tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסניף הראשון של ICF הוקם ב-1996 ועד מאי 1996 נוסדו ברחבי העולם מעל ל-60 סניפים.
בשנת 1998 התמזג הארגון עם Professional and Personal Coaches Association) PPSA) והחל להעניק את ההסמכות הראשונות למאמנים מטעמו.
בשנת 1999 החל הארגון להסמיך גם תוכניות להכשרת מאמנים המתקיימות במוסדות להכשרת מאמנים.
בשנת 2000 נערך הכנס השנתי של ICF בקנדה שהיה האירוע הראשון מחוץ לארצות הברית שהארגון קיים.
מאז מתקיימים מפגשים מקצועיים ואירועי למידה גלובליים של הארגון בסבב בין כל הטריטוריות בהן פרוש הארגון.
בשנת 2005 הציג הארגון לראשונה פרס שנתי לארגונים וחברות לציון תהליכי הטמעה מוצלחים של אימון ככלי בתוך ארגון.
לפי חזון הארגון הוא פועל לקדם את האמנות, המדע והפרקטיקה של האימון המקצועי, על מנת שיהפוך לחלק בלתי נפרד מהחברה.
על מנת להבטיח חזון זה, ICF ממשיך לפעול עם ארגוני אימון אחרים כדי להבטיח כי מקצוע האימון ישמור על רמתו הגבוהה ללא צורך ברגולציה חיצונית.
יוזמה נוספת של הארגון היא פרויקט "IGNITE" אשר בוחר לקדם את האנושות דרך חינוך לפי אמנת האו"ם למטרות ברות קיימא ומקיים פרויקטים פרו בונו בכל רחבי העולם להתפתחות חברתית.
נכון ליולי 2020 חברים בארגון כ-41,500 חברים המפוזרים על פני 147 מדינות.
כל מאמן שלמד לפחות 60 שעות בתוכנית להכשרת מאמנים בבית ספר לאימון יכול להתקבל בחבר בארגון.
על מנת לקבל הסמכה של ICF, שהיא תנאי סף לקבלה בארגונים גדולים בעולם, המאמן חייב להיות בוגר של בית הספר שתוכנית הלימודים שלו מוכרת על ידי הארגון או לחלופין להוכיח את הכשרתו וידיעותיו המקצועיות במסלול מיוחד.
ICF הוא הארגון היחיד בעולם שמציע תוכנית הסמכה מוכרת ובלתי תלויה.
ההכרה מוענקת למאמנים מקצועיים אשר עמדו בדרישות השכלה וניסיון מחמירות, עמדו במבחן מעשי שמוערך על ידי בוחנים חסרי פניות והפגינו הבנה מעמיקה של מיומנויות הליבה והקוד האתי.
הכרה של ICF מסמלת את מחויבותו של המאמן לעמידה בסטנדרטים של הארגון.
החלק הארי של חברי ICF מוסמכים בדרגות השונות.
על מנת לחדש את הדרגות מחויבים מאמני ICF ללמידה והתפתחות מתמידים.
נכון ליולי 2020 מתוך 41,500 החברים בארגון, כ־30,000 מאמנים מוסמכים בדרגות הבאות: (Associate Certified Coaches (ACC,
ארגון ה-ICF מכיר בבתי ספר המלמדים אימון ובבוגרים שלמדו באותם בתי ספר.
בתי ספר לאימון יכולים לקבל דרגת Level 1 ו-Level 2.
בוגרים שעוברים את תהליך ההכרה מטעם ארגון ה-ICF יכולים לקבל דרגת ACC הדורשת 100 שעות אימון, דרגת PCC הדורשת 500 שעות אימון ודרגת MCC הדורשת 2,500 שעות אימון.
רק תלמיד שלמד בבית ספר מוכר ע"י ארגון ה-ICF, יוכל בעתיד לקבל הכרה מארגון ה-ICF ולהיות רשום במאגר הנתונים של המאמנים המקצועיים של הארגון.
למען הסר ספק, בית ספר לאימון לא יכול להכיר בארגון ה-ICF, רק ארגון ה-ICF יכול להכיר בבית ספר לאימון.
כדי לדעת האם בית ספר מוכר בארגון ה-ICF, אפשר לבדוק את הרישום שלו כאן
בית ספר שלא רשום באתר, אינו מוכר והתלמידים שלו אינם יכולים לקבל דרגה מטעם ארגון ה-ICF.
הסניף הישראלי של ICF נוסד בשנת 1999, ארבע שנים לאחר הקמת הארגון הבינלאומי, והוא בין הסניפים הראשונים בעולם.
הוא פועל כעמותה ללא מטרות רווח על בסיס הערכים והידע של ICF העולמי, כקהילה מקצועית של מאמנים אישיים.
הוא מאפשר מגוון אפשרויות לעשייה מקצועית ועסקית בזירת האימון הישראלית והבינלאומית כדי לקדם את מקצועיותם ורווחתם הכלכלית של חבריה.
בישראל פועלים מספר בתי ספר שתוכנית הלימודים שלהם מוכרת על ידי פדרציית האימון הבינ"ל: CTI, SUN, ICCM.
·למצב את ICF כתו תקן מקצועי לחברות וארגונים בישראל
·להיות גשר מקצועי דו כיווני בין עולם האימון הבינלאומי והמקומי
·לספק לחבריה תכנים ופעילויות אקסקלוסיביים שיחזקו את תחושת השייכות שלהם
·להיות קהילת מאמנים מקצועית ופורצת דרך המובילה מתוך שליחות ותרומה
נכון לסוף -2024 בסניף הישראלי יש כ-110 חברים, מהם 11 בדרגת Master Certified Coach) MCC).
הסניף יוזם כנסים מקצועיים וימי עיון ומסייע לחברות ומוסדות בתהליך ההטמעה של שפת האימון בארגון שלהם, כחלק מהמחויבות של קידום המקצוע בארץ.
עוד יוזם הסניף פעולות פרו בונו שמאפשרות לקהלים מגוונים להיחשף ולחוות אימון בסטנדרטים המקצועיים של ICF ועובד בשיתוף פעולה הדוק עם בתי הספר על מנת לטפח דור חדש ומקצועי של מאמנים אישים בישראל.
פדרציית הוקי הקרח הסובייטית היא ארגון ספורט סובייטי, שהתקיים בשנים 1946–1992 והיה אחראי לניהול ענף ההוקי קרח במדינה, לרבות ניהול נבחרת ברית המועצות בהוקי קרח.
רשמית, הפדרציה ניהלה את תחרויות ההוקי קרח המקומיות (ובשנים 1947–1967 גם את תחרויות הבנדי) והכנת הנבחרות הלאומיות.
למעשה, היא ביצעה בעיקר תפקידים ייצוגיים והניהול האמיתי של ענף ההוקי בוצע על ידי הנהלת ההוקי קרח של ועדת הספורט הממשלתית (גוסקומספורט) של ברית המועצות.
בשנים 1946–1959 הוא נקרא מדור ההוקי הסובייטי (Всесоюзной секцией хоккея) והיה כפוף לוועדת הספורט (גוסקומספורט).
ב-1 באפריל 1952 התקבל המדור להתאחדות ההוקי קרח הבינלאומית.
30 ביוני עד 1 ביולי 1959 הפכה לפדרציית הוקי קרח ובנדי של ברית המועצות (Федерацию хоккея с шайбой и хоккея с мячом СССР) וניהלה נוסף לענף ההוקי קרח, גם את הבנדי.
ב־7 באוקטובר 1967 התפצלה הפדרציה לשני ארגונים עצמאיים – פדרציית ההוקי קרח הסובייטית ופדרציית הבנדי של ברית המועצות.
ב-17 במרץ 1990, בכנס ייסוד רכש ארגון מעמד של ארגון ציבורי-ממלכתי והפך לישות משפטית עצמאית.
ב-28 בינואר 1992, בפגישה האחרונה של הוועד הפועל של הפדרציה התקבלה החלטה לפזר את הפדרציה, על רקע התפרקות ברית המועצות.
ב-28 בינואר עד 22 במאי 1992, במקום פדרציית ההוקי קרח של ברית המועצות, פעלה "מועצת הנשיאים – יושבי ראש פדרציות ההוקי קרח של חבר המדינות" (Совет Президентов – Председателей Федераций хоккея стран СНГ) וכללה את נציגי רוסיה, אוקראינה, בלארוס וקזחסטן.
בשנת 1992 זו הוחלפה בפדרציית ההוקי הרוסית.
יושבי ראש הנשיאות של מדור ההוקי / פדרציית ההוקי קרח של ברית המועצות
28 בינואר 1992–22 במאי 1992 (יו"ר מועצת הנשיאים – יושבי ראש פדרציות ההוקי של חבר המדינות)
פדרציית הקאנו הבין-לאומית בראשי תיבות ICF, היא ארגון הגג של כל ארגוני הקאנו הלאומיים ברחבי העולם.
משרדה הראשי נמצא בלוזאן, שווייץ, והיא מנהלת את כל ההיבטים של ספורט הקאנו ברחבי העולם.
157 מדינות חברות ב-ICF לאחר שנוספו שבע פדרציות לאומיות בקונגרס ה-ICF ברומא ב-2008.
לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, ה-ICF השעה אתלטים מרוסיה ומבלארוס מלהתחרות בכל אירועי הפדרציה הבין-לאומית לקאנו, והשעתה את כל בעלי התפקידים מרוסיה ובלארוס מלהשתתף ומלשפוט בכל אירוע רשמי של ה-ICF, וכן מלהשתתף או לקחת חלק בישיבות, ועדות ופורומים של ICF.
ספרינט קאנו, בעבר נקרא "מרוץ מים שטוחים" ( אליפות עולם מאז 1938)
אליפות העולם בג'וניור ספרינט בקאנו של ICF מ-1985 עד 2011
אליפות העולם ב-ICF בקאנו ספרינט לג'וניור ו-U23 משנת 2013
אליפות עולם ספרינט בקאנו מאסטרס של ICF
מרתון קאנו, ( אליפויות עולם מאז 1988)
אליפות העולם במרתון קאנו מאסטרס של ICF
גביע העולם למאסטרס במרתון קאנו של ICF
פולו קאנו ( אליפות עולם מאז 1994)
מרוץ אוקיינוס בקאנו ( אליפות עולם מאז 2013)
מים לבנים / מים פראיים
סלאלום קאנו, בעבר מרוצי סלאלום ( אליפויות עולם מאז 1949)
שיט קאנו במים פראיים ( אליפות עולם מאז 1959)
סגנון חופשי בקאנו (שנקרא בעבר שייט סירות ולפני כן רודיאו)
אליפות העולם של ICF SUP משנת 2019
ססיליה פאריאס, סגנית נשיא ראשונה
אייג'י ליו, סגן נשיא שני
לואיס רבאנדה קאסלס סגן נשיא שלישי
ישנן חמש אגודות יבשתיות הקשורות ל-ICF.
