tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעל שורשים יהודים של אנוסי ספרד.
סרוואנטס נולד ב-29 בספטמבר 1547, והוטבל לנצרות ב־9 באוקטובר של אותה שנה באלקלה דה אנארס בספרד כילד הרביעי במשפחה שמקורה בעיר קורדובה שבאנדלוסיה.
אביו, רודריגו דה סרוואנטס, היה גלב-מנתח , אך לא היה רופא; הוא השיב למקומן עצמות נקועות, ביצע הקזות דם ודאג לעניינים רפואיים קלי-משקל; באותה תקופה היה זה מקובל שספרים ביצעו ניתוחים מינוריים.
האב התקשה לפרנס את משפחתו, ואף הגיע לבית הסוהר בשל חובות.
אמו, לאונור דה קורטינס, הייתה כנראה צאצאית של אנוסים יהודים לנצרות.
לאחר שחרורו של האב מבית הסוהר התלווה אליו מיגל בנדודיו וביחד הגיעו לסביליה, שם למד מיגל ב"אסטודיו דה לה ווילה", ומורו שם, חואן לופז דה הויוס, התייחס אליו כ"תלמידי האהוב והיקר", צורת פניה שגרתית באותם ימים.
ב-1566 עזב למדריד וב־1569 הוא עזב את מדריד לרומא, אם כי לא ברור למה.
לפי מקורות מסוימים, רצו לעצור אותו בשל דו-קרב שבו פצע אדם בשם אנטוניו דה סיגורה.
ברומא, סרוואנטס נעשה לעוזרו של הקרדינל יוליו אקווביבה, ופרסם כמה הספדים.
הוא גם הצטרף לגדוד הספרדי שם, ונפצע בעת לחימה בקרב לפנטו (1571) נגד הטורקים.
כתוצאה מכך, הוא איבד את ידו השמאלית.
מאז והלאה הוא כונה "אל מנקו דה לפנטו" ("הגידם מלפנטו").
כחייל בעל מעמד, הוא קיבל מכתבי המלצה מאישים חשובים כמו דון חואן מאוסטריה והדוכס של ססה.
ב־1575, כשהפליג חזרה לספרד, נשבו הוא ואחיו רודריגו בידי שודדי ים ברברים שבסיסם באלג'יר.
שם הוא נעשה לעבדו של המורד דלי מאמי, ואחר כך של הביי חסן פשה.
הביי ביקש 500 דוקטים של זהב ככופר בעד שחרורו.
משפחתו של דה סרוואנטס הייתה ענייה, ויש אומרים כי אחיותיו נאלצו להשתמש בשיטות לא מקובלות על מנת להשיג את הסכום הדרוש.
הוא הוחזק באלג'יר, וניסה לברוח כמה פעמים עד ששוחרר ב־1580 כשהכופר שולם בסיועו של המסדר הטריניטרי .
החוויה של חמש שנות השבי שלו העניקה השראה לקטעים רבים ביצירתו, כגון ההיסטוריה של השבוי בחלק הראשון של דון קיחוטה, והדרמה "לוס באניוס דה ארחל" (מרחצאות אלג'יר).
כשחזר לספרד גילה כי לא היו משרות פנויות על אף מכתבי ההמלצה שלו.
חסר כל, הוא נישא לקטלינה דה פלסיוס סלזר אי ווזמדיאנו מאסקוויבס ב־1584, וחי בעיירה אסקוויבס, טולדו.
הוא פרסם את "גלטיאה" שנה לאחר מכן.
לזמן מה, סיפק מצרכים לארמדה הספרדית והיה גובה מס.
סרוואנטס החל לכתוב את "דון קיחוטה" ב־1597 בזמן שהיה עצור בסביליה בשל חוב.
ב־1605 הוא פרסם את החלק הראשון של יצירתו זו, ששמה הפורמלי הוא "הג'נטלמן החכם דון קיחוטה דה לה מאנשה".
החלק השני הופיע רק ב־1615. בין החלק הראשון לשני, פרסם סרוואנטס את "הנובלות האקזמפלאריות" (Novelas Ejemplares), אוסף של 12 סיפורים קצרים.
ב־1615 פרסם את "שמונה קומדיות", אף שהמחזה המפורסם ביותר שלו היום, "לה נומנסיה", נותר בלתי ערוך עד למאה ה־18.
הרומן שלו "מסע התלאות של פרסילס וסיחיסמונדה" (Los Trabajos de Persiles y Sigismunda) פורסם שנה לאחר מותו ב־1616 (במדריד).
הוא חשב כי יצירה זו היא הטובה ביותר, ומעולה בהרבה מדון קיחוטה.
ההשפעה שלו הייתה כה רבה, שיש המכנים את הספרדית (בספרדית ובצרפתית) "לשונו של סרוואנטס".
בשנת 2001 ספרד החלה להנפיק את דיוקנו על מטבעות ה-50 אירו-סנט, 20 אירו-סנט ו-10 אירו-סנט שלה.כמו כן, בשנת 1991 יסדה ספרד רשת מכונים עולמית להפצת תרבותה וההיסטוריה שלה.
סניפי הרשת נקראים מכוני סרוונטס.
El Ingenioso Hidalgo don Quijote de la Mancha, 1605 (ההידאלגו החריף דון קיחוטה דה לה מאנצ'ה - כרך ראשון)
La ilustre fregona ("עוזרת הבית המהוללה")
El casamiento engañoso ("נישואי רמיה", או לפי תרגום חדש מ-2002 "חתונת הכזב")
Los baños de Argel ("המרחצאות של אלג'יר")
La gran sultana Doña Catalina de Oviedo ("הסולטנה הגדולה דוניה קטלינה דה אוביידו")
El juez de los divorcios ("השופט הפוסק בדיני גירושים")
עלילות ההידאלגו דון קישוט איש למנשה (1605. תר' נחמן פרנקל בשם אבינועם הגלילי או משיח האוויל, יאסי 1871; דוד יודלביץ' בשם דון קישוט מן למנשה, 1894; חיים נחמן ביאליק בשם דון קישוט איש למנשא, אודסה 1912; (יצא לאור בהוצאת דביר, תל אביב, (נדפס בדפוס י.
סיפורים למופת: מעשים מבדרים מהם ניתן להפיק לקח מועיל (1613. תר' אפרים שמואלי, 1951)
סיפורים, (1616. הפרקליט זכוכית, נישואי רמייה; תרגם: יורם ברונובסקי, רינקונטה וקורטדיליו, איש אסטרמאדורה הקנאי, שיח הכלבים; תרגם: לואיס לנדאו, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1982)
חתונת הכזב (כולל "כוחו של הדם" ו"הגברת קורנליה"), תרגמה מספרדית פביאנה חפץ, בבל (כיס) תרמיל, 2002.
הפרקליט זכוכית (כולל "שיח הכלבים"), תרגמה מספרדית פביאנה חפץ, בבל (כיס) תרמיל, 2003.
חמש נובלות אקזמפלריות (Cinco Novelas Ejemplares), (אקדמה לקורא, הצוענייה הקטנה, המאהב הנדיב, הספרדייה האנגלייה, עוזרת הבית המהוללה, שתי העלמות), תרגמו מספרדית: מנחם ארגוב ואסף אשכנזי, עריכה מדעית ואחרית דבר: רות פיין, הוצאת כרמל, ירושלים תש"ע 2009.
סיפור התלאות של פרסילס וסיחיסמונדה, תרגמו מספרדית מנחם ארגוב ואסף אשכנזי, הוצאת כרמל, ירושלים, תש"ע 2009.
שלושה אינטרלודים לתיאטרון ("המתחזה הבסקי", "השופט לענייני גירושים", "מערת סלמנקה"), 2012 (האינטרלודים הועלו בתיאטרון באר שבע ב-2012).
שני אינטרלודים לתיאטרון ("תיאטרון הבובות המופלא", "מערת סלמנקה"), 2016 (האינטרלודים הועלו על ידי תיאטרון מיקרו בירושלים)
מערכונים, תרגם מספרדית: מנחם ארגוב, עריכה מדעית ואחרית דבר: רות פיין, מאגנס, ירושלים תשע"ז 2017. [תרגומם המלא של כל מערכוני סרוונטס: "השופט הפוסק בדיני גירושים";"הסרסור האלמן הקרוי טרמפגוס"; "הבחירה לראשות העיר דגאנסו"; "השומר הדאגן"; "הבסקי המתחזה"; "תיאטרון הבובות המופלא"; "מערת סלמנקה"; הזקן הקנאי"]
מיגל ארננדס (ספרדית: Miguel Hernández; 1910 – 1942) היה מגדולי המשוררים הספרדים במאה העשרים.
מיגל ארננדס נולד באוֹרִיוֶלָה שבמזרח ספרד בשנת 1910. שילוב רקעו הכפרי עם סגנונות שיריים רבים, החל בבארוק וכלה במודרניזם, משווה לשירתו מקוריות מיוחדת במינה.
עם פרוץ מלחמת האזרחים בספרד, התגייס לצבא הרפובליקאי שנלחם בפשיזם.
ב-1937 השתתף בוועידה הבינלאומית של הסופרים האנטי-פשיסטיים שנערכה בפאריס.
עם נפילת הרפובליקה ב-1939 ברח ארננדס לפורטוגל, שם נעצר וגורש לספרד בה נידון למוות.
מאוחר יותר שונה גזר-דינו למאסר-עולם, אך הוא נפטר בכלא כתוצאה ממחלת השחפת בשנת 1942.
ארננדס פרסם בימי חייו שבעה ספרי שירה.
לעברית תורגם אוסף משיריו בתרגום מנחם ארגוב בהוצאת רימונים.
שמו של המשורר הונצח במנל התעופה הראשי של האזור, נמל התעופה אליקנטה-אלש מיגל ארננדס (בספרדית Aeropuerto de Alicante-Elche Miguel Hernández), וכן באוניברסיטה בעיר אלש הנקראת על-שמו.
בנוסף, הונצח גם בתחנת רכבת תחתית בבירה מדריד, שעל קירותיו מתנוססים תצלומי חלק משיריו.
מיגל דליבס סטיין (בספרדית: Miguel Delibes Setién ; 17 באוקטובר 1920 – 12 במרץ 2010) היה סופר ספרדי.
דליבס נולד בוַואיַּאדוֹלִיד בשנת 1920 כשלישי מבין שמונת ילדיהם של אדולפו דליבס ומריה לבית סטיין.
האב, נולד ונפטר בעיר מויידו שבקנטבריה, שבה בילה מיגל רבות מחופשות הקיץ בילדותו.
