tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשני ה"חגים" החדשים תיקנו חכמים להוסיף בתפילה ובברכת המזון את נוסח "על הניסים" המיוחד לכל אחד משני החגים.
בימי החנוכה אין מצוות שמחה, אבל בפורים, כאמור לעיל, אחת המצוות היא משתה ושמחה ובכלל זה נהגו להרבות בבשר (שמחה) ויין (משתה).
חז"ל הגדירו גם את יום ט"ו באב כיום טוב, אולם לא קבעו לגביו הלכות מיוחדות, מלבד המנהג של בנות ירושלים לחולל בכרמים ולחפש בני זוג.
גם ל"ג בעומר נחשב החל מימי הביניים כיום שמחה, אך בלי מצוות והלכות מיוחדות.
ימים אלו מתבטאים כיום מבחינה הלכתית רק בכך שאין אומרים בהם תחנון ושאסור להתענות בהם ולהספיד בהם.
עם זאת, ישנם מנהגים שונים הקשורים לל"ג בעומר: הדלקת מדורות, עלייה לקבר רשב"י וביצוע חלאקה.
י"ד באייר מופיע בחומש במדבר כיום הקרבת פסח שני ובמגילת תענית כיום שאסור בהספד ותענית.
כיום רבים נוהגים שלא לומר בו תחנון ויש שאוכלים בו מצות.
בשנים מעוברות יש את חודש אדר א' ובו שלושים יום.
חז"ל תיקנו לחגוג את פורים באדר ב'.
עם זאת נהגו לציין את חג הפורים במידה מסוימת גם באדר א' והוא קיבל את השם פורים קטן ושושן פורים קטן.
בפועל מקובל שלא לומר ביום זה תחנון ולמנצח, וכמו כן, מרבים מעט בסעודה ושמחה.
הנביאים שהיו בזמן חורבן בית המקדש הראשון תיקנו ארבע תעניות כאבל על חורבן בית המקדש:
ביום עשרה בטבת היום בו החל המצור על ירושלים;
ביום שבעה עשר בתמוז בו נפרצה חומת ירושלים;
ביום תשעה באב בו נחרב בית המקדש;
וביום שלושה בתשרי בו נרצח גדליה בן אחיקם על ידי ישמעאל בן נתניה, דבר שעורר את חמתו של נבוכדנצר על שארית הפליטה.
לאחר בניין בית המקדש השני התבטלו מרבית התעניות והפכו לימי חג, אולם לאחר חורבן בית המקדש השני חזרו התעניות להיות ימי צום ואבל.
צום תשעה בתמוז הפך לצום ביום שבעה עשר בתמוז, היום בו נבקעה חומת ירושלים בזמן בית המקדש השני.
פרט לארבע התעניות, נוהגים לצום ביום י"ג באדר, תענית הנקראת תענית אסתר והיא לזכר התענית שצמה אסתר לפני שנכנסה למלך אחשוורוש.
כל ימי הצום הם ימים שבהם הצום הוא רק מעלות השחר ועד צאת הכוכבים מלבד תשעה באב שצמים בו בין בלילה ובין ביום.
כל הצומות אסורים רק באכילה ושתייה, פרט לתשעה באב שכמו יום הכיפורים הוא אסור גם בנעילת נעלי עור, ברחיצה וסיכה ובתשמיש המיטה.
חז"ל קבעו ארבעה תאריכים שבהם מתחילה השנה עבור תחומים שונים:
א' בניסן – ראש השנה למלכים ולרגלים: מיום זה מתחילים לספור את שנות שלטונם של מלכים או מנהיגים אחרים, וכן את חגי השנה.
א' באלול – ראש השנה למעשר בהמה: בהמות שנולדו לפני תאריך זה אינן מצטרפות עם בהמות שנולדו ממנו והלאה.
א' בתשרי – ראש השנה לשמיטה ויובל, לנטיעות ולירקות: מיום זה מתחילים לספור את שנותיהם של העצים לשם קיום מצוות ערלה, וכן את שנות השמיטה והיובל.
על פי המסורת, מקובל לספור מיום זה את שנות העולם.
ביום זה מתקיים גם חג מהתורה הנקרא בימינו "ראש השנה", שפותח את עשרת ימי תשובה.
ט"ו בשבט – ראש השנה לאילנות: מיום זה מתחילים לספור את שנותיהם של פירות האילן, לשם קביעת מעשרות.
בגלות איבד יום זה את משמעותו המקורית, וברבות השנים קיבל אופי של געגוע לארץ ישראל ולפירותיה.
כיום יש הנוהגים לערוך בו סדר ט"ו בשבט.
פורים מתואר כולו במגילת אסתר, כולל הציווי לחגוג.
ארבע התעניות מוזכרות באופן עקיף:
לחנוכה אין מסכת ספציפית אלא תכניה מצויים במקומות שונים בגמרא ומקורות חז"ל.
סיפור חנוכה מתואר ב .
דיני התעניות מצויים במסכת תענית.
לאחר קום המדינה, קבעה הכנסת את ה' באייר, כיום העצמאות של המדינה, וכחג לאומי, ובין היתר, קבעה אותו כיום שבתון.
עם הזמן נקבע גם יום שמחה נוסף, יום ירושלים, שחל ביום כ"ח באייר, היום שבו שוחרר הכותל המערבי על ידי צה"ל במלחמת ששת הימים.
הרבנות הראשית לישראל קבעה את יום העצמאות ויום ירושלים כימי שמחה והודיה, והנהיגה בהם תפילות הודיה (כגון קריאת פרקי "הלל" ותפילה לשלום המדינה), אולם יהודים חרדים סירבו להכיר בהם כמועדים דתיים.
בשנת 1950, קבעה הרבנות הראשית את יום הקדיש הכללי כיום זיכרון עבור קורבנות השואה.
ימי זיכרון נוספים שנקבעו, יום הזיכרון לשואה ולגבורה, יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע, יום הזיכרון ליצחק רבין, יום הזיכרון ליהודי אתיופיה שנספו בדרכם לישראל, יום לציון היציאה והגירוש של היהודים מארצות ערב ומאיראן, ויום הזיכרון לרחבעם זאבי.
בנוסף קבעה מדינת ישראל טקסי זיכרון ממלכתיים בזמנים נוספים לאירועים שונים.
כגון טקס האזכרה הממלכתי ליוסף טרומפלדור וחבריו שנפלו בי"א באדר בקרב על הגנת תל חי.
המוכר גם בשם יום תל חי.
בתחילת שנת 2024 נוסף יום הזיכרון לחללי מלחמת חרבות ברזל שיצוין בכל שנה בעקבות הירצחם של מאות אזרחים ואנשי כוחות הביטחון במהלך טבח שבעה באוקטובר ובעקבותיו יצאה ישראל למלחמת חרבות ברזל ברצועת עזה.
עדות מסוימות נוהגות לציין מועדים מיוחדים, שנוסדו במהלך הגלות:
הסיגד: חגם של קהילת ביתא ישראל.
פורים שני: שם כלל למספר מועדים שונים הנחגגים בקרב קהילות שונות על מעשה נס והצלה שאירה לאותה הקהילה.
(להרחבה על המועדים השוני ראו בערך)
הסהרנה: חגם של הקהילה היהודית בכורדיסטן.
נחגג במקור בחול המועד פסח אך בישראל נחגג בחול המועד סוכות.
הבסיסה: חגם של יהדות לוב ויהדות תוניסיה, נחגג בתאריך א' בניסן.
מימונה: חגם של יוצאי ארצות המגרב.
נחגג באסרו חג פסח (בארץ ישראל: כ"ב בניסן, ובחוץ לארץ: כ"ג בניסן).
אצל האשכנזים לילה זה מכונה רומפלנאכט.
יום הזיכרון ליהודי אתיופיה שנספו בדרכם לישראל: יום לזכר עולים מאתיופיה שנספו בדרכם לישראל.
מצוין ביום ירושלים (כ"ח באייר).
מרבית אזרחי ישראל, גם כאלה שמגדירים את עצמם חילונים, מקיימים חלק ממצוות החגים.
על פי סקר הלמ"ס לשנת 2009 המצווה הפופולרית ביותר היא סדר פסח – 88% מהאוכלוסייה היהודית מקיימת אותו.
בנוסף, 79.3% מדליקים נרות חנוכה, 49.4% צמים ביום כיפור, 47.9% אינם אוכלים חמץ בפסח ו-29% בונים סוכה בסוכות.
לצד הקפדה על קיום מסורתי, ישנם מנהגים חדשים שהחלו נוהגים בשנים האחרונות.
כך לדוגמה, מאז תחילת ההתיישבות היהודית בארץ ישראל, נהגו תושבי הקיבוצים והמושבים לערוך בשבועות טקסי הבאת ביכורים מודרניים ובהם מקיימים הופעות עם שירים וריקודים, תהלוכות של כלים חקלאיים מקושטים, הבאת פירות בשלים בתוך סלים ועוד.
כמו כן, בפסח יש שנוהגים להגיד "הגדה של פסח אלטרנטיבית" ובה, בנוסף (או במקום) לטקסט המקורי, גם שיבוץ של שירים עבריים, סיפורים וכן הלאה.
רוב הנוער היהודי בישראל נוהג לנסוע באופניים ביום כיפור.
בזמן השואה, יהודים רבים, (כולל כאלה שלא שמרו מסורת לפני המלחמה) הקפידו על קיום מצוות החגים.
יהודים דבקו במסורת כדי לא לאבד צלם אנוש, ולזכור מי הם ומאין באו.
כך מספר הרב סיני אדלר:
בתנאי מחנות העבודה היה בלתי-אפשרי שלא לעבוד בשבת וחגים.
על כן, היו יהודים שהיו מסתפקים במצוות זכירת שבת, או שהיו שומרים אותה בד' אמות (בפרטיות).
היו יהודים שהיו מתאמצים מאוד כדי להשיג בחירוף-נפש תשמישים למצוות.
החגים מהווים, גם בדורות האחרונים, חלק חשוב בתרבות היהודית.
וכך אמר למשל חיים נחמן ביאליק:
כחלק מניסיונות השימור של החגים בתרבות, נחגגים בחגים אירועי תרבות שונים, הקשורים למסורת.
לדוגמה, בפורים נוהגים לקיים "עדלאידע" תהלוכה גדולה וצבעונית עם סממנים הקשורים לחג.
