסוג קו החוף קרוב בצורה מסוכנת למגדלור כף האטרס, המגדלור, שמשקלו 4830 טון, הורם והועבר פנימה למרחק של 880 מטרים ממקומו המקורי.
מרחקו מחוף הים הוא כעת 460 מטר, בערך כמו כשהוא נבנה במקור.
ה- (ספינה טרופה ושרידים), ה- (ספינה טרופה ושרידים), ה- (ספינה טרופה ושרידים) והמוניטור רשומות ב.
בשנת 1956, מתקן חיל הים בכף האטרס , הסמוך למגדלור, הפך לשמיני מבין תשעה מסופי חוף של מערכת מעקב הצוללות האטלנטי שפעלה במשך למעלה מעשרים ושש שנים.
מטרת מעקב הצוללות באוקיינוס סווגה וכוסתה תחת "מחקר אוקיינוגרפי" עד זמן רב לאחר הוצאתו משירות ביוני 1982. עד 1963 התגוררו במתקן 122 אנשי חיל הים ו-180 נתמכים.
כף האטרס שוכן בשרשרת איי המחסום הארוכים והדקים של הגדות החיצוניות, אשר מתקשתים אל האוקיינוס האטלנטי הרחק מארצות הברית היבשתית, ואז חזרה לכיוון היבשת, ויוצרים לגונות ושפכי נהרות מוגנים מפני האוקיינוס האטלנטי.
זהו האתר בו נפגשים שני האגנים הגדולים של החוף המזרחי.
שרטוני הכף ידועים יחד בשם שרטוני היהלום .
התושבים משויכים לבתי הספר של מחוז דאר.
בתי הספר המשויכים לאזור הם בית הספר היסודי כף האטרס ובית הספר התיכון כף האטרס.
כף האטרס זכתה בפרסים הבאים:
10 החופים המובילים בארצות הברית, ערוץ התיירות
10 החופים המובילים בארצות הברית לשנת 2016, CNN
10 החופים המובילים באמריקה לשנת 2015, פורבס
כף היד היא איבר זוגי הנמצא משני צדי גוף האדם, בקצה של כל יד.
כף היד משמשת לאחיזה, ושליטה מבוקרת באצבעות היא אחד המאפיינים של האדם.
בכף היד יש חמש אצבעות, ששמותיהן: אגודל, אצבע, אמה, קמיצה וזרת.
בראש כל האצבעות גדלות ציפורניים בחלק החיצוני של כף היד.
בפנים כף היד נראים מעין קווים החרוטים על העור.
שפת סימנים של חרשים היא שפה טבעית שמילותיה (כלומר – סימניה) בנויות משלושה מרכיבים הכרחיים: צורת כף היד, תנועת כף היד ומיקום כף היד ביחס לגוף.
גם בקרב השומעים קיים רפרטואר נרחב של תנועות ומחוות ידיים לשם תקשורת, בחלקו נובע משפת גוף ובחלקו נשען על מוסכמות תרבותיות.
טפיחה בכף היד על כתף הזולת כברכה או כסימן לחברות
טפיחה בכף היד על שולחן – להדגשת חשיבות דברים שנאמרו
תנועת ביטול או סילוק, יכולה להתפרש באמצעות הרחקת כף היד מהגוף
אגרוף היד בעת כעס (כסובלימציה של הכאה)
צדה הפנימי של כף היד הוא אזור נקי לחלוטין משערות.
מצב זה הביא ליצירת הביטוי "עד שיצמחו שערות בכף היד" לתיאור אירוע שלא יתרחש לעולם.
דוגמה לביטוי זה מופיעה בסיפורו של ש"י עגנון, "בלבב ימים" (עמ' תקו): "שפעם אחת היו מספרים בביאת המשיח פשט הוא את ידו ואמר, כשם שאפשר לכף ידי שיצמח עליה שער כך אפשר שיבוא המשיח.
לא הספיק להחזיר את ידו עד שהעלתה שער."
בהקשר אחר, צמיחת שערות בכף היד מוצגת כעונש טבעי (דמיוני) הצפוי למי שמרבה באוננות.
כף מוריס יסופ (בדנית: Kap Morris Jesup) היא הנקודה הצפונית ביותר באי גרינלנד עצמו.
הכף ממוקם במרחק של 708 ק"מ מהקוטב הצפוני.
הכף התגלה בשנת 1892 על ידי רוברט פירי שחשב כי הוא הנקודה היבשתית הצפונית ביותר בעולם.
