tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא יזם וארגן, במשך שנים, את "סובב גליל", שנחשב בשנות ה-90, כפסטיבל השנתי של רוכבי האופניים בישראל, את "המועדון ההררי של סובב גליל" שהיה הראשון שארגן בישראל, בשיתוף החברה להגנת הטבע, טיולים המוניים באופני הרים ואת "High Pulse" - אליפות ישראל באופני הרים בשנותיה הראשונות.
את ניסיונו הרב ברכיבה ואהבתו לארץ ישראל תרגם סט לשלושה ספרי הדרכת רכיבה ומסלולי טיול, הנחשבים כ"תנ"ך" של המטיילים באופני הרים.
חותמו טבוע במפת ישראל בצורת מסלולי טיול שאלפים עולים אליהם לרגל, המפורסמים שבהם: "דישון" (מאיילת השחר לריחאניה וחזרה דרך נחל דישון), והוא מטיולי "המועדון ההררי של סובב גליל", שנערך לראשונה בספטמבר 1993 ו"שביל הגמל האדום" (מערד למצדה), שרובו על שביל גמלים עתיק.
מ-2012 עורך סט את "השירים הרוסיים" ב"זמרשת", פרויקט הצלה ותיעוד של הזמר העברי המוקדם, ואת ערוץ היוטיוב "שיר רוסי + תרגום עברי", כאשר מרבית התרגומים שבו הם פרי עטו.
מהו מה?, צייר: גלי הוס, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1969. (לילדים)
עתירת תמהון: מחזור שירי אהבה, רישומים: אברהם עובד, תל אביב: זמורה-ביתן, תשנ"ד 1994.
מגדות הדנייפר לגדות ירדן, תרגום שירי זמר-רוסיים אהובים, רותם, תשע"ט 2019.
ספרי הדרכה ברכיבה על אופני הרים ומסלולי טיול
יום טיול באופני הרים: מסלולי טיול נבחרים ומבוא ידידותי לאופני הרים, עורך: אליעזר זקס, תל אביב: קואורדינטה, 2001.
עוד יום באופני הרים: 4 + 28 מסלולי טיול נבחרים, עורך: אליעזר זקס, תל אביב: קואורדינטה, 2003.
טיול משפחתי באופני הרים, עורך: אליעזר זקס, תל אביב: קואורדינטה, 2005.
(על משק המים של ישראל), הוצאת החברה להגנת הטבע, תל אביב, 1991
"מקום אחד - שיר, מילים ולחן, לחג ה-70 לקיבוץ גדות
משי - מילים אלי ס"ט, לחן גיא לוי ונתן שטרן
דובון קרח - לחן מוני אמריליו
יום יפה - לחן מתי כספי
שירים שאלי סט הלחין או כתב להם מילים באתר "שירה עובדת".
בגבעות של מנצ'וריה - תרגום שירם של איליה שטארוב וסטפן פטרוב
אלי פטהי אוקיאר (טורקית Ali Fethi Okyar; 29 באפריל 1880 – 7 במאי 1943) היה איש צבא, מדינאי ודיפלומט טורקי, כיהן כראש ממשלת טורקיה השני.
אוקיאר שנולד בפרילפ אשר במקדוניה העות'מאנית היה בוגר האקדמיה הצבאית באיסטנבול ושירת בצבא העות'מאני.
ב-1909 כיהן כנספח הצבאי בפריז.
הוא השתתף בפעולות צבאיות באלבניה, במלחמת טורקיה-איטליה ב-1911 ובמלחמת הבלקן הראשונה.
ב-1913 היה בין עובדי הסגל הדיפלומטי הטורקי בבולגריה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היה בין גולי מלטה ושב לטורקיה ב-30 במאי 1921.
אוקיאר הצטרף לתנועה הלאומית הטורקית, וכיהן כיושב ראש האספה הלאומית הגדולה של טורקיה בין 14 באוגוסט 1923 ל-27 באוקטובר 1923. לאחר הכרזת העצמאות של טורקיה שימש כראש ממשלתה השני, למשך זמן קצר מ-22 בנובמבר 1924 ועד 3 במרץ 1925. לאחר מכן מונה לשגריר טורקיה בפריז.
ב-1930 פנה מוסטפא כמאל אל אוקיאר בבקשה להקים מפלגת אופוזיציה למפלגת העם הרפובליקאית, וזאת במטרה לבסס מערכת שלטון רב-מפלגתי במדינה.
התנאי היחיד שהציב מוסטפא כמאל לאוקיאר היה שעקרון הפרדת הדת והמדינה חייב להישמר.
אוקיאר הקים את המפלגה הרפובליקנית החופשית (Serbest Cumhuriyet Fırkası) ב-12 באוגוסט 1930, אך בתוך שלושה חודשים בלבד התגברו בה קולות המתנגדים לרפורמות אטאטורק, ואוקיאר שחשש לגורלה פיזר את המפלגה ביוזמתו שלו ב-17 בנובמבר 1930.
ב-1934 מונה אוקיאר לשגריר טורקיה בלונדון וב-4 בינואר 1939 נבחר שוב כחבר האספה הלאומית הטורקית.
הוא כיהן כשר המשפטים עד 12 במרץ 1941, וכשנתיים לאחר מכן הוא מת באיסטנבול.
אלי סעב הוא מעצב אופנה לבנוני, מייסד המותג הקרוי על שמו.
סעב נולד בביירות שבלבנון, למשפחה ערבית-נוצרית-מרונית.
באופנה החל להתעניין עוד בילדותו, בגיל 9. בשנת 1981 נסע לפריז ללימודי עיצוב ושב ללבנון לאחר שנה.
בשנה זו, בהיותו בן 18 ובשיא ימי מלחמת האזרחים הלבנונית פתח את הסטודיו שלו, עם עשרה עובדים, בביירות.
בתחילת הקריירה, עיצב סעב שמלות כלה וערב בלבד.
הצלחתו בלבנון הגיעה לאחר תצוגת אופנה מוצלחת בקזינו הידוע "Casino du Liban" בביירות.
לאחר תצוגה זו, החל לעצב בגדים לנשות תקשורת ובידור לבנוניות, בהן הזמרת פיירוז הנחשבת לזמרת הלאומית בלבנון.
באותה התקופה, יצא שמו למרחוק ברחבי העולם הערבי ובין לקוחותיו נמנו ידועניות ערביות רבות, ביניהן ראניה, מלכת ירדן.
סעב התפרסם מחוץ ללבנון בשנת 1997, כאשר הציג לראשונה את הקולקציה שלו ברומא.
באותה השנה, הצטרף ל Camera Nazionale della Moda ונהיה לחבר הלא-איטלקי הראשון, והיחיד עד כה.
שנה לאחר מכן, בשנת 1998 הציג את הקולקציה שלו בתצוגת אופנה במונקו, בתצוגה זו נכחה, בין השאר, הנסיכה סטפני ממונקו.
בשנה זו הציג את הקולקציה שלו גם במילאנו.
סעב זכה לחשיפה נוספת בשנת 2002 כאשר עיצב את שמלתה של זוכת פרס האוסקר באותה השנה האלי ברי.
על שמלה זו, זכה לשבחים רבים והפך למעצב הלבנוני הראשון אשר נכלל ב מעצבי שמלות כלה המתמודדים על פרס האוסקר.
סעב נחשב לאחד ממעצבי האופנה המצליחים בעולם כיום ומעצב האופנה המצליח ביותר בעולם הערבי.
עם לקוחותיו הקבועות נמנות שחקניות הוליוודיות רבות, ביניהן קתרין זיטה-ג'ונס, שרליז ת'רון ודברה מסינג, וזמרות מפורסמות כמו כריסטינה אגילרה וחברות הדסטניז צ'יילד - ביונסה נואלס, קלי רולנד, מישל ויליאמס וריהאנה.
בשנת 2007 השתתף כשופט הראשי בתוכנית המציאות הלבנונית "Mission Fashion" בה התחרו דוגמניות ומעצבים ערבים צעירים על פרס כספי.
סעב מתגורר לסירוגין בפריז ובביירות, נשוי לקלאודיה ואב לשלושה בנים.
אליהו (אלי פפו) פפושדו (נולד בשנת 1937) הוא איש עסקים, יזם ומלונאי ישראלי.
פפושדו נולד בקהיר שבמצרים, עלה לישראל ב-1949 בגיל 12 ונקלט בקיבוץ שלוחות.
הוא נכנס לענף המלונאות ב-1966 לאחר שירות בצבא הקבע, כשרכש עם קבוצת חברים קרקע באילת לבניית מלון הסלע האדום.
ב-1974 יסד את חברת 'מלונות ים סוף' אותה הנפיק ב-1987 בבורסה בתל אביב.
ב-1982 הקימה החברה את מלון "אביה סונסטה" בטאבה (על שם אשתו השנייה אביה, שנרצחה), שהוחזר למצרים במסגרת הסכם הבוררות בין ישראל למצרים ושינה את שמו להילטון טאבה.
בשנת 2002 נמחקה החברה מן המסחר בבורסה.
בשנים שלאחר מכן, המשיך פפושדו להשקיע, דרך "מלונות ים סוף" וחברות הבת שלה בתחום המלונות ודיור היוקרה בארץ, באירופה ובארצות הברית.
בשנת 2007 הנפיק בבורסה לניירות ערך בלונדון את חברת "פארק פלאזה מלונות אירופה" וגייס 85 מיליון ליש"ט.
החברה בנתה תוך מספר שנים, באמצעות מימון של כ-2.5 מיליארד שקל מבנק הפועלים, 7 בתי מלון בלונדון.
נכון לשנת 2017, "פארק פלאזה הוטלס" מחזיקה או מתפעלת 39 בתי-מלון ברחבי העולם.
בשנת 2010 חנך פפושדו את מלון "וסטמינסטר ברידג" בלונדון, אחד הגדולים והמפוארים בעיר ובו כ-1,000 חדרים.
בעשור השני של המאה ה-21 החלה "קבוצת ים סוף" גם ליזם פרויקטים של פינוי בינוי בישראל.
בפרויקט הדגל של החברה, "הייליין" ברמת גן, היא בונה 2 מגדלי מגורים בני 29 קומות, בהשקעה של כחצי מיליארד שקל, במקום 4 בנייני מגורים ישנים בני 3 קומות שנהרסו.
פפושדו מחזיק גם בחברת "Server Farm Realty" מארצות הברית, העוסקת בניהול, אחזקה והשבחה של חוות שרתים.
