tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך הקריירה יישר אלטרסקו את פעילותו עם הקו האידאולוגי שנכפה בתחום מדעי הרוח על ידי מפלגת היחיד השלטת, אולם כפי שהעריך לימים החוקר לוצ'יאן סיניגאליה (2019) לא הגזים בכך, להבדיל מחלק מעמיתיו..
בשנים 1946-1944 עבד כעורך ביומון הקומוניסטי România liberă (רומניה ליברה, בתרגום - רומניה החופשית) וב-1946-1945 כמזכיר מערכת העיתון "Lumea" (לומיה, בתרגום: העולם)
בתחום ביקורת התיאטרון כתב אלטרסקו לראשונה ב-1944
בכתב העת "Orizont" (אוריזונט, בתרגום: אופק) שהופיע בניהולו של סשה פאנה.
ב-1946- 1948 היה עורך אחראי בכתב העת לאמנויות הבמה "רמפה" וב-1952-1948 עורך ראשי במגזין לתרבות Contemporanul (קונטמפוראנול, בתרגום:בן זמננו) ב-1951-1948 עבד כמפקח כלל במשרד האמנויות ובמנהלה הכללית של התיאטראות.
ב-1964-1949 לימד כפרופסור ראש קתדרה במכון לתיאטרון על שם יון לוקה קאראג'אלה.
החל מ-1951 התמנה כחוקר במחלקה לתיאטרון של המכון לתולדות האמנות.
ב-1971 סיים את התואר דוקטור בתולדות האמנות עם העבודה "אמנות השחקן בתיאטרון הרומני בתקופה המודרנית".
במהלך השנים המשיך לפרסם כרוניקות תיאטרון בעיתונים " România literară" (רומניה ליטרארה), Scânteia (סקנטייה) בתרגום:הניצוץ), "קונטמפוראנול"
מאוחר יותר, כשהשתחרר מהנוקשות הדוגמטית של ההתחלה כתב אלטרסקו את המחקר "Modalități de expresie în arta actorului contemporan (אופנויות הבעה באמנות השחקן) וב-1980 את הספר Actorul și vârstele teatrului românesc (השחקן ושלבי התפתחותו של התיאטרון הרומני)
שבו שאף ליצור סינופסיס של הרגעים העיקריים בתולדות מופעי התיאטרון מנקודת המבט של התפתחות אמנות המשחק.
הספר הדגיש המיוחד את מגוון האופנויות האמנויות במשחק
ב-1987 היגר אלטרסקו לישראל, בה הוסיף לשמו את שם המשפחה ירושלמי, לפי שם המשפחה המקורי של אביו.
קאראג'אלה של האקדמיה הרומנית על המחקר Teatrul românesc contemporan"
1955 - Teatrul Național I.L.Caragiale 1852-1952, (התיאטרון הלאומי י.ל.קאראג'אלה) מונוגרפיה יחד עם פלורין טורניה, הקדמה מאת ג'ורג'ה אופרסקו
" 1959 - Teatrul în România după 23 August 1944 (התיאטרון הרומניה אחרי 23 באוגוסט 1944 - עורך שותף)
1965-1973 -Istoria teatrului în România תולדות התיאטרון ברומניה - ב-3 כרכים ספר לימוד מקיף (כעורך אחראי)
(אופנויות ההבעה באמנות השחקן העכשווי)
1978 - - עורך שותף ב Mic dicționar enciclopedic (לקסיקון האנציקלופדי הקטן)
1980 Actorul și vârstele teatrului românesc (השחקן ושלבי ההתפתחות של התיאטרון הרומני)
(קיצור תולדות התיאטרון הרומני) יחד עם יון קזאבאן ואנקה קוסטה-פורו Theatre - în
1970 - עריכת יון לוקה קאראג'אלה - Despre teatru - (אודות התיאטרון), הקדמת העורך
1970 - עריכת קובץ "התיאטרון של אלכסנדרו קיריצסקו - הקדמת העורך
אנטולי סורוב - Cale liberă, 1949 ("דרך חופשית" ביחד עם מ.
ארנבורג, 1954 (ביחד עם פטרה סולומון)
דמיאן בדני - Fetele'', 1963 (הבנות) (ביוחד עם טודורל צופה)
סימייז (באוקראינית: Сімеїз, ברוסית: Симеиз) היא עיירת נופש, בתחומי עיריית יאלטה ברפובליקה האוטונומית של קרים, טריטוריה המוכרת על ידי רוב מדינות העולם כחלק מאוקראינה אך שסופחה על ידי רוסיה כחלק מרפובליקת קרים.
שמה של העיירה הוא ממקור יווני (σημαία – 'דגל'+ הסיומת -εις ברבים).
היא שוכנת למרגלות המדרונות הדרומיים של רכס הרי קרים, כ- מערבית ליאלטה.
באזור הסמוך לסימייז נמצאו דולמנים ומבנים מבוצרים פרהיסטוריים.
בימי הביניים האזור היה תחת שליטת האימפריה הביזנטית, שבנתה מנזר מבוצר בסמוך (וייתכן שהעניקה לעיירה את שמה).
עם היחלשות השלטון הביזנטי, עברה השליטה לידי הרפובליקה של ג'נובה, ולאחר מכן לידי האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1828 עברה סימייז לבעלותו של איוון אקימוביץ' מלטסוב, אשר החל לנטוע כרמים באזור.
בשנת 1900 ייסד מלטסוב, שהיה אסטרונום חובב, את מצפה הכוכבים סימייז.
המצפה התפתח והורחב במהלך העשורים הבאים.
בתחילת המאה ה-20, צאצאיו של מלטסוב הקימו אתר נופש בשם נובי סימויז'.
נובי סימויז' הפך במהרה לאחד מאתרי הנופש היוקרתיים ביותר בחצי האי קרים.
בתקופה זו נבנו פארק ומספר וילות שנותרו קיימים עד היום.
בשנת 1912 ביקר ניקולאי השני עם משפחתו.
לאחר מהפכת אוקטובר, סימייז הולאמה והוקמו בה בתי הבראה ציבוריים, שהתמחו בעיקר בשחפת.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הגרמנים כבשו את סימייז החל מ-8 בנובמבר 1941, מה שגרם לאבידות רבות ולהרס נרחב, העיירה שוחררה על ידי הצבא האדום ב-16 באפריל 1944. במהלך הכיבוש, מצפה הכוכבים של סימייז ניזוק קשות.
ב-18 במאי 1944, הדיקטטור הסובייטי יוסיף סטלין הורה על תחילת גירוש הטטרים של קרים ברחבי חצי האי כולו, כולל סימייז.
כתוצאה מכך גורשו הטטרים של קרים (עם ילידי של האזור) למרכז אסיה, בטענה כי שיתפו פעולה עם גרמניה הנאצית.
לאחר המלחמה, אתר הנופש שוקם מחדש, וההריסות נעלמו עד 1955. מצפה הכוכבים סימייז נבנה מחדש, והמשיך למלא תפקיד חשוב בתחום האסטרונומיה.
לפני סיפוח חצי האי קרים על ידי הפדרציה הרוסית בשנת 2014, סימייז' נודעה כ"אתר נופש לגייז".
זוגות הומוסקסואלים ממדינות ברית המועצות לשעבר נהגו לנסוע לסימייז לחופשות קיץ.
לדברי דניס קראט, מנהל אמנות מקומי, הקהילה הגאה הייתה מאוד נוכחת בעיירה, והוא ציין שזוגות הומוסקסואלים יכלו להחזיק ידיים בפומבי ללא חשש מהטרדה או אלימות.
עם זאת, לאחר השתלטות רוסיה על חצי האי בשנת 2014, ממשלת הכיבוש החדשה אכפה מדיניות הומופובית בקרים, דבר שפגע קשות בחיי הקהילה הגאה התוססת.
מנהיגי הקהילה הלהט"בית נאלצו לברוח או לרדת למחתרת.
בשנת 2018, עיתונאים תיארו בר בסימייז כ"בר הגאה האחרון בחצי האי".
נכון לשנת 1926, אוכלוסיית סימייז מנתה 622 תושבים.
431 מהם היו טטרים קרים, 119 רוסים, 31 יוונים ו-25 אוקראינים.
סימן מסחר או סימן מסחרי הוא סמל מילולי או גרפי שמזהה מוצר או שירות, ומוגן כקניין רוחני של בעליו.
דוגמאות נפוצות הן שם החברה, שם המוצר או השירות, סמליל או איור המזוהה עם היצרן.
שימוש בסימן מסחר רשום על ידי גוף לא מורשה הוא הפרה של הזכות, ודיני הקניין הרוחני קובעים סעדים לטובת בעלי הזכויות.
הדין המרכזי בישראל בנושא הוא , ולצידו חוק עוולות מסחריות, ובמידה פחותה, דינים כמו דיני עשיית עושר ולא במשפט.
משמעות ההגנה המשפטית היא בלעדיות של בעלי הסימן בשימוש בו.
הם יכולים להרשות שימוש בדרך של רישיונות.
הבלעדיות בסימן המסחר נועדה לאפשר למוכרים וליצרנים לבנות לעצמם מוניטין, לבדל את עצמם ממתחריהם ולקדם על ידי כך את עסקיהם.
בנוסף, ההגנה המשפטית משרתת גם את הצרכנים ומונעת את הטעייתם על ידי שם דומה למוצר אחר.
בדפוס מוצג לעיתים התו ™ על מנת לסמן סימן מסחרי שאינו רשום או ® על מנת לסמן סימן מסחרי רשום, אולם בישראל אין חובה משפטית לסמן את הסימנים.
סימול מוצרים היה קיים עוד בזמני מסחר קדומים ועוד בימי הביניים נשפטו אנשים על כך שזייפו חותמות של סחורה.
רק ב התפתח הרעיון ש"סימן", אשר הפך לייחודי לסחורה מסוימת ומשך אליו לקוחות, יכול להיחשב כסוג של רכוש.
כיום סוג זה של רכוש מסווג כ"קניין רוחני".
בבריטניה, באמצע המאה ה-19 התפתחה גם הזכות לתבוע בבתי המשפט על הפרות של אותו קניין רוחני, גם כאשר לא הייתה כוונת זדון מצידו של המפר.
ידיו של המתלונן היו מוגבלות על ידי חוק שקבע שעל המתלונן להוכיח ש"סימן ההיכר" שבו השתמש באמת יצר הבחנה בין הסחורה שלו, לבין סחורה של ספקים אחרים.
