tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אז גם החלה להופיע בכתובים בשם Hrazgrad, שהוא כנראה נגזרת שמו של אל השמש הסלאבי Hors מן התקופה הפגנית של העמים הסלאבים.
ב-1388 נכבשה העיר על ידי צבאותיו של מוראט הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית.
ב-1878, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית, שוחררה העיר על ידי כוחות צבא האימפריה הרוסית והפכה חלק מנסיכות בולגריה, שהפכה מאוחר יותר למדינת הלאום בולגריה.
בעיר קיימים חברה לייצור תרופות גנריות, מפעלים לייצור מזון ושימורי מזון, מספר מאפיות, מפעלי בשר ומוצריו, ויקב.
כמו כן קיים בה מפעל לייצור חלקי מתכת למנועים תעשייתיים, מפעל לייצור כלי עבודה לבניין ומפעל לצעצועים.
ב-2008 החלו עבודות נרחבות להפיכתו של הבסיס הצבאי, הממוקם בפאתי העיר, למתחם תעשייה ועסקים.
בעיר שורר אקלים ממוזג יבשתי, כאשר טמפרטורות הקיצון המרביות נעות בין 39oc מעלות בקיץ ועד מינוס 26oc בחורף.
רמת הדנובה חשופה לרוחות צפון מזרחיות ללא כל השפעה ממתנת של אקלים ים תיכוני, מכיוון הים השחור ולכן הקייצים חמים מאוד והחורפים קרים, כאשר עונות המעבר קצרות יחסית.
העיר שוכנת 60 ק"מ מהעיר רוסה, 130 ק"מ מוארנה, ו-55 ק"מ מהעיר שומן.
בשטח הרשות המקומית אין כבישים מהירים, אך מסילת הברזל בין סופיה לווארנה עוברת בסמוך לה, והתחנה המרכזית ממוקמת כ-5 ק"מ מחוץ לעיר.
כמו כן ישנם מספר קווי אוטובוס הפעילים בשטח הרשות.
שדה התעופה ונמל הים הקרובים מצויים בווארנה ונמל הנהר הקרוב הממוקם על גדות נהר הדנובה נמצא בעיר רוסה.
בעיר ראזגרד מתועדת קהילה יהודית מאורגנת רק מסוף המאה ה-19. לעיר הגיעו פליטים יהודים שנמלטו מחמת הקרבות במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית.
בראשית המאה ה-20 גדלה הקהילה לכדי 200 נפשות.
מספר מצומצם של בני הקהילה שירתו בצבא הבולגרי במלחמות הבלקן (הראשונה והשנייה) ובמלחמת העולם הראשונה.
בתום מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר כ-300 יהודים, רובם ככולם עלו למדינת ישראל בין השנים 1947-1949. בראשית המאה ה-21 לא התגוררו יהודים בעיר.
מחוז (אובלסט) ראזגרד (בבולגרית: Област Разград) הוא אחד מ-28 מחוזות בולגריה, ממוקם בצפון מזרח המדינה באזור רמת הדנובה ועיר הבירה שלו היא העיר ראזגרד.
בשטח המחוז עובר נהר לום, שורר בו אקלים ממוזג, כאשר הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 11oc וכמות המשקעים הממוצעת עומדת על 600 מ"מ בשנה.
שטח המחוז מהווה 2.4% מכלל שטחה של בולגריה.
אוכלוסיית המחוז היא בעלת מגוון אתני ונחלקת ל-44% בולגרים, 47% טורקים ו-9% בני רומה.
מבחינת האמונה הדתית, 53.7% הם מוסלמים ו-43.2% הם נוצרים אורתודוקסים.
המחוז נמצא על קו מסילת הרכבת בין וארנה לרוסה.
כלכלת המחוז נסמכת על חקלאות מפותחת בעיקר דגנים כגון חיטה ושעורה ותירס ונגזרות שלה כגון תעשיית מזון ושימורים.
כמו כן ישנם מפעלי תרופות, תעשיות זכוכית ועיבוד עץ.
בשטח המחוז נמצא הקבר התראקי בסוושטארי, שהוכרז כאתר מורשת עולמית.
כמו כן ישנם מספר מוזיאונים, כגון המוזיאון הארכאולוגי בסבוריאנובו, מוזיאון אתנוגרפי בראזגרד ומוזיאון חיי הכפר, שנמצא בכפר בלגואבו.
האזור כולו היה חלק מהממלכה התראקית והחלה בו התיישבות מאורגנת במהלך המאה ה-6 לפנה"ס.
בתקופה ההלניסטית היה בחזקת ממלכת מוקדון, עד שבמאה ה-1 לספירה הפך לפרובינציה רומית, שעיר בירתה הייתה אבריטוס, (היום ראזגרד).
במאה ה-5 נכבש ויושב האזור על ידי שבטי הונים ובסוף המאה ה-6, נכבש ולמעשה הוחרב כליל על ידי שבטי אווארים.
בהמשך התחלפה השליטה באזור בין האימפריה הבולגרית הראשונה, האימפריה הביזנטית והאימפריה הבולגרית השנייה.
ב-1388 כבש הסולטאן מוראט הראשון, שליט האימפריה העות'מאנית את כל האזור ובכלל זה עיר הבירה ראזגרד, והם הפכו חלק ממחוז (איילט) עות'מאניים למשך כ-500 שנים.
ב-1878 לאחר תבוסת העות'מאנים במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877-1878), הפך האזור חלק מנסיכות בולגריה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין.
ראזי פלאח הוא פרופסור לגאוגרפיה בדואי, המלמד באוניברסיטת אקרון באוהיו, ארצות הברית.
פלאח נולד בכפר רומת אל-הייב שבגליל התחתון.
הוא למד לתואר ראשון ושני באוניברסיטה העברית ואת הדוקטורט סיים באוניברסיטת דרהאם באנגליה בשנת 1982. הוא לימד אחר כך תקופה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת א-נג'אח שבשכם.
בין השנים 1991 ל-1993 היה עמית פולברייט ומרצה באוניברסיטת צפון איווה.
בין השנים 1995 ל-1997 לימד באוניברסיטת למפטר שבוויילס.
בין השנים 1996 ל-2001 לימד באוניברסיטת טורונטו.
החל משנת 2001 מלמד באוניברסיטת אקרון שבאוהיו.
בשנת 1993 קיבל אזרחות קנדית.
בשנת 1998 ייסד את כתב העת האקדמי Arab World Geographer, ומאז הוא משמש כעורך שלו.
בשנת 1987 ייסד פלאח את "מרכז הגליל למחקר חברתי" ועמד בראשו במשך כמה שנים.
הוא כתב מאמר משותף עם דייוויד ניומן בנושא הגבולות.
בחודש יולי 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה, הגיע לישראל כדי לבקר את אמו חולת הסרטן אשר אושפזה בבית החולים רמב"ם בחיפה.
במהלך ביקורו הגיע לאזור נהריה וראש הנקרה וערך מספר צילומים.
הוא נעצר על ידי השב"כ בעת שצילם אנטנה צבאית.
לטענתו, את הצילומים לקח למטרות מחקר והוא לא ידע כי האנטנה היא מתקן צבאי, ובלאו הכי היא גלויה לכל.
במשך 18 ימים הוטל על הפרשה, כולל על עצם מעצרו, צו איסור פרסום, והוא הוסר בעקבות עתירה של עיתון הארץ.
במהלך אותם ימים נמנעה ממנו פגישה עם עורך דין.
פלאח שוחרר לאחר שלושה שבועות של מעצר בלא שהוגש נגדו כתב אישום.
בתום החקירה האשים פלאח את השב"כ בהתעללות במהלך חקירתו.
בעקבות מעצרו חתמו מאות אנשי אקדמיה מהעולם על עצומה הקוראת לשחרורו.
"ראזסווייט" היה כתב עת יהודי בשפה הרוסית שנוסד בשנת 1860 ברוסיה, נסגר לאחר שנה, במאי 1861 ושב ופעל במספר תקופות ומקומות עד לשנת 1934. הדעות הפוליטיות שייצג העיתון השתנו במהלך השנים.
התקופות הבולטות בפעילותו היו בין 1904 ל–1915 באימפריה הרוסית, אז הגיע לתפוצה של למעלה מ-30 אלף מנויים, והיה לגורם רב השפעה בקהילות היהודיות; ובין 1924 ל–1934 בפריז, אז היה לשופר הרוויזיוניסטים ונקרא על ידי דוברי רוסית בכל העולם.
ביו כותביו ומתווי דרכו הבולטים היו זאב ז'בוטינסקי ואברהם אידלסון.
בגלגולו הראשון היה "ראזסווייט" ביטאון שנוסד באודסה ב-1860 על ידי חבורת אינטלקטואלים יהודים, בהם יהודה לייב פינסקר, בעקבות אספה שהתקיימה לאחר שיפור מצבם של היהודים עם עלייתו של הצאר אלכסנדר השני.
בקשת היתר להוצאת העיתון הוגשה לשלטונות הצאר הרוסי לראשונה ב-1856, על ידי אוסיפ (יוסף) רבינוביץ', עיתונאי יהודי, וחיים טארנופול, סוחר באודסה.
הבקשה נדחתה, בין היתר בשל התנגדות הכנסייה.
אחרי מספר שנים הוגשה בקשה חדשה ובה הודגשה תרומת עיתון מסוג זה לאמנציפציה.
הבקשה השנייה אושרה, והגיליון הראשון של העיתון יצא לאור ב-27 במאי 1860.
עורכי העיתון החדש הרבו בקריאות נגד הבדלנות היהודית.
ביולי 1861 הועבר שרביט העריכה לידי פינסקר ועמנואל סולובייצ'יק.
העיתון נסגר בקיץ 1861 בשל מגבלות צנזורה שהוטלו עליו ובשל בעיות תקציב.
במקומו יצא ביטאון בשם "ציון" (Сіонъ, בכתיב של ימינו: Сион), שהמשיך להתקיים עד אפריל 1862.
העיתון נפתח מחדש ב-1879 בפטרבורג בירת האימפריה הרוסית, ופעל שם עד 1883. בתקופה זו פעל העיתון נגד ההתבוללות; תמך בתנועת "חיבת ציון" כפתרון למצוקות היהודים בתחום המושב, אך לא מתוך מטרה להקים בארץ ישראל ממלכה יהודית.
במסגרת העיתון התפרסו כתבים שונים של ליליינבלום וחיבורו המפורסם של פינסקר, "אוטואמנציפציה!".
