tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1852 היא נישאה ליהודי-גרמני יליד הנובר בעל זריזות הידיים והקוסם המהולל קרל "קומפארס" הרמן.
זמרת האופרה והשחקנית בלאנש קורלי (Blanche Corelli) הייתה בתם.
כאשר קולה החל להידרדר, היא הפכה למורה לזמר בקונסרבטוריון של וינה (שמה היום האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה).
היא מתה בווינה ונקברה בבית העלמין המרכזי שם.
מתיאש הוניאדי בלאסלו הוניאדי של פרנץ ארקל
Fidès ב-הנביא של ג'אקומו מאיירבר
ננסי במרתה של פרידריך פון פלוטו
רומיאו ב-I Capuleti ei Montecchi, של וינצ'נצו בליני
לוקרציה בלוקרציה בורג'יה, גאטנו דוניצטי
רוֹזְוויתה מִגנדֶרְסְהיים הייתה קאנון חילונית שכתבה דרמה ושירה נוצרית תחת השושלת האוטונית.
היא נולדה ב במשפחת אצילים סקסונים ונכנסה ל כקאנון.
היא נחשבת לסופרת הראשונה במרחב דובר הגרמנית, להיסטוריונית הראשונה, לאדם הראשון מאז שקיעת האימפריה הרומית שכתבה דרמות במערב הלטיני, והמשוררת הגרמנית הראשונה.
שש הדרמות הקצרות של רוזוויתה נחשבות ליצירותיה החשובות ביותר.
היא אחת הנשים הבודדות שכתבו על חייה במהלך ימי הביניים המוקדמים, מה שהופך אותה לאחת האנשים היחידים שרשמו היסטוריה של נשים בתקופה ההיא מנקודת מבט של אישה.
היא כונתה "האישה המופלאה ביותר בתקופתה", ודמות חשובה בהיסטוריה של נשים.
מעט ידוע על חייה האישיים של רוזוויתה.
כל כתיבתה היא בלטינית מימי הביניים.
יצירותיה התגלו מחדש בשנת 1501 על ידי ההומניסט קונראד צלטיס ותורגמו לאנגלית במאה ה-16.
פירוש השם הוא "צעקה גדולה", ונועד להציג את הדרך שבה רצתה לפאר גיבורים ואגדות נוצריות, כמו גם את הערכים שהם מייצגים.
יש שהעירו כיצד פירוש שם זה מייצג או מתנגש עם האישיות המוצגת בכתיבתה.
אף שרבים הטילו ספק באותנטיות של עבודתה של רוזוויתה, בחינות ואוספים של יצירותיה, יחד עם יצירות היסטוריות בנות זמנה מרובות המדברות עליה, מוכיחים שעבודתה של רוזוויתה היא אותנטית.
חוקרים פמיניסטיים טענו כי תהייה זו באותנטיות של עבודתה של רוזוויתה משקפת נרטיב סקסיסטי ולא באמת חושפת פגם ביצירתה או שהיא לא הייתה קיימת, שכן אנשים עוסקים ביצירתה במשך מאות שנים, ובעוצמה מוגברת מאז גילויה מחדש בתקופת .
כל המידע על רוזוויתה מגיע מהמבואות לעבודתה, ומפרשנויות מאוחרות יותר לכתביה.
משערים שרוזוויתה נולדה סביב שנת 935 ומתה אחרי שנת 968, אם כי קיימת גם הטענה כי מתה סביב שנת 1002. מעט ידוע על השושלת שלה, או מדוע היא נכנסה למנזר.
מנזר גנדרסהיים היה בית של קאנוניות חילוניות.
יש קצת ויכוח מתי היא נכנסה למנזר.
רוזוויתה נדרה נדרים של צניעות וצייתנות, אך לא עוני.
היא הייתה יכולה לחיות חיים נוחים יחסית ולעזוב את המנזר בכל עת, כל זאת תוך שהיא מוגנת, לומדת מספרייה גדולה ולומדת ממורים רבים.
עובדה זו מוכיחה על מצבה הכלכלי כבת למשפחה אצילה.
רוזוויתה החלה את לימודיה אצל הנזירה ריקרדיס, שהייתה צעירה ממנה.
היא גם למדה אצל אם המנזר , נכדתו של היינריך הראשון, מלך גרמניה.
אם המנזר גרברגה הפכה לחברה ויועצת של רוזוויתה.
היא הייתה תלמידה טובה שקראה יצירות רבות פופולריות באותה תקופה עם התמקדות מיוחדת באגדות על קדושים והייתה מבלה חלק ניכר מזמנה בלימוד כיצד לכתוב חרוזים.
רוזוויתה עצמה הפכה למורה בשנות ה-20 לחייה.
מכיוון שכתביה מדגימים פרספקטיבה בוגרת למדי, ייתכן שהם נכתבו כשהייתה מבוגרת יותר.
הייתה לה הבנה טובה של המערכת המשפטית, ושל ההיסטוריה של השושלת האוטונית.
רוזוויתה היה האדם הצפון אירופי הראשון שכתב על האסלאם והאימפריה האסלאמית.
היא הייתה גם משכילה וגם מעודכנת.
השימוש שלה במיתוסים מצביע על פרספקטיבה ספציפית כשהיא כותבת על חשיבותה של הנצרות – תוך התמקדות בבתולים, מות קדושים וחוזקם של ערכים נוצריים – אל מול האיום שהאסלאם הציב בפניהם.
בתחילה כתבה רוזוויתה בסתר עד שעודדו אותה לקרוא את היצירות שלה בקול ולערוך אותן.
אם המנזר עודדה אותה להמשיך לכתוב.
רוזוויתה כתבה בעיקר אגדות, קומדיות ומחזות.
ספרי האגדות שלה או Carmina liber primus ("ספר השירים הראשון") נכתבו בשנות ה-50 או ה-60 של המאה העשירית ונכתבו לכבודה של אם המנזר גרברגה.
הוא מכיל שמונה אגדות שנכתבו בהקסמטר דקטילי.
יצירתה הפופולרית ביותר הייתה ספר הדרמה, או Liber Secundus ("ספר שני"), שהציע אלטרנטיבה נוצרית ליצירתו של המחזאי הרומי טרנטיוס.
בניגוד לטרנטיוס, שסיפר סיפורים על נשים חלשות ומושחתות מבחינה מוסרית, סיפורי רוזוויתה היו על בתולות מוסריות בעלות קשר חזק לאלוהים והתמידו באמונתן גם בעיתות מצוקה.
ספרה השלישי של רוזוויתה מכיל את Gesta Ottonis ("המעשה של אוטו"), המפרט את ההיסטוריה של האוטונים מ-919 עד 965; ואת Primordia coenobii Gandeshemensis ("ראשיתו של מנזר גנדרסהיים"), ההיסטוריה של מנזר גנדרסהיים.
יצירותיה של רוזוויתה משתייכות לקטגוריות של אגדות, קומדיות ומחזות.
הקרדינל גאסקה אמר שלעבודותיה יש "תביעה למעמד מובהק בספרות ימי הביניים, והן מכבדות את המגדר שלה, לעידן שבו היא חיה ולייעוד שאותו היא מילאה".
העבודות מאורגנות בצורה כרונולוגית ומספרות כיצד רוזוויתה העריכה את הגישה הנוצרית לחיים.
למרות חשיבותה של רוזוויתה כמחזאית הידועה הראשונה, עבודתה לא נתפסה כחשובה ותורגמה לאנגלית רק במאה ה-17. לעיתים קרובות היא מושמטת בטקסטים על תולדות המחזות והספרות.
ספר האגדות הוא אוסף של שמונה אגדות: "מריה", "אסנסיו", "גונגולפוס", "פלגיוס", "תאופילוס", "בזיליוס", "דיוניסיוס" ו"אגנס".
כולן כתובות בהקסמטר מלבד "גונגולפוס", שנכתבה בצמדים מחורזים.
"תאופילוס" ו"בזיליוס", מבוססות על תרגומים ללטיניים של חיי הקדושים היווניים, והן גרסאות של המסורת של פאוסט, שבה חוטא מוכר את נשמתו לשטן.
רוזוויתה משלימה את הסיפור עם תיאורו של תאופילוס בשבע האמנויות: De sophiae rivis septeno fonte manantis ("מהנחל של החוכמה הזורם משבע המזרקות").
נושא משותף לכל אורך הספר הוא הקרב המתמיד בין טוב ורע.
השטן הוא נוכחות תכופה ברבות מיצירותיה של רוזוויתה, והיא מאפיינת אותו בהתאם למוסכמות של זמנה.
ב"דיוניסיוס" ו"אגנס הקדושה" היא מספרת על מות הקדושים של הנוצרים הקדומים.
ה-Liber Primus משקף את העניין של רוזוויתה לשלב צורות קלאסיות עם נושאים נוצריים, ואת רצונה ליצור ספרות המקדמת מוסר וסגולה נוצריים.
ספר הדרמה מציג אלטרנטיבה קתולית לטרנטיוס.
אלו הם ששת המחזות: "גליקנוס", דולציטיוס", "קלימאכוס", "אברהם" "פפנוטיוס" ו-"ספיינטיה".
הם בעצם סיפורי אהבה, כתובים בפרוזה, והם לא כל כך דרמות ויותר "דיאלוגים".
אף על פי שנחשבו בתחילה דוגמאות מימי הביניים למחזות שנועדו להקראה בלבד, מחקר מדורני הראה שרוזוויתה הייתה קשורה לתיאטרון של החצר האוטונית, ויתרה מכך, בהקשר של קלויסטר גנדרסהיים, ייתכן שמחזותיה הועלו או, לפחות, הוקראו בקול.
בתור הסופרת המוכרת ביותר בארצות דוברות הגרמנית, רוזוויתה הייתה מודעת היטב לכך שהמגדר שלה גורם לכתביה להילקח פחות ברצינות מאשר לכתבים של בני דורה הגברים.
בפרולוג לספר האגדות כתבה רוזוויתה: "אסור לו לזלזל במגדר החלש יותר של הסופר/ את מי ששורות אלה הקטנות הושרו בלשונה של אישה שלא קיבלה הדרכה/ אלא צריך לשבח את החסד השמיימי של האדון".
באופן כללי, מחזותיה של רוזוויתה היו יצירות הגיוגרפיות.
היא כתבה שה-Passio Sancti Pelagii ("הפסיון של פלגיוס הקדוש") נגזר מעדות ראייה למות הקדושים של פלגיוס הקדוש מקורדובה.
