tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גיום היה מקורב מאוד למלך, חתם יחד עמו על הצהרות חשובות והמלך חתם לו ערבות כאשר גיום תרם לכנסיית הקבר.
גיום גם לקח חלק, לצד פולק, במלחמה נגד השליט הסלג'וקי עמאד א-דין זנגי, בשנת 1137, מלחמה שנסתיימה בתבוסת הצלבנים.
המלך פולק נפטר ב-1143. היסטוריונים רבים סבורים שגם גיום מביר, נסיך הגליל, נפטר באותה שנה.
סברה זו מתבססת על מסמך יחיד, מכתבו של גי, אב מנזר מריה הקדושה בעמק יהושפט, מ-1146. במכתב זה, אב המנזר מתלונן על הארכיבישוף של נצרת אשר הכניס את אחד מכמריו למנזר מריה הקדושה, בניגוד לדעתו של אב המנזר.
בין היתר, כומר זה נשא מיסה לנשמתו של גיום ב-1144, דבר היכול להוכיח שגיום כבר היה מת באותה עת.
ההיסטוריון ה"א מאייר שולל סברה זו וטוען שמיסה זו אינה מוכיחה, בהכרח, את מותו של גיום.
בכנסיות נשאו (ונושאים עד היום) תפילות גם לטובת נשמותיהם של אנשים חיים, לעיתים אף לבקשתם (ולאור תרומותיהם) של אותם אנשים.
בשנת 1144, אנו מוצאים בטבריה נסיך גליל חדש ושמו אליננד (Elinand).
מעט מאוד ידוע על נסיך זה, מוצאו ונסיבות מינויו וגם על מעט הידע הזה, מתנהל ויכוח בין היסטוריונים.
אליננד נעלם בשנת 1148. לפי ה"א מאייר, העלמות זו קשורה בהאשמתו בקבלת שוחד מהמוסלמים בדמשק, כדי למנוע את תקיפת העיר על ידי הצלבנים.
נסיך הגליל הבא הוא סימון, אחיינו של גיום מביר.
לפי ה"א מאייר הוא מונה לתפקיד זה לאחר שתמך במלך בלדווין השלישי במאבקו נגד אמו, מליסנדה.
אחריו מופיע נסיך גליל חדש בשם גיום, המכונה על ידי חלק מההיסטוריונים, גיום השני.
גם המידע על גיום זה הוא דל מאוד ואף הוא מעורר ויכוחים רבים.
ה"א מאייר טוען שגיום מביר וגיום השני, חד הם.
כאמור, הוא שולל את הטענה שהתפילה שנשא הכומר במנזר מריה הקדושה, מוכיחה את מותו של גיום.
הוא גם שולל את הטענה של חלק מההיסטוריונים שגיום השני היה אחיין נוסף של גיום מביר.
אכן לגיום מביר היה אחיין בשם גיום, אך הוא הפך לנזיר ונשאר כזה בשארית חייו.
קיים מסמך בו נרשם שגיום מביר תרם למנזר מריה הקדושה את הכפר סיינט ג'וב (היום, דיר איוב) אך קבע שהכנסות מכפר זה יועברו לאחיינו הנזיר גיום.
ה"א מאייר גם מביא, כראיה, את הרשימות של גיום מצור בהן הוא מונה את כל נסיכי הגליל במאה ה-12. נסיך בשם גיום השני אינו מופיע ברשימה זו.
הוא מביא גם חוזה של הנסיכה קונסטנס מאנטיוכיה, משנת 1151, בו רשום עד בשם "גיום מטבריה" (Willelmus Tiberiadis).
במסמך מ-1153 ניתן לראות שאדם בשם גיום תורם מאדמותיו בטבריה למסדר הטמפלרים.
מסמך אחר, מ־1154 מתאר אלמנה עשירה מטבריה שתרמה כסף לאחת הכנסיות ובין העדים לתרומה ישנו "וילהלם אדון טבריה".
לפי מאייר והיסטוריונים שתומכים בדעתו, לאחר מותו של המלך פולק, כאשר מליסנדה שולטת כעוצרת, גיום נאלץ להמלט מהארץ.
הוא הגיע לאנטיוכיה ושרת בחצרה של קונסטנס מאנטיוכיה.
הוא חזר חזרה לארץ, רק כאשר המלך בלדווין השלישי גבר במאבקו עם אמו מליסנדה, ותפס את הגה השלטון בממלכת ירושלים.
הוא חזר לטבריה, בה שלט אחיינו, סימון, כנסיך הגליל.
ב־1153 הוא קיבל חזרה את התואר "נסיך הגליל" וסימון הפך לאציל הראשי בחצרו.
גיום מביר נפטר בשנת 1157 או 1158, כנראה בטבריה.
לפי מספר היסטוריונים ובראשם ה"א מאייר, גיום מביר נשא לאישה, בשנת 1135, את ארמנגרד מאיבלין (Ermengarde d'Ibelin).
אשתו הייתה עמו בגלות ושם נולדה גם בתו אשיבה (Eschiva).
היא נישאה לאציל וולטר מסן-אומר (Walter de Saint-Omer) אשר הפך לנסיך הגליל לאחר מותו של גיום וממנו נולדו ארבעת ילדיה (שניים מהם נסיכי גליל עתידיים).
בשנת 1174, ולטר נפטר ואשיבה נישאה בשנית, לפי החלטת אמלריך הראשון, מלך ירושלים, לאציל רמון השלישי מטריפולי (Raymond III de Tripoli).
תולדות רמון רצופים שנים של מלחמות נגד המוסלמים, תככים פוליטיים, ניסיונות להמנות למלך ממלכת ירושלים ואף כריתת ברית עם צלאח א-דין כדי שזה יעזור לו להמנות למלך, תמורת מעבר חופשי דרך נסיכות הגליל.
בשנת 1187, רמון נמצא, ביחד עם האצילים האחרים ועם מלך ירושלים, בדרך צפונה, במבצע צבאי נרחב נגד צבאו של צלאח א-דין שפלש לגליל, כבש ערים רבות וצר על טבריה.
רמון התנגד שהצבא הצלבני יפנה לכיוון טבריה היות שסבר שצבא המוסלמים חזק מדי יחסית לצבא הצלבני העייף והנמצא במחסור חמור של מים.
המלך לא קיבל את ההתנגדות והצבא יצא לכיוון טבריה.
לא רחוק ממנה, בחיטין, הם נתקלו במוסלמים ונחלו תבוסה מוחלטת.
במהלך הקרב, רמון ומספר אבירים נוספים, חמקו ורכבו לצפת ומשם לעיר צור.
ב-2 ביולי 1187, גדוד של צלאח א-דין כבש את העיר טבריה והעלה אותה באש.
הרוזנת אשיבה ואנשי חצרה, הספיקו לברוח ולהתבצר במצודה הדרומית, מצודה חזקה שנבנתה על ידי נסיך הגליל הראשון, טנקרד, בראש גבעה דרומית לטבריה.
לאחר ארבעה ימי מצור מוסלמי על המצודה, בצעד חריג ונועז, אשיבה פנתה לצלאח א-דין בבקשה לקיים משא ומתן בעניין כניעתה.
צלאח א-דין הסכים לכך ואשיבה דרשה מעבר חופשי לה ולאנשיה לעיר צור (שהייתה עדיין בידי הצלבנים) תמורת כניעתה.
השליט המוסלמי הסכים לתנאי ואפשר לאשיבה ואנשיה להגיע באופן חופשי עד צור, שם היה גם בעלה, רמון.
היא נפטרה שם, כעבור כשנה.
לאחר שהמצודה עברה לידיהם, הערבים קראו לה "קסר בנת אל-מליך" כלומר "מצודת בת המלך", ייתכן מאוד ששם זה קשור באשיבה.
עם הזמן, שמה של אשיבה נשכח והתפתחה האמונה ששרידי המבצר הם שרידי ארמונה של ברניקי, בתו של המלך אגריפס הראשון, ארמון המתואר בכתבי יוסף בן מתתיהו והגבעה שעליה עמד המבצר נקראה "הר ברניקי".
סטיבן רנסימן, תולדות מסעי הצלב, כרך ב', עמ' 147
עודד אבישר, ספר טבריה עיר כינרות ויישובה בראי הדורות, הוצאת כתר, 1973, עמ' 96, 212
גיום טירל , המכונה "טאייווָן", היה טבח צרפתי, יליד נורמנדי, ששרת בחצר מלכי צרפת מבית ולואה בימי מלחמת מאה השנים.
טירל נולד בסביבות שנת 1310 בפונט-אודמר, בנורמנדיה עילית.
בילדותו היה נער מטבח של ז'אן ד'אֶוורֶה (דודנית של המלך שארל הרביעי ואשתו השלישית והאחרונה בין השנים 1325–1328).
לאחר 1326 כיהן טירל כ-queux ("קֶה"), כלומר "טבח ראשי" בחצרו של פיליפ דה ולואה, דוכס נורמנדי (לימים מלך צרפת), ומשנת 1346 כיהן כטבח ראשי וקצין מטבח של המלך שארל החמישי.
שמו מוזכר ב"אוצר הצ'רטרים" (Trésor des chartes) במסמך המאשר כי בשנת 1362 הדוכס של נורמנדי העניק ל"גיום טירל, המכונה טאייון, טבחו" את הסכום בשווי של מאה פרנקים של זהב כגמול לשרותיו הטובים והמנעימים, על מנת שיוכל לרכוש בית בפריז ולהיות קרוב יותר לחצר הדוכס.
בשנת 1381 עבר טירל לשרותו של המלך שארל השישי כקצין מטבח ראשי.
הוא קיבל מהמלך תואר אצולה ובשנת 1392 הוענקה לו המשרה של הממונה על אספקת מטבח המלך - maistre des garnisons de cuisine du Roi (בתרגום חופשי: "אומן יחידות האספקה של המלך").
הספר אינו מתייחס לדברי בשר בלבד אלא לכל סוגי המאכלים.
הוא השפיע על ספרי הבישול שפורסמו אחריו ומהווה מקור חשוב ומפורט להיסטוריונים בנוגע למטבח הנורמנדי בימי הביניים.
בימי המלך פיליפ השישי מעריכים שלטירל הייתה השפעה לא מבוטלת בהעדפתם של יינות דרום צרפת ובורגונדיה בחצר מלכי צרפת.
גיום טירל נפטר בשנת 1395 בסן-ז'רמן-אן-לה וקברו נמצא במוזיאון של היישוב.
המשורר פרנסואה ויון הנציח את דמותו של אמן המטבח בשתי שורות ב"צוואתו".
