tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חמישה ימים לאחר טבח הספורטאים נפגש בבריסל צדוק אופיר, קצין איסוף במוסד, עם מוחמד רבאח, אזרח מרוקאי, שהיה אמור להעביר מידע לישראל על פעילות "ספטמבר השחור" באירופה.
רבאח ניסה להתנקש בחייו של אופיר, ירה בו ופצע אותו.
עאטף בסיסו, אחד ממארגני החטיפה, שעמד בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 בראש מערך הביטחון של אש"ף, חוסל בידי המוסד ב-9 ביוני 1992 בפריז.
בנוסף לפעולה ממוסדת זו, נערך גם ניסיון פרטי לנקמה: בספטמבר 1972 קשר עמיחי פאגלין קשר עם הרב מאיר כהנא, אברהם הרשקוביץ ויוסי שניידר, אנשי הליגה להגנה יהודית, להבריח נשק לאירופה לצורך פעולות נקם על טבח הספורטאים.
התוכנית נחשפה בעת משלוח אמצעי הלחימה מישראל לרומא, והמעורבים הועמדו לדין בישראל ונדונו לעונשי מאסר על תנאי.
בשנת 2021 הגישו משפחות הנרצחים תביעת פיצויים נגד האו"ם על סך 110 מיליון אירו (10 מיליון לכל משפחה).
[[קובץ:כיכר היא רמת השרון.jpg|שמאל|ממוזער|250px|חניכת כיכר הי"א ברמת השרון, ספטמבר 2022]]
במכון וינגייט נמצאת אנדרטה לזכר י"א הספורטאים מעשה ידיו של הפסל ישראל נפתלי, לפני אולם הרשטירט יש עמוד (דמוי עמוד טוטם) שיש בו את כל אחד עשר שמות הספורטאים בעברית ובאנגלית ואולם הספורט המרכזי של המכון קרוי "אולם הי"א" לזכרם בתכנון האדריכלים משה לופנפלד וגיורא גמרמן.
מועדון הרמת המשקולות מכבי רומנו הוקם בהרצליה על ידי המאמן והספורטאי לשעבר, עדי ברנה.
המועדון מקדש את זכרם של הנרצחים באולימפיאדה, וקרוי על שמו של יוסף רומנו מרים המשקולות שנרצח בטבח.
בתל אביב במוזאון החוויה האולימפית, ישנו חדר הנצחה לחללי הפיגוע.
ברחוב ז'בוטינסקי בתל אביב הוקמה אנדרטה בציון שמות הנר
בגימנסיה "נבון" בחולון מציינים מדי שנה את טבח ספורטאי מינכן בטקס מיוחד, בהשתתפות המנהלת הראשונה של בית הספר, מיכל שחר, בתו של קהת שור, מאמן הקליעה שנרצח במהלך הטבח.
באשדוד הוסב לאחר הטבח שמו של אצטדיון הכדורגל העירוני לאצטדיון הי"א.
ברחוב ויצמן בתל אביב, בסמוך למרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי, הוקמה רחבת הי"א, ובהּ גן והפסל "מלחמת בני אור בבני חושך" של הפסל אלי אילן (1973) לזכר י"א חללי מינכן.
בהיקף הפסל כתובים שמות הנרצחים וסיפור האירוע בעברית ובאנגלית.
במקום זה נערך טקס האזכרה ביום השנה לרצח הי"א (כ"ו באלול לפי הלוח העברי).
במקום זה גם נערך טקס זיכרון לפני כל אולימפיאדה בהשתתפות המשלחת הישראלית.
ביער בן שמן, ליד שילת, נחנך בשנת ה-30 לרצח (2002) אתר הנצחה לי"א חללי מינכן.
על גבעה במקום המשקיף על היער נמצא סלע בזלת גדול על בסיס אבן עליו חקוקים שמות הנרצחים.
המבנה הראשי של אכסניית הנוער בתל אביב, ברחוב בני דן 36, נקרא "בית מינכן" על שם חללי הטבח.
באצטדיון האתלטיקה ע"ש קרלי קריגר בחיפה הוקמו ב-2001 אנדרטה וקיר זיכרון לזכרם.
טורניר בינלאומי בהיאבקות לנוער על שם י"א חללי מינכן נערך בישראל מדי שנה.
השיר "כוכבי ספטמבר" נכתב לזכר הי"א על ידי אהוד מנור (מילים), גילה חסיד וצבי שרף (לחן).
רחובות ברחבי ישראל, בהם רחוב "חללי מינכן" בלוד, "כיכר האחד עשר" בשכונת קריית הרצוג בבני ברק, רחוב הי"א בהרצליה ורחוב י"א הספורטאים בטירת כרמל.
בבת-ים ישנו פארק בשם "גן י"א" לזכר 11 החללים מאולימפיאדת מינכן.
בטירת כרמל יש רחוב שנקרא י"א הספורטאים.
בנוף הגליל נחנכה באוגוסט 2012 כיכר לזכרם.
בית הכנסת המרכזי בשכונת אלעזר בכפר סבא, יש לוח זיכרון לזכרם.
ברמת השרון נחנכה בספטמבר 2022 "כיכר הי"א", ליד אצטדיון האתלטיקה המקומי.
ביער אלונה חורשן הוקם מרכז הוקרה וסינגל אופניים לזכר טבח הספורטאים הישראלים במהלך האולימפיאדה ה-20 במינכן 1972
לוח זיכרון הוצב סמוך לבניין ברחוב קונולי 31 בו שכנה המשלחת הישראלית.
על הלוח נכתב בעברית ובגרמנית: "בבנין זה התאכסנו חברי משלחת ישראל למשחקים האולימפיים העשרים, מי"א אלול תשל"ב עד כ"ו בו.
באותו היום נרצחו אחד עשר מהם על ידי רוצחים ימ"ש - הי"ד".
בהמשך מפורטים שמות 11 הנרצחים, ובסיום: "כבוד לזכרם".
בפארק האולימפי הוצבה אנדרטה הכוללת עמוד בטון מאוזן ועליו שמות החללים הישראלים והשוטר הגרמני אנטון פליגרבאואר, ולוח זיכרון ובו הכתובת בגרמנית: "ב-5 בספטמבר 1972, במהלך האולימפיאדה ה-20 במינכן, נספו במתקפת טרור אחד עשר ספורטאים ישראלים וסמל משטרה גרמני".
אנדרטה נוספת נמצאת בשדה התעופה פירסטנפלדברוק שבו נרצחו תשעת בני הערובה במהלך ניסיון החילוץ הכושל.
ב-6 בספטמבר 2017 במלאת 45 שנים לטבח נחנך אתר זיכרון רשמי בפארק האולימפי במינכן.
האתר נחנך בטקס ממלכתי שבו השתתפו נשיא גרמניה פרנק-ואלטר שטיינמאייר, ראש ממשלת בוואריה הורסט זהופר, נשיא המדינה ראובן ריבלין ונציגי משפחות הנרצחים בטבח.
עלות בניית אתר ההנצחה הייתה כ-2.5 מיליון אירו, ובמימונה נשאו, בין היתר, ממשלת בוואריה, עיריית מינכן, ממשלת גרמניה והוועד האולימפי הבינלאומי.
באזור התצוגה של האתר משוחזרות השעות הדרמטיות של הפיגוע מנקודות מבט שונות, ומתוארים סיפוריהם האישיים והביוגרפיות של 11 הספורטאים הישראלים ושל השוטר הגרמני שנרצחו, כמו גם רקע קצר על הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
ב-5 בספטמבר 2022 לציון 50 שנה לטבח, התקיים טקס זיכרון בבסיס חיל האוויר בפירסטנפלדברוק בנוכחות משפחות הנרצחים, נשיא גרמניה פרנק וולטר שטיינמאייר ונשיא ישראל יצחק הרצוג.
באותו היום התקיים טקס זיכרון גם באתר הזיכרון בפארק האולימפי במינכן בנוכחות משפחות הנרצחים ושרים גרמניים וישראליים.
בספטמבר 2022 קיימו התאחדות הקליעה הישראלית ואיגוד הקליעה הגרמני תחרות הנצחה בינלאומית לזכר י"א חללי מינכן במטווח האולימפי במינכן.
באוקטובר 2022 יצאה משלחת מישראל למרתון מינכן לציון 50 שנים לאולימפיאדה ולזכר אחד עשר הספורטאים.
את המרתון סיימה המשלחת בכניסה קבוצתית לאצטדיון האולימפי וקו הסיום לבושים בחולצות כחול-לבן שעליהן שמות אחד עשר הספורטאים בעברית, וכשבידיהם דגלי ישראל.
אתר הנצחה לאומי על שם דוד ברגר נמצא בביצ'ווד, סמוך לקליבלנד.
י"א החללים מונצחים ב"היכל התהילה לספורט היהודי" בפילדלפיה.
הוועד האולימפי הבינלאומי התנגד בתוקף לאורך שנים לכל טקס זיכרון לטבח הי"א במהלך המשחקים האולימפיים, בטענה שאין לערב פוליטיקה בספורט.
המשלחת הישראלית עורכת טקס זיכרון בכל אולימפיאדה, אך הוא מתקיים בדרך כלל בבית השגריר הישראלי ולא בכפר האולימפי, מפני שהוועד האולימפי מתנגד אף לכך.
באולימפיאדת אתונה (2004) נכח לראשונה נשיא הוועד האולימפי, ז'אק רוג, בטקס הזיכרון לי"א חללי מינכן.
במהלך אולימפיאדת לונדון (2012) ערכה שגרירות ישראל בלונדון טקס אזכרה לחללים, שבו נכחו ראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון וראש עיריית לונדון.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) נערך לראשונה טקס אזכרה רשמי לחללי הטבח, והוחלט על פי הצעתו של נשיא הוועד האולימפי הבינלאומי תומאס באך, להציב בטקס רשמי בכפר האולימפי אנדרטת "אבן זיכרון" לחללי הטבח מטעם הוועד האולימפי הבינלאומי, ובעתיד להעתיקה לכפרים האולימפיים הבאים בערים שיארחו את האולימפיאדות הבאות.
הקמפיין לדקת דומייה לזכר חללי מינכן באולימפיאדת 2012
לקראת אולימפיאדת לונדון 2012 נערך קמפיין בינלאומי על מנת לשכנע את הוועד האולימפי הבינלאומי לקיים דקת דומייה בטקס הפתיחה של האולימפיאדה לזכר הספורטאים הישראלים שנרצחו באולימפיאדת מינכן.
