tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם כאשר הטבחים הגיעו לסיומם בהתערבות המעצמות, במקום שהארמנים ישיגו אוטונומיה, זו נשארה דווקא בידי השבטים הכורדים.
נראה כי מיקומם של השבטים באזורים הרריים, ללא גישה ואמצעי תקשורת, שיחק תפקיד בהחלטת הממשל לא להתערב במצב הקיים.
הטורקים הצעירים היו קבוצה לאומנית טורקית פרוגרסיבית, שתפסה את השלטון באימפריה העות'מאנית ב-1908 לאחר שהדיחה את הסולטאן עבדול חמיד השני.
ב-3 ביולי 1908 פרץ מרד הטורקים הצעירים, וזכה לתמיכה רחבה בקרב הכוחות המזוינים ובקרב אזרחים, והתפשט ברחבי המדינה.
במקומו הומלך אחיו רשאד, מהמט החמישי, ביום 27 באפריל 1909.
ב-1907, קרבי יריות אינטנסיביים נערכו בין כוחות עות'מאנים לבין פדאי ארמנים.
הקרב של סולוח הוא הידוע מביניהם, בו נפצע ואחר כך מת המנהיג המהפכני גוורג צ'אבוש.
בבלקנים נפתחה אחת החזיתות היותר משמעותיות עבור האימפריה בתקופה שהובילה למלחמת העולם הראשונה.
הקלות בה איטליה כבשה מטורקיה שטחים במלחמת טורקיה-איטליה, עוררה את מדינות הבלקן להתקומם כנגד העות'מאנים, ועוד בטרם הסתיימה מלחמה זו נפתחה מלחמת הבלקן הראשונה.
במלחמת זו חברו סרביה, מונטנגרו, יוון ובולגריה להילחם נגד האימפריה העות'מאנית.
באזורים אלו חיו ארמנים רבים, ובמיוחד בולגריה כבר הייתה מרכז לפעילות לאומנית ארמנית, כך שארמנים רבים הצטרפו למלחמה נגד האימפריה העות'מאנית.
בין הבולטים היו אנדרניק אוזניאן, שהשתתף כמפקד בצבא הבולגרי, והגנרל גרגין נז'דה שפקד על כוחות העזר של המתנדבים הארמנים.
הכוחות הארמנים היו אחראים למספר ניצחונות במלחמה זו, אשר עלתה לאימפריה העות'מאנית ביוקר – בהסכם לונדון אשר סיים את המלחמה איבדו העות'מאנים את צפונה ומערבה של תראקיה, את מקדוניה, ואת צפון יוון.
בפרלמנט המחודש ישבו 142 טורקים, 60 ערבים, 25 אלבנים, 23 יוונים, 12 ארמנים (שניים מטעם דשנאק ושניים מטעם הנצ'אק), 5 יהודים, 4 בולגרים, 3 סרבים, וולאך אחד בעקבות הבחירות של 1908. למועצת האיחוד והקידמה הייתה תמיכה של לפחות 60 חברי פרלמנט, והפכה למפלגה המובילה.
קרקין פסטרמדג'יאן היה חבר פרלמנט מארזורום, מטעם דשנאק (הפדרציה המהפכנית).
הוא קידם את חוק הרכבות, אשר היה מחבר את מסילות הרכבת לאיילטים הארמנים.
הסוגיה הייתה לביצה פוליטית, שכן אזורים אלו נחשבו לנחלתה העתידית של רוסיה, ולכן גרמניה וצרפת סירבו להשתתף בבנייה, וכן אינטריגות כלכליות של מעצמות אלה היוו מכשול שלא ניתן היה לגבור עליו.
פסטרמדג'יאן גם היה מעורב בדיונים ובמשא ומתן סביב חבילת הרפורמה הארמנית של 1914.
מלחמות הבלקן והתפתחויות נוספות שינו את הנוף הפוליטי במספר דרכים שהשפיעו על המפעל הלאומי של הארמנים.
מצד אחד, הרבה ארמנים עזבו לכיוון בולגריה והבלקן, שם התקבלו בברכה עקב התמיכה במלחמות, וכבריחה ממאורעות הטבח ורצח העם שחוו בטורקיה ושטחי האימפריה העות'מאנית.
ההצלחות של איטליה והאומות הבלקניות נגד האימפריה הפיחו תקווה בלבם של הלאומנים הארמנים.
באיסטנבול, השיח הפוליטי נסב את דרישות הרפורמה של הערבים והארמנים באימפריה, אך עם הפחתת האוכלוסייה הנוצרית שבקרבה, נוצר בסיס יותר ויותר אסלאמיסטי לפוליטיקה העות'מאנית, והתפתחה גישה של "אנחנו או הם" ביחס לדורשי הרפורמות.
בינתיים, המעצמות האירופיות חוו עניין מחודש בשיפור מצבם של הארמנים, והצרפתים, הבריטים והאיטלקים רצו להיות מעורבים בפוליטיקה העות'מאנית כדי להגביל את השפעתה של גרמניה באזור, וכקונטרה להשפעה הרוסית החזקה.
כתוצאה, התפתחה תוכנית רפורמה בין השנים 1912–1914, לפיה ייווצרו שתי פרובינציות בטורקיה הארמנית שיהיו תחת פיקוחם של האירופאים.
במקור הרעיון היה ליצור פרובינציה אחת מ"ששת האיילטים" (ארזורום, ואן, ביטליס, דיארבקיר, חרפאט וסיבאס), אך גרמניה התנגדה, והאיילטים חולקו לשניים.
ההסכם נחתם ב-8 בפברואר 1914, אך הוא בוטל בדצמבר באותה השנה, בדיוק כאשר החלו היישומים שלו, בשל פריצת מלחמת העולם הראשונה.
הצו על רכוש הכנסייה הארמנית 1903–1904
תוכנית הרוסיפיקציה של הצאר הגיעה לשיאה עם צו שיצא ב-12 ביוני 1903, המחרים את כל רכוש הכנסייה הארמנית.
מקרטיץ' חרימיאן, הקתוליקוס (ראש הכנסייה) הארמני, התקומם נגד הצאר, אך ללא הועיל.
בייאוש, הוא פנה לפדרציה המהפכנית הארמנית.
היחסים בין הפדרציה (דשנאק) והכנסייה היו מתוחים, כשהכנסייה מתנגדת לסוציאליזם של הדשנאק ומוקיעה אותו כאנטי-כנסייתי.
אך דשנאק זכתה לתמיכה ואהדה משמעותיות מצד הרשויות הרוסיות, שחלקו עמה מטרות אנטי-עות'מאניות.
דשנאק התנגדה חריפות לצו ההחרמה, כי ראתה בו איום לקיום הלאומי הארמני.
ב-1904, בקונגרס דשנאק, הפדרציה הרחיבה את תוכניתה באופן רשמי לתמיכה בזכויות ארמנים באימפריה הרוסית בנוסף לאימפריה העות'מאנית.
כתוצאה, דשנאק החליטה להגן על כנסיות באופן פעיל, והקימה מועצה מרכזית להגנה עצמית בקווקז, וכן יזמה שורה של מחאות.
בעיר גנדזאק, הצבא הרוסי הגיב ביריות לתוך הקהל, והרגו 10 ארמנים.
מחאות נוספות פגשו בשפיכת דמים נוספת.
דנשאק ומפלגת הנצ'אק, בתגובה, פתחו בתוכנית התנקשויות נגד פקידים צאריסטיים, ואף הצליחו לפצוע את הנסיך גריגורי גוליצין, מושל עבר הקווקז.
הסלמת האירועים שכנעה את הצאר ניקולאי לבטל את תוכניתו.
הוא החליף את הנסיך גוליצין במושל פרו-ארמני, אילריון איבנוביץ' וורונצוב-דשקוב, והחזיר את הרכוש שהוחרם לכנסייה הארמנית.
אט-אט, חזר הסדר על כנו, והכנסייה והמעמד הבורגני הארמני שוב הרחיקו עצמם מקשר עם המהפכנים הלאומניים.
אי-השקט בעבר הקווקז הגיע לשיאו בהתקוממויות נרחבות באימפריה הרוסית שנקראו לאחר מכן מהפכת 1905. העימותים בקווקז היו חריפים במיוחד, שם הקונפליקט האתני התערבב עם הקונפליקט המעמדי.
עם התפשטות הפוגרומים נגד הארמנים, פנו אלה לרשויות הרוסיות להגנה, אך אלו לא גילו עניין ונתנו לאירועים להתפתח מאליהם.
המאורעות בבאקו ובסביבה נמשכו לסירוגין עד 1907. על אף שהארמנים ספגו יותר אבדות בסך הכל, במספר עימותים והתקפות שארגנו כהגנה או נקם, הם הצליחו לא פעם לתפוס את היתרון.
דשנאק, כשמה, פעלה כפדרציה במודל מבוזר, ולא מרוכז.
לדבר הייתה השפעה חיובית על התנועה הלאומנית מכיוון שהיה זה הארגון היחיד שהצליח לגשר לא רק בין הארמנים העירוניים לבין הכפריים, אלא גם בין הארמנים העות'מאנים לבין הרוסים, שהיו מופרדים באופנים ניכרים נוספים.
אך מבנה זה גם היה פתח להתפתחות אידאולוגיות מגוונות בתוך הארגון, אשר הביאו לעימותים משמעותיים.
"הדשנאקים הישנים" נותרו (לפחות לתקופה) בברית עם הטורקים הצעירים, והאידאולוגיה הליברלית, אינדיבידואליסטית, ומודרניסטים שלהם, בעוד "הדשנאקים החדשים" התחברו אל השמאל המהפכני הרוסי הבולשביקי.
הברית בין דשנאק לטורקים הצעירים ומועצת האיחוד והקידמה התפרקה ב-1912, ואילו הדשנאקים הבולשביקים המשיכו את שיתוף הפעולה עם הסובייטים לאחר מהפכת אוקטובר, מתוך אמונה שכך תושג לבסוף האוטונומיה הארמנית.
התוכנית העות'מאנית הייתה למשוך את הפרסים, הכורדים, האזרים והגאורגים למלחמת דתות נגד בעלי הברית, והיה חשוב להם שהארמנים לא יפריעו לשיתוף הפעולה בין קבוצות אלה.
לכן העות'מאנים הבטיחו לארמנים אוטונומיה (מורחבת ממה שכבר הוסכם בחבילת הרפורמה) אם לא ישתפו פעולה עם הרוסים.
