tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עבודותיו השפיעו גם מחוץ לאנגליה ותרמו להפצת הנצרות באירופה.
כמעט כל מה שידוע אודות בדה נידלה מהערה שהוסיף ליצירתו הראשית.
בהערה זאת סיפר כי הוא שוּכן במנזר ורמות בגיל שבע, הפך לדיאקון (הדרגה מתחת לכומר) בשנתו ה-19 וכומר בשנה ה-30, תואר שנשא עד מותו.
לא ברור אם היה בן למעמד האצולה.
מוריו היו ראשי המנזרים בנדיקטוס ביסקופ וקאולפריד, אחרי האחרון, כנראה, התלווה למנזר יארו בשנת 682. שם בילה את מרבית חייו בלמידה, הוראה או כתיבה, והיה להוט בביצוע חובות הנזירות.
בדה קיבל את התואר ה"מכובד", שהיה נהוג לכמרים בתקופה ההיא, סמוך למותו, אולם לא הוכרז לקדוש.
למדנותו וחשיבותו לקתוליות הוכרו בשנת 1899, כאשר הוא הוכרז כאחד מ"מורי הכנסייה" (תאולוג, שכתביו תרמו להתפתחות הכנסייה הקתולית), והוא האנגלי היחיד שזכה בתואר.
הוא גם האנגלי היחיד המוזכר בספרו של דאנטה, "גן עדן".
כתביו מעידים כי הונחו לפניו כל מקורות המידע של זמנו.
מקובל כי ספריית ורמות-יארו מנתה בין 300 ל-500 ספרים, דבר שהפכה לאחת הגדולות באנגליה.
ביסקופ עמל רבות כדי לרכוש ספרים במסעותיו שהובילו אותו מחוץ לאנגליה ולתוך אירופה.
בדה היה הראשון שהתייחס להירונימוס, אוגוסטינוס, גרגוריוס הראשון, ואמברוזיוס, כארבעת אבות הכנסייה.
היה בקי בספרות אבות הכנסייה, והשתמש בציטוטים מתוך פליניוס הצעיר, ורגיליוס, לוקרטיוס, אובידיוס, הורציוס וסופרים קלאסיים אחרים, אך במורת-רוח קלה.
הלטינית שכתב הייתה בהירה ושוטפת, שלא כמו יצירות אחרות בנות זמנו, שאנשי המאות הבאות מתקשים לקרוא שכן היא טבועה בחותם תקופתם.
אולם בהתייחסותו לתנ"ך נעשה סגנונו מעורפל.
בדה הרבה להשתמש בפירושים אלגוריים בכתיבתו, ונקט בגישה ביקורתית כלפי האירועים שתיאר.
הוא נחשב היסטוריון אמין, שקול וביקורתי באופן כללי, אך עם זאת, כתיבתו מכילה תיאורים רבים ולא ביקורתיים של הנסי והעל־טבעי.
גילויי הסימפתיה שלו, נדיבותו, אהבתו את האמת והצדק, אדיקותו, ומסירותו לשירות הזולת הפכו אותו לדמות מרתקת.
בדה לא הגביל עצמו לכתיבה תאולוגית, ובין עבודותיו ישנם כתבים מדעיים והיסטוריים.
המדעיים כוללים מסות על דקדוק (שנכתבו בעבור תלמידיו), כתב אחד אודות תופעות טבע כמו גאות ושפל ("De rerum natura") ועוד שניים בנושא הכרונולוגיה ("De temporibus" ו"De temporum ratione").
כתבים אלה תרמו רבות לרנסאנס הקרולינגי בכך שסייעו להנגיש את הידע שלו ממקורות לטיניים ויווניים לעמיתיו האנגלו-סקסונים.
בכתיבתו הוא אימץ את שיטת ספירת הנוצרים אשר הומצאה על ידי דיוניסיוס אקסיגואוס, ואשר קבעה חלוקת השנים ל"לפני הספירה" ו"לספירה".
עד ימיו של בדה היו נהוגות מספר שיטות למניית השנים, ובזכות כתיבתו הונהג השימוש המוכר בספירת הנוצרים.
בדה טרח רבות להשיג מקורות מגוונים ככל הניתן, כולל עדויות שלא מהכתובים, למשל משיחות שניהל עם אחרים.
הוא ציין את כל מקורותיו, ודאג לאמינותם.
נהוג ליחס לו את המצאת הערות השוליים.
אחת מהערות אלו הייתה ציטוט בנוגע לגיל כדור הארץ, שנגד את הכרונולוגיה המקובלת בכנסייה, עניין שהביא להאשמתו בכפירה.
הוא כתב גם כי כדור הארץ הוא עגול כ"כדור מגרש-משחקים".
הידוע והחשוב שבכתבי בדה הוא "תולדות הכנסייה של האומה האנגלית" , אורכו כ-400 עמודים והוא משתרע על פני חמישה כרכים, המתארים את ההיסטוריה הכנסייתית והפוליטית מימי קיסר ועד להשלמת הספר בשנת (731).
הכרך הראשון עוסק בהיסטוריה של אנגליה ומתחיל בפלישתו של יוליוס קיסר.
בהמשך סוקר בדה את תולדות הנצרות באי, כולל המרטיריום של אולבן הקדוש , עד לתקופתו של אוגוסטין מקנטרברי , שליח האפיפיור אשר הביא את בשורת הנצרות לאנגלו-סקסונים והיה הארכיבישוף הראשון של קנטרברי.
כתבים אלה התבססו על מקורות עתיקים יותר כדוגמת אורוסיוס, גילדאס, פרוספר טירו ומכתבי האפיפיור גרגוריוס הראשון, יחד עם אגדות ומסורות.
הכרך השני והשלישי עוסקים בהמשך התקבלותה של הנצרות באי הבריטי, כולל קרבות חשובים בין מלכים שקיבלו עליהם את הנצרות למלכים שנשארו פגניים.
שיאו של הכרך השלישי הוא סינוד ויטבי, אשר בו קיבל עליו מלך נורתמבריה לסור למשמעת האפיפיור, אירוע שמקובל לראותו כנקודת מפנה היסטורית בתולדות אנגליה.
הכרך הרביעי והחמישי עוסקים בהמשך התקבלות הנצרות האי הבריטי עד לימיו של בדה, ובמחלוקת החריפה שהתגלעה אודות המועד הנכון לחוג את חג הפסחא.
עניין זה היה חשוב מאוד עבור בדה והוא עסק בו רבות גם בכתבים נוספים.
בספרו הוא חותר להציג תמונה של התקדמות לעבר ביסוס הנצרות באי הבריטי ושל אחדות דעים בין הממלכות השונות.
הוא יוצא כנגד הבריטונים, אשר נשארו אמנם נוצרים עם עזיבתם של הרומאים, אולם לא פעלו להבאת הבשורה הנוצרית לשאר הממלכות באי.
בדה ערך מחדש את הוולגטה הלטינית.
גרסתו של התנ"ך הייתה בשימוש הנצרות המערבית עד לימי הרפורמציה, ובשימוש בכנסייה הקתולית עד לשנת 1966. במקום להעתיק ממקור אחד, אסף בדה את התוכן לתנ"ך ממספר מקורות ששילב ליצירת תנ"ך חד־כרכי, להבדיל מתנ"כי תקופתו, שנכתבו בכרכים נפרדים.
יש טוענים כי לעבודה זאת הייתה השפעה מקיפה וחשובה יותר משאר כתביו.
בדה עמל על תרגום חלקים מהתנ"ך לאנגלית עתיקה, אך אלו לא שרדו לימינו.
בכתביו הנוספים נכללים חיי אבות מנזרי יארו וורמות, וחיי הקדוש קותברט בפרוזה.
מרבית כתביו תאולוגיים, ומורכבים מהערות על הברית החדשה והישנה, דרשות ומסות על חלקים מופרדים מכתבי הקודש.
עבודתו האחרונה, שהושלמה על ערש דווי, הייתה תרגום חזון יוחנן לאנגלית עתיקה.
הוא זכה להערכה גם מחוץ לאנגליה, בעיקר באמצעות מאמציהם של בוניפציוס הקדוש בגרמניה ואלקווין בחצרו של קרל הגדול, אשר השתמשו בכתביו ופירושיו לכתבי הקודש.
מקצת פירושיו והערותיו זכו להיכלל גם בגלוסה אורדינריה, פרשנות הביבליה הנוצרית החשובה והמקיפה ביותר בימי הביניים.
בֵּדְזִ'יך הְרוֹזְנִי (בצ'כית: Bedřich Hrozný; בגרמנית: Hrozny Friedrich; 6 במאי 1879 – 12 בדצמבר 1952) היה מזרחן ובלשן צ'כי.
נודע בעיקר בשל פיענוח הכתב החתי ויסוד ענף החתיתולוגיה.
הרוזני נולד בליסה נד לבם, בוהמיה, האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בעיר קולין הוא למד עברית וערבית.
באוניברסיטת וינה למד אכדית, ארמית, שפות אתיופיות, שומרית וסנסקריט, כמו גם את כתב היתדות שהיה נהוג באסיה הקטנה, מסופוטמיה והאימפריה הפרסית.
הרוזני למד מזרחנות באוניברסיטת ברלין.
בשנת 1904 השתתף בחפירות בארץ ישראל.
הוא השתתף בחפירות בתל תענך והשתתף בפיענוח מכתבי תענך.
בשנה העוקבת נתמנה לפרופסור באוניברסיטת וינה.
בשנת 1906, משלחת ארכאולוגית גרמנית בראשות הוגו וינקלר בחתושש מצאה את ארכיון בואזקיי, ארכיון מלכי החתים.
הכתב היה כתב יתדות אכדי, אולם השפה לא הייתה ידועה.
לקראת אמצע מלחמת העולם הראשונה פרסם הרוזני תיאור של השפה ודקדוקה הצביע על כך שזוהי שפה הודו־אירופית.
הרוזני הנהיג משלחת צ'כית לקילטפה, אתרה של העיר כנש העתיקה.
בשנת 1925 חשפה המשלחת 600 לוחות חרס עליהם רשומות אשוריות המתארות את הסחר שניהלו ממושבותיהם באזור אנטוליה.
מאוחר יותר ניסה הרוזני לפענח את כתב ההירוגליפים החתי וכתבים אחרים שהיו בשימוש בהודו וכרתים, אך ללא הועיל.
התקף לב בשנת 1944 שם קץ לעבודת המחקר של הרוזני.
הרוזני המשיך לכהן כפרופסור באוניברסיטת קארל בפראג עד לשנת 1952.
