tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדצמבר 1986 מונה למנכ"ל משרד הבריאות וכיהן בתפקיד עד דצמבר 1987. בשנים 1988–1998 המשיך בניהול המכון לאימונולוגיה קלינית ואלרגיה בבית החולים ובפעילות המחקר וההוראה בפקולטה לרפואה.
פרש לגמלאות בסוף שנת 1998.
לאחר פרישתו מפעילות רפואית-ציבורית עסק בחקר היקום והאסטרופיזיקה, והרצה על נושאים אלה בהתנדבות בפני חוגים מעוניינים.
נפטר בפברואר 2024. הותיר אחריו אישה ובת.
תיאדור פיטר ג'יימס קינאירד טאפטיקליס המכונה : "תיאו" הוא שחקן, מוזיקאי ודוגמן בריטי.
התפרסם בזירה הבינלאומית בתור טוביאס "פור" איטון בסרט "מפוצלים", ובסרטי ההמשך "מורדים" ו"נאמנים".
ב-2022 גילם את קמרון בעונה השנייה של הסדרה "הלוטוס הלבן".
ג'יימס נולד באוקספורד, אוקספורדשייר, בנם של ג'ן ופיליפ טאפטיקליס.
סבו מצד אביו היה יווני, ומצד אמו הוא סקוטי, אנגלי, וניו זילנדי.
ג'יימס למד לתואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטת נוטינגהאם.
בשנת 2010 ג'יימס הופיע לראשונה בטלוויזיה במיני-סדרה "A Passionate Woman" יחד עם בילי פייפר.
בנוסף, הוא גילם דיפלומט טורקי בפרק השלישי בסדרה "אחוזת דאונטון".
בשנת 2011 שיחק ג'יימס בתפקיד הראשי בסדרה הבריטית המצליחה "בדלאם".
ב-2012 הופיע במיני-סדרה "Room at the Top" בתור ג'ק וייל.
התפקיד הבולט ביותר שלו באותה תקופה היה בתור ג'יימס בסרט "קרועים" אשר מבוסס על קומדיית המצבים הבריטית המצליחה.
ב-2011, נבחר ג'יימס לשחק בתור דייוויד בסרט "מלחמת האופל: התעוררות" אשר יצא לאקרנים ב-2012. באותה השנה, הוא הופיע בעונה השנייה של הסדרה "חקירה רגישה" ברשת ITV לצד אוליביה ויליאמס.
ב-13 במרץ 2013 נבחר ג'יימס לגלם את "פור", אחת הדמויות הראשיות בסרט על פי ספרה של ורוניקה רות', "מפוצלים".
בשנת 2014 שיחק בדרמה "הנדבן", לצד ריצ'רד גיר ודקוטה פנינג.
ב-2016 שיחק בסרטו של הבמאי האירי ג'ים שרידן "הכתובים הסודיים" על פי רב מכר של סבסטיאן גארי.
לצד ונסה רדגרייב, רוני מארה ואריק באנה.
בשנת 2016 שב לגלם את התפקיד של דייוויד בסרט הפנטזיה "מלחמת האופל: מלחמת דמים", הסרט הוא הסרט החמישי בסדרה.
שם שיחק לצד קייט בקינסייל, צ'ארלס דאנס ובראדלי ג'יימס.
בשנת 2018 שיחק לצד אמבר הרד ובילי בוב תורנטון במותחן הבלשי "שדות לונדון", אשר מבוסס על ספרו באותו השם של מרטין איימיס משנת 1989.
בשנת 2021 פורסם כי ג'יימס ורוז לזלי לוהקו לשחק את התפקידים הראשיים בגרסה הטלוויזיונית של HBO לרומן "אשתו של הנוסע בזמן", ששודרה בשנת 2022.
בשנת 2024 שיחק בסדרה "הג'נטלמנים" שיצר גאי ריצ'י בתפקיד ראשי.
חוץ מקריירת המשחק שלו, ג'יימס הוא הזמר והגיטריסט של הלהקה הלונדונית "Shere Khan".
ב-21 בנובמבר 2012, הלהקה הודיעה בעמוד הפייסבוק שלה שהם לא ימשיכו יותר לנגן כלהקה וחברי הלהקה מחפשים הזדמנויות מוזיקליות אחרות.
מ-2009 ג'יימס נמצא במערכת יחסים עם השחקנית האירית רות קירני.
במהלך 2016, ג'יימס נסע ליוון עם ארגון UNHCR, שם פגש פליטים סורים ולמד עוד על מצבם.
מאז הוא תומך בזכויות הפליטים וקרא לסיוע הומניטרי רב יותר לאנשים עקורים בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה.
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן משנה בסדרת דרמה (אנ') (2023) 2024הג'נטלמניםאדי הלסטדתפקיד ראשי; 8 פרקים אקס-מן 97 באסטיון דיבוב; 4 פרקים
תֵיאָה הוא כוכב לכת משוער שהיה קיים בראשית מערכת השמש.
על פי ההשערה המקובלת של ההתנגשות הענקית, התנגש כוכב לכת זה בכדור הארץ הקדום לפני כ-4.533 מיליארדי שנים.
תיאה היה בערך בגודלו של כוכב הלכת מאדים.
לאחר ההתנגשות בכדור הארץ התקבצו השברים של תיאה והתאספו יחד סביב כדור הארץ, מה שיצר את הירח המוקדם.
יש מדענים המאמינים שלאחר שהשברים מההתנגשות עפו הרחק בחלל, נוצרו שני ירחים שונים שמאוחר יותר התמזגו ויצרו ירח יחיד.
תיאה הוא על שמה של הטיטאנית תיאה מהמיתולוגיה היוונית.
במיתולוגיה היוונית הייתה תיאה אמה של סלנה, אלת הירח.
שם אחר לכוכב לכת זה הוא אורפאוס; אומנם נעשה שימוש בשם זה בעבר, אך הוא נשכח במידה רבה.
מסלול ההקפה של תיאה סביב השמש עבר בנקודה L4 או L5 של מסלולו של כדור הארץ כיום.
תוך כדי תנועת כוכב הלכת המשוער תיאה בתוך מערכת השמש המוקדמת, עמוסת האסטרואידים, הוא צבר מסה וגודלו הגיע בערך לגודלו של מאדים.
לאחר שהושפע מפרטורבציה כבידתית על ידי כוכבי הלכת נוגה וצדק, נכנס תיאה למסלול התנגשות עם כדור הארץ הקדום.
תיאה התנגש אלכסונית בכדור הארץ ופלט חתיכות פסולת רבות שלו ושל כדור הארץ.
על פי השערה אחת, יצרו חתיכות הענק האלו גוף אחד גדול שהתמזג ויצר את מה שמכונה כיום הירח.
על פי השערה אחרת, לאחר שחתיכות הפסולת התקבצו ביחד נוצרו שני ירחים שונים אשר הקיפו את כדור הארץ ובסופו של דבר התמזגו ויצרו את הירח.
אילו פגע תיאה בכדור הארץ חזיתית, הייתה ההתנגשות מביאה להרס מוחלט של שני כוכבי הלכת, ויוצרת חגורת אסטרואידים זמנית בין מסלולי ההקפה של נוגה ומאדים.
תיאו והוגו הוא סרט דרמה צרפתי משנת 2016 בבימוי אוליבייה דוקאסטל וז'ק מרטינו.
הסרט הוצג כחלק מתוכנית ה-"Panorama" של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ה-66. הסרט זכה בפרס חביב הקהל בטקס פרסי טדי 2016 של פסטיבל ברלין.
הסרט צולם במשך חמישה עשר ימים, כולל תשעה לילות, בתקציב קטן.
בתסריט המקורי, עלילת הסרט מתפרשת על פני 28 ימים, אך מאוחר יותר שוכתבה כך שתתרחש במהלך "זמן אמת" - 93 דקות הסרט - בשעות הבוקר המוקדמות.
תיאו (ג'ופרה קוט) והוגו (פרנסואה נמבוט) הם שני גברים הומואים שנפגשים לראשונה בחדר חושך בגיי בר.
במהלך השעתיים שמיד לאחר מכן השניים לומדים להכיר אחד את השני, תוך כדי שהם הולכים ורוכבים על אופניים בצפון-מזרח פריז, מבקרים בבית חולים, נוסעים ברכבת התחתית של פריז ומשוחחים שם עם אחת הנוסעות, מבקרים בדירתו של אחד מהם, נפגשים עם מוכר בדלפק של מסעדת אוכל מהיר ועוד.
עלילת הסרט מתרחשת בין השעות 4:27 לפנות בוקר לבין 5:59 בבוקר.
שם השחקן שם הדמותג'ופרה קוטתיאופרנסואה נמבוטהוגו
הסרט זכה במספר פרסים בינלאומיים, לרבות פרס הסרט הטוב ביותר ופרס השחקן הראשי הטוב ביותר, במספר פסטיבלי סרטים בינלאומיים, לרבות בברלין, שיקגו וסן דייגו.
תיאה נתן (מאירוביץ; בגרמנית: Thea Nathan Meierowitz; קניגסברג שבגרמניה, 16 באפריל 1908 – ירושלים, נובמבר 1998) הייתה מחלוצות העבודה הסוציאלית ביישוב העברי ולאחר מכן בישראל, יזמה את בתי הדיור המוגן הראשונים וקידמה חדשנות חברתית בתחום הגרונטולוגיה.
תיאה מאירוביץ נולדה כבת רביעית מבין שלוש אחיות ואח למשפחה יהודית-גרמנית מתבוללת ממעמד הביניים, לאם ילידת פוזן המתוארת כאישה דומיננטית שעבדה קשה לפרנסת המשפחה ולאב יליד ליטא שהגיע לגרמניה בגיל שש, למד ועסק ברוקחות והפך עם השנים לפעיל בקהילה היהודית אך גם לפטריוט גרמני גאה.
היא החליטה ללמוד עבודה סוציאלית בבית הספר של המיסיון בקניגסברג, שם הייתה חריגה הן ביהדותה והן בעמדותיה הסוציאליסטיות.
למרות כך סיימה את לימודיה בהצטיינות, עברה לברלין והחלה לעבוד בביטוח הלאומי הגרמני עם נשים שעסקו בזנות, כאשר גם שם וגם לפני כן נתקלה באנטישמיות רבה:עוד לפני המשרה הזאת עבדתי מטעם עירית קניגסברג, עיר הולדתי, עם זונות.
הייתי בת 18, אידיאליסטית, האמנתי באדם.