גלגוליו המאוחרים והפיכתו לביטאון רב-השפעה
בראשית 1904 שב העיתון לפעול, תחילה כירחון תחת השם "ייברייסקאיה ז'יזן" ('החיים היהודיים') ומה-1 באוקטובר 1907 כשבועון בשם "ראזסווייט" (שהחליף למעשה את השבועון "כרוניקה ייברייסקוי ז'יזני" ואת מחליפו למשך חודשיים, "ייברייסקי נרוד" - שניהם מוספים של הירחון "ייברייסקאיה ז'יזן").
ההיתר להוצאתו המחודשת של העיתון ניתן לניקולאי סורין, עורך דין יהודי מפטרבורג.
מערכת העיתון כללה את משה מרגולין כעורך ראשי; יוליוס ברוצקוס, רופא ועיתונאי שקודם לכן (עד שנת 1902) נמנה עם חברי מערכת הירחון הרוסי-יהודי "ווסחוד" ('זריחה'); משה צייטלין, מהנדס; וחמישה סטודנטים - שלמה גפשטיין, אלכסנדר גולדשטיין, אריה בבקוב, ארנולד זיידמן ומקס סולובייצ'יק.
ב-1905 מונה אברהם אידלסון לעורך העיתון ושלמה זלצמן למנהלו.
מאמריו של ז'בוטינסקי, שדנו הן בענייני היום והן בסיקור מאבקים לעצמאות לאומית באירופה, הציבו אותו כאחד מראשוני הכותבים הפוליטיים של יהדות רוסיה.
במאמריו ובנאומיו המשיך לצאת ישירות נגד ההתבוללות ונגד המהפכנים והליברלים הרוסים שלא האשימו את השלטונות על צעדיהם האנטישמיים, וזאת כדי שלא יהיו "מזוהים עם היהודים".
בתקופה זו העיתון הפך גורם רב השפעה בקהילות היהודיות, ופעל לקידום ועיצוב תנועה ציונית לשחרור לאומי של היהודים.
תפוצת העיתון עלתה מאלפיים מנויים ללמעלה מ-30,000 מנויים, בכ-2000 יישובים.
הוא נסגר ב-1919 על ידי השלטונות הצבאיים במוסקבה.
ב-1922 חזר לפעילות ברביעית, כשמקום מושבו החדש בברלין.
עם חידושו היה לביטאון הפדרציה של ציוני רוסיה-אוקראינה בחוץ לארץ, וחברי המערכת שלו נבחרו בידי ועידת הפדרציה.
שלמה גפשטיין היה לעורכו ויוסף שכטמן למזכיר המערכת.
שאר חברי הערכת היו: חיים גרינברג, אביגדור יעקובסון, מתתיהו הינדס ומיכאל אליניקוב.
פרישתו של ז'בוטינסקי מן ההסתדרות הציונית ודרישתו לנקיטת עמדה חריפה יותר כנגד המשטר הבריטי בארץ ישראל הובילו לחילוקי דעות מרים בקרב חברי מערכת העיתון.
בעקבות חילוקי הדעות התחלף ביולי 1923 צוות העיתון, מתנגדי דרכו של ז'בוטינסקי עזבו אותו ואילו האחרון הצטרף אליו.
מיעוט קוראים ומצב כלכלי קשה הביאו לסגירת העיתון ב-15 במאי 1924. ב-24 בדצמבר 1924 שב העיתון לפעילות בפריז, תחת חסותו של ז'בוטינסקי, שהוציא את העיתון כמעט לבדו בחצי השנה הראשונה.
בכותרת העיתון הישן-חדש התנוססה סִסמת הרוויזיוניסטים: .
העיתון שימש במה לרעיונותיהם ולז'בוטינסקי בפרט.
תפוצתו עלתה והוא נקרא בידי דוברי רוסית בכל העולם.
ישיבותיה השבועיות של מערכת העיתון נערכו לרוב בבית הקפה אובּזֶרבַטוּאָר (Observatoire).
ראזה ג'אפרי הוא שחקן בריטי.
ידוע בעיקר בתפקידו כזאפר יוניס בסדרת הריגול של ה-BBC "ספוקס".
ג'אפרי נולד בליברפול לאב הודי מאגרה ולאם אנגלייה מליברפול.
הוא גדל בלונדון והתחנך ב"דאלוויץ' קולג'", שבו למד גם חברו לסדרה "ספוקס" רופרט פנרי-ג'ונס.
הוא למד ספרות אנגלית ודרמה באוניברסיטת מנצ'סטר, ולמד משחק בבית הספר למשחק בריסטול אולד ויק.
אחרי סיום לימודיו באוניברסיטה רצה להיות טייס והתכוון להתגייס לחיל האוויר המלכותי.
בתקופת לימודיו הופיע במספר הצגות בפסטיבל תיאטרון השוליים של אדינבורו ובפסטיבל שייקספיר בפנדליי, בהם "הנרי השמיני" ו"קומדיה של טעויות".
בשנתו האחרונה באוניברסיטה הוא עבד עם הבמאי גרגורי דוראן, ולדבריו ממנו הושפע להרשם לבית הספר למשחק "בריסטול אולד ויק" ולפנות לקריירה מקצועית של שחקן.
עוד בתקופת שהותו במנצ'סטר הוא היה סולן בלהקת ג'אז-פאנק (Funk).
אחרי סיום לימודיו באולד ויק הופיע ג'אפרי הרבה על במות התיאטרון.
הוא שיחק ברומיאו ויוליה, סיראנו דה ברז'ראק, "East Is East", וכן ב-.
הפריצה שלו הייתה בשנת 2001 כשקיבל את תפקיד סקיי במחזמר מאמה מיה!
בתיאטרון הנסיך אדוארד שבלונדון בבימויה של פילידה לויד.
בהמשך הופיע בהפקה של אנדרו לויד ובר "Bombay Dreams" בתיאטרון אפולו.
הוא קיבל ביקורות מהללות על משחקו.
אחר כך הופיע בסדרת הטלוויזיה "M.I.T.: Murder Investigation Team" של רשת ITV, במותחן "Dirty War" ובסדרת הדרמה "החיים הם לא רק הא הא" של ה-"BBC".
ב-2005 החל להשתתף בסדרה "ספוקס" בתפקיד זאפר יוניס.
באותה תקופה המשיך להופיע בתיאטרון וגילם את אורסינו במחזה "הלילה ה-12" בתיאטרון אלברי שבלונדון, ולוהק לסרטו של דייוויד קרוננברג "סימנים של כבוד".
ב-2007 עזב את "ספוקס" והחל להופיע בסדרת הטלוויזיה "מאהבות".
עוד כיכב לצידו של שון בין בסרט הטלוויזיה "Sharpe's Peril" והשתתף בסרט הקולנוע "Infinite Justice", תפקיד שעליו זכה בפרס שחקן המשנה הטוב ביותר ב"קארה פילם פסטיבל" (פסטיבל קולנוע בינלאומי בקאראצ'י).
ב-2010 הופיע ב"סקס והעיר הגדולה 2" סרט ההמשך של סקס והעיר הגדולה.
עוד הופיע בסרטים "צוות", "הארי בראון" ובקומדיה "Accidental Farmer".
ב-2011 השתתף בסדרת הטלוויזיה על גיבורי על "The Cape" בתפקיד הנבל קיין, ובסדרת הטלוויזיה "Smash" של NBC.
ב-2007, זמן קצר אחרי שעזב את הסדרה "ספוקס" התחתן עם שותפתו לסדרה מירנדה רייסון.
הם נפרדו בנובמבר 2009. ב-2012 החל ג'אפרי לצאת עם השחקנית לארה פולבר והשניים התחתנו ב-27 בדצמבר 2014.
ראות אטמוספירית היא המרחק שממנו ניתן להבחין בעצם בולט בעין בלתי מזוינת (ללא עזרת מכשירים).
באופן מדויק יותר, ישנן מספר הגדרות שונות לראות אשר מגדירות את מאפייני העצם ותנאי המדידה.
הראות משתנה באופן חד בתנאי מזג אוויר שונים, וגם כתלות בגובה מעל פני הים, אזור גאוגרפי, וזיהום אוויר.
הראות מוגדרת עבור אורכי גל בתחום האור הנראה בלבד, כפי שניתן להבין מהגדרת המושג.
ראות של 23 ק"מ בגובה פני הים נחשבת לטובה.
ראות בערפל כבד יכולה להיות מטרים בודדים עד עשרות מטרים.
באוויר נקי במיוחד כמו בקוטב הדרומי או הרים גבוהים הראות יכולה להגיע ל-70 ק"מ ויותר.
קיימות מספר הגדרות שונות, אשר יתנו תוצאה שונה במקצת במדידת הראות.
בכל המקרים הראות מתייחסת למרחק אופקי, שכן הראות גדלה עם הגובה וגם עם זווית קו הראייה.
בנוסף, מכיוון שהראות היא גודל אשר מתייחס לתגובת העין האנושית לאור, היא מוגדרת לאור נראה בלבד, ואם הגלאי שאיתו מבוצעת המדידה הוא בעל תגובה שונה מהעין האנושית אז צריך לנרמל את תגובת הגלאי בתגובת העין.
המרחק (בתאורה מסוימת קבועה) שבו הניגודיות (קונטרסט) של עצם לעומת סביבתו יורדת ל-2% מערכה של הניגודיות כאשר הצופה קרוב מאוד לעצם.
הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית (ICAO) מגדיר ראות כמרחק המרבי בו ניתן להבחין ולזהות עצם שחור (בגודל מתאים) על רקע לבן.
גודל מתאים הוא גודל מספיק כך שכושר ההפרדה של העין אינו מהווה מגבלה.
הגדרה נוספת של ICAO היא: המרחק הגדול ביותר בו ניתן להבחין בתאורה בעוצמה של 1000 קנדלה על רקע חשוך.
הקשר בין ראות ובליעה אטמוספירית
תכונת החומר הקובעת את הראות היא מקדם הבליעה.
ניתן לקשר ביניהם באמצעות נוסחאות, כאשר מקדם הבליעה הוא אחד משני גדלים פיזיקליים בעלי הגדרות שונות.
עבור מקדם הבליעה ליחידת אורך :
השינוי בעוצמת הקרינה ליחידת מרחק הוא
ופתרון המשוואה נותן את תלות העוצמה במרחק
אם נחפש את המרחק שבו העוצמה שווה ל-2% מערכה ההתחלתי, נקבל:
כאשר היחידות של הראות תלויות ביחידות בהן נתון מקדם הבליעה.
מקדם הבליעה של מקדם השבירה (החלק המדומה) הוא , והוא קשור למקדם הבליעה ליחידת אורך באמצעות:
כאשר הוא אורך הגל בריק.
