tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כהן המשיכה לעסוק במוזיקה וללמד תיפוף, אך רוב עבודותיה נחשבות לרחוקות מהמיינסטרים.
ב-2025 העלתה את המופע "המכשפה השלישית" עם מיקה גן-מור ואורי צוק, שמתאר את סיפורה של להקת המכשפות מנקודת מבטה.
גוונים כהים - הרכב רוק להקה של שלושה גברים ושתי נשים בו ניגנה במהלך שירותה הצבאי ועד שהצטרפה ל"מכשפות".
בלה דונה - הרכב של חמש נשים בו הייתה חברה במהלך לימודיה ב"רימון", שניגן רית'ם אנד בלוז וג'אז, והופיע בארץ ובחו"ל.
קינמון - הרכב אליו הצטרפה ב-1995 שהוציא גרסת כיסוי לשיר "גשם" של להקת "בנזין" והופיע גם כלהקת חימום של המכשפות.
ונוס - להקה שהקימה כהן לאחר מותה של פרלמוטר עם יפעת נץ ויניב דדון, עימו שיתפה פעולה גם במסגרת "קינמון".
בין היתר במסגרת הרכב זה הוציאה גרסת כיסוי לשיר "סוף לסיפור" של יהודית רביץ.
בנות חווה - הרכב של חמש נשים שניגן מוזיקה יהודית, ג'אז ורוק.
ההרכב הקליט דיסק במימון עצמי והופיע בארץ ובחו"ל.
ליליפוט - הרכב של שלוש נשים שהקימה כהן בשנת 2000 עם דפנה קינן, לימים סולנית "דפנה והעוגיות", וליאור רשף.
מונרו - הרכב שהקימה כהן לאחר התפרקות ליליפוט ב-2002 עם קינן ודן-יה שוורץ, שבהמשך הצטרפה לקינן בהרכב "דפנה והעוגיות".
ליידיD - טריו נשי שנוצר לאחר לידת בנה הראשון עם ליעד שר ושיר קונקי.
שנדליר - הרכב פאנק רוק
כהן נשואה לאריק, אמן וידאו ארט, ואם לשלושה.
היא מגדלת כלבים, חתולים וכ-300 ציפורי שיר בגג ביתה.
המנהלת האישית שלה היא רותי אלאל, אלמנתה של קורין אלאל.
יעל לבנטל-יגנדורף (נולדה ב-27 במאי 1968) היא שחקנית, סטנדאפיסטית, תסריטאית וקומיקאית ישראלית.
ידועה בעיקר בשל גילומה את אורלי ברנשטיין בסדרה הקומית "החיים זה לא הכל".
לבנטל נולדה ב-1968 בקריית היובל בירושלים.
סיימה לימודי משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב בשנת 1992 והחלה להופיע במועדון הסטנד-אפ "דומינו גרוס".
לאורך השנים המשיכה לככב על הבמות, במופעים "בנות", ו"פרוביזורי", ובהצגות, בצוותא, בתיאטרון אנסמבל הרצליה ובתיאטרון חיפה, "שידוכים", "בואו לא נדבר על זה", "עשו עליך פעם סרט", "ראש משוגע", "כוונות טובות", "מקושקשת", "האביר על הסוס הלבן" ו"ראיון עבודה".
עם השנים השתלבה לבנטל במשחק בקולנוע ובטלוויזיה, עם תפקידים אורחים בסדרות "עניין של זמן", "20 פלוס", "מעורב ירושלמי", "פלורנטין" ו"החרצופים", ובסרט "מסעות ג'יימס בארץ הקודש".
בשנת 2001 זכתה לחשיפה הראשונה המשמעותית בסדרת הטלוויזיה הקומית "החיים זה לא הכל", לצד אבי קושניר, ענת וקסמן ועמיתה בשנים הבאות עידן אלתרמן, ב"רשת" (במקור "טלעד") של הערוץ השני.
לבנטל שיחקה מתחילתה ועד לסיומה של הסדרה בשנת 2011 לאחר תשע עונות.
בשנת 2003 זכתה לבנטל לחשיפה כקומיקאית, בתוכנית הסאטירה "אחורי החדשות", בהגשתו של יאיר ניצני, בערוץ 10. בתוכנית הופיעה לבנטל בדמות המראיינת המשונה יעל יגנדורף, ומאוחר יותר בדמותה המפורסמת ביותר, המתנחלת נחמה בת-יפונה, המנסה להתחיל את חייה מחדש בתל אביב, שאת שתיהן כתבה.
בזכות דמותה של נחמה, זכתה לבנטל לביקורות משבחות, ואף לכותרות.
באותה שנה שיחקה בסרט הטלוויזיה "באמצע הסרט".
כאשר ביולי 2005, לקראת תוכנית ההתנתקות, ביקרה בכפר מימון כדי ליצור סרטון קומי השם ללעג את מתיישבי גוש קטיף, טענה כי הותקפה על ידי מתנחלים.
במקביל להשתתפות ב"אחורי החדשות", הופיעה לבנטל בשנת 2004 בתוכנית "האקדמיה לצחוק" ב"ביפ", ב"פרוביזורי", מופע אלתורים שהועלה בצוותא ובשנת 2005 ב"חטף פתח" בטלוויזיה החינוכית.
בסוף שנת 2005 החלה לבנטל להשתתף בתוכנית ההומוריסטית "הרצועה" ב"ביפ", לצד אורי גוטליב ונתי קלוגר.
בשנת 2006 השתתפה בתוכנית הבידור "של מי השורה הזאת?" בערוץ 10, לצד עידן אלתרמן ותומר שרון.
בשנת 2007 כתבה והופיעה בתוכנית המערכונים "לא לפני הילדים" בערוץ 10, לצד עידן אלתרמן, שי גולדשטיין ויעל שרוני.
בשנת 2008 שיחקה וכתבה לבנטל בסדרה "מסכים" ב-Yes, והגישה את "צהריים בשניים" עם עידן אלתרמן ברדיו תל אביב.
ב-2009 השתתפה בסדרה "נשרים" של ערוץ לוגי.
ב-2010 שיחקה בסרט "פעם הייתי" בתפקיד תקוה עובאדי.
בנוסף, בשנת 2009–2010 שיחקה בסדרה דאוס, בתור אמה של בעלת הבלוג בסדרה, דפנה.
בשנת 2011 קיבלה לבנטל סדרת אינטרנט משלה, "החיים על פי אורלי", המשמשת כסדרת בת לסדרה "החיים זה לא הכל".
בשנים 2012–2013 הופיעה בתוכנית הילדים של הטלוויזיה החינוכית "בחצר של פופיק" בדמותה של דיטה, שגרה בסמוך לביתם של הבובות ועוזרת להם.
בשנת 2017 התחילה לשחק את סמדר ב"אחותי קפצה כיתה".
מאז שנת 2010 היא שחקנית תיאטרון בית ליסין, שם הופיעה בהצגות: "פרינסס מרי", "שם פרטי", "חברות הכי טובות" (בשיתוף התיאטרון הקאמרי).
ב-2015 היא מגלמת את מיי בהצגה "חתולה על גג פח לוהט" בתיאטרון בית ליסין.
כמו כן היא משחקת בהצגות "שבטים", ו"ארוחת פרידה".
בימים אלה היא מעלה מופע סטנד-אפ חדש "החיים על-פי יעל לבנטל".
משנת 2019 משחקת לבנטל בתיאטרון הבימה בתפקיד סיניה במחזמר "גבעת חלפון אינה עונה" (במקביל לשיפי אלוני).
ממאי 2022 משחקת לבנטל בתיאטרון הבימה בתפקיד ללללה במחזה "הרטיטי את ליבי".
במאי 2025 השתתפה במחזה סביצ'ה בתיאטרון צוותא בתפקיד פיית השיניים.
לבנטל נשואה לשחקן בנימין יגנדורף ולהם שלושה ילדים.
בראיון בשנת 2019 סיפרה כי היא סובלת מעיוורון פנים.
לבנטל מיוצגת על ידי סוכנות האמנים "פרי כפרי".
יעל לביא (נולדה ב-29 בפברואר 1972, פורים י"ד באדר ה'תשל"ב) היא עיתונאית, עורכת, מפיקה, סופרת, במאית ומגישת טלוויזיה ישראלית-אמריקאית.
לביא נולדה בניו יורק לזמר אריק לביא ולשחקנית שושיק שני.
אחותה היא השחקנית לשעבר והפרופסור לסוציולוגיה נועה לביא (סוציולוגית).
כאזרחית אמריקאית, חזרה לביא לניו יורק בתחילת שנות ה-90 ללימודי קולנוע וטלוויזיה.
היא החלה את דרכה העיתונאית ברשת האמריקאית ABC News בשנת 1994 כתחקירנית עבור הסדרה "המאה ה-20" בהנחייתו של פיטר ג'נינגס.
לביא הייתה חלק מצוות הפקה מיוחד ששידר 90 שעות ברצף במהלך פיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001 ולאחריהם.
בהפקה זו, הייתה חלק מצוות מפיקים זוכי פרס אמי האמריקאי לחדשות ודוקומנטציה בשנת 2001.
בשנת 2003 שבה לביא מלונדון לניו יורק כעורכת וכבמאית במחלקה הדוקומנטרית של ABC News.
בתפקידה זה הפיקה מספר שעות דוקומנטריות עבור הערוץ, ביניהן "ישו, מרי ודה וינצ'י" ו"צונאמי - גל ההרס" עבורו הייתה מועמדת לפרס אמי בשנת 2005.
ספרה "מפיקת מלחמות" יצא לאור בהוצאת ידיעות ספרים באפריל 2011. בספר מספרת לביא על 15 שנות עבודתה ברשת החדשות האמריקאית ABC News לאורך ה-9/11 וכיצד התקשורת האמריקאית בזמנו סיקרה את התהליך שהוביל את ממשל ארה"ב למלחמת עיראק ב-2003.
בנובמבר 2011 מונתה לביא כמפיקה ראשית אחראית על הקמת מחלקת הווידאו של אתר עיתון "הארץ".
במסגרת עבודתה גם פרסמה מספר מאמרים בנושא דיווח שטח בעיתות מלחמה, מאמרי מוסף כמו גם מאמרי דעה.
בספטמבר 2013 שודר סרטה "האם ניצחנו" בשידורי רשת ערוץ 2 - הסרט בבימויה עסק בנרטיב מלחמת יום הכיפורים מן הצד המצרי במלאת 40 שנה למלחמה, וצולם כולו בקהיר ובאלכסנדריה.
