tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספטמבר 2014 נמסר כי הקונגרס היהודי העולמי, ימלא תפקיד מפתח בארגון אירועי הזיכרון באושוויץ לרגל יום השנה ה-70 לשחרור מחנה המוות, שחל בינואר 2015.
בטקסי זיכרון שנערכו בבואנוס איירס לציון יום השנה ה-21 לפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה (בניין AMIA) ב-1994, מתח זינגר ביקורת על העדר ההתקדמות בהבאתם של מבצעי הפיגוע לדין.
זינגר נאם בטקס שנערך בספטמבר 2016 לציון יום השנה ה-75 לטבח באבי יאר, לצדם של נשיא אוקראינה, פורושנקו ונשיא גרמניה, יואכים גאוק.
זינגר, שהיה הדובר היחיד ממוצא אוקראיני-יהודי, שיבח את אוקראינה על חידוש החיים היהודיים בשטחה והזכיר לעולם כי הלקח מאירועי באבי יאר טרם נלמד.
במהלך נאום באו"ם אמר זינגר: "תנועת ה-BDS אומרת שהיא רוצה שלום, היא טוענת שהיא נלחמת למען זכויות אדם.
אבל התנועה הזו מבוססת על שקרים, הסתה והטעיה.
בתנועת ה-BDS לא פועלים למען שלום, לא לעזרה לפלסטינים ולא לזכויות אדם.
מטרתם האמיתית היא להכחיש את זכות העם היהודי למולדת בישראל."
בסיום הקמפיין We Remember שיזם והוביל הקונגרס היהודי העולמי, אמר זינגר: "לכולנו יש אחריות עמוקה לשמר את השיח ולדאוג כי זוועות השואה וסכנות השנאה נשמעות".
במסגרת תפקידו כיו"ר המרכז לאימפקט יהודי, ויועץ בכיר לתנועה למאבק באנטישמיות, רוברט זינגר היה מהמארגנים המרכזיים של פורום הבלקן נגד אנטישמיות שהתקיים ב-28 באוקטובר 2020, בשיתוף עם הפרלמנט של אלבניה, CAM והסוכנות היהודית.
כמו כן היה מהמארגנים המרכזיים של פורום מרכז אמריקה למען ישראל שחל ב-29 ביולי 2021 ופורום קייב שחל ב-15-16 בדצמבר 2021.
יו"ר מועצת הנאמנים של ארגון World ORT
נשיא ויו"ר הדירקטוריון של ארגון "סאסא סטון"
אזרח כבוד של עיריית קריית ים
אזרח כבוד של מועצה אזורית גליל תחתון
יו"ר ועדת ההיגוי של מוזיאון יהודי בוקובינה
יו"ר ועדת ההיגוי של Anniere 2
חבר בחבר הנאמנים של המכללה האקדמית להנדסה אורט בראודה
תואר כבוד Madara Horseman מנשיא בולגריה
תואר כבוד "מפת הזהב" מראש ממשלת קוסובו
רוברט ג'ייקוב אלכסנדר, ברון סקידלסקי הוא היסטוריון כלכלי ממוצא רוסי ומחבר של ביוגרפיה זוכת פרסים על הכלכלן הבריטי ג'ון מיינרד קיינס (1883–1946).
כיום מלמד היסטוריה באוניברסיטת אוקספורד, אנגליה, ופרופסור בדימוס לכלכלה פוליטית באוניברסיטת וורוויק, אנגליה.
הוריו של סקידלסקי, בוריס סקידלסקי וגליה סאפלקין, היו נתינים בריטיים ממוצא רוסי.
אביו היה יהודי ואימו הייתה נוצרייה.
אביו של סקידלסקי עבד בחברה המשפחתית, ל.
סקידלסקי, אשר שכרה את מכרה הפחם של מולין מהממשלה הסינית.
כאשר פרצה המלחמה בין בריטניה ליפן בדצמבר 1941, הוא והוריו נכלאו תחילה במנצ'וריה ואחר-כך ביפן, ולבסוף שוחררו תמורת עצירים יפנים באנגליה.
עם שחרורה עברה המשפחה לסין ב-1947, שם חיו במשך קצת יותר משנה בטיינטין (כיום טיינג'ין) המשפחה עזבה להונג קונג ממש לפני השתלטות הקומוניסטים על העיר.
לסקידלסקי שני בנים, אדוארד סקידלסקי, מרצה לפילוסופיה באוניברסיטת אקסטר, וויליאם סקידלסקי, עיתונאי וסופר.
מ 1961 עד 1969 הוא היה סטודנט ועוזר מחקר בקולג' נופילד, אוקספורד.
ב־1967 פרסם את ספרו הראשון, "פוליטיקאים והשפל" (באנגלית, Politicians and the Slump) אשר התבסס על התיזה שלו.
הספר בוחן את הדרכים בהן טיפלו הפוליטיקאים הבריטים בשפל הגדול.
במהלך שנתיים בהן עבד בתור עמית מחקר מטעם האקדמיה הבריטית, התחיל סקידלסקי לעבוד על הביוגרפיה שלו על אוסוולד מוסלי (יצא לאור בשנת 1975) ועל ספרו English Progressive Schools (יצא לאור בשנת 1969).
בשנת 1970, הוא הפך לפרופסור חבר להיסטוריה בבית הספר ללימודים בינלאומיים מתקדמים, אוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
אמנם המחלוקת סביב פרסום הביוגרפיה שכתב על סר אוסוולד מוסלי הובילה את אוניברסיטת ג'ונס הופקינס לדחות את בקשתו למינוי קבוע.
גם אוניברסיטת אוקספורד סרבה לתת לו משרה קבועה.
מ 1976 -1978, עבד כפרופסור להיסטוריה, פילוסופיה ולימודים אירופיים במכון הפוליטכני של צפון לונדון (Polytechnic of North London).
ב -1978 התמנה לפרופסור ללימודים בינלאומיים באוניברסיטת ווֹריק (Warwick), אנגליה, שם נשאר ללמד עד היום, אף שהצטרף לחוג לכלכלה כפרופסור לכלכלה פוליטית ב-1990. סקידלסקי אף התמנה לעמית פרופסור במכון למדיניות גלובלית באוניברסיטת מטרופוליטן לונדון, אנגליה.
סקידלסקי הוא עמית של ג'יזוס קולג', אוקספורד, מאז 1997. הוא נבחר בתור עמית של האקדמיה הבריטית בשנת 1994. כיום הוא כותב ספר על גלובליזציה עם ויג'יי ג'ושי, עמית בקולג' סנט ג'ון, אוקספורד.
סקידלסקי היה חבר בשלוש מפלגות פוליטיות: תחילה חבר במפלגת הלייבור, אותה עזב כדי לייסד את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, בה נשאר עד פירוקה ב-1992. ב-15 ביולי 1991 קיבל את התואר "ברון סקידלסקי, מטילטון במחוז במזרח ססקס".
ב-1992 הצטרף למפלגה השמרנית והיה דובר האופוזיציה בבית הלורדים, הבית העליון של הפרלמנט הבריטי, תחילה לענייני תרבות, ואחר כך לענייני האוצר (1997-9), אך הוא הורחק מתפקידו על ידי מנהיג המפלגה השמרנית וויליאם האג בשל התנגדותו הפומבית להפצצת נאט"ו ביוגוסלביה בשנת 1999. ב־2001 עזב את המפלגה השמרנית.
סקידלסקי תמך בקמפיין של ג'רמי קורבין בבחירות לראשות מפלגת הלייבור ב-2015 .
הוא כתב בעיתון הבריטי, הגרדיאן: "יש לשבח את קורבין, לא להשמיצו, בכך שהביא לתשומת הלב הציבורית את הנושאים הרציניים הנוגעים לתפקידה של המדינה ואת הדרכים הטובות ביותר לממן את פעילותה.
העובדה שהוא פוטר על כך מדגימה את מסוכנות השאננות של האליטות הפוליטיות של ימינו, ומיליונים באירופה חשים בצדק שהמצב הכלכלי הנוכחי אינו משרת את האינטרסים שלהם.
מה יעשו אם יתעלמו מחאותיהם?" .
כיום הוא כותב טור על ההיסטוריה הכלכלית של פרויקט סינדיקט, ארגון תקשורת בינלאומי.
הכרך השני של סקידלסקי ביבליוגרפיה של ג'ון מיינרד קיינס, הכלכלן כמושיע, 1920-1937, זכה בפרס וולפסון להיסטוריה ב-1992. הכרך השלישי, "נלחמים בשביל בריטניה", 1937-1946, זכה בפרס דאף קופר בשנת 2000 ובפרסים נוספים.
רוברט אבלה (במלטזית: Robert Abela; נולד ב-7 בדצמבר 1977) הוא עורך דין ופוליטיקאי מלטזי, המכהן כראש ממשלת מלטה וכיושב ראש מפלגת העבודה של מלטה.
אבלה נבחר לתפקיד בבחירות פנימיות ב-11 בינואר 2020, והחליף קודמו בתפקיד ג'וזף מוסקט לאחר שהתפטר.
אבלה נולד לג'ורג' אבלה, נשיאה השמיני של מלטה ולאימו מרגרט, עובדת באוניברסיטה העתיקה של מלטה ומנהלת משרד עורכי הדין של המשפחה.
הוא למד בבית ספר האחיות בסנטה לוצ'יה ובמכללת סנט אלויסיוס.
בצעירותו, שיחק בנבחרת הכדורסל הלאומית והתמודד באליפויות הלאומיות בשנות התשעים של המאה העשרים.
אבלה למד משפטים באוניברסיטת מלטה עד לשנת 2002, שם הכיר את אשתו לעתיד, לידיה, עימה התחתן בשנת 2008. בשנת 2012 נולדה בתם הבכורה, גיורגיה.
ביוני 2017 נבחר לפרלמנט של מלטה ושימש כיועצו המשפטי של ראש הממשלה ג'וזף מוסקט.
בכל שנותיו בפרלמנט נמנע מלהשמיע ביקורת כנגד ראש הממשלה ג'וזף מוסקט.
בעקבות ההתנקשות בעיתונאית דפני קרואנה גליציה, היה סגן ראש הממשלה כריס פרן המועמד הטבעי להחליפו, אולם אבלה החליט להתמודד גם כן על התפקיד.
