tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, בין השנים 500 ל-1000 מספר ערים התפתחו לכדי תלסוקרטיות מינוריות באזור המצוג'ורנו (דרום איטליה), אשר פיתחו נמלים וכוח ימי איתן שסייע להגן על נמליהן, בעלי בריתן ואף לזרוע הרס וחורבן בנמלי האויב.
בין תלסוקרטיות אלה, ניתן למנות גם ערים יווניות ולומברדיות.
בין המאה השביעית לחמש עשרה לספירה, הגאוגרפיה המלאי הימי נשלט על ידי התלסוקרטיות סריויג'יה ומאג'פאליט.
זוג מעצמות שחלשו על השטח הימי המשתרע בדרום מזרח אסיה וניצלו את נתיבי הסחר באיי הבשמים ובין הודו לסין.
בתקופת התגליות (מאה 15–17) נוסדו חלק מהמעצמות התלסוקרטיות המשמעותיות.
בעוד בסיסם השלטוני היה באירופה, מעצמות אלו הקימו מושבות מעבר לים ושלטו בהם בזכות אותו כוח ימי.
מבין התלסוקרטיות האלו, ניתן למנות את האימפריה הפורטוגזית, הספרדית, ההולנדית ולבסוף האימפריה הבריטית שהייתה בעלת הכוח הימי הגדול ביותר שידעה התקופה.
מעצמות תלסקורטיות אלה באו אל קיצם במתכונתם המוכרת, עקב סיום הקולוניאליזם ומירוץ החימוש הימי בין אנגליה לגרמניה.
בעת המודרנית, נורווגיה מהווה דוגמה בולטת למדינה שמרחב השפעתה ומשאביה הם ימיים בעיקרם.
בעוד ששטחה היבשתי של נורווגיה עומד על כ-385,000 קמ"ר, האזור הכלכלי הבלעדי (EEZ) שלה משתרע על פני כ-2.1 מיליון קמ"ר – שטח הגדול פי חמישה ויותר משטחה היבשתי.
דומיננטיות ימית זו, הכוללת שליטה על מאגרי נפט וגז טבעי נרחבים לצד אזורי דיג עשירים, מעניקה לנורווגיה עוצמה גאופוליטית וכלכלית משמעותית שאינה פרופורציונלית לגודל אוכלוסייתה.
תלסודרומיים (שם מדעי: Thalassodromidae) היא משפחה קטנה של פטרוזאורים פטרודקטיליים אשר חיו בתור הקרטיקון אשר מאובניהם התגלו בברזיל ואולי גם במרוקו וארגנטינה ממינים שלא ברור אם השתייכו למשפחה.
בני משפחה זו שהיו קרובים לאזדרקיים העצומים וגם למשפחת הדסונגריפטריים והטפג'ריים היו חסרי שיניים במקורם ובעלי מקור גדול וארוך, דמוי משולש עם קצוות שהתעקלו כלפי מעלה.
הם היו מעופפים גדולים עם מוטת כנפיים גדולה יותר מכל עוף מודרני ויכלו לדאות במשך ימים רבים מעל הים בחיפוש מזון כמו דגים.
עם זאת כמה חוקרים מעריכים שאולי הם היו אוכלי פירות או נבלות הרחק מהימים.
משפחה זו הוגדרה ב-2007 וכללה 2 סוגים קרובים: תלסודרומאוס וטופוקסוארה.
חלק מהחוקרים כללו עוד 2 סוגים הנתונים במחלוקת למשפחה זו: אירוטיטאן ואלנקה.
שניהם נחשבים לדעת רבים כחברים במשפחת האזדרקיים העצומים.
תלסודרומאוס (שם מדעי: Thalassodromeus; משמעות השם מיוונית עתיקה: "אצן מים", על שם הצורה בה סברו שניזון כמו גזרן) הוא סוג של פטרוזאור גדול בן למשפחת התלסודרומיים אשר חי בברזיל בתור הקרטיקון, לפני 110 מיליון שנה.
הוא היה קרובו של הטופוקסוארה ונראה מעט כמו משפחת הטפג'ריים אך בעל גולגולת גדולה יותר.
מאובניו של התלסודרומאוס התגלו ב-1983 בתצורות ארריפי שבצפון ברזיל וכללו רק גולגולת ענקית.
הוא סווג ב-2002 בידי החוקרים אלכסנדר קלנר ודיוגנז דה אלמיידה קמפוס.
מאובנים נוספים של מין נוסף התגלו, גם כן בברזיל, ב-2013.
מעופף זה היה בעל גולגולת עצומה באורך 1.42 מטר, שצורתה דמוית משולש, בעלת כרבולת גבוהה מאוד בעלת זוג רכסים והכילה, ככל הנראה, מפרש מפואר לראווה מעליה.
לתלסודרומאוס היו לסתות מחודדות משופעות בקצותיהן העליונים וחסרות שיניים, ועיניים קטנות בחלק העליון של הראש.
מוטת הכנפיים שלו הגיעה ל-4.2-4.5 מטר, גדול יותר מאלבטרוס נודד, בעזרתן היה יכול לדאות מעל חופי האוקיינוס של ברזיל הקדומה.
לא ברור ממה ניזון, כאשר בעבר סברו שהוא תפס דגים כמו גזרן מהמים.
עם זאת הוא היה כבד בהרבה מגזרן וגם מבנה הלסתות לא התאים למטרה.
כיום מעריכים שהוא דווקא דאה מעל היבשה בחיפוש אחרי נבלות או אפילו פירות אותם קטף עם מקורו הארוך, בדומה לטפיג'רה.
תַּלְפִית הוא כפר פלסטיני בנפת שכם, כ-21 ק"מ דרום-מזרחית למרכז העיר שכם, נמצא מערבית לקוצרה, מדרום לקבלאן, ומערבית לו נוסדה שכונת "פלגי מים" ביישוב עלי.
הכפר נמצא בגובה של כ-670 מ' מעל פני הים.
לאחר הסכמי אוסלו בשנת 1995, 97% מאדמות הכפר הוגדרו כשטח B, ואילו 3% הנותרים הוגדרו כשטח C.
על פי מפקד האוכלוסין הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה (PCBS), היא מנתה 3,591 תושבים בשנת 2017.
לדברי וילנאי – מקור השם אינו ידוע.
עם זאת ישנן מספר סיבות אפשריות לשם:
השם הוא עיוות של "תל בית" (تل بيت), כלומר: תל הבית
השם הוא עיוות של "תל אל-בייד'" (تل البيض) כלומר תל הביצים
הנרטיב הפופולרי: השם "תל פִית" (تل فيت) כי פית היה שמו של מפקד רומי ששלט באזור זה.
בכפר נמצאו חרסים מתקופות הברזל, הפרסית, הביזנטית והאיובית.
כן נמצאו גם חרסים מהתקופה הממלוכית.
ההיסטוריון ריינהולד רריכט הציע לזהות את תלפית עם הכפר טרפין, שהוזכר בטקסט צלבני משנת 1154, אך חוקר מאוחר יותר (פליקס-מארי אבל) העדיף לאתר את הכפר מצפון לביר זית.
החוקר ישראל פינקלשטיין חיזק טענה זו.
במפת הקרן לחקר ארץ ישראל שיצאה לאור בשנת 1882 צוין כי המקום דומה לקבלאן, המתואר ככפר בגודל בינוני על אדמה גבוהה, מוקף בעצי זית.
לתלפית סופקו מים מבאר בשם עין תלפית.
בשנת 1596 (תחת שלטון האימפריה העות'מאנית) בכפר התקיימו 12 משקי בית.
מתוך שטח זה, היישוב היה בנוי על כ־49 דונם, 4,537 דונם היו מעובדים ועוד 1,672 דונם היו אדמות בור.
עם השנים ולאור גידול האוכלוסייה בכפר, השטח הבנוי גדל באופן משמעותי ולכיוונים שונים.
בשנת 1596 (תחת שלטון האימפריה העות'מאנית), תושבי הכפר שילמו שיעור מס קבוע של 33.3% על גידולים חקלאיים ובסך הכול שולמו לשלטונות כ-1,500 אקצ'ות.
תַּלְמִידֵי חֲכָמִים מַרְבִּים שָׁלוֹם בָּעוֹלָם היא מימרה תלמודית של האמורא רבי אלעזר בשם רבי חנינא בשבח ומעלת התלמיד חכם.
המימרה נסמכת על הפסוק בספר ישעיה:
וכך דרש האמורא: אל תקרי "בָּנָיִךְ" אלא "בּוֹנָיִךְ", דהיינו שתלמידי החכמים שהם בוני העם הם גם סיבה להשכנת שלום בעם.
מימרה זו מסיימת מספר מסכתות בתלמוד הבבלי.
המימרה מופיעה גם בתלמוד הירושלמי בספרות המדרש ובאבות דרבי נתן.
לפי המנהג הנפוץ בקהילות ישראל מימרה זו נאמרת מידי בוקר בסיום הפרק אין כאלוקינו שבסוף תפילת שחרית (לאחר נוסח פיטום הקטורת).
המנהג לומר זאת מוזכר כבר בסדר רב עמרם גאון.
לאחר המימרה נהוג לומר סדרת פסוקים שעוסקים בשלום.
לאימרה זו מספר לחנים, בעיקר בסגנון החזנות.
בין המפרשים יש שראו בכך דרישה מתלמידי החכמים לנהוג במידת הענווה ועל ידי כך ירבה השלום.
הראי"ה קוק רואה במימרה זו מטרה שהלומדים והמעיינים יציגו את כל צדדי החכמה ואת כל השיטות השונות, ועל ידי כך יתבררו צדדי האמת השונים:
תלסופוביה (מיוונית: θάλασσα = תלסו "ים", φόβος = פחד.
באנגלית: Thalassophobia) הוא מושג מתחום הפסיכולוגיה, המתאר פחד או הירתעות מגופי מים עמוקים כמו ים, אוקיינוסים, בריכות או אגמים.
יש להבדיל תלסופוביה מאקוופוביה, המסווגת כפחד ממים עצמם ולא מגופי מים עמוקים.
תלסופוביה יכולה לכלול פחד משהייה בגופי מים גדולים ומקווי מים עמוקים, פחד מריקנותו העצומה של הים, מגלי ים, יצורים מימיים ופחד ממרחק מהיבשה.
הגורמים לתלסופוביה אינם ברורים שכן הם יכולים להשתנות מאוד בין אנשים, והם נושא למחקר על ידי אנשי מקצוע רפואיים.