במקביל, צאר ניקולאי, מצדו, בכנס שערך אם ארמנים רוסים בטביליסי, הבטיח לארמנים אוטונומיה אם אכן יסייעו לרוסיה שתכלול את ששת האיילטים וגם שתי פרובינציות ארמניות שבאימפריה הרוסית.
המועצה הלאומית הארמנית ברוסיה קיבלה את הצעת הצאר.
20,000 ארמנים התייצבו לשירות הצאר (אך רק כמה אלפים מהם חומשו).
הדשנאקים הטורקים הגיבו שהם מתכוונים להישאר נאמנים לממשלתם, אך אמרו שאין בכוחם לכונן התקוממות ברוסיה, והוועד המנהל של דשנאק הרחיקה והציעה לטורקיה להימנע מהשתתפות במלחמה, שכן האמינו שתהיה הרת אסון לטורקיה.
חיל המתנדבים הארמנים הרוסי היה יחידת לוחמה בתוך הצבא הרוסי הקיסרי.
הוא היה מורכב ממספר גדודים, שחייליהם כולם היו ארמנים מרחבי האימפריה הרוסית, מלבד מספר קטן של ארמנים שהגיעו מן האימפריה העות'מאנית.
באוגוסט 1914, בעקבות הצהרת המלחמה של גרמניה נגד רוסיה, הרוזן אילריון וורונצוב-דשקוב, מושל הקווקז, פנה למנהיגות הארמנית בטיפליס כדי להציע הקמת חיל ארמני נפרד.
ההצעה התקבלה בחום, ותוך מספר שבועות התחילו להתגייס מתנדבים.
אחריות על הקמת החיל ניתנה לוועדה מיוחדת מטעם הקונגרס הארמני הלאומי, אשר תיאמה פעולותיה מטיפליס, ירוואן, ואלכסנדרפול.
בנובמבר 1914, דרסטמאט קנאיאן פקד על הגדוד השני של המתנדבים הארמנים.
הגדוד נלחם בפעם הראשון במתקפת ברגמן, קרוב לבאיאזיד.
במהלך קרב עקוב מדם אשר נמשך 24 שעות, המפקד נפצע קשות, ונותר במצב קשה למשך מספר חודשים.
קרב סריקמיש נערך בין 22 בדצמבר 1914 ל-17 בינואר 1915 כחלק מהמערכה בקווקז.
גדוד 3 וגדוד 4 של המתנדבים פגשו את העות'מאנים בקרב בחזית מול ארזורום שבין סריקמיש ואולטו.
הארמנים הצליחו לעכב את העות'מאנים, דבר שפגע באסטרטגיה האזורית שלהם, ואיבדו 600 איש בקרב.
ב-16 בדצמבר 1914, האימפריה העות'מאנית פירקה את חבילת הרפורמה הארמנית, בדיוק לאחר ההיתקלות הראשונה עם החיל הארמני במערכה הקווקזית.
בצד השני של הגבול, הצאר, ניקולאי השני, ביקר בחזית הקווקזית ב-30 בדצמבר 1914, ואמר לראש הכנסייה הארמנית שם ש"עתיד מזהיר ביותר ממתין לארמנים".
בין ה-15–18 באפריל 1915, חיל המתנדבים הארמנים תחת פיקודו של אנדרניק השתתף בקרב דילמן, כחלק מן המערכה בפרס.
דרסטמאט קנאיאן היה עדיין במצב קשה, והגדוד שלו השתתף בלעדיו ב-11 קרבות בסביבות אלשקרט, טוטאח, ומלשקרט עד שהחלים מספיק שוב ליטול לידיו את הפיקוד.
ביום ראשון האדום, מנהיגי הקהילה הארמנית באיסטנבול נעצרו, והוחזקו בשני מתקני כליאה סמוך לאנקרה, על פי פקודת שר הפנים, מהמט תלאת ביי.
המפרצום בויאג'יאן, חבר האנצ'ק, היה בין העצורים הראשונים, ולאחר משפט קצר שנערך כעבור שלושה חודשים, ביולי, הוא נידון למוות בתלייה.
ב-6 במאי 1915 אנדרניק הוביל יחידת מתנדבים (כ-1200 חיילים) לסייע בהדיפת המצור על ואן.
המפקד הרוסי תיאודור צ'רנוזובוב הכיר בתרומה של החיל הארמני במספר רב של קרבות.
ב-15 ביוני 1915, הוצאו להורג באיסטנבול "20 המרטירים", מנהיגי האנצ'ק אשר נכלאו למשך שנתיים בתנאים קשים, עברו משפטי ראווה, ולבסוף נידונו למוות.
ההוצאה להורג נערכה כאירוע ראווה בכיכר מרכזית בעיר, כחלק בלתי נפרד מרצח העם הארמני שהתרחש באותה העת.
מילותיו האחרונות של המנהיג פרמאז היו, על פי הדיווחים:
ההישג הגדול ביותר של השנה הראשונה הייתה הקמת הניהול הארמני של מערב ארמניה, רפובליקת ואן, בראשותו של אראם מנוקיאן.
רפובליקת ואן הייתה ממשלה ארמנית זמנית שהתקיימה בין 1915-1918. לעיתים היא גם נקראה וספורקאן החופשית.
אנדרניק פקד גדוד שהביס את חליל קוט בקרב ביטליס ב-1916.
משא ומתן התנהל עם צרפת להחזרת הגולים הארמנים לביתם בקיליקיה.
במהלך השיחות, שר החוץ הצרפתי ניצל את ההזדמנות לשלח כוחות צרפתיים על פי הסכם סייקס–פיקו, שעוד היה סודי בעת זו.
הלגיון הוקם בקהיר, מצרים, בנובמבר 1916, ונקרא הלגיון הארמני הצרפתי, תחת פיקודו של אדמונד אלנבי.
שלא לפי ההסכם, בשנת 1917 הלגיון נלחם בסוריה פלשתינה.
מהפכת פברואר של שנת 1917 גרמה לכאוס בקרב החיילים הרוסים בחזית הקווקזית, ועד סוף שנה זו רובם עזבו כדי לשוב לבתיהם.
הדבר הוביל לארגון מחדש גם של המתנדבים הארמנים שבצבא הרוסי.
ביולי 1917, הוחלט להקים שש חטיבות ארמניות בחזית הקווקזית בתמיכת הארגונים הארמנים בפטרוגראד וטיפליס.
באוקטובר 1917, שתי חטיבות ארמניות כבר הוקמו, תחת פיקודו של תובמאס נזרבקיאן.
אך בתחילת 1918, רק כמה אלפי מתנדבים ארמנים, בהובלת כ-200 קצינים, עמדו בפני ההתקפות הטורקיות.
ב-5 בדצמבר 1917, נחתם הסכם שביתת הנשק של ארזינג'אן בין רוסיה לעות'מאנים, ובכך הסתיימו הקרבות בין שתי המעצמות.
אחרי שאחזו הבולשביקים בשלטון, נפגשו בעבר הקווקז נציגי עמים שונים בקונגרס בינלאומי כדי להקים ממשלה אזורית זמנית, שנקראה קומיסאריית עבר הקווקז.
ב-1918, אנדרניק קודם על ידי הרוסים לדרת מייג'ור ג'נרל והוא קיבל 6 אותות גבורה, על 59 קרבות בהם השתתף נגד הטורקים.
הרשות הארמנית שהוקמה ברפובליקת ואן נטעה את השורשים להקמת רפובליקה לאומית, שלמטרה זו התכנס קונגרס לאומי באוקטובר 1917 בטיפליס.
הרוסים בינתיים חתמו על חוזה ברסט-ליטובסק, אשר סיים את המלחמה, תוך ויתורים טריטוריאליים.
מאוחר יותר באותה השנה הוכרזה הרפובליקה הראשונה של ארמניה, והפדרציה המהפכנית (דשנאק) הייתה למפלגת השלטון.
הלחימה המשיכה בארמניה עצמה, כשהכוחות הארמנים נלחמים בעות'מאנים על עצמאותם.
הטורקים ביקשו לדכא את ההתנגדות בירוואן, אך למרות הכוח הגדול הרבה יותר של הטורקים, הארמנים הצליחו להדוף אותם במספר קרבות, ביניהם קרב סרדאראפאט, קרב קרקיליסיה, וקרב באש אבראן.
אך הייתה זו הדיפה מאוחרת, והרפובליקה הארמנית החדשה נאלצה לחתום על הסכם באטום, אשר הסדיר את הגבולות בין האימפריה העות'מאנית לארמניה, אזרבייג'ן וגאורגיה.
העות'מאנים השאירו את ארמניה עם שטח של 10,000 קילומטרים רבועים בלבד.
תחת פיקודו של אנדרניק, שפעל עד ההסכם כמושל מערב ארמניה, התושבים הארמנים של ואן הצליחו להימלט מהצבא העות'מאני לתוך מזרח ארמניה.
ביולי, פרצה אלימות בין הנוצרים למוסלמים במחוז סיוניק.
אנדרניק הוביל כוח של בלתי סדירים ופליטים כדי להמשיך את המערכה נגד העות'מאנים, ונלחם בנגורנו קרבאך, אך בזמן ששהה בקרבת מקום נחתם הסכם מודרוס.
הוא המשיך גם לאחר מכן, ונשבע שלא ינוח במלחמתו נגד הטורקים.
הבריטים הבטיחו לאנדרניק שההסכמים יהיו לטובת הארמנים בוועידת השלום בפריז.
בינתיים, כוחות לאומניים אזרים ניסו להגים בה רפובליקה, אך היא נפלה עד מהרה לכוחות העות'מאנים-אזרים..
ב-30 באוקטובר, שביתת הנשק של מודרוס סיימה את המלחמה בזירה המזרח תיכונית, בין האימפריה העות'מאנית ובעלות הברית של מלחמת העולם הראשונה.
היא גם סיימה את המערכה בקווקז עברו האימפריה העות'מאנית.
בסוף המלחמה, האימפריה העות'מאנית הפסידה במערכה הפרסית, ואיבדה את סיני ופלשתינה ואת המערכה המסופוטמית, אך היא הרוויחה בחזרה את השטחים שאיבדה לרוסיה.
ב-1919 אווטיס אהרוניאן היה ראש המשלחת הארמנית בוועידת פריז, ומאוחר יותר באותה השנה אנדרניק הוביל משלחת לארצות הברית כדי לגייס את תמיכתה במנדט לארמניה.
