tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרבית החלקים הגיעו מיפן, למעט מצבר, מצנן (רדיאטור), צמיגים, פגושים, שמשות וצבע שהיו תוצרת כחול לבן, המנוע היה מנוע אחורי, 1251 סמ"ק, 40 כ"ס, ב-5,500 סל"ד, (גרסה נוספת - 54 כ"ס), מנוע 5 מיסבים ראשים, עם מהירות מרבית של 130 קמ"ש.
הספידומטר היה אופקי (בזמן תאוצה המחוג בצבע אדום ובעובי של 3 מ"מ נע משמאל לימין.
הצבעים הדומיננטיים היו: לבן, ב'ז, כחול בהיר, בורדו.
הריפוד ניתן לבחירה: בצבע אדום, או בצבע כחול.
קונטסה 1300 שירתה ביחידת הסיור והתנועה של משטרת ישראל, בין השנים 1965 ל-1975.
חברת אלדן להשכרת רכב רכשה ב-1967 4 קונטסות 1300, ואלו היו המכוניות הראשונות של החברה.
אפרים אילין ייצא כ-100 קונטסות ליוון.
בשנת 1967, אחרי מגעים שנמשכו מספר שנים, רכשה חברת טויוטה, את הינו.
טויוטה קבעה, שהינו תפסיק לייצר מכוניות פרטיות ותתרכז בייצור משאיות ואוטובוסים, כפי שהיא אכן עושה עד היום.
תמסורת ידנית 3 הילוכים + הילוך אחורי (ידית הגיר על מוט ההגה, בגרסה הסטנדרטית)
תמסורת ידנית 4 הילוכים + הילוך אחורי (ידית הגיר על רצפת הרכב, בגרסה דה לוקס)
לוח "בקרת השעונים" של ה"קונטסה 1300" היה זהה לדגם טנדר הבריסקה 1300
קונטקט-אימפרוביזציה הוא צורת מחול מודרנית שהתפתחה בארצות הברית בתחילת שנות השבעים, המשלבת עקרונות אלטרנטיביים כנפילה, העברת משקל ואלתור גופני.
הריקוד מתבצע בדרך כלל בזוגות, והוא מבוסס על אלתור תוך התמקדות ביצירת קשר גופני בין הרוקדים המתמזגים יחד בתנועה משותפת.
שורשיו של האלתור במגע נטועים בתנועות החברתיות והפוליטיות של תרבות הנגד בשנות השישים של המאה ה-20 בארצות הברית.
בין מקורותיו ניתן למנות גם את ניסויי המחול של הדור החדש של הרקדנים, כדוגמת חברי קבוצת ג'דסון בתחילת שנות השישים וקולקטיב גרנד-יוניון, שהביקורות שלהם על פרקטיקות המחול השגורות הושפעו מהאידיאלים של התנועות הפוליטיות החדשות ומהתפתחויות בתיאטרון ובאמנות.
לידתו הרשמית של האלתור במגע הייתה בארצות הברית בשנת 1972 במופע שיצר סטיב פקסטון.
התפתחותה של הטכניקה התבצעה כחלק מתהליך שיתופי שכלל קבוצת רקדנים בראשותו של פקסטון בקולג' האמנותי בארצות הברית.
חברי הקבוצה העלו מופע שהיה בנוי בעיקרו מרקדנים הבוחנים אינסטינקטים של הישרדות ותגובה דרך אלמנט ההפתעה.
הרקדנים ערכו ניסויים ב"תפיסה הדדית ונפילה משותפת": הצורה התפתחה לפרקטיקה של תנועה בזמן מגע מתמיד באדם אחר, הישענות עליו, הרמה שלו, התאזנות באמצעותו או תמיכה בו.
מארצות הברית התנועה התבססה והתפתחה באמצעות תפוצתם של מורים, של תלמידים ושל קבוצות מחול בכל רחבי ארצות הברית, והיא עברה גם לקנדה, לאירופה ולישראל.
האלתור במגע כולל חקירה של משקל הגוף ביחס לגופים אחרים בשטף התנועה והמגע, המשקל והתנופה דומיננטיים בו יותר מהאסתטיקה החזותית.
הוא מבוצע לרוב בדואט, אולם בשונה מריקוד הסלסה או מריקודי זוגות אחרים, שכמעט תמיד מבוצעים בידי גבר ואישה, בני הזוג באלתור במגע יכולים להיות גם בני אותו המין.
העבודה בזוגות באלתור במגע אינה מוגדרת כפעולה מגדרית והיא מתכחשת לחובת ההטרוסקסואליות ששולטת במרבית צורות הריקוד.
באלתור במגע קיימת תחושה משותפת של הדדיות בתנועה ובגופים, המומחשת בלקיחה ובנתינה של המשקל בידי בני הזוג ובנפילה ובגלגול של הגופים הנוגעים והשלובים זה בזה.
ההתמקדות של הרקדנים פונה פנימה, בניגוד לבלט שבו הכוונה ותשומת הלב של הרקדנים פונות החוצה.
בשעה שהבלט כמעט תמיד מבוצע למוזיקה, האלתור במגע מבוצע לרוב בדממה.
ההפרדה בין המבצעים לקהל בצורות מחול במה מסורתיות יותר מבוטלת באלתור במגע, כמו גם ההבחנה הקשיחה בין המורה לתלמיד.
האלתור במגע הוא טכניקה ממוקדת-גוף, המכונה גם ספורט-אומנות.
עיקר תשומת הלב מופנה לתחושות הפיזיות ולמודעותו של הרקדן.
הריקוד מסתמך על פרקטיקות תנועה אחרות: ריקוד חברתי, ספורט ואמנויות לחימה כדוגמת אייקידו.
אלתור במגע אינו דורש גוף אידיאלי מוגדר, רקדנים נכים לדוגמה יכולים לבצע אלתור במגע ולהשתמש בכיסאות הגלגלים שלהם כעין הרחבות של גופיהם.
קונטל ג'וישר הוא מטפס הרים הודי ופעיל לקידום טבעונות.
הטבעוני הראשון שהעפיל לפסגת האוורסט.
ג'וישר נולד וגדל במומביי למשפחה גוג'ראטית .
בשנת 2001, עבר ללוס אנג'לס והשלים לימודי תואר שני במדעי המחשב באוניברסיטת דרום קליפורניה.
לאחר לימודיו, החל לעבוד בחברת LRN כמהנדס תוכנה.
בשנת 2006, כשהחברה פתחה סניף במומביי, ג'וישר החליט לעבוד בסניף זה וחזר להודו.
הוא גר בקרגפור שבמערב בנגל.
כבן למשפחה דתית, ג'וישר נולד וגדל כצמחוני מטעמים דתיים.
בשנת 2002, אימץ אורח חיים טבעוני לאחר שחברו ללימודים, שהיה צמחוני מטעמי מוסר, חשף אותו לנעשה בתעשיית משק החי, ובפרט בתעשיות החלב והביצים.
ג'וישר טוען כי הטבעונות מגדירה אותו, וכי טיפוס ההרים זו הדרך שלו להפיץ את הטבעונות, לשבור מיתוסים וסטריאוטיפים לגבי תזונה טבעונית, ולהראות שניתן לטפס הרים כטבעוני.
כמו כן, הוא רוצה לעורר מודעות למחלת השיטיון (ובפרט למחלת גופיפי לוי בה לקה אביו).
ב-19 במאי 2016, היה לטבעוני הראשון שהעפיל לפסגת האוורסט.
על הפסגה, הוא שלף דגל עם הכיתוב VEGAN (בעברית: טבעוני) והצטלם איתו.
בנעוריו הושפע מאוד ממעפילי האוורסט הראשונים, טנזינג נורגיי ואדמונד הילרי, אותם תפס כגיבורים, אולם תשוקתו לטיפוס החלה בשנת 1997, לאחר שצפה בסרט דוקומנטרי של PBS שנקרא Nova Everest.
בשנת 2009, טיפס עם אשתו דיפטי על הר האטו פיק (3400 מטר) שנמצא במחוז שימלה , וברגע שהגיע לפסגת ההר, הבין שהוא רוצה לעסוק בטיפוס הרים ולהעפיל לפסגת האוורסט כדי להיות הטבעוני הראשון שמגיע לפסגה.
מאז החל להתאמן באינטנסיביות שישה ימים בשבוע.
בשנת 2014, היה לטבעוני הראשון שהעפיל לפסגת הר מנאסלו (8,163 מטר).
ב-18 במאי 2018 היה לטבעוני הראשון שהעפיל לפסגת הר להוטסה (8,515 מטר).
ג'וישר ניסה להעפיל לפסגת האוורסט בשנים 2014 ו-2015 אולם רק בשנת 2016 הצליח.
בשנת 2014, עשה את ניסיונו הראשון להעפיל לפסגת האוורסט.
ב-18 באפריל אירעה מפולת שלגים בהר שגבתה את חייהם של 16 מאנשי השרפה וגרמה לביטול המשלחות לאחר שממשלת נפאל סגרה את האתר למבקרים למשך כל השנה.
בשנת 2015, עשה את ניסיונו השני להעפיל לפסגת האוורסט כראש צוות המשלחת.
ב-25 באפריל התרחש אסון בהר כאשר רעידת האדמה שפקדה את האזור גרמה למפולת שלגים שגבתה את חייהם של 20 מטפסים ופצעה 80 נוספים.
המפולת תפסה את המטפסים, ששהו באותה העת במחנה הבסיס, בהפתעה גמורה.
ענן שלג ענק התקדם לעברם במהירות.
ג'וישר נצמד לאוהל והרגיש שהוא עומד למות.
כל האוויר, הדליל ממילא, התמלא בשלג וג'וישר החל להיחנק מחוסר חמצן.
באותם הרגעים, אחד מחבריו למשלחת שהיה לידו, ג'וסט קובוש (Jost kobusch), פתח את מעילו והציע לג'וישר לדחוף את ראשו למעילו על מנת לשאוף חמצן שלכוד בכיסי אוויר במעיל.
ג'וישר, שעשה כן, טוען כי אילולא עזרתו של קובוש באותם הרגעים, הוא היה נחנק למוות.
עיתון הניו יורק טיימס הגדיר אסון זה כיום הקטלני ביום על הר האוורסט.
רעידת אדמה זו, שפגעה גם בקטמנדו, גבתה את חייהם של 9000 איש.
בשנת 2016, ביצע את ניסיונו השלישי.
ב-19 במאי, לאחר 45 ימי טיפוס, הוא העפיל לפסגת האוורסט.
כששב אמר כי "האדם לעולם לא כובש שום הר.
זה ההר שמחליט אם לתת לאדם להגיע לפסגה או לא".
