tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכל פעם משתנה פרט אחד ועל כן התוצאה של הסיפור שונה לחלוטין.
העלילה של הסרט "ספירלית" במהותה במובן שכל אירוע משפיע במעגלים הולכים וגדלים על אירועים אחרים בסרט, החל מאירוע יחיד בתחילתו של כל סיפור.
חדר המדרגות בסרט כמו גם מאפיינים אחרים בו מהווים מחווה לבמאי אלפרד היצ'קוק ולסרטו "ורטיגו" שטיקוור העריץ.
הסרט הושפע מסגנונו של הבמאי הפולני קשישטוף קישלובסקי בקווי הזמן המקבילים שלו (ובייחוד מ"חייה הכפולים של ורוניק" ו"שלושת הצבעים: אדום").
חברהּ של לוֹלָה, מַאנִי, מעורב במבצע הברחה.
עליו להביא סכום של 100,000 מארקים לבוס שלו - רוני.
לולה אמורה להסיע את מאני אולם הקטנוע שלה נגנב, ומאני נאלץ לנסוע בתחבורה הציבורית - ושוכח בטעות את התיק עם הכסף ברכבת, שם מוצא אותו קבצן.
מאני מתקשר ללולה ומסביר לה שהוא חייב להשיג את הכסף עד השעה 12:00 בצהריים לפגישתו עם רוני - שאם לא, רוני יהרוג אותו.
לולה מתחייבת להשיג את הכסף עד השעה הייעודה - כאשר עומדות לרשותה 20 דקות לעשות זאת, שכן השעה כבר 11:40.
מרגע זה מוצג הסרט בשלושה קווי עלילה מקבילים, המתרחשים אחד אחרי השני ונמשכים 20 דקות כל אחד:
המציאות הראשונה - לולה רצה דרך רחובות ברלין במטרה להגיע אל סניף הבנק שמנהל אביה במטרה להשיג ממנו את הכסף.
אביה מסרב, ומספר לה שהוא בוגד באשתו (אמה של לולה) עם סגנית מנהל הבנק.
לולה ומאני שודדים חנות מכולת על מנת להשיג את הכסף, ולולה נהרגת מירי בשוגג של שוטר.
לאחר מותה של לולה מתחיל הסרט בשנית:
המציאות השנייה - לולה רצה ברחובות ברלין במטרה להגיע אל סניף הבנק שמנהל אביה במטרה להשיג ממנו את הכסף - אך בשל פרט קטן שמשתנה בדרכה אל הבנק, היא מוצאת עצמה שודדת את אביה ומביאה את הכסף מסניף הבנק למאני - אשר נדרס על ידי אמבולנס.
לאחר מותו של מאני מתחיל הסרט בשלישית:
המציאות השלישית - לולה רצה ברחובות ברלין במטרה להגיע אל סניף הבנק שמנהל אביה במטרה להשיג ממנו את הכסף - אך בשל פרט קטן אחר המשתנה בדרכה אל הבנק, היא רואה את אביה מתרחק מהבנק במכוניתו.
היא רצה ברחובות העיר ומבקשת עזרה משמים; היא נכנסת לקזינו, ובעזרת 100 מארק שהיו בכיסה מנצחת מספר פעמים, עד אשר היא מרוויחה את הכסף.
היא מגיעה למאני באמצעות האמבולנס (שנושא את השומר מהבנק של אביה לאחר שזה סבל מהתקף לב - אותו האמבולנס אשר דרס את מאני בסיפור השני).
לולה מחליטה להישאר עם השומר - שמתברר שהוא אביה האמיתי.
בינתיים, מאני, אשר בשני קווי העלילה הקודמים לווה כרטיס טלפון ציבורי מאישה עיוורת על מנת להתקשר ללולה ולא הודה לה על כך - מודה בקו עלילה זה לעיוורת.
העיוורת מצביעה בידה קדימה, ומאני רואה שהיא מצביעה על הקבצן שלקח לו את הכסף.
הוא תופס את הקבצן ומצליח להביא את הכסף בזמן לרוני.
לבסוף נפגשים מאני ולולה, כאשר בידיה של לולה תיק עם 100,000 מארקים.
הגרסה כאמור נחתכה ולאחר מספר חודשים שוחררה גרסה ערוכה בהקרנת בכורה בה הושארה עם רעש של פלאש אחד ארוך מאוד בסוף, תמונה אחת קפואה, ועם סוף טוב .
במהלך כל הסרט רצה לולה בין אנשים, ומתנגשת בהם או חולפת על פניהם; בעקבות כל מפגש קצרצר שכזה מוצגת סדרת תצלומי סטילס אשר מראים את עתידו של כל אחד ואחד מהם.
מסלולי חייהם של האנשים משתנים בשל המפגשים: במקרה אחד, התנגשות של לולה באישה מתחילה שרשרת אירועים שבסופה זוכה האישה בלוטו ומתעשרת; במקרה אחר, לולה חולפת על פניה אך אינה מתנגשת בה, והאישה אינה זוכה, נשארת ענייה וילדיה נלקחים ממנה בידי רשויות הרווחה.
למעשה, הסרט מקצין את אפקט הפרפר - שינוי קטן מסוגל לגרום השפעות הרות גורל.
הסרט מאזכר את הסרט "ורטיגו" של אלפרד היצ'קוק במספר אופנים - הבולט בהם - ציור בקזינו של קים נובאק כפי שנראתה בעת ששיחקה בסרט "ורטיגו".
הסרט הפך לפרודיה בפרק מהסדרה "משפחת סימפסון" שנקרא "טרילוגיה של שגיאה" (Trilogy of Error), שגם בו נעשה שימוש בווריאציות על גרעין עלילה אחד, אשר שינוי קטן בו משפיע על התוצאה.
פסקול הסרט הוא פרי עבודתם של טום טיקוור, יחד עם ג'וני קלימק (Johnny Klimek) וריינהולד הייל (Reinhold Heil).
השיר "Wish - Komm zu mir" (גרמנית: "בואי אליי") נכתב על ידי פרנקה פוטנטה, ששרה אותו עם תומאס דֶה (Thomas D).
השיר משנה אווירה לאורך הסרט: בפעם הראשונה מלווה המוזיקה באווירה של דריכות; בשנייה מעבירה המנגינה תחושת סכנה; ובפעם השלישית מתווספות לשיר מילים כגון "never say never".
יואכים קרול: נורברט פון או
סוזאן פון בורסודי: הגב' יאגר
ראניה אל-עבדאללה היא המלכה הרעיה של ירדן.
ראניה אל-יאסין נולדה בכווית, לפייצל סדקי אל-יאסין ואלהאם יאסין, פלסטינים שבמקור מטולכרם.
ראניה למדה בתיכון "ניו אינגליש סקול" בכווית סיטי.
השלימה תואר ראשון במנהל עסקים באוניברסיטה האמריקאית בקהיר (1991).
עם סיום לימודיה, עבדה תקופה קצרה בשיווק ב-Citibank, ולאחר מכן בחברת אפל בעמאן.
ראניה נישאה למלך עבדאללה השני ב-10 ביוני 1993 ונולדו להם ארבעה ילדים: הנסיך חוסיין, הנסיכה אימאן (27 בספטמבר 1996), הנסיכה סלמה (26 בספטמבר 2000) והנסיך האשם (30 בינואר 2005).
ב-7 בפברואר 1999, כשהייתה בת 29, הוכתרה למלכת ירדן.
לאחר שהפכה לגברת הראשונה של הממלכה, עסקה המלכה ראניה בנושאים לאומיים ובינלאומיים בתחומי איכות הסביבה, בריאות, ילדים ונוער ונושאים אחרים.
בתחילת 2011, במה שנתפס כחלק מאירועי האביב הערבי, נמסר על מחאות בירדן בשל השתתפותה הפעילה בישיבות עם פוליטיקאים בכירים מהעולם, והטייתה את התקציב הממלכתי, לטובת הפליטים הפלסטינים בירדן.
בספטמבר 2007 שודר ב-CNN ראיון של פריד זקריה עם ראניה.
בראיון אמרה ראניה, כי היא אינה מתנגדת לבחירתן האישית של נשים ללבוש את הרעלה המוסלמית, החג'אב, כל עוד זה לא נכפה עליהן.
היא ציינה, כי לדעתה חובה שתהיה לנשים מוסלמיות מודרניות הזכות ללבוש כל רעלה, מבחירתן האישית וללא "לחץ" על ידי פרשנות שמרנית של החוק האסלאמי בחברה.
ראניה עצמה נצפתה לובשת רעלה או כובע מסוגנן בחתונות מתוקשרות ובזמן פגישות עם האפיפיור ברומא.
בראיון נוסף לרשת CNN אחרי טבח שבעה באוקטובר טענה ראניה כי אין הוכחה לדברי ג'ו ביידן, נשיא ארצות הברית, על כך שערפו ראשי ילדים ישראליים, ולדבריה ישראל מבצעת מעשים אכזריים במסווה של הגנה עצמית.
ביולי 2005, בשיתוף עם משרד החינוך הירדני, השיקו המלך והמלכה פרס שנתי למורים בירדן.
המלכה היא גם יושבת הראש של מוזיאון הילדים האינטראקטיבי הראשון בירדן.
המוזיאון נפתח במאי 2007, ומכוון לעודד ולטפח למידה לאורך כל החיים, לילדים ולמשפחותיהם.
באפריל 2008, המלכה השיקה את תוכנית "מדרסתי" ("בית הספר שלי"), שותפות ציבורית-פרטית אשר מכוונת לרהט מחדש 500 מבתי הספר הציבוריים בירדן בטווח זמן של חמש שנים.
בתחום ההשכלה הגבוהה, תוכנית המלגות ע"ש המלכה ראניה משתפת פעולה עם מספר אוניברסיטאות מסביב לעולם.
היא יושבת הראש של האיגוד המלכותי הירדני למודעות בריאותית.
הפרויקט הראשון של המלכה ראניה היה הקמת קרן נהר הירדן (JRF) ב-1995, גוף חוץ-ממשלתי הפועל לעידוד אוכלוסיות עם הכנסה נמוכה.
לצד זאת המלכה הקימה את תוכנית נהר הירדן לילדים (JRPC), כדי להציב את רווחת הילדים מעל אג'נדות פוליטיות ואיסורים חברתיים.
דבר זה הוביל להקמתה של התכנית קרן נהר הירדן לביטחון של ילדים ב-1998, אשר פועלת כדי להגן על ילדים בסיכון של אלימות במשפחה, והוציאה לפועל קמפיין ארוך טווח, כדי להעלות את המודעות הציבורית בנוגע לאלימות כנגד ילדים.