בפקודת סדרי השלטון והמשפט הגדיר החוק הישראלי רק את חגי התורה כימי מנוחה, שבהתאם לחוק שעות עבודה ומנוחה אסור להעביד יהודי בהם.
בימים טובים שאינם "חגים דאורייתא", כמו פורים וחנוכה, אין החוק אוסר עבודה, וכן בימי חול המועד.
יום העצמאות מוגדר כיום שבתון, אך אין איסור לפתוח בו חנויות.
רשימה כרונולוגית של כל החגים והמועדים
מועדים מהתורה, מדרבנן, על פי מנהג ותעניות
קטגוריה תאריך שם החג/המועד סיבה לקיומו מצוות ומנהגיםיום לימודיםיום עסקים מנהג א' בניסן ליל הבסיסה מספר סיבות ובין היתר היום ממנו מתחיל למנוע את השנה, התרחשו מספר אירועים הקשורים במשכן ועוד סעודה חגיגית במרכזה קערת מקוש המלא במאכל סולת בשם בסיסה, לא אומרים הספד.
כפי הנהוג בקהילות המגרב.כן דאורייתא ט"ו–כ"א בניסן פסח מכת בכורות בליל הסדר, יציאת מצרים בראשון של פסח, קריעת ים סוף בשביעי של פסח איסור אכילת חמץ, אכילת מצות, סיפור יציאת מצרים, קערת הפסח, תפילת טל.
א' מדאורייתא וב' מדרבנן תקיעת שופר.
נוהגים לקיים התרת נדרים, סדר ליל ראש השנה ותשליךלא ארבע תעניות ג' בתשרי צום גדליה לזכר רציחת גדליה בן אחיקם, מנהיג שארית הפליטה בישראל לאחר חורבן הבית, בידי ישמעאל בן נתניה צום מבוקר עד ערבכן דאורייתא י' בתשרי יום הכיפורים כפרת עוונות צום מערב עד ערב, תפילה, תשובה.
בעבר היה זה היום היחיד בשנה בו נכנס הכהן הגדול לקודש הקודשיםלא דאורייתא ט"ו–כ"א בתשרי סוכות הסוכות שבהם ישבו בני ישראל במשך 40 שנות נדודיהם במדבר ישיבה בסוכה, ארבעת המינים.
מבוסס על מסורת לפיה יום פטירתו של משה רבנו, שמקום קבורתו לא נודע, חל ביום זה טקס ממלכתי בגן הנעדרים שבהר הרצל וטקסים ברחבי הארץ ממלכתי י"א באדר יום תל חי לזכר יוסף טרומפלדור וחבריו שנפלו בי"א באדר בקרב על הגנת תל חי מתקיים טקס ממלכתי ברחבת האריה השואג.
בבתי הספר ובתנועות נוער, מוקדש זמן ללימוד המורשת
חגי לפיד (נולד ב-22 ביוני 1969) הוא תסריטאי, במאי ועורך תוכניות טלוויזיה.
למד במחזור הראשון של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה וסיים את לימודיו ב-1997. סרט הגמר שהפיק, "לא יכול", בכיכובו של השחקן טל פרידמן, מספר על סטנדאפיסט אוהד מושבע של כדורגל שאינו מסוגל לצפות במשחקים המשודרים בטלוויזיה בחברת אנשים נוספים, עקב טראומת ילדות.
במהלך לימודיו נוצר שיתוף הפעולה הפורה של לפיד עם עמיתו לכתה יורם זק, שהניב את סרט הסטודנטים הפרוע "שימי בשער".
במשך תקופה ארוכה פעל לפיד בערוץ הטלוויזיה "ביפ", וכתב את "פיני הגדול", "החטא ועונשו" ו"האקדמיה לצחוק".
במקביל התמקד גם בעבודה כעורך בתוכניות טלוויזיה מסוגת תוכניות מציאות כגון "מכל הבנות בעולם" (הוט), "קחי אותי שרון", "השגריר", אורי גלר מחפש את היורש" ו"רמזור" (ערוץ 2).
ב-2010 השתתף בכתיבת התסריט של "ז'אטם איי לאב יו טרמינל".
בשנת 2012 לפיד יצר את סדרת האינטרנט "מה נשים רוצות".
בשנת 2017 יצר לפיד את "הישראליות" - סדרת פייסבוק ויראליית.
אחיו של חגי, סגן-אלוף במילואים רן לפיד, נהרג בהתרסקות מסוק שהטיס בנובמבר 2009. אחיו הבכור, עודד לפיד, הוא עורך חדשות בעיתון "מעריב".
חגי מירום (נולד ב-23 בספטמבר 1946) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם מפלגת העבודה.
מירום נולד בקבוצת השרון, ובעת שהיה ילד עברה משפחתו לקיבוץ יפעת.
עם גיוסו לצה"ל התנדב לשייטת 13. מירום השלים את הכשרת מסלול הלוחם בקומנדו הימי ויצא לקורס קצינים.
מירום סיים את שירותו בדרגת סרן.
לאחר שחרורו למד משפטים באוניברסיטת תל אביב ועסק בעריכת דין.
היה מזכ"ל תנועת הנוער העובד והלומד ונמנה עם פעילי התנועה הקיבוצית.
היה חבר הוועד הפועל של ההסתדרות.
מירום החל את פעילותו הפוליטית בשנות ה-80 במפלגת העבודה.
בשנת 1988 הוא נבחר לכנסת ה-12 והיה חבר בוועדת החינוך, בוועדת החוץ והביטחון ובוועדת חוקה, חוק ומשפט.
בכנסת ה-13 (1996-1992) שימש כיושב-ראש ועדת הכנסת ולאחר מכן היה יושב-ראש ועדת החוץ והביטחון.
בכנסת ה-14 הוא חזר להיות חבר בוועדת הכנסת וועדת החוץ והביטחון.
באותם זמנים הוא הצטרף לחוג "הכפר הירוק" (הידוע יותר בשם "השמינייה"), שבו היו חברי כנסת צעירים שהיוו את הסמן השמאלי במפלגה, ביניהם חיים רמון ועמיר פרץ.
לקראת בחירות 1999 פרש מירום מהמפלגה ביחד עם נסים זווילי והצטרף למפלגת המרכז בראשות יצחק מרדכי, אולם לא הצליח להיבחר לכנסת ה-15.
הוא חזר למפלגת העבודה, הביע את תמיכתו בעמיר פרץ בפריימריז לקראת בחירות 2006, ואף שימש כיועץ לצוות המשא ומתן הקואליציוני של המפלגה לאחר הבחירות.
עד 2006 שימש כיו"ר הקרן המרכזית לערבויות של התנועה הקיבוצית וב-18 ביוני 2006, נבחר על ידי תנועת העבודה הציונית לשמש כגזבר הסוכנות היהודית.
בינואר 2010 מונה ליו"ר דירקטוריון אוצר התיישבות היהודים במקומו של דב שילנסקי.
במקביל מכהן מירום משנת 2001 כיו"ר הוועד המנהל של מכללות סמינר הקיבוצים ואורנים.
מירום משמש גם כיו"ר הוועד המנהל של מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן ויו"ר קרן ברל כצנלסון.
חגי לוי (נולד ב-2 ביולי 1963) הוא יוצר טלוויזיה, במאי קולנוע, תסריטאי, עורך ומפיק ישראלי.
שימש כמנהל מחלקת הדרמה בקשת.
לוי נולד וגדל בקיבוץ שעלבים למשפחה דתית, הבכור מבין שישה אחים ואחיות.
אחיו הצעיר, , נהרג במהלך קרב למרגלות הבופור בלבנון, בינואר 1990. לוי הוא נכדו של המוזיקולוג היהודי-איטלקי ליאו לוי ונכדה של הסופרת החרדית יוכבד סגל, מחברת סדרת הספרים "כה עשו חכמינו".
בתחילת שנות ה-80, במהלך שירותו הצבאי, לוי יצא בשאלה ועזב את הקיבוץ.
הוא בוגר החוגים לפסיכולוגיה ולפילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן, והחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
עוד בתקופת לימודי הקולנוע החל לוי לכתוב על קולנוע בעיתון "חדשות", ועד שנת 2003 שימש כמבקר קולנוע בעיתונים "חדשות", "זמן תל אביב" ו"העיר".
לוי לימד תסריטאות ובימוי באוניברסיטת תל אביב, בקאמרה אובסקורה ובסם שפיגל.
בשנת 1993 ביים וכתב את סרטו הראשון באורך מלא: "שלג באוגוסט" בכיכובם של רמי הויברגר ואביגיל אריאלי.
אריאלי הייתה מועמדת לפרס אופיר על תפקידה בסרט.
ב-1996 יצר והפיק (בשיתוף עם שרון שמיר ודני לנדאו) את "סיפורים קצרים על אהבה", סדרת אנתולוגיה של תשעה סרטי טלוויזיה, בהם "מלכה לב אדום", "הבחור של שולי", "בעל בעל לב", "חתולות הרעם" ועוד.
הסדרה זכתה שנתיים ברציפות בפרס האקדמיה הישראלית לדרמת הטלוויזיה הטובה ביותר.
בהמשך, הפיק שני סרטי תעודה בבימויו של תומר הימן: "תומר והשרוטים", שעוסק במערכת היחסים בין חבורת נערים והמדריך שלהם ואשר זכה ב-7 פרסים בינלאומיים ובפרס אופיר לסרטים תיעודיים לשנת 2001, ו"אביב", על הזמר אביב גפן, וכן את הסרט "איחצ'י" בבימויה של תמנע רוזנהיימר.
כל השלושה היו מועמדים לפרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר.
ב-2002 ביים, הפיק וכתב לוי את הסיפור לדרמת הטלוויזיה "בכורה", בכיכובם של קרן מור ודן תורן, העוסקת בשכול של הורים שבנם הבכור נהרג בתאונת טנק, ומגיעים לקבל את התחקיר על נסיבות נפילתו.
התחקיר התבסס על הדו"ח הצבאי האמיתי שתיאר את נפילתו של אחיו של לוי.
בשנת 2003 היה עורך ראשי ומפיק שותף בדרמה היומית "אהבה מעבר לפינה", שבמסגרתה הוקרנה סצנת אונס בפגישה שבה שירלי (מגולמת בידי אגם רודברג) נאנסת על ידי בן זוגה ארז (יהונתן כיס-לב).
