tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טקס ההכתרה של אליזבת השנייה פעל לפי דפוס דומה להכתרות המלכים והמלכות שלפניה, שנערכו גם הם במנזר וסטמינסטר, והיו מעורבים בהם אנשי האצולה של הממלכה ואנשי הדת של הכנסייה האנגליקנית.
עם זאת, עבור המלכה החדשה, כמה חלקים של הטקס היו שונים באופן ניכר.
מיליונים ברחבי בריטניה צפו בהכתרה בשידור חי בשירות הטלוויזיה של ה-BBC, ורבים רכשו או שכרו מכשירי טלוויזיה במיוחד לאירוע.
ההכתרה הייתה הראשונה ששודרה במלואה בטלוויזיה, כשמצלמות ה-BBC לא הורשו להיכנס למנזר וסטמינסטר בזמן הכתרתם של הוריה ב-1937, ושידרו רק את התהלוכה שבחוץ.
דיון לא קטן נערך בנושא בקבינט הבריטי, כשראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל התנגד לרעיון, אך אליזבת התעקשה שהאירוע יתקיים בפני מצלמות הטלוויזיה, כמו גם אלו המצלמות בטכנולוגיית תלת מימד ניסיונית.
האירוע גם צולם בצבע, בנפרד משידור הטלוויזיה בשחור-לבן של ה-BBC, וצפו בו בממוצע 17 אנשים בכל טלוויזיה קטנה.
ההכתרה של אליזבת הייתה גם האירוע העולמי הגדול הראשון ששודר באופן בין-לאומי בטלוויזיה.
כדי לוודא שהקנדים יוכלו לצפות בטקס באותו יום, הטיס האינגליש אלקטריק קנברה הקלטות של הטקס שצולמו על ידי ה-BBC מעבר ל כדי שיובאו לשידור על ידי תאגיד השידור הקנדי (CBC), הטיסות הראשונות ללא עצירות בין הממלכה המאוחדת וקנדה היבשתית.
בגוס ביי, לברדור, קבוצת הסרטים הראשונה הועברה למטוס קרב CF-100 של חיל האוויר המלכותי הקנדי להמשך הטיסה למונטריאול.
בסך הכל, שלוש טיסות כאלה בוצעו תוך כדי ההכתרה.
למחרת, הסרט הוטס מערבה ל.
רשתות הטלוויזיה בארצות הברית, NBC ו-CBS, ביצעו סידורים דומים להטסת סרטים לארצות הברית שיובאו לשידור באותו יום, אך השתמשו במטוסים איטיים יותר.
רשת ABC, שהתקשתה אז כלכלית מול מתחרותיה, שידרה את שידורי ה-CBC, כששידרה את האות באוויר מתחנת טורונטו של ה-CBC והזינה את הרשת מהסניף שלה בבאפלו, ניו יורק, וכתוצאה מכך, הקדימה את שתי הרשתות האחרות ביותר מ-90 דקות ובעלות נמוכה משמעותית.
אף על פי שעדיין לא היה לה שירות טלוויזיה מלא, הסרט גם נשלח לאוסטרליה על סיפון מטוס נוסעים של קוואנטס, שהגיע לסידני בזמן שיא של 53 שעות ו-28 דקות.
מספר הצופים העולמי בהכתרה בטלוויזיה נאמד בכ-277 מיליון בני אדם.
בישראל, הטקס שודר ברדיו, בידי מספר שדרים ישראלים, ששהו בלונדון.
לאורך מסלול שלאורכו מלחים, חיילים ואנשי אוויר מרחבי האימפריה הבריטית וחבר העמים, עברו אורחים ופקידים בתהלוכה לפני כ-3 מיליון צופים שנאספו ברחובות לונדון, שחלקם לנו במקום הצפייה שלהם כדי להבטיח את מקומם באירוע, ואחרים ישבו בטריבונות שנבנו במיוחד לאורך המסלול.
יותר מ-200 מיקרופונים הוצבו לאורך מסלול התהלוכה ובמנזר וסטמינסטר, והם אוישו על ידי כ-750 שדרנים ששידרו ב-39 שפות.
התהלוכה כללה מונרכים זרים וראשי מדינות שנסעו למנזר וסטמינסטר בכרכרות שונות.
הכרכרה המלכותית הראשונה עזבה את ארמון בקינגהאם ועברה במורד המאל, שהיה מלא בדגלים מתנופפים וקהל מעודד.
אחריו הגיעה כרכרת המדינה האירית שנשאה את המלכה האם אליזבת, שענדה את כתרה הנושא את היהלום קוהינור.
המלכה אליזבת השנייה המשיכה דרך לונדון מארמון בקינגהאם, דרך כיכר טרפלגר, ולכיוון המנזר בכרכרת המדינה המוזהבת.
מחוברת לכתפיות שמלתה, המלכה לבשה את גלימת המדינה, כחמישה וחצי מטרים של גלימת קטיפה ארוכה ארוגה ביד מרופדת בפרוות הרמין קנדי, שדרשה את עזרתן של השושבינות שלה לנשיאה.
תהלוכת החזרה עברה במסלול שארך כ-8 קילומטרים, דרך וייטהול, כיכר טרפלגר, פאל מאל, פינת הייד פארק, מארבל ארץ', כיכר אוקספורד, ולבסוף במורד המאל לארמון בקינגהאם.
29,000 אנשי שירות מבריטניה וממדינות חבר העמים צעדו בתהלוכה שארכה כ-3 קילומטרים ו-45 דקות לעבור כל נקודה נתונה.
15,800 נוספים עמדו לאורך המסלול.
את המצעד הובילו קולונל בורוז מצוות משרד המלחמה וארבע להקות גדוד.
אחר כך הגיעו הכוחות הקולוניאליים, אחר כך חיילים ממלכות חבר העמים, ואחריהם חיל האוויר המלכותי, הצבא הבריטי, הצי המלכותי, ולבסוף חטיבת משק הבית.