בדידות מוגדרת כהרגשה סובייקטיבית של בידוד, חוסר שייכות או חוסר חברות, ריחוק מאנשים או סביבת אנוש ולרוב כמיהה עזה להתחברויות עם אחרים, עקב מחסור בתקשורת או במגע גופני.
תחושת בדידות היא סובייקטיבית ואינה מחייבת הימצאות לבד, אלא חיים ללא קשרים חברתיים משמעותיים מספקים או הימצאות בחברה שבה על אף היחסים החברתיים חשים בודדים.
אוכלוסיית האזרחים הוותיקים מושפעת באופן ייחודי לבדידות מכיוון שהזדקנות קשורה לאובדן אנשים קרובים ולצמצום רשתות חברתיות.
ממחקרים עולה כי הבדידות מחלישה את מערכת החיסון, ובעלת השפעה מזיקה על הבריאות הנפשית, לרבות עלייה בשיעור הדיכאון, מאיצה את הזדקנות המוח ומקצרת את תוחלת החיים.
הבדידות היא מגפה מידבקת המסכנת את בריאות הפרט והציבור.
נמצא כי לבדידות אין שום קשר למספר האנשים שסובבים את הפרט, וכן שניתוק חברתי המוביל לבדידות והסתגרות נוגע גם לצעירים.
ארגון הבריאות העולמי בדו"ח לשנת 2023, טוען שאנשים מכל קבוצות הגיל ברחבי העולם, מושפעים מבדידות וניתוק חברתי.
הערכות עדכניות (נכון לעשור השלישי של המאה ה-21) טוענות שאחד מכל 4 אנשים מבוגרים חווה בדידות וניתוק חברתי, ובין 5% ל־15% מהמתבגרים חשים בדידות, ולכן הארגון כינה זאת כ"איום בריאות דחוף" והקים ועדה לקשר חברתי, השואפת לקדם את המודעות לנושא ולעודד הפניית משאבים ובכך להכיר בו כעדיפות עולמית לבריאות הציבור.
אף שהבעיה הייתה מוכרת בעבר, נראה שמגפת הקורונה הפנתה את תשומת הלב אל נושא שבדרך כלל נטו להתעלם ממנו.
מגפת הקורונה הפרה את הסדר החברתי ושיבשה את מעגלי השייכות העולמי, החברתי, המשפחתי והאישי.
זוהי תופעה שבה אנשים שנמצאו בביתם ללא רוח חיים, שחיו בבידוד חברתי, מנותקים ממשפחה או קרובים, וגופתם מתגלה רק כעבור זמן.
בקוריאה הדרומית, המספרים מעידים על כי התופעה קיימת בעיקר בקרב גברים מבוגרים ומזדקנים.
יותר מ-84% ממיתות הבדד שנרשמו בשנת 2023, היו של גברים.
יותר מפי 5 ממספר מיתות הנשים.
יותר ממחצית מסך כל הקבוצה היא גברים בשנות ה-50–60 לחייהם, מה שמגדיר אותם כקבוצת סיכון.
גם ביפן קיימת התופעה של מיתות בדד.
בישראל, בשנת 2020 מתנדבי זק"א טיפלו בכ- 140 גופות של גלמודים ועריריים שנמצאו מתים בביתם, ימים רבים לאחר שהלכו לעולמם.
לפי זק"א, המספר הרב ביותר של גופות נמצאו בחיפה, ירושלים ותל אביב.
גורמי זק"א ונציגי הרווחה ברשויות העירוניות קוראים לעורר את מודעות הציבור הרחב אליה.
ניתוק חברתי ובדידות הם בעלי השפעה מכרעת, ועדיין נמצאים בהערכת חסר, על הבריאות ואורך החיים.
אנשים הסובלים מחוסר קשרים חברתיים עומדים בפני סיכון מוגבר למוות מוקדם.
ניתוק חברתי ובדידות הקשורים גם לחרדות, דיכאון, התמכרויות, התאבדויות ודמנציה ועלולים להגביר את הסיכון למחלות כלי דם ולב ולשבץ.
מחקר שפורסם ב-2025 מצא קשר בין בדידות לבין סיכון מוגבר למחלות לב ולתמותה מוקדמת.
ניתוק חברתי ובדידות אינם פוגעים רק בפרט, אלא יש להם השפעה שלילית על כל הקהילה והחברה.
מחקרים הראו שתחושת הביטחון, הרווחה ומשילות יעילה תלויים מאוד באיכות הקשרים החברתיים בתוך תחומי השכונות, מקומות העבודה ובתי הספר.
במרוצת השנים, הוצעו מספר דרכי התמודדות להפחתת הניתוק החברתי והבדידות, החל ממדיניות ממשלתית ועד להתערבות פסיכולוגית ביחידים.
לפי פרופ' ג'ון קאסיופו, פסיכולוג וחוקר בדידות מאוניברסיטת שיקגו, מטפל מקצועי (פסיכולוג, עובד סוציאלי או פסיכיאטר) לא יכול להפוך ל"מקורב משמעותי".
זאת מכיוון שלטענתו, רק קשר הדדי משמעותי יכול להפיג את הבדידות.
אינטראקציה חברתית משמעותית עם שניים-שלושה אנשים מספיקה כדי לשנות לטובה את הביוכימיה של המוח.
לטענתו, תוכניות תמיכה והתערבות קלאסיות שמבוססות על מפגשים חברתיים לאנשים בודדים (חוגים, הרצאות, קונצרטים) או עזרה (חלוקת מזון לקשישים) הוכחו כלא יעילות.
בארצות הברית, הכריז ראש שירותי הבריאות, ד"ר ויווק מרתי, על הבדידות כמגפת מדינה.
הקונגרס קידם חקיקה להגדרת תפקיד יועץ לנשיא לענייני מדיניות קשר חברתי.
ראשי ערים ברחבי ארצות הברית מבקשים להתמודד עם הבעיה ברמה העירונית ולשם כך הם מבקשים תקצוב לתמיכה בתוכניות רבות יותר של בריאות הנפש ושל סגל העובדים הדרוש להפעלתן.
ד"ר ויווק מרתי קרא בדו"ח שפרסם למקומות עבודה, בתי ספר, חברות טכנולוגיה ארגונים קהילתיים, הורים ואחרים, לבצע שינויים שיעצימו את המפגשים החברתיים והמליץ לאנשים להצטרף לקבוצות קהילתיות, ולהניח את הטלפונים הניידים שלהם בעת המפגשים.
לדבריו, מעסיקים צריכים לחשוב מחדש על מדיניות העבודה מרחוק שהלכה והתגברה בתקופת הקורונה ובחלק מהמקומות נותרה רכיב משמעותי מהיקף העבודה.
כמו כן, מערכות הבריאות נקראות לספק הכשרה לרופאים שיזהו את הסיכונים הבריאותיים של הבדידות.
מושלת ניו יורק, קת'י הוקול, מינתה את ד"ר רות וסטהיימר כשגרירה למיגור הבדידות.
וסטהיימר טענה, ששינוי דפוסי התנהגות יכול להיות המפתח להתמודדות בהצלחה עם הבדידות.
לטענתה, מודעות עצמית מובילה לאסטרטגיות התמודדות ולפתרונות, בונה תחושת ערך עצמי וביטחון ומקלה על התקשורת עם אחרים.
המלצתה לצרוך פחות אמצעי בידור בטלוויזיה, בידור פאסיבי כלשונה, ולפתח אסטרטגיות להיכרות עם אנשים ורכישת חברים.
בשנת 2023 הממשל בדרום קוריאה קידם תיקוני חקיקה המזכים צעירים בתמיכה כלכלית עד 475 דולר לחודש להוצאות קיום כדי לעזור לסובלים מניתוק חברתי "לחזור מחדש לחברה" מתוך ההבנה שהבעיה נוגעת גם לצעירים, דור המילניום ודור ה-Z הנמצאים שעות רבות מול מסכים.
המומחים חלוקים בדעתם אם האינטרנט והרשתות החברתיות הם סיבה או תוצאה של העלייה במספר האנשים הבודדים.
כמו כן, הרשויות המקומיות חויבו ליצור תוכניות חומש מקיפות להתמודדות ולמניעת התופעה.
בין היתר, חויבו הרשויות ניהול מניעת "מיתות בדד".
תופעה זו, שהיא חלק מבעיה גדולה יותר של בדידות והתבודדת, הוכרה כתופעה כל כך דחופה עד שהממשל הפעיל אמצעים להילחם בה.
הרשות העירונית של סיאול הודיעה על תקציב של 327 מיליון דולר למשך 5 השנים הבאות כדי ליצור "עיר שבה אף אחד אינו לבד".
תוכנית החומש כוללת קו חם ליועצי בדידות שניתן לפנות אליהם 24/7, יצירת פלטפורמת התייעצות באון-ליין וכן תוכנית מעקב הכוללת ביקורי בית והתייעצות.
עיריית סיאול מתכננת גם להציג תוספת שטחים ירוקים, תכנון ארוחות מזינות למבוגרים ולתושבים ותיקים, וכן יצירת מערכת חיפוש, זיהוי ומעקב כדי לאתר תושבים מבודדים הנזקקים לעזרה.
מתוכננות גם פעילויות לעידוד אנשים לצאת אל החוץ ולתקשר עם אחרים כמו: גינון, התעמלות, מועדוני קריאה ועוד.
בשנת 2021 מונה "שר הבדידות".
בשנת 2022 הממשלה הפעילה תוכנית מניעתית מוגברת הכוללת שירותי ייעוץ בקו חירום הפעיל 24/7 וכן הרחבה של הייעוץ בשירותי הרווחה.
בשנת 2018 מינתה ראש ממשלת בריטניה, תרזה מיי, שרה לענייני בדידות, טרייסי קראוץ', והקצתה לה תקציב של 20 מיליון לירות שטרלינג.
האסטרטגיה של השרה הייתה לעורר מודעות לנושא וליצור תשתית קהילתית שתכלול כ-2,500 מוסדות בריאות ורווחה, עסקים פרטיים וארגוני צדקה, שיעזרו לאנשים בודדים ליצור קשרים חברתיים.
הפעילויות המומלצות, לדבריה, הן מגוון פעילויות כגון מועדוני הליכה ושיעורי אמנות ובישול.
במסגרת התוכנית הלאומית, יבדקו הדוורים הבריטיים מה שלום הדיירים הבודדים שגרים במסלול חלוקת הדואר היומי שלהם.