קונטסה 1300 ספרינט (ביפנית: 日野コンテッサ1300スプリント, באנגלית: Contessa 1300 Sprint, קרויה גם: Hino Contessa 1300 Sprint) היא מכונית ספורט בתצורת קופה מתוצרת יצרנית הרכב הינו מוטורס היפנית אשר יוצרה בשנת 1966 ביפן.
2 מאיידים מתוצרת "Weber" מסוג "Weber 40 DCD E".
קונטסה 900 ספרינט (ביפנית: 日野コンテッサ900スプリント, באנגלית: Contessa 900 Sprint, קרויה גם: Hino Contessa 900 Sprint) היא מכונית ספורט בתצורת קופה מתוצרת יצרנית הרכב הינו מוטורס היפנית אשר יוצרה בשנת 1962 ביפן.
דגם "קונטסה 900 ספרינט" נבנה על בסיס דגם קונטסה 900.
דגם "קונטסה 900 ספרינט" הוצג לראשונה בתערוכת המכוניות בטוקיו ("Tokyo Motor Show" ) (תערוכת המכוניות העשירית) שנערכה בין 25 באוקטובר 1962 ל-7 בנובמבר 1962 בטוקיו, בסוף 1982 הוצג הדגם בסלון המכוניות בטורינו ("Turin Auto Show" ) בטורינו.
בשנת 1963 הוצג הדגם בתערוכת הרכב הבינלאומית של ניו יורק.
מנוע אחורי מתוצרת "היינו" בפוזיציה אורכית.
מאייד מתוצרת "Weber" מסוג "Weber DCO".
מבנה הפגוש האחורי, הסורגים האחוריים והפנסים האחוריים הועבר לדגם קונטסה 1300 שיוצרה משנת 1964 והיה כמעט זהה.
כדי שלא יהיו ספקות לגבי מקור עיצוב הדגם שעוצב על ידי מעצב המכוניות האיטלקי "Giovanni Michelotti" , על לוחיות הזיהוי בתחתית פתחי הדלת נחרט "הינו-מיכלוטי" (Hino-Michelotti).
קונטר-אדמירלסימון הדרגותדרגות הצבא הגרמניהצבא והלופטוואפהגנרל-מיורשווה ערך בנאט"ו OF-8חיל היםאדמירל אחורי
קונטר-אדמירל (בקצרה: KAdm, ברשימות KADM) הוא קצין דגל של הצי הגרמני.
הוא שווה ערך לגנרל-מיור בצבא היבשה או בלופטוואפה.
בצי הגרמני קונטר-אדמירל שווה ערך לדרגת אדמירל אחורי, שהיא דרגת שני כוכבים עם קוד נאט"ו OF-7. עם זאת, בכוחות ימיים אחרים דוברי גרמנית, למשל הצי הקיסרי הגרמני, הקריגסמרינה, הפולקסמרינה והצי האוסטרו-הונגרי, קונטר-אדמירל היה קצין דגל בדרגת כוכב אחד של OF-6.
סימני הדרגה שלו, שנלבשים על השרוולים והכתפיים, הם כוכב אחד עם חמש נקודות מעל פס זהב גדול ופס רגיל (ללא הכוכב כאשר לולאות דרגה נלבשות).
זו דרגה B7 בכללי השכר של משרד ההגנה הפדרלי.
בשורות הצי הקיסרי הגרמני והקריגסמרינה, קונטר-אדמירל היה בדרגת קצונה של כוכב OF-6 שווה ערך לגנרל מיור בשורות הצבא והלופטוואפה, ולבריגדפיהרר בשורות הוואפן אס אס.
סמלי הדרגות כללו רצועת כתפיים ופסי שרוול.
בנוסף, רצועות כתף נענדו על מעילים אחידים והורכבו מצמות זהב קלועות (ללא מעוינים או כוכבים) על רקע בצבע כחול כהה.
סמלי השרוול כללו פס אחד גדול זהוב, פס רגיל אחד וכוכב ימי בן חמש נקודות מעל.
פסי השרוול הקיפו את קצות השרוולים.
האחרון ששרד מבין הקונטר-אדמירלים של הקריגסמרינה, אברהרד גודט, נפטר בגיל 95 ב-13 בספטמבר 1995.
בשנות הצי האוסטרו-הונגרי (1849–1918) היה מדרג קציני הדגלים קונטר-אדמירל, ויצה-אדמירל, ואדמירל, כמו גם גרוס-אדמירל.
בפולקסמרינה של גרמניה המזרחית היו שלוש דרגות קציני דגל: קונטר-אדמירל, ויצה-אדמירל ואדמירל.
מועצת המדינה של גרמניה המזרחית החליטה ב-25 במרץ 1982 להנהיג את דרגת פלוטנאדמירל.
דרגות קונטר-אדמירל (OF-6) בפולקסמרינה ערבסקות למפאס כותפתות תג שרוול דגל פיקוד
דרגה זוטרהקפיטן צור זי(דרגות צבא העם הלאומי)קונטר-אדמירלדרגה בכירהויצה-אדמירל
קונטקט היא מיני-סדרה רוסית, מסוגת דרמה, העוקבת אחר אב שמנסה לשפר את היחסים עם בתו באמצעות הרשתות החברתיות.
הפרויקט הופק על ידי Good Story Media וחברת ההפקות Sreda.
זו עבודת הבימוי הראשונה של השחקן יבגני סטיצ'קין.
פרק הבכורה של הסדרה שודר ב-9 בספטמבר 2021 בשירות הווידאו Premier.
לאחר מכן הפרק שודר ברשת TNT ב-11 באוקטובר 2021 בשעה 22:00.
אשתו האהובה עוזבת את השוטר גלב ברנשוב.
הוא נופל לדיכאון מתמשך ומתחיל להתמכר לאלכוהול.
מפקדיו בתגובה שולחים את ברנשוב לעבוד במחלק הנוער במשטרה, שם מתברר שגלב כלל אינו מבין בילדים המודרניים, ובמיוחד לא לגבי בתו יוליה.
כדי לשפר איכשהו את היחסים איתה ובמקביל להצליח לשלוט בה, הוא מבקש מאחד המתבגרים האשמים להתיידד איתה באחת הרשתות החברתיות ולתת לו גישה לחשבון.
הסדרה הוכרזה רשמית לראשונה בהצגת עונת הטלוויזיה 2020/2021 של רשת TNT ב-29 באוקטובר 2020. הסדרה צולמה מאוגוסט עד דצמבר 2020, תוך שמירה על כללי הריחוק שהוטלו על רקע מגפת הקורונה ברוסיה.
ב-8 ביוני 2021 הוצגה עונת הבכורה של הסדרה באירוע Key Buyers: מהדורה דיגיטלית, שוק מקוון בינלאומי לסרטים, סדרות טלוויזיה, תוכניות טלוויזיה ואנימציה.
קונטָה וֶנֶסֶן , הייתה חלק ממדינות האפיפיור (1274–1791) באזור שהפך למחוז פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור בצרפת.
קונטה ונסן היה מובלעת בתוך ממלכת צרפת, שכללה את האזור סביב העיר אביניון בין הרון, הדורנס ומונט, ומובלעת קטנה נוספת סביב העיירה ולריאס.
האזור נקנה על ידי האפיפיור יוחנן העשרים ושניים וגבל בנסיכות אורנז'.
האזור עדיין ידוע באופן בלתי רשמי בשם "קונטה ונסן".
בשנת 1096, הקונטה הייתה חלק מאזור פרובנס שירש רוזן טולוז רמון הרביעי מוויליאם ברטרנד מפרובנס.
אדמות אלו באימפריה הרומית הקדושה היו שייכות לג'ואן, רוזנת טולוז, ולבעלה, אלפונס, רוזן פואטייה.
אלפונס הוריש אותו לכס הקדוש במותו ב-1271.
ב-1274 הפכה הקונטה לטריטוריה של האפיפיור.
האזור נקרא על שם בירתה לשעבר, ונסק (Venasque), ובשנת 1320 הבירה הוחלפה על ידי קרפנטרס.
ב-1348 אביניון נמכרה לאפיפיור על ידי ג'ואנה הראשונה, מלכת נאפולי ורוזנת פרובנס לאחר מכן חוברו שני המחוזות ויצרו מובלעת אפיפיורית מאוחדת מבחינה גאוגרפית, אף ששמרו על זהות פוליטית נפרדת.
תושבי המובלעת לא שילמו מיסים ולא היו כפופים לשירות צבאי, מה שהפך את החיים בקונטה לאטרקטיביים יותר מאשר תחת הכתר הצרפתי.
האזור הפך למקלט עבור יהודי צרפת, שקיבלו יחס טוב יותר תחת שלטון האפיפיור מאשר בשאר צרפת.
בית הכנסת קרפנטרה, שנבנה במאה ה-14, הוא העתיק ביותר בצרפת, ועד למהפכה הצרפתית שמר על מסורת יהודית פרובנסלית ייחודית.
שליטים צרפתים ביקשו לספח את האזור לצרפת.
הוא היה נתון להגבלות מסחר ומכס בתקופת שלטונם של לואי ה-14 ולואי ה-15.
השליטה האפיפיורית נמשכה עד 1791, אז, בלחץ מהפכנים צרפתים, נערך משאל עם, והתושבים הצביעו בעד סיפוח לצרפת.
מספר שנים מאוחר יותר, מחוז ווקלוז הוכרז על בסיס קווי קונטה ונסן, אולם האפיפיורות לא הכירה בכך באופן רשמי עד לשנת 1814.
מ-1294 עד 1791 המנהל הראשי של קונטה ונסן היה הרקטור, שמונה ישירות על ידי האפיפיור.
עם זאת, לא הייתה לו סמכות על אביניון, אשר נוהלה על ידי נציג הקרדינל או נציג משנה, שגם הוא מונה ישירות על ידי האפיפיור.
משרד האוצר של הכנסייה הרומית הקדושה היה ממוקם בקרפנטרס, עם סמכות שיפוט מלאה בכל הנושאים הכספיים הנוגעים לזכויות הכס הקדוש בקונטה.
הדבר כלל את חובותיהם של הבישופים ואנשי כנסייה אחרים כלפי האפיפיור.
אוניית המערכה קונטיקט (BB-18), הספינה הרביעית של צי ארצות הברית שנקראה על שם מדינת קונטיקט, הייתה האונייה הראשונה בסדרת האוניות מדגם "קונטיקט", שכללה שש אוניות מערכה פרה-דרדנוט.
השדרית שלה הונחה ב-10 במרץ 1903; קונטיקט, שהושקה ב-29 בספטמבר 1904, נכנסה לשירות ב-29 בספטמבר 1906, בתור האונייה המתקדמת ביותר בצי האמריקני.
