tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מול זוועות המרד, במיוחד הביזה של אנטוורפן, כל הפרובינציות מלבד לוקסמבורג התקוממו במרד בנובמבר 1576 עם הפיוס של גנט, בדרישה מפליפה השני להסיג את כל הכוחות הזרים מהולנד, להשעות את רדיפת הפרוטסטנטים ולהתייעץ עם הפרלמנט של הולנד לטיפול בממשל מקומי ולא בפעולות אוטוקרטיות חד צדדיות.
מ-8 בנובמבר 1576 עד 23 ביולי 1577, המושל הכללי הספרדי החדש של הולנד חואן מאוסטריה (הידוע בהיסטוריה כ"דון חואן") עסק במשא ומתן לשלום עם הפרלמנט ההולנדי.
האיחוד הראשון של בריסל (9 בינואר 1577) אישר את הפיוס, והוסיף כי המדינות ישמרו על הדת הקתולית במחוזותיהן.
על ידי חתימת הצו ב-12 בפברואר 1577 ב-Marche-en-Famenne, קיבל דון חואן באופן נומינלי את כל דרישות הפיוס.
רוב הכוחות הזרים נסוגו לשטח לוקסמבורג, שלא הצטרפה לדרישות הפיוס.
אמנם התרחשו כמה מצורים על ערים עם כוחות מצב ספרדיים שסירבו לסגת, אך אלה נפתרו ברובם במהירות על ידי תשלום עבורם; באופן כללי, למצב היה פוטנציאל לשים קץ למלחמה אם ניתן יהיה להגיע להסכמות שיכובדו בין הצדדים.
מ-24 ביולי 1577 עד 6 בינואר 1579, החל עם כיבוש מצודת נאמור, דון חואן וסגנו ויורשו אלכסנדר פארנזה, דוכס פארמה פתחו במתקפה צבאית נגד המחוזות המאוחדים, תוך שהוא מבקש לפייס מחוזות שהיו מוכנים להכפיף את עצמם בחזרה תחת ממשלת המלוכה הספרדית בתנאים מסוימים.
בתגובה, האיחוד השני של בריסל של הפרלמנט ההולנדי (10 בדצמבר 1577) גילה התנגדות חריפה ונחושה יותר לממשלת ספרד, ודרש כעת (ועצמם להבטיח) הגנה שווה לקתולים ולפרוטסטנטים בכל מחוזות הולנד.
וילם "השתקן" מאורנז' הפך למנהיג הפוליטי בפועל של המחוזות המאוחדים, בעוד מתיאס מאוסטריה הובא להחליף את דון חואן כמושל-גנרל.
אולם קרב גמבלו (31 בינואר 1578) היה תבוסה הרסנית עבור המורדים, ורבים החלו לדבר על כניעה.
יתר על כן, קלוויניסטים רדיקליים תפסו את השלטון בערים שונות בפלנדריה ובבראבנט, בעיקר מה שנקרא הרפובליקה הקלוויניסטית של גנט, רדפו קתולים והרחיקו בעלי ברית קתוליים רבים שעד לאותה נקודה תמכו במרד, אך כעת נודעו בשם "המלקוננטים".
פארמה הצליח להפעיל בהצלחה את כישוריו הדיפלומטיים על כמה מבני נפש אלה, וניהל משא ומתן עם כמה אצילים ועוצרי עצר קתולים במחוזות דרום שונים תוך הבטחות לכבד את האינטרסים שלהם בתמורה לנטישת המרד.
לבסוף, החזית המאוחדת של המדינות הכלליות קרסה ב-6 בינואר 1579 כאשר רוזנות ארטואה, רוזנות אנו והעיר דואי חתמו על איחוד אראס, בשאיפה לחזור לקתוליות ולממשלת ספרד תחת דרישות מתונות יותר מאשר הפסיפיקציה.
ב-17 במאי 1579 הם חתמו על הסכם שלום נפרד עם המלך.
בתגובה, רוב המחוזות והערים האחרות (כמעט רק בחלקים דוברי ההולנדית של ארצות השפלה) ביקשו לאשר מחדש את מחויבותם לפסיפיקציה, כמו גם לאיחוד השני של בריסל, ולגבש איחוד פוליטי וצבאי קרוב עוד יותר על ידי סיכום איחוד אוטרכט ב-23 בינואר 1579.
לאחר שרוב המחוזות סיכמו את איחוד אוטרכט ב-23 בינואר 1579, המשיכה הקמת הרפובליקה ההולנדית העצמאית מתוך ארצות השפלה ההבסבורגיות.
לאחר שרוזונויות ארטואה, אנו והעיר דואי חתמו על איחוד אראס ב-6 בינואר 1579, וחזרו לקתוליות ולנאמנות לכתר הספרדי, רוב המחוזות והערים הנותרות של המורדים גיבשו או הצטרפו מאוחר יותר לאיחוד אוטרכט, הסכם ברית צבאית קרובה יותר שיהפוך לחוק היסוד החשוב ביותר של המחוזות המאוחדים.
ב-26 ביולי 1581 הכריזו המחוזות על שבועת ההתכחשות, שבה "התנערו" הפוליטיקאים והסוחרים ההולנדים החשובים באופן חגיגי מפליפה השני כמלכם, כשהם מונים את פגיעותיו באנשיהם.
יש הגורסים כי מרד זה, אשר הונהג על ידי הסוחרים החופשיים אנשי הגילדות ועל ידי האצולה הזוטרה, שימש השראה להתקוממויות שאירעו באנגליה בשנת 1642, בצפון אמריקה 1775 ובצרפת בשנת 1789.
פליפה השני הציב פרס על ראשו של נסיך אורנז', ואכן הלה נרצח ביריות אקדח ב-10 ביולי 1584 ב"פרינסנהוף" שבדלפט בידי אציל מקומי זוטר, תומך בית המלוכה הספרדי.
הפוליטיקאים במדינה המתהווה נאבקו למצוא ראש מדינה ריבוני חדש, כולל מתיאס מאוסטריה, פרנסואה מאנז'ו, וילם "השתקן" מאורנז' ורוברט מלסטר, אולם ללא הצלחה.
אחרי ההתנקשות בחיי וילם השתקן (יולי 1584), סירבו גם אנרי השלישי מצרפת וגם אליזבת הראשונה מאנגליה להפוך לריבוני הישות החדשה.
עם זאת, אליזבת הסכימה להפוך את המחוזות המאוחדים לפרוטקטוראט של אנגליה (ברית נונסאץ', 1585), ושלחה את רוברט דאדלי, רוזן לסטר, כמושל כללי.
גם הוא לא זכה להצלחה, וב-12 באפריל 1588 הפכו "שבעת המחוזות" לרפובליקה.
הדוכס מפארמה המשיך במתקפה הצבאית והדיפלומטית המוצלחת שלו, והחזיר יותר ויותר מחוזות וערים בחלקים הדרומיים, המזרחיים והצפון-מזרחיים של ארצות השפלה לידיים מלכותיות.
הכיבושים המחודשים של פארמה נעצרו פחות או יותר לאחר נפילת אנטוורפן (1585), ולבסוף הגיעו לסיומם עם כישלונה של הארמדה הספרדית (יולי-אוגוסט 1588) וכאשר פליפה השני הורה לו להתערב במלחמות הדת בצרפת (ספטמבר 1589) כדי למנוע מצרפת תחת אנרי הרביעי להפוך לממלכה פרוטסטנטית.
התפתחויות אלו הולידו שלב חדש, עשר השנים (1588–1598), שבהן היו כיבושים משמעותיים על ידי צבא המדינות ההולנדיות בהנהגתם של מאוריץ מנסאו ווילהלם לודוויג מנאסאו-דילנבורג, והרפובליקה ההולנדית.
בתקופת "עשר השנים" (בהולנדית: Tien jaren) שנמשכה בין השנים 1588 עד 1598, מאוריץ מנסאו, נסיך אורנז' לעתיד ובנו של וילם "השתקן" מאורנז', ובן דודו וילהלם לודוויג, רוזן נסאו-דילנבורג וכן הגנרל האנגלי פרנסיס ור, הצליחו להפוך את גל המלחמה נגד האימפריה הספרדית לטובת הרפובליקה ההולנדית.
הם השיגו ניצחונות רבים על הצבא הספרדי של פלנדריה, וכבשו שטחים גדולים בצפון ובמזרח ארצות השפלה ההבסבורגיות ששולבו ברפובליקה ונשארו חלק מהולנד עד היום.
החל מהביצור החשוב של ברגן אופ זום (1588), מאוריץ ווילהלם לודוויג כבשו לאחר מכן את ברדה (1590), צוטפן, דבנטר, דלפסיל וניימכן (1591), סטינוויק, קויורדן (1592) גרטרוידנברג (1593), חרונינגן (1594), גרול, אנשדה, אוטמרסום ואולדנזאל (1597), טריטוריות שאבדו ב-1580 בגלל בוגדתו של גאורך דה לאלאינג.
השנים המוצלחות ביותר של מאוריץ היו 1591 ו-1597, שבהן מסעותיו הביאו לכידת ערים מבוצרות חיוניות רבות, שחלקן נחשבו כ"בלתי ניתנות לחדירה".
הטקטיקות הצבאיות החדשות שלו זיכו אותו בתהילה בקרב בתי המלוכה באירופה, וגבולות הולנד של ימינו הוגדרו בעיקר על ידי מסעותיו של מאוריץ מאורנז' במהלך עשר השנים.
צרות כלכליות היו בין המניעים העיקריים שהניעו את ההולנדים, ועוד יותר את הספרדים, ללכת לשולחן המשא ומתן להפסקת אש.
החזקת הצבאות וצמצום הסחר הכניסו גם את ספרד וגם את הרפובליקה ההולנדית למתח כלכלי.
כדי להקל על התנאים, נחתמה הפסקת אש באנטוורפן ב-9 באפריל 1609, שסימנה את סיום המרד ההולנדי ותחילתן של שתים עשרה שנות ההפוגה.
מסקנתה של הפסקת אש זו הייתה הפיכה דיפלומטית גדולה עבור פרקליטה של הולנד יוהאן ואן אולדנברנוולט, שכן ספרד על ידי כריתת האמנה הכירה רשמית בעצמאות הרפובליקה.
בספרד ההפוגה נתפסה כהשפלה גדולה - היא ספגה תבוסה פוליטית, צבאית ואידאולוגית, והפגיעה ביוקרתה הייתה עצומה.