התמיכה בקמפיין הגיעה ממספר אנשי ציבור, בהם נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, מזכירת המדינה האמריקאית, הילרי קלינטון, מועמד המפלגה הרפובליקנית בבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו ב-2012, מיט רומני, שר החוץ הגרמני, גידו וסטרוולה, הפרלמנט האיטלקי, הפרלמנט האוסטרלי, הפרלמנט הגרמני והפרלמנט הקנדי.
חרף התמיכה של גורמים אלו, הוועד האולימפי הבינלאומי דחה את הבקשה לקיום דקת דומייה בטקס הפתיחה של התחרות, אך גורמים בוועד כיבדו את הקורבנות בטקס שאורגן על ידי שגרירות ישראל בלונדון והקהילה היהודית בלונדון ונערך ב-6 באוגוסט 2012. ב-5 בספטמבר 2012 נערך טקס זיכרון בבסיס חיל האוויר פירסטנפלדברוק.
נשיא הוועד, ז'אק רוג שסירב בתוקף לדקת הדומייה הרשמית ונימק זאת ב"אין לערב פוליטיקה באולימפיאדה" החליט בסופו של דבר לערוך דקת דומייה ספוטנטית בטקס שהתקיים ב-23 ביולי, טקס זה היה הפעם הראשונה בה הוועד האולימפי כיבד את הקורבנות הישראלים מטבח מינכן במהלך טקס בכפר האולימפי.
ביולי 2021 בטקס הפתיחה של אולימפיאדת טוקיו (2020) הוזכר לראשונה הטבח בספורטאים הישראלים במסגרת דקת דומייה כללית.
21 שעות במינכן (Twenty One Hours at Munich) – סרט טלוויזיה אמריקאי מ-1976, בבימויו של ויליאם גראהם, ובכיכובם של ויליאם הולדן, אנתוני קווייל, שירלי נייט, פרנקו נרו, ריצ'רד בייסהרט ופול סמית'.
הסרט מבוסס על ספרו של הסופר-עיתונאי הצרפתי, סרג' גרוסאר, "The Blood of Israel"''.
אף על פי שהופק במקור לטלוויזיה, הסרט הוקרן גם בבתי קולנוע בכמה מדינות בעולם.
עם סטיבן באואר, מייקל יורק, רוד סטייגר, קולין דיוהרסט, לסלי הופ, לינו ונטורה, רוברט ג'וי, והשחקן הישראלי יאיר (קויה) רובין.
יום אחר בספטמבר (One Day in September) – סרט תיעודי משנת 1999 בבימויו של קווין מקדונלד, עם קריינות של מייקל דאגלס, ופסקול של פיליפ גלאס.
הסרט זכה בפרס האוסקר בקטגוריית הסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 2000.
מינכן (Munich) – סרט קולנוע אמריקאי משנת 2005 בבימויו של סטיבן ספילברג, המציג את סיפורם של סוכני "המוסד" הישראליים, שבמסגרת מבצע זעם האל, חיסלו את המחבלים המעורבים בתכנון טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
טבח אולימפי במינכן (Munich Olympic Massacre) – פרק (S03E04) מתוך "שניות מאסון", סדרה תיעודית העוקבת אחר אסונות ומציגה את הסיבות המיידיות שהובילו להן.
Der Olympia-Mord (רצח אולימפיה) – סרט תיעודי גרמני משנת 2006 באורך של 90 דקות בבימויים של סבסטיאן דנהרט, אולי וידנבך ומנפרד אולדנבורג.
הוקרן ב-ZDF (ערוץ 2 הממלכתי הגרמני).
1972 - סרט תיעודי משנת 2008 באורך של 38 דקות, של היוצרת האמריקאית שרה מוריס, המתמקד בראיונות עם הפסיכולוג המשטרתי גאורג זיבר.
München 72 – Das Attentat (מינכן 72 – ההתנקשות) – סרט תיעודי של הבמאי הישראלי דרור זהבי, הופק בשנים 2011–2012 עבור ה-ZDF והוקרן לראשונה במרץ 2012.
5 בספטמבר (September 5) – סרט דרמה היסטורי משנת 2024, שנכתב ובוים על ידי טים פלבאום.
העלילה עוסקת בטבח מנקודת מבטם של צוות ABC ספורט, שתיעד את האירועים בשידור חי.
טבח דאמור הוא טבח שערכו אנשי אש"ף ב־20 בינואר 1976 בנוצרים מרונים תושבי העיירה דאמור שבלבנון השוכנת על הכביש הראשי מביירות לדרום לבנון.
בטבח נרצחו בין 200 ל־600 נוצרים, רובם המוחלט לא חמושים.
טבח זה היה חלק מסדרת מעשי טבח שערכו הנוצרים והפלסטינים בלבנון זה בזה, החל בטבח שבוצע על ידי הנוצרים בשכונת כרנתינא בביירות, דרך טבח זה, הטבח הנגדי במחנה הפליטים תל א-זעתר, ולבסוף טבח סברה ושתילה.
לטבח זה הייתה השפעה רבה על התנהגות הנוצרים במלחמת האזרחים בלבנון.
הטבח אירע לאחר שהנוצרים הסתכסכו עם סוריה (אותה הזמינו ללבנון), ולאחר טבח זה פנתה המנהיגות הנוצרית לכיוון ישראל, דבר שהביא בסופו של דבר למלחמת לבנון הראשונה.
לאחר הטבח התבסס אש"ף במקום עד מלחמת לבנון הראשונה.
טבח התיירים בלוקסור היה פיגוע טרור קטלני שהתרחש ב-17 בנובמבר 1997 באזור דיר אל-בחרי, אתר ארכאולוגי מפורסם שליד העיר לוקסור במצרים.
בשעה 08:45 בבוקר, חוליה בת שישה חברים של ארגון אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה המצרי, הלבושים במדי שירותי הביטחון, תקפה קבוצת תיירים גדולה שביקרה במקדש חתשפסות, בעזרת רובים אוטומטיים וסכינים.
החוליה רצחה 62 איש, מתוכם 58 תיירים זרים משווייץ, יפן, בריטניה, גרמניה, צרפת וקולומביה וארבעה מצרים.
לאחר שהתוקפים ניסו להימלט ברכב מהמקום, החל קרב יריות בינם לבין כוחות הביטחון המצריים שבו נפצע אחד המחבלים.
המחבלים נמלטו להרים סמוכים והתאבדו.
המחבלים הותירו אחריהם בזירת האירוע כרוזים של ארגון אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה וענדו על ראשיהם סרטים עם הכיתוב "מוסטפא חמזה - לפקודתך", על שם מנהיג הארגון.
הטבח, שהתרחש בשיאה של עונת התיירות המצרית, פגע בה קשות והפחית בצורה ניכרת את כמות התיירים במצרים למשך מספר שנים.
טבח החפים מפשע (לעיתים: טבח התמימים) הוא סיפור המופיע בבשורה על-פי מתי בברית החדשה.
לפי הסיפור, המלך הורדוס ביקש להשמיד את מי שלפי דברי חכמי המזרח (שלושת האמגושים) יהיה למלך היהודים, ולכן טבח את כל הילדים שמתחת לגיל שנתיים בבית לחם, המקום שבו נולד, לפי המסורת הנוצרית, ישו.
לפי הבשורה על-פי מתי, כאשר נולד ישו בבית לחם הגיעו לירושלים "חכמים מן המזרח" שבאו לחלות את פניו של "מלך היהודים הנולד".
כשנודע הדבר להורדוס, הוא כינס את הכהנים ואת החכמים ושאל היכן ייוולד המשיח, ואלה אמרו לו כי הוא ייוולד בבית לחם.
הורדוס קרא לחכמי המזרח וביקש מהם ללכת לבית לחם ולחפש את הנער.
"וכאשר תמצאו אותו", הכריז, "הודיעו לי כדי שאבוא ואשתחווה לו גם אני".
חכמי המזרח אכן הלכו לבית לחם והונחו בדרכם על ידי כוכב שראו במזרח, עד לביתם של מרים ויוסף.
כשראו את ישו הם נפלו על פניהם, השתחוו לרך הנולד והגישו לו מתנות: זהב, לבונה ומור.
אחרי שהוזהרו בחלום שלא לחזור אל הורדוס, הם שבו לארצם בדרך אחרת.
אותו לילה נגלה מלאך בפני יוסף בחלומו, שהורה לו להימלט מזעמו של הורדוס למצרים.
מרים, יוסף וישו נמלטו מצרימה.
כאשר הבין הורדוס שהחכמים הערימו עליו, זעם ושלח את אנשיו לרצוח את כל הפעוטות בבית לחם ובסביבותיה שמתחת לגיל שנתיים.
אחרי מותו של הורדוס ביקש יוסף לשוב לבית לחם, אך אחרי שהוזהר בחלום מפני בנו של הורדוס, יצא אל הגליל והתיישב בנצרת.
לסיפור המופיע בבשורה על-פי מתי אין כל אסמכתה היסטורית.
מקורות בני התקופה, ובמיוחד יוסף בן מתתיהו, מזכירים פעמים רבות מעשי אכזריות של הורדוס, אך אף במקור אחד בן התקופה אין אזכור לאירוע הדומה לטבח החפים מפשע.
הסיפור מבקש לבאר כיצד נולד ישו בבית לחם, כראוי למי שמגשים את הנבואה, כביכול, בירמיהו, וכצאצא של דוד המלך (מורשת זרע ישי בנצרות), ולהטעים כי בשורת מלכותו נודעה מלידה.
הסיפור גם מבקש לבאר כיצד התגלגל ישו לנצרת, אף שנולד בבית לחם.
בבשורה על-פי לוקס נדרשו יוסף ומרים, ארוסתו ההרה, לעבור מנצרת לבית לחם כי מוצאו של יוסף היה מעיר זו.
אחרי לידתו של ישו שם ("כאשר היו שם מלאו ימיה ללדת והיא ילדה את בנה הבכור") מתבשרים רועים בשדה ממלאך האל כי עליהם לחלות את פניו של "המשיח האדון" וניתן להם סימן לזהותו: "תמצאו תינוק מחותל שוכב באבוס".
סיפור הברכה הפלאית נמצא גם כאן, אך בלי אזכור לטבח החפים מפשע.
לפי אורה לימור, מטרת הסיפור לא הייתה רק ליצור הקבלה בין ישו לדוד, מבחינת מקום לידתם, אלא גם ליצור הקבלה בין לידתו של ישו ללידתו של משה ועל ידי כך להציג את ישו כנותן התורה החדשה, ובד-בבד להקביל בין דמותו של הורדוס לזו של פרעה.
