tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סחר החוץ בין שלוש המדינות החברות בהסכם התרחב משמעותית, וכלכלות שלושתן צמחו במהלך התקופה, בקנדה בקצב הגבוה ביותר ובמקסיקו בשיעור הנמוך יותר.
אם כי כלכלנים חלוקים לגבי מידת ההשפעה של ההסכם עצמו על הצמיחה לעומת גורמים נוספים.
ב-2003 בדקה ועדת הקונגרס האמריקאי לתקציב את השפעות ההסכם והגיעה לשלוש מסקנות עיקריות:
הסחר בין ארצות הברית למקסיקו צמח עוד לפני החתימה על ההסכם וצפוי היה להמשיך ולגדול גם ללא החתימה עליו.
ההשפעות הישירות של ההסכם על סחר החוץ של ארצות הברית עם מקסיקו נמוכות ולכן גם ההשפעות הישירות על התעסוקה במדינה נמוכות.
להסכם הייתה השפעה חיובית אך קטנה מאוד על התוצר המקומי הגולמי של ארצות הברית, וכך גם על כלכלות מקסיקו וקנדה.
על פי משרד המסחר האמריקאי היקף המסחר בין שלוש המדינות יותר משולש ב-14 השנים מכניסת ההסכם לתוקף, המסחר של ארצות הברית עם שתי המדינות האחרות השותפות בהסכם מהווה יותר משליש מהיקף הסחר של המדינה, ובקנדה ובמקסיקו מהווה כ-80%.
כמו כן הציג משרד המסחר נתונים לפיהם רמת האבטלה במשק האמריקאי ירדה, תוך גידול מתמיד בשכר הריאלי לשעה, גידול גם בשכר העובדים במקסיקו וגידול בייצוא החקלאי של ארצות הברית לקנדה ומקסיקו.
הסכם השלום הנצחי הוא הסכם שנחתם בין רוסיה הצארית לבין האיחוד הפולני-ליטאי ב-1686 וסיים את מלחמת רוסיה–פולין (1654–1667).
ההסכם החדש אשרר את הסכם אנדרוסובו למעט נושא עיר קייב.
בהתאם להסכם החדש העיר עברה לידי רוסיה הצארית.
מצד הרוסים ההסכם נחתם על ידי וסילי גוליצין.
חתימת הסכם הייתה בסיס לברית פולנית-רוסית ב בתחילת המאה ה-18. כמו כן, רוסיה הצארית החלה בתמיכה במלחמה נגד האימפריה העות'מאנית שנוהלה על ידי האיחוד הפולני-ליטאי, אוסטריה וונציה.
הסכם היסוד בין הכס הקדוש ומדינת ישראל היא אמנה בין הכס הקדוש ומדינת ישראל אשר נחתמה ב-30 בדצמבר 1993 ומהווה ציון דרך היסטורי ב-2000 שנות פולמוס יהודי-נוצרי וביחסי ישראל-הוותיקן.
ההסכם כונן יחסים דיפלומטיים בין ישראל לוותיקן ובמסגרתו הכיר הוותיקן בזכות קיומו של העם היהודי בארצו לאחר שהוסר החסם התאולוגי "של התנגדות לשאיפות הציוניות בשל הכחשתם היהודים את אלוהותו של ישוע".
כמו כן הכיר ההסכם בחשיבות חופש דת והצליינות וכן שמירת הסטטוס קוו במקומות הקדושים לנצרות במדינת ישראל.
ההסכם אף עוסק ביחסים הכלכליים שבין המדינות, ובאופן מיוחד בזכויות הקניין של הכנסייה הקתולית במדינת ישראל.
רקע היסטורי וכינון יחסים דיפלומטיים
ההסכם כונן יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות, אשר לא כוננו עד לשנת 1993 מסיבות היסטוריות ועל רקע מחלוקות שנבעו, בין היתר, מתפיסת רכוש הכנסייה הקתולית במזרח ירושלים לאחר מלחמת ששת הימים, ומהכרזת ירושלים כבירת ישראל, תחת תוכנית הוותיקן לייסד בירושלים עיר בינלאומית בהשפעת הכנסייה הקתולית.
בסעיף 14 להסכם קבעו הצדדים לו כי המדינות תכוננה יחסים דיפלומטיים מלאים, ותחלפנה משלחות דיפלומטיות, תוך הקמת שגרירויות.
בראש המשלחת הדיפלומטית של הוותיקן יעמוד נונציו, ובראש המשלחת הדיפלומטית של ישראל יעמוד שגריר.
בסעיף 10 להסכם הכירו הצדדים בזכויות הקניין של הכנסייה הקתולית בישראל.
הצדדים התחייבו לנהל משא ומתן בתום לב, באמצעות ועדה משותפת, למציאת פתרונות מקובלים למחלוקות קנייניות הנוגעות לכנסייה הקתולית, או לקהילות קתוליות בישראל.
נכון לשנת 2010, סעיף זה לא יושם עד תומו, ומחלוקות בנושאי נכסי הכנסייה, וחבויותיה במס, קיימות עד היום.
אף שלאחר חתימת ההסכם קמה ועדה משותפת כדי לנסח הבנות בנושאים אלה, דיוניה לא הצליחו להביא את הצדדים למסקנות מוסכמות.
ב-30 באפריל 2009, לקראת ביקור האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בישראל, התכנסה הוועדה המשותפת לישראל ולוותיקן שוב, בניסיון להגיע להבנות ביחסים הכלכליים שבין הצדדים, כמתחייב מהסכם היסוד.
משרד החוץ דיווח על התקדמות במשא ומתן, אולם לא הושגה הבנה בין הצדדים בנושאים שבמחלוקת.
פגישה נוספת בין הצדדים שנערכה בחודש אוגוסט 2009 לא הניבה התקדמות.
אף בשנת 2012 המשיכה הוועדה הקבועה המשותפת של מדינת ישראל והכס הקדוש בישיבותיה, מבלי שהושג פתרון.
המחלוקת בנושא רכוש הכנסייה בישראל עדיין לא באה על פתרונה, גם מכיוון שהכנסת לא אשררה עדיין את הסכם היסוד בין הכס הקדוש ומדינת ישראל משנת 1993. הכנסייה הקתולית מחזיקה ברכוש רב בתחומי מדינת ישראל מזה שנים ארוכות.
נכסים אלה נהנו ממעמד משפטי מיוחד בתקופת האימפריה העות'מאנית והמנדט הבריטי, וזכו לפטור ממיסים.
מעת הקמת מדינת ישראל לא ברור מעמדם של נכסים אלה.
הסכם השלום החתי-מצרי נחתם על פי ההשערה בשנת 1259 לפנה"ס, בין פרעה מצרים רעמסס השני, לבין מלך החיתים חתושילי השלישי.
הוא למעשה הסכם השלום הכתוב העתיק ביותר ששרד עד ימינו.
העתק מההסכם נמצא באוסף המוזיאונים לארכאולוגיה של איסטנבול.
ההסכם נחתם על פי ההשערה בשנת 1259 לפנה"ס, כ-16 שנים לאחר קרב קדש, קרב גדול בין המצרים לחיתים.
הקרב הסתיים למעשה בתיקו ומאז התנהלה בין הצדדים מלחמת התשה שבה כל צד ניסה להתיש את אויבו.
רעמסס תקף עוד מספר פעמים את האדמות החיתיות באזור סוריה של ימינו, אולם בכל פעם החיתים שבו וכבשו אותן מחדש.
רעמסס הבין שהמלחמה עם החיתים אינה מועילה לו, והחליט להגיע להסכם שלום עם המלך החיתי חתושיליש.
שתי הגרסאות המקוריות של ההסכם נכתבו על גבי לוחות כסף, לפיכך כונה ההסכם "הסכם הכסף" או "שלום הכסף".
כן הוכנו העתקים של ההסכם על גבי חרס.
הגרסה הראשונה, המצרית, נכתבה בכתב הירוגליפי ונשמרה על מצבה במקדשו של אמון בכרנך.
עותקים שלה נמצאו גם בלוקסור ואבידוס.
הגרסה השנייה של ההסכם נכתבה באכדית, ונשמרה בארכיון בחתושש בירת החיתים.
ההסכם מכיל את התנאים הבאים:
נאסר על מי מהצדדים לתקוף את השני.
במקרה שמדינה זרה תוקפת את אחת הממלכות, מחויבת השנייה לבוא לעזרתה.
החיתים מקבלים את קדש וממלכת אמורו, המצרים מקבלים מעבר חופשי לאוגרית.
במקרה שפושע בורח מאחת הארצות אל האחרת מחויבת זו האחרונה להסגיר את הנמלט.
רעמסס יישא לאשה את בתו של חתושיליש.
בחפירות בפר-רעמסס, בירתו של פרעה רעמסס השני, נמצאו תבניות אבן ששימשו לייצור חלקי שריון שהיו נהוגים על ידי הצבא החתי ושימשו בקרב קדש.
ממצאים אלה מראים שלאחר הסכם השלום החתי-מצרי ונישואי רעמסס השני עם נסיכה חתית בתו של חתושיליש השלישי, חיילים ובעלי מלאכה חתים שהו בפר-רעמסס והיו בקשר עם המצרים.
לוחות עם נוסח ההסכם התגלו בידי ז'אן-פרנסואה שמפוליון במצרים בשנת 1828. בשנת 1906 מצא הארכאולוג הגרמני הוגו וינקלר עותק של ההסכם בארכיון בחתושש.
העתק של ההסכם מוצג במטה האומות המאוחדות.
הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית הוא הסכם בינלאומי שניסוחו הסופי התקבל בעיר וינה ב-14 ביולי 2015 בין איראן למדינות ה-P5+1 (חמש החברות הקבועות במועצת הביטחון של האו"ם – ארצות הברית, רוסיה, סין, צרפת והממלכה המאוחדת – יחד עם גרמניה), וכן האיחוד האירופי.
זהו הסכם קבע בין הצדדים בנוגע להטלת הגבלות על תוכנית הגרעין האיראנית, והוא מהווה אחת מן הפעילויות המשמעותיות ביותר נגדה.
תהליך יישום ההסכם החל ב-18 באוקטובר 2015, כשלושה חודשים לאחר חתימתו.
ב-16 בינואר 2016 קבעה הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א) כי איראן עמדה בהתחייבויותיה בהסכם, מה שהוביל להסרת הסנקציות מעליה בידי ארצות הברית והאיחוד האירופי.
