tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במציאות, מכפיל הפיקדונות אינו בהכרח מדויק, והוא תלוי במספר גורמים, בהם אכיפת יחס הרזרבה על הבנקים, מידת נכונותם של הבנקים להלוות כספים, והפקדה של כל סכום מלווה בפיקדון עובר ושב.
ייתכן, למשל, כי כאשר אדם מקבל הלוואה, יעדיף רק את חלקה להפקיד בחשבון עו"ש.
ככל שנהוג להפקיד חלק גדול יותר מכמות הכסף במשק בחשבונות עו"ש, כן יהיה ניתן "ליצור" כסף נוסף.
קיימים מצבים שונים אשר ישפיעו בצורה זו או אחרת על כמות הכסף (מזומנים ועוד פיקדונות עובר ושב) ועל בסיס הכסף (מזומנים ועוד הרזרבות בבנקים).
מצבים אלו קרואים בשם 'עירוי'.
זהו מצב בו יש צמצום של כמות המזומנים בידי הציבור ולכן גידול ברזרבות הבנקים.
זהו מצב בו יש גידול בכמות המזומנים בידי הציבור ולכן צמצום של רזרבות הבנקים.
גידול בבסיס הכסף במשק ביוזמת הבנק המרכזי.
קיטון בבסיס הכסף במשק ביוזמת הבנק המרכזי.
היות שבסיס הכסף = מזומנים בידי הציבור + הרזרבות בבנקים, הרי שבעירוי משולב יתקיים: סכום העירוי הפנימי = (שינוי בכמות המזומנים בידי הציבור) - (סכום העירוי החיצוני).
ערך הכסף משתנה באופן תמידי ולכן כאשר נוקבים בערך של נכס מסוים יש צורך להתייחס לזמן בו נקבע הערך.
על כן, הוגדרו ההגדרות הבאות בקשר לכמות הכסף, ושוויה:
כמות הכסף בערכים שוטפים ללא קשר לכוח הקנייה של אותו סכום כסף בתאריך מסוים.
לדוגמה: "בהגרלה לפני 5 שנים פלוני זכה ב-90,000 שקלים", וזאת ללא קשר להבדלי כוח הקנייה של אותו סכום כסף בין שתי נקודות הזמן.
כמות הכסף במושגי כוח קנייה בהתאם לשינויי מדד המחירים לצרכן.
במודל פשטני משמש המושג 'היצע הכסף', שם נרדף לכמות הכסף במשק.
היצע הכסף מיוצג כגודל מוחלט שאינו תלוי בשער הריבית במשק.
אולם, במודל משוכלל יותר, בדומה להיצע בשוק הסחורות והשירותים, המושג מתייחס לפונקציה המבטאת את כמות הכסף אשר "תסופק" למשק עבור כל שער ריבית ייצוגי המשקף, כביכול, את המשק כולו.
גורמים המשפיעים על היצע הכסף
ישנם גורמים המשפיעים על כמות הכסף, הבנק המרכזי ועל רמת המחירים.
גורמים אלו ישפיעו כאמור גם על היצע הכסף.
על הבנקים חלה חובת נזילות האוסרת עליהם להלוות כספים מעבר לכמות מסוימת, ללא קשר לשער הריבית.
ייתכנו גם מצבים, בעיקר בעת שפל כלכלי, בהם הכמות המקסימלית שהבנקים יהיו מוכנים להלוות תהיה פחותה מזו המשתמעת מחובת הנזילות.
גם עבור מלווים אחרים בכוח ובפועל יש מקסימום אותו יסכימו להלוות.
ככל שמקסימום ההלוואות שיוכלו להיות מוצעות יגדל, יגדל היצע הכסף אף הוא.
היחס בין פיקדונות עובר ושב למזומנים במשק.
ככל שחלקם של חשבונות עובר ושב בכמות הכסף במשק יגדל, כן יוכל לגדול היצע הכסף.
יחס זה תלוי בגורמים שונים כגון אמון הציבור בבנקים כמקום בטוח להפקדות, האפשרות לשלם בהמחאות וכדומה.
כמויות הכסף להם נזקקים בהווה לווים בכוח ובפועל.
ככל שאדם מלווה יותר כסף לאחרים, יוכל להשתמש בהווה בפחות סכומי כסף.
בגלל סיבה זו וכיוון שהתועלת השולית מהכסף נוטה לעלות ככל שיש בידי אדם כמות קטנה יותר של יתרות כסף, יגדל בדרך כלל הפיצוי שידרוש מלווה כלשהו עבור כל יחידת כסף נוספת עליה יוותר בהווה.
במילים אחרות, ככל שאדם ילווה יותר סכומי כסף, יהיה מוכן לעשות כן עבור שער ריבית גבוה יותר.
הדבר נכון גם לגבי מוסדות וגופים כגון בנקים ועוד.
מכאן שישנו גורם נוסף לכך שעקומת היצע הכסף המצרפי נוטה כללית לעלות משמאל לימין.
מכאן גם נובע, כי ככל שגורמי המשק ככלל נזקקים בהווה ליותר יתרות כסף, המלווים יהיו נכונים להלוות כל סכום כסף נתון עבור שער ריבית גבוה יותר, ולהפך.
אחוז הרווח הצפוי עבור יחידת מטבע נוספת המושקעת בעסק.
אם, למשל, תוספת של 500 ש"ח ברכישת סחורה תניב לקמעונאי רווח נקי נוסף של 40 ש"ח, אזי עבור אותם 500 ש"ח תהיה תפוקה שולית להון של 8%.
עד סכום מסוים של השקעת הון ייתכן, בשל עקרון היתרון לגודל, כי ככל שיגדילו את ההון המושקע תגדל התפוקה השולית של ההון, ולכן דווקא ירידה בשער הריבית תגרום למלווה ולבנקים להציע יותר כסף להלוואה.
אולם, החל מסכומי השקעה מסוימים מתקיים עקרון התפוקה השולית הפוחתת של ההון ולכן לכל יחידת מטבע נוספת המושקעת בעסק צפויה בממוצע להניב אחוז רווח הולך ופוחת.
הסיכון שכל יחידת מטבע נוספת שהולוותה לא תוחזר למלווה.
ככל שסיכון זה עבור כמות כסף מולוות מסוימת נתפס כגבוה יותר בעיני מלווים בכוח ובפועל, יקטן היצע הכסף, ולהפך.
הסיכון השולי של ההון עומד ביחס הפוך לתפוקה השולית של ההון וכן הוא הולך וגדל גם ככל שמלווים כסף נוסף לצריכה שוטפת או השקעה לצריכה פרטית.
לדוגמה, מתן משכנתה בסכום של 50,000 ש"ח לרכישת דירה תהיה כרוכה בפחות סיכונים של אי־פירעון ההלוואה, כולה או קצתה, מאשר משכנתה דומה בסכום של 75,000 ש"ח.
שינויים יזומים בכמות הכסף הנעשים על ידי הבנק המרכזי או הממשלה.
אלו הם עירויים חיצוניים הבאים לידי ביטוי במספר דרכים.
עירויים חיצוניים חיוביים יכולים להתקבל, בין היתר, על ידי הדפסת כסף של הבנק המרכזי, רכישה עצמית של אג"ח על ידי הבנק המרכזי (מק"מ בישראל) או המרת רזרבות מט"ח של הבנק המרכזי במטבע מקומי והעברת הסכומים לממשלה.
עירויים חיצוניים שליליים עשויים להתקבל במספר דרכים, ישירות ועקיפות, לרבות הנפקת אג"ח ממשלתי, העלאת הריבית במשק (על ידי העלאת הריבית שהבנק המרכזי מעניק לבנקים המסחריים) או עודף תקציבי של הממשלה המתועל לחסכון.
בעקומה זו נהוג לסמן את כמות הכסף על ציר ה-x ואת שער הריבית על ציר ה-y.
גידול בהיצע הכסף מתבטא בתזוזת העקומה ימינה או כלפי מטה.
היצע הכסף הריאלי מדבר על היצע הכסף במושגים של מדד המחירים לצרכן.
בחלק השמאלי ביותר של עקומת ההיצע, כמות הכסף המוצעת קשיחה לחלוטין והיא בעלת גודל מוחלט מינימלי, הזהה לבסיס הכסף במשק.
מצידו הימני של החלק הראשון, העקומה אינה חייבת בהכרח לעלות מימין לשמאל, אלא יכולה להיות גמישה לחלוטין (כלומר, כל כמות הלוואה עבור אותו שער ריבית) או אף לרדת משמאל לימין, כיוון שלפחות חלק מהלווים יסכימו להלוות, עד גבול מסוים, סכומי כסף גדולים יותר דווקא ככל ששער הריבית נמוכה יותר.
סיבה אפשרית לירידת העקומה משמאל לימין בחלק זה היא עקרון היתרון לגודל, אשר בגינו ככל שמלווים לעסק או כל גורם אחר סכום גדול יותר, קטן הסיכון השולי של ההון.
צידו הימני של החלק השני הוא העיקרי ובה עקומה עולה משמאל לימין.
לעקומה יש בשלב זה אופי של חצי קער ימני, וככל ששער הריבית עולה, כן יגדל בקצב אטי יותר כמות הכסף המוצעת.
הסיבה לכך היא שמצד אחד, ככל שגדל הסכום שמלווים, גדל הסיכון השולי של ההון (יתרון לגודל).
גורם אפשרי נוסף לעלייה זו הוא כי ככל שמלווים יותר כסף, ניתן יהיה להשתמש בהווה בפחות סכומי כסף.
בחלקו הימני ביותר של עקומת ההיצע, היצע ההלוואות נעשה קשיח לחלוטין.
כלומר, הוא לא יכול לעבור כמות כסף מסוימת אף אם שער הריבית יעלה.
הסיבה לכך היא שאף גורם אינו יכול להלוות כמות כספים אינסופית, כשם שבשוק העבודה אין אדם היכול לעבוד אינסוף שעות.
ככל שיחס הרזרבה המינימלי הנדרש מהבנקים נמוך יותר וככל שבמשק נוהגים להחזיק אחוז גבוה יותר מכמות אמצעי התשלום הנזילים בחשבונות העובר ושב, כך חלק זה יתרחש הנקודה ימנית יותר בעקומה, וכך יגדל היצע הכספים במשק.
גם קביעת שערי ריבית על ידי הבנק המרכזי יכולה לגרום לכך ששום סכום כסף לא יהיה מוצע עבור ריבית מעל או מתחת לשיעור מסוים.
הביקוש לכסף הוא פונקציה המגדירה מהי סך כמות הכסף אשר הציבור מוכן להחזיק עבור כל רמת שער ריבית נתונה.
