tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסנאטור אדלר קיבל תמיכה רשמית מהוועד הדמוקרטי לבחירות בקונגרס, הגוף האחראי לאיתור ומימון מועמדים דמוקרטים לקונגרס, וכן הודעת תמיכה של יו"ר ועדה זו, כריס ואן הולן, עוד בסוף חודש נובמבר.
ג'ון אדלר, אשר רץ בפריימריס ללא מתחרה, התמודד בבחירות הכלליות מול ראש העיר הרפובליקני של מדפורד, איש העסקים לשעבר ויוצא מלחמת המפרץ, כריס מאיירס.
אדלר הוכח כמועמד מצוין, כשהוא מצליח לגייס פי עשרה יותר כספים עד יוני 2008, כשלכיסו הוא משלשל 1.4 מיליון דולר במזומן, בהשוואה ל-155,000 דולר שהיו בידי מאיירס באותה העת.
בסוף יוני היו כבר ברשותו של אדלר 1.9 מיליון דולר, הסכום הגבוהה ביותר במדינת ניו ג'רזי, עבור מועמד שאינו מכהן.
אדלר שהגיע מרקע של מעמד הביניים, השכיל היטב לנצל את היוזמה הנוגעת למשבר הפיננסי האחרון.
בפסגת חרום בעיירה מאונט לורל, אדלר טען כי המשבר הכלכלי שפרץ באותו חודש רק מדגיש את החשיבות שיש ליחס לדאגותיהם של משלמי המיסים ממעמד הביניים, וכי יש לשים זאת כעדיפות מספר אחת ברשימה של הנשיא והקונגרס הבא.
אדלר אמר כי "לא נצליח לעולם להשיב את הכלכלה הזו על המסלול הנכון ללא בחירה באלו שנושאים עימם רעיונות חדשים, פרספקטיבה חדשה לבעיות ארוכות טווח ושבירה מהפלגנות המורעלת והמרירה שעומדת בדרכה של ההתקדמות בכל כך הרבה נושאים".
אדלר קיבל תמיכה פוליטית מכל רחבי מדינת ניו ג'רזי, כולל מאיגודים שונים וגופים פוליטיים למיניהם, כשאחד מאלו מכנה אותו "הסנגור של משפחות מעמד הביניים וזכויות העובד".
באוקטובר, מועצת הלייבור של ניו ג'רזי הודיע על תמיכה פוליטית באדלר כשהיא מציינת את "אג'נדת הלייבור של משפחות העובדים" אצל אדלר.
במאי 2008, אדלר זכה לתמיכה פוליטית מיידי "יומן סוסיאטי לג'יסלייטיב פאנד", כשהם מציינים כי הבחירה במועמד היא על רקע, "העברת חקיקות להגנת על החי".
ב-22 באוקטובר, הוועד הלאומי לשימור על הביטוח הלאומי והביטוח בריאות לאומי הודיע על תמיכה פוליטית באדלר כנגד מאיירס, כשהם מציינים כי "ג'ון אדלר מבין את החשיבות של אבטחת קצבאות הביטוח הלאומי ושאין להכפיפן לעליות והמורדות של וול סטירט".
עוד הוסיפו כי "ההפרטה היא דרך לפירוק הביטוח הלאומי והקצבאות המובטחות שלו".
הוועד הדמוקרטי לבחירות בקונגרס העניק לאדלר 1.7 מיליון דולר לרכישה של מודעות בחירות בכלי התקשורת.
היו"ר ואן הולן ציין, במהלך ועידת הדמוקרטים בדנבר, את חוזקו של אדלר בהופועתיו ברשתות טלוויזיה ארציות, "...
ויש לנו את הכבוד שחלקם איתנו: מהמחוז ה-3 של ניו ג'רזי, לוחם למען מעמד הביניים, הסנאטור המדינתי, ג'ון אדלר".
ואן הולן גם סייע לאדלר באירוע התרמות לקמפיין בניו ג'רזי.
על פי הקמפיין של המתחרה מאיירס, הוועד הרפובליקני לבחירות בקונגרס העניק למאיירס רק 84,000 דולר לרכישה של מודעות בחירות.
מאיירס נהנה משתי מודעות בחירות עצמאיות של קבוצה לשירה על חופש הביטויי, אשר תקפו במודעותיהם את אדלר על הרקורד שלו בנושא מיסים, הרקורד החקיקתי שלו, והתרומות שהוא מקבל מתאגידי סאב-פריים גדולים.
באמצע אוקטובר, אדלר דיווח על גיוס כספים בסך 550,000 דולר ברבעון האחרון, עם סה"כ מזומן ביד של 1.2 מיליון דולר.
בהשוואה לזה, מאיירס גייס רק 369,224 דולר באותה עת, עם מזומן ביד של 287,832 דולר, אף על פי שלאירועי ההתרמה שלו הגיעו דמויות ידועות ובעלות משקל באירועי התרמות למועמדים, כגון, הנשיא ג'ורג' וו.
ההפרש בגיוס התרומות לקמפיין הותר את אדלר עם יתרון כספי בסך הפרש של 1–5 על כל דולר במזומן.
אדלר זכה לתמיכה פוליטית מעיתון מרכזי בניו ג'רזי, "פראס אטלנטיק סיטי", כשהעיתון מציין במאמר התמיכה כי "אדלר נראה כמועמד המתחשב יותר מבין השניים וכראוי ביותר לתמיכה שלנו".
בעוד אלו הביעו תמיכה באדלר, הם גם יצאו בביקורת כנגד הטקטיקות של הקמפיין של מאיירס, "[מאיירס] הריץ קמפיין קרבי ונגטיבי מטריד, ולעיתים קרובות מדי רק שינן את 'הנקודות לדיבור' הרפובלקניות בנושאי מדיניות חוץ, כלכלת 'טיקל-דאון' ונושאים אחרים".
ב-20 באוקטובר, אדלר זכה גם לתמיכתו של העיתון "פילדלפיה אינקוויאר", כנגד מאיירס, כשהם כותבים כי "לאדלר יש את ההשקפות הנכונות ברוב הנושאים הלאומיים הבוערים, ויש לו את התמיכה שלנו".
כמו כן זכה לתמיכת העיתון, "קוריאר-פוסט", אשר קרא לאדלר "הדבר הנכון לכלכלה".
מאמר המערכת טען כי "הגישה של קבלת פרספקטיבות כה רבות ועשייה של העבודה הקשה ביידוע וחינוך עצמי היא הדרך בה מחוקק צריך לפעול".
למרות זאת, העיתון ציין כי כריס מאיירס יוכל גם כן להיות איש קונגרס ראוי.
על מאיירס הם רשמו כי "הוא צודק בכך שהמדינה והאומה שלנו צריכים להוריד מיסים לעסקים כדי שיותר עסקים יתמקמו אצלנו.
בנושא אנרגיה, יש לו כמה הצעות טובות, כולל החזרי מס באנרגיה חלופית למשך 20 שנה, כדי שיותר חברות יראו את הרווחים לטווח ארוך ויהיו מוכנות להשקיע ברוח סולרית".
אדלר גם זכה לתמיכה של העיתון "אסבורי פארק פראס", אשר מופץ אצל רוב מצביעי המחוז ה-3 של ניו ג'רזי.
הם תמכו באדלר על פני מאיירס, כשהם מציינים כי הוא "יחסית חדש", וכי הוא "לא היה חלק מן המערכת שמיסתה וביזבזה את ניו ג'רזי לידי בית מחסה כשהיא מאפשרת לשחיתות לפרוח.
הוא לא חלק מ'המשמר הישן' שרק כעת דוחים קולגות לשעבר, לאחר ששנים הימרו על המערכת".
הם המשיכו לטעון במאמר כי שלמאיירס יש תפיסה טוב יותר בנושאים, וכי מצביעי מחוז אושן צריכים לבחור במאיירס כדי לסייע לו לצאת מהמרוץ הצמוד בו הוא נמצא.
ב-25 באוקטובר, אדלר קיבל את התמיכה של עיתון הניו יורק טיימס, מהעיתונים הגדולים והחשובים ביותר בארצות הברית כולה.
מאמר המערכת של הניו יורק טיימס טען כי "הסנאטור המדינתיג'ון אדלר הוא דמוקרט מלא חשיבה ומתון אשר סייע לאסור על עישון ולרסן שיטות הלוואות בלתי צודקות".
הטיעון שהעלו בבחירה של אדלר על פני מאיירס התמקדה בתוכניותיו של אדלר להקלה על הכלכלה של שכבות מעמד הביניים, "מר.
אדלר יתמקד במעמד הביניים, כולל הקלות במס.
בסה"כ אדלר קיבל פי חמישה תמיכה מעיתונים ומאמרי מערכת מאשר מאיירס.
אדלר גם זכה לתמיכתו של העיתון "דה ברלינגטון קאוונטי טיימס", אחד מהעיתונים הגדולים במחוז ה-3 של ניו ג'רזי.
מאמר המערכת טען כי הזמנים הכלכליים הקשים דורשים מישהו ששם דגש על מרכזיות כלכלת מעמד הביניים, "מה שדרוש כעת הוא מחוקק שיש לו תפיסה של הנושאים הגדולים הניצבים בפני האומה ובעל טמפרמנט ורצון להושיט יד לצד הפוליטי השני על מנת לפתור בעיות.
בשל סיבות רבות, אנו מאמינים כי ג'ון אדלר הוא בחירה טובה יותר".
מאמר המערכת גם טען כי התוכנית של אדלר לנסיגה מדורגת מעיראק, בשילוב עם דגש על חיזוק הכוח באפגניסטן, הופך אותו למועמד מעולה, "אדלר רוצה לסיים את המעורבות הצבאית בעיראק מוקדם ככל האפשר ולהיערך מחדש עם יותר חיילים באפגניסטן, היכן שהוא מאמין כי המלחמה האמיתית בטרור צריכה להתנהל.
ג'ון אדלר ניצח את הרפובליקני כריס מאיירס בהפרש של 52%-48%.
הוא היה לדמוקרט הראשון שזכה במושב עבור המחוז ה-3 של ניו ג'רזי מזה 120 שנה.
אדלר היה מבין יוזמי החקיקה בבית המחוקקים של ניו ג'רזי, לחוק "ניו ג'רזי ללא עישון", אשר עבר בשנת 2006 ושאוסר על עישון כמעט בכל המקומות הציבוריים.
אדלר הוא מבין שלושת יוזמי הצעת החוק שהוגשה בשנת 2008 בסנאט של ניו ג'רזי, אשר תרחיב את איסור העישון בקזינואים ואולפני שידור, אשר בחוקים קודמים הוצאו מהאיסור הנ"ל.