כל ששת מחזותיה מדברים על נושא עקבי ביצירתה של רוזוויתה, מעלת הבתולים על פני הפיתוי.
מחזותיה מעמתים את הצניעות וההתמדה של נשים נוצריות מול הנשים הרומיות, שהוצגו כחלשות ורגשניות.
רוזוויתה כתבה את מחזותיה בתגובה למחזותיו של טרנטיוס, מחזאי רומאי פופולרי שלדעתה מייצג נשים בצורה לא הוגנת כלא מוסריות.
היא כותבת, "לכן אני, הקול החזק של גנדרסהיים, לא היססתי לחקות משורר (טרנטיוס) שיצירותיו נקראות לרוב, מטרתי היא להאדיר, בגבולות כישרוני העלוב, את הצניעות הראויה לשבח של בתולות נוצריות.
באותה צורת קומפוזיציה עצמה ששימשה לתיאור מעשיהן חסרי הבושה של נשים מופקרות".
כל המחזות הללו משרתות מטרה מוצנעת.
"גליקנוס" ו"קלימאכוס" מתמקדים בהמרת דת, "אברהם" ו"פפנוטיוס" מספרים סיפורי גאולה וחזרה בתשובה, ו"דולציסיוס" ו"ספיינטיה" מספרים סיפורים על מות קדושים של בתולות.
במצטבר הם מדברים על כוחו של ישו וערכים נוצריים, מטרתה המוצנעת של רוזוויתה.
ידוע שמחזות אלו בוצעו פעמים רבות מאז מותה, האישור המוקדם ביותר של ביצועם היה בפריז ב-1888.
היא כותבת במבוא שלה שכתיבתה תעניין רבים שנמשכים לקסם הסגנון.
ישנם אלמנטים קומיים, כמו ב"דולציסיוס", כאשר המושל העיוור המרושע מועד בין סירים ומחבתות, לאחר שניסה להתעלל בשלוש בתולות.
אף על פי שהן ממשיכות להיות קדושות בגלל אמונתן, הן עושות זאת בתנאים שלהן.
"דולציסיוס" היא היחידה מהקומדיות של רוזוויתה שמתיישרת עם הסוגה הקומית המודרנית.
הספר השלישי מוקדש לקיסרים אוטו הראשון ואוטו השני, והוא מורכב משני כתבים היסטוריים בהקסמטרים לטיניים.
Gesta Oddonis ("מעשה אוטו") מספר את סיפורה של השושלת האוטונית, ועלייתה לשלטון, מ-919 עד 965; ואת Primordia coenobii Gandeshemensis ("ראשיתו של מנזר גנדרסהיים"), ההיסטוריה של מנזר גנדרסהיים.
עבודתה של רוזוויתה זכתה להתעלמות רבה עד שקונראד צלטיס גילה אותה מחדש וערך את עבודתה במאה ה-16. בשנות ה-70 של המאה ה-20, פמיניסטיות החלו בגילוי מחדש משלהן של עבודתה תחת עדשה מגדרית כדי ליצור מחדש את הקשר אליה.
כדי להדגים שלנשים מהעבר יש תפקידים חשובים בחבְרות שלהן, אך עבודתן אבדה או לא נראתה חשובה.
פמיניסטיות עשו את ההקשר המחודש הזה כדי ללמוד על ההיסטוריה של נשים, מבלי לטעון שהנשים הללו היו פמיניסטיות, כדי להדגיש את חשיבותן של נשים לאורך ההיסטוריה גם אם הן נשכחות.
בשל כך, רוזוויתה המשיכה למשוך תשומת לב רבה בתחום לימודי הפמיניזם, ועוזרת לספק תחושה טובה יותר של הכרה היסטורית, הישג ומשמעות לנשים באמצעות עבודתה.
כתיבתה של רוזוויתה מחקה טקסטים תנכיים.
כנוצרייה מהמאה ה-10, היא קיבלה את הרעיון שנשים נחותות מגברים הן פיזית והן אינטלקטואלית עקב החטא הקדמון של חוה.
דניאל פרנקפורטר, נראה שרוזוויתה מאששת את ההנחה שהיצירה של האישה הייתה נחותה, בכך שהיא אומרת שכל הצטיינות ביצירתה היא הצטיינות אלוהים, לא שלה, אם כי זו עשויה גם להיות רק מוסכמה ספרותית סטנדרטית של אותה תקופה.
רוזוויתה תיארה נשים כבעלות כוח של הגדרה עצמית ויכולת פעולה באמצעות הפיכה לנזירות והימנעות מיחסים מיניים.
זה מציג השקפה מתקדמת מאוד של נשים וכוחן בחברות ותיקות, שהודגשה על ידי חוקרים שונים שחקרו כיצד עבודתה של רוזוויתה משקפת לעיתים קרובות את חייהן של נשים בתקופתה.
בעוד שהיא כותבת על נשים כבעלות מידות טובות, אמיצות, שנונות וקרובות לאלוהים, היא מדברת רק על גבר אחד ללא בוז, ומגלה שהם רגישים בצורה לא פרופורציונלית לפיתוי.
רוזוויתה רואה בהיותן של נשים המין החלש כמי שמאפשר לאלוהים לעבוד דרכן ביתר קלות כדי למצוא חסד לישועתן ולישועתם של אלה שאיתם הן באות במגע.
לכן, זה מצביע על כך שנשים אינן פחותות מגברים בעיני אלוהים.
רוזוויתה האמינה שחיי בתולים המוקדשים לישו הם הטובים ביותר, אבל היא יכולה להיות אמפתית כלפי אימהות, ואפילו זונות, ובכך להפגין הבנה חדה של חייהן ואפשרויותיהן של נשים באותה תקופה.
המחזות של רוזוויתה מתמקדים בנושאים המשפיעים על נשים בתקופתה, כגון נישואים, אונס וראייתן כאובייקט.
"דולציסיוס", עוסק באונס, נושא נפוץ וצורת דיכוי שנשים חוות.
אף נטען כי עבודתה של רוזוויתה על "דולציסיוס" פעלה כהשתקפות לחייהם של נשים בעיר הולדתה גנדרסהיים, המתגוררות בסביבה עוינת הממוקדת באיום חיצוני שהוא גברי באופיו, והראתה את המיקוד האפשרי שהיא מעניקה כלפי נשים ופמיניזם בכללותם.
ב"קלימאכוס" מתפללת למוות אישה, שהייתה מושא לניסיון אונס.
אלוהים מעניק לה את מבוקשה והיא מתה לפני שהאיש יוכל לחדש את התקפתו.
שבוי על ידי יופייה, האיש עולה לקברה ומנסה לקיים יחסי מין עם גופתה, אך נהרג על ידי נחש ארסי.
שני המחזות הללו מראים מפתח ליצירתה של רוזוויתה: שדת יכולה לספק לנשים חופש ועצמאות, ומאפשרת להן להעצים את עצמן.
רוזוויתה תורמת לעבודתן של נשים בתיאטרון על ידי תמיכה בתפיסה ש"כל עוד יש תיאטרון, כל עוד יש נשים, כל עוד יש חברה לא מושלמת, יהיה תיאטרון נשים".
המחזות של רוזוויתה שירתו את המטרה של אמירת אמת להעצים ולאזן את הדומיננטיות הגברית בתחום.
לעיתים קרובות מתעלמים מהמשמעות של מחזותיה מכיוון שהדרמטורגיה שלהם חורגת מהתאוריה שפיתחו ו לגבי הערכים הגבריים של כתיבת מחזאות טובה, שהוציאה מהכלל את רוזוויתה, אלא מתמקדת בתחומים חלופיים, כגון דת, נעורים, ומיניות.
יצירותיה של רוזוויתה זכו להתעלמות רבה עד שהתגלו מחדש ונערכו על ידי קונראד צלטיס בתחילת המאה ה-16. מאז נטלו מחברים רבים את מלאכת התרגום והעריכה שלהן.
לעיתים קרובות יצירות אלו מסוננות דרך התפיסות וההטיה הלא מודעת של המתרגם.
משערים כי ייתכן ששמם של המחזות של רוזוויתה על שם גברים ולא נשים נקבעו על ידי צלטס ולא על ידי רוזוויתה כיוון שיצירותיה בעיקר מתרכזות בנשים וחוויותיהן, מה שגורם לשמות מחזות אלו להיראות שאינם עולים בקנה אחד עם מה שמוצג בעבודתה.
הוצע כי ייתכן שצלטס הציג מצג שווא של עבודתה בשל ההטיות המובנות בו.
אמנם נראה שהמתרגמת כופה הבנה משלה לגבי איך תיראה או הייתה חושבת קאנון מהמאה ה-10 על ידי כך שהיא נראית ביישנית בתרגומים שלה.
קתרינה וילסון (Katharina Wilson) עושה דבר דומה בעבודתה של רוזוויתה בכך שהיא מתרגמת אותה כך שהיא נראית צנועה יותר ממה שהיא בעצם.
זה הוביל כמה לטעון שקולין באטלר (Colleen Butler) היא המתרגמת שייצגה בצורה הטובה ביותר את עבודתה של רוזוויתה, שכן היא הבינה את האופי הקומי האמיתי של עבודתה, על ידי היכולת להסיק את ההקשר הבלתי כתוב בכתיבתה.
עם זאת, אף על פי שעשויים להיות כמה סילופים קטנים של עבודתה של רוזוויתה, המסר שלה, והעובדות הידועות על חייה נשארים עקביים יחסית.
קולונל רוזה קלב היא האנטגוניסטית הראשית בספר "מרוסיה באהבה" בסדרת ספרי ג'יימס בונד מאת איאן פלמינג ובסרט בעל אותו השם.
את דמותה בסרט מגלמת השחקנית לוטה לניה.
קלב הייתה מסכלת ריגול סובייטית בסמרש אך לאחר מכן הצטרפה לארגון הטרור הבין-לאומי ספקטר.
שמה הוא משחק מילים של הסיסמה הסובייטית הפופולרית למען זכויות האישה, khleb i rozy (באלפבית קירילי: хлеб и розы), שהיא תרגום ישיר לרוסית של הסיסמה "".
רוזה שור הייתה מנהלת בית המזיגה הראשון בארץ ישראל ולאחר מות בעלה ניהלה גם את יקב שור בירושלים.
נולדה בעיר צפת ונישאה לשמואל שור, בנו של יצחק שור, מנהל יקב שור ששכן בירושלים.
