tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התגלית מציגה הזדמנויות למחקר נוסף על תפקידם של שקעים, הן כמקור (באמצעות געשיות ותהליכים אחרים), והן כבּוֹר במחזור הפחמן הפלנטרי, דבר שעשוי להשפיע על האופן שבו מדענים בסופו של דבר יבינו ויחזו, את השפעות גזי החממה שנפלטו על ידי בני אדם, ושינויי האקלים העולמיים.
לחקר היווצרות הרי געש צעירים מאוד
בשנת 2006, חוקרים גילו תהליך חדש של היווצרות הרי געש, אותו כינו געשיות מסוג נקודה קטנה (petit-spot).
הרי הגעש מסוג נקודה קטנה הראשונים, נצפו על קרקעית הים באוקיינוס השקט, שם הלוח הפסיפי "מתכופף" וצונח אל מתחת ללוח האירו-אסיאתי ויוצר את שקע יפן.
הרי געש מסוג נקודה קטנה הם, כפי ששמם מרמז, מאפיינים קטנים יחסית ובדידים, אך הם נוצרים על חלקים עתיקים יותר של קרקעית הים, ולא על אזורים צעירים יותר, הקרובים לרכס המרכז אוקייני, ומדובר בתת-ענף מדעי חדש, שעשוי להיות חשוב ביותר.
לחצים של מעל ל-1,000 אטמוספירות, חשיכה מוחלטת, טמפרטורות נמוכות מאוד ומחקרים שהם עתירי תקציבים, ימשיכו להוות אתגרים בפני גופי המחקר השונים והחוקרים של חקר המעמקים.
בצד זאת, קיימים מספר הזדמנויות בתחומים הבאים:
רובוטיקה: חידושים בכלי רכב תת-ימיים אוטונומיים (AUV) וכלי רכב המופעלים מרחוק (ROV) הם קריטיים.
רובוטים אלה יכולים לעמוד בתנאים קשים, ולפעול באופן עצמאי או באמצעות שלט רחוק.
דוגמה: ה-ROV/AUV ההיברידי Nereus של המכון האוקיינוגרפי בוודס הול שצלל בהצלחה לקרקעית שקע מריאנה.
טכנולוגיית הדמיה בים עמוק: מערכות סונאר משופרות ומצלמות ברזולוציה גבוהה משפרות את יכולתנו למפות ולתעד אזורים שלא נראו קודם לכן.
דוגמה: מערכות סונאר רב-קרן (Multibeam echosounder) מספקות תמונות מפורטות של קרקעית האוקיינוס, ומסייעות במחקרים גאולוגיים.
מדע החומרים: פיתוח חומרים שיכולים לעמוד בלחצים וטמפרטורות קיצוניים יקדם את עמידותו של ציוד החיפוש.
גישות חדשניות כמו אלה סוללות את הדרך לחקר מעמקים מקיף יותר, וחושפות את מסתורי הגבול הסופי של כוכב הלכת שלנו.
חקר כוכב הלכת שבתאי התבצע אך ורק באמצעות גשושיות בלתי מאוישות.
שלוש משימות היו טיסות-מעבר (flybys) בלבד, שיצרו בסיס נתונים נרחב על מערכת כוכב הלכת.
החללית קאסיני-הויגנס (Cassini–Huygens), ששוגרה בשנת 1997, הייתה במסלול סביב שבתאי בין השנים 2004 עד 2017.
ב־1 בספטמבר 1979, הייתה הגשושית פיוניר 11 לחללית הראשונה שביקרה בשבתאי.
היא חלפה במרחק של 20,591 קילומטרים מעל שכבת העננים של כוכב הלכת.
במהלך המעבר, צולמו תמונות ברזולוציה נמוכה של שבתאי ושל כמה מירחיו; הרזולוציה לא הייתה מספקת כדי להבחין בפרטים על פני השטח.
החללית גם חקרה את הטבעות; בין הממצאים היו הטבעת הדקה F והעובדה שחריצים כהים בטבעות נראים בהירים כאשר הם נצפים לכיוון השמש, כלומר שהם אינם ריקים מחומר.
פיוניר 11 גם מדדה את טמפרטורת הירח טיטאן, שנמצאה כ-23.15°C- או 250 קלווין.
בנובמבר 1980 ביקרה הגשושית וויאג'ר 1 במערכת שבתאי.
היא שידרה ארצה את התמונות הראשונות ברזולוציה גבוהה של כוכב הלכת, טבעותיו וירחיו.
לראשונה ניתן היה להבחין בתווי פני השטח של כמה ירחים.
בשל גילוי קודם של אטמוספירה עבה מעל הירח טיטאן, בחרו מנהלי המשימה במעבדת הנעת החלל (Jet Propulsion Laboratory) לשלוח את וויאג'ר 1 לעבור קרוב לטיטאן.
מסלול זה הביא להרחבת הידע על האטמוספירה של הירח, אך גם הוכיח שאטמוספירת טיטאן אינה חדירה באור נראה, ולכן לא נצפו פרטים על פני השטח.
המעבר השפיע על מסלול החללית והרחיק אותה ממישור המערכת השמשית, ובכך מנע את מימוש הסיור הגדול "Grand Tour" לכוכבי הלכת אורנוס, נפטון ופלוטו.
בערך שנה לאחר מכן, באוגוסט 1981, המשיכה הגשושית וויאג'ר 2 לחקור את מערכת שבתאי.
היא צילמה (acquired) תמונות מקורבות נוספות של ירחי שבתאי, וכן תיעדה שינויים בטבעות.
וויאג'ר 2 חקרה את האטמוספירה העליונה של שבתאי באמצעות שידור רדיו, מדידת פרופילי טמפרטורה וצפיפות.
נמצא שבשכבות העליונות ביותר (לחץ של כ-7 קילופסקל = 70 מיליבר) הטמפרטורה הייתה כ-70 קלווין (203°C-), בעוד שבשכבות העמוקות יותר (הלחץ של כ-120 קילופסקל) עלתה הטמפרטורה לכ-143 קלווין (130°C-).
הקרחון הצפוני התגלה כקריר בכ-10 קלווין לעומת אזורים אחרים, אם כי ייתכן שמדובר בהשפעה עונתית.
במהלך המעבר, פלטפורמת המצלמה הניתנת לסיבוב נתקעה ליומיים, וחלק מצילומי המשימה אבדו.
כוח המשיכה והכבידה של שבתאי שימשו כדי לכוון ולהאיץ את הגשושית במסלול לכיוון אורנוס באמצעות התמרון שנקרא "מקפצת כבידה" (gravity assist).
הגשושיות גילו ואיששו קיומם של מספר ירחים חדשים המקיפים את שבתאי בסמוך לטבעותיו או בתוכן.
הן גם גילו את המרווחים הקטנים מקסוול וקילר בתוך הטבעות.
ב־1 ביולי 2004 ביצעה החללית קאסיני–הויגנס את תמרון הכניסה למסלול סביב כוכב הלכת שבתאי (SOI – Saturn Orbit Insertion).
לפני ביצוע ה-SOI, כבר חקרה קאסיני את מערכת שבתאי באופן נרחב.
כך, שב־11 ביוני 2004 היא עברה קרוב לירח פיבי ושלחה לכדור הארץ תמונות ונתונים ברזולוציה גבוהה.
ב־25 בדצמבר 2004 ביצעה חללית־האם קאסיני–הויגנס שתי מעופי חליפה קרובים לירח טיטאן לפני ששיחרה את הגשושית הויגנס.
הויגנס נחתה על פני טיטאן ב־14 בינואר 2005, ושלחה שדורי מידע במהלך הירידה דרך האטמוספירה ולאחר הנחיתה.
במהלך שנת 2005 ביצעה קאסיני מספר רב של מעופי־מעבר נוספים (adicionales) סביב טיטאן וירחים קפואים נוספים.
ב־10 במרץ 2006 דיווחה סוכנות החלל האמריקאית נאס"א NASA כי גשושית הויגנס גילתה עדויות למאגרים תת־קרקעיים של מים נוזליים המתפרצים כגייזרים על הירח של שבתאי, אנקלדוס.
ב־20 בספטמבר 2006, חשפה חללית קאסיני–הויגנס בתצלום טבעת פלנטרית שעד לאותה שנה לא נצפתה קודם לכן, שנמצאת מחוץ לטבעות המרכזיות הבהירות של שבתאי ובין הטבעות G ו-E.
ב־יולי 2006 זיהתה החללית קאסיני–הויגנס לראשונה עדויות לקיומם של אגמים של פחמימנים בקרבת הקוטב הצפוני של טיטאן, אשר אומתו בינואר 2007. במרץ 2007 צולמו תצלומים נוספים באזור הקוטב הצפוני של טיטאן, שחשפו תוואים "ימיים" של פחמימנים — הגדול שבהם כמעט בגודל של הים הכספי.
בשנת 2009 גילתה ואישרה החללית ארבעה ירחים חדשים.
משימתה הראשית הסתיימה בשנת 2008, לאחר שהשלימה 74 הקפות סביב שבתאי.
בשנת 2010 החלה המשימה המורחבת הראשונה, שכונתה "משימת שוויון־היום של קאסיני - אקווינוקס".
המשימה המורחבת השנייה, "משימת ההיפוך של קאסיני - סולסטיס", נמשכה עד ספטמבר 2017. המשימה הסתיימה ב־15 בספטמבר 2017, עם כניסתה המתוכננת של החללית לאטמוספירה של שבתאי.
חללית דרגונפליי (Dragonfly) של נאס"א תשוגר בשנת 2028 לביקור במערכת שבתאי, במטרה לנחות על הירח טיטאן.
משימת המעבר במסדרון טיטאן-שבתאי (TSSM – Titan Saturn System Mission) הייתה הצעת משימה משותפת של NASA ו־ESA לחקר שבתאי וירחיו, טיטאן ואנצלאדוס, שבהם נחשפו תופעות מורכבות במשימה הקודמת של קאסיני–הויגנס.
בפברואר 2009 הוכרז ש־ESA ו־NASA העניקו עדיפות למשימת EJSM על פני TSSM, אף על פי ש־TSSM תמשיך להיבחן להשקה אפשרית במועד מאוחר יותר.
מיזם TSSM נוצר על ידי מיזוג בין ההצעה האירופית TandEM לבין המחקר extérieur של NASA בשם Titan Explorer 2007.
משימות נוספות שהוצעו למערכת שבתאי היו:
2010 JPL: מסע לאנקלדוס וטיטאן (JET)
טיטאן מארה אקספלורר (TiME) 2011; הנחתת נחתת ימית שתחקור את אגמי המתאן של הירח טיטאן.