בשנת 1875 נחקק באנגליה "חוק רישום סימני המסחר" (The Trade Mark Registration Act) שייסד את מרשם סימני המסחר שם.
ב-1876 נפתח משרד רישום הסימנים הראשון בעולם, בלונדון.
כל סימן מסחרי שנכלל במרשם היה מוגן בבריטניה, ובעליו ולא היו צריכים להוכיח שימוש או אופי מבחין של אותו סימן היכר, מעבר לתעודה שרושמת את בלעדיותו, ומקשרת אותו לאותו ספק סחורה.
שלטונות המנדט הבריטי חוקקו את פקודת סימני מסחר, 1921, ומכוחה הוגשו בתקופת המנדט קרוב ל-10,000 בקשות לרישום סימן, ומהן נרשמו מעט פחות מ-8,000. המרשם המקורי אבד, ושוחזר במסגרת מחקר משפטי-היסטורי.
על מנת לזכות להגנה על סימן המסחר על פי החוק, יש צורך בהליך של רישום אצל רשם סימני המסחר.
יש להגיש בקשה לרישום סימן מסחר בטופס אותו ניתן להוריד באתר האינטרנט של רשות הפטנטים, מדגמים וסימני המסחר, במשרד המשפטים.
לבקשה יש לצרף דוגמה של הסימן ולשלם את האגרה העומדת כיום על סך 1617 ש"ח.
רשם סימני המסחר בודק האם הסימן ראוי לרישום לפי דרישות החוק, במסגרת כך בוחן האם הסימן הוא בעל אופי מבחין, זאת אומרת שאינו סימן שהוא גנרי או תיאורי בלבד.
סיבה נפוצה לאי רישום הסימן היא קיומו של דמיון מטעה לסימן רשום ביחס לאותו סוג של שירותים או מוצרים, או כאלה שקרובים בתחומם (החוק מגדיר אותם כ"מוצרים מאותו הגדר").
סימני מסחר נרשמים לגבי סוג מסוים של מוצרים או שירותים.
לדוגמה: אם קיימת כבר תרופה בשם מסוים הרשום כסימן מסחר, ניתן לקרוא לחטיף חדש באותו שם בלי לעבור על החוק, מפני שהמוצר החדש הוא מסוג שונה מהמוצר עבורו נרשם סימן המסחר.
לכן, כאשר רוצים לרשום סימן תחת מספר סוגים צריך להגיש בקשה הכוללת כל אחד מהסוגים הרלוונטיים ולשלם אגרה עבור כל אחד מהם.
אם הרשם פוסל את הבקשה ניתן לערער לבית המשפט המחוזי.
אם הסימן עבר את מבחנו של הרשם הוא יפורסם ברשומות על מנת לתת לציבור הזדמנות להתנגד לרישום, אם מוגשות התנגדויות לרישום הרשם דן בטיעונים המועלים על ידי הצדדים ומכריע האם יש לרשום את הסימן.
בסופו של דבר ובהנחה כי הסימן עבר את כל השלבים בהצלחה, הסימן ירשם בפנקס סימני המסחר, כאשר תוקף הרישום הוא רטרואקטיבי לתאריך הגשת הבקשה לרישום.
חיפוש מקדים להגשת בקשת סימן מסחר
לפני הגשת בקשה לרישום סימן מסחר, רצוי לבדוק שלא הוגשה כבר בקשה לרישום סימן זהה או דומה, או שסימן זהה או דומה לסימן המבוקש לא נרשם.
באתר האינטרנט של רשות הפטנטים, המדגמים וסימני המסחר, ניתן לבצע חיפוש של סימני מסחר ובקשות לסימני מסחר, ללא תשלום.
לפיכך, אם יש כוונה להגיש בקשה לרישום סימן מסחר גם בחו"ל, מן הראוי לעשות חיפוש מקדים של סימן זהה או דומה, גם בחו"ל, במדינות הרלוונטיות.
ישנו הליך מקוצר המיועד לבעלי סימן דומה בחו"ל המבקשים לשמור על זכויות השימוש הבלעדי בסימן גם בארץ.
היקף ההגנה על סימן המסחר
בעל הסימן יוכל לחדש אותו (בתשלום אגרה) לאחר 10 שנים, ולאחר מכן יצטרך לחדש את הרישום כל 10 שנים.
במשך הזמן בו הרישום תקף לבעל הסימן יהיה מונופול על השימוש בו בקשר לסוג הסחורה או השירות, והוא יוכל למכור אותו או לתת בו זיכיון שימוש לאחרים כרצונו.
הבעלים של סימן מסחר רשום הוא בעל זכות לשימוש ייחודי בסימן ביחס למוצרים או שירותים לגביהם הוא רשום.
ולכן שימוש בסימן זהה או דומה עד כדי הטעיה על ידי אדם אחר ללא הרשאה, מהווה הפרה של סימן המסחר.
במקרה כזה מספיק להוכיח כי הסימן רשום בפנקס סימני המסחר ואין צורך להוכיח כי הסימן בעל מוניטין בקרב הציבור.
שימוש בסימן זהה - אסור; שימוש בסימן דומה אסור, אם הוא עלול להטעות את הצרכנים.
יש לשים לב שההגנה ניתנת רק לגבי אותו סוג של מוצרים ושירותים, שימוש בסימן דומה כשמדובר בסוגים שונים הוא מותר על פי חוק ולא יהווה הפרה של סימן המסחר.
עם זאת, כאשר סימן מסחר רשום לגבי סוג מסוים של מוצרים או שירותים, אך הוא גם ידוע היטב בישראל ("סימן מסחר מוכר היטב", כהגדרתו ב), לא ניתן לרשום את הסימן באף סיווג אחר, ללא הסכמת בעל הסימן הידוע היטב.
לדוגמה, סימן המסחר "קוקה-קולה" רשום לגבי משקאות, אולם לא ניתן יהיה לרשום אותו בסיווג אחר עקב היותו ידוע היטב בישראל.
על אף חובת הרישום, ניתן לקבל הגנה על פי גם ללא רישום כשמדובר ב"סימן מסחר מוכר היטב".
יש לשים לב כי קיים הבדל בין סימן מסחר מוכר היטב רשום לבין כזה שאינו רשום, סימן מסחר מוכר היטב שאינו רשום מקנה הגנה "רגילה", בדומה להגנה הניתנת לסימן מסחר רשום, אך הקושי הוא בהוכחת המוניטין של הסימן.
כשמדובר בסימן מסחר מוכר היטב שהוא גם סימן רשום, ניתנת לו הגנה רחבה יותר הכוללת גם סימנים הנוגעים לסוגים אחרים של מוצרים ושירותים.
ההוכחה שסימן זוכה למוניטין אינה פשוטה ולכן ניתן לומר שעדיף לבצע רישום של הסימן.
מעבר לכך, אם הסימן טרם נרשם ייתכן מצב בו מישהו אחר יקדים וירשום סימן זהה כך שבעל הסימן הבלתי רשום יהיה חסר זכויות לגביו.
סימן מסחר מקנה יתרונות רבים לצד מעוניין בהליך משפטי, ובפרט - מקל מאוד על קבלת צווים זמניים.
כמו כן, רישום סימן מסחרי מאפשר לתפוס סחורות במכס.
הפרת סימן מסחרי היא לא רק עוולה אזרחית אלא גם עבירה פלילית.
מדינות רבות בעולם מאפשרות לבצע חיפוש סימני מסחר במאגר המידע הממוחשב שלהן, ללא תשלום, באמצעות אתר האינטרנט הרשמי שלהן.
בביצוע חיפוש של סימן מסחר התקף במדינה מסוימת, לעיתים לא די לבצע חיפוש רק במאגר המידע של אותה מדינה.
זאת כיוון שאותה מדינה יכולה להיות חברה גם באמנה לרישום סימני מסחר בינלאומיים או באמנה אזורית.
חיפוש של סימני מסחר בינלאומיים או סימני מסחר אזוריים, צריך שיבוצע בנפרד במאגרי המידע של הרשמים הרלוונטיים.
לדוגמה, לבדיקת סימנים שהוגשו בבריטניה, יש לבצע חיפוש הן במאגר סימני המסחר הבריטי, הן במאגר המידע של הקהילה הארופאית, בו בריטניה חברה, והן במאגר המידע של רשם סימני המסחר הבינלאומיים על פי הסדר מדריד.
בכל מקרה, לפני כל תחילת שימוש בסימן מסחר, או הגשת בקשה לרישום סימן מסחר, רצוי להיוועץ בעורך דין מומחה בנושא.
סימני מסחר בחו"ל - פרוטוקול מדריד
ביום 1 ביוני 2010 ישראל הצטרפה כחברה להסדר הבינלאומי הנקרא "פרוטוקול מדריד", שאיפשר, החל מיום 1 בספטמבר 2010 הגשת סימני מסחר ברחבי העולם בעלויות מופחתות באופן ניכר.
סימן המסחר הבינלאומי תלוי למשך 5 שנים בבקשה או בסימן הרשום הישראלי.
גם לאחר תקופה זו, תקפות הרישום בכל מדינה לגביה מתייחס הסימן המדינתי, תלויה בהמשך רישומו של הסימן כבינלאומי ולעולם לא תהיה עצמאית כבקשה שהוגשה במקורה על בסיס מדינתי.
"סמל מסחרי" משמש כמטפורה לציון מאפיין מזהה.
כך למשל, "הגלימה האדומה שעטו הלוחמים הספרטנים הייתה לסמלם המסחרי", או "הרטייה על עינו של משה דיין הייתה לסמלו המסחרי".
שימוש בביטוי כזה במובן המטפורי אינו מקנה הגנה משפטית לפי דיני סימני המסחר.
סימן טוב בנימין (נולד ב-1947; מוכר גם כסגן סימן טוב) שירת כקצין מערך במודיעין בפיקוד הדרום בתקופה שקדמה למלחמת יום הכיפורים והעביר התרעות על מלחמה קרבה, ואף התעמת בשל כך עם מפקדיו.
צוין לשבח על כך מטעם ועדת אגרנט - בדו"חות שפרסמה במהלך ובסיום עבודתה.
בנימין זכה להערכה רבה בקהילת המודיעין ובספרות המקצועית בישראל ומחוצה לה.