פפושדו היה נשוי ארבע פעמים; מאשתו הראשונה, דליה, יש לו שני בנים, ששותפים לעסקיו, ומאשתו הרביעית, סיגל, בת אחת.
בנו יואב פפושדו היה נשוי למלכת היופי ספיר קופמן עד מותה, ומהם יש לו שלושה נכדים.
בשנת 2007, פרסם את ספרו "לעצור את הזמן", בו הוא נותן עצות לאכילה נכונה ולשמירה על הכושר, הבריאות והמראה הצעיר.
ביוני 2014 זכה לתואר CBE "מפקד מסדר האימפריה הבריטית" (Commander of the Most Excellent Order of the British Empire) ברשימת המכובדים של יום הולדתה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, לשנת 2014, לאור תרומתו למסחר בין ישראל ובריטניה ולכלכלת בריטניה.
אלי סינַי (1927 – פברואר 2008) היה מעצב במה ותלבושות, אמן ומחנך ישראלי.
אלי סיני נולד בעיר קניגסברג שבגרמניה בשם לודוויג שוטנברג.
בשנת 1939 עלה לארץ ישראל.
התחנך בפרדס חנה ורכש חינוך מקצועי בנגרות בקיבוץ יגור, ובשנת 1948 השתתף במלחמת העצמאות.
בתחילת שנות החמישים למד אמנות בבצלאל בירושלים, התוודע אל עולם התיאטרון ולקח חלק בפעילותיהן של להקות חובבים.
בפעילותו התיאטרונית באותן שנים שימש בערבוביה כשחקן, מאייר כרזות ומעצב במה מתחיל.
באמצע שנות החמישים, לצד עבודה בסדנאות ייצור תפאורות ומשחק כסטטיסט בהפקות "הקאמרי", החל לעצב במות ל"תיאטרון זירה" בניהולו של מיכאל אלמז.
בשנת 1959 שב לגרמניה ללמוד עיצוב במה באקדמיה של מינכן.
בתחילת שנות השישים עיצב הפקות תיאטרון, אופרה וטלוויזיה בגרמניה (קובלנץ).
בשנת 1965 חזר לישראל, ומאז עבד ועיצב עשרות רבות של הפקות בכל התיאטראות המוכרים.
בתקופה מסוימת שימש תפאורן הבית של "הבימה".
בין ההפקות הרבות שעיצב מבחר של מחזאות קלאסית (שיקספיר, מולייר, איבסן) ומודרנית (ברכט, ויליאמס, או'קייסי, יונסקו), וכן מחזות ישראלים רבים בהעלאתם הראשונה (יהושע סובול, יוסף בר-יוסף, שולמית לפיד, מוטי לרנר ואחרים).
מבין למעלה מ-150 ההפקות להן עיצב במה ותלבושות בכל התיאטראות הישראליים בלטו במיוחד:
בתיאטרון הבימה: קשה להיות יהודי, מעבר לגבולין, צוואתו של כלב, אמא קוראז', המלך ג'ון, ריצ'רד השלישי, מקבת', הנפש הטובה מסצ'ואן, המטבח, ליל כלולות, יומן חוף ברייטון, טירונות, הפרדס, מירל'ה אפרת.
בתיאטרון הקאמרי: ביקור הגברת הזקנה, קוריולנוס, יוליוס קיסר, הצל, החתונה, אנה קריסטי, רכוש נטוש, חבלי משיח, לילה טוב אמא, פליישר, סוגרים את הלילה.
בתיאטרון באר שבע: האביב מתעורר, הסערה, אגדות וינה, תופים בלילה, כותרת ראשית, מותו של סוכן, זינגר, מפיסטו.
בתיאטרון חיפה: פיגמליון, המרפסת, סוף משחק, איש הקרח, מראה מעל הגשר, קריזה.
כמו כן עיצב הפקות רבות בתיאטרון הילדים והנוער, בצוותא, בבימת הקיבוץ, בחאן הירושלמי, ובבית הספר למשחק בית צבי, שם הרבה לעבוד עם אשתו השחקנית, הבמאית והמורה ניקול קסל.
סיני עבד עם במאים כמו יוסף מילוא, אברהם ניניו, יוסף מונדי, עדנה שביט, דוד ברגמן, דוד לוין, עמרי ניצן, עמית גזית, איציק ויינגרטן, אופירה הניג, מיכה לבינסון, אילן רונן ורבים אחרים, ושיתף פעולה עם במאים אורחים מחו"ל.
בשנת 1996 זכה בפרס משה הלוי לאמנות הבימה מטעם עיריית תל אביב.
במקביל לעבודות העיצוב שימש שנים רבות כמורה לעיצוב במה בסמינר הקיבוצים, בבית צבי ובאוניברסיטת תל אביב.
ניסיונו הרב הקנה לו את היכולת לגבש שיטות לימוד מדויקות, שהעניקו לתלמידיו הרבים מקצועיות ומשמעת.
רבים מבין המעצבים הישראלים הם תלמידיו.
שנים רבות עמד בראש איגוד מעצבי הבמה בישראל (אמב"י) ושימש נציג ישראל בארגון התיאטרון הבינלאומי (I.T.I.).
אלי סיני נפטר בראשית חודש פברואר 2008 לאחר מחלה ממושכת והוא בן שמונים.
הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ עינת.
אלי צור (נולד ב-1943) הוא חוקר היסטוריה של הציונות, של השמאל הישראלי ושל עם ישראל.
צור עומד בראש "המכון לחקר תולדות תנועות הנוער" במכון יד יערי בגבעת חביבה.
חניך תנועת הנוער "השומר הצעיר" בנעוריו (עליה גם כתב ספרי מחקר), וחבר קיבוץ זיקים.
מלחמת העולם השנייה - המלחמה ששינתה את פני העולם: מהלכים והשפעות, ירושלים: הוצאת משרד החינוך, 1995.
(עורך), לא יוכלו בלעדינו - עמדות מפ"ם בשאלות חוץ וביטחון, קובץ מחקרים, גבעת חביבה: הוצאת יד יערי, 2000.
שומר לישראל - פרקי חייו של דוד שאלתיאל, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, 2001.
(עורך), עולם ישן אדם חדש: קהילות ישראל בעידן המודרניזציה, הוצאת המרכז למורשת דוד בן-גוריון, 2005.
לפני בוא האפלה - השומר הצעיר בפולין ובגליציה 1930-1940 הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון ויד יערי, 2006.
לבלוב אחרון - השומר הצעיר בפולין בשנים 1944-1950, הוצאת יד ושם ויד יערי, 2017.
אליהו (אלי) פולק (נולד ב-18 באפריל 1950) הוא פרופסור אמריטוס ולשעבר ראש המחלקה לפיזיקה כימית בפקולטה לכימיה במכון ויצמן למדע, ממייסדי האגודה לזכות הציבור לדעת ולשעבר ראש חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי (2009-2007).
ב-28 ביוני 2016 מונה על ידי שר החינוך נפתלי בנט לחבר המועצה להשכלה גבוהה.
פולק נולד בחיפה וגדל בטהראן ובניו יורק.
בגיל 12 שב עם משפחתו מארצות הברית.
למד בישיבת נחלים ובישיבת מרכז הרב.
סיים תואר ראשון, שני ודוקטורט בכימיה באוניברסיטה העברית ופוסט דוקטורט באוניברסיטת קולומביה.
משנת 1979 הוא חבר הסגל האקדמי של מכון ויצמן ומ-1990, בדרגת "פרופסור מן המניין".
לאחר הסכמי אוסלו הצטרף לחוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי, ואף עמד בראשו במשך שנתיים.
פולק עסק שנים ארוכות בנושאי ביקורת תקשורת.
ב-1995 הקים את האגודה לזכות הציבור לדעת ומאז הוא עומד בראשה.
ב-1998 מונה לחבר מליאת רשות השידור.
אלי עזור (נולד ב-1958) הוא איש עסקים ישראלי, בעל החזקות משמעותיות בתחום תקשורת ההמונים ובתחומים נוספים, בהם: נדל"ן ודלק מאובנים.
עזור הוא בעלי אתר "וואלה" ומו"ל העיתונים "ג'רוזלם פוסט", "מעריב השבוע" וכתבי עת נוספים.
במאי 2024 העריך העיתון הכלכלי "גלובס" את שווי נכסיו בכ-900 מיליון שקל.
אחותו הייתה העיתונאית אפרת עזור, ולהם שלוש אחיות נוספות.
למד בתיכון עירוני ט' ושיחק כדורגל בקבוצת גדנ"ע יהודה.
הוא החל את הקריירה העיתונאית בגיל צעיר ככתב ספורט בעיתון חדשות הספורט, מאוחר יותר צירף אותו פיני זהבי לצוות כתבי הספורט של עיתון חדשות, שם עבד בשנים 1984–1991. ב-1988 עבר לעבוד תקופה קצרה ב"העיר", עקב סכסוך עם עורך הספורט אבי רצון.
ב-1984 כתב יחד עם אורי מלמיליאן את הביוגרפיה שלו, "הנער מממילא".
ב-1986 הקים את העסק הראשון שלו, חברת "מרקעי תקשורת בע"מ", שעסקה בין השאר בשילוט חוצות ובפרסום במגרשי כדורגל וכדורסל.
אחר כך הפך אותה לחברת החזקות עסקי התקשורת שלו.
שנות ה-90 וביסוס החזקות תקשורת ראשונות
החזקותיו הראשונות בתחום התקשורת היו במגזר העיתונים הכתובים ברוסית.
בסוף 1991 רכש יחד עם עוד שני עיתונאים יוצאי העיתון "חדשות": אילן כפיר ואפרים גנור, את העיתון "נובוסטי".
במאי 1992 רכש את חלקו של אילן כפיר, שהיה גם עורך העיתון, עקב מחלוקת על תשלום שקיבל מהליכוד עבור כתיבת ידיעות התומכות במפלגה.
אחר כך רכש את העיתון "ורמיה" מיד "קבוצת מעריב ואת היומון/שבועון "נאשה סטראנה" מידי החברה המאוחדת לפרסומים והדפסה.
ב-1995, לאחר שנסגר עיתון "על המשמר", רכש עזור את "הדפוס החדש" שבו הודפס העיתון עד אז.
במקביל באותה עת הקים את "המקומון", רשת של עיתונים מקומיים חינמיים המופצים חינם בתיבות הדואר של התושבים, בערים: תל אביב, רמת גן-גבעתיים ופתח תקווה.