חוקרים הציעו שהפחד מגופי מים גדולים הוא בחלקו תגובה אבולוציונית אנושית, ויכול להיות שהוא קשור גם להשפעות של תרבות פופולרית הגורמת לפחד ומצוקה.
ישנה תאוריה שהפסיכולוגיה הבסיסית של הפוביה נובעת מהטבע הסמלי של המים.
באופן ספציפי, מרחבי הים קשורים לעיתים קרובות ללא-מודע העמוק של האדם.
חומרת התלסופוביה, הסימנים והתסמינים הקשורים אליה הם נזילים ומורכבים למדי.
אנשים עם תלסופוביה חווים ייסורים רגשיים ופיזיים הנגרמים על ידי מגוון של טריגרים.
טיפול בפוביה זו עשוי לכלול שילוב של פסיכותרפיה ותרופות נגד חרדה, והוא יעיל ביותר כאשר ניתן לחולים במהלך הילדות, כאשר התלסופוביה בדרך כלל בשיאה.
הקשר אבולוציוני: נהוג לחשוב שהפחד מגופי מים גדולים הוא תכונה אבולוציונית העוברת מדור לדור.
בני אדם מעדיפים ודאות על פני סיכון והסתגלות על סמך היסטוריית למידה.
מחקר משנת 2016 של ניקולס קרלטון קובע כי "הפחד מהלא נודע" הוא מנגנון אבולוציוני שהניע את הישרדות המין האנושי מאז ראשיתו.
גילוי פחד כלפי מקווי מים עמוקים הוא למעשה מוצדק מאחר שהאבות הקדמונים למין האנושי הבינו שהישרדותם תלויה בהישארות בארץ טריטוריאלית ולא בסביבות מימיות.
הבנה זו הובילה לפחד מהותי שעובר מדור לדור על מנת להבטיח את הישרדות המין האנושי.
מיתולוגיה ותרבות פופולרית עכשווית: במערכות אמונות יהודיות-נוצריות, הים מתואר לעיתים קרובות כמרחב של אסון ועונש.
זה ניכר בספר בראשית, דרך סיפורים כמו תיבת נח.
טקסטים כמו "הסערה" מאת ויליאם שייקספיר הציגו את הים כעולם אחר שיש בו רוע.
הספרות הגותית והעל-טבעית נמשכה לעבר הים כסביבה פורייה, וכתוצאה מכך יוצרת תמונה לא נעימה ומפחידה במוחם של הקהל.
הסרט שובר הקופות משנת 1975, "מלתעות", נחשב לסרט קולנוע רב השפעה שהניע את התנועה המודרנית של התלסופוביה.
השפעות תרבותיות אלו (הן עתיקות והן מודרניות) נחשבות שהוסיפו לשכיחות הפחד מגופי מים עמוקים לאורך הזמן.
חוויות עבר וגנטיקה: אירוע טראומטי יכול גם לעורר פחד עמוק מאוקיינוסים.
חוויות טראומטיות של פחד בזמן שחייה, או כמעט טביעה הן גם הגורמים המובילים לתלסופוביה.
בנוסף לכך, התבוננות בסוכני חיברות משמעותיים כמו הורים הסובלים מפוביה זו, נחשבת לגורם לפיתוח תלסופוביה בשלב מאוחר יותר בחיים.
מדענים מאמינים שגנטיקה ותורשה ביולוגית ממלאות תפקיד מרכזי בהשגת פחד מפני ימים, אוקיינוסים ואגמים.
גורמים גנטיים כאלה כוללים בן משפחה עם תלסופוביה, ואפילו שמיעת סיפורים מפחידים על תאונות מים.
חוויות אישיות וגידולו של האדם הם כולם משתנים שעלולים להיות הגורם לתלסופוביה.
תיאוריות פסיכולוגיות סביב תלסופוביה: תלסופוביה מוסברת לעיתים קרובות כפחד קדמוני.
בהתחשב בכך שבני אדם הם יונקי יבשה ואנו מסתמכים על הראייה שלנו כדי לאסוף מזון, קיימת התנגדות אבולוציונית לים העמוק.
קרל יונג, פסיכיאטר שווייצרי, חקר את הארכיטיפים בלא-מודע הקולקטיבי.
ארכיטיפים הם משמעויות נסתרות בסמלים ובמסרים בחברה.
הלא-מודע הקולקטיבי הוא חשיבה לא מודעת של חברה אוניברסלית.
יונג מזכיר במחקרו כי מים הם ארכיטיפ פופולרי בלא-מודע הקולקטיבי כהשתקפות של המחשבות והרצונות האפלים ביותר של האדם.
תלפית הוא כפר פלסטיני קטן בנפת ג'נין, במרחק של כ-15.5 ק"מ דרום מזרחית לעיר ג'נין.
הכפר ממוקם על תל, צפונית מזרחית לא-זבאבדה, בגובה של כ-390 מטר מעל פני הים.
מצפון לכפר נבנתה קריית האוניברסיטה הערבית-אמריקאית של ג'נין.
בשנת 2017 התגוררו בכפר 439 תושבים.
בתקופה העות'מאנית נקרא המקום: ח'רבת תלפית.
בחלק הצפוני והמערבי של הכפר נמצאו עתיקות מהתקופה הביזנטית ובחלק מהבתים נעשה שימוש משני בשרידים עתיקים.
בשנת 1838, בתקופה העות'מאנית, צוין המקום ככפר מוסלמי באזור חרית'ה, מצפון לשכם.
במפת הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882 נכתב שהיו במקום גם מבני אבן מודרניים.
במפקד האוכלוסין בארץ ישראל ב-1922, שנערך על ידי רשויות המנדט הבריטי, הייתה בכפר אוכלוסייה של 43 איש.
מהם 24 מוסלמים ו-19 נוצרים, כולם - אורתודוקסים.
במפקד האוכלוסין של 1931 הגיע מספר התושבים ל-120 וכולם היו מוסלמים, שגרו ב-26 בתים.
בסקר הכפרים בשנת 1945 הגיעה האוכלוסייה ל-170 איש.
על פי מפקד האוכלוסין שנערך על ידי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה בשנת 2007 היו בכפר 238 תושבים.
בסקר הכפרים של שנת 1945 נמצא ששטח האדמה של הכפר היה 6,627 דונם, מהם: 194 דונם שימשו למטעים מושקים, ב 2,726 דונם נזרעו דגנים, ועוד 3,707 דונם שאינם ניתנים לעיבוד.
בשנת 1980 השטח הבנוי של תלפית היה מורכב מ-15 דונם.
מקור המים העיקרי הוא מעין וכן יש בכפר 35 בורות מים.
חורבה גדולה יחסית, עם שרידים וחרסים מתקופות שונות.
במרכז החורבה ישנו מקאם חרב וסביבו שרידי מבנים, מערות ובורות חצובים.
ח'ירבת ענאחום כשני ק"מ מערבית לכפר (ליד המקום שבו היה "מחנה בזק", של גולני).
חורבה הרוסה, בשל עיבוד חקלאי של כל השטח.
ניתן להבחין בשרידים פזורים וכן כאלו ששולבו בטראסות.
תלת דפורענותא (או "תלתא דפורענותא"; בארמית: שלוש של פורענות) הן שלוש שבתות האבל החלות בימי בין המצרים, בין שבעה עשר בתמוז לתשעה באב.
בשבתות אלה קוראים הפטרות הלקוחות מנבואות התוכחה והפורענות של ישעיהו וירמיהו, המנבאות את החורבן הקרב אם עם ישראל לא יחדל מחטאיו.
התיעוד הראשון למנהג מופיע בפסיקתא דרב כהנא והוא נפסק להלכה במשנה תורה לרמב"ם ובשולחן ערוך.
עם זאת, יהודי איטליה נוהגים לקרוא רק את הפטרת השבת שלפני תשעה באב, שבת חזון, ובשאר השבתות קוראים הפטרה המתקשרת לפרשת השבוע.
לעומת שלוש שבתות תלת דפורענות, בשבע השבתות שאחרי תשעה באב ועד ראש השנה מפטירים בענייני נחמה.
שבע שבתות אלה נקראות "שבע דנחמתא".
בלשון העממית שבתות אלו נקראת 'שלושת השבועות'.
בכמה ספרים הן מכונות 'תלתא דטיבותא', "שלושת שבועות הטובה", ובספרי המנהגים 'שבתות דש"ח', כראשי התיבות של ההפטרות הנקראות בהן במרבית קהילות ישראל: "דברי ירמיהו (), "שמעו" () ו"חזון ישעיהו" ().
כל אחת משבתות דש"ח מקבלת בהתאמה את שם ההפטרה הנקראת בה: 'שבת דברי', 'שבת שמעו' ו'שבת חזון'.
בניגוד למנהג הרגיל, שלפיו בהפטרה קוראים קטע בנביאים מעניין פרשת השבוע, בשבתות אלה, החלות בימי בין המצרים, קוראים נבואות תוכחה של ירמיהו וישעיהו שהזהירו את העם כי חטאיהם יביאו לחורבן בית המקדש.
להלן קטעי הקריאה עבור כל שבת כפי שמקובל ברוב העדות:
קוראים את פרשת פינחס או את פרשת מטות, מפטירים בנבואת ההקדשה שבפרק א' של ספר ירמיהו, "דברי ירמיהו" ( עד ).
חלק מן ההפטרה עוסק ישירות בתוכחה לישראל ובחורבן הקרב.
קוראים את פרשת מסעי (או את מטות ומסעי יחד), מפטירים האשכנזים והספרדים בפרק ב' של ירמיהו (הפטרת "שמעו") (), ואילו התימנים מפטירים בפרק הראשון של ספר ישעיהו ().
כאשר חלה שבת זו בראש חודש אב, בתלמוד נזכר שיש להפטיר "חדשיכם ומועדיכם שנאה נפשי" (), משום שזו נבואת חורבן המזכירה ראש חודש.
בפועל, מנהג זה אינו נהוג באף נוסח, אך הפסוק כלול בהפטרה הנקראת ביהדות תימן מדי שנה בשבת זו.
הראשונים דנו בשאלה האם להפטיר את הפטרת הפורענות של השבת או את הפטרת שבת ראש חודש, שאף היא נבואת זעם (ישעיה ס"ו) ויש בדבר מנהגים שונים.
בשבת שלפני תשעה באב קוראים את פרשת דברים.
האשכנזים והספרדים מפטירים בפרק הראשון של ספר ישעיהו, "חזון ישעיהו בן אמוץ אשר חזה על יהודה וירושלים" ().