מותם של שני ילדים בעמאן, כתוצאה מאלימות במשפחה, בתחילת 2009, הובילה את המלכה ראניה לקרוא לפגישת חירום של גורמים ממשלתיים ולא ממשלתיים כדי לדון בכשלים של המערכת.
ב-2009, כדי לחגוג עשור להמלכתו של בן זוגה, המלכה ראניה השיקה פרס לגיבורים קהילתיים, כדי לרכז תשומת לב להישגים של יחידים וקבוצות אשר סייעו לקהילות שלהם.
המלכה ראניה אמרה כי חלק מרכזי בחינוך, הוא הקניית כלים לאנשים צעירים כדי שיוכלו לתפקד בצורה המיטבית בסביבת העבודה.
המלכה יזמה ב-2003 את קרן אל-עמאן לעתיד היתומים, ושיתפה פעולה עם אוניברסיטאות מסביב לעולם כדי לספק מלגות לתלמידים ירדנים שלומדים מחוץ לירדן.
היא תומכת בארגון יזמים צעירים, אשר הוקם ב-1999 אך התמסד לכדי עמותה בירדן על ידי המלכה, ב-2001. במסגרת תפקידה כשגרירה אזורית של INJAZ, המלכה לימדה ובאה במגע עם צעירים ממדינות אחרות.
היא גם השיקה את הנוכחות של INJAZ במקומות אחרים בעולם הערבי.
ב-2008, בפורום הכלכלי העולמי בדאבוס שבשווייץ, היא השיקה את קמפיין "מחזקים מיליון בני נוער ערבים עד 2018", אשר הגיע במקור מ-INJAZ.
בנובמבר 2000, כהוקרה על עשייתה של המלכה ראניה למען ילדים ונוער, הזמינה קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים (UNICEF) את המלכה להצטרף ליוזמתה להנהגה עולמית.
המלכה עבדה לצד ראשי מדינות אחרים, ביניהם נשיא דרום אפריקה לשעבר, נלסון מנדלה, למען שיפור רווחתם של ילדים.
ב-2002 המלכה ראניה הצטרפה לחבר הנאמנים של הקרן הבינלאומית למען נוער, שבסיסה בבולטימור שבמדינת מרילנד בארצות הברית.
בספטמבר 2006 המלכה ראניה הצטרפה גם לחבר הנאמנים של קרן האומות המאוחדות, קרן הפועלת לקדם מטרות של האומות המאוחדות.
בינואר 2007, הוכתרה על ידי UNICEF כנציגה המכובדת הראשונה עבור הילדים.
ב-2008 המלכה ראניה השתתפה בקמפיין "בשמי" (In My Name) של יוטיוב.
היא הופיעה לצד will.i.am, החבר בלהקת בלאק אייד פיז, בסרט "End Poverty - Be the Generation" (סיימו את העוני - היו הדור), אשר עודד ראשי מדינות מסביב לעולם לעמוד בהתחייבויות שהם ביצעו בשנת 2000 בפסגת המילניום.
במרץ 2009 נפגשה המלכה ראניה עם ילדים ונשים בדרום אפריקה.
המלכה ראניה ונשים אחרות הקריאו ביחד סיפורים קצרים מתוך The Big Read לילדים בניסיון לעודד אוריינות.
אחד מהסיפורים הקצרים, "מאהא מההרים", נתרם על ידי המלכה ראניה.
במהלך מסע לארצות הברית באפריל 2009, המלכה הצטרפה לפעילות החינוך של חברת בית הנבחרים האמריקאי ניטה לאווי והיועץ המיוחד לנשיא ג'ין שפרלינג, כדי להשיק את The Big Read כחלק מקמפיין העולמי הקורא לחינוך בסיסי לכל ילדי העולם.
היא זכתה לאירוח על ידי הגברת הראשונה של ארצות הברית, מישל אובמה, באותו מסע.
באוגוסט 2009, הייתה המלכה ראניה אחת המקימות והמובילות של קמפיין 1GOAL Education for All, לצד גארי ליניקר וכדורגלנים מפורסמים אחרים, באצטדיון ומבלי בלונדון.
המלכה ראניה היא גם המקימה והמובילה של קמפיין 1GOAL, שמטרתו הייתה לאחד את האוהדים של מונדיאל 2010, במהלך אירוע הספורט הגדול בעולם, בקריאה למנהיגי העולם להעניק חינוך ל-75 מיליון ילדים שאינם רשומים בבתי ספר.
ב-6 באוקטובר 2009 המלכה ראניה השתתפה בהשקה העולמית של 1GOAL ביחד עם ראש ממשלת בריטניה גורדון בראון, נשיא FIFA ג'וזף בלאטר, נשיא דרום אפריקה ג'ייקוב זומה וראשי מדינה אחרים.
המלכה דיברה על הצורך להפוך את "הטרגדיה הזאת להצלחה" וקראה למנהיגים פוליטיים לבצע את ההתחייבויות שלהם לסיוע.
בנוסף על כך באותה שנה גם מונתה ליו"ר עולמית של כבוד של יוזמת האומות המאוחדות לחינוך עבור נשים (UNGEI).
המלכה ראניה פעלה בנושא של דיאלוג בין-תרבותי ודיאלוג בין-דתי, כדי לאפשר הבנה, סובלנות וקבלה מסביב לעולם.
היא נעזרה במעמד שלה כדי לנסות לקרוא תיגר על מה שהיא מכנה תפיסות שגויות בעולם המערבי על העולם הערבי.
מגזין פורבס דירג את המלכה ראניה ב-2011 כאחת מ-100 הנשים החזקות ביותר.
המלכה ניהלה קמפיין להבנה גוברת בין תרבויות בפורומים בכירים, כמו אוניברסיטת הרווארד, קרן סקול והפורום לכלכלה בג'דה.
המלכה ראניה הופיעה רבות בטלוויזיה, בפרט הופעה בת חצי שעה ב-17 במאי 2006, במופע של אופרה וינפרי.
בהופעה זאת המלכה דיברה על מה שהיא כינתה "תפיסות שגויות" אודות אסלאם ותפקידן של נשים באסלאם.
עבור עבודתה בגישור בין תרבויות היא זכתה בפרס צפון-דרום ממועצת אירופה במרץ 2009, וכן הייתה הזוכה הראשונה בפרס חזון יוטיוב (YouTube Visionary Award) בנובמבר 2008, וכן בפרס עושה-השלום (PeaceMaker Award) מטעם ארגון זרעים של שלום.
במאי 2009, המלכה ראניה נכחה בוועידת המנהיגים הצעירים העולמית בצד הירדני של ים המלח, כדי לדבר על האתגרים הסוציו-אקונומיים אשר עומדים בפני המזרח התיכון.
המלכה ארגנה טיולים עבור הנוכחים בוועידה שבהם הם ביקרו בבתי ספר מקומיים בירדן וכן במוסדות של קרן נהר הירדן.
בספטמבר 2003, המלכה ראניה קיבלה הזמנה להצטרף לחבר הנאמנים של הקרן הבינלאומית לסיוע קהילתי (FINCA).
מהלך זה הגיע לאחר מערכת יחסים שהחלה ב-2002, שבה המלכה סיפקה תמיכה ודוברות עבורם.
בתור שליחה של שנת המיקרו מימון הבינלאומית של האומות המאוחדות ב-2005, המלכה יצרה מיקרו עסקים ירדנים.
ב-2008 המלכה סייעה להקמה של הסניף הירדני של FINCA, בפברואר 2008.
המלכה ראניה עושה שימוש ברשתות חברתיות מקוונות כגון יוטיוב, פייסבוק, אינסטגרם וטוויטר.
ב-30 במרץ 2008 המלכה השיקה את ערוץ ה-YouTube הרשמי שלה.
המלכה ביקשה מאנשים לשלוח אליה שאלות בנוגע לאסלאם ולעולם הערבי, השיבה לשאלות והסבירה את עמדתה בנוגע לסטריאוטיפים על ערבים ומוסלמים.
לאחר חמישה חודשים היא פרסמה סרטים על נושאים שכללו טרור, הזכויות של נשים ערביות ורצח על חילול כבוד המשפחה.
המלכה ראניה גם מקשרת בין ראיונות נוכחיים שלה לערוץ היוטיוב שלה, כגון ראיון שהיא נתנה לוולף בליצר ב-CNN באפריל 2009. המלכה גם מעלה סרטונים על נושאים אחרים בפעילות שלה, כגון הפעילות שלה לתמוך בפעילות של אונר"א בעזה לאחר מבצע עופרת יצוקה.
המלכה ראניה מחזיקה חשבון בפייסבוק אשר שואף ליצור מגע עם אנשים ולבצע דיאלוג חוצה תרבויות.
לצד סרטוני היוטיוב שלה, ניתן למצוא בחשבון הפייסבוק של המלכה תמונות מחייה הפרטיים.
לקראת ביקור האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בירדן, במאי 2009, המלכה ראניה החלה לעשות שימוש בפלטפורמת המיקרו-בלוגינג טוויטר, עם שם המשתמש @QueenRania.
כאשר הפורום הכלכלי העולמי נערך בים המלח בירדן, ביוני 2009, המלכה ערכה את הראיון הראשון שלה בטוויטר, בו ענתה על חמש שאלות מהציבור הרחב.
כאשר המלכה הצטרפה לטוויטר, היא גם נתנה ריאיון ל-TechCrunch, תחת הכותרת "כיצד טוויטר יכול לשנות את העולם".
הפרסומים של המלכה בטוויטר נוגעים לעיתים לחייה האישיים וכוללים תמונות שלה ושל משפחתה, ולעיתים הפרסומים עוסקים בנושאים רציניים יותר.
המלכה פרסמה בעבר על טייפון בפיליפינים, על הבחירות באיראן ב-2009, שלום במזרח התיכון, קידומה של ירדן, חינוך בינלאומי ומיזמים כגון 1GOAL.
המלכה גם ספגה ביקורת, למשל, בעקבות ציוציה על ההפיכה בתוניסיה ב-2011.
בתור מחווה למלך חוסיין, ביום השנה הראשון למותו, המלכה ראניה הפיקה את הספר "מתנת המלך", ספר ילדים אודות המלך חוסיין.
רווחים מהוצאת הספר נתרמו לילדים נזקקים ברחבי ירדן.