השקעתי המון מעצמי, אביה החורג היה שיכור, אמה זרקה אותה מהבית והיא חייתה בבורדל, כמו ברומנים.
איכשהו החזרתי אותה הביתה ומצאתי לה עבודה, והלכתי איתה לסינמה.
יום אחד ישבתי איתה והיא התחילה לדבר על יהודים.
אז אמרתי לה: גם אני יהודיה.
היא אמרה: "לא מה פתאום".
אז היא הסתכלה עלי ורצתה להגיד את הדבר הכי יפה שיכלה באותו רגע: "את לא יותר רעה ממני".
וצריך להבין שבעיני עצמה היא הייתה הזבל הכי גדול שיש ואני, עד אותו רגע, הייתי המלאך הכי גדול שיש.
מעט דברים בחיים פגעו בי כל כך כמו האמירה הזאת.
זה היה אחד הדברים שקרבו אותי לציונות...בעקבות כך ניסתה בשנת 1929 להקים מוסד לנערות יהודיות, ניסיון שלא צלח, ולבסוף עבדה עם יהודים שנקלעו לקשיים כלכליים, הן בעקבות המשבר הכלכלי העולמי באותן שנים והן בעקבות התחזקות הרוחות האנטי יהודיות בגרמניה הויימארית.
תיאה יצרה קשרים ענפים עם דמויות מפתח בתחום הרווחה: 'דיברנו על בעיות חברתיות, האמנו אז שנוכל לשנות את העולם.
בין המשתתפים היה גם וילפרד ישראל.
תנועת הנוער והחוג הזה עיצבו את חיי, ועם חלק מהאנשים נשארתי בקשר כל החיים.
אבל העבודה הסוציאלית עד אז הייתה נתונה בעצם בידי יהודים פילנתרופים שהסתכלו על הנצרכים מלמעלה.
ואנחנו רצינו לשנות את היחס, רצינו שוויון.
הקהילה היהודית בגרמניה הייתה מאד מפגרת בנושא העבודה הסוציאלית...'.
בעקבו כך החלה בשנת 1933 לעבוד עם הקהילה היהודית בציריך ואף קידמה העסקת עובדות סוציאליות מקצועיות בשכר, מה שלא היה מקובל עדיין.
אולם גם שם תסכולה הלך וגבר מאחר שהממשל השווייצרי לא נתן היתרי עבודה ליהודים ואף שלחם לדרום אמריקה או הסגירם למשטר הנאצי בגרמניה.
בעקבות כך היגרה בדצמבר 1935 לפלשתינה המנדטורית, לבד וללא אמצעים.
חייה לאחר הגירתה ליישוב העברי
בתחילה עבדה בארגון יוצאי גרמניה, אך במהרה קיבלה הצעה מסגן ראש עיריית תל אביב, אליעזר פרלסון, לעבוד במחנה פליטים יהודים בגבול שבין תל אביב ליפו, שם נפגשה לראשונה עם יהודי עדות המזרח.
היא המשיכה לעבוד בשכונות מצוקה ועוני בתל אביב במשך כ-14 שנים, יצרה קשרי עבודה טובים עם ראש העיר ישראל רוקח והנחילה פרקטיקות חדשניות כגון עבודת צוות רב מקצועית.
כך מתארת את העבודה הסוציאלית באותה תקופה ואת פגישתה הראשונה עם רוקח:זו הייתה תקופה של אבטלה קשה בארץ והלשכה הייתה מלאה מובטלים, ובעצם לא היה לנו מה להציע: לא עבודה ולא כסף.
גם תנאים פיזיים לשוחח בשקט עם אדם ששרוי במצוקה – לא היו.
עבדתי לבד, חדר המתנה לא היה, וכולם עמדו באותו חדר שבו ישבתי וקיבלתי אנשים.
יום אחד, כשהייתי אומללה במיוחד, נכנס אדם, הציג את עצמו בשם רוקח, והתיישב לידי לראות איך אני עובדת.
לאחר זמן קצר קם, קרא לי לצאת ואמר: זה לא ייתכן, כך אי אפשר לעבוד אפילו יום אחד נוסף.
נסדר לך מקום מתאים וגם שומר.
וכך היה.בשנת 1941 נישאה למקס נתן, אלמן עם שני ילדים שהיא גידלה כמו אמם ובשנת 1946 ילדה את בתם המשותפת.
בשנת 1950 עברו בני הזוג לירושלים, שם התמנתה למנהלת מחלקת השיקום במשרד הסעד.
שר הסעד היה איצ'ה מאיר לוין וכשבאתי להציג את עצמי בפניו שאל אותי מאיזה מפלגה אני.
עניתי לו שההשתייכות הפוליטית שלי איננה שייכת לעבודה הסוציאלית, ושאני לא רוצה לענות על כך.
הזדעזעתי מעצם השאלה, כי בעירית תל אביב אצל רוקח לא התחשבו בכך כלל.
להפך כשעזבתי את עירית תל אביב אמר לי רוקח: אני יודע שאת שייכת לצד השני, אבל מתי שתרצי לחזור תצלצלי אלי, אפילו בלילה, ואני אקבל אותך לעבודה.
כאן אמר לי השר אם אינך יכול לענות לא אקבל אותך.
כשרוקח שמע על כך הוא הזדעזע ובאמצעות שאילתה בכנסת דאג שהעניין יתוקן ושאני אתקבל.
עבדתי ארבע שנים במשרד הסעד, אלו לא היו שנים טובות.
הייתה אווירה מאד פוליטית שהפריעה לעבודה.
התפיסה של השר לגבי עבודה סוציאלית הייתה שונה לגמרי מהתפיסה המקצועית שלי.במסגרת התמחותה בגרונטולוגיה, נשלחה כנציגת ישראל לסמינר בבלגיה, והוסיפה להשתתף בסדרת הרצאות בינלאומיות בתחום.
בשנת 1954 חזרה לעבוד בארגון יוצאי גרמניה, שם הקימה את מערכי הדיור המוגן הראשונים כגון 'בית בלום' ו'בית מוזס'.
היא נבחרה להנהלת קרן ורה סלומונס, המספקת שירותי דיור לזקנים, והוסיפה לקדם גישות מתקדמות בטיפול פסיכוסוציאלי-גרונטולוגי.
בשנת 1973 מונתה ליועצת גרונטולוגיה במוסד לביטוח לאומי, ופעלה לחקיקת חוק סיעוד ממלכתי שהופעל בשנת 1988. בשנת 1965 זכתה בפרס הנרייטה סאלד, בשנת 1981 בפרס אש"ל מטעם ארגון הג'וינט ובשנת 1988 בתואר יקירת העיר ירושלים.
תיאה נתן מסתמנת כאחת מחלוצות העבודה הסוציאלית הגרונטולוגית בישראל, בתפיסותיה המתקדמות וההומניסטיות בנוגע לטיפול בקשישים וזכויותיהם.
אחד ההיבטים שאפשרו את התקדמותה המקצועית והשתלבותה בממסד ההנהגה היישובי ובהמשך המדיני, היא היכולת שלה ליצור יחסי עבודה טובים עם דמויות מפתח.
גם הפן המגדרי ניכר היטב בסיפורה, בהחלטתה ללמוד ולא להינשא בגיל צעיר ולקדם קריירה פורצת דרך בתחומה.
היא מתוארת כ'אישה בעלת עקרונות, שחיפשה צדק חברתי ועשתה הכול כדי להשיגו.
תמיד אמרה את דעתה, ולא חששה גם מול בעלי שררה.
התייחסותה לבני-אדם לא הייתה תלויה בדת, מין או השתייכות פוליטית...פמיניסטית אמיתית'.
תיאה מאירוביץ-נתן, 1957. 'הסמינר הבינלאומי לגרונטולוגיה', סעד, א, 3, עמ' 76–77.
תיאה נתן וחנה וייל, 1971. שירותי בריאות לקשישים בישראל, האוניברסיטה העברית בירושלים.
תיאודור ג'ון "תיאו" סטיבנסון הוא שחקן בריטי, שזכה להכרה כילד בתפקיד הנרי בסרט "הנרי הנורא", ובתפקיד קרייג בקומדיות המצבים "Millie Inbetween" ו-"Flatmates".
עוד גילם את טובי בסדרת המדע בדיוני "אנושיים".
סטיבנסון נולד בעיר באנבורי שאוקספורדשייר.
ב-2007 החל להופיע כשחקן וקיבל תפקיד ראשון בסרט "פרד קלאוס" בדמות ניקולאוס הצעיר.
ב-2008 שיחק בקומדיה השחורה "ברוז'".
ב-2010 כיכב בסרט "Reuniting the Rubins" בתפקיד ג'ייק רובינס.
ב-2011 לוהק לתפקיד המוכר ביותר שלו, הנרי בסרט "הנרי הנורא", בו שיחק לצדם של טייגר דרו-האני ואנג'ליקה יוסטון.
עוד ב-2011 הופיע בווידאו קליפים של הסרט, ובתוכנית הטלוויזיה "Daybreak".
שנה אחרי יציאת הסרט "הנרי הנורא" הודיעה חברת Vertigo Films שסטיבנסון יככב בסרט המשך לסרט "Streetdance" בשם "Streetdance Juniors", ששמו שונה ל-"All Stars".
הסרט יצא לאקרנים ב-3 במאי 2013. הוא כיכב בסרט לצדם של אקאי אוסיי, אשלי ג'נסן, קימברלי וולש וג'ון בארומן.
מ-2014 עד 2017 שיחק סטיבנסון בתפקיד ראשי בדרמה הקומית "Millie Inbetween" של ערוץ CBBC, בתפקיד אחיה החורג של מילי.
בין השנים 2015 ל-2018 הופיע סטיבנסון בתפקיד טובי הוקינס בסדרת הדרמה "אנושיים", שמתאהב באניטה ה"סינתטית" של המשפחה.
תיאה פרוקטור הייתה ציירת, יוצרת דפוס, מעצבת ומורה אוסטרלית.
פרוקטור נולדה בארמידייל, ניו סאות' ויילס.
הוריה - ויליאם קונט פרוקטור שהיה עורך דין ופוליטיקאי וקתלין ג'יין לואיזה פרוקטור (לבית רוברטס).
הוריה נפרדו בשנת 1892, היא ואמה עברו לבוראל כדי להתארח אצל סבתה שעודדה את התעניינותה בציור.