הוא גם גייס כספים לסיוע פליטי מלחמה ארמנים בעת שהותו שם.
ארהוניאן חתם על הסכם סוור, אשר התווה את "ארמניה הווילסונית", ב-10 באוגוסט 1920. על פה ההסכם, כל החתומים עליו הכירו בארמניה כמדינה חופשית ועצמאית.
אך התוויית הגבולות נותרה בידי נשיא ארצות הברית וודרו וילסון ומשרד החוץ האמריקאי, משימה שנותרה לא גמורה עד נובמבר 1922.
ב-24 בספטמבר פרצה מלחמת טורקיה–ארמניה.
ארמניה, שהייתה במעמד נחות, נאלצה להסכים במשא ומתן להסכם אלכסנדרופול, בדצמבר.
אך בינתיים, פלשו גם הסובייטים לארמניה, והממשלה התפטרה, ולכן ההסכם לא היה תקף.
בהסכם, אזרבייג'ן דרשה את רוב שטחה של ארמניה, כולל את המחוזות הרוסיים לשעבר, אליזבטפול, טיפליס וירוואן.
העימותים הצבאיים בין שתי המדינות התרחשו במהלך רובה של 1920, בעיקר בקרבאך, נחצ'באן, וסיוניק.
ברית המועצות פלשה לארמניה מהצפון, בעוד היא נלחמת בטורקים ממערב והאזרים מדרום.
לא היה בידי אמרניה לעצור את הסובייטים, ואלה כבשו את ארמניה בסוף נובמבר 1920, בדיוק כאשר ממשלתה החליטה להיכנע לתנאיהם של הטורקים.
על אף השליטה האיתנה של דשנאק בממשלת ארמניה, היו קומוניסטים ארמנים שסייעו לכיבוש הסובייטי.
העברת הסמכויות התרחשה ב-2 בדצמבר בירוואן.
המנהיגות הארמנית קיבלה את האולטימטום שהציבה ברית המועצות, וארמניה החליטה להצטרף לברית המועצות.
דשנאק הוצאה מן החוק, ומנהיגיה הוגלו, וכך גם רבים מחבריה פוזרו ברחבי העולם.
דניאל בק-פירומיאן נעצר והוצא להורג על ידי הבולשביקים בקרקיליסה ב-1921. במהלך הטיהורים הגדולים של סטלין, המשטרה החשאית שלו עצרה גם את מובסס סיליקיאן, כריסטופור אררטוב, דמיטרי מירימנוב, אגהסי ורוסיאן, סטפאן אוהנסיאן, האקוב מקרצ'יאן, והרוטיון הקוביאן, שכולם לבסוף גם הוצאו להורג.
הסכם קארס נחתם ב-13 באוקטובר 1921, וקבע את הגבולות בין טורקיה לבין מדינות דרום הקווקז, וסייע לשכך לפחות זמנית את העימותים הטריטוריאליים בקווקז.
התנהגות פרו-חברתית כוללת מגוון התנהגויות הננקטות כדי להגן ולשפר את רווחתו הנפשית של האחר.
התנהגות זו מונעת לא רק על ידי אינטרס אישי והמבצעים אותה מכונים לשלם מחיר אישי לטובת אחרים.
מודל התועלת החברתית מציע כי בעת חלוקת המשאבים, אנשים נוטים לקחת בחשבון גם את האחר ולא מונעים רק מתועלת עצמית.
כלומר, נראה כי ההתנהגות האנושית מונעת לא רק על ידי אינטרס אישי ואנשים מוכנים במקרים רבים לשלם מחיר אישי לטובת האחרים במהלך האינטראקציות שלהם איתם.
לפי הפסיכולוג, מרטין הופמן, ההתפתחות של יכולת אמפתית ושל התנהגות פרו-חברתית שזורות זו בזו.
היא מתרחשת כאשר ילדים מתחילים להבחין בין הרגש השלילי שלהם לרגש השלילי של האחר, דבר המאפשר לחוש בדאגה לאחר.
בשלב בו ילדים מצליחים להבין כי המצב הרגיש של האחר מתקיים לאורך זמן, מעבר לרגע הנתון, הם מסוגלים להגיב למצוקה של האחר ולחוש אמפתיה כלפיו.
ניתן להקביל את המונח התנהגות פרו-חברתית למונח הנכונות לעזור לאחר וכן לנכונות לחלוק עם האחר משום שכל המונחים הללו מתייחסים להתנהגויות העוסקות בנתינה לאחר.
ויספה (1972) משתמש במושג "התנהגות פרו-חברתית" כדי לתאר מכלול התנהגויות בעלות אפיונים חברתיים חיוביים כללים כמו: סימפתיה, אמפתיה, שיתוף פעולה, תרומה, הושטת עזרה ואלטרואיזם (התנהגות זולתנית).
היכולת להתנסות ברגשותיו של אדם אחר.
אמפתיה היא תגובה רגשית המאופיינת על ידי רגשות דאגה, סימפתיה, חמלה ורוך כלפי אדם אחר ועל ידי רצון להקל על מצוקתו.
הופמן היה הראשון שהדגיש הן את האספקטים הרגשיים והן את האספקטים הקוגניטיביים של האמפתיה.
הוא טען שאמפתיה היא "תגובה רגשית התואמת יותר את מצבו של האחר מאשר את מצבו של האני", אולם הבסיס לתגובה הוא קוגניטיבי: האדם האמפתי קשוב לסימנים המצביעים על מצבו הרגשי של האחר, ויחד עם זאת הוא ער לעובדת היות האחר מופרד ממנו.
התנהגות בעלת מניע אלטרואיסטי אינה מוגדרת בצורה אחידה בספרות המקצועית ונראה כי ההגדרה משתנה בהתאם לדיסציפלינות השונות.
בקרב פסיכולוגים יש הסכמה כי מניע אלטרואיסטי הוא טובת רווחתו של האחר.
בנוסף, פעולה בעלת מניע אלטרואיטסי כוללת גם הקרבה עצמית של המבצע.
הגדרה נוספת להתנהגות בעלת מניע אלטרואיסטי מתייחסות לכך שההתנהגות חייבת להתבצע ללא ציפייה להרוויח גמול חומרי או חברתי עבורה.
מהגדרות אלה ניתן ללמוד כי התועלת והרווחה של האחר הם המטרות העיקריות של התנהגות אלטרואיטסטית, שאינה משמשת כאמצעי להשגת מטרות אחרות של המבצע או קבלת תמורה כל שהיא.
המקור המוצע הידוע ביותר של מוטיבציה אלטרואיסטית הוא רגש האמפתיה.
בקרב ילדים, תדירותה של התנהגות פרו-חברתית עולה עם הגיל.
כלומר, ילדים גדולים מעורבים יותר במתן עזרה או שיתוף ומבצעים מגוון רחב של התנהגויות המכוונות לאחר.
מחקרים מראים כי ילדים מתחילים להתנהג באופן פרו-חברתי בשלב מוקדם בחייהם.
לדוגמה, נמצא כי פעוטות בני שנה ניחמו אחרים במצוקה, השתתפו במטלות הבית ועזרו למבוגרים באמצעות הבאת חפץ או הצבעה על חפץ שלא ניתן להגיע אליו.
בנוסף, נמצא כי עד השנה השנייה לחיים, התנהגות פרו-חברתית מסתמכת על הבנת פעולה דרך תקשורת מפורשת ומגיל שנתיים התנהגות זו מתבססת על הבנת רגשותיו של האחר גם דרך רמזים דקים.
אולם, להתנהגויות אלו המראות על אכפתיות כלפי האחר מחיר אישי נמוך מאוד (הילד/פעוט לא צריך לוותר על חפצים שלו למען האחר).
כאשר התנהגות פרו-חברתית כוללת תשלום מחיר אישי בביצוע שלה, ילדים עד גיל 6 מפגינים אנוכיות ולרוב חולקים מעט מאוד או כלל לא חולקים עם האחר.
מקורותיהם של התנהגויות אלו בגילאים הצעירים (עד גיל 4) והמנגונים בבסיסם שנויים במחלוקת.
בארבע השנים הראשונות לחיי ילד, מקובל להתייחס לארבעה שלבים בהתפתחות ההתנהגות פרו - חברתית:
אמפתיה רגשית מופיעה כבר אצל תינוקות מתחת לגיל שנה.
בגיל זה, תינוקות מראים יכולת ראשונית של אמפתיה כאשר הם בוכים לנוכח מצוקה של אדם אחר וגם צוחקים כשאחרים צוחקים.
עם זאת, בשלב זה התינוק אינו מבין בדיוק מי נתון במצוקה.
אמפתיה אגוצנטרית: בגילאי שנה עד שנתיים פעוטות משיגים התקדמות משמעותית בהבנת מושג העצמי ובעקבות זאת גם בהבנת האחר.
הבנות חדשות אלו מאפשרות לפעוט לנקוט התנהגויות סיוע תכליתיות יותר.
עם זאת, מרבית הגישות ההתפתחותיות מניחות כי פעוטות בגיל זה עדיין לא באמת מבינים לעומק את צרכיו של האחר, אלא עושים מה שהיה מסייע להם במצב זה.
כך למשל, פעוטות בגיל זה ינסו להרגיע את הזולת באמצעות מה שבדרך כל מרגיע אותם עצמם - לדוגמה, פעוט בגיל שנה וחצי עשוי להציע לאחר את המוצץ שלו, את הדובי שלו, או את היד של אימו.
אמפתיה ממוקדת באחר: בגילאי שנתיים עד שלוש מתרחשת התפתחות משמעותית ביכולת הוויסות הרגשי וביכולת להבין את כוונות השני, את רגשותיו ורצונותיו, את הסיבות למצוקתו ואת מה שיכול להקל על המצוקה הספציפית.
משום כך, המבעים הפרו-חברתיים והניסיונות לנחם אחרים נעשים מורכבים יותר.
בד בבד, עם התפתחות השפה, והתפתחות התאוריה של תודעה (Theory of mind), מתאפשרת הבנה וניבוי של התנהגות הפרט והזולת המאפשרת עליית מדרגה משמעותית ההתנהגות הפרו-חברתית בגלל יכולתם של פעוטות להבין את כוונותיהם ורצונותיהם של אחרים.
בגילאי הגן (3–4) נמצא כי ילדים מקיימים מגעים תכופים עם מספר ילדים "כחברים" שעוזרים להם להשתלב בקבוצה.
