tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הארמייה ה-11 בפיקוד אריך פון מאנשטיין (פורקה ביולי 1942 ורוב כוחותיה הועברו לחזית לנינגרד)
הארמייה השנייה בפיקוד הנס פון זלמות
הארמייה השנייה (הונגריה) בפיקוד גוסטב יאני
הארמייה הרביעית (רומניה) בפיקוד קונסטנטין קונסטנטינסקו
הארמייה השמינית (איטליה) בפיקוד איטלו גריבולדי
כוחות הלופטוואפה בחזית המזרחית כללו 2,644 מטוסים, וחלק גדול מהם (למעלה מ-60 אחוז) הוקצו לספק סיוע אווירי למתקפה של קבוצת ארמיות דרום.
מטוסים אלו רוכזו במסגרת צי האוויר הרביעי תחת פיקוד אלכסנדר להר, שהוחלף בהמשך על ידי וולפרם פון ריכטהופן.
עוד בזמן תכנון המבצע, יירטו הבריטים פרטים על המתקפה הצפויה, והעבירו אותם לסטלין, אולם האחרון התייחס למידע בביטול.
ב-19 ביוני 1942, זמן קצר לפני פתיחת המבצע, הפילו הסובייטים מטוס גרמני מדגם פיזלר שטורך ליד חרקוב, בו טס מיור יואכים רייכל, קצין המבצעים של דיוויזיית הפאנצר ה-23. הסובייטים לכדו את גופתו של רייכל ומצאו בתיקו את תוכנית מבצע מקרה כחול.
היטלר זעם על המחדל והדיח מתפקידם את מפקד הדיוויזיה של רייכל וגם את מפקד הקורפוס.
התוכניות הועברו לידי הסטאבקה, אולם שם לא התייחסו אליהם ברצינות, והמשיכו להאמין שהמתקפה הגרמנית תתמקד באזור מוסקבה, במטרה לכבוש את בירת ברית המועצות.
סטלין חשב, שמדובר במבצע הונאה גרמני, שנועד לגרום לפיקוד הסובייטי להעביר כוחות מאזור מוסקבה לחזית הדרומית.
הגרמנים חיזקו את דעתו, שהם מתכוונים לחדש את המתקפה לכיוון מוסקבה, באמצעות מבצע הונאה מוצלח (מבצע קרמלין).
כתוצאה מכך, מרבית הכוחות של הצבא הסובייטי הוצבו להגן על מרחב מוסקבה, מאוריול צפונה.
בדרום רוסיה, בגזרה אותה תכננו הגרמנים לתקוף, הוצבו למעלה ממיליון חיילים סובייטיים במסגרת ארבע חזיתות: חזית בריאנסק בפיקוד פיליפ גוליקוב, החזית הדרום-מערבית בפיקוד סמיון טימושנקו, החזית הדרומית בפיקוד רודיון מלינובסקי וחזית צפון הקווקז בפיקוד סמיון בודיוני.
לאחר פתיחת המתקפה הגרמנית, והתמוטטות כוחות הצבא האדום בגזרה שהותקפה, העביר הפיקוד הסובייטי תוך זמן קצר כ-1.7 מיליון חיילים נוספים (בסה"כ כמעט רבע מכוחות הצבא האדום) לאזור, והקים מספר חזיתות חדשות, כגון חזית וורונז' וחזית סטלינגרד, מכוחות העתודה שנשלחו לדרום רוסיה.
מבצע מקרה כחול נועד להתחיל בסוף מאי 1942, אך הסתבכות הארמייה ה-11 בקרבות קשים בחצי האי קרים גרמה לדחיות חוזרות ונשנות.
ההמתנה לסיום מסע המלחמה בקרים התארכה בשל עמידת הגבורה של המגינים הסובייטיים של סבסטופול שעמדו במצור קשה והחזיקו מעמד עד ראשית יולי 1942.
בה בעת, ערך הצבא האדום מתקפה גדולה באזור חרקוב באמצע מאי, במטרה לשחרר את העיר מידי הגרמנים.
הכוחות הניידים הגרמניים ערכו התקפת נגד והצליחו לכתר ולהשמיד חלק גדול מהכוחות התוקפים במסגרת קרב חרקוב השני.
המתקפה הסובייטית נכשלה מבלי שהייתה לה השפעה של ממש על תוכנית המתקפה הגרמנית, אך האבדות הכבדות בכוח אדם ובשריון שספג הצבא האדום במהלכה החלישו מאוד את כוחותיו בחזית הדרומית.
כאשר פתחו הגרמנים במתקפת הקיץ שלהם, הם נהנו מעדיפות ניכרת על הכוח הסובייטי שעמד מולם, הן בכוח אדם ובמיוחד בטנקים ובמטוסים.
המתקפה הגרמנית נפתחה ב-28 ביוני כאשר הארמייה השנייה בפיקוד הנס פון זלמות וארמיית הפאנצר הרביעית של הרמן הות נעו מזרחה לכיוון וורונז' שעל הדון העילי.
הלופטוואפה הפגין ביצועים מרשימים, ובתוך 26 ימים איבדו הסובייטים 783 מטוסים בהשוואה ל-175 גרמניים.
הסטאבקה עדיין היה שבוי בתפיסה כי היעד העיקרי של המתקפה הגרמנית היא מוסקבה, ולכן העריך כי הגרמנים מתכוונים לנצל את ראש הגשר שתפסו באזור וורונז', כדי לכתר את מוסקבה מכיוון דרום.
כתוצאה מכך הוא הזרים לאזור זה כוחות עתודה חזקים, שרוכזו במסגרת חזית חדשה בשם חזית וורונז', והטיל למערכה את ארמיית הטנקים החמישית (ארמיית הטנקים הראשונה שהקים הצבא האדום) בפיקוד אלכסנדר ליזיוקוב במטרה לחסל את ראש הגשר הגרמני מעבר לנהר דון.
הארמייה כללה את קורפוסי השריון ה-2 וה-11, והתקפת הנגד שלה זכתה בתחילה להצלחה מסוימת.
אולם חוסר ההכנה המספקת של המתקפה, העליונות הטקטית של הכוחות הגרמניים, והסיוע האווירי המסיבי שהם קיבלו, אילצו את ליזיוקוב להסיג את כוחותיו לעמדות המוצא שלהם ב-15 ביולי, לאחר שאיבד כמחצית מהטנקים שלו.
בשלביו המוקדמים של המבצע, הסתכסך היטלר עם מפקד קבוצת ארמיות דרום פדור פון בוק.
היטלר קצר הרוח דרש שארמיית הפאנצר הרביעית תתקדם קדימה ורק קורפוס פאנצר אחד יישאר כדי לסיים את הקרב על וורונז'.
פון בוק לעומת זאת, דרש לדבוק בתוכנית המקורית על פיה הארמייה כולה צריכה לכבוש את וורונז' ורק אז להתקדם קדימה.
היטלר התערב בתוכניות המבצע של "מקרה כחול" והורה לפלג אותו לשני מבצעים נפרדים: מבצע אדלווייס לכיבוש שדות הנפט של באקו ומבצע אנפה לכיוון סטלינגרד לאורך הוולגה.
לצורך כך, ב-9 ביולי פיטר היטלר את פון בוק ופיצל את קבוצת ארמיות דרום לשתי קבוצות ארמיות נפרדות: קבוצת ארמיות A עברה תחת פיקוד וילהלם ליסט וכללה את: ארמיית הפאנצר הראשונה, הארמייה ה-17, הארמייה הרומנית השלישית והארמייה ה-11. היא קיבלה תחת אחריותה את מבצע אדלווייס.
קבוצת ארמיות B עברה תחת פיקוד מקסימיליאן פון וייכס וכללה את הארמייה השנייה, ארמיית הפאנצר הרביעית, הארמייה השישית, הארמייה ההונגרית השנייה, הארמייה הרומנית הרביעית והארמייה האיטלקית השמינית.
היטלר דרש משתי הקבוצות לסיים את שתי המשימות בו זמנית.
עם זאת, הפיצול יצר מהומה בצבא הגרמני, שבלאו הכי סבל ממחסור באספקה ובדלק ומבעיות לוגיסטיות אחרות.
בתחילה פעלו שתי קבוצות הארמיות בצמוד בניסיון לכתר כוחות סובייטיים גדולים ליד הדון, אולם הסובייטים למדו את לקח הקרבות הקודמים הסיגו את הארמיות שלהם בכל פעם שנראה היה שהן בסכנת כיתור.
ב-23 ביולי נפלה העיר רוסטוב על הדון - "השער לקווקז".
מרבית יחידות הצבא נסוגו מהעיר בלי לנסות להגן עליה, אם כי חלק מיחידות הנ.ק.ו.ד.
היטלר הורה לארמייה ה-17 לכבוש את באטום, ובמקביל הורה לארמיית הפאנצר הראשונה בפיקוד אוואלד פון קלייסט לתקוף את מייקופ וגרוזני.
כמו כן הוא הפקיע את ארמיית הפאנצר הרביעית מידי קבוצת ארמיות B ושלח אותה לסייע לקלייסט בכיבוש מייקופ, אף על פי שקלייסט התלונן שאנשיה אינם נחוצים ורק פוקקים את הכבישים.
ארמיות הפאנצר הגרמניות נתקלו בכוחות החזית הדרומית בפיקוד רודיון מלינובסקי.
החזית כללה 3 ארמיות סובייטיות: ה-18 ה-37 וה-51. תוך מספר ימים הוכו הסובייטים, והחזית הדרומית פורקה.
היטלר סבר שארמיית הפאנצר הרביעית אינה נזקקת יותר בחזית הקווקז, ושלח אותה חזרה לכיוון סטלינגרד.
הניצחונות הגרמניים יצרו יאוש כללי בסטאבקה.
הגנת הערים האמיצה שהפגינו הסובייטים במהלך מבצע ברברוסה, לא חזרה על עצמה, ובכוחות הצבא האדום בקווקז השתררה דמורליזציה כללית.
כדי למנוע עריקות, נאלץ סטלין להוציא ב-28 ביולי את פקודה מס' 227 הנודעת לשמצה ("אף שעל לאחור").
ב-29 ביולי חתכו הגרמנים את קו הרכבת האחרון שחיבר את הקווקז עם מרכז רוסיה, וגרמו לפאניקה ניכרת בסטאבקה.
ב-31 ביולי נכבשה סלסק, וב-5 באוגוסט נפלה סטברופול.
יום לאחר מכן הגיעו הגרמנים לפרברי קרסנודר.
ב-9 באוגוסט כבשו הגרמנים את מייקופ, לאחר שהתקדמו יותר מ-480 ק"מ בתוך פחות משבועיים.