משימה זו קיבלה 3 מיליון דולר במאי 2011 לפיתוח מחקר קונספט מפורט כחלק מתוכנית דיסקברי של נאס"א.
2012 DLR: אנצ'לדוס אקספלורר (EnEx), נחיתה עם מחפר קרח.
2012 JPL: חקירת חיים בירח אנצ'לדוס (LIFE) והחזרת דגימות.
2015 JPL: איתור חיים באנקלדוס (ELF)
מעבדה לפיזיקה יישומית 2020: אנצלדוס אורבילנדר
חר־פא־חֿרד (במצרית: ḥr-pꜣ-ẖrd) או בצורה היוונית הרפוקרטס , הוא אל מצרי, דמותו של האל חר (הורוס) כילד.
דמותו באיקונוגרפיה היא כְשל ילד או תינוק עירום, עם צמה אחת בצד ראשו, ואצבע אחת מונחת על שפתיו.
הוא מוזכר עוד בכתבי הפירמידות, והמשיך להופיע בפולחן עד התקופה התלמיית והתקופה הרומית, שבהן גברה פופולריותו לאור התפוצה הרחבה שאליה זכתה איסיס אמו ברחבי העולם ההלניסטי והרומי.
איסיס היא המגוננת על חר־פא־חֿרד, המייצג תינוקות וחולשתם.
חר־פא־חֿרד זוהה עם הרקולס, ולעיתים גם עם דיוניסוס וארוס הצעירים.
היוונים והרומאים לא הבינו את הסמליות של האצבע על השפתיים כסמל לילדים, ופירשו אותו כסימן לכך שחר־פא־חֿרד הוא אל השתיקה.
קיימות גם עדויות לפולחנו של חר־פא־חֿרד בקרב הפיניקים במערב הים התיכון במאות ה-4-2 לפנה"ס: שני פסלונים של חר־פא־חֿרד הכוללים הקדשה בפיניקית, שבהן המקדישים ביקשו מהאל חרפכרט (הצורה הפיניקית לשם חר־פא־חֿרד) שייתן להם חיים.
חר־פא־חֿרד היה בנם של איסיס ואוסיריס, והשלושה הופיעו כשלישייה אלוהית באיקונוגרפיה המצרית.
חר־פא־חֿרד מופיע לעיתים בזיקה לשמש ובייחוד לזריחת השמש, לרוב עם לוטוס, ובהקשר של פריון וחקלאות, לעיתים עם קרן שפע.
על מצבות מצריות הוא מופיע גם כשולט בתנינים .
לעיתים לצד חר־פא־חֿרד מופיע בס, המחנך שלו.
חרב היא כלי נשק קר שנועד לדקירה או לשיסוף.
בעיצובה הבסיסי ביותר, החרב עשויה מלהב ארוך וניצב בו אוחזים את החרב.
הלהב בדרך כלל עשוי מתכת, כשלפחות צד אחד שלו משויף וחד.
לעיתים קרובות יש לחרב קצה מחודד לדקירה.
הידית יכולה להיות עשויה מסוגים שונים של חומרים, כשהנפוצים הם עץ מצופה בעור, עורות דגים, בד עבה, שרוכים או סבכות מתכת.
מבנה החרב דומה בצורה מפתיעה בתרבויות שונות, כמו גם טכניקות הסיף והלחימה הנפוצות.
על-מנת לשאת את החרב נהוג להשתמש בנרתיק הנקרא "נדן", שמונע מהחרב לפגוע באדם הנושא אותה ומגן על הלהב מפני פגעי הטבע (כגון אבק ולחות).
החרב בנויה משני חלקים עיקריים: להב וניצב.
הניצב הוא החלק בחרב בו אוחזים.
הוא בנוי מידית שבקצה התחתון גולה כבדה (נקראת גם "תפוח ניצב", pommel) שמטרתה העיקרית היא לסייע באחיזה.
בחרבות דקירה מאוחרות שימשה גם לאיזון משקל הלהב ולאפשר תמרון נוח יותר בדקירה.
כמו כן, הגולה יכולה גם להמם אדם במכה על הראש.
באמצע נמצאה הידית, בה אוחזים.
בקצה הקרוב ללהב ניצבת השמורה, או ה-hand-guard, שמטרתו הייתה כפולה: למנוע מהיד להחליק על הלהב ולמנוע מלהב היריב לפגוע ביד.
הלהב הוא אחד מן הכלים הקדומים ביותר שהמציא האדם; אך להבים ארוכים מספיק כדי להיחשב חרבות נוצרו רק בתקופה הכלקוליתית, עם תחילת מלאכת עיבוד המתכת.
לחרבות שונות היו להבים שונים.
הלהב כולל שפה אחת או שתיים מחודדות (חרב פיפיות), ששימשו לשיסוף ולעיתים גם קצה מחודד ששימש לדקירה.
החרב הארוכה בעלת שתי השפות כללה גם מעין שקע לאורך אמצע הלהב, שנועד להקטין את המשקל של החרב.
שקע זה - הנקרא fuller - נודע בטעות כ"מרזב הדם".
חרבות בעלי להבים קצרים יותר (כגון הגלאדיוס ופגיונות מסוגים שונים) שימשו לרוב לדקירה, ואילו חרבות ארוכות, כמו רוב החרבות שהיו בשימוש בימי הביניים, שימשו לחיתוך.
ההבדל בין חרבות אלה התבטא, כאמור, באורך, בצורת הלהב (למשל, חרבות מעוקלות שימשו רק לחיתוך, חוץ מבמקרה של חרבות סיף) ובחלקיו החדים (רק חרבות ישרות המיועדות לחיתוך היו חדות בשני צידיו של הלהב).
שיטות הייצור של הלהבים היו שונות מחרב לחרב, אך לא במידה רבה.
שיטת ייצור חרבות חדשה יחסית כוללת קיפול חוזר ונשנה של המתכת בצורת הלהב, מה שמאפשר ליצור להב דק יחסית אבל חזק.
ההבדלים באיכויות החרב מתבטאות בעיקר באיכות החישול שהיה שונה בין מסורת למסורת וכמו כן ישנם שינויים בין חרבות בהתאם למטרה של הלוחם וכן בהתאם למגבלות הטכנולוגיה.
חרבות היו בשימוש אצל בני האדם החל מתקופת הברונזה, כשלראשונה הומצאה הטכנולוגיה ליצירת להבים חדים וארוכים.
החרבות הראשונות היו עשויות מארד או נחושת.
הלהב היה קשה, אך מאוד שביר, והחרבות נעשו בטכניקה שכללה יציקת הנחושת הנוזלית לתוך תבנית, קירור, ואז ליטוש וחידוד בעזרת אבני ליטוש ו"פצירות".
רק כשהאדם למד לעבד את מתכת הברזל נהפכו החרבות לכלי נשק חשוב.
במהרה, למדו הנפחים שעם הוספת כמות מתאימה של פחם (למעשה הפחמן שנמצא בפחם) ניתן לייצר סגסוגת יעילה בהרבה: פלדה.
החרב הייתה בשימוש גם בזמן העת העתיקה, אז הייתה נטייה לשימוש בחרבות קצרות שנועדו בעיקר לדקירה.
המפורסמת שבהן הייתה הגלאדיוס הרומית שנהפכה לנשק הסטנדרטי של הלגיונר.
הגלאדיוס שימשה בעיקר לדקירה אך יכלה גם לשסף.
עם הירידה באיכות הצבא הרומי והמשמעת של לוחמיו, נזנחה הגלאדיוס לטובת הספאתה – חרב ארוכה יותר שהייתה בשימוש הברברים באותה תקופה.
גם אחרי נפילת האימפריה הרומית נמשך השימוש בחרבות, אם כי איכותן הירודה יחסית (חרבות הוויקינגים היו כבדות ולא מאוזנות, אף על פי שוויקינגים רבים נשאו לצידם חרב קצרה ושמה seax: וישנם האומרים שהיה זה סכין או פגיון ארוך) אפשרה לגרזני המלחמה והחניתות לשלוט בשדה הקרב.
תקופת השיא של השימוש בחרבות הייתה בימי הביניים באירופה, המזרח התיכון ויפן.
באותה תקופה, חרשות החרבות הייתה בשיאה ונפחים ייצרו חרבות מאיכות גבוהה ביותר (בייחוד ביפן, דמשק וספרד).
החרבות באו במגוון גדלים ועיצובים: החל מחרבות כבדות באורך של יותר ממטר וחצי, עבור בחרבות רחבות לשימוש צבאי, וכלה בחרבות דקות וקלות כמו החרב הקטנה שנועדו בעיקר לשימוש אזרחי וסיף.
מאז היווצרותן היו החרבות כלי נשק יקר ויוקרתי במיוחד.
הכנת חרבות מובחרות נמשכה לעיתים יותר משנה ומחירן עלה לעיתים על זה של כפר שלם.
בניגוד לכלים אחרים כגון גרזן, פטיש, קשת או חנית – החרב שימשה רק למלחמה ולכן נחשבה לכלי נשק יפה ואצילי שרק בני המעמד הגבוה (מעמד האצולה, אבירים וסמוראים) יכלו להרשות לעצמם אותו.
ביפן הפאודלית ובאירופה של ימי הביניים והרנסאנס החרב שימשה גם כסמל מעמד, שימוש שנמשך עד המאה ה-19, גם אחרי שהחרב איבדה את מקומה בשדה הקרב לטובת הרובים והתותחים.
אחרי שימוש נרחב במשך כחמשת אלפים שנה, חרבות החלו בהדרגה לאבד מחשיבותן בשלהי המאה ה-19, עקב השימוש הגובר בנשק חם המבוסס על אבק שרפה.
אף על פי שחרבות לא נזנחו לחלוטין, שימושיהן הוגבלו יותר ויותר, כשחלק נרחב יותר משימושן היה למטרות טקסיות.
עם זאת, חרבות היו עדיין בשימוש במלחמת העולם השנייה, כשהקצינים בצבא היפני נשאו חרב קטאנה למטרות טקסיות ולקרב פנים אל פנים.
חרב קצרה – חרב באורך כ-60 ס"מ, הייתה נפוצה בעת העתיקה, בימי הביניים וברנסאנס.
ח'ופש – חרב חתית, שאומצה על ידי המצרים ובעלת להב בצורת מגל.
קסיפוס – חרב קצרה מיוון העתיקה.
קופיס – חרב קצרה מיוון העתיקה.
גלאדיוס – חרב רומאית קצרה אך רחבה.
ספאתה – חרב ארוכה שפותחה על ידי הברברים ומאוחר יותר אומצה על ידי הפרשים הרומיים.
פאלקס קצר – חרב דאקית בעלת להב בצורת מגל.