במהלך מסע הבחירות הביע אבלה תמיכה בנקיטת גישה מחמירה יותר בנושא הגירה, והציג תוכנית חברתית (דיור ציבורי, תרופות חינם לקשישים ותנאי העסקה טובים יותר לעובדי צווארון כחול).
לאורך כל מערכת הבחירות הוא לא התראיין לכלי תקשורת עצמאיים, והסתמך על ראיונות לכלי תקשורת הידידותיים למפלגתו.
בבחירות שנערכו ב-12 בינואר 2020 ניצח אבלה בבחירות הפנימיות במפלגתו עם 9,342 מהקולות לעומת 6,798 קולות ליריבו כריס פרן.
ב-13 בינואר הגיש ראש הממשלה ג'וזף מוסקט את התפטרותו ליו"ר הפרלמנט ג'ורג' ולה ומיד לאחר מכן מונה אבלה לראשות הממשלה.
הוא נחשב לביקורתי כלפי ישראל, ומלטה תחת ממשלתו נקטה בקו ביקורתי במהלך מלחמת חרבות ברזל.
ב-30 ביולי 2025 הכריז כי מדינתו תכיר במדינה פלסטינית בעצרת האו"ם.
רוברט צ'ארלס אובריאן הבן הוא עורך דין אמריקאי, שכיהן בתפקיד היועץ לביטחון לאומי ה-28 של ארצות הברית החל מ-18 בספטמבר 2019 עד לחילופי הממשל ב-20 בינואר 2021. הוא האדם הרביעי שכיהן בתפקיד זה בתקופת נשיאותו של דונלד טראמפ.
רוברט אובריאן נולד בלוס אנג'לס והתגורר בסנטה רוזה, קליפורניה, שם הוא התחנך בבית הספר התיכון קרדינל ניומן.
ב-1988 הוא סיים לימודי תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס וב-1991 הוא סיים תואר דוקטור למשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ב-1987 הוא זכה במלגת רוטרי ללימודים באוניברסיטת המדינה החופשית בדרום אפריקה.
בשנים 1996 – 1998 היה אובריאן פקיד משפטי בוועדת הפיצויים של האו"ם בז'נבה, שסקרה והכינה תביעות שנבעו כתוצאה מפלישת עיראק לכווית ב-1990 – 1991. סכומי הפיצויים הגיעו עד למאות מיליוני דולרים ומומנו מ-30% מההכנסות הנפט של עיראק.
אובריאן שירת כקצין בדרגת מייג'ור בפרקליטות הצבאית של כוחות המילואים של צבא ארצות הברית.
בעת שעסק בעריכת דין באופן פרטי, הוא מונה מעת לעת לתפקידים בממשליהם של הנשיאים בוש, אובמה וטראמפ.
אובריאן היה שותף במשרד עורכי הדין מקליפורניה "ארנט פוקס" במשך שבע שנים.
במשך אותה תקופה גדל מספר עורכי הדין שהועסקו במשרד זה מ-10 ליותר מ-110. הוא ייצג את באז אולדרין במספר תיקים חשובים וכן ייצג את מזרח טימור בהליכים שנוהלו ביוזמת תאגיד ConocoPhillips.
הוא שימש כפרקליט ממונה מטעם בית המשפט הפדרלי במספר תיקי תאגידים.
אובריאן היה משקיף אזרחי מטעם המועצה הפסיפית למדיניות בינלאומית בשימוע לפני המשפט של המוח המתכנן של פיגועי 11 בספטמבר, ח'אלד שיח' מוחמד במפרץ גואנטנמו, קובה ביוני 2014. הוא היה חבר בנציגות של המכון הרפובליקני הבינלאומי שהשקיפה בבחירות לנשיאות גאורגיה של 2013 ובבחירות לפרלמנט של אוקראינה של 2014.
אובריאן היה מייסד שותף, יחד עם השופט הפדרלי לשעבר, סטיבן לרסון, של משרד עורכי הדין "לרסון ואובריאן" בלוס אנג'לס, שנפתח בינואר 2016. הוא פרש מהמשרד כאשר מונה כיועץ לביטחון לאומי.
אובריאן מונה על ידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש כנציג מחליף למושב ה-60 של העצרת הכללית של האומות המאוחדות בשנים 2005 – 2006. הוא נאם בפני העצרת הכללית בשאלת המדינה הפלסטינית וייצג את ארצות הברית במהלך הוועדה השישית של העצרת הכללית, שדנה באמנה הכוללת על הטרור הבינלאומי.
אובריאן שימש כיושב ראש שותף של השותפות הציבורית-פרטית של מחלקת המדינה לרפורמה משפטית באפגניסטן, שהחלה את עבודתה בדצמבר 2007 ו"קידמה את שלטון החוק" באפגניסטן באמצעות הכשרת שופטים, תובעים וסנגורים.
הוא המשיך לשמש בתפקיד זה במהלך כהונתו הראשונה של הנשיא ברק אובמה.
ב-31 ביולי 2008 הודיע הנשיא בוש על כוונתו למנות את אובריאן כחבר במועצה המייעצת לנכסים תרבותיים, שהיא ועדה המייעצת בנושאים בהם מעורבים סוגיות הקשורות לעתיקות ונושאים תרבותיים, תפקיד בו שימש אובריאן עד אפריל 2011.
באוקטובר 2011 מונה אובריאן כיושב ראש שותף בצוות היועצים של מיט רומני של קבוצת העבודה לארגונים בינלאומיים במסגרת מסע הבחירות שלו לבחירות לנשיאות של 2012.
במאי 2015 היה אובריאן ליועץ לענייני מדיניות חוץ וביטחון לאומי של מסע הבחירות לנשיאות של מושל ויסקונסין סקוט ווקר.
לאחר שווקר פרש מהמירוץ, הפך אובריאן ליועץ במערכת הבחירות של טד קרוז.
במהלך התקפה בה ייעץ לקורז הוא טען: "ברור שוולדימיר פוטין לא מחבב את [הילרי קלינטון], והוא עומד לעשות כמיטב יכולתו כדי לעזור לדונלד טראמפ".
ב-2017 עלה שמו של אובריאן כמועמד אפשרי לתפקיד מזכיר הצי בממשלו של דונלד טראמפ.
העיתון Orange County Register תמך במינויו של אובריאן לתפקיד זה, בציינו, "הוא המועמד האידיאלי להבטיח את המשך העליונות האמריקאית העולמית - באופן שמתאים הן להלך הרוח הלאומי הנוכחי והן לערכים הלאומיים התמידיים שלנו".
ממאי 2018 ועד אוקטובר 2019 שימש אובריאן כשליח הנשיאותי המיוחד לענייני בני ערובה.
שנה לאחר מינויו לתפקיד זה הוא קיבל דרגה של שגריר.
הוא נכח במשפטו של הראפר אייסאפ רוקי בסטוקהולם ואמר לכתבים: "הנשיא שלח אותי לכאן, כך שזה בהחלט ראוי.
אני גם מסייע לאנשים חופשיים שמוחזקים בידי ממשלות, שלא בצדק".
אובריאן הזהיר את ממשלת שוודיה מפני "השלכות שליליות" אם המקרה לא ייפתר.
הוא סייע להבטיח את שחרורו ב-2018 של הכומר אנדרו ברנסון, שהמאסר בן השנתיים שלו בטורקיה הסלים את המתחים בין וושינגטון לבין אנקרה.
אובריאן גם היה מעורב בהשגת שחררו של דני ברץ', עובד אמריקאי בתעשיית הנפט שהוחזק במשך שנה בתימן ולאחר שחרורו הוא הגיע לפגישה עם הנשיא טראמפ בחדר הסגלגל.
ב-18 בספטמבר 2019 החל אובריאן לשמש בתפקיד היועץ לביטחון לאומי ה-28 של ארצות הברית.
הנשיא טראמפ מינה אותו במקומו של ג'ון בולטון שהתפטר מוקדם יותר באותו חודש.
כמה ימים לאחר מכן הודיע אובריאן שמת'יו פוטינגר ישמש כסגנו, במקומו של צ'ארלס קופרמן.
אובריאן נחשב כבעל השקפות שמרניות ולא קיצוניות בתחום מדיניות החוץ .
בראשית תקופת כהונתו בתפקיד התלווה אובריאן לסגן הנשיא מייק פנס לפגישתו עם נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן במאמץ להשיג הפסקת אש בין הטורקים לבין הכורדים.
בדצמבר אותה שנה הגן אובריאן על החלטתו של הנשיא טראמפ להעניק חנינה לאיש יחידת אריות הים אדי גלגר שהורשע כפושע מלחמה שלכאורה ירה באזרחים תמימים ורצח נער פצוע מסומם ממחבלי המדינה האסלאמית.
לאחר חיסולו של קאסם סולימאני, מפקד משמרות המהפכה האסלאמית וכוח קודס, הגן אובריאן על המידע המודיעיני שהממשל עשה בו שימוש כהצדקה לחיסול, בטענה שסולימאני תכנן מתקפות נגד מתקנים צבאיים ודיפלומטים של ארצות הברית בעיראק ובמקומות נוספים במזרח התיכון.
ב-29 בינואר 2020 מונה אובריאן כחבר בכוח המשימה של הבית הלבן לנגיף הקורונה.
המועצה לביטחון לאומי בהנהגתו של אובריאן התמקדה בעיקר בסין והוא יישר קו עם ראש משרד המסחר והייצור של הבית הלבן, פיטר נברו, שגם תומך בנקיטת קו קשה כלפי סין.
הוא איים בנקיטת עיצומים כלפי סין אם היא תעביר את חוק הביטחון הלאומי בהונג קונג.
הוא גם מתח ביקורת על סין על מעשיה במסגרת הסכסוכים הטריטוריאליים בים סין הדרומי, ופיקח על הרחבת הפעילות הצבאית של ארצות הברית ובעלות בריתה להבטחת חופש השיט.
הוא מתח ביקורת על ממשלת סין, באומרו בנאום שנשא, "המפלגה הקומוניסטית של סין היא מרקסיסטית-לניניסטית" ו"המזכיר הכללי של המפלגה שי ג'ינפינג רואה עצמו כיורשו של יוסיף סטלין".
באותו נאום טען אובריאן: "יחד עם בעלות בריתנו ועם שותפינו, נעמוד מול מאמציה של המפלגה הקומוניסטית הסינית להשפיע בעורמה על עמינו ועל ממשלותינו, לגרום נזק לכלכלות שלנו, ולחתור תחת ריבונותנו".