בשלב זה כבר החלו להרגיש בצבא הגרמני במחסור בדלק ובאספקה, אף על פי שהלופטוואפה התאמץ ככל יכולתו לתספק את הכוחות דרך האוויר וביצע גיחות מסביב לשעון.
שדות הנפט שממערב למייקופ נתפסו בפעולת קומנדו בלילה שבין 8-9 באוגוסט, אף על פי שהסובייטים הנסוגים הצליחו לחבל בהם ולקח לגרמנים שנה לתקן את הנזקים.
פיאטיגורסק נלכדה זמן קצר לאחר מכן, וב-12 באוגוסט הונף דגל המלחמה של הרייך על ההר הגבוה ביותר בקווקז - הר אלברוס.
עם זאת, מספר השבויים שלכדו הגרמנים (83,000) היה קטן מהמצופה, והרוסים התנגדו בנחישות שהפתיעה את הגרמנים.
הם ניצלו את תנאי השטח ההרריים והפעילו יחידות פרטיזנים מקומיות ללוחמת גרילה נגד הגרמנים.
מאחר שמרבית יחידות הנ"מ והלופטוואפה הועברו דרומה לסיוע קבוצת ארמיות A, העבירו הסובייטים לקווקז 800 מטוסים אשר כשליש מהם היו מבצעיים, והחלו להטריד את הגרמנים דרך האוויר.
בעיה חמורה יותר הייתה המחסור בדלק שהאט ללא הרף את הפאנצרים הגרמניים.
ב-28 באוגוסט נאלצו הגרמנים להתחיל להאט את קצב ההתקדמות.
ב-31 באוגוסט הגרמנים הצליחו לנתק את חצי האי טאמאן מיתר כוחות הצבא האדום.
הגרמנים הצליחו להגיע לפרברי נובורוסיסק אך לא יכלו להתקדם יותר.
המתקפה נערכה בשני כיוונים כשהגרמנים מתקדמים בו זמנית בהרים בכיוון גרוזני ובדרך החוף בכיוון טואפסה.
בהמשך נעצרה ההתקדמות לגרוזני וקבוצת ארמיות A התמקדה בכיבוש החוף בלבד.
הסובייטים הטילו למערכה את חזית צפון הקווקז אשר כללה את הארמיות ה-9 וה-44 שהתבצרו מצפון לנהר הטרק.
ב-2 בספטמבר חצו הגרמנים את הנהר, אולם התקדמותם הייתה אטית.
היטלר רגז על האטיות, הדיח את ליסט מהפיקוד על קבוצת ארמיות A ומינה את עצמו למפקד שלה.
הוא לא טרח לבקר מעולם בחזית ולא הרחיק מזרחה מוולפשאנצה בפרוסיה המזרחית.
בין 1-2 בספטמבר הובילו ספינות הקריגסמרינה 30,605 חיילים, 13,254 סוסים ו-6,265 כלי רכב מנועיים מרומניה דרך הים השחור.
עם תגבורת זו, כבשו הגרמנים את מרבית ערי החוף בקווקז, פרט לנובורוסיסק אשר בה התכוננה הארמייה הסובייטית ה-47 למצור ארוך.
ב-10 בספטמבר נפל הנמל של העיר, וכעבור ארבעה ימי התגוננות נכבשה שאר העיר.
הארמייה ה-47 המשיכה לשלוט בכמה גבעות מדרום לנמל וכמה כבישי חוף הסמוכים לעיר.
במהלך כיבוש העיר ספגו הגרמנים ובעלי בריתם אבדות כבדות.
במיוחד היו כבדות האבדות של צבא רומניה, והדיוויזיה ההררית ה-3 של הרומנים כמעט נמחקה כליל.
הגרמנים התאמצו להמשיך את המתקפה הלאה בכיוון טואפסה, אולם הסובייטים הצליחו לייצב את קו החזית.
ב-24 בספטמבר תקפו הגרמנים את טואפסה אשר הייתה מוגנת בידי הארמיות הסובייטיות ה-18 ה-47 וה-56. המתקפה הסתיימה ב-23 באוקטובר בכישלון גרמני.
ב-2 בנובמבר לכדו כוחות רומניים בפיקודו של לוטננט גנרל יואן דומיטראצ'י את נלצ'יק.
בימים הבאים לכדו הגרמנים את ולדיקווקז ואלאגיר וייצבו קו חזית שהתמשך בין אלאגיר-בסלאן-מלגובק.
הייתה זו שיא ההתקדמות הגרמנית בקווקז.
ב-22 בנובמבר התפטר היטלר מתפקידו כמפקד קבוצת ארמיות A ומינה את קלייסט למפקד הקבוצה.
בהמשך נובמבר ניסו הסובייטים לארגן מתקפות נגד, אולם נאלצו להפסיק אותן בתחילת דצמבר.
לסיכום המתקפה ניתן לומר כי אף על פי שהגרמנים כבשו מספר ערים חשובות, הרי שהמטרה הסופית של המתקפה, הפקעת כל הקווקז מידי הסובייטים, לא הושגה.
היטלר הורה לפרידריך פאולוס מפקד הארמייה השישית להתקדם מזרחה לכיוון סטלינגרד.
הארמייה הרומנית הרביעית הוצבה להגן על אגפו השמאלי לאורך נהר הדון, כדי שיוכל להתרכז במשימה זו.
כאשר הפיקוד הסובייטי הבין לבסוף, כי יעדה של קבוצת ארמיות B אינו מוסקבה אלא חסימת התנועה על נהר הוולגה בסטלינגרד, הוא מיהר להקים חזית חדשה בשם חזית סטלינגרד בפיקוד סמיון טימושנקו, כדי להגן על דרכי הגישה לעיר.
החזית כללה עם הקמתה שלוש ארמיות עתודה, שהועברו אליה מעתודת הסטאבקה (הארמיות ה-62, ה-63, וה-64) ושרידי הכוחות של החזית הדרום-מערבית.
במחצית השנייה של יולי 1942 היא תוגברה ב-4 קורפוסי טנקים ובארמייה ה-51 של החזית הדרומית.
שלוש ארמיות העתודה שסופחו לחזית הוצבו באזור טולה, מדרום למוסקבה, והעברתן לאזור סטלינגרד הייתה משימה מורכבת, שדרשה זמן ניכר.
חלק מיחידותיהן הגיעו לקו החזית רק לקראת סוף החודש, והן לא הספיקו להתחפר ולהקים מערך הגנה ראוי לשמו לפני שהותקפו על ידי הכוחות הגרמניים.
השליטה הכמעט מוחלטת של חיל האוויר הגרמני בשמיים מעל שדה הקרב העניקה לצבא הגרמני יתרון גדול על הצד הסובייטי, משום שהכוחות הסובייטיים היו חשופים לחלוטין לתקיפות מהאוויר בערבה השטוחה והחשופה ממערב לסטלינגרד.
בסטלינגרד עצמה, החלו התושבים להתכונן להדיפת המתקפה הגרמנית, ולחפור מספר קווי הגנה סביב העיר.
ב-23 ביולי פתחו 3 קורפוסים של הארמייה השישית במתקפה על הכוחות הסובייטיים שהחזיקו בברך הגדולה של נהר הדון, וב-25 בחודש הגיע קורפוס הפאנצר ה-14 אל הדון מצפון לקלאץ, ואיים לכתר את כוחות הארמייה ה-62 ממערב לנהר.
בשלב זה הטיל הפיקוד הסובייטי למערכה את ארמיית הטנקים הראשונה וארמיית הטנקים הרביעית, במטרה לכתר ולהשמיד את כוחות החלוץ הגרמניים.
התקפות הנגד הסובייטיות נכשלו, לאחר שספגו אבדות כבדות, אולם ההתנגדות הסובייטית העזה שכנעה את הפיקוד הגרמני כי יש צורך לתגבר את הארמייה השישית בכוחות נוספים כדי שתוכל לבצע את משימתה.
שני קורפוסים של ארמיית הפאנצר הרביעית בסיוע קורפוס רומני הופנו מזרחה, כדי לתקוף את סטלינגרד מכיוון דרום, ולכתר את הארמיות הסובייטיות ה-62 וה-64, לפני שיספיקו לסגת אל העיר.
אולם עד 9 באוגוסט הצליחו הסובייטים לבלום את התקדמות ארמיית הפאנצר הרביעית לכיוון סטלינגרד, ורק ב-17 באוגוסט הצליחה הארמייה השישית להשלים את חיסול המאחזים הסובייטיים האחרונים בברך הגדולה של הדון.
ב-20 באוגוסט פתחו הסובייטים במתקפת נגד על האגף השמאלי של כוחות הציר שהתקדמו לעבר סטלינגרד.
הארמיות הסובייטיות ה-63 וה-21 תקפו את עמדות הארמייה האיטלקית השמינית בסמוך לסראפימוביץ', והצליחו לבסס ראש גשר בגדה הדרומית של הדון.
במקביל, תקפה ארמיית המשמר הראשונה את עמדות הארמייה האיטלקית השמינית והארמייה ההונגרית השנייה באזור נובו-גריגורייבסקאג'ה והצליחה לבסס עוד מספר ראשי גשר מעבר לנהר.
חרף ראשי הגשר בעורפם, שהמשיכו להוות איום על האגף השמאלי של קבוצת ארמיות B, המשיכו הגרמנים להתקדם מערבה בכיוון סטלינגרד, אולם קצב ההתקדמות שלהם הואט מאוד.
ב-23 באוגוסט הצליח קורפוס הפאנצר ה-14 לפרוץ מראש הגשר הגרמני בגדה המזרחית של כגון, להבקיע את החזית הסובייטית ולהגיע עד לנהר הוולגה מצפון לרינוק, הפרבר הצפוני של סטלינגרד.
ביום אחד כמעט הכוחות הניידים הגרמניים את המרחק מהדון אל הוולגה, כ-40 ק"מ בנקודת ההבקעה.
צי האוויר הרביעי בפיקוד וולפרם פון ריכטהופן ביצע בין 23 ל-25 באוגוסט סדרה של תקיפות מסיביות מהאוויר על סטלינגרד בכוח של כ-600 מפציצים.
ההפצצות הגרמניות גרמו להרס רב.
על פי השערות מאוחרות, ביומיים הראשונים של המתקפה נהרגו בעיר קרוב ל-40,000 אנשים, רובם אזרחים.
סטלין, שייחס חשיבות רבה מאוד, הן צבאית והן פוליטית, להמשך ההחזקה בסטלינגרד, שלח בסוף אוגוסט את גאורגי ז'וקוב, אחד המפקדים המוכשרים ביותר של הצבא האדום ואיש אמונו, לאזור סטלינגרד כדי למנוע את נפילת העיר לידי הגרמנים.
