tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר הקמת הספרייה באלכסנדריה והבאת המלומדים לאִכלוּס המוזאיון, היה צורך לייבא את הספרים והכרכים הרבים מרחבי העולם ההלניסטי ומעבר לו.
כדי לעשות זאת היו שתי דרכי פעולה:
באופן הישיר, נשלחו שליחים לרחבי האימפריה עם כסף רב במטרה להשיג ולקנות כל ספר שהצליחו למצוא.
בנוסף לכך, היות שאלכסנדריה הפכה לנמל שוקק ועמוס לחופי הים התיכון, המלך הוציא הוראה להחרים כל ספר אשר התגלה על סיפון אוניה עוגנת.
ספרים אלו הובאו לספרייה, שם הועתקו על גבי דפי פפירוס (שנמצא במצרים לרוב) והמקור נשאר בספרייה, בעוד שההעתק נשלח חזרה לספינה.
כמאה שנים לאחר הקמת הספרייה, הוקמה ספריית פרגמון בעיר הבירה של השושלת האטלידית (כיום במערב טורקיה).
ספרייה זו הפכה במהרה גם היא לספרייה חשובה בעולם ההלניסטי ובמהרה התפתחה תחרות בין השתיים.
כל אחת מהספריות הייתה במצוד מקביל להשיג כמה שיותר ספרים להעשיר את מאגרה, שליחים משני הצדדים נשלחו לרחבי האזור בחיפוש אחר ספר זה או אחר.
תחרות זו שהגבירה את המשאבים שהושקעו בחיפוש, יצרה בעיה חדשה עם שוק הולך וגדל של זיופים שנמכרו על ידי סוחרים ממולחים.
מעבר לאיסוף של ספרים מהעולם היווני, נעשה ניסיון לתרגום ספרים חשובים גם משפות אחרות.
לניסיון זה הייתה גם סיבה רעיונית שהתבססה כפי שראינו על יציבות השליטה היוונית על עמים אחרים ברחבי האימפריה.
בין היתר ידוע לנו על תרגום "מיליוני שורות" של כתבים פרסיים, תרגום המיוחס לזורואסטר.
בין הפרויקטים של תרגום שהתרחשו בספרייה, ככל הנראה המוכר ביותר הוא תרגום השבעים.
הספטואגינטה היה תרגום של ספר התורה הקדוש ביהדות ליוונית, שכן שכנה באלכסנדריה קהילה יהודית שבחלקה דיברה רק יוונית.
התרגום נעשה לפי האגדה על ידי 72 מתרגמים (שישה מכל אחד מ-12 השבטים), ככל הנראה בתקופתו של תלמי השני.
סיפור התרגום מתואר באיגרת אריסטיאס ומהווה דוגמה טובה למאמצים שהושקעו בתרגום, איסוף ספרים ויצירת מאגר הידע האנושי הזה.
אנו רואים כאן חידוש מסוים בתפיסת העולם, שכן הניסיון לייצר מאגר ידע רב לאומי הוא לא מובן מאליו, ממלכות רבות כנראה אף היו טוענות שרעיון זה מנוגד ללגיטימיות השלטונית שלהם.
אם ייסוד הספרייה יוחס לדמטריוס מפלרון, סידור אוסף הספרים וקיטלוגו יוחס לראש הספרייה השני, זנודוטוס , וזאת בהשראת מורו אריסטו.
הספרים והכרכים השונים סודרו לפי נושאים בקטגוריות ותתי-קטגוריות, מחולקים לאזורים שונים בספרייה.
כל פריט באוסף כלל תווית עליה נכתב שם המחבר ולעיתים מוצאו.
לחלק מתוויות אלו הוסף גם מקור הפריט, כך לדוגמה על ספרים שנלקחו מספינות בנמל אלכסנדריה והועתקו, נכתב "מהספינות" (ek ploiôn).
אחת התרומות החדשניות של סידור אוסף הספרים באלכסנדריה היא שימוש במיון אלפביתי, ההערכה היא כי זנודוטוס רשם את הפריטים בקטלוג לפי האלף-בית והעביר את השיטה המוצלחת גם לארכיון עצמו.
לגבי גודל אוסף הספרים והכרכים שהכילה הספרייה, קשה כיום כמובן להעריך זאת.
באיגרת אריסטיאס מצוין כי בתקופתו של תלמי השני, הספרייה כללה 200,000 ספרים אך השאיפה הייתה להגיע עד ל-500,000 ספרים.
בכתביו של יואנס צֵּצֵּס אנו רואים את טענתו כי הספרייה הראשית הכילה 400,000 'ספרים מעורבים' ו-90,000 'ספרים יחידים', בעוד שספריית הבת הכילה 42,800 ספרים.
חוקרים כיום טוענים שאלו ככל הנראה הגזמות, אך לרוב מוסכם כי הספרייה בהחלט הכילה עשרות אלפי ספרים והיא הכילה כנראה את מאגר הספרים הגדול בתקופתה.
הספרייה התחלקה כאמור לשני חלקים, שנחשבו יחד חלק מאותה הספרייה.
הספרייה העיקרית "הספרייה הגדולה" (megalê bibliothekê) נבנתה במתחם המוזאיון אשר מוקם ברובע הברוכיון (Brucheion), הרובע המלכותי של העיר.
בנוסף הייתה ספרייה קטנה יותר "ספריית-בת", אשר נבנתה כ-50 שנים מאוחר יותר בסֵרָפֵּיאוֹן (מקדש סראפיס (סרפאום) של אלכסנדריה), מקדש האל סראפיס, אשר מוקם ברובע ראקוטיס.
למרות החלוקה לשתי ספריות, הן נחשבו יחדיו לספרייה אחת "הספרייה הגדולה", "ספריות המלך" או בפשטות "הספריות".
ככל הנראה, לא הספרייה הגדולה ולא הקטנה הוקמו במבנים יחידים וייחודיים, אלא היו חלק ממתחם המוזאיון והסרפיאון בהתאמה.
במילים אחרות, הספרייה לא הייתה במבנה מסוים שהחלל הפנימי שלו משרת רק את ספרי הספרייה, אלא נראה כי הספרים מוקמו במדפים במסדרונות המקדשים אולי אף ללא רצף של חדרים.
אם כך, למרות חדשנותה של הספרייה וגדולתה, נראה כי היא לא הצליחה להתרומם ולהיות מוסד נפרד ושלם.
לפי תיאורו של סטראבון שביקר בעיר לאחר הכיבוש הרומאי, המוזאיון הורכב מאולם כניסה (peripatos), מסדרון (exedra) אשר בו התהלכו ולמדו המשכילים וחדר אוכל (oikos).
הספרייה לא הוזכרה כחדר נפרד ולכן נוטים להאמין כיום שאכן לא הייתה הספרייה מוסד מופרד.
כיום לא נותר זכר לספרייה הראשית, אם כי קיים אתר הנחשב למקדש הסרפיאון ומתחתיו נמצא חדר בעל מדפים החצובים בסלע, מה שמוערך להיות חלק מספריית הבת.
בשנת 2004 מצא צוות ארכאולוגים פולנים אתר אשר הוערך כי כלל כ-13 כיתות לימוד ונחשב בהתחלה לחלק מהספרייה.
בהמשך תוארך המקום למאה ה-6, בשלהי ימיה של הספרייה.
תפקיד ראש הספרייה או הספרן הראשי היה ככל הנראה התפקיד החשוב ביותר בספרייה, ואחד התפקידים החשובים בחצר המלך באלכסנדריה.
ראש הספרייה מונה על ידי המלך הוא ניהל את הספרייה והשפיע על אופן החשיבה והמחקר בקרב משכילי המוזאיון, כמו כן, לרוב שימש ראש הספרייה כאמור מורה לילדי המלך, בכך הייתה לו השפעה ישירה על השליט הבא.
דמטריוס מפלרון נחשב כאמור למי שייסד את הספרייה, אך ככל הנראה לא נחשב באופן רשמי לספרן הראשי הראשון, מה שמיוחס לבא אחריו; זנודוטוס (Zenodotus).
לזנודוטוס מיוחסת שיטת הסידור והקיטלוג של הספרייה בהשראת אריסטו.
תחת השלטון התלמי, ראשי הספרייה נבחרו הודות לכישוריהם בתחומי ההשכלה והידע.
לאחר שנת 30, כאשר עברה אלכסנדריה והספרייה לידי הרומאים, הפך תפקיד ראש הספרייה לתפקיד פוליטי אשר הוענק כתואר כבוד.
ישנן עדויות לכך שראשי הספרייה שכיהנו תחת השלטון הרומי לא הגיעו מרקע אקדמי אלא מתפקידי שלטון שונים.
שינוי זה מרמז על דעיכה אפשרית של אופי המחקר וההשכלה בתוך האימפריה הרומית.
ספרנים ראשיים של ספריית אלכסנדריה מלך מצרים התלמית ספרן ראשי תחומי מחקר עיקריים הערות תלמי הראשון (305–285) דמטריוס מפלרון (297–283) ספרות, פוליטיקה ייסד את הספרייה.
ככל הנראה לא נחשב באופן רשמי לספרן ראשי.
תלמי השני (288–246) זנודוטוס (285–270) מיוחסת לו שיטת הסידור והמיון בספרייה.
אין מידע ודאי הנוגע לחורבן הספרייה.
ישנן מספר תאוריות והוויכוח בקרב החוקרים השונים ממשיך עד היום.
ניתן לומר שהוויכוח על גורל הספרייה הציג אידאולוגיות שונות.
כך היו אלו שתמכו בתאוריית ההרס תחת הכיבוש המוסלמי ומולם היו שטענו שהנוצרים הרסו את הספרייה.
שריפת הספינות בנמל על ידי יוליוס קיסר
בשנים 47 ו-48 לפנה"ס, יוליוס קיסר יחד עם כוח רומאי, הגן על מתחם הארמון במרכז העיר כנגד כוחותיו של תלמי ה-13. האירועים שהובילו לכך היו הכתרת קלאופטרה השביעית כמלכת מצרים וגירוש תלמי מהעיר.
במשך מספר חודשים מתחם הארמון היה זירת קרבות מכיוון הים והיבשה של כוחות מצריים תומכי תלמי, בתחילת שנת 47 הגיעה תגבורת רומית של כ-20,000 חיילים שאיפשרה ליוליוס לצאת מהמצור ולהילחם כנגד תלמי בקרב הנילוס, שם הובס תלמי.