מחקרים מראים כי בין מי שמוגדרים כחברים, התנהגויות פרו חברתיות של אמפתיה, תמיכה, ועזרה, שכיחות יותר מאשר בין ילדים שאינם מוגדרים כחברים.
בנוסף, ניתן לראות בגיל זה "חברות זמנית" או "על תנאי", כאשר ילדים משתמשים בחברות כאמצעי להצטרף למשחק עם מישהו אחר ("אני אהיה חבר שלך אם תרשה לי לנסוע על האופניים שלך").
התפתחות ההתנהגות הפרו חברתית בגילאי 4–6
החוקרים חלוקים בדעותיהם לגבי התפתחות ההתנהגות הפרו חברתית בגילאי הגן המאוחר.
מרב החוקרים טוענים שילדים בגיל 4–5 שנים ממשיכים להראות התפתחות חיובית של יכולות האמפתיה המלווה במתן עזרה לזולת כיוון שהתפתחות תאוריית התודעה מאפשרת לילדים להבין, לחזות, ולהסביר את התנהגות ורגשות האחר, הבנה זו מעצימה את ההצלחה ביחסים חברתיים בכלל ובין העמיתים.
כמה חוקרים סבורים לעומת זאת שהחל מגיל זה חלה דווקא ירידה בשכיחות של התנהגות זו, האי (1994)טוענת שהתנהגות פרו חברתית הופכת להיות יותר סלקטיבית כך שהיא מופנית רק כלפי חלק מהזקוקים לעזרה, ילדים בגיל זה נוטים לפרש את מצוקת האחר על פי הסיטואציה ולא רק על פי הבעת פניו.
ולומדים לווסת את התגובות הרגשיות שלהם למצוקה של אחרים ולשים לב לסימנים נוספים שיעידו אם מתאים להיענות למצוקה או להתעלם ממנה.
תורת המשחקים מציעה לבחון התנהגות פרו-חברתית אצל מבוגרים וילדים דרך משחק הנקרא משחק הדיקטטור.
במשחק, שחקן אחד, הדיקטטור, מחליט כיצד לחלק סכום כסף, הניתן לו במהלך המשחק, בינו לבין משתתף אחר שלא קיבל תגמול במשחק.
היות שלשחקן השני לא ניתן כוח כלשהו, המשתתפים אינם מכירים זאת והאינטראקציה ביניהם אנונימית לגמרי, המוטיבציה היחידה של הדיקטטור לחלוק חלק מהכסף היא אלטרואיסטית.
מחקרים שבחנו התנהגות פרו-חברתית דרך משחק זה, הראו כי בקרב מבוגרים, לרוב המשתתף אינו דואג רק להגדלת הרווח של עצמו, אלא מקצה חלק מהכסף למשתתף השני, וכך גורם להקטנת סכום הכסף שהוא מקבל בתום הניסוי.
הבדל בין מבוגרים לילדים ביחס להתהגות פרו חברתית קשור לתחושות המתעוררות בעת חלוקת משאבים בצורה שוויונית או לא שוויונית.
בקרב מבוגרים נמצא כי כאשר מתבצעת חלוקה שווה של משאבים, אנשים חשים יותר בנוח וחווים יותר סיפוק בהשוואה לחלוקה לא שוויונית, אפילו כאשר החלוקה הלא שוויונית כוללת העדפה לטובתם האישית.
בקרב ילדים, נמצא כי רק בגיל 9-10 ישנה סלידה מחוסר שוויון, לפני כן, בגילאי 5-8 רמות הסיפוק אינן עולות כאשר ישנה חלוקה שווה של משאבים.
הסבר אפשרי לכך הוא שכאשר ילדים בני 9–10 חלקו בצורה שווה עם האחר הם חשו טוב יותר ככל הנראה משום שהם הפנימו את הנורמות החברתיות וחלקו מתוך רצון פנימי.
לעומת זאת, בגילאים צעירים יותר 5–8, הנתינה מונעת ככל הנראה מגורמים חיצוניים או תחושת מחויבות ולכן לא מובילה לתחושת סיפוק.
כבר בשנת החיים הראשונה ניתן לראות הבדלים בין-אישיים ביכולות הפרו-חברתיות והחל מגיל שנתיים-שלוש מתחילים להופיע הבדלים אינדיבידואליים יציבים ביכולת האמפתיה.
ההבדלים בין הילדים הם בסוג ההתקרבות, באופן עיבוד המידע, במורכבות ובעוצמת התגובה בדרך כלל נוהגים להבחין בין מקורות פנימיים/מזגיים ולמקורות הקשורים לאינטראקציות הראשוניות של הילד ככאלו המשפיעים על התפתחות היכולות הפרו-חברתיות.
הבדלים בין אישיים הקשורים למזג
מקובל להתייחס ל"מזג" כמרכיב ראשוני גנטי איתו מגיע הילד לעולם.
מיזגו של הילד נמצא בעבר כמשפיע על חוויותיו במצבים חברתיים, ועל אופי היחסים החברתיים שהוא יוצר.
בהקשר זה, ילדים עם מזג המוגדר כ "חיוני" או "קל" מגיבים בהתלהבות ובערנות במפגשים חברתיים, ומצליחים לארגן את החוויה ואת ההבעה הרגשית שלהם גם במצבים חברתיים מורכבים.
לעומתם, ילדים עם מזג המוגדר כ "קשה" ו"עצור" נרתעים ממגע חברתי ומגלים משנה זהירות במצבים חברתיים כתינוקות, כפעוטות וכילדי גן.
ילדים אלו מראים קשיים ביכולת הוויסות הרגשית, מתוך התבוננות בפחד או איום במתקיים בסביבה.
הבדלים בין אישיים הקשורים למערכת היחסים עם ההורים
דפוסי התקשרות שונים משקפים הבדלים בציפיות של התינוק מהעולם החברתי.
התנסות בהתקשרות בטוחה וביחסי טיפול אמפתיים מנבאים רמה גבוהה של אמפתיה והתנהגות פרו-חברתית בשנות הילדות המאוחרות כיוון שילדים לומדים לא רק לקבל טיפול אלא גם כיצד לטפל באחרים.
על פי תאוריית ההתקשרות, דמות מטפלת המגיבה בזמינות רבה וברגישות לצורכי הילד, מספקת לו תחושת בסיס בטוח וחוף מבטחים ובכך היא מווסתת את רמת המתח של התינוק ועוזרת לו לצאת ממצבי דחק.
כך, הילד יכול לחקור את העולם ולהתעניין בגירויים ובאנשים ללא אובדן בסיס זה.
מנגד, דפוסי תגובה של הדמות המטפלת שאינם עקביים בזמינותם יוצרים חוסר ביטחון, קשיים בוויסות עצמי ואי פניות לתקשר ולפתח התנהגות פרו-חברתית עם האחרים.
סרוף טוען שילדים עם דפוס התקשרות בטוח מפתחים יכולת להיענות בצורה אמפתית לאחרים כיוון שחוו טיפול נענה שסיפק את צורכיהם וסיפק להם מקורות רגשיים המאפשרים להם כעת להיענות לצרכים הרגשיים של האחר.
תהליכי למידה של התנהגות פרו-חברתית
שלושה תהליכים הוגדרו ככאלו אשר באמצעותם הילד רוכש יכולת רגשית חברתית המתבטאת בהתנהגות פרו חברתית עם הסביבה שלו:
הדגמה (Modeling): כאשר ההורים מביעים רגשות הם מדגימים לילד כיצד לווסת רגש מסוים וכיצד להביעו, הם גם מדגימים התייחסות להבעה רגשית וגם אסטרטגיות שונות של התנהלות חברתית, ושל התנהגות פרו חברתית שתואמת להקשר.
אימון (Coaching): כאשר ההורים מדברים עם ילדים על רגשות (מתארים את רגשותיהם שלהם), שואלים מישהו אחר, או את הילד, על רגשותיו) הם מקנים לו שפה רגשית שיכולה לעזור לו גם בוויסות רגשותיו וגם בטיפוח יכולתו להבין את רגשותיו ואת רגשותיהן של אחרים.
תגובה מידית בסמיכות להתנהגות (Contingency): כאשר ההורים מגיבים מיד לרגשות הילד הם עוזרים לו לרכוש יכולת של וויסות רגשי וגם מלמדים אותו מה הן ההבעות הרגשיות שהם מוכנים לקבל ואילו רגשות הילד יצטרך ללמוד לרסן.
התנהגות פרו חברתית וניצני ההתפתחות המוסרית
התגובה המוסרית שלנו למצבים חברתיים בין-אישיים מתבססת על מה שנקרא רגשות מוסריים, הטענה היא שאלה רגשות אוניברסליים המאפשרים חיים ביחד בכל חברה אנושית שהיא, הרגשות המוסריים כוללים רגשות חיוביים כמו אמפתיה, ורגשות שליליים כמו בושה או אשמה.
התגובה האמפתית למצוקתו של האחר היא שנמצאת בשורשי הרגישות המוסרית של ילד צעיר.
התפתחות הרגישות המוסרית והתפתחות הידע על הכללים החברתיים נובעות מהיבטים שונים בתכלית של המגעים שיש לילד עם סביבתו, בעוד שרגישות מוסרית מתפתחת מתוך עצם החשיפה וההבנה האמפתית למצוקתם הרגשית של האחרים, הידע על הכללים החברתיים מתפתח מתוך מגעים עם הדמויות המחנכות בבת ובמסגרת החינוכית.
התנועה הבין-לאומית להשמדת נשק גרעיני היא תנועה בינלאומית המאגדת ארגוני חברה אזרחית, שמטרתה לקדם את האמנה לחיסול הנשק הגרעיני.
התנועה הוקמה בשנת 2007, וחברים בה 468 ארגונים מ-100 מדינות.
התנועה קיבלה פרס נובל לשלום לשנת 2017 על .
מטרת התנועה לפרק את הנשק הגרעיני בעולם, בעיקר בגלל האיום ההומניטרי הנשקף ממנו.
לנשק גרעיני, יחסית לנשק קונבנציונלי, יש יכולת הרס גבוהה מאוד והוא משמיד שטחים נרחבים ולא ממוקדים.
פגיעתו קטלנית, ונגרם נזק רב גם לבריאותם של הניצולים.
בשימוש בנשק גרעיני נפלטת קרינה רדיואקטיבית קטלנית וקשה מאוד לטיפול רפואי.
קרינה זו גורמת גם נזק רב-שנים לסביבה.