השם דליבס הוא שם צרפתי במקור "דליב" ובא מטולוז.
סבו מצד האב של הסופר היה אחי המלחין הצרפתי ליאו דליב והוא עבר לספרד כדי להשתתף בבניית פסי הרכבת בקנטבריה.
האב, אדולפו דליבס, היה פרופסור למשפטים בבית ספר למנהל עסקים בוואיאדוליד.
דליבס למד במכללה הקתולית "גברתנו מלורד" שבוואיאדוליד.
אחרי פריצת מלחמת האזרחים בספרד התגייס לחיל הים במחנה הלאומני.
הוא שירת על הסיירת הכבדה "קנאריאס" שפעלה באזור מאיורקה.
בסוף המלחמה ב-1939 חזר לעיר הולדתו ולמד מסחר ומשפטים.
אחר כך למד בבית הספר לאמנויות ומלאכות בוואיאדוליד, שבו שכלל את מיומנויותיו באמנויות הפלסטיות.
ב-1941 התחיל לעבוד כקריקטוריסט בעיתון מוביל בעירו, El Norte de Castilla.
ב-23 באפריל 1946 התחתן עם אנחלס דה קסטרו, שהפכה לאחת המוזות שלו בכתיבה.
את ירח הדבש בילה הזוג במויידו, קנטבריה.
בשלוש השנים שלאחר נישואיו התגבשה דרכו כסופר.
ב-1947 התחיל לכתוב את הרומן הראשון שלו La sombra del ciprés es alargada (צל הברוש מאורך) שזכה כעבור שנה בפרס נדל ושציין את הופעתו בזירת הספרות הספרדית.
ב-1948 פורסם, תחת צנזורה כבדה, הרומן השני שלו, Aún es de día (עדיין יום)
באותה תקופה גדלה משפחתו: ב-1947 נולד בנו מידל, לימים ביולוג ידוע.
ב-1948 נולדה אנחלס, שעתידה להיות ביולוגית וחוקרת, וב-1949 בנו השלישי, חרמאן.
השנה 1950 היוותה התחלת שלב חדש בקריירה של דליבס ככותב.
אחרי שלקה בהתקף שחפת, פרסם את הרומן השלישי שלו El camino פוסט-מלחמתית.
באותה שנה נולדה בתו אליסה, לימים בוגרת לימודי ספרדית וצרפתית.
ב-1952 התמנה דליבס לסגן מנהל העיתון "El Norte de Castilla" ואז עימותיו עם הצנזורים הפכו לישירים ולתדירים יותר.
רומן אחרון זה היה אקזיסטנציאליסטי בתכניו ודן בצלם שעל סף פרישתו נזכר בחייו.
ב-1956 נולד בנו חואן דליבס, גם הוא לימים ביולוג בדומה אחיו וחובב ציד דיג,
ב-1958 מונה הסופר מנהל של העיתון "אל נורטה דה קסטיליה".
דליבס כתב יותר משישים ספרים.
תחומי עניינו בכתיבתו המגוונת כוללים, בין השאר, יחסים אנושיים ומחאה חברתית, סיפורי מסעות, ציד ודיג, פובליציסטיקה ואוטוביוגרפיה.
יצירתו נודעת הן בזכות איכותה המעולה הן בזכות כמוּתה ועקביות פרסומה.
ראשית הקריירה הספרותית של דליבס בשלושה רומנים, שכבר הראשון בהם, "צל הברוש מאורך" (1948) – ספר אקזיסטנציאליסטי המתמקד בחרדותיו של אדם הנמשך למוות ומשום כך נמנע מליצור קשרים עם הזולת – זיכה את כותבו בפרס נאדאל הנכסף.
שני הרומנים שדליבס פרסם לאחר מכן, "עדיין יום" (1949) ו"הדרך" (1950), התחילו לקבע את המוניטין שיצאו לכותבם.
הראשון שבהם הוא מעין וריאציה אפלולית ונוגה על סיפור היפה והחיה, ואילו השני הוא סיפור חניכה, המספר על הלילה האחרון בכפר של נער העומד לעזוב את ביתו ולעבור להתגורר בפנימייה בעיר.
במהלך אותו לילה נזכר הצעיר בילדותו, והוא מגולל את קורותיה.
הילדות היא אחד העניינים השגורים ביותר בכתיבת דליבס, שהשתמש בטכניקות שונות כדי לתאר אותה – אחת הייחודיות שבהן היא נקודת המבט של הילד עצמו, כפי שעולה למשל מהרומן "הנסיך המודח" (1970).
העניין שגילה דליבס לאורך כל דרכו הספרותית בילדים ובעולמם נובע לדבריו מ"העדפת האנשים הפרימיטיוויים, היצורים בשלבי היווצרותם".
לפי תפישת דליבס "הילד הוא האדם בתגובותיו האותנטיות והספונטניות, בלי צִעצוע וייפוי", ואילו החינוך, כמוהו כתרבות העיר, הוא "מה שבהתחלה מלביש תחפושת ובסופו של דבר מלביש מדים".
רבים מספרי דליבס מביאים באמצעות סיפורי החניכה הכלולים בהם את סיפור חניכתה של ספרד מולדתו.
אף־על־פי שכתיבת דליבס היא בעיקרה ריאליסטית, הרי עומק דמויותיו ועיצובן המאלף, עושר לשונו ורגישותו חסרת־הפניות כלפי הסבל האנושי מקנים לה נופך מקסים ומזעזע גם יחד.
אלה הופכים את הקריאה בספרים דוגמת "בני הנערץ סיסי" (1953), "החולדות" (1962), "מלחמות אבותינו" (1975) ו"התמימים הקדושים" (1981) לחוויות מעשירות ובלתי־נשכחות.
הספר "התמימים הקדושים" תורגם לעברית פעמיים: פעם בידי משה בן-הראש (הוצאת סמנה, 1987, בשם "הקדושים והתמימים") ופעם בידי טל ניצן (סדרת "לטינו", הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2003).
מִיגֵל לוֹבֵט סוֹלֵס (בספרדית: Miguel Llobet Solés; 18 באוקטובר 1878 – 22 בפברואר 1938) היה גיטריסט קלאסי ומלחין ספרדי.
לובט נולד למפסל בעץ והחל את דרכו האמנותית כבר בגיל צעיר, עת גילה כישרון רב בציור.
את לימודי המוזיקה שלו החל בכינור ובפסנתר.
רק מאוחר יותר קיבל גיטרה מתנה מדודו.
באוקטובר 1882 פגש את הגיטריסט הנודע פרנסיסקו טארגה וניגן לפניו.
שנתיים לאחר מכן החל ללמוד אצלו בקונסרבטוריון העירוני בברצלונה.
את הופעתו הראשונה ערך בקונסרבטוריון של ולנסיה בשנת 1901, באותה שנה הופיע גם בקונסרבטוריונים של מאלגה ושל סביליה.
ב־1902 הופיע ב"טאטרו דה לה קומדיה" וב־1903 במדריד בפני משפחת המלוכה הספרדית.
מאוחר יותר הופיע גם מחוץ לספרד - בפריז (שם גם התגורר מספר שנים), בגרמניה, באמריקה ובמדינות נוספות.
לובט הלחין יצירות מקוריות משלו, וכמו כן עיבד לגיטרה שירים ספרדיים עממיים (בעיקר קטלאניים) ויצירות שונות לשתי גיטרות.
לפי מקורות שונים נהרג לובט במלחמת האזרחים של ספרד בשנת 1937, אך מקורות מקובלים יותר סותרים ידיעה זו, ולפיהם לובט מת מדלקת קרום הריאות בברצלונה.
מיגל פרימו דה ריברה אי אורבאנחה (בספרדית: Miguel Primo de Rivera y Orbaneja; 8 בינואר 1870 - 16 במרץ 1930) היה שליט ספרד בין 1923 ל-1930.
פרימו דה ריברה נולד ב-8 בינואר 1870 למשפחה אריסטוקרטית בחרס דה לה פרונטרה.
הוא התגייס לצבא הספרדי והשתתף במלחמותיה של ספרד במרוקו, בקובה ובפיליפינים.
מאוחר יותר החזיק במספר תפקידים בכירים בצבא.
בשנת 1923 פרסם את מניפסט ברצלונה ותפס את השלטון בספרד בהפיכה שנערכה בתמיכת הצבא, בעלי אחוזות וארגוני סוחרים.
המלך אלפונסו ה-13 הכיר בשלטונו ומינה אותו באופן רשמי לראש הממשלה.
עם עלייתו לשלטון השעה פרימו דה ריברה את החוקה, הכריז על ממשל צבאי, חיזק את הצנזורה והוציא את המפלגות מחוץ לחוק.
לאחר מכן הקים את המפלגה החוקית היחידה, "האיחוד הספרדי הפטריוטי" (Unión Patriótica Española).
פרימו דה ריברה ניסה לצמצם את האבטלה באמצעות השקעת כספים בעבודות ציבוריות, אך הדבר הביא לעלייה באינפלציה.
בסופו של דבר איבד את תמיכת הציבור, ועזב את כיסאו בינואר 1930. חודשים ספורים אחר כך מת בפריז, ככל הנראה מסוכרת.
לפרימו דה ריברה היו 4 ילדים.
אחד מהם, חוסה אנטוניו, הקים את המפלגה הפשיסטית "הפלנחה הספרדית", והוצא להורג ב-1936.
דה ריברה נודע באהדתו ליהדות וליהודים ובין השאר תרם מאות ספרים לספרייה הלאומית לכבוד ייסודה של האוניברסיטה העברית.
בדצמבר 1924 הוא פרסם צו המתיר לכל אדם ממוצא ספרדי לקבל אזרחות ספרדית, ובכך אפשר ליהודים ספרדים רבים, להגר לספרד.
בזכות צו זה ניצלו יהודים רבים, בעיקר מאזור הבלקן, מהשואה.
דון מיגל (אל גרנדה) ניידורף (בפולנית: Mendel Mieczysław-Najdorf, בספרדית: Miguel Najdorf; 15 באפריל 1910 – 4 ביולי 1997) היה שחמטאי יהודי-פולני-ארגנטינאי בדרגת רב-אמן, סופר שחמט וידוע במיוחד בשל תרומתו להסתעפות ניידורף בהגנה הסיציליאנית.
מיגל ניידורף נולד ב-15 באפריל 1910 ביישוב גרודזיסק מזובייצקי על יד ורשה במשפחה יהודית, תחת השם מנדל מייצ'יסלב, בן לגידלי ניידורף.
התחיל לשחק שחמט מגיל 12.