מסעדה גסטרונומית יוקרתית בפריז ועוד מסעדות ועסקי קייטרינג ברחבי צרפת ובלגיה נושאות או נשאו את שמו - "טאייוון".
גִיוֹם בֶּנְזָ'מַן אַמָנְד דוּשֶן (דה בּוֹלוֹן) היה נוירולוג צרפתי אשר החיה את מחקרו של גלווני והוביל להתקדמות רבה בחקר האלקטרופיזיולוגיה.
הנוירולוגיה המודרנית התפתחה, בין השאר, הודות להבנתו של דושן את מוליכותם של מסלולים עצביים; חשיפתו את השפעותיהן של מוחיות של מסלולים אלה; ולבסוף, חדשנותו בכל הנוגע לשיטות אבחון המבוססות על דגימת רקמות עמוקות (ביופסיה), בדיקות מוליכות של תאי עצב (Nerve Conduction Tests) וצילום קליני.
הנוירולוגיה לא הייתה קיימת בצרפת ועל אף שהיסטוריונים רפואיים רבים טוענים שז'אן-מרטן שארקו הוא הראשון בתחום, שארקו עצמו דווקא הכיר בחובו לדושן ואף כינה אותו "המורה שלי לנוירולוגיה" ("mon maitre en neurologie").
תרומתו הגדולה ביותר הייתה בתחום המיופתיה במחלות שהונצחו בשמו: ניוון שרירים על שם דושן, ניוון שרירי דושן ארן (ניוון שרירי מתקדם), שיתוק על שם ארב-דושן ועוד.
הוא היה הקלינאי הראשון שערך ביופסיה שרירית, לקיחת רקמות דוגמה אין ויוו בעזרת המצאת "נקז דושן" (אותה כינה l'emporte-pièce - שבלונה).
בשנת 1855 הציג דושן באופן רשמי את עקרונות האבחון של האלקטרופיזיולוגיה והוציא ספר לימוד בשם: De l'electrisation localisée et de son application à la physiologie, à la pathologie et à la thérapeutique, שהציג את האלקטרו-תרפיה.
"אלבום התצלומים הפתולוגיים" (Album de photographies pathologiques), שמלווה את הספר, היה הטקסט הנוירולוגי הראשון שהודגם ברישומים.
המונוגרפיה של דושן, "המכניזם של הפיזיונומיה האנושית" (Mécanisme de la physionomie humaine, 1862), שהומחשה גם היא - הפעם באמצעות צילומים - הייתה המחקר הראשון על הפיזיולוגיה של הרגש והיא אף סללה את הדרך לעבודה מאוחרת יותר של צ'ארלס דרווין.
גיום בנז'מן אמנד דושן נולד בבולון-סור-מר שבצפון צרפת.
דושן היה בנו של דייג ועל אף שאביו רצה שיהיה מלח, הלך גיום בעקבות תשוקתו ללימודי מדעים.
הוא נרשם ללימודים באוניברסיטת דואה וקיבל בה תואר ראשון (Baccalauréat) בגיל 19. לאחר מכן עבר חונכות אצל מספר רופאים ידועים בפריז, בהם רנה לאנק, האנטומיסט הברון גיום דופיטרן, פרנסואה מז'נדי (François Magendie) וז'אן קריוויה.
בשנת 1831 הוא סיים לימודי רפואה בפריז, כאשר התזה שלו עסקה בכוויות, וחזר למחוז ילדותו, שם פתח מרפאה.
באותה השנה התחתן דושן, ושנתיים לאחר מכן נפטרה אשתו במהלך לידתו של בנם הראשון.
משפחתה של אשתו האשימה את דושן ברשלנות, זאת מאחר שהיה האדם היחיד שנכח בלידה.
לכן, במשך שנים ארוכות המשפחה מנעה מדושן כל קשר עם בנו ורק בשנים האחרונות לחייו זכה דושן להכירו.
בשנת 1835 החל דושן להתנסות בתרפיה בדיקור חשמלי ("électropuncture"), טכניקה שזה עתה הומצאה בידי מז'נדי וז'אן-בטיס סרלנדייר (Jean-Baptiste Sarlandière).
הליך החשמול היה כרוך בהחדרת אלקטרודות חדות מתחת לעור, אשר הוליכו זרם חשמלי ובאמצעותו עוררו את השרירים.
לאחר סבב נישואין כושל נוסף חזר דושן לפריז בשנת 1842, במטרה להמשיך את מחקרו הרפואי.
עם שובו הצליח להמציא שיטה לגירוי שרירים שאינה חודרנית ונעשית על פני העור.
שיטה חדשנית זו כונתה על ידו: "électrisation localisée" – חשמול מקומי.
בשנת 1855 פורסמה עבודתו המלאה בנושא, ובה תיאור מפורט של השיטה האלקטרופיזיולוגית שהמציא, תחת הכותרת:" application a la pathologique et la therapeutiqe".
במהדורה שנייה שפורסמה 7 שנים מאוחר יותר, צורף נספח תחת הכותרת "אלבום של צילומים פתולוגים", ובו איורים של ניסוייו.
עבודה זו עסקה במנגנוני ההפעלה של שרירי הפנים אשר יוצרים את ההבעות.
ההיסטוריה מאחורי הפרסום של עבודה זו, אשר מהווה אבן דרך בהיסטוריה של הצילום, לוטה בערפל ופרטיה המדויקים אינם ידועים בוודאות.
המכניזם פורסם בכמה חלקים במהלך שנת 1862 וייתכן שגם בשנת 1863. המהדורה הראשונה שפורסמה בשלמותה נחלקה לשלושה חלקים – "שיקולים כללים", "סעיף מדעי" ו"סעיף אסתטי".
כותרת הספר וחלקיו השונים מצביעים על שלוש המטרות העיקריות של דושן בעבודה זו: מחקר של הפיזיונומיה האנושית; ניתוח של הבעת הרגשות; והצעת כלי עזר לאמנויות הוויזואליות.
עבודתו היא דוגמה פרדיגמטית לאופן בו השתמשו במצלמה במטרה לחשוף את מה שחבוי מתחת לפנים האנושיות.
כמו מדענים רבים בתקופתו, גם דושן הושפע מרעיונות הפיזיונומיה והאמין שתכונות הפנים האנושיות יכולות להתאגד לכדי טקסונומיה אוניברסלית של מצבים פנימיים.
אולם בשונה מחסידי הפיזיונומיה, הוא הטיל ספק בכך שהבעות הפנים ומאפיינים פיזיים בכלל, משקפים נטיות מוסריות של האדם.
במחקרו, זיהה דושן שלושה-עשר רגשות עיקריים אשר הבעות הפנים המשקפות אותם מתקבלות כל אחת על ידי הפעלתו של שריר אחד או של שניים לכל היותר.
הוא חילק את ההתכווצויות שמתקבלות בהבעות אלה לשני סוגים: התכווצות חלקית – מבוססת על תנועה של שריר או קבוצת שרירים אחת; התכווצות משולבת – משלב התכווצות של יותר משריר או קבוצת שרירים אחת על ידי גירוי חשמלי.
דושן השתמש בשישה מודלים לעבודתו, כאשר כולם מלבד אחד היו מטופלים שלו.
דושן היה סבור שהשימוש בצילום יוכל לקדם את מחקריו ואת פרסומם.
לכן החליט לשתף פעולה עם צלם צעיר ומוכשר בשם – אדריאן טורנאשון (Adrian Tournachon), אחיו הצעיר של הצלם החשוב והידוע נדאר (פליקס טורנאשון).
דושן אף למד בעצמו את אומנות הצילום כדי שיוכל לתעד בצורה מקיפה יותר את ניסיונותיו החלוציים.
"רק הצילום" כתב דושן, "אמיתי כמו מראה, יכול להשיג את השלמות הרצויה".
"המכניזם של הפיזיונומיה האנושית" שפרסם דושן דה בולון היה המחקר המדעי הראשון שעשה שימוש בפורטרטים מצולמים ממשיים כחלק אינטגרלי מהתאוריה שהציע.
בתקופה בה פורסמה עבודתו של דושן, רק קצת למעלה משני עשורים מאז הומצא הצילום, נתפס הצילום בניגוד למדיות אחרות כמכונה אשר תופסת את המציאות כפי שהיא ואינה מחקה או מסלפת אותה.
טורנאשון צילם בעבור דושן את מטופליו בזמן הניסויים שעשה, כלומר, בזמן שגירה את שרירי פניהם וייצר הבעות פנים באופן מלאכותי.
צילומים אלה, שכללו גברים נשים וילדים, היו מבעיתים וסוריאליסטים.
פניהם עוותו בצורה מלאכותית שגרמה להבעות גרוטסקיות ומפחידות.
תצלומיו, במיוחד אלה של "האיש הזקן", גררו ביקורות חמורות לפיהן תצלומים אלו נועדו לזעזע.
דושן, בתגובה, טען שכל פרצוף אנושי, עם עיבוד מדויק, יכול להפוך ליפה מבחינה רוחנית.
הבעות אלו נקראו על ידי דושן "התעמלות של הנפש".
דושן הקפיד להדגיש שנדרשה זהירות רבה בגירויים החשמליים כדי לייצר הבעת פנים מלאה ולא רק עיוות קל, ושעל אף שההבעות הן מלאכותיות הן נשארו נאמנות להבעות פנים אמיתיות באופן "שצובט את הלב".
מטבע הדברים, הפן הוויזואלי במחקריו של דושן היה חשוב ומוקפד לא פחות מזה המדעי.
אם כוונתו המדעית הייתה לחשוף את מנגנוני השרירים שבבסיס הבעות הפנים האנושיות, הרי שהתיעוד הוויזואלי של הבעות אלה על כל הדקויות שבהן היה בעל חשיבות עצומה לצורך הגשמת מטרה זו.
דושן ביקש לתפוס את ה"מצבים המהווים יופי אסתטי" והמליץ להתבונן בתצלומים מקרוב ובקפידה.
ברבים מניסוייו שרירי הפנים של כל צד גורו בצורה שונה, וכך נוצרה הפרדה בין ההבעות המבוטאות בשני חצי הפנים.
לגבי תצלומים אלה דושן היה סבור שיש חשיבות מכרעת להתבוננות על כל צד בנפרד, שכן רק כאשר כך ניתן להבחין בדקויות ההבעה שנעלמות מעיינינו בצפייה הוליסטית.