לאחר מותו של יצחק ירש את העסק בנו שמואל, וניהל אותו בסיוע רוזה אשתו.
עד שנת 1870 נמכרו חלק מיינות היקב בחנות משפחת טפרברג, עד שבשנה זו הקימו שמואל ורוזה את בית המזיגה הראשון בארץ, אשר שכן במתחם חצר ראנד וכונה "חמארה רוזה" (בארמית: "היקב של רוזה").
קיומה של חנות אלכוהול, בלב הרובע המוסלמי, בהנהלתה של אישה, לא התקבלה יפה בהתחלה מצד תושביה המוסלמים של הרובע, אך העסק שגשג עקב הודות לאופייה התקיף, שכלל גם הכאת אנשים שבאו לאיים עליה והציקו לבאי המקום.
הגדול שבאחים היה משה שלום שור, שלאחר חתונתו עם פראדל רכטמן נכנס לעסוק בעסקי היקב וכונה בפי התושבים "איבן רוזה" (מערבית: הבן של רוזה).
בנוסף לייצור היין, רכשה רוזה מזקקה לייצור ברנדי וערק שכונה בפי התושבים בתור "הערק הטוב ביותר במזרח התיכון".
רוזוול פרנהאם היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט של ורמונט בשנים 1868–1870, וכמושל ורמונט ה-38 בשנים 1880–1882.
רוזוול פרנהאם נולד בבוסטון, מסצ'וסטס, כבנם של רוזוול וננסי (לבית ביקסבי) פרנהאם.
אביו היה איש עסקים ועבר להייברהיל שבמסצ'וסטס כדי לייצר מגפיים ונעליים עד 1839, והשפל הכלכלי גרם לקריסתו.
ב-1840 עברה המשפחה לחווה בברדפורד, ורמונט, על גדת נהר קונטיקט.
פרנהאם החל ללמוד באוניברסיטת ורמונט, שם הוא היה חבר באחוות למבדה לוטה.
ב-1849 סיים את לימודיו, וב-1852 קיבל תואר מוסמך אוניברסיטה.
ב-1849 נשא פרנהאם לאישה את מרי אליזבת ג'ונסון מברדפורד, ולשניים נולדו שלושה ילדים.
פרנהאם לימד בבית ספר בדנהאם שבקנדה תחתית.
הוא היה מנהל המוסד האקדמי פרנקלין שבפרנקלין, ורמונט.
מאוחר יותר הוא לימד באקדמיית ברדפורד.
במהלך אותה תקופה הוא למד משפטים, וב-1857 התקבל ללשכת עורכי הדין של מחוז אורנג'.
עד 1859 הוא היה שותף עם רוברט מקיי אורמסבי, ואז עבר לעבוד באופן עצמאי.
באותה שנה הוא נבחר כפרקליט המדינה, תפקיד שאליו הוא נבחר עוד פעמיים נוספות.
בשלבים הראשונים של מלחמת האזרחים האמריקאית היה פרנהאם לוטננט משנה במשמרות של ברדפורד, פלוגה של רגימנט הרגלים הראשון של ורמונט.
בהמשך הוא היה קפטן, ולאחר מכן לוטננט קולונל ברגימנט הרגלים ה-12 של ורמונט, ובמשך מחצית מתשעת חודשי שירותו הוא פיקד על הרגימנט.
לאחר המלחמה חידש פרנהאם את עיסוקו בעריכת דין בברדפורד, והיה מועמד מטעם המפלגה הרפובליקנית לבית הנבחרים של ורמונט, אך נוצח.
הוא נבחר לסנאט של ורמונט וכיהן בו בשנים 1868–1870. הוא גם היה נציג לוועידה הלאומית של הרפובליקנים וחבר בחבר האלקטורים בבחירות לנשיאות של 1876.
ב-1880 נבחר פרנהאם כמושל ורמונט לאחר שניצח ברוב של יותר מ-26,000 קולות, עד לאותה עת הרוב השלישי בגודלו בכל מערכות הבחירות שהתנהלו עד אז בוורמונט.
במהלך תקופת כהונתנו כמושל, הוא התמקד ברפורמות במערכת החינוך ובמערכת הכליאה.
הוא גם חיפש דרכים לעודד את מעברם של חברות תעשייתיות לוורמונט.
רוזוול פרננהאם נפטר בברדפורד ב-5 בינואר 1903. הוא נטמן בבית הקברות המקומי.
רוזי אפיונג היא אתלטית אמריקאית, אלופת עולם (בודפשט 2023) בריצת שליחים משולבת 4x400 מטר ואלופת עולם (טוקיו 2025) בריצת שליחות 4x400 מטר.
אפיונג הצטרפה לאוניברסיטת ארקנסו בשנת 2020.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט זכתה במדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר משולב יחד עם ג'סטין רובינסון, מת'יו בולינג ואלכסיס הולמס בשיא עולם חדש של 3:08.80 דקות, לפני הממלכה המאוחדת (3:11.06 דקות) וצ'כיה (3:11.98 דקות), אשר אושר על-ידי התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית בחודש נובמבר באותה שנה.
בריצת שליחות 4x400 מטר נפסלה הרביעייה האמריקאית בשלב המוקדמות.
באליפות העולם באולם שנערכה בנאנג'ינג שבממלכה המאוחדת במרץ סיימה במקום שישי בריצת 400 מטר בתוצאה של 52.90 שניות.
USS רוזוולט ) היא משחתת טילים מונחים מסדרת המשחתות מסדרת ארלי ברק בצי ארצות הברית.
האונייה נקראה על שמם של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט ורעייתו, הגברת הראשונה אלינור רוזוולט.
האונייה הייתה ה־13 בסדרת משחתות מדגם זה שנבנו במספנת אינגלס בפסקאגולה, מיסיסיפי.
נמל הבית של רוזוולט הוא בסיס הצי רוטה שבספרד.
ב־4 באפריל 2006 ניסתה Roosevelt, יחד עם הפריגטה של הצי ההולנדי HNLMS De Zeven Provinciën, ליירט ספינת דיג דרום־קוריאנית שנחטפה מול חופי סומליה.
במהלך המרדף איימו הפיראטים בנשק חם על אנשי הצוות, והכוחות נאלצו לנתק מגע.
ספינת הדיג הצליחה להימלט אל המים הטריטוריאליים של סומליה.
ב־16 בפברואר 2007 הוענק לאונייה אות הצטיינות הקרבית Battle Efficiency "E" לשנת 2006.
ב־28 באוקטובר 2011 סיימה האונייה פריסה מבצעית בת שבעה חודשים באזורי האחריות של הצי החמישי והצי השישי של ארצות הברית.
במהלך פריסה זו שהתה האונייה בים במשך 205 ימים מתוך 213 ימי היעדרות מנמל האם, Naval Station Mayport.
בפרק זמן זה רשמה תקופת הפלגה רצופה של 113 ימים, במהלכה גמאה למעלה מ־38,000 מייל ימי.
במהלך הפריסה ביקרה האונייה בשלושה נמלים בלבד: רוטה שבספרד, האי מאהה שבאיי סיישל, ופור לואי שבמאוריציוס.
ב־16 במרץ 2014 השתלטו לוחמי יחידת אריות הים שפעלו מן האונייה על מכלית הנפט הסוררת Morning Glory מדרום לקפריסין, במטרה להעבירה לידי הרשויות בלוב.
בין יוני לאוקטובר 2017 עברה האונייה תקופת תחזוקה ושדרוג מקיפה, Depot Modernization Period (DMP), במספנת BAE Systems Jacksonville בפלורידה.
במסגרת זו שודרגו מערכות שונות, בוצעו עבודות תחזוקה נרחבות, וחדר האוכל של האונייה עבר תכנון ועיצוב מחדש.
ב־21 במרץ 2020 עזבה האונייה את נמל האם במייפורט והחלה בהעברת נמל הבית שלה לבסיס הצי רוטה שבספרד, לשם הגיעה ב־16 במאי 2020 והחליפה את האונייה קרני (DDG-64).
במסגרת ההתאמות הוחלפה מערכת ההגנה הקרובה האחורית מסוג Phalanx במערכת SeaRAM.
במאי 2020 פעלה האונייה בים ברנץ יחד עם USS Arleigh Burke, USS Porter, USS Ross, אוניית האספקה USNS Supply והפריגטה הבריטית HMS Kent, במסגרת התרגיל האמריקאי הראשון באזור הארקטי מאז אמצע שנות ה־90.
ב־21 באוקטובר 2020 סיימה האונייה את סיור ה־FDNF-E הראשון שלה במסגרת הצי השישי, במהלכו פעלה באזורי הים הארקטי, הים התיכון והים השחור, כחלק מתמיכה באינטרסים הביטחוניים של ארצות הברית באירופה ובאפריקה.
ב־29 במרץ 2021 החלה האונייה את סיור ה־FDNF-E השני שלה.
בין 2 ל־7 באפריל 2021 השתתפה יחד עם USS Arleigh Burke, הצוללת USS Vermont ומטוס P-8A של טייסת VP-46 בתרגיל לוחמה נגד צוללות Black Toro בצפון האוקיינוס האטלנטי.
במהלך אמצע שנת 2021 שימשה האונייה, בעת עגינתה ברוטה, כאתר צילום לפרק הסיום של העונה השלישית של סדרת הטלוויזיה ג'ק ראיין של Amazon Prime Video, כאשר חלק מאנשי הצוות הופיעו כניצבים.ב־11 בדצמבר 2021 החלה האונייה את סיור ה־FDNF-E השלישי שלה.
ב־8 באוקטובר 2023, יום לאחר מתקפת 7 באוקטובר, הורה מזכיר ההגנה של ארצות הברית, לויד אוסטין, על העברת קבוצת התקיפה של נושאת המטוסים ג'רלד פורד (CVN-78) למזרח הים התיכון.
לצד נושאת המטוסים כללה הקבוצה גם את הסיירת Normandy והמשחתות Ramage, Carney, Roosevelt ו־Thomas Hudner.
ב־20 בינואר 2026, על רקע מתיחות גוברת בין ארצות הברית לאיראן, דווח כי האונייה שבה למזרח הים התיכון כחלק מהיערכות ימית אמריקאית רחבה סביב איראן.
רוזינה קמבוס (17 בדצמבר 1951 – 4 בדצמבר 2012) הייתה שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלית, זוכת פרס אופיר ופרס התיאטרון הישראלי.
קמבוס נולדה בעיר בקאו בחבל מולדובה שברומניה לאם יהודייה ואב נוצרי.