הוגים נוצריים מנסים לטעון בזכות אפשריות האירוע, בטענה כי הורדוס נודע באכזריותו, וגורסים כי משום שבית לחם היה רק כפר קטן באותה תקופה, אפשר שמעשה הטבח לא עורר הד רב.
עוד מציינים שרוב כתביו של יוסף בן מתתיהו על שלטונו של הורדוס נכתבו על פי ספריו של ניקולאוס איש דמשק, שהיה ידידו של הורדוס ולכן סביר שהשמיט ידיעות על מעשי הזוועות שלו.
מסורות נוצריות אחרות מספחות לאירוע גם את יוחנן המטביל.
לפי הפרוטו-אוונגליון של יעקב (22,3), אלישבע, אמו של יוחנן התינוק, ברחה מפני חייליו של הורדוס.
בייאושה קראה אלישבע לעזרת האל.
במענה לתפילתה נפער בפניה ההר, והיא הסתתרה בתוכו ביחד עם בנה.
ברבות הימים זיהתה המסורת הנוצרית את מקום המסתור של אלישבע ויוחנן עם אבן בעין כרם (בכנסיית הביקור המודרנית מציגים אבן הכלואה בגומחת הקיר הדרומי, שם הסתתרו השניים לפי האגדה).
המסורת הנוצרית יחסה חשיבות רבה לאירוע הטבח בברית החדשה, אשר לו יש אותות עד ימינו.
כך למשל מנהגים שונים התגבשו במרוצת הדורות לגבי ציון זיכרון לכבוד אירועי הטבח, כגון הענקת מעמד של קדושים מעונים לכל הילדים שנטבחו בידי צבאו של הורדוס, וכן הנצחה של יום בשנה לכבודם, כאשר כל עדה נוצרית קבעה יום-זיכרון משלה.
כיום הכנסיות המערביות, לרבות הקתולית, האנגליקנית והלותרנית מנציחות את הטבח בתאריך ה-28 בדצמבר, הכנסייה האורתודוקסית לעומתה מנציחה ב-27 וב-29 בדצמבר, ואילו הכנסייה הסורית-קתולית נוהגת להנציח את האירוע ב-10 בינואר.
התיעוד הראשון בהיסטוריה של הנצחת אירוע הטבח בידי הכנסייה הנוצרית מופיע בכתבי-יד משנת 485. פרודנטיוס מזכיר את הטבח בדרשה שנכתבה לכבוד חג ההתגלות ב-6 בינואר, ובמאה ה-6 לספירה החלו מועדי הזיכרון לכבוד טבח התמימים וחג ההתגלות להתבדל האחד מהשני בליטורגיה הכנסייתית.
אם כן, במהלך ההיסטוריה נהגו מנהגים שונים בהקשר של החג.
בימי הביניים נהגו שלל מסורות שונות ברחבי היבשת לגבי אירועי הטבח - כך למשל באזורים הצפוניים, יום הנצחת טבח התמימים היה לפסטיבל בקרב עמי צפון-אירופה, שבו היה נהוג להחליף תפקידים בין הילדים לבין המבוגרים, כמו בין מורים וכמרים, עם בישופים האמונים על שירותי הכנסייה.
זו הייתה אולי הגרסה הנוצרית לחג הרומי-פגאני סטורנליה (Saturnalia) אשר נחוג בסמוך לתאריך שקבעה הכנסייה את מועד הטבח בלוח השנה שלה.
כמו כן, באזורי צרפת ואנגליה של ימי הביניים היה ידוע מועד החג כיום המביא מזל רע, ולכן היה נהוג להימנע ככל הניתן מעבודה ביום החג.
עדות למנהג ניתן למצוא ביומן הזיכרונות של פיליפ דה קומינס (Philippe de commynes), אחד משריו של לואי ה-11, המספר כי חש בחרדה בכל פעם שהיה צריך להודיע למלך על מקרה חירום ביום הקודש.
בספרד, אמריקה הלטינית ובפיליפינים, יום טבח התמימים ידוע עד ימינו כיום של מעשי קונדס, הדומה במקצת למנהגי אחד באפריל, ובעבר ילדים קתולים בספרד נהגו לתת את הצעצועים שלהם לכנסייה.
בנוסף, בטְרִינִידַד וְטוֹבַּגּוֹ נהגו ילדים קתולים להעניק צעצועים ביום הטבח לכנסייה, כדי שיברכו עליהם.
טבח דיסטומו הוא טבח שביצעו חיילי האס אס בתושבי דיסטומו, עיר במרכז יוון 105 ק"מ צפון-מערבית לאתונה, במהלך מלחמת העולם השנייה.
עם הפלישה לנורמנדי ב-6 ביוני 1944 הגבירו הפרטיזנים היוונים את התקפותיהם על הגרמנים.
12 בני הערובה הוצאו מייד להורג בפומבי, וניתנה הוראה לבצע טבח בתושבי העיירה כנקמה.
ממשלת גרמניה לא הכירה באחריות לטבח דיסטומו - כמו גם לטבח בקלבריטה - והאחראים לכך לא נענשו.
במקום אנדרטת זיכרון ומוזיאון בו מוצגים גולגולות ועצמות של הנרצחים.
טבח בתי הזיקוק אירע ב-30 בדצמבר 1947 בבתי הזיקוק במפרץ חיפה, במהלכו נהרגו 39 יהודים שעבדו במקום.
הטבח אירע כתגובה להתקפה של האצ"ל בה נהרגו שישה פועלים ערבים.
בפעולה של הפלמ"ח שבאה בעקבות הטבח, נהרגו יותר מ-60 ערבים וכן שלושה מהלוחמים.
בערב ההצבעה על תוכנית החלוקה עבדו בבתי הזיקוק כ-1,700 ערבים וכ-470 יהודים (בנוסף על שכבת ניהול בריטית).
בעקבות התקבלות תוכנית החלוקה ב ב-29 בנובמבר, החלו התקפות רבות של ערבים על יהודים בכל רחבי הארץ.
ראשי המוסדות הלאומיים וההגנה נקטו במדיניות של הבלגה, אך האצ"ל החליט להגיב בהתקפות נגדיות.
לאחר יותר משעה הגיעו למקום כוחות של הצבא הבריטי והשליטו סדר.
אוטובוסים ערביים הובאו למקום והפורעים הערבים הוסעו לבתיהם, מבלי שייעשה קודם כל ניסיון מצד המשטרה או הצבא לגילוי המשתתפים בטבח.
עוד באותו יום שלח פיקוד ההגנה ארבע מחלקות מהגדוד הראשון של הפלמ"ח ושתי מחלקות מחטיבת 'לבנוני' של חי"ש חיפה בראשות יוחאי בן-נון (כ-120 לוחמים), לפעולת נקם בכפרים בלד א-שיח' (כיום שכונת תל חנן בעיר נשר) וחוואסה (כיום שכונת בן דור בנשר), בהם התגוררו רבים מבין המשתתפים בטבח בבתי הזיקוק.
הכוח הצבאי יצא בליל 31 בדצמבר 1947 מקיבוץ יגור דרך שביל על מורדות הכרמל (היום שמורת אשדות יגור) לכיוון בלד א-שייח'.
פקודת המבצע הורתה לכוחות "להרוג מקסימום של גברים בוגרים, להרוס ריהוט וכו'", אבל להימנע מהריגת נשים וילדים.
בפעולה הרגו כוחות הפלמ"ח למעלה מ-60 מתושבי הכפרים, חלקם נשים וילדים.
בחוואסה נהרגו 16 גברים ו-19 נפצעו.
בפעולה נהרגו גם שלושה מאנשי "ההגנה": חנן זלינגר, בן קיבוץ יגור, על שמו שכונת תל חנן בעיר נשר.
, סטודנט בטכניון על שמו שכונת בן דור בעיר נשר, ו שעל שמו שכונת גבעת עמוס, רחוב עמוס ובית ספר גלילות בעיר נשר.
שלושתם נהרגו ב-1 בינואר 1948. חנן זלינגר וחיים בן דור נקברו בבית הקברות הצבאי בקיבוץ יגור.
עמוס גלילי נקבר בתל אביב.
בעקבות הטבח, החליטה ההגנה לחטוף את אנשי האצ"ל שהשליכו את חומר הנפץ לעבר הפועלים הערבים.
חטיפה זו הובילה לעימות בין האצ"ל ל"ההגנה", שכלל חטיפות נוספות, ובין החטופים היה גם איש האצ"ל ידידיה סגל, שאף עונה ומצא את מותו.
לאחר טבח בתי הזיקוק הוקמה פלוגת הנמל שפעלה בנמל חיפה בפיקודו של יוחאי בן-נון, ומטרתה הייתה להגן על הפועלים היהודים שהיוו מיעוט בקרב עובדי הנמל.
בשטח בתי הזיקוק הוקמה אנדרטה לזכר ההרוגים.
באנדרטה לחללי נשר במערכות ישראל של העיר נשר השוכנת בגבעת נשר, מונצחים שמות 39 הנטבחים בטבח.
בטקס יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בנשר מוקראים שמות הנרצחים יחד עם חללי העיר נשר.
הצומת המרכזי המחבר את חיפה עם הקריות ונשר, בסמוך לחוצות המפרץ על מחלף ההסתדרות בכביש 4, המוכר יותר כצומת וולקן, נקרא באופן רשמי כיכר הל"ט, לזכר 39 הנרצחים בטבח.
טבח ג'יימסטאון (ידוע גם כ"הטבח האינדיאני של 1622") התרחש במושבת וירג'יניה ביום שישי הטוב, ה-16 במרץ 1622. כ-347 אנשים נרצחו בסדרה של התקפות פתע מתואמות של שבט הפּאוֹהָאטן (Powhatan) בהנהגתו של הצ'יף אופצ'נקנוגה (Opechancanough).
ג'יימסטאון הייתה ההתיישבות האנגלית המוצלחת הראשונה בצפון אמריקה ב-1607, והייתה בירת המושבה וירג'יניה.
למרות שג'יימסטאון עצמה ניצלה הודות להתרעה שהגיעה ברגע האחרון, נפגעו התיישבויות קטנות יותר לאורך הנהר ג'יימס במעלהו ובמורדו יחסית לג'יימסטאון וכן משני צדי הנהר.
התוקפים הרגו גברים, נשים וילדים, ושרפו בתים ויבולים.
הקהילות הקטנות והמתקדמות ביותר, כדוגמת הנריקוס, ספגו את עיקר הפגיעה של ההתקפות המתואמות ורובן ננטשו עקב ההתקפה.