התימנים, שקראו את הפרק בשבוע שלפניו, קוראים בהמשך הפרק "איכה הייתה לזונה קריה נאמנה" ().
ילדים ששבת בר המצווה שלהם חלה בשבתות אלו יכולים לעלות לתורה כרגיל ולחגוג את בר המצווה.
יש הנוהגים מנהגי אבלות מיוחדים בשבת חזון.
את הפטרת "חזון" יש מהאשכנזים הנוהגים לקרוא במנגינת טעמי המקרא של מגילת איכה.
בכמה מקהילות הספרדים (בעיקר צפון אפריקה ומערב אירופה) יש הנוהגים לקרוא במנגינה עצובה את כל הפטרות תלת דפורענותא.
כמו כן, בכמה קהילות אשכנז נוהגים ללבוש בגדי חול בשבת חזון.
יש הנמנעים משירת זמירות שבת בשבתות אלה.
אצל יהודי איטליה מנהג תלתא דפורענותא נהוג רק באופן חלקי.
בשבתות הראשונה והשנייה הם נוהגים לקרוא הפטרות רגילות מעניין פרשיות השבוע, ורק בשבת חזון הם קוראים את ההפטרת "חזון" הנהוגה אצל האשכנזים והספרדים.
יהודי ג'רבא ויהודי לוב נוהגים בשבת חזון להפטיר "משא גיא חזיון" ().
בנוסח אשכנז המערבי, נוהגים לומר פיוטים המדברים על ענייני שעבוד מלכיות, בשבתות אלה.
בשבת הראשונה, אומרים זולת "אל אל חי ארנן" לשמעון בן יצחק.
בשבת השנייה אומרים זולת "אריות הדיחו פזורה" ליוסף טוב עלם.
בשבת חזון, אומרים אהבה "אותך כל היום קוינו" מאת רבי אפרים בן יצחק מרגנשבורג, וזולת "א-להים באזנינו שמענו" מאת הראב"ן.
ביהדות ספרד בתקופת הראשונים נהגו לומר בשבתות של תלתא דפורענותא פיוטים בפסוקי דזמרא ובברכות קריאת שמע, ביניהן קינות שכתבו רי"ץ גיאת (היכל ה' – רשות לקדיש לשבת איכה) וריה"ל (יונה נדאבה – רשות לאתה הראת).
בתקופת ראשוני האחרונים, התנגדו הפוסקים, ובראשם הרדב"ז, למנהג זה, משום שפיוטים אלה הם למעשה קינות מצד תוכנם, ולכן אמירתם היא אבלות האסורה בשבת.
ברם קינות אלו המשיכו להיות מודפסות בסדרי הקינות הספרדיים ובקהילות מסוימות נהוג לאומרן לפני תפילת ערבית של תשעה באב, בעיקר בקרב יוצאי מרוקו ובעוד כמה מקהילות צפון אפריקה והבלקן) או כחלק מהקינות של תפילת שחרית (בעיקר במערב אירופה).
תלת-חַתְרִית (גם טריארה או טרירמה; ביוונית: τριήρης, טְריאֵרֵס; ובלטינית: Triremis, טְרירֵמיס) הייתה ספינת מלחמה ים-תיכונית בעת העתיקה.
ספינה זו, שהייתה ספינת מלחמה נפוצה בציי הים התיכון במאות ה-5 וה-4 לפנה"ס, היא סוג של גליאה – ספינה המונעת בעזרת משוטים.
המצאת התלת-חתרית מיוחסת לפיניקים, אך היא ידועה בעיקר ככלי השיט המלחמתי של ערי המדינה ביוון.
המספר "שלוש" בשם היווני והלטיני מתייחס למספר החותרים ב"יחידת החתירה".
ספינה זו הייתה בעלת שלוש שורות משוטים, זו מעל זו, ובכל אחד מן המשוטים אחז חותר יחיד.
יחידת החתירה מנתה אפוא שלושה חותרים - אחד במפלס עליון, אחד במפלס אמצעי ואחד במפלס תחתון.
אוניות גדולות ממנה היו אף הן תלת-חתריות, אך בכל משוט אחז יותר מחותר אחד.
השם העברי המודרני "תלת-חתרית", כמו השם האנגלי המודרני Trireme, אינו מבחין בין "טריארס" יוונית ל"טרירמיס" רומית, אף שהיו הבדלים ביניהן.
המבקשים לדייק משתמשים בשמות הלועזיים בלבושם העברי: "טריארה" ו-"טרירמה".
את המונח "חתרית" חידש ההיסטוריון הימי מאיר שָׂשׂ.
תלת-חתריות קדומות, מן התקופה הקלאסית, התפתחו מ"אוניית חמישים", סוג של גליאה שנקרא ביוונית "פנטקונטורוס" (πεντηκόντερος).
הייתה זו ספינת מלחמה חד-טורית, כלומר בעלת שורת משוטים אחת, ובה 25 חותרים בכל צד.
דו-טורית (διήρης ביוונית), שהייתה ספינת מלחמה בעלת שני טורי משוטים אחד מעל השני, נחשבת גם היא לסוג של גליאה שממנה התפתחה התלת-חתרית.
בתלת-חתריות סודרו החותרים כך שניתן היה להציב שלוש שורות של משוטים בכל צד, אחת מעל השנייה, עם חותר אחד למשוט.
כדי למנוע מצב שבו החותרים בשורה העליונה מפריעים לחותרים שמתחתיהם, הושבו החותרים העליונים על מעין מרפסת הנקראת "מלברית", שבלטה החוצה מעל הלזבזת, החלק העליון של שולי הסירה.
תלת-חתריות קדומות היו ספינות המלחמה הדומיננטיות בים התיכון מהמאה ה-5 לפנה"ס עד המאה ה-4 לפנה"ס.
תלת-חתריות פיניקיות ויווניות החזיקו במעמד זה עד להופעת החמש-חתריות.
בצי הרומי היו הספינות העיקריות מעין תלת-חתריות קלות, שתפסו את מקומן של אוניות הצי הקדומות יותר, שנקראו ליבורניות.
כמו הטריארות הקדומות יותר, גם הן היו ספינות מלחמה קלות, אך עם 150 חותרים בכל צד במקום 170, מוגנות מעט פחות, נושאות הרבה יותר חיילי צי על סיפונן ומותאמות פחות לניגוח.
מכאן התפתח בימי הביניים דגם שנקרא דרומון.
לא ברור מתי החל השימוש בתלת-חתרית, לא רק בגלל האזכורים החלקיים והפזורים שלה בכתבים היווניים העתיקים, כמו אצל הרודוטוס ותוקידידס, אלא גם בגלל תהליך התפתחותה שעדיין אינו מובן במלואו.
מוצאה המדויק של התלת-חתרית אינו ידוע בוודאות, מאחר שהעדויות העומדות לרשותנו הן מקורות כתובים וציורים על שברי חרסים ותבליטים שקל לטעות בפירושם.
ציורי ספינות דו-טוריות, עם ובלי מלברית, נפוצים בעיטורי כלי חרס מהמאה ה-8 לפנה"ס, אך רק בסופה של מאה זו ישנה התייחסות ראשונה בכתובים לספינות בעלות שלושה טורי משוטים.
תוקידידס מספר כי טריארות הוכנסו לשימוש ביוון על ידי הקורינתים באמצע המאה ה-7 לפנה"ס וכי אמינוקלס הקורינתי בנה ארבע אוניות שכאלה עבור אנשי סאמוס.
אף שסופרים מאוחרים יותר, כמו פליניוס הצעיר ודיודורוס, הבינו מדבריו כאילו הטריארה הומצאה בעיר קורינתוס, קרוב לוודאי שמוצאן של התלת-חתריות הראשונות הוא בפיניקיה.
תבליט מן המאה ה-8 לפנה"ס, הנמצא בארמון סנחריב אשר בנינווה בירת ממלכת אשור, מנציח את ציי צור וצידון ומציג לדעת חוקרים אחדים ספינות מלחמה דו-טוריות ותלת-חתריות החמושות באילי ניגוח.
קלמנס מאלכסנדריה, מלומד נוצרי בן המאה ה-2 לספירה, שהסתמך על חיבורים קדומים, ייחס במישרין את המצאת התלת-חתרית לצידונים.
הרודוטוס מציין שהמלך המצרי, פרעה נכו השני (אחד מפרעוני מצרים בשושלת ה-26; שלט מ-610 לפנה"ס עד 595 לפנה"ס) בנה תלת-חתריות במוצא הנילוס לשיט בים התיכון, ותלת-חתריות נוספות נבנו בים האדום לצורך הפלגה באוקיינוס ההודי.
היסטוריונים מודרניים מטילים ספק בדברים אלה, שכן ייתכן שבמאה ה-5 לפנה"ס המושג "טריארה" שבו משתמש הרודוטוס ציין כל ספינת מלחמה, ללא קשר לסוג המדויק.
ידוע כי לנכו השני היו קשרים קרובים עם יוון, ובמיוחד עם קורינתוס; ייתכן ששם למדו המצרים את תכנון התלת-חתריות, אם כי סביר יותר שלמדו את המלאכה מן הפיניקים, הקרובים יותר.
ידוע כי תלת-חתריות לא השתתפו בקרב ימי באופן מעשי עד לשנת 525 לפנה"ס.
בשנה זו, לדברי הרודוטוס, שלח פוליקרטס, שליט סאמוס, 40 תלת-חתריות להשתתף בפלישה משותפת למצרים.
עם זאת, ההנחה שפוליקרטס היה הראשון שעשה את השינוי מאוניית חמישים לדגם המתקדם יותר, התלת-חתרית, אין לה על מה לסמוך; כאמור לעיל, כבר הקורינתים בנו לסאמיים ארבע טריארות.
הרודוטוס מספר כי לאחר השתלטות פוליקרטס על סאמוס, היה לו צי של אלף אוניות חמישים, ולאחר מכן הוסיף לעשות חיל, וכפי הנראה בנה לו צי של טריארות על פי דוגמת הספינות שכבר היו ברשותו.
תוקידידס, במקביל, מציין בבהירות שעד הפלישות הפרסיות היו רוב ציי יוון מורכבים מאוניות חמישים (בעלות שתי שורות חותרים) ו"ספינות ארוכות" (Ploia makrá).
עד תחילת המאה ה-5 לפנה"ס הייתה התלת-חתרית לאוניית המלחמה הסטנדרטית באגן המזרחי של הים התיכון.
ההבדלים בין הספינות היווניות לפיניקיות היו מזעריים, כפי שמתחוור מעדויות כתובות ומעיטורי אוניות על גבי מטבעות.
