tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא חידש את הקריירה שלו במשטרה ב-1947. שוורצנגר התחתן עם אורליה "רלי" ג'דרני (29 ביולי 1922 – 2 באוגוסט 1998) ב-5 באוקטובר 1945. מאוחר יותר נולדו להם שני בנים, מיינהרד וארנולד; מיינהרד מת ב-20 במאי 1971 בתאונת דרכים כשנהג לבדו שיכור בכביש הררי.
גוסטב שוורצנגר מת משבץ מוחי ב-13 בדצמבר 1972, בגיל 65, בווייץ, אוסטריה, שם שירת כשוטר במשטרה המדינה האוסטרית.
בעת ביקורה בבית הקברות באוגוסט 1998, שם נקבר בעלה, מתה אורליה ג'דרני שוורצנגר מהתקף לב בגיל 76; היא נקברה לידו.
בנם, ארנולד, הצהיר שהוא לא השתתף בהלוויה של אביו, אבל מאוחר יותר חזר בו והסביר שזה סיפור שהוא ניכס ממתאגרף, כדי שייראה כאילו הוא יכול למנוע את חייו האישיים מהתערבות באימונים האתלטיים שלו.
דיווחים חדשותיים על הקשרים הנאצים של שוורצנגר צצו לראשונה ב-1990, אז ביקש ארנולד שוורצנגר ממרכז שמעון ויזנטל, ארגון בו תמך זה מכבר, לחקור את עברו של אביו.
המרכז מצא את רישומי הצבא של אביו ואת החברות במפלגה הנאצית, אך לא חשף כל קשר לפשעי מלחמה או לארגון האס אס.
העניין בתקשורת התעורר מחדש כאשר ארנולד התמודד על תפקיד מושל קליפורניה בבחירות 2003.
בסרטון משנת 2021 שהוכן בתגובה לפיגוע הקפיטול בארצות הברית, ארנולד נזכר בפומבי, בפעם הראשונה, כיצד גוסטב היה שיכור לעיתים קרובות והתעלל במשפחתו כשארנולד היה צעיר.
הוא ייחס התנהגות זו לאשמה ובושה על מה שגוסטב ונאצים ומשתפי פעולה אחרים ביצעו או אפשרו במהלך מלחמת העולם השנייה.
בנו העלה שוב את השפעת המלחמה על גוסטב בסרטון משנת 2022 על הפלישה הרוסית לאוקראינה, בו הוא הפציר בחיילים הרוסים לא "להישבר כמו אביו".
גוּסְטַב קַפְקָא היה פילוסוף, ופסיכולוג אוסטרי.
אחת התרומות הבולטות של קפקא לתחומי הפסיכולוגיה, הייתה הביקורת שלו על יסודות ושיטות, כמו ביקורתו על הביהביוריזם, ומאמרים אחרים, שבהם חשף נקודות מבט חדשות המבוססות על חקירה קונקרטית.
לאחר שלמד משנת 1902 בווינה, גטינגן ולייפציג, הוא קיבל את הדוקטורט שלו בפילוסופיה מאוניברסיטת לייפציג ב-1906 ("על העלייה בגירוי הטונר") אצל וילהלם וונדט.
באוניברסיטת מינכן הוא השלים את ההביליטציה שלו ב-1911 ("ניסיון להציג ביקורתית של השקפות עדכניות יותר על בעיית האגו", 1910) וב-1915 הוא הפך לפרופסור חבר.
קפקא השתתף במלחמת העולם הראשונה כחייל מילואים בצבא אוסטריה.
לקראת סוף המלחמה, הוא וחברו גזה רווס, אז באוניברסיטת בודפשט, הוזמנו להקים שירות פסיכוטכני עבור הצבא האוסטרו-הונגרי.
בשנת 1919 קיבל קפקא משרת הוראה באוניברסיטת מינכן בנושא "פסיכולוגיה יישומית, בעיקר לצורך הדרכה בשיטות של מבחני כישורים מקצועיים".
ב-1 באפריל 1923, הוא מונה לפרופסור מן המניין לפילוסופיה וחינוך באוניברסיטה הטכנית של דרזדן.
בשנים שלאחר מכן נשא הרצאות נוספות וגם הכין התמחויות להכשרת מורים.
לאחר שייסד את המכון לפילוסופיה, פסיכולוגיה ופדגוגיה, הפך קפקא למנהל שותף שלו בשנת 1928. בסמסטר החורף 1929–30 היה פרופסור אורח באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, בבולטימור שבמרילנד בארצות הברית.
במחאה נגד רדיפת היהודים בגרמניה הנאצית ונגד הדרת עמיתים יהודים מ, הוא פרש מהוראה בשנת 1934. בתקופת "הרייך השלישי" כתב מאמרים מדעיים רק כאזרח פרטי.
במהלך תקופה זו הוא נחשף לפעולות תגמול רבות, כפי שניתן לקרוא ב"יומניו" של עמיתו מדרזדן ויקטור קלמפרר (Ich will Zeugnis ablegen bis zum letzten, "אני רוצה להעיד עד האחרון").
ספרו משנת 1949 "מה הם גזעים?" (Was sind Rassen?), עליו עבד בסתר בתקופה הנאצית, מייצג ניסיון לגבש את תיאוריות הגזע הנציונל-סוציאליסטיות שהופרכו מדעית.
אולם היצירה, שהופיעה רק בתקופה שלאחר המלחמה, עוררה עניין מועט.
בשנת 1947 מונה קפקא לקתדרה לפילוסופיה ופסיכולוגיה באוניברסיטת וירצבורג, שם עמד בראש הסמינר הפילוסופי עם והמנהל היחיד של המכון הפסיכולוגי, שם עבד בתחילה כעוזרו של קפקא.
בשנת 1952 פרש קפקא לגמלאות.
ב-1948 הקים מחדש את האגודה הגרמנית לפסיכולוגיה באזור הכיבוש האמריקני ומ-1951 ועד מותו בתחילת 1953 היה יו"ר האגודה באזורים המערביים והרפובליקה הפדרלית של גרמניה, שאוחדו ב-1949.
מנישואיו הראשונים היו לו שני בנים (, נולד ב-4 בפברואר 1907 במינכן; נפטר ב-17 בינואר 1974 בגראץ, עורך דין ואיש מדע המדינה, ושטפן 1908; נפטר ב-8 במרץ 2002 ברכטמהרינג).
אשתו נפטרה ב-1924 לפני שעבר לדרזדן.
בת נולדה מנישואים שניים ב-1925 (מריה תרזיה, 1926 בדרזדן; נפטרה ב-30 באוגוסט 2022 במינכן).
המשפחה הופצצה בדרזדן בפברואר 1945 ועברה ל שבקרבת וירצבורג ב-1947.
גוּסְטַב (גֵּרְשׁוֹן) קַרְפֶּלֶס היה היסטוריון ספרותי, סופר, מבקר ופובליציסט יהודי.
הוא כתב כמה ספרים על היינריך היינה ופרסם את הספר הפופולרי "ההיסטוריה של הספרות היהודית" ב-1885.
גוסטב קרפלס נולד למשפחת רבנים, אביו היה הרב אליהו (אליאס) קרפלס (1822–1889) מתלמידי החת"ם סופר, סביו הרבנים המוראביים אלעזר קרפלס ודוד בוכהיים; שושלת האבות הקדמונים מתחילה עם הסבים שלו משה פרגר-קרפלס וגרשון בוכהיים.
הוא למד בתיכון בניקולסבורג ובאולומואוץ, נרשם ב-1867 כסטודנט לתאולוגיה באוניברסיטת ברסלאו, ובמקביל למד בבית המדרש לרבנים בברסלאו, אך מהר מאוד פנה ללימודי ספרות.
לאחר לימודים באוניברסיטה נסע קרפלס ללונדון לשנה, חזר לגרמניה וב-1870 בברלין הפך למייסד שותף ויחד עם שמואל חנוך, עורך העיתון השבועי "Jüdische Presse" (עיתונות יהודית).
בת דודתו הייתה זמרת האופרה .
בין השנים 1873 ל-1877 היה עורך המדורים של ה-"Breslauer Zeitung" (העיתון של ברסלאו [כיום ורוצלב בפולין]) ובשנת 1878 הוא קיבל על עצמו את עריכת "" (הירחון של וסטרמן), והנהיג את הירחון עד 1883. כעורך של כתב העת הפופולרי, הוא גם התכתב עם תאודור פונטאנה, שדגל בעבודתו.
מ-1890 ועד מותו היה לבסוף עורך ומוציא לאור של ה-"Allgemeine Zeitung des Judentums" (עיתונה הכללי של היהדות), שיצא לאור ברציפות מ-1837 עד 1922, בעריכת לודוויג פיליפסון, ולאחר מכן על ידי גוסטב קרפלס, , אלברט כץ.
בחסות קרפלס נכללו בכתב העת נושאים יהודיים ממזרח אירופה והסתיימה ההתרכזות המוחלטת במערב ובמרכז אירופה.
כחוקר היינה, הוא פרסם ביוגרפיה של היינריך היינה כבר ב-1869, פרסם את יצירותיו של היינה ב-1884 וכתב את הספר "היינריך היינה ובני דורו" ב-1888. אבל הוא כתב גם עבודות ביוגרפית על לודוויג ברנה ועל ניקולאוס לנאו וב-1889 כתב חיבור ספרותי חשוב על פרידריך שפילהגן.
קרפלס התנגד לציונות וראה בה ביטוי של ייאוש.
הוא העדיף לפעול למען תחייה יהודית, והקים אגודות להיסטוריה וספרות יהודית במקומות רבים בגרמניה ובאוסטריה.
קרפלס מת מהתקף לב ב-21 ביולי 1909 בבאד נאוהיים.
קברו נמצא בבית הקברות היהודי בווייסנזה בברלין.
המצבה נחשפה מעל הקריפטה לאחר שנה בדיוק, כלומר ב-21 ביולי 1910, והיא כוללת את המוטו הבא: "ליבו היה מקור חוכמתו" (Sein Herz war der Quell seiner Weisheit).
גוסטב ת'יבון היה פילוסוף צרפתי.
ת'יבון היה אוטודידקט (הוא עזב את בית הספר בגיל שלוש עשרה).
הוא היה קורא נלהב - במיוחד של שירה, בצרפתית, פרובנס ובלטינית.
הוא התרשם מאוד ממלחמת העולם הראשונה, שהובילה אותו לשנאה של פטריוטיות, וכן לשנאה של דמוקרטיה.