השידור הביא לתלונות צופים, אך לדברי לוי העיסוק בנושא הביא ל"שירות חינוכי" נוכח השתלשלות האירועים והגשת תלונה של הנאנסת למשטרה.
כמו כן, באותה תקופה, שימש לוי כעורך תוכן בטלנובלות "לגעת באושר" ו"לחיי האהבה", והיה אחד מהתסריטאים של "שבתות וחגים".
בשנת 2005 יצר (בשיתוף עם אורי סיון וניר ברגמן), ביים (בשיתוף עם ברגמן) והפיק (בשיתוף עם חברת JCS) את הסדרה המוערכת "בטיפול" ששודרה בערוץ HOT 3 ואצל זכיינית ערוץ 2 קשת.
בטיפול זכתה בפרסים רבים, ומאוחר יותר נמכרה ל-HBO שהפיקה לה גרסה האמריקאית שקרויה אף היא "בטיפול".
לוי שימש כמפיק אחראי בגרסה האמריקאית וכן ביים בה כמה פרקים.
ל"בטיפול" הופקו עוד 18 גרסאות בארצות שונות: קנדה, ברזיל, ארגנטינה, צרפת, איטליה, צרפת, רוסיה, הולנד, פולין, הונגריה, צ'כיה, סרביה, סלובניה, קרואטיה, צ'ילה, יפן, פורטוגל, וסין.
לוי שימש מפיק אחראי ויועץ ברוב גרסאות אלו.
בשנת 2014 שודרה בערוץ 8 הסדרה המקוללים שאותה יצר וביים.
חמשת פרקי הסדרה, המבוימת בסגנון מוקומנטרי, עוסקים בסיפור חייהם של אישים בולטים בתרבות הישראלית: פנחס שדה, יונה וולך, משה קרוי ואביבה אורי.
בשנת 2014 יצר, יחד עם שרה טרים, את הסדרה "הרומן" של רשת "שואוטיים", שימש בה גם כמפיק אחראי, וב-2015 זכה עליה בפרס גלובוס הזהב לסדרת הדרמה הטובה ביותר יחד עם טרים ושאר מפיקי הסדרה.
לאחר העונה הראשונה של הסדרה פרש לוי מכתיבתה על רקע חילוקי דעות עם טרים לגבי אופי הסדרה.
בשנים 2015–2019 יצר לוי, בשיתוף עם יוסף סידר ותאופיק אבו ואיל, את הסדרה "הנערים" המתמקדת באירועי חטיפתו ורציחתו של מוחמד אבו ח'דיר עבור רשת HBO, וכן כתב וביים פרקים בסדרה.
באותן שנים לוי הודיע על כוונתו ליצור סרט המבוסס על קורות חייה של אתי הילסום, יהודייה-הולנדית שנרצחה בשואה.
בשנת 2020 החל לעבוד על מיני-סדרה "תמונות מחיי נישואין", אשר מבוססת על מיני-סדרה משנת 1973 של אינגמר ברגמן.
בסדרה אשר עלתה לרשת HBO בספטמבר 2021, מככבים בין היתר אוסקר אייזק וג'סיקה צ'סטיין.
בקיץ 2024 צילם באמסטרדם את הסדרה אתי, המבוססת על יומניה של אתי הילסום שנספתה בשואה.
חגי לוי היה נשוי לנילי לנדסמן ובנם הוא היוצר עמנואל יצחק לוי.
היה נשוי ליעל בורשטיין ולהם בת.
חגִי בָּרֶקֶת (נולד ב-11 באוקטובר 1967) הוא סופר, עורך ומתרגם ספרי ילדים ישראלי.
חגי ברקת נולד בקיבוץ בית ניר לחיים ואלינער ברקת, ממקימי הקיבוץ.
ברקת מתגורר בבית ניר עם אשתו גלית ושתי בנותיהם.
כיום הוא העורך הראשי של הוצאת דני ספרים, וכן מו"ל הוצאת "אוקיינוס" והעורך של סדרת "הרפתקה" היוצאת במסגרת ההוצאה.
ספרי הילדים של ברקת כתובים בסגנון איגיון.
ספרו הראשון, "חרדיל לא רגיל", הוא מסע הרפתקאות של אדם מבוגר בחברת יצור דמיוני, הכתוב בבתים שקולים וחרוזים.
ספרו השני, "מעשה בחורשה ובקרנף מרושע" מיועד לילדים קטנים יותר, והסגנון האיגיוני בולט בו מעט פחות, אולם גם הוא מתאפיין בחרוזים ובגישה הומוריסטית.
ספרו השלישי "יסמורים על המקרר" הוא דו-שיח בין אב לבתו, שבו שהאב נותן לבתו "להתפרע" עם דמיונה, ואינו כובל אותה למוסכמות המקובלות, ועל כך זכה הסופר למחמאות.
ספרו הרביעי, "המסע אל אי המנדוזים", מיועד לילדים שכבר קוראים בעצמם.
זהו ספר הרפתקאות המאופיין אף הוא בסגנון נונסנסי "משוגע".
ספרו החמישי, "החלום של צ'רלי", שונה מעט מקודמיו.
זהו ספר פחות נונסנסי המתאר מפגש "חלומי" בין ילד קטן ופיל מפרווה.
בשנת 2013 הוציא חגי ברקת גרסה מחודשת לספרו הראשון, שנקראת "חרדיל לא רגיל ועוד חברים שפגשתי בשביל".
זוהי גרסה מורחבת שאליה התווספו שירי נונסנס חדשים וכן סיפור חדש בשם "מר שמול הנרמול".
את האיורים לגרסה זו אייר עומר הופמן, אשר זכה על איוריו אלה בעיטור אנדרסון היוקרתי לשנת 2016. בשנת 2017 יצא לאור ספרם המשותף של חגי ברקת ואשכר ארבליך-בריפמן, "הנסיכים לבית ליריאן".
זהו ספר פנטזיה לנוער ובו סיפורם של שני נערים בני 15 החיים בעולמות שונים.
הגורל מפגיש ביניהם והם עוברים הרפתקאות מסעירות המובילות לגילויים אישיים ומשנות את חייהם מהקצה אל הקצה.
בשנת 2019 יצא לאור ספרו השמיני, "טיול עם זנבלול" - ספר קרטון לפעוטות ובו יוצאת גלי לטיול בדמיונה ופוגשת שלל יצורים נחמדים.
הספר זכה בביקורות מצוינות על תרומתו בפיתוח הדמיון אצל ילדים קטנים.
בשנת 2009 השיק חגי ברקת יחד עם אמו אלינער ואחיו אסף את הוצאת "אוקיינוס".
הפרויקט הראשון של ההוצאה הוא סדרת "הרפתקה - סופרים מתרגמים קלאסיקה", שבה סופרים ידועים מתרגמים ספרי קלאסיקה לנוער שאהבו בילדותם.
הספרים הראשונים בסדרה (בשיתוף עם הוצאת "מודן") הם פנג הלבן של ג'ק לונדון בתרגום יהלי סובול, הטירה הקסומה של אדית נסביט בתרגום הגר ינאי ונסיכה קטנה של פרנסס הודג'סון ברנט בתרגום יהודה אטלס.
מאז נוספו לסדרה ספרים רבים, כמו אוליבר טוויסט, ספר הג'ונגל, במבי, גבעת ווטרשיפ, אליס בארץ הפלאות, ד"ר דוליטל, משפחתי וחיות אחרות, סוד הגן הנעלם ועוד.
בין המתרגמים בסדרה ניתן למנות את נאוה סמל, אלאונורה לב, יואב כ"ץ, מיכאל דק, יואב אבני, עטרה אופק ועוד.
את העטיפות המיוחדות של ספרי הסדרה מאיירת בתיה קולטון ומעצבת עדה ורדי.
בשנת 2019 יצא לאור בהוצאת "אוקיינוס" הספר "מדריך הרפתקה לספרי נוער" שהוא ספר משלים לסדרת "הרפתקה".
הספר מביא את הסיפורים שמאחורי כתיבתם של 80 מיצירות הקלאסיקה החשובות והמשפיעות ביותר לילדים ונוער בכל הזמנים.
את הערכים בספר כתבו מיטב אנשי הספר בארץ, שהוסיפו גם מאמרי פתיחה וסיום על חשיבות הקריאה לבני הנוער.
בשנת 2021 הוציא חגי ברקת את הספר "רוקנרול!
- 50 אלבומי רוק גדולים מהחיים" בעריכתו.
הספר מביא את מסעה של מוזיקת הרוקנרול מתחילתה בשנות החמישים ועד ימינו, דרך סיפורם של 50 אלבומי רוק חשובים ופורצי דרך.
בין האלבומים נמצאים אלבומיהם של אלביס פרסלי, הביטלס, בוב דילן, הדורז, ג'ניס ג'ופלין, לד זפלין, דייוויד בואי, הסקס פיסטולס, יו-2, הקיור, נירוונה, אואזיס, רדיוהד, ארקטיק מאנקיז ועוד.
הכותבים בספר הם מוזיקאים ואנשים מובילים מתחום המוזיקה בארץ, כמו יהודה עדר, שרון מולדאבי, בועז כהן, טל גורדון, תומר מולוידזון, גל אפלרויט, שרון קנטור, דנה קסלר ואחרים.
בשנת 2023 הוציא את ספר ההמשך, "רוקנרול ישראלי - 50 אלבומי רוק כחול לבן", עם האלבומים המובילים של הרוק הישראלי.
בין היתר מופיעים אלבומיהם של החלונות הגבוהים, הצ'רצ'ילים, אריק איינשטיין, כוורת, תמוז, תיסלם, הקליק, קורין אלאל, איפה הילד, המכשפות, אביב גפן, אלג'יר, ג'ירפות ורונה קינן.
בין הכותבים אורי משגב, טל ארגמן, ארי קטורזה, ניצן פינקו, עינב שיף, עמית סלונים, תימורה לסינגר, ניב הדס, נדב מנוחין, עומר גפן ואחרים.
