tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במרץ 2021, ארגון זכויות האדם Grant Liberty דיווח כי ערב הסעודית לבדה השקיעה לפחות 1.5 מיליארד דולר בפעילויות ספורטסוושינג משלה.
אליפות העולם בכדורסל 1978, שנערכה בפיליפינים באירוח של פרדיננד מרקוס.
אליפות האמריקות בכדורסל 2013, שנערכה בוונצואלה.
עונת ה-BAL 2021, שנערכה ברואנדה.
גביע העולם בכדורסל 2023 שנערך בחלקו בפיליפינים תחת נשיאותו של פרדיננד מרקוס ג'וניור, בנו של פרדיננד מרקוס.
גביע העולם בכדורסל 2027 שנערך בקטר.
ה-NBA מארחת משחקי טרום העונה באיחוד האמירויות הערביות מאז 2022.
קרב האיגרוף במשקל קל-כבד בשנת 1973 בין הדרום אפריקאי פייר פורי לאמריקני בוב פוסטר, שנערך באצטדיון ראנד, יוהנסבורג, דרום אפריקה בתקופת האפרטהייד.
קרב אליפות העולם במשקל כבד במשקל כבד בשנת 1974 בין ג'ורג' פורמן למוחמד עלי, המכונה "הרעם בג'ונגל", נערך בקינשאסה, זאיר (נכון ל-2025, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו) בתקופת הדיקטטורה של מובוטו ססה סקו.
קרב הטרילוגיה על אליפות העולם במשקל כבד בשנת 1975 בין מוחמד עלי לג'ו פרייזר, המכונה ת'רילה במנילה, נערך בעיר קזון סיטי, הפיליפינים, בתקופת הדיקטטורה של פרדיננד מרקוס.
אליפות העולם באיגרוף של AIBA לשנת 2015 שנערכה בקטר.
קרב הגומלין על אליפות העולם במשקל כבד בשנת 2019 בין אנדי רואיז ג'וניור לאנתוני ג'ושוע, המכונה "התנגשות על הדיונות", נערך בא-דרעיה, ערב הסעודית.
אליפות העולם בכביש של UCI בשנת 1960 שנערכה בגרמניה המזרחית.
Vuelta al Táchira שנערך בוונצואלה מאז 1966.
סיבוב הופעות בקטר נערך בשנים 2002–2016.
אליפות העולם בכביש של UCI 2016 נערכה בקטר.
הטור של גואנגשי מתקיים מאז 2017.
טור האמירויות מתקיים מאז 2019.
הטור של עומאן מתקיים מאז 2020.
אליפות העולם באופני כביש לשנת 2025 מתוכננת להתקיים ברואנדה.
גביע העולם בקריקט 1996 נערך בסרי לנקה.
גביע העולם בקריקט 2003 נערך בזימבבואה.
גביע העולם בקריקט 2023 נערך בהודו.
מונדיאל 1934 נערך בתקופת שלטונו של בניטו מוסוליני באיטליה.
יורו 1964 נערך בספרד תחת דיקטטורתו של פרנסיסקו פרנקו.
מונדיאל 1978 נערך בארגנטינה תחת המשטר הצבאי בארגנטינה.
גביע אסיה בכדורגל 1988 נערך בקטר.
אליפות העולם לנוער של פיפ"א בשנת 1995 שנערכה בקטר.
הסופרקופה איטליאנה 2002 בין יובנטוס לפארמה נערך בלוב תחת מועמר קדאפי.
גביע אפריקה לאומות 2004 שנערך בתוניסיה תחת מנהיגותו של זין אל-עאבדין בן עלי.
גביע העולם בכדורגל נשים 2007 נערך בסין (בתחילה זכתה במכרז לשנת 2003 אך עברה לארצות הברית עקב מחלת הסארס).
קופה אמריקה 2007 נערך בוונצואלה.
גביע אסיה בכדורגל 2011 נערך בקטר.
גביע האלופות 2013 בין פריז סן ז'רמן לבורדו שנערך בגבון.
הסופרקופה האיטלקית קיימה שני משחקי כדורגל שנויים במחלוקת בערב הסעודית :
סופרקאפ האיטלקי 2018 בין יובנטוס למילאן נערך בג'דה, ערב הסעודית.
הסופר קאפ האיטלקי 2019 בין יובנטוס ללאציו נערך בריאד, ערב הסעודית.
גמר הליגה האירופית 2019 בין צ'לסי לארסנל נערך באזרבייג'ן.
גביע העולם למועדונים 2019 וגביע העולם למועדונים 2020 שניהם נערכו בקטר.
הסופר קאפ הספרדי נערך משחקי כדורגל בערב הסעודית:
הסופר קאפ הספרדי 2020 שנערך בג'דה, ערב הסעודית.
הסופר קאפ הספרדי 2022 שנערך בג'דה, ערב הסעודית.
הסופר קאפ הספרדי 2023 והסופר קאפ הספרדי 2024 שניהם נערכו בריאד, ערב הסעודית.
יורו 2020 שנערך ב-11 מדינות, כולל שלוש עם רישום זכויות אדם לקוי:
קבוצת ב', קבוצת E ורבע הגמר נערכו בסנקט פטרבורג, רוסיה
קבוצת F ושמינית הגמר נערכו בבודפשט, הונגריה
קבוצת A ורבע הגמר נערכו בבאקו, אזרבייג'ן
קופה אמריקה 2021 שנערך בברזיל.
משחק המחווה של דייגו מראדונה ב-2021 בין ברצלונה לבוקה ג'וניורס שנקרא "גביע מראדונה" ונערך בערב הסעודית.
גביע אפריקה לאומות 2021 שנערך בקמרון.
גביע האלופות הצרפתי 2022 בין פריז סן-ז'רמן לנאנט, שנערך בישראל.
גביע העולם לנשים 2023; ערב הסעודית ניסתה להיות החסות, אך לאחר סדרת מחאות היא נסוגה.
גביע אסיה בכדורגל 2023 שנערכה בקטר (במקור אמור היה להתקיים בסין)
גביע העולם למועדונים 2023 שנערך בערב הסעודית
גביע אסיה בכדורגל 2027 שתיערך בערב הסעודית
מונדיאל 2034 שייערך בערב הסעודית
ספינינג ספורט אלקטרוני (esportswashing) הוא מונח המשמש לעיתים לתיאור ספינינג ספורט הכולל אירועי ספורט אלקטרוני.
גמר סדרת המקצוענים BLAST לשנת 2019 נערך בבחריין.
ארגון הספורט האלקטרוני הדני RFRSH Entertainment ו-Riot Games חתמו שניהם על הסכם לפיתוח פרויקט ניאום של ערב הסעודית ולקידום הספורט האלקטרוני באזור.
Riot ביטלה בסופו של דבר את השותפות לאחר שספגה ביקורת קשה מצד אוהדים ועובדיהם.
גמר הטורניר העולמי של Blast Premier לשנים 2022 ו-2023 יתקיים באבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות.
גביע העולם בספורט אלקטרוני, לשעבר Gamers8, מתקיים מדי שנה בריאד, ערב הסעודית.
טורניר ה-PGA בסין מתקיים מאז 2014.
סיבוב ההופעות בסין התקיים בשנים 2014–2019.
אליפות ערב הסעודית הבין-לאומית מתקיימת מאז 2019.
סדרת הקבוצות של ארמקו מתקיימת מאז 2020.
אליפות ארמקו הסעודית לנשים הבין-לאומית מתקיימת מאז 2020.
סדרת טורנירי הגולף LIV במימון של קרן ההשקעות הציבורית הסעודית החל משנת 2022.
גרנד פרי ספרד נערך בין השנים 1951 ל-1975
גרנד פרי ארגנטינה נערך בין השנים 1953 ל-1981
גרנד פרי פורטוגל נערך בין השנים 1958 ל-1960
גרנד פרי של דרום אפריקה נערך בין השנים 1960 ל-198
גרנד פרי מקסיקו נערך מאז 1962
גרנד פרי ברזיל נערך בין השנים 1972 ל-1984
גרנד פרי מלזיה נערך בין השנים 1999 ל-2017
גרנד פרי בחריין מתקיים מאז 2004
גרנד פרי סין שנערך מאז 2004
גרנד פרי אבו דאבי מתקיים מאז 2009
גרנד פרי רוסיה נערך בין השנים 2014 ל-2021
גרנד פרי אירופה 2016 נערך בבאקו, אזרבייג'ן
גרנד פרי אזרבייג'ן מתקיים מאז 2017
גרנד פרי קטר מתקיים מאז 2021
גרנד פרי ערב הסעודית מתקיים מאז 2021
גרנד פרי האופנועים הארגנטינאי שנערך בשנים 1981–1982.
גרנד פרי האופנועים של דרום אפריקה שנערך בשנים 1983–1985.
גרנד פרי האופנועים המלזי שנערך מאז 1991.
גרנד פרי האופנועים האינדונזי נערך בשנים 1996–1997 ומאז 2022.
גרנד פרי קטר מתקיים מאז 2004.
גרנד פרי האופנועים של תאילנד מתקיים מאז 2018.
ראלי דקר מתקיים בערב הסעודית מאז 2020.
אולימפיאדת החורף 1936 שהתקיימה בגרמיש-פרטנקירכן, גרמניה הנאצית.
אולימפיאדת הקיץ 1936 שנערכה בברלין, גרמניה הנאצית.
אולימפיאדת הקיץ 1980 נערכה במוסקבה, מחוז הסובייטי של רוסיה, ברית המועצות.
אולימפיאדת הקיץ 1988 נערכה בסיאול, דרום קוריאה, תחת הנהגתו הצבאית.
אולימפיאדת הקיץ 2008 נערכה בבייג'ינג, סין.
אולימפיאדת החורף 2014 נערכה בסוצ'י, רוסיה.
אולימפיאדת הקיץ 2016 נערכה בריו דה ז'ניירו, ברזיל.
אולימפיאדת החורף 2022 התקיימה בבייג'ינג, סין.
משחקי הספורט האלקטרוני האולימפיים הראשונים, שתוכננו להתקיים בערב הסעודית בשנת 2027.
סיורי רוגבי איגוד בדרום אפריקה בתקופת האפרטהייד:
סיבוב ההופעות של סקוטלנד בדרום אפריקה בשנת 1960
סיבוב ההופעות של ויילס בדרום אפריקה בשנת 1964
סיורי ארגנטינה בדרום אפריקה בשנים 1965 ו-1971, שניהם עם משחקי מבחן נגד ה"גאזלס" הדרום אפריקאיים.