בשנת 1999 חודש ההסכם בין ההתאחדות לעזור לעוד 5 עונות, תמורת 650 אלף דולר לעונה.
אולם לקראת עונת 2001/2002 בליגת העל בכדורגל נאסר על רשות השידור להמשיך בהסדר עם עזור, לאחר שההסדר נפסל על-ידי משרד האוצר ועל-ידי מבקר המדינה.
אז החלה להפיק תחנת הרדיו "רדיו ללא הפסקה" שבבעלותו תוכנית כדורגל משלה בשם "שערים ללא הפסקה", בהגשת טל ברמן ושלמה שרף, ששודרה ב-5 תחנות רדיו אזוריות.
במשך השנים רכשה חברת "צ'רלטון" מספר פעמים גם את זכויות השידור בטלוויזיה מההתאחדות לכדורגל בישראל ומליגות נוספות ברחבי העולם עבור שידור בישראל.
בשנת 2000, לאחר ארבע שנות פעילות ובעקבות מותו של תד אריסון, מכרה משפחתו את השבועון "אנשים" לעזור, לאחר שצבר הפסדים ולא היה רווחי, עזור הפך את "אנשים" לחינמון והדפיס אותו מדי שבוע בכ־80 אלף עותקים, שחולקו חינם בנקודות שונות והכנסותיו היו מפרסום בלבד.
בערך בתקופה זו רכש גם את המקומון "שבע" בבאר שבע, והקים עם אביב נקש את "המקומון ירושלים", אך הוא נסגר ב-2004 בעקבות חילוקי דעות בין השניים שהביאו לסכסוך משפטי, שהגיע לדיון עד בית המשפט העליון עשר שנים אחר כך.
בסוף 2004 רכש את העיתון "ג'רוזלם פוסט" מחברת "הולינג'ר" של איל העיתונות קונרד בלק.
תחילה פורסם כי הרכישה מתבצעת עם משפחת אספר הקנדית, אך לאחר שמשפחת אספר לא שילמה את חלקה כמוסכם, ביצע את הרכישה לבד תוך סכסוך משפטי עמה.
בדצמבר 2006 החל להוציא לאור את המגזין 'ביזנס פוסט', זה שרד עד ינואר 2008 אז סגר אותו עזור ועבר להפיץ בזכיינות את "Wall Street Journal" בישראל.
שיתוף פעולה עם דודי ויסמן
ב-2003 נכנס לשותפות עם איש העסקים דודי ויסמן ב"רדיו ללא הפסקה" ואחר כך רכשו גם את תחנת הרדיו 104.5FM רדיו צפון.
בשנת 2008 רכש עם וייסמן גם את תחנת הרדיו אקו 99 FM מדי ארקדי גאידמק.
בתחילת 2006 מכר עזור לויסמן 50% מהבעלות על השבועון "אנשים", ויסמן ועזור הודיעו כי ישיקו את "אנשים" מחדש כחינמון ואולם באפריל 2007 ביטלו את התוכנית., השיקו עיתון חדש בשם "מטרו ישראל", ו"אנשים" נסגר.
עקב כך הוחלט לבחור בשם "ישראל פוסט" במקום ב"מטרו ישראל", שם שמשייך את החינמון לקבוצת הג'רוזלם פוסט, שבבעלות עזור.
לאחר רכישת "מעריב" בידי עוזר שונה שוב שם העיתון ל"מעריב הבוקר".
באפריל 2009 קיבל זיכיון להפצת מגזין Forbes ישראל במקום חברת SBC.
אך ביולי 2013 הועבר המגזין לקבוצת R&B מדיה.
באותה שנה גם קיבל את הזיכיון להוצאת הגרסה הישראלית של המגזין "קוסמופוליטן, אך לאחר שלוש שנים נסגר מאחר שפעל בהפסד.
במהלך 2012, בעקבות הטלטלות שעברו על העיתון "מעריב", הקים את העיתון "סופהשבוע" יחד עם חלק מכותבי מעריב לשעבר.
באפריל 2014 אישר בית המשפט את מכירת "מעריב" לאלי עזור תמורת 4 מיליון שקלים.
הממונה על ההגבלים העסקיים אישר את העסקה.
מאוחר יותר העיתון מוזג לתוך עיתון מעריב.
בפברואר 2013 הקים אתר אינטרנט חדשותי משותף לקבוצת חברות התקשורת שלו - "The Post" (בכתובת 'www.thepost.co.il'), שהפך עם הזמן לאתר "מעריב אונליין", (maariv.co.il), המאגד תכנים מחברות הקבוצה ובפרט מהעיתונים "סופהשבוע", "ג'רוזלם פוסט", רשת "המקומון", 103FM ו-99FM.
בשנת 2016 התמודד עזור מול האוליגרך דויד דווידוביץ' על רכישת גלובס, אך בהמשך משך את הצעתו.
באוקטובר 2018 נתן עזור הלוואה של 10 מיליון שקל לערוץ עשר, שנה וחצי אחר כך, לאחר המיזוג שיצר את רשת 13, דרש את פירעון ההלוואה באופן מידי.
באוקטובר 2020 אושרה מכירת "וואלה!
תקשורת" לבעלותו של עזור, תמורת 65 מיליון שקלים.
מכירה זו הרחיבה את היקף פעילותו בתחום הדיגיטל, שהתמקדה טרם הרכישה בעיקר לפעילות של מעריב אונליין ולאתרים של תחנות הרדיו.
במרץ 2025 רכשה חברת "יורם לימודים בע"מ", שהיא חברה בת של "וואלה תקשורת", את אתר הדרושים "ג'ובנט".
השפעתו בתחום התקשורת בישראל רבה: בשנת 2010 דורג במקום ה-30 ברשימת האנשים המשפיעים בעולם התקשורת של "גלובס", ובשנת 2013 דורג במקום ה-11 ברשימה זו.
עזור נכנס לתחום פרסום החוצות ב-1986, עם הקמת חברת "מרקעי תקשורת".
בפברואר 2007 רכש 50% מחברת "זוהר חוצות", בדצמבר 2008 הודיע כי רכש גם את חברת שילוט החוצות "מקסימדיה" מקבוצת ניוז קורפ, שבשליטת איש העסקים רופרט מרדוק אך העסקה בוטלה בשל זכות הסירוב שהייתה לחברת "פולאר השקעות", שהחזיקה ב-33% ממניות "מקסימדיה".
במשך השנים זכה במכרזים של שלטי החוצות של עיריות חיפה, רמת גן, נתניה ועוד.
עם רכישת ה"ג'רוזלם פוסט", הודיע על העברת משרדיו, וקידום תוכנית להריסת בניין המשרדים של העיתון בשכונת רוממה לטובת פרויקט נדל"ן.
לאחר שקיבל אישור לתוכנית בנייה ב-2012, החליט לא לקדם אותה במשך שנים רבות.
ב-2025 הגיש תוכנית חדשה וגדולה יותר למתחם, הכוללת הקמת פרויקט מגורים עם 330 יחידות דיור.
בדצמבר 2009 רכש עזור, עם משה בובליל ושותפים אחרים, מגרש ליד כיכר המדינה מחברת "בזק", תמורת 45 מיליון שקל, למטרת בניית פרויקט מגורים בן 70 דירות.
בשנת 2011 הצטרף לקבוצת אלון במיזם התקשורת הסלולרית שלה כמפעיל רשת סלולרית וירטואלית.
החברה החלה את פעילותה במאי 2012, בשם YouPhone, תוך שימוש ברשת של פרטנר תקשורת.
ביולי 2015 נמכרה לחברת פלאפון ופעילותה מוזגה לתוכה והחברה הפסיקה את פעילותה.
עזור יחד עם שותפו פיני זהבי השקיע בחברות ההימורים המקוונים "אספייר גלובל" ("Aspire Global plc"), הרשומה במלטה והוקמה ב–2005; ובחברת הבת שלה "ניאוגיימס" ("Neogames").
"אספייר" מספקת מערכות ושירותים עבור מפעילי אתרי הימורים באינטרנט, ו"ניאוגיימס" מספקת פתרונות עבור מפעילי הגרלות לוטו באינטרנט.
"אספייר גלובל" הונפקה ב–2017 בבורסת סטוקהולם.
"ניאוגיימס" הונפקה בנובמבר 2020 בבורסת נאסד"ק, לפי שווי שוק של 450 מיליון דולר.
במאי 2023 נמכרה "ניאוגיימס" תמורת 1.2 מיליארד דולר במזומן, סכום שהעניק לו תמורת 14.5% ממניות החברה שהיו בבעלותו, כ־146 מיליון דולר.
בנוסף מכר עזור עוד קודם, במסגרת ההנפקות של החברות, מניות בשווי של כ-90 מיליון שקל; ובאוקטובר 2021באוקטובר 2021 מכרה "אספייר גלובל" את אתר הקזינו "Karamba" לחברת "Esports Technologies" המפעילה אתרי הימורים.
באפריל 2021 רכש את ההחזקות של חברת "דלק קידוחים" ב"תמר פטרוליום, תמורת כמאה מיליון שקלים.
הרכישה הכניסה את עזור לשוק הגז עם בעלות של 22.6% מ"תמר פטרוליום" אשר מחזיקה 16.75% ממאגר הגז תמר.
ב-2019 השתלב בעסקי הקנאביס הרפואי, שהשתלב כשותף דרך חברה בשם "ג'רוזלם קנאביס" בחברת "קאנהגולן".
באוקטובר 2000 עתר עזור לבג"ץ, לאחר שעיריית תל אביב סרבה לתת לו אישור בדיעבד לכ-40 שלטי פרסומת שהציב בעיר ללא אישור, ואף הסירה אותם.
בפברואר 2007, פסק בורר כי הוא חויב לשלם לעיתון "מעריב" 2.6 מיליון שקל, עבור תמלוגים ממכירת העיתון "ורמיה".
עזור חתם ב-1993 הסכם לפיו התחייב לשלם ל"מעריב" בגין רכישת העיתון "ורמיה", תמלוגים חודשיים בשיעור 3% ממחזור המכירות של כל עיתוני קבוצת "נובוסטי".
העיתון "מעריב" מצדו התחייב להעמיד לרשות "נובוסטי" זכות להשתמש בארכיון ובחומר המערכת שלו.
בינואר 2000 חדל עזור מלשלם את התמלוגים החודשיים, והודיע באופן חד-צדדי כי ההסכם מבוטל.
עזור סירב לקבל את פסק הבוררות ופנה לבית המשפט המחוזי בבקשה לבטלו.