"מעשה בחורשה ובקרנף מרושע", כנרת, 2003
"יסמורים על המקרר", הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006
"המסע אל אי המנדוזים", דני ספרים, 2007
"חרדיל לא רגיל ועוד חברים שפגשתי בשביל", דני ספרים, 2013
"הנסיכים לבית ליריאן", עם אשכר ארבליך בריפמן, דני ספרים, 2017
"טיול עם זנבלול", דני ספרים, 2019
"מדריך הרפתקה לספרי נוער", עם אסף ברקת, אוקיינוס הוצאה לאור, 2019
- 50 אלבומי רוק גדולים מהחיים", אוקיינוס הוצאה לאור, 2021
"רוקנרול ישראלי - 50 אלבומי רוק כחול לבן", אוקיינוס הוצאה לאור, 2023
"שירים עם פרח של תכלת בדש" - משירי עודד בורלא (דני ספרים)
"הידיד הקטן" מאת דונה טארט (כנרת)
סדרת "סיפורי המכשפה הצעירה" (דני ספרים)
סדרת "ראשית מידע" (דני ספרים)
סדרת "בארי לוזר" (דני ספרים)
סדרת "פרויקט x" מאת גרג הורביץ (דני ספרים)
סדרת "אוקסה פולוק" (דני ספרים)
חגי הוברמן (נולד בכ"ד בניסן ה'תשי"ט, 2 במאי 1959 בחיפה) הוא עיתונאי ישראלי, עורך השבועון מצב הרוח.
אמו הייתה בתו של הרב גרשון כהן, רב שכונת "נחלת שמעון" בירושלים.
היה חניך תנועת בני עקיבא בעיר, ובוגר בית הספר התיכון "יבנה" בעיר.
שירת בגרעין נח"ל בכפר עציון, לאחר שירותו הצבאי נשאר להתגורר ביישוב.
היה ממקימי קיבוץ נצרים בגוש קטיף וחבר המועצה האזורית חוף עזה בשנים 1986–1987. לאחר נישואיו התגורר מספר שנים במושב בני דרום.
לאחר מספר שנים של עבודה בקיבוץ, עבד במושב בני-דרום לאחר חתונתו ולאחר מכן החל לעבוד כעיתונאי, בתור כתב בעיתון "הצופה".
לאחר 18 שנות עבודה בעיתון, התאחד הצופה עם מקבילו השבועי "מקור ראשון".
עם איחודם הסופי של העיתונים, מונה הוברמן לכתב הצבאי של העיתון.
הוברמן שימש שנים רבות ככתב לענייני יש"ע בעיתון "הצופה".
בין ינואר 2009 למאי 2010 שימש הוברמן ככתב הצבאי של עיתון "המבשר", תחת שם העט ח.
הוא פוטר לאחר שמתח ביקורת קשה בשבועון הדתי מצב הרוח על חבר הכנסת יעקב ליצמן בשל מאבקו על קברים בשטח בית החולים ברזילי מאשקלון.
לדעתו ליצמן היה צריך להאבק באותה מידה על בתי קברות שפונו במהלך תוכנית ההתנתקות.
מאז 2009 משמש כעורך השבועון הדתי "מצב הרוח".
כמו כן שימש מ־2010 ככתב המדיני והצבאי בשבועון החרדי "בקהילה".
הוברמן הושעה זמנית מהעיתון ב־2013 לאחר שפרסם סטטוס לאחר מינויו של אריה דרעי ליו"ר מפלגת ש"ס בו התבטא נגד הרב עובדיה יוסף.
ב-2010 זכה הוברמן בפרס עמינח לחקר תולדות ההתיישבות הציונית דתית, על ספריו "שורשים בחולות" ו"כנגד כל הסיכויים".
הוברמן תקף במאמר שכתב את דבריה של אלמנתו של סא"ל דולב קידר במהלך עצרת בחירות במהלך הבחירות לכנסת העשרים.
בשנים 2018–2019 שימש ככתב הצבאי בשבועון החרדי "יום ליום".
ב-2021 היה בין העיתונאים בציונות הדתית ומהימין, שהביעו תמיכה בממשלת בנט-לפיד.
דודו היה העיתונאי יונה כהן, ובת דודו היא הבמאית והמחזאית צביה הוברמן.
ארץ-מורשת - טיולים בארץ-ישראל בעקבות עברה, הוצאת ספריית בית אל, 1994
ייחודו של כפר - סיפורו של מושב כפר הרואה, 2003
שורשים בחולות - גוש קטיף מהקמתו ועד סופו, 2005
כנגד כל הסיכויים - 40 שנות התיישבות ביש"ע, הוצאת ספריית נצרים, 2008
חנן פורת - סיפור חייו, ידיעות ספרים, 2013
קהילה יהודית בעזה - הקהילה היהודית מתקופת החשמונאים ועד פרעות תרפ"ט, 2020
גוש קטיף - אהבה עזה - סיפורו של צבי הנדל וההתיישבות בקטיף, 2020
רב, אלוף - סיפור חייו של אלוף במיל' מרדכי פירון 2021
יהודים בעזה, נצרים: מרכז למורשת יהודי עזה, תשנ"ב
כמו כן ערך מספר ספרים ("סמבטיון", "גוש-אמונים - הסיפור שמאחרי הקלעים" ואחרים).
חגי בן-שמאי (נולד ב-25 ביולי 1939) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לשפה וספרות ערבית שבמכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית בירושלים, והמנהל האקדמי לשעבר של הספרייה הלאומית.
חגי בן-שמאי נולד בתל אביב וגדל בשכונת בית וגן בירושלים, למד בבית הספר חורב ולמד שנה בישיבה.
בנעוריו היה פעיל בתנועת הנוער עזרא והדריך בבאר שבע.
בצה"ל שירת במסגרת תנועת הנוער בה היה חבר בגרעין הנח"ל שבקיבוץ הדתי שעלבים.
הוא נשוי לבִתְיה לבית לוינגר, אחותם של הרב משה לוינגר והרב ישראל מאיר לוינגר, והם גרים בירושלים והורים לארבעה ילדים, 21 נכדים ושבעה נינים.
בלאו הוא איש דקדוק ערבית יהודית, תחום בו החל דוד צבי בנעט ובן-שמאי המשיך את מפעלם בתחום.
הערבית היהודית היא לשון שהייתה כלי הקיבול של תרבות היהודים דוברי הערבית מן המאה השמינית ועד המאה העשרים.
נושא התזה שלו היה: "פירושו הערבי של יפת בן עלי הקראי לאיוב, א–ה – מהדורה ביקורתית עם תרגום עברי מבואר ומבואות".
בשנים 1971–1973 שהה בהשתלמות מטעם האוניברסיטה העברית בבית הספר למדעי המזרח של אוניברסיטת לונדון וספריית המוזיאון הבריטי.
עבודת הדוקטורט שלו הוגשה ב-1978, נעשתה תחת הנחייתו של פרופסור שלמה פינס, ממנו למד את הראיות הרחבה של השיטות הפילוסופיות.
נושא העבודה היה: "שיטות המחשבה הדתיות של אבו יוסף יעקוב אלקרקסאני ויפת בן עלי".
העבודה עסקה בהגותם של שני ההוגים הקראים בני המאה העשירית ועליה קיבל ציון גבוה.
החל מ-1978 שימש מרצה בחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית, במקביל הרצה באוניברסיטת בר-אילן במשרה חלקית ובשנת 1994 התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית.
ב-2007 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
במהלך השנים לימד וחקר באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת קיימברידג', ישיבה יוניברסיטי, אוניברסיטת פנסילבניה, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב ואוניברסיטת סנקט פטרבורג.
בשנת 1984 היה בן-שמאי בין המקימים של החברה לחקר תולדות הערבית-יהודית.
אליו חברו יהושע בלאו, מרדכי עקיבא פרידמן, ומשה גיל.
כנס היסוד של החברה היה בשיקגו.
נשיאו הראשון של המרכז היה יהושע בלאו וכשפרש ב-1997 נהיה בן-שמאי לנשיאו השני של המרכז, תפקיד בו הוא מכהן עד היום.
חברה זו גדלה והתפתחה והיום חברים בה כמאתיים חוקרים.
החל משנת 1991 חגי בן-שמאי הוא מנהל "מפעל הקראים" במכון בן-צבי ואף שימש בשנים 1993–2003 כראש מכון בן-צבי.
בשנת 1995 הקים וניהל חגי בן-שמאי יחד עם דוד סקליר את "המרכז לחקר התרבות הערבית-היהודית וספרותה" שפועל במסגרת מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, ושתפקידו הוא לקדם את איסוף המידע, ארגון המידע והמחקר של התרבות הערבית-יהודית.
מחקר זה פועל כבר שתים עשרה שנה ומשימותיו העיקריות הן קודם כל קיטלוג של כל כתבי היד הערביים-יהודיים בעיקר בספרייה הלאומית הרוסית שבסנקט פטרבורג ופרסום טקסטים נבחרים מתוכם; פרשנות המקרא הערבית-יהודית; ספרות ההלכה הערבית-יהודית; העבודה במרכז מושתתת כולה על חקר כתבי יד.
החל משנת 2003 מכהן חגי בן-שמאי כמנהל משותף של מפעל פרידברג לחקר הגניזה.
לאחר פרישתו, החל משנת 2009 ועד לשנת 2016, שימש הפרופסור חגי בן-שמאי כמנהל אקדמי של הספרייה הלאומית.
את מקומו מילא אלחנן ריינר.
גישתו של חגי בן-שמאי למחקר מתאפיינת בניסיון להבין או לשחזר מתוך המקורות שני דברים עיקריים: האחד הוא היסטוריה תרבותית והשני הוא שיטות רעיוניות של מחברים שונים או קבוצות שונות, בעיקר של הרב סעדיה גאון והקראים, ובנוסף לכך את פרשנות המקרא הקדומה בערבית.
בן-שמאי לא קיבל חינוך כהיסטוריון, כי אם כפילולוג, והוא מנסה להבין מה הן אבני הבניין של השיטה, בצורת מונחים, מילים ולשון.
הוא מנסה לראות את הדברים בהקשרם הרחב והבין-תרבותי.
גישתו דומה לזו של אחד מגדולי החוקרים של הפילוסופיה היהודית בימי הביניים, וולפסון, שלא דיבר על השפעה של תרבות אחת על אחרת, כי אם על תהודה: מישהו שומע הד, אבל מי שהשמיע את ההד אינו מעוניין שההד ישפיע, אולם מי שקיבל את התהודה, קיבל זאת מרצונו.
בן-שמאי הוא מגדולי חוקרי הקראים.