אף שהבעיה הייתה ידועה עוד בשנות ה-80 של המאה ה-20, מגפת הקורונה החמירה מאוד את המצב.
ננקטו מספר צעדים להגברת מודעות הציבור ולמסעות פרסום למניעת התאבדויות, תוספת תקנים של יועצים בבתי ספר ועובדים סוציאליים, והמשך קיום קו חירום הפועל 24/7 לשירות ייעוץ טלפוני.
עזרה למשקי בית חד-הוריים כמו תכנון ארוחות לילדיהם, הלוואות לדיור ושירותי תכנון למי שעובר גירושין.
יש הבנה מטעם גורמים בממשל שהבעיה תלך ותחמיר עקב המשבר הדמוגרפי שבו נמצאת יפן וכן דעיכה במספר הנישואים, אשר יביא לעלייה במספר משקי בית של יחידים.
ברמה הגלובלית, ההמלצה היא על יצירת קואליציות בעלות מחויבות פוליטית לנושא, שיפור והרחבת מחקרים ופתרונות יעילים ותגבור התערבויות שהוכחו כיעילות.
ברמת החברה, ההמלצה היא על יצירת קשר דרך המדיה הדיגיטלית והרשתות החברתיות, קידום סביבת חיים ידידותית מותאמת גיל, וקידום מדיניות וחוקים המעודדים קשרים חברתיים.
ברמת הפרט, ההמלצה היא על יצירה ושמירת קשר עם חברים על ידי פגישות טלפוניות או רשתות חברתיות, התמסרות לתחביבים, שהייה בטבע ויצירת קשר עם שירותים קהילתיים ו/או קבלת עזרה מקצועית.
הבדידות חופפת לההתבודדות ובכל זאת נבדלת ממנה.
התבודדות היא בפשטות, המצב של להיות בנפרד מאחרים, ולא כל מי שחווה התבודדות מרגיש בודד.
כרגש סובייקטיבי, בדידות יכולה להיות מורגשת גם כאשר אדם מוקף באנשים אחרים – מי שמרגיש בודד, הוא בודד.
אנשים שונים זה מזה משמעותית במידת הצורך שלהם להיות בחברתם של אחרים.
יש גם הבדל בין "בדידות" לבין "בידוד".
בידוד הוא מצב בו אדם מנותק מהכלל בין אם מכפייה (כמו צינוק בבית סוהר) או מבחירה, למשל במטרה לסיים מטלה ללא הסחות.
ישנם מספר מיני חיות החיים בבדידות בטבעם והם נפגשים עם פרטים אחרים לעיתים רחוקות.
בערים גדולות והומות אדם, יש אנשים שחשים לעיתים בדידות קיצונית, על אף שהם מוקפים בכל רגע באלפי אנשים.
תחושה זו ניתן לייחס להרגשת האנונימיות שאנשים חווים באזורים עירוניים.
בדידות, אם כן, היא לאו דווקא תוצר של בידוד.
למשל, היא יכולה להתקיים גם בתוך מערכות יחסים כמו בנישואין או בקשרים קרובים דומים, בהם קיימים טינה, כעס או מחסור באהבה, וכך גם במשפחה בה מערכות היחסים נעדרות תקשורת בריאה.
בנוסף, יש להפריד בין תחושת הבדידות הנפוצה בקרב בני נוער (לדוגמה, כתוצאה של חרם חברתי), לבין תחושת הבדידות של אנשים החיים לבד או שאיבדו את קרוביהם.
ביפן לדוגמה ישנו שיעור הקשישים הגבוה בעולם ורבים מהם קשישים עריריים, בעיה שמנסים לפתור למשל באמצעות טכנולוגיה.
דוגמה נוספת היא של מהגרים בארץ זרה, לדוגמה חיילים בודדים.
מחקרים מצביעים על כך שבדידות אינה מהווה רק רגש מכאיב אלא גורם המשפיע על היבטים פיזיולוגיים.
כיום, ידוע כי אנשים בודדים סובלים יותר מעייפות, איכות שינה ירודה וכאבים כרוניים.
מגוון מחקרים שנערכו בתחום והצביעו על קשר בין חוויה של בדידות לבין עלייה בלחץ הדם הסיסטולי, פגיעה באיכות השינה, פגיעה באיזון ההורמונלי, ירידה ביעילות המערכת החיסונית ועוד.
כמו כן, נמצא כי בוגרים אשר חוו בידוד חברתי בילדותם היו פגיעים יותר למחלות לב, השמנת יתר, לחץ דם גבוה, כולסטרול גבוה ועוד, וכי אנשים בודדים היו בסיכון גבוה יותר להתדרדרות קוגניטיבית, דמנציה ואלצהיימר בגילאים המבוגרים.
על רקע הקשר בין בדידות לבין בעיות בריאותיות אלו ואחרות, לא מפתיע כי מחקרים רבים מצאו כי בדידות מהווה גורם סיכון לתמותה.
בדידות נמצאה קשורה גם לפגיעה בתפקודים קוגניטיביים והתנהגותיים יומיומיים אשר קשורים בהיבטים פיזיולוגיים.
כך, לדוגמה, מחקרים שנערכו בתנאי מעבדה וגרמו לחלק מהנבדקים להאמין כי יהיו בודדים בעתיד, הצביעו על פגיעה בתפקודי המוח הביצועיים הקשורים בצריכת מזון והתנהגות חברתית.
הנבדקים שהאמינו כי יהיו בודדים בעתיד צרכו יותר מזונות לא בריאים והתנהגו באופן תוקפני יותר ביחס לנבדקים שלא "תוכנתו" להאמין כי יהיו בודדים בעתיד.
ד"ר עינת מדר, מומחית לפסיכיאטריה ולרפואה פנימי מהמרכז הרפואי העמק בעפולה טוענת שהבדידות היא גורם סיכון ידוע לדיכאון, התמכרויות והפרעות אכילה.
באופן צפוי, מחקרים מצביעים על כך שבדידות משפיעה גם על היבטים נפשיים, ולא רק על היבטים פיזיולוגיים.
בין היתר בדידות נמצאה קשורה לפגיעות קוגניטיביות, תחושת מצוקה, סימפטומים דיכאוניים, מחשבות אובדניות והתנהגויות אובדניות.
הקשר בין דיכאון לבין בדידות העסיק חוקרים רבים, אשר טענו כי קיים קשר הדדי בין בדידות לבין דיכאון, אשר מזינים זה את זה.
לטענתם, בדידות מתמשכת מייצרת סימפטומים דיכאוניים אשר מקשים על יצירת ושימור קשרים בין-אישיים באופן שמגביר את הבדידות, וחוזר חלילה, כאשר לא ברור האם בדידות קודמת לדיכאון או להפך.
על אף ההנחה בדבר ההשפעות ההדדיות, אנליזות שנערכו בשנים האחרונות הצביעו על כך שבדידות אמנם ניבאה החמרה בסימפטומים הדיכאוניים, אך לא להפך.
כמו כן, מחקר בו יוצרו רגשות בדידות מלאכותיים באמצעות היפנוזה הצביע על כך שתחושת בדידות העלתה לא רק סימפטומים דיכאוניים אלא גם תחושות לחץ, פחד מהערכות שליליות, חרדה וכעס, ואף הביאה לירידה באופטימיות ובהערכה העצמית.
ידועים מקרים רבים של ניסיונות התאבדות בקרב בני נוער שניתן לייחס אותם לתחושות הבדידות שהם חווים במהלך גיל ההתבגרות.
הבדידות, וכן נרדפותיה הרבות (היבדלות, התנתקות, גלמודיות, הסתגרות, עריריות, ובאנגלית solitude), מלוות לרוב בקונוטציה שלילית.
עם זאת, למושג זה יש לעיתים הקשר חיובי שאין לו מילה מקובלת ושגורה בעברית עד לאחרונה (אולי התבודדות).
עם זאת, משנת 2019 החלו להשתמש במונח סולנות (positive solitude).
המילה סולנות לא הוכרה על ידי האקדמיה ללשון העברית, אולם משמשת את חוקרי התופעה.
חוקרים משתמשים במושגים יחידוּת או לבדיוּת כדי לתאר תחושת היות לבד, שבניגוד לבדידות השלילית, היא מלאה ואינטנסיבית ופתוחה אל העולם.
התבודדות מתוך בחירה, כלומר סולנות, יכולה למלא צורך ברווחה אישית.
לסולנות, בניגוד לבדידות ולבידוד חברתי למשל, יש השפעות חיוביות על האדם.
הסופר הרמן הסה כתב: "בתוך עצמך קיימים השלווה והמקדש, לתוכם תוכל לפרוש בכל זמן ולהיות אתה עצמך".
אנשים ששואפים לשנות את מצב הבדידות שלהם, עשויים להיתרם מתמיכתם ההדדית של בודדים אחרים שמנסים להפיג את בדידותם.
אנשים רבים מפיגים את בדידותם על ידי פעילות חברתית באמצעות האינטרנט, למשל בצ'אטים, כתיבה בפורומים, אתרי רשתות חברתיות או תוכנות מסרים מיידיים.
דרך אחרת להפיג את הבדידות, בהקשר של יחסים זוגיים, היא באמצעות "משרדי שידוכין", מקוונים ולא-מקוונים, שבעזרתם אנשים יכולים לחפש בני-זוג.
עוד דרך היא למידת כישורי סולנות ושימוש בסולנות על מנת להפיק הנאה מהזמן בו אדם עם עצמו.
ארגוני התנדבות שונים פועלים לתמוך באנשים אשר הבדידות היא חלק קבוע או זמני מחייהם.
כך למשל מתנדבי עמך מבקרים ניצולי שואה בביתם על מנת להפיג את בדידותם; מתנדבות אם לאם בקהילה מבקרות אמהות בשנה הראשונה לאחר הלידה כדי לספק להן חברה ותמיכה.
16% לא נמצאים בקשר עם אף אדם "פנים מול פנים" במהלך היום.
בשנתון מספר 70 של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה דווח כי בשנת 2018 חמישית ממשקי הבית בישראל היו של אנשים החיים לבד, רובם צעירים בשנות העשרים והשלושים לחייהם ובני שישים ומעלה.
רוב משקי הבית של אנשים המתגוררים בגפם נמצא בתל אביב- יפו (42%).
לפי הסקר החברתי של מכון ברוקדייל, שנתון 2022 פרק 3, (ממוצע לשנים 2018-2020) עולה כי ל־27.9% מבני 65+ מרגישים בדידות מדי פעם או לעיתים קרובות: 20.8% מהגברים ו-33.8% מהנשים.