כחלק מהלחימה, הציתו כוחותיו של יוליוס את הספינות המצריות ולדעת חוקרים מסוימים דבר זה גרם לאש להתפשט מהנמל למוזיאון הסמוך, כך גם חרב אוסף הספרים של הספרייה.
כנגד הטענה שהספרייה כולה הוחרבה בשריפה, ישנן עדויות שונות לכך שהיא המשיכה להתקיים גם לאחר מכן, אם כי ככל הנראה חלק מהאוסף הושמד.
הפילוסוף סנקה בהיסתמכות על כתביו של טיטוס ליוויוס, טען כי רק 40,000 מגילות הושמדו.
לאחר אירוע השריפה בשנת 47/8 לפנה"ס, היו כותבים רבים שהמשיכו לכתוב והמשיכו ככל הנראה לעשות שימוש במאגר הספרייה.
בסביבות השנה 31 לפנה"ס העניק מרקוס אנטוניוס לקלאופטרה מתנה של כ-200,000 ספרים, זאת כפיצוי על אלו אשר נשרפו באלכסנדריה, ספרים אלו ככל הנראה יועדו להגיע לספרייה באלכסנדריה.
עדות נוספת להמשך קיום הספרייה היא כתביו של סטראבון אשר ביקר בעיר ואף עבד בספרייה בסביבות תקופת הכיבוש הרומאי.
כל העדויות הללו על המשך תפקודה של הספרייה, מרמזים שאולי חלקים מהספרייה הושמדו, אך היא בהחלט המשיכה להתקיים גם לאחר הקרב ואף לאחר הכיבוש הרומי בשנת 30 לפנה"ס.
דיכוי המרד של האימפריה התדמורית על ידי הקיסר אאורליאנוס
בשנת 270, כחלק מדיכוי מרד באימפריה התדמורית, נלחם הקיסר אורליאנוס גם בעיר אלכסנדריה.
ישנן עדויות לכך שמתחם הארמון כולו הוחרב בלחימה ולכך קיימת טענה חזקה שגם הספרייה הוחרבה באירוע זה.
בשנת 391 תקף המון מוסת של נוצרים את הספרייה, כיוון שראו במדע ובפילוסופיה משום איום על קודשי הנצרות.
במהלך הפרעות ככל הנראה הוחרב הסרפיאון, שהיה מקום משכנה של "ספריית-הבת".
קיימת גם הטענה כי גם הספרייה כחלק ממקדש המוזות הוחרבה במהלך פרעות אלו, אם כי נראה כי מעט חוקרים תומכים בטענה זו.
לאחר הכיבוש היו ניסיונות בודדים בשנת 645 ו-654 לשחרור העיר על ידי הביזנטים, אך אלו כשלו והעיר כמו גם מצרים עצמה נשארו חלק מהאימפריה המוסלמית.
בהנחה שהספרייה שרדה עד שנה זו (כלומר מעל 900 שנים), קיימת טענה כי הספרייה הוחרבה מיד עם הכיבוש.
מה שמחזק את טענת החורבן בתקופה זו היא האימרה המיוחסת לח'ליף עומר בן אל-ח'טאב שעמד בראש האימפריה המוסלמית; "אם מה שכתוב סותר את הקוראן, אז דינו להישרף, ואם הכתוב מתאים לכתוב בקוראן, אז הוא מיותר, וראוי להישרף".
עם זאת, אמיתות הסיפור בקשר לשׂריפת הספרייה שנויה עד היום במחלוקת עזה.
אחת השאלות הגדולות יותר בהקשר לחקר הספרייה הגדולה של אלכסנדריה היא הקשר בין הספרייה לבין "מקדש המוזות" שבו מעריכים כי היא שכנה.
בקרב המקורות השונים שקיימים מתקופת פעילותה של הספרייה ובמאות שלאחר מכן, הספרייה איננה מוזכרת יחד עם המוזאיון.
"מקדש המוזות" מתואר כמרכז לימוד ומחקר אשר הכיל חוקרים וכותבים שעסקו בקריאה וניתוח טקסטים, כמו גם שכתוב, המצאה וביסוס רעיונות שונים.
מצד שני הספרייה מתוארת כארכיון מידע אשר הכיל כאמור עשרות אלפי כרכים ומגילות.
למרות הבעייתיות הזאת, משום אופי המוזאיון ותפקיד הספרייה, רוב החוקרים כיום מסכימים כי אכן הייתה הספרייה חלק ממקדש המוזות, או לפחות שירתה אותו באופן ישיר.
בעיה נוספת בהקשר למקורות, היא היעדר התייחסות להקמת הספרייה.
כיום לא ידוע על שום מקור המתייחס להקמת הספרייה, הדבר הקרוב ביותר הם התייחסויות כלליות לתקופה ולמלך התלמי אשר שלט בתקופת ההקמה של הספרייה.
אחד המקורות שנוטים להיסתמך עליהם יותר הם כתביו של יואנס צצס (המאה ה-12), המייחס את הקמת הספרייה למלך תלמי השני.
בעניין מקורות תקופתיים יותר, כאלה שחוקרים מאוחרים יותר (כמו צצס) הסתמכו עליהם, ישנן שתי גישות עקריות.
לפי איגרת אריסטיאס, הספרייה הוקמה בתקופתו של תלמי השני ונראה כי רוב הכותבים התקופתיים נשענו על תיאור זה בדבר תאריך ההקמה.
גישה שנייה טוענת שהספרייה הוקמה בתקופתו של תלמי הראשון דווקא, המקור התקופתי היחיד שתומך בטענה זו הוא אירנאוס (Irenaeus) שכתב במאה ה-2. כיום חוקרים נוטים להאמין לגישה השנייה משום שדמטריוס, המזוהה עם הקמת הספרייה (טענה שיש לה תמיכה רבה), פעל בעיר בין השנים 297–283 בשנות מלכותו האחרונות של תלמי הראשון.
הספרייה הבריטית היא הספרייה הלאומית של הממלכה המאוחדת, והספרייה העיונית הגדולה בעולם.
בספרייה, הממוקמת בלונדון (בדרך יוסטון ליד תחנת הרכבת סנט פנקראס) מצויים כ-170 עד 200 מיליון פריטים, ונוספים כ-3 מיליון פריטים מדי שנה.
הספרייה כוללת בנוסף למיליוני ספרים, פריטים היסטוריים, שהישן בהם מהמאה ה-3 לפנה"ס.
נכון לתחילת פברואר 2008, הספרייה כללה יותר מ-13 מיליון ספרים, יותר מ-60,000 כתבי עת, יותר מ-9 מיליון מאמרים מ-20 כתבי עת, כ-860,000 עיתונים וכ-1.5 מיליון פריטים של מוזיקה מודפסת; מעל 100,000 פריטים של כתבי יד במוזיקה; 57 מיליון פטנטים וסימנים מסחריים וכ-3 מיליון הקלטות קוליות.
הספרייה הבריטית מוגדרת ספריית הפקדה וזכאית על פי חוק לקבל עותק של כל הספרים היוצאים לאור בממלכה המאוחדת.
בנוסף היא מקבלת או רוכשת ספרים רבים שהודפסו מחוץ לבריטניה.
במספר הפריטים הכולל היא הגדולה בעולם (ספריית הקונגרס היא השנייה בגודלה עם כ-168 מיליון פריטים), ואוספי הפטנטים והעיתונים שלה הם בוודאות הגדולים בעולם, אך אוספי הפרטים המודפסים, הספרים (שכלול באוסף הפריטים המודפסים), כתבי היד, מפות ותצלומים הם שניים לאלו שבספריית הקונגרס.
גם בגודל הפיסי ובאורך מדפים כולל, ספריית הקונגרס גדולה יותר מהספרייה הבריטית.
כמוסד בפני עצמו הספרייה הבריטית היא צעירה ביחס לספריות אחרות בקנה מידה שכזה.
היא הוקמה רק ב-1973, אולם היא פעלה במבנה המוזיאון הבריטי כספריית המוזיאון החל משנת 1753, עת הייתה ממוקמת בבניין המוזיאון.
ב-1983 הפך ארכיון המוזיקה הלאומי לחלק מהספרייה.
בשנת 2000 לין ברינדלי התמנתה למנהלת הספרייה.
היא הצהירה שמטרה להתאים את הספרייה לתקופה מודרנית, כאשר מורגש מעבר מהדפסת ספרים לשימוש במדיה אלקטרונית.
ההֶסְפֶּרִידּוֹת (ביוונית עתיקה: Eσπερίδες`) במיתולוגיה היוונית הן נימפות המשגיחות על גן מבורך בפאתי מערב של העולם.
הגן נמצא, על פי מקורות שונים, בהרי ארקאדיה שביוון, ליד הרי האטלס שבלוב או באיי האושר על שפת האוקיינוס.
על פי המשורר היווני סְטֵסִיכוֹרוֹס ביצירתו "שירת גֶרְיוֹן", והגאוגרף היווני סטרבו, בחיבורו "גאוגרפיקה" (ספר שלישי), נמצאות ההספרידות בטָרְטֶסוֹס שבדרום איבריה (ספרד).
המשורר היווני הסיודוס מספר, כי שמה הקדום של קדיס (Cádiz) היה "אֶרִיתֵיָה", כינוי נוסף של ההספרידות.
אחרים קובעים את מקום גן ההספרידות באזור הנמצא בין טנג'יר ולראצ'ה (Larache) שבמרוקו.
על פי גרסאות שונות היו שלוש, ארבע ואף שבע הספרידות, אם כי לרוב הן שלוש במספר, כמו השילושים היווניים האחרים (הכַארִיטוֹת והמוֹירוֹת).
הן נקראות לעיתים "עלמות המערב", "בנות הערב" או "אלות בין הערביים".
כינויים אלה קשורים כנראה למקומן האגדי במערב הרחוק; הֶסְפֶּרִיס היא התגלמות הערב (כפי שאֶאוֹס היא התגלמות השחר) והֶסְפֶּרוֹס הוא "כוכב הערב".
הן מכונות גם "האחיות האפריקאיות", אפשר על שום שחשבו כי משכנן באפריקה.
תפקידן היה להשגיח על הגן, ועוד מספרים כי הן נהנו גם לשאת קולן בשיר.