סגירת הנהר סכלדה לתנועה באנטוורפן וממנה, והסכמה לפעילות מסחרית הולנדית בנתיבים הימיים הקולוניאליים הספרדיים והפורטוגזים היו רק כמה נקודות שהספרדים מצאו בהם התנגדות.
למרות שהיה שלום ברמה הבינלאומית, אי שקט פוליטי השתלט על ענייני הפנים של הולנד.
מה שהתחיל כמריבה תאולוגית הביא להתפרעויות בין רמונסטרנטים (ארמיניאנים) לקונטר-רמונסטרנטים (גומאריסטים).
באופן כללי, העוצרים תמכו בראשונים והאזרחים באחרונים.
אפילו הממשלה הסתבכה, כאשר אולדנברנוולט לקח את הצד של הרמונסטרנטים והסטאדהאודר מאוריץ מנסאו נעמד לצד מתנגדיהם.
בסופו של דבר, הסינוד של דורט גינה את הרמונסטרנטים על כפירה והרחיק אותם מהכנסייה הציבורית הלאומית.
ואן אולדנברנבולט נידון למוות, יחד עם בן בריתו ז'יל ואן לדנברג, בעוד שני בעלי ברית רמונסטרנטים נוספים, רומבוט הוגרבטס והוגו גרוטיוס קיבלו מאסר עולם.
למרות שההולנדים והספרדים היו מעורבים שניהם בצדדים מנוגדים של מלחמת הירושה של ייליך (יוני 1609 – אוקטובר 1610; מאי-אוקטובר 1614) בייליך-קלווה-ברג, הם נמנעו בזהירות זה מזה, ולפיכך מעשי האיבה מעולם לא התפשטו בחזרה לתוך ארצות השפלה ההבסבורגיות, וההפוגה נשמרה.
אף על פי כן, שיחות השלום בשנים 1629–1630 עלו בתוהו, תוכניות שאפתניות יותר לכבוש את בריסל בשנים 1632–1633 בעזרת אצולה אנטי ספרדית בדרום הולנד מעולם לא יצאו לפועל, וכמה ניסיונות הפתעות רפובליקניות צפוניות ומצור על אנטוורפן נערך על ידי הצבא המלכותי הספרדי של פלנדריה.
גם הברית הצרפתית-הולנדית משנת 1635 לא הביאה לשינויים משמעותיים במצב בשטח, במיוחד בשל הזוועות שבוצעו במהלך החרבת טיינן, שהביאו תוצאות הפוכות ועלו להם באהדת האוכלוסייה הדרומית.
עם זאת, התערבות צרפתית ואי שביעות רצון פנימית במחיר המלחמה בארצות השפלה הביאו לשינוי במדיניות "הולנד תחילה" של ספרד ולהתמקדות בדיכוי המרד הקטלוני שנתמכה על ידי צרפת.
הקיפאון והצרות הפיננסיות שנוצרו כתוצאה מכך, בתוספת תשישות הצבא הספרדי והרצון ההולנדי להכרה פוליטית רשמית, שכנעו בסופו של דבר את שני הצדדים באמצע שנות ה-40 של המאה ה-17 לקיים שיחות שלום.
התוצאה הייתה השלום של מינסטר משנת 1648, שאישר את רוב ההסכמות שכבר הושגו עם הפסקת האש של 1609.
המשא ומתן בין ספרד לרפובליקה החל רשמית בינואר 1646 כחלק ממשא ומתן השלום הכללי יותר בין הצדדים הלוחמים במלחמת שלושים השנים.
המדינות הכלליות שלחו שמונה צירים מכמה מהמחוזות, מאחר שאיש לא סמך על האחרים שייצגו אותם בצורה נאותה.
הם היו וילם ואן ריפרדה (אוברייסל), פרנס ואן דוניה (פריזלנד), אדריאן קלאנט טוט סטדום (חרונינגן), אדריאן פאו ויאן ואן מתנסה (הולנד), ברתולד ואן גנט (חלרה), יוהאן דה קנויט (זיילנד) וגודרט ואן ריד (אוטרכט).
המשלחת הספרדית הובלה על ידי גספר דה ברקאמונטה, הרוזן השלישי של פניארנדה.
המשא ומתן נערך במבנה המוכר כיום כהאוס דר נידרלנד במינסטר.
המשלחות ההולנדית והספרדית הגיעו עד מהרה להסכם, המבוסס על הנוסח של שתים עשרה שנות שביתת הנשק.
ההסכם אישר את ההכרה של ספרד בעצמאות הולנד.
הדרישות ההולנדיות (סגירת הסכלדה, ויתור על Meierij, ויתור רשמי של כיבושים הולנדים באיי הודו ובאמריקה והסרת האמברגו הספרדי) נענו בדרך כלל.
עם זאת, המשא ומתן הכללי בין הצדדים העיקריים נמשך, משום שצרפת המשיכה לנסח דרישות חדשות.
בסופו של דבר הוחלט לפיכך לפצל את השלום בין הרפובליקה וספרד ממשא ומתן השלום הכללי.
זה איפשר לשני הצדדים להגיע לשלום נפרד מבחינה טכנית (לצערה של צרפת, שטענה שהדבר נוגד את הסכם הברית משנת 1635 עם הרפובליקה).
נוסח האמנה (ב-79 מאמרים) נקבע ב-30 בינואר 1648. לאחר מכן הוא נשלח לריבונים (פליפה הרביעי, מלך ספרד והמדינות הכלליות) לאשרור.
חמישה מחוזות הצביעו לאשרר (בניגוד לעצתו של הסטאדהאודר וילם השני, נסיך אורנז') ב-4 באפריל (זיילנד ואוטרכט התנגדו).
אוטרכט נכנעה לבסוף ללחץ מצד המחוזות האחרים, אך זיילנד החזיקה מעמד וסירבה לחתום.
בסופו של דבר הוחלט לאשרר את השלום ללא הסכמתה של זיילנד.
הנציגים לוועידת השלום אישרו את השלום בשבועה ב-15 במאי 1648 (אם כי הנציג של זיילנד סירב להשתתף, והנציג של אוטרכט סבל ממחלה דיפלומטית אולי).
בהקשר הרחב יותר של האמנות בין ממלכת צרפת והאימפריה הרומית הקדושה, לבין שוודיה והאימפריה הרומית הקדושה מ-14 ו-24 באוקטובר 1648, הכוללים את שלום וסטפאליה, אך לא נחתמו על ידי הרפובליקה, הרפובליקה זכתה כעת גם "עצמאות" רשמית מהאימפריה הרומית הקדושה, בדיוק כמו הקנטונים השווייצריים.
בשני המקרים זו הייתה רק פורמליזציה של מצב שכבר היה קיים זמן רב.
צרפת וספרד לא חתמו על הסכם ולכן נותרו במלחמה עד להסכם הפירנאים של 1659. השלום נחגג ברפובליקה בחגיגות מפוארות.
הוא הוכרז חגיגית ביום השנה ה-80 להוצאה להורג של הרוזנים של אגמונט והורן ב-5 ביוני 1648.
למלחמת שמונים השנים (בערך 1568–1648) היו השפעות צבאיות, פוליטיות, חברתיות-כלכליות, דתיות ותרבותיות מרחיקות לכת על ארצות השפלה, האימפריה הספרדית, האימפריה הרומית הקדושה, כמו גם אזורים אחרים של אירופה ומושבות אירופאיות מעבר לים.
בשלום מינסטר (15 במאי 1648), ארצות השפלה ההבסבורגיות פוצלו לשניים, כאשר ארצות השפלה הצפוניות הנשלטות על ידי פרוטסטנטיים הפכו לרפובליקה ההולנדית, בלתי תלויה באימפריה הספרדית ובאימפריה הרומית הקדושה, ואילו ארצות השפלה הספרדיות הדרומיות שנשלטו על ידי הקתולים, נשארו תחת ריבונות הבסבורגית ספרדית.
בעוד שהאימפריה הספרדית וארצות השפלה הדרומיות יחד איתה נהרסו כלכלית ודמוגרפית, והידרדרו פוליטית וכלכלית, הרפובליקה ההולנדית הפכה למעצמה מסחרית עולמית והשיגה רמת שגשוג גבוהה עבור המעמדות הגבוהים והבינוניים שלה הידועים כתור הזהב ההולנדי, למרות אי-שוויון ובעיות סוציו-אקונומיים, גאוגרפיים ודתיים מתמשכים, כמו גם סכסוכים פוליטיים, צבאיים ודתיים פנימיים וחיצוניים.
המרד המזרח-גרמני (גרמנית Aufstand des 17. Juni – "התקוממות 17 ביוני") התרחש ביוני 1953 ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.
המרד החל כשביתה של פועלי בניין בברלין המזרחית, בירת גרמניה המזרחית, בתגובה להעלאת מכסות העבודה, והתפתח למהומות המוניות נגד המשטר המזרח-גרמני במקומות רבים ברחבי המדינה.
המרד דוכא באכזריות, אך לא בקלות על ידי הפולקספוליציי - המשטרה המזרח-גרמנית, ובעזרת הצבא הסובייטי.
לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר קמה גרמניה המזרחית (או בשמה הרשמי הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית), דרשו הסובייטים מהמדינה החדשה פיצויים על הנזק העצום שנגרם להם בעקבות מבצע ברברוסה בזמן מלחמת העולם השנייה.
כיוון שפיצוי כספי היה חסר ערך, כי המארק המזרח גרמני לא היה סחיר בעולם, ועתודות מטבע החוץ של גרמניה המזרחית היו אפסיות בשנים הראשונות לקיומה, דרשו הסובייטים פיצויים בצורת ציוד וחומרים (מפעלי תעשייה, ספינות, חומרי גלם, מכונות תעשייתיות ועוד).
מיד לאחר המלחמה החלה ברית המועצות לקבל פיצויים, ומפעלים שלמים פורקו והועברו לברית המועצות.
כך שועבדה כלכלת גרמניה המזרחית לברית המועצות, וגם תוצרת תעשייתית שיוצרה בגרמניה המזרחית נשלחה לברית המועצות.
כתוצאה מכך, שיקום גרמניה המזרחית התנהל בעצלתיים, תנאי המחיה של האזרחים היו נמוכים ושרר מחסור במוצרי צריכה.
בנוסף, המשטר בגרמניה המזרחית היה רודני ועורר אי נחת בקרב אזרחים רבים, שרצו בקיום בחירות חופשיות (תוצאות הבחירות נשלטו על ידי השלטון) ובאיחוד עם גרמניה המערבית.
