tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדברי הרב מצגר, הרב שרמן פעל על פי הנחיות ישירות של הרב אלישיב "פוסק דורנו".
דוברו של מצגר הכחיש לאחר מכן את התמיכה בפסק הדין נגד הרב דרוקמן.
התנגדות ציונית דתית לפסק הדין
פרסום פסק הדין של בית הדין הרבני הגדול גרר ביקורת נרחבת בעיקר בקרב חוגי הציונות הדתית.
הללו קבלו בעיקר על פגיעה בכבודו של הרב חיים דרוקמן וחברי בית דינו, שהוגדרו בפסק הדין "אפיקורוסים" ו"רשעים" תוך שנטען שאלפי גיורים שערכו במשך שנים בטלים למפרע.
בתחילת אייר ה'תשס"ח דווח כי ב"כנס חירום" שערך ארגון רבני צהר קרא הרב אהרון ליכטנשטיין, ראש ישיבת הר עציון, להגיב "במחאה גדולה" נגד הפגיעה ברב דרוקמן.
הרב צפניה דרורי קרא להחרים את הדיינים "שדיברו סרה" ברב דרוקמן.
במכתב הובעה מחאת הרבנים "על בזיון תלמידי חכמים ובהם מורנו ורבנו הרב חיים דרוקמן שליט"א, גדול בתורה וביראת שמים, שהעמיד רבבות תלמידים".
כן הובעה תמיכה במדיניותו של הראשון לציון הרב שלמה משה עמאר, ו"מאמציו לקדם ולחזק את מעמד בתי הדין לגיור בישראל".
הרב ישראל רוזן תקף את פסק הדין וטען כי מעולם לא עלה על דעתו שדבריו ישמשו לביטול גיור ולפגיעה בכבודו של הרב דרוקמן ואחרים.
הוא פרסם דברים חריפים נגד פסק הדין וחתם לימין הרב דרוקמן.
ביום ב' בסיוון ה'תשס"ח נערך בישיבת אור עציון "כנס מחאה" לכבודו של הרב דרוקמן העומד בראשה.
בכנס השתתפו רבים, ביניהם הרבנים יעקב אריאל, צפניה דרורי, שאר ישוב הכהן, אהרון ליכטנשטיין, ועוד.
לדברי הרב דרורי, "כל העסק הזה זו שנאה כבושה...
ומתוך שנאה מגיעים לשיבוש הלכה".
לדברי הרב אריאל, פסק הדין עשוי לפתוח פתח לערעור הרבנות הראשית וחיזוק גיורים של התנועה הרפורמית.
לדברי הרב ליכטנשטיין, הדיינים פסלו אלפי גיורים בלי לבדוק את התיקים, וחרגו מן הדין הקובע "בצדק תשפוט עמיתך".
במקביל לכנס זה נערכה הפגנת תמיכה נוספת ברב דרוקמן מול בית הדין הרבני הגדול בירושלים, בה השתתפו יולי אדלשטיין, בנימין איש שלום, אביעד הכהן, צבי צמרת, הרב יהודה גלעד, אמנון שפירא, צבי זוהר ואחרים.
בתשרי ה'תשס"ט (2008) פרסם הרב יהודה הרצל הנקין, מחבר שו"ת "בני בנים", מאמר בו שלל את פסק הדין.
בין השאר, טען כי בשעת הדחק ניתן להקל כדעת מיעוט פוסקים ולגייר גם מי שאינם שומרים מצוות.
כן שלל בתוקף את הקביעות האישיות כנגד הרב דרוקמן ובית דינו, וטען כי "הרב שרמן...
התעלם מהם [סעיפי הלכה ב'שולחן ערוך'] וכתב דברים מנטיות לבו".
בשלהי אייר ה'תשס"ח (2008) כתב פרופ' מיכאל קורינאלדי כי פסק הדין הפך את כל הגיורים לגיורים על תנאי, בכפוף ל"בדיקה האם הגר מקיים הלכה למעשה מצוות לאורך חייו", בניגוד לעמדה המקובלת של הרבנות הראשית.
הוא הציע לנשיא בית הדין הגדול הרב עמאר לכנס הרכב מורחב של בית הדין ולדון שנית, וכן לגרים עצמם וליועץ המשפטי לממשלה לעתור לבג"ץ בטענת שבית הדין הגדול חרג מסמכותו ופעל בניגוד לדין.
בריאיון לעיתון "בשבע" טען הדיין הרב אברהם יצחק כלאב יש לפסול רק גיורים בהם לא נכח הרב דרוקמן אולם חתם על "מעשה בית דין", ואילו השאר כשרים.
ביטול פסק בית הדין הגדול בבית הדין האזורי תל אביב
שמונה חודשים לאחר פרסום פסק הדין כנגד הרב חיים דרוקמן, בחשוון ה'תש"ע (נובמבר 2009), העביר נשיא בית הדין הגדול הראשון לציון הרב שלמה משה עמאר את התיק של האישה המערערעת לבחינה מחודשת בבית הדין הרבני האזורי בתל אביב.
בראש הרכב הדיינים ישב הרב ניסים בן שמעון, ולצדו הרבנים אפרים כהן וזבדיה כהן.
הנימוק להעברת התיק היה פרוצדורלי: הכרעת הדין ניתנה בהרכב חסר.
עשרה חודשים לאחר מכן באלול ה'תש"ע (ספטמבר 2010) פורסם פסק הדין בדעת הרוב (הרבנים בן שמעון, כהן וכהן).
פסק הדין ביטל את ביטול הגיור של דייני בית הדין הרבני הגדול, וקבע כי המתגיירת וילדיה יהודים.
עוד קבע כי בית הדין לא יכול לשפוט למפרע אם קבלת המצוות הייתה כהוגן בשעת הגיור, ובמקרה זה הייתה לכל הפחות קבלת מצוות חלקית.
בנוסף, לא היה שום מקום לפסילת בית הדין לגיור, אף אם דייניו טעו בהבנת ההלכה בעניין קבלת המצוות.
בהקשר זה צוטטה הקדמתו המפורסמת של הנצי"ב לפירושו על התורה "העמק דבר", המוקיעה הוצאת תלמידי חכמים מחוץ לגדר.
חרף הסערה הרבנית והציבורית לא נסוג בו הרב שרמן.
למעלה מחצי שנה לאחר מכן, בשלהי סיוון ה'תשס"ט (יוני 2009), דווח כי בהרכב לצד הרבנים חגי איזירר וציון אלגרבלי, פסל הרב שרמן בשנית גיור של אישה שהתגיירה "לחומרא" במערך הגיור הממלכתי.
הוא חזר על פסק דינו הראשון, וכן תקף את פסיקת בית הדין האזורי בתל אביב.
בתגובה אמר הרב חיים דרוקמן, כי "הדבר הזה של פסילת הגיורים מעביר את הרב שרמן על דעתו, עד שאין בכלל דיונים ענייניים בנושא".
באייר ה'תשע"א (מאי 2011), במסגרת עימות בשנערך בכנס של ארגון הלל באוניברסיטה העברית, טען הרב אברהם שרמן כי בפסק דינו לא ביטל את גיוריו של הרב דרוקמן, ואף לא גיור אחד, אלא רק התייחס לחובה לבחון את הגיור בזמן רישום נישואין וגירושין.
כן תקף את הרב חיים אירם, רב היישוב אלעזר ומהרבנים שגיירו לצד הרב דרוקמן: "מעולם לא היית דיין, אתה סתם מזלזל ומסלף".
הרב אירם השיב כי הגיורים במסגרת מערך הגיור נעשים על פי דין, ואף מחמירים מעבר למקובל בבתי דין חרדיים דוגמת בית דין צדק בני ברק ("קרליץ").
בריאיון לעיתון "הארץ" באייר ה'תשע"א (מאי 2011), שב והשווה הרב שרמן את הרב חיים דרוקמן לחברי התנועה הרפורמית וחברי התנועה קונסרבטיבית, ש"אינם חרדים מפני אובדן הזהות היהודית", בניגוד לרבנים החרדים אשר "מייצגים את ההלכה בטהרתה".
עוד הבהיר כי לא ראה צורך לשמוע את הרב דרוקמן קודם שהגדיר אותו כ"אפיקורוס", מפני ש"אין כללי הצדק הטבעי כשעוסקים בהגנה על עם ישראל".
לדבריו, פסק הדין של דייני בית הדין בתל אביב "נועד לרצות גורמים פוליטיים ומשפטיים, ואינו מבוסס כלל מבחינה הלכתית".
כן תקף את הראשון לציון הרב שלמה משה עמאר שנטל מבית הדין הגדול את הסמכות לפסול גיורים, ולדברי הרב שרמן מידר "במחי יד את כל דייני ישראל, שגדולתם בתורה הוכרה והוסמכה".
בשנת ה'תשע"ג, לאחר פרישתו לגמלאות, פרסם הרב שרמן את הספר "בירור הלכתי בתקפו של הגיור ההמוני" בו חזר על עמדותיו ועל פסק דינו בפרוטרוט.
פסיקת בית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ
בסיוון תשס"ח (יוני 2008) – עוד קודם שהועבר התיק לבית הדין האזורי בתל אביב – הגישו שתי המערערות, וכן שורת ארגוני חברה אזרחית, ערעור על הכרעת הדין בבית הדין הרבני הגדול בפני בית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ.
בדין ישבו נשיאת בית המשפט העליון דורית בייניש, וכן השופטים אילה פרוקצ'יה (שהוחלפה לאחר מכן בידי מרים נאור) ואליקים רובינשטיין אשר כתב את הכרעת הדין המרכזית.
בחוות דעת שהגיש תחילה לבג"ץ היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז נטען שמלכתחילה לבית הדין הרבני הגדול לא הייתה סמכות לדון בתקפותם הכוללת של גיורי מערך הגיור, וקביעותיו לא מחייבות את המערך ואת רשמי הנישואין של הרבנות הראשית.
עוד נטען כי ההליך בבית הדין האזורי בוצע בניגוד לכללי הצדק הטבעי (לא נשמעה דעתם של המצדדים בתקינות הגיור, וכן בדין ישב רק דיין אחד), ולפיכך הוא בטל מעיקרו.
על רקע החשש של הרבנות הראשית לישראל שבית המשפט יכריע בניגוד לעמדתה, חלו במרוצת הזמן שבו התנהל התיק בבג"ץ שינויים משמעותיים במצב המשפטי של הגיורים בישראל בכלל ובתיקים המדוברים בפרט.
תחילה, בשבט ה'תש"ע (ינואר 2010), בתיאום עם היועץ המשפטי לממשלה, קבע נשיא בית הדין הרבני הגדול הרב שלמה משה עמאר "כללים והנחיות לקביעת הרכבים ולסדר דין בענייני גיור".