עם הכנת התוכניות לצמצום הכוחות הצבאיים האמריקאים המוצבים באירופה, הגן אובריאן על המהלך, בטענה, "הנוהג של המלחמה הקרה של החזקת מספר גדול של חיילים ובני משפחותיהם בבסיסים גדולים כמו אלו שבגרמניה, הוא כעת מיושן בחלקו".
כאשר רבים מאנשי קהילת המודיעין שהיו מעורבים בתדרוך הנשיא טראמפ בנושאי ביטחון לאומי אפיינו אותו כאדם לא קשוב, חלק אובריאן על ההגדרה, באומרו שטראמפ "ממוקד בנושאים שעל הפרק ושואל שאלות מעמיקות במהלך התדריכים - זה מזכיר לי סיטואציה של הופעה בפני שופט בבית משפט לערעורים שמוכן היטב לדיון".
אובריאן צמצם את צוות המועצה לביטחון לאומי, עם תוכנית להגביל את כוח האדם שלה ל-105 אנשי מקצוע.
כוח האדם של המועצה גדל מ-110 איש בתקופת ממשל בוש ל-240 בתקופת ממשלו של אובמה.
הוא טען שהמטרה הייתה להחזיר לקדמותם את יכולות התיאום של הארגון: "בתקופת הממשל הקודמות, המועצה לביטחון לאומי יותר מהכפילה את כוח האדם שלה ושכפלה בעלי תפקידים רבים שקיימים במחלקת ההגנה, במחלקת המדינה ובקהילת המודיעין.
תחת נשיאותו של הנשיא טראמפ, החזרנו את המועצה לביטחון לאומי לממדיה ולתפקידיה הראויים כגוף מתאם".
בפעם הראשונה, בניהולו של אובריאן, מחצית מהמנהלים הבכירים בצוות המועצה לביטחון לאומי הן נשים.
במאי 2020, לאחר רצח ג'ורג' פלויד, דחה אובריאן את הטענה שקיימת גזענות שיטחית בכוחות המשטרה בארצות הברית.
אובריאן גדל כקתולי ובשנות העשרים לחייו הוא המיר את דתו לכנסייה המורמונית.
הוא נשוי ללו-מרי אובריאן ולשניים נולדו שלושה ילדים, מרגרט, רוברט ולורין.
בנו רוברט נהרג בתאונת טביעה ב-2015.
ב-2016 פרסם אובריאן ספר בשם "בזמן שאמריקה ישנה: שיקום המנהגות האמריקאית לעולם במשבר" (While America Slept: Restoring American Leadership to a World in Crisis).
במאמר במגזין Foreign Policy כתב דניאל רנד, "הספר 'בזמן שאמריקה ישנה' הוא המקבילה של 2016 לספרו של ריצ'רד ניקסון 'המלחמה האמיתית'.
כעמית לשעבר של אובריאן בממשל בוש סיכם רנד את השקפותיו של אובריאן:
באתר The Hill כתב ברט מרקואה, איש שירות החוץ לשעבר, "אם אתה תוהה אילו מגמות ואירועים יניעו את מדיניות החוץ של הנשיא הנבחר טראמפ, עליך לקרוא את 'בזמן שאמריקה נרדמה' של רוברט אובריאן".
ביקורות נוספות על הספר היו חריפות יותר.
אלכס וורד, מנהל המועצה האטלנטית של מרכז ברנט סקוקרופט לביטחון בינלאומי, ציין ש"ספרו של אובריאן מתסכל מאחר שהוא פותח בהנחה שכל ההחלטות של מדיניות החוץ של אובמה היו רעות והוא מניח שהקורא מאמין בכך גם הוא...
הניתוח שלו, בעוד שהוא מובא בלהט ובהגינות, חסר את התמונה הכללית מבעד לערפל החד-צדדי".
ספרו של אובריאן מותח ביקורת רחבה על מדיניות החוץ והביטחון של ממשל אובמה.
רוברט בראון אדרהולט הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של מדינת אלבמה.
אדרהולט, שמרן חברתי מהמפלגה הרפובליקנית, היה בעבר חבר בשדולת תנועת מסיבת התה בקונגרס.
אדרהולט נולד בהייליוויל (Haleyville) שבאלבמה, בנם של מרי פרנסס בראון ובובי ריי אדרלהולט.
אביו של אדרהולט, כומר במשרה חלקית בקבוצה קטנה של כנסייה קהילתית (Congregational Church) בצפון-מערב אלבמה, היה שופט מדינתי במשך למעלה משלושים שנה.
אדרהולט למד באוניברסיטת צפון אלבמה ואז במכללת ברמינגהאם–דרום בה סיים את לימודיו הגבוהים.
כסטודנט היה חבר באחווה "מסדר קאפה אלפא".
אדרולהט קיבל תואר שני במשפטים מבית הספר למשפטים קמברלנד של אוניברסיטת סמפורד ועסק בעריכת דין לאחר תום לימודיו.
בשנת 1992 מונה אדרהולט לשופט העירוני של הייליוויל.
באותה שנה הוא היה ציר בכינוס הוועדה הרפובליקנית הלאומית לקראת הבחירות לנשיאות באותה השנה.
ב-1995 התמנה לעוזרו הבכיר של מושל אלבמה פוב ג'יימס .
שנה אחר כך, במהלך 1996, זכה בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הרפובליקנית לייצוג מחוז הקונגרס הרביעי של אלבמה בבית הנבחרים של ארצות הברית, במקומו של טום בוויל שפרש מהחיים הפוליטיים.
כמועמד הרפובליקני, ניצב אדרולהט בפני אתגר ניכר נגד חבר הסנאט המדינתי בוב וילסון הבן, שכינה את עצמו דמוקרט "במסורת טום בוויל".
היה זה מרוץ צמוד ביותר, שזכה לסיקור לאומי ותמיכה משמעותית מצד המפלגה הרפובליקנית.
ניוט גינגריץ' ביקר באופן אישי במחוז הקונגרס בעיצומו של מסע הבחירות.
אדרהולט זכה בו בקושי, ברוב של 50% מהקולות לעומ ת48%, והיה לרפובליקני השני שייצג מחוז זה מאז תקופת השיקום.
הרפובליקני הראשון, ג'ים מרטין, נבחר לתפקיד במה שהיה אז מחוז הקונגרס השביעי במהלך הסחף הרפובליקני באלמה שוהביל בארי גולדווטר ב-1964. אדרולהט מעולם לא התמודד עם תחרות צמודה שכזו, ונבחר מחדש אחת לשנתיים מאז.
פערי הניצחון ההולכים וגוברים של אדרהולט במרוצת השנים שיקפו את המגמה הרפובליקנית במחוז הקונגרס הרביעי של אלבמה.
על אף שלדמוקרטים רוב מבחינת רישום הבוחרים, אך הדמוקרטים במחוז שמרניים מאוד בסוגיות החברתיות, אפילו בסטנדרטים של אלבמה.
בבית הנבחרים אדרהולט הפגין דפוס הצבעה שמרני.
הוא מתנגד לנישואים של בני-זוג מאותו המין ותומך בזכות לשאת נשק, כמו גם בביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה.
הוא גם מתנגד לקיצוץ בתקציב הביטחון הלאומי כדי לצמצם את החוב הלאומי של ארצות הברית.
בשנת 2019 הציג אדרהולט הצעת חוק להעלאת הגיל המינימלי לרכישת טבק ל-21 שנה.
לאחר ההסתערות על הקפיטול בינואר 2021, אמר אדרהולט שאמנם טראמפ "גמור" מבחינה פוליטית, אך אין הוא צריך לעמוד בפני הליך הדחה שני.
רוברט גרין אינגרסול היה עורך דין, סופר ונואם אמריקני, שהיה ידוע בהגנתו של הזרם האגנוסטי.
רוברט אינגרסול נולד בדרזדן, ניו יורק.
אביו, ג'ון אינגרסול, היה מטיף פרוטסטנטי שתמך בביטול העבדות בארצות הברית.
דעותיו הקיצוניות גרמו לו ולמשפחתו לעבור ערים לעיתים קרובות.
בבגרותו הפך רוברט למורה, ועיקר התמחותו היו לטינית והיסטוריה.
הבת הבכורה, אווה אינגרסול-בראון, הייתה פמיניסטית וסופרגיסטית ידועה.
רוברט ואחיו אבון התקבלו ללשכת עורכי הדין באילינוי בשנת 1854. אחד התיקים הזכורים ביותר הוא "משפט הכוכבים", שערורייה פוליטית במרכזה מערכת הדואר של ארצות הברית, בה נחשף כי עובדי דואר קיבלו שוחד כדי להעניק זכויונות למסדירת דואר בדרום ובמערב המדינה.
עם תחילת מלחמת האזרחים האמריקאית, רוברט הקים את גדוד הפרשים המתנדבים ה-11 של אילינוי ופיקד עליו.
ב-1862 רוברט, אז קצין בצבא האיחוד, נלכד על ידי חיילי הקונפדרציה בלקסינגטון, טנסי, ואז שוחרר על תנאי - נאסר עליו להילחם בחיילי הקונפדרציה עד אשר יוחלף בעבור חייל קונפדרציה בדרגה שווה לזו שלו.
תנאי זה הקשה על רוברט למלא את תפקידו הצבאי, והוא הגיש את התפטרותו מהצבא ביוני 1863.
לאחר המלחמה, רוברט כיהן כתובע הכללי באילינוי.
אף על פי שמעולם לא נבחר למפלגה הרפובליקנית, הוא היה חבר מרכזי במפלגה.
דעותיו בנוגע לעבדות, זכות הבחירה של נשים וסוגיות אחרות הקבילו לקונצנזוס הכללי בחברה, אך דעותיו האתאיסטיות והאגנוסטיות מנעו ממנו להתקדם מבחינה פוליטית.
בהרצאה שכותרתה "הכופרים הגדולים", הוא תקף את רעיון קיומו של הגיהנום: "כל הנבזות, כל הנקמה, כל האנוכיות, כל האכזריות, כל השנאה, כל תחושת קלון שלב האדם מסוגל לחוש, צמחה ונשאה פרי במילה אחת - גיהנום."