בסוף חלקו המדעי של המכניזם, דושן מעביר ביקורת על כמה מהעבודות הקלאסיות ביותר בפיסול היווני, ביניהם לאוקואון וניובה, בטענה שהבעות פניהם לא תואמות את המציאות כפי שנמצאה במחקריו וכי פסלים אלה יוצרים אידיליה נטורליסטית.
אך הוא כותב שאף על פי אי דיוקם האנטומי, הפסלים טומנים בתוכן את אידיאל היופי, מפני שהטבע אחריו הם מתחקים, הוא טבע יפה.
בספרו של צ'ארלס דרווין, הבעות הרגשות אצל בני אדם וחיות משנת (The Expression of the Emotions in Man and Animals) (1872), הופיעו איורים שנעשו על פי תצלומיו של דושן.
תלמידו המפורסם ביותר של דושן היה ז'אן מרטן שארקו שלימים נהפך למנהל בית החולים פיטייה סלפטרייר.
שארקו, בדומה לדושן, נהג גם הוא לצלם את מטופליו (בעיקר נשים - בסלפטרייר טופלו נשים בלבד), ואף האמין ביכולת להציג את ה"אמת" באמצעות התבוננות מדויקת.
שארקו קרא לאחד החדרים בסלפטרייר על שמו של דושן.
גיומנדרד (בהונגרית: Gyomaendrőd) היא עיר במחוז בקש, על גדת נהר קרש בדרום-מזרח הונגריה.
העיר נוסדה בשנת 1981 מאיחוד של העיר גיומה (Gyoma) עם הכפר אנדרד (Endrőd) ומספר קהילות נוספות.
הכפר אנדרד הוזכר לראשונה במאה ה-15 כמקום משכנן של כמה עשרות משפחות אצולה.
בשנת 1989 קיבלה גיומנדרד מעמד של עיר.
בעיר 98% הונגרים, והיתר צוענים, גרמנים, רומנים וסלובקים.
העיר מהווה מרכז נופש ודיג, בין היתר בזכות העובדה שהנהר קורוס נחשב לאחד הנהרות הנקיים ביותר בהונגריה.
בעיר מתקיימים אירועים ופסטיבלים מעת לעת, בהם פסטיבל גבינה, מרוצי מכוניות, וכן חג "יום הקדוש סטפן" המצוין במאכלי דגים.
בעיר מוזיאון לטיפוגרפיה ומצבה לקורבנות מלחמת העולם הראשונה וכן מצבה לקורבנות מלחמת העולם השנייה.
סמוך לעיר ישנם מעיינות מרפא.
העיר גיומה מוזכרת במסמכים משנת 1332 בתור כפר בו חיו כ-150 נפש.
בתקופת השלטון האוסטרו-הונגרי סבלה העיר מהצפות.
בתחילת המאה ה-18 נפגעה העיר בהתקפות של סרבים.
ב-1830 קיבל היישוב מעמד של עיר.
בתקופה זו הייתה גיומה העיר הגדולה ביותר באזור.
בסוף המאה ה-19 היו בעיר כ-10,800 הונגרים, 90% מהם פרסביטריאנים, וכ-600 גרמנים.
כמו כן התיישבו במקום מספר סלובקים.
ב-1941 היו בגיומנדרד כ-90 יהודים.
עם כיבוש הונגריה על ידי גרמניה, במרץ 1944 רוכזו יהודי גיומנדרד בגטו שהוקם במחסן מקומי.
הם גורשו לגטו אחר ומשם למחנות ריכוז ושילוח שונים.
קלמן רוז'אהדי (1873-1961) היה שחקן ומורה למשחק יהודי-הונגרי.
איזידור קנר (1860 – 1935) היה מו"ל יהודי-הונגרי, דמות בולטת בהדפסת וכריכת ספרים.
אימרה קנר (1890 – מאוטהאוזן, 1944) היה טיפוגרף, מדפיס, אמן עיצוב ספרים יהודי-הונגרי,
פאל שבש במקור שפאט (1899 – 1938) יהודי-הונגרי, שהוצא להורג בטיהורים הגדולים.
אלברט קנר (1899 – 1976) מומחה דפוס, גרפיקאי יהודי-הונגרי, אחד מבני משפחת קנר.
אנדרה קנר (1896 – 1943) מומחה דפוס, יהודי-הונגרי, איש עסקים.
ארז'בט קנר (1897 – 1998) טיפוגרפית, אמנית כריכת ספרים יהודייה-הונגרייה.
אימרה פטקו במקור ברקוביץ (1922 – 1983) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, אספן אמנות.
אגנש גרגֶיי במקור גוטמן (1933) היא משוררת, סופרת, מסאית ומתרגמת יהודייה-הונגרייה.
גיומרי (בארמנית: Գյումրի) היא העיר השנייה בגודלה בארמניה ובירת מחוז שיראק בצפון-מערב המדינה.
על פי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2025, התגוררו בה כ-114,700 בני אדם.
שמה של העיר השתנה מספר פעמים מאז שנוסדה ב.
תחילה נקראה "קומאירי", לאחר מכן השתנה שמה ל"גיומרי".
לאחר שיוסדה מחדש על ידי הצאר ניקולאי הראשון בשנת 1837, נקראה "אלכסנדרופול" .
עם סיפוח ארמניה לברית המועצות, הוחלף שמה של העיר בשנת 1924 ל"לנינקאן" .
בשנת 1990 חזרה העיר לאחד משמותיה הראשונים "גיומרי".
אזור גיומרי מוזכר בשם קומירי כבר ב בכתבים מממלכת אוררטו.
ההתיישבות הראשונה במקומה של גיומרי המודרנית מתוארכת למאה ה-5 לפנה"ס.
לפי סברה אחת העיר הוקמה על ידי הכובשים היוונים בשנת 401 לפנה"ס.
סברה אחרת מיחסת את הקמת העיר לקימרים שכבשו את האזור בשנת 720 לפנה"ס.
על פי סברה זו מקור שמה העתיק של העיר, קומירי, מגיע משמם של הקימרים בשפה ארמנית עתיקה.
בראשית ימי הביניים גיומרי הייתה ידועה כעיר גדולה וחשובה באזור.
בהמשך ירדה קרנה עד לימי הכיבוש הרוסי בתחילת המאה ה-19.
גיומרי סופחה לאימפריה הרוסית לאחר שנכבשה במלחמת רוסיה–פרס (1804–1813).
הרוסים פיתחו את העיר והפכוה לעיר מרכזית בעבר הקווקז.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829) היגרו לגיומרי וסביבתה כ-3,000 משפחות ארמניות מהאימפריה העות'מאנית, רובן מארזורום וקארס.
המשורר אלכסנדר פושקין ביקר בעיר במהלך מסעו לארזורום בשנת 1929.
בשנת 1837 הגיע לגיומרי הצאר ניקולאי הראשון ושינה את שמה לאלכסנדרופול, במחווה לאשתו שרלוטה, נסיכת פרוסיה שהחליפה את שמה לאלכסנדרה פיודורובנה לאחר שהמרה את דתה לנצרות אורתודוקסית.
באותה שנה בנה ניקולאי הראשון מבצר גדול בסגנון רוסי בעיר והפך אותה למוקד אסטרטגי חשוב.
בעשור הבא העיר גדלה במהירות ושימשה מוקד צבאי לרוסים בחזית עבר הקווקז.
אלכסנדרופול שימשה רבות את החיילים הרוסים במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) כעיר קרובה לחזית.
לאחר שמסילת רכבת הגיעה לעיר בשנת 1899 האיצה הצמיחה הדמוגרפית והעיר הפכה לגדולה ביותר במזרח ארמניה.
בסוף המאה ה-19 היו בעיר 430 חנויות וכן עשרות סדנאות ומרכזי תרבות.
העיר התפרסמה בשל כנסיותיה הייחודיות ואמני הרחוב שלה.
בשנת 1902 נפתח הבנק הראשון בעיר.
בשנת 1920, ערב הפיכתה של העיר לסובייטית, היו בה 31 מרכזי ייצור לבירה, סבון, טקסטיל ועוד.
לאחר מהפכת אוקטובר ב-1917 נסוגו הרוסים מעבר הקווקז וב-11 במאי 1918 כבשו הטורקים את העיר.
בעקבות הפסקת האש של מודרוס הושבה העיר לרוסים ב-24 בדצמבר 1918.
ב-10 במאי 1920 קבוצת ארמנים בולשביקים בסיועם של מוסלמים ניסו לבצע הפיכה נגד ממשלת הרפובליקה הראשונה של ארמניה.
ההתקוממות דוכאה על ידי צבא הרפובליקה הראשונה של ארמניה ב-14 במאי ומוביליה הוצאו להורג.
ב-24 בספטמבר 1920 פרצה מלחמת טורקיה–ארמניה במהלכה נכבשה העיר על ידי הטורקים ב-7 בנובמבר.
הטורקים הקימו מטה צבאי באלכסנדרופול ואיימו לתקוף ממנו את ירוואן.
ארמניה נאלצה להיכנע וחתמה על הסכם אלכסנדרופול.
ההסכם היה אמור לזכות באשרור הפרלמנט הארמני בתוך חודש לכל היותר ממועד חתימתו, אך דבר זה לא נעשה מעולם שכן הצבא האדום שהחל את פלישתו לארמניה מכיוון אזרבייג'ן כשבוע לפני כן, כבש את ירוואן ב-4 בדצמבר 1920, ובכך באה עצמאותה של הרפובליקה הראשונה של ארמניה אל קיצה.
תחת הכיבוש הסובייטי אלכסנדרופול הייתה חלק מהרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז.
בשנת 1924 שונה שמה ללנינקאן על שמו של ולדימיר לנין.
בשנת 1926 הייתה רעידת אדמה גדולה בעיר אשר החריבה מספר בניינים משמעותיים כמו כנסיית סנט ג'ורג' היוונית.
לנינקאן נבנתה כעיר תעשייתית חשובה וכבירה מחוזית.
ב-7 בדצמבר 1988 נפגעה העיר קשות מרעידת האדמה בספיטק.
אלפי בתים בעיר קרסו, חלקם לא שוקמו עד היום.
לפי הממשלה הארמנית 3,500 אזרחים נותרו חסרי בית בעקבות רעידת האדמה.
לאחר התפרקות ברית המועצות בשנת 1990 שונה שמה של העיר חזרה לשמה הראשון קומירי ובשנת 1992 שונה שוב, בפעם השישית מאז נוסדה, לשמה הנוכחי גיומרי.
גיומרי שוכנת במרכזה של רמת שיראק, בגובה 1,509 מטרים מעל פני הים, כ-90 ק"מ צפון-מערבית לבירה ירוואן.