במרץ 2009 בית המשפט דחה את הבקשה לביטול פסק הבורר ואישר אותו.
במאי 2007 הגיש תביעה בסך 5,000,000 ש"ח נגד חברת CanWest של משפחת אספר, בטענת לשון הרע, על רקע הסכסוך על רכישת "ג'רוזלם פוסט".
לאחר כחמש שנים קיבל בית המשפט את התביעה בחלקה והורה לחברה הקנדית לשלם לעזור מיליון ש"ח, אך בית המשפט העליון הפחית את סכום הפיצוי ל-220 אלף שקל.
בנובמבר 2009 הגיש תביעה נגד גילת רשתות לווין, בסך 47 מיליון ש"ח, בטענת אי קבלת עסקת מיזוג.
באותה עת החזיק באחוז אחד ממניות החברה.
ב-2010 הפסידה חברת "צ'רלטון" בבוררות עם התאחדות לכדורגל בישראל בנוגע לתשלומים על זכויות שידור.
הבוררת, השופטת בדימוס גבריאלה דה ליאו-לוי, פסקה כי על צ'רלטון לשלם להתאחדות לכדורגל חוב של יותר מ-10 מיליון שקל הנושאים הפרשי ריבית והצמדה.
בית המשפט המחוזי דחה את בקשת צ'רלטון לביטול פסק הבוררות, ואחר כך דחה גם בית המשפט העליון את הערעור שהגישה.
ב-2014 הפסידה "צ'רלטון" במספר תביעות נגד בעלי עסקים קטנים (מסעדות, פאבים ובתי קפה) שהקרינו משחקי כדורגל.
אחר כך נחשף כי ברוב המקרים היא מרוויחה מדי שנה מאות אלפי שקלים מתביעת בעלי עסקים קטנים, שמגיעים עמה לפשרה מחוץ לכותלי בתי המשפט, עקב חוסר היכולת הכספית לעמוד בעלות המשפטית של ניהול תביעה.
ביולי 2016 הגיש בשם "צ'רלטון" תביעת דיבה בסך 8 מיליון שקל נגד אתר הספורט ONE, בעקבות פרסומים שלפיהם היא דרשה העלאה של מחיר החבילה שלה ליותר מ-100 שקל, והגישה תביעה דומה על סך 4 מיליון שקל נגד רדיו תל אביב.
אך בהמשך מחקה את התביעה.
עזור גרוש, ולו שתי בנות.
אלי עשת (קרוסט) (נולד ב-1935) הוא קצין בכיר בדימוס בצה"ל ובמשטרת ישראל, מנכ"ל עיריית תל אביב לשעבר.
עשת התגייס לצה"ל ב-1953, שירת כקצין ומילא תפקידי פיקוד בחיל התותחנים.
במבצע שומרון שימש קצין תצפית קדמי בגדוד 890, במבצע סיני שימש מפקד סוללה בגדוד 402 שלחם תחת פיקוד חטיבה 9. ובשנים 1963–1964 פיקד על גדוד 332, גדוד סיוע ארטילרי של חטיבת הצנחנים.
שימש סמג"ד בגדוד 334 שהיה גדוד תותחנים אורגני של חטיבת גולני, וב-1966 מונה למפקד הגדוד.
הוא פיקד על הגדוד במלחמת ששת הימים ושימש מפקד הסיוע הארטילרי של חטיבת גולני.
בשנים 1970 עד 1973 פיקד על אגד ארטילרי 213. לאחר מכן היה מפקד תותחנים פיקודי בפיקוד המרכז ושימש סגן קצין תותחנים ראשי.
בתפקידו האחרון היה ראש מינהל הסגל באגף כח אדם ומדריך במכללה לביטחון לאומי.
עם שחרורו התגייס למשטרת ישראל ועמד בראש אגף כוח אדם והדרכה.
בתפקיד זה שימש בתקופת כהונתו של המפכ"ל הרצל שפיר ובמרץ 1981 הוחלף על ידי בנימין ברלאי.
בשנת 1983 מונה על ידי שלמה להט למנכ"ל עיריית תל אביב וכיהן בתפקיד עד 1993. לאחר שנחשף כי אישר שימוש בכספי העירייה לשכירת שירותי מעקב אחר שניים מחברי המועצה עמד לדין והורשע בעבירות של מירמה והפרת אמונים ורישום כוזב במסמכי תאגיד.
בשנת 1997 הוטלו עליו עבודות שירות וקנס כספי.
אלי (אליעזר) פישר (נולד ב-28 בנובמבר 1935) הוא תעשיין ומדען ישראלי, מומחה בתחום הפרמצבטיקה.
נולד בעיר קרלסבאד בצ'כוסלובקיה בשם ינדריך לזרוס (Jindrich Lazarus) לרלה וד"ר וולטר פישר, רופא במקצועו.
ב-14 במרץ 1939 עלה עם משפחתו לארץ ישראל והיא התיישבה בתל אביב.
למד בבית חינוך לילדי עובדים בתל אביב, ועם הקמת הכפר הירוק עבר ללמוד בו.
בעל תואר שני בביוכימיה ומיקרוביולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר מכן למד ולימד ביוכימיה באוניברסיטת הרווארד וקיבל דוקטורט ברוקחות במרכז הרפואי באוניברסיטת קליפורניה (.PHARM.D וכן PHD).
בתקופת שהותו בארצות הברית היה חבר בצוות המחקר של מומחה העיניים פרופ' ריגלמן ופיתח איתו תרופה בשם 'אפי' (EPPY) למחלת הגלאוקומה.
בשנת 1963 שב ד"ר פישר לישראל ומונה לאחראי על תחום הפרמצבטיקה בחברת אסיא.
בשנת 1964 יצא שוב לארצות הברית והתמחה בפיתוח תרופות בחברת ברנס היינד.
בשנת 1965 שב לישראל והקים בבני ברק את מפעלי "ד"ר פישר".
הוא החל לפתח ולייצר תרופות ושיווק אותן באופן עצמאי לבתי מרקחת.
בשנות ה-70 פיתח משחת פולידין לטיפול בעור.
בשנות ה-80 החל בייצור תכשירי טיפול לגוף ובהם תכשירים להגנה משמש 'אולטרסול' ואל-סבון 'קמיל בלו' לתינוקות, שעם הזמן הפכו למותגים.
בשנת 1986 מסר את הניהול לידי משה זילברשטיין והפך ליו"ר הדירקטוריון.
במשך השנים רכש חברות שונות ומיזג אותן עם החברה.
בסוף שנות ה-80 רכש את חברת הלטיס (זכיינית הלן קרטיס ארצות הברית) מקונצרן כור.
כמו כן רכש מפעל למגבונים לחים בטבריה.
בבעלות התשלובת רשת חנויות "בודי שופ" בישראל וחברת שיווק בבלגיה.
ד"ר אלי פישר זכה בצוותא עם רעייתו דבורה בפרס התעשייה לשנת 1995 בקטגוריית הכימיה.
בשנת 2005 פרסם ספר אוטוביוגרפי, שתורגם גם לאנגלית ולרוסית.
בשנת 2011 הפכו בנותיו סיגל בר-און ונורית הראל ליושבות ראש התשלובת.
אלי פישר, מפעליו ומשפחתו עוסקים רבות בפעילות חברתית.
כמו כן הוא פעיל באמנות, בעל אוסף "אמנים שולחים שלום" וכן מנהל את גלריית האמנות בבית ZOA בתל אביב.
מתגורר בשכונת נווה אביבים בתל אביב.
ד"ר פישר היה נשוי לדבורה לבית ביטקובר, בוגרת מדעי הרוח מהאוניברסיטה העברית בירושלים וכימיה ומיקרוביולוגיה מאוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו, שהייתה שותפתו ביסוד ובניהול מפעלי "ד"ר פישר" (נפטרה בשנת 2006).
לאלי ודבורה פישר שלוש בנות: ד"ר דפנה מוריה - מטפלת באמנויות, מחברת הספר "טיפול באמנויות בבתי הספר", נשואה לד"ר נצר מוריה, מדען ויזם היי-טק, מחבר הספר "תעתועי עניבה"; סיגל בר-און, הנשואה לאיש העסקים דן בר-און; וד"ר נורית הראל, הנשואה לאיש העסקים יוסי הראל.
שתיים מבנותיו וחתניו של ד"ר פישר הם בעלי תפקידי מפתח בתשלובת "ד"ר פישר" וחלקם עבדו בה בעבר.
ד"ר אלי פישר, ד"ר פישר בלי מקדם הגנה, צבעונים הוצאה לאור בע"מ, 2005
פיליפינית - המסע משדות האורז (יחד עם לני סמסון) צבעונים הוצאה לאור, 2021
שייט בחסקה תמורת דינמיט (סיפורים), צבעונים הוצאה לאור, 2023
אלי פרץ (נולד ב-1960) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, שכיהן כמנכ"ל עיריית קריית מלאכי.
משפחתו עלתה לישראל כשהיה בן שנתיים והתיישבה בקריית מלאכי.
למד בבית ספר יסודי נצח ישראל, ובתיכון אמי"ת קריית מלאכי.
בשנת 1978 התגייס לצה"ל ושירת בחיל ההנדסה הקרבית.
פיקד על גדוד 605 ובהמשך כיהן גם כאחראי על ההנדסה (מהנ"פ) בפיקוד צפון, פיקד על בית הספר להנדסה צבאית ועמד בראש חטיבת תורה והדרכה בזרוע היבשה.
במהלך השנים התגורר עם משפחתו בירושלים ובקריית ארבע.
השתחרר מצה"ל לאחר 25 שנים בחיל ההנדסה בדרגת תת-אלוף.
בשנת 2004 מונה לתפקיד מנכ"ל עיריית קריית מלאכי תחת ראש העיר מוטי מלכה.
בשנת 2006 עזב את תפקידו בעירייה ומונה למנכ"ל חברת איזוטסט.
לאחר פרישתו מהחברה שב לעירייה וכיהן בתפקיד עד שנת 2013.
בשנת 2019 עבד בחברה לפינוי מוקשים.
הוא אב לשישה ילדים בהם הסטנדאפיסט מתן פרץ.
בוגר תואר ראשון במדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב.
כיהן כמדען בכיר בנושא צמחי תבלין, מרפא ובושם במרכז המחקר נוה יער, ובשנים 1999–2007 כיהן כראש מינהל המחקר החקלאי מרכז וולקני.
פוטיבסקי נולד בתל אביב, בן למשה פוטיבסקי ומרים פרווזניק ואח לרעיה.