הראט פאק הייתה קבוצת שחקנים שבתחילה היה האמפרי בוגארט הדמות המרכזית בה.
באמצע שנות ה-60, לאחר מותו של בוגארט, התייחס השם לקבוצת שחקנים אחרת, שקראה לעצמה "הפסגה" או "הכנופיה", שכללה את פרנק סינטרה, דין מרטין, סמי דייוויס ג'וניור, פיטר לופורד וג'ואי בישופ, שהופיעו יחד בהרכבים שונים על הבמות ובהרכב מלא בסרטים "האחד עשר של דני אושן" ו"שלושה סרג'נטים".
סינטרה, מרטין ודייוויס נחשבו למנהיגי הקבוצה.
ראזונדארה טג'יקוזו הוא כדורגלן עבר נמיבי ששיחק בקבוצות שונות בבונדסליגה, בליגת העל הטורקית ובנבחרת נמיביה בעמדת הקשר האחורי.
טג'יקוזו אותר על ידי סקאוטים של ורדר ברמן בנמיביה כאשר היה בן 16, ובשנת 1998 חתם במועדון, כאשר היה בן 19. בעונתו הראשונה במועדון ערך 25 הופעות, וסך הכל 68 הופעות במדי ורדר ברמן במשך ארבע עונות, בהן הקבוצה סיימה בחלק העליון של הטבלה.
בשנת 2003 עבר טג'י'קוזו להנזה רוסטוק, ובעונתו הראשונה, 2003/04, לא החמיץ ולו משחק אחד, הבקיע ארבעה שערים וסייע לקבוצה לסיים במקום התשיעי המפתיע בבונדסליגה.
בעונת 2004/05 פחתה משמעותית כמות ההופעות של טג'יקוזו בהאנזה רוסטוק, והמועדון נשר אל הבונדסליגה השנייה.
בעונת 2005/06 שיחק טג'י'קוזו בדיסבורג, העולה הטרייה לבונדסליגה, אך ירד ליגה עם המועדון כבר באותה עונה, מהמקום האחרון.
לאחר ירידת הליגה עם דיסבורג, עבר טג'יקוזו לשחק בליגת העל הטורקית, שם שיחק עונה אחת בריזספור ושתי עונות באיסטנבול בשאקשהיר, בהן היה שחקן הרכב משמעותי.
לאחר מכן טג'יקוזו המשיך לשחק בטורקיה, אך היה לשחקן משמעותי פחות בטרבזונספור, דיארבאקירספור וקסימפשה.
בתום עונת 2011 פרש טג'יקוזו ממשחק פעיל.
לטג'יקוזו 47 הופעות במדי נבחרת נמיביה, בהן הבקיע שישה שערים.
רָאזִי חַמַד הוא טרוריסט הנחשב בכיר בחמאס, יו"ר רשות האנרגיה ברצועת עזה.
בעבר כיהן כסגן שר החוץ ודובר חמאס, יו"ר רשות המעברים ברצועת עזה וכיועצם של אסמאעיל הנייה ואחמד ג'עברי.
חמד היה המתווך מטעם חמאס בעסקת שליט והתקרב לאחמד ג'עברי במהלך המשא ומתן החשאי שניהל עם ישראל.
שחרורו של גלעד שליט יחד עם קשריו הקרובים עם ראשי חמאס אסאמעיל הנייה וח'אלד משעל העניקו לו מעמד של כבוד בתנועה וברחוב הפלסטיני.
חמד נולד בשנת 1964 במחנה הפליטים יבנא אשר ברפיח.
אביו ודודו נהרגו על ידי צה"ל ב-1967. כשהיה בן 16, הצטרף לתנועת האחים המוסלמים ועם הקמת חמאס ב-1987 הצטרף לארגון ואף ריצה חמש שנות מאסר בכלא הישראלי באשמת חברות בחמאס.
הוא בעל תואר ראשון ברפואה וטרינרית ומדבר, בנוסף לערבית, שפת האם שלו, גם עברית ואנגלית.
חמד שימש בעבר כעורך הראשי של העיתון "אל-וַטַן".
הוא חבר בחמאס במשך 25 שנה, והיה גם העורך הראשי לשעבר של שבועון חמאס, "א-רסאלה".
באוקטובר 2004, חמד שימש כראש מפלגת ההצלה הלאומית האסלאמית.
יש לו סימן מזהה מובהק שבאמצעותו ניתן לזהותו באופן מיידי, הוא כתם כהה על מרכז המצח, שלא ברור מה מקורו.
ראזי חמד קיבל את תפקיד דובר חמאס, בעקבות האמינות הניכרת שזכה לה עקב הפופולריות של עיתונו א-רסאלה, ובעקבות מאסרו על ידי הרשות הפלסטינית תחת ממשל הפת"ח, וכן מעצרו בישראל במשך חמש שנים עקב פעילויות הקשורות לחמאס.
חמד היה עורך השבועון "א-רסאלה" בזמן שנסגר והוא עצמו נכלא על ידי הרשות הפלסטינית בעוון פרסום מאמרים אשר הזיקו למוניטין שלה, במיוחד בנוגע למערכת בתי הכלא שלה.
בשנת 2005 דיווח חמד כי הארגון החליט להשעות את השימוש במחבלים מתאבדים בעקבות ביקורת בין-לאומית, ולהתמקד בפעולות ראווה, כמו חפירת מנהרות מתחת לעמדות ישראליות, אשר סופגות פחות גינוי.
באותה שנה, בתגובה על הפגזות טנקים ישראליות בבית חאנון, שמהן נהרגו לפחות 18 פלסטינים ונפצעו 40, חמד צוטט כאומר: "ישראל צריכה להימחק מעל פני כדור הארץ.
זו מדינה חייתית אשר לא מכירה בערך האדם.
בעקבות ההפגזות הללו הובאה למועצת הביטחון של האו"ם הצעת גינוי, וארצות הברית הטילה עליה וטו.
חמד השיב כי הטלת הווטו האמריקני על הודעת הגינוי לישראל מהווה "סימן לכך שארצות הברית נותנת לגיטימציה למעשי טבח.
ארצות הברית נותנת 'אור ירוק' לישראל לבצע מעשי טבח נוספים".
באוגוסט 2006 כתב את המאמר "הבה ונעקור את שורשי האלימות'" ליומון הפלסטיני "אל איאם".
במאמר קבע כי "רצועת עזה סובלת תחת עול האנרכיה וחרבות בריונים", ו"זה מוזר שלאחר מאמץ גדול אשר נדרש כדי לפתוח מחדש את מעבר רפיח וכדי להקל על סבלם של האנשים, ניתן לראות אחרים אשר הולכים לירות רקטות לעבר המעבר.
או כאשר מישהו מדבר על הפסקת אש וחשיבותה, אתה מוצא מי שילך ולהפגיז יותר רקטות.
כמובן, אני לא מכחיש שהכיבוש ביצע טבח שלא ניתן להצדיק.
אבל אני תומך במשא ומתן על מה שניתן לתקן".
באותו מאמר הביע תמיהה בנוגע לאלימות בחברה הפלסטינית.
במאמר, תהה חמד האם הפלסטינים לוקים ב"מחלה כרונית של אלימות" וטען כי האלימות הפכה לתרבות מושרשת.
לדבריו באותה שנה נהרגו יותר מ-175 פלסטינים מאש פלסטינית, פרט למאות פצועים ונכים.
במאמר ביקר גם את תופעת הירי בחתונות ובלוויות.
בשנת 2006, בתגובה לחטיפת צלם של סוכנות הידיעות AP על ידי ארבעה חמושים פלסטינים ברצועת עזה, אמר חמד כי "מדובר בפעולה פסולה ובפשע המשחיר את תדמיתו של העם הפלסטיני".
בתגובה לירי הקסאמים לאחר כניסת הפסקת האש לתוקף אמר חמד כי כל ירי הוא הפרה של ההסכם ושל ההסכמה הלאומית הפלסטינית.
ובראיון אחר הוסיף "כי הצלחת ההסכם להפסקת ירי הטילים מעזה תעודד הכרזה פלסטינית על 'תהדיאה' (רגיעה) מלאה עם ישראל".
באוגוסט אותה שנה פרסם חמד מאמר הבוחן את טעויות הפלסטינים.
חמד האשים את הנהגת חמאס שלא התכוננה כראוי ליום שלאחר ההתנתקות וכי ירי הרקטות לא הביא להישגים.
לדבריו, על הפלסטינים לקחת אחריות על עתידם וגורלם ולהפסיק להשתמש בכיבוש הישראלי כתירוץ.
בשנת 2007, חמד הצהיר על נכונותו לקבל מדינה פלסטינית בגבולות הקו הירוק וכי ארגונו אינו מתנגד להסכם מדיני עם ישראל.
עם זאת בשנת 2013 טען כי "אם מסתכלים על הגדה המערבית היום, היא נראית כגבינה שווייצרית", והוסיף "אני לא יודע מה נשאר בכלל למשא ומתן".
במקביל הציע הנייה למנות את חמד לתפקיד שר הפנים.
באותה שנה הביע חמד את הקושי של חמאס מול הנתק עם הגדה ויתר העולם, ואמר כי מבחנו של חמאס הוא במסלול המדיני.
בשנת 2008, בעקבות מבצע חורף חם, הכריז חמד כי חמאס יגיד כן להודנה, גם ללא הסכמה מיידית על רגיעה באזור יהודה ושומרון.
בעקבות ההרס הרב שנגרם ברצועת עזה במהלך מבצע עופרת יצוקה בשנת 2009, חמד, יחד עם יועצו של הנייה, אחמד יוסף, ביקר את הנהגת חמאס.
השניים נפגשו עם צמרת הארגון בדמשק, ובראשה ח'אלד משעל, ואמרו להם שהם המיטו אסון כבד על עזה.
בתגובה למבצע, כתב חמד מאמר שבו הוא מבקר את תיאור המבצע כניצחון מצד חמאס, אשר לדבריו הוא תיאור שקרי.
ב-23 בספטמבר 2011, לאחר שאבו מאזן פנה באופן רשמי אל האו"ם בדבר הקמת מדינה פלסטינית, חמד ציין כי הוא לא התייעץ עם חמאס ולא היה מוכן כיאות למהלך.
במאי 2011, עת המהפכה במצרים, נפתח מעבר רפיח לראשונה מאז שנת 2007. המעבר נפתח ללא משקיפים בין-לאומיים כפי שהיה בעבר, ולדברי ראזי חמד הצד הפלסטיני מעדיף שהמעבר יהיה עניין מצרי-פלסטיני בלבד.