אגודות אלו אחראיות לארגון אליפויות בכל יבשת, מתן תמיכה לפדרציות החברות בהן והעברת האינטרסים שלהן בישיבות מועצת המנהלים של ה-ICF.
הפה הוא הפתח שדרכו יצורים חיים קולטים מזון או מים או נושמים דרכו.
הפה הוא החלק הראשון של מערכת העיכול, ובו מתחיל תהליך עיכול המזון.
המזון נלעס, נגרס, מעורבב עם הרוק והופך לעיסה לקראת בליעתו.
פעולות אלה מבוצעות באמצעות השיניים, הלשון, שרירי הלעיסה ובלוטות הרוק.
בפה גם ממומש חוש הטעם והוא משתתף גם בנשימה ובהפקת קולות, כולל דיבור.
הפתח של חלל הפה הוא השפתיים.
הפה הוא גם חלק ממערכת הנשימה.
האוויר נכנס דרך האף בשאיפה ויוצא דרך הפה בנשיפה.
ישנם יצורים, דוגמת מדוזות ושושנות ים, להם אין פי טבעת, ועבורם משמש הפה גם כפתח היציאה של חומרי פסולת.
היצורים הקדומים ביותר שהתגלו להם היה פה התקיימו בתור הקמבריון, שהחל לפני כ-540 מיליוני שנים, ועל פי חלק מההערכות התקיימו גרסאות קדומות עוד יותר של פיות קדומים שטרם התגלו, וייתכן שאלו היו כבר בתור האדיקר, שקדם לקמבריון.
בתקופה המוקדמת ביותר ה"פה" היה לא יותר מפתח לתוך חלל פנימי בו התעכל המזון, וממנו התרוקנה הפסולת החוצה מין הגוף.
ניתוח של מאובן של יצור בשם Saccorhytus coronarious, שחי לפני כ-540 מיליון שנים והיה באורך של כמילימטר אחד, הצביע על כך שהיצור היה בעל פה שניתן לפתוח ולסגור אותו באופן יזום.
ליצור זה היו פתחים קטנים סמוך לפה, שכנראה שימשו להוצאת הפסולת בנפרד.
התפתחותו של הפה המשיכה בתקופת הקמבריון, כאשר התפתחותם של איברים קדומים נוספים, דוגמת איברי תנועה ויכולת ראייה מוגבלת, הפכו את הפה לאיבר משמעותי יותר ודחפו להתפתחותו.
התו פה הוא תו בסולם הצלילים, שמסומן באות F.
תדירותו באוקטבה הראשונה היא 349 הרץ.
במספור עממי נחשב כתו הרביעי בסולם התווים.
פה הוא הצליל שמשמיע הצופר של מכוניות אמריקניות.
פה דיאז הוא התו המוגבה בחצי טון מפה והוא מסומן ב־#F.
פה במול הוא התו המונמך מפה בחצי טון והוא מסומן ב־♭F.
מבחינת גובה אבסולוטי, בכיוון מושווה, התו שווה לצליל מי אך הוא שונה ממנו מבחינה הרמונית.
בכלים בעלי אינטונציה גמישה, כמו כלי קשת, קיים הבדל בין הצלילים.
הסולם פה מז'ור הוא הסולם המז'ורי המתבסס על התו פה.
התווים בסולם הם: פה, סול, לה, סי במול, דו, רה, מי ופה.
הסולם פה מינור הוא הסולם המינורי המתבסס על התו פה.
התווים בסולם הם: פה, סול, לה במול, סי במול, דו, רה במול, מי במול, ופה.
האקורד פה מז'ור הוא אקורד מז'ורי, שצליל הבס שלו הוא פה.
התווים באקורד הם פה, לה, ודו.
אפשר למצוא את האקורד בסולמות פה מז'ור, בתור טוניקה, סי מז'ור, בתור דומיננטה, ודו מז'ור, בתור סובדומיננטה.
האקורד פה מינור הוא אקורד מינורי שצליל הבס שלו הוא פה.
התווים באקורד הם פה, לה במול ודו.
אפשר למצוא את האקורד בסולמות: פה מינור בתור טוניקה, ודו מינור בתור דרגה רביעית.
פדרציית ספורט בין־לאומית היא הגוף העליון של ענף ספורט בעולם, והיא מאגדת את התאחדויות הספורט הלאומיות של אותו ענף במדינות השונות, ואת הפדרציות האזוריות, אם יש כאלה.
תפקידיה העיקריים של פדרציית ספורט בין־לאומית הם לארגן את התחרויות העולמיות בענף, לקבוע את החוקים של הענף, ולדאוג לפיתוח הענף בעולם.
מקורות המימון העיקריים של הפדרציות הם הכנסות מחסויות וזכויות שידור של התחרויות שהן מארגנות, וחלקן בהכנסות של המשחקים האולימפיים (אם הן פדרציות של ספורט אולימפי).
מטבע הדברים, הפדרציות של הענפים הפופולריים זוכות להכנסות גדולות יותר מאלה של הענפים הקטנים.
לכל ענף ספורט המוכר על ידי הוועד האולימפי הבין־לאומי (כל הענפים האולימפיים ועוד מספר ענפים שאינם אולימפיים) יש פדרציית ספורט בין־לאומית.
קיומה של פדרציה כזו הוא תנאי הכרחי להכרת הוועד האולימפי הבין־לאומי בענף, ולמעשה הוועד האולימפי הבין־לאומי מגדיר ענף ספורט כסוג של ספורט שיש לו פדרציית ספורט בין־לאומית מוכרת, ובמניין של הענפים על־פי הוועד האולימפי הבין־לאומי כל מה ששייך לפדרציית ספורט בין־לאומית אחת נחשב לענף ספורט אחד.
פדרציות הספורט הבין־לאומיות היו מאוגדות עד שנת 2023, במסגרת האגודה הכללית לפדרציות הספורט הבין־לאומיות (GAISF).
הפדרציה הבין־לאומית לסקי (FIS) שהיא גם הגוף העליון של ענפי גלישת השלג (סנובורד)
פדרציית השחייה הבין־לאומית (FINA) שהיא גם הגוף העליון של הקפיצה למים והכדורמים
פדרציית ההוקי קרח הבין־לאומית (IIHF) שהיא גם הגוף העליון של ההוקי רולר
האותיות I ו־F מופיעות בראשי תיבות של רוב הפדרציות מכיוון שהן קיצור של המלים International ו־Federation.
פדרציות ששמן הוא בצרפתית האותיות FI מופיעות לפני שם הענף, לפי הפורמט Federation Internationale de (sport).
אלה ששמן באנגלית שם הענף מופיע באמצע כשלפניו I ואחריו F, בפורמט International (sport) Federation.
יש כמה פדרציות שבשם שלהן מופיע U (מהמילה Union) במקום F, כמו UCI, ויש כמה ש־W (מהמילה World) מחליפה את I (למשל BWF, הפדרציה העולמית לבדמינטון, או WTF, הפדרציה העולמית לטאקוונדו).
החלטה המתקבלת פה אחד היא החלטה המתקבלת בהסכמה כללית של כל העוסקים בקבלת החלטה זו, ואין איש המתנגד לה.
הסכמה פה אחד היא הסכמה רחבה יותר מזו המתקבלת בקונצנזוס, שבה רוב ניכר תומך בהחלטה, אך לא בהכרח הכול תומכים בה.
לעיתים נדרשת החלטה פה אחד, ולא די בהכרעת רוב:
בארצות הברית על חבר מושבעים לקבל את החלטתו פה אחד (ישנן שיטות משפט בארצות הברית המתירות הכרעת רוב כאשר אחד מחברי חבר המושבעים חולה במהלך הדיונים, או כאשר מגיעים למצב בו לא ניתן להכריע בהכרעה פה אחד).
הכרעתו של בית הדין האירופי לצדק, שהוא בית המשפט המרכזי של האיחוד האירופי, חייבת להתקבל פה אחד.
החלטה על הענקתו של פרס ישראל מתקבלת פה אחד על ידי ועדת שופטים ציבורית שמונתה לעניין זה.
בבית משפט צבאי בישראל נדרשת הסכמה פה אחד של שלושה שופטים על הטלת עונש מוות (בעבירות שבהן ניתן להטיל עונש זה).
בכל הקשר אחר, להכרעה במשפט די ברוב קולות, כאמור בסעיף 80(א) לחוק בתי המשפט [נוסח משולב], התשמ"ד-1984: "בית משפט הדן במותב ונחלקו דעות השופטים, תכריע דעת הרוב".
יש הקוראים שלא להרשיע נאשם במשפט פלילי, אלא אם יש לכך הסכמה פה אחד, משום שהמחלוקת בין השופטים מוכיחה שקיים ספק סביר באשר לאשמתו, בניגוד לאמור בסעיף 34כב לחוק העונשין: "לא יישא אדם באחריות פלילית לעבירה אלא אם כן היא הוכחה מעבר לספק סביר".
במקרים מסוימים, קונצנזוס רחב יתר על המידה, המתבטא בהסכמה פה אחד, אינו מתקבל בעין יפה:
בספר מלכים א פרק כ"ב מסופר על אחאב מלך ישראל שניסה לשכנע את יהושפט, מלך יהודה, לצאת איתו למלחמה על רמות גלעד, וכחיזוק הביא 400 נביאים, שנבואתם, פה אחד: יהושפט לא הסתפק בכך, ושאל: מעירה על כך הגמרא שהמניע של יהושפט הוא הכלל: .
כלומר, עצם העובדה שקיימת אחידות דעות כה גורפת מעידה על קיום תיאום גרסאות.
במקרה שבו סנהדרין קטנה, בת 23 דיינים, העוסקת בדיני נפשות, מצאה פה אחד את העומד לדין לפניה אשם, פוטרים אותו מעונש, כדברי רב כהנא: .
כיוון שלמדנו שיש להמתין לילה אחד עד לפסק הדין, כדי לחפש צד זכות לנאשם, אך אלה, שכולם בדעה אחת, כבר לא יראו לו צד זכות.