ב-10 ביוני העלתה מפלגת האיחוד הסוציאליסטי בראשותו של ולטר אולבריכט, מזכ"ל המפלגה ושליטה בפועל של גרמניה המזרחית, את מכסות העבודה לפועלי תעשייה ולפועלי בנייה ב-10% ללא תוספת שכר.
הוצהר כי פועלים שלא יעמדו במכסות החדשות, יופחת שכרם בהתאם.
כתוצאה מהמחסור בציוד התעשייתי ובחומרי הגלם שברית המועצות לקחה כפיצויי מלחמה, לא יכלו רבים מן הפועלים לעמוד במכסות החדשות, אפילו אם רצו.
תגובה ראשונה להעלאת המכסות הגיעה יום לאחר מכן, ב-11 ביוני, כאשר איגוד מקצועי באתר בנייה בברלין המזרחית קרא לקיום שביתה של 24 שעות.
ב-15 ביוני דרשו פועלים מאתר בנייה אחר בעיר פגישה עם ראש ממשלת גרמניה המזרחית אוטו גרוטהוול.
בתגובה שלחה המפלגה נציגים למפעלים ולאתרי הבנייה כדי להסביר את עליית מכסת העבודה.
הנציגים לא התקבלו בברכה ויצאו משם מבלי לפתור את הבעיה.
בבוקר יום שלישי 16 ביוני צעדו פועלים בברלין המזרחית משדרת סטלין לעבר משרדי הממשלה והמפלגה ולבית האיגודים המקצועיים.
כשהגיעו למטה הוועד המרכזי של המפלגה, מדרום לשדרת אונטר דן לינדן, הם גילו משאיות עם רמקולים המשדרים תעמולה של המפלגה.
הפועלים הרסו שתי משאיות, השתלטו על משאית שלישית ושידרו ממנה את דרישותיהם, שכללו בין השאר: .
לאחר שבכירי הממשל והמפלגה סירבו להיפגש עמם, הכריזו מנהיגי המפגינים על שביתה כללית ביום שלמחרת.
ביום רביעי 17 ביוני החלה שביתה כללית.
במקביל ההנהגה המזרח-גרמנית פנתה לעזרת הסובייטים, ואלו הורו להכניס טנקים לבירה.
תחילה חששו להכניס טנקים לעיר מחשש שבעלות הברית האחרות (ארצות הברית בריטניה וצרפת) ישלחו גם הן טנקים, אך החליטו לעשות זאת כיוון שזו הייתה הדרך היחידה להשליט חזרה את הסדר.
בינתיים השתלטו המורדים על בנייני ממשל שהתרוקנו מהבכירים שישבו שם, כאשר ולטר אולבריכט התחבא בתוך טנק סובייטי.
פועלים רבים החלו לצעוד ממקומות שונים (ובהם שדרת סטלין שהייתה באמצע בנייה) לכיוון משרדי הממשלה והמפלגה.
עד מהרה התפתחה שביתה זו למהומות אלימות שהתפשטו גם מחוץ לבירה.
תחנת הרדיו RIAS, שבסיסה במערב ברלין, דיווחה בהרחבה על ההפגנות.
כך, האוכלוסייה בשאר חלקי הרפובליקה למדה על התקריות הבלתי נתפסות עד כה בבירה.
עובדים בדרום גרמניה המזרחית כמו האלה, לייפציג, דרזדן, גרה, מרסבורג וגורליץ הצטרפו לדרישות מפגיני ברלין בבוקר 17 ביוני והתכנסו למצעדי מחאה גדולים.
המפגינים נשאו דגלים של גרמניה, וקראו לממשלה הנוכחית להתפטר ולערוך בחירות דמוקרטיות.
באותה עת נכנסו טנקי T-34 סובייטים לברלין ובעזרת הפולקספוליציי דיכאו את המרד באכזריות.
עד הלילה הסתיים המרד בבירה, אך בעוד כ-700 ערים ועיירות אחרות המשיך המרד בקנה מידה יותר קטן עוד כיומיים.
לפי נתוניים רשמיים נהרגו 16 בני אדם ומעל מאה נפצעו.
בפועל, לפי הערכות, לפחות 300 נהרגו ולמעלה מ-1,000 נפצעו.
בדו"ח שחיבר קולונל איוון פדייקין, ראש הק.ג.ב.
בגרמניה המזרחית, נאמר כי .
כ-6,000 איש נעצרו בעקבות המרד.
מאותו רגע ואילך הפכה גרמניה המזרחית למדינת משטרה.
חוזקו שירותי הביטחון במטרה למנוע מרד כזה שוב: נערכו רפורמות בפולקספוליציי - המשטרה המזרח-גרמנית, ובשטאזי - שירות הביטחון.
יושב-ראשו, וילהלם צייסר הודח ובמקומו מונה ארנסט וולוובר.
בנוסף, משנת 1954 הפסיקה ברית המועצות לקחת פיצויים ורמת החיים בגרמניה המזרחית עלתה.
רחוב 17 ביוני בברלין מנציח את האירוע.
המרד ההודי הגדול או המרד ההודי של 1857, המוכר בהודו בשם מלחמת העצמאות הראשונה הייתה התקוממות שפרצה בשנת 1857 בקרב חיילי הסיפוי ששירתו בארמיית בנגל של חברת הודו המזרחית הבריטית, כנגד החברה.
המרד פרץ על רקע התמרמרות שפשתה בשכבות משמעותיות בין האליטות ההודיות כנגד המעורבות הבריטית בתת-היבשת ההודית.
הפקעת נחלות בנימוק שלא נמצאו יורשים חוקיים, רפורמות אגרריות שהעבירו חלקות ממעמד בעלי האחוזות לאיכרים, החדרת חינוך מודרני וביטול מנהגים דתיים כמו שריפת אלמנות, כולם עוררו עוינות.
החמרת תנאיהם של הסיפוים, חיילים מקומיים שעמדו לרשות חברת הודו המזרחית, והכנסה לשירות תרמילי קליע שנטען ששומנו בחלב חזיר ופרה – האסורים באכילה, בהתאמה, באסלאם ובהינדואיזם – סיפקו את הניצוץ.
באפריל-מאי 1857 התקוממו מספר גדודי סיפוי.
הם הצליחו לכבוש את דלהי, והמליכו עליהם את השליט האחרון של האימפריה המוגולית, בהאדור שאה השני בן ה-82.
המרד נמשך כשנתיים, והתפשט לחלקים נרחבים של תת-היבשת ההודית.
אם כי הנסיכויות ההודיות שמרדו היו מעטות, השפעת המורדים בצבאותיהן של רבות אחרות מנעה מהראג'ות להגיש סיוע יעיל לאדוניהם הבריטים.
עם זאת, יחידות צבא מקומיות ונסיכים רבים נותרו נאמנים לחברה והושיטו לה עזרה ניכרת.
חוסר הארגון של המורדים והיעדר הנהגה משותפת היו בעוכריה של ההתקוממות.
הבריטים בודדו את המוקדים העיקריים, ומיגרו אותם בזה אחר זה.
המרד ההודי הגדול שם קץ לפעולתה של חברת הודו המזרחית הבריטית.
בחוק שעבר בפרלמנט הבריטי בשנת 1858, נקבע שהחברה סיימה את תפקידה, וסמכויותיה ונכסיה הועברו לשליטת הכתר הבריטי.
הוקם המשרד לענייני הודו על מנת לפקח על הטריטוריה, ובראשו המשנה-למלך ששלט בתת-היבשת.
נערכה סדרת רפורמות מנהליות, שכללו שילוב של בני הקאסטות הגבוהות בשלטון, ופותח מנגנון השירות הציבורי שינהל את הודו עד לקבלת עצמאותה מידי בריטניה ב-1947.
הקשר בין הודו לאימפריה הבריטית התחיל עוד בשנת 1600, כאשר נוסדה באישור הכתר הבריטי חברת הודו המזרחית.
חברת מסחר זאת הייתה אמורה לספק מענה לתחרות שהתחילה להתעורר במהלך המאה ה-15 עם הופעת פורטוגל, הולנד ויותר מאוחר גם צרפת בזירת המסחר עם תת-היבשת ההודית.
במהלך 157 השנים בין 1600 ל-1757, הנוכחות הבריטית בהודו הייתה בעלת אופי מסחרי עם נוכחות מינימלית במספר מקומות לאורך חופי הודו, כאשר המסחר התנהל בעיקר עם האימפריה המוגולית והתחרות היחידה הייתה עם הכוחות האירופאים ולרוב על רקע מסחרי.
בשנת 1757 החלה חברת הודו לשלוט בחלקים של תת-היבשת ההודית באופן ישיר.
נקודת המפנה הייתה הניצחון הבריטי בקרב פלסי, בו הובס צבא השליט המקומי של בנגל מטעם האימפריה המוגולית.
ניצחון זה הביא את הבריטים באופן הולך וגובר להיות הכוח השולט בבנגל, מאחר שלפחות תחילה היו שליטי המחוז שליטים מוגולים, אך עם הזמן כוחם פחת יחד עם דעיכת האימפריה המוגולית וכוחם של הבריטים גדל.
במהלך סוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, חברת הודו הרחיבה באופן משמעותי את אחיזתה בהודו בדרכים שונות, בעיקר דרך מערכות צבאיות.
'צבא הודו' היה צבא שגויס ברובו לשירות חברת הודו המזרחית, חלק נרחב ממנו גויס מהאוכלוסייה המקומית.
מעבר ליחידות החברה, שירתו בהודו גם יחידות בריטיות שהוצבו לפרק זמן מסוים בהודו כחלק מסבב שירות.
בכל מקרה, הרוב הגדול מהכוח הלוחם שעמד לראשות השלטון הבריטי בהודו גויס מקרב ההודים הילידים, כך שהשלטון הבריטי הסתמך באופן נרחב על שיתוף הפעולה ונאמנותם.
הצבא התחלק לשלוש ארמיות באותו אופן שהמדינה התחלקה לשלושה מחוזות שלטון; ארמיית בנגל (שמפקדתו בדלהי), ארמיית בומביי (שמפקדתו בבומביי) וארמיית מדראס (מפקדתו במדראס).
הארמייה הגדולה יותר הייתה ארמיית בנגל ומפקדה היה גם המפקד העליון של כוחות צבא הודו.
במישור הפוליטי, הלורד דלהויז (המושל הכללי של הודו בין 1848–1856) הנהיג מדיניות שהונהגה עוד בימי האימפריה המוגולית; 'מדיניות הפקיעה' (Doctrine of Lapse).