אדלר היה מבין יוזמי החקיקה אשר מסירה את הפנסיה הממשלתית מעובדי ציבור שהורשעו או הודו באשמה בסעיפי שחיתות.
אדלר היה מבין יוזמי החקיקה אשר מעניקה זכויות הצבעה לאנשי צבא ואזרחים של ניו ג'רזי המשרתים מעבר לים, בבחירות מקומיות וארציות.
החקיקה נחתמה לידי חוק, בידי המושל קורזין ב-12 באוגוסט 2008.
הוא ניצח בהפרש גדול במחוזות קטנים של בורלינגטון וקאמדן.
הניצחון של אדלר הופך אותו לדמוקרט הראשון אשר מייצג את המחוז ה-3 של ניו ג'רזי מאז 1885, והדמוקרט השני בלבד לייצג מחוז זה מאז מלחמת האזרחים.
חבר המועצה לשעבר של עיירת טאברנקל בניו ג'רזי, ג'אסטין מורפי, הכריז כי הוא יתמודד על מושב המחוז ה-3 של ניו ג'רזי ב-2010.
אדלר הצביע בעד "תוכנית המזרקים החדשים", אשר מאפשרת לצרכני סמים להחליף את המזרקים הישנים שלהם בחדשים, במטרה למנוע העברת מחלות דרך מזרקים ישנים.
בספטמבר 2008, אדלר עמד תחת ביקורת ציבורית על אחזקה של מניה בחברת "דאו קמיקאל", הנחשבת למזהמת העיקרית של נהר הורון.
דבר זה נתפס כצביעות כיוון שאדלר מתייחס לעצמו כמגן איכות הסביבה.
בספטמבר 2008, נחשף כי אדלר מחזיק במניות בחברת "פטרו צ'ינה", אשר מקושרת לפעולות של רצח העם בדארפור, סודאן.
אדלר הצביע בעד נישול של מימון מדינת ניו ג'רזי מאינטרסים סודניים, אבל לא הסיר את האינטרסים הכספיים של עצמו בחברת "פטרו צ'ינו" - ובכך איפשר ליריבו להביא את הנושא לדיון ציבורי.
אדלר לא הסגיר האם הוא גם ינשל את המניה שלו עצמו בחברת "פטרו צ'ינו", לאחר שהועלו הטענות הנ"ל.
ג'ון אברקרומבי (16 בדצמבר 1944 – 22 באוגוסט 2017) היה גיטריסט ג'אז אמריקאי.
עניינו של אברקרומבי בגיטרה החל כששמע, בהיותו בן 14, את צ'אק ברי.
הוא ניסה לחקות את סגנונו, ולאחר שסיים את לימודיו בתיכון החליט להתעמק בנגינה.
אברקרומבי הוא בוגר מחזור 1967 של מכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון.
הקלטותיו החשובות הראשונות היו עם להקת הג'אז-רוק "חלומות" (Dreams) ב-1970, יחד עם ג'וני האמונד באורגן חשמלי.
לאחר מכן ניגן עם מייקל ורנדי ברקר, גיל אוונס ואחרים.
החל מ-1973 הקליט בעיקר בחברת ECM בסולו או יחד עם המתופף ג'ק דז'ונט, הבסיסטים אדי גומז, דייב הולנד ואף בדואו עם הגיטריסט ראלף טאונר.
עוד נודע אברקרומבי כנגן פיוז'ן.
בין ההרכבים עמם עבד: "Gateway" עם דז'ונט בתופים ודייב הולנד בבס, דואו עם הגיטריסט ראלף טאונר, טריו עם הבסיסט מרק ג'ונסון והמתופף פיטר ארסקין, טריו עם האורגניסט דן וול והמתופף אדם נוסבאום ורביעייה עם הכנר מרק פלדמן, הבסיסט מרק ג'ונסון והמתופף ג'ואי ברון.
בנוסף להופעתיו, היה גם מורה ומרצה מבוקש לגיטרה ולהיסטוריה של הגיטרה בג'אז.
ב-22 באוגוסט 2017 נפטר לאחר שסבל מאי-ספיקת לב.
ג'ון אולדרידג' הוא כדורגלן עבר אירי.
שיחק כחלוץ וכונה "אלדו" בפי האוהדים.
הקבוצה המקצוענית הראשונה בה שיחק אולדרידג' הייתה ניופורט קאונטי הוולשית.
במרץ 1984 הצטרף לאוקספורד יונייטד; הופעת הבכורה שלו הייתה ב-7 באפריל באותה שנה, והשער הראשון שהבקיע במדי הקבוצה היה ב-20 באפריל נגד בולטון וונדררס בניצחון 5–0.
ב-1987 צירפה אותו קבוצת ליברפול במקום איאן ראש שעזב את הקבוצה.
הופעת הבכורה שלו הייתה כמחליף במשחק הקבוצה שהסתיים בתיקו 2–2 בוילה פארק, ב-21 בפברואר 1987. את שערו הראשון הבקיע שבוע לאחר מכן בניצחון 1–0 על סאות'המפטון באנפילד.
בעונת 1987–1988 הבקיע אולדרידג' 26 שערי ליגה, חלקם בבעיטות 11 מטר.
אולדרידג' שיתף פעולה עם הכדורגלנים פיטר בירדסלי וג'ון בארנס, ויחד הם היוו קו קדמי התקפי חזק ונודע בתולדות המועדון; שלושתם יחד כבשו 56 שערי ליגה.
ליברפול זכתה באליפות באותה עונה, עם 90 נק' ו-2 הפסדים בלבד.
בעונה שלאחר מכן חזר ראש לקבוצה, והשניים התחרו ביניהם על מקום בהרכב הפותח; אולדרידג' המשיך להציג יכולות טובות.
כשחקן ותושב העיר מילדותו, אולדרידג' הושפע מאוד מאסון הילסבורו שהתרחש במשחקה של ליברפול באצטדיון הילסבורו בשפילד, בו נמחצו למוות 96 אוהדי כדורגל, ובדומה לשאר חברי קבוצתו הוא הלך להלוויות רבות וביקר את הפצועים.
בתום אותה עונה הסתכם מאזן שערי הליגה שלו ב-21, מהגבוהים בליגה, אך ליברפול לא זכתה באליפות.
בסך הכול שיחק אולדרידג' במדי ליברפול 104 משחקים במסגרות שונות, והבקיע 51 שערים.
אולדרידג' החל את עונת 1989–1990 במדי ליברפול, אך מכיוון שהמאמן קני דלגליש היה מרוצה מיכולתו של איאן ראש, נענתה הקבוצה להצעת ריאל סוסיאדד מספרד, ואולדרידג' עבר לשם לאחר שני משחקים.
הוא זכה להצלחה רבה במועדון, והבקיע 40 שערים ב-63 משחקים.
אך משפחתו התקשתה להסתגל לסגנון החיים בספרד, והוא ביקש לעזוב לאחר שתי עונות בלבד.
ב-1991 עבר אולדרידג' למועדון טרנמיר רוברס מליגת המשנה האנגלית, וכבש 40 שערים בעונתו הראשונה שם.
הוא שיחק במועדון זה עד פרישתו ממשחק מקצועני ב-1998. בסך הכול כבש במסגרת המועדון 174 שערים ב-294 משחקים, שסייעו למועדון להגיע לאחד מששת המקומות הראשונים בליגה בשנים 1993–1995.
במקביל למשחקיו בליגה, היה אולדרידג' שותף פעיל במשחקי נבחרת אירלנד בכדורגל בין השנים 1986–1996. הוא הופיע במדי הנבחרת ב-69 משחקים בינלאומיים וכבר 19 שערים.
אולדרידג' החל בקריירת האימון בכדורגל כבר ב-1996, כאשר הפך למאמן-שחקן בקבוצתו טרנמיר רוברס.
פעילות לאחר הפרישה מעולם הכדורגל
אולדרידג' עובד כיום כפרשן כדורגל ברדיו המקומי בליברפול.
הוא משחק כדורגל בליגת הוותיקים של מועדון ליברפול.
ב-1999 יצאה אוטוביוגרפיה שכתב, "John Aldridge: My Story".
ב-2006 זכה לתשומת לב תקשורתית כאשר ניצח בתחרות כישרונות שירה של ידוענים, "Charity You're a Star".
ב-2008 השתתף בהקלטת הדיסק "60 דקות עם ג'ון אולדרידג'", שנערכה כחלק מהקלטת סדרה של דיסקים דומים.
עד שנת 2009 היה אולדרידג' בעלים-שותף בפאב בשם "Aldo's" בליברפול, בו נהגו לבקר אוהדי ליברפול אירים רבים ולצפות במשחקי הקבוצה.
הוא פטרונו של מועדון הכדורגל החובבני "AFC Liverpool" שהוקם ב-2008.
ג'ון אדינגטון סימונדס היה משורר ומבקר ספרות אנגלי, מראשוני התומכים בהכרה בהומוסקסואליות בעת החדשה.
סימונס ידוע בעיקר בשל מחקריו בתרבות הרנסאנס, בהם חיבור מקיף בשם "הרנסאנס באיטליה" וביוגרפיה של מיכלאנג'לו, וכן בשל שני כתבים שהוציא לאור: "סוגיות באתיקה היוונית" (1871), הסוקר מקרים של פדרסטיה והומוסקסואליות ביוון העתיקה, ו"סוגיות באתיקה המודרנית" (1891), העוסק בדיכוי הומוסקסואליות בעידן הנוצרי.
מאמריו הסבירו מושגים שלא הובנו כהלכה באותה התקופה ויצרו הקשר היסטורי ותרבותי לנושא ההומוסקסואליות בתקופה שבה היו יחסי מין בין גברים אסורים באנגליה על-פי חוק.
כתביו של סימונס השפיעו באופן בולט על סקסולוגים מודרניים כגון הבלוק אליס ומגנוס הירשפלד.
בנוסף, הוא פעל לכינון קבוצת אינטרס של אינטלקטואלים שהתעניינה בנושא והיוותה צעד ראשון להתארגנויות פוליטיות של להט"ב.
סימונדס נולד ברובע קליפטון שבבריסטול שבאנגליה.
אביו, ד"ר ג'ון אדינגטון סימונדס הראשון (1807–1871), היה מהרופאים הבולטים והידועים שבמדינה באותן שנים, והוא פרסם כמה מאמרים ידועים.
אמו מתה כאשר היה בן ארבע, ואחיותיו ודודותיו הן שגידלוהו וחינכוהו.