פדרציית השחייה הבין־לאומית היא פדרציית ספורט בין-לאומית שמוכרת על ידי הוועד האולימפי הבין-לאומי לפיקוח על תחרויות ספורט המים הבין־לאומיות.
זוהי אחת מבין הפדרציות הבין־לאומיות שניתנה להם הזכות לפקח על ענף ספורט מהוועד האולימפי או מהקהילה הבין־לאומית.
המשרד הראשי של הפדרציה נמצא בלוזאן, שווייץ.
כיום הפדרציה מפקחת על חמישה ענפי ספורט מים: שחייה, קפיצה למים, כדורמים, שחייה אמנותית ושחייה במים פתוחים.
הפדרציה נוסדה ב-19 ביולי 1908 במלון מנצ'סטר בלונדון, בריטניה בסוף אולימפיאדת לונדון על ידי פדרציות השחייה הבלגית, הבריטית, הדנית, הצרפתית, הגרמנית, ההונגרית, הפינית והשוודית.
מספר פדרציות שחייה לאומיות לפי שנה:
הפדרציות מקובצות לפי יבשות, וישנן 5 אגודות יבשתיות שבהן הן יכולות להיות חברות:
פדרציית הרוגבי באיטליה (באיטלקית: Federazione Italiana Rugby או בקיצור FIR) היא הגוף האחראי על אגודות הרוגבי באיטליה.
ב-25 ביולי 1911 הוקם הארגון "Propaganda Committee" במטרה לקדם את ספורט הרוגבי באיטליה.
בשנת 1928 הפך גוף זה לפדרציית הרוגבי באיטליה.
בשנת 1934 פדרציית הרוגבי באיטליה הקימה, בסיוע עם עוד גופים, את אגודת הרוגבי באירופה (FIRA).
בשנת 1987 הצטרפה הפדרציה להנהלת הרוגבי הבינלאומית (IRB) כאשר שתיהן לקחו חלק במונדיאל 1930.
פדרציית השחייה האיטלקית (באיטלקית: Federazione Italiana Nuoto או בקיצור FIN) היא פדרציית שחייה הגדולה ביותר באיטליה המאגדת יותר מ-1200 מועדוני ספורט מים שונים.
הפדרציה מאגדת בתוכה חמישה ענפי ספורט שונים: שחייה תחרותית, קפיצה למים, שחייה צורנית, שחייה במים פתוחים וכדורמים.
נשיא הפדרציה הוא פאולו ברלי, סנטור איטלקי אשר בעברו היה שחיין אולימפי מקצועי.
פדרציית הקריקט האיטלקית (באיטלקית: Federazione Cricket Italiana) היא הגוף המפקח על תחרויות הקריקט המתרחשות באיטליה.
פדרציית הקריקט האיטלקית אחראית, עם עזרה ממועצת הקריקט האירופית, על פיתוח וניהול המשחק באיטליה ובחירת שחקני נבחרת איטליה בקריקט.
פדרציית הקריקט באיטליה אחראית על אקדמיה לאימון שחקני הנוער הממוקמת 180 קילומטר צפונה מרומא, במועדון הקריקט "גרוסטו".
משרדה הראשי נמצא ברומא, איטליה.
הנשיא הנוכחי הוא סימון גמבינו.
פדרציית הקהילות היהודיות של רומניה (Federaţia Comunităţilor Evreieşti din România) הוא הגוף המאגד את יהדות רומניה על פלגיה ומייצג אותה כלפי השלטון ברומניה וביחסי יהדות רומנים עם גופים אחרים.
לפי מפקד האוכלוסין מ-2011 מספר היהודים ברומניה הוא 3671.
במהלך כנס היסוד נבחר הנשיא הראשון של הפדרציה, הנדבן והתעשיין זיגמונד בירמן Sigmund Birman, מי שהיה עד אז נשיא איחוד הקהילות היהודיות של הממלכה הישנה.
בשנים 1940–1941; 1945–1947 הנהיג את הפדרציה וילהלם פילדרמן (בשנים 1941-1945 הפדרציה פורקה בצו שלטוני והוחלפה במרכז היהודים), בשנים 1947-1948 הרופא המקורב לחוגים קומוניסטים, דר סנדו ליבליך (הודח ונעצר באשמת השתתפות ב"קנוניה אימפריאליסטית"), בשנים 1951-1948 הפרופ' מקסימיליאן פופר Maximilian Popper.
בשנת 1949 שינתה פדרציית איחודי הקהילות היהודיות של רומניה את שמה לשם הנוכחי, פדרציית הקהילות היהודיות של רומניה.
ביום 11 באוגוסט 1949, בצו ממשלתי, אוחדו כל ארגוני הקהילות האוטונומיים שהיו קיימים עד אז (של הממלכה הישנה, של היהודים הספרדים ואלו של האשכנזים, כולל הנאולוגים, ה"אורתודוקסים" מטרנסילבניה ושאר החרדים, לתוך מסגרת אחת בהנהלתו של ועד יחיד המורכב מהיושב ראש לאון שטרן וסגני היושב ראש פיליפ סטופלר, י.
בתוך הפדרציה המשיכה לפעול מחלקה אורתודוקסית ומחלקה ספרדית בבוקרשט.
במתכונת החדשה הפדרציה הונהגה בשנים 1951–1961 על ידי עורך הדין ישראל באקאל, ואחר כך במשך שנות דור, 1964–1994, שימש כיושב ראש שלה הרב הכולל דוד משה רוזן .לאחריו כיהנו כיושבי ראש פרופ' ניקולאיה קאז'אל- בשנים 1994–2004, לתקופת ביניים יוליאן סורין ומשנים 2021-2005 דר' אאורל ויינר.
החל משנת 2021 מכהן כיושב ראש המהנדס סילביו וקסלר.
בשנת 2005 הפדרציה הקימה מועצת הנהלה שנבחרה לראשונה על ידי קונגרס.
הקונגרס אמור להתכנס כל ארבע שנים.
שינויים והשלמות בתקנון בשנת 2010
בשנת 2010 ממשלת רומניה בראשות אמיל בוק הנהיגה שינויים והשלמות בתקנון פדרציית הקהילות היהודיות ברומניה - דת משה.
בהתאם להחלטה זו מצוין כי המיעוט הלאומי היהודי מוגדר על ידי צירוף שני קריטריונים:אתני ודתי.
פדרציית הקהילות היהודיות חברה במועצת המיעוטים הלאומיים ברומניה ומייצגת את המיעוט היהודי בפרלמנט הרומני (בסעיף 3).
הפדרציה מוכרת כממשיכה לפי החוק של פדרציית איחוד הקהילות היהודיות ברומניה, שנוסדה בשנת 1936 ועברה ארגון מחדש ב-1949, ושל כל הארגונים היהודים, שפעלו בעבר ברומניה בתחום הדת, החיוך, הרווחה, הבריאות, התרבות, הספורט, ו"שנשאו שמות שונים כמו: קהילות ישראל בעלות מנהג מזרחי, ספרדי, אורתודוקסי, נאולוגי, ומנהלות (אפיטרופיות) יהודיות וכו'".
מובטחת פעילות ללא הפרעה של הפדרציה בתחום דת משה, החינוך היהודי, רווחה וסיוע רפואי.
נקבע מעמדם של מוסדות הפדרציה: האספה הכללית - הכוללת את מועצת ההנהלה ואת ראשי הקהילות שאינם חברי מועצת ההנהלה, ומשתתפים בה גם אורחים, כמו יושב ראש ועדת האתיקה והבוררות וכו'.
מועצת ההנהלה נבחרת פעם ב-4 שנים על ידי קונגרס ויש בה 31 חברים, מתוכם 27 בעלי זכות הצבעה.
4 מהחברים הם יושב הראש, סגן יושב הראש, המזכיר הכללי והרב הראשי של דת משה ברומניה או ממלא מקומו.
חברים בה גם 16 ראשי קהילות, מתוכם 14 חברים מן המניין.
מתוך מועצת ההנהלה נבחר כל 4 שנים ועד מנהל בן 7 חברים.
מצוין כי בבתי העלמין היהודים מובאים לקבורה רק בני דת משה.
בבתי הקברות שיש בהם חלקות מיוחדות לבני זוגות מעורבים ניתן לקבור גם את בני הזוג הלא יהודים, תוך שמירת תקנון בתי העלמין היהודים (סעיף 42).
לפי הסעיף 55 יכולים להיות חברים הקהילות היהודיות יהודים (בני אם יהודייה), צאצאים של לפחות סב יהודי אחד, גרי-צדק, שגיורם מוכר על ידי הקנצלריה הרבנית של הפדרציה, ובני /בנות זוג לא יהודים של חברי הקהילה.
לא מתקבלים כחברים בקהילה היהודית יהודים שהמירו את דתם לדת אחרת ולא מתאפשרת השתייכות לשתי קהילות דתיות בו זמנית.
הוקמה ועדת אתיקה ובוררות (בסעיף 78), הנבחרת על ידי קונגרס הפדרציה והכוללת גם את הרב הראשי.
פדרציית הקהילות היהודיות ברוסיה (Федерация еврейских общин России, ФЕОР) הוא אחד מארגוני הדת היהודיים ברוסיה, המאגד רבות מהקהילות האורתודוקסיות במדינה, בעיקר אלה המזוהות עם חב"ד.
הארגון נרשם ב-1999 במרשם הארגונים של משרד המשפטים הרוסי.
הרב ברל לזר מכהן כרבה הראשי של רוסיה מטעם הפדרציה.
האיגוד מזוהה עם חסידות חב"ד, והוא כולל 454 קהילות ברחבי ברית המועצות לשעבר.
דובר הפדרציה הוא הרב ברוך גורין.
הנשיא הראשון היה מיכאיל גלוז והוא כיהן בתפקיד עד לשנת 2005.
מאז, בתפקיד הרב הראשי לרוסיה מכהנים בפועל שני רבנים אשכנזים: הרב אדולף שייביץ' והרב ברל לזר.
שניהם אינם נושאים בתפקיד רשמי מטעם הממשל הרוסי.
ראש המועצה הרבנית - הרב הראשי לרוסיה מטעמה: ברל לזר.
נשיא - הרב אלכסנדר ברדה.
ראש המועצה החברתית - ברוך גורין
ראש חבר הנאמנים - רומן אברמוביץ'.
ראש מועצת נציגי הקהילות היהודיות - מארק גרובארג
נכון לשנת 2014 הפדרציה הורכבה מ-200 קהילות ב-178 ערים, ב-42 קהילות הועסקו רבנים.
בפועל הפדרציה מהווה לנציגות הרשמית של תנועת חב"ד ברוסיה ובחבר המדינות.