ההסכמות הושגו בהמשך להסכמי ביניים שנעשו בין הצדדים – הסכם ז'נבה מ-2013 והסכמות לוזאן באפריל 2015, ובתום משא ומתן ממושך שניהלו הצדדים.
שבע המדינות שהיו צד להסכמות יוצגו על ידי שרי החוץ שלהן, ואילו האיחוד האירופי יוצג על ידי הנציגה העליונה של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון, פדריקה מוגריני.
תחת ההסכם, הסכימה איראן להסיר את מאגר האורניום המועשר בדרגה בינונית שלה, לצמצם את מאגר האורניום מועשר בדרגה נמוכה שלה בכ-98 אחוזים, ולהפחית בשני שלישים את כמות הצנטריפוגות שברשותה למשך 15 שנים לפחות.
למשך העשור וחצי ממועד תחילת ההסכם, היא תעשיר אורניום רק עד לרמה של 3.67%, וכן לא תבנה מתקני העשרה או כורי מים כבדים למשך תקופה זאת.
ב-8 במאי 2018 הודיע הנשיא דונלד טראמפ על פרישתה של ארצות הברית מן ההסכם, והשבתן של הסנקציות שהוסרו במסגרתו.
לצד זאת, השותפות האחרות, מדינות האיחוד האירופי, רוסיה וסין, הודיעו כי יפעלו לשמירת המסגרת ויחסיהם המסחריים עם איראן חרף הסנקציות האמריקאיות.
לאחר בחירתו של ג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית, החלו שיחות לצורך חזרתה של ארצות הברית להסכם.
תוכנית הגרעין הסודית האיראנית החלה את דרכה בעקבות מלחמת איראן - עיראק בשנת 1980 שגבתה ממנה מחיר רב גם במהלך הקרבות הקרקעיים וגם בשל שימוש עיראקי כלפיה בנשק לא קונבנציונלי.
התוכנית גרמה למתיחות אזורית ולעיתים גם עולמית מאז שנתגלתה ויצרה חשש שמשטר האייתולות האיראנית יצליח במאמציו להשיג נשק גרעיני במקביל לתוכנית הטילים הבליסטיים שלו ובכך לאיים על אויביו במזרח התיכון (בין השאר ישראל וערב הסעודית) וליצור הרתעה ממנו ומשלוחותיו הרבות במזרח התיכון ובעולם.
ההסכם הוא פרי מאמץ רב שנים של מדינות רבות במערב, בעיקר מדינות אירופה וארצות הברית, לחתום על הסכם שיעכב בצורה משמעותית את ההתקדמות האיראנית לעבר נשק גרעיני בעיקר בשל החשש שאם הסכם כזה לא ייחתם, הדרך השנייה למנוע איראן גרעינית היא מלחמה כנגדה, מלחמה שאף מדינה מערבית לא רוצה בה.
למרות החתימה על ההסכם, החשש מהתדרדרות צבאית לא ירד מהפרק לחלוטין גם בשל האוטונומיזציה הצבאית הישראלית בעניינה של איראן וגם בשל מתיחויות ספציפיות עם ארצות הברית (כמו הפלת המל"ט האמריקאי) והפרות של הסכם הגרעין מצד איראן כמו שקרה ביולי 2019.
איראן תצמצם את מאגר האורניום המועשר שלה, שעשוי לשמש כחומר בקיע לייצור פצצה גרעינית, בכ-98 אחוזים (ותוכל להעשירו עד לרמה נמוכה של 3.67 אחוזים), ל-300 ק"ג, למשך תקופה של 15 שנים.
היא לא תבנה מתקני העשרה או כורי מים כבדים, ותוטל עליה פרוצדורות שקיפות מוגברת.
איראן תצמצם בשני שלישים את כמות הצנטריפוגות שלה להעשרת אורניום במתקן הגרעיני בנתנז, עד ל-5,060 יחידות, ותחזיק בצנטריפוגות מהדור הישן בלבד.
הצנטריפוגות הנותרות יועברו למתקן אחסון שיפוקח באופן מתמשך.
תוגבל יכולת ההעשרה והמחקר והפיתוח של איראן על מנת להבטיח זמן פריצה של לפחות שנה.
מתקן העשרת האורניום בפורדו יוסב למכון מחקר גרעיני וטכנולוגי בו לא תתבצע העשרת אורניום למשך 15 שנים.
כור המים הכבדים באראק יהונדס מחדש כך שלא יוכל לייצר די פלוטוניום לנשק גרעיני.
ליבת הכור תפורק והוא לא ישמש למטרות צבאיות אלא למטרות שלום, לייצור איזוטופים ולמטרות רפואיות ותעשייתיות בלבד.
איראן תדאג לסידורים הנדרשים לשהות ממושכת של פקחי הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א) בארצה.
לסוכנות תהיה גישה לכל המתקנים הגרעינים של איראן, בהם מתקני ההעשרה בנתנז ובמתקן ההעשרה לשעבר בפורדו, ותכלול שימוש בטכנולוגיות הניטור והבקרה העדכניים ביותר.
כמות הפקחים שייכנסו לאיראן תוגדל במשך תשעת החודשים מאז יישום ההסכם ל-130 - 150 פקחים.
לפקחי הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית תינתן גישה למכרות אורניום, ותותקן בהם מערכת למעקב שוטף, למשך תקופה בת 25 שנים.
תינתן גם יכולת מעקב שוטף על ייצור מנועי צנטריפוגות ועל אתרי אחסונם למשך תקופה בת 20 שנים.
המחויבות לאמצעי פיקוח ושקיפות היא לתקופה בת 25 שנים.
מחויבותה של איראן לפרוטוקול הנוסף של הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית היא קבועה, בה גם מתן גישה ושקיפות.
אמצעי פיקוח מוגברים על שרשרת אספקת האורניום של איראן ימשכו לתקופה בת 25 שנים.
לאחר 25 שנים, כל האורניום באיראן יועבר למתקן באספהאן או מתקן אחסון אורניום עתידי אחר שאיראן תחליט לבנות בתקופה זו.
איראן תספק לסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א) את כל המידע הדרוש לה כדי לאשר כי ייצור האורניום ומלאי האורניום אינם למטרות צבאיות.
איראן תדרש להעניק גישה לסבא"א לחקור אתרים חשודים המואשמים בדבר פעילות של מתקן העשרה, מתקן המרה, מתקן ייצור צנטריפוגות או מתקן לייצור עוגה צהובה.
הסרת סנקציות (לאחר שתמלא את תנאיה):
יתאפשר לאיראן לחזור למכור נפט בשווקים הבינלאומיים.
יתאפשר לאיראן להשתמש במערכת הפיננסית הגלובלית עבור סחר.
אמברגו הנשק הבינלאומי על איראן יוסר בהדרגה.
הסרה של אישים וארגונים איראנים מרשימת הסנקציות הכלכליות (בהם קאסם סולימאני, מפקד כוח קדס, אך רק בתום 8 שנים מתחילת ההסכם).
אם פאנל בינלאומי יקבע כי איראן אינה מקיימת את הצד שלה בהסכם, הסנקציות יוחזרו במהירות, בהליך של "Snap back".
הפאנל יכלול את ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, סין, צרפת, גרמניה, האיחוד האירופי, רוסיה ואיראן, והחזרת הסנקציות תדרוש רוב של חמש חברות, כך שרוסיה, סין ואיראן לא יוכלו לעצור זאת.
עם חתימת ההסכם היו תגובות מרכזיות ברחבי העולם.
מרבית המדינות והארגונים הבינלאומיים קיבלו בברכה את ההסכם, אך הוא התקבל בצורה שלילית על ידי ממשלת ישראל, הרוב הרפובליקני בקונגרס האמריקאי, וקיצונים איראנים.
שר החוץ הסיני, וואנג יי, אמר כי "ההישג הכי חשוב של הסכם מקיף זה הוא שמערכת אי-הפצת הגרעין הבינלאומית נשמרה.
ניתן לומר שסין מילאה תפקיד ייחודי ותומך, ועל כן היא מקבלת הכרת תודה על כך מכל הצדדים.
בשלב הבא, יש עדיין נושאים רבים שיש לשים לב לגביהם בנוגע ליישום ההסכם.
סין תמשיך לתרום למימוש ההסכם עם גישה אחראית".
שרת החוץ של האיחוד האירופי, פדריקה מוגריני, אשר השתתפה במגעים להסכם ותיאמה בין הצדדים, ציינה כי ההסכם יכול "לפתוח פרק חדש ביחסים בינלאומיים, וכן להראות כי דיפלומטיה, תיאום ושיתוף פעולה יכולים לגבור על עשורים של מתיחות ועימותים.
הסכם זה הוא סימן של תקווה עבור העולם כולו".
נשיא המועצה האירופית, דונלד טוסק, בירך את הצדדים שהשתתפו בהסכם וציין כי "אם ייושם במלואו, ההסכם עלול להוות נקודת מפנה עבור היחסים בין איראן לקהילייה הבינלאומית, בסלילת דרכים חדשות לשיתוף פעולה של האיחוד האירופי עם איראן".
בנאום יום הבסטיליה, שיבח נשיא צרפת פרנסואה הולנד את ההסכם, וקרא לאיראן בבקשו ש"תראה לנו כי היא מוכנה לעזור לנו לסיים את מלחמת האזרחים בסוריה".
שר החוץ הצרפתי לורן פביוס אמר לעיתון "לה מונד" כי צרפת תמלא תפקיד חשוב ביישום ההסכם.
קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל כינתה את ההסכם "הצלחה כבירה וחשובה" של דיפלומטיה בינלאומית.
סגן הקנצלרית ושר הכלכלה הגרמני זיגמר גבריאל ערך ביקור באיראן זמן קצר לאחר חתימת ההסכם.
נשיא רוסיה ולדימיר פוטין ציין בהצהרתו כי "הצדדים קיבלו החלטה קשה לטובת יציבות ושיתוף פעולה.
אנו בטוחים כי העולם נושם לרווחה היום".
שר החוץ הרוסי סרגיי לברוב מסר כי ההסכם "ישפיע לטובה על המצב הכללי במזרח התיכון, צפון אפריקה ואזור המפרץ הפרסי".
ראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון שיבח את ההסכם, ואמר כי ההסכם "יעזור להפוך את העולם למקום בטוח יותר", וכן כי איראן כעת בעלת "הזדמנות אמיתית" לשגשג כלכלית.