גורמים המשפיעים על הביקוש לכסף
הכוונה היא לספקולציות לגבי מחיריהם הנומינליים בעתיד של מוצרים או נכסים ריאליים, או אף פיננסיים.
אם, למשל, סבור אדם כי מחירה הנומינלי של איגרת חוב יהיה בעתיד נמוך ממחירה כיום ויגרום לשיעור תשואה רצוי עבורו, הוא יעדיף לחכות עם סכום כסף מסוים במצב נזיל עד התממשותו של מצב זה.
הוא הדין גם לגבי ספקולציות דומות על מחירי נכסים אחרים (כגון מניות ומבנים) או סחורות.
מנגד, ציפייה לעליית מחירים עתידית בנכס כלשהו יכולה להביא לרצון "להיפטר מכסף" בהווה תמורת רכישת הנכס.
על תופעות אלו, בהתאמה, ראו בערכים דפלציה ואינפלציה.
גם ציפייה עתידית לעלייה או ירידה בהכנסה יכולה לגרום בהתאם לשינוי בכמות הכסף המבוקשת כלפי מעלה או מטה, בהתאמה.
קיומו של נכס חלופי המקנה תשואה רצויה לבעלים.
כאשר קיים נכס אשר תוחלת התשואה עליו היא לפחות כמו זו שגורם מסוים במשק היה מעוניין לקבל עליה, ייתכן ואותו גורם ירצה להמיר כסף באותו נכס חלופי.
מנגד, היעדר קיומו של נכס כזה עשוי לגרום להמשך העדפת כסף על כל נכס אחר.
באופן כללי, ככל שהכנסתו של אדם גבוהה יותר, כך ירצה להחזיק כמות כסף גדולה יותר עבור כל שער ריבית נתון.
לכן, גם ככל שהתוצר הלאומי גבוה יותר, סביר שהביקוש לכסף יגדל גם כן.
ככל שגורם כלשהו במשק מעוניין יותר להשקיע בנכסים או בעסק, וכן להוציא יותר על הוצאות שוטפות, כך יהיה מעוניין להחזיק בידיו סכומי כסף גדולים יותר.
הצורך להיות מוכן עם סכומי כסף גדולים מהרגיל למקרה של הוצאות כבדות במיוחד (כגון ניתוחים, שיפוצים מקיפים בתוך בדירה וכדומה), או בלתי צפויות (כגון הזדקקות פתאומית לתיקון רכב).
כאמור, ייתכנו מניעים שונים להחזקת כסף.
צירופם של מניעים אלו אצל גורמים שונים במשק יקבע מהי כמות הכסף בה ירצו להחזיק במשק ככלל, כפונקציה של הריבית.
בדומה לעקומת ההיצע, את כמות הכסף נהוג לסמן על ציר ה-x ואת שער הריבית על ציר ה-y.
גידול בביקוש מתבטא בתזוזת העקומה ימינה ו/או כלפי מעלה.
הביקוש הריאלי לכסף מדבר על הביקוש לכסף במושגים של מדד המחירים לצרכן.
ניתן להבחין בין ארבעה חלקים עיקריים של עקומת הביקוש לכסף:
החלק המכונה בשם התחום הקלאסי.
תחום זה, בצידה השמאלי ביותר של העקומה, הביקוש לכסף נוטה להיות קשיח לחלוטין.
כלומר, כמות הכסף המבוקשת תישאר קבועה אף במקרה של עלייה חדה בשער הריבית.
הסיבה לכך היא הצורך של כל גורם במשק להחזיק במינימום מסוים של סכום כסף לצרכים בסיסיים, יהא אשר יהא שער הריבית.
החלק הסמוך לתחום הקלאסי, מצידו הימני.
בחלק זה של העקומה, ייתכן והעקומה תתחיל לרדת משמאל לימין, מסיבות שיפורטו לגבי החלק הבא של העקומה, אך גם ייתכן שהעקומה תהיה אופקית ("גמישה לחלוטין", כלומר כל כמות כסף מבוקשת עבור אותו שער ריבית) ואפשר שתעלה במידת מה משמאל לימין.
הסיבה לאפשרויות השונות בחלק זה של העקומה היא בכך שלפחות חלק מהלווים בכוח ובפועל יהיו מוכנים, בשל עקרון היתרון לגודל הגורם לתפוקה שולית גוברת של ההון וסיכון שולי פוחת, לשלם שיעור ריבית גבוהה יותר דווקא ככל שגדלות ההלוואות עד לגבול מסוים.
חלק זה של העקומה יורד משמאל לימין ויש לו אופי של חצי קער שמאלי.
בחלק זה, ככל ששער הריבית יורד, גדלה כמות הכסף המבוקשת באופן חד יותר עבור ירידת ריבית בשעור מסוים.
הסיבות לאופי זה של העקומה:
עבור לווים בכוח ובפועל, תוחלת התפוקה השולית של ההון תלך ותרד ולכן, יסכימו לקבל כל הלוואה נוספת בשער ריבית הולך יורד.
בנוסף לכך, כדי לא להגדיל החזרי הלוואות בעתיד, רק ירידה בשער הריבית תאפשר לקיחת יותר הלוואות.
עבור מלווים בכוח ובפועל, ככל ששער הריבית ירד, הללו יסכימו להלוות פחות, ולהחזיק יותר סכומי כסף, בשל הסיכון השולי הגדל של ההון.
בנוסף לכך, על שימוש הולך ופוחת בכספים בהווה ידרשו פיצוי בשיעור הולך וגדל.
בשלב הרביעי, אשר כונה על ידי הכלכלן ג'ון מיינרד קיינס בשם מלכודת הנזילות, הביקוש לכסף נוטה להיות "גמיש לחלוטין".
כלומר, מוכנים לבקש כל כמות כסף עבור אותו שער ריבית.
שלב זה חל עם ההתקרבות לשער ריבית של 0%.
בדומה לשוק העבודה ושוק הסחורות והשירותים, (הקרוי גם "השוק הריאלי"), גם שוק הכספים הוא מקום דמיוני או ממשי בו נפגשים מוכרים פוטנציאליים מול קונים פוטנציאליים.
במקרה הנדון, ה"מוצר" הוא כאמור כסף ואילו ה"מחיר" הוא שער הריבית הייצוגי.
בשוק זה יקבעו כמות הכסף במשק ושער הריבית באותה נקודת שיווי משקל, בה כמות הכסף המוצעת עבור שער ריבית מסוים תהיה זהה לכמות הכסף המבוקשת עבור אותו שער ריבית.
ניתן לדבר על שוק כספים במונחים נומינליים או במונחים ריאליים.
מקובל בכלכלה להניח קשר הפוך בין שער הריבית במשק לבין רמת הפעילות הכלכלית המבוטאת בתוצר הלאומי הגולמי (תל"ג).
ככל ששוק הכספים מפותח יותר, ובעיקר גדול יותר יחסית לשוק הריאלי (שוק הסחורות והשירותים), כך גדלה יכולתו של שוק הכספים להשפיע על השוק הריאלי.
לעקומה של הקשר בין שער הריבית במשק לבין התוצר הלאומי ישנו אופי של חצי קער שמאלי וככל שהתוצר הלאומי גדול יותר, כך העקומה נעשית אופקית יותר והורדה של שער הריבית בשיעור מסוים יגדיל את התוצר בקצב גבוה יותר.
בקצה השמאלי של העקומה קיים מינימום מסוים של תוצר ללא קשר לשער הריבית, היות שכל אדם חייב במינימום מסוים של צריכה.
מנגד, עם התקרבות שער הריבית ל-0%, כבר אין יותר אפשרות להורדת הריבית לערכים שליליים, בעוד התוצר יכול להמשיך ולגדול ללא קשר לשער הריבית.
על פי קיינס ייתכן ובעת שפל כלכלי שער הריבית יהיה בעל השפעה מבוטלת על התוצר במשק.
בימינו, רוב הכלכלנים אינם מקבלים דעה זו.
אחד המושגים הקשורים ליחס בין שני השווקים נקרא 'מהירות המחזור של הכסף' (מסומנת בדרך כלל באות הלועזית V, מהמילה Velocity).
זהו מספר הפעמים הממוצע שיחידה אחת של מטבע עברה מיד ליד במשך תקופה מסוימת בעבור ביצוע עסקאות תמורת תשלום.
זהו משתנה ריאלי אשר אינו תלוי ברמת המחירים הכללית במשק.
ניתן למצוא את מהירות המחזור של הכסף לתקופה מסוימת לפי הפרמטרים הבאים:
V = מהירות המחזור של הכסף לאותה תקופה.
M1 = כמות הכסף הנומינלית הממוצעת לאותה תקופה.
N = התוצר הלאומי הנומינלי לאותה תקופה.
סך כמות הכסף ששולמה עבור סך העסקאות במשק בסכומים נומינליים.
הנוסחה למציאת מהירות המחזור היא:
מהירות המחזור של הכסף נחשבת כמדד לרמת פעילות כלכלית ושינוי בביקוש לכסף גורם אף הוא לשינוי במהירות המחזור באותו כיוון.
הכנסת השתים עשרה, שהרכבה נקבע בבחירות לכנסת השתים עשרה, הושבעה ב-21 בנובמבר 1988 (י"ב בכסלו ה'תשמ"ט).
כהונת הכנסת נמשכה 3 שנים ו-8 חודשים, והסתיימה ב-13 ביולי 1992, עם התכנסותה של הכנסת השלוש עשרה.
במהלך כל כהונתה של הכנסת השתים עשרה נמשכה האינתיפאדה הראשונה, והחל גל של עליות לישראל - מבצע שלמה לעליית יהודי אתיופיה והעלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 וכן פרצה מלחמת המפרץ.
אחרי 29 שנות שלטון מפא"י-מערך, בשנת 1977, ניצח הליכוד בראשות מנחם בגין בבחירות לכנסת התשיעית.
במשך שבע שנים, עד 1984, שלט הליכוד בתמיכת הימין, החרדים והדתיים.
ב-1984 זכה המערך ב-44 מושבים בכנסת והליכוד לעומתו זכה ב-41. אף אחת משתי המפלגות לא הצליחה להרכיב לבד את הממשלה, ולבסוף הוקמה ממשלת אחדות לאומית עם רוטציה בראשות הממשלה בתמיכת 97 חברי כנסת מהמערך, הליכוד, המפד"ל, ש"ס, דגל התורה ואגודת ישראל.