עם העלייה בגיל עולה תחושת הבדידות.
מלחמת חרבות ברזל, שפרצה בשבעה באוקטובר 2023, חידדה את האתגרים והקשיים הרגשיים והחברתיים שעימם מתמודדת אוכלוסייה מבוגרת בתנאים של אי-ודאות.
אגף בכיר לאזרחים ותיקים במשרד הרווחה והביטחון החברתי השיק במרץ 2022, תוכניות סדורות להפגת בדידות המיועדות לאזרחים ותיקים הרשויות המקומיות היו אמונות להפעיל את התוכניות שלהערכתן התאימו לתושביהם המבוגרים.
מכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל ערך מחקר, מוזמן על ידי משרד הרווחה והביטחון החברתי, שמטרתו הייתה לבדוק את המועילות של התוכניות שהופעלות ברשויות המקומיות ולסייע לקובעי המדיניות לגבש המלצות על המשכיות הפרויקט.
בשבעה באוקטובר 2023 פרצה מלחמת חרבות ברזל והיא חידדה את האתגרים והקשיים הרגשיים והחברתיים שעימם מתמודדת אוכלוסייה מבוגרת.
המחקר והמלצותיו התפרסמו בדצמבר 2023. לפי מסקנות המחקר, לרשויות המקומיות יש תפקיד מרכזי בזיהוי אתגרים וקשיים שעימם מתמודדים אזרחים ותיקים ובהצעת סיוע בהתאם, ובליווי ותמיכה של משרד הרווחה.
המלצות המחקר נוגעות במישור המנהלי הקשור לניהול התוכניות ובמישור התוכן המתמקד באופי והתכנים המועברים.
במישור המנהלי ממליץ המחקר לגבש מנגנון אחיד לזיהוי מאפייני האזרחים ותיעוד התוכניות המתקיימות על ידי מערכת אחידה.
במישור התוכן, ממליץ המחקר לעודד הפעלת תוכניות מתמשכות אשר נמצאו במחקר זה כמועילות יותר.
עמותות בישראל הפועלות בתחום מצוקה נפשית
עמותת רקפת – בדידות בקרב ילדים ונוער פועלת לחיזוק היכולות החברתיות
עמותת סה"ר – מסייעת לכל המגזרים וקבוצות האוכלוסייה
מרכזי תמיכה רגשית ונפשית כמפורט באתר משרד הבריאות
פילוסופים וסופרים רבים עסקו ביצירותיהם בבדידות ובהשפעותיה על האדם.
חלקם אף בחרו לחיות בבידוד, כדי להשלים את עבודתם או מסיבות אחרות.
ויקטור פראנקל, אבי הלוגותרפיה, בספרו "האדם מחפש משמעות", מתאר התמודדות במחנות כפייה של הנאצים.
רות וסטהיימר חיברה את "האושר שביחד", מדריך שיעזור לאנשים בודדים לחבור לאחרים.
כריסטין האנה, בספרה "הלבד הגדול" מתארת חיים בבדידות וההתמודדות איתה באלסקה.
ההוגים האקזיסטנציאליסטים, המעמידים את הבדידות במרכז עולמו של האדם המודרני, כגון פרידריך ניטשה ואלבר קאמי, ידועים בתכנים הרבים של יצירותיהם אודות הבדידות
בַּדְחָן הוא כינוי ושם תואר למי ששימשו מנחים היתוליים בטקסים יהודיים, חגים וימי מועד אחרים.
הבדחנים היו מעין אמנים נודדים, שהיו נוסעים מעיירה לעיירה ומכפר לכפר, מקהילים את הקהל ומשעשעים אותו בדברי בדיחה, בחרוזים ובשירים, הטפות מוסר היתוליות ועוד.
אמנות הבדחן, יותר מאמנויות אחרות, כמעט וכלתה עם השמדת יהדות מזרח אירופה בשואה, ולא התאוששה לאחריה.
הבדחנים הראשונים נזכרו כבר בסוף ימי הביניים, במאה השלוש עשרה והארבע עשרה.
דמות הבדחן התפתחה בהשפעת דמות הליצן (או ליצן חצר) האירופית, כמקבילה יהודית לה.
מעמד הבדחן הלך והתפתח בקהילות ישראל במזרח אירופה, והוא קנה לו כלים אמנותיים מגוונים, דקלום והצגה, אלתור, וזימרה ועוד.
בתחילה, כונו הבדחנים 'לצים' או 'גחכנים', אולם בהמשך, בעקבות השיפור במעמדם, כונו בדחנים.
בנוסף, נדרשה מהם שליטה מופלאה בטקסטים היהודיים על כל צורותיהם.
במאתיים השנים האחרונות שלפני השמדת יהדות מזרח אירופה, הפכו הבדחנים למנחים ולמנהלי הטקסים היהודיים; חופות ולידות, בריתות ופדיונות, טקסי חג הפורים ועוד, נוהלו על ידי הבדחנים, בלוויית תזמורת כליזמרים או בשירה עצמית.
ברוב המקרים היו הבדחנים אנשים עניים ופשוטים, ועל פי רוב כדי למצוא פרנסה הם נאלצו לנדוד מעיר לעיר כדי למצוא את פרנסתם.
למרות זאת, היו גם בדחנים בעלי מעמד ועשירים.
לעיתים נודו הבדחנים על ידי רבני ונכבדי הקהילה, וזאת משתי סיבות עקריות: בשל עוניים של רוב הבדחנים, הנכבדים היו מושא לעגם וצחוקם; וכמו כן היו רבנים שהתנגדו לשימוש ההומוריסטי שעשו לעיתים הבדחנים בפסוקי תורה או גמרא.
הבדחן היהודי המפורסם ביותר היה "הרשל'ה מאוסטרופולי", ובדחן ידוע נוסף הוא מוטקה חב"ד.
אליקום צונזר (צונזער; 1835–1913), יליד וילנה, נחשב לגדול הבדחנים של המאה התשע עשרה וראשית המאה העשרים, והוא מאפיין את דמות הבדחן במיטבה.
צונזר חיבר עשרות שירים בחרוזים והתאים להם לחנים משלו, שהיה מאלתר לפי טעם הקהל ודרישתו.
בעת שמשוררי ההשכלה הראשונים שקדו על שירה עברית שקולה, מנויה וחרוזה, שורר אליקום צונזר את שיריו בלשון יידיש עממית.
שלושה דורות של יהודים שרו את שיריו, פיזמו את פזמוניו והתענגו על הלחנים שלו.
אליקום צונזר השכיל לשלב בפזמוני הבדחנות שלו משלים עממיים, מוסר השכל חכם וביקורת חברתית נוקבת.
כל החברה היהודית, מכל המעמדות, נהתה אחר יצירתו העממית.
והמשורר איציק מאנגר הגדירו כ"הבדחן הגדול, עתרת-תפארת של כל החתונות, מטיף המוסר הגדול וחורז החרוזים הנפלא אשר לעמך ישראל".
בתרבויות שונות מקובלים דמויות בדיוניות של בדחנים ששימשו בסיפורי עם בלבד, כמו ג'וחא בארצות ערב וואן דר מרווה בהולנד.
בשנים האחרונות רואה הבדחנות עדנה, ובקהילות חסידיות קמים דורות חדשים של בדחנים מוכשרים המופיעים בעיקר בחתונות ובסעודות שבע ברכות, ומשמחים את הקהל בדרך כלל בשפת היידיש.
על פי רוב, הגראמער משמש גם כבדחן, אך ישנם אנשים שמקצועם הוא בדחנות.
הבולטים שבהם הם יענקל מילר ממונסי (ניו יורק) ויעקב צוקר מבני ברק.
בדולח הוא זכוכית המכילה מתכת כבדה, לרוב עופרת, הגורמת לעליית מקדם השבירה והנפיצה (נגזרת מקדם השבירה לאורך הגל של האור).
מקדמי שבירה של זכוכיות בדולח נעים בין 1.6 ל-2.0 בהשוואה ל-1.5 בזכוכית רגילה (Soda lime).
בדולח על בסיס עופרת (מכונה בפי העם "זכוכית קריסטל") מכיל עד 33% במשקל של תחמוצת עופרת PbO.
הבדולח מוזכר בתנ"ך כאבן טובה המצויה בארץ החוילה, ארץ שסביבה עבר אחד הנהרות שמקורו היה בגן העדן:
ביוונית, משמעות המלה bdellion הקרובה בצלילה לבדולח היא "שרף של עץ".
באכדית: budulhִu במשמעות של "שרף של עץ".
בבראשית רבה ט"ז, ב נאמר כי "את סבור כבדולח זה של פטמים (בשמים) ?
יגדו עליו רעו: מה זה אבן טובה, אף זה, אבן טובה".
לפי המדרש הבדולח הוא מחצב גבישי שקוף הדומה לזכוכית.
השם הושאל לזכוכית העופרת שהומצאה על ידי ג'ורג' ראבנסקרופט מאנגליה בשנת 1676. השם האנגלי זכוכית פלינט (Flint glass) מקורו בצור (Flint) ששימש כמקור לסיליקה (SiO2) נקיה להכנת הזכוכית.
נדרש מקור SiO2 נקי משום שחול רגיל מכיל מעט ברזל שנותן גוון ירקרק לזכוכית.
לפעמים נקראים גבישים גדולים של קוורץ (SiO2 ;Quartz) טבעי בשם "בדולח".
כדור בדולח הוא, בעצם, כדור קוורץ המכונה לפעמים "בדולח הרים".
בדומה לתחמוצת הצורן גם בתחמוצת עופרת דו-ערכית (החולקת אותו טור בטבלה המחזורית עם הצורן) נמצא אטום המתכת במרכז טטראדר, קשור ל-4 חמצניים שכל אחד יכול להיקשר לאטום עופרת (או צורן) בטטראדר שכן (Bridging oxygen) כך שהעופרת היא Network former בזכוכית.
מתכות אחרות שנוטות להימצא במרכז אוקטאדר בתחמוצותיהן (רוב מתכות המעבר) קשה יותר לשלב בזכוכית בריכוזים גבוהים משום שעלולה להיווצר הפרדת פאזות בשלב הקירור של הנתך.
מתכת אחרת שמתפקדת בקלות כ-Network former בזכוכיות היא אורניום.
למתכות כבדות שלהן אלקטרונים באורביטלים מרוחקים פולריזביליות גבוהה ולכן שילובן בחומר יגרור עלייה במקדם השבירה.
