tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העיתון של סר ג'ון ויליסון, כיום 'טורונטו דיילי ניוז', פרסם מפה של קנדה בעמוד הראשון: קנדה דוברת האנגלית נצבעה באדום, קוויבק בשחור.
בקוויבק הותקף אלברט סביני, שר פיקוח הכנסות כלכלת הפנים של בורדן, בזריקת אבנים ויריות לאוויר שנועדו לאיום.
לאחר שהוא התגלה במקלט בבית מלון, נופצו חלונות הבניין וסביני נאלץ להימלט על ידי התגנבות מהדלת האחורית.
מסע ההתחדשות, ההפחדות והאלימות הסתיים ביום ההצבעה, 17 בדצמבר.
היוניוניסטים זכו ברוב עצום של 114 שמרנים ו-39 חברים ליברלים לשעבר.
הליברלים של לורייה זכו ב-82 מושבים, 62 מהם בקוויבק ורק 2 במערב קנדה.
הניסיונות המחפירים לתקן את ההצבעה היו מחיר שבורדן היה מוכן לשלם.
כך גם העובדה ששתי המפלגות הלאומיות הגדולות התפצלו - הליברלים עקב הגיוס, השמרנים עקב נחיצות הקואליציה.
מבחינת בורדן, הבחירות בשנת 1917 היו אישור לברית החגיגית שקבעה קנדה עם חייליה בחזית המלחמה.
בכך זכה בורדן למנדט ציבורי רחב לגיוס החובה, תוך דחיקת דוברי הצרפתית לאופוזיציה שנתפסה כלא פטריוטית שנשמעו בה גם קריאות להפרדות מעל הפדרציה הקנדית.
במקביל לכך, המפלגה היוניוניסטית רשמה ניצחונות מוחצים בקולומביה הבריטית, ססקצ'ואן, אלברטה, מניטובה ואונטריו והשיגה רוב מושבים בניו ברנזוויק ונובה סקוטיה ושוויון מושבים באי הנסיך אדוארד.
במהלך 6 בדצמבר 1917 התרחשה תאונה ימית בין ספינת סוחר נורווגית לספינת תחמושת צרפתית לחופי העיר הליפקס בנובה סקוטיה.
שתי האוניות נתקלו במעבר צר והתנגשו אחת בשנייה, מה שהוביל להצטת התחמושת שהייתה על הספינה הצרפתית.
הפיצוץ שנוצר היה בעוצמה של 2.9 קילוטון TNT והיה לפיצוץ החזק ביותר שנגרם עקב נשק מייצור אנושי עד לניסוי טריניטי הגרעיני.
הפיצוץ פגע באופן חריף בעיר הליפקס עצמה.
אוניית התחמושת הצרפתית התפוצצה בשעה 9:04:35 בבוקר, והפיצוץ שלח גל הלם לכל הכיוונים, ואחריו נוצר צונאמי ששטף באלימות את חופי הליפקס ודרטמות'.
יותר מ-2.5 קמ"ר מהעיירה ריצ'מונד היו מלאים בעשן סמיך לחלוטין, על ידי הפיצוץ, הצונאמי או סדרת השריפות שנגרמו כשמבנים התמוטטו פנימה על עששיות, תנורים ועוד.
מאות אנשים, בניינים, משרדים, כנסיות, מפעלים ועוד הושמדו לחלוטין ישר עם הפיצוץ.
גל ההלם הוביל לשבירת חלונות בבניינים שהיו במרחק של יותר ממאה קילומטרים מאירוע הפיצוץ עצמו.
כ-1,600 איש מתו באופן מיידי, כולל מאות ילדים.
כ-400 נוספים מתו מפצעיהם בימים שלאחר מכן.
הפיצוץ והפסולת המתעופפת שנגררה אחריו הובילו לפציעות קשות, לעיתים גרמו לחתך של גפיים והותירו רבים עם כוויות, שברים ופצעים פתוחים.
ברישומי האירוע משנת 1918 מופיעים 1,631 הרוגים ידועים או נעדרים – כשליש מהם מתחת לגיל 15. עד שנת 2004 תוקן מספר ההרוגים ל-1,946.
בורדן הבטיח כי מלוא המשאבים של הממשלה הפדרלית יעמדו לרשות העיר הליפקס ההרוסה שהיה עליה להתמודד עם יותר מ-20,000 חסרי בית.
ההבטחה נתמכה מידי בארי קאהיל, סופר, חוקר וחבר הוועדה המייעצת שחקרה את אירוע הפיצוץ.
כמעט 30 מיליון דולר קנדי הוקצו לוועדת הסעד בהליפקס כדי לסייע בטיפול רפואי, לבנות מחדש תשתיות ולהקים פנסיות לניצולים שנפגעו.
אחת המורשות המתמשכות של הוועדה היא פרויקט הדיור הציבורי הראשון בקנדה, פיתוח רובע הידרוסטון, לא הרחק מאתר הפיצוץ עצמו.
"היה להם ההיגיון הטוב לשמור על מתכנן ערים אנגלי מפורסם, תומאס אדמס," אמר קאהיל.
סיום הפיתוח והבינוי של הרובע הושלם בשנת 1920. הלן הרינג מעיירת קייפ טרוורס ליד הליפקס, שהייתה בת שמונה בעת הפיצוץ, הציגה את עדותה על ביקורו של בורדן בעיירה לאחר האירוע.
העיירה מאוחר יותר נקראה על שמו של בורדן עצמו.
הרישומים הארכיונים של בורדן כוללים הודעות מברק המספקות חדשות על האסון, הודעות הזדהות עם תושבי הליפקס, הצעות סיוע ועוד.
נוסף על כך בורדן חש הזדהות אישית עם תושבי העיר הליפקס עקב קשרו לעיר עצמה בה התגורר שנים רבות מחייו.
ממשלת האחדות החדשה עברה במהירות ליישם את ההתחייבויות החשובות ביותר שלה.
בראש ובראשונה הייתה התמיכה במאמץ המלחמתי.
זכות ההצבעה לנשים, שהוענקה בחלקה בשנת 1917 כתכסיס פוליטי מפלגתי, הורחבה כך שתכלול את כל הנשים הזכאות לצורך הבחירות הלאומיות.
חוק שירות אזרחי חדש עבר במהירות כדי להתחיל בתהליך הסרת השירות החיצוני של עובדי ממשל פדרליים המשרתים מחוץ למדינה.
הלשכה לסטטיסטיקה של הדומיניון הקנדי אורגנה כדי לספק סוגים של מידע שיטתי על אוכלוסיית המדינה, כולל המבנה החברתי והכלכלי שהיו חסרים כל כך בשנים הראשונות של המלחמה.
המושב הפרלמנטרי נסגר במאי בדיון סוער, שיזם ויליאם פולגר ניקל, על ביטול התארים התורשתיים בקנדה.
בורדן הסכים: "הם מאוד לא פופולריים לחלוטין ואינם תואמים את המוסדות שלנו", ציין.
למעשה, צו מרץ מטעם הקבינט, שנבדק אז על ידי ממשלת בריטניה, קבע לא רק לבטל תארים תורשתיים אלא כי למעט הבחנות צבאיות, לא יינתנו תוארי כבוד לתושבי קנדה ללא אישורו או ייעוצו של ראש ממשלת קנדה המכהן.
בכך היה בורדן ראש הממשלה הקנדי האחרון לשאת תואר אבירות.
מאוחר יותר, באמצע יולי, הודיעה הממשלה באיחור על מדיניות עבודה מלחמתית האוסרת על שביתות פועלים למשך כל הזמן שהמלחמה נמשכה תוך שהיא מבטיחה לעובדים את הזכות להתארגנות.
ביוני 1918 נסע בורדן ביחד עם מספר יועצים ובכירי ממשל לבקר בלונדון לפגישת הקבינט השנייה של המועצה הקיסרית של האימפריה הבריטית.
בורדן זעם על כך שלא היה מעורב בקבלת ההחלטות לפני שליחת הגיס הקנדי לאבדות מרות בקרב פשנדל ואיים בפני ראש הממשלה הבריטי לויד ג'ורג' שלא ישלח חיילים קנדים נוספים לחזית אם מצב שכזה יחזור על עצמו.
בורדן בהמשך נהג להתייעץ ישירות עם ארתור קורי מהחזית המערבית לפני שהיו מעורבים חיילים קנדים בקרבות.
בורדן האשים את המטה הכללי הבריטי ואת דאגלס הייג בעיקר באשמת פזיזות אסטרטגית והקרבת חיי אדם למרחצי דמים חסרי ערך והישגים.
בדעה זאת היה בורדן בדומה ללויד ג'ורג' ממתנגדי האסטרטגיה הצבאית של הייג.
ב-27 באוקטובר זימן לויד ג'ורג' את בורדן פעם נוספת לבריטניה לקראת משא ומתן אפשרי עם מעצמות המרכז לסיום המלחמה.
לויד ג'ורג' הציע שבורדן ייצג את כלל הדומיניונים של האימפריה הבריטית בכל ועידה אפשרית של משא ומתן לשלום.
מקור ההצעה נבע מהעובדה שקנדה הייתה לדומיניון הוותיק ביותר (נוסדה ב-1867) ועל כן הונח כי ביכולתה לייצג את שאר הדומיניונים.
בורדן תבע לקנדה מושב נפרד בוועידת השלום בפריז (1919) וזאת בזכות השתתפות בניה בלחימה ותרומת לוחמיה לניצחון.
קודם להחלטה זאת היה על לויד ג'ורג' לשכנע את נשיא ארצות הברית וודרו וילסון וראש ממשלת צרפת ז'ורז' קלמנסו להשכים לייצוג המושבות.
אולם בורדן הוביל את השיחות מטעם קנדה ואף דאג לכך שכל אחד מראשי הדומיניונים יוכל לחתום על חוזה ורסאי באופן נפרד ועל ידי כך לקבל מושב נפרד בחבר הלאומים.
בורדן טען בפני אשתו לאורה ש ב-6 במאי 1919, עם סיום הדיונים על חברות בחבר הלאומים, רשם בורדן במזכרו כי לקנדה, כחברה, צריכה להיות בעלת הזכות להיבחר למועצת ההנהגה של החבר.
לויד ג'ורג', וילסון וקלמנסו הסכימו והוסיפו כי על קנדה להיות זכאית לבחירה גם לגוף המנהל של ארגון העובדים הבינלאומי.