רמת שיראק מוקפת בהרי פמבק ממזרח והר מדרום.
גיומרי נמצאת 196 ק"מ מהים השחור.
הקרקע באזור העיר עשירה בחרסית, טוף ובזלת.
גיוֹם ז'אן ז'וזף מארי , הידוע בתור גיום החמישי, הוא הדוכס הגדול של לוקסמבורג, שליט לוקסמבורג מאז ירש את אביו אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג באוקטובר 2025.
גיום נולד בעיר לוקסמבורג כבנו הבכור של אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ומריה תרזה מסטרה.
לגיום ארבעה אחים צעירים ממנו.
סבו הוא ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג.
גיום היה חניך בתנועת הצופים מאז גיל 8 ופעיל בתנועה במשך שנים רבות עד היום.
הוא למד בבית ספר תיכון "רוברט שומן" בלוקסמבורג, בקולג' "Alpin International Beau Soleil" ובבית הספר הפרטי "לה רוזי" בשווייץ.
הוא רכש הכשרה צבאית באקדמיה הצבאית המלכותית באנגליה.
לאחר מכן למד ביוניברסיטי קולג' בדרהאם, ובאוניברסיטת ברונל בלונדון.
ב-2009 קיבל תואר ראשון ב-"Institut Albert-le-Grand" באנז'ה, צרפת.
גיום ממלא משנת 2000 מספר תפקידים במסגרת תפקידו כיורש עצר.
הוא יו"ר של כבוד בוועדה לפיתוח כלכלי של לוקסמבורג מ-2001. היה פעיל בקרן קרייזברג למען נכים.
ייצג את לוקסמבורג בטקסים בינלאומיים כגון חגיגות להולדתו של כריסטיאן, נסיך דנמרק ב-2006, יום הולדתה של סוניה, מלכת נורווגיה ב-2007, ויום הולדתו של וילם-אלכסנדר, מלך הולנד ב-2007.
ב-2012 נישא לרוזנת סטפני דה לנואה מבלגיה.
גיום וסטפני חולקים מוצא משותף, כך שסטפני ואביו של גיום הם בני דודים מדרגה שביעית.
ב-10 במאי 2020 נולד בנם הראשון, שנקרא בשם שארל ז'אן פיליפ ז'וזף מארי גיום, וב-27 במרץ 2023 נולד בנם השני שנקרא בשם פרנסואה אנרי לואי מארי גיום.
בשנת 2021 נבחר גיום ליו"ר קרן הצופים העולמית התומכת בארגון הצופים העולמי, לאחר שמאז שנת 2017 היה חבר בוועד המנהל של הקרן.
גיום הושבע בטקס מלכותי למשרת הדוכס הגדול של לוקסמבורג ב-3 באוקטובר 2025.
גיום דובר לוקסמבורגית, צרפתית, אנגלית, גרמנית וספרדית.
ב-8 באוקטובר 2024, כפי שהוכרז על ידי הדוכס הגדול אנרי ביום הולדתו הרשמי באותה שנה, מונה גיום לסגן נציג (רֶגֶנְט ).
במסגרת תפקידו זה, הוא נטל על עצמו מספר סמכויות חוקתיות של אביו, כגון השבעת שגרירים וחתימה על צווים של הדוכס הגדול.
באופן מסורתי, זהו הצעד הראשון בתהליך הוויתור בלוקסמבורג, שכן גם ז'אן (1961–1964) וגם אנרי (1998–2000) כיהנו בתפקיד בעבר.
ב-24 בדצמבר 2024, במהלך נאום חג המולד שלו, הודיע אנרי כי הוויתור על כס המלוכה יתקיים ב-3 באוקטובר 2025.
גיום עלה לכס המלוכה באותו תאריך והפך לדוכס הגדול של לוקסמבורג.
גיום אוארו הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת החלוץ.
אוארו החל את קריירת הכדורגל שלו במחלקת הנוער של סן פיירואז מראוניון.
ב-12 במאי 2004 ערך את הופעת הבכורה שלו בלה הבר בהפסד 1–2 נגד שאטורו.
בעונת קיבל יותר הזדמנויות בהרכב והוא הבקיע 5 שערים ב-28 משחקים.
בתחילת עונת הוא הושאל לגוניון, לפני כן הוא הספיק לרשום עוד 5 הופעות.
בעונת חזר ללה הבר ובעונה זו הפך למלך השערים של הליגה ועלה עם קבוצתו לליגת העל.
בקיץ חתם בפריז סן-ז'רמן כמחליפו של פאולטה.
ב-9 באוגוסט 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בפריז בהפסד 0–1 נגד מונקו.
שבוע לאחר מכן הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0–1 נגד בורדו.
ב-18 בפברואר 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו במסגרת אירופית נגד וולפסבורג במסגרת גביע אופ"א.
את עונתו הראשונה במועדון סיים אוארו עם 20 שערים ב-45 הופעות בכל המסגרות והיה שותף לאחת מעונות השיא של המועדון שכללה מקום שני בליגה והגעה לרבע גמר גביע אופ"א.
לאחר הגעתו של קווין גאמיירו בקיץ , התערער מעמדו של אוארו גם עקב פציעות חוזרות.
ב-9 בינואר 2013 חתם בדאליין אארבין הסינית.
ב-30 במרץ 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה הסינית בתיקו 3-3 נגד שאנגחאי SIPG.
לאחר שלא הצליח להטביע את חותמו בסין שוחרר בתום עונת וחתם בז'ירונדן דה בורדו.
בקיץ חתם ביאנג בויז ברן השווייצרית.
בקיץ חזר לראוניון וחתם בסנט-פיירואז.
ב-11 באוגוסט 2010 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צרפת בהפסד 1–2 ל.
לזכותו של אוארו 5 הופעות ללא שער במדי נבחרת צרפת.
בנוסף אוארו משחק בנבחרת ראוניון.
מלך השערים של ליגה 2:
מלך השערים של ליגת העל השווייצרית:
גיום קיבאפורי סורו שבתת-מחוז דיאוואלה (Diawala) במחוזות הסאוונה, שברפובליקת חוף השנהב)
הוא פוליטיקאי אייבוריאני, אשר כיהן כנציג אזור הבחירה של מחוז פֶרְקֶסֶדוּגוּ בפרלמנט האייבוריאני, כמזכיר הכללי של מפלגת התנועה הפטריוטית של חוף השנהב, כראש הכוחות המורדים במלחמת האזרחים הראשונה בחוף השנהב, כמנהיג של מפלגת הכוחות חדשים של חוף השנהב, כשר לפיתוח, כראש ממשלת חוף השנהב, וכנשיא האספה הלאומית של חוף השנהב.
במהלך הקריירה הפוליטית שלו, גיום קיגבאפורי ניצל משישה ניסיונות של התנקשות בחייו.
נכון לראשית שנת 2025 עומד כנגדו צו מעצר בינלאומי בגין ערעור על סמכות המדינה, ובשל כך הוא מנוע מלהיכנס לחוף השנהב.
גיום מוסו הוא סופר צרפתי, שכתב ספרים רבים, חלקם מסוגת הפנטזיה.
רוב ספריו הפכו רבי מכר, ותורגמו לעשרות שפות.
מוסו נחשב לאחד מהסופרים הצרפתיים הפופולריים ביותר בעולם .
מוסו נולד ב-1974 בעיר אנטיב, שבריביירה, דרום מזרח צרפת.
אמו הייתה ספרנית ואחיו הצעיר ולנטין מוסו (נולד ב-1977), גם הוא סופר.
האח ידוע בעיקר בשל ספרי הבלשים שלו.
בהיותו בן עשר כתב מוסו את סיפורו הקצר הראשון, סיפור רומנטי - פנטסטי, שזכה במקום הראשון בתחרות סיפורים קצרים שארגן מורה הכיתה בה למד.
לאחר סיום לימודי התיכון נסע גיום מוסו לארצות הברית וגר בניו יורק כמה חודשים, שם התפרנס כמוכר גלידה.
חזר לצרפת ולמד וסיים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת ניס, אף היא בריביירה הצרפתית, סמוך לעיר הולדתו.
לאחר קבלת התואר החל ללמד כלכלה בבתי ספר תיכוניים.
ב-2001, כשהיה בן 27 התפרסם ספרו הראשון, רומן מתח בשם "Skidamarink" בהוצאת "Anne Carrière", אז הוצאה פריזאית חדשה בת שנים אחדות בלבד.
הספר לא זכה להצלחה מסחררת במיוחד ואת ספריו הבאים העביר מוסו להוצאה לאור אחרת.
זמן מה לאחר פרסום ספרו הראשון עבר מוסו תאונת דרכים קשה, בה כמעט נהרג.
בהשפעת תוצאותיה של תאונה זו הוא כתב את ספרו השני, "Et après", על ילד החוזר מן המתים, ספרו הראשון בעל הגוונים הפנטסטיים.
ספר זה, שפורסם ב-2004, בהוצאת "XO éditions" היה לרב-מכר כשתורגם ליותר מעשרים ושתיים שפות ונמכר ביותר משני מיליון עותקים ברחבי העולם.
ב-2008 הוא אף עובד לסרט קולנוע קנדי - אמריקאי דובר אנגלית בשם "Afterwards", בכיכובם של ג'ון מלקוביץ' ואוונג'לין לילי.
ב-2009 יצאה לסרט גם גרסה צרפתית.
הצלחתו של הספר סללה את המשך דרכו הספרותית של מוסו, שהפסיק לעבוד כמורה והיה לסופר במשרה מלאה, הכותב ומוציא לאור ספר חדש מדי שנה, כולם על ידי "XO éditions", אותה הוצאה לאור שהוציאה את ספרו השני, המצליח כל כך.
שלושה מספריו עובדו לסרטים ולסדרות.
מאז 2004 זכה מוסו בפרסים ספרותיים אחדים
2012 אף הוכתר כאביר מסדר האמנויות והספרות הצרפתי.
ספרו "החיים הסודיים של הסופרים", היה לספר הנמכר ביותר בצרפת בתקופת סגר הקורונה, ועמד על 400,000 עותקים
גִיוֹם ז'וֹזֶף יָאסָנְת זָ'אן-בָּאטִיסְט לֶה זֶ'נְטִיל דֶה לָה גָלֶסְיֶיה היה אסטרונום צרפתי שנודע בשל תצפיותיו בערפיליות ובשל מסע כושל שערך באוקיינוס ההודי כדי לצפות במעבר נוגה על פני השמש בשנים 1761 ו-1769.