בין השאר נקבע שתיקים מורכבים יידונו בפני הרכבים מיוחדים אשר ייקבע נשיא בית הדין הגדול.
מסיבה זו, כאמור לעיל, הועברו שני התיקים המדוברים להרכב בית הדין האזורי בתל אביב, אשר ביטל את הכרעות בית הדין הגדול ובין הדין האזורי באשדוד, ואישר את שני הגיורים שעמדו במחלוקת.
שנית, במסגרת ההסכמים הקואליציוניים הביעה ממשלת ישראל ה-32 בראשות בנימין נתניהו את מחויבותה לקידום חקיקה ממשלתית בנושא הגיור.
לצד זאת, הגיש חבר הכנסת דוד רותם הצעת חוק לפיה רק בית הדין המגייר יוכל לדון לאחר מכן בתקפותו של הגיור.
שלישית, בצל החשש שרשמי נישואים המשתייכים לציבור החרדי – בעיקר המזוהה עם הזרם הליטאי בהנהגת הרב יוסף שלום אלישיב – יסרבו לרשום לנישואין מי שהתגיירו במערך הגיור, נקבעו תקנים לארבעה רבנים הרושמים לנישואים בכל הארץ לכל מבקש אשר התגייר במערך.
כארבע שנים מיום הגשת הערעור, באייר ה'תשע"ב (אפריל 2012), ניתן פסק הדין.
שופטי בג"ץ קיבלו את עמדת היועץ המשפטי לממשלה המעודכנת, ולא הכריעו אם יש סמכות לבתי הדין הרבניים בתחומי הגיור.
לצד זאת ביקרו חברי ההרכב רובינשטיין ונאור קשות את פסקי הדין של בית הדין באשדוד ובית הדין הגדול, אשר נעשו בניגוד לכללי הצדק הטבעי, ולבסוף בוטלו כאמור בידי מותב דיינים אחר.
הרב שלמה אבינר בירך על פסק הדין.
פרשת בני הערובה בבית פסי כהן בקיבוץ בארי התרחשה ביום הראשון של טבח שבעה באוקטובר 2023, שהתרחש גם בשטח הקיבוץ.
כ־40 מחבלים מחמאס התבצרו בבית עם 15 בני ערובה, במטרה לחטוף אותם לעזה.
במשך שעות התנהל משא ומתן תוך ירי עז בין המחבלים לבין כוחות צה"ל והימ"מ.
במהלך הלחימה ירה טנק ארבעה פגזים.
לאחר מכן פרצו לוחמי הימ"מ וסיימו את הקרב.
מבין 15 בני הערובה, רק שתי נשים שרדו, והשאר נרצחו על ידי המחבלים; כל המחבלים נהרגו למעט אחד שנכנע.
לאחר האירוע עלו טענות מצד ניצולים ובני משפחות ההרוגים כי פגזי צה"ל הם שגרמו למותם יקיריהם.
בהמשך תמך תחקיר של רשות העתיקות ותחקיר פנימי של מח"ט בשריון בטענה זו.
אולם תחקיר צה"ל שפורסם בהמשך קבע כי ככל הנראה מרבית בני הערובה נהרגו מירי המחבלים, ולא מהפגזים.
לפי מסקנות התחקיר, החלטותיו של תא"ל ברק חירם היו סבירות לנוכח תנאי הקרב והכאוס ששרר בקיבוץ באותו יום.
השתלטות המחבלים על בני הערובה
ב-6 באוקטובר 2023, ליל שמחת תורה, אירחה פסי כהן בביתה שבבארי את אחותה חנה, בעלה יצחק (איציק) סיטון ובנם טל סיטון שנשארו ללון.
למחרת בשעה 06:29 בבוקר החל טבח שבעה באוקטובר ביישובים רבים בדרום ישראל ובמרכזה.
עם הישמע אזעקות צבע אדום נכנסו פסי ואורחיה לממ"ד.
בשעה 12:56 פרצו המחבלים לביתם.
הם רצחו את יצחק (איציק) סיטון ופצעו את בנו טל.
המחבלים גררו לביתה של פסי כהן את השכנים מהבתים הסמוכים: אילה ("איילוס") חצרוני והתאומים בני ה-12 ליאל וינאי שגדלו אצלה, השכנה חוה בן עמי, זאב וזהבה הקר, וכן סוהיב אבו עמר, נהג אוטובוס ממזרח ירושלים, שהמחבלים חטפו מהמסיבה ברעים כדי שישמש להם מתורגמן.
האחרונים שהובלו לבית היו הדס ועדי דגן, ואיתם בני הזוג יסמין פורת וטל כץ, שנמלטו ממסיבת הטבע נובה שליד קיבוץ רעים ומצאו אצלם מקלט.
הם הובלו לבית של פסי בסביבות השעה 15:00, אחרי שהמחבלים פוצצו את דלת המקלט בביתם של הזוג הדס.
היו בבית 14 בני ערובה חיים ואיציק סיטון ההרוג.
המחבלים הושיבו את בני הערובה סביב שולחן האוכל.
בשעה זו עדיין לא הגיעו כוחות משטרה וצה"ל, אך המחבלים חשבו שהם מוקפים כוחות ביטחון.
מפקד המחבלים שאל את יסמין פורת, באמצעות המתורגמן החטוף, אם היא מכירה אנשים במשטרה, היא השיבה בחיוב והוא ביקש ממנה להתקשר.
הוא הורה לה לומר למשטרה שהם 50 בני ערובה (ולא 14), ושהם נמצאים בחדר האוכל.
הוא דיבר עם השוטרים בטלפון ודרש שייתנו להם לקחת את בני הערובה לרצועת עזה מבלי שהצבא יפגע בהם, אחרת הם יוציאו את בני הערובה להורג אחד אחד.
הקרב בין כוח צה"ל וימ"מ למחבלים
בסביבות השעה 16:00 הגיע למקום כוח של צה"ל וימ"מ, והתנהל קרב יריות ממושך בינו לבין המחבלים שבבית.
במקביל שוחח בטלפון עם משטרת ישראל מפקד חוליית המחבלים, חסן חמדונה.
הוא הודיע כי בכוונתו להיכנע, ונענה כי עליו להתפשט ולצאת החוצה עם בת הערובה ששוחחה איתם בתחילת השיחה.
חמדונה הציע לשאר המחבלים שייכנעו גם הם, אולם הם סירבו, ואיימו עליו שיהרגו אותו אם ייכנע והם רואים זאת כבגידה.
הירי פסק, והוא יצא עם בת הערובה יסמין פורת כשהיא צמודה לגופו ומשמשת עבורו כמגן אנושי.
פורת סיפרה שכאשר הם יצאו לחצר היא ראתה שם את בן זוגה שוכב כפות ופניו לקרקע, ולידו עוד שלושה בני ערובה.
היא קראה לו והוא הרים את ראשו.
כשהמחבל הגיע עם יסמין לחיילים והשוטרים שעמדו מנגד הוא שחרר אותה.
החיילים אזקו את ידיו וכיסו את עיניו.
הוא ויסמין פורת נחקרו בשטח וגילו שיש בבית וסביבו 40 מחבלים ו-13 בני ערובה חיים.
בסיום החקירה לוחמי הימ"מ הורו לו לכרוז במגפון לחבריו להיכנע.
הוא ביצע זאת ואף קרא לשאר המחבלים בשמותיהם הפרטיים.
האש חודשה, המחבלים ירו רקטת RPG, ושני לוחמי ימ"מ ירו שני טילי לאו אל עבר הבית.
לפי תחקיר הניו יורק טיימס, במהלך האירוע התפתח עימות בין מפקד צוות הימ"מ, שביקש להמשיך במשא ומתן כדי לאפשר כניעת מחבלים נוספים, לבין מפקד אוגדה 99, תא"ל ברק חירם, שהתעקש לסיים את הקרב לפני רדת החשכה מחשש שהמחבלים ינצלו את הלילה לברוח, או לפגוע באזרחים נוספים.
לפי התחקיר הורה חירם לטנק לירות לעבר הבית, גם במחיר פגיעה בבני ערובה.
לפי הדס דגן, ששרדה את האירוע, הפגזים שהטנק ירה גרמו למות כל בני הערובה, כולל בעלה, ושל המחבלים.
עם זאת, תחקירים צבאיים ואזרחיים קבעו כי בני הערובה נהרגו מירי נשק קל עם כדורי 7.62, ולא מהפגזת הטנק.
דובר צה"ל מסר כי האירוע יתוחקר לעומק כאשר התנאים המבצעיים יאפשרו זאת.
רק כחודש וחצי לאחר מכן זוהתה גופתה של הילדה בת ה-12 ליאל חצרוני, האחרונה מבין הנעדרים, שנהרגה בבית יחד עם אחיה התאום ובני משפחה נוספים.
על פי תחקיר של מח"ט בחיל השריון, לא ניתן לקבוע ש-15 בני הערובה שהוחזקו בבית נהרגו מפגז הטנק.
סיבת המוות המשוערת היא כי הרוב המכריע של החטופים נהרגו כתוצאה מירי נשק קל (קלצ'ניקוב).
ההערכה היא כי אחד החטופים שהוחזקו בחצר נהרג מרסיסים גם דוח של רשות העתיקות הגיע למסקנות דומות.
לפי תחקיר צה"ל ב־7 באוקטובר 2023 התרחשו שלושה אירועי בני ערובה: בתחנת משטרת שדרות, בבית רחל אדרי באופקים, ובבית משפחת כהן בקיבוץ בארי.
באחרון הייתה הכי הרבה שליטה של כוחות מיוחדים לרבות יחידה מבצעית של ימ"מ וצוות משא ומתן משטרתי.
האירוע בביתה של פסי החל בשעה 15:08, כשיסמין פורת דיווחה למוקדן שהן בפינת אוכל של הבית, והדיווח הובן כמתייחס לחדר האוכל של הקיבוץ.
בשעה 15:59 הגיע כוח ימ"מ לחדר האוכל, ספג אש מהבית של פסי כהן הסמוך לו, והבין שהאירוע מתרחש שם.
סביב הבית פעלו כ-50 מחבלים, ובתוכו 3-21 מחבלים שהחזיקו בכ־15 בני ערובה.
מפקדם, חסן חמדונה, דיווח לעזה שהכוחות הקיפו את הבית.
בשעה 16:13 מ' מהשב"כ מזהה שני אזרחים כפותים על הדשא, הוא מדווח על זה, אך הדיווח לא נטמע אצל המפקדים.
רבע שעה לאחר מכן ימ"מ יורים טיל לאו על הבית, שהיה נפל.
ניסיונות משא ומתן על כניעתו של חסן חמדונה נמשכו, אך בשעה 16:37 ירה הימ"מ טיל לאו שני לעבר הבית.