הקרב הימי הגדול הראשון שבו השתתפו תלת-חתריות היה קרב לאדה, שניטש בשנת 494 לפנה"ס במהלך המרד האיוני, ובו הובס צי הברית של הערים האיוניות על ידי הצי הפרסי, אשר כלל שייטות מערי פיניקיה, קאריה, קפריסין ומצרים הנתונות למרותו של מלך פרס.
לאחר המרד האיוני, שבו סייעה אתונה לערים היווניות שמרדו בפרס, החליט המלך דריווש הראשון לפעול נגד ערי המדינה ביוון (היו גם סיבות נוספות למהלך זה).
הצי הפרסי נע בכל רחבי הים האגאי ללא התנגדות, ואולם משניסו הפרסים לראשונה לפלוש ליוון הם נהדפו בקרב מרתון, בשנת 490 לפנה"ס.
הפרסים ערכו ניסיון פלישה נוסף: המלך חשיארש הראשון, הידוע בשמו היווני קסרקסס (Ξέρξης, Xerxes), הנחית בחופי יוון כוח פלישה עצום ובו 400 עד 600 אוניות, שהביאו לחוף מאות אלפי חיילים.
אתונה הייתה שקועה בתקופה זו במאבק מול האי הסמוך אייגינה, שבבעלותו היה צי מטיל יראה.
כדי להתמודד עם צי זה, וכנראה גם מתוך ראיית ההתעצמות הפרסית, הציע המדינאי היווני תמיסטוקלס בשנת 482 לפנה"ס לבנות צי של 200 תלת-חתריות.
יכולתו הפוליטית והשפעתו שכנעו את מועצת אתונה לבצע את ההחלטה, תוך שימוש בהכנסות ממכרות הכסף שנתגלו אז בלאוריון.
ההתנגשות הראשונה בין הצי היווני לצי הפרסי הייתה בקרב ארטמיסיון, שקדם לקרב תרמופילאי.
שני הצדדים סבלו אבדות כבדות בקרב, אולם הקרב שהכריע את המערכה והביא לנסיגת הפרסים היה קרב סלמיס, בספטמבר 480 לפנה"ס.
לאחר ניצחון זה זכו הערים היווניות באיוניה (בחוף המערבי של אסיה הקטנה) לשחרור מהכיבוש הפרסי, ונוצרה הליגה האטית-דלית בהנהגת אתונה.
ליגה זו הפכה בהדרגה לאימפריה אתונאית, שיסוד כוחה היה הצי החזק שלה, ובו כ-200 תלת-חתריות.
צי זה שלט בים האגאי ושמר על נאמנותן של בעלות בריתה של אתונה, וגם הגן על נתיבי השיט והמסחר בים זה ובים השחור, שבהן הובילו משלוחי חיטה לאתונה המתפתחת.
מעבר לכך, היה הצי מקור תעסוקה קבוע לאזרחים העניים יותר בעיר, וכך שמר על מבנה השלטון הדמוקרטי של אתונה.
היה זה הדגם הראשון בהיסטוריה של אימפריה שעיקר כוחה בעוצמתה הימית, ולאו דווקא יבשתית.
מעצמות ימיות נוספות באותה תקופה היו סירקוזה, קורפו, קרתגו וקורינתוס.
במלחמות הפלופונסיות, שהחלו בשנת 431 לפנה"ס והתחוללו בין אתונה ובעלות בריתה לבין ספרטה ובעלות בריתה, תפסו התלת-חתריות מקום חשוב.
למרות קרבות יבשה רבים שהתחוללו, הובסה אתונה לבסוף לאחר הרס הצי שלה במתקפה על סיציליה ולבסוף בקרב אייגוספוטמוי, שבו הובס הצי האתונאי תבוסה מוחצת בידי הצי של ספרטה.
לא נמצאו שרידים של תלת-חתריות, כיוון שהיו עשויות מעץ מתכלה; לא נמצאו תלת-חתריות טבועות, כיוון שהיו בעלות ציפה חיובית ופשוט לא טבעו.
המידע שיש בידינו מגיע רק ממקורות כתובים ומעדויות ארכאולוגיות לא ישירות.
רובן של עדויות אלו עוסק בטיפוס ה"קלאסי" של התלת-חתרית, מן המאה החמישית לפנה"ס, במיוחד אותן תלת-חתריות שהיו בשימוש באתונה.
מידע חשוב הושג בפרויקט שחזור של תלת-חתרית .
הדרך להערכת ממדי התלת-חתריות היא באמצעות מדידת רציפי האבן שאליהם הועלו לטיפולים ותחזוקה.
רציפים אלו נקראו "נאוסויקי" (Neosoikoi - מחסי האוניות), וכמותם נמצאו בפיראוס, נמלה של אתונה.
המדידות מעלות כי תלת-חתרית אתונאית הייתה באורך של כ-36 מטרים וברוחב כשישה מטרים.
ההערכה היא שגובה התלת-חתרית היה בסביבות 2.15 מטרים, והשוקע שלה בעומק כמטר אחד, דבר שהקל מאוד על העלאתה לחוף לצורכי תחזוקה.
אמצעי ההנעה העיקרי של התלת-חתריות היה המשוט.
בכל תלת-חתרית היו כ-170 משוטים; ניסויים שנערכו בתלת-חתרית המשוחזרת, "אולימפיאס", הראו שהחתירה במשוטים הביאה את הספינה למהירות קבועה של כ-4 קשר למשך זמן, כאשר חצי מהצוות במנוחה.
מעבר למשוטים נשאה התלת-חתרית שני תרנים, ראשי וקדמי, שנשאו עליהם מפרשים מרובעים.
ההיגוי נעשה בעזרת שני משוטים מיוחדים בירכתיים.
לפי עדויות שונות, הגיעו התלת-חתריות למהירות מרבית של כ–11.5 קשרים (בערך 21 קמ"ש), למשך פרקי זמן קצרים.
למהירות זו הייתה התלת-חתרית יכולה להגיע תוך 30 שניות; לאורך זמן הייתה התלת-חתרית יכולה להפליג במהירות 7 קשרים (בערך 13 קמ"ש).
רדיוס הפנייה של התלת-חתרית היה כאורכה.
התלת-חתריות צריכות היו להיות מהירות ובעלות כושר תמרון טוב.
כדי להשיג את שתי התכונות הללו, היה עליהן להיות בעלות מספר רב ככל האפשר של חותרים, הואיל ויותר משוטים מאפשרים מהירות גבוהה יותר, יכולת תמרון טובה, ועוצמה רבה יותר בתמרוני ניגוח); אך קצרות וצרות ככל האפשר, משום שספינה ארוכה ורחבה מתמרנת פחות טוב.
הגליאה שקדמה לתלת-חתרית, אוניית החמישים, הייתה באורך של כ–35 מטרים, והיו בה 25 משוטים מכל צד (ומכאן שמה); היה זה האיזון המיטבי בין אורך ומספר חותרים.
המצאת התלת-חתרית הייתה פריצת דרך במובן זה, והיא אפשרה בניית ספינות מהירות יותר, בלי להאריך אותן מעבר לגודל הקיים.
בניית תלת-חתריות הציבה אתגרים רבים בפני בוני הספינות של ימי קדם.
עד אמצע המאה ה-20 היה מי שסבר שלא ניתן היה בעת העתיקה לבנות גליאות בעלות שלוש שורות משוטים; ההנחה הייתה שהכוונה במושג "שלושה" היא למספר החותרים על כל משוט, או לשלוש קבוצות של חותרים, בקדמת האונייה, באמצעה ובחלקה האחורי.
ב-1941 הציע מוריסון את ההסבר הקיים היום למבנה האפשרי לתלת-חתרית .
האתגר העיקרי בבניית תלת-חתרית היה השמירה על יציבותה של הספינה.
הוספת שורה שלישית של חותרים משמעה הגבהה של הספינה, ולפיכך ערעור יציבותה; בעיה זו נפתרה על ידי הוספת ה"מלברית" (מלשון "מלבר", מחוץ) ברוחב כ–60 ס"מ, שבלטה במישור האופקי משפת הגליאה.
החותרים בשורה העליונה השעינו את משוטיהם על המלברית, וכך לא היה צורך להוסיף בגובה.
השורה התחתונה של החותרים ישבה נמוך מאוד, בערך חצי מטר מעל גובה המים; המשוטים שלהם בלטו החוצה דרך צוהר, שהיה אטום בעור (חוץ מהחור שדרכו עבר המשוט), כדי למנוע חדירה של מים.
החותרים ישבו בצפיפות רבה, כדי לחסוך מקום וגובה; אריסטופאנס מעיד על התנוחה הלא-נוחה של החותרים, ועל כך שהחותרים סבלו מהנפיחות של מי שישבו מעליהם."
התלת-חתריות לא התאימו למסעות ארוכים, בגלל הצפיפות הרבה שבה ישב הצוות.
ניתן היה לבצע הפלגה של מעבר ליום אחד רק אם היה בדרך חוף ידידותי ללינת לילה.
הבעיה הייתה קשה עוד יותר כי התלת-חתריות לא נשאו עימן מים לשתייה.
התלת-חתריות לא שימשו להובלת משאות; למטרה זו שימשו ספינות מפרשים, שנקראו ספינות עגולות (Roundships) בשל יציבותן הרבה יותר.
בוני הספינות והמלחים בימי קדם הגנו על הספינות בעזרת מריחתן בעטרן (Pitch), אך העטרן נשטף עם הזמן והעץ שממנו היו עשויות הספינות נעשה ספוג יותר ויותר במים עם הזמן.
ככל שהיה העץ רווי יותר במים, שקעה הספינה יותר ויותר, והיה צורך במאמץ רב יותר בהנעת התלת-חתרית ובתמרונה.
לכן היה חיוני שהספינות תהיינה מחוץ למים ככל שניתן, כדי לאפשר לעץ להתייבש.
דבר זה נעשה על ידי העלאת הספינה לחוף, על מִמְשִׁים, רציפי אבן שנקראו "נאוסויקי" (Neosoikoi - מחסי האוניות).
רציפים רבים כאלה נמצאו בפיראוס.
בעת מסע היו הצוותים משתדלים להעלות את הספינות לחוף בעת חנייה.
צוות הספינה מנה כ-200 איש.