מספר גבוה של הרוגים היה בוולסטנהולם טאון (Wolstenholme Towne), קהילה ששכנה כ-10 קילומטרים במורד הנהר מג'יימסטאון, כיום חלק ממטע פרדס קרטר (Carter's Grove Plantation) ואתר ארכאולוגי שנחפר בסוף המאה ה-20.
עם סיום המלחמה הראשונה בין אנגליה לקונפדרציית שבטי הפּאוֹהָאטן (1613-1609) ונישואי פוקהונטס, בתו הצעירה של ואהונסונאקוק (Wahunsonacock המוכר גם כצ'יף פּאוֹהָאטן), לאנגלי ג'ון רולף (John Rolfe) ב-1614, החלה תקופה של יחסי שלום בין המתיישבים האנגלים והאינדיאנים משבט הפּאוֹהָאטן.
ב-1618 לאחר מותו של ואהונסונאקוק, הפך אחיו למחצה, אופצ'נקנוגה, למנהיג הפּאוֹהָאטן.
אופצ'נקנוגה חש כי לא ניתן להתמיד ביחסי שלום עם המתיישבים האנגלים.
לאחר שהתאושש מהמפלה שספג כמנהיגם של לוחמי הפמונקי (Pamunkey) בסוף המלחמה הראשונה בין אנגליה לקונפדרציית שבטי הפּאוֹהָאטן, הוא תכנן את השמדתם של המתיישבים האנגלים.
באביב 1622, לאחר רצח יועצו, נמאטניו (Nemattanew), בידי אנגלי, יזם אופצ'נקנוגה סדרה של התקפות פתע על כ-31 יישובים ומטעים אנגלים, רובם לאורך הנהר ג'יימס.
ג'יימסטאון, הבירה וההתיישבות העיקרית במושבה, ניצלה לאחר שנער אינדיאני בשם צ'נקו (Chanco) שקיבל הוראה לרצוח את מעסיקו, ריצ'רד פייס (Richard Pace), העיר את פייס במהלך הלילה והזהיר אותו בדבר ההתקפה הקרבה.
פייס שהתגורר על גדות הג'יימס מול ג'יימסטאון, הבטיח את שלום משפחתו, ואז חתר לג'יימסטאון במטרה להזהיר את המושבה.
כתוצאה, נעשו הכנות בג'יימסטאון לקראת ההתקפה, אך ההתיישבויות הקטנות שמסביב לא הוזהרו.
במהלך התקפת הפתע שארכה יום הותקפו רבות מהקהילות הקטנות שהיו במהותן, שלוחות של ג'יימסטאון, כולל הנריקוס (Henricus) ובית הספר החדש לילדי האינדיאנים ולילדי המתיישבים.
במטע המכונה "מרטינ'ס הנדרד" (Martin's Hundred – המאה של מרטין), נרצחה כמעט מחצית מהאוכלוסייה ביישוב הראשי, וולסטנהולם טאון (Wolstenholme Towne), שבו הושארו על תילם רק שני בניינים וחלק מהכנסייה.
בסך הכול, נרצחו כ-400 מתיישבים (כשליש מהאוכלוסייה האירופאית) וכ-20 נשים נשבו, ונלקחו לשרת כשפחות עבור האינדיאנים עד מותן או עד ששולם כופר נפש בעבורן שנים אחר כך.
הבדלי התרבות היו כה גדולים שבני הפּאוֹהָאטן הפסיקו את ההתקפות וחיכו ימים וחודשים אחרי יום הטבח, ככל הנראה מתוך אמונה שהמתיישבים יבינו שאבדותיהם הם סימן שהפּאוֹהָאטן חזקים מהם, שיש לכבדם וכי יש להימנע מעימותים איתם או מהפרת הסכמים שנחתמו איתם.
הנחה זו הוכיחה חוסר הבנה רציני על צורת המחשבה של המתיישבים האנגלים ותומכיהם מעבר לים.
ההתקפות של ה-22 במרץ השמידו רבים מיבולי האביב של המתיישבים וגרמו לנטישה מוחלטת של חלק מההתיישבויות.
במושבה וגם באנגליה, גרמו ההתקפות לחיזוק התדמית של האינדיאנים כפראי אדם, והרסו כל שמץ להערכה לאינדיאנים ולתרבותם, שהחלה להתבסס בשנים שקדמו להתקפה על ידי הפעולות של פוקהונטס ואחרים.
בהנריקוס, אחד ממוצבי החוץ המרוחקים ביותר מג'יימסטאון, שם הוקם זמן קצר לפני ההתקפה בית ספר מתוכנן לבנים אינדיאנים ובני המתיישבים, נהרסה העיירה החדשה.
ניסיון נוסף להקים בית ספר דומה נעשה רק 70 שנה אחר כך, כאשר התוכניות להקמת קולג' ויליאם ומארי שהוגשו על ידי הכומר של קהילת הנריקו (Henrico), ג'יימס בלייר (James Blair), אושרו על ידי המונרכיה באנגליה וניתן כתב זכויות מלכותי.
על מנת להימנע מהסיכון שבית הספר יעמוד בהתקפה הרסנית נוספת, הוקם בית הספר החדש ב"מידל פלנטשיין" (Middle Plantation - המטע התיכון), אתר מבוצר היטב, כמה קילומטרים מג'יימסטאון.
כמה שנים אחר כך הועברה גם בירת המושבה לשם, ושם המקום שונה לוויליאמסבורג.
בתגובה פשטו המתיישבים ששרדו את ההתקפות של יום שישי הטוב במהלך קיץ וסתיו 1622 על יישוביהם של השבטים ועל שדות התירס שלהם.
הצלחת פשיטות אלה וההרס שגרמו אלצה את אופצ'נקנוגה לבקש לשאת ולתת עם האנגלים.
המשא ומתן לכריתת ברית שלום בין שתי הקבוצות התנהל דרך מתווכים אינדיאנים ידידותיים.
בטקס הרמת הכוסית לכבוד כריתת השלום הרעילה קבוצת מנהיגים מג'יימסטאון בראשות הקפיטן ויליאם טאקר (William Tucker) וד"ר ג'ון פוט (John Pott) את המשקה של האינדיאנים.
הרעל גרם למותם של כ-200 אינדיאנים וחמישים נוספים נטבחו, אבל הצ'יף אופצ'נקנוגה נמלט.
וירג'יניה הפכה למושבת כתר של אנגליה שנתיים מאוחר יותר, ב-1624. משמעות השינוי הייתה שלכתר האנגלי הייתה סמכות ישירה על המושבה במקומה של חברת וירג'יניה של לונדון.
משמעות עובדה זו הייתה כי אנשים המקורבים למלך יכלו כעת לעשות רווחים מהמושבות, כפי שחברת וירג'יניה ניסתה בעבר.
ניצול המתיישבים נמשך, כמו ברוב המושבות, למען הרווח האישי של המעטים שהיו אחראיים, ובאינטרסים של הפּאוֹהָאטן התחשבו עוד פחות.
ההתפשטות לתוך אדמות האינדיאנים והפרת ההסכמים עימם המשיכה להיות תבנית הפעולה הקבועה של האנגלים, והובילה לתסכול גובר בקרב השבטים.
העימות הגדול הבא בין האנגלים לפּאוֹהָאטן התרחש רק ב-1644, ובמהלכו נהרגו כ-500 אנגלים.
אלא שאז יצג מספר זה פחות מ-10% מהאוכלוסייה, והייתה לו השפעה קטנה בהרבה על המושבה.
אופצ'נקנוגה שכבר היה זקן למדי ונישא באלונקה, נפל בשבי, נכלא בג'יימסטאון, ונרצח בידי אחד מהמתיישבים שמונה לשמור עליו.
מות אופצ'נקנוגה סימן בצורה ברורה את תחילת ההידרדרות המתמשכת והמתגברת של קונפדרציית הפּאוֹהָאטן, שחבריה נאלצו בסופו של דבר לעזוב את האזור, להתבולל בהדרגה בקהיליות המתיישבים, או לחיות באחת השמורות המועטות שהוקמו בווירג'יניה, ואף אלו היו מוקד לפשיטות וסיפוח אדמות על ידי האוכלוסייה הלבנה המתרחבת.
רק שבעה שבטים מתוך קונפדרציית הפּאוֹהָאטן המקורית הוכרו בתקופה המודרנית על ידי קהיליית וירג'יניה.
שתי השמורות ששרדו הן אלו של הפמונקי (Pamunkey) והמטאפוני (Mattaponi), שתיהן שוכנות בין הנהרות באותו שם בתוך מחוז המלך ויליאם (King William County), אם כי טכנית הן עצמאיות.
טבח התלמידים בפשאוור היה אירוע בו פרצו שבעה טרוריסטים מארגון הטליבאן ב-16 בדצמבר 2014 לבית ספר בעיר פשאוור שבצפון מערב פקיסטן.
145 אנשים נרצחו, ביניהם 132 תלמידים בגילאים 6–16. עשרות תלמידים נוספים נפצעו ופונו לבית החולים המקומי.
כלי התקשורת במדינה דיווחו על חילופי אש בין המחבלים לכוחות הצבא.
הטבח היה לאירוע הטרור החמור ביותר מאז הפיגוע בקראצ'י ב-2007.
שבעה חמושים נכנסו למבנה בית הספר המכיל בדרך כלל כ-1,000 אנשים מורים ותלמידים.
בית הספר מנוהל על ידי הצבא ולומדים בו ילדיהם של אנשי צבא פקיסטן.
התוקפים החלו לירות על כל הנקרה בדרכם, על פי אופי ההתקפה נראה שלא הייתה לתוקפים מטרת מיקוח ולא נעשה ניסיון של השארת חטופים, אלא להרוג ככל שניתן, כולל ילדים, נערים וצוות המורים.
ראש ממשלת פקיסטן, נוואז שריף, הבטיח כי האחראים למתקפה המחרידה "לא יזכו לרחמים".
דובר הטליבאן אמר כי ארגונו לוקח אחריות למתקפה.
, אמר דובר הארגון בהתייחסו לפעולות של צבא פקיסטן בצפון המדינה הנמשכות מאז חודש יוני האחרון.
על פי סוכנויות הידיעות ופרשנים רבים, אופי ההכנות לאירוע והפיגוע עצמו היו דומים מאוד למשבר בני הערובה בבסלאן (2004).
כתגובה לפיגוע, פקיסטן חידשה את עונש המוות, הגבירה את המלחמה בצפון-מערב פקיסטן, והסמיכה בתי דין צבאיים לשפוט אזרחים שביצעו פיגועי טרור.