ב-1854 החל ללמוד בבית הספר האנגליקני "הארו" (Harrow), שם נחשב לילד מעודן אשר לא נהג להשתתף במשחקים, ואף לא הותיר רושם של תלמיד מצטיין ומשכיל.
כאשר היה בן 11 קיבל סימונדס מכתב מחברו ללימודים אלפרד פריטור (Pretor), שבו סיפר כי הוא מנהל רומן עם מנהל בית הספר צ'ארלס ג'ון ווהן (Vaughan).
סימונדס המופתע הגיב בהלם וגועל וחש מבולבל עקב הגילוי אל מול נטיותיו המיניות שלו, אליהן החל להיות מודע באותה תקופה.
קודם לכן, כתב סימונדס בסלידה על סיטואציות מיניות שנחשף אליהן בבית הספר:
על המקרה עם מנהל בית הספר שמר סימונדס בסוד במשך שמונה שנים, עד לשנת 1858, אז סיפר עליה לג'ון קאנינגטון, מורה ללטינית באוקספורד.
קאנינגטון עודד אותו לספר על המקרה לאביו, ויחד הם האשימו את צ'ארלס ג'ון ווהן במעשיו בפומבי, והתפוצצות הפרשה הביאה לפיטוריו.
פריטור כעס על חלקו של סימונדס במקרה וניתק את קשריו עמו.
זיכרון המקרה ליווה אותו במשך כל שארית חייו.
שנת 1858 הייתה שנתו האחרונה של סימונדס ב"הארו".
באותה התקופה היה מאוהב בנער מקהלה מבריסטול בשם וילי דייר, שהיה צעיר ממנו בשלוש שנים, והשניים ניהלו מערכת יחסים מלאת תשוקה.
כאשר נודע לאביו של סימונדס על הקשר, הוא יעץ לו לוותר עליו – וכך עשה סימונדס באופן גלוי, אך בפועל המשיכו הנערים להתראות בסודיות למשך מספר שנים נוספות.
באמצע השנה הוא עבר לבייליול קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד, ושם החל לחשוף את יכולותיו האקדמאיות.
ב-1860 זכה בפרס "Newdigate" של האוניברסיטה, הניתן למשוררים צעירים, עם שירו על "אל אסקוריאל".
שנתיים לאחר מכן הוא השלים את לימודיו במדעי הרוח ("Literae Humaniores"), ולאחר מכן זכה בפרס "Chancellor's" למאמרים באנגלית.
בשנת 1862 התקבל סימונדס לסגל ההנהלה של מכללת מודלין באוקספורד.
עם הגעתו הסתבך בשערורייה נוספת, כאשר נער שסימונדס שימש לו מורה פרטי ניסה לשדל אותו לעזור לו להתקבל למכללה.
כאשר סירב סימונדס, שלח הנער מכתבים בגנותו להנהלת בית הספר והאשים אותו בהאשמות שונות.
על אף ששמו טוהר לבסוף, הביא המתח שליווה את הפרשה להתדרדרות במצבו הבריאותי.
הוא סבל באותם ימים מתסמינים שונים של נוירוזה, וב-1863 עזב את אנגליה ונסע לשווייץ על מנת להחלים.
בשווייץ הכיר סימונדס את ג'נט קתרין נורת', ושם גם התארסו.
הוא נישא לה בעיירה הייסטינגס שבדרום אנגליה ב-10 בנובמבר 1864, ובני הזוג התיישבו בלונדון.
לשניים נולדו ארבע בנות: ג'נט (נולדה ב-1865), שרלוט (נולדה ב-1867), מרגרט (נולדה ב-1869) וקתרין (נולדה ב-1875, נקראה בהמשך דיים קתרין פורס), מייסדת הארגון "Voluntary Aid Detachment".
סימונס נישא לנורת' מתוך תקווה להיגמל מנטיותיו ההומוסקסואליות, וכך כתב בנושא: בשנת 1868 הוא פגש בנורמן מור, תלמיד שהיה בדרכו ללמוד באוקספורד, שסימונדס שימש לו כמורה, והתאהב בו.
מערכת היחסים הפדרסטית ביניהם, שהייתה אירוטית וחושנית אך לא כללה יחסי-מין, נמשכה כארבע שנים.
ספרו "זיכרונות" רווי פרטים ליריים ביותר, ומתוארת בו בפירוט התפתחות מערכת היחסים בין השניים, אשר תפסה חלק נכבד מזמנו של סימונס (הוא אף עזב את משפחתו לזמן מה על מנת לטייל עם מור באיטליה ובשווייץ).
קשר זה השפיע רבות על התקופה הפורה ביותר בכתיבתו, והביא לכתיבת הספר "New and Old: A Volume of Verse", אשר יצא בשנת 1880.
בשנת 1877 התדרדר מצבו הבריאותי של סימונדס, והוא היה תחת סכנת חיים של ממש כאשר סבל משטף דם חמור בריאות, שנגרם עקב שחפת.
הוא נסע לדאבוס שבשווייץ לצורך החלמה, התאהב במקום והשתקע בו לצמיתות.
בספרו "Our Life in the Swiss Highlands" משנת 1891 הוא מתאר בחדווה את חייו שם.
סימונדס הפך לאזרח שווייצרי של העיירה, לקח חלק במוסדותיה המוניציפליים והתיידד עם האיכרים המקומיים.
בדאבוס חיבר את מרבית ספריו, בהם האוטוביוגרפיות של פרסי ביש שלי (1878), פיליפ סידני (1886), בן ג'ונסון (1886), מיכלאנג'לו ווולט ויטמן (1893), שעמו גם נהג להתכתב.
הוא כתב כמה כרכים של שירה ומאמרים, תרגם לאנגלית את האוטוביוגרפיה של בנוונוטו צ'ליני ופרסם את התרגום האנגלי הראשון לסונטות של צ'ליני (1887) ושל תומאסו קמפארלה (1878).
בתקופה זו עסק בכתיבת יצירתו העיקרית והזכורה ביותר שלו, "הרנסאנס באיטליה", אשר הופיעה בשבעה כרכים שיצאו בהפרשי זמן שונים בין השנים 1875 ל-1886, ועסקה בהיסטוריה של האסתטיקה והתרבות.
בדאבוס התיידד סימונדס עם הסופר הסקוטי רוברט לואיס סטיבנסון, שבא אף הוא להתרפא בשנת 1880 ושהה במקום כשנתיים.
בשנת 1882 תיאר סטיבנסון במסתו "Talks and Talkers" את סימונדס (תחת השם הבדוי Opalstein) כ"הטוב שבדברנים...
מזמר בשבחם של הארץ והאמנויות, פרחים ותכשיטים, יין ומוזיקה, בסגנון של סרנדה לאור הירח, כמו בנגינה קלילה על גיטרה.
אפילו דברי חוכמה נשמעים מפיו כשירה", אולם גם כמי שדיבורו "בעייתי" וש"לא השלים עם חייו ועם עצמו, והמאבק הפנימי הזה מפצל את תשומת לבו.
לעיתים קרובות הוא אינו מתמסר לשיחה, ומבליע בדבריו מחשבות שונות מאלו שביטא במילים".
סימונדס לא הסתיר את אי-שביעות רצונו מתיאורו כאדם הפכפך, והשיב לסטיבנסון בביקורת נוקבת על ספרו "המקרה המוזר של ד"ר ג'קיל ומר הייד".
אך למרות זאת שמרו השניים על קשר מכתבים עד מותו של סימונדס, שאף כתב לסטיבנסון באחד מהם "אני עדיין אוהב אותך וחושב עליך מדי יום ביומו".
סימונדס כתב בקדחתנות רבה במהלך חייו, וכמות הכתבים שהשאיר אחריו מרשימה ביותר, בהתחשב במצב הבריאותי שבו היה שרוי.
הוא אהב את איטליה, ושנים רבות נהג לבלות את תקופות הסתיו בבית חברו הוריישו בראון בוונציה.
סימונדס מת ברומא בשנת 1893, ונקבר בסמוך לפרסי ביש שלי בבית הקברות הפרוטסטנטי של רומא.
סימונדס הוריש את כתביו ואת האוטוביוגרפיה שלו לחברו בראון, אשר ערך אותה בשנת 1895 לכדי ביוגרפיה המצונזרת מאזכורים הומוסקסואליים מפורשים, בעזרת המשורר אדמונד גוֹס (Gosse; 1849–1928), שהסיר ממנה אזכורים הומו-אירוטיים נוספים בטרם הפרסום.
בשנת 1926 עבר גוס על כתבי הזיכרונות של סימונדס שהיו בחזקתו והסיר מהם כל אזכור נוסף פרט לזיכרונות עצמם, וזאת לתדהמתה של נכדתו של סימונדס.
שתי עבודות, קובץ של מאמרים בשם "In the Key of Blue" והמונוגרפיה של וולט ויטמן פורסמו מיד לאחר מותו.
בעוד הטאבו על הומוסקסואליות בעת התקופה הוויקטוריאנית בבריטניה מנע ממנו לדבר בגלוי על נטיותיו המיניות, הכילו עבודותיו, שזכו לפרסום בקרב קהל רחב, אזכורים משמעותיים וכמה מההתייחסויות המפורשות הראשונות לאהבה בין שני גברים בספרות האנגלית.
דוגמה לכך ניתן למצוא בספרו "פגישתם של דוד ויהונתן" משנת 1878, המתאר בפיוטיות יחסי אהבה קרובים וחושניים בין השניים.
באותה השנה תרגם סימונדס את הסונטה שכתב מיכלאנג'לו לאהובו טומאסו קבלרי (Tommaso Cavalieri), ובתרגומו השיב את כינויי הגוף לזכר, לאחר שעורכים קודמים הפכו אותם לנקבה ובכך את הסונטה להטרוסקסואלית.
לאחר מכן ולקראת סוף חייו, הפכו נטיותיו המיניות של סימונדס לסוד גלוי בקרב חוגי הספרות הוויקטוריאנית באנגליה.
במקביל לעבודותיו וכתביו, אשר הופצו ברבים והיו נגישים לקהל הרחב, כתב סימונדס, והפיץ באופן פרטי ומצומצם, חיבורים גלויי-לב שעסקו באופן ישיר בהומוסקסואליות.
במאמר קרא סימונדס לרפורמה בחקיקה ההומופובית של אותם זמנים.