פלקטה – חרב איברית בעלת להב בצורת מגל.
המזרח התיכון ואירופה של ימי הביניים ותחילת הרנסאנס
חרב ארוכה – חרב בעלת להב ישר וארוך וניצב עם שמורת-צלב שהייתה בשימוש בעיקר על ידי אבירים ובני-אצולה באירופה של ימי הביניים והרנסאנס.
השם מתייחס הן לחרבות חד-ידניות, הן לחרבות יד וחצי והן לחרבות דו-ידניות.
חרב אבירים (נקראת גם חרב רחבה או חרב ארוכה, ובאנגלית גם Arming Sword) – חרב ליד אחת, עם להב באורך של בערך מטר.
החרב הארוכה נועדה בעיקר לחתוך, אך גם יכלה לדקור.
זו הייתה החרב העיקרית של האבירים בימי הביניים.
חרב ממזרית – חרב ארוכה שאפשר היה להחזיקה ביד אחת או בשתי ידיים.
בשל כך נודעה גם בשם חרב "יד וחצי".
החרב שימשה גם לדקירה וגם לחיתוך, כאשר הדגש נקבע בהתאם לפרופיל הלהב.
היא פותחה בשלהי ימי הביניים והייתה בשימוש עד סוף הרנסאנס.
חרב דו-ידנית – חרב ארוכה וכבדה באורך של למעלה ממטר ולעיתים אף למעלה ממטר וחצי.
החרב הופעלה בשתי הידיים ונועדה לחתוך דרך שריונות כבדים ומוטות של נשקי מוט כגון רומח או האלברד.
חרב חמש אצבעות – חרב בעלת להב רחב בבסיסו (ברוחב 5 אצבעות, ומכאן השם) שהולך ונהייה צר יותר, שימשה בעיקר לדקירה אך גם לחיתוך ושיסוף.
הייתה נפוצה בשלהי ימי הביניים וברנסאנס.
חרב קלאימור – שם של שני סוגי חרבות סקוטיות.
פלשיון או פלכיון – חרב מימי הביניים עם להב רחב וכבד במיוחד.
הפלכיון שילב את הכוח של הגרזן עם טכניקה של חרב.
סימיטר – סיף פרשים או חרב מעוקלת שמקורה באזור המזרח התיכון.
חרב צ'רקסית (שאשקה) – החרב מעוקלת קצת, בעלת להב קפיצי וידית מקרן אייל, הומצאה בצפון הרי הקווקז על ידי מתיישבים מהשבטים הצ'רקסים בשלהי המאה ה-12 וה-13.
סיף-פרשים – חרב מעוקלת במקצת המחודדת מצד אחד.
הייתה בשימוש בעיקר במאות ה-18 וה-19 בידי חילות התקופה – בייחוד הפרשים.
רפייר – חרב דקה וארוכה שנועדה בעיקר לסיוף ולדקירה.
הייתה נפוצה ביותר ברנסאנס ועד המאה ה-17, אז הוחלפה בחרב קטנה , הדומה בתכונותיה אך קצרה וקלה יותר.
בחרבות אלו נלחמו בני אצולה בדו-קרב של כבוד באותה תקופה.
חרב סיף – חרב המשמשת בתחרויות סיף אולימפיות.
יש שלושה סוגי חרבות סיף: חרב, דקר ורומח.
טאצ'י – חרב יפנית מעוקלת שקדמה לקטאנה והשימוש בה היה דומה.
לטאצ'י היה להב מעוקל באורך 80 ס"מ בעל קצה חיתוך יחיד.
אודאצ'י/נודאצ'י – חרב יפנית דו-ידנית גדולה במיוחד בעל להב מעוקל, נישאה על הגב.
קטאנה – חרב יפנית ארוכה ומעוקלת בעלת קצה חיתוך יחיד, אורך הלהב היה 60–80 ס"מ.
חרב זו היא חרב חזקה במיוחד, בשל שיטת הייצור הייחודית שלה.
אוגטאנה – גרסה מוגדלת וארוכה יותר של הקטאנה.
שימשה בעיקר ללחימה בשדה הקרב.
ואקיזאשי – חרב תואמת לקטאנה שנראית כגרסה קטנה של הקטאנה.
הוואקיזאשי נחגרה לצד הקטאנה ושימשה כנשק למקומות סגורים.
נינג'אטו – חרב בדיונית המיוחסת לנינג'ות בתרבות הפופולרית ובעיקר בקולנוע וקומיקס.
שינקן – חרב קטאנה חדה שחושלה ביפן בתקופה המודרנית, משמשת בעיקר לאימוני חיתוך באמנויות לחימה.
Flameberge – שם גנרי לכול סוג חרב בעל להב גלי, הדומה ללהבה (וזהו מקור שמה).
ג'יאן : חרב סינית בעלת להב ישר ודק.
כיום משמשת לאימוני טאי ג'י צ'ואן.
חרב דאו – חרב סינית בעלת להב מעוקל ורחב, אשר משמשת באמנויות לחימה סיניות רבות.
אידה – חרב אפריקנית הנוצרה על ידי שבט היורובה, בעלת להב המתרחב לקראת הסוף.
טאלוואר – חרב מעוקלת אשר מקורה בהודו.
קאנדה או חנדה – חרב רחבה בעלת ידית המוקפת ב"סלסלה".
מאז ימי הביניים, הן באירופה והן ביפן, החרב הפכה לנשקו האישי של הלוחם בן מעמד האצולה (אביר או סמוראי).
לחרב לא היה רק תפקיד מעשי-קרבי אלא גם תפקידים טקסיים וסמליים.
למשל: הכתרת אביר נעשתה באמצעות טפיחה על כתפיו עם חרב (בדרך כלל או החרב של המכתיר או החרב שיקבל האביר).
חרבות של גיבורים ואצילים רבי-מעלה כגון מלכים, קושטו במתכות יקרות ואבני חן ועוטרו בעיטורים שונים וחלקן אף נקראו בשמות.
ממסורות אלו התפתחו אגדות על חרבות קסומות והגיבורים שנשאו אותן.
הידועה שבהן היא האקסקליבר - חרבו האגדית של המלך ארתור.
החרב שימשה כאמצעי העיקרי לדו-קרב עד המצאת האקדחים בעלי בריח צור (Flintlock), ובסרטי קולנוע רבים מתוארים דו-קרבות בין הגיבור לנבל כאשר כלי הנשק בו שניהם משתמשים הוא חרב כלשהי.
אחת החרבות הבדיוניות הידועות והפופולריות ביותר היא חרב האור (Lightsaber) מסרטי מלחמת הכוכבים: זוהי חרב עתידנית בה הלהב מורכב משלהבת אור (או ענן פלזמה) שיכולה לחתוך דרך כל חומר.
חרב-האור היא נשקם של אבירי הג'דיי והסית' ובידיהם המיומנות היא קטלנית ביותר.
הביטוי "חרב פיפיות" מתאר חרב עם להב מחודד משני צידיו.
הביטוי מדמה מהלך שעלול לפגוע במידה דומה לאפשרות שיועיל.
הביטוי חרב דָּמוֹקְלֶס מתייחס לסכנה המתמדת העומדת בפני אנשים בעלי משרה רמה או כוח רב.
בהכללה, משמש הביטוי לתיאור הרגשה של סכנה מתקרבת.
מקור הביטוי בכתביו של המדינאי הרומי קיקרו, שמסר בספרו "שיחות בטוסקולום" את המאורע הבא:
חֶרֶב לְאֵת הוא יישוב חקלאי (מושב עובדים) השוכן בעמק חפר, שבמישור החוף.
היישוב נמצא מדרום לעיר חדרה, ממערב לקיבוץ גבעת חיים, מצפון למושב חיבת ציון וממזרח לפארק השרון ולכביש 4. היישוב נמצא באזור השיפוט של המועצה אזורית עמק חפר.
שטחו של המושב 1,750 דונם.
המושב נוסד על ידי ארגון "חרב לאת", שחבריו היו חיילים משוחררים שלחמו בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה (חלקם ביחידה הצ'כית).
החברים התארגנו במסגרת הארגון "חרב לאת" אשר שם לו למטרה הקמת יישובים בארץ ישראל.
ארגון זה הקים בין היתר את היישוב בצרה ואת הכפר הקרוי על שמו.
מקור השם "חרב לאת" מבוסס על נבואת ישעיהו (): ); והוא הוצע על ידי זאב וילנאי, עקב העובדה שהמייסדים - המתיישבים הראשונים (שהחליטו להיות חקלאים והמירו את נשקם בעבודת הקרקע) היו משוחררי הצבא הבריטי והבריגאדה היהודית וחיילים יהודיים מהיחידות הצ'כיות בצבא הבריטי ואליהם חברו ניצולי שואה מרומניה ומצ'כוסלובקיה .
בסיוע של "האיחוד החקלאי" (תנועה מיישבת המאגדת יישובים חקלאיים, ללא כל שיוך פוליטי/מפלגתי), עלו ב-3 ביולי 1947 עשרים המתיישבים הראשונים על הקרקע בעמק חפר.
אדמות היישוב כללו את פרדסי כפר ברנדייס שננטשו בתקופת המאורעות.
חלק מהמתיישבים היו רווקים וחלקם בעלי משפחות.
רובם היו דתיים, יוצאי הונגריה, רומניה וצ'כיה.
בתחילה התנהל היישוב כמושב שיתופי.
המתיישבים הנשואים גרו בצריפים ואילו הרווקים גרו באוהלים, היה להם חדר אוכל משותף, מקלחת משותפת, שירותים משותפים ותורנויות שמירה וחדר אוכל.
החברים עבדו בפרדס המשותף והחלו לגדל ירקות בהדרכת מדריך מהסוכנות.
להשלמת הכנסתם עבדו בפרדסי האזור.
ההכנסות מהעבודה הופקדו בקופה המשותפת.
החיים במקום היו קשים והייתה תחלופה גדולה של מתיישבים.
בשנת 1948 הצטרפה למושב קבוצה של ניצולי שואה מפולין ומרומניה.
בהדרגה התפתחו במושב ענפי משק נוספים: לולים, אווזים, ברווזים, עיזים ובקר.
בדצמבר 1950 החלה הקמת בתי הקבע הראשונים והמתיישבים עברו בהדרגה לגור בהם.
בשנה זו הצטרפו 20 משפחות עולים מ - מרוקו ומילידי הארץ.
רובם לא הסתגלו לעבודה החקלאית ובמהלך השנים עזבו את המושב.
עם המעבר לבתי הקבע הוחלט לפרק את המסגרות המשותפות.
האדמות והרכוש חולקו בין החברים וכל משפחה החלה לפתח משק משלה.