אינגרסול מת מאי ספיקת לב בגיל 65. זמן קצר לאחר מותו אסף גיסו עותקים מכתביו כדי לפרסמם במהדורת ספרים - מהדורת דרזדן - 12 כרכים ששמרו את רעיונותיו ודעותיו של רוברט אינגרסול לדורות הבאים.
אפרו של רוברט פוזר בבית הקברות הלאומי בארלינגטון.
האי רוברט או האי רוברטס , המכונה גם האי מיצ'לס או האי פולוצק הוא אי באיי שטלנד הדרומיים שבאנטארקטיקה, הממוקם בין האי נלסון והאי גרניץ'.
אורכו של האי 18 קילומטרים ורוחבו של האי 13 קילומטרים.
שטחו של האי 132 קילומטרים רבועים.
שיא גובהו של האי 302 מטרים מעל פני הים.
חלק ניכר מחצי האי קופרמיין, שממערב האי הוא מישור שטוח, שהיה בעבר בגובה פני הים.
בנקודת אדוארדס שבאי ממוקם מגדלור.
המגדלור מופעל על ידי פאנלים סולריים, גובהו 7 מטרים, וטווחו 12 קילומטרים.
מבנה המגדלור עשוי מגדל בצורת גליל, עשוי פיברגלס, הניצב על בסיס בטון.
האי התגלה לראשונה על ידי ויליאם סמית' באוקטובר 1819. האי מופה לראשונה על ידי אדוארד ברנספילד בינואר - מרץ 1820, עת שברנספלד מיפה את איי שטלנד הדרומיים.
האי מופה בשנית על ב-25 בינואר 1821, על ידי צידי כלבי ים.
שמו של האי ניתן לו בשנת 1821 על ידי קפטן ריצ'רד פילדס (Richard Fildes).
פילדס קרא לאי על שם ספינתו - הבריג רוברט (Robert).
פילדס הפליג באיי שטלנד הדרומיים בקיץ האנטארקטי 1821–1822, במטרה לצוד כלבי ים.
הספינה התרסקה על ידי קרח צף ב-7 במרץ 1822 (הספינה אבדה, אך אנשי הצוות ניצלו).
מצר פילדס נקרא על שמו של ריצ'רד פילדס.
רוברט איוואנוב (בפינית: Robert Ivanov; נולד ב־19 בספטמבר 1994) הוא כדורגלן פיני המשחק בעמדת המגן בקבוצת אסטרס טריפוליס ובנבחרת פינלנד.
איוואנוב נולד בהלסינקי, פינלנד ב-19 בספטמבר 1994, לאם פינית אינגרית ולאב רוסי.
אביו ולדימיר איוואנוב (מת ב־2014) שיחק כדורגל, ואמו, נלי פאקי, היא אינגרית במוצאה, ששיחקה כדוריד ושיחקה בנבחרת אסטוניה ובקבוצת ספרטה, עמה זכתה באליפות פינלנד בכדוריד בעונת 1997. משפחתו של רוברט דוברת רוסית, והוא גם למד רוסית בבית הספר מכיתות א'-ו'.
בילדותו, בנוסף לכדורגל, שיחק גם כדוריד וכדורסל, אך בסופו של דבר החליט להתמקד בכדורגל ושיחק במדי HIK ולאחר מכן שיחק בקבוצת PK-35, משנת 2003 ושיחק בקבוצת הנוער עד 2013.
רוברט שיחק במועדונים מיליפורו (Myllypuro), ויקינגיט (Viikingit) והונקה אספו (Honka) מהליגה הפינית.
הוא נכלל בהרכב קבוצת החודש של ליגת Veikkausliiga ליולי 2018 וספטמבר 2018.
ברמה הבוגרת החל לשחק במועדונים בליגה השלישית בפינלנד.
בשנת 2014 שיחק במועדון מליופורו, ובשנת 2015 הוא הפך לשחקן ויקינגיט.
במקביל לכדורגל, איוואנוב שירת בצבא הפיני.
לפני פתיחת עונת 2016 הוא חתם על חוזה במועדון אחר מהליגה השלישית, הונקה, במדיה השיג עלייה לליגת יוקונן באותה עונה.
בשנת 2017 הוא המשיך לשחק בקבוצה וסיים איתה במקום השני בליגה.
על פי תוצאות הפלייאוף עם מועדון HIFK, הונקה חזרה לליגת העל הפינית בכדורגל.
ב־1 בספטמבר 2020 הוא חתם על חוזה לשנתיים במועדון ורטה פוזנן מליגת העל הפולנית.
ב-13 באוגוסט 2025 חתם באסטרס טריפוליס.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פינלנד בכדורגל ב־8 בינואר 2019 במשחק ידידות מול שוודיה, כשעלה כמחליף של אלבין גרנלונד בדקה 85.
איוואנוב זומן למשחק הידידות וליורו 2020 לפני המשחק מול שוודיה ב־29 במאי 2021.
רוברט אוברמייר היה טייס ניסוי ואסטרונאוט אמריקני אשר לקח חלק בתוכניות חלל וטס לחלל פעמיים.
רוברט אוברמייר נולד בעיירה לוריין שבאוהיו וגדל בעירו.
לאחר סיום בית הספר הוא למד פיזיקה באוניברסיטה אותה סיים בשנת 1958.
לאחר סיום הלימודים הוא התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית וסיים קורס טיס.
הוא שירת ביפן וכעבור שנה נשלח לקורס טייסי ניסוי בבסיס חיל האוויר אדוארדס.
בשנת 1969 אוברמייר התקבל ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א.
בהיותו בנאס"א אובמייר תחילה עבד במחלקה טכנית של פרויקט סקיילאב.
בהמשך הוא היה בצוות תמיכה של תוכנית אפולו-סויוז.
לאחר סיום פרויקט זה אוברמייר היה חלק של צוות טכני של מעבורת החלל קולומביה.
רוברט אוברמייר היה טייס במשימה STS-5 שהמריאה בשנת 1982 כאשר על סיפונה רוברט אוברמייר, ואנס בראנד, ג'וזף אלן ו-ויליאם לנויר.
בשנת 1985 אוברמייר היה מפקד טיסה של מעבורת במשימה STS-51-B.
בשנת 1986 הוא היה בצוות חקירה של אסון צ'לנג'ר.
לאחר פרישה מנאס"א אוברמייר המשיך בפעילותו בתחום התעופה.
הוא הצטרף לצוות של מקדונל דאגלס ועבד בחברה עד לשנת 1995. בסוף שנת 1995 הוא הצטרף לחברת Cirrus Design שפיתחה מטוסים.
הוא היה חבר בצוות ניסוי של מטוס Cirrus VK-30 ו-Cirrus SR-20. בשנת 1996, במהלך טיסת ניסוי הוא נהרג.
רוברט דנקרסון אור היה דיפלומט ופוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-45 בשנים 1981–1989. לאחר תום כהונתו כמושל ועד 1992 הוא כיהן כשגריר ארצות הברית בסינגפור.
רוברט אור נולד באן ארבור שבמישיגן, שם שהתה משפחתו בחופשה.
הוא היה הצעיר מבין שלושת ילדיהם של סמואל לאוורי ולואיז דנקרסון אור.
אביו היה תעשיין שהיה מעורב בחברות רבות שהיו בבעלותה של חברת הברזל אור.
אור גדל באוונסוויל, שם שכן המטה של החברה של אביו.
משפחתו חיה באזור במשך שלושה דורות.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים במשך רוב שנות חינוכו, אך עבר בשנת לימודיו האחרונה בבית הספר התיכון, שהחלה ב-1934, לבית הספר הוצ'קיס שבקונטיקט.
עם סיום לימודיו הוא התקבל לאוניברסיטת ייל והחל את לימודיו שם ב-1936. בייל הוא היה חבר באחוות דלתא-קאפא-אפסילון.
ב-1940 הוא סיים לימודי תואר בוגר אוניברסיטה והמשיך לבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, עזב אור את הרווארד מבלי לסיים את לימודיו והתגייס לצבא ארצות הברית.
הוא התקבל לבית הספר למועמדים לקצונה, ולאחר שהשלים את הקורס הוא שירת במטה קצין האפסנאות הראשי בזירת האוקיינוס השקט, ובסופו של דבר הגיע עד לדרגת מייג'ור.
על שירותו הוא עוטר בעיטור לגיון ההצטיינות.
בעת שירותו הוא הכיר את ג'ואן "ג'וסי" וולאס ששירתה בטייסות שירות חיל האוויר.
השניים נישאו ב-1944, התיישבו באוונסוויל, ובסופו של דבר נולדו להם שלושה ילדים.
לאחר שובו מהמלחמה, השתלב אור בעסק המשפחתי והחל להיות מעורב בפוליטיקה של המפלגה הרפובליקנית במחוז ונדרבורג.
רבים מהמפעלים באוונסוויל עבדו בייצור לטובת המאמץ המלחמתי וסיום המלחמה הוביל רבים מהם לסגור את שעריהם.
אור החל לרכוש מבנים ריקים של מפעלים כאלה, ערך בהם שיפוצים, ומכר אותם.
במסגרת פעילות זו הוא החל להיות מעורב בוועדת הפיתוח הכלכלי המקומית.
עד מהרה התרחבו עסקיו ואחזקותיו, וב-1953 הוא כבר היה במועצות המנהלים של 20 עסקים מקומיים, כולל החברות אירי השקעות, מבשלות סטרלינג, וגרנד ג'נקשן, והיה דירקטור ב-12 חברות נוספות.
הוא שימש כחבר בכמה מועצות אזרחיות, כולל מועדון רוטרי, ימק"א אוונסוויל, ספריית וילארד, מועצת הצופים הבנים של ארצות הברית, והכנסייה הפרסביטריאנית באוונסוויל.
על שירותו הקהילתי, הוענק לו ב-1953 פרס ג'ייסיס לאיש הצעיר של השנה.
בזכות פרס זה הוא הוזמן לשמש כחבר במועצת הנאמנים של הנובר קולג', תפקיד בו הוא שימש במשך עשורים רבים.
מעורבותו של אור בפוליטיקה החלה ב-1950 כאשר הוא היה חבר במועצה המייעצת המקומית של המפלגה הרפובליקנית.
ב-1968 נבחר אור לסנאט של אינדיאנה מטעם אוונסוויל.
הוא כיהן בסנאט עד 1973. ב-1972 הוא נבחר בוועידה המדינתית של הרפובליקנים כמועמד המפלגה למשרת סגן מושל אינדיאנה כשותפו למרוץ של אוטיס בוון.