כעבור חמישה ימים היה בורדן בדרכו הביתה חזרה לקנדה.
מטעמה של קנדה חתמו על חוזה ורסאי צ'ארלס דורותי, שר המשפטים ואלברט סביני, שר פיקוח הכנסות כלכלת הפנים.
בשובו של בורדן לקנדה מוועידת השלום בפריז מצא את ממשלת האיחוד במשברים פנימיים.
החברים השמרנים והליברלים בממשלה היו במאבקים בנוגע לחלוקת התקציב הלאומי של 1919 ובנוגע לדרך ההתנהלות של הממשלה עם השביתה הכללית של הפועלים בויניפג (בירת מניטובה).
ב-21 ביוני הופלו השביתות באלימות בידי כוחות משטרה באירועי "שבת העקובה מדם" או "שבת השחורה".
יומיים קודם לכן, כאשר הופנה התקציב המוצע הפרו-שמרני בפני הפרלמנט, 12 חברי בית הנבחרים מהמפלגה היוניוניסטית צידדו עם המפלגה הליברלית.
שר האוצר וייט התפטר ב-1 באוגוסט לאחר כישלון העברת התקציב ולאחר לחץ כבד עקב הדרישות שהועלו על הכלכלה הקנדית במקביל למלחמה.
כאשר מספר חברים ליברלים יוניוניסטים פרשו מהפוליטיקה או צידדו עם המפלגה הליברלית, חברים שמרנים בממשלה החלו להביע התמרמרות והחלו לדון על האפשרות של פירוק ממשלת האחדות.
חברים אחרים קראו לשינוי מצעה הפוליטי של המפלגה היוניוניסטית ככזאת שתתאים לשמרנים וליברלים יחדיו וקראו לבורדן להנהיג את אותה מפלגה לאחר הרפורמה שהציעו.
מאז פרוץ המלחמה נאבק בורדן עם משברים רבים שהביאו לסף קריסה מנטלית והיה עליו להסדיר את סמכותו ההנהגתית פעם נוספת כפי שהיה בימיו באופוזיציה בראשות המפלגה השמרנית.
חייליו, ארצו ומטרת בעלות הברית היו להבנתו שווים כל גרם מאמץ שיכול היה לתת.
לאחר שדן בורדן עם הרכב ממשלתו הכולל באישור חוזה ורסאי בישיבת סתיו קצרה של הפרלמנט, ואחרי שהסדיר מינוי של פוליטיקאי קנדי לטיפול בענייני קנדה בשגרירות הבריטית בוושינגטון, הוא החליט לסיים את הקריירה הפוליטית שלו.
"בסוף", צוטט באומרו, "הייתי עייף מאוד." מצבו הבריאותי הקשה עליו ורופאיו המליצו לו להתפטר מתפקידו ומכלל סמכויותיו במהירות האפשרית.
באופן לא מושכל, בורדן הסכים להצעת רופאיו לצאת לחופשה שתקל עליו מלחצו.
אפילו בהיותו בחופשה בדרום קנדה הוא בכל זאת היה מנהיג הממשלה ולא יכול היה לבטל את האחריות של משרדו.
גם עמיתיו לא יכלו להשאיר אותו לבד.
הוא חזר לאוטווה במאי והודיע לבסוף על פרישתו מראשות הממשלה ביום הקמת הדומיניון בשנת 1920. בהמשך היה עליו לבחור בארתור מיין ליורשו בהנהגת המפלגה השמרנית.
מיין היה קודם לכן מתומכיה הראשיים של המפלגה היוניוניסטית.
שתי המפלגות הגדולות החליפו את הנהגותיהן בזמנים קרובים כאשר במפלגה הליברלית מותו של לורייה בפברואר 1919 הביא לקריאת ועידה לאומית, שבחרה את ויליאם ליון מקנזי קינג כמנהיג המפלגה.
אבל ממשלת האיחוד לא הייתה משויכת רשמית לאף אחת מהמפלגות וכללה למעשה פלגים של שתיהן.
בירידתו הפוליטית של בורדן התפרקה המפלגה היוניוניסטית וארתור מיין התמנה לראש הממשלה ב-20 ביולי 1920.
בורדן ולאורה נשארו בגלנסמיר, שם נהגו לארח אנשי ציבור בעלי שם ונודע כי בורדן עצמו נהנה מאוד מהעבודה בגינת פרחי הבר שלו על גדת נהר הרידו.
בעונת הקיץ הזוג שיחק בקביעות גולף.
היו מסיבות ארוחת ערב תכופות, ערבי גשר, ובשנות העשרים החידוש של שידורי הרדיו.
לאורה המשיכה בעבודתה עם עמותות מתנדבות שונות בזמן שבורדן קרא וכתב בספרייה הביתית שלו.
מעבודתו האקדמאית המאוחרת פורסמו מחקרים חוקתיים יקרי ערך: הרצאותיו ב'מרפליט' בשנת 1921 באוניברסיטת טורונטו שנקראו מחקרים חוקתיים בקנדה (טורונטו, 1922) וסדרת הרצאותיו בשנת 1927 מרודוס לאוניברסיטת אוקספורד, קנדה ומדינות חבר העמים אחרות אשר נקראו בקובץ סדיר תחת השם מסכסוך לשיתוף פעולה (אוקספורד, 1929).
בשנת 1928 החל לכתוב את זיכרונותיו, אשר במותו היו זמן קצר לפני סיום.
ספר הזיכרונות פורסם בשני כרכים נכבדים על ידי אחיינו, הנרי בורדן, זמן קצר לאחר מותו.
הנרי היה גם העורך והמפרסם של סדרת מכתבים שהתקשרו לבורדן (טורונטו, 1971) וכללו גם את הרהוריו על פוליטיקה, ספרות ושלל נושאים אחרים שכתב בשנות ה-30 של המאה ה-20.
חיי הזוג בורדן באוטווה היו נוחים כמו שהיו שקטים ומאופקים.
בשנת 1901, כשהפך למנהיג המפלגה, היו לו הכנסות משמעותיות ממשרד עורכי הדין שלו.
הכנסות אלו נמשכו עד 1905 והיו הבסיס למגוון רחב של ניירות ערך בתיק העבודה שלו.
בשנת 1922 היו לו נכסים שמנו 800,000 $, סכום גדול לאותה תקופה, והכנסה שנתית ממוצעת של כ-30,000 $; כל הוצאותיו, כולל תמיכה ניכרת בבני משפחה וטיולים שנתיים לדרום בשלהי החורף, עלו בממוצע כ-17,000 $.
שכר טרחתו עבור בוררות בסכסוך בין בריטניה לפרו בשנת 1922 השלים את הכנסתו וכך גם קבלתו לנשיאות חברת קראון לביטוח חיים ובנק ברקליס הקנדי בשנת 1928. בשנת 1932 הפך ליו"ר קרן הנאמנות הראשונה של קנדה, קרן ההשקעות הקנדית.
"אין שום דבר שמדכא אותי", כתב ללויד ג'ורג'.
"ספרים, הפעלת עסק כלשהי, הגן הפרוע שלי, הציפורים והפרחים, מעט גולף, והרבה מאוד חיים בשטח פתוח - אלה יחד מהווים את מלוא ימי".
רוברט בורדן נפטר בשעות הבוקר המוקדמות של יום חמישי, 10 ביוני 1937 בגיל 82. אלף יוצאי המלחמה הגדולה עמדו במופתי על קו התהלוכה מגלנסמיר לכנסיית כל הקדושים להלוויה בשבת אחר הצהריים.
הוא נקבר בבית העלמין ביצ'ווד באוטווה.
ראוי היה שותיקי המלחמה, כולם חברי הדיוויזיה הקנדית הראשונה, מילאו תפקיד בולט בהלווייתו של בורדן.
מלחמת העולם הראשונה הייתה האתגר הפוליטי הגדול ביותר שלו.
בשנת 1896 הוא לא היה מוכן כאשר סר צ'ארלס טאפר ביקש ממנו להתמודד לפרלמנט.
לאחר שנבחר, טאפר ובנו צ'ארלס היברט הדריכו אותו ועודדו אותו כשעבר מאחור לספסלי האופוזיציה הקדמיים.
בשנת 1901 הוא לא היה מוכן להנהגת המפלגה.
הקריירה שלו כמנהיג האופוזיציה הייתה ארוכה והתנהלה כנגד הסיכויים עם וילפריד לורייה עת היה עליו לטפח מחדש את המפלגה השמרנית לאחר דור הנהגתו של מקדונלד.
בשנת 1911 הוא לא היה מוכן להנהגת ממשלה, ושנותיו הראשונות, כראש ממשלה בשלום, היו בסימן מחלוקת עם הסנאט הנשלט על ידי הליברלים וגם עם חסידיו הלאומיים והעמיתים לקבינט מקוויבק.
באמצע 1914 בורדן התכונן לבחירות ולא למלחמה.
לאחר שרגש הפטריוטיות הראשוני של אוגוסט 1914 חלפה, בורדן ועמיתיו חששו שחיילי קנדה לא יגיעו לחזית בזמן, ומיהרו לאמן אותם לחורף של אימונים במישור סליסברי.
בבית ממשלתו המשיכה בזהירות רבה בבחינת פעילותה, בניסיון, ככל האפשר, לשמור על הסדר בחזית הביתית.
חוק אמצעי המלחמה העניק לממשל סמכויות יוצאות דופן אך הוא השתמש בהן במשורה.
בורדן התעסק עם שיעורי המכס כדי לגייס הכנסות נחוצות; בעיקר בנושאי חקלאות, וניסה, ללא הצלחה, להשיג השפעה בקבלת ההחלטות המלחמתית.
הצלחת הגיוס מצידה נמשכה עד לשנת 1915. היה ברור עד שנת 1916 שהמלחמה לא תסתיים בקרוב: חיילי קנדה, שהיוו באותה העת שתי דיוויזיות, היו שקועים עם בעלות בריתם בתעלות של החזית המערבית.
שיעורי הנפגעים של הכוחות הקנדים (כמו גם של חיילי ניופאונדלנד; הדומיניון) היו מחרידים והזעקות הראשונות לכפיית גיוס חובה נשמעו בעורף.
בורדן התנגד תחילה, מחשש שכפייה תחלק את מאמץ המלחמה הביתי, שייצר את סחורות המלחמה, ממזון לעגלות ועד תחמושת, בקצב חסר תקדים.
הממשלה הציגה את המדד הראשון של מיסוי ישיר ברמה הפדרלית בתולדות קנדה.