סימונדס הציג את מוגבלותן של התאוריות ה"מדעיות" המפלילות את ההומוסקסואליות, וטען שהיא רחוקה מלהיות מחלה הנגרמת בשל "נוירופתיה תורשתית שהסתבכה כתוצאה מאוננות" (כפי שסברו הסקסולוגים של המאה ה-19).
בנוסף, הוא התייחס לעירוב המוטעה שבין הומוסקסואליות ותכונות אופי נשיות, וכן לדעה הרווחת כי הומוסקסואלים "מגייסים" נערים לשורותיהם.
טיעוניו השונים היוו צעד משמעותי במיקוד חקר ההומוסקסואליות מחוץ למושג הצר של "אינדווידואלים פתולוגים", והביא להתרחבותו של המושג ולהתייחסות כללית וחברתית לתופעה.
שני המאמרים נקראו במחתרת על ידי שורה רחבה של משוררים וסופרים הומוסקסואלים, והם הופצו ופורסמו בסתר עשורים נוספים לאחר מותו.
כתבים ומכתבים אישיים נוספים שלו פורסמו בסוף המאה ה-20, והיסטוריונים מצאו בהם עניין רב בשל התיאורים הגלויים והכנים של תרבות מינית ש"אין לשוחח אודותיה", אשר התקיימה באותה תקופה בצלו של "חוק חברתי אשר מתייחס לסוג זה של אהבה כמתועבת, דוחה, ולא טבעית".
כתבי הזכרונות של סימונדס, שכתיבתם ארכה כארבע שנים, בין 1889 ל-1893, היוו את האוטוביוגרפיה הראשונה של הומוסקסואל המודע לנטיותיו המיניות ודן בהן בפתיחות.
בשנות חייו האחרונות הקדיש סימונדס זמן ואנרגיה רבים כדי לפעול בקרב רופאים, עורכי דין ופוליטיקאיים למעם שינוי הפסיקה משנת 1885, אשר קבעה שנתיים של עבודת כפייה בגין "היעדר כבוד ציבורי בין זכרים" (החוק שעל פיו הורשע אוסקר ויילד).
בנוסף, יחד עם הסקסולוג הבלוק אליס, אסף סימונדס מספר רב של תיאורי מקרים של הומוסקסואלים, כולל הוא עצמו, וריכזם בספר "הומוסקסואליות - היפוך המינים".
כאשר יצא הספר לבסוף ב-1897, לאחר מותו, היה מנהל עזבונו הספרותי כה נרעש עד כי רכש את כל העותקים ושכנע את הוצאת הספרים "אליס" למחוק את שמו של סימונדס משער המהדורות הבאות של הספר.
רק יותר ממאה שנים לאחר מותו יצא לראשונה באנגלית הספר הראשון שכתב בנושא הומוסקסואליות, "Soldier Love and Related Matter".
הספר היה קיים בתרגום גרמני בלבד עד 2007, שכן העותק המקורי נעלם.
ג'ון אנדרו הווארד אוגדון Ogdon; 27 בינואר 1937 - 1 באוגוסט 1989) היה פסנתרן ומלחין אנגלי.
אוגדון החל בלימודי הפסנתר באופן רציני בשנת 1945, בקולג' המלכותי למוזיקה במנצ'סטר, אצל איזו אלינסון.
מוריו בשנים הבאות היו קלוד ביגס, אגון פטרי, מיירה הס, ריצ'רד הול וג'ורג' לויד.
בתקופת לימודיו השתתף ב"קבוצת המוזיקה החדשה" של מנצ'סטר, שם ניגן בהשמעות בכורה מיצירותיו הוא ויצירותיהם של חבריו ללימודים ולקבוצה, אלכסנדר גר, הריסון ברטוויסל ופיטר מקסוול דייוויס.
בשנת 1958 דרך כוכבו כאשר החליף בליברפול בהתראה קצרה פסנתרן שחלה, וניגן את הקונצ'רטו השני לפסנתר של ברהמס, כמעט בקריאה מהדף.
באותה שנה ניגן בליברפול את הקונצ'רטו של בוזוני בשליטה ובבקיאות שהדהימו את קהל שומעיו.
רושם דומה השאיר על הקהל בהופעתו הראשונה ברסיטל בלונדון בשנת 1959. כעבור שנה זכה בפרס בוזוני ובשנה שלאחריה בפרס ליסט.
בשנת 1962 חלק עם ולדימיר אשכנזי את הפרס הראשון בתחרות צ'ייקובסקי במוסקבה, ששימש לו נקודת זינוק לקריירה בינלאומית.
הרפרטואר של אוגדון הקיף כמעט את כל ספרות הפסנתר על כל היבטיה, מיצירות המופת של התקופה הקלאסית והרומנטית ומוזיקה של המאה ה-20 המשיך לתמיכה ביצירות נודעות פחות של מלחיני עבר והווה, מבוזוני וליסט אל רבים מבני זמנו וארצו, אם בביצועי בכורה ואם בהקלטות.
בין השאר הרבה להופיע עם ברנדה לוקאס, שהייתה ב-1960 לאשתו.
שליטתו של אוגדון בפסנתר, יכולתו להתגבר על כל אתגר, כוח ההתמדה המופלא וכישרונו לקלוט יצירות כבדות-משקל בקריאה ראשונה אפשרו לו להשיג שיאים מוזיקליים, שנחשבו עד אז לבלתי מושגים.
הודות לצניעות ולהיעדר הראוותנות שאפיינו אותו הצליח אוגדון בחבר בהרכבים קאמריים וכמלווה, ועם זאת היה וירטואוז מבריק, שהציב תמיד ובכל עת את כישוריו בשירות המוזיקה.
גישתו ליצירות שניגן הייתה מעמיקה; הוא הרבה בעיון ובמחקר ומעולם לא התייחס לרפרטואר שלו כאל דבר המובן מאליו.
אוגדון היה מלחין פורה, בעיקר לכלי מקלדת, וראה בהלחנה גורם שאין לו תחליף במכלול התפתחותו המוזיקלית ובגישתו לביצוע.
בשנות ה-70' התגברה מחלת הנפש של אוגדון, שאובחנה כסכיזופרניה.
ההישג המזהיר ביותר של שנותיו האחרונות היה הקלטה וביצוע של "אופוס קלוויצ'מבליסטיקום" מאת קייחסרו שאפורג'י סוראבי (Sorabji), יצירה כבדה, ארוכה (יותר מארבע שעות) ומורכבת, שהצלחתו של אוגדון לרתק לה את קהל מאזיניו מעידה הן על גאוניותו היחידה במינה של המבצע והן על עוצמתה הרגשית והאינטלקטואלית של המוזיקה.
ההקלטה בת ארבעת התקליטורים, שיצאה לאור חודשים אחדים לאחר מותו של סוראבי נחשבת לגולת הכותרת בקריירה של אוגדון.
אוגדון מת בלונדון ב-1 ביולי 1989.
"היצירות לפסנתר סולו" של פרנץ ליסט (1861-86): האיש ויצירתו", עורך א.
"המסורת הרומנטית", מוזיקה לכלי מקלדת, עורך ד.
[Altarus AIR–CD–9075 [disc notes] "קייחוסרו סוראבי והרמן מלוויל", סוראבי: אופוס קלאוויצ'מבליסטיקום
ג'ון הנרי או'הרה הוא סופר אמריקאי.
הוא היה ידוע בתחילה כמחברם של סיפורים קצרים ובשלב מאוחר יותר נעשה סופר רבי-מכר, הידועים שבהם הם "פגישה בסאמארה" ו"באטרפילד 8".
ידוע בדיאלוגים הבהירים והמדויקים שלו.
או'הרה תיאר היטב את המעמד החברתי והבדלי המעמדות, והרבה לכתוב על שאיפות חברתיות.
הרומן פרי עטו "באטרפילד 8" עובד לסרט בכיכובה של אליזבת טיילור וזכה באוסקר ב-1960.
או'הרה היה דמות שנויה במחלוקת, יצא לו שם של אדם נוח להתרגז ושל אחד שמקטלג חברתית אנשים, תכונות שהאפילו על כישרונו הרב כמספר סיפורים.
הסופר פראן לבוביץ' כינה אותו "פרנסיס סקוט פיצג'רלד האמיתי".
לעומת זאת מבקר הספרות מיכאל קקוטני מהניו יורק טיימס כינה אותו בזלזול "שוטה מפורסם."
או'הרה נולד בפוטסוויל (Pottsville), פנסילבניה.
אביו נפטר כשאו'הרה היה בסוף לימודיו התיכוניים, והשאיר אותו ללא יכולת לממן את לימודיו בקולג' אוניברסיטת ייל, כפי ששאף.
ידוע כי אכזבה זו השפיעה על או'הרה לשארית חייו וחידדה את המודעות החברתית העמוקה שאפיינה את עבודתו.
הוא עבד ככתב במספר עיתונים לפני שעבר לעיר ניו יורק, שם החל לכתוב סיפורים קצרים עבור מגזינים.
בצעירותו היה גם מבקר ספרים, פרשן רדיו, וסוכן עיתונות; לימים, כששמו הלך לפניו, הוא נעשה לבעל טור בעיתון.
כשעדיין התגורר בפוטסוויל, אוה'רה סיקר את משחקי ליגת הכדורגל הלאומית בעיר הולדתו פוטסוויל מרונס עבור עיתון מקומי.
או'הרה זכה לתשבחות רבות על ספוריו הקצרים, למעלה מ-200, שהחל מ-1928 הופיעו בעיתון ניו יורקר.
רבים מהסיפורים הקצרים הללו (והרומנים המאוחרים יותר שלו) מוקמו בגיבסוויל, פנסילבניה, המזכירה מאוד את פוטסוויל, עיר קטנה בלב מכרות הפחם של ארצות הברית.
ב-1934, או'הרה פרסם את הרומן הראשון שלו, "פגישה בסאמארה", שקצר שבחים עם יציאתו לאור.
זהו הרומן של או'הרה שזכה לביקורות החיוביות ביותר.
ארנסט המינגוויי כתב: "אם אתה רוצה לקרוא ספר של אדם שיודע בדיוק על מה הוא כותב וכותב זאת בצורה מופלאה, קרא את פגישה בסאמארה." מצד שני, בכתב העת The Atlantic במרץ 2000 כתבו בנג'מין שוורץ והסופרת כריסטינה שוורץ: "הלעג לעבודתו של או'הרה בעולם הספרותי הוא רווח כל-כך שהכללתו...
של "פגישה בסאמארה" ברשימת 100 הרומנים הטובים ביותר שנכתבו (בשפה האנגלית) במאה העשרים הטילה באור מגוחך את הפרויקט כולו."