קונטיקט שימשה כאוניית הדגל של תערוכת ג'יימסטאון באמצע 1907, אשר ציינה את יום השנה ה-300 לייסוד המושבה ג'יימסטאון.
מאוחר יותר היא הפליגה עם הצי הלבן הגדול בהקפת כדור הארץ כדי להציג את צי האוניות ההולך וגדל של הצי האמריקני של אוניות מים כחולים.
לאחר שסיימה את שירותה בצי הלבן הגדול, השתתפה קונטיקט בכמה תרגילי הנפת דגל שנועדו להגן על אזרחים אמריקאים בחו"ל עד שנלחצה לשירות כתובלת חיילים בסוף מלחמת העולם הראשונה כדי לזרז את חזרתם של כוחות המשלוח האמריקאים לארצות הברית מצרפת.
במשך שארית הקריירה שלה, קונטיקט הפליגה למקומות שונים הן באוקיינוס האטלנטי והן באוקיינוס השקט תוך כדי הכשרה של טירונים חדשים יותר לצי.
עם זאת, הוראות האמנה הימית של וושינגטון משנת 1922 קבעו שהרבה מאוניות המערכה הישנות יותר, קונטיקט ביניהן, יצטרכו להיגרט, ולכן היא בוטלה ב-1 במרץ 1923, ונמכרה לגרוטאות ב-1 בנובמבר 1923.
חגורת השריון הראשית של קונטיקט הייתה בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים) מעל מחסני התחמושת וחללי מכונות ההנעה ובעובי 6 אינץ' (152 מילימטרים) בשאר האזורים.
קונטיקט הוזמנה ב-1 ביולי 1902. ב-15 באוקטובר 1902, היא הוענקה למספנת הצי של ניו יורק.
היא הונחה ב-10 במרץ 1903, והושקה ב-29 בספטמבר 1904. היא הושקה בחסות העלמה אליס ב' וולס, נכדתו של גדעון וולס, מזכיר הצי במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
קהל של למעלה מ-30,000 איש השתתף בהשקה, וכך גם רבות מאוניות הצי.
אוניות המערכה טקסס, מסצ'וסטס, איווה, קירסיירג', אילינוי, אלבמה, מיין ומיזורי היו בטקס, יחד עם הסיירות הממוגנות קולומביה ומיניאפוליס וסיירת העזר פריירי.
שלושה ניסיונות לחבל באונייה התגלו ב-1904. ב-31 במרץ נמצאו מסמרות על לוחות השדרית פגועים.
זמן קצר לאחר השקת קונטיקט ב-29 בספטמבר, התגלה חור בקוטר 1 אינץ' (25 מ"מ) שנקדח דרך לוח פלדה בעובי 0.675 אינץ' (16 מ"מ) של השדרית.
התאים והמשאבות האטומים של האונייה מנעו ממנה לטבוע, וכל הנזק תוקן.
התקריות הניעו את הצי להציב שומרים חמושים במספנה, ומשמרת לילה נשמרה על ידי גוררת הצי מאוישת בנחתים שקיבלה פקודות לירות כדי להרוג כל אדם לא מורשה המנסה להתקרב לאונייה.
מכיוון שקנטיקט הייתה שלמה רק ב-55% כשהושקה, וחסרה את רוב המבנים העליונים שלה, ההגנה, המכונות והחימוש, חלפו שנתיים לפני שקונטיקט הוכנסה לשירות ב-29 בספטמבר 1906. קפטן ויליאם סוויפט היה הקפטן הראשון של אוניית המערכה החדשה.
קונטיקט הפליגה מניו יורק בפעם הראשונה ב-15 בדצמבר 1906, והפכה לאונייה הראשונה בצי האמריקני שיצאה אי פעם לים ללא ניסויים ימיים.
היא הפליגה תחילה דרומה לכף וירג'יניה, שם ערכה מגוון תרגילי אימון; ולאחר מכן ערכה שיוט ניסויים ואימון קרב מול קובה ופוארטו ריקו.
במהלך השייט, היא השתתפה בחיפושים אחר ספינת הקיטור הנעדרת פונס.
ב-13 בינואר 1907, קונטיקט עלתה על שונית בזמן שנכנסה לנמל באי קולברה.
הצי לא פרסם שום מידע על הקרקע עד ששליחי העיתונות מסן חואן, עם חדשות על התקרית, הגיעו ליבשת ב-23 בינואר.
כבר אז טענו שלטונות הצי בסן חואן שהם לא מודעים למצב, ובאותו יום, מחלקת הצי עצמה אמרה שהם יודעים רק שקפטן סוויפט חשב שהיא נגעה בקרקעית וכי בדיקה של קרקעית האונייה על ידי צוללנים לא גילתה נזק.
הצי תיקן זאת למחרת, ושחרר הצהרה כי קונטיקט נפגעה רק במעט וחזרה לשייט הניסויים שלה.
עם זאת, לאונייה לספינה היה חמור בהרבה ממה שהודה הצי; בניגוד להצהרה רשמית לפיה קונטיקט רק "נגעה" בסלעים, היא למעשה רצה במלואה על השונית כשחצתה "מסלול מסומן היטב במצופים" ב"אור יום" ועשתה מספיק נזק כדי כנראה לדרוש עגינה יבשה.
הניסיון לכאורה הזה לטשטוש הספיק לקונגרס ארצות הברית לשקול חקירה רשמית בעניין.
ב-21 במרץ הודיע הצי כי סוויפט יעמוד לדין צבאי בגין "רשלנות, גרימת כלי שיט לרוץ על סלע" ו"התרשלות בתפקיד בכל הנוגע לאמור לעיל".
יחד עם קצין הסיפון בזמן התאונה, לוטננט הארי אי.
ירנל, סוויפט התמודד עם בית משפט צבאי של שבעה אדמירלי משנה, קפטן ולוטננט.
נגזרו עליו השעיה של שנה מתפקידו, שלאחר מכן קוצר לתשעה חודשים; לאחר כשישה חודשים, גזר הדין בוטל ב-24 באוקטובר.
עם זאת, הוא לא קיבל פיקוד על אונייה אחרת.
קונטיקט חזרה להמפטון רודס לאחר מכן, והגיעה ב-16 באפריל; כשהיא הגיעה, אדמירל משנה רובלי ד' אוונס, מפקד הצי האטלנטי, העביר את דגלו ממיין לקונטיקט, והפך אותה לאוניית הדגל של הצי.
הנשיא תאודור רוזוולט פתח את תערוכת ג'יימסטאון ב-25 באפריל, וקונטיקט נקראה כמארחת הרשמי של כלי השיט שביקרו ממדינות אחרות.
מלחים ונחתים מהאונייה השתתפו באירועים שונים על החוף, ומכובדים זרים, יחד עם מושלי וירג'יניה ורוד איילנד, התארחו על סיפון האונייה ב-29 באפריל.
אוונס סגר את התערוכה ב-4 במאי, ברבע הסיפון של קונטיקט.
ב-10 ביוני, קונטיקט הצטרפה לסקירת הצי הנשיאותי; היא עזבה שלושה ימים לאחר מכן לשיפוץ במספנת הצי בניו יורק.
לאחר השיפוץ, קונטיקט ערכה תמרונים מחוץ להמפטון רודס, ואימוני מטרות ליד כף קוד.
היא נקראה לחזור למספנת הצי של ניו יורק, שוב ב-6 בספטמבר, לשיפוץ שיהפוך אותה למתאימה לשימוש כאוניית הדגל של הצי הלבן הגדול.
אוניית הדגל של הצי הלבן הגדול
קונטיקט עזבה את מספנת הצי של ניו יורק, ב-5 בדצמבר 1907, והגיעה למחרת להמפטון רודס, שם הצי הלבן הגדול יתכנס איתה כאוניית הדגל שלהם.
לאחר תקופה של שמונה ימים המכונה "שבוע הפרידה של הצי" שבמהלכו נערכו חגיגות למלחים היוצאים, וכל 16 אוניות המערכה הטעינו מטענים מלאים של פחם, מאגרים ותחמושת, היו הספינות מוכנות ליציאה.
קברניטי אוניות המערכה חלקו כבוד לנשיא תאודור רוזוולט על היאכטה הנשיאותית מייפלאואר, וכל האוניות הרימו עוגן ויצאו בשעה 10:00. הם עברו בסקירה בפני הנשיא, ואז החלו להפליג דרומה.
לאחר שחלף על פני כף האטרס, הצי פנה לאיים הקריביים.
הם התקרבו לפוארטו ריקו, ב-20 בדצמבר, ראו את ונצואלה ב-22 בדצמבר, ומאוחר יותר הטילו עוגן בפורט אוף ספיין, בירת טרינידד, בביקור הנמל הראשון של הצי הלבן הגדול.
עם שייטת סירות הטורפדו שיצאה מהמפטון רודס, שבועיים קודם לכן, וחמש מובילות פחם כדי למלא את מחסני הפחם של הצי, בפורט אוף ספיין היו בסך הכל 32 אוניות של הצי האמריקני בנמל, מה שהפך אותו "[דומה] לבסיס הצי האמריקני".
לאחר שבילו את חג המולד בטרינידד, האוניות יצאו לריו דה ז'ניירו, ב-29 בדצמבר.
ליווי ברזילאי חגיגי של שלוש סיירות פגש את כוח המשימה כ- מחוץ לריו, ו"אלפי ברזילאים מריעים בפראות עמדו על החוף"; לאחר מכן עברו 10 ימים של טקסים, משחקים וחגיגות, והעצירה הייתה כה מוצלחת שהביקור היה הגורם לחיזוק משמעותי ביחסי ארצות הברית–ברזיל.
הצי עזב את ריו ב-22 בינואר 1908, עדיין בכיוון דרום, הפעם לתחנת הגיוס של פונטה ארנס, צ'ילה.
ארבע סיירות מארגנטינה, סן מרטין, בואנוס איירס, 9 דה חוליו ופוארדון, כולן בפיקודו של האדמירל היפוליטו אוליבה, הפליגו להצדיע לאוניות האמריקאיות בדרכן לצ'ילה.
הצי הגיע לפונטה ארנס, ב-1 בפברואר, ובילה חמישה ימים בעיירה המונה 14,000 איש.
בכיוון צפונה, הם עקבו אחר קו החוף של צ'ילה, עברו בסקירה של נשיא צ'ילה פדרו מונט ב-14 בפברואר, מחוץ לולפראיסו, והם לווו לקייאו, פרו, על ידי הסיירת קורונל בולונזי ב-19 וב-20 בפברואר.