ספרה השני של המלכה ראניה, "יופי נצחי" (Eternal Beauty), עוסק בחגיגות יום האם 2008 ומספר את סיפור שיחה בין ילדה צעירה לכבשה צעירה, בעוד היא מחפשת את הדבר היפה ביותר בעולם.
הספר יצא לאור כחלק מתחרות של עיריית עמאן על סיפורי אמהות.
"החלפות סנדביצ'ים" הוא ספר שנכתב בהשראת אירוע שקרה למלכה ראניה בילדותה.
הסיפור הוא על לילי וסלמה, שתי חברותיה הטובות ביותר, אשר מתווכחות על הטעם "הדוחה" של הכריכים של שתיהן, אחד עם חומוס ואחד עם חמאת בוטנים וריבה.
לאחר מכן הילדות מתגברות על הריב ומכילות את ההבדלים ביניהן.
במאי 2010 הספר הגיע לראש רשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
המלכה ראניה הואשמה בשחיתות כאשר בפברואר 2011 מנהיגי 36 שבטים בדואים הוציאו הצהרה שבה הם דורשים ממלך ירדן "להחזיר לאוצר המדינה את האדמות והחוות אשר ניתנו למשפחת יאסין".
בית המשפט המלכותי דחה את טענותיהם, בעודו אומר שהחותמים על ההצהרה "הם אינם המנהיגים של השבטים", וכן דחה את הטענות בנוגע לנתינת אדמה בתור מתנה וכי בדיקה פשוטה ברישומי האדמות יראה אחרת.
ב-17 באוקטובר 2019 פרסמה ראניה בדף הפייסבוק שלה איגרת לציבור הרחב שבה היא דוחה את כל הביקורת שהוטחה בה במהלך השנים האחרונות, וטענה כי מתנהל נגדה קמפיין הכפשה בלתי הוגן וכי היא התאפקה שלא להגיב עליו במשך כמה שבועות אך החליטה בסופו של דבר לשבור את שתיקתה.
מפעם לפעם, מוסלמים אדוקים מבקרים אותה על שמצד אחד מזדהה כמוסלמית אך מצד שני לא עוטה חיג'אב.
ראניה פגשה את עבדאללה בן אל-חוסיין, שהיה נסיך באותו הזמן, בארוחת ערב בינואר 1993. חודשיים לאחר מכן הם הודיעו על כך שהם מאורסים.
יורש העצר חוסיין בן עבדאללה (נולד ב-28 ביוני 1994)
הנסיכה אמאן בינת עבדאללה (נולדה ב-27 בספטמבר 1996)
הנסיכה סלמה בינת עבדאללה (נולדה ב-26 בספטמבר 2000)
הנסיך האשם בן עבדאללה (נולד ב-30 בינואר 2005)
בן זוגה הוכתר למלך ירדן ב-7 בפברואר 1999, והכריז עליה כמלכה ב-22 במרץ 1999. בלי הכרזתו היא הייתה זוכה לתואר נסיכה בת-זוג, כמו אמו של המלך, מונא אל-חוסיין.
בנובמבר 2000, קרן המטבע של האו"ם לילדים (UNICEF), הזמינה את המלכה ראניה להצטרף למיזם המנהיגות העולמי שלה.
בפורום הכלכלי העולמי שבדאבוס, בינואר 2007, המלכה ראניה מונתה להיות השגרירה הדגולה הראשונה לילדים.
במהלך 2002, המלכה ראניה הצטרפה לחבר הנאמנים של הקרן הבינלאומית למען נוער, המבוססת בבולטימור שבמדינת מרילנד בארצות הברית.
בספטמבר 2002, המלכה ראניה הפכה לחברה בחבר הנאמנים של הפורום הכלכלי העולמי.
היא גם הפכה לחברה בחבר הנאמנים של הפורום למנהיגות בינלאומית צעירה והייתה יושבת הראש למינויים בוועדת הבחירה, ביולי 2004, כאשר הפורום נוסד.
בספטמבר 2006, המלכה ראניה הצטרפה לחבר הנאמנים של הקרן של האומות המאוחדות.
באוגוסט 2009 המלכה ראניה מונתה להיות יושבת הראש העולמית של 1GOAL.
ביולי 2009, האו"ם מינה את המלכה ראניה להיות יושבת הראש של כבוד של יוזמת האומות המאוחדות לחינוך עבור נשים (UNGEI).
באפריל 2009, הקמפיין העולמי לחינוך, במהלך שבוע הפעילות העולמית שלהם, מינו את המלכה ראניה להיות יושבת הראש של כבוד שלהם.
ראניה היא חברה בוועדת למען כל ילד של ברית GAVI, שותפות ציבורית-פרטית שמטרתה לשפר את הנגישות של מדינות עולם שלישי לחיסונים
ראניה היא חברה של כבוד בוועדת הייעוץ הבינלאומית למרכז הבינלאומי לחקר נשים (ICRW).
המלכה ראניה היא אחת מיושבי הראש של האוניברסיטה הערבית הפתוחה.
היא יושבת הראש של כבוד של הסניף הירדני של מבצע חיוך (Operation Smile).
ראניה נושאת בתואר "הוד מלכותה מלכת הממלכה ההאשמית של ירדן".
מנישואיה ב-10 ביוני 1993 עם עבדאללה ועד המלכתו ב-22 במרץ 1999 היא נשאה בתואר "הוד מעלתה המלכותית ראניה אל-עבדאללה מירדן"
- קורדון גבוה עם צווארון ממסדר חוסיין בן-עלי (9.6.1999)
- גבירת הצלב הגדול ממסדר הכבוד של הרפובליקה האיטלקית (19.10.2009)
- חברה מסדר ראשון ברמת ההערכה הגבוהה ביותר של מסדר המשפחה המלכותית של ברוניי (13.5.2008)
- גבירת הצלב הגדול ממחלקה מיוחדת ממסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (21.10.2002)
- גבירת הצלב הגדול ממסדר האריות ההולנדים (30.10.2006)
- גבירת הצלב הגדול ממסדר סיינט אולאב (4.4.2000)
- גבירת הצלב הגדול מהמסדר המלכותי של איזבלה הקתולית (18.10.1999)
- גבירת הצלב הגדול ממסדר הנסיך הנרי (5.3.2008)
- גבירת הצלב הגדול ממסדר סיינט ג'יימס והחרב (16.3.2009)
פרס הנשיא מטעם ארגון פיפ"א.
Run DMC היה הרכב היפ הופ פורץ דרך במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20. הלהקה הוקמה על ידי ג'וזף "די.ג'יי Run" סימונס ודריל "DMC" מקדניאלס ומאוחר יותר הצטרף אליהם ג'ייסון "ג'אם מאסטר ג'יי" מייזל.
שלושת חברי הלהקה גדלו בשכונת הוליס שברובע קווינס בניו יורק, ארצות הברית.
הלהקה השפיעה בצורה משמעותית על התפתחות ההיפ הופ במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20. היא הייתה להקת ההיפ הופ הראשונה שהצליחה לחצות את הקווים אל הקהל הלבן, והראשונה שהגיעה לאלבום זהב בארצות הברית (עם "ראן די-אם-סי" מ-1984), לפלטינה ("מלך הרוק מ-1985) ולמולטי-פלטינה ("Raising Hell" מ-1986).
הם היו גם אמני ההיפ-הופ הראשונים שצולמו לשער המגזין "רולינג סטון" והראשונים שקליפ שלהם שודר ברשת MTV.
הלהקה הקליטה ב-1986 במשותף עם להקת "אירוסמית" את הלהיט הפורץ דרך "Walk This Way", להיט שהפך אותה ללהקה מוכרת בכל העולם, חיבר לראשונה בין ראפ לרוק והחיה את הקריירה של "אירוסמית" עצמה.
ב-1988 יצא לאור האלבום הרביעי של הלהקה "Tougher Than Leather".
הלהקה הופיעה בישראל ב-1998, במסגרת פסטיבל הנבואה שהתקיים ביד לשריון בלטרון.
ב-2001 יצא לאור האלבום האחרון של הלהקה "Crown Royal".
חבר הלהקה ג'אם מאסטר ג'יי נרצח ב-30 באוקטובר 2002 מחוץ לאולפן ההקלטות בקווינס.
בעקבות הרצח, הלהקה הודיעה רשמית על הפסקת פעילותה.
הרוצח והמניע לרצח לא נתגלה עד שנת 2020, אז חשף משרד התובע בניו יורק כי הרקע לרצח היה עסקת סמים שהשתבשה.
באמצעות הראנגאקו התעדכנה יפן בהיבטים רבים של המהפכה המדעית והטכנולוגית שהתרחשה באירופה; בזכותו הצליחה יפן לבנות בסיס תאורטי וטכנולוגי, שסייע ליפן במודרניזציה הרדיקלית והמהירה שהתרחשה בה החל מ-1854, לאחר שהמדינה נפתחה מחדש לסחר חוץ.
הסוחרים ההולנדים בדג'ימה שבמפרץ נגסאקי היו האירופאים היחידים שנוכחותם ביפן נסבלה אחרי שנת 1640, וכל תנועותיהם היו תחת בקרה מתמדת; תחילה הם לא הורשו לעזוב את המובלעת שלהם אלא פעם בשנה, כדי לחלות את פני השוגון באדו (כיום טוקיו).
במאות ה-17 וה-18, "תור הזהב ההולנדי", הרפובליקה ההולנדית הייתה אחת המדינות האירופיות העשירות ביותר והמתקדמות ביותר מבחינה מדעית ומחקרית, והדבר היה קרקע פורייה לחילופי ידע בין שתי התרבויות.
אלפי ספרים הולנדים יצאו לאור ביפנית, והיו נפוצים מאוד בקרב האוכלוסייה, ששיעור האוריינות בה עמד על 70-80%.
באותה תקופה כבר הייתה ביפן אחת האוכלוסיות העירוניות הגדולות בעולם: באדו היו יותר ממיליון תושבים, ומלבדה היו ערים גדולות אחרות כמו אוסקה וקיוטו, כך שהייתה דרישה רבה לידע שהגיע מהמערב.
בערים הגדולות אף נפתחו חנויות שהתמחו במכירת פריטים טכנולוגיים מערביים או בסגנון מערבי.
בשלב הראשון, הראנגאקו היה מוגבל למדי, ותחת פיקוח הדוק.
ספרים מערביים נאסרו לחלוטין מאז דיכויה של הנצרות ביפן ב-1640. בתקופה זו הייתה קבוצה קטנה של מתרגמים מהולנדית ליפנית שהמקצוע עבר להם בירושה, ושעבדו בנגסאקי כדי להקל על התקשורת עם הזרים; מתרגמים אלו העבירו מדי פעם חידושים מערביים.
