tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעוד שהוא חולק ערכי ליבה הזהים לאלו של קפטן ז'אן לוק פיקארד וקפטן קתרין ג'יינוויי, סיסקו מראה נטייה להתפשר על הערכים האלו במצבים קיצוניים.
הדוגמה הבולטת ביותר לכך היא בפרק "In the Pale Moonlight", שבו סיסקו משקר, משבש הליכי משפט והופך, שלא במתכוון, לשותף לרצח, כל זאת - על מנת להביא למהפך בהתנהלות (ובסופו של דבר - לניצחון) מלחמת הפדרציה בדומיניון.
לאחר מכן, סיסקו מקליט יומן אישי לגבי רגשותיו על הפרשה כולה, ומבכה על העובדה שאין לו חרטה על מעשיו (אשר הביאו לכניסת הרומולאנים למלחמה, לצד הפדרציה והאימפריה הקלינגונית, נגד הדומיניון, קרדאסיה והברין, ובכך גדל בצורה משמעותית סיכויי הניצחון של הפדרציה), לא לפני שהוא מבקש מהמחשב למחוק לחלוטין את הרישום כולו.
סיסקו מפגין אישיות נועזת ולא מתפשרת עד לנקודת שבירה, אפילו על פי קנה המידה של חברו הטוב ביותר - דקס (הסימביונט), שאף אומר לו (בעת היותו בתוך הפונדקאית אזרי טיגאן) כי אישיותו מטילה אימה על וורף.
ביחס לקפטנים אחרים ב-"מסע בין כוכבים", סיסקו מפגין חוזק בתכנון צבאי אסטרטגי / תפעולי, כפי שמעיד התפקיד המרכזי שהוטל עליו במאמץ המלחמתי של הפדרציה נגד הדומיניון.
אמנם הוא איננו בקיא בפילוסופיה כז'אן לוק פיקארד, או במדעים מדויקים כקתרין ג'יינוויי, אך סיסקו מפגין ידע נרחב בתחום ההנדסה (כפי שניתן לראות בפרקים כמו "Explorers", "The Visitor" ו-"Civil Defense"), זאת לאחר ששימש, בטרם מינויו למפקד תחנת החלל חלל עמוק 9, כמפקד מספנות צי הפדרציה "Utopia Planitia" על מאדים.
בנג'מין ג'ון ויטרו היה שחקן אנגלי.
ויטרו נולד בעיר אוקספורד באוקספורדשייר שבאנגליה.
למד ב"דרגון סקול", בבית הספר לבנים "טונברידג' סקול" בקנט, ואחר כך ב-RADA.
מ-1956 ועד 1958 שירת ויטרו במשמר הדרגונים של המלך .
ב-1981 הצטרף לרויאל שייקספיר קומפני.
ב-1989 הופיע ויטרו בתוכנית המערכונים "A Bit of Fry and Laurie" של BBC Two, וגילם איש זועם מהקהל שטען שסטיבן פריי ויו לורי גנבו ממנו את המערכונים שלהם.
בין השנים 1990 ו-1992 שיחק ויטרו בסיטקום "The New Statesman" בתפקיד פדי או'רורק, שר צללים של מפלגת הלייבור, שכאשר הוא מופיע בציבור הוא מעמיד פנים שיש לו מבטא אירי כדי למשוך את קולות מעמד הפועלים.
בשנת 2000 דיבב ויטרו את הדמות פאולר בסרט האנימציה המצליח "מרד התרנגולים".
הדמות היא של תרנגול זקן הטוען שלחם במלחמת העולם השנייה.
ב-1972 התחתן ויטרו עם קתרין קוק.
יש לו בן נוסף, מהשחקנית סיליה אימרי - השחקן אנגוס אימרי, שנולד ב-1994.
בנג'מין ויטרו נפטר ב-28 בספטמבר 2017 בגיל 80.
בנג'מין מור היא חברה אמריקאית אשר מייצרת צבעים.
החברה היא חלק מתאגיד הענק ברקשייר האת'וויי.
החברה נוסדה בשנת 1883 על ידי האחים רוברט ובנג'מין מור בברוקלין, ניו יורק, ארצות הברית.
האחים היו יזמים אמיתיים שהחלו את דרכם עם 2,000$ ומוצר אחד בלבד.
מאז תחילת דרכם האמינו האחים שהדרך הנכונה היא לעבוד רק עם חנויות בבעלות פרטית ולא עם חנויות הענק.
מאז ועד היום החברה דבקה בדרך זו וכיום יש לה כ-6,000 חנויות ברחבי העולם בלמעלה מ-30 מדינות.
בשנת 2000 נמכרה החברה על ידי משפחות מור לברקשייר האת'וויי בבעלות איש העסקים היודע וורן באפט.
החברה מייצרת מגוון רחב של צבעים מצבעים לקירות, צבעים לעץ, צבעים לבטון, צבעים למתכת, צבעים לסימון כבישים, צבעים אפוקסים ועוד.
החברה שמה לה למטרה להביא את בשורת איכות הסביבה וכיום מייצרת חלק רחב ממוצריה ללא VOC ואף מחזיקה בצבע שמאושר על ידי ארגון האלרגניים והאסתמטיים בארצות הברית (AAFA).
בנג'מין לי וורף היה בלשן ומהנדס מניעת שרפות.
וורף ידוע כתומך ברעיון ששינויים בין מבנים של שפות שונות מעצבים את הדרך שבה הדוברים תופסים וממשיגים (מפרשים באופן מושגי) את העולם.
עיקרון זה נקרא לעיתים קרובות היפותזת ספיר-וורף על שמו ומורו אדוארד ספיר, אבל וורף קרא לרעיון "עקרון היחסיות הלשונית", משום שהוא ראה שיש לעיקרון זה השלכות דומות לתורת היחסות הכללית של איינשטיין.
וורף היה במקצועו מהנדס כימיה, אבל כשהיה צעיר גילה עניין בבלשנות.
בתחילה הובילה אותו התעניינותו ללמוד עברית מקראית, אבל מהר מאוד עזב ולמד לבד את השפות הילידיות של מסו-אמריקה.
חוקרים מקצועיים התרשמו מעבודתו, וב־1930 הוא קיבל מענק כדי ללמוד את שפות נאוואטל במקסיקו.
כשחזר הביתה הוא הציג כמה מאמרים רבי השפעה על השפה בכינוסי בלשנים.
דבר זה הוביל אותו להתחיל ללמוד בלשנות אצל אדוארד ספיר באוניברסיטת ייל, בזמן שהמשיך לעבוד בחברת ביטוח שריפות הרטפורד.
בזמן ששהה בייל הוא עבד על תיאור שפת ההופי ועל בלשנות היסטורית של שפות יוטו-אצטקיות.
הוא פרסם מאמרים רבי חשיבות רבים בכתבי עת מקצועיים.
הוא נבחר להיות מחליפו של ספיר, בזמן שהאחרון יצא לחופשת מחלה ב-1938. וורף לימד בסמינר שלו על "בעיות בבלשנות של אינדיאנים אמריקאים".
נוסף לעבודתו הידועה על יחסיות לשונית, הוא כתב סקיצה של דקדוק שפת ההופי, ומחקרים של דיאלקטים של נאוואטל.
הוא הציע פענוח של הכתב ההירוגליפי של המאיה, ופרסם את הניסיון הראשון לשחזור שפות יוטו-אצטקיות.
אחרי מותו מסרטן ב-1941 נשמרו כתביו על ידי חבריו הבלשנים, שגם עסקו בהפצת רעיונותיו של וורף על היחס בין שפות, תרבות וקוגניציה.
רבים מחיבוריו פורסמו בעשרות השנים הראשונות אחרי מותו.
בשנות ה-60 יצאו דעותיו של וורף מן האופנה, ונעשו מושא לביקורת קשה על ידי חוקרים, שסברו שמבנים לשוניים משקפים בעיקר מאפיינים כלליים קוגניטיביים ולא הבדלים תרבותיים.
המבקרים טענו שאת רעיונותיו של וורף לא ניתן לבחון, והם מנוסחים בצורה גרועה, וכי הם התבססו על נתונים שנותחו בצורה גרועה או לא הובנו.
בסוף המאה העשרים הייתה תחייה בהתעניינות ברעיונותיו של וורף, ודור חדש של חוקרים החל לקרוא את כתביו, כשהם טוענים שהמבקרים שקדמו להם עסקו ברעיונותיו האמתיים של וורף בצורה שטחית, או שייחסו לו רעיונות שמעולם לא הביע.
התחום של יחסיות לשונית ממשיך להיות מוקד פעיל של מחקר בפסיכובלשנות ובאנתרופולוגיה בלשנית, והוא ממשיך לייצר דיון ומחלוקת בין תומכי היחסיות ותומכי האוניברסליזם.
עבודתו האחרת של וורף בבלשנות – פיתוח מושגים כמו אלופון, קטגוריות נסתרות וניסוח חוק וורף בבלשנות היסטורית יוטו-אצטקית, זכו לקבלה נרחבת.
בנג'מין לי וורף נולד ב-24 באפריל 1897 בווינת'רופ, מסצ'וסטס.
אביו היה אמן, אינטלקטואל ומעצב.
היו לבנג'מין שני אחים צעירים ממנו, ג'ון וריצ'רד.
ג'ון היה צייר בעל שם עולמי וריצ'רד היה שחקן קולנוע ובמאי.
בנג'מין היה האינטלקטואל מבין השלושה ובגיל צעיר עשה ניסויים כימיים בציוד הצילום של אביו.
הוא היה גם קורא נלהב והתעניין בבוטניקה, אסטרולוגיה ופרהיסטוריה של אמריקה התיכונה.
הוא קרא את ספרו של ויליאם ה.
פרסקוט "ההיסטוריה של כיבוש מקסיקו" כמה פעמים.
בגיל 17 התחיל לכתוב יומן שבו תיעד את מחשבותיו וחלומותיו.
וורף סיים את לימודיו בMIT ב-1918 עם תואר בהנדסת כימיה, תחום בו ביצועיו האקדמיים היו בינוניים.
ב-1920 הוא התחתן עם סיליה אינס פקהאם ונולדו להם שלושה ילדים.
בערך באותה תקופה התחיל לעבוד כמהנדס מניעת שריפות (מפקח) בחברת ביטוח שריפות הרטפורד.
תפקידו דרש ממנו לנסוע למתקני ייצור ברחבי ניו אינגלנד ולבדוק אותם.