כיום ניתן לעצב את הבדולח על ידי קרן לייזר וכן לצייר בתוכו.
כשנוקשים על בדולח נשמע צליל אופייני, השונה מצליל המופק מזכוכית רגילה, מהירות הקול בבדולח היא כ-4,000 מטר/שנייה, בהשוואה ל-5,100 מטר/שנייה בזכוכית רגילה ו-5,600 מטר/שנייה בזכוכית בורוסיליקט (פיירקס).
התכונות האופטיות של בדולח גורמות להחזרה חזקה יותר ממשטחים חתוכים (ברק), משום שההחזרה ממשטח עולה עם ההפרש במקדמי השבירה שבין המשטחים.
כדי להדגיש תכונה זו, מעוצבים כלי בדולח לעיתים קרובות עם חיתוכים ומשטחים המתחברים בזווית חדה, כך שיש הרבה "נצנוצים" והחזרות אור מהכלי.
תכולת העופרת הגבוהה הופכת את הבדולח רך יותר מזכוכית רגילה, נוח יותר לחיתוך, כך ניתן ליצור את החיתוכים החדים והעמוקים המקשטים אגרטלי בדולח כמודגם בתמונה.
ריכוך הזכוכית הופך את הבדולח רגיש יותר לשבירה ושריטה.
אור שעובר דרך מנסרות בדולח יוצר נפיצה רחבה יותר (הפרדה של האור הלבן לספקטרום היוצר אותו כמו בקשת בענן) ומכאן השימוש בנטיפי בדולח לנברשות.
נפיצה רחבה חשובה גם ליישומים אופטיים בהם נדרשת הפרדה בין אורכי גל כדוגמת מנסרות.
העופרת בולעת ביעילות קרני X ולכן משתמשים בזכוכיות מכילות עופרת למסכים של צגים וטלוויזיות המבוססים על שפופרת קרן קתודית.
במסכים אלו פוגעת קרן אלקטרונים ונפלטת קרינת X מזיקה שזכוכית בדולח עוצרת.
זכוכית הבדולח צלולה יותר ומבריקה יותר מזכוכית רגילה ומכאן חשיבותה האסתטית.
מזכוכית הבדולח מייצרים כלי אוכל, כוסות יין וחפצי נוי שונים כגון אגרטלים, נברשות ושעונים.
מספר אבה של בדולח קטן מ-55.
עופרת היא מתכת רעילה ולכן השימוש בה בכלי בית הוא בעייתי, בפרט לאחסון משקאות שעלולים למצות עופרת מכלי הקיבול.
Guadagnino בדק דליפת עופרת למשקאות הנמזגים לכוס בדולח.
נמצא כי משקאות קולה מיצו לתוכם יותר עופרת ממשקאות אלכוהולים (כנראה בשל החומציות הגבוהה), כמו כן, ויסקי מזדהם יותר מיין לבן באותם תנאי חשיפה.
נמצא גם ששטיפת הכוס במדיח כלים מחמירה את דליפת העופרת לקולה.
ככל שכלי הבדולח מתיישן דליפת העופרת ממנו יורדת.
במחקר שבדק דליפת עופרת מכלי בדולח לשרי נמצא ריכוז העופרת במשקה לאחר אחסון של חודשיים בכלי חדש 1,400 מיקרוגרם לליטר, בכלי בן 10 שנים ריכוז העופרת לאחר אותו זמן חשיפה היה 163 מיקרוגרם לליטר ובכלי בן 20 שנים רק 50 מיקרוגרם לליטר.
מחקר אחר גילה עליה ברמת העופרת בדמם של עובדים בליטוש כלי בדולח (אם כי החשיפה חמורה פחות מאשר אצל עובדים בייצור מצברי עופרת).
כדי להימנע מבעיות בריאותיות וסביבתיות אלו מייצרים בדולח גם על ידי הוספת טיטניום, זירקוניום או מתכות אחרות (מתכות שיגרמו עליה במקדמי השבירה ובנפיצה אך לא יצבעו את הזכוכית).
כך, למשל, מצהיר פטנט אמריקני 7,091,145 על מקדם שבירה של כ-1.9 ומספר אבה של כ-30 בזכוכית "בדולח" (Heavy flint glass) נטולת עופרת ובה תחמוצת לנתן מחלפה את העופרת.
בספר במדבר, מתוארת איכותו הטובה של המן השמימי:
ביאליק מיטיב לתאר את הרעננות שברסיסי הטל:
בתרבות, כלי בדולח הם סמל לעושר.
נעמי שמר, למשל, משתמשת ב"בדולח וזהב" לציון פאר בשיר "שלגיה":
בַּדָה הוא כפר בנפת חילוקסקי במחוז צ'יטה שברוסיה, היושב על נהר החילוק.
הכפר הוקם ב-1900 בזמן בניית הרכבת הטרנס סיבירית.
ב־9 באוקטובר 2002 מנתה אוכלוסיית הכפר 5,382 נפשות.
במאה ה-17 הופיעו הקוזאקים הראשונים במחוז, אך הם לא הקימו יישובים משום שהצאר פיוטר הגדול העניק אוטונומיה לראשי השבטים המקומיים.
תחנות רכבת ראשונות נבנו באזור כאשר ממשלת רוסיה החלה לסלול את מסילת הרכבת הטרנס סיבירית על מנת לגשר בין חלקי האימפריה, ובשנת 1900 הוקם היישוב כאחת מתחנות הרכבת הטרנס סיבירית.
עם חלוף השנים היישוב הלך וגדל ונבנו בו מנסרה ומחלבה.
בשנות ה-60 הוקם ביישוב בסיס חיל אוויר של הצבא האדום כתגובה למשבר ביחסים בין ברית המועצות וסין בו הוצבו טייסות מפציצי סוחוי Su-24. הבסיס ממוקם בגובה 762 מטר, 3 ק"מ צפונית-מזרחית מהכפר.
יש בו מסלול אחד באורך 2,500 מטרים.
בדולח ווטרפורד (Waterford Crystal) הוא שם מסחרי של מוצרי זכוכית בדולח, המיוצרים בעיר באירלנד על ידי חברת ווטרפורד ודג'ווד PLC.
מפעל לייצור בדולח נבנה במקורו בעיר בשנת 1793 על ידי ג'ורג' פנרוז וויליאם פנרוז, ויוצרו בו כלי בדולח משובחים ועדינים במיוחד, שעשו להם שם ברחבי העולם.
לאחר זמן נסגרה החברה, לפי השמועות בשל מיסוי מופרז על המוצר.
בשנת 1947 הקים מהגר צ'כי בשם קרל באצ'יק מפעל לייצור זכוכית בעיר, הודות למוניטין המעולים של כלי הזכוכית המקוריים.
בעזרת המעצב הצ'כי מירוסלב האוול, החלה החברה לפעול באירלנד המרוששת ובראשית שנות ה-50 עברה לידי הנהלה אירית.
במאי 2005 הכריזה ווטרפורד ודג'ווד על סגירת המפעל שלה בדונגארבאן, כדי לרכז את כל פעולותיה במפעל הראשי בקילבארי, ווטרפורד, שם היא מעסיקה 1,000 עובדים.
המעבר הביא לפיטורי כ-500 עובדים בדונגארבאן.
במפעל בקילבארי יש מרכז תיירים המציע סיורים מודרכים במפעל, חנות מתנות, בית קפה וגלריה.
בֶּדִי כָּרתּלִיסָה (גאורגית: ბედი ქართლისა, צרפתית: Revue de Kartvélologie) או בתרגום חופשי בעברית: "הגורל של כארתלי", הוא כתב עת אקדמי המתמחה בשפה, התרבות וההיסטוריה של גאורגיה , והתפרסם בפריז, בין השנים 1948–1984. מקור שם העיתון מפואמה באותו שם (גאו') של המשורר הגאורגי הרומנטי, בן המאה ה-19, ניקולוז ברתשווילי.
כתב העת נוסד על ידי המהגרים הגאורגים, שהיגרו מברית המועצות - ההיסטוריון קָלִיסְטְרָטֶה (1986-1901 ונינו סאליה (1898-1992).
עד לשנת 1957 פרסם העיתון כתבות בשפה הגאורגית בלבד.
לאחר מכן פרוסמו גם כתבות גם בצרפתית, באנגלית ובגרמנית, בחסות ובמימון של האקדמיה הצרפתית למדעים, ונערך על ידי קליסטרטה סאליה.
העיתון נטל תפקיד מפתח בהתפתחות תחום "לימודי גאורגיה" באירופה.
מספר מומחים בינלאומיים מובילים, ביניהם אקדמאים מגאורגיה, אזרבייג'ן וצפון הקווקז, שיתפו פעולה ותרמו מאמרים בנושא ההיסטוריה, הארכאולוגיה, האתנולוגיה והתרבות של גאורגיה וצפון הקווקז.
בשנת 1985 ירש את כתב העת שנתון ("Revue des études géorgiennes et caucasiennes"), שנוסד על ידי ז'ורז' דומזיל וז'ורז' שָׁרָשִׁידזֶה .
השנתון "גאורגיקה" מכסה תחומי כתיבה דומים.
בדוקאי הוא מונח משטרתי לציון אדם שהמשטרה חושדת בו שהוא מעורב בפשיעה ומצאה לנכון לעקוב אחר תנועותיו ולנהל תיק עליהן.
תיק זה נקרא תיק בדוקאי.
כל שוטר הפוגש בדוקאי נדרש לבדוק אותו ולרשום דו"ח בדוקאי על נסיבות המפגש, המקום, הזמן והמעורבים.
בעבר תויקו דו"חות אלה בתיק בדוקאי.
כיום כל דו"ח בדוקאי מוזן ישירות למחשב, והמידע הנאסף עוזר לגורמי המודיעין המשטרתיים ליצור תמונה שלמה יותר על פעולותיו ותנועותיו של הבדוקאי.
המונח הומצא ככל הנראה על ידי סגן ניצב שלום ירקוני, ראש המדור המרכזי במחוז תל אביב, משטרת ישראל, בשנת 1958.
כיום, משטרת ישראל איננה משתמשת עוד במונח "בדוקאי", כי אם במונח "יעד", אך הנוהל הקובע בנושא איננו גלוי לציבור.
בדום (בהולנדית: Bedum, ; בחרונינגס: Beem - "בים") היא רשות מקומית ועיירה בצפון-מזרח הולנד.
בדום היא אחת מעיירות הלוויין הגדולות של חרונינגן.
האתר המפורסם ביותר בה הוא מגדל הכנסייה הנוטה.