הן מתוארות לעיתים כבנות הלילה (ניקס) והחושך (אֶרֶבּוֹס), כפי שאֶאוֹס אשר בפאתי-מזרח, בקולכיס, היא בת הטיטן הִיפֶּרְיוֹן (אל השמש).
לפעמים הן מופיעות כבנות אטלס, כבנות זאוס והֶסְפֶּרְיוֹס (או זאוס ותֶמִיס), או כבנות פוֹרְקִיס וקֵטוֹ.
גן ההספרידות הוא גן הפרדס של הֶרָה במערב העולם, בו גדלו עץ יחיד או פרדס של תפוחי זהב המעניקים חיי נצח.
התפוחים ניטעו מענפים נושאי-פרי שגאיה העניקה להרה ולזאוס כמתנת כלולותיהם.
תפקידן של ההספרידות היה לשמור על הפרדס, אך כפעם בפעם קטפו הן עצמן את פירותיו.
הרה, שלא בטחה בהן, הציבה בגן שומר נוסף, לאדוֹן - הדרקון בעל מאה הראשים שאינו נרדם לעולם.
הדמות הראשית במיתוס גן ההספרידות הוא הגיבור הֵרָאקְלֵס (הרקולס).
המטלה האחת-עשרה מבין התריסר שהטיל עליו אֶוּרִיסְתֶאוּס מלך מִיקֵנָאי הייתה להביא שלושה תפוחים מגנה של הרה.
הראקלס, שלא ידע את מקום הגן, נזקק לעזרתם של אחרים, וסיפור המעשה הוא בעיקרו תיאור תלאותיו של הגיבור בדרכו אל יעדו ובשובו.
למיתוס גרסאות אחדות, שהן פועל יוצא של האמונות השונות בדבר מקומו של הגן המופלא.
הראקלס הצליח בסופו של דבר להתגבר על כל מכשולי הדרך ולהגיע אל הגן, תוך שהוא משתמש בכוחותיו הפיזיים העצומים ובעורמתו, והוא היחיד מבין גיבורי המיתולוגיה היוונית שהצליח ליטול תפוחים מגן ההספרידות.
הספריה החדשה, בעריכת מנחם פרי, היא סדרה לסיפורת, מקורית ומתורגמת, פרי שיתוף-פעולה בין הוצאת הקיבוץ המאוחד לספרי סימן קריאה.
הסדרה נוסדה בשנת 1990 כסדרה למנויים, בהמשך לסדרת "הספריה", שהוקמה ארבע שנים קודם לכן.
בסדרה רואים אור מדי שנה כ-15 ספרים חדשים.
"הספריה החדשה" יצרה מוּדעוּת למעמדו של העורך, למעורבותו בעריכת הטקסט ולנחיצותם של יחסי ציבור לספרים.
מתוך מתרגמי-הבית ועורכי-המשנה שלה צמחו עורכים מרכזיים של סדרות פרוזה אחרות, כדוגמת נילי מירסקי, משה רון, אילנה המרמן, דנה אולמרט ועוד.
עם סופרי המקור המרכזיים של הספריה החדשה נמנים דויד גרוסמן, אברהם ב.
יהושע, יהודית קציר, יוסל בירשטיין, חנוך לוין, אורלי קסטל-בלום, עמליה כהנא-כרמון, יעקב שבתאי, יהודית הנדל, סמי ברדוגו, חגי ליניק, וכן דוד פוגל ולאה גולדברג, ש"הספריה החדשה" הוציאה לאור מכתביהם לאחר פטירתם.
בתרגום יוצאים בספריה החדשה ספריהם של אלזה מורנטה, ז'וזה סאראמאגו, נטליה גינצבורג, פרימו לוי, ארי דה לוקה, טוני מוריסון, קלאריס ליספקטור, אנה אנקוויסט, לידיה ז'ורז', אלנה פרנטה, וקלאסיקנים כדוגמת ולדימיר נבוקוב, מרסל פרוסט, תומאס מאן, לב טולסטוי, סמואל בקט, ניקולאי גוגול, מיגל דה סרוואנטס ולואיס קרול.
הצלחת תרגומי הסדרה השפיעה על הקאנון הספרותי בארץ, שלפני כן היו בו בעיקר סופרים אנגלו-אמריקנים וצרפתים, והביאה אליו את הספרות האיטלקית והפורטוגזית.
ב-2005 נוסדה "הספריה הקטנה" – סדרת-בת של "הספריה החדשה" המתמקדת בטקסטים קצרים יחסית, מרביתם כאלה שראו אור בעבר, בעיקר נובלות וסיפורים.
בין היתר חודשו במסגרת זו "מן המֵצר" של יוסף חיים ברנר, "מומיק" של גרוסמן, "רוץ, חייל טורקי" של נסים אלוני, הנובלה "סונאטת קרויצר" של טולסטוי ו"מוות בוונציה" של תומאס מאן.
יצירה שיצאה לאור לראשונה בסדרה זו היא "הרטיטי את לבי" מאת חנוך לוין.
בנוסף לשיווק ספריה באמצעות חנויות הספרים, הקימה הספריה החדשה את "מועדון הספריה החדשה", מועדון מקוון המציע לחבריו את ספרי הסדרה במכירה ישירה.
בינואר 2009 זכתה הספריה החדשה בפרס מטעם משרד התרבות האיטלקי על תרומה ייחודית לקידום הספרות האיטלקית בתרגום.
החל מיוני 2012 הספריה החדשה אינה מקבלת כתבי יד חדשים.
ב-2015 בחר עיתון "הארץ" שלושה ספרים מן הספריה, ברשימת עשר הקלאסיקות הספרותיות העבריות של כל הזמנים.
לכל ספרי "הספריה החדשה" עיצוב אופייני משותף.
בעיצוב עסקה יעל שוורץ, ולאחר פטירתה עוסק בכך מנחם פרי, עורך הסדרה, תוך שהוא שומר על הקו העיצובי שהתוותה שוורץ.
פרי תיאר את אופן עבודתה של שוורץ:
הספרים יוצאים לאור בכריכה רכה.
בצד האחורי של עטיפת הספר מתפרסם פעמים רבות ניתוח קצר של היצירה ויוצרה, לעיתים בחתימת "מ.פ." (הוא מנחם פרי), ולעיתים ללא חתימתו.
הספרייה הבודליינית, או באופן מדויק יותר: ספריית הבודליאנה היא ספריית המחקר המרכזית של אוניברסיטת אוקספורד, היא אחת מן הספריות העתיקות ביותר באירופה, ובבריטניה היא שנייה רק לספרייה הבריטית (הספרייה העיונית הגדולה בעולם).
מאז 2003 היא מוגדרת כאחת משש ספריות ההפקדה של בריטניה, והיא רשאית גם לדרוש עותק מכל ספר שיצא לאור באירלנד.
בקרב בוגרי אוקספורד מכונה "Bodley" או "the Bod".
הספרייה הראשונה באוקספורד נבנתה למטרה זו במאה ה-14. לספרייה זו היה אוסף קטן יחסית שגדל בהתמדה.
בין השנים 1435 ל-1437 תרם הדוכס האמפרי (אחיו של הנרי החמישי, מלך אנגליה), אוסף גדול של ספרים, עבורו נבנה מבנה מתאים במבנה ה-Divinity School , הקיים עד היום כחלק מהספרייה ונקרא "ספריית הדוכס האמפרי".
במאה ה-16 התדרדרה הספרייה עד כדי מכירת כל הריהוט וכמעט כל הספרים שבה.
ומאוספו של הדוכס האמפרי נותרו בה רק שלושה ספרים.
בשנת 1598 פנה המלומד תומאס בודלי לסגן מנהל אוניברסיטת אוקספורד והציע לממן רכישת ספרים לצורך הקמתה מחדש של הספרייה.
הוא אף תרם ספרים מאוספו האישי.
ב-8 בנובמבר 1602 נפתחה רשמית "ספריית בודלי" או הספרייה הבודליינית.
בודלי רכש ספרים ברחבי העולם, כולל מטורקיה ומסין.
ב-1610 הגיע להסכם עם מוציא לאור גדול בלונדון שימסור עותק אחד מכל ספר שיוציא לספרייה הבודליינית.
האוסף גדל במהירות רבה והמבנה הסמוך ל-Divinity School הורחב כדי לקלוט את כל הספרים.
ב-1654 קיבלה הספרייה בירושה את אוספו הגדול של ג'ון סלדן, ובו כמות גדולה של כתבים עבריים ובנושאים יהודיים.
אוסף זה נקרא עד היום Selden End.
החוק הראשון של הספרייה הוא שאין משאילים ממנה ספרים, אלא ניתן לעיין בהם במקום בלבד.
אף כאשר צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה ביקש לשאול ספר בשנת 1645, הוא נענה שהוא מוזמן לעיין בו בספרייה אך אינו יכול לקבלו בהשאלה.
הספרן הראשי נושא תואר "", וישנם תארים רשמיים לעוזר ספרן, ולעוזר ספרן-משנה.בין האנשים שהחזיקו בתארים אלו נמנים:
אדולף (אברהם) נויבאואר - משנה לספרן הראשי מ-1873. נודע כמי שחיבר את "קטלוג נויבאואר" - קטלוג לכתבי היד העבריים בספריית בודליאנה.
גוסטב סלומון אופרט - התמנה כעוזר ספרן ב-1866.
סר - עוזר תת-ספרן משנת 1896; ספרן ראשי מ-1919. עזר לנויבאואר בחיבור הקטלוג.
עסק בחקר ופרסום כתבי יד עבריים, והוציא לאור מהדורה מדעית חלוצית של ספר בן סירא בעברית.
- ממלא מקום הספרן הראשי ואחר כך יושב ראש הוועדה המפקחת.
נודע בפרסום פרשני המקרא היהודים מכתבי יד.
המבנה המרכזי של הספרייה נבנה בין 1612 ל-1619 בסמוך ל-Divinity School ונקרא "מגדל חמשת הסדרים" כיוון שהוא מכיל מרכיבים ארכיטקטוניים מן הסדר הדורי, הסדר האיוני, הסדר הקורינתי, הסדר הטוסקני והסדר המשולב.
החדרים הם במבנה מרובע ושימשו בעבר כחדרי הרצאות, אך עם גידולו של האוסף הם "נכבשו" על ידי ספרים.
כיום אחד החדרים משמש כחלל לתערוכות מתחלפות וחדרים אחרים משמשים כחדרי פגישות.