חסן חמדונה יצא מהבית עם יסמין פורת כמגן אנושי, ונכנע, תוך שהוא כורז לחבריו להיכנע.
אולם שאר המחבלים המשיכו לירות.
בסביבות השעה 17:00 פקד ארנון זמורה התגנב לבית ודיבר עם אחת מבנות הערובה.
הוא ביקש ממנה לזחול לכיוונו.
אז נשמע מהבית צרור יריות ואחריו דממה.
זמורה דיווח על כך למפקד הימ"מ ולשב"כ, ועל פי התחקיר הובן שם בטעות שהמחבלים הוציאו להורג את כלל החטופים.
בשעה 17:20 החליטו מפקדי הימ"מ והשב"כ להפעיל טנק כדי ללחוץ על המחבלים.
תא"ל ברק חירם הגיע למקום, נתן אישור כללי לשימוש באש טנקים ועזב.
בשעה 18:26 דווח בחמ"ל שב"כ שחמאס הורה למחבלים לברוח לרצועה.
דקה לאחר מכן נורו פגזי טנק ראשונים – לשטח בלבד, ללא נפגעים.
הפגז השלישי לא התפוצץ, ניתז ופגע במשקוף הבית, וגרם למותו של אחד מבני הערובה.
הפגז הרביעי פגע בגג ולא גרם לנפגעים.
בשעה 18:32 עדכנו המחבלים את מפקדתם בעזה שבכוונתם להתאבד, מכיוון שהם מכותרים.
מפקד הפלגה בימ"מ, סנ"צ ב', שלקח פיקוד על אירוע בני הערובה, עודכן בשעה 18:45 כי כוח התגבור משדרות לא יגיע.
לאחר ירי הפגז האחרון בשעה 18:57, המחבלים פתחו באש כלפי הכוחות.
בשעה 19:56 החל מבצע ההשתלטות.
לוחמי הימ"מ פרצו וניסו להנחות בני ערובה לזחול בכדי להימלט.
הם השתמשו ברימונים וחיסלו את שלושת המחבלים.
בסיום האירוע הוצאה בת ערובה בחיים.
מסקנות התחקיר קובעות כי כוחות הימ"מ והשב"כ מיצו את כל הכלים שעמדו לרשותם, וניהלו משא ומתן לצד הפעלת יכולות מבצעיות, תוך הבנה מודיעינית שהמחבלים מתכוונים להתאבד.
החוקרים ציינו את גילוי הגבורה של מפקד הימ"מ, לוחמיו וחפ"ק השב"כ.
לפי התחקיר, תא"ל ברק חירם נתן רק מסגרת הנחיות וכללים לפעולה, מבלי לנהל את האירוע בשטח.
עוד נקבע שהשימוש בטנק בוצע בצורה סלקטיבית ונקודתית.
לא הייתה כוונה לשימוש בטנק ככוח אש לפגיעה במחבלים עצמם או כחיפוי ללוחמים.
לפי הממצאים, בתוך הבית לא נהרגו אזרחים מירי הפגזים, אך מחוץ לבית נפגעו שני בני ערובה כפותים מירי פגז שסטה ממסלולו.
במהלך שיחת הטלפון של בת הערובה יסמין פורת למשטרה, היא הוכרחה על ידי המחבלים לומר שבמקום מוחזקים 50 בני ערובה והשוטר בטעות הבין שהאירוע בחדר האוכל של הקיבוץ, דבר שגרם לדיווחים מוטעים במהלך האירוע.
האירוע סוקר באופן נרחב במהלך חודש דצמבר 2023 בתוכנית זמן אמת בערוץ "כאן 11", בתוכנית "אולפן שישי" של ערוץ N12 ובתחקיר של ניו יורק טיימס וכן במספר כתבות ופרסומים במחצית הראשונה של 2024.
פרשת גיורי צה"ל היא פרשה ציבורית שהתחוללה בישראל בין השנים תש"ע-תשע"א (2010–2011).
שיאה התרחש בשבט-אדר ה'תשע"א (ינואר-פברואר 2011), אז קבע הרב עובדיה יוסף, לבקשת הראשון לציון הרב שלמה משה עמאר, כי יש להכשיר את כל הגיורים של חיילים שנערכו במסגרת מערך הגיור הממלכתי והרבנות הצבאית הראשית ("גיורי צה"ל").
הכרעתו של הרב עובדיה חוללה גל של גינויים חריפים ביותר כנגדו מצדו של הציבור החרדי-ליטאי בהנהגת הרב יוסף שלום אלישיב.
לאחר שבועות אחדים חתם הרב עובדיה על מכתב הבהרה, לפיו חובת קבלת מצוות בגיור מוסכמת ללא כל חולק, ואישור גיורי צה"ל בדיעבד מסתמך על ההנחה שהגיור נעשה כהוגן.
לאחר מכן טענו תלמידי הרב אלישיב שהלחץ הציבורי גרם לרב עובדיה לחזור בו מהכשרת גיורים פיקטיביים.
לעומתם טענו תלמידי הרב עובדיה שהמתקפות כנגדו שיקפו חוסר הבנה של עמדתו מלכתחילה, וכי הוא מעולם לא חזר בו.
במהלך הפרשה צף קרע בין הציבור החרדי-ספרדי, תנועת ש"ס ומנהיגם הרוחני הרב עובדיה, ובין הציבור החרדי-ליטאי, מפלגת דגל התורה ומנהיגם הרב אלישיב.
הפרשה נחשבת כאירוע הציבורי הגדול האחרון שהנהיג הרב אלישיב.
כמו כן נחשבת כפרשה משיקה לפרשת גיורי הרב דרוקמן ששיאה התרחש באדר תשס"ח (מרץ 2008).
בשנת 2002 החל ראש אכ"א, אלוף אלעזר שטרן, לקדם הליך גיור ממלכתי במסגרת צבא הגנה לישראל עבור חיילים שאינם יהודים.
לדבריו, נחשף לנושא בעקבות שיחה עם קצינת חינוך לטירונים, שסיפרה לו שהזמינה 600 ספרי הברית החדשה עבור טירונים לא-יהודים שביקשו להישבע אמונים על הספר.
במסגרת הליך הגיור שהחל להתגבש בצה"ל הופנו חיילים שאינם יהודים לקורס של ארגון נתיב "נתיב" ללימודי יהדות וציונות שנמשכו שבעה שבועות.
לאחר מכן השתתפו בשני סמינרים מרוכזים במשך כחודש, ובסופו הופיעו בפני בית דין רבני צבאי לגיורים (מרבית הדיינים המשמשים בו משמשים גם כדיינים במערך הגיור האזרחי).
בשנת 2005 שירתו בצה"ל כ-5,000 עולים שאינם יהודים, מתוכם התגיירו מדי שנה כ-12% בלבד.
שלוש שנים לאחר מכן, במסגרת פרשת גיורי הרב דרוקמן באדר תשס"ח (מרץ 2008), פורסם ברבים פסק דין של מותב בבית הדין הרבני הגדול בראשות הרב אברהם שרמן, לפיו יש לפסול למפרע את כל הגיורים שנערכו במערך הגיור הממלכתי.
פסק הדין קבע כי הרב חיים דרוקמן, ראש המערך, וכן חברי בית דינו, הם "רשעים", "מזידים" ו"אפיקורסים" העוברים על ההלכה, מגלים פנים בתורה שלא כהלכה ומחללים את השם, ולפיכך כל הגיורים שערכו בטלים למפרע.
פסק הדין פורסם בידי הרב שרמן בהתאם להנחייתו הישירה של הרב יוסף שלום אלישיב, שנחשב בציבור החרדי-ליטאי כ"גדול הדור".
הראשון לציון הרב שלמה משה עמאר ששימש נשיא בית הדין הגדול והיה אמון על תחום הגיור הממלכתי, הסתייג מפסק הדין ופעל באמצעים שונים לביטולו.
כחמש שנים לאחר הקמת מערך הגיור במסגרת צה"ל, בשלהי אלול ה'תש"ע (ספטמבר 2010), נערך דיון בבג"ץ בעניינם של רבני הערים אשדוד, אשקלון, ראשון לציון ורחובות.
הללו פעלו בהתאם להוראת הרב יוסף שלום אלישיב, וסירבו לרשום לנישואים גרים שהתגיירו במסגרת מערך הגיור הממלכתי או בבית הדין הרבני הצבאי לגיורים בצה"ל.
הדיון בבג"ץ התמקד בשאלת חובתם לפעול בהתאם לגיור שנקבע במערך הממלכתי.
במהלך הדיון בבג"ץ הצהירה עורכת הדין יוכי גנסין אשר ייצגה את פרקליטות המדינה בהליך, שהליכי הגיור בצה"ל לא הוסמכו פורמלית לכך מטעם הרבנות הראשית, ולפיכך הליך הנפקת תעודת המרת הדת של החיילים נותר עמום מבחינה משפטית.
בעקבות סערה ציבורית שחוללו דבריה הבהירה גנסין שלא התכוונה לטעון שהגיורים בצה"ל אינם כשרים מבחינה הלכתית.
לפי דיווחים, נכון לשנת 2011 מספר החיילים שהתגיירו היה כ-4,500 וב-2010 התגיירו כ-800 חיילים.
לדברי הראשון לציון הרב שלמה משה עמאר, עד פרסום דבריה של גנסין לא ידע שגם גיורי חיילים מאושרים בידי הרבנות הראשית לישראל.
הרב חיים דרוקמן, ראש מערך הגיור, הגיב ואמר כי "כל הגיורים בצה"ל נעשו כדת וכדין, כדת משה וישראל...
רבים מהדיינים הצבאיים משמשים גם כדיינים לבתי הדין לגיור אזרחיים.
אם יש בעיה, הרי שזו בעיה פורמלית בלבד והיא תידון על ידי הגורמים המשפטיים".
פרסום דבריה של עורכת הדין גנסין בבג"ץ עורר מחדש את הפולמוס הציבורי בנושא הגיור הממלכתי בישראל וחולל הדים ציבוריים נרחבים.
הרב יעקב יוסף, בנו של הרב עובדיה יוסף, אמר כי "כל הגיורים המתבצעים בצה"ל הם אפס...
לדבריו, זו גם עמדתו של אביו.
הרב נחום אייזנשטיין, איש אמונו של הרב יוסף שלום אלישיב שעסק מטעם רבו בסוגיית הגיור במדינת ישראל ובעולם, הגיב ואמר כי "פירושו של גיור הוא קבלת קיום תורה ומצוות, ללא זה גיור אינו תקף".
הרב יוסף שלום אלישיב היה הגורם המוביל והמכריע לאורך שנות המאבק החרדי-ליטאי נגד גיורי מערך הגיור הממלכתי ונגד גיורי צה"ל.