נכתבה ספרות ענפה (ספרים, מאמרים, כתבות ופובליציסטיקה עיתונאית ועוד) שדנה בהתרעותיו, נלמדו לקחים חיוביים רבים שיושמו בתהליך עבודת המודיעין, דוגמאות אחדות לכך הן "נוהל סימן טוב", "מחלקת הבקרה באמ"ן - איפכא מסתברא" וריענון נוהלי התרעה ביחידות המופקדות על כך.
סוגיות ההתרעות של סגן סימן טוב נלמדות בדיסציפלינות שונות באקדמיה כגון: מדעי החברה, מדעי התנהגות, מנהל עסקים, היסטוריה צבאית, לימודי ביטחון, וכן בתחומי קבלת החלטות במצבי אי ודאות, תורת המשחקים ועוד.
בנימין נולד בבגדאד שבעיראק ועלה לישראל בינואר 1951 במבצע "עזרא ונחמיה".
ב-1965 התגייס לצה"ל במסגרת העתודה האקדמית וב-1968 התחייל ושירת בתפקידי מודיעין.
ערב מלחמת יום הכיפורים היה ראש גוף מעקב אחר צבא אויב והתרעה במודיעין פיקוד הדרום.
ב-1 באוקטובר 1973 כתב דו"ח, תחת הכותרת "תכונה בצבא המצרי – אפשרות חידוש לוחמה", שציין כי היערכות הצבא המצרי מעידה על הכנות למלחמה.
ב-3 באוקטובר העביר דו"ח נוסף המציין גורמים המעידים כי התרגיל המצרי הוא מסווה להכנה למלחמה.
בדוחות העלה ספקות, ניתוח חד והסבר כי מדובר בתרגיל הסוואה למלחמה.
בין העובדות שהצביע עליהן היה כי לא ברור מדוע דואגים המצרים לליבוי אווירת מלחמה באמצעי התקשורת כאשר מדובר בתרגיל בלבד, מדוע לא כל זרועות הצבא המצרי משתתפות בתרגיל וכי לא ברור מדוע צריכים המצרים להעביר ציוד גישור וצליחה בהיקף כזה לקו התעלה לצורך התרגיל.
כמו כן העלה תמיהות נוספות שאינן מתיישבות עם ההערכה שמדובר בתרגיל בלבד.
מפקדו, סגן-אלוף דוד גדליה, קצין המודיעין של פיקוד דרום, ראה סתירה בין דו"חות שחיבר בנימין לבין עמדת חטיבת המחקר של אגף המודיעין, שחוברה על ידי יונה בנדמן, ובחר לקבל את עמדתו של בנדמן.
גדליה לא העביר בדו"חות את השאלות לגבי הגורמים לכוננות המצרית ומיתן את דברי בנימין, ובכך נוצרה לאלוף הפיקוד, שמואל גונן, הצגה חסרה של היערכות המצרים.
בין 4 באוקטובר בערב ל-5 באוקטובר היה בנימין בחופשת מחלה עקב דלקת ריאות.
ב-6 באוקטובר, עם הגעת הידיעה של אשרף מרואן על המלחמה הקרבה, שב לתפקד כראש המערך.
בנימין העיד בפני ועדת אגרנט במאי 1974, לאחר פרסום הדוח החלקי הראשון.
הוועדה ציינה לשבח את סגן סימן טוב בנימין על ההתרעה שהגיש לממונים שהתבססה על ניתוח חד ומעמיק של העובדות והמידע שהגיע למודיעין ממקורות האיסוף והיה בהם כדי לקעקע את ההערכה השלטת כאילו מדובר בתרגיל בלבד.
ואף נכתב כי "הוועדה קושרת בחלק החסוי של הדו"ח שלה כתרים לראשו של בנימין על שהיה בעצם היחיד בכל אמ"ן שקם ודפק על השולחן ולא חשש מהממונים עליו".
"נמצא קצין שהעיד כי הדף הראשון במסמך שהוגש לוועדה (ובו הקביעה שמצרים מתכוננת למלחמה), אינו אותו דף שהוגש בשעתו לקמ"ן פיקוד דרום.
נמצאו זועקי חמס על החלפת עמודים ועל זיופים.
ספק אם נחקר אי-פעם בישראל מסמך כלשהו חקירה כה מקיפה ויסודית כמסמך הנ"ל, מסקנת כל החוקרים הייתה כי אין כל ממש בטענת הזיוף".
הוועדה לא שינתה את עמדתה כפי שקבעה בדוחותיה למרות עדויות אלה וקבעה כי המלצתה נשארת לגבי הדחת גדליה מתפקיד מודיעין (שנעשתה עם פרסום הדו"ח החלקי).
"לאחר המלחמה ניסו מקורבים לגורדיש וגדליה לטעון כי המסמכים שבנימין הגיש לוועדת אגרנט היו מזויפים...
הוועדה חקרה את הנושא באופן יסודי מאוד ושללה את הדברים מכל וכל".
דיווחיו של בנימין והטיפול בהם הוזכרו בדו"חות של ועדת אגרנט, כדוגמה לנורמות שהונהגו באמ"ן שלא אפשרו ערעור על הנחות שגויות, עד שהיה מאוחר מדי.
אלוף שלמה גזית, שהחליף את אלוף אלי זעירא כראש אמ"ן בעקבות ועדת אגרנט, מיסד מה שכונה "נוהל סימן-טוב", לפיו כאשר קצין חולק מהותית על מפקדיו לגבי התרעה מודיעינית, הוא רשאי לפנות למפקד בכיר יותר, כולל ראש אמ"ן.
עדויותיהם של סגן בנימין וחיילים נוספים מאגף המודיעין שהבחינו בסימני המלחמה, הפכו בעיני רבים לסמל לכישלון של אמ"ן שהעריך כי יש סבירות נמוכה למלחמה.
לאחר המלחמה שירת בנימין כקצין מודיעין באוגדה 162. במהלך שירותו קיבל את פרס החשיבה היוצרת ע"ש עוזי יאירי והתקדם לדרגת אלוף-משנה.
לאחר פרישתו מצה"ל הצטרף לשירות המדינה, וכיהן בתפקיד הממונה על מחוז דרום במשרד הכלכלה עד שנת 2015.
בנימין לצד אלברט סודאי שימש בסיס לדמותו של "ויקטור גבאי" בסרט הטלוויזיה "שתיקת הצופרים", שעוסק בהתרחשויות סביב הדרג המדיני והצבאי בשבועיים שלפני פרוץ המלחמה.
לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל, היו שהשוו את התרעתה של הנגדת ו', להתרעתו של סגן בנימין וכסימן להיעדר הפקת הלקחים באמ"ן ממלחמת יום הכיפורים.
סימן 1 היה הטנק הראשון בעולם.
הוא פותח על ידי בריטניה במלחמת העולם הראשונה כדי לסיים את הקיפאון במלחמת החפירות ששרר בחזית המערבית.
בניגוד למרבית התפיסות האסטרטגיות והטקטיות שרווחו לפניה, הפכה מלחמת העולם הראשונה תוך זמן קצר לקיפאון עקוב מדם.
הבעיה הטקטית הייתה ברורה: מכונות היריה החדשות, בשילוב עם שוחות ונשקי ארטילריה רבים, הפכו את שטח הלחימה לכזה שלא מאפשר התקפה.
כל ניסיון לתקוף חייב הסתערות חזיתית של חיל רגלים.
הסתערויות אלה דרך מאות מטרים של שטח הפקר ממוקש ומגודר הפכו את חיל הרגלים למטרה קלה למקלעי האויב, וכל הסתערות נסתיימה במרחץ דמים.
בעוד הגנרלים מתייאשים ופונים למעין מלחמת התשה, ממציאים ותאורטיקנים בעורף ניסו למצוא פתרון טכנולוגי-טקטי לבעיה.
הבריטים היו בין הראשונים להגיע למסקנה שהפתרון הוא בכלי רכב משוריין, בעל מנוע בעירה פנימית, שחימושו יאפשר לו להשמיד את עמדות המקלעים, ויוכל לפרוץ דרך בין גדרות התיל ולחצות את החפירות.
בנוסף לכך, הסיקו המדענים שעל מנת לעשות זאת הרכב יצטרך להיות זחלי, שכן בשטח ההפקר היו בורות ומכתשים כתוצאה מהכתישה הארטילרית - מה עוד שרכב גלגלי אינו יכול לחצות חפירות.
באוקטובר 1914 העלה לוטננט קולונל ארנסט סווינטון הצעה בנוסח זה בכתב, ושלח אותה למזכיר ועדת ההגנה מוריס האנקי, שהעבירה לפיקוד העליון הבריטי, שם היא נדחתה, וכן לווינסטון צ'רצ'יל, שהיה אז שר הימיה.
צ'רצ'יל שראה מכוניות משוריינות בפעולה (אשר שימשו את שירות האוויר של הצי המלכותי, למטרות חילוץ טייסים מופלים וסיור) ראה את ההצעה בעין יפה, ושכנע את משרד ההגנה הבריטי לשקול מחדש את ההצעה.
כתוצאה מכך ומניסויים שנערכו עם טרקטורים זחליים (של חברת הולט-קאטרפילר ), הוקמה ועדה שנקראה "ועדת ספינות היבשה".
הוועדה הביאה בסופו של דבר, לאחר כמה ניסיונות כושלים לייצורו של רכב המסוגל לעמוד בדרישות, להצלחתו של צוות תכנון לייצר את הטנק הראשון, הידוע כ"טריטון וילסון", על שם צמד המתכננים.
דגם משופר יותר אשר יוצר מאוחר יותר היווה למעשה את הבסיס ל"טנק סימן 1".
צורת הטנק הייתה מעוינת, ושני הזחלים הקיפו את המכונה.
מאחור נוסף זוג גלגלים ענקיים וכבדים שנועד לייצוב.
אורכו היה כמעט 10 מטרים וגובהו 2.40 מטרים.
משני צדדיו בלטו צריחי החימוש.
כל אחד משני הצריחים הכיל תותח 6 ליטראות (57 מילימטר) ומקלע 0.303 אינץ' בגרסת ה"זכר" ו-3 מקלעים בגרסת ה"נקבה".
סידור זה נבע מהעדרו של צריח המסתובב ב-360 מעלות, מאפיין שנוסף רק בדגמי טנקים מאוחרים יותר.
השריון עצמו היה בעובי של בין 8–10 מילימטר, מספיק כנגד נשק קל אך לא כנגד תותחים.
על כל אלה נוספו 8 אנשי צוות, שהביאו את משקל הטנק המאויש לכ-28 טון.