סיבובי ההופעות של נבחרת אנגליה בדרום אפריקה בשנים 1972 ו-1984
סיבוב ההופעות באיטליה בדרום אפריקה בשנת 1973
סיבוב ההופעות בדרום אפריקה בדרום אמריקה בשנת 1980
סיבובי ההופעות של קבוצת היגוארים הדרום אמריקאית בדרום אפריקה בשנים 1980, 1982 ו-1984
סיבוב ההופעות של אירלנד בדרום אפריקה בשנת 1981
הסיור הלא רשמי של ניו זילנד בדרום אפריקה בשנת 1986
אליפות דרום אפריקה הפתוחה בתקופת האפרטהייד (1948–1994).
גביע הפדרציה 1972 נערך בדרום אפריקה תחת משטר האפרטהייד.
גביע דייוויס 1974 נערך בדרום אפריקה תחת משטר האפרטהייד.
אליפות דובאי בטניס מתקיימת מאז 1993.
אליפות קטר הפתוחה ATP מתקיימת מאז 1993.
אליפות קטר טוטאל הפתוחה מתקיימת מאז 2001.
אליפות סין הפתוחה מתקיימת מאז 2004.
אליפות ווהאן הפתוחה מתקיימת מאז 2014.
גביע טניס דירייה שנערך מאז 2019.
טורניר ה-ATP של הדור הבא, שיתקיים בערב הסעודית בין השנים 2023 ו-2027.
גמר ה-WTA 2024 בריאד, ערב הסעודית.
טורניר 6 המלכים, 2024 בריאד, ערב הסעודית.
היאבקות בקוריאה נערכה בפיונגיאנג, צפון קוריאה בשנת 1995. אירוע שני, בבניין קטן יותר, קודם על ידי אנטוניו אינוקי (שקידם גם את האירוע הראשון) במשך יומיים בשנת 2014.
WWE בערב הסעודית משנת 2014; בפרט, ערב הסעודית מארחת שני אירועי פרימיום לייב בכל שנה (אחד תחת השם WWE Crown Jewel) מאז 2018.
חסותה של חברת הנפט הממשלתית הרוסית גזפרום על קבוצת הכדורגל הגרמנית שאלקה 04 בונדסליגה, אירועי ליגת האלופות של אופ"א ומדים.
חוזה זה בוטל עקב הפלישה הרוסית לאוקראינה בשנת 2022.
חסותה של חברת האחזקות הרוסית USM Holdings Limited על אברטון.
החברה בבעלותו של אלישר אוסמנוב, איש עסקים פרו-קרמלין.
חסותה של חברת התעופה הרוסית אירופלוט על מנצ'סטר יונייטד.
החסות הסתיימה לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה בשנת 2022.
חסויותיה של קטר איירווייז לקבוצות כדורגל, ביניהן ברצלונה, רומא, בוקה ג'וניורס, פריז סן ז'רמן ובאיירן מינכן.
חסות נמל התעופה הבין-לאומי חמד של קטר על באיירן מינכן בין השנים 2018 ל-2023.
חסות חברת התעופה הדגל של בחריין, גאלף אייר, על צ'לסי וקווינס פארק ריינג'רס.
חסות רשות התיירות של אזרבייג'ן על אתלטיקו מדריד.
חברת הביטוח קבוצת AIA, שבסיסה בהונג קונג, נותנת חסות למועדון הכדורגל האנגלי טוטנהאם הוטספר.
קבוצת AIA אישרה את חוק הביטחון הלאומי של הונג קונג בשנת 2020, אשר גונה על ידי מספר פוליטיקאים בריטים שדרשו מהמועדון לבטל את החסות.
חסות רשות התיירות של רואנדה על ארסנל ופריז סן-ז'רמן.
חסות רשות התיירות הסעודית על גביע העולם למועדונים 2022 תחת המותג Visit Saudi.
הסכם החסות של חברת דגל של ברוניי, רויאל ברוניי, עם AFL אירופה בשנת 2014. הסכם החסות הסתיים באותה שנה לאחר מחאות מצד ארגוני זכויות אדם.
השותפות הגדולה של של עם British Cycling בשנת 2022.
קרן ההשקעות הציבורית הסעודית נתנה חסות ל-LIV Golf בשנת 2021. ארגוני זכויות אדם ביקרו את ערב הסעודית על כך שפגעה בתדמיתה במהלך הטורניר.
ארגון Human Rights Watch כתב גם מכתב ל-LIV Golf וקראה לליגה לאמץ אסטרטגיה שתמזער את הסיכון להלבנת מוניטין על ידי ממשלת ערב הסעודית.
חברת הנפט הממשלתית הוונצואלית PDVSA נותנת חסות לנהג הפורמולה 1, פסטור מלדונדו, שנהג עבור ויליאמס רייסינג בשנים 2011–2013 ועבור לוטוס F1 בשנים 2014–2015. סמל PDVSA נכלל על מדבקות המכוניות של שתי הקבוצות בתקופות אלו.
סיטגו, חברת נפט בבעלות PDVSA הוונצואלית, נותנת חסות לקבוצות נאסקאר רבות כמו Wood Brothers Racing ו-Roush Racing .
סיטגו גם נתנה חסות לנהגים בודדים כמו מילקה דונו שהתחרה במרוץ 24 השעות של דייטונה ו-EJ ויסו שהתחרה בסדרת אינדיקאר.
חסותה של הטלוויזיה המרכזית של סין, בבעלות המדינה, על קבוצת פורמולה 1 בגרנד פרי של ירדן בשנת 2003.
חסותה של חברת הנפט הממשלתית עראמקו הסעודית על קבוצת אסטון מרטין F1, וכן על מרוצי פורמולה 1.
חברת הדגל הסעודית, חסותה של סעודיה על קבוצות הפורמולה 1, ויליאמס רייסינג, בין השנים 1977 ל-1984 ואסטון מרטין בשנת 2023.
חסותה של ניאום, בתמיכת קרן ההשקעות הציבורית של ערב הסעודית לצוות מרצדס-EQ (פורמולה E) ולצוותי הפורמולה E והאקסטרים E של מקלארן.
קבוצת הפורמולה 1, האס, נתמכה על ידי אורלקאלי, שנותנת חסות גם לנהג הרוסי של Haas, ניקיטה מזפין.
האס ניתקה את קשריה עם אורלקאלי ומזפין עקב הפלישה הרוסית לאוקראינה בשנת 2022.
סילביו ברלוסקוני, בעל התקשורת האיטלקי, היה הבעלים של קבוצת הסרייה א' מילאן בשנת 1986, באמצעות אחזקותיו ב-Fininvest, והחזיק ב-98% ממניות המועדון עד 2017. ברלוסקוני צבר פופולריות במדינה בזכות הצלחת קבוצתו, שנתמכה רבות על ידי כלי התקשורת שלו, כולל Mediaset, כדי לשפר את דעת הקהל, דבר שהיה שימושי למטרותיו הפוליטיות.
ברלוסקוני ייסד את פורצה איטליה, מפלגת מרכז-ימין, ובשנת 1994 הפך לראש ממשלת איטליה.
במהלך יותר משני עשורים של שלטון שחולק לארבע תקופות, הוא היה מעורב בניצול לרעה של משרתו, שוחד, שחיתות של עובדי ציבור, ופסקי חשבונאות כוזבים, כמו גם שערוריות מין, בין שאר המחלוקות סביב ברלוסקוני.
בשנת 2018, לאחר שמכר את מילאנו לאיש העסקים הסיני לי יונגהונג, ברלוסקוני, באמצעות פינאינספט, החזיקה במונצה, מועדון שהתחרה אז בליגה הלאומית בסרייה ג', עם 100% ממניות המועדון.
בעלותו של האוליגרך הרוסי רומן אברמוביץ ' על צ'לסי (2003–2022), שלפי דיווחים אחרים נעשתה לבקשת נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
איש העסקים הרוסי הפרו-קרמלין אלישר אוסמנוב החזיק רשמית בחלק ממניות ארסנל לאומנוב מעולם לא הייתה שליטה על הפעילות השוטפת של המועדון.
אבו דאבי מחזיקה ברוב של קבוצת סיטי פוטבול.
בשנת 2015, קבוצת אבו דאבי יונייטד הכריזה על קונסורציום עם קבוצת CITIC, חברה בבעלות המדינה הסינית, עבור סיטי פוטבול גרופ, ישות שבתורה מחזיקה ב-
הנסיך הסעודי עבדאללה בן מוסייד אל סעוד הוא הבעלים של שפילד יונייטד.
רכישת מועדון הכדורגל ניוקאסל יונייטד, במימון של 80% מקרן ההשקעות הציבורית הסעודית; זו הייתה "דוגמה בוטה לכישלון ספורט סעודי", לדברי קייט אלן מאמנסטי אינטרנשיונל בריטניה.
רכישת 20% ממניות מועדון הכדורגל הצרפתי פריז על ידי ממלכת בחריין.
הרכישה גונתה על ידי ארגוני זכויות אדם לא ממשלתיים שבסיסם בצרפת.
תמים בן חמד אאל ת'אני, שליט קטר, רכש את מועדון הכדורגל הצרפתי פריז סן ז'רמן (PSG) בשנת 2011.
קבוצת Bakrie Group, קבוצת בריק השנויה במחלוקת, מחזיקה בבעלותה של מועדון הכדורגל האוסטרלי בריזבן רואר.
בשנת 2019, מנהל הקבוצה שהוקמה, ג'וקו דרייונו, נעצר על ידי המשטרה הלאומית של אינדונזיה בגין השמדת ראיות לשערוריית תיקון משחקים.
חילופי התרבות של וושינגטון ספיריט עם קטר בשנת 2020.
איש העסקים הרוסי מיכאיל פרוכורוב הוא בעלים של קבוצת ה-NBA ברוקלין נטס.
פרוחורוב היה ידוע כבעל ברית קרוב של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
בשנת 2017, פרוחורוב מכר את הקבוצה, שלטענתו הייתה בקשה מפוטין.
הקבוצה נרכשה מאוחר יותר על ידי איש העסקים מהונג קונג ג'ו צאי.
צאי ספג ביקורת בעבר על שבחו את ההגבלות של סין על חירויות אישיות ועל הבעת תמיכתו בחוק הביטחון הלאומי של הונג קונג .
איש העסקים ההודי הנמלט ויג'אי מאליה הוא הבעלים של קבוצת הקריקט רויאל צ'לנג'רס בנגלור, שהתחרתה בליגת העל ההודית.
מנהלת האכיפה ההודית האשימה את בעלות הקבוצה של מאליה כחלק מתוכנית הלבנת הון של מאליה.