באוקטובר 2017 שודר סרטה "למה לא אמרת לי" בערוץ השידור הוט שמונה.
בסרט לביא יוצאת למסע בעקבות חייו הסוערים של אביה, מילדותו בגרמניה, עליה סירב לדבר, דרך מערכת יחסיו הסוערת עם אמה שושיק שני, ונשים אחרות, בניסיון להבין את הכוח המניע מאחורי "הקטר", שלמרות אהבתם של כה רבים אליו, תמיד חיפש עוד.
בשנת 2022 זכתה לביא במענק קרן רבינוביץ עבור פיתוח הסרט " לאן נעלם ג'ורג' חליל".
בין יולי 2013 ליוני 2017 הגישה לביא מהדורת חדשות בוקר יומית כמו גם מהדורות מיוחדות עבור הערוץ האנגלי i24news.
לביא דוברת עברית, אנגלית וגרמנית.
נשואה לעודד טורי ומתגוררת בתל אביב.
החל משנת 2014 מרצה לביא בבית ספר סמי עופר לתקשורת, במרכז הבינתחומי, בנושא אתיקה תקשורתית בעידן הדיגיטלי.
בשנת 2021 החלה להרצות בנושא אתיקה תקשורתית ב.
יעל לוטן (11 בספטמבר 1935 - 2 בנובמבר 2009) הייתה סופרת, עורכת ומתרגמת ישראלית.
לוטן נולדה בארץ ישראל בשנת 1935, בת לד"ר בנימין אליאב (בנו לובוצקי; 1909–1974), עיתונאי ודיפלומט ישראלי, איש התנועה הרוויזיוניסטית ועורך העיתון "המשקיף", שזמן קצר לפני קום המדינה הצטרף למפא"י.
בתיכון למדה בבית הספר אהל שם ברמת גן.
בשנת 1953 נסעה עם הוריה לארגנטינה בשליחות משרד החוץ.
כעבור שנה יצאה ללימודים בלונדון, שם נישאה למוריס סטופי (Maurice Stoppi), מהנדס יהודי-אנגלי.
בשנת 1958 עברה עם בעלה לג'מייקה.
בשנת 1960 פרסמה את סיפרה הראשון, "The Other Eye", רומן שנכתב באנגלית.
בשנת 1965 עברה לארצות הברית, שם נישאה ללויל הרסטון (Loyle Hairston), סופר אפרו-אמריקאי, חבר-מייסד בגילדת הסופרים של הארלם (Harlem Writers Guild) ואקטיביסט חברתי.
בשנת 1970 חזרה לישראל עם שני ילדיה.
יעל הייתה בוגרת תואר ראשון בלימודי חינוך, למדה באקדמיה לאומנות בצלאל ולימודי תקשורת בניו-יורק.
בשנות ה-70 כתבה מאמרים בכתב עת "עמדה", והחל מ-1974 ערכה את הרבעון לאמנות, ספרות ומדע "אריאל", רבעון הסברה של משרד החוץ.
בסוף 1979 הוחלט לא לחדש את חוזה ההעסקה שלה.
והיא עברה לערוך את New Outlook, שהיה מגזין פוליטי ישראלי באנגלית.
בשנות ה-80 ערכה את המוסף הספרותי של העיתון "על המשמר" ואת עמודי הספרות בשבועון "כותרת ראשית".
בשלהי שנות ה-80 פרסמה במוסף ליום העצמאות, יחד עם סגנה אילן שיינפלד, ראיון חגיגי עם סופר הודי בשם אנדד צ'טרג'י, אך הראיון היה רק פרי דמיונם.
בשנת 1981 פרסמה את סיפור חייו של עמוס אוריון, עבריין ישראלי שפעל בשנות ה-60 ונרצח, ונסיבות הירצחו זכו לפרסום רב.
היא החלה בכתיבת הספר עוד כשהיה בחיים, לפני שנרצח ביולי 1980.
ב-6 בנובמבר 1986 נפגשה ברומניה, במסגרת משלחת שמנתה כ-20 אנשים, עם אנשי אש"ף, ועקב כך הועמדה לדין, כשנה אחר כך, יחד עם ראובן קמינר, לטיף דורי ואליעזר פיילר, באשמת הפרה של "חוק המפגשים", שאסר על מגע בין ישראלים לנציגים של ארגון טרור.
בית משפט השלום ברמלה גזר עליהם 18 חודשי מאסר, מהם שישה חודשים בפועל.
על גזר הדין אמרו: .
ערעורם לבית המשפט המחוזי על ההרשעה ועל גזר הדין נדחה, אך בערעורם לבית המשפט העליון הוקל עונשם, והועמד על קנס בסך אלף ש"ח לכל אחד.
בשנים 1989–1993 שהתה באנגליה, ועסקה בכתיבה ובתרגום בעברית ובאנגלית.
לוטן הייתה פעילה ב"וועד לשחרור ואנונו ולמען פירוז המזרח התיכון מנשק גרעיני", וסייעה למרדכי ואנונו לאחר שחרורו מהכלא.
ב-22 במאי 2004, ערכה ריאיון עם ואנונו עבור ה"סאנדיי טיימס" וה-BBC, כדי לעקוף בצורה חוקית את המגבלות שהוטלו על ואנונו, שאסרו עליו לדבר עם עיתונאים זרים.
אולם השב"כ עצר כמה ימים אחר כך את העיתונאי הבריטי, פיטר הונאם, כתב "סאנדיי טיימס" ועיכב בנמל התעופה בן-גוריון כתב של רשת בי-בי-סי, כריס מיטשל, שהכין את הסרט על ואנונו והחרים לו את הקלטות.
בנובמבר 1991 חשפה כי שמעון פרס סיפר, בוועדת עורכי העיתונים, כי רוברט מקסוול ועיתונו "סנדיי מירור" עשו כמיטב יכולתם בניסיון לעצור את פרסום סיפורו של מרדכי ואנונו.
כשפרסם ב"סאנדיי מירור" כתבה בה נאמר כי ואנונו ואיש הקשר שלו ל"סנדיי טיימס" הם רמאים ונוכלים.
לוטן תרגמה מעברית לאנגלית סיפורת וספרי עיון, ובכלל זה ספריהם של חיים לפיד, של אלונה קמחי, של סמי מיכאל, של שולמית שחר, של יאירה אמית ושל גרשון שקד.
עם תרגומיה מאנגלית לעברית נמנים ספריהם של פטרישה קורנוול ושל אלדוס האקסלי.
נפטרה מסרטן הכבד ב-2 בנובמבר 2009.
חייו ומותו של עמוס אוריון, מאנגלית: יעל חן ופזית פיין, הוצאת אדם, 1982
יעל חֶרסוֹנסקי (נולדה ב-19 ביולי 1976) היא במאית ועורכת ישראלית.
סרטה "שתיקת הארכיון" זכה בפרס הסרט התיעודי בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2010.
חרסונסקי היא בתם של מרגלית, מורה לספרות, ושל העיתונאי ומבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי.
את שירותה הצבאי עשתה ככתבת העיתון "במחנה".
בשנת 2000 החלה את לימודיה בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה ובשנת 2003 סיימה בהצטיינות יתרה.
בשנת 2003 יזמה והפיקה את "פרויקט גבול 2003" יחד עם בן מחזורה קובי גל-רדאי, שבו חמישה במאים, סטודנטים לקולנוע, יצרו סרטים קצרים סביב המושג "גבול".
הפרויקט השתתף בתחרות הרשמית של פסטיבל קאן 2004.
בשנים 2004–2005 שימשה כעורכת התוכן של תוכנית התעודה "דין וחשבון" של רינו צרור בערוץ 10. בשנת 2006 הייתה עורכת של הסדרה הדוקומנטרית "עשרת הדיברות" בערוץ 2. ערכה את הפרקים של העונה השנייה של סדרת הדרמה "בטיפול" ושל הסדרה "מסכים".
בשנת 2010 זכה סרטה הדוקומנטרי "שתיקת הארכיון" בפרס הסרט התיעודי בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
הסרט מציג בעזרת שימוש בחומרי ארכיון שנחשפו לראשונה, את מאחורי הקלעים של הפקת סרט התעמולה הנאצי על גטו ורשה במאי 1942. הסרט הוקרן בפסטיבל ברלין, בפסטיבל סאנדנס, בו זכה בפרס העריכה בתחרות הבינלאומית.
ב-2016 ערכה את הסרט "לב שקט מאוד" בבימויו של איתן ענר.
ערכה את סדרת הטלוויזיה "מיגל" בכיכובו של רן דנקר שעלתה לשידור בשנת 2018 ב-HOT.
יעל חרסונסקי נשואה לבמאי והעורך דרור רשף.
יעל טבת קלגסבלד (נולדה ב-13 במרץ 1955) היא סופרת, עיתונאית ופזמונאית ישראלית.
נולדה בתל אביב לשבתי טבת ולאורה, בתו של שלמה זלמן אריאל ובת דודו של נתן אלתרמן.
למדה בתיכון עירוני ד' בתל אביב.
הייתה עורכת וכתבת אופנה בעיתון "הארץ" ולאחר מכן בעלת טור אישי במוסף "סגנון" של "מעריב".
פרסמה ב"מעריב" ראיונות עם נשים משפיעות בחברה הישראלית וכתבות בנושאים שונים.
במהלך שנות ה-80 הגישה את פינת האופנה "מתאים לי", במסגרת התוכנית זהו זה!, ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
כתבה מספר פזמונים, חלקם הפכו ללהיטים מוכרים.
בשנת 1977, בגיל 22, פורסם שירה "בתוך" ("על נשמות שלי") שבוצע על ידי צוות הווי חיל האוויר במסגרת פסטיבל הזמר והפזמון (ללחנו של יאיר רוזנבלום, והסולנית הייתה דפנה ארמוני).
שניים משיריה, "בגידה" ו"שבועה", הולחנו על ידי רמי קלינשטיין; את הראשון שרה ריטה ואת השני שרה ריטה בדואט עם קלינשטיין.
עוד משיריה: "סימנים", שהלחינה ושרה גלי עטרי, וכן "ימים אחרים" ו"אפילו ששריפות", שני שירים שכתבה לאלבום הבכורה של הראל סקעת, הראשון ללחן של עמית צח ואת השני הלחין סקעת עצמו.
בועז שרעבי שר אף הוא את "ימים אחרים" בדיסק "חיי אדם" (2015).
כתבה לשלומי ברכה את השיר "אהבה לא גדלה על עצים" שהופיע בדיסק שלו "מאדים ומחויר" (2016).