נוסף לכך, ההולנדים נדרשו לתת עדכונים בענייני אקטואליה ולתת במתנה חפצים המבוססים על חידושים טכנולוגיים לשוגון מדי שנה, בביקורים הטקסיים באדו.
בסופו של דבר הורשו המפעלים ההולנדיים בדג'ימה לעסוק גם ב"סחר פרטי", מעבר למסחר הרשמי במשי ובעורות איילים.
שוק קטן אך רווחי לחידושים טכנולוגיים מערביים התפתח כך באזור נגסאקי; באותה תקופה אף צמחו כמה וכמה מלומדי ראנגאקו מבין שורות גילדת המתרגמים בעיר.
1720 - הליברליזציה של הידע המערבי
אף על פי שספרים זרים נאסרו באיסור חמור החל מ-1640, בשנת 1720, בימי שלטונו של השוגון טוקוגאווה יושימונה, הוגמשו החוקים, וספרים זרים ותרגומיהם החלו להציף את יפן.
דוגמה אחת היא צאתו לאור ב-1787 של ספר מאת מורישימה צ'וּריוֹ בשם אמרות ההולנדים (紅毛雑話, מילולית "אמרות אדומי השיער"), שמתועדות בו דוגמאות רבות של השכלה הולנדית.
הספר מפרט מגוון רחב של נושאים, כולל מיקרוסקופים וכדורים פורחים; מתאר בתי חולים מערביים ודן בחידושים בחקר המחלות; מזכיר טכניקות לציור והדפסה בלוחות נחושת; מתאר מבנים של מחוללי חשמל סטאטי וספינות; ומפרט נתונים עדכניים בתחום הגאוגרפיה.
בין השנים 1804 ו-1829 נפתחו ברחבי יפן בתי ספר ומקדשים על ידי הבאקופו (הממשל הצבאי ביפן תחת השוגון), שסייעו בהפצת הידע החדש שנרכש.
באותה תקופה הורשו גם מדענים ושגרירים הולנדיים להתערב באופן חופשי יותר בחברה היפנית.
הרופא הגרמני פיליפ פרנץ פון זיבולד, נספח למשלחת ההולנדית, יזם מפגשים רבים עם סטודנטים יפנים.
הוא הזמין מדענים יפנים כדי להפגין בפניהם את פלאי המדע המערבי, ובתמורה למד מהם רבות על היפנים ומנהגיהם.
ב-1824 פתח פון זיבולד בית ספר לרפואה ובו 50 תלמידים שמינה השוגון.
הם סייעו למחקריו של פון זיבולד בבוטניקה ומדעי הטבע.
בית הספר, שנקרא נארוּטאקי-ג'וּק'וּ, הפך למקום מפגש חשוב של תנועת הראנגאקו.
תנועת הראנגאקו הפכה מעורבת יותר ויותר בסוגיה הפוליטית הנוגעת לפתיחת יפן בפני השפעות זרות.
רוב האנשים שעסקו בראנגאקו (שכונו "ראנגאקו-שָה") תמכו מאוד בהמשך המגע עם המערב ובליברליזציה של סחר החוץ, כדי לחזק את המדינה ולהביא למודרניזציה שלה.
הראנגאקו צבר עומק ותחכום באותה תקופה, והופצו חידושים מערביים ברוב תחומי הידע.
ב-1839 סבלו הראנגאקו-שה מדיכוי פוליטי לתקופה קצרה מידי השוגונות (במסגרת מה שכונה בָּאנְשָה נוֹ גוֹקוּ, "האשמת החברה ללימודים ברבריים"), בשל התנגדותם להנהגת עונש מוות לזרים (מלבד הולנדים) שיעלו לחוף.
התנגדות זו התעוררה לאחר הנהגת החוקים החדשים שהובילו לתקריות כגון "תקרית מוריסון" (1837), שבה נפתחה אש על ספינת סוחר אמריקאית לא-חמושה.
תנועת הראנגאקו התפוגגה כשיפן נפתחה לבסוף בתקופת הבאקומאצו (1853–1867).
סטודנטים הורשו ללמוד בחו"ל, ועובדים זרים, שעסקו בהוראה ובייעוץ, החלו להגיע ליפן במספרים גדולים, מה שהביא למודרניזציה מהירה וחסרת-תקדים.
נטען לעיתים קרובות כי הראנגאקו אחראי במידה רבה לכך שיפן לא נשארה מבודדת לחלוטין מסביבתה בתקופה הקריטית שבה חלה התקדמות דרמטית במדעים במערב, ובכך אפשר ליפן להקים בסיס מדעי וטכנולוגי, ובעקיפין מסביר את המודרניזציה המהירה לאחר פתיחת המדינה בפני סחר חוץ ב-1854.
בנוסף לספרים ולמכשירים, ההולנדים ייבאו ליפן גם ציורי שמן ותחריטים בסגנון מערבי.
ליצירות אלו הייתה השפעה עמוקה על אסכולות ציור רבות ביפן במאות ה-18-19. למשל, בהדפסי העץ של הציירים הוקוסאי וקוניושי ניכר ניסיון להתמודד עם פרספקטיבת עומק בסגנון אירופי.
ראן (יפנית: 乱; מילולית: תוהו ובוהו, מלחמה, מרד) הוא סרט קולנוע זוכה פרס אוסקר משנת 1985 שנכתב ובוים על ידי היפני אקירה קורוסאווה.
הסרט הוא דרמה תקופתית המתארת את נפילתו של הידטורה איצימונג'י, מצביא מזדקן מתקופת סנגוקו שמחליט לוותר על כתרו לטובת שלושת בניו.
העלילה מבוססת על אגדות של הדאימיו מורי מוטונארי וכן של הטרגדיה השייקספירית "המלך ליר".
"ראן" היה סרטו הגדול האחרון של קורוסאווה.
בתקציב של 12 מיליון דולר, היה זה הסרט היקר ביותר שהופק ביפן עד אותה שנה.
קורוסאווה ביים שלושה סרטים נוספים לפני מותו, אך אף אחד מהם לא היה באותו סדר גודל.
הסרט התקבל בהתלהבות בזכות צילומיו העוצמתיים והשימוש בצבע - מעצבת התלבושות אמי ואדה קיבלה פרס אוסקר לעיצוב תלבושות על עבודתה ב"ראן".
פסקול הסרט, שהשראת המוזיקה של גוסטב מאהלר ניכרת בו בבירור, מנוגן בנפרד, ומובלט על רקע רעשי סביבה מעומעמים (בייחוד במהלך הקרב על הטירה השלישית).
לפי סטיבן פרינס, "ראן" הוא "כרוניקה חסרת רחמים של תאווה בסיסית אחר כוח, בגידה באב על ידי בניו ומלחמות שמתפשטות והורסות את כל הדמויות העיקריות".
זהו סיפור על נפילתו של בית איצימונג'י רב-העוצמה לאחר שהפטריארך הידטורה מחליט להעביר את השליטה על ממלכתו לשלושת בניו, טארו, ג'ירו וסאבורו.
טארו, הבכור, יקבל את הטירה הראשונה היוקרתית ויהפוך למנהיג שבט איצימונג'י, ובה בעת יקבלו ג'ירו וסאבורו את הטירות השנייה והשלישית בהתאמה.
על ג'ירו וסאבורו לתמוך בטארו, והידטורה מדגים זאת על ידי שימוש בצרור חצים.
הידטורה יישאר המנהיג בתוארו וישמור על התואר של הלורד הגדול.
סאבורו מותח ביקורת על ההיגיון שבתוכניתו של הידטורה ומזכיר לאביו שהוא הגיע לכוחו תוך שימוש בבגידה, מלחמה ושפיכות דמים, אך בטיפשותו מצפה מבניו לנאמנות אליו.
הידטורה מפרש בצורה שגויה הערות אלו כאיומים וכאשר עוזרו טאנגו יוצא להגנת סאבורו, הוא מדיח את שניהם.
לאחר שהידטורה מוותר על כס השלטון, קאידה, אשתו של טארו, מתחילה לדחוף את טארו להשתלט במישרין על שבט איצימונג'י ומתכננת קרע בין טארו להידטורה.
קאידה היא אישה נקמנית ומניפולטיבית, שמשפחתה נטבחה על ידי הידטורה בתהליך עלייתו לשלטון, והקדישה את חייה להביא לנפילתו של שבט איצימונג'י.
העניינים מתחילים להתגלגל כאשר הידטורה הורג את אחד משומריו של טארו לאחר שזה האחרון מאיים על ליצן החצר, השוטה קיואמי.
כתוצאה מכך דורש טארו מהידטורה שיאשרר את מעמדו החדש (של טארו) על ידי חתימה על מסמך בדמו.
הידטורה נענה בחוסר רצון ויוצא בסערה מהטירה.
הוא נוסע לארמונו של ג'ירו ומגלה שג'ירו מעוניין להשתמש בו ככלי במשחק הכוחות שלו.
באותה הזדמנות מבקר הידטורה את אשתו של ג'ירו, הגברת סואה.
בדומה לקאידה, משפחתה נרצחה על ידי הידטורה שאף עקר את עיני אחיה, טצורומארו, אך היא אימצה את בודהיזם הארץ הטהורה וסולחת לו.
בו בזמן, נציגו של טארו, אוגורה, מגיע לטירה השלישית כדי להשתלט עליה.
בסרבם לשרת אותו, עוזבות פלוגותיו של סאבורו את הטירה כדי להצטרף לאדונם בגלות.
בינתיים הפמליה של הידטורה נאלצת להקים את המחנה שלה בשממה, כאשר סכנת רעב מאיימת עליה משום שהאיכרים, באיומי טארו כי מי שיסייע להידטורה מות יומת, לקחו את כל המזון ונמלטו להרים.
טאנגו, שעקב אחר הידטורה כאשר הוא בתחפושת, מגיע למחנה כדי לשכנע את אדונו להיפגש עם סאבורו.
הידטורה, הגם שהוא מבויש מטעויותיו, לא מוותר על גאוותו ותחת השפעת יועצו איקומה מצווה על הסמוראים שלו לשרוף את הכפרים כעונש.
הוא מחליט ללכת לטירה השלישית.
כאשר קיואמי משתמש בבדיחה כדי לבקר את החלטת אדונו, הוא ננזף קשות ומושאר מאחור יחד עם טאנגו.
הידטורה נוטל לידיו את השליטה על הטירה השלישית ומתיישב בה.