16 מחבלים שהשתתפו בפיגוע נתפסו ונשפטו.
ב-2 בדצמבר 2015 נגזר על ארבעה מחבלים עונש מוות בתלייה.
הנאשמים האחרים ערערו לבית המשפט העליון של פקיסטן, אך ערעורם נדחה.
מתכנן הפיגוע, עומר ח'אליד, לא נתפס.
באוקטובר 2017 דווח כי הוא נהרג בתקיפת כלי טיס בלתי מאויש של צבא ארצות הברית באפגניסטן, אך מאוחר יותר הדיווח התגלה כשגוי, והוא נוסף לרשימת המבוקשים.
טבח דרסים הוא טבח שביצע הממשל הטורקי נגד הכורדים בשנים 1937–1938. הטבח בוצע כתגובה למרידות הכורדים, בהנהגתו של סֶיִיד ריזה במחוז דרסים שבמזרח המדינה כנגד השלטון הטורקי, במחאה על מדיניות הממשל בנוגע למעמדם של הכורדים במחוז.
במהלך הטבח נהרגו אלפים מתושבי המחוז הכורדי, כאשר רבים אחרים גורשו.
ב-23 בנובמבר 2011, התנצל ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן על הטבח שביצע השלטון הטורקי והגדיר אותו "כאחד מהמאורעות הטראגיים ביותר של ההיסטוריה בת זמננו".
הייתה זו הפעם הראשונה בה ניתנה התנצלות רשמית של ראש ממשלת טורקיה בעניין הטבח.
השבטים הכורדים שחיו בדרסים, שמספרם באמצע שנות ה-30 נאמד בכ-70,000–65,000 תושבים, התקיימו בעיקר מחקלאות וגידול בעלי חיים ורובם דיברו בשפת זאזא, הקרובה ללשונות הכורדיות.
בתקופת האימפריה העות'מאנית, טרום תקופת הטנזימאט, חלקיה המזרחיים של האימפריה, ובניהם אזור דרסים, נוהלו בשיטה הפיאודלית במסגרתה נשלט בפועל מחוז דרסים על ידי ראשי השבטים הכורדיים, ולא על ידי השלטון הטורקי המרכזי.
מצב זה המשיך, גם לאחר הקמתה של הרפובליקה הטורקית בשנת 1923, כאשר תושבי דרסים הכורדים סירבו להוראת הממשל הטורקי לתשלום מיסים בפרט, וקבלת הוראות מהשלטון בכלל.
עם הקמתה של הרפובליקה הטורקית, הנהיג מייסדה ונשיאה מוסטפא כמאל אטאטורק, רפורמות נרחבות במדינה.
מטרתו העיקרית של אטאטורק לאחר 1923 הייתה להבטיח את עצמאותה ושלומה של הרפובליקה והתפתחותה לכלל מדינה מודרנית.
הוא ניצל את הפופולריות העצומה לה זכה והנהיג רפורמות רחבות היקף בכל תחומי החיים שעיקרן לאומנות ומהפכנות.
מאוחר יותר ניסח את מדיניותו בשישה עיקרים שגם הוכנסו לחוקת המדינה – רפובליקניות, לאומיות, חילוניות, אתאתיזם, פופוליזם ומהפכנות.
רצונו של אטאטורק ביצירת אחדות טורקית לאומית תחת שלטון מרכזי, סתרה את שאיפתם של הכורדים לאוטונומיה והובילה למספר עימותים ומרידות ברחבי המדינה כנגד השלטון, שהובילו בסופו של דבר לטבח.
בשנת 1925, פרץ מרד כנגד השלטון, אותו הוביל שייח' סעיד, מנהיג דתי בעל רשת קשרים ענפה בחלקים המזרחים של אנטוליה.
המרד פרץ בעקבות התנגדות הכורדים במאמצי השלטון בבניית תודעה לאומית חדשה, ובעיקר בשל מדיניות הדיכוי כלפי המיעוט הכורדי שהתבטא, בין היתר, באיסור על השימוש בשפה הכורדית והוראתה.
המרד דוכא בכוח על ידי כוחות הביטחון הטורקיים תוך מספר חודשים, ובסופו נשפט שייח' סעיד ונגזר עליו עונש מוות.
בעקבות המרד, חוקק השלטון הטורקי את "חוק השמירה על הסדר" (Takrır-i Sükün Kanunu) שהסמיך את הממשלה, למשך שנתיים, לאסור על קיום כל ארגון או פרסום שנחשבו בעיניה כמפרים את הסדר הציבורי.
בשנת 1935 הגדיר מוסטפא כמאל אטאטורק את מחוז דרסים כמורסה שיש צורך לעקור כדי לשבור את הסטטוס קוו.
בד בבד עם כך, אומץ חוק טונג'לי שנועד להפוך את מחוז דרסים לטורקי ובעקבותיו עקרו השלטונות שבטים דוברי כורדית וזאזית מביתם והעבירו אותם למערב טורקיה.
כמו כן, החוק חייב לאמץ שמות טורקיים, דבר שהביא לשינוי שמותיהם של אנשים וכפרים.
שם המחוז הוחלף מדרסים שפירושו שער כסף, לטונג'לי שפירושו אגרוף ברזל בטורקית.
מנהיגי השבטים ובעלי האדמות התנגדו להחלטת הממשל המרכזי ולכן התקיפו בסיסי צבא.
בשנת 1937 החליטה מועצת השרים שצריך לדכא את המרד באמצעים צבאיים.
המדיניות המוזכרת לעיל, הייתה הסיבה העיקרית להתפרצות של המרד הכורדי הארוך ביותר וקרוב לוודאי החשוב ביותר.
בשנת 1936, נשלח הגנרל עבדאללה אַלְפּדואַן (Abdullah Alpdoğan) לאזור דרסים והחיל עליה משטר צבאי.
כחלק מניסיון לפייס את ההנהגה הכורדית באזור, הציע ואַלְפּדואַן לסייד ריזא, מהדמויות הכורדיות הבולטות באזור.
ריזא דחה את הצעותיו אך שלח את בנו אבראהים לאַלְפּדואַן על מנת להביא להפסקת שפיכות הדמים.
בדרך חזרה, נרצח אבראהים בהוראת אַלְפּדואַן.
בתגובה פשט סייד ריזא, מלווה בכוח חמוש, על הכפר שבו נרצח בנו ודרש שהרוצחים יימסרו לידיו.
כוחות הביטחון הטורקיים, שראו דרישה זו כמרד, החלו ב-17 באפריל 1937 בדיכויו.
המרד דוכא באכזריות ואחת הסיבות העיקריות לטבח נבעה מהערכתם של נציגי הממשל הטורקי באזור, שהכורדים מתנגדים למודרניזציה וחותרים לעצמאות, ושאימהות כורדיות מלמדות את ילדיהן את השפה הכורדית והמנהגים הכורדים בניגוד להוראות השלטון.
הפתרון שהממשלה בחרה בו היה דיכוי בכוח של הזהות והשפה הכורדית.
אנשי דת, חיילים, מורים ועובדים אזרחיים ממערב טורקיה נשלחו לאזור מחוז דרסים על מנת למחות את הזהות הכורדית ולחבר את תושבי האזור לפרויקט הלאומי.
במאי 1937 התכנסה משלחת שרים מיוחדת לדון בעניין דרסים והחליטה להביא לסופן של המרידות התמידיות במחוז.
הוחלט שהאנשים באזורים האלה יגורשו, וניתנה הוראה לצבא להרוג את אלה שעדיין אוחזים בנשק, להרוס לגמרי את כפריהם ולשלח את משפחותיהם.
בשנים 1937–1938 ערך הצבא הטורקי תקיפות אוויריות ושלח גדודי צבא שרצחו ללא הבחנה את המקומיים.
בהתקפות השתמש הצבא בנשק כימי על מנת להרוג אנשים אשר כביכול נחשבו לפושעים ושניסו לברוח מאלימות הצבא והסתתרו במערות.
באביב 1938, הגביר הצבא את הלחץ.
שבטים רבים שנכנעו הושמדו, ונשים וילדים נשרפו חיים.
בני שבטים שהיו מאז ומתמיד נאמנים לממשל, הועמדו בשורה בעמק ונורו למוות.
נשים ובנות זרקו עצמן לנהר, ואפילו גברים צעירים ששירתו בצבא הטורקי הוצאו מן הגדודים.
ההתקפה כנגד הכורדים הייתה ברוטאלית והחיילים לא הראו שמץ של רחמים.
בשנת 1938 בלבד נהרגו 13,160 אנשים מדרסים וכ-12,000 אנשים נעקרו מבתיהם והועברו לחלקים המערביים של טורקיה.
הקונסול הבריטי באיסטנבול דיבר על מעשים בעלי אופי של אכזריות יוצאת דופן והוסיף כי אלפי כורדים, כולל נשים וילדים נהרגו.
אחרים הוגלו חסרי כל לפרובינציות במרכז אנטוליה.
בעקבות חיסול המרד הוכרז על ידי הממשל כי הבעיה הכורדית אינה קיימת יותר בטורקיה.
המדינה הטורקית הגדירה את הדיכוי כ"מלחמה פנימית של עצמאות".
על מנת לייצר אומה הומוגנית שתהווה אומה טורקית במעבר מהאימפריה לרפובליקה, הטורקים השתמשו ברצח עם, נישול וגירוש תושבים.
למעשה, המדינה ניצלה את ההתקוממות כאירוע לחיזוק מעמדה החלש והרסה קבוצות מסורתיות ובעיקר כפרים שהביעו מחאה והתנגדות.
בנובמבר 2009, הודה נציג רשמי של המדינה הטורקית בפעם הראשונה כי בשנת 1938 המדינה לא דיכאה התקוממות, אלא, ביצעה טבח.
השתתפותה של סביהה גקצ'ן בדיכוי המרד
סביהה גקצ'ן (Sabiha Gökçen), בתו המאומצת של אטאטורק והטייסת הטורקית הראשונה, השתתפה במבצעים הצבאיים שנעשו כנגד הכורדים בדרסים בשנת 1938, בעיקר במשימות הפצצה.
על פעולתה בדיכוי המרד זכתה למדליה ולציון לשבח, ונמל התעופה הבינלאומי השני של איסטנבול נקרא על שמה.
הטבח נחשב לאחד האירועים הקשים ביותר בהיסטוריה של הרפובליקה הטורקית.
הכוח הכמאליסטי החדש, החשיב עצמו כהתגלמות הלאומיות הטורקית.