טבת נשואה לעורך הדין אביגדור קלגסבלד.
היא אם לבן ובת, ומתגוררת בכפר שמריהו.
שוליית הקוסם, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2007.
נמר מעופף, הוצאת כנרת זמורה ביתן.
חתן הפרס הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2020.
השמש לא מעניינת אותי, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2025.
יעל הראל (1948–2023) היא פרופסור לספרות אנגלית ולשיטות הוראה בחינוך ללימודי האנגלית.
לשעבר ראש החוג לאנגלית במכללת בית ברל ופעילה למען קידום יחסי יהודים וערבים במדינת ישראל.
הראל נולדה ברומניה לאם יהודייה ממוצא הונגרי (אדית ישראל, 1924 - 1993) ולאב יהודי ממוצא רומני (אלפרד ליטמן, 1919 - 1992).
בילדותה ברומניה הקומוניסטית הולאמו בית הוריה יחד עם כל רכושם.
הצטיינה בלימודיה וכתבה שירים שזכו בפרסים.
זכתה במקום ראשון באולימפיאדה למתמטיקה ובתחרות דרמה לנוער.
הייתה חלק מתנועת הנוער הקומוניסטי.
בשנת 1960, עלתה לארץ עם הוריה למגדל העמק.
למדה את השפה העברית תוך שלושה חודשים והפכה לפעילה בבית ספרה ובתנועת הנוער העובד וגם בבית הנוער המקומי.
למדה בקריית טבעון במגמה הראלית.
כתבה שירים וניהלה את עיתון בית הספר.
התקבלה ככתבת צעירה ושלחה כתבות לתוכניות נוער של יוסי גודרד ברשת א'.
באוקטובר 1967, נישאה לפטר הילמן ואתו נסעה לשליחות לצרפת.
ב-1971, לימדה בדרום תל אביב והתמודדה עם אוכלוסיות קשות.
הכרותה עם החברה הישראלית על כל גווניה, הובילה לפיתוח גישות, שיטות וטכניקות ייחודיות לאוכלוסיות מתקשות.
ב-1975, לימדה אנגלית בבית ספר קיבוצי ובהמשך התקבלה כמורה לאנגלית בחטיבות הביניים החדשות בכפר סבא.
שמשה כמרכזת מקצוע והשתתפה בפרויקטים מחוץ לתחום התמחותה וגם כמחנכת כתה.
פיתחה קריירה מקבילה כמורת למורות באמצעות שעורים לדוגמה, השתלמויות והנחית סטודנטים.
תחום התמחותה אז, הוראת אנגלית לאוכלוסיות חלשות ולמתקשים בלמידה.
בשנת 1979 לאחר קבלת תואר שני, החלה לכתוב דוקטורט בחוג לספרות אנגלית ואמריקאית באוניברסיטת בר-אילן, וגם לימדה במכללת בית ברל ספרות אנגלית ואמריקאית והכשרת מורים.
ב-1984, התקבלה כמורה מן המניין בבית ברל, והמשיכה לבקר בחטיבות ובתיכונים.
הרעיון של שמירת קשר עם השטח, נובע מהשקפתה החינוכית.
החלה להעלות סוגיות ושאלות פילוסופיות בתחום החינוך ושיתפה את תלמידיה בדיונים סוערים.
לאחר מכן, החליטה להסב את נושא הדוקטורט שלה לחינוך ולשם כך חזרה לאוניברסיטת תל אביב להנחייתו של פרופ' שלמה שרן.
בשנת 1986, פגשה את אוריאל זוהר, פרופסור לתיאטרון ואת אשתו מרטין, הפסיכולוגית.
יחד, פיתחו את נושא הדו-קיום באמצעות האמנות, במשך שמונה שנות עבודתם בבית ברל.
בשנת 1988, יעל הוזמנה להצטרף לבתי הספר המסונפים לאונסקו צרפת, כנציגת מכללת בית ברל וכתגובה לאינתיפאדה הראשונה.
פרויקט הדו קיום הנ"ל, עם חטיבת ביניים טירה א', המשיך 18 שנים, עד לסגירת חטיבת הביניים בן צבי, ושימש מודל לחיקוי במערכת החינוך.
בעקבותיו נפתח פרויקט במשרד החינוך ל 80 מנהלים, 40 יהודים ו-40 ערבים, שעסקו בדו-קיום על פי המודל שנוצר.
ב-1993 ייצגה את ישראל בכנס 40 שנה לבתי הספר של אונסקו ויזמה את הכנס הראשון למתאמים לאומיים של בתי הספר המסונפים לאונסקו בבית ברל.
ובעקבותיו באו פרויקטים רבים, שבעה כנסים בינלאומיים ומינוי למתאמת לאומית של בתי הספר.
יעל הייתה גם ראש החוג לאנגלית במשך חמש שנים ובמקביל ראש החוג לאנגלית במכון להכשרת מורים ערביים בבית ברל.
הייתה מדריכת מורים לאנגלית באום אל-פחם ובבאקה אל-גרבייה במשך מספר שנים.
בשנת 1996, קיבלה תואר דוקטור בחינוך עם התמחות בשיטות הוראה להוראת שפות זרות, באוניברסיטת תל אביב.
כעבור שנתיים, קיבלה מינוי "המתאמת המצטיינת של אונסקו" בטקס בליסבון מידי מזכ"ל אונסקו דאז, פדריקו מאיור.
בכנס ב-2001 שהוקדש לרב תרבותיות בהכשרת מורים, יעל מונתה ל"בעלת הקתדרה", בשם זה, עד שנת 2010. ב-2006, קיבלה פרס מפעל חיים מאונסקו וגם נבחרה להופיע בספר ה-60 נשים שתרמו לבניית יסודות השלום לרגל חגיגות 60 לאונסקו.
ב-2009 כינסה את הכנס השישי למתאמים לאומיים מאירופה וצפון אמריקה ומיד לאחר מכן החלה בפרויקט תלת לאומי עם קנדה וגרמניה על כתיבת חומרי לימוד על שואה וזכויות אדם.
במסגרת תכנון הפרויקט, קיבלה מדליה על כ-25 שנות פעילות התנדבותית באונסקו.
שם אמרה: "דקרט פעם אמר שכאשר נתקלים בבעיה גדולה, יש לחלקה לבעיות קטנות ולהתמודד איתן אחת-אחת.
החיים הם סוג כזה של בעיה ולכן אפשר להתמודד איתם באמצעות פרויקטים.
כל פעם פרויקט וכל פרויקט נושא עמו את משמעות החיים".
הראל דוברת השפות: רומנית, הונגרית, גרמנית, עברית, אנגלית, צרפתית וערבית מדוברת.
עם דניאל בר-אלי, רשת בתי הספר המסונפים לאונסקו בישראל, תל אביב : הוועד הישראלי לאונסקו, תשס"ב.
השפעת הלמידה השיתופית בקבוצות קטנות : על מיומנות הדיבור באנגלית כשפה זרה בכתות ט', תל אביב : חמו"ל, 1995.
יעל טוקר (נולדה ב-9 באוקטובר 1982) היא שחקנית ישראלית.
הוריה עלו בשנות השבעים מליטא.
אמה היא ביוכימאית ואביה מהנדס מכונות.
רקדה בלט קלאסי מגיל צעיר עד גיל 14 במסגרות שונות ולמדה במגמת מחול בחטיבת הביניים קציר, ובכיתות ז'-ח' למדה בבימת הנוער ברחובות.
בהיותה בת 12 הגישה, ביחד עם מנחים נוספים, את תוכנית הנוער "בראש צעיר", ששודרה בקול ישראל.
טוקר למדה במגמת תיאטרון בתיכון לאומנויות ע"ש תלמה ילין ובסוף שנות התשעים השתתפה ביחד עם בני כיתתה בהצגה "רצח" מאת חנוך לוין, בבימויו של עמרי ניצן שהוצגה בתיאטרון הקאמרי, איתה היו בסבב הצגות במשך שנה וחצי ברחבי ישראל.
לאחר מכן למדה בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים, אותו סיימה ב-2007. במסגרת לימודיה זכתה במלגות הצטיינות.
בסוף שנה ג' השתתפה בסמינר הקיבוצים בהצגת תיאטרון המחול "לה מריפוסה", בבימויה של גליה פרדקין.
ההצגה התארחה בתיאטראות הקאמרי, תמונע, וכן בפסטיבלים בפולין ובסין.
עם תום לימודיה התקבלה לתיאטרון "הבימה", שם עבדה בשנים 2007–2009. תפקידה הראשון היה בהצגה "המחלוקת", פרי עטו של מאריבו, במסגרת קבוצת "צעירי הבימה" בבימויה של סיגל אבין.
טוקר גילמה את קאריז האומנת, שמגדלת ילדים מיום היוולדם בלי לראות אף אחד, ובגיל 18 מפגישים ביניהם על-מנת לבחון האם האדם רע או טוב מנעוריו.
ההצגה השנייה הייתה "דיבוקים" בבימויה של מור פרנק, שהציגה במסגרת פסטיבל ישראל, בה שיחקו גם דב רייזר, יגאל שדה, דוית גביש, יפית אסולין ואפרת אביב.
ההצגה השלישית בה לקחה חלק בהבימה הייתה "טיקוצ'ין בת-ים".
שיתוף פעולה עם התיאטרון הפולני "בינזמננו", במסגרתו הבמאי הפולני מיכאל זאדארה הגיע לביים בישראל ובמאית ישראלית נסעה לביים בפולין.
ההצגות השונות הוצגו בערב אחד כאשר סיפורי המחזות השונים משתלבים זה בזה.
ב-2009 השתתפה בקריאה מבוימת של המחזה "הביתה" במסגרת פסטיבל פינטר שנערך בתמונע בבימוי של שלמה פלסנר.
ההצגה הראשונה בה שיחקה במסגרתו הייתה "גריניץ'", פרי עטו ובבימויו של שי פיטובסקי.
אחר-כך שיחקה בתפקיד אמא קוראז' בהצגה "קרקס קוראז'", גרסה קרקסית של "אמא קוראז' וילדיה" מאת ברכט, בבימויו של יגאל עזרתי, שהציגה לראשונה בסמינר הקיבוצים.
כמו כן השתתפה בהצגה "המערב הפרוע", פרי עטה של עלמה גניהר, בבימויו של סיני פתר, שעוסקת בסחר בנשים בישראל.
החל משנת 2009 משחקת בתיאטרון גשר.
קיבלה את התפקיד הראשי בהצגה "שונאים – סיפור אהבה".