פרוקטור למדה בבית הספר לאמנות בסידני משנת 1896 בהנהלת ג'וליאן אשטון, (בתקופה זאת הייתה מאורסת לעמית בבית הספר סידני לונג) ואז בבית הספר לאמנות סנט ג'ון ווד בלונדון בשנת 1903. אשטון וג'ורג' וושינגטון למברט הפכו לחברים לכל החיים והיא דגמנה עבורו פעמים רבות.
מלבד שנתיים שבילו בסידני בין השנים 1912–1914 היא עבדה בלונדון 1903 עד 1921, והתאגדה עם יוצאי אוסטרליה האחרים כמו צ'ארלס קונדר, ארתור סטריטון וטום רוברטס.
היא הפיקה רישומי עיפרון, צבעי מים דקורטיביים שהושפעו מהדפסי עץ של קונדר.
היא הציגה באקדמיה המלכותית לאמנויות ובמועדון האמנות האנגלי החדש, ובהמשך הפיקה ליטוגרפיות שהוצגו במועדון סנפלדר ובגלריה לונדון גופיל עבור האגודה הבינלאומית לפסלים וציירים.
פרוקטור קיבלה השראה גם מההופעה של להקת "בלט רוס" שראתה בשנת 1911. היא מצאה את המופע 'יפה ומלא השראה'.
עבודתה הדקורטיבית נכתבה בהשראת מועדון צ'לסי לאמנויות עם התלבושות המורכבות והבדים היפים שלהם.
לאחר שחזרה לסידני, פרוקטור הציגה יחד עם מרגרט פרסטון בשנת 1925 ואז עם ג'ורג' למברט ואחרים שהציגו בגלריה גרוסוונור של אדריאן פנט בין השנים 1926 עד 1928 : עם גרייס קוסינגטון סמית', מריון הול בסט, אליוט גרונר, מרגרט פרסטון, רולאן ווקלין ורוי דה מייסטר.
היא ופרסטון היו חברות שהציגו יחד בסידני ובמלבורן עד 1925.
פרוקטור נודעה בזכות התעניינותה באופנה, ועיצבה לבוש משלה והביע את האינדיבידואליות שלה.
כשחזרה מלונדון בתחילת שנות העשרים של המאה העשרים, פרוקטור לא התרשמה מאופנת הנשים האוסטרלית של ימיה, מהזמינות הירודה של סוג הבדים בהשוואה למה שהייתה רגילה לראות בלונדון ובפריז, ובמיוחד באופן שבו נשים אוסטרליות לבשו את מה שהיא חשבה "כובעים חסרי צורה".
בשנת 1922 הקימה סטודיו בבניין גרוסוונור שם לימדה שיעורים.
היא ראתה את עצמה כאחת הראשונות שהציגו באוסטרליה, והשתתפה בקביעות בפתיחת אירועי אמנות, לבושה תמיד ללא דופי בלבנדר או סגול.
פרוקטור לימדה את אדריאן פיינט את הטכניקות של חריטת עץ 1926–1928, ושניהם ייצרו עטיפות למגזינים.
בהמשך לימדה הדפסת לינוקוט בבית הספר לאמנות בסידני של ג'וליאן אשטון וציור בחברה לאומנויות ומלאכות בניו סאות' ויילס.
בסוף החיים קידמה את עבודתו המוזנחת של בן דודה ג'ון פיטר ראסל, שעבד עם האימפרסיוניסטים החשובים ביותר בצרפת וחזר לאוסטרליה.
פרוקטור נותרה לא נשואה אך התארסה לזמן קצר עם סידני לונג בשנת 1898, אותו פגשה בלונדון.
פרוקטור תמיד הייתה מטופחת להפליא ונחשבה ליפה.
היא יצרה והציגה ציורים עד מאוחר בחייה.
שני פורטרטים של ג'ורג' למברט של פרוקטור תלויים בגלריה לאמנות של ניו סאות' ויילס.
בגלריית הדיוקנאות הלאומית באוסטרליה יש דיוקן בפחם, גם הוא מאת למברט.
תיאו ואורה קוסטר היו זוג מפתחי משחקים וצעצועים ישראלים.
תיאו קוסטר נולד ב-1929 באמסטרדם.
היה חבר לכיתה של אנה פרנק, ובמהלך המלחמה הסתתר הרחק מאמסטרדם אצל בני זוג נוצרים, שהוכרו כחסידי אומות העולם.
עבד בבית הדפוס של אביו באמסטרדם, ובשנת 1955 עלה לישראל.
אצל חברים בנתניה פגש את אורה, מורה לציור ממושב כפר חיים, ולימים התחתנו.
השניים הקימו חברה לפיתוח משחקים וצעצועים בשם "דגמי תאורה" (הלחם של שמותיהם) שבו אורה הגתה את הרעיון ותיאו עסק במימושו.
את המשחק הראשון המציאה אורה למען בנה בן החמש, והמשחק נרכש על ידי חברת "דלק" כדי שישמש כמתנה לעובדי החברה.
בשנים הראשונות שלאחר מכן עסקו בני הזוג קוסטר בהמצאת מתנות מיוחדות ומוצרי קידום מכירות לחברות ישראליות, בהן ויטה, שופרסל והמועצה לשיווק פרי הדר.
סוכן ספרים שהשיג להם חוזים בחו"ל לייצור משחקים שהמציאו הוביל להתמקדותם בפיתוח משחקים.
ב-1965 המציאו את "שין שין", מקלוני פלסטיק צבעוניים שניתן לחברם זה לזה בדרכים שונות.
המשחק נמכר בישראל לגלידות "שטראוס", ובמדינות נוספות, ובין השאר נמכר לחברת המזון האמריקאית "בורדן" , שהשתמשה במקלונים כמחזיקי שלגון שנקראו "Elsie Stix", על שם אלסי הפרה, שהייתה סמל מסחרי של החברה.
עד 1981 נמכרו בארצות הברית כ-12 מיליארד שלגונים עם מקלונים אלה.
בשנת 1975 עתרה חברת "דגמי תאורה" לבג"ץ, בתביעה שעל ייצוא דגמי צעצועים שפיתחה, לשם ייצורם בחו"ל, יינתנו לה תמריצי מס, כמקובל ביחס לייצוא תעשייתי.
העתירה נדחתה בנימוק שייצוא זה איננו ייצוא של מוצרים תעשייתיים אלא ייצוא של דגמים שלפיהם מייצרים מוצרים תעשייתיים, ולכן אינו נכלל בפעילות שמזכה בתמריצי מס, אף שגם הוא מכניס מטבע זר למדינה.
בני הזוג קוסטר פיתחו משחקים נוספים, בהם כאלה המיוצרים על ידי חברת המשחקים הגרמנית הגדולה "רבנסבורגר".
המשחק "נחש מי?" שפיתחו מיוצר על ידי חברת "הסברו" האמריקאית.
בשנת 2021 זכה להצלחה גדולה הצעצוע "פופיט", שאותו פיתחו בני הזוג בשנת 1975 ונמכר ב-2012 לחברת FoxMind הקנדית.
אורה קוסטר חיברה גם ספרי משחקים רבים.
תיאו קוסטר נפטר באפריל 2019 ואורה קוסטר נפטרה ביולי 2021. בניהם, בועז וגדעון, ואשתו של בועז עליזה, ממשיכים את דרכם בחברה המשפחתית, שסל המוצרים שפיתחה כולל 190 משחקים.
ב- 2007 יזמו תאו ואורה את הפקת הסרט התיעודי "חברי הכיתה של אנה פרנק" בבימויו של אייל בורס, בו מופיע תאו (אז, מוריס) בתפקיד עצמו ומספר יחד עם עוד חמישה מחברי הכיתה של אנה פרנק על אנה ועל קורותיו כילד יהודי במלחמת העולם השנייה.
תיאו לוי היה אצן ארצישראלי, אלוף ארץ ישראל הראשון (1935) בריצת 100 מטר ושיאן ארץ ישראל בריצות ל-100 מטר ול-200 מטר.
תיאו לוי זכה באליפות אוניברסיטת המבורג בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.8 שניות.
בשנת 1934 קבע לוי בריצת 200 מטר שיא ארץ ישראל בתוצאה של 23.4 שניות.
שיא זה החזיק מעמד 5 שנים ונשבר בשנת 1939, על ידי סיריל אמפי (23.1 שניות).
במסגרת יריד המזרח נערכה תחרות אתלטיקה באצטדיון המכביה ב-17 במאי 1934 הוא זכה במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.9 שניות.
באליפות האתלטיקה הראשונה של ארץ ישראל, שנערכה באצטדיון ימק"א, בנובמבר 1935 לוי ב-3 מדליות, 1 זהב-2 ארד.
מדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.7 שניות, לפני שלמה מרנץ ממכבי תל אביב ואריך וויל ממכבי חיפה שניהם בתוצאה של 12.0 שניות ושילוני מבר כוכבא ירושלים.
מדליות ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 24.4 שניות, אחרי שלמה מרנץ (24.2 שניות) ואריך וויל (24.3 שניות) ובריצת שליחים 4x100 מטר אחרי מכבי תל אביב (45.6 שניות) ומכבי חיפה (47.1 שניות).
תיאו ז'רמן הוא/היא אישיות אמריקאית העוסקת במשחק, אשר ידועה בעיקר בזכות תפקידה כג'יימס סאליבן בסדרת הטלוויזיה של נטפליקס "הפוליטיקאי".
ז'רמן נולד/ה באילינוי שבארצות הברית, שם עבד/ה בבית קפה בעיר שיקגו, לפני שעבר/ה באופן זמני ללוס אנג'לס, קליפורניה עבור התפקיד בסדרה "הפוליטיקאי".
ז'רמן מזדהה כא-בינארי, ומשתמש/ת בכינוי הגוף they/them.
בריאיון לפודקאסט "LGBTQ&A", ז'רמן הסביר/ה, "אני מתבדח/ת ואומר/ת לאנשים שהזיכרונות הראשונים שלי הם "מלך האריות" ודיספוריה מגדרית.
אני זוכר/ת שבגיל שלוש הייתי במעון, וכולנו שכבנו על המחצלות וניסינו לנמנם, ואני זוכר/ת שלא יכולתי לנמנם כי תמיד הייתי יושב/ת שם וחושב/ת על מגדר".
כנער/ה, ז'רמן עבר/ה שינוי מגדרי.
בשנת 2022 יצא הסרט "מחנה מסוכן" בהשתתפות ז'רמן, באחד מהתפקידים הראשיים (ג'ורדן לואיס).