ניידורף למד בתחילה אצל דויד פז'פיורקה ולאחר מכן אצל סבלי גריגורייביץ' טרטקובר שאותו כינה תמיד "המורה שלי".
בתחילת הקריירה השחמטאית שלו, בשנת 1928, הביס ניידורף את גלוקסברג במשחק מפורסם שנקרא "הפולני הנצחי" בו הקריב ניידורף את ארבעת הכלים הקלים.
עמדת הסיום לאחר המסע 22...ח5.
בשנת 1930 חלק ניידורף מקום 6–7 באליפות ורשה (ניצח: פאולין פרידמן).
בשנת 1931 סיים במקום השני באליפות ורשה (ניצח: פאולין פרידמן).
בשנת 1933 ניצח ניידורף בתחרות ורשה, ובינואר 1934 סיים במקום השני, אחרי רודולף שפילמן בתחרות ורשה.
בקיץ 1934 הפסיד ניידורף בדו-קרב לאורד קרלין +1 -2 =1 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
באותה שנה ניצח שוב בתחרות ורשה.
בשנת 1935 חלק באליפות השלישית של פולין שהתקיימה בורשה מקום 2–4 יחד עם פאולין פרידמן ו (ניצח: סבלי גריגורייביץ' טרטקובר).
לאחר מכן, חולל ניידורף סנסציה בגוברו על טרטקובר בדו-קרב +2 -1 =2. בשנת 1936 חלק מקום ראשון עם לאיוש שטיינר באליפות הונגריה, בהקדימו את לאסלו סאבו ו.
בשנת 1937 סיים במקום השלישי באליפות הרביעית של פולין עם 15/21 (במקום הראשון: טרטקובר, בשני: גדעון סטולברג).
באותה שנה ניצח בתחרות רוהיטש-זאורברון עם 9.5/14 והקדים את , בוריסלב קוסטיץ', , יאן פולטיס ו.
בשנת 1939 סיים במקום השישי בתחרות מרגייט.
ניידורף שיחק בנבחרת פולין באולימפיאדה שלוש פעמים.
בהמשך ייצג את ארגנטינה באחת עשרה אולימפיאדות נוספות.
ניידורף שיחק בנבחרת פולין באולימפיאדה שלוש פעמים, בהמשך ייצג את ארגנטינה באחת עשרה אולימפיאדות נוספות.
בשנת 1935, באולימפיאדה השישית שהתקיימה בורשה, בלוח השלישי של נבחרת פולין השיג תוצאה של +9 -2 =6 בין היתר ניצח את קונל יו אודונל אלכסנדר, אריק לונדין ו.
בשנת 1937, באולימפיאדה השביעית שהתקיימה בסטוקהולם, בלוח השני של נבחרת פולין השיג תוצאה של +6 -3 =7 בין היתר ניצח את יסטה סטולץ ואת .
בשנת 1939, באולימפיאדה השמינית שהתקיימה בבואנוס איירס, בלוח השני של נבחרת פולין השיג תוצאה של +12 -2 =4. בין היתר ניצח את דניאל ינופסקי,, ג'ורג' אלן תומאס ויוסף פורת.
בשנת 1950, באולימפיאדה התשיעית שהתקיימה בדוברובניק, בלוח הראשון של נבחרת ארגנטינה השיג תוצאה של +8 -0 =6 בין היתר ניצח את וסבטוזר גליגוריץ'.
בשנת 1952, באולימפיאדה העשירית שהתקיימה בהלסינקי, בלוח הראשון השיג תוצאה של +11 -2 =3. בין היתר ניצח את הארי גולומבק, מירוסלב פיליפ, סבטוזר גליגוריץ' ואריק לונדין.
בשנת 1954, באולימפיאדה האחת עשרה שהתקיימה באמסטרדם, בלוח הראשון השיג תוצאה של +7 -1 =7. בין היתר ניצח את דניאל ינובסקי, , קונל יוז אודונל אלכסנדר ויוסף פורת.
בשנת 1956, באולימפיאדה השתים עשרה שהתקיימה במוסקבה, בלוח הראשון השיג תוצאה של +5 -1 =12. בין היתר ניצח את יוסף פורת ופיליפ מירוסלב.
בשנת 1960, באולימפיאדה הארבע עשרה שהתקיימה בלייפציג, בלוח הראשון השיג תוצאה של +6 -1 =12. בין היתר ניצח את אלוף העולם לשעבר מקס אויבה ואת לאסלו סאבו.
בשנת 1962, באולימפיאדה החמש עשרה שהתקיימה בורנה, בלוח הראשון השיג תוצאה של +7 -1 =7 .
בין היתר ניצח את מירוסלב פיליפ ואת .
בשנת 1966, באולימפיאדה השבע עשרה שהתקיימה בהוואנה, בלוח הראשון השיג תוצאה של +6 -4 =7
בשנת 1968, באולימפיאדה השמונה עשרה שהתקיימה בלוגנו, בלוח הראשון השיג תוצאה של +1 -1 =10 ניצחון בודד על בנט לארסן.
בשנת 1970, באולימפיאדה התשע עשרה שהתקיימה בזיגן, בלוח הראשון השיג תוצאה של +5 -1 =11
בשנת 1974, באולימפיאדה העשרים ואחת שהתקיימה בניצה, בלוח השלישי השיג תוצאה של +6 -4 =6
בשנת 1976, באולימפיאדה העשרים ושתים שהתקיימה בחיפה, בלוח הראשון השיג תוצאה של +2 -2 =6 (בגיל 66!)
באולימפיאדות אלו זכה ניידורף באחת עשרה מדליות: שתי מדליות ארד קבוצתיות באולימפיאדה השישית והשביעית בייצגו את נבחרת פולין ומדליית כסף קבוצתית באולימפיאדה השמינית בייצגו את נבחרת פולין, באולימפיאדה זו קיבל ניידורף מדליית זהב אישית.
אחרי המלחמה קיבל שלוש מדליות כסף קבוצתיות באולימפיאדה התשיעית, העשירית והאחת עשרה בייצגו את נבחרת ארגנטינה, בשתי הראשונות קיבל מדליית זהב אישית.
באולימפיאדה החמש עשרה קיבל מדליית ארד קבוצתית ומדליית כסף אישית.
לניידורף הייתה בת, ליליאנה, שנולדה לו מאישה ארגנטינאית.
כאשר הוא נפטר, הוא נקבר בטקס ממלכתי והוכרזה לזכרו דקת דומייה באצטדיון הכדורגל המפורסם של קבוצת הכדורגל הארגנטינאית בוקה ג'וניורס.
במהלך האולימפיאדה ב-1939 פרצה מלחמת העולם השנייה.
נבחרות פולין (בהשפעת מוביל הקבוצה טרטקובר), ארץ ישראל וצרפת (בהשפעת אלכסנדר אלכין) סירבו להתמודד כנגד גרמניה ונרשמה תוצאה של 2:2 בכל הדו-קרבות הללו.
במקום הראשון זכתה גרמניה, בשני פולין ובשלישי אסטוניה לאחר הופעה מצוינת של פאול קרס בלוח הראשון שצבר 14.5 נקודות מתוך 19. רבים נשארו בארגנטינה ולא חזרו לאירופה אפופת הלהבות, כגון האוסטרים אליסקאזס ובקר וניידורף עצמו (אולם טרטקובר מורו חזר לאירופה, הצטרף לתנועת "צרפת החופשית" ולחם תחת השם סגן קרטיה).
עד מהרה הגיעו לניידורף החדשות הנוראות שאשתו, בנו, אמו, אביו וארבעת אחיו הושמדו במחנות הריכוז והוא נותר לבדו, ללא אמצעי קיום, מבלי לדעת את השפה הספרדית, ואף על פי כן החליט להשתקע בארגנטינה.
מקץ שנים רבות כינה זאת "המסע הטוב ביותר שאי פעם עשיתי".
בספטמבר 1939, לאחר תום האולימפיאדה, חלק ניידורף מקום ראשון עם פאול קרס בתחרות בבואנוס איירס.
השניים צברו 8.5/11. בשנת 1941 הגיע ניידורף למקום השני עם 12.5/17, לאחר גדעון סטולברג בתחרות מר-דל פלטה.
באותה שנה חלק עם גדעון סטולברג מקום ראשון בתחרות בבואנוס איירס.
השניים צברו 11/14. הנה ניצחונו על קרלוס גימארד בתחרות זו
בשנת 1942 ניצח ניידורף בתחרות מר-דל פלטה עם 13.5/17, לפני סטולברג.
בשנת 1943 סיים ניידורף במקום השני בתחרות מר-דל פלטה עם 10/13, (ניצח: סטולברג).
באותה שנה ניצח בתחרות רוסאריו.
בשנת 1944 ניצח בתחרות לה-פלטה עם 13/16, לפני סטולברג.
ב-1944 חלק מקום ראשון עם הרמן פילניק בתחרות מר-דל פלטה, השניים צברו 12.5/15. בשנת 1945 ניידורף ניצח בתחרות בואנוס איירס בתחרות לזכרו של גראו עם 10/12, לפני סטולברג ו.
ניידורף סיים במקום השני בתחרות ויניה דל מאר בשנת 1945 עם 10.5/13 (ניצח: קרלוס גימארד), ולאחר מכן ניצח בתחרות מר דל פלטה בשנת 1945 עם 11/15 לפני סטולברג.
הוא חזר על הניצחון בתחרות מר דל פלטה גם בשנת 1946 עם 16/18 לפני סטולברג וגימארד.
ניידורף ניצח גם בתחרות ריו דה ז'ניירו בשנת 1946.
עם תום מלחמת העולם השנייה, חיי השחמט התעוררו מחדש בזירה הבין-לאומית, במיוחד באירופה מוכת המלחמה.
בשנת 1946 ניידורף חלק מקום 4–5 יחד עם לאסלו סאבו בתחרות חרונינגן עם 11.5/19 (ניצח: מיכאל בוטביניק).
הנה ניצחונו של ניידורף על בוטביניק ועל יצחק בולסלבסקי בתחרות זו.
בהמשך השנה ניצח ניידורף בתחרות פראג עם 10.5/13 לפני פטר טריפונוביץ', יסטה סטולץ, סבטוזר גליגוריץ' ויאן פולטיס.
ניידורף ניצח גם בתחרות ברצלונה 1946 עם 11.5/13 לפני דניאל ינובסקי.
בשנת 1947 ניידורף סיים במקום השני בתחרות בואנוס איירס עם 6.5/10. בתחרות זו ניצח סטולברג אך ניידורף הקדים את אלוף העולם לשעבר מקס אויבה.