על פי הוראת הרב אלישיב, בערב חג הסוכות ה'תשע"א (ספטמבר 2010) תקף העיתון "יתד נאמן" החרדי-ליטאי בהנהגתו את הראשון לציון הרב שלמה משה עמאר.
לטענת עסקני הגיור החרדיים הרב עמאר התכוון להכשיר את הגיורים של חיילי צה"ל.
בכ"ח בתשרי (6 באוקטובר) כתבו רבני בד"ץ העדה החרדית, הרבנים יצחק טוביה וייס, משה שטרנבוך, אברהם יצחק אולמן ועוד, "מחאה נמרצה ואזהרה" לפיה "לאחרונה התירו איזה רבנים רבנים לקבל גירות של הרבנות הצבאית בלי קבלת מצוות".
הרב שמואל הלוי ואזנר הצטרף לדבריהם וכתב שורות אחדות.
סמוך לאחר מכן, בב' בחשוון (10 באוקטובר, נחתם כרוז "דעת תורה ומחאה" כנגד הרב עמאר.
על הכרוז חתמו רבנים המזוהים עם מפלגת דגל התורה: הרב אלישיב, אהרון יהודה ליב שטינמן, מיכל יהודה ליפקוביץ, חיים פינחס שיינברג, נסים קרליץ, חיים קניבסקי, שמואל אוירבך, יצחק שיינר, גרשון אדלשטיין, מאיר צבי ברגמן, נסים טולידנו, יהודה עדס ונתן צבי פינקל.
בעקבות התפרצות סוגיית הגיור הממלכתי והצה"לי מחדש החליט הראשון לציון הרב שלמה משה עמאר לבחון את סוגיית הגיור מהותית, מנהלית ומשפטית.
ביום י"ג בחשוון תשע"א (10 באוקטובר 2010) אישרה לבקשתו מועצת הרבנות הראשית לישראל הקמת ועדה רבנית מיוחדת לבחינת הסוגיה, בה היו חברים הרבנים יהודה דרעי רבה של באר שבע, רצון ערוסי רבה של קריית אונו, הרב יצחק פרץ רבה של רעננה, יצחק רלב"ג ויעקב רוז'ה חברי מועצת הרבנות הראשית.
אולם הוועדה התפרקה בתוך ימים אחדים לאחר שהרבנים דרעי, ערוסי ורוז'ה טענו שהרבנות לא נערכה כראוי לקראת עבודת הוועדה.
לדברי הרב עמאר, הסיבה להתפרקות הוועדה היא "איומים" ולחץ הציבורי נגד חברי הוועדה.
כחודש לאחר מכן, ט' בכסלו (16 בדצמבר), הקים הרב עמאר ועדה חדשה, לבקשת הרב עובדיה יוסף, בה היו חברים היו"ר הרב ניסים בן שמעון אב בית דין בתל אביב, הרב שמעון אליטוב חבר מועצת הרבנות הראשית והרב אהרון דרשביץ אב בית דין בבאר שבע.
הוועדה החלה לפעול שלושה שבועות לאחר מכן, בתחילת טבת (16 בדצמבר), ופעלה בהתאם להדרכות מפורטות של הרב עובדיה.
במקביל לפעילותה של הרבנות הראשית, קידם חבר הכנסת דוד רותם ממפלגת ישראל ביתנו חוק הקובע כי לא יידרש אישור של הרבנות הראשית לישראל לגיורי הנערכים בצה"ל, והללו יאושרו בידי הרבנות הצבאית בלבד.
החוק עבר בקריאה טרומית ברוב גדול.
הקמת ועדת הרב בן שמעון הוצגה כמענה מטעם הרבנות הראשית, במטרה לייתר את קידום החוק.
הגברת המתקפות כנגד הרב שלמה משה עמאר
בכ"ז בטבת (3 בינואר 2011), לקראת השלמת עבודת הוועדה, פרסמה "הוועדה למאבק בהתבוללות" כרזה תחת הכותרת "ירעדו אמות הספים", בה נאמר כי "'הרב הראשי' שלמה משה עמאר, המפורסם בצביעותו", הוא בעל "עזות מצח" ומוביל ל"עקירת ההלכה".
כן הובא ציטוט של הרב חיים קניבסקי, לפיו "מי שמורה הלכה להיתר בזה, הלוא היא אפיקורסות גמורה".
הכרזה פורסמה על לוחות המודעות בריכוזים החרדיים וכן בהבלטה בכלי התקשורת.
בתגובה פרסמו תומכי הרב עמאר מודעה תחת הכותרת "בושה", בה נאמר כי התוקפים את הרב עמאר והרב עובדיה יוסף הם "שקרנים ומחוצפים", וכי "רבנים ליטאיים מגיירים נשים גויות על בסיס כספי באופן קבוע...
אין לצבועים זכות לדון בענייני גיור!".
במודעה נוספת נכתב כי חתנו של הרב נסים קרליץ שהתאלמן, גייר את המטפלת הפיליפינית ונישא לה (עובדה שאינה נכונה).
הכרעתו של הרב עובדיה יוסף
ביום שישי ט' בשבט ה'תשע"א (14 בינואר 2011), לאחר שנועץ ברב שלמה משה עמאר וחקר את חברי הוועדה לענייני גיור הרבנים ניסים בן שמעון, שמעון אליטוב ואהרון דרשביץ, אשר התרשמו שגרי צה"ל מקבלים על עצמם תורה ומצוות בכנות, אישר הרב עובדיה יוסף בכתב ידו את כל גיורי צה"ל:
לדברי הרב עמאר, באופן חריג, בשל חשיבות העניין נמשכה כתיבת הדברים חצי שעה.
מיד לאחר שכתב הרב עובדיה את המכתב, הורה הרב עמאר לנציג הנמצא מטעמו במערך הגיור לעבור על כל תיקי הגיורים במערך (בכללם גם גיורי חיילי צה"ל), ולאשר את כל הגיורים שלא התעוררו לגביהם ספיקות.
לאחר חשיפת המכתב, פורסמו דברים שנשא הרב עובדיה במהלך שנות ה-70 בשבח הגיורים שנערכים בצה"ל.
המתקפה החרדית-ליטאית כנגד הרב עובדיה יוסף
פרסום הכרעתו של הרב עובדיה יוסף חולל הדים במהירות הבזק.
שעות לאחר הפרסום נתלו בריכוזים חרדיים מודעות חריפות כנגד הרב עובדיה, בהן נאמר כי .
לקביעה צורפו מודעות ותיקות כנגד הגיורים שנערכים תחת הרבנות הראשית לישראל.
יממה לאחר מכן, בי"א בשבט (16 בינואר), תחת הנחיה ישירה של הרב יוסף שלום אלישיב, פרסם היומון החרדי-ליטאי "יתד נאמן" כותרת ראשית כנגד הרב עובדיה יוסף: "זעזוע ומחאה חריפה וכואבת על חילול ד' בהכשרת אלפי 'גיורי' הצבא".
צוטט אחד ממקורבי הרב אלישיב, לדבריו, לדעת הרב אלישיב, הרבנים המקלים בהלכות גיור "הפעם עברו כל גבול.
ולכן נתנו רשות למשחית [=העיתון יתד נאמן] להשחית".
בתגובה תקפו חברי כנסת בסיעת ש"ס בהנהגת הרב עובדיה בחריפות את העיתון "יתד נאמן".
חבר הכנסת יעקב מרגי אמר כי העיתון הוא "חמישה גרם של זוהמה".
אתר כיכר השבת, המזוהה עם ש"ס, פרסם כותרות מן העבר המלמדות על מחלוקות נושנות בין הרב עובדיה והרב אלישיב.
הרב עמאר פרסם הבהרה קצרה בה הבהיר את יסודות ההיתר ההלכתי באישור גיורי צה"ל.
בשולי המכתב הוסיף הרב עובדיה שורות הסכמה.
כשבוע לאחר פרסום המכתב, בי"ח בשבט (23 בינואר), חתמו תריסר הרבנים שנזכרו לעיל – ואליהם הצטרפו הרבנים שמואל הלוי ואזנר, יעקב הלל, אברהם סלים ויעקב בן-נאים – על כרוז "מחאה גדולה" כנגד הכרעתו של הרב עובדיה יוסף:
הכרוז פורסם לראשונה בעיתון יתד נאמן בכ' בשבט (25 בינואר).
בתנועת ש"ס הביעו כאב עמוק והלם, והיו שטענו שהמתקפה הליטאית נגועה ב"התנשאות אשכנזית".
ברחבי ירושלים רוססו כתובות גרפיטי בהן נכתב: "עובדיה יוסף רפורמי".
גם רבנים מתנועת חב"ד פרסמו "מחאה נמרצת" כנגד הרב עובדיה, וכינו את אישור הגיורים: "חילול השם נורא שלא היה כמוהו".
באופן חסר תקדים פרסם העיתון "יתד נאמן" המזוהה עם דגל התורה, מכתב של הרב משה שטרנבוך ראב"ד העדה החרדית, כנגד הרב עובדיה.
לדברי הרב ברוך שמואל דויטש, הציע הרב אלישיב לאנשי גוף הכשרות החרדי-ליטאי בד"ץ שארית ישראל לקנות את החמץ לפסח ממי שהתגיירו בצה"ל, כדי להבהיר שהללו גויים גמורים.
הגברת הלחצים ההדדיים ומגעי משא ומתן
תוך זמן קצר, תחת הנחיותיו של הרב אלישיב, החלו פוליטיקאים ורבנים בכירים בציבור החרדי-ליטאי לגבש קמפיין חריף כנגד הרב יוסף והרב עמאר.
האירועים המתוכננים כללו הפגנה גדולה, בהשתתפות הרב אלישיב עצמו שהיה בן למעלה מ-100, אשר תכלול גם "מעמד קריעה" (בדומה למעמד שנערך עם בחירת הרב שלמה גורן לרב הראשי לישראל ופרסום פסק דין בפרשת האח והאחות).
הרב חיים קניבסקי קרא ליום תענית.
בשלב זה, באדר א' תשע"א (פברואר 2011) במטרה למנוע את קיום ההפגנה, החלו מגעי תיווך דקדקניים להרגעת הרוחות בין הרב אלישיב והרב משה שטרנבוך, ובין הרב שלום כהן מקורבו של הרב עובדיה והרב יצחק יוסף בנו.
כמו כן פורסם כי תנועת ש"ס תארגן הפגנה נגדית מול המפגינים החרדים-ליטאים.
המגעים כשלו תחילה והובילו לפרסום דברים קשים שסח הרב עובדיה שנים קודם לכן כנגד הרב שטרנבוך, כמו גם לדיווחים על בדיקה מטעם הרבנות הראשית על טיב הכשרות של בד"ץ העדה החרדית שתחת הרב שטרנבוך.