בצעירותו, גוסטב ת'יבון נסע רבות, תחילה ללונדון ולאיטליה, ולאחר מכן לצפון אפריקה, שם שירת בצבא, לפני שחזר לכפר הולדתו בגיל 23.
בהשפעת סופרים כמו לאון בלו וז'אק מריטן, הוא המיר את דתו לקתוליות.
בהזמנתו של האחרון, הוא החל את הקריירה הספרותית שלו בדפי ה-Revue Thomiste.
במהלך מלחמת העולם השנייה תיבון אירח את הפילוסופית סימון וייל בחוותו.
פרסם את יצירתו של S.
גוסטב גאורג פרידריך מריה קרופ פון בוהלן אונד הלבך היה איש שירות החוץ של הקיסרות הגרמנית שהפך ליושב ראש הדירקטוריון של חברת פרידריך קרופ, קונגלומרט של תעשייה כבדה, לאחר נישואיו ל, שירשה את החברה.
הוא ובנו אלפריד הנהיגו את החברה במהלך שתי מלחמות העולם, כשהם מייצרים כמעט כל דבר עבור מכונת המלחמה הגרמנית, צוללות, אוניות מערכה, הוביצרים, רכבות, תותחי רכבות, מקלעים, מכוניות, טנקים ועוד.
בהנהגתו של קרופ ייצרה את הטנק טיגר, את ברטה השמנה ואת תותח פריז והמצאות נוספות.
התוכניות להעמיד אותו לדין בגין פשעי מלחמה בעקבות מלחמת העולם השנייה במשפטי נירנברג ב-1945 בוטלו משום שכבר היה מרותק למיטה, סנילי ונחשב רפואית כבלתי כשיר לעמוד למשפט.
גוסטב קרופ פון בוהלן אונד הלבך נולד כגוסטב פון בוהלן אונד הלבך בהאג ב-1870. הוא היה נכדו של וקרוב משפחה של ו.
הוא נישא ל באוקטובר 1906. ברתה ירשה את החברה המשפחתית ב-1902 בגיל 16 לאחר מות אביה, פרידריך אלפרד קרופ.
וילהלם השני, קיסר גרמניה הוביל אישית את החיפוש לאיתור בן זוג מתאים לברתה, כיוון שלא עלה על דעתו שאימפריית קרופ תנוהל על ידי אישה.
גוסטב נבחר מתפקידו הקודם בוותיקן.
הקייזר הודיע במהלך החתונה שיותר לגוסטב להוסיף את השם קרופ לשמו.
גוסטב הפך ליושב ראש החברה ב-1909.
לאחר 1910, הפכה חברת קרופ לחברה ואחת מהמייסדות הראשיות של האיגוד הכל-גרמני (Alldeutscher Verband) שעורר תמיכה ציבורית בשני חוקים הקשורים לצבא ב-1912 וב-1913, במטרה להגדיל את הצבא הסדיר של גרמניה ל-738,000 חיילים.
בהגיע מלחמת העולם הראשונה היה לחברה מונופול כמעט מוחלט בייצור נשק כבד בגרמניה.
בתחילת המלחמה החברה איבדה את הגישה למרבית שוקי החוץ, אך הביקוש הגובר לתוצרתה מגרמניה ובעלות בריתה (מעצמות המרכז) פיצה מעל ומעבר לכך.
בין המוצרים של החברה היו הוביצר במשקל 94 טון המכונה ברתה השמנה, על שם אשתו של קרופ, ותותח פריז.
קרופ גם זכה בחוזה רווחי לייצר את הצוללות של גרמניה, שנבנו במספנה של החברה בקיל.
האחוזה של קרופ, , כללה סוויטה של חדרים עבור הקייזר וילהלם השני בכל פעם שבא לבקר.
במהלך כיבוש חבל הרוהר ב-1923, כלא בית המשפט הצבאי הצרפתי את קרופ לשבעה חודשים עד שהממשלה הגרמנית הפסיקה את מדיניותה של התנגדות פסיבית.
חוזה ורסאי מנע מגרמניה לייצר כלי נשק וצוללות, ואילץ עקב כך את קרופ לצמצם את כוח העבודה שלו בצורה משמעותית.
החברה שלו גיוונה את קווי המוצרים שלה לייצור ציוד לחקלאות, מכוניות ומוצרי צריכה.
עם זאת, תוך שימוש ברווחים שקיבלה מהפטנט של פתיל השהיה, שהוחכר לחברת מבריטניה עוד ב-1902 לפני נישואיו של קרופ, וסובסידיות מממשלת ויימאר, החל קרופ לחמש מחדש את גרמניה בסתר בטרם הדיו יבשה על חוזה ורסאי.
הוא המשיך לעבוד בסתר על ארטילריה דרך חברות בנות בשוודיה, ובנה דירי מסתור לצוללות בהולנד.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, הוא החל לייצר מחדש טנקים, דוגמת הטיגר וכלי נשק אחרים, שוב באמצעות חברות בנות זרות.
קרופ היה חבר ב מ-1921 עד 1933. קרופ היה מלוכני מושבע, אבל הנאמנות הראשית שלו הייתה למי שהיה באותו רגע בשלטון.
הוא פעם נטש פגישת עסקים בגועל נפש כאשר תעשיין אחר, שאירח את הפגישה, התייחס לנשיא המנוח פרידריך אברט כ"יצרן האוכפים ההוא" (Der Sattelhersteller).
קרופ התנגד בתחילה לנאצים, ועם זאת, ב ב-20 בפברואר 1933, הוא תרם מיליון רייכסמארק לקרן המפלגה הנאצית עבור הבחירות הפדרליות בגרמניה הנאצית (מרץ 1933), שאפשרו להיטלר להשתלט על הממשלה.
לאחר שהיטלר ניצח, קרופ הפך, כפי שתיאר זאת מאוחר יותר פריץ טיסן ל"סופר נאצי", ותרם ל שהוקמה ביוני 1933 לתמוך במפלגה הנאצית.
כנשיא הרייכספרבנד (Reichsverband, "אגודת הרייך") הוא הוביל את המאמצים לגרש את החברים היהודים.
כמו לאומנים גרמנים רבים, קרופ האמין שאפשר לנצל את הנאצים כדי לשים קץ לרפובליקה, ואז להזיז אותם הצידה על מנת להשיב לשלטון את הקייזר ושאר האליטות הישנות.
כאשר בוטלו כל המפלגות והושהו זכויות האזרח בעקבות עלייתו של אדולף היטלר לשלטון והשרפה ברייכסטג, גילה קרופ שהוא ושאר האליטות הישנות היו שבויים של המפלגה.
התנועה שעליה קיוו לרכוב בחזרה לשלטון, רכבה עליהם במקום.
קרופ, תמיד גמיש, שיתף פעולה עם הדיקטטורה החדשה.
היטלר ניסה להשיג כניסה למפעלי קרופ ב-1929, אך נדחה משום שקרופ חשש שיראה חלק מעבודות החימוש הסודיות שם ויחשוף אותה לעולם.
ברתה קרופ מעולם לא אהבה את היטלר אף על פי שמעולם לא התלוננה כשרווחי החברה עלו דרך חוזי החימוש וייצור.
היא כינתה אותו כ"האדון המסוים הזה" (Dieser gewisse Herr) וטענה שהיא חולה כשהיטלר הגיע לסיור רשמי ב-1934. בתה אירמגארד שימשה כמארחת.
ב-25 ביולי 1943 תקף חיל האוויר המלכותי את מפעלי קרופ באמצעות 627 מפציצים כבדים, והטיל 2,032 טונות של פצצות בהתקפה שנעזרה בטכניקת הניווט המכונה .
עם הגעתו לעבודה למחרת בבוקר, סבל קרופ מהתקף שממנו לא התאושש.
בעקבות הניצחון של בעלות הברית, בוטלו התוכניות להעמיד לדין את גוסטב קרופ כפושע מלחמה במשפטי נירנברג ב-1945 מכיוון שאז הוא היה מרותק למיטה וסנילי.
עם זאת, למרות היעדרותו האישית מתא הנאשמים, קרופ היה עדיין נאשם מבחינה טכנית ועתיד לעמוד לדין בהליכים הבאים.
קרופ מת בבית מגוריו ליד , זלצבורג באוסטריה ב-16 בינואר 1950. אלמנתו נפטרה ב-1957. היו לו שמונה ילדים, ביניהם ובנו אלפריד קרופ פון בוהלן אונד הלבך (1907–1967), הבעלים האחרון של חברת קרופ.
גוסטבו צ'ארה (בספרדית: Gustavo Chará; נולד ב-26 במרץ 1996 בקולומביה) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת הפועל עפולה מהליגה הלאומית.
צ'ארה גדל במחלקת הנוער של דפורטיבו קאלי, ובעונת ערך הופעה אחת במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הקולומביאנית.
בהמשך שיחק בטאורו מליגת העל הפנמית, ולאחר מכן חזר לדפורטיבו קאלי.
בין השנים 2019–2020 שיחק בקבוצות אינדפנדיינטה סנטה פה ואתלטיקו בוקרמנגה מליגת העל הקולומביאנית, ולאחר מכן חזר לטאורו מליגת העל הפנמית.
ב-1 ביולי 2023 חתם צ'ארה במוסטה מליגת העל המלטזית.
הוא ערך 22 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-9 ביולי 2024 חתם בהפועל עפולה מהליגה הלאומית.
גוסטב ראדוש (במקור עד 1884 ראוסניץ-Raussnitz, בהונגרית: Rados Gusztáv; פשט, 22 בפברואר 1862 – בודפשט, 1 בנובמבר 1942) היה מתמטיקאי יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים: (MTA) נספח: 1894, רגיל: 1907, כבוד: 1937).
אחיו הצעיר של איגנץ ראדוש.
גוסטב ראוסניץ נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר קארוי ראוסניץ (1828–1890) ושל רוזליה זוננשֶלְן (1835–1908).
הוא השלים את לימודיו בגימנסיה הריאליט הראשית ברובע 5 של בודפשט, את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה ובאוניברסיטת בודפשט למדעים (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), ובחלקם באוניברסיטת לייפציג.
ב-1885 מונה למתרגל אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה ולאחר מכן למרצה ומרצה בכיר למתמטיקה, ב-1891 מונה לפרופסור חבר וב-1893 מונה לפרופסור מן המניין.
ב-4 במאי 1894 נבחר לחבר באקדמיה ההונגרית למדעים.
מ-1896 ועד פרישתו ב-1933 ניהל את ספריית האוניברסיטה.