הוא חקר את הגדרת הקבוצה, ההיסטוריה שלהם, אורחות חייהם, דרכי פולחנם, יצירותיהם הספרותיות וקורות השכונה הקראית בירושלים בימי הביניים.
הוא בחן את שיטתם הרעיונית, את הגישות הפרשניות שלהם, מערכת היחסים שלהם עם הרבנים.
בן-שמאי יזם ניהל מפעלי מחקר בתחום: קיטלוג האוספים שמכר החכם הקראי אברהם פירקוביץ' לספרייה הלאומית הרוסית בסנקט פטרבורג, המהווה את אחד מאוספי כתבי היד היהודים הגדולים בעולם, יוזם עדכון האנציקלופדיה לתולדות בני המקרא שהכין שמואל אברהם פוזננסקי, והנהיג משלחת של יד יצחק בן-צבי שמיפתה את בתי-הקברות הקראיים בחצי האי קרים.
בן-שמאי חקר וחידש רבות במחקרו על רבי סעדיה גאון.
הוא הראה כיצד סעדיה גאון יכול היה להטביע את חותמו כשהוא משתמש בחומרים מוכנים, אולם ביוצקו אותם מחדש.
זאת עשה סעדיה גאון בעיקר על ידי העברה מעברית לערבית.
בכך הוא מצליח להטביע את חותמו האישי המובחן מבין השיטין, ולא באופן מוצהר.
בן-שמאי מכין מהדורה של פירוש רב סעדיה גאון (רס"ג) לחלק הראשון של ספר שמות (פרקים –) תוך כדי גילוי, חשיפה ופרסום של טקסטים חדשים ולא ידועים והעמדת מהדורה ביקורתית של הטקסטים האלה עם תרגום מוער לעברית.
הוא עסק ברבדים שונים באישיותו של הפילוסוף הרב-תחומי רס"ג: רקעו התרבותי, אושיות עולמו ומקומה של ההגות הכלאמית בהגותו, בהתנגדותו לאסטרולוגיה, מכיוון שהגיונה עמד על כרעי תרנגולת ובן-שמאי קובע כי זהו הפולמוס הראשון ביהדות כנגד האסטרולוגיה ומן הראשונים בהגות הערבית.
הוא מיצב ואמד את הישגיו של רס"ג במרחב ההגות הנוצרית, מוסלמית ויהודית.
אסופה של עשרים מאמרים שבן-שמאי פרסם במשך שנים יצאה לאור (אפריל 2015) בסדרת אסופות (כרך ט) של מוסד ביאליק בכותרת – מפעלו של מנהיג: עיונים במשנתו ההגותית והפרשנית של רס"ג.
בן-שמאי עסק בניתוח בלשני של הקוראן, בפרשנותו ובחדית', מהרובד הלשוני הוא הסיק על המשמעות החברתית והתרבותית של כותבי הכתבים והתקופה בה הם חיו.
הוא אף דן במערכת היחסים בין היהודים למוסלמים.
דבר דבור על אופניו: מחקרים בפרשנות המקרא והקוראן בימי הביניים: מוגשים לחגי בן-שמאי; עורכים: מאיר מ' בר-אשר, סימון הופקינס, שרה סטרומזה, ברונו קיאזה.
ירושלים: מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, יד יצחק בן-צבי והאוניברסיטה העברית, 2007.
פרופ' בן שמאי הוכרז כזוכה פרס ביאליק לחכמת ישראל תשע"ח–2018 על תרומתו החשובה למחקר היצירה היהודית-ערבית בימי הביניים, הספרות הקראית ויוצריה, הפרשנות המקראית בארצות האסלאם ובפרט יצירתו של הרב סעדיה גאון.
פרופ' בן שמאי הוכרז כזוכה פרס יד יצחק בן צבי למפעל חיים לשנת תש"ף עבור חקר יהדות המזרח.
"חלוקת המצוות ומושג החכמה במשנת ר' סעדיה גאון", תרביץ, מא (תשל"ב), עמ' 170–182.
"מהדורה ונוסחאות בפירושי יפת בן עלי למקרא", עלי ספר, ב (תשל"ו), עמ' 17–32.
"הקראים", בתוך יהושע פראוור (עורך), ספר ירושלים: התקופה המוסלמית הקדומה (638–1099), ירושלים תשמ"ז, עמ' 160–176.
"מציאה אחת שהיא שתיים: פירוש האזינו לרב שמואל בן חפני ופירוש ויושע לרב סעדיה גאון בכתב יד נשכח", קריית ספר, סא (תשמ"ו–תשמ"ז), עמ' 313–332.
"רעיון הבחירה באסלאם הקדום", ש' אלמוג-מ' הד (עורכים), רעיון הבחירה, ירושלים תשנ"א, עמ' 147–177.
"גלגול נשמות במחשבה היהודית במזרח במאה העשירית", דברי הכנוס הבינלאומי השני לחקר התרבות הערבית היהודית (ירושלים תשמ"א)=ספונות, כ (תשנ"א), עמ' 117–136.
"הקדמת ר' סעדיה גאון לישעיה – מבוא לספרי הנביאים", תרביץ ס (תשנ"א), עמ' 371–404.
"היצירה הפייטנית וסדרי הקינות של אבלי ציון הקראים – המסגרת והתכנים", כנסת עזרא – ספרות וחיים בבית הכנסת; אסופת מאמרים המוקדשים לעזרא פליישר, ירושלים תשנ"ה, עמ' 191–234.
"הספרות המדרשית-רבנית בפירושי רס"ג - המשך וחידוש", בתוך י' בלאו וד' דורון (עורכים), מסורת ושינוי בתרבות הערבית-היהודית של ימי-הביניים (דברי הוועידה הששית של החברה לחקר התרבות הערבית-היהודית), רמת גן 2000, עמ' 33–69.
אשר גורן – משירת ערב: תרגומים ורשימות, ירושלים 1970.
המענה והראיה על אודות הדת המושפלת (ספר הכוזרי לר' יהודה הלוי), הוציא לאור דוד צבי בנעט, התקין את הטקסט חגי בן-שמאי, ירושלים תשל"ז.
ספר ירושלים – התקופה הצלבנית והאיובית (1099–1250), בעריכת יהושע פראוור וחגי בן-שמאי, ירושלים תשנ"א.
חקרי עבר וערב מוגשים ליהושע בלאו על ידי חבריו ותלמידיו בלאת לו שבעים, תל אביב וירושלים תשנ"ג.
המפעל לחקר התרבות הערבית-יהודית וספרותה – סדרת פרסומים; כתבי היד בערבית-יהודית באוספי פירקוביץ': חיבורי יוסף אלבציר, בעריכת חגי בן-שמאי ודוד סקליר, ירושלים תשנ"ז.
אוצר כתבי אבן רשד – התרגומים העבריים של אבן רשד, בעריכת שלמה פינס וחגי בן-שמאי.
הביאור האמצעי של אבן רשד לספר המידות על שם ניקומאכוס לאריסטו, בתרגום שמואל בן יהודה, ההדיר וצירף מבוא, חילופי נוסח, הערות ורשימת מונחים א"ז ברמן, ירושלים תשנ"ט.
המפעל לחקר התרבות הערבית-יהודית וספרותה – סדרת פרסומים; כתבי היד בערבית-יהודית באוספי פירקוביץ', פירוש יפת בן עלי לבראשית, ירושלים תש"ס.
מנגד תראה – אסופה ממאמרי א"ר מלאכי בענייני ארץ ישראל, בעריכת אלחנן ריינר וחגי בן-שמאי, ירושלים תשס"א.
אוסף כתבי אבן רשד – התרגומים העבריים של כתבי אבן רשד, בעריכת שלמה פינס וחגי בן-שמאי, הביאור האמצעי של אבן רשד לספר הנפש לאריסטו, בתרגום משה אבן תיבון, ההדיר וצירף מבוא, נ חילופי נוסח, הערות ורשימת מונחים א"א עברי, ירושלים תשס"ג.
נ' אלוני, הספרייה היהודית בימי הביניים: רשימות ספרים מגניזת קהיר (אוריינס יודאיקוס, סדרה א, כרך ג), בעריכת מ' פרנקל וחגי בן-שמאי, ירושלים תשס"ו.
חגי ארליך (נולד ב-29 במרץ 1942) הוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטת תל אביב.
עד 2012 היה יועץ אקדמי באוניברסיטה הפתוחה, שם הוא אחראי על פיתוח לימודי המזרח התיכון.
הוא זכה בפרס מפעל הפיס ע"ש לנדאו בתחום לימודי אפריקה לשנת 2010.
חגי ארליך גדל במשפחת פועלים בצפון תל אביב, בנעוריו היה חניך ומדריך בתנועת השומר הצעיר ולמד בבית ספר הר נבו ובמגמה מזרחנית בתיכון עירוני ד'.
את שירות החובה של בצה"ל עשה בנח"ל מוצנח, במלחמת ששת הימים נלחם עם גדוד 28 של הצנחנים, שהשתייך לחטיבת המילואים 55 של מוטה גור, אשר נמנתה על החטיבות שלחמו על שחרור ירושלים.
כתב שירי צנחנים המושרים עד היום ("בית נבאללה" ו"שיר הצניחה").
בין השנים 1959 ל-1969 היה מקום ראשון ושני בישראל בקפיצה לגובה, בשנת 1989 היה מקום שני בעולם ב-World Masters Game (אולימפיאדת הוותיקים) בקפיצה לגובה עד גיל חמישים (1.65).
בשנות השישים שיחק כדורסל בליגה הלאומית (אס"א ת"א, אליצור ת"א, הפועל רמת גן).
השלים את חוק לימודיו לתואר הראשון בהיסטוריה כללית והיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב ותואר שני באוניברסיטה העברית בהיסטוריה של עמי האסלאם.
סיים את המאסטר בהצטיינות אצל פרופסור גבריאל בר בשנת 1969, נושא התזה היה "השבטים בתימן ותפקידם במלחמה 1962 - 1969".
השלים דוקטורט בבית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים שבאוניברסיטת לונדון (SOAS); הדוקטורט הוגש בשנת 1973 ונושאו היה ביוגרפיה של ראס אלולה, הגיבור הלאומי של אתיופיה.
מדריכיו היו פרופסור ריצ'רד גרי ופרופסור אדוארד אולנדורף.
ארליך כיהן כמרצה באוניברסיטת תל אביב מ-1973 עד פרישתו ב-2004, והיה ראש לימודי התואר השני בהיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה.