מייסדי התנועה קיבלו השראה מהצלחת המאמץ העולמי לאיסור על השימוש במוקשים, תנועה שניסחה וקידמה בשנת 1997 את אמנת אוטווה, האוסרת על השימוש במוקשים נגד בני אדם.
בספטמבר 2006, זוכת פרס נובל לשלום האגודה הבינלאומית של רופאים למניעת מלחמה גרעינית אימצה הצעה בקונגרס הדו-שנתי שלה בהלסינקי, פינלנד, לייסד תנועה בינלאומית שמטרתה פירוז הנשק הגרעיני ברחבי העולם.
התנועה הושקה בשני אירועים ציבוריים, האחד ב-23 באפריל 2007 במלבורן, אוסטרליה, שם גויסו כספים להקמת התנועה, והשני ב-30 באפריל 2007 בווינה במפגש של מדינות החתומות על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני.
לאחר מכן הצטרפו לתנועה תנועות דומות מעשרות מדינות בעולם.
תנועת ICAN מורכבת מ-468 ארגונים שותפים ב-100 מדינות.
צוות הסגל של הקמפיין ממוקם בז'נבה, שווייץ, ומשם הוא מתאם ומנהל את הקמפיין באופן שוטף.
קבוצת עבודה בינלאומית מפקחת על התנועה.
ההרכב הנוכחי של קבוצת העבודה הבינלאומית כולל מספר גופי סיוע הומניטריים, בהם האגודה הבינלאומית של רופאים למניעת מלחמה גרעינית וליגת נשים בינלאומית לשלום וחירות.
בין הארגונים השותפים בארגון נמנים "התנועה הישראלית נגד גרעין ונשק להשמדה המונית", וכן נציגים ישראלים ופלסטינים של האגודה הבינלאומית של רופאים למניעת מלחמה גרעינית.
ב-28 במאי 2010 החלו דיונים פנימיים בתנועה לשינוי יעדה, ממניעת נשק גרעיני לאיסור מוחלט.
בשנת 2011 אומצה החלטה ברוח זו על ידי ארגון הצלב האדום.
בדצמבר 2014 התנועה קיבלה תמיכה מממשלת אוסטריה.
ב-6–7 באוגוסט 2015 התנועה קיימה מספר אירועים לציון 70 שנה להטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי.
בפברואר–אוגוסט 2016 התנועה השתתפה בסבבי דיונים עם האו"ם על ניסוח האמנה לחיסול הנשק הגרעיני, שהתקבלה בסופו של דבר ב-7 ביולי 2017. 122 מדינות הצביעו בעד האמנה, מדינה אחת התנגדה (הולנד), מדינה אחת נמנעה (סינגפור) ו-69 מדינות לא השתתפו בהצבעה, בהן כל המדינות בעלות נשק גרעיני.
ב-6 בספטמבר 2017 התנועה קיבלה פרס נובל לשלום לשנת 2017 "על עבודתה להפניית תשומת הלב לתוצאות ההרסניות של שימוש בנשק גרעיני, ולמאמציו המשמעותיים לקדם אמנה האוסרת על נשק זה."
בין תומכיה הבולטים של התנועה נמנים חתני פרס נובל לשלום דזמונד טוטו, טנזין גיאטסו וג'ודי ויליאמס, המוזיקאי הרבי הנקוק, שחקן הקריקט איאן צ'אפל , השחקנים מרטין שין ומייקל דאגלס והאמנית יוקו אונו.
בנובמבר 2012 מזכ"ל האו"ם באן קי-מון שיבח את התנועה ושותפיה "על עבודה עם מחויבות ויצירתיות במטרה להשיג את המטרה המשותפת שלנו - עולם ללא נשק גרעיני".
לפני כן הוא סיפק לתנועה ברכת מצולמת לתמיכה ביום הפעילות העולמי שלה.
ארגון ICAN זכה בפרס נובל לשלום לשנת 2017, ב-6 באוקטובר 2017. בהודעה לעיתונות על הזכייה נכתב "על עבודתו להסב תשומת לב להשלכות ההומניטריות הרות האסון של כל שימוש בנשק גרעיני, ובשל מאמציו פורצי הדרך להשגת אמנה עולמית שתאסור שימוש בנשק מסוג זה ...
זו ההוכחה המוצקה של ועדת הנובל הנורווגית, כי ל-ICAN, יותר מכל אחד אחר, היה בשנה האחרונה בהתחשב במאמצים להשגת עולם ללא נשק גרעיני כיוון חדש ומרץ חדש".
לאחר הבחירה בתנועה לפרס פרסם אנשיל פפר מאמר בו טען שהתנועה חסרת השפעה ממשית: "עד היום, ההישג המרכזי שלהם הוא העברת האמנה לאיסור אחזקת נשק גרעיני השנה בעצרת האו"ם.
ההצבעה על האמנה אמנם עברה לפני שלושה חודשים ברוב עצום של 122-1, אבל כל המדינות המחזיקות בעצמן בנשק גרעיני לא השתתפו בהצבעה ומעבר לערך הצהרתי, זהו מסמך ריק מתוכן ממשי.
הפרס מן הסתם יסייע ל-ICAN להרים את הפרופיל הציבורי שלו ולגייס כספים, אבל הוא גם חושף כמה הפרס חסר השפעה."
התנועה האילירית (בקרואטית: Ilirski pokret, בסלובנית: Ilirsko gibanje) הייתה תנועה תרבותית ופוליטית שפעלה בין השנים 1835–1849 ביוזמת אנשי רוח קרואטים כמו ליודביט גאי ויאנקו דרשקוביץ'.
התנועה שאפה להשגת אוטונומיה פוליטית ותרבותית קרואטית באימפריה האוסטרית, תוך טיפוח אחדות לשונית ואתנית והאיחוד של הסלאבים הדרומיים תחת הזהות האילירית.
במאה ה-19 בחרו חסידי התנועה בשם "אילירי" על סמך תאוריה שלפיה הסלאבים הדרומיים הם צאצאי האילירים הקדומים.
מתוך חשש מפני הגזמת הפטריוטיזם המקומי או הפרטיקולריזם האזורי, סברו האיליריסטים שהשם "אילירי" עשוי לאחד יותר בנקל את הסלאבים הדרומיים או לפחות את אלו ממערב לבולגריה מבחינה ספרותית-לשונית.
במאה ה-19 באירופה הליברליזם והמאבק הלאומי היו האידאולוגיות שתפסו את קדמת הזירה של התרבות הפוליטית.
במרכז אירופה, שבה לאורך מאות שנים שלטה האימפריה ההבסבורגית ובתוכה גם הממלכה ההונגרית על מגוון רחב של קבוצות אתניות, דתיות ותרבותיות, קמו תנועות לאומיות רבות.
בתחילת המאה ה-19 עמים קטנים יחסית ברחבי האימפריה, רובם דוברים שפות סלאביות – צ'כים, סלובקים, סלובנים, קרואטים, סרבים ואוקראינים כולל רוסינים – החלו לטפח את מסורותיהם ההיסטוריות, לשכלל את שפותיהם כשפות ספרותיות, ולדבוק במנהגיהם ובפולקלור שלהם, בקיצור ביססו את קיומם כלאומים.
תחייה זו של המורשת הלאומית כללה גם את התנועה אילירית או האיליריסטית בקרואטיה.
בשנת 1813 בישוף זאגרב, מקסימיליאן ורחובץ קרא ללקט את האוצרות הרוחניים של הלאום (Poziv na sve duhovne pastire svoje biskupije, "קול קורא לכל הרועים הרוחניים בדיוקסיה שלנו") ובישר את הקמת תנועת התחייה הלאומית הקרואטית.
בהשפעת אביו יוסיפ שפורר, שכיהן כראש עיר ראשון בקרלובץ תחת הכיבוש הצרפתי הנפוליאוני והיה אחד ממייסדי תנועת הבונים החופשיים באזור, ניסה יוראי שפורר (Juraj Šporer) לפרסם עיתון ראשון בשפת האם (domorodnom) ה"אילירית", בכתב לטיני.
העיתון נקרא "Oglasnik ilirski" ("המודיע האילירי") .
השלטון האוסטרי ראה בחיוב יוזמה כזאת שנראתה לו קרדום בלהפחית את ההשפעתם של רוסיה ושל הספרות בכתב קירילי על התרבות הקרואטית.
אולם המיזם של שפורר נכשל בגלל העניין המועט שעורר עיתון כזה בקרב הקהל.
בדומה לקרואטים, גם אצל ההונגרים והגרמנים האוסטרים קמו תנועות לאומיות.
הקרואטים התקשו לעכל את השלכות הלאומנות ההונגרית ששאפה לנגוס באוטונומיה הקרואטית ולהגביר את ההתבוללות בשם ההונגריזציה או המדיאריזציה.
על מנת להגן על האוטונומיה שלהם, ביקשו הקרואטים להעמיק את תרבותם ולהחיות את מורשתם.
בתחילת שנות ה-1830 קבוצת סופרים קרואטים צעירים ובראשותם ליודביט גאי שהתכנסו בזאגרב הקימו תנועה לתחייה לאומית ולאחדות של כל הסלאבים הדרומיים שבשטחי האימפריה ההבסבורגית.
העיר זאגרב הפכה למרכז חשוב של פעילות פוליטית, כלכלית ותרבותית וכן למרכז התנועה הזאת.
הרוזן ינקו דרשקוביץ' (1770–1856) פרסם בשנת 1832 את הפמפלט "דיזרטציה" שהפך מאוחר יותר למצע הפוליטי, הכלכלי, החברתי והתרבותי של התנועה האילירית.
הוא העלה בו את הצורך לראות בשפת הילידים שפה רשמית, לדרוש אוטונומיה נרחבת יותר כלפי הממשלה המרכזית ולדרוש את חיזוק חינוך והפצת ההשכלה בקרב דלת העם.לאורך 8-9 השנים הראשונות שימש ליודביט גאי למנהיג התנועה כולה.
בהמשך עברה ההנהגה שלה לידיים אחרות.
הסוגיה החשובה ביותר בעיני ה"איליריסטים" הייתה קביעת שפה תקנית או סטנדרטית כמשקל-נגד לכפיית השפה ההונגרית וכן קידום הספרות הכתובה והתרבות הרשמית הקרואטית.
האיליריסטים ראו בכתב ובשפה הספרותית הייחודית אמצעי לאיחוד תרבותי ולאומי, שעשוי לסלול את הדרך לתחייה הלאומית.