ב-1860 התרחבה הספרייה אל הבניין הקרוי רדקליף קמרה (Radcliffe Camera) ושם שוכנו אוספי המדע והרפואה של הספרייה.
בין השנים 1909–1912 נבנו מחסנים תת-קרקעיים מתחת למבנה.
בניין קלרנדון (Clarendon Building), שנבנה בין השנים 1711 ו-1715 והיה שייך להוצאה לאור של האוניברסיטה נמסר לספרייה בשנת 1975.
בשנים 1935–1940 נבנה מול בניין קלרנדון מבנה "הבודליינית החדשה" (New Bodleian).
זהו מבנה בצורת זיקורת, ש-60% משטח האחסון שבו מצוי מתחת לפני האדמה.
בשנת 1914 עלה לראשונה מספר הספרים בספרייה על מיליון.
נכון לספטמבר 2005 מכילה הספרייה למעלה מ-8 מיליון ספרים, למעלה מ-170 קילומטר של מדפים וצוות של כ-400 איש.
למעלה מ-1.5 מיליון ספרים מאוחסנים באתר ישן ששימש מכרה מלח מחוץ לאוקספורד.
הספרייה מופעלת על ידי גוף הנקרא "שירותי הספרייה של אוקספורד" המפעיל מערכת אלקטרונית לעיון בקטלוג ולהזמנת ספרים (OLIS - Oxford Libraries Information System).
כיום מחולקת הספרייה לאוספים הבאים:
ספריית חבר העמים הבריטי והמכון ללימודי אפריקה
ספריית Sackler - אוסף בנושאי לימודים קלאסיים, תולדות האמנות, וארכאולוגיה
בעבר נדרשו קוראים ומבקרים לדקלם הצהרה בלטינית שבה התחייבו לא להכתים, לסמן או לפגוע בכל דרך אחרת בספרים או במסמכים אחרים, לא להדליק אש בספרייה ולציית לחוקי המקום.
כיום קהילת האוניברסיטה חותמת נוסח אנגלי כתוב של ההצהרה, אך מבקרים מחויבים לדקלם את ההצהרה בלשונם.
לצורך כך קיים פרסום פנימי של הספרייה ובו ההצהרה במספר לשונות, ביניהן עברית.
ב-2004 הודיעה הספרייה לחברת המידע גוגל שהיא תאפשר לה לסרוק כמיליון ספרים שהודפסו במקור לפני 1901 על מנת לפרסמם חינם באינטרנט.
אחד מ-48 העותקים של תנ"ך גוטנברג ששרדו.
ההוצאה הראשונה של כתבי ויליאם שייקספיר (מהדורת הפוליו הראשונה או ה"פוליו").
מכתבי המשורר פרסי ביש שלי.
העותק הקדום ביותר של כתב היד של שירת רולאן.
ארבעה העתקים של מגנה כרטה.
קודקס מנדוסה - כתב יד אצטקי.
אוצרו האישי של הרב הראשי לפראג מהמאה ה-17, הרב דוד אופנהיים, בן דורם של הגאון מווילנה והבעל שם טוב, המונה 4221 ספרים.
חלק מפירוש המשניות (סדרי זרעים, נזיקין וקדשים) בכתב ידו של הרמב"ם עצמו.
במבנה הספרייה צולמו מספר סרטי קולנוע ובהם שגעונו של המלך ג'ורג', המצפן הזהוב ושני סרטי הארי פוטר הראשונים (הארי פוטר ואבן החכמים והארי פוטר וחדר הסודות) בהם צולמו במקום קטעי בית החולים של הוגוורטס והספרייה של המוסד.
כן צולמו במקום מספר פרקים מסדרות טלוויזיה בריטיות.
הספרייה שימשה מקום מפגש וכתיבה ללואיס קרול, מחבר הרפתקאות אליס בארץ הפלאות וכן לג'.
טולקין, מחבר שר הטבעות וק.ס.
לואיס, מחבר דברי ימי נרניה.
הספרייה הדיגיטלית העולמית היא ספרייה בינלאומית המופעלת על ידי ארגון החינוך, המדע והתרבות של האו"ם (אונסק"ו) וספריית הקונגרס של ארצות הברית.
הפרויקט מאפשר גישה חופשית לחומרים כמו: כתבי יד, מפות, ספרים נדירים.
הספרייה פועלת בערבית, סינית, אנגלית, צרפתית, פורטוגזית, רוסית וספרדית, וכוללת תוכן בשפות רבות אחרות.
יש אפשרות לחיפוש ודפדוף באתר על פי פרמטרים שונים דוגמת מקום, זמן ונושא.
האזכור הראשון של ישו בכתבי האצטקים
ציוני דרך משמעותיים אותה מציינת הספרייה
יוני 2005 - ספרן הקונגרס מציע לאונסק"ו להקים את הספרייה הדיגיטלית העולמית
דצמבר 2006 - ספריית הקונגרס ואונסק"ו מקיימים מפגש מומחים בעלי עניין ומומחים מרחבי העולם
אוקטובר 2007 - ספריית הקונגרס וחמישה שותפים מוסדיים מציגים אב טיפוס במפגש הכללי של אונסק"ו
אפריל 2009 - הספרייה הדיגיטלית העולמית נפתחת לציבור הרחב
המרכז למחקר ההיסטוריה של מקסיקו
הספרייה הלאומית המצרית וארכיון המדינה
הספרייה הלאומית העיראקית וארכיון המדינה
אוניברסיטת המלך עבדאללה למדעים וטכנולוגיה
הספרייה הנשיאותית של בוריס ילצין
הספרייה האמברוזיאנית (באיטלקית: Biblioteca Ambrosiana, מילולית: הספרייה על שם אמברוזיוס הקדוש, פטרון העיר מילאנו) היא ספרייה היסטורית במילאנו.
הספרייה נפתחה ב-8 בדצמבר (יום הקדוש אמברוזיוס) 1609 והייתה הספרייה הציבורית השנייה בעולם (לאחר הספרייה הבודליינית באוקספורד) שהייתה פתוחה לציבור המלומדים (ולא במסגרת מנזר או חצר מלכות).
הספרייה הוקמה ביוזמתו של הקרדינל הישועי פדריקו בורומאו.
לפתיחת הספרייה קדמו מספר שנים בהן שלח בורומאו שליחים ללקט ספרים וכתבי יד עתיקים מרחבי העולם.
שליחיו יצאו לאיטליה, צרפת, ספרד, גרמניה, יוון, "סוריה הגדולה" (כולל ארץ ישראל) ומצרים והונחו לרכוש ספרים ומגילות בעברית, ערבית, יוונית עתיקה, לטינית, אשורית, געז ועוד.
בין השליחים המלקטים היו הצנזור המומר, דומניקו ג'רוזלימיטנו, שנשלח לאסוף כתבי יד עבריים בקורפו; אנטוניו סאלאמציו (Antonio Salamazio) שנשלח ליוון, קושטא וארץ ישראל; אנטוניו גיגי (Antonio Giggi) שאסף כתבי יד בערבית ובפרסית; ופטרו פאוליני בוסקה (Petri Pauli Boschae), שהיה הספרן הראשון של הספרייה.
רוב השליחים התמנו לאחר חזרתם משליחותם לדוקטורים בקולג' של הספרייה ועסקו בניהול, מחקר ותיעוד של האוסף שלהם, משרה שכללה גם פרשנות וצנזורה לחלק מהספרים.
לצד הקולג' הקים בורומאו מכון טיפוגרפי להדפסת מחקרי הדוקטורים והנזירים.
מדפי הספרים כיסו את הקירות, עיצוב יוצא דופן בתקופה בה כוסו קירות הספריות בפרסקאות והספרים עצמם היו טמונים במדפים נסתרים.
עם פתיחתה היו בספרייה 30,000 ספרים ו-15,000 כתבי יד ובקולג' שלה כיהנו תשעה דוקטורים.
הספרייה הגדילה את אוספיה באופן קבוע והתפרשה גם לתחום הרישום.
כך נרכש האוסף Codex Atlanticus, המכיל למעלה מ-1,000 רישומים מאת לאונרדו דה וינצ'י.
כיום כולל אוסף הרישומים מעל 12,000 רישומים מאת אמנים אירופאים מן המאה ה-14 ועד המאה ה-19.
הספרייה הפכה למקום מפורסם לעלייה לרגל של מלומדים.
ב-15 באוקטובר 1816 ביקר בה המשורר האנגלי לורד ביירון.
הוא קרא באולם הקריאה בספרייה את חליפת המכתבים בין לוקרציה בורג'ה ופייטרו במבו והגדיר אותם כ"מכתבי האהבה היפים ביותר בעולם".
ב-12 בספטמבר 1840 ביקרה בספרייה ידידתו, מרי שלי.
הפרגמנט המורטורי או "הקאנון המורטורי" - הרשימה העתיקה ביותר הידועה של ספרי הברית החדשה
הקודקס האטלנטי - 1,000 רישומים מאת לאונרדו דה וינצ'י
תנ"ך פשיטתא שלם בסורית מתוארך למאה השישית או מאה השביעית לספירה.
כתב היד כולל בנוסף לתנ"ך את הספרים החיצוניים חכמת שלמה, איגרת ירמיהו, ספר ברוך, בל והדרקון, שושנה, יהודית, בן סירא, , ברוך הסורי, חזון עזרא, ותרגום הספר השישי ממלחמות היהודים
קודקס אמברוזיוס 837 ו-435 - קטעי מסות על "אודות הנפש" לאריסטו, ביוונית עתיקה מן המאה ה-13
196 כתבי יד בעברית בהם: תנ"ך מאויר מהמאה ה-13, עותק מהמאה ה-15 של "הכוזרי" ליהודה הלוי וכתב יד של פירוש רש"י לתורה.
דיוקנו של מוזיקאי של לאונרדו דה וינצ'י
הספריות הנשיאותיות בארצות הברית הן מערכת של 15 מוסדות, שהוקמו על מנת לשמר ולשמש ארכיון עבור כל המסמכים, הרשומות, האוספים והחומר ההיסטורי הקשורים בנשיאותם של נשיאי ארצות הברית, החל בנשיא השלושים ואחד הרברט הובר.
ככאלו הן שונות מספריות על פי מובנו המודרני של מושג זה.
הספריות מנוהלות על ידי משרד הספריות הנשיאותיות, שהוא חלק מהארכיון הלאומי של ארצות הברית (NARA).