בפיקוחו של ז'וקוב, ביצעה חזית סטלינגרד בפיקוד וסילי גורדוב בסוף אוגוסט ובמהלך ספטמבר 1942 מספר מתקפות נגד על האגף השמאלי של הארמייה השישית מצפון לסטלינגרד.
כל ההתקפות הסובייטיות נהדפו באבדות כבדות, אך הם ריתקו חלק גדול מיחידות הארמייה השישית, ומנעו מהם להשתתף במערכה בתוך סטלינגרד.
הכוחות הגרמניים התקדמו לכיוון סטלינגרד בשתי זרועות, כאשר הארמייה ה-6 תוקפת מכיוון מערב מאזור קלאץ, בעוד ארמיית הפאנצר הרביעית תוקפת מדרום מכיוון קוטליניקובו.
על אף ההתנגדות הסובייטית העיקשת, הצליחו שתי הארמיות הגרמניות לחבור במרחק קצר ממערב לסטלינגרד ב-3 בספטמבר, וב-13 בחודש החלה המתקפה הגרמנית על העיר עצמה, לאחר שארמיית הפאנצר הרביעית הצליחה להגיע אל הוולגה מדרום לסטלינגרד, ולנתק את הארמייה הסובייטית ה-62 משאר הכוחות הסובייטיים באזור סטלינגרד.
במהלך החודשיים הבאים ניהלה הארמייה ה-62 קרב מיגננה עיקש בחורבות העיר סטלינגרד, בסיוע כוחות תגבורת שהוזרמו אליה דרך נהר הוולגה, ובמקביל ערכו הכוחות הסובייטיים מדרום ומצפון לעיר שורה של מתקפות על שני האגפים של איגוד הכוחות הגרמני, שתקף את העיר.
ההתקדמות הגרמנית בתוך העיר הואטה לכדי זחילה, ושני הצדדים ספגו אבדות כבדות במהלך הלחימה, אולם עד אמצע נובמבר 1942 השתלטו הגרמנים על למעלה מ-90 אחוז משטחה של סטלינגרד, ופיצלו את הכוחות המגינים לשלושה כיסי התנגדות קטנים.
ב-19 בנובמבר פתחו שלוש קבוצות ארמיות סובייטיות (חזיתות) באזור סטלינגרד במתקפת נגד גדולה, שקיבלה את שם הקוד מבצע אורנוס.
עד 23 בחודש חברו זרועות המלקחיים הסובייטיות באזור קלאץ' ממערב לסטלינגרד, לכדו את הארמייה השישית וחלק מארמיית הפאנצר הרביעית בכיס ממזרח לנהר הדון, והביסו את הארמיות הרומניות השלישית והרביעית, שהגנו על האגפים של איגוד הכוחות הגרמני שתקף את סטלינגרד .
הפיקוד הסובייטי ניצל היטב את העובדה שהכוחות הגרמניים באזור סטלינגרד חסרו עתודות, והיו מותשים ומתוחים עד קצה גבול היכולת, ולכן נאלצו להשתמש בכוחות איטלקיים ורומניים כדי להגן על אגפיהם.
ההתקפות הסובייטיות התמקדו בגזרות החזית, שהוחזקו על ידי כוחות צבא של גרורותיה של גרמניה הנאצית, שאיכות הציוד וכוח אדם שלהם הייתה ירודה, ושתי הארמיות הרומניות חסרו אמצעי נ"ט, שיאפשרו להן להתמודד עם השריון הסובייטי.
הסטאבקה החל בהכנות לביצוע מבצע סטורן, שנועד לנצל את הצלחת מבצע אורנוס לצורך התקדמות לכיוון רוסטוב, במטרה לנתק ולהשמיד גם את קבוצת ארמיות A באזור הקווקז.
במקביל פתח הלופטוואפה במאמץ לתספק את הכוחות הגרמניים הנצורים בסטלינגרד בדרך האוויר באמצעות רכבת אווירית.
כאשר התברר לאריך פון מאנשטיין, מפקד קבוצת ארמיות דון החדשה, כי הלופטוופה אינו מסוגל לעמוד במשימה שנטל על עצמו, הוא הבין, שהדרך היחידה להציל את הארמייה השישית מהשמדה, היא באמצעות מתקפה קרקעית, שתפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית ותחבור לכוחות הגרמנים בסטלינגרד.
לשם כך, ב-12 בדצמבר הוא פתח במבצע סערת חורף באמצעות אלמנטים מארמיית הפאנצר הרביעית.
המתקפה הפתיעה את הפיקוד הסובייטי, והגיעה להישגים משמעותיים ביומה הראשון.
ב-19 בדצמבר הגיעו הגרמנים לקו נהר מישקובה, מרחק קצר מכיס סטלינגרד, אך המשך התקדמותם נבלם על ידי כוחות העתודה הסובייטיים.
מאנשטיין ניסה לשכנע את פאולוס לפרוץ החוצה מטבעת הכיתור הסובייטית ולחבור לכוח החילוץ, אולם פאולוס סירב לפעול ללא אישור מהיטלר, אישור שהאחרון סירב לתת.
ב-23 בדצמבר נאלץ מאנשטיין להורות על ביטול המבצע ועל נסיגה לקו נהר אקסאי.
בהמשך פתחו הסובייטים במבצע טבעת והשמידו את כל הכוחות בסטלינגרד.
"מבצע מקור" הוא שמה של סדרת תקיפות שביצעו בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, במטרה להשבית את אוניות המלחמה הגרמניות הגדולות — טירפיץ, שרנהורסט וליצו שעגנו בצפון נורווגיה.
לשם ביצוע המשימה השתמשו בצוללות ננסיות ממשפחת X-class.
הרעיון לביצוע התקיפות פותח על ידי קומנדר קרומוול-וארלי, תוך סיוע מצידו של גנרל מקס הורטון וראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל.
התקיפות התרחשו בספטמבר 1943 בקאפורד והביאו להשבתה של הספינה טירפיץ למשך שישה חודשים.
המודיעין שנאסף סייע למתקפה על טירפיץ ונשלח בעיקר על ידי המחתרת הנורווגית ובפרט על ידי האחים טרברן ג'והנסן ואיינר ג'והנסן.
6 צוללות מדגם X-Craft הוקצו לביצוע המשימה.
הצוללות X6, X5 ו-X7 קיבלו הוראה לתקוף את טירפיץ בקאפורד.
X9 ו-X10 הונחו לתקוף את השרנהורסט שגם שהתה בקאפורד.
X8 יועדה לתקוף את הסיירת הכבדה ליטזוו בלנגפורד.
הצוללות נגררו למקום התקיפה על ידי צוללות גדולות יותר.
בסמוך להגעה לקרבת יעדי התקיפה הן אוישו על ידי הצוותים שלהן.
הצוללת X9 נפגעה במהלך העברת הצוות אליה, כשהגוררת עזבה אותה והיא החלה לצלול בפתאומיות.
ה-X8 סבלה מדליפות חמורות בכלי התקיפה שלה.
אלה התפוצצו והותירו אותה פגועה עד כדי כך שהיה צורך להטביע אותה.
יתר הצוללות החלו לשוט לכיוון היעדים ב-20 בספטמבר.
יומיים לאחר מכן התרחשו התקיפות.
השרנהורסט הופעלה באותם ימים בתרגילים, ובשל כך לא עגנה בנמל כפי שציפו שהיא תהיה, ולכן ההתקפה של ה-X10 בוטלה, אם כי הדבר נבע גם מבעיות מכניות, והיא נגררה בחזרה לסקוטלנד.
ה-X5 נעלמה יחד עם צוותה במהלך המבצע, ועל פי ההערכות היא הוטבעה בפגיעה ישירה של אחד מתותחי ה-105 מ"מ של הטירפיץ עוד לפני שהספיקה לאיים עליה בתקיפה.
קיימת סברה לפיה הצוללת הצליחה להפציץ את היעד, אולם טענה זו לא הוכחה מעולם.
ה-X6 וה-X7 הצליחו לבצע את משימתן, אך לא הספיקו להימלט שעה שנצפו והותקפו.
שתיהן ננטשו ו-6 אנשי צוות נלקחו בשבי.
עם לכידת אנשי הצוות הודיע איש הצוות לקברניט הנס מאייר כי צפויים פיצוצים בתוך שעה.
מאייר ניסה להרחיק את האוניה מהמטענים, אולם לא הספיק לעשות זאת בזמן והמטענים התפוצצו.
אמנם היא לא הייתה בסכנת טביעה, אך היא סבלה מ-1,400 טונות של מים שעלו על הסיפון וכן ספגה נזק מכני.
המטען הראשון התפוצץ בסמוך לצריח הקיסר, והשני במרחק 45 עד 55 מטרים מקשת הנמל.
כתוצאה מהפיצוצים נפתח מכל דלק, ציפוי פגזים נקרע, נפרץ חור גדול בתחתית האוניה והמחיצות בתחתית הכפולה התכווצו.
מים רבים הציפו את האוניה, דבר שהביא לנטייה של עד שתי מעלות שהתאזנה על ידי הצפה נגדית בצד לוח ההנעה.
ההצפות פגעו בכל הגנרטורים מלבד אחד, וכתוצאה מכך הגנרטורים הושבתו.
הנזקים שנגרמו הביאו להשבתת האונייה למשך חודשים ארוכים, והיו כרוכים במאמץ רב לתיקון עקב העובדה שחלק מהציוד הנדרש לתיקון לא היה בנורווגיה.
מבצע מסע בצבעים הוא מבצע צבאי שערך צה"ל בין 26 בפברואר ל-2 במרץ 2002, במהלך האינתיפאדה השנייה, לפגיעה בתשתיות טרור במחנה הפליטים בלאטה שבשכם.
המבצע נחל הצלחה וסלל את הדרך התורתית למבצע חומת מגן.
המבצע החל בשל יציאת פיגועים רבים משכם, ולאחר שניסיון התיווך של אנתוני זיני כשל.
במבצע יושמה לראשונה באופן נרחב שיטת לוחמה בשטח בנוי המכונה "הליכה דרך קירות".
בשנותיה הראשונות של האינתיפאדה השנייה התקשה צה"ל להתמודד עם גל הפיגועים.
ביולי 2001 התמנה למפקד אוגדת אזור יהודה ושומרון תת-אלוף יצחק גרשון, והחל ליזום פעולות התקפיות כנגד הטרור הפלסטיני, בסיוע השב"כ.
לאחר תפיסת האונייה קארין איי, השתנה יחסה של ארצות הברית כלפי הסכסוך ומאמצי ההסדרה של הגנרל אנתוני זיני פסקו.
לאור זאת, בפברואר 2002 הוטל על חטיבת הצנחנים, בפיקודו של אביב כוכבי, לכבוש את מחנה הפליטים בלאטה שבשכם.