נשיא פרו, חוסה פארדו, עלה לסיפון קונטיקט במהלך תקופה זו, מכיוון שאדמירל משנה אוונס היה די חולה ולא יכול היה לרדת לחוף.
לאחר שהטעינו פחם, האוניות יצאו לכיוון מקסיקו ב-29 בפברואר, ועברו סקירה בפני פארדו על סיפון הסיירת אלמירנטה גראו לפני שעזבו.
בהגיעו למקסיקו, ב-20 במרץ, הצי עבר שלושה שבועות של אימון מטרה.
אדמירל משנה אוונס שוחרר מהפיקוד במהלך תקופה זו, כיוון שהיה מרותק למיטה לחלוטין וסבל מכאבים מתמידים.
כדי לקבל טיפול רפואי, יצאה קונטיקט להפלגה צפונה במלוא המהירות ב-30 במרץ.
היא פגשה יומיים לאחר מכן את הסקונר יאנקטון, שלקחה את האדמירל לבית חולים.
קונטיקט הפליגה חזרה דרומה כדי להצטרף מחדש לצי, ואדמירל משנה צ'ארלס מ.
תומאס תפס את מקומו של אוונס בקונטיקט כמפקד הצי, שהמשיך במסעו צפונה לכיוון קליפורניה.
ב-5 במאי חזר אוונס לקונטיקט בזמן להפלגת הצי דרך שער הזהב ב-6 במאי, למרות שעדיין סבל מכאבים.
למעלה ממיליון אנשים צפו בצי 42 האוניות מפליג אל המפרץ.
לאחר מצעד מפואר בסן פרנסיסקו, סקירה של הצי על ידי מזכיר הצי ויקטור ה.
מטקאלף, קבלת פנים חגיגית, ונאום פרידה מאוונס (שפרש בשל מחלתו וגילו), הצי עזב את סן פרנסיסקו, לסיאטל, עם אדמירל משנה צ'ארלס סטילמן ספרי כמפקד.
האוניות עברו כולן שיפוצים לפני החלק הבא של המסע.
הצי עזב שוב את החוף המערבי ב-7 ביולי, בדרך להוואי, אליה הגיע ב-16 ביולי.
ביציאה מהוואי, ב-22 ביולי, עצרו האוניות באוקלנד, סידני ומלבורן.
ים גבוה ורוחות הפריעו לאוניות בחלק מהמסע לניו זילנד, אך הן הגיעו ב-9 באוגוסט; חגיגות, תהלוכות, נשפים ומשחקים היו עיקרי הביקורים בכל עיר.
גולת הכותרת של הביקור האוסטרלי הייתה מצעד של 12,000 אנשי הצי האמריקאי, הצי המלכותי ואנשי הצי והצבא של חבר העמים מול 250,000 איש.
לאחר עצירה במנילה, הפיליפינים, הצי יצא לכיוון יוקוהמה, יפן.
הם נתקלו בטייפון בדרך ב-12 באוקטובר, אך שום אונייה לא אבדה; הצי עוכב רק 24 שעות.
לאחר ששלוש ספינות מלחמה יפניות ושש אוניות סוחר ליוו את האמריקנים פנימה, החלו החגיגות.
החגיגות הגיעו לשיא באוראגה, שם עגן קומודור מתיו פרי קצת יותר מ-50 שנה קודם לכן.
לאחר מכן יצאו האוניות ב-25 באוקטובר.
לאחר שלושה שבועות של תרגילים במפרץ סוביק בפיליפינים, הפליגו האוניות דרומה ב-1 בדצמבר, לסינגפור; עם זאת, הם לא עצרו שם, ועברו מחוץ לעיר ב-6 בדצמבר.
האוניות המשיכו הלאה, עצרו בקולומבו, עבור פחם מ-12 עד 20 בדצמבר, לפני שהפליגו לתעלת סואץ.
עברו שלושה ימים עד שכל 16 אוניות המערכה עברו את התעלה, למרות שהיא הייתה סגורה לכל תנועה אחרת.
לאחר מכן הם פנו לעצירת פחם בפורט סעיד, מצרים, ולאחר מכן הצי התפצל לפלגות בודדות כדי לפנות לנמלים שונים בים התיכון.
הפלגה הראשונה, שקונטיקט הייתה חלק ממנה, תכננה במקור לבקר באיטליה, לפני שתמשיך לווילפראנש, אך קונטיקט ואילינוי נשלחו במהירות לדרום איטליה, במשימה הומניטרית כאשר החדשות על רעידת האדמה של מסינה ב-1908 הגיעו לצי.
ימאים מהאוניות עזרו לפנות פסולת ולפרוק אספקה מאוניית האספקה של הצי האמריקני קלגואה; אדמירל ספרי קיבל את התודה האישית של המלך ויטוריו אמנואלה השלישי על הסיוע.
לאחר טעינת פחם במשך חמישה ימים, האוניות יצאו לדרך ויצאו לביתם ב-6 בפברואר 1909.
לאחר היתקלות בכמה סערות, האוניות פגשו תשע מאוניות הצי האמריקני חמישה ימים מחוץ להמפטון רודס: ארבע אוניות מערכה (מיין, מיסיסיפי, איידהו וניו המפשייר - האחרונה היא האחות היחידה של קונטיקט שלא עשתה את השייט), שתי סיירות משוריינות, ושלוש סיירות תצפית.
לאחר מכן הובילה קונטיקט את כל ספינות המלחמה הללו ב-22 בפברואר כדי לעבור לסקירה של הנשיא רוזוולט, שהיה אז על היאכטה הנשיאותית שעגנה ליד Old Point Comfort, וסיימו מסע של .
רוזוולט עלה על האונייה לאחר שעגנה ונשא נאום קצר, ואמר: "עשיתם את הטריק.
אומות אחרות עשויות לעשות כפי שעשיתם, אבל הן ילכו אחריכם."
לאחר שובה מהשיוט העולמי, קונטיקט המשיכה לשמש כאוניית הדגל של הצי האטלנטי, והופרעה רק על ידי שיפוץ מרץ 1909 במספנת הצי של ניו יורק.
לאחר הצטרפותה לצי, היא שייטה בחוף המזרחי מבסיסה בנורפוק, וירג'יניה.
במשך שאר שנת 1909, אוניית המערכה ערכה אימונים והשתתפה בחגיגות טקסיות, כגון חגיגת הדסון-פולטון.
בתחילת ינואר 1910 עזבה קונטיקט למים של קובה ושהתה שם עד סוף מרץ, אז שבה לניו יורק לשיפוץ.
לאחר מספר חודשים שניהלה תמרונים ואימוני קרב מול חופי ניו אינגלנד, היא עזבה לאירופה ב-2 בנובמבר כדי לצאת לשייט אימון בפלגה.
היא הגיעה לפורטלנד, אנגליה ב-15 בנובמבר ונכחה במהלך חגיגת יום ההולדת של המלכה אלכסנדרה, המלכה האם ב-1 בדצמבר.
קונטיקט ביקרה לאחר מכן בשרבור, צרפת, שם קיבלה את פניה של מבקרים מהעיירה וגם אירחה את המפקד העליון של סגן האמירל של הצי הצרפתי לורן מארין-דרבל, ומשלחת של קציניו.
בעודו שם, צוות סירה מקונטיקט העסיק צוות מאוניית המערכה הצרפתית שארל מרטל במרוץ חתירה; הצוות של קונטיקט ניצח ב-12 אורכים.
קונטיקט יצאה ממימי צרפת למפרץ גואנטנמו, קובה, ב-30 בדצמבר, ונשארה שם עד 17 במרץ, אז עזבה להמפטון רודס.
קונטיקט הייתה מנהיגת האוניות שעברו בסקירה במהלך סקירת הצי הנשיאותי בניו יורק, ב-2 בנובמבר; לאחר מכן היא נשארה בניו יורק, עד 12 בינואר 1912, אז שבה למפרץ גואנטנמו.
במהלך שיפוץ מרץ במספנת הצי של פילדלפיה, אוניית המערכה ויתרה על תפקידה כאוניית הדגל לסיירת המשוריינת וושינגטון.
לאחר השלמת השיפוץ, הפעילות של קונטיקט עד סוף 1912 כללה תרגול עם טורפדות במפרץ פורט פונד, ביצוע תמרוני צי, ותרגול קרב ליד בלוק איילנד וכף וירג'יניה.
לאחר עצירה בניו יורק, קונטיקט ערכה תרגילי אימון במפרץ גואנטנמו מ-13 בפברואר עד 20 במרץ; במהלך תקופה זו (ב-28 בפברואר), היא הפכה שוב לאוניית הדגל של הצי האטלנטי לזמן קצר ואחרון כאשר שירתה לזמן ביניים כשאדמירל משנה צ'ארלס ג'יי באדג'ר העביר את דגלו מוויומינג ליוטה.
לאחר שמילאה אספקה בפילדלפיה, הפליגה קונטיקט למקסיקו והגיעה ב-22 באפריל; היא הייתה אמורה לפטרל במים ליד טמפיקו ווראקרוס, להגן על אזרחים ואינטרסים אמריקאים במהלך הפרעות שם ובהאיטי.
ב-22 ביוני 1912, עזבה קונטיקט את מימי מקסיקו לפילדלפיה, שם עגנה במבדוק יבש למשך שלושה חודשים של תיקונים.
עם השלמתם, קונטיקט ערכה אימון ירי ליד הכף של וירג'יניה.
ב-23 באוקטובר הפכה קונטיקט לאוניית הדגל של פלגת אוניות המערכה הרביעית.
לאחר שהפלגה עברה לסקירה בפני מזכיר הצי ג'ורג' וון לנגרקה מאייר ב-25, עזבה קונטיקט לג'נובה, איטליה, שם נשארה עד 30 בנובמבר.
אוניית המערכה יצאה מאיטליה לוראקרוס והגיעה ב-23 בדצמבר.
היא לקחה פליטים ממקסיקו לגלווסטון ונשאה קצינים של הצבא ונציג מהצלב האדום בחזרה בכיוון ההפוך.
ב-29 במאי 1914, בעודה במקסיקו, ויתרה קונטיקט על חובת אוניית הדגל למינסוטה, אך נשארה במקסיקו, עד 2 ביולי, אז עזבה להוואנה.
בהגיעה לשם ב-8 ביולי, העלתה קונטיקט את מדיסון ר.
סמית', השר האמריקני להאיטי, ולקחה אותו לפורט-או-פרינס, והגיעה חמישה ימים לאחר מכן.
קונטיקט נשארה בהאיטי במשך חודש, ואז יצאה לפילדלפיה ב-8 באוגוסט והגיעה לשם ב-14 באוגוסט.