בשל הקושי להתפרנס מחקלאות השלימו רבים את הכנסתם בעבודות חוץ.
כל משק במושב מורכב משטח אדמה עליו בנויים הבית ויתר המתקנים החקלאים (כגון לול, רפת וכדומה) והנקרא חלקה א' (או "החלקה הצהובה") ובצמידות אליו מצוי שטח לעיבוד חקלאי הנקרא חלקה ב'.
בנוסף לכל משק יש שני שטחי אדמה (אדמת שלחין ואדמת פלחה) המעובדים במשותף על ידי אגודת חברי המושב (אדמה זו נקראת "אדמת מושע", מושג שמקורו בחוק העות'ומני מתקופת שלטון הטורקים בארץ ישראל, ונקרא "משאע", ומשמעותו שלחברי האגודה יש בעלות משותפת במקרקעין).
עם השנים הצטמצמה באורח ניכר הפעילות החקלאית של תושבי המקום.
נכון להיום יש מספר מועט ביותר של תושבים מתפרנסים מחקלאות, בעיקר צמחים ופרחי נוי ליצוא.
שטחי המושב המעובדים נטועים בעיקר במטעי זיתים, עיבוד שלחין ובעל.
רוב תושבי היישוב עובדים מחוץ למושב במקצועות שונים ומגוונים.
המושב עבר שני שלבי הרחבה וכיום מתגוררות בו כ-135 משפחות.
"מוזיאון האופניים" הוא מוזיאון פרטי, היחיד בישראל בתחום זה, שהקים אלון וולף, בן המושב, בשנת 2009 ומכיל למעלה מ-300 זוגות אופניים ב-9 מחלקות שונות (כולל מחלקת אופניים מתוצרת ישראל).
המוזיאון מציע הרצאה קצרה על ההיסטוריה של האופניים וסיור מודרך בין המחלקות וכן השכרת אופניים לרכיבה באזור.
לטענת וולף, זהו מוזיאון האופניים היחיד במזרח התיכון.
חרב אור היא כלי נשק בדיוני ביקום מלחמת הכוכבים.
חרב אור היא חרב שהלהב שלה עשוי מאנרגיית אור.
חרב האור יכולה לחתוך כמעט דרך כל חומר ולהדוף מטחי אנרגיה, יריות לייזר, פייזר ובלאסטרים (בלאסטרים הם מעין אקדחי ורובי לייזר ביקום מלחמת הכוכבים).
חרב האור היא הנשק המסורתי של אבירי הג'דיי והסית', ונמצאת בשימוש גם על ידי משתמשי ה"כוח" אחרים, ובידיהם המיומנות היא נשק קטלני ביותר.
בסקר שנערך ב-2008 בקרב 2,000 חובבי קולנוע נבחרה חרב האור ככלי הנשק האהוב והפופולרי ביותר בתולדות הקולנוע.
חרב האור ביקום מלחמת הכוכבים
חרב האור היא נשקם המסורתי של אבירי הג'דיי ואדוני הסית' השולטים ב"כוח", ובידיהם המיומנויות מהווה נשק קטלני במיוחד.
ידית האחיזה: זהו למעשה כל המכלול החומרי של החרב ובה נמצא גביש הקייבר (Kyber) שמספק אנרגיה ללהב האור ולמנגנונים שמפעילים אותו.
הידית עשויה מחומרים עמידים, אך לא בלתי שבירה לחלוטין.
להב האור: להב האור הוא קרן אור מרוכזת מאוד וחזקה, והוא מופק מגביש קייבר (Kyber) המצוי בידית האחיזה, ונפתח או נסגר על ידי לחיצת כפתור.
להב האור יכול לחתוך כמעט דרך כל חומר.
אורכו של הלהב הוא .
הלהב של חרב האור (או סיף אור) בא במספר צבעים, התלויים בלוחם, רגשותיו, ומעשיו.
אבירי ג'דיי המצטיינים בלחימה נושאים חרבות בעלי להב בצבע כחול, ואבירי ג'דיי מצטיינים ביכולות ה"כוח" נושאים חרבות עם להב בצבע ירוק כמו מאסטר יודה.
יש את "החרב השחורה" שהייתה שייכת לג'דיי המנדלורי הראשון ושנים לאחר מותו גנב אותה פרה וויזלה והנהיג את המנדלורים נגד הג'דיי, החרב הגיעה גם לדארת' מול, סבין ומנדלורים אחרים שהשתמשו בחרב גם הם והנהיגו את המנדלורים נגד האימפריה.
אדוני הסית' ומשתמשי הצד האפל נושאים חרבות בצבע אדום ולא משתמשים בחרבות אחרות.
הצבע האדום מתקבל על ידי השחתת גביש קייבר שנלקח מחרבו של אביר ג'דיי שהובס והספגתו בכאב ובזעם של הצד האפל.
בטרילוגיה המקורת היו שלושה צבעים בסיסיים:
כחול – לג'דיי שכישורי הלחימה שלהם בחרב אור ובטלקינזיס טוב יותר מהחיבור שלהם ל"כוח".
ירוק – לג'דיי שהחיבור שלהם ל"כוח", כגון חזיונות ונבואות, חזק יותר מכישורי הלחימה שלהם.
אדום – אדוני סית' ומשתמשי הצד האפל.
סגול – שייך למי שנמצא בצד המואר ומשתמש בכוח הצד האפל.
צהוב – שייך לשומרים של מקדשי הג'דיי ואנשים טכניים וספרנים.
כתום – לג'דיי עם איזון מוחלט בין שני הצדדים של "הכוח".
לבן וכסף – אלו שלא נאמנים למסדר הג'דיי או לסית' (הג'דיי האפורים).
שחור – חרב אחת מיוחדת במינה אשר נקראת ה-Darksaber.
הייתה שייכת למנדלוריאן הראשון שהתקבל למסדר הג'דיי וכעבור אלפי שנים נגנבה על ידי המנדלוריאנים ממקדש הג'דיי, ואז נלקחה על ידי דארת' מול ואחרי זה על ידי סבין בסדרה מלחמת הכוכבים: המורדים.
החרב נראתה בסדרה המנדלוריאן אצל מוף גדעון ואז אצל דין דג'ארין.
הערה: בתכנון המקורי ג'ורג' לוקאס התכוון שיהיו רק שני סוגים של חרבות אור: כחול (שמסמל את הג'דיי) ואדום (שמסמל את הסית').
חרב האור הירוקה נוצרה מכיוון שלא ראו את חרב האור הכחולה של לוק סקייווקר בסצנת פתיחה בשובו של הג'דיי, שצולמה על רקע שמיים כחולים.
חרב האור הסגולה נוצרה מכיוון שסמואל ל.
ג'קסון (השחקן שגילם את מאסטר הג'דיי מייס וינדו) ביקש כטובה שלדמות שלו תהיה חרב אור סגולה.
ישנן מספר טכניקות לשימוש בחרבות אור, כאשר כל טכניקה שמה דגש על היבט אחר.
המיומנויות השימושיות בחרבות אור הן:
קרב פנים אל פנים – חיתוך ושיסוף אויבים, כריתת גפיים ועריפת ראשים.
סיוף – דו-קרב חרבות אור בין אביר ג'דיי ללורד סית'.
הדיפת יריות נשקי אנרגיה ולייזר – סייף מיומן יכול אף להדוף את יריית הלייזר אל עבר מי שירה אותה.
חרבות האור מצריכות מיומנות גדולה ואימונים מרובים.
לכן הן היו בשימוש כמעט בלעדי של אבירי הג'דיי ושל אדוני הסית' - שנעזרו ב"כוח" על מנת לשלוט בכלי נשק זה.
חיילים לא מאומנים מעדיפים כלי ירייה כגון אקדחי פלזמה, רובי אנרגיה ובלאסטרים למיניהם.
בידי אבירי ג'דיי או אבירי סית' החזקים ב"כוח", חרב האור הופכת לנשק קטלני ביותר.
מאסטר הג'דיי אובי ואן קנובי מחשיב את חרב האור לנשק אלגנטי ותרבותי, ומתייחס בבוז לרובי לייזר למיניהם כנשקים גסים ונחותים, המסתמכים על מזל ואקראיות ופחות על מיומנות וסגנון.
מלבד חרבות האור הקלאסיות והנפוצות, ישנן מספר גרסאות "אקזוטיות" הכוללות חרבות אור דו-כיווניות (ידית אחיזה מוארכת וממנה יוצאים שני להבים - אחד כלפי מעלה והשני כלפי מטה), חרב אור מוצלבת, חרב אור מעוקלת, חרב אור שחורה, חרב אור משולבת עם בלאסטר ועוד.
כדי להתאמן בחרב אור משתמשים ב"חרקית".
חרקית היא כדור קטן ומעופף היורה לייזרים חלשים ולא מזיקים על הג'די או הסית' המתלמד והוא צריך לחסום את הלייזרים בעזרת חרבו.
מטרת החרקית היא לדמות אויב חמוש.
בתקופת מסדר הג'דיי היישן היו 7 שיטות ללחימה בחרבות אור ובתקופת המסדר החדש נוספו עוד 3 שיטות.
מתוך ה-7 יש שיטות כמו השיטה שבה נלחמים בחרב האור כמו בחרב רגילה, השיטה הפרימיטיבית ביותר, "הכוח החי" בה משתמש קווי-גון ג'ין ועוד.
ישנן 7 שיטות (Forms, גם "טכניקות" ו"תבניות") של לחימה בחרב אור כל אחת בעלת מהלכים מיוחדים, חוקים ומשתמשים.
שי צ'ו, התבנית הראשונה והבסיסית.
היא גם התבנית הראשונה שג'דיי לומדים בלימודם באקדמיה.
קיט פיסטו משתמש בתבנית זו והפך אותה למסוכנת מאוד.
מקאשי, התבנית השנייה של לוחמה בחרב אור.
מקאשי בנויה כדי שהלוחם יוכל לקחת את הנשק של היריב או להרוס אותו.
הרוזן דוקו נחשב למשתמש רב עוצמה של תבנית זו.
סור סו, התבנית השלישית והדיפלומטית.
היא התבנית הראשונה שפותחה נגד טכנולוגיה כמו רובי לייזר.
אובי ואן קנובי נחשב כ"המאסטר של סור סו" באקדמיה לג'דיי.
היא הייתה מבוססת על מהלכים אקרובטיים ומהירים.
קווי גון ג'ין ויודה נחשבו למאסטרים של ארטרו.
דיאם סו, התבנית החמישית נקרא גם "שיאן".
התבנית בחמישית בנויה על התבנית השלישית של "סור סו" אבל יותר אגרסיבית.