שר החוץ הבריטי פיליפ המונד ביקר את עמדתה השלילית של ממשלת ישראל להסכם, ואמר במהלך דיון בבית הנבחרים הבריטי כי "השאלה שצריך לשאול היא איזה הסכם היה מתקבל בתל אביב.
ישראל לא הייתה מרוצה מכל סוג של הסכם שהיה נחתם עם איראן".
נשיא ארצות הברית ברק אובמה פנה בנאום מצולם לאומה בבוקר חתימת ההסכם מן הבית הלבן, כשלצידו סגן הנשיא ג'ו ביידן.
בפנייתו לאומה ציין אובמה כי "העסקה עם איראן לא בנויה על אמון, היא בנויה על פיקוח.
העסקה מראה שדיפלומטיה יכולה להביא לשינוי משמעותי.
הדיפלומטיה האמריקאית ניצחה, חסמנו את כל דרכיה של איראן לפצצה".
הוא הוסיף כי "אין לי ספק שעשר עד חמש עשרה שנים מהיום, הנשיא האמריקאי יהיה במצב טוב יותר עם איראן שרחוקה מנשק גרעיני ועם פיקוח ובקרה על הגרעין".
הוא גם הזהיר את הקונגרס שישתמש בווטו שלו כדי לאשר את ההסכם.
במסיבת עיתונאים, ציין מזכיר המדינה ג'ון קרי כי ההסכם הוא "צעד משמעותי למניעת הפצת נשק גרעיני, וכי אין ספק שהסכם זה יפיק מניעה חזקה, מקיפה ובת קיימא יותר מאשר כל אלטרנטיבה מציאותית אחרת".
בתגובה למבקרי ההסכם, הוא הוסיף כי "אלו שמבקרים ללא לאות את ההסכם מחויבים לספק אלטרנטיבה, שלמעשה, עובדת.
אלו הטוענים כי המשך משטר הסנקציות יגרום לכניעתה של איראן מביאים מקרבם נאום פוליטי טוב, אבל אין זה בר קיימא מחוץ לעולם הפנטזיה".
בכירי המפלגה הרפובליקנית בקונגרס ביקרו בחריפות את ההסכם, כמו גם המתמודדים לנשיאות.
עם זאת, אישים בולטים במפלגה, כגון הסנאטורים לשעבר ריצ'רד לוגאר וג'ון וורנר, היועץ לביטחון לאומי בממשליהם של פורד ובוש האב ברנט סקוקרופט, מזכירי האוצר והמדינה בממשל בוש הבן הנרי פולסון וקולין פאוול, וכן רון פול – הביעו תמיכה בהסכם ובאישורו בקונגרס.
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ביקר בחריפות את ההסכם ואמר: "ישראל אינה מחויבת להסכם עם איראן, מכיוון שאיראן ממשיכה לשאוף להשמדתנו.
אנו תמיד נדע להגן על עצמנו".
נתניהו קרא להסכם "כניעה של המעצמות לאיראן" והוסיף כי הוא "טעות היסטורית".
מדיניות ערביות מן המפרץ הפרסי:
- אמיר כווית, סבאח אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח, בירך את המדינות המעורבות בהשגת ההסכם וקיווה כי ההסכם יוביל ליציבות באזור.
- ממשלת קטר קיבלה את ההסכם כ"צעד משמעותי" לעבר חיזוק השלום והיציבות האזורית.
- בהצהרה רשמית מטעם ממשלת סעודיה, נאמר כי הממשלה תמיד האמינה בחשיבות השגת הסכם שמבטיח כי איראן לא תשיג נשק גרעיני
- האיחוד הביע תקווה כי ההסכם יתרום ליציבות האזורית ולביטחונו.
- נשיא אפגניסטן אשרף גאני אחמדזאי בירך את איראן על ההסכם, וציין כי ממשלתו מקבלת בברכה כל מאמץ שתוצאותיו תבאנה להרחבת היחסים הכלכלים והפוליטיים בין מדינות, כמו גם התפייסות וחיזוק היציבות והשלום באזור.
- משרד החוץ המצרי אמר כי ההסכם ימנע "מרוץ חימוש" באזור.
בהצהרה הובעה תקווה כי מוטב שהמזרח התיכון יהיה נטול מנשק להשמדה המונית, כולל נשק גרעיני.
- ממשלת עיראק שיבחה את ההסכם.
- משרד החוץ הפקיסטני יצא בהצהרה שבה נאמר כי הוא "מקבל" את ההסכם.
- הוותיקן שיבח את ההסכם, באומרו בהצהרה כי "ההסכם על תוכנית הגרעין האיראנית התקבל בברכה על ידי הכס הקדוש".
- שרת החוץ של אוסטרליה ג'ולי בישופ תמכה בהסכם, ואמרה כי "ההסכם הביא את איראן אל משטר פיקוח בינלאומי על תוכניתה הגרעינית, וזה דבר טוב.
אני סבורה כי עלינו לתת לתוכנית מקיפה זו הזדמנות".
- שר החוץ הקנדי רוב ניקולסון ציין: "אנו מעריכים את מאמצי המעצמות להגיע להסכם עם איראן.
עם זאת, אנו נמשיך לשפוט את איראן על פי מעשיה ולא על פי מילותיה.
קנדה תמשיך לתמוך במאמצי הסוכנות לאנרגיה אטומית לפקח על התחייבויותיה של איראן בהסכם".
- נשיא קולומביה חואן מנואל סנטוס שיבח את ההסכם ואמר כי זה "ניצחון נוסף של הדיפלומטיה על פני העימות", וכן שיבח את הנשיא אובמה והמזכיר קרי על ה"אומץ שלהם להשלים את ההסכם".
- שר החוץ הנורווגי בורגה ברנדה ציין בהצהרה: "הסכם היסטורי זה יבוא לטובתה של הקהילייה הבינלאומית, המזרח התיכון ואיראן.
הוא גם יסלול את הדרך לקשרים פוליטיים וכלכליים קרובים יותר איתה".
- מחלקת החוץ של הפיליפינים קיבלה בברכה את ההסכם, וציינה כי זהו צעד מרכזי בשיפור ביטחון אזורי וגלובלי.
היא גם קראה לקהילייה הבינלאומית לנצל את המומנטום החיובי של ההסכם ליצירת שלום ארוך ויציב.
ארצות הברית ואיראן קיימו במשך כחצי שנה בשנת 2013 מגעים חשאיים ישירים במסגרת הדיונים לקראת החתימה על הסכמי הגרעין של ממשל אובמה, במקביל למסלול השיחות המרכזי בשיתוף עם שש המעצמות.
מרבית השיחות התקיימו בעומאן, והן נשמרו בחשאיות ממרבית בנות הברית של ארצות הברית עד לחשיפתן התקשורתית בסוף שנת 2013. עומאן המשיכה לשמש כמתווכת בין איראן לארצות הברית גם לאחר החשיפה על קיום המגעים והמשיכה לסייע במאמץ להגעה להסכם.
במקביל למעורבותה בתיווך בין ארצות הברית לאיראן, עומאן הציעה לספק לישראל ערוץ חשאי לשיחות ישירות עם איראן אך הצעתה נדחתה.
על פי פרסומים עיתונאיים, נתניהו התנגד להצעה מתוך חשש להענקת לגיטימציה ישראלית למשא ומתן האמריקאי עם איראן על הסכם הגרעין.
- המזכיר הכללי של האומות המאוחדות באן קי-מון הוציא הודעה בה הצהיר: "אני מקבל בברכה את ההסכם ההיסטורי שהושג בווינה היום, ומברך את המעצמות [P5+1] ואיראן בהגיעם אליו.
זהו מבחן לערכו של הדיאלוג.
ארגון האומות המאוחדות מוכן לשיתוף פעולה מלא עם הצדדים בתהליך יישומו של הסכם היסטורי וחשוב זה".
- המזכיר הכללי של נאט"ו, ינס סטולטנברג, קרא להסכם "פריצת דרך היסטורית" וציין: זה קריטי שאיראן תעמוד בהתחייבויות ההסכם ותקדם ביטחון באזור ומעבר לו".
29 ממדעני הגרעין הבולטים והחשובים בארצות הברית, בהם 5 זוכי פרס נובל לפיזיקה, מי שעזר לפתח את פצצת המימן הראשונה ומי שעמד בראש המעבדה הלאומית לוס אלמוס, חתמו על מכתב שנשלח לנשיא ברק אובמה, בו הביעו תמיכה בהסכם וכינו אותו "חדשני ונוקשה".
36 גנרלים ואדמירלים בדימוס בצבא ארצות הברית חתמו על מכתב המביע תמיכה בהסכם, וטענו כי הוא "הדרך היעילה ביותר למנוע את התגרענותה של איראן".
שנה לאחר חתימת ההסכם אמר הנשיא ברק אובמה כי "בכל המובנים, ההסכם עובד כפי שאמרנו", והוסיף, בהתייחסו לישראל, כי "המדינה שהתנגדה בצורה הנחרצת ביותר להסכם מכירה בכך שהוא שינה את כללי המשחק, שלאיראן אין יכולת לייצר נשק גרעיני".
בתגובה השווה משרד הביטחון הישראלי את הסכם הגרעין להסכם מינכן, אך חזר בו מספר ימים לאחר מכן.
לביקורת הצטרף מאוחר יותר גם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ (שנבחר לאחר תום כהונתו של ברק אובמה) שאמר שמדובר ב"הסכם גרוע" ושארצות הברית מתכוונת לבחון אותו מחדש.
באפריל 2021 סיפר סגן ראש המוסד כי בשנים שלאחר ההסכם, טרם השבת הסנקציות על איראן, עמדה איראן בהתחייבויותיה מההסכם.
ב-13 באוקטובר 2017 הודיע הנשיא דונלד טראמפ על אי-אשרור ההסכם, כפי שדורש ממנו הקונגרס מידי 90 יום, ובפועל - על העברת האחריות עליה לקונגרס ועל חקיקה חדשה שתסדיר את תנאי ההסכם; אם לא תושג לבסוף הסכמה עם הקונגרס ושותפות ההסכם הבינלאומיות, ארצות הברית תצא ממנו.
לאחר פרישת ארצות הברית מההסכם החלו להתקבל עדויות מודיעיניות על הפרות מצד איראן.