היא נקטה גם הצעדים הצנועים הראשונים לפתרון הבעיות התחבורתיות ארוכות השנים של מסילות הברזל היבשתיות מהאוקיינוס האטלנטי ועד לשקט.
עד שנת 1917 נעלמו שרידי ההיסוס האחרים בהנהגתו של בורדן, אשר נעקרו בידי החלטה נחרצת ולעיתים עקשנית לחייב את כל קנדה בכל דרך אפשרית להביא לניצחון במלחמה הקיימת.
בתמיכת גורמים ליברלים הצליחה הממשלה לבצע רפורמה בשירות המדינה הפדרלי.
בהשוואה להפעלת הכוח המדיני במהלך מלחמת העולם השנייה, פעולות ממשלתו של בורדן במלחמת העולם הראשונה היו כמעט חובבניות.
תרומתו הגדולה ביותר של בורדן לקנדה נגעה לריבונותה ויכולתה להשיג עצמאות החלטית בנוגע למדיניות החוץ, אפילו אם הייתה סמכות זאת חלקית בלבד.
כמו כן, היה לממשלו תפקיד מכריע בהענקת זכות הצבעה לנשים בקנדה.
האוטונומיה השלטונית והפיכתה של האימפריה לחבר העמים הבריטי החדש נולדה למעשה עקב מלחמת העולם הראשונה.
לויד ג'ורג' סיפק את ההזדמנות ובורדן ויועצו המשפטי, לורינג כריסטי, השתמשו בה.
חיילי קנדה, האמין בורדן, העניקו תמורתם למאמץ המלחמה כמו גם לעצמאותה של קנדה.
חובתו, אחריותו כלפיהם וכלפי קנדה, הייתה להשיג את הסמכות הריבונית הזאת.
ההכרה בזכותה של קנדה לקבוע מדיניות חיצונית משלה, לקבל נציגות דיפלומטית משלה בבירות זרות, לחברות מלאה בחבר הלאומים ולמלא תפקיד מוביל בפיתוח חבר העמים היו התגמול של מסעו המתמשך של בורדן למען מעמד שווה בין הדומיניונים לממשל בלונדון.
הגנרל יאן כריסטיאן סמוטס מדרום אפריקה, תומך חזק של ריבונות שלטונית למושבות, טען בפני בורדן בשנת 1927, "ללא ספק היית הגיבור הראשי של מעמד הדומיניונים".
דיוקנו מופיע על שטר של 100 דולר קנדי.
על שמו מספר בתי ספר תיכוניים, עיירות בססקצ'ואן ובאוסטרליה המערבית, וכן האי בורדן, אחד מני איי המלכה אליזבת.
רוברט ניל באטלר (Robert Neil Butler; 21 בינואר 1927 - 4 ביולי 2010) היה רופא, גרונטולוג, פסיכיאטר וסופר אמריקאי.
כיהן כיושב ראש הראשון של המכון הלאומי לזקנה בארצות הברית (National Institute on Aging).
התפרסם בעיקר בזכות עבודתו על הצרכים החברתיים והזכויות של זקנים ומחקריו על הזדקנות בריאה ושיטיון.
באטלר גדל עם סבו וסבתו המזדקנים בניו ג'רזי והופתע לגלות את היחס המזלזל של מוריו בבית הספר לרפואה כלפי זקנים.
מאוחר יותר הוא טבע את המונח "גילנות" כדי לתאר אפליה על רקע גיל.
רוברט אוקסטון בולט היה מחזאי ותסריטאי אנגלי, זכה בשני פרסי אוסקר.
בולט ידוע בעיקר בזכות שלושה תסריטים שכתב: דוקטור ז'יוואגו, אדם לכל עת ולורנס איש ערב.
על דוקטור ז'יוואגו ועל "אדם לכל עת" זכה בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
ב-1984 כתב את התסריט לסרט הבאונטי.
רוברט בראון פארקר היה סופר בלשי אמריקאי, אשר כתב בסגנון של הבלש הפרטי הקשוח (Private Eye או Hard Boiled Detective).
פארקר נולד במסצ'וסטס, בשנת 1932. שירת כחייל חי"ר בצבא ארצות הברית ולחם במלחמת קוריאה.
40 מספריו עסקו בגיבורו הקבוע - החוקר פרטי ספנסר.
ספריו האחרים עסקו בגיבורו, מפקח המשטרה ג'סי סטון, החוקרת הפרטית סאני רנדל וכן במערב הפרוע.
בשנת 1989 נבחר פארקר על ידי בעלי העיזבון הספרותי של ריימונד צ'נדלר להשלים את כתיבת הרומן האחרון של צ'נדלר, "Poodle Springs".
הסופר הספיק לכתוב רק ארבעה פרקים מתוך הספר לפני מותו בשנת 1959. הספר אף עובד לסרט טלוויזיה בכיכובו של ג'יימס קאן כפיליפ מרלו.
הגיבור העיקרי שיצר פארקר הוא ספנסר, אשר שירת בצבא ארצות הברית באוגדת חיל הרגלים הראשונה, ולחם במלחמת קוריאה.
בשנות השמונים עובדו ספריו של פארקר אודות ספנסר לסדרת הטלוויזיה "Spenser for hire" בכיכובו של רוברט יוריק כספנסר, ששודרה ברשת ABC ובהמשך גם למספר סרטי טלוויזיה.
"מי ירה בהאגר מאגר", זמורה ביתן, 2002 (Hugger Mugger)
רוברט באד דווייר היה פוליטיקאי אמריקני במדינת פנסילבניה.
שימש בין השנים 1971–1981 כחבר רפובליקני בסנאט של מדינת פנסילבניה בה ייצג את מחוז מספר 50. משנת 1981 שימש כגזבר מדינת פנסילבניה.
בתפקיד זה שירת עד להתאבדותו בינואר 1987 בעקבות הרשעתו בקבלת שוחד שנה קודם לכן.
דווייר כינס מסיבת עיתונאים שבסופה ירה בעצמו למוות למול העיתונאים שנכחו במקום בעזרת אקדח.
התאבדותו של דווייר שודרה בטלוויזיה בהמשך אותו היום ברחבי פנסילבניה וכן בתחנות טלוויזיה רבות ברחבי העולם.
דווייר סיים את לימודיו בקולג' בעיר מידוויל שבפנסילבניה והשלים תואר בחינוך.
בהמשך שימש כמורה למדעי החברה ואימן את קבוצת הפוטבול של תיכון קיימברידג' ספרינגס.
הוא הצטרף למפלגה הרפובליקנית ובהמשך נבחר לייצג מטעמה את מחוז מספר 6 בבית הנבחרים של פנסילבניה וכיהן בתפקיד זה כ-5 שנים עד 1970. משנת 1971 עד לשנת 1981 כיהן כסנאטור בסנאט של מדינת פנסילבניה מטעם מחוז מספר 50. בשנת 1981 נבחר ומונה לגזבר המדינה, תפקיד שמילא עד להתאבדותו בינואר 1987.
בתחילת שנות ה-80, גילתה מדינת פנסילבניה שעובדי ממשלהּ שילמו מיסים פדרליים מעבר לנדרש וזאת בשל טעות בניכוי המס.
משרדי רואי חשבון רבים התחרו על חוזה בשווי 4.7 מיליון דולרים הנוגע לניהול הפיצויים עבור כל עובד.
בחוזה זכה לבסוף משרד רואי חשבון מקליפורניה - CTA (Computer Technology Associates) בבעלותו של ג'ון טורקואטו ג'וניור.
לאחר זכיית CTA במכרז קיבל לידיו מושל פנסילבניה דאז דיק ת'ורנברג מזכר אנונימי המאשים את דווייר, שכיהן כגזבר המדינה באותה העת, בקבלת שוחד מ-CTA בתמורה להטיית המכרז על החוזה לטובתם.
עקב כך פתח התובע הכללי של ארצות הברית בחקירת ההאשמות שהועלו כנגדו וכן כנגד טורקואטו, וויליאם סמית' (פרקליטו של טורקואטו), אשתו של סמית' ובוב אשר.
במשפט שנערך טורקואטו וסמית' העידו כנגד דווייר ואשר.
בסרט דוקומנטרי משנת 2010 שעסק בהתאבדותו של דווייר הודה סמית' כי מסר עדות שקר על מנת לקבל הקלה בעונשו.
לדווייר הוצעה עסקת טיעון שבה יודה באשמת קבלת שוחד מדרגה ראשונה (שעונשה עד 5 שנות מאסר), התפטרות מתפקידו כגזבר המדינה ושיתוף פעולה מלא עם החקירה אך הוא סירב וטען שהוא חף מפשע והופלל, גם לאחר הרשעתו.
הוא פנה לנשיא המכהן באותה העת רונלד רייגן בבקשת חנינה.
על אף הרשעתו הורשה על פי חוק להמשיך את תפקידו כגזבר המדינה עד לקבלת גזר הדין בעניינו שהיה צפוי להינתן ב-23 בינואר 1987. העונש המרבי שיכל להינתן לדווייר היה עד 55 שנות מאסר בפועל ו-300,000 דולרים קנס.
פרשת השוחד ידועה בכינוי "The CTA Scandal".
ב-22 בינואר 1987, יום לפני קבלת גזר דינו, ערך דווייר מסיבת עיתונאים בבירת פנסילבניה, האריסבורג, בה הניחו כי יכריז על התפטרותו מתפקידו.
דווייר הקריא בפני העיתונאים נאום שהכין מראש בו הוא טוען לחפותו.
בנוסף הוא העלה האשמות כנגד מערכת המשפט הפלילי והביע חרטה על כך שהצביע בעד החלת עונש מוות כחלק מתפקידו בסנאט של פנסילבניה.
במהלך נאומו היה דווייר נסער ולחוץ וכשהגיע לעמוד האחרון עצר מנאומו וציין בפני מזכירו כי הכין מספר עותקים לנאום שזה עתה נשא עבור העיתונאים.
לאחר מכן המשיך בנאומו בו הודה לאלוהים על 47 שנות חייו ומשפחתו.
לפני הפסקה האחרונה בנאום עצר דווייר מקריאת הטקסט וקרא לאנשי ציוותו להם מסר 3 מעטפות.
הראשונה הכילה מכתב התאבדות שיועד לאשתו, השנייה הכילה כרטיס תורם איברים ומסמכים נלווים והשלישית הכילה מכתב למושל פנסילבניה הטרי בוב קייסי.