שכם בכלל, ומחנה בלאטה בפרט, נחשבו בעיני צה"ל למרחב לחימה מסוכן ובעייתי.
בתפיסה הפלסטינית, נחשב מחנה בלאטה למעוז בלתי חדיר, שחזקה כי הכניסה אליו תגבה מצה"ל אבדות רבות.
המבצע זכה להתנגדות מצד ראש המטה הכללי שאול מופז, שלא ראה בו ערך אסטרטגי.
לבסוף, אישר מופז את המבצע, תוך התנייתו בהשארת "פתח מילוט" ממחנה הפליטים אל הקסבה של שכם.
הכוחות התארגנו בחטיבת שומרון ויצאו למבצע ב-26 בפברואר 2002. מדרום מערב לשכם פשטו על המחנה גדוד 101, סיירת צנחנים ופלחה"ן צנחנים.
מצפון מזרח תקפו גדוד 932 יחד עם פלנ"ט צנחנים ופלוגה מגדוד 101. גדוד 433 מהשריון נשאר בפאתים לחפות באש וליצור הטעיה.
צוות של פלנ"ט צנחנים נשלח לחפות באש ותצפית מתל א-ראס.
בעת המבצע זיהה הכוח רכב שהיה מידע לגביו כי הוא רכב תופת.
הטיל הראשון שירו פגע בקו מתח ויצר חושך ברחבי העיר שכם.
הטיל השני השמיד את הרכב והרג שני מחבלים.
במהלך הפעולה נהרג לוחם הסיירת, , בעת שעלה על מטען חבלה.
במהלך המבצע נתקלו כוחות הצנחנים במספר מחבלים חמושים והרגו אותם.
בנוסף התגלו אמצעי לחימה רבים, רקטות וחומרי חבלה.
לוחמי הפלחה"ן השמידו מחרטות לייצור נשק, חומרי חבלה ומטעני נפץ.
לאחר המבצע אמר מח"ט הצנחנים, כוכבי, במסיבת עיתונאים, כי למרות החששות שקדמו לפשיטה:
מבצע זה היה ל"טבילת האש" של תפיסת ההליכה דרך קירות, בה נעשה שימוש נרחב במהלך מבצע חומת מגן.
שיטה זו נלמדה על ידי הצבא האמריקאי והצבא הבריטי, ונעשה בה שימוש באפגניסטן ובעיראק.
מבצע מקרה אדום היה התוכנית לשלב השני בכיבוש צרפת על ידי הצבא הגרמני והחל ב-5 ביוני 1940. הדבר התאפשר בזכות הצלחתו של מבצע מקרה צהוב, הפלישה למדינות בנלוקס וצפון צרפת במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה וניתוק צבאות בעלות הברית בצפון על חוף התעלה.
כוחות עוצמתיים היו אמורים להתקדם גם לצרפת.
המבצע כלל שתי פעולות משנה, מתקפה ראשונית במערב החלה ב-5 ביוני, מעל נהר סום בכיוון נהר הסן והמתקפה העיקרית של קבוצת ארמיות A החלה ב-9 ביוני במרכז מעבר לנהר אן.
בסוף מאי 1940 נשלחו צבאות צרפת המאובזרים בצורה הטובה ביותר צפונה ואבדו במהלך מבצע מקרה צהוב והפינוי מדנקירק, שעלה לבעלות הברית ב-61 דיוויזיות.
מקסים וייגאן, מפקד צבא צרפת, עמד בפני האפשרות להגן על שנמתחו מסדאן, לאורך נהרות האן והסום עד אבוויל על תעלת למאנש, עם 64 דיוויזיות צרפתיות, הדיוויזיה הבריטית ה-51 (היילנד) וכמה דיוויזיות בריטיות שנשלחו לנמלים צרפתיים דרומית לסום כדי ליצור את "BEF השני" והיו התרומה הבריטית היחידה.
לווייגאן חסרו עתודות כדי למנוע פריצת דרך על ידי הצבא הגרמני, שכלל 142 דיוויזיות, והלופטוואפה שהחזיק בעליונות אווירית, למעט מעל תעלת למאנש.
בין שישה לעשרה מיליון פליטים אזרחיים ברחו מהלחימה וגדשו את הכבישים, במה שנודע בשם L'Éxode (יציאת מצרים) ומספר מעט סידורים נעשו לקבלתם.
אוכלוסיית שארטר פחתה מ-23,000 ל-800 ואוכלוסיית ליל מ-200,000 ל-20,000, בעוד ערים בדרום כמו פו ובורדו צמחו במהירות.
קרב אבוויל התרחש בין 28 במאי ל-4 ביוני 1940 ליד אבוויל במהלך קרב צרפת מלחמת העולם השנייה.
בזמן שמבצע דינמו, פינוי דנקירק, היה בעיצומו, ניסה הגנרל מקסים וייגאן לנצל את השתתפותם של כוחות גרמנים כדי לתקוף צפונה מעל הסום ולהציל את כוחות בעלות הברית הלכודים בכיס דנקירק.
ההתקפה של בעלות הברית בוצעה על ידי הדיוויזיות המשוריינות הצרפתיות ה-2 וה-4 והדיוויזיה המשוריינת הבריטית הראשונה.
התקפות בעלות הברית הקטינו את גודל ראש הגשר הגרמני בכ-50 אחוז.
צבאות צרפת שוב פעלו באזור קווי האספקה והתקשורת שלהם והיה להם גישה קלה יותר למרכזי תיקונים, למאגרי אספקה ולחנויות.
כ-112,000 חיילים צרפתים שפונו הוחזרו מחדש דרך נמלי נורמנדי ונמלי ברטאן.
מה שהיווה תחליף כלשהו לדיוויזיות האבודות בפלנדריה.
הצרפתים הצליחו גם להציל סכום משמעותי מהכוחות המשוריינים שלהם והקימו מחדש את דיוויזיות השריון ה-1 וה-2; ואילו לדיוויזיית השריון ה-4 נשלחו תחלופות במקום הכוחות שהיא איבדה; המורל עלה והיה גבוה מאוד בסוף מאי 1940.
המורל השתפר מכיוון שרוב החיילים הצרפתים ידעו על הצלחה גרמנית רק באמצעות שמועות; הקצינים הצרפתים ששרדו צברו ניסיון טקטי נגד יחידות ניידות גרמניות והגבירו את האמון בכלי הנשק שלהם, אחרי שראו את התותחנים שלהם והטנקים מתפקדים טוב יותר בקרב מאשר השריון הגרמני.
לטנקים הצרפתים היו שריון כבד יותר ותותחים גדולים יותר.
בין 23 ל-28 במאי, הצליחו הצרפתים להקים מחדש את הארמיות השביעית והעשירית.
וייגאן החליט על טקטיקות של קיפוד, בהגנה לעומק, כדי לגרום להתשה מקסימלית ליחידות הגרמניות.
הוא העסיק יחידות בעיירות ובכפרים קטנים שהיו מוכנים להגנה על כל מקום.
מאחוריהן, היו דיוויזיות הרגלים, המשוריינות והממוכנות מוכנות להתקפה נגדית ולהקל על היחידות המוקפות, שהצטוו להחזיק מעמד בכל מחיר.
קבוצת ארמיות B תקפה את שני צדי פריז; ב-47 הדיוויזיות שלה נכללו רוב היחידות הניידות.
לאחר 48 שעות, הגרמנים לא פרצו את ההגנה הצרפתית.
על האן, הקורפוס הממונע ה-16 (הגנרל אריך הפנר) כלל למעלה מאלף כלי רכב משוריינים (AFVs) בשתי דיוויזיות פאנצר ודיוויזיה ממונעת עימם לחם נגד הצרפתים.
התקיפה הייתה גסה והפנר איבד 80 מתוך 500 כלי רכב משוריינים בהתקפה הראשונה.
הארמייה הרביעית הגרמנית כבשה את ראשי הגשרים מעל הסום אך הגרמנים נאבקו להתגבר על האן כשההגנה הצרפתית לעומק סיכלה את המעבר.
באמיין גורשו הגרמנים שוב ושוב על ידי ריכוזי ארטילריה צרפתיים עוצמתיים, ושיפור ניכר חל בטקטיקות הצרפתיות.
הצבא הגרמני הסתמך על הלופטוואפה כדי לשתק את הארטילריה הצרפתית, תוך שחיל הרגלים הגרמני זינק קדימה, אולם הוא הצליח לתפוס מעברים רק ביום השלישי.
חיל האוויר הצרפתי ניסה להפציץ אותם אך נכשל.
מקורות גרמנים הכירו כי הקרב היה "קשה ויקר בחיי לוחמים, והאויב התנגד בצורה קשה, במיוחד ביערות ובחורשות והמשיכו במאבק כאשר כוחותינו דחקו מעבר לנקודת ההתנגדות".
דרומית לאבוויל, נשברה חזית הארמייה העשירית (הגנרל רובר אלטמאייר) והחזית שלו נאלצה לסגת לרואן ובדרומה מעל נהר הסן.
דיוויזיית הפאנצר ה-7 פנתה מערבה מעל נהר הסן דרך נורמנדי וכבשה את נמל שרבור ב-18 ביוני, ואילצה את כניעתה של חלק גדול מהדיוויזיה ה-51 (היילנד) ב-12 ביוני.
כוחות החוד הגרמנים היו פרוסים יתר על המידה ופגיעים למתקפות נגד, אך הלופטוואפה שלל מהצרפתים את יכולת הריכוז, והחשש מתקיפה אווירית הביא לשלילת השימוש בכוחות השריון שלהם על ידי וייגאן.
ב-10 ביוני הכריזה ממשלת צרפת על פריז כעיר פתוחה.
הארמייה ה-18 הגרמנית התקדמה לעבר פריז נגד התנגדות צרפתית נחושה אך הקו נפרץ בכמה מקומות.
וייגאן טען שלא ייקח הרבה זמן עד שהצבא הצרפתי יתפורר.
ב-13 ביוני השתתף צ'רצ'יל בישיבה של מועצת המלחמה העליונה האנגלו-צרפתית בטור.
הוא הציע איחוד פרנקו-בריטי, אך הצרפתים דחו זאת.
ב-14 ביוני נפלה פריז והפריזאים שלא הצליחו להימלט מהעיר גילו כי ברוב המקרים הגרמנים היו בעלי אופי נוח ביותר.
העליונות האווירית שקבע הלופטוואפה הפכה לעליונות אווירית מוחלטת, כאשר חיל האוויר הצרפתי עמד על סף קריסה.
הצרפתים רק החלו לייצר את רוב המפציצים; בין 5 ל-9 ביוני במהלך מבצע פאולה, התבצעו מעל 1,815 גיחות, 518 מתוכם נערכו על ידי מפציצים.