מאחורי הכוחות הצועדים הייתה תהלוכת כרכרות בראשות שליטי מדינות החסות הבריטיות, כולל המלכה סאלוטה טופו השלישית מטונגה, ראשי ממשלות חבר העמים, הנסיכים והנסיכות של משפחת המלוכה ואליזבת המלכה האם.
כשלפניו ראשי הכוחות המזוינים של בריטניה רכובים על סוסים, כרכרת המדינה המוזהבת לוותה על ידי צבא המשמר וחיל הפרשים, ואחריו הגיעו עוזרי המלכה.
לתהלוכה נדרשו כל כך הרבה כרכרות עד שנאלצו להשאיל כמה מאולפני אלסטרי.
לאחר סיום התהלוכה, משפחת המלוכה הופיעה על המרפסת של ארמון בקינגהאם כדי לצפות במטס.
המטס עבר שינוי ביום בגלל מזג האוויר, אך חוץ מזה התקיים כמתוכנן.
168 מטוסי קרב טסו מעליהם בשלוש דיוויזיות בהפרש של שלושים שניות, בגובה של 1,500 רגל (כ-457 מטרים).
לאחר שהיה סגור מאז הצטרפות המלכה להכנות להכתרה, מנזר וסטמינסטר נפתח בשעה 6 בבוקר ביום ההכתרה לכ-8,000 האורחים שהוזמנו מרחבי חבר העמים הבריטי; אישים בולטים יותר, כגון בני משפחתה של המלכה, אנשי מלוכה זרים, האצולה של הממלכה המאוחדת, ראשי מדינות, חברי פרלמנט מבתי המחוקקים השונים של המלכה והמלכה סאלוטה מטונגה.
הגנרל ג'ורג' מרשל, מזכיר המדינה של ארצות הברית שיישם את תוכנית מרשל, מונה ליושב ראש המשלחת האמריקאית להכתרה והשתתף בטקס יחד עם רעייתו, קתרין.
אורחים שישבו על שרפרפים יכלו לרכוש את השרפרפים שלהם לאחר הטקס, כשהרווחים הועברו לכסות את עלות ההכתרה.
לפני המלכה הגיע למנזר וסטמינסטר כתר אדוארד הקדוש, שנישא למנזר על ידי הלורד המנהל העליון של אנגליה, אנדרו קנינגהם מהינדהופ, שלצדו שני עמיתים אחרים, בעוד הארכיבישופים והבישופים העוזרים של הכנסייה האנגליקנית המתינו מחוץ לדלת המערבית הגדולה לבואה של המלכה אליזבת השנייה.
בזמן שאליזבת התפללה ולאחר מכן התיישבה על כיסא האחוזה מדרום למזבח, הבישופים נשאו את האביזרים הדתיים – הביבליה, הפאטן והגביע - והעמיתים המחזיקים בהכתרה מסרו אותם לארכיבישוף מקנטרברי, שבתורו העביר אותם לדיקן מווסטמינסטר, אלן קמפבל דון, כדי להציב אותם על המזבח.
לאחר שעברה לעמוד בפני כס אדוארד הקדוש, אליזבת פנתה, בעקבות פישר, יחד עם הלורד צ'נסלור (גאווין סימונדס), לורד צ'מברלין הגדול (ג'ורג' צ'למונדלי), לורד המשטרה הגדול (אלן ברוק) והרוזן המרשל (ברנרד פיצאלאן-הווארד, הדוכס מנורפוק), כולם בראשות האחראי על הסמלים של מסדר הבירית ג'ורג' בליו.
הארכיבישוף מקנטרברי שאל את הקהל לכל כיוון של המצפן בנפרד: "אדונים, אני מציג בפניכם את המלכה אליזבת, המלכה הבלתי מפוקפקת שלכם: אי לכך שכולכם באתם היום לעשות מחווה ושירות, האם אתם מוכנים לעשות אותו הדבר?" והקהל ענה "אלוהים, נצור את המלכה אליזבת!" בכל פעם, ולאחר מכן המלכה קדה בתמורה.
לאחר שהתיישבה שוב על כיסא האחוזה, אליזבת נשבעה את שבועת ההכתרה, שנוהלה על ידי הארכיבישוף מקנטרברי.
היא נשבעה למשול בכל אחת ממדינותיה על פי החוקים והמנהגים שלה, לקיים חוק וצדק ברחמים, לקיים את הפרוטסטנטיות בבריטניה, להגן על הכנסייה האנגלית ולשמר את הבישופים והכמורה שלה.
היא המשיכה למזבח שם אמרה, "את הדברים שהבטחתי כאן, אקיים ואשמור.
אז עזור לי אלוהים", לפני שנישקה את התנ"ך והכנסייה את מדריך הסימנים המלכותי לשבועה כשהתנ"ך הוחזר לדיקן מווסטמינסטר.
לאחר מכן לקח אותו מנחה האספה הכללית של הכנסייה של סקוטלנד, ג'יימס פיט-ווטסון, הגיש אותו שוב לאליזבת, ואמר:
אליזבת החזירה את הספר לפיט-ווטסון, שהחזיר אותו לדיקן מווסטמינסטר.
לאחר מכן נערך טקס הקודש, הכולל תפילות הן של הכמורה והן של אליזבת, ופישר ביקש, "הו אלוהים...
הענק למשרתתך זו, אליזבת, מלכתנו, את רוח החוכמה והממשל, שבהיותה מסורה לך בכל לבה, היא תוכל לשלוט בחוכמה רבה, שבזמנה תוכל הכנסייה שלך להיות בטוחה, והמסירות הנוצרית תוכל להמשיך בשלום", לפני קריאת קטעים שונים מאיגרת פטרוס הראשונה, תהילים והבשורה על-פי מתי.