לכן, הכורדים נחשב לאויבו של השלטון החדש.
עד היום שמו הרשמי של המחוז הוא טונג'לי ואילו השם דרסים וזיכרון רצח העם נשארו כסוד שנלחש בין קרובי הקורבנות ועדי הראייה של האירועים האכזריים.
על פי מומחה לענייני הכורדים, הדיכוי של המרד בדרסים אשר הוצג כפתיחה של דרסים לתרבות, יכול להיות מוגדר כצעד של רצח עם.
טבח הבננות (בספרדית: Matanza de las Bananeras) הוא טבח שהתרחש ב-6 בדצמבר 1928 בעיר סיינגה הסמוכה לסנטה מרתה שבקולומביה, במהלכו נרצחו עובדים של חברת הפירות המאוחדת האמריקאית בידי כוח מהצבא הקולומביאני, שנשלח לדכא שביתה בה פתחו העובדים במחאה על תנאי העסקתם.
בעקבות מברק שנשלח למשרד מזכיר המדינה האמריקאי על ידי גורמים בממשל האמריקאי ובכירים בחברת הפירות המאוחדת בו הגדירו את השביתה כבעלת אופי "קומוניסטי" ו"חתרני", איים הממשל האמריקאי בפלישה לקולומביה, במידה והממשלה הקולומביאנית לא תפעל לשמירה על האינטרסים של חברת הפירות.
בטבח, שבוצע על ידי הצבא בפיקודו של הגנרל קרלוס קורטס ורגאס, שנשלח בהוראת נשיא קולומביה מיגל מנדס במטרה לסיים את השביתה, נהרגו מספר לא ידוע של שובתים.
חברת הפירות המאוחדת הייתה תאגיד אמריקאי שפעל בין השנים 1899 עד 1970, שעיקר עיסוקו מסחר בירקות ופירות (בעיקר בננות ואננסים) שגודלו במטעים במדינות באמריקה הלטינית ונמכרו באירופה ובצפון אמריקה.
כנגד החברה הוטחה ביקורת בשל פעילותה המהווה, לפי מבקריה, דוגמה לניצול נאו-קולוניאליסטי של מדינות נחשלות, ונטען כי היא מהווה ארכיטיפ של תאגיד רב לאומי שמחזיק בהשפעה רבה על הפוליטיקה הפנימית של אומות נחשלות שזכו לכינוי רפובליקות בננות.
לפי הנטען, ניצל התאגיד את כוחו על מנת לקשור קשרים פסולים עם מנהיגי המדינות הטוטליטריות של אמריקה הלטינית, וזאת על מנת שיוכל לחכור שטחי חקלאות גדולים באותן מדינות.
מנהיגי אותם משטרים מושחתים, שזכו לסיוע צבאי אמריקאי וכספי שוחד רבים, אפשרו לתאגיד הפירות להעסיק אצלם כוח עבודה זול בתנאי עבדות.
כך התאפשר לתאגיד לקבל בננות בזול ולמכור אותן ביוקר בצפון אמריקה ואירופה.
בנובמבר 1928, החליטו מגדלי הבננות הקולומביאנים לפתוח בשביתה במחאה על תנאי העבודה הירודים.
בין הדרישות שהציבו הייתה חתימה על חוזה עבודה בסיסי, אשר תחייב את חברת הפירות בתשלום לעובדים.
עד לאותו זמן, קיבלו העובדים שכר בדמות תלושים איתם ניתן היה לרכוש רק בחנויות של חברת הפירות המאוחדת.
כן דרשו העובדים להגביל את העבודה לשישה ימים בשבוע ו-8 שעות מדי יום.
על מנת להפעיל לחץ על החברה, קבעו מארגני המחאה כי היא תימשך ללא הגבלת זמן.
השותפים לשביתה הפכו בהדרגה לתנועת העבודה הגדולה ביותר שקמה בקולומביה עד אותה תקופה.
בין השותפים לתנועה היה אפשר למצוא חברים מהמפלגה הליברלית, כמו גם חברי מפלגות הסוציאליסטים והקומוניסטים.
ב-6 בדצמבר 1928, הורו נציגי השלטון לשובתים להתכנס בכיכר העיר סיינגה, בטענה כי הם מעוניינים לפתוח עימם במשא ומתן לסיום השביתה.
עד היום, אין זה ברור האם הסיבה לסיום השביתה ובהמשך לטבח נבעה מאיום של הממשל האמריקאי כי במידה והכוחות הקולומביאנים לא יטפלו ביד קשה בשובתים, ארצות הברית תפלוש למדינה או שמא בשל הוראות ישירות מבכירי חברת הפירות המאוחדת.
בספרו "מאה שנים של בדידות", מתאר הסופר גבריאל גארסיה מארקס גרסה משלו של הטבח.
תיאור אחר של הטבח כלול בספרו של הסופר אלווארו סמודיו "La Casa Grande".
פרשת דווימה (הידועה גם בשם טבח דווימה, בהתאם לדעות שונות על האירוע) היא מקרה של הרג נרחב של אזרחים שבוצע במהלך כיבוש הכפר דווימה (الدوايمة, אל-דווימה) על ידי כוח מגדוד 89 של חטיבה 8 של צה"ל ב-29 באוקטובר 1948, במהלך מבצע יואב של מלחמת העצמאות.
ההיסטוריון בני מוריס מונה את האירוע בין ארבעת אירועי הטבח החמורים של המלחמה.
הכפר מנה ארבעת אלפים תושבים, ובמהלך כיבושו נרצחו, על פי הערכות שונות, בין כמה עשרות עד יותר ממאה אזרחים שלא היו מעורבים בלחימה.
לפי מספר מקורות, בגין אירוע זה כתב נתן אלתרמן את שירו "על זאת", העוסק בטוהר הנשק.
ההיסטוריון בני מוריס מציין כי שלושה ימים לפני ההתקפה על הכפר הזהירה מפקדת חזית הדרום את כל יחידותיה "לא לנגוע לרעה באוכלוסייה", להימנע מביזה ולשמור על "המקומות הקדושים".
על הכפר הסתערה משלושה כיוונים פלוגה מוקטנת שנעה בשבעה זחל"מים.
אל מול האש שהמטירו על הכפר, נתקלו החיילים הישראלים בהתנגדות קלה, וככל שהזחל"מים התקרבו אל הכפר כוסה המישור ממזרח לו באלפי ערבים נמלטים.
הזחל"מים רדפו אחריהם וירו עליהם במקלעים.
חיילי הפלוגה הניחו שתושבי הכפר השתתפו בכיבוש גוש עציון.
אחר כך עצרו כמה עשרות כפריים והוציאו אותם להורג בשתי קבוצות.
בשנת 1950 הסביר בספרו אחד מיוצאי גדוד 89, אברהם ורד, כי בתי הכפר "היו מלאים בביזה מגוש עציון.
הלוחמים היהודים שתקפו את אדאווימה ידעו זאת...
דם הנטבחים קורא לנקמה; ואנשי א-דאווימה היו בין אלו שלקחו חלק בטבח".
ורד ציין גם את מיקומו של הכפר, בהרי חברון, ממנו יצאו הערבים שביצעו את טבח חברון (תרפ"ט) ב-1929, כמניע נוסף לנקמה.
ורד גם ציטט בספרו פסקה מתוך עלון חטיבה 8, שפורסם מספר ימים לאחר הפרשה, בו נכתב: "יראו חורבות יישובינו את נשק העברי הגואל.
יחושו כפרי הר-חברון את חרב ישראל הנוקמת".
ההיסטוריון אילן פפה טוען כי הכפר נשמר על ידי 20 אנשים שהיו משותקים מפחד כשראו את הכוחות הישראליים, וכי תנועת המלקחיים בצורת חצי עיגול נועדה לתת ל-6,000 התושבים את האפשרות להימלט מזרחה.
הטבח אירע כאשר גל הבריחה הצפוי לא התקיים.
הוא מוסיף כי עמוס קינן, שהשתתף בקרב דיר יאסין, לקח חלק בתקיפה.
גרסה אחת של האירוע נמסרה על ידי חייל ישראלי, שהגיע לדווימה למחרת כיבושו, לש' קפלן, חבר מפ"ם, שהעביר אותה ב-8 בנובמבר 1948 במכתב לאליעזר פרי, עורך "על המשמר".
קפלן מספר שהחייל-העד הגיע לכפר עם גל הלוחמים השני, והוא מתאר אותו כ"איש משלנו, אינטלקטואלי, מהימן בכל מאה האחוזים".
המכתב המדובר של קפלן פורסם במלואו ב"הארץ" בפברואר 2016.
בין השאר נאמר במכתבו של קפלן:
החייל-העד, על-פי קפלן, טען "שמפקדיהם בעלי תרבות ונימוסים הנחשבים כבחורים טובים בחברה, הפכו רוצחים שפלים", ולטענת קפלן, "זה לא בסערת קרב ויצרים, אלא מתוך שיטה של גירוש והשמדה.
כל שפחות ערבים יישארו — הרי זה משובח.
עיקרון זה הוא המניע הפוליטי בגירושי ומעשי זוועה שאין מתנגד להם לא בפיקוד המבצע ולא בפיקוד העליון".
על פי מוח'תאר הכפר, חסן אבו אחדיב, חצי שעה אחרי תפילות הצהריים, שלוש קבוצות של חיילים ניגשו לכפר, ממערב, מצפון ומדרום: 20 רכבים משוריינים על כביש קוביבה-דאווימה, קבוצה שנייה על כביש בית ג'יברין-דאווימה, וקבוצה שלישית על כביש נוסף.
לטענת המוח'תאר לא נשמעה קריאה לכניעה ולא הייתה התנגדות.
הירי של הכוחות הישראליים החל ממרחק של 1/2 ק"מ כשהכוחות החלו לסגור על הכפר בצורת חצי מעגל.
הכוחות הישראליים ירו ללא אבחנה במשך כשעה, שבמהלכה רבים ברחו.
שתי קבוצות פלסטיניות תפסו מקלט במסגד ובמערה סמוכה.
למחרת חזר המוח'תאר לכפר, ולטענתו מצא כ-60 גופות במסגד, רובן של מבוגרים שהסתתרו בו.
גופות רבות של גברים, נשים וילדים, היו זרוקות ברחובות.
כ-80 גופות של גברים, נשים וילדים נמצאו בכניסה למערה.
במפקד שבוצע באותו יום, התברר כי 455 אנשים היו חסרים – מתוכם 280 גברים, והשאר נשים וילדים.