רק בשנת 1969 התגלה כי קצהו הצפוני של האי קאפקלובן צפוני יותר מכף מוריס יסופ ב-750 מטרים.
ב-1978 התגלה אי צפונית לקאפקלובן וניתן לו השם אודאק (Oodaaq או Oodap Qeqertaa) ומיקומו .
כף מיי הוא חצי אי הממוקם בקצה הדרומי של מדינת ניו ג'רזי שבארצות הברית.
הכף מהווה את הקצה המזרחי של מפרץ דלאוור – ממזרח לכף נמצא האוקיינוס האטלנטי, וממערב לו מפרץ דלאוור.
הכף נקרא על שם קורנליוס יאקובסן מיי, מגלה ארצות הולנדי אשר חקר את האזור עבור חברת הודו המזרחית ההולנדית.
שלוש עיריות חולקות את האי - קייפ מיי, קייפ מאי פוינט ומערב קייפ מאי.
בחצי האי ממוקמת העיר קייפ מיי, אחד מאתרי הנופש הוותיקים ביותר באמריקה הצפונית, אשר נוסדה בראשית המאה ה-18. ב-11 במאי 1976 הוכרזה העיר כולה כאתר היסטורי לאומי של ארצות הברית בשל האדריכלות הוויקטוריאנית הייחודית שהשתמרה בה.
ביצות כף מיי מהוות אתר קינון לציפורי ים, ועל כן ממוקמים בכף אתרי שימור רבים על מנת להגן על הציפורים המקננות.
תצפית הציפורים של כף מיי פועלת לשימור אתרי הקינון ולהגנה על ציפורי הים.
בכף ממוקם בסיס הטירונות של משמר החופים של ארצות הברית.
כף נעליים היא כלי עזר המקל על נעילת נעליים.
כף הנעליים עושה את עבודתה, בכך שתוך כדי נעילת הנעל, היא משאירה את הנעל פתוחה, ומאפשרת החלקה של כף הרגל פנימה, עד למיקום העקב במקומו.
כף הנעליים המקורית הייתה עשויה מקרן של בעל חיים.
כיום ניתן למצוא כפות נעליים המיוצרות מעץ, מפלסטיק, ממתכת ומשנהב.
יש כפות נעליים קצרות, שיתרונן הוא בקומפקטיות שלהן ובעובדה שנוח לארוז אותן כשיוצאים למסע, וכפות נעליים בעלות ידית ארוכה יותר, שיתרונן הוא שניתן להשתמש בהן בלי צורך להתכופף עד לנעל עצמה.
ידית זו עשויה לעיתים מחומר שונה.
בנוסף לשימוש ביתי, כף נעליים שימושית במיוחד בחנויות נעליים.
כֵּף סוּנְיוֹ (ביוונית מודרנית: Aκρωτήριο Σούνιο, אַקְרוֹטִירְיוֹ סוּנְיוֹ, ביוונית עתיקה: Άκρον Σούνιον, אַקְרוֹן סוּנְיוֹן, בלטינית Sunium promonturium) הוא לשון יבשה בקצה הדרומי של חצי האי אטיקה ביוון, במרחק 69 קילומטרים דרומית-מזרחית לאתונה.
בצדו המערבי מפרצון טבעי ובו מעגן המעניק מחסה לספינות כשנושבות רוחות צפוניות או צפוניות-מזרחיות.
סוניון היה הדֶּמוֹס הדרומי ביותר באטיקה לאחר חלוקתה ליחידות טריטוריאליות והארגון מחדש של אזרחיה על ידי קלייסתנס ב-508/7 לפנה"ס.
כף סוניון נזכר לראשונה באודיסיאה, בתיאור תלאותיהם של מֶנֶּלָּאוֹס מלך ספרטה ואנשיו בשובם ממלחמת טרויה.
הומרוס מספר, כי כשהקיפו האוניות את כף סוניון, קטל פוֹיבּוֹס-אַפּוֹלוֹן בְּחִצָיו את פְרוֹנְטִיס, קברניט ספינתו של מנלאוס, וכאן קברוהו חבריו:
סוניון נקשר גם למיתוס אודות תסאוס והמינוטאורוס.
יש הגורסים כי מצוק זה קפץ אייגאוס מלך אתונה אל מותו כשראה את ספינת בנו מתקרבת לחוף אטיקה מניפה מפרש שחור והים האגאי קרוי לפיכך על שמו.
קברים פרהיסטוריים שנחשפו בסוניון מעידים כי בני אדם התיישבו במקום בסביבות 3000 לפנה"ס.