חמד ייצג את חמאס במשא ומתן לפתיחת מעבר רפיח כדי לאפשר מעבר פלסטינים מרצועת עזה לשטח מצרים.
כשעלה לשלטון עבד אל-פתאח א-סיסי, יריב תנועת האחים המוסלמים, בת בריתה של חמאס, נסגר המעבר, למעט מקרים מיוחדים.
חמד טען שההפיכה הובילה פלסטינים רבים לשוב לרצועה, עקב פחד מהנעשה במדינה ומהאווירה העוינת כלפי חמאס והתבטא כי "עזה הפכה לבית כלא אחד גדול".
בשנת 2013 בראיון שנתן ל'ישראל פולס' המערכת הישראלית של אל-מוניטור, אחרי 'מבצע צוק איתן' פרסם מאמר המתנגד לאלימות בין ישראל לפלסטינים וקורא לאחדות שורות בין הפלגים הפלסטיניים.
בין השנים 2006–2007 אירעה סדרת עימותים אלימים בין פת"ח לחמאס ברצועת עזה ובעקבותיהן נהרגו עשרות אנשים משתי התנועות בעימותים מקומיים, בניסיונות התנקשות וחילופי אש במהומות המוניות שחמד הגדיר כ"אלימות מצערת".
בשנת 2006, חמושים בעיר עזה פתחו באש לעבר רכבו של אסמאעיל הנייה.
הנייה לא נפגע אולם שניים משומרי ראשו ומלוויו נפצעו פצעים קלים עד בינוניים.
מגורמי ביטחון פלסטינים נמסר כי הירי בוצע על ידי קרובי משפחתו של פעיל פת"ח, שנהרג בעימותים בין פת"ח חמאס.
עם זאת, כאשר ראזי חמד הגיב לפרשה הוא טען כי האש לא כוונה אל עבר השיירה וכי מדובר בירי מקרי שהיה בסמיכות לרכבו של הנייה.
במסגרת הניסיון ליישב את הסכסוך, חמד תמך בניסיון הקמת ממשלת אחדות אך אישר כי התגבשה בחמאס הסכמה להקמת ממשלת מומחים, שתקיף את כל גוני הקשת הפוליטית ותכלול אנשי מקצוע לא מזוהים פוליטית.
זאת לאחר שהתנגד להצעתו של נשיא מצרים דאז, חוסני מובארכ, לקיים בחירות חדשות כדי לשים קץ לסכסוך.
באוגוסט 2007 התפטר מתפקידו כדובר ממשלת חמאס בעקבות טענתו כי חמאס לא קיימו צעדים שיקדמו פיוס עם הפת"ח מאז השתלטות חמאס על רצועת עזה.
חמד התבטא בעד הסדר להקמת ממשלת אחדות פלסטינית והצהיר כי קיווה שהמצב לא יגיע לאן שהגיע, קרי השתלטות צבאית של חמאס על מתקני הביטחון.
בשנת 2012 שקד על הכנת סגל דיפלומטי מטעם חמאס אשר הצוערים בו יעבדו בתוך משרד החוץ בעזה ויהיו אחראים לפיתוח היחסים של ממשלת חמאס עם מדינות העולם.
באותה העת, הדבר נתפס כצעד נוסף לקראת היפרדות מוחלטת מהגדה והקמת ישות מדינית נפרדת.
באותה שנה סירב חמד להצעה איראנית לארח פגישות פיוס בינו לבין פת"ח בשטחה.
חמד, בניגוד להצהרות חמאס בעשור האחרון, ציין כי איראן היא גורם למחלוקת בין הפלגים הפלסטיניים, והודה כי היחסים בין ארגונו לרפובליקה האסלאמית הידרדרו בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה, שבהן חמאס תמך במורדים ואילו איראן גיבתה את שלטונו של אסד.
חמד הוסיף כי איראן קיצצה את התמיכה בארגון הן מבחינה פיננסית והן מבחינת אספקת הנשק.
בבוקר 25 ביוני 2006 החלה הפגזה של פצצות מרגמה בגזרת מעבר כרם שלום.
קודם להפגזה חדרו שבעה מחבלים מרצועת עזה לשטח ישראל דרך מנהרה סמוך למעבר כרם שלום.
לאחר החדירה חברי החוליה תקפו טנק מרכבה סימן 3, באמצעות רקטת אר פי ג'י.
אחד המחבלים זרק לפנים הטנק רימוני רסס ובשל העשן שיצרו הרימונים החליט סמ"ר גלעד שליט לצאת מן הטנק כשאינו חמוש.
כשיצא הוא ראה מחבל מטפס על הטנק ולמעשה הסגיר את עצמו בידיו.
המחבלים, שככל הנראה לא התכוונו לפעולת חטיפת חייל מלכתחילה, רצו עם שליט לכיוון הגדר, פרצו אותה באמצעות מטען חומר נפץ וזחלו איתו מתחתיה.
בעקבות אירוע החטיפה, ישראל פתחה במבצע גשמי קיץ להשבת החייל החטוף.
את המבצע הגדיר חמד כ"הרפתקאה צבאית בלתי מוצדקת שהשלכותיה חמורות" והוסיף כי "ישראל לא תנצח כי היא לא תוכל לקבל את מה שהיא רוצה", קרא להפסקת אש ותקף את ישראל בעקבות סירובה.
עם זאת הבהיר, כי נמשכים המגעים הדיפלומטיים למציאת פתרון.
ראזי חמד שקד רבות על עסקה להשבת החייל החטוף, במתווה של שחרור אסירים.
כמה ימים לאחר חטיפתו של שליט, התקשר חמד עם גרשון בסקין, פעיל שלום ישראלי, באמצעות ממרצה באוניברסיטה האסלאמית בעזה המוכר לשניהם ושלושה חודשים לאחר מכן, הם נפגשו ברצועה.
לטענתו הייתה הסכמה עקרונית על מספר וסוג האסירים אך לא על השמות.
עם זאת, לדבריו ישראל לא הציבה קריטריונים רציניים ואת אי הסכמה זו קרא חמד לפתור בסוגיית באמצעים דיפלומטיים.
חמד פרסם כי גלעד חי ולא עבר עינויים, ואף קיימת אפשרות שתינתן גישה לאנשי הצלב האדום לבקר אותו אך דחה את התנגדות ישראל לשחרור אסירים עם שהורשעו ברצח.
לאחר פרסום קלטת שבה הוצג גלעד, קרא חמד לישראל לנהל משא ומתן והדגיש כי המשלחת המצרית היא המתווכת בין ישראל וחמאס ולממשלה הפלסטינית אין צד בעניין.
ראזי חמד המשיך לקיים קשר רציף עם גרשון בסקין.
באפריל 2011 מונה בכיר המוסד, דוד מידן, למתאם השבויים והנעדרים, אשר בניגוד לקודמיו הטה אוזן לבסקין.
בעקבות זאת, נוצר ציר תקשורת קצר אשר חיבר את דוד מידן עם אחמד ג'עברי באמצעות אנשי הקשר של השניים: גרשון בסקין וראזי חמד.
באמצעות ציר זה העביר ג'עברי ב-20 ביוני 2011 מסמך ראשון עם הצעת חמאס שהציג עמדה מקסימליסטית.
ביולי 2011 קיבל ביסקין מחמד מסמך נוסף, שכלל הגמשה משמעותית בעמדות חמאס, והביא את ישראל להשלים את העסקה.
במלאת שנה לעסקת שליט הצהיר ראזי חמד כי היא "ללא ספק ההישג הכי גדול של חמאס עד כה".
ב-2012 ראזי חמד ייצג את אחמד ג'עברי מול גרשון בסקין במגעים להפסקת אש, הכוללים מנגנון שימנע מישראל ביצוע פעולות סיכול, ויאפשר לחמאס להוכיח את נכונותו לפעול למניעת התקפות טרור.
מגעים אלו העלו חרס עם חיסולו של ג'עברי.
ב-8 ביולי 2014, בעקבות רצח שלושת הנערים ביהודה ושומרון ומבצע שובו אחים, יחד עם התגברות ירי הרקטי וחפירת המנהור ההתקפי לעבר שטח ישראל, החל מבצע צוק איתן.
המבצע גרם לנזק רב ברצועה, ובמהלכו תקף צה"ל 6,231 מטרות, 10,590 מבנים נפגעו מתוכם 4,024 מבנים נהרסו כליל.
בנוסף, 32 מנהרות טרור הושמדו, בין 300 אלף לחצי מיליון מתושבי הרצועה נטשו את בתיהם בין 2,125 ל-2,203 פלסטינים נהרגו ומעל ל-11,000 נפצעו עד שהסתיים המבצע ב-26 באוגוסט.
טרם המבצע, ועל רקע הסכם הפיוס הפנים-פלסטיני, הצהיר חמד שהארגון חותר למדינה בגבולות 67', התנגד למשא ומתן עם ישראל וסירב להתחייב להפסקת האלימות.
שבועיים לאחר סיום המבצע אף הודה שהארגון שיגר רקטות מריכוזי אוכלוסין.
במלוא שנה לתום המבצע העניק חמד ריאיון לרשת ב' ובו אמר כי חמאס אינו מעוניין במלחמה חדשה עם ישראל, וכי יש לו אינטרס לשמור על שקט מעזה.
עם זה, הכחיש כי מתנהל משא ומתן על הארכת הרגיעה.
הוא סירב לומר אם מתנהלים מגעים להשבת שרידי גופותיהם של אורון שאול והדר גולדין.
באותו ראיון הוסיף כי אין שום אפשרות שהזרוע הצבאית של חמאס תיזום הסלמה בשטח בניגוד לעמדת הנהגת הארגון.
בעקבות הנזק הרב שנגרם ברצועה במהלך המבצע, שימש חמד כדובר הוועדה הלאומית העליונה למעקב אחר פעילות בית הדין הפלילי הבין-לאומי.
לטענתו, קבלת החלטה על ידי בית המשפט לפתוח בחקירה של פשעי מלחמה אינה עניין פשוט.
בראיון לעיתון "פלסטין" אמר כי הרשות הפלסטינית מתמקדת בנושא ההתנחלויות ובהתנהלות במבצע צוק איתן.
באותה שנה, האשים חמד בריאיון ל-BBC את תנועת חמאס בכך שהיא זו שמטילה את הסגר על עזה בסירובה למסור את השליטה במעברים לידי אבו מאזן, ושפריחת דאעש ברצועה היא תוצאה של פעילות מנגנוני הביטחון של חמאס.