ספריות נוספות, שאינן כפופות למנהל הארכיונים והרשומות הלאומי, הוקמו לשם שימור הרשומות והפריטים הנוגעים לנשיאותם של שמונה נשיאים נוספים, והן מופעלות על ידי גופים אחרים.
קודם להקמת הספריות הנשיאותיות טיפלו נשיאי ארצות הברית ויורשיהם לאחר סיום כהונתם במסמכים הנשיאותיים שנאספו.
רבים מאוספי מסמכים אלו שמורים כיום בידי ספריית הקונגרס, אך מסמכים רבים מצויים כיום בספריות, בידי אגודות היסטוריות ובאוספים פרטיים.
מסמכים רבים אחרים אבדו או הושמדו במכוון.
ראשיתן של הספריות הנשיאותיות הייתה ב-1939, כאשר הנשיא רוזוולט תרם את מסמכיו האישיים והנשיאותיים לממשל הפדרלי, וביקש כי הארכיון הלאומי (National Archives) יטפל בהם וינהל ספרייה שתוקם לשם אחזקתם.
לשם כך גם ציווה רוזוולט לממשלה הפדרלית חלק מאחוזתו במדינת ניו יורק, והכל מתוך המחשבה כי המסמכים הנשיאותיים הם חלק מן המורשת הנשיאותית וכי יש להעמידם לעיון הציבור.
ידידים של רוזוולט אספו כספים פרטיים לשם הקמת הספרייה.
ב-1950 החליט גם יורשו, הנשיא טרומן, לשמר את המסמכים הנשיאותיים מכהונתו במסגרת ספרייה.
ב-1955 חוקק הקונגרס את חוק הספריות הנשיאותיות, שעל פיו הוקמו מאז הספריות מכספים פרטיים שגויסו כתרומות, אך נמסרו לממשל הפדרלי על מנת שינהלן (ב-1986 שונה החוק כך שנדרש כי מקצת הוצאות ההפעלה יכוסו מתרומות פרטיות).
בשנת 1978 נחקק חוק הרשומות הנשיאותיות, אשר קבע כי רשומות אלו, המתעדות את פעולתם של הנשיא וממשלו, הן רכוש הממשל האמריקני.
היה זה שינוי יסודי של התפיסה שררה עד אז, שלפיה היו הרשומות שיצרו הנשיא המכהן ואנשי הסגל שלו רכושו האישי של הנשיא, והוא היה זכאי לקחתם עמו כאשר סיים את כהונתו.
על פי השיטה החדשה מועברות הרשומות עם סיום כהונתו של הנשיא למשמורת ולטיפול הארכיון הלאומי, עד אשר תיבנה הספרייה הנשיאותית על שמו, תועבר לידי הממשל הפדרלי והמסמכים יועברו אליה.
עם זאת, לא כל הספריות הנשיאותיות הפדרליות נפתחו סמוך לאחר סיום כהונת הנשיאים.
כך, רשומות של ממשל הנשיא ניקסון נשמרו במדינת מרילנד על ידי אגודה פרטית.
רק ב-2004 הוחלט להקים ספרייה נשיאותית על שמו בקליפורניה, והיא קיבלה את הרשומות ממרילנד ונפתחה בשנת 2007.
אלו הספריות הנשיאותיות שהוקמו והכפופות למנהל הארכיונים והרשומות הלאומי, על פי הנשיא שעל שמו הוקמו ומיקומן:
נשיא ספרייה מיקום תמונה לוגו הרברט הובר הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם הרברט הוברHerbert Hoover Presidential Library and Museum וסט בראנץ', איווה פרנקלין דלאנו רוזוולט הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם פרנקלין דלאנו רוזוולטFranklin D.
Roosevelt Presidential Library and Museum הייד פארק, ניו יורק הארי טרומן הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם הארי טרומןHarry S.
Truman Presidential Library and Museum אינדפנדנס, מיזורי דווייט אייזנהאואר הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם דווייט אייזנהאוארDwight D.
Eisenhower Presidential Library and Museum אבילין, קנזס ג'ון פיצג'רלד קנדי הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם ג'ון קנדיJohn F.
Kennedy Presidential Library and Museum בוסטון, מסצ'וסטס לינדון ג'ונסון הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם לינדון ג'ונסוןLyndon Baines Johnson Library and Museum אוסטין, טקסס ריצ'רד ניקסון הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם ריצ'רד ניקסוןRichard Nixon Presidential Library and Museum יורבה לינדה, קליפורניה ג'רלד פורד הספרייה הנשיאותית על שם ג'רלד פורדGerald R.
Clinton Presidential Center and Park ליטל רוק, ארקנסו ג'ורג' ווקר בוש המרכז הנשיאותי ע"ש ג'ורג' ווקר בושGeorge W.
Bush Presidential Center דאלאס, טקסס ברק אובמה המרכז הנשיאותי על שם ברק אובמהBarack Obama Presidential Center שיקגו, אילינוי דונלד טראמפ הספרייה הנשיאותית על שם דונלד טראמפDonald J.
Trump Presidential Library TBA ג'ו ביידן הספרייה הנשיאותית על שם ג'ו ביידןJoseph R.
בנוסף הוקמו ספריות לשימור חומר ההיסטורי הנוגע לנשיאותם של שמונה נשיאים אחרים, והן מנוהלות על ידי גופים שונים - שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, שלטונות של מדינות בארצות הברית וגופים פרטיים:
ג'ורג' וושינגטון – מאונט ורנון, וירג'יניה
ג'ון קווינסי אדמס – קווינסי, מסצ'וסטס
אברהם לינקולן – ספרינגפילד, אילינוי
רתרפורד הייז – פרימונט, אוהיו
ויליאם מקינלי – קאנטון, אוהיו
וודרו וילסון – סטונטון, וירג'יניה
קלווין קולידג' – נורת'המפטון, מסצ'וסטס.
בעיר בילוקסי שבמיסיסיפי שוכנת הספרייה הנשיאותית על שם ג'פרסון דייוויס, שהיה נשיא הקונפדרציה של מדינות הדרום במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
זוהי כמובן איננה ספרייה נשיאותית של ארצות הברית.
אוספי שלוש עשרה הספריות הנשיאותיות והמוזיאונים הפועלים בצמוד לחלק מהן כוללים למעלה מ-400 מיליון דפי מסמכים, כ-10 מיליון תמונות, כ-5,000 קילומטרים של סרטי צילום, 100 אלף שעות של הקלטות וידאו ואודיו וכחצי מיליון פריטים נוספים.
ככאלו הן מהוות מקורות מידע חשובים למחקר על נשיאות ארצות הברית.
אוספי הספריות כוללים גם פריטים יוצאי דופן, כמו מטוס קרב מדגם F-14 וכלי טיס ששימשו את הנשיאים – מסוק של חיל הנחתים ומטוס הנשיא (אייר פורס 1) ששירת אותם בשנים 1973–2001.
הפריטים באוספי הספריות כוללים כאלו שנוצרו ונאספו במהלך כהונות הנשיאים, אך גם לפניהן, כולל מזכרות משפחתיות ואוספים שנאספו על ידי הנשיא ובני משפחתו, חומרים ממסעות הבחירות שלהם ומתנות – חלקן יקרות ערך – שניתנו להם על ידי אזרחי ארצות הברית ואזרחי חוץ.
כך, בספרייה על שם רוזוולט קיים חומר הנוגע לכהונתו כמושל מדינת ניו יורק ובספרייה על שם אייזנהאואר מצוי חומר הנוגע לקריירה הצבאית שלו.
אוספי הספריות כוללים גם פריטים אישיים והיסטוריים שנתרמו להן על ידי אישים שהיו קשורים לנשיאים, כמו מזכירי מחלקות הממשל הפדרלי ששירתו תחת אותו נשיא, יועצים פוליטיים ושליחים דיפלומטיים שלו וכן ידידים אישיים.
חלק מן הספריות עורכות הקלטות של זכרונות של אישים שונים, לשם יצירת אוסף של היסטוריה בעל פה (Oral History) במסגרתן.
בנוסף להעמדת הפריטים שבהן לעיון הציבור מקיימות הספריות תוכניות פעילות ציבוריות שונות.
שמונה מן הנשיאים שספריות נשיאותיות הוקמו על שמם נקברו בתחומיהן על פי בקשתם.
הנשיאים קנדי, ג'ונסון ופורד נקברו באתרים אחרים.
גם הנשיאים קרטר ובוש הבן הורו שלאחר מותם הם ייקברו באתרים אחרים.
הספרייה האזורית מטה אשר, שנוסדה בשנת 1979 בהתאם לחוק הספריות הציבוריות, היא ספרייה ציבורית הממוקמת בבית הספר "סולם צור" שבגשר הזיו.
היא משרתת את יישובי המועצה האזורית מטה אשר.
מנהלת הספרייה היא שפרה שליו.
המועצה האזורית מטה אשר משתרעת על שטח של כ-220,000 קמ"ר וכוללת 32 יישובים.
המרחקים בין היישובים והספרייה וכן תחבורה ציבורית דלילה יצרו מציאות של קשיי תקשורת ונגישות.
עובדה זו הדגישה את הצורך באימוץ שיטת ההשאלה הבינספריתית והתאמתה לתנאי האזור.
כך פותח נוהל "הספרייה על סף ביתך".
ייחודה של השיטה הוא נוהל פנימי שפותח בספרייה, לפיו מחלקים בכל יום לספריות היישובים את הספרים המבוקשים על ידי קוראיהן.
ספרים אלה מונחים באחריות הספרייה, בכל יום, בנקודת איסוף בבניין המועצה האזורית מטה אשר.
משם, נלקחים הספרים, על ידי עובדי המועצה, אל ספריות כל אחד מהיישובים על ידי עובדי המועצה, המביאים את הספרים ליישוב בו הם מתגוררים.
עובדי המועצה הם אלה המחזירים לספרייה המרכזית את הספרים שהונחו בתיבה להחזרת ספרים במקום מגוריהם.
שיטה זו מכסה את מרבית ההזמנות הבין ספרייתיות עוד באותו יום בו התקבלה ההזמנה.
הספרייה מקיימת מפגשים תדירים בין הספרנים של הסניפים ביישובים השונים, במטרה ליצור קשרים אישיים ביניהם.