בשנת 1900 היה דיקן המחלקה להנדסה ואדריכלות.
הוא היה ממייסדי החברה למתמטיקה ולפיזיקה (Matematikai és Fizikai Társulat), מזכירה משנת 1893, סגן הנשיא שלה מ-1913, ונשיאה מ-1931. כמו כן היה חבר בוועדת פיקוח המורים הארצית.
בשנת 1936 זכה בפרס הגדול של MTA על עבודתו על הכללה של משפט דטרמיננטי (Mathem.
המחקר האלגברי שלו התפשט לשורשי הקונגרואנציה בדרגות גבוהות יותר (במתמטיקה, ובפרט באלגברה מופשטת, קונגרואנציה היא יחס שקילות על מבנה אלגברי) ושאלות תאורטיות אחרות, דטרמיננטים, מטריצות, דמויות ריבועיות, חלוקה מעגלית, שיירים מרובעים ופונקציות אלגבריות ואליפטיות.
הוא ערך את החלק המתמטי של "דפי המתמטיקה והפיזיקה" בשנים 1892–1894 בבודפשט יחד עם ראדו קבשליגטי וגם את עלון מדעי הטבע והמתמטיקה (Mathematikai és Természettudományi Értesítő) מ-1895.
לתיאוריה של קונגרואנציות גבוהות יותר (Mathem.
בעיה של תורת מספרים משמעותית בגאומטריה (Mathem.
לתיאוריה של פונקציות אלגבריות (Mathem.
לתאוריית איברים הניתנים לפירוק (Mathem.
נאום זיכרון על החבר החיצוני Lipót Kronecker (אנדרטאות MTA, בודפשט, 1898)
אשתו הראשונה הייתה Rózsa Beke Regina (1899–?), אשתו השנייה הייתה הספרנית מרגיט ראץ (1905–1984).
גוסטב שלייכר היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית דמוקרטי מטקסס יליד גרמניה.
הוא היה מהנדס ששירת לזמן קצר בבית המחוקקים של טקסס, והיה ותיק צבא הקונפדרציה.
שלייכר נולד ב-19 בנובמבר 1823 בדרמשטאדט, הדוכסות הגדולה של הסן הגרמנית.
הוא למד באוניברסיטת גיסן ולמד הנדסה.
הוא סייע בבניית מסילות ברזל מוקדמות באירופה.
הפוליטיקה של טקסס ומלחמת האזרחים האמריקאית
שלייכר התאכזב מהניסוי בבטינה (אומרים שהוא ציין ש"ככל שהגברים היו גדולים יותר, הם דיברו יותר, עבדו פחות ואכלו יותר") ועבר לסן אנטוניו.
בסן אנטוניו, הוא עבד עם אחרים כדי להקים את חברת גשר גואדלופה לבנות גשר אגרה על פני נהר גואדלופה על הכביש הראשי בין סן אנטוניו לניו בראונפלס.
הוא גם היה גורם מרכזי בהקמת מסילת הברזל של סן אנטוניו ומפרץ מקסיקו והוא החל לבנות מסילת ברזל מפורט לאבאקה לסן אנטוניו עם הגנרל ג'וזף א' ג'ונסטון שהוצב בטקסס.
בשנת 1852 הפך שלייכר לאזרח אמריקאי ונבחר לבית הנבחרים של טקסס, שם כיהן קדנציה אחת בבית המחוקקים החמישי של טקסס.
בין השנים 1854 – 1861 שלייכר היה מודד של מחוז בקסר, שכלל את רוב השטח מסן אנטוניו ועד אל פאסו.
במהלך תקופה זו הוא רכש בעלות על נחלות קרקע נרחבות ברמת אדוארדס.
ב-1856 התחתן שלייכר עם אליזבת טינסלי הווארד.
החל משנת 1858, הוא וגיסו, היינריך דרסל, פרסמו את העיתון בשפה הגרמנית בסן אנטוניו, Texas Staats-Zeitung.
שלייכר היה מייסד שותף של חברת המים של סן אנטוניו ב-1858 ושל מכללת אלאמו ב-1860.
הוא נבחר לסנאט של טקסס בשנת 1859 וייצג את המחוז ה-31 שהכיל טריטוריה ממערב לסן אנטוניו: מחוזות גילספי, מדינה ואוואלדה.
כמו רוב המהגרים הגרמנים, שלייכר התנגד להתנתקותה של טקסס מהאיחוד.
עם זאת, לאחר שמדינתו המאמצת הצטרפה לקונפדרציה, שלייכר הפך לקפטן בצבא הקונפדרציה, האחראי על כוח ההנדסה של גנרל ג'ון ב.
שלייכר עסק בעריכת דין בסן אנטוניו כאשר מלחמת האזרחים הסתיימה וחידש את עבודתו בפיתוח מסילות ברזל.
הוא רשום כאחד היזמים של מסילות הרכבת של קולומבוס, סן אנטוניו וריו גרנדה ושימש כמהנדס לבניית מסילת הברזל של המפרץ, מערב טקסס ופסיפיק, שנפרסה מאינדיאנולה, טקסס לקוארו, טקסס.
לפי ה-Handbook of Texas Online, "הוא ייסד את העיר האחרונה כתחנת ביניים ועבר אליה זמן קצר לאחר מכן, ב-1872".
בשנת 1874, הוא נבחר לקונגרס לייצג את המחוז השישי כשהוא הוקם לראשונה.
הוא נבחר מחדש לשתי קדנציות נוספות וכיהן כחבר בוועדת הדרכים והאמצעים, ועדת החוץ ולאחר מכן כיו"ר ועדת התעלות והמסילות של בית הנבחרים.
פעילותו לתמיכה בתקן הזהב הקנתה לו מתמודד במסגרת הפריימריז הדמוקרטית בדמותו של ג'ון אירלנד, ושלייכר נאלץ לנהל קמפיין מר לפני שנבחר מחדש ב-1878. הוא מת ב-10 בינואר 1879, חודשיים לפני תחילת כהונתו השלישית.
נאום זיכרון של מנהיג הרפובליקנים, ג'יימס א.
גארפילד, היה יותר מאשר נימוס עבור חבר זוטר שנפטר במפלגת האופוזיציה, והעיד על עומק הרגש כלפי שלייכר.
גוּסְטַב בֶּנְיָמִין שְׁוואבּ היה כומר גרמני, מורה בכיר בתיכון וסופר שנחשב כחבר ב.
עם שלושת הכרכים של "אגדות מהעת העתיקה הקלאסית" (1838–1840), הוא יצר קלאסיקה של ספרות ילדים ונוער בשפה הגרמנית.
גוסטב שוואב היה בנם של יועץ הסתרים , שהיה במשך זמן מה מורה באקדמיה הצבאית , ואשתו פרידריקה, בתו של סוחר מכובד משטוטגרט ואחייניתו של .
בית הולדתו ברחוב קניגשטראסה 51 בשטוטגרט נהרס.
שוואב גדל באווירה הפרוטסטנטית-הומניסטית של מעמד הביניים המשכיל השוואבי.
הוא למד ב בשטוטגרט, ומ-1809, באמצעות מלגה מ בטיבינגן, למד פילולוגיה ופילוסופיה במשך שנתיים, ואחר כך תאולוגיה, באוניברסיטת טיבינגן.
בדצמבר 1817 קיבל תואר פרופסור לשפות עתיקות בגימנסיה העילית (כיום ) בשטוטגרט.
כמה חודשים לאחר מכן התחתן עם סופי גמלין, בתו של הפרופסור למשפטים
משנת 1825 ואילך עבד במשך עשרים שנה על "מגזין הבידור הספרותי" (Blättern für literarische Unterhaltung) בהוצאת ברוקהאוז מלייפציג.
בתחילת 1828, הוא הצטרף למערכת של בית ההוצאה הוותיק של יוהאן פרידריך קוטה, שהוציא לאור את "".
עם עמדת מפתח ספרותית זו, הוא הפך לפטרון של סופרים צעירים יותר.
הוא קידם את המחברים השוואבים , , , הרמן קורץ, אדוארד מריקה ווילהלם האוף.
גם סופרים לא שוואבים כמו , ניקולאוס לנאו, ו נהנו מתמיכתו.
משרד הקהילה ופעילות ספרותית בגומארינגן
בשנת 1837 הוא התמנה לכומר בעיירה שלמרגלות והטפה הפכה לצד ההוראה לאחת הפעילויות האהובות עליו.
עם יצירה שנכתבה בגומארינגן, הפך שוואב למתווך של אגדות ואלים יווניים-רומאיים עבור דורות רבים של ילדים וצעירים.
בשנים 1838 עד 1840 הוא ליקט את האפוסים הגדולים של התקופה הקלאסית מטקסטים מקוריים, תרגם אותם לגרמנית וסיפר אותם מחדש, תוך קיצור וריכוך הקטעים המבעיתים והארוטיים.
"אגדות מהעת העתיקה הקלאסית", בשלושה כרכים, אף שנועדו בעיקר לצעירים, המשיכו להשפיע מאוד על קבלת המיתולוגיה היוונית והרומית בארצות דוברות גרמנית, כולל בקרב מבוגרים.
העובדה ששוואב לא היה נקי משנאה אנטישמית ניכרת במכתב הבא לחברו במשך כל חייו, התאולוג : "הכנתי אוספים וסיפורי עם באהבה; אני שמח כשהם מוצאים שוב אהבה.
אילו יכולתי בזמנים הרעים הללו, כשגרמניה הצעירה רצתה לשתול את זעם החורבן, ואפילו נרדפת, עדיין משחירה אותו, לברוח אל ארץ הפלאות של השירה מהספרות הארורה והמרושעת של ימינו, שבה שולטת היהדות על כל מגבלותיה המגעילות: שקרים, התפארות ופחדנות, חנופה והשמצות".
ב-1841 מונה לכומר הקהילה של סנט לאונרד בשטוטגרט.
ב-1842 הוא הפך ל, וב-1845, חבר מועצה קונסיסטוריאלי בכיר בבתי הספר הגבוהים בממלכת וירטמברג.
ב-1847 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד בתאולוגיה מאוניברסיטת טיבינגן.
הוא מת ב-4 בנובמבר 1850 בשטוטגרט מטיפול רפואי לקוי.
קברו נמצא בבית הקברות הופנלאו בשטוטגרט.
גוסטב שוואב היה אביו של הביוגרף של כריסטוף תאודור שוואב (1821–1883).