אמה ווסיליה הייתה שחקנית ידועה ואביה לורי היה מנהל בית התרבות ובמאי בתיאטרון העירוני על שם "בקוביה" בבקאו.
לאחר שסיימה בהצטיינות את בית הספר התיכון על שם לוקרציו פטרשקאנו בעיר הולדתה, החלה קמבוס, על פי רצון הוריה, בלימודי רפואה, אולם לאחר שנה החליטה להפוך גם היא לשחקנית ונרשמה ללימודי משחק, קולנוע וטלוויזיה בבית הספר הגבוה לתיאטרון וקולנוע ע"ש י.ל.
קאראג'אלה בבוקרשט, וסיימה את לימודיה בהצלחה בשנת 1975.
לאחר הלימודים בבוקרשט, החלה את הקריירה כשחקנית ב"תיאטרון הצעירים" בעיר פיאטרה ניאמץ שהיה לשם דבר ברומניה.
בהמשך הופיעה על במות התיאטראות "ג'ולשט" (באולם "מז'סטיק" לשעבר, בימינו תיאטרון "אודיאון").
השתתפה במספר רב של הצגות, בהן "מקבת'" (בתפקיד ליידי מקבת') ו"נשות טרויה" (בתפקיד הקובה).
לפני יציאתה את רומניה נמלט בעלה הראשון מן המדינה והשתקע בשווייץ.
בשנת 1983 עלתה לישראל עם בנה הראשון.
בשנתיים הראשונות התגוררה במרכז קליטה באשדוד, שם הכירה את דורון, בעלה לעתיד.
כארבעה חודשים לאחר עלייתה החלה בקריירת משחק בארץ.
בשנים 1987-1984 שיחקה בתיאטרון באר שבע בהצגות "חלום ליל קיץ" (בתפקידי היפוליטה וטיטניה), "הספר מסביליה" (בתפקיד רוזינה), "דון ז'ואן חוזר מהמלחמה", "השטן במוסקבה" ו"אילוף הסוררת" (בתפקיד קתרינה).
בשנת 1987 עברה לתיאטרון הבימה, שם שיחקה ב"מעגל הגיר הקווקזי", "חתונת הדמים, "קברט", "יהוא" מאת גלעד עברון, "עסק משפחתי" מאת אלן אייקבורן, "כריתת ראש" מאת חנוך לוין בתפקיד המלכה, "אנה וייס" מאת מייק קאלן (בתפקיד אנה), "גן הדובדבנים".
כמו כן שיחקה בתיאטרון הספרייה בהצגה "אנריקו" מאת פירנדלו.
קמבוס השתתפה בסדרות טלוויזיה רבות, בהן "עניין של זמן", "בנות בראון", "זהו זה!", "איצ'ה", "פלורנטין", "ג'וני" ו"פלפלים צהובים".
בשנת 1994 השתתפה בתפקיד הראשי בטלנובלה "ספיר" בבימויו של אוהב פלנץ, ששודרה בערוץ 2 ובה שיחקו בין השאר עדה ואלרי טל, אביתר לזר, אורי רביץ ושולה חן.
בשנת 2002 התארחה בסדרת הדרמה של ערוץ 2 "טיפול נמרץ" בתפקיד גברת שגב.
היא השתתפה בסרטי קולנוע ישראלים רבים, ובהם: "סיפורי תל אביב", "ספסיבה קינג ג'ורג'", "שחקנים", "תמונה קבוצתית עם אישה", "שירת הסירנה", "סודות משפחה", "הדברים שמאחורי השמש", "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש", בסרטי הטלוויזיה "מבצע סבתא" ו"המכתב שהגיע בזמן".
ב-1996 השתתפה בדיבוב סרט האנימציה "הטרול בפארק הקסום".
ב-2005 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "המכשפה מרחוב מלצ'ט".
בשנת 2012 השתתפה בסדרה הקומית "משפחה לא בוחרים" ששודרה בערוץ 2, וכן בסדרה "אמא ואבאז" ששודרה בהוט 3. שתי הסדרות עלו לאוויר זמן קצר לפני פטירתה, בעוד העונה השנייה של הסדרה "משפחה לא בוחרים" שודרה מספר חודשים לאחר פטירתה.
1981 או 1982 - פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל התיאטרון בקוסטינשט ברומניה על תפקידה במחזה "Acești îngeri triști" ("מלאכים עצובים אלה") מאת ד.ר.
1986 - פרס קול ישראל על תפקיד רוזה במחזה "צריך פיאט בחיים" מאת דריו פו בתיאטרון באר שבע.
1997 - פרס קלצ'קין על תפקידה במחזה "אנה וייס" מאת מייק קולן.
1997 - פרס תיאטרונטו לשחקנית המצטיינת על תפקידה בהצגה "לאורך הקירות" לפי ספר מאת יעקב בוצ'ין (עיבוד של בתיה לנצט).
1998 - פרס התיאטרון על תפקידה במחזה "ההולכים בחושך" מאת חנוך לוין בתיאטרון הבימה.
2010 - פרס אופיר, בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר, על השתתפותה בסרט "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש".
2012 - הייתה מועמדת לפרס הלן הייז היוקרתי בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר על משחקה בהצגה "השיבה לחיפה" מאת בועז גאון לפי רסאן כנפאני (בו זכתה לבסוף קייט בלאנשט).
בשנת 1993 חלתה לראשונה בסרטן הרחם, ולאחר שעברה כריתת רחם החלימה מהמחלה.
בשנת 2005 חלתה בסרטן השד (בו חלו גם סבתה ואמה שנפטרו ממחלה זו), אולם בעקבות טיפולים התאוששה והחלימה.
בשנת 2010 חלתה בסרטן הדם, ונפטרה מהמחלה ב-4 בדצמבר 2012. למחרת ב-5 בדצמבר הוצב ארונה בתיאטרון הקאמרי, והיא נטמנה בבית העלמין ירקון.
הותירה אחריה את בעלה השני ושני בנים.
בשנת 2017 יצא סרט תיעודי בבימויה של הבמאית אלה זהרנו גרינהויז, המתעד את שלוש השנים האחרונות לחייה של קמבוס בשם "להיות חלק מהאדום הזה".
רואיז עוררה חשדות מהרגע שהוכרזה כמנצחת - איש לא ראה אותה רצה בתחילת המירוץ, והיא לא הופיעה בתצלומי הווידאו של המירוץ.
כמו כן, העידו מספר אנשים כי ראו את רואיז מזנקת אל המסלול במייל האחרון.
לאחר בדיקה מעמיקה, התברר כי רואיז נתפסה בעבירה דומה חצי שנה לפני כן, כשרימתה במרתון ניו יורק, וניצלה את הונאתה כדי להתקבל גם לריצה זו בבוסטון.
סוזן מורואו, צלמת במקצועה, דיווחה כי טרם מעשה הזינוק היא פגשה ברואיז ברכבת התחתית בניו יורק, לאחר שכנראה נקעה את קרסולה.
היא ליוותה אותה אל תחנת העזרה הראשונה בקו הסיום של המרתון, ולאחר מכן ניתקה עמה את הקשר.
רק לאחר שהתפרסם סיפור המרתון בבוסטון, הבינה מורואו שהאישה בה פגשה רמאית, וסיפרה את הסיפור לעיתונות.
נראה כי המתנדבים באזור קו הסיום של מרתון ניו יורק סימנו בטעות את רואיז כמי שסיימה את המרתון, על אף שאת רוב המסלול היא עברה באמצעות הרכבת התחתית, ובכך איפשרו את תנאי הסף שנדרשו להשתתפותה במרתון בוסטון והכניסו במפתיע את שמה לרשימת המתחרות.
לבסוף הוחלט לשלול מרואיז את התואר, כיוון שהמסלול אותו עברה לא היה המסלול שנקבע לכל המשתתפות במרתון.
ז'קלין גרו ממונטריאול, קנדה, הוכרזה כזוכה במקומה של רואיז, בזמן של שעתיים, 34 דקות ו-28 שניות.
גם הרישום בדבר השתתפותה של רואיז במרתון ניו יורק נמחק מהרשומות, מפני שהיה מדובר בהצטרפות פתאומית למרתון.
מאז שמה של רואיז אינו רשום כזה של אישה שסיימה ריצת מרתון רשמית כלשהי.
עד למותה רואיז הכחישה את החשדות שהועלו כנגדה.
תאוריות על הונאת רואיז והתגובות למקרה
בשנת 2006 שודרה בארצות הברית תוכנית תיעודית שעסקה בשערוריית רואיז.
בתוכנית הובעו דעות שונות על הדרך שבה בוצע מעשה המרמה והמניעים לכך, כאשר חלקן מצדיקות את מעשה של רואיז וחלקן פונות כנגדו.
רוב המשתתפים שיערו כי רואיז עצמה לא רצתה כלל לזכות במרוץ ומעולם לא ניסתה להיות משתתפת רשמית, ומטרתה האמיתית הייתה רק להגיע לקו הסיום כאילו הייתה מתמודדת רשמית של התחרות, ולסיים בזמן מכובד.
נראה כי לאחר ההונאה הפחות מוכרת בניו יורק, רואיז נאלצה להסתיר את המקרה מפני מעסיקה, אשר התלהב מאוד מהישגיה והציע לשלם את הוצאותיה במירוץ בוסטון.
ההנחה היא שבאותו היום צעדה רואיז מן המלון שלה לכיכר קנמור, מרחק של כקילומטר וחצי מקו הסיום.
ייתכן שרואיז הצטרפה למירוץ מוקדם מדי, ולא הבינה כי היא מקדימה את שאר הנשים הרצות במסלול ושבעצם היא הצטרפה כמתמודדת נוספת בתחרות.
יש להניח, שאדם המתכנן להגיע להישג כה בולט, ילמד את המושגים ואת ציוני הדרך הקשורים בריצה, על מנת שיוכל לענות על שאלות פשוטות, שאלות שעליהן רואיז לא הייתה מסוגלת לענות.
מאידך, יש המאמינים כי רואיז ראויה לתואר "זוכה", ומאמינים שהיא אכן רצה את מלוא המסלול בזמן שיא, ושההתייחסות למקרה כהונאה אינה מוצדקת.
אמונה זו מבוססת על היעדרותן של "הראיות הממשיות" להונאה.