הדבר נעשה כדי ליצור תרבות ארגונית המתבטאת באמינות ובמוטיבציה של ספרני האזור.
ביולי 2015 נחנך בספרייה אגף נפרד לספרות ילדים.
בשנת 1997 הייתה הספרייה האזורית לראשונה מבין הספריות הציבוריות שהעלתה את הקטלוג שלה לאינטרנט.
איכותו ודיוקו של הקטלוג מבוקרים על ידי צוות הספרניות בספרייה בהתאם לכללים של המרכז לספריות וספרות בישראל.
קטלוג זה כולל בתוכו גם את פריטי ספריות הסניפים והוא פתוח להזמנות לכל תושבי האזור בכל שעות היממה.
וויקי מטה אשר - האלבום המשפחתי של מטה אשר
הספרייה במרכז פליציה בלומנטל למוזיקה היא ספריית המוזיקה הציבורית הגדולה ביותר בישראל.
נוסדה בשנת 1951, בחסותם של משרד החינוך והתרבות ועיריית תל אביב-יפו, כספרייה מיוחדת עבור מוזיקאים מקצועיים ולמען שוחרי המוזיקה בישראל.
על מייסדיה נמנו מוזיקאים ידועי שם כפרנק פלג, פרופ' אסתר גרזון-קיוי והמלחין רומן האובנשטוק-רמתי.
שהוקמה בארצות הברית על ידי מקס ופאני טארג, תמכה במשך שנים רבות בספרייה ותרמה לפיתוחה.
הספרייה הוקמה ביוזמת מארק טארג והאגודה "אמריקאים למען ספריה מוזיקלית בישראל" שהוא הקים.
שותפים לספרייה היו מחלקת החינוך של עירית תל אביב, ומשרד החינוך והתרבות.
הספרייה פתחה את שעריה לראשונה בשנת 1953 בבית הספר תחכמוני ברחוב לילינבלום במקום בו פעל הקונסרבטוריון הישראלי למוסיקה תל אביב.
בשנת 1954 התקבלה הספרייה כחברה באיגוד הספריות למוזיקה הבינלאומי (IAML).
בשנת 1958 עברה הספרייה להיכל התרבות.
בעת המעבר כללה הספרייה 25,000 ספרים וחברות תווים, ו-8,000 תקליטים, מהם 1,000 אריכי נגן.
בשנת 1960 קבלה הספרייה תרומה של יצירות מעזבונו של ברוניסלב הוברמן.
בשנת 1974 עברה הספרייה מהיכל התרבות לבית שנקר הסמוך לכיכר ביאליק.
בפברואר 1976 נפתח בספרייה מדור למוזיקה יהודית על שמו של יהויכין סטוצ'בסקי.
ב-1994 נהרס הבניין הישן שלא תאם יותר את אוספיה הגדלים של הספרייה, ובמקומו הוקם ביתה החדש והמהודר, לזכרה של הפסנתרנית הידועה פליציה בלומנטל.
הבניין תוכנן על ידי האדריכלית נילי פורטוגלי.
עבודות הבנייה של המרכז למוזיקה והספרייה ע"ש פליציה בלומנטל, הושלמו בשנת 1996 כפרויקט של קרן תל אביב לפיתוח.
בחודש יוני 1997, נפתח המרכז למוזיקה מחדש לקהל הרחב.
ספריית מדרשת שדה בוקר, הנקראת גם ספרייה אזורית רמת הנגב, הייתה הספרייה הציבורית הראשית והמרכזית במועצה האזורית רמת הנגב, שנמצאה במדרשת בן-גוריון.
היא הכילה אוספים ייחודיים בארץ בתחומי מדעי הסביבה, גאולוגיה, חינוך סביבתי, ואיכות הסביבה ושימשה גם כמרכז התרבות של המדרשה.
הספרייה נסגרה בינואר 2023 והספרים שהיו בה - נגרסו.
ספריית המדרשה שייכת לתאגיד מדרשת שדה בוקר, והוא המממן את אחזקתה.
ישנה תמיכה של משרד התרבות, המועצה האזורית רמת הנגב וועד מקומי מדרשת בן-גוריון.
נוסדה ב-1965 במבנה אשר היום מאכלס את המכון למורשת בן-גוריון, עברה למבנה חדש בשנת 1979, בתכנונו של שמואל מסטצ'קין, ובגדול של כ-700 מ"ר, ושכנה בו עד 2023.
ספריית המדרשה שירתה את מוסדות החינוך במדרשה, גופים אחרים באזור ואת תושבי רמת הנגב.
בספרייה היו כ-50,000 כותרים, והציעה לקהל שלושה אולמות מרכזיים - אולם הכניסה, ההדרכה וההרצאות, אולם הילדים וההקרנה, ואולם עיון שקט.
ספריית המדרשה התמקדה במידע הנוגע לתחומי מדעי הסביבה והכילה כותרים רבים בנושא סביבה, בוטניקה, זואולוגיה, ארכאולוגיה וגאולוגיה עם דגש על אזור הנגב והמדבר.
הספרייה היוותה ספרייה אזורית על פי חוק הספריות הציבוריות, ובכך שירתה את יישובי המועצה (קיבוצים, יישובים, בתי ספר וגנים), וסניפי ספריות המשנה בכלל היישובים - קיבוץ רביבים, קיבוץ משאבי שדה, קיבוץ שדה-בוקר, באר מילכה, שיזף, מרחב עם, קיבוץ טללים, קדש ברנע, רתמים, כמהין, ואשלים.
הספרייה שימשה כמרכז תרבות של המדרשה והפעילה אירועי תרבות כמו פסטיבל ימי שירה במדבר ואירועי חודש הקריאה ושבוע הספר.
הספריות המרכזיות בעולם מרכזות בתוכן את הפריטים החשובים ביותר, ובהן ספרים שהתפרסמו ברחבי העולם, מידע ארכיוני, מוזיאוני, פריטים של מוזיקה מודפסת ואף מוקלטת, ובימינו אף מדיה דיגיטלית.
רשימה ממוינת זו של הספריות הגדולות ביותר בעולם כוללת ספריות שיש להן מעל 15 מיליון עותקי ספרים, נכון ל-2008.
שם הספרייהמקוםכמות הספרים/פריטיםמספר מבקרים מדי שנהתקציבצוות הספרייההספרייה הבריטיתהממלכה המאוחדת, לונדון170 - 200 מיליון1.75 מיליון141 מיליון ליש"ט1977ספריית הקונגרסארצות הברית, וושינגטון די.
הספרייה האקדמאית של אוניברסיטת טאלין (באסטונית: Tallinna Ülikooli Akadeemiline Raamatukogu) היא הספרייה האקדמאית והמחקרית המרכזית באסטוניה.
הספרייה הוקמה בשנת 1946 כספרייה המרכזית של האקדמיה האסטונית למדעים, היא מכילה עותקים מספרייה של כנסיית אולף הקדוש המהווים את ספרייה העתיקים ביותר.
היא מחזיקה בעותקים מרוב היצירות הספרותיות שיצאו באסטוניה, בנוסף ליצירות המודפסות שבה היא גם מובילה בתחום הדיגיטלי.
אוסף הספרייה מכיל כ-2.4 מיליון ספרים.
במהלך שנותיה עברה הספרייה מספר שינויים מנהליים עד שבשנת 2003 התאחדה עם אוניברסיטת טאלין.
בניינה המרכזי נמצא במרכז טאלין, בנוסף יש לה שני סניפים בהאפסלו וברקוורה, עיצובה האדריכלי המודרני עוצב ב-1963, הבניין מוגן במסגרתו כאתר מורשת בתחום האדריכלות.
הספרייה הבהאית הבין-לאומית היא ספרייה עתידית המתוכננת לקום בקשת הבהאית, בגנים הבהאיים בחיפה.
מייסד הדת הבהאית, בהאא אללה, פיאר בכתביו את הר הכרמל וניבא כי עליו , בכוונה לתיבת נח.
שוגי אפנדי, נכד בנו של בהאא אללה ולימים מנהיג הדת בעצמו, פירש את אזכור התיבה כמשל לקשת של מוסדות רוחניים שייבנו על צלע ההר, מעל העיר חיפה.
חזון זה החל לקרום עור וגידים בערוב ימיו של שוגי אפנדי, עם בניית הארכיון הבהאי הבין-לאומי (נחנך ב-1961), הראשון שבמוסדות "הקשת", בסמוך להיכל הבאב מצד מזרח.
בשנת 1983, בד בבד עם חנוכת משכן בית הצדק העולמי במתחם הקשת, הציגה ההנהגה הבהאית את תוכניתה הסופית למתחם, ובמסגרת זו הכריזה על הספרייה הבהאית הבין-לאומית בתור אחד מחמשת המוסדות שמושבם ימוקם במתחם.
בשנת 1987 ההנהגה הבהאית פרסמה לראשונה את חזון הספרייה:
המבנה שבו תשכון הספרייה הבהאית הבין-לאומית יהווה חלק ממתחם הקשת, ומן הצפוי כי עיצובו האדריכלי יתחשב בכך.
המבנה הראשון שהוקם במתחם זה הוא הארכיון הבהאי הבין-לאומי, ועיצובו הכתיב את סגנונם של יתר המבנים במתחם.
מבנה הארכיון תוכנן בהנחייתו האישית של שוגי אפנדי, ועוצב בסגנון נאו-קלאסי כך שיזכיר את הפרתנון באתונה.
תכנון כולל של מתחם הקשת, ובכלל זה מבנה הספרייה, הוטל על האדריכל האיראני חוסיין אמאנאת, שהתפרסם בזכות עבודתו על מגדל אזאדי בטהראן.
התכנית שהתקבלה כללה קשת סימטרית של חמישה מבנים סך הכול, שבמרכזה משכן בית הצדק העולמי, ובכל אחד משני עבריו צמד זהה של מבנים.
לפי התכנון הספרייה תעמוד בקצה המזרחי של הקשת, ולכן עיצובה צפוי לשקף כראי את מבנה הארכיון הממוקם ישירות מולה .
מאז חנוכת מרכז ההוראה הבין-לאומי ב-2001, נותרה הספרייה הבין-לאומית המבנה היחיד במתחם הקשת שבנייתו טרם הושלמה.
בתוכניותיה בחרה ההנהגה הבהאית למקם את מבנה הספרייה בקצהו המרוחק של המרכז הבהאי העולמי, בשטח שכבר באותה עת חרג בחלקו לתוך תחומה של שכונת מגורים בנויה.