בשנת 1830 פרסם ליודביט גאי את Kratka osnova horvatsko-slavenskoga pravopisanja (קיצור היסודות של אורתוגרפיה הקרואטית-סלבונית) שהייתה העבודה הלשונית הראשונה שפורסמה בימי פריחת "התנועה האילירית".
גאי הציג בה את הצעתו לרפורמה של האלפבית "האילירי", שכללה הנהגת סימנים דיאקריטיים.
הרעיון נשאב מניסיון האלפביתים של העמים הסלאביים האחרים שאימצו את האותיות הלטיניות (הצ'כים, הסלובקים והפולנים) וכן מפרקטיקות מוקדמות מבית כמו האלפבית ששימש את פאבאו ריטר ויטזוביץ'.
לפי האותיות l̃ and ñ הנהוגים על ידי ויטזוביץ' הנהיג גאי טילדה כסימן דיאקריטי מעל האותיות c, z, s, l, n, d, g.
עם זאת מסיבות טקטיות סימון זה לא יושם בעקביות.
אף על פי שרפורמת האלפבית נועדה במקור לדוברי הניב הקייקבי, בעבודתו קידם גאי את רעיון האלפבית הלטיני המשותף לכל הסלאבים הדרומיים שעשוי להוות את יסודה של שפה ספרותית משותפת.
בשנת 1835 גאי התחיל לפרסם את העיתונים הקרואטים Novine Horvatzke ("נובינה חרבאצ'קה") ו-Danicza Horvatzka, Slavonzka i Dalmatinzka (דניצה חרבאצקה, סלבונצ'קה אי דלמטינצקה – כוכב היום הקרואטי, הסלבוני והדלמטי), תוך שימוש באלפבית הקייקבי הישן.
אולם מלכתחילה כללו המגזינים של גאי גם קטעים מן הספרות הקדומה בניב השטוקבי, שהיה הנפוץ ביותר ושמרכזו בדוברובניק (רגוזה).
גאי גרס כי השפה הספרותית המשותפת תתבסס דווקא על הניב הזה, השטוקבי.
הגיליון העשירי של "דניצה" כבר השתמש בחלק ממאמריו באלפבית החדש ובניב השטוקבי והחל מן הגיליון ה-29 האלפבית החדש הפך לשולט.
ב-5 בדצמבר 1835 פרסם גאי כרוז שבו בישר כי עיתוניו ישנו את שמותיהם לIlirske narodne novine' (העיתון העממי האילירי) וDanica ilirska – "דניצה אילירסקה" (כוכב היום האילירי)
העיתונים עזבו את האלפבית הקייקבי הישן לטובת האלפבית החדש המבוסס על הניב השטוקבי.
השינוי מהמילה "קרואטי" ל"אילירי" קלע יותר מדויק למטרות האידאולוגיות של התנועה האילירית, ושיקף את הבחירה בשימוש בניב השטוקבי שהיה באותה תקופה הניב הנפוץ ביותר.
מטרת ה"איליריסטים" הייתה להפוך אותו לקליט יותר גם עבור דוברי הניב קייקבי והצ'קבי.
ברוח זו הכרוז של גאי הצהיר:
מעבר למושג האתני של "אילירים" – "סלאבים דרומיים" – כצאצאי האילירים הקדומים, הייתה באזור מודעות לצביון לאומי מיוחד.
על מנת להתגבר על הפילוג האזורי ולהשיג איחוד, חסידי התנועה קידמו את השם "אילירי", תוך השגת פשרות בסוגיות של שפה וכתיב.
על בסיס המסורות הספרותיות הקיימות בשלושת הניבים השונים ומתוך ניסיון להקל על המיזוג הלשוני והתרבותי דגלו האיליריסטים בשימוש בצורות דקדוקיות ארכאיות מסוימות ובשימוש במילים קייקביות וצ'קביות מסוימות.
הם סברו ששינויים כאלה יהיו קבילים על כל משתמש בשפה ה"אילירית"
גאי הודיע במאמרו Pravopisz על נטישתו את האלפבית הראשוני שלו.
מבין האותיות עם סימנים דיאקריטיים הוא שמר רק את č ž š ě.
בגלל קשיי דפוס השתמשו בסימן "האצ'ק" או "קרון" במקום הטילדות.
מה שידוע כיום כאות ć נכתב או ć או 'tj́.
דיגרפים עם jנודעו עוד מהאלפבית הסלבוני, שהיה האלפבית הנפוץ ביותר בתקופה הטרום-איליריסטית.
שיטת האלפבית הנהוגה על ידי גאי התחילה להיות בשימוש בסוף המאה ה-19, כשג'ורו דניצ'יץ' הנהיג גם את האות đ במקום dj והכליל את השימוש ב ć.
כך נוצר האלפבית הקרואטי המודרני.
מתוך רצון לכבד שורה של מסורות אורתוגרפיות, דגלו האיליריסטית בכתיב ה"אטימולוגי" או "מורפולוגי",לפיו המלים נהגות בהתאם למורפולוגיה ולאטימולוגיה שלהן.
עיקרון זה מנוגד לזה של הכתיב הפונולוגי העכשווי שנוסחו נתמך על ידי ווק קרג'יץ' ועל ידי חסידיו דוברי "קרואטית הווקובית".
האיליריסטים טענו שהגייתם היא יותר קלה להבנה וללימוד ומשקפת את הפרקטיקות האורטוגרפיות של עמים סלאביים אחרים.
כנגד אמרתו של ווק קרג'יץ' הם ניסחו אמרה משלהם:
תומכיו ושותפיו העיקריים של גאי במפעל הלשוני שלו היו וייקוסלב בבוקיץ' ואנטו מז'ורנוביץ'.
בכתיבת ספרי הלימוד שלהם Osnova slovnice slavjanske narěčja ilirskoga ("יסודות הדקדוק הסלאבי של הניב האילירי") מאת בבוקיץ', במהדורה נרחבת בשנת 1854 תחת הכותרת Slovnica ilirska ("דקדוק אילירי"), Temelji ilirskoga i latinskoga jezika ("יסודות השפה האילירית והלטינית" מאת מז'ורניץ')
הם הונחו על ידי המניעים האידאולוגיים של התנועה האילירית, על בסיס הלשון המקובלת על חברי התנועה האילירית והנתמכת מאוחר יותר על ידי האסכולה הפילולוגית מזאגרב.
שניים מהאפיונים הדקדוקיים החשובים ביותר ההובלטו על ידי האיליריסטים הם הסיומות בהטיות ביחסות דטיב, לוקטיב ואינסטרומנטל רבים של הנושאים, והסיומת "אך"
ביחסת השייכות (גניטיב) רבים של הנושאים – משם הכינוי המלגלג שהודבק לאיליריסטים "אכביסטים" ("אכאבצי" – ahavci).
כל הצורות של יאט מסומנות על ידי האות ě .
לכן כונתה אות זו בנימה לעגנית:
e המקורננת – rogato e).
תחילה הייתה סבלנות לצורות ההגייה הראשונות
אולם בסופו שלדבר הומלץ ההיגוי [ije] [je].
ה /r/ ההברתי מבוטא שונה מהלא הברתי והונהג סימון התנועה המתלווה למשל àr, èrבמילים kàrv, dèrvo
הניגוד לאלפבית הקרואטי העכשווי בצורה קצת מתוקנת וכללי הדקדוק והכתיב שנתמכו על ידי האיליריסטים עוררו תרעומת והתנגדות אצל כמה בני התקופה ואצל דורות עתידיים של בלשנים.
בסופו של דבר הצעותיהם נשל האיליריסטים נזנחו.
הכתיב שנקרא "אטימולוגי " שרד קצת יותר עד לצומת המילניום החדש.
הסופרים המשפיעים ביותר בקרב התנועה האילירית היו איוואן מז'ורניץ' ופטר פרראדוביץ'.
מז'ורניץ' נודע בשיר האפי שלו Smrt Smail age Čengića ("מותו של אגא אסמעיל צ'נגיץ'"), ופרראדוביץ בשירי האהבה שלו.
תרומות חשובות תרמו גם אנטון מיחאנוביץ' (מחבר "המולדת הקרואטית" – Horvatska Domovina), סטנקו וראז, שכתב ליריקה סאטירית, ליודביט ווקוטינוביץ', משורר רומנטי, ואנטון נמצ'יץ', מחבר פרוזה וספרי מסע.
בסוגה האחרונה הצטיין הספר "מראה אל בוסניה" מאת מתיה מז'ורניץ'.
אחרי שהשלטון הרשה בשנת 1834לפרסם עיתונים בקרואטית, הוציא לאור ליודביט גאי את העיתון הקרואטי הראשון – "Novine hrvatsko-slavonsko-dalmatinske" והיה למייסד העיתונאות הקרואטית.
לעיתון היה גם מוסף ספרותי בשם "דאניצה", ושניהם הודפסו בבית הדפוס של גאי "הדפוס הלאומי" (Narodna tiskara).
כל גיליון של "דאניצה" יצא עם המוטו "עם מחוסר לאום הוא משול לגוף ללא עצמות".
בסופו של דבר ההישגים הספרותיים הובילו לעצמאות אינטלקטואלית, לשונית וחינוכית.
ב-1836 שינו העיתונים כאמור את שמותיהם לפי האופנה ה"אילירית": Ilirske novine, Danica ilirska.
ב-1838 הקים הרוזן יאנקו דרשקוביץ' "חדר קריאה אילירי " (Ilirska čitaonica ) בזאגרב, והוא הפך למקום המפגש הראשון של האיליריסטים.
ב-1846 חל אירוע תרבות נוסף: המלחין וטרוסלב ליסינסקי כתב את האופרה הקרואטית הראשונה – Ljubav i zloba (אהבה ורשעות).
על אף היותה מרוכזת באדמות הקרואטיות, הייתה התנועה האילירית פתוחה ללא-קרואטים.
למשל, פטר פרראדוביץ' היה ממוצא סרבי, כך גם יוסיף רוניאנין, בעוד סטאנקו וראז היה סלובני, ודימיטריה דמטר היה כנראה ארומני או יווני.
בשנת 1840 קיבלה התנועה האילירית מכה עם עזיבתם של סטאנקו וראז, יואקים רקובאץ וליודביט ווקוטינוביץ' שביקשו להיבדל ממנה ביצירת שירה.
ב-1842 הם הקימו מגזין ספרותי משלהם בשם "קולו" Kolo.