אליזבת נמשחה אז כשהמקהלה שרה את "צדוק הכהן"; התכשיטים של המלכה ושכמיית הארגמן הוסרו על ידי לורד אנקסטר והגבירה אשר על הגלימות, הדוכסית מדבונשייר, והיא לבשה רק שמלת פשתן לבנה פשוטה שעוצבה גם על ידי הארטנל כדי לכסות לחלוטין את שמלת ההכתרה.
המלכה עברה לשבת בכס אדוארד הקדוש, שם פישר, בסיוע הדיקן מווסטמינסטר, עשה צלב על מצחה, ידיה וחזה בשמן קדוש עשוי מאותו בסיס ששימש בהכתרת אביה.
לבקשתה, טקס המשיחה לא שודר בטלוויזיה.
מהמזבח העביר הדיקן ללרוד צ'מברלין הגדול את הדורבנים, שהוגשו לאליזבת ולאחר מכן הונחו בחזרה על המזבח.
לאחר מכן נמסרה חרב המדינה לאליזבת, שלאחר תפילה שנאמרה על ידי פישר, הניחה אותה בעצמה על המזבח, והאציל שהחזיק בה קודם לכן לקח אותה בחזרה לאחר ששילם סכום של 100 שילינג.
לאחר מכן עוטרה אליזבת בארמילים (צמידים), הצעיף המלכותי, הגלימה המלכותית וגלובוס הריבון.
לאחר מכן היא ענדה את טבעת ההכתרה ושרביט אדוארד הקדוש (השרביט עם הצלב) על יד ימינה ולקחה בידה השמאלית את שרביט היושר והרחמים (השרביט עם היונה), והוכתרה על ידי הארכיבישוף מקנטרברי, כשהקהל קרא "אלוהים נצור את המלכה!" שלוש פעמים ברגע המדויק שכתר אדוארד הקדוש נגע בראשה של המונרכית.
הנסיכים והאצילים התאספו ואז חבשו את נזריהם ומטח כבוד של 21 תותחים נורה ממצודת לונדון.
לאחר בני המשפחה המלכותית, חמשת האצילים הבכירים ביותר, אחד מכל דרגה, נשבעו אמונים בשם השכבה שלהם למלכה: דוכס נורפוק בשם הדוכסים, המרקיז האנטלי בשם המרקיזים, הרוזן שרוסברי בשם הרוזנים, ארבתנוט בשם הוויקונטים ומובריי בשם הברונים.
כשהברון האחרון סיים את שבועתו, האספה צעקה "אלוהים נצור את המלכה אליזבת.
מי יתן והמלכה תחיה לנצח!" לאחר שהסירה את כל התכשיטים המלכותיים שלה, אליזבת כרעה ברך ולקחה את ספר הקודש, כולל וידוי כללי ומחילה, ויחד עם הקהילה, קראה את תפילת האדון.
כעת, כשהיא עונדת את כתר האימפריה הממלכתי ומחזיקה את השרביט עם הצלב וגלובוס הריבון, וכשהאורחים שנאספו שרו "אלוהים נצור את המלכה", אליזבת עזבה את מנזר וסטמינסטר דרך את הדלת המערבית הגדולה.
בכל הנוגע לבחירת המוזיקה, המסורת דרשה ש"צדוק הכהן" של הנדל ו"שמחתי" של פארי יכללו בין המזמורים.
יצירות מקהלה נוספות שנכללו היו ההמנון האנונימי מהמאה ה-16 "תשמח באלוהים תמיד" ו"אתה תשמור אותו בשלווה מושלמת" של סמואל סבסטיאן וסלי.
מסורת נוספת הייתה שיצירות חדשות יוזמנו מהמלחינים המובילים באותו זמן: רייף וון ויליאמס הלחין מוטט חדש בשם "הו, טעם וראה", ויליאם וולטון הלחין רקע לטה דאום, והמלחינה הקנדית הילי וילן כתבה המנון בשם "הו אלוהים המושל שלנו".
תוכננו ארבעה יצירות תזמורת חדשות: ארתור בליס הלחין את "תהלוכתי", וולטון את "הגלובוס והשרביט", וארנולד באקס את "מארש ההכתרה".
בנג'מין בריטן הסכים להלחין יצירה, אבל חלה בשפעת ונאלץ להתמודד עם שיטפונות באזור מגוריו, כך שהוא לא היה יכול לכתוב את המנגינה לאירוע.
"מארש ההוד והנסיבות" מספר 1 ברה מז'ור של אדוארד אלגר הושמע מיד לפני המארש של באקס בסיום הטקס.
חידוש שנערך לפי הצעתו של וון ויליאמס, היה הכללת שיר הלל בו יכלה הקהילה להשתתף.
הצעה זו גררה מחלוקת ולא נכללה בתוכנית עד שאליזבת עצמה התוודעה להצעה ותמכה בה.
וון ויליאמס כתב עיבוד משוכלל למזמור המטרי המסורתי, "המאה הישנה", שכלל תרועות חצוצרה צבאיות והושר לפני ספר הקודש.
גורדון ג'ייקוב כתב עיבוד מקהלה ל"אלוהים נצור את המלכה", גם הוא כלל תרועות חצוצרה.
המקהלה להכתרה הייתה שילוב של המקהלות של מנזר וסטמינסטר, קתדרלת סנט פול, הקפלה המלכותית וקפלת סנט ג'ורג'.
בנוסף לאותן מקהלות מבוססות, בית הספר המלכותי למוזיקת כנסייה ערך מבחנים כדי למצוא עשרים בנים השרים סופרן ממקהלות כנסיות קהילתיות המייצגות את האזורים השונים של הממלכה המאוחדת.
יחד עם תריסר סופרנואים שנבחרו ממקהלות קתדרלות בריטיות שונות, הנערים שנבחרו בילו את החודש שקדם להכתרה בחזרות בארמון אדינגטון.
ההרכב הסופי של המקהלה כלל 182 סופרנואים, 37 אלטים, 62 טנורים ו-67 בסים, כולם בנים.