פועלים 70 בתי ספר יהודיים.
במוסקבה לבדה פועלים 11 בתי ספר.
בשנת 2003 ביוזמת הפדרציה הוקם המכון הבינלאומי של המאה ה-21, שבשנת 2008 קיבל סבסוד ממשלתי.
ב-2011 דווח שרשת החינוך של הפדרציה וקרן אור אבנר הפעילה 100 מוסדות חינוך.
בתמיכת הפדרציה פועלים 41 בתי כנסת ו-70 מרכזים קהילתיים (כך לפי נתונים משנת 2007), מסייעת לקשישים ומעניקה קצבאות ילודה.
במסגרת הפדרציה פועלת המחלקה למאבק באנטישמיות.
פה-דה-קאלה הוא מחוז בצרפת בחבל נור-פה דה קאלה הזהה בשמו לשמו הצרפתי של המצר בו הוא גובל.
פה-דה-קאלה הוא המחוז ה-7 בצרפת לפי גודל אוכלוסייה, ועיר המחוז שלו היא ארה.
ערים נוספות בפה-דה-קאלה הן קאלה, בתון (Béthune), בולון, לאנס, מונטריי (Montreuil) וסן-אומה (Saint-Omer).
האוכלוסייה גדלה בכמעט 140 אחוזים בין 1801 ל-1911, מה שמייצג את אחד המחוזות הבודדים של צרפת שהציג מגמה כזו בתקופה זו.
מהגרים מבלגיה היוו חלק גדול מהגידול, אם כי מאוחר יותר הגיעו מהגרים מפולין ומדרום אירופה.
גידול האוכלוסייה מפגר יותר ויותר אחר הממוצע הארצי מאז 1950, אולם הוא משקף את דעיכת התעשייה.
למרות שרוב האוכלוסייה עירונית, האזור הכפרי גם הוא מאוכלס בצפיפות.
האזור נהנה זה מכבר ממצב הכבישים שלו, שהתחזק בעקבות שיפורים בתשתיות התחבורה.
יש בו סדרת כבישים מהירים המחברים לערים כמו פריז וריימס.
קישורי הרכבת שופרו מאוד על ידי פיתוח הרכבת המהירה (רכבת TGV), עם קו מפריס למסוף מנהרת התעלה.
ליל היא תחנת מחלף מרכזית, עם שדה תעופה אזורי מדרום, וקאלה ודנקרק נשארים נמלי ים חשובים.
פה ושם בארץ ישראל הוא ספר מסע תיעודי של הסופר עמוס עוז, המספר על מפגשים שהיו לו עם אנשים שונים ברחבי ארץ ישראל ב-1982. עוז כתב שהספר "אינו עיתונאי, אינו ספרותי, אינו דוקומנטארי ואינו פובליציסטי-אידאולוגי בלבד, אלא ממזג בתוכו את היסודות האלה."
הראיונות המתוארים בספר פורסמו, כל אחד לחוד, בשבועון דבר השבוע, בין נובמבר 1982 לינואר 1983. לאחר מכן הם אוגדו לספר (בצירוף אחרית דבר וכמה תגובות) באפריל של אותה שנה.
הספר מסקר בהרחבה פנים שונות של החברה הישראלית, וכולל ראיונות עם חרדים, מתנחלים, ערבים, זקנים, צעירים ועוד אחרים, בליווי פרשנות והגיגי ליבו של הסופר.
עם זאת, עוז ביקש להדגיש בהקדמה לספרו שהוא אינו מתיימר להציג חתך אוכלוסייה, או מדגם של אוכלוסיית ישראל, אלא רק "מקומות מעטים ואנשים מעטים".
אף שהוא עוסק במגוון נושאים, במרכז הספר נמצא הסכסוך הישראלי-פלסטיני, בהקשר הפוליטי של שנות השמונים.
מרבית הראיונות והמפגשים עוסקים, במידה זו או אחרת, בסכסוך.
במרבית הראיונות והמפגשים (אם כי לא בכולם), עוז לא התווכח עם בני שיחו, אלא רק שאלם שאלות ורשם את דבריהם.
לעומת זאת, בספרו הציג עוז ביקורת נוקבת על רבים מהמרואיינים.
רוב החלקים מתארים ביקור אחד של עוז במקום מסוים.
"ברוך השם יום-יום" – בפרק זה מסתובב עוז בשכונת גאולה שבירושלים, ומתאר את החברה החרדית שצמחה בה, מנקודת מבטו.
הוא מרבה לערוך השוואות לירושלים החילונית יותר מימי ילדותו.
רוב החלק הזה הוא שיחה של עוז עם מורה בבית הספר החרדי "המסורה", שקם באותו בניין בו שכן בית ספרו של עוז – תחכמוני.
המורה מציג, בגלוי, עוינות למדינת ישראל ולציונות.
"העלבון והזעם" – בפרק זה מגיע עוז לבית שמש, ומדבר עם קבוצת תושבים מזרחים.
התושבים מביעים תחושות קיפוח, עלבון וכעס כלפי האשכנזים ואנשי המערך.
הם מראים תמיכה נלהבת במנחם בגין, ראש הממשלה דאז, וטוענים שהוא הפסיק את האפליה בין מזרחים לאשכנזים.
בנוסף, הם מבקרים בחריפות את בני הקיבוצים.
"אצבע אלוהים?" – בפרק זה מגיע עוז להתנחלות תקוע שבגוש עציון.
הוא מראיין כמה תושבים, המביעים עמדות שונות לגבי סוגיית ההתנחלות.
בעוד שחלקם מביעים רגשות שליליים כלפי הערבים ומצהירים שהגיעו לתקוע מתוך אידאולוגיה, אחרים מציינים סיבות "ארציות" יותר להגעתם ליישוב, ומבטאים סובלנות לגבי הערבים.
"רק בינה" – בפרק זה משוחח עוז עם שלושה ערבים מרמאללה, המביעים רגשות מעורבים לגבי הסכסוך והפתרונות האפשריים.
"על הרך והענוג" – בחלק זה מדבר עוז עם ישראלי אלמוני המכונה "צ'" מ"אחד המושבים המבוססים".
צ' מציג בפני עוז מונולוג ארוך, שבו הוא חושף את עמדותיו הקיצוניות והייחודיות.
צ' מציג תמיכה באלימות ללא גבולות כלפי הערבים, מביע שמחה על כך שיהודים בחוץ לארץ נפגעים, כי הדבר יעודד אותם לעלות ארצה, ואף אינו מראה הסתייגות ממעשיהם של הנאצים.
אנשים רבים, וביניהם חיים גורי, אהרן מגד ומשה שמיר, הטילו ספק בקיומו של צ', וטענו שעוז ברא אותו מליבו.
עוז עמד על כך שצ' קיים, אך סירב לחשוף פרטים אודותיו.
הוא הודיע עוד לפני כן שצ' דרש להישאר אלמוני.
"ויכוח על החיים ועל המוות" – בפרק זה מגיע עוז להתנחלות עפרה.
הפרק מחולק לשנים: בחלק א' מדבר עוז עם כמה מתנחלים מהיישוב.
חלק ב' הוא תמצית של נאום שנשא עוז בפני תושבי היישוב ביום שלמחרת.
בנאום שטח עוז את עמדתו בעניין ההתנחלויות ובעניינים רבים נוספים הקשורים לסכסוך, לפוליטיקה, למשמעותה של הציונות ועוד.
"השחר" – בפרק זה מבקר עוז במערכת של העיתון הערבי אל-פג'ר, ומשוחח עם כתבי העיתון.
מוצגות גם עמדותיהם ביחס ל"פתרון מדינה אחת", לעומת פתרון "שתי מדינות לשני עמים".
(בהרחבה: האם מותר להשוות בין מאבק הפלסטינים לעצמאות לבין התנועה הציונית?)
"על צל ואור ואהבה" – בפרק זה מתואר מפגשו של עוז עם נזיר צרפתי-קתולי, המתגורר במנזר בירושלים.
הנזיר משוחח עם עוז על הסכסוך ועל עתידם של מדינת ישראל ושל העם היהודי.
"יהודי טלסקופי" – פרק זה מציג את המפגש האחרון של עוז, עם זוג זקנים הגרים בבת שלמה.
הזקנים מספרים על חייהם בצעירותם, ומביעים רגשות דאגה ועצב ממצבה הנוכחי של המדינה.
הבעל, צבי, טוען שהישראלים הפכו לפרקטיים מדי, ושהציונים הראשונים היו גם קצת משוגעים (במובן החיובי של המילה).
הוא אומר שהפרקטיות הובילה לחומרנות ומתירנות המזיקות למדינה.
"בסוף הסתיו – ואחרית דבר באמצע החורף" – פרק זה, שלא פורסם בעיתון, ונכתב רק עבור הספר, הוא מעין אפילוג לספר.
בחלקו הראשון מתוארת שיחת חולין שעוז שומע באשדוד, וכמה אירועים אקטואליים בחייו.
לאחר מכן מתוארת ביקורת של כמה אנשים על עוז, ומובאת תגובתו.
הספר עורר טלטלה בציבוריות הישראלית עם צאתו.
חלקים רבים בו עוררו עניין, אולם הפרק העיקרי שעורר טלטלה הוא הפרק "העלבון והזעם", שתיאר את תושבי בית שמש.
ניתן בו ביטוי לזעם ולתסכול שחשו מזרחיים בארץ, והוצג בו הקרע העמוק בחברה הישראלית בין המזרחים לאשכנזים.
דויד גרוסמן כתב על הספר: "כמעט בכל פעם שסיימתי לקרוא בו פרק, הייתי חייב להניח את הספר מהיד ולנשום עמוק.
שוב ושוב חשבתי לעצמי, די, זה לא ילך.
אין סיכוי שפעם נחיה פה חיים נורמליים.
עם חרדות כאלה ושנאה כזאת לא נצליח לעולם לצאת לחופשי.
הלוואי ויכולתי לומר שכעת, לאחר עשרים ושש שנים, הרגשתי אחרת.
הספר זכה גם לביקורת שלילית רבה מפי גורמים שונים: חלק מן המתוארים בספר האשימו את עוז בסילוף או בהגזמה של דבריהם, ביניהם הכותבים הערבים מעיתון "אל פג'ר", שהאשימו את עוז ב"ריכוך" עמדתם, כמו גם המתנחלים מהיישוב עפרה.
היו שביקרו את העמדה הנייטרלית, לכאורה, שהביע עוז בזמן הראיונות (לא בעת כתיבת הספר, אלא בעת השיחה עצמה) וסברו שהיה עליו להתווכח עם המרואיינים ולהביע דעה.