בדחוס (בספרדית: Badajoz) היא עיר הבירה של מחוז בדחוס, בקהילה האוטונומית אקסטרמדורה הממוקמת במערב ספרד בסמוך לגבול עם פורטוגל.
העיר נבנתה על ידי האציל המוסלמי איבן מרואן בשנת 875 לספירה, העיר הייתה בירתה של ממלכה אוטונומית מוסלמית עד למאה ה-10. מיקומה של העיר על ההרים בגבול פורטוגל ספרד וההיסטוריה של האזור, הפכו את העיר לעיר מבצר ממוגנת המוקפת מבצרים ועמדות הגנה.
תאריך היווסדה של העיר בדחוס נחשב לשנה בה יסד אותה האציל המוסלמי איבן מרואן, בשנת 875. ישנן עדויות באזור למבנים רומאים אך לא נמצאו לכך עדויות בכתבים רומאים.
בין שנת 875 עד המאה ה-10 תחת איבן מרואן, הייתה העיר בירתה של ממלכה אוטונומית ומורדת עד אשר נפלה הממלכה.
החל משנת 1022 הייתה העיר לבירה של הממלכה המורית 'טָאִיפַת בדחוס', ממלכה אשר התקיימה עד לשנת 1229, בה כבש את העיר אלפונסו ה-9 מליאון.
תחת השליטה המורית נקראה העיר בָטַלבוּס ובָטַליוֹס.
בשל מיקום העיר כעיר ספר על הגבול בין ספרד לפורטוגל, העיר ידעה מספר רב של קרבות ומצורים.
בשנת 1168 הייתה העיר בידי פורטוגל באופן זמני, בשנת 1660 הייתה העיר שוב תחת מצור כוחות פורטוגלים.
במהלך מלחמת הירושה הספרדית הייתה העיר שוב תחת מצור בשנת 1750 על ידי כוחות הברית.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות נפלה העיר לידי צרפת בשנת 1811 לאחר ניסיונות כושלים לכובשה בשנים 1808 ו-1809. כוחות הבריטים תחת פיקודו של וולינגטון הצליחו לאחר מצור ממושך ועיקש לכבוש לבסוף את העיר במצור של שנת 1812.
בימיה הראשונים של מלחמת האזרחים בספרד הייתה העיר בשליטת תומכי הממשלה הרפובליקאית.
ב-14 באוגוסט 1936 הגיע לעיר כוח של צבא אפריקה בפיקודו של הגנרל חואן יגו , במטרה לכבוש אותה.
לאחר יממה של קרבות רחוב עקובים מדם כבשו כוחותיו של יגו את העיר.
הכוחות הלאומנים ערכו בעיר טבח של תומכי הממשלה, באמצעות כינוסם והוצאתם להורג בזירת מלחמת השוורים העירונית.
המספר המקובל ביותר הוא כ-2,000 נרצחים רפובליקאים, כאשר יש האומדים את המספר בפי שניים.
היסטוריון אחד הצליח למנות 1,341 שמות של נרצחים בטבח, אך טען שמספר הנרצחים בפועל היה גבוה יותר.
קיימת טענה לפיה עודד יגו את חייליו לבצע מעשי אונס בנשים תומכות הממשלה.
האירועים הקנו לגנרל יגו את הכינוי "הקצב מבדחוס".
מצודת אלקסבה: מצודה מהתקופה המורית, נבנתה במאה ה-9 וניצבת מעל העיר עד היום.
קתדרלת סן חואן המטביל: ידועה גם כ-'קתדרלת בדחוס', היא קתדרלה קתולית.
הקתדרלה נבנתה לאחר כיבוש העיר מידי השלטון המורי על ידי אלפונסו ה-9 מליאון.
היא נבנתה בין סוף המאה ה-13 עד למאה ה-15 וממוקמת במרכז העיר.
הקתדרלה מעוצבת באופן דומה למצודה זאת משום שנבנתה מחוץ למצודת אלקסבה, מאותה הסיבה קירות הקתדרלה עבים והיא כוללת עמדות הגנה.
החירלדה: העתק מגדל החירלדה בקתדרלת סביליה שבעיר סביליה.
בדחן הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת הסופר אייזק אסימוב.
הסיפור הופיע לראשונה בגיליון דצמבר 1956 של Infinity Science Fiction.
הסיפור תורגם לעברית בשנת 1976 בספר גדול ורחב הוא העולם תחת השם 'הליצן', ושוב בשנת 2009 בספר כתבי אייזק אסימוב כרך 1.
נואל מאירהוף הוא "רב-אומן", אחד מתוך קבוצה קטנה של גאונים מוכרים, שיודעים אילו שאלות יש לשאול את מולטיוואק על מנת לקבל ידע חדש שטרם ידוע לאנושות.
טימותי וויסטלר, מנתח מערכות בכיר, חושש מדרכי הפעולה של מאירהוף, לאחר שתפס אותו מספר בדיחות למולטיוואק.
טימותי פונה לאברם טרסק, פקיד ממשלתי, ומעלה בפניו את החשש שמאירהוף משתמש בבדיחות כדי להתגבר על הכישורים החברתיים החסרים לו, וכעת נגמרו לו הבדיחות והוא רוצה להשתמש במולטיוואק כדי להמציא בדיחות חדשות.
אברם קורא למאירהוף ושואל אותו למעשיו.
מאירהוף מסביר כי הוא מכניס למולטיוואק בדיחות כי הוא חוקר את מוצא הבדיחות, במיוחד מדוע נראה שאין כזה דבר בדיחה מקורית, למעט משחקי מילים, וכל בדיחה שמישהו מספר היא בדיחה שהוא שמע ממישהו אחר.
מולטיוואק עונה כי ההומור הוא בעצם כלי מחקר פסיכולוגי שנכפה על בני האדם על ידי חוצנים במטרה לחקור את הפסיכולוגיה האנושית.
מאחר שבני האדם יודעים על השימוש בהומור ככלי מחקר של חוצנים, כלי זה הופך ללא יעיל, וההומור נעלם מן העולם.
בדז'יך פריטה (בצ'כית: Bedřich Fritta; 19 בספטמבר 1906, וישנובה - 8 בנובמבר 1944, אושוויץ), היה קריקטוריסט צ'כי-יהודי.
לפני המלחמה עבד פריטה בתור מאייר ומעצב גרפי בפראג תחת השם הבדוי פריץ טאוסיג (Fritz Taussig).
בשנות ה-30 הקדיש עצמו לקריקטורות פוליטיות שפורסמו בין היתר במגזין הסאטירי "סימפליקוס" (Simplicus).
בשנות מלחמת העולם השנייה גורש פריטה לגטו טרזין ומשם לאושוויץ, שם נספה.
בנו טומי שרד בגיל שלוש בטרזין ואומץ לאחר השחרור על ידי הצייר לאו האס, ידידו של פריטה, ששרד את השואה.
"בדד" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית שרית חדד, מתוך אלבומה ה-21, ימים של שמחה – חלק א'.
השיר יצא לאור ב-14 באוגוסט 2013, כסינגל החמישי והאחרון מתוך האלבום, על ידי חברת התקליטים אבי גואטה הפקות בע"מ.
השיר נכתב על ידי דיקלה, שכתבה גם את הסינגל הראשון מתוך האלבום "תחזרי", הולחן על ידי דיקלה ועידו אוחיון והופק על ידי תמיר צור.
השיר הוא שיר בסגנון הפופ, המשלב בתוכו גם את הסגנון הים-תיכוני.
בנוסף לכך, הביקורות שהופנו כלפיו אמרו בתוכן כי בניגוד ל-"בדד" של זוהר ארגוב שעוסק בבדידות ועצב, השיר הזה קצבי ומכיל בתוכו שמחה.
טרם הוציאה את הווידאו קליפ המלא של השיר, העלתה שרית חדד לערוץ היוטיוב שלה אודיו של השיר, המציג את עטיפתו של האלבום ימים של שמחה – חלק א', ולא את עטיפתו של הסינגל.
בַּדַחְ'שאן (בפרסית/דארי/טג'יקית: بدخشان) הוא המחוז הצפוני והמזרחי ביותר מכל 34 מחוזות אפגניסטן.
המחוז גובל במחוזות האפגניים תח'אר, פנג'שיר ונורסתאן וכמו כן גובל בגבולות בינלאומיים עם ח'ייבר פח'טונח'ווה וגילגיט-בלטיסטן הנמצאים בשליטת הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן, עם מחוז גורנו-בדח'שאן בטג'יקיסטן ועם מחוז שינג'יאנג ברפובליקה העממית של סין.
בדח'שאן ממוקם בתוך רכס הרי הינדו-כוש.
האזור ממוקם בפנים רכס הרי הינדו-כוש, ולכן לאומות מיושבות רבות היה קושי לכבוש ולספח את האזור כמו גם להפיל את ההתיישבויות של השבטים הנוודים הרבים באזור.
תחילה נשלט האזור במהלך העת העתיקה בידי תרבויות הינדיות אשר הגיעו לשיאם במהלך שלטון האימפריה המאורית.
תחת הח'ליפות האומיית הפך האזור מוסלמי ברובו.
עמים טורקיים השתלטו על האזור בתקופת האימפריה הסלג'וקית והסדירו את שלטונם והשפעתם התרבותית, אך נוסף על כך הוסיפו להאדיר את ההשפעה הפרסית באזור.
התרבות הפרסית גדלה בהשפעתה על האזור והגיעה לשיא במהלך העת החדשה המוקדמת.
מאוחר יותר, במהלך המאה ה-19, האימפריה הבריטית והאימפריה הרוסית היו במאבק השפעה על מרכז אסיה שנודע בתור המשחק הגדול.
בשביל למנוע היווצרות של גבול יבשתי בין רוסיה לראג' הבריטי, ניתן לאמירות אפגניסטן מסדרון והקאן בהמשך לשטח בדח'שאן.
המסדרון התמשך עד לגבול עם האימפריה הסינית, דאז תחת שלטון שושלת צ'ינג, וחצץ בין האימפריות, לימים בין המדינות פקיסטן וטג'יקיסטן.
במהלך המאבקים הפנים אפגניים של המאה ה-20 המאוחרת, כוחות מוג'אהדין השתמשו בטופוגרפיה ההררית של המחוז נגד הצבא האדום במסגרת הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
מאוחר יותר, הברית הצפונית תחת אחמד שאה מסעוד, שנאבקה נגד שלטון הטליבאן על האמירות האסלאמית של אפגניסטן, ריכזה את רוב כוחותיה את ממשלתה בתוך מחוז בדח'שאן.