בתנועת ש"ס פרסמו הודעה חריפה כנגד העדה החרדית, לפיה "אם לא תבוטל עצרת השנאה והמחלוקת של עדת קורח, נרדוף אותם עד עולם".
מכתב ההבהרה של הרב עובדיה יוסף
בהמשך נרגעו הרוחות באופן יחסי.
לפי דרישת הרב אלישיב, ניסח הרב יצחק יוסף מכתב עליו חתם אביו הרב עובדיה יוסף, לפיו מוסכם שנדרשת קבלת מצוות מלאה בהליך הגיור, ואם לאחר הגיור מתגלה "באומדנא מוכחת" שקבלת המצוות הייתה ב"מרמה" – אישור הגיור יבוטל.
המכתב נחתם בט"ז באדר א' (20 בפברואר), לאחר שהרב אלישיב הטמיע בו משפטים אחדים, ומסיים בבקשה: "אנא אל תתנו לשטן המשחית לקטרג בין תלמידי חכמים...
כי באמת אין כאן מחלוקת בין רבותינו גדולי ישראל".
ההפגנה כנגד הרב עובדיה "נדחתה" ולא התקיימה מעולם.
הסיכום בין שני הצדדים מוצג בכל צד באופן שונה; בקרב תלמידי הרב עובדיה יוסף הסבירו כי איפשרו לציבורי החרדי-ליטאי "לרדת מן העץ" ולבטל את ההפגנה החריגה כנגד הרב עובדיה, שדעתו מעולם לא השתנתה ומלכתחילה לא הובנה על בוריה בקרב רבני ועסקני דגל התורה והעדה החרדית.
בניגוד לכך תלמידי הרב אלישיב ראו בהפגנה איום מוצלח אשר תימרן היטב את תנועת ש"ס ורבניה וגרם לרב עובדיה לחזור בו.
בקרב תלמידי הרב עובדיה היו שהצביעו על העובדה שרבנים לא מעטים מקרב החותמים על המודעה כנגד הרב עובדיה – דוגמת הרב אלישיב, הרב מיכל יהודה ליפקוביץ, הרב יהודה עדס והרב יעקב הלל – התייחסו בפומבי בביטול גמור מזה שנים רבות לרב עובדיה, אף שהוא מצדו כיבד אותם ומחל על כבודו.
בקרב תלמידיו של הרב אלישיב מקובל לומר כי לדבריו, גם כיום, כל החיילים שהתגיירו במהלך שירותם בצה"ל – מעולם לא התגיירו.
מסקנות ועדת הגיור של מועצת הרבנות הראשית
בח' בשבט תשע"א (13 בינואר 2011) הגישו חברי הוועדה לבחינת הליכי הגיור הרבנים ניסים בן שמעון, שמעון אליטוב ואהרון דרשביץ, את מסקנותיהם לרב שלמה משה עמאר.
חברי הוועדה בחנו את הליכי הלימוד לקראת הגיור ואת הגיור עצמו במערך הגיור, פגשו את מורי הגיור, הרב הצבאי הראשי ואת הגרים עצמם.
ביחס לדייני הגיור המליצה הוועדה להתמקד בשאלות בירור על אודות מידת האמונה והרצון לקבל את מצוות, ולערוך גיור אחרי לא פחות משני מפגשים עם המתגייר.
ביחס ללימודי ההכנה בקורס נתיב, מתחה הוועדה ביקורת על הרכב המלמדים בקורס – מתוך 170 מורים אורתודוקסיים היו בקורס כעשרה מורים המזוהים עם התנועות הקונסרבטיבית והרפורמית.
הוועדה כתבה כי "בעיה חמורה המטילה צל כבד על כל הגיור הצה"לי ויש לעשות כל מאמץ לבטל קורס זה".
לבסוף הוצע לערוך בעתיד בחינה למצבם הדתי של 500 מתגיירים שעברו בקורס נתיב, והסקת מסקנות, "אם מערכת הגיור בצה"ל מוכיחה את עצמה...
או שיש מקום לשנות את ההליך ואת השיטה".
עבודתה של הוועדה הותקפה בידי העיתון החרדי-ליטאי "יתד נאמן" כחסרה ומגמתית.
פרשת גניבת הנשק במנרה היא פרשת פשיעה ביטחונית שהתרחשה במרץ 2001 בקיבוץ מנרה, הסמוך לגבול ישראל–לבנון.
במהלך הפרשה נרצח רבש"ץ מנרה, רב-סמל ראשון יצחק קברטץ, שהיה אחראי על נשקיית הקיבוץ, בידי ז'אן אלרז – יהודי-ישראלי ואיש שב"כ לשעבר שהועסק בעבודות קבלן בסמוך לקיבוץ.
לאחר הרצח פרץ אלרז לנשקיית הקיבוץ וגנב ממנה 58 רובים מסוג M16 ומחסניות רבות, שנמכרו לקונים מהשטחים.
במאי 2000 השלים צה"ל את נסיגתו מרצועת הביטחון בדרום לבנון.
היישובים הסמוכים לגבול נדרשו להיערך למציאות ביטחונית חדשה, שבמסגרתה הפכו לקו הראשון מול חזבאללה.
מנרה, השוכן על רכס הצופה אל לבנון, היה בין היישובים בשטח רגיש זה.
בין העובדים היה ז'אן אלרז, ששוחרר מהכלא בשנת 1996 לאחר ריצוי עונש מאסר בגין עבירות פליליות; רישומו הפלילי נמחק בעקבות בקשת חנינה שהגיש פרקליטו לנשיא מדינת ישראל עזר ויצמן.
בינואר 1998 קיבל את החנינה, ונרשם כי עברו הפלילי נמחק.
היעדר הרישום אפשר לו להתקבל כקבלן משנה בעבודות בינוי מוצבי צה"ל בצפון ישראל לאחר נסיגת צה"ל מלבנון.
בנוסף, במהלך העבודות לבניית גדר המערכת נגד חדירות מחבלים לאורך הגבול, הועסקו קבלנים אזרחיים ועובדים ערבים-ישראלים, מהכפר סאלם שבעמק יזרעאל – בניהם מחמוד, מוחמד ואחמד בן דאוד אבו בכר ועאוני בן מוחמד חילמי ריפאעי.
רבש"ץ הקיבוץ באותה התקופה היה רב-סמל ראשון יצחק קברטץ, מטעם משמר הגבול.
כחלק מתפקידו, היה אחראי לאחזקת הנשקייה המקומית ופיקד על מערך כיתות הכוננות בקיבוץ.
ב-15 במרץ 2001 ירה ז'אן אלרז בעורפו של רבש"ץ מנרה יצחק קברטץ והרגו במקום.
לאחר מכן, פרץ לנשקייה יחד עם שותפיו מחמוד, מוחמד ואחמד בן דאוד אבו בכר, וגנב ממנה 58 רובים מסוג M16 ומחסניות רבות.
לשינוע ולהוצאת כלי הנשק מהקיבוץ סייע עאוני בן מוחמד חילמי ריפאעי.
בהתאם להנחיות אלרז, נמכרו כלי הנשק על ידי האחים בן דאוד אבו בכר לתושבי השטחים, והיה זה תקופה קצרה לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה.
במסגרת מבצע חומת מגן איתרו כוחות הביטחון בתחומי הרשות הפלסטינית כלי נשק שמקורם בנשקיית קיבוץ מנרה.
כמו כן, נתפסו 28 רובים ליד ביתו של פעיל בכיר בארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, שתכנן את פיגוע ההתאבדות במסעדת מקסים בחיפה, בו נרצחו 21 בני אדם.
לאחר פענוח הפרשה, התברר כי במשך מספר חודשים אלרז יזם, תכנן וביצע את הפריצה ואת גניבת כלי הנשק, וכן את הריגת קברטץ בכוונה תחילה – וכל זאת למען בצע כסף.
בית המשפט המחוזי גזר על אלרז עונש מאסר עולם על ביצוע הרצח בכוונת תחילה, ועוד עשרים שנות מאסר על עבירות הנשק, 5 מהן חופפות לריצוי מאסר העולם.
אלרז ערער לבית המשפט העליון על ההרשעה ועל העונש, וערעורו נדחה.
לצד אלרז הועמדו לדין גם ארבעת תושבי הכפר סאלם שבעמק יזרעאל, שסייעו לו בפריצה, בהעברת כלי הנשק ובהחזקתם.
המרכזיים שבהם היו האחים מחמוד, מוחמד ואחמד בן דאוד אבו בכר.
בית המשפט המחוזי בנצרת הרשיע אותם בעבירות החזקת נשק, סחר בנשק והחזקת רכוש גנוב.
על מחמוד נגזרו 17 שנות מאסר, ועל מוחמד ואחמד נגזרו 12 שנות מאסר כל אחד.
בפסק דינו של בית המשפט העליון לערעורים פליליים נקבע כי אף על פי שלא היו מודעים לכוונתו של אלרז לרצוח את יצחק קברטץ, חומרת מעשיהם נותרה רבה, משום שמכרו עשרות כלי נשק חודשים ספורים לאחר פרוץ גל הטרור נגד תושבי ישראל.
אך עם זאת, בית המשפט החליט להקל בעונש: עונשו של מחמוד הופחת ל-15 שנות מאסר, ועונשם של מוחמד ואחמד הופחת ל-10 שנות מאסר כל אחד.
כמו כן, עזר בהעברת כלי הנשק עאוני בן מוחמד חילמי ריפאעי שנידון ל-6 שנות מאסר.
פרשת דרייפוס הייתה פרשה של הפללת שווא, עם רקע אנטישמי, שבה הואשם הקצין היהודי אלפרד דרייפוס בריגול ובגידה במולדתו צרפת.
דרייפוס הורשע והוגלה לאי השדים, אך מאבק ציבורי בהובלת אינטלקטואלים הוביל לזיכויו.
לאורך השתלשלות האירועים, כונתה פרשת דרייפוס: "הפרשה".
הייתה זו שערורייה פוליטית רחבה, אשר פילגה קשות את הרפובליקה הצרפתית בין השנים 1896–1899 ובמידה פחותה עד 1906. השערורייה נסובה סביב דרייפוס, קפטן ארטילריה יהודי בצבא צרפת, אשר הואשם בריגול עבור הקיסרות הגרמנית.
דרייפוס היה היהודי היחיד במטה הכללי הצרפתי, כך שהחשדות נגדו היו בחלקם אנטישמיות פשוטה.
דרייפוס הורשע במשפט שהתחיל ב-19 בדצמבר 1894, ונמשך שלושה ימים, על סמך ראיות קלושות.
הוא נידון לטקס משפיל ב-5 בינואר 1895 שבו נשללו ממנו דרגותיו ולאחר מכן הוגלה לכל חייו לאי השדים סמוך לחופי אמריקה הדרומית.