מיד לאחר מכן הידטורה ובני לווייתו נלכדים במארב של הכוחות המשולבים של טארו ושל ג'ירו.
שומרי הראש של הידטורה ופילגשיו נטבחים, הטירה מועלית באש והידטורה מושאר כדי לבצע ספוקו.
לחרדתו מגלה הידטורה כי חרבו נשברה ואין באפשרותו לבצע ספוקו.
במקום להרוג את עצמו, הידטורה משתגע ונמלט מהטירה הבוערת.
בשעה שכוחותיהם של טארו ושל ג'ירו נכנסים בסערה לטירה, מפקד הכוחות של ג'ירו רוצח את טארו.
במקביל לשריפה של הטירה, הידטורה המופרע משוטט במהלך סופה בשדות של ההרים הסמוכים, שם מאתרים אותו טאנגו וקיואמי שהם היחידים שנשארים נאמנים להידטורה.
השלושה מוצאים מקלט מהסערה בביתו של איכר, ומגלים שהאיכר הוא טצורומארו, אחיה של גברת סואה, שאת עיניו עקרו בפקודת הידטורה לפני שנים.
עם חזרתו מהקרב, בהתאם לתוכנית שהתווה עם המפקדים שלו, ג'ירו מביך באופן פומבי את קאידה.
כאשר מאוחר יותר היא מברכת אותו - לכאורה - על מעמדו החדש, היא מצליחה להשתלט עליו.
בעזרת פגיון המכוון לצווארו, קאידה מחלצת מג'ירו את האמת לגבי מות טארו, סוחטת אותו והופכת למאהבת שלו.
היא הופכת במהירות לכוח שמאחורי שלטונו במסגרת מאמציה הסודיים להרוס את בית איצימונג'י.
היא תובעת מג'ירו לעזוב את אשתו, וכאשר ג'ירו מציע להתגרש מאשתו הגברת סואה ולהתחתן עם קאידה, זו האחרונה דורשת שיהרוג את סואה.
קורוגאנה מקבל את הפקודה להרוג את סואה, אך הוא מסרב לפקודה בפומבי ומזהיר את ג'ירו שלא לבטוח בקאידה.
איקומה הבוגדני ואוגורה נתנו לג'ירו שירות טוב, כמפקדים שלו במערכה מול הלורד הידטורה.
כעת הבוגדים נבגדים בעצמם, כאשר ג'ירו מציע להם מתנות תודה אך גם מתנות פרידה, ומשלח אותם בטיעון שמי שבגד באדון אחד, עשוי לבגוד גם באדון אחר.
במהלך נדודיהם עם גירושם, הם מתגלים ונהרגים על ידי טאנגו, שמגלה שג'ירו מתכוון לרצוח את אביו אם זה ישוב לשפיות דעתו.
טאנגו וקיואמי מחליטים שכדי להבטיח את שלומו של הידטורה, עליהם לקחת אותו לסאבורו, אבל הבושה הגדולה מונעת מהידטורה מלרצות להתאחד עם בנו.
לפיכך, מחליט טאנגו להביא את סאבורו להידטורה.
קיואמי נשאר עם הלורד הגדול כאשר שיגעונו של זה מעמיק יותר ויותר, תועה בחורבות הטירה של אביה של סואה, טירה שהידטורה עצמו השמיד.
הגברת סואה בורחת מהטירה השנייה, נפגשת עם אחיה טצורומארו ושניהם נמלטים לחורבות הטירה של אביהם.
ביחד עם עוזר הם מצליחים - בקושי - להימלט מכוחות האויב שנשלחו על ידי ג'ירו.
לפתע נזכר טצורומארו שהוא שכח את חלילו.
הוא מנסה לשכנע את אחותו שאין לו צורך בחליל, אבל סואה חוזרת בכל זאת, ומשאירה עם טצורומארו מגילה בודהיסטית, עם תמונת הבודהה.
היא נהרגת על ידי כוחות ג'ירו שעורפים את ראשה, וטצורומארו נשאר לבדו בחורבות הטירה.
כאשר מקום הימצאו של הידטורה הוא בגדר תעלומה והפורענות שקרתה לו ידועה, צבא סאבורו חוצה שוב את גבול הממלכה כדי למוצאו.
מודאג מפעולות אחיו ומודע לברית שיש לו עם מצביאים יריבים שמעוניינים להשתלט על אדמות איצימונג'י, מגייס ג'ירו במהירות את צבאו הגדול בהרבה כדי לעצור אותם.
שני הכוחות נפגשים בשדה האצימאן.
המצביא פוג'ימאקי, התומך בסאבורו, צופה שיהיה קרב קשה ומצעיד את כוחותיו לעבר הגבול.
מצביא נוסף, אייבה, מופיע גם הוא עם צבאו שלו.
לאחר שסיכם על הפסקת אש עם אחיו ג'ירו, נוטל סאבורו עשרה חיילים ויוצא לחפש את הידטורה.
ג'ירו מפר את הפסקת האש, שולח חטיבה עם כלי נשק חמים אחרי סאבורו ומורה על תקיפת יתרת הכוחות של סאבורו.
למרות העליונות המספרית של כוחות ג'ירו, צבאו מושמד באש צבא סאבורו.
סאבורו מוצא לבסוף את הידטורה, שחוזר לחושיו.
בשעה שהאב והבן רוכבים שבעי רצון יחדיו על גב סוס, נורה סאבורו על ידי צלפי ג'ירו.
מוכה צער, מתמוטט הידטורה על גופתו של סאבורו ומת.
השמועה שצבאו של אייבה צועד לעבר הטירה הראשונה מגיעה לאוזניהם של ג'ירו וקורוגאנה.
רק אז מבין ג'ירו שהצבא שראה על ראש ההר לא היה אלא הטעיה.
צבאו של ג'ירו מתפורר במהירות ונמלט לטירה.
במהלך הקרב מול כוחות אייבה מתעמת קורוגאנה עם הגבירה קאידה לגבי פעולותיה; היא מודה שהיא עצמה תכננה את האירועים לכל אורך הדרך, וקורוגאנה הורג אותה על אתר.
הגנות הטירה השנייה נפרצות במהירות על ידי כוחות אייבה ומותו של ג'ירו ונפילת צבאו נרמזים.
בשעה שכוחות סאבורו אבלים על מות מנהיגם, הסרט מסתיים בתמונה בה רואים את טצורומארו עומד לבדו על ראש הטירה ההרוסה.
בעוורנו הוא משוטט וכמעט נופל מקצה הטירה ותוך כדי כך מפיל את המגילה שניתנה לו על ידי אחותו.
קורוסאווה הגה את הרעיון שהפך לסרט "ראן" באמצע שנות השבעים, כאשר קרא משל על מורי מוטונארי, מצביא מתקופת סנגוקו שהיה ידוע בזכות שלושת בניו, שלושתם נאמנים בצורה שלא תיאמן וכולם מוכשרים בזכות עצמם.
קורוסאווה החל לדמיין מה היה קורה לו היו רעים.
למרות הדמיון למחזהו של שייקספיר, "המלך ליר", קורוסאווה לא היה מודע לדמיון עד לאחר שהחל את שלב התכנון.
לפי דבריו, הסיפורים של מורי מוטונארי והמלך ליר שזורים זה בזה באופן שהוא מעולם לא הצליח להבין עד תום.
הוא כתב את התסריט זמן קצר לאחר שצילם את הסרט "דרסו אוזלה" בשנת 1975 ואז הקפיא אותו למשך 7 שנים.
במהלך שנים אלו צייר קורוסאווה תמונות של כל סצנה שצולמה בסרט, ובמקביל חיפש מקורות למימון הצילומים.
לאחר ההצלחה שלו עם הסרט "קגמושה", שלעיתים כינה אותו "חזרה כללית" ל"ראן", קורוסאווה הצליח להבטיח את תמיכתו של המפיק הצרפתי סרג' סילברמן.
הציורים שצייר פורסמו מאוחר יותר ביחד עם התסריט והם מצויים במהדורת ה-DVD של הסרט.
קורוסאווה אמר פעם "הידטורה הוא אני" וישנה עדות כלשהי בסרט לכך שהידטורה משמש כ"ממלא מקום" לקורוסאווה.
הסמל של הידטורה הוא השמש והירח, והקנג'י הסיני של שמו הפרטי של קורוסאווה "אקירה" הוא צירוף של הקנג'י שפירושו שמש וזה שפירושו ירח.
רוג'ר איברט מסכים, וטוען ש"ראן" "עשוי לעסוק בחיי קורוסאווה באותה מידה כמו מחזה של שייקספיר".
"ראן" היה הסרט האחרון של "התקופה השלישית" של קורוסאווה (1965–1985), תקופה בה סבל מקשיים להשיג תמיכה ומימון עבור סרטיו, ונאלץ לעיתים קרובות לבקש תמיכה כספית ממקורות חיצוניים ליפן.
הוא ביים למעלה מ-20 סרטים בשני העשורים הראשונים של הקריירה שלו, אך בשני עשורים אלו - רק ארבעה.
לאחר שביים בשנת 1965 את "אדום הזקן", קורוסאווה גילה שהוא נחשב למיושן ולא עבד כלל במשך חמש שנים.
הוא מצא עצמו נאבק מול הטלוויזיה, שהקטינה את קהל הצופים היפני משיא של 1.1 מיליארד בשנת 1958 לפחות מ-200 מיליון בשנת 1975. בשנת 1968 הוא פוטר מפוקס המאה ה-20 - לדבריו, בגין חילוקי דעות אמנותיים לגבי הסרט "טורה!
אחרים אמרו שהסיבה הייתה פרפקציוניזם, שאיפה לשלמות שגבלה באי-שפיות.
קורוסאווה ניסה להפעיל קבוצת הפקה עצמאית חדשה יחד עם שלושה במאים אחרים, אך סרטו "דודסקאדן" משנת 1970 היה כישלון קופתי והביא לפשיטת רגל של החברה.
רבים מיריביו הצעירים התרברבו שהוא מחוסל.
שנה לאחר מכן, לאחר שלא הצליח להשיג משאבים ביפן, ובהיותו חולה, ניסה קורוסאווה להתאבד על ידי חיתוך ורידיו.
אף על פי שנותר בחיים, מזלו הרע המשיך להציק לו עד שנות ה-80 המאוחרות.
בזמן שביים את "ראן" היה קורוסאווה עיוור כמעט לחלוטין, וצרה נוספת ניחתה עליו כאשר אשתו מזה 40 שנה נפטרה במהלך ההפקה.