טוקר גילמה את מאשה, ניצולת שואה מאניה-דפרסיבית.
אחר-כך השתתפה בהצגה "רומן בעבודה", שם גילמה את מיקה, מזכירה שמלמדת את הבוסית הגברית שלה (אורנה בנאי) להתנהג כמו אישה.
החל מינואר 2011 היא משחקת בהצגה "דון ז'ואן" פרי עטו של מולייר, בתפקיד שרלוטה.
החל מפברואר 2012 מגלמת את האחות קלי בהצגה "הארווי", מאת מרי צ'ייס והחל מ-14 ביוני 2012 היא משחקת בהצגה "פרימה דונה", בבימויו של מורפוב, שתיהן בתיאטרון גשר.
היא שיחקה בתיאטרון אורנה פורת בהצגת הילדים "הרפתקאה בקרקס", בבימויו של שי פיטובסקי.
היא שיחקה בהצגה "מזריץ'" בבימויו של איציק ויינגרטן, המספרת על קבוצה של יהודים שחיו בעליית הגג בעיירה מזריץ' בתקופת השואה.
על תפקידה, טניה, הייתה מועמדת לפרס שחקנית משנה מטעם אסיטז' - המרכז הישראלי לתיאטרון ילדים ונוער.
ב-2011 הופיעה בהצגת היחיד "נחמודת" בתיאטרונטו, בבימויו של איציק ויינגרטן, עליו זכתה בציון לשבח על משחק.
ב-2012 שיחקה בסרט "רווקה פלוס", בו גילמה את זהבה, גננת רווקה בת 34 שמחפשת אהבה.
עבור תפקידה בסרט זכתה בפרס תא מבקרי הקולנוע בישראל בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה לשחקנית הטובה ביותר.
ב-2014 שיחקה בסרט "פנסיון פראכט", המבוסס על ספר של אהרן אפלפלד "לילה ועוד לילה", בבימויה של תמר ירום.
היא מגלמת את דמותה של צילה, רוקחת ניצולת שואה ובת זוגו של גיבור הסרט (צחי גראד).
בסרט משחקים גם ולדימיר פרידמן, סיגלית פוקס וירון ברובינסקי.
בפברואר 2013 עלתה עם הפקה חדשה בגשר בשם "וואסה" בבימויה של נטשה מנור.
באותו חודש עברה לתיאטרון החאן ושיחקה בהצגה "שני קצרים וחתול" של אנטון צ'כוב, בבימויה של ג'יטה מונטה ובהצגה "הצוענים של יפו" של נסים אלוני בבימויו של יוסי פולק.
השתתפה בעונה השנייה של "פלפלים צהובים" בתפקיד איריס, מורתו של עומרי.
סרט במאי תפקיד שנה קלרה הקדושה ארי פולמן ואורי סיון נועם שקרקה 1996 רווקה פלוס דובר קוסאשווילי תפקיד ראשי (זהבה) יצא לאקרנים באוגוסט 2012 פנסיון פראכט תמר ירום צילה 2014
סדרה ערוץ יוצרת ותסריטאית במאי תפקיד שנה פלפלים צהובים ערוץ 2 (קשת) קרן מרגלית אמנון קוטלר וקרן מרגלית איריס, מורתו של עומרי 2013
הצגה מחזאי במאי תפקיד הצגת בכורה טיקוצ'ין -בת ים פאבל דמירסקי ומיכאל זאדארה מיכאל זאדארה (פולין) 14 בדצמבר 2008 דיבוקים מור פרנק מור פרנק יוני 2008 המחלוקת מאריבו סיגל אבין קאריז 4 בפברואר 2008
הצגה מחזאי במאי תפקיד שנים גריניץ' שי פיטובסקי שי פיטובסקי 2005–2007 קרקס קוראז' ברטולט ברכט יגאל עזרתי אמא קוראז' המערב הפרוע עלמה גניהר סיני פתר סוניה 2007
"הרפתקאה בקרקס" - מאת ג'יימס אמברוז בראון, בבימויו של שי פיטובסקי (בתפקידים ליצן בקרקס והדודה).
בתיאטרון הארצי לנוער בשיתוף עם המדיטק
מזריץ'- מאת אפרים סידון ואיציק ויינגרטן, בבימויו של איציק ויינגרטן.
"לה מריפוסה" - בימוי וכוריאוגרפיה - גליה פרדקין.
יעל לוינשטיין (בעבר כתבה את שם משפחתה כלוונשטיין; נולדה בשנת תשל"ב, 1972) היא במאית, מפיקה ויוצרת חרדית ישראלית; המפיקה של להקת פזמון חוזר.
נולדה וגדלה בבני ברק, בתם של צפורה (בתו של ההיסטוריון פרופ' מרדכי ברויאר), והזמר שמואל ברונר.
עבודתה הראשונה של לוינשטיין הייתה כמפיקה ובמאית של להקת פזמון חוזר, להקת בנות שהופיעה בכל הארץ והופעותיה שילבו שירה, מחזמר ומחזות.
אלו הוסרטו והוקרנו כסרטי קולנוע לנשים חרדיות וכן תועדו על גבי אלבומי מוזיקה שראו אור על גבי קלטות אודיו ודיסקים לשמיעה.
הבולטים ממופעים אלו כוללים את "הנסיכה זו אני" (בבימויה של טובי ברון), "לורה", "רק את" ו"פזמון חוזר זה"ב".
נשואה לרב אברהם ישעיהו לוונשטיין, העומד בראש רשת כוללי אברכים שיח יצחק, נכדו של חבר הכנסת לשעבר מאיר דוד לוונשטיין.
יעל זרובבל (נולדה בספטמבר 1949) היא פרופסור (אמריטה) ללימודי יהדות והיסטוריה באוניברסיטת ראטגרס, ניו ג'רזי.
זרובלל לימדה באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה ולאחר מכן הקימה את החוג ללימודי יהדות ואת המרכז ללימודי יהדות ע"ש אלן וג'ואן בילדנר באוניברסיטת ראטגרס, זכתה בפרס על מפעל חיים של האגודה ללימודי ישראל לשנת 2019.
נולדה בירושלים בספטמבר 1949, לצילה ויעקב גרנות, נכדתם של ד"ר אברהם גרנות ושל יעקב פת.
מחקריה עוסקים בהיסטוריה, בתרבות, בזיכרון ובהיסטוריוגרפיה ישראלית מודרנית.
עבודתה המוקדמת של זרובבל על זיכרון לאומי בישראל התמקדה בעלייתם ובהתפתחותם של שלושה מיתוסים מרכזיים של החברה הישראלית: מצדה, מרד בר כוכבא ותל חי.
שלושת אירועים אלו, שהסתיימו במוות או בתבוסה, עלו כמיתוסים של גבורה בחברה היהודית הציונית בסוף התקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט והמשיכו להתבסס בעשורים הראשונים לאחר קום המדינה.
לאורך תהליך זה, צצו גם פולמוסים ציבוריים שונים סביב פרשנותם של האירועים אלה והנצחתם.
מאמריה שפורסמו באנגלית ובעברית וספרה,"Recovered Roots: Collective Memory and the Making of Israeli National Tradition" (אוניברסיטת שיקגו, 1995), שזכה בפרס סאלו בארון של האקדמיה האמריקנית ללימודי יהדות, השפיעו על המחקר הרב-תחומי בתחום הזיכרון הקולקטיבי ותרמו להתפתחות המחקר על תרבות הזיכרון בישראל.
זרובבל המשיכה במחקריה על הזהות העברית והישראלית ותרבות הזיכרון הישראלית בזיקה לשינויים שחלו בחברה הישראלית ובתגובה לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
פרסומים אלה כללו, בין השאר, מאמרים על דמותו של הצבר המיתולוגי, דמותו הספרותית של הבדואי-העברי, דמותה של אלמנת המלחמה בספרות ובקולנוע ישראליים, חילופי זהויות בין יהודים ופלסטינים בקולנוע היהודי, ותנועות המחאה בשנות השמונים והשינוי ביחס ל'קרב, הקרבה, קורבן'.
פרויקט מחקרי נוסף של זרובבל התמקד בזיהוי דפוס הנצחה ישראלי שמתמקד במספר הכולל של החללים שנפלו באירוע מסוים, אותו כינתה 'הנצחה מספרית'.
הדיון התמקד בהתפתחותו של דפוס הנצחה זה, שהיה גם בסיס לשיום מרחבי (לדוגמה: נתיב הל"ה, רחוב הארבעה) ומציג את אפיוניו והאתגרים שהוא מציג כמו גם את השלכותיהם על זיכרון העבר.
קובץ המאמרים "תל חי 1920-2020: היסטוריה וזיכרון", שערכו יעל זרובבל ואמיר גולדשטיין, יצא לאור לרגל יובל המאה לאירוע ההיסטורי בתל חי.
המאמרים הכלולים בקובץ זה בוחנים את משמעות האירוע ופרשנותו מנקודות מבט שונות וחדשניות.
מאמרה של זרובבל התמקד בניתוח השינויים בייצוגיו של טרומפלדור בתרבות הפופולרית בישראל בעשורים האחרונים, תוך התכתבות עם מוטיבים שהיו מרכזיים להאדרתו כ"גיבור הגידם" ואמרתו "טוב למות בעד ארצנו", אותם ניתחה בעבודתה הקודמת.
גולדשטיין וזרובבל אף ערכו חוברת מיוחדת של כתבהעת Journal of Israeli History, שכללה מבחר מאמרים באנגלית מהקובץ העברי.
זרובבל הרחיבה את התעניינותה המחקרית לקשרי הגומלין בין מרחב וזיכרון בהבניית הזהות העברית והקשר בין תפיסת המרחב והמקום.
מאמרה המוקדם על החורשה כסמל לאומי בתרבות הישראלית דן במוטיב שריפת היערות בספרות ובמציאות הפוליטית של הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
במאמר אחר היא בחנה סיפורי ילדים על מפגשים בין ילדי ישראל לגיבורי העבר הקדמונים תוך הדגשת תפקידם המשולב של המרחב הארץ-ישראלי וזמן מקודש בהבניית זהות עברית.
הדיון פותח ביחס המתיישבים הציונים אל המדבר כאל נוף שמייצג קשרים שונים בין מרחב ובין זיכרון ומשלב בין העבר הקולקטיבי ובין החזון הלאומי.
דימויי המדבר אצרו בחובם את דמויותיהם של האבות המקראיים וגילמו את שורשי האומה במזרח, אך בה התפיסה של הנוף הארץ-ישראלי כ"מדבר" ייצגה את השלכותיה של תקופת הגלות.