נבחרת הקריקט הלאומית של דרום אפריקה קיימה מספר רב של סיורים שכונו "סיורי המורדים של דרום אפריקה" בין השנים 1982–1990, תוך התנגדות לסנקציות שהטילו גופי ספורט על קבוצות ספורט דרום אפריקאיות רבות בשל השתתפותן באירועי ספורט בין-לאומיים.
הסיורים נחשבו כחלק מתעמולת הספורט של ממשלת האפרטהייד.
ישנם דיווחים רבים לפיהם טור דה פראנס 2020 נוצל על ידי מדינות וחברות בעייתיות כדי לפגוע במוניטין הפגוע שלהן; הקבוצות הבאות הואשמו בפשע במהלך האירוע:
בעלותו של איש העסקים ההודי הנמלט ויג'אי מאליה על קבוצת פורמולה 1 פורס אינדיה.
קבוצת פורס אינדיה של מאליה הואשמה על ידי מנהלת האכיפה ההודית כי הוקמה למטרות הלבנת הון.
קרן עושר ריבונית בבעלות המדינה של ממלכת בחריין, חברת האחזקות Mumtalakat, מחזיקה חלקית בקבוצת מקלארן הכוללת את חטיבת המרוצים שלה, מקלארן רייסינג, המתחרה בפורמולה 1, פורמולה E, אקסטרים E וסדרת אינדיקאר.
בעלות משפחת בית מכתום על גודולפין ואסנשיאל קוואליטי .
השתלטות קרן ההשקעות הציבורית של ערב הסעודית על ארגוני הספורט האלקטרוני ESL ו-FACEIT.
מעורבותו של דניאל קינהאן באיגרוף.
אחיו של הפוליטיקאי הוונצואלי החבר בהמפלגה הסוציאליסטית המאוחדת של ונצואלה והבוליבורגני ג'סי צ'אקון, ארנה צ'אקון, בעל אורווה בפלורידה בשם Gadu Racing Stable Corp והשתתפות במרוצי סוסים בארצות הברית.
בעלותו של מנהיג צ'צ'ניה, רמזן קדירוב, על הסוס מוריליאן שהתחרה בגביע מלבורן.
הסנאטור האוסטרלי בוב בראון קרא לממשלת אוסטרליה להסגר את כספי הפרס מחשש להלבנת הון.
וקיום רצים בתחרויות שונות בבריטניה, במיוחד במרוצי אסקוט המלכותיים.
קדירוב גם קישר את עצמו לאירועי UFC, ונתן חסות ללוחמים צ'צ'נים רבים בליגה.
איגוד האופניים הבין-לאומי מעניק תעודת הוקרה לדיקטטור הטורקמני גורבנגולי ברדימוחמדוב על "פיתוח הספורט ובביסוס שלום וקידמה אוניברסליים".
גרמניה הנאצית באמצעות אולימפיאדת ברלין (1936) גבלס, שר התעמולה הנאצי, חשב שהאולימפיאדה תרדים את העולם באשר לכוונותיה של גרמניה ותקנה למשטר זמן.
לקראת המשחקים הועלמו הצוענים מברלין ב"מבצע ניקוי", שלטים נגד יהודים הוסרו, ותקנה מיוחדת פטרה מבקרים זרים מהחוקים נגד הומואים.
האורחים השתכנעו: "המשחקים החזירו את הגרמנים לחיק האומות, והפכו אותם לאנושיים יותר", קבע ה"ניו יורק טיימס" אז.
אלא שבמקביל למשחקים נבנה בסמוך לברלין מחנה הריכוז זקסנהאוזן, ויובאו כמויות אדירות של פלדה לתעשייה הצבאית.
שלוש שנים מאוחר יותר פרצה מלחמת העולם השנייה.
קזחסטן הצטרפה לאופ"א ב-2002 ומאז גם ספסרה באירועי ספורט רבים.
בנוסף, אסטנה, פרויקט כדורגל שהשיק ממשל האוטוקרטי של נורסולטן נזרבייב כדי להשיג אחיזה באירופה ולהצדיק את מעבר ההתאחדות שלו, נתפס גם כספורטסוושינג.
למיאנמר אושר לארח את אליפות AFF 2022 ומועדוניה אפשרו לשחק משחקי בית בגביע AFC 2023–24 למרות דאגות חמורות לזכויות אדם לאחר המחאות במיאנמר וטבח שבוצע על ידי טטמדאו במפגינים חסרי נשק.
בנוסף, ה-AFC גם מואשמת בספורטסוושינג עם תמיכה בטטמדאו, על ידי דחיית בקשת המועדון האוסטרלי מקארתור לשחק את משחק החוץ שלו נגד היריבה הבורמזית שאן יונייטד במגרש נייטרלי.
איחוד האמירויות הערביות - בנובמבר 2021, מחלקת התרבות והתיירות של האמירויות חתמה על עסקת שיתוף פעולה רב-שנתית עם ה-NBA, שנתנה לאבו דאבי זכויות לארח משחקי טרום העונה של ה-NBA.
ארגוני זכויות אדם העלו שאלות על העסקה, וטענו שה-NBA מסתכנת בהפיכת שותפה לשיאת רישומי זכויות האדם המדאיגים של האמירויות.
בפברואר 2024, ה-NBA חתמה גם על שיתוף פעולה שיווקי גלובלי רב-שנתי עם חברת התעופה אמירויות, שהפכה לשותפה המייסדת הראשונה של גביע ה-NBA.
אמירויות הפכה גם לשותפה הראשונה אי פעם של מדי השופטים של ה-NBA.
הליגה נשאלה על סוג המדינות שבחרה לברית, כולל האמירויות.
העסקאות בין ה-NBA והאמירויות ספגו ביקורת, תוך ציון מעורבות האמירויות במלחמת האזרחים בסודאן ואספקת נשק מתמדת למיליציה כוח התמיכה המהיר.
Human Rights Watch ציינה שהאמירויות מקיימת אירועי ספורט ופעילויות בולטות אחרות בניסיון להציג תדמית של פתיחות, תוך שימוש במדיניות אפס סובלנות.
בדומה לאיחוד האמירויות, סעודיה וקטר השקיעו כספים רבים בטורנירים וקבוצות ספורט
ספטמבר (מלטינית September) הוא החודש התשיעי בלוח השנה הגרגוריאני.
שמו של חודש זה מקורו במילה הלטינית septem, סֵפְטֶם, שפירושה "שבע", מאחר שחודש זה היה החודש השביעי בלוח השנה הרומי המקורי.
לוח זה נפתח בחודש מרץ והיו בו עשרה חודשים; חודשי החורף, ינואר ופברואר, אינם נספרים מכיוון שלא התבצעה בהם כל פעילות חקלאית.
בכל שנה, חודש ספטמבר מתחיל באותו יום בשבוע שבו מתחיל חודש דצמבר.
באזורי חצי הכדור הצפוני, ספטמבר הוא ברובו חודש קיצי ובחלקו סתווי ואילו באזור חצי הכדור הדרומי, ספטמבר הוא ברובו חודש חורפי ובחלקו אביבי.
המזלות של חודש ספטמבר הם בתולה ומאזניים.
בחודש ספטמבר יש 30 ימים.
לוּקְיוּס סֶפְּטִימְיוּס סֶוֶורוּס (לטינית: Lucius Septimius Severus; 11 באפריל 145 – 4 בפברואר 211) היה קיסר רומא מ-9 באפריל 193 ועד מותו ב-211. הביא יציבות שלטונית לאימפריה הרומית לאחר שלטונו המגלומני וההרסני של קומודוס ומלחמות הירושה שפרצו עם הירצחו.
הרחיב את גבולות הקיסרות במזרח והבטיח את יציבות שלטונו במחיר של מלחמת אזרחים עקובה מדם וחיזוק מעמדם של אנשי הצבא, בקיסרות שהייתה לדיקטטורה צבאית.
סוורוס הוא הראשון מתוך ששת הקיסרים הסוורים המוזכרים בהיסטוריה אוגוסטה.
ספטימיוס סוורוס נולד באפריקה, בעיר לפטיס מגנה שבאוטיקה (לוב של היום), שהייתה פרובינקיה רומאית משגשגת.
משפחתו הייתה ממוצא פיניקי אך עלתה בסולם החברתי הרומאי למעמד הפרשים.
אביו, פובליוס ספטימיוס גטה הראשון (גם בנו של ספטימיוס סוורוס נקרא פובליוס ספטימיוס גטה, על שם אותו אב) לא כיהן בתפקיד רשמי ובחר לחיות עם אשתו פולביה ושלושת ילדיהם באפריקה ולא באיטליה, אף שהחזיק שם רכוש.
ברם, שני דודניו כיהנו כסנאטורים ומעמד המשפחה היה איתן.
קשרי משפחתו ברומא אפשרו לו להיכנס בקלות יחסית לחיים הציבוריים בבירה, אליה הגיע ב-162. הוא הוצג לקיסר מרקוס אורליוס וכמה שנים אחר כך נבחר לקוואיסטור ונכנס לסנאט, ככל הנראה ב-169, לאחר שהגיע לשנתו העשרים וחמש כנדרש.
באותם ימים הורחב הסנאט ומנה כ-600 איש.
כקוואיסטור נשלח לסרדיניה כדי להילחם במורים ולאחר מכן היה שליח לאפריקה עד שחזר לרומא לכהן כטריבון הפלבס.
ב-175 לערך נישא לראשונה, נישואים אשר לא הניבו ילדים ונסתיימו במות האישה לאחר כעשור.
התקדמותו המשיכה בימי קומודוס והוא כיהן כפרטור, מפקד לגיון בסוריה ומושל מחוז בגאליה ופאנוניה.
ב-187 התחתן עם אשתו השנייה יוליה דומנה, בת למשפחה מיוחסת מאמסה.
שני בניו, קרקלה וגטה, נולדו ב-188 ו-189 בהתאמה.
ב-190 היה ספטימיוס סוורוס לקונסול ומונה על ידי קומודוס למפקד הלגיונות בפאנוניה.
שם נודע לו על רצח הקיסר פרטינקס ברומא ב-28 במרץ 193.
מוקד כוחו היה בקרב הלגיונות עליהם פיקד ואשר ביוזמתו הכריזו עליו כקיסר ב-13 באפריל בעיר קרנונטום אשר בפנוניה עלית (כ-40 ק"מ מווינה של ימינו).
אך בינו ובין הקיסרות עמדו מושל בריטניה קלודיוס אלבינוס, מושל פרובינקיה סוריה פסקניוס ניגר ודידיוס יוליאנוס, שזכה לתמיכת המשמר הפרטוריאני בבירה והוכתר לקיסר.