וורף עזר למשוך לקוחות חדשים לחברת הביטוח בה עבד.
הם העריכו את פיקוחו הקפדן ואת המלצותיו.
באנקדוטה מפורסמת מעבודתו השתמש וורף כדי לטעון ששפה משפיעה על ההתנהגות השגרתית.
וורף תיאר מקום עבודה בו אוחסנו מכלי בנזין מלאים בחדר אחד וריקים באחר.
הוא אמר שבגלל האדים הדליקים המכלים הריקים יותר מסוכנים מהמלאים.
העובדים נהגו בהם בפחות זהירות עד כדי כך שהם עישנו בחדר בו היו המכלים הריקים אבל לא בחדר עם המכלים המלאים.
וורף טען שבדיבור יומיומי על חביות בנזין ריקות יש אדים דליקים נפיצים העובדים לא היו מודעים לסכנה בפניה עמדו כשעישנו ליד "החביות הריקות".
כשהיה צעיר כתב חיבור בשם: "למה זנחתי את האבולוציה".
דבר זה גרם לכמה חוקרים לתאר אותו כמתודיסט אפיסקופלי אדוק שהתרשם מפונדמנטליזם ואולי תמך בבריאתנות.
עם זאת במשך כל חייו התמקדה ההתעניינות של וורף בדת בתאוסופיה.
כמה חוקרים טענו שהקונפליקט בין הנטיות הרוחניות והמדעיות היווה כוח מניע בהתפתחותו האינטלקטואלית של וורף, במיוחד במשיכה לרעיונות של יחסיות לשונית.
בסביבות 1924 התחיל וורף להתעניין בבלשנות.
בהתחלה הוא ניתח טקסטים מקראיים משום שסבר כי ניתן לפתור את הבעיות המרכזיות של האנושות על ידי ניתוח סמנטי של התנ"ך.
בהשראת היצירה האזוטרית "השפה העברית המשוחזרת (La langue hebraïque restituée) מאת אנטואן פברה ד'אוליבה (Antoine Fabre d'Olivet) הוא התחיל בניתוח סמנטי ודקדוקי של עברית מקראית.
כתבי היד המוקדמים שלו על עברית ומאיה תוארו ככאלה המציגים מידה רבה של מיסטיקה כשחיפש לחשוף משמעויות אזוטריות בגליפים ואותיות.
מחקרים מוקדמים בבלשנות של מסו-אמריקה
וורף למד בלשנות מקראית בעיקר בספרית וטקינסון.
בספרייה זו יש אוסף נרחב של חומרים על בלשנות של שפות אמריקאיות ילידיות שנאסף במקורו על ידי ג'יימס המונד טרמבאל (James Hammond Trumbull).
בספרייה זו פגש וורף את הנער ג'ון ביסל קארול (John Bissell Carroll) שמאוחר יותר למד פסיכולוגיה אצל סקינר וב־1956 ערך מבחר של כתביו של וורף בשם שפה, מחשבה מציאות".
אוסף זה עורר מחדש בוורף התעניינות בעת העתיקה המסו-אמריקאית.
הוא התחיל ללמוד את שפת הנאוואטל ב-1925 וב־1928 הוא חקר אוספים של טקסטים הירוגליפיים של המאיה.
הוא התוודע במהירות לחומרים ופתח בדיאלוג מלומד עם מסו-אמריקאים כמו אלפרד טוזר (Alfred Tozzer), הארכאולוג של המאיה מאוניברסיטת הרווארד, והרברט ספינדן ממוזיאון ברוקלין.
ב־1928 הוא הציג, לראשונה מחקר בקונגרס הבינלאומי של חוקרי אמריקה בו הוא הציג את תרגום לתעודה בשפת נאוואטל.
הוא גם התחיל ללמוד בלשנות השוואתית של משפחת השפות היוטו-אצטקיות שספיר הוכיח זמן לא רב לפני כן שהן משפחת שפות.
בשל ההבטחה שנראתה בעבודתו על יוטו-אצטקים יעצו לו טוזר וספינדן להגיש בקשה למענק מ-Social Science Research Council (SSRC) שיתמוך במחקר שלו.
וורף שקל להשתמש בכסף כדי לנסוע למקסיקו כדי לרכוש כתבי יד אצטקיים לספריית ווטקינסון, אבל טוזר הציע שיעביר את הזמן במקסיקו בתיעוד ניבים מודרניים של נאוואטל.
בבקשה שלו הציע וורף לבסס את האופי האוליגוסינתטי של נאוואטל.
לפני שנסע הציג וורף את המאמר "סדרת צורות היסוד במאיה" בוועידת האגודה הבלשנית של אמריקה (Linguistic Society of America).
ה-SSRC אישר לוורף את המענק וב־1930 נסע למקסיקו סיטי שם קישר אותו פרופ' רוברט ה.
ברלו (Robert H Barlow) עם כמה דוברים של שפת נאוואטל שיהיו האינפורמנטים שלו.
תוצאת מסעו של וורף למקסיקו הייתה סקיצה של ניב נאוואטל המדובר במילפה אלטה, שפורסמה רק אחרי מותו, ומאמר על כתב פיקטוגרף אצטקי שנמצא בטפוסטלאן (Tepoztlan).
הוא שם לב שבכתב הזה יש דמיון בצורה בין אצטקית לסימני היום של המאיה.
עד שובו ממקסיקו ב־1930 היה וורף אוטודידקט גמור בתאוריה בלשנית ומתודולוגיה של עבודת שטח, עם זאת הוא כבר עשה לעצמו שם בבלשנות של מרכז אמריקה.
וורף פגש את ספיר, הבלשן האמריקאי, המוביל בימיו, בוועידות מקצועיות.
ב־1931 הגיע ספיר לייל מאוניברסיטת שיקגו כדי לקבל משרה כפרופסור לאנתרופולוגיה.
אלפרד טוזר שלח לספיר עותק של מאמרו של וורף "על טונים בנאוואטל וסלטיו".
ספיר ענה שמאמר זה חייב להתפרסם, אבל הוא פורסם רק ב־1993.
וורף שמע את הקורס הראשון של ספיר בייל על "בלשנות אמריקאית אינדיאנית".
הוא נרשם לתוכנית של תלמידי תואר שני כשלמעשה עבד על דוקטורט בבלשנות, אבל למעשה הוא לא ניסה אף פעם לנסות להשיג תואר והסתפק בשייכות לקהילה האינטלקטואלית שהתרכזה סביב ספיר.
בייל הצטרף וורף לחוג של תלמידי ספיר שכלל שמות מזהירים כמו מוריס סוואדש, מרי האס וצ'ארלס פ.
וורף מילא תפקיד מרכזי בקרב תלמידי ספיר והיה מוערך מאוד.
לספיר הייתה השפעה עמוקה על מחשבתו של וורף.
כתביו המוקדמים של ספיר תמכו בדעה שיש קשר בין מחשבה ושפה.
דעה זו מקורה בהומבולדט והיא הגיעה אליו דרך פרנץ בועז שראה בשפה התגלמות של רוח העם (Volksgeist).
אבל ספיר הושפע, בינתיים מהלוגיקה הפוזיטיביסטית של הוגים כמו ברטרנד ראסל ולודוויג ויטגנשטיין המוקדם, בתיווך צ'ארלס אוגדן ואיוור ארמסטרונג ריצ'רדס בספרם משמעות המשמעות.
מספר זה הוא אימץ את ההשקפה ששפה טבעית עלולה לערפל ולא להקל על המוח להבין ולתאר את העולם כפי שהוא באמת.
על פי דעה זו ניתן להגיע לתפיסה אמיתית של העולם רק על ידי לוגיקה מתמטית.
בזמן ששהה בייל קיבל וורף דרך מחשבה עדכנית זאת, בחלקה מספיר ובחלקה תוך כדי קריאה בכתביו של ראסל ואוגדן וריצ'רדס.
ככל שוורף הושפע יותר ממדע פוזיטיביסטי הוא התרחק מכמה גישות לשפה ולמשמעות שהוא סבר שהן חסרות הקפדה ותובנה.
עבודה על שפת הופי ובלשנות תיאורית
ספיר עודד את וורף להמשיך בעבודתו על בלשנות היסטורית ותיאורית של אוטו אצטקית.
וורף פרסם כמה מאמרים על נושא זה בתקופה זו, כמה מהם עם ג.
וורף גילה עניין מיוחד בשפת ההופי והתחיל לעבוד עם ארנסט נקאיומה (Ernest Naquayouma) דובר השפה שגר ליד מנהטן, ניו יורק.
וורף נתן קרדיט לנקאיומה כמקור של רוב המידע שלו על שפת ההופי, ב־1938 הוא יצא לעבודת שטח קצרה לכפר מישונגנובי (Mishongnovi) בשמורת ההופי באריזונה.
ב־1936 מונה וורף כעמית מחקר לשם כבוד לאנתרופולוגיה בייל והוא הוזמן על ידי בועז לשרת בוועדה של החברה לבלשנות אמריקאית (מאוחר יותר החברה -הבלשנית של אמריקה).
בשנת 1937, ייל נתנה לו מענק על שם סטרלינג.
הוא היה מרצה באנתרופולוגיה בשנים 1937-1938, והחליף את ספיר, שהיה חולה מאוד.
וורף הרצה לתלמידי תואר שני על "בעיות של בלשנות אינדיאניות אמריקאיות".
ב־1938, בסיועו של טרייגר, כתב דו"ח על התקדמות המחקר הלשוני במחלקה לאנתרופולוגיה בייל.
הדו"ח כולל כמה מן התרומות המשפיעות של וורף על התאוריה הלשונית, כמו מושג האלופון ושל קטגוריות דקדוקיות סמויות.
לי (1996) טענה, כי בדו"ח זה תאוריות הלשון של וורף קיימות בצורה מרוכזת, וכי בעיקר בזכות הדו"ח הזה השפיע וורף על תחום הבלשנות התיאורית.
בסוף 1938 התדרדרה בריאותו של וורף.
אחרי ניתוח להסרת גידול סרטני הוא נכנס לתקופה לא יצרנית.
הוא גם הושפע עמוקות ממותו של ספיר בתחילת 1939. בכתבים של שתי שנותיו האחרונות הוא פירט את תוכנית המחקר על יחסיות לשונית.
מאמר ההנצחה שלו על ספיר: "הקשר בין התנהגות והרגלי חשיבה לשפה" נחשב לטיעון המקיף ביותר של וורף בנושא זה והוא הקטע המצוטט ביותר שלו.