לפי מדיניות זאת, ממלכה עצמאית או ממלכת חסות אשר לא נמצא לה יורש עצר המתאים למלוך, תסופח להיות תחת השלטון הישיר של חברת הודו המזרחית.
בהתאם למדיניות זאת סופחו מספר ממלכות ובשנת 1856 סופחה ממלכת אווד.
מדיניות זאת והנהגתה בפועל יצרו חוסר שקט בקרב מנהיגי הממלכות העצמאיות והורידה את תחושת החופש הפוליטי של הודים רבים.
במישור הדתי, היו חיכוכים רבים שנבעו מהתנגשות העולם המערבי עם העולם הדתי ומבנה החברה ההודית.
בקרב מספר חוגים דתיים ובפרט בחוגים הינדיים, הייתה הרגשה שמא השלטון הבריטי מפרק את המרקם הדתי המיוחד שקיים בהודו והקידמה הטכנולוגית (כמו הרכבת והטלגרף) נתפסו לעיתים כקסם ועבודת השטן.
יתרה מכך, בשלב מסוים בתקופתו של המושל הכללי הלורד קנינג (מושל הודו, 1856-1862) שמשל לאחר דלהויז, הייתה אפילו הרגשה בקרב חוגים מסוימים בהודו כאילו נשלח לתפקיד כדי להמיר את דתם של ההודים לנצרות.
המישור הצבאי היה ככל הנראה המשפיע ביותר על הצתת המרד.
ראשית, בעיקר כתוצאה ממלחמת קרים, הייתה בעיה גדולה ביחס בין חיילים מערביים לחיילים מקומיים בהרכב צבא הודו.
בשנת 1857 מנו החיילים ההודים בשירות חברת הודו כ-311,000 (165,000 רק בארמיית בנגל) עם כ-40,000 חיילים מערביים, יחס של כ-1:8. מעבר ליחס הבעייתי, גם הצבת היחידות האירופאיות בהודו הייתה לא שוויונית, כך שהיו אזורים נרחבים ללא כוח צבאי בריטי המוצב שם.
בעיה נוספת הגיעה בשנת 1856 כאשר אושר חוק גיוס לשירות הכללי (General Service Enlistment Act) אשר קבע כי כל חייל המשרת בכוחות הבריטים מחויב להישלח ולהילחם בכל מקום אשר יהיה בכך צורך.
הבעייתיות עם חוק זה נבעה מכך שחיילים ממעמדות גבוהים (קאסטות) בצבא בנגל (ביניהם הברהמנים והראג'פוטים), היו מאבדים את מעמדם החברתי אם היו יוצאים מגבולות הודו.
עד שנחקק חוק זה, צבא בנגל היה הצבא היחיד מבין השלושה אשר כיבד את הקאסטות ואת רצון המעמדות השונים.
כלומר מי שרצה להתגייס לשירות הצבא הבריטי, היה מחויב לוותר על מעמדו החברתי.
הנושא שהצית בסופו של דבר באופן ישיר את המרד עצמו, גם אם אינו האחראי הבלעדי להתעוררות המרד הוא פרשיית התרמילים המשומנים.
לקראת סוף שנת 1856, הופיעו בהודו רובים מסוג חדש שהיוו חידוש טכנולוגי נרחב, היו אלו הרובים המחורקים אנפילד דגם 1853 (Pattern 1853 Enfield) שהחליפו את הרובים הלא מחורקים אשר שירתו בצבא הבריטי מספר עשורים, כולל במלחמות הנפוליאוניות; מוסקט הבראון בס (Brown Bess Musket) בדגם ההודי שלו.
באנפילד נעשה שימוש מהפכני בתרמילים שכללו את הקליע ומטען אבק שרפה, שניהם בתוך תרמיל ניר אשר שומן באופן נכבד כדי למנוע רטיבות ולהקל על טעינת הרובה.
כדי לטעון את הרובה החדש, על החייל היה לקרוע את תחתית התרמיל בעזרת שיניו ולשפוך את אבק השריפה במורד הקנה, את התרמיל והקליע שבתוכו היה עליו לדחוף במורד הקנה אחרי אבקת השריפה.
נושא שימון הקליעים הפך לאחת מהסיבות שהציתו את המרד משום השמועות שהסתובבו סביב שימון התרמילים, שכן הטענה הייתה שהתרמילים שומנו בעזרת שומן חזיר ופרה.
חזיר נחשב טמא על ידי המוסלמים, פרה נחשבת מקודשת על ידי ההינדים.
בשני המקרים, שימוש בשומן שלהם נחשב כפגיעה דתית משפילה.
אם כי הסיבות למרד היו שונות ומגוונות, היה אירוע יחיד שהצית לבסוף את המרד עצמו.
אירוע זה היה שיחה שהתקיימה במצבור התחמושת בדום-דום (צפונית לקולקטה) בין שני חיילים הודים בשירות הצבא הבריטי, האחד ממעמד נמוך (לאסקר) והשני ממעמד גבוה (ברהמין).
הלאסקר ביקש לשתות מכד הנחושת של הברהמין, אך זה סירב מחשש שבן המעמד הנמוך יזהם אותו.
כתגובה לעלבון ענה הלאסקר שבקרוב יאבד הברהמין את מעמדו בכל מקרה שכן השלטון הבריטי מייצר תרמילים המשוחים שומן פרה וחזיר.
השמועה החלה ככל הנראה כך ונפוצה ברחבי ארמיית בנגל כמו אש בשדה קוצים.
סימנים ממשיים להתחלתו של המרד החלו בינואר 1857 כאשר רגימנט '', אשר ישב בבראקפור (קרוב לדום-דום), החל להראות סימני התמרמרות וחוסר שביעות רצון כלפי הבריטים.
חודש לאחר מכן הוא אף השפיע על סלידה דומה בקרב רגימנט נוסף '', אשר סירב לאימוני ירי ב-26 בפברואר, אף על פי שהתרמילים שחולקו לו לא שומנו כלל.
כתגובה פורק הרגימנט ה-19 פורק על ידי רגימנט בריטי ('').
ב-29 במרץ, טוראי ברגימנט ה-34 בשם מנגל פאנדי (Mungal Pandy) הצהיר שיירה בקצין הבריטי הראשון שיראה במהלך כינוס של הרגימנט.
כתגובה לכך הגיע למקום קצין בריטי מהרגימנט בניסיון להשתלט על האירועים, פאנדי ירה לעבר הלוטננט והפיל אותו מסוסו, הוא ניצל הודות להתערבותו של המשרת ההודי שלו.
הרגימנט המתמרד תקף והעלה באש מחנה בריטי בעיר כשהוא יוצא עם שלל של מספר תותחים, משם המשיך בצעידה לקראת קולקטה.
בסוף מרץ, נעצר הרגימנט המתמרד ופאנדי ומספר מנהיגי המרד ברגימנט נתלו על ידי השלטונות הבריטים.
לאחר הדרמה בבראקפור במרץ, חודש לאחר מכן אירוע התמרדות נוסף התרחש באווד (ששנה לפני כן סופחה לשלטון הבריטי בהודו).
לאחר ששמע על פירוק הרגימנט ה-19, התמרד '' ובתגובה, פורק אף הוא על ידי הנציב הבריטי באווד הנרי לורנס (Henry Lawrance) על ידי הקפת המתמרדים בתותחים מוכנים לירי.
מיראט (Meerut) הייתה עיר בעלת חשיבות צבאית רבה, כ-64 ק"מ צפון-מזרחית לעיר דלהי.
היא ישבה על 'הדרך הראשית הגדולה' (Grand Trunk Road) והכילה כוח צבאי נרחב שהתחלק כמעט שווה בין יחידות בריטיות ליחידות ילידים הודיות.
לאחר שנרגעו הרוחות בבראקפור ואווד, הוצת המרד באופן אגרסיבי ודרמטי בעיר מיראט.
ב-24 באפריל 1857, 85 פרשים מ-'' סירבו להשתתף באימוני ירי, הם נעצרו ונשפטו לעשר שנות מאסר.
ב-9 במאי, משפטם הוקרא במסדר מול כל חיילי חיל המצב בעיר, כאשר הבריטים נשאו כלי נשק ואילו ההודים, כאקט של חוסר אמון מצד הבריטים, לא נשאו נשק.
אף על פי שחלק מהפרשים שירתו נאמנה את הבריטים במספר מערכות, עונשם לא הומתק והנידונים אף נאלצו לעבור את הבושה של קריעת דרגותיהם ומדיהם אל מול כל הסובבים.
ביום למחרת, יום ראשון 10 במאי, בעוד שהחיילים והקצינים הבריטים ישבו בכנסיות בתפילת יום הראשון, התכנסו חיילים הודים מהרגימנטים ה-11 וה-20 כשהם מלוהטים על ידי ההמון בשוק.
ההתכנסות הלכה והפכה לאלימה ומרדנית, מה שגרם לקצינים הבריטים לצאת לקראת המתמרדים בבהלה.
הקצין הראשון שהגיע היה מפקד הרגימנט ה-20, הקולונל פינס, כאשר הגיע להתכנסות נורה בגבו והופל מסוסו, לאחר מכן הוכה על ידי ההמון כשהוא שכוב על הארץ, מה שפתח צוהר להתלהטות נוספת בקרב המתמרדים.
בשלב זה, חיילים מהרגימנט ה-3 התקדמו לקראת הכלא כדי לשחרר את חבריהם שנכלאו יום לפני כן, לאחר שאלו שוחררו יחד עם כל שאר האסירים במקום, החיילים ההודים במיראט התפרעו ברחבי העיר, כשהם בוזזים והורגים את האירופאים בעיר.
בזמן ההתפרעויות בעיר, כלל חיל המצב הבריטי את רגימנט הקלעים ה-60 ורגימנט משמר הדרגונים ה-6 בנוסף ליחידת ארטילריה (סך הכל כ-2,000 חיילים).
הכוח הבריטי היה מוצב מחוץ לעיר ועד שהצליח להתארגן והגיע למוקדי ההתמרדות בעיר, היה זה מאוחר מידי, שכן אלו המשיכו לדלהי כשהם משאירים את השכונות האירופאיות במיראט עיי חורבות.
גנרל יואיט (Hewitt), מפקד הכוח הבריטי בעיר, עשה טעות מרה כאשר לא רדף אחרי המתמרדים בדרכם לדלהי ורק הסתפק בשליחת כוח סיור קטן.