הם היו מחולקים לכמה קבוצות, כמפורט להלן:
מפקד התלת-חתרית נקרא "טריאראכוס" (Trierarchos); הוא עצמו לא היה איש ים, אלא אזרח אתונאי עשיר, בדרך כלל מן המעמד החברתי הגבוה ביותר (שנקרא Pentacosiomedimni), שקיבל על עצמו את אחזקת הספינה וצוותה (שהיו בבעלות המדינה) למשך שנה שלמה.
תפקיד זה היה אחד מן התפקידים הציבוריים שאזרחים נטלו על עצמם; הייתה בכך יוקרה רבה, אך גם נטל כלכלי כבד.
במאה ה-4 לפנה"ס כבר היה נהוג לחלק את הנטל בין שני אזרחים, ובשנת 347 לפנה"ס מוזכרות ועדות ציבוריות שאחראיות על נטל זה.
צוות הפיקוד של הספינה, שהיה אחראי בפועל על השטתה, היה בפיקוד ה"קיברנטס" (Kybernetes), שהיה ההגאי ואיש ים מנוסה.
הוא היה המפקד בפועל של הספינה.
17 מלחים שהיו אחראים על התרנים והמפרשים.
170 - 174 חותרים (Eretai), רובם מן המעמד העני באתונה (Thetes).
הם היו מחולקים לשלוש קבוצות:
בשורה העליונה ישבו (בכל צד) 31 חותרים שנקראו ת'ראניטים (Thranites, מהמילה Thranos, סיפון), עם משוטים באורך כארבעה מטרים;
בשורה האמצעית ישבו (בכל צד) 27 חותרים שנקראו זיגיטים (Zygites, על שם הקורות שישבו עליהן - Zygoi), שאחזו במשוטים באורך כשלושה מטרים;
בשורה התחתונה ישבו בכל צד 27 חותרים שנקראו תלאמיטים (Thalamites, מהמילה Thalamos, החלק התחתון של האונייה), ולהם משוטים באורך כשני מטרים.
10 עד 20 נחתים (Epibata - לא במשמעותם הנוכחית) שנועדו לתקיפת אוניות אחרות על ידי עלייה על סיפונן.
התמרונים שבהם נקטה התלת-חתרית היו מסובכים ודרשו מיומנות רבה וריכוז רב, ואפילו חותר לא מקצועי יחיד עלול היה לשבש את כל הקצב.
צוותי הטרירמות עברו אימונים ארוכים וקשים.
הם לא היו עבדים, אלא אזרחים חופשיים של ערי המדינה, בדרך כלל מהשכבות הנמוכות יותר כלכלית, שזכו למשכורת (אם כי נמוכה) על שירותם.
במקרים הנדירים מאוד שבהם נאלצו לגייס עבדים לחתירה, שוחררו העבדים מעבדותם לפני שהוכנסו לאוניות.
צוות התלת-חתרית, אם כן, חש עצמו שותף פעיל להישרדות עיר המדינה, וניתן היה לסמוך עליהם שיתאמנו בקפדנות ושימלאו את תפקידם בקרב באופן מלא.
קרבות ימיים, בתקופה שבה החלה התלת-חתרית להיכנס לשירות, היו מורכבים בעיקר מניסיון של כל אחת מהספינות לנגח את ספינת היריב, כך שלא תוכל לתמרן, ואז ניתן יהיה להשתלט עליה פיזית.
הדרך לבצע תמרון זה בצורה טובה הייתה התקרבות אל ספינת האויב מאחור, מירכתיה, ואז נגיחתה בעזרת איל ניגוח; המטרה לא הייתה רק ליצור חור, אלא לגרום נזק נרחב ככל האפשר.
המהירות המינימלית הדרושה לביצוע תמרון כזה היא עשרה קשרים לפחות.
שיטה שנייה הייתה ניסיון לשבור את משוטיה של ספינת האויב; ניסיון זה נעשה על ידי צבירת מהירות והתקדמות במקביל לאוניית האויב.
אז היה צוות התלת-חתרית צר את המשוטים ומצמיד אותם לדופן, וכך דורס את משוטי ספינת האויב, תוך גלישה בכוח המהירות שנצברה.
בתקופות מאוחרות יותר הושג הניצחון במערכות ימיות על ידי השתלטות פיזית על כלי השיט של האויב.
במהלך המלחמה הפונית הראשונה, לא הצליחו הרומאים להתמודד עם הצי הקרתגי המנוסה בטקטיקות הניגוח הרגילות, ולכן פיתחו את העורב (Corvus) - מעין גשר נייד שאפשר להם לנצל את יתרונם בלוחמה היבשתית ולהשתלט על הספינות הקרתגיות.
ההשתלטות הפיזית הייתה זו השיטה העיקרית לניצחון בקרב ימי עד סוף המלחמות הנפוליאוניות בתחילת המאה ה-19. ואולם, במאה ה-5 וה-6 לפנה"ס הדגש העיקרי היה גרימת נזק מרבי לספינת האויב.
מספר הנחתים שנישאו על התלת-חתרית היה קטן יחסית, כאמור לעיל, והציים העיקריים סמכו יותר על מיומנותם בהשטת כלי השיט.
עם זאת, ציים שחשו שיכולתם הימית נמוכה יותר נטו לשאת יותר נחתים, ובכל מקרה לפני כניסה לקרב קופלו התרנים וכל חלק אחר שעלול היה להוות עוגן לחבלים שיוטלו מספינת האויב כהתחלה להשתלטות פיזית.
בעת קרב, היו לטרירמות מגוון של טקטיקות לחימה.
שיטה אחת נקראה ביוונית "פריפלוס" – "לשוט מסביב" – הקפת האויב כדי לתקוף אותו מאחור, בירכתיים – נקודת התורפה של התלת-חתרית.
שיטה אחרת נקראה "דייקפלוס" (Diekplous) – "להפליג דרך" – התקפה מרוכזת שנועדה לשבור את מערך האויב, לעבור דרכו ולחזור לתקיפה מאחור; ו"קיקלוסיס" (Kyklosis) – מעגל – טקטיקה הגנתית, שבה נערך הצי במעגל, כדי להתגונן מפני תקיפה בשיטות הקודמות.
בכל השיטות הללו, היכולת להאיץ במהירות, לחתור במהירות, ולפנות בחדות רבה יותר מהאויב הייתה קריטית.
בתקופה ההלניסטית נדחקה התלת-חתרית על ידי גליאות גדולות יותר, כמו החמש-חתרית (ה"קווינקוורמה"), .
גליאות אלו הופעלו על ידי מספר רב יותר של חותרים, אך לא נוספו להן משוטים, וההבדל ביניהן היה בכך שהיו יותר חותרים לכל משוט.
הסיבה להתפתחות זו הייתה נעוצה במבנה הגליאות: חרטומן של הספינות חוזק כדי שיעמדו בנגיחות של ספינות אויב.
הדבר הוסיף למשקלן, וחייב, מאידך, ספינות כבדות יותר כדי שיוכלו לנגוח בהצלחה ביריב.
המשקל העודף חייב הוספת יותר חותרים לכל ספינה, ונראה שהדבר הביא לכך שלא היו מספיק חותרים מיומנים, והיה צורך להכניס לשירות גם חותרים פחות מאומנים.
העובדה שהצוותים היו פחות מיומנים הביאה גם לשינוי בטקטיקה, והקרבות נשענו יותר על טקטיקות של השתלטות על ספינת האויב (Boarding), ושימוש בגליאה כפלטפורמה לבליסטראות.
למרות הפעלתן של הקווינקרמות, תלת-חתריות וספינות קטנות יותר עדיין הופעלו.
מדינות קטנות ועניות יותר הפעילו טרירמות ככלי השיט העיקרי, אך גם בציים גדולים יותר הופעלו התלת-חתריות כספינות עזר, שהיו יעילות למדי נגד ספינות גדולות, כבדות ומסורבלות יותר מהתלת-חתריות.
עם עליית כוחה של רומא, הוכנעו בזו אחר זו המדינות שהיו עוינות לרומא ובעלות כוח ימי בים התיכון, כולל שודדי הים שהיוו איום מתמיד לסחר הימי עד שמוגרו על ידי פומפיוס.
לצי הרומי באותה תקופה היה צי החמש-חתריות הגדול ביותר שראה הים התיכון.
ואולם, לאחר מותו של יוליוס קיסר ומלחמות האזרחים שהתחוללו לאחריו, ירד כוחן של אוניות אלה.
בצי הרומי היו מעט חמש-חתריות, ועיקר הצי היה בנוי סביב תלת-חתריות שהיו דומות מאוד לתלת-חתריות האתונאיות, וסביב ספינות קלות יותר שנקראו "ליבורנות", כיוון שהועתקו מספינותיהם של תושבי ליבורניה, חבל ארץ הנמצא בקרואטיה של היום.
בני עם זה נודעו אצל הרומאים כשודדי ים, שפשטו בכל רחבי הים האדריאטי.
ספינותיהם היו גליאות קטנות וקלות יותר, בעלות שתי שורות משוטים, ולאור הצלחתן העתיקו אותן הרומאים.
בצד הדמיון לתלת-חתריות היווניות, היה גם הבדל ביניהן: מספר החיילים שנשאו הטרירמות הרומאיות היה גדול משמעותית מזה שנשאו הספינות האתונאיות.
מכל מקום, השליטה הרומאית המוחלטת באגן הים התיכון הפכה את הצורך באוניות מלחמה גדולות למיותר.
עד שנת 325 לא היו יותר בים התיכון גליאות בעלות משוטים.
"אולימפיאס" - הטריארה האתונאית המשוחזרת
כותבים עתיקים טענו לביצועים מדהימים של התלת-חתרית, ביצועים שחוקרים בני זמננו הטילו בהם ספק.
כדי לנסות ולבחון עדויות אלו, הוקמה בשנת 1982 "קרן התלת-חתרית" (The Trireme Trust), שנועדה לבחון שאלות אלה, ולהעלות את המודעות להישגים הטכנולוגיים של העת העתיקה.
את הקרן הקימו ההיסטוריון ג'ון מוריסון, שעסק רבות בשאלת הספנות העתיקה, ג'ון קואטס - גם הוא היסטוריון שעסק בשאלות אלו, ופרנק וולש, בנקאי בריטי.
היא אספה מימון, בשיתוף עם ממשלת יוון, ובשנים 1985 – 1987 בנתה במספנה בפיראוס העתק של תלת-חתרית אתונאית, שנקראה "אולימפיאס" (Olympias).
צוותה של אולימפיאס מנה 170 חותרים וחותרות, מתנדבים כולם.
בשנת 1988 הגיעה אולימפיאס למהירות של תשעה קשרים (17 קמ"ש), ביצעה פנייה של 180 מעלות תוך דקה אחת במעגל שרוחבו לא עלה על פי שניים וחצי מאורך האונייה.