הרולד בלום כלל את "פגישה בסאמארה" כאחת מהיצירות של הקאנון המערבי.
אחרי הצלחה זו באו רומנים נוספים שהוא כתב ונחלו הצלחה כמו "באטרפילד 8".
במהלך מלחמת העולם השנייה או'הרה היה כתב במערכה באוקיינוס השקט.
בתום המלחמה, הוא כתב תסריטים ורומנים נוספים בכללם "הבית ברחוב פרדריק", שעליו הוא זכה ב-1955 בפרס הספר הלאומי.
אולם ספריו נעשו יותר ויותר מכבירי מילים, דבר שהביקורת לא ראתה בעין יפה, אף-על-פי שסיפוריו הקצרים עדיין זכו להערכה.
נמתחה עליו גם ביקורת בשל תיאורי המין הגלויים שלו, שלא היו מקובלים באותה עת; "באטרפילד 8" נחשב לבוטה במיוחד והוחרם באוסטרליה עד 1963.
למרות מיומנות הכתיבה של או'הרה, רוב ספוריו הארוכים לא זכו להערכה רבה בקרב הממסד הספרותי.
חלק מכך ניתן לזקוף לגורמים חוץ-ספרותיים, כמו עלייתו בסולם החברתי, הקידום העצמי האגרסיבי שלו, וטורי הדעה בעיתונים בהם הביע דעות פוליטיות שמרניות.
מרטין קיץ' מאוניברסיטת מדינת רייט טען: "כל-כך מזלזלים בהישגיו של או'הרה עד שהוא נחשב לסופר מדרגה שנייה ואולי אפילו מדרגה שלישית."
רומן המכתבים פרי עטו משנת 1939, Pal Joey, הביא למחזמר נודע הנושא אותו שם, עם לברית של או'הרה ושירים של רוג'רס והארט.
בסרט משנת 1940 כיכבו ג'ין קלי וויויאן סגל; הוא זכה להצלחה מחודשת ב-1952 וב-1957 בסרט הקולנוע בכיכובם של פרנק סינטרה וריטה הייוורת'.
ברנדון גיל, שעבד עמו בניו יורקר, דירג אותו כ"אחד מכותבי הסיפורים הקצרים הגדולים ביותר בשפה האנגלית" וזקף לזכותו את כך ש"הוא המציא את מה שהעולם כינה מאוחר יותר כסיפור הקצר של עיתון הניו יורקר."
"או," כותב גיל, "אבל ג'ון או'הרה היה אדם קשה!
אכן, היו כאלה שתיארו אותו כבלתי נסבל, והיו להם את סיבותיהם לחשוב כך." גיל מצביע על-כך שאו'הרה היה חדור רגש עמוק של נחיתות חברתית משום שלא למד בקולג'.
"אנשים נהגו להתלוצץ על כך שאו'הרה רצה כה נואשות ללמוג בייל, אבל זה אף פעם לא היה צחוק עבור או'הרה.
לא היה דבר שהוא לא ידע בקשר לקולג'." המינגוויי, בעוקצנות, העיר פעם לגבי או'הרה, "מישהו צריך לקחת אוסף ספרים ולשלוח את ג'ון או'הרה לייל." או'הרה השתוקק לתואר דוקטור לשם כבוד מייל.
לפי גיל, ייל לא היו מוכנים להעניק לו את התואר מפני שאו'הרה "ביקש את זה."
הביוגרף שלו פרנק מק'שיין מספר שאו'הרה חשב שמותו של המינגוויי יהפוך אותו (או'הרה) למועמד המוביל לפרס נובל לספרות.
הוא כתב לבתו "אני באמת סבור שאני אזכה בו," ו"אני רוצה את פרס נובל...
כל-כך שאני יכול לחוש בו." מק'שיין אמר שטי אס אליוט אמר לאו'הרה שהוא (או'הרה) היה מועמד לפרס פעמיים.
כשג'ון סטיינבק זכה בפרס ב-1962, אמר אוה'רה, "מזל טוב, אני יכול לחשוב על אדם אחד בלבד, מלבדו, שהייתי מעדיף שיזכה בו."
ג'ון או'הרה הלך לעולמו ממחלת לב בפרינסטון, ניו ג'רזי ונקבר בבית הקברות של פרינסטון.
הכתובת על מצבת קברו, אותה חיבר בעצמו, אומרת: "יותר טוב מכל אחד אחר, הוא סיפר את האמת על תקופתו.
הוא כתב בכנות והיטב." על כך העיר גיל: "אם לשפוט לפי הכתוב על המצבה, מצדו השני של הקבר, הוא נותר מתגונן ושתלטן.
יותר טוב מכל אחד אחר?
לא רק טוב יותר מכל סופר ספרות יפה אחר, אלא יותר טוב מכל מחזאי, כל משורר, כל ביוגרף, כל היסטוריון?
בראשית שנות החמישים כתב או'הרה טור שבועי על ספרים בעיתון Trenton Times-Advertiser בשם "מתוק וחמוץ" וטור דו-שבועי בשם "פגישות עם או'הרה" עבור המגזין Collier's Weekly.
מק'שיין כינה אותם "גלויים ומאריכים בדיבור" ושאל אם "הם הוסיפו הרבה לחשיבותה של עבודתו של או'הרה." הביוגרף שלדן גרבשטיין כתב שבטוריו אלה, או'הרה היה "בעת ובעונה אחת מביך ומרתיח ביהירותו, נקמנותו, ונימתו הלוחמנית." וולף אומר שטורים מוקדמים אלה מטרימים את טורו הנוראי "תורי" בניוזדיי, שארך חמישים ושלושה שבועות...
"אנשי הלסטר לנין ודיזי גילספי עשו זאת יותר מדי זמן.
כשהמדינה בצרה, למשל נתונה במלחמה, רבותיי, אלו הם אנשיו של לורנס וולק שניתן לסמוך עליהם." מאמרו החמישי טען שמרטין לותר קינג לא היה צריך לקבל את פרס נובל לשלום.
מאמריו הפובליציסטיים לא זכו להצלחה והם פורסמו בפחות ופחות עיתונים ולא חיבבו אותו על הממסד הספרותי הניו יורקי שהיה בעל דעות פוליטיות ליברליות.
אחדים מטוריו הציגו במפורש את ידיעותיו וכמיהתו לקחת חלק בקולג'ים מליגת הקיסוס, כפי שהוא ציין, "במהלך השנים רכשתי כמות רבה של ידע על קולג'ים ואוניברסיטאות." ב-8 במאי 1965 מאמרו מציג את הדעה שלפיה ייל היא בעלת מניות בתקשורת האמריקנית וש:
פעם אחרת, הוא ציין את ג'יימס גולד קוזנס כ"בוגר הרווארד אמיתי" וכתב שהרווארד צריכה לעשות סדרת טלוויזיה מהרומן של קוזנס:
מאמרו מ-4 בספטמבר 1965 דן במלואו בכישלונו לקבל תואר דוקטור לשם כבוד, ומתאר בפירוט שלושה תוארי כבוד שהוצעו לו, אבל, מסיבות שונות, הוא לא קיבל.
בטור הוא מונה רשימת פרסים בהם זכה:
הוא התלונן שקולג'ים שולחים לו מכתבים "חולקי שבחים" ומבקשים ממנו לבצע "עבודות" כמו לשמש כסופר אורח, לשפוט בתחרויות ספרותיות, לשאת הרצאות ולמרות זאת לא נותנים לו תוארי כבוד.
"חמשת הפרסים העיקריים," הוא מציין, "נתנו לי סופרים אחרים, לא (האקדמיה)." המאמר מסתיים בהערה:
ספרו באטרפילד 8 עובד לסרט קולנוע בשנת 1960 עם אליזבת טיילור בתפקיד הראשי.
באטרפילד 8, מאנגלית: גרי לוינסון, תל אביב: כנרת זמורה-ביתן דביר, 1988.
פגישה בסאמארה, מאנגלית: רונית לנטין, תל אביב: כנרת זמורה-ביתן דביר, 1980.
בימת החיים :רומן, מאנגלית: א.
הבית ברחוב פרדריק, מאנגלית: מאיר ויזלטיר, תל אביב : הוצאת מ.
סערת החיים, מאנגלית: רנה לוטן, תל אביב: מ.
ג'ון אוגוסטוס רובלינג היה מהנדס גשרים תלויים ומתכננו של גשר ברוקלין בניו יורק.
רובלינג שנולד במילהאוזן שבגרמניה היה בן זקונים.
לאביו הייתה חנות טבק קטנה ואימו שגידלה ארבעה ילדים זיהתה את כשרונותיו הייחודיים וטיפחה את צעיר בניה.
למרות מצבה הכלכלי הרעוע של המשפחה, היא דאגה לו למורה פרטי למתמטיקה ובגיל צעיר שלחה את רובלינג ללמוד ארכיטקטורה והנדסת גשרים בברלין.
ב-22 במאי 1831 היגר רובלינג לארצות הברית ורכש חלקת אדמה בסקסונבורג שבמדינת פנסילבניה.
הגשר התלוי המפורסם ביותר שתכנן רובלינג הוא גשר ברוקלין, המחבר בין מנהטן וברוקלין, מעל האיסט ריבר.
במהלך עבודות ההכנה לבניית הגשר נפצע רובלינג ברגלו.
הרופאים, שנאלצו לכרות את בהונותיו, לא הצליחו להצילו כשלקה במחלת הטטנוס.
זמן קצר לפני מותו מינה רובלינג את בנו, וושינגטון רובלינג, בן ה-33, לאחראי על הפרויקט.
אלא שגם הבן נפגע קשה תוך כדי העבודה על הגשר, שהחלה ב-3 בינואר 1870. רובלינג הבן הפקיד את ביצוע הפרויקט בידי אשתו, אמילי וורן רובלינג.
סר ג'ון ג'וזף קלדוול אבוט היה עורך דין ופוליטיקאי קנדי, שכיהן כראש ממשלת קנדה, השלישי במניין מאז איחוד קנדה בין השנים 1891–1892. אבוט כיהן בתפקיד זה כמנהיגה של המפלגה השמרנית.
אבוט נולד בעיירה שקרויה כיום סנט-אנדרה-ד'ארג'נטיי (Saint-André-d'Argenteuil) שבקוויבק.
הוא למד באוניברסיטת מקגיל והיה לאחד מעורכי הדין הידועים במונטריאול ומאוחר יותר שב לאוניברסיטת מקגיל כפרופסור למשפטים וקיבל גם תואר דוקטור במשפט אזרחי.