למד בבית ספר תיכון בעפולה ושירת כקצין תובלה בחיל האוויר.
בשנת 1963 נישא לגילה שוטן ונולדו להם שלושה ילדים.
בשנת 1973 סיים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת הדוקטורט שלו בנושא יחסים ציטוגנטיים בתלתן, נעשתה בהדרכת פרופ' דניאל זהרי וד"ר יוסף כצנלסון.
עם סיום לימודיו הצטרף כחוקר לסגל מינהל המחקר החקלאי והקים את היחידה למחקר ופיתוח של צמחי תבלין, מרפא ובושם בישראל, שנמצאת בנווה יער (ליד רמת ישי).
במהלך עבודתו תרם להקמת ענף זה והפך למדען מוביל בתחום.
במהלך תפקידו הציג בכנסים בינלאומיים רבים את ההישגים הישראליים במחקר ופיתוח גידולי התבלינים בישראל.
בשנת 1993 מונה למנהל תחנת המחקר נווה יער, ופעל להפיכתה מתחנת ניסיונות אזורית למרכז המחקר הצפוני של מינהל המחקר החקלאי.
תוך כדי לימודיו שימש כמורה לביולוגיה בבית הספר החקלאי בנהלל, ובמהלך עבודתו שימש כמרצה בנושאי התמחותו בקורסים שונים במוסדות אקדמיים, בעיקר במדרשת רופין, הטכניון והפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות.
בשנת 1999 נבחר לכהן כראש מינהל המחקר החקלאי, תפקיד בו שימש עד 2007, סמוך למועד יציאתו לגמלאות בשנת 2009.
במסגרת התמחותו בגנטיקה של צמחים עסק בבירור היחסים הציטו-גנטיים הבין-מיניים בסוגים תלתן וסויה (משפחת הפרפרניים), אמיך (ארכוביתיים) וריחן (שפתניים).
עבודותיו בנושא זה תרמו לתהליך הטיפוח הגנטי והעברת תכונות מועילות מצמחי בר לצמחי תרבות בצמחים מהסוגים האלו.
במסגרת העבודה הזו פיתח גם שני זני תלתן חדשים בשם "אכזיב" ו"ספי".
פוטיבסקי עסק בבירור האנטומיה והפיזיולוגיה של ייצור השמן האתרי בצמחים ארומטיים, הגורמים המשפיעים על יבולו ואיכותו ואופטימיזציה של תהליך הגידול להפקת שמנים אתריים.
הוא ייסד את הגידול והייצור התעשייתי של עלי תבלין מיובשים בישראל, כולל פיתוח תהליכי הייבוש של המינים השונים.
כן יזם את התירבות והטיפוח של מיני תבלין המלוקטים מהבר בארץ ובעולם והפיכתם לגידולים חקלאיים.
הגידולים העיקריים שפיתח ומובילים כיום בחקלאות ישראל ובעולם הם אורגנו, אזוב מצוי, מרווה רפואית, ריחן (בזיל), פטרוזיליה מסולסלת ועוד.
בנוסף, הוא פיתח זני סלרי וקימל (סוככיים) עשירים בשמן אתרי בהרכב איכותי שאין בהם שפיכה מוקדמת של הזרעים לפני ובמהלך הקציר.
בקימל הוא הצליח להפוך זן איכותי דו שנתי (שמניב אחרי שתי שנות גידול) לחד שנתי.
בשנות השמונים היה חלוץ במחקר ופיתוח הגידול המתועש של צמחי תבלין טריים לייצוא מישראל לשוקי אירופה.
תוצאות מחקריו תרמו לפיתוח ענף חקלאי וכלכלי חדש והפכו את ישראל לגורם מוביל בשוק צמחי התבלין הטריים באירופה.
פעילותו כראש מינהל המחקר החקלאי
פוטיבסקי יזם והקים את בנק הגנים הישראלי כחלק מארגון IPGRI העולמי, בסיוע תרומות, בעיקר מקרן רוטשילד.
הוא יזם את פיתוח פעילות השימור של צמחי בר בעלי חשיבות חקלאית בבנק הגנים הישראלי, תוך הטמעת שיטות חדישות הנהוגות בבנקי גנים מודרניים בעולם.
בנוסף יזם וביצע רפורמה במבנה הארגוני והפיזי של מינהל המחקר החקלאי, מיזוג ושינוי מכוני מחקר, מחלקות וצוותי מחקר, דבר שהביא לייעול בהוצאות המנהלה, עודד והגביר את שיתוף הפעולה בין חוקרים מתחומי חקר שונים.
כן ערך הסכם מתווה של ייעול כוח האדם, במשא ומתן עם משרד האוצר, ופעל לתגמול החוקרים על הישגים אישיים, מה שאפשר גם תגבור בחוקרים בתחומים גנומיקה, פרוטאומיקה וחקלאות מדייקת.
בתקופת כהונתו עבר מערך המנהלה של מינהל המחקר החקלאי לבניין חדש של המינסטריון הראשי של משרד החקלאות, שנמצא במתחם מרכז וולקני, והבניין הישן פונה עבור יחידות אחרות של משרד החקלאות.
בנוסף עבר המינהל בתקופה זו למערכת מחשוב מתקדמת הכוללת קישור אל האתרים הרחוקים (נוה יער וגילת) בזמן אמת.
פוטיבסקי הקים ופתח במינהל יחידה לקידום ויישום מחקר ופיתוח בחקלאות, שתפקידה יישום תוצאות מחקר תוך פיתוח ויצירת קשרים עם גופים עסקיים, קניין רוחני ורישום פטנטים, בדומה לגופים מקבילים במוסדות מחקר והשכלה גבוהה.
אלי פוטיבסקי ואמוץ דפני, תבלינים, הוצאת מסדה, 1979.
אלי פאריסר הוא יזם אינטרנט יהודי-אמריקאי שהקים בין השאר את "Upworthy", אתר אינטרנט להעלאה ושיתוף של תוכן ויראלי, ואת "MoveOn.org", אתר ובו פועלת קהילת אקטיביסטים, אשר מנצלת את הקדמה הטכנולוגית על מנת לשתף ולהוביל לשינויים בחברה.
בשנת 2001 החל פאריסר את מעורבותו הווירטואלית כפעיל פוליטי.
מיד לאחר אירועי ה-11 בספטמבר בארצות הברית, ביקש פאריסר להפגין נגד כוונת הנשיא דאז, ג'ורג' וו.
הוא הקים את האתר 9-11.peace.org, עצומה שקראה ל"איפוק ושליטה עצמית" של הממשל.
פאריסר שלח את קישור האתר לכ- 30 מחבריו, שעשו כמוהו וכך צבר האתר תאוצה.
כשלושה ימים מאוחר יותר קרס האתר בגלל עודף מתחברים.
בחלוף שבועיים הגיע העצומה למעל חצי מיליון חתימות.
הצלחת העצומה הביאה לחיבור בינו לבין ווס בויד, מייסד MoveOn.org, אתר אינטרנט העוסק בגיוס פעילים עבור המפלגה הדמוקרטית בארצות הברית.
השניים איחדו את אתריהם מעט מאוחר יותר, כשפאריסר מתמנה למנהל הקמפיינים הבינלאומיים של האתר המאוחד וב- 2009 הופך ליושב ראש מועצת המנהלים שלו.
"האינטרנט מראה לנו את מה שנדמה לו שאנו רוצים לראות, אבל לא בהכרח את מה שאנו צריכים לראות" - היזהרו מ"בועות הפילטר" TED מאי 2011
במאי 2011 הוציא פאריסר ספר בשם "בועת הפילטר: מה האינטרנט מסתיר מכם" בו הוא מסביר כיצד אתרי אינטרנט ומנועי חיפוש מסננים מידע עבור כל גולש בצורה שונה.
לדעתו של פאריסר, הגולשים נכנעים לסינון זה בעל כורחם ומוצאים עצמם ממודרים מהרבה מידע ותוכן שאמור להיות נגיש לכולם בצורה שווה.
טענות אלו מופנות בעיקר למפתחי גוגל ופייסבוק.
אלי פּוֹדֶה (נולד ב-27 ביוני 1959) הוא פרופסור מן המניין בחוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים.
כיהן בתור ראש החוג בין השנים 2004 עד 2009. פודה כיהן כנשיא האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם.
תחומי המחקר שלו הם מצרים, המערכת הבין-ערבית, יחסי ישראל-ערב, תרבות וחינוך בעולם הערבי.
פודה נולד בתל אביב להורים ניצולי שואה, למד בבית הספר התיכון עירוני ה' בת"א, במגמה המזרחנית.
פודה התגייס לצה"ל ושירת ביחידה 8200 בין השנים 1977–1986. את כל שלושת תאריו השלים באוניברסיטת ת"א.
הוא למד לתואר ראשון בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה ומדעי המדינה.
הוא המשיך ללימודי תואר שני במזרח תיכון, ואת עבודת התיזה שלו לתואר שני על ערב הסעודית והבעיה הפלסטינית הוא כתב בהדרכת פרופ' יעקב גולדברג ופרופ' איתמר רבינוביץ.
את עבודת הדוקטורט כתב בהדרכת פרופ' שמעון שמיר (עד אשר מונה לשגריר במצרים) ופרופ' איתמר רבינוביץ על החתירה להגמוניה בעולם הערבי סביב פרשת ברית בגדאד (1958-1954).
פודה סיים את לימודי הדוקטורט שלו באוניברסיטת תל אביב בשנת 1991. עם סיים לימודיו יצא לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת קורנל בארצות הברית.
פודה הוא עמית מחקר במכון טרומן לקידום השלום, חבר בוועדה האקדמית של המכון ליחסים בינלאומיים ע"ש לאונרד דייוויס והמרכז לחקר האסלאם ע"ש נחמיה לבציון.
עיסוקיו המחקריים העיקריים הם מצרים, יחסים בין-ערביים, הסכסוך הישראלי-ערבי וחינוך ותרבות במזרח התיכון.
פודה הוא חבר הוועד המנהל של מכון מיתווים - המכון הישראלי למדיניות חוץ-אזורית של ישראל, וכן פעיל בארגון ישראל יוזמת, הפועל לקדם יוזמת שלום ישראלית בתגובה ליוזמת השלום הערבית משנת 2002. פודה מתבטא לעיתים בכלי התקשורת הישראליים, ובפרט כותב טורי עמדה בעיתון הארץ.