מספר הגיחות שהתבצע ירד ככל שלא ניתן היה להחליף את האבדות.
ה-RAF ניסה להסיט את תשומת ליבו של הלופטוואפה עם 660 גיחות שנערכו נגד יעדים באזור דנקירק אך איבדו מטוסים רבים; ב-21 ביוני, 37 בריסטול בלנהיים הושמדו.
לאחר 9 ביוני, כמעט ולא התקיימה ההתנגדות האווירית הצרפתית וכמה מטוסים ששרדו נסוגו לצפון אפריקה הצרפתית.
התקפות הלופטוואפה התרכזו בתמיכה ישירה ועקיפה של הצבא.
הלופטוואפה תקף קווי התנגדות שקרסו אז במהירות תחת מתקפת שריון.
קבוצת ארמיות C במזרח אמורה הייתה לסייע לקבוצת ארמיות A להקיף וללכוד את הכוחות הצרפתים בקו מאז'ינו.
מטרת המבצע הייתה ללכוד את אזור מץ, עם ביצוריה, למנוע מתקפת נגד צרפתית מאלזס כנגד הקו הגרמני בסומא.
הקורפוס הממונע ה-19 (הגנרל היינץ גודריאן) היה אמור להתקדם לגבול צרפת עם שווייץ וללכוד את הכוחות הצרפתים בהרי הווז' ואילו הקורפוס הממונע ה-14 תקף את קו מז'ינו ממערב, אל עורפו הפגיע כדי לכבוש את הערים ורדן, טול ומץ.
הצרפתים העבירו את קבוצת הארמיות השנייה מאלזס ולורן לקו וייגאן שבסומא, והותירו רק כוחות קטנים ששמרו על קו מז'ינו.
לאחר שקבוצת ארמיות B החלה במתקפה נגד פריז ונורמנדי, קבוצת ארמיות A החלה את התקדמותה לעבר האזור העורפי של קו מז'ינו.
ב-15 ביוני השיקה קבוצת ארמיות C את מבצע טייגר, תקיפה חזיתית מאזור הריין לצרפת.
הניסיונות הגרמניים להבקיע את קו מז'ינו לפני טייגר נכשלו.
תקיפה אחת נמשכה שמונה שעות בקצה הצפוני של הקו, ועלתה לגרמנים 46 הרוגים ו-251 פצועים לעומת שני צרפתים שנהרגו ב-Ouvrage Ferme Chappy (מקלט חוות צ'פלי) ואחד מבצר פרמון.
ב-15 ביוני נערכו הכוחות הצרפתיים האחרונים החזקים, כולל הארמייה הרביעית, לקראת עזיבת הגרמנים; רק כוח שלד החזיק את הקו.
הגרמנים עלו בהרבה על הצרפתים והפעילו את הקורפוס ה-1 שכלל שבע דיוויזיות ו-1,000 תותחים, למרות שרובם היו מתקופת מלחמת העולם הראשונה ולא הצליחו לחדור את השריון העבה של המצודות.
רק תותחי הנ"מ 88 מ"מ היו יעילים ורק 16 הוקצו למבצע; תותחי ושמונה סוללות רכבת הועסקו גם הם, בנוסף לקורפוס האוויר ה-5 של הלופטוואפה.
הקרב היה קשה והושגה התקדמות איטית נגד התנגדות צרפתית חזקה, אך המבצרים הובסו בזה אחר זה.
Ouvrage Schoenenbourg ירה 15,802 פגזי 75 מ"מ לעבר החי"ר הגרמני.
המבצר ספג את ההפגזה החזקה ביותר מכל העמדות הצרפתיות, אך השריון שלו הגן עליו מפני נזק קטלני.
באותו יום בו החל מבצע טייגר, החל גם מבצע דב קטן.
חמש דיוויזיות תקיפה של הקורפוס ה-7 חצה את הריין לאזור קולמר במטרה להתקדם להרי הווז'.
היו בו 400 כלי ארטילריה כולל ארטילריה כבדה ומרגמות.
הדיוויזיות ה-104 וה-105 הצרפתיות נסוגו חזרה להרי הווז' ב-17 ביוני.
באותו יום, הקורפוס הממונע ה-19 הגיע לגבול שווייץ והמגינים בקו מז'ינו נותקו מצרפת.
מרבית היחידות נכנעו ב-25 ביוני והגרמנים טענו כי לקחו 500,000 שבויים.
כמה מבצרים עיקריים המשיכו במאבק, למרות פניות לכניעה.
המבצר האחרון לא נכנע עד ה-10 ביולי וגם אז רק תחת מחאה ואחרי בקשת הגנרל ז'וזף ז'ורז'.
מתוך 58 הביצורים הגדולים בקו מז'ינו, עשרה נלכדו על ידי הצבא הגרמני.
פינוי ה-BEF השני התרחש במהלך מבצע אריאל בין התאריכים 15-25 ביוני.
הלופטוואפה, עם שליטה מוחלטת על שמי צרפת, היה נחוש למנוע פינוי גדול יותר של בעלות הברית לאחר פינוי דנקירק.
קורפוס האוויר ה-1 הוקצה לגזרות נורמנדי וברטאן.
ב-9 ו-10 ביוני נמל שרבור הופצץ ב-15 טון של פצצות גרמניות, בעוד לה האבר הותקף 10 פעמים, והוטבעו בו 2949 טונות של ספונה שהבריחה את כוחות בעלות הברית.
ב-17 ביוני, מטוסי יונקרס Ju 88 (בעיקר מ-Kampfgeschwader 30) הטביעו את האונייה לנקסטריה מחוץ לסן נאזר, והרגו כ-4,000 אנשי בעלות הברית (כמעט הכפילו את ההרוגים בקרב הכוחות הבריטים בקרב על צרפת), ובכל זאת הלופטוואפה לא הצליח למנוע את פינוים של כ-190,000–200,000 אנשי בעלות הברית.
כאשר קיבל היטלר הודעה מהממשל הצרפתי כי הם מעוניינים לנהל משא ומתן על שביתת נשק, הוא בחר את יער קומפיין, אתר שביתת הנשק מ-1918, כמקום האירוע.
ב-21 ביוני 1940 ביקר היטלר במקום כדי להתחיל במשא ומתן, שהתקיים בקרון הרכבת בו נחתם הסכם שביתת הנשק ב-1918. לאחר שהאזין למילות הקדמה, היטלר עזב את הקרון במחוות זלזול מחושבת בפני הצירים הצרפתים והמשא ומתן הועבר לווילהלם קייטל, הרמטכ"ל של הפיקוד העליון של הוורמאכט (OKW).
שביתת הנשק נחתמה למחרת בשעה 6:36 אחר הצהריים (זמן צרפת), בין הגנרל קייטל מטעם גרמניה והגנרל שארל הונציגר מטעם צרפת ונכנס לתוקף בשעה 12:35 בבוקר ב-25 ביוני, לאחר חתימת שביתת הנשק הפרנקו-איטלקית, בשעה 6:35 בערב ב-24 ביוני, ליד רומא.
איטליה הכריזה מלחמה על צרפת ובריטניה בערב 10 ביוני, שנכנסה לתוקף מעט לאחר חצות.
שני הצדדים החליפו תקיפות אוויריות ביום הראשון למלחמה אך קרבות מעטים התרחשו בחזית האלפינית, מכיוון שגם צרפת וגם איטליה נקטו אסטרטגיה הגנתית.
נערכו קצת התכתשויות בין סיורים למבצרים הצרפתיים של Ligne Alpine אשר החליפו אש עם עמיתיהם האיטלקיים Vallo Alpino.
ב-17 ביוני הודיעה צרפת כי תבקש שביתת נשק עם גרמניה וב-21 ביוני, עם שביתת נשק פרנקו-גרמנית שעומדת להיחתם, האיטלקים פתחו במתקפה כללית לאורך כל החזית האלפינית, כשהמתקפה העיקרית נערכה בגזרה הצפונית.
המתקפה התנהלה על ידי 32 דיוויזיות איטלקיות וחדרה כמה קילומטרים לשטח צרפת, נגד צבא האלפים (הגנרל רנה אולרי) שהחזיקה את הגבול עם שלוש דיוויזיות.
עיירת החוף מנטון נכבשה אך בקוט ד'אזור הפלישה נבלמה על ידי הארגון הלאומי הצרפתי ושבעה לוחמים.
בערב 24 ביוני נחתמה ברומא שביתת נשק פרנקו-איטלקית ונכנסה לתוקף באותה עת עם שביתת הנשק השנייה בקומפיין עם גרמניה (22 ביוני), קצת אחרי חצות ב-25 ביוני.
מבצע מקונג (בסינית מסורתית: 湄公河行動) הוא סרט פעולה ופשע סיני-הונג קונגי משנת 2016 בבימויו של דנטה לאם ובכיכובם של ג'אנג האניו ואדי פנג.
הסרט מבוסס על הטבח בנהר המקונג בשנת 2011. הוא שוחרר לאקרנים בבתי הקולנוע של הרפובליקה העממית של סין ב-30 בספטמבר 2016 והפך לאחד הסרטים הרווחיים ביותר בהיסטוריה של הקולנוע בסין.
הסרט מהווה חלק מסדרת סרטים על כוחות החירום וההצלחה של סין, כדוגמת מבצע הים האדום והחילוץ.
בשנת 2011 הותקפו שתי ספינות סוחר סיניות במי משולש הזהב של נהר המקונג.
כל 13 אנשי הצוות הסיני נהרגו.
משטרת צבא תאילנד טענה שנמצאו 900,000 מתאמפטמינים מהאוניות.
החדשות התפשטו חזרה לסין וכל המדינה הייתה המומה.
על מנת לגלות את האמת, קפטן יונאן גאו גאנג מקבל משימה מיוחדת ולהוביל צוות למבצע בתאילנד.
הוא נפגשים עם סוכן המודיעין פאנג שינוו והשניים נכנסים עמוק יחד.
אלא שיש הרבה ספקות מאחורי המקרה.
הרוצח האמיתי לא רק שהסתלק ללא עונש, אלא גם התכוון להשתמש בסמים כדי ליצור מזימות גדולות יותר.
השניים מחליטים ללכוד את בעל הסמים בחיים בכל מחיר כדי להילחם בפשעי סמים ולבקש צדק עבור הסינים החפים מפשע שנרצחו.
הצילומים החלו בספטמבר 2015 כשמוקדי הצילום כוללים את סין (בייג'ינג ויונאן), מלזיה ותאילנד.
הסרט יצא לאקרנים ב-30 בספטמבר 2016. העלילה מבוססת על אירוע שהתרחש במחוז צ'יאנג סאן במחוז צ'יאנג ראי ב-5 באוקטובר 2011, כאשר 13 אנשי צוות סינים משתי ספינות משא נרצחו על ידי סוחרי סמים ממיאנמר.