לאחר מכן, הוציא דווייר מתיקו הפתוח שהיה על השולחן מעטפה חומה שהכילה אקדח מגנום 357. של חברת סמית' אנד וסון מודל 27. בעודו מחזיק באקדח ביקש מקהל העיתונאים לעזוב את המקום אם הם חושבים שהתאבדותו עשויה לגרום להם אי-נוחות.
אחדים מהנוכחים התחננו לדווייר להניח את האקדח בעוד אחרים רצו לקרוא לעזרה.
יש שרצו לעצור אותו פזית אך דווייר הזהיר אותם לא להתקרב.
בעוד העיתונאים מנסים לשכנעו לשקול מחדש את פעולותיו דווייר כיוון את האקדח אל פניו, פתח את פיו, הכניס את האקדח ולחץ על ההדק.
הכדור יצא מצדו העליון של ראשו בעוד זרם דם רב קולח מראשו ומאפו.
הוא התמוטט במקום אך מותו נקבע רק בהמשך היום בשעה 11:31. דווייר נקבר בבית הקברות של בלומינג וואלי, פנסילבניה.
אירוע התאבדותו של דווייר תועד במלואו על ידי מצלמות הווידאו של העיתונאים שנכחו במקום.
לאחר האירוע, תחנות טלוויזיה רבות בפנסילבניה היו צריכות להחליט האם להראות את צילום הווידאו במלואו לקהל הצופים בחדשות אותו היום או לחתוך את קטע ההתאבדות מסרט הווידאו.
רבות מתחנות הטלוויזיה בחרו להקפיא את הצילום לפני יריית האקדח עצמה.
שתי תחנות הקפיאו את הצילום אך לא את הקול כך שנשמעו יריית האקדח והמולת הקהל שבאה לאחריה.
תחנות בודדות בלבד שידרו את הצילום הקשה במלואו.
תחנות טלוויזיה המשדרות ברחבי ארצות הברית עצרו את הצילום לפני יריית האקדח או לא שידרו את הצילום כלל.
במהדורת מבט הישראלית שודר הקטע עד לפני יריית האקדח.
כיום ניתן למצוא הן את סרטון הווידאו המצונזר והן את סרטון הווידאו המלא באינטרנט.
אלמנתו של דווייר, ג'ואנה, קיבלה לידה לאחר מותו גמלת שאירים בסך של 1.28 מיליון דולרים.
לאחר כשנה, עברה היא יחד עם בנה רוברט וביתה דיין מביתם לטמפה, אריזונה.
שם התגוררה עד יום מותה בגיל 70 בשנת 2009. היא נקברה לצידו של בעלה בבית הקברות של בלומינג וואלי, פנסילבניה.
לאורך השנים מאז המקרה, מספר להקות כתבו שירים אודות דווייר והתאבדותו וחלקן אף כללו קטעי קול מסרטון הווידאו.
בשנת 2010 יצא לאקרנים סרט תיעודי באורך של 76 דקות אודות דווייר והתאבדותו בשם 'אדם הגון: חייו של ר.
הסרט כולל ראיונות עם משפחתו, חבריו, קולגות ואנשי מפתח בפרשה ביניהם וויליאם סמית' שהודה בסרט כי מסר עדות שקר על מנת לקבל הקלה בעונשו.
לוטננט גנרל רוברט לי בולארד היה מפקד בכיר בצבא ארצות הברית אשר פיקד על הארמייה השנייה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בולארד נולד ב-5 בינואר 1861 במחוז לי שבמדינת אלבמה בארצות הברית.
שמו המקורי היה רוברט ויליאם בולארד, אולם כילד קטן הוא שכנע את אביו לשנות את שמו לרוברט לי, על שמו של הגנרל המפורסם רוברט אי לי.
הוא למד באוניברסיטת אובורן ולאחר מכן באקדמיה הצבאית של ארצות הברית אותה סיים בשנת 1885. לאחר מכן התגייס לצבא ארצות הברית, ובשנת 1892 הועלה לדרגת לוטננט.
בשנת 1898 השתתף במלחמת ארצות הברית–ספרד, ולאחר מכן השתתף במלחמת ארצות הברית–הפיליפינים.
הוא הוצב בפיליפינים עד 1904. ב-1906 הועלה לדרגת לוטננט קולונל, וב-1907 נשלח לקובה כיועץ צבאי של השלטון האמריקני הזמני באי.
ב-1911 הועלה לדרגת קולונל, והשתתף בפלישה האמריקנית למקסיקו בעקבות המהפכה המקסיקנית.
הוא פיקד גם על הרגימנט ה-26.
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה באפריל 1917, כבר היה בולארד בן טיפוחיו של לאונרד ווד וחבר קרוב של ג'ון פרשינג.
ביוני של אותה שנה קודם לדרגת בריגדיר גנרל, ובאוגוסט הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
בדצמבר מונה למפקד הדיוויזיה ה-1 (האדומה הגדולה"), אשר הייתה חלק מחיל המשלוח של ארצות הברית לחזית המערבית.
הוא שלט בצרפתית טובה, הפגין כישורים דיפלומטיים מעולים והסתדר היטב עם מפקדי צבא צרפת.
ב-28 במאי 1918 תקף בולארד עם כוחותיו את צבא הקיסרות הגרמנית במסגרת קרב קנטיני, שהיה המתקפה האמריקנית הגדולה הראשונה במלחמה.
בהמשך מונה למפקד הקורפוס ה-3, והשתתף עמו בקרב השני על המארן.
ב-10 באוקטובר פיצל פרשינג את חיל המשלוח האמריקני לשתי ארמיות.
ובעוד שהאנטר ליגט מונה למפקד הארמייה הראשונה מונה בולארד למפקד הארמייה השנייה והועלה לדרגת לוטננט גנרל.
אם כי היו שמתחו ביקורת על כך שהורה לאנשיו להמשיך ולהילחם עד הרגע האחרון שלפני שביתת הנשק.
ב-1919 פורקה הארמייה השנייה, וב-1920 בולארד הורד חזרה לדרגת מייג'ור גנרל.
ב-1925 הוא פרש מהצבא, וכיהן כנשיא האחרון של "הליגה לביטחון לאומי" (National Security League (NSL)) תנועה פוליטית בעלת דעות לאומניות ופטריוטיות.
הארגון פשט את הרגל ב-1939, ושרד על הנייר עד 1942, כאשר בולארד מפעיל אותו מדירתו בניו יורק.
ב-1942 הודיע בולארד רשמית על סגירת הארגון.
הוא נפטר בניו יורק ב-11 בספטמבר 1947 בגיל 86. הוא קבור בבית הקברות וסט פוינט יחד עם אשתו אלה בולארד (1870–1963).
בחייו הוא חיבר את הספרים: "זכרונות אישיים של המלחמה" (Personalities and Reminiscences of the War) ו"חיילים אמריקאים נלחמו גם" (American Soldiers also Fought).
רוברט הילארד בארו היה גנרל אמריקאי יוצא חיל הנחתים של ארצות הברית אשר שימש כמפקד ה-27 של החיל.
בארו נולד וגדל בבאטון רוז', לואיזיאנה.
בשנים 1939–1942 למד באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה ולאחר סיום לימודיו התגייס לחיל הנחתים.
בשנת 1942 התגייס בארו לחיל הנחתים ועבר הכשרה כלוחם וכמפקד כיתה.
עם סיום הקורס בשנת 1943 נשלח בארו לסין, שם שימש כמפקד מחלקה.
בארו לחם במלחמת העולם השנייה במבצעי גרילה בסין המרכזית, כנגד הצבא היפני ועוטר בכוכב הארד.
במלחמת קוריאה שימש בארו תחילה כמפקד פלוגה בגדוד ה-1 של רגימנט הנחתים הראשון, והוביל אותה במהלך הקרב על אינצ'ון.
על גבורתו בקרב מאגר צ'וסין עוטר בארו בצלב הצי.
לאחר המלחמה מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הנחתים ה-6. במלחמת וייטנאם שימש כמפקד רגימנט הנחתים ה-9. בשנת 1969 הוביל את הרגימנט במבצע "דואי קניון".
בעבור האופן שבו פיקד על הרגימנט הוענק לבארו עיטור צלב השירות המצוין של צבא ארצות הברית, אף שהיה שייך לחיל הנחתים.
לאחר המלחמה שימש בארו בשורת תפקידי פיקוד ומטה עד שבשנת 1979 מונה למפקדו ה-27 של חיל הנחתים.
בשנת 1983 סיים את שירותו ופרש לגמלאות.
רוברט באואר הוא כדורגלן גרמני המשחק בסט.
טרוידן בעמדות הבלם והקשר האחורי.
באואר שיחק כנער בקרלסרוהה, ובשנת 2014, כאשר היה בן 19, החל לשחק באינגולשטאדט 04, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה.
את שער הבכורה שלו בבונדסליגה הבקיע באואר בניצחון 1–3 על דרמשטאדט בנובמבר 2015.
באוגוסט 2016 חתם באואר בורדר ברמן, והצטרף לקו ההגנה של הקבוצה שכלל את ניקלאס מויסאנדר ותאודור גברה סלאסי.
עונת 2016/17 החלה רע עבור ורדר ברמן ובאואר, שמצאו את עצמם במקום האחרון במשך זמן רב.
בסיבוב השני של העונה באואר היה חלק מהשיפור שחל בקבוצה, שהשיגה רצף ניצחונות ארוך והבטיחה מוקדם את הישארותה בליגה.
ב-5 ביולי 2018 הושאל באואר לנירנברג לעונה אחת.
ב-20 באוגוסט 2019 חתם בארסנל טולה לשלוש שנים.
באואר היה יכול לבחור אם לייצג את גרמניה או את קזחסטן, ובשנת 2015 גילה כי דחה הצעה מהתאחדות הכדורגל הקזחית כי חלם לייצג את גרמניה.
חודש אחר כך, ייצג באואר את גרמניה באליפות העולם עד גיל 20, ממנה הודחה גרמניה ברבע הגמר לאחר הפסד לנבחרת מאלי בבעיטות הכרעה.
בשנת 2016 השתתף באואר עם נבחרת גרמניה האולימפית באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), וזכה עם הנבחרת במדליית כסף.
באואר החליף את לוקאס קלוסטרמן במחצית המשחק מול נבחרתה האולימפית של פיג'י בשלב הבתים, שהסתיים בתוצאה 0–10 לגרמניה.