לה ז'נטיל נולד בקוטנס שבמחוז מאנש, חבל נורמנדי תחתית בצרפת ולמד אסטרונומיה בקולז' דה פראנס מהאסטרונום והקרטוגרף ז'וזף-ניקולא דליל.
לאחר לימודיו הוא עבד במצפה הכוכבים של פריז כעוזרו של ז'ק קאסיני (בנו של ג'ובאני דומניקו קאסיני) ושם גילה בשנת 1747 את הגלקסיה M32 שנקראת על שמו "גלקסיית לה ז'נטיל".
בשנת 1749 הוא צפה גם בצבירים הפתוחים M36, M38 ו-M41 בלי לדעת שכבר התגלו על ידי ג'ובאני בטיסטה אודיירנה.
הוא הציג את תצפיותיו ותגליותיו לאקדמיה הצרפתית למדעים (נקראה אז האקדמיה המלכותית למדעים) והתקבל אליה כחבר בשנת 1753.
בשנת 1760 יצא לה ז'נטיל למסע חקר כחלק משיתוף פעולה בינלאומי שאורגן על ידי מיכאיל לומונוסוב ושנועד לצפות במעבר נוגה על פני השמש ממספר רב של מקומות על פני כדור הארץ כדי לקבוע באמצעות טריאנגולציה את מרחקה של השמש מכדור הארץ ולמעשה לחשב את גודלה של יחידה אסטרונומית.
לה ז'נטיל התכוון לצפות במעבר מפודוצ'רי שבהודו, אך בשל מלחמת שבע השנים הוא התקשה להגיע אל יעדו וב-6 ביוני 1761, מועד המעבר, הוא היה בלב ים ובשל תנועת האוניה לא היה ביכולתו לבצע מדידות מדויקות.
לה ז'נטיל החליט להמתין שמונה שנים עד למעבר הבא של נוגה על פני השמש בשנת 1769 ובינתיים ניצל את כישוריו כקרטוגרף כדי למפות את החוף המזרחי של מדגסקר.
לקראת המעבר הוא תכנן לצפות בו ממנילה שבפיליפינים, אך הרשויות הספרדיות היו עוינות כלפיו והוא חזר לפודוצ'ורי, שם הקים מצפה כוכבים קטן והמתין למועד המעבר.
ב-4 ביוני 1769, יום האירוע, השמים היו מעוננים ולה ז'נטיל לא הצליח לצפות במעבר.
הוא יצא חזרה לצרפת, אך המסע התעכב בשל מגפת דיזנטריה ולאחר מכן נקלעה הספינה לסערה ונאלצה לעגון בראוניון לתיקונים.
לה ז'נטיל מצא ספינה אחרת והצליח לחזור לפריז רק באוקטובר 1771.
עם חזרתו הוא גילה שבהיעדרו הוא הוכרז כמת, רכושו חולק בין קרובי משפחתו, אשתו התחתנה עם אחר ומשרתו באקדמיה למדעים לא נשמרה.
רק לאחר מאבק משפטי והתערבות של לואי השישה עשר הוא זכה בחזרה ברכושו ובמשרתו.
את קורותיו במסע הוא פרסם בספר בן שני כרכים שנקרא "מסע באוקיינוס ההודי" ושיצא לאור בשנת 1779. הוא נפטר בפריז בגיל 67.
על שמו של לה ז'נטיל נקראת הגלקסיה M32 וכן נקרא על שמו מכתש על הירח בשנת 1961.
בשנת 1992 כתבה המחזאית הקנדית מורין האנטר מחזה בשם "המעבר של נוגה" (Transit of Venus) המבוסס על סיפורו.
המחזה עובד בשנת 2007 לאופרה עם מוזיקה של המלחין הקנדי ויקטור דייוויס.
ברון גיום דיפיטרן היה אנטומיסט וכירורג צבאי צרפתי.
שמו הונצח בשמן של כמה תופעות פתולוגיות, ביניהן כוויצת כף היד על שם דופיטרן, אותה תיאר בשנת 1831 וסוג של שבר של הקרסול.
שימש ככירורג אישי של המלכים לואי השמונה עשר, שארל העשירי ולואי פיליפ.
גיום דופיטרן נולד בשנת 1777 בכפר פייר בופייר במחוז ויין עילית, בחבל לימוזן של פעם, כ-20 ק"מ דרומית מן העיר לימוז', בדרך לטולוז.
הוא גדל במשפחתו של עורך דין דל אמצעים בשם ז'אן-בטיסט דופיטרן, שעבד בעיר בורדו, ושל אשתו, מרי-מדלן לבית פור.
כמה מאבותיו היו כירורגים ביישוב הולדתו.
ילדותו של דופיטרן לא הייתה קלה.
בגיל שלוש, יש אומרים, אף נחטף על ידי אישה אלמונית, שנמלטה איתו בעגלת הדואר.
אביו דהר אחריה והצליח להחזירו הביתה.
דופיטרן למד תחילה במכללה (קולז') בעיירה מניאק-לאוואל.
בשנת 1789, בגיל 12, בנדיבותו של קצין פרשים, מכר של המשפחה, המשיך את לימודיו במכללת "קולז' דה לה מארש" ברחוב סנט ז'נבייב בפריז.
בעקבות סגירת המכללה בשנת 1793 על ידי המהפכנים, ברוח הזמן ובהשפעת הקריאות "המולדת בסכנה!", ביקש להתגייס לצבא.
אולם אביו עמד על כך שילמד מקצוע חופשי כמוהו וכמו הסב שהיה כירורג, ורשם אותו כסטאז'ר בבית הספר לרפואה ולכירורגיה שליד בית החולים סנט אלקסיס בלימוז'.
הוא לא נשאר שם הרבה זמן ובגיל 16 נסע לפריז כדי להמשיך בלימודיו באוניברסיטה.
התחנך בבתי החולים שאריטה וסלפטרייר ועל ספסלי ה"אקול דה סאנטה",
בעת לימודיו חי דופיטרן חיי עוני, האגדה מספרת שבהיעדר נרות לתאורה בחדרו, נעזר בהדלקת פיסות שומן שהיה מוציא מהגופות שניתח.
ב"שאריטה" היה דופיטרן תלמידו של אלקסיס בואייה (1833-1757), כירורג שהיה כמוהו יליד חבל לימוזן, מהעיירה איזרש.
מורה אחר שהשפיע עליו היה מנהל בית הספר לרפואה, מישל-אוגיסטן טורה (1810-1749) שפעל ב"אוטל דה דייה" .
באותה תקופה בתי הספר לרפואה הישנים נסגרו על ידי המהפכנים שראו בהם דוגמה לניוון המדע תחת "המשטר הישן" המלוכני.
במקומם עודדו נציגי המהפכה את ענף הכירורגיה שתפס תאוצה והגיע באותם הימים להישגים מרשימים יותר מאשר הרפואה הפנימית.
בגיל 18 התמנה דופיטרן לעוזר נתיחות אנטומיה (prosector) ב"אקול דה סאנטה", תפקיד שלא סיפק לו אמצעי פרנסה סבירים, אולם הקנה לו ידע וניסיון רב בתחומי האנטומיה, הפיזיולוגיה והכימיה.
ב"סלפטרייר" הטיל עליו ז'אן-ניקולה קורביזר את האחראיות על הנתיחות.
כשרצו לגייסו לצבא, בגלל תפקידו החיוני, קיבל דופיטרן פטור לפי בקשה מפורשת של בית הספר לרפואה.
בשנת 1797 סיים את לימודיו באוניברסיטה והתערה בקהילת הרופאים בפריז.
בגיל 24 עלה למעמד מדריך ללימודי אנטומיה וכתב מונוגרפיה על האנטומיה הפתולוגית על בסיס ניסיונו בנתיחות.
דופיטרן לימד שיעורי פתולוגיה, כשלצידו עבד כעוזר הוראה רנה לאנק.
שניהם הקימו ביחד את החברה לאנטומיה, אולם היחסים ביניהם הפכו במהרה לעכורים.
נסיבות פוליטיות הביאו לדחיית טקס קבלת התואר דוקטור לרפואה לשנת 1803. עבודת הדוקטורט של דופיטרן נקראה "הצעות בכמה נושאים באנטומיה, פיזיולוגיה ואנטומיה פתולוגית".
דופיטרן המשיך ללמד אנטומיה ובגיל 25 זכה במכרז עבור משרת כירורג בבית החולים אוטל-דייה בפריז.
ב-1808 התמנה לסגנו של הכירורג הראשי פלטאן בבית חולים זה.
פלטאן, נציג של האסכולה הישנה, אטם אוזנו לרעיונות החדשניים שהעלה דופיטרן.
המנטור של דופיטרן בעבר, גספאר-לוראן בל, הפך בינתיים, החל מ-1804 לכירורג האישי של הקיסר נפוליאון וליווה את הצבא במסעותיו.
דופיטרן הסתכסך לבסוף איתו, סירב להתחתן עם בתו ונשא כעבור 3 חדשים אישה אחרת: ז'נבייב אזקני לאמבר דה סנט אוליב, 17 שנים צעירה ממנו.
בשנת 1812 הגיע דופיטרן לתפקיד המיוחל של פרופסור לרפואה ניתוחית (כירורגיה) במקום רפאל ביינווני סבטייה, וב-9 בספטמבר 1815 התמנה לכירורג ראשי של בית החולים אוטל דייה, תפקיד שבו כיהן למעלה מעשרים שנה.
בתקופתו בית החולים "אוטל דייה" קנה לעצמו מעמד מוביל בין בתי החולים באירופה.
בשנת 1816 הוענק לו תואר האצולה "ברון".
דופיטרן היה לכירורג החצר המלכותית בימי המלכים שארל העשירי ולואי פיליפ.
בשנת 1825 נבחר כחבר באקדמיה למדעים במסגרת המכון של צרפת.
בשנת 1833 נפגע דופיטרן מאירוע מוחי.
בשנת 1834 אחרי עבודה בלתי פוסקת, לקח סוף סוף חופשה מבית החולים, וערך טיול באיטליה.
בשובו חידש את פעילותו הרפואית, אך מצב בריאותו הידרדר.
כעבור שנתיים הוא נפטר בפריז, בגיל 58, כתוצאה מאבסצס באדר.
דופיטרן הובא לקבורה בבית הקברות פר לשז בגוש 38.
ב-21 במרץ 1810 התחתן דופיטרן עם ז'נבייב אז'ני לאמבר דה סנט אוליב (ילידת 1794).