התזמורת, שמנתה 60 נגנים, כללה את החברים המובילים בתזמורות הסימפוניות וההרכבים הקאמריים הבריטיים.
כל אחד מ-18 הכנרים, ובראשם פול בירד, היה כנר ראשי של תזמורת גדולה או להקה קאמרית.
המנצח היה סר אדריאן בולט, שניצח על התזמורת גם בהכתרה הקודמת.
בכל רחבי מחוזות המלכה, מדינות חבר העמים, ובחלקים אחרים של העולם, נערכו חגיגות הכתרה.
מדליית ההכתרה של המלכה אליזבת השנייה הוענקה לאלפי נמענים ברחבי מחוזות המלכה ובקנדה, ניו זילנד, דרום אפריקה והממלכה המאוחדת הונפקו מטבעות הנצחה.
שלושה מיליון מדליוני הכתרה מארד הוזמנו על ידי ממשלת קנדה, הוטבעו על ידי המטבעה המלכותית הקנדית וחולקו לתלמידי בתי ספר ברחבי המדינה.
החלק הקדמי של המטבעות הציג את דמותה של אליזבת והצד האחורי את הקיצור המלכותי של המלכה (EIIR) מעל המילה CANADA, מוקפים על ידי הכיתוב ELIZABETH II REGINA CORONATA MCMLIII.
כמו בהכתרתו של ג'ורג' השישי, בלוטים מאלונים בפארק וינדזור הגדול, ליד טירת וינדזור, נשלחו ברחבי חבר העמים ונשתלו בפארקים, בשטחי בתי ספר, בבתי קברות ובגנים פרטיים כדי לגדול למה שמכונה "אלונים מלכותיים" או "אלוני הכתרה".
בלונדון אירחה המלכה ארוחת צהריים של הכתרה, שעבורה הומצא המתכון של עוף ההכתרה, ומופע זיקוקים הועלה מעל רציף ויקטוריה.
יתר על כן, מסיבות רחוב נערכו ברחבי הממלכה המאוחדת.
טורניר הכדורגל גביע ההכתרה נערך בהאמפדן פארק, גלאזגו במאי, ושבועיים לפני ההכתרה, מגזין הספרות לילדים "קולינס מגזין" מיתג את עצמו מחדש כ"אליזבתני הצעיר".
חדשות כי אדמונד הילרי וטנזינג נורגיי הגיעו לפסגת האוורסט הגיעו לממלכה המאוחדת ביום ההכתרה של אליזבת, מה שכונה "מתנת הכתרה למלכה החדשה".
בחודש שלאחר מכן התקיימה תצוגת ראווה מעל נהר התמזה כמחוות הכתרה למלכה.
מפגנים צבאיים, מרוצי סוסים, תהלוכות ותצוגות זיקוקים נערכו בקנדה.
המושל הכללי של המדינה, וינסנט מאסי, הכריז על היום כחג לאומי וניהל את החגיגות בגבעת הפרלמנט באוטווה, שם שודר נאום ההכתרה של המלכה והתקן המלכותי האישי שלה הוטס ממגדל השלום.
מאוחר יותר, נערך קונצרט פומבי בגבעת הפרלמנט והמושל הכללי אירח נשף באחוזת רידו.
בניופאונדלנד, 90,000 קופסאות של ממתקים חולקו לילדים, חלקן נמסרו על ידי חיל האוויר המלכותי הקנדי, ובקוויבק, 400,000 איש חגגו במונטריאול, כ-100,000 בפארק ז'אן-מאנס בלבד.
מופע רב-תרבותי הוצג במתחם התערוכות בטורונטו וב הקהילה הסינית ביצעה ריקוד אריות ציבורי.
בחצי האי קוריאה, חיילים קנדים ששירתו במלחמת קוריאה ירו ביום זה פגזי עשן ב, אדום, כחול ולבן, לעבר האויב, ושתו רום.
ב-15 ביוני 1953, המלכה השתתפה בסקירת הצי בספיטהד, מול החוף בפורטסמות'.
בפיקודו של האדמירל סר ג'ורג' קריזי היו 197 ספינות מלחמה של הצי המלכותי, יחד עם 13 ממדינות חבר העמים ו-16 של ציים זרים, וכן ספינות ייצוגיות של צי הסוחר הבריטי וציי הדייג.
בסקירה נכחו יותר ספינות מאשר בסקירת ההכתרה של 1937, אם כי שליש מהן היו פריגטות או ספינות קטנות יותר.
יחידות הצי המלכותי הגדולות כללו את אוניית המערכה האחרונה של בריטניה, אה"מ ואנגארד, ארבע ספינות צי ושלוש נושאות מטוסים קלות.
הצי המלכותי האוסטרלי והצי המלכותי הקנדי כללו כל אחד נושאת מטוסים קלה ביחידותיהם, סידני ו- מגניפיסנט.
המלכה ומשפחת המלוכה החלו לסקור את קווי הספינות שעגנו ב-15:30, והשתמשו בפריגטה אה"מ סורפרייז כיאכטה מלכותית.
הספינה עגנה בחזרה ב-17:10. לאחר מכן חלף מטס של זרוע האוויר של הצי, בו השתתפו 40 טייסות אוויר של חיל הים, כאשר 327 מטוסים טסו מארבע תחנות אוויר.
המערך הונהג על ידי אדמירל משנה וולטר קוצ'מן שהטיס דה הבילנד ומפייר.
לאחר שהמלכה עברה לוואנגארד לארוחת ערב, היום הסתיים בהארת הספינות ומופע זיקוקים.
במהלך ביקור בן שבוע בסקוטלנד, ב-24 ביוני 1953, השתתפה המלכה בטקס חגיגת הודיה לאומית בקתדרלת סנט ג'יילס שבאדינבורו, במהלכו הוענקו לה באופן חגיגי את תכשיטי הכתר של סקוטלנד.