שליחים ששלח סוורוס מפאנוניה הציעו לאלבינוס את התואר קיסר והוא התרצה.
כעת פנה סוורוס להתמודד עם יוליאנוס וצעד עם צבאותיו לרומא.
האמתלה שסיפק לחייליו הייתה נקמת דמו של פרטינקס.
בדרך לרומא לא נתקלו כוחותיו בהתנגדות משום שתומכיו של יוליאנוס נטשו אותו.
ביוני, עוד בטרם הגיע לרומא, נטשו חיילי המשמר הפרטוריאני את קיסרם והרגוהו.
כל שנותר לסוורוס היה להיכנס לבירה ולזכות בה ללא קרב.
ספטימיוס סוורוס השתלט על רומא, אך בשלב זה לא על האימפריה כולה.
פסקניוס ניגר שהוכרז אף הוא כקיסר לאחר מותו של פרטינקס, ביסס את מעמדו בחלקה המזרחי של האימפריה ועסק בהכנת צבאו לקראת הקרב מול סוורוס.
המלחמה נמשכה כשנה כאשר כוחותיו העדיפים של סוורוס, שהצליח למנוע חזית נוספת במערב מול אלבינוס, דחקו את הצבא הנאמן לניגר מזרחה.
ניגר עצמו נהרג ליד אנטיוכיה ב-194, אולם העיר ביזנטיון החזיקה מעמד עוד שנה תמימה אחר כך וסרבה להיכנע לסוורוס, אף שכל שאר ערי האימפריה המזרחית ומצרים סרו למרותו.
סוורוס אף הורה לשלוח לעיר את ראשו הכרות של פסקניוס ניגר, אך ללא הועיל.
לבסוף נכבשה העיר ונענשה על מרדנותה בהריסת חומותיה.
ב-195 יצא סוורוס למלחמה נגד שתי ממלכות בצפון מסופוטמיה שניצלו את מלחמת האזרחים, תקפו מוצבים רומיים ואף הצליחו לכבוש כמה מהם.
צבאו הכניע אותן, וגם את השבט הערבי שסייע ליריבו ניגר, ועוד חלקים נרחבים ממסופוטמיה סופחו על ידיו לאימפריה.
חששם של סנאטורים רבים כי המעורבות במזרח תעלה לרומא ביוקר ותחליש את האימפריה התברר כמוצדק - אך זה לא קרה בימיו של ספטימיוס סוורוס.
קלודיוס אלבינוס, אשר נשא בתואר קיסר ונמנע מלקרוא תיגר על סוורוס בפומבי, היה מטרתו הבאה של סוורוס.
כעת, משהובסו יריביו במזרח, יכול היה למנות את בנו קרקלה לקיסר, לדחוק הצידה את אלבינוס ולהכריז עליו כאויב הציבור.
אלבינוס מצידו גייס את כוחותיו ופלש לגאליה, ככל הנראה לאחר פרובוקציות של סוורוס כנגד כוחותיו.
המלחמה נמשכה עד 197 ונסתיימה בניצחונו של סוורוס בקרב ליד ליון, קרב שנטה בתחילה לטובתו של אלבינוס ועלה לסוורוס בחיילים רבים, אך הסתיים בהתאבדותו של אלבינוס המובס.
הקרב בליון היה הראשון בו נטל ספטימיוס חלק בעצמו.
בתום מלחמת האזרחים נתגלתה אכזריותו של סוורוס במלואה: הוא הורה לכרות את ראשו של אלבינוס ולהציגו על מוט ברומא, וכן הורה להרוג את אשתו וילדיו.
רבים מאצילי ספרד וגאליה "טוהרו" גם הם, עם נשיהם.
לבסוף כילה את זעמו ברבים מחברי הסנאט, כולל אביו של פרטינקס.
אזרחי רומא, כפי שכותב קאסיוס דיו, לא אהבו את אכזריותו ואת הכרזתו על עצמו כבנו של מרקוס אורליוס, כמו גם את השבחים שהרעיף בנאומיו על קומודוס בנו.
עם ביסוס שלטונו לא התחבב ספטימיוס סוורוס על נתיניו, אך חתיתו נפלה עליהם.
ניקולו מקיאוולי הסביר את יכולתו של סוורוס להאריך ימים בשלטון בכך שהאומץ והאופי שלו מנעו מהעם לשנוא אותו, חרף מעשיו האכזריים.
מעטים מקיסרי התקופה זכו כמוהו למות מוות טבעי.
ספטימיוס סוורוס תיגמל את החיילים, שהיוו את בסיס שלטונו, בנדיבות רבה.
עם עלייתו לשלטון העלה את שכרם בשליש ולאחר מכן העלה אותו עוד.
מעבר לשכר הרגיל נתנו הוא וקרקלה בנו מתנות מיוחדות רבות לחיילים וחלקו עמם ברוחב לב את שלל המלחמות.
אפשרויות הקידום של חיילים בממשל היו רבות יותר מבעבר והותר להם גם להנשא.
הסנאט מצד שני, לא אהד את ספטימיוס סוורוס.
הוא מצידו הוציא להורג עשרות סנטורים, בהאשימו אותם בשחיתות או קשירת קשר נגדו, בדרך כלל שלא בצדק.
את מקומם תפסו עבדים משוחררים מהפרובינציות מתומכיו של סוורוס.
אירוע שהמחיש את עליית קרנו של הצבא לעומת הסנאט היה החלטתו של סוורוס, כפי שהודיע לחיילים, על האלהתו של קומודוס.
לסנאט לא נותר אלא לאשר אותה בדיעבד.
מספר אמצעים נקט כדי לחזק את ביטחונו שלו, כמו גם את זה של אזרחי רומא: את המשמר הפרטוריאני שאכזב את פרטינקס פיזר, לקח מחייליו את נשקם וסוסיהם וגירש אותם מרומא.
במקומם מינה משמר חדש, גדול יותר, שהורכב מחיילים רבים מהפרובינציה הנאמנים לו.
גם את כוחות המשטרה של רומא ומשמרות הלילה תגבר משמעותית.
שלטון החוק חוזק באמצעים אלה אך גם על ידי רפורמות משפטיות.
ספטימיוס סוורוס כיבד משפטנים ואפילו מינה אחד מהם למפקד המשמר הפרטוריאני.
תקופתו הייתה תור הזהב של המשפט הרומאי והסדר הציבורי נשמר, הגם אם ביד חזקה.
מאפיין נוסף של תקופה זו היה נכונותו של סוורוס להיטיב עם העם ולהוציא לשם כך סכומים נכבדים.
בשנתו העשירית בשלטון הוא חגג את משחקי המאה בפאר והדר.
באופן חסר תקדים, חולקו לחיילים ולאזרחים עשר מטבעות זהב כל אחד, כמספר שנות שלטונו.
החזרה מהמסע למסופוטמיה צוינה אף היא במשתאות וחגיגות ציבוריות בעלות גבוהה.
כן נחגגו נישואיו של בנו קרקלה.
בין השנים 197 ו-202 יצא סוורוס, בראש צבא שכלל שלושה לגיונות חדשים למסע כיבושים במזרח כנגד האימפריה הפרתית הנחלשת, אשר הצליחה לכבוש מחדש את השטחים שלקח ממנה ב-195, ולשים מצור על העיר ניסיביס, שבה קבע את מפקדתו בתקופה זו.
הרומאים גברו בקלות על הפרתים והחריבו את הערים סלאוקיה על החידקל ובבל שננטשו על ידי תושביהן.
גם את בירת הפרתים קטסיפון כבשו ובזזו, הרגו רבים מתושביה ולקחו כ-100,000 שבויים לעבדות.
סוורוס הוסיף לשמו את התואר פרתיקוס מקסימוס לאות הניצחון.
ב-204 הוקם ברומא שער ספטימיוס סוורוס כדי לציין את ניצחונותיו במזרח.
סוורוס מינה את בנו הבכור קרקלה לאוגוסטוס ואת בנו גטה לקיסר, פעולה שזיכתה אותם בכינוי שלושת הקיסרים.
מי שכונה 'הקיסר הרביעי' היה גאיוס פולביוס פלאוטיאנוס , שכמו סוורוס מוצאו היה מלפטיס מגנה והיה מוציא ומביא עבורו ואיש סודו.
פלאוטיאנוס מונה למפקד המשמר הפרטוריאני על ידי סוורוס לפני שיצא עמו למסע המסופוטמי.
הוא דאג להתנקש בחייו של מפקד המשמר השני כדי שלא להתחלק בכוחו והיטיב לצבור עושר ועוצמה ברומא, יתרה אפילו על זו של סוורוס עצמו.
כשהשיא את בתו פלאוטילה לקרקלה, בנו של סוורוס, היה בידו ליתן נדוניה שהייתה מספיקה לחמישים נסיכות.
פסלים רבים הזמין בדמותו ועסק כל העת בביזה ובהעשרת אוצרו.
האיום הפוליטי שהיווה פלאוטיאנוס נעלם כנראה מעייניו של סוורוס אך לא מאלה של בנו קרקלה, אחיו גטה ואשתו יוליה דומנה.
לקראת סוף 204, החל להשתנות מזלו של פלאוטיאנוס: גטה הזהיר את סוורוס על מעשיו הרעים.
סמכויותיו החלו להלקח ממנו ולבסוף, בינואר 205 העידו עשרה חיילים כי פלאוטיאנוס קשר קשר והורה להם בכתב לרצוח את סוורוס וקרקלה.
קרקלה עמד כנראה מאחורי זיוף הראיות והדחת העדים והוא היה גם זה שהורה לאחד מהשומרים להרוג את פלאוטיאנוס.
מניעיו היו הרצון להתגרש מפלאוטילה אשר לא אהב, כפי שאכן עשה מיד, כמו גם ההכרח להיפטר מאיש פוליטי רב עוצמה, שאמנם היה נאמן לסוורוס אך ודאי היה הופך ליריבו של קרקלה לאחר מות השליט, אשר כבר היה כבן שישים.
גופתו של פלאוטיאנוס נזרקה לרחוב (אף שלאחר מכן נקברה בהוראת סוורוס) ושערות מראשו נשלחו לאשתו ובתו.
רבים מנאמניו הוצאו להורג אך משפחתו הורשתה על ידי סוורוס לצאת לגלות.
לאחר מותו הרג קרקלה גם אותם.
את שנותיו האחרונות עשה סוורוס בבריטניה, לשם נסע בעקבות אי שקט בפרובינקיה.