בנוסף, הובעה ביקורת על כך שעוז לוקח הפסקה מעבודתו כסופר, ועושה עבודה של עיתונאי ופעיל פוליטי (באותה תקופה עוז לקח חלק נרחב בפעילות נגד שליטת ישראל ביהודה, בשומרון ובחבל בעזה, מלבד כתיבת הספר).
על פי החוקר אליהו הכהן הולחן השיר במנגינת הרמן צבי ארליך של השיר היידי "גלות מאַרש" (גּוֹלוּס מַרְשׁ) מאת מוריס רוזנפלד שנכתב בעקבות הציור "גלות" של שמואל הירשנברג.
את הלחן עיבד חנינא קרצ'בסקי.
מילות השיר מבטאות את הרעיון הציוני, ובכלל זה את שאיפות היישוב היהודי והעולים לארץ ישראל.
השיר מתאר שאיפות היהודים באשר לארץ ישראל, ובהן חיי יצרנות ועשייה ותחיית השפה העברית.
יש הטוענים כי מילות השיר נכתבו כאנטיתזה למילותיו היידיות המקוריות, המתייחסות אל קושי ומרירות הגלות.
השיר נוצר בעקבות פנייתו של חיים בוגרשוב כאשר היה מנהל הגימנסיה העברית הרצליה בתל אביב.
הוא פנה אל דושמן וקרצ'בסקי
בבקשה שייצרו שיר לכת עברי שאותו ישירו התלמידים בעת טיוליהם בארץ ישראל.
השניים נענו לבקשתו וכתבו את מילות השיר.
השיר נעשה אהוד מאוד ביישוב העברי בארץ ישראל.
יוסף קלוזנר תיאר את הצלחת השיר: "זו השירה, שנתפשטה עתה בארץ ישראל יותר משירת 'התקווה', מפני שלמרות קלישותה הפיוטית מתאים תכנה להרוח המתהלכת עתה בארץ." במהלך השנים חלו שינויים קלים במילות השיר.
בהמשך נודע גם בארצות הגולה, שם הוחלפה המילה "פה" למילה "שם" (כך לדוגמה שונה המשפט הראשון בשיר מ-"פה בארץ חמדת אבות" ל-"שם בארץ חמדת אבות").
השיר הוקלט לראשונה בשנת 1922 מפי הזמר יוסף בורנשטיין, בסדרת התקליטים 'שירי ארץ ישראל' בעריכת אברהם צבי אידלסון, שהופקה בגרמניה על ידי חברת פולידור.
ברבות הזמן הפך השיר לסמל ציוני מובהק והוא מושר בכינוסים ציוניים שונים, ובכללם מדי שנה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל בערב יום העצמאות.
השיר הופיע מספר פעמים במערכון הנודע של תוכנית הטלוויזיה לול - העלייה לארץ.
פדרציית מלאיה (במלאית: Persekutuan Tanah Melayu, בג'אווי: ڤرسكوتوان تانه ملايو, באנגלית: Federation of Malaya; לעיתים בקיצור מלאיה) הייתה פדרציה של 11 מדינות בחצי האי המלאי שהתקיימה בין 1948 ו-1963. הפדרציה החלה את דרכה כחלק מהאימפריה הבריטית, קיבלה עצמאות ב-1957 והייתה אחת המרכיבות של מלזיה.
ב-1946 נוצר האיחוד המלאי, קולוניה פדרלית שאיגדה בתוכה את כל המושבות של בריטניה בחצי האי המלאי.
מסיבות מגוונות הייתה התנגדות מקומית רחבה לאיחוד במתכונתו כפי שהייתה שהונהגה על ידי הארגון הלאומי של המלאים המאוחדים (UMNO).
רוב חברות הפדרציה היו במעמד של מדינת חסות של בריטניה, למעט פננג ומלאקה שהיו במעמד של קולוניות.
ב-31 באוגוסט 1957 הפדרציה קיבלה את עצמאותה.
ב-1963 מלאיה התאחדה עם סינגפור, מושבת הכתר של סראוואק ומושבת הכתר של צפון בורנאו וכך נוצרה מלזיה.
סינגפור פרשה מהמדינה החדשה כעבור שנתיים.
פדרציית הרכיבה הבין-לאומית היא פדרציית ספורט בין-לאומית האחראית על ענף הרכיבה התחרותית על סוסים.
מטה הפדרציה שוכן בעיר לוזאן שבשווייץ.
חלק מהקוד האתי של הפדרציה מגן על הסוסים מפני התעללות פיזית והזנחה.
כיום הפדרציה מפקחת על עשרה ענפי רכיבה.
על שמונה מהם היא המארגנת של התחרויות: רכיבה אמנותית, מרוצי כרכרות, מרוץ סיבולת , איוונטינג, פרה־רכיבה , ריינינג, קפיצות ראווה ווולטינג.
ושני ענפי ספורט נמצאים בפיקוחה אולם מאורגנות על ידי ארגונים ייעודיים: הורסבול וטנט פגינג .
הפדרציה אינה מפקחת על ענפי מרוצי הסוסים והפולו, אך חתמה על מזכר הבנות עם פדרציית הפולו הבין-לאומית.
הפדרציה הוקמה ב-1921 לאחר איחוד הפדרציות הלאומיות של בלגיה, דנמרק, צרפת, איטליה, יפן, נורווגיה, שוודיה וארצות הברית, כיום מונה הפדרציה כ-134 איגודי ספורט לאומיים.
הפדרציה אחראית על תחרויות הרכיבה ב מאולימפיאדת סטוקהולם (1912), בתחרות זו מתחרים בשלושה ענפים: רכיבה אמנותית, איוונטינג וקפיצות ראווה.
כמו כן אחראית על התחרויות ב החל מהמשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996).
הפדרציה מארגנת מדי ארבע שנים את תחרות הרכיבה העולמית החל מ-1990, שמהווה את תחרות הרכיבה המרכזית בעולם.
בנוסף מארגנת הפדרציה סבבי תחרויות שנתיים בכל מהענפים.
רכיבת סיבולת אינדורנס הוא סוג תחרות מבוסס על סיבולת.
בבלט, פָּה דֶה דֵה הוא דואט לשני רקדנים, בדרך כלל גבר ואישה, המציגים ריקוד בלט יחד.
הפה דה דה אופייני לבלט הקלאסי וקיים בבלטים ידועים רבים, כגון היפהפייה הנרדמת, אגם הברבורים וז'יזל.
אף שבאופן כללי הפה דה דה מוצג על ידי גבר ואישה (רקדן ובלרינה), ישנם יוצאי דופן, כמו למשל בסרט "לילות לבנים" (White Nights), שבו מוצג פה דה דה על ידי הרקדנים מיכאיל ברישניקוב וגרגורי היינס.
הגראן פה דה דה (grand pas de deux) הוא פה דה דה בעל תבנית המורכבת בדרך כלל מחמישה חלקים: entrée (הקדמה), adagio, שתי וריאציות (סולו לכל רקדן) ו-coda (חתימה).
הריקודים המרכיבים את הגראן פה דה דה חולקים נושא משותף, ובדרך כלל מוצגות בו תנועות סימבוליות לסיפור אהבה או תנועות המביעות את הקשר הגלום באהבה, בו הרקדנים יציגו ביטויים רומנטיים מלאי חיבה בין בני הזוג.
הגראן פה דה דה נחשב לעיתים קרובות לגולת הכותרת ולסצנת השיא ביצירת הבלט, והוא מבוצע בדרך כלל על ידי זוג רקדנים בדרגת רקדן ראשי ובלרינה.
גראן פה דה דה מתחיל בדרך כלל ב-entrée (בתרגום חופשי: כניסה), המשמש הקדמה קצרה ומציין את תחילתו של מערך המורכב ממספר ריקודים.
במהלך ה-entrée הרקדנים יופיעו על הבמה בצורה מרשימה, לעיתים קרובות, יתוודעו אחד אל השני ויתמקמו קרוב כהכנה ל-adagio שיתחיל לאחר מכן.
בהתאם לכוריאוגרפיה, הרקדן והבלרינה ייכנסו אל הבמה בו זמנית, או בתזמון שונה בזה אחר זה.
ה-adagio (בתרגום חופשי: איטי) או adage, הוא החלק החינני והמורכב בגראן פה דה דה, שבו הבלרינה תציג ריקוד אלגנטי, איטי ומתמשך כאשר הרקדן תומך בה.
הרקדן, מצדו, שואף להציג יציבות וכח ללא מאמץ נראה לעין, תוך מתן תמיכה לבלרינה.
הרקדן עשוי לתמוך בבלרינה במגוון דרכים נפוצות: להחזיק אותה, להרים, לייצב תוך כדי סיבובים, או להציע זרוע או יד שישמשו "בר" בתנועות שתציג הבלרינה הדורשות יציבות ושללא עזרה תהיינה מאוד קשות או בלתי אפשריות (פנשה, צלילת דג, פירואט).
בשל התמיכה בבלרינה, לעיתים נקרא ה-adagio בשם supported adagio.
עם השלמת ה-adagio, הרקדנים נפרדים וכל רקדן בתורו מגיע למרכז הבמה ומציג וריאציה (ריקוד סולו).
באופן כללי, הווריאציות נועדו להציג קפיצות מרהיבות, אקרובטיקה, סיבובים מרשימים ואת הכישורים והאתלטיות של כל רקדן בפני עצמו.
לרוב, הווריאציה של הרקדן מתבצעת ראשונה, ואחריה מתבצעת הווריאציה של הבלרינה.
ה-coda (בתרגום חופשי: זנב) הוא קטע הסיום של הגראן פה דה דה.
בדרך כלל הוא מכיל אלמנטים המאפיינים את החלקים הקודמים: ה-adagio, הווריאציות או שניהם, וחותם את הגראן פה דה דה בשיא מוזיקלי גדול ומרשים.
White Swan Pas de deux, מהמערכה השנייה בבלט "אגם הברבורים".
Black Swan Pas de deux, מהמערכה השלישית בבלט "אגם הברבורים".
Bluebird Pas de deux, מהמערכה השלישית בבלט "היפהפייה הנרדמת".
Pas de deux מהבלט הנערה הסוררת
בבלט, פָּה דֶה טְרוּאָה הוא ריקוד המיועד לשלושה רקדנים.
הפה דה טרואה מורכב בדרך כלל מחמישה חלקים:
Entrée (הקדמה) - כניסת הרקדנים לבמה וריקוד פתיחה משותף.