השניות ביחס למדבר באה לידי ביטוי בתפיסתו כמקור היקסמות והשראה לדמות היהודי החדש וליצירת פולקלור לאומי, אך גם כמרחב עוין המאיים על היישוב היהודי, שראה עצמו כאי מוקף במדבר.
לאחר 1948 המשיכו זירות תרבות ומעגלי שיח ועשייה שונים לבטא את ריבוי משמעויותיו של מרחבי המדבר בנגב, ששטחו במדינת ישראל היה גדול ממחציתה.
מדיניות הממשלה באזור הנגב תרמה לשניוּת בתפיסתו כאזור ספר וכפריפריה מוזנחת ועיצבה את היחס כלפי תושביו הבדואים.
השיח הסביבתי הופך את היוצרות בתפיסתו את תנופת הבנייה של היישוב כמציבה סכנת כליה למדבר ולסביבתו האקולוגית ובדרישתו להגן על המדבר מפניה.
בשיח התיירות המדברית שהתפתח בישראל בעשורים האחרונים הגישות המנוגדות הללו מתקיימות זו לצד זו תוך כדי התעלמות מהסתירות ביניהן.
עם זאת, התחזקותו של שיח ההתיישבות העצים את דימויה של המדינה כולה כאי של קידמה במזרח התיכון שיש להגן עליו מן המרחב הנחשל שבסביבו.
זרובבל בוחנת את הקשרים התרבותיים והמנטליים שיצרו המושגים מדבר, אי וחומה, ודנה בהשפעתם על תפיסת מקומה של ישראל במרחב הים־תיכוני.
יעל זרובבל ואמיר גולדשטיין (עורכים), תל חי 1920 - 2020, בין היסטוריה לזיכרון, יד יצחק בן-צבי, 2020
יעל זרובבל, מדבר, אי, חומה, תרגמו יעל בלבן ויעל זרובבל, מרכז זלמן שז"ר ומכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2023.
יעל טל (נולדה ב-26 במאי 1983) היא שחקנית ומדבבת ישראלית.
יעל טל נולדה וגדלה בתל אביב.
היא בתו של הצלם שבתאי טל.
טל בוגרת מגמת תיאטרון בתיכון לאומנויות על שם תלמה ילין ואת שירותה הצבאי עשתה כסמלת מבצעים בנ"מ.
אחרי הצבא למדה בסטודיו למשחק מייסודו של יורם לווינשטיין (2007-2004).
בין תפקידיה הבולטים בסטודיו: איימי ב"קומפני" מאת סטיבן סונדהיים ורבקה'לה ב"אל נקמות" מאת שלום אש.
החל מ-2007 היא שותפה ויוצרת בקבוצת "הגדוד העברי".
מופע מערכונים מקורי המציג בצוותא.
מאז 2007 הופיעה בהצגות ילדים שונות.
בהן, "סוד הגן הנעלם" ו"אליעזר בן יהודה", כשעל תפקידה זה הייתה מועמדת לפרס שחקנית המשנה בטקס פרסי הבמה לילדים ונוער "אסיטז'" לשנת 2009.
ב-2011 הצטלמה לסרטה של רמה בורשטיין, "למלא את החלל", בתפקיד שיפי.
מאז מרץ 2012 היא משחקת בתיאטרון הקאמרי, בתפקיד הנשי הראשי בהצגה "בית ספר לנשים" בבימויו של אודי בן-משה, לצידו של רמי ברוך.
תפקיד עליו הייתה מועמדת לפרס התיאטרון הישראלי לשחקנית המבטיחה של השנה לשנת 2012.
היא מדבבת את איזבלה בסדרת ההנפשה "פיניאס ופרב", ובסדרה "גיבורי העל".
ב-2015 השתתפה בסרט הקצר "הבתולה סוזי והקדושות מפתח תקווה" של דפנה פלד בתפקיד נורית.
ב-2019 החלה לשחק בסדרת הקומדיה הרפואית "מגן דוד דרום" המשודרת ברשת 13, בתפקיד החובשת יעל גל.
באותה השנה החלה לשחק בסדרה "בצפר" בערוץ TeenNick את הדמויות אביטל פלוטניק ואביגיל המזכירה.
בשנת 2019 החלה לשחק במחזה "הגלולה" בתיאטרון בית ליסין מאת רוני סיני ובבימויו של רועי שגב.
בשנת 2021 גילמה את נחמה, בעונה השנייה של הסדרה "שבאבניקים", המשודרת ב־HOT.
בן-זוגה הוא המוזיקאי עידו (זיגו) אופק ולהם ילד משותף.
שנה סרט תפקיד חברת הפקות במאי 2008 היפות והאמיצות סרט גמר בית הספר לקולנוע סם שפיגל מיכל הרשקו 2010 מלח הארץ דנה סרט גמר מכללת ספיר רוני בארי הערת שוליים יוסף סידר 2011 למלא את החלל שיפי נורמה הפקות רמה בורשטיין2017ואז היא הגיעהחפציבהרועי פלורנטין
וזוכת מלגה מטעם תיאטרון הקאמרי על שם עדנה פלידל.
יעל מלמד (נולדה ב-21 בפברואר 1968) היא מפיקה אמריקאית ישראלית, שהפיקה את הסרט "אינוסנטה", זוכה פרס האוסקר לסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר לשנת 2012.
מלמד נולדה בניו יורק, בעת שאמה, האדריכלית כלת פרס ישראל עדה כרמי-מלמד, שימשה כמרצה בחוג לאדריכלות באוניברסיטת קולומביה.
דודה, אח של אמה, הוא האדריכל רם כרמי, וסבה הוא האדריכל דב כרמי.
בעקבות גיוסם לצבא של אחותה ואחיה שבו הוריה לישראל.
מלמד החליטה להישאר בארצות הברית ונרשמה ללימודי אדריכלות באוניברסיטת ייל.
בשנת 1997, לאחר שעבדה במשך שנה וחצי עם אמה, החליטה לנטוש את האדריכלות ולעבור לעסוק בקולנוע.
היא שבה לניו יורק ולמדה קולנוע בקורס אינטנסיבי בן שישה שבועות באוניברסיטת ניו יורק.
היא התחילה לעבוד בתור סטאז'רית, אחר-כך כעוזרת.
בשנת 2003 פתחה מלמד בצוותא עם אווה קולודנר את חברת ההפקות Salty Features, כעבור מספר שנים עזבה שותפתה קולודנר את החברה.
הסרט עתיר התקציב ביותר שהפיקה הוא "ראיונות קצרים עם אנשים מבחילים" פרי עטו ובבימויו של ג'ון קרסינסקי (שמשחק את ג'ים, כוכב הסדרה "המשרד", בתקציב של קרוב לחמישה מיליון דולר.
זהו עיבוד לספר הסיפורים הקצרים של דייוויד פוסטר וולאס.
הסרט My Architect, שהפיקה מלמד בבימויו של נתניאל קאהן, היה מועמד לפרס האוסקר לשנת 2004.
הסרט "אינוסנטה" (Inocente) הוא בבימוים של שון ואנדראה פיין.
גיבורת הסרט "אינוסנטה" היא אינוסנטה בת החמש עשרה, בת למהגרים בלתי חוקיים ממקסיקו.
היא ספגה התעללות מאביה ואמא ונעה בתשע השנים האחרונות בין שלושים מקומות דיור, ביניהם: מחסן נטוש, מקלט למחוסרי דיור, פארק ציבורי ובית של חברים.
למרות התנאים בהם גדלה, אינוסנטה נהפכת לציירת מוכשרת שמוכרת את ציוריה בתערוכות, שוכרת דירת חדר ולראשונה בחייה מתגוררת בדירה משלה.
לפני שהסרט הושלם נגמר להפקה התקציב.
על מנת לפתור זאת יצאו מלמד ביחד עם עמיתיה לגיוס כספים מהציבור.
היא נעזרה באתר מימון ההמונים "קיקסטראטר" וגייסה 52 אלף דולר מכ-300 תורמים פרטיים.
הסרט הוקרן בפסטיבלי קולנוע רבים ושודר ברשת MTV, שהייתה אחד הממנים שלו, בשלב גיוס ההון הראשוני.
מלמד בנתה סביב הסרט מערכת של סדנאות, שבהן תלמידים צופים בסרט ובתום ההקרנה מתבקשים לצייר ציור בהשראתו.
ב-2024 יצא סרטה "עדה - אמי האדריכלית"
יעל מלמד נשואה לאיש מחשבים בריטי ולהם בן אחד.
יעל כהן (נולדה ב-1978) היא מעצבת ישראלית ומרצה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
נולדה באשדוד ב-1978, בעלת תואר שני בקולנוע ותסריטאות ותואר ראשון בעיצוב ואמנות מהמכון האקדמי טכנולוגי בחולון, אותו סיימה בהצטיינות.
לאחר יצירה על גבול העיצוב והאמנות החליטה להתמקד בעיצוב כובעים ואבזרי ראש בקונטקס עיצובי-אמנותי.
ב-2012 נפתח קורס בין-מחלקתי 'אבזרי ראש' המלמד את יסודות הכובענות.
החלה ללמד גם קורס כובעים בבי"ס 'הגילדה' בתל אביב.
2005-2007 - תואר שני, MFA, החוג לקולנוע וטלוויזיה, מגמת תסריטאות, אוניברסיטת תל אביב.
2000-2004 - תואר ראשון, B.Sc.T.E, במגמת עיצוב ואמנות, מכון אקדמי טכנולוגי חולון.
2000-2004 - תעודת הוראה, מכון אקדמי טכנולוגי חולון.
2004 - תעודת הצטיינות מחלקתית, תואר ראשון.
2000 - פרס הנשיא, הביאנלה לציור.
2001 - פרס תחרות אמנים צעירים מטעם עיריית אשדוד.
2010 - "ימבשה", תערוכת יחיד, בית האמנים, תל אביב.
2007 - תערוכת 'מאז יצא מתוק', תערוכה קבוצתית, מוזיאון אשדוד.
2005 - תערוכת עיצוב קבוצתית, 'קיץ פלוס', גלריית החווה.
2005 - תערוכת עיצוב קבוצתית, 'אובייקט', גלריית כפ"ס/ מוזיאון אשדוד.
2000 - תערוכת ציור קבוצתית, בית אמנים, אשדוד.
2000 - תחרות 'אמנים צעירים באשדוד' בתחומי האמנות הפלסטית, זכייה במקום ראשון.