בשנת 1947 ניצח ניידורף בתחרות מר דל פלטה, הנה ניצחונו על אריך אליסקסיס מתחרות זו.
באותה שנה סיים במקום השני, לאחר אריך אליסקסיס בתחרות סאו פאולו.
בשנת 1948 ניידורף סיים במקום השני בתחרות ניו-יורק עם 6/9 (ניצח: ראובן פיין שצבר 8/9).
ניידורף חלק מקום 4–5 יחד עם בתחרות מר דל פלטה עם 10/17 אחרי אריך אליסקסיס, סטולברג ו.
בשנת 1948 ניצח ניידורף בתחרות מר דל פלטה עם 14/17 לפני סטולברג, אליסקסיס ומקס אויבה.
ניידורף סיים במקום השני בתחרות בואנוס איירס עם 8/10 (ניצח: סטולברג).
ניידורף ניצח בתחרות ונציה בשנת 1948 עם 11.5/13 לפני גדעון ברצה, ומקס אויבה.
בשנת 1949 ניידורף חלק מקום ראשון-שני עם סטולברג בתחרות בואנוס איירס.
בשנת 1950 ניידורף ניצח בתחרות אמסטרדם עם 15/19 לפני שמואל רשבסקי, סטולברג, סבטוזר גליגוריץ', וסיה פירץ ומקס אויבה.
ניידורף ניצח גם בתחרות בלד בשנת 1950.
סדרת ההצלחות המרשימות של ניידורף בין השנים 1939 ל-1947 העלו אותו לצמרת העולמית.
על פי האתר Chessmetrics ניידורף דורג במקום השני בעולם בתחילת 1948.
מד כושר רשמי של פיד"ה לא יושם עד 1970 והאתר מחשב מדי כושר היסטוריים לתאריכים מוקדמים יותר.
למרות מיקומו הגבוה לא שותף ניידורף בתחרות לקביעת אלוף העולם בשנת 1948.
אף על פי שניידורף לא הקדיש לשחמט המקצועני את מלוא זמנו (במשך שנים רבות עסק בביטוח), היה אחד מהשחמטאים המובילים בעולם בשנות החמישים והשישים והצטיין בשחמט עיוור.
בשנת 1950 העניקה לו פיד"ה תואר רב-אמן ברשימה הראשונה של רבי אמנים שקיבלו את התואר.
באותה שנה שיחק בתחרות המועמדים לקביעת המתמודד על אליפות העולם שהתקיימה בבודפשט וסיים במקום החמישי.
בשנת 1953 התמודד שוב בתחרות המועמדים שהתקיימה בציריך וסיים במקום השישי, הנה ניצחונו על מארק טיימנוב מתחרות זו לאחר משחק זה אמר ניידורף את אמרתו "עדיף שטיימנוב ילך לנגן בפסנתר שלו!".
הוא לא העפיל פעם נוספת לתחרות המועמדים אם כי כמעט הצליח בכך בתחרות הבינאזורית של 1955.
ניידורף ניצח בתחרויות חשובות כמר דל פלטה בשנת 1961 והוואנה בשנים 1962 ו-1964. הוא שיחק בשני סבבי גביע פיאטיגורסקי.
ימים לפני שמלאו לו שישים שנה השתתף בהתמודדות ברית המועצות מול שאר העולם, וסיים בתיקו מול אלוף העולם לשעבר מיכאל טל.
אישיותו הצבעונית של ניידורף הפכה אותו ליקירם של אוהדי שחמט רבים.
גם אמרותיו השנונות, כפי שנהג גם מורו ורבו טרטקובר, סייעו בכך.
אחת הדוגמאות היא לגבי יריבו מההתמודדות ברית המועצות מול שאר העולם: "כאשר אלוף העולם בוריס ספסקי מקריב לך כלי, אתה יכול להיכנע בו במקום; אך כאשר מיכאל טל מקריב לך כלי, עדיף שתמשיך לשחק, משום שהוא עשוי להקריב לך עוד כלי, ולאחר מכן עוד כלי ואז ...
ניידורף נשאר פעיל בשחמט עד סוף ימיו.
בגיל 69 חלק מקום שני בתחרות חזקה מאוד שהתקיימה בבואנוס איירס בשנת 1979, עם 8/13 (ניצח: בנט לארסן) והקדים את אלופי העולם לשעבר בוריס ספסקי וטיגראן פטרוסיאן.
בתחרות שהתקיימה בבואנוס איירס בשנת 1988 ניידורף סיים במקום הרביעי עם 8.5/15 בגיל 78. שנה לאחר מכן, באליפות ארגנטינה 1988 חלק ניידורף מקום 4–6 עם 10/17 בתחרות שהשתתפו בה רבי אמנים רבים.
האליפות האחרונה של ארגנטינה בה השתתף היה בשנת 1991, בגיל 81. ניידורף היה שחקן בליץ מצטיין ושמר על כוחו גם בשנות השמונים שלו.
נפטר ב-6 ביולי 1997 בגיל 87 בבית חולים בעיר מאלגה בספרד, לשם הובא לצורך ניתוח מבית מלון בעיירת נופש שבו שהה.
בעיירת מולדתו בגרודזיסק מזובייצק בפולין הוקמה תחרות של שמו של פדרציית השחמט של אזור מזוביה, כמו כן מועדון השחמט המקומי קיבל את שמו.
לבן: שמואל רשבסקי שחור: מיגל ניידורף דאלאס 1957
במשחק זה רשבסקי מציב את הפרש ב-ד6 כדי להשתלט על המרכז.
לאחר מכן הוא יוצר רגלי מעבר באגף המלכה כדי להעסיק את יריבו באגף זה ולבסוף הוא מעביר את ההתקפה לאגף המלך.
ניידורף לא מסוגל להגן על כל האגפים בו זמנית.
משחק מאלף של רשבסקי בו הוא מעביר את ההתקפה מצד לצד.
שמואל רשבסקי- מיגל ניידורף דאלאס 1957, יוטיוב
שנה מיקום המתמודד השני תוצאה1949 בואנוס איירס חוליו בולבוצ'אן 5.5 מ-10 ניצחון1949 ניו יורק ראובן פיין 4 מ-8 תיקו1949 אופטיה 6 מ-12 תיקו1952 ניו יורק שמואל רשבסקי 7 מ-18 הפסד1953 בואנוס איירס 4.5 מ-5 ניצחון1953 בואנוס איירס שמואל רשבסקי 8.5 מ-18 הפסד
הסתעפות ניידורף בהגנה הסיציליאנית היא אחת מהפתיחות הפופולריות ביותר בשחמט המודרני וקרויה על שמו.
ניידורף גם תרם לתאוריה ולהתפתחות של פתיחות אחרות כגון ההגנה ההודית של המלך.
ניידורף היה גם עיתונאי שחמט מכובד וערך טור פופולרי בעיתון Buenos Aires Clarin.
אחד מהקוראים הנלהבים של טורו של ניידורף היה האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
מיגל דויטש (יליד 1955) היה פרופסור למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
מומחה לדיני חיובים, דיני קניין ודיני חוזים.
דויטש נולד בארגנטינה ועלה לישראל בגיל 10. למד בתיכון בליך ברמת חן.
רכש את השכלתו המשפטית באוניברסיטת תל אביב, וסיים בהצטיינות.
התמחה במשרד עו"ד פרופ' יובל לוי ושות', בתחום דיני תאגידים ומשפט מסחרי וקיבל רישיון עריכת דין בשנת 1982. בין השנים 1982 – 1989 שימש כעורך דין פעיל במשרד עו"ד יורם סמואל.
במקביל למד במסלול ישיר לדוקטורט במשפטים, באוניברסיטה העברית בירושלים, אותו קיבל בשנת 1988. מנחהו לדוקטורט היה פרופ' ולימים שופט בית המשפט העליון (בדימוס) יצחק אנגלרד.
בשנת 1990 הצטרף לסגל הבכיר בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
דויטש לימד קורסים בדיני חוזים, דיני קניין ומשפט מסחרי.
בעבר לימד גם את הקורסים בדיני נזיקין, בתורת המשפט ובקניין הרוחני.
דויטש משמש גם כמרצה במספר אוניברסיטאות ומכללות נוספות, בעיקר בתחום דיני קניין ודיני חוזים, וכן מרצה במכוני השתלמויות שונים.
בעבר אף כיהן כמנהל המכון להשתלמות עורכי דין.
בשנת 2010 כיהן כחבר בוועדת טירקל לחקר המשט לעזה.
נשוי לד"ר אורנה דויטש, גם היא מרצה למשפטים, ואב לשלושה.
כהונה במשך כ-6 שנים בתפקיד הממונה על המשמעת (סטודנטים) באוניברסיטת תל אביב (תחילה – סגן הממונה).
כהונה במשך כ-4 שנים בתפקיד נשיא בית הדין לערעורים של המערכת המשמעתית באוניברסיטה (סטודנטים).
יו"ר וחבר, מעת לעת בהרכבים של בית הדין המשמעתי למרצים באוניברסיטת תל אביב.
חבר בוועדה האוניברסיטאית לתכנון אקדמי באוניברסיטת ת"א המשמשת כוועדה עליונה לתכנון, ויו"ר ועדת הנהלים של האוניברסיטה.
חבר בוועדת ההיגוי האוניברסיטאית באוניברסיטת ת"א לקידום ההוראה והשירות באוניברסיטה, בראשות סגן הרקטור.
חבר הסנט המצומצם באוניברסיטת תל אביב.
חבר הוועדה על-פי חוק מניות הבנקים שבהסדר, אשר ייצגה את אינטרס המדינה בבנק לאומי.
חבר בוועדה שהוקמה על ידי שר השיכון לבחינת הסדרים חוזיים עם חברות משכנות.
חבר בוועדת החיפוש למינוי רשם פטנטים חדש בראשות מנכ"ל משרד המשפטים.
ספטמבר 2007 – מועמד לשיפוט בבית המשפט העליון.
חבר בוועדה לענייני חקיקה של ועד ראשי האוניברסיטאות (ור"ה).
עורך של כתב העת המשפטי של לשכת עורכי הדין בישראל: הפרקליט, משנת 1989 ועד 2005.
חבר נשיאות בית הדין העליון של ההתאחדות לכדורגל בישראל.
דויטש עסק במשך 17 שנים, עבור משרד המשפטים, בהכנת הקודקס האזרחי החדש, במסגרת הוועדה לקודיפיקציה של המשפט האזרחי, בראשות הנשיא (בדימוס) פרופסור אהרן ברק, בה היו חברים מיטב המומחים בישראל של המשפט האזרחי.