עד 2002 היה עורך נלווה לכתב העת Northeast African Studies היוצא במישיגן.
ב-2004 פרש כאמריטוס מאוניברסיטת תל אביב, בדרגת פרופסור מן המניין והתמקד בהעמקת לימודי המזרח התיכון באוניברסיטה הפתוחה.
התוכנית שפיתח, המבוססת בין היתר על שורה ארוכה של ספרים שחיבר, קיבלה ב-2007 אישור מהמל"ג כתוכנית לתואר ראשון ב"היסטוריה של המזרח התיכון ותרבויותיו".
הדגש בה הוא על רב-תרבותיות, כלומר לימוד תולדות האזור לא רק כאסלאמי וערבי, אלא גם כמרחב התפתחותן של קהילות יהודיות ונוצריות, וכל זאת גם תוך לימוד תולדות הציונות כחלק ממרחב היסטורי זה.
נשוי ליוכי לבית ליברמן ולו ארבעה ילדים וחמישה נכדים.
מחקריו של חגי ארליך עוסקים בהיסטוריה של אתיופיה, בהיסטוריה של המזרח התיכון הערבי-אסלאמי, ובקשר שבין היסטוריות אלה.
מחקריו על אתיופיה מתמקדים ביריבות הפנימית בין העמים החבשים התגרים לאמהרים, בהיבטים המזרחניים של אתיופיה, בנצרותה המזרחית, באסלאם שלה כשלוחה של האסלאם המזרח תיכוני, בבעיית אריתריאה, ביחסים בין אתיופיה למצרים סביב הנילוס, וביחסי אתיופיה ושאר ארצות המזרח התיכון, סעודיה, סודאן, המערכת הכול-ערבית, וישראל.
מחקריו על המזרח התיכון מתמקדים בעיקר בהיסטוריה של מצרים, בהיסטוריה של סטודנטים, חינוך גבוה ונוער בפוליטיקה הערבית.
ספרו הראשון (1875 - 1897 ,Ethiopia and Eritrea, Ras Alula) של חגי ארליך הוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו.
זוהי ביוגרפיה של הגיבור הלאומי של אתיופיה, אלולה אנגדה אשר כונה "ראס אלולה", האיש שבסוף המאה ה-19 היה אדריכל הניצחונות של אתיופיה על האיטלקים, המצרים, והסודנים המהדיסטים.
ניצחונות אלה הבטיחו את עצמאותה של אתיופיה, בעידן בו האימפריאליזם משל בכיפה.
ראס אלולה היה בן איכרים פשוט שעלה לגדולה כמצביא ומדינאי, ודרך הפריזמה של השתלשלות חייו ונסיקתו בסולם החברתי, חקר ארליך את הקשר שבין החברה, תרבותה, מוסדותיה, לבין הפוליטיקה והאסטרטגיה.
ראס אלולה היה מושל מחוז מארב מאלש (אריתריאה של היום) והקים את אסמרה כבירת המחוז.
הוא השתייך לקבוצה אתנית קטנה יחסית, התגרים, שמאז 1991 חזרו להנהיג את אתיופיה עד היום.
המחקר הזה והמחקרים שבאו בעקבותיו תורגמו לאמהרית.
הספר על ראס אלולה נבחר לאחד מעשרת הספרים המשפיעים ביותר בחקר אפריקה על ידי האתר האקדמי האמריקאי H-Africa.
ספר זה (The Struggle Over Eritrea, 1962 - 1978) עוסק בניתוח לידתה של התנועה הלאומית של אריתריאה ומאבקה לעצמאות.
הספר מתמקד בעיקר במאבקים הפנימיים של האריתראים שהיו שזורים בשתי התפתחויות בעת ובעונה אחת.
האחת, ענייני הפנים של אתיופיה בשלהי מלכותו של היילה סלאסי ותקופת החונטה הצבאית האתיופית.
השנייה, ההתפתחויות שחלו בעולם הערבי והקונפליקט הישראלי-ערבי באותה עת.
זוהי אסופה (Ethiopia and The Challenge of Independence) של תריסר מאמרים שפורסמו בכתבי עת שונים, כולם נסובים סביב החוויה האתיופית המודרנית, ומהווים ניסיון לתהות על קנקנה של הצלחתה הייחודית של הארץ בשמירתה על עצמאותה.
סטודנטים ואוניברסיטה בפוליטיקה המצרית של המאה העשרים
ספר זה (Students and University in Twentieth Century Egyptian Politics) מתחקה אחר שני ממדים בהיסטוריה של מצרים המודרנית האחד הוא פיתוח האוניברסיטה כרעיון לאומי וכמוסד חינוכי.
הספר משחזר את תפקיד הפוליטיקאים בעיצובה של ההשכלה הגבוהה החל מ-1908, עת נוסדה האוניברסיטה המצרית ומגיע עד ההרחבה המהפכנית של סאדאת את מערכת ההשכלה.
המימד האחר הוא תפקידם של הסטודנטים בפוליטיקה.
הספר מנתח את השפעת מערכת ההשכלה הגבוהה על עיצוב הסטודנטים כמעמד סוציו-פוליטי פעיל, הוא סוקר את תפקיד הסטודנטים בצמתים היסטוריים רבי חשיבות, ומתאר את התפקיד המרכזי של הנוער המשכיל בעשייה הפוליטית המודרנית בארץ.
נוער ופוליטיקה במזרח התיכון: דורות ומשברי זהות
ספר זה הוא דיון בהיסטוריה המודרנית של המזרח התיכון כפי שהתפתחה סביב מספר סוגיות: א.
תפקידם של "דורות פוליטיים" – בעיקר הללו של 1906, 1919, 1935 ודור שנות השבעים, במאבק לשחרור תוך פרשנויות מתחדשות של הפוליטיקה והזהויות העצמיות.
בספר זה (Ethiopia and the Middle East) עורך ארליך דיון במערכת היחסים בין אתיופיה למזרח התיכון מימי הביניים להווה.
הוא מתחקה אחרי שני אספקטים השלובים זה בזה.
האחד הוא שיחזור הצמתים העיקריים של המפגשים הפוליטיים וההתנגשויות אסטרטגיות.
השני הוא ניתוח הדימויים ההדדיים שעוצבו מלכתחילה בראשית האסלאם ועוצבו מחדש תוך כדי ההתפתחות ההיסטורית.
הספר דן בקשר בין דימויים אלה, על השתנותם, למערכות היחסים הקונקרטיות ועושה כך מימי הנביא מוחמד ויחסיו עם מלך אתיופיה (לשעבר, קיסרות אקסום) ועד בעיות ימינו – הנילוס, אריתראה, העימות הישראלי-ערבי.
הנילוס - היסטוריות, תרבויות ומיתוסים
יחד עם פרופסור ישראל גרשוני ארגן ארליך שתי ועידות בינלאומיות על הנילוס כמערכת רב-תרבותית.
זהו ניסיון לחבר מחדש את ההיסטוריות של מצרים, אתיופיה וסודאן והספר (The Nile – Histories, Cultures, Myths, Boulder 2000) הוא אסופה של 18 מאמרים שכתבו משתתפי הוועידה, היסטוריונים של מצרים, סודאן ואתיופיה.
המבוא שוטח את התמות המרכזיות של הספר: תפקידו של הנהר הגדול בתקשורת, אך גם בהפרדה בין החברות והתרבויות שלחופיו.
הצלב והנהר - אתיופיה, מצרים והנילוס
ארליך מנתח בספרו (The Cross and the River –Ethiopia, Egypt and the Nile) היסטוריה של שש עשרה מאות של תלות הדדית: אתיופיה הייתה המקור העיקרי לנילוס של מצרים, מצרים הייתה המקור הראשי לנצרות האתיופית.
המורכבויות של שכנות טובה וקונפליקטים, של חשדות, מיתוסים, ומלחמות נדונה מהמאה הרביעית עת נוצרה הכנסייה האורתודוקסית האתיופית כשלוחה של הכנסייה המצרית ועד בעיות ימינו סביב חלוקת מימי הנילוס.
הספר 'אתיופיה: נצרות, אסלאם, יהדות', שכתב ארליך ביחד עם הגר סלמון וסטיבן קפלן, פורש היסטוריה דתית מפורטת של אתיופיה.
דיון בפרשנות האתיופית של כל אחת משלוש מערכות האמונות האלו, המוסדות המקומיים שלהן, והיחסים הפנימיים ביניהן.
זהו מבוא (חגי ארליך הוא העורך הראשי) המסכם את טבעה הגמיש של הדתיות האתיופית.
החלק "נצרות", אותו חיבר פרופסור סטיב קפלן, מנתח את ההיסטוריה ופניה הרבות של הדת ההגמונית של הארץ.
החלק "אסלאם" אותו כתב חגי ארליך, דן בהתפתחות דת זאת בקרב מיעוטים אתניים ובשוליים החברתיים עד חדירתה לליבת הארץ בשנות התשעים.
החלק "יהדות", אותו חיברה הגר סלמון, סוקר את תרבות ביתא ישראל.
ערב הסעודית ואתיופיה - נצרות, אסלאם ופוליטיקה שזורים
ספר זה (Saudi Arabia and Ethiopia – Christianity, Islam and Politics Entwined) הוא היסטוריה של היחסים המודרניים בין המדינה הווהאבית-אסלאמית ואתיופיה, שתחילתם בשנות השלושים של המאה העשרים ושיאם בחדירתו בימינו של אסלאם רדיקלי לקרן אפריקה.
הספר מתחקה אחר התפתחות היחסים האסטרטגיים מאז כיבושו של מוסוליני את אתיופיה דרך מלחמת אוגדן ופעילויות טרור מקומיות של ארגוני מחבלים בשנות התשעים.
הדילמות הרעיוניות של האתיופים הנוצרים, של הקהילות המוסלמיות של אתיופיה ושל הסעודים מנותחים על רקע תמורות אלה.
אתיופיה והמזרח התיכון – תרבות מצור ואלפיים שנות
הספר פורש ומבאר את תולדות הארץ מהתנצרות שליטיה במאה הרביעית ועד עליית יהודיה לישראל בימינו.
הוא מנסה לפצח את החידה כיצד הצליחה אתיופיה לשמור על חירות מדינית לאורך אלפיים שנה אל מול שניים מהכוחות הראשיים בהיסטוריה – האימפריאליזם האירופי והאסלאם הפוליטי.