הדֶּמוֹס של סוניון, אחד מ-139 היחידות הטריטוריאליות להן חילק קלייסתנס את אטיקה כשארגן מחדש את ציבור האזרחים של אתונה, השתרע בקצה הדרומי ביותר של אטיקה והשתייך לשבט לאונטיס .
סוניון נזכר במקורות העתיקים בעיקר בשל חשיבותו הדתית-פולחנית.
מן הסיפור ב"אודיסיאה" על מותו של פרונטיס וקבורתו ניתן להסיק, כי כבר במאה ה-8 לפנה"ס, הזמן בו נתחברה שירתו של הומרוס, היה סוניון מקום פולחן מקודש, אפשר בשל היותו ציון דרך בולט לספני אתונה השבים ממרחבי הים האיגאי אל ביתם.
הרודוטוס מספר, כי "לאתונאים הייתה חגיגה ארבע-שנתית בסוניון", אליה הוסעו ראשי הפוליס באחת מאוניות הקודש שלה.
ומתוך אחד מנאומיו של הנואם האתונאי ליסיאס אנו למדים, כי לחופה של סוניון נערכו תחרויות חתירה בטריארות, כפי הנראה גם הן לכבודו של פוסידון.
לכף סוניון הייתה גם חשיבות אסטרטגית, נוסף לזו הדתית-פולחנית.
במלחמה הפלופונסית, לאחר השתלטות הספרטנים על דקלייה (Dekleia) ב-413 לפנה"ס, ביצרו האתונאים את פסגת לשון היבשה בחומות.
כך ביקשו להגן על תושבי המקום ולהבטיח את מעבר אוניות הדגן סביב הכף אל העיר, שכן נתיב האספקה היבשתי מאוויה נחסם על ידי האויב.
ארכאולוגים חשפו במפרץ את שרידיו של מחסה אוניות (ship-shed) שנבנה באותה תקופה, ושימש להעלאת ספינות משוטים אל היבשה.
בשל קרבתה למחצבות ולמכרות בלאוריון, נעשתה סוניון כבר בתחילת המאה ה-5 לפנה"ס למרכז חשוב של סחר בעבדים, שכן מלאכת הכרייה נעשתה על ידי עבדים בעיקר.
הכף מפורסם בעיקר בשל שרידיו המונומנטליים של המקדש העתיק לפוסידון, אל הים במיתולוגיה היוונית, המתנשאים בראש הכף סמוך לשפת המים.
המקדש נבנה בסביבות 440 לפנה"ס על חורבותיו של מקדש קדום יותר.
המקדש הראשון, אותו החלו בונים ב-490 לפנה"ס, נהרס ב-480 לפנה"ס, תוך כדי הקמתו, על ידי חיילי קסרקסס שפלשו לאטיקה, יחד עם מקדשי האקרופוליס באתונה.
מקדש השיש החדש נבנה בסביבות 444/3 לפנה"ס כחלק מתוכנית הבנייה המפורסמת שיזם פריקלס.
דעת החוקרים היא, כי תוכנן על ידי הארכיטקט שבנה את מקדשי הפייסטוס ומקדש ארס באתונה ומקדש נמסיס בראמְנוּס .
שמו של המשורר הרומנטי הנודע לורד ביירון (1824-1788) חקוק על בסיס אחד מעמודי מקדש פוסידון.
ייתכן שביירון עצמו במהלך ביקורו הראשון ביוון, ב"גְּרַנְד טוּר" (Grand Tour) שערך באירופה, עוד לפני שהתפרסם.
ביירון שהה חודשים אחדים ב-11–1810 באתונה, כולל שני ביקורים לסוניון הנזכרים בכתובים.
ברם, אין כל עדות ישירה כי ביירון חקק בעצמו את הכתובת.
ביירון הנציח את סוניון בשיר "איי יוון" (Isles of Greece''):
חיי אישים - אנשי יוון ורומי.
תרגם מן המקור היווני והוסיף הערות א"א הלוי.
כף מדידה היא כף המשמשת להעברת מזון בכמות מדידה, בהתאם לגודל הכף, מכלי אחד לכלי אחר.
סוגים מסוימים של כף המדידה משמשים לנטילת מזון בתפזורת, לדוגמה אורז, קמח ותבלינים.
סוגים אחרים משמשים למדידה של כמויות מזון בעת בישול.
סוג אחר של כף מדידה היא כף הגלידה הקעורה, המשמשת ליצירת "כדורי" גלידה.