אולם עד מהרה, בהנהגתו של אחיו של אלפרד, מתייה דרייפוס, קמה תנועה של פוליטיקאים, עיתונאים ועורכי דין אשר טענה לחפותו של אלפרד דרייפוס.
הם נודעו בכינוי "הדרייפוסרים" או "האינטלקטואלים".
בשנת 1896 החל להתברר בהדרגה שדרייפוס חף מפשע, בעיקר הודות לחקירה נמרצת שערך ראש המודיעין הצרפתי ז'ורז' פיקאר, אשר גילה את המרגל האמיתי – פרדיננד אסטרהאזי.
פיקאר ניסה להפנות את תשומת לבם של מפקדיו לתגליתו, אולם הללו, שחששו מאיבוד שמם הטוב ומפגיעה ביוקרתו של הצבא הורו לו לשתוק, ובהמשך שלחו אותו לתפקיד נידח בתוניסיה.
למרות זאת, הצליח פיקאר להעביר את הידוע לו הלאה, ובעקבות לחץ מצד הדרייפוסרים, נפתח משפט כנגד אסטרהאזי, אשר נמשך יומיים בלבד ובו הוא זוכה מכל אשמה.
אף על פי שזולא הורשע, הרי שהמשפט כנגדו גרם בעקיפין לכך שהתגלה כי אחד המסמכים אשר עליהם הסתמכה התביעה כנגד דרייפוס הוא זיוף ("זיוף אנרי").
ב־1848, כחלק מגל מהפכות אביב העמים ששטף את אירופה, סולק סופית בית בורבון מהשלטון בצרפת והוכרז על כינונה של הרפובליקה הצרפתית השנייה.
באותה שנה זכה בבחירות לנשיאות צרפת לואי נפוליאון, אחיינו של נפוליאון בונפרטה.
בשנת 1851 ביצע לואי נפוליאון הפיכה שהעניקה לו סמכויות דיקטטוריות שאושרו במשאל עם, וב־1852 הוא הכריז על ביטול הרפובליקה ועל כינון הקיסרות השנייה, והכתיר את עצמו כקיסר "נפוליאון השלישי".
לאחר ששלט במשך 17 שנים, הסתבך נפוליאון במלחמה הרסנית נגד פרוסיה, שבסופה הוכרז על הקמת הקיסרות הגרמנית באולם המראות שבארמון ורסאי.
נפוליאון הודח משלטונו ועזב את צרפת, ובמקום השלטון המלוכני הוכרז על הקמת הרפובליקה הצרפתית השלישית.
עם זאת, לכל אורך שנות קיומה, סבלה הרפובליקה מחוסר יציבות.
במהלך 65 שנותיה התחלפו בה 101 ממשלות, כלומר חילוף ממשלה בכל שמונה חודשים בממוצע.
בשנותיה הראשונות של הרפובליקה נותר בידי המלוכנים כוח רב, והם התחלקו לשלוש סיעות: תומכי בית בורבון, תומכי בית אורליאן ותומכי בית בונפרטה.
המשבר בין המלוכנים לרפובליקה הגיע לשיאו במהלך המשבר ב-16 במאי 1877. נשיא הרפובליקה, פטריס דה מק־מהון, פיטר את ראש הממשלה ז'יל סימון, אשר נחשב לרפובליקני מובהק, ומינה במקומו את אלבר, הדוכס הרביעי מברולי.
האספה הלאומית סירבה להכיר בראש הממשלה החדש, ולאחר מערכת בחירות סוערת שנערכה באוקטובר 1877, זכה גוש השמאל הרפובליקני בראשותו של לאון גמבטה ברוב מוחץ, ומק־מהון נאלץ להסכים להקמת ממשלת שמאל בראשות ז'יל־ארמן דופור .
לאחר בחירות נוספות שבהן זכה השמאל, הגיש מק־מהון את התפטרותו לפרלמנט ב־28 בינואר 1879.
פרישתו של מק־מהון מהזירה הפוליטית הפחיתה באופן משמעותי את כוחם של המלוכנים, אולם במהלך השנים הבאות ספגה הרפובליקה זעזועים נוספים.
הראשון היה ב־1889, כאשר הגנרל ז'ורז' בולנז'ה קיבץ סביבו תומכים ותכנן לבצע הפיכה שתהפוך אותו לדיקטטור.
ב־1892 זועזעה הרפובליקה שוב במהלך "שערוריית פנמה", פרשת שחיתות הקשורה בבניית תעלת פנמה.
עובדה זו התבלטה במהלך פרשת דרייפוס, כאשר הממשלות השונות שהנהיגו את צרפת במהלכה הפגינו קהות חושים, הפקידו את ניהולה בידי הצבא, והיו מעוניינות בסגירתה מהר ככל האפשר.
פרשת דרייפוס הופיעה בצרפת בתקופה של מתחים רבים מבחינה חברתית.
צרפת עדיין כאבה את תבוסתה לגרמנים ב־1871, ויחסיה עם הקיסרות הגרמנית היו מתוחים מאוד.
בקרב האוכלוסייה פעמה בעוז רוח ה"רבאנש" ("נקמה"), והגעגועים למחוזות אלזס ולורן שסופחו לגרמניה לאחר המלחמה.
שיתוף פעולה עם הגרמנים נחשב למעשה חמור מאוד.
ככלל, החברה הצרפתית הייתה מפולגת בין שלל דעות וסיעות.
המלוכנים עדיין היוו כוח שיש להתחשב בו, וכנגדם התחזק בהדרגה כוחם של הסוציאליסטים ואף של האנרכיסטים.
הנצרות הקתולית נחלשה, אך עדיין שמרה על כוח רב.
בשנת 1895 מנו היהודים בצרפת המטרופוליטנית כ-80,000 (מתוכם 40,000 בפריז בלבד) וכ-45,000 יהודים נוספים חיו באלג'יריה.
בעקבות האמנציפציה הצליחו היהודים להתערות היטב בחברה הגבוהה בצרפת.
אולם גלי הלאומנות ששטפו את אירופה בעקבות אביב העמים, והתחזקו בצרפת עוד יותר בשל המלחמה עם פרוסיה, גרמו לכך שהיהודים נתפסו כגורם לא־צרפתי.
לכך נוספו האשמות כי יהודים התעשרו כתוצאה ממתן הלוואות לממשלת צרפת, הלוואות שנועדו לממן את תשלום הפיצויים לגרמנים שלו התחייבו הצרפתים לאחר המלחמה.
העובדה שהמוני יהודים שחיו באלזס ובלורן במשך מאות שנים ופיתחו קהילה משגשגת, בחרו להגר מערבה (לצרפת) לאחר הסיפוח הגרמני (בהם משפחתו של דרייפוס עצמו), לא שינתה את דעת הקהל.
האנטישמיות הצרפתית התגברה במיוחד לאחר פרסום ספרו של אדואר דרימון "צרפת היהודית" בשנת 1886. הספר נמכר במהדורה הראשונה בכ-100,000 עותקים.
ב־1892 פתח דרימון את העיתון "לה ליבר פארול", שבו המשיך בתעמולה גזענית, אנטישמית וקסנופובית.
עוד באותה שנה הגיע העיתון לתפוצה של כ-200,000 עותקים.
העיתון התחזק מאוד בעקבות שערוריית פנמה, אשר בה היו מעורבים שני יהודים: ז'אק דה ריינאך וקורנליוס הרץ .
האנטישמיות בצרפת לא פסחה גם על הדרגים הגבוהים בצבא, ובמטה הכללי היה דרייפוס עצמו היהודי היחיד.
עם זאת, הצבא בכללותו היה פתוח יחסית, ובתחילת הפרשה היו בו כ-300 קצינים יהודיים, מתוכם עשרה בדרגות גנרלים.
לנוכח מרוץ החימוש שהתקיים באותה עת בכמעט כל מדינות אירופה, והסתיים עם מלחמת העולם הראשונה, הפעילו כל המעצמות רשתות ריגול פעילות.
כל עסקי הריגול בצרפת היו מרוכזים תחת "המשרד השני" של צבא צרפת.
המשרד השני היה ארגון רשמי אשר שכן במשרד רשמי, קיבל את הדו"חות הרשמיים של הנספחים הצבאיים בארצות השונות וקיים פגישות רשמיות עם נספחים צבאיים ממדינות זרות.
עם זאת, המשרד השני הפעיל תת־משרד שכונה "המשרד הסטטיסטי", מטהו היה סודי, והוא דיווח ישירות לשר ההגנה ולראש המטה הכללי.
המשרד הפעיל רשת של סוכנים וסוכנים כפולים, ומרבית קציני הצבא כינו אותו פשוט "מחלקת הריגול הנגדי".
ב־1887 מונה ז'אן סאנדהר למפקד המשרד השני, וגילה שהוא במצב גרוע מאוד.
שירות הביון הצרפתי פיגר בכמה רמות אחרי זה של הגרמנים והאיטלקים למשל.
כאשר התמנה אוגוסט מרסייה לשר ההגנה ב־1893, הצליח סאנדהר לשכנע אותו להקציב סכומים גדולים יותר למשרד השני, והפך אותו לארגון ריגול יעיל ביותר, אשר לא פיגר בהרבה אחרי הגרמנים.
במסגרת תפקידו הפעיל סאנדהר רשת ריגול ענפה בגרמניה.
למוריס בארס אמר: "אילו הראיתי לך את שמות האנשים שאנו משלמים להם בגרמניה, היית יוצא מדעתך".
מנגד, פריז עצמה הייתה מלאה במרגלים של מדינות זרות.
בין 1888–1890 נתפסו חמישה מרגלים בצבא צרפת.
הנמרצים ביותר בפעולות הריגול נגד הצרפתים היו הגרמנים.
מרבית המדינות השתמשו בנספחים הצבאיים שלהם בשגרירויות כדי להקים רשתות ריגול, אולם הגרמנים הרחיקו לכת באופן משמעותי בנושא זה.
השגריר הגרמני בפריז, הרוזן צו מינסטר, היה אדם מכובד אשר תיעב עסקי ריגול מכל סוג.
עם זאת, ב־1891 התגלה כי הנספח הצבאי שעבד תחתיו, פון היהנה (Huehne), הפעיל כמה מרגלים ללא ידיעתו.
גרמניה החזירה את היהנה ושלחה במקומו את מקסימיליאן פון שוורצקופן.
מינסטר הבטיח לשר החוץ הצרפתי כי "אתו לא תהיינה לכם בעיות".
עם זאת, שוורצקופן לא היה כפוף למינסטר אלא למטכ"ל בברלין בלבד, ולפיכך המשיך בפעילות קודמו, ומתחת לאפו של השגריר החל לארגן רשת מרגלים ענפה.