איילה סקוורה נחשבת ללוחמת של "שיאן".
אנאקין סקייווקר היה מאסטר בשיטה זו.
נימאן, התבנית השישית משלבת את כל התבניות של לוחמה בחרב אור.
היא פחות מהירה ואקרובטית אך יותר יציבה.
דארת' ויידר נחשב למאסטר בשיטה זאת.
היא הכי אגרסיבית מכל התבניות.
מייס וינדו המציא דרך משלו וקרא לה "הפוד", זו היא דרך אפילו יותר אגרסיבית מהתבנית הרגילה.
דארת' מול נחשב למשתמש אקרובטי של תבנית זו ומשלב בה את חרבו הדו-צדדית.
בסרטי הטרילוגיה המקורית (מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה, מלחמת הכוכבים - פרק 5: האימפריה מכה שנית ומלחמת הכוכבים - פרק 6: שובו של הג'דיי) אפקט חרב האור נוצר באמצעות טכניקה הנקראת רוטוסקופיה.
השחקנים והפעלולנים נלחמו באמצעות מקלות דמויי חרב, ולאחר הצילומים אנימטורים ציירו מעליהם את הלהבים הזוהרים בצבעים השונים.
בסרטים החדשים (הטרילוגיה המקדימה וטרילוגיית ההמשך) חרבות האור נוצרו באמצעות אנימציה ממוחשבת שהולבשה על המקלות ששימשו את השחקנים והפעלולנים.
חרב האור הפכה לאחד האייקונים הבולטים ביותר של מלחמת הכוכבים בתרבות הפופולרית, וזכתה לחיקויים רבים ובהם פארודיות.
צעצועים רבים בדמות חרבות אור פותחו ונמכרו, ואלה נעים בין צעצועי "חרבות אור" פשוטים לילדים ועד לרפליקות מדויקות עם אפקטי אור וקול, לאספנים ומעריצים מושבעים.
במספר מקומות בעולם אף נפתחו חוגים בהם מלמדים חובבים לסייף עם חרבות אור וליצור כוריאוגרפיות קרב.
כמו כן, מתקיימות תחרויות קרבות חובבים בחרבות אור ותחרויות סרטוני קרבות חרבות אור.
הוא ספר פנטזיה משולב עם מדע בדיוני מאת חנן קוגל, אשר יצא בהוצאת "משכל - ידיעות אחרונות" בשנת 2003. הספר הוא הראשון בסדרת "ארמדין" של ח.קוגל, המונה שני ספרים (השני הוא אל ממלכת החושך), ונחשבת לסדרת ספרי הפנטזיה המקורית הראשונה שראתה אור במדינת ישראל.
הסדרה הייתה מתכוננת להיות שישה ספרים אבל לבסוף ראו אור רק שניים.
סדרת ארמדין כולה תוכננה כשילוב של מדע בדיוני ופנטזיה.
עלילת העל של הסדרה מספרת על כוכב לכת בשם ארמדין - עולם בו קיים קסם ובו חיים בני אדם לצד יצורים מעולמות הפנטזיה, חלקם מוכרים כגון אלפים, גמדים וטרולים וחלקם מקוריים, כגון גורנים, טריליאנים וגנטארים.
לעולם זה פולשים כוחות חיצוניים חייזרים בעלי טכנולוגיה אדירה.
עלילת העל למעשה מתארת מאבק עתיק בין קסם לטכנולוגיה, על השליטה ביקום ובקיום.
מעין שר הטבעות פוגש את מלחמת העולמות.
רקע לעלילה: עשרת אלפים שנה לפני תחילת העלילה התהלך בארמדין אדם בשם גאשיר.
האגדה מספרת שהוא היה בנו של אורין - אבי האלים.
אותו גאשיר נשא חרב קסומה רבת עוצמה שהייתה הנשק החזק ביותר ביקום.
כמו כן גאשיר החזיק בשבעה יהלומים קסומים - יהלומי התקווה - שצברו בחובם את כוח האלים.
גאשיר השכין שלום בין בני האדם לאלפים (שני הגזעים היו במלחמה מתמדת עד הגעתו), בנה את גשר האלים אשר מוביל לעולמות אחרים ביקום, ועשה דברים טובים רבים נוספים בטרם עזב אל ג'האלה ביחד עם האלים הקדומים .
לאחר שהאלים וגאשיר נעלמו נותרה רק נבואה: יום אחד תופיע אפלה באמדין ורק לוחם המזאלאק, החרב האדירה של גאשיר ויהלומי התקווה יצילו את ארמדין מהשמדה.
חרב גאשיר והיהלום השחור הושמו למשמרת במקדש צ'יריליאן אך כעבור אלף שנה המקדש נבזז על ידי הגורנים - גזע עתיק של קוראי מחשבות אשר חי מתחת לאדמה בעולם המעמקים הקרוי ממלכת החושך.
מרגע זה ואילך, החרב מכונה חרב אלף הראמות (שנים בארגוסית).
ספר ראשון, חרב אלף הראמות:
בסתר ותחבולה ארקטנסה דרקון האור ושליחו, איש בלבן מסתורי המכנה עצמו זנגוויר, מצליחים לקבץ חבורה של דמויות שתאתר עבורם ללא ידיעתם את חרב אלף הראמות ואת כל שבעת יהלומי גאשיר.
גייבור: נער בן 16 מאחד מכפרי בני האנוש בארגוס.
טייראנה: אלפית בת 112 אך בעלת חזות של בת טיפשעשרה.
קיווה ברן: לוחם חמום מוח שמאוחר יותר מקבל כוחות-על ונהיה בלתי פגיע.
מרדריד: כוהן חכם המבוגר האחראי.
לורין: בתו המאומצת של מרדריד אותה אסף מהרחוב לאחר שנתפסה בגניבה.
בסוף העלילה יתגלה שהוא אחר מאלי השהאיי שנענש על ידם ונכלא בארמדין.
ארקטנסה מפיל על השישה את המשימה לאתר את החרב והיהלומים.
האיש בלבן זנגוויר יוצא למשימה סודית משלו ונעלם.
השישה יוצאים למסע לגילוי חרב אלף הראמות והיהלומים, בזמן שארגוס (ארץ בני האנוש) וגרידיריה (ארץ האלפים) מאוימת על ידי המלך-המכשף ג'רקון, שליט הממלכה הצפונית אולם.
המלך-המכשף מבקש לכבוש את ארגוס והעולם כולו במטרה לאתר את יהלומי גאשיר ולזכות באמצעותם בכוח הקסם האולטימטיבי וחיי נצח.
המסע עובר תהפוכות והרפתקאות רבות, בנופים עוצרי נשימה.
במהלך המסע מסתבר שגייבור הוא למעשה לוחם המאזאלק, לוחם האור וכשהוא משיג את חרב אלף הראמות הוא מסוגל לאט לאט לייצר באמצעותה כוח הרסני.
החבורה עוברת בין היתר בארצם העתיקה של האלים הקדומים, רדגארד.
זוהי למעשה עיר עתידנית ענקית שבנויה על מימי האוקיינוס.
שם ברדגארד הם מוצאים את היהלום הכחול אשר מספק את האנרגיה לעיר.
כשהיהלום נלקח העיר נחרבת ושוקעת למצולות.
בסופו של דבר החבורה מגיעה אל האי המרחף גמורה, שם גייבור נפגש עם ישות מסתורית בשם טייזאן, אשר מגלה לו היכן נמצא היהלום השחור: בממלכת החושך, לשם החבורה צריכה ללכת, מקום שממנו אף אחד מעולם לא שב.
חרב גדעון הוא סרט טלוויזיה מ-1986, ששודר כמיני סדרה ב-4 חלקים, לראשונה בטלוויזיה הקנדית ולאחר מכן ברשת HBO האמריקנית.
הסרט בוים על ידי מייקל אנדרסון ובו מככבים סטיבן באואר, מייקל יורק, רוברט ג'וי ולורן מאלה.
הסרט מינכן אשר הופק בשנת 2005 על ידי הבמאי סטיבן ספילברג, אף תסריטו מבוסס על הספר "נקמה", ונראה כמו העתק של סרט זה.
הסרט פותח בגיוסו של אבנר (סטיבן באואר) סרן בסיירת מובחרת בצה"ל, למוסד.
לאחר לבטים והכשרה קצרה אבנר ממונה לעמוד בראש צוות קטן של סוכנים שכל אחד מתמחה בתחום אחר, מטיפול בחומרי נפץ והכנת פצצות, ועד נהיגה במכוניות מרוץ.
לאחר תדרוך בידי בכיר המוסד מייק הררי, ופגישה של אבנר עם לא פחות מאשר הרמטכ"ל וראשת הממשלה גולדה מאיר, הצוות נשלח לאירופה במטרה לחסל את ראשי ספטמבר השחור.
תוך הנחיות מפורטות לא לפגוע בחפים מפשע ולא לפגוע בבני משפחתם של המחבלים.
המפעילים מודיעים להם שהם יפעלו באופן עצמאי, תוך הסרת אחריות של ממשלת ישראל למעשיהם.
לאחר התאקלמות קצרה באירופה אבנר נפגש עם פיליפ, בוגר תנועת המחתרת הצרפתית וחברו של אביו, שמעביר לו מידע על הטרוריסטים.
לאחר ביצוע מעקב הצוות מתחיל לחסל את ראשי ספטמבר השחור.
בזועייתר הם מתנקשים בכניסה לבית דירות ליד המעלית בירי באקדח.
בהמשארי הם מתנקשים באמצעות הטמנת חומר נפץ בטלפון שלו ופיצוצו מרחוק.
באל חיר הם מתנקשים באמצעות הטמנת חומר נפץ במיטתו, ובבודייה באמצעות פיצוץ מכוניתו בשלט רחוק.
במהלך המצוד אחר הטרוריסטים הסוכנים הישראליים הופכים להיות ניצודים.
סוכנת הולנדית עצמאית מצודדת נשכרת על ידי הטרוריסטים לנקום, והיא מצליחה לפתות את קרל ולהרוג אותו בבית מלון.
החבורה מצליחה לאתר אותה ומחסלת אותה בביתה באמצעות כלי ירייה שהוסלקו במשאבות אופניים.
והם חוטפים על הראש מהממונים על הנקמה הפרטית הזאת.
כך מעגלי חיסול ונקמה רודפים זה את זה.
סוכן ישראלי נוסף נהרג בפיצוץ, וסוכן אחר שיצא להליכת לילה נמצא יושב הרוג על ספסל בגן ציבורי.
בסוף המבצע רק אבנר וז'אן הנהג נותרים בחיים.