ראש ממשלת תאילנד פריות צ'אן-אוצ'ה, בתגובה לידיעה על הפצתו הקרובה של הסרט, אמר כי הסרט ייאסר לצפייה בתאילנד אם יימצא שהוא "יפגע" במדינה.
"הוריתי לרשויות לבדוק את התוכן של "מבצע מקונג".
אם זה מזיק, הוא ייאסר [לצפייה]", אמר הגנרל פריות.
יש הסבורים שהסיבה לעצבנות ממשלתו היא שכפי שנודע כי כוחות תאילנדים, כוח המשימה למלחמה בסמים "פאה מואנג", היו בזירת הטבח.
תשעה חיילים נעצרו, אך "...מאז נעלמו ממערכת המשפט." נאו ח'אם, אדון הסמים במשולש הזהב וכנופייתו נמצאו אשמים בתקיפת שתי ספינות המטען הסיניות בשיתוף פעולה עם חיילים תאילנדים.
הוא הוצא להורג במרץ 2013 בסין יחד עם שלושה משותפיו, כולל אזרח תאילנדי.
הסרט הכניס בקופות בסין ¥1.17 מיליארד רנמינבי.
ג'סיקה קיאנג מווראייטי הצהירה כי הסרט "זורם באופן מסחרר ומהנה ממש עד לכותרות הסיום, שמקדישות את הסרט לדייגים המתים ומפרטות את גורלו של נוו ח'אם האמיתי." קיאנג הצהירה שתחושת האסקפיזם בסרט עשויה להיות מופרעת על ידי ההתייחסויות לטרגדיות שקרו בחיים האמיתיים.
מבצע מצוד הזאבים הוא מבצע צבאי של הכוחות המזוינים הרוסיים להשמדת פלוגות הלוחמים ומנהיגיהם.
המבצע התקיים בינואר–פברואר 2000 בסביבת גרוזני, והיווה את חלקו האחרון של מבצע כיבוש גרוזני בשנים 1999–2000. במהלך המבצע השיגו הכוחות הרוסיים שליטה על מרבית פרברי גרוזני, ובמהלכו נהרגו מפקדים צ'צ'ניים בכירים, ביניהם ראש עיריית גרוזני לץ' דודאייב (אחיינו של ג'וחאר דודאייב), חונקר פאשה ישראפילוב, אסלאנבק איסמעילוב ואחרים.
ב-30 בינואר 2000 התגלה כי אישיות בכירה הגיעה לאחד ממפקדי השדה כדי למשוך את יחידות הצ'צ'נים מהעיר בחשאי לכיוון נבחר אלחאן-קאלה וגויטי.
החמושים התכוננו בזהירות ובמשך זמן רב לפריצה דרומה דרך כוחות הצבא הרוסי.
הם הסתמכו על עזרתם של שותפים מחוץ לבירת צ'צ'ניה וקיוו שכאשר יגיעו מגרוזני להרים, ימצאו שם מקום מסתור.
בנוסף, בהרים חיכו להם מחסני תחמושת, מטמונים עם אוכל ותרופות.
היחידות ניסו לפרוץ את סטאראיה סונחה, בצומת שבין גדודי הרובאים הממונעים ה-15 וה-276 מהצבא הרוסי.
בליל 29–30 בינואר (על פי מקורות אחרים, מ-1 בפברואר עד 2 בפברואר), הכוחות העיקריים של השודדים בקבוצה של עד 3,000 איש, ביניהם כמעט כל מפקדי השדה - שאמיל באסייב, טורפאל עלי אטגריייב, חונקאר-פאשה ישראפילוב, אסאלנבק הגדול, רוסלן גלייב, אחמד זקייב וארבי בארייב, ניסו לעזוב את גרוזני לכיוון דרום.
הם עברו לאורך ערוץ סונז'ה לאורך שטח שטוח וחסר עצים לאורך נתיב זאבודסקי שבגרוזני כשהמטרה הסופית הייתה היער ליד סמאשקי, שממנו תוכנן מאוחר יותר להתקדם דרך אסינובסקאיה לאינגושטיה או לאזורים ההרריים של דרום מזרח צ'צ'ניה.
אולם עד מהרה, פיקוד הכוחות הפדרליים, כדי לזרז את "יציאתם" של החמושים מהעיר, הנחית עליהם מכה אדירה מאש מטוסים וארטילריה.
בדרכם של השודדים נוצרה מראש מערכת מהודרת של מכשולים נפיצים מוקשים ועמדות ירי.
מכונות הירייה הרוסיות תוגברו מהאגפים ועשרות מסוקים ריחפו באוויר.
לפיכך מצאו עצמם החמושים במארב והם ספגו את ההפסדים החמורים הראשונים בשדות המוקשים.
השליטה בקבוצה היוצאת אבדה, שכן מנהיגי החמושים שהלכו בקו הקדמי נהרגו (ראש העיר של גרוזני דודייב, מקורבו ישראפילוב, איסמעילוב) או נפצעו (כמו בסאייב וזקייב).
רבים נמלטו מהפיצוצים בירידה לנהר סונז'ה.
לדברי הגנרל טרושב, "באותו לילה, החמושים החמיצו כ-300 הרוגים שזה עתה הרגו.
רק מעטים הצליחו להימלט מהעיר".
שר ההגנה של רוסיה מרשל הפדרציה הרוסית איגור סרגייב אמר ש"החמושים נקלעו לשדות מוקשים, אש ארטילרית ורק אלה שקפצו לסונז'ה עברו".
יחידות נפרדות של חמושים יצאו לפרוץ את ערוץ סונז'ה וישירות לאורך המים.
מחוץ למים עד לגשר שמעבר לסונז'ה נקלעו החמושים לירי של הצבא.
הם התפזרו לכיוונים שונים ופוצצו על ידי מוקשים שהותקנו לאורך גדות הנהר.
חלק מהשודדים שנמלטו מהעיר ממש עזבו את גרוזני מעל גופות חבריהם.
אחרים נכנסו לעמדות מגננה בפאתי אלחן-קאלה, ארמולובסקי וזקאן-יורט.
גם אלה וגם אחרים נחסמו והושמדו באש של ארטילריה ונשק קל.
במקביל תקפו מטוסי חיל האוויר הרוסי וכוח ארטילרי של 70 כלי רכב שהמתינו לחמושים בפאתי יער סמאשקינסקי לפינוים.
החמושים, שהלכו לפרוץ את הטבעת בכיוון המערבי, נקלעו לשדות מוקשים, ירי מקלעים ממעוזי ההגנה האגפיים ואש ארטילרית מתוגברת.
לדברי אחד החמושים, "המסדרון שדרכו עברנו התגלה כמלכודת אמיתית וההפסדים היו עצומים (יותר מ-500 איש נהרגו)." ההפסדים הכוללים של הצ'צ'נים שנהרגו ונלכדו, על פי הפיקוד הצבאי, הגיעו ל-1,500 איש.
שרידי יחידות החמושים המשיכו לצעוד תחת התקפות המטוסים הרוסיים והתותחנים לעבר ההרים, לכיוון שאמי-יורט, קטיר-יורט, גכי-צ'ו ושאטוי.
כשנכנסו לכפרים, הכוחות הפדרליים הפעילו ארטילריה ותקיפות אוויריות על הכפרים, הכפרים עצמם הוקפו, ובקרב האזרחים שעזבו את הכפרים בוצעו מעצרים.
הפיקוד הרוסי התייחס בפומבי לנוכחותם של לוחמים צ'צ'נים בכפרים אלה כדי להצדיק את ההפצצה.
ב-4 בפברואר 2000, הכוחות הפדרליים, יחד עם אנשי ביסלאן גנטמירוב, שחררו חלק משכונת לנינסקי והמרכז בעיר גרוזני והגיעו לגשר נוסף מעל נהר סונז'ה והניפו דגל רוסיה מעל מעונו של אסלאן מסחאדוב.
ב-6 בפברואר הודיע שר ההגנה איגור סרגייב על השלמתו המוצלחת של המבצע לשחרור גרוזני.
ממלא מקום נשיא הפדרציה הרוסית ולדימיר פוטין הודיע על סיום המבצע לשחרור גרוזני: "באשר למצב בצ'צ'ניה, אני יכול לומר לכם: לפני זמן מה נכבש המעוז האחרון של התנגדות הטרור, מחוז זאבודסקוי בגרוזני ודגל רוסיה הונף מעל אחד ממבני הממשל.
אפשר לומר שהמבצע לשחרור גרוזני הסתיים".
בסך הכל, על פי הערכות הכוחות הפדרליים, כ-1,500 בדלנים נהרגו ונפלו בשבי במהלך המבצע, נהרגו מספר מפקדי שדה צ'צ'נים בולטים.
מבצע מוקינגברד היה כינוי לתוכנית של סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית (CIA) בתקופת המלחמה הקרה, שנועדה לגרום להטיות פוליטיות בדיווחי החדשות בכלי התקשורת לצורכי תעמולה אמריקאית.
כחלק מהמבצע ה-CIA סיפק מימון לארגוני סטודנטים, ארגוני תרבות ועיתונאים.
המבצע נחשף בשנת 1967 בכתב העת Ramparts, שפרסם ידיעה בולטת על כך שאגודת הסטודנטים האמריקאית מקבלת מימון מה-CIA.
לאחר מכן הוקמה ועדת חקירה של הקונגרס בראשותו של פרנק צ'רץ', שפרסמה בשנת 1976 דו"ח המפרט את הקשרים של הסוכנות עם עיתונאים וארגונים אזרחיים.
בשנים הראשונות של המלחמה הקרה נעשו מאמצים מצד ממשלות ארצות הברית וברית המועצות להשתמש בכלי תקשורת המונים כדי להשפיע על דעת הקהל הבינלאומית.
החל משנות החמישים ברית המועצות מימנה את "ארגון העיתונאים הבינלאומי" שבסיסו היה בפראג, ועיתונים מובילים באירופה פרסמו ידיעות שקידמו את האידאולוגיה הקומוניסטית.
על פי ספר שפרסמה דבורה דייוויס, מבצע מוקינגברד נהגה על ידי ה-CIA כתגובה לפעילות סובייטית זו.
בתחקיר שפרסם קארל ברנסטיין הוא מציין כי כבר בשנת 1953 ייחס אלן דאלס, מנהל ה-CIA, חשיבות עליונה לדיווחי כלי התקשורת.
הסוכנות נהגה להעביר דיווחים בעלי מידע מודיעיני לעיתונאים ששיתפו פעולה, ביודעין או שלא ביודעין.
דיווחים אלה פורסמו בתחילה בעיתונים בעלי תפוצה קטנה, ולאחר מכן צוטטו וזכו לפרסום רחב יותר בכלי התקשורת המרכזיים בארצות הברית.