בעקבות כובד הטנק מנוע הבנזין הצליח להניעו במהירות של 5.5 קמ"ש בלבד.
הטנק היה יכול לחצות תעלות ברוחב 3.3 מטר, ולעבור מכשולים בגובה 1.4 מטר.
אף על פי שהיה כלי רכב מהפכני וחדשני, סבל הטנק סימן 1 מבעיות חמורות:
היגוי הטנק נעשה על ידי 3 אנשים - נהג ושני מפעילי הילוכים.
גלגלי הייצוב היו חשופים ופגיעים, ולמעשה רק הקשו על צוות הטנק בשדה.
התנאים בטנק היו קשים וכללו טמפרטורה גבוהה, מחנק ואדי דלק.
על אף כל אלה, הוכנס הטנק לשימוש במספרים קטנים בשנת 1916 בשירות רגימנט הטנקים המלכותי והשתתף בקרב על הסום.
מעורבות הטנקים בקרב הייתה כישלון למעשה, שכן רובם נתקעו או התקלקלו במהלכו.
השפעתם העיקרית הייתה על מורל החי"ר הגרמני, שרבים מאנשיו ברחו או נכנעו למראה המפלצת המכנית המאיימת.
למרות זאת, ניתן לראות תוצאה חיובית שכן הובהר כי לו היו הטנקים מגיעים בכמות גדולה יותר לשדה הקרב, הם היו מצליחים כנראה לפרוץ את קווי החפירות.
הבריטים הבינו שסימן 1 צריך שיפורים רבים והחלו מיד לעבוד על הליקויים הרבים, אך הם ידעו שייקח זמן רב עד שיגיעו לתוצאה הרצויה, ולבינתיים, לא רצו להשאיר את קווי היצור מושבתים.
זאת ועוד, הם רצו לייצר טנק לצורכי אימונים, כך שלא יצטרכו ליטול טנקים כשירים ללוחמה לאימונים, אשר על כן, בסוף 1916 יוצר סימן 2. הפלדה של הטנק לא הייתה חסינה כמו זו של סימן 1 כיון שייעודו היה לאימונים בלבד.
נעשו כמה שינויים קלים לעומת סימן 1, והבולט ביניהם הוא הסרת גלגלי היצוב אשר גרמו לתאונות ולא הביאו כל תועלת בהיגוי.
למרות כך, נשלחו בסופו של דבר חלק מהטנקים לצרפת, שם נטלו חלק בקרב אראס (1917).
טנק סימן 3 כקודמו נבנה לצורך אימונים, ולא השתתף בקרבות כלל.
(גם ממנו נבנו 50 יחידות בלבד).
היות שכל הטנקים נגרטו, לא ידועים לנו פרטים רבים אודותיו.
אחד השינויים הנראים בתמונות הבודדות אשר צולמו, מעיד על שיפור ביציאות מהטנק במקרי חירום.
בתכנון המקורי היה סימן 4 אמור להראות כפי שבסופו של דבר היה הטנק סימן 5, אלא שמפאת קוצר הזמן והדרישה מהחזית, הסתפקו המתכננים בכך שפתרו חלק מן הבעיות שהיו בסימן 1:
מכל הדלק הועבר מתוך תא הצוות למכל משוריין נפרד
חלונות הזכוכית העבים שיצרו סכנת רסיסים לצוות הוחלפו בלוחות פלדה עם חרכים צרים
התותחים הוחלפו לדגם בעל קליבר L/40, במקום L/23
מערכת ההנעה, המנוע וההילוכים על מגרעותיהם נשארו כפי שהיו בסימן 1 (רק בסימן 5 הוחלף המנוע, ובוטל הצורך בארבעה אנשים לשליטה במערכת ההילוכים).
סימן 4 שימש במתקפות רבות במהלך החודשים הבאים במלחמה, אך מעולם לא בכמות מספקת להצלחה מוחצת.
במהלך המלחמה נמשך פיתוחו של הסימן 4. ההצלחה הראשונה בקרב קמברה, ב-20 בנובמבר 1917. הטנקים פרצו את קווי הגרמנים אך שוב לא השתתפו מספיק טנקים כדי לנצל את ההצלחה.
רק ב-1918 החלו הטנקים להופיע בכמויות גדולות, ומילאו חלק גדול בניצחונות של יולי ואוגוסט 1918. לקראת סוף המלחמה יוצר סימן 5, שהיה בעל מנוע חזק יותר ושריון עבה יותר.
הטנקים סימן 1 וסימן 4 פרצו את הדרך ללוחמה משוריינת מודרנית.
המסקנות מהצלחותיהם וכישלונותיהם שימשו בסיס לייצור של טנקים אחרים במלחמה, ובהפיכתו של הטנק למרכיב העיקרי בצבאות היבשה המערביים.
מפרט טכני (טנק סימן 4 "זכר")
סימן 1 - עד שנת 1969 לא היה ידוע על טנק ששרד, אי לכך, השתמשו במוזיאון הטנק בטנק סימן 2 היחיד במקום סימן 1 והצמידו לו לצורך התצוגה שני גלגלי יצוב, בשנת 1969 התגלה טנק אחד (ללא הגלגלים) בבית האטפילד, הוא הועבר למוזיאון שם הוצמד לו זוג גלגלים.
כיום הוא מהווה חלק ממיצג החפירות במלחמת העולם הראשונה.
ככל הנראה שימש לאימונים בלבד.
סימן 2 - טנק יחיד שרד, מספרו F53, וכינויו 'הסקרן המעופף', השתתף בקרב אראס, כאמור לעיל, עד שנת 1969 הוצג כסימן 1.
סימן 3 - לא שרד אפילו טנק אחד.
סימן 4 - טנק זה יוצר בכמויות גדולות (ההערכות הם בין 1,200 ל-2,000), ויוצא למדינות רבות, כיום הוא מוצג בכמה מדינות, ביניהן בריטניה, ארצות הברית, בלגיה.
טנק פגוע שנתגלה בשנת 1999 בצרפת, משמש כאנדרטה לקרב קמברה.
במוזיאון הטנק שבמחנה בובינגטון בדורסט, דרום מערב אנגליה, שרד טנק אחד במצב נסיעה, אך הנהלת המוזיאון חוששת להפעילו, ולכן רכשה שחזור של טנק שיוצר לצורך הפקת סרטים (יחד עם שחזור של ה-A7V הגרמני) והוא משמש לצורכי תצוגה בימי הפעלות.
במתמטיקה ובפיזיקה, סימן לֵוִי־צִ'יוִיטָה הוא פונקציה אנטי־סימטרית על אינדקסים.
סימן לוי־צ'יוויטה מסומן באות היוונית אפסילון (ε), ומאפשר במקרים מסוימים לקצר את רישומן של פעולות על וקטורים ועל טנזורים.
סימן לוי־צ'יוויטה הבסיסי מוגדר לשלשה של אינדקסים באופן הבא:
סימן לוי־צ'יוויטה מתאר את זוגיות התמורה : הוא שווה ל־ אם התמורה זוגית, ל־ אם התמורה אי־זוגית, ול־ אם לפחות שניים מהאינדקסים זהים (כלומר, הפונקציה איננה תמורה).
מתיאור זה נובעת הכללה של סימן לוי־צ'יוויטה לכל סדרה באורך n של אינדקסים (אם ):
הוא שווה ל־ אם האינדקסים הם תמורה זוגית של .
הוא שווה ל־ אם האינדקסים הם תמורה אי־זוגית של .
הוא שווה ל־ אם יש לפחות שני אינדקסים זהים.
עבור , סימן לוי־צ'יוויטה מקיים מספר זהויות ראויות לציון עם הדלתא של קרונקר:
ולכל מספר של אינדקסים, מתקיים
באנליזה וקטורית במרחב תלת־ממדי, משמש סימן לוי־צ'יוויטה להגדרת מכפלה וקטורית:
ביתר פשטות, אם , אז
או בכתיב מקוצר, לפי הסכם הסכימה של איינשטיין:
באופן דומה, אם מסמנים , אפשר להגדיר בעזרת סימן לוי־צ'יוויטה את הרוטור:
סימן לידה (או כתם לידה) הוא פגם המופיע על העור מיד לאחר הלידה, או לאחר מספר שבועות.
הסיבה המדויקת להופעת סימני הלידה אינה ברורה, אך ניתן להבין את הגורם לכך – צמיחת יתר של כלי דם, מלנוציטים, שריר חלק, שומן, פיברובלסטים או קרטינוציטים.
כתמי לידה יכולים להופיע במגוון מקומות בגוף, ישנם כתמי לידה מסוימים אשר שכיחים רק באזורים מסוימים בגוף.
כמו כן, כתמי לידה יכולים להופיע במגוון צבעים – חום, ורוד, כחול או אדום ובמגוון צורות וגדלים.
ניתן לחלק את כתמי הלידה לשני סוגים עיקריים – כתמי לידה פיגמנטיים וכתמי לידה וסקולאריים (כלי דם זעירים).
כתמי לידה פיגמנטיים נגרמים על ידי תאי פיגמנט עור עודפים, קבוצה זו כוללת בין היתר שומות וכתמים מונגוליים.
כתמי לידה וסקולאריים נגרמים על ידי צברי כלי דם מוגברים, קבוצה זו כוללת בין היתר המנגיומות וכתמי יין־פורט.
רוב כתמי הלידה הווסקולאריים לא מועברים גנטית ואינם נובעים מהתנהלותה של האם במהלך ההריון.
כ־10% מהתינוקות נולדים עם כתמי לידה וסקולאריים (כלי דם זעירים) כתמים אלה עשויים להיות שטחיים או בולטים מעל פני השטח.
כתמי הלידה הנפוצים ביותר הם כתמים שטוחים, המנגיומות וכתמים מסוג יין־פורט.
שומות מלנוציטיות מולדות (Congenital melanocytic naevi, CMN, Congenital moles) – שומות אלה נגרמות מצברי תאי עור מסוג מלנוציטים על העור.
בדרך כלל יופיעו בגף העליון – ראש, צוואר וגב.
שומות אלה בדרך כלל קטנות וקוטרן המקסימלי הוא 2.5 ס"מ, אך ייתכנו מקרים של שומות בינוניות ואף גדולות בקוטר של עד 20 ס"מ.
כתמי "קפה הפוך"/ "קפה־א־לטה" – כתמי לידה מסוג זה עשויים להופיע בכל מקום על הגוף.