במסגרת זו שימש גם כחבר בוועדות-משנה של ועדה זו: ועדה לעניין איחוד תרופות בחוזים ונזיקין; ועדה לחקיקה של חוק ירושה חדש; וועדה לעניין התיישנות.
שימש חוקר הראשי של ועדת הקודיפיקציה.
במסגרת עבודה זו הכין את הצעת המבנה של הקודקס, הגיש והציג מחקרים מגוונים, וכן הכין לדיונים בוועדה, והציג בדיונים, את הצעות הנוסח של הגרסאות המתקדמות של הקודקס כולו (כ-900 סעיפים).
הצעות הנוסח האלה הובאו לדיונים בוועדה ובעקבות כך הכין את הנוסחים המיישמים את ההחלטות בדיונים.
הכין עבור משרד המשפטים הצעות החקיקה של חוק המחשבים (1995) ושל חוק עוולות מסחריות (1999), וליווה באופן פעיל את הדיונים בשלבי החקיקה השונים בכנסת, לרבות הופעות בוועדת חוקה, חוק ומשפט של הכנסת, והכנת הניסוח המתחייב מן ההחלטות, עד להשלמת תהליכי החקיקה.
הופיע בוועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת, בדיונים על הכנת חוק ההתיישנות החדש.
ביטול חוזה בעקבות הפרתו, פרסומי הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב, הוצאת רמות (1993)
עוולות מסחריות וסודות מסחר, הוצאת נבו (2002)
פרשנות הקודכס האזרחי החדש (כרך א), הוצאת בורסי, (2005)
דיני חוזים מיוחדים (כרך א), הוצאת בורסי (2008)
דיני המחאת חיובים (הוצאת נבו, 2018)
"מומנט ההנהגה בתפקוד השיפוטי הקולגיאלי של בית המשפט העליון", עיוני משפט, טו 167-187 (1990).
דיני הערבות הכלליים - קושיות, מגמות והרפורמה המוצעת, משפטים, כב 93-113 (1992).
הערך "חוזים", ספר השנה של המשפט בישראל (פרופ' אריאל רוזן-צבי, עורך, הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב, בשיתוף ועד מחוז ת"א של לשכת עורכי הדין) ע' 41-65 (1992).
קניין רוחני, ספר השנה למשפט בישראל (פרופ' אריאל רוזן-צבי, עורך, הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב, בשיתוף ועד מחוז ת"א של לשכת עורכי הדין) ע' 469-479 (1992).
"החוזה הכפוי והחופש מהתקשרות בחוזה", עיוני משפט, טז 35-64 (1991).
"נבצרות ההשבה והשלכותיה על הזכות לביטול חוזה בעקבות הפרתו", מחקרי משפט, ט 257-271 (1991).
"פומביות הקניין, חופש הקניין ותאימות השיטה - הצורך במודל וקווים לעיצובו", משפטים כג 257-310 (1994).
"תום לב בשימוש בזכויות - קווים אדומים לתחולת העיקרון?", עיוני משפט יח 261-278 (1994).
"על "גנים" משפטיים והתחרות דינים: לסוגיית היחס בין דיני חוזים לדיני עשיית עושר", עיוני משפט יח 557-590 (1994).
"הנדסת הקודיפיקציה של המשפט האזרחי – הצעת מבנה" משפטים כט 587-621 (1998)
"נפילתה (?) ועלייתה של הזכות שביושר במשפט הישראלי – המשפט בעקבות המציאות" עיוני משפט כד 313-368 (2000)
"הנטל לרישום הערת אזהרה- הלכת גנז והשלכותיה" הפרקליט מז 181 (2003)
תרופות בגין הפרת חיובים שבדין
מחקר והצעה, הוגש לוועדת קודיפיקציה של המשפט האזרחי, בראשות נשיא בית-המשפט העליון,
הוגש לוועדת קודיפיקציה של המשפט האזרחי, בראשות נשיא בית-המשפט העליון,
הוגש לוועדת הקודיפיקציה של המשפט האזרחי, בראשות נשיא בית-המשפט העליון,
חמרים מסוכנים - אחריות בנזיקין ותגמולים מדינתיים
הוגש למשרד המשפטים, לפי הזמנת המשרד: (1993), 29 ע'
מחקר והצעת תזכיר חוק, הוגש למשרד המשפטים, לפי הזמנת המשרד: (1990), 80 ע'.
מחקר והצעה, הוגש למשרד המשפטים, לפי הזמנת המשרד (1995).
הוגש לוועדת הקודיפיקציה של המשפט האזרחי, בראשות נשיא בית-המשפט העליון, פרופ' אהרן ברק (1996).
הצעות לתיקוני חקיקה (בליווי דברי הסבר, הוגש למשרד המשפטים, לפי הזמנת המשרד
תרופות בגין הפרת חיוב (חיובים חוזיים, נזיקיים, ואחרים)
הצעת חוק ודברי הסבר, הוגש לוועדת קודיפיקציה בראשות נשיא בית-המשפט העליון, פרופ' אהרן ברק (1992).
הצעת חוק חדש ודברי הסבר, הוגש לוועדת הקודיפיקציה של המשפט האזרחי, בראשות נשיא בית המשפט העליון, פרופ' אהרן ברק (1991).
57. קודכס האזרחי (הצעות נוסח לקודכס- גרסאות מתקדמות)
הוגשו לוועדת הקודיפיקציה של המשפט האזרחי, בראשות נשיא בית-המשפט העליון, פרופ' אהרון ברק (1994 ואילך).
58. הצעת חוק לאיסור תחרות בלתי הוגנת (1994)
תזכיר הצעת חוק (התזכיר הפך להצעת חוק שהוגשה מטעם משרד המשפטים לכנסת).
59. שכירות נכסים הצעה ודברי הסבר
הוגש לוועדת הקודיפיקציה של המשפט האזרחי, בראשות נשיא בית המשפט העליון, פרופ' אהרן ברק
60. ריבוי חייבים ונושים מחקר והצעה לפרק הקודיפיקציה האזרחית - הוגש לוועדת הקודיפיקציה בראשות נשיא בית המשפט העליון, פרופ' אהרן ברק (1996).
61. דיני הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים מחקר השוואתי - הוגש לקרן המחקר שליד איגוד חברות הביטוח (2006)
מיגל לואיש פינטו ולוזו (בפורטוגזית: Miguel Luís Pinto Veloso; נולד ב-11 במאי 1986) הוא כדורגלן עבר פורטוגזי ששיחק לרוב בעמדת הקשר האחורי ולפעמים כמגן שמאלי.
אביו אנטוניו ולוזו גם היה ידוע בתור כדורגלן.
ולוזו התחיל את הקריירה שלו בנוער של בנפיקה ליסבון.
בגיל 14 עבר לספורטינג ליסבון ולאחר 5 שנים עלה לקבוצה הבוגרת, אך הושאל לעונה לאוליבאיש מושקבידה מהליגה השלישית בפורטוגל, ואף עזר לה לעלות ליגה.
בקיץ 2006 חזר בהשאלה לספורטינג.
ב-12 בספטמבר 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות כאשר ספורטינג ניצחה את אינטר מילאנו 0-1 ואף נבחר לאיש המשחק.
ב-18 באוגוסט 2009 הבקיע את השער הבכורה שלו באירופה נגד פיורנטינה במסגרת מוקדמות ליגת האלופות, אך ספורטינג נפלה לליגה האירופית.
ב-22 באוקטובר 2009 הבקיע את השער הראשון שלו במפעל כאשר ספורטינג ניצחה את ונטספילס הלטבית 1-2. ב-16 בפברואר 2010 הבקיע בפנדל נגד אברטון בשלב 32 הגדולות, אך ספורטינג נעצרה בשלב שמינית הגמר על ידי אתלטיקו מדריד.
בקיץ 2010 חתם בגנואה האיטלקית.
בקיץ 2012 חתם בדינמו קייב האוקראינית.
בקיץ 2016 חזר וחתם ולוזו לגנואה האיטלקית.
בקיץ 2019 חתם בהלאס ורונה האיטלקית.
בקיץ 2023 חתם בפיזה מסרייה ב'.
בצעירותו, ולוזו היה חלק מנבחרת פורטוגל עד גיל 21. ב-2007 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת.
ב-13 באוקטובר 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו נגד במסגרת מוקדמות יורו 2008.
ולוזו היה גם חלק מהנבחרת בטורניר הגמר של יורו 2008. את הופעת הבכורה שלו בטורניר ערך בהפסד 0–2 ל.
ב-14 באוקטובר 2009 הבקיע את שערו הראשון בנבחרת כאשר פורטוגל ניצחה את 0-4.
בעקבות עונה טובה בספורטינג, ולוזו היה גם במונדיאל 2010, והגיע עם הנבחרת עד לשמינית הגמר בו נעצרה על ידי .
אליפות הליגה השנייה בפורטוגל: 2005/2006
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 17: 2003
מיגל דה אונאמונו אי חוּגוֹ (בספרדית: Miguel de Unamuno y Jugo; 29 בספטמבר 1864 – 31 בדצמבר 1936) היה סופר, משורר, מסאי, מחזאי, הוגה דעות, פילוסוף, ואינטלקטואל ספרדי בולט בזרם הספרותי וההגותי הספרדי של 'דור 98'.
אונאמונו נולד בבילבאו למשפחה בסקית, השלישי משישה ילדים.
ב-1880, בגיל 16, החל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד, וב-1884 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה.
עבודת הדוקטורט עסקה במקורותיו של העם הבסקי על פי לשונו.
ב-1891 מונה אונאמונו לפרופסור ליוונית באוניברסיטת סלמנקה.
ב-1914 הודח אונאמונו מתפקידו כרקטור, מסיבות פוליטיות.
ב-1920 נשפט לשש עשרה שנות מאסר על העלבת המלך אלפונסו השלושה עשר, אך העונש לא בוצע.
ב-1924 הוגלה לאיים הקנריים על ידי הדיקטטור מיגל פרימו דה ריברה.
מאוחר יותר עזב את ספרד מרצון, והמשיך את פעילותו הפוליטית, האינטלקטואלית והספרותית כגולה בצרפת.
תחילה התגורר בפריז ובהמשך באנדייה, הקרובה לגבול עם ספרד.
ב-1930 חזר אונאמונו לספרד, וב-1931 נבחר לקורטס הראשון של הרפובליקה השנייה.
בתחילת מלחמת האזרחים הספרדית תמך בלאומנים בהנהגת גנרל פרנקו, אך כעבור חודשים אחדים הפך לאחד ממתנגדיהם.