בנובמבר 2020 פרסמה הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית, שלפי בדיקתה הפרה איראן את ההסכם בכך שהעשירה אורניום בכמות של פי 12 יותר מאשר הסף העליון שנקבע בהסכם, ובכך שהתקינו במפעל תת-קרקעי בנתנז צנטריפוגות מתקדמות מסוג "IR-9" שלא אושר בהסכם.
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו התנגד להסכם JCPOA מראשיתו ב-2015 ואמר שישראל אינה מחויבת לו.
ב-2017 נבחר דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית, הוא סבר שההסכם הוא פגום.
ב-30 באפריל 2018 נשא נתניהו נאום ובו הציג כביכול תיקים ודיסקים שמכילים את תוכנית הגרעין של איראן.
ב-8 במאי 2018 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על פרישתה החד-צדדית של ארצות הברית מן ההסכם, והשבתן של הסנקציות שהוסרו במסגרתו.
נתניהו טען שהוא זה ששכנע את טראמפ לפרוש מההסכם, אך הממשל האמריקאי הכחיש זאת.
ב-17 במאי, על רקע פסגת מנהיגי האיחוד האירופי בבולגריה אשר דנו בעניין הגנה על חברות בינוניות שמעוניינות לסחור עם איראן, דווח על מספר חברות ובתוכן מארסק שהכריזו על הפסקת הקשרים העסקיים עם איראן.
ב-20 באוגוסט 2020, האו"ם הודיע כי וושינגטון ביקשה להחזיר את העיצומים על איראן.
הנימוק של פתיחת ההליך היה שאיראן הפרה את הסכם הגרעין.
לפחות 13 מתוך 15 חברות מועצת הביטחון של האומות המאוחדות התנגדו להשבת העיצומים על איראן.
צעדים אלה ואחרים היו חלק ממדיניות המכונה "מקסימום לחץ" אשר נועדה לפתוח מחדש את הסכם הגרעין לתקן את הפגמים והפרצות שיש בו ולנסח הסדר חדש.
בגישה זו תמכו ממשלות ארצות הברית, ישראל ומדינות המפרץ הערביות.
לאחר חילופי הממשל בארצות הברית, ממשל ביידן חידש את השיחות להשבת הסכם הגרעין.
מנגד, בנובמבר 2022, אמר ביידן כי הסכם הגרעין עם איראן "מת".
מ-2015 עד פרישת ארצות הברית ב-2018 אפשרה איראן למפקחים מהסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית (IAEA) לפקח על מתקניה, רמת העשרת האורניום הייתה עד 3.67%, כמות האורניום המועשר הייתה עד 300 קילוגרם, והצנטריפוגות היו מהדור הראשון.
בעקבות פרישת ארצות הברית מההסכם ב-2018 והחזרת הסנקציות, האיצה איראן את ההתחמשות הגרעינית שלה.
ב-2025 פרסמה IAEA שאיראן הגיעה לרמת העשרה של 60% וברשותה 274.8 קילוגרם ברמה זו.
המעבר מ-60% ל-90% הוא יחסית קל, ולפי הערכות, אפשר לייצר ממלאי זה שש פצצות גרעין.
ביוני 2025 פתחה ישראל במבצע עם כלביא, בו פעלה לסיכול תוכנית הגרעין האיראנית וכן הרגה את מנהיגי מערכת הביטחון ומדעני הגרעין האיראנים.
במהלך המבצע תקפה ארצות הברית בכמה אתרי גרעין איראניים.
בסוף ספטמבר 2025 הופעל מנגנון הסנאפבק בהסכם ביוזמת צרפת, בריטניה וגרמניה וחודשו כל הסנקציות נגד איראן.
"איראן הפרה שוב ושוב את התחייבויותיה במסגרת הסכם הגרעין ולא נותרה ברירה אלא להפעיל את מנגנון הסנאפבק", נכתב בהצהרה המשותפת של שלוש המדינות.
ב-18 באוקטובר 2025 הודיע משרד החוץ האיראני כי ההסכם פג לאחר עשר שנים.
בהתאם לכך, האיראנים רואים את עצמם כמשוחררים מההגבלות והמחויבויות שיש בהסכם, לרבות על אי העשרת אורניום.
הסכם הנייטרליות הסובייטי-יפני היה הסכם אי-התקפה בין ברית המועצות והאימפריה היפנית שנחתם ב-13 באפריל 1941, שנתיים לאחר קרב חלקין גול בין היפנים לסובייטים.
ההסכם נחתם כדי להבטיח נייטרליות בין ברית המועצות לאימפריה היפנית בתחילת מלחמת העולם השנייה, בה השתתפו שתי המדינות.
עם נפילת צרפת והתפשטות מדינות הציר ב-1941, שאפו ראשי ברית המועצות לתקן את קשריהם הדיפלומטיים במזרח אסיה במטרה לאבטח את גבולם המזרחי, וכדי לאפשר להם לרכז את כוחותיהם בזירה האירופית.
היפנים, מצדם, היו שקועים במלחמת סין–יפן השנייה, וקשריהם הדיפלומטיים עם ארצות הברית הלכו והתדרדרו, והם שאפו לשפר את מצבם הדיפלומטי העולמי, וכן לאבטח את גבולם הצפוני במנצ'וקוו מפני פלישה סובייטית.
ההסכם נחתם במוסקבה ב-13 באפריל 1941, על ידי שר החוץ היפני יוסוקה מצואוקה והשגריר יושיצוגו טטקאווה עבור האימפריה היפנית, ועל ידי שר החוץ הסובייטי ויאצ'סלב מולוטוב.
באותו יום חתמו הצדדים על הסכם נוסף בו הכירה ברית המועצות בשליטה היפנית במדינת מנצ'וקוו, ויפן הכירה בשליטה הסובייטית במונגוליה.
מאוחר יותר בשנת 1941 שקלו היפנים, שהיו חברים בהסכם התלת-צדדי, להתנער מהסכם הנייטרליות לאחר שגרמניה הנאצית פלשה לברית המועצות במסגרת מבצע ברברוסה (ביוני 1941), אך בסופו של דבר הותירו אותו על כנו והעדיפו לתקוף לכיוון דרום-מזרח אסיה.
ב-5 באפריל 1945 הודיעה ברית המועצות לשגריר יפן במוסקבה על התנערותה מהסכם הנייטרליות, אולם היפנים טענו שההסכם תקף עד אפריל 1946, ולכן נותר ההסכם על כנו.
עם זאת, ב-9 באוגוסט 1945 פלשו הסובייטים למנצ'וריה, ובאותו יום הכריזה ברית המועצות מלחמה על האימפריה היפנית.
בכך קיימה ברית המועצות את הבטחתה לבעלות הברית שנתנה בוועידת יאלטה, להצטרף למלחמה נגד יפן חודשיים עד שלושה חודשים לאחר סיום מלחמת העולם השנייה באירופה.
עם זאת, בעת הכרזת המלחמה הפרה למעשה ברית המועצות את ההסכם, שהיה בתוקף.
הסכם הסחר בשירותים (TiSA) הוא נוסח להסכם סחר בינלאומי בין 23 צדדים, בכללם מדינות האיחוד האירופי וארצות הברית.
ההסכם נועד להפרטת הסחר העולמי בשירותים כגון בנקאות, בריאות ותחבורה.
ביקורת על סודיותו של ההסכם עלתה לאחר שטיוטה חשאית של נספח השירותים הפיננסיים של ההסכם, המתוארכת מחודש אפריל 2013, הודלפה על ידי ויקיליקס ביוני 2014. הדלפה נוספת פורסמה ב-25 במאי 2016.
התהליך הוצע בפגישה אשר התקיימה בז'נבה של קבוצת ה-RGF - תת-קבוצה של ארגון הסחר העולמי אשר קמה בשנת 2012 על-מנת להפריט שירותים ביניהן.
המשא ומתן לגבי ההסכם התקיים אף הוא בז'נבה.
האיחוד האירופי וארצות הברית היו התומכים העיקריים של ההסכם, והיוזמים של רוב השינויים המשותפים.
המדינות המשתתפות התחילו לעצב את הצעת ההסכם בפברואר 2012 והציגו טיוטות ראשוניות בסוף 2013.
ההסכם מכסה כ-70% מכלכלת השירותים העולמית.
יש הטוענים כי מטרת ההסכם היא הפרטת הסחר בשירותים ברחבי העולם בתחומים כגון: בנקאות, בריאות ותחבורה.
שירותים מהווים 75% של התפוקה הכלכלית האמריקאית; באיחוד האירופי קרוב ל-75% מהתעסוקה והתוצר המקומי הגולמי.
לגבי אותן התחייבויות שהנציבות האירופית מכנה "הטיפול הלאומי" (קרי, על יחס שווה לספקים זרים ומקומיים), למעט התחייבויות בנוגע גישה לשוק, חל הכלל הבא: ברגע שמחסום סחר הוסר באופן חד צדדי באזור שבו למדינה יש מחויבות, האחרון לא יכול להיות מוצע מחדש.
הצעה זו ידועה בשם "סעיף המחגר" (ראצ'ט).
עמדתו של האיחוד האירופי לגבי שירותים ציבוריים ברורה.
הסכמי הסחר שלו אינם מונעים, ולא ימנעו בעתיד, מממשלות בכל רמה ממתן שירותים בתחומים כגון מים, חינוך, בריאות ושירותים חברתיים.
האיחוד האירופי הצהיר כי חברות מחוץ לגבולותיו לא תהינה רשאיות לספק במימון ציבורי שירותי בריאות או רווחה.
גישה לשוק עבור שירותים במימון ציבורי - בריאות, שירותי רווחה, חינוך, שירותי מים, סרט או טלוויזיה - לא תתאפשר.
לכן, "סעיף המחגר" לא יחול על מדינות באיחוד האירופי.
בתחילתו כלל ההסכם 16 חברות, ומאז הורחב ל-23 חברות.
היות שהאיחוד האירופי מייצג 28 מדינות, ישנן 50 מדינות מיוצגות.
מספר המדינות המיוצגות בכל יבשת הן: 32 באירופה, 7 באסיה, 5 בצפון אמריקה, 3 ב-דרום אמריקה, 2 באוקיאניה, ואחת ב-אפריקה.
להלן 23 החברות מסודרות לפי קטגוריות ההכנסה שלהן:
דירוג הכנסהמדינה הכנסה גבוהה הכנסה בינונית-גבוהה הכנסה בינונית-נמוכה
ישנה ביקורת לגבי חוסר השקיפות בה מתנהל גיבוש ההסכם.