למשל, אף אחד, כולל סוזן מורואו שפגשה ברואיז ברכבת התחתית בניו יורק, לא צילם את רואיז קופצת מן הקהל אל המסלול (ובמקרה של מורואו, היא לא צילמה את רואיז ברכבת התחתית), והראיות המעידות לכאורה על רמאות, הן ברובן נסיבתיות.
חשוב מאוד לציין שהיחידה המביעה בציבור אמונה בגרסה זו היא רואיז עצמה.
גם בתוכנית שצולמה ב-2006, המשיכה רואיז להכחיש את החשדות נגדה, וטענה כי היא לא רימתה כלל ורצה את מלוא המסלול בשתי הריצות.
עד מותה רואיז החזיקה במדליה שקיבלה בבוסטון, וסירבה להחזירה.
חייה של רואיז לאחר התקרית
לאחר התקרית, רואיז נעלמה מעין הציבור.
זמן מה לאחר האירוע היא גם פוטרה ממקום עבודתה, בחברה ניו יורקית למסחר במתכות.
נראה כי הסיבה לכך הייתה החולצה שלבשה במהלך המירוץ שהייתה מתנה ממעסיקיה.
כלומר, היא ביצעה את ההונאה בעודה נושאת את סמלה של החברה.
בשנת 1982, צץ שוב שמה של רואיז.
הפעם נעצרה רואיז בעוון גנבת כסף וצ'קים בשווי של 60,000 דולר מחברת נדל"ן שבה הועסקה במנהטן.
היא נאסרה לתקופה של שבוע, ונדונה למאסר על תנאי לתקופה של חמש שנים.
כשנה וחצי לאחר מכן, נעצרה רואיז שוב לאחר שהתגלה כי סחרה בקוקאין במיאמי.
רואיז נכלאה לשלושה שבועות, ונדונה לשנתיים מאסר על תנאי.
בשנת 1984 נישאה רואיז והתגרשה כעבור שנתיים.
גם לאחר הגירושים שמרה רואיז על שמו של בעלה, ויוואס.
עד למותה היא התגוררה בפאלם ביץ', פלורידה.
כאשר כמה ממכריה נשאלו על כך על ידי תחקירני תוכנית הטלוויזיה מ-2006, הם הביעו פליאה על כך שהאישה הזו אותה הם מכירים, הייתה מעורבת בשערוריית המרתון בבוסטון.
בשנת 1998 דיווח ה"פאלם ביץ' פוסט" כי רואיז מתכננת לרוץ במרתון בוסטון ה-104 בשנת 2000. כללי המרתון אוסרים על התמודדותו של אדם שבעברו ביצע תרמיות כגון זו של רואיז.
בריאיון לתוכנית הטלוויזיה מסרה רואיז כי אינה רצה עוד בשל פגיעה (שאת מהותה לא ציינה).
היא סיפרה כי במהלך השנים הוצעו לה סכומי כסף גדולים אם תכתוב ספר על הפרשה, ובו תודה על מעשיה ותסביר את מהלכיה המדויקים באותו היום, אך היא סירבה לכל ההצעות.
רואיז מתה מסרטן ב-8 ביולי 2019 בביתה בפאלם ביץ', פלורידה.
הזוכה האמיתית, ז'קלין גרו, קיבלה מדליית זהב במסיבת עיתונאים מיוחדת שנערכה שבוע לאחר המרתון.
המדליה שלה הייתה גדולה מזו שקיבלה רואיז, ושווה בגודלה למדליית הגברים, שהייתה עד אז גדולה מזו של הנשים.
מאז המדליות לגברים ולנשים במרתון בוסטון שוות בגודלן.
בשנת 2005 שימשה גרו כראש הטקס ("גראנד מרשל") במרתון בוסטון, ובטקס מיוחד שחזרה את סיום הריצה משנת 1980, ובזו הפעם התאפשר לה לקרוע בגופה את סרט הנייר (אותו קורע המנצח במרתון).
לאחר התקרית של רואיז ומרוצים אחרים שגם בהם בוצעו תרמיות דומות, שיפרו את אמצעי הבטיחות שלהם כנגד תרמיות, לרבות מעקב וידאו אחר המסלול כולו, ושבבים מיוחדים המתעדים את הזמן שבו מגיעים הרצים לכל תחנה.
רוזלין טורֶק הייתה פסנתרנית ונגנית צ'מבלו יהודיה אמריקאית ילידת שיקגו, אילינוי.
שמה של טורק נקשר בעיקר למוזיקה של יוהאן סבסטיאן באך.
נולדה בשיקגו, בתם השלישית של זוג מהגרים יהודים מרוסיה.
למדה בבית הספר למוזיקה ג'וליארד, ואחד ממוריה בבית ספר זה היה ליאון תרמין.
הופעת הבכורה שלה בקרנגי הול הייתה בנגינה על הטרמין, כלי נגינה אלקטרוני.
טורק לא הסתפקה בנגינת באך.
הרפרטואר שלה הקיף יצירות משל לודוויג ואן בטהובן, יוהנס ברהמס ופרדריק שופן, כמו גם מלחינים מודרניים כגון דייוויד דיאמנד, לואיג'י דאלאפיקולה וויליאם שומאן דיאמנד שאב את ההשראה לכתיבת הסונאטה הראשונה לפסנתר מנגינתה של טורק.
תקופה מסוימת הלכה טורק בדרכה של ונדה לנדובסקה וביצעה את יצירות המקלדת של באך בצ'מבלו, אך בהמשך חזרה לפסנתר.
היא הייתה חברת כבוד בסנט הילדה קולג', אוקספורד.
רוזלין טורק מתה בניו יורק בשנת 2003, בגיל 88.
אלינור רוזלין סמית' קרטר הייתה אשת נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר והגברת הראשונה של ארצות הברית בין השנים 1977–1981.
אלינור רוזלין סמית' נולדה בפליינס שבמדינת ג'ורג'יה, והיא הבכורה מבין ארבעת ילדיהם של פרנסס אלת'אה "אלי" מורי (Frances Allethea "Allie" Murray), תופרת שמלות (1904–1997) ואדגר סמית' (Edgar Smith), מכונאי רכב וחקלאי (1896–1940).
בגיל 13 נפטר אביה מלוקמיה ורוזלין עזרה בגידול אחיותיה.
רוזלין סיימה בהצטיינות את לימודיה התיכוניים ולמדה באוניברסיטת המדינה של דרום מערב ג'ורג'יה.
אף שהשניים הכירו קודם לכן, בשנת 1945 החל הקשר הרומנטי בינה לבין קרטר, בעת שלמד באקדמיית הצי של ארצות הברית שבאנפוליס.
ב-7 ביולי 1946 בני הזוג נישאו, ונולדו להם ארבעה ילדים: ג'ון ויליאם קרטר (John William Carter) המכונה "ג'ק" (נולד ב-1947), ג'יימס ארל קרטר השלישי (James Earl III) המכונה "צ'יפ" ("Chip") (נולד ב-1950), דונל ג'פרי קרטר (Donnel Jeffrey) המכונה "ג'ף" (נולד ב-1952), ואיימי לין קרטר (Amy Lynn) (נולדה ב-1967).
שלושת בניהם הראשונים של בני הזוג נולדו בעת שירותו הצבאי של ג'ימי, בעת מגורי בני הזוג בבסיסים שונים של הצי ברחבי המדינה.
בשנת 1953 עזב ג'ימי את הצי ורוזלין והוא ניהלו את חוות הבוטנים המשפחתית (רוזלין טיפלה בחשבונאות של החווה), ולאחר מכן, משהחל לעסוק בפוליטיקה סייעה רוזלין לג'ימי, פעילות שהלכה וגברה עם מינויו, בשנת 1962 לסנטור בסנאט מדינת ג'ורג'יה.
בהיותה הגברת הראשונה של ג'ורג'יה מונתה רוזלין לוועדת המושל לשיפור שירותי בריאות הנפש והשירותים לפגועים נפשית.
הוועדה הגישה מסקנותיה למושל קרטר, ומרבית המסקנות אומצו והפכו לחוק.
רוזלין המשיכה בפעילות למען פגועים נפשית ועבדה כמתנדבת בבית החולים המקומי לחולי נפש באטלנטה, וכן כיהנה במשך חמש שנים בהתנדבות כיו"ר של כבוד של אולימפיאדת הנכים של ג'ורג'יה.
בשנת 1975, לאחר סיום כהונת בעלה כמושל, החלו בני הזוג לפעול למען בחירתו כנשיא.
רוזלין נסעה לבדה ב-41 ממדינות ארצות הברית ונכחה בכנסי בחירות ואף נאמה בהם למען בעלה.
במהלך העבודה למען בחירת בעלה, נבחרה רוזלין לחבר המנהלים של האיגוד הלאומי לבריאות הנפש של ארצות הברית, וכן קיבלה את אות ארגון הנשים הלאומי בשל תמיכתה ועבודתה למען תיקון הזכויות השוות לחוקת ארצות הברית.
כמו כן קיבלה רוזלין את אות מתנדבת השנה של איגוד המתנדבים הדרום מערבי של ארצות הברית.
בינואר 1977, לאחר בחירתו של בעלה לנשיא הפכה לגברת הראשונה של ארצות הברית, וזכתה לכינוי "מגנוליה מפלדה" ("The Steel Magnolia") על ידי עיתונאי הבית הלבן בשל התנהלותה והנחישות שלה.
רוזלין הייתה היועצת הקרובה ביותר של בעלה, וישבה במרבית ישיבות ממשלת ארצות הברית.
היא הייתה הגברת הראשונה שנהגה לשאת תיק מסמכים למשרדה בבית הלבן.
בעת היותה הגברת הראשונה כיהנה בתפקיד יו"ר של כבוד בוועדה הנשיאותית לבריאות הנפש, ובעקבות פעילותה בוועדה התקבל חוק מערכות בריאות הנפש.
היא אף הוכרזה כ"מתנדבת העשור" על ידי איגוד בריאות הנפש הלאומי.
במהלך בחירות 1980 פעלה רוזלין בנחישות למען בחירת בעלה (וזאת אף שהסקרים צפו את בחירתו של רונלד רייגן).
לאחר סיום כהונתו של קרטר שבו בני הזוג לפליינס, שם היא כתבה את האוטוביוגרפיה שלה "הגברת הראשונה מפליינס" (First Lady from Plains) שפורסמה במאי 1984.
רוזלין הייתה חברה של כבוד באיגוד הפסיכיאטרים של ארצות הברית, וכן חברה של כבוד באיגוד בריאות הנפש הלאומי של ארצות הברית.