כמו כן כיהן כעורך של "המזרח החדש", כתב העת של האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם, בין השנים 2000–2008. החל מחודש יולי 2016 מכהן פודה כנשיא האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם.
תחום זה, העוסק באינטראקציות המדיניות בין מדינות ערב, העסיק את פודה בראשית הקריירה האקדמית שלו.
עבודת הדוקטורט, שפורסמה כספר בעברית ובאנגלית, עסקה בדיון סביב שאלת החתירה להגמוניה בעולם הערבי, המוגדר כתת-מערכת במערכת הבינלאומית.
החלק התאורטי עסק בשאלה מהם התנאים הדרושים להפיכת שחקן אזורי להגמוניאלי ומהם הכלים העומדים לרשותו על מנת להשיג מטרה זו.
בתחום זה פרסם פודה מספר מאמרים אקדמיים.
אחד מהם עוסק בראשית פעילותה של המערכת הבין-ערבית.
טענתו היא כי ניצניה של מערכת זו נראו כבר בשנות ה-20, הרבה לפני הקמת הליגה הערבית ב-1945, שנתפסת בספרות כמועד ראשיתה של המערכת הבין-ערבית.
בגלל מרכזיותה של מצרים בעולם הערבי, מחקריו של פודה על המערכת הבין-ערבית הובילו אותו גם להעמיק חקר במצרים.
במקביל למאמרים שונים, הוא פרסם קובץ מאמרים, יחד עם שותפו מחיפה, פרופ' און וינקלר, שעוסק בבחינה מחודשת של התופעה המכונה "נאצריזם".
החידוש העיקרי בקובץ זה הוא הניסיון לפענח את התופעה הזו כסוג של פופוליזם – בדומה למודל המצוי במשטרים באמריקה הלטינית והדרומית (כולל גם אירופה), וזאת בניגוד להסברים הקודמים שניתחו את הנאצריזם כתופעה אידאולוגית, תנועה משיחית, תנועת מודרניזציה וסוג של פולחן אישיות.
במסגרת קובץ זה, הוא פרסם מאמר – המבוסס על ספרות תאורטית מתחום הפסיכולוגיה הקוגניטיבית – על הדרך שבה מקבלי ההחלטות בישראל תפסו את המנהיג המצרי, ג'מאל עבד אל-נאצר ואת תופעת הנאצריזם.
במאמר זה מראה פודה את תהליך הדימוניזציה שעברה דמותו של נאצר בקרב מקבלי ההחלטות – תופעה שכיחה במצבי סכסוך.
בנוסף, פודה ווינקלר פרסמו מונוגרפיה על החרם הערבי שלא היה על מצרים בעקבות חתימת הסכם השלום בין ישראל ומצרים ב-1979. בניגוד לטענה הרווחת, הם מראים כי בניגוד להחלטות הפסגה הערבית להחרים את מצרים, באופן מעשי מדינות ערב התקשו להחרים אותה ואף מיהרו להחזירה לעולם הערבי תוך עשור.
בעקבות המהפכה במצרים בינואר 2011, פודה פרסם מאמרים עיתונאיים ואקדמיים בנושא וכעת הוא שוקד על עריכת ספר בנושא האביב הערבי.
פודה היה בין הראשונים לשלב את ישראל בלימודי המזרח התיכון.
הפרדה זו, שנעשתה לראשונה באוניברסיטה העברית עם הקמתה, גרמה להקמת מחיצה דיסציפלינרית בין לימודי היהדות וישראל מצד אחד ולימודי המזרח התיכון מצד שני.
במסגרת תוכנית הלימודים של החוג, הוא יזם קורס בנושא "ישראל במזרח התיכון" – כותרת שביטאה גם עמדה אידאולוגית בדבר שיוכה של ישראל למזרח התיכון (בניגוד, למשל, לכותרת "ישראל והמזרח התיכון").
במסגרת הניסיון לשלב בין שני תחומים אלה, הוא פרסם ספר ומאמרים על הדרך שבה ספרי הלימוד להיסטוריה ואזרחות בבתי הספר במדינת ישראל לימדו על הערבים ועל הסכסוך הישראלי-ערבי.
מחקר זה, אשר מבחינה תאורטית שייך לתחום הזיכרון הקולקטיבי (collective memory), מנתח את השינויים בספרי הלימוד, ששיקפו יפה את "רוח התקופה" ואת השינויים ההיסטוריוגרפיים שהתחוללו במחקר על הציונות וישראל.
בעוד הדור הראשון של ספרי הלימוד (עד מחצית שנות ה-70) הכיל טעויות, הטעיות והתעלמויות, תוך כדי בניית מיתוסים ונרטיב ציוני חד-צדדי, הרי הדור השלישי (ממחצית שנות ה-90) כבר כלל הכרה באחר הערבי, אם כי לא היה חף מהאדרת העצמי.
במקביל, פודה כתב מחקר קצר על ספרי לימוד להיסטוריה במצרים וכן הוא עורך עתה ספר (יחד עם ד"ר סמירה עליאן מבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית) על הכרת האחר בספרי לימוד במזרח התיכון.
בשנים האחרונות פודה שוקד על ספר שעוסק בהחמצת הזדמנויות בסכסוך הישראלי-ערבי.
בהתבסס על הגדרה ומודל חדשים של המונח "החמצה היסטורית", הוא מנתח כ-30 מקרי בוחן בסכסוך ומנסה לבחון מדוע לא הוחמץ השלום במקרים מסוימים (מצרים, ירדן, חלקית עם אש"ף), ובאיזו מידה הוחמץ שלום במקרים שנוהל משא ומתן לשלום אולם לא נחתם הסכם.
בהקשר זה הוא פרסם כבר כמה מאמרים על החמצת השלום של ישראל עם יוזמת השלום הערבית ב-2002.
עיסוקו של פודה בתחום זה הוא המשך להתעניינותו בתחום הזיכרון הקולקטיבי, ובמיוחד עבודתו על ספרי לימוד להיסטוריה בישראל, במצרים ובמזרח התיכון באופן כללי.
ב-2011 הוא פרסם ספר – ראשון בתחומו – העוסק בדרך שבה מדינות ערב חוגגות את החגים הלאומיים והדתיים שלהם.
בהתבססו על מחקרים תאורטיים במדעי המדינה (בעיקר בתחום הלאומיות), סוציולוגיה ואנתרופולוגיה, הוא מנתח את לוח השנה הרשמי בשש מדינות ערביות מייצגות – מצרים, עיראק, סוריה, לבנון, ירדן וערב הסעודית.
הוא מראה, כי כל מדינה בנתה לוח-שנה שונה, המנציח נרטיב היסטורי המפאר מיתוסים, סיפורי גבורה, ניצחונות צבאיים ולעיתים אסונות.
הוא מצא כי ניתן לזהות ארבע סיבות לקיום חגיגות מדינה: הרצון לחזק את הזהות הלאומית; הצורך לחזק את הלגיטימציה של המשטר; רצון של המשטר להפחיד ולאיים על האזרח; וההכרה של המשטר בצורך הפסיכולוגי של האזרח לפורקן, כאשר בכל מדינה או בכל משטר ניתן לזהות מניעים שונים.
פועל יוצא של מחקר זה היה גם מאמר ראשון מסוגו על דגלים בעולם הערבי כסמל לאומי.
החתירה להגמוניה בעולם הערבי: המאבק סביב ברית בגדאד, הוצאת משרד הביטחון, 1996
מפילגש לידועה בציבור: היחסים החשאיים של ישראל עם מדינות ועם מיעוטים במזרח התיכון, 1948–2020, עם עובד, ספריית אופקים, 2022. על ספרו זה זכה ב-2024 בפרס צ'צ'יק לחקר ביטחון ישראל.
ישראל במזרח התיכון, ירושלים: הוצאת כרמל, 2025.
"חברה ומדינה במזרח התיכון", המזרח החדש, כרך 41 (2000) [יחד עם חיים גרבר]
"דת ומדינה באסלאם", המזרח החדש, כרך 42 (2001) [יחד עם חיים גרבר]
"יחסי יהודים-ערבים בארץ-ישראל/פלסטין", המזרח החדש, כרך 43 [2002) [יחד עם חיים גרבר]
"זרמים בהיסטוריוגרפיה במזרח התיכון", המזרח החדש, כרך 45 (2005) [יחד עם חיים גרבר]
"ישראל במזרח התיכון: עיון מחדש במעמדה האזורי", מדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים, כרך 41–42 (תשנ"ז), עמ' 73–102.
"בגנות המבוכה ובזכות הטיח: הסכסוך הישראלי-ערבי בראי ספרי הלימוד בהיסטוריה ואזרחות בעברית (1995-1953)", מחקרי שלום ע"ש גיטלסון מס' 9 (ירושלים: המכון למחקר ע"ש הרי ס.
היסטוריה וזיכרון במערכת החינוך: הסכסוך הישראלי-ערבי בראי ספרי הלימוד להיסטוריה בישראל, 2000-1948", בתוך אבנר בן-עמוס (עורך), היסטוריה, זהות וזיכרון: דימויי עבר בחינוך הישראלי (ת"א: הוצאת רמות אוניברסיטת ת"א, 2002), עמ' 69–100.
"דמוניזציה של האויב: נאצר והנאצריזם בעיני מקבלי ההחלטות בישראל", המזרח החדש, כרך 45 (2005), עמ' 151–208.
"הגמון, מנהיג או ראשון בין שווים: מעמדה של מצרים במערכת הבין-ערבית", המזרח החדש, כרך 47, עמ' 188–215.
"ישראל ותוכנית השלום הערבית – החמצה היסטורית אפשרית?" בתוך אפרים לביא, ישראל ויוזמת השלום הערבית (ת"א: מרכז תמי שטינמץ למחקרי שלום, 2010), עמ' 67–94
אלי פולק הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כקצין איסוף קרבי ראשי.
פולק התגייס לצה"ל ב-1984 ושירת בתחילה כמדריך במרכז לאיסוף ומודיעין.
שירת כקצין ביחידות האיסוף של חיל המודיעין וכיהן כקצין האיסוף של פיקוד הצפון.
שימש קצין מודיעין באוגדה 162, מפקד בית הספר למודיעין שדה ומפקד מערך החוזי והמיפוי באגף המודיעין.
במרץ 2009 מונה לקצין מודיעין שדה ראשי, בתקופתו הפך המערך לחיל האיסוף הקרבי בזרוע היבשה.