לאחר מכן הפליגה קונטיקט למיין ולכף וירג'יניה, לאימון קרב, ולאחר מכן היא נכנסה למספנת הצי של פילדלפיה לשיפוץ.
לאחר יותר מ-15 שבועות, קונטיקט הגיחה ב-15 בינואר 1915, ויצאה דרומה לקובה, שם ערכה אימונים.
במהלך תמרונים שם במרץ 1915, שרשרת נכרכה סביב המדחף הימני שלה, שברה את הציר ואילצה אותה לחזור לפילדלפיה, לצורך תיקונים.
היא נשארה שם עד 31 ביולי, אז העלתה 433 חיילים מהרגימנט השני, החטיבה הראשונה, של חיל הנחתים של ארצות הברית להובלה לפורט-או-פרינס, שם הועלו לחוף ב-5 באוגוסט, כחלק מהכיבוש האמריקאי של האיטי.
קונטיקט סיפקה אספקה לכוחות אמפיביים בקאפ-האיסיין, ב-5 בספטמבר, ונשארה ליד האיטי, במשך החודשים הבאים, ותמכה ביחידות נחיתה על החוף, כולל יחידות נחתים ומלחים מקונטיקט בפיקודו של מייג'ור סמדלי באטלר.
לאחר שיצאה מהאיטי, קונטיקט הגיעה לפילדלפיה, ב-15 בדצמבר, והוכנסה לצי העתודה האטלנטי.
כחלק מהתגובה האמריקנית ללוחמת הצוללות הבלתי מוגבלת של גרמניה, קונטיקט הופעלה מחדש ב-3 באוקטובר 1916. יומיים לאחר מכן, אדמירל הרברט או.
דאן הפך אותה לאוניית הדגל של פלגת אוניות המערכה החמישית, והעביר את דגלו ממינסוטה.
קונטיקט פעלה לאורך החוף המזרחי ובאיים הקריביים עד שארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה ב-6 באפריל 1917. במשך המלחמה, קונטיקט התבססה בעיר יורק ריבר, וירג'יניה.
יותר מ-1,000 חניכים - אנשי אונייה וצוותי תותחים של ספינות סוחר - השתתפו בתרגילים עליה בזמן שהיא הפליגה במפרץ צ'ספיק, ומחוץ לכף וירג'יניה.
עם סיום המלחמה, קונטיקט שובצה לכוח השייטת והתובלה לתפקיד תובלה, ומ-6 בינואר – 22 ביוני 1919, היא ערכה ארבע מסעות להחזרת חיילים מצרפת.
ב-6 בינואר היא עזבה את המפטון רודס, לברסט, צרפת, שם העלתה 1,000 חיילים.
לאחר שהביאה אותם לניו יורק ב-2 בפברואר, קונטיקט הפליגה חזרה לברסט, ואספה את רגימנט ההנדסה ה-53, פלוגה של נחתים ופלוגה של משטרה צבאית, בסך הכל 1,240 חיילים.
האנשים האלו הועברו להמפטון רודס, ב-24 במרץ.
לאחר חודשיים, קונטיקט ערכה הפלגה נוספת מעבר לים: לאחר תקופת חופש קצרה בפריז, עבור הצוות שלה, היא העלתה 891 חיילים שונים מיחידת ההנדסה של הצבא ה-502, מחלקת רפואה והצלב האדום.
הם הורדו בניופורט ניוז, ב-22 ביוני.
ב-23 ביוני 1919, לאחר שהחזירה למעלה מ-4,800 איש, קונטיקט הוקצתה מחדש כאוניית הדגל של שייטת אוניות המערכה השנייה של הצי האטלנטי, בפיקודו של תת-אדמירל הילרי פ.
בזמן שהתבססה בפילדלפיה, במשך 11 החודשים הבאים, קונטיקט אימנה צוערים.
ב-2 במאי 1920, עלו על הספינה 200 צוערים לשייט אימונים.
יחד עם שאר אוניות המערכה של השייטת שלה, הפליגה קונטיקט לאיים הקריביים, ודרך תעלת פנמה, על מנת לבקר בארבעה נמלים: הונולולו, סיאטל, סן פרנסיסקו ומפרץ סן פדרו (לוס אנג'לס ולונג ביץ').
לאחר ביקור בארבעת הנמלים, השייטת עשתה את דרכה חזרה דרך התעלה ופנתה לביתה.
עם זאת, המנוע השמאלי של קונטיקט יצא מפעולה שלושה ימים לאחר מעבר התעלה, מה שדרש מניו המפשייר לגרור את אוניית המערכה לתוך מפרץ גואנטנמו.
שתי האוניות הגיעו ב-28 באוגוסט.
הצוערים ירדו שם, ותת אדמירל ג'ונס העביר את דגלו מקונטיקט לאוניית הדגל החדשה שלו, קנזס.
אוניית התיקון של הצי פרומת'אוס נשלחה מניו יורק ב-1 בספטמבר כדי לגרור את קונטיקט לפילדלפיה; הם הגיעו למספנת הצי שם ב-11 בספטמבר.
ב-21 במרץ 1921, קונטיקט שוב הפכה לאוניית הדגל של שייטת אוניות המערכה השנייה כאשר אדמירל משנה צ'ארלס פרדריק יוז קיבל את הפיקוד.
אוניות השייטת יצאו מפילדלפיה, ב-7 באפריל, כדי לבצע תמרונים ותרגילים מול קובה, אם כי הם חזרו לקחת חלק בסקירה הנשיאותית בהמפטון רודס, ב-28 באפריל.
לאחר שהשתתפו בחגיגות האקדמיה הימית ביום הזיכרון, קונטיקט וחברותיה ליחידה יצאו לשייט של הצי שלקח אותן לאירופה.
ב-28 ביוני אירחה קונטיקט משלחת נורווגית שכללה את המלך הוקון השביעי, ראש הממשלה אוטו בלהר, שר ההגנה, ולורד הים הראשון של הצי המלכותי הנורווגי.
לאחר הגעתה לפורטוגל, ב-21 ביולי, אירחה אוניית המערכה את המושל האזרחי של מחוז ליסבון ואת המפקד העליון של הצי הפורטוגלי.
שישה ימים לאחר מכן, קונטיקט אירחה את נשיא פורטוגל, אנטוניו חוסה דה אלמיידה.
שייטת אוניות המערכה יצאה למפרץ גואנטנמו, ב-29 ביולי, ולאחר שהגיעה לשם, נשארה לאימון ירי ולתרגילים.
קונטיקט, שעזבה את שאר השייטת, עזבה לאנאפוליס, והורידה את הצוערים ב-30 באוגוסט, ולאחר מכן המשיכה לפילדלפיה.
קונטיקט עזבה את פילדלפיה, לקליפורניה, ב-4 באוקטובר, לתפקיד עם צי האוקיינוס השקט.
לאחר שעצרה בסן דייגו, ב-27 באוקטובר, היא הגיעה ב-28 באוקטובר, לסן פדרו, שם אדמירל משנה הרמן אוסמן סטיקני ייעד אותה כאוניית הדגל של אימוני צי האוקיינוס השקט.
במשך החודשים הבאים, קונטיקט שייטה לאורך החוף המערבי, ונטלה חלק בתרגילים והנצחות.
על פי תנאי האמנה הימית של וושינגטון, שקבעה מגבלות טונאז' עבור המדינות החתומות עליה, הצי ייעד את קונטיקט לגריטה.
כשהיא יצאה לדרך למסעה האחרון ב-11 בדצמבר, היא ערכה מסע בן חמישה ימים למספנת הצי של פיוג'ט סאונד, שם הוצאה משירות ב-1 במרץ 1923. ב-1 בנובמבר 1923, קונטיקט נמכרה לגרוטאות לוולטר וו.
ג'ונסון, מסן פרנסיסקו, תמורת 42,750 דולר.
ביוני 1924, הגוררת SS רוזוולט קבעה שיא של הגרירה הגדולה ביותר על ידי גוררת בודדת בהיסטוריה כשגררה את קונטיקט מסיאטל לאוקלנד, קליפורניה, לצורך גריטה.
במוזיקה, קונטרפונקט הוא צירוף של שני קווים מלודיים עצמאיים (או יותר) תוך יצירה של מרקם הרמוני ביניהם.
הצורות המוזיקליות הקונטרפונקטיות החיקויות העיקריות הן הקאנון והפוגה, אולם יכולים להיות קטעים קונטרפונקטיים שאינם חיקויים.
הקונטרפונקט הפשוט ביותר הוא "קונטרפונקט דו-קולי", המבוסס על צירוף של שני קווים מלודיים, אך יצירות מורכבות יותר מתבססות על "קונטרפונקט רב-קולי".
השימוש בקונטרפונקט החל כבר במאה ה-10 אך התפתח משמעותית במאות ה-16 וה-17. צורת המדריגל, שהייתה נפוצה בעיקר באיטליה במאה ה-16, שכללה את השימוש בקונטרפונקט כמו גם הלחנת המיסה הכנסייתית וצורת המוטט.
המלחינים הבולטים שכתבו יצירות קונטרפונקטיות באותה התקופה הם לאסו, ויקטוריה, ג'זואלדו, מונטוורדי ופלסטרינה.
במאה ה-17 החל, במקביל לכתיבת הקונטרפונקט המוקפד, ז'אנר של כתיבת קונטרפונקט "חופשי".
הקונטרפונקט החופשי אינו מקפיד על הכללים המחמירים שהיו נהוגים עד אז, ושם את הדגש על יצירת המרקמים ההרמוניים משילוב הקולות העצמאיים.
כמו כן באותה התקופה החל המעבר מההלחנה המאפיינת את מוזיקת הרנסאנס המודאלית למוזיקת הבארוק בשימוש בקונטינואו.
כמו כן המעבר לווה בשינויים מוזיקליים טכניים מהותיים, כמו התפתחות בעיצוב ובבניית הכלים ובכוונונם .
במחצית הראשונה של המאה ה-18 הביא יוהאן סבסטיאן באך לשיא את סגנון הקונטרפונקט החופשי בהמשך להתפתחות שיטות ההלחנה בצפון גרמניה.
בכל יצירותיו של באך שימוש בטכניקות הקונטרפונקט כמו הפוגה והריצ'רקר, השאקון והפסקליה, והקאנון.
בין הכוראלים המצטיינים בכתיבה הרמונית יצירתית ובהולכת קולות, הסוויטות והקונצ'רטי בעלי התבניות הפוגאליות, בולטות היצירות שהן גם מחקר דקדקני בקונטרפונקט ובמוזיקה לגורמיה ההרמוניים והמלודיים וריאציות גולדברג, המנחה המוזיקלית ואומנות הפוגות, בהן מדגים באך את מגוון האפשרויות לקונטרפונקט על נושא קבוע.