מסע הבחירות התמקד בעיקר בעבר של יריביהם בהעלאת מיסים, והם ניצחו בבחירות לאחר שגרפו 56.8 אחוזים מקולות הבוחרים.
כסגן המושל, פיקח אור על משרד החקלאות של אינדיאנה וניהל את מחלקת הסחר המדינתית.
הוא ניצל את ניסיונו בפיתוח כלכלי באוונסוויל כדי לתרום לצמיחה הכלכלית של אינדיאנה.
הוא שיכנע את מנהיגי המדינה לממן את הקמת שני הנמלים של אינדיאנה על נהר אוהיו, אחד במאונט ורנון והשני בג'פרסונוויל, והשיק מסע פרסום תיירותי מצליח.
ב-1976 נבחרו אור ובוון לתקופת כהונה שנייה.
אור זכה לפופולריות באינידאנה בשל תוכניותיו הכלכליות ובשל זיכתו לתוכנית הארגון מחדש של המיסים.
בגיבויו של בוון, הוא נבחר ב-1980 ללא יריבים כמועמד המפלגה למשרת מושל אינדיאנה.
בבחירות הכלליות התמודד מולו הדמוקרט ג'ון הילנברנד.
אור התמקד בקישור שלו למושל הפופולרי בוון.
סיסמת הבחירות שלו הייתה "בואו נמשיך את הדברים הטובים" (Let's Keep a Good Thing Going).
הוא ניצח בקלות את הילנברנד כאשר גרף 57.7 אחוזים מקולות הבוחרים מול 41.9 הקולות של יריבו.
כמושל, פיקח אור על רפורמה במערכת החינוך של אינדיאנה.
ב-1984 הוא ניצח בהתמודדות על תקופת כהונה שנייה את הסנאטור המדינתי ויין טאונסנד לאחר שזכה ב-52.8 אחוזים מקולות הבוחרים מול 47.2 האחוזים שקיבל טאונסנד.
ב-1986 שימש אור כנשיא מועצת ממשלות המדינות וכיושב ראש אגודת מושלי המערב התיכון.
לאחר תום כהונתו כמושל אינדיאנה, מונה אור על ידי הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש כשגריר ארצות הברית בסינגפור, תפקיד בו הוא כיהן עד 1992.
לאחר תום שירותו בסינגפור, הקים אור חברת ייעוץ שהתמקדה בסוגיות סחר בינלאומי וייצוא.
ב-2000 ביקשה רעייתו שהוא יתגרש ממנה בשל מחלת השיטיון שממנה היא סבלה.
היא ביקשה שבעלה יהיה מאושר בשנותיו האחרונות במקום לטפל בה בגסיסתה האיטית.
ב-2001, בגיל 83, הוא נישא בשנית למרי קיי קייוויס.
רוברט אור נפטר במרכז הרפואי האוניברסיטאי באינדיאנפוליס ב-10 במרץ 2004, בגיל 86, כתוצאה מסיבוכים מניתוח כליה שעבר.
על שמו קרוי קטע הכביש המדינתי 69 מדרום להצטלבותו עם כביש 64, שבעבר נקרא כביש 164.
רוברט אייזנמן הוא ארכאולוג, חוקר דתות, היסטוריון ומשורר יהודי אמריקאי.
אייזנמן הוא פרופסור לדתות מזרח תיכוניות, ארכאולוגיה ומשפט איסלמי, באוניברסיטת קליפורניה לונג ביץ' וכן מנהל את המכון לחקר שורשי הנצרות היהדות והאסלאם הפועל באוניברסיטה זו.
הוא גם מרצה אורח בכיר בלינקייר קולג' הפועל במסגרת אוניברסיטת אוקספורד,
בצעירותו היה אייזנמן חלק מדור הביט, והנציח את חוויותיו ממסע במזרח התיכון, כולל התנדבות בקיבוץ בישראל, בהודו ובפריס, התנדבותו בחיל השלום כמו גם התנסויותיו בסצנת התרבות בסן פרנסיסקו ביומן שהוכתר "ירושלים החדשה" ("The New Jerusalem") ויצא לאור בשנת 2007.
אייזנמן מזוהה עם התיאוריה שמגילות ים המלח לא נכתבו על ידי האיסיים אלא על ידי אנשי כת המונהגת על ידי יעקב הצדיק.
תיאוריה זו אינה תואמת את הקונצנזוס המדעי באשר לכתיבת המגילות.
אחיו הוא האדריכל פיטר אייזנמן, מתכנן האנדרטה לזכר יהודי אירופה שנרצחו בברלין.
אייזנמן למד לתואר ראשון בפילוסופיה ובפיזיקה באוניברסיטת קורנל מתוך מגמה להמשיך ללימודי פיזיקה גרעינית.
הוא סיים את התואר הראשון בשנת 1958. בין השנים 1958 ל-1963 יצא אייזנמן למסע נדודים והתנסות בעולם, אותו הנציח בספרו "ירושלים החדשה" ("The New Jerusalem") שיצא לאור ב-2007. הוא טייל במקומות שונים באירופה, והשהה את חזרתו ללימודים.
בשנת 1959 שב לאוניברסיטת קורנל שם התקבל ללימודי התואר השני בספרות, אך לא התחיל בלימודים, וחזר לאירופה.
הוא חי בפריס במשך שנה, ואז נסע לירושלים.
מוצאה של משפחתו מארץ ישראל וסבו היגר לארצות הברית בסוף המאה ה-19. אייזנמן קיווה למצוא קרובים רחוקים.
זמן מה בילה כמתנדב בקיבוצים בגליל.
ב-1960 שב לארצות הברית והיה מעורב במסע הבחירות של ג'ון קנדי.
לאחר מכן הצטרף לחיל השלום, אך כאשר הקבוצה אליה השתייך יצאה לאפריקה, החליט לנסוע בעצמו להודו.
במסע זה שב לפריס, ושוב לקיבוצי הגליל, ומשם דרך טורקיה, איראן, בלוצ'יסטאן ופקיסטן באוטובוסים וברכבות נסע להודו.
הוא שב לפריס במסע ימי דרך ים סוף והים התיכון, ומשם שב לארצות הברית והחל ללמוד לתואר שני באוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 1966 סיים את לימודי התואר השני בעברית ובלימודי המזרח התיכון באוניברסיטת ניו יורק.
את תואר דוקטור סיים באוניברסיטת קולומביה בלימודי המזרח התיכון, יהדות ומשפט אסלאמי ב-1971. נושא עבודת הדוקטורט שלו היה ניתוח מפורט של חוק המשפחה העות'מאני שנחקק ב-1917, ושימש בסיס לפקודת חוק המשפחה המושלמי שנחקקה על ידי שלטונות המנדט הבריטי בארץ ישראל, והיא הדין החל לגבי מוסלמים בישראל גם כיום.
עבודה זו היא אחד המקורות היחידים לניתוח החוק וההשתלשלות ההיסטורית שהביאה לחקיקתו.
בשנת 1978 פרסם אייזנמן את עבודת הדוקטורט שלו כספר בשם "Islamic Law in Palestine and Israel" שיצא לאור בהוצאת בריל בליידן שבהולנד.
בין השנים 1985–1986 היה אייזנמן עמית מחקר של הקרן הלאומית למדעי הרוח, ובמסגרת זו ביצע מחקר במכון אולברייט למחקר ארכאולוגי המופעל בירושלים על ידי האיגוד האמריקאי למחקר מעבר לים.
החל בשנת 1987 היה אייזנמן ממובילי המאבק למתן גישה חופשית למחקר ולפרסום ברבים של מגילות מדבר יהודה.
כאשר היו המגילות בשליטת ממלכת ירדן, קיבלו אליהן גישה רק צוות מצומצם של חוקרים, שקיבלו את אישור ממלכת ירדן.
המגילות עצמן הוחזקו במוזיאון רוקפלר בירושלים.
אייזנמן התראיין לכתב העת וטען כי המגילות מוסתרות אם בגלל שפיענוחן יביא לסתירות בדוקטרינה הנוצרית המקובלת, או בגלל שהן כוללות "חומר על היהדות שיכול להביך את מדינת ישראל".
בתגובה אמר מגן ברושי האוצר הראשי של היכל הספר כי "אייזנמן הוא חוקר סוג ז' ובנוסף לכך גם שקרן, אבל אפילו הוא לא אידיוט עד כדי כך שאינו יודע את מה שכל העולם יודע, שלאף אחד בממשלה לא אכפת מהמגילות הגנוזות."
בתחילת שנות ה-90 עמד החוקר הישראלי אלישע קימרון לפרסם את התרגום המלא של מגילת מקצת מעשי התורה, אותו ערך על בסיס חומר שקיבל מהחוקר ג'ון סטרגנל שהיה בעל גישה למגילות עוד מהתקופה בה היו בידי ירדן.
תוצאת עבודתו של קימרון הייתה טקסט בן 121 שורות, שחלקן הגדול היו חסרות וקימרון השלים אותן על פי מיטב ידיעתו האקדמית בבלשנות ובהיסטוריה.
אלו, ביחד עם ג'יימס רובינסון פרסמו ספר בשם "Facsimile Edition of the Dead Sea Scrolls" שכלל את הטקסט של קימרון, מבלי לתת לקימרון את ההכרה בעבודתו.
התנהלות זו הביאה להתדיינות משפטית בין קימרון לבין שנקס, אייזנמן ורובינסון, והירחון Biblical Archaeology Review, בטענה שהם הפרו את זכויות היוצרים של קימרון בטקסט.
השופטת דליה דורנר מבית המשפט המחוזי בירושלים פסקה לטובת קימרון, ופסק דינה אושר בערעור שהגישו הנתבעים בעליון, בו ניתח השופט יעקב טירקל את דיני זכויות היוצרים, וקבע כי קימרון השקיע בתרגום יצירתיות וידע, ובשל כך זכות היוצרים על תרגומו מוגנת.
מאז 1988 מוביל אייזנמן פרויקט מחקר תחת חסות המכון לחקר שורשי היהדות והנצרות באוניברסיטת קליפורניה לונג ביץ' שבהנהלתו.
חפירות אלו כללו סטודנטים מאוניברסיטת קליפורניה ומוסדות אחרים, ומטרתם הייתה לחפש אחר מערות נוספות שבהן ישנן מגילות.