אלי פרידמן (נולד ב-2 בספטמבר 1973) הוא זמר, מלחין, מוזיקאי חסידי ופעיל פוליטי ישראלי.
נולד בשכונת קריית צאנז שבירושלים לבית חסידי, להוריו שלמה אריה ובלומה.
התחנך בישיבה הקטנה עטרת ישראל ובישיבה הגדולה היכל התורה של הרב צבי קושלבסקי, ולאחר נישואיו למד בכולל של ישיבת תורה אור.
ב-2008 התמודד ונבחר למועצת העיר בית שמש מטעם המפלגה החרדית המודרנית סיעת טוב.
פרידמן החל את דרכו המוזיקלית עוד בהיותו בחור.
בגיל עשרים הלחין חמישה שירים שביצע מיכאל שטרייכר ביניהם "יזכרם" ו"ומחליף את הזמנים".
כמו כן הלחין את השיר "פתח לנו שער" שביצע אפרים מנדלסון.
ב-1998 הוציא פרידמן את אלבום הבכורה שלו - "השמח בחלקו", ובו עשרה שירים שהלחין, עם מילים מהמקורות.
מהאלבום התפרסם השיר "השמח בחלקו".
ב-2001 הוציא את אלבומו השני "שומע אל אביונים", ובו תשעה שירים שהלחין.
גם באלבום זה המילים לשירים הן מהמקורות.
מתוך האלבום התפרסמו בין היתר השירים "שומע אל אביונים", "אשרי האיש" ו-"המלכות שלך היא".
ב-2003 יצא אלבומו השלישי "בוטחים בקב"ה", ובו עשרה שירים שתשעה מתוכם הולחנו על ידי פרידמן.
באלבום זה ביצע לראשונה שיר עם מילים מקוריות, "לטעום מהאור".
בשיר זה פונה פרידמן לדמות בדיונית של נער חרדי שתוהה מה מקומו בעולם, ומעודד אותו.
בין שירי האלבום המצליחים היו השירים "בוטחים בקב"ה", "שמור וזכור" ו-"מעביר יום".
ב-2005 כתב והלחין את שיר הנושא מתוך אלבום הבכורה של מאיר גלבר - "להרבות כבוד שמיים".
ב-2006 יצא אלבומו "על הסטנדר" ובו אחד עשר שירים שהולחנו על ידו.
ארבעה מתוכם עם מילים שכתב פרידמן - "לא מתנתקים", "רק אותך אלוקים", "על הסטנדר" ו"ניגון קטן".
השירים שהתפרסמו מהאלבום הם "ניגון קטן" ו-"בכֹה תבכה".
ב-2014, לאחר הפסקה של שמונה שנים, יצא אלבומו "מה הבריות אומרות עליו", ובו שנים-עשר שירים פרי לחנו.
באלבום מתארחים זמרים אלי הרצליך ויצחק מאיר.
בספטמבר 2015 זכה האלבום בתואר "אלבום השנה החסידי" במצעד של תחנת הרדיו קול ברמה.
במרץ 2016 הוציא אלבום הופעה בשם "שרים ביקב עם אלי פרידמן".
באלבום עשר רצועות שבוצעו בהופעה אקוסטית שהתקיימה ביקב מצודה שבגבעת יערים ביולי 2015.
ב-2018 הוציא את האלבום "רחובות הנהר" ובו שנים-עשר שירים, אחד-עשר מהם הולחנו על ידו.
השיר המצליח ביותר באלבום היה "מרכבות פרעה".
ב-2019 הלחין את השיר "אני מאמין" לאלבומו של אלי הרצליך "הרצליך 2".
החל מינואר 2023 פרידמן שופט בתוכנית הריאלטי "המאסטרו", שמשודרת ברדיו קול חי.
פרידמן הגיש בעבר בתחנת הרדיו החרדי "רדיו קול חי" תוכנית מדי יום שישי בשם "לכו נרננה", לצד הרב חיים הורביץ, רב שכונת צהלה.
עם השקת תחנת הבת קול חי מיוזיק החל לשדר בה תוכנית בימי שישי.
אַלי סמית היא סופרת ומחזאית סקוטית.
סמית נולדה באינוורנס להורים ממעמד הפועלים.
היא למדה באוניברסיטת אברדין ולאחר מכן בקולג' ניוהם באוניברסיטת קיימברידג', אך לא סיימה את לימודי הדוקטורט.
היא עבדה כמרצה באוניברסיטת סטרת'קלייד עד שלקתה בתסמונת התשישות הכרונית ומאז היא סופרת במשרה מלאה.
בנוסף היא כותבת טורים עבור הגארדיאן והשבועון הספרותי The Times Literary Supplement.
סמית מתגוררת כיום בקיימברידג' עם בת זוגה, הקולנוענית שרה ווד.
בשנת 2007 סמית נבחרה כחברה באגודה המלכותית לספרות.
בשנת 2015 הוענק לה תואר גבירה מפקדת במסדר האימפריה הבריטית על פועלה הספרותי.
בשנת 2019 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ניוקאסל.
סמית פרסמה עד כה חמישה קובצי סיפורים, עשרה רומנים ושבעה מחזות.
שלושה מספריה היו מועמדים ברשימה הקצרה לפרס מאן בוקר ורבים מהם זכו במספר פרסים מקומיים אחרים.
כמו: רומן, הוצאת בבל, 1998; מאנגלית: שרון פרמינגר
בת פוגשת בן: רומן, הוצאת פן וידיעות ספרים, 2008; מאנגלית: שרון פרמינגר
עולם מלון: רומן, הוצאת בבל, 2008; מאנגלית: דפנה רוזנבליט
המקרית: רומן, הוצאת בבל, 2010; מאנגלית: ארנה קזין
סתיו: רומן, ספרית פועלים, 2019; מאנגלית: דבי אילון
אלי ציון ועריה היא קינה לתשעה באב שנאמרת בסיום הקינות בשחרית בקהילות יהודי אשכנז.
תוכנה, כמרבית הקינות, הוא הבעת צער וכאב על חורבן בית המקדש ויציאת עם ישראל לגלות.
הקינה מוכרת מסוף תקופת הראשונים.
מבנה הקינה הוא אקרוסטיכון לפי סדר האלף בית.
פתיח הקינה הוא על פי הפסוק ביואל: .
פירוש המילה הראשונה "אלי" לפי פרשני המקרא הוא לשון קינה כמו "קונני".
בשונה מיתר הקינות שנקראות בלחש בהרבה קהילות, את הקינה הזו בקהילות רבות כל הציבור שר יחד.
כתוצאה מכך היא אחת הקינות המוכרות ביותר, וזכתה לביצועים רבים.
בקצת קהילות אשכנז, נוהגים לשיר כמה קטעי תפילה בניגון של קינה זו.
בקהילות רבות נוהגים לומר קינה זו בעמידה, בשונה מיתר הקינות שנאמרות בישיבה על הארץ.
מהיותה אחת הקינות המוכרות ביותר נכתבו בעקבותיה קינות רבות, חלקן פולמוסיות וחלקן המשכיות.
על בסיס קינה זו חיבר ניצול השואה יהודה לייב ביאלר קינה בשם "אלי אלי נפשי בכי" על השואה.
"ופדיוני בכוריה" - הנוסח והטענות לגביו
כמה אחרונים שאלו על נוסח הקינה לפיו מאז החורבן חסרה ירושלים את "פדיוני בכוריה", שאין זה נכון משום שפדיון הבן נוהג גם לאחר החורבן, וכך גם פדיון פטר חמור, ואילו בכור בהמה טהורה אינו נפדה כלל, לא בזמן הבית ולא בזמן החורבן.
בשם הראי"ה קוק מובא: הרב מרדכי יהודה לייב זק"ש הציע להשאיר את הגרסה "ופדיוני" ולפרשה "ופיד" (שבר) יוני ביכוריה.
תירוץ זה מופיע גם בכתב ידו של הרב זליג ראובן בנגיס.
הרב יעקב גדליה וולדנברג, אביו של בעל הציץ אליעזר הגיה: "ופריוני ביכוריה" והכוונה לפי זה אינה לעופות שעיטרו את הביכורים שבטלה הקרבתם, אלא לעצם הבאת הביכורים שבטלה.
גרסה זו נמצאת גם בספר אשל החיים שחיבר הרב חיים אפרים בליטי שמביא גרסה זו מקינה של ארצות המזרח.
תירוץ נוסף מובא בספר אשל החיים הוא על פי דברי היעב"ץ שהכהנים בזמננו אינם כהנים ודאיים ולכן רצוי מאוד שבסיום הפדיון יחזירו את הכסף לישראל הפודה את בנו.
לפי הסבר זה כיום בטל גם פדיון הבן.
בספר שבט מנשה כתב על פי פירוש הרמב"ן לתורה שפדיון פטר חמור אינו נוהג אלא בארץ.
אלי טיבינה קוט (בהולנדית: Elly Tibina Koot; נולדה ב-1943) היא דוגמנית הולנדית.
מיס הולנד ומיס אירופה לשנת 1964.
קוט נולדה ברוטרדם בזמן שאמה ביקרה קרובי משפחה וגדלה באמסטרדם על הבלומנמארקט, היא הבכורה מבין ארבעה ילדים.
היא התגלתה על ידי צלם האופנה הנס דוקרס (Hans Dukkers).
ב-1964 נבחרה למיס הולנד אך היא לא לקחה חלק בתחרות מיס עולם עקב התנגדותו של בן זוגה.
בתחרות מיס אירופה 1964 היא זכתה במקום הראשון.
היא הופיעה בפרסומת של מותג הטיפוח "rexona" ובמהלך הצילומים הכירה את בעלה לעתיד הצלם פרנק ברנדט, לו נישאה ב-1966.
היא עבדה בעיקר כדוגמנית צילום אך הופיעה גם בתצוגות אופנה של מספר מעצבים וביניהם פרנק גוברס (Frank Govers).
במהלך שנות השבעים היא הייתה שופטת במספר תחרויות יופי בהולנד וביניהן "מיס אמסטרדם 1973".
ב-1996 החלה לעבוד בבית האופנה של המעצב מארט ויסר באמסטרדם.
אלי ציפורי (נולד ב-15 במאי 1962) הוא עיתונאי ופובליציסט ישראלי, בעל תוכנית קבועה ב"גלי ישראל" והבלוג 'עיתונות אקטיבית'.
שימש סגן עורך "גלובס" ועורך העיתון בפועל ובמקביל גם עורך החדשות בו.