הכוראלים מאתו כתובים בהרמוניה בארבעה קולות: סופרן, אלט, טנור ובס, כאשר הקווים המלודיים העצמאיים משתלבים יחדיו ליצירת רצף של אקורדים.
בשנת 1725 תיאר יוהאן יוזף פוקס את האופנים השכיחים לכתיבת קונטרפונקט בספרו "גראדוס אד פרנסום".
על בסיס ספר זה התפתחה שיטת הלימוד המוכרת בשמה "קונטרפונקט הסוגים".
במרוצת השנים הפך ספר זה לחם חוקם של מלחינים קלאסיים דוגמת יוזף היידן ומוציו קלמנטי ורבים אחרים מאוחר יותר.
שיטת הסוגים ללימוד ולכתיבת קונטרפונקט מתבססת על חמישה סוגים מרכזיים של כתיבת קונטרפונקט דו-קולי, כל אחד בעל רמת מורכבות גבוהה יותר מקודמו.
השיטה מתבססת על קו בסיס (Cantus Firmus), ומעליו (בקול הסופרן) או מתחתיו (בקול הטנור) נכתב הקו המלודי הנוסף ליצירת קטע קונטרפונקטי.
שיטת הסוגים תקפה ללימוד קונטרפונקט בסגנון המאה ה-16.
קונסוננס ראשי - מרווח של פרימה, אוקטבה או קווינטה זכה.
אלה הם מרווחים יציבים מאוד, ושימוש בהם מעכב את הרגשת התנועה וההתקדמות של הקטע המוזיקלי.
קונסוננס משני - מרווח של טרצה (קטנה או גדולה), סקסטה (קטנה או גדולה) וכן הרחבות של מרווחים אלה (לדוגמה: דצימה, המתקבלת מהוספת אוקטבה למרווח הטרצה).
מרווחים אלה הם יציבים פחות, ומקנים תחושה של תנועה לקטע המוזיקלי.
דיסוננס - כל מרווח אחר.
תנועת צעדים - מאפיינו המרכזי של הקו המלודי הוא תנועה ב"צעדים", כלומר שכל צליל גבוה או נמוך מהצליל הקודם בטון או בחצי טון (באופן דיאטוני, דהיינו בצלילי הסולם).
תנועה שאינה צעדים ("קפיצה") תהווה שבירה של הקו המלודי, ונדרשת על מנת להוסיף עניין לקטע המוזיקלי.
יש לשמור על תמהיל נכון בין תנועת צעדים לבין קפיצות.
כמו כן לרוב לאחר "קפיצה" יבוא "פיצוי", נאמר אם הקול קופץ מעלה, התנועה הבאה שלו תהיה לרוב צעד מטה.
עצמאות הקווים - במסגרת שיטת הסוגים, מושם דגש על כתיבת קו מלודי עצמאי.
לכן, יש להשתדל שה"שיא" של הקו השני לא יתרחש בנקודת ה"שיא" של קו הבסיס, וכי התנועה של הצלילים תהיה מנוגדת כמה שניתן.
כמו כן, אין ליצור קונטרפונקט המכיל יותר מ-3 מרווחים זהים רצופים, ויש להימנע מ"קפיצה" בו-זמנית בשני הקווים ולאותו הכיוון.
בנוסף יש להימנע מאוקטבות או קווינטות מקבילות ומנסתרות.
הסוג הראשון - תנועה בו זמנית.
בסוג זה מתקיימת זהות ריתמית בין שני הקווים המלודיים.
גם קו הבסיס וגם הקו הקונטרפונקטי מכילים צלילים שלמים בלבד, והמרקם הקונטרפונקטי המתקבל הוא חסר מאפיינים ריתמיים.
על כל הצלילים בקו הקונטרפונקטי להיות במרווחים קונסוננטיים מצלילי קו הבסיס, כאשר ההעדפה היא למעט בקונסוננסים ראשיים ולמקמם רק בתחילתו ובסופו של הקטע.
בסוג זה נכתב קו הבסיס בצלילים שלמים, ואילו הקו הקונטרפונקטי בצלילי חצי - כך שנוצר יחס ריתמי של 2:1. גם כאן, על כל אחד מצלילי החצי להיות במרווח קונסוננטי מצליל השלם שמתחתיו, אלא אם הצליל שעל הפעמה החלשה הוא צליל עובר, ואז מותר לו להיות דיסוננס.
הסוג השלישי - קונטרפונקט קישוטי.
בסוג זה נכתב קו הבסיס בצלילים שלמים, ואילו הקו הקונטרפונקטי בצלילי רבע - כך שנוצר יחס ריתמי של 4:1. צלילי הרבע הרבים מהווים פעמים רבות "קישוט" למלודיה, ולכן רוב התנועה תהיה ב"צעדים".
בסוג זה מותרים מרווחים דיסוננטיים, אך ורק כצלילים עוברים וכקישוט ולא על פעמות מודגשות.
הסוג הרביעי - הצליל השוהה.
סוג זה מתמקד ביצירת קונטרפונקט המבוסס על צלילים שוהים (סינקופות) ועל פתרונם ההרמוני.
קו הבסיס נכתב בצלילים שלמים, ואילו הקו הקונטרפונקטי נכתב בצלילי חצי השוהים (באמצעות קשת) לאורך צליל שלם.
בסוג זה מתאפשרת כתיבת מרווח דיסוננטי על פעמה כבדה, אך פתרונו בצליל הבא יהיה בצורה קונסוננטית.
הסוג החמישי - הקונטרפונקט המעורב.
סוג זה מהווה "סיכום" של כלל הסוגים, ומשלב את כלל המאפיינים הריתמיים, המלודיים וההרמוניים שלהם.
בסוג זה הכתיבה היא חופשית כמעט לחלוטין.
קונסטנס (קוני) איליין טרימר ויליס היא סופרת מדע בדיוני אמריקאית.
זכתה בין היתר באחד-עשר פרסי הוגו ובשבעה פרסי נבולה.
ב-2011 הייתה הסופר ה-28 (הסופרת השלישית בלבד, אחרי אורסולה לה גווין ואן מק'קפרי), שזכה בפרס ה"גרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים, המחולק החל מ-1975 לסופר מדע בדיוני אחד, פעם בשנה או שנתיים, לצדו של טקס חלוקת פרס נבולה.
ויליס מפורסמת בסגנונה הנגיש לכול ובדמויותיה מעוררות ההזדהות.
בין השאר כתבה סדרה של ספרים וסיפורים העוסקים במעבדת המסע בזמן באוניברסיטת אוקספורד העתידית.
בין יצירות אלה נכללים "ספר יום הדין", "מלבד הכלב" והסיפור הקצר "משמרת האש", כולם זוכי פרסים.
בשנת 1967 סיימה ויליס את לימודיה בקולג' קולורדו סטייט, שם השלימה תארים בחינוך לגילאי היסודי ובספרות אנגלית.
היא חיה בגרילי שבקולורדו עם בעלה קורטני ויליס, המכהן כפרופסור לפיזיקה באוניברסיטת צפון קולורדו.
לזוג בת אחת ששמה קורדליה.
עבודתה הראשונה של ויליס שזכתה לפרסום היא "The Secret of Santa Titicaca" (בתרגום חופשי: הסוד של סנטה טיטיקאקה), סיפור שפורסם במגזין Worlds of Fantasy בדצמבר 1970. היא זכתה למועמדות הראשונה שלה לפרס הוגו בשנת 1979 על הסיפור הקצר "Daisy, in the Sun".
הרומן הראשון שלה שפורסם, "Water Witch" (תרגום חופשי: מכשפת מים; נכתב בשיתוף עם סינתיה פליס), פורסם בשנת 1982. בשנה זו קיבלה מענק מהקרן הלאומית לאמנויות, סוכנות עצמאית של הממשלה הפדרלית המסייעת ל"מצוינות אמנותית", ואז עזבה את משרת ההוראה שלה והפכה לסופרת במשרה מלאה.
בשנת 2009 הוכנס שמה של ויליס למוזיאון היכל התהילה של המדע הבדיוני בארצות הברית.
ויליס מרבה להשתמש בהומור ביצירתה, ומכוונת את חיציה בדרך כלל כלפי אנשים שטופי אמונות טפלות או בעלי תפיסות חברתיות נוקשות וחסרות הגיון.
פעמים רבות היא מטילה את דמויותיה לתוך מציאות כאוטית, לצורך יצירת מצבים קומיים ולשם הנעת העלילה.
במקרים רבים גיבוריה ספריה הם מדענים מתחומי מדעי הטבע או החברה.
בין השאר ניתן למצוא בספריה ביקורת על ביטויים מסוימים של תקינות פוליטית, ציטוטים רבים מיצירות ספרותיות אהובות עליה, ופעמים רבות גם דמות של ילד נבון ורב-תושייה המבין דברים שנעלמים מעיני חלק מהמבוגרים.
יצירותיה של ויליס מתאפיינות בתחקיר מקיף ובריבוי פרטים מדעיים, היסטוריים וספרותיים ואף פריטי טריוויה, כגון אופנות לאורך השנים (בספרה "המשכוכית"), רומנים למשרתות ("מלבד הכלב"), אסונות מפורסמים ("מעבר") ועוד.
התקופות ההיסטוריות החביבות עליה בסיפורי המסע בזמן שהיא כותבת הן בראש ובראשונה תקופת הבליץ בבריטניה, שבה עסקה ארוכות בסיפור הקצר "משמרת האש" כמו גם ברומן "Blackout/All Clear" ולאחריה התקופה הוויקטוריאנית, שאותה היא מתארת בהרחבה בספרה הקומי "מלבד הכלב".
סגנונה משויך בדרך כלל לסוגת "המדע הבדיוני הרך" או "המדע הבדיוני החברתי", שבו המדע הוא רק אחד מהמנועים העלילתיים ואינה עומד בהכרח במרכז.
הדגש שלה, לפיכך, אינו על המדע אלא על ההשפעה שלו על העולם החברתי והסמלי ועל הדמויות.
ספריה עוסקים בין השאר בפסיכולוגיה ("מעבר"), בקולנוע ובמקומו כחלק מתעשיית התרבות ("Remake"), בשאלות של מגדר וזהות ("ארץ לא נודעת"), ובשאלות של דטרמיניזם היסטורי ("מלבד הכלב", Blackout/All Clear).
אפילו המלכה (סיפור קצר, 1993)
"המשכוכית": רומן העוסק בחקר אופנות ובתורת הכאוס.
"ספר יום הדין" עוסק במגפת המוות השחור.
הוצאת אופוס, 1999, יצא במהדורה מחודשת בהוצאת אופוס ב-2024.