סיבה נוספת ליציאת סוורוס מרומא הייתה היריבות ההולכת וגוברת בין בניו המתבגרים, אותה תלה בחיי הבטלה שחיו ברומא.
גטה קודם לאוגוסטוס, תואר בו החזיקו כבר אביו ואחיו, וניהל את העניינים האזרחיים בבריטניה הרומאית.
קרקלה היה מפקד הצבא יחד עם אביו במלחמה שהתנהלה נגד השבטים הברברים הצפוניים.
הם פיקחו גם על בנייתה מחדש וחיזוקה של חומת אדריאנוס.
סוורוס המזדקן כבר לא יכול היה להשתלט על בניו.
מחלת השיגדון בה לקה מנעה ממנו לתפקד כבעבר וב-4 בפברואר 211 מת בעיר אבורקום (יורק של היום).
בניו וחייליו שרפו את גופתו ושרידיה הושמו בכד אשר נקבר במאוזוליאום האדריאני ברומא.
ייתכן שלקרקלה הייתה יד במות אביו.
לפני מותו ציווה סוורוס את בניו שלושה צווים: לחיות בהרמוניה אחד עם השני, להעשיר את החיילים ולהתעלם מכל אדם אחר.
בנו קרקלה הפר את הצו הראשון כשרצח את אחיו ונותר שליט יחידי.
שני הצווים האחרים מולאו במידה רבה, אך ללא הועיל: שלושת הקיסרים הנותרים בשושלת הסוורית נרצחו כולם, לאחר כהונות בנות ארבע עד שתים עשרה שנים.
בכלל, היציבות השלטונית שהשיג ספטימיוס סוורוס מתה איתו.
רק דיוקלטיאנוס הצליח להשיב אותה בסוף המאה השלישית.
במלחמת האזרחים שפרצה בקיסרות בשנת 192 בעקבות רציחתו של הקיסר קומודוס, צידדו יהודי ארץ ישראל בספטימיוס סוורוס ולאחר שניצח את כל יריביו בשנת 193 הוא גמל להם על תמיכתם.
בשנת 197 כנראה, נחקקה כתובת יוונית שנתגלתה בקציון שבגליל העליון:
זוהי הכתובת היחידה של יהודי ארץ ישראל לכבוד קיסר רומי, והיא מעידה על אהדתם הרבה של יהודי הארץ לסוורוס ולבניו.
לאחר ניצחונו של סוורוס במלחמתו השנייה נגד הפרתים וכיבוש מסופוטמיה בשנת 198, ביקר יחד עם שני בניו בארץ ישראל והם שהו בה מסוף 198 עד לאביב 199.
לדברי המשפטן אולפיאנוס, סוורוס ואנטונינוס קרקלה התירו ליהודים "להגיע למשרות נכבדות – אך הטילו עליהם גם חובות, שאינן פוגעות באמונה התפלה שלהם".
הכוונה היא למשרות השלטון העירוני, ובייחוד למשרת הדקוריון, ואילו ב"חובות" הכוונה לליטורגיה.
בני שושלתו הלכו אחריו והמשיכו את המדיניות האוהדת ליהודים שייתכן שהייתה תוצאה של הקרבה האתנית והתרבותית של השושלת השמית ליהודים.
חוקרים רבים סבורים כי ספטימיוס סוורוס, או לחלופין בנו קרקלה, הוא הקיסר אנטונינוס שמוזכר בגמרא כידידו של רבי יהודה הנשיא.
על פי ההיסטוריה אוגוסטה, ספטימיוס סוורוס אסר על גיור וגם על המרה לנצרות.
אולם סוורוס לא החל במדיניות חדשה לגבי פעולות גיור, אלא המשיך את מה שהוחלט בזמנו של אנטונינוס פיוס, שביטל את גזרת אדריאנוס והתיר ליהודים למול את בניהם בלבד, אולם לא בני עם אחר.
את הצורך בנקיטת צעדים נגד גיור בתקופת סוורוס ניתן להסביר בהמשך פעילות הגיור היהודית.
ספטמבר השחור הוא עימות צבאי בין צבא ירדן לבין ארגונים פלסטיניים (שהיו מאורגנים באש"ף), מחודש ספטמבר 1970 עד יולי 1971.
הפלסטינים מכנים את מלחמת האזרחים הזו "ספטמבר השחור" כדי לציין את הטבח והתבוסה שנחלו ואת משמעותם בהיסטוריה של "המהפכה הפלסטינית".
במשך מספר שנים שקדמו לעימות התבססו ארגוני טרור פלסטיניים בשטח ירדן, והוציאו משטחה פעולות טרור נגד ישראל.
ארגוני הטרור, ארגון הפת"ח בראשם, הציתו את מלחמת ההתשה בבקעת הירדן מיד בתום מלחמת ששת הימים.
ישראל ניהלה מערכה נגד המחבלים, ומדי פעם ביצעה פשיטות לתוך שטח ירדן, שהובילו לעימותים ישירים מול הלגיון הערבי, הגדולה שבהן בפעולת כראמה.
ישראל ניסתה ליצור לחץ על ירדן שיאלץ אותה לרסן את המחבלים, וכתוצאה מכך נפגעו תשתיות, ומצבה הכלכלי החמיר.
ירדן מצידה העניקה תמיכה, במידה כלשהי, לארגוני הטרור, אך היחסים בינה לבין הארגונים הללו הידרדרו.
ארגוני הטרור ישבו במעוז הכוח שלהם, מחנות הפליטים, והתנהלו כמיליציות ששלטו בשטח, ללא ציות לממשלה הירדנית ולחוקיה.
מיליציות אלה, אשר היקפן הגיע בשיאו לרבע מצבא ירדן, הפכו ל"מדינה בתוך מדינה", ובשלב מסוים איימו על עצם קיומה של הממלכה הירדנית.
ההנהגה הירדנית, בראשה המלך חוסיין, ניסתה להימנע מעימות ישיר מול המחבלים בשל החשש מכוחם ברחוב הירדני־פלסטיני והכלל-ערבי.
כאשר החמיר המצב, נחטפו חיילים ירדנים, ארגוני מחבלים קראו להדיח את המלוכה הירדנית ולהקים במקומה מדינה פלסטינית, וניסו להתנקש במלך חוסיין.
כאשר כלו כל הקיצין השליט חוסיין משטר צבאי ופתח במערכה למיגור המיליציות החמושות של ארגוני הטרור.
במהלך המלחמה התערבה סוריה מצפון לטובת הפלסטינים ופלשה לצפון ירדן.
הפלישה נבלמה בידי צבא ירדן, ובעקבות מעורבות בין-לאומית מצד ארצות הברית וישראל.
נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, ניסה לתווך בין ירדן לארגוני הטרור הפלסטיניים, אך מותו עצר את מאמצי התיווך.
לאחר מותו של נאצר היה למלך חוסיין חופש פעולה מדיני רחב יותר, הוא מינה את נאמנו, וספי א-תל, לראש ממשלת ירדן, והחל בתהליך בן מספר חודשים של גירוש חברי הארגונים הפלסטיניים וחלק ניכר מן הפליטים הפלסטינים מירדן.
בתום מלחמת האזרחים הקצרה שבה למלך חוסיין השליטה בארצו.
ארגוני הטרור עברו, ברובם, ללבנון, שם הקימו "מדינה בתוך מדינה" חדשה (פתחלנד), ואיימו בפעולות טרור וירי רקטי על מדינת ישראל.
פעילותם בלבנון הייתה בין הגורמים לפרוץ מלחמת האזרחים בלבנון, ואיומם על ישראל ממנה הוביל, כעבור שתים עשרה שנה, למלחמת שלום הגליל.
בזמן שאירעו העימותים של 1970, תיארו אותם עיתונאים מערביים כ"מלחמת אזרחים".
הפלסטינים אימצו את הביטוי במהירות והציגו את העימות כמערכה כוללת בין שני צדדים: כלל הפלסטינים בירדן, כגורם מקופח הנאבק על זכויותיו ומעמדו במדינה, מול המשטר והצבא, שנתמכו בידי השבטים והאליטות העירוניות, שביקשו להנציח את מעמדם ההגמוני.
מול הגרסה הפלסטינית הזו, הציגה העמדה הירדנית הרשמית את המלחמה כמאבק של המדינה כנגד ה"פדאיון", המערערים את סמכותה.
מאוחר יותר נטו גם הלאומיים הירדנים לראות באירועים הללו מלחמת אזרחים, אולם לגרסתם, המחבלים היו הגורם המאיים והמדינה הגורם המאויים.
ממלכת ירדן הייתה בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 בית לארגוני טרור פלסטיניים שפעלו בגלוי משטחה במסגרת אש"ף, בראשות יאסר ערפאת.
השושלת ההאשמית, שבראשה עמד באותה עת חוסיין מלך ירדן ייצגה רק כ-20% מאוכלוסיית ירדן, בעוד רבים מן האחרים היו פלסטינים, ולפיכך הפכו הארגונים הפלסטיניים לאיום של ממש על יציבות המשטר.
בשלהי שנות ה-60 התדרדר המצב, ואנשי פת"ח חמושים שלטו למעשה בריכוזי הפלסטינים בירדן.
הם סיירו חמושים בערי המדינה והקימו משרדי גיוס, והתעלמו מניסיונות הממשלה להגבילם ומדרישת השלטונות לסגור את משרדי הגיוס ולהימנע מלנוע בכלי רכב צבאיים.
בתחילת אוקטובר 1968 ירתה המשטרה בקהל של סטודנטים פלסטינים, שהביעו תמיכה בסירובם של אנשי הארגונים החמושים לקבל את המגבלות שהטילה הממשלה.
המשטרה עצרה חברי תא סטודנטים בשם "גדודי הניצחון" והצבא תקף את בסיסי פת"ח במחנות פליטים אל-חוסיין ואל-וחדאת בעמאן ובמחנה שנלר בעיר זרקא.
לאחר שנהרגו כ-30 פלסטינים ובעקבות פנייה אישית של נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר, הושגה רגיעה זמנית.
אולם מנהיגי פת"ח סברו שהמשטר ההאשמי מנהל נגדם מלחמת חורמה, ולכן פעלו לחמש את האוכלוסייה הפלסטינית במחנות הפליטים ולהקים מיליציה עממית שתגן על אוכלוסייה זו.
חוסיין ואנשיו דרשו מארגוני המחבלים הפלסטיניים להודיע להם על כל פעולה שהם מתכננים נגד ישראל, לא לפעול באזור נמל עקבה ולא לערוך משפטי שדה בשטח המדינה.
אך לא הושגה הבנה בין הצדדים.