שנהסדרהתפקיד הערות 2019 Work in Progress כריס 8 פרקים 2019–2020 הפוליטיקאי ג'יימס סאליבן 15 פרקים 2020שווה (אנ') ג'ק סטארפרק: "Transgender Pioneers" 2021 4400 נועה
שנהסרטתפקיד הערות 2019Adam קרליילHoly Trinity תינוק 2022Night's End לידן נייט They/Them ג'ורדן לואיס2024Desire Linesקירן
תיאו פריס לי גרהאם הוא שחקן בריטי.
הוא התפרסם בזכות תפקידו כהאנטר מקווין באופרת הסבון "הוליאוקס" של ערוץ E4, עבורו זכה והיה מועמד לפרסים בטקס פרסי אופרות הסבון הבריטיים.
גרהאם נולד במנצ'סטר, הממלכה המאוחדת.
בצעירותו למד בתיכון הרומי-קתולי סנט פטרוס ולמד בהרחבה את מקצוע אמנויות הבמה במנצ'סטר קולג', במסגרת תעודת סיום התיכון שלו מטעם ה-BTEC הבריטי.
בתחילת הקריירה שלו התארח גרהאם באופרת הסבון הרפואית "Doctors" בערוץ BBC One, בתפקיד וייד בנטון בפרק בשנת 2015, ובתפקיד בארני טרנר בחמישה פרקים בשנת 2016.
בין השנים 2016 ל-2018 כיכב באופרת הסבון הבריטית "הוליאוקס" של ערוץ E4, בתפקיד האנטר מקווין.
עבור תפקיד זה הוא זה בפרס "הצמד הטוב ביותר על המסך" בטקס פרסי אופרות הסבון הבריטיים לשנת 2018, יחד עם השחקן האנגלי מאליק תומפסון-דווייר , ובמועמדות בקטגוריית השחקן הטוב ביותר.
בשנת 2016 הופיע גרהאם בתפקידים משניים במיני-סדרה "Brief Encounters" של רשת ITV ובשנת 2019 בסדרה "Clink" של ערוץ 5Star.
בשנת 2021 גילם את דמותו של דיין בסדרת הדרמה "גורל: סאגת ווינX" מבית נטפליקס, עיבוד לייב-אקשן לסדרה המונפשת "מועדון ווינX".
שנהסדרה/סרטתפקידהערות2014All at Sea בראדפרק: "Wreath"2015Ordinary Lies לאד הצעירפרק אחדThe Hunterגאריסרט קצר2015–2016Doctors וייד בנטון / בארני טרנר6 פרקים2016–2018הוליאוקס האנטר מקווין125 פרקים2016Brief Encounters ריצ'י2017In the Dark ילד מס' 1מיני-סדרה; פרק אחד2019Clink הקצין קיילב ויליאמס3 פרקים2021גורל: סאגת ווינXדיין13 פרקיםFlatmates זאקתפקיד משנה
שנהפרסקטגוריהסדרה/סרטתוצאההערות2018פרסי אופרות הסבון הבריטייםהשחקן הטוב ביותרהוליאוקס הצמד הטוב ביותר על המסך
תיאה אלטרס (1924–2004) הייתה אדריכלית יהודיה קרואטית-גרמנית אשר הייתה ידועה במחקריה ופרסומיה על אנדרטאות יהודיות בהסן, גרמניה.
אלטרס נולדה בזאגרב, קרואטיה ב-11 במרץ 1924. היא גדלה במשפחה קרואטית-יהודית עשירה, הוריה היו ז'יגה ואלמה פיהרמן.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכלאה אלטרס יחד עם אמה ואחותה ילקה, במחנה הריכוז ראב.
לאחר כניעת איטליה ושחרור המחנה, הצטרפה אלטרס לפרטיזנים עם אמה ואחותה.
לאחר המלחמה חזרה אלטרס לזאגרב ונהפכה לחברה במפלגה הקומוניסטית של קרואטיה.
היא סיימה לימודי תיכון ולאחר מכן למדה בפקולטה לארכיטקטורה באוניברסיטת זאגרב, וסיימה את לימודיה ב-1953. לאחר מכן, עבדה כאדריכלית בזאגרב והשלימה את לימודיה האקדמיים בפריז, צרפת.
עם שובה לזאגרב, היא התחתנה עם יעקב אלטרס ובשנת 1960 נולדה בתם היחידה אדריאנה.
בשנת 1964 נאלץ בעלה לעזוב את זאגרב לציריך, שווייץ עקב הרדיפה של ליגת הקומוניסטים של קרואטיה.
ב-1964 נמלטה אלטרס לאיטליה הודות לגיסה שהבריח אותה ואת בתה למדינה.
מאיטליה עברה לקונסטנץ, גרמניה, שם עבדה במחלקת הבנייה העירונית של העיר.
במשך שלוש שנים נסעה אלטרס בין קונסטנץ לציריך, שם עבד בעלה.
ב-1968 היא קיבלה אזרחות גרמנית.
אלטרס עזרה לבעלה לייסד את הקהילה היהודית המתחדשת בגיסן (גרמניה) ב-1978.
אלטרס חקרה את השרידים האדריכליים של בתי הכנסת לשעבר בהסן.
בשנת 1989 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת גיסן כהוקרה על מחקריה על יהדות העיר.
בשנת 1995 היא זכתה בפרס הדוויג-בורגהיים-מדאיי על תרומתה.
אלטרס זכתה גם במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
היא זכתה לתשומת לב עולמית בשל מחקריה ופרסומיה על גורל הקהילה היהודית ההרוסה בסן מ-1933 עד 1945. במהלך הקריירה שלה פרסמה מספר ספרים על יהדות האזור.
נפטרה בגיסן ב-28 בספטמבר 2004.
בית כנסת בהסן – האם היה כתוב ב-1945?, Königstein i.
תיאו פורשייר הוא נהג מרוצים צרפתי החבר באקדמיית הנהגים של סאובר ומשמש כנהג מחליף וכנהג מבחן בקבוצת הפורמולה 1 סאובר.
זכה באליפות הפורמולה 2 בעונת 2023 עם קבוצת ART גרנד פרי.
פורשייר החל להתחרות בקארטינג בגיל שבע, והתחרה באליפויות רבות בצרפת וברחבי אירופה.
בשנת 2018 החל להתחרות באופן מקצועי, ולאחר מכן התחרה באליפות פורמולה 4 הצרפתית ובאליפות פורמולה 4 הגרמנית (בה זכה ב-2019).
לקראת עונת 2020 התחיל להתחרות באליפות פורמולה 3 מטעם קבוצת ART Grand Prix, לצד הנהגים אלכסנדר סמוליאר וסבסטיאן פרננדס.את העונה סיים פורשייר במקום השני, עם 161 נקודות, שני רק לאוסקר פיאסטרי, שסיים אותה עם 164 נקודות, במאבק משולש (יחד עם לוגאן סרג'נט) שנמשך עד למרוץ האחרון של העונה.
בשני המרוצים האחרונים של עונת 2020 בפורמולה 2 התחרה עבור קבוצת "BWT HWA Racelab", אך לא השיג נקודות.
לקראת עונת 2021 עבר להתחרות בקביעות באליפות הפורמולה 2 עבור ART Grand Prix, וסיים במקום החמישי, עם 140 נקודות.
בעונת 2022 סיים במקום השני, עם 164 נקודות, כסגנו של האלוף פליפה דרוגוביץ'.
בעונת 2023 המשיך להתחרות עבור אותה קבוצה, ובסיומה זכה באליפות לאחר מאבק ממושך עם פרדריק וסטי.
לקראת עונת 2019 הפך לחבר באקדמיית סאובר.
באוגוסט 2021 החל לשמש כנהג המבחן של אלפא רומיאו באליפות הפורמולה 1, ואף היה אחד המתמודדים על מושב הנהג הפנוי לקראת עונת 2022 (לצידו של ולטרי בוטאס), מושב שבסופו של דבר הוענק לגואניו ז'ו.
לקראת עונת 2023 הפך לנהג המחליף של הקבוצה.
תיאו ואן דוסבורג (הולנדית: Theo van Doesburg; 30 באוגוסט 1883 - 7 במרץ 1931) היה אמן הולנדי, שעסק בציור, כתיבה, שירה ואדריכלות.
ידוע בעיקר כמייסד ומנהיג תנועת דה סטייל.
היה נשוי לאמנית, הפסנתרנית והכוריאוגרפית נלי ואן דוסבורג .
תיאו ואן דוסבורג נולד בשם כריסטיאן אמיל מארי קופר באוטרכט, הולנד, אביו הביולוגי היה צלם בשם וילהלם קופר ואימו הנרייטה קתרינה מרגדנט.
אך הוא ראה באביו החורג, תיאודורוס דוסבורג, את אביו הטבעי, עד כדי כך שיצירותיו הראשונות נחתמות עם השם תיאו דוסבורג, שאליו הוסיף מאוחר יותר "וואן".
בצעירותו למד שירה ומשחק ועבד בעבודות מזדמנות.
התערוכה הראשונה שלו התקיימה ב-1908. משנת 1912 ואילך, תמך בעבודותיו בכתיבה למגזינים.
הוא ראה את עצמו כצייר מודרני באותה תקופה, אם כי עבודתו המוקדמת תואמת את האימפרסיוניסטים של אמסטרדם ומושפעת מווינסנט ואן גוך, הן בסגנון והן בנושא.
זה השתנה לפתע ב-1913 לאחר שקרא את ה-Rückblicke של ואסילי קנדינסקי, שבו הוא מסתכל אחורה על חייו כצייר מ-1903 עד 1913. זה גרם לו להבין "שיש באומנות רמה גבוהה יותר, רוחנית יותר, שמקורה בנפש ולא בשגרת היומיום, ושההפשטה היא התוצאה ההגיונית היחידה של זה."
כבר ב-1912 מתח ואן דוסבורג ביקורת על הפוטוריזם במאמר שפורסם ב- Eenheid ב-9 בנובמבר 1912, כי "הביטוי המימטי של המהירות (תהא צורתו אשר תהיה: המטוס, המכונית וכן הלאה) מנוגד בתכלית לאופי הציור, שמקורו העליון נמצא בחיים פנימיים".
ב-6 בנובמבר 1915 כתב באותו כתב עת: "פיט מונדריאן מבין את חשיבות הקו.
הקו כמעט הפך ליצירת אמנות בפני עצמה; אי אפשר לשחק איתו כשהייצוג של אובייקטים שנתפסים היה חשוב ביותר.