אלו תוצאות טובות, שהושגו בידי צוות לא מיומן, והדבר מצביע על כך שייתכן שהתיאורים הקדומים, שהתייחסו לביצועיהן של תלת-חתריות בעלות צוות מנוסה ומאומן היטב, לא היו מוגזמים.
האולימפיאס יצאה לכמה הפלגות במשך השנים הבאות, ובשנת 2004 שימשה להובלת הלפיד האולימפי כחלק מפתיחת אולימפיאדת אתונה.
השחזור הוכיח את ההנחות שהיו מוטלות בספק, לגבי מבנה התלת-חתריות, והראה שהחותרים ישבו במבנה מדורג, בשלושה סיפונים, כאשר לכל משוט חותר אחד.
התנאים באולימפיאס היו צפופים למדי, אך מכיוון שבני אדם גבוהים בממוצע בכשישה ס"מ מהיוונים הקדמונים, ניתן להניח שבתלת-חתרית הקדומה הייתה הצפיפות נמוכה יותר.
מכאן, שההישגים שהשיגו חותרים מודרניים בישיבה צפופה ולא נוחה, יהיו נמוכים מהישגיהם של החותרים הקדמונים שישבו בנוחות רבה יותר, הדבר מהווה ראיה נוספת לשיאי המהירות הקדומים.
תֹם חובב (נולד ב-30 בנובמבר 1983), לוחם טאקוונדו ישראלי.
בשנת 2006 זכה במדליית כסף באליפות אירופה בקטגוריית משקל עד 68 ק"ג.
חובב מתאמן בעמותת האריות ומאומן על ידי מאמן הנבחרת – אביעד בלוך.
חובב הוא חבר סגל היהלום, הסגל הבכיר ביותר בוועד האולימפי הישראלי.
בעל חגורה שחורה דאן 3.
מקום חמישי תחרות מיון עולמית 2008
מדליית כסף אליפות אירופה בוגרים (2006)
מדליית זהב באליפות צרפת (2006)
מדליית זהב באליפות קרואטיה הפתוחה (2006)
מדליית זהב באליפות ברצלונה הפתוחה (2006)
מדליית כסף באליפות ירושלים הפתוחה (2006)
מדליית כסף אליפות בלגיה (2005)
מדליית כסף אליפות הולנד (2005)
מדליית זהב אליפות צרפת הפתוחה (2005)
מדליית ארד אליפות אירופה לנוער
מדליית ארד אליפות העולם לנוער
תִּלְתָּן (שם מדעי: Trifolium) הוא סוג של צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים ממשפחת הקטניות, לרוב בעלי עלים תלתניים, הכולל כ-300 מינים שונים, 50 מהם נמצאים בישראל וסביבתה.
התלתן נפוץ ביותר בחצי הכדור הצפוני, אך מינים רבים מצויים גם בדרום אמריקה ובאפריקה, במיוחד באזורים הרריים גבוהים ממוזגים, סובטרופיים ועד טרופיים.
בשל כך, התלתן הוא סוג בעל תפוצה קוסמופוליטית.
התפשטותו לאזורים נוספים, כמו מזרח צפון אמריקה ואוסטרליה, התרחשה בעיקר בעקבות פעילות אנושית.
המאפיינים העיקריים: העלים תלתנים, כלומר מורכבים בדרך כלל משלושה עלעלים, ומכאן נגזר שמם המדעי והעברי (מלטינית: "טרי" = שלוש, "פוליום" = עלה).
הפרחים פרפרניים והם מסודרים בשיבולים או בקרקפות צפופות, כאשר כל פרח ניכר בבירור.
לפרחים גביע בעל חמש שיניים ירוקות וחמישה עלי כותרת בצבעים מגוונים.
כמו בשאר הפרחים בתת-משפחת הפרפרניים, לפרח עשרה אבקנים ועמוד שחלה אחד.
למיני התלתן ישנה חשיבות גבוהה באקולוגיה ובחקלאות, כמקור מזון לבעלי חיים וכגידול כיסוי המשפר את איכות הקרקע ופוריותה.
בדומה לקטניות אחרות, גם לצמחי התלתן יש פקעיות זעירות על שורשיהם, המכילות חיידקים סימביוטיים מקבעי חנקן מסוג ריזוביום.
חיידקים אלה מסוגלים לקשור חנקן אטמוספירי ולהפוך אותו לתרכובות חנקניות מסיסות במים וזמינות לצמחים.
בשל תכונה זו, נהוג לעיתים לזרוע תלתן בשדות ולאחר מכן לחרוש אותם, בתהליך המכונה "דישון ירוק".
תהליך זה מעשיר את הקרקע במלחי חנקן ובחומר אורגני הזמינים לגידול הבא.
הסוג תלתן (Trifolium) כולל צמחים חד-שנתיים או רב-שנתיים נמוכים עם גבעולים זקופים, מזדקפים או שרועים.
לפעמים יש להם קני שורש זוחלים כאשר הגבעולים משתרשים במפרקיהם.
העלים מסורגים, לעיתים רחוקות נגדיים, ומורכבים-תלתניים (בישראל), כלומר עלים המורכבים משלושה עלעלים.
לעיתים רחוקות, במינים אמריקאיים, ישנם 5 עד 9 עלעלים.
שלושת העלעלים דומים זה לזה בצורתם ובגודלם ויוצאים מנקודה אחת או שהעלעל האמצעי נישא על פטוטרית ארוכה יותר.
אבל זוג לוואים מצויים בבסיס פטוטרת העלה והם מעורים באופן חלקי בה.
הלוואים של העלה שונים באופן ניכר מהעלעלים בגודלם או בצורתם או בשניהם יחד, ושפתם תמימה או לעיתים רחוקות משוננת.
מבין 47 המינים הגדלים בישראל ב-7 מינים העלעל האמצעי נישא על פטוטרית ניכרת, בשאר המינים שלושת העלעלים חסרי פטוטרית.
שפת העלעל תמימה או משוננת.
טרף העלה מחוסר בלוטות או שערות בלוטיות ואינו בעל ריח חריף.
התפרחות חיקיות (יוצאות מחיק עלים) או אמיריות (בקצות גבעולים), לעיתים קרובות התפרחת היא אשכול דמוי קרקפת או שיבולת או סוכך.
היא נישאת על עוקץ או יושבת, וכוללת פרחים רבים או לעיתים נדירות פרחים מעטים.
לפעמים הפרחים מלווים בחפים קטנים חופשיים או מאוחים, משתיירים או נושרים (ולפעמים חסרים).
לעיתים החפים החיצוניים מאוחים למעטפת משוננת או בעלת אונות.
הפרחים פרפרניים, דו-מיניים, נישאים על עוקצים או יושבים, כולם פוריים.
במינים מסוימים ייתכן שרק החיצוניים (התחתונים) פוריים בתפרחת.
הגביע הוא דמוי צינור או דמוי פעמון, בעל 5 שיניים שוות או בלתי שוות זו לזו, לעיתים דו-שפתני.
לוע הגביע פתוח או סגור על ידי קבוצת שערות או עיבוי טבעתי (קלום).
צינור הגביע מתנפח לעיתים ונעשה כשלחופית.
הכותרת פרפרנית, נושרת או משתיירת לאחר ההפריה, צבעה לבן, צהוב, סגול, ורוד, לילך או ארגמן.
האבקנים עשרה, מהם תשעה מאוחים בזירים שלהם לצינור ואחד נותר מפורד (חופשי).
השחלה עילית, יושבת או נישאת על עוקץ, ומורכבת מעלי שחלה אחד.
במרכז צינור האבקנים עולה עמוד שחלה נימי שמחוסר קבוצות שערות.
הפרי הוא תרמיל קרומי זעיר, דמוי ביצה, מוארך או דמוי סרגל, וחבוי כולו או רובו בתוך צינור הגביע או הכותרת.
לעיתים רחוקות חלקו בולט מעט החוצה.
התרמיל בעל מגורה אחת ואינו נפתח בעת ההבשלה ובתוכו זרע אחד או שניים, לעיתים נדירות ארבעה עד שמונה זרעים.
הזרעים דמויי ביצה או כדור-מוארך, ולעיתים דמויי כליה או עדשה.
יחידת הפצה היא הזרע, הגביע מתפרה, הפרח השלם על תרמילו, התפרחת בחלקה או בשלמותה, ואף קטעי צמח או צמחים שלמים על תפרחותיהם.
מיני התלתן מגלים יכולות התאקלמות והתבססות עצומה, והם מצויים בבתי גדול רבים ומגוונים, כגון מדרונות הרים, ביערות, בין עצי יער בשוליו ובקרחות, באחוובעמקי הרים גבוהים של האזור האלפיני, אפשר למצוא כמה מינים היוצרים כרים טיפוסיים גם ברום של 4,000 מ' ומעלה, הרבה מעבר לגבול היער.
בישראל 47 מינים את כולם ניתן למצוא בצפון הארץ.
בישראל ובשכנותיה משמש בעיקר תלתן אלכסנדרוני כגידול שדה.
מוצאו ממזרח הים התיכון והוא עמיד בקרה, בשרב, ובמליחות.
בישראל וסביבתה התלתן מאכלס מגוון רחב של סוגי קרקעות בבתי גדול משניים, כגון שדות, מעזבות, מקומות לחים וצידי דרכים, אך גם באזורי ביצה ובמקומות פתוחים או מופרים.
בתי גידול משניים הם סביבות שבהן התפתח צמחייה לאחר הפרעה או שינוי בבתי הגידול הראשוניים (הטבעיים).
הפרעות אלו יכולות להיות תוצאה של פעילות אנושית, כמו חקלאות, בנייה, כריתת יערות או זיהום, או תהליכים טבעיים כמו שריפות, הצפות או סופות.
בבתי גידול משניים, התלתן מסוגל לנצל את התנאים המשתנים בסביבות אלו ולהתחרות עם מינים אחרים, מה שהופך אותו לנפוץ בבתי גידול משניים.
לתלתן חשיבות רבה במשק החקלאי.
הוא משמש למרעה צאן ובקר (בלוויית דגנים) ולמספוא, למרעה דבורים, לזבל ירוק ולטיוב האדמה.
תלתן ממלא תפקיד חשוב במחזור הזרעים כצמח המעשיר את הקרקע בתרכובות חנקן ובחומר אורגני הזמינים לגידול הבא.
תלתן ארבע עלי (עלה תלתן בעל ארבעה עלעלים) הוא וריאציה נדירה של התלתן הרגיל.