היה בעל טור בעיתון זה עד לפיטוריו בספטמבר 2019. בשנים 2020–2022 שימש ראש הדסק הכלכלי של העיתון "מעריב השבוע".
ציפורי נולד ב-1962. שירת בחיל המודיעין, למד באוניברסיטת תל אביב.
ב-1 ביוני 1984 החל לעבוד בעיתון "גלובס" והיה בו עיתונאי מאז ובמשך 35 שנים.
בפברואר 2014 קיבל מ"האגודה לזכות הציבור לדעת" את פרס העיתונות הכלכלית, בגובה 5,000 דולר, בגין "תקשורת כלכלית אמיצה, המדווחת על נושאים כלכליים כהווייתם, ללא התחשבות בגורמים עסקיים, פוליטיים, תקשורתיים ואחרים".
בנימוקי ועדת הפרס נקבע ש"בין הישגיו ...
ההעלאה לדיון ציבורי של נושא הרווחים הכלואים, חשיפת הטבות המס לגופים ומגזרים, תחקירים בנושא יוקר מוצרי המזון בישראל לעומת יתר העולם, חגיגות השכר והפנסיה בבנק ישראל, מצב הרפואה הציבורית ובעיקר הסכומים המופרזים של דמי ניהול אשר נגבו מאזרחי ישראל באמצעות חברות הפנסיה והביטוח.
המהלכים שנולדו כתוצאה מכתבותיו בתחום זה חסכו לאזרחי ישראל סכום מיצרפי של כמיליארד ש"ח בשנה".
בספטמבר 2019 פוטר מעבודתו ב"גלובס".
במרץ 2020 מונה לראש הדסק הכלכלי של "מעריב" והחל לשדר תוכנית אישית ברדיו גלי ישראל.
עבודתו ב"מעריב" הופסקה באוגוסט 2022.
במהלך משפט נתניהו נהג ציפורי לשבת באולם המשפט, להקליד את הנאמר ולשלוח את המלל אל כנרת בראשי, ששידרה אותו באינטרנט באולפן הפתוח שפתחה לשם כך.
ציפורי פרש מהאולפן הפתוח ב-22 בדצמבר 2022 ומאז הוא ממשיך לסקר את המשפט באופן עצמאי באמצעות אתר האינטרנט וערוץ הטלגרם שלו.
בספטמבר 2022 יצא לאור ספרו "הפיכה - הקשר המשחית בין התקשורת לפרקליטות", בו מגולל ציפורי את טענותיו להפיכה שלטונית נגד נתניהו ואת הקשר של עיתונאים לכך.
בדצמבר 2023 הוגש נגדו כתב אישום בעוון הטרדת עד בגין פרסום תמונה של ביתה של הדס קליין, עדת תביעה מרכזית במשפטו של נתניהו, בביקורת עליה שהצביע על הפער בין טענותיה שהיא 'נושאת בעול המשפחתי' ו'הייתה בסיכון לפיטורים' אל מול היותה בעלים של וילה בהרצליה.
עורך דינו של ציפורי טען שמדובר באכיפה בררנית על רקע הביקורת של ציפורי על הפרקליטות.
נגד ציפורי הוגשו והוא הגיש מצדו מספר תביעות דיבה.
תביעה בסך 142 אלף ש"ח שהוגשה על ידי העיתונאית לשעבר חנה קים באוקטובר 2019, נדחתה ובית המשפט פסק בה הוצאות משפט לטובת ציפורי בסך 25 אלף ש"ח.
באפריל 2020 הוגשה נגדו תביעה בסך 100 אלף ש"ח על ידי יאיר לפיד, על פוסט של ציפורי שבו כתב כי "חמאס היה שותף מלא למזימות של הקמת ממשלת מיעוט", תביעה שנמשכה לאחר הגשת כתב ההגנה, ללא פסיקת הוצאות לשום צד, בנובמבר 2021.
באוקטובר 2020 הגיש עיתונאי ערוץ 13 ברוך קרא תביעת דיבה כנגד ציפורי, בעקבות מספר ציוצים תוקפניים ומאשימים שפרסם על קרא.
ציפורי הפסיד בתביעה זו וחויב לפצות את קרא ב-45 אלף ש"ח ולמחוק ארבעה ציוצים פוגעניים.
תביעה מצד עיתונאי גלובס אבישי גרינצייג בנובמבר 2020 בסך מיליון ש"ח נענתה בתביעה שכנגד שהגיש ציפורי.
תביעתו של ציפורי נדחתה, וביוני 2023 הוא חויב לשלם לגרינצייג כ-200 אלף ש"ח.
במאי 2022 הגיש ציפורי תביעת דיבה בסך מיליון ש"ח נגד "העין השביעית", "שקוף" והעיתונאים חיים לוינסון, עקיבא נוביק ואבישי גרינצייג.
ציפורי הגיש גם תביעת דיבה נגד עמותת "התמנון", עמותת "הצלחה" ועו"ד אלעד מן, אך משך אותה בדצמבר 2022.
בדצמבר 2022 הגישה עדת תביעה בתיק 1000, הדס קליין, תביעת דיבה בסך 5 מיליון שקלים נגד ציפורי, ובאפריל 2024 הגיש רפ"ק אורי קנר, אחד מחוקרי תיק 4000, תביעת דיבה נגד ציפורי.
ציפורי הגיש תביעת דיבה נגד הבמאי דורון צברי, אך לאחר שבית המשפט חייב אותו להפקיד ערובה בסך 35 אלף ש"ח למקרה שתביעתו תידחה, וקבע כי סיכויי תביעתו "נמוכים, בואך קלושים", משך את תביעתו.
באוקטובר 2024 ערוץ 12 הגיש נגדו תביעת דיבה בסך 3 מיליון שקלים בשל הכינוי בו השתמש ציפורי ביחס לערוץ - "אל ג'זירה 12".
ציפורי תבע את יהודה שפר תביעת דיבה לאחר ששפר פרסם מאמר של גידי וייץ על ציפורי והתנהלותו באולם בו מתנהל משפט נתניהו, לצד הכיתוב "אוירת טרור ואלימות מילולית".
התביעה של ציפורי נדחתה בעילת "אמת דיברתי", ובית המשפט קבע שציפורי מצטייר כאיש ריב ומדון שהתנהל באופן שיטתי בצורה מטרידה ומאיימת כלפי עיתונאים ואנשים אחרים הקשורים במשפט נתניהו.
במשפט נפסקו על ציפורי תשלום הוצאות בסך של 25 אלף שקלים לשפר.
ציפורי נשוי לבתיה, אב לשלושה וגר ברמת גן.
אלי (אלחנן) פרידלנדר (נולד בשנת 1960) הוא פילוסוף ישראלי, פרופסור מן המניין בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, וראש החוג לשעבר.
אלי פרידלנדר הוא בנם של הציירת חגית פרידלנדר ושל ההיסטוריון וחתן פרס ישראל, שאול פרידלנדר.
בין השנים 1981–1984 למד לתואר ראשון בפילוסופיה ובמתמטיקה באוניברסיטה העברית.
בין השנים 1985–1992 למד לתואר דוקטור בפילוסופיה באוניברסיטת הרווארד.
עבודת הדוקטורט שלו "Expressions of Judgment" נבחנה על ידי הפילוסופים סטנלי קאבל, הילרי פטנאם, ג'ון רולס ובורון דרבן .
בין תחומי העניין הפילוסופים שלו: היסטוריה של הפילוסופיה, אסתטיקה, קאנט והאידיאליזם הגרמני, ולטר בנימין ופילוסופיה של ההיסטוריה, ויטגנשטיין והטְרַקְטָטוּס.
נשוי לפרופ' מיכל גרובר-פרידלנדר, מרצה בחוג למוזיקולוגיה בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה, באוניברסיטת תל אביב.
לזוג שני בנים תאומים: הסופר עומר פרידלנדר, והמוזיקאי והבסיסט עילם פרידלנדר.
ירון סנדרוביץ, אלי פרידלנדר, מלאכת השיפוט: יופי שגב ותכליתיות בביקורת כוח השיפוט של קאנט, מפעלים אוניברסיטאיים, 1999.
"המבט מאין?", הקול והמבט - בין פילוסופיה וספרות, קולנוע ואופרה, מיתוס ומשפט, משתתפים: ורד לב כנען, ליאורה בילסקי, מיכל גרובר פרידלנדר, חגי כנען, ירון סנדרוביץ ואלי פרידלנדר,עורכות: מיכל גרובר פרידלנדר וורד לב כנען, תל אביב: הוצאת רסלינג, 2002.
אליהו (אלי) פלאי (נולד ב-23 בדצמבר 1964) הוא איש עסקים חרדי ישראלי, המו"ל של העיתון "משפחה", הבעלים של קבוצת התקשורת "Mishpacha" והמייסד של המכון החרדי למחקרי מדיניות בירושלים.
פלאי, יליד ירושלים, הוא בוגר ישיבת חברון ובעל תואר ראשון במדעי הרוח בתלמוד ובהיסטוריה של עם ישראל מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר נישואיו התגייס לצה"ל במסגרת "שלב ב", ושירת בחיל הרבנות הצבאית.
בשנת 1990 רכש יהודה פלאי, אביו של פלאי, את הבעלות על עיתון "משפחה" הפונה למגזר החרדי ומינה אותו למנכ"ל העיתון.
בשנת 2013 החליף יהודה נחשוני את פלאי בתפקיד מנכ"ל העיתון, ופלאי נותר יו"ר פעיל והבעלים של קבוצת התקשורת "משפחה".
"משפחה" מוציא לאור מגזינים שבועיים והוא השבועון החרדי הנפוץ ביותר בישראל.
לפי סקר TGI מספטמבר 2016 שיעור החשיפה של "משפחה" הוא 24.1%.
ירחון "טעימות" שיוצא אף הוא על ידי משפחה, זוכה על פי סקר זה ל-6.7% חשיפה.
היקף הפעילות של החברה עמד ב-2015 על כ-50 מיליון שקל בשנה.
השבועון מתפרסם בעברית והחל משנת 2004 קיימת גם גרסה באנגלית והוא מופץ בישראל ומחוצה לה.
ב-2017 החל לפרסם בדרום אמריקה גם עיתון בספרדית, אבל הפרויקט נסגר בשל אי רווחיותו.
בשנת 2014 ייסד פלאי את "קרן משפחת פלאי" ע"ש אביו יהודה פלאי.
הקרן עוסקת בתמיכה וקידום מרכזי תורה ויוזמות חברתיות בחברה החרדית.