ב-16 באוגוסט 1811 נולדה להם בת יחידה, אדלין.
לפחות משנת 1826 בני הזוג נפרדו.
אדלין נשארה אצל אביה והייתה למרכז דאגותיו.
ב-1832 היא נישאה לרוזן לואי דה בומון, ובהמשך ילדה שלושה ילדים.
עד מותו סירב דופיטרן להתפייס עם אשתו.
דופיטרן שילב בפעילותו הענפה ביקורים במחלקה בוקר וערב, ניתוחים רבים, הוראה לסטודנטים ומעקב רפואי של מטופלים רבים בקליניקה הפרטית שלו.
תואר כמורה מזהיר, מאבחן מבריק וכירורג בחסד.
היה תובעני מאוד ובקורתי כלפי תלמידיו ועמיתיו.
עורר בקורות רבות, ויש שכינו אותו בכינויים לא מחמיאים.
כך ז'אק ליפרנק קרא לו "השודד מאוטל דייה" ופייר-פרנסואה פרסי טען שהיה "ראשון בין כירורגים ואחרון בין בני אדם".
הכירורג ז'וף-פרנסואה מלגן העיר על דופיטרן:"אי אפשר לבקש את התהילה כשאתה רודף רק את הפרסום".
דופיטרן טיפל במגוון רחב של מקרים - מנפגעי חבלות ועד למחלות מערכת העיכול ומחלות גינקולוגיות.
הוא ביצע ושכלל כמעט את כל הניתוחים שהיו ידועים בתקופתו, המציא גם שיטות ניתוח חדשות, ביניהן צילוק המעי באמצעות בקעים חנוקים.
בשנת 1812 ביצע כריתה של חלק מהלסת התחתונה במקרה של סרטן של החניכיים.המטופל שרד 21 שנה אחרי הניתוח.
דופיטרן פיתח טכניקה כירורגית לטיפול בסרטן צוואר הרחם.
חבים לו גם סיווג חדש של הכוויות - לשש דרגאות חומרה (1832) ותיאור ברור של הפתולוגיה של הנקע המולד של מפרק הירך.(1826)
הוא היה בין הראשונים שביצע בהצלחה ניקוז של אבסצס מוחי באמצעות טרפנציה והשתמש בשיטתו זו גם בטיפול בפרכוסים אפילפטיים.
הוא נודע גם כמי שטיפל בנפוליאון ב-טחורים.
ספרו החשוב ביותר היה "ספר הלימוד המקיף על הסטומה הרפואית" שבו יישם את העקרונות שנוסחו על ידי ג'ון האנטר.
דופיטרן כתב בתחומו מאמרים ללקסיקון לרפואה ופרסם מאמרים מדעיים על ניתוחי
סטומה רפואית במעיים (1828), ליגטורות של העורק התת-בריחי (1819)
, על שבר עצם הפיבולה, על טיפול במפרצת עורקית על ידי לחץ, טיפול כירורגי בפיתול הצוואר (1822) באמצעות חתך בגיד השריר הסובב ראש הקצר (sterno-mastoid tenotomy).
הוא תיאר ראשון את כוויצת היד הנושאת את שמו וביצע בשנת 1831 ניתוח ראשון של הפרעה זו.
פרסם על כך מאמר בעיתון הרפואי "לאנסט" בשנת 1834.
מעבודתו צבר דופיטרן רכוש ניכר, ששוויו הוערך ב-1830 ל-3 מיליון פרנק.
שליש מזה הוא תרם למלך שארל העשירי שהוגלה.
סכום בשווי 200,000 פרנק תרם לפקולטה לרפואה והוא שימש להקמת קתדרה לאנטומיה פתולוגית ולייסוד מוזיאון אנטומי על שמו בידי מתייה אורפילה.
כמו כן הקים קרן לסיוע לרופאים במצוקה.
מונחים רפואיים הנושאים את שמו
מורסת דופיטרן -מורסה של האגן הקטן, על הקיר הצדדי, בגומץ הכסל הימני (fossa iliaca dextra), עם עירוב של הרצועה הרחבה של הרחם ורצועת המפשעה והמתפתח כסיבוך של פרמטריטיס
"פלגמון דופיטרן" ("מחלת דופיטרן") (1833) - פלגמון נרחב בחלק הקדמי של הצוואר.
המונח אינו שוב בשימוש בימינו.
כוויצת דופיטרן - כוויצת כף היד.
-דלקת של אלל כף היד עם כוויצת הגידים הכופפים של האצבעות, בעיקר האצבעות IV ו-V.
עם זאת יש לציין שהמחלה מוזכרת לראשונה על ידי הרופא השווייצרי מבזל פליקס פלאטר (1614-1536).
הכוויצה נגרמת על ידי הפרעה המתאפיינת בהתרבות סיבית שפירה ומתקדמת.
פרט לכוויצה עצמה ניתן למצוא קשריות רגישות בכף היד ולידו "מיתרים" הניתנים למישוש.
בגלל צורתה, "היד ע"ש דופיטרן" מכונה גם "יד של ברכה אפיפיורית"
השבר ע"ש דופיטרן - שבר דו-פטישוני של הרגל או שבר הצדדת הקרסול.
ההגדרה ידעה שינויים אצל מחברים שונים.
בדרך כלל מדובר בשבר בבסיס הפטישון הפנימי, וכן בפטישון החיצוני, כ-5–6 ס"ם מעל השוליים התחתונים שלו, שבו התנגודת היא הקטנה ביותר.
1816 - המלך לואי השמונה עשר העניק לו את התואר ברון.
1825 - חבר באקדמיה הלאומית לרפואה וחבר ה"המכון של צרפת"
מוזיאון לאנטומיה על שם דופיטרן
1851 - רחוב ברובע 6 בפריז קיבל את שמו
1896 - פסלו עשוי ברונזה הועלה בעיירת הולדתו, מול המלון "אוטל דה טרואז' אנז'" (שלושל המלאכים) שאיכסן בזמנו את משרדי הדואר המקומי.
בשנת 1942 תחת הכיבוש הנאצי הפסל נגנב.
בשנת 1977 הוקם במקום פסל חדש.
בית החולים האוניברסיטאי של לומוז' (סנט אלקסיס לשעבר) קיבל את שמו של דופיטרן - C.H.U.
דמות הכירורג דפלן בסיפור הקצר של בלזק "המיסה של האתאיסט" מבוססת על אישיותו של דופיטרן
הצלחתו של דופיטרן בניקוז מורסה מוחית מוזכרת ברומן "מאדאם בובארי" מאת פלובר
קיים אזכור שלו גם ברומן "עלובי החיים" מאת ויקטור הוגו:"דופיטרן ורקמייה נכנסו לריב באמפיתיאטרון של בית הספר לרפואה, ואיימו זה בזה באגרוף בנושא אלהותו של ישו"
בספרה החמישי של סדרת "נוכרייה" (Outlander) של דיאנה גבלדון" "The Fiery Cross" (צלב האש) קלייר מאזנת את הידע העתידי שלה עם רישומים רפואיים מאז לידתו של הברון דיפיטרן.
חלק גדול מתרומותיו לכירורגיה ולרפואה ומהרצאותיו ושיעוריו פורסמו על ידי תלמידיו.
"הצעות בכמה נושאים של אנטומיה, פיזיולוגיה ואנטומיה פתולוגית"
"תזכיר על כמה מחקרים של האדון ברון דה דופיטרן"
כללו דו"חות שהקיפו את כל יום העבודה של המנתח - לרבות תאורי המקרים, עם אנמנזה, נתונים אנטומיים-פתולוגיים, אבחנה מבדלת, הטיפול, המהלך אחרי הניתוח ובמקרים של מוות - ממצאי הנתיחה שלאחר המוות.
(הסטומה הרפואית - שיטה חדשה לטיפול ב"שיעורים לקליניקה כירורגית בבית החולים "אוטל דייה" בפריז)
(תזכיר על שיטה חדשה לניתוח האבנים בדרכי השתן)
(על החבלות והמחלות של העצמות)
(הפרעות של מערכת כלי הדם, מחלות החלחולת ובעיות כירורגיות אחרות)
גיום, נסיך לוקסמבורג (Guillaume vu Lëtzebuerg; נולד ב-1 במאי 1963) הוא בנו השלישי של ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג.
גיום נולד ב-1 במאי 1963 בטירת בצדורף, לז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ולז'וזפין שארלוט, נסיכת בלגיה, בתם של לאופולד השלישי, מלך הבלגים ואסטריד, נסיכת שוודיה.
גיום התחנך בלוקסמבורג ובשווייץ, ובהמשך למד בגרנובל בצרפת.
לאחר מכן למד גיום באוניברסיטת אוקספורד בבריטניה, ובאוניברסיטת ג'ורג'טאון בארצות הברית, שם סיים את לימודיו בשנת 1987. לאחר מכן עבד גיום כחצי שנה בקרן המטבע הבינלאומית בוושינגטון, ובהמשך עבד כשנתיים בנציבות האירופית.
כיום עובד גיום כמנהל בחברת ארסלורמיטאל הצרפתית.
ב-8 בספטמבר 1994 התחתן גיום עם סיבילה סנדרה ויילר.
סיבילה היא בתם של פול-אניק ויילר, בנה של הדוגמנית היווניה אליס ביפלאקו, ושל דונה אולימפיה טורולוניה די סיביטלה-ססי, בתה של ביאטריס, נסיכת ספרד.
ב-24 בספטמבר קיבלה סיבילה את התואר "נסיכת לוקסמבורג".
ב-8 בספטמבר 1994 התחתן גיום עם סיבילה, נסיכת לוקסמבורג, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
פאול לואי, נסיך נסאו (נולד ב-1998)
לאופולד, נסיך נסאו (נולד ב-2000)
שארלוט, נסיכת נסאו (נולד ב-2000)
גיום פוסטֶל (; 25 במרץ 1510 – 6 בספטמבר 1581) היה איש אשכולות, פוליגלוט, מזרחן ופילוסוף צרפתי, נוצרי-קתולי שחי בשלהי תקופת הרנסאנס.
עסק בחקר התאולוגיה היהודית והמוסלמית, בספרות הקבלה והמיסטיקה הקדומה והיה ידוע בתקופתו כמומחה לתרבות המזרח התיכון ולשפות שמיות.
פוסטל ביקר במקומות שונים באירופה ובמזרח התיכון ונשלח כדיפלומט ובלשן מטעם ממלכת צרפת לאימפריה העות'מאנית.