תוצאות הבחירות לכנסת השתים עשרה
תוצאות הבחירות לכנסת השתים עשרה:
אגודת ישראל - 5 מושבים
דגל התורה - 2 מושבים
הרשימה המתקדמת לשלום - מושב אחד
גוש רשימות מושבים בכנסת גוש הימין הליכוד, מפד"ל, צומת, התחייה, מולדת.
52 מושבים גוש השמאל המערך, ר"צ, מפ"ם, שינוי.
49 מושבים חרדים ש"ס, אגודת ישראל, דגל התורה.
13 מושבים ערבים חד"ש, המפלגה המתקדמת לשלום, מד"ע.
לליכוד, מפלגות הימין והדתיים, היה רוב של 65 מושבים בכנסת.
אך יצחק שמיר נתקל בקשיים בהרכבת הממשלה.
החרדים העלו דרישות קיצוניות ושמיר חש בנוח במסגרת ממשלת אחדות לאומית.
לבסוף, התגבשה ממשלת אחדות בהנהגתו, הממשלה ה-23, שבה היה שמיר לראש הממשלה למשך כל תקופת כהונתה, בעוד ששמעון פרס היה לשר האוצר, ואילו יצחק רבין כיהן כשר הביטחון.
ממשלה זו החזיקה מעמד כשנה וחצי, ונפלה בעקבות אירועי "התרגיל המסריח" - ניסיונו של שמעון פרס להקים ממשלת שמאל-דתיים צרה, אשר כשל.
בעקבות זאת הקים שמיר ממשלת ליכוד-ימין-דתיים צרה, ללא מפלגת העבודה, הממשלה ה-24. כמחאה על קיומן של שיחות בין משלחת ישראלית בראשותו של אליקים רובינשטיין ובין משלחת ירדנית-פלסטינית, פרשו "מולדת" ו"התחיה" מממשלת שמיר ב-16 בינואר 1992, וזאת לאחר ש"צומת" פרשה מספר ימים לפני כן.
פרישה זו הביאה לנפילת הממשלה ולהליכה לבחירות.
סגן שר העבודה והרווחה היה מנחם פרוש מאגודת ישראל (המפלגה סירבה לשבת בממשלה, אך תפקיד סגן השר היה, למעשה, כתפקיד של שר לכל דבר ועניין), ואילו שר הקליטה, בימים אלו של עלייה המונית מברית המועצות ומאתיופיה, היה הרב יצחק חיים פרץ מש"ס.
על מנת לצרף את אגודת ישראל לקואליציה, קיבלה הכנסת, בנובמבר 1990, חוקים המגבילים "פרסומי תועבה" בחוצות הערים, וכן חוקים המגבילים את התחבורה הציבורית בשבת.
נאומו של אברהם בורג העלה את גיוס תלמידי הישיבות לנושא מרכזי.
נושא הכספים הייחודיים עלה לכותרות בעת הדיונים על התקציב בסוף שנת 1991. כל היוזמות הפרלמנטריות של חברי הכנסת מן האופוזיציה לביטולם של כספים אלו נכשלו.
מיליוני שקלים הועברו למוסדות דת המקורבים למפלגות המפתח בקואליציה, מבלי שיינתנו לפי קריטריונים מוסדרים, אלא רק על פי היכולת של המקורבים למוסדות הדת ללחוץ על הנהגת הקואליציה.
אף על פי ששיטה זו לא הייתה חדשה, הרי שמצוקת העולים באותה עת גרמה להעלאת הנושא לתודעת הציבור.
תחילת כהונתה של ממשלת שמיר הייתה עם סיומו הכושל של "התרגיל המסריח", אשר הביא את הציניות הפוליטית ותחושת המיאוס הציבורית מן ההליך הפוליטי לשיאים חדשים.
מודעי דרש, כי על מנת להבטיח את מינויו לתפקיד, תופקד ערבות בנקאית בגובה עשרה מיליון דולר.
דרישה זו הייתה דרישה צינית אשר העמידה את המשא ומתן הקואליציוני באור מושחת ומסואב.
חברי כנסת נוספים "ערקו" ממפלגותיהם, כגון אפרים גור ממפלגת העבודה, אשר עבר אל הליכוד עבור תפקיד סגן שר.
עד מהרה התגבשה המחאה להקמת לובי פרלמנטרי שתמך בשינוי שיטת הממשל בישראל.
בינואר 1992 הביאו אנשי הלובי, שאת פעילותם ריכז פרופ' אוריאל רייכמן, אשר על אף שלא היה חבר כנסת הייתה השפעתו רבה, לשינוי משמעותי בשיטת הממשל.
הצעתם הייתה כי ראש הממשלה ייבחר ב"בחירות ישירות" שתתקיימנה לצד הבחירות לכנסת (או כבחירות מיוחדות במקרים מסוימים).
הצעת החוק עברה באופן דחוק ביותר, כאשר תמכו בה 57 ח"כים, רובם משורות האופוזיציה, אל מול 56 מתנגדים.
את הכף היטתה הצבעתו של חבר הכנסת בנימין נתניהו, אשר הצביע בניגוד לעמדת מפלגתו והביא לקבלת החוק החדש.
ביוני 1991 נחשפה פרשת יאיר לוי, ח"כ מש"ס ובעל תפקיד מפתח ברשת החינוך "אל המעיין", אשר הואשם בשורת פרשיות שחיתות, חסינותו הוסרה, והוא הועמד למשפט, ולבסוף נדון למאסר לאחר עסקת טיעון.
באוקטובר 1991, בעת הדיון בהסרת חסינותו (אשר הוסרה לבסוף לבקשת ח"כ לוי), מסר היועץ המשפטי לממשלה, יוסף חריש את פרטי ההאשמות כנגד לוי, שגובשו לכלל 153 אישומים חמורים בעבירות שונות, שעיקרם העברת כספים מן העמותה "אל המעיין" לקרובי משפחתו ומקורבים אחרים.
עוד בשנת 1990 החלה חקירתו של שר הפנים אריה דרעי בחשדות לקבלת שוחד (אישום שכונה "התיק האישי"), ולהעברות כספים לא תקינות לגורמים המקורבים לש"ס (שכונו "התיק הציבורי").
בימי ממשלת האחדות הלאומית נוצר מצב מסובך מאוד.
הליכוד, שזכה בבחירות ברוב דחוק, רצה להקפיא את ההליך המדיני, בעוד שהמערך רצה לקדמו.
המפד"ל ואגו"י נטו לצידו של הליכוד, בעוד שש"ס הפגינה קו מדיני דומה לזה של המערך.
הממשלה אומנם הכריזה על תהליך של בחירות דמוקרטיות לתושבי הגדה המערבית ורצועת עזה, שבהן ייבחרו נציגים לשיחות עם ישראל.
הבחירות לא נערכו, והפרטנר הפלסטיני היחידי, שהתיישב לשיח עם ישראל בכל השנים, היה אותו אחד שהשיח איתו נאסר בחוק אותם הימים - אש"ף.
בימי ממשלת שמיר השלישית היה ברור כי גם אם הייתה חברה בממשלה שבאמת ובתמים חפצה בהליך המדיני, היא לא יכלה, לאור חברותן של צומת, התחייה ומולדת בקואליציה.
שלוש הסיעות הללו מנעו בתוקף את ההליך המדיני.
ארצות הברית העבירה לידי ישראל כסף רב, ששימש לבניית התנחלויות, ועם בואו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש לישראל, הוא גילה מידע זה וכעס מאוד.
ישראל נאלצה להופיע לוועידת מדריד, שנערכה ב-1991. אל הוועידה התכנסו גם סוריה ומשלחת ירדנית-פלסטינית משותפת.
ישראל סירבה להפשיר את עמדותיה ולהתחיל בשיחות.
שמיר לא הזמין את שר החוץ שלו, דוד לוי, אל הוועידה, ובמקומו יצא סגן שר החוץ, בנימין נתניהו.
נתניהו נזכר כמי שייצג את ישראל בעיקר בטלוויזיה הבינלאומית במשך מלחמת המפרץ והוועידה במדריד.
שלוש הסיעות - צומת, מולדת והתחייה החליטו לפרוש מהממשלה לאור השתתפות ישראל בוועידה, ובכך מוטטו את הממשלה, שנאלצה ללכת לקראת בחירות.
חוסר התיאום בין מרכיבי הממשלה נוצל לחקיקת שני חוקי יסוד - חוק יסוד: חופש העיסוק וחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, לאחר התנגדות ארוכת שנים של המפלגות הדתיות.
כן נחקק מחדש חוק יסוד: הממשלה ושיטת בחירתו של ראש הממשלה שונתה לבחירה ישירה.
תוקן חוק יסוד: הכנסת שמטרתו צמצום תופעות של כלנתריזם.
חוקים נוספים שחוקקה כנסת זו:
חוק ביטוח נפגעי חיסון, תש"ן-1989 - מעניק פיצוי לפי שנפגע כתוצאה מקבלת חיסון.
חוק האזרחים הוותיקים, התש"ן–1989 - מקנה הטבות שונות לאזרחים ותיקים – תושבי ישראל שהגיעו לגיל פרישה.
חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, התש"ן-1990 - מסדיר את הקמתה ופעולתה של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, ואת פעולת ערוצי הרדיו והטלוויזיה המסחריים.
חוק סיוע למשפחות שבראשן הורה עצמאי, התשנ"ב-1992 - העניק הטבות אחדות להורה במשפחה חד-הורית.
הכנסת ה-12 היא גם נקודת מפנה בנוגע להצעות החוק.
כמות הצעות החוק בממוצע לשנה, שעד לזמן הכנסת הזאת היו לא יותר מכמה עשרות, קפצה למאות, ומאז היא עלתה בהתמדה עד לשיא של יותר מ-1,000 הצעות בשנה (ממוצע לעשור הראשון של המאה ה-21).
הסיבה לכך נעוצה בעובדה, שעד הכנסת הזו כל הרשימות נבחרו על ידי מרכזי המפלגות.
בתקופת כהונתה התקיימו לראשונה פריימריז לרשימת מפלגת העבודה, וחברי הכנסת שלה מצאו בהצעות החוק דרך נוחה למשוך תשומת לב, גם אם היה ברור שאין שום סיכוי שהחוקים הללו יעברו (בממוצע, רק 5% עברו קריאה שלישית).
הכנסת ה-12 העלתה לראשונה דור צעיר וחדש של מנהיגים, שעתידים היו לרשת את מקומם של המנהיגים הוותיקים.