המשלחת הראשונה בין 1988 ל-1989 הייתה למערה הנמצאת במרחק של כשני קילומטר דרומית לקומראן ובה נמצאו שרידים מתקופת הברונזה, לרבות חץ שנורה אל תוך המערה, ועדיין היה מצופה בלכה וניתן היה להבחין בנוצות, כד שמן, ושרידי עץ של חפץ שייתכן ששימש כמחרשה.
בין 1989 ל-1992 אייזנמן ותלמידיו ביצעו סקר לאורך חופי ים המלח משבעה קילומטר צפונית לקומראן, עד שלושים וחמישה קילומטר דרומית לו, לאורך ואדי מורבעת, וגבולותיה הצפוניים של עין גדי ומיפו את האזור.
בסקר זה נכנסו ל-485 מערות.
סקר הקרקע ברדאר של מערה 4 הצביע על קיומם של כיסים כאלו מתחת לשכבת החוואר.
ב-2001–2003 תלמידיו הצטרפו למשלחת של חנן אשל ומגן ברושי וחפרו בניין קטן בקצה המערבי של בית הקברות בקומראן.
בשנה שלאחר מכן המשיכו תלמידי אייזנמן לחפור במקום ויצרו מפה מקיפה של ההתיישבות במקום ובית הקברות ששימש אותה.
ב-2004 שב אייזנמן לחקור את האזורים הריקים שמצא בסקר הרדאר בשכבת החוואר של מערה 4, אך ללא תוצאות משמעותיות.
הטענות כנגד גלוסקמת יעקב אחי ישו
בשנת 2002 היה אייזנמן הראשון להטיל ספק באותנטיות של הכתובת על גבי גלוסקמת יעקב אחי ישו.
הוא התראיין במספר מקומות, לרבות ערוץ דיסקברי, השיקגו טריביון וה-לוס אנג'לס טיימס וטען כנגד הגלוסקמה כי הכתובת 'מושלמת מדי' וכי יש בה מאפיינים שאדם מודרני היה מצפה למצוא, אך לא בן התקופה, כגון ההתייחסות אל יעקב כ'בן יוסף' ולא כ'בן קלופאס'.
באותה התקופה, טען אייזנמן, היה יעקב האישיות המפורסמת, ואחיו היה ידוע פחות.
לכן הכתובת 'אחי ישו' אינה הגיונית.
כן טען באשר לאחידות שכבת הפטינה שעל הגלוסקמה.
הגלוסקמה עמדה לאחר מכן במרכזה של מחלוקת אקדמית חריפה בה טענו מקצת החוקרים כי הכתובת שעל גביה אותנטית, ואחרים טענו כי המדובר בזיוף.
בהליך משפטי כנגד עודד גולן שהתנהל בבית המשפט המחוזי בירושלים ב-2004 אימצה רשות העתיקות את הטענה כי הכתובת אינה אותנטית.
לאחר שמיעתם של מספר רב של עדים מומחים, הסיק בית המשפט כי אין בידו לקבוע כי הכתובת זויפה, וזיכה את גולן מאשמת הזיוף.
אייזנמן סבור כי כותבי המגילות בקומראן לא היו האיסיים אלא כת פורשת שהונהגה על ידי יעקב הצדיק הוא "מורה הצדק" המוזכר במגילות.
הוא מאחר את כתיבת המגילות מתקופת המכבים לתקופת ישו.
הכוהן הרשע המוזכר במגילות הוא, לדעת אייזנמן, השליח פאולוס.
דעה זו נסמכת בין היתר על פירושו של אייזנמן למגילת פשר חבקוק.
הוויכוח שהוביל את כותבי המגילות אל המדבר היה לדעת אייזנמן ויכוח פנימי בין ראשוני הנצרות הקדומה.
רוברט אוקסמן הוא אדריכל, חוקר ומרצה.
הוביל את לימודי האדריכלות בארץ במשך כארבעה עשורים.
לתיאוריות שלו ולשיטותיו הייתה השפעה מכוננת על לימודי העיצוב ועל הבניית ידע אדריכלי, כמו גם על מוסדות המלמדים אדריכלות ועל התרבות האדריכלית בישראל.
אוקסמן שימש סגן דיקן ודיקן הפקולטה לאדריכלות בטכניון במשך למעלה מעשור.
הוא בלט בפעולותיו להפיכת העיצוב לתחום ידע מבוסס מחקר.
הוא העמיד דורות של בוגרים ובוגרות, ביניהם כמה מהדמויות הבולטות והמובילות בתחום האדריכלות המעשית והמחקרית בארץ ובעולם.
רוברט אוקסמן נולד וגדל בבוסטון, ארצות הברית.
הוא רכש את השכלתו האקדמית באוניברסיטת הרווארד (תואר ראשון, 1958, בהצטיינות יתירה) ותואר שני מ-Harvard Graduate School of Design (GSD) בשנת 1966. הוא הוסמך כאדריכל בארצות הברית בשנת 1970. אחד הפרויקטים העצמאיים הראשונים שלו היה מערכת תכנון לבנייה טרומית עצמאית עבור כפרי הדייגים של פוארטו ריקו (1968).
הפרויקט התפרסם ברחבי העולם וזכה לפרס בינלאומי עבור תכניו החברתיים והעירוניים ורגישותו לסגנון המקומי של הכפרים בפוארטו ריקו על אף שבוצע במסגרת בנייה תעשייתית.
ב-1972 עלה אוקסמן לישראל והחל את מחקר הדוקטורט שלו בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון לצד הוראה בפקולטה.
הוא קיבל תואר דוקטור ב-1978. עבודת הדוקטור שלו עסקה במחקר והגדרה של הסוגים, המאפיינים וההשפעות של אחד מנושאי המפתח בתכנון אדריכלי: גמישות בארכיטקטורה.
אוקסמן שיתף פעולה עם האדריכל ההולנדי John Habraken , מייסד מרכז המחקר SAR (Stichting Architecten Research).
הוא יצר קשרים הדוקים עם האוניברסיטה הטכנית של איינדהובן בהולנד, בחקר "בנייה פתוחה" גמישה, שאפשרו שיתוף פעולה מדעי, חינוכי ומקצועי רב-ערך.
במסגרת שיתוף הפעולה הדו-לאומי הזה, הקים אוקסמן סמינרי-סדנה מרוכזים בישראל ובהולנד, שמטרתם הייתה להתוות דרך למציאת נושאי מחקר ראשוניים.
הסדנאות הולידו פרסומי מחקר רבים, והמריצו עבודות מ.א.
באדריכלות בשתי הארצות, שייצרו ידע אדריכלי חדש (בין אלה, למשל, ספריו של אוקסמן "חדוות התחביר" (The Joy of Syntax) ו"אמנות התכנון" (Art of the Plan).
משנת 1972 ועד פרישתו לגמלאות ב-2011 לימד אוקסמן בפקולטה לארכיטקטורה טכניון.
הוא פרסם עשרות מאמרים וספרים (לעיתים בשותפות עם פרופסור רבקה אוקסמן).
מחקריו עוסקים בגישות מבוססות מחקר באדריכלות ובניין ערים, חשיבותו של ידע בין-תחומי בעיצוב בקשר שבין האדריכל והמהנדס, תפקיד המחשב בתהליכי העיצוב, וחשיבותה של תיאוריה כללית של עיצוב ממוחשב בעיצוב האדריכלי.
אוקסמן היה חוקר אורח באוניברסיטאות מובילות בעולם, ביניהן בית הספר לאדריכלות באוניברסיטת סידני , אוסטרליה (1987-1986), GSD באוניברסיטת הרוורד (1987, 2001-2000), בית הספר לאדריכלות והנדסה באוניברסיטת אדלייד (1989), בית הספר לאדריכלות ובינוי ערים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס MIT (1994-1993) , קולג' לעיצוב סביבתי באוניברסיטת ברקלי, קליפורניה (2001).
בשנים 2004-1999 היה חבר בוועדה המייעצת לתוכנית לתואר שני באדריכלות במכון לאדריכלות בדסאו (DIA), גרמניה.
רוברט אוקסמן היה נשוי לפרופ' רבקה אוקסמן (2025-1948).
לזוג שתי בנות: פרופ' נרי אוקסמן והאמנית קרן אוקסמן.
תרומה לחינוך אדריכלי ולקידום איכות אדריכלית בישראל
אוקסמן שילב בקורסים שלימד היסטוריה, תיאוריה ועיצוב באדריכלות.
לראשונה הוא הוסיף לתוכנית הלימודים קורס בתיאוריה של האדריכלות, ושם דגש מיוחד לחשיבות של תיאוריות וידע בתהליך התכנון.
זמן קצר לאחר שהשלים את מחקר הדוקטורט, הוא התמנה כראש תוכניות הסטודיו לעיצוב לתלמידי השנה הרביעית והחמישית, שהיו תוכניות מפתח בתוכנית הלימודים.
במסגרות הסטודיו הוא הדגיש בעקביות את הגדרת אופי הידע בעיצוב, תפקיד המחקר בעיצוב, ועיצוב מעשי כסוג של מחקר שביכולתו לייצר ידע.
השינוי שעבר הסטודיו מ"מגמה מקצועית" בלבד ל"מגמה של ידע ומחקר", חולל בהדרגה מהפכה בלימודי העיצוב בטכניון.
את מחקריו ופרסומיו הקדיש פרופ' אוקסמן להגדרת ידע אדריכלי ועיצובי, נושא העומד במרכז ביסוסה של האדריכלות כדיסציפלינה.
הוא עסק גם בגיבוש תיאוריה כללית העוסקת בתפקיד המחשב בעיצוב אדריכלי, כצורה חדשה של חשיבה עיצובית.
שני נושאים אלה מקדמים את מקצוע האדריכל ובונה הערים.
אוקסמן התמנה לסגן דיקן וראש המחלקה לארכיטקטורה, ובין השנים 2000-1998 שימש כדיקן הפקולטה.
בתפקידו זה המשיך לגבש תוכניות שעיקרן ידע ומחקר בלימודי העיצוב.
הוא היה מרצה מוערך ומבוקש וקיבל את הערכת הסטודנטים והסטודנטיות כ-"מרצה מצטיין" של הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בשנים 1995, 1998 ו-2000.
במקביל לעבודתו כפרופסור בטכניון, פעל אוקסמן בזירה הציבורית לקידום חינוך אדריכלי ואיכות אדריכלית בישראל.