נראה כי בניית הספרייה הבהאית לא תתאפשר כיום ללא הריסה של בנייני מגורים ותיקים השוכנים על רחוב הלל, בחלקה המערבי של שכונת הדר הכרמל החיפאית, דבר המציב קושי בפני ביצוע המיזם.
ואמנם, כבר באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 החליטה ההנהגה הבהאית להחריג את הספרייה הבין-לאומית מיתר מוסדות הקשת, והודיעה כי הקמתה לא תושלם לפני סוף אותה המאה ותידחה למועד עתידי לא ידוע.
עד שייבנה משכנה הקבוע של הספרייה הבהאית הבין-לאומית, נשמר אוסף הספרייה המיועד במרכז ללימודי כתבי הקודש, אשר נחנך ב-1999.
הספרייה הדיגיטלית הלאומית של קוריאה (מכונה בקיצור: "Dibrary", הלחם בקונגליש של "Digital" עם "Library"; ובקוריאנית: 디 브러리) היא מיזם תרבות המשמר, יוצר ומנגיש תכנים ספרותיים דיגיטליים.
הממומן בידי ממשלת קוריאה הדרומית, פועל תחת הספרייה הלאומית של קוריאה וממוקם בסיאוצ'ו-גו בבירה סיאול.
תקציב הספרייה עמד על 115,200,000,000 וון דרום קוריאני, סכום שווה ערך לכ-102 מיליון דולר ארצות הברית.
היא משתרעת על פני 5 קומות תת-קרקעיות ו-3 קומות מעל לפני הקרקע, שבהן אולמות עיון באוספי התוכן המונגשים בספרייה, וכוללים בין היתר גישה ללמעלה מ-800 ספריות ומוסדות ברחבי העולם, משרדים וחניונים.
הספרייה מנגישה אוסף משוער של למעלה מ-264 מיליון יחידות תוכן, ומפעילה גם אולפן טלוויזיה המאפשר יצירת תוכן מבוסס משתמשים.
הספרייה האוניברסיטאית המרכזית בבוקרשט (ברומנית: Biblioteca Centrală Universitară din București) היא ספרייה אקדמית
שנוסדה ב-1891 ונכנסה לשימוש בסיום בנייתה ב-1895, ושוכנת בארמון המוסד האוניברסיטאי קרול הראשון, ברחוב בוטאנו 1, בבוקרשט ופונה לכיכר המהפכה.
המבנה הוקם על קרקע שנרכשה על ידי קרול הראשון, מלך רומניה ותוכנן על ידי האדריכל הצרפתי .
ב-1893 הסתיימה הבנייה ובשנתיים הבאות הוכשרה הספרייה.
חנוכת הבית נעשתה ב-14 במרץ 1895, בנוכחות המלך.
בניהולו של אותו אדריכל הורחב המבנה ב-1911 ונפתח מחדש ב-9 במאי 1914.
במהלך המהפכה הרומנית הוצת מבנה הספרייה ותוכנה נשרף תוך השמדת כחצי מיליון ספרים, מפות נדירות וכ-3,700 כתבי יד ביניהם כתבי יד של גדול הספרות והשירה הרומנית.
הספרייה הלאומית של ישראל היא הגוף הלאומי של ישראל המופקד על שמירת האוצרות המודפסים של המדינה ושל תרבות העם היהודי.
הספרייה שוכנת ברחוב קפלן 1 פינת רחוב רופין 36 בקריית המוזיאונים ירושלים, ורשומים בה מעל לחמישה מיליון פריטי דפוס וארכיון.
הספרייה שוקדת על שמירת עותקים מכל ספר המודפס באופן מסחרי בישראל.
בנוסף היא אוספת יצירות הקשורות למדינת ישראל, ליהדות ול, ובהן ספרים, כתבי עת, מפות, כתבי יד, יצירות אודיו וחומרי אפמרה.
ניהול הספרייה, שנוסדה ב-1892 על ידי ארגון "בני ברית", היה נתון שנים רבות בידי האוניברסיטה העברית בירושלים כנאמן, ולא בידי גוף ציבורי לאומי.
בעקבות קבלת "חוק הספרייה הלאומית", הוגדרה הספרייה באופן רשמי כ"ספרייה לאומית" (עד קבלת החוק היא הייתה ספרייה לאומית רק דה פקטו).
ב-23 ביולי 2008 שינתה הספרייה הלאומית את מעמדה לחברה לתועלת הציבור.
בשלב ראשון הייתה חברה-בת של האוניברסיטה העברית והחל מ-1 בינואר 2011 היא נמצאת בבעלות משותפת של מדינת ישראל והאוניברסיטה העברית.
הספרייה הלאומית אוספת כל מידע כתוב שיצא לאור בישראל וספרים נוספים שהספרייה רוכשת או מקבלת מתרומות.
על פי חוק הספרים (חובת מסירה וציון הפרטים), תשס"א–2000, חייב כל מי שמוציא לאור ספר, כתב עת, עבודה מחקרית, תקליט, סרט קולנוע או כל פרסום אחר בחמישים עותקים ומעלה, לשלוח שני עותקים לספרייה הלאומית.
חובה חוקית זו הייתה בעיקרה בתוקף על-פי פקודת העיתונות כבר בתקופת המנדט הבריטי.
יעודה העיקרי של הספרייה הלאומית הוא איסוף, שימור, טיפוח והנחלה של אוצרות ידע, מורשת ותרבות בכלל, ובמיוחד כאלו שיש להם זיקה לעם ישראל, ארץ ישראל ומדינת ישראל.
לשמש כספרייה הלאומית של העם היהודי, ובמסגרת זאת להיות אחראית, בין היתר, לאיסוף כל החומר המודפס ביודאיקה והבראיקה (ספרים באותיות עבריות), לפרסום מפתח של מאמרים במדעי היהדות ולשימוש כמוקד להנחלת מורשת התרבות היהודית והישראלית.
לשמש כספרייה הלאומית של מדינת ישראל על כל מגזרי אוכלוסייתה, ובמסגרת זו להיות אחראית לאיסוף כל החומר הנדפס בישראל, בלי קשר לצורתו או לנושאו.
לשמש כספריית המחקר המרכזית של העם היהודי בעולם ובישראל, כולל של האוניברסיטה העברית, מוסדות נוספים להשכלה גבוהה ומוסדות מחקר אחרים.
תחומי המחקר הם במדעי הרוח, בדגש על מדעי היהדות, תרבויות המזרח התיכון, אסיה-אפריקה והאסלאם.
חוקרים רבים בתחומי אקדמיה מגוונים מבצעים מחקרים ואיסוף מידע בשעות רבות של עבודת חקר בין כותלי הספרייה.
תפקידי הספרייה הלאומית לפי החוק כוללים:
איסוף ושימור – לאסוף, לשמר ולטפח את אוצרות הידע, המורשת והתרבות.
נגישות לציבור – לאפשר לציבור, בישראל ומחוצה לה, נגישות הולמת וסבירה לאוספי הספרייה.
ספריית מחקר – לשמש ספריית מחקר מרכזית בישראל בתחומי מומחיותה, ולשמש ספריית המחקר של האוניברסיטה העברית בירושלים.
תצוגה – להציג בפני הציבור תצוגות קבועות ומתחלפות של אוספים, לרבות אוספים מושאלים.
חינוך ותרבות – לקיים פעילות תרבותית, ספרותית וחינוכית המיועדת לציבור לרבות ציבור התלמידים במוסדות החינוך.
ייעוץ – להעניק ייעוץ מקצועי בתחומי מומחיותה למוסדות להשכלה גבוהה, ספריות הציבוריות בישראל וספריות של קהילות יהודיות מחוץ לישראל.
קשרים וחילופי מידע – לקיים קשר מקצועי עם ספריות לאומיות, ספריות ציבוריות, ארכיונים ומוסדות תרבות וחינוך במדינות אחרות.
קריאות להקמת ספרייה לאומית בירושלים
את קול הקורא חתם עורך "חבצלת" בהצטרפות לקריאה, וכי "כבר העיר על זה אחד מסופרינו הכי נכבדים בגליונות הקודמים".
ובגיליון שלאחר מכן, בעמוד הראשון, התפרסמה הודעתו של הראשון לציון, רבה של ארץ ישראל באותה התקופה, אברהם אשכנזי, שתמך ביוזמה, והתנדב לשמש כמשגיח על "הבית הרם הזה לבל יבוא בו ספרי המטים עקלקלותם [...]".
בית אוסף ספרים אשר למונטיפיורי
באותה העת פעלה בירושלים חברת "תפארת ירושלים", אגודה יהודית ירושלמית שעסקה בעזרה הדדית, ושמה לה למטרה בין היתר להפיץ תרבות והשכלה בקרב תושבי ירושלים היהודים.
החברה נוסדה בשנת 1873 על ידי ישראל דוב פרומקין עורך "חבצלת", אברהם משה לונץ, חיים פרס, אברהם זוסמן ומיכל הכהן, ובי"ד בטבת ה'תרל"ה (1875), פתחה החברה את שעריו של "בית אוסף ספרים אשר למונטיפיורי".
בפתיחת הספרייה צוין הקול הקורא של יהושע לוין שקרא לראשונה לפתיחת ספרייה לאומית בירושלים, וצוינה תמיכתו של הרב הראשי של ארץ ישראל – אברהם אשכנזי.
ספרייה זו הייתה למעשה "ספריית חברים", מעין ספרייה ציבורית.
היא עסקה גם בפעולות תרבות, כך הוטל על חבריה להתכנס כל יום לשיעור לימוד בתלמוד, תנ"ך ודקדוק בבית הספרייה.
עדכונים בנוגע לספרייה התפרסמו בקביעות בעיתון "חבצלת", שעורכו היה בין מקימיה.
הספרייה, שהחזיקה לא רק ספרות תורנית אלא גם ספרות לא תורנית, כמו את ספריו של יוסף בן מתתיהו ואת ספרי הרמח"ל שהיו שנויים במחלוקת בקרב בני היישוב הישן, היוותה סלע מחלוקת בפולמוס ההשכלה בירושלים.
בעקבות המחלוקת באייר תרל"ה בית הדין הרבני הטיל איסור לבקר בספרייה, ואף להימצא בחברתם של מייסדיה.
איסור זה ידוע בשם "גחלי אש".