המחוז ממוקם 470 קילומטרים מהבירה האפגנית קאבול.
בדח'שאן הוא מחוז הררי עם פסגות מכוסות שלגים.
במחוז ישנן שלוש שרשראות הרים: וואכאן, פמיר והינדו-כוש.
לבדח'שאן שטח כולל של 44,059 קילומטר רבוע עם אוכלוסייה כוללת של כמעט מיליון אזרחים.
מזג האוויר בו חמים בקיץ ואילו בחורף קר מדי לגידולים חקלאיים.
שלג כבד גורם לרוב הכבישים במחוז להיסגר למשך שישה חודשים ארוכים.
גובהו הממוצע של המחוז הוא 1,800 מטרים מעל פני הים.
בבדח'שאן ישנו הריכוז הגבוהה ביותר של נמר השלג, החיה הלאומית של אפגניסטן.
יערות אשוח בהרי בדח'שאן כוללים עצי מחט, אלון, פיסטוק ופינוס.
רוב תושבי המחוז הם חקלאים.
הגידולים המרכזיים במחוז הם אורז, חיטה, שעורה, שיפון, תירס ושעועית.
במחוז יש יותר מ-600 אלף דונמים של אדמה פורייה הניזונה מגשמים.
פירות בבדח'שאן כוללים אגוזים, פירות יער, משמש, דובדבן; תפוח עץ, שקדים ועוד רבים אחרים הגדלים בעיקר באזורים ההרריים.
אוכלוסיית המחוז מחולקת מבחינה אתנית-עדתית לקבוצות הגדולות הבאות: טג'יקים, קירגיזים, הזארים, אוזבקים ועוד רבים אחרים.
בירת המחוז והעיר הכי גדולה היא פייזאבאד.
עבודות יד מסורתיות בבדח'שאן כוללות שזירה, נפחות, ייצור נחושת, סנדלרות, ייצור כלי חרס, אדריכלות, נגרות, רקמה ועוד מלאכות יד רבות.
בשנים האחרונות הממשלה האפגנית שמה לב להתפתחות הפקות ותעשיות מקומיות.
עם יציאת רוב כוחות הסיוע הביטחוני הבינלאומי מאפגניסטן בסיום מלחמת אפגניסטן (2001–2014), החלה הצבת כוחות של צבא השחרור העממי מהרפובליקה העממית של סין בתוך מסדרון והקאן בבדח'שאן.
ישנם 4 נמלי תעופה בתוך המחוז.
במחוז ישנה תעשייה תיירותית מפותחת, בייחוד למטפסי הרים.
הר נושאק ברכס הינדו-כוש הנמצא על הגבול עם פקיסטן הוא ההר הגבוהה ביותר בכל אפגניסטן (פסגת ההר בגובה של 7,492 מטר).
אחוז יודעי האוריינות במחוז (נכון לרישום משנת 2011) הוא 26.
נוכחות הטליבאן עולה מאז 2016 בכמה נפות במחוז.
דווח כי לוחמים זרים נלחמים לצד הטליבאן וקבוצות המורדים הקטנות בכמה נפות דרומיות במחוז.
מקורות מתייחסים גם לנוכחות של ארגונים בדלנים במחוז.
18 מתוך 28 הנפות של בדח'שאן מסווגות כמחולקות בין הממשלה האפגנית לפלגים שונים, שמונה נפות נמצאות תחת שליטה ממשלתית ושתי נפות נתונים לשליטת הטליבאן.
89 תקריות הקשורות למורדים דווחו בתקופת ינואר 2018 – פברואר 2019 (ממוצע של 1.5 אירועים בשבוע).
הלחימה בין כוחות הממשלה למורדים התרחשה בכמה נפות לאורך שנת 2018.
תקיפות אוויריות מועצמות של כוחות ארצות הברית ואפגניסטן התרחשו נגד תשתיות מורדות.
תועדו 63 נפגעים אזרחיים (18 הרוגים ו-45 פצועים) בשנת 2018, המייצגים 6 קורבנות אזרחיים לכל 100,000 תושבים.
מדובר בירידה של 3% בהשוואה לשנת 2017. הגורמים העיקריים לנפגעים אזרחיים היו התנגשויות צבאיות במרכזי אוכלוסין ואחריהם חטיפות ואירועי והרג ממוקד.
בתקופה שבין 1 בינואר 2018 – 28 בפברואר 2019, 270 איש נעקרו מבתיהם במחוז בדח'שאן, רובם הועברו למקומות אחרים במחוז עצמו, בפנג'שיר ונורסתאן השכנות ובמחוז קאבול.
מחוזות אפגניסטן מחולקות ליחידות שלטוניות בשם "נפות", להלן הנפות של מחוז בדח'שאן ואוכלוסייתן.
בדולה (בסינהלית: බදුල්ල; בטמילית: பதுளை; באנגלית: Badulla) היא עיר במחוז אובה , סרי לנקה.
העיר ממוקמת כ-129 ק"מ מבירת סרי לנקה, סרי ג'ייוורדנפורה-קוטה.
בנוסף, העיר ממוקמת ליד הנהר בדולו אויה (Badulu Oya).
העיר מוקפת על ידי רכס ההרים נאמונוקולה (Namunukula), שהפסגה הגבוהה בו מתנשאת לגובה של 2,016 מטרים מעל פני הים.
בעבר הייתה בדולה בסיס של נסיך סינהלי מקומי (מלך אזורי) ששלט באזור תחת המלך הראשי בקנדי, לפני שהאזור הפך לחלק מהאימפריה הבריטית.
מאוחר יותר הפכה לעיר מינהלית אזורית של השלטון הבריטי.
העיר שימשה כנקודת הסיום של קו הרכבת להרים (Upcountry Railway Line), שנבנה על ידי הבריטים כדי להוביל בעיקר מוצרי תה לקולומבו.
העיר נמצאת ליד הכבישים הלאומיים A5 ו-B97. בנוסף, העיר נמצאת ליד תחנת הרכבת בדולה .
בדי השולחן הוא ספר הכולל פירוש הלכתי על השולחן ערוך, שחיבר הרב שרגא פייבל כהן משנת 1980 ואילך.
הספר, שמסכם את כלל הדעות והשיטות השונות, בראשונים ובאחרונים, נפוץ בעיקר בקרב לומדי הלכה, וכן בקרב הלומדים לקראת מבחני הרבנות לצורך קבלת היתר הוראה.
הספר נכתב במתכונת דומה לספר משנה ברורה.
בראש כל עמוד מופיעים דברי השולחן ערוך, ומתחתיו פירוש מרכזי, עם כלל דעות הראשונים והאחרונים, וההלכה למעשה.
חלק נוסף בשם ביאורים כולל עיון רחב ומעמיק בדברים הנוגעים לנושא בו דן בעל השולחן ערוך.
החלק השלישי הוא מקורות והערות קצרות.
ספר בדי השולחן כולל שבעה כרכים, על הלכות נדרים, צדקה, אבילות, בשר בחלב, תערובת, והלכות נידה וטבילה.
בדווטרס () היא להקת פופ-פאנק אסטונית שהוקמה בשנת 2004. התפרסמה באביב 2007 לאחר שזכתה בתחרות שירה גדולה עבור להקות חדשות במדינתה.
בין מאי 2013 עד ליוני 2022 חדלה לפרסם מוזיקה חדשה.
באביב 2008 הופיעה בדווטרס לצד אבריל לאבין כאורחים בסיבוב ההופעות שלה.
בקיץ אותה השנה יצאה לסיבוב הופעות משלה ב, וביצעה שירים משותפים עם ריימון, ג'ופיטר ופרנץ פרדיננד.
במקביל חתמה על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים השוודית איי קאן היר מיוזיק (טי.אם.סי אנטרטיינמנט), והחלה לעבוד על אלבום הבכורה שלה.
הקלטותיו החלו בדצמבר 2008 והסתיימו כחודש אחרי, בינואר 2009. האלבום, שכותרו Meet the Fucking Bedwetters, יצא לאור ב-20 באפריל, והופץ לשירותי הסטרימינג השונים.
הקליפ לסינגל "Long.Some.Distance" בוים על ידי הנריק הנסון, במאי קליפים שוודי.
הסרטון גרף את פרס MTV פרש, והוקרן גם במדינות אחרות מהבלטיות, כמו פינלנד, דנמרק ונורווגיה.
בין השנים 2009–2010 סיירה בדווטרס במדינות הבלטיות, וניגנה בפסטיבלי מוזיקה כמו פוזיטיבוס, בי2גדר, פונופסט, בלטיק ביץ' פרטי, ריו רוק אנד רוק נייטס לצד שינייד או'קונור, פולרקרייס 18, ATB ועוד.
ב-16 באוגוסט 2010 הושמע שירה החדש, "Hayley", בבכורה עולמית ברדיו 2 האסטוני, רדיו 101 הלטבי, אופוס3 הליטאי ורדיו אפרה הפולני.
הקליפ לשיר צולם במשך שלושה ימים בעיר פרנו.
ב-31 במאי 2013 הופיעו חברי בדווטרס בפעם האחרונה בעיר הולדתם, ולאחר מכן החליטו להיפרד.
בשנת 2023 נחשף כי בדווטרס עתידה להשתתף בקדם האסטוני לאירוויזיון 2023, Eesti Laul, עם השיר "Monsters".
היא סיימה את התחרות במקום השני, מאחורי אולי ואליקה מילובה בהתאמה.
בדז'יך נוימן (בצ'כית: Bedřich Neumann; 3 באפריל 1891 – 15 ביולי 1964) היה מייג'ור גנרל בצבא צ'כוסלובקיה, אשר פיקד על כוחות של הממשלה הצ'כוסלובקית הגולה במהלך מלחמת העולם השנייה.
נוימן נולד בטרביחוביצה ב-3 באפריל 1891. ב-1912 הוא התגייס להצבא האוסטרו-הונגרי, ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה.
ב-1916 הוא ערק לשירות הלגיונות הצ'כוסלובקים ולחם בשורותיהם עד 1918. עם סיום המלחמה, הוא חזר למולדתו צ'כוסלובקיה, שהכריזה בינתיים על עצמאות.
הוא התגייס לצבא הצ'כוסלובקי החדש, והתקדם במהירות בסולם הפיקוד.
בין 1931–1935 הוא שימש כסגן ראש המטה הכללי.
ב-1935 הוא הועבר לפקד על הדיוויזיה ה-5.