הגם שקורוסאווה אמר ש"ראן" אינו עיבוד ישיר של המלך ליר, הוא הסכים שהיה מושפע מהמחזה וכלל אלמנטים רבים ממנו ב"ראן".
שניהם עוקבים אחר מצביא מזדקן שמחליט לחלק את ממלכתו בין צאצאיו.
במקום בנותיו של ליר להידטורה יש שלושה בנים - טארו, ג'ירו וסאבורו (שמקבילים לגונריל, רגן וקורדליה, בהתאמה).
בשתי היצירות המצביא מנדה בטיפשותו כל מי שלא מסכים עמו משום גאוותו - במלך ליר אלו האציל מקנט וקורדליה, וב"ראן" - טאנגו וסאבורו.
העימות בשני המקרים הוא בכך ששניים מילדי המצביא יוצאים נגדו, בשעה שהשלישי תומך בו, הגם שבניו של הידטורה אכזריים הרבה יותר מגונריל ורגן.
הן המלך ליר והן "ראן" מסתיימים במותה של כל המשפחה, כולל המצביא חסר המזל.
עם זאת, ישנם מספר הבדלים משמעותיים בין השניים.
המלך ליר הוא מחזה על סבל הנגרם לאנשים שלא ראויים לו, וליר הוא לכל היותר שוטה.
הידטורה, לעומתו, היה לוחם אכזר במשך מרבית שנותיו, אדם שרצח גברים, נשים וילדים באכזריות וללא רחמים כדי להשיג את מטרותיו.
בסרט, הגבירה קאידה, הגבירה סואה וטצורומארו הם כולם קורבנות של הידטורה.
שעה שבמלך ליר עיניו של האציל מגלוסטר נעקרות על ידי הדוכס מקורנוול, מאויביו של ליר, ב"ראן" הידטורה עצמו הוא זה אשר מורה לעקור את עיניו של טצורומארו.
קורוסאווה גם מרחיב את התפקיד של השוטה לתפקיד מרכזי (קיואמי) ובו בזמן הופך אותו לדו-משמעי מבחינה מינית (את התפקיד גילם "פטר" - בדרן שהתפרסם בגין נטייתו ללבוש את בגדי המין השני).
התוספת המשמעותית השנייה היא הגבירה קאידה, שהיא ההפך הקוטבי מקיואמי.
הגם שקורוסאווה ביסס אותה כנראה על דמותה של גונריל, הרי שקאידה היא דמות הרבה יותר חשובה ומורכבת בסרט.
"ראן" היה סרטו הגדול האחרון של קורוסאווה והיקר שבסרטיו.
בסרט היו כ-1,400 ניצבים, כאשר לכל אחד מהם יוצרו מדים ושריונים אשר עוצבו על ידי אמי ואדה וקורוסאווה, ונתפרו ידנית על ידי חייטים-אומנים במשך למעלה משנתיים.
בסרט השתמשו ב-200 סוסים, שאת חלקם היה צריך לייבא מארצות הברית.
קורוסאווה אהב לצלם באתרים רחבים ושופעים, ומרבית הסרט צולם למרגלות ההרים והמישורים של הר אסו, הר הגעש הפעיל הגדול ביותר ביפן.
קורוסאווה קיבל אישור לצלם בשניים מהאתרים המפורסמים ביותר ביפן, הארמונות העתיקים בקומאמוטו וטירת הימג'י.
עבור הארמון של משפחת הגבירה סואה הוא השתמש בחורבות ארמון אזוסה.
הטירה השלישית של הידטורה, שנשרפה עד עפר, הייתה מבנה אמיתי שקורוסאווה בנה על מדרונות הר פוג'י.
לא נעשה שימוש במיניאטורות לצורך קטע זה, והסצנה כולה צולמה ברצף אחד.
קורוסאווה רצה לכלול סצנה שדרשה התזת צבע זהב על שדה שלם; הקטע הוסרט, אך לבסוף ניפה אותו קורוסאווה מהגרסה הסופית של הסרט.
קורוסאווה צילם לעיתים קרובות סצנה תוך שימוש בשלוש מצלמות בו-זמנית, כאשר לכל אחת עדשות שונות ובכל אחת זוויות הצילום שונות.
בסרט ישנן תמונות רבות מטווחים ארוכים ורק מעט מאוד תמונות תקריב.
במספר הזדמנויות הוא השתמש במצלמות קבועות ולפתע הביא את ההתרחשויות לתוך התמונה, ולא השתמש במצלמה כדי לעקוב אחר ההתרחשויות.
הוא גם השתמש בחיתוך תוך כדי דילוג כדי לקדם סצנות מסוימות, וכך שינה את הקצב של הפעילות לצורך האפקט הקולנועי.
אשתו של קורוסאווה מתה במהלך הפקת הסרט.
הם היו נשואים 39 שנים.
קורוסאווה הפסיק את הצילומים למשך יממה כדי להתאבל עליה ולמחרת המשיך את העבודה.
מרבית הדמויות בסרט מגולמות בטכניקות משחק רגילות, אך בשתיים מהן ניתן להבחין בהשפעה ניכרת של תיאטרון הנו היפני.
זאת ניתן לראות באיפור הכבד דמוי רוח הרפאים שעוטה דמותו של הידטורה, הדומה למסכות שעוטים על פניהם שחקני נו מסורתיים.
שפת הגוף שמפגינה אותה דמות אופיינית לתיאטרון הנו: פרקי זמן ארוכים של שקט ומצבים סטטיים, ולאחריהם שינוי פתאומי, ולעיתים אלים, בתנוחה הגופנית.
ביצוע דמותה של הגבירה קאידה מושפע אף הוא מהופעות של תיאטרון הנו.
היבטים אלו בשתי הדמויות מדגישים את טבען חסר הרחמים, מלא התשוקה והנחרץ.
"ראן" היה מהסרטים המאוחרים של קורוסאווה ולכן חסר רבים משחקניו הקבועים בסרטים מוקדמים כגון טקאשי שימורה וטושירו מיפונה.
התיאור של הידטורה בתסריט הראשון היה מבוסס על מיפונה שהסתכסך עם קורוסאווה בזמן צילומי הסרט "אדום הזקן".
מסיבות שונות ניתן התפקיד לטאטסויה נאקאדאי ששיחק במספר תפקידי משנה בסרטים קודמים של קורוסאווה.
משום שהתפקיד נכתב עבור מיפונה, מצא עצמו נאקאדאי משחק את טושירו מיפונה משחק את הידטורה.
שני שחקנים ותיקים של קורוסאווה ששיחקו ב"ראן" הם היסשי איגאבה בתפקיד קורוגאנה ומאסאיוקי יואי בתפקיד טאנגו, שניהם שיחקו בסרט "חלומות" ובסרט "מאדאדיו".
יואי הופיע גם בסרט קגמושה ואיגאבה ברפסודיה באוגוסט.
רבים מהשחקנים האחרים הופיעו גם בסרטים מאוחרים של קורוסאווה כמו ג'ינפאצי נאזו (ג'ירו) ודאיסוקה ריו (סאבורו) בקגמושה.
אחרים עדיין לא שיחקו אך הופיעו בסרטים הבאים של קורוסאווה כמו אקירו טאראו (טארו) ומייקן האראדה (הגבירה קאידה) בחלומות.
הוא גם צירף שני קומיקאים לרגעים קלילים יותר: שינוסוקה "פטר" איקהאטה כשוטה של הידטורה, קיואמי, והיטושי אואקי כמצביא היריב, נובוהירו פוג'ימאקי.
הידטורה איצימונג'י (טאטסויה נאקאדאי) הוא ראש שבט איצימונג'י והדמות הראשית בסרט.
על פי הידטורה הוא נולד בטירה השלישית בזמן שהייתה לחימה בלתי פוסקת.
בגיל 17 הוא ירש שליטה על המרחב שלו והחל את מלחמות הכיבוש.
במהלך 50 שנים הוא נלחם לאחד את שטחי המישורים, רצח את משפחות הגבירה קאידה, הגבירה סואה וטצורומארו (שאת עיניו עקר כדי למנוע ממנו להפוך לאיום בעתיד).
כאשר הגיע לאמצע שנות השישים שלו לבסוף איחד את המחוז שלו והחל להילחם באייבה ופוג'ימאקי.
בתחילת הסרט שלושת המצביאים נפגשו כדי לחתום על הסכם שלום, כאשר הידטורה מחליט לפרוש מתפקידו.
בהמשך מתברר שזו טעות גורלית.
הגבירה קאידה משכנעת בהדרגה את טארו לגרש את הידטורה מארמונו, וג'ירו מנסה לשים אותו במעצר.
לבסוף הידטורה בורח מהטירה השלישית, שם צרים עליו ג'ירו וטארו שהורגים את כל נאמניו של הידטורה.
זה מושאר בטירה למות בשריפה בטירה הבוערת.
בשלב זה משתגע הידטורה ובורח מהטירה.
לבסוף סאבורו מאתר אותו ומלווה אותו למקום בטוח כאשר סאבורו נרצח.
מוכה יגון, הידטורה מת כאשר הוא בוכה על גופת סאבורו.
אקירה טאראו מגלם את בנו הבכור של הידטורה, שבידיו מפקיד הידטורה את הטירה הראשונה ואת הבעלות של כל אדמותיו, מיוצג על ידי הצבע הצהוב.
הוא מסכים בשלווה להחלטתו של הידטורה לחלק את אדמתו באופן לא שוויוני בין שלושת בניו (חלק הארי יגיע אליו - טארו).
במהלך שלטונו כל החלטותיו מושפעות על ידי אשתו, הגבירה קאידה.
הוא נרצח על ידי קורוגאנה, אחד מיועציו של ג'ירו שירה בגבו של טארו בשעה שזה צפה בטירה השלישית בוערת ולאחר מכן שיקר בנושא כדי להשיג לג'ירו את העמדה של הלורד הגדול.
ג'ינפאצי נאזו מגלם את בנו השני של הידטורה, המיוצג בצבע האדום.
הוא יועץ להידטורה לשקול מחדש את החלטתו להשאיר את מרבית אדמותיו לטארו, אך הוא איננו גס רוח בפנייתו.
לאחר שהוא מקבל את הידיעה על מות טארו ללא מצמוץ עין הוא מקבל על עצמו את תואר הלורד הגדול ומתגרש מאשתו הגבירה סואה כדי להתחתן עם אלמנתו של טארו הגבירה קאידה.
זו האחרונה ממשיכה את התהליך של השחתת ג'ירו באופן דומה לזה שנקטה עם טארו: היא מצווה לכרות את ראשה של הגבירה סואה ומקניטה אותו לגבי היותו פחדן מכדי להכריז מלחמה על אחיו סאבורו.