קנבס לבן הוא כמעט חגיגי.
כל קו מיותר, כל קו שהוצב לא נכון, כל צבע שהוצב ללא הערצה או טיפול, יכול לקלקל הכל - כלומר, את הרוחני".
ב-1915 (במהלך שירותו הצבאי) בזמן שסקר תערוכה עבור אחד מהמגזינים, הוא נתקל ביצירותיו של פיט מונדריאן, שהיה מבוגר ממנו בשמונה שנים, וציוריו כבר זכו לתשומת לב מסוימת.
ואן דוסבורג ראה בציורים אלה את האידיאל האישי שלו בציור: הפשטה מוחלטת של המציאות.
זמן קצר לאחר התערוכה יצר ואן דוסבורג קשר עם מונדריאן, ויחד עם בארט ואן דר לק ועוד אמנים הקימו את המגזין De Stijl בשנת 1917.
אף על פי ש"דה סטייל" הורכב מחברים רבים, ואן דוסבורג היה "השגריר" של התנועה, וקידם אותה ברחבי אירופה.
הוא עבר לוויימאר ב-1922, וניסה להרשים את מנהל הבאוהאוס, וולטר גרופיוס, כדי להפיץ את השפעת התנועה.
בעוד שגרופיוס קיבל רבים מהצווים האופנתיים של תנועות אמנות עכשווית, הוא לא הרגיש שדוסבורג ראוי לקבל מינוי לבאוהאוס.
לאחר מכן התיישב דוסבורג ליד בנייני הבאוהאוס והחל למשוך תלמידי בית ספר המתעניינים ברעיונות החדשים של קונסטרוקטיביזם, דאדאיזם ו- De Style.
הידידות בין ואן דוסבורג למונדריאן נותרה חזקה בשנים אלו, אף על פי שאמצעי התקשורת העיקריים שלהם היו מכתבים.
בשנת 1923 עבר ואן דוסבורג לפריז, יחד עם אשתו השנייה, נלי ואן מורסל.
מכיוון ששני האישים החלו לראות זה את זה על בסיס קבוע הרבה יותר, הבדלי האופי התבררו: מונדריאן היה מופנם, בעוד ואן דוסבורג היה יותר מוחצן וראוותן.
במהלך 1924 נוצרו בין השניים חילוקי דעות, שהובילו בסופו של דבר לפילוג זמני.
הסיבה המדויקת לפיצול הייתה נקודת מחלוקת בקרב היסטוריונים של האמנות; הגישה הרווחת היא שהמחלוקת נבעה סביב כיווני הציור, מונדריאן מעולם לא קיבל אלכסונים, ואילו דוסבורג התעקש על ההיבטים הדינמיים של האלכסון, ואכן הציג אותו ביצירותיו.
מונדריאן כן קיבל במידה מועטה מושגים של אלכסונים, כגון בציורי ה־Lozenge, שם הבד היה מסובב 45 מעלות, תוך שמירה על קווים אופקיים.
בשנים האחרונות אותגרה תיאוריה זו על ידי היסטוריונים של אמנות המדגישים את התפיסות השונות של השניים לגבי חלל וזמן.
לאחר הפיצול השיק ואן דוסבורג קונספט חדש באמנות, אלמנטריזם, שהתאפיין בקווים אלכסוניים ויותר דינמיות לעומת הנאו-פלסטיות והדה סטייל של מונדריאן.
בשנת 1929 שני האישים התפייסו כאשר נפגשו בטעות בבית קפה בפריז.
לצד ההתעסקות בציור ובקידום הדה סטייל עסק וואן דוסבורג בדיסציפלינות שונות כגון אדריכלות ועיצוב, הפקות שונות ועוד.
הוא תכנן בתים לאמנים עמיתים, יחד עם סופי טאובר-ארפ וז'אן ארפ עיצב את מתחם הבילויים Aubette בשטרסבורג .
יחד עם אל ליסיצקי וקורט שוויטרס, ואן דוסבורג היה חלוץ במאמצים להקים אינטרנציונל לאמנויות בשני קונגרסים שהתקיימו בדיסלדורף ובווימאר, ב-1922.
בשנת 1919 עיצב וואן דוסברג גופן אלפבית בעל צורה גאומטרית אופיינית, זכה לתחייה בצורה דיגיטלית כארכיטיפ ואן דוסבורג.
הגופן הזה היווה השראה לניסיון מאוחר יותר שנעשה על ידי קורט שוויטרס בגופן שלו Architype Schwitters.
באמצע שנות ה-20, ואן דוסבורג עבד יחד עם שוויטרס והאמנית קייט שטייניץ על הפקת סדרת ספרי אגדות לילדים שהציגו טיפוגרפיה יוצאת דופן.
ואן דוסבורג גם שמר על קשר עם דאדא, והוציא לאור את המגזין Mécano תחת הטרוניה של IK Bonset (ייתכן שנגזר מ"Ik ben zot", בהולנדית "אני טיפש").
הוא גם פרסם שירת דאדא תחת אותו שם ב"דה סטייל".
תחת שם בדוי שני, אלדו קמיני, הוא פרסם פרוזה אנטי-פילוסופית, בהשראת הנציג האיטלקי של האמנות המטפיזית, קרלו קארה.
ביצירות הספרות הללו, הוא התנגד בתוקף לאינדיבידואליזם וחיפש חוויה קולקטיבית של המציאות.
ואן דוסבורג נשאר פעיל בקבוצות אמנות ובכתב העת Cercle et Carré, שאותו עזב ב-1929. בסוף פברואר 1931 הוא נאלץ לעבור לדאבוס שבשוויץ בשל מצבו הבריאותי הרופף.
ואן דוסבורג לא התאושש וב-7 במרץ 1931 הוא מת מהתקף לב.
לאחר מותו הוציאה נלי ואן דוסבורג את הגיליון האחרון של דה סטייל כגיליון זיכרון עם תרומות של חברים ותיקים וחדשים מ"דה סטייל".
לעבודה של ואן דוסבורג הייתה השפעה משמעותית, כולל זו העוסקת בנושאים של אמנות מוצלבת, עיצוב ואדריכלות.
לדוגמה, היצירה המפורסמת שלו "בניית זמן וחלל" (1923) הייתה לדבריו מקור השראה מרכזי של האדריכל הנודע הארי סיידלר.
ב-1992 הוא רכש את היצירה, וב-2010 נתרמה לגלריה הלאומית של אוסטרליה בקנברה.
בשל שיטת ההפשטה הרדיקלית של ואן דוסבורג רבים מציוריו מזוהים רק על ידי מספר סידורי.
"תיאו, אנחנו נוסעים ללודז'" הוא להיט של ויקי לאנדרוס מ-1974. הוא הפך ללהיט בגרמניה.
מקורו בשיר: "רוזה, אנחנו נוסעים ללודז'" מאת פריץ לוהנר-בדה וארטור מרסל משנת 1915. ייתכן שהשיר ההומוריסטי הזה מתייחס לשיר ביידיש מלודז', אך אין מסמכים המוכיחים זאת בבירור.
לדברי הנסווילהם האפס, מבנה השיר מתייחס לשיר שכירי חרב קרואטי ישן ממלחמת 30 השנים.
מקורות אחרים מתייחסים לשיר עם הונגרי מתקופה זו.
מספר מקורות מציינים ששיר ביידיש שכותרתו: "איציק, בוא איתי ללודז'" (איציק, קום מיט נאך לודז') התקיים בווריאציות שונות לפני מלחמת העולם הראשונה, וייתכן שעוד במאה ה-19, והושר בפי תושבים יהודים של העיר הפולנית לודז' וסביבתה.
בטקסט יש התייחסות לגלגנית לעיר, שהתפתחה אז כמטרופולין תעשייתי שהוצג בידי הסופר הפולני ולדיסלב ריימונט כמפלצת של קפיטליזם ברומן "הארץ המובטחת" משנת 1896 .
השיר מאיץ באוכלוסייה היהודית הענייה, ספק ברצינות, ספק בלעג, לעזוב את הכפר ולעבור למטרופולין.
בווריאציה גרמנית של השיר הטקסט הוא: "ליאו, אנחנו נוסעים ללודז', אנחנו בונים בית ומפעל".
טוענים שהשיר שיקף באופן אירוני את הכמיהה של האוכלוסייה דוברת הגרמנית להתקדמות חברתית והצלחה כלכלית.
הסופר ולנטין פּוֹלְקוּצ' (1911–1989) כתב שהגרסאות של שיר ה-'שמונצעס' הזה היו רבות, אולם כולן מבטאות את תקוות השווא של המהגרים להצלחה מצד אחד, ואת הלעג למגייסי העבודה בבתי האריגה בעיר הגדולה.
בסוף שנות ה-50 של המאה העשרים, היה אדם ששימש בעברו "מנצח תזמורת וצלם בית", בעסקיהם של היזמים הגדולים של לודז': יוליוס היינצל, יוליוס קונצר ואוסקר קון.
הוא הצביע על מקורותיו הרבים של השיר מזיכרונותיו מלודז.
שיר מלחמה אוסטרי: רוזה, אנחנו נוסעים ללודז'
[[קובץ:Rosa,_wir_fahr'n_nach_Lodz.jpg|ממוזער| הדפס תווים וטקסט מאת רוזה, אנחנו נוסעים ללודז''', 1915]]
גרסה של השיר תועדה לראשונה בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
באותה תקופה פרסמו פריץ לוהנר-בדה (מחבר תמלילי אופרטות) והמלחין האוסטרי ארתור מרסל וֶרָאוֹ את שירם: Rosa, wir fahr'n nach Lodz.
זהו שיר צבאי פטריוטי הומוריסטי ("מרש-קוּפְּלֶה"), "מזמור על מרגמת ה-30.5 ס"מ שלנו המכונה: רוזה".
מדובר במרגמת 30.5 ס"מ של הצבא האוסטרו-הונגרי, שיוצרה על ידי חברת הנשק הבוהמית סקודה והייתה המקבילה ל"ברטה השמנה" של קרופ הגרמנית.
מלחין השירים ארתור מרסל וֶרָאוּ מת ב-1931. התמלילן פריץ לוהנר-בדה נרצח על ידי הנאצים במחנה הריכוז אושוויץ ב-1942.
הטקסט מתייחס לקרב לודז' בסוף 1914. בבית הראשון מוצג "פרָאנְצְל" (כינוי לקיסר אוסטריה פראנץ יוזף).