הם בדרך כלל בצורה אליפטית ובצבע חום בהיר.
כתמי לידה אלה מופיעים ישר עם הלידה או בילדות המוקדמת ולא דועכים עם הזמן.
עד שני כתמים מסוג זה אצל אדם זהו מצב די שכיח, עם זאת, ארבעה או יותר עשויים להיות אינדיקטור של נוירופיברומטוזיס.
כתמי לידה מונגוליים (Dermal melanocytosis) – זהו כתם לידה שטוח בצבע כחול עם גבולות גליים.
כתמים מסוג זה נפוצים יותר בקרב התושבים ממזרח אסיה, טורקיה ובקרב המזרח אפריקאים והאינדיאנים.
כתמים מסוג זה בדרך כלל נעלמים שלוש עד חמש שנים לאחר הלידה וכמעט תמיד עד גיל ההתבגרות.
הצבע הנפוץ ביותר הוא כחול, אף על פי שהם יכולים להיות כחולים־אפורים, כחול שחור או אפילו חום עמוק.
הצבע הכחול נגרם על ידי המלנוציטים, תאים המכיל מלנין, הנמצאים עמוקים מתחת לעור.
נקודת חן ענקית מולדת (giant congenital nevus) – נקודות חן אלה יכולות להופיע בכל אזור הגוף, במיוחד בבטן ובגב.
נקודות חן אלה הולכות וגדולות עם התפתחות הילד וקוטרן יגיע בדרך כלל ל-20 ס"מ ואף יותר.
סרטן העור עלול להתפתח אצל אחד מכל שישה אנשים עם נקודות חן ענקיות (כ־15%), ובמקרים רבים, כבר בתקופת הילדות.
כתמים שטוחים/מאקולרים (macular stains,nevus flammeus nuchae, stork marks) – כתמי לידה מסוג זה הם השכיחים ביותר ונמצאים בדרך כלל בעורף ובאזור הפנים.
כתמי לידה אלה הם עדינים ומופיעים כאזורים ורודים שטוחים אשר בולטים יותר בעת בכי התינוק.
לכמעט מחצית מהתינוקות יש כתם לידה מסוג זה.
כתמים אלה ייעלמו בדרך כלל תוך מספר חודשים.
כתמים מסוג זה נקראים גם "נשיקת מלאך", "תפיחת סלמון" ו־"סימני החסידה".
כתמי יין־פורט (Port wine stains, Naevus flammeus) – כתמים מסוג זה הם כתמים שטוחים הנעים מצבע ורוד בהיר ועד אדום עמוק הדומה לצבע יין.
כתמים אלה יופיעו בדרך כלל באזור הפנים, הצוואר, העורף והגפיים.
לרוב, כתמים אלו יופיע בצד אחד בלבד של הפנים.
לעיתים נוטים לטעות בין כתמים סוג זה לבין כתמי תות.
כתמים אלה הם גדולים בדרך כלל ונגרמים על ידי מחסור או העדר עצבוב לכלי דם, דבר אשר גורם לכלי הדם להתרחב ולדם להאגר באזור הפגוע.
כתמי יין פורט מופיעים ב־0.3% מהאוכלוסייה ויותר שכיחים בקרב בנות.
כתמים מסוג זה ממשיכים לגדול עם השנים בקצב הגדילה של הילד ואף עשויים לפתח בליטות על פני העור ולהתעבות.
כתמים מסוג זה בדרך כלל גורמים להשלכות רגשיות וחברתיות בשל גודלם ומיקומם הבולט.
כתמי יין־פורט באזורי העיניים עלולים להשפיע על התפתחות גלאוקומה ואף לגרום להתקפי אפילפסיה.
לכן, ילדים אשר סובלים מכתמים אלו באזור הפנים צריכים להיות במעקב רפואי.
כמו כן, כתמי יין־פורט קשורים לשני סינדרומים – סינדרום סטורג־וובר (Sturge-Weber syndrome) בו נמצא כי הכתמים קשורים לפגם בכלי דם הקשורים לתפקוד המוח ולכן הם עלולים להצביע על קשיי למידה בקרב הלוקים בסינדרום זה.
סינדרום שני הוא סינדרום קליפל־טרנאוני־וובר (Klippel-Trenaunay-Weber syndrome).
במקרה זה הכתמים עלולים לגרום לגדילה משמעותית של הגפה עליה הם גדלו.
המנגיומות (Haemangioma) – מונח זה מכליל מספר צורות של גידולי כלי דם.
כתמים אלה יכולים להופיע בכל מקום על הגוף והם בדרך כלל מופיעים מיד עם הלידה, אך נהיים בולטים וברורים יותר כמה שבועות לאחר מכן.
המנגיומה תתפתח אצל 1 מכל 20 תינוקות, התופעה שכיחה יותר אצל בנות.
במרבית המקרים תתפתח רק המנגיומה אחת, אך עשויות להופיע יותר.
המנגיומות לרוב גדלות עד גיל שנה ולאחר מכן מתחילות להתכווץ ולהתבהר, לעיתים עד העלמות מוחלטת.
כ־80% מההמנגיומות ייעלמו ללא טיפול ורק 20% יצריכו טיפול בשל סיבוכים מקומיים.
המנגיומה נימית/דמוית תות שדה (strawberry hemangiomas, Capillary haemangioma) – המנגיומות מסוג זה בולטות מעל פני העור וצבען אדום חזק בשל קרבת כלי הדם לעור.
המנגיומה מסוג קוורנוזי/קברנומה (Cavernous haemangioma) – שפירושו מלא בחללים.
המנגיומות אלה ממוקמות בשכבות העמוקות יותר של העור ולכן צבען כחלחל.
רוב כתמי הלידה אינם מזיקים ואינם דורשים טיפול מיוחד.
חלק מכתמי הפיגמנטציה עוברים מעצמם עם הזמן.
כתמי לידה וסקולאריים עשויים לדרוש הקטנה או הסרה מסיבות קוסמטיות.
הטיפולים עשויים לכלול סטרואידים במתן דרך הפה או בזריקה, טיפולי לייזר או כירורגיה דרמטולוגית.
כתמי לידה נקראים voglie באיטלקית, antojos בספרדית, ו־wiham בערבית; פירוש מילים אלו הוא "רצון", כי, על פי הפולקלור, כתמי הלידה נגרמים על ידי משאלות לא מסופקות של האם במהלך ההריון.
לדוגמה, אם אישה בהריון לא מספקת את תשוקתה הפתאומית לתותים, התינוק עלול לשאת סימן של תות.
בהולנדית, כתמי לידה נקראים moedervlekken, בדנית modermærke ובגרמנית Muttermal – משמע כתמי אם, משום שהיה נהוג לחשוב שהתינוק ירש את הסימנים אך ורק מהאם.
המילה ההונגרית לכל שומה שטוחה, anyajegy, נגזרת גם מאמונה זו.
כמה מיתוסים הקשורים עם כתמי לידה הם שהם נגרמים כאשר אישה בהריון רואה משהו מוזר, או חווה מידה רבה של פחד.
בפולקלור האיראני, כתם לידה מופיע כאשר האם נוגעת בחלק מהגוף שלה בזמן ליקוי חמה בזמן ההריון.
על פי הפולקלור האמריקאי, סימני לידה לפעמים מצביעים על סימן לפגיעות טראומטיות בגלגול חיים קודם.
הסופר נתניאל הות'ורן כתב סיפור קצר בשם "כתם הלידה" ובו מסופר על אישה יפה שהסירו מלחיה כתם לידה באמצעות שיקוי וכתוצאה מכך מתה.
סִימָן דִּיאַקְרִיטִי או סִימַן הֶבְחֵן הוא סימן אורתוגרפי המתווסף לאותיות כדי לשנות את דרך הגייתן או כדי להדגיש הבדל בין שתי מילים הנכתבות בצורה זהה.
מקור המושג במילה היוונית עתיקה – διακριτικός, (בתעתוק לאותיות לטיניות: diakritikos) שמשמעותה "מבדיל", מפועל – διακρίνω – "להבדיל".
הסימנים הדיאקריטיים מוספים מעל לאותיות או מתחת לאותיות, לפי המקרה.
אך לא כל סימן הניצב מעל או מתחת לאות הוא דיאקריטי; חלק מסימנים אלה, כמו במקרה של הנקודה מעל לאות i, הם חלק מהאות.
יש סימנים שבשפות מסוימות מהווים חלק מהאות ובשפות אחרות משמשים כסימנים דיאקריטיים.
ישנם סימנים דיאקריטיים הפועלים בצורות שונות בשפות שונות.
( ˙ ) נקודה עילית (Anunaasika) – נקודה מעל לאות
( ¨ ) אומלאוט/טרמה (צֵירֵי עִלִּי) – שתי נקודות מעל לאות
( ¸ ) סֶדִילְיַה (Cedilla) – סימן דמוי האות Z בזעיר אנפין המוצג מתחת לאות
( ° ) טבעת (Kroužek בצ'כית, ring בשפות סקנדינביות)
( ˘ ) ברווה (Breve) – קשתית המתעקלת כלפי מעלה המוצגת מעל לאות
( ˇ ) וי קטן (Caron) – סימן דמוי האות V בזעיר אנפין המוצג מעל לאות
( ˆ ) גג (Circumflex) – וי קטן במהופך, המוצג מעל לאות
( ¯ ) קו עילי (Macron) – קו מאוזן המוצג מעל לאות
( ` ) סימן הטעמה משני (Grave Accent)
( ´ ) סימן הטעמה עילי (Acute Accent)
( ˝ ) סימן הטעמה עילי כפול (Double Acute Accent) – נמצא בשימוש בהונגרית ומוכר גם כ־Hungarian diaeresis
( ̏ ) סימן הטעמה משני כפול
( ᾿ ) פסיק עילי שמאלי (Spiritus Lenis)
(, ) פסיק תחתון (נמצא בשימוש ברומנית)
קרס (Dấu Hỏi) – ייחודי לווייטנאמית
( ' ) גרש (Geresh) – בשימוש בעברית בלבד
שימוש בסימנים דיאקריטיים בשפות שונות
עברית – ראו ניקוד העברית בת ימינו וטעמי המקרא
ערבית – מערכת הנקודות הדיאקריטיות נקראת אִעְגַ'אם (إعجام).