ב-1999 הוענקה לה מדליית החירות הנשיאותית וב-2001 נבחרה רוזלין להיכל התהילה הלאומי לנשים.
במאי 2023 פורסם כי רוזלין קרטר חולה בדמנציה.
רוזלין זוסמן יאלו הייתה פיזיקאית רפואית אמריקאית יהודייה, כלת פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1977 על פיתוח המבחן הרדיו-אימוני (Radioimmunoassay, RIA).
יאלו נולדה בניו יורק לסיימון וקלרה זוסמן.
אמה היגרה לארצות הברית מגרמניה כילדה ואביה הוא יליד ניו יורק.
שניהם היו בעלי השכלה יסודית בלבד ולא סיימו לימודי תיכון.
בשנת 1941 סיימה את מכללת האנטר, מכללה לנשים בלבד, שם החלה להתעניין בתחום הפיזיקה.
לקראת סיום לימודיה, משלא האמינה כי תצליח להתקבל ללימודים מתקדמים ולקבל מלגה בתחום הפיזיקה, בגלל היותה אישה, היא החלה לעבוד כמזכירה למייקל היידלברגר, ביוכימאי בולט באוניברסיטת קולומביה, וקיוותה שתוכל כך להתקבל ללימודים מתקדמים.
זמן קצר לאחר שסיימה את לימודי התואר הראשון היא קיבלה הצעה להיות עוזרת הוראה בפיזיקה באוניברסיטת אילינוי.
זאת, כיוון שעקב פרוץ מלחמת העולם השנייה גויסו רוב הגברים לצבא והאוניברסיטה העדיפה להעניק מלגות לימודים לנשים, תחת סגירת שערי האוניברסיטה.
רוזלין זוסמן (כשם נעוריה), הייתה התלמידה האישה היחידה בפקולטה להנדסה ובה 400 אנשי סגל והתלמידה הראשונה בפקולטה מאז שנת 1917. היא התחתנה עם חבר לספסל הלימודים, ארון יאלו בשנת 1943 וקיבלה תואר דוקטור בפיזיקה גרעינית בשנת 1945.
לאחר סיום לימודיה חזרה לניו יורק והחלה ללמד פיזיקה במכללת האנטר, שם למדה.
בשנת 1947 החלה לעבוד בבית החולים לחיילים משוחררים ברובע הברונקס בניו יורק, ועזרה להקים את שירות האיזוטופים של בית החולים.
בבית החולים שיתפה יאלו פעולה עם הרופא סולומון בֶּרסון כדי לפתח את המבחן הרדיו-אימוני (RIA), שיטה המשמשת למדידת כמויות זעירות של חומרים ביולוגיים בדם על ידי שימוש בנוגדנים ובסמנים רדיואקטיביים.
במקור, הבדיקה שימשה למחקר על רמות האינסולין בחולי סוכרת.
מאז יושמה שיטה זו לבדיקת מאות חומרים אחרים, כולל הורמונים, ויטמינים ואנזימים.
יאלו וברסון, אשר שיתפו פעולה במחקר משך 22 שנה, סירבו לרשום פטנט על הטכניקה שפיתחו.
בשנת 1976 הייתה יאלו לאישה הראשונה שקיבלה את פרס לסקר.
שנה לאחר מכן הייתה לאישה השנייה שקיבלה את פרס נובל.
היא חלקה את הפרס עם רוג'ר גילמין ואנדריו ויקטור שלי.
שותפה ברסון הלך לעולמו בשנת 1972 ולכן לא קיבל את הפרס.
בשנת 1978 התקבלה יאלו כחברת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנת 1988 הוענקה לה המדליה הלאומית למדעים.
רוזלין הייתה נשואה לאהרון יאלו, פרופסור לפיזיקה ופיזיקאי רפואי, בנו של הרב שמואל לייב ילוב, רב העיר סירקיוז שבניו יורק ומחבר ספרים.
לזוג נולדו שני ילדים, בנימין ואלנה.
הם חיו בריברדייל, ניו יורק.
היא נפטרה בניו יורק ב-30 במאי 2011.
רוזלין היגינס היא שופטת בריטית שכיהנה כנשיאת בית הדין הבין-לאומי לצדק בהאג בשנים 2006–2009.
היגינס נולדה בשנת 1937 למשפחה יהודית בלונדון, אנגליה, בשם רוזלין כהן.
בשנת 1961 נישאה ללורד טרנס היגינס.
היגינס למדה לתואר ראשון ושני במשפטים באוניברסיטת קיימברידג', והשלימה דוקטורט באוניברסיטת ייל.
מאז 2009 משמשת יועצת בנושא משפט בינלאומי לממשלת בריטניה, בעיקר בנושא עיראק.
רוזיגליטזון (בלועזית: rosiglitazone, שם מסחרי: אוונדיה; avandia) הייתה תרופה, ממשפחת ה- thiazolidinediones, שיועדה בעבר לטיפול בחולי סוכרת מסוג 2, והייתה התרופה הנמכרת ביותר לטיפול בסוכרת.
בספטמבר 2010 הוטלו מגבלות על השימוש בה, לאחר שנמצא כי היא מגבירה את הסיכון להתקפי לב.
העיתון "הניו יורק טיימס" טען כי חברת גלקסו סמית' קליין, יצרנית התרופה, הסתירה נתונים על הסכנות הטמונות בשימוש בתרופה במשך כ-11 שנים.
תרופה זו מגבירה בצורה ישירה את הרגישות לאינסולין בתאי השומן ההיקפיים, ברקמת השריר ובכבד.
הפחתת תנגודת הרקמות לאינסולין מתבצעת מבלי להשפיע על הפרשת האינסולין.
תרופות אלו גורמות להגברת קליטת האינסולין על ידי קולטניו, לעלייה בחדירת הגלוקוז לתאים, ולעלייה בניצולו של האינסולין.
השפעתן של תרופות אלו על הכבד מתבטאת בירידה בייצור הגלוקוז בכבד, לכן תרופות אלו מגנות מפני מצבי היפרגליקמיה.
בנוסף, תרופות אלו ממריצות קולטנים בגרעין התא המכונים PPAR-Gamma- הפעלתם של קולטנים אלו מאפשרת היענות טובה יותר של התאים לפעולת האינסולין.
במקרה של אי ספיקת לב התרופה לא ניתנת, היות שהיא גורמת לאגירת נוזלים.
רוזה מריה "רוזי" פרז היא שחקנית קולנוע, במאית, כוריאוגרפית ורקדנית אמריקאית, מועמדת פרס אוסקר ופרס גלובוס הזהב לשחקנית משנה בסרט קולנוע ומועמדת שלושה פרסי אמי על עבודתה ככוריאוגרפית.
פרז נולדה ברובע ברוקלין שבניו יורק, להורים מהגרים מפוארטו ריקו, וגדלה כקתולית אדוקה.
אמה, זמרת, לידיה פרז הייתה נשואה לוונטורה פרז בזמן לידתה של בתה, אולם אביה הביולוגי של פרז הוא ימאי בשם איסמאיל סראנו.
את מרבית ילדותה העבירה פרז במשפחת אומנה, כיוון שלא הסתדרה עם אמה.
פרז למדה ב"תיכון גרובר קליבלנד" שברובע קווינס ולאחר מכן ב"מכללת הקהילה" בלוס אנג'לס.
פרז היא גם פעילה חברתית בארגונים למען חולי איידס, בהם החלה פרז להשתתף לפני שאמה מתה מהמחלה.
תחום נוסף שפרז מנסה לקדם הוא לימודי אמנות בהתנדבות בבתי ספר בשכונות מצוקה בניו יורק, במטרה להוות אמצעי להביע רגשות.
פרז החלה את דרכה בתור רקדנית מקצועית בתוכניות הטלוויזיה "Soul Train" ו-"In Living Color".
בעת שרקדה במועדון לילה מקומי הבחין בה במאי הסרטים ספייק לי והחליט לצרף אותה לסרטו "עשה את הדבר הנכון" ב-1989, בסרט הופיעה פרז בתפקידה של טינה, חברתו הפורטו ריקנית של מוקי (ספייק לי).
בעקבות תפקיד הבכורה שלה קיבלה פרז מספר הצעות לתפקידי משנה והופיעה בדרמה הקומית של ג'ים ג'ארמוש "מונית לילה" בה מגלמת פרז נוסעת בשם אנג'לה, לאחר מכן שיחקה פרז בדרמה "גברים לבנים אינם יכולים".
בשנת 1993 שיחקה פרז בדרמה של פיטר ויר "ללא פחד", בה גילמה פרז את קרלה רודריגו, ניצולת תאונת מטוס ביחד עם בעלה מאני (בניסיו דל טורו), קרלה משותקת מהלם הכאב רגשי והאשם על אובדן בנה הפעוט בתאונה.
על משחקה בסרט קיבלה פרז את פרס פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
ב-1997 גילמה פרז את הנערה הקשוחה פרדיטה דורנגו, חברתו של הבחור הצעיר והאנרכיסטי רומאו דה לה רוסה (חאווייר ברדם) בסרט הספרדי "לרקוד עם השטן", הזוג מחפש אנשים לשם הקרבתם, הם חוטפים זוג תיכוניסטים, ונוסעים לכיוון לאס וגאס.
ב-2005 החלה פרז לדבב בסדרת האנימציה "רוץ, דייגו, רוץ!" את דמותה של קליק, מצלמה שובבה וחצופה המסוגלת לזהות חיות ואת מיקומן רק לפי שמיעת קולן.
ב-2008 השתתפה פרז בקומדיה "פיינאפל אקספרס".
בשנת 2012 שיחקה בקומדיה "דירות קטנות" בכיכובו של מאט לוקאס.
גברים לבנים אינם יכולים (1992)
שקרים במבט רגיל (2010) - סרט טלוויזיה
רוזי אליס הנטינגטון-וייטלי היא דוגמנית ושחקנית בריטית ממוצא יהודי.
נודעת בשל כיכובה בסרט "רובוטריקים 3", וכמלאכית של מותג ההלבשה התחתונה ויקטוריה'ס סיקרט.
הנטינגטון-וייטלי נולדה בפלימות', אנגליה, שבממלכה המאוחדת להוריה פיונה (לבית ג'קסון) מאמנת כושר, ולצ'ארלס, שמאי.
סביה היו ממשפחות נוצריות ממוצא אנגלי.