קיימים גדלים רבים של כפות מדידה, החל ממשקל של 20 גרם ועד לגודל של כוס.
צורות כף המדידה הן שונות, החל בצורה של את חפירה וכלה בצורת כף אכילה.
כֵּף מָטָפָן נמצא בקצה חצי האי מאני ביוון.
בעת העתיקה נקרא "כף טָינָרוֹן" (Ακρωτήριον Ταίναρον), על שמו של הגיבור המיתולוגי טַיינָרוֹס, אשר העניק את שמו גם לעיר טיינרון הסמוכה.
ביוונית מודרנית הוא נקרא "כף טֶנָארוֹ" (Ακρωτήριο Ταίναρο, אקרוטיריו טנארו).
השם "מטפן", שמקורו אינו ידוע, ניתן לו בתקופת השלטון הפרנקי ביוון, שתחילתו במאה ה-13.
כף מטפן הוא הנקודה הדרומית ביותר של יוון, ומפריד בין המפרץ המסיני במערב לבין המפרץ הלקוני במזרח.
לכף מטפן היסטוריה ארוכה בת אלפי שנים.
בקצה הכף מצויה מערה, אשר על פי המיתולוגיה היוונית הייתה ביתו של האדס, אל השאול.
הספרטנים בנו בכף מקדשים אחדים לפולחנם של כמה אלים.
על הגבעה מעל המערה מצויים שרידי מקדש עתיק לפוסידון, אל הים (Νεκρομαντεῖον Ποσειδῶνος).
תוקידידס מספר, כי הספרטנים הוציאו פעם מבית המקדש של פוסיידון בטיינרון כמה הלוטים מבקשי חסות ורצחו אותם נפש, וכי הם "עצמם סבורים שהרעש הגדול בספרטה בא עליהם בגלל הדבר הזה." בתקופה הביזנטית הוסב המקדש לכנסייה נוצרית והיא עדיין פעילה.
כף מטפן היה המקום בו המתינו שכירי חרב ללקוחות שישכרו את שירותיהם.
ב-1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, הטביעו צוללות גרמניות ליד כף מטפן את אוניית הקיטור "קליפורניין", מי שהייתה בסמיכות מקום ל"טיטניק" בעת טביעתה ב-1912 אך לא נחלצה להצלתה.
במרץ 1941, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, התחולל מול חופי כף מטפן קרב כף מטפן בין אוניות הצי המלכותי הבריטי לאוניות הצי המלכותי האיטלקי.
הקרב הסתיים בניצחון מכריע של הבריטים ושיתק כמעט לגמרי את פעילות הצי האיטלקי במזרח הים התיכון.
על הכף נבנה לימים מגדלור, שכיום אינו בשימוש יותר.
בשל היותו הנקודה הדרומית ביותר של חבל הבלקן מצוי כף מטפן על נתיב נדידת הציפורים העושות דרכן אל אפריקה.
כף סינית או כף מרק סינית היא כף בעלת ידית רחבה וקצרה, אשר החלק הקעור שלה משוטח.
ההשטחה של החלק הקעור מצמצמת את הסבירות שהנוזלים יצברו בנקודה יחידה ובכך מונעת טפטוף.
במקור הכף הסינית עשויה מחרס או חרסינה, אך בתקופה המודרנית ניתן למצוא כפות סיניות העשויות מפלסטיק או מתכת.
הכף הסינית משמשת לאכילת מרק, תבשילים שונים, אורז ועוד.
כֵּף מַלֵיאָס הוא שמם של כף ושל חצי אי בדרום מזרח הפלופונסוס שביוון.
כדי להבחין בין השניים מכונה לעיתים חצי האי בשם "אֶפִּידַבְרוֹס לִימִירָה" (Επίδαυρος Λιμηρά), על שם העיר העתיקה אפידאורוס ששכנה בו.
הכף מפריד בין מפרץ לקוניה במערב לים האגאי במזרח, והוא הנקודה הדרומית ביותר של יוון היבשתית אחרי כף מטפן.
הים סביב הכף ידוע בבוגדנותו והשיט בו מסוכן וקשה בשל מזג האוויר ההפכפך והסערות העזות והתכופות המאפיינים אותו.
על הכף ניצב אחד מן המגדלורים הגדולים ביותר בים התיכון, שכיום אינו פועל יותר.
כף מליאס הוא יחידת-מחוז של לקוניה.
חצי האי כולו וחלק מן החוף המזרחי שייכים לרשות המקומית מונמבסיה (Μονεμβασία).