עמוד השער של מסמך המשא ומתן שהודלף על ידי ויקיליקס מבהיר: "חשיפה (של ההסכם): חמש שנים מיום כניסתו לתוקף של ההסכם או, אם ההסכם לא נכנס לתוקף, חמש שנים מסיום המשא ומתן".
בגלל זאת, בפועל לא ניתן לדווח על עיקרי ההפרטה שהמדינות המשתתפות מציעות בהסכם העתידי.
שווייץ היא החברה היחידה שבה יש ניסיון לפרסם באינטרנט את כל ההצעות שהוגשו לשני הצדדים מאז יוני 2012. האיחוד האירופי פרסם את "הצעתו" להסכם רק ביולי 2014, לאחר הגילוי בוויקיליקס.
כמו כן, תומכי זכויות דיגיטליות הפנו את תשומת הלב לעובדה כי ההסכם מקשה באופן משמעותי להגן על מידע ממנו במדינות החברות.
בפרט, לטענתם, ההסכם יפרק הגנות קיימות אשר מטרתן לשמור על מידע חסוי או כזה הניתן לזיהוי בתוך גבולות מדינה, או אשר אוסרות על העברתו למדינות אחרות עם מדיניות אחרת בנוגע להגנה על מידע.
איסור על מנדטים של ממשלות לגישה לקוד מקור של תוכנות
אחת ההשלכות העיקריות של ההסכם היא שבמידה ומדינה לא תהיה מעוניינת לחתום על הסכם סחר, היא תהיה חשופה לתביעה של תאגיד כלפי אותה מדינה במסגרת ה-ISDS (לחץ לקישור).
ניתוח ראשוני של נספח השירותים פיננסיים על ידי מבקר הסחר החופשי, פרופסור ג'יין קלסי, הפקולטה למשפטים, באוניברסיטה של אוקלנד, ניו זילנד פורסם עם שחרור ויקיליקס.
ארגון השירותים הציבוריים הבינלאומי (PSI) תיאר את ההסכם כדלקמן:הסכם זה ימשיך ויפריט סחר, השקעות בשירותים, וירחיב "תחומי רגולציה" על כל השירותים המגזרים, כולל שירותים ציבוריים.
"תחומים" אלו, או עקרונות ההסכם, יספקו לכל ספק זר גישה לשווקים המקומיים בתנאים לא פחות טובים, ויגביל את יכולתן של הממשלות לווסת, לרכוש ולספק שירותים.
מהלך זה ישנה את מהות הרגולציה של רבים מהשירותים הציבוריים והמופרטים - משירות הציבור, לשירות האינטרסים של תאגידים פרטיים זרים.דאגה אחת היא הוראות בדבר החזקה של רשומות עסקיות.
דייוויד קיי ג'ונסטון טען, "קשה לטעון שעלות החזקתן של רשומות במדינה אחרת הוא עול." הוא ציין, כי דרישות רישומי עסקים חשובות מספיק, שהם היו מעוגנות בחוק עוד לפני הקוד של חמורבי.
ההשפעות של החוק עשויות לכלול "האם אנשים יכולים לקבל הלוואות או לקנות ביטוח ובאיזה מחירים, כמו גם אילו עבודתם עשויות להיות זמינות."
ד"ר פטרישיה Ranald, עמיתת מחקר באוניברסיטה של סידני, אמרה:"תיקונים" להסכם של ארצות הברית מבקשים לסיים בפומבי אספקת שירותים ציבוריים כגון קרנות פנסיה, אשר מכונים 'מונופולים', ולהגביל את הרגולציה של השירותים הפיננסיים ...
קשר הנישואין באסלאם נוצר אך ורק באמצעות הסכם הנישואין.
ההגדרה המקובלת להסכם כאמור היא "הסכם הנכרת על סמך הצעה בעלת נוסח מסוים וקיבול הולם, באותו מעמד, בין גבר לאשה המותרים בחיתון זה לזה, בנוכחות שני עדים, ועניינו התרת ההנאה המינית ההדדית ביניהם".
הסכם הנישואין באסלאם הוא הסכם אסלאמי.
זהו חוזה פורמלי, מחייב הנחשב לחלק בלתי נפרד מהנישואין האסלאמיים, ומתאר את הזכויות והאחריות של החתן והכלה או של צדדים אחרים המעורבים בהליכי נישואין.
המשפט המוסלמי המיושם בבתי הדין השרעיים בארץ הוא בעיקר זה הכלול בחוק זכויות המשפחה (להלן: "חוק זכויות המשפחה").
מדובר בחוק עות'מאני משנת 1917 אשר נקלט במשפט הישראלי מכוח הוראת סעיף 11 לפקודת סדרי שלטון ומשפט, תש"ח-1948. המחוקק העות'מאני השתית את החוק על האסכולה החנפית, תוך שילוב מספר הוראות מאסכולות אחרות.
חוק זכויות המשפחה אינו מתייחס לסוגיות שרעיות רבות, כגון: דיני ירושה, דיני משמורת, דיני מזונות ילדים, דיני ווקף ועוד.
יתרה מזו, סעיפיו של החוק מנוסחים ברובם בצורה תמציתית, ופעמים אף סתומה.
במצב זה, נאלצים בתי הדין השרעיים להיעזר בקובץ עות'מאני בשם "כתאב אלאחכאם אלשרעייה פי אלאלחואל אלשחסיה" ("ספר הכללים השרעיים בדיני המעמד האישי"), המבוסס כולו על אדני האסכולה החנפית (להלן: "כתאב אלאחכאם").
קשר הנישואין נוצר לרוב באופן הבא: ראשית, נוצרת היכרות בין הצדדים.
אם הגבר והאישה הגיעו להסכמה עקרונית להינשא, מגיע החתן ועמו קבוצת אנשים – הוריו, מכריו או שניהם (בערבית "ג'אהא") – לבית הורי האישה לבקש את ידה.
להורי האישה ניתן פרק זמן (שבועיים - שלושה על פי רוב) כדי לשקול את ההצעה, וכן לנסות, אם ירצו, לאסוף מידע רלוונטי אודות החתן, שיסייע בידיהם לקבלת החלטתם.
אם בסופו של דבר תשובתם חיובית, מתקיים טקס אירוסין רב משתתפים (בערבית "ח'וטבה").
הסכם הנישואין נכרת בפרק הזמן שבין האירוסין לבין עריכת מסיבת החתונה ומעבר האישה לביתו של הבעל; תקופה של מספר חודשים על פי רוב.
על פי השריעה, הסכם נישואין אינו חייב להיות בכתב או להירשם במוסד כלשהו.
אין צורך בנוכחות של גורם רשמי כלשהו, דתי או אזרחי, על מנת ליתן תוקף להסכם, ודי בצדדים ובשני עדים.
עריכת הסכם נישואין בעזרת מסדר נישואין ורישום הנישואין במשרד הפנים הן פעולות שנעשות מכוח הוראתו של המחוקק המוסלמי המודרני ולצורכי מנהל בלבד.
בעת עריכת הסכם הנישואין בישראל ממלא מסדר הנישואין טופס דו לשוני הקרוי בעברית: "חוזה נישואין" ובערבית "הסכם נישואין", והוא למעשה הסכם הנישואין הסטנדרטי המקובל.
הטופס כולל פרטים אישיים של בני הזוג ופרטים נוספים לגבי הנישואין, המוהר על שני סוגיו ואופן תשלומו, פרטי החותמים על ההסכם (האיש, האישה, הוולי של האישה (משמעותו תפורט בהמשך), העדים ומסדר הנישואין) ותנאים מיוחדים של מי מבני הזוג, אם קיימים.
סעיף התנאים המיוחדים מאפשר לכל אחד מבני הזוג לקבוע תנאים ספציפיים, כגון: קביעת מקום מגורים ספציפי, ביעה, כי אקט הגירושין יהיה בידי האישה (בנוסף לאיש או באופן בלעדי), קביעות רכושיות שונות, ועוד.
דרכי התרת הנישואין על פי השריעה
קיימים מספר מסלולים להבאת הנישואין השרעיים לקיצם, ועילות רבות לסיום קשר הנישואין נתונות בידי האישה.
כל עוד לא נקבע בהסכם הנישואין אחרת, הזכות לגירושין היא זכות בלעדית של הגבר.
הפעלת הזכות אינה טעונה היתר מוקדם ממאן דהוא, ותוקפם של הגירושין אינו תלוי באשרור או החלטה שיפוטית אחרת (וזאת כל עוד הם עומדים בתנאים הכלליים הקבועים בשריעה לגירושין תקפים).
מאידך גיסא, רשאית האישה להתנות בהסכם הנישואין, ואף בהסכם מאוחר יותר, כי גם לה תוקנה זכות זו, ומשהוסכם כך, הרי שמדובר בתנאי תקף לכל דבר ועניין.
תנאי כזה נהוג להתנות בנישואי אזרחיות מקומיות עם מוסלמים בעלי אזרחות זרה.
בכל מקרה, בני הזוג רשאים תמיד להתגרש בהסכמה.
התרת נישואין עקב מום מיני של הבעל שאינו מאפשר התייחדות
גילתה אישה לאחר נישואיה, כי בעלה סובל ממום או בעיה המונעים קיומם של יחסי אישות מלאים, היא זכאית לפנות לבית הדין ולבקש התרת נישואיה, וזאת בכפוף לתנאים שלהלן: ראשית - היא עצמה אינה בעלת מום דומה.
שנית - המום התקיים טרם הנישואין והיא לא ידעה על קיומו, או, היה והמום נוצר לאחר הנישואין, היא לא השלימה עם קיומו.
מצא בית הדין, כי מדובר במום חשוך מרפא, כגון שהבעל חסר איבר מין, יורה על התרת הנישואין מיד.
היה ונמצא, כי מדובר בליקוי שניתן לרפאו, יקצוב בית הדין לבעל שנה כדי להתרפא ולהחלים ממומו.
היה והבעל לא נרפא מהליקוי והאישה עומדת על תביעתה להתרת הנישואין, יתיר בית הדין את הנישואין.
התרת נישואין עקב מום גופני אחר או מחלת נפש
לקה הבעל לאחר הנישואין במום גופני המקשה על האישה להמשיך לחיות עמו בלא שייגרם לה נזק (כגון שלקה במחלה מידבקת), או שלקה במחלת נפש, זכאית האישה לדרוש מבית הדין כי יתיר את נישואיה.