ג'ירו נהרג כפי הנראה בקרב מול המצביא אייבה והלורד פוג'ימאקי.
(גם אם לא מת למעשה, תוצאת הקרב האחרון מאיינת את כוחו של שבט איצימונג'י לצמיתות בכל מקרה).
דאיסוקה ריו מגלם את בנו הצעיר של הידטורה, המיוצג בצבע הכחול.
הוא מתנגד בעוצמה להחלטת הידטורה להעביר את מרבית אדמותיו לטארו בטענה שאם הידטורה בנה את האימפריה שלו באמצעות שפיכות דמים ובגידות אין דרך שבה הוא יוכל לצפות שבניו יהיו נאמנים אליו וזה אל זה.
לאחר התפרצות זו, הוא הוגלה מיידית וטירתו, הארמון השלישי, ננטשה על ידי צבאו.
סאבורו נעדר ממרבית הסרט עד לסצנות האחרונות אז הוא חוזר מהגלות כדי לחלץ את אביו בצורה שלווה.
ג'ירו, בהשפעת הגבירה קאידה מורה לרצוח אותו.
לרוע המזל, הרצח מתרחש בדיוק לאחר שסאבורו והידטורה מתפייסים.
מיאקו האראדה מגלמת את הגבירה קאידה.
בתחילה היא אשתו של טארו, ולאחר מכן של ג'ירו.
היא הייתה בתו של אציל שנהרג על ידי הידטורה.
הארמון של אבותיה הוא זה שטארו עושה בו שימוש.
היא מהווה שילוב של ליידי מקבת', יגו מאותלו ופָם פָטָל (אישה בעלת השפעה הרסנית על גברים), ומיישמת תוכנית נקמה נגד שבט איצימונג'י על ידי הריסתו מבפנים.
תוכניתה מצליחה לבסוף, אך היא לא זוכה ליהנות ממנה שכן קורוגאנה הורג אותה לאחר שכוונותיה מתבררות ממש בסופו של הסרט.
יושיקו מיאזאקי מגלמת את הגבירה סואה, אַנְטִיתֶזָה לגבירה קאידה.
כמו קאידה, היא גם בתו של מנהיג שבט יריב לשעבר.
היא אשתו של ג'ירו, אך לאחר נישואיה מחק הידטורה את השבט של משפחתה, תוך הריגת כל משפחתה למעט אחיה הצעיר טצורומארו שהיה ילד באותם ימים.
בניגוד לקאידה תאוות הנקם, סואה פונה לבודהיזם וסולחת לאלו שהרעו לה ולמשפחתה.
בתחילת הסרט היא כבר פרודה מג'ירו (אם כי הזוג לא התגרש) ולמעשה חיה בגפה כבודהיסטית, כשלצידה רק האומנת הזקנה שלה.
נראה כאילו הידטורה מראה מידה מסוימת של רחמים עליה.
לאחר שקאידה הופכת לאשתו של ג'ירו, סואה נמצאת בסכנת מוות.
הרוצח הראשון שנשלח אליה, קורוגאנה, חס על חייה ודואג לכך שתברח.
לקראת סוף הסרט רוצחים נוספים שנשלחים על ידי קאידה הורגים אותה.
היסאשי איגאה מגלם את משרתו האישי של ג'ירו, שאף על פי שמצטייר כנבל בוגדני (שעצתו לג'ירו היא להרוג את אחיו טארו ולהגלות את אביו הידטורה) הרי שיש לו כבוד עצמי מסוים, למשל כאשר הוא נרתע מלהרוג את הגבירה סואה והוא גם נגד התחבולות והתכנונים המָנִיפּוּלָטִיבִיים של הגבירה קאידה.
הנחת הצופה בסרט שהוא נהרג ביחד עם ג'ירו בקרב האחרון בטירה הראשונה בסוף הסרט.
פירוש השם קורוגאנה ביפנית הוא ברזל שחור, דהיינו פלדה.
בהשוואה למלך ליר, קיואמי הוא השוטה.
הוא ליצן החצר והבדרן של הידטורה, ומתלווה אליו עד לסוף המר של הסרט.
הגם שתכנן לנטוש את אדונו מספר רב של פעמים במהלך התקופה בה הסתתרו, הוא היה נאמן לאדונו ולא מסוגל לעזוב אותו.
הוא צופה במותם של סאבורו ושל הידטורה.
מאסאיוקי יואי מגלם את דמותו של טאנגו, גנרל אמיץ ומוכשר ששירת את לורד הידטורה וגם נאמן לסאבורו.
הידטורה מגלה אותו ביחד עם סאבורו לאחר שטאנגו מגן עליו, ושניהם הולכים לשבט פוג'ימאקי.
בשלבים האחרונים של הסרט טאנגו מפקד באופן אישי על צבא ומנצח בקרב מרכזי מול כוחות ג'ירו בשעה שסאבורו מחלץ את הידטורה; הוא גם עד למותם של סאבורו ושל הידטורה.
מאנסאי נומורה מגלם את אחיה הצעיר של הגבירה סואה, שחי כנזיר בכפר.
עיניו נוקרו בפקודת הידטורה בעבר, והוא מנגן בחליל.
ג'ון טאזאקי מגלם את אייבה, מצביא יריב להידטורה.
הוא מופיע בפתיחה ברצף של 'שוטים' המתאר את הציד, ומציע להשיא את בתו לסאבורו, אך נסוג מהצעתו לאחר התקרית בה מוגלה סאבורו.
אף על פי שדמותו לא מופיעה בהמשך הסרט, לקראת הסוף ישנה נוכחות שלו, דרך צבאו שנושא את הסמל שלו ויוצר מלכודת טקטית שמושכת את ג'ירו להאריך את הקווים של כוחותיו.
מרומז כי הוא משתלט על הטירה הראשונה ומשמיד את שארית הכוחות של שבט איצימונג'י תחת פיקודו של ג'ירו והגנרלים שלו.
היטושי אואקי מגלם את פוג'ימאקי שבדומה לאייבה הוא מצביא יריב להידטורה שמופיע במהלך הציד.
גם הוא מציע להשיא את בתו לסאבורו אך בניגוד לאייבה, מתברר כי הצעתו נשארת בתוקף במהלך סצנה משעשעת מיד לאחר הגליית סאבורו.
פוג'ימאקי מתרשם מאומץ הלב ומהיושר של סאבורו, ומציע לארח אותו בחצרו.
לאחר מכן הוא מופיע כתומך במערכה של סאבורו לחילוץ
מוצגת מגילה נוראית של הגיהנום שמתארת את נפילת הטירה.
אין צלילים אמיתיים כאשר המגילה נפרשת כמו חלום בלהות באור יום.
זוהי תמונה של רוע אנושי, הדרך של האלה הדמונית, כפי שנראית על ידי בודהה שטוף הדמעות.
המוזיקה שנמצאת ברקע של התמונות נמדדת, כמו ליבו של בודהה, במקצב של ייסורים עמוקים, של שירה של נעימה מלאת עצב שמתחילה בדומה לבכי ועולה בהדרגה ככל שהיא חוזרת על עצמה, בדומה למחזורים של קארמה, ולבסוף נשמעת כמו קינת אבל של אינסוף בודהות.
כפי שהכותרת מציעה, כאוס מתרחש שוב ושוב בסרט; בסצנות רבות קורוסאווה מתריע על כך מראש על ידי צילום ענני קומולונימבוס מתקרבים, שהופכים לסופה משתוללת במהלך הטבח בטירה.
הידטורה הוא שליט יחיד שנוכחותו החזקה שומרת על אחדות ושלום המחוז.
ויתורו על כסאו משחרר דמויות אחרות, כגון ג'ירו והגבירה קאידה, להשיג את מטרותיהן שלהן, דבר שהן עושות בחוסר רחמים מוחלט.
הכותרת היא כמעט בוודאות רמיזה להחלטת הידטורה לוותר על כיסאו ותוהו ובוהו שנוצר כתוצאה מכך, ישנן דוגמאות נוספת של חוסר הסדר בחיים.
הרצח של טארו על ידי קורוגאנה מעלה את הגבירה קאידה לעמדת כוח והופך אותו לכלי חסר רצון בתוכניותיה.
החלטתו של סאבורו לחלץ את הידטורה מושכת לבסוף שני מצביאים יריבים ומובילה לקרב לא רצוי בין ג'ירו לסאבורו, שתוצאתו השמדתו של שבט איצימונג'י.
הדוגמה המשמעותית ביותר של הכאוס הוא העדרם של האלים.
כאשר הידטורה רואה את הגבירה סואה, בודהיסטית אדוקה והדמות הדתית ביותר בסרט, הוא אומר לה "בודהה נעלם מעולם אומלל זה".
סואה, חרף אמונתה באהבה ובמחילה, מתוגמלת בכריתת ראשה.
כאשר קיואמי טוען שהאלים לא קיימים או שהם הגורם לסבל של האנושות, טאנגו עונה ש"האלים לא יכולים להציל אותנו מעצמנו".
קורוסאווה חוזר על הנקודה ואומר ש"האנושות צריכה להתמודד עם החיים בלי להסתמך על האל או על בודהה."
התמונה האחרונה בסרט מציגה את טצורומארו עומד בראש ההריסות של טירת משפחתו.
הוא לא רואה, ומועד בקצה ההריסות עד שכמעט נופל מהן.
הוא מפיל את המגילה של בודהה שקיבל מאחותו ורק עומד שם "אדם עיוור בקצה המצוק, משולל מאלוהיו, בעולם הולך ומחשיך".
ייתכן וזה מסמל את התפיסה המודרנית של מותו של אלוהים, כפי שקורוסאווה טען ש"האדם לגמרי לבדו...
טצורומארו מייצג את האנושות המודרנית".
בנוסף לאלמנטים הכאוטיים, "ראן" מכיל גם אלמנט של ניהיליזם (שלילה מוחלטת של ערכים ומוסכמות בחברה) שניכר החל מהקטע הראשון בו הידטורה צד בחוסר רחמים חזיר בר ועד הסצנה האחרונה עם טצורומארו.
רוג'ר איברט מתאר את הסרט כך:
כאן ניכרת התרחקות רדיקלית מסרטים קודמים של קורוסאווה, שרבים מהם מלאי תקווה ותחושת גאולה.
אפילו קגמושה, אף על פי שהוא מתעד את השמדתו של מעמד הסמוראים, מסתיים בנימת חרטה ולא ייאוש.