פרוטומה של שוואב מוצבת במערב שטוטגרט מעל מנהרת שוואב בשוואבשטראסה (רחוב שוואב) הקרוי על שמו.
מצבת זיכרון ניצבת על טיילת החוף בפרידריכסהאפן.
מאז 1998, ממוקם מוזיאון גוסטב שוואב בטירת גומארינגן המציג, בין היתר, רהיטים מהאוסף והעבודות של שוואב.
מאז 2009 מעניקה אגודת המולדת השוואבית את פרס גוסטב שוואב מדי שנתיים.
הוא ניתן עבור מחקרים מצטיינים בכל התחומים באזור שוואביה.
גוסטבו אדריאן מללה (נולד ב-2 בדצמבר 1970) הוא פוליטיקאי ארגנטינאי, המכהן כמושל מחוז טיירה דל פואגו מאז דצמבר 2019. כיהן כראש עיריית ריו גראנדה בין השנים 2011 ל-2019. הוא המושל ההומוסקסואל המוצהר הראשון של מחוז ארגנטינאי.
מללה נולד במחוז בואנוס איירס בשנת 1970. כשהיה בן 26, עבר לריו גראנדה שבמחוז טיירה דל פואגו, ומונה למרצה לפילוסופיה בבית ספר סלסיאני.
בין השנים 2004 ל-2005 עבד מללה כמנהל פיתוח מקומי בעיריית ריו גרנדה, ובין השנים 2005 ל-2011 היה מזכיר הייצור.
בשנת 2011 נבחר לראשות עיריית ריו גרנדה ונבחר מחדש בשנת 2015.
מללה נבחר למושל מחוז טיירה דל פואגו, אנטארקטיקה ואיי האוקיינוס האטלנטי הדרומיים ב-16 ביוני 2019, לאחר שניצח את רוזנה ברטונה המכהנת בסיבוב הראשון.
הוא וסגניתו מוניקה אורקיזה הושבעו ב-17 בדצמבר 2019.
בבחירות המחוזיות ב-14 במאי 2023, נבחר מללה לקדנציה שנייה עם 51.26% מהקולות.
בראיון רדיו ב-18 ביוני 2019, הוא גילה שהוא נמצא במערכת יחסים חד-מינית כבר 16 שנים.
גוסלאר (Goslar) היא עיר בת כ-50,000 תושבים, השוכנת בסקסוניה התחתונה שבגרמניה.
בגוסלאר מצוי ארמון גדול מן המאה ה-11, הנקרא "קייזרפפאלץ", ואשר שימש לפנים את קיסרי בית זאליר הפרנקוניים.
העיירה ממוקמת למרגלות רכס הרי ההארץ.
בהרים אלו נמצאו מכרות של כסף שהובילו לאזור כורים.
בעקבות כריית הכסף, גדלה העיירה והפכה למרכז מסחר ותיירות.
העיר העתיקה של גוסלאר ומכרות רמלסברג הוכרזו בשנת 1992 על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
הגוסלי (רוסית: гу́сли) הוא כלי מיתר סלאבי עתיק, אשר נפוץ במיוחד ברוסיה.
בתקופת נסיכות קייב, תיארה המילה גוסלי כל כלי מיתר ולבסוף יוחדה לתיאור הגוסלי הטרפזי (אשר ייתכן כי מקורו בביזנטיון).
במאה ה-19 פותח גם קלוויקורד-גוסלי, אשר הונח על מעמד.
הכלי לבש מגוון צורות במדינות שונות, לדוגמה, בצ'כיה קיים כינור ההוסלה (housle) ובבלקן כינור חד-מיתר הנקרא גוסלה (gusle).
במערב אוקראינה ובבלארוס המילה הוסלי מתייחסת לכינור עממי או אפילו לחליל קנה.
כלי נגינה נוסף בעל יחוס לגוסלי הוא הצימבלום.
באוקראינה, השפיע הגוסלי על התפתחות הבנדורה.
לגוסלי היו בין 11 ל-36 מיתרי מעי או מתכת, אשר כוונו דיאטונית.
לכלי היו שתי צורות עיקריות: צורת קסדה וצורת כנף.
הנגן החזיק כלי זה על ברכיו כך שהמיתרים היו מסודרים אופקית יחסית אליו.
טכניקת הנגינה הייתה חסימת מיתרים מסוימים ביד שמאל ופריטה רציפה על שאר המיתרים ביד ימין, ליצירת אקורדים.
כלי זה היה נפוץ במערב ומזרח נסיכות קייב.
כלי זה היה קטן יותר, בעל דמיון לנבל הסקנדינבי והוחזק בדומה לגיטרה.
יד שמאל חסמה גם בכלי זה מיתרים מסוימים אולם הדבר נעשה דרך פתח מיוחד באחורי הגוף.
צורה זו של הגוסלי הייתה נפוצה יותר בחלקיה הצפוניים של רוסיה, במיוחד בנובגורוד ופסקוב.
גוסטבו דניאל קברל (בספרדית: Gustavo Daniel Cabral; נולד ב-14 באוקטובר 1985 באיסידרו קסנובה שבפרובינציית בואנוס איירס, ארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בשורות פצ'וקה.
קברל החל לשחק בקבוצת ראסינג קלוב, במהרה הפך לשחקן הרכב ולאחד משחקניה החשובים של הקבוצה ולאחד מהבלמים הצעירים המבטיחים של ארגנטינה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב־2003 ושיחק בשורותיה עד ינואר 2008. למרות התעניינות גוברת מצידן של קבוצות מאירופה, בחר קברל לעבור לריבר פלייט.
מחצית מכרטיסו נרכש על ידי סוכן שחקנים.
ביוני 2010 עבר לאסטודיאנטס טקוס המקסיקנית.
לאחר שנה חזר לארגנטינה וחתם בארסנאל סארנדי.
ב-10 באוגוסט 2011 הושאל לקבוצה הספרדית לבנטה, ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון ב-3 בדצמבר נגד ברצלונה.
ב-12 ביוני 2012 הושאל שוב והפעם לקבוצה סלטה ויגו.
בקיץ 2013 הפך לשחקן קבוע.
ב-14 ביוני 2019 לאחר שבע שנים בויגו חתם בפצ'וקה המקסיקנית לשנתיים.
קברל נחשב לאחד השחקנים הצעירים המבטיחים של ארגנטינה.
הוא היה מהשחקנים המובילים של ארגנטינה הצעירה אשר זכתה במונדיאל הנוער ב-2005.
ארגנטינה הצעירה - מונדיאל הנוער (2005)
גוסיפ היא להקת רוק אינדי אמריקאית.
הלהקה הוקמה בשנת 1999 באולימפיה (וושינגטון) וכוללת את הזמרת בת' דיטו, הגיטריסט ברייס פיין והמתופף קטי מנדונקה.
בשנת 1999 הוציא לאור K records את המיני אלבום הראשון שלהם "The Gossip".
דיטו תרמה רבות לפרסום הלהקה לאחר שצילום שלה בעירום מלא לשער המגזין "LOVE" הפך לשנוי במחלוקת.
מיני-סערה תקשורתית ודיון ציבורי החלו ברחבי העולם בקשר למשקלה הגדול של דיטו, ובעיקר בקשר לעובדה כי דיטו נוהגת בפתיחות רבה בקשר למשקל שלה ובעצם הצילום למגזין קראה תיגר על כל אותן דוגמניות רזות ושדופות שבדרך כלל מככבות על שערי המגזינים.
ההוצאה הבאה שלהם היה אלבום האולפן הראשון שלהם "That's Not What I Heard " בינואר 2001, ולאחר מכן הוציאו מיני אלבום בשם "Arkansas Heat" במאי 2001.
במאי 2003 הלהקה הוציאה את אלבום האולפן השני שלהם שנקרא "Movement".
בנובמבר 2003 הוציאו את אלבום ההופעה החיה הראשון שלהם "Undead in NYC".
בספטמבר מתופף הלהקה קטי, החליט לעזוב את הלהקה לטובת קריירה עצמאית, והלהקה הביאה במקומו את המתופפת האנה בלילי.
האלבום השלישי של הלהקה שבוצע יחד עם המתופפת החדשה הוא "Standing in the Way of Control" שיצא בינואר 2006.
הלהקה הוציאה לאור את השיר "Standing in the Way of Control" שנכתב על ידי בת' דיטו המדבר על נישואים חד מיניים בארצות הברית אשר יצאו מחוץ לחוק (דיטו היא לסבית מוצהרת).
בקשר לכך העירה דיטו כי: "אף אחד במדינה לא היה מופתע או מזועזע ממה שג'ורג' בוש עשה, אבל כולם צריכים לדעת שאני מרגישה חסרת ישע ומרומה".
במרץ 2007 הלהקה חתמה בחברת התקליטים "Sony Music", והלהקה החלה להתמקד בשירים על הקהילה ההומו לסבית.
חברי הלהקה התבססו בפורטלנד (אורגון), ביוני ובשנת 2007 הופיעו בפסטיבל גלסטונברי.
להקת גוסיפ הוציאו אלבום בשם "Live in Liverpool" בבריטניה וארצות הברית שהוא כולל DVD עם הופעה של הלהקה, האלבום יצא באפריל 2008 והוא הופק על ידי המפיק המוזיקלי ריק רובין.
אלבום נוסף שהלהקה הוציאה הוא "Music For Men" אשר יצא ביוני 2009.
הלהקה עובדת על סרט דוקומנטרי אשר נקרא "All Tomorrow's Parties" אשר מתבסס על פסטיבל המוזיקה ואמור לצאת באוקטובר 2009.
הלהקה מרבה לערוך הופעות בארצות הברית ובאירופה אשר זוכות להצלחה רבה, ובהן מביאה דיטו את כשרונה הווקאלי הייחודי לידי ביטוי בעזרת סגנון שירה דומיננטי המוביל את ההופעה.
גוסטב היינריך אדולף גרינדגנס, שנודע בשם הבמה גוסטף גרינדגנס , היה שחקן גרמני, מן השחקנים הגרמניים המפורסמים והמשפיעים במאה ה-20.
נולד בדיסלדורף לארנולד ואמי גרינדגנס.
בסתיו 1917 נקרא לשירות צבאי במלחמת העולם הראשונה ושירת כשחקן בתיאטרון שבידר את החיילים.
ב-1919 ו-1920 למד משחק באופן מקצועי בעיר הולדתו.
הוא הופיע בתיאטראות בקיל, הלברשטאדט ועוד.
ב-1928 דרך כוכבו כשהצטרף למקס ריינהרדט בדויטשס תיאטר.