בין הרבנים החתומים האיסור: שמואל סלנט, נפתלי הרץ הוטנער, מאיר אוירבך ואחרים.
איסור זה נודע מאוחר יותר כחרם על הספרייה הלאומית, אף על פי שלא נקרא כך על ידי מפרסמיו, ולאחר פחות משנתיים נסגרה הספרייה.
ניסיון משמעותי נוסף נעשה בראשותו של אליעזר בן-יהודה, שהקים ב-1884 את "בית אוצר ספרי ישראל" (ולאחר מכן – "בית הספרים לבני ישראל"), ובמשך כשלוש שנים פעלה הספרייה בשקט וללא פרסום בביתו של בנימין שרשבסקי, בניסיון להימנע מהתקפות.
בשנת ה'תרמ"ז (1887) לקח את ניהול הספרייה על עצמו אחד ממקורבי בן יהודה, הסופר עוזר דב ליפשיץ, והוא יצא בקול קורא שמבקש לשלוח לספריה ספרים וכתבי עת.
בן יהודה הביע בעיתונו "הצבי" את התקווה שהספרייה תהפוך בעתיד "באמת לבית ספרים לאמי ככונת מיסדיו בראשונה".
"הוועד המפקח על בית הספרים לבני ישראל", כלל מלבד בן יהודה בין השאר את אברהם משה לונץ, הרב חיים הירשנזון ואפרים כהן-ריס.
הם שלחו מכתבים אישיים לסופרי וחוקרי ישראל בעולם, בו הם מבקשים שישלחו את ספריהם, ומבטיחים "כי מעט מעט יאצר בקרבו כל אשר נכתב בלשון עברית ובלשונות אחרות אודות ישראל וחקירותיו".
לבית הספרים שלנו" גם ספריית בן יהודה לא נחלה הצלחה מרובה וסבלה ממחסור כספי ומנזקי הפולמוס שעדיין שרר בירושלים.
הספרייה התקיימה כעשור, אך בסוף שנת תרנ"ג (1893) הוא הודיע כי למעשה הספרייה סגורה בשל חוסר תקציב.
בשנת 1894 הועבר אוסף הספרייה, שכלל 1,031 ספרים, ל"מדרש אברבנאל".
ב-15 ביולי 1892 נפתחה שוב ספריה בירושלים, על ידי לשכת ירושלים של ארגון בני ברית שקרא את שמה, לפי הצעת מרדכי אדלמן "בית הספרים מדרש אברבנאל", על שם רבי יצחק אברבנאל, מגדולי היהודים שגורשו מספרד, בדיוק 400 שנה קודם לכן.
בניגוד לקודמותיה, ספריה זו לא נסגרה, וממנה מתחילה ההיסטוריה של הספרייה הלאומית עצמה.
עם יוזמי הספרייה נמנו ד"ר זאב וילהלם הרצברג, אפרים כהן-רייס, ר' חיים הירשנזון, ר' אברהם משה לונץ, דוד ילין, יוסף מיוחס וזאב יעבץ, שחלקם היו מעורבים כבר ביוזמות הקודמות.
"לספרן מנו את מר אהרן כהן, ששמש בכהונה זו לבדו עד שנת תר"פ".
בשנת ה'תרנ"ג, עם עלייתו לירושלים, התמנה יחיאל מיכל פינס לחבר בהנהלת הספרייה עד לפטירתו ב-1913. פינס היה פעיל במיוחד מבחינה רוחנית-ספרותית כשאפרים כהן היה פעיל מבחינה ארגונית-כספית.
פינס סבר שהספרייה מיועדת לספרים "ברוח העם ותורתו", ובכלל זה ספרים תורניים וספרי היסטוריה, לשון ומדע, אך אין בה מקום לספרות יפה.
מדיניות זאת הביאה עליו ביקורת מצד אליעזר בן יהודה, יעקב רבינוביץ ואחרים, שדרשו להוציא את הספרייה מידי ארגון "בני ברית".
ביוזמתו של ילין החלו להיערך הרצאות מזדמנות ושיעורים קבועים לציבור הרחב באולם הקריאה של הספרייה; בין השיעורים שניתנו בשבתות היה שיעור של פינס בספר "הכוזרי" ושיעור של דוד ילין על תולדות שירת ספרד.
בתחילת ימיה של הספרייה שכנו כל הספרים בשני ארונות קטנים בביתו של לואיס אונגר, אולם עם גדילתה של הספרייה, בשנת 1894, נשכר עבורה מבנה קטן ליד שכונת אבן ישראל, שם התאפשרה גם פתיחתו של אולם קריאה.
באותה השנה, ביוזמתו של יהושע סירקין, הוסכם על איחוד הספרייה עם היוזמה לאיסוף ספרים למען ספרייה לאומית, שהחלה כבר לפעול באודסה, והוקם "ועד בית הספרים הכללי", למען יסודה של ספרייה לאומית, על בסיס מדרש אברבנאל שהייתה רק ספרייה ירושלמית.
בעקבות זאת אוחדה ספרייתו של בן-יהודה לתוך מדרש אברבנאל, ויצא קול קורא למשלוח ספרים וכסף.
למרות הקריאות הנרגשות ליהודי הגולה, התפתחה הספרייה לאט, וכללה אלפים בודדים של ספרים.
התמונה השתנתה מן הקצה אל הקצה בעקבות פעילותו הענפה של יוסף חזנוביץ, ששלח מן הגולה, החל מ-1895 ועד מותו ב-1919, כעשרים אלף ספרים וכתבי עת להעשרת הספרייה, מבלי שזכה לראותה בעצמו.
משלוח הספרים הראשון, שהכיל 8,800 ספרים בעברית וחמש מאות ספרי לועזית הגיע לירושלים בשלהי 1895 וערר התרגשות רבה.
עם גידולה של הספרייה החלו מנהליה לתור אחרי בניין רחב ידיים יותר וחסין יותר מפני דליקות, אותו מצאו בבית עמיאל שבסמוך למגרש הרוסים.
ולשם עברה הספרייה בחודש סיוון תרנ"ו.
אולם למניעת מצב זה, בו הם תלויים בחסדי בעל הבית ונאלצים מפעם לפעם לטלטל את כל אוספי הספרייה לבית חדש, פעלו למען בניין קבע לספרייה.
איסוף הכסף התחיל בשנת 1894, ובשנת 1899 קנו מנהלי הספרייה בהקפה מגרש סמוך לרחוב החבשים.
טקס הנחת אבן הפינה נערך בשנה שלאחר מכן.
הבניין נועד להיות אדיר-ממדים, אולם הכסף הספיק לבניית אגף אחד בלבד מתוך שלושה שתוכננו.
בשנת 1902 נחנך בניין ספריית בני ברית שנודע גם בשם "בית נאמן", ובסיוע קרן משה מונטיפיורי סילקו את חובם לבעל הקרקע.
אוצר בית הספרים המשיך לגדול בהתמדה, ובדו"ח הפומבי הראשון שהוציא ועד בית הספרים בשנת 1910, נמנו באוספי הספרייה 32,151 ספרים.
במקביל, נעשו ניסיונות להעביר את הבעלות על הספרייה מידי אגודה פרטית לידיים ציבוריות, מסיבות עקרוניות וגם בשל הקושי להשיג את הכספים הדרושים לקיומה.
בשנת 1905, בקונגרס הציוני ה-7, קרא היינריך לווה לטיפוחה של ספרייה לאומית תחת חסות המוסדות הלאומיים, והתקבלה החלטה עקרונית ברוח זו:"הקונגרס הציוני השביעי מחליט לכונן ספריה יהודית לאומית, במידת האפשר בקשר ובהמשך לספריית "מדרש אברבנאל"...
תהיה באופן בלעדי בבעלות הקרן הקיימת"המשא ומתן בין ועד בית הספרים לבין הקרן הקיימת לישראל התמהמה, ולבסוף נקטע בעת מלחמת העולם הראשונה, בה פעילותו של בית הספרים הצטמצמה מאוד ובקושי הצליחו לממן את אחזקתו השוטפת.
בשנת 1918, לאחר סיום המלחמה, המשיך המשא ומתן והוסכם שבית הספרים יעבור למשך שנה לידי ועדה משותפת של המשרד הארצישראלי ואגודת בני ברית.
בסוף אותה שנה, הועבר בית הספרים לרשות ההסתדרות הציונית.
הספרייה נמסרה להנהלתו של שמואל הוגו ברגמן, שצבר ניסיון עשיר בספריית אוניברסיטת קארל בפראג.
ברגמן מצא בבואו ספרייה קטנה שנמצאת במצב קשה לאחר שנים של חוסר תקציב ובסופם מלחמה קשה.
כתוצאה מכך, הוא ניצב מול מכלול של בעיות – אלפי ספרים בלתי מקוטלגים ומונחים בלא סדר, מאות ספרים שהושאלו והרישום אודותם הועלם בידי העות'מאנים, חוסרים אדירים בספרות ליבה, תקציב זעום ומחסור בספרנים מקצועיים.
במהלך שנת תרפ"א קוטלגו רוב הספרים "חוץ ממספר לא גדול ביותר של ספרים בלתי חשובים ומחוסרי ערך" וסודרו בכרטסות לפי מחברים ולפי נושאים.
כמות העבודה הנדרשת הייתה מעל ליכולתם של עובדי הספרייה, והם נעזרו במתנדבים רבים.
ברחבי העולם הוקמו כמה וכמה אגודות של "ידידי בית הספרים" שקיבצו למען הספרייה כסף וספרים, ומספר הספרים בספרייה הלך וגדל.
הספרייה עשתה כל שביכולתה כדי לעודד עוד ועוד תרומות שכאלה.
במהלך שנות העשרים עברה הספרייה תהליך של התמקצעות ומודרניזציה, כאשר הספרנים נשלחו להשתלמויות בחו"ל ונוצרו קשרים עם מוסדות מדע וספריות בין לאומיות.
לקראת פתיחת האוניברסיטה העברית נעשה מאמץ לאסוף ספרים נדרשים למקצועות הלימוד ונפתחו מחלקות ספריה לכל תחום.
בסוף שנת תרפ"א (1921) דיווח ברגמן על 1,300 מנויים לספרייה ומעל מאה מבקרים ביום, שהרבה מהם באו לעיין באוסף העיתונות.
באוקטובר 1923 נפתחה מחלקה רפואית של הספרייה, ששכנה בבניין מכון פסטר.