בזמן הצתת המרד במיראט, ברחבי צפון הודו הוצתו מרידות דומות בעיירות וערים שונות.
בחלק מהמקרים הצליחו הבריטים לרסן את הכוחות המורדים בשלבים המוקדמים טרם יצאו משליטה, כך היה לדוגמה באגרה, פשוור ולאהור.
במוקדים אחרים הגורל היה דומה לזה של מיראט כאשר המרידה יצאה מידי שליטה והמורדים הרגו, בזזו ושרפו בשכונות האירופאיות.
בכל מוקדי ההתפרעות היה מוקדם להבין את גודל האירועים וההשפעה על חלקים נרחבים מצפון הודו, לכן בימים הראשונים לא נעשה ניסיון מרוכז להתחיל ולדכא את המרד, אלא עסקו הבריטים בכיבוי האש בסביבתם המיידית.
במספר מקרים הצליחו כוחות בריטים מצומצמים להתגונן אל מול כוחות רבים של מורדים, ראויה לציון הדוגמה של אולם ביליארד בעיר ארה (Arrah) ששימש מבצר מאולתר ל-16 בריטים, משרתיהם ו-45 חיילים סיקים נאמנים, אשר החזיקו מעמד מול עשרות התקפות עד שחולצו לבסוף רק ב-3 באוגוסט.
בבוקר ה-11 במאי הגיעו שלושת הרגימנטים המורדים ממיראט לדלהי, שם הצטרפו לשלושה רגימנטים מורדים בדלהי עצמה.
יחד השתלטו ששת הרגימנטים על העיר דלהי שלא הכילה יחידות בריטיות להגן עליה.
לאחר מספר ימי בזיזה ברחובות דלהי הצליחו המורדים לייצב את התנהלותם והחלה מלאכת ההתבצרות לקראת התגובה הבריטית.
בינתיים הלך וגדל כוחם של המתמרדים עם הצטרפות קבוצות עריקים ואזרחים מהעיירות מסביב.
אירוע משמעותי בשלב זה של המרד אשר תרם רבות לאיחוד הכוחות המורדים, היה הכתרתו בידי המורדים של בהאדור שאה ה-2, הנצר לשושלת המלוכה המוגולי שהיה בן 82 בעת הכתרתו ל-'מלך המרד'.
עד הכתרתו, חי השאה על פנסיה של חברת הודו המזרחית ולא היה לו כוח פוליטי ממשי, הוא הוכתר ככל הנראה כנגד רצונו.
בכל זאת, הכתרתו הייתה צעד חשוב לטובת המרד, היא הציבה דמות חוקית המקובלת על ההינדים והמוסלמים ואיחדה כך את כל הגורמים המורדים לפחות בשלבי המרד הראשונים.
למרות העמדה המרשימה שיצרו המורדים בדלהי, הם לא השכילו לארגן התקפה מאורגנת כנגד הכוחות הבריטים המפוזרים ברחבי צפון הודו, בכך עברה היוזמה לצד הבריטי.
האסטרטגיה הבריטית בשלב זה התרכזה ראשית בשחרור העיר מידי המורדים ורק לאחר מכן התמודדות עם מוקדי המרד האחרים, זאת משום חשיבותה הסמלית בתור הבירה ההיסטורית של האימפריה המוגולית.
כדי להגיב למתרחש בדלהי, הרכיבו הבריטים את 'כוח השדה דלהי' (Delhi Field Force) בפיקודו של הגנרל ג'ורג' אנסון, אשר מנה כ-2,300 חיל רגלים, 600 פרשים ו-22 תותחים.
הכוח יצא מאומבלה (כ-209 ק"מ מדלהי) ומספר ימים לאחר יציאתו נפטר אנסון ממחלת הכולרה, הפיקוד עבר מספר פעמים עד שעבר באמצע יולי למייג'ור-גנרל ארצ'דיל וילסון.
הספונטניות והפתאומיות שבה הוצת מרד כל כך רחב וכל כך הרסני בתוך הצבא שהיה ליבה של השליטה הבריטית, כמו גם האכזריות והקושי בדיכויו, העלו שאלות קשות בצמרת השלטון והצבא הבריטי.
האימפריה הבריטית הייתה באותה עת רחבה מספיק כדי לחשוש מאירועים דומים במקומות אחרים כמו גם חזרה של האירועים בהודו עצמה, כך שהאימפריה שאפה להפיק לקחים ולהבין לעומק את הסיבות למרד.
למרד היו השלכות רבות על הקשר ההודי-בריטי ועל דעת הציבור באנגליה לגבי הקולוניאליזם.
לאחר הפקת הלקחים ובתוך המציאות החדשה שנוצרה בהודו, נחקקו עשרות חוקים חדשים, תפיסות עולם השתנו, כמו גם היחסים ההודים-אנגלים עצמם.
בין השינויים ניתן לציין את הרפורמות בצבא ואת סופה הרשמי של האימפריה המוגולית.
בנוסף, גדלה הרגישות הבריטית למנהגים, חוקים והדתות המקומיות, וחודדו החוקים ושיטת השלטון בהודו.
בשנת 1860 בוצעה רפורמה נרחבת לייסוד החוק בהודו וייסוד שיטת החקיקה, רפורמה שהייתה שינוי מהשיטה הקודמת שהונהגה על ידי חברת הודו המזרחית ונמשכה עד עצמאותה של הודו.
אחת מההשלכות של המרד, היא הסיום הרשמי של האימפריה המוגולית שהתקיימה כ-330 שנים.
כזכור, הנצר האחרון לשושלת המוגולית, שכוחה הפוליטי היה בדעיכה החל מתחילת המאה ה-17 ובזמן המרד היה קיים רק בתאוריה, בהאדור שאה השני הוכתר בדלהי על ידי המורדים בתור מלכם.
הבריטים פחדו מהתעוררות חוזרת של מרד בתת-היבשת וזיהו את הסמליות של האימפריה המוגולית ההיסטורית, לכן עם כיבוש דלהי ועצירת השאה, בוטלה באופן רשמי האימפריה.
בניו של השאה, שהיו בעצמם פעילים בהובלת המרד, נתפסו והוצאו להורג.
השאה עצמו נשפט ונשלח לגלות בראנגון, שם נפטר ובמותו תמה השושלת המוגולית.
לאורך המאה ה-18 החלה להישאל שאלת הלגיטימיות של חברה כלכלית כישות פוליטית השולטת על שטחים נרחבים, אך מתנהלת גם כחברה כלכלית ובכך ראשית עניינה הוא עשיית כסף.
החשש שהחל לעלות בנוסף לכך היה שהכוח הכלכלי שהיה טמון בחברה וההשפעה שלו על הפרלמנט הבריטי.
החל מתחילת המאה ה-19 נחקקו מספר 'חוקי הודו' (האחרון לפני המרד נחקק בשנת 1853), אשר הורידו את ההשפעה והשליטה של החברה בהודו, תחת הרעיון הכללי שיום אחד החברה תאבד שליטה זו.
המרד ההודי נתפס באופן משמעותי כאשמת אוזלת היד של החברה בניהול המדינה, באופן טבעי עם פרוץ המרד גברו הקולות שתמכו בגישה שהשלטון על מדינה לא יכול להישאר בידי החברה.
כתגובה למרד החל להיבנות בפרלמנט חוק שיעביר את השליטה בתת-היבשת לידי הכתר, חוק שהוגש באופן סופי על ידי בנג'מין דיזראלי בתור עוזרו של הלורד דרבי.
'חוק הודו' של שנת 1858 (נכנס לתוקף ב-2 באוגוסט) היה אותו החוק אשר העביר את השליטה בהודו לידי השלטון הבריטי באופן ישיר.
חוק זה הכניס את משרת 'מזכיר המדינה להודו' (Secretary of State for India), מעין שר חוץ לענייני הודו, מזכיר המדינה להודו ישב בפרלמנט הבריטי ונתמך על ידי 'מועצת הודו' (India Council; גוף של 15 יועצים).
את נוכחות השלטון הבריטי בהודו מילא תפקיד מושל הודו או 'המשנה למלך' (Viceroy) של הודו, תפקיד שהיה דומה לתפקיד הקודם של מושל מטעם החברה וישב אף הוא בקולקטה, רק שעתה תפקיד זה היה כפוף לפרלמנט הבריטי באופן ישיר.
מזכיר המדינה להודו הראשון היה הלורד סטאנלי, המשנה למלך הראשון היה הלורד קנינג.
צבא הודו, בעיקר ארמיית בנגל, נפגע באופן קשה מאוד מהמרד.
יחידות שלמות ירדו מסדר הכוחות ויחידות רבות הוקמו במהלך המרד מאזורים שונים.
בנוסף לכך, לאחר 'חוק הודו' הועבר גם הצבא לשירות האימפריה הבריטית באופן ישיר, כלומר יחידות צבא הודו יהיו שייכות מעתה למשרד המלחמה והצבא הבריטי.
לאחר המרד היה צורך בבניה וסידור מחדש של יחידות צבא הודו.
למעשה, עם מעבר השלטון בהודו בוטלו כל היחידות, שכן הן שירתו את חברת הודו המזרחית אשר איבדה את זכויות השלטון שלה בהודו.
במציאות, רוב היחידות אשר לא מרדו השתמרו כמו שהן רק שהפיקוד עליהן עבר לצבא הבריטי.
כך לדוגמה רגימנטי ארטילריה והנדסה עברו לשרת תחת 'רגימנט התותחנים המלכותי' ו-'רגימנט ההנדסה המלכותי' בהתאמה.
שלושת מחוזות השלטון הבריטים שהונהגו על ידי החברה; בנגל, בומבי ומדרס, נשתמרו בתור המבנה השלטוני של הודו, כך גם נשתמרה החלוקה לארמיות בתוך צבא הודו.
עם זאת המבנה הפנימי של הארמיות שונה לחלוטין, רגימנטים שמרדו פורקו, במקומם הוכנסו רגימנטים חדשים וחלק מהרגימנטים שנותרו נאמנים במהלך המרד קיבלו מספרים ושמות חדשים.
באופן טבעי, השינויים הקיצוניים ביותר קרו בצבא בנגל, שהושפע באופן הנרחב ביותר מהמרד.
נקודה נוספת של עניין בהקשר למבנה הצבא וגיוס מקומיים נובעת מאחת מההשלכות המעניינות ביותר של המרד.
במהלך המרד אזורים וממלכות שונות בהודו נותרו נאמנים ותרמו חיילים רבים לטובת הבריטים.