בשנת חייו האחרונה פרסם וורף שלושה מאמרים ב-MIT Technology Review הנקראים: "מדע ובלשנות", "בלשנות כמדע מדויק" ו"שפה ולוגיקה".
הוא הוזמן לתרום מאמר לכתב העת התיאוסופי Theosophist שפורסם במדראס, הודו עבורו כתב את "שפה, דעת ומציאות".
בחיבורים אחרונים אלה הוא הביע ביקורת על המדע המערבי.
הוא טען ששפות לא אירופיות התייחסו, לעיתים קרובות, לתופעות הפיזיות בדרכים ששיקפו את היבטי המציאות בצורה ישירה יותר מאשר שפות אירופאיות רבות וכי המדע צריך לשים לב לתוצאות של קטגוריזציה לשונית במאמציו לתאר את העולם הפיזי.
הוא ביקר, במיוחד, את השפות ההודו-אירופיות על כך שקידמו השקפת עולם המעניקה עדיפות למהות על פני הקיום שהופרכה על ידי התקדמויות במדעים.
הוא סבר, לעומת זאת, ששפות אחרות הקדישו יותר תשומת לב לתהליכים ודינמיקה מאשר למהויות יציבות.
וורף טען שמתן תשומת לב לדרך בה מתוארות תופעות פיזיות אחרות במחקר בלשני יכול לתרום תרומות חשובות למדע על הצבעה על הדרכים בהן הנחות מסוימות על המציאות מובלעות במבנה השפה עצמו ואיך שפה מדריכה את תשומת לבו של הדובר לתופעות מסוימות בעולם העלולות להתבלט ולהשאיר תופעות אחרות בסיכון של התעלמות.
עם מותו של וורף התמנה חברו ג.
טרייגר לאוצר כתבי היד שלו שלא פורסמו.
חלק מהם יצאו לאור בשנים שלאחר מותו בידי אחר מחבריו של וורף, הארי הויג'ר.
בעשור שלאחר מכן, טרייגר ובמיוחד הויג'ר עשו הרבה כדי להפיץ את רעיונותיו של וורף על יחסיות לשונית, היה זה הויג'ר שטבע את המונח "היפותזת ספיר-וורף" בכנס ב־1954. טרייגר פרסם, לאחר מכן, מאמר שכותרתו "סיסטמטיזציה של השערת וורף", אשר תרם לרעיון שוורף הציע השערה שאמורה להיות הבסיס לתוכנית של מחקר אמפירי.
הויג'ר פרסם גם מחקרים של שפות ילידיות ותרבויות של דרום מערב אמריקה, שבו וורף מצא אנלוגיות בין דפוסי תרבות לשוניים.
המונח, אף על פי שטכנית היה לא נכון, המשיך להיות התווית הידועה ביותר לרעיונות של וורף.
לוסי "עבודתו של וורף בבלשנות הייתה ועדיין מוכרת כאיכות מקצועית מעולה על ידי בלשנים".
פחות מעשור אחרי מותו של וורף הפסיקו לנטות לה חסד והוא היה נתון לביקורת קשה מחוקרי לשון, תרבות ופסיכולוגיה.
ב־1953 ביקרו הפסיכולוגים רוג'ר בראון ואריק לנברג את וורף על שהסתמך על ראיות אנקדוטליות וניסחו היפותזה כדי לבחון באופן מדעי את דעותיו.
הם הגבילו אותם לבחינה של יחס סיבתי בין מבנה דקדוקי או לקסיקלי ובין קוגניציה או תפיסה.
וורף עצמו לא תמך ביחס סיבתי בין שפה ומחשבה.
במקום זאת הוא כתב ש"שפה ותרבות צמחו יחד"; ששתיהן עוצבו האחת על ידי השנייה.
כשהם מתמקדים בטרמינולוגיה של צבעים בה יש הבחנות ברורות בין תפיסה ואוצר מילים, פרסמו בראון ולנברג ב־1954 מחקר על מונחי הצבעים בשפת זוני התומך, במידת מה, בתוצאה חלשה של קטגוריזציה סמנטית של מונחי צבעים ותפיסת צבעים.
בעשותם כך הם התחילו שורה של מחקרים אמפיריים בתחום הצבעים.
על פי ג'ון לוסי נחלקו המחקרים האלה לשתי תקופות - בתקופה הראשונה בחנו האם השפה קובעת את המחשבה ובתקופה השנייה נבחנה השפה כמשקפת מחשבה.
בשנות ה-50 הצטמצמו הבחינות אמפיריות של ההיפותזה הוורפיאנית כשנועם חומסקי התחיל להגדיר מחדש את הבלשנות וחלק נכבד מהפסיכולוגיה במונחים פורמליים אוניברסליים.
כמה מחקרים מתקופה זו הפריכו את ההיפותזה של וורף כשהם מוכיחים שגיוון לשוני הוא ציפוי חיצוני מבריק המכסה עקרונות קוגניטיביים אוניברסליים.
מחקרים רבים היו מאוד ביקורתיים ונקטו לשון מזלזלת כשהם מגחיכים את ניתוחיו ואת הדוגמאות של וורף או את העובדה שאין לו תואר אקדמי.
במשך שנות ה-80 המשיכו רוב האזכורים של וורף או של היפותזת ספיר-וורף להיות מזלזלים וגרמו לדעה כללית שרעיונותיו של וורף הוכחו כשגויים.
בסוף שנות ה-80, עם הופכת הבלשנות הקוגניטיבית והפסיכובלשנות ביקשו כמה בלשנים לשקם את המוניטין של וורף כשהחוקרים החלו לערער על מבקרים קודמים של וורף ושאלו אם המבקרים הקודמים צדקו בביקורתם.
בשנות ה-60 התוודעו גם פילוסופים אנליטיים להשערת ספיר-וורף ופילוסופים, כמו מקס בלאק ודונלד דייווידסוןפרסמו ביקורות חריפות על דעותיו הרלטביסטיות של וורף.
בלאק אפיין את רעיונותיו של וורף על מטפיזיקה ככאלה המוכיחות "גסות חובבנית".
על פי בלאק ודייווידסון השקפתו של וורף והמושג יחסיות לשונית, משמעותם שתרגום בין שפות שונות בעלות סכמה מושגית שונה לא יהיה אפשרי.
הערכות קודמות כמו שאלה של ליוויט ולי מחשיבות את פירושם של בלאק ודייוידסון כבלתי מבוסס על אפיון מדויק של השקפתו של וורף ואפילו אבסורדי בהתחשב בזמן שהוא השקיע בניסיון לתרגם בין סכימות מושגיות שונות.
על פי דעתם הביקורות מבוססות על אי היכרות של כתבי וורף.
על פי חוקרי וורף המאוחרים תיאור מדויק יותר של דעותיו הוא שהוא סבר שתרגום הוא אפשרי אבל רק תוך תשומת לב מרבית להבדלים הדקים בין סכימות מושגיות.
גם אריק לנברג, נועם חומסקי וסטיבן פינקר ביקרו את וורף על כך שלא היה מספיק ברור בניסוח שלו על שפה משפיעה על המחשבה, ועל כך שלא הצליח לספק ראיות מבוססות לתמיכה בהנחותיו.
לנברג טען כי וורף הניח מראש שיש מנגנון המקשר בין שפה למחשבה וצריך להפריד ביניהן לפני שבודקים קשר ביניהן.
טיעוניו של וורף באו, בדרך כלל, בצורת דוגמאות שהיו אנקדוטיות או ספקולטיביות, ותפקדו כניסיונות להראות כיצד תכונות דקדוקיות "אקזוטיות" היו קשורות למה שנחשב לעולמות מחשבה אקזוטיים באותה מידה.
אפילו המגינים על וורף הודו כי סגנון הכתיבה שלו היה מפותל לעיתים קרובות ומלא בחידושי לשון - דבר המיוחס למודעותו לשימוש בשפה, ולחוסר רצונו להשתמש בטרמינולוגיה שיש לה כבר משמעויות קיימות.
על פי לייקוף נטייתו של וורף לגרום לנתוני להיראות אקזוטיים את הנתונים חייבת להישפט בהקשר ההיסטורי: וורף ושאר תלמידי בועז כתבו בזמן שבהם הגזענות והג'ינגואיזם שלטו, וכאשר לא היה עולה על דעתם של רבים ש"לפראים" יש צדדים חיוביים, או כי השפות שלהם דומות במורכבות לאלו של שפות אירופיות.
לייקוף טוען כי וורף יכול להיחשב "לא רק חלוץ בבלשנות, אלא חלוץ כבני אדם".
כיום ממשיכים חסידי אסכולות אוניברסליסטיות רבות להתנגד לרעיון היחסיות הלשוני, ורואים אותה כלא מבוססת או אפילו מגוחכת.
לדוגמה, סטיבן פינקר טוען בספרו אינסטינקט השפה שמחשבה מתקיימת לפני השפה והיא לא תלויה בה.
השקפה כזו מבוטאת גם על ידי פילוסופים של השפה כמו ג'רי פודור, ג'ון לוק ואפלטון.
על פי פרשנות זו, אין לשפה חשיבות למחשבה האנושית, משום שבני אדם אינם חושבים בשפה "טבעית", כלומר כל שפה המשמשת לתקשורת.
במקום זאת, אנו חושבים במטה-שפה הקודמת לשפה הטבעית, שפינקר בעקבות פודור מכנה "היפותזה של שפת החשיבה".
פינקר תוקף את מה שהוא מכנה "עמדתו הרדיקלית של וורף", ומצהיר, "ככל שאתה בוחן יותר את טיעוניו של וורף, כך יש תחושה שהם הגיוניים פחות".
חוקרי בעלי נטייה "רלטיבסטית" יותר, כגון ג'ון א' לוסי וסטיבן סי.
לוינסון, מתחו ביקורת על פינקר על כך שלא ייצגו את דעותיו של וורף כראוי והם מתווכחים נגד אנשי קש.
יש התעוררות מאז שנות ה-90 של מחקרים ביחסיות לשונית וסדרה של תוצאות ניסיוניות חיוביות החזירו את התמיכה בוורפיאניזם, במיוחד בפסיכולוגיה תרבותית ובלשנות אנתרופולוגית.