הוא אף החל לביים הצגות ואופרות.
ב-1931 הופיע בתפקיד מפצח הכספות ב-M (סרט) של פריץ לאנג.
בשנה לאחריה החל להופיע בתיאטרון הלאומי הפרוסי בבירה, וקיבל את תפקידו המפורסם ביותר, שהגדיר את הקריירה שלו, זה של מפיסטו ב"פאוסט" לגתה.
גרינדגנס הידס על הבמה באיפור כבד וגילם את הדמות במבטא אריסטוקרטי ובשִׂפתוּת בו דיבר תמיד (הוא היה הומוסקסואל כמעט גלוי), והותיר רושם עצום על המבקרים.
הוא מילא את תפקיד מפיסטו כמעט עד סוף חייו.
בין השנים 1926–1929 היה נשוי לאריקה מאן, בתו של תומאס מאן, איתה עבד בתיאטרון.
ב-1936 נישא בשנית לשחקנית הגרמנית מריאן הופ.
תחת המשטר הנאצי המשיך לביים, לשחק ולפתח את קריירת המשחק שלו, על אף הצנזורה הקשה שהוטלה על התרבות הגרמנית והכפיפה לתכנים המזוהים עם הנאציזם.
הוא היה בן חסותו של הרמן גרינג, שאף הכליל אותו ברשימת "מחונני האל", האמנים שנחשבו חיוניים בעיני המשטר.
ב-1943 התנדב לשירות בחזית אך נקרא חזרה תוך זמן קצר.
ב-1945 נעצר על ידי רשויות הכיבוש הסובייטי והושם במחנה המעצר ליברוזה, שהיה קודם לכן מחנה-משנה של זקסנהאוזן.
הוא שוחרר משם בהתערבות הזמר הקומוניסט ארנסט בוש, אותו הציל גרינדגנס מהוצאה להורג לאחר שהורשע בבגידה ב-1943 על ידי פנייה אישית לגרינג.
השחקן עבר דה-נאציפיקציה וחזר להופיע.
הוא נאלץ להיות מעורב בעל כורחו ב-"שערורייה ספרותית" בעקבות הרומן הפוליטי המפורסם של קלאוס מאן "מפיסטו".
סיפורו של מאן, שנכתב ב-1936, מכיל רמזים ברורים ולא חיוביים לדמותו של גרינדגנס.
ב-"מפיסטו" מתואר השחקן "הנדריק הפגן", כוכב עולה בתיאטראות גרמניה אשר מגיע לשיא הקריירה המקצועית שלו בתקופת המשטר הנאצי בגרמניה, בעיקר בתפקיד מפיסטופלס ב"פאוסט", זאת על אף דעותיו הפוליטיות שמזוהות עם השמאל והליברליזם.
ברומאן מועברת ביקורת קשה ונוקבת על השחקן הפגן בפרט ועל החברה הגרמנית ככלל.
מאן מתאר את אבדן המצפון האנושי ואת הערכים הקלוקלים שהתפשטו באומנות ובתרבות הגרמנית בעקבות שינוי המשטר.
מאחר שהספר רמז בבירור למעורבותו של גוסטף גרינדגנס בצמרת המפלגה הנאצית והצגת דמותו באור שלילי, בשנות ה-60, עת פרסום הספר בגרמניה, תבע בנו המאומץ, פטר גריסקי, לא לפרסם את "מפיסטו" במדינה.
תביעה זו התמשכה 7 שנים, ובסופה הוכרע על ידי בית המשפט העליון בגרמניה על הפצת הרומן בכמות מצומצמת.
למרות זאת נדפסו ונמכרו בגרמניה כ-700,000 עותקים.
ב-1971 התבטלה התביעה בשם חופש האמנות.
כשהספר יצא לאור מחדש בגרמניה ב-1981, לא נשמעו קולות מחאה.
קלאוס מאן הקפיד להדגיש כי לא התכוון לצייר את דמותו של איש מסוים, וכי מפיסטו שלו אינו אדם זה או אחר, אלא תמהיל של תכונות שונות, וכי הכוונה הייתה לתאר דמות סמלית, על רקע חברתי-פוליטי מסוים.
אך למעשה, דמותו של השחקן הפגן מתבססת ברובה על דמותו של גרינדגנס, שהיה גם בן-חסותו של גרינג.
גרינדגנס נפטר באוקטובר 1963 מדימום פנימי, אם כי קיימת הטענה שהתאבד בעזרת גלולות שינה.
גוסטה דוידזון (יוסטינה) (נולדה בקרקוב (פולין) בשנת 1917 - 1943) נמנתה על מקימי המחתרת בגטו קרקוב ב-1942. נאסרה על ידי הגסטפו וכתבה בבית הכלא את יומנה, המתעד את פעולות המחתרת.
דוידזון ברחה מהכלא ונתפסה שוב בשנת 1943, ומאז נעלמו עקבותיה.
כאשר הגרמנים כבשו את קרקוב, נאסרו גוסטה ובעלה שמשון דרנגר.
לאחר חודש בכלא שבמהלכו עברו עינויים, שוחררו השניים תמורת כופר.
עם שחרורם חזרו לפעול בתנועת "עקיבא" בגטו קרקוב.
דוידזון לימדה ידיעת הארץ בחווה החקלאית בקופילאני.
באפריל 1942 החלה התארגנות מחתרתית של החלוצים בחווה, ועם חיסול החווה באוגוסט 1942 הוקם ארגון המחתרת "החלוץ הלוחם".
דוידזון נמנתה על הנהגת המחתרת מיום הקמתה.
המחתרת החלה להבריח חברים לשורות הפרטיזנים, אך לאחר מספר כישלונות זנחה את כיוון הפעולה הזה לטובת פעילות חבלנית.
במקביל עסקה המחתרת בזיוף מסמכים ותעודות בעבור חבריה - תחום עליו היה ממונה שמשון דרנגר.
לאחר האקציה השנייה של קרקוב בנובמבר 1942, הוקמה המחתרת המאוחדת של "החלוץ הלוחם" ושל "איסקרא" (מחתרת יהודית של השומר הצעיר ושל הקומוניסטים שפעלה בגטו).
בעקבות המעקב ההולך ומתהדק מצד הגרמנים, יצאו דוידזון ודרנגר את הגטו והמשיכו את פעולתם בכפרי הסביבה.
בינואר 1943 נאסר שמשון דרגנר על ידי הגסטפו.
הדבר נודע לדוידזון, שמיהרה להסגיר את עצמה.
דרנגר נאסר בכלא מונטלופיך ודוידזון בכלא הלצלוב הסמוך.
בכלא פגשה דוידזון את חברותיה למחתרת, בהן גולה מירה.
היא ארגנה אותן לקבוצה, ויחד העבירו את הזמן בשיחות, לימוד ושירה.
למרות החקירות והעינויים החוזרים ונשנים, שמרה הקבוצה על מורל גבוה.
התנהגותה האצילית וזקיפות קומתה זיכו את דוידזון גם באהדת האסירות הלא-יהודיות בכלא.
במהלך שהותה בכלא כתבה בעזרת חברותיה את יומנה, בו היא מתארת את קורות המחתרת בצורה פיוטית.
היומן נכתב על גבי ניירות טואלט שהוגנבו לתא על ידי יהודים שעבדו בבית הכלא.
דפי היומן הוסתרו בגומחות בקירות התא.
דוידזון הכתיבה לחברותיה את התכנים, והללו שרו על מנת שהשומרים לא ישימו לב לנעשה.
דפים מכתב היד של יומנה של יוסטינה
ב-29 במרץ 1943 הוקראו שמותיהן של האסירות העתידות להישלח לפלאשוב להוצאה להורג.
גם שמותיהן של דוידזון וחברותיה הופיעו ברשימה, והן החליטו לנסות לברוח.
למחרת הוצאה קבוצת האסירות מהכלא.
היה עליהן לצעוד כמה עשרות מטרים עד למשאיות ההובלה.
עגלה רתומה לסוסים הגיחה מהרחוב הסמוך וחסמה את המעבר.
האסירות ניצלו את ההזדמנות ונמלטו.
דוידזון ושלוש אסירות נוספות הצליחו להימלט, ושבע אסירות אחרות נהרגו מירי הגרמנים.
הן הצליחו להגיע לבוחניה ולחבור לחברי המחתרת ששהו שם.
הן שוכנו בבונקר ביערות וישניץ.
דוידזון התאחדה ביער עם בעלה, שאף הוא ברח מהכלא עם 15 חברים.
בבונקר הצטרף הזוג לפעילות המחתרת ביערות וישניץ וסייע בהוצאת עיתון "החלוץ הלוחם".
לצד דאגה ללוחמים ופעילות נקם במלשינים, החלו חברי המחתרת לחפש דרך להבריח את הגבול.
דוידזון יצרה קשר עם יהודי בעל אזרחות הונגרית שהתגורר בוויליצ'קה, עליו שמעה מפי אשתו ששהתה עמה בכלא.
דרנגר ודוידזון החליטו כי הגיעה השעה לחצות את הגבול להונגריה.
ב-8 בנובמבר 1943 הגיע דרנגר לביתו של היהודי ההונגרי כדי לקבל את התעודות המזויפות.
עם הַגיעו נעצר על ידי אנשי הגסטפו והזדהה בפניהם בשמו האמיתי.
ב-9 בנובמבר הגיעה דוידזון עם אחיינה ויטוש למקום המפגש המיועד עם דרנגר.
כשנודע לה שנעצר התכוננה להסגיר את עצמה, אך שוטרי הגסטפו הקדימו והגיעו לעצרה.
היה זה ה-11 בנובמבר 1943. יש לשער כי השניים הוצאו להורג.
לאחר חיסול כל האסירים היהודים בהלצלוב, שופץ תאה של דוידזון על מנת להפכו למועדון קצינים.
יהודה פרידמן, קרוב משפחתה ששהה בכלא, שיחד את אחד הבנאים שיביא לו את כל מה שימצא בתא.
כך קיבל קופסת פח ובה אוסף ניירות - היומן שכתבה דוידזון בכלא.
לאחר המלחמה נמסר העתק של היומן ליהודה וסרמן (מיימון, המכונה פולדק) ולשמעון לוסטגרטן, חבריה של דוידזון למחתרת.
החומר שמור בארכיון בית לוחמי הגטאות.
היומן הוגש כראיה במשפט אייכמן על ידי התובע הכללי, גדעון האוזנר, שכינה אותה "אנה פרנק הפולנית".
גוסטה נולדה למנחם דווידסון ואסתר לבית בלומנפרוכט.