הדיווחים כללו תעמולה חיובית אודות צבא ארצות הברית ותאגידים אמריקאיים, ומידע שלילי על ברית המועצות.
על פי ספר של אלכס קונסטנטין, מחלקת התעמולה של ה-CIA בשנות החמישים מנתה כ-3,000 איש.
למנהל המחלקה הייתה סמכות לצנזר עיתונים ולמנוע דיווחים על אירועים, בהם ההפיכה באיראן (1953) וההפיכה הצבאית בגואטמלה שבה הודח הנשיא חקובו ארבנס גוסמן.
מבצע מוקינגברד מומן כחלק מהתקציב שהוקצה לתוכנית מרשל.
ה-CIA נהג להעביר סכומי כסף גבוהים לעיתונאים ולבעלי עיתונים, בהם ויליאם ס.
פיילי, קתרין גרהאם והנרי לוס, וכן לממן פרויקטים מיוחדים שהסוכנות ראתה בהם הזדמנות להפצת תעמולה אנטי-קומוניסטית.
בין השאר גייס ה-CIA כספים למימון ההפקה הבריטית של הסרט "חוות החיות" (1954), המבוסס על ספרו של ג'ורג' אורוול.
ספרו של אורוול לגלג הן על הקומוניזם (המיוצג על ידי חזירים) והן על הקפיטליזם (המיוצג על ידי בני אדם), אך לבקשת ה-CIA שונתה העלילה המקורית כך שתדגיש יותר את הפן האנטי-קומוניסטי, כחלק ממלחמת התעמולה כנגד ברית המועצות בזמן המלחמה הקרה.
כמו כן שילמה הסוכנות לסופרים ידועים, בהם היינריך בל ובוריס פסטרנק, שהוציאו לאור ספרים אנטי-קומוניסטיים.
חברי הקונגרס של ארצות הברית ביקשו לחקור מקרים שנויים במחלוקת של ה-CIA, לאחר שבשנת 1974 נחשפה פרשת ווטרגייט, ובשנת 1975 פרסם סימור הרש תחקיר לפיו הסוכנות מבצעת מעקב אחר אזרחים.
בהוראת הקונגרס, הוקמו מספר ועדות חקירה שבדקו את הקשרים של הסוכנות עם עיתונאים וארגוני חברה אזרחית.
במאי 1976 פורסם דו"ח של ועדה בראשותו של פרנק צ'רץ' שפירט את הקשרים בין הסוכנות לגורמי תקשורת בארצות הברית ומחוצה לה.
בדו"ח נאמר שה-CIA מתחזק רשת של מאות עיתונאים, סוכנויות חדשות, תחנות רדיו וטלוויזיה, הוצאות ספרים וכלי תקשורת נוספים ברחבי העולם, המקבלים ידיעות מודיעיניות לצורכי תעמולה סמויה.
פעולות דומות נעשות בתוך ארצות הברית, כאשר חלק מהעיתונאים אינם מודעים למקור המידע.
ועדת צ'רץ' פרסמה את ממצאיה בשישה כרכים, בהם נחשפו פעולות רבות השנויות במחלוקת של ארגוני קהילת המודיעין האמריקאית.
כל הפעילויות שנחשפו על ידי ועדת צ'רץ' לא קיבלו אישור חוקי והוסתרו מחברי הקונגרס.
בין ממצאי הוועדה, בנוסף למבצע מוקינגברד, נמנו הפרויקטים הבאים:
פרויקט מינרט, במהלכו עקבה הסוכנות לביטחון לאומי אחר התקשורת האלקטרונית בניסיון ללקט מידע על שורה של אזרחי ארצות הברית, והעבירה את המידע לכל ארגוני המודיעין האחרים בארצות הברית.
ברשימת החשודים נמנו אזרחים אמריקאים שנסעו לקובה, סוחרי סמים, פעילים נגד מלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם, מנהיגי התנועה לזכויות האזרח, מספר עיתונאים ושני סנאטורים.
, במהלכו קיבלה הסוכנות לביטחון לאומי עותק מכל מברק שנשלח לארצות הברית או יצא ממנה, והעבירה מידע מודיעיני שנמצא במברקים לגופי מודיעין אחרים.
, במהלכו ביצעה סוכנות הביון המרכזית מספר רב של פיגועי טרור ומבצעי מודיעין נגד קובה, בהם שמונה ניסיונות לחסל את פידל קסטרו.
בשנת 1973, עוד לפני שפורסם דו"ח ועדת צ'רץ', הוציא ויליאם קולבי הנחיה לעצור את השימוש המוסווה בעיתונאים להפצת תעמולה.
בשנת 1976 הוציא ג'ורג' הרברט ווקר בוש הנחיה מחמירה יותר, האוסרת על כל התקשרות חוזית או כספית בין ה-CIA לגורמי עיתונות רשמיים.
ועדת צ'רץ' ציינה שהנחיה זו אינה מספקת, כי היא מתירה התקשרות לא-רשמית עם עיתונאים, והתקשרות חוזית או כספית עם עיתונאים עצמאיים.
מבצע מנהטן הוא הספר הראשון בסדרת המתח והריגול "שליחות חשאית" שכתבה דנה אלעזר-הלוי.
ספר זה הוא הספר הראשון שכתבה.
את הספר אייר ליאור גל.
הספר יצא לאור בהוצאה ראשונה בשנת 2015 בהוצאת "ידיעות ספרים" ו"אחוזת בית".
מאז יצאו לאור 7 ספרים נוספים כאשר הספר האחרון בסדרה הוא "מבצע טהראן".
הספר מתאר את מעשיהם של שלושה ילדים שגויסו למוסד ונשלחו למשימה מטעמו.
הספר נבחר למצעד הספרים של שנת 2016/2017. בכריכת הספר מצוירים אמצעי ריגול.
דנה אלעזר הלוי עבדה כמתרגמת ועורכת ספרים בחברות הוצאה לאור רבות, ובשנת 2015 הפכה גם לסופרת עם ספרה הראשון "מבצע מנהטן".
כתבה את הספר והסדרה לאור העובדה שהמוסד תמיד עניין אותה.
זאת משום ששני הוריה עבדו במוסד בצעירותה.
בצבא שירתה ביחידה המובחרת 8200.
הספר פותח בתיאור של שגרת חייהם של שלושה נערים בחופש הגדול של כיתה ח'.
הראשון הוא גיא, גאון מחשבים שמגיע ממשפחה אמידה; השנייה היא נועם, נערה מהירת מחשבה, יתומה מאב ונמוכה שבאה ממשפחה דלת אמצעים; והשלישי הוא רועי, נער גבוה במיוחד שמתאמן בכדורסל ובקראטה מאז שהיה קטן.
שלושת הילדים גרים בעיר תל אביב, עד שיום אחד שגרת חייהם מופרת כאשר מגיע אליהם אדם בשם חנן שומרוני, המגייס אותם למשלחת לאו"ם יחד עם ילדים נוספים.
אולם, בזמן ששאר הילדים מתכוננים למשלחת, חנן מספר להם ששלושתם, גיא, רועי ונועם נבחרו למשימה מטעם המוסד ועליהם להתכונן אליה.
המשימה היא לגנוב קבצים ממחשב של טרוריסט מבוקש על ידי המוסד.
חנן מתחיל להכשיר את הילדים לקראת המשימה.
הם טסים למנהטן, על מנת לבצע את המשימה, אולם אז דברים מתחילים להשתבש והמשימה מסתבכת.
הילדים לא מספיקים להעתיק את כל הקבצים, ונראה שלא הצליחו להוציא מידע רב מהמחשב.
בנוסף, חנן נחטף ללא עקבות והילדים לא יודעים היכן הוא נמצא.
הם נאלצים לגייס נער נוסף בשם אופיר לעזרתם.
בזמן שהם מתכננים כיצד להציל את חנן, הם מצליחים לדלות פיסות מידע מהמחשב ולאתר את מיקומו.
במקביל, כדי לקדם את השגת המשימה, הילדים מגייסים אישה מה-CIA בשם סוזן כדי לסכל פיגוע באו"ם שעליו קראו במחשב של הטרוריסט.
סוזן נעזרת בקשריה ומצליחה לסכל את הפיגוע ואף לתפוס את הטרוריסט, והילדים, יחד עם אופיר, מצליחים במשימתם להציל את חנן.
כל העניין נשמר בסוד ואיש לא יודע מאום מלבד אנשי הביון והילדים.
לאחר הצלחת המשימה, הילדים חוזרים לשגרת חייהם וחנן לעבודתו כסוכן מוסד.
גיא: גאון מחשבים, ילד יחיד שבא ממשפחה אמידה.
במהלך הסיפור הוא לומד להכיר את נועם ומשכלל את יכולותיו במחשבים.
חברו הטוב ביותר הוא רועי.
רועי: ספורטאי מצטיין וסגן אלוף הארץ בקראטה.
רועי הוא הילד הכי גבוה וחזק בשכבה, אך הוא לא מנצל את הכוח שלו כדי להציק לאחרים, אלא כדי לעזור להם.
נועם: ילדה נמוכה וקטנה שאוהבת ללבוש שחור ומתוארת בתור "הפריקית" של השכבה.
אביה מת ואמה עובדת רוב הזמן, כך שהיא נאלצת לשמור לבדה על אחיה הקטן יואב.
נועם משתנה במהלך הסיפור מילדה מסוגרת שלובשת שחור, לילדה שמחה וצבעונית.
גרוש ואב לשני ילדים .
גייס את שלושת הילדים למשימה מאחורי גבם של הממונים עליו.
יצר את הצוות של נועם, רועי וגיא.
על אף שהוא מחויב להצלחת המשימה, הוא משתדל לשמור על הצוות ולא לאפשר להם לצאת לחלקים מהמשימה בלעדיו.
לפי כל הביקורות, הספר נחשב מצוין וכתוב טוב.
לפי ביקורות אלו, הספר מותח, כתוב טוב ומתאים לקהל היעד.
זאת ועוד, הספר מעורר את הרצון להמשיך לקרוא ולא מניח לקורא לעזוב אותו.
אחת הביקורות אף מציינת כי זהו ספר המתח הטוב ביותר שנכתב מאז חסמב"ה.
עם זאת, מצוין גם כי הבעיות איתן מתמודדות הדמויות לא מקוריות לעיתים.
לסיכום, הביקורות מחשיבות את הספר כמעניין ומרתק.
הספר זכה להשתתף במצעד הספרים של משרד החינוך 2016/17.
לה אף אחד לא יאמין.
מי יסכים לתת יד לנערה עם פירסינג באף ובגדים שחורים ולעזור לה לעבור לעבור כביש?