המחקר הראשון שהראה תשומת לב חיובית לעמדתו הרלטיביסטית של וורף היה "נשים, אש ודברים מסוכנים" של ג'ורג' לייקוף, בו טען כי וורף היה על המסלול הנכון בהתמקדותו בהבדלים בין קטגוריות דקדוקיות ולקסיקליות כמקור להבדלים ביצירת מושגים.
בשנת 1992 פרסם הפסיכולוג ג'ון א' לוסי שני ספרים בנושא, אחד מהם ניתח את הגנאלוגיה האינטלקטואלית של ההשערה, וטען כי מחקרים קודמים לא הצליחו להעריך את הדקויות של חשיבתו של וורף.
הם לא הצליחו לגבש סדר יום מחקרי שיבחן את טענותיו של וורף.
לוסי הציע תוכנית מחקר חדשה, כך שניתן יהיה לבחון את ההשערה של תורת היחסיות הלשונית בצורה אמפירית, וכדי להימנע ממלכודות של מחקרים קודמים, שלוסי טענה שהם נטו להניח מראש את האוניברסליות של הקטגוריות שהם חקרו.
הספר השני שלו היה מחקר אמפירי של היחס בין קטגוריות דקדוקיות והכרה בשפת יוקאטק מאיה במקסיקו.
פני לי העריכה מחדש את כתביו של וורף והחזירה אותו למעמד של הוגה חשוב.
לי טענה כי מחקרים קודמים על השערת ספיר-וורף התעלמו במידה רבה מכתביו האמיתיים של וורף, ושאלו שאלות שלא דמו לאלה שוורף שאל.
כמו כן, באותה שנה, התפרסם ספר "חשיבה מחדש על התורה הרלטיביסטית" בעריכת ג'ון ג '.
בספר נאספו שורה של חוקרים שעסקו בפסיכובלשנות, בלשנות חברתית ואנתרופולוגיה בלשנית, כדי להביא תשומת לב מחודשת לסוגיית התאוריות של וורף, וכן סקירה נוספת של כיוון חדש של פרדיגמת היחסיות הלשונית ביססה את הפיתוח.
מאז בוצע מחקר אמפירי רב על תורת היחסיות הלשונית, במיוחד במכון מקס פלנק לפסיכולינגוויסטיקה עם מלגות המניע שני כרכים מעובדים של לימודי היחסיות הלשונית, ובמוסדות אמריקאיים על ידי חוקרים כמו לרה בורודיצקי ודדרה גנטנר.
חוקרים אוניברסליסטים דוחים, לעיתים קרובות, ממצאים חיוביים "עמומים" או "משעממים" של השפעת קטגוריות לשוניותעל חשיבה או התנהגות, שלעיתים קרובות הן מתוחכמות ולא מרהיבות, דבר המרמז על כך שהתלהבותו של וורף מתורת היחסיות הלשונית הבטיחה יותר ממצאים מרהיבים מאשר הייתה מסוגלת לספק.
השוו את השקפותיו של וורף לאלו של פילוסופים כמו פרידריך ניטשה ולודוויג ויטגנשטיין המאוחר.
שניהם ראו את השפה בבעלת חשיבות רבה בהשפעה על המחשבה ובהסקה.
ההשערות שלו הושוו גם לדעותיהם של פסיכולוגים כמו לב וייגוצקי, שהקונסטרוקטיביזם החברתי שלהם רואה בהתפתחות הקוגניטיבית של ילדים כמתווכת על ידי שימוש חברתי בשפה.
ויגוצקי היה שותף לעניין של וורף בפסיכולוגיית הגשטאלט והוא גם קרא את חיבוריו של ספיר.
אחרים ראו קווי דמיון בין עבודתו של וורף לבין רעיונותיו של תאורטיקן הספרות מיכאל בכטין, שקרא את וורף וגישתו למשמעות הטקסטואלית הייתה הוליסטית ורלטיביסטית במידה דומה.
הרעיונות של וורף התפרשו גם כביקורת רדיקלית על המדע הפוזיטיביסטי.
וורף ידוע בעיקר כתומך הראשי במה שהוא כינה עקרון היחסיות הלשונית, אך ידוע כהיפותזת ספיר-וורף הקרויה על שמו ועל שם אדוארד ספיר.
וורף מעולם לא קבע את העיקרון בצורת היפותזה והרעיון שקטגוריות לשוניות משפיעות על תפיסה ועל קוגניציה היה משותף לחוקרים רבים לפניו.
אבל משום שוורף, במאמריו, נתן דוגמאות ספציפיות לאופן שבו ראה את הקטגוריות הדקדוקיות של שפות ספציפיות הקשורות לדפוסי מושגים והתנהגות, הוא הצביע על תוכנית מחקר אמפירי שאומצה על ידי חוקרים שבאו אחריו ונקראו, לעיתים קרובות, מחקרי ספיר-וורף.
מקורות השפעה על מחשבתו של וורף
וורף וספיר התייחסו במפורש לעקרון היחסות הכללית של אלברט איינשטיין; מכאן שהיחסיות הלשונית מתייחסת למושג הקטגוריות הדקדוקיות והסמנטיות של שפה ספציפית המספקת מסגרת התייחסות ככלי שבאמצעותו מבוצעות תצפיות.
בעקבות תצפית מקורית של בועז, הדגים ספיר כי דוברי שפה מסוימת מבינים צלילים שונים זה מזה מבחינה אקוסטית כזהים, אם הצליל בא מן הפונמה הבסיסית ואינו תורם לשינויים במשמעות הסמנטית.
יתר על כן, דוברי שפות קשובים לקולות, במיוחד אם אותם שני צלילים באים מפונמות שונות.
הבחנה כזו היא דוגמה לאופן שבו מסגרות התייחסות שונות מובילות לדפוסים שונים של תשומת לב ותפיסה.
וורף הושפע גם מפסיכולוגיית הגשאלט, מתוך אמונה ששפות מחייבות את הדוברים לתאר את אותם אירועים כמו מבני גשטלט שונים, שלהן קרא "מבוֹדד מניסיון".
דוגמה לכך היא שפעולת ניקוי אקדח יש שם שונה באנגלית ובשפת שוני (Shawnee): אנגלית מתמקדת ביחס האינסטרומנטלי בין שני אובייקטים ובמטרת הפעולה (ניקוי אבק); ואילו שפת שוני מתמקדת בתנועה - שימוש ביד כדי ליצור שטח יבש בחור.
האירוע המתואר הוא זהה, אבל תשומת הלב במונחים של צורה ורקע שונים.
מידת השפעת השפה על המחשבה
אם קוראים באופן שטחי, הרי ניתן לפרש חלק מטענותיו של וורף שהוא תומך בדטרמיניזם לשוני.
כך, למשל, בפסקה המצוטטת לעיתים קרובות כותב וורף:
הטענות בדבר האופי המחייב של ביטויי השפה נאמרו כדי לומר שכוונתו של וורף הייתה כי השפה קובעת לחלוטין את היקף ההמשגות האפשריות.
אולם נאו-וורפיאנים טוענים כי כאן וורף כותב על הביטויים שבהם אנו מדברים על העולם, לא הביטויים שבהם אנו חושבים עליו.
וורף ציין כי כדי שיהיה אפשר לתקשר מחשבות וחוויות עם חברים בקהילת דיבור הדוברים חייבים להשתמש בקטגוריות לשוניות של שפתם המשותפת, אשר דורש עיצוב חוויות לאופן השפה כדי לומר אותן - תהליך שנקרא "חשיבה על דיבור".
פרשנות זו נתמכת בהצהרתו שבאה לאחר מכן של וורף, כי "שום יחיד אינו חופשי לתאר את הטבע לחלוטין ללא משוא פנים, אלא הוא כבול לאופנים מסוימים של פרשנות גם כאשר הוא חש עצמו חופשי לגמרי".
בדומה לכך, הטענה כי המתבוננים מובלים לתמונות שונות של היקום נתפסה כטיעון, כי לא ניתן להשוות המשגות שונות וכך תרגום בין מערכות קונספטואליות לשוניות שונות נעשה בלתי אפשרי.
נאו-וורפיאנים טוענים כי מדובר בחוסר הבנה, שכן לאורך כל עבודתו, אחת מהנקודות העיקריות בתורתו הייתה שניתן יהיה "לכייל" המערכות אלה וכך ניתן להשוות ביניהן, אבל רק כאשר אנו מודעים להבדלים בסכמות מושגיות באמצעות ניתוח לשוני.
מחקרו של וורף על זמן ההופי היה הדוגמה שנדונה ובוקרה במידה הרבה ביותר של תורת היחסיות הלשונית.
בניתוח שלו הוא טוען שיש קשר בין האופן שבו בני עם ההופי תופשים את הזמן, איך הם מדברים על יחסים זמניים, והדקדוק של שפת ההופי.
טיעונו המפורט ביותר של וורף על קיומה של יחסיות לשונית התבסס על מה שראה כהבדל מהותי בהבנת הזמן כקטגוריה מושגית בקרב ההופי.
הוא טען ששפת ההופי, בניגוד לאנגלית ושאר השפות האירופאיות, אינה מתייחסת לזרימת הזמן כאל רצף של מקרים שונים שניתן למנותם, כמו "שלושה ימים" או "חמש שנים", אלא כתהליך יחיד.
בגלל הבדל זה, חסרה השפה שמות עצם המתייחסים ליחידות זמן.
הוא הציע שתפיסת הזמן של ההופי היא בסיסית בכל ההיבטים של תרבותם, ויתר על כן, היא מסבירה דפוסי התנהגות מסוימים.
במאמר ההנצחה לספיר הוא כתב ב-1939 כי ...
"נראה כי שפת ההופי אינה מכילה מילים, צורות דקדוקיות, מבנים או ביטויים המתייחסים ישירות למה שאנו מכנים 'זמן', או לעבר, להווה או לעתיד.
הבלשן אקהרט מאלוטקי קרא תיגר על ניתוחיו של וורף את ביטויי הזמן והמושגים של שפת ההופי עם דוגמאות רבות בהן הוא מראה איך ההופי מתייחסים לזמן.
מאלוטקי טוען שבשפת ההופי שיטת מערכת הזמנים מורכבת מעתיד ולא-עתיד, וכי ההבדל היחיד בין מערכת שלושת הזמנים בשפות אירופיות לבין מערכת ההופי, הוא שהאחרון משלב עבר הווה כדי ליצור קטגוריה אחת.
וורף תיאר את קטגוריות הזמן של ההופי, וציין כי הזמן אינו מחולק לעבר, הווה ועתיד, כפי שמקובל בשפות אירופיות, אלא זמן אחד מתייחס הן להווה והן לעבר, ואילו אחר מתייחס לאירועים שטרם התרחשו, ועשויים לקרות או לא לקרות בעתיד.