אזורים אלו, לדוגמה הפנג'אב, הפכו כעת לאזור מועדף לגיוס משום שחייליהם נחשבו בשלב זה לאמינים יותר.
בנוסף לכך, לאחר המרד היה מעבר לגיוס נרחב יותר מעמים ואזורים שנחשבו 'לוחמניים' יותר, כמו חיילי הגורקה מנפאל, חיילים מסינד (Sindh) וסיקים מהפנג'אב.
בנוסף, לאחר המרד הושם דגש רב יותר על היחס בין מספר החיילים הבריטים להודים בשירות בריטי, כך שהיחס היה קרוב לשווה.
ב-90 השנים שבין המרד לבין עצמאותה של הודו, נאמנותם של החיילים ההודים בשירות האימפריה נותרה איתנה.
חיילים הודים שירתו בכל מערכה של האימפריה הבריטית אליה נשלחו, כמו גם מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה בה שירתו כשני מיליון חיילים הודים.
שאלת אופי המרד והמניעים להתפרצותו
בתקופת התרחשות המרד ולאחריה, הייתה התעסקות רבה במניעים להצתת המרד מלכתחילה, שכן כוחה של האימפריה הבריטית נשען באופן רחב על התמיכה המקומית.
השמות השונים שניתנו למרד לאורך ההיסטוריה משקפים גישות שונות לגבי אופי המרד, לדוגמה האם היה מרד צבאי או התקוממות אזרחית, שאלה שלתשובתה השלכות אחרות לגמרי.
כדי להבין את עומק השאלה, מעניין להציג את דבריו של שר החוץ, בנג'מין דיזראלי בדבר השאלה לגבי אופי המרד:
שאלתו של ד'יזראלי כוונה כנגד רוח הדברים בתקופה שמיד לאחר המרד אשר הדגישה את האופי הצבאי של המרד, כך לדוגמה ראה את הדברים ג'ון לורנס (Sir John Muir Lawrence), מושל מחוז פנג'אב.
לדעתו, שהייתה הדעה הרווחת באופן עקרוני, לא הייתה ההתמרדות רחבה והסיבה למרד הייתה כמעט לחלוטין נושא התרמילים.
היו דעות נוספות שהדגישו את ההפתעה שבהתפרצותו של המרד וסימני השאלה הרבים שהתעוררו בדבר הסיבות להתפרצות.
כך מעניין לציין את דעתו של ג'יימס אוטרם, מושל אווד לאחר שחרור לאקנאו; לדעתו היה המרד קונספירציה מוסלמית בהודו ותקרית התרמילים הציתה את המרד לפני שניתן לכוחות הפוליטיים המוסלמים הזדמנות לתכנן אותו לעומק.
הדעה הבריטית הרווחת בתקופה שלאחר המרד נועדה להגן על הלגיטימיות הבריטית כנגד הלגיטימיות הפוליטית ההודית בדבר השליטה על תת-היבשת.
בתור התמרדות צבאית, יכלו הבריטים להעניש את האחראים ולהמשיך הלאה בשליטה בהודו, לקחים יהיו חייבים להילמד ואולי אף מספר רפורמות, אך בגדול הבעיה התעוררה בתוך הצבא ושם תטופל.
הדעה ההפוכה על התעוררות לאומית כוללת שנכשלה אשר התנהלה בעיקר בצבא, הייתה דעה מסוכנת כלפי השליטה הבריטית.
גישה זו על היותו מרד לאומי הייתה הגישה אשר התקיימה בקרב חוקרים הודים רבים בעיקר בתקופת העצמאות בשנות ה-40 של המאה ה-20 ולאחריה.
המרד הפך לאירוע לאומי נוסף ואחד הראשונים, על רצף אירועי המאבק על העצמאות ההודית ועזר לחזק את הזהות הלאומית ההודית.
אחת השאלות הנרחבות לגבי אירועי המרד, הנובעת מהסמליות הרבה שלו לאורך ההיסטוריה ולצדדים המעורבים, היא שאלת השם של המרד.
החשיבות הרבה שהייתה למרד בעייני העם ההודי מצד אחד והאימפריה הבריטית מצד שני, גם בזמן ההתרחשויות וגם ברטרוספקטיבה, הפכו גם את שם המרד והדרך בה הוא נזכר לנושא לדיון.
לאחר המאבק לעצמאות במהלך החצי הראשון של המאה ה-20, נקרא המרד של 1857 "מלחמת העצמאות הראשונה", לפי התייחסות זאת, מאבק העצמאות במאה ה-20 נחשב למלחמת העצמאות השנייה.
לנושא זה ישנה חשיבות רבה, שכן ההתייחסות למרד של 1857 כפרק ראשון במאבק מתמשך לעצמאות מגדילה באופן ניכר את הלגיטימיות והעוצמה של הזהות הלאומית והעצמאות ההודית.
בעייני האימפריה הבריטית, במהלך ובשנים שלאחר המרד, נקרא המרד של 1857 בשמות שונים; "המרד הגדול" (The Great Rebellion), "ההתקוממות הגדולה" (The Great Mutiny), "מרד הסיפויים" (The Sepoy Revolt) ו-"מלחמת הסיפויים" (The Sepoy War).
נראה כי השם אשר נשאר והפך לשם המקובל הוא "המרד ההודי הגדול" (The Great Indian Rebellion) או לחלופין "המרד ההודי של 1857" (The Indian Rebellion of 1857), שמות אלו היו נקיים עד כמה שאפשר מהתנגשות עם הנרטיב הבריטי או הנרטיב הלאומי ההודי.
הנמר והלהבה (The Tiger and the Flame) הוא סרט משנת 1952, בבימויה של ג'נאסי קי ראני, המספר את סיפור המרד.
המרד הגדול (The Rising) הוא סרט משנת 2005, בבימויו של קתן מהאטה, מספר את סיפורו של מנגל פאנדי במהלך המרד.
1857: אק ספרנמה (Ek Safarnama :1857) הוא מחזה מאת ג'ווד סיביקוי אשר מתרחש במהלך המרד.
רצי הלילה מבנגל (Nightrunners of Bengal) הוא רומן מאת ג'ון מאסטרס (נכתב במקור על ידי מייקל ג'וזף) אשר מתאר סיפור דמיוני בעל דמיון מסוים לאירועי המרד.
שוד הרכבות הגדול (The Great Train Robbery) הוא ספר רב-מכר משנת 1975 מאת מייקל קרייטון.
במהלך העלילה מוזכרים אירועי המרד אשר התרחשו במקביל בהודו.
היכלות רחוקים (The Far Pavilions) הוא ספר רב-מכר משנת 1978 מאת מ.
חלק מרכזי בתחילת העלילה עוסק באירועי המרד אשר התרחשו בהודו.
המרד באסטוריאס בשנת 1934 (בספרדית: Revolución de Asturias de 1934) היה מרד שאורגן על ידי סוציאליסטים ואנרכיסטים במחוז אסטוריאס שבספרד באוקטובר 1934. הוא פרץ בתגובה למינויים של שלושה שרים מהימין לממשלת ספרד.
המרד דוכא על ידי חיילים בפיקודו של הגנרל פרנסיסקו פרנקו.
המרד היה אחד השלבים בסכסוך הפוליטי הספרדי שהוביל למלחמת האזרחים בספרד.
בבחירות בשנת 1933, בעקבות החרמת הבחירות על ידי האנרכיסטים, זכתה הקונפדרציה הספרדית של הימין האוטונומי (Confederación Española de Derechas Autónomas) שנקראה CEDA, בהנהגתו של חיל רובלס, במספר הקולות הגדול ביותר ושנייה לה הייתה המפלגה הרדיקלית הרפובליקנית, בהנהגתו של אלחנדרו לרו.
על מנת שלא לערער את המצב הפוליטי העדין בספרד במינוי ממשלה קיצונית ימנית, תפקיד הרכבת הממשלה הוטל על נציג המפלגה הרדיקלית (אשר לא כשמה הייתה מתונה יותר מה CEDA).
ממשלת קואליציה בתמיכת ה-CEDA הוקמה בתחילה על ידי לרו ולאחר שממשלתו נפלה הוקמה ממשלה אחרת על ידי ריקרדו סמפר.
לאחר שממשלה זו נפלה בעקבות איבוד התמיכה של ה-CEDA, נקרא לרו לשוב ולהקים ממשלה, והפעם צירף לממשלתו שלושה נציגים של ה-CEDA.
תנועות השמאל הסוציאליסטי ראו במינוי שרים מהימין לממשלה צעד בדרך אל הפשיזם וארגנו בתגובה שביתה כללית ומרד ברחבי ספרד.
אולם הימנעות של האנרכיסטים להצטרף לשביתה ופעולה מהירה של השלטונות הספרדיים שכללה מעצר של אלפי פעילים סוציאליסטים ואנרכיסטים טרפדה את השביתה ברוב ספרד.
אולם הפעילים באסטוריאס, אזור בו לתנועת הפועלים UGT הייתה תמיכה חזקה מאוד, היו נחושים להמשיך במאבק ופתחו במרד תחת הססמה "אחים פרולטריים מאוחדים" (United Proletarian Brothers) ושם הם זכו לשיתוף פעולה של האנרכיסטים.
רוב המורדים במקום היו כורים במכרות באזור אסטוריאס.
בערב 4 באוקטובר 1934, יצאו הפעילים הסוציאליסטים של ה-UGT והפעילים האנרכיסטים של ה-CNT להשתלט בנשק על עיירות ומחנות צבא באסטוריאס.
באזורים שנשלטו על ידי המורדים הוקמו מועצות שלטוניות על ידי ה-CNT או ה-UGT הסוציאליסטי.
האחראי על דיכוי המרד היה הגנרל פרנסיסקו פרנקו, שהשתמש לצורך כך בחיילי צבא אפריקה והלגיון הספרדי בראשותו של חואן יאגו.
למרות שהמפלגה הקומוניסטית של ספרד, ה-PCE, נטלה רק חלק שולי במרד באסטוריאס, בשנים הבאות היא בנתה לעצמה תדמית לוחמנית וטענה שהיה לה חלק משמעותי במרד.
דוברים קומוניסטים טענו שהמרד באסטוריאס הוכיח שניתן לקיים מהפכה סוציאליסטית בספרד ושהימין הבין זאת אך השמאל נמנע מלהסיק את המסקנות הנדרשות ולהוציא אל הפועל את המהפכה.
החוקר דניאל אייזנברג כתב שלאחר המרד רבים בספרד הבינו שהמדינה שלהם נמצאת בתוך מלחמת אזרחים.