היו לה 3 אחים: דוד משה (טאדאק) שהיה נשוי לאירנה, יעקב וחצקל יהודה ו-3 אחיות: חווה מלכה שהייתה נשואה למשה למברגר, שרה וטוניה שהייתה נשואה לשמעון הולצמן.
תקופה מסוימת גידלה גוסטה את איטוש (יצחק) הבן של חווה מלכה שנרצחה עם בעלה.
גוסטה רֵכָב (2 במרץ 1891, כ"ב באדר א' תרנ"א – 31 בדצמבר 1982, ט"ו בטבת תשמ"ג) הייתה חלוצה בכנרת, חברת הנהלת המשרד לעבודות ציבוריות ולבנין, מקימת "בית החלוצות" הראשון בארץ בחיפה ומנהלתו, ומנהלת חברת הספנות נחשון מהקמתה ב-1937 ועד 1958.
גוסטה רכב (לבית שטרומפף) נולדה בעיירה (היום עיר) ריישא (ז'שוב – Rzeszow) בגליציה, כצאצא חמישי במשפחת חסידים דלה, לצבי ורחל (לבית ברייט, Breit).
המשפחה עברה למינכן ב-1892, והתיישבה ברובע קתולי שמרני סמוך לנהר איזר.
רכב למדה מזכירות והנהלת חשבונות, ובגיל 16 החלה לעבוד ולתרום את הכנסתה לכלכלת הבית.
ב-1913 נחשפה לראשונה לרעיון הציוני, וב-1914 שמעה הרצאות על הציונות מפי פליקס רוזנבליט.
רכב חיפשה דרכים לעלות לישראל אך מלחמת העולם הראשונה שהחלה באוגוסט קטעה את תוכניותיה.
לאחר פרוץ המלחמה חזרה למינכן ואחר כך עברה לברלין, שם הכירה את זלמן רובשוב, עמו פיתחה ידידות עמוקה שנותרה בעינה עד פטירתו.
ב-1916 הציע לה ויקטור יעקובסון משרה כמזכירת הלשכה הציונית המרכזית בקופנהגן דנמרק, והיא עבדה תחת הנהלתו של ארתור רופין עד מועד עלייתה לארץ בסוף 1919.
בינואר 1920 הגיעה גוסטה לישראל יחד עם זלמן רובשוב, ובמשך שבועת אחדים למדה עברית בתל אביב יחד עם לאה מירון, אשתו של ברל כצנלסון, אצל מרדכי שטיין.
לאחר מאורעות תל-חי התחזק בה הרצון לפנות לחיי הגשמה ועבודה, והיא עברה לקבוצת כנרת בה חייתה כשנתיים ועבדה במאפיה, בגן-הירקות ובמשתלה.
בשל מחלות, קשיים בעבודה הפיזית וחשש מפני שממה רוחנית, עברה בשנת 1921 לירושלים והצטרפה למשרד לעבודות ציבוריות ובנין (מאוחר יותר סולל-בונה), בהנהלתו של דוד רמז, כמנהלת חשבונות וכחברת-הנהלה.
בשנת 1925 נשלחה להולנד למכור מניות של סולל-בונה וגייסה 3000 לירות.
עם העמקת המשבר הכלכלי בשנת 1927 ושיתוקה של סולל בונה התפטרה ועברה ללונדון שם עבדה במשרדי ההנהלה הציונית.
בשנת 1930, לבקשת ברל כצנלסון, ערכה והוציאה-לאור את העיתון השבועי "דבר" בשפה הגרמנית, תחילה בברלין ובהמשך אותה שנה בתל אביב.
בשנת 1931 קיבלה לבקשת מועצת-הפועלות את הקמתו וניהולו של בית-החלוצות הראשון בחיפה, מפעל משותף למועצה ולאגודת נשים חלוצות-ציוניות בניו-יורק (פיוניר ווימן), ועמדה בראשו למעלה משש שנים.
בשנת 1937 קיבלה על עצמה את ניהול החברה לספנות ולדייג של ההסתדרות, נחשון, ועמדה בראשה במשך עשרים ואחת שנים.
בחירתה הייתה מינוי פוליטי ולא מקצועי, כנהוג בימים ההם.
בתפקידה זה רכשה באירופה, ציידה והפעילה כעשר ספינות שעסקו בספנות חופים ודיג.
לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה נחשון אחד משלושת הגופים שהקימו את "צים", יחד עם הסוכנות היהודית והחבל הימי לישראל.
ב-1946 פיקחה גוסטה מטעמה של צים על רכישתה, שיפוצה וציודה של אנית הנוסעים הלאומית הראשונה "קדמה".
לאחר קום המדינה נכנסה להנהלה האקזקוטיבית של צים עד פרישתה ב-1958.
גוסטה קיימה במשך שנים ארוכות מערכת יחסים קרובה ואינטימית עם דוד רמז, שהיה נשוי ובעל משפחה, וב-1931 נולד לה ולרמז בן.
היא קראה לו אורי, כהד לשירה הידוע של חברתה, רחל המשוררת, וגידלה אותו לבדה.
להצעתו של רמז אימצה לעצמה ולבנה את שם המשפחה העברי רֵכָב.
רכב נקברה לבקשתה בבית-העלמין של קבוצת כנרת.
גוסטבוס דטלף הינריכס (7 בדצמבר 1836 – 14 בפברואר 1923) היה חוקר טבע אשר נודע בעקבות עבודתו על קטלוג היסודות הכימיים ויצירת גרסה מוקדמת לטבלה המחזורית.
הינריכס נולד ב-1836 בעיר לונדן אשר בחבל הולשטיין (אז חבל ארץ בדנמרק, היום חלק מגרמניה).
הוא התחנך בבית הספר הפוליטכני המקומי ואחר-כך באוניברסיטת קופנהגן.
במהלך לימודיו פרסם מספר ספרים אשר בין היתר מתארים את השדה המגנטי של כדור הארץ, ואת האינטראקציה שלו עם אתר.
עם סיום לימודיו, בעקבות מלחמות שלזוויג הוא היגר לעיר דבנפורט במדינת איווה בארצות הברית שם לימד תחילה בבית ספר, ולאחר מכן בעיר איווה סיטי, וב-1863 התמנה כפרופסור לפילוסופיה של הטבע, כימיה ולשונות מודרניים באוניברסיטת איווה.
בתפקידו זכה הינריכס לפרסום כמרצה מצטיין השם דגש רב על עבודת מעבדה ניסיונית, ומעבדתו נחשבה לאחת מארבע המעבדות המובילות בארצות הברית של התקופה.
מנגד הוא נודע גם באישיותו היומרנית, הנוקשה, הווכחנית ונוטרת הקנאה שהובילה לחיכוכים רבים עם חבריו לסגל.
בשנות ה-60 של המאה זכו מעבדותיו של הינריכס לשגשוג רב.
ב-1871 התמנה ג'ורג תאכר (George Thacher) כנשיא אוניברסיטה איווה, וקיצץ בצורה משמעותית מתקציב המעבדות הניסיוניות של הינריכס, דבר שהוליד ויכוח ציבורי בין השניים.
בתקופה זאת הקים הינריכס את התחנה המטראולוגית הראשונה בארצות הברית והחל להקדיש את רוב זמנו לתחנה.
בשנת 1886 פוטר הינריכס מאוניברסיטת איווה בשל יחסיו הגרועים עם חברי הסגל האחרים בפקולטה.
בשנת 1889 התמנה כפרופסור לכימיה באוניברסיטת סנט לואיס, שם כיהן עד ליציאתו לגמלאות בשנת 1907. גם לאחר פרישתו לגמלאות המשיך הינריכס בפעילות מדעית עד למותו בשנת 1923 בגיל 86.
עיקר פרסומו של הינריכס בא מגילויו בתחום התכונות המחזוריות של היסודות הטבעיים, אחת מהעבודות שקדמו, והיוו בסיס לטבלה המחזורית שפרסם דמיטרי מנדלייב.
בספר הציג הינריכס שיטה מאורגנת להצגת היסודות הכימיים המבוססת על הידע הנרחב שלו בתכונות הכימיות שלו, הידע של במינרולוגיה, התכונות הספקטרליות שלהם, וכן על אנלוגיות בין תכונות היסודות לבין תופעות אסטרונומיות.
בקשירה בין מגוון התחומים הללו נקט הינריכס בגישה פיתגוריאנית כלומר בהנחה שחוקים מתמטיים ותכונות של מספרים טבעיים עומדים מאחורי חוקי הטבע.
גוסטבו "גוגה" קוורטן (בפורטוגזית: Gustavo "Guga" Kuerten; נולד ב-10 בספטמבר 1976) הוא טניסאי עבר ברזילאי.
דורג במקום הראשון בעולם בטניס, במשך 43 שבועות (זמן מצטבר), מקום 13 בכל הזמנים (2013).
קוורטן הצטיין כששיחק במגרש חימר.
במהלך קריירת הטניס שלו, זכה קוורטן ב-20 תארים ביחידים ו-8 תארים בזוגות, מהם 3 תארים ביחידים בטורנירי גראנד סלאם כולם באליפות צרפת הפתוחה (1997, 2000 ו-2001).
נוסף על כך הוא זכה באליפות סבב המאסטרס העולמי (1999).
באולימפיאדת סידני (2000) הגיע קוורטן לשלב רבע הגמר.
בשנת 2012 זכה קוורטן להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי לטניס.
גוֹסְטִיבָר (במקדונית: Гостивар, להאזנה) היא עיר בצפון מערב מקדוניה הצפונית בשטח האזור הסטטיסטי פולוג, השוכנת 67 קילומטרים מהבירה סקופיה, 27 קילומטרים מטטובו ומצויה על תוואי הנהר וארדאר.
מקור שניוני לקיומה של העיר מצוי בכתביו של טיטוס ליוויוס מהמאה ה-1 לפנה"ס בהקשר למסע מלחמה קדום שערך פרסאוס מלך מוקדון.
בהמשך, נשלט האזור על ידי האימפריה הרומית והאימפריה הביזנטית.
מהמאה ה-9 ועד ה-14 נשלט השטח לפרקים על ידי הממלכה הבולגרית הראשונה, הביזנטים וממלכת סרביה.
השם "גוסטיבר" מוזכר לראשונה בכתבים סרביים מ-1313.
במחצית השנייה של המאה ה-14 נכבשה גוסטיבר על ידי צבאו של מוראט הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית.