דיווחיו עברו במישרין לממשלת גרמניה, וייתכן שאף לקיסר וילהלם השני עצמו, אשר העריך מאוד את שוורצקופן.
מייד עם הגיעו לפריז קשר שוורצקופן קשרי ידידות עם הנספח הצבאי של ממלכת איטליה, אלסנדרו פניצארדי, שגם הוא עסק בריגול.
עד מהרה הפכו השניים לנאהבים, והתראו כמעט מדי יום.
המודיעין הצרפתי ידע על פעילות הריגול שבה עסק שוורצקופן, וכן על קשריו עם פניצארדי.
לצרפתים נודע גם ששוורצקופן ופניצארדי מחליפים מידע שהצליחו להשיג.
שוורצקופן גילה חוסר זהירות בטיפול בחומר שהגיע אליו.
את המכתבים הרגישים שהגיעו אליו הוא לא נהג לשרוף, אלא קרע והשליך לאשפה.
לרוע מזלו, מארי באסטיאן, המנקה הצרפתייה שעבדה בשגרירות הגרמנית, עבדה כסוכנת של המשרד השני תחת שם הקוד "אוגוסט".
באסטיאן לא ידעה קרוא וכתוב והתחזתה לטיפשה, וכך הצליחה לגנוב ניירות מסלי האשפה של השגרירות.
מכיוון שנהנתה מאמון מוחלט של אנשי השגרירות, היא התנדבה לא אחת להחליף את השומר בשער וכך הצליחה לגנוב מכתבים ישירות מתיבת הדואר.
במשרד לסטטיסטיקה היו משחזרים מחדש את קרעי הניירות ומתרגמים אותם אם היה צורך, וכך ידעו הצרפתים בדיוק איזה מידע שוורצקופן מקבל ממרגליו.
השירות שהעניקה באסטיאן היה כה חשוב, עד כי הוא נודע בפי אנשי המשרד הסטטיסטי ומאוחר יותר בפי חוקרי פרשת דרייפוס, בכינוי "הדרך הרגילה".
אלפרד דרייפוס נולד ב-1859 למשפחה יהודית אמידה ומיוחסת בעיר מילוז שבאלזס, אשר השתייכה אז לצרפת.
במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה נכבשה עירו בידי הפרוסים, ולאחר מכן סופחה ל.
בעקבות כך עקרה משפחתו לפריז.
מאורעות אלו השפיעו על החלטתו להתגייס ב־1877 לצבא צרפת.
הוא למד באקול פוליטקניק ולאחר מכן בקורס לקציני ארטילריה.
ב־1889 כבר החזיק בדרגת קפיטן (סרן).
דרייפוס היה היהודי היחיד במטה הכללי, אולם הוא לא התייחס כמעט אף פעם להיותו יהודי, ושמר על קשר מועט עם הקהילה היהודית בצרפת.
גילוי האנטישמיות המשמעותי היחיד שנתקל בו במהלך הקריירה שלו, היה כאשר באחד המבחנים העניק לו אחד הבוחנים ציון נמוך באופן חריג בטענה שהוא אינו רוצה שיהודי יגיע למטה הכללי.
דרייפוס היה אהוב ומוערך מאוד על ידי מפקדיו, אולם עמיתיו לא חיבבו אותו ולא היו לו חברים במטה הכללי.
בנוסף על כך שהיה יהודי, הוא היה נשוי ובן למשפחה אמידה, בניגוד לרוב הקצינים בדרגתו שהיו רווקים עם הכנסה צנועה.
כמו כן, הוא היה קשוח, יהיר, שתקן ו"הוגן עד כדי אי־נעימות".
הוא בלט בתכונתו לנסות לרצות את הממונים עליו, מה שרק הרגיז יותר את עמיתיו.
כמו כן, לא סייעה לו העובדה שבשל מוצאו מאלזס היה לו מבטא גרמני קל.
חרף היותו פטריוט צרפתי מושבע, הוא ביקר לעיתים קרובות בעיר הולדתו מילוז, שהייתה תחת שלטון גרמני, ורבות מהנשים שעמן התרועע לפני נישואיו דיברו גרמנית.
פרדיננד אסטרהאזי נולד בפריז ב־1847. מוצא משפחתו היה מהונגריה, וב־1870 התגייס ללגיון הזרים הצרפתי.
משם המשיך לצבא הסדיר והגיע לדרגת קפיטן.
בין 1881–1882 שירת במשרד השני והיה מיודד עם סאנדהר.
הוא נישא לצרפתייה ממעמד מכובד, והיה אב לשתי בנות ובעליה של טירה קטנה.
עם זאת, הוא נודע באופיו ההרפתקני, באורח חייו הפזרני וההולל, ובקשריו עם נשים שהוציאו ממנו כסף רב.
הוא מעולם לא גילה אהדה רבה מדי לצרפת, ובהמשך הפרשה אף פורסמו מכתבים שלו המעידים על נטיות גרמנופיליות.
אורח חייו סיבך אותו בסופו של דבר בחובות, והוא ניסה להיחלץ מהם באמצעים שונים ללא הצלחה.
לפי זיכרונותיו של שוורצקופן, אשר פורסמו ב־1930 לאחר מותו, פנה אליו אסטרהאזי לראשונה ב-20 ביולי 1894. הוא הופיע במדים בשגרירות הגרמנית ולא הזדהה בשמו.
הוא פירט בפני שוורצקופן את הקריירה שלו והסביר שהוא זקוק לכסף.
שוורצקופן העמיד בתחילה פנים שאינו מעוניין, אולם למחרת יצר אסטרהאזי קשר פעם נוספת.
ב-22 ביולי יצר שוורצקופן קשר עם מפקדיו בברלין, ואלו הורו לו לקיים מגע עם האלמוני.
ב-27 ביולי הופיע אסטרהאזי שוב והפעם הזדהה בשמו.
הוא דרש משוורצקופן תשלום חודשי של 2,000 פרנקים תמורת שירותו, אולם שוורצקופן סירב בטענה שסוכניו מקבלים שכר לפי הסחורה שהם מביאים.
בתחילת אוגוסט שהה שוורצקופן בגרמניה, וקיבל אישור סופי מהממונים עליו להפעיל את אסטרהאזי כסוכן.
ב-13 באוגוסט הופיע אסטרהאזי שוב בשגרירות והבטיח להביא לשוורצקופן את תוכנית הגיוס של הארטילריה הצרפתית.
כעבור יומיים הוא אכן שב עם המסמך וקיבל משוורצקופן 1,000 פרנקים.
מאז נפגשו שוורצקופן ואסטרהאזי מדי 15 יום, אך במרץ 1896 ניתק שוורצקופן את הקשר עמו משום שהמידע שהביא היה בעל חשיבות מועטה מדי.
מרבית המידע על קשריהם של שוורצקופן ואסטרהאזי מגיע מזיכרונותיו של שוורצקופן, שנחשבים לא אמינים במחקר ההיסטורי המודרני.
עוד ב-1893 טען סאנדהר כי בשורות הצבא הצרפתי, ואולי אפילו במטכ"ל הצרפתי, פועל מרגל המעביר מידע לגרמנים.
הוא גילה בין היתר כי התרשימים הטופוגרפיים של ביצורי הערים טיל, ריימס ונאנסי, עם ציון המקומות שבהם הוצבו סוללות התותחים, הועברו לידי הגרמנים, מה שעורר דאגה רבה במשרד הסטטיסטי.
לפי הגרסה המקובלת, ב-26 בספטמבר 1894 נפגש סגנו של סאנדהר, אובר־ז'וזף אנרי, שבהמשך היה דמות מפתח בפרשה, עם באסטיאן המנקה, אשר הביאה לו שקיות ובהן פיסות נייר ממכתבים שונים מהתאריכים 4, 21, 24 ו-26 באוגוסט ומ-2 בספטמבר.
הסיבה לאיחור במשלוח הייתה שאנרי היה בחופשה, ובאסטיאן שמרה על החומר עבורו.
אחד המסמכים שהביאה באסטיאן לאנרי היה המכתב שנודע בתור "הבורדרו" ("האיגרת").
הוא היה קרוע לשישה חלקים, ואנרי לא התקשה לחבר אותם מחדש ולקרוא את תוכנו.
המסמך היה קצר ותמציתי, ונשלח ללא ספק בידי מרגל.
במסמך הציע המרגל להעביר לשוורצקופן כמה מסמכים שלרובם הייתה חשיבות מעטה.
יש הסבורים שהמכתב נועד להוות תשובה חלקית לשאלון בן 11 שאלות ששוורצקופן נהג להציג לסוכנים שעבדו עבורו.
לכל אורך הפרשה, היה מקובל להאמין שהבורדרו אכן הגיע אל אנרי ב"דרך הרגילה", דהיינו באמצעות באסטיאן.
עם זאת, היסטוריונים שונים, כמו ז'וזף ריינאך ומוריס בומון, העלו השערה על פיה המכתב נגנב מתיבת הדואר של שוורצקופן ומעולם לא הגיע ליעדו.
לפי טענה זו, המכתב נגנב בידי סוכן ממוצא אלזסי בשם בריקר (Brücker), אשר עבד במשך שנים עבור המשרד הסטטיסטי.
בריקר היה בין היתר האדם שגייס עבור המשרד הסטטיסטי את באסטיאן.
עם זאת, במשרד השני איבדו בו אמון לאחר שהתגלה כי המאהבת שלו ריגלה עבור הגרמנים.
לפי חלק מההשערות, בריקר רצה לרכוש מחדש את אמון המשרד הסטטיסטי, ולפיכך, כאשר באחת הפעמים נעדר השוער בכניסה לשגרירות, התגנב בריקר והוציא מתיבת הדואר את המעטפה שבתוכה היה הבורדרו.
לפי דעה זו, בריקר הביא לאנרי את הבורדרו כשהוא שלם, ואנרי היה זה שקרע אותו לחתיכות כדי שיראה כאילו הגיע ב"דרך הרגילה".
תאוריית קשר גורסת כי אנרי לא רצה בתחילה להביא את הבורדרו לידי סאנדהר, משום שזיהה את כתב ידו של אסטרהאזי אשר עבד עמו בעבר במשרד הסטטיסטי והיה ידיד קרוב שלו, אולם בריקר איים עליו שיספר לסאנדהר על כל העניין ולפיכך אנרי נכנע.
דרייפוס עצמו נטה יותר לקבל את "גרסת בריקר", וגם שוורצקופן בזיכרונותיו טוען שהבורדרו מעולם לא הגיע לשולחנו.
היה לו אינטרס ברור לטעון כך, כדי להפחית מרשלנותו הניכרת לאורך כל הפרשה.
כיום נוטים מרבית ההיסטוריונים להאמין שהבורדרו כן הגיע בדרך הרגילה.