המרד הסורי הגדול או המרד הלאומי הסורי, המוכר גם בשם המרד הדרוזי, הוא הכינוי להתקוממות כללית שהתרחשה בסוריה בשנים 1925–1927.
המרד התרחש בתקופת המנדט הצרפתי על סוריה, שהוחל על סוריה כחלק מההסדרים בין המעצמות לאחר מלחמת העולם הראשונה ובפרט ועידת סן רמו.
המרד התחיל בקרב העדה הדרוזית בסוריה, המרוכזת בעיקר באזור הר הבשן בדרום סוריה, ומשם התפשט לרחבי סוריה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה אישר חבר הלאומים את הסכם סייקס–פיקו בין בריטניה לצרפת, שחילק את חלק משטחי האימפריה העות'מאנית ביניהם, כאשר בריטניה תקבל את פלשתינה (ארץ ישראל משני עברי הירדן) ואת עיראק, וצרפת תקבל את סוריה אשר כללה אז את לבנון.
הסכם זה התנגש עם הבנות בין האימפריה הבריטית ל שהובילה את המרד הערבי כנגד העות'מאנים במהלך מלחמת העולם הראשונה בתמורה להכרה בריטית בזכות הלאומית של העם הערבי.
כוחות ערביים בהנהגת פייסל אבן חוסיין נכנסו יחד עם הכוחות הבריטים בפיקוד הגנרל אלנבי לדמשק ב-1918, ופייסל המשיך לשלוט בסוריה וב-1920 הוכתר כמלך הממלכה הערבית של סוריה למשך 4 חודשים.
הכוחות הצרפתים הביסו את כוחותיו של פייסל בקרב מייסלון, ביולי 1920, והממלכה הערבית הסורית חדלה להתקיים.
על פי הגדרת משימתה הרשמית, תפקיד המנדט הצרפתי היה להכשיר את סוריה לשלטון עצמי, אך השלטון הצרפתי נתפס על ידי מרבית הסורים ככיבוש אימפריאליסטי, בין השאר בשל הכיבוש האלים שהביא לקיצה את הממלכה הערבית הסורית – המדינה הערבית העצמאית הראשונה בעת החדשה.
הצרפתים הגיעו לסוריה מצוידים בניסיון אותו צברו בשנות שלטונם באלג'יר, שהתאפיינו בדיכוי כוחני של האוכלוסייה.
עם הגיעם לסוריה הם נקטו בשיטת הפרד ומשול, וחיזקו קבוצות מיעוט כדי להחליש את הקבוצה החזקה ביותר בסוריה – המוסלמים הסונים.
הם עשו זאת על ידי חלוקת סוריה לשש מדינות: לבנון, דמשק, חלב, מדינת העלווים, סנג'ק אלכסנדרטה, ומדינת ג'בל א-דרוז (בהר הבשן).
כל מדינה קיבלה סמכויות מסוימות, וכך החיבור בין כל חלקי סוריה נחלש.
מהלך זה התקבל בברכה על ידי המיעוטים, שמעמדם השתפר על ידי שיתוף פעולה עם הצרפתים, ודבר זה בלט בעיקר אצל המרונים בלבנון שנחשבו בני חסות של הצרפתים מבחינה תרבותית, כלכלית ופוליטית.
הידרדרות יחסי הצרפתים עם הדרוזים
בשנים הראשונות, היחס בין המנדט הצרפתי לעדה הדרוזית הקטנה והשמרנית היה טוב.
הצרפתים הכירו בעליונות משפחת אל-אטרש, המשפחה החזקה בעדה, והציבו את סלים אל-אטרש כמושל הר הבשן.
ב-1923 חדל אל-אטרש לכהן כמושל מסיבות בריאותיות, ומשלא נמצא מחליף מוסכם הוצב מושל הצרפתי בשם גבריאל קרבייה (Carbiiiet), שלא כיבד את השמרנות הקיצונית של העדה.
קרבייה עסק ברפורמות מרחיקות לכת שהיוו מכה קשה לאליטה הדרוזית הפיאודלית המסורתית.
במאי 1925 יצא קרבייה לחופשת מולדת וראשי משפחת אל-אטרש החלו להתסיס את ההר במטרה להביא לפיטוריו.
הם שלחו משלחת מטעמם אל הנציב העליון מוריס סראי, כדי לדרוש את חידוש ההסדר שנעשה עמם ב-1921, אך הוא סירב לקבל אותם.
ב-11 ביולי 1925 הוא הזמין חמישה מהם להתדיין עמו, אך במקום זאת ציווה לאסור אותם.
בתגובה למאסר חברי המשלחת הדרוזית, סולטאן אל-אטרש, שהחל לבלוט כמנהיג המשפחה, גייס מעל 8,000 לוחמים בהר, ופתח במרד.
ב-21 ביולי יצא מול סולטאן אל-אטרש גדוד צרפתי, אך הוא הושמד כמעט כליל.
ב-2 באוגוסט משלחת עונשין בפיקודו של הגנרל מישו הוכתה במזרעה, ונסוגה מההר בהותירה אותו בידי המורדים.
בשלב זה ההתקוממות עדיין לא הקיפה את כל הדרוזים שבהר, אולם בתבוסה צרפתית זו הפכה ההתקוממות המקומית למרד סורי גדול.
בשל מחסור בחיילים והגעת החורף, החליטו הצרפתים לדחות את דיכוי המרידה לבוא האביב, החלטה שהתפרשה כחולשה ודחפה אחרים לצאת למרידות גם כן.
כששמעו הלאומיים של "מפלגת העם" בדמשק על מפלת הגנרל מישו, החליטו לשלוח אל סולטאן אל-אטרש את אחד מבכיריהם, נסיב אל-בכרי, שהיה מקציני צבאו של פייסל במרד הערבי, והשניים כרתו ברית.
בשלב זה נטש ד"ר עבד אל-רחמן שהבנדר , הלאומי הסורי, את פעילותו לקראת הבחירות הפרלמנטריות הקרבות, והחל לארגן התקוממות בדמשק בתיאום עם טור דרוזי שעלה על העיר.
אולם תוכנית זו נכשלה, ושהבנדר נמלט אל הר הבשן.
ב-9 בספטמבר 1925 הכריז שם יחד עם סולטאן אל-אטרש על כינון ממשלה זמנית.
בכך הפכה המרידה המקומית למרידה לאומית.
ב"קול קורא" אל העם הערבי הסורי בעקבות הקמת הממשלה הזמנית, מאת סולטאן אל-אטרש, "המפקד הכללי של כוחות המהפכה הלאומית הסורית", נכתב:
הבה נקום משנתנו ונגרש את עריצי העושק הזר מתחת לשמי ארצנו...
הניסיון מוכיח, כי זכות לוקחים ולא מקבלים.
הבה ניטול את זכותנו באמצעות החרב...
האימפריאליסטים גזלו מאתנו את רכושנו, ולקחו בכוח את אוצרות ארצנו, והקימו את המחיצות המזיקות בתוך מולדתנו האחת, וחילקו אותנו לעמים ולעדות ולמדינונות...
דרישותינו הן: איחוד ארץ סוריה, החוף ופנים הארץ, והכרה במדינה סורית ערבית אחת, עצמאית לחלוטין".
צבא הלבאנט היה אז במתכונת מצומצמת של 15,000 חיילים, ולא הצליח להתמודד עם האתגר של המורדים.
עוד באוגוסט החלו להגיע תגבורות, אולם הן לא הועילו וכך גם הפעלתו של "הלגיון הסורי".
ב-24 בספטמבר 1925 נעשה ניסיון צרפתי לכבוש את סוידא, בה ישבה ממשלת המורדים בהר הבשן, אולם הניסיון כשל.
המורדים נחלו הצלחות והמרד התפשט במהירות מהחורן לאזורים שונים שבין דמשק לחלב ואף לדרום לבנון.
הנהגת המרד השתמשה בסיסמאות של הלאומיות וגם במסרים דתיים, וזאת במטרה להרחיב את קואליציית המרד.
זו כללה עתה לוחמים מכל שכבות העם: בעלי קרקעות עירוניים שהצטרפו כבר לשורות הלאומיים, סוחרים עירוניים, בני
שכבות הביניים בעיר וגם המוני העיר, איכרים כפריים, עלמא, ואפילו שבטי בדווים.
במפקדת המרד ישבו משכילים עירוניים לצד מנהיגיה הצבאיים של העדה הדרוזית.
על גדודי המיליציה פיקדו קצינים לשעבר מהצבא העות'מאני ומצבא המרד הערבי.
אולם לא כל המגזרים הצטרפו למרד.
לא הצטרפה מנהיגות המשפחות הגדולות, שהשתתפה בשלטון המנדטורי, וגם לא רובו של ציבור העדות הנוצריות.
המרד לא התפשט אל העיר חלב וגם לא אל מדינת העלווים.
רבים מבני המיעוטים, וביניהם עלווים, צ'רקסים, ארמנים, אסמאעילים וחלק מהבדווים, שירתו ב"לגיון הסורי", שהשתתף בדיכוי המרד.
באוקטובר 1925 הגיע המרד לשיא תנופתו הצבאית.
מוקד חשוב שלו היה בעיר חמה, שתושביה היו ידועים באדיקותם האסלאמית.
מנהיג המורדים בה היה בן העיר ממוצא תורכמני פאוזי אל-קאוקג'י, שהיה מפקד פלוגה ב"לגיון הסורי", ערק ממנו, והשתלט עם אנשיו על האזורים הסמוכים לעיר.
הוא גם גייס למרד את הבדווים מהסביבה.
ב-18 באוקטובר 1925, נכנסו כוחות המורדים לשתי השכונות הדרומיות של דמשק, ובסדרה של קרבות-רחוב התקדמו לבזאר שבמרכז העיר העתיקה ושרפו את ארמון אל־עט'ם, מעונו הרשמי של הנציב העליון הצרפתי סראיי.
בעקבות זאת, החליטו הצרפתים לפנות את חייליהם.
חיל המצב הצרפתי נסוג והסתתר במצודה, וחיילים פונו לרובע הכורדי, על ההר שמצפון-מערב לעיר.
עתה נותרה דמשק בידי המורדים, וסראיי הורה להפציץ אותה.
היא הופצצה ללא כל התרעה מוקדמת, במשך 48 שעות, באש ארטילרית, ומן האוויר באמצעות מטוסים.
הרס רב נגרם למרכזה העתיק של העיר.