1999 - הביאנלה לציור, בית הנשיא, ירושלים.
2005 - תערוכת עיצוב קבוצתית בינלאומית, Galleria Della Piane, מילאנו.
2005 - תערוכת עיצוב קבוצתית, Pavilion satellite, מילאנו.
2003 - תערוכת עיצוב קבוצתית, "objects for leisure", איינדהובן, הולנד.
יעל מבקרת בקולנוע הוא אתר ביקורת קולנוע עצמאי חלוצי בעברית, שנפתח ב-1998 ופעל במשך עשור עד 2008. זהו ככל הנראה אתר ביקורת הקולנוע הראשון בעברית שקם באינטרנט.
את האתר פתחה כתחביב יעל, סטודנטית לפסיכולוגיה, יחד עם בן זוגה, אורן איזמירלי, סטודנט למחשבים.
הרעיון עלה בעקבות המיומנות שרכש איזמירלי בבניית אתרים, ובעקבות כישרון הכתיבה של יעל.
לפי ראיון עימה, העידה כי לאיזמירלי "היה יותר חזון ממני".
הביקורות באתר נשאו נימה אישית מאוד.
האתר היווה למעשה שילוב של בלוג עם אתר ביקורות סרטים, וכלל גם חוויות אישיות של הכותבים (בעיקר יעל).
בתחילה הוצגה יעל באתר כ"סטודנטית בת 24", אך בעקבות בעיות תצוגה בהתאמה לטקסט שנכתב מימין לשמאל הוצג שמה לעיתים כ"סטודנטית בת 42", ועל כן קראו לה קוראי האתר בכינוי "הסטודנטית הנצחית".
בשנת 2002 החלה לתחזק את האתר אחותה של יעל, קרן, שכתבה לפני כן את מדור "בלחיצת עכבר" בעכבר העיר בחיפה, אך שם האתר נותר בעינו.
לאורך השנים נוספו לאתר מדורים חדשים כמו: כוכבי האתר, מאמרים, ביקורת בתי-קולנוע, פורום ועוד.
ב-20 ביולי 2008 הפסיק האתר את פעילותו, אך התכנים שהועלו אליו עדיין זמינים לקריאה ברשת.
בסך הכול נכתבו בו לאורך השנים מאות ביקורות, בידי כותבים שונים.
"יעל מבקרת בקולנוע" היה האתר הראשון בעברית שהוקדש לביקורות קולנוע.
עוד לפני פתיחתו פורסמו באינטרנט ביקורות קולנוע בעברית, אך במדורים ולא באתר ייעודי.
יעל מדיני (נולדה ב-5 בספטמבר 1930) היא סופרת, מחזאית ומתרגמת ישראלית.
יעל מדיני היא בתו של משה שרת.
אליהו גולומב היה נשוי לדודתה עדה שרתוק ודב הוז היה נשוי לדודתה רבקה שרתוק.
משה שרת נשא לאישה את צפורה, אחותו של שאול מאירוב-אביגור והחבורה כונתה "ארבעת הגיסים".
דוד אחר של יעל היה המלחין ומנצח המקהלות יהודה שרת.
המוזיקאי הרי גולומב הוא בן דודתה עדה.
מדיני נולדה בירושלים, שם עברו עליה שנות הילדות והנעורים.
ביתה השני היה בשדרות רוטשילד בתל אביב, שם התגוררו דודה אליהו גולומב ודודתה עדה לבית שרתוק.
את הבית הזה הנציחה ברומן שלה "המרתף", המתאר את תל אביב הקטנה של ראשית המאה ה-20 בעיני חלוץ בודד.
בית משפחת גולומב משמש בשנות האלפיים כמוזיאון ההגנה.
כנצר לוותיקי הארץ ובוניה, הייתה משפחתה של מדיני נטועה עמוק בחיי הפוליטיקה, החברה והביטחון של ארץ ישראל ושל מדינת ישראל.
סביה של יעל מדיני מצד אמה, יהודה ופרידה מאירוב, גרו באחד משיכוניה הראשונים של חולון, בבית קטן שמשמש כיום כמוזיאון הקרוי על שמם.
את סבה וסבתה הנציחה מדיני בסיפור "הקבלייר שלי", הכלול בקובץ בשם זה.
סבה היה רופא שיניים בטלן ושוגה בחלומות, ונטל החזקת הבית והמשפחה נפל על כתפי סבתה, אישה קטנה, נמרצת וחזקה.
דודה היה שאול מאירוב-אביגור, חבר קבוצת כנרת, ממגיני תל-חי ומפקד המוסד לעלייה ב'.
בשנת 1947 יצאה עם הוריה לארצות הברית בשליחות, ושם סיימה את לימודיה בתיכון ערב בניו יורק, עם מהגרים ופועלים קשי-יום, שרצו לקבל תעודת בגרות, אנשים מרקע שונה מאוד מזה שממנו באה, מילדות בשכונת רחביה הירושלמית.
בניו יורק השתתפה בקורס לכתיבה יצירתית במכללת האנטר ומצאה את כישרון הכתיבה שלה, לאחר שקודם לכן התקשתה בכתיבה חופשית.
שם החלה לכתוב רשימות בעיתון שייסדה תלמידה פולנייה והתגברה על הקושי שבכתיבה בשפה זרה.
בשובה לישראל תרגמה את "צייד בודד הוא הלב" של קארסון מקאלרס.
את הסיפור הראשון שכתבה, "בר מצווה", המתרחש בארצות הברית, נתנה לשלמה גרודזנסקי, שפרסם אותו בגיליון האחרון של "אמות".
הסיפור כלול בקובץ הסיפורים "הקבלייר שלי".
אחריו פרסמה סיפורים ב"עתון 77" וב"דבר".
יעל מדיני מייחסת חשיבות רבה לתנ"ך ולשירה העברית, כדבריה: .
הייתה נשואה לגדעון מדיני, פסיכולוג קליני, ממנו התאלמנה ב-2019.
קווים וקשתות, הוצאת ספרי סימן קריאה, 1977
"הקבלייר שלי", קובץ סיפורים, ספריית תרמיל, 1978
"אלפסי פינת רד"ק", סיפורים לנוער, הוצאת ספריית הפועלים, 1990
"לסבתא יש ציפורים בראש", ספר ילדים, הוצאת כנרת, 1993
"הילד שלא הכרתי: סיפור לבני הנעורים", הוצאת דני ספרים, 1997
"געגועים", ספר ילדים, הוצאת דני ספרים, 2000
"בלדה לטרור", הוצאת גוונים, 2000
"גן עדן על הגבול", הוצאת כרמל, 2005
"עץ הספודילה", הוצאת דני ספרים, 2015
"להדהים את כולם", ספר ילדים, הוצאת דני ספרים, 2018
יעל לובין היא ביולוגית ישראלית, פרופסור אמריטה לארכנולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון.
יעל לובין נולדה ב-1945 בקיימברידג', מסצ'וסטס.
היא נכדתו של הצייר אריה לובין.
עלתה לישראל יחד עם משפחתה בשנת 1955. המשפחה השתקעה ברמת השרון, שם למדה לובין בבית ספר עממי והחלה להתעניין בעולם החי והצומח.
בהמשך למדה בתיכון חדש בתל אביב-יפו, והיא מספרת כי "שיעורי הביולוגיה היו השיעורים המעניינים ביותר עבורי".
מיד לאחר סיום התיכון, החלה ללמוד לתואר ראשון במדעי החיים באוניברסיטה העברית בירושלים, לימודים אותם עזבה שנה לאחר מכן ב-1964, כדי ללמוד בארצות הברית.
ב-1967 קיבלה תואר ראשון באוניברסיטת קולומביה בניו יורק שם גם קיבלה ב-1968 תואר מוסמך על עבודת מחקר שכותרתה תקשורת בין טרמיטים.
את הדוקטורט התחילה באוניברסיטת פלורידה בגיינסוויל.
כוונתה הייתה להמשיך ולחקור חברתיות של טרמיטים אך משהצטרפה כעוזרת מחקר למכון המחקר הטרופי של הסמית'סוניאן בפנמה, החלה לחקור עכבישים טרופיים.
את המחקר עבור עבודת הדוקטורט שלה, שעסקה באקולוגיה התנהגותית של עכבישים מושבתיים, עשתה בגינאה החדשה, לשם נסעה עם עמיתיה למחקר.
ב-1972 קיבלה תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת פלורידה.
כפוסט-דוקטורנטית חקרה אמצעי ההגנה כימיים של נמלים וטרמיטים, כחלק מקבוצת מחקר שבחנה את אמצעי ההגנה של חרקים חברתיים כנגד דובי נמלים בפנמה וונצואלה.
בסיום המחקר, שארך כ-7 שנים, שבה לגינאה החדשה והמשיכה לחקור אקולוגיה ותקשורת של מיני עכבישים חברתיים.
עם חזרתה לארץ ב-1984, הצטרפה כחוקרת למכונים לחקר המדבר באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, קמפוס שדה בוקר, שם עסקה באקולוגיה והתנהגות של עכבישים, בדגש על מינים מדבריים ואבולוציה של חברתיות בעכבישים.
במקביל הייתה אחת ממייסדי מרכז מיטרני לביולוגיה מדברית, שבהמשך הפך למחלקה לאקולוגיה מדברית.
מחקריה מתפרשים על מגוון נושאים בתחום האקולוגיה הארכנולוגית, תוך שיתוף פעולה אקדמי עם חוקרים מרחבי העולם.
בין התחומים שלימדה: אקולוגיה של עכבישנים, אקולוגיה התנהגותית, התנהגות בעלי חיים ושמירת טבע.
ב-1995 מונתה לפרופסור מן המניין ובין השנים 2001 ו-2005 כיהנה כראש המחלקה לאקולוגיה מדברית.
ארגנה וכיהנה כיו"ר הוועדה המדעית בקונגרס האירופאי לארכנולוגיה ה-26 שהתקיים בשדה בוקר בשנת 2011.
תחומי המחקר בעבודתה של לובין רבים ומגוונים.
בשלושה תחומים היא עוסקת עד היום במקביל:
בתחום זה החלה לעסוק במהלך עבודתה על התואר השני, במסגרתה עסקה בחברתיות של טרמיטים.
בהמשך עברה לחקור אבולוציה של חברתיות בעכבישים.
ישנם כ-25 מינים של עכבישים חברתיים בעולם, המשתפים פעולה בציד ובגידול צאצאים תוך יצירת מבנים חברתיים מגוונים.