העות'מאנים שלטו בעיר כ-550 שנים ולאחר תבוסתם במלחמת הבלקן הראשונה השתלטו הסרבים על העיר ובהמשך הוכללה בשטח סרביה מתוקף הסכם בוקרשט אשר חתם את מלחמת הבלקן השנייה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבש האזור על ידי צבא ממלכת בולגריה ולאחר תבוסת הבולגרים נכללה העיר בשטחה של ממלכת יוגוסלביה.
באפריל 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה, נכבשה העיר על ידי הוורמאכט ונמסרה לחזקתה של בולגריה שהייתה בעלת בריתה של גרמניה הנאצית מתוקף חתימתה על ההסכם התלת-צדדי.
ב-19 בנובמבר 1944 שוחררה העיר על ידי כוחותיו של יוסיפ ברוז טיטו והיא נכללה בהמשך בשטחה של יוגוסלביה.
ב-1991 לאחר פירוק יוגוסלביה ועם הקמת מקדוניה, נכללה גוסטיבר בשטחה.
רוב תושבי גוסטיבר הם מוסלמים ממוצא אלבני שטענו לקיפוח ודיכוי של השלטונות ועובדה זו הובילה למתיחות אתנית ולעימותים עם התושבים הנוצרים וכוחות הביטחון.
כוחות הביטחון מצידם נקטו ביד קשה בדיכוי המהומות והעניין הגביר את התסיסה המתמשכת בעיר.
ביולי 1997 פרצו הפגנות המונים בגוסטיבר וטטובו.
המפגינים הניפו את דגלי אלבניה וטורקיה ותלו אותם על מבני ציבור.
כוחות מיוחדים של המשטרה המקדונית הגיעו לעיר ופיזרו את ההפגנות תוך שימוש באש חיה.
4 מפגינים נהרגו, כ-70 נפצעו ומאות נעצרו.
ב-2001 פרץ מרד חמוש של המיעוט האלבני במקדוניה שמנה כרבע מאוכלוסיית המדינה.
התחוללו קרבות בין הצבא המקדוני למורדים והמהומות לא פסחו על גוסטיבר.
בלחצו של האיחוד האירופי נחתם הסכם אוחריד ובמסגרתו הוענק שוויון זכויות לתושבים ממוצא אלבני.
עם זאת נותרה מתיחות גלויה בין המיעוט האלבני לשלטונות.
ב-2012 פרצו מהומות על רקע אתני ברחבי מקדוניה בין מוסלמים לנוצרים וזאת לאחר ששני גברים ממוצא אלבני נורו בידי המשטרה בגוסטיבר.
מבחינת נתוני מפקד האוכלוסין שנערך ב-2002 עולה, כי 47.1 אחוזים מהתושבים היו ממוצא אלבני, 33.2 אחוזים ממוצא מקדוני, 12.7 אחוזים ממוצא טורקי, 5.3 אחוזים בני רומה ו-1.7 אחוזים היו בני לאומים שונים.
מבחינת התמהיל המגדרי עולה, כי 48.88 מהאוכלוסייה היו גברים ו-51.2 אחוזים היו נשים.
66.1 אחוזים מהתושבים היו מוסלמים סונים ו-33.1 אחוזים היו נוצרים אורתודוקסים.
לאחר כיבוש ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית הוקמה מדינת קרואטיה החופשית בשלטון האוסטאשה שהייתה למעשה מדינת בובות של הגרמנים.
ביוני 1941 הוקם מחנה גוספיץ' ובראשית יולי הועברו אליו כ-2,000 מיהודי זאגרב.
מגוספיץ' הועברו המגורשים לקרושצ'יצה, ליאסנובאץ, לאי פאג ולידובנו.
פיזורם של המגורשים במהירות בוצע על ידי שלטון האוסטאשה, בגלל כניסתם המיועדת לאזור של כוחות צבא ממלכת איטליה שנודעו ביחסם הסובלני יחסית כלפי היהודים.
למחנה גוספיץ' גורשו גם יהודים מביילובאר, ואראז'דין, ויסוקו וקופריבניצה.
בשיא פעילותו היו בגוספיץ' לפחות 28,700 אסירים וקיימות עדויות על מעשי רצח של אסירים שבוצעו גם במחנה עצמו.
מפקד המחנה היה סְטְיֶיפָּן רוּבִּינִיץ'.
ב-1956 הוקמה במקום אנדרטה להנצחת הכלואים והנרצחים.
בראשית שנות ה-90, במהלך מלחמת העצמאות של קרואטיה, נהרסה האנדרטה על ידי לאומנים קרואטים.
גוסטינין (בפולנית: Gostynin; ביידיש: גאסטינין) היא עיר בפרובינציית מזוביה שבפולין.
היישוב נזכר לראשונה במאה ה-13, ובמקום בו הוא שוכן התקיים יישוב מבוצר סלאבי מהמאה ה-6. בשנת 1382 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
באמצע המאה ה-17 הוחרבה העיר בידי גייסות השוודים.
משנת 1795 ועד 1807 נכללה העיר בשטחי פרוסיה, ואז עברה לשטחי פולין הקונגרסאית.
תיעוד ליישוב יהודי בגוסטינין קיים מהמאה ה-15, ובשנת 1710 הוקם בעיר בית כנסת מעץ.
בין השנים 1823-1862 הוגבלו מגורי היהודים בעיר לרובע אחד.
בתקופה זו פעל בעיר רבי יחיאל מאיר מגוסטינין.
במהלך מרד ינואר בשנת 1863 סייעו מספר מיהודי העיר למורדים הפולנים.
במהלך הכיבוש הרוסי בזמן מלחמת העולם הראשונה האשימו הרוסים את יהודי העיר בריגול, ואסרו את בכירי הקהילה במקום, ובהם הרב.
בתקופה זו הגיעו לגוסטינין פליטים יהודים מעיירות הסביבה.
במהלך הכיבוש הגרמני של העיר במלחמה, הוטלו על היהודים בה מיסים כבדים, רכושם הוחרם, וחלקם נשלחו למחנות עבודה בפנים גרמניה.
עם תום המלחמה, בשנת 1918, התעללו ביהודי העיר חיילי הצבא הכחול.
לאחר המלחמה פחת מספר היהודים בעיר בשל הגירה, והקהילה השתקמה בעזרת ארגוני סעד מקומיים ובסיוע הג'וינט.
בין מלחמות העולם התגברה הפעילות הציונית בעיר, והתקיים בה קיבוץ הכשרה.
כמו כן, פעלו בעיר אגודת ישראל והבונד, והתקיימו בה מוסדות תרבות יהודיים.
הרב האחרון של הקהילה היה יצחק מאיר בורנשטיין, מפעילי המזרחי (נספה בשואה).
בתחילת ספטמבר 1939 נכבשה גוסטינין בידי הגרמנים.
ביום כיפור ת"ש נכלאו יהודי העיר בכנסייה המקומית, והוחזקה בה כשלושה ימים.
לאחר מכן, הועלה באש בית הכנסת בעיר, והיהודים צוו לפרק את בית המדרש בה.
בהמשך הוטלו על יהודי העיר גזירות שונות, ובהן חובת ביצוע עבודות כפייה, חובת נשיאת טלאי צהוב, איסור הליכה על מדרכות, וחובת מסירת דברי ערך ותשלום סכומי כופר.
בנובמבר 1939 הוצאו להורג בעיר ארבעה מנכבדי הקהילה.
בסוף שנת 1940 רוכזו יהודי העיר בגטו פתוח, אליו הועברו יהודים רבים מהסביבה, ואשר מספר יושביו הגיע לכ-2,250 איש.
בתקופה זו כל יהודי מגיל 10 חויב בביצוע עבודות כפייה.
בקיץ 1941 הוקף הגטו בגדר תיל, ונסגר.
ממועד זה החלו חטיפות של יהודים מהגטו למחנות עבודה, עד שנותרו בגטו בעיקר זקנים, ילדים ונשים.
באפריל 1942 חוסל הגטו בגוסטינין, ורוב יושביו הועברו למחנה ההשמדה חלמנו.
לאחר מכן, הרסו הגרמנים את בית העלמין היהודי בעיר.
גוסינו הוא כפר במחוז סמולנסק שבמערב רוסיה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
בכפר תחנת רכבת בקו מינסק-מוסקבה, והוא מהווה מרכז שירותים לכפרים החקלאיים שסביבו.
בכפר תעשיית ייצור צינורות ניקוז וקורות עץ.
לאחר מספר מלחמות האזור הועבר לרוסיה הצארית בשנת 1654.
ב-1926, בין מלחמות העולם, נמנו בכפר 427 יהודים, יותר ממחצית האוכלוסייה, ובשנות השלושים הוקם בו קולחוז יהודי.
ערב מלחמת העולם השנייה המספר עלה לכ-600 יהודים.
ביולי 1941 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו ריכזו באופן מיידי את יהודיו בגטו, תוך העסקתם בעבודות כפייה.
במהלך ספטמבר ואוקטובר 1941 נרצחו בכפר מספר יהודים.
ב-6 בפברואר 1942 נרצחו כ-280 היהודים שנותרו בגטו שבכפר.
גוֹסטִינג (מאנגלית: Ghosting) הוא מושג בתחום הדייטינג המתאר ניתוק חד-צדדי של הקשר ללא הודעה מוקדמת, הצדקה או הסבר, תוך התעלמות מניסיונות התקשרות של הצד השני.
המילה גוסטינג היא שם פעולה הנגזר מהמילה Ghost (בעברית: רוח רפאים), והמשמעות היא שמנתקי הקשר "נעלמים" כאילו הפכו לרוח רפאים עבור הצד השני בקשר, שלא תמיד מבין את סיבת ההיעלמות ולעיתים ממשיכים בניסיונות ההידברות למרות חוסר ההיענות.
מי שנוקט מהלך כזה נקרא גוסטר (Ghoster) והמילה האנגלית המגדירה את הצד הנפגע היא Ghostee.
לעיתים קרובות, הגוסטר מצפה מהצד השני "להבין את הרמז" ולחדול מניסיונות התקשורת.
התנהגות הגוסטינג מוכרת גם בכינוי "תרגיל הודיני" או "לעשות הודיני", על שם הארי הודיני שנחשב לאחד מגדולי אמני ההיחלצות.
עוד קודם שנפוצה ההגדרה גוסטינג, המושג "הודיני" היה כינוי לגברים שמנתקים קשר ו"נעלמים" אחרי דייט ראשון.
מושגים נוספים באנגלית המתארים התנהגות זו הם Slow Fade (מילולית: התעמעמות איטית) ו-Fadeaway (התפוגגות), שתי משמעויות הדומות למילה "התנדפות".