לאחר תום המבצע, אבנר מואס בקשר שלו עם המוסד וחוזר לאשתו בארצות הברית, למרות הלחצים הכבדים שמפעילים עליו מפקדיו במוסד.
הסרט היה מועמד לארבעה פרסי ג'מיני של הטלוויזיה הקנדית וזכה בשלושה, ביניהם פרס על עריכת התמונה הטובה ביותר ופרס על עריכת הקול הטובה ביותר.
חרב במדבר הוא סרט קולנוע משנת 1949. הוא הסרט ההוליוודי הראשון אודות המאבק לעצמאות ישראל.
אחריו הופיעו סרטים אחדים בנושא זה (בהם, לפי סדר הופעתם: "יהודית" מ-1966; "הטל צל ענק", על האלוף דוד מרכוס שנפל במלחמת העצמאות, אף הוא מ-1966; והידוע מכולם, "אקסודוס", מ-1960).
הסרט "חרב במדבר" הופק בהוליווד עם סיום מלחמת העצמאות ובוים על ידי הבמאי ג'ורג' שרמן, שהיה בעיקר במאי של סרטי פעולה ומערבונים.
עלילת הסרט מתרחשת בארץ ישראל בתקופת המאבק שבין תום מלחמת העולם השנייה לבין הכרזת המדינה.
הסרט מתאר את מאבקם של הבריטים נגד גל ההעפלה שדרכה הגיעו לחופי הארץ מעפילים ניצולי השואה.
הגם שהסרט מתרחש בארץ ישראל הוא לא צולם בארץ.
מפיקי הסרט חיפשו אתר לצילומו בחופי קליפורניה, שנופו יהיה דומה לנוף רצועת החוף הדרומית בארץ, ומצאו כמתאימה לכך רצועת חוף ליד עיירה השוכנת בין סן פרנסיסקו ללוס אנג'לס.
באתר הוקמו תפאורות דמויות קיבוץ ישראלי.
הקטעים המתרחשים במחנה הצבא הבריטי צולמו באולפן.
הבמאי והמפיק הישראלי ברוך דינר, מי שיביים לימים את הסרט הישראלי "הם היו עשרה", נשכר על ידי המפיקים להיות יועץ לעניינים ישראליים לסרט.
חרף נושאו, הסרט אינו סרט היסטורי על תקומת ישראל, אלא סרט פעולה הוליוודי.
כדוגמת מערבון יש בסרט "טובים" ו"רעים".
הטובים הם היהודים, אנשי "ההגנה", פעילי ההפעלה וחברי הקיבוצים.
הרעים הם הבריטים שניסו למנוע את עליית המעפילים לחופי הארץ.
ספינת מעפילים הצליחה להתחמק מהמצור של הצי הבריטי ומתקרבת לחופי הארץ.
הקברניט דילון, המגולם על ידי השחקן דיינה אנדרוז, שהיה אז בשיא תהילתו לאחר ששיחק בסרט עטור פרסי האוסקר "שנות חיינו היפות ביותר", משנת 1946, הוא אמריקאי ציני ונטול אידאולוגיה, שכל מטרתו להוריד את מטענו האנושי בחופי הארץ ולקבל את התשלום המגיע לו בעבור זאת.
כדי לקבל את התשלום הוא יורד אל החוף ומצטרף בניגוד לרצונו לבריחת המעפילים לקיבוץ "עין יעקב", כיוון שהורדת העולים לחוף נתגלתה על ידי משמר החופים הבריטי.
דוד, איש "ההגנה" שליווה את המעפילים בספינה בדרכם לארץ תוקף את מפקד יחידת משמר החופים.
דילון, שאינו נשמע להוראות אנשי "ההגנה", מתקשר ממשדר חשאי שבקיבוץ למתן הוראות לצוות הספינה שבלב ים.
הבריטים שאיתרו את המשדר נכנסים לקיבוץ ומטילים בו עוצר.
המעפילים ואנשי "ההגנה" מצליחים להימלט מהקיבוץ, והיחידה הנשארת בו היא "סברה" (שם עברי למהדרין לדעת מפיקי הסרט), קריינית תחנת השידור החשאית של "ההגנה", בגילומה של השחקנית השוודית מרתה תורן.
הבריטים מצליחים לזהות אותה על פי קולה המוכר להם משידוריה, אך אנשי "ההגנה" לבושים במדים בריטים מצליחים לשחררה.
בינתיים מצליחים אנשי הכלניות לגלות את מקום המחבוא של המעפילים ואנשי "ההגנה" וכולם נעצרים.
בין העצורים נמצא אחד המפקדים הבכירים של "ההגנה", המגולם על ידי השחקן ג'ף צ'נדלר.
הבריטים אינם יודעים מי מן העצורים הוא המפקד.
הם חוקרים את הקברניט דילון ולוחצים עליו, ומבטיחים לשחררו לספינתו אם יגלה את זהות המפקד.
דילון מסכים ויוצא לחצר המשק לבצע את הזיהוי.
בעוברו על פני שורת החשודים מתעורר מצפונו והוא מחליט שלא לזהות את האיש.
הבריטים נאלצים לשחרר את האנשים, ודוד מבטיח לסברה "אני עוד אחזור".
דילון, אשר קודם לכן החליט שלא להביא יותר ספינות מעפילים לארץ, חוזר אף הוא ואומר לסברה "גם אני עוד אחזור".
הסרט התקבל בארץ בתקופתו בהתלהבות רבה.
הקרנות הסרט לוו במחיאות כפיים ותשואות.
יחד עם זאת היו לסרט מספר מגרעות מהבחינה הישראלית: מפיקי הסרט התחשבו התחשבות יתר בבריטים והציגו את אנשי הצבא הבריטי בארץ כממלאי חובה צבאית באופן הוגן וללא אכזריות יתרה.
המפיקים הוסיפו לסרט, שלא לצורך, לוחם אירי הנלחם לצד היהודים ומספר כי בשורות היהודים בארץ לוחמים מאות אירים, עובדה בלתי נכונה.
המגרעת העיקרית של הסרט, ככל שהדבר נוגע לנושא הסרט היהודי-ישראלי, הוא שילוב יסודות וסמלים נוצריים בסרט, כגון שירת המקהלה במחנה הבריטי בחג המולד ומיקום תמונת הסיום של הסרט ליד כנסיית המולד בבית לחם.
למרות פגמים אלה חש קהל הצופים הישראלי בסרט "כמו בבית", ומבקרי הקולנוע באותה תקופה הביעו משאלה כי גם בארץ ניתן יהיה להפיק סרטים כמו "חרב במדבר".
חרב האמת היא סדרת ספרי פנטזיה אפית שנכתבו בידי הסופר האמריקאי טרי גודקיינד.
הספר הראשון בסדרה, "חוק הקוסמים הראשון", פורסם בשנת 1994, ואחריו יצאו עוד 20 ספרים, בהם ספר קצר, "חוב העצמות", המפרט את הרקע לעלילת הספר הראשון.
עד שנת 2008 נמכרו למעלה מ-25 מיליון עותקים מספרי הסדרה ברחבי העולם, והיא תורגמה ליותר מ-20 שפות.
ספרים אחדים בסדרה תורגמו גם לעברית.
סדרת טלוויזיה בשם "אגדת המחפש", המבוססת על סדרת הספרים, יצאה ב-1 בנובמבר 2008.
הסדרה עוסקת בעולם המחולק לשני אזורים עיקריים: העולם החדש והעולם הישן.
העולם החדש מכיל שלושה אזורים - הנפה המערבית השוכנת במערב, ד'אהרה ממזרח, והארצות התיכונות השוכנות ביניהם.
בתחילת העלילה ד'אהרה נשלטת בידי דארקן ראהל, קוסם רב עצמה, נצר למשפחת הקוסמים החשובה - "ראהל", שבעבר שלטה בחלק מד'אהרה, ואביו של דארקן - פאניס ראהל - איחד את כולה תחת שליטתו.
מועצת נבחרים אחראית לרווחתם של תושבי הארצות התיכונות, כאשר האם המוודה עומדת בראשם.
המוודות הן קבוצת נשים אשר בכל אחת מצויה היכולת לאלץ אדם להיות נאמן לה לחלוטין, ובכך להגשים את ייעודן, כלומר, למצוא את האמת.
הנפה המערבית, היא אזור שהוקם בשביל אילו שלא רצו כל קשר עם קסם, ועל כן אין בה קסם כלל.
האזור נשלט גם הוא בידי מועצת נבחרים.
הפרוטגוניסט הראשי הוא בחור צעיר בשם ריצ'רד סייפר, מורה דרך ביערות הרטלנד בנפה המערבית, אשר חייו הפשוטים משתנים לבלי הכר כאשר הוא נבחר לרודף אמת.
במהלך הסדרה, ריצ'רד לומד אודות מורשתו בעודו מבקש לעצור את אלה הרוצים להשתלט על העולם.
הספר הראשון, "חוק הקוסמים הראשון", מתרחש בעולם החדש כעשרים שנה לאחר ששני גבולות קסומים הוקמו כדי להפריד בין שלושת האזורים.
אימפריית ד'אהרה מתעצמת בראשותו של דארקן ראהל, ולאחר שהחליש את הגבול לארצות התיכונות, הוא פולש אליהן ומשתלט על שטחיהן תוך כדי שהוא מחפש אחר כוח הקסם העתיק של אורדן.
הספר מתחיל מספר שבועות לאחר שאביו של ריצ'רד נרצח.
ריצ'רד נתקל באישה בשם קאהלן אמנל, מוודה שהגיעה מהארצות התיכונות ואשר מחפשת אחר הקוסם הראשון.
הוא מגלה שהקוסם אותו היא מחפשת הוא חברו הטוב ומורו הרוחני של ריצ'רד, זדיקוס ז'ול זורנדר ("זד").
זד מכריז על ריצ'רד כעל רודף האמת והוא מקבל על עצמו את תפקיד.
שלושת החברים החדשים יוצאים למסע בעקבות תיבת אורדן האחרונה, לה זקוק דארקן ראהל בטרם ישתמש בקסם של אורדן.
לאורך הדרך, ריצ'רד וקאהלן מתאהבים, וזד מזהה בריצ'רד תכונות של קוסם בעל מתת.
הספר הראשון מסתיים כאשר ריצ'רד מביס את דארקן ראהל בכך שגורם לו לעשות טעות בהפעלת הקסם של אורדן, ומורשתו האמיתית של ריצ'רד כבעל מתת וכבנו (שלא מדעת) של דארקן ראהל - ובכך נצר של משפחת ראהל - מתגלה.
חוק הקוסמים הראשון הוא "אנשים הם טיפשים ויאמינו בשקר, כי הם רוצים להאמין שזה נכון, או שהם פוחדים לדעת את האמת".