היא מאפשרת להבחין בין עיצורים שונים בעלי אותיות (גְרַפֶמוֹת) דומות, דוגמת ح, ج ו־خ; ראו אלפבית ערבי
קטלאנית – סדיליה, אומלאוט, סימן הטעמה משני (Grave Accent) וסימן הטעמה ראשי כפול
רומנית – גג, נקודה עילית, פסיק תחתון, ברווה, וי קטן
וייטנאמית – גג, ברווה, וקרן לשינוי הגייה של תנועות; grave accent, acute accent, גל, קרס וחיריק לציון הטון
גרמנית – אומלאוט לשינוי הגיית האותיות A, O, U
צרפתית – Acute Accent, סימן הטעמה משני (Grave Accent), גגון, אומלאוט לביטוי שתי תנועות עוקבות (למשל, Israël), סדיליה
ספרדית – טילדה, Acute Accent
פורטוגזית – Acute Accent, טילדה, סדיליה
טורקית – אומלאוט לאותיות o u סדיליה לאותיות c s וברווה לאות g
פינית – אומלאוט לאות a
אסטונית – טילדה לאות o
הונגרית – סימן הטעמה עילי לאותיות a e i o u אומלאוט לאותיות o u ו וסימן הטעמה עילי כפול לאותיות o u
אספרנטו – יש שש אותיות עם סימן דיאקריטי (Ĉ, Ĝ, Ĥ, Ĵ וŜ עם גג, וŬ עם ברווה).
סימן אגדסטין (בנורווגית: Simen Agdestein; נולד ב-15 במאי 1967) הוא שחמטאי נורווגי בדרגת רב-אמן, שבע פעמים אלוף נורווגיה בשחמט.
במקביל לקריירת השחמט שלו, שיחק אגדסטין כדורגל ברמה מקצועית, והופיע שמונה פעמים במדי נבחרת נורווגיה בכדורגל.
אגדסטין נולד באסקר, פרבר של אוסלו, וכבר בילדותו הראה מידה רבה של כישרון בשחמט.
בגיל 15 זכה לראשונה באליפות ארצו (לבוגרים); בגיל 16 סיים שני באליפות אירופה לנוער; בגיל 18, בשנת 1985 היה לנורווגי הראשון שזוכה לתואר רב-אמן, הדרגה הרשמית הבכירה בעולם השחמט.
בעת ההיא היה אגדסטין רב-האמן הצעיר ביותר בעולם.
ב-1986 סיים שני באליפות העולם לצעירים, בהקדימו את אנאנד וברייב.
ב-1989 הגיע לדירוג שיא של 16 בעולם.
לכל ההישגים האלה הגיע אף על פי ששיחק שחמט במשרה חלקית בלבד.
בשאר הזמן הוא היה חלוצה של אפ סי לין, מועדון כדורגל באוסלו שבמדיו שיחק בליגה השנייה ובשלב מסוים גם בליגה הבכירה בנורווגיה.
החל ב-1985 הוא היה חבר בנבחרת הצעירה של נורווגיה וב-1988 זומן לנבחרת הבוגרת, בעקבות המלצתו הפומבית של מאמן לין, אגיל אולסן.
אולסן תמך בכפל הקריירות הבלתי שגרתי של החלוץ הבלתי צפוי שלו, ואפשר לו לעזוב את אימוני הקבוצה כדי להתחרות בשחמט ברחבי העולם.
אגדסטין לבש את מדי הנבחרת שמונה פעמים, והבקיע שער בינלאומי אחד.
אולם ב-1989, כאשר ניתנה לו ההזדמנות להתקדם בכדורגל על ידי הצטרפות לקבוצת בשיקטש הטורקית, הוא העדיף להתרכז בטורניר שחמט חשוב שעמד בפתח, וויתר על ההצעה.
החלטה זו עלתה לו בסילוק מהנבחרת הלאומית.
ב-1991 חיסלה פציעה בברך את הקריירה הספורטיבית שלו.
ב-1994 הוא נאלץ לצפות מהצד בחבריו לנבחרת, שהעפילו לראשונה מזה זמן רב לטורניר גמר גביע העולם.
ייתכן שהניסיון לתחזק את שתי הקריירות במקביל נועד לכישלון מראש.
אגדסטין, שללא ספק ניחן בכישרון רב בשחמט, כונה על ידי גארי קספרוב "החובבן החזק בעולם".
רבים בעולם השחמט הפצירו בו להתרכז במשחק המלכים באופן בלעדי.
כשהוא עשה זאת לבסוף - בלית ברירה, לאחר הפציעה הקשה - הוא לא הצליח להפיק את המקסימום על הלוח.
בעיות בריאות הפריעו לו גם בשחמט, ובמהלך שנות התשעים הוא התדרדר בדירוג העולמי.
רק ב-1999 החל להתאושש, כאשר זכה בטורניר קפל לה גרנד, לפני 104 רבי אמנים.
ב-2003 זכה בהישג נאה כשניצח בטורניר האי מאן.
אגדסטין אימן את מגנוס קרלסן בעבר (כיום אחיו, אספן, הוא מנהלו).
הוא כותב בעיתון נפוץ בנורווגיה על שחמט ומשמש כשופט בטורנירי שחמט.
סימן אירוניה או ⸮ הוא סימן פיסוק המשמש לסמן כי המשפט נאמר באירוניה.
סימן האירוניה הוצע על ידי המשורר הצרפתי אלקאנטר דה ברהם (המכונה מרסל ברנרד) בסוף המאה ה-19. בסימן נעשה שימוש בספרו של הרב באזין Plumons l'oiseau משנת 1966, בו נעשה שימוש בסימנים נוספים כגון:
סימן התמרמרות או זעם ()
הסימן הפך לסמלו של המגזין לאמנות Point d'ironie שיצא לאור בשנת 1997.
בסימן האירוניה נעשה שימוש בעיקר בכתבי עת אמנותיים וספרותיים.
הסימן אינו פופולרי בעיקר בשל העובדה שאינו ידוע לציבור הרחב, ובשל השימוש המועט באירוניה בשפת הדיבור ובעיתונות, מה גם שבסוף משפט שאלה אפשר לשים סימן שאלה ובכך משאיר הכותב את הפרשנות של המשפט ואת הבנת האירוניה לקורא.
סיבה נוספת לשימוש המועט בסימן היא שבדרך כלל משפט אחד אינו אירוני כשלעצמו, אלא אמירתו בהקשר מסוים היא היוצרת את האירוניה.
סימן האירוניה דומה מאוד לסימן בו נעשה שימוש בשפה הערבית על מנת לסמן סימן שאלה (؟).
סימן קריאה הפוך (¡) וסימן שאלה הפוך (¿) הם סימני פיסוק בהם נעשה שימוש בשפה הספרדית.
הסימן ההפוך נכתב בתחילת משפט השאלה ומשפט הקריאה בספרדית, בעוד שהסימן הרגיל נכתב בסופו של המשפט (סימן שאלה בסופו של משפט השאלה, וסימן קריאה בסופו של משפט הקריאה), לדוגמה:
השימוש בסימן ההפוך בתחילת המשפט החל במאה ה-18. בשנת 1754 האקדמיה המלכותית הספרדית (Real Academia Española) פרסמה את המהדורה השנייה של La Ortografía de la Real Academia Española (כללי הכתיב בשפה הספרדית), ובו קבעה כי בנוסף לסימן בסופו של המשפט יש לשים סימן הפוך בתחילתו.
קבלת הסימן על ידי הציבור הייתה איטית, ובספרים שהוצאו לאור בסוף המאה ה-19 לעיתים לא נעשה שימוש בסימנים אלה.
כיום הוספת סימנים הפוכים בתחילת המשפט נחשבת לכלל מחייב, והשמטתם מהווה שגיאת כתיב.
בשפה הספרדית קיימות שתי דרכים עיקריות לשילוב סימן קריאה וסימן שאלה יחדיו על מנת להביע תמיהה או פליאה, בדומה לסימן תמיהה.
דרך אחת היא להתחיל משפט בסימן הפוך אחד ולסיימו בסימן רגיל אחר, לדוגמה:
דרך שנייה היא להתחיל משפט בשני סימנים הפוכים ולסיימו בסימנים רגילים:
("איך יכולת לעשות דבר כזה?!")
כיום הדרך השנייה היא הפופולרית יותר, בעוד שהדרך הראשונה נעשית מיושנת יותר ויותר.
סימן לז'נדר (על שם המתמטיקאי הצרפתי אדריאן-מארי לז'נדר) הוא מושג בתורת המספרים.
מופיע בהקשר של פירוק לגורמים ושארית ריבועית.
סימן יעקובי וסימן קרונקר הם הרחבות של סימן לז'נדר.
יהי מספר ראשוני אי־זוגי ויהי מספר שלם.
סימן לז'נדר מוגדר על ידי:
הגדרתו המקורית של לז'נדר הייתה באמצעות הנוסחה המפורשת:
יהיו ראשוניים אי־זוגיים ו־ שלמים, אזי:
סימן היתק (רשמית: 'סִימָנִית' או 'סִימָנִית עֲרַאי') הוא סימן בתיווי מוזיקלי המורה על הגבהה או הנמכה של צליל.
סימני ההיתק הנפוצים הם שלושה:
דִיאֶז (בעברית נָסֵק) המסומן ב-, מורה על הגבהת הצליל בחצי טון;
בֶּמוֹל (בעברית נָחֵת) המסומן ב-, מורה על הנמכת הצליל בחצי טון;
בֶּקָר (בעברית סַלְקָה) המסומן ב-, מבטל סימני היתק קודמים.
בדומה לתווים רגילים, סימני ההיתק נכתבים בגבהים שונים על החמשה ומשפיעים בהתאם על התווים באותו הגובה.
סימני היתק נכתבים משמאל ובצמוד לתו, או לחלופין ליד המפתח.
במקרה הראשון הם תקפים עד לסיום התיבה (או עד להופעת סימן היתק אחר, או אם מגיע טרם סיום התיבה), ובשני הם תקפים לכל אורך הקטע, פרט להופעת סימן היתק אחר על התו המדובר, המבטל נקודתית את השפעתו של סימן ההיתק שליד המפתח.
דיאז כפול המסומן ב-, מורה על הגבהת הצליל בטון שלם;
במול כפול המסומן ב- , מורה על הנמכת הצליל בטון שלם.
כיום, מבטל את הסימנים הללו גם כן.
בעבר, לשם ביטול סימן כפול, השתמשו בבקר כפול ().