בעשור השני של המאה ה-21, קבוצות האוכלוסייה העיקריות שחוות התנהגות של גוסטינג הן בעיקר בני־נוער וצעירים בשנות ה-30 לחייהם בשל הילדותיות ואי היציבות הזוגית שלעיתים מאפיינת גיל זה, אך התופעה יכולה להתרחש בכל תקופות החיים.
את המושג טבעה התקשורת בארצות הברית כתיאור תופעה של "היעלמות" צד אחד מכל ערוצי התקשורת המקובלים בין בני-זוג: טלפון, פייסבוק, וואטסאפ וסנאפצ'ט.
המושג היה מוכר לכל המאוחר בשלהי שנת 2013, עת הועלה למילון הסלנג Urban Dictionary, אך הפך פופולרי בעקבות פרסומי רכילות על האופן שבו נפרדה השחקנית שרליז ת'רון מבן-זוגה אז, שון פן.
באותה נקודת זמן עלה המושג לדיון ציבורי בהתנהגות זו כתופעה תרבותית.
בנובמבר 2015 הוכנסה המילה למילון קולינס המקוון.
בינואר 2016 כללה המטפלת והסופרת אסתר פרל את המושג בטיפולוגיה שהציעה למחויבות ליחסים, והגדירה ארבע צורות התנהגות הקשורות לפרידה ולניתוק קשר הממוקמות על רצף בין פסיביות לאקטיביות כשההתנהגות הפסיבית ביותר היא גוסטינג והאקטיבית ביותר היא פרידה בכוח.
גוסטינג - הפסקה פתאומית ומוחלטת של התקשרות עם אדם שמתראים איתו, כאשר הרצון הוא חד-צדדי (התנהגות פסיבית מאד).
הקפאה (Icing) - מתן אמתלה להשעות קשר מסוים, למשל עקב סיבות של חוסר בזמן.
(במקורות אחרים מופיע הביטוי Freezing out באותה משמעות).
"אש קטנה" (Simmering) - צמצום תדירות הפגישות וההתקשרויות.
במקרים רבים מוכר גם הביטוי "להחזיק על אש קטנה" בהקשר הזוגי לכך שבן או בת זוג מנסים לשמור על קשר עם אדם אחר בתור אופציה אם לא יצליחו למצוא קשר אחר, או אם קשר אחר שבו הם יותר מעוניינים לא יצלח.
פרידה בכוח (Power Parting) - הפסקה סופית של הקשר באופן שלא משאיר מקום לפרשנות שגויה של תקוות-שווא.
מעשה גוסטינג נחשב לצורה מפותחת של טיפול בשתיקה, התנהגות אשר יש המכנים אותה בעברית "סדרת חינוך בשתיקה" ומתבטאת בסירוב לדבר עם מי שמעוניין בכך.
מומחים לבריאות הנפש רואים בצעד של גוסטינג התנהגות פסיבית-אגרסיבית, לעיתים עד כדי התעללות נפשית כמנגנון שליטה.
באופן כללי, גוסטרים נחשבים לאנשים שמשתדלים להימנע מאי-נוחות רגשית ונחשבים חסרי ביטחון, לא בוגרים בנפשם, אנוכיים ובעלי מיומנויות תקשורת בין-אישית נמוכות.
במקרים מסוימים, ייתכן שהם סובלים מטראומה רגשית המקשה עליהם לתקשר, או מהפרעת אישיות נרקיסיסטית או אנטיסוציאלית.
מטפלים משפחתיים סבורים שהמניע לגוסטינג נמצא תמיד אצל הגוסטרים עצמם וההסבר לא קשור למעשים, התבטאויות או תכונות של הצד הנפגע.
אבל המעשה עלול לערער את ההערכה העצמית של הצד הנפגע שלא מבין את הסיבה לניתוק הקשר, ואת הנטייה לחפש תשובות שלא קיימות.
ייתכן שנפגע יחפש את הדופי בעצמו ובהתנהגותו, בנוסח "מה לא בסדר בי?", "מה עשיתי?", והמומחים מסבירים זאת בכך שהאשמה עצמית היא דרך למצוא הסבר ולהחזיר תחושת שליטה.
לעיתים הצד הנפגע מפתח התנהגות של סטוקינג (הטרדה מאיימת), ויעקוב אחר הגוסטר או יטריד אותו ברשתות החברתיות ואף בבית ובמקום העבודה, בניסיון להשיג מידע על הסיבות להפסקת הקשר.
נפגעי גוסטינג עלולים להתקשות להמשיך בשגרת חייהם, במיוחד אם חשו קרבה רגשית לצד השני.
מצוקתם מושפעת מתחושת הדחייה והעובדה שבהיעדר מידע, אין להם רמזים איך להגיב ואיך לווסת את התנהגותם.
אם הערכתם העצמית הייתה נמוכה מלכתחילה, או שחוו גוסטינג בעבר, הפגיעה הרגשית עלולה להיות קשה יותר.
המעשה עלול להשפיע לשלילה גם על הגוסטר.
גוסטינג יכול לשקף חוסר יכולת להתמודד עם קונפליקטים, ואנשים שעושים זאת אינם מאושרים במערכות יחסים משום שהם לא מסוגלים לבטא באופן מילולי את צורכיהם ורצונותיהם.
הגוסטר שיודע שנהג כלפי זולתו באופן לא ראוי, עלול בעקבות רגשות האשם אצלו, לפתח הרגלים שליליים במערכות יחסים בעתיד.
אסטרטגיות פירוק של מערכות יחסים
במחקר בקרב זוגות שנפרדו, נמצא כי לרוב הקשר מסתיים ביוזמת אחד מהצדדים, ולא בפרידה הדדית.
את האסטרטגיות בהן אנשים משתמשים כדי ליזום את פירוק מערכת היחסים ניתן לסווג לפי ציר של ישיר (direct) לעומת לא-ישיר (indirect).
ציר זה מתייחס למידה שבה הצד יוזם הפרידה מתקשר את הרצון שלו לסיים את הקשר באופן גלוי וברור (ישיר) לעומת סמוי ומעורפל (לא-ישיר).
לפי סיווג זה, גוסטינג כפרקטיקה שאינה כוללת תקשורת גלויה על הרצון לסיים את הקשר מסווגת כאסטרטגיה לא-ישירה.
בעוד אסטרטגיית הגוסטינג נשענת על אי-שימוש באמצעי התקשורת, קיימות אסטרטגיות מוקדמות בעלות סיווג דומה.
למשל, אסטרטגיה של נסיגה או הימנעות הכוללת הפחתה של המפגש ושל האינטימיות מבלי לתקשר סיבות להפסקת הקשר.
גוסטינג יכול להתבצע במגוון דרכים, באופן קבוע או זמני, בפתאומיות או בהדרגה.
לרוב הוא מתרחש במערכות יחסים קצרות ובעלות אינטימיות נמוכה אם כי לא בהכרח.
גוסטינג כאסטרטגיית היפרדות נחשב באופן רחב כלא-ראוי, כולל הצגה מועטה של דאגה כלפי הצד השני, ולעיתים קרובות משאיר אחריו תחושות של חוסר ודאות אצל מי שחווה גוסטינג.
מאחר שטכנולוגיות מודרניות של תקשורת בין-אישית מאפשרות תקשורת ללא נוכחות פיזית, נטען כי הן מייצגות היעדר נוכחות ובכך מקלות על ביצוע הגוסטינג.
עם זאת, גוסטינג מתבטא בהימנעות דיגיטלית ופיזית כאחד.
נטען כי גוסטינג כאסטרטגיית היפרדות אינו מחייב הקשר של מערכת יחסים משמעותית, אלא יכול להתרחש גם כאשר התקיימה תקשורת בין-אישית מינימלית בין הצדדים.
כמו כן, ייתכן הבדל בין הצדדים השונים, באופן שבו תופסים את הקשר כתקשורת בין-אישית או כמערכת יחסים רומנטית.
חלוקה לקטגוריות לפי ,.LeFebvre et al
(2019) נבחנות אסטרטגיות הפירוק זוגיות באמצעות טכניקת הגוסטינג (היעלמות דיגיטלית חד-צדדית).
המחקר מזהה ארבע קטגוריות עיקריות של אסטרטגיות גוסטינג, המתבססות על שני ממדים: פתאומיות או הדרגתיות של תהליך קצר טווח או ארוך טווח.
1. פתאומי וקצר טווח: אסטרטגיה זו כוללת ניתוק מיידי של הקשר, שבו האדם נעלם במהירות וללא כל התראה מוקדמת.
למרות ההיעלמות המהירה, עשויה להתקיים אפשרות לחדש את הקשר לאחר מכן.
2. הדרגתי וקצר טווח: בהדרגתיות זו, הקטיעה מתרחשת על פני תקופה קצרה, אך בצורה איטית ומדורגת.
התקשורת פוחתת בהדרגה, כאשר הזמן בין התגובות מתארך וההיעלמות היא מתונה.
גם במקרה זה, יש אפשרות לשוב ולחדש את הקשר בעתיד.
3. פתאומי וארוך טווח: כאן, הקטיעה מתרחשת באופן פתאומי ומפתיע, אך לאחר תקופה ארוכה של קשר.
הניתוק הוא חד ופתאומי, ואין כוונה לחזור לתקשורת בעתיד, מה שמוביל לפגיעה משמעותית בצד השני.
4. הדרגתי וארוך טווח: אסטרטגיה זו כוללת היעלמות איטית ומדורגת על פני תקופה ממושכת.
התקשורת הולכת ופוחתת בקצב איטי, עם כוונה מראש לא לחזור לקשר בעתיד, ולכן לא נותר פתח להחזרת התקשורת.
קטגוריות אלו מסייעות להבנת מורכבות התופעה והדינמיקה של הגוסטינג במערכות יחסים רומנטיות, ומספקות תובנות לגבי ההתנהגויות והסיבות האפשריות מאחורי התופעה.
המחקר מדגיש את הצורך במודעות והתמודדות עם השפעות רגשיות שנגרמות מהתנהגויות כאלו.
תופעת הגוסטינג התקיימה בעבר אך נמצאת במגמת עלייה, כאשר הסבר למגמה זו הוא ריבוי ערוצי תקשורת מקוונים המאפשרים קיום מערכות יחסים עם רמת מחויבות נמוכה, והתפתחות תרבות דייטינג של היכרויות זמינות באמצעות אתרים ואפליקציות ייעודיים.