ב-2015 פרסם חמד כי חמאס משקיע עשרות אלפי דולרים בסרטוני תעמולה באיכות גבוהה, ברשתות החברתיות ובניו־מדיה לצורך לוחמה פסיכולוגית.
ביולי 2016, על רקע יום השנה השני למבצע צוק איתן, פרסם חמד מאמר המבקר גורמים פלסטינים העוסקים במלחמה הבאה של עזה עם ישראל, אשר לדבריו מעידים על פזיזות ורדידות.
הביע תמיכה במאבק נגד ישראל באמצעות פעולות התנגדות עורפיות, מהירות ומפתיעות, על פני מלחמה חזיתית כוללת.
לדבריו, בשְלוש הלחימות בעזה, "עופרת יצוקה", "עמוד ענן" ו"צוק איתן" ספגו הפלסטינים מכות קשות בנפש וברכוש, בעוד ישראל כמעט ולא ניזוקה.
לעומת זאת, הסכינאות בישראל, מכאיבה ומתישה אותה ויוצרת עליה לחץ ציבורי רב, אך המחיר שהצד הפלסטיני משלם קטן יותר.
באותה שנה נפגש עם הקונסול השווייצרי, פול גרנייה, בניסיון להגיע להפסקת אש של חמש עד חמש עשרה שנים, להסרת הסגר על רצועת עזה ובניית נמל ימי ושדה תעופה, אך הכחיש התקדמות כלשהי בנושאים אלו מול ישראל.
בפאנל משותף עם סאיב עריקאת קרא חמד לעימות מזוין מול ישראל ושלל לחלוטין את המשא ומתן עימה.
לדבריו, ישראל אינה מבינה את שפת הדיפלומטיה בלבד ואם לא תחוש בכאב – לא תעשה ויתורים מדיניים.
באוגוסט 2016 התלונן משמר זכויות האדם כי הרשויות הפלסטיניות בגדה המערבית וברצועת עזה עוצרות עיתונאים ואקטיביסטים המותחים עליהן ביקורת בדרכים לא אלימות, מתעללות בהם ומעמידות אותם לדין.
חמד הכחיש כי אנשי כוחות הביטחון עינו עצירים, או כפו על אדם כלשהו לחתום על התחייבויות להימנע מפרסום עלבונות או ביקורת אחרת על אנשי ממשלה או צבא.
לדבריו, הם התירו לצלב האדום הבין-לאומי ולנציבות הפלסטינית העצמאית לזכויות האדם לבקר אסירים ולפקח על היחס שהם זוכים לו.
הוא הוסיף כי הרשויות ברצועת עזה אינן עוצרות אנשים בשל פעילותם הפוליטית.
לדברי חמד: "אנחנו עוצרים אנשים על עבירות פליליות.
לאנשים יש חופש להאמין ולתמוך במה שהם רוצים" והוסיף שהרשויות "רגישות למעצר של עיתונאים".
עו"ד שרי בשי, מנהלת תחום ישראל/פלסטין בארגון, שיבחה את הנכונות של חמד לענות על שאלות הארגון ולדבריה הם קיבלו תשובות מקיפות, אך שאינן מספקות מבחינת התוכן והמהות.
במרץ 2017 התמנה חמד ליושב ראש רשות האנרגיה ברצועת עזה, כמענה להפגנות בעניין מצוקת החשמל, הדלק והגז.
בריאיון ל-BBC שהתנהל במהלך מלחמת חרבות ברזל באוקטובר 2023 טען חמד כי לא הייתה פקודה לטבוח באזרחים במהלך מתקפת הפתע.
אך כשנשאל לגבי ההצדקה לרצח אזרחים ישראלים בשנתם, עצר חמד מיידית את הראיון.
בריאיון לתחנת LBC בלבנון התגאה בטבח שעשה ארגונו במהלך מתקפת הפתע, והתחייב לחזור על כך.
"ישראל היא מדינה שאין לה מקום על אדמתנו, זו מדינה שאנחנו רוצים להוריד".
חמד היה מבין משתתפי המשא ומתן בין ישראל לחמאס בתיווך קטר אשר היוו יעד לניסיון החיסול של ישראל בספטמבר 2025 בדוחה.
ב-30 בנובמבר 2025 הרג צה"ל במזרח רפיח את בנו של חמד, עבדאללה, לאחר שיצא מפיר תת-קרקעי.
ראזיה הוא סרט דרמה עלילתי מרוקאי באורך מלא, שבוים על ידי נביל עיוש ונכתב על ידיו יחד עם מרים טוזאני, השחקנית הראשית של הסרט.
הסרט מספר על עבדאללה, יטו ועוד מספר דמויות הנפגשים בקזבלנקה, שם אורח החיים המדוני מתנגש בכל מיני דרכים במסורת המוסלמית של העיר.
הסרט הוקרן לראשונה ב-9 בספטמבר 2017 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו שבקנדה.
בישראל הסרט הוקרן לראשונה ב-22 בספטמבר 2018 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ה-34. שפות הסרט הן ערבית, צרפתית וברברית ואורכו כ-119 דקות.
בשנת 2018, הסרט היה מועמד למועמדות לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-90, אך לבסוף אינו נבחר.
הסרט מתחיל בשנת 1982 בהרי האטלס, שם המורה עבדאללה, עקב לחץ של נציגי השלטון, צריך להפסיק ללמד בשפה הברברית בה מדברים תושבי המקום.
שהוא מרגיש מאוכזב, מבואס וכאוב, הוא מחליט להיפרד מאהובתו יטו ולעזוב את המקום.
הסרט ממשיך בשנת 2015, בה עבדאללה, יטו ועוד מספר דמויות נפגשים בקזבלנקה, שם אורח החיים המודרני מתנגש בכל מיני דרכים במסורת המוסלמית של העיר.
סלימה (מרים טוזאני) - אישה יפה, עצמאית ושוברת מוסכמות.
מסייה ג'ו (אריה וורתהאלטר) - בעל בית קפה יהודי שנקרע בין עברו לשאיפות שלו.
עבדאללה (אמינה אנאג'י) - מורה, עקב בעיות עם השלטון הוא עזב את הרי האטלס ואת אהובתו, יטו.
יטו (סעדיה לדיב) - אהובתו של עבדאללה.
חאקים (עבדלילה ראשיד) - זמר ומעריץ של הזמר פרדי מרקיורי.
אינז (דוניה בינבין) - נערה מתבגרת בת עשרה.
2017: פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של דובאי (מועמדות)
2017: פרס הקרנת הבכורה של השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של דובאי (מועמדות)
2017: פרס עבור הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של דובאי (מועמדות)
2017: פרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של דובאי (מועמדות)
2017: פרס חבר המושבעים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של דובאי (מועמדות)
ראזק עבד אל-קאדר , נינו של עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי , היה מהפכן וסוציאליסט.
אל-קאדר התאהב ברעיון הקיבוץ, בציונות ובישראל ואף ריגל עבורה.
אב-סבו, עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי, ומשפחתו גורשו מאלג'יריה ובשנת 1855 היגרו לדמשק.
ראזק עבד אל-קאדר נולד ב-13 באוקטובר 1914, בדמשק כבן בכור לאביו האמיר סעיד עבד אל-קאדר ולאמו הוסניה שהייתה ממוצא אלבני.
הוריו בחרו ברב הקהילה היהודית לקיים את טקס המילה של בנם.
השם שניתן לו הוא על שם הסבא-רבא: עבד אל קאדר אליו התווסף התואר "ראזק" .
משפחתו הייתה משפחה פיאודלית-אריסטוקרטית ובעלת אמצעים וקרקעות לרוב, וככזאת ראזק נשלח ללימודים בבתי ספר יוקרתיים בבירות.
על פי עדותו של יוחנן שרת (חברו של ראזק ממגדל), משפחתו נהגה לנפוש בקריית שמואל, בטבריה, בשפרעם, בכרמל וגם בתל אביב: .
בתחילת שנות ה־30 של המאה ה-20, נרצח אביו של ראזק בעת קטטה.
ראזק הצעיר נכנס לנעלי אביו, הפך לראש המשפחה והחל לנהל את הרכוש העצום שהיה בבעלותה.
בין שאר עסקיו, הוא מכר מקרקעות המשפחה לפיק"א עוד טרם קום המדינה.
בסיוריו של ראזק ברחבי הגולן והגליל הוא יצר קשרים ידידותיים עם חברי קיבוצים שנוסדו באזור באותן שנים, כמו אפיקים בשנת 1932 ועין גב בשנת 1937. "הוא היה סוציאליסט־מרכסיסט בנפשו", אמר מוקי צור מעין גב, "וככזה, ראה בהתיישבות הקיבוצית את התגשמות הסוציאליזם".
בשנת 1934 פנה למזכירות של קיבוץ אפיקים בבקשה להתקבל כחבר קיבוץ, אך נדחה, עקב היותו מוסלמי.
ראזק העריך את ההתיישבות העובדת והרעיון הקיבוצי עורר בו עניין רב אשר גרם לו להיחשף לספרים אודות הציונות וההיסטוריה של העם היהודי.
ראזק האמין בזכותם ההיסטורית של היהודים על ארץ ישראל.
השקפתו זו באה לידי ביטוי במאמר שהופיע בעיתון דבר תחת הכותרת: "עמי ערב אינם שונאים את ישראל.
ליהודים זכות היסטורית על הארץ".
במקביל, גילה עניין רב במתרחש בעולם, בעיקר בתחומים הנוגעים למדינאות, לפילוסופיה ולתפיסות עולם כמו קומוניזם ומרקסיזם.
"מגיל 12 הייתי מרקסיסט", סיפר ראזק בראיון שנערך עימו בצרפת בשנות ה־60.
ביוני 1941, ראזק חבר אל כוחות צרפת החופשית ובעלות הברית נגד צבא צרפת של וישי בסוריה.
לאחר כיבוש סוריה שוחרר משירותו.
על שירותו זה קיבל את אות צלב לורן הצרפתי.
בתום המלחמה ראזק עבד אל קאדר, שהיה הנציג הצרפתי בסוריה, יצר קשרים עם נקדימון אלטשולר אשר שימש כנציג פיק"א וקק"ל בסוריה והיה אחראי על פיקוח רישום הקרקעות של היהודים בחורן במסגרת הקדסטר שערכו הצרפתים בסוריה.
אלטשולר נעזר בראזק, בתיווכו של טדי קולק (לימים ראש עיריית ירושלים) שהיה "המוכתר" של קיבוץ עין-גב, אשר שיתף אותו בידיעותיו הנרחבות בנוגע לקרקעות בחורן והתבקש להפעיל את קשריו בפריז ובדמשק.