התיק המשפטי המפורסם ביותר שהוא טיפל בו היה הגנתם המוצלחת של מבצעי פלישת סנט אלבן .
אבוט עצמו היה מעורב בפוליטיקה כבר מגיל צעיר, חתם על גילוי הדעת של מונטריאול לסיפוח קנדה על ידי ארצות הברית – צעד שלימים הוא התחרט עליו – וניצח בבחירות לאספה המחוקקת של פרובינציית קנדה ב-1860. בתהליך שהתנהל לקראת איחוד קנדה הוא היה תומך נלהב למען זכויות דוברי האנגלית בקוויבק.
ב-1867 נבחר אבוט כחבר בית הנבחרים של קנדה מטעם המפלגה השמרנית.
מברק שהודלף מלשכתו היה מסמך מרכזי ב"שערורייה הפסיפית" ב-1873 שגרמה לנפילת ממשלתו הראשונה של ג'ון אלכסנדר מקדונלד.
ב-1887 מונה אבוט כחבר הסנאט הקנדי והיה למנהיג סיעת הממשלה בסנאט.
ביוני 1891, בעקבות מותו של מקדונלד, הוא מונה כראש הממשלה.
אבוט היה אז בן 70 וכיהן רק עד נובמבר 1892, עת פרש עקב בריאותו הלקויה.
שנה לאחר מכן הוא הלך לעולמו.
אבוט נולד בסנט אנדרוז שבקנדה התחתונה (כיום סנט-אנדרה-ד'ארג'נטיי (Saint-André-d'Argenteuil) שבקוויבק) לאמו, הרייט (לבית ברדפורד) ולאביו, הכומר ג'וזף אבוט, שהיה מיסיונר אנגליקני.
ב-1849 נשא אבוט לאישה את מרי מרתה בת'ון, קרובת משפחתו של דר' נורמן בת'ון , רופא וחוקר ידוע (1939-1890), בתו של הכומר האנגליקני והנשיא בפועל של אוניברסיטת מקגיל, ג'ון בת'ון ונכדתו של הכומר הפרסביטריאני, ג'ון בת'ון.
לזוג נולדו ארבעה בנים וארבע בנות, רבים מהם הלכו לעולמם מבלי להעמיד צאצאים.
אבוט סיים ב-1847 לימודי תואר ראשון במשפט אזרחי בקולג' מקגיל (כיום אוניברסיטת מקגיל) שבמונטריאול וב-1867 קיבל תואר דוקטור במשפט אזרחי.
רוב פעילותו המשפטית הייתה בתחום דיני התאגידים.
עם זאת, התיק הבולט ביותר שניהל בבית המשפט היה הגנתם של 14 ואחר כך, עם שחרורם ומאסרם מחדש, של ארבעה סוכני הקונפדרציה שפלשו לסנט אלבנס שבורמונט מתוך אדמה קנדית במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
אבוט טען בהצלחה שאנשים אלו היו לוחמים חוקיים ולא פושעים ולפיכך לא ניתן היה להסגירם.
פרשה זו הביאה את המתחים שבין קנדה לבין ארצות הברית לסף עימות מזוין.
אבוט נחשב כאחד מעורכי הדין המצליחים ביותר בקנדה במשך שנים רבות, כפי שמשתקף בהכנסתו הכספית.
ב-1853 הוא החל להרצות במשפט מסחרי ובמשפט פלילי באוניברסיטת מקגיל וב-1855 הוא היה לפרופסור ולדקאן בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה, שם אחד מתלמידיו היה וילפריד לורייה, לימים גם הוא ראש ממשלת קנדה.
הוא המשיך להחזיק במשרה זו עד 1880. ב-1862 הוא מונה להיות "פרקליט הכתר" (Queen's Counsel).
ב-1849 חתם אבוט על "גילוי הדעת של מונטריאול" (Montreal Annexation Manifesto) שקרא לצירופה של קנדה לארצות הברית, צעד שלימים הוא התחרט עליו וראה בו משוגת נעורים.
בסופו של דבר הוא הצטרף ל"לשכת אורנג' הנאמנה של צפון אמריקה הבריטית" (Loyal Orange Lodge of British North America), ארגון פרו-בריטי.
אבוט התמודד לראשונה בבחירות לאספת המחוקקים של פרובינציית קנדה ב-1857 במחוז הבחירה של ארג'נטיי, מצפון-מערב למונטריאול.
ב-1865 הוא עבר לשורות המפלגה השמרנית.
הצעתו להגן על הגבולות של 12 מחוזות הבחירה של דוברי האנגלית בקוויבק שולבה בסופו של דבר בחוק צפון אמריקה הבריטית שנתן תוקף לאיחוד קנדה.
ב-1867 נבחר אבוט לבית הנבחרים של קנדה מטעם מחוז הבחירה של ארג'נטיי.
ב-1874 הוא איבד את מושבו בפרלמנט בעקבות מעורבותו ב"שערורייה הפסיפית".
בבחירות של 1878 הוא הפסיד על חודם של קולות בודדים ובפברואר 1880 הוא ניצח, אך ניצחונו בוטל עקב חשדות לשוחד.
באוגוסט 1881 הוא ניצח בבחירות ביניים.
ב-1887 מינה אותו מקדונלד כחבר הסנאט הקנדי.
הוא שימש כראש סיעת הממשלה בסנאט ממאי 1887 ועד אוקטובר 1893 (כולל במשך תקופת כהונתו כראש הממשלה) וכשר בלי תיק בממשלתו של מקדונלד.
במקביל, הוא כיהן בין השנים 1887–1889 כראש עיריית מונטריאול.
אבוט היה מעורב בקידומם של כמה מיזמיי רכבת, כולל קו הרכבת הקנדית הפסיפית (שבחברה שסללה אותה הוא שימש כנשיאה).
הוא פעל לאחד ולארגן את המימון לסינדיקט הראשון של הרכבת הקנדית פסיפית.
כיועץ המשפטי למשקיע הראשי שלה, סר יו אלן, היה אבוט הנמען של המברק הידוע לשמצה שנשלח מראש הממשלה מקדונלד במהלך מערכת הבחירות הכלליות של 1872 שבו נכתב: "אני חייב לקבל עוד 10,000; זו תהייה הפעם האחרונה; אל תכשיל אותי; השב היום".
מברק זה נגנב ממשרדו של אבוט ופורסם.
כך פרצה "השערורייה הפסיפית" שגרמה לנפילת ממשלת מקדונלד.
לאחר מכן היה אבוט מי שעמד במרכז ארגון הסינדיקט השני שבסופו של דבר ב-1885 השלים את סלילת קו הרכבת הטרנס-יבשתי הראשון של קנדה.
הוא שימש כיועץ המשפטי של הסינדיקט בין השנים 1880–1887 וכמנהלו בין השנים 1885–1891.
ב-1891, כאשר מת מקדונלד בעת כהונתו, תמך אבוט בג'ון תומפסון כיורשו, אך באי-רצון הוא קיבל את בקשת המפלגה השמרנית המפולגת שהוא ייקח על עצמו את התפקיד, אף על פי שהוא ראה את עצמו כממלא מקום במהלך תקופת כהונתו בת ה-17 החודשים.
הוא היה אחד משני ראשי ממשלת קנדה לדורותיהם (השני היה ויליאם ליון מקנזי קינג) שכיהנו בתפקיד בעודם משמשים כחברים בסנאט ולא בבית הנבחרים.
זמן קצר לאחר שמונה לתפקיד ב-1891, שקעה קנדה בשפל כלכלי.
מאוחר יותר באותה שנה הוא התמודד עם אתגר נוסף כאשר שערוריית מק'גריווי-לנגווין יצאה לאור ובה נחשף שהקטור-לואי לנגווין, לשעבר השר לעבודות ציבוריות בממשלת השמרנים, רקם קנוניה יחד עם הקבלן תומאס מק'גריווי להונות את הממשלה.
על אף המחיר הפוליטי הכבד ששילמה מפלגתו, אבוט טיפל בעומס העבודה שהיה מנת חלקה של הממשלה לאחר מותו של מקדונלד, כולל ביצוע רפורמות בשירות הציבורי ותיקונים בחוק הפלילי.
ב-1892 הוא ניסה לשאת ולתת על הסכם הדדי חדש עם ארצות הברית, אך כשל במשימתו זו.
במהלך תקופת כהונתו כראש הממשלה, נערכו 52 מערכות של בחירות ביניים, שמתוכן ניצחו השמרנים ב-42, והגדילו את הרוב שלהם בבית הנבחרים ב-13 מושבים, עדות ליעילותו כראש הממשלה.
ב-1892 החלה התדרדרות במצבו הבריאותי של אבוט עקב שלבים מוקדמים של סרטן המוח.
הוא פרש מהחיים הפוליטיים ובמקומו התמנה תומפסון כראש הממשלה.
ג'ון אבוט מת פחות משנה לאחר מכן בגיל 72 הוא נקבר בבית הקברות מאונט רויאל במונטריאול.
קולג' ג'ון אבוט, שבסיינט-אן-דה-בלוויו, שבקוויבק, ליד אחוזתו הכפרית של אבוט, נקרא על שמו.
ב-1938 הוא הוכנס לרשימת האישים בעלי משמעות לאומית היסטורית של ממשלת קנדה.
הערתו הפוליטית הזכורה ביותר היא "אני שונא פוליטיקה".
הציטוט המלא היה: "אני שונא פוליטיקה ואת כל מה שנחשב קשור אליה.
אני שונא פרסום, אספות פומביות, נאומים ציבוריים, הצבעות וכל דבר שידוע לי שהוא ככל הנראה חיוני לפוליטיקה – למעט ביצוע עבודה ציבורית כמיטב יכולתי".
ג'וּן אַאוֹקי (ביפנית: 青木 淳; נולד ב-22 באוקטובר 1956 ביוקוהמה) הוא אדריכל ומעצב יפני.
אאוקי התפרסם, בין היתר, כאדריכל שתכנן את רוב חנויות רשת האופנה לואי ויטון ביפן ובדרום מזרח אסיה.
עבודה בולטת נוספת שלו היא תכנון מוזיאון אאומורי לאמנות.
אאוקי למד ארכיטקטורה באוניברסיטת טוקיו והחל לעבוד במשרדו של אראטה איסוזקי.
שם עבד, בין היתר, לצידו של האדריכל שיגרו באן.
1995 - גשר דו-מפלסי ותכליתי בעיר ממיהארה שבמחוז קומאמוטו (באי קיושו).
פרס קומאמוטו לעיצוב נוף ב-1996.
1996 - בניין מגורים באדווארה.
1996 - מרכז שחייה בטויוסאקה, ניאיגטה
1997 - מוזיאון אגם פוקושימה בטויוסאקה שבמחוז ניאיגטה.
פרס שנתי של המוסד הארכיטקטוני ביפן ב-1999.
1998 - בית ספר יסודי במיטסואה (מחוז נארה).
1999 - חנות לואי ויטון בנגויה.
פרס ארכיטקטוני של מחוז אאיצ'י ב-2004.
1999 - בניין משרדים בג'ואטסו (ניאיגטה).
2002 - חנות לואי ויטון בשדרות אומוטסנדו (טוקיו).
2004 - עיצוב מחדש של חזית חנות לואי ויטון בניו יורק.
2004 - בניין מגורים בטוקיו
2005 - עיצוב מחדש של חנות לואי ויטון בהונג קונג.
2006 - בניין משרדים במאאבאשי (מחוז גונמה).
2006 - "הכנסייה הלבנה" כנסייה לחתונות במלון הייאט ריג'נסי באוסקה.
2006 - המוזיאון לאמנות באאומורי.
2007 - בניין מגורים בטוקיו
2008 - בניין משרדי חברת SIA באאויאמה בטוקיו.
2013 - גורד שחקים בשאנגחאי.
אאוקי טוען כי סגנונו אינו מוכתב על ידי תאוריה, עיקרון או סגנון כלשהם.
הוא אומר כי הדור של האדריכלים היפנים שקדם לו פעל ברוח האתוס הלאומי היפני באותן שנים של שיקום ארץ שנהרסה בעקבות מלחמת העולם השנייה.
"עתה, כשהמטרה של מודרניזציה של יפן הושגה, הנושא שהאדריכלות ניצבת בפניו אינו יצירת דברים חדשים לחלוטין, אלא, כיצד לראות את המציאות."
אאוקי מכנה את סגנונו בשם "אדריכלות של שדה פתוח".
הוא נזכר בילדותו, בעת ששיחק עם חבריו בשטחים פתוחים שסביב לשכונה בה גדל: "אולי הם היו מיועדים לסוג מסוים של בניה, אבל אז הם נותרו ריקים, כך שעשבים גדלו שם והם הפכו למרחבים מוזנחים.
שדות פנויים אלה הפכו לגן משחקים מושלם עבורנו כילדים.
תפקידם לא היה קבוע, כך שהם היו לחללים בהם אנשים יכולים לתקשר באופן חופשי.
ביצירת מבנים אני רוצה להחיות את המנטליות של "שדות פנויים."
מבקר האדריכלות, נועם דביר, כתב אודות החנות של לואי ויטון בשדרות אומוטסנדו: "בחנות הזאת התמקד האדריכל בדימוי הקלאסי של מזוודות לואי ויטון הנערמות זו על זו.
תחת ידיו נהפכו המזוודות לחללים מגוונים, הקשורים זה לזה באמצעות גרמי מדרגות, בעיצוב שקורא תיגר על הסדר המסורתי בחנות קמעונאית, שבה יש הפרדה בין קומות.
במעבר הבלתי-אמצעי מחלל לחלל נפגש הקונה עם קני מידה משתנים וחווה חוויה שונה בכל חלק של החנות."
ג'ון אוגו אוגוצ'וקאו הוא כדורגלן עבר ניגרי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
החל לשחק כדורגל במחלקות הנוער של אקווה סטארלט, אקווה יונייטד ואקדמית הספורט פליי.
ב-23 בספטמבר 2006 החל את קריירת הבוגרים שלו בסלובניה כאשר חתם בדראווה פטוי מליגת העל הסלובנית.
במדי דראווה פטוי שיחק ארבע שנים, במהלכן כבש שמונה שערים ב-97 הופעות.
בקיץ 2010 עבר לאתלטיקו קלוב דה פורטוגל ששיחקה אז בליגה השלישית בפורטוגל.
לאחר שישה חודשים הוא עבר לספרד השכנה וחתם באלמריה, אך שיחק רק במדי קבוצת המילואים של המועדון בליגה השלישית.
בנובמבר 2011 חזר לפורטוגל והצטרף ללייריה, אך בתום העונה נשרה הקבוצה לליגה השנייה.
ביולי 2012 עבר לאקדמיקה מליגת העל הפורטוגלית.
הוא כבש את שערו הראשון באקדמיקה במסגרת הסיבוב השלישי של הגביע הפורטוגלי נגד פונטה דה ברסה.
את שער הליגה הראשון שלו בקבוצה כבש נגד ויטוריה סטובאל בניצחון חוץ מכריע שהבטיח את הישארותה של הקבוצה בליגה הבכירה.
בסך הכול שיחק שנתיים באקדמיקה, וכבש שער אחד ב-27 הופעות ליגה.
לקראת עונת 2014/2015 הגיע לישראל, וב-2 בספטמבר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת הפועל באר שבע, בתיקו 0–0 מול מכבי פתח תקווה במסגרת גביע הטוטו.
ב-7 בספטמבר חתם לארבע שנים על חוזה לארבע שנים במועדון.
חמישה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשפתח בהרכב הקבוצה במשחק מול בית"ר ירושלים באצטדיון וסרמיל.
ב-29 בנובמבר כבש את שערו הראשון במדי הפועל באר שבע, בניצחון הביתי 4–0 על מכבי נתניה.
בסך הכול כבש ארבעה שערי ליגה בעונתו הראשונה בקבוצה, ובסופה העפיל עמה לגמר גביע המדינה, בו הפסידה 2–6 לאלופה מכבי תל אביב.
בעונת 2015/2016 התמודד עם באר שבע במוקדמות הליגה האירופית ואף כבש שער מול פ.צ תון השווייצרית, אך הקבוצה הודחה בסיכום שני המשחקים.
בהמשך העונה הבקיע ארבעה שערים ובישל חמישה, היה שותף לזכייתה של הקבוצה באליפות המדינה והיה בין המועמדים לתואר כדורגלן העונה.
בדירוג שערך אתר וואלה על ידי 60 עיתונאי ספורט ואנשי מקצוע לקראת עונת 2016/2017 נבחר אוגו ככדורגלן הטוב ביותר המשחק בישראל.
ב-11 באוגוסט 2016 זכה עם הפועל באר שבע בתואר אלוף האלופים לאחר שניצחה 4–2 את מחזיקת הגביע מכבי חיפה.
בהמשך התמודד עם הקבוצה במוקדמות ליגת האלופות והגיע עמה לשלב הפלייאוף בו הודחה מול סלטיק, וכתוצאה מכך נשרה לשלב הבתים של הליגה האירופית.
ב-28 בדצמבר זכה עם באר שבע בגביע הטוטו לאחר ניצחון 4–1 על הפועל קריית שמונה במשחק הגמר.
ב-29 באפריל 2017 כבש את שער הניצחון מול מכבי תל אביב, וזכה עם הפועל באר שבע באליפות בפעם השנייה ברציפות.
בעונת 2017/2018 כבש שלושה שערים ב-29 הופעות ליגה, זכה עם הקבוצה שוב בתואר אלוף האלופים, ובסופה זכה עמה באליפות שלישית ברציפות.
בעונת 2018/2019 ערך 24 הופעות בליגה וכבש שער אחד, ובסופה הסתיים חוזהו והוא עזב את המועדון.
ב-10 בינואר 2020 חתם באל-עדאלה הסעודית.
ב-23 בינואר 2022 חתם בהפועל נוף הגליל.
ב-30 במאי חתם במכבי קביליו יפו.
במרץ 2013 זומן אוגו לסגל נבחרת ניגריה, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק שהסתיים בתיקו 1–1 מול קניה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014. ב-31 במאי 2013 כבש את שערו הבינלאומי הראשון, במשחק ידידות נגד מקסיקו שנערך ביוסטון.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת לקראת גביע הקונפדרציות 2013, ונכלל בסגל המקדים של נבחרת ניגריה לקראת מונדיאל 2018.
אוגו נולד וגדל בלאגוס בירת ניגריה לשעבר.
ב-3 באוקטובר 2015 הציע נישואים לבת זוגו באצטדיון טרנר.
בשנת 2016 נולדה לזוג בת.
ג'ון אדמונד קריך (1903 - 1985) היה מתמטיקאי שהתפרסם בזכות סדרה של ניסויים בהסתברות שערך בזמן מעצרו על ידי הנאצים בדנמרק.
קריך נולד באנגליה, במחוז נורפוק, והתחנך במדינה זו ובדרום אפריקה.
הוא כיהן כמרצה במחלקה למתמטיקה באוניברסיטת ויטווטרסראנד בשנים 1926-1956' ובמהלך תקופה זו, באפריל 1940, ביקר קרובי משפחה בקופנהגן.
בעת ביקורו פלשה גרמניה הנאצית לדנמרק, והוא הושם במעצר עקב אזרחותו הבריטית עד סיום המלחמה.את משך שנות מעצרו ניצל לעריכת ניסויים פשוטים באמצעות מטבעות וכדורי פינג-פונג, שמטרתם לאשר באופן אמפירי חוקי יסוד בהסתברות.
לאחר שחרורו, בשנת 1946, פרסם קריך דו"ח אודות ניסוייו בספר קצר בשם "הקדמה ניסויית לתורת ההסתברות".
החיבור פורסם במקור בדנמרק, ולאחר מכן במהדורה נוספת באוניברסיטת ויטווטרסראנד.
בשנת 1957, קריך מונה לפרופסור למתמטיקה ולראש המחלקה לסטטיסטיקה באוניברסיטה בה הרצה, עד פרישתו בשנת 1971. הוא נישא והביא לעולם שני בנים.
את הניסויים, בעת מעצרו בדנמרק, ערך עם שותפו אריק כריסטנסן.
הניסוי המפורסם ביותר היה המחשה של חוק המספרים הגדולים באמצעות מטבע אשר השניים הטילו 10,000 פעמים.
השניים רשמו את התוצאות בסדר כרונולוגי.
הדבר אפשר לקריך להמחיש שבכל נקודה של הניסוי, השכיחות היחסית של כל אחד מהצדדים הלכה ושאפה לערך של 50%.
בסופו של הניסוי, עבור 10,000 הטלות, התוצאות המדויקות היו 5,067 לצד אחד ו-4,933 לצד האחר.מלבד ניסוי זה, השניים ביצעו גם ניסויים ב"מטבע מוטה", שהיה דיסקית עץ מצופה עופרת מצדה האחד.
בניסוי זה השכיחות היחסית של אחת התוצאות הלכה ושאפה לערך קבוע, של כ-70%.