בעקבות תהלוכת כרכרה בעיר בליווי החברה המלכותית של קשתים, בטקס, בראשות מנחה האספה הכללית של הכנסייה של סקוטלנד, ג'יימס פיט-ווטסון, השתתפה קהילה של 1,700 איש מכל חלק בחברה הסקוטית.
שיא האירוע היה הצגת התכשיטים, שקיבלה המלכה מדיקן הגדילן, צ'ארלס וור, ולאחר מכן העבירה את כתר סקוטלנד לדוכס מהמילטון, את חרב המדינה לרוזן יום, ואת השרביט לרוזן מקרופורד ובלקרס.
זו הייתה הפעם הראשונה שהטקס הזה נערך מאז 1822 במהלך ביקורו של המלך ג'ורג' הרביעי.
בזמן הטקס המלכה הייתה לבושה ב"בגדי יום" עם תיק יד, ולא בגלימות טקסיות, מה שהעיתונות הסקוטית תפסה כהקלה בכבודה של סקוטלנד.
ההחלטה לא להתלבש באופן רשמי התקבלה על ידי המזכיר הפרטי של הריבון, סר אלן לסלס, וסר אוסטין סטרוט, עובד מדינה בכיר במשרד הפנים.
בציור הרשמי של הטקס, שצייר סטנלי קורסיטר, הושמט התיק הפוגע בכוונה.
מסקר ההכתרה של חיל האוויר המלכותי
ב-15 ביולי 1953, המלכה השתתפה בסקירה של חיל האוויר המלכותי בבסיס חיל האוויר אודיהם בהמפשייר.
החלק הראשון של הסקירה היה צעדה שלוותה על ידי נציגים המייצגים את הפיקודים השונים של חיל האוויר המלכותי, בהובלת פיקוד המפציצים, ואחריו ארבעה מטוסי דה הבילנד ונום של ממסד הקרב המרכזי שכתבו את הסימן המלכותי (EIIR) בכתב שחקים.
לאחר ארוחת הצהריים סיירה המלכה במכונית פתוחה בין שורות של כ-300 מטוסים שהיו מסודרים בתצוגה סטטית.
היא חזרה לאזור המרכזי למטס של 640 מטוסים בריטים וממדינות חבר העמים, מתוכם 440 מטוסי סילון.
את המטס הוביל מסוק בריסטול סיקמור שגרר את נס חיל האוויר המלכותי, בעוד שהמטוס האחרון היה אב טיפוס של סופרמרין סוויפט.
לבסוף, ארס הכותב שחקים איית את המילה "vivat" ("לחיי!").
ב-15 ביוני סקרה המלכה את מסקר ההכתרה של הצי המלכותי.
טקס הכתרת צ'ארלס השלישי ואשתו, קמילה, למלך ולמלכה הרעיה של הממלכה המאוחדת ושאר ממלכות חבר העמים נערך ב-6 במאי 2023 במנזר וסטמינסטר שבלונדון.
זהו טקס ההכתרה העשירי בהיסטוריה של הממלכה המאוחדת, מאז הקמתה בשנת 1707 וטקס ההכתרה ה-40 להתקיים במנזר וסטמינסטר מאז הכתרתו של ויליאם הכובש ב-1066.
בטקס הוכתר צ'ארלס השלישי למלך, אך לא מדובר בתנאי לכהונתו כמלך, שכן זו החלה באופן מיידי ב-8 בספטמבר 2022 עם מותה של אימו, המלכה אליזבת השנייה, בהיותו הראשון בסדר הירושה לכתר הבריטי.
אשתו של צ'ארלס, קמילה, הוכתרה בטקס, כמלכה רעיה.
כשצ'ארלס נישא לקמילה ב-2005, הוכרז שקמילה לא עתידה לקבל את התואר.
צ'ארלס לעומת זאת, ביקש לתת לקמילה את התואר, כדי שתוכתר לצידו.
עם עליית הפופולריות של קמילה, הצהירה המלכה אליזבת השנייה על רצונה כי קמילה תקבל את התואר מלכה לאחר מותה.
צ'ארלס השלישי עלה לכס הממלכה המאוחדת בגיל 73 עם מות אמו, המלכה אליזבת השנייה, ב-8 בספטמבר 2022 כשהיא בת 96. הוא הוכרז כמלך על ידי מועצת העלייה יומיים לאחר מכן, ב-10 בספטמבר.
עוד בהיותו נסיך ויילס, נבנו תוכניות ראשוניות לטקס ההכתרה העתידי תחת שם הקוד מבצע כדור הזהב.
דו"ח שפורסם ב-2018 על ידי יחידת החוקה של אוניברסיטת לונדון הכיל בתוכו הצעות לחידוש הטקס והתאמתו לעידן המודרני.
על תכנון הטקס הופקד אדוארד פיצאלן-הווארד, דוכס נורפוק ה-18 , מתוקף כהונתו בתפקיד מרשל רוזן , ולצדו ועדת הכתרה מיוחדת שהוקמה לצורך זה.
באוקטובר 2022 הוכרז על התאריך שנקבע לטקס: שבת ה-6 במאי 2023. יום מנוחה נוסף נקבע ב-8 במאי, על מנת להאריך את סוף השבוע ולאפשר קיומם של אירועי חגיגה ברחבי המדינות.
ואכן, אירועים כאלו נקבעו הן על-ידי המוסדות הממלכתיים בבריטניה והן על-ידי אנשים פרטיים.
בהיותו אירוע ממלכתי רשמי, תישא ממשלת בריטניה בעלויות הטקס, והיא זו שקבעה את רשימת המוזמנים שכוללת כ-2,000 איש ובהם משפחת המלוכה עצמה, שרי הממשלה, נציגים מטעם בתי הפרלמנט, נציגים מטעם ממשלות חבר העמים, בני מלוכה זרים וראשי מדינות מרחבי העולם.
הוגו ברננד , שהיה הצלם הרשמי בחתונתם של המלך והמלכה בשנת 2005, נבחר לשמש בתפקיד גם בטקס ההכתרה.