הוא תיאר גם מגוון רחב של צורות יסוד שהוא כינה "טנזורים" המתארים היבטים של זמניות, אך מבלי להתייחס ליחידות זמן שניתן לספור אותן כמו באנגלית וברוב השפות האירופיות.
ההבחנה של וורף בין קטגוריות דקדוקית "פתוחות" (פנוטיפיות) לבין "סמויות" (cryptotypical) הייתה בעלת השפעה רבה בבלשנות ובאנתרופולוגיה.
הבלש הבריטי מייקל הלידיי כתב על הרעיון של "וורפ" על "סוג נסתר" (cryptotype), ועל התפיסה של "איך הדקדוק משמש כמודל למציאות" "יתברר, בסופו של דבר, כאחת התרומות המרכזיות של בלשנות המאה העשרים".
יתר על כן, וורף הטביע את המושג אלופון, מילה המתארת את הביצועים הפונטיים לפונמה בשפה מסוימת, המותנים בסביבה.
בעשותו כך הוא הניח אבן פינה לגיבוש תאוריה פונמית מוקדמת.
המונח הוכנס לשימוש רחב על ידי ג'.
טרייגר וברנרד בלוך במאמר משנת 1941 על פונולוגיה אנגלית והמשיך להיות חלק משימוש מקובל במסורת הסטרוקטורליסטית האמריקאית.
וורף ראה באלופונים דוגמה נוספת של היחסיות הלשונית.
עקרון האלופוניה מתאר כיצד ניתן לטפל בצלילים אקוסטיים שונים כהשתקפויות של פונמה אחת בשפה.
דבר זה גורם לפעמים לצליל השונה להישמע דומה לדוברים ילידיים של השפה, אפילו עד כדי כך שהם אינם מסוגלים להבדיל ביניהם בשמיעה ללא הכשרה מיוחדת.
וורף כתב: ש"[אלופונים] הם גם יחסיים.
באופן אובייקטיבי, מבחינה אקוסטית, ופיזיולוגית האלופונים של פונמה עשוי להיות שונה מאוד, ולכן חוסר האפשרות לקבוע מה הוא מה.
אתה תמיד צריך לשמור את הצופה בתמונה.
איזה דפוס לשוני גורם לזה להיות דומה, ומה גורם לשונה להיות שונה" (וורף 1940).
שפה, מחשבה, מציאות, תל אביב: אוב, 2004. בעריכת יאיר אור.
בנג'מין וולפיש הוא מפיק, מלחין, מנצח, ומתזמר בריטי, ממוצא יהודי.
ידוע בזכות פועלו במגוון סרטים שוברי קופות כגון "אנאבל 2", "מאחורי המספרים", "זה", ו"בלייד ראנר 2049".
בנג'מין וולפיש נולד ב-7 באוגוסט 1979, בלונדון, אנגליה לאליזבת וולפיש (כנרת), ורפאל וולפיש (צ'לן) יהודי.
בנג'מין הוא הבכור משלושת האחים שלו.
סבו וסבתו מצד אביו הם הפסנתרן פיטר וולפיש והצ'לנית אניטה לסקר-וולפיש, שהייתה חברה בתזמורת הנשים של אושוויץ.
בגיל 5 החל לנגן בפסנתר.
כיום, מתגורר וולפיש מתגורר בלוס אנג'לס, קליפורניה, עם אשתו מיסי.
בשנת 2012, הלחין את הפסקול לסרט המצליח "פטי 1453".
בשנת 2013, הלחין את הפסקולים עבור "שעות", "פטיש האלים", "קיץ בפברואר" ו"הסיפור השלושה עשר".
שנה אחרי זה הלחין את הפסקולים עבור "רקדן המדבר" ו"בופאל: תפילה לגשם".
בין היתר עשה זאת גם עם "אושוויץ", "תחת לחץ", "אמת מהבהבת" ו"גמבה" בשנת 2015. בשלוש השנים הללו זכה בנג'מין וולפיש להצלחה נאה כמלחין פסקולים של מגוון סרטים שונים.
בשנת 2016, באה פריצתו הגדולה כאשר הלחין את הפסקולים של שלושת הסרטים "מולי", "כיבוי אורות", והסרט "מאחורי המספרים", שהיה מועמד לשלושה פרסי אוסקר: בקטגוריות "שחקנית המשנה", "התסריט" ו"הסרט הטובים ביותר".
ואף זכה בפרס גילדת שחקני המסך בקטגוריית "אנסמבל השחקנים הטוב ביותר בסרט קולנוע".
בסמוך לכך השתתף בהלחנת הפסקולים של "התרופה לשלמות" שזכה לביקורות חיוביות ו"דנקרק" שזכה להצלחה גם כן.
הסרט "אנאבל 2" שיצא ב-2017, ועבורו הלחין וולפיש את הפסקול Annabelle: Creation, זכה להצלחה חסרת תקדים והפך לשובר קופות עם רווחים של 306 מיליון דולר בסך הכל.
באותו הזמן עשה זאת עם שובר הקופות "זה" שהפך לסרט האימה הרווחי ביותר בכל הזמנים, כאשר גרף סכום של 700.4 מיליון דולר.
לאחר מכן הלחין את פסקולי הסרטים "בלייד ראנר 2049" ו"מוחות אפלים".
סרטים שוולפיש הלחין עבורם פסקולים:
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס המוזיקה במדיה של הוליווד2025הפרטיטורה המקורית הטובה ביותר – סרט אימה/מותחןאיש הזאב
בנג'מין הורניגולד (באנגלית, Benjamin Hornigold; 1680-1719) היה פיראט אנגלי, שפעל בסוף תור הזהב של הפיראטיות.
יליד אנגליה בשלהי המאה ה-17, הורניגולד החל את דרכו הפיראטית בשנת 1713, ותקף אוניות סוחר באיי בהאמה.
הוא עזר להקמת "רפובליקת הפיראטים" בנסאו ובשנת 1717 היה רב החובל של אחת הספינות המסוכנות ביותר באזור, שנקראה "הריינג'ר".
באותה העת הוא מינה לסגנו את אדוארד טיץ', הידוע כ"שחור הזקן".
הצוות שלו לא תקף אוניות בריטיות במהלך הקריירה שלו, בסופו של דבר נמאס לצוות שלו מהטקטיקה הזאת, הוא הוחלף כרב חובל.
בדצמבר 1718, הורניגולד קיבל חנינה של המלך על פשעיו והפך לצייד של פיראטים.
הוא רדף אחרי בני בריתו לשעבר, מטעם מושל הבהאמה, וודס רוג'רס.
הוא נהרג כאשר ספינתו התנגשה בשונית ליד "ספרד החדשה" (מקסיקו) בעונת ההוריקנים של 1719.
ראשית חייו של הורניגולד אינם מתועדים, אף שלעיתים נטען שהוא נולד במחוז האנגלי נורפוק, שם מופיע שם המשפחה הורניגולד או הורנגולד.
אם כי, ייתכן שהוא שירת לראשונה בספינות ים על סיפון הנמל הביתי שלהן היה קינגס לין או גרייט ירמות'.
מעשי הפיראטיות המתועדים הראשונים שלו התרחשו בחורף 1713–1714, כאשר לצד עמיתיו השודדים - דניאל סטילוול, ג'ון קוקרם וג'ון ווסט כדי לאיים על ספינות סוחר מול החוף של פרובידנס החדשה ובירתה נסאו.
שם הוא הקים את רפובליקת שודדי ים'.
הורניגולד עצמו הפליג על ספינה בשם מריאן.
עד שנת 1717, הורניגולד היה בפיקוד על ספינה עם שלושים תותחים שוכנתה "הריינג'ר", שהייתה כנראה הספינה החמושה ביותר באזור וזה אפשר לו לתפוס בקלות כלי שיט אחרים.
סגנו של הורניגולד בתקופה זו היה אדוארד טיץ', שלימים היה ידוע יותר בשם הפיראט שחור הזקן.
כאשר הורניגולד קיבל את הפיקוד על הריינג'ר, הוא העביר את הפיקוד של ספינתו הקודמת לאדוארד טיץ'.
באביב 1717 תפסו שניהם במבצע מהיר שלוש אוניות סוחר, האחת נשאה 120 חביות קמח לכיוון הוואנה, האחרת ספינה ברמודי עם מטען אלכוהול והשלישית פורטוגזית שנסעה ממדירה עם מטען יין לבן.
במרץ 1717 תקף הורניגולד ספינת סוחר חמושה שנשלחה לאיי בהאמה על ידי מושל דרום קרוליינה לצוד שודדי ים.
הסוחר נמלט מעבר לשרטון של קאט קיי.
קברניטה דיווח מאוחר יותר, שהצי של הורניגולד גדל לחמש כלי שיט, עם צוות של כ-350 שודדי ים.
באפריל 1717 הורניגולד פעל לצד קפטן נאפין (או נאפינג), ובזז כמה אוניות ליד ג'מייקה, פוארטו בלו וקובה לפני שהפך בעצמו לנרדף על ידי ווינצ'לסי - ספינת מלחמה בריטית.
באותה העת, הורניגולד תפס רופא בשם ג'ון האוול אך שחרר אותו לבסוף בנסאו.
לאחר שנפרד מקפטן נאפין ביוני או ביולי, הם הפליגו יחד באופן ספורדי עד אוקטובר 1717.
הורניגולד מתועד כמי שתקף שיירה מול חופי הונדורס, אך כפי שאמר אחד הנוסעים של הספינה שנלכדה, לא פגעו בנוסעים.
ב-9 בספטמבר 1717 פגשו הורניגולד וטיץ' את קפטן סטד בונט ואת ספינתו "נקמה".
בונט שנפצע בקרב, העביר את הפיקוד על הספינה אל טיץ'.
באוקטובר הצטרפה אליהם ספינה נוספת.
למרות עליונותו הימית לכאורה, הורניגולד נזהר שלא לתקוף אוניות בריטיות, ככל הנראה כדי לשמור על מעמדו החוקי על היותו " שודד פרטי", שפעל בחסות החוק הבריטי, נגד אויבי אנגליה במלחמת הירושה הספרדית.
גישה קפדנית זו לא הייתה לטעמם של סגניו, ובקיץ 1716 נערכה הצבעה בקרב הצוותים של הצי שלו, האם לתקוף כל כלי שיט שיבחר.
הורניגולד התנגד להחלטה והוחלף כרב החובל של "מריאן" על ידי סמואל בלמי.
הוא המשיך בפעילות הפיראטית מנסאו עד דצמבר 1717, אז הגיעה השמועה על חנינה כללית לפיראטים שהציע המלך.
הורניגולד הפליג לג'מייקה עם הריינג'ר ואחת הספינות האחרות בינואר 1718 וקיבל חנינה מהמושל.
בהמשך הפך בעצמו לצייד של ספינות הפיראטים עבור המושל החדש של איי בהאמה, וודס רוג'רס.
ב־5 בספטמבר 1717 הוציא המלך ג'ורג' הראשון את הכרזתו "לדיכוי שודדי ים בהודו המערבית".
מסמך זה העניק חנינה לכל הפיראטים שנכנעו בעצמם לכל מושל או מושל קולוניאלי בתחום האימפריה הבריטית והובטח להם "דף נקי".
עם זאת, ההכרזה לא הגיעה לאיי הודו המערבית, ולכן בדצמבר 1718 הוצאה הכרזה נוספת, הידועה בשם חנינת המלך משנת 1718, לאותה מטרה.
בשני המסמכים הללו לא רק שהפירטים קיבלו הבטחה "לתיק נקי", אלא שהוצע להם גם סכום כסף גדול עבור לכידת שודדי ים אחרים שאשמים בפיראטיות, רצח ובגידה נגד הוד מלכותו.
ליתר דיוק, לכל קברניט שיפול בשבי, האחראי ללכידתו, יקבל 100 ליש"ט, שווה ערך ל-15,000 ליש"ט בשנת 2018, ולכל סגן הוענקה תמורה של 40 ליש"ט (6,200 ליש"ט).
על כל חבר בספינת פיראטים הוכרז פרס מנקודה זו ואילך.
המושל רוג'רס נעתר לבקשתו של הורניגולד לחנינה, אך הוא הזמין אותו לסייע בתפיסת שודדי הים האחרים, בהם סגנו לשעבר טיץ' - שחור הזקן.
הורניגולד אמור היה לבלות את החודשים הבאים בשייט בבהאמה בתפיסת מקורביו לשעבר.
הוא עקב אחריהם אך לא הצליח לתפוס את צ'ארלס ויין, ותפס במקום זאת את מקורבו של ויין, ניקולס וודול ואחריו תפס את ג'ון אוגר, ששניהם קיבלו את אותה חנינה כמו הורניגולד, אך מאוחר יותר חזרו לעסוק בפיראטיות.
בדצמבר 1718 כתב המושל רוג'רס למועצת המסחר בלונדון (שהייתה האחראית על האזור) שהוא משבח את מאמציו של הורניגולד לתקן את המוניטין שלו כפיראט על ידי תפיסת בעלי בריתו לשעבר.
בסוף 1719, ספינת הורניגולד נקלעה לסופת הוריקן אי שם בין ניו פרובידנס ל"ספרד החדשה", והטילה אותה על שונית.
האירוע מתועד במחקר נוכחי A General History of the Pyrates מאת צ'ארלס ג'ונסון, הקובע כי "ספינתו של קפטן הורניגולד, אחד מהפיראטים המפורסמים, הושלכה על הסלעים, והוא נספה.
חמישה מאנשיו הצליחו לרדת לסירת קאנו וניצלו."
מיקומה הספציפי של השונית נותר לא ידוע.
בנג'מין סטודרט היה מזכיר הצי הראשון של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן מ-18 ביוני 1798 ועד 31 במרץ 1801.
בנג'מין סטודרט נולד ב-1744 במחוז צ'ארלס שבמרילנד לתומאס סטודרט.
הוא למד באוניברסיטת פנסילבניה ולאחר מכן עסק במסחר.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית שירת כקפטן בחיל הפרשים של פנסילבניה ומאוחר יותר כמזכיר מועצת המלחמה הקונטיננטלית.
במהלך המלחמה נפצע קשה בקרב ברנדיווין וכתוצאה מכך שוחרר משירות צבאי פעיל.
ב-1781 הוא נשא לאישה את רבקה לאונדס, בתו של כריסטופר לאונדס, סוחר ממרילנד ויחד הביאו השניים לעולם שמונה ילדים.
הם התגוררו בביתו של חתנו שבבלדנסבורג, מרילנד.
ב-1783 הקים סטודרט עסק לייצוא טבק בג'ורג'טאון בשותפות עם אוריה פורסט וג'ון מרדוק.
לאחר שג'ורג' וושינגטון נבחר כנשיא ארצות הברית, הוא ביקש מסטודרט לרכוש חלקות אדמה מרכזיות באזור שאמור היה להפוך לעיר הבירה הלאומית, עוד לפני שההחלטה הרשמית להקים בירה פדרלית על גדות נהר הפוטומק תגרום לעליית מחירי הקרקעות שם.
סטודרט העביר אז את הקרקעות לממשלה.
בשנות ה-90 של המאה ה-18 הוא גם סייע לייסד את בנק קולומביה כדי לטפל ברכישות הקרקעות של מחוז קולומביה עבור הממשלה הפדרלית.
במאי 1798 הטיל הנשיא ג'ון אדמס על סטודרט, שהיה פדרליסט נאמן, לדאוג להקמת מחלקת הצי של ארצות הברית.
כמזכיר הצי הראשון, מצא סטודרט עד מהרה את עצמו במלחמה בלתי רשמית עם צרפת.
סטודרט הבין שהצי החדש החזיק ברשותו מעט מדי ספינות מלחמה כדי להגן על תנועת הסחר המרוחקת באמצעות שימוש בשיירות או סיור לאורך חופי אמריקה הצפונית.
הוא הגיע למסקנה שהדרך הטובה ביותר להביס את המתקפה הצרפתית נגד תנועת הספנות האמריקאית תהיה ביצוע מתקפות בקריביים, שם היו מרוכזות רוב הסיירות הצרפתיות.
כך כבר בתחילת העימות, אימצה מחלקת הצי מדיניות של חתירה למגע עם מקור כוחו של האויב.
ההצלחות האמריקאיות במהלך עימות זה נבעו מהשילוב של מיומנויותיו הניהוליות של סטודרט בשיגור הכוחות המוגבלים והיוזמה של קציני הצי שלו.
בהנהגתו של סטודרט התנהל צי ארצות הברית שהוקם מחדש באופן יעיל והשיג את מטרתו לבלום את המתקפות של הספינות הצרפתיות על תנועת הסחר האמריקאית.
סטודרט עסק לא רק בניהול השוטף של הצי ובפעולותיו, אלא גם בבניית הכוח העתידי שלו.
הוא הקים את ששת הבסיסים הראשונים של הצי ודחף לבניית 12 אוניות קו שחומשו ב-74 תותחים כל אחת.
בתחילה אישר הקונגרס של ארצות הברית את בניית הספינות הללו ב-1799, ועיצובן הוכן על ידי ג'ושוע המפריז שתכנן גם את העיצוב הראשוני של שש הפריגטות הראשונות של הצי האמריקני והעצים לבניית הספינות קובצו בבסיסי הצי החדשים.
בעקבות חתימת הסכם השלום עם צרפת, צומצם כוח האדם ומספר הספינות הפעילות של הצי.
ממשלו של הנשיא תומאס ג'פרסון הפחית את סדר הכוח של הצי לשלוש פריגטות ומכר או עשה שימוש באספקה שהצטברה בבסיסי הצי לבניית ספינות תותחים.
מדיניות זו הותירה את ארצות הברית במצב של חוסר מוכנות כלפי האיומים שהיא ניצבה מולם בהמשך מצד שודדי הים הברברים וכשלה במניעת מלחמת 1812.
על פי ההוראות שנמסרו לסטודרט במכתב מהנשיא אדמס ב-31 במרץ 1800, הוא הקים את ספריית מחלקת הצי.
סטודרט סיים את תפקידו כמזכיר הצי במרץ 1801 ושב לעיסוקו במסחר.
בשנים הבאות הוא חווה ירידה בהיקף הונו, שכן הוא הפסיד כסף רב בעסקאות קרקע, זאת בנוסף לירידת כוחה של ג'ורג'טאון כמרכז מסחרי ולאמברגו שהוטל במלחמת 1812 ושגרם לעצירת הסחר הבינלאומי האמריקאי.
במהלך תקופה זו הוא חי בבית הלסיון שבוושינגטון די.
בנג'מין סטודרט נפטר ב-13 בדצמבר 1813. הוא נטמן בבית הקברות של קפלת אדיסון שבסי פלזנט, מרילנד.
צי ארצות הברית הנציח את שמו של סטודרט בשתי ספינות שלו: משחתת בשם USS Stoddert שהייתה בשירות בשנים 1920 – 1935 ומשחתת נוספת בשם USS Benjamin Stoddert שהייתה בשירות בשנים 1964 – 1991.
על שמו הוקם מבצר בשם "פורט סטודרט" על שפך נהר מובייל בטריטוריית מיסיסיפי (כיום באלבמה).
שני בתי ספר על שמו של סטודרט הוקמו במרילנד, בנוסף לאחד בוושינגטון די.
בג'ורג'טאון, שכיום היא מהווה חלק מוושינגטון, הונצח סטודרט ברחוב שנשא את שמו.
ב-1895 שונה שם הרחוב לרחוב Q צפון מערב.
בית דירות הניצב כיום ברחוב זה קרוי The Stoddert.
בנג'מין פרנקלין טרייסי היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית בין השנים 1889–1893 בממשלו של נשיא ארצות הברית בנג'מין הריסון.
בנג'מין הריסון נולד בכפריר אפלצ'ין שליד העיירה אווגו שבמדינת ניו יורק.
הוא היה עורך דין פעיל במפלגה הרפובליקנית במהלך שנות ה-50 של המאה ה-19. ב-1862 הוא היה חבר האספה המדינתית של ניו יורק.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית שירת טרייסי בצבא האיחוד ופיקד על רגימנט ההרגלים ה-109 של ניו יורק.
בקרב על השממה במאי 1864 עלה בידו לקבץ את אנשיו ולהחזיק בקו החזית של האיחוד.
על מעשיו הוענקה לו מדליית הכבוד.
בנימוקים לקבלת המדליה נכתב: טרייסי "אחז בדגל והוביל את הרגימנט כאשר שאר הרגימנטים נסוגו ואז יישר את קו החזית והחזיק בו".