הרובע העתיק נפגע קשות, אם כי עיקר ההרס ורוב הנפגעים היו בשני הרבעים הדרומיים, מידאן ושע'ור, שנהרסו כמעט לחלוטין.
מספר הקורבנות היה רב, ולפי אחד המקורות הצרפתיים הגיע לכ-1,500. המורדים נאלצו לפנות את העיר ולהתפזר בגנים שמסביבה, אז הצטרפו אליהם אלפים מתושבי דמשק.
הרג מאות האזרחים וחורבן עתיקותיה של דמשק בהפגזה, גרמו לזעזוע בצרפת, באירופה ובעולם.
העיתונות העולמית הגיבה בזעם והאשימה את סראיי.
רוב המדינות גינו רשמית את ההפגזה.
ועדת המנדטים של "חבר הלאומים" כונסה לישיבה מיוחדת, בה גינו כל הנציגים בחריפות את המעשה.
במדינות הערביות והמוסלמיות נערכו עצרות־מחאה, ונאספו תרומות למען לוחמי המרד ונפגעי ההפגזות.
עיתונות הימין תקפה את סראיי, שהנהיג פעולות דיכוי אכזריות ועונשים סביבתיים קשים, כגון שריפת כפרים (פעולות שביצעו, בין היתר, החיילים הסנגלים של צבא הלבאנט), וב-30 באוקטובר 1925 הוא הועבר מתפקידו.
ליורשו מונה לראשונה אזרח, ליברל, אנרי דה-ז'ובנל .
ב-10 בנובמבר 1925 כבשו יחידות דרוזיות שפלשו לטריטוריה הלבנונית את העיירה חאצביא ולאחר מכן פשטו על הכפר הנוצרי הסמוך כַּוְּכַּבּא, ורצחו כשלושים מתושביו.
בין 20 ל-24 בנובמבר 1925 נערך בעיירה ראשיא הקרב העיקרי במרד, שהסתיים בניצחון צרפתי.
לאחר מכן החל משא ומתן על הסדר, במהלכו לחצו המוסלמים תושבי החוף על הלאומיים הסוריים בדמשק שלא יתפשרו עם השלטון הצרפתי, מבלי שיסכים לפרק את מדינת לבנון הגדולה ולהחזיר את שטחי המוסלמים שבתוכה לסוריה.
בשבוע הראשון של דצמבר 1925 הגיע לסוריה הנציב העליון החדש, אנרי דה-ז'ובנל.
הוא הציע למורדים הפסקת אש, אך נדחה בידי סולטאן אל-אטרש.
בתקופת כהונתו ניסה להגיע לפשרה עם הלאומיים המורדים של דמשק.
הוא פיטר את הנשיא, צבחי ברכאת, והכריז על בחירות ל"מועצה מכוננת", שתעבד חוקה.
אולם בחירות אלה נערכו רק באזורים שלא הוכרזו "אזורי־חירום", ולפיכך לא כללו את דמשק.
בגלל המרד, החרימה מרבית האוכלוסייה הסונית בסוריה את הבחירות.
דה-ז'ובנל מינה את הנכבד הדמשקאי, מוחמד תאג' א־דין אל־חסני, לנשיא המועצה, ופתח עמו במשא־ומתן.
הנציב העליון היה מוכן להעניק חנינה כללית למורדים, לחזור לתנאי הסכם 1921 עם הדרוזים, ולחתום על חוזה סורי־צרפתי, שבעקבותיו תיכנס סוריה ל"חבר הלאומים", אולם בתחילת פברואר 1926 הופסק המשא־ומתן על רקע דרישת הלאומיים (שהשמיע בשמם תאג' א־דין אל־חסני) לצירופם מחדש לסוריה של הר הבשן, חבל העלווים, ואזור הבקאע הלבנוני.
ב-9 בפברואר 1926 מינה דה-ז'ובנל מושל צרפתי על סוריה, ופנה להפגנת־כוח.
בינתיים זרמו תגבורות ל"צבא הלבאנט".
לאחר שהצבא כיתר את כוחות הלאומיים בגנים של דמשק, שלח הנציב טור שכבש את סוידא, בירת המרד, ב-25 ביוני 1926. במהלך תקופה זו שוב פנה דה־ז'ובנל לניסיון פשרה פוליטי.
הוא מינה לראש ממשלת סוריה את אחמד נאמי, מוסלמי נכבד מביירות, וב־27 באפריל 1926 הציגו השניים טיוטה של חוזה סורי-צרפתי ל-30 שנה, שהתעלם מהדרישות הטריטוריאליות של הלאומיים.
אולם הפשרה התנפצה, משום שהלאומיים לא היו מוכנים לוותר על תביעותיהם.
צבא הלבאנט המתוגבר, מנה עתה יחד עם יחידות עזר מקומיות כ־50,000 איש.
הקצינים הצרפתיים יזמו מתקפה על המורדים באזור דמשק, ואסרו כמה משרי ממשלת אחמד נאמי.
ב־18 ביולי 1926 פתחו במתקפה מלווה בהפצצות מסיביות על המורדים.
המורדים שהתבצרו בגנים שסביב דמשק, ספגו תוך שלושה ימים מאות אבדות, בצרפת עלתה לשלטון ממשלת ימין, ובסוף יולי 1926 הגיש דה־ז'ובנל את התפטרותו.
בסתיו 1926 שוב התעורר המרד, אך הצבא המתוגבר לא התקשה עתה לדכא אותו.
לאורך המחצית הראשונה של 1927 נמשכו פעולות ספורדיות עד ששככו, וסולטאן אל-אטרש וד"ר שהבנדר נמלטו בתוך כך מסוריה.
ארבע קבוצות מרכזיות לקחו חלק במרד, כשכל קבוצה קידמה את האינטרסים שלה, ולא בהכרח דאגה לשאר הקבוצות.
הקבוצה הראשונה הייתה של הדרוזים, הקבוצה השנייה הורכבה מחבורות של פורעי חוק שקיוו לנצל את חולשת השלטון על מנת לבזוז את האוכלוסייה.
קבוצה נוספת הייתה נכבדים מקומיים באזורים שונים של סוריה, ובפרט בערים חומס וחמאת, שהתנגדו לשינויים במבנה השלטון שהובילו הצרפתים.
האחרונים היו קבוצת לאומנים קטנה, שחונכה במערב והתרכזה בדמשק.
קבוצה זו ניסתה לדמות למרד אופי לאומי.
הצרפתים טיפלו בכל קבוצה מורדת בצורה שונה.
חבורות הפושעים, חלקן מאורגנות היטב (קבוצה אחת הגיעה לכ-1,500 אנשים במעין צבא קטן), ניצלו את חולשת הצרפתים על מנת לפשוט על האוכלוסייה ברחבי סוריה.
הם לא עשו זאת בצורה אקראית, אלא הקנו הגנה לאלה שתמכו במרד ובזזו רק אחרים, דבר שגרם לפלאחים רבים לחשוב שכדאי לתמוך בהם, כיוון שהם מקנים את ההגנה שהצרפתים לא מסוגלים לתת.
אך ב-1926 הצרפתים השיבו את הביטחון על כנו, והפלאחים נסוגו מתמיכתם בכנופיות.
הבעיות עם הנכבדים המקומיים הגיעו כשצרפת הכריזה על עריכת בחירות חופשיות, דבר שערער את מעמדם מכיוון שלא ציפו להיבחר.
נכבדים אלו יצרו מהומות ביום הבחירות, אך הבחירות התנהלו בצורה מלאה.
חלק מהנכבדים נעצרו, והשפעתם בסך הכל הייתה מועטה.
תומכי הלאומיות הערבית קיוו לנצל את המרד על מנת להביא ליצירתה של מדינה ערבית משוחררת ראשונה, אולם על מנת לנצל את דעת הקהל העולמית הם הציגו את המרד כמרד לאומי סורי.
הם יצרו הצדקה מוסרית למרד על ידי הצגת הצרפתים כקולוניאליסטים המנצלים את משאבי הטבע של סוריה, תוך הדגשת מקרי ברוטאליות כלפי האוכלוסייה.
אולם, מכיוון שעם הזמן התבהרה העובדה שמרבית המורדים אינם מתחברים לתפישות הללו, וכן מכיוון שלא צמחה מנהיגות לאומית בולטת, תומכי הלאומיות לא הצליחו להוביל את ההמונים בסוריה במרד לאומי אמיתי.
המרד איבד את כוחו לאחר אפריל 1926. העולם המערבי למד דרכו כי הרעיון של מדינה סורית אינו ישים עדיין, והנמיכו ציפיות ליצירת מדינה זו בעתיד הקרוב.
הקבוצות השונות בסוריה שינו את אופן פעולתם, והקימו מפלגות עם אג'נדות חברתיות ששיתפו פעולה עם הצרפתים וערערו את כוחם של השליטים המסורתיים.
הצרפתים נותרו בסוריה, אמנם לא אהובים במיוחד, אך ככוח מנדטורי הבלתי מעורער.
בקרב אקדמאים קיים ויכוח היסטוריוגרפי בדבר מהות המרד הסורי-הדרוזי.
גישה רווחת אחת, הקיימת בעיקר בקרב תומכי הלאומיות הערבית, היא שהמרד היה מרד לאומי סורי או לחלופין ערבי כנגד הכובש הצרפתי הקולוניאליסטי.
גישה אחרת היא שלמרד לא היה אופי לאומי, אלא מה שנקרא "המרד הדרוזי" הוא לא יותר מרצף התקוממויות מקומיות של קבוצות נפרדות, כשקבוצה קטנה של לאומנים ערביים ניסתה ליצור דימוי של התקוממויות שונות כמרד לאומי משותף.
בוויכוח היסטוריוגרפי זה ניתן לראות כיצד ההיסטוריה מנוצלת על מנת לקדם מטרות של קבוצות שונות, כשהתיאורים השונים של ההיסטוריה מצדיקים אידאולוגיות שונות.
לדעת חגי ארליך, המרד הסורי היה "מרד עממי ואנטי־אימפריאליסטי מובהק.
הוא הקיף שכבות מגוונות של העם בסוריה, והתפשט על פני אזורים נרחבים.
מנהיגיו הפעילו שיטות מודרניות לארגון ולתעמולה, ובלא ספק פעלו למען מטרות של שחרור לאומי".
חשיבותו הלאומית של המרד, לדעתו, הייתה בכך שחברו בו לפעולה משותפת מגזרים שונים של החברה בסוריה, שעד אז מיעטו לתקשר ומשטר המנדט התאמץ לבודד אותם.