היו גם נפגעים בקרב הפליטים ששהו בכפר, אבל את מספרם המוחת'אר לא ידע להעריך.
המוח'תאר טוען באופן עיקש שלא נשמעה קריאה לכניעה ולא הייתה כל התנגדות.
המוח'תאר הצהיר בשבועה שההערכה היא שמספר ההרוגים עומד על 145.
ההיסטוריון הפלסטיני סאלח עבד אל-ג'וואד מעריך את סך ההרוגים "בין 100 ל-200".
בעקבות המאורעות, מאות פליטים תושבי דווימה יצאו לעבר חברון.
הלגיון הערבי ניסה לחסום את תנועתם לעבר הר חברון, משום שהאזור כבר היה מוצף בפליטים מבית ג'יברין והכפרים שמצפון לו.
כדי לעורר את אהדת חיילי הלגיון וכך לשכנעם להתיר להם להיכנס לתחום שלטונם, סיפרו הפליטים מהכפר סיפורי זוועה על טבח שנעשה בו והשוו אותו לטבח דיר-יאסין.
אנשיו של המופתי אמין אל-חוסייני בבית לחם דיווחו על כך בתחילת נובמבר לחברי הוועד הערבי העליון בקהיר ובדמשק: "היהודים עשו חזרה על הפוגרום של דיר יאסין באל-דווימה.
נהרגו כאלף נשים, ילדים וגברים, ובקעו את בטנן של הנשים לאחר שחיללו את כבודן.
המשוריינים שלהם עברו על הגופות".
המופתי שאל את איש-אמונו בבית לחם, מוניר אבו פדל, אם האירוע אכן חמור כל כך, וזה ענה לו תשובה הכוללת מספר שונה: "היהודים הרגו...חמולה בת 27 נפשות בדווימה והם עדיין הורסים בה את הבתים".
לדמשק נשלח עד-ראייה, שסיפר לראש משרד הוועד הערבי העליון בסוריה, רפיק אל-תמימי, על האירועים בכפר.
בעקבות זאת דיווח תמימי למופתי: "הבינותי היום מפי עד ראייה שהידיעה על שחיטת דווימה היא מוגזמת.
לדעתי, רצוי היה לשלוח את כל הידיעות לקהיר, ושם ימיינו מה כדאי לשדר אל התחנות האחרות".
מספר ימים לאחר הטבח, הוא פורסם על ידי משרדי הליגה הערבית בפריז על סמך עדויות שנאספו מפליטים שהגיעו להרי חברון.
הידיעות על הטבח הגיעו לקהילות הכפרים במערב הר חברון, ובני מוריס משער שתרמו "להגברת הבריחה".
עם זאת, ייתכן והסיבה שבגללה ידוע כל כך מעט על הטבח, היא הפחד של הלגיון הערבי לפיו אם יופצו השמועות תהיה לפרשה השפעה מורלית דומה לזו של דיר יאסין, והיא עלולה לגרום לגל נוסף של נטישת כפרים.
יומיים לאחר כיבוש הכפר הוא הועבר לשליטתה של פלוגה א' של גדוד 151. לאחר הקרבות באזור נפוצו בצה"ל שמועות על טבח שבוצע בכפר.
ב-3 בנובמבר שלח מפקד החזית, יגאל אלון, מברק למפקד חטיבה 8, האלוף יצחק שדה, בו הורה לו לבדוק את ה"שמועות" לפיהן גדוד 89 "הרג עשרות רבות של שבויים ביום כיבוש דווימה", ולהודיע לו על תוצאות הבדיקה.
ב-4 בנובמבר שלח קצין המודיעין של גדוד 151, אילן ברוך, דיווח לפיו בבתים רבים נמצאו גופות, ובסך הכל כ-120 הרוגים.
הוא ציין: "היות אנשינו בסביבה של הגוויות מביא לדמורליזציה הולכת וגוברת".
ב-5 בנובמבר, כנראה מודאג מחקירת האו"ם, אלון הורה לשדה להורות ליחידה "שמואשמת ברצח אזרחים ערביים בא-דאווימה ללכת ולקבור במו ידיהם את הגופות של אלו שרצחו".
אף על פי שעובדה זו לא הייתה ידועה לאלון, גדוד 89 כבר ניקה את אתר הטבח ב-1 בנובמבר 1948.
בעקבות לחץ מצד שרי מפ"ם נערכו מספר חקירות.
ב-5 בנובמבר הורה הרמטכ"ל לאיסר בארי, ראש שירות המודיעין של צה"ל, לחקור את האירועים בכפר, כעבור יומיים נמסר לאלון דו"ח ובו ממצאי חקירה שהוביל התובע הצבאי של חזית ד', שלמה אלקיים, ואלון מסר לבארי את הדו"ח של אלקיים.
נחקרו מפקד גדוד 89, דב צסיס, סגנו, יעקב אליאב, מפקד הפלוגה, מפקד המחלקה מאותה פלוגה ושני קצינים מגדוד 151 של מחוז השפלה, שהחליף את גדוד 89 לאחר הכיבוש ונשאר בו כחיל מצב.
העדויות העלו כי אמנם היו במקום מעשי זוועה, אולם לא כפי השמועות.
צסיס הגיע לכפר רק שלושה ימים לאחר הקרב וטען כי חייליו לא ביצעו שום מעשי זוועה, אולם "ייתכן שיצר הנקמה פעל במידה מופרזת", בכוונתו לכך שהחיילים מצאו בכפר מכתבים ותרמילים מגוש עציון.
מפקד הגדוד הכחיש כי היו מעשי אונס ודחה את ייחוס מעשי הזוועה לחיילים יוצאי לח"י, וטען כי התנהגותם אינה שונה מזו של שאר החיילים ילידי הארץ, בניגוד לזו של הפלוגה האנגלו-סקסית.
מפקד פלוגה מהגדוד של מחוז השפלה, ששימשה חיל מצב לאחר כיבוש הכפר, סיפר שבהגיעו לקבל את האחריות על הכפר, מצאו בו חייליו כ-70 גופות של ערבים, וגם שבויים שבתוכם גם זקנים, נשים וילדים קטנים.
50 מהגופות נמצאו בתוך בור ונראה היה לו כי הם הוצאו להורג במקום ונקברו שם.
חיילי גדוד 89 לקחו איתם, כשעזבו את הכפר, 15 שבויים חיים.
הוא סיפר על הריגת שני ערבים על ידי אחד מחייליו, שעשה זאת משום שהבין "שההוראה היא לא להשאיר עדים חיים".
המ"פ רמז כי גם 15 השבויים הוצאו להורג, אולם היו עדויות סותרות לגבי קבוצה זו.
מספר עדים סיפרו כי השבויים נלקחו לקבור גופות ולאחר מכן נשלחו למחנה שבויים, ועדים אחרים טענו כי לשבויים נאמר ללכת מזרחה, תוך זירוזם בעזרת יריות סביבם ומעל ראשיהם.
בארי כתב בדו"ח ביניים כי הכפר נכבש תוך כדי קרב, גילה התנגדות ולא נכנע, וכך ספג אבדות כבדות: 80 הרוגים.
מאוחר יותר הודה בחקירתו מ"מ מגדוד חיל המצב כי הוא אחראי להריגת 12 איש שנעלמו יומיים לאחר כיבוש הכפר.
בארי המליץ להעמיד אותו בפני בית דין שדה, משום שאין מספיק ראיות למשפט מסודר: "מעדויותיהם של המפקדים...
לא תהיה אפשרות להוכיח כי אמנם הומתו השבויים על ידי עדי ראייה, לאחר שחיילי המחלקה לא יעידו אמת.
לדעתי, הודאתו...ועדות מסייעת של המפקדים והחיילים...
מספיקות לקבוע את אשמתו של אותו מ"מ".
ב-10 בנובמבר מזכיר ראש הממשלה דוד בן-גוריון ביומן המלחמה שלו את דברי האלוף אלימלך אבנר, מפקד הממשל הצבאי, כי "גדודו של יצחק [שדה] בדווימה לפי השמועה 'שחטו' כ-70–80 איש".
ב-11 בנובמבר מסר ישראל גלילי בישיבת הוועדה המדינית של מפ"ם, כי על סמך בדיקה שערך, גדוד 89 אכן ביצע את מעשי הזוועה, אך הסביר כי בגדוד זה "רבים מלח"י, צרפתים, מרוקנים, מועדים להתנהגות חמורה".
גם בני מרשק הטיל את האשמה במעשים על חיילים יוצאי לח"י.
ב-14 בנובמבר הורה הקבינט לראש הממשלה דוד בן-גוריון על פתיחת חקירה.
ב-18 בנובמבר מסר בארי לרמטכ"ל את הדו"ח המסכם שלו, ובו עדויות על עשרות הרוגים בכפר, יחד עם טענה של מפקד גדוד 89 לפיה בכפר הייתה התנגדות מלווה ביריות לכוחותיו.
בארי העריך שלא תהיה אפשרות להוכיח שהומתו שבויים.
בעקבות החלטת הקבינט, ב-19 בנובמבר מינה בן-גוריון את היועץ המשפטי לממשלה, יעקב שמשון שפירא, לחקור את האירועים.
לא ידוע על העמדה לדין בעקבות החקירה.
צבי ענבר משער שההליך המשפטי שהחל בחקירות אלה דעך בעקבות החנינה הכללית שהוכרזה בפברואר 1949.
ב-7 בנובמבר הגיעו פקחי האו"ם לכפר כדי לבחון את ההאשמות לטבח, שהועלו על ידי המצרים ופליטים מהכפר.
דוחות ערביים שהגיעו אליהם נקבו במספרים מוגזמים של 500 ואף 1,000 הרוגים.
אף על פי שנטו להאמין לסיפורים על מעשי זוועה שסיפרו הפליטים שהגיעו לחברון, לא הצליחו חוקרי האו"ם למצוא הוכחות לטבח.
הצוות מצא "מספר בתים הרוסים וגופה אחת, ללא ממצאים פיזיים נוספים שיכולים להעיד על טבח".
הצוות כן לקח את עדותו של מוח'תאר הכפר.
לוטננט-גנרל ג'ון באגוט גלאב, המפקד הבריטי של הלגיון הערבי, ציטט דו"ח של האו"ם לפיו רק 30 נשים וילדים נהרגו.
דו"ח המשך שנמסר לאו"ם על ידי משלחת מקונגרס הפליטים הערבי דיווח כי ללגיון הערבי היה אינטרס להמעיט מחומרת הטבח, אשר היה, לטענתם, גרוע מטבח דיר יאסין, על מנת להימנע מיצירת פאניקה נוספת שתגרום לגל בריחות נוסף.