בהמשך אותה שנה הוא מונה למפקד מחנה השבויים "אלמירה", וב-23 באוגוסט מונה לקולונל ברגימנט הרגלים ה-127 בגיסות הצבעוניים של ארצות הברית .
טרייסי שוחרר משירותו ההתנדבותי ב-13 ביוני 1865. ב-18 בינואר 1867 העניק לו הנשיא אנדרו ג'ונסון מינוי של בריגדיר גנרל בדרגת ייצוג בכוחות המתנדבים, החל מה-13 במרץ 1865. ב-21 בינואר אישר הסנאט את המינוי.
לאחר המלחמה חידש טרייסי את פעילותו המשפטית והיה פעיל בפוליטיקה של מדינת ניו יורק.
בין השנים 1867–1877 הוא היה התובע של ארצות הברית למחוז המזרחי של ניו יורק.
בדצמבר 1881 הוא מונה על ידי מושל ניו יורק אלונזו קורנל לבית המשפט לערעורים של ניו יורק כדי למלא את מקומו של השופט צ'ארלס אנדרוז שהתמנה לנשיא בית המשפט במקומות של צ'ארלס ג'יימס פולגר שמונה למזכיר האוצר של ארצות הברית.
טרייסי המשיך לכהן על כס השיפוט עד סוף שנת 1882, כאשר שב אנדרוז למקומו לאחר שהובס על ידי ויליאם רוגר בבחירות לתפקיד נשיא בית המשפט.
ב-1875 הגן טרייסי על המטיף הידוע הנרי וורד ביצ'ר במהלך המשפט בו הוא הועמד לדין על ניאוף וזכה לפרסום רב.
ב-1889 מונה טרייסי כמזכיר הצי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא בנג'מין הריסון.
טרייסי בלט בתרומתו ליצירתו של "הצי החדש", רפורמה מרכזית של הצי, שנותר במצב של התיישנות לאחר מלחמת האזרחים.
כמו הנשיא הריסון, הוא תמך באסטרטגיה ימית שהתמקדה יותר בהתקפיות מאשר בהגנה חופית ובפשיטות על תנועת הסחר.
בעל ברית חשוב במאמציו אלו היה התאורטיקן הימי אלפרד תייר מהן, ששירת כפרופסור במכללת המלחמה של הצי שנוסדה ב-1884. ב-1890 פרסם מהן את חיבורו המרכזי, "השפעת העוצמה הימית על ההיסטוריה, 1783-1660" ספר שזכה לקהל קוראים בינלאומי.
תוך כדי מתן דוגמאות היסטוריות, הביע מהן את תמיכתו ב"צי מים כחולים" שיהיה מסוגל להילחם בים הפתוח.
טרייסי גם תמך בבנייתן של ספינות מלחמה מודרניות.
ב-30 ביוני 1890 העביר הקונגרס את חוק הקצאות הצי לשנת 1890 (שהיה ידוע גם כ"חוק ספינות המלחמה"), שאפשר את בנייתן של שלוש אוניות מערכה.
שנתיים מאוחר יותר אושרה בנייתה של USS Iowa.
לאחר סיום כהונתו כמזכיר הצי ב-1893, שב טרייסי לעיסוקו בעריכת דין.
ב-1896 הוא הגן על מפקד משטרת העיר ניו יורק, אנדרו פרקר כנגד האשמות ברשלנות ובחוסר כשרון על ידי מי ששימש גם הוא באותו תפקיד, תאודור רוזוולט, וגרם לזה האחרון למבוכה רבה.
ב-1895 הוא גם סייע להבאת משבר ונצואלה לקיצו כאשר סייע לוונצואלה לשאת ולתת בסכסוך הגבולות שלה עם בריטניה.
בנג'מין טרייסי נפטר בחוותו שבמחוז טיוגה, ניו יורק ב-6 באוגוסט 1915. צי ארצות הברית הנציח אותו בקריאת משחתת על שמו שהייתה בשירות מ-1920 ועד לאחר מלחמת העולם השנייה.
על שמו נקראו גם העיירה טרייסטון שבמדינת וושינגטון, פיורד טרייסי ארם באלסקה, וקרחון טרייסי בגרינלנד (בהחלטת רוברט פירי).
בנג'מין אטווד סמית' השני היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שהיה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קהיליית מסצ'וסטס בשנים 1960–1962.
סמית', שנקרא על שם סבו, בנג'מין א.
סמית', נולד בעיר גלוסטר שבמסצ'וסטס לר.
הוא נישא לברברה מיצ'ם, תושבת לייק פורסט שבאילינוי.
סמית' למד בבית הספר הציבורי גלוסטר.
הוא היה קפטן קבוצת הפוטבול של בית הספר התיכון גלוסטר מ-1933 תחת המאמן נייט רוס.
בהמשך סיים את לימודיו ב"אקדמיית המושל" ובאוניברסיטת הרווארד.
בהרווארד שיחק סמית' בנבחרת הפוטבול וחלק את חדרו במעונות הסטודנטים עם ג'ון פיצג'רלד קנדי, לימים נשיא ארצות הברית.
סמית' שירת בצי ארצות הברית במשך ארבע שנים במהלך מלחמת העולם השנייה.
בעת שירותו בצי, שימש סמית' בזירת האוקיינוס השקט כמפקד של כלי שיט נגד-צוללות ונגד טורפדו.
הוא כיהן כחבר בוועדת בית הספר של גלוסטר, במועצת עיריית גלוסטר ואף חבר במועצת הנאמנים של בית החולים אדיסון גילברט.
ב-1954 החל לכהן כראש העיר של גלוסטר, ומילא תפקיד זה עד לשנת 1955. עם זאת, בזמן שסמית' עמד בראשות העיר, ראש העירייה החזיק בסמכויות טקסיות וסמליות.
ראש העיר היה חבר מועצה שנבחר על ידי אותו הגוף, וניהול העיר דה פקטו הופקד בידי מנהל עירוני מקצועי.
במשך שנים רבות היה סמית' המנהל הכללי של בית העסק המשפחתי שלו — חברת הסוחרים של גלוסטר.
ב-22 בדצמבר 1960, התפטר הנשיא הנבחר ג'ון פיצג'רלד קנדי מהסנאט האמריקאי לאחר שנבחר לנשיא ארצות הברית.
קנדי, שנבחר מחדש לתקופת כהונה שנייה בת שש שנים בסנאט ב-1958, המליץ למושל מסצ'וסטס למנות את סמית' למלא את שארית תקופת הכהונה "לטובת קידום אחדות המפלגה".
מבקריו של קנדי גרסו כי סמית', ידיד קרוב של משפחת קנדי, נועד "לחמם את הכיסא" עד שאחיו של הנשיא הנבחר טד קנדי יגיע לגיל 30 (הגיל המינימלי לחבר בסנאט האמריקני לפי חוקת ארצות הברית).
סמית' כיהן כסנאטור עד ראשית נובמבר 1962, אז נבחר טד קנדי, בבחירות מיוחדות לסנאט.
ב-1963 הנשיא קנדי מינה את סמית' ליושב ראש המשלחת האמריקאית לוועידת הדיג הצפון-פסיפית בה השתתפו ארצות הברית, ברית המועצות, קנדה ויפן.
סמית' הלך לעולמו אחרי מאבק במחלה ממושכת בבית החולים אדיסון גילברט שבגלוסטר.
הוא נטמן בבית העלמין קלברי שבעיר.
בנג'מין וסט היה אמן יליד אמריקה, שצייר סצנות היסטוריות מפורסמות כמו מותו של נלסון, מותו של הגנרל וולף ובנג'מין פרנקלין.
וסט זכה במהרה לפטרונים חשובים, וסייר באירופה ובסופו של דבר התיישב בלונדון.
הוא הרשים את ג'ורג' השלישי והיה אחראי במידה רבה להקמת האקדמיה המלכותית, והפך לנשיא השני שלה (אחרי סר ג'ושוע ריינולדס).
הוא מונה לצייר היסטורי של חצר המלוכה.
וסט צייר גם נושאים דתיים.
וסט נולד בספרינגפילד, פנסילבניה, בבית שנמצא בקמפוס מכללת סווארמור, כילד העשירי במשפחתו.
המשפחה עברה מאוחר יותר לכיכר ניוטאון, פנסילבניה, שם אביו היה הבעלים של הטברנה בכיכר.
בנג'מין וסט היה אוטודידקט; בעודו מצטיין באמנויות, "הייתה לו השכלה רשמית מועטה, ואפילו כנשיא האקדמיה המלכותית בלונדון, הוא בקושי הצליח לאיית".
יום אחד אמו השאירה אותו לבד עם אחותו הקטנה סאלי.
בנג'מין גילה כמה בקבוקי דיו והחל לצייר את דיוקנה של סאלי.
כשאמו חזרה הביתה, היא הבחינה בציור, הרימה אותו ונישקה אותו.
מאוחר יותר הוא ציין, "הנשיקה של אמי הפכה אותי לצייר."
בשנים 1746–1759 עבד וסט בפנסילבניה, לרוב כצייר דיוקנאות.
בעוד וסט בלנקסטר בשנת 1756, פטרונו, ספק נשק בשם ויליאם הנרי, עודד אותו לצייר את המוות של סוקרטס על סמך חריטה בספר היסטוריה של צ'ארלס רולין.
הקומפוזיציה שהתקבלה, השונה משמעותית מהמקור, כונתה "הציור השאפתני והמעניין ביותר שהופק באמריקה הקולוניאלית".
ד"ר ויליאם סמית', אז הנשיא של מכללת פילדלפיה, ראה את הציור בביתו של הנרי והחליט להפוך לפטרון של וסט, והציע לו חינוך, וחשוב מכך, קשרים עם פנסילבנים עשירים ומחוברים פוליטית.
במהלך תקופה זו פגש וסט את ג'ון וולסטון, צייר מפורסם שהיגר מלונדון.
וסט למד את הטכניקותיו של וולסטון לצביעת נצנוץ המשי והסאטן, ואימץ גם כמה מ"הגינונים שלו, שהבולט שבהם היה לתת לכל מצויריו עיניים גדולות בצורת שקד, שלקוחותיו חשבו כיפה ומחמיא לדמותם".
וסט היה חבר קרוב של בנג'מין פרנקלין, שאת דיוקנו צייר.
פרנקלין היה הסנדק של בנו השני של וסט, בג'ימין.