אולם סבתה של אמהּ, אניד כהן, הייתה ממשפחה של יהודים-פולנים שנמלטו בשנות ה-70 של המאה ה-19 מתנאי החיים הקשים והפוגרומים בפולין אל בריטניה.
סבתה מצד אביה, גיליאן, גם היא הייתה ממשפחה יהודית מסאסקס.
אבי סבה היה הברון הרברט הנטינגטון-וייטלי, פוליטיקאי אנגלי.
הנטינגטון-וייטלי גדלה בחווה ליד טביסטוק שבדבון.
התקבלה לסוכנות הדוגמנות "פרופיל" בשנת 2003 במהלך לימודיה בטביסטוק קולג'.
עבודת הדוגמנות הראשונה שלה הייתה בגיל 16 עבור חברת האופנה לוי'ס.
בשנת 2004 הצטלמה עבור אברקרומבי אנד פיץ'.
פרסומה העיקרי בעולם האופנה בא לאחר שייצגה בשנת 2008 את עונת הסתיו/חורף של חברת ברברי.
הנטינגטון-וייטלי הופיעה כנערת שער בשורה של מגזינים מובילים, בהם "ווג" הבריטי (מרץ 2011), "FHM", "GQ" ו-"Elle".
במאי 2011 נבחרה על ידי מגזין "Maxim" לאישה הסקסית בעולם.
ביולי 2011 נבחרה להציג את הבושם החדש של ברברי בודי, לצד השחקן סם ריילי.
ביוני 2010 ליהק אותה הבמאי האמריקאי-יהודי מייקל ביי לשובר הקופות השני הכי המצליח ב-2011 "רובוטריקים 3: אפלת הירח" (במקום מייגן פוקס), לאחר ששניהם שיתפו פעולה בעבר, ב-2006 בפרסומת בשם "אלף פנטזיות" עבור ויקטוריה'ס סיקרט.
בסרט זה הופיעה בתפקיד קארלי ספנסר חברתו החדשה של סם ויטוויקי אותו מגלם שיה לה-באף.
בשנת 2015 השתתפה בסרט הפעולה הפוסט-אפוקליפטי "מקס הזועם: כביש הזעם" בכיכובה של שרליז ת'רון.
החל מאפריל 2010 הנטינגטון-וייטלי במערכת יחסים עם השחקן הבריטי ג'ייסון סטיית'האם.
ביוני 2017 נולד לזוג בן.
בפברואר 2022 נולדה לבני הזוג בת.
רוזי מרסל (Rosie Marcel; נולדה ב-6 במאי 1977 ברוהמפטון, לונדון אנגליה) היא שחקנית בריטית הידועה בעיקר בתור ד"ר ניילור בסדרת הדרמה "הולבי סיטי".
כבר בגיל שלוש הופיעה מרסל בתפקיד פיה בהצגה "חלום ליל קיץ" בתיאטרון הלאומי של בריטניה, אך ידועה היא בעיקר כד"ר ניילור בסדרת הדרמה "הולבי סיטי", תפקיד שקיבלה כאשר הצטרפה לסדרה בנובמבר 2005.
לפני משחקה ב"הולבי סיטי" הופיעה מרסל בכמעלה מעשרים הפקות של דרמת השיטור "החשבון" שבה הופיעה כאשתו של הגנגסטר הידוע בשם לואיז לארסון, ובנוסף כשניהלה בעלילה רומן סוער עם השוטר הסמל דייל סמית.
מרסל היא בתו של מנהל הטלוויזיה טרי מרסל ואחותה של הסופרת והשחקנית קלי מרסל, מרסל מתארת את עצמה כמי שבאה ממשפחה "דרמטית".
אמה של מרסל השחקנית לינדסי ברוק בעלת אמונת האיימיש, ואביה הבמאי טרי מרסל התגרשו בשנת 1995.
אחותה היא קלי מרסל, סופרת ושחקנית שהופיעה גם כן בסדרה "הולבי סיטי", אך ידועה בעיקר כמפיקת הסדרה "טרה נובה" (Terra Nova).
לרוזי מרסל יש עוד אח בשם לוק.
מרסל פגש את בעלה הראשון סקוט בונס כשהיה עוזר במאי הסדרה "הסגן", לאחר שיצאו תקופה הציעה לו מרסל דרך מודעה בעיתון הצעת נישואין, כאשר כתבה "סקוט בונס, אני רוזי מרסל אוהבת אותך ורוצה לבלות את שארית חיי איתך.
הם נישאו ב -21 בפברואר 2004 בטקס צנוע ב"גרנטה גרין" (Gretna Green), אך התגרשו כעבור כמה שנים.
כיום נשואה מרסל לבן סטייסי בעל מכון כושר, עמו התחתנה באפריל 2013 בעיר לאס וגאס.
למרסל יש חגורה שחורה בקרטה, בצעירותה היא גילתה את הרצון להיות פעלולנית, "אני אוהבת את האתגר הפיזי של עשיית הפעלולים, הוקסמתי מתחום זה עוד מגיל 17 כאשר הלכתי עם אבי לכנס פעלולנים, מאז למדתי קרטה, ואני אוהבת סקי מים, וקפיצות באנג'י".
כשהייתה בת עשרים, מרסל אובחנה כבעלת אנדומטריוזיס, במהלך גילוי הפרעת קרישת דם.
מרסל תיארה את מצבה "דיממתי במשך כארבעה חודשים, לאחר התעלפות במקלחת הובהלתי לבית החולים לעירוי דם חירום, שם נאמר לי על ידי הרופאים כי כמעט דיממתי למוות, ובנוסף בדיקות נוספות גילו לי בעיה בקרישת דם, גרסת הנקבה של המופיליה".
שש שנים לאחר מכן סבלה מרסל מבעיות נוספות כאשר פיתחה את מחלת הבכצ'ט הנדירה, מחלה דלקתית שבה כדוריות הדם הלבנות תוקפות את תאי הדם הבריאים.
המחלה הותירה אותה מרותקת למיטה במשך שנתיים לטיפולים בבית החולים סנט ברתולומיאו בלונדון, אשר שם אובחנה מחלתה וטופלה.
במהלך תקופה ארוכה לא יכלה מרסל ללכת ללא עזרת מקלות הליכה, במהלך ראיון הגיבה מרסל על מחלתה: "יש לי בדיקות תפקוד כבד ובדיקות דם כל שלושה חודשים, מאוד סביר כי אמות לפני סקוט בעלי, אך אני משלימה עם זה".
כיום מרסל פועלת להעלות את מודעות הציבור למחלה, בשנת 2008 אובחנה אצל מרסל בעיית סרטן צוואר הרחם, היא גילתה כי המחלה התקדמה אל האגן, ומיד קיבלה טיפול בלייזר כדי להרוס את התאים הסרטניים תוך כדי עבודתה בדרמת הטלוויזיה "הולבי סיטי".
רוזליה לומברדו (באיטלקית: Rosalia Lombardo; ידועה גם כ"היפהפייה הנרדמת של הקטקומבות של הקפוצ'ינים") הייתה ילדה איטלקית שנולדה בשנת 1918 בפלרמו, סיציליה.
היא נפטרה במהלך השפעת הספרדית בשנת 1920. גנרל לומברדו, אביה של רוזליה שהתאבל על מותה פנה אל אלפרדו סלפיה, חונט מפורסם, וביקש ממנו שיחנוט אותה.
גופתה הייתה אחת הגופות האחרונות שהתקבלו לקטקומבות של מנזר הקפוצ'ינים של פלרמו בסיציליה.
הודות לטכניקות החניטה של סלפיה נשמר הגוף היטב.
צילום רנטגן של הגופה מראה שכל האיברים נשמרו ללא פגע.
גופתה של רוזליה לומברדו נשמרה בקפלה קטנה יחד עם עוד שני תינוקות חנוטים, בתוך תיבה סגורה בזכוכית המונחת על שיש.
תצלום מ-2009 של נשיונל ג'יאוגרפיק מראה סימנים של התפרקות, ובעיקר שינויי צבע.
מתוך מטרה לטפל בבעיות הללו, הועברה המומיה למקום אחר, יבש יותר, וארון המתים המקורי שלה הוצב במקום אטום הרמטית עם חנקן, כדי למנוע ריקבון.
מומייתה של רוזליה היא אחת הגופות השמורות ביותר בקטקומבות.
לאחרונה התגלו טכניקות החניטה של סלפיה בזיכרונותיו הכתובים בכתב ידו.
סלפיה החליף את דמה של הילדה בנוזל עשוי פורמלין כדי להרוג את החיידקים, אלכוהול כדי לייבש את הגוף, גליצרין כדי למנוע ייבוש-יתר, חומצה סליצילית להרוג פטריות ומלחי אבץ כדי להקשות את הגופה.
רוזלינד הוא ירח של אורנוס.
הירח נמצא קרוב לטבעת אפסילון של אורנוס, ונמצא בתהודה מסלולית של 3:5 עם הירח קורדיליה.
הירח נתגלה מתמונות שנלקחו על ידי וויאג'ר 2 ב-13 בינואר 1986, וקיבל את הכינוי הזמני S/1986 U4. הוא ידוע גם בתור UranusXIII.
כמו רוב ירחי אורנוס, שמו ניתן לו על שם דמות ממחזה של ויליאם שייקספיר.
רוזלינד היא בתו של הדוכס הגולה במחזה כטוב בעיניכם.
רוזלי היא בירת מחוז סנט דייוויד שבדומיניקה.
העיירה שוכנת בקצהו הצפוני של מפרץ הנושא את אותו שם בחלקו המרכזי של החוף המזרחי של האי, קרוב לשפך נהר הנושא את אותו שם.
רוזיקה "רוז'קה" בג' שווימר (Rosika Schwimmerהונגרית: ; 11 בספטמבר 1877 – 3 באוגוסט 1948) הייתה פציפיסטית, פמיניסטית וסופרג'יסטית אמריקאית ילידת הונגרייה.
הייתה מראשונות החברות בתנועה הפדרליסטית העולמית (World Federalist Movement).
רוזיקה שווימר נולדה למשפחה יהודית בת המעמד הבינוני בבודפשט, הונגריה.
היא למדה מוזיקה ושפות, אך כשהמשפחה נקלעה לקשיים כלכליים ב־1896, היא החלה לעבוד כמנהלת חשבונות.
מתוך ניסיונה כאישה עובדת התגבשה תודעתה הפמיניסטית וב־1897 שווימר ייסדה את הארגון הפמיניסטי ההונגרי ולקחה חלק בהקמת מועצת הנשים הלאומית ההונגרית ובהמשך (1903) הקימה את איגוד הנשים המקצועי הראשון בהונגריה והייתה חברת הנהלה בהתארגנות לשלום ההונגרית.