מי ייתן לה להוציא תפריט ממסעדה?
ועכשיו היא הייתה תקועה עם המרפסת הזאת."
ציטוט זה מתאר את תקופת האימונים שלפני המשימה.
נועם עצמה נמצאת בסערת רגשות ומחשבות, ושמה לב שמשימות רבות קשות לה יותר בשל הפירסינג באף והבגדים השחורים שמזוהים איתה כל-כך, ואילו לגיא ורועי שנראים תמימים כל כך הכל יותר פשוט.
המשימות שמצוינות בציטוט הן חלק מההכשרה של הילדים כדי להצליח במשימה.
נועם, גיא ורועי עולים לכיתה ט' ומנסים להתרגל חזרה לשגרה, אחרי אירועי הקיץ הקודם, אבל במהרה הם חוזרים לענייניים כשמדווחים בחדשות על ארגון נאו-נאצי בגרמניה, לחבורה מצטרפת ילדה חדשה מגרמניה שעוזרת להם בחקירה והם יוצאים יחד למבצע חדש לבדם במטרה ללכוד את מנהיג הארגון הנאו-נאצי שנעלם.
מבצע מינכן (ברומנית: Operațiunea München) היה שם הקוד הרומני של מתקפה גרמנית-רומנית משותפת במהלך הפלישה הגרמנית לברית המועצות במלחמת העולם השנייה, במטרה העיקרית לכבוש מחדש את בסרביה, צפון בוקובינה וחבל הרצה, שנעזבו על ידי רומניה שנה קודם לכן בעקבות אולטימטום סובייטי.
המבצע הסתיים בהצלחה לאחר 24 ימי לחימה.
היחידות המעורבות כללו את הארמיות השלישית והרביעית של צבא רומניה ואת הארמייה ה-11 הגרמנית.
בעקבות הפלישה בוצע רצח עם נגד האוכלוסייה היהודית בשטחים שנכבשו.
המתקפה החלה ב־2 ביולי, וכוחות רומנים נעו צפונה.
ב־5 ביולי נתפסה צ'רנוביץ, בירת צפון בוקובינה, בגדודים 3 ו־23 של ונטורי דה מונטה (ציידי הרים).
ב־16 ביולי נתפסה קישינב, בירת בסרביה, לאחר קרבות קשים של כוחות רומניים בראשות דיוויזיית השריון הרומנית הראשונה, המצוידת ב-126 טנקים קלים מסוג R-2. עד 26 ביולי, האזור כולו היה בשליטה רומנית-גרמנית.
ב-17 באוגוסט, בסרביה וצפון בוקובינה שולבו רשמית במדינה הרומנית.
המהלכים הקרביים בדרום בסרביה היו מהמורכבים ביותר במבצע כולו, הם כללו ארטילריה, ספינות מלחמה, כלי טיס, חיילים ונחתים משני הצדדים.
הלחימה בגזרה זו של החזית החלה ימים ספורים לפני המבצע, עם התכתשות ראשונה בין ספינות מלחמה סובייטיות ורומנית ב-23 ביוני, כאשר כלי השיט הסובייטיים ניסו לשבור את המצור הימי הרומני.
ב-9 ביולי, ספינות המלחמה הסובייטיות ניצלו את הראות המופחתת והצליחו לחמוק מהמצור.
ב־26 ביוני, כתמיכה בפשיטה הימית על קונסטנצה, נחתו סירות תותחים משוריינות סובייטיות בקילייה הישנה ותפסו את רוב גדוד חיל הרגלים הימי ה-15 הרומני.
שרידי הגדוד, בתמיכת סירה חמושה אחת ושתי סירות מנוע, הצליחו להגן על האי סטיפוק מפני התקפות סובייטיות נוספות.
גדוד חיל הרגלים הימי ה-17 הרומני הצליח להחזיק בגזרת פריפראבה לאורך כל המבצע ובימים שקדמו לה, תוך הדיפת התקפות סובייטיות רבות.
במהלך תקופה זו, הארטילריה הרומנית הטביעה ארבע סירות משוריינות סובייטיות.
בליל שבין 22–23 ביולי כבש גדוד את טאטארבונארי.
בין 18–19 ביולי נסוג הצי מהדלתה של הדנובה.
כך כבשו הרומנים את רני, איזמאיל, קיליה ו-ולקוב.
מבצע מוראביה-אוסטרבה הייתה מתקפה של הצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה שנמשכה מ-10 במרץ עד 6 במאי 1945, ובמהלכה נכבש חלקה המזרחי של צ'כיה של ימינו, מוראביה, כמו גם חלק משלזיה הצ'כית.
באביב 1945, קו החזית בגבול הדרום-מערבי של פולין קטן עבר מוייליצ'קה דרך יאבוז'נו וגליביצה עד למידז'ילסי.
החזית האוקראינית הרביעית (איוואן פטרוב) והאגף הימני של החזית האוקראינית השנייה (רודיון מלינובסקי) היו הרחק מאחורי החזיתות האחרות של הצבא האדום.
בחלק המערבי של הרי הטטרה הגבוהים נוצרה קשת חזיתית המכסה את הגבול הצפון-מזרחי והדרום-מזרחי של סלובקיה.
בחזית האוקראינית הרביעית, שהייתה ממוקמת מול רכס הקרפטים המערבי ובין דוקלה לקשאו, היו בתחילת מרץ 1945 317,300 איש, 2,900 תותחים ומרגמות, 184 טנקים ותותחים מתנייעים ו-416 מטוסים.
קבוצת הארמייה היינריצי (ארמיית הפאנצר הראשונה והארמייה ההונגרית הראשונה), בפיקודו של גוטהרד היינריצי מנתה למעלה מ-150,000 איש, 1,500 תותחים ומרגמות, 100 טנקים ו-120 מטוסים.
ב-10 במרץ החלה המתקפה של החזית האוקראינית הרביעית עם הארמייה ה-38 (קיריל מוסקלנקו) מאזור פסצ'ינה וצ'רנה וודה.
הצבא האדום הצליח להתקדם רק 3–4 ק"מ ביום הראשון של המתקפה.
בערב 17 במרץ, ההגנה הגרמנית נדחקה לאחור ב-15 ק"מ רוחב חזית וכ-6–12 ק"מ עומק.
היעדים המבצעיים לא הושגו, אך ההפסדים היו ניכרים.
כשהמתקפה של הארמייה ה-60 (פאבל קורוצ'קין) של החזית האוקראינית הראשונה נגד הקורפוס ה-11 הגרמני ליד רטיבור הצליחה, המוקד הוסט לאגף הימני של החזית.
ב-24 במרץ, החזית האוקראינית הרביעית החלה במתקפה הגדולה החדשה.
אזור התעשייה של דרום שלזיה עילית וצפון מורביה הותקף כעת מצפון וממזרח בו זמנית.
הארמייה ה-38 תקפה את חזית הקורפוס ה-59 הגרמני (ארנסט זילר) מאזור הזוהראו לכיוון לוזלאו.
ביום הראשון קוי ההגנה הגרמניים נפרצו בהצלחה ושטח של 20 ק"מ רוחב ו-7 ק"מ עומק נכבש.
התקפת נגד מהירה של דיוויזיות הפאנצר הגרמניות ה-8 וה-19 ליד לוזלאו לא הצליחה לשקם את המצב.
ב-26 במרץ, לאחר קרב קשה אבדו העמדות בלוזלאו.
חיילי הארמייה ה-60 וארמיית המשמר הראשונה (אנדריי גרצ'קו) הצליחו להתקרב לעבר בוהומין.
אנדריי יריומנקו, שמונה למפקד החדש של החזית האוקראינית הרביעית ב-26 במרץ, תקף שוב עם יחידות הארמייה ה-38 ב-27 במרץ.
חייליו הצליחו לחדור עוד 5 ק"מ לעומק והתקרב אל האודר בבוקאו במרחק של 2 עד 3 ק"מ.
ב-2 באפריל הצליחו קורפוסי הרובאים ה-95 וה-126 ליד רוגאו לחצות את האודר וליצור ראש גשר.
במקביל, קורפוס הרובאים ה-11 חצה את הנהר ב-Tworkau.
במזרח, הארמייה ה-18 הסובייטית הצליחה להתגבר על העמדות בהרי הטטרה ולכבוש את רוז'ומברוק.
אולם עד 5 באפריל, פלישת ארמיית המשמר הראשונה והארמייה ה-18 לכיוון פרנקשטדט, שהורחבה כעת לעומק של 20 ק"מ, לא ניתן היה להעמיק אותה עקב ההתנגדות הגרמנית הגוברת.
ב-6 באפריל, הארמייה ה-60, שהייתה כפופה בעבר לחזית האוקראינית הראשונה, הוצבה בניהולה של החזית האוקראינית הרביעית.
הקורפוס ה-1 של הארמייה הצ'כוסלובקית (לודביק סבובודה, מ-3 באפריל קארל קלפאלק) הועבר לארמייה ה-18 (אנטון גאסטילוביץ') והצליח ב-4 באפריל לשחרר את ליפטובסקי מיקולש.
לאחר מכן שינתה הסטבקה את התוכנית המבצעית הנוספת לכיוון דרום מערב לכיוון אולומואוץ, משום שהוצעה האפשרות לנתק את ארמיית הפאנצר הראשונה.
מטרת המתקפה הסובייטית הייתה לנתק את הקשר עם הארמייה הגרמנית ה-17 (פרידריך שולץ).
פילדמרשל פרדיננד שרנר הזיז חמש דיוויזיות גרמניות כדי לתגבר את העמדות המאוימות של ארמיית הפאנצר הראשונה באזור אופבה.
באותו זמן, הגרמנים עדיין היו מסוגלים לתקוף את הסובייטים ותקפו נגד ליד הכפר שמדרום ללוזלאו.
ב-22 באפריל נפלה אופבה לידי הארמייה ה-60, וב-30 באפריל נפלה אוסטרבה לידיה של הארמייה ה-38, והפכה את עמדותיה של הקורפוס ההררי ה-49 הגרמני (הדיוויזיות ה-78 וה-320 והדיוויזיות ההרריות ה-3 וה-4) לבלתי נסבלות.
קורפוס רובאי המשמר ה-17 (ניקיפור מדבדב) של הארמייה ה-18 הסובייטית, שעדיין עמדה במזרח, הצליח לבסוף לאלץ את הקורפוס הגרמני ה-72 לסגת מהגדה הצפונית של נהר הוואה ולכבוש את ז'ילינה ב-30 באפריל.
ארמיית הפאנצר הראשונה החלה מיד בנסיגה לכיוון אולומוץ' על מנת להימנע מכיתור.
ב-6 במאי נפלו שטרנברק והגישות לאולומואוץ לידיים סובייטיות.