לקיסר יש כלה חדשה, המרגמה הכבדה הזו "רוזה".
עם הכלה הזו הוא נוסע ללודז' יחד עם ראש המטה הכללי האוסטרו-הונגרי פראנץ קונרד פון הֶצְנְדוֹרף והפילדמרשל הגרמני פּאוּל פוֹן הינְדֶנְבּוּרְג.
מוזכרים קרב קרָאשְנִיק וקרבות על אִיבַאנְגוֹרוֹד, בהם הייתה ל"רוזה" השפעה מהדהדת.
לאחר הבית השלישי והאחרון משתנה הפזמון: "רוזה, אנחנו בלודז'".
עכשיו נותר ל-"חזקה מכל הנשים" רק לגרש את הצאר ניקולאי ("ניקי") מוורשה.
גרסה זו של השיר הודפסה מספר פעמים על גבי תקליטים, הן בגרמנית והן בהונגרית והייתה לפיכך פופולרית בקרב ציבור גדול של מעצמות המרכז גרמניה ואוסטריה-הונגריה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
להיט בגרמניה המערבית: תיאו, אנחנו נוסעים ללודז' רוזה, אנחנו נוסעים ללודז ניצלה מהשכחה בסדרת הטלוויזיה בת 13 חלקים "הרפתקאות החייל האמיץ שווייק", של ערוץ הטלוויזיה האוסטרי ORF, ששודרה באוסטריה ובגרמניה מפברואר 1972. בפרק השישי, ששודר ב-23. בפברואר, אחד האורחים במסיבה שר את השיר ומלווה את עצמו בפסנתר.
כך התוודע מלחין הלהיט ליאו ליאנדרוס, אביה של ויקי ליאנדרוס, למילים וללחן.
הוא הזמין את התמלילן והמפיק המוזיקלי של המבורג קלאוס מונרו לכתוב טקסט חדש ללחן.
מונרו נטש את הנושא הצבאי ושב להתמקד בסצנת היציאה מהכפר לעיר ששלטה בטקסט המקורי.
ליאנדרוס ומונרו נטלו את הלחן והפרוזודיה של הפזמון, אבל קיצרו את הבתים בצורה משמעותית וגם שינו את העיבוד המוזיקלי בצורה משמעותית.
ליאו ליאנדרוס שימש כמפיק עבור תיאו, אנחנו נוסעים ללודז''' ולא נרתע מההתנגדות של חברת התקליטים פיליפס/פונוגרם, שם לא השתכנעו האחראים מהטקסט שלא תאם בעיניהם את רוח הזמן ואת דמותה של ויקי ליאנדרוס שהתמחתה יותר בבלדות ים תיכוניות ורומנטיות.
האופי התרועתי של מוטיב הפתיחה מאוד יוצא דופן ביחס ללהיט אבל מעניק ליצירה ייחודיות בולטת וקליטה.
הטון ההומוריסטי, המעט אירוני, של היצירה מאוזן בתחכום דרך הנגדת הטקסט ה"אזרחי" והמוזיקה בעלת הגוון ה-"צבאי".
התקליט נמכר ב-400,000 עותקים עד יולי, נכנס לראשונה במצעד הפזמונים הגרמני ב-27 במאי 1974 ונשאר שם 28 שבועות (כולל 18 שבועות ב-10 המובילים).
הוא דורג במקום הראשון במשך שבוע והפך ללהיט קיץ.
הוא נשאר הלהיט היחיד של ליאנדרוס בגרמניה.
באותה שנה הוציא הזמר הבווארי בלתזר פרודיה בשם Marie, mir bleim dahoam (בסלנג: "מארי, אנחנו נשארים בבית").
ליאנדרוס הוציאה גם גרסה אמריקאית תחת הכותרת Henry, Let's Go to Town, הבריטים מכירים את השיר בשם Danny, Teach Me to Dance.
הגרסה הצרפתית Théo, on va au bal, יצאה בקנדה ובצרפת.
גרסאות אלה משמיטות כולן את שם המקום לודז'.
בפולין, השיר נודע לציבור הרחב רק בשנת 2009, כאשר נעשה בו שימוש בסרט פרסום בשפה הגרמנית עבור משרד התיירות העירוני לודז'.
אולם כאן, בניגוד לוויקי ליאנדרוס, שם המקום לודז' מושר בהגייה הפולנית הנכונה.
הסרט זכה בפרס בבורסת התיירות הבינלאומית של ברלין.
עם תזמורת פאבוריט וינה וקארל אויווארי (שירה).
עם תזמורת פאבוריט ומקהלה לא ידועה.
רוזה, אנחנו נוסעים ללודז', מתוך סדרת הטלוויזיה האוסטרית מ-1972 "החייל האמיץ שווייק".
הקטע ששימש השראה עבור ליאו ליאנדרוס בכתיבת: תיאו, אנחנו נוסעים ללודז'.
רוזה, אנחנו נוסעים ללודז', מתוך ערב קונצרט מחווה למחבר, פריץ לוהנר-בדה, קטע וידאו ביוטיוב
תיאו, אנחנו נוסעים ללודז'/אתה ואני ולגן עדן (גרמנית).
צד א': טקסט צרפתי מאת פייר-אנדרה דוסט.
צד ב': גרסה צרפתית של אדומה היא האהבה
צד א': טקסט באנגלית מאת ג'ק לויד.
B-side: גרסה אנגלית של האהבה זוהרת מכל כוכב
צד א': טקסט באנגלית מאת בריאן בלקבורן
Marie, mir bleim dahoam (מארי, אנחנו נשארים בבית)/פדרו (יום שני בבוקר בהופברהאוס).
צד א': טקסט גרמני מאת קורט הרטה
ולנטין פולקוצ': "תיאו, אנחנו נוסעים ללודז'"(Theo, wir fahr'n nach Lodz).
השיר הישן של לודז' הופך ללהיט מספר 1 של גרמניה.
מישוב גרמני לייצור בדים ועד למטרופולין טקסטיל במזרח.
תיאה נואליבה לפונד היא אתלטית מדומיניקה, אלופה אולימפית (פריז 2024), אלופת עולם באולם (גלאזגו 2024) וסגנית אלופת משחקי חבר העמים הבריטי (ברמינגהאם 2022) בקפיצה משולשת.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו שנערכה באוגוסט סיימה במקום 37 בקפיצה משולשת בתוצאה של 12.82 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בלונדון שבממלכה המאוחדת סיימה במקום 19 בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.82 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה במרץ בברמינגהאם שבממלכה המאוחדת סיימה במקום 17 בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.68 מטר.
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו באפריל בגולד קוסט שבאוסטרליה זכתה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.92 מטר, אחרי קימברלי ויליאמס (14.64 מטר) ושניקה ריקטס (14.52 מטר), שתיהן מג'מייקה.
מדליית ארד באליפות אמריקה הצפונית, אמריקה המרכזית והקריביים
באליפות אמריקה הצפונית, אמריקה המרכזית והקריביים שנערכה באוגוסט בטורונטו שבקנדה זכתה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.74 מטר, אחרי שניקה ריקטס (14.25 מטר) וטורי פרנקלין מארצות הברית (14.09 מטר).
באולימפיאדת טוקיו שנערכה ביולי-אוגוסט סיימה במקום 12 בקפיצה משולשת בתוצאה של 12.57 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה במרץ בבלגרד שבסרביה סיימה במקום רביעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.53 מטר.
באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, סיימה במקום חמישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.56 מטר.
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו באוגוסט בברמינגהאם זכתה במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.39 מטר, אחרי שניקה ריקטס (14.94 מטר) ולפני נעמי מצגר מאנגליה (14.37 מטר).
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבודפשט שבהונגריה סיימה במקום חמישי בקפיצה משולשת בשיא דומיניקה חדש של 14.90 מטר.
בשלב המוקדמות קבעה שיא דומיניקה חדש של 14.62 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה במרץ בגלאזגו שבממלכה המאוחדת זכתה במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא דומיניקה חדש של 15.01 מטר, לפני ליאניס פרז מקובה (14.90 מטר) ואנה פלטיירו מספרד (14.75 מטר).
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט זכתה במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא דומיניקה חדש של 15.02 מטר, לפני שניקה ריקטס מג'מייקה (14.87 מטר) וג'סמין מור מארצות הברית (14.67 מטר).
זו הייתה המדליה האולימפית הראשונה בהיסטוריה של דומיניקה.
אוונגלוס תיאודורו , המוכר בשם הבמה תיאו אוון (Theo Evan), הוא זמר-יוצר, רקדן ושחקן קפריסאי.
תיאודורו ייצג את קפריסין באירוויזיון 2025, שהתקיים בבזל שבשווייץ עם השיר "Shh".
אוון נולד בעיר ניקוסיה, למשפחה קפריסאית ממוצא יווני.
בגיל 7 החל לעסוק בריקוד ובשירה, והיה שר במקהלת בית הספר.
בשנות נעוריו החל להתנסות גם בכתיבת שירים.
במקביל לכך, הופיע בהפקות תיאטרון רבות והשתתף בתחרויות כישרונות.
על אוון נכתב כי הוא שואב השראה בסגנונו המוזיקלי "מסטרומאה ועד מייקל ג'קסון", וכן מסוגת הרגאטון.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר האנגלי שבניקוסיה , אוון עבר לארצות הברית, שם למד מוזיקה ואומנויות הבמה במכללת ברקלי למוזיקה שבבוסטון, מסצ'וסטס.
בשנת 2021 הוציא לאור את הסינגל הראשון שלו, "The Wall".
שנה לאחר מכן הופיע כניצב בפרק בעונתה השנייה של סדרת הטלוויזיה האמריקאית "אופוריה".
ב-2 בספטמבר 2024 נחשף כי אוון נבחר לייצג את קפריסין באירוויזיון 2025. הוא השתתף בחצי הגמר הראשון שנערך ב-13 במאי, אך לא הצליח להעפיל לשלב הגמר.
תיאו פרנקן (בהולנדית: Theo Francken; נולד ב-7 בפברואר 1978) הוא פוליטיקאי בלגי החבר בלשכת הנבחרים מאז 2010 המכהן כשר הביטחון וסחר החוץ של בלגיה.
הוא חבר בברית הפלמית החדשה (N-VA), מפלגה שמרנות לאומית פלמית.