הקונסול האמריקאי בירושלים, ויליאם ברדט, שקיבל את הדיווחים על הטבח, דיווח ב-16 בנובמבר לוושינגטון: "החקירה על ידי האו"ם מצביעה על טבח שאירע אבל החוקרים לא יכולים לקבוע את מספר האנשים המעורבים."
טבח הילדים ביֶיְסְק היה טבח שביצעו כוחות גרמניה הנאצית, במלחמת העולם השנייה בין התאריכים 9–10 באוקטובר 1942, במהלכו יחידה של האיינזצגרופן בשם זונדרקומנדו 10 בראשות קורט כריסטמן רצחה 214 ילדים מבית יתומים ביֶיְסְק, במחוז טַגַנְרוֹג שברוסיה.
במהלך הקרבות בחצי האי קרים מסימפרופול לקובאן, פונו לעיר ייסק שבמחוז קרסנודאר, דרום רוסיה, כ-300 תלמידים ועובדי בית יתומים.
שנה לאחר מכן ייסק נכבשה על ידי הנאצים, וב-9 באוקטובר נסעו כמה משאיות לבית היתומים.
על הפעולה פיקד ראש הגסטאפו של ייסק, סגן בדקר ומפקד העיר קנדלר.
האחריות לפיקוח הרפואי הייתה על רופא הגסטאפו שטראוך והרופא של יחידה S 10A זונדרקומנדו קורט כריסטמן.
עמדו לרשותם משאיות מיוחדות המצוידות כתאי גז ורופדו מבפנים בברזל ופח.
יחידה זו בשנים 1942–1943 ביצעה פעולות ענישה בשטח מחוז קרסנודר כנגד האוכלוסייה המקומית.
בשעה 18:00 בערב נסעו משאיות לבית היתומים שלתוכו החלו לדחוף ילדים.
ילדים הועמסו בהם כדי להוביל אותם למקום הקבורה באזור חוות שירוצ'אנסקי.
לאורך הדרך (המרחק היה כ-3.5 ק"מ) כל הילדים מתו מהרעלה.
את זה סיכמה הוועדה, שלאחר שחרור העיר, חקרה את הרצח ועל פי עדותה מצאה שהילדים נקברו ללא רוח חיים, מכיוון שלא היו פצעי ירי על הגוויות או פגיעות בגופות, לא נמצאו עדים ששמעו את זעקותיהם או בכיים של הילדים בעת הקבורה.
ב-10 באוקטובר המבצע נמשך, כשהועמסו עוד 13 נערים ונערות מתוך 20 שהצליחו לברוח יום קודם, כמו גם 22 ילדים.
ממסמכי החקירה הראשונית עולה כי נרצחו ילדים עם מוגבלות.
עדות לכך היא פגיעה בשלדים, קביים ותותבות שנמצאו בקברים.
לאחר מכן, נערכה רשימה מלאה של ילדים מתים המציינת את קבוצת הנכות, ביניהם רוסים, אוקראינים, ארמנים, גאורגים, צ'כים, טטרים, יהודים ואפילו שני גרמנים לפי לאום.
לחלקם קרובי משפחה, חלקם יתומים.
לאחר שחרור ייסק מהכיבוש, נחקר טבח הילדים.
עדויות מומחים ועדויות של עדים נאספו.
ב-15 באפריל 1943 בדקה ועדה של שני רופאים וקצין את קבר ההמונים.
ב-3 וב-4 באוגוסט באותה השנה נחשפו שני אתרי קבורה נוספים בהם התגלו שרידי ילדים בגילאי 6 עד 14 שנים.
נערך גם חיפוש אחר האחראים לפשע זה.
חלקם, כולל קורט כריסטמן, נענשו.
עם זאת, בדדקר, קנדלר, שטראוך ואחרים נמלטו ממשפט.
לאחר עיון בארכיוני שירות הביטחון הפדרלי, ועדת החקירות של הפדרציה הרוסית החליטה לפתוח בתיק פלילי של רצח עם על עובדת רצח היתומים בשנת 1942, בהתבסס על כך שהשמדת האוכלוסייה האזרחית היא פשע נגד האנושות ואין לה שום חוק התיישנות.
בהתאם לכך, באפריל 2020, לאחר שנשללה אזרחותו הקנדית של הלמוט אוברלאנדר רוסיה דרשה את הסגרתו על מעורבותו ברצח הילדים.
טבח ואשיטה או קרב נהר הואשיטה או קרב ואשיטה היה טבח שערכו חיילי צבא ארצות הברית באמריקאים-ילידים (אינדיאנים) ב-27 בדצמבר 1868.
נהר ואשיטה הוא נהר הזורם במדינות טקסס ואוקלהומה בארצות הברית.
אורכו של הנהר הוא 475 ק"מ, והוא מסתיים במפגש עם הנהר האדום של דרום ארצות הברית.
כחלק מאמנת בקתת הרפואה של 1867, אמריקאים ילידים משבט השאיין, כמו גם שבטים אחרים, נדרשו לעזוב את קנזס וקולרדו לשטחים באוקלהומה, אשר ניתנו להם לצמיתות בידי הקונגרס של ארצות הברית ונשיא ארצות הברית.
אחרי מלחמת האזרחים האמריקאית, רצו מדינות האיחוד לתגמל את החיילים המשוחררים על ידי מתן חלקות אדמה, וכן לאפשר לדרומיים להגר למערב, ובכך להפחית התנגדות לשלטון הצפוני על מדינות הדרום.
השטחים הפנויים מאדם לבן היו ממערב למיזורי והדרך לשם הייתה ארוכה וקשה.
על מנת לאפשר הגעה שלא דרך שיירות עגלות, הציעו השלטונות לחברות הרכבות לסלול מסילות ברזל בשטחים שהוחזקו על ידי האומות האינדיאניות, ובתמורה לקבל שטחים נרחבים משני צדי המסילה.
האמריקאים-הילידים גילו התנגדות לגזל אדמתם, ואף במקרים מסוימים הצליחו, בלוחמת גרילה, לגבור על חיילי צבא ארצות הברית.
נשיא ארצות הברית הטיל על גנרל ג'ורג' ארמסטרונג קסטר ועל רגימנט הפרשים השביעי שבפיקודו לדכא את ההתקוממות בכל מחיר.
קסטר לא הצליח במשימתו, בנובמבר 1868 שמע על התיישבות אנשי שאיין ליד נהר הואשיטה, במקום בו נמצא האתר ההיסטורי הלאומי בשדה הקרב של ואשיטה בסמוך לשאיין.
זו הייתה התיישבות מבודדת, המערבית מתוך מספר רב של מחנות חורף של האומות האינדיאניות, ששאפה לשלום ונהגה בשלום, אך התאימה לקסטר בשל ריחוקה מקבוצות אחרות שהיו יכולות להושיט עזרה.
ובשל שמועה שלוחמים שתקפו מתיישבים לבנים וחיילים אמריקאים-ילידים שהיו תחת פיקודו של קסטר מצאו מקלט בכפר.
בערב 26 בנובמבר, התקיימה בכפר מועצה כדי לדון על מה שלמדו שליחים מהכפר במפגישה שנערכה במבצר קוב על תוכניות המלחמה של פיליפ שרידן.
הדיון נמשך בשעות הבוקר המוקדמות של 27 בנובמבר.
המועצה החליטה כי לאחר שהשלג העמוק יעלם, הם ישלחו רצים לשוחח עם החיילים.
הם רצו לנקות אי הבנות ולהבהיר שאנשי הכפר שוחרי שלום.
בינתיים, הם החליטו להעביר את המחנה למחרת במורד הנהר כדי להיות קרובים יותר למחנות האמריקאים-ילידים האחרים.
בבוקר 27 בנובמבר תקפו כוחותיו של קסטר את מחנה השאיין מארבעה כיוונים.
חלק מהלוחמים הצליחו להימלט ולהתחבא מאחרי עצים ובנקיקים עמוקים.
אחרי ההסתערות הראשונה של חיילי חיל הפרשים השביעי, הצטרפו לוחמים משתפי פעולה משבט האוסאז' ועזרו בטבח.
החיילים מנעו מנשים ומילדים להימלט, הרגו כ-100 לוחמים, מספר רב של נשים וילדים, הרגו כ-675 סוסים, הרסו ושרפו כל מה שהיה בכפר.
במהלך המתקפה נהרגו כ-20 חיילים, רובם היו שייכים לקבוצה בפיקוד יואל אליוט שנפרדה מהכוח המרכזי.
קסטר החליט לסגת מהמקום ולקח איתו קבוצת נשים וילדים כבני ערובה.
גם לוחמים פצועים או כאלו שרצו להיכנע נטבחו.
אחת התוצאות של הטבח הייתה זירוז הקמת שמורת אינדיאנים והכרה בכך ששטחי השמורות הם של האינדיאנים ואין להפקיע את השטחים מהם.
טבח וואנוקו (בספרדית: Masacre de Aucayacu) היה טבח סלקטיבי שהתרחש ב-6 באוגוסט 1986 בעיר וואנוקו בפרו.
המתקפה הופנתה בעיקר כלפי גברים הומוסקסואליים ועובדי מין.
האחראים לפיגוע היו חברים בקבוצת הטרור הנתיב הזוהר במהלך הסכסוך הפנימי בפרו .
הטבח בוצע כחלק ממדיניות "הטיהור החברתי" שביצעה הקבוצה בחזית הצפון-מזרחית.
הנתיב הזוהר והתנועה המהפכנית טופאק אמארו היו ארגוני טרור של השמאל הקיצוני שיזמו סכסוך נגד המדינה הפרואנית בשנות ה-80 של המאה ה-20. הם הפגינו התנהגות עוינת מאוד כלפי מגזרים שהם לא אוהדים את עמדותיהם האידאולוגיות, במיוחד כלפי פקידי המדינה.
העוינות שלהם לא הייתה מוגבלת רק למתנגדיהם הפוליטיים, הם גם היו נגד כל ההתקדמות בנושא זכויות מיעוטים, מיניות ונשים, שראו כתוצאה מהקפיטליזם.
הנתיב הזוהר יצר את הוועדות הפתוחות הפופולריות כביכול בשטחים שבהם שלטה.
ועדות אלו שלטו בהתפתחות המינית של התושבים, כמו כן ההבטחה כי האוכלוסייה תחת שלטונן לא חרגה מהמשפט הקאנוני המיני-מסורתי.
בוועדת האמת והפיוס נאמר כי: