tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות חילוקי דעות עם ארנסט דוד ברגמן עזב את ישראל עם משפחתו ב-1954, עבר לאוניברסיטת ברן בשווייץ ולאחר מכן לאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
ב-1956 הצטרף לסגל המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, שם עסק בפיזיקה של אנרגיות גבוהות.
ב-1957 הצטרף ל"ועדה להוראת מדע הפיזיקה" (PSSC) שהקימו מדעני המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ג'רולד זכריאס ופרנסיס פרידמן.
הוראת המדעים קסמה לו, עד כי ב-1961 עזב לחלוטין את עבודתו כפיזיקאי ניסיוני והתמסר להוראת המדעים במסגרת PSSC.
בשנותיו ב-PSSC היה הבר-שיים מעורב כמעט בכל היבט של תוכניות הלימודים שלה, ובכלל זה ספרי לימוד, מדריכים למורים ובחינות.
לאורך השנים היה מחברם של כ-30 מאמרים ושל כ-25 ספרים ופרקים בספרים.
היה חבר במספר ועדות אקדמיות באוניברסיטת בוסטון ומחוצה לה, וכן באגודות שונות בתחומי עשייתו בפיזיקה ובהוראת המדעים.
הבר-שיים ניהל את קבוצת מדע הפיזיקה בוועדה עד לפירוקה ב-1971, ולאחר מכן עבר לנהל את "המכון לפיתוח תוכניות לימוד במדע ובמתמטיקה" של אוניברסיטת בוסטון, שם התמנה כפרופסור לפיזיקה ולהוראת המדעים.
עם סיום פעילות הוועדה, הזיכיון על הספרים שנכתבו בתקופתה נפתח, והבר-שיים והקבוצה שהוא ניהל לקחו על עצמם לפתח ולהוציא את המהדורות הבאות של ספרי PSSC, יחד עם ספרי הפיזיקה לחטיבות הביניים שהם פיתחו וכן תוכניות נוספות.
במסגרת זו פעל עד 1984, עד שהפך לכותב וליועץ עצמאי.
הבר-שיים שם דגש על הוראת הפיזיקה המודרנית ועל החקירה הפיזיקלית.
נכתבו ספרים חדשים להוראת הפיזיקה לחטיבות ביניים, תיכונים ומכללות והתוכניות החדשניות הופצו בארצות הברית וכן במדינות רבות מחוצה לה.
בין היתר, תוצרי PSSC תורגמו ונלמדו בהצלחה רבה בישראל.
לאורך שנותיו בארצות הברית היה מצוי בקשרי עבודה טובים עם "קבוצת רחובות" שפעלה לפיתוח הוראת המדעים בישראל במסגרת מכון ויצמן למדע, ואף היה פרופסור חבר אורח במכון בשנים 1966–1967.
החל משנת 1993 היה נשיא הוצאת הספרים Science Curriculum, שנמנה עם ממייסדיה.
ארכיונו האישי מהשנים 1956–2001 נמצא באוספים המיוחדים של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
הבר-שיים התגורר עם משפחתו בבלמונט, מסצ'וסטס, שם גם שימש כמנצח התזמורת העירונית.
ב-2006 שב עם רעייתו לישראל, והם קבעו את ביתם בירושלים.
הוא שימש כגזבר קהילת מבקשי דרך הרפורמית.
הלך לעולמו בספטמבר 2020 ונטמן בבית העלמין קריית ענבים.
אורי הבר-שיים היה נשוי במשך 73 שנה לאמנית שלומית הבר-שיים לבית ריגר, בתו של אליעזר ריגר.
נולדו להם שתי בנות ובן.
בתו נאוה, אף היא אמנית, נשואה למתמטיקאי פרופ' אהוד דה-שליט, בנו של חברו עמוס דה-שליט.
מדליית אורסטד, מטעם האיגוד האמריקאי להוראת המדעים (1971)
עמית האגודה האמריקאית להתפתחות המדע (1981)
עמית פולברייט באוניברסיטת זאגרב (1985)
פרס ההצטיינות בהוראת המדעים, מטעם החברה האמריקאית לפיזיקה, בשם PSSC (2007)
אוּרי הר-לב (נולד ב-12 בספטמבר 1989) הוא מדבב, שחקן ודוגמן ישראלי.
הוא התחיל את קריירת הדיבוב בגיל 12 (2001).
הדמות שהכי מזוהה איתו היא סון גוהאן מדרגון בול אותה החל לדבב ב-2004.
הר-לב התחיל את דרכו כמדבב בגיל 12. לאור הערצתו לאומנות המשחק, אמו הפגישה אותו עם אחת העובדות באולפני נ.ל.ס שחשבה שתחום זה יוכל להתאים לו.
תפקידו המרכזי הראשון של הר-לב היה הדמות הראשית שון שרינקלס מהסדרה אמא התכווצתי, מאז הר-לב פנה למספר אודישנים של פרסומות ודיבוב בהם נדרש לגלם דמויות ילדים ולעבור קורס.
הוא לא סיים את הקורס לאחר שנבחר לדבב את הדמות - ג'והן צ'אן.
החל מכיתה ו' ועד גיוסו לצבא גילם מספר רב של תפקידים .
לאחר שירותו הצבאי הר לב עבר להתמקד יותר במשחק מול מצלמה ובפרסומות בתחום האופנה והספורט.
עם חזרת הסדרה דרגון בול תחת הכותרת "דרגון בול סופר" שב הר-לב חזר לגלם את דמותו של סון גוהאן (המבוגר).
אורי דקל (נולדה בשנת 2008) היא מתאמנת מתעמלת אקרובטית ישראלית.
זכתה בסגנית אלופת עולם (גימארייש 2024) בתחרות לשלישיית נשים בתרגיל שיווי המשקל, וזוכת מדליית ארד באליפות עולם (גימארייש 2024) בתחרות לשלישיית נשים בתרגיל המשולב.
דקל הגיעה למקום החמישי בתרגיל המשולב באליפות העולם בשווייץ בשנת 2020 בקטגוריית שלישיית נשים 11-16 ולמקום השישי בתרגיל המשולב באליפות העולם בבאקו (אזרבייג'ן) בשנת 2022 בקטגוריית שלישיית נשים 12-18.
באליפות העולם שנערכה בגימארייש שבפורטוגל בספטמבר זכתה במדליית כסף בתחרות לשלישיית נשים בתרגיל שיווי המשקל, ובמדליית ארד בתחרות לשלישיית נשים בתרגיל המשולב, וכן סיימה במקום הרביעי בתחרות לשלישיית נשים בתרגיל הדינמי, ביחד עם רוני רוטמן וסיון גרבר.
הרב אורי דוד אֲפִרְיוֹן (י"ד באדר תקס"ט – ט' בתשרי תרנ"ה) היה רב ליטאי, דיין, ראש ישיבה ופוסק הלכה בתקופת האחרונים, מראשי התורה בליטא במחצית השנייה של המאה ה-19. מחבר הספר שו"ת אפריון דוד.
נולד בעיירה קרליץ בי"ד באדר תקס"ט (1809), לרבי יוסף רבינוביץ.
כבר מילדותו ניכר בכישרונותיו, ובגיל 14 נשא את חיה דבורה, בתו של רבי שלמה זלמן.
שהיה קרוב להרב משה יוסף מליפנישוק, רבה של איישישוק.
חותנו תמך בו כלכלית ואִפשֵר לו להקדיש את זמנו ללימוד תורה, עד שיקבל סמיכה להוראה.
לאחר נישואיו עבר ללמוד באיישישוק, ולאחר תקופה קיבל מינוי לראש ישיבה בעיר נובו-סווינציאן, שם שימש גם כמורה צדק.
בהמשך כיהן כאב בית דין בעיירה בעיירה נמוקשט (ביידיש: נעמאָקשט; בליטאית: Nemakščiai ) שבפלך קובנה, בצפון-מערב האימפריה הרוסית (ליטא), ומשנת תרי"ד שם עבר לכהן כרבה של "זאגר ישן", תפקיד שבו שימש במשך ארבעים שנה.
הרב אפריון עמד בקשרי מכתבים עם גדולי הדור, ובפרט עם רבי אריה לייב שפירא מקובנה ורבי יצחק אלחנן ספקטור.
בנו, רבי אליהו דוב רבינוביץ.
נכדים, הם הרב ברוך מרדכי אזרחי, הרב יצחק אזרחי, הרב זרח אפרים אפשטיין הרב פנחס אפשטיין.
חתנו, רבי שבתי חיים שוחט בבויסק, מחבר ספר "זהב שחוט".
רבי אברהם שמואל, שו"ב בבולטימור.
אורי שאול גרודר (ידוע גם בשם הבמה אור ישר, נולד בכ"ג בכסלו ה'תשל"א, 21 בדצמבר 1970) הוא במאי, תסריטאי, יוצר ועורך תוכן וצלם קולנוע וטלוויזיה ישראלי-חרדי.
בהמשך עבר עם משפחתו להרצליה.
אביו, ירון גרודר, שימש בעבר בתפקיד מנכ"ל קרן וולף.
בצה"ל שירת ביחידת צילום ומודיעין של חיל האוויר בין השנים 1988–1992 (בתקופת מלחמת המפרץ).
בוגר תואר ראשון בהצטיינות מבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב.
החל מסיום לימודיו ב-1998 פועל גרודר כעצמאי כבמאי, תסריטאי, צלם ועורך תוכן בדגש על יצירות דוקומנטריות.
ב-שנת 2000 החל בתהליך של חזרה בתשובה והפך לחסיד ברסלב.
שימש כאחראי תחום מורשת ישראל ויהדות בתאגיד השידור הישראלי - "כאן", עם הקמתו בשנת 2015 וסיים את תפקידו בתום תקופת ההרצה ותחילת השידורים הרשמיים ב-שנת 2018.
ב-שנת 2006 היה ממייסדי בית הספר לקולנוע - קורן ומשמש בו כמרצה עד היום.
במסגרת זו עוסק גם בהנחיית הקו הלימודי ובחונכות ליוצרים ויוצרות צעירים מתחום הקולנוע, מתוך המגזר הדתי והחרדי.
בהיותו מרצה, גרודר מעביר גם סדנאות (בין השאר בבית אביחי) לקהל הרחב על הפרויקטים שיצר ומקשר את יצירותיו ליהדות, ייעוד וזהות ישראלית.
שפתו הקולנועית כוללת שילוב של צילום מוקפד ואקספרסיבי, עריכה דינמית ומעוררת מחשבה ושימוש במוזיקה המשלבת בין מסורת למודרניזציה.
יצירותיו מתמקדות בזוויות אישיות וחברתיות מתוך הקהילות החרדיות, והן מציגות קריאה אסרטיבית לקירוב לבבות ושינוי השיח הפנימי בחברה הישראלית.
מקורב לרב שלום ארוש, שהשתתף בהופעתו גם בתוכניות שיצר ומפיץ את תורת רבי נחמן מברסלב.
החל מ-שנת 2000 נשוי למטפלת הרגשית אורלי גרודר ולהם 6 ילדים ומתגוררים באלעד.
ווארט – דוקו-ריאליטי, עונה 1 (12 פרקים), עונה 2 (22 פרקים) לרשת 13, התוכנית גם נמכרה לשידור בנטפליקס
אנדרגראונד מאה שערים – מוקומנטרי, 6 פרקים לכאן דיגיטל
עוד ניפגש – 3 עונות (סה"כ 26 פרקים), דוקו-ריאליטי לכאן 11
קול התור – סדרת רשת (57 פרקים) בפרשות השבוע לכאן דיגיטל
רבנו – סדרה תיעודית בת 3 פרקים על רבי נחמן מברסלב, עבור כאן 11 ועוד 3 פרקים קצרים על אומן לכאן דיגיטל
חוט השני - סדרת רשת תיעודית בת 6 פרקים על סיפור ניסים והצלה במלחמת חרבות ברזל עבור רגע של חכמה
זרע קודש – סרט תיעודי באורך מלא ששודר ב-HOT והתקבל לפסטיבלים בינלאומיים רבים.
א-פריילכען פורים – סרט תיעודי ששודר בערוץ 1, העוסק בחגיגות חג פורים בשכונות חרדיות ביותר בירושלים.
המשימה X - פיצ'ר עלילתי דתי-רוחני דל תקציב, שבמרכזו דמות מסתורית (יובל עובדיה) הנתפסת מנסה לחדור למתקן סודי ורגיש בישראל.
בחקירת השבכ המסתנן האנונימי מגלה לחוקר (שרון רג'יניאנו) פרטים אישיים על חייו ועל גלגוליו הקודמים.
כמו כן מככב בסרט דני שטג.
הסרט הוצג וזכה בפרסים בפסטיבלים בינלאומיים לסרטים עצמאיים.
אור ישר יצר וביים סדרות נוספות וסרטים כמו: "עב"מ-עולם בעלי מלאכה", "האמונה שלי", "האמת", "החידה" ועוד.
אורי יונתן הרשטיין הוא משפטן ישראלי, פרופסור חבר בפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית בירושלים ומחזיק בקתדרה למשפט השוואתי ולתולדות המשפט על-שם מונטסקייה.
הוא מתמחה בפילוסופיה של המוסר, פילוסופיה של המשפט, ובתיאוריות של משפט פרטי.
ב-2001 סיים לימודי תואר ראשון בפילוסופיה ובמשפטים באוניברסיטת תל אביב וב-2003 השלים לימודי מוסמך בפילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב.
ב-2004 סיים את לימודי התואר השני במשפטים מאוניברסיטת קולומביה, וב-2008 קיבל תואר דוקטור (משפטים) מהאוניברסיטה.
התמחה אצל השופטת דרורה פלפל בבית המשפט המחוזי בתל אביב, והוסמך כעורך דין בישראל (2003) ובניו יורק (2008).
עבד בפירמת עורכי הדין הניו-יורקית (2010-2007).
ב-2012 החל ללמד בבית הספר למשפטים שבקינגס קולג' לונדון, וב 2020–2024 היה לקטור במוסד.
החל מ-2014 הוא מלמד בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, ומשנת 2020 הוא פרופסור חבר בפקולטה.
מ-2024 הוא מחזיק בקתדרה למשפט השוואתי ולתולדות המשפט על-שם מונטסקייה.
ניהל את המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי ע"ש הרי ומיכאל סאקר (2022-2019).
הרשטיין ביקר כפרופסור במספר מוסדות: אוניברסיטת קורנל (2012-2010), אוניברסיטת פקין (2014), אוניברסיטת הרווארד (2019-2018) וקינגס קולג' (2024).
החל מאוקטובר 2025 משמש הרשטיין כעורך ראשי בכתב העת Law and Philosophy.
הרב אורי זוהר הלוי (שם לידה: אורי דז'אדק; 4 בנובמבר 1935, ח' בחשוון ה'תרצ"ו – 2 ביוני 2022, ג' בסיוון ה'תשפ"ב) היה, עד חזרתו בתשובה בסוף שנות השבעים, שחקן, קריין, קומיקאי, סטנדאפיסט, תסריטאי ובמאי קולנוע ישראלי בולט.
מאז חזרתו בתשובה, הקדיש את חייו לעבודת ה' וללימוד תורה.
כשנה לפני שהחל בתהליך חזרה בתשובה הוחלט להעניק לו את פרס ישראל, אך הוא סירב לקבלו בהפגנת אי-סולידריות עם הממסד.
מאז שחזר בתשובה נחשב לאחד הרבנים הבולטים בתחום ההחזרה בתשובה.
אורי זוהר נולד בתל אביב לאשר מנדל וגולדה ג'אדק, שעלו לישראל מפולין שנתיים טרם לידתו.
בעת שירותו בצה"ל באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20, תקף קצין ונשפט למחבוש.
בעת ישיבתו בכלא הצבאי הכיר אותו ארי הרצברג, מפקד להקת הנח"ל, וצירפו ללהקה.
זוהר שירת בלהקה יחד עם חיים טופול ואברהם הפנר, שותפיו לעתיד בעשייה בתחום הקולנוע.
נמנה עם יוצאי הלהקה שהקימו את להקת "בצל ירוק" שזכתה להצלחה כבר מתוכניתה הראשונה, "כביסת הרש" (1958).
בשנת 1960, לאחר חמש תוכניות, התפרקה הלהקה.
לאחר מכן שיתף פעולה עם שייקה אופיר במספר מערכונים, כמו "יוסק'ה ברגר התעשר" ו"תקרית גבול".
בסוף שנות ה-50 הקים עם אברהם דשא (פשנל) את משרד ההפקות "התיאטרון העממי".
בשנים 1961–1962 השתתף במופעים המוזיקליים "משלי ערב" ו"תל אביב הקטנה", שהועלו במועדון החמאם ביפו.
הוא החל לשדר תוכניות הגיגים ברדיו, העלה תוכניות יחיד (הוא נהג לאלתר על הבמה ונחשב מראשוני הסטנדאפיסטים בישראל), ועם הקמת הטלוויזיה הישראלית החל להנחות וליצור תוכניות טלוויזיה, בהן סדרת תוכניות הראיונות והבידור "ברוכים הבאים", ולאחר מכן ארבע תוכניות עם חבורת "לול", בהן שיחק וגם ביים.
בהמשך, הנחה את השעשועון הראשון בטלוויזיה הישראלית "זה הסוד שלי".
בנוסף הנחה אירועים שונים, בהם טקסי "מלכת היופי" ואירוע הניצחון של מכבי תל אביב ב-1977. היה פעיל באת"ר – אזרחים תומכי רבין.
באותה תקופה ביצע שירים שהפכו לקלאסיקה של הזמר העברי, בהם "שיר הפטנטים" ו"החופש בבית הבראה", אותו ביצע יחד עם אשתו דאז, אילנה רובינא.
שאלה שאפיינה את זוהר בהופעותיו הייתה: .
בשנת 1976 שיחק בתיאטרון חיפה בהצגה "הנבחרים" מאת יעקב שבתאי בבימויו של עודד קוטלר.
עד שנת 1977, השנה בה החל בתהליך חזרה בתשובה, היה זוהר שחקן ובדרן מבוקש.
זוהר הרבה לביים סרטים עלילתיים, סרטוני פרסומת וכן סרטים באורך מלא שבהם גם השתתף.
בסרט "עץ או פלסטיין" (1962) שיתף פעולה עם איש הקולנוע נתן אקסלרוד והבמאי יואל זילברג.
הסרט, בקריינותו של חיים טופול, התבסס על "יומן כרמל" של אקסלרוד, ותיאר את חיי היישוב בארץ ישראל מתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 עד קום המדינה.
סרטו העלילתי הראשון היה "חור בלבנה" משנת 1964.
בשנת 1966 ניסה להעלות ערב כוכבים בראשותו.
התוכנית נכשלה באופן חרוץ, הקהל החל לצעוק בוז ודן בן אמוץ עלה להרגיע את הרוחות.
לאחר התוכנית הכריז זוהר במסיבת עיתונאים שהוא פורש מהבמה ומתרכז בקולנוע.
לאחר מכן באו הסרטים "מוישה ונטילטור" (1966).
בשנת 1970 נבחר לביים את ההפקה הבינלאומית הגדולה "בלומפילד", אך פוטר לאחר כמה ימים עקב מחלוקות עזות עם כוכב הסרט ריצ'רד האריס.
סרטו "שלושה ימים וילד" שיצא בשנת 1967 על-פי הנובלה של אברהם ב.
יהושע, הביא לו ביקורות מעולות, וזיכה את עודד קוטלר בפרס השחקן בפסטיבל קאן.
בשנים שאחרי, ביים זוהר את הסרטים "השכונה שלנו", "כל ממזר מלך", "התרוממות" ו"התרנגול".
זוהר שיחק בסרט "קוראים לי שמיל" משנת 1973, בבמויו של ג'ורג' עובדיה.
בסוף שנות ה-60 אספו סביבם זוהר וחברו אריק איינשטיין מספר אמנים ואנשי בוהמה, לחבורה שנקראה "חבורת לול".
הוא ביים את הטרילוגיה "מציצים", "עיניים גדולות" ו"הצילו את המציל" על הווי החוף הנהנתני של תל אביב שאפיין את חבורת "לול" (את האחרון ביים כשהוא כבר חבוש כיפה).
את הסרט "עיניים גדולות", שנכתב לפי תסריטו של הסופר יעקב שבתאי, יצר זוהר כביקורת עצמית על חייו, שם שיחק לצד אשתו השנייה אליה שוסטר.
מערכוני התוכניות עם "חבורת לול", אותם כתב זוהר יחד עם אנשי החבורה, הפכו עם הזמן לקלאסיקות של הבידור הישראלי, כגון "חידון התנ"ך", ממנו נבעו מטבעות לשון כגון: "גֶּפֶן במובן גָּפֶן", "זמנך עבר!", "צ'מעתי אותך!", "מה הוא קופץ?" ו"הנבחן הבא!".
קטע קלאסי אחר הוא "לה מרמור, מאת פרלש", בו במקום משחק כדורגל משודרת בטלוויזיה האופרה "לה מרמור".
כתגובה, זוהר שובר את המקלט וזועק: "למה, למה, הרי שילמנו את האגרה!".
במערכון מפורסם אחר, מגלמים זוהר ואיינשטיין דמויות טיפוסיות של עולים חדשים המגיעים ארצה וסופגים עלבונות מצד העולים שקדמו להם.
מלבד היצירה, נודעה החבורה בראשותו של זוהר באורח חיים הולל, שכלל שימוש בסמים.
בראשית שנות השבעים התפרע זוהר עם אחרים בבית המשפט המחוזי אשר החליט להאריך את מעצרו בחשד של שימוש בסמים.
בעקבות זאת הורשע בהתנהגות פרועה בבית המשפט, בהעלבת שופט ובתקיפת שוטר ונידון בערעור בבית המשפט המחוזי לשלושה חודשי מאסר.
את העונש ריצה בעבודות חוץ החל מ-1 באפריל 1974.
בשנת 1976 הוחלט להעניק לזוהר את פרס ישראל בתחום הקולנוע, אך הוא סירב לקבלו בהפגנת אי-סולידריות עם הממסד.
בשנת 1997, 20 שנה אחרי שחזר בתשובה, הגיש זוהר תוכנית אירוח ובידור בהפקת הערוץ הראשון.
התוכנית נקראה "אורי זוהר" ובעונתה השנייה "אורי זוהר 2", והיא שודרה לפרקים עד שנת 1999. סך הכל צולמו 15 תוכניות, בכל תוכנית זוהר אירח ארבעה אורחים לשיחה אישית, והיה יוצא לצילומים מחוץ לאולפן בנושאי דת ונושאים נוספים.
לאחר תום העונה השנייה לא הופיע יותר לכלל הציבור.
בשנת 2012 נערכה בסינמטק הצרפתי בפריז רטרוספקטיבה מקיפה לסרטי אורי זוהר שאצר חוקר הקולנוע אריאל שוייצר.
ברטרוספקטיבה נכלל הסרט הקומי על חילופי זוגות "התרוממות", בכיכובם של חברי הגשש החיוור, שקיבלו את הזכויות על הסרט לאחר מותו של המפיק פשנל.
הם אסרו על הקרנת הסרט, לדברי שייקה לוי הוא "נעשה בתקופת ההיפים בארץ, והם לא אוהבים את השתתפותם בו".
בשנת 2013 ערך שוייצר רטרוספקטיבה מקיפה לקולנוע של זוהר שכללה עשרים ושלושה סרטים (כולל פרויקטים שבהם היה מעורב וסרטיו כשחקן), בסינמטקים של תל אביב, ירושלים וחיפה ובמסגרת פסטיבל קולנוע דרום.
בשנת 2018 יצא הסרט התיעודי "אורי זהר חוזר" בבימוי יניב סגלוביץ' ודני רוזנברג.
הסרט מתעד כיצד עשרות שנים לאחר חזרתו בתשובה ונתק מעשייה אמנותית שב אורי זהר לביים סרט עלילתי.
הפעם בסיועם של קולנוענים צעירים, סגלוביץ' ורוזנברג, שזה עתה סיימו את לימודיהם.
במרכז הסרט שמביים זהר סיפורה של רקדנית מצליחה שמגלה את האמונה בעקבות מפגש מקרי ונקרעת בין עולם התורה לעולם הבמה.
מתוך היצירה, זהר מגלה שוב את תשוקתו האדירה לקולנוע, וגם נרתע ממנה.
מנסה לאחוז באש מבלי להישרף.
בדרכו חזרה לביתו בירושלים מסכים זהר לראשונה לספר את הסיפור שלו: בין תחנות חייו מילדותו וההתאהבות בקולנוע, דרך סקירת יצירותיו ועד החזרה בתשובה והחיים בין דפי הגמרא בירושלים.
הסרט הוקרן בפסטיבל ירושלים 2018 ושודר בהוט 8.
זוהר החל בתהליך של חזרה בתשובה בעקבות פגישה עם הרב יצחק שלמה זילברמן (באירוע שמחה בירושלים של אריה יצחק שחזר בתשובה כמה שנים קודם לכן).
הרב זילברמן אמר לו שיוכל להוכיח לו שהתורה אמת: .
את תהליך השינוי שעבר זוהר ניתן היה לחוש בשידוריו בתוכנית הרדיו "ציפורי לילה" בגלי צה"ל, שבה ניהל שיחות עם מאזינים בנושאי דת.
כשהתראיין בתוכנית בראשית תהליך התשובה שלו, הסביר: .
בסוף התהליך, ב-9 באוגוסט 1977 הופיע זוהר בתוכנית הטלוויזיה שהגיש, "זה הסוד שלי", כשהוא חובש כיפה ומחולצתו גלויות ציציות.
בשנת 1977 פרש זוהר סופית מעולם הבידור.
הוא נכנס ללמוד בישיבת אור שמח, ולאחר מכן למד גם בישיבת אדרת אליהו של הרב זילברמן ואף העביר בה שיעורים.
זוהר למד כמה שנים בישיבת אש התורה בתקופה הראשונה שאחר חזרתו בתשובה.
חזרתו בתשובה של זוהר זכתה לתהודה בקרב הציבור בישראל, בשל פרסומו הרב קודם לכן.
סדרת הטלוויזיה "לוויתן בחוף שרתון", בכיכובו של אסי דיין, עוסקת בבוהמיין חוזר בתשובה, בהשראת זוהר.
הסופר הרב בנציון פירר גולל את סיפור חזרתו בתשובה בספר "אורי חוזר בתשובה".
גם שירו של אריק איינשטיין משנת 1984, "הוא חזר בתשובה", נתפש בציבור כביטוי לצערו על שחברו, אורי זוהר, התרחק ממנו ומצא את מקומו בעולם אחר.
באוקטובר 2018, עלה לאקרנים הסרט הדוקומנטרי "אורי זוהר חוזר" ששודר בערוץ 8 ב-HOT.
גם לאחר חזרתו בתשובה, ניסיונו הקולנועי של זוהר בא לידי ביטוי בבימוי תשדירי הבחירות של מפלגת ש"ס בבחירות 1988 ובבחירות 1992. בשלהי שנות ה-90 הגיש תוכנית בידור ואירוח, בערוץ הראשון של רשות השידור.
זוהר היה ממייסדי היישוב מעלה עמוס וניהל במשך מספר שנים את הקהילה ביישוב.
הרב זוהר הנחה חוזרים בתשובה ואף הקים את ארגון "מענה" לשם כך.
הוא הרצה והקליט תשדירים בנושאי חזרה בתשובה, המושמעים בטלפון.
בדרשותיו דיבר בחריפות כנגד התרבות החילונית.
את תהליך חזרתו בתשובה תיאר בספרון "ובחרת בחיים" (יצא אחר כך גם בשם "לא נתנו צ'אנס").
הוא הנחה תוכנית רדיו שבועית ברדיו ירושלים ורדיו דרום, והגיש תוכניות טלוויזיה בערוץ "הידברות".
כשנשאל על היחס שלו לחייו הקודמים - אמר שזכרונותיו הם כמו אדם מבוגר הזוכר את עצמו משחק משחקי ילדים בילדותו: זה היה טוב ומתוק, אבל חסר משמעות ותכלית, בשונה מחייו הבוגרים.
הרב זוהר עמד בראש המערכת של ארגון "לב לאחים", הפועל לרישום ילדים מבתים מסורתיים לבתי ספר חרדיים.
עד כניסתו של אריה דרעי לכלא קיימו הוא וזוהר שידורים משותפים למטרה זו.
ב-2003 הקים יחד עם איקא ישראלי ופופיק ארנון את "גלריית המקלט" לאמנות.
בתחילת שנות ה-60 היה זוהר נשוי לזמרת אילנה רובינא במשך כשנתיים.
מאוחר יותר נשא את אליה שוסטר, שחקנית, ששיחקה בסרט "עיניים גדולות", אותו ביים.
אחותה של אליה, סנונית, היא אלמנתו של איקא ישראלי.
לזוג, שהתגורר עם נישואיהם ביפו, ולאחר חזרתם בתשובה עברו לירושלים, היו שבעה ילדים.
שני בניו הבוגרים, אפרים פישל, ושלום, התחתנו עם בנותיהם של אלונה ואריק איינשטיין, שירי ויסמין, ואף הן חזרו בתשובה עם אמן.
חתונתם של אפרים פישל ושירי תועדה ב-1985 בסרטו הקצר של רנן שור, "חתונה בירושלים".
איתמר, בן נוסף של זוהר, שיצא בשאלה, יזם בשנת 2004 את הסדרה "מציצים פנימה"- סדרה בשלושה חלקים שבה איתמר בוחן את שני העולמות שבהם היה אביו, ומנהלים ויכוחים בענייני אמונה, ערכים ופיוס בין חרדים וחילונים, לאחר מספר שנים חזר איתמר בתשובה.
הסדרה צולמה בביתם בירושלים, וכן באתרים שבהם התגורר ויצר זוהר בתל אביב.
בן נוסף, בצלאל, ניהל את מוסדות מגדל אור של הרב יצחק דוד גרוסמן.
הבן הקטן, דוד, הוא חבר מועצת עיריית ירושלים מטעם מפלגת דגל התורה.
על בתו היחידה של זוהר, אחינועם, נכתב השיר "אחינועם לא יודעת", שנכלל באלבומו של אריק איינשטיין "פוזי".
הרב אורי זוהר נפטר ב-2 ביוני 2022, בגיל 86, לאחר שלקה בליבו בביתו בשכונת רוממה בירושלים.
מסע ההלוויה יצא מהבית בו התגורר, בליווי מנחמים רבים.
הוא נטמן בהר המנוחות בגבעת שאול בירושלים.
ב-28 באוקטובר 2022 הועלה מופע הצדעה לאריק איינשטיין, אורי זוהר וצבי שיסל – חבורת לול, בו גם קיבל אות "גיבור תרבות" מטעם הבימה (2022).
אוֹרי חזקיה (נולד ב-18 בספטמבר 1979) הוא סטנדאפיסט, שחקן, תסריטאי ומוזיקאי ישראלי.
חזקיה נולד וגדל בירושלים, להורים צברים ממוצא בולגרי ותימני.
אביו הוא מלאכי חזקיה, ששימש קריין חדשות בתחנת הרדיו הממלכתית קול ישראל.
בנעוריו, עבר עם משפחתו לתל אביב-יפו, והתחנך בבית הספר העל-יסודי הגימנסיה העברית "הרצליה" עד שנת 1997.
את שירותו בצה"ל, עשה בחיל האוויר כמפקד קורס ביטחון שדה בבית הספר למקצועות התעופה בעובדה, במהלכו החל להופיע במועדוני סטנד-אפ כגון הקאמל קומדי קלאב.
עם שחרורו מצה"ל, החל חזקיה להופיע בתוכניות טלוויזיה שונות, בהן: "טיאר ברשת", "חדשואו", "יומטוב", "על כל בעיה חזקיה" בערוץ הילדים ובתוכניתו של יגאל שילון "פספוסים".
כמו כן, השתתף ככותב בתוכנית "ערב אדיר" של ערוץ 2. במסגרת התוכנית "האקדמיה לצחוק", נפגש כבוחן עם עמיתו לימים אבי נוסבאום.
השניים חברו להנחות את התוכנית הסאטירית "מכת מדינה" בערוץ ביפ שבכבלים, וכן גם בתוכנית בוקר ברדיו 99.
בשנים 2008–2011 השתתף חזקיה בתוכנית הבידור של רשת "צחוק מעבודה" בערוץ 2, בהנחייתו של שלום אסייג (עונות 1–6) ובה התגלה לקהל הרחב.
בשנת 2010 החל להוביל את קמפיין הפרסום של החטיף ביסלי מבית אסם, וכן הוציא את השיר השני שלו "סיבוב קיץ".
בתחילת שנת 2011 הגיש לצדו של רועי לוי את הספיישל הטלוויזיוני "קבלו אותם", לרגל השקת ערוץ הוט קומדי סנטרל.
באותה שנה זכה בתואר "האיש של השנה" בעיתון "מעריב לנוער".
בנוסף באותה השנה גם השתתף בפרק של תוכנית הדוקו־ריאליטי "יום בחיי", ששודרה ב-HOT, ועסק בשגרת יומו.
ביוני 2012 הוציא את השיר "מזייף בפזמון".
בשנת 2013 חזקיה כיכב בתפקידו הקולנועי הראשון בסרט המתח הקומי "פלאות", בבימויו של אבי נשר, ולצדו של אדיר מילר.
בינואר 2014 הוציא את השיר "שללה" יחד עם הזמרת עמית פרקש ובהשתתפות הבדרן ירון ברלד.
באוקטובר באותה שנה החל להשתתף בעונה החמישית של תוכנית הבידור של קשת "מועדון לילה" בערוץ 2, והמשיך להשתתף בעונות השישית והשביעית של התוכנית, ששודרה בקשת 12.
בשנת 2024 במהלך מלחמת חרבות ברזל של מדינת ישראל, החל לצלם את סדרת הפודקאסטים "המרתף של אורי".
באותה השנה גם החל לשמש כפרזנטור של "חברת החשמל" יחד עם הבובות שקע ותקע.
באפריל 2017 נישא לבת זוגו, אריאל.
הם הורים לשלושה ילדים (כולל תאומים), ומתגוררים ברמת החייל שבתל אביב.
אורי ירמיאס (נולד ב-1944) הוא שף אוטודידקט, הידוע גם בכינוי "אורי בורי".
ירמיאס נולד בנהריה לבנימין - מדריך חקלאי, ולחנה - מטפלת.
בגיל 16 הפליג לאיטליה ולגרמניה.
כששב לישראל למד בבית הספר הטכני של חיל האוויר ושירת בצה"ל כמכונאי מטוסים.
לאחר שחרורו נסע שוב לאירופה ולאסיה.
במסעותיו התנסה בבישול ולמד את רזי המקצוע.
בשנת 1988 פנה לענף המזון וניהל את סניף רשת קפולסקי בנהריה, ובשנת 1989 פתח את מסעדת "אורי בורי" בעיר, אשר מתמחה בתבשילי דגים.
הוא גם הקים את מסעדת "כרמלה בנחלה" בתל אביב (יחד עם דניאל זך), ממנה פרש מאוחר יותר.
בשנת 1997 העביר את מסעדת "אורי בורי" לעיר העתיקה של עכו.
פתח ביחד עם דניאל זך את מסעדת "הלנה בנמל" בנמל קיסריה, בבעלותם גם המסעדה האסיאתית "אסיה מוניקה" בהוד השרון.
בשנת 2006 יצא לאור ספרו (בשיתוף עם אפרת מיכאלי), "אורי בורי - דגים ופירות ים", ממתכוני מסעדת הדגל שלו.
במחצית העשור הראשון של המאה ה-21 החל ירמיאס בפרויקט של שיפוץ ושימור שני מבנים עתיקים בעכו העתיקה לצורך הקמת מלון בוטיק.
מבנה אחד היה "בית שוקרי", מבנה עות'מאני שנבנה על יסודות צלבניים, והשני, "בית ויצו".
המבנים חוברו בגשר והפכו למלון בשם "מלון האפנדי".
המלון נפתח לקהל הרחב בשנת 2012.
בליל 11 במאי 2021, הוצתו על ידי פורעים ערבים מסעדת "אורי בורי" ומלון "האפנדי" (לשעבר בית שוקרי) שבבעלותו של ירמיאס, במהלך התפרעויות בעכו במסגרת המהומות בישראל 2021.
אורי זוהר (14 בינואר 1937 – 5 בספטמבר 2002) היה ספורטאי ישראלי אלוף ישראל, שיאן ישראל במשך שנים ארוכות וזוכה מדליית ארד במשחקי אסיה (טוקיו 1958) בהדיפת כדור ברזל.
הספורטאי היחיד שהשתתף באופן פעיל ב-8 מכביות.
זוהר נולד בפתח תקווה, גדל בבת ים, ולמד בבית הספר לקציני ים עכו.
את שירותו הצבאי עשה בחיל הים.
במשחקי אסיה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1958 זכה זוהר במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 14.75 מטר, אחרי פרדמון סין ברר מהודו שקבע שיא משחקים חדש של 15.04 מטר והיטושי גוטו מיפן (14.80 מטר).
באותה שנה הוא גם הוכתר כשיאן אסיה להדיפת כדור ברזל וגם זכה בתואר "ספורטאי השנה".
הוא זכה להיות משביע האתלטים במכביה ה-11, והיה אחד ממדליקי המשואות בטקס פתיחת המכביה ה-13.
מלבד היותו ספורטאי פעיל הוא גם היה מאמן אתלטיקה שלקח תחת חסותו ספורטאים רבים.
בין חניכיו ניתן למנות את הקופצת למרחק מיה קלה בנצור, האצן מולי אפשטיין, טובי סלילת, מריאן רכבוך ועוד רבים אחרים שהתאמנו תחתיו.
זוהר הקים את מחלקת המחוננים באגודת מכבי חיפה, שמטרתה הייתה לזהות בתלמידים פוטנציאל ולעזור להם לממשו.
בגיל 50 הוא הוכתר כאלוף העולם בהדיפת כדור ברזל לוותיקים.
אורי זוהר זכה בפרס עירו, חיפה, בתחום הספורט.
הוא הוכתר על ידי ההתאחדות לספורט כאחד מ-50 הספורטאים המצטיינים של ישראל מאז קום המדינה.
זוהר נפטר ב-5 בספטמבר 2002. הותיר אחריו את אשתו דבורה וארבעה ילדים, בהם הבכור איקה זהר ובן הזקונים דדי זהר.
בשנת 2004, בעזרת עיריית חיפה ובעידוד משפחתו להנצחתו, נקראה כיכר על שמו של אורי זוהר בצומת הרחובות הראל ופלמ"ח שברוממה הישנה בחיפה, בסמוך למקום מגוריו.
אוֹרִי זך (נולד ב-31 באוקטובר 1976) הוא מוזיקאי, מלחין, מעבד ומפיק מוזיקלי ישראלי.
בוגר בית הספר למוזיקה "רימון".
לפרסומו הראשון זכה זך בשנת 2005, כאשר הפיק ועיבד יחד עם שמוליק נויפלד את כל שירי אלבום הבכורה של אשתו הזמרת מירי מסיקה.
באלבום ניגן זך בפסנתר ובקלידים, ואף הלחין את השיר "שני כוכבים" ("רחוק מכאן") למילותיו של ארז ברזוליק עם מסיקה עצמה.
באותה שנה הפיק ועיבד את אלבום הבכורה של אוהד חיטמן, וניגן גם בו בקלידים.
בשנת 2006 הפיק ועיבד את שירי אלבום הבכורה של איה כורם, ואת האלבום "ככה מקרוב" של ניר סנדץ'.
לאלבום הבכורה של הראל סקעת, שיצא באותה שנה, הלחין ועיבד זך את השיר "הרוח תשנה את כיוונה" למילותיה של אסתר שמיר.
כמו כן באותה שנה ניהל מוזיקלית את המחזמר "כמו בסרט".
בשנת 2007 יצא האלבום השני של מסיקה, "שלום לאמונות", אשר גם בו הפיק ועיבד את כל השירים.
באלבום זה הלחין את השירים "אסופים" (למילותיו של מוטי פרלמן) ו"שירה" לו גם כתב את המילים.
בסוף אותה שנה הפיק את אלבומה של יעל נחשון, "פנייך".
במאי 2010 הוציא זך סינגל בכורה כזמר, "בלגאן", שכתב והלחין בעצמו.
בפברואר 2019, הפיק את השיר "מנגנת בי" של אריק סיני, אותו כתב שי רותם והלחינו עמרי קסטן ולירון בן שמעון.
זך נוהג לנגן בהופעותיהם של דני רובס ומירי מסיקה.
הוא גם המפיק המוזיקלי במספר תוכניות טלוויזיה, ביניהן גם "בית ספר למוסיקה".
בנוסף, מלמד ומרכז את מסלול הפקה מוזיקלית בבית הספר למוזיקה של הקריה האקדמית אונו.
ב-2005 נישא לזמרת מירי מסיקה.
ב-3 ביולי 2010 נולדה בתם הבכורה, וב-13 בספטמבר 2013 נולדה בתם השנייה.
"מקסימום בסוף ניפול" - תמיר חיטמן (2007)
"מה שבאור נעלם" - ירדן בר-כוכבא ודידי שחר (2009) (ארבעה שירים)
אוּרי יוסף כהן-מינץ (נולד ב-1 באוגוסט 1973) הוא כדורסלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הפאוור פורוורד.
בנו של הכדורסלן תנחום כהן-מינץ.
כהן-מינץ גדל בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב.
הוא שיחק עונה אחת בקבוצה הבוגרת, בעונת , העונה בה הפסידה את אליפות המדינה, ועזב בסיום העונה.
אחרי עונה אחת בהפועל גבת, עבר לליגת המכללות האמריקאית ושיחק עונה אחת (1995) במדי נבחרת הכדורסל של אוניברסיטת קונטיקט, לצדם של דורון שפר וריי אלן.
הקבוצה זכתה באותה עונה באליפות ליגת הביג איסט.
לאחר מכן חזר לישראל, והחליף קבוצה מדי עונה.
בין השנים 2003–1996 שיחק במכבי ירושלים, בעירוני רמת גן, בבני הרצליה, שוב בעירוני רמת גן, בהפועל ירושלים, ובאליצור אשקלון.
בעונת הגיע להפועל תל אביב, ששיחקה בליגה הלאומית.
כהן-מינץ מונה לקפטן הקבוצה, שעלתה לליגת העל בסיום העונה.
בשנת 2003 עבר לצרפת, בה שיחק בקבוצת אלאן שאלון במשך שלוש עונות.
ב-2006 חזר לישראל והצטרף לקבוצת הפועל עפולה, ובעונת שיחק בשורותיה של עירוני קריית אתא מהליגה הלאומית איתה העפיל לליגת העל.
בעונת החל לשחק בקבוצת הפועל עפולה מהליגה הלאומית, עימה העפיל לליגת העל והמשיך עונה נוספת.
כהן-מינץ שיחק בנבחרות הנוער והעתודה של ישראל.
הוא גם שותף ב-67 משחקים של הנבחרת הבוגרת בין השנים 1997–2005, וקלע במדיה 192 נקודות.
במקביל להיותו שחקן כדורסל, סיים בשנת 2000 לימודי צילום בקמרה אובסקורה ואף זכה בפרס ע"ש שרת מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל.
אורי כבירי (נולד ב-3 ביוני 1970 בירושלים) הוא מפיק מוזיקלי, שחקן ומדבב ישראלי.
ידוע בשל גילומו את גדי פישנזון בסרט הקולנוע "אלכס חולה אהבה".
כבירי נולד בשנת 1970 בירושלים.
כשהיה בן שלושה חודשים התגרשו הוריו והוא עבר ביחד עם אמו לרחובות.
כשהיה בן שלוש החל ללמוד מוזיקה.
בילדותו למד נגינה על כלים מוזיקליים שונים, אך התמקד בעיקר בנגינה בקלידים.
כשהיה בן 12 עבר מבדקי אינטליגנציה, אובחן כגאון, ולמד באוניברסיטת תל אביב בחוגי העשרה לילדים מחוננים, ב"מכון לקידום נוער ליצירתיות ומצוינות", מיסודה של ד"ר אריקה לנדאו.
כשהיה בן 14 וסיים את כיתה ח', קיבל אותו המוזיקאי דני גוטפריד לתיכון ע"ש תלמה ילין כמתופף, אך ברגע האחרון הוכנס תלמיד אחר במקומו, וכבירי המשיך ללמוד בתיכון דה שליט ברחובות, שם למד מכיתה ז'.
כבירי התפרסם בשנת 1986, עת יצא לאקרנים סרט הקולנוע "אלכס חולה אהבה" בו גילם את דמותו של גדי פישנזון.
הסרט צולם ב-1985, כשהיה כבירי בן 15. לאחר שיצא בווידאו ב-1987, החל "אלכס חולה אהבה" לבסס את מעמדו כאחד מסרטי הפולחן האהובים בתולדות הקולנוע הישראלי.
אף על פי שבמקור התקבל כבירי לסרט בתפקיד ילד חנון ממוצא ישראלי ("גדי הממושקף"), תפקיד אשר בתסריט המקורי היה בעל שלוש שורות בלבד, הוחלט לבסוף לשנות את התסריט, וליצור דמות אשר תתאים לכישוריו של כבירי - וכך נוצרה דמותו של גדי פישנזון, נער חנון אשר מייצג את היקה הסטריאוטיפי.
בשנות ה-90 פעלה בישראל להקת "פיש אין זון" שנקראה על שם הדמות, וכן הראפר פישי הגדול נקרא כך על שם דמיונו החיצוני לפישנזון.
בשנת 1988, לפני גיוסו לצה"ל, הופיע בתפקיד משנה בסרטו של דודו טופז, "תל אביב לוס אנג'לס".
כבירי שירת בלהקת חיל האוויר בין השנים 1988–1991. במהלך שירותו השתתף בתפקידים ראשיים בשלוש הפקות מחזמר.
לאחר שהשתחרר מצה"ל הופיע בעיקר בתפקידי משנה ובתפקידי אורח בסרטים כגון "שירת הסירנה" ו"אגדת האיש ששתק" ובסדרות טלוויזיה כגון "לשון המראות" ו"קופיקו".
בשנת 1979, כשהיה בן תשע, החל ללמוד נגינה על תופים.
אמו נישאה למורה שלו לתופים, והשניים פתחו ב-1982 בית ספר לתופים בתל אביב.
בית הספר כלל אולפן מקצועי לשימוש התלמידים, אותו ניהל כבירי מאז שהיה בן 12. באולפן זה עשה את צעדיו הראשונים בתחום הקלטות המוזיקה והעיבודים.
כשהיה בן 19 עברה המשפחה לתל אביב, כדי להקל על כבירי בשירותו בלהקה הצבאית, שעשתה חזרות בתל אביב.
כשנסגר בית הספר לתופים, בשנת 1991, העביר כבירי את האולפן למיקום אחר במרכז תל אביב.
לאורך השנים בחר כבירי למקד את הקריירה שלו בהפקות מוזיקליות כמלחין, מעבד, נגן ובהפקת שירה.
הוא עיבד, ניגן, הקליט והפיק מוזיקלית שירים ואלבומים של זמרים ישראלים רבים.
בשנת 1990 החל כבירי לעבוד בצורה מקצועית כקריין.
משנת 1992 ואילך השתתף בדיבוב תוכניות ילדים רבות בערוץ הופ!, ערוץ הילדים והערוץ הראשון בהן סדרות אנימציה שונות כגון "כוח וידאו" (בתפקיד קווץ'), "מר בלופר" (בתפקיד מר בלופר), "עלילות טייני טון", "עלילות תיאודור החמור" (בתפקיד קוקו) ועוד.
בקריירת הדיבוב שלו עבד בעיקר באולפני אלרום.
כבירי אחראי גם למספר שירי פתיחה של תוכניות ערוץ הילדים באותה תקופה, הן כמלחין מעבד מוזיקלי ונגן ("המחסן של כאילו" ב-1992, מוזיקת הרקע לתוכניות "הוגו" ב-1994 ו"עולמו של הוגו" ב-1996) והן כמפיק שירות ("עלילות טייני טון").
ב-2004 שימש כמעבד ומפיק עבור תוכניתה של פנינה רוזנבלום "החיים על פי פנינה".
בנוסף עבד כבירי על המוזיקה וההקלטות אשר ליוו מופעי סטנד-אפ של אמנים כגון אלי ומריאנו, נאור ציון ודורון ונתי רביץ.
משנת 1992 ועד 2009 היה שותף כבירי בהפקה, נגינה, עיבוד ואף שירה באלבומיה ושיריה של הזמרת דנה אינטרנשיונל.
ב-2011 עבר לארצות הברית והוא מתגורר בנאשוויל.
השירים השונים עליהם חתום כבירי שולבו בחלקם בסדרות טלוויזיה, בהן "סקס והעיר הגדולה" ו"הסופרנוס", ובסרטים הוליוודיים.
אורי זליגסון () היה פרופסור להמטולוגיה בפקולטה לרפואה שבאוניברסיטת תל אביב, מנהל המכון לחקר קרישת הדם על שם עמליה בירון של אוניברסיטת תל אביב והמרכז הרפואי שיבא וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
הוריו, ד"ר ארנסט ולילי זליגסון, עלו לארץ ישראל מגרמניה בראשית 1934 ביחד עם אחיו ואחותו המבוגרים ממנו, ואורי זליגסון היה הראשון במשפחה שנולד בארץ.
אביו היה דור שלישי של עורכי-דין בתחום הפטנטים, היה ממניחי היסודות לחוק הפטנטים בישראל ולימד בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
אורי זליגסון נולד וגדל בתל אביב, למד בתיכון בגימנסיה שלווה.
בשנים 1954–1957 שירת בצה"ל, עבר קורס קצינים וקורס קציני מודיעין, וייצג את ישראל בוועדת שביתת הנשק ישראל-לבנון-סוריה.
בשנים 1957–1963 למד בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית ובית החולים הדסה וב-1965 קיבל את התואר דוקטור לרפואה.
בשנים 1965–1970 התמחה בהמטולוגיה וברפואה פנימית בבית החולים תל השומר.
במלחמת ששת הימים פיקד על בית חולים שדה בסיני.
בשנים 1970–1972 שהה כבתר דוקטורנט בקרישת הדם באוניברסיטת דרום קליפורניה בלוס אנג'לס.
בשובו לישראל בשנת 1972 הקים במרכז הרפואי שיבא בתל השומר את המרכז הלאומי לחולי המופיליה ומונה לסגן מנהל המרכז הרפואי.
במסגרת הנהלת המרכז הרפואי הוא הקים את ועדת הלסינקי הראשונה בישראל.
במלחמת יום הכיפורים שימש כמפקד פלוגה כירורגית בציר עכביש ותעלת סואץ, ולאחר מכן מונה למפקד גדוד רפואה בדרגת סגן-אלוף במילואים ושירת בתפקיד עד 1983. בשנים 1979–1993 עמד בראש המכון ההמטולוגי בבית החולים איכילוב.
ב-1993 הקים את המכון לקרישת הדם ואת החטיבה להמטולוגיה במרכז הרפואי שיבא בתל השומר, וב-2004 הקים את מכון עמליה בירון בשיתוף הפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר ואוניברסיטת תל אביב ועמד בראשו עד לפרישתו ב-2017.
החל מ-1966 לימד בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר של אוניברסיטת תל אביב.
הוא מונה ב-1977 לפרופסור חבר וב-1982 לפרופסור מן המניין.
שימש כסגן דיקן הפקולטה לרפואה ועמד בראש בית הספר ללימודי המשך ברפואה.
שהה כפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, אוניברסיטת מדינת ניו יורק בסטוני ברוק, במכון סקריפס למחקר בסן דייגו, קליפורניה, באקדמיה ההולנדית למדעים, בבית החולים מאונט סיני בניו יורק ובאוניברסיטת רוקפלר בניו יורק.
ב-1979 ארגן את הכינוס של הפדרציה הבינלאומית להמופיליה שנערך בתל אביב, ב-1995 כיהן כנשיא הכינוס הבינלאומי לתרומבוזיס והמוסטזיס שנערך בירושלים בהשתתפות 3,500 מדענים.
בשנת 1998 מונה לאחד מחמשת כותבי ועורכי המהדורה השישית של ה-Textbook החשוב בהמטולוגיה Williams Hematology, היה שותף לכתיבה ולעריכה של המהדורה השביעית ועד פטירתו שקד על המהדורה השמינית.
אורי זליגסון היה נשוי לחני, שמנהלת בהתנדבות את ארכיון תיאטרון הבימה, להם שלושה ילדים ושמונה נכדים.
בתו, פרופסור יעל הנקין מהחוג להפרעות בתקשורת באוניברסיטת תל אביב ומנהלת המכון לשמיעה ודיבור בשיבא בתל השומר.
בנו גבי, לשעבר מנכ"ל חברות ההייטק "נובה" ו"קורנית דיגיטל".
בנו דן הוא מהנדס מחשבים.
נפטר ב-29 בינואר 2022, והובא למנוחות בבית העלמין האזרחי "מנוחת עולם" בנתניה .
2019 - פרס מפעל חיים על תרומתו להמטולוגיה בישראל ובעולם.
ניתן על ידי האיגוד הישראלי להמטולוגיה ורפואת עירויים.
2010 – פרס שיבא על מפעל חיים כאות הוקרה על מצוינות, מקצועיות ואנושיות.
Grant Medal, העיטור הגבוה ביותר של החברה הבינלאומית לקרישת הדם שניתן למדען בודד פעם בשנתיים.
2002-2000 – כיהן כנשיא הארגון המדעי הבינלאומי לתרומבוזיס והמוסטזיס.
2001 – נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
1997 – פרס על הישגים יוצאי דופן במחקר מטעם החברה הבינלאומית לתרומבוזיס והמוסטזיס.
1991 – נשא את ההרצאה המרכזית על שם האם ווסרמן בכינוס השנתי של החברה האמריקאית להמטלוגיה.
מחקריו של אורי זליגסון עוסקים במחלות דמם וקרישיות יתר תורשתיות.
הוא גילה שארבע מחלות דם גנטיות שכיחות במיוחד ביהודים בני עדות שונות, ובעזרת המוטציות הגורמות להן, מצא קשרים גנטיים בין יהודים בני עדות שונות.
חסר תורשתי בפקטור 11 בא לידי ביטוי בדימום מוגבר בעיקר בעקבות פעולות כירורגיות שונות.
זליגסון מצא שכ-9% מהאשכנזים נושאים גנים שעברו מוטציה וגרמו לחסר הפקטור.
כתוצאה מגילוי שכיחות גבוהה זו נערכים ברחבי תבל מבחני מעבדה לאיתור החסר בכל יהודי אשכנזי שעומד לפני ניתוח.
זליגסון ועמיתיו גילו שאחת משתי המוטציות הגורמות למחלה באשכנזים מצויה אצל יהודים יוצאי עיראק.
באמצעות אנליזות DNA הם גילו שמקור המוטציה באדם שחי לפני 2500 שנה בתקופת גלות בבל.
הדבר הוכיח חד-משמעית שקיימת קרבה גנטית בין העדות הללו והפריך את הטענה שמוצא האשכנזים הוא מהכוזרים או ממוצא אחר הם גם גילו שחסר בפקטור 11 אינו מגן על החולים מפני אוטם שריר הלב, אך מגן עליהם בפני שבץ מוחי.
החסר התורשתי בגורם הקרישה 7
זליגסון היה מראשוני החוקרים שטיהרו את גורם הקרישה 7 וגילה מסלול חדש לשפעולו בראשית תהליך קרישת הדם.
גילוי נוסף הוא שתרכיזי פלזמה משופעלים שנועדו לעצירת דמם בחולי המופיליה שפיתחו נוגדנים לפקטור 7, הם עתירים בפקטור 7 משופעל.
החברה הדנית נובו נורדיסק פיתחה בעקבות זאת תרכיז רקומביננטי (מהונדס גנטית) של פקטור 7 משופעל (Novoseven) שיעיל בחולי המופיליה שפיתחו נוגדנים ובטיפול באנשים הסובלים מדימום מחמת פציעה.
הוא אף מצא שמחסור בפקטור 7 המתבטא בנטייה לדמם מצוי בכ-5% מיהודים ממוצא מרוקאי ואיראני.
ניתוח מבנה ה-DNA גילה אב קדמון משותף למחלה בקרב שתי העדות האלה.
מחלת התרומבאסתניה ע"ש גלנצמן והאינטגרין αllbβ3 בטסיות הדם
טסיות הדם מצטברות במקום בו כלי הדם נפרץ ואוטמות אותו.
מאידך, כאשר התהליך מושרה על ידי התבקעות רובד של אתרוסקלרוזה בדופן העורק, הצטברות הטסיות עלולה לגרום לסתימה מוחלטת של העורק כמו בחולים עם אוטם מוחי או אוטם שריר הלב.
הטסיות נצמדות לפיברינוגן המחבר ביניהן.
התרומבאסתניה על-שם גלנצמן היא מחלה גנטית נדירה שבה יש חוסר או שיבוש בפעילות הקולטן של הפיברינוגן, שהוא אינטגרין αllbβ3, דבר המתבטא בנטייה חמורה לדמם.
זליגסון גילה שהתרומבאסתניה מצויה בישראל בעיקר אצל ערבים ויהודים ממוצא עיראקי.
נמצאה מוטציה אחת האחראית למחלה בקרב ערבים ושנייה בקרב יהודים עיראקים ופותחה שיטה לאבחון המחלה שמאפשרת ביצוע אבחון טרום-לידתי שלה
מחקרים אלה תרמו לפיתוח תרופות נוגדות קרישה שבולמות את האינטגרין αllbβ3 ונמצאות בשימוש רחב בחולים עם אוטם בשריר הלב.
החסר המשולב בגורם קרישה 5 ו-8 וגילוי מנגנון חדש למחלות תורשתיות
זליגסון בשיתוף עם חוקרים מאוניברסיטת מישיגן (ויליאם ניקולס ודייוויד גינצבורג) חקר מחלה נדירה שבה קיים חסר משולב בגורמי קרישה 5 ו-8. הגן המקודד את ייצור גורם הקרישה 5 מצוי בכרומוזום 1, בעוד שהגן המקודד את ייצור גורם הקרישה 8 מצוי בכרומוזום X.
למעלה מארבעים וחמש שנה לא היה ידוע מנגנון המחלה והחוקרים תהו כיצד אפשרי הדבר שישנה מחלה אוטוזומלית רצסיבית שחסרים בה שני גורמי קרישה שהגנים שלהם ממוקמים על כרומוזומים שונים.
זליגסון ועמיתיו בחנו את ה-DNA של עשר משפחות חולים ישראלים בהן נמצאה המחלה וגילו שהגן המוטנטי האחראי למחלה מצוי בכרומוזום 18;
התברר שזהו גן מקודד "חלבון הובלה" (LMAN1) אשר מעביר את גורמי הקרישה 5 ו-8 מאברון אחד של התא (רשתית תוך-פלזמית) לאברון שני (מערכת גולג'י) בדרכם אל מחוץ לתא.
הייתה זו הפעם הראשונה בעולם הרפואה שתוארה מחלה גנטית שאינה קשורה לייצור החלבון החסר בגופם של החולים, אלא להובלה של חלבון בתוך התא.
חמש מעשר המשפחות הישראליות מקורן מהאי ג'רבה שבתוניסיה, בו התקיימה קהילה יהודית מאז ימי הבית השני.
בחמש המשפחות הללו נמצאה מוטציה שמקורה באב קדמון.
בשנת 2004 גילה צוות החוקרים מאוניברסיטת מישיגן ומישראל גן נוסף (MCFD2) שמוטציות המצויות בו גורמות אף הן למחלה.
התברר שהחלבונים MCFD2 ו־LMAN1 עוברים אינטראקציה שמאפשרת את הובלתם של גורמי הקרישה 5 ו-8 בתוך התא.
בכך ניתן הפתרון השלם לחידה רבת השנים.
קרישיות היתר של הדם מנקודות מבט קליניות ומולקולריות
בעשורים האחרונים התברר שיש מצבי קרישיות יתר תורשתיים שאחראיים לתרומבוזות ורידיות.
הפגמים הגנטיים הגורמים לכך הם החלבונים המשמשים כבלמים של קרישת הדם.
זליגסון היה הראשון שגילה חסר מולד קשה בפרוטאין C, שהוא אחד מבלמי קרישת הדם החיוניים, בתינוק למשפחה ערבית שנפטר מתרומבוזות מפושטות בכלי הדם זמן קצר לאחר היוולדו.
בעוד שחסר פרוטאין C נדיר יחסית, קיימים שני ליקויים גנטיים שכיחים שגורמים לקרישיות יתר של הדם, ליקוי בגן לפרותרומבין בעמדה G20210A וליקוי בגן לפקטור V-שנקרא על שם ליידן.
כל אחד מהליקויים קיים בשכיחות של כ-5% באוכלוסיות לבנות אך לא באוכלוסיית המזרח הרחוק ובאפריקאים.
באנליזות DNA זליגסון וחבריו גילו שמוצאם של כל הלוקים בפקטור V ליידן מקורם באב קדמון שחי לפני כ-24,000 שנה וכל הלוקים במוטציה של הפרותרומבין מקורם באב קדמון שחי לפני כ-21,000 שנה.
בסקרי אוכלוסיות בישראל מצאו זליגסון ושותפיו למחקר, ששני הליקויים הגנטיים נדירים מאוד בקרב יהודים ממוצא תימני, ושהליקוי הגנטי מסוג פקטור V-ליידן, נמצא אצל 15% מהערבים.
אורי יוגב (נולד ב-3 בנובמבר 1960) הוא מנהל ואיש עסקים ישראלי.
כיהן כמנהל רשות החברות הממשלתיות, כממונה על אגף התקציבים במשרד האוצר בשנים 2002–2004, בשנים 2009–2010 כיהן כיו"ר הוועדה המייעצת למועצה הלאומית לכלכלה ובין השנים 2013–2017 כיהן כמנהל רשות החברות הממשלתיות.
בשנת 2018 החל יוגב לעסוק בקידום אגרת גודש בישראל ודה-רגולציה למען חברת אובר בעזרת חברת פיוצ'ר מוביליטי.
בשנת 2020 הקים את קרן אלומה להשקעה בחברות תשתית.
יוגב נולד בצפת להורים עובדי המגזר הציבורי, אביו עבד במשרד החקלאות ואמו בעיריית תל אביב.
בילדותו התגורר יוגב בחיפה ובתל אביב שם למד בתיכון אליאנס.
בצה"ל שירת כקצין בחיל המודיעין וסיים את שירותו בדרגת סרן.
בעל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני בכלכלה בהצטיינות מאוניברסיטה העברית בירושלים.
מתגורר במודיעין-מכבים-רעות, נשוי ואב לחמישה ילדים.
בספטמבר 2018 הוציא ספר שכתב בשם "ללא שיקולים זרים" המתאר את תקופתו כמנהל רשות החברות הממשלתיות ואת ניסיונותיו להילחם במינויים לא תקינים על ידי פוליטיקאים.
את דרכו במשרד האוצר החל בגיל 26 כרפרנט בתחום סובסידיות וייבוא ממשלתי ולאחר שנה מונה ליועץ בכיר למנכ"ל משרד האוצר, תפקיד בו שימש עד עזיבתו את המשרד ב-1990.
ב־1990 מונה למנהל אזור ירושלים בחברת הביטוח "המגן".
בשנים 1993–1994 הופקד על פירוק חברת הביטוח "הסנה".
בשנים 1994–1997 כיהן כמנכ"ל "אומני מותגי מזון", זכיינית דומינו'ס פיצה.
בתקופה זו הצליח להגדיל בצורה ניכרת את פעילותה של רשת הפיצריות, אולם הניסיון להחדיר את מותג הגלידות האגן דאז לשוק הישראלי לא התנהל כמתוכנן והוביל לירידה ברווחי החברה.
ב-1997 מונה למנכ"ל בזק בינלאומי, בתקופה שהתאפיינה בפתיחת שוק השיחות הבינלאומיות לתחרות וכניסת החברה לתחום של אספקת גישה לאינטרנט.
מאבק החברה בתקופה זו בחברות החדשות בתחום השיחות הבינלאומיות גרר ביקורת חריפה כלפיה מצד דוד תדמור, הממונה על ההגבלים העסקיים, בטענה לפעילות על גבול החוקיות תוך הטעיית צרכנים.
עם פתיחת שוק השיחות הבינלאומיות לתחרות, חלקה של בזק בשיחות הבינלאומיות ירד משליטה מלאה בשוק לכ־40%.
בתקופה זו החברה הצליחה לגייס תוך זמן קצר כ־260 אלף לקוחות לשירותי האינטרנט, אך רשמה הפסדים של כ־200 מיליון ש"ח.
האסטרטגיה הניהולית של יוגב בבזק הוגדרה כחתירה לצמיחה מהירה תוך נטילת סיכונים גדולים, אשר הובילה גם להפסדים גדולים במקרים שונים.
בשנת 2002 מונה יוגב על ידי שר האוצר סילבן שלום לממונה על אגף התקציבים, אחת המשרות הבכירות ביותר במגזר הציבורי בתחום הכלכלי, בה כיהן עד אפריל 2004. בתקופת כניסתו לתפקיד סבל המשק הישראלי ממיתון על רקע בועת הדוט-קום והאינתיפאדה השנייה.
משרד האוצר פעל לחקיקת חוק תוכנית החירום הכלכלית, ותחת הנהגתו של בנימין נתניהו, שהחליף את שלום ב־2003, בוצעה ליברליזציה, שכללה קיצוצים נרחבים בהוצאות הממשלתיות ורפורמות מקיפות, שיוגב היה שותף בכתיבתן וביישומן.
במהלך כהונתו בוטל הגידול האוטומטי בתקציבים ממשלתיים באמצעות מדדים כגון הצמדה וגידול טבעי באוכלוסייה, שהוחלפו בחוק שקבע כי הגידול השנתי בתקציב מוגבל לגובה של 1%.
קצבאות המוסד לביטוח לאומי הוצמדו למדד המחירים לצרכן במקום לשכר הממוצע, הופחתו קצבאות הילדים והפנסיה התקציבית של עובדי המדינה הוחלפה בפנסיה צוברת.
גיל הפרישה הועלה, והופחת מספר עובדי המגזר הציבורי.
אוחדו רשויות מקומיות ומועצות דתיות והופחת מספר סגני ראשי הערים.
יוגב נאבק במענקים הממשלתיים למשכנתא, אותם ראה ככספים שעוברים ישירות לכיסי הקבלנים.
יוגב התנגד להקמת מתקני התפלה על ידי המדינה.
הוביל את הקמת בית הסוהר הפרטי בישראל (שבוטל בהוראת בג"ץ, לאחר שהושקע ממון רב בהקמתו).
לדבריו, התוכנית הכלכלית שגובשה בתקופה זו נעשתה מתוך מחשבה שלא לפגוע בעשירים ובמבוססים על מנת שלא יעזבו את הארץ, לטענתו ניצל תקופה זו על מנת לקדם את שבירת העבודה המאורגנת במשק.
במאי 2003 מונה לעמוד בראש צוות שהוקם על ידי שר האוצר, בנימין נתניהו, ונגיד בנק ישראל, דוד קליין, לטיפול בבעיית העוני (הצוות המשותף למשרד האוצר ולבנק ישראל לצמצום ממדי העוני).
חברי הצוות מבנק ישראל - קרנית פלוג, ניצה קסיר ודניאל גוטליב, וממשרד האוצר - יעל אנדורן ואודי בן-דרור.
בדצמבר 2003 הגישה הוועדה את המלצות הביניים, המלצות שהובילו בהמשך להפעלת פנסיה תעסוקתית חובה, מס הכנסה שלילי ועוד.
יוגב נחשב לאחד האישים הבולטים והחזקים שכיהנו בתפקיד זה, מה שגם הביא לביקורת רבה כלפיו מצד גורמים בתוך משרד האוצר ובמשק, אך גם להערכה על פעולותיו למען שמירת קופת המדינה.
לאחר סיום תפקידו המשיך יוגב לשמש במשך מספר חודשים כיועץ למשרד האוצר בתחום הרפורמה בנמלי הים, רפורמה אותה הוביל במהלך כהונתו.
יוגב נחשב כאידאולוג הכלכלי של בנימין נתניהו.
ביוני 2016 התבטא וטען כי על אף שתוכנית הקיצוצים של 2002–2004 הייתה נחוצה בעיקרה - נעשו בה שורה של טעויות כגון העלאת תקרת ההכנסות לצורך תשלום ביטוח הלאומי, והביע תמיכה בהעלאה מחודשת של דמי האבטלה - אשר היה גורם מרכזי בקיצוצם.
במהלך 2004 החל יוגב לייצג את איש העסקים האוסטרלי ג'ון גנדל בהשקעותיו בישראל.
בין הפעולות שביצע הייתה ההשקעה בחברה הציבורית "פלסטרו" שבשליטת קיבוץ גבת, יוגב מונה ליושב ראש דירקטוריון החברה, עד שמניות קבוצות גנדל נמכרו לחברת "ג'ון דיר" עשרים חודשים לאחר מכן, ברווח של 14 מיליון דולר.
בשנים 2005–2007 הוביל מטעם קיבוץ לוחמי הגטאות את המשא ומתן בנושא השותפות עם חברת "אסם" בחברת "טבעול", ומכירת חלקו של הקיבוץ ל"אסם".
בשנים האחרונות עסק יוגב בתעשיית המים והקלינטק בישראל.
יוגב ייסד עם מנכ"ל מקורות לשעבר בוקי אורן את "ווטרפרונטס - איחוד המים הישראלי" והוא מכהן כיו"ר העמותה.
העמותה פועלת לקידום מעמדה של מדינת ישראל כמובילה עולמית בתחום פתרונות המים המתקדמים.
ב-2006 הקים עם גנדל את חברת וייטווטר הפועלת בתחום איכות ובקרת המים ומשקיעה בפיתוח טכנולוגיות להבטחת איכות וביטחון מי השתייה.
לאחר מימוש החזקותיו ב"פלסטרו" רכש יוגב את חלקו של גנדל בחברה והכניס כשותפה את אשת העסקים חנה גרטלר.
קבוצת וויטווטר מונה שלוש חברות: וויטווטר טכנולוג'יס (בקרה ואיכות מים), גלקון (מערכות בקרה והשקיה) וצ'קלייט (טכנולוגיה ייחודית לניטור מים באמצעות ניצול חיידקים זוהרים המגלים זיהומים והרעלות מים באמצעות שינוי ברמת האור שהם מפיקים).
באפריל 2013, במסגרת הכינוס השנתי הבינלאומי ה-6 של Bloomberg New Energy Finance בניו יורק, זכתה חברת וויטווטר בפרס "חלוצי האנרגיה החדשה לשנת 2013".
צוות מומחים בלתי תלוי בחר בעשר החברות הזוכות מתוך מעל 200 חברות מועמדות ממגזרי האנרגיה, המים והקלינטק.
הבחירה נעשתה על פי שלושה קריטריונים: חדשנות, מומנטום מוכח בתחומן ופוטנציאל פריסה גלובלי.
בנובמבר 2013 הגיעה החברה לסוף פעילותה, לאחר שצברה הפסדים כבדים.
החל משנת 2019 מכהן יוגב כיו"ר חברת Datumate אשר פיתחה טכנולוגיה לפיקוח על ביצוע פרויקטי תשתית גדולים באמצעות רחפנים.
בשנת 2020 הקים יוגב את קרן אלומה שמשקיעה בחברות תשתית.
קרן אלומה, יחד עם קרסו מוטורס וקבוצת מגדל החלה ב-2021 להתמודד על רכישת נתח ממניות חברת התחבורה אגד ועלתה לשלב הסופי בתחילת 2022.)
יו"ר הוועדה המייעצת ויו"ר רכבת ישראל
בשנת 2009 מונה ליו"ר הוועדה המייעצת למועצה הכלכלית חברתית וליועץ ראש הממשלה בנימין נתניהו.
במסגרת תפקידים אלו הוביל את התוכנית הכלכלית של 2009.
ב־2009 דירג מגזין TheMarker את יוגב במקום התשיעי ברשימת האנשים המשפיעים על הכלכלה הישראלית, על סמך כהונתו כיועץ ראש הממשלה בנימין נתניהו.
הוא התפטר מתפקידו ביולי 2010.
בשנת 2010 היה מהוגי תוכנית "נתיבי ישראל" לפיתוח מסיבי של תשתיות רכבת ישראל.
התוכנית אושרה בידי ממשלת נתניהו, ומספר חודשים אחר כך נתמנה יוגב לחבר בדירקטוריון חברת הרכבת ובהמשך כיהן כיו"ר דירקטוריון הרכבת בפועל, עד אמצע 2013. בתקופת כהונתו נחנכה רפורמה מבנית מקיפה ברכבת ישראל והודחה יו"ר ועד העובדים, גילה אדרעי.
מספטמבר 2013 עד ספטמבר 2017 כיהן יוגב כמנהל רשות החברות הממשלתיות.
בנובמבר 2013 הושקה ברשות נבחרת הדירקטורים, שנועדה להביא להפסקת המינויים הפוליטיים בחברות הממשלתיות.
לנבחרת 2014 ניגשו 13,795 מועמדים, מתוכם נבחרו 500 המועמדים הסופיים.
לנבחרת 2015 ניגשו כ-7,100 מועמדים, ומתוכם אותרו 500 המועמדים הסופיים שהומלצו לשרי הממשלה.
לנבחרת הדירקטורים של שנת 2017 ניגשו 9,266 איש ומתוכם אותרו 400 מועמדים שהתווספו ל-500 המועמדים מנבחרות הדירקטורים משנים קודמות.
נכון לשנת 2017, 250 הדירקטורים נבחרי הציבור הממונים הם מועמדי הנבחרת.
מאז כינונה של נבחרת הדירקטורים עלה מספר הנשים המיוצגות בדירקטוריונים לחמישים אחוז.
בנוסף, עשרה אחוזים מהדירקטורים משתייכות לבני מיעוטים.
דו"ח שהוכן ברשות החברות הממשלתיות הצביע כי מאז הקמת נבחרת הדירקטורים ירד אחוז העסקת בני משפחה בחברות הממשלתיות ב-80%.
במרץ 2014 התפטרו גדעון סיטרמן, יו"ר דירקטוריון נמל אשדוד ועוד שני דירקטורים בנמל אשדוד בהמשך להליך שימוע שהוביל יוגב להדחתם לאור אי סדרים בנמל, ועל רקע החשדות נגד אלון חסן (שהסתיימו בזיכויו במרץ 2018).
עד למקרה זה לא היה תקדים להעברת נושא משרה מתפקידו ולהדחת דירקטורים מכהנים על ידי מנהל רשות החברות הממשלתיות.
באוקטובר 2014 אישר הקבינט החברתי כלכלי את יוזמת יוגב להנפקת מיעוט בחברות ממשלתיות, זאת תוך מימוש כוונת המדינה לשמור על שליטה ממשלתית של 51% לפחות בחברות המונפקות.
החברות שיונפקו בבורסה לני"ע בת"א הן: חברת חשמל, נתג"ז, תעשייה אווירית, מקורות, דואר ישראל, רפא"ל ורכבת ישראל.
במאי 2016 פרש רפי מאור מתפקידו כיו"ר התעשייה האווירית.
פרישה זו נעשתה בעקבות הדחתו על ידי יוגב בחשדות לפגמים בהתנהלות החברה בד בבד עם ביצועים עסקיים נמוכים.
עתירתו של מאור לבג"ץ בנושא נדחתה והוא אולץ לפרוש.
ביוני 2016, לאחר משא ומתן ממושך, מכרה המדינה את החזקותיה בשלוש חברות ממשלתיות שפעלו ברצועת החוף של תל אביב-יפו לעירייה.
במסגרת תפקידו כמנהל רשות החברות הממשלתיות, יזם יוגב את הרפורמה בחברות הממשלתיות.
מטרת הרפורמה, המתבססת על תפיסת ה-OECD לניהול חברות ממשלתיות, היא הפיכת החברות הממשלתיות מנטל עבור הציבור לנכס בעבורו, תוך שיפור יעילותן ורמת השירות אשר הן מעניקות לאזרח בישראל.
החברות הממשלתיות שהפסידו בשנת 2013 כ-600 מיליון ש"ח עברו לרווח מצרפי של 2.6 מיליארד ש"ח בשנת 2016 וצפויות להרוויח למעלה משלושה מיליארד ש"ח בשנת 2017,כאשר לראשונה כל החברות הממשלתיות העיקריות מרוויחות.
נכון לשנת 2017, נכסי החברות הממשלתיות מהוות שליש מהמאזן של מדינת ישראל.
בשנת 2018 יצא לאור, בהוצאת ידיעות ספרים, ספרו "ללא שיקולים זרים", העוסק בתקופת כהונתו כמנהל רשות החברות הממשלתיות.
יוגב תומך בצמצום נרחב של המגזר הציבורי ובהפרטה ובהעברת פעילות ונכסים משליטת הממשלה למגזר הפרטי.
לדבריו, המדינה צריכה לקנות שירותים מחברות פרטיות, ולא לספק אותם בעצמה, לרבות שירותים חברתיים וחינוך.
יוגב מתנגד באופן תקיף לקיומם של מונופולים, לרבות מונופולים ממשלתיים, וקרא לפירוק מינהל מקרקעי ישראל ולהעברת האדמות שברשותו לבעלות פרטית, וכן לשבירת המונופול של הבנקים המסחריים הגדולים.
עם זאת, הצהיר שעדיף אפילו מונופול בבעלות פרטית על פני שליטה ממשלתית.
יוגב היה אחראי לקיצוץ הניכר בקצבאות הביטוח הלאומי בעשור הראשון של המאה ה־21, תמך בתוכנית ויסקונסין ובעידוד עבודה באמצעות הפחתת קצבאות ומנגד בהשקעה בתשתיות תחבורה.
תמך במכירת בתי חולים ממשלתיים לגופים פרטיים או לקופות חולים.
יוגב קרא לביטול ההסכמים הקיבוציים עם המורים ולמתן אפשרות למנהלי בתי ספר לשכירת מורים בחוזים אישיים וברכישת שירותי הוראה מחברות פרטיות.
תמך במהלך של הפרדת מחלקות המים והביוב מהרשויות המקומיות והקמת תאגידי מים וביוב עצמאיים.
יוגב מתנגד תקיף לקיומה של עבודה מאורגנת ורואה בה משקולת על המשק וגורם המוביל לבינוניות וחוסר מקצועיות.
לדבריו, אין צורך בעבודה מאורגנת בישראל, היות שהמדינה לקחת על עצמה את האחריות על שמירת זכויות העובד.
לשיטתו, ההסתדרות מגינה בעיקר על הוועדים הגדולים, אך לא על העובדים במקומות העבודה הקטנים.
כחלק מפתרון בעיית הדיור הציע יוגב ביחד עם שלמה מעוז לפרק את המשרד להגנת הסביבה מאחר שהוא מקשה על מתן אישורי בנייה באזורים בעלי רגישות אקולוגית.
יוגב דוגל בקידום תהליכי עומק בחברות הממשלתיות כחלק מרפורמה מקיפה בהתנהלותן.
לשיטתו, על החברות הממשלתיות להפוך לנכס ציבורי תוך שמירה על רווחיות, יעילות ושקיפות.
לאחר שהצהיר יוגב שיעסוק בתיווך בין משרדי הממשלה לבין חברות בתחום הרכב, הודיע יוגב על הקמת פיוצ'ר מוביליטי.
החברה שלחה מסמך המגייס תרומות בסך 70 אלף דולר עבור "פגישות מהלכי מדיניות אינטימיות עם גורמים ממשלתיים" לדוגמה עם ראש אגף תקציבים באוצר ומנהל רשות המיסים.
חברות אשר מפתחות תוכנה או חומרה הניתנת לשימוש עבור גביית אגרת גודש, למשל חברת איתוראן וחברת מוביליטי אינסייט חברו עם פיוצ'ר מוביליטי על מנת לקדם החלת אגרת גודש בדיוני הכנסת ובכנסים וניירות עמדה של החברה.
פיוצ'ר מוביליטי תומכת בהפעלה של חברות תחבורה ציבורית על ידי יבואני רכב.
פיוצ'ר מוביליטי מקדמת דה-רגולציה למען חברת ההסעות אובר, שהיא התורמת הגדולה ביותר של פיוצ'ר מוביליטי.
אורי יצחקי (נולד ב-27 בפברואר 1981) הוא כדורסלן עבר ישראלי ששיחק בעמדות הרכז והקלע.
בעונת 1998/99 יצחקי הופיע לראשונה במסגרת הליגה הישראלית הראשונה (הליגה הלאומית, דאז), במועדון הכדורסל בני הרצליה.
במועדון שיחק עד שנת 2000, ואז עבר למכבי רעננה, ועונה מיד אחר כך, עונת 2001/02, עבר למדיה של הפועל ירושלים, עימה הגיע לגמר גביע המדינה ולחצי גמר הפלייאוף של ליגת העל.
עונה לאחר מכן עבר לאוניברסיטת קלמסון, אך לא שותף עקב איסור על שיתוף שחקנים מקצוענים.
מסיבה זו חזר לישראל ושיחק במדיה של עירוני רמת גן.
רמת השרון, ועונה לאחר מכן חזר למועדון שבו גדל, בני הרצליה, שהתאחדה עם מכבי רעננה והפכה לקבוצה מאוחדת וחדשה שנקראה, בני השרון.
לאחר עונה עבר לאירופה, לקבוצת לאשקו הסלובנית, עונה לאחר מכן שיחק בדינמו סנקט פטרבורג ועירוני נהריה אך שוחרר מהקבוצה והחליט לחזור בעונת 2007/08 לבני השרון למשך שנתיים.
בעונת 2008/09 רשם ממוצעים של 8.5 נקודות, (43% הצלחה מהשדה), 1.2 כדורים חוזרים וכאסיסט בממוצע למשחק.
יצחקי סיים עם קבוצתו בעונה הסדירה במקום השישי בליגת העל, ועלה עימה לרבע גמר הפלייאוף ללא יתרון ביתיות נגד מכבי חיפה.
בעונת 2010/11 שיחק יצחקי בברק נתניה, אך לאחר חמישה משחקי ליגה נפצע בגבו ונאלץ לפרוש מכדורסל.
אורי יפה (ה' באדר תרע"ו, 10 במרץ 1916 – י"ג באלול תשס"ג, 10 בספטמבר 2003) היה מפקד בחי"ש, מראשוני המפקדים בפלמ"ח, מקים חטיבה 9 ומפקדה הראשון.
חקלאי וראש מועצה אזורית בקעת בית שאן ובקעת הירדן במשך 17 שנה.