באפריל 2023 נחשפה ההזמנה הרשמית לטקס שנשלחה למוזמנים.
פורסמה גם תמונה רשמית חדשה של הזוג המלכותי, שצולמה לרגל האירוע על-ידי הוגו ברננד.
ההזמנה עוצבה על-ידי אנדרו ג'יימיסון, אמן הרלדיקה וקליגרף, והיא כוללת את הסמלים של בני הזוג ומוטיבים טבעיים ובהם הפרחים הסמליים של בריטניה וחיות בר.
הסמליל הרשמי של אירוע ההכתרה עוצב על-ידי סר ג'ונתן אייב.
הוא כולל בתוכו את כתר אדוארד הקדוש ואת הצמחים הלאומיים המסמלים כל אחד חלק אחר בממלכה: הוורד האנגלי, הדרדר הסקוטי, הנרקיס הוולשי והתלתן האירי.
הוא צבוע אדום, כחול ולבן - כצבעי היוניון ג'ק.
בבוקר יום ההכתרה יצאו המלך והמלכה מארמון בקינגהאם לעבר מנזר וסטמינסטר, ונסעו בכרכרת יובל היהלום שהונהגה בשישה סוסים, במה שמכונה "תהלוכת המלך".
ליוו אותם הגדוד הרכוב של פרשי המלך והמשטרה הרכובה המלכותית של קנדה.
הזוג נסע דרך המאל אל עבר וייטהול, משם אל עבר רחוב הפרלמנט עד לפתח המערבי של המנזר.
ראשונים נכנסו למנזר נציגי הקהילות הדתיות בממלכה: היהודית, המוסלמית, הסיקית, הבודהיסטית, ההינדית, הג'יינית, הבהאית והזורואסטרית.
אחריהם הגיעו נציגי הכנסייה האנגליקנית וכנסיות אחרות בממלכה וברחבי חבר העמים, דגלי מדינותיהם נישאו על-ידי נציגים מכל מדינה, בליווי המושלים הכלליים וראשי הממשלות.
המלך והמלכה נכנסו למנזר בשעה 11 בבוקר בתהלוכה נפרדת, מלווים על-ידי אצילים נבחרים ובהם הדוכס מנורפוק.
המקהלה שרה את מזמור קכ"ב בתהילים (שמחתי באומרים לי בית ה' נלך) בלחן חדש של המלחין הוברט פארי, וקהל תלמידים מווסטמינסטר קרא: "Vivat Rex Carolus" ו-"Vivat Regina Camilla" (יחי המלך צ'ארלס, תחי המלכה קמילה).
המלך לווה בידי ארבעה נושאי גלימה ובהם הנסיך ג'ורג' מווילס, המלכה לוותה גם היא בארבעה נושאי גלימה, בני משפחתה הצעירים, יחד עם שתי גבירות ובהן אחותה.
המלך צ'ארלס עטה את הגלימה הממלכתית של סבו, ג'ורג' השישי.
המלכה קמילה עטתה את הגלימה הממלכתית של חמותה, אליזבת השנייה.
בראש תהלוכת תכשיטי הכתר נישא צלב ויילס, שהוענק למלך החדש על-ידי האפיפיור פרנציסקוס, ובתוכו הוטמעו שתי פיסות מן הצלב האמיתי.
לאחריו נישאו תכשיטי הכתר ששימשו בטקס ובהם שרביט אדוארד הקדוש, שרביט היושר והרחמים, חרב הרחמים, גלובוס הריבון, כתר המלכה מרי וכתר אדוארד הקדוש.
הטקס כולו נוהל על-ידי ג'סטין ולבי, הארכיבישוף מקנטרברי.
בתחילתו התפללו המלך והמלכה תפילה חרישית ולאחריה ישבו על כיסאות המעמד (הראשונים מתוך שלושה כיסאות בהם ייעשה שימוש).
עבור הטקס חודשו הכיסאות שנוצרו עבור הוריו של צ'ארלס, בניגוד לנוהג של בניית כיסאות חדשים, מטעמי חיסכון.
ראשית, פנה המלך לכל אחת מרוחות השמיים, וארבעה אישים (בהם הארכיבישוף מקנטרברי) קראו: הקהל ענה: לאחר מכן, ראש האספה הכללית של הכנסייה הסקוטית הציג בפני המלך את ספר התנ"ך.
הארכיבישוף ניהל את שבועת ההכתרה, שבה התחייב המלך למשול בכל אחת ממדינותיו בהתאם לחוקיה ולמנהגיה, לקיים את החוק בצדק וברחמים, לקיים את הדת הפרוטסטנטית בבריטניה, להגן על הכנסייה האנגליקנית ולשמור עליה ועל הבישופים ואנשי הכמורה, ויסיים באומרו:.
ראש הממשלה ואצילים נבחרים הקריאו לאחר מכן פסוקים מן הביביליה, והושרו מזמורים שהולחנו במיוחד לרגל האירוע.
דרשה של הארכיבישוף נעלה את חלק השבועה, ולאחריה הושר המזמור "בוא, רוח בורא".
גלימת המלך הוסרה ממנו, והוא עבר לשבת בכיסא אדוארד הקדוש, כאשר בתוכו אבן סקון שהובאה מסקוטלנד.
הכיסא עבר הליך של שיקום ושימור לקראת הטקס.
לצלילי המזמור המפורסם "צדוק הכהן" הוקם סביב הכיסא מסך מיוחד שתפקידו להסתיר את החלק המקודש ביותר בטקס (וזאת בניגוד לנוהג ההיסטורי לפיו מוקמת חופת אריג זהב שמוחזקת על-ידי ארבעה אבירי מסדר הבירית).
המלך קיבל לידיו דורבנות זהב, שהוחזרו לאחר מכן אל המזבח.
לאחר מכן קיבל לידיו את חרב המדינה.
תפילה מיוחדת נאמרה על-ידי הארכיבישוף מקנטרברי ולאחריה הוחזרה החרב אל המזבח.