באואר לא ערך הופעות נוספות באותה אולימפיאדה, בה גרמניה הפסידה בגמר לנבחרת ברזיל האולימפית בפנדלים.
רוברט ביירן היה שחמטאי אמריקאי בדרגת רב-אמן וסופר שחמט.
היה אלוף ארצות הברית והשתתף בפלייאוף בתחרות המועמדים לאליפות העולם.
רוברט ביירן החל לשחק שחמט ביחד עם אחיו.
בשנת 1946 הוא ניצח בתחרות לנוער.
החל משנת 1951 רוברט ביירן החל לשחק בתחרויות בוגרים.
בשנת 1952 העונק לו תואר אמן.
באותה שנה הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ייל והתקבל לסגל של אוניברסיטת אינדיאנה.
הקריירה האקדמית לא אפשרה לו לשחק הרבה בתחרויות.
בשנת 1960 רוברט ביירן עזב את אוניברסיטה והחל להתרכז בשחמט.
הוא זכה באליפות ארצות הברית וב1975 הצליח להגיע לרבע הגמר בתחרות על תואר אלוף העולם.
בשנת 1972 הוא עבד במספר עיתונים והשתתפותו בתחרויות הצטמצמה.
עם זאת, בשנת 2002 הוא עדיין השתתף בתחרות.
בין השנים 1968 ל-2004 השתתף רוברט ביירן ב-9 אולימפיאדות שחמט:
רוברט באלאמאן היה כדורגלן שווייצרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
באלאמאן נולד ב-21 ביוני 1926 ברקונוויליה שבשווייץ.
הוא החל את הקריירה שלו בגיל 15 בלבד, בקבוצה Reconvilier שממקום הולדתו.
בשנת 1946 הצטרף למועדון פ.צ.
בייל-ביין ובעונתו הראשונה זכה עימה בליגה השווייצרית.
לאחר מכן שיחק גם בקבוצות גראסהופרס ציריך ובוינטרטור.
בסך הכל שיחק 14 עונות בליגה השווייצרית, בהן כבש 271 שערים.
בנבחרת שווייץ ערך 50 הופעות וכבש 19 שערים בין השנים 1948–1961. במונדיאל 1954 שנערך בשווייץ כבש 4 שערים, והגיע איתם עד לרבע הגמר.
בסיום הטורניר זכה באלאמאן בנעל הארד.
רוברט ברנס פירי הבן הוא פוליטיקאי וקצין צי אמריקאי לשעבר.
אביו, תת-אדמירל רוברט ברנס פירי האב, היה קצין בצי ארצות הברית שפיקד על נושאת המטוסים "קורל סי" (USS Coral Sea) ב-1952. פירי הבן סיים את הכשרתו באקדמיה הימית של ארצות הברית ב-1955. הוא קיבל את מלגת רודס ובין השנים 1956–1959 למד באוניברסיטת אוקספורד.
הוא שירת בצי במשך עשרים שנה, שירות שפסגתו הייתה פיקוד על הצוללת הגרעינית "סקיפג'ק" (USS Skipjack) מאוקטובר 1969 ועד יולי 1972.
עם שחרורו החל פירי לשמש במגוון של תפקידים במגזר הפרטי, כולל נשיא תאגיד אסקס, סגן נשיא המרכז לאנליזה ימית (CNA) וסגן נשיא המכון לאנליזה ביטחונית.
בין השנים 1989–1992 הוא ניהל את קבוצת המחקר האסטרטגית של ראש המבצעים הימיים.
ממרץ 1994 ועד אוקטובר 2000 הוא שימש כעוזר מזכיר ההגנה למתקנים וסביבה ולאחר מכן ועד יוני 2001 הוא היה תת-מזכיר הצי.
במסגרת תפקיד אחרון זה הוא כיהן כמזכיר הצי בפועל מינואר 2001 ועד לאישור מזכיר צי קבוע בממשלו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש במאי אותה שנה.
רוברט בילוט הוא עורך דין ופעיל איכות הסביבה אמריקאי.
בילוט ניהל מאבק ממושך נגד ענקית התעשייה הכימית חברת דופונט.
במהלכו הגיש תביעות ייצוגיות נגד החברה והשיג לאלפי התובעים שיוצגו על ידו מאות מיליוני דולרים.
תיאור מפורט של מאבקו בן עשרים השנים מופיע בסרט "פרשת המים" שהופק בשנת 2019. הסרט התבסס במידה רבה על ספרו של בילוט, "Exposure: poisoned water, corporate greed, and one lawyer's twenty-year battle against DuPont", שבו תיאר את הפרשה ועל כתבות תחקיר ב"ניו יורק טיימס" ופרסומים אחרים.
בילוט ממשיך במאבקיו ונכון למרץ 2020 הוא מנהל תובענה ייצוגית נוספת נגד עשר ענקיות התעשייה הכימית, כולל Dupont ו-3M.
בילוט ביקש להבטיח כי בעתיד יתקיים תהליך מקצועי ובלתי תלוי אשר ינטר את מי השתייה.
כחלק ממאבקו בילוט גם מצטרף לחוקרים רבים המתארים את שיתוף הפעולה בין הרגולטורים של EPA לבין בכירי התעשיות הכימיות האמורים להיות מפוקחים על ידי ה-EPA.
בילוט הוקיע את הסדר "" בין המפקחים לאלו האמורים להיות מפוקחים על ידם.
בילוט גם מרצה (בהתנדבות) על הסכנות שהדלת המסתובבת גורמת לכלל האוכלוסייה.
לדוגמה, כאשר דונלד טראמפ החליף את הנשיא אובמה והרגולטורים קיבלו חופש שלא להכביד על התעשיות, חזרו בכירי התעשייה הכימית למשרות של רגולטורים.
הוכחה לכוח העצום של התעשייה ושתדלניה אפשר לראות בעובדה שאף על פי שבילוט חשף שמנהלי דופונט הצהירו הצהרות שקר, איש מהם לא הועמד לדין פלילי.
רגולטורים גם דיווחו כי מנהליהם אסרו עליהם להוקיע את ענקי התעשייה.
למסמכים שנחשפו במהלך המשפט בו בילוט תבע את דופונט חשיבות גדולה.
החוקרים שפירא וזינגלאס עברו על מאות מהמסמכים שדופונט נאלצה למסור במהלך המשפט.
במחקר מפורט הם מסיקים כי למניעת זיהום יש להגדיר מחדש את יחסי הגומלין בין משילות תאגידית, רגולציה השומרת על איכות הסביבה, כללי התדיינות משפטית וחשיפת מידע על זיהום סביבתי.
רוברט פולהיל בוואן היה צייר וליטוגרף בריטי.
הוא היה חבר מייסד בקבוצת קמדן טאון, קבוצת לונדון וקבוצת שוק קמברלנד.
הוא נולד בכיכר ברונסוויק, הוב, ליד ברייטון, הרביעי מבין ששת ילדיהם של ריצ'רד אלכסנדר בוואן (1834–1918), בנקאי, ולורה מריה פולהיל.
בני הזוג בוואן היו משפחת קווקרים עם קשרים חזקים עם בנק ברקליס.
הם צאצאים של משפחה שנדדה מויילס ללונדון במאה ה-17.
המורה הראשון שלו לציור היה ארתור ארנסט פירס, שהפך לימים למעצב הראשי של חברת דולטון המלכותית לכלי הקדרות.
בשנת 1888 הוא למד אמנות אצל פרד בראון בבית הספר לאמנות בווסטמינסטר לפני שעבר לאקדמיה ז'וליאן בפריז.
בוואן ערך את ביקורו הראשון בברטאן עם סטודנט עמית אריק פורבס-רוברטסון בשנת 1890 ונשאר בווילה ג'וליה, בפונט אוון.
הוא ערך ביקור שני בסתיו של השנה שלאחר מכן, לפני שנסע למרוקו דרך מדריד, כדי ללמוד את עבודת הציירים דייגו ולאסקס ופרנסיסקו דה גויה ממקור ראשון.
נראה שהוא עסק יותר בצייד שועלים בטנג'יר מאשר לצייר בחברתם של האמנים ג'וזף קרוואל וג'ורג' דנהולם ארמור.
בוואן חזר לברטאן בשנת 1893. אין שום הוכחות שהוא פגש אי פעם את ואן גוך, אך ברור מציור העצים המתפתלים והנוף של רישומיו הברטוניים שהוא הכיר את יצירתו.
ידוע שהוא היה מיודד עם פול גוגן, שהעניק לו כמה הדפסים.
בוואן קיבל גם עידוד מאוגוסט רנואר, במיוחד בציור הסוסים שלו.
אף על פי שלא ניתן להבחין בזאת בציורים המעטים ששרדו מתקופה זו, ניתן לראות את ההשפעה הברורה של הסינתטיזם של פונט אוון בתרשימיו, בהדפסיו המוקדמים ובשני משטחי שעווה ששרדו.
בשובו לאנגליה בשנת 1894 עבר בוואן להתגורר באקסמור שם הצליח לשלב ציור עם צייד.
בקיץ 1897 פגש בוואן את הציירת הפולניה סטניסלבה דה קרלובסקה.
בסוף השנה הם התחתנו בוורשה.
לאביה היו אדמות נרחבות במרכז פולין ולמשך יתרת חיי הנישואים שלהן הם היו עורכים ביקורי קיץ ארוכים שם.
בשנת 1900 התיישב הזוג בלונדון, בסוויס קוטג'.
בתם הראשונה, אדית הלינה (גברת צ'ארלס באטי), נולדה בדצמבר 1898 והבן השני, רוברט אלכסנדר, נולד במרץ 1901.
את הקיצים הבאים הם בילו בפולין, שם נוצרו כמה מיצירותיו הצבעוניות ביותר.
להשפעתו של גוגן היה תפקיד מפתח בהתפתחותו של בוואן, ועזרה לו לגלות את הצבע הטהור שהוביל אותו לפוביזם בטרם עת בשנת 1904.
סגנון הציור שאימץ לעצמו, של צבעים טהורים, לא זכה באותה העת לתגובות נלהבות של המבקרים, והוא נטש אותו.
למרות זאת, סר פיליפ הנדי, בהקדמתו לתערוכה הרטרוספקטיבית של בוואן ב-1961 בקולנגי, העיר כי בוואן היה האנגלי הראשון שהשתמש בצבע טהור במאה העשרים.