אנרי העביר מייד את הבורדרו לידי סאנדהר.
סאנדהר מיהר להעבירו לידי הגנרל רנואר, אשר שימש כממלא מקום הרמטכ"ל (הרמטכ"ל בואדפר לא נמצא אותה עת בפריז), שבתורו העביר אותו לידי שר ההגנה אוגוסט מרסייה.
מרסייה הורה מיד להתחיל בחיפושים אחר המרגל.
סאנדהר ניסה להשוות את כתב היד עם כתבי יד של מרגלים מוכרים שהיו בארכיון שלו, אולם החיפוש לא הניב תוצאות.
סאנדהר ומרסייה שיערו שכותב הבורדרו הוא חבר במטכ"ל, שכן אחרת לא הייתה יכולה להיות לו גישה למסמכים הללו.
הבורדרו הופץ בין מפקדי המשרדים השונים כדי שהללו ישוו אותו עם כתבי היד של אנשיהם, אך איש מהם לא זיהה אותה.
סאנדהר החליט למקד את החיפוש באגף הארטילריה, אולם ראש האגף גם הוא לא זיהה את הכתב.
ב-5 באוקטובר הגיעה החקירה למבוי סתום.
ב-6 באוקטובר הושגה פריצת דרך בידי לוטננט קולונל אנרי ד'אבוביל, סגן מפקד המשרד הרביעי האחראי על ההובלה ועל מסילות הברזל.
ד'אבוביל הפנה את תשומת לבו של מפקדו, קולונל פאבר (Fabre), לעובדה שסוג הידיעות המוצגות בבורדרו מעיד שהכותב עבד בכל ארבעת המשרדים של הצבא, ופירושו של דבר שהוא אחד מ"המתמחים", היינו קציני המטכ"ל שהוסמכו לא מכבר והיו חייבים לעבור תקופה בכל אחד מהמשרדים לפני ששובצו ביחידותיהם.
דרייפוס באותה עת עבד במשרדו של פאבר, והוא התאים בדיוק לתיאור.
הבעיה שעמדה בפני פאבר וד'אבוביל הייתה אזכורו של כותב המכתב כי הוא עתיד לצאת לתמרונים.
בדיקה שערכו גילתה שדרייפוס לא השתתף בתמרונים בזמן האחרון.
עם זאת, הם גילו כי בחודש יוני ערך המטכ"ל מסע במחוזות המזרח ודרייפוס השתתף בו.
הם החליטו כי זו הכוונה במילה "תמרונים".
"החל מאותו רגע," כותב ז'וזף ריינאך - פוליטיקאי יהודי אשר היה אחד מתומכיו של דרייפוס ולימים הפך לאחד ממתעדיה החשובים של הפרשה: "מתרחשת התופעה שתחלוש על כל ה'פרשה'.
לא העובדות הבדוקות שנבחנו בזהירות הן היסוד שעליו מתבססת האמונה, אלא להפך, האמונה הקבועה מראש, שאין להפריך אותה או לחלוק עליה, היא המעוותת את העובדות ומסלפת אותן".
פאבר שיתף בתגליתו את סגן הרמטכ"ל שארל־ארתור גונז, אשר הסכים עם המסקנות והחליט להמתין לפני שיעביר את המידע הלאה.
תחת זאת, הוא סיפר על כך לרמטכ"ל בואדפר, אשר נרעש מהרעיון מכיוון שהכיר את דרייפוס וחיבב אותו.
כמו כן הוא שיתף בתגלית את סאנדהר, אשר מכיוון שנודע כאנטישמי מושבע קיבל מיד את ההאשמות.
הוא אף טען שראה את דרייפוס מסתובב באזור מטה המשרד הסטטיסטי, וכי דרייפוס נהג לשאול אותו שאלות רבות, וזאת אף על פי שהוא מעולם לא פגש את דרייפוס.
תוצאות החקירה הוגשו למחרת אל שר ההגנה מרסייה, אשר היה מסויג מעט יותר ודרש שתיערך בדיקה מקצועית יותר.
גונז החליט ליטול את היוזמה לידיו וקרא למשרדו את לוטננט קולונל ארמאן די פאטי דה קלאם, אשר נודע בכישוריו הגרפולוגיים.
גונז הסביר לו כעת את החשד ופרט בפניו את החקירה החובבנית של פאבר.
פאטי חקר את כתבי היד במהלך 7 באוקטובר, ולמחרת הגיש את תוצאות מחקרו אשר קבעו כי "למרות כמה הבדלים" שני כתבי היד זהים ורצוי להגיש אותם לחקירה רצינית יותר.
מרסייה החל לפעול במישור הפוליטי כדי להבטיח סיום מהיר של הפרשה.
ב-10 באוקטובר הוא נפגש עם נשיא צרפת ז'אן קזימיר־פרייה וניסה לתאר את הפרשה כולה כאירוע שולי שיש לטפל בו במהירות.
פרייה נפגש עם ראש הממשלה שארל דופוי והשניים סיכמו לכנס קבינט מיוחד למחרת היום.
הדיון נערך במשרד הפנים ונכחו בו, פרט לנשיא ולראש הממשלה, רק שר החוץ, שר המשפטים לודוביק טרארי ומרסייה עצמו.
מרסייה סקר את הפרשה בקצרה וקבע כי ישנו חשוד, אולם לא נקב בשמו (פרט לראש הממשלה והנשיא, איש מהפוליטיקאים לא ידע את שמו).
הוא דרש לערוך משפט מהיר ולסיים את הפרשה.
עם זאת, שר החוץ גבריאל הנוטו התנגד לכך בחריפות בטענה שהמצב הפוליטי בין גרמניה לצרפת שברירי מאוד ופרשייה כזו עלולה להטיל צל על השירות הדיפלומטי הגרמני והצרפתי כאחד.
הוא דרש להימנע מכל תקרית, ולו הקטנה ביותר.
מרסייה עמד על שלו וטען שהאירוע חשוב מאוד למדינה.
דופוי העלה לבסוף פשרה: תיפתח חקירה כנגד החשוד, אולם אם לא תמצאנה הוכחות נוספות לאשמתו פרט לבורדרו, ההליך המשפטי יפסק.
באותו ערב ביקר הנוטו בביתו של מרסייה והתחנן בפניו לעצור את החקירה, אולם מרסייה טען שקצינים רבים מדי במטה הכללי יודעים על הפרשייה, ואם החקירה תפסק, תתעורר שערורייה, ומלבד זאת, החוק מחייב להעניש בוגדים במולדת.
מרסייה ביקש משר המשפטים להמליץ לו על מומחה לכתב יד שיוכל לנתח את הכתבים.
השר המליץ לו על אלפרד גובר, מומחה לכתבי יד מטעם הבנק של צרפת.
מרסייה זימן אותו אליו ללשכתו, ולאחר שהסביר לו את עבודתו, שלח אותו לבואדפר וגונז אשר הציגו בפניו את הכתבים וחיוו את דעתם בפניו כי מדובר באותו אדם, בלי לנקוב בשמו של החשוד.
מרסייה לא אמר די בכך, ושלח את פאטי וסאנדהר אל מפקד משטרת פריז כדי שימצא לו מומחה נוסף.
מפקד המשטרה המליץ להם על אלפונס ברטיון הנודע, אשר תרם רבות לחקר הפשע.
ברטיון הבין מעט מאוד בכתבי יד, אולם היה אנטישמי מובהק, כך ששיתוף הפעולה שלו היה ודאי.
בבוקר 13 באוקטובר הגיש גובר את מסקנות חקירתו.
הופעל עליו לחץ ניכר לטעון ששני הכתבים זהים, אולם למרות זאת הוא הצהיר כי אף על פי שישנם קווי דמיון רבים בין הכתבים, הרי שישנם גם ניגודים רבים.
הוא הצהיר כי אכן יכול להיות שהבורדרו נכתב בידי דרייפוס, אך בהחלט יכול להיות שלא.
באותה שעה ממש, החל ברטיון לעבוד על כתבי היד, ובערב כבר הצהיר ללא כל ספק כי הם זהים לחלוטין.
מרסייה הבין שאין די בכך עבור המשפט המתוכנן, ולפיכך הורה לברטיון לערוך חקירה מעמיקה יותר.
ב-12 באוקטובר, עוד בטרם הגישו גובר וברטיון את מסקנותיהם, כבר זימן אליו בואדפר את פאטי ודרש ממנו לאסור את דרייפוס ולבצע חיפוש בביתו.
פאטי הגיש לו אקדח והציע לו להתאבד כ"מוצא של כבוד", אולם דרייפוס השיב: "אני רוצה לחיות כדי להוכיח את חפותי".
האנשים אזקו אותו ומסרו אותו לידי אנרי, אשר הוביל אותו לבית הסוהר שרש־מידי , שם נכלא בתא לבדו, ונאסר עליו לכתוב או ליצור מגע עם אדם.
נאסר עליה לספר לאף אחד על מה שקרה, והיא קיבלה רק פתק אחד מבעלה.
רק ב-31 באוקטובר הותר לה לספר למשפחה, והיא מיהרה ליצור קשר עם אחיו של בעלה, מתייה דרייפוס, וביקשה ממנו לבוא לפריז במהירות.
במהלך הימים שלאחר מעצרו, ביקר פאטי את דרייפוס בתאו מדי ערב.
הוא חקר אותו בצורה נוקשה ביותר, וניסה ללא הרף להביך אותו, לבלבל אותו וליאש אותו.
מפקד הכלא פרדיננד פורצינטי היה היחיד שגילה כלפיו יחס אנושי.
ב-27 באוקטובר הוא פנה אל בואדפר וטען שדרייפוס קרוב לטירוף.
בינתיים, המשיך ברטיון בחקירה הרשמית, אשר במסגרתה השווה בין הבורדרו לכתב היד של דרייפוס.
ברטיון עבד על הנושא חמישה ימים (בין 15 ל-20 באוקטובר) והפעם הגיש תאוריה חדשה ומורכבת אשר נודעה בתור "הזיוף העצמי".
ברטיון טען כי אכן כתב היד של דרייפוס הוא לא כתב היד שבו נכתב הבורדרו, וזאת מכיוון שדרייפוס זייף את כתב היד שלו עצמו כאשר כתב את הבורדרו.
לטענתו, דרייפוס ביטח את עצמו מפני חשיפה כאשר הכניס בכתב היד שלו שינויים קלים ומחושבים.
בהמשך ברטיון אף פיתח את התאוריה שלו וטען שדרייפוס "גנב" חלק מהשינויים מבני משפחתו.
הוא מצא כי חלקים מהבורדרו היו דומים לכתב ידו של מתייה, אחיו של דרייפוס, ואף מצא כי האות S במסמך נלקחה מכתב ידה של גיסתו אנה.