המלך חוסיין ניסה לראשונה לבסס מחדש את שלטונו בנובמבר 1968. הוא הגיע להסכם בן שבעה סעיפים עם הארגונים הפלסטיניים, שניסה להגביל את פעילותם של אנשי אש"ף ולהכפיף אותם לחוקי המדינה, אך הסכם זה הופר עד מהרה על ידי הארגונים הפלסטיניים, שביקשו לערער את שלטונו ולבצע הפיכה בכוח הזרוע.
כוחם הצבאי מנה באותה תקופה כ-15,000 אנשים חמושים, לעומת 55,000 אנשי צבא ירדן.
הפיכת ארגוני המחבלים למדינה בתוך מדינה פגעה קשה במעמד הבינוני הירדני ובקהילת העסקים הירדנית.
מחסומי הדרכים, גביית דמי החסות, הירי והיעדר חוק וסדר שבשו את המסחר והכלכלה בבירת המדינה.
חברות אירופיות ואמריקניות רבות, שהיו להן סניפים אזוריים בעמאן, העבירו במרוצת 1970 את משרדיהן לעיר ביירות בלבנון.
הפלסטינים בני המעמד הבינוני נמנו על כן עם הקבוצות שלחצו על חוסיין לפעול בתקיפות נגד ארגוני המחבלים, ובכך שיקפו את העובדה שהאינטרס הכלכלי–מעמדי שלהם היה חזק יותר מזהותם הלאומית הפלסטינית.
ירדן סבלה גם תקיפות צבאיות ישראליות על הממלכה במסגרת מלחמת ההתשה בבקעת הירדן, שהתנהלה בעיקרה בין ישראל למליציות הפלסטיניות.
בשנת 1969 לבדה בוצעו 3,170 פעולות נגד ישראל משטח ירדן, וכתגובה ערך צה"ל פשיטות בעומק ירדן ומטוסי חיל האוויר הישראלי הפציצו מטרות בשטחה (המפורסמת בפעולות היא פעולת כראמה בשנת 1968).
תגובותיה של ישראל הסבו נזקים אדירים לירדן: מיזם ההשקיה "תעלת הבקעה המזרחית" הוחרב, וכמאה אלף איש נמלטו מבקעת הירדן לערים שבעורף, ולאחר שבאפריל 1969 תקפו פלסטינים את אילת בטילים, הופצץ נמל עקבה.
בתחילת שנת 1970 הגיעו היחסים בין הארגונים הפלסטיניים לממשלת ירדן לשלב הכרעה.
ארגוני המחבלים הפגיזו יישובים ישראליים משטח ירדן בלי לבקש רשות מהשלטון כפי שנדרשו.
הם הקימו מערכת שלטונית משלהם, הציבו מחסומי דרכים, ביצעו חיפושים ועיכבו לחקירה פקידים ואנשי צבא, חטפו, שפטו והענישו אזרחים רבים.
הם גבו מיסים, כוננו בתי דין מהפכניים ששפטו פלסטינים ותקפו את יחידות הצבא והמשטרה.
לנוכח מצב זה, החליטה הממשלה להתעמת איתם.
אירועי שנת 1970 עד "ספטמבר השחור"
בתחילת שנת 1970 הוקמה בצבא ירדן יחידת צנחנים ("הכוחות המיוחדים"), שאומנה ללוחמה בארגוני המחבלים הפלסטינים.
המלך חוסיין פקד להקים מנגנוני ביטחון מיוחדים בראשות מפקדי הצבא והמודיעין, שאנשיהם עסקו בחדירה לארגוני המחבלים, בגיוס סוכנים מקרבם, ובהפצת שמועות נגד הנהגתם.
בנוסף לכך הקים השלטון בירדן מיליציה בשם "הצבא העממי" בפיקודו הישיר של המלך.
מועד המבצע של הצבא נגד אנשי הארגונים הפלסטיניים נקבע ל-15 בפברואר.
הסיבה המוצהרת להתחלת מתקפת הנגד הייתה השתמטותם של צעירים פלסטינים מגיוס לצבא בתירוץ שהם חברים בארגוני "ההתנגדות" הפלסטינית, ובנוסף לכך, שהארגונים הפלסטיניים השמאלניים מסיתים נגד מוסד המלוכה ההאשמית ועצם הלגיטימיות של שלטונו.
ארבעה ימים לפני מועד המבצע, תקף הצבא כנס פלסטיני פוליטי בעמאן, ו-13 פלסטינים ו-7 ירדנים נהרגו בקרב.
הושגה "הודנה" (רגיעה זמנית) בין חוסיין לערפאת, אך היא לא זכתה להסכמת כל הארגונים: התנגדו לה אנשי "החזית העממית לשחרור פלסטין" ורוב הפלגים האחרים.
ג'ורג' חבש הגדיר אותה "מלכודת זדונית" והכריז על הכרחיותו של "מאבק לאומי ומעמדי".
מנהיגי "החזית העממית" קראו מיד "להקים מועצות עממיות".
הם קראו תגר על ההגמוניה של פת"ח ודרשו לכונן "חזית לאומית מהפכנית פרוגרסיבית", שבה יהיה ייצוג שווה לכל הארגונים.
הם יזמו פעולות התגרות כדי לגרור את אש"ף לעימות עם ירדן, להפיל את המלוכה ולתפוס את ההנהגה בקרב הפלסטינים.
השלטון הירדני הגיב בהשתלטות הצבא על שני בסיסים של "החזית העממית" בבקעת הירדן וגרימת אבדות אנשיה.
בתגובה לכך הכריזו הארגונים הפלסטיניים על התלכדותם.
ב-6 במאי הופץ כרוז בשם 11 הארגונים הפלסטיניים הצבאיים שפעלו בירדן, שקבע: "כל האדמות הערביות הסובבות את ישראל הן שדה לגיטימי למאבק הפלסטיני.
לתנועת ההתנגדות הפלסטינית זכות לגיטימית לחמש את הפלסטינים ואת כלל הערבים...
כל ניסיון לסגור ארץ ערבית בפני ההתנגדות הפלסטינית הוא בגדר בגידה במטרות העם הפלסטיני והאומה הערבית".
בחודש מאי אירעו התנגשויות בין הצבא הירדני לבין מחבלים פלסטינים.
בחודש זה הפכה יחידת הצנחנים המיוחדת למבצעית, ובתחילת חודש יוני פרסם המלך חוסיין פקודה המתירה לחיילי היחידה ללבוש מדים ולשאת נשק בכל מקום.
נוכחותם של כוחות מיוחדים חמושים אלה בערי ירדן יצרה מתיחות בינם לבין המחבלים, שהידרדרה במהרה לחילופי אש בבירה עמאן ובזרקא.
הללו התפשטו למספר מקומות בבירה והפכו לקרבות שהופעל בהם נשק כבד.
ב-7 ביוני הסכימו חוסיין וערפאת על "הודנה" חדשה, שהתמוטטה כעבור יומיים.
לאחר שאנשי אש"ף ניסו לשחרר מחבל מהכלא, בפקודת המלך, ב-9 ביוני הפגיזו טנקים ותותחים כמה מחנות פליטים פלסטיניים בעמאן.
מספר פעמים הוסכם על הפסקת אש, אך הפסקות האש לא כובדו.
במהלך הקרבות ירו מחבלים על שיירת המכוניות בה נסע המלך חוסיין, ואחד משומרי ראשו נהרג.
בתגובה על ניסיון ההתנקשות, הפגיזו יחידות צבא בדוויות שני מחנות פליטים בעמאן.
ב-10 ביוני הושג הסכם בין חוסיין לערפאת בתיווכם של שרים וקצינים עיראקים, לפיו על הצדדים לכבד את הפסקת האש, להחזיר את כוחותיהם לבסיסיהם, ולקיים סיורים ברחובות של משמרות משותפים, שיוודאו שתנאי ההסכם נשמרים.
כמו כן, הוסכם כי שני הצדדים ישחררו אסירים שעצרו במהלך הקרבות וכי תוקם ועדה משותפת לחקירת האירועים.
אנשי "החזית העממית" חטפו את המזכיר הראשון בשגרירות ארצות הברית בעמאן, כדי לשחרר תמורתו את אנשיהם העצורים.
גם עוזר הנספח הצבאי האמריקאי בעמאן נרצח בידי פלסטינים.
ב-11 ביוני, השתלטו מחבלי "החזית העממית" על שני בתי המלון הגדולים בעמאן, "פילדלפיה" ו"אינטרקונטיננטל", ושבו כבני ערובה 88 אזרחים זרים, אמריקאים, בריטים ומערב-גרמנים.
הצבא הגיב בהפגזת מחנה פליטים שבו התמקמו אנשי "החזית העממית" ופת"ח, וכוחות פת"ח הגיבו בהפגזת ארמון המלוכה בעמאן.
המחבלים דרשו את הדחת שר הפנים, רמטכ"ל הצבא, שריף נאצר בן ג'מיל, ומפקד הדיוויזיה המשוריינת השלישית, זיד בן שאכר, מפקד החטיבה שהטנקים שלה הפגיזו מחנות פליטים.
הרמטכ"ל ומפקד החטיבה, שהיו קרובי משפחתו של המלך ונאמנים לו, הגישו את התפטרותם, וב-12 ביוני שוב הושגה רגיעה.
הלחימה נמשכה ארבעה ימים, במהלכם נהרגו 400 איש ונפצעו 750. החטופים שוחררו מספר ימים לאחר חטיפתם.
חוסיין הסכים לדרישות נוספות, ובין היתר החליף בסוף יוני את הממשלה בראשות בהג'ת אל-תלהוני בממשלה בראשות עבד אל-מנעים אל-רפאעי, שכללה אישים הידועים כתומכי פעילות המחבלים.
בעקבות הסכם ה-10 ביוני, שלטו המחבלים בפועל ברוב שטח הבירה.
הצבא לא נכנס לתוך העיר, אך כיתר אותה מבחוץ.
מצד השלטון, נכחו בעיר רק כוחות משטרה, שלעיתים ערכו סיורים משותפים עם המחבלים.
אנשי צבא חשו מושפלים עקב מדיניות ההבלגה של המלך, והצבא היה על סף התמרדות.
במחצית השנייה של חודש יוני חזר הסדר.
השירותים הציבוריים שבו לפעול, החל שיקום ההרס, והוועדות המשותפות החלו לעבוד.
הליגה הערבית הקימה ועדה בין-ערבית שהוטל עליה לגשר בין תביעות המחבלים לחופש פעולה לבין דרישת ירדן לשמירה על ריבונותה.