ב-12 באוקטובר 1936, במהלך טקס פתיחת שנת הלימודים, התעמת אונאמונו עם הגנרל חוסה מייאן-אסטרי.
בעקבות העימות, הוטל עליו מעצר בית.
הוא נפטר כעבור חודשים ספורים, ב-31 בדצמבר 1936.
אונאמונו לא גיבש משנה רעיונית שיטתית.
בנערותו הוא הושפע מהפוזיטיביזם, הרציונליזם, הסוציאליזם ומהלך הרוח ששרר בספרד בדורו.
בהשפעת פון הרנק, הוא בסופו של דבר דחה את הרציונליזם.
דחייה זו באה לידי ביטוי בולט ביצירתו San Manuel Bueno, mártir, שבו הדמויות העיקריות מסמלות את עמודי התווך של התאולוגיה הנוצרית: האמונה, החסד והתקווה.
עבור אונאמונו המוות הוא סופי.
אבל הוא סבר שהאמונה בהישארות הנפש היא חיונית לחיים.
לפיכך בעקבות קירקגור, הוא האמין כי על האדם להאמין באל, חרף אי הרציונליות שבכך.
במילים אחרות, קיים אצלו עימות בין נחיצות האמונה לבין חוסר הרציונליות שבה.
אונאמונו נחשב לנציג האקזיסטנציאליזם הנוצרי הספרדי, בכך שהוא העמיד את האמונה לכשעצמה במרכז משנתו הרעיונית.
הוא נודע בעיקר בשל יצירתו 'הרגש הטראגי של חיים', אשר הוקעה בידי הכנסייה, וכן בשל 'גסיסתה של הנצרות'.
הוא מייצג נאמנה את חיבוטי הנפש הספרדית, באשר לרעיון של האפשרות הניתנת לכל להיות ייצור רוחני.
בהשראתם של יצירתו של ולסקז ושל התאולוג לואיס דה לאון, בשירו 'הישו של ולסקז' הוא פורש את משנתו הכריסטולוגית באופן לירי.
הגותו של אונאמונו נשענת על הרגש הראשוני והספונטני שמתעורר באדם במגעו עם העולם.
רגש זה מגדיר את מה שמכונה בפינו 'רעיונות', 'תודעה' ואת קשת רגשותיו של האדם.
בעיניו הסתירות הקיימות בין נטיות הלב לבין המחשבה אינן אלא נסיבתיות.
רגש זה מורכב בעיקר מרגישות למוגבלות העולם, אשר מוצאת את ביטויה בצמא בלתי נלאה לאלמותיות.
רגש זה כופה את ההשלמה בין הלב לתודעה, שהיא תנאי יסוד להתקרבות סובייקטיבית אל הנצח ואל האלוהים.
מנקודת מבט דתית, אונמונו שם את הדגש על מימד המאבק, אשר נתפס כעומד בלב האמונה הנוצרית.
מאבק זה עומד לגביו בבסיס החיים – וכדבריו: 'המאבק על החיים הוא החיים עצמם'.
בשיחתו עם מילן-אסטריי, הוא טען שמה שמחפש האדם בדת זה להציל את עצמיותו, להפוך את זאת לבת-אלמוות; ושדברים אלו אינם ניתנים לאדם על ידי המדע, האמנות והמוסר.
הוא שלל את יכולתה של התודעה להפוך את האמת למעין נחמה לאדם.
הוא סבר שהתודעה היא מקור לחוסר סובלנות.
ערפל, עם עובד, תרגם מספרדית: יוסף רובין, 1960
ערפל, עם עובד, תרגם מספרדית: רמי סערי, 2010
משנאה לרחמים, קובץ סיפורים קצרים, עם עובד, תרגם מספרדית: רמי סערי, 1999
מיגל דה לה מדריד אורטאדו (בספרדית: Miguel de la Madrid Hurtado; 12 בדצמבר 1934 – 1 באפריל 2012) היה כלכלן, עורך דין ופוליטיקאי מקסיקני שכיהן כנשיא מקסיקו בין השנים 1982–1988. מיגל דה לה מדריד למד משפטים באוניברסיטת הרווארד.
לאחר שסיים את לימודיו הוא החל לעבוד בבנק המרכזי של מקסיקו.
בין השנים 1970–1972 הועסק בחברת הנפט פמקס.
לאחר מכן מילא תפקידים בממשלו של לואיס אצ'ווריה אלברס.
בשנת 1976 מונה לשר התקציב והתכנון בממשלתו של חוסה לופס פורטייו.
הוא נבחר לנשיא מקסיקו בשנת 1982. עם כניסתו לתפקיד סבלה מקסיקו מבעיות כלכליות קשות ומאינפלציה גבוהה, והוא נאלץ לבצע צעדי צנע.
הוא וממשלתו הואשמו בשחיתויות, באוזלת יד ובסירוב לסיוע בינלאומי בעת רעידת האדמה הקשה שהתחוללה במדינה בשנת 1985.
מיגל דה לה מדריד נולד בקולימה, מדינת קולימה, מקסיקו, בשנת 1934. אביו היה עורך דין מפורסם שנרצח כאשר היה בן שנתיים בלבד וסבו היה מושל מדינת קולימה.
מיגל דה לה מדריד קיבל תואר במשפטים מהאוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו (UNAM) במקסיקו סיטי בשנת 1957 ותואר שני במנהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד בקיימברידג' (מסצ'וסטס), ארצות הברית, בשנת 1965. הוא עבד בבנק הלאומי לסחר חוץ ובבנק הלאומי של מקסיקו, ועד 1968 לימד משפטים באוניברסיטה הלאומית האוטונומית.
מיגל דה לה מדריד היה המתכנן העיקרי של תוכנית פיתוח כלכלית בהשראת ההכנסות מגילויים חדשים עצומים של נפט מקסיקני.
כאשר סיים את כהונתו, קבע הנשיא פורטייו את מיגל דה לה מדריד ליורשו בנשיאות בתוך המועמד של מפלגת ה-PRI למשרה.
שמרן פוליטי וידיד הקהילה העסקית, דה לה מדריד קידם, בתחילת כהונתו כנשיא, דרישה למאבק נגד השחיתות השלטונית, בתעשיות הממשלתיות ובאיגודי עובדים.
הוא המשיך לנהל מדיניות חוץ שמשקפת את הרוח הרווחת של מקסיקו עצמאית אשר הייתה מקושרת יותר בבחינה גלובלית.
הממשל שלו התאפיין במשבר כלכלי, אולם את בסיסיו הניחו קודמיו.
אינפלציה גבוהה וחוב זר גובר גרמו לסדרה של צעדי צנע הכוללים ביטול של יותר מ-50,000 משרות פדרליות והקפאת שכרם של עובדים רבים במשרות שונות ברחבי המדינה.
ב-1 באפריל 2012, מיגל דה לה מדריד נפטר מדלקת ריאות בבית החולים הספרדי במקסיקו סיטי.
למחרת הוקדשה לו מחווה ממלכתית בארמון הלאומי הנשיאותי בבירה.
בין הנוכחים היה הנשיא לשעבר קרלוס סלינס.
לואיס מיגל בריטו גרסייה מונטיירו או בקיצור מיגל הוא כדורגלן עבר פורטגזי ששיחק בעמדת המגן הימני.
מיגל שיחק בקבוצה אסטרלה אמדורה ובקבוצות בנפיקה ליסבון (5 עונות) וולנסיה (7 עונות).
בקיץ 2012 שוחרר מוולנסיה, בינואר 2013 חתם במכבי תל אביב, אך מועד הגעת שחרורו מההתאחדות הספרדית התעכב ולא הגיע עד לסגירת חלון ההעברות וממיגל נמנע לשחק בקבוצה.
מאז לא חזר לשחק כדורגל מקצועני.
מיגל רשם 59 הופעות בנבחרת פורטוגל בכדורגל והיה חלק מסגל הנבחרת ליורו 2004 בו הגיעה למקום השני, מונדיאל 2006, יורו 2008 ומונדיאל 2010.
מיגל לופס (בפורטוגזית: Hugo Miguel Almeida Costa Lopes; נולד ב-19 בדצמבר 1986) הוא שחקן כדורגל פורטוגזי המשחק בעמדת המגן השמאלי ששיחק בעבר בנבחרת פורטוגל.
לופס נולד בליסבון, לאחר 10 שנים במועדוני הנוער השונים, החל לשחק בקבוצת המילואים של בנפיקה ליסבון, ב-2006 עבר לסי.
בעונת 2007/2008 חתם בקבוצת ריו אבה, לאחר שנתיים בהן בלט במועדון התגלה בו התעניינות מצד קבוצות אחרות, בינואר 2009 חתם בפורטו לארבע שנים.
באוגוסט 2010 נחשב לשחקן מיותר בקבוצה והושאל לקבוצה הספרדית ריאל בטיס.
בחלקה הראשון של עונת 2010/2011 לא שיחק בשום מועדון עד שהושאל בחלון העברות בינואר על ידי ספורטינג בראגה יחד איתה העפיל לשלב הבית של ליגת האלופות שם סיימו במקום השלישי.
בעונת חזר לופס לפורטו לאחר שתי ההשאלות, בינואר 2013 עזב סופית את הקבוצה וחתם בספורטינג ליסבון, ביולי 2013 הושאל לקבוצה הצרפתית ליון אולימפיק לעונה אחת, בסיום עונת 2013/2014 עזב את המועדון.
ב-6 באוגוסט 2015 הושאל לעונה אחת לגרנדה.
עונה אחר כך הושאל לאחאיסר בלדייספור מהליגה הטורקית.
ב-7 ביולי 2017 חתם באופן קבוע בקבוצה.
בשל יכולתו של לופס לשחק בעמדה ימנית ושמאלית זומן על ידי מאמן הנבחרת, פאולו בנטו, למוקדמות יורו 2012. שיחק את משחקו הראשון בנבחרת הלאומית ב-2 ביוני 2012 במשחק ידידות נגד טורקיה בהפסד 3-1. לופס השתתף בכמה משחקים במוקדמות מונדיאל 2014 אך לא נמנה עם סגל הנבחרת במונדיאל 2014.
מִיגֶל רִיקַרְדוֹ דֶה אָלָבָה (בספרדית: Miguel Ricardo de Álava; 7 בפברואר 1772 ויטוריה, ספרד – 14 ביולי 1843 בארז', צרפת), הידוע גם בכינוי גנרל אלבה (General Álava), היה גנרל ספרדי, מגיבורי מלחמת חצי האי והמלחמות הנפוליאוניות בצד הספרדי.