וריאציה ראשונה - קטע סולו לרקדן הראשון.
וריאציה שנייה - קטע סולו לרקדן השני.
וריאציה שלישית - קטע סולו לרקדן השלישי.
Coda (חתימה) - החלק החותם של המערך, מבוצע על ידי שלושת הרקדנים.
בדרך כלל מורכב מלחן במקצב מהיר ובעל אופי מרהיב ווירטואוזי.
רוב ריקודי הפה דה טרואה ברפרטואר הבלט הקלאסי הם חלקים מיצירות של הכוריאוגרף הגדול מריוס פטיפה.
אף שפטיפה יצר פה דה טרואה רבים במהלך הקריירה שלו ברוסיה, קרוב ל-150 יצירות, רק שלושה מהם נשמרו:
Pas de trois des Odalisques מהבלט המפורסם שהקים לתחייה "Le Corsaire" (לחן: אדולף אדם וצ'זרה פוני, ריקוד לשלוש רקדניות).
Paquita Pas de trois מהבלט שחידש בשנת 1881 "Paquita" (לחן: לודוויג מינקוס ואדוארד דלדווז, ריקוד לשתי רקדניות ורקדן).
הפה דה טרואה לגרסה שלו לאגם הברבורים משנת 1895 (לחן: פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, ריקוד לשתי רקדניות ורקדן).
בדרך כלל, בחלק ה-Entrée ביצירותיו של פטיפה, הרקדן שיופיע בווריאציה הראשונה ירקוד רק בכשלושה רבעים מהפתיח, לטובת מנוחה והכנה לסולו שלפניו.
בבלט, פָּה דֶה קַאטְר הוא ריקוד המיועד לארבעה רקדנים.
באופן כללי, הפה דה קאטר אינו סיפורי כשלעצמו אלא מצטרף כמערך אסתטי ואפיזודי ביצירה עלילתית קיימת.
אולם קיימות גם יצירות פה דה קאטר עלילתיות או כאלו שעומדות כיצירה בפני עצמן.
יצירות פה דה קאטר מפורסמות מרפרטואר הבלט הקלאסי:
1845 - Pas de Quatre (יצירה), כוריאוגרפיה מאת ז'יל פרו, לחן מאת צ'זרה פוני.
בוצע על ידי הבלרינות לוסיל גראהן, קרלוטה גריזי, פאני צ'ריטו ומארי טליוני, ארבע בלרינות מפורסמות מאוד באותם ימים.
הבלרינה פאני אלסלר הוזמנה להצטרף לביצוע אך סירבה להצעה.
לעומתה, הבלרינה הצעירה לוסיל גראהן נענתה ללא היסוס.
1895 - אגם הברבורים, מערכה שנייה.
כוריאוגרפיה מאת לב איבנוב, לחן מאת פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי.
ארבע רקדניות, בידיים שלובות של זו בשל זו, מציגות עבודת רגליים מדויקת ומהירה.
מבוצע בדרך כלל על ידי טרום סולניות מלהקת המחול.
1898 - ריימונדה, מערכה שלישית ב-Pas classique hongrois (בתרגום חופשי מצרפתית: ריקוד הונגרי קלאסי).
Variation pour quatre danseurs (בתרגום חופשי מצרפתית: וריאציה לארבעה רקדנים).
כוריאוגרפיה מאת מריוס פטיפה, לחן מאת אלכסנדר גלאזונוב.
ריקוד תוסס שבוצע לראשונה על ידי רביעיית הרקדנים סרגיי לגט, גאורגי קיאשט, ניקולאי לגט, ואלכסנדר גורסקי.
1936 - Jardin aux Lilas (בתרגום חופשי מצרפתית: גן לילכים).
כוריאוגרפיה מאת אנטוני טודור, לחן מאת ארנסט שוסון.
טכנית, אינו פה דה קאטר קלאסי משום שרביעיית הרקדנים מלווה ברקדנים נוספים מהלהקה.
בהופעת הבכורה הרקדנים המציגים היו מוד לויד (קרוליין), יו ליינג (המאהב), אנטוני טיודור (הגבר אליו היא אמורה להינשא) ופגי ואן פראך (Peggy van Praagh, דמות אפיזודית מהעבר).
כוריאוגרפיה מאת קנט מקמילאן, לצלילי המערכה השלישית מתוך האופרה I Vespri Siciliani מאת ג'וזפה ורדי.
הוצג לראשונה על ידי הרקדנים לזלי קולייר, מייקל קולמן, דייוויד אשמול, וויין איגלינג.
פה הוא אלבום אולפן שביעי של המוזיקאי הישראלי אסף אמדורסקי שיצא בשנת 2016.
מאז יציאת אלבום האולפן השישי של אמדורסקי צד א', הוציא שני אלבומים שהתבססו על שירים וותיקים ושורה ארוכה של שירים שהוקלטו במסגרות שונות, יצר אמדורסקי ציפייה גדולה לקראת אלבומו השביעי.
במשך ארבע שנים עבד אמדורסקי על האלבום.
עם התקדמות העבודה קיבל מעיריית חיפה סטודיו בעיר התחתית.
"הכנסנו לשם קצת אקוסטיקה, זוג רמקולים, מזרן, קומקום ומחשב עם תוכנת מוזיקה חדשה לי, כזו שתצליח להפתיע אותי ולהוציא ממני טעויות שיהפכו לדרך ראשית במוזיקה החדשה, אותה נשבעתי לגלות.
לא עוד לכתוב את אותו השיר שוב ושוב.
משהו חדש חייב להכתב על רקע הביטים, מתוך תת-ההכרה שתתקיים רק בשקט, במונוטוניות המצטברת ובבידוד", כתב אמדורסקי בפייסבוק על התהליך שהוביל להבשלת האלבום.
קראתי לגידי רז, שיפיק איתי מוזיקלית את הסיום.
בתחילת 2016, במקביל לפרסום הקליפ "מגדלים" שהווה את הסנונית הראשונה מהאלבום, פתח אמדורסקי בגיוס מימון המונים להוצאת האלבום.
במסגרת זו כתב אמדורסקי על יצירת האלבום: "בתקליט הזה, "פה", רציתי לשלב את כתיבת השירים בעבודת ההפקה, שיהיו כרוכים זה בזה מתחילת התהליך כדי להשיג סגנון יותר מרענן בשבילי, כדי להצליח לכתוב משהו חדש שלא ישחזר רגעים מוכרים ונוחים לי.
בראשית 2012 קיבצתי את מיטב מכונות התופים והסינטים בדירתי השכורה ברחוב אלנבי, קומה ראשונה, ובין צעקות השיכורים וריח העשן העולה מתחנות הנייס גאי וההומלסים של השכונה, התחלתי לייצר את הרעשים הראשונים של האלבום.
לאחר כשנה, כחלק ממיזם אומנים בעיר התחתית בחיפה, הקמתי אולפן קטן וקניתי (בתשלומים) מכשור חדש שטרם למדתי לתפעל וקיוויתי שמתוך הבורות הטכנית, הטעויות והניסיונות יצוצו הפתעות אותן אוכל לתעל לצלילים חדשים, למבנים והרמוניות שיתגבשו לשירים אותם לא אוכל לכתוב בשום צורה אחרת, מוכרת וצפויה.
בהמשך, כשהחומרים נאספו והתבהרה תמונת האלבום, פניתי לעזרתו של גידי רז, מוזיקאי ותיק ורב פעלים, אלוף באלקטרוניקה, סינטים, סאמפלרים וגם גיטריסט מחושמל, אחריו אני עוקב למעלה משני עשורים.
לפני שנה בדיוק נכנסנו עם הרבה רוח ונחישות לחבר את כל הקצוות.
המילים והלחנים נכתבו בעיניים פקוחות למגדלים הצומחים בערים ההולכות והופכות צפופות, לשטחי השדות ההולכים וקטנים בדרך בין שתי הערים ולאנשים החזקים והחלשים שבשוליהן".
את עטיפת האלבום וכן את עיצוב הקליפים ערכו אלי מגזינר ותמר מושינסקי.
אסף אמדורסקי - תופים, בס, גיטרות וקלידים
גידי רז - קלידים וגיטרות
רונן בן חורין - קלידים
אשרף אבו שרקי - קולות
פה גדול היא סדרת טלוויזיה קומית מונפשת אמריקאית למבוגרים, שנוצרה על ידי ניק קרול, אנדרו גולדברג, מארק לוין וג'ניפר פלאקט, המבוססת על חוויות ההתבגרות שלהם בפרוורים של ניו יורק, עם קרול המדבב את בן-דמותו הבדיוני.
הסדרה עלתה לראשונה לנטפליקס ב-29 בספטמבר 2017, והעונה האחרונה עלתה ב-23 במאי 2025.
ביולי 2019, טרם יציאת העונה השלישית, הסדרה חודשה לשלוש עונות נוספות, עד לעונה שישית; החידוש הנרחב ביותר בתולדות נטפליקס באותה עת.
באפריל 2022, טרם יציאת העונה השישית, הסדרה חודשה לעונה שביעית אשר עלתה לשידור ב-20 באוקטובר 2023. באפריל 2023, נטפליקס חידשה את הסדרה לעונה שמינית ואחרונה.
העונה השמינית עלתה ב-23 במאי 2025.
שם המדבב/ת שם הדמות אודות הדמותניק קרול ניק בירץ' נער מתבגר כבן 13, חברו הטוב ביותר של אנדרו.
נמוך ומאוכזב מכך שטרם התפתח.
מורי, מפלצת ההורמונים מפלץ עתיק המזכיר סאטיר שעיר בעל כוחות כמו: שיגור, טלקינזיס, וטלפתיה.
מעודד למעשי זימה ומגדל פיני מחמד.
לעיתים נראה כבן זוגה של קוני.
מטפל באנדרו ומת'יו, והוא אבחן את מת'יו כהומוסקסואל.
המאמן סטיב המאמן של בית הספר, אנאלפבית.
לולה ילדה מכיתתם של ניק ואנדרו.
בעונה 1 משמשת כשפוטה של דבין, המרבה להזכיר את היותה וולגרית ולא נשית.
בעונה 4 יוצאת עם ג'יי.ג'ון מולייני אנדרו גלוברמאן נער מתבגר כבן 13, חברו הטוב ביותר של ניק.
מוצג כסוטה שמתקשה לשלוט ביצר המיני שלו.
מינט סבא אנדרו גרסה של אנדרו בעתיד כסבא.