זוג צמידי זהב הוצגו בפני המלך, והוא הולבש בגדי כמורה עשויים אריג זהב.
לאחר מכן נמסר לידיו גלובוס הריבון שהוחזר אחרי כן אף הוא אל המזבח.
המלך עטה כפפה לבנה על יד ימינו, טבעת הריבון הוצגה בפניו, שרביט אדוארד הקדוש ושרביט היושר והרחמים נמסרו לידיו.
לאחר מכן הונח על ראשו כתר אדוארד הקדוש בידי הארכיבישוף, והקהל קרא: "אל, נצור המלך".
ברגע ההכתרה נורו 21 מטחי כבוד מתותחים ברחבי הממלכה, ו-62 מטחים במצודת לונדון.
המלך בורך על-ידי ראשי הכנסיות השונות בממלכה ועבר בליווי החשמן של וסטמינסטר והארכיבישוף מקנטרברי אל עבר כס המלכות.
הארכיבישוף כרע ברך בפניו והצהיר נאמנות, ולאחריו עשה זאת יורש העצר ויליאם הנסיך מווילס.
הארכיבישוף הזמין את מי שמעוניין לעשות כן, להצהיר אמונים למלך, בפעם הראשונה בהיסטוריית הטקס.
לאחר הכתרת המלך, הוכתרה המלכה קמילה בטקס קצר יותר.
המלכה נמשחה בשמן אך בלא שהיה מסביבה מסך או חופה.
טבעת מיוחדת נענדה על אצבעה וכתר המלכה מרי הונח על ראשה.
זו הייתה הפעם הראשונה מאז 1727 שבה המלכה הרעיה מוכתרת בכתר שלא נוצר במיוחד עבורה.
לאחר ההכתרה קיבלה המלכה לידיה שני שרביטים ואזי הובלה אל כס המלכות שלה, שהוצב ליד כס בעלה, אך נמוך שתי מדרגות ממנו.
בסיום הטקס התקיימה סעודת האדון, ובה הוגשו למלך ולמלכה לחם הקודש ויין הקודש.
הוקראה תפילת האדון והושרו מזמורים ובהם "טה דאום", המלך עטה את גלימת המדינה שלו, שנוצרה במיוחד עבורו, והמלכה עטתה גלימה חדשה גם היא.
הזוג צעד בתהלוכה אל היציאה מן המנזר לצלילי "אל, נצור המלך" ובורך על-ידי נציגי הדתות השונות בממלכה.
הזוג המלכותי עלה על כרכרת הזהב הממלכתית וכך החלה תהלוכת החזרה לארמון בקינגהאם, שהייתה מרובת משתתפים ומפוארת יותר מן התהלוכה אל המנזר.
בחזרתו של המלך אל הארמון סקר מסדר הצדעה של הכוחות המזוינים בממלכתו ועלה מאוחר יותר אל המרפסת המפורסמת יחד עם משפחתו המורחבת, משם הודו לקהל.
ובסופו של הטקס נערך מטס של הצבא הבריטי, וחיל האוויר המלכותי.
הטקס לווה בהפגנות רבות וחסרות תקדים ברחבי הממלכה המאוחדת, כאשר לכל אורכו של הטקס ניתן היה לשמוע קריאות מחאה.
על-מנת למנוע הפרעה לטקס, חסמה משטרת לונדון רחובות מרכזיים לתנועה, ואף ביצעה מעצר מניעתי של ראשי תנועת הרפובליקה והחרימה שלטי מחאה במעוד מועד, מעצר שהביא לתביעה כנגד המשטרה.
לקראת ההכתרה, התנועה אף פרסמה את הערכתה לפיה עלותו של הטקס מסתכמת ב-250 מיליון פאונד, ולא ניתן להצביע על עלייה בהכנסות מתיירות בעקבותיו.
הכתר הקדוש ההונגרי (בהונגרית: Szent Korona) הוא אחד מכתרי החניכה בשימוש הארוך ביותר באירופה, שנשאר שלם עד היום.
זהו אחד מסמלי המדינה ההונגרית, שליוותה את ההיסטוריה של הונגריה לפחות מהמאה ה-12 ועד היום.
במהלך הסכסוכים התכופים על כס המלכות סיפקה החזקתו יתרון גדול במאבק על כוח והשליטה על המלוכה.
דוקטרינת הכתר הקדוש, אחת מנקודות המוצא של התפתחות חוק המדינה ההונגרית, התבססה על הפונקציה הסמלית הממלכתית של הכתר הקדוש.
זה היה הבסיס לחוקתיות ההונגרית מסוף תקופת האנז'ו ועד לסוף מלחמת העולם השנייה.
על פי הדוקטרינה, המקור האולטימטיבי לחוקה ולמערכת המשפטית של המדינה הוא הכתר הקדוש, וכישות משפטית היא תואמת את המדינה ההונגרית.
על פי המסורת ההיסטורית אישטוואן הראשון, מלך הונגריה יום לפני מותו ב-14 באוגוסט 1038 הציע את ממלכת הונגריה למרים, אם ישו בדמות הכתר הקדוש.
זה התחיל את התהליך ההיסטורי שבמהלכו הפך היהלום שבכתר של ממלכת הונגריה לסמל המדינה ההונגרית.
רעיון דומה, שעדיין יש לו השלכות משפטיות, נבנה סביב הכתר הבריטי.
על פי החוק האנגלי, הכתר הוא משרד מורשת בעל אישיות משפטית (corporation sole) שמייצג את ההתגלמות המשפטית של הכוח הביצועי.
כתרים כחפצים (כגון תכשיטי הכתר האנגלי או הסקוטי) הם רכושו של "הכתר" ולא של המלך.
"הכתר" הוא תמונה מטונימית מופשטת המספקת את הבסיס המשפטי לקיומה של הרשות המבצעת.