הוויכוחים בסאבור הקרואטי הגיעו לטונים גבוהים והתלוו במהומות ברחובות זאגרב.
ב-29 ביולי 1845 פרצו עימותים אלימים בככר מרקו הקדוש בזאגרב.
הנפגעים נודעו לימים כ"קרבנות יולי".
עם זאת הרשויות ההונגריות לא הצליחו לדכא לגמרי את התנועה.
ב-23 באוקטובר 1847 בנאום בפני הסאבור הגן איוואן קוקולייביץ' סקצינסקי על רעיון החלפת הלטינית בקרואטית בתור שפה הרשמית של הממלכה והנבחרים הצביעו פה אחד למען הצעתו.
עם מהפכות 1848 פסקה התנועה האילירית מלהתקיים.
ב-1849 כפה הקיסר פרנץ יוזף חוקה חדשה לפיה כל אופוזיציה פוליטית כפופה לצנזורה.
בנסיבות אלה המגזין "דאניצה" הפסיק להתפרסם.
שאיפת התנועה לאיחוד הסלאבים, בעיקר הסלאבים הדרומיים, מצאה הד ותומכים אצל הדמויות המובילות הסרביות של אותה תקופה, במיוחד ווק סטפנוביץ' קרג'יץ', הרפורמטור של השפה הסרבית.
ליודביט גאי למעשה פנה לסרביה, כמו לדלמטים ולרוסיה עם בקשה לתמיכה מורלית וכספית לתנועה בקרואטיה.
בשנת 1850 קבוצה קטנה של נבחרים "אילירים" וסרבים חתמו על "הסכם וינה" שסיכם כי הניב השטוקאבי הדרומי צריך להיות שפת התקן, המשותפת לסרבים ולקרואטים, עם שני אלפביתים – סרבי קירילי והאלפבית הלטיני של גאי על בסיס שווה.
הסכם וינה עמד ביסוד הסטנדרדיזציה של השפה הסרבית-קרואטית.
התנועה האילירית הייתה התנועה הפאנסלאבית הראשונה והבולטת ביותר בהיסטוריה הקרואטית.
היא הצליחה ביעדים התרבותיים שקבעה לעצמה.
בימינו התנועה האילירית נחשבת למילה נרדפת ל"תחייה הלאומית" או "הפטריוטיזם הרומנטי" הקרואטיים.
תנועה זו הניחה יסוד לשפה הסרבו-קרואטית המשותפת וגייסה בקרואטיה תמיכה ביעד שלה הסופי – הקמת "מדינה אילירית".
עם זאת היא לא הצליחה בהשגת יעד פוליטי זה.
הפטריוטיזם הקרואטי פנה מהאידיאלים הפאנסלאביים אל ההתמקדות בהגנת הזהות הקרואטית.
בסופו של דבר הוא השיג את ההסכמה ההונגרית-קרואטית על הקמת ממלכת קרואטיה-סלבוניה אוטונומית במסגרת ממלכת הונגריה והאימפריה האוסטרו-הונגרית.
בתום מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918 נוצר בסיס להקמת ממלכת הסרבים, הקרואטים וסלובנים ולהקמת יוגוסלביה .
רעיון המדינה המשותפת הדרום סלאבית נפגע מהמדיניות ה"יוגוסלבית" של המלך אלכסנדר הראשון שביקש לטשטש את הצביון הלאומי של הקבוצות האתניות הגדולות של יוגוסלביה, ואחר כך בשנת 1941 עם הקמת מדינת האוסטשה הקרואטית בעלת ברית של גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית, שגילתה יחס אכזרי לתושביה הסרבים.
אחרי תחיית יוגוסלביה במבנה פדרטיבי תחת השלטון הקומוניסטי של טיטו, קיבל רעיון האיחוד מכה סופית במלחמות שליוו את התפרקות יוגוסלביה בשנות ה-1990.
התנודה הצפון אטלנטית (North Atlantic Oscillation- NAO), היא תופעת מזג אוויר המתרחשת באטמוספירה של צפון האוקיינוס האטלנטי, ואשר באה לידי ביטוי בהבדלים בהפרשי הלחצים בגובה פני הים בין המערכות המטאורולוגיות המכונות "השקע האיסלנדי" ו"הרמה האזורית".
התנודות בעוצמת ההפרשים הללו משפיעות על מהירות הרוחות וכיוונן ממערב למזרח, ועל מיקומן ומסלולן של סופות רעמים בצפון האוקיינוס האטלנטי.
התנודה הצפון אטלנטית מושפעת מן התנודה הארקטית ומשתנה במחזוריות בלתי קבועה.
תופעת התנודה הצפון אטלנטית התגלתה במחקרים שנערכו כבר בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. המדובר בתופעה רבת היקף באטמוספירה ובעלת משמעות והשפעה רבה על תופעות אקלימיות במרחב הסובב אותה, הן בחלקו המערבי והן בחלקו המזרחי של האוקיינוס.
המונח נטבע לראשונה בשנת 1923 על ידי הפיזיקאי והמטאורולוג הבריטי גילברט ווקר.
צוות מדעי באוניברסיטת ברמן מצא הוכחות לכך כי התנודה הצפון אטלנטית הייתה בעלת השפעה על מזג האוויר באירופה ובמזרח התיכון כבר בתקופת ההתחממות העולמית האחרונה לפני כ-122,000 שנים.
רוחות מערביות הנושבות בחלקו הצפוני של האוקיינוס האטלנטי מסיעות אוויר לח ליבשת אירופה.
בשנים בהן הרוחות חזקות, הדבר גורם לקיץ קריר, חורף מתון, ומשקעים רבים ביבשת.
בשנים בהן הרוחות חלשות הדבר מתבטא במזג אוויר קיצוני הכולל גלי חום בקיץ, חורף קר מאוד וירידה בכמות המשקעים.
בין החודשים נובמבר ועד אפריל תופעת התנודה הצפון אטלנטית אחראית לרוב תופעות מזג האוויר בצפון האוקיינוס האטלנטי וביניהן כיוון ועוצמת הרוחות, שינויים בטמפרטורה והלחות וכן עוצמת הסופות וכיוון תנועתן.
מערכת קבועה של לחץ אוויר נמוך מעל איסלנד המכונה "השקע האיסלנדי" ומערכת קבועה של לחץ אוויר גבוה מעל האיים האזורים המכונה "הרמה האזורית" הן המשפיעות על כיוון ועוצמת הרוחות המערביות הנושבות בצפון האטלנטי לכיוון אירופה.
העוצמה היחסית של המערכות הללו ומיקומן היחסי משתנה מדי שנה, והוא מקורו של הכינוי לתופעה המדוברת.
הפרש לחצים משמעותי בין המערכות הנ"ל (מכונה אינדקס גבוה או NAO+) גורם להתחזקות הרוחות המערביות ולמספר תופעות מזג אוויר:
בגרינלנד המושפעת מתנועת אוויר קוטבי, מתפתח מזג אוויר קר ויבש.
זרם הסילון בקווי הרוחב 30-60 מעלות צפון, מושפע מהותית מהשקע האיסלנדי, וכתוצאה מכך, הרוחות המערביות נושאות לחות רבה מן האוקיינוס האטלנטי וגורמות כאמור ליצירת קייצים מתונים ורבי משקעים במרכז אירופה.
השינוי בעוצמת זרם הסילון גורם לגושי אוויר קר מאוד מן הרמה הרוסית לגלוש לכוון הים התיכון וכתוצאה מכך למזג אוויר קר משולב במיעוט משקעים באזור זה.
רוחות הסחר מתחזקות באזור צפון אפריקה.
כתוצאה מכך מועף חול רב לכיוון האוקיינוס שהשפעתו על הביולוגיה הימית טרם הובררה.
בצפון האוקיינוס האטלנטי חל גידול בכמות הקרח.
בים לברדור חלה ירידה בטמפרטורת פני המים וזרם הגולף מסיע כמויות גדולות יותר של מים חמים לכיוון צפון האוקיינוס.
בסקנדינביה זוכים הצומח והחי לכ-20 ימים נוספים של מזג אוויר מתון עד לבוא תקופת הקיפאון.
בים לברדור גורמת התקררות פני הים לשקיעת מים קרים ולירידה בכמות הדגה.
תנועת פני המים מחופי אפריקה ללב האוקיינוס גורמת לעליית גושי מים מן המעמקים כאשר הם עשירים בדגה.
לעומת זאת ירידה בהפרש הלחצים בין המערכות (מכונה אינדקס נמוך או NAO-) גורם, לתופעות הבאות:
אזור גרינלנד מתחמם יחסית כתוצאה מעליית אוויר חם מן היבשת האמריקנית.
החלשות הרוחות המערביות גורמת לחורפים קרים מאוד ויבשים בצפון יבשת אירופה, מסלולי הסופות מוסטים דרומה לכוון הים התיכון וגורמים לריבוי גשמים בדרום אירופה וצפון אפריקה.
כתוצאה מהפרשי הלחצים הנמוכים והחלשות הרוחות נוצרת חסימה אטמוספירית ממושכת המשמרת גלי חום או קור לזמן רב.
מדפי הקרח והקרחונים הימיים בצפון האוקיינוס האטלנטי נסוגים.
אזור ים לברדור מתחמם, צפון מזרח יבשת אמריקה מתקרר ותנועת המים החמים בכיוון צפון של זרם הגולף נחלשת.
הדבר גורם לעליה בכמות הדגה.
עוצמת רוחות הסחר באזור קו המשווה נחלשת וגורם להאטה של תהליך ההתקררות באזור.
החלשות זרם הגולף מאפשר למים קרים יותר למלא את המסלול ומאפשר ריבוי משמעותי של צדפות ודגים.
ריבוי המשקעים באזור הים התיכון משפיע בצורה חיובית על יבולי גפנים וזיתים האופיינים לאזור.
למרות שעיקר השפעת התנודה הצפון אטלנטית מתבטאת בתופעות מזג האוויר באירופה, מניחים כי היא בעלת השפעה גם על מזג האוויר בצפון אמריקה.
במצב של אינדקס גבוה נחלשת תנועת האוויר הארקטי הקר לכיוון דרום הגורם לחורפים מתונים בצפון מזרח היבשת לעומת זאת באינדקס נמוך נצפו חורפים קרים ומושלגים בחלק הצפון מזרחי של היבשת ואפילו עד פלורידה.