מעמדו הרם בקהילה האדריכלית הביא להזמנתו לשמש חבר בוועדות מקצועיות וממלכתיות רמות דרג, כגון ועדות המל"ג (חבר בוועדה להערכת התכנית ללימודי עיצוב פנים במכללה למנהל, 1997-1996; חבר המועצה הגבוהה למינוי פרופסורים במקצועות ההומניים, בהוראה ובאמנות, 2011-2006).
ב-1992 אוקסמן שימש חבר בוועדה מייעצת של אדריכלים ופרופסורים (אברהם יסקי, רם כרמי, יעקב רכטר, דן חבקין, דן איתן, נורית כנען-קדר, עדינה מאיר-מריל ורוברט אוקסמן), להקמת בית הספר לאדריכלות ע"ש עזריאלי בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב.
הפרופסורים אוקסמן וחבקין כתבו את התכנית הראשונה ללימודי האדריכלות בבית הספר.
בשנים 2011-2004 לימד במחלקה לעיצוב פנים מבנה וסביבה במכללת שנקר לאמנות, עיצוב והנדסה.
באותה תקופה הוא ייסד בשנקר את בית הספר לתארים מתקדמים והיה הדיקן שלו.
ספרו החדש על הטיפולוגיה של גורדי השחקים יצא ב-2024.
1973 - פרס קנייה בתחרות לתכנון בניין העירייה בראשון לציון (בשיתוף יוסף אידלמן ורבקה אידלמן-אוקסמן)
1992 - פרס EAAE הבינלאומי עבור כתיבה מקורית בנושא חינוך אדריכלי וציון לשבח עבור העבודה "יסודות העיצוב" מטעם האגודה האירופאית לחינוך אדריכלי (European Association for Architectural Education) (אנגלית).
1997 - פרס על תרומה יוצאת דופן לחינוך האדריכלי בישראל מטעם אגודת האדריכלים בישראל .
אוקסמן הוזמן לשמש חבר בוועדות שיפוט של תחרויות תכנון מרכזיות בישראל, ביניהן:
תחרות הקריה הלאומית לארכאולוגיה של ארץ-ישראל בירושלים (2002)
תחרות בינלאומית לתכנון האגף החדש של מוזיאון תל אביב (2003, 2004)
תחרות לתכנון תוכנית אב לקמפוס החדש של שנקר ברמת גן ולתכנון בניין בית הספר למוסמכים בקמפוס (שימש יו"ר ועדת הקמפוס בשנקר וראש צוות השיפוט, 2008)
חבר הוועדה הראשונה (לצד יעקב רכטר, עדה כרמי-מלמד ומיכה לוין) לבחירת העבודות לביתן הישראלי בביאנלה החמישית לאדריכלות בוונציה (1991).
בשנת 1991, לראשונה בביאנלה לאדריכלות בוונציה הוחלט שהתצוגה תהיה בביתנים הלאומיים של המדינות השונות.
אוקסמן לימד והכשיר דורות של אדריכלים ואדריכליות בולטים בישראל.
הם תרמו לפיתוח התרבות האדריכלית של ישראל מבחינה אינטלקטואלית, תאורטית וחברתית, כמו גם במנהיגות מקצועית, ביניהם: עירית כוכבי, מוטי כסיף, אמיר מן, דגן מושלי, עמי מור, דן פרייס, אורי שטרית, שמעיה צרפתי, צדיק אלייקים.
אוקסמן הנחה עבודות תזה ודקטורט ויצר דור המשך של חוקרים וחוקרות.
רובם ממשיכים במחקר ובחינוך של חוקרים עתידיים להיסטוריה התרבותית, החברתית, האדריכלית והעירונית של ישראל.
Henri Achten, פרופ' שרגא קירשנר, פרופ' ד"ר הדס שדר, ד"ר צבי אלחייני, ד"ר סיגל דוידי.
רוברט הנטינגטון אדמס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי ממדינת מיסיסיפי.
הוא כיהן זמן קצר בסנאט של ארצות הברית ונפטר בפתאומיות כחצי שנה בלבד לאחר בחירתו.
אדמס נולד במחוז רוקברידג', וירג'יניה בשנת 1792. הוא למד את מקצוע ייצור החביות ועבד בו מספר שנים.
עד 1806 הגיע אדמס לרמת השכלה מספקת כדי לסיים את לימודיו בקולג' וושינגטון (כיום אוניברסיטת וושינגטון ולי) בלקסינגטון, וירג'יניה.
לאחר מכן למד משפטים, הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק במקצוע בנוקסוויל, טנסי.
לאחר מגורים קצרים בנאשוויל, עבר לאזור נאצ'ז במיסיסיפי, שם התבלט כעורך דין ופוליטיקאי.
חבר הסנאט של ארצות הברית, הנרי פוט, העריך את אדמס כנואם מוכשר, אף על פי שהשכלתו הרשמית הייתה פחותה, ושיכולתו לדבר על נושאים מגוונים הייתה מרתקת כל כך, שהמאזינים הרגישו כאילו הם "נוכחים מול אחד מהיצירות המופלאות של הטבע".
אדמס נבחר לבית הנבחרים של מיסיסיפי ב־1828, כנציג מחוז שכלל את העיר נאצ'ז.
במאה ה־19, בתי המחוקקים המדינתיים בחרו את הסנאטורים, דבר שיצר לעיתים מסלולים יוצאי דופן לקידום פוליטי.
במקרה של אדמס, כעבור כשנה בלבד מאז שנבחר לנציג מדינתי, נבחר להחליף את הסנאטור שנפטר, תומאס באק ריד, בניצחון צמוד בבחירה בקרב ארבעה מועמדים.
אדמס, תומך המפלגה הג'קסונית, נכנס לתפקיד והושבע ב־6 בינואר 1830. הוא כיהן בוושינגטון די.
לאורך החורף והאביב, וחזר למיסיסיפי לחופשת הקיץ במאי אותה שנה.
זמן קצר לאחר שובו לנאצ'ז, חלה אדמס ונפטר פתאום ב־2 ביולי 1830, בגיל 38 בלבד.
גופתו נקברה בבית הקברות העירוני של נאצ'ז.
הנרי פוט זכר את אדמס כנואם ציבורי מוכשר ובעל כשרון רב, ואמר: "אין לדעת איזו מידה של תהילה היה יכול להשיג, או אילו פלאים היה מבצע בזירה של עניינים לאומיים" לו לא מת מוקדם כל כך.
רוברט ברנרד אלטמן (; 20 בפברואר 1925 – 20 בנובמבר 2006) היה מפיק, תסריטאי ובמאי קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
אלטמן היה אחד מבמאי הקולנוע הנחשבים והמשפיעים בקולנוע האמריקאי ועם זאת היה שנוי במחלוקת.
עבודתו מתאפיינת בהתמקדות בדמויות ובאווירה על פני העלילה.
הוא נודע בכך שנתן לשחקניו חופש פעולה במהלך הצילומים, כולל אלתור הדיאלוגים ודיבור במקביל של מספר שחקנים.
רבים מסרטיו עקבו אחר מספר גדול של דמויות וקווי עלילה.
אלטמן התחנך בבתי ספר קתולים-ישועים, עבר לאקדמיה צבאית, התגייס לחיל האוויר האמריקני, במלחמת העולם השנייה שירת כאיש צוות אוויר במטוס B-24 ליברייטור ונלחם בזירת האוקיינוס השקט.
בראשית הקריירה שלו עשה אלטמן מספר סרטי פרסומת, סרטי הדרכה לספורטאים ומספר סרטים קצרים.
ב-1957 ביים שני סרטים שזכו למעט תשומת לב: הסרט הדוקומנטרי "סיפורו של ג'יימס דין" וסרט הדרמה "נוער שוליים".
"נוער שוליים" לכד את עינו של אלפרד היצ'קוק והוא נתן לאלטמן עבודה בטלוויזיה בבימוי פרקים בסדרת המתח "אלפרד היצ'קוק מגיש" (1955).
מכאן המשיך אלטמן בבימוי עשרות סדרות טלוויזיה עד 1968. אלטמן הרגיש מיואש מכך שהטלוויזיה מגבילה את החופש האמנותי שלו וב-1968 חזר לביים לקולנוע, אולם גם "הספירה לאחור" שיצא באותה שנה וגם "אותו יום קר בפארק" זכו לקהל קטן מאוד.
פריצתו הגדולה הייתה עם "מ.א.ש." (1970), קומדיה אנטי מלחמתית על רופאים במלחמת קוריאה, שאחר כך הפכה לסדרת טלוויזיה מצליחה.
הסרט זיכה אותו בפרס גלובוס הזהב, פרס דקל הזהב (בפסטיבל קאן) ובמועמדות לפרס אוסקר.
אלטמן זכה לביים את הסרט רק אחרי ש-14 במאים אחרים דחו את הפרויקט.
אלטמן רצה ליצור סרט שידבר על מלחמת וייטנאם ועל כן הוציא מן התסריט את כל האזכורים למלחמת קוריאה, יותר מאוחר האולפנים הוסיפו בחזרה אזכורים למלחמה בניגוד לדעתו של אלטמן.
ההצלחה הגדולה של "מ.א.ש" איפשרה לאלטמן לביים לאורך שנות ה-70 לפחות סרט אחד בשנה בחופש אמנותי גדול יחסית.
אף על פי שרוב סרטיו כשלו בקופות הוא זכה להערכה ביקורתית רבה.
ב-1975 יצר את מה שרבים מחשיבים לסרטו הגדול ביותר "נאשוויל" - הסרט עקב אחרי 24 דמויות בעיר נאשוויל ונכנס אל מאוחרי הקלעים של עולם מוזיקת הקאנטרי והפוליטיקה האמריקאית.
בעקבות המוניטין שלו כבמאי הוענקה לו ב-1980 הזדמנות לעבד בתקציב גבוה יחסית עיבוד קולנועי לקומיקס הידוע פופאי, אולם הסגנון של אלטמן שנוטה לבניית דמויות על סמך ניואנסים וטשטוש הבדלים בין טובים לרעים התגלה כבעייתי מאוד בסרטי ילדים והסרט הפך לאחד מהכישלונות הגדולים בתולדות אולפני דיסני.