פרנקן מונה למזכיר המדינה לענייני מקלט והגירה בקבינט הראשון של שארל מישל בשנת 2014. במהלך כהונתו, הוא נודע בגישת אפס סובלנות השנויה במחלוקת כלפי הגירה בלתי חוקית, במיוחד על רקע משבר המהגרים באירופה.
פרנקן והמפלגה הלאומית הפלמית (N-VA) התנגדו לתמיכת בלגיה באמנת המהגרים העולמית (Global Compact for Migration), התנגדות שהובילה לפרישת המפלגה מממשלת הקואליציה בדצמבר 2018 ובכך לקריסת הממשלה.
מאז הבחירות הפדרליות בבלגיה ב-2024, הוא שימש כמנהיג הסיעה של ה-N-VA בפרלמנט.
תיאו פרנקן, שאינו מגיע ממשפחה פוליטית, התעניין בפוליטיקה בתיכון בהשפעת מורי ההיסטוריה שלו.
הוא סיים תואר במדעי החינוך באוניברסיטה הקתולית של לובן והחל לעבוד כחוקר בפרלמנט הפלמי מטעם N-VA (2001–2004).
בין 2005 ל-2008 שימש כיועץ ובין 2009 ל-2010 כסגן ראש לשכת סגן השר הפלמי גירט בורז', והתמקד במדיניות אינטגרציה.
בשנת 2006 ייסד סניף מקומי של N-VA בלובייק, אך לא זכה במושבים בבחירות המוניציפליות.
פרנקן נשוי ואב לשני ילדים ומתגורר בלוביק.
בשנת 2014, פרנקן היה יעד לאיומי מוות מצד מישהו שטען שהוא מוסלמי קיצוני יחד עם שר ה-N-VA, יאן ג'מבון.
הוא קיבל הגנה משטרתית כתוצאה מהאירוע.
תיאודורוס חררדוס יוזף יאנסן (בהולנדית: Theodorus Gerardus Jozef Jansen; נולד ב-14 במרץ 1948) הוא אמן הולנדי.
בשנת 1990, הוא החל לבנות מנגנונים גדולים מ-PVC המסוגלים לנוע בעצמם, ובמתואם עם מנגנונים אחרים, הנקראים Strandbeest אשר מהווים פסלים קינטיים המדמים הליכה וממזגות בין אמנות להנדסה.
על פי יאנסן "החומות בין אמנות להנדסה קיימים רק במוחנו".
חלק מיצירותיו משלבות שערים לוגיים פרימיטיביים לזיהוי התנגשות במכשולים, דוגמת מי-הים.
הוא ניחן בכישרון לפיזיקה ולאמנות, ולמד פיזיקה באוניברסיטת דלפט לטכנולוגיה.
יאנסן עזב את האוניברסיטה ב-1974 ללא תואר.
בהיותו בדלפט, יאנסן היה מעורב בפרויקטים רבים שכללו אמנות וטכנולוגיה, כולל מכונת ציור וצלחת מעופפת.
בשנת 1979 החל יאנסן להשתמש בצינורות PVC זולים לבניית צלחת מעופפת ברוחב 4 מטרים שהייתה מלאה בהליום.
היא הושקה מעל דלפט בשנת 1980 ביום שבו השמים היו מעורפלים.
מכיוון שהצלחת הייתה שחורה על רקע שמים בהירים, קשה היה לקבוע את גודלה.
יאנסן טען שהפרויקט הזה "גרם למהומה כמעט".
הוא אמר שהמכונה מעולם לא נמצאה, ושכנראה היא נחתה אי שם בבלגיה.
מאוחר יותר הוא חזר על הפרויקט מעל פריז.
מכונת הציור של יאנסן פותחה בשנים 86–1984 בדלפט והייתה פרויקט גדול במקצת מהצלחת המעופפת שלו.
המכונה הייתה מורכבת מצינור שבקצהו תא אור.
כאשר זוהה חושך, המכונה הייתה מתחילה לרסס צבע, ויוצרת צלליות מצוירות של אנשים שעומדים מולה.
מכונה זו הייתה מחוברת גם לחתיכת עץ גדולה שחוברה בצורה מוגבהת אל קיר, שם היא הייתה נעה קדימה ואחורה כדי ליצור תמונות דו-ממדיות של כל דבר בחדר.
מאז 1990, יאנסן יוצר מכונות בשם Strandbeest (משמעות המילה בהולנדית היא "חיית חוף"), שהן מבנים קינטיים נעים, לפעמים מונעי רוח, הדומים לבעלי חיים מהלכים, המתוארים על ידי יאנסן כחיים מלאכותיים.
כל הדגמים שלו מבוססים על מערכת של משולשים וחוליות מחברות הממירות את סיבוב הציר לתנועת דריכה של שש רגליים או יותר.
עיקרון זה מאפשר ל-Strandbeest לנוע על חול בצורה יעילה בהרבה לעומת נסיעה על גלגלים.
תהליך הפיתוח של המכונות קרה בצורה הדרגתית בעזרת טכניקות חישוב אבולוציוניות, מיכולות ראשוניות ועד לדור של פסלים קינטיים שיכולים להגיב לסביבתם במידה מסוימת.
לדברי יאנסן, הוא קיבל השראה מרעיון השען העיוור של ריצ'רד דוקינס.
יאנסן אמר "אני מייצר שלדים שמסוגלים ללכת על הרוח.
עם הזמן, השלדים האלה הפכו טובים יותר בלשרוד מפגש עם האלמנטים כמו סערות ומים ובסופו של דבר אני רוצה להוציא את החיות האלה בלהקות על החופים, אז הם יחיו את חייהם".
הפסלים של יאנסן, שנבנו מצינורות PVC, עץ, יריעות בד ואזיקונים, משתפרים ללא הרף ומתוכננים לתפקד בסביבת החוף החולי בה יאנסן משחרר אותם.
הפסלים מסוגלים גם לאגור לחץ אוויר על מנת להניע את עצמם בהיעדר רוח.
היצירות המתוחכמות יותר של יאנסן מסוגלות לזהות מתי הן נכנסו למים ואז מסוגלות להתרחק מהם.
דגם אחד מסוגל לעגן את עצמו לאדמה אם מורגשת סערה מתקרבת.
פרק משנת 2016 של משפחת סימפסון, " The Nightmare After Krustmas", הציג את Strandbeest ויאנסן אשר דיבב את הקול לדמות המצוירת שלו.
תיאודור אור (נולד ב-20 במרץ 1934) הוא משפטן ישראלי, שכיהן כמשנה לנשיא בית המשפט העליון וכשופט בית המשפט העליון.
תיאודור אור נולד ב-20 במרץ 1934 בפולין, וכשהיה בן שנתיים עלה לארץ ישראל.
סיים את לימודיו התיכוניים בבית ספר תיכון מחוזי בעפולה (כיום תיכון בן-גוריון).
כספורטאי, שיחק בעמדת הרץ הימני ב"הפועל בלפוריה" עד שנפצע במשחק בעת היותו סטודנט ופרש מכדורגל.
בשנת 1952 התגייס לצה"ל ושירת בו תוך כדי לימודי משפטים באוניברסיטה העברית, אותם החל שנה טרם גיוסו, בשנת 1951. בשנת 1955 סיים את שירות החובה בצה"ל ובמקביל סיים בהצטיינות גם את לימודי המשפטים.
במאי 1957 קיבל תואר שני במשפטים מהאוניברסיטה העברית.
בדצמבר 1957 החל לעסוק בעריכת דין.
הוא פתח את משרדו בעיר עפולה, שפעל בשותפות עם משרד עורכי הדין בר-רב-האי-ארדשטיין מחיפה.
אור עסק בעריכת דין במשרד הפרטי במשך עשור, עד דצמבר 1967, עת מונה לכהן כשופט בית משפט השלום בעפולה.
כשלוש שנים לאחר מינוי לשופט בית משפט השלום בעפולה, באוקטובר 1970, מונה לשופט בפועל בבית המשפט המחוזי בנצרת.
אור מונה לשופט בפועל בבית המשפט המחוזי בנצרת מספר פעמים, עד שבשנת 1973 מונה במינוי של קבע.
בספטמבר 1982 מונה לשופט בפועל בבית המשפט העליון למשך שישה חודשים, עד למרץ 1983. עם סיום כהונתו כשופט בפועל בבית המשפט העליון מונה לסגן נשיא בית המשפט המחוזי בנצרת, ואף שימש מספר פעמים כנשיא בפועל של בית משפט זה.
ב-22 במאי 1989 אור מונה לשופט בבית המשפט העליון.
אור כיהן כיו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה שנערכו בשנת 1996.
ביוני 2003 מונה אור לכהן כמשנה לנשיא בית המשפט העליון אהרן ברק.
ב-18 במרץ 2004 פרש אור מבית המשפט העליון לגמלאות עם הגיעו לגיל 70.
התגרש מאשתו הראשונה ואם ילדיו, אביבה, ונישא למיכאלה אור-שידלובסקי שכיהנה כשופטת אף היא.
מבין ילדיו, בנו גיא הוא פסיכיאטר המלמד באוניברסיטת אריאל, בתו דלית היא עורכת דין הנשואה לשופט רון סוקול, סגן נשיא בית המשפט המחוזי בחיפה, ומלמדת באוניברסיטת חיפה, בנו צפריר הוא רופא מומחה בקרדיולוגיה.
השופט אור עמד בראש ועדה לבדיקת מבנה בתי המשפט הרגילים בישראל.
הוועדה נתבקשה להמליץ על השינויים הרצויים במערכת בתי המשפט הרגילים מבחינה מבנה המערכת, חלוקת הסמכויות בין הערכאות השונות ובתוך כל אחת מהן.
הוועדה, שמונתה על ידי נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק ושר המשפטים דוד ליבאי, הגישה את הדין וחשבון שלה ביום 28 באוגוסט 1997.
ב-8 בנובמבר 2000 מינה נשיא בית המשפט העליון דאז אהרן ברק את אור לעמוד בראש ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת אירועי אוקטובר 2000, במהלכם פרץ גל של הפגנות ואירועי אלימות של ערביי ישראל כתגובת תמיכה על פריצתה של האינתיפאדה השנייה.
במהלך ההפגנות האלימות נהרגו פלסטיני ו-12 ערבים-ישראלים, ויהודי שנהרג מאבן שנזרקה על מכוניתו בכביש החוף מגשר ליד ג'סר א-זרקא.