היה הליקוי ניתן לריפוי, תינתן לבעל הזדמנות להחלמה במשך שנה, ואם לא כן, יתיר בית הדין את הנישואין.
התרת קשר הנישואין עקב היעדרות הבעל או היעלמותו
על פי השריעה חב הבעל במזונות אשתו, גם אם הוא עני ואף אם היא עשירה, לכן, היעלמות ארוכה של הבעל ללא הבטחת מזונותיה של האישה, מקנה לה את הזכות לדרוש את התרת קשר הנישואין.
תביעה כאמור תומצא לבעל באמצעות פרסום בעיתון יומי ועל האישה להוכיח את טענתה בדבר היעלמותו של בעלה (למשל על ידי העדת שניים מבין שכניה).
בית הדין יורה על נקיטת אמצעים הולמים בניסיון לאתר את הבעל.
סוג והיקף ניסיונות איתור אלה אינם קבועים בחוק, וייתכנו הבדלי גישות בין הקאדים השונים.
עם זאת, בבתי הדין השרעיים השתרש נוהג לפיו ממנה בית הדין שני גברים ("מותחרין"), שיהיו ברוב המקרים תושבי אותו אזור בו התגורר הבעל או משפחתו עובר להיעלמותו, וקוצב להם זמן (כחודש ימים) לנסות לאתר את הבעל.
אותר האיש, תידחה תביעתה של האישה.
לא אותר, חרף מאמצי ה"מותחרין", יורה בית הדין על התרת הנישואין.
במקרה אחד קבע בית הדין השרעי לערעורים, כי אין להסתפק בעבודת המותחרין, אלא שעל בית הדין הדן בתיק לנסות בנוסף לאתר את הבעל דרך פניה למוסדות המדינה השונים, כמו המשטרה, שירות בתי הסוהר ומשרד הפנים.
יתרה מזו, גם אם הותיר הבעל הנעדר מזונות לאשתו - בכסף או בצורת רכוש בר מימוש - עדיין רשאית היא לבקש את התרת נישואיה, בשל עצם ההיעדרות.
גם לעניין זה המחוקק מבחין בין שני מצבים: הייתה היעלמות הבעל בנסיבות אסון, כגון במסגרת מלחמה עם האויב, או עקב אסון טבע, כגון צונאמי, רעידת אדמה וכו', יורה בית הדין, לבקשת האישה, על התרת הנישואין בחלוף שנה מסיום המלחמה וחילופי השבויים בין הצדדים, או מסיום פעולות האיתור לאחר האסון.
אולם, אם הייתה ההיעלמות בנסיבות טבעיות - כגון שהבעל נסע לארץ זרה לצורכי מסחר, לימודים וכו' וניסיונות איתורו כפי שהורה עליהם בית הדין לא הניבו תוצאות, יורה בית הדין על התרת הנישואין רק בחלוף ארבע שנים מיום סיומם של ניסיונות האיתור.
התרת נישואין עקב מאסרו של הבעל
מאסרו של בעל מהווה עילה מוכרת לתביעת אישה להתרת נישואיה וזאת לגישת שתי האסכולות – המלאקית והחנבלית.
אלא שעילה זו אינה מופיעה בחוק וגם לא ב"כתאב אלאחכאם".
חרף זאת, בתי הדין השרעיים בארץ אימצו בסוגיה זו את גישת האסכולות המאלקית והחנבלית כאמור לעיל.
כך שאם הבעל, נשפט ונגזר דינו בגזר דין סופי לארבע שנות מאסר ומעלה, תוכל אשתו לפנות בתביעה להתרת נישואיה.
ואולם, בית הדין לא יתיר את הנישואין אלא לאחר חלוף שנה מיום שהחל הבעל לרצות את עונשו.
התרת נישואין עקב סכסוך שנתגלע בין בני הזוג
הרוב המכריע של מקרי התרת הנישואין של מוסלמים בישראל מבוסס על עילה זו, הנקובה בסעיף 130 לחוק, הלקוח מהאסכולה המאלקית ומבוסס על פסוק 35 מסורת אלנסאא שבקוראן (פרשת הנשים).
"אם פרצו בין בני הזוג מריבות וחילוקי דעות, ופנה אחד מהם אל השופט, ימנה השופט בורר אחד ממשפחת הבעל ובורר אחר ממשפחת האישה.
לא נמצאו בוררים מבני המשפחות, או שאינם בעלי התכונות הנדרשות, ימנה השופט בוררים מתאימים שלא מבני המשפחות.
מושב - משפחה בהרכב כזה יקשיב לתלונות הצדדים וטענותיהם וישתדל כמיטב יכולתו להביאם לידי התפייסות.
לא התאפשרה התפייסות, ונמצא כי הבעל הוא האשם, יורו הבוררים על התרת קשר הנישואין.
נמצאה האישה אשמה, יבטלו הבוררים גם את זכותה על המוהר כולו או מקצתו.
לא הסכימו הבוררים ביניהם, ימנה השופט שני בוררים אחרים מבני המשפחות בעלי התכונות הנדרשות, או בורר שלישי שלא מבני המשפחות.
החלטת אלה תהיה סופית ובלתי ניתנת לערעור".
כפי שראינו לעיל, המחוקק השרעי (העות'מאני) ייחד את הזכות להתרת הנישואין בעילות שנסקרו לעיל לאישה בלבד, וזאת מתוך הכרה בזכות השרעית המוקנית על פי הקוראן לבעל בלבד לגרש את אשתו.
הואיל והמחוקק הישראלי נטל מהבעל את הזכות האמורה באוסרו גירושין בעל כורחה של האישה (סע' 181 לחוק העונשין, תשל"ז – 1977), לא נותרה בפני גבר מוסלמי בישראל כל דרך, שרעית או חוקית, להתיר את נישואיו מלבד זו הקבועה בסעיף 130 לחוק.
מבחינתן של הנשים, מתווה הסעיף דרך קלה יחסית להתרת קשר הנישואין, מפני שמדובר למעשה במעין "סעיף סל", אליו ניתן להכניס כמעט הכול.
סביב עילה זו נכתבה במרוצת השנים, פסיקה ענפה ביותר של בתי הדין השרעיים.
הסכם הפסקת האש של נגורנו-קרבאך (2020) הוא הסכם שביתת נשק שנחתם ב-9 בנובמבר 2020 על מנת לסיים את מלחמת נגורנו קרבאך השנייה.
חתמו עליו נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב, ראש ממשלת ארמניה, ניקול פשיניאן, ונשיא רוסיה, ולדימיר פוטין.
הוא הוביל לסוף פעולות האיבה בחבל נגורנו קרבאך החל מהשעה 00:00, 10 בנובמבר 2020 שעון מוסקבה.
גם נשיא רפובליקת ארצאך שבחבל, אריק הרוטיוניאן, הסכים לסיום המלחמה.
מאז סיום המלחמה כחלק מההסכם, ארמניה פינתה בכמה פעימות שטחים שהיו תחת שליטתה מאז מלחמת נגורנו קרבאך הראשונה, שהסתיימה ב-12 במאי 1994. הפינוי האחרון התרחש ב-26 באוגוסט 2022.
מלחמת נגורנו קרבאך השנייה בין אזרבייג'ן לרפובליקת ארצאך וארמניה החלה ב-27 בספטמבר 2020. אזרבייג'ן השיגה כמה הישגים טריטוריאליים במהלך ששת השבועות שלאחר מכן, שהסתיימו בכיבוש העיר שושה, מה שגרם לשני הצדדים להסכים להסכם הפסקת האש ב-9 בנובמבר 2020.
על פי ההסכם שני הצדדים יחליפו שבויי מלחמה וחללים.
יתר על כן, הכוחות הארמניים ייסוגו מהשטחים שבשליטת ארמניה סביב נגורנו-קרבאך עד 1 בדצמבר.
כוח שמירת שלום רוסי בן 2,000 איש מכוחות היבשה הרוסיים יוצב באזור למשך חמש שנים לפחות על מנת להגן על פרוזדור לצ'ין , שנמצא בין ארמניה לאזור נגורנו קרבאך.
על פי אזרבייג'ן, הכוחות הטורקיים ישתתפו גם בתהליך שמירת השלום.
בנוסף, אזרבייג'ן תקבל מעבר למובלעת נחצ'יבאן שבשליטתה, המנותקת מאזרבייג'ן, דרך רצועת אדמה במחוז סיוניק בארמניה הסמוך לגבול עם איראן.
הכוחות הרוסים יפקחו על הביטחון בכבישים המחברים את אזרבייג'ן לנחצ'יבאן.
הסכם שביתת הנשק הרב-צדדי קובע את הדברים הבאים:
הפסקת אש מוחלטת וסיום כל פעולות האיבה בסכסוך נגורנו-קרבאך החל מהשעה 00:00 שעון מוסקבה ב-10 בנובמבר 2020. הרפובליקה של אזרבייג'ן ורפובליקת ארמניה, המכונה להלן הצדדים יעצרו בעמדות הטריטוריאליות הנוכחיות שהם כבשו.
מחוז אגדם יוחזר לשליטת אזרבייג'ן עד 20 בנובמבר 2020.
לאורך קו החזית בנגורנו קרבאך ולאורך מסדרון לאצ'ין יוצב כוח לשמירת השלום של הפדרציה הרוסית עם 1,960 אנשי צבא הנושאים נשק קל, 90 נושאי שריון, 380 כלי רכב צבאיים וציוד מיוחד אחר.
הכוח לשמירת השלום ייפרס במקביל לנסיגת הכוחות הצבאיים הארמנים מנגורנו-קרבאך.
משך הכהונה של כח שמירת השלום הרוסי הוא 5 שנים עם חידוש אוטומטי לתקופת 5 השנים הבאות אם אף אחד מהצדדים לא יצהיר אחרת 6 חודשים מראש.
על מנת לשפר את יעילות השליטה ביישומם של הצדדים להסכמי הסכסוך, הוצב כח לשמירת שלום במטרה לאכוף את הפסקת האש.
הרפובליקה של ארמניה תחזיר לאזרבייג'ן את מחוז קלבג'אר, עד 15 בנובמבר 2020, ומחוז לצ'ין עד 1 בדצמבר.
מסדרון לצ'ין (5 ק"מ ברוחבו) אשר יספק גישה מנגורנו קרבאך לארמניה תהיה בשליטת כוח שמירת השלום של רוסיה.