"מלבד הכלב": קומדיית מדע בדיוני מסובכת המתרחשת במאה ה-21 ובתקופה הוויקטוריאנית במקביל.
"מעבר": עוסק בתאוריה בנוגע לחוויית סף מוות.
"ארץ לא נודעת": אוסף סיפורים הכולל שלושה סיפורים: הנובלה "ארץ לא נודעת" מגוללת את סיפורם של צמד חוקרי/ממפי-עולמות וחושף את הצדדים הפחות רומנטיים בעבודתם; "משמרת אש" עוסק, בדומה ל"ספר יום הדין" ו"מלבד הכלב", במסע בזמן, לתקופת הבליץ; "אפילו המלכה" הוא סיפור קצר הנוגע לנשיות.
"ספר יום הדין", "מלבד הכלב", הנובלטה "משמרת אש" והרומן "Blackout/All Clear" עוסקים במסע בזמן ויש בהם כמה דמויות משותפות, אך אינם מקושרים מבחינה עלילתית ושונים מאוד באופיים.
קוני איילנד הוא חצי-אי הסמוך לברוקלין, ניו יורק, שבעצמו מהווה חלק מהאי, לונג איילנד שבארצות הברית.
קוני איילנד ידוע היום בעיקר בזכות חופי הרחצה שלו, עד שנות החמישים היה ידוע בעיקר כאתר השעשועים של העיר ניו יורק ומספר פארקי שעשועים פעלו בו.
עם פתיחת דיסניוורלד בפלורידה ופתיחת פארקי שעשועים נוספים בחוף המזרחי ירדה קרנו של האי כאתר שעשועים ורובם נסגרו.
אתר נוסף מפורסם באי היא מסעדת הנקניקיות "ניית'נ'ס פיימוס" שפועלת עד היום, ובה נערכת תחרות אכילת נקניקיות מפורסמת בכל 4 ביולי.
חוף ממוקם באזור קוני איילנד בברוקלין, ניו יורק.
החוף מהווה חלק מהחופים הציבוריים של העיר ומוכר כאחד החופים הפופולריים ביותר בניו יורק.
קוני איילנד הפך ליעד נופש במאה ה-19, כאשר החוף והטיילת שלו החלו למשוך מבקרים רבים.
במהלך המאה ה-20, קוני איילנד פיתח את עצמו כאזור בידור עם פארקי שעשועים ומתקני בידור.
בשנות ה-50 וה-60 חלה ירידה בפופולריות של האזור, אך במהלך השנים האחרונות התרחשו שיפוצים ושדרוגים, שהובילו לחידוש העניין באזור.
"קונטרה פּוסטו" (מאיטלקית: Contrapposto) הוא מונח המשמש באמנות הוויזואלית ובתולדות האמנות לתיאור תנוחה של דמות אדם.
תנוחת ה"קונטרה פוסטו" נחשבת לתנוחה הקלאסית באמנות של יוון העתיקה.
בקאנון הקלאסי הדמות נמצאת במצב של עמידה, רגל אחת של הדמות מונחת קדימה ישרה וכנגדה היד הנגדית מכופפת.
בתנוחה זו, כתפי הדמות נוטות מעט ואילו קו המותן של הדמות נוטה לכיוון הנגדי כך שהגוף מקבל תנוחה המזכירה את האות S.
לעיתים מקבל הגוף גם נטייה סיבובית מסוימת בכתפיים או במותן.
הצלבה בין פרקי הגוף נקראת גם "מבנה כיאסטי" (מונח הלקוח משם האות היוונית כי).
היא יוצרת תחושה של שלמות וקומפוזיציה המכילה הרמוניה של ניגודים ומשלימה את תנוחת הקונטרה פוסטו.
אמני הרנסאנס גילו מחדש את עקרון הקונטרה פוסטו ואת הטבעיות האנושית הגלומה בו.
קונטרפאקט היא שיטת הלחנה בה כותבים יצירה חדשה על הרמוניה של יצירה קיימת ולרוב המלודיה החדשה מכסה את ההרמוניה המוכרת.
השיטה הייתה בשימוש הרב ביותר בשנות ה-30 וה-40 בתקופת פריחתו של הבי בופ, מכיוון שאפשר לרשום זכויות יוצרים על מלודיה ולא על המהלך ההרמוני המלווה.
דבר זה נתן לנגני הג'אז אפשרות לאלתר ולהקליט הרמוניות של נגנים אחרים מבלי לשלם או לבקש רשות.
אין לבלבל את הקונטרפאקט עם ציטוטים מוזיקליים, שכן בציטוטים אלה משאיל המלחין מרכיב מוזיקלי מיצירה אחרת.
במוזיקה קלאסית קיימות דוגמאות לקונטרפאקט מהמאה ה-16 ועד היום.
בשנת 1969 כתב ג'ון קייג' את היצירה "Cheap Imitation" ("חיקוי זול") על ידי שינוי שיטתי של התווים מהקו המלודי של היצירה "סוקרייט" של אריק סאטי.
המונח קונטרפאקט לא קיבל הכרה רחבה בתאוריה הקלאסית.
דוגמאות בולטות לשימוש בקונטרפאקט הן הקטע "Donna Lee" של צ'ארלי פארקר ומיילס דייוויס שנכתב על ההרמוניה "Back Home Again in Indiana", הקטע "Groovin' High" של דיזי גילספי שנכתב על ההרמוניה "Whispering".
אך הדוגמה הבולטת ביותר מתחום הג'אז הוא הקטע "I Got Rhythm" של ג'ורג' גרשווין על-פיו נכתבו אין ספור סטנדרטים נוספים ואף קיבל את המונח רית'ם צ'יינג'ס.
קונטרס בולים הוא מארז המכיל מספר בולי דואר הכרוכים יחד בעטיפה קשיחה.
הקונטרס מיוצר ומשווק על ידי רשויות דואר במדינות רבות בעולם כאמצעי לייעל את מכירת הבולים לציבור הרחב.
בצורתו הבסיסית ביותר נראה הקונטרס כמו ספר קטן, המכיל צמודה אחת, או מספר צמודות, המחוברות יחד וארוזות בין שני לוחות קרטון.
הקונטרסים הראשונים הוכנו ידנית על ידי חיתוך צמודה בגודל המתאים מתוך גיליון בולים שלם וכריכתה בין שני לוחות קרטון באמצעות דבק, תפירה או סיכת שדכן.
עם הזמן שוכללו שיטות העבודה, הודפסו גיליונות בולים מיוחדים במבנה המתאים לייצור קונטרסי בולים, ומוכנו תהליכי הייצור.
קונטרסים של בולי מברק הונפקו בשנת 1870 על ידי חברת המברקים של קליפורניה וכן על ידי וסטרן יוניון בשנת 1871.
לוקסמבורג הייתה המדינה הראשונה להנפיק קונטרסים בשנת 1895. שוודיה הנפיקה קונטרסים בשנת 1898. במחצית הראשונה של המאה ה-20 צבר הרעיון אהדה רבה והיה שכיח.
ישנם אספני בולים המתמחים באיסוף קונטרסים או משטחונים של קונטרסים.
קונטרסים שלמים (ותמימים) נדירים למדי כיום שכן רובם נוצלו עד תום למטרות שילוח דואר.
קוּנטרס או בשמו המלא: קונטרס: ידיעות, שיחות ומכתבים, היה ביטאונה של מפלגת אחדות העבודה ובמידה מסוימת היה גם ביטאון ההסתדרות לפני ייסוד דבר.
כתב העת ראה אור כשבועון בין השנים 1919–1930 ו-1943–1945. השם "קונטרס" פירושו חוברת העוסקת בנושא מסוים (מלטינית: commentarius - פנקס רשימות), חיבור קצר או אוסף הערות בנושא מסוים.
עורכו הראשון של קונטרס היה ברל כצנלסון, ולאחר שהקים את "דבר" והיה לעורכו, ערכו את כתב העת דוד רמז, מרדכי קושניר ויצחק יציב.
גיליונות מסוימים יצאו גם בשמות "איגרת", "חוברת", "גיליון", "פנקס", "מכתב לחברים".
בשנתו הראשונה צורף לקונטרס מוסף ספרותי חודשי בעריכת יוסף חיים ברנר בשם "האדמה", אך לאחר רצח ברנר פָּסקה הוצאת המוסף.
כצנלסון שידל את חברי המפלגה ששהו בחו"ל לשלוח כתבות לקונטרס ככתבי חוץ.
כך משה שרת, ששהה בלונדון בשליחות התנועה הציונית, שלח כתבות תחת שם העט "בן קדם"; אליהו גולומב כתב מגרמניה; ומשה ביילינסון, שלמד רפואה באיטליה, היה כתב העיתון ברומא.
עוד כתבו בעיתון אליעזר ליבנה (ליבנשטיין), אברהם תרשיש, ברל רפטור ואף אב"א אחימאיר, לפני שהפך לרוויזיוניסט.
ה"קונטרס" הודפס בדפוס הקואופרטיבי "דפוס אחדות".
מעל גיליונות קונטרס התפרסמו דוחות פעילות מפלגתיים והסתדרותיים, תיאור מפורט של כל ועידה ומועצה ומאמרי פולמוס ארוכים של נציגי פועלים, בעיקר בנוגע לדרכה האידאולוגית והמעשית של הסתדרות העובדים ובנוגע לאיחוד שורות הפועלים העבריים בארץ ישראל.
מעל דפי העיתון התנהל גם המאבק הגדול של התקופה כנגד גדוד העבודה.
העיתון היה מפלגתי מובהק, ועמד כנגד עיתון "הפועל הצעיר".
חוקרת התקופה אניטה שפירא מעירה כי "לא היה זה עיתון קל ונוח לקריאה" וכי "היו מפועלי ארץ ישראל שחטאו, בסתר ושלא בסתר, בקריאת "דאר היום", עיתונו ה"ימני" של איתמר בן-אב"י, שהיה בו מן הלחלוחית הסנסציונית שחסרה [...] בדפיו הצנועים של הקונטרס".
"קונטרס" הפסיק להופיע בשנת 1930, על רקע איחוד "אחדות העבודה" עם "הפועל הצעיר" והקמת מפא"י ועל רקע הכפילות המיותרת עם העיתון היומי המצליח דאז, "דבר".
כאשר ב-1943 עמדה שוב מפא"י על סף פילוג, חידשו המזוהים עם רעיונות "אחדות העבודה" (סיעה ב') את הופעת "קונטרס" בעריכת יחיאל הלפרן, אך כעבור שנה וחצי הופסקה שוב הופעתו.