בניגוד לחברתיות בחרקים, דוגמת נמלים, אצל העכבישים התפתח שיתוף פעולה בשבע משפחות שונות באופן בלתי תלוי.
חיי החברה של העכבישים פשוטים ביחס לחרקים חברתיים.
מחקרה של לובין בנושא מתמקד בתנאים המאפשרים חיי שותפות אצל העכבישים.
בעשור השני של המאה ה-21 היא עוסקת באקולוגיה של המין בר-הדר מתגודד, מין קבוצתי שמוגדר כמין פולש באמריקה המרכזית ודרום אמריקה ובארץ מרחיב את תפוצתו בנגב עקב פעילות האדם.
המחקר סביב בר-הדר מתגודד מנסה להתחקות אחר הסיבות להצלחת התפשטותו לאזורים חדשים ולנגיעה של סיבות אלו להיותו מין קבוצתי.
תחום מרכזי בעבודתה של לובין במסגרתו נחקרים אסטרטגיות הזדווגות של עכבישים וקונפליקטים בין זכרים לנקבות במהלך החיזור.
המחקר כיום מתמקד במין אלמנה חומה, בת למשפחת העכבישים הכדורניים הנפוצה בארץ.
מיני האלמנה קיבלו את שמם עקב נטייה של הנקבות לטרוף את בני זוגן במהלך ההזדווגות, אך בעוד שברוב המינים התרחיש נצפה בכ-10% מכלל ההזדווגויות, באלמנה החומה האסטרטגיה נפוצה יותר ומגיעה לכדי 60-70% מכלל ההזדווגויות.
במהלך ההזדווגות הזכר, ששוקל כחמישית ממשקלה של הנקבה, שם עצמו בגפי הפה שלה.
מחקרה של לובין מצא כי במעשה ההקרבה של הזכר לנקבה, מנסה הזכר להקטין את הסיכוי שהנקבה תזדווג עם זכרים אחרים אחריו, ובכך להבטיח את עתיד צאצאיו.
כיום ידוע רק על מין אחד נוסף של אלמנה מאוסטרליה, שם הזכרים נוקטים באסטרטגיה רבייתית דומה.
במקביל לאסטרטגיית ההקרבה, נחקרת אסטרטגיית הזדווגות חלופית במסגרתה הזכר עשוי להכפיל את הצלחתו הרבייתית על ידי הזדווגות עם נקבה טרם התבגרותה.
במסגרת תחום זה חוקרת לובין בעשור האחרון את האקולוגיה של עכבישים במערכות חקלאיות ואת האפשרות של שימוש בעכבישים טורפים כמדבירים ביולוגיים במערכות אלו.
למושא מחקר זה התוודעה כשהחלה להנחות את עבודת הדוקטורט של תלמידתה לשעבר, ד"ר אפרת גביש-רגב, שעסקה בתחום.
בתחילת הדרך עסקה קבוצת המחקר באקולוגיה של עכבישים באזורים של גידולים עונתיים ובפרט חיטת חורף הגדלה בנגב המערבי.
מטרת המחקר היא לאפיין את מיני העכבישים המהגרים לשדות חקלאיים, במטרה להסיק מכך על יכולתם להשפיע על אוכלוסיית המזיקים העיקריים בשדות.
יעל וגנר-אביטל (Yael Wagner-Avital; נולדה ב-2 באוקטובר 1955) היא מנצחת מקהלות קאמריות ישראלית.
יעל וגנר נולדה בשכונת "נווה בצלאל" בירושלים.
סבה של יעל, שלמה רבינוביץ, היה צייר ופסל.
בהיותו מתלמידיו של בוריס שץ, זכה רבינוביץ לקבל נחלה באחד מ-27 המגרשים באותה שכונה שיזם שץ, מתוך כוונה שתהיה שכונת אמנים.
אחיה של וגנר-אביטל הוא המוזיקולוג פרופ' נפתלי וגנר מהאוניברסיטה העברית.
למדה בבית הספר היסודי של הגימנסיה העברית בירושלים ואת שנות התיכון עשתה בבית הספר של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
במהלך התיכון, למדה פיתוח קול אצל רובין ויזל-קפסוטו.
וגנר שרה במקהלת הנוער של "קול ישראל" בניצוחו של צבי בן-פורת.
אביה של וגנר-אביטל, אפרים וגנר, שימש זמר בס-בריטון סולן בפסטיבל אבו גוש, וכך הכיר את פליכס זולמן, מי שעמד בראש קבוצת המייסדים של הפסטיבל.
משהקים זולמן מקהלה בניהולו, נטלה יעל וגנר חלק גם בפעילותה של מקהלה זאת.
לווגנר-אביטל תואר ראשון בקומפוזיציה וזימרה מהאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ובנוסף, היא בוגרת האוניברסיטה למוזיקה ולאומנויות הבמה של פרנקפורט.
בתקופת שהותה בגרמניה, למדה ניצוח אצל הלמוט רילינג.
היא גם הייתה חברה במקהלת "גכינגר קנטוריי" (Gächinger Kantorei), אותה הקים רילינג - מקהלת האקדמיה הבינלאומית ע"ש באך משטוטגרט.
עם שובה לישראל ב-1985, הופיעה וגנר-אביטל כסולנית עם התזמורת הקאמרית הישראלית ועם תזמורת רשות השידור.
בהמשך, הופיעה כזמרת-סולנית בהפקות של עמותת "נוער מוסיקלי בישראל".
לאחר מכן, החלה לנצח על מקהלות בבית הספר לשירת מקהלה על שם גרי ברתיני, לימדה סולפג' ומקהלה בבית הספר רימון וכן ניצוח, פיתוח קול ומקהלה במכללת אורנים.
ב-1990 הקימה מקהלה באוניברסיטת חיפה וזו פעלה במשך שמונה שנים.
ב-1991 שימשה כמנהלת המוזיקלית של פסטיבל "ימי מוסיקה וטבע" במשגב.
מאז 1996 ועד פרישתה לגמלאות ב-2019, ניצחה וגנר-אביטל על "המקהלה הקאמרית הישראלית - טבעון" (הפועלת בקריית טבעון) וכן, על "מקהלת העמקים" (בשמה הקודם, "מקהלת גלבוע", עורכת את חזרותיה בקיבוץ עין חרוד איחוד) ו"מקהלת משגב הגליל" (בחסות המרכז למוזיקה במועצה האזורית משגב).
יעל כהן-פארן (נולדה ב-12 באוקטובר 1973) היא פוליטיקאית ופעילה סביבתית ישראלית, שכיהנה כחברת הכנסת מטעם סיעת המחנה הציוני, ובנוסף כיושבת ראש משותפת של מפלגת התנועה הירוקה וחברת הכנסת הראשונה ממפלגה זו.
פארן גדלה ברמת גן ולמדה בתיכון בליך.
היא שירתה בצה"ל כקצינה ביחידת המודיעין 8200 והשתחררה בדרגת סגן.
למדה פיזיקה באוניברסיטה העברית, במסגרת תוכנית אמירים לסטודנטים מצטיינים.
עם תום לימודי התואר הראשון, החלה בלימודי התואר השני בפיזיקה, במרכז הלאומי לאנרגיית השמש בקמפוס שדה בוקר של אוניברסיטת בן-גוריון.
היא לא סיימה את לימודיה אלה, לאחר שפנתה בשנת 1999 להוביל את המאבק הציבורי נגד סלילתו של כביש חוצה ישראל.
בהמשך, השלימה תואר שני במדיניות ציבורית מאוניברסיטת תל אביב.
את פעילותה בתחום הסביבה החלה בשנות ה-90 של המאה העשרים כסטודנטית פעילה בארגון "מגמה ירוקה", ואף שימשה כמנהלת הארגון בין השנים 2002 עד 2006, בהן התמקד הארגון בקידום התחבורה הציבורית, הוצאת כלובי-הדגים ממפרץ אילת ושמירה על השטחים הפתוחים.
בשנת 2007 הקימה את עמותת "פורום ישראלי לאנרגיה" במטרה לקדם אנרגיה בת קיימא בישראל, ושימשה מנכ"לית הארגון.
כמנכ"לית הפורום לקחה חלק פעיל במספר מאבקים חברתיים בולטים כנגד ייצוא הגז הישראלי, פירוק מונופול הגז וקידום אנרגיה מתחדשת, וייצגה את ישראל בכינוסים בינלאומיים של האו"ם בנושאי פיתוח בר-קיימא ומשבר האקלים (ועידת קופנהגן ב-2009, ועידת באלי 2007, יוהנסבורג 2002).
נמנית עם מייסדי מפלגת "התנועה הירוקה", שימשה כחברת הנהגה נבחרת, ומאז יולי 2013 משמשת יושבת ראש משותפת של המפלגה.
בשנת 2013 נבחרה על ידי TheMarker לאחת מ-"100 האנשים המשפיעים" בישראל.
בשנת 2015, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, הצטרפה כמועמדת יחידה מטעם "התנועה הירוקה" לרשימת "המחנה הציוני", במקום ה-25 המשוריין לנציגי מפלגת "התנועה" בראשות ציפי לבני.
רשימת "המחנה הציוני" זכתה ב-24 מנדטים וכהן-פארן לא נבחרה לכנסת.
לאחר התפטרותו של דני עטר מהכנסת העשרים לאור בחירתו לתפקיד יו"ר קק"ל, התמנתה כהן-פארן ב-25 בנובמבר 2015 לחברת הכנסת במקומו.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת, הודיעה יו"ר התנועה ציפי לבני כי המפלגה לא תתמודד בבחירות.
כיומיים לאחר מכן, יו"ר מפלגת העבודה אבי גבאי החליט לשריין את כהן-פארן במקום ה-16 ברשימת המפלגה.
עם זאת, העבודה זכתה ב-6 מנדטים בלבד וכהן-פארן לא נבחרה לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 החליטה "התנועה הירוקה" להתמודד במסגרת "המחנה הדמוקרטי".
כהן-פארן שובצה במקום השמיני ברשימה ולא נבחרה לכנסת.
כהן-פארן נשואה לדוד פרלמן-פארן ואם לשלוש בנות.
היא חברה בתנועה המסורתית (קונסרבטיבית) ביישובה.
יעל הפירנאים (שם מדעי: Capra pyrenaica pyrenaica; מוכר גם בכינויו הספרדי בוקארדה), הוא תת-מין של יעל איברי שנכחד מן העולם בתחילת המאה ה-21.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1872 על ידי הזואולוג השווייצרי היינריך רודולף שינץ .