הוא בהחלט הקדים את עמיתיו בקבוצת קמדן טאון מבחינה זו."
התערוכה השנייה של בוואן, בשנת 1908, כללה את ציוריו בסגנון הפוינטליסטי, שהדוגמאות הטובות ביותר בהן הן "חריש בגבעות" (גלריה לאמנות אברדין) ו"המחרשה" (מרכז ייל לאמנות בריטית).
באותה שנה הגיש בוואן חמש עבודות לאגוד ברית האמנים (AAA) באלברט הול, לונדון - איגוד שנוסד על ידי פרנק רוטר לקידום אמנים מתקדמים שחיקה את הסלון הצרפתי העצמאי.
אף על פי שעבד לרוב בבידוד מאז שחזר מפונט-אוון, הציורים של בוואן משכו את עיני הרולד גילמן וספנסר גור והוא הוזמן להצטרף לקבוצת רחוב פיצרוי של וולטר סיקרט.
סיקרט היה זה שעודד אותו "לצייר את מה שמעניין אותך באמת ולהסתכל סביבך ולראות את היופי שבדברים היומיומיים".
כך החלה סדרת ציורים המתעדת את דעיכתו של סחר הסוסים בלונדון (גלריית טייט).
במאי 1911 התקבלה ההחלטה להקים קבוצה חדשה לתערוכות מתוך אמני רחוב פיצרוי וכך הוקמה קבוצת קמדן טאון.
אחרי שלוש תערוכות שלא הצליחו כלכלית, ארתור קליפטון, שניהל את גלריית קרפקס, סירב לקיים עוד תערוכות.
עם זאת הוא המשיך לגבות חברים בודדים, ובוואן ערך את תערוכת היחיד שלו שם ב-1913.
בשנת 1913, הציור "חצר המרכבות" היה הציור היחיד שלו שנרכש לאוסף ציבורי במהלך חייו, על ידי האגודה לאמנות עכשווית בהמלצת פרנק רוטר.
זאת מהנימוק כי עליהם להשיג אותו עבור האומה לפני שאספן פרטי יקנה אותו.
ויליאם מרצ'נט, מגלריית גופיל, הציע את תמיכתו בקבוצת קמדן, בתנאי שהקבוצה תורחב ותשנה את שמה.
המהלך הזה הביא להקמתה של "קבוצת לונדון" בסתיו 1913. הרולד גילמן נבחר לנשיא, מזכיר ג'יימס מנסון וגזבר היה בוואן.
מאפריל 1914 עד ספטמבר 1915 שכר בוואן סטודיו בשוק קמברלנד, שוק החציר והקש של לונדון בקמדן טאון.
הוא היה שם בתוך קבוצת שוק קמברלנד המורכבת מבוואן, גילמן, צ'ארלס גינר וג'ון נאש.
הארבעה הוצגו בגלריה גופיל במאי 1915 ואליהם הצטרפו מאוחר יותר אדוארד מקנייט קאופר וכריסטופר ריצארד נויויזון.
בוואן בילה את מרבית הקייצים בציור.
עד מלחמת העולם הראשונה הוא היה בדרך כלל בפולין או בסאסקס.
עם זאת, בערך בזמן ההוא, הוא הוזמן לראשונה כאורח של בעל האדמות בדבון-סאסקס, האמן החובב הרולד הריסון.
עד סוף חייו המשיך בוואן לצייר שם בעמק בולהאם וסביבתו, בסגנונו הזוויתי שהתאים היטב עם צורת הנוף.
סצנות הרחוב שלו בלונדון, שהיו ברובם באזור סנט ג'ון ווד ובלסייז פארק, זכו בדרך כלל לביקורות טובות יותר מנופיו.
לאחר הפסקה של כמעט עשרים שנה חזר בוואן לליטוגרפיה.
בעוד שההדפסים הקודמים שלו מזכירים את הנופים של ואן גוך, היצירות המאוחרות יותר מושפעות מהגוונים של ציורי שמן.
בשני המקרים מדובר בתוספות מעולות ובולטות לליטוגרפיה האנגלית של התקופה.
בוואן נפטר ב־8 ביולי 1925, בעקבות ניתוח לסרטן הקיבה.
למרות תערוכות זיכרון בשנת 1926 ותערוכה של מועצת האמנות בשנת 1956, תרומתו הייחודית לאמנות הבריטית לא זכתה להכרה רחבה עד 1965, מאה שנה להולדתו.
באותה שנה בנו של האמן פרסם את זיכרונותיו וארגן סדרת תערוכות.
צניעותו של בוואן הביאה לכך שמרבית עבודותיו לא נמכרו ומספר לא מבוטל הוא הותיר לאשתו.
סטניסלווה בוואן השאירה את אחוזתה באופן שווה בין ילדיה.
בשנת 1961 הם הציגו באוקספורד עבודות של אביהם.
הוא היה אחד מתשעה מתוך קבוצת קמדן טאון שמנתה 17 ציירים שהוצגו בתערוכת רטרוספקטיבה מרכזית של הקבוצה בגלריית טייט בריטניה בלונדון בשנת 2008.
באקלי נולד וגדל בעיר הפרברית קלרמונט (אנ') שבמזרח מחוז לוס אנג'לס, קליפורניה.
הוא קיבל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, וסיים את לימודיו בשנת 2003. כסטודנט במכללה הופיע באקלי כמתמודד בשעשועון בהנחייתו של בוב ברקר "The Price Is Right".
לאחר שעבד במשך כשנה וחצי כיועץ כלכלי, הוא חזר ללוס אנג'לס כדי להמשיך בקריירת המשחק.
בשנת 2006 הופיע באקלי בבכורה בסדרת הטלוויזיה "בית האופנה" בתפקיד מייקל באואר.
באקלי ערך אז את הופעת הבכורה שלו בסרט האימה "When a Killer Calls", שעלה למסכים בפברואר 2006.
לאחר מכן בנת 2007, הצטרף לצוות השחקנים של טלנובלה נוספת בתפקיד מתיו ווייקפילד בסדרה "American Heiress".
עוד בשנת 2007, שיחק בתפקיד אורח בפרק של הסדרה "הלוחשת לרוחות".
בשנים 2008–2009, גילם את דמותו של קירבי אטווד בסדרת הדרמה הקומית של NBC "ליפסטיק ג'ונגל" (אנ').
בשנת 2008 שיחק את מדריך הגלישה קייל המילטון בסרט הטלוויזיה, "Flirting with Forty" לצד הת'ר לוקליר.
לאחר מכן הוא השתתף בתפקיד ניק בקומדיית האימה "Killer Movie"', לצד קיילי קווקו, לייטון מיסטר ופול וסלי, שהוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים טרייבקה באפריל 2008. בשנת 2009 פורסם כי באקלי יופיע בקשת אורחים בת שני פרקים בסדרת הדרמה הקומית "Privileged" בתפקיד דייוויד בסר.
ביוני 2009 פורסם כי באקלי ישחק בסדרה "מגרש ביתי".
הוא שיחק בתפקיד סוכן הספורט קליי אוונס והוא שיחק בסדרה עד לסיומה באפריל 2012. בפברואר 2010 דווח כי באקלי מתמודד על התפקיד הראשי בסרט קפטן אמריקה של אולפני מארוול, אך החלק בסופו של דבר בתפקיד זכה השחקן כריס אוונס.
בין השנים 2012–2013 שיחק באקלי בסדרת דרמת האימה קצרת הימים "666 פארק אווניו", כשהוא מגלם את המחזאי המתקשה בריאן לאונרד שעובר לבניין רדוף רוחות רעות עם אשתו.
בשנת 2013 הוא לוהק לשני פרקים בעונה השלישית של סדרת הדרמה הקומית "חשיפה לדרום".
בשנה שלאחר מכן, הוא השתתף בסדרת הספין-אוף של ורוניקה מארס, "Play It Again, Dick", בהשתתפות ריאן הנסן בתפקיד הראשי.
בשנת 2015 הוא החל לככב בתפקיד מייג'ור לילוויט בסדרת האימה "איי זומבי".
ביוני 2016 לוהק באקלי לסדרת האנתולוגיה של הולו, "Dimetion 404", לצד ליאה מישל וג'ואל מקהייל.
בשנת 2021, הצטרף לדמות קבועה בעונה החמישית של סדרת הדרמה "חופי צ'סאפיק" (אנ') מבית ערוץ הולמרק, בדמותו של אוון קינקייד.
במאי 2018, לאחר שש שנות זוגיות, התחתן באקלי עם השחקנית ג'ני ווייד (אנ').
בינואר 2022 נולד בנם הבכור.
בספטמבר 2023, פרסמו השניים ברשתות החברתיות כי הם מצפים לילד שני.
גם תסריטאי ומפיק בפועל 2021The Christmas House 2: Deck Those Hallsמייק מיטשלסרט טלוויזיה של הולמרק
גם תסריטאי ומפיק בפועל 2021–2022חופי צ'סאפיק (אנ') אוון קינקיידתפקיד ראשי (עונות 5–6); 18 פרקים
רוברט באדג'י הוא כדורגלן עבר גמביאני, ששיחק בעמדת השוער.
באדג'י התחיל את הקריירה שלו בבנג'ול האווקס מליגת העל הגמביאנית, בה שיחק 6 עונות.
בשנת 2008 השתתף במשחקי נבחרת גמביה בכדורגל לקראת מונדיאל 2010.
בקיץ , באדג'י חתם בהכח עמידר רמת גן מליגת העל.
ב-8 באוגוסט 2008, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 0–1 למ.ס.
אחרי 7 משחקים בליגת העל, איבד את מקומו בהרכב ובינואר , חתם בהפועל ירושלים.
בקיץ , חתם בסטאלרהולמן מהליגה השישית בשוודיה.
בהמשך הקריירה שיחק בויליאן סטרנגנס ואסקילסטונה סיטי.
וילסון הוא פרופסור באוניברסיטת סטנפורד.
הוא זכה בפרס נובל למדעי הכלכלה לשנת 2020, יחד עם תלמידו לשעבר ועמיתו למחקר באוניברסיטת סטנפורד פול מילגרום.
הפרס הוענק להם "על שיפורים בתורת המכרזים והמצאות פורמטים חדשים של מכירות פומביות".
גם שני תלמידים נוספים שלו, אלווין רות ובנגט הולמסטרום, הם חתני פרס נובל לכלכלה.
וילסון ידוע בתרומתו למדעי הניהול וכלכלת עסקים.