בעקבות הכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה במרץ 1939, נוימן הצטרף לארגון המחתרת "אובראנה נארודנה" ("הגנה על האומה").
בפברואר 1940, הצליחו הגרמנים לחסל את מרבית הנהגת הארגון, ונוימן נאלץ להימלט לצרפת.
הוא הצטרף אל הממשלה הצ'כוסלובקית הגולה, ומונה לראש המטה הכללי של הצבא הצ'כוסלובקי הגולה.
ב-12 ביוני 1940 הוא הועבר לתפקיד מפקד הדיוויזיה ה-1 של הצבא הצ'כוסלובקי הגולה.
בעקבות נפילת צרפת, הוא נמלט יחד עם ההנהגה הצ'כוסלובקית לבריטניה.
בבריטניה, התארגן מחדש הצבא הצ'כוסלובקי הגולה, ונוימן מונה למפקד "הבריגדה המעורבת".
ב-1 ביולי 1941 הוא הועבר לפקד על הבריגדה הצ'כוסלובקית העצמאית.
ב-15 בינואר 1943 הוא מונה למפקח על הבנייה מחדש של הצבא הצ'כוסלובקי.
ב-19 בספטמבר 1944 הוא חזר לתפקיד ראש המטה הכללי עד 17 באפריל 1945. עם סיום המלחמה, הוא חזר לצ'כוסלובקיה ומונה לסגן מפקד המחוז הצבאי ה-1. בפברואר 1948 השתלטו הקומוניסטים על צ'כוסלובקיה, ונוימן סולק מהצבא.
הוא נמלט מהארץ וחזר לבריטניה.
בהיעדרו, הוא הורד לדרגת טוראי, ונשללו ממנו כל עיטוריו.
נוימן השתקע בלונדון, ובשארית ימיו עבד כמנהל פנסיון.
הוא שמר על קשר עם גולים פוליטיים מצ'כוסלובקיה, ועם משרד המודיעין הצ'כוסלובקי – ארגון שפעל להחדיר סוכנים מערביים לצ'כוסלובקיה במטרה לערער את יציבות המשטר הקומוניסטי.
בפנסיון שלו, הוא נהג לארח סוכנים מערביים לפני שנשלחו למשימות בצ'כוסלובקיה.
הוא נפטר בלונדון ב-15 ביולי 1964.
בִּדיָאס הוא כפר בנפת צור, מחוז דרום לבנון.
הכפר שוכן בגובה כ-190 מ' מעל פני הים, כ-11 קילומטרים צפונית מזרחית לצור, כ-2 קילומטרים מזרחית לבורג' רחאל.
החוקר פאלמר כתב בשנת 1881 שמקור השם בידיאס הוא שם פרטי של אדם (לא ידוע).
בשנת 1875 מצא כאן ויקטור גרן כפר עם 450 תושבים מתוואלים וציין: "'כפר זה החליף כפר עתיק, כפי שמוכיחים האבנים המסותתות הבנויות בחלק מהמבנים הערביים.
חמש דקות צפונית למקום הזה, ומעל הגדה הדרומית של הקסיימה, אשר זורם כאן בגיא עמוק, פגשתי הרבה אבני ריחיים עתיקות, שבורות, וקבר עתיק חצוב בסלע, בעל צורה של קבר פשוט, אבל מכוסה בגוש אבן מעוקל גדול...".
בשנת 1881 ביקרה היישוב משלחת של הקרן לחקר ארץ ישראל (SWP) ותיארה את היישוב: "כפר בנוי מאבן, על ראש רכס, מוקף בעצי זית ואדמה לעיבוד.
יש משק זית ליד הכפר.
המים האספקה נגזרת מבורות ובארות מים."
בשנת 2014 היו רשומים בבדיאס 1,101 בוגרים, בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני.
"בדומיה" הוא שיר שביצע הזמר ליאור ייני בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20. השיר נכתב על ידי המשורר הרוסי יבגני יבטושנקו, הולחן בידי אדוארד קולמנובסקי והתפרסם ברוסיה בתחילת שנות ה-60. המשורר יעקב שבתאי לא תרגם את השיר לעברית, אלא כתב לו מילים חדשות השומרות על רוח השיר.
השיר נכתב בידי יבטושנקו, מבקר חריף של המשטר הסובייטי, שיצירתו החשובה "באבי יאר", נאסרה לפרסום במשך 25 שנה.
השיר של יבטושנקו נקרא ברוסית "Бежит река" ("נהר זורם"), והוא מספר את סיפורה של נערה מתבגרת הכואבת את העובדה שטרם חוותה אהבה.
בתרגומו של יעקב שבתאי, נשמרת הנימה הנוגה של השיר המקורי, בו הוא מתאר את געגועיו של אסיר במחנה כפיה לאהובתו, התוהה האם היא זוכרת עדיין את ימי אהבתם.
ב-1969 כיכב ליאור ייני ב"הלוך הלכה החבריא", מופע של שירי מחאה רוסיים שתרגם מרוסית יעקב שבתאי.
לצידו של ייני הופיעו דודו אלהרר, תמי ספיבק ואמנון ברנזון.
"בדומיה" היה בין השירים הבולטים במופע לצד "עץ תפוח", "הבלליקה" ו"שונרא".
בין המבצעים השונים של השיר ניתן למצוא את דודו זכאי, יבגני שפובלוב, יזהר כהן, יהודית רביץ, חמי רודנר, וביצוע משותף של שלומי שבת עם בעז שרעבי.
ליאור ייני הוציא גרסה מיוחדת של השיר בצרפתית
זמר המוזיקה היידית, דוד עשת, ביצע גרסה של השיר ביידיש, בתרגומו של המשורר משה סחר.
הזמר החובב, ישראל (איזי) הוד, שר את "זורם נהר", שהוא תרגום עברי לטקסט של יבטושנקו.
לזמרת סוזאנה (Suzanna) יש שיר בגרמנית בשם "Unser war die Nacht" ("שלנו היה הלילה") המבוסס על הלחן של קולמנובסקי.
הבדואים בנגב הם הבדואים בישראל החיים באזור הנגב.
מספרם מונה כ-302,080. חלקם הגדול מתגוררים בעיר רהט (75,922), וביישובי קבע במועצות המקומיות חורה, כסייפה, ערערה בנגב, שגב שלום, תל שבע ולקייה, ובמועצות האזוריות נווה מדבר ואל-קסום – והשאר מתגוררים בכפרים לא מוכרים.
בשנת 2007 שטח המחיה של האוכלוסייה הבדואית בנגב עמד בפועל על כ-240 אלף דונם, השווים ל-240 קילומטר רבוע.
בצירוף שטחים שנתפסו לחקלאות ושטחים נוספים שעומדות לגביהם תביעות משפטיות, שטחו של המרחב הבדואי בנגב היה כ-800 אלף דונם.
סך כל שטח הנגב עומד על כ-13,000 קילומטר רבוע, כלומר, שטח המגורים והתביעה של האוכלוסייה הבדואית ביחד הוא כ-6% מכלל שטח הנגב.
כיום, הבדואים בנגב מחולקים בין שלוש צורות יישוב: כ-35 כפרים בלתי מוכרים, שבע עיירות מתוכננות שהוקמו על ידי המדינה, ו-11 כפרים שהוכרו על ידי המדינה לפני 20 שנה.
מספר תהליכים מקבילים גרמו לירידת ההכנסות מחקלאות:
ירידה כלל עולמית בהכנסות מחקלאות – שיטות ייצור חדשות הגדילו את הייצור העולמי במידה ניכרת וגרמו לעודפי היצע, שבתורם גרמו לירידת מחירי התוצרים החקלאיים.
כתוצאה מכך הצטמצמו ההכנסות של אוכלוסיות שהמשיכו לעסוק בחקלאות בשיטות לא-ממוכנות.
עיור כפוי – העברת הבדואים לעיירות הקבע על ידי המדינה מנעה מהם לעסוק בחקלאות.
איבוד של שטחי מרעה לצאן – הפיכת שטחי מרעה לשטחי אש ולפיתוח עירוני והתיישבותי בדרום.
כל אלה הביאו את הבדואים לחיפוש מקורות פרנסה נוספים על החקלאות, אך מיקומם בפריפריה של מדינת ישראל והיעדר תשתיות לתעשייה בעיירות הבדואיות לא אפשרו להם לפתח מספיק מקורות חליפיים.
כתוצאה מהמצב שתואר לעיל, אוכלוסיית הבדואים בנגב היא האוכלוסייה הממוקמת במקום האחרון במדרג הסוציו-אקונומי בישראל.
אחד השינויים הוא החלטה שהתקבלה בשנת 2009, הדורשת מרועי הצאן לנהל תיק במס הכנסה.
עדרי הצאן של הבדואים נחשבו שנים רבות לאורחים לא רצויים בשמורות וביערות, מפני הסברה כי הם גורמים להרס של הצומח הטבעי.
לאחרונה משתנה גישה זו, לאור היתרונות שיש בנוכחותם של העדרים בשטחי המרעה דוגמת מניעת שריפות בשל אכילת העשב היבש על ידי העדרים.
יתרון נוסף קשור לדילול הצומח בשטח שהופך את החולות למיוצבים פחות ובכך מאפשר קיום של בעלי חיים ייחודיים לדיונות.
בשנת 2012 הוחלט במשרד החקלאות לפעול במספר מישורים על מנת לפתח את ענף זה בקרב הבדואים: חלוקה של מאות אלפי שקלים לאלה שרועים את עדריהם במרחבים הפתוחים.
סך התקציב שהוקצה לטובת העניין על ידי משרד החקלאות ופיתוח הכפר עומד על כחצי מיליון שקל והוגשו כ-140 בקשות של רועי צאן בדואים לקבל את כספי המענק בהתאם לגודל העדר, סוגו ותקופת הרעייה, הקצאת שטחי מרעה ביערות קק"ל וסיוע שלהם בשטחים אלו.
כמו כן, הוקם ארגון שמטרתו לאגד את הרועים הבדואים ולייצר עבורם נציגות בהתאחדות חקלאי ישראל לשם קידום מטרותיהם, התמקצעות ופיתוח הענף לפי צורכיהם ומאפייניהם.
מנגד, עם התקדמות התוכניות הממשלתיות ליישוב הבדואים בנגב נוספו פקחים מטעם המנהלת ליישוב הבדואים ורשות מקרקעי ישראל.
המדיניות בשטח היא מניעה של תוספת בנייה על ידי קנסות וצווי הריסה.