משערים כי היווצרות עלה תלתן בעל ארבעה עלעלים מושפעת מתנאי הסביבה כגון: סוג הקרקע, זיהום האוויר ותנאי הגידול, אך יכולה להופיע אף כמוטציה אקראית.
מספר העלעלים הגדול ביותר שהתגלה בעלה תלתן יחיד היה 63, וקיימות וריאציות של מספר עלעלים בין 2 ל-18. ההסתברות למצוא תלתן בעל ארבעה עלעלים ויותר היא 1 ל-10,000.
התלתן, ובמיוחד הווריאציה בעלת ארבעת העלים שלו, נחשב לסמל למזל טוב על פי האמונה הטפלה הרווחת בפולקלור המערבי.
על פי המסורות האיריות, לכל עלעל יש משמעות סמלית: העלעל הראשון מסמל תקווה, השני מסמל אמונה, השלישי מסמל אהבה והרביעי מסמל מזל.
הסמל האירי המסורתי לשילוש הקדוש, שנטבע על ידי פטריק הקדוש, הוא התלתן (למרות שהוא מזוהה לעיתים גם עם החמציץ שגם הוא בעל שלושה עלעלים).
סמל עלה התלתן בצבע שחור משמש כאחד מארבעת סוגי הקלפים במשחקי קלפים- .
תלתן משמש כפרח הלאומי של דנמרק.
באנגלית, מחלף בעל ארבעה גשרים מקשרים נקרא מחלף עלה-תלתן.
השם תלתן מופיע במשניות כמה פעמים (למשל: ערלה ג, ו, מעשרות ד, ו, תרומות י, ה, ועוד) אך כיום מזהים את התלתן של המשנה עם הצמח גרגרנית יוונית (חילבה).
התלתן הוא הסוג השני (לאחר הקדד) בצמחיית ישראל, מבחינת מספר המינים הגדלים בישראל.ישראל וסביבתה ישנם 47 מיני תלתן הגדלים בר, ביניהם:
תִּלְתַּן הָאַרְגָּמָן (שם מדעי: Trifolium purpureum) הוא אחד ממיני תלתן הבר הגדלים בישראל.
בעת הפריחה הוא בולט בצבעו הייחודי והעז - הארגמן - ולאחריה נעשה לבן חיוור.
הצמח, חד-שנתי שגבעוליו בעלי שערות הדוקות, גדל בשדות בר ובשדות תרבות וכן במעזבות, ברוב חלקי ארץ ישראל.
תלתן הארגמן נפוץ בחצי הצפוני של כדור הארץ באזור האקלים הממוזג, ביבשות הבאות :
אפריקה - האיים האזוריים, איי מדירה והאיים הקנריים, ארצות צפון אפריקה, מצרים, לוב
אסיה - המזרח התיכון, איראן, עיראק וטורקיה
אירופה - אוקראינה, ארצות חצי האי הבלקני, יוון, איטליה, צרפת, ספרד ופורטוגל.
ברפואה העממית הערבית הוא עשוי להיות צמח מרפא.
תלתן הארגמן מכיל גליקוזידים, פנולים, קומורינים, פלבנואידים, סיליציליתים וחומצות מינרליות.
"תלתלים מכושפים" הוא ספר מתח פנטסטי לילדים ולבני נוער.
הספר הוא ספרה השני של הסופרת סיגלית דיל, יצא לאור בהוצאת עם עובד בשנת 2002.
הספר מספר על אוֹרום, ילדה שהוריה נטשו אותה ליד ביתם של בני הזוג מילר.
מי שמצא את אורום היה פיליפ המשרת.
גב' מילר שנאה את אורום וקינאה בה מאוד.
לאורום היו תלתלי זהב קסומים שעזרו לה לעמוד כנגד התעללויות שחוותה מצד אמה המאמצת.
פיליפ, המשרת של בני הזוג מילר דאג לה בילדותה.
פליפ חלה מחלה נוראית ובני הזוג מילר התנגדו לטפל בו וגירשו אותו מביתם בזמן שאורום הייתה בטוחה שהוא מת.
אורום ברחה מהבית לאחר שגברת מילר גזרה את תלתליה ומצאה מקלט בבית יתומים שגילתה כי פיליפ המשרת ששירת במשפחת מילר הוא מנהלה ומייסדה.
אורום התחתנה עם יונתן שהיה גם יתום וילדה ילדה זהובת שיער.
זיו היא השליחה החדשה של כוחות הרשע.
אולם, קללה רדפה אותם וגרמה לתינוקת להידמות לגברת מילר (שגזרה את תלתליה של אורום).
מרוב פחד, אורום נטשה את הבת שלה ליד ביתם של משפחת גולד.
הסתבר שגברת גולד (זוהרה) הייתה מרשעת גם כן.
גברת גולד עבדה בבית היתומים שבו שהתה אורום והעלילה עליה עלילות.
כשאורום פגשה את הבת שלה, בעלת תלתלי הזהב, זיהתה אותה ומנעה ממנה לברוח.
שתיהן ביחד הובילו לגירושה של גברת גולד בבושת פנים וחיו באושר עד עצם היום הזה.
אוֹרוּם- בעלת תלתלי הזהב, ננטשה בילדותה על מפתן הדלת של משפחת מילר.
משפחת מילר- אדון מילר הוא חבר פרלמנט מכובד.
אשתו, בעלת שיני הזהב, התעללה באורום.
פיליפ- המשרת בבית מילר, גידל את אורום באהבה.
יונתן- ילד בבית היתומים שאורום התאהבה בו והתחתנה איתו.
זיו- השליחה החדשה של כוחות הרשע.
זהובת שיער- הבת של אורום
תלתן ארצישראלי (שם מדעי: Trifolium palaestinum) הוא אחד ממיני תלתן הבר הגדלים בישראל.
התלתן הארצישראלי הוא צמח חד-שנתי.
הצמח פורח באביב, ממרס עד מאי, פרחו לבן ואורכו כ-15 מ"מ.
התלתן נפוץ מאוד ברחבי הארץ, גדל בקרקע חולית, במיוחד במישור החוף.
התלתן הארצישראלי קיבל את שמו במאה ה-19 על ידי החוקר השווייצרי פייר אדמון בואסייה.
תֹם גל (נולד ב-2 ביוני 1991) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
מוכר בשל תפקידיו בסדרה "החבר'ה הטובים" בתור נתי לוי, ובסדרת הנוער "ראש גדול" בתור יונתן בן-נון.
גל נולד ברמת השרון וגדל בכפר סבא, שם התחנך בבית הספר התיכון כצנלסון
את שירותו בצה"ל, בין השנים 2010–2013, עשה במודיעין חיל האוויר.
בשנת 2015 החל ללמוד בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים, והוא בוגר שנת 2018.
בשנים 1999-2002 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הנוער "החבר'ה הטובים" ששודרה בערוץ הילדים במשך 3 עונות גילם נתי לוי.
בשנת 2000 השתתף בסרט הטלוויזיה שביים שרון עמרני שנקרא "שלום לבן דודי" ששודרה ב-HOT3.
בשנת 2002 שיחק בסרט הטלוויזיוני של HOT3 שנקרא "אבא שחור לבן" שיחק את אלישע.
באותה השנה גם שיחק בסרט טלוויזיה אחר "הערב: הניצול" ששודר בערוץ 2 שיחק בתפקיד ילד עיתונים.
ב-2003 שיחק בסרט הקולנוע "סימה וקנין מכשפה" גילם את ביבי ענן וענונו, נכדה של סימה וקנין.
סרט זה היה מועמד לשלושה פרסי אופיר.
בשנה זו השתתף גם בסדרת הטלוויזיה הקומית של הערוץ הראשון "צימרים" שיחק בתפקיד ילד.
כמו כן באותה השנה גם התארח בסדרה הקומית ששודרה בערוץ 2 "ג'וני" גילם את ג'וני בפלאשבק כשהיה ילד.
בשנת 2004 השתתף בהצגה "מירל'ה אפרת" של תיאטרון בית ליסין.
בשנים 2004-2007 השתתף בסדרת הנוער והילדים "ראש גדול" ששודרה בשידורי הלוויין של חברת "יס" בערוץ הילדים.
בסדרה גילם את דמותו של יונתן בן נון, אחיו הקטן של תומר בן נון (אדם הירש).
בשנת 2005 השתתף בפרק האיחוד של תוכנית הקאלט הישראלית "קרובים קרובים", בו גילם את נבו, נכדם של לאורה ריבלין ויהורם גאון.
באותה שנה שיחק בהצגה "יומנים" של תיאטרון בית ליסין, הצגה שנמשכה עד שנת 2007.
בשנת 2006 דיבב בסרט "עידן הקרח 2: נמסים מצחוק".
בשנת 2007 השתתף בהצגה "האגם המוזהב".
בשנת 2008 שיחק בפרק מתוך הסדרה "23FM" בטלוויזיה החינוכית הישראלית, גילם את ליאל.
באותה השנה התארח בעונה השלישית של הסדרה "אמא'לה" ששודרה בערוץ 2 שיחק את יוסי.
במהלך שנות עבודתו לקח חלק במספר סרטי סטודנטים, כשהבולט ביניהם הוא הסרט "אבות" בו שיחק את התפקיד הראשי.
הסרט זכה בפרס הסרט הזר הטוב ביותר בפסטיבל סרטי הסטודנטים בהוליווד לשנת 2008.
בשנת 2009 שיחק את דמותו של אושר בתוכנית "אחרי הצלצול" בגרסה הישראלית של ערוץ דיסני.
בשנת 2010 השתתף בסרט "פעם הייתי" בבימויו של אבי נשר, בו גילם גל את דמותו של בני עבאדי, הסרט זכה בשני פרסי אופיר.
בשנת 2011 השתתף בסרט "בוקר טוב אדון פידלמן".
בשנת 2012 שיחק בסרט הדרמה הנועז "הנותנת".
לאחר שסיים את שירותו הצבאי ואת לימודי המשחק, חזר להופיע ולשחק.
בשנת 2018 השתתף בפיילוט לסדרת טלוויזיה חדשה בשם "עשבים שוטים" אשר זכתה בפסטיבל קולנוע דרום וכן בפסטיבל ITV בוורמונט בפרס הבימוי.
באותה השנה השתתף בהצגה "אל נקמות" של התיאטרון הקאמרי.
באותה השנה הופיע גם בהצגה "לשם ובחזרה" של התיאטרון העברי.
בשנת 2019 החל לשחק במחזה "המלך הלך לישון".