מתוך פעילותה בארגונים למען זכויות האישה, היא פעלה למען שוויון כלכלי, פוליטי וחברתי לנשים.
כמו כן היא לקחה חלק במאבקים פוליטיים לרפורמה בנישואים, למען אמצעי מניעה ונגד העסקת ילדים.
ב־1913 היא מונתה למזכירת העיתונות של ברית הנשים הבינלאומית למען זכות הצבעה (IWSA).
שווימר הרצתה ביחד עם קארי צ'פמן קאט ברחבי אירופה על זכות הבחירה של נשים וסופרג'יזם.
פעילותה על רקע מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היא עברה ללונדון ועבדה כעיתונאית עבור מספר עיתונים אירופאים והמשיכה להיות מזכירת העיתונות של ברית הנשים הבינלאומית למען זכות ההצבעה .
שווימר לא יכלה לחזור להונגריה בזמן המלחמה והחלה לפעול למען סיום המלחמה והאלימות.
ב־1914 היא נסעה לארצות הברית לדרוש מהנשיא, וודרו וילסון, לפעול לכינוס ועידה נייטרלית לסיום המלחמה.
באותה נסיעה היא ייסדה ביחד עם ג'יין אדמס את מפלגת הנשים לשלום.
בליגת נשים בינלאומית לשלום ולחרות שהתרחש ב־1915 בהאג, אומצה הצעתה של שווימר לכינוס ועידה של המדינות הנייטרלית להמשך גישור בין הממשלות היריבות.
בהמשך תמך בהצעה התעשיין האמריקאי הנרי פורד, אשר שלח ספינת שלום לסטוקהולם.
כאשר מאמץ זה לא עלה יפה, היא החליטה ליזום את הוועדה הבינלאומית לגישור מיידי (יוני 1916).
לאחר שהוכרזה שביתת נשק, שווימר מונתה לסגנית הנשיאה של ליגת הנשים הבינלאומית לחירות ושלום.
לאחר המלחמה, כשהונגריה הופרדה מאוסטרו-הונגריה וזכתה בעצמאות (1918), ראש הממשלה, מיהאי קארואי, מינה את שווימר לשגרירה בשווייץ.
כאשר הקומוניסטים תפסו את הממשל ב־1919 היא התנגדה להם ונרדפה על ידם.
ב־1920, כאשר מיקלוש הורטי תפס את השלטון, היא ברחה לווינה ומשם, שנה מאוחר יותר, לארצות הברית.
שווימר השתקעה בשיקגו ושם נשארה עד סוף ימיה ומעולם לא חזרה להונגריה.
אחרי מלחמת העולם הראשונה, פמיניסטיות ופציפיסטיות תויגו כחתרניות; ובפרט, הנשים המעורבות בהקמת ליגת נשים בינלאומית לשלום וחירות.
הן הואשמו בחוסר נאמנות בגלל פעילותן הבינלאומית.
מכיוון ששווימר היה בין המייסדות, היא הוגדרה כגורם מסוכן בדוח לוסק.
דוח לוסק חקר אנשים וארגונים במדינת ניו יורק בחשד להסתה ושווימר הוגדרה בדוח בולשביקית ופמיניסטית מסוכנת.
צ'פמן קאט שותפתה, התרחקה משווימר במטרה לא לפגוע בקמפיין שהובילו לזכות בחירה לנשים.
הדבר גרם לאחרונה כאב ותחושת נטישה.
גם הקהילה היהודית שקיבלה את פניה לפני המלחמה, ראתה בשווימר, אחראית, במידת מה, להשתלחויות האנטישמית של פורד באמצעות העיתון שלו The Dearborn Independent.
אם כי פורד, שהכיר אותה מספינת השלום, מעולם לא טען זאת.
ב־1927 כאשר הגישה בקשה להתאזרחות בארצות הברית הצהירה שווימר שהיא חסרת דת וסירבה להישבע (כחלק מהתהליך קבלת האזרחות) שתשתמש בנשק על מנת להגן על המדינה.
פטריוטים שמרנים כינו אותה בוגדת והיא תויגה סוציאליסטית עקב אמונותיה הפציפיסטיות.
שווימר הואשמה, על ידי העיתונאי הרפובליקני, פרד ריצ'רד מרווין, בריגול לטובת גרמניה ובכך שלכאורה שימשה כסוכנת בולשביקית.
היא תבעה תביעת דיבה וזכתה ב-17,000$ פיצויים.
שווימר הפסידה בתביעת האזרחות שהגישה לבית המשפט העליון בארצות הברית ב־1929. ב־1946, הפסיקה התהפכה ובית המשפט הכיר בדרישה של סרבני מצפון לשרת המדינה בדרכים אחרות.
בהמשך היא ניסתה ליזום הקמת ממשלה עולמית.
ב־1935 היא ייסדה את המרכז העולמי לארכיונים של נשים יחד מרי ריטר בירד.
שווימר קבלה את פרס השלום העולמי ב־1937. באותה שנה היא ייסדה את הקמפיין למען ממשלה עולמית יחד לולה מווריק לויד, שהיה לארגון הפדרלי הראשון במאה ה-20. הארגון הצליח הוביל לייסוד בית הדין הפלילי הבינלאומי.
שעל היווסדו שווימר, לרוב, לא זוכה להכרה.
ב־1948 היא הייתה מועמדת לפרס נובל לשלום, אך הפרס לא חולק כלל באותה השנה.
רוזיקה שווימר נפטרה ב-3 באוגוסט 1948 מדלקת ריאות בניו יורק.
רוזינה ליפּי-גרין היא סופרת ובלשנית אמריקאית.
ליפי-גרין נולדה בשם רוזינה ליפי בשיקגו, למשפחת מהגרים ממוצא אירופאי מגוון.
ליפי-גרין למדה במכללה למורים בפורארלברג שבאוסטריה.
היא בעלת תואר דוקטור בבלשנות מאוניברסיטת פרינסטון ולימדה בלשנות משך 12 שנים.
את עבודתה הבלשנית היא מפרסמת בשמה המלא, ואת הספרות היפה פרי עטה היא מפרסמת בשם הולדתה.
בנוסף היא מפרסמת רומנים היסטוריים תחת שם העט שרה דונאטי.
ספרה "נחלה" (Homestead) תורגם לעברית בשנת 2010 על ידי אמיר צוקרמן, יצא לאור בסדרת ספריה לעם בהוצאת עם עובד, וזכה לשבחי המבקרים.
רוזלי ננף , הייתה מנהלת מעון ילדים וחסידת אומות העולם משווייץ שפעלה בצרפת.
נף ניצלה את שליטתה בשפות כדי לעבוד במספר מקומות.
היא עבדה בתור עוזרת בית בז'נבה ולוגאנו והתגוררה שנתיים בבריטניה.
במסגרת הכנה ללימודי סיעוד הייתה נף בסנטוריום בדאבוס במרפאה פסיכיאטרית במיירינגן ובבית החולים הפסיכיאטרי באוניברסיטת ציריך.
שם סיימה את לימודיה וקיבלה הסמכה בתור אחות.
בין השנים 1937–1939 עבדה עם אלברט שווייצר בגבון.
לאחר שובה לשווייץ החלה לעבוד בארגון בארגון סיוע לילדים, ומטעמו נשלחה לצרפת.
בסוף 1940, לאחר כיבוש צרפת על ידי גרמניה, מונתה נף בתור מנהלת בית היתומים בטירה שאטו דה לה היל (Château-de-la-Hille) בארייז'.
באוגוסט 1942 פשטה המשטרה הצרפתית על בית היתומים, עצרה את כל הילדים היהודים מעל גיל 16 וגירשה אותם למחנה ורנה.
נף ציידה אותם בבגדים ובמזון לפני גירושם ודיווחה על האירוע לדובואה.
היא נסעה מיד למחנה הריכוז והצליחה להביא לשחרורם של הילדים ולהחזרתם לבית היתומים עמה.
באותה בית היתומים עבדה גם אן-מרי אים הוף-פיגה.
בנובמבר 1942 נכבש האזור הדרומי של צרפת, שטח משטר וישי, על ידי הגרמנים.
נף הצליחה להבריח את הילדים היהודיים מבית היתומים בעזרת מסמכים מזויפים וכסף, ולהעבירם לשווייץ.
הילדים עברו באזור אנמאס , באזור פעולתה של מחתרת להצלת יהודים עליה נמנה גם ז'וזף לנסון.
הם נעזרו בצוות של מעון ילדים בלה היל לשם הברחת ילדים יהודים.
הממונים על נף מטעם הצלב האדום בשווייץ נזפו בה על כך שפגעה ביכולתו של הצלב האדום השווייצרי לפעול בצרפת.
לבסוף סולקה נף מהארגון ונאלצה לחזור לשווייץ.
בשנת 1989 הכיר יד ושם ברזלי נף בתור חסידת אומות העולם.
רוזין סורי-קוליבאלי היא פוליטיקאית וכלכלנית מבורקינה פאסו.
סורי-קוליבאלי בעלת תואר שני בכלכלה מאוניברסיטת דקר (Cheikh Anta Diop University) ולימודי המשך מהמכון לפיתוח כלכלי ותכנון של האו"ם.
לאחר סיום הלימודים עבדה המשרד לתכנון ופיתוח כלכלי ובמועצה החברתית והכלכלית בבורקינה פאסו כמו כן, היא הרצתה בבית הספר הלאומי למינהל..
היא החלה את עבודתה במסגרת ארגון האומות המאוחדות.
בתחילת 2016, Paul Kaba Thieba ראש הממשלה דאז מינה אותה לשרת הכלכלה, הכספים והפיתוח והנשיא רוק מארק כריסטיאן קאבורה אישר את המינוי.
היא כהנה בתפקיד זה עד לינואר 2019, כאשר הממשלה כולה התפטרה.
ב-2021 סורי-קוליבאלי מונתה לשרת החוץ.
רוזלי דה בלו (בפורטוגזית: Roseli de Belo; נולדה ב-7 בספטמבר 1969) היא כדורגלנית עבר ברזילאית ששיחקה כחלוצה.
רוזלי, שידועה בדרך כלל רק בשמה הפרטי, שיחקה בשני
גביעי עולם ושלוש אולימפיאדות במדיה של נבחרת ברזיל.