לאורך הספר, הן ריצ'רד והן ראהל משתמשים בחוק כדי לנהל מאבקים ועימותים שונים.
חוק הקוסמים השני - אבן הדמעות
בספר השני נאלץ ריצ'רד להתמודד עם ההשלכות של השימוש בתיבות של אורדן על ידי ראהל, תוך כדי שהמתת מתפרצת בו וגורמת לו לכאבי ראש.
פתיחת התיבות יצרה קרע בין העולם התחתון לעולם החיים, ו"שומר העולם התחתון" (מכונה גם "השומר" או "הנוטר") מאיים להתפרץ לעולם החיים.
העלילה מתחילה כאשר ריצ'רד וקהלן נמצאים אצל אנשי הבוץ.
לריצ'רד וקהלן מגיעות 3 נשים אשר מציגות עצמן כ"אחיות האור", ומבקשות מריצ'רד שישים על עצמו קולר (רהד'אן) שימנע את כאבי הראש, ויצטרף אליהם על מנת שילמדו אותו את השימוש במתת.
בתחילה ריצ'רד מסרב ללכת איתן, ובכל סירוב האישה שהציגה לו את הבקשה מתאבדת ומעבירה את המשימה לבאה בתור.
לפני הפעם השלישית, ריצ'רד מכנס "התכנסות" של רוחות האבות של אנשי הבוץ, אך בעקבות הקרע האירוע משתבש, ובמקום לפגוש את רוחות האבות הוא נפגש עם אביו - דארקן ראהל, שמתגלה כסוכן ומשרת של השומר.
דארקן מסמן את ריצ'רד בסימנו של הנוטר, וריצ'רד מאבד את הכרתו ומתחיל לגסוס.
דנה מגיעה לקאהל ואומרת לו שבשל התהליך שריצ'רד עבר אצלה הוא לעולם לא ישים קולר על צווארו, אך אם לא ישים את הקולר הוא ימות.
דנה אומרת לקאהלן שהיא מוכנה לקחת במקום ריצ'רד את סימנו של הנוטר, אך עליה להבטיח שתדאג שריצ'רד ילך עם וורנה.
כשוורנה מגיעה לדרוש מריצ'רד לבוא איתה הוא מנסה לסרב, אך קהלן גורמת לו לחשוב שרק אם ייקח את הקולר הוא יוכיח לה שהוא אוהב אותה, וריצ'רד לוקח את הקולר והולך עם וורנה.
במהלך המסע להיכל הנביאים, ריצ'רד לא משתף פעולה עם וורנה, ונמנע מלעזור בכל דרך שהיה יכול.
בהמשך מתחבר רצ'רד לוורנה והם הופכים לבעלי ברית.
בהיכל הנביאים מגלים ריצ'רד ווורנה שיש בהיכל "אחיות אופל" - אחיות שהתפתו לעבוד עם הנוטר.
בדרך הקשה, הם גם מגלים שהם קיבלו מהנוטר את היכולת להשתמש בקסם מחסרי, ובכך לעקוף בקלות כל מחסום קסום שהוצב על ידי קסם מוספי בלבד.
ריצ'רד מנסה לצאת מההיכל, אלא שכל עוד הראד'הן סביב צווארו, הוא כבול לאזור ההיכל.
אך כיוון שריצ'רד הוא זה ששם על עצמו את הראד'הן, נדרש קוסם בעל יכולת שימוש בקסם מחסרי על מנת להוריד אותו.
נסיונותיו של ריצ'רד להפטר מהראד'הן כללו הסכם חשאי בין ריצ'רד לבין אחת האחיות, שהיא תסיר ממנו את המתת וכך תוכל להסיר ממנו את הקולר, אך תוך כדי התהליך מבין ריצ'רד שהיא אחות אופל, והוא קוטע את התהליך.
בעקבות ההצלחה, הופקה סדרת הטלוויזיה "אגדת המחפש" ("Legend of the Seeker") המבוססת על עלילות סדרת הספרים.
הסדרה הסתיימה לאחר שתי עונות בלבד, למרות מספר מכובד של צופים (כ-2.2 מיליון).
ספרי סדרת חרב האמת, לפי סדרם, הם:
חוק הקוסמים הראשון (Wizard's First Rule) - יצא לאור בעברית בשנת 2006.
אבן הדמעות (Stone Of Tears) - יצא לאור בעברית בשנת 2008.
דם העדה (Blood Of The Fold) - יצא לאור בעברית בשנת 2011.
מקדש הרוחות (Temple Of The Winds) - יצא לאור בעברית בשנת 2012.
נשמת האש (Soul Of The Fire) - יצא לאור בעברית בשנת 2015.
בשנת 2011 יצא לאור בעברית ספר נוסף בסדרה, שנקרא "חוב העצמות" (Debt Of Bones), על האירועים שיצרו את הרקע לספר הראשון, ובפרט על יצירת הגבולות.
ספר נוסף בסדרה, נקרא "The First Confessor: The Legend of Magda Searus" והוא מספר על מגדה סיארוס, המוודה הראשונה.
לסדרה ישנם שתי סדרות המשך "ריצ'רד וקהלן" (The Richard and Kahlan series) ו"קורותיה של ניקי" ("The Nicci Chronicles").
ריצ'רד וקהלן היא סדרה בת ארבעה ספרים המתרחשים לאחר סיום ספרי חרב האמת והם:
קורותיה של ניקי היא סדרה בת שלושה ספרים והם:
צפוי לצאת לאור עוד ספר בסדרה שטרם נודע שמו.
ספר נוסף שמשויך לסאגה הוא "The Scribbly Man" הוא לא מתקיים בעולם הפנטזיה של הסדרה אך הוא מקושר אליה.
ריצ'רד (סייפר) ראהל - גיבור הסדרה.
מורה דרך צעיר מיערות הרטלנד בנפה המערבית.
בתחילת הסדרה קיבל את תפקיד הרודף שמשמעותו היא שאינו מחויב לשום דבר מלבד האמת עצמה, ובהמשך מתגלה גם כקוסם בעל מתת שלא הייתה קיימת 3000 שנה - קוסם מלחמה.
בנו של דארקן ראהל ונכדו של זד.
יוצא עם קאהלן למסע להצלת הארצות התיכונות והעולם כולו.
קאהלן אמנל - האם המוודה, והמוודה האחרונה שקיימת אחרי שדארקן ראהל הרג את כולן.
היא מתוארת כבעלת עיניים ירוקות (בסדרת הטלוויזיה מופיעה עם עיניים כחולות), שיער חום ארוך וגולש וכמעט תמיד לבושה בשמלת המוודה הלבנה.
למוודה יש כוח שכאשר היא מפעילה אותו על מישהו הוא הופך להיות לעבד שלה, שמאוהב בה עד עמקי נשמתו ויעשה הכל כדי לרצות את גבירתו.
זדיקוס ז'ול זורנדר (זד) - קוסם מהמעלה ראשונה, הקוסם הראשון, סבו, ידידו ומורו של ריצ'רד.
דארקן ראהל - קוסם רב עוצמה וחסר מצפון המאיים להשתלט על הארצות התיכונות ולשעבד את האנשים שחיים שם, אביו של ריצ'רד (שלא במתכוון).
קארה -מורד סית' (חבורת לוחמות עלית, שנאמנותם נתונה לאדון ראהל.
בעלות יכולות ללכוד משתמשים בקסם שמפעילים את קסמיהם נגדיהם).
נאמנה לריצ'רד, ואף הופכת להיות אחת מחברותיו הקרובות ביותר.
שוטה - מכשפה בעלת כוח רב, עוזרת לריצ'רד בעת מסעו.
ככל המכשפות, שוטה בעלת יכולות נבואיות, והיא משתמשת בהן על מנת לתמרן את המציאות, לרוב על ידי הכוונה של ריצ'רד.
ג'גנג' - קיסר המסדר הקיסרי, שואף ליצור עולם ללא קסמים.
ג'גנג הוא מהלך בחלומות, ועל כן יש לו את היכולת להיכנס לתודעתם של משתמשים בקסם ולשלוט בגופם ובמחשבתם לחלוטין בזמן שהם ישנים.
דֶנה - מורד סית' (חבורת לוחמות עלית, שנאמנותן נתונה לאדון ראהל.
בעלות יכולת ללכוד משתמשים בקסם שמפעילים את קסמם נגדיהן).
דנה לוכדת את ריצ'רד ומשעבדת אותו עד לשבירתו.
לאחר שריצ'רד מבין איך לחסום את שליטתה, הוא הורג אותה ומשחרר את קסמו.
לאחר מותה מצטרפת אל הרוחות הטובות.
אדיי - בעלת אוב, ידידתו של צ'ייס, עוזרת לחבורה אחרי שהם מותקפים בקרבת הגבול.
היא העניקה לאמה של קאהלן שרשרת עם עצם כדי שתגן עליה, ואחר כך על בתה.
כאשר הם פוגשים אותה היא מעניקה לקאהלן שרשרת דומה שתגן עליה בעת שהם חוצים את הגבול.
צ'ייס - ראש שומרי הגבול של הנפה המערבית, ידיד של ריצ'רד.
האחות וורנה - אחות אור המופיעה בספר השני בסדרה.
ההגמונית - מנהלת את היכל הנביאים, ההגמונית אנלינה אלדורן מופיעה בספר השני.
בספר השלישי מתמנה וורנה להגמונית חדשה.
נתן הנביא - נתן ראהל, קוסם-נביא המופיע בספר השני בסדרה, ואחד מאבות אבותיו של ריצ'רד.
ניקי - בעלת אוב רבת עוצמה, אחות האופל אשר עוברת צד ועוזרת לריצ'רד במסעו.
מופיעה בקצרה בספר השלישי ואחר כך בספר השישי ואילך.
גרטץ' - יצור המכונה "גאר".
הגארים נחשבים ליצורים מסוכנים, חכמים ואלימים.
ריצ'רד הציל את הגאר כשהיה תינוק, ובכך הגאר פיתח חיבה גדולה לריצ'רד והוא נאמן לו בכל ליבו.
הנפה המערבית - החלק המערבי של העולם החדש, נוצר על ידי הצבת הגבול על ידי זד לאחר מלחמת ד'הארה והארצות התיכונות.
נועד להיות מקום ללא קסם עבור אילו שלא רצו להיות מעורבים בו.
הארצות התיכונות - האזור שנמצא במרכז העולם החדש, אזור עם יצורי ומשתמשי קסם רבים.
העמים והיצורים באזור מאוגדים תחת מועצה מייצגת אשר בראשה האם המוודה.