אלבה היה גם ידיד קרוב של וולינגטון.
הוא היה האדם היחיד שהשתתף בשני קרבות מכריעים, בים וביבשה, משני צדדי המתרס: בקרב טרפלגר, כקצין ימי, מן הצד הצרפתי-ספרדי כנגד הבריטים, ובקרב ווטרלו, כקצין צבא היבשה, מן הצד של בעלות הברית כנגד הצרפתים.
בתחילת דרכו שירת בחיל הרגלים, אולם כעבור זמן מה עבר לחיל הים.
גראווינה נפגע בזרועו, ואלבה דאג שיפנו אותו לחוף ואז התפנה גם הוא.
לאחר שצרפת בגדה בבעלת בריתה ספרד ופלשה לתחומיה לחם אלבה בכוחות הצרפתיים וסירב להכיר בז'וזף בונפרטה, אחיו של נפוליאון, כמלך ספרד.
מששמעו על כך שלטונות הכיבוש גררו אותו אל כיכר העיר, ושם, באיומי כידונים, אולץ לשנות את דעתו.
לאחר מאורע זה נמלט אלבה למדריד שם עודד מרידות נגד הכובשים הצרפתיים אחר כך עבר לפורטוגל שם הכיר את ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון והשניים נעשו ידידים בלב ובנפש.
אלבה המשיך להילחם בצרפתים כשהוא מפקד לחלופין על יחידות ספרדיות בריטיות ופורטוגליות.
מיגל מרקוס מדרה (בספרדית: Miguel Marcos Madera; נולד ב-8 בנובמבר 1985), הידוע כמיצ'ל (Míchel), הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
מיצ'ל היה שחקן בית של אקדמיית הנוער של ריאל אוביידו.
בשנת 2003 הוא הועבר למחלקת הנוער של ספורטינג חיחון.
הוא עזר לה לזכות בגביע אלופות לנוער באותה השנה, ונבחר להיות השחקן המצטיין של משחק הגמר.
ב-2004 הועלה מיצ'ל לקבוצת המילואים של המועדון ספורטינג חיחון ב'.
הוא התקדם בשנת 2005 לקבוצה הראשונה ספורטינג חיחון ששיחקה בליגה השנייה בספרד.
הוא רשם 24 הופעות בעונתו הראשונה ואף זכה לכבוש את שער הבכורה שלו בקבוצה בוגרת בניצחון 4-0 על ז'ימנסטיק בחוץ.
בעונת 2007/08 בעזרת מיצ'ל חזרה הקבוצה לליגה הראשונה בספרד לאחר 10 שנים שלא הייתה שם.
את הופעת הבכורה שלו בליגה הראשונה רשם בהפסד נגד חטאפה 2-1. בהמשך העונה לבש מיצ'ל את סרט הקפטן והמועדון ניצל מירידה במחזור האחרון.
בסך הכול הוא רשם 30 הופעות (24 בהרכב) בעונתו ראשונה בלה ליגה.
מיצ'ל היה שחקן הקבוצה עד ינואר 2010 כאשר נמכר לברמינגהאם סיטי האנגלית.
למעשה שמו של מיצ'ל הוזכר כמועמד למועדון עוד ב-2009, אך לא הוגשה הצעה עד ינואר 2010. מיצ'ל חתם במועדון האנגלי לשנתיים וחצי תמורת 3 מיליון ליש"ט עם אופציה להארכה.
הוא ביצע את הופעת הבכורה שלו בליגה האנגלית ב-27 בינואר 2010 כאשר נכנס מחליף בדקה ה-73. ברמינגהאם הייתה ברצף של 15 משחקים ללא הפסד אך בהופעת הבכורה של מיצ'ל הקבוצה הפסידה 3-0 לצ'לסי בסטמפורד ברידג'.
מעמדו של מיצ'ל בקבוצה לא היה טוב כאשר יריבו לעמדה ברי פרגוסון הועדף על ידי המאמן, מה שגרם למיצ'ל לרשום רק 6 הופעות במועדון האנגלי ובחלון העברות של חורף 2011 הוצע להשאלה לא.א.ק.
אתונה בחלון העברות עד לסוף העונה וערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 2-0 בחוץ על סקודה.
בהופעתו השנייה בלבד בקבוצה כבש שער מדהים בבעיטה חופשית מ-40 מטרים נגד פנאתינאיקוס בתוספת הזמן והוביל את קבוצתו לחצי גמר הגביע היווני.
אתונה לבסוף זכתה בגביע, אך מיצ'ל לא שותף בגמר.
באוגוסט 2011 חזר מיצ'ל לספרד כאשר חתם בחטאפה בהעברה חופשית.
ב-6 בנובמבר 2011 כבש את שערו הראשון בקבוצה וקבוצתו ניצחה את אתלטיקו מדריד 3-2 בדרבי הקטן של מדריד.
ב-22 באוגוסט 2014 מיצ'ל שוחרר מהקבוצה בהעברה חופשית.
ב-4 בספטמבר 2014 מיצ'ל נחת בישראל וחתם במכבי חיפה לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת.
בתום העונה עבר לקרבאך האזרית ובעונתו הראשונה זכה בדאבל.
מיגל אנחל מורטינוס (בספרדית: Miguel Ángel Moratinos Cuyaubé; נולד ב-8 ביוני 1951, מדריד) הוא דיפלומט ספרדי ופוליטיקאי, חבר מפלגת העובדים הסוציאליסטית וחבר קונגרס הנציגים (הבית התחתון של הפרלמנט הספרדי), שבו הוא מייצג את מחוז הבחירה קורדובה.
בין השנים 1996-2003, מורטינוס היה השליח המיוחד של האיחוד האירופי לתהליך השלום במזרח התיכון.
מורטינס כיהן כשגריר ספרד בישראל בין אוקטובר 1996 עד ינואר 1997.
ב 18 באפריל 2004 הוא מונה לשר החוץ של ספרד במקום אנה פלאסיו.
הוא כיהן בתפקיד עד ה-21 באוקטובר 2010, כיהן כשר החוץ בממשלת חוסה לואיס רודריגס ספאטרו, והוחלף בטרינידד חימנס.
ב-2007, גם כיהן כיו"ר הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
ב-2011 הוכרז כאחד המועמדים לתפקיד מנכ"ל ארגון המזון והחקלאות של האו"ם, אך ביוני אותה שנה הפסיד אתה התפקיד לז'וזה גרציאנו דה סילבה.
מיגל מוניוס מוסון (בספרדית: Miguel Muñoz Mozún; 19 בינואר 1922 – 16 ביולי 1990) היה כדורגלן ומאמן ספרדי.
מוניוס שיחק במרב הקריירה בעמדת הקשר בריאל מדריד, לפני שעבר לתפקיד מאמן הקבוצה.
הוא נחשב לאחד מגדולי מאמניה בהיסטוריה, הוביל אותה לתשע אליפויות ספרד, והיה לראשון בהיסטוריה שזוכה בגביע אירופה לאלופות גם כשחקן וגם כמאמן.
בין היתר אימן מוניוס גם את נבחרת ספרד, אותה הוביל לגמר יורו 1984.
מוניוס החל את דרכו בקבוצות מקומיות מעיר הולדתו מדריד.
ב-1943, במקביל לשירותו הצבאי, החל לשחק ב-CD לוגרונייס, אז מהליגה השלישית.
לאחר עונה אחת בקבוצה, עבר מוניוס לראסינג סנטנדר מליגת המשנה, בה שיחק במשך שתי עונות.
בעונת החל מוניוס את דרכו בליגה הבכירה, כשעבר לקבוצת סלטה ויגו תחת המאמן ריקרדו זאמורה.
בעונתו השנייה בקבוצה סייע לה לסיים במקום הרביעי בליגה הראשונה, ולהעפיל לגמר הגביע הספרדי.
מוניוס אמנם כבש את השער הראשון במשחק הגמר מול סביליה, אך סלטה הובסה 4-1 בסיום.
עונה אחר כך חתם מוניוס בריאל מדריד, בה שיחק עד לסיום הקריירה שלו.
עם הגעתו לקבוצה של אלפרדו די סטפנו ב-1953, הפכה הקבוצה לאחת הבולטות והחזקות בכדורגל הספרדי והאירופי.
במהלך חמש העונות הבאות, זכה מוניוס עם קבוצתו בארבע אליפויות.
במקביל, בעונת החל טורניר גביע אירופה לאלופות הראשון בהיסטוריה.
מוניוס היה שותף כקפטן גם לזכייה השנייה ברציפות של הקבוצה בגביע אירופה, לאחר ניצחון במשחק הגמר מול פיורנטינה, ולזכייה השלישית ברציפות מול מילאן אף על פי שהחמיץ את משחק הגמר.
בסיום העונה פרש מוניוס ממשחק פעיל בגיל 37. במהלך הקריירה שלו בריאל מדריד רשם מוניוס שבע הופעות רשמיות במדי נבחרת ספרד.
מיד לאחר פרישתו ממשחק, הצטרף מוניוס לצוות המקצועי של המועדון.
לאחר תקופת השתלמות קצרה בפלוס אולטרה, קבוצת המילואים של המועדון, הוביל מוניוס את ריאל מדריד, עם תצוגות התקפיות מרשימות של די סטפנו ושל פרנץ פושקש, לזכייה בגביע אירופה לאלופות לעונת , לאחר ניצחון מוחץ של 7-3 במשחק הגמר מול איינטרכט פרנקפורט.
בכך, היה מוניוס לראשון בהיסטוריה שזוכה בתואר גם כשחקן וגם כמאמן.
מוניוס הוביל את ריאל לאחת מהתקופות המוצלחות בהיסטוריה שלה.
במשך 14 עונות הוביל מוניוס את הקבוצה לשתי זכיות בגביע אירופה, לאחר זכייה נוספת ב-1966, ולזכייה בתשע אליפויות ושני גביעים.
תקופת האימון של מוניוס היא הארוכה ביותר והמוצלחת ביותר מבין כל מאמני ריאל מדריד בהיסטוריה.
לקראת עונת חזר מוניוס לראשונה לאחר שעזב את ריאל מדריד, כשהתמנה למאמן גרנדה מהליגה הבכירה, אותה הוביל לירידת ליגה.
לקראת עונת החל מוניוס לאמן את לאס פאלמס מהליגה הבכירה.
בעונת הבכורה שלו בקבוצה הוביל אותה מוניוס למקום השביעי בטבלה, ולגמר הגביע הספרדי הראשון והיחיד עד כה של הקבוצה בהיסטוריה, שם הפסידה 3-1 לברצלונה.