בין המנהיגים החדשים ניתן למצוא את בנימין נתניהו, בנימין זאב בגין, חיים רמון, צחי הנגבי, יוסי ביילין, חיים אורון, עמיר פרץ, ראובן ריבלין, אריה דרעי, דן מרידור, אהוד אולמרט, רוני מילוא (כל הנזכרים כיהנו או מכהנים כשרים בממשלה, בנימין נתניהו ואהוד אולמרט - ראשי ממשלה וראובן ריבלין - נשיא המדינה).
כמו כן, לכנסת ה-12 נכנסו שני מנהיגים מבוגרים - רפאל איתן ורחבעם זאבי.
הכס הקדוש הוא מכלול הישויות הריבוניות והדתיות המחליפות את מקומו של פטרוס הקדוש כראש הכנסייה הקתולית.
זהו למעשה אחד השמות של הדיוקסיה של רומא.
יש להבדיל בין הגדרה זו לבין שני מושגים אחרים: האפיפיור כאדם וקריית הוותיקן כמדינה, שהיא ישות פוליטית הקיימת רק משנת 1929, כשהכס הקדוש הוא הדיוקסיה של רומא, מרכז הכנסייה הקתולית העולמית והרשות הבכירה בעולם הקתולי.
סעיף 361 לקודקס המשפט הקאנוני (Codex Iuris Canonici) מגדיר את הכס הקדוש כדלקמן:
הגדרתו של המושג "הכס הקדוש" מורכבת מאוד בנצרות, ואנשים רבים נוטים לטעות בה.
בצורה מפושטת יותר אפשר להגדיר את הכס הקדוש ואת ההבדל בינה לבין הישות הדתית והישות המדינית של הכנסייה הקתולית כך:
הכס הקדוש הוא בעיקרו ישות דתית והוא אינו זהה למדינת קריית הוותיקן, שקמה כישות פוליטית וכמדינה עצמאית בשנת 1929. לאחר שאיטליה השתלטה על מדינת האפיפיור ב-1870, ניטלה סמכותו הריבונית-גאוגרפית של הכס הקדוש.
למרות זאת הוא המשיך לפעול בזירה הבינלאומית, להקביל את פניהם של נציגים דיפלומטים זרים ולשלוח נציגים דיפלומטיים משלו (נונציו).
בין היתר שמר הכס הקדוש על יחסים דיפלומטיים עם המעצמות האירופיות העיקריות, ובהן האימפריה הרוסית, הקיסרות הגרמנית ואוסטרו-הונגריה.
כאשר נוסדה מדינת הוותיקן בשנת 1929, נאמר במבוא להסכמים הלטרניים כי מטרתה היא:
מדינות הוותיקן קמה, אם כן, ככסות גאוגרפית-פוליטית שתאפשר לכס הקדוש ולאפיפיור העומד בראשו, לפעול באופן ריבוני ולהעניק לו אישיות משפטית מוכרת ומוגדרת במישור המשפט הבינלאומי.
ההסכמים הלטרניים מסרו לידי הכס הקדוש 23 אתרים ברחבי רומא, ובהם גם קריית הוותיקן, וחמישה נכסים מחוץ לעיר, שהידוע שבהם הוא אחוזת האפיפיור בקסטל גנדולפו.
הנציגויות הדיפלומטיות של הכס הקדוש נהנות ממעמד ריבוני דומה.
הכס הקדוש נחשב כריבון על הכנסייה הקתולית וכדובר בשמה (ונעזר לשם כך במוסדות הקוריה הרומאית), ועל כן הוא זה שנקשר בקשרים דיפלומטיים עם מדינות זרות במסגרת יחסי החוץ של הכס הקדוש ולא קריית הוותיקן, והוא זה שמייצג את הכנסייה הקתולית בארגונים בינלאומיים.
בניגוד למדינת הוותיקן שנוסדה מכוח ההסכמים הלטרניים ב-1929, ראשיתו של הכס הקדוש בתקופה הנוצרית המוקדמת, והוא נתפס כשואב את סמכותו משליחות אלוהית.
הוא נודע בעבר בעיקר בשם "פטריארכיית רומא" ונמנה עם הפנטארכיה - חמש הפטריארכיות המסורתיות שהיו מרכזן של הכנסייה העולמית בעולם העתיק, לפני הפילוג הגדול ב-1054.
עם זאת, הכס הקדוש יכול, מכוח ריבונותו במדינת הוותיקן, להקשר בשמה בהסכמים מחייבים.
הכֵּפים הגדולים הם הכינוי שניתן לשלושת הכפים הגדולים בחצי הדרומי של כדור הארץ, הנושקים לאוקיינוס הדרומי.
שלושת הכפים הם: כף התקווה הטובה באפריקה, כף הורן שבאמריקה הדרומית וכף לווין שבאוסטרליה.
כף אגולס הממוקם כ-150 קילומטרים דרומית מזרחית לכף התקווה הטובה, נחשב לעיתים במקומו לאחד משלושת הכפים הגדולים.
בימים שלפני חפירת תעלת סואץ ב-1869 ותעלת פנמה ב-1914 היו הכפים הגדולים נקודות ציון משמעותיות בנתיב המפרשיות, הנתיב הימי מאנגליה לאוסטרליה וניו זילנד, מאחר שלספינות נשקף סיכון רב בעוברן מדרום לכפים אלה.
בפרט, מסוכן השיט בגלל תנאי הים באזור כף הורן וכף אגוליאש.
שניהם נחשבו כמקומות המסוכנים ביותר לימאים, שרבים מהם איבדו בהם את חייהם.
השיט בכף הורן מאופיין בסערות, גלים גבוהים, זרמי ים חזקים וקרחונים.
סכנות אלה הפכו את הכף לאתר טביעתן של אוניות רבות במהלך ההיסטוריה.
גם הפלגה מדרום לכף אגוליאש נחשבת למסוכנת בגלל רוחות חזקות וסערות המלוות בגלי ענק המגיעים לגובה של 30 מטר והיכולים להטביע גם ספינות גדולות.
עם חפירתן של התעלות, פחת הצורך להקיף את אמריקה הדרומית דרך כף הורן במסע בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט, ואת אפריקה מדרום לכף התקווה הטובה וכף אגוליאש במסע בין האוקיינוס ההודי והאטלנטי, ולמעשה, כיום רק אוניות שגודלן מסווג כקייפסייז נדרשות להקפה זו.
למרות קיום החלופות, שיט סביב כף הורן נחשב לאחד האתגרים הבולטים בקרב שייטי יאכטות, וחלקם עוברים בנתיב זה בניסיונם להקיף את העולם.
מסע דרך כף התקווה הטובה נקרא נתיב הכף.
נתיב זה היה בשימוש נרחב בין השנים 1967 - 1975 על רקע סגירתה של תעלת סואץ על ידי מצרים.
בספרו "הדרך הארוכה", כתב משיט היאכטות ברנאר מואטסיה :
הכנסת כלה היא מצווה ללוות את החתן והכלה לחופה ולשמחם כחלק ממצוות ואהבת לרעך כמוך.
מצווה זו כוללת גם סיוע לחתן ולכלה כדי שיוכלו להינשא.
הכנסת כלה היא מצוות עשה מדרבנן.
מצוות הכנסת כלה מצוינת בברייתא האומרת:
במשנה מצווה זו מצוינת יחד עם הדברים ש"אוכלים פירותיהם בעולם הזה והקרן קיימת לעולם הבא".
מצוות הכנסת כלה היא ללוות את הכלה כשמוליכים אותה לחופה, לשמחה ולספק את צורכי נישואיה.
שיעור המצווה הוא לפי כבודה, לחבבה על בעלה.
ויש הסוברים שאין לה שיעור, ככל שיש יותר, מחבב יותר.
האדם מצווה לבזבז ממונו על הכנסת כלה.
השולחן ערוך מפליג בשבח מצות צדקה לספק צורכי הכנסת כלה .
מפאת חשיבותה של המצווה, ונחיצותה הריאלית בחייהם של בני זוג צעירים שאין ידם משגת את הכסף הדרוש, שקדו קהילות ישראל במשך הדורות על מוסדות וקרנות צדקה המיועדים לצורך זה.
בזמן התלמוד הבבלי חלק ממצות הכנסת כלה היה ללות את הכלה מבית אביה למקום החופה או לבית החתן.
יש הסוברים וכך ההלכה שאם אין מספיק אנשים שמלווים את הכלה לחופה, יש לבטל לימוד תורה כדי ללוות את הכלה.
אולם יש חולקים וסוברים שאין מבטלין תלמוד תורה מפני הכלה.
דעה שלישית סוברת שאין חובה לבטל תלמוד תורה, אך אם רצה הרשות בידו.
מקלסים לכלה, שרים ומרקדים לפניה ומשמחים אותה.
קיימת מחלוקת במשנה בעניין הריקוד שנהגו לרקוד לפני הכלה כשליוו אותה לחופה, מה אומרים בו:
האיסור לאכול מסעודת חתן ולא לשמחו
בבאור הביטוי "'עובר בחמישה קולות"' נאמרו כמה פירושים: רש"י מבאר: "מזלזל בחמישה קולות שבירך בהן הקדוש ברוך הוא את ישראל".
יש פוסקים שמבארים "לא יזכה לאלו הה' קולות בנחמת ירושלים".
בבאור הקשר בין מתן תורה לשמחת חתן, טען המהרש"א: כי מבואר במשנה "ביום חתונתו - זה מתן תורה" נתינת התורה הייתה חתונתו של ה' עם ישראל.
לכן משמח חתן וכלה זוכה לאותם קולות שהיו במתן תורה.
הכנסת כלה הוא רומן מאת ש"י עגנון, המתאר את מסעו של ר' יודיל חסיד מהעיר ברודי ברחבי גליציה, במטרה לאסוף כסף ולמצוא שידוך לבתו.
הרומן, המתרחש בשנים 1820–1821, מלווה את ר' יודיל בנדודיו בין העיירות והקהילות היהודיות, תוך שהוא מבליט את תמימותו, ביטחונו ואמונתו.
"הכנסת כלה" הוא הרומן הראשון של עגנון, והוא הכרך הפותח את סדרת כל סיפורי ש"י עגנון, בגרסתה הראשונה, שיצאה לאור ב-1931, ובגרסתה השנייה, שיצאה לאור ב-1953.
גרסה ראשונה של הסיפור פורסמה בניו יורק בשנים 1919–1920 בכתב העת "מקלט", שבעריכת י"ד ברקוביץ.
בשנת תשנ"ה פרסם אברהם הולץ את ספרו מראות ומקורות: מהדורה מוערת ומאוירת של "הכנסת כלה" לש"י עגנון - מהדורה מוערת שבה הטקסט המקורי של "הכנסת כלה" מלווה בהערות נרחבות.