כתוצאה מכך, בשנות ה-80 אטלמן לא הצליח למצוא מימון לסרטיו בהוליווד והוא פנה לעבוד בתיאטרון, כאשר סרטיו הבאים היו למעשה עיבודים קולנועים דלי תקציב למחזות אותם ביים בתיאטרון.
הוא אף עבר לחיות בצרפת תקופה מסוימת, מתוך תחושה כי באירופה עבודתו זוכה להכרה גדולה יותר.
בשנת 1985 ביים את הסרט "אהבה מטורפת" (שבאנגלית נקרא Fool for Love), על פי תסריט של סם שפרד, בהפקתם של מנחם גולן ויורם גלובוס.
הקריירה של אלטמן בארצות הברית צברה תאוצה בשנת 1988, כאשר הסאטריקן גרי טרודו ביקש שיביים סדרת טלוויזיה על בסיס הסאטירה שלו.
אלטמן וטרודו בראו ביחד דמות של מועמד פיקטיבי לנשיאות וליהקו לתפקיד את מייקל מרפי, שחקן אשר הופיע בסרטים רבים של אלטמן אך היה לא מוכר בציבור.
הסדרה עקבה אחר הקמפיין הפיקטיבי שהשתלב באירועים האמיתיים של המרוץ לנשיאות במפלגה הדמוקרטית.
הסדרה נחשבת למי שהקדימה את זמנה בשילוב של מציאות ובדיה, וב-1989 זכה אלטמן בפרס אמי בקטגוריית "במאי השנה" על בימוי הסדרה אשר זכתה לשם "Tanner '88".
אולם הקאמבק של אלטמן ללב העשייה ההוליוודית הושלם רק בשנת 1992, כאשר סרטו "השחקן" הפך ללהיט קופתי וזיכה את אלטמן בפרס הבימוי בפסטיבל קאן ובמועמדות נוספת לפרס האוסקר.
הצלחת הסרט איפשרה לאלטמן לממש סרט שאותו ניסה לממן במשך שנים, עיבוד קולנועי לקובץ סיפורים מאת הסופר האמריקאי ריימונד קארבר.
הסרט "תמונות קצרות" יצא בשנת 1993 ונחשב לאחד מסרטיו הטובים והאהובים ביותר של אלטמן ולאחת היצירות הקולנועיות החשובות של הקולנוע האמריקאי בשנות ה-90.
בשנת 2001 ביים אלטמן באנגליה את הסרט "פארק גוספורד" סרט אשר הציג תעלומת רצח של אדם עשיר במהלך מסיבת צייד, בהשראת ספרות הבלשים הבריטית והסרט "חוקי המשחק" של הבמאי הצרפתי ז'אן רנואר, שהיה מקור השראה בולט עבור אלטמן.
"פארק גוספורד" העניק לאלטמן את המועמדות השישית והאחרונה שלו לאוסקר לפרס הבמאי הטוב ביותר.
ב-1996 זכה בפסטיבל ונציה בפרס אריה הזהב על מפעל חיים.
בשנת 2006, בגיל 81, הוענק לאלטמן פרס אוסקר לשם כבוד על מפעל חיים.
בנאום התודה שלו אמר אלטמן שימשיך לעשות סרטים כל עוד הוא חי וכל עוד יבקשו ממנו לביים.
סמוך להענקת הפרס יצא לאקרנים סרטו האחרון, "המדריך לחיים בכפר" אשר עוסק בשידור אחרון של תוכנית רדיו פופולרית, כאשר המוות נוכח בסרט כדמות.
זמן קצר אחר-כך, ב-20 בנובמבר 2006, מת רוברט אלטמן בבית החולים בלוס אנג'לס.
נאשוויל (1975) עליו הועמד לאוסקר ולגלובוס הזהב
תמונות קצרות (1993) עליו היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר
פארק גוספורד (2001) זכה בפרס גלובוס הזהב והיה מועמד לפרס האוסקר
הפיק וביים חלק מסדרת הטלוויזיה אקדח (1997)
רוברט אינס היה אסטרונום סקוטי-דרום אפריקאי, שנודע בכך שגילה בשנת 1913 את פרוקסימה קנטאורי, ומספר כוכבים בינארים.
בתחילת דרכו היה סוחר יינות.
אינס החל את דרכו באסטרונומיה במעקב אחרי מסלוליהם של כוכבי הלכת מאדים ונוגה.
אחר כך הצטרף למצפה הכוכבים בקייפטאון ובו חקר כוכבים כפולים.
גילה בשנת 1923 את הכוכב הקרוב ביותר למערכת השמש וכינה אותו בשם פרוקסימה קנטאורי.
על שמו נקראים מכתש אינס על הירח ואסטרואיד 1658.
רוברט אנטון וילסון היה סופר, מחזאי, עתידן ופסיכולוג אמריקני.
נולד בשם רוברט אדוארד וילסון, בברוקלין, ניו יורק.
למד בבית ספר יסודי קתולי, ובתיכון "ברוקלין טק" המתמחה בלימוד מדעים מדויקים.
המשיך ללימודי הנדסה ומתמטיקה באוניברסיטת ניו יורק, אולם לא סיים באף אחד מהמוסדות הללו.
לפרנסתו ועבד כנהג מונית, כעוזר הנדסאי, איש מכירות, ובין השנים 1965–1971 שימש כעורך משנה במגזין פלייבוי.
כתב בשעות הפנאי, והשתמש בשם משפחתה של אמו, אנטון, כשם עט.
מאז כתב תחת השם רוברט אנטון וילסון.
בשנת 1958 נישא לסופרת אלן ריילי; לזוג נולדו ארבע בנות.
ב-1976 אחת מבנותיו הוכתה למוות על ידי שודדים, מוחה נשמר בהקפאה.
בשנת 1979 השלים דוקטורט בפסיכולוגיה מאוניברסיטת פיידיה (Paideia) בקליפורניה, מוסד לא מוכר שנסגר מאז.
הדוקטורט התפרסם כספר בשם "עליית פרומיתיאוס".
בילדותו סבל ממחלת הפוליו וטופל בה בשיטתה של אליזבת קאני.
במהלך כל חייו סבל מתופעות לוואי שנגרמו מהמחלה ונאלץ להשתמש במקל הליכה.
בשנת 2000 פרצה המחלה שוב כפוסט פוליו סינדרום ממנו סבל עד מותו.
הטרילוגיה שזכתה לפרסום הרב ביותר היא "טרילוגיית אילומינטוס" אותה כתב יחד עם הסופר רוברט שיה ואותה תיארו כ"מעשיה לאנשים בעלי פרנויה".
הסדרה מתארת תאוריית קשר מתמשכת משחר האנושות ומערבת ידע, דמיון ויצירתיות הנרקמים יחדיו בהפגנה של כתיבה וירטואוזית ומעוררת השראה.
בטרילוגיית "ההדק הקוסמי" בחן נושאים כעתידנות, זן בודהיזם, דיסקורדיאניזם, יוגה, הבונים החופשיים ועוד.
הוא סקר את עבודותיהם של באקמינסטר פולר, טימותי לירי, גיאורג איבאנוביץ' גורדייף ועוד.
ספריו האחרים עסקו בתהליך הנדרש לאמן את המוח האנושי כדי להוציאו מההינעלות והקבעון להם הורגל.
כך הבדיל בין הטריטוריה לבין המפה המייצגת אותה כסמל לכך שאנו מערבבים בחיי היום יום את המושגים הללו ומערבבים ביניהם (ייצוג של דבר אינו הדבר עצמו, או המפה אינה הטריטוריה לפי תורתו של אלפרד קוז'יבסקי ממנו הושפע רבות).
הוא פיתח שיטה לשחרור האדם ממה שהגדיר כ"תעלות המציאות" שמעוותות את התפיסה האנושית של המציאות.
ספריו מעוררים השראה, קריאתם חווייתית, אך מעצם עיצובם השונה והיוצא מגדר המקובל הם מלווים בשרטוטים, מפות, מיני הפניות לכתבים עתיקים, חלקי כתבי יד שנתגלו וכו'.
באופן אירוני, ספריו, המבקרים את תפיסות הרפואה האלטרנטיבית הפסבדו-מדעית, נמכרים כיום במרבית החנויות המתמחות ברפואה אלטרנטיבית.
וילסון היה מוכר היטב בחוגים הנאו-פגניים - הוא כתב על אליסטר קראולי ורעיונותיו והשתמש בדמותו בספרו "מסכות האילומינטי".
אלמנטים מעבודתו של הווארד פיליפס לאבקרפט נמצאים גם כן בספריו.
וילסון ביקר את המדענים בעלי מערכות האמונה הנוקשות והשווה אותם לפונדמנטליסטים דתיים.
הוא טבע את המושג "רציונליות אי-רציונלית" כדי לאפיין את האנשים הטוענים לרציונליות בעודם שקועים לדעתו באיסורים, בפחדים, בדוגמות, ובעוינות כלפי כל שינוי.
בספרו "האינקויזיציה החדשה" מתח ביקורת על העובדה שהמדע העכשווי נעול מפני ביקורת חיצונית בשל פחד מרעיונות חדשים, ושמדעני ההווה מחויבים למה שלמדו באוניברסיטה מבלי יכולת לקבל את השונה והחדש.
כשנשאל מה הדבר הראשון שהיה עושה אילו היה נבחר לתפקיד נשיא ארצות הברית, ענה: "מתפטר מיד!".
וילסון נחרד משריפת כתביו, באוגוסט 1956, של וילהלם רייך, הפסיכיאטר האוסטרי יהודי, ידידו של פרויד שהממסד הפסיכולוגי התנגד לשיטות הטיפול שהציע והחרים אותו.
המחזה וילהלם רייך בגיהנום נכתב בשנת 1987 והועלה על הבמה בדבלין בתיאטרון אדמונד ברק.
המחזה תוקף את אנשי האקדמיה, את הממסד הנוקשה ואת הדרך בה כל חידוש מותקף ומושמץ על ידי האנושות המתקשה לקבל שינויים, ואת גורמי הממשל כשליחי אינקוויזיציה.
מין וסמים: מסע מעבר לגבולות (1972)
טרילוגיית אילומינטוס (1975) יחד עם רוברט שיה בפירמידה, התפוח הזהוב, רהב (תורגמו לעברית על ידי עמנואל לוטם)
נוירופוליטיקה (1978) עם טימותי לירי
טרילוגיית החתול של שרדינגר (1980-1981) - היקום מעבר לדלת, חתול תעלול, יוני הדואר.