שליטתו בשפות השמיות, ביניהן עברית וערבית, ויכולתו לקרוא יצירות וכתבי יד רבים בשפתם המקורית הייתה חריגה בתקופה זו באירופה המערבית הנוצרית.
מסעותיו לארצות המזרח התיכון תרמו רבות להעברת רעיונות מהמזרח למערב.
הוא תרגם חלקים מכתבי יד לשפה הלטינית ואף הוציא אסופה מתורגמת של כתבים במגוון שפות, וממקומות שונים.
פוסטל היה ידוע כבעל תפיסת עולם סינקרטית, המניחה שכל הדברים בעולם הם חלק ממערכת אחת שלמה.
תפיסתו הייתה בעלת היבטים אסכטולוגיים ותאולוגיים והתמקדה בשילוב רעיונות מדתות האסלאם, הנצרות והיהדות.
הוא האמין שהעולם צריך להתאחד מבחינה רוחנית תחת הכנסייה הקתולית, ומבחינה פוליטית - בחסות מלך צרפת.
אחד הידועים שבספריו הוא "דה אורביס טראי קונקורדיה" (De orbis terræ concordia, "על ההרמוניה של העולם"), בו פוסטל פורס את משנתו ומטיף ל"דת אמת" אחת המבוססת על רציונליזם.
דמותו הייתה שנויה במחלוקת בימי חייו, בגלל תפיסת עולמו ועיסוקיו במיסטיקה היהודית והמוסלמית.
רוב הידע על חייו של פוסטל מבוסס על מה שהוא בעצמו החליט לחשוף, על כתבי יד גנוזים ועל אזכורים ביוגרפיים של בני תקופתו, ביניהם המזרחן והגאוגרף אנדרה טבת וכן ז'אק אוגוסטה דה תו, אותם פגש פוסטל בפריז.
גיום פוסטל נולד למשפחה ענייה בכפר קטן ליד העיר ברנטון, בנורמנדי תחתית שבממלכת צרפת.
תאריך לידתו המדויק אינו ברור וישנן סברות שונות לגביו, החל מ-1475, 1487, 1505 ועד 1510. השנה המקובלת על רבים להולדתו של פוסטל היא 1510. חוקרים מסבירים את הגרסאות המוקדמות יותר לשנת לידתו - באגדות ובמיתוסים שנפוצו אודותיו כדמות מאריכת ימים.
אחת האגדות מספרת למשל שפוסטל גילה את סוד הכנת השיקוי לחיים ארוכים.
על דמותו של גיום פוסטל ואריכות חייו המופלגת כתב בן דורו, הסופר והפילוסוף פרנסיס בייקון:
"גיום פוסטל, יליד צרפת, בן דורנו, חי קרוב ל-120 שנה; החלק העליון של שפמו עוד היה שחור ולא אפור בכלל.
הוא היה בעל מוח מתוסבך ושכל לא שפוי, מן המעולים שבמטיילים, וכן מתמטיקאי, ובמידה מסוימת גם נגוע במינוּת"
ידוע כי פוסטל החל לעסוק בהוראה כבר בגיל 13 בכפר קרוב לפונטויס.
בשנות ה-30 של המאה ה-16 הוא החל לרכוש השכלה פורמלית בקולג' סנט-בארב בפריז וקיבל תואר מאסטר באומנויות, מתמטיקה ורפואה.
לצד השכלתו הפורמלית, פוסטל נחשף לראשונה לתחומי הגאוגרפיה והשפות הזרות, בזכות הימצאותם של המוני סטודנטים מארצות שונות באירופה.
הוא החל ללמוד את השפה העברית ואת העברית-לטינית בעזרת יהודים שחיו בסביבת מגוריו.
הוא למד באופן עצמאי יוונית, ובעזרת חבר מפורטוגל ובזכותו למד גם פורטוגזית וספרדית.
ההתוודעות לתחום הגאוגרפיה ולתגליות החדשות שנעשו על ידי יורדי ים מספרד ופורטוגל, עיצבה במידה רבה את משיכתו למסעות לארצות שונות.
החשיפה הייחודית לספרד ופורטוגל נבעה מכך שקולג' סנט-בארבה מומן בחלקו על ידי ממלכת פורטוגל.
ב-1528 פגש פוסטל את מייסדו העתידי של מסדר הישועים, איגנטיוס מלויולה, שהגיע באותה שנה לקולג' סנט-בארב.
"גילויו" של פוסטל את השפה הערבית מיוחסת לאותה תקופה בה פגש לראשונה את איגנאציוס.
התקרבותו של פוסטל לחצר המלכות בצרפת היוותה רגע מכונן שתרם להמשך התפתחותו ולמפגש שלו עם המזרח.
באמצע שנות ה-30 של המאה ה-16 המוניטין של פוסטל כבלשן ומומחה לשפות הלך והתבסס.
הוא עורר את תשומת לבו של מלך צרפת פרנסואה הראשון, ושל אחותו מרגריט מנווארה.
פוסטל הוצג לראשונה על ידי המלומד הביזנטי יאנוס לאסקריס, שהיה מקורב גם לבית מדיצ'י.
הודות ללאסקריס ולתלמידו, שהיה שגריר ממלכת צרפת בחצר המלכות של הסולטן סולימאן הראשון, צורף פוסטל למשלחת אל האימפריה העות'מאנית, מהיותו שולט בשפות שמיות.
משימתו הייתה לאסוף כתבי יד לספרייתו של המלך פרנסואה הראשון.
פוסטל ניצל את שהותו באימפריה העות'מאנית ללימוד טורקית ולהעמקת ידיעתו בשפה הערבית.
הוא המשיך לשקוד על חקר הספרות היוונית ועל כתובים בערבית העוסקים ברפואה, במתמטיקה ובפרשנויות שונות לאריסטו.
נוסף על כך רכש פוסטל ספרים בקבלה ובתאולוגיה מרופאו היהודי של הסולטן סולימאן הראשון.
מצויד בספרים רבים, פוסטל חזר לצרפת ב-1537 דרך ונציה, שם פגש את המדפיס הנוצרי דניאל בומברג, ואת הבלשן העברי רבי אליה בן אשר, המוכר כאליהו בחור.
ההיכרות בין השלושה הובילה לפרסום ולהדפסת הטקסטים שהיו בחזקתו של פוסטל.
ישנן עדויות מתקופת שהותו של פוסטל בוונציה, לכך שבנוסף לשפות שכבר ידע, שלט גם בשפות: פונית, ארמנית ושומרונית.
המפגש עם אותם מלומדים, ועם משכילים נוספים מומחים למזרחנות, עוררה בפוסטל את הרצון להפיץ את לימוד השפה הערבית באירופה, במטרה להפיץ את בשורת כתבי הקודש הנוצריים במזרח.
עם חזרתו ב-1538 לצרפת החל לפרסם את כתביו הראשונים ולכהן כפרופסור לעברית, לערבית וליוונית.
במקביל, פוסטל המשיך במגמתו להפיץ את הפילוסופיה והקבלה הנוצרית באמצעות מאמרים ותרגום יצירות לערבית ועברית.
הפסקת ההתעניינות בו מצד חצר המלוכה הצרפתית הניעו את פוסטל להעתיק מגוריו לרומא ב-1544, שם הצטרף למסדר הישועים של איגנטיוס מלויולה.
ב-1553 פוסטל כבר עזב את מסדר הישועים בגלל חוסר הלימה בין תפיסתו הקבלית-אסכטולוגית לתפיסת המסדר האפוקליפטית.
הוא המשיך וכתב יצירות המשלבות טקסטים ותפיסות קבליות יהודיות ונוצריות.
התעמקותו בכתבים מיסטיים ובהגות אסכטולוגית הביאתהו לתפיסה טיפולוגית משיחית, אותה מצא בדמותה של נזירה סגפנית, שהייתה אחות בבית חולים בוונציה, לה קרא "חווה החדשה".
לאחר מותה של אותה אחות-נזירה, פוסטל החליט שישותה התמזגה עם ישותו, וכך חש שגופו מכיל הן את היסוד הנקבי והן את הזכרי, בו זמנית.
דימוייו הקבליים של פוסטל והתעסקותו במיסטיקה הביאו לבסוף למאסרו ב-1553 בידי האינקוויזיציה הוונציאנית.
כתביו נגנזו ונאסר עליו לכתוב בנושאים תאולוגיים.
גיום פוסטל עזב את ונציה וחזר לפריז; לבסוף, גם שם נשלח למאסר, ואת שארית חייו עשה בכלא עד למותו בשנת 1581.
על איחוד הטבע והחסד - תרגום ופירוש לטיניים לספר הזוהר מאת גיום פוסטל, תרגמה יהודית וייס, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2017.
ספר טעם הטעמים, מבוא ומהדורה מוערת - יהודית וייס, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2018.
גיום אנרי דופור (Guillaume Henri Dufour; 15 בספטמבר 1787 – 14 ביולי 1875) היה איש צבא שווייצרי, אשר היה אחד מארבעת האנשים היחידים בהיסטוריה שקיבלו דרגת גנרל בצבא שווייץ.
כמו כן היה ממייסדי הצלב האדום וניהל את אמנת ז'נבה הראשונה.
דופור נולד ב-15 בספטמבר 1787 בעיר קונסטנץ שהשתייכה אז לאימפריה הרומית הקדושה.
העיר נמצאת כיום בתחומי גרמניה המודרנית.
מאוחר יותר עקרה משפחתו לז'נבה שבשווייץ.
אביו, שהיה שען, שלח אותו ללמוד ציור ורפואה, אולם ב-1807 נסע דופור לפריז ונרשם ללימודים באקול פוליטקניק - אז אקדמיית הנדסה קרבית.
הוא סיים את לימודיו ב-1809, כחמישי במחזורו.
הוא התגייס לגרנד ארמה, וב-1810 נשלח כחלק מחיל המשלוח הצרפתי שסייע לאי קורפו להתגונן נגד האימפריה הבריטית.
לאחר מכן חזר לצרפת, וסייע בתיקון הביצורים בליון.
בשל כך, ב-1814 הוענק לו אות לגיון הכבוד.
ב-1817, בעקבות ההפסד הצרפתי במלחמות הנפוליאוניות ופיזורו של הגרנד ארמה, חזר דופור לז'נבה והתגייס לצבא שווייץ.
הוא הופקד על המהנדסים הצבאיים של קנטון ז'נבה, והפך גם לפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת ז'נבה.
בין הקצינים ששירתו תחתיו, נמנה לואי נפוליאון בונפרטה, אחיינו של נפוליאון בונפרטה ולימים נפוליאון השלישי קיסר צרפת.