בדומה לכך, לשם סימון תו בעל במול אחד לאחר תו עם במול כפול, השתמשו בבקר לצד סימן ההיתק החדש (), וכן גם לסימון תו בעל דיאז אחד לאחר תו בעל דיאז הכפול ().
עם זאת, סימון זה נחשב כיום לעיתים למיושן, ועל מנת "להשיב" צליל מדיאז כפול לדיאז יחיד או מבמול כפול לבמול יחיד, נהוג כיום לסמן סימן היתק יחיד לאחר זה הכפול, ללא כל שימוש בסימן הבקר.
כפי שניתן לראות בתמונה מימין, בכלי מקלדת ישנם מקרים שצלילים בעלי שמות שונים מנוגנים על אותו הקליד.
הגבהה של מי בחצי טון () תנוגן על הקליד שנקרא גם פה השווה לו מבחינה אנהרמונית.
הקליד של פה לדוגמה, יכול להיקרא גם סול או מי .
בכיוון מושווה, צלילים אנהרמוניים יהיו זהים בגובה הצליל, אך בכיוון שאינו כיוון מושווה גובה הצליל יהיה שונה.
בכתיבה נכונה של סימני היתק, אם יש צליל שלידו סימן היתק ואחריו באותה תיבה אותו הצליל באוקטבה אחרת, יש לכתוב את סימן ההיתק גם ליד הצליל השני, אם ברצוננו שאף הוא יוגבה/יונמך.
לרוב, על מנת להסיר כל ספק, גם אם אין אנו רוצים שהצליל באוקטבה האחרת יושפע מסימן ההיתק, כלומר, יישאר במצבו הטבעי, נציין במפורש בקר בסמוך לצליל.
לדוגמה, אם מופיע מי בתחילת התיבה, ואחריו מופיע מי באוקטבה אחרת באותה התיבה - על מנת שהמי השני יהיה אף הוא יש לכתוב זאת לידו.
אם ברצוננו לבקש שהמי השני יבוצע כ- , נהוג לכתוב זאת כדי למנוע בלבול, אף על פי שאין חובה לעשות כך.
כאשר יש צליל בעל סימן היתק, ומחברים אותו לתיבה הבאה בקשת, אין צורך לכתוב שוב את סימן ההיתק, אף על פי שאם התיבה הבאה היא בעמוד אחר, נהוג לסמן זאת שוב כמחווה.
סימני מחווה הם סימני היתק הניתנים בתוך סוגריים במקומות שבהם יש סבירות שייווצר בלבול.
לדוגמה, במקרים רבים שבהם מופיע בתיבה מסוימת ובתיבה הבאה על הצליל להיות מבוצע כ- , מסמנים זאת בסוגריים על מנת למנוע בלבול, אף על פי שאין צורך (מכיוון שקו התיבה החדשה כבר מבטל את ה-).
רישום של סימני היתק ליד המפתח משמש לציון סולם היצירה או הקטע.
את סימני ההיתק כותבים בתחילת היצירה לפני סימן המשקל ובכל חמשה לאורך הקטע.
את סימני ההיתק של הסולם יש לכתוב בסדר קבוע הנקבע על ידי סדר הסולמות במעגל הקווינטות.
כאשר יש סימן היתק ליד המפתח, הוא תקף לגבי כל צליל שיופיע בקטע זה ללא התחשבות בקווי התיבה.
אם יש נניח, פה ליד המפתח, כל פה שיהיה בקטע (בכל אוקטבה שהיא), יהיה פה, אלא אם יהיה לידו סימן היתק אחר.
ביטול של סימני המפתח יעשה על ידי הסימן , שיופיע ללא תו אחריו על כל גובה שהיה לפני כן מוגבה או מונמך, אחריו יופיע קו תיבה כפול, ואחרי קו התיבה יופיעו סימני הסולם החדש.
מרגע ביטול הסולם הישן וציון הסולם החדש, ציוני הסולם הישן לא תקפים.
ניתן לראות זאת בתמונה למטה.
בדוגמה זו ניתן לראות כי בתיבה הראשונה, הצליל הראשון הוא לה טבעי מכיוון שלא צוין אחרת.
הצליל השני בתיבה הראשונה הוא לה וכן הצליל השלישי מכיוון שה של הלה הקודם תקף לגבי כל לה עד לקו התיבה.
הצליל הרביעי בתיבה הוא לה טבעי מכיוון שה- מבטל את ה-.
בתיבה השנייה הצליל הראשון הוא לה טבעי מכיוון שלא צוין אחרת.
ארבע השמיניות שבאות לאחר הרבע הראשון של התיבה השנייה, כולן לה.
הרבע האחרון בתיבה השנייה הוא לה טבעי.
בתיבה השלישית הצליל הראשון הוא סול טבעי, השני הוא לה והשלישי הוא פה אשר בכיוון מושווה ישמעו כולם אותו הדבר.
בדוגמה זו ישנו ציון קבוע ליד המפתח המציין במול על הצלילים סי, מי ולה.
הצלילים הראשון, השני והשלישי הם כולם מי מכיוון שציון ליד המפתח תקף לגבי הצליל בכל אוקטבה שהיא.
הצליל הרביעי הוא מי ; החמישי הוא מי מכיוון שלא היה באותו הגובה; השישי הוא מכיוון שקדם לו באותה התיבה ובאותו הגובה.
הצלילים השביעי והשמיני הם מי מכיוון שקו התיבה מבטל את סימני ה- שהיו בתיבה הקודמת ורק סימני הקבע שליד המפתח תקפים.
במאה ה-20, מלחינים באירופה החלו לכתוב מוזיקה הכוללת מרווחים הקטנים מחצאי טון.
לשם תיווי יצירותיהם הם נאלצו להמציא סימני היתק נוספים על אלו הקונבנציונלים.
מכיוון שנוצרו מספר שיטות במקביל, כיום אין שיטה אחת מוסכמת, לכן מלחינים בני זמננו ובתי הוצאה משתמשים כל אחד בשיטה המועדפת עליו.
בתמונה משמאל ניתן לראות את סימני ההיתק שהציעה מילדרד קופר על בסיס אלו שהציע ג'וזפה טרטיני בשנת 1756. סימנים אלו מאפשרים לכתוב מוזיקה הכוללת מרווחים של רבעי טון.
הסימנים חצי דיאז וחצי במול מורים על הגבהה או הנמכה של צליל ברבע טון והסימנים דיאז וחצי ובמול וחצי מורים על הגבהה או הנמכה של צליל בשלושת רבעי הטון.
ישנן שיטות המאפשרות תיווי של מרווחים הכוללים שליש או שני שלישים טון.
היסטוריה של השימוש בסימני היתק
על כל פנים, מהמאה ה-18 ואילך כבר הקפידו המלחינים, פחות או יותר, לדייק ברישום סימני ההיתק, אם כי הטרצה הפיקרדית נשארה נוהג כמעט אוניברסלי גם כאשר היא לא נכתבה בתווים.
נורמות התיווי במאות השבע-עשרה והשמונה עשרה היו שונות מעט מאלה של ימינו; צורתו של סימן ה"דיאז" הייתה לעיתים קרובות מלוכסנת ולא מאונכת (במקורות שונים סומן הדיאז ב-X).
על פי רוב סימן היתק היה תקף רק עבור תו שמיד אחריו (או, אם יש חזרה על כמה תווים זהים, עבור כולם עד התו הבא).
אם יש סימן היתק לפני צליל אחרון בתיבה, והתיבה הבאה נפתחת באותו צליל, לא נרשם סימן ההיתק פעם נוספת.
מלחינים רבים לא טרחו להשתמש בסימן ה"בקר", ובמקום זאת ביטלו את סימן ההיתק שבמפתח באמצעות שימוש בסימן ההופכי.
סימן השוויון, =, הוא סימן מקובל המציין את יחס השוויון.
על פי התחביר המקובל, פירושו של הרצף הוא ששני האובייקטים A ו-B שווים זה לזה, בערכם המספרי, בתוכנם או במשמעותם.
משמעותו המדויקת של הסימן תלויה בהקשר, וברמת ההפשטה המיוחסת לביטויים שמשני צדיו.
בדרך כלל רואים בשוויון יחס בינארי המהווה טענה לוגית: הביטויים A ו-B שווים זה לזה.
ברגיל, מתייחס השוויון לעצמים אליהם מתייחסים A ו-B, ולא לאותיות A או B עצמן; כדי לציין שוויון בין אותיות, כותבים "A"="A".
בעוד במקור שימש הסימן למטרות מתמטיות, הרי כיום משתמשים בו גם עבור השוואה בין שני דברים הדומים לדעת הכותב, למשל במשפט: "כולם יודעים שזקנה=חכמה".
בשפות תכנות משמש הסימן בדרך כלל במשמעותו הרגילה, של שוויון בין שני עצמים, רק כשהוא כפול: B==A.
וכשהוא בודד המשמעות היא של פעולת השמה: הרצף A=B אינו טוען כי הביטויים שווים, אלא מחליף את הערך הישן של A בערכו הנוכחי של B.
כדי למנוע אפשרות של אי-הבנה, הנובעת מן הסימטריה של הסימן, משתמשים בשפות תכנות מסוימות לסימון פעולת ההשמה בסימונים כגון =:, למשל A:=B.
הראשון שהציע את סימן השוויון המקובל כיום היה המתמטיקאי הוולשי רוברט רקורד, בספר The Whetstone of Witte", 1557".
רקורד השתמש בסימן ארוך בהרבה מן המקובל היום.
בספרו הוא מסביר את העיצוב: "כדי להימנע מן החזרה המייגעת על המלים 'שווה ל-', אקבע סימן של תאומי-קווים מקבילים באותו אורך, =, כי אין שני דברים שישוו יותר זה לזה".
לפי אתר ההיסטוריה של המתמטיקה של אוניברסיטת סנט אנדרוז שבסקוטלנד, הסימן לא התקבל מיד על דעת הכל.
מתמטיקאים רבים העדיפו על פניו את הצמד ||, או את האות המחוברת Æ, הפותחת את המילה הלטינית aequalis שפירושה שוויון; סימנים אלה היו בשימוש עד המאה השבע-עשרה.
סימני שוויון נוספים שהוצעו לשימוש:
→ (משמש כיום כסימון תהליך בכימיה)
;] (היה בשימוש בעיקר בגרמניה)
לצד סימן השוויון משמשים, במתמטיקה, במדעי הטבע וביישומים שונים, סימנים אחרים בעלי משמעות קרובה.