על פי עדויות מאוחרות של חבריו בעין גב, הוא גויס על ידי אלטשולר למחלקה הסורית של הפלמ"ח, שהפכה ב־1943 ל"מחלקה הערבית".
ראזק היה מקורב אל יוסף נחמני, שהיה סוכן הקרקעות של פיק"א וקק"ל, ובשליחותו של נחמני, שכנע מכרים ומשפחות ערביות למכור אדמות ליהודים.
על פי עדותו של חברו מרדכי אורן, מראשי מפ"ם, ראזק התבטא בפניו:
קשריו עם ישראל מחוץ לגבולות המדינה
באפריל 1946 סוריה הכריזה על עצמאותה.
למחרת הולאמו כל האדמות במדינה, כולל אדמותיה של משפחת עבד אל־קאדר בדרום חורן, כמו גם האדמות שהיו שייכות ליהודים.
ראזק סירב להמשיך לחיות תחת המשטר הסורי וביוני 1946, כשהוא בן 32, עזב את הארץ לצרפת.
משם המשיך לנהל את עסקיו ובפריז נוצר הקשר בין ראזק לבין אנשי לח"י, שפעלו מצרפת ומבלגיה נגד הבריטים בארץ ישראל.
ראזק ביקש להצטרף ללוחמים היהודים בארץ ישראל והבטיח לחברו, יהושע פלמון (ג'וש), מנהל המחלקה הערבית של הסוכנות היהודית (אותו הכיר היטב מעבודתם המשותפת במחלקה הערבית של הפלמ"ח), ולאנשי לח"י שגם שלושת אחיו, שהיו קצינים בצבא צרפת החופשית יצטרפו למאבק.
חודשים אחדים לאחר מכן, הכריזה ישראל על עצמאותה ופלמון הודיע לראזק כי אין צורך במתנדבים נוספים לצבא העברי.
ראזק ניצל את קשריו עם חבריו בהתיישבות העובדת, ביניהם ידידו אלטושלר, כדי לחזור לישראל ולהתנדב באחד הקיבוצים.
בשנת 1953 הוא נכנס לארץ בדרכונו הצרפתי.
רצונו היה למצוא מקום "בעל אידאולוגיה סוציאליסטית ברורה ובלתי מתפשרת".
ראזק תכנן ללמוד את רעיון הקיבוץ הלכה למעשה, כדי שבעתיד, כאשר אלג'יריה תזכה בעצמאותה - הוא יקים שם מסגרות התיישבות בדומה לקיבוץ.
תחילה הגיע לקיבוץ רעים שבנגב, אך משלא השתלב שם עבר לקיבוץ חצור, בו נקלט בהצלחה אך לא התקבל כחבר בגלל היותו מוסלמי.
בחצור הכיר את צלינה קונסטלר, עולה חדשה מפולין באמצע שנות ה־20 לחייה.
"אני מאושר, סוף־סוף הפכתי לחלק מהגשמת החלום הסוציאליסטי־ציוני.
בלי הקיבוצים, מדינת ישראל לא הייתה קמה".
ולידידו המזרחן יוסף גינת אמר:
"כשתקום מדינת אלג'יריה ויוקמו בה קיבוצים על פי חזוני, ישראל ואלג'יריה יקיימו ידידות קרובה".
ראזק העריך שהמהפכה המוסלמית באלג'יריה קרובה, מכייוון שצרפת הפסידה במלחמתה בווייטנאם בתחילת שנת 1954. לדבריו, הבאות בתור לעצמאות תהיינה מרוקו ותוניסיה.
ב-1955, ראזק ובת זוגו צלינה קינסטלר עזבו את ישראל לביתו בעיר ניס בדרום צרפת.
הוא דחה את הגעתו לצפון אפריקה כדי ללמוד ולהבין תחילה מהו הקו האידאולוגי של מנהיגי החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה שלחמו נגד צבא צרפת ובהמשך השתלב בפעילותה באירופה מחוץ לגבולות אלג'יריה.
ב-1956 יצחק שמיר פגש אותו בפריז והציע לו להתגייס למוסד.
באותה שנה עברו ראזק וצלינה למזרח גרמניה, והקימו בה, בהוראת המוסד, משרד של ההחזית לשחרור לאומי של אלג'יריה וזאת אחרי שהתחתנו כדי שצלינה תקבל אזרחות צרפתית ותוכל להשיג אשרת כניסה לגרמניה.
ב־1958 ראזק עזב את ברלין כדי להצטרף ללוחמי החזית לשחרור לאומי של אלג'יריה בתוניסיה שהייתה כבר מדינה עצמאית וסייעה למחתרת האלג'ירית.
ראזק לא צורף ללחימה אלא שימש כאידאולוג וכמרצה לחיילי המחתרת.
צלינה ניהלה את ענייני הארגון בברלין ובמשך כמה שנים נדדה בין תוניסיה, גרמניה וצרפת (חבריו של ראזק טוענים שלא מן הנמנע כי הם עבדו מהמקומות האלו גם עבור המוסד).
ב־1962 יצא לאור ספרו הראשון של ראזק, האשליה של האחדות הערבית והפן־ערבית.
בספרו תקף את המשטרים הערביים והציג אותם כמושחתים, מנוונים וקצרי רואי.
הוא האשים את מנהיגי ערב בניצול הסכסוך הערבי-ישראלי לצורך הסברת מחדליהם.
הספר עורר סערה והתנגדות בעולם הערבי.
במצרים הוצאה פתווה שאסרה על כל מוסלמי לקרוא את הספר, והכריזה על היתר לחסל את ראזק אשר נחשב לכופר.
במרץ 1962 זכתה אלג'יריה בעצמאות.
ראזק וצלינה הגיעו לאלג'יר (בהנהגת אחמד בן בלה), התקבלו בכבוד רב וקיבלו אזרחות אלג'ירית.
כעבור זמן קצר, הונהג סדר חדש באלג'יריה שלא תאם לציפיותיו של ראזק.
ראזק וצלינה, חזרו לצרפת והחלו לארגן מרד כנגד הנשיא אחמד בן בלה.
ב־1 באוקטובר 1963 ראזק ואנשיו הכריזו על מרד בשלטון.
למחרת הם הותקפו על ידי צבא אלג'יריה, והמרד חוסל.
ראזק וצלינה נעצרו והושלכו לכלא.
צלינה שוחררה לאחר כמה חודשים, וראזק שוחרר בדצמבר 1964, אזרחותו האלג'ירית נשללה והוא התחייב לא לשוב עוד למדינה.
עם שובו לצרפת, רכש ראזק חווה מבודדת בקרבת פריז.
מחשש לחייו הקיף עצמו במערכת אבטחה שבנה לעצמו בחווה.
בתקופת שהותו בחווה התפנה לכתיבת ספרו השני: הסכסוך היהודי־ערבי: ערבים ויהודים נוכח העתיד אשר ראה אור בשנת 1966.
בתחילת יוני 1966 הגיע לארץ, בהזמנת מפ"ם, לסדרת הרצאות על ספרו.
בשנת 1990, ארז את חפציו והגיע לישראל - לעין גב.
חבריו הוותיקים בעין גב שמחו לראותו אך הצעירים שלא הכיר גרמו לו לחוש שאינו רצוי עוד.
אחד מחבריו, יוסי פוגל, יצר קשר עם משפחת גוטשְלָק במושבה מגדל שעל חוף הכנרת - משפחה של נוצרים אוהבי ישראל שהתגיירו.
ראזק הוזמן להתגורר בביתה של רופאה במושבה מגדל, שעלתה ארצה מצרפת זמן קצר לפני כן.
היא אפשרה לו להעמיד בחצר ביתה קרוואן שרכש, שחובר למערכת החשמל והמים של ביתה.
בהתערבותו של יצחק שמיר, בתחילת 1994, קיבל ראזק הודעה כי יקבל מעמד של אזרח.
ראזק בחר להחליף את שמו לשם ישראלי: דב גולן.
בדרכו למשרד הפנים בטבריה, הוא אמר לידידו יוחנן שרת מדוע בחר בשם דב גולן: "שם פרטי - דב, כי זה מעיד על חוזק; שם משפחה - גולן, כי זה היה חבל הארץ האהוב עליו".
ראזק נפטר ערירי, בשנתו ה-83, בקרוואן שלו ביום חמישי, 6 באוגוסט 1998.
חברו הקרוב יוחנן שרת סיפר לחברים כי בצוואתו בעל פה ראזק ביקש "לא להיקבר כמוסלמי בבית קברות ערבי, אלא רק בבית קברות יהודי - בקיבוץ אפיקים, אם אפשר".
המזרחן יוסי גינת ספד לו: .
"ראי בתוך ראי" הוא קובץ סיפורים סוריאליסטיים מאת מיכאל אנדה, אשר יצא לאור בשנת 1983. הקובץ תורגם לעברית מגרמנית על ידי שלמה טנאי ויצא לאור בהוצאת "זמורה ביתן" בשנת 1988.
שלושים הסיפורים שבספר הוקדשו לכבודו של אביו של מיכאל אנדה, אדגר אנדה, אשר ציוריו ורישומיו המופיעים בהוצאת "זמורה ביתן" תואמים את התפיסה הכוללת של עלילת ההזיה של הספר.
"ראי בתוך ראי" אינו ספר עלילתי, אלא אוסף של סיפורים קצרים, היוצרים ביחד מקשה אחת שלמה.
הסיפורים מתארים עולם של חזיונות בעלי הגיון פנימי, הלובשים ופושטים צורה ומציגים, יחד ולחוד רעיונות פילוסופיים עמוקים.
לא קיים סדר מסוים (מספרי) או אחר של ה"פרקים", והקשר בין הסיפורים הוא אסוציאטיבי.
באסופה עוברת כחוט השני השאלה "מה משתקף במראה, אשר משתקפת במראה"?
אין תשובה ברורה בספר על השאלה, בשל המבנה הייחודי של הספר, שבו הקורא עלול "ללכת לאיבוד" בטיעונים הלוגיים השונים - מה שמסביר חלקית את כותרת המשנה בגרמנית - "מבוך".
השאלה: "מה רואים בראי המשתקף בתוך ראי?
התדעי זאת, מפקדת משאלות זהובת העין?" מופיעה בספרו של אנדה "הסיפור שאינו נגמר".
ראיה אנקדוטלית היא ראיה לטענה המבוססת על אנקדוטה אחת או יותר, כלומר על מקרים שנבחרו באופן שרירותי ומוכללים לתמיכה בטענה כללית.