לוז הדיון הוא מערכת היחסים עם ארצות האסלאם המזרח-תיכוני אך הוא כולל גם ניתוח מערכות הפנים של אתיופיה ומרקם יחסיה עם היהדות וישראל.
אסלאם ונצרות בקרן אפריקה – סומאליה, אתיופיה, סודאן
הספר (Islam and Christianity in the Horn of Africa, Somalia, Ethiopia, Sudan) מהווה דיון היסטורי במרחב בו נפגשו מוסלמים ונוצרים לראשונה בהיסטוריה ובו הם עדיין מתעמתים בימינו אלה.
בחלקו הראשון עוסק הספר ביחסים המורכבים בין אתיופיה לסודאן ובין אתיופיה לסומאלים בסוף המאה התשע עשרה וראשית המאה העשרים.
היו אלה שנות שיא לפוליטיקה הדתית, הנוצרית צלבנית מצד אחד, והאסלאמית לוחמנית מצד שני.
בחלקו השני דן הספר ביחסים ובעימותים בדורנו, עת שבה הקנאות הדתית להשפיע על תולדות קרן אפריקה ועל יחסי מוסלמים ונוצרים בעולמות שסביבה.
הספר ממחיש עד כמה מושגי היסוד שנוצרו בימי הבראשית של דתות אלה עדיין רלוונטיים לתהפוכות ימינו.
דורות של מרי – סטודנטים ואוניברסיטאות במזה"ת
ניתוח תולדות החינוך הגבוה במזרח התיכון המוסלמי מראשית העת החדשה, משולב בדיון בתפקיד הסטודנטים בהנעתן של שמונה מהפכות היסטוריות - מהופעתן של התנועות הלאומיות המודרניות בראשית המאה העשרים ועד "האביב הערבי" והמצב באזור בראשית המאה העשרים ואחת.
ברית ושבר – ישראל ואתיופיה בימי הילה-סלאסה
דיון במערכת היחסים בין היישוב והמדינה היהודית לבין אתיופיה בימי הילה-סלאסה על רקע תרבותה הנוצרית.
תוך הסתמכות על שלל מקורות ארכיוניים נשפך אור חדש על דרמה שהחלה כברית השואבת גם ממסרים דתיים-היסטוריים, והסתיימה בשבר וקרע דווקא בשעתה הקשה של ישראל בימי מלחמת יום הכיפורים.
קרע שתרם גם לקריסת משטרו של הקיסר "אריה יהודה".
בספר היובל מופיע מאמר פרי עטו של פרופסור ישראל גרשוני שמסכם את מחקריו של חגי ארליך:
חגי ארליך, מבוא להיסטוריה של המזרח התיכון בעת החדשה, חמישה כרכים, האוניברסיטה הפתוחה, 1987 - 1991
נוער ופוליטיקה במזרח התיכון: דורות ומשברי זהות, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ח 1998
חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, חמישה כרכים, האוניברסיטה הפתוחה, 1992 - 2003
מצרים – האחות הבכירה, האוניברסיטה הפתוחה, 2003
חגי ארליך, הגר סלמון, סטיבן קפלן; אתיופיה: נצרות, אסלאם, יהדות, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ג 2003
חגי ארליך, אתיופיה והמזרח התיכון: תרבות, מצור ואלפיים שנות, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, אוניברסיטה משודרת, תשס"ח, 2008
עריכת סדרת הספרים המזרח התיכון בימינו בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה
דורות של מרי – סטודנטים ואוניברסיטאות במזה"ת, האוניברסיטה הפתוחה, 2012, 299 ע"ע.
ברית ושבר – ישראל ואתיופיה בימי הילה-סלאסה, תל אביב, מרכז דיין, 2013, 260 ע"ע.
ניצחונה של אתיופיה : ראס אלולה הגיבור הלאומי, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2016, (237 עמודים).
מאסואן לרנסאנס – מצרים, אתיופיה, והנילוס, 2016, מרכז דיין, אוניברסיטת תל אביב.
המזרח התיכון – המשבר הגדול מאז מוחמד, ידיעות ספרים, 2017
היילה-סלאסה: אריה יהודה מלך המלכים, הוצאת מאגנס 2019.
חגי ארליך, הזיות סיפוח, עוברים כול גבול במזה"ת, הוצאת למדא, האוניברסיטה הפתוחה ומכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2020.
חגי ארליך, ים-סוף – הים העצוב, הוצאת רסלינג, 2021.
חגי ארליך, המגנט המסתורי – חיי עם אתיופיה וישמעאל, הוצאת כרמל וידיעות ספרים, 2023.
הנכדים של אברהא - אתיופיה ועולם האסלאם, הרצאה בערוץ האקדמי של אוניברסיטת חיפה, 20 במאי 2008
מנוחתו האחרונה של ארי יהודה, חגי ארליך, מסע אחר
אלי אשד, אתיופיה והמזרח התיכון - חגי ארליך באתר מאגו, 19 בספטמבר 2008.
רן אדליסט, מפת הדרכים על הספר "המזרח התיכון - המשבר הגדול מאז מוחמד", מעריב, 28 במרץ 2017.
ראיון בנושא המשבר הגדול במזרח התיכון מאז מוחמד בערוץ הכנסת, 9 באפריל 2017.
חגי זמיר (נולד ב-1951) הוא אלוף פאראלימפי ישראלי, בעל 4 מדליות אולימפיות מהן 3 זהב ו-4 מדליות מאליפות העולם לנכים, מהן 2 זהב בכדורעף נכים.
זמיר נולד וגדל בקיבוץ זיקים והיה בן הקיבוץ הראשון.
בשירותו הצבאי היה בסיירת צנחנים.
ב-22 בינואר 1970, בתקופת מלחמת ההתשה, נשלח זמיר עם יחידתו להשתתף בפשיטה על האי שדואן, במטרה לשבות בשבי כ-100 חיילים מצבא מצרים.
הגיעם אל שדה מוקשים עיכב את ביצוע המשימה, בעקבות פציעתם של שלושה חיילים - בהם זמיר ואהרון דנציגר.
רגלו השמאלית נקטעה ובתום שישה חודשי שיקום חזר זמיר לקיבוץ ועבד בענף הכותנה.
כמו כן הוא חזר לשחק כדורעף ובשנת 1973 הצטרף לראשונה לנבחרת הנכים בתחום.
במשך שלושים שנים התחרה זמיר במסגרת נבחרת הכדורעף של בית הלוחם ומטעמה השתתף בשבעה משחקים פאראלימפיים.
זמיר הוא בוגר סמינר הקיבוצים ומוסמך כמאמן כדורעף וטניס.
בשנת 1980 הוא החל לעסוק בהוראת חינוך גופני ומשנת 1992 הוא חבר הסגל של מועדון הכדורעף הפועל כפר סבא.
בשנת 1994 החל זמיר לאמן את נבחרת הבנות של תיכון "גלילי" בעיר, אשר זכתה פעמים ספורות תחת אימונו באליפות הארץ.
ב-1998 צוין זמיר ביד לאיש הספורט היהודי במכון וינגייט, מוזיאון המנציח ספורטאים יהודים שהגיעו להישגים יוצאי דופן.
זמיר מתגורר באבן יהודה, נשוי ואב לשניים.
חגי מרדכי (נולד 9 באפריל 1965) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל, בתפקידו האחרון כיהן כראש מטה זרוע היבשה.
קודם לכן היה מפקד אוגדת אזור יהודה ושומרון.
חגי מרדכי גדל במושב עולש שבשרון.
בשנת 1983 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים, ושובץ בגדוד 202. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם והשתתף בפעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה.
לאחר מכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר וסיים את שניהם כחניך מצטיין.
בתפקידו הראשון כקצין שימש מרדכי כמפקד מחלקה בצנחנים בגדוד 202, ולאחר מכן כקמב"ץ הגדוד, כמפקד פלוגת מסלול וכמפקד פלוגת החוד בגדוד.
בשנת 1992 מונה למפקד סיירת צנחנים ופיקד עליה במהלך הלחימה בלחימה בדרום לבנון, ובכלל זה במבצע דין וחשבון במהלכו פיקד על מארב בעומק דרום לבנון.
לאחר מכן מונה למפקד גדוד 202 של החטיבה.
בדצמבר 1995 יצא מרדכי לחילוץ כוח מהגדוד שספג נפגעים במהלך קרב עם לוחמי חזבאללה.
מרדכי נפגע בעצמו מכדורים שספג בידו וברגלו ונפצע באורח קשה.
לאחר שלוש שנות שיקום חזר לפקד על גדוד 202 ובמרץ 1999 מונה למפקד יחידת אגוז.
בתחילת שנת 2000 מונה לכהן כראש לשכת הרמטכ"ל שאול מופז, ובתום התקופה יצא ללימודים בארצות הברית.
לאחר שדרור וינברג, מפקד חטיבת יהודה, נהרג בנובמבר 2002, בפיגוע בציר המתפללים בחברון, נקרא מרדכי לשוב ארצה ולמלא את תפקידו באופן מיידי ובדצמבר קיבל את הפיקוד על החטיבה.
זמן קצר לאחר היכנסו לתפקיד ארעה תקרית קשה של הריגת המאבטחים בדרום הר חברון בגזרת החטיבה.
כוח של יחידת מגלן ומסוק של צה"ל הרגו בשוגג קצין בחופשה ומאבטח נוסף ששהו בסמוך לפני חבר.
בעת האירוע עקב מרדכי אחר התקרית בקשר והיה זה שאישר את הירי.
לאחר התקרית החליט הרמטכ"ל משה יעלון, לקבל את המלצת אלוף פיקוד המרכז, משה קפלינסקי, ולא למנות את מרדכי למפקד חטיבת הצנחנים באותה השנה.
לאחר קבלת ממצאי חקירת האירוע המליץ הפרקליט הצבאי הראשי על נקיטת צעדים פיקודים חמורים יותר כנגד מרדכי, ויעלון החליט על אי קידומו בדרגה עד שנת 2009 לפחות.
מרדכי המשיך לכהן כמח"ט חברון והצליח להביא להישגים משמעותיים בגזרה.
הצלחתו זו הביאה למינויו למפקד חטיבת הצנחנים ב-2005, תפקיד בו כיהן בזמן מלחמת לבנון השנייה.