באוגוסט 1763 הגיע וסט לאנגליה למה שהתכוון בתחילה לביקור קצר.
למעשה, הוא מעולם לא שב לאמריקה.
הוא שהה במשך חודש עם ויליאם אלן, שהיה גם הוא במדינה, וביקר את אחיו למחצה תומאס וסט ברידינג בדחיפתו של אביו.
בלונדון התוודע לריצ'רד וילסון ולתלמידו ג'ושוע ריינולדס.
הוא עבר לבית ברחוב בדפורד, קובנט גרדן.
בשנת 1765 התחתן עם אליזבת שוול, אמריקאית שאיתה התארס בפילדלפיה, בסנט מרטין און דה פילד.
ד"ר מרקהאם, אז מנהל בית הספר וסטמינסטר, הציג את וסט בפני סמואל ג'ונסון, אדמונד בורק, תומאס ניוטון, בישוף בריסטול, ג'יימס ג'ונסון, הבישוף מווסטר, ורוברט היי דרומונד, הארכיבישוף של יורק.
כל שלושת הבישופים הזמינו ממנו עבודה.
בשנת 1766 הציע וסט תוכנית לקישוט הקתדרלה של סנט פול בציורים.
זה נדחה על ידי הבישוף של לונדון, אך הרעיון שלו לצייר בסנט סטיבן וואלברוק התקבל.
בסביבות תקופה זו הוא זכה לשבחים גם על ציור נושאיו הקלאסיים.
בנימין וסט נודע באנגליה כ"רפאל האמריקאי".
ציורו הרפאלסטי של המלאך מיכאל והשטן נמצא באוסף מכללת טריניטי בקיימברידג'.
דרומונד ניסה לגייס מנויים למימון קצבה לווסט, כדי שיוכל לוותר על דיוקנאות ולהתמסר לחלוטין לקומפוזיציות שאפתניות יותר.
לאחר שנכשל בכך הוא ניסה - בהצלחה רבה יותר - לשכנע את המלך ג'ורג' השלישי לשכור את וסט.
וסט התחבר במהרה עם המלך, ושניהם ניהלו דיונים ארוכים על מצב האמנות באנגליה, כולל הרעיון להקמת אקדמיה מלכותית.
האקדמיה קמה בשנת 1768, כאשר וסט היה אחד המנהיגים העיקריים של קבוצת אופוזיציה שהוקמה מתוך החברה הקיימת לאמנים של בריטניה.
ג'ושוע ריינולדס היה נשיאה הראשון.
בשנת 1772 מינה אותו המלך ג'ורג' לצייר היסטורי לחצר המלכות בשכר שנתי של 1,000 ליש"ט.
הוא צייר סדרה של שמונה בדים גדולים המציגים את חיי אדוארד השלישי לאולם סנט ג'ורג' בטירת וינדזור, והציע מחזור של 36 יצירות בנושא "התקדמות הדת" לקפלה בטירה.
מתוכם 28 הוצאו לפועל בסופו של דבר.
הוא גם צייר תשעה דיוקנאות של בני משפחת המלוכה, כולל שניים של המלך עצמו.
הוא היה יועץ אמנותי של המלך משנת 1791 ועד מותו.
וסט צייר את ציורו המפורסם ביותר, ואולי גם המשפיע ביותר, "מותו של הגנרל וולף", בשנת 1770 והוא הוצג באקדמיה המלכותית בשנת 1771. הציור הפך לאחת התמונות ששוחזרו לעיתים קרובות ביותר בתקופה.
הנושא חזר לציור של גנרל ג'ונסון שהציל קצין צרפתי פצוע מטומהוק של אינדיאני בצפון אמריקה משנת 1768.
וסט התפרסם בזכות ציורי ההיסטוריה שלו בקנה מידה גדול, המציגים דמויות אקספרסיביות, צבעים ותוכניות קומפוזיציה כדי לעזור לצופה להזדהות עם הסצנה המיוצגת.
וסט כינה זאת "ייצוג אפי".
יצירתו מ-1778 "קרב הבוין" הציג את ניצחונו של ויליאם מאורנג' בקרב בוין בשנת 1690, והשפיעה מאוד על תמונותיו של ויליאם לאחר מכן.
בשנת 1806 ייצר את התמונה מותו של נלסון, להנצחת מותו בקרב על טרפלגר.
הוא נבחר לחבר כבוד זר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים בשנת 1791.
וסט ידוע גם בזכות עבודותיו הענקיות בקפלה של סנט פיטר וסנט פול, עכשיו חלק ממכללת הצי המלכותי בגריניץ', לונדון.
וסט סיפק גם את העיצובים לציורים האחרים שביצע ביאג'י רבקה בקפלה.
לאחר אובדן החסות המלכותית בראשית המאה ה-19, החל וסט בסדרת יצירות דתיות רחבות היקף.
הראשונה, כריסטוס מרפא את החולה, נועד במקור כמתנה לבית החולים פנסילבניה בפילדלפיה; במקום זאת מכר אותו למוסד הבריטי תמורת 3,000 ליש"ט, אשר בתורו הציג אותו לגלריה הלאומית.
וסט עשה אז עותק שנשלח לפילדלפיה.
הצלחת התמונה הובילה אותו לצייר סדרה של יצירות גדולות עוד יותר, כולל מותו על הסוס החיוור, שהוצגה בשנת 1817.
אף כי תחילה נידחה על ידי סר ג'ושוע ריינולדס, מייסד נשיא האקדמיה המלכותית, ועל ידי כמה אקדמאים אחרים שחשו שהוא שאפתני מדי, וסט נבחר לנשיא האקדמיה המלכותית לאחר מותו של ריינולדס בשנת 1792. הוא התפטר בשנת 1805, והוחלף על ידי יריב עז, האדריכל ג'יימס ווייאט.
עם זאת, וסט שוב נבחר לנשיא בשנה שלאחר מכן, וכיהן עד מותו.
אמנים אמריקאים רבים למדו אצלו בלונדון, ובהם ראלף ארל ובהמשך בנו, ראלף אליאסר וויטסייד ארל, סמואל מורס, רוברט פולטון, צ'ארלס וילסון פיל, רמברנדט פיל, מתיו פראט, גילברט סטיוארט, ג'ון טרומבול, וושינגטון אלסטון, תומאס סולי, ג'ון גרין ואברהם דלנוי.
וסט נפטר בביתו ברחוב ניומן, לונדון, ב-11 במרץ 1820, ונקבר בקתדרלת סנט פול.
בנג'מין ויליאמס לידר היה צייר נוף אנגלי.
אמו הייתה קווייקרית ונישאה לאביו בכנסייה אנגליקנית.
אביו של לידר היה מהנדס אזרחי ואמן חובב - חברו של ג'ון קונסטבל.
בנג'מין כילד היה לעיתים קרובות מלווה אותו בטיולים לרישום לאורך גדות נהר סוורן.
אחיו, אדוארד לידר ויליאמס, הפך לימים למהנדס אזרחי בולט וזכור בעיקר כמי שעיצב את תעלת השייט מנצ'סטר - שהייתה נושא הציור הגדול ביותר של לידר.
המשפחה הגיעה בסופו של דבר להתגורר ב"בית דיגליס" - שמתפקד עכשיו כבית מלון.
לידר התחנך בבית הספר רגיל ועבד בתחילה במשרדו של אביו כצייר בזמן שלמד אמנות בערבים בבית הספר לעיצוב בווסטרצ'טר.
בזמנו הפנוי יצר גם הרבה ציורי נוף בטבע.
בשנת 1854, בגיל 23, הוא התקבל כסטודנט לבית הספר של האקדמיה המלכותית בלונדון.
בשנתו הראשונה, התקבלה תמונה שלו לתערוכה שם, "ילדים מפריחים בועות", שנמכרה לאחר מכן לקונה אמריקאי תמורת 50 פאונד - סכום גדול באותם ימים.
בהמשך, עבודותיו הופיעו בכל תערוכת קיץ באקדמיה עד שנת 1922, אז היה לידר בן 91. היו לו גם כמה עבודות מוקדמות שהוצגו במכון הלאומי לאמנויות יפות, בשנים 1857–1858.
בשנת 1857 שינה את שמו לבנג'מין ויליאמס לידר, כדי להבדיל את עצמו מציירים רבים אחרים בעלי שם המשפחה ויליאמס.
בסתיו של אותה שנה הוא נסע לסקוטלנד, וצייר "בריכה שקטה בגלן פאלוך" - שהוצג בשנת 1859. אותה שנה הייתה המוצלחת ביותר שלו עם יצירה של ארבעה ציורים שנתלו באקדמיה וכולם נמכרו, כאשר אחד הקונים היה סוחר האמנות אגנו שקנה חלק ניכר מעבודותיו במהלך חייו.
במשך 10 השנים הבאות, לידר חילק את זמנו בציור בין עמק סוורן לווסטר בויילס, והפיק בדים רבים.
ביניהם, "אור הסתיו" שנחשב לציור הנוף הטוב ביותר בתערוכה של האקדמיה המלכותית משנת 1865. בשנת 1862 הוא עבר מווסטר לוויטינגטון הסמוכה, שם התגורר עד 1889.
באוגוסט 1876 התחתן לידר עם האמנית מרי איסטלייק (נולדה בערך 1852) ונולדו להם שישה ילדים - הראשון, בנימין איסטלייק לידר (1877–1916), היה אמן, שנהרג במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1881, ציורו שהוצג באקדמיה המלכותית זכה לשבחים רבים ולידר קיבל תואר עמית של האקדמיה, בשנת והפך לחבר מלא באקדמיה (RA) בשנת 1898.
בשנת 1889 עברה המשפחה לגילדפורד, סורי, אחוזה גדולה שתוכנן על ידי נורמן שו.
לידר התגורר כאן עד סוף חייו.
באותה שנה הוא קיבל תואר אביר בלגיון הכבוד, שהוענק על פי המלצתו של האמן הצרפתי מייסוניה.
בשנת 1914 נעשה אזרח כבוד של העיר ווסטר בהוקרה על שירותיו בעיר.
לידר צייר גם באזורים אחרים של בריטניה כולל דבון וסורי וכן בגרמניה, שווייץ, צרפת ובלגיה.
הוא נפטר בסורי בשנת 1923.
העבודות המוקדמות של לידר נשאו את השפעתם של האחווה הפרה-רפאליטית עם תשומת לב לפרטים הקטנים והדגשה על ציור ישר מהטבע ("en plein air").