העיירה שושה הנמצאת בתוך המסדרון תישאר ברשות אזרית.
בהסכמת הצדדים, תתוכנן תוכנית בנייה בשלוש השנים הקרובות למסלול תנועה חדש לאורך מסדרון לצ'ין.
אזרבייג'ן תשמור על בטיחות התנועה במסדרון לצ'ין של אזרחים, כלי רכב וסחורות בשני הכיוונים.
עקורים ופליטים יחזרו לשטחי נגורנו קרבאך ואזורים סמוכים בשליטת נציבות האו"ם לפליטים.
יש לבצע חילופי שבויי מלחמה, בני ערובה ועצירים אחרים, כמו גם שרידי נפגעים.
אין להגביל את כל הפעילות הכלכלית ודרכי התחבורה באזור.
ארמניה תשמור על בטיחות הדרכים בין האזורים המערביים של אזרבייג'ן לנחצ'יבאן על מנת לאפשר תנועה חופשית של אזרחים, כלי רכב ומטען בשני הכיוונים.
בקרת התחבורה תתבצע על ידי שירות הגבולות של ה-FSB.
בהסכמת הצדדים, אמורה להתקיים בניית תשתית חדשה המקשרת בין נחצ'יבן לאזורים באזרבייג'ן.
לאחר חתימת ההסכם אמר ראש ממשלת ארמניה ניקול פשיניאן, "זה לא ניצחון אבל זו גם לא תבוסה – אתה לא מובס עד שאתה מחשיב את עצמך ככזה.
לעולם לא נחשיב את עצמנו כמובסים.
זהו תחילתו של עידן האחדות הלאומית והלידה מחדש שלנו" הפגנות אלימות פרצו בירוואן בעקבות ההודעה על הסכם הפסקת האש.
יו"ר הפרלמנט של ארמניה, אררט מירזויאן, הוכה על ידי אספסוף זועם שהסתער על הפרלמנט לאחר הכרזת ההסכם.
פשיניאן ציין, עם זאת, כי חייו של מירזויאן "אינם בסכנה" והוא עבר ניתוח.
שירותי הביטחון במדינה אמרו כי עצרו כמה בכירים לשעבר, בהם מי שעמד בראשם, בחשד שתכננו לרצוח את פשיניאן וליזום הפיכה.
כעבור חודשים, בצבא הארמני קראו לראש הממשלה ניקול פשיניאן להתפטר.
נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב הגיב להסכם באומרו, "הצהרה זו מהווה כניעה של ארמניה.
הצהרה זו שמה קץ לכיבוש שנמשך שנים." חגיגות רחבות היקף פרצו ברחבי אזרבייג'ן, בעיקר בעיר הבירה שלה באקו כשפורסמו הידיעות על ההסכם.
בוצע בהמשך מצעד צבאי לציון ההסכם.
הסכם השלום של מוסקבה נחתם על ידי פינלנד וברית המועצות ב-12 במרץ 1940. הסכם זה סימן את סופה של מלחמת החורף בת 105 הימים, במסגרתו מסרה פינלנד חלק משטחה לברית המועצות.
ההסכם נחתם על ידי ויאצ'סלב מולוטוב, אנדריי ז'דאנוב ואלכסנדר ואסילבסקי מצד ברית המועצות, וריסטו רייטי, יוהו קוסטי פאסיקיבי, רודולף וולדן ו-וויינו וואיאונמאה מצד פינלנד.
תנאי ההסכם לא בוטלו לאחר פירוק ברית המועצות, והסוגיה הקרלית נותרה שנויה במחלוקת.
ממשלת פינלנד קיבלה לידיה את תנאי ההסכם הראשוניים מברית המועצות (באמצעות סטוקהולם) ב-31 בינואר 1940. עד אז, דרישות הסובייטים היו נרחבות יותר מכפי שהיה טרם פרוץ המלחמה.
הסובייטים דרשו מפינלנד לוותר על המצר הקרלי, כולל העיר ויבורג (לשעבר ויפורי), וחופה של ימת לדוגה ולחכור את בסיס חיל הים האנקו בחצי האי האנקו למשך 30 שנה.
פינלנד דחתה את התנאים והגבירה את תחינותיה לשוודיה, צרפת ובריטניה לתמיכה צבאית.
הדיווחים מחזית הלחימה עדיין העניקו תקווה לפינלנד, שציפתה למעורבותו של חבר הלאומים.
איתותים חיוביים מצד צרפת ובריטניה, וציפייה למעורבות צבאית של שוודיה, היוו סיבות נוספות לפינלנד שלא למהר להיכנס למשא ומתן.
בפברואר 1940, הביע המפקד העליון של צבא פינלנד, מרשל קארל גוסטף אמיל מנרהיים, פסימיות בנוגע למצבה הצבאי של פינלנד, דבר שדרבן את ממשלת פינלנד להתחיל בשיחות שלום ב-29 בפברואר, באותו היום שבו פתח הצבא האדום במתקפה על ויפורי.
ב-6 במרץ נסעה למוסקבה משלחת פינית בראשות ראש ממשלת פינלנד ריסטו רייטי.
בזמן שיחות המשא ומתן, פרץ הצבא האדום את קווי ההגנה הפיניים סביב טאלי ועמד לכתר את ויפורי.
ההסכם נחתם בלילה שבין 12 במרץ (שעון מוסקבה) ל-13 במרץ (שעון מזרח אירופה).
הפרוטוקול מהשיחות שצורף לדפי ההסכם, קבע כי הלחימה תסתיים בצהרי היום למוחרת, שעון לנינגרד, והלחימה אכן נמשכה עד אותה שעה.
הוויתורים וההפסדים הטריטוריאליים מצד פינלנד עלו על אלו שדרשו הסובייטים לפני תחילת המלחמה.
פינלנד נאלצה לוותר על כמחצית מקרליה הפינית (כולל ויפורי) וקאקיסאלמי; סורטאוואלה וסואויארבי, וכל מפרץ ויפורי על כל אייו.
בסך הכול, ויתרה פינלנד על כ-8% משטחה.
כוחות צבא ואזרחים שנמצאו באותם אזורים פונו בהקדם אל תוך הגבולות החדשים; 422,000 תושבי קרליה 12% מאוכלוסיית פינלנד) פונו מבתיהם.
מחוז פטאמסו, שנכבש על ידי ברית המועצות, נותר בשליטת פינלנד, אך על פי ההסכם, פינלנד תעניק מעבר חופשי לאזרחים סובייטים דרך פטאסמו לנורווגיה.
בנוסף, פינלנד נאלצה לוותר על חלק ממחוז סאלה, על החלק הפיני של חצי האי ריבאצ'י (לשעבר קאלאסטאיאנסארנטו) בים ברנץ, ועל האיים הבאים במפרץ פינלנד: סורסארי, טיטארסארי, מושני (לשעבר לאבאנסארי), מאלי (לשעבר פנינסארי), וסאיסקארי.
לבסוף, בסיס הצי בחצי האי האנקו הוחכר לברית המועצות ל-30 שנה בדמי שכירות שנתית של 8 מיליון מארק.
בניגוד לדעה הרווחת, בהסכם השלום לא הוענקה לסובייטים הזכות להעביר כוחות צבאיים באמצעות רכבות אל הבסיס בחצי האי הנקו, אך ברית המועצות תבעה את הזכות הזאת ב-9 ביולי, לאחר ששוודיה העניקה לגרמניה את הזכות להעביר את חיילי הוורמאכט לנורווגיה הכבושה באמצעות מערך הרכבות.
דרישות נוספות מצד הסובייטים היו מסירת כל הציוד והמתקנים הצבאיים שהיו בשטחים עליהם ויתרה פינלנד.
לפיכך נאלצה פינלנד למסור 75 קטרים, 2,000 קרונות רכבת, ומספר מכוניות, משאיות וספינות.
אזור התעשייה בעיר אנסו (כיום סבטוגורסק) שהיה בצד הפיני של הגבול החדש, התווסף גם הוא לרשימת הדרישות, ופינלנד ויתרה גם עליו.
מתווה הגבול החדש תאם את דוקטרינת ההגנה הסובייטית על פיה מחסומים טבעיים הניתנים להגנה יוותרו בשטח הסובייטי וכך שורטט הגבול מערבה למפרץ ויפורי ואזור הביצות בין אגם סאימה לימת לדוגה.
לפני המלחמה, פינלנד הייתה יצרנית מובילה של מוך, שהיה חומר גלם חשוב ליצור חומרי נפץ.
על ידי כיבוש אנסו, ברית המועצות כבשה 80% מכושר הייצור של פינלנד.
פינלנד נאלצה לוותר על שליש מהכוח ההידרואלקטרי שלה, בעיקר תחנות כוח הידרואלקטריות על נהר הווקסה (לשעבר ווקסי) שיובאו ללנינגרד, שסבלה ממחסור של 20% בחשמל.
הפינים היו המומים מהתנאים המחמירים של הסכם השלום.
אובדן הטריטוריה פגע בפינלנד במספר דרכים:
חלקים גדולים מהאזור הדרומי המאוכלס ביותר בפינלנד היו מחוברים לשאר היבשת באמצעות תעלת סאימה, אשר עתה נותקה בויבורג על ידי הסובייטים, ומשם התחברו למפרץ פינלנד.
האזור הדרומי עליו ויתרה פינלנד היה ליבה התעשייתי של המדינה.
הקרליינים והפינים קרובים מבחינה אתנית לעמים הבלטו-פיניים.
בכך שוויתרה על חלק מקרליה, פינלנד איבדה כמחצית מהאוכלוסייה הקרלית, מצב שהוביל לדיון בהסוגיה הקרלית.
לפני המלחמה, הזוועות הסובייטיות נגד הפינים האינגריים היו מקור צער עמוק עבור רבים מהפינים.
איבוד חלק מקרליה תרם להעמקתו של תחושת הצער.
מלחמת החורף והסכם השלום שנחתם לאחריה היו הגורמים העיקריים לפרוץ מלחמת ההמשך ב-1941. זו נסתיימה ב-1944 עם חתימת הסכם שביתת הנשק של מוסקבה, שתנאיו היו זהים בעיקרם להסכם מוסקבה מ-1940.
הסכם הפירנאים נחתם ב-7 בנובמבר 1659 באי הפסיונים, וסיים את מלחמת צרפת–ספרד שהחלה ב-1635.