מברודי לרוהטין: הגיבור הוא ר' יודיל נתן זון, איש תמים, אשר ידוע בפי כל כ"ר' יודיל חסיד".
הוא עני מרוד, מטופל באישה ושלוש בנות שהגיעו לפרקן.
הן מורטות נוצות לפרנסת המשפחה, והוא שקוע בלימוד, מתעלם ממצוקתן.
אשתו הנואשת פונה אל הרב מאפטא, והוא מזמן את ר' יודיל ומורה לו לצאת למסע איסוף תרומות לשם קיום מצוות הכנסת כלה להשאת בתו הבכורה.
הוראת הרב היא כפקודה בעיני ר' יודיל והוא מציית.
הרב מאפטא מצייד אותו במכתב, שאמור לפתוח דלתות בפניו, ונותן לו כמה הוראות לגבי בחירת החתן המיועד.
הקהילה מממנת לו כרכרה ועגלון בשם נטע, והשנים יוצאים למסע ברחבי גליציה.
הם עוברים הרבה הרפתקאות ותלאות, אך דבר אינו מרפה את רוחו של ר' יודיל, המאמין התמים, ששם מבטחו בה'.
כאשר הוא צובר 200 זהובים (הסכום המקובל הדרוש להכנסת כלה) הוא מחליט להפסיק לבקש תרומות, מתאכסן בעיר הקרובה ביותר, רוהטין, ומשלח את נטע העגלון לענייניו.
ברוהטין מוצע לר' יודיל שידוך מצוין לבתו: תלמיד חכם, שאביו הוא אחד מעשירי העיר, ר' וואווי.
אך פה מתחילה תסבוכת, כיוון שר' יודיל מוסר לשדכן את שמו הרשמי: ר' יודיל נתן זון.
מתוך שהתרגל כל כך לכינויו (ר' יודיל חסיד) הוא אינו זוכר, שבברודי ישנו איש עשיר בשם זה בדיוק.
ר' וואוי חושב שהמשתדך לו הוא ר' יודיל נתן זון העשיר, ומסכים לשידוך.
ר' יודיל, שאינו מודע לטעותו של וואווי, חותם על כתב תנאים שהוא הרבה מעבר ליכולתו הכספית, מפני שאחת מהוראותיו של הרב מאפטא הייתה להציע לאבי חתנו בדיוק את אותו סכום שהוא מציע בהסכם האירוסין.
מרוהטין לברודי: לאחר השלמת המשימה מתחיל ר' יודיל במסע חזרה לברודי.
הפעם הוא לבדו, ללא כרכרה ועגלון, והוא עושה דרכו ברגל ובהצטרפות לעגלות המזדמנות בדרכו.
הדרך חזרה נמשכת זמן רב מהצפוי, כיוון שר' יודיל מצטייר כמי שאינו נחפז לחזור.
לעיתים הוא בוחר בנתיב הליכה שרירותי או עולה על עגלות שאינן נוסעות כלל לכיוון ברודי.
כאשר הוא מגיע סוף סוף לביתו מסתבר שכל העיר כבר יודעת על השידוך המוצלח.
הדבר המוזר הוא, שלא מגיעות שום איגרות ומתנות, כמקובל, ממשפחת החתן למשפחת הכלה.
הסיבה לכך היא שהן מגיעות לביתו של נתן זון העשיר, שהוא בכלל חשוך ילדים, ואינו מבין מדוע הן מגיעות אליו.
גם משפחת החתן ברוהטין אינה מבינה מדוע משפחת הכלה בברודי איננה כותבת לאחר קבלת המתנות.
מתפתח תהליך של חיפוש תשובות משלושת הצדדים, אשר מוביל רק לבלבול גדול יותר.
לבסוף מחליטה משפחת החתן פשוט לבוא לברודי ולערוך את החתונה.
הדבר נודע לר' יודיל ומשפחתו, והם נתקפים חרדה לקראת המפגש המשפיל, בו יתברר שהם עניים מרודים.
ואז מתרחש נס: בנותיו של ר' יודיל מוצאות אוצר במערה, והמשפחה נחלצת מעוניה בדיוק לפני הגעת המחותנים העשירים.
הבת הבכורה נישאת ברוב פאר וגם אחיותיה זוכות לחתנים עשירים ובני תורה.
הספר מסתיים ב"סוף דבר" קצר על קורות ר' יודיל לאחר השאת בנותיו: הוא ואשתו זכו לא רק בנכדים רבים וחיים טובים בברודי אלא שלעת זקנה עלו שניהם לארץ ישראל.
בכך הגיע ר' יודיל לפסגת אושרו.
גרשון שקד, במאמרו "המאמין הגדול",עומד על כך, ש"הכנסת כלה" הוא רומן מורכב בהרבה מהנראה לעין בקריאה ראשונה.
יש בו מתח מתמיד בין ממשות לדמיון ובין כמה מישורים של מציאות.
למשל, תוך כדי סיפור המסע הריאלי של ר' יודיל נוצר סיפור שמספרים בני עירו, ברודי, על המסע הזה.
כך שר' יודיל הופך לאגדה בחייו, עוד לפני שחזר לעירו.
האגדה מתגלגלת בפזמון דמוי-בלדה, שגם הוא מושר בעיר עוד לפני שובו של יודיל.
דוגמה נוספת: הסוף הטוב - נס מציאת האוצר, שהביא לעושר ואושר - שייך בפירוש לתחום הבדיון, נוסח דאוס אקס מכינה.
יצחק קומר, גיבור הרומן "תמול שלשום" של עגנון מוצג כבר בהתחלה כצאצא של ר' יודיל: "שמעון קומר אביו של יצחק בן בנה של בת בתו של ר' יודיל".
לאורך הרומן פזורים רפרנטים רבים לדמותו של ר' יודל, כמודל לחיקוי עבור יצחק קומר, כניגוד לאופיו ומעשיו, ועוד.
לדוגמה, כאשר יצחק מפליג בספינת קיטור לארץ ישראל משלב המספר אגדה על הפלגתו של ר' יודיל עצמו, לפני כמאה שנים, לארץ ישראל.
תמצית האגדה: ספינת קיטור לא הייתה קיימת באותם ימים.
המסע היה קשה מאוד ורצוף מכשולים.
אך ר' יודיל קיבל את כל הייסורים באהבה, וביטחונו באלוהי ישראל חילץ את הספינה מכל המכשולים - כולל הצלתה מסערה איומה וממתקפת שודדי ים - והביאה בשלום לחוף המבטחים.
בשנת 1972 עלה בתיאטרון "הבימה" המחזה "הכנסת כלה", על פי הרומן של עגנון, בעיבודו ובבימויו של יוסי יזרעאלי, עם אברהם חלפי בתפקיד ר' יודיל חסיד ורפאל קלצ'קין כנטע העגלון.
הכף המערבי היא אחת מתשע פרובינציות דרום אפריקה.
בירת הפרובינציה והעיר הגדולה ביותר בה היא קייפטאון.
הפרובינציה שוכנת בדרום-מערבה של דרום אפריקה, וגובלת מצפון בכף הצפוני, ממזרח בכף המזרחי, מדרום באוקיינוס ההודי, וממערב באוקיינוס האטלנטי.
הכנסת ספר תורה היא טקס שבו מכניסים לבית כנסת ספר תורה חדש שהסתיימה כתיבתו או ספר שהגיע מבית כנסת אחר.
טקס ההכנסה חגיגי, ובמקרה של ספר חדש תחילתו בכתיבה חגיגית של האותיות האחרונות בדדך כלל בביתו של תורם הספר, והמשכו בתהלוכה מלווה בשירה ובריקודים מביתו של התורם אל בית הכנסת.
בכתיבת האותיות האחרונות מתכבדים חשובי הקהל ונכבדיו, כל אחד מהם כותב אות אחת.
בקהילות מסוימות מקפידים על טהרה מיוחדת הנדרשת לכותבי האותיות, והכתיבה מותרת רק למי שטבל במקווה טהרה באותו יום.
ספר התורה מעוטר בזמן התהלוכה בכתר תורה, ומעליו מחזיקים החוגגים חופה עם ארבעה מוטות.
נהוג לכבד אנשים חשובים מתוך הקהל – וכמובן את תורם הספר – בהחזקת ספר התורה ובריקוד עמו.
נהוג שהילדים מחזיקים לפידים בוערים בידיהם כשהם מתהלכים לפני ספר התורה, כיום עקב נוהלי כיבוי האש במקומות רבים הילדים מחזיקים לפידים חשמליים.
מנהג זה מקורו במעמד קבלת התורה בהר סיני, המתואר בפסוק שהיה מלווה בברקי אש: ; גם את הכנסת ספר התורה לבית הכנסת נהוג לעשות בלפידי אש.
בחלק מהקהילות נוהגים ללבוש בגדי שבת לכבוד שמחת הכנסת ספר התורה.
פעמים שהתהלוכה מלווה בתזמורת המוצבת על מכונית מיוחדת המעוטרת בכתרי תורה, ולרוב מוקדשת במיוחד לפאר מעמדי הכנסת ספר תורה.
התזמורת או מערכת ההגברה המוצבת על המכונית משמיעה שירים יהודיים אותנטיים עממיים המספרים על חשיבות התורה.
הכנסת ספר התורה לבית הכנסת
לאחר התהלוכה, ובהתקרב ספר התורה לבית הכנסת, יוצאים מספר חוגגים מבית הכנסת ורוקדים עם ספרי תורה הישנים שבבית הכנסת מול הספר תורה החדש המוכנס לבית הכנסת, בשירת .
בהיכנס ספר התורה אל בית הכנסת, רוקדים עמו עוד שעה ארוכה בבית הכנסת עצמו, ולאחר מכן מכניסים אותו לארון הקודש.
בבתי כנסת ספרדים נהוג שהנשים זורקות סוכריות על ספר התורה.
לאחר הכנסת הספר לארון הקודש, יש הנוהגים להוציאו תוך אמירת פסוקי (כמו בשמחת תורה) ולקרוא בו בלא ברכה בפרשת וזאת הברכה מ"מעונה אלהי קדם" עד סוף הפרשה, ולאחר מכן מכניסים אותו חזרה לארון הקודש.
תורם ספר התורה מברך ברכת "שהחיינו" בפעם הראשונה שהוא קורא בו.
חוזה השאלה של ספר תורה
על מנת לקיים את מצוות כתיבת ספר תורה בהידור, עדיף מבחינה הלכתית להשאיל את ספר התורה לבית הכנסת, ובכך נשאר הספר ברשות בעליו, ולא לתת במתנה לבית הכנסת.
נהוג לערוך חוזה השאלה בין תורם ספר התורה לבין בית הכנסת.