ב-1845 פרש מספר קנטונים קתוליים-שמרניים מהפדרציה השווייצרית, והקימו ברית משלהם שכונתה "זונדרבונד" (ברית מיוחדת).
ב-21 באוקטובר 1847 דופור מונה למפקד הצבא הפדרלי שנשלח לדכא את המרד (מלחמת הזונדרבונד).
לצורך כך, הוענקה לו דרגת חירום של "גנרל".
הייתה זו הפעם הראשונה שדרגה כזו הוענקה בשווייץ.
המלחמה ניטשה למשך פחות מחודש בשנת 1847, היו בה כ-130 הרוגים, והיא הסתיימה בניצחון הצבא הפדרלי.
הייתה זו המלחמה האחרונה שניטשה אי פעם על אדמת שווייץ.
לאחר המלחמה, נשללה מדופור דרגת הגנרל והוא חזר לדרגתו הקודמת.
באוגוסט 1849, פרצה ההפיכה בבאדן.
בשל חשש שהמהומות יזלגו אל שווייץ, הוענקה לדופור דרגת גנרל בפעם השנייה.
ב-27 בדצמבר 1856 פרץ סכסוך בין שווייץ לפרוסיה בנוגע למעמדו של מחוז נשאטל.
הסכסוך כונה "משבר נשאטל", ובשל חשש למלחמה, הוענקה לדופור דרגת גנרל פעם שלישית.
ב-1859 הוענקה לו הדרגה בפעם הרביעית בעקבות חשש שמלחמת אוסטריה-סרדיניה תזלוג לשווייץ.
בכל אחת מהפעם, המשבר הסתיים ללא התערבות כלשהי מצד הצבא השווייצרי.
דופור הוא האדם היחיד בהיסטוריה של צבא שווייץ שקיבל דרגת גנרל יותר מפעם אחת, ואחד מארבעת היחידים שקיבלו את הדרגה אי פעם.
ב-1863 הוא היה חלק מוועדה מיוחדת, אשר בהנהגתו של ז'אן אנרי דינן ייסדה את הצלב האדום.
ב-1864 הוא ניהל את אמנת ז'נבה הראשונה.
גיום העשירי, דוכס אקוויטניה (1099 - 9 באפריל 1137), היה אביה של אלינור, דוכסית אקוויטניה, שהייתה נשואה ללואי השביעי, מלך צרפת, ולאחר מכן להנרי השני, מלך אנגליה.
גיום נולד בשנת 1099 בטולוז, לגיום התשיעי, דוכס אקוויטניה ולפיליפה מטולוז, בתם של גיום הרביעי, רוזן טולוז ואמה ממורטן.
זמן קצר לאחר לידתו יצא אביו למסע הצלב הראשון, ובחזרתו הוא נטש את גיום ואמו, ועבר להתגורר עם פילגשו דאנגרוז דה ל'איזלה בושאר.
בעקבות כך היו היחסים מתוחים בין גיום לאביו, עד לאחר שבשנת 1121 התחתן גיום עם אאנור דה שאטלרו, בתה של דאנגרוז מאיימרי הראשון, רוזן שאטלרו.
גיום כרת ברית עם ז'ופרואה החמישי, רוזן אנז'ו, וביחד הם הביסו את אויביהם בנורמנדי.
בפוליטיקה הבינלאומית, גיום תמך בתחילה באנטי-אפיפיור, אנקלטוס השני, שהתנגד, לאפיפיור אינוקנטיוס השני, אולם בשנת 1134 שכנע ברנאר מקלרבו את גיום להסיר את תמיכתו באנקלטוס ולהצטרף לאינוצנטיוס.
בשנת 1137 הצטרף גיום לעלייה לרגל לסנטיאגו דה קומפוסטלה, אך מת ב-9 באפריל במהלך הביקור.
בהיותו על ערש דווי, הביע גיום את רצונו בפני לואי השישי, מלך צרפת שישמש כמגן על בתו אלינור, וימצא לה בעל מתאים.
ואכן, לואי נטל עליה את חסותו, והשיא אותה לבנו לואי, דופן צרפת, אשר לימים מלך כלואי השביעי.
בשנת 1121 התחתן גיום עם אאנור דה שאטלרו, בתם של איימרי הראשון, רוזן שאטלרו ודאנגרוז דה ל'איזלה בושאר, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
אלינור, דוכסית אקוויטניה (1122–1204), התחתנה עם לואי השביעי, מלך צרפת, ולאחריו התחתנה עם הנרי השני, מלך אנגליה
פטרונילה מאקוויטניה (1125–1193), התחתנה עם ראול הראשון, רוזן ורמנדואה
גיום אלמונט (בהולנדית: Guillaume Elmont; נולד ב-10 באוגוסט 1981) הוא ג'ודוקא עבר הולנדי אשר התחרה בקטגוריית המשקל עד 81 ק"ג.
אלמונט התחרה שלוש פעמים במשחקים האולימפיים בשנים 2004, 2008 ו-2012. בבייג'ינג 2008 הוא סיים במקום החמישי לאחר שהפסיד לטיאגו קמילו הברזילאי בקרב על מדליית הארד.
אלמונט מחזיק בשתי מדליות מאליפויות העולם, מדליית זהב (2005) ומדליית ארד (2007).
במהלך הקריירה זכה אלמונט במדליות רבות בטורנירים מהסבב העולמי, וביניהן שתי מדליות זהב מטורניר פריז היוקרתי.
גיום הוא אחיו של דקס אלמונט, גם הוא ג'ודוקא מקצועי.
ב-8 באוקטובר 2015 הודיע גיום אלמונט על פרישה מג'ודו תחרותי עקב פציעה.
גיום בוזיניאק היה מלחין צרפתי.
הוא למד בקתדרלה של נרבון עד 1604, וכיהן כמנצח מקהלה בקתדרלות של אנגולם, בורג'ה, טור וקלרמון-פראן.
המוטטים של בוזיניאק שמורים בשני כתבי יד.
הם ייחודיים ביותר: "פשוט מאוד, אין עוד מוזיקה של התקופה שנראית אותו דבר על הדף או נשמעת אותו דבר כמו המוטטים של בוזיניאק".
"שם אחד בתקופה זו מתנשא מעל אלה של בני תקופתו בכל מוזיקת הקודש, לרבות מיסות: שמו של גיום בוזיניאק".
מוטטי הדיאלוג שלו, כגון "Unus ex vobis" ו-"Dum silentium", הם אורטוריות בקנה מידה קטן, המבשרות את ג'אקומו קריסימי ואחר מארק-אנטואן שרפנטייה (1704-1643) שני דורות לאחר מכן.
מוטטים, טה דאום, אנסמבל לז אר פלורסאן בניצוח ויליאם כריסטי, הרמוניה מונדי HMC 901 471
מוטטים עם הקאמרטה של בוסטון בניצוח יואל כהן, אראטו 4509 98480-2
מוטטים, האנסמבל הווקאלי של זקס בניצוח מתיאס יונג, TACET s56 2007
גיום רואייה היה אחד מסוחרי הספרים והמדפיסים החשובים ביותר בליון במאה ה-16. הוא המציא את פורמט ספר הכיס שנקרא "Sextodecimo" ("שישית") שנדפס ב־16 דפים בגיליון פוליו, מחצית מפורמט האוקטבו.
בפורמט זה הוא הדפיס ספרים רבים בהיסטוריה ושירה, כמו גם ברפואה וזאת בנוסף לליקוטים וספרי הלימוד השימושיים שהוציא לאור.
אף על פי שהיה צרפתי הוא שירת כשוליה בבית הדפוס הונציאני של גבריאלה ג'וליטו דה פרארי (Gabriele Giolito de' Ferrari) ושמר על קשריו עם ונציה כמקור לטקסטים לאחר שהגיע לליון בסביבות 1543.
בין עבודותיו היה תרגום לצרפתית על ידי ברתלמי אנו (Barthélemy Aneau) של חיבורו החלוצי של אנדראה אלצ'טו (Andrea Alciato) ספר הסמלים שהיווה חלק ממיזם גדול של הוצאה לאור בליון על ידי קבוצתו של גיום רואייה והמדפיס שלו מאסה בונום (Macé Bonhomme) ב־1549 שהתרחב לתרגומים לאיטלקית וספרדית.
רואייה גם פרסם ספרים של פאולו ג'וביו (Paolo Giovio) וגבריאלה סימאוני (Gabriele Simeoni).
חיבור אחר על איקונוגרפיה הוא הלקט השימושי של דיוקנאות מהתקופה העתיקה פרומפטואריום איקונום אינסיגניאורום, החלקים הראשון והשני נדפסו ב־1553, בספר זה לכל פורטרט דמוי מדליה נלוותה ביוגרפיה קצרה.
הספר "פרומפטואריום איקונום אינסיגניאורום" מכיל דיוקנאות של דמויות מקראיות רבות.
מאוחר יותר הוא היה אחד מארבעת המדפיסים שערכו את ספר המחווה של מדפיסי ליון למיכאל דה וילנואבה – מהדורה של Materia Medica לזכרו של חברו שנרצח מיכאל סרווטוס.
בספר שהדפיס ב־1581, "Sententiae omnes undiquaque selectissimae", ליקט אמרות מוסר מחיבוריו של אריסטו.
על עמודי השער בספריו הוצג חותמו בצורה בולטת: נשר שהוצב על פני כדור הארץ על כן, ומצדדיו נחשים עם זנבות משולבים.
יורשיו המשיכו להדפיס בבית הדפוס שלו עד המאה ה-17.
גיום לקה היה מלחין בלגי בתחום המוזיקה הקלאסית.
לקה נולד בכפר ליד ורווייה, עיר קטנה במחוז לייז'.
למד פסנתר ותאוריה של המוזיקה אצל אלפונז ווס בקונסרבטוריון המקומי.
ב-1879 עבר עם משפחתו לפואטייה, צרפת ולמד שם מוזיקה באופן עצמאי אצל אוקטב גריסר.
הוא התחיל להלחין בגיל 15, ובהתחלה כתב בעיקר מוזיקה קאמרית.
ב-1888 עבר עם משפחתו לפריז ולמד פילוספיה עם תאודור דה ויזבה .
באוגוסט 1889 יצא לביירוית לראות את הטטרלוגיה "טבעת הניבלונגים" של ואגנר.
בחזרתו לפריז למד קונטרפונקט אצל סזר פרנק.
עם מותו של פרנק ב-1890 עבר בעצתו של ויזבה לכיתתו של ונסן ד'אנדי, שם למד בעיקר תזמור.