בחסות הוועדה נחתם ב-10 ביולי הסכם נוסף, בין ראש הממשלה רפאעי לבין יאסר ערפאת, לפיו כל הארגונים הפלסטיניים יהיו כפופים למרותה של "הוועדה המרכזית" של אש"ף, וכל מגע בין הממשלה לבין הארגונים ייעשה באמצעות "הוועדה המרכזית".
הממשלה התחייבה להעניק לארגוני המחבלים הגנה וחופש פעולה בתנאי שפעולתם לא תפגע בריבונות המדינה.
הצבא והארגונים ישתפו פעולה במאבק נגד ישראל והממשלה תבטל את הצעדים שנקטה במהלך המשבר, תתמוך במאבק הפלסטיני המזוין ותגייס את משאביה למענו.
"הוועדה המרכזית" התחייבה למנוע הפגנות בעלות אופי צבאי ולמנוע נוכחות של מחבלים חמושים במקומות ציבוריים.
הוסכם שכלי הרכב של המחבלים ישאו לוחיות זיהוי מיוחדות אך יעצרו לביקורת במחסומים רשמיים.
הוסכם שלא יוקמו בסיסי מחבלים בערים, למעט כוחות מיליציה, וכלי נשק, תחמושת וחומרי חבלה לא יאוכסנו במקומות מאוכלסים.
בעקבות התלכדות הארגונים הפלסטיניים תחת הנהגתו, הקים ערפאת לצד הוועדה המרכזית של אש"ף, "גוף הנהגה לשעת חירום", שחברים בו מזכ"ל "החזית העממית" ג'ורג' חבש, מזכ"ל "החזית הדמוקרטית" נאיף חוואתמה, מזכ"ל אל צאעקה דאפי ג'מיעאני, מזכ"ל המוסד הפועל לשחרור פלסטין עיסאם סרטאווי ודובר אש"ף כמאל נאצר.
הסכם ה-10 ביולי העניק לאש"ף שליטה במחנות הפליטים, ואילו אש"ף התחייב למנוע כניסת חמושים למרכז עמאן.
אלא שתנאי זה לא קוים.
בשלב הרגיעה, כנראה, הגיע חוסיין למסקנה כי דו-קיום בין המדינה לארגונים הפלסטיניים אינו אפשרי, והוא החל להתכונן למלחמת אזרחים.
בשלהי חודש יולי, לאחר שירדן ומצרים קיבלו את יוזמת רוג'רס להסדר ערבי-ישראלי ושיחות שלום על בסיס החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם, הופר השקט, וארגוני המחבלים פתחו בסדרת הפגנות ופעולות מחאה נגד התכנית, כמו גם במאבק אלים בין הארגונים עצמם.
כדי להבטיח את נאמנות הצבא, בתחילת אוגוסט החזיר לשירות את זיד בן שאכר, מפקד הדיוויזיה שהודח, ואף מינה אותו לסגן הרמטכ"ל של הצבא.
כמו כן, הוא חזר והאשים את המחבלים בחתירה תחת ריבונות ירדן ובפגיעה בתושביה.
ב-7 באוגוסט נכנסה לתוקפה הפסקת האש שסיימה את מלחמת ההתשה בין ישראל ומצרים, וחבש וחוואתמה קראו לנשיא מצרים נאצר להתפטר.
תחנת השידור שלהם, ששידרה מקהיר, כינתה אותו "בוגד".
בעקבות זאת גורשו מקהיר כ-140 מאנשי הארגונים הללו, ומצרים הודיעה לאש"ף כי תעניק 10,000 רובים לצבא ירדן.
לאור תמיכה חדשה זו, החל חוסיין לטהר את צבאו מחיילים ממוצא פלסטיני, שנחשדו מקשרים עם אנשי הארגונים הפלסטיניים.
המודיעין הירדני דיווח למלך על תוכניותיהם של הארגונים השמאלניים הרדיקליים להדיח אותו מהשלטון ולכונן בירדן משטר מהפכני.
במהלך חודש אוגוסט נערכו מספר עימותים בין הצבא לארגוני המחבלים, מרביתם ביוזמת הצבא, ובסוף החודש החריפו הקרבות, בעיקר בהשתתפות "החזית העממית" ו"החזית הדמוקרטית".
ב-30 באוגוסט החל הצבא הירדני להפגיז את עמדות פת"ח סביב עמאן, וב-31 באוגוסט הפגיז הצבא את מחנות הפליטים שבתחום הבירה.
ב-1 או ב-2 בספטמבר נערך ניסיון התנקשות נוסף בחיי המלך חוסיין, כאשר אנשי "החזית הדמוקרטית" ירו שוב על שיירת המכוניות של המלך חוסיין, כשהיה בדרכו לנמל התעופה בעמאן.
בתגובה, הפגיז הצבא עמדות של ארגוני המחבלים בעמאן ובסביבותיה.
עיראק איימה שכוחותיה בירדן יתערבו לעזרת הפלסטינים אם שלטונות ירדן יגבירו את פעילותם נגדם.
בימים הבאים שרר בעיר שקט יחסי, שאפשר קיום מאמצים מדיניים בין-ערביים להשגת רגיעה.
הליגה הערבית שוב שיגרה לירדן ועדה, ומספר מדינות ערביות, ובהן סוריה ועיראק, הביעו את תמיכתם בארגוני המחבלים.
ב-5 בספטמבר הסתיימו ההתעמתויות, כאשר הוסדרה הפסקת אש והצבא עבר לטפל בעיבורי עמאן.
בסוף השבוע הראשון של ההתנגשויות היו כ-150 הרוגים וכ-500 פצועים.
ב-6 בספטמבר הידרדר המצב, כאשר אנשי "החזית העממית" חטפו מעל מערב אירופה שלושה מטוסי נוסעים מערביים שהיו בדרכם לנו-יורק: אחד מהם הונחת בקהיר והשניים האחרים בירדן, בשדה תעופה ליד זרקא (חטיפת המטוסים לשדה דוסון).
כעבור שלושה ימים חטפו אנשי הארגון מטוס נוסף שהונחת גם הוא בירדן.
החוטפים החזיקו במאות בני ערובה בריטים, אמריקאים וגרמנים.
בתמורה לשחרור המטוסים והחטופים, דרשה "החזית העממית" לשחרר את חברי הארגון העצורים בשווייץ, מערב גרמניה ובריטניה, עקב השתתפותם בניסיונות חטיפה ופיגוע במטוסי אל על, ולשחרר מספר מחבלים עצורים בישראל, וללא כל דרישה לשלטונות ירדן.
לאחר הסכמה עקרונית מצד שלוש המדינות האירופיות, הורדו הנוסעים מן המטוסים ושוחררו בהדרגה.
אנשי "החזית העממית" השאירו בידיהם 54 בני ערובה, אך הארגון סירב להוראת "הוועדה המרכזית" של אש"ף להעביר את החטופים לעמאן ואילץ את צבא ירדן להתרחק מן האזור באיום של פגיעה בבני הערובה.
אנשי הארגון פיזרו אותם במחנות הפליטים, וב-12 בספטמבר פוצצו את שלושת המטוסים שהונחתו בירדן.
רק בסוף ספטמבר, בשלב האחרון של המלחמה בין הצבא הירדני לארגונים הפלסטיניים, שחרר הצבא את בני הערובה, ולאחר מכן שחררו שלוש המדינות האירופיות את העצורים הפלסטינים ש"החזית העממית" דרשה לשחרר.
פרשת חטיפת המטוסים והחזקת בני הערובה בבירה הירדנית היוו השפלה עבור הממשלה והצבא של ירדן, ושכנעה את המהססים כי יש לפעול בתקיפות נגד ארגוני הטרור.
ב-8 בספטמבר נחתם הסכם הפסקת אש נוסף בין "הוועדה המרכזית" של אש"ף (בשליטת הפת"ח) לבין ממשלת ירדן, אך "החזית העממית" ו"החזית העממית הדמוקרטית" הודיעו כי הוא אינו מחייב אותן וגם כמה יחידות בצבא ירדן התעלמו ממנו, והעימות המזוין נמשך.
נעשו הסכמים נוספים בתיווך הליגה הערבית, אך הם לא כובדו, והקרבות העצימו והתפשטו לצפון ירדן.
המחבלים השתלטו על כמה גזרות בצפון המדינה, כולל העיר אירביד, השנייה בגודלה במדינה.
עם זאת, בדרום ירדן, אזור בו התמיכה הציבורית במחבלים הייתה נמוכה יותר, בשל מיעוט אוכלוסייה פלסטינית, הצליח הצבא לחסל את נוכחות המחבלים אחרי שתקף את בסיסיהם באזורי כרכ, טפילה, שובכ ומעאן.
ב-15 בספטמבר הכריז מפקד פת"ח מקומי על אזור אירביד כעל "הסובייט הערבי הראשון".
המחבלים הציבו מחסומים סביב אירביד ועל הכביש ממנה לג'רש, ובכך סימנו את גבולות האזור כשטח פלסטיני ריבוני.
בדרום ירדן דיכא הצבא בעזרת בדואים מקומיים התקוממות של מחבלי פת"ח.
לאחר שבועיים של מלחמת התשה, ב-15 בספטמבר הצליחו קציני הצבא לשכנע את המלך לאשר מהלך צבאי שיחזיר לו את הריבונות בירדן.
מאוחר יותר הוא תיאר את החלטתו זו כהחלטה הקשה ביותר שקיבל בחייו.
ב-16 בספטמבר דיווח רדיו עמאן כי ראש הממשלה עבד אל-מנעם רפאעי התפטר, וכי המלך הטיל על הקצין הפלסטיני בריגדיר (זעים) מוחמד דאוד אל-עבאסי, להקים ממשלה צבאית זמנית.
אף כי היה פלסטיני במוצאו, הוא נודע בנאמנותו הבלתי מסויגת לשלטון הירדני.
בכך ביקש חוסיין מצד אחד להפגין את נחישותו לשמור על קיומה וריבונותה של ירדן למול הארגונים הפלסטיניים, ומאידך למנוע ניכור מוחלט בין הצדדים ולאפשר את קיומו של משא ומתן עתידי בין הצדדים.
כתב המינוי ציווה על ראש הממשלה החדש לפעול לסיכול תוכניות "הכוחות העוינים למדינה" להרוס אותה, את צבאה ואת "האחדות הלאומית".
הוא קרא לו להשיב את הסדר, הביטחון והיציבות, וליישם את ההסכמים שנחתמו עם אש"ף ביולי ובספטמבר, באמצעות הפעלת כוח.