עונה אחר כך, הוביל מוניוס את לאס פאלמס למקום השישי בליגה.
לקראת עונת מונה לתפקיד מאמן סביליה, אך סיים את תפקידו לאחר שתי עונות וחצי בהן לא הצליח להוביל את הקבוצה להישגים ולמאבקי צמרת.
לאחר טורניר מונדיאל 1982 בספרד, שהסתיים בהדחה מאכזבת כבר בשלב הבתים, החליף מוניוס את חוסה סנטמריה בתפקיד מאמן נבחרת ספרד.
בעבר, אחז מוניוס בתפקיד למשך ארבעה משחקים כמאמן זמני, בשנת 1969. המשימה הראשונה של מוניוס כמאמן הנבחרת הייתה מוקדמות יורו 1984, ונבחרתו הוגרלה לבית שכלל גם את .
ספרד הגיעה למשחק האחרון בשלב המוקדמות מול בידיעה שהיא חייבת ניצחון בהפרש של 11 שערים על מנת להעפיל לאליפות אירופה.
מוניוס הדריך את נבחרתו לניצחון השני בגובהו בהיסטוריה שלה, 12-1, עם רביעיות של סנטיאנה והיפוליטו רינקון.
התוצאה הספיקה לספרד על מנת להעפיל לטורניר.
ביורו 1984 השיגה ספרד את ההישג הגדול ביותר שלה מאז הזכייה ביורו 1964, והעפילה לגמר הטורניר.
ספרד השיגה ניצחון בודד בשלב הבתים, 1-0 במשחק האחרון מול , שהספיק לה על מנת לסיים בראשות הבית עם מאזן נקי מהפסדים.
ניצחון בדו-קרב בעיטות עונשין מול הוביל אותה לגמר מול , שם נכנעה לנבחרת המארחת, שנהנתה מתמיכת הקהל הביתי ומיכולת מרשימה של מישל פלאטיני.
מוניוס הוביל את ספרד למונדיאל 1986 במקסיקו.
ספרד ספגה הפסד 1-0 ל כבר במשחק הפתיחה שלה בטורניר, אך המשיכה לשני ניצחונות במשחקים הבאים בשלב הבתים, בהם 3-0 מרשים על .
ספרד הביסה בשמינית הגמר 5-1 את עם רביעייה של אמיליו בוטרגניו, והפכה לאחת המועמדות לזכייה בתואר.
אמנם, הפסד מאכזב ל בדו-קרב פנדלים סיים את דרכה של ספרד ברבע הגמר.
הטורניר האחרון של מוניוס כמאמן הנבחרת היה יורו 1988. הוא הוביל את הנבחרת לחמישה ניצחונות משישה משחקים בשלב המוקדמות, אך בטורניר עצמו שובצה ספרד בבית קשה שכלל את הנבחרות המוכשרות של ו, שגם אירחה את הטורניר.
ספרד השיגה ניצחון על הצלע הרביעית בבית, דנמרק, אך נכנעה לאיטליה ולגרמניה והודחה בסיום שלב הבתים.
מוניוס סיים את דרכו בנבחרת לאחר הטורניר, והוחלף בלואיס סוארס מירמונטס.
שנתיים לאחר סיום דרכו כמאמן, ב-16 ביולי 1990, נפטר מוניוס בביתו שבמדריד בגיל 68.
מיגל פרדסה פיצ'רדו (בספרדית: Miguel Pardeza Pichardo; נולד ב-8 בפברואר 1965) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת החלוץ.
פרדסה החל את דרכו בריאל מדריד והיה חלק מ"חמישיית העיט", שכללה חמישה שחקני נוער של המועדון שעברו ביחד לקבוצה הבוגרת, אך במרב הקריירה הבוגרת שיחק פרדסה בריאל סרגוסה, עמה זכה בגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת .
לפרדסה חמש הופעות במדי נבחרת ספרד, אותה ייצג במונדיאל 1990.
לאחר פרישתו כיהן פרדסה בתפקיד המנהל בספורטיבי בסרגוסה ובריאל מדריד.
פרדסה החל את קריירת המשחק בקבוצת הנוער של ריאל מדריד.
הוא היה לחלק מחמישיית העייט, חמישה שחקנים מקבוצת הנוער והמילואים של המועדון, שהפכו ביחד לבסיס של הקבוצה הראשונה, לצדם של אמיליו בוטרגניו, רפאל מרטין ואסקס, מיצ'ל ומנולו סאנצ'יס.
פרדסה היה היחיד מבין החמישה שלא נולד בעיר מדריד.
לקראת עונת , עוד בטרם מלאו לו 18, החל פרדסה לשחק בריאל מדריד קסטיליה תחת המאמן אמנסיו אמארו.
ב-31 בדצמבר 1983, במקביל להופעותיו בקבוצת המילואים, ערך פרדסה את הופעת הבכורה שלו במדי ריאל מדריד, כשהמאמן אלפרדו די סטפנו העלה אותו מהספסל לשבע דקות בניצחונה הביתי של ריאל 1-0 על אספניול, ובסך הכל רשם פרדסה שלוש הופעות ליגה במדי ריאל במהלך עונת .
עונה אחר כך, עקב עודף שחקנים בכירים בחלק ההתקפי, בהם חורחה ולדאנו, סנטיאנה ובוטרגניו, חזר פרדסה לעונה נוספת בקסטיליה, שם סיים כמלך שערי הליגה של הקבוצה עם 11 שערים.
בעונת הושאל פרדסה לריאל סרגוסה, שם שותף לרוב בהרכב הפותח, ושיתף פעולה בין היתר עם רובן סוסה וחואן אנטוניו סניור.
הקבוצה רשמה עונה מוצלחת, שהסתיימה במקום הרביעי בטבלה ובזכייה בגביע הספרדי לאחר ניצחון 1-0 בגמר על ברצלונה.
פרדסה פתח בהרכב קבוצתו לגמר.
היכולת שהפגין בעונת ההשאלה החזירה את פרדסה להיות שחקן סגל בריאל מדריד בעונת .
עונה זו הסתיימה בזכייתה של ריאל באליפות ספרד, לה היה שותף פרדסה עם 25 הופעות ליגה, מתוכן 12 בהרכב הפותח, וחמישה שערים.
לקראת עונת , בשל רצונו להיות שחקן הרכב מוביל, עבר פרדסה פעם נוספת לסרגוסה.
כבר בעונת הבכורה המחודשת שלו בקבוצה היה פרדסה לשחקן מוביל וכבש 11 שערי ליגה.
בעונת , תחת המאמן רדומיר אנטיץ', קבע את שיא שערי הליגה שלו לעונה בקריירה, כשסיים את העונה עם 15 כיבושים.
עונה אחר כך, בעקבות פרישתו של סניור, התמנה פרדסה לקפטן הקבוצה.
עונת הבכורה שלו כקפטן הייתה העונה הקבוצתית החלשה ביותר שלו בסרגוסה, כשהקבוצה סיימה במקום ה-17, ובקושי שרדה בליגה הבכירה.
אמנם, בעונה זו הצטרף לקבוצה המאמן ויקטור פרננדס, שהוביל אותה לתקופה מוצלחת ולהישגים.
בעונת נעצרה הקבוצה רק בגמר הגביע הספרדי על ידי ריאל מדריד, במשחק בו פרדסה לא שותף, ועונה אחר כך רשמה עונה מוצלחת שהסתיימה במקום השלישי בטבלה ובזכייה בגביע, לאחר ניצחון בגמר על סלטה ויגו.
פרדסה הוביל את סרגוסה כקפטן במשחק, אך הוחלף עם פתיחת ההארכה, במצב של שוויון 0-0. בסיום זכתה סרגוסה בתואר לאחר ניצחון בדו-קרב בעיטות עונשין.
בזכות הזכייה בגביע, השתתפה סרגוסה בעונת בגביע אירופה למחזיקות גביע.
פרדסה כבש שלושה שערים לאורך הטורניר, בהם שערים חשובים מול פיינורד ברבע הגמר ומול צ'לסי בחצי הגמר, ועלה בהרכב קבוצתו למשחק הגמר מול ארסנל.
פרדסה פתח בהרכב ושיחק לכל אורך המשחק, שהסתיים בשער ניצחון לסרגוסה דקה אחת לסיום ההארכה.
פרדסה נותר בקבוצה עד לסיום עונת , ובעשר העונות הרצופות בקבוצה כבש 71 שערי ליגה ב-271 הופעות.
לאחר שעזב את סרגוסה הצטרף פרדסה לפואבלה מליגת העל המקסיקנית, במדיה שיחק שנתיים עד שפרש בשנת 1999 ממשחק פעיל בגיל 34.
לאחר שרשם הופעות בינלאומיות בכל הנבחרות הצעירות של ספרד, רשם פרדסה את הופעתו הראשונה במדי נבחרת ספרד ב-11 באוקטובר 1989, תחת המאמן לואיס סוארס מירמונטס, במשחק מול במסגרת מוקדמות מונדיאל 1990. עמדות החלוץ נתפסו באותה התקופה על ידי אמיליו בוטרגניו וחוליו סלינאס, ופרדסה מיעט לקבל הזדמנויות.
הוא זומן לסגל ספרד לקראת מונדיאל 1990 באיטליה.
במהלך הטורניר רשם פרדסה הופעה אחת, כשהחליף את סלינאס שתי דקות לסיום משחקה האחרון של ספרד בשלב הבתים מול .
הופעה זו הייתה האחרונה של פרדסה במדי ספרד.
בסך הכול רשם פרדסה חמש הופעות בינלאומיות בלבד, כולן כמחליף.
בחודש יוני 2002 התמנה פרדסה לתפקיד המנהל המקצועי בקבוצתו לשעבר, ריאל סרגוסה, לאחר שהקבוצה סיימה במקום האחרון בליגה הספרדית וירדה לליגת המשנה.
בעונתו הראשונה כמנהל מקצועי עלתה הקבוצה בחזרה לליגה הבכירה, ועונה אחר כך אף זכתה בגביע הספרדי לאחר ניצחון בגמר על ריאל מדריד.
פרדסה נותר בתפקידו עד לסיום עונת , אז התפטר מתפקידו בעקבות ירידתה של הקבוצה לליגת המשנה.
ביוני 2009, לאחר בחירתו המחודשת של פלורנטינו פרס לתפקיד נשיא ריאל מדריד, התמנה פרדסה לתפקיד המנהל הספורטיבי והמשנה למנהל המקצועי, חורחה ולדאנו.