באותה השנה שיחק במיני-סדרה "הנערים".
בשנת 2020 השתתף בסדרת הדרמה "שעת נעילה" ששודרה בכאן 11, בה גילם את פיקסמן.
בשנת 2021 שיחק במחזמר "רינגו" מטעם הקאמרי.
במחזמר שיחק שתי דמויות שונות, את בנימין נתניהו ואישה מבוגרת.
בשנת 2022 השתתף במחזה "שלום לך ארץ" בתיאטרון הקאמרי שכתבה וביימה מוריה זרחיה.
בשנת 2024 שיחק בהצגה "מיקי מציל" בתיאטרון הקאמרי.
נשוי לבת-זוגו, נעם ברוך, ואב לשתי בנות.
תֹם אהרון (נולד בי"ד בניסן ה'תש"ן, 9 באפריל 1990) הוא סטנדאפיסט, תסריטאי, סאטיריקן ומגיש טלוויזיה ישראלי.
נולד ברעננה ב-1990 והחל להופיע בשנת 2013, בתחילה בערבי "במה פתוחה", ולאחר מכן כחלק מקבוצת "הערב סטנדאפ הזה".
בעקבות עיסוקו הרב בסאטירה פוליטית ועדתית, קיבל אהרון פינה בתוכנית האירוח "תוכנית קיציס", בה ניתח אירועים פוליטיים ואקטואליים מזווית עדתית.
הפינה זכתה להצלחה ולביקורות חיוביות.
בנובמבר 2015 החל לכתוב טור במגזין "ליברל".
אהרון היה משתתף קבוע בתוכנית "גב האומה", החל מעונתה השלישית ועד סוף 2017.
כתב לתוכניות סאטירה שונות, כגון "תוכנית קיציס", "ארץ נהדרת", "גב האומה" ו"היהודים באים".
החל מ-2017 הנחה את "חיות במה יוצרות".
מינואר 2018 ועד דצמבר 2020, שידר תוכנית אישית ב"כאן 11" שנקראה "פעם בשבוע עם תם אהרון".
חלק מהתכנית, המונולוג המרכזי בה, פורסם גם כהסכת בשם "תם אהרון - המונולוג המרכזי".
התכנית שודרה במשך שלוש עונות.
מיוני 2021 ועד מאי 2023, הגיש בגלגלצ תוכנית שבועית באורך 3 שעות.
החל ממאי 2023 החל להגיש את תכנית הבוקר ברדיו 99 ביחד עם טל ברמן ואביה פרחי שעלתה לאחר סיום תכנית הבוקר של טל ואביעד.
באותו חודש שודר בערוץ כאן 11 הספיישל הדוקו-קומי "נפיץ", אשר אותו כתב והגיש.
הספיישל עוסק בהדרת נשים במרחב הציבורי.
באוקטובר 2023 החל להנחות את תוכנית האירוח הלילית "הלילה עם תם ויעל" לצד יעל פוליאקוב, ברשת 13.
אהרון מחליף מדי פעם את גיא זהר בהנחיית "מהצד השני עם גיא זהר".
עורך ראשי של "יומי" פרויקט טיקטוק המסכם את החדשות היומיות ומנגיש אותן לקהל צעיר.
בעברו היה בזוגיות עם השחקנית גיתית פישר.
נשוי לליאת תורג'מן ולהם שתי בנות.
תלת־גלשן הוא כלי רכב תלת־גלגלי אישי וקטן.
הרכב מתאים את עצמו לצורכי הרוכב, בכך שניתן לשנות את גודלו, את משקלו ואפילו את צורת ההנעה שלו.
לתלת־גלשן מנגנון מתלים ייחודי המתאים עצמו למשקל הרוכב ולתנאי הדרך, והמבנה הגאומטרי שלו הרשום כפטנט מאפשר פניות ברדיוסים קטנים ביותר, עליה וירידת מדרכות ומעבר מכשולים שונים שכלי רכב אחרים כמו אופניים, סקייטבורד וקורקינט יתקשו לעבור.
התלת־גלשן הקל ביותר שוקל 15 ק"ג ונוסע במהירות של עד 30 קמ"ש ועל כן יהיה נוח ביותר להתנייד איתו באזור עירוני, אך בזכות מנגנון המתלים הייחודי שלו, ניתן יהיה לגלוש בו גם בשטח הכולל שבילי חול, חצץ ודשא.
כמו כן, הוא מתקפל בקלות ולכן אפשר להעלות אותו על אוטובוס, מעלית צפופה או כלי רכב (מיניבוס/מונית).
התלת־גלשן הכבד ביותר ישקול בערך 30 ק"ג ויהיה ממונע על ידי מנוע חשמלי או בנזין ועל כן יתמחה בנסיעת שטח מאתגר כגון דיונות חול, מכשולי דרך ועוד.
בין התלת־גלשן העירוני לתלת־גלשן השטח המצוינים, קיימים דגמים שונים בגדלים שונים ועם מנועים שונים.
על מנת לרכוב על תלת־גלשן אין צורך בניסיון קודם בתחום הגלישה אך לרכיבה מיומנת נדרשים למידה ואימון.
את התלת־גלשן פיתח מהנדס המכונות אייל אלוני והוא נמצא בפיתוח מתמיד עד היום ומיוצר בישראל ובסין.
ב-2014 השתתף הפרויקט בתוכנית "המיזם" של הזכיינית רשת וזכה בפרס הראשון.
תם ולא נשלם הוא אלבום האולפן הראשון של ההרכב עילי בוטנר וילדי החוץ שיצא לאור בשנת 2013. ההרכב מורכב מהזמרים אדר גולד ואוהד שרגאי (יוצאי העונה השמינית של התוכנית "כוכב נולד").
האלבום זכה להצלחה רבה בקרב הקהל ויצאו ממנו סינגלים ושירים מוצלחים.
כל המילים והלחנים נכתבו על ידי עילי בוטנר, פרט ל"כל עוד נשאר לאהוב" שכתבה עם בוטנר חברת ההרכב אדר גולד.
רץ אלייךתאריך יציאה: 29 בינואר 2012מיקום שיא במצעד: מקום 22 במצעד השנתי של רשת ג
תתן לי ידתאריך יציאה: 1 במאי 2012מיקום שיא במצעד: מקום 14 במצעד השנתי של רשת ג
תם ולא נשלםתאריך יציאה: 12 באוגוסט 2012מיקום שיא במצעד: מקום 4 במצעד השנתי של גלגלצ
נעים עכשיותאריך יציאה: 9 בדצמבר 2012מיקום שיא במצעד: מקום 15 במצעד השנתי של גלגלצ
קדימה הלאהתאריך יציאה: 18 בינואר 2013מיקום שיא במצעד: מקום 6 במצעד השנתי של גלגלצ
הסינגלים שיצאו זכו גם כן למיליוני צפיות באתר הסרטונים YouTube.
השיר הנצפה ביותר של ההרכב ב-YouTube הוא "תם ולא נשלם" שזכה למעלה מ-11 מיליון צפיות.
תלת-רגליים או חצובנים (שם מדעי: Ipnopidae) היא משפחת דגים ימיים מהסדרה דגי-לטאים החיים על קרקעית האוקיינוסים.
דגים אלו נוהגים לעמוד על הקרקע בעזרת סנפיר הזנב וסנפירי הגחון בדומה לשלוש רגליים ומכאן שם המשפחה.
אורכם יכול להגיע ל-10-40 ס"מ והם בעלי גוף מוארך, ראש קטן עם חוטם ארוך וסנפירים דמויי-רגליים הבולטים מתחת לגום ועוזרים להם לנוע על הקרקעית ביעילות וגם לשחות, צורתם מזכירה מעט מניפה.
גם הזנב בעל אונות העוזרות להתהלך על הקרקעית.
הדג מחפש מזון שנופל מלמעלה בעזרת חוש ריחו המפותח, אך העיניים זעירות.
הוא ניזון מיצורי ים קטנים אך גם מנבלות.
הם מצויים על קרקעית הים של האוקיינוס ההודי, האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט ונח על הקרקעית.
תִּלְתּוֹנִיִּים או תִּלְתָּנִיתִיִּים (שם מדעי: Tripterygiidae) היא משפחת דגים קטנים מסדרת הדקראים המזכירים במראם את הקרנוניים.
הם נפוצים בכל האוקיינוסים בימים ממוזגים וטרופיים ובשוניות אלמוגים.
לדגים אלה ישנם סנפירי גב דמויי-מפרש המפוצלים לשלושה חלקים ראשיים ומכאן שמם (תלת-אונותיים - בעלי שלוש אונות).
הם בעלי סנפירי חזה גדולים וזנב דק.
המין הגדול שבהם Notoclinus fenestratus מגיע לאורך 20 סנטימטרים, אך רובם אינם עולים על 6 סנטימטרים.
רובם צבעוניים ובעלי פסים לאורכם, אך אחרים בעלי צבעי הסוואה המתלבשים בנוף השוניות או הסלעים בהם הם חיים, לא הרחק מהחוף.
דגים אלה בעלי דו-צורתיות זוויגית בה הזכרים גדולים ומקושטים מהנקבות.
הם ניזונים מחסרי חוליות שהם חוטפים בין הסלעים ובורחים אל בין הסדקים ברגע שטורף מתקיף אותם.
הם מאוד טריטוריאליים ויתקפו כל תלתון שיסיג את גבולם.
רבי יעקב (המכונה רבינו תם) אבן יחיא היה מרבני יהדות האימפריה העות'מאנית, ומחבר הספר שו"ת אהלי תם.
נולד בליסבון שבפורטוגל לרב דוד בן יחיא, תלמיד חכם, פוסק ומדקדק ממגורשי ספרד.
מספר שנים לאחר מכן, בעת גירוש פורטוגל (1497), יצאה המשפחה את המדינה והתיישבה, לאחר תלאות רבות, בקושטנדינא.
מלבד לימודיו בתורת ישראל למד רפואה, והיה רופא הסולטאן סולימאן הראשון.
היה בקי גם בספרות ערבית ובקוראן, עד שמסורת שהביא בעל ספר שלשלת הקבלה מספרת שהיו באים שופטי הישמעאלים להתיעץ בפסקי דיניהם עמו.
אך יש המפקפקים בעדות זו.
נודע כאחד מגדולי הפוסקים בדורו ושלח תשובות הלכתיות לכל רחבי האימפריה העות'מאנית.
רבים מחכמי דורו שלחו אליו את תשובותיהם וביקשו את חוות דעתו על דבריהם.