האינדקס הנמוך מאפשר לחזיתות מזג אוויר קר להגיע עד לדרום מפרץ מקסיקו ולהשפיע על מזג האוויר הטרופי השורר שם.
בתקופת הקיץ גורם אינדקס שלילי להחלשת זרם הסילון בכיוון האוקיינוס האטלנטי המשפיע ביצירת גלי חום ארוכים באירופה.
משנות ה-70 ועד לאחרונה נצפתה השפעה חיובית של התנודה הצפון אטלנטית אשר גרמה למזג אוויר קריר בצפון מערב האוקיינוס.
מצב זה אפשר ריבוי של אוכלוסיית סרטן השלג .
"התנועה החדשה" היא תנועת נוער שהוקמה במהלך חודש מאי 2019 על ידי בוגרים של חטיבת בני המושבים, וראשי מועצות אזוריות.
התנועה החדשה פועלת כיום במסגרת עמותת השומר החדש.
התנועה החדשה מקיימת פעילות חינוכית בקרב ילדים ובני נוער דתיים, חילוניים ובדואים במועצות אזוריות ומקומיות (מהגולן ועד הערבה).
בינואר 2019, ומדי שנה עבר הארגון מפקד גודל של משרד החינוך בו הוגשו ואושרו מעל 25,000 ילדים ונוער.
הארגון הוכר כארגון נוער רשמי, וזאת לאחר תהליכי ההכרה אשר נדרשה להם.
הארגון פועל כחלק ממועצת ארגוני הילדים והנוער בישראל.
התנועה החדשה מפעילה כיום קנים במאות מושבים, קיבוצים ויישובים קהילתיים בארץ.
במהלך שנת 2018, החליטה מועצת תנועת המושבים לנתק את תנועת הנוער בני המושבים מהנוער העובד והלומד, על רקע מחלוקות אישיות, אידאולוגיות וכלכליות מול הנוער העובד והלומד.
ב-3 באוקטובר 2018 כונסה מועצת תנועת המושבים והחליטה להתנתק מן הנוער העובד והלומד ולהקים תנועה חדשה בשם "תנועת הנוער בני המושבים".
מנכ"ל השומר החדש, יואל זילברמן, בוגר בני המושבים ממושב ציפורי שימש פרק זמן מסוים חבר הנהלה בעמותת בני המושבים.
המהלך גרר משבר מתמשך בתוך הנהלת תנועת המושבים.
במהלך הזמן הזה, הנהגת הנוער העובד והלומד המשיכה להפעיל את חטיבת בני המושבים כחטיבה בתנועה, וכך פעלו במקביל תנועת "בני המושבים" העצמאית ו"חטיבת בני המושבים" של הנוער העובד והלומד.
לאחר מספר חודשים של אי בהירות, במהלך חודש מאי 2019, החליטה הנהלת תנועת המושבים לבטל את החלטת מועצת התנועה, 6 חברי הנהלה הצביעו לחזור בהם מהפיצול ולשוב לשתף פעולה עם הנוער העובד והלומד במסגרת חטיבת בני המושבים כחטיבה בתוך הנוער העובד והלומד.
היחיד אשר התנגד היה מזכ"ל התנועה מאיר צור.
בתגובה עזבה הנהגת "תנועת בני המושבים", ויצאה להקים את התנועה החדשה במסגרת ארגון השומר החדש.
בתגובה להחלטה של הנהלת תנועת המושבים שלא לקיים את החלטת מועצת התנועה, החליטו רוב המועצות האזוריות לא להמשיך לפעול בחטיבת בני המושבים בנוער העובד והלומד ולעבור לתנועה חדשה במסגרת ארגון השומר החדש, שקיבלה במהלך קיץ 2019 את השם "התנועה החדשה".
ארגון הנוער כולל כיום תחת השם "התנועה החדשה" הן את החוות החקלאיות שהוקמו בשומר החדש כבר ב-2016 והן את הפעילות הענפה במועצות האזוריות שעברו ב-2019.
בחלוף הזמן התגלו מחלוקות גם בתוך המועצות שהצטרפו לתנועה החדשה- כך לדוגמה, בעמק יזראעל ובמטה אשר התפצלה הפעילות, וחלק מהישובים שב לבני המושבים; מועצות אחרות, כמו חוף הכרמל, שבו במלואן; ובמועצה האזורית דרום השרון הוחלט ביישובים רבים לפסוח על שני הסעיפים, ולעזוב את התנועה החדשה עבור תנועה שלישית, האיחוד החקלאי.
הוויכוח החריף ב-2022, עת פרסם עיתון הארץ תחקיר על תנועת השומר החדש והאשים אותה בין היתר בקשרים עמוקים עם הימין ועם רעיון המשמר הלאומי.
ב-2023, סביב המחלוקת על הרפורמה המשפטית, נמתחה ביקורת בהתיישבות ובקרב מתנגדי הרפורמה על התנועה החדשה ועל קשריה עם השומר החדש, פורום קהלת, ותנועת "אם תרצו".
עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל ירד גובה הלהבות במחלוקות במועצות סביב זהות התנועה, אך עם הירידה בעצימות הלחימה שב הדיון והתחדש.
כך לדוגמה, בתחילת 2025 חזרה המועצה האזורית ברנר לבני המושבים.
הוא אף הרחיב על תחושת התסכול שלו, כארגון גדול ומצליח עם סטנדרט של מצוינות, שיש בתוכו תנועה שפועלת בסטנדרט נמוך בהרבה.
למעשה, השומר החדש נתן חסות לתנועה, אך היא נוהלה בידי האנשים שהובילו את בני המושבים ובסטנדרט של בני המושבים.".
בפתיחת שנת הפעילות תשפ"ו חניכי התנועה החדשה הביעו התנגדות נחרצת לשילוב של התנועה ומיזוגה באופן מלא עם שאר תוכניות השומר.
ואף הפיצו עצומה שעליה חתמו בוגרים נאמני נוער מועצות אזוריות ועוד.
בעקבות מהלך זה עתידו של נוער השומר עומד בסימן שאלה עקב קריאה מצד מועצות ויישובים שאינם מוכנים לקחת חלק מתנועה שמשוייכת באופן פוליטי ומהותי לשומר החדש.
בינואר 2026 עזבה גם המועצה האזורית לב השרון, אחת המועצות הגדולות ביותר בתנועה, ושבה לחטיבת בני המושבים בנוער העובד והלומד.
במהלך חודש ינואר 2020 נבחרו בהצבעה אינטרנטית על ידי פעילי התנועה (חניכים, מדריכים ובוגרים) שם וצבע שרוך אשר התקבלו ממספר הצעות אשר עלו.
לבסוף, השם הנבחר הוא "התנועה החדשה" ושרוך בצבע תכלת.
השם - מסמל תנועה שמתחדשת כל הזמן, מתעדכנת ומודרנית.
תנועה שקמה בשביל לעשות שינוי.
ובשל תקופת ההקמה של התנועה אשר טומנת את תחילתו של סיפור תנועתי.
חולצה כחולה ועליה שרוך תכלת - המסמל שני מרחבים בלתי נגמרים, את המים - הים הפתוח ואת השמיים שמסמלים את טווח העשייה וההשפעה של התנועה - השמיים הם הגבול, המרחב ליצור ולהיות מי שאת/ה.
חולצה ירוקה-לחניכי/ות מסלול החוות אשר פועל כזרם חינוכי בתנועה.
ערכי הליבה של התנועה החדשה
חמשת ערכי הליבה של התנועה החדשה הם:
ציונות כאידיאל שאין לו סוף - פעילות מתוך חיבור עמוק לארץ ישראל ומתוך שאיפה מתמדת להמשיך ולבנות חברת מופת מוסרית, יצרנית ודמוקרטית.
על העם להכיר את העבר תוך חיזוק הזהות היהודית והישראלית, התמודדות עם אתגרי ההווה ונשיאה באחריות על עיצוב מדינת ישראל.
הוויה דמוקרטית - אמונה בשותפות של העם בעיצוב המרחב הציבורי והשפעה על הסביבה בה חי האדם מתוך תחושת שייכות, שיח הדדי ולקיחת אחריות.
התנועה פועלת בעשרות מועצות אזוריות מהמרחב הכפרי בכל רחבי מדינת ישראל.
התנועה מתחלקת לפי מחוזות שבתוכם מספר מועצות ובכל מועצה מספר מושבים, יישובים קהילתיים וקיבוצים.
מסלול החוות של התנועה החדשה פועל גם במרחב העירוני.
גרעין שנת השירות בקהילה (גרעין עודד)
גרעין שנת השירות במסלול החוות
חגי מעלות/תנועות הנוער (מושבי ומועצתי)
טיול סוכות המפעל השנתי לזכרו של יוסי יפה ז"ל (ט'-יב' ארצי)
מחנות פסח (ד'-ו' מועצתי, ז'-ח' מחוזי)
מסע בשבילי מולדת (ח' ארצי)
ובנוסף טיולים מועצתיים, כנסי ט' ועוד.
התנועה האתית (קרויה גם תנועת התרבות האתית או התרבות המוסרית) היא גישה פילוסופית הדוגלת במוסר שאינו מתבסס על דת מסוימת.
התנועה נוסדה ב-1876 על ידי פליקס אדלר.
התנועה נועדה להוות חלופה לאמונה דתית המתאימה לתקופה המודרנית.
בהתחלה לא כללה התנועה טקסים ומנהגים דתיים, אך מאוחר יותר חלק מקהילות התנועה הוסיפו לה חגים ומועדים המציינים ערכים הומניסטיים.
התנועה האתית התפתחה מתנועות שקידמו הומניזם חילוני בארצות הברית ובאירופה במאה ה-19. התנועה שימשה כבסיס לתנועות אחרות שצמחו ממנה, שהבולטות בהן הן האגודה ההומניסטית הבריטית והאיגוד ההומניסטי והאתי הבינלאומי.
התנועה האתית מבוססת על מספר עקרונות מוסר אוניברסליים הנדרשים כדי לחיות חיים משמעותיים ומספקים וליצור עולם בו טוב לכולם.
התנועה האתית התפתחה על רקע אכזבת האינטלקטואלים מהערכים שרווחו בתקופה הוויקטוריאנית.
האינטלקטואלים בבריטניה ביקשו לייסד חברה המבוססת על עקרונות מוסר מתקדמים יותר, ומשנת 1793 החלו להיפגש בקפלה בדרום לונדון ולקדם ערכים הומניסטיים.
בשנת 1829 החלה התנועה לקדם את זכויות האישה.