המשא ומתן התנהל באי הפסיונים, השוכן באמצע נהר בידסואה על הגבול בין שתי המדינות, שנותר מאז קוֹנדוֹמִינִיוֹן צרפתי-ספרדי.
הוא נחתם על ידי לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ופליפה הרביעי, מלך ספרד, כמו גם השרים הראשיים שלהם, הקרדינל מאזארן ודון לואיס מנדז דה הרו.
הברית האנגלו-צרפתית ניצחה בקרב על הדיונות ב-14 ביוני 1658, אך בשנה שלאחר מכן המלחמה נעצרה כאשר המערכה הצרפתית לכיבוש מילאנו הובסה.
השלום הוסדר באמצעות הסכם הפירנאים בנובמבר 1659.
צרפת קיבלה את השליטה ברוסיון (כולל פרפיניאן) ובחצי הצפוני של סרדניה , מונטמדי וחלקים אחרים של לוקסמבורג, ארטואה וערים נוספות בפלנדריה, הכוללים את אראס, בת'ון , גראבלין וטיונוויל, והגבול החדש עם ספרד נקבע בפירנאים.
עם זאת, ההסכם קבע שכל ה"כפרים" (רק הכפרים) מצפון לפירנאים יהפכו לחלק מצרפת.
מכיוון שבשטח זה שכנה העיירה לייביה, פעם בירת צ'רדניה, היא קיבלה פטור מלא, באופן לא מכוון, מההכם והפכה למובלעת ספרדית כחלק מהקומרק של Baixa Cerdanya, במחוז ז'ירונה הספרדי.
גבול זה לא הוסדר כראוי עד שנחתם חוזה באיון ב-1856, וחוקיו האחרונים התקבלו 12 שנים מאוחר יותר.
במערב הפירנאים נמשך קו גבול מובהק והתקבלו החלטות באשר להשתייכות הפוליטית-מנהלית של אזורים גובלים בחבל הבאסקים - בזטן, אלדוד, ולקרלוס.
ספרד נאלצה להכיר ולאשר את כל ההישגים הצרפתיים בשלום וסטפאליה.
בתמורה להפסדים הטריטוריאליים הספרדיים, התחייב המלך הצרפתי להפסיק את תמיכתו בפורטוגל וויתר על תביעתו לרוזנות ברצלונה, לה טען הכתר הצרפתי מאז המרד הקטלוני (המכונה גם מלחמת הקוצרים).
המרד הפורטוגזי ב-1640, בראשות הדוכס מבראגנזה, נתמך כספית על ידי הקרדינל רישלייה הצרפתי.
לאחר המרד הקטלוני, שלטה צרפת מינואר 1641 בנסיכות קטלוניה, כאשר כוח קטלאני וצרפתי משולב הביס את הצבא הספרדי בקרב מונז'ואיק, עד שהובס על ידי הצבא הספרדי בברצלונה ב-1652. אף על פי שהצבא הספרדי כבש מחדש את רוב קטלוניה, הצרפתים שמרו על השטח הקטלוני מצפון להרי הפירנאים.
ההסכם גם סידר נישואים בין לואי ה-14 מלך צרפת לבין מריה תרזה מספרד, בתו של פיליפה הרביעי מספרד.
מריה תרסה נאלצה לוותר על תביעתה לכס המלכות הספרדי, בתמורה להסדר כספי כחלק מהנדוניה שלה.
הסדר זה מעולם לא שולם, גורם שהוביל בסופו של דבר למלחמת האצלה בשנת 1667. בפגישה באי הפסיון ביוני 1660 נפגשו שני המלכים ושריהם, והנסיכה הגיעה לצרפת.
בנוסף, האנגלים קיבלו את דנקרק, למרות שבחרו למכור אותה לצרפת ב-1662.
הסכם הפירנאים היה ההישג הדיפלומטי הגדול האחרון של הקרדינל מאזארן.
בשילוב עם שלום וסטפאליה, הוא איפשר ללואי ה-14 יציבות שלטונית יוצאת דופן ויתרון דיפלומטי, באמצעות הנסיך לואי השני הבורבוני המוחלש וכתר ספרדי מוחלש, יחד עם הנדוניה המוסכמת, שהייתה מרכיב חשוב באסטרטגיית המלך הצרפתי.
בסך הכל, עד שנת 1660, כאשר הסתיים הכיבוש השוודי של פולין , שררה שלווה ברוב יבשת אירופה (אם כי מעט לאחר מכן החל השלב השלישי של מלחמת השבת הכתר הפורטוגזי), והבורבונים הביאו לסיום השליטה של ההבסבורגים.
בהרי הפירנאים הביא ההסכם לכינון מנהגי גבול והגבלת הזרימה החופשית חוצת הגבולות של אנשים וסחורות.
ההסכם גם יישב את ההתדיינות הארוכה של מאה וחצי על ממלכת נווארה, בעוד שהמחלוקת על האלדודים נותרה בעינה לאורך המאה ה-18.
בהקשר של השינויים הטריטוריאליים הכרוכים בהסכם, זכתה צרפת בשטחים, הן בגבולה הצפוני והן בגבולה הדרומי.
בצפון זכתה צרפת את ארטואה ואזורים קטנים יותר לאורך גבולה הצפון-מזרחי עם האימפריה הרומית הקדושה.
במזרח: החלק הצפוני של נסיכות קטלוניה, כולל רוסיון, קונפלנט, ואלספיר, קפצ'יר וסרדניה הצרפתית, הועבר לצרפת, כלומר השטח שלימים נודע בשם "צפון קטלוניה".
במערב: הצדדים הסכימו להגיע לפשרה על קו גבול על אדמות שנויות במחלוקת לאורך הפירנאים הבאסקיים, הכוללים את סרטה – זוגררמורדי, אינואה וכו' – אלדוד, והטריז הספרדי ולקרלוס.
הסכם השלום בין ארצות הברית לגרמניה היה הסכם שלום בין ממשלת ארצות הברית לממשלת גרמניה.
הוא נחתם בברלין ב-25 באוגוסט 1921 לאחר מלחמת העולם הראשונה.
הסיבה העיקרית לחתימת ההסכם הייתה מכיוון שהסנאט האמריקני לא הסכים לאשרור הסכם השלום הרב-צדדי שנחתם בוורסאי, ובכך הוביל להסכם שלום נפרד.
ההסכם אושרר בברלין ב-11 בנובמבר 1921, והאמנה נכנסה לתוקף באותו יום.
האמנה נרשמה בסדרת הסכמי חבר הלאומים ב-12 באוגוסט 1922.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הקיסרות הגרמנית הובסה על ידי מדינות ההסכמה, אחת מהן הייתה ארצות הברית.
ממשלת ארצות הברית הכריזה מלחמה על גרמניה ב-6 באפריל 1917. בתום המלחמה בנובמבר 1918 בוטלה המונרכיה הגרמנית וגרמניה הוגדרה כרפובליקה.
ב-1919 קיימו מדינות ההסכמה המנצחות ועידת שלום בפריז כדי לגבש הסכמי שלום עם מעצמות המרכז המובסות.
בוועידה נחתם הסכם שלום עם ממשלת גרמניה.
ממשלת ארצות הברית הייתה בין החותמות על האמנה, אך הסנאט האמריקני סירב להסכים לאשרור האמנה, במידה רבה בשל התנגדותו להשתתפות ארצות הברית בחבר הלאומים.
כתוצאה מכך, שתי הממשלות החלו במשא ומתן להסכם שלום דו-צדדי שאינו קשור לחבר הלאומים.
ב-2 ביולי 1921, נשיא ארצות הברית וורן הרדינג חתם על החלטת נוקס-פורטר, שהתקבלה בקונגרס האמריקני וסיימה את מצב המלחמה בין ארצות הברית לגרמניה, אוסטריה והונגריה, והכשירה עוד יותר את הקרקע להסכם שלום דו-צדדי.
סעיף 1 חייב את ממשלת גרמניה להעניק לממשלת ארצות הברית את כל הזכויות והפריבילגיות שמהן נהנו בעלות הברית האחרות אשר אשררו את הסכם השלום שנחתם בפריז.
סעיף 2 פירט את סעיפי אמנת ורסאי החלים על ארצות הברית.
סעיף 3 קבע את חילופי האישורים בברלין.
האמנה הניחה את היסודות לשיתוף פעולה אמריקאי-גרמני שלא היה בפיקוח קפדני של חבר הלאומים.
כתוצאה מכך, ממשלת ארצות הברית החלה לספק סיוע חלקי לממשלת רפובליקת ויימאר כדי להקל על נטל פיצויי המלחמה שהוטלו בחוזה ורסאי.
לאחר חתימת הסכם השלום, היחסים הדיפלומטיים בין שתי הממשלות כוננו מחדש, וב-10 בדצמבר 1921, הציג השגריר האמריקני החדש, אליס לורינג דרסל, את אמנתו בברלין.
האמנה הורחבה על ידי אמנה שנחתמה בברלין ב-10 באוגוסט 1922 שקבעה הקמת ועדה אמריקאית-גרמנית שתחליט על גובה הפיצויים שתשלם ממשלת גרמניה לארצות הברית.
הסכם השלום בין אוסטריה לארצות הברית הוא הסכם בין המדינות שנחתם באוסטריה ב-24 באוגוסט 1921, לאחר תום מלחמת העולם הראשונה.
הסכם שלום נפרד זה נדרש כיוון שהסנאט של ארצות הברית סירב לדון ולאשרר את חוזה סן ז'רמן משנת 1919.
החוזים המאושררים של הסכם השלום הוחלפו בווינה ב-8 בנובמבר 1921, וההסכם נכנס לתוקף באותו יום.
ההסכם נרשם כחלק מסדרת הסכמי חבר הלאומים ב-22 בנובמבר 1921.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, אוסטריה – שהיווה את גרעין האימפריה האוסטרו-הונגרית – הובסה על ידי מדינות ההסכמה, אחת מהן הייתה ארצות הברית.
ממשלת ארצות הברית הכריזה מלחמה על אוסטרו-הונגריה ב-7 בדצמבר 1917. בתום המלחמה ב-1918, האימפריה האוסטרו-הונגרית התפרקה ואוסטריה הוקמה כרפובליקה עצמאית.
ב-1919 קיימו מדינות הסכמה המנצחות ועידת שלום בפריז כדי לגבש הסכמי שלום עם מעצמות המרכז המובסות.
בוועידה נחתם הסכם שלום עם ממשלת אוסטריה.