אף על פי שריבוי ראיות אנקדוטליות עשוי לחזק את תוקפן, כל עוד לא ידוע האם הן מייצגות את האוכלוסייה אליה מתייחסת הטענה, הן אינן קבילות מבחינה מדעית.
חרף העדר התוקף הראייתי, אנקדוטות המוצגות כייצוגיות נפוצות בתחום מדעי החברה, במיוחד במחקרים איכותניים.
לדוגמה, פסיכולוג שפיתח גישה טיפולית חדשה יתקשה להוכיח את יעילותה באמצעות מחקר מבוקר בו חלק מהנבדקים יטופלו בשיטתו וחלק יטופלו בשיטות אחרות או לא יטופלו בכלל, אך עשוי לנתח מספר מקרים בהם לדעתו תוצאות הטיפול מדגימות את יעילותו במקרים דומים.
הצגת ראיה או ראיות אנקדוטליות שנבחרו שרירותית כמדגם מייצג מהווה תת־כשל לוגי של הכללה נמהרת, חיוניות מטעה.
אם הבחירה השרירותית גם משמשת לתמיכה במסקנה מסוימת, הצגתה לוקה בכשל מעגליות.
במקרה של כשל ממצא אנקדוטלי קיים חיקוי של השימוש הלגיטימי בסיפור המאייר את הניסוי ומאפשר לו ללבוש פנים אנושיות יותר, אך כאן נעשה שימוש במקרה בודד במקום ניסוי ערוך כהלכה.
"הקפיטליזם היא תורה פסולה ומזיקה.
היה מקרה של מפעל בדרום הארץ, בו הבעלים הכריח את הפועלים לעבוד 16 שעות ביום תמורת אלפיים שקל לחודש".
(אילו היו מובאות דוגמאות נוספות שיאיירו את הטענה שמדובר בשיטה ולא באנקדוטה, הטיעונים לא יכללו כשל)
ראטאן (Rattan) הוא שם עממי של כ-600 מינים של דקל, הגדלים באזורים טרופיים באסיה, אפריקה, ואוסטרליה.
רוב צמחי הראטאן נבדלים מדקלים אחרים בגבעוליהם הדקים, קוטר 2–5 ס"מ, בעלי פרקים ארוכים בין העלים; בנוסף, צמחי הראטאן אינם עצים אלא דמויי גפן, המפלסים את דרכם בינות ומעל לצמחייה אחרת.
הראטאן דומים באופן שטחי גם לעצי הבמבוק, אך שלא כמו הבמבוק, גבעוליהם ("מלאקה") מוצקים ומרבית הזנים זקוקים לתמיכה מבנית ואינם יכולים לעמוד בכוחות עצמם.
עם זאת, סוגים מסוימים (למשל, Metroxylon, Raphia, Pigafetta) דומים יותר לדקלים טיפוסיים, בעלי גזעים חסונים וזקופים.
לצמחי ראטאן רבים יש קוצים, אשר פועלים כמו ווים ומסייעים בטיפוס על גבי צמחים אחרים ובהרתעת אוכלי עשב.
צמחי הראטאן ידועים ביכולתם לצמוח לגובה מאות מטרים.
מרבית אוכלוסיית הראטאן העולמית (70 אחוז) מרוכזת באינדונזיה ונחלקת בין האיים בורנאו, סולאווסי וסומבאווה.
שאר האספקה העולמית מגיע מהפיליפינים, סרי לנקה, מלזיה ובנגלדש.
ביערות בהם הראטאן גדל, הערך הכלכלי שלו עשוי לסייע בהגנה על אדמת היער, על ידי מתן חלופה לחוטבי עצים, אשר מוותרים על כריתת עצים ובמקומם קוצרים קני ראטאן.
הרבה יותר קל לקצור ראטאן; כלי העבודה הדרושים פשוטים יותר וההובלה שלו קלה מאוד.
צמחי ראטאן אף גדלים בקצב הרבה יותר מהיר מרוב העצים הטרופיים, מה שהופך אותם לאמצעי אפשרי לתחזוקת היער, מאחר שהם מספקים יבול רווחי, שקל להחליפו, במקום עצים.
נותר לחכות ולראות אם צמחי ראטאן יכולים להיות רווחיים או שימושיים כמו החלופות.
ראטאן גולמי מעובד לכמה מוצרים, המשמשים כחומרי גלם להכנת רהיטים.
קוטר גבעולי זני הראטאן השונים נע בין מילימטרים ספורים עד 5-7 ס"מ.
לרוב, עוברים גדילי הראטאן קילוף והמעטפת משמשת כחומר אריגה.
הליבה הנותרת יכולה לשמש למטרות שונות בתעשיית הריהוט.
ראטאן הוא חומר מצוין בעיקר משום שהוא קל משקל, עמיד וגמיש עד גבול מסוים.
צמחיית הראטאן נמצאת בסכנת הכחדה עקב קצירה מוגברת וחיתוך הגבעולים הצעירים בשלב מוקדם מדי, דבר אשר פוגע ביכולתם להתרבות.
קציר בלתי נשלט של ראטאן יכול להוביל לפגיעה הדרגתית ביער, המשפיעה על המערכת האקולוגית הכוללת של היער ושירותיה.
גם תהליך העיבוד עלול לזהם.
השימוש בכימיקלים רעילים ובדלק, במהלך עיבוד ראטאן, משפיע על הקרקע, האוויר ומקורות מים ובסופו של דבר על בריאות האנשים.
בינתיים, הדרך המקובלת לייצור ראטאן מאימת על יכולת האספקה ארוכת הטווח של הצמח ועל הכנסות העובדים.
ישנו שימוש נרחב בראטאן לצורך הכנת רהיטים וסלים.
חיתוך הראטאן למקטעים מאפשר להשתמש בו כעץ לייצור רהיטים.
הראטאן סופח צבעים וכתמים כמו סוגים רבים אחרים של עץ, על כן הוא זמין בצבעים רבים וניתן לעצב אותו בסגנונות שונים.
יתר על כן, הליבה הפנימית ניתנת להפרדה ולעיבוד בצורת נצרים.
בשל חוזק הראטאן ועמידותו מפני התפצלות לשבבים, מקטעים של ראטאן יכולים לשמש כמוטות או קנים לאמנויות לחימה - באמנויות לחימה, שמקורן בפיליפינים, בפרט ארניס מודרני ואסקרימה, עושים שימוש במקלות ראטאן באורך 70 ס"מ, הנקראים "באסטון".
באופן כללי, ראטאן הוא החומר היחיד המקובל על האגודה לאנכרוניזם יצירתי (SCA), לשם בניית נשק להלקאה בקרבות.
מסיבות דומות, הראטאן הוא חומר נפוץ בבניית המקל, המשמש להזזת הקוביות על ידי אנשי הקזינו, המטפלים במשחקי קובייה.
ראטאן, כמו הליבנה והבמבוק, הוא חומר נפוץ לייצור ידיות ופטישי הקשה, במיוחד מקושים עבור מקלדות של כלי הקשה (ויברפון, קסילופון, מרימבה וכו').
הפרי של חלק מצמחי הראטאן מפריש שרף אדום המכונה "דם דרקון".
בימי קדם נחשב שרף זה לבעל תכונות מרפא ואף שימש בין היתר לצביעת כינורות.
באופן רגיל, לצבע המתקבל מהשרף על גבי עץ גוון אפרסק בהיר.
בתחילת שנת 2010, הכריזו מדענים באיטליה כי עצי ראטאן ישמשו בתהליך חדש, "עץ לעצם", לשם הפקת עצם מלאכותית.
השיטה משתמשת בפיסות קטנות של ראטאן, המוכנסות לכבשן, שם מוסיפים סידן ופחמן.
העץ עובר חימום נוסף תחת לחץ עז במכונה נוספת, דמוית תנור, אליה מחדירים תמיסת פוספט.
תהליך זה מייצר העתק כמעט מדויק של חומר העצם.
התהליך כולו לוקח בערך 10 ימים.
בעת ההכרזה נבחנה העצם המלאכותית על כבשים ללא כל סימני דחייה.
חלקיקים מגוף הכבשים היגרו ל"עצם העץ" ויצרו עצמות ארוכות ומתמשכות.
התוכנית החדשה לפיתוח "עצם העץ" ממומנת על ידי האיחוד האירופי.
על פי הצפי, בשנת 2015 יחלו עם שתלים בבני אדם.
גמישותם ועמידותם של קני הראטאן הופכות אותם לכלי יעיל עבור הטלת עונש משמעתי כואב (הלקאה).
מקל ראטאן, באורך 1.2 מטר ובעובי של 1.5 ס"מ, משמש לענישה גופנית מרתיעה במלזיה, סינגפור וברוניי.
לפני השימוש, מושרה המקל במים, כדי להפכו לכבד וגמיש יותר.
את העונש מקבל העבריין על ישבנו החשוף.
מקל ראטאן (ולא במבוק, כפי שדווח בטעות) שימש להלקאה של מייקל פ.
פיי בשנת 1994. מקלות הראטאן משמשים גם לשם הטלת משמעת על חיילים סוררים בצבא סינגפור.
קני ראטאן מעט דקים יותר היוו כלי ענישה גופני שגרתי בבתי ספר באנגליה ובוויילס ומשמשים עדיין לאותה המטרה בבתי ספר בסינגפור, מלזיה ומספר מדינות אפריקאיות.
"רותאן" משמעו במלאית "אלה עשויה ראטאן" המשמשת לביצוע עונש המלקות ומקושרת בשפה המלאית למילים "מלקות", "מכות", "שוט".
ראי־נוע (באנגלית Moving Pictures) הוא הספר העשירי בסדרת עולם הדיסק של הסופר הבריטי טרי פראצ'ט.
הספר יצא לאור באנגלית בשנת 1990, ובשנת 1999 תורגם לעברית על ידי אורי בלסם.
עלילת הספר, מתרחשת בערים "אנק-מורפורק" - העיר המרכזית בעולם הדיסק, ועיר הנקראת "הולי-ווד", מקבלת השראה מהוליווד ותעשיית הסרטים, אטלנטיס, וספריו של ה.פ.
העלילה מתרחשת בעולם הדיסק, עולם הניצב על ארבעה פילים העומדים על גבי צב ענקי, ונמצא בגבול בין מציאות לדמיון, ולעיתים חודרים אליו ניצוצות השראה ורעיונות ממקומות אחרים.
באזור נטוש שטוף אור שמש, בצריף רעוע הבנוי מגזעי עצים שסחפו הגלים אל החוף, חי דיקן ריבּוֹב, האחרון בשושלת של שומרי הדלת - אנשים שצופים על גבעה שעליה הגשם לא יורד לעולם, מדליקים מדורה טקסית וקוראים קריאות שמשמעותן אבדה לה בעבר הרחוק.