"קונטרס ההתפעלות" הוא קונטרס שנכתב על ידי רבי דובער שניאורי - אדמו"ר האמצעי, שהיה בנו של בעל התניא וממשיכו בשושלת אדמו"רי חב"ד.
הקונטרס נשלח לחסידים בשנת תקע"ד (שנה לאחר מות בעל התניא).
הקונטרס הוא איגרת לכלל חסידי חב"ד והוא עוסק בדרכי ההתפעלות במוח לב ובמחשבה על פי דרך חב"ד, ומסביר את עיקרי עבודת האלוהים החב"דית.
על פי הקונטרס, "התפעלות" מושגת על ידי התבוננות בהנהגת ה' את העולם.
הקונטרס מחולק להקדמה, שהיא איגרת נפרדת, שבה מבאר האדמו"ר את חיוב ההתפעלות, ושולל מחד את המתפעלים "התפעלות חיצונית" הנקראים בפיו "הדרכים הישנות" (הכוונה לרבי אהרן מסטרשלה שתמך בהתלהבות חיצונית), ומאידך את אלה שחוששים, כביכול, להתפעל.
האדמו"ר מבכה את המצב שרוב החסידים לא מתעוררים להתפעלות ומסביר את הסיבות למצב.
הקונטרס עצמו מחולק למספר חלקים שבהם מסביר האדמו"ר את המדרגות בהתפעלות, הדרכים להגיע אליהן ואת מונעי ההתפעלות.
הרב הלל מפאריטש, תלמידו של אדמו"ר האמצעי, כתב שני ביאורים על הספר.
הראשון "מהדורא קמא" הוא על סדר הקונטרס והשני "מהדורא בתרא" הוא הערות על הקונטרס, נדפסו יחד בשם ליקוטי ביאורים.
מהדורה מפוסקת, מחולקת לקטעים ומבוארת בידי הרב צבי הירש זלמנוב - בתוך: המעיינות, מאמרי אדמו"ר האמצעי, לקט נבחר, בהוצאת הוצאת ספרים מעיינותיך, ירושלים.
עבודת ה' על פי קונטרס ההתפעלות, מאת הרב יצחק שפירא.
יצא בהוצאת ישיבת עוד יוסף חי, ה'תשפ"ג.
בשנת 1898 תורגם הספר בפרפראזה לגרמנית על ידי אהרן מרקוס בעיתון היהודי בקראקוב.
בשנת 1963 תורגם הספר לאנגלית על ידי לואי ג'ייקובס.
בשנת 1975 תורגם הספר לצרפתית על ידי ז'ורז' לוויט
קוּנִי-קוּנִי הוא גזע קטן ושעיר במין חזיר בר שבסוג חזיר, שמוצאו בניו זילנד.
צבעיו של הקוני-קוני נעים בטווח רחב משחור-לבן, לבן, זהבהב, חום בהיר ועד חום.
מבנה גופו גוצי עגלגל, ורגליו קצרות, ומכאן שמו במאורית (שפירושו "שמן ועגלגל").
למרבית חזירי הקוני-קוני צומחים תחת הלסת התחתונה שני גדילים.
לקוני-קוני מזג שלו וידידותי, ובעקבות כך מרבים לגדל אותו כחיית מחמד.
המדענים נוטים להאמין כי במקור מוצאו מאסיה, וכי הוא הגיע לניו זילנד בתחילת המאה ה-19 על ידי סוחרים או ציידי לווייתנים.
הקוני-קוני אומץ על ידי המאורים, שגידלו אותו ואף נתנו לו את שמו.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, עמד חזיר זה בפני סכנת הכחדה, וההערכה היא שנותרו כ-50 פרטים בלבד.
המין ניצל בזכות מייקל ויליס וג'ון סימיסטר, בעלי פארק ספארי, שהצליחו לאסוף 18 פרטים, אשר היוו בסיס לתוכנית הצלה למין.
בשנת 2015 הקוני-קוני מסווג במצב שימור "פגיע".
כיום מגדלים את הקוני-קוני בניו זילנד, באנגליה ובארצות הברית, והמגדלים מאורגנים באגודות רשומות.
קוני 2012 הוא סרט שנוצר בידי חברת "ילדים בלתי נראים" והפך במהרה לסרט ויראלי.
מטרת הסרט היא לקדם את פרויקט "עצרו את קוני" (במקור: StopKony), אשר נועד לעורר מודעות לפשעים של האוגנדי ג'וזף קוני, על מנת לעצור אותו עוד בשנת 2012. יש הטוענים כי הקמפיין שבא בעקבות הסרט הוא הקמפיין הוויראלי המצליח אי פעם.
הסרטון התפשט והפך לוויראלי במהירות רבה.
נכון ל-9 במרץ, כ-4 ימים לאחר הפצת הסרט, לקליפ למעלה מ-15.5 מיליון צפיות ב-Vimeo, ו-64 מיליון צפיות ביוטיוב, ועוד מיליוני צפיות רבות דרך אתר "קוני 2012" המופעל בידי ארגון "ילדים בלתי נראים".
החשיפה האינטנסיבית והלא צפויה גרמה לאתר "קוני 2012" לקרוס זמן קצר אחרי שהסרטון התחיל לזכות בפופולריות רחבת מידה.
מספר סלבריטאים לא מבוטל התגייס למען הקמפיין, והוא כולל את ניקול ריצ'י, ריהאנה, טיילור סוויפט, קריסטין בל, כריס בראון, כריסטינה מילאן, היידן פנטייר, קים קרדשיאן, פירס מורגן, ניקי מינאז', ליידי איי, ביל גייטס ורבים אחרים.
ב-20 באפריל 2012, כחלק מהקמפיין, תומכי הקמפיין מתכננים לכסות את הערים שלהם בפוסטרים עם פרצופו של קוני.
"ילדים בלתי נראים" מציעים פוסטרים באתר שלהם, אשר בהתחלה הועמדו למכירה וכרגע ניתנים להורדה בחינם לאור הביקוש הרב.
הם גם מציעים ערכות הכוללות סיכות, פוסטרים, חולצה, סטיקרים, צמידים ועוד, במטרה להעלות את המודעות.
הסרט מתאר את התוכנית והמאמצים של ארגון "ילדים בלתי נראים" לעצור את קוני.
הוא מתאר את לוחמת הגרילה של קוני ושל המחתרת שלו, צבא ההתנגדות של האל, ואת האזורים (צפון אוגנדה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, דרום סודאן) בהם הם פועלים.
אחת הדמויות הבולטות בסרט הוא בחור אוגדני צעיר, נער בשם ג'ייקוב, אשר אחיו נהרג בידי קוני.
בתגובה לסיפורו המרגש, מבטיח המייסד ויושב ראש של "ילדים בלתי נראים" והיוצר המרכזי של הסרט, ג'ייסון ראסל, לג'ייקוב שהוא "יעשה הכול כדי לעצור את קוני!".
הסרט קורא להפסקת ועצירת גיוס החיילים הצעירים בידי קוני, והחזרת הסדר החברתי והשלווה לאזורים הפגועים.
הסרט כולל גם קטעים בהם מופיע בנו של ג'ייסון ראסל, גאווין.
גאווין הוא ילד קטן יחסית, בגיל בו נמצאים רבים מקורבנות הטרור של קוני.
גאווין מראה שלמרות הגיל הצעיר שלו, הוא רוצה לעזור ואף תוהה בסרט למה אחרים לא עוזרים.
יש לו, לצד התבטאויות בוגרות, גם מספר התבטאויות ילדותיות, תמימות - למשל, כשנאמר לו שקוני מכריח אנשים להרוג את בני משפחתם וחברים שלהם, הוא מגיב באומרו
"ילדים בלתי נראים" שמו לעצמם מטרה, להשיג את תמיכתם של קבוצה ספציפית של אינדיבידואלים, במטרה .
הרשימה כוללת 20 סלבריטאים "מובילי תרבות".
ביניהם: אופרה וינפרי, מארק צוקרברג, ליידי גאגא, אנג'לינה ג'ולי, ג'ורג' קלוני, ג'יי זי, ג'סטין ביבר, אלן דג'נרס, בן אפלק, ריהאנה, טיילור סוויפט, ראיין סיקרסט ובונו, יחד עם מספר נוספים.
אתר המאבק אף מזמין וקורא לגולשים לפנות, דרך הטוויטר, אל אותם מובילי תרבות ולעודד אותם לתמוך במאבק.
ישנה רשימה נוספת, הכוללת בתוכה 12 קובעי מדיניות.
מדובר במדינאים ופוליטיקאים משפיעים ובולטים בעולם.
ביניהם: ג'ורג' ווקר בוש, קונדוליזה רייס, ג'ון קרי, ביל קלינטון, מיט רומני ובאן קי-מון.
נמתחה ביקורת רבה כנגד הקמפיין, על האופן בו הוא מפשט את האירועים באזור.
חלק מן ההפשטה כביכול הוא כישלונו של הקמפיין בציון מעשי ממשלת אוגנדה או המעשים של תנועת השחרור העממי הסודני (SPLM), דוגמת התקפות כנגד אזרחים, בזיזה של בתים ועסקים, והמערכת הפוליטית הסבוכה שבאזור, שמזינה את הקונפליקט.
יותר מכך, פעילים בארגוני זכויות אדם דיווחו בעבר כי צבא השחרור העממי הסודני מנצל ילדים על ידי הפיכתם לחיילים, ובעקבות זאת הועברה ביקורת על בחירתו של נשיא ארצות הברית אובמה לספק תמיכה לצבאות אשר משתמשים בנערים כחיילים.
"מדינות שמשתמשות בילדים כחיילים לא הולכות להפוך לרציניות בנוגע לסיום הגישה הזאת, עד שהם יראו שארצות הברית רצינית לגבי עצירת תזרים המזומנים עבורן", אמר ג'ו בייקר, פעיל בארגון "Human Rights Watch".
ביקורת נוספת הופנתה כלפי ההתעלמות מאשמתה של ממשלת אוגנדה בקונפליקט.
ביקורת נוספת טוענת שהסרט נותן מידע שאינו נכון, ויוצר רושם מטעה לגבי מקום הימצאו והיקפו של הLRA: למעשה, כך טוענים מבקרים רבים, כוחותיו של קוני הצטמצמו משמעותית, והם מונים עכשיו מאות תומכים בלבד.
ישנם גם ניתוחים ציניים יותר של החלטתו של אובמה לשלוח יועצים צבאיים לאזור, והם טוענים שזהו פרס עבור החלטתה של אוגנדה לסייע במצב בסומליה.
אובמה אכן הכריז כי הורה "לתפוס [את קוני] חי או מת" באוגנדה, בסיוע "כוחות צבאיים חמושים".