לעומת זאת העולם של "ראן" הוא עולם הובסיאני שבו החיים הם מעגל אינסופי של סבל וכל אחד הוא נבל או קורבן, ובמקרים רבים גם נבל וגם קורבן.
גיבור כמו סאבורו עשוי לעשות את הדבר הנכון, אך בסופו של דבר גם גורלו נחרץ.
בניגוד לגיבורים אחרים של קורוסאווה, כמו קיקושיו משבעת הסמוראים או וטאנאבה מאיקירו שמתים תוך ביצוע פעולות גדולות, סאבורו מת ללא כל מטרה.
לדמויות זוממות כמו ג'ירו או הגבירה קאידה לא ניתנה מעולם הזדמנות לכפר על חטאיהם והם נידונים לחיי רוע ולבסוף למוות אלים.
לדברי מיכאל וילמינגטון, קורוסאווה אמר לו שרוב הסרט הוא מטפורה למלחמה גרעינית ולפחד של עידן פוסט-הירושימה.
קורוסאווה האמין שלמרות כל ההתקדמות הטכנולוגית של המאה ה-20 כל שהאנשים למדו זה איך להרוג זה את זה ביעילות רבה יותר.
ב"ראן" כלי ההשמדה של "יום הדין" הוא הארקבוז, כלי ירייה פרימיטיבי שהוכנס לשימוש ביפן בסביבות שנת 1500. הארקבוז חולל מהפכה בלוחמת הסמוראים ועידן החרבות ולוחמה של דו-קרבות בין יחידים פסה במהירות מהעולם.
עכשיו לוחמת הסמוראים ניתנת לאפיון על ידי צבאות גדולים שמתעמתים זה מול זה מטווחים ארוכים יותר.
קורוסאווה טיפל כבר בנושא זה בסרטו הקודם קגמושה, עם הרס חיל הפרשים של טאקדה בעזרת הארקבוז של שבטי אודה וטוקוגאוה.
ב"ראן" הקרב בשדה האצימאן הוא דוגמה מצוינת לשיטת לוחמה חדשה זו.
צלפי הארקבוז של סאבורו משמידים את חיל הפרשים של ג'ירו ומגרשים את חיל הרגלים שלו מהיער, מקום בו הפרשים אינם יכולים להסתכן.
באופן דומה, רצח סאבורו על ידי צלף מראה שניתן להרוג בקלות גיבור בשדה הקרב המודרני.
קורוסאווה גם מאייר שיטת לוחמה זו בעזרת המצלמה שלו.
במקום להתמקד על הצבאות הלוחמים, הוא מקבע את המוקד מעבר לפעולה, כך שבסרט הצבאות מופיעים כישויות מופשטות.
כאשר "ראן" הוקרן לראשונה ביפן ב-1 ביוני 1985 הוא זכה לתגובות חיוביות מרוב המבקרים, אך הצלחתו הכלכלית הייתה בינונית.
ההכנסות היו כ-12 מיליון דולר, וכיסו את עלות ההפקה.
ההכנסות בארצות הברית, בה הקרנת הבכורה התקיימה מחצית השנה מאוחר יותר, היו 2–3 מיליון דולר ובשנת 2000 עוד כ-337 אלף דולר.
גם בהיבט הפרסים לא הייתה ל"ראן" הצלחה מרשימה: הוא הושלם מאוחר מדי מכדי להיכלל בפסטיבל הקולנוע בקאן והבכורה שלו הייתה במהלך פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בטוקיו .
קורוסאווה לא הגיע לבכורה, ובכך קומם רבים מתעשיית הסרטים ביפן; כתוצאה מכך "ראן" לא הוגש כמועמד בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר לפרס האוסקר.
סרג' זילברמן ניסה להגישו כשותפות צרפתית יפנית אך כשל.
הבמאי האמריקאי סידני לומט ארגן מסע מוצלח להגיש את מועמדותו של קורוסאווה לפרס הבמאי הטוב ביותר.
"ראן" היה מועמד גם בקטגוריות ניהול אמנותי, הצילום הטוב ביותר ועיצוב התלבושות (בקטגוריה זו זכה בפרס).
"ראן" היה מועמד גם לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר.
"ראן" זכה בשני פרסים מהאקדמיה הבריטית לסרטים ולאמנות הטלוויזיה על הסרט הזר הטוב ביותר בשפה הזרה ועל האיפור האמנותי הטוב ביותר והיה מועמד בעוד ארבע קטגוריות נוספות.
ראנד דרום-אפריקאי הוא המטבע הרשמי של דרום אפריקה.
מקור שמו בוויטווטרסראנד (Witwatersrand), הרכס עליו בנויה העיר יוהנסבורג ובו נמצאו מרבית מרבצי הזהב של דרום אפריקה.
סמל הראנד הוא R והוא מתחלק ל-100 סנטים, שסימונם c.
קוד ISO 4217 של המטבע הוא ZAR, ראשי התיבות של שמו בהולנדית (Zuid-Afrikaanse rand).
בשנת 1956 הוקמה ועדה לשם בחינת המעבר מן הפאונד הדרום-אפריקאי שהתחלק לשילינגים ולמטבעות בני פני (השיטה האנגלית המסורתית) למטבע המחולק ליחידות משנה על בסיס עשרוני.
הוועדה הגישה המלצותיה ב-8 באוגוסט 1958. הראנד נכנס לשימוש ב-14 בפברואר 1961, בסמוך להקמת הרפובליקה של דרום אפריקה, ביחס של 2 ראנד לפאונד או 10 שילינגים לראנד.
ראנד אחד היה שווה יותר מדולר אמריקני אחד מיום השקתו ועד לשנת 1981, כאשר לחצים פוליטיים מבית וסנקציות בינלאומיות שהוטלו על משטר האפרטהייד החלו לגרום לשחיקתו.
במרץ 1982 ירד ערכו של ראנד לראשונה מתחת לדולר אחד, והוא נסחר סביב שער של 1.3 ראנד לדולר עד יוני 1984. ב-1984 גבר הפיחות בשער המטבע ועד פברואר 1985 נסחר בשער של יותר משני ראנד לדולר.
ביולי אותה שנה הופסק המסחר במטבע חוץ לשלושה ימים כדי לנסות ולעצור את הפיחות החד.
בתקופת שלטונו של פיטר וילם בותה באוגוסט 1985 נחלש המטבע עוד יותר לשער של 2.4 ראנד לדולר.
בין השנים 1988-1986 הייתה התאוששות קלה והמטבע נסחר בשער של כ-2 ראנד לדולר (ולעיתים גם מעט פחות מכך).
אבל ההתאוששות הייתה קצרה ובסוף 1989 נסחר הראנד בשער של יותר מ-2.5 ראנד לדולר.
בראשית שנות התשעים, בעקבות הציפייה לעלייה לשלטון של הרוב השחור ורפורמות כלכליות תדירות, התגברה אי-הוודאות ועימה הפיחות בשער המטבע.
בנובמבר 1992 הגיע שערו ל-3 ראנד לדולר, ולאחר הבחירות הדמוקרטיות בשנת 1994 ירד ערכו עוד יותר עד לשער של יותר מ-3.6 ראנד לדולר.
בעקבות בחירתו של תאבו מבקי כנשיא בשנת 1999 צנח שער המטבע ל-6 ראנד לדולר, ולאחר רפורמת הקרקעות בזימבבואה ופיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001 צנח שער המטבע לשיאו הנמוך ביותר - 13.84 ראנד לדולר - בדצמבר 2001.
הפיחות החד בשנת 2001 הוביל לחקירה רשמית שבעקבותיה החלה התאוששות.
בסוף 2002 נסחר הראנד ביחס של 9 ראנד לדולר, ועד סוף 2004 הגיע לשער של 5.7 ראנד לדולר.
לאחר היחלשות קלה בשנת 2005 חזר המטבע לשער של פחות מ-6 ראנד לדולר בשנת 2006. בין אפריל לספטמבר אותה שנה צנח שערו שוב (בשיעור של כ-25% מול המטבעות המרכזיים בעולם), בשלהי 2007 עלה השער באופן מתון וברבע הראשון של 2008 צנח בחדות.
הסיבות לצניחת היו, בין היתר, הגירעון התופח (שהגיע ל-7.3% מהתמ"ג בשנת 2007), אינפלציה גבוהה, השפעות משבר הסאב-פריים ובריחת המשקיעים מהשווקים המתעוררים.
הקריסה הוחמרה בשל משבר אנרגיה חמור שפקד את המדינה.
מכרות רבים נסרו וחברת החשמל המקומית הזהירה שלא תוכל לספק חשמל לפרויקטים תעשייתיים חדשים.
בשנת 1965 נכנסה למחזור סדרת מטבעות חדשה.
מטבעות ½2 סנט הוחלפו במטבעות של 2 סנט, ובהמשך (1973) הוצא מהמחזור מטבע ה-½ סנט.
בשנת 1989 הוטבעה סדרת מטבעות חדשה.
בין היתר, נכנס לשימוש מטבע של 2 ראנד, וב-1994 נכנס לשימוש גם מטבע של 5 ראנד.
מטבעות 1 ו-2 סנט יצאו משימוש באפריל 2002 מחמת אינפלציה שהפכה אותם לחסרי כל ערך.
כל המחירים מעוגלים כעת ל-5 סנטים.
בניסיון למנוע זיוף נטבע באוגוסט 2004 מטבע חדש של 5 ראנד (וכן יצאו שטרות חדשים).
בין אמצעי הביטחון שננקטו - מבנה בעל שני חלקים שכל אחד מהם עשוי ממתכת אחרת (כמו מטבעות של 1 ו-2 אירו), חריצי ביטחון לאורך שפת המטבע, וכיתוב מיניאטורי.
סדרת השטרות הראשונה נכנסה למחזור בשנת 1961. השטרות הודפסו בערכים נקובים של 1, 2, 10, 20 ראנד.
עיצובם וצבעם היה דומה לזה של שטרי הפאונד שקדמו להם לצורך הקלת המעבר, וכולם נשאו את דיוקנו של יאן ואן ריבק, מייסד קייפטאון.
כמו שטרות הפאונד האחרונים במחזור גם שטרות הראנד הודפסו בשתי גרסאות - באחת קדם הכיתוב באנגלית לכיתוב באפריקאנס ובשנייה קדם הכיתוב באפריקאנס.
סדרת השטרות השנייה שנכנסה למחזור בשנת 1966 כללה גם שטר של 5 ראנד, אך לא כללה שטרות של 20 ראנד.