כשהלך דיקן ריבּוֹב לעולמו המדורה כבתה, וגרגרי החול החלו לנוע מהגבעה, ורעיון פראי של עושר ותהילה יוצא לחופשי, מחפש לו נפשות לפעול דרכן, ופונה לכיוון אנק-מורפורק, העיר המאוכלסת ביותר בעולם הדיסק.
אחד האלכימאים באנק-מורפורק מקבל השראה להפקת אוקטו-צלולוזה, חומר נפיץ שבדומה לצלולואיד, ניתן לצייר עליו תמונות אותן ניתן להקרין על גבי מסך ענק.
זמן לא רב לאחר מכן, מבינים האלכימאים כיצד להשתמש בחומר זה מבלי שיעלה באש והם בונים מצלמה ומקרן ומתחילים להפיק סרטי ראי-נוע, המרתקים את הצופים ואף גורמים להם לחוש מהופנטים.
במצלמה, אותה ניתן לראות בתמונה, נמצאים שישה שדונים - שניים מהם מציירים בדיו שחור על גבי האוקטו-צלולוזה, וארבעה נושפים כדי לייבש את הדיו.
סיבוב הידית גורם להחלפת התמונה ולהצלפת השדונים בשוט, דבר הגורם להם לעמוד בקצב.
על סיבוב הידית אחראי ידיתן, שתפקידו גם לטפל בשדונים.
המקרן כולל סלמנדרות ששכבו בשמש והוטענו באנרגיה, אותה הן פולטות כאנרגיית אור כשמפחידים אותם.
תומאס סילוורפיש, נשיא גילדת האלכימאים, מקבל השראה לגבי המקום המושלם להפקת הסרטים - "מקום נאה, מוצף שמש, שאיש אינו מגיע אליו.
אין שם כלום חוץ מיער עתיק וסחוף רוח, מקדש וכמה דיונות".
מקום זה נקרא "הולי-ווד", בה תוך זמן קצר מתפתח משהו דמוי עיר, עם צריפים הבנויים כקופסאות, עם חזית מפוארת ומקושטת המורכבת למעשה מלוח עץ ענקי, שם מתפצלים האלכימאים לקבוצות, ועוסקים בהפקת סרטים.
אנשים, ננסים, טרולים ויצורים אחרים מוצאים עצמם נמשכים לעבר העיר, שואפים להצטרף לתעשיית הסרטים, ומוכנים לעבוד בכל עבודה עד שיגלו אותם.
ביניהם מגיע גם ויקטור טוגלבנד, סטודנט לכישוף, שדודו הוריש לו סכום כסף נכבד כדי שיוכל ללמוד - דבר שעודד את ויקטור להמשיך כסטודנט ככל שיוכל, עד שהציל את סילוורפיש משוד וראה סרט שכמו הפנט אותו.
בהגיעו להולי-ווד, מתגנב ויקטור לאולפן של סילוורפיש, ולאחר מבחן בד מצטרף לתעשיית הקולנוע, שם הוא מרגיש שמצא את ייעודו, או ליתר דיוק - ייעודו מצא אותו.
הוא אף מגלה שתעשיית הסרטים היא תעשייה של אשליות - מרבית המפלצות הם למעשה טרולים מחופשים, הצילומים אינם נעשים ברצף, ובלילה גוזרים הידיתנים את סרטי הצילום ועורכים אותם לפי הסדר, והשאיפה הגדולה היא למצוא דרך להוסיף קול לתמונה.
הרעיון הפרוע, המשנה את המציאות סביבו, משפיע גם על בעלי חיים, ביניהם חתול, עכבר, ברווז, וארנב, שהחלו לפתע לדבר, וכמו כן גם כלב קטן ומדובלל שגילה שהתפתחה אצלו הבנה אנושית, יחד עם רצון להגיע להולי-ווד, והוא נחוש להבין למה, ואף מתחבר עם ויקטור.
דיבלר שוחט־גרוני־במו־ידי, סוחר ממולח שמוכר בין השאר מוצרי מזון שאינם ראויים למאכל, נשאב בקסמו של הראי-נוע, ורוכב לעבר הולי-ווד, עם חזון להפיק סרטים עלילתיים, עם אהבה, תככים, מלחמות ואלף פילים, ולשלב פרסומות ככל האפשר.
בהגיעו להולי-ווד הוא משתלט על האולפן של סילוורפיש, והם מתחילים להפיק סרטים בני מספר דקות, אותם מפיץ דיבלר באנק-מורפורק בסיוע כרזות מלהיבות, וצופים רבים מגיעים לצפות בהם, חלקם שוב ושוב.
בין הצופים נמצא הספרן של אוניברסיטת הנסתר, הנחוש לגלות את סודה של העיר.
כשהאנשים מאמינים למה שהם רואים, ובעולם הדיסק האלים עצמם קיימים כיוון שהאנשים מאמינים בהם - ככל שאנשים רבים יותר מאמינים באשליה, הדברים המציאותיים הופכים ללא מציאותיים.
וכיוון שהשכבה המגינה של המציאות אינה אחידה, וישנם מקומות בהם היא דקה יותר - דבר המאפשר לחולל קסמים - אבל הצטברות של כוח קסם במקום אחד, עלולה ליצור חור, ומעבר לגבולות הקיום שוכנים רעיונות פראיים, ניצוצות השראה ודברים רבים נוספים, המנסים להטריף את האנשים.
דיבלר שוחט־גרוני־במו־ידי, סוחר ממולח שמנסה ככל יכולתו להתעשר, וכשאינו מצליח בזאת הוא מוכר נקניקיות ופשטידות בשר שאינן ראויות למאכל.
תומאס סילוורפיש, נשיא גילדת האלכימאים, רוצה לעשות סרטים חינוכיים ובידוריים.
מּוּסְטְרוּם רִידְקוּלי, הארכינשיא החדש של אוניברסיטת הנסתר, מכשף שרגיל לחיות בטבע, ואינו משתלב באוניברסיטה שם הספורט העיקרי הוא לנוח.
גזבר האוניברסיטה השואף להחתים את רידקולי על כל מיני טפסים, אך סופג צעקות ממנו.
הספרן, מכשף לשעבר שהפך בתאונת כישוף לאורנגאוטן, והוא היחיד שיכול להתמודד עם הספרים בספריה.
ויקטור טוגלבנד, סטודנט כשרוני ועצל באוניברסיטה הנסתרת, שמעדיף לשמור על כושר, דבר שמסייע לו עת עזב את לימודיו לטובת תעשיית הסרטים, שם הוא נקרא "ויקטור מרצ'יאנו".
תדה (ג'ינג'ר) ווידל, נערה תאבת פרסום המוכרת יותר בכינוי "דלורס דה סין".
לורד וטינארי, הפריץ של העיר, בעל יכולת לקרוא אנשים.
דֶטְרִיטוּס, טרול בעל רמת תפקוד השכלי ירודה ביותר באקלים חם, ובעל כוח רב.
בזאם פלנטר, מנהל אולם הראי-נוע באנק-מורפורק.
טום דיבלר, אחיינו של דיבלר, עוסק בבימוי ובהדיפת נסיונותיו של דיבלר להוסיף פרסומות לסרטים.
גספוד, כלב קטן מעורב, מגלה יום אחד שהעולם כבר לא בשחור לבן, ושהוא מסוגל לדבר.
ראטלנד הוא המחוז השני בקוטנו באנגליה.
עיר הבירה של המחוז היא אוקהאם.
המחוז הוא חלק מאזור מזרח המידלנדס.
ראטלנד גובל במחוזות לסטרשייר, לינקולנשייר ונורת'האמפטונשייר.
עד שנת 1890 היה ראטלנד המחוז הקטן ביותר באנגליה, אולם בשנה זו קיבל האי וייט, ששטחו קטן בשני קמ"ר, מעמד של מחוז.
ראטלנד הוא המחוז הרביעי בקטנותו בבריטניה כולה לאחר האי וייט, הסיטי של לונדון ובריסטול.
זהו גם אחד מן המחוזות הקטנים ביותר מבחינת כמות התושבים.
מועצת המחוז מונה כ-26 נציגים.
מתוכם 17 משויכים למפלגה השמרנית, 8 עצמאיים וכאחד משויך למפלגה הליברל-דמוקרטית.
מועצה זו הוקמה בשנת 1918, אם כי המועצה במתכונתה הנוכחית הוקמה רק בשנת 1997. הבחירות למועצה מתקיימות אחת ל-4 שנים.
במשאל העם על חברות בריטניה באיחוד האירופי, מרבית מהתושבים (50.57%) תמכו בעזיבה, בעוד ש-49.43% התנגדו.
הצפיפות היא 98 נפש לקמ"ר.
2.7% מהאוכלוסייה הם בני מיעוטים, נמוך באופן משמעותי לממוצע הארצי (9.1%).
בשנת 2006 דווח כי בראטלנד יש את שיעור הפריון הגבוה ביותר בכלל אנגליה- 2.81 ילדים לאישה, לעומת 1.67 ילדים לאישה במחוז טיין אנד ויר.
באותה השנה המחוז דורג במקום השישי בפעילות הספורטיבית של תושביו- 27.4% מהאוכלוסייה משתתפים לפחות 3 פעמים בשבוע במשך 30 דקות.
בשנת 2012 ראטלנד דורג כמחוז המאושר ביותר בבריטניה.
מבחינה כלכלית, מקור התעסוקה המרכזי הוא המנהל הציבורי, החינוך והבריאות.
בעבודות אלו עובדים כ-30.8% מן העובדים במחוז.
29.7% עובדים במלונאות ומסעדנות ו-16.7% בתעשייה.
לפני איחוד אנגליה (בשלהי המאה ה-10) היה מחוז ראטלנד חלק מממלכת מרסיה.
בשנים 1974–1997 המחוז היה חלק מלסטרשייר.
"רְאִי, אֲדָמָה" הוא שיר מחאה וקינה שנכתב על ידי המשורר שאול טשרניחובסקי בשנת תרצ"ח 1938, בשיאם של מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט ומבצעי הקמת יישובי חומה ומגדל.
השיר מבכה את מותם של אנשי היישוב במהלך המאורעות והמבצעים.
השיר נתן את שמו לספר השירים האחרון שפרסם טשרניחובסקי בחייו, ויצא לאור בשנת 1940.
המשורר עשה שימוש באמצעים ספרותיים מגוונים לתיאור האובדן.