אחד העקרונות של עמי האזור הוא שקוסמים לא אמורים להיות שליטי מדינות.
העולם החדש - האזור שבו נמצאים הארצות התיכונות ד'הארה והנפה המערבית.
מופרד מהעולם הישן בעזרת שני מגדלי התופת שהושמדו בספר השלישי.
העולם הישן הוא האזור שבמהלך המלחמה הגדולה שארעה 3000 שנים קודם לאירועי הסדרה - תמך בקיום הקסם, ונלחם על מנת שיישאר.
העולם הישן - שם נמצא היכל הנביאים.
האזור שבמלחמה הגדולה ניסה למחות ולהעלים את קיום הקסם.
היכל הנביאים - מקום בעולם הישן בעיר טנימורה.
שם אחיות האור מאמנות קוסמים צעירים להיות קוסמים.
היכל העם - מקום מושבו של האדון ראהל.
נמצא באזור המזרחי של העולם החדש-ד'הארה.
ארמון המוודות - מקום מושבה של האם המוודה אשר ממוקם באיידנדריל.
האן - הקשר הנפשי שיש לבעלי הקסם עם הקסם שלהם.
לכל סוג של משתמש קסם, יש האן בעל אופי שונה.
קסם מוספי - סוג הקסם הנפוץ יותר, מגיע מאת "הבורא".
קסם שמאפשר לשנות או לעצב דברים, אך לא להחסיר.
בעל יכולות לחימה חלשות יחסית להופכי לו.
קסם מחסרי - סוג קסם נדיר יחסית, מגיע מהנוטר והעולם התחתון.
קסם שמאפשר להחסיר חומר ולבטל קסם מוספי.
ריצ'רד הוא בעל המתת הראשון זה 3,000 שנים בעל מתת מחסרי (קוסמים ובעלות אוב בעלי קסם מחסרי המופיעים בסדרה רכשו את היכולת,אך לא נולדו עם מתת אליה).
חרב הרחמים , או "חרבו של אדוארד המודה", נמנית עם תכשיטי הכתר של הממלכה המאוחדת.
החרב קטועה, ועל כן הלהב שלה קצר ומרובע.
צורתו מסמלת את מידת הרחמים של הריבון.
על פי האגדה, מלאך קטע את החרב כדי למנוע הרג בלתי מוצדק.
חרב הרחמים היא אחת מחמש חרבות המשמשות בטקס הכתרת מלכי בריטניה.
היא נישאת בתהלוכת ההכתרה בין "חרב הצדק הזמני" ל"חרב הצדק הרוחני".
לפי המסורת, שלוש חרבות אלו נוצרו לקראת הכתרתו של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה, והן נמנות עם תכשיטי הכתר הבודדים שלא הותכו בידי אוליבר קרומוול.
החרב משמשת גם בטקסי הענקת תוארי אצולה.
חרארדו דניאל "טאטא" מרטינו (בספרדית: Gerardo Daniel "Tata" Martino, נולד ב-20 בנובמבר 1962 ברוסאריו שבארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ומאמן
בשנים 2007 עד 2012 אימן את נבחרת פרגוואי בכדורגל.
בעונת 2012/2013 אימן את ניואל'ס אולד בויס אותה עזב בתום העונה.
ב-22 ביולי 2013 הוכרז מרטינו כמאמנה החדש של ברצלונה, וחתם על חוזה לשנתיים במועדון.
ב-17 במאי 2014 עם אובדן תואר האליפות של ברצלונה לאתלטיקו מדריד הודיע מרטינו על התפטרותו מהמועדון.
ב-12 באוגוסט 2014 הוכרז מרטינו כמאמנה החדש של ארגנטינה עד 2016.
ב-19 בנובמבר 2024 לאחר שאינטר מיאמי הודחה בסיבוב הראשון של גביע הMLS ולמרות שבעונה הסדירה הגיעה לשיא ליגה של 74 נקודות, הודיע מרטינס על התפטרותו מסיבות אישיות.
ליגת העל הפרגוואית (תחרות אבסולוטית): 2002, 2006
ליגת העל הפרגוואית (אפרטורה, קלאוסורה ואבסולוטית): 2004
גביע הזהב של CONCACAF: 2019
מאמן השנה בדרום אמריקה: 2007
חרב צ'רקסית (צ'רקסית: Сашхуэ - סה שה'וואה; רוסית: Шашка) היא כלי נשק קר שנשאו הלוחמים הצ'רקסים בצפון הרי הקווקז.
צורתה מעוגלת במקצת, הידית עשויה מקרן אייל.
מקור השם הוא מהשפה הצ'רקסית סה פירושו שן או להב, שה'וואה פירושו גדול כך "סה שה'וואה" - שן גדולה\להב גדולה.
החרב הצ'רקסית הומצאה בצפון הרי הקווקז בשלהי המאה ה-12 וה-13 על ידי שבטים צ'רקסיים.
בשלב מאוחר יותר עמים נוספים, כמו העם הרוסי, האוקראיני והקוזאקים, החלו להשתמש בחרב הצ'רקסית וכינו אותה "שאשקה".
החרב טיפוסית לעם האדיגאי (צ'רקסים) וארוכה קצת מהחרב הקוזאקית.
פלוגות רוסיות נשאו את החרב הצ'רקסית כבר בשנת 1830. במלחמת העולם השנייה נשאו פרשים רוסים את החרב הצ'רקסית.
חרבויה מיליץ' (בקרואטית: Hrvoje Milić; נולד ב-10 במאי 1989 באוסייק שבקרואטיה) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת זרינסקי יורבאק מהליגה הקרואטית השלישית.
לזכותו שש הופעות בנבחרת קרואטיה.
שיחק במועדוני הנוער אוסייק והיידוק ספליט.
ב-2008 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של היידוק בה הופיע שלוש פעמים.
בשנת 2009 עבר לשוודיה, שם שיחק בקבוצת יורגודן במשך שנתיים וחצי.
בקיץ 2011 חזר לקרואטיה ועבר למועדון איסטרה 1961 מהעיר פולה.
ב-26 ביוני 2013 חתם על חוזה לשלוש שנים ברוסטוב רשם הופעת בכורה בליגת העל ב-2 באוגוסט בניצחון 0–1 על אנז'י מחצ'קלה.
ב-1 בספטמבר הבקיע שער בכורה במדי הסלמאשים בבעיטה מ-30 מטר במשחק חוץ מול דינמו מוסקבה.
בעונת חזר לשחק בהיידוק ספליט, וכעבור עונה אחת עבר לפיורנטינה מהסרייה א' תמורת סכום של כ-700 אלף אירו.
ב-22 ביולי 2017 חתם באולימפיאקוס.
ב-22 בפברואר 2018 חתם בנאפולי.
ב-19 באוגוסט 2019 חתם באסתקלאל טהראן האיראנית.
הופיע לראשונה במדי הנבחרת הבוגרת ב-10 ביוני 2013 במשחק מול במשחק ידידות מול פורטוגל.
חרב יפנית (ביפנית: 日本刀, הגייה: ניהונטו) או קטאנה (ביפנית: 刀; かたな) היא מכלול החרבות המסורתיות אשר יוצרו ביפן.
ישנם סוגים רבים של חרבות יפניות השונות אחת מהשנייה בגודל, צורה ושיטת הייצור.
השם "קטאנה" ביפנית מתייחס לכל חרב שהיא אך בשימוש הנפוץ הכוונה היא לאוצ'יגטאנה - שהיא הקטאנה המפורסמת של הסמוראים.
חרבות יפניות עדיין נפוצות כיום.
חרבות עתיקות וחדשות עדיין ניתנות לקנייה בקלות יחסית.
הנפחים היפנים עדיין מחשלים חרבות, אך תחת מגבלה מסוימת ההופכת אותן לנדירות ויקרות.
חרב קטאנה מודרנית שחושלה בימינו נקראת שינקן ומשמשת בעיקר לאימוני לחימה בחרב ואימוני חיתוך, זו חרב חדה ומסוכנת.
לצידה נפוצות חרבות אימון קהות (לא חדות) כמו הבוקן מעץ והאיאייטו מסגסוגת מתכת.
הדבר אשר לרוב מפריד בין החרבות השונות הוא האורך שלהן, אשר נמדד ביחידת המידה שאקו.
החל משנת 1891, יחידת המידה שאקו שווה כמעט לרגל (11.93 אינצ'ים); וכאשר מחושבת ביחס לשיטה המטרית, 33 שאקו שווים ל-10 מטרים (30.30 ס"מ).
למרות זאת, השאקו ההיסטורי היה מעט ארוך יותר (בערך 13.96 אינצ'ים או 53.45 ס"מ).
מכך, לעיתים תהיינה אי הבנות או בלבולים בקשר לאורך הלהב, בהתבסס על איזה אורך נותנים לשאקו כאשר ממירים את אורכו לשיטת מדידה אחרת.
המחלקות העיקריות לאורכי הלהב הן:
טאנטו - שאקו או פחות (סכין או פגיון).
שוטו - בין שאקו אחד לשניים (ואקיזאשי).
דאיטו - בין שני שאקו לשלושה (אוצ'יקטאנה).
אודאצ'י - מעל שלושה שאקו; להבים גדולים במיוחד אלו אשר אורכם עולה על שלושה שאקו ונקראו לרוב אודאצ'י, מילה אשר משמעותה "להב גדול".
אוצ'יגטאנה – חרב ארוכה ומעוקלת, אולי החרב היפנית הידועה והמפורסמת ביותר
ואקיזאשי – חרב קצרה, חגירתה ביחד עם הקטאנה נקראת דאישו והיוותה סמל מעמד של הסמוראים
טאצ'י – חרב ארוכה ומעוקלת שקדמה לקטאנה
קודאצ'י – טאצ'י מוקטנת, ובדומה לה הייתה בשימוש לפני הכנסת הקטאנה לשימוש.
מחוץ ליפן, רבים מתבלבלים בינה לבין הואקיזאשי עקב אורכן הדומה ושיטת האחיזה הזהה.
נודאצ'י – טאצ'י דו-ידנית גדולה במיוחד
בוקן – חרב אימונים מעץ, מזכירה בצורתה את הקטאנה
איאייטו – חרב אימונים ממתכת, בעלת להב קהה, מזכירה בצורתה את הקטאנה
שינקן – חרב קטאנה מודרנית בעלת להב חד, משמשת בעיקר לאימונים מתקדמים
חרב וולאס היא חרב עתיקה מסוג קלאימור המיוחסת לויליאם וולאס, הגיבור הלאומי של סקוטלנד שהוביל את תנועת ההתנגדות הסקוטית נגד ממלכת אנגליה במהלך מלחמת העצמאות הסקוטית.