בייב השור הכחול ג'סי קלין ג'סי גלייזר חברתם של ניק ואנדרו.
בסוף עונה 2 הוריה מתגרשים והיא נכנסת לדיכאון.
הייתה נמשכת לג'אד בעונות 3 ו-4. בעונה החמישית מתאהבת באלי.ג'ייסון מנטזוקאס ג'יי בילזריין חברם של ניק ואנדרו.
מרבה לבצע תעלולי קוסמות ולקיים יחסי מין עם הכריות שלו.
יצא עם לולה בעונה 4. מתחיל לצאת עם מת'יו בעונה החמישית.
רוחו של סוקרטס גאי בילזריין אביו של ג'יי.
עורך דין מפוקפק בעל פרסומות מפוקפקות בטלוויזיה.ג'ני סלייט מיסי חברתם של ניק ואנדרו.
יצאה למשך תקופה קצרה עם לארס, ותקופה קצרה עם ניק.
אמה לבנה ואביה שחור והיא מתמודדת עם משבר זהות בעונה הרביעית.
בעונה החמישית היא מקבלת תולעת שנאה והופכת לבריונית.
בעונה השישית מתחילה לצאת עם אלייז'ה ומאוכזבת מהיותו א-מיני.פרד ארמיסן אליוט בירץ' אביו של ניק.
אדם הנוטה לפתיחות יתר בנושאים מביכים וחסר מודעות עצמית.
רוחו של אנטונין סקאליה נהג אוטובוס סטארבוס מאיה רודולף דיאן בירץ' אמו של ניק.
קוני, מפלצת ההורמונים לעיתים נראית כבת זוגו של מורי.
מפלצת ההורמונים הנשית הראשונה שנראתה.
מטפלת בג'סי וטיפלה בניק בעונות 3 ו-4. שטיח אמבטיה רוחה של אליזבת טיילור רוחה של ויטני יוסטון ג'ורדן פיל רוחו של דיוק אלינגטון רוחו של פרדי מרקיורי אטלנטה קלאוס די.ג'יי.
סיירוס פטריק יואינג אנדרו ראנלסמתיו מקדלילד מהכיתה של ניק ואנדרו.
פופולרי בבית הספר והומוסקסואל מחוץ לארון.
היה בזוגיות עם ילד בשם איידן בעונה 3 אך נפרד ממנו במהלך העונה הרביעית והחל לצאת עם ג'יי.
אמו נוצריה ומתקשה לעכל את זה שבנה הומוסקסואל אבל אביו מקבל אותו.
אובחן על ידי מורי כהומוסקסואל ומטופל על ידו במקביל לאנדרו.
ג'ינה רודריגז - ג'ינה, נערה צעירה שהחלה להתפתח מוקדם והחזה שלה הופך למושא עניין בשכבה.
ג'וזי טוטה - נטלי, נערה טרנסג'נדרית שמשתתפת במחנה קיץ.
ג'ק מקברייר - שערת ערווה של ניק #1
אלי וונג - אלי, תלמידה אסייתית אשר גרה עם אבא שלה.
יצאה עם סמירה בעונה 4, ובעונה 5 הן נפרדו.
חברה הכי טובה של ג'סי.
מיי ויטמן - טלולה לוין
נייתן פיליון - בתפקיד עצמו
קאט דנינגס - ליאה בירץ', אחותו הגדולה של ניק לאחותו הקטנה של ג'אד.
קריסטן בל - הכרית של ג'יי
קריסטן ויג - איברי המין של ג'סי
זאכרי קווינטו - איידן, בן זוגו לשעבר של מתיו.
ריק - מפלץ הורמונים זקן, שתום עין, חסר רגל ומדבר באופן מוזר ולא ברור.
טיפל במאמן סטיב וכרגע (סוף עונה 4-עונה 5) מטפל בניק.
ג'אד בירץ' - אחיו הגדול של ניק.
בעל חזות מפחידה ומגדל דביבונים כחיות מחמד.
קיילב- ילד מהכיתה של ניק ואנדרו.
קשור מאוד לילקוט שלו ונהפך מאוד אגרסיבי כלפי מי שיגע בו.
לארס- ילד מהכיתה של ניק ואנדרו.
יצא עם מיסי לתקופה קצרה.
מורי - מפלץ ההרומונים של אנדרו ומתיו.
נכנס להריון במשאבי אנוש ובעונה 6 יולד.
קוני - מפלצת ההורמונים של ג'סי, בעונות 3-4 טיפלה גם בניק.
בעונה 1-2 רמזו לנו שהיא עבדה גם עם מיסי אך הן לא תקשרו בניהן.
ריק - מפלץ ההרומונים של המאמן סטיב.
בעונה 2 טיפל בניק עד שפרש מתפקידו ובעונות 4-5 חזר לטפל בו.
מונה - מטפלת במיסי החל מעונה 4.
טיילר - מפלץ הורמונים טירון ומטפל בניק בעונה 2. העוזר האישי של גאווין.
עבד עם מכשף הבושה ובגלל זה פוטר מתפקידו.
גאווין - מפלץ משוגע ועצבני אשר טיילר העוזר שלו.
היה מפלץ ההורמונים של גייב (נטלי) לזמן קצר עד שינוי מינו.
סיימון סקס - חבר טוב של מורי הוראה לפרק אחד בעונה 5. במשאבי אנוש נראה כמאהב של וולטר.
בוני - אחותה התאומה של קוני.
מונטל - הילד של מורי וקוני.
נולד בעונה 6 ומתבגר מהר מאוד.
גיל וג'ו - חברים טובים מאוד ומטפלים ביחד באלייז'ה.
גורמים לו להבין שהוא א-מיני.
חרקי אהבה / תולעי שנאה
מטפל בניק החל מעונה 5. מתחיל כחרק אהבה ומשתנה לתולעת שנאה, לבסוף הוא חוזר להיות חרק אהבה.
סוניה - חרקית האהבה של ג'סי החל מעונה 5. במשאבי אנוש פוטרה ונראה שמחליפתה (אמי) תטפל בג'סי כמו מה שקרה עם בקה.
מטפלת במיסי והופכת אותה לבריונית.
אמי - נראתה לשתי שניות בעונה 5 פרק 3. הדמות המרכזית במשאבי אנוש.
פלאני - חרק האהבה של אנדרו החל מעונה 5. טיפל גם בבארי.
חרק האהבה של מרטי - חרק גוסס ולא עושה את עבודתו כמו שצריך.
ליונל - מכשף בושה שנראה החל מעונה 2. גורם לכולם להרגיש רע עם עצמם.
טיטו - יתושת חרדה בעל יכולת להשתכפל כמה שתרצה.
קיטי - חתולת דיכאון אשר חטפה את ג'סי בסוף עונה 2.
אתר האינטרנט Vox תיאר את התוכנית כחדה, וכמתארת את המבוכה של גיל ההתבגרות וההתבגרות המינית.
"משאבי אנוש" היא סדרה מונפשת אמריקאית המתמקדת במקום עבודתם של מפלצות ההורמונים, שעונתה הראשונה עלתה לשירות הזרמת מדיה נטפליקס ב-18 במרץ 2022.
שנהפרסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהמקור2024פרס אמי האמנותיהמדבב הטוב ביותרמאיה רודולףפרס אנניתוכנית הטלוויזיה/שידור האנימציה לקהל בוגר הטובה ביותרפה גדולפרס אמי אמנותי לבידור בפריים טייםההופעה הטובה ביותר של קריינות דמויותמאיה רודולף2025פרס אמי לבידור בפריים טיים
פה זה לא אירופה הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית מרגלית צנעני, ביחד עם ליין מסיבות הגייז "אריסה".
השיר יצא לאור ב-21 באוקטובר 2014, כסינגל שלא מתוך אלבום, אלא כסינגל שנתי שאותו מוציאים אריסה ביחד עם אמן ישראלי בולט.
השיר נכתב על ידי דורון מדלי שגם הלחין אותו.
במקור נכתב השיר לזמרת דנה אינטרנשיונל, אך לבסוף הוקלט על ידי מרגלית צנעני.
שיר זה הוא שיר בסגנון הפופ, אשר משלב בתוכו בית מהפזמון הידוע "אני מאמין", אשר אותו שרים כמה זמרי ליווי שהתנדבו לשיר זאת בקליפ, ובאודיו של השיר.
מדלי אף היה אחראי לכתיבת והלחנת הלהיט הנוסף של אריסה, "תל אביב", אשר אותו שר עומר אדם שנה לפני כן.
שנה לאחר מכן, הוציאו אריסה ביחד עם שרית חדד את השיר "קרקס", אשר הפך ללהיט גם כן.
שיר זה נחשב לשיר מחאה, ווואלה!
NEWS אף אמרו כי: "מרגול החליטה לצאת בשיר מחאה ציני ומשעשע כנגד כל אותם אנשים שחושבים שהעיר הגדולה היא אירופה, כשהיא שרה לגייז "גברת היפסטר, נו איך בברלין?
את משתלבת יפה עם גרמנים?" וממשיכה בפזמון "פה זה לא אירופה, פה זה ישראל - תתחיל להתרגל".
הווידאו קליפ הנלווה שיצא עבור השיר, בוים על ידי עומר טובי, והועלה לערוצם של אריסה ב-21 באוקטובר 2014, בסמוך לצאתו כסינגל.
בקליפ משתתף אוריאל יקותיאל, אשר לאורכו לובש שמלה, ופניו מאופרות.
בין לבין ניתן לראותו רוכב על קרוסלה, ויושב ברכב כשגברים רבים מסביבו.
הקליפ של השיר קוצר לאורך של כדקה וחצי, כאשר אורכו המקורי הוא שלוש וחצי דקות.
באותו הזמן שבו יצא השיר, עלתה תוכנית ברדיו לב המדינה, בשם "פה זה לא אירופה!", בהגשת הני זובידה ומרגול, אשר נתמכה על גבי השיר הזה.
פדרציית הרוגבי הרוסית הוא הגוף השולט בענף היוניון רוגבי ברוסיה.
הוא נוסד בשנת 1936 במקור כאיגוד הרוגבי של ברית המועצות.
איגוד הרוגבי של רוסיה הפך לחלק מאיגוד הרוגבי העולמי בשנת 1990.
הפדרציה מנהלת את נבחרות הרוגבי הלאומיות, את הליגה המקצוענית, הליגה הבכירה, הליגה הפדרלית וטורניר הגביע הרוסי ברוגבי.