הסימן ≈ מציין, על פי המקובל, קירוב; למשל, .
בין הסימנים המציינים אי-שוויון, מקובל סימן השוויון המבוטל, ≠.
מכיוון שסימן זה לא היה מצוי במכונות כתיבה, ואחריהן במקלדות הסטנדרטיות, נכנסו לשימוש סימנים אחרים לאותה מטרה: =~, =!, =/=, וגם <> (הרכבת שתי הצורות של סימן אי-השוויון).
לעיתים קרובות, ובעיקר בלוגיקה מתמטית, יש צורך בכמה יחסי שוויון, שחלקם חזקים מאחרים.
לדוגמה, עשויים לכתוב כדי לציין שערכו של הביטוי , עבור ערך מסוים של x, הוא 9; אבל לשוויון יש משמעות אחרת: הוא נכון לכל ערך של x.
את הטענה ששני עצמים מופשטים איזומורפיים זה לזה ניתן לייצג באמצעות הסימנים ואף .
לסימן יש בדרך כלל משמעות חלשה יותר, של דמיון, שקילות או שוויון בסדרי הגודל.
בשפות תכנות, הנגזרות משפת C, מקובל התחליף של שני סימני שוויון רצופים בצורת ==, כדי לייצג את הטענה הלוגית ששני ערכים שווים זה לזה.
בשפות תכנות אחרות (כגון Basic) משתמשות בסימן השוויון הן עבור הטענה הלוגית והן עבור פעולת ההצבה כאשר משמעות הסימן נגזרת ממיקומו במשפט.
בשפות בהן יש שימוש בטיפוסים ובעצמים חלשים (כמו PHP) מייצגים לעיתים שלושה סימני שוויון בצורת === את הטענה ששני הביטויים לא רק שווים זה לזה מבחינה מספרית, אלא שייכים גם לאותו טיפוס מידע.
סימן הסעיף (§), באנגלית: section sign, משמש, במסמך או בספר המחולק לסעיפים, להתייחסות למספר סעיף, למשל: "ראו 25§" (קרי: "ראו סעיף 25").
כאשר הסימן מוכפל, בצורה §§, הוא נקרא "סעיפים".
השימוש בסימן מקובל בספרות משפטית.
על מקור הסימן ישנן השערות אחדות:
השערה שזהו שילוב של האות S פעמיים, לציון ראשי תיבות של הביטוי בלטינית signum sectionis ("סימן הסעיף").
השערה שהסימן התפתח מהאות הגותית ℭ, המייצגת את המילה Caput .
השערה שזהו שילוב של האות היוונית ρ (רו), ששימשה את הרומאים כסימן פִסקה, עם האות הלטינית C, המייצגת את המילה Caput .
השערה שהסימן נובע מהסימן בכתב חרטומים D41 שציין הפסקה.
שימוש נוסף בסימן, שאינו מקובל בימינו, הוא לציון הערת שוליים, יחד עם סימנים מיוחדים נוספים ששימשו למטרה זו, כגון *, †, ‡ (כיום נהוג למספר את הערות השוליים).
להקלדת הסימן במחשב יש ללחוץ , כאשר המספרים הם מלוח המספרים הצידי (נמצא רק במקלדות מורחבות).
חברת EA עשתה בסימן שימוש כסמליל מטבע ה"סימוליאון" במשחקי הסימס.
סימן אש היה לוחית מתכת שהוצמדה לבית או נכס מבוטח בחברת ביטוח כנגד שרפות.
השימוש בסימן אש החל לאחר השרפה הגדולה של לונדון (1666), כאשר קבוצות של בעלי בתים החליטו להתאגד, לשלם פרמיה ולזכות בשירות כבאות ובפיצוי כספי.
לוחית המתכת שהוצמדה לבית היוותה את הפוליסה, עדות לתשלום הפרמיה וכן סימלה לכבאים באיזה מבנה עליהם לפעול, מאחר שלא היו נהוגים שמות רחובות ומספרי בתים.
לאחר מכן, שימשו לוחיות המתכת כפרסומת לחברת הביטוח.
בארץ ישראל של תקופת המנדט הבריטי, פעלו חברות ביטוח רבות שהתקינו סימני אש על בתים בערי ישראל ומושבותיה.
בהן ג'נרלי, מגדל חברה לביטוח, מנורה, "החברה הארצישראלית לביטוח כללי" בנשיאותו של מאיר דיזנגוף, "נציונל - חברה לאחריות אש", שנציגה בארץ היה אלתר לוין, ו"הסנה".
סימני האש היוו פרסומת יותר מאשר תיעוד תשלום.
עם השנים נשכחו הלוחיות וחלקן התגלו בעת פעולות לשימור מבנים.
הלוחיות מהוות כיום כר לאספנות ולתיעוד היסטורי של תחומי הביטוח, הנדל"ן וההיסטוריה הכלכלית.
סביב אספנות סימני האש, בעיקר באנגליה, מתקיימות ועידות אספנים ונכתבת ספרות מקצועית.
ברפואה, סימן הוא מופע אופייני אובייקטיבי למצב רפואי כגון מחלה או תסמונת.
הסימן אינו אינדיקטור למחלה, אך עשוי להיות הגורם לתסמין המתואר על ידי החולה.
סימנים מזוהים בבדיקות רפואיות, לרבות בדיקה גופנית, ומהווים חלק משמעותי באבחון נכון של מחלה או מצב רפואי.
הסימנים הרפואיים עשויים להיות גלויים או סמויים.
בדיקות דם, לחץ דם ומדידת חום הם חלק מהבדיקות העוזרות לרופא לראות סימנים.
בעוד שתסמין הוא מקור התלונה הסובייקטיבי של החולה (לדוגמה כאב ראש), סימן רפואי הוא ברוב המקרים לא גלוי לעין או לא גורר התייחסות מצד החולה.
בחילה היא תסמין בעוד שחום הוא סימן למחלה שגורמת לבחילה.
תסמין מדווח לרופא על ידי החולה וסימן מתגלה לאחר בדיקה רפואית.
סימנים רפואיים הם אובייקטיביים, ולכן ברוב המקרים יהוו אינדיקטור משמעותי יותר מתסמינים.
לתסמין אין משמעות קלינית בהיעדר סימנים למצב רפואי מסוים.
במקרה זה, תלונות החולה משתמעות לרופא כפונקציונליות.
מכלול הסימנים האפשריים למצבים רפואיים מסתמך על מחקרים ועל "הידוע" והברור מתוך מאגר המידע הרפואי.
סימנים עתידיים (פרוגנוזה) – סימנים שיופיעו בעתיד, בעקבות מצב רפואי מסוים.
סימני עבר (תולדות החולה) – סימנים שמופיעים בעקבות מצבים רפואיים קיימים, כגון מחלות ותסמונות ידועות מעברו של החולה.
סימנים מזהים (דיאגנוזה) – סימנים המאפשרים לזהות מצבים רפואיים.
סימנים ייחודיים (פתוגומוניים) – סימנים המצביעים ללא כל ספק על קיומה של מחלה כלשהי.
מעבר לתסמינים, תלונות החולה הן משמעותיות ביותר לבדיקות רפואיות המאבחנות סימנים.
בהיעדר תסמינים ותלונות רלוונטיות למצב רפואי, לא יתבצעו בדיקות מתאימות שעשויות להוביל לאבחנה נכונה.
מאחר שסימנים רבים מתגלים אך ורק לאחר בדיקות רפואיות מסוימות (כגון צילומי רנטגן ובדיקות דם), יש משמעות נכבדת לתלונות החולה גם בהיעדר סימנים ברורים.
סימן הטעמה עילי כפול ( ˝ ) הוא סימן דיאקריטי בכתב לטיני.
סימן זה נמצא בשימוש בעיקר בהונגרית כתובה.
היסטוריית פיתוח הסימן הדיאקריטי ˝
סימני הטעמה הופיעו לראשונה בהונגרית אורתוגרפית במאה ה-15 בכתבי יד של התנועה ההוסיטית.
בהתחלה, רק Áá ו-Éé סומנו, מאחר שהיו שונים גם בצורת הביטוי וגם במהותם בתוך המילה בה נכתבו.
מאוחר יותר במאה ה-15 הופיעו גם Íí, Óó ו-Úú.
במאה ה-18, לפני שההונגרית האורתוגרפית הפכה להיות קבועה ומוסכמת על ידי כל דובריה, צורפו להונגרית האורתוגרפית U ו-O עם אומלאוט וסימן הטעמה עילי (ǘ ו-ö́).
במאה ה-19 הציגו טיפוגרפים הונגרים את סימן ההטעמה העילי הכפול כפתרון יותר אסתטי לכתיבת התנועה.
סימני הטעמה להדגשת תנועות בהונגרית
בתחילת שנות ה-20, האות Aa) A̋ a̋ עם סימן הטעמה עילי כפול) הייתה בשימוש כגרסה מוארכת של Ää.
השימוש היה לייצוג התנועה /:æ/ ב-IPA (אלפבית פונטי בינלאומי), בעיקר במילים שאולות.
כתב יד דני קלאסי משתמש ב-"Óó" בשביל "Øø", אשר הופך לבעיה בעת כתיבת פארואזית במסורת דומה, כאשר יש לציין ש-"Óó" הוא חלק מן האלפבית הפארואזי.
לכן Őő משמש לעיתים לכתיבת "Øø" בפארואזית.
אלפבית ה-IPA (אלפבית פונטי בינלאומי) ורבים אחרים משתמשים בשתי מערכות כדי לציין את הטון: מערכת דיאקריטית ומערכת אלפבית תוספתי.
במערכת דיאקריטית, סימן הטעמה עילי כפול מייצג טון גבוה במיוחד.
כתיבת סימן הטעמה עילי כפול במחשב
לכתיבת O גדולה עם סימן הטעמה עילי כפול יש לכתוב כטקסט רגיל 0150, ולאחר הכתיבה ללחוץ Alt+X במקלדת.
ל-O קטנה במקום לכתוב 0150 יש לכתוב 0151 וללחוץ במקלדת Alt+X.
לכתיבת U גדולה יש לעשות את אותו תהליך עם המספר 0170, ול-U קטנה יש לעשות את אותו תהליך עם המספר 0171. ב-Word לא קיים A עם סימן הטעמה ראשי כפול.
המספרים בקיצורי המקשים הם האותיות עם סימן ההטעמה העילי הכפול בכתב Unicode (יוניקוד).