עבודת הדוקטורט שלו הציגה שיטה הנקראת Sequential quadratic programming.
שיטה זו הפכה לשיטה איטרטיבית מובילה בתכנון לא-ליניארי.
יחד עם כלכלנים מתמטיים אחרים בבית הספר לעסקים בסטנפורד, הוא עזר לנסח מחדש את כלכלת הארגון התעשייתי ותאוריית הארגון באמצעות תורת המשחקים במצבים של חוסר שיתוף פעולה.
מחקריו בנושא תמחור לא ליניארי השפיעו על המדיניות של חברות גדולות, במיוחד בתעשיית האנרגיה, ובמיוחד בחשמל.
וילסון נולד ב־16 במאי 1937 בז'נבה, נברסקה.
הוא סיים את בית הספר התיכון לינקולן בלינקולן, נברסקה וקיבל מלגה מלאה לאוניברסיטת הרווארד.
הוא קיבל תואר ראשון ממכללת הארוורד בשנת 1959. לאחר מכן השלים את התואר השני (MBA) בשנת 1961 ואת הדוקטורט (DBA) שלו בשנת 1963 מבית הספר לעסקים בהרווארד.
הוא עבד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס תקופה קצרה מאוד ואז הצטרף לפקולטה באוניברסיטת סטנפורד.
הוא חבר בסגל בפקולטה לבית הספר לעסקים בסטנפורד מאז 1964. הוא היה גם חבר סגל משויך בבית הספר למשפטים בהרווארד בין השנים 1993 ו-2001.
וילסון חקר והרצה בנושאים הבאים: עיצוב שוק, תמחור, משא ומתן ונושאים הקשורים לארגון תעשייתי וכלכלת מידע.
הוא מומחה לתורת המשחקים ויישומיה.
הוא תרם רבות לתכנון מכירות פומביות.
הוא מומחה לאסטרטגיות הצעת מחיר תחרותיות בתעשיות הנפט, התקשורת והכוח, ולעיצוב סכמות תמחור חדשניות.
עבודתו בנושא תמחור עדיפויות שירות לכוח חשמלי יושמה בתעשיות החשמל, האנרגיה ודומיהן (תעשיות Utility).
מאמר שפרסם וילסון משנת 1968 על תאוריית הסינדיקטים בעיתון הכלכלי Econometrica השפיע על דור שלם של סטודנטים לכלכלה, פיננסים וחשבונאות.
המאמר מציב שאלה מהותית: תחת אילו תנאים ייצוג התועלת הצפויה מתאר את התנהגותם של קבוצה של אנשים אשר בוחרים בהגרלות וחולקים סיכונים על פי יעילות פארטו.
מאז סיום לימודיו פרסם כמאה מאמרים בכתבי עת מקצועיים ובספרים.
הוא שימש כעורך שותף לכמה כתבי עת והעביר מספר הרצאות פומביות.
בשנת 1993 פרסם וילסון ספר בנושא תמחור לא ליניארי.
זהו ניתוח אנציקלופדי של תכנון תעריפים ונושאים הקשורים אליו עבור שירותים ציבוריים, כולל חשמל, תקשורת ותחבורה.
הספר זכה בפרס ליאו מלמד בשנת 1995, פרס שהוענק מדי שנה על ידי אוניברסיטת שיקגו.
תרומות אחרות שלו לתורת המשחקים כוללות התמקחות בהקשר לשביתות בתנאי עמימות, ומשא ומתן להסדר בהקשרים משפטיים.
וילסון כתב כמה מהמחקרים הבסיסיים של השפעות מוניטין בתמחור "טורף", מלחמות מחירים וקרבות תחרותיים אחרים.
מאז שסיים וילסון את התואר הראשון, התואר השני והדוקטורט במכללת הרווארד ובבית הספר למנהל עסקים בהרווארד, הוא פרסם כ-100 מאמרים בכתבי עת מקצועיים ובספרים, עליהם זכה בפרסים רבים.
האקדמיה השוודית המלכותית למדעים הסבירה את בחירתה בווילסון ובפול מילגרום כזוכים במשותף בפרס נובל לכלכלה לשנת 2020, בכך ש"הגילויים התאורטיים שלהם שיפרו את המכרזים בפועל.
[...] תגליותיהם הועילו למוכרים, קונים ומשלמי מיסים ברחבי העולם.
אלווין רוט (כלכלן שהיה שותף לזכייה בפרס נובל לשנת 2012 שווילסון היה יועץ הדוקטורט שלו) אמר כי וילסון ומילגרום "לא רק שינו באופן מעמיק את הדרך בה אנו מבינים מכירות פומביות - הם שינו את אופן שבו מציעים פריטים במכירה פומבית."
וילסון חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, distinguished fellow של האגודה הכלכלית האמריקאית, ועמית, מנהל לשעבר וחבר מועצה בחברה האקונומטרית.
הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד לכלכלה בשנת 1986 על ידי בית הספר הנורווגי לכלכלה ומנהל עסקים.
בשנת 1995 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד למשפטים מטעם אוניברסיטת שיקגו.
בשנת 2014 זכה וילסון בפרס אווז הזהב על עבודתו הכוללת עיצוב מכירות פומביות.
הוא זכה בפרס (BBVA Foundation Frontiers of Knowledge (2015 בקטגוריית כלכלה, מימון וניהול על "תרומתו החלוצית לניתוח אינטראקציות אסטרטגיות כאשר גורמים כלכליים מחזיקים במידע מוגבל ושונה על סביבתם".
ביחד עם עמיתיו דייוויד קרפס ופול מילגרום, הוענק לו פרס ג'ון ג'יי קרטי לשנת 2018 לקידום המדע.
רוברט ביידרון (בפולנית: Robert Biedroń הגייה: ; נולד ב-13 באפריל 1976) הוא פוליטיקאי וסופר פולני, ראש עיריית סלופסק לשעבר ופעיל זכויות להט"ב בפולין המכהן כחבר בפרלמנט האירופי מאז 2019.
ביידרון היה חבר בפרלמנט הפולני (סיים) במהלך המושב השביעי שלו (2011–2014), וחבר לשעבר באספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה ובקונגרס הרשויות המקומיות והאזוריות של מועצת אירופה.
בין השנים 2014–2018 כיהן כראש עיריית סלופסק.
ביידרון השיק מפלגה פוליטית חדשה בפברואר 2019 בשם מפלגת האביב, ונבחר לחבר בפרלמנט האירופי ברשימת מפלגתו ב-26 במאי 2019. הוא אחד משלושת המנהיגים של השמאל (Lewica), ברית פוליטית שנוסדה כדי להתמודד בבחירות לפרלמנט 2019, המורכבת מברית השמאל הדמוקרטית (SLD), מפלגת האביב והשמאל המאוחד (Lewica Razem).
בבחירות לנשיאות פולין בשנת 2020, ביידרון הגיש את מועמדותו.
ביידרון נולד ב-13 באפריל 1976 בעיר רימנוב, במחוז פודקרפצקיה בעודו גדל בקרוסנו.
מאוחר יותר השלים את לימודיו התיכוניים באוסצ'יקי דולנה.
בשנת 2000 קיבל תואר ראשון במדעי המדינה באוניברסיטת וורמיה ומזורי באולשטין (2000) ותואר שני באותו התחום ב-2003.
ביידרון הוא בוגר בית הספר למנהיגים פוליטיים וחברתיים ובית הספר לזכויות אדם בקרן זכויות האדם של הלסינקי.
ביידרון שיתף פעולה עם ארגוני זכויות להט"ב פולנים ובינלאומיים במשך שנים רבות.
לאחר סיום לימודיו, נסע ללונדון והצטרף לארגון הבלתי ממשלתי הבריטי "!OutRage".
לאחר מכן השתתף במצעד הגאווה הראשון שאורגן אי פעם בפולין ב-1 במאי 2001 בבירה ורשה.
בספטמבר 2001, הוא היה שותף להקמת אחד משני ארגנוני זכויות הלהט"ב הגדולים בפולין, הקמפיין נגד הומופוביה (Kampania Przeciw Homofobii).
מחויבותו של ביידרון לזכויות להט"ב הוכרה מספר פעמים לאורך השנים בעודו זכה בפרסי להט"ב בהן "זרי הדפנה בענן" בשנת 2003 והוכתר בתואר "איש הקשת בענן" שנה לאחר מכן.
ביידרון תומך בערכי מפלגת התנועה שלך בהם: ליברליזם חברתי, חילוניות וחזון אירופילי של האיחוד האירופי, הפרדת הדת מהדינה, ביטול שיעורי קטכיזם בבתי ספר ציבוריים, פמיניזם (בהם הזכות לקיום הפלה), נישואים חד מיניים בפולין, גישה חופשית לאמצעי מניעה וקיום חינוך מיני.
ביידרון הקים את המכון למחשבה דמוקרטית (Instytut Myśli Demokratycznej), צוות חשיבה מתקדם שניהל תוכנית בשם "תרחישים עבור פולין".
המכון ניתח את ההתפתחויות האפשריות של המדינה ב-20 השנים הבאות וגיבש המלצות מדיניות.
ביידרון הקים בנוסף את "רשת הערים המתקדמת" - פלטפורמה של שיתוף פעולה וחילופי שיטות עבודה של ערים שמטרתן לתמוך בפוליטיקה מקומית ומתקדמת המבוססת על דמוקרטיה השתתפותית, שקיפות וקהילה מקומית פתוחה.
ביידרון הוא מחברם של מספר ספרים, בהם ספר על תפקודה של דמוקרטיה לילדים, האוטוביוגרפיה שלו "נגד הזרם" וספר בשם פרק חדש המכיל היסטוריית הקריירה הפוליטית שלו אשר פורסם מספר חודשים לפני השקת מפלגתו הפוליטית "אביב".
בשנת 2005 ביידרון היה מועמד מטעם ברית השמאל הדמוקרטית (SLD) אם כי לא הצליח לבסוף להיכנס אל תוך הסיים, הבית התחתון של הפרלמנט הפולני.
בבחירות לפרלמנט באוקטובר 2011, ביידרון נבחר לכהן כחבר כמועמד של תנועת פליקוט (לימים שונתה לשם מפלגת התנועה שלך), בעודו קיבל כ-16,919 קולות במחוז גדיניה.