עם זאת, כתב המינוי לא הזכיר כלל פעולה נגד הארגונים הפלסטיניים.
הממשלה כללה 12 קצינים מדרגת מייג'ור (ראאד) ועד גנרל (לוא), ומלבד דאוד עצמו, היו בה עוד שלושה קצינים–שרים פלסטינים, שמינויים נועד להעניק לממשלה גוון של אחדות לאומית, להפיג את חששות האוכלוסייה הפלסטינית וארגוני המחבלים מפניה, ובעיקר להעניק לה לגיטימציה לפעול נגד "הכוחות העוינים".
עם זאת, דאוד לא הרכיב את ממשלתו, כמקובל, אלא קיבל מידי המלך את רשימת השרים שלו.
כחלק מצעדי החירום של המשטר, התפטר הרמטכ"ל משהור חדית'ה, שנחשב כמי שנקט ביד רכה כלפי ארגוני המחבלים, ובמקומו מונה קודמו בתפקיד, חאבס אל-מג'אלי, שמונה גם למושל צבאי כללי של המדינה, ובעצמו מינה מספר קצינים למושלים צבאיים במחוזות.
ראש הממשלה דאוד שימש רק חזית, בעוד שמג'אלי וסגנו מאזן אל-עג'לוני היו האישים בעלי ההשפעה על החלטות הממשלה.
המלך קיווה כי צעדי החירום שלו יביאו את המחבלים אל שולחן המשא ומתן ויאלצו אותם להסכים לדרישות שקודם לכן סירבו להן, אולם הארגונים הפלסטיניים ראו בהם הכרזת מלחמה שמטרתה לחסל את פעילותם בירדן.
בעקבות זאת החליטו מנהיגי פת"ח ואש"ף לפעול באופן מוצהר להפלת המלך מהשלטון ולהקמת "ממשלה לאומית מהפכנית".
"הוועדה המרכזית" של אש"ף קראה למרד עממי, לשביתה כללית ולהכנות לעימות מזוין עם "המשטר הצבאי הפשיסטי" ולהחלפתו ב"משטר לאומי".
"החזית הדמוקרטית" הכריזה על צפון ירדן כ"אזור משוחרר" והמחבלים טענו כי ארביד נמצאת תחת שליטתם המוחלטת.
בתגובה למינוי פלסטיני לראש הממשלה הצבאית, מינה ערפאת חבר פרלמנט ממוצא עבר-ירדני למושל כללי של "האזור המשוחרר".
ב-16 בספטמבר, יום הקמת הממשלה הצבאית, הוכרז על מצב חירום במדינה, והצבא הירדני פתח בהתקפה על מעוזי הפלסטינים, שכוחותיהם נדרשו למסור את נשקם.
באותו היום פרצו קרבות בזרקא, עמאן וארביד.
ארגוני המחבלים שלטו בעיר זרקא, ואילו הצבא כיתר אותה וניתק את הגישה אליה.
למחרת, ב-17 בספטמבר, החלה מלחמת האזרחים בירדן.
לטענת הממשלה, פתחו ארגוני המחבלים בהפגזה ארטילרית על מחנות צבא בעמאן ובזרקא, על מתקני מודיעין וביטחון פנים ועל ארמון המלך.
הצבא הירדני פתח בהתקפה רחבה על מחנות אש"ף בעמאן, שכונתה לימים "ספטמבר השחור".
לטענת אש"ף, הצבא הפגיז מחנות פליטים ורובעי מגורים פלסטיניים בעמאן, זרקא וא-סלט.
בעשרת הימים הבאים התחוללו קרבות בהם נעשה שימוש בנשק כבד, במחנות הפליטים ובערים הראשיות.
מאחר שהירי הארטילרי לא הכניע את המחבלים, הפכה הלחימה לקרבות רחוב וגם לפעולות טיהור מבית לבית.
רוב הקרבות התנהלו באזורי מגורים וגרמו להרג ולאובדן רכוש בקרב האוכלוסייה האזרחית.
במקביל לקרבות שהתנהלו בעמאן, פרצו עימותים בין הצבא ולוחמים פלסטינים גם בזרקא, אירביד, כרכ וא-סלט.
במסגרת המתקפה כנגד הכוחות החמושים של הארגונים הפלסטיניים בלט חוסר האיזון הצבאי בין הצדדים.
חרף תמיכתם של רבים מתושבי ירדן בארגונים, ומאמציהם הניכרים בתקופה שקדמה לסכסוך להצטייד בנשק חם, מצאו עצמם הארגונים הפלסטיניים בנחיתות רבה למול הצבא הירדני.
בתחילת המתקפה עמד סדר הכוחות של צבא ירדן על כ-35,000 חיילים, מצוידים בנשק כבד, ומספרם כמעט והכפיל את עצמו עד סוף ספטמבר.
לעומת הצבא הירדני, עלה בידי הארגונים הפלסטיניים להעמיד בין 15,000 ל-20,000 לוחמים בלבד.
גם בידיהם היה נשק כבד, אך בכמות קטנה יותר ובאיכות נחותה יותר.
כמחצית הלוחמים הפלסטינים היו אנשי פת"ח והשאר חברי "החזית העממית", "החזית הדמוקרטית", "החזית העממית - המפקדה הכללית", "אלצאעקה" וצבא השחרור הפלסטיני.
בין הארגונים הללו שרר חוסר תיאום ונראה כי מנהיגיהם סמכו על התערבותן של המדינות הערביות והירתעות של ירדן.
התערבות מדינות ערב והפלישה הסורית
הוועדה שהקימה הליגה הערבית המשיכה בניסיונותיה להביא להפסקת אש.
רוב מדינות ערב קראו לשני הצדדים להפסיק את הלחימה, אולם סוריה, עיראק, לוב ודרום תימן התייצבו באופן מפורש לצד הפלסטינים.
לוב הודיעה על הפסקת הסיוע הכספי שלה לירדן, ואילו סוריה שלחה עזרה צבאית: ב-18 בספטמבר פלשו כוחות שריון סוריים לירדן, במטרה לחבור למחבלים ב"אזור המשוחרר" של ארביד.
הכוח הפולש כלל חטיבת שריון סורית סדירה ואיתה שלושה גדודי צבא השחרור הפלסטיני (צש"ף) שהיו תחת פיקוד הצבא הסורי.
הכוח כולו הוסווה כיחידות של צש"ף: החיילים הסורים לבשו את מדי צש"ף ועל הטנקים נצבעו דגלים פלסטיניים.
הכוח הפולש כלל את חטיבת השריון 88, וב-19 בספטמבר הצטרפו אליו חטיבת שריון 91 וחטיבה ממוכנת 67. הכוח הסורי מנה כ-300 טנקים.
הכוחות כבשו את אירביד והתקדמו דרומה על הציר הראשי לעמאן.
ביומיים הראשונים לפלישה, כמעט ולא נתקל הכוח הפולש בהתנגדות, משום שהצבא הירדני היה עסוק בקרבות קשים נגד ארגוני המחבלים באזור עמאן.
אולם לאחר המתקפה הגדולה של הצבא בעמאן ב-20 וב-21 בספטמבר, נטתה הכף לטובתו והוא העביר צפונה יחידות שריון וארטילריה לבלימת הפלישה הסורית.
כוחות עיראקיים שהיו מוצבים באזור מפרק לא הפריעו לתנועת הכוחות הירדניים וגם לא התערבו לטובת הארגונים הפלסטיניים, וזאת על אף התמיכה המילולית של עיראק במחבלים.
ב-20 לחודש נכנסה חטיבה 60 הירדנית (שריון) לקרב מול הכוחות הסורים.
בקרב שהתנהל במשך 6 שעות השיג השריון הירדני עליונות על הסורים ואילץ אותם להסיג את כוחותיהם.
ב-21 לחודש תגברו הסורים את כוחותיהם באגד שריון 12 מדיוויזיה 5 ויצאו להתקפת נגד.
לטענת הסורים כתוצאה מההתקפה נסוג הכוח הירדני.
כוחות סוריה וירדן ביססו קוי הגנה, אך הירדנים הנחיתו הפגזה ארטילרית כבדה על הסורים, ובנוסף הותקפו הסורים על ידי חיל האוויר הירדני שפעל ללא הפרעה.
סוריה לא העניקה לטנקים שלה סיוע אווירי, בין היתר מחשש שמטוסי חיל האוויר הסורי יפנו נגד ארמון הנשיאות בדמשק, אך בעיקר בשל חשש שהפעלת כוח אווירי תביא להתערבות חיל האוויר הישראלי לטובת ירדן.
ב-22 לחודש החלו הטנקים הסוריים לסגת משטח ירדן.
כוחות השריון, הארטילריה והאוויר הירדניים הסבו אבדות קשות לכוחות הסוריים תוך כדי נסיגתם, שהושלמה ב-23 בספטמבר.
ב-20 בספטמבר גינה מזכיר המדינה של ארצות הברית, רוג'רס, את הפלישה הסורית לירדן.
המלך חוסיין, שחשש כי הסיוע הסורי עשוי להטות את הכף בלחימה לצד הארגונים הפלסטיניים, פנה לארצות הברית ולבריטניה בבקשת סיוע או התערבות בינלאומית.
ארצות הברית נענתה בחיוב לבקשה, אך כיוון ששינוע כוחות צבא אמריקאיים היה עלול לארוך זמן רב מדי, פנתה ארצות הברית לידידתה באזור, ישראל, וביקשה את התערבותה המהירה, תוך הבטחת ערבויות שארצות הברית תעמוד לימינה אם הסכסוך יסלים וברית המועצות תתערב אף היא בנעשה באזור.
גם לישראל עצמה היה אינטרס בסכסוך: הקמת שטח בשליטת פלסטינית ממזרח לעמק בית שאן נתפסה כסיכון ביטחוני על ישראל.
נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון, והיועץ לביטחון לאומי שלו, הנרי קיסינג'ר, אישרו התקפה של חיל האוויר של ישראל על הכוחות הסוריים אם יכבשו אזור אירביד.
כוחות הצבא של ארצות הברית הוכנסו לכוננות גבוהה והצי השישי החל להזיז שלוש נושאות מטוסים לאזור שבין כרתים לישראל.
ישראל החלה להיערך לסכסוך אפשרי, ויחידה 848 (לימים 8200) ביצעה גיוס מילואים ופרסה שני בסיסים זמניים האחד בגלבוע (בשם "אורית") והשני ברמת יששכר שהרחיבו את הכיסוי המודיעיני שנתן לדרג הצבאי והמדיני את תמונת המצב על תנועת הכוחות הסוריים והערכותם בגבול ירדן-סוריה.