פדרציית הרוגבי של רוסיה שמה לעצמה מטרה לנבחרת רוסיה להעפיל לגביע העולם ברוגבי 2011 בניו זילנד ולהופיע לראשונה בטורניר.
הנבחרת הצליחה במסע זה, והעפילה לאירופה 2 בבית C, שם אחת מיריבותיה הייתה אחת היריבויות הספורטיביות העיקריות במדינה, ארצות הברית.
בהמשך, הם כיוונו להיות 12 המשתתפים המובילים ברוגבי עד 2015 ולהעפיל לשלב רבע הגמר בגביע העולם ברוגבי ביפן 2019.
אוקטובר 2003 – ספטמבר 2017: ויאצ'סלב קופייה
ספטמבר 2017 – ואילך: איגור ארטמייב
פדרציית הרכב הרוסית היא התאחדות שבסיסה ברוסיה ונוסדה בשנת 1991. מטרתה העיקרית של הפדרציה היא לקדם את ענף הספורט המוטורי במדינה.
פעילות הפדרציה כוללת איגוד הגופים הפועלים בתחום הספורט המוטורי ושילוב ספורטאים, מאמנים, מתנדבים וכו'.
ב-11 בדצמבר 1992, כשנה לאחר התפרקות ברית המועצות, הכירה הוועידה הכללית של הפדרציה הבין-לאומית לרכב (FIA) בפדרציית הרכב הרוסית כגוף הרשמי שמייצג את כל פעילות הענף ברוסיה.
ויקטור קירינוב מכהן כנשיא הפדרציה הרוסית מאז 2003. בשנת 2020 נבחר לתפקיד מחדש לתקופה של 4 שנים.
בעקבות שימוש נרחב בחומרים אסורים מצד ספורטאים רוסים במהלך אולימפיאדת החורף בשנת 2004 הורחקה רוסיה מהשתתפות באליפויות עולם.
בית הדין לבוררות בספורט קבע כי ההרחקה חלה גם על ענפי הספורט המוטורי.
החל משנת 2021 מתחרים הספורטאים הרוסים כספורטאים עצמאיים תחת דגל הפדרציה.
פה יבש או יובש פה (Xerostomia) הוא תסמין המבטא את התחושה הסובייקטיבית של יובש בפה, לרוב כתוצאה מתת-פעילות של בלוטות הרוק.
התסמין יכול להיות ביטוי של מחלות, כגון תסמונת שגרן, תוצאה של הרגלים כמו נשימה מהפה, ושכיח למצוא אותו כתופעת לוואי של תרופות.
כתופעת לוואי יובש פה נקשר לרוב לתרופות המפעילות את מערכת העצבים הסימפתטית, כגון תרופות הנקשרות לקולטנים אדרנרגיים, ותרופות החוסמות את מערכת העצבים הפאראסימפתטית, כגון תרופות אנטיכולינרגיות.
תסמין זה מפריע מאוד לכושר הדיבור, כושר הבליעה וכושר הרטבת השפתיים, ומודגש ומורגש אצל קשישים, או אנשים הסובלים מקושי לבלוע (למשל Lewis Body Dementia).
פהד בן עבד אל-עזיז אַאל סעוד , יליד ריאד, כיהן החל מיוני 1982 ועד מותו כמלכה החמישי של ערב הסעודית וכראש ממשלתה, וכן כמנהיגו העשרים של בית סעוד.
פהד היה בנו האחד-עשר של מייסד הממלכה עבד אל עזיז אבן סעוד, וראשון בניו מאשתו השביעית, חסה בנת אחמד א-סודיירי.
יחד עם שישה אחים נוספים מאותה אם, ביניהם סלמאן, מלך ערב הסעודית והנסיכים סולטאן (שר ההגנה והסגן השני לראש הממשלה), נאיף (שר הפנים), נמנה פהד עם שביעיית "האחים הסודיירים", מהמשפיעים שבפלגי בית המלוכה לאורך ההיסטוריה המודרנית של ערב הסעודית.
פהד נולד בעיצומו של מסע אביו להשליט את מרותו על חצי האי ערב, שבסופו כוננה ממלכת ערב הסעודית.
פהד התחנך ב"מדרשת הנסיכים" בריאד, מוסד חינוכי שהקים אביו במיוחד עבור חינוך בני בית המלוכה.
לאחר מכן עבר למוסד הידע הדתי במכה, שם רכש השכלה דתית-והאבית.
ב-1945 ערך את ביקורו המדיני הראשון בניו יורק על מנת להשתתף במושב הפתיחה של העצרת הכללית של האו"ם.
פהד פעל בכפוף לאחיו למחצה, פייצל, אשר שימש באותה תקופה כשר החוץ של הממלכה.
ב-1953, בגיל שלושים, התמנה פהד לשר החינוך הראשון של ערב הסעודית.
באותה שנה ייצג את בית סעוד בטקס הכתרתה של מלכת אנגליה אליזבת השנייה.
חשיבותו של פהד כיסוד משמעותי בבית המלוכה נתנה אותותיה כבר ב-1959, כאשר נבחר לעמוד בראש המשלחת הסעודית לליגה הערבית.
מכאן הדרך לפסגה הייתה קצרה - בשנת 1962 התמנה לשר הפנים של סעודיה, ואילו ב-1967 נבחר לסגן השני לראש הממשלה - המשרה השלישית בחשיבותה בממלכה אחרי המלך והסגן הראשון.
ב-25 במרץ 1975, נרצח המלך פייצל על ידי אחיינו, ובמקומו עלה אחיו למחצה ח'אלד, לאחר שאחיו הבכור מוחמד ויתר על הכתר.
ח'אלד, שהיה הפסיבי מבין כל מלכי ערב הסעודית (ובמיוחד בשנותיו האחרונות), מינה את פהד לנסיך הכתר ולסגן הראשון לראש הממשלה.
בפועל, היה זה פהד אשר ניהל את מרבית ענייני החוץ, הנפט והמודרניזציה של הממלכה.
עם מותו של ח'אלד ב-13 ביוני 1982, עלה פהד לכס המלוכה.
פהד נחשב כמלך ליברלי יחסית, חסיד הפיתוח והמודרניזציה, ומתון במדיניות החוץ שלו.
הוא הוסיף להוביל קו פרו-מערבי ופרו-אמריקני חזק.
בתחילת שלטונו יזם את "תוכנית פהד", תוכנית להסדר שלום במזרח התיכון, לפיה ישראל תיסוג באופן מוחלט מכל השטחים שכבשה במלחמת ששת הימים, תפנה את כל ההתנחלויות שהקימה ותאפשר הקמת מדינה פלסטינית, ואז, כדבריו, "יוכלו כל מדינות האזור לחיות בשלום", משמע, יוכר קיומה של מדינת ישראל.
תוכנית זו התוותה במידה רבה את מדיניותה של הליגה הערבית ביחס לסכסוך הישראלי-ערבי.
יוזמה דומה הועלתה בשמו בשנת 2002 (ר' היוזמה הסעודית) אף שאביה היה ככל הנראה נסיך הכתר עבדאללה.
אחת הבעיות הראשיות עמן נאלץ פהד להתמודד הייתה השפל במשק הנפט: חלה ירידה בהפקה, ביצוא ובמחירי הנפט, ועקב כך קטנו ההכנסות וקרנות הרזרבה.
בעיצומו של המשבר פהד אף פיטר את שר הנפט הוותיק, אחמד זכי ימאני, אשר כיהן בתפקיד משנת 1962. רק בשנות התשעים ניתן היה להצביע על התאוששות משק הנפט הסעודי.
פלישתו של הרודן העיראקי סדאם חוסיין לכווית ב-1990 חוללה זעזוע בערב הסעודית, כיוון שלראשונה זה עשורים נתערערה היציבות הפוליטית בחצי האי ערב, באופן שנתפס כאיום משמעותי על הממלכה עצמה.
היה זה פהד אשר קרא באוגוסט 1990 לסיוע אמריקני נגד העיראקים.
ערב הסעודית השתתפה בקואליציה שהכניעה את סדאם והעניקה בסיסים לקואליציה זו.
הוא השתמש במעמדו על מנת למשוך מדינות ערביות ואסלאמיות נוספות לקואליציה האנטי-עיראקית.
ב-1992 הציג פהד שורת "רפורמות" פנימיות במנגנוני הממשל הסעודי.
הוא ערך תיקוני יסוד חוקתיים, לפיהם ערב הסעודית היא מונרכיה הנשלטת על ידי בניו ונכדיו של מייסדה, אבן סעוד, וכי בסמכות המלך לקבוע את זהות נסיך הכתר.
תיקון זה פתח מאבק גלוי בין יורשי העצר הפוטנציאליים, סולטאן ועבדאללה, שנסתיים ב-1996. הוא הגדיר בפירוט את סמכויות מועצת השרים הסעודית, מעין קבינט בעל סמכויות ביצועיות, הכפוף כולו למלך.
בנוסף, ביצע חלוקה אדמיניסטרטיבית של הממלכה למחוזות ויצר מערכת מסועפת של שלטון מקומי.
לבסוף, יצר "אספה לאומית", הרשאית לבחון צווים מלכותיים אך לא להתנגד להם.
המלך פהד נודע בנטיותיו הפילנתרופיות ובנכונותו לתרום למוסדות צדקה ברחבי העולם, ובעיקר למדינות המוסלמיות בעולם השלישי.
הונו האישי נאמד בכעשרים מיליארד דולרים.
בשנת 1996 עבר פהד שבץ מוחי חמור, אשר הותירו משותק חלקית ושלל ממנו את היכולת לשלוט בפועל במדינה.
אחיו למחצה, נסיך הכתר עבדאללה, שימש כעוצר בפועל של הממלכה.
נסיעותיו של פהד היו רק לרגל חופשות, ולעיתים הוא שהה מחוץ לממלכה חודשים ארוכים.
אף על פי כן, הוא עדיין קיים פגישות מעטות ואירח מבקרים ספורים בארמונו, ואף הצהיר הצהרות תקיפות (ביניהן גינוי "הטרור הישראלי" נגד פלסטינים בלתי חמושים ב-2002, או כוונתו "להכות באגרוף ברזל בטרוריסטים" לאחר פיגועי ההתאבדות בריאד, בנובמבר 2003).
ב-6 ביולי 2005 דיווחה התקשורת הערבית כי חלה הידרדרות חמורה במצב בריאותו של המלך, ששקע בתרדמת ונשקפה סכנה לחייו.
ב-1 באוגוסט 2005 הוא נפטר בבית החולים.
אחיו-למחצה, יורש העצר עבדאללה, הומלך תחתיו.