בכניסתו כחבר הפרלמנט, ביידרון היה לחברו ההומוסקסואל הגלוי הראשון בהיסטוריה לצד היותו קורבן לתוקפנות הומופובית, לאחר שהותקף פיזית מספר פעמים מאז בחירתו.
במהלך כהונתו כחבר הסיים, ביידרון שימש כסגן נשיא הוועדה לענייני משפט וזכויות אדם וחבר בוועדת החוץ.
בנוסף לעבודתו הפרלמנטרית, היה חבר במשלחת הפולנית לאספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה מ-2012 עד 2015.
ביידרון התמודד בבחירות לראשות העיר סלופסק בשנת 2014, עיר של כ-95,000 תושבים הממוקמת במחוז פומרניה.
לאחר מכן זכה ברוב של 57% מהקולות בסיבוב השני והפך לראש העיר ההומוסקסואל הגלוי הראשון אי פעם בפולין.
לאחר שנבחר לראשות העיר סלופסק, ביידרון נקטה במדיניות צנע.
ואכן, עם כניסתו לתפקיד הייתה העיר בעלת חובות כבדים, עם חוב כולל של 300 מיליון זלוטי.
הוא החליט למשל לוותר על רכבו הרשמי וביקש ממועצת העיר להוריד את שכרו בעודו סגר מספר סוכנויות מקומיות.
בשנת 2017, סך החוב של סלופסק ירד ב-68 מיליון ל-232 מיליון זלוטי.
במהלך כהונתו, ביידרון ביצע מדיניות פרו-אקולוגית ושוויונית עם מספר מרכיבים של דמוקרטיה השתתפותית.
כראש העיר הקים את יוזמת "הספה האדומה" - ספה אדומה אשר הוצבה בשטחים ציבוריים כדי לדבר עם הבוחרים, והקים מספר גופי ייעוץ בהם המועצה לפיתוח בר קיימא, מועצת הנשים ומועצת הקשישים.
הוא סירב לארח קרקס המאלף חיות בר בשטחי העיר ופתח מקלט חדש לבעלי חיים.
כראש עיר, ביידרון השתייך לקונגרס הרשויות המקומיות והאזוריות של מועצת אירופה משנת 2015 עד 2018. מלבד זאת, היה חבר בקבוצת המייעצת למגדר, עקירה בכפייה והגנה שנוצרה על ידי הנציב העליון של האו"ם לפליטים (UNHCR).
ביידרון לא התמודד שוב בבחירות לראשות העיר בשנת 2018, אם כי תמך במועמדות סגניתו קריסטינה דנילקה-ווג'וודצקה.
ב-4 בספטמבר 2018, ביידרון השיק את מה שכינה תנועה פוליטית "פרו-דמוקרטית" שמטרתה לקרוא תיגר על מפלגת השלטון הלאומנית, חוק וצדק.
לאחר מכן השיק את סדרת האירועים "סיעור מוחות עם ביידרון" אשר מטרתם הייתה לדון על עתידה של פולין.
קיום האירועים זכו להצלחה רבה בעודם משכו מאות ולעיתים אלפי משתתפים.
בדצמבר אותה שנה, הכריז על היעדים הראשונים של מפלגתו שעדיין לא נקראה בהם: השבתת כל מכרות הפחם בפולין עד 2035, שיפור מערכת הבריאות והפסקת הסובסידיות של המדינה לכנסייה.
בפברואר 2019, ביידרון הקים מפלגה פוליטית חדשה בשם מפלגת האביב (פולנית: Wiosna), בעודו קרא לבנות אלטרנטיבתדואופול מול המפלגה השמרנית של חוק וצדק מול מפלגת המצע האזרחי הליברלית.
מפלגתו זכתה ב-6.1% מהקולות בבחירות האירופיות וביידרון נבחר לחבר הפרלמנט האירופי ברשימת מפלגתו ב-26 במאי 2019.
לפני הבחירות לפרלמנט הפולני באוקטובר 2019, ייסד את השמאל (Lewica), ברית פוליטית המורכבת מברית השמאל הדמוקרטית (SLD), מפלגת האביב והשמאל המאוחד (Lewica Razem).
בינואר 2020 ביידרון נבחר על ידי ברית זו כמועמד לבחירות נשיאות פולין 2020. הבחירות תוכננו ל-10 במאי 2020, אך נדחו.
לאחר שנבחר לכהן כחבר הפרלמנט האירופי, ביידרון חבר מאז בוועדת התקציבים והוועדה לזכויות נשים ושוויון מגדרי.
הוא יושב ראש המשלחת ליחסים עם בלארוס, וחבר במשלחת ליחסים עם קנדה.
ביידרון שייך לקבוצת הברית הפרוגרסיבית של הסוציאליסטים והדמוקרטים (S&D).
בינואר 2020, מועמדותו לבחירות לנשיאות פולין 2020 קיבלה את תמיכתן המשותף של מפלגות ברית השמאל הדמוקרטית, השמאל המאוחד ומפלגת האביב.
מועמדתו נתמכה גם על ידי המפלגה הסוציאליסטית הפולנית והנשיא לשעבר אלכסנדר קוושנייבסקי בעוד סקרי דעת קהל הציבו אותו במקום השלישי, לאחר אנדז'יי דודה ודונלד טוסק.
ביידרון ידוע כהומוסקסואל גלוי, בן זוגו הוא קשישטוף שמיסק, חבר הסיים, דוקטור למשפטים, פעיל הארגון הפולני הקמפיין נגד הומופוביה ויו"ר מועצת המנהלים של החוק הפולני לאיסור אפליה.
ביידרון דובר אנגלית, צרפתית, רוסית, אספרנטו ואיטלקית.
מבחינת אמונה דתית, מזדהה כאתאיסט.
חייו של ביידרון הוגדרו כנושא הסרט תיעודי מאת הבמאי פול שינול בשם "ביידרון: לא גמור" בשנת 2019. עם זאת, הסרט הוקצר כתוצאה מכך שביידרון נסוג מהפרויקט מחשש שקיומו יפגע בו מבחינה פוליטית.
הצטיינות בדירוג 10 חברי הפרלמנט הטובים ביותר של השבועון Polityka שנערך בקרב עיתונאים פרלמנטריים פולנים על חריצות, תרבות ותרומה לעבודת ועדת המשפטים (2014)
פרס אנה לאסוק של Radio Tok FM (2015).
פרס הגיוון של קונגרס הנשים (2016)
מדורג במקום ה-8 בדירוג ראשי הערים הטובים ביותר לפי ניוזוויק (2016)
ב-20 ביולי 2016, ביידרון זכה בפרס מסדר ההצטיינות הלאומי הצרפתי על ידי הנשיא פרנסואה הולנד.
מקום 13 בדירוג ראשי הערים הטובים ביותר על ידי ניוזוויק (2017)
פרס כתר שוויון מיוחד מוענק על ידי הקמפיין נגד הומופוביה (2021)
פרסי פרסי ה-LGBTIQ+ של אלן טיורינג מוענק על ידי פסטיבל הגאווה העסקית בתרבות עבור מאבק למען אנשי LGBTIQ+, זכויותיהם ונראותם (2022)
"פרס MEP הפרלמנט" בקטגוריית גיוון, הכלה והשפעה חברתית על התרומה וההישגים בקידום גיוון והכלה ברחבי אירופה (2023)
רוברט בלאק נולד ב, , סקוטלנד, ב-21 באפריל 1947, לג'סי האנטר בלאק וגבר לא ידוע.
אמו תכננה למסור אותו למשפחה אומנת לפני שהיגרה לאוסטרליה בניסיון להימנע מהסטריאוטיפים הכרוכים בהולדת ילד מחוץ למיטת הנישואים, אך הוא אומץ רק כאשר היה בן שישה חודשים והועבר לידיה של משפחה אשר ענתה לשם טוליפ, מהכפר הסקוטי .
מגיל צעיר הפגין בלאק סימנים אנטיסוציאליים, ונודע בתור ילד אגרסיבי בעל חברים מעטים.
לעיתים תכופות נתקף בהתפרצויות זעם אלימות ונהג להשחית את רכוש בית הספר בו למד.
כמו כן סבל מבריונות מצד ילדים בני גילו, עד שהפך לבריון בעצמו והתאכזר לילדים צעירים ממנו.
על אף שאמו המאמצת הקפידה על משטר ניקיון נוקשה, סלד בלאק הצעיר מרעיונותיה, וזכה לכינוי בקרב חבריו לכיתה.
במקרה אחד, כאשר היה בן חמש, התראה בלאק עם ילדה בת גילו, והשניים חשפו את איברי מינם איש לרעהו.
חוויה זו הולידה בו את האמונה כי היה אמור להיוולד בתור נקבה, וכן עוררה בו קיבעון ארוך שנים לאיברי מין, במיוחד נשיים, ולשאר החורים בגוף האדם.
מגיל שמונה החל בלאק להחדיר עצמים שונים לפי הטבעת שלו, מנהג שהתמיד בו עד לחייו המאוחרים.
עדויות מאוחרות טענו כי בלאק נראה עם חבורות על פניו וגפיו לעיתים קרובות, דבר שהעלה את הסברה שהוריו נהגו להתעלל בו.
בלאק עצמו טען כי לא הצליח לזכור מאין הגיעו, אך שיער שקיבל אותן כתוצאה מריבים עם חבריו לבית הספר.
עם זאת נודע כי סבל מהרטבת לילה כרונית, דבר שבגינו נהגה אמו להכותו.
שני הוריו המאמצים מתו עד ל-1958, ובלאק הושם בחזקתה של משפחה אומנת נוספת.
כעבור זמן מה ביצע את עבירת המין הראשונה שלו, כאשר גרר ילדה קטנה לשירותים ציבוריים ומישש את גופה.
אמו דיווחה על כך לרשויות ודרשה שיסולק מביתה לאלתר.
בנעוריו התגורר בלאק בפנימייה מעורבת בפרברי .
במהלך שהותו במקום נהג לחשוף את איבר מינו בפני ילדות, ובמקרה אחד אף תלש בכוח את תחתוניה של אחת מהן.
בשל כך, נשלח למוסד בעל משטר משמעת נוקשה לבנים בלבד, רד האוס, ב.
במשך שלוש שנים הוטרד מינית בקביעות בידי אחד מחברי הסגל, אשר כפה עליו לבצע בו מין אוראלי.
באותה העת למד ב, והחל לגלות עניין רב בפוטבול ושחייה.
חבריו לכיתה תיארו אותו כנער שתקן בעל חברים מעטים.