הוועדה בראשותו שנקראה "ועדת אור", או בשמה המלא, "ועדת החקירה הממלכתית לבירור ההתנגשויות בין כוחות הביטחון לבין אזרחים ישראלים באוקטובר 2000", עוררה עניין ציבורי רב במשך שלוש שנות כהונתה, והפכה את אור לדמות ציבורית מוכרת בקרב הציבור הרחב.
מ-1 בדצמבר 2007 כיהן אור כיו"ר הוועדה לבחירת היועץ המשפטי לממשלה, לקדנציה בת ארבע שנים.
בין תפקידיו, משמש אור יו"ר הוועדה הממנה של מועצת הנאמנים של המרכז הישראלי לאפוטרופסות, נשיא האיגוד הישראלי לשחמט ויו"ר הוועד המנהל של המכללה האקדמית עמק יזרעאל.
לרגל פרישתו מכס השיפוט נערך על ידי פרופ' אהרן ברק, והשופטים רון סוקול ועודד שחם ובסיוע מערכת כתב-העת "משפט ועסקים" של בית ספר רדזינר למשפטים במרכז הבינתחומי הרצליה, ספר לכבודו בשם "ספר אור".
הספר הוא אסופת מאמרים שנכתבו על ידי כותבים שונים בהוקרה וכמחווה על פועלו השיפוטי הרב.
הספר משקף את תחומי העיסוק המגוונים שבהם עסק.
הספר כולל שישה שערים ובהם 21 מאמרים בתחום דיני הנזיקין, דיני חוזים, משפט העבודה, המשפט הפלילי, השפיטה, המשפט החוקתי, המנהלי ומשפט המס.
כמו כן, כולל הספר את תמצית דו"חות הוועדות הציבוריות בראשן עמד השופט אור, הוועדה לבדיקת מבנה בתי המשפט בישראל וועדת החקירה לבירור ההתנגשויות בין כוחות הביטחון לבין אזרחים ישראלים באוקטובר 2000.
מנכ"ל טבע אלי הורביץ הואשם על ידי הפרקליטות בעבירות מס, הורשע במחוזי על ידי השופטת המחוזית איילה פרוקצ'יה, ונדון למאסר.
הערעור נידון על ידי הרכב שכלל את השופטים אור, יעקב טירקל ויצחק אנגלרד.
הורביץ יוצג על ידי פנחס רובין, חברו הטוב של השופט אור, בניגוד לכללי האתיקה של השופטים, שחוברו על ידי הנשיא בדימוס מאיר שמגר.
השופט אור סירב לפסול עצמו ואף זיכה את הורביץ, ואילו עתירה לבג"ץ שהגיש העיתונאי יואב יצחק נדחתה.
תיאודור דנקר או דאנקר היה קצין אס אס בדרגת האופטשטורמפיהרר ששימש כקצין מיוחד (רפרנט) לענייני יהודים (Judenreferent או Judenberater) בצרפת תחת פיקודו של אדולף אייכמן.
נחשב אחד המומחים וראשי המבצעים של "פתרון הבעיה היהודית".
דנקר סיים לימודים בבית ספר תיכון מקצועי למסחר, עבד במסחר טקסטיל והצטרף למפלגה הנאצית ב-1932. ב-1934 הצטרף לזרוע הצבאית SS-Verfügungstruppe, הגוף שממנו צמח מאוחר יותר הואפן אס אס.
הוא שירת בסגל בית המעצר קולומביה האוס בברלין.
ב-1935 הצטרף לאס דה בו שובץ למחלקה היהודית (Judenreferat) והיה פעיל בארגון הכפוי של היהודים בווינה.
מספטמבר 1940 ועד יולי 1942 היה דנקר ראש המחלקה היהודית של האס דה בפריז.
בתפקידו זה יזם את הקמת הקומיסריאט הכללי לענייני יהודים ואת האוז'י"ף, והיה מעורב בגירוש יהודי פריז להשמדה.
ממלא מקומו ומי שהחליף אותו בתפקיד היה היינץ רוטקה (Heinz Röthke).
בפברואר 1942 חזר דנקר לברלין ומונה כקצין הבכיר הממונה על הפתרון הסופי בבולגריה, כולל המחוזות שסופחו לבולגריה מיוון ויוגוסלביה.
דנקר היה אחראי לשילוחם של יהודי איטליה בין ספטמבר 1943 לינואר 1944 ויהודי הונגריה במהלך 1944.
ב-9 בדצמבר 1945 נתפס דנקר על ידי כוחות צבא ארצות הברית, ולמחרת התאבד.
תיאודור ברגהרד הרט ברמלד (Theodore Burghard Hurt Brameld; 20 בינואר 1904–18 באוקטובר 1987) היה פילוסוף של החינוך ואחת מהדמויות המובילות במה שמכונה רקונסטרוקציוניזם חברתי.
הקדיש את מרבית חייו להשגת שינוי חברתי-פוליטי באמצעות החינוך, מתוך אמונה כי בתי-ספר יכולים להפוך לכוח אמיתי והכרחי להשגת דמוקרטיה, שוויון, רב-תרבותיות ושחרור מדיכוי.
ברמלד נולד בשנת 1904 בנאשוויל, ויסקונסין.
סיים את לימודי התואר הראשון באנגלית ב-1926 (בריפון קולג'), ולימודי דוקטורט באוניברסיטת שיקגו בשנת 1931. לעבודה זו, A Philosophic Approach to Communism, שפורסמה כספר בשנת 1933, נודעה משמעות בעיצוב דרכו הפילוסופית בהמשך, ובאופן שבו נתפש על ידי סביבתו כ"בעל נטייה קומוניסטית".
בשנות ה-30 השתייך ברמלד לקבוצת אקדמאים אקטיביסטים בבית הספר להוראה (Teachers College) של אוניברסיטת קולומביה, שעימם נמנה הפילוסוף ג'ורג' קאונטס, אשר האמין בניסיון המתהווה של החינוך הסוציאליסטי בברית המועצות, והשפיע עמוקות על ברמלד בכל הקשור ליחס בין חינוך לאפשרות השינוי החברתי.
בתקופה זו כתב ברמלד לעיתון הביקורתי The Social Frontier, בעיקר כנגד נוכחותם העמוקה של אפליה, דעות קדומות וקיפוח בחינוך הציבורי, וחולשת הממסד החינוכי בהגנה על מהגרים, שחורים ועניים.
ביקורתו החריפה של ברמלד פורסמה ב-1945 כספר בשם Minority Problems in Public Schools.
אמונתו העיקשת של ברמלד בתבונתו, ביושרו ובכוחו של האדם-הפשוט הביאה אותו להפיכת הדמוקרטיה, בניסוחהּ הרדיקלי, לציר המרכזי שעליו נשענה הגותו החינוכית-חברתית; בשנת 1950, בספרו Ends and Means in Education: A Midcentury Appraisal, טען ברמלר כי החינוך זקוק לפרספקטיבה של "הבנייה מחדש" (רקונסטרוקציה), אשר הפכה לסימן ההיכר של הפילוסופיה שלו.
את גישתו החינוכית, המעודדת ביקורתיות חברתית, פתיחות, שיתוף תלמידים בקביעת יעדי-הלמידה ושינוי במבנה הפוליטי של בית הספר, יישם ברמלד בבית הספר פלדווד (Floodwood) שבמינסוטה, שבו עבד עם תלמידים, מורים ומנהלים על גיבוש תוכניות-לימוד ויעדים דמוקרטיים.
בעבודתו הקפיד ברמלד להציג כל נושא, ובמיוחד נושאים השנויים במחלוקת, כלגיטימי לדיון עם תלמידים וכהכרחי לעבודה חינוכית.
ברמלד נותר קול חינוכי אמיץ במהלך כל שנות ה-50 – למרות הפחדות ואיומים שקיבל בתקופת המקרתיזם – והמשיך להדגים את אמונתו כי אין ערך לפילוסופיה המנותקת מעשייה ממשית, וכי תפקידו של הפילוסוף לפעול למימוש הערכים בהם הוא מאמין.
הסיכום הממצה ביותר של הפילוסופיה של ברמלד הופיע בספרו Education as Power (1965; נדפס מחדש בשנת 2000), שבו שטח את עיקרי משנתו הרקונסטרוקציוניסטית.
הספר נכתב כמונולוג של מורה מפרספקטיבה של 25 שנים מאוחר יותר (לכאורה, בשנת 2001), שבו מוצג חזונו החברתי הקוסמופוליטי והנאיבי של ברמלד על חברה עתידית טובה וצודקת יותר.
בשנת 1969 הפך ברמלד לפרופסור אמריטוס של אוניברסיטת בוסטון, אך המשיך ללמד ולהרצות ברחבי העולם, באוניברסיטאות ובכנסים, ואף המשיך להנחות בתי ספר, תוך שהוא ממשיך גם את פעילותו החברתית-פוליטית כנגד הפצת נשק גרעיני, והנחת בסיס רעיוני למה שהיום מוכר כ"אקולוגיזם".
בשנות ה-30 של המאה ה-20 תיאודור ברמלד היה בין התומכים הבולטים של ברית המועצות וכתב מאמרים בירחונים פרו-סובייטיים.
בשנת 1973 הוא חתם על עצומה Humanist Manifesto II לצד מתנגדי משטר הסובייטים בולטים לרבות אנדריי סחרוב.
תיאודור ברמלד נפטר ב-1987 בדורהאם שבצפון קרולינה, בגיל 83.
על-פי ברמלד, תפקידיו העיקריים של בתי ספר – ושל החינוך בכלל – הם "להנחיל תרבות, ולעצב, או לשנות את התרבות".
וכאשר התרבות במשבר, כמו התרבות האמריקאית של שנות ה-40 וה-50, הרי שיעד השינוי הופך לדומיננטי.
הרוקנסטרוקציוניזם פירושו פילוסופיה של משבר, אך גם של ערכים ושל העצמת הדמוקרטיה, השוויון והמאבק באפליה ובדיכוי.
הרקונסטרוקציוניסט, "המַבנה-מחדש", מסביר ברמלד, יודע היטב ובאופן ברור לאן אמורים פניה של החברה לפנות, ויחד עם זאת, אין לו שום מושג לאן החברה אכן תפנה.
הפער הזה בין הרצוי-האידֵאי לבין ההתרחשות התרבותית-פוליטית-היסטורית בפועל הוא המגדיר את מקומו של החינוך ואת יעדי הרקונסטרוקציה – ממנו יש לגזור את הפעולה החינוכית ואת תכניה, ועל פיו יש לעצב את הסביבה הלימודית.