לאחר גמר הכנסת ספר התורה, נערכת סעודת שמחה לרגל הכנסת ספר התורה להיכל.
סעודה זו נחשבת כסעודת מצווה.
לעיתים משלבים את הסעודה יחד עם מעמד חנוכת הבית לבית הכנסת, או יחד עם סעודת הילולא לזכרו של נפטר, שלזכרו מוכנס ספר התורה לבית הכנסת.
בסעודת המצווה מקובל שרב בית הכנסת או תלמיד חכם אחר דורש לכבוד התורה.
הכף הצפוני היא אחת מתשע פרובינציות דרום אפריקה.
בירת הפרובינציה והעיר הגדולה ביותר היא קימברלי.
הפרובינציה שוכנת במערבה של דרום אפריקה, וגובלת מצפון במדינות בוטסואנה ונמיביה, ממזרח במדינה החופשית ובפרובינציה הצפון-מערבית, מדרום בכף המזרחי ובכף המערבי וממערב באוקיינוס האטלנטי.
הפרובינציה הוקמה בשנת 1994 כאשר פרובינציה כף התקווה הטובה פוצלה.
האזור הוא מדברי וכולל מדבר קארו וקלהארי.
עוד במהלך המאה ה-19 התגלו באזור מרבצי יהלומים.
הם פזורים כיום בשטח נרחב בעיקר לאורך נהר אורנג' מאזור קימברלי במרכז הפרובינציה ועד לאזור שפך הנהר באורך הגבול עם נמיביה.
כלכלת האזור מבוססת על מרבצי יהלומים וחקלאות.
הם פזורים כיום בשטח נרחב בעיקר לאורך נהר אורנג' מאזור קימבלרי במרכז הפרובינציה ועד לאזור שפך הנהר באורך הגבול עם נמיביה.
החברה הגדולה ביותר בתחום היא דה בירס.
לצידה קיימות חברות נוספות שמפתחות מכרות באזורים שונים לרבות טראנס הקס שמתרכזת באזור קרוב לגבול עם נמיביה.
הכף המזרחי היא אחת מתשע פרובינציות דרום אפריקה.
העיר הגדולה ביותר בה היא פורט אליזבת.
הפרובינציה שוכנת בדרומה של דרום אפריקה, וגובלת מצפון במדינת לסוטו, המדינה החופשית, והכף הצפוני, ממזרח בקוואזולו-נטאל, מדרום באוקיינוס ההודי וממערב בכף המערבי.
כְּפִירָה או הַכְּפִירָה היא עיר מקראית המוזכרת בספר יהושע כאחת מערי הגבעונים שהשלימו עם בני ישראל:
בהמשך היא מוזכרת כאחת מערי שבט בנימין וכאחת הערים שאליה חזרו גולי בבל בימי שיבת ציון.
שמה נגזר משמו של האריה, הכפיר, שהיה נפוץ בתקופת התנ"ך בארץ ישראל.
מקובל לזהות את הכפירה עם תל כפירה, השוכן מעל לכפר הפלסטיני קטנה בהרי ירושלים, למול הר אדר.
זהו תל העומד על כיפה שבקצה שלוחה, בגובה של 774 מטרים מעל פני הים.
במקום ניתן להבחין בשתי מערכות ביצור, עם מגדלים, המתחברות זו אל זו.
ממזרח לעיר העליונה ישנה טרסה בת כ-3 דונמים, ובסמוך אליה שרידי מבנים.
בסקר במקום התגלו חרסים מתקופת הברזל ב' (81%), התקופה הפרסית - חרסים בודדים; התקופה ההלניסטית או הרומית (13%), התקופה הביזנטית (2%), המוסלמית הקדומה (?) - חרס בודד, והעות'מאנית (3%).
על שם היישוב נקראים כיום נחל כפירה ועין כפירה הסמוכים לתל.
הכפלת הקובייה היא אחת מהבעיות הגאומטריות של ימי קדם.
הבעיה נוסחה על ידי היוונים הקדמוניים, ונשארה פתוחה במשך מאות שנים, עד שהוכחה ב כבלתי-פתירה באמצעות תורת גלואה.
הבעיה היא: "כיצד ניתן להכפיל נפח של קובייה נתונה באמצעות סרגל ומחוגה?" כלומר, בהינתן מקצוע של קובייה, כיצד ניתן לבנות את המקצוע של הקובייה הכפולה ממנה בנפחה.
בעיה זאת שקולה לבניית המספר .
הבעיה מבוססת על סיפור לפיו באתונה פרצה מגפה.
לשאלת התושבים כיצד ניתן לעצור אותה, ענתה האורקל שעליהם להכפיל את נפחו של מזבח אפולו, שצורתו הייתה קובייה.
התושבים ניסו לבצע זאת על ידי הכפלת אורך המקצוע, אך פתרון זה הוא שגוי משום שלמעשה הוא מכפיל את נפח הקובייה פי 8. באופן כללי, אם מגדילים את המקצוע פי , אזי נפח הקובייה גדל פי .
לכן כדי להכפיל את נפחה של קובייה יש להגדיל את הצלע פי .
לאחר שהבינו את הבעיה, ניסו את כוחם במציאת דרך לבניית קובייה כפולה בנפחה, אך ללא הצלחה.
התפתחות חשובה בחיפוש הפתרון התרחשה כאשר מצא היפוקרטס מכיוס ניסוח חילופי:
נתון קטע, יש למצוא שני קטעים כך שהראשון ממוצע גאומטרי של הקטע הנתון ושל השני, ואילו השני ממוצע גאומטרי של הראשון ושל קטע כפול מהקטע הנתון.
לאמר, אם נתון קטע באורך , יש למצוא עבורם .
הוא ומנכמוס הראו גם שניתן לפתור בעיה זאת על ידי מציאת חיתוך של פרבולה והיפרבולה או שתי היפרבולות.
בשנת 1837 הוכיח המתמטיקאי הצרפתי כי איננו שייך לשדה המספרים הניתנים לבנייה, ולפיכך הבעיה בלתי-פתירה.
ניתן להראות שכל המספרים הניתנים לבנייה שייכים לשדה המהווה הרחבה מממד (כאשר מספר טבעי כלשהו) של שדה המספרים הרציונליים, כיוון שחיתוך של שני ישרים משאיר את המספר באותו הממד, ואילו חיתוך של ישר עם מעגל או שני מעגלים יוצר הרחבה ריבועית.
נניח בשלילה כי ניתן לבנייה בסרגל ובמחוגה, אזי מוכרח הוא להשתייך לשדה כאמור.
שדה זה חייב להכיל את השדה , שהוא הרחבה 3־ממדית של שדה המספרים הרציונליים.
אך המספר 3 איננו מחלק של .
כהונתה של הכנסת התשיעית החלה ב-13 ביוני 1977 בעקבות הבחירות שנערכו ב-17 במאי אותה שנה.
בבחירות אלה התרחש "המהפך", שבעקבותיו, לראשונה מאז הקמת מדינת ישראל, הוקמה ממשלת ימין בראשותו של מנחם בגין.
את ישיבתה הראשונה של הכנסת התשיעית פתח נשיא המדינה אפרים קציר, ולאחר מכן העביר את ניהול הישיבה לזקן חברי הכנסת, זרח ורהפטיג.
מיד אחר כך נבחר יצחק שמיר ליושב ראש הכנסת, לאחר שקיבל 61 מקולות חברי הכנסת, וגבר על שלושה חברי כנסת אחרים – שלמה הלל (32 קולות), בנימין הלוי (15 קולות) ומאיר וילנר (4 קולות).
הבחירות לכנסת העשירית הוקדמו עקב בקיעים בקואליציה והתקיימו ב-30 ביוני 1981. כהונתה של הכנסת התשיעית הסתיימה עם תחילת כהונתה של הכנסת העשירית, ב-20 ביולי שבאותה שנה.
אלה היו תוצאות הבחירות והרכב הסיעות עם תחילת כהונתה של הכנסת התשיעית:
מפלגה מושבים בכנסת הליכוד 43 המערך 32 ד"ש 15 מפד"ל 12 חד"ש 5 אגודת ישראל 4 שלומציון 2 מחנה של"י 2 פיתוח ושלום 1 הרשימה הערבית המאוחדת 1 פועלי אגודת ישראל 1 רצ 1 ליברלים עצמאיים 1
המערך, שהיה מפלגת השלטון ב-29 השנים הראשונות לקום המדינה (עד 1965 כמפא"י), נחלש מאוד, וירד מ-51 ל-32 מושבים בכנסת.
הליכוד התחזק רק במעט, מ-39 מושבים ל-43 מושבים, אך היה לראשונה בתולדותיו לסיעה הגדולה בכנסת, ויושב הראש שלו, מנחם בגין, הרכיב את הממשלה.
אריאל שרון, שהיה ממקימי הליכוד, פרש ממנו לפני הבחירות והתמודד ברשימה עצמאית, שלומציון.
מפלגה זו קיבלה שני מושבים בכנסת, ולאחר הבחירות שבה ונטמעה בליכוד.
כוח חזק נוסף בכנסת התשיעית היה מפלגת ד"ש, שאיחדה בין התנועה הדמוקרטית בראשותו של יגאל ידין ומפלגת שינוי בראשות אמנון רובינשטיין, וכללה גם אישי ציבור וחברי כנסת מהמרכז החופשי.
המפלגה, אשר התמודדה לראשונה בבחירות, קיבלה 15 מושבים בכנסת.
מפלגת מרכז נוספת, ליברלים עצמאיים, נחלשה משמעותית וירדה מארבעה מושבים למושב אחד בלבד.
רשימת המפד"ל התחזקה מ-10 מושבים ל-12. אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל, שהתמודדו ברשימה משותפת בבחירות לכנסת השמינית (חזית דתית תורתית), שבו והתמודדו בנפרד.
אגודת ישראל קיבלה 4 מושבים ופועלי אגודת ישראל מושב אחד.
בכך, איבדה פועלי אגודת ישראל מושב אחד ביחס למספר הנציגים שהיו לה ברשימה המשותפת, ואילו אגודת ישראל התחזקה באחד.
רק"ח התמודדה ברשימה משותפת עם הפנתרים השחורים וחוגי שמאל לא-קומוניסטים נוספים, בשם חד"ש.
מפלגת מוקד התאחדה אף היא עם גורמים נוספים – מר"י, הסיעה הסוציאל-דמוקרטית וכמה מאנשי הפנתרים השחורים.
הרשימה המשותפת, מחנה של"י, קיבלה שני מושבים (לעומת מושב אחד שהיה למוקד לבדה).