בין השאר פיקד מרדכי במלחמה על מארב חטיבתי בו הרגו הצנחנים 26 מחבלי חזבאללה בקרב בינת ג'בייל.
באוגוסט 2007 סיים את תפקידו ומונה למפקד המכללה לפיקוד טקטי בזרוע היבשה.
במאי 2009 קודם מרדכי לדרגת תא"ל והחליף את אייל זמיר כמפקד עוצבת עמוד האש.
כמו כן היה מרדכי מדריך ומרצה בקורס מפקדי חטיבות בצה"ל.
באוקטובר 2011 מונה למפקד אוגדת איו"ש במקומו של ניצן אלון.
כשבועיים לאחר היכנסו לתפקיד מפקד האוגדה אירעה תקרית של ירי דו-צדדי בגזרתה, כוח צה"ל שעמד במחסום על כביש 60 ירה ברכב ישראלי והרג את הרב דן מרצבך.
באוקטובר 2012 הוחלט כי ימונה לראש מטה זרוע היבשה.
באפריל 2013 סיים את תפקידו כמפקד אוגדת איו"ש.
לאחר מכן מונה לראש מטה זרוע היבשה וכיהן בתפקיד בין השנים 2013–2015.
לאחר שחרורו הקים עם אורן אבמן חברה בתחום הייעוץ (Avman & Hagai TMS).
כיום בעלים של חברת trango-sys בשותפות עם איתן בן גד.
מרדכי בעל תואר ראשון במדע המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, בוגר המכללה לביטחון לאומי, ובעל תואר שני מאוניברסיטת חיפה.
חגי הדס (נולד ב-7 באוגוסט 1953) הוא איש מערכת הביטחון הישראלית, שירת כראש אגף מטה במוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, אחראי על בניית הכוח.
מיוני 2009 ועד אפריל 2011 שימש כנציג מטעם ראש הממשלה בנימין נתניהו לעניין החזרת החייל החטוף גלעד שליט.
הדס נולד וגדל בבית אלפא, בן לדוד ורבקה ואחד משלושה אחים.
למד במוסד החינוכי גלבוע של השומר הצעיר ובתקופת התיכון שהה שנתיים באיטליה במסגרת שליחות של משפחתו מטעם התנועה הקיבוצית.
הדס התגייס לצה"ל בנובמבר 1971, התנדב לצנחנים והתקבל לסיירת צנחנים.
בסיום קורס קציני חי"ר שב לסיירת ומונה למפקד צוות.
בדצמבר 1974 לקח חלק באירוע במהלכו חדר מחבל לבית בקיבוץ ראש הנקרה והתבצר בו.
הדס השתחרר בדרגת סרן לאחר שהיה סגן מפקד הסיירת תחת פיקודם של שאול מופז ויפתח רייכר-עתיר, גויס למוסד וסיים בהצלחה את הקורס המבצעי.
הדס שירת כלוחם ומפקד ביחידות המבצעיות של הארגון, ולאורך השנים השתתף ופיקד על מבצעים מיוחדים של המוסד וצה"ל.
בין היתר פיקד הדס על יחידת כידון וריכז את החקירה שניהל המוסד כנגד נחום מנבר.
הדס התקדם עד לתפקיד ראש אגף "קיסריה", אגף המבצעים במוסד, אותו קיבל לאחר התפטרות ראש האגף הקודם בעקבות כישלון ההתנקשות בח'אלד משעל.
ב-2002 פרש מהשירות לאחר חילוקי דעות עם ראש המוסד אפרים הלוי.
הדס מונה לסמנכ"ל חברת Card Guard העוסקת בתחום העברה אלקטרונית של מידע רפואי.
לאחר מינויו של מאיר דגן לראש המוסד חזר הדס למוסד ומונה לראש אגף מטה, האחראי על בניית הכוח, התפקיד השלישי בהיררכיית הארגון.
ב-2005 פרש פעם נוספת לאחר שלא התמנה למשנה לראש המוסד.
לאחר פרישתו הקים מיזם טכנולוגי בתחום האינטרנט, במסגרת חברת Yooga Tech ושימש דירקטור בחברות, בהן "קבוצת גולד בונד" הציבורית ו"סייף-סקיי".
במסגרת פעילותו בחברת "סייף סקיי" נפל קרבן להונאה בידי העבריין אריק קליין אשר הצליח לשכנע אותו שבידיו המצאה מהפכנית של מדבקה המסוגלת לאתר ולהתריע על מצבים רפואיים מסוכנים.
לימים, נודעה הפרשה בשם "פרשת המדבקה".
ביוני 2009 מונה לנציג ראש הממשלה לעניין החזרת החייל החטוף גלעד שליט (לאחר התפטרותו של עופר דקל), במסגרת מאמציו, פעל הדס להחליף את התיווך המצרי במתווך גרמני, ולתפקיד מונה גרהארד קונארד, לאחר שהגיע למסקנה כי המצרים אינם מתווכים הוגנים.
באפריל 2011 הודיע על פרישתו מהתפקיד בתום שנתיים, ולמחליפו מונה איש המוסד דוד מידן.
באוגוסט 2012 מונה על ידי ראש הממשלה נתניהו, לאחראי מטעמו לטיפול בסוגיית המסתננים הלא חוקיים לישראל.
הדס הוא בעל תואר ראשון בכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, נשוי ואב לשלושה.
חגי דותן (נולד ב-1959) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל, מפקדו הראשון של מחוז חוף, שפוצל ממחוז הצפון.
הודח מתפקידו בגין התנהגות שאינה הולמת שוטר והטרדה מינית.
דותן שירת בצה"ל בחיל המודיעין והתגייס לשורות המשטרה ב-1981, תחילה כקצין משמר הגבול עד 1987, אחר כך עבר למשטרה הכחולה והיה קצין סיור במרחב דן ב-1991 קודם לדרגת רב-פקד ומונה למפקד תחנת גבעתיים, ב-1993 מונה לראש לשכת תנועה במרחב דן וב-1994 מונה למפקד משטרת בת ים בדרגת סגן ניצב.
בשנים 1996 עד 1998 שירת כקצין ביטחון (קב"ט) בשגרירות ישראל בארגנטינה, לאחר חזרתו ארצה מונה לראש ענף תנועה במחוז תל אביב.
ב-1999 קודם לדרגת ניצב משנה ולמפקד מרחב מוריה במחוז ירושלים ואחר כך שימש מפקד מרחב ציון במחוז זה.
בשנים 2003 עד 2005 היה מפקד המרכז ללימודי משטרה בשפרעם, כשבתקופת ביצוע תוכנית ההתנתקות עמד דותן בראש מפקדת שליטה ופיקוד שהייתה אחראית על פינוי היישובים בצפון רצועת עזה.
בדצמבר 2005 קודם לדרגת תת-ניצב וקיבל לפיקודו את מרחב ירקון במחוז תל אביב וביולי 2007 מונה לסגן מפקד המחוז הצפוני.
במאי 2009 נכנס לתפקידו כמפקד מחוז ש"י (יהודה ושומרון) בדרגת ניצב (שוקי זיסו מונה לסגנו).
ב-2011 מונה למפקדו הראשון של מחוז חוף, מחוז חדש שהוקם בעקבות פיצול מחוז הצפון של המשטרה ונחנך בחודש יולי.
במאי 2009 פורסם כי חגי דותן סגר בעצמו תיק תאונת הדרכים שהיה מעורב בה במרץ 2008. דותן טען בתגובה כי הדבר נעשה בתום לב וכי "הביאו לי לחתום על טפסים ואני אפילו לא בטוח שזיהיתי שמדובר בתאונה שלי".
בפברואר 2015 נחקר במח"ש כחלק מפרשת הניצבים, בחשד להטרדה מינית של שוטרות ושוחרר לביתו בתנאים מגבילים למשך שבועיים.
מפכ"ל המשטרה הודיע לדותן על פיטוריו, בכפוף לשימוע ולאישורו של השר לביטחון הפנים.
המחלקה לחקירות שוטרים החליטה להעמידו לדין משמעתי ולא פלילי בגין התנהגות שאינה הולמת שוטר ובהטרדה מינית.
ב-7 ביולי 2016 הורשע ובסוף החודש נגזר דינו: נזיפה והורדה בדרגה למשך חצי שנה.
בנובמבר 2015 מונה למנהל מתחם סינמה סיטי ראשון לציון, וכיום הוא בעליו של בית קפה באזור חולון.
בעל תואר ראשון בקרימינולוגיה ותואר שני במנהל עסקים.
חגי דגן (נולד ב-13 באוגוסט 1964) הוא סופר ישראלי וחוקר יהדות ומחשבת ישראל, מרצה במחלקה לתואר ראשון בלימודים רב תחומיים במכללה האקדמית ספיר.
חגי דגן נולד וגדל בקיבוץ עין המפרץ.
למד במוסד החינוכי נעמן, ושירת בחיל המודיעין.
למד פילוסופיה, תאולוגיה ומחשבת ישראל, והשלים דוקטורט בנושא "תפישת הגאולה כפתרון לבעיית הפחד מהמוות אצל פרנץ רוזנצווייג", באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת פרייבורג.
לימד מחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, במכללה האקדמית תל אביב-יפו ובמכללת ספיר.
בשנת 2007 זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
השתתף בסרטה הדוקומנטרי של גליה עוז "יהודים עכשיו" ששודר בשנת 2011 ברצועה התיעודית - "הסיפור האמיתי" בערוץ 1.
"קוי מתאר של כמיהה", ספרית פועלים (1991)
"רשומות מאי הנשים", הוצאת חרגול (1999)
"מתחת לקו העונג", הוצאת חרגול (2001)
"שדים ברחוב אגריפס", זמורה-ביתן (2012)
"צפונה - המסע של קרליה" הוצאת פטל 2023
"המיתולוגיה היהודית", הוצאת מפה (2003)
"יהדויות: תמונה קבוצתית", הוצאת אוניברסיטת תל אביב והוצאת מפה (2005)
"האל האחר: עיונים בכמה מופעים דמוניים של האל בספרות המקראית", הוצאת עם עובד (2016).(ספריית ספיר)
"שדים יהודים: קטלוג מוער", הוצאת אוניברסיטת תל אביב (2019)
"קץ הפלאות: פנטזיה בתנ"ך", הוצאת אדרא (2024)