מלבד זאת, הם עשו שימוש בכדורי פינג-פונג להמחשת חוק בייס.
עד הופעתם של המחשבים ככלי לימוד נפוץ, מחקרו של קריך צוטט בידי רבים כראייה ניסויית לאופי האסימפטוטי של חזרה על ניסוי מקרי.
ג'ון פיליפ אביזייד הוא גנרל בצבא ארצות הברית בדימוס שפיקד על פיקוד מרכז של ארצות הברית.
כיהן כשגריר ארצות הברית בערב הסעודית בשנים 2019-2021.
אביזייד נולד וגדל בקליפורניה למשפחה ממוצא לבנוני.
הוא החל את דרכו בצבא ארצות הברית עם הרשמו לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
לאחר שסיים את חוק לימודיו ב-1973, והוסמך כקצין בדרגת לוטננט התגייס לצבא ועבר הכשרה כלוחם, קורס קציני חי"ר, קורס סיירים והסמכה כצנחן.
אביזייד התנדב לכוחות המוטסים של צבא ארצות הברית ובתפקידו הראשון שימש כמפקד מחלקה ברגימנט הרגלים ה-504 של הדיוויזיה המוטסת ה-82. בהמשך שירת אביזייד שירת כמפקד פלוגה ברגימנט הריינג'רס ה-75 ופיקד עליה במבצע זעם דחוף., במהלכו הוצנחה פלוגתו במטרה לתפוס שטחי מפתח ובהם שדה התעופה.
במלחמת המפרץ שימש כמפקד הגדוד ה-3 ברגימנט ה-325 שבדיוויזיה המוטסת ה-82. בהמשך פיקד על רגימנט הרגלים ה-504 שבדיוויזיה המוטסת ה-82, על האקדמיה הצבאית של ארצות הברית ועל דיוויזיית הרגלים ה-1, אותה הוביל במבצע כוח מאוחד.
בתפקידו האחרון פיקד על פיקוד מרכז של ארצות הברית.
בנובמבר 2018 החליט הנשיא דונלד טראמפ למנותו לשגריר ארצות הברית בסעודיה.
ג'ון אלפרד סקאלי היה שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות מ-1973 עד 1975. נוסף על כך, מ-1961 שימש במשך שנים רבות ככתב שטח עבור חדשות איי.בי.סי.
סקאלי נולד בעיר קנטון (Canton) שבמדינת אוהיו.
בתקופת שירותו ככתב שטח עבור מערך החדשות של רשת הטלוויזיה ABC נהפך סקאלי למתווך במהלך משבר הטילים בקובה ב-1962 ומאוחר יותר לחלק מממשלו של נשיא ארצות הברית דאז ריצ'רד ניקסון.
סקאלי זכה לתהילה לאומית לאחר שנודע ב-1964 כי באוקטובר 1962, שנה לאחר שהצטרף לרשת הטלוויזיה ABC, נשא מסר קריטי מאלכסנדר פומין, קצין הקג"ב הסובייטי אל פקידים אמריקאים.
ב-26 באוקטובר 1962 לאחר שארצות הברית הטילה מצור ימי מסביב לחופי קובה קיבל סקאלי שיחת טלפון בהולה מחדר העיתונות במחלקת המדינה של ארצות הברית.
המוען היה אלכסנדר פומין, שכיהן באותה העת כיועץ בשגרירות ברית המועצות בוושינגטון הבירה.
פומין הביא בפני סקאלי הצעה לפתרון המצב החמור לפיה יפורקו בסיסי הטילים הסובייטים וישלחו חזרה לברית המועצות, פידל קסטרו יתחייב שלא לקבל בעתיד חימוש למען התקפה וארצות הברית תתחייב שלא לפלוש לקובה.
פעולותיו של סקאלי בעת המשבר הביאו את הסובייטים ליישב את המשבר במהירות.
הוא עזב את ABC ב-1971 כדי לשמש יועץ למדיניות חוץ לנשיא ניקסון, ומונה לשגריר ארצות הברית באומות המאוחדות ב-1973. בתקופת כהונתו ארצות הברית הגבילה זמן שהייתה של משלחת הארגון לשחרור פלסטין באו"ם לפי התייעצותו של סקאלי עם מנהיגים יהודים מקומיים.
סקאלי נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
ג'ון אדמס דיקס היה מזכיר האוצר של ארצות הברית, מושל ניו יורק וקצין בדרגת מייג'ור גנרל בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
הוא נודע בשל כך שביצע מעצר של שישה חברי האספה הכללית של מרילנד, שתמכה במדינות הדרום, ובכך מנע ממדינת הגבול המפולגת מלפרוש מהאיחוד.
הוא גם ארגן מערכת של חילופי שבויים באמצעות הסכם דיקס-היל קרטל, שסוכם בינו לבין קצין צבא הקונפדרציה, מייג'ור גנרל דניאל הארווי היל.
ג'ון אדמס דיקס נולד בבוסקאוון, ניו המפשייר לטימותי דיקס ואביגיל וילקינס.
אחותו הייתה התמלילנית והמלחינה מריון דיקס סאליבן .
הוא למד באקדמיית פיליפס אקסטר ובמאי 1813 הוא התגייס לצבא ארצות הברית כקצין בדרגת אנסיין, שם הוא שירת תחת פיקודו של אביו, עד למותו כמה חודשים לאחר מכן.
באוגוסט 1825 הוא קיבל דרגת קפטן ובדצמבר 1828 הוא פרש מהצבא.
ב-1826 נשא דיקס לאישה את קתרין מורגן, בתו המאומצת של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ג'ון מורגן, ששכר את דיקס לעבודת ניהול קרקעותיו בקופרסטאון שבאפסטייט ניו יורק.
ב-1830 הוא מונה על ידי מושל ניו יורק אנוס ת'ורפ כשליש הראשי של המיליציה של מדינת ניו יורק ועבר לאולבני.
בשנים 1833–1839 הוא שימש כמזכיר המדינה של ניו יורק וב-1842 הוא היה חבר האספה המדינתית של ניו יורק.
דיקס נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית כדי לאייש את מושבו בסנאט של סילאס רייט שהתפטר וכיהן בתפקיד מ-1845 ועד 1849. בנובמבר 1848 הוא היה מועמד לתפקיד מושל ניו יורק, אך הוא הובס על ידי הוויגי המילטון פיש.
בפברואר 1849 הוא התמודד מחדש לסנאט, אך הרוב הוויגי בבית המחוקקים המדינתי של ניו יורק בחר בויליאם סיוארד.
ב-1853 היה דיקס לנשיא חברת הרכבת של מיסיסיפי ומיזורי.
בשנים 1860–1861 הוא היה מנהל הדואר של העיר ניו יורק.
בינואר 1861 מונה דיקס כמזכיר האוצר של ארצות הברית על ידי הנשיא ג'יימס ביוקנן במקומו של פיליפ פרנסיס תומאס שהתפטר.
עם פרוץ מלחמת האזרחים הוא שיגר מברקים לסוכני מחלקת האוצר בניו אורלינס, בו הוא הורה: "אם מישהו ינסה להוריד את הדגל האמריקאי, יש לירות בו מיד".
אף על פי שהמברק יורט על ידי אנשי הקונפדרציה, ומעולם לא הגיע לייעדו, תוכנו הגיע לידי העיתונות, ודיקס היה לאחד הגיבורים הראשונים של הצפון במהלך המלחמה.
משפט זה הוטבע על רבים מ"אסימוני מלחמת האזרחים" , אף על פי שהניסוח שלו שונה מעט.
עם פרוץ מלחמת האזרחים מונה דיקס כקצין בדרגת מייג'ור גנרל במיליציה של ניו יורק.
יחד עם ג'ורג' אופדיק וריצ'רד מילפורד בלטצ'פורד, הוא הקים את ועדת ההגנה של האיחוד שהוסמכה על ידי הנשיא אברהם לינקולן להוציא כספי ציבור במהלך ההקמה וההצטיידות הראשונית של צבא האיחוד.
ב-16 במאי הוא התגייס לצבא האיחוד והיה הקצין בדרגת מייג'ור גנרל הבכיר ביותר בצבא המתנדבים במהלך המלחמה.
באותו יום מונו גם נתניאל בנקס ובנ'מין בטלר, אך שמו של דיקס היה בראש רשימת הקידומים, כלומר הוא היה הבכיר ביותר מבין כל הקצינים בדרגה זו בכוחות המתנדבים.
בקיץ 1861 הוא פיקד על מחלקת מרילנד ועל מחלקת פנסילבניה.
פעולה חשובה שלו בראשית המלחמה הייתה מעצרם של שישה חברי האספה הלאומית של מרילנד כדי למנוע ממנה להתכנס.
מהלך זה מנע ממרילנד להצטרף למדינות הפורשות, ועל כך הכיר לו הנשיא לינקולן תודה.
בחורף אותה שנה הוא פיקד על הארגון האזורי שנודע בשם "פיקוד דיקס", במסגרת ארמיית הפוטומק בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ורג' מקללן.
מיוני 1862 ועד יולי 1863 פיקד דיקס על מחלקת וירג'יניה ולאחר מכן ועד אפריל 1865 על מחלקת המזרח.
ב-22 ביולי 1862 הגיעו דיקס ומייג'ור גנרל דניאל הארווי היל מצבא הקונפדרציה להסכם לחילופי שבויים בין צבאות האיחוד והקונפדרציה.
הסכם זה נודע בשם "דיקס-היל קרטל".
הוא התווה סולם של הקבלות, על פיו קצין היה מוחלף תמורת מספר מסוים של חיילים וכן אפשר את חנינתם של שבויים, שקיבלו על עצמם לא לשרת שירות צבאי עד שהם הוחלפו באופן רשמי.
הקרטל פעל יפה במשך כמה חודשים, אך קרס כאשר הדרומיים עמדו על כך שהיחס אל שבויים שחורים יהיה כאל עבדים נמלטים ושהם יוחזרו לבעליהם הקודמים.
ב-10 באוקטובר 1862 כתב מזכיר הצי בממשלו של לינקולן, גדעון ולס, שהתקיימו "תוכנית להיתרים, העדפות מיוחדות, וניהול בלתי ראוי" שאורגנו על ידי מזכיר האוצר סלמון צ'ייס, לטובתו של דיקס.
נראה היה שהמניע של צ'ייס היה למטרה פוליטית ולא פיננסית.
דיקס כבר היה מבוגר מדי כדי לקבל על עצמו תפקידי פיקוד בשדה הקרב.