מפלגת שמאל נוספת,רצ, נחלשה משלושה מושבים למושב אחד.
הרשימה הערבית המאוחדת, שאיחדה את סיעות הלוויין של המערך, הסתפקה אף היא במושב אחד.
איש העסקים שמואל פלאטו-שרון, שהיה מבוקש בשל עבירות מס בצרפת, התמודד בבחירות במטרה ליהנות מחסינות שתמנע את הסגרתו.
רשימתו, "פלאטו שרון", קיבלה מספר קולות שהיה בו כדי להספיק לשני מושבים, אך מאחר שהיא כללה מועמד אחד בלבד, כיהן פלאטו-שרון כחבר כנסת יחיד.
שבוע לאחר כינונה של הכנסת התשיעית, ב-20 ביוני, הרכיב מנחם בגין את ממשלתו, הממשלה ה-18. עם הקמת הממשלה, כללה הקואליציה את סיעות הליכוד, מפד"ל, אגודת ישראל ושלומציון, וכן את חבר הכנסת משה דיין שפרש מהמערך, הקים סיעת יחיד, והתמנה לשר החוץ.
עם הקמת הממשלה, נשענה הקואליציה על תמיכתם של 62 חברי כנסת.
ב-25 באוקטובר הצטרפה לקואליציה סיעת ד"ש, והיא התרחבה ל-77 חברי כנסת.
החל מסוף 1978 החלה הקואליציה להתפרק באיטיות.
ב-14 בספטמבר אותה שנה חל פילוג ראשון בסיעת ד"ש.
הפלג המזוהה עם מפלגת שינוי, שמנה 7 חברי כנסת, וכן את חבר הכנסת אסף יגורי שהקים סיעת יחיד, פרשו מהקואליציה, ואילו שבעת חברי הכנסת שנותרו מטעם התנועה הדמוקרטית נשארו חברים בקואליציה, שהצטמצמה ל-69 חברי כנסת.
ב-23 באוקטובר 1979 התפטר מהממשלה משה דיין על רקע חילוקי דעות עם בגין בנוגע ליישום הסכמי קמפ דייוויד בכל הנוגע למידת האוטונומיה שתינתן לפלסטינים ביהודה והשומרון וחבל עזה.
התנועה הדמוקרטית המשיכה להתפורר בהדרגה וב-10 במרץ 1981 נותר בה חבר כנסת יחיד, יושב ראש המפלגה וסגן ראש הממשלה יגאל ידין.
בנוסף לפרישות אלו מספר חברי כנסת מהליכוד עזבו אף הם את הסיעה במהלך הקדנציה, ובינואר 1981 היא מנתה 39 חברי כנסת.
נסיבות אלה הובילו להיחלשות הקואליציה ולהקדמת הבחירות לכנסת העשירית.
סיעת ד"ש התפרקה לרכיבים רבים במהלך כהונתה של הכנסת.
הפילוג הראשון התרחש ב-14 בספטמבר 1978, עת התפלגה הסיעה לשלושה – התנועה הדמוקרטית (7 חברי כנסת), התנועה לשינוי ויוזמה (7 חברי כנסת) וסיעת היחיד של חבר הכנסת אסף יגורי, יעד.
ב-5 בפברואר 1980 פרש מרדכי אלגרבלי מהתנועה הדמוקרטית והקים סיעת יחיד.
ב-8 ביולי פרשו שלמה אליהו ושפיק אסעד מהתנועה הדמוקרטית והקימו את סיעת אחווה.
ב-17 בספטמבר הצטרף אליהם גם עקיבא נוף, אך ב-28 בינואר 1981 פרש מסיעה זו והצטרף לליכוד.
ב-10 במרץ 1981 פרשו מהתנועה הדמוקרטית גם בנימין הלוי ושמואל תמיר, והקימו סיעות יחיד.
חבר הכנסת היחיד שנותר באותה עת בתנועה הדמוקרטית היה היושב ראש שלה, יגאל ידין.
שניים משבעת חברי הכנסת של התנועה לשינוי ויוזמה, דוד גולומב ומאיר עמית, פרשו ממנה ב-13 במאי 1980 והצטרפו למערך.
בסמוך לאחר הבחירות נטמעה מפלגת שלומציון בליכוד.
אחד משני חבריה, יצחק יצחקי, פרש מהסיעה ב-11 בנובמבר 1980, והקים את ישראל אחת.
ב-15 במאי 1979 פרש מהליכוד משה שמיר על רקע התנגדותו להסכם השלום עם מצרים, וב-17 ביולי הצטרפה אליו גאולה כהן.
השניים הקימו את סיעת "בנא"י" ("ברית נאמני ארץ ישראל"), שמאוחר יותר שינתה את שמה לבנא"י-התחיה ולבסוף "התחיה".
ב-31 בדצמבר 1979 פרש מהליכוד חבר כנסת נוסף, יוסף תמיר, והצטרף לתנועה לשינוי ויוזמה.
ב-26 בינואר 1981 פרשו מהליכוד חברי הכנסת יגאל הורוביץ, יצחק פרץ וזלמן שובל והקימו את סיעת רפ"י - הרשימה הממלכתית.
ב-19 במאי 1981 הקימו הורוביץ ושובל, יחד עם משה דיין ושפיק אסעד שפרש מסיעת אחווה, את התנועה להתחדשות ממלכתית.
ב-11 בנובמבר 1980 פרש סעדיה מרציאנו ממחנה של"י והקים את סיעת "שוויון בישראל - פנתרים".
ב-19 במאי 1981 הצטרף אליו מרדכי אלגרבלי, שהיה אף הוא סיעת יחיד לאחר שפרש מהתנועה הדמוקרטית.
סיעתם המשותפת נקראה מפלגת האיחוד.
המשא ומתן על הסכם השלום בין ישראל למצרים העסיק רבות את הכנסת התשיעית.
ב-20 בנובמבר 1977 הגיע לכנסת נשיא מצרים אנואר סאדאת ונשא נאום היסטורי במליאת הכנסת.
ב-27 בספטמבר 1978 אישרה הכנסת את הסכמי קמפ דייוויד ברוב של 84 מול 19 מתנגדים, ו-17 נמנעים.
ב-21 במרץ 1979 אושר גם הסכם השלום עם מצרים, ברוב של 95 חברי כנסת, 18 מתנגדים ושני נמנעים.
בראשית כהונתה של הכנסת אוחדו ועדת העבודה וועדת השירותים הציבוריים לוועדה אחת – ועדת העבודה והרווחה, וכן הוקמה ועדת העלייה והקליטה.
ב-19 באפריל 1978 נבחר יצחק נבון לנשיא מדינת ישראל.
הליכוד לא הציע מועמד מטעמו לתפקיד, ומועמד המערך, יצחק נבון, היה המועמד היחיד.
הוא נבחר בקולותיהם של 86 מחברי הכנסת.
23 חברי כנסת נוספים שלשלו פתק לבן.
ב-3 בינואר 1979 הרשיע בית המשפט המחוזי בתל אביב את חבר הכנסת שמואל רכטמן בקבלת שוחד, וגזר עליו עונש של שלוש וחצי שנות מאסר וקנס של 70 אלף לירות.
ב-26 באפריל דחה בית המשפט העליון את ערעורו, והוא החל לרצות את עונשו.
באותה העת לא היו בחוק יסוד: הכנסת הוראות לגבי חבר כנסת שהורשע.
על כן, כהונתו של רכטמן נמשכה גם לאחר הרשעתו ותחילת ריצוי עונשו בבית הסוהר.
הוא הוסע בתחילה מבית הסוהר לכנסת כדי שיוכל להשתתף בהצבעות, אך לאחר כחודשיים התפטר.ב-12 במרץ 1980 נבחר יצחק ברמן ליושב ראש הכנסת במקום יצחק שמיר שהתמנה לשר החוץ.
ב-12 בינואר 1981 נרצח חבר הכנסת חמאד אבו רביעה מהרשימה הערבית המאוחדת.
הסיבה לרצח הייתה סירובו של אבו רביעה להתפטר מהכנסת ולקיים הסכם רוטציה שנועד לאפשר את כניסתו של ג'בר מועדי.
בעקבות הרצח נכנס מועדי לכנסת במקום אבו רביעה.
בניו של מועדי הורשעו ברצח.
במהלך כהונתה של הכנסת התשיעית, אישרה הכנסת 385 חוקים, מהם 304 ביוזמה ממשלתית (79%) והיתר ביוזמה פרטית.
בכך, קבעה הכנסת התשיעית מספר שיאים חדשים בנוגע לחקיקה: מספר החוקים הגבוה ביותר (בכנסת השמינית נחקקו 360 חוקים), מספר החוקים הרב ביותר שמקורם בהצעות חוק פרטיות (81, לעומת 72 בכנסת השמינית), ואחוז החוקים הגבוה ביותר שמקורם בהצעות חוק פרטיות (בכנסת השמינית מקורם של 20% מהחוקים היה בהצעות חוק פרטיות).
חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל – חוק היסוד השביעי שחוקקה הכנסת קבע כי ירושלים השלמה והמאוחדת היא בירת ישראל ומקום מושבם של הנשיא, הכנסת, הממשלה ובית המשפט העליון.
חוק יסוד: הכנסת (תיקון מס' 7) – תיקון לחוק יסוד: הכנסת שקבע כי הכנסת רשאית להעביר מכהונתו חבר כנסת שהורשע בפסק דין סופי, וכי ועדת הכנסת רשאית להשעות חבר כנסת שהורשע בפסק דין שאינו סופי.
חוק היסוד תוקן בעקבות הרשעתו של חבר הכנסת שמואל רכטמן, שהמשיך לכהן כחבר הכנסת גם לאחר שהורשע ונשלח לבית הסוהר.
חוק יסוד: הממשלה (תיקון מס' 2) – תיקון לחוק יסוד: הממשלה שאפשר לראש הממשלה למנות יותר מסגן אחד.
תיקון חוק היסוד אפשר את כהונתם של יגאל ידין ושמחה ארליך כסגני ראש הממשלה.
חוק יסוד: הממשלה (תיקון מס' 3) – תיקון לחוק יסוד: הממשלה, אשר הסדיר את ההליכים להעברת שר מכהונתו בידי ראש הממשלה.
חוק מבקר המדינה (תיקון מס' 11) – תיקון לחוק מבקר המדינה שהסמיך את המבקר, בשבתו כנציב תלונות הציבור, להוציא צו הגנה לחושף שחיתות.
חוק שירות הציבור (מתנות) – החוק קבע כיצד יש לנהוג במתנה הניתנת לעובד המדינה.