הפירוש של שמו המדעי הוא "תיש פירנאים", והוא מתייחס למקום תפוצתו העיקרי בהרי הפירנאים שבתחומי המדינות - ספרד, צרפת ואנדורה.
בינואר 2000 נכחד היעל הפרינאי כאשר ענף עץ נפל במהלך סופת שלגים על ראשה של הנקבה האחרונה והרגה, אך מדענים ניסו לשבט אותו באמצעות ה-DNA שנלקח ממנה מספר שנים קודם לכן.
לאחר ניסיונות מרובים נולד לבסוף גדי משובט ובכך היעל הפירנאי הפך ליונק הנכחד הראשון שהוחזר לחיים; עם זאת, הגדי מת זמן קצר מאוד לאחר הלידה כתוצאה מפגמי בריאות.
תת-מינים אחרים של היעל האיברי ששרדו עד היום הם יעל גראדוס והיעל הספרדי הנפוצים כיום בחלקים גדולים בחצי האי האיברי.
מכיוון שהיעל הפירנאי האחרון נכחד לפני שנותח כראוי על ידי מדענים, ישנה מחלוקת בקשר למעמדו הטקסונומי והאם הוא אכן היה תת-מין נפרד.
באופן כללי ניתן לומר כי הכחדתו של יעל הפירנאים היא כישלון השימור הגדול ביותר באירופה המודרנית.
תוקפם של 4 תת-המינים של היעל האיברי נחקר ונידון על ידי מספר טקסונומים.
החלוקה שלהם מוטלת בספק מכיוון שהיא מבוססת רק על שני קריטריונים מורפולוגיים המשתנים בין האוכלוסיות - צבע הפרווה וצורת הקרן.
עם זאת, ניתוח גנטי שנעשה בעבר מראה כי היעל הפירנאי ככל הנראה שונה מורפולגית גם בגולגולת כך שסיווגו כתת-מין נפרד נראה נכון.
ישנן מספר תאוריות בקשר למקורו של היעל הפירנאי; אחת מהתאוריות הרווחות גורסת כי היעל הפירנאי היה נפוץ בתחילה בהרי האלפים הצפוניים ולאחר מכן היגר לאזור הרי הפירנאים ואז התערבב עם היעל הספרדי; עם אכן זה המקרה הרי שהוא שונה לגמרי משאר תת-המינים.
החוקרים והמדענים אינם בטוחים כלל לגבי זה, בין השאר משום שבעקבות כך היעל הפירנאי אמור למעשה להיות קשור יותר מבחינה גנטית ליעל אלפיני וליעל קווקזי מערבי.
מאידך מנקודת מבט פילוגנטית, היעל הפירנאי נראה כקרוב יותר ליעל האלפיני בהתחשב במאפיינים הזהים של בית הגידול, כמו גם ההתאמה שלו לאקלים ההררי בפירנאים בניגוד לתת-המינים האחרים שהניסיונות לשחרורם באזור זה נחלו כישלון.
ליעל הפירנאים יש 60 כרומוזומים בדומה לשאר מיני היעל.
הקרניים הספירליות של היעל הפירנאי היו גדולות ועבות מאוד בצורת נבל, והן היו הארוכות ביותר מבין תת-המינים של היעל האיברי.
הקרן צמחה לכיוון מעלה והתעגלה לצדדים, ולאחר מכן המשיכה להתעגל לאחור ואז חזרה פנימה עם התעקלות קטנה כלפי מעלה.
לאורך קרני היעל היו עשרות חריצים דקים, וכן חוליות בולטות אחת למספר ס"מ.
אמונה עממית גורסת שכל חוליה בקרן ייצגה שנה בחייו של היעל; למרות שבהחלט יש קשר בין מספר החוליות לגיל היעל - המתבטא בכך שככל שהיעל מתבגר מספר החוליות עולה, בכל אופן אין התאמה מדויקת בין החוליות לגיל.
בקרן זכר מקסימלית היו לפחות 10 חוליות כאלו.
קרני הזכר התבלטו גם בכך שהן היו מפולחות לאורכן בשידרה בולטת.
לנקבת היעל היו קרניים קצרות ביותר לעומת הזכר, וצורתן הייתה מעין פגיון מעוקם וגלילי.
הקרניים שלה גם היו שונות לגמרי אפילו מקרני זכרים צעירים בכך שלא הייתה להן כלל שידרה לאורך הקרן.
לנקבה לא היו חוליות אלא חריצים קטנים לכל אורך הקרן.
צבע הקרניים של הזוויגים היה שחור, חלודה ואפור כהה.
יעל הפירנאים התאפיין בפרווה קצרה מאוד שהייתה מורכבת משיער דליל וזיפי בקיץ, בעוד שבחורף השיער היה הופך לעבה מאוד - כמעט צמרי, ומעליו הייתה צומחת שכבת שערות משנית וארוכה.
בכל עונות השנה שערו של יעל הפירנאים היה ארוך יחסית מעל הצוואר ויצר רעמה קצרה ונוקשה.
סמוך לכף היד היה קטע חסר שערות.
הפרווה העבה של היעל בחורף הייתה מותאמת במיוחד למזג האוויר ההררי והקפוא.
בקיץ, צבע הפרווה הכללי של הזכר היה חום-אפרפר בהיר, ולפעמים היה נראה לבנבן מעט בשל הבסיס הבהיר של השערות.
העורף, הרעמה, ופס גבי רחב (שהתפשט לעיתים לשני צידי הכתפיים בצורת חצי יהלום), היו בצבע שחור פחם, עם שערות לבנבנות בודדות.
הרגליים הקדמיות היו שחורות כמעט לחלוטין מלבד הברכיים, סביב הפרסה ואחורי הרגל.
הצבע השחור של הרגליים הקדמיות התפשט לרוב גם כלפי מעלה על החזה והגרון, ואצל זכרים מבוגרים הצבע השחור היה מתפשט עד לכתפיים וסוגר צורת יהלום שחורה סביב הצוואר.
הרגליים האחריות היו אף הן שחורות ברובן, והצבע השחור היה מתפשט מעלה יותר לאזור השוקיים ולעיתים מתחבר עם הפס הגבי השחור.
על פני המותניים והצלעות התחתונות השתרע כתם שחור רחב בדומה לצבאים, ומתחבר לעיתים קרובות עם השוקיים והחזה השחורים.
המפשעה והגחון היו בצבע לבן בוהק בניגוד גמור לצבע השחור שמעליהם, והזנב היה שחור בצידו העליון ולבנבן בצידו התחתון.
בחורף, צבע פרוותו של הזכר הפך לאפרפר יותר, בעוד שהסימונים השחורים הנזכרים היו דהויים יותר ובלתי מוגדרים.
אזור הגרון היה הופך להיות בתקופה זאת בצבע חום כהה מאוד.
צבע הראש של זכר היעל היה חום אפרפר בהיר עד כהה - בהתאם לעונה, כאשר המצח והזקן היו שחורים.
האוזניים התחלקו בין שחור בצד החיצוני לבנבן בצד הפנימי.
נקבת היעל הייתה בצבע חום אדמוני כהה או בהיר בכל העונות, כשהמותניים, המפשעה והגחון ואחורי הרגליים היו בצבע לבן בוהק.
החזית של הרגליים הייתה שחורה מלבד הברכיים.
הנקבות נבדלו מהזכרים גם בכך שהן היו חסרות רעמה, ולא היה להן כלל סימונים שחורים בחלק האחורי, בגב או בחזה.
הראש היה בצבע זהה לשאר הגוף עם מצח כהה ולחיים בהירות יותר.
גדיי היעל היו בצבע זהה לנקבות בשנה הראשונה לחייהם.
פרוותם של הזכרים הצעירים החלה לקבל מראה שחרחר ברגליים ובשידרה החל מגיל 3.
מרבית מידות הגוף של היעל הפירנאי נמדדו מפוחלצים.
אורך ראשו וגופו היה 148 ס"מ, וגובהו בכתפיים היה כ-75 ס"מ.
זנבו היה באורך של 13 ס"מ, אוזניו היו באורך של 12 ס"מ ואורך רגליו האחוריות היה כ-44 ס"מ.
אורך הקרניים של הזכר היה כ-80 ס"מ, והמרחק ביניהן בקצוות היה 42 ס"מ.
הקרניים הארוכות ביותר שתועדו הם של זכר מבוגר מפוחלץ במוזיאון דה אנייר שבצרפת; אורכן הכולל היה 102 ס"מ.
הנקבה הייתה קטנה בהרבה מהזכר במידות גוף, והקרניים שלה היו כרבע מקרני הזכר.
אורך הקרניים של הנקבה האחרונה שהייתה בחיים נמדד בכ-26.8 ס"מ, עם מרחק של 18.7 ס"מ בין הקצוות.
היעל הפירנאי כשמו היה מצוי בעיקר לאורך רכס הרי הפירנאים הנמצא בתחומי המדינות: ספרד, צרפת ואנדורה.
התפוצה ההיסטורית שלו בימי הביניים הייתה כנראה לאורך כל רכס הפירנאים ומערבה עד להרי קנטבריה - כולל החבלים הצרפתיים: לנגדוק-רוסיון, אקיטן, ומידי-פירנה ובקהילות הספרדיות האוטונומיות קטלוניה, אראגון, נווארה, חבל הבסקים וקטנבריה.
עד אמצע המאה ה-19 הטווח של היעל הפירנאי הצטמצם למרכז הרכס הפרינאי, ובסופו של דבר עד סוף המאה ה-20 האוכלוסייה האחרונה של היעל נותרה רק בפארק הלאומי אורדסה ומונטה פרדידו הסמוך לעיר הואסקה שבצפון אראגון, בטרם הכחדתה סופית בתחילת המאה ה-21.
בית הגידול של יעל הפירנאים היה מורכב מיערות דלילים הרריים עם פסיפס של סלעים, שיחים, אורן, צוקים, אחו ומרעה תת-אלפיני בגובה של 2,240-350 מטר מעל פני הים.
עם זאת, אזורים מסולעים קטנים באדמה חקלאית או גבעות לאורך החוף האיברי היוו גם הם בית גידול מתאים.
היעל היה מסוגל לשגשג בסביבתו כל עוד בית הגידול המתאים היה זמין.
בית הגידול שלו היה קריר יותר משל תת-המינים האחרים.
הטמפרטורות בתחומי המחיה ההיסטוריים שלו הן עד מינוס 4 בחורף, וכמות המשקעים הממוצעת היא כ-1,000 מילימטר לשנה.
בחורף, היעל הפירנאי נהג לרעות בעמקים ובאחו שבהם השלג היה דליל יותר.