חוק לימוד חובה (תיקון מס' 11) – תיקון לחוק לימוד חובה שהרחיב את תחולתו גם לכיתה י' (עד אז הייתה חובת לימוד עד כיתה ט'), וכן קבע כי הלימודים עד כיתה י"ב יהיו בחינם.
חוק הביטוח הלאומי (תיקון מס' 39) – תיקון לחוק הביטוח הלאומי במסגרתו נוסף פרק שעניינו ביטוח סיעוד.
חוק הביטוח הלאומי (תיקון מס' 35) – תיקון לחוק הביטוח הלאומי שקבע כי ילדיו היתומים של מי שנהרג בתאונת עבודה יקבלו מענק עם הגיעם למצוות.
ו – חוקים שקבעו כי חוקי השיקום החלים על נכי צה"ל ובני משפחותיהם יחולו גם על שוטרים, סוהרים ובני משפחותיהם.
– חוק שהסדיר את המעבר מהשימוש בלירה ישראלית לשקל.
חוק הבנקאות (שירות ללקוח): מסדיר את מתן שירותים בנקאיים ללקוחות.
חוק מס עזבון (ביטול) – חוק שביטל את מס העיזבון.
חוק לעידוד השקעות הון בחקלאות.
חוק לתיקון פקודת הבנקאות (מס' 13) – תיקון לפקודת הבנקאות שהטיל מגבלות על רכישת אמצעי שליטה בבנק.
– חוק שקבע שסכומי חובות מס והחזרי מס יעוגלו לשקל השלם הקרוב.
חוק המרשם הפלילי ותקנת השבים.
חוק סדר הדין הפלילי (תיקון מס' 15) – תיקון לחוק סדר הדין הפלילי, שבין היתר, עיגן את זכותו של עצור להיפגש עם עורך דין.
חוק העונשין (תיקון מס' 6) – תיקון לחוק העונשין שאפשר לבתי המשפט לגזור עונש של שירות לתועלת הציבור במקום מאסר.
חוק העונשין (תיקון מס' 3) – תיקון לחוק העונשין שהעלה את גיל האחריות הפלילית מ-9 ל-13.
חוק לתיקון פקודת הראיות (מס' 4) – תיקון לפקודת הראיות אשר קבע את הנסיבות שבהן אמירת עד מחוץ לבית המשפט תהיה ראיה קבילה.
חוק סדר הדין הפלילי (תיקון מס' 14) – תיקון לחוק סדר הדין הפלילי, שקבע כי ברירת המחדל בעבירות תעבורה תהיה תשלום קנס ולא הליך פלילי מלא.
חוק עשיית עושר ולא במשפט.
חוק המכר (עשיית חוזים למכר טובין בין-לאומי).
חוק לתיקון פקודת זכות יוצרים (מס' 4) – תיקון חקיקה, שהכיר בזכות מוסרית של יוצרים, וכן הסמיך את בתי המשפט לפסוק פיצוי ללא הוכחת נזק בסכום של עד 30 אלף שקלים.
– חוק שקבע כי שבועתם של עדים תבוטל ותומר באזהרה בדבר חובתם לומר את האמת.
חוק לתיקון פקודת בתי הסוהר (מס' 5) – תיקון לפקודת בתי הסוהר שקבע הוראות לגבי עתירות אסירים.
חוק לתיקון דיני המשפחה (מזונות) (תיקון מס' 2) – תיקון שקבע כי הוריו של תינוק חייבים במזונותיו בשיעור יחסי להכנסותיהם.
חוק העונשין (תיקון מס' 8) – תיקון שקבע כי ועדה לאישור הפסקת היריון לא תוכל עוד לאשר הפלה מהטעם של נזק לאישה או לילדיה, מחמת התנאים המשפחתיים או החברתיים הקשים של המשפחה או סביבתה.
כן נקבע, כי בוועדה תהיה לפחות אישה אחת.
חוק שירות ביטחון (תיקון מס' 13) – תיקון לחוק שירות ביטחון, אשר קבע כי הפטור מחובת שירות שניתן לנשים מטעמי הכרה דתית יהיה על בסיס הצהרתן.
חוק ההתגוננות האזרחית (תיקון מס' 6) – תיקון לחוק ההתגוננות האזרחית, שקבע הוראות לגבי החזקת מקלטים והציוד בהם.
חוק הזדמנות שווה בתעסוקה – גלגולו הראשון של חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, שקבע כי מעסיק לא יכול לסרב להעסיק אדם בשל מינו או מצבו המשפחתי.
חוק שעות עבודה ומנוחה (תיקון מס' 5) – תיקון לחוק שעות עבודה ומנוחה, שאסר על אפליה בקבלה לעבודה של אדם שהודיע כי לא יעבוד בימי המנוחה השבועית בשל אמונתו הדתית.
חוק לתיקון פקודת המשטרה (מס' 6) – תיקון לפקודת המשטרה, שאסר על התארגנות שוטרים.
– חוק שהסדיר את הדין המשמעתי של עובדי הרשויות המקומיות.
חוק הרשויות המקומיות (בחירת ראש הרשות וסגניו וכהונתם) (תיקון מס' 2) – תיקון זה קבע, בין היתר, כי אם נבחר אדם לראש רשות מקומית, אך הרשימה שהוא מתמודד בה אינה עוברת את אחוז החסימה, הוא יצורף למועצה כחבר מועצה נוסף.
חוק לתיקון פקודת העיריות (מס' 21) – תיקון לפקודת העיריות, שאסר על חברי מועצה או קרוביהם להתקשר בחוזה עם העירייה.
חוק הרשויות המקומיות (היטל סעד ונופש) (ביטול).
חוק רכישת מקרקעין בנגב (חוזה השלום עם מצרים) – חוק שנועד לאפשר את הפקעתם של שטחים בנגב לשם הקמת בסיסים צבאיים במקום הבסיסים שפונו מסיני כחלק מממבצע רמון.
חוק התכנון והבניה (תיקון מס' 12) – תיקון לחוק התכנון והבניה, שאפשר הוצאת צווי הריסה מנהליים.
חוק התכנון והבניה (תיקון מס' 16) – חוק שאסר על חיבור מבנה ללא היתר בניה או אישור אחר מוועדה מקומית לתכנון ולבנייה לחשמל, מים או טלפון.
חוק התכנון והבניה (תיקון מס' 15) – תיקון לחוק התכנון והבניה, שקבע הוראות לגבי סידורים מיוחדים לנכים במבני ציבור קיימים.
– חוק שהסמיך את שר המשפטים ואת שר הדתות לקבוע תקנות בעניין עסקאות מקרקעין, שמטרתן קיום מצוות שמיטה, אף אם בניגוד להוראות חוק המקרקעין.
בין היתר, מדובר בוויתור על רישום מכירת מקרקעין על מנת שהצדדים יוכלו להמשיך ולקיים את השמיטה.
חוק התכנון והבניה (תיקון מס' 14) – חוק שחייב התקנת מעליות וגנרטורים ברבי-קומות.
חוק לתיקון פקודת קביעת הזמן – חוק שנועד להבהיר כי סמכותו של שר הפנים להנהיג שעון קיץ היא סמכות רשות ולא סמכות חובה.
חוק רישוי עסקים (תיקון מס' 3) – תיקון לחוק רישוי עסקים, שהסדיר את העיסוק ברוכלות.
– חוק שהסמיך את רשות שדות התעופה לנהל את מעברי הגבול עם מצרים.
חוק יום הזיכרון לשואה ולגבורה (תיקון מס' 2) – תיקון שאסר על קיום עינוגים ציבוריים ביום הזיכרון לשואה ולגבורה.
חוק לתיקון פקודת המשטרה (מס' 7) וחוק לתיקון פקודת בתי הסוהר (מס' 4) – חוקים שכוננו את מוסד נציבות קבילות שוטרים וסוהרים.
חוק לביטול פקודת החבקים – חוק זה ביטל פקודה מנדטורית, שעניינה חובת אריזתם של סיגריות וקלפים באריזות מסוימות ולחובת חביקתם בחבק.
הכנסת התשע עשרה, שהרכבה נקבע בבחירות לכנסת שהתקיימו ב-22 בינואר 2013, הושבעה ב-5 בפברואר באותה שנה.
בסך הכל כיהנה הכנסת התשע עשרה שנתיים, חודש ו-26 ימים.
חלוקת המושבים בכנסת התשע עשרה
תוצאות הבחירות לכנסת התשע עשרה
הליכוד - ישראל ביתנו – 31 מושבים
יש עתיד – 19 מושבים
הבית היהודי – 12 מושבים
יהדות התורה – 7 מושבים
גוש הימין: הליכוד-ישראל ביתנו, הבית היהודי – 43 מושבים
גוש השמאל: העבודה, מרצ, התנועה – 27 מושבים
גוש המרכז: יש עתיד, קדימה – 21 מושבים
גוש הערבים: חד"ש, רע"ם-תע"ל, בל"ד – 11 מושבים
הכנסת התשע עשרה המשיכה את המגמה שהחלה בכנסת השמונה עשרה, כאשר 15 עיתונאים פרשו מעבודתם והצטרפו אל המפלגות השונות במטרה להיבחר לכנסת.
בכנסת התשע עשרה היו שני תושבי קיבוץ: זבולון כלפה מהבית היהודי ואורלי לוי-אבקסיס מהליכוד ביתנו.
בכנסת זו כיהנו 49 חברי כנסת שלא כיהנו בכנסת הקודמת.
נוספו עליהם עוד 3 חברי כנסת שלא כיהנו בכנסת ה-18, אך כיהנו בעבר כחברים בכנסת ישראל (ניסן סלומינסקי, אריה דרעי ועמרם מצנע).
4 ח"כים נוספים כיהנו בתחילת הכנסת ה-18 אך התפטרו במהלך כהונתה ונבחרו לכנסת ה-19 מחדש (צחי הנגבי, מאיר פרוש, ציפי לבני ועמיר פרץ).
יש עתיד (19): יאיר לפיד, שי פירון, יעל גרמן, מאיר כהן, יעקב פרי, עפר שלח, עליזה לביא, יואל רזבוזוב, עדי קול, קארין אלהרר, מיקי לוי, שמעון סולומון, רות קלדרון, פנינה תמנו, רינה פרנקל, יפעת קריב, דב ליפמן, בועז טופורובסקי, רונן הופמן.
הבית היהודי (10): נפתלי בנט, אלי בן דהן, איילת שקד, אבי וורצמן, מרדכי יוגב, אורית סטרוק, יוני שטבון, שולי מועלם-רפאלי, זבולון כלפה והלל הורוביץ.