במסורת ההונגרית, הכתר הקדוש נחשב ככתרו של אישטוואן הראשון, מלך הונגריה, אישטוואן הקדוש, במשך מאות שנים והוא עדיין נקרא כך במקומות רבים מחוץ להונגריה.
איכות החיבור ביניהם במסמרות היא הרבה מתחת לתקן הצורפות של שני החלקים הבודדים.
לפי כמה הנחות, שני החלקים חוברו בהונגריה בתקופת שלטונו של בלה השלישי, מלך הונגריה (1172 – 1196).
עם זאת, טרם נוצרה הסכמה מדעית מלאה על המקור המדויק והמטרה המקורית של שני המרכיבים.
התיאוריה המקובלת דוחה את הרעיונות שלפיהם לכתר עיצוב אחיד, מעולם לא היה מורכב משני חלקים נפרדים, וכי מפרק החיבור במסמרות הוא הפתרון הטוב ביותר האפשרי והמתאים ביותר.
חשיבותו של הכתר הקדוש מתאפיינת בחוק הנוהג המקובל, לפיו רק מי שהוכתר למלך בהתקיים שלושה תנאים מסוימים יכול להיות השליט הלגיטימי של הונגריה.
בבזיליקת עלייתה של מריה הקדושה בסקשפהרוואר
לא שרדו מקורות כתובים בני זמנו על יצירת הכתר וצורתו.
אבן הנגף היחידה למחקר מדעי היא אפוא בחינת ראשי המלוכה ההונגרים עצמם.
בחינת החומר, המבנה והמקור של הכתר הקדוש קשורה אפוא קשר הדוק.
המסמך הגנאלוגי הקדום ביותר שלו הוא ה-Hartvici episcopi Vita S.
Stephani regis מתחילת המאה ה-12, לפיו קיבל אישטוואן הראשון, מלך הונגריה את הכתר מהאפיפיור סילבסטר השני.
תיאור קצר של הכתר בכללותו
הכתר עשוי זהב, מעוטר בתמונות אמייל, פנינים ואבני חן יקרות.
החלק העליון עשוי מזהב כהה וטהור יותר מארבע רצועות זהב ברוחב 51 מ"מ.
החלק התחתון הוא שפה (כמו גלגל רכב) עשויה זהב בהיר יותר עם תכולת כסף גבוהה יותר ולכן חזקה יותר, עם כתובות יווניות על תמונות האמייל.
גובה הכתר ללא הצלב הלטיני האלכסוני בחלק העליון הוא 127 מ"מ.
הקוטר הגדול ביותר של חלק הכתר התחתון הוא 216 מ"מ, הקטן ביותר 204 מ"מ, ההיקף הוא 720 מ"מ.
בשני צדיו תלויות 4-4 שרשראות זהב (pendilia) באורך 10–13 ס"מ שבקצה השרשראות בנויות אבנים חצי יקרות בשקע בצורת תלתן.
חלקו העליון של הכתר מעוטר בפִילִיגְרָן (או פיליגרי (filigree), סוג של צורפות מורכבת בחוטי מתכת דקים, המשמשת בתכשיטים ובצורות קטנות אחרות של עבודות מתכת).
בשולי הרצועות שורות של אבני חן, דר ואלמנדין לסירוגין בשקעים.
לוחות האמייל הם דו-שכבתיים, והשקע התחתון שבו ממוקם האמייל מעוטר בכתובות בלטינית.
אין פיליגרן על הכתר היווני, מחרוזת הפנינים נקבעה על ידי משיכה בחוט, תמונות האמייל משתלבות בשקעים הפנימיים של הלוחות ואינן מכסות את כל פניהם.
על הכתר היווני, הגפנים על שפת הכתר מלווים בחוטי זהב חרוזים, שביצועו שונה מחוט הזהב החרוז הגובל ברצועות הכתר הלטיני.
על שפת הכתר היווני מתחלפים גפנים משולשים וחצי עגולים מאוזן לאוזן בחזית ובשני הצדדים.
בחלק העליון של כל גמלון משובצת אבן חן או פנינה צבעונית (אדום, כחול, לבן).
הדוגמאות הירקרקות של הגמלונים שקופות.
גב הכתר מעוטר בפנינים גדולות במקום גמלונים.
תמונות האמייל עם כתובות יווניות על הכתר הקדוש
חלקו העליון של הכתר בנוי מארבע רצועות זהב, בשוליים מאבנים יקרות, המתחילות מאחורי השפה ומלוחות שמעליה לעבר הלוח המלבני שעל גבי הכתר.
יחד, אלה יוצרים את מה שנקרא הכתר הלטיני.
הלוח המרובע על גבי הכתר הלטיני, ממש כמו הלוח הקדמי של הכתר היווני, מתאר את ישו יושב על כסאו, עם ברוש בכל צד.
מסביב לראשו אותו זר צלב, הוא מרים את ידו הימנית לברכה, "ספר החיים" בשמאלו, כמו בדמותו היוונית של פנטוקרטור.
כל ספרות תולדות האמנות מכירה רק שני התיאורים של פנטוקרטור עם ברושים, ואלה הם השניים על הכתר הקדוש.
תמונת הפנטוקרטור הלטיני מנוקבת על ידי חור, שבו נמצא בסיס הצלב בחלק העליון של הכתר.
תמונות אמייל בחלק הלטיני של הכתר הקדוש
בכך שמינה את קסגי ונטל את הכתר הקדוש, ציין ואצלב כי לא ויתר סופית על כס המלכות ההונגרי.
הנסיגה התרחשה רק בגלל המתקפה ההבסבורגית שהייתה צפויה.
בהתקפה שהתרחשה בסתיו 1304, השתתף אוטו הבווארי, שהו אוטו השלישי, דוכס בוואריה, מלך הונגריה מאוחר יותר, לצד החיילים הגרמנים ולצד ההונגרים מצדדי קארוי רוברט.
המתקפה בסופו של דבר לא הצליחה, אבל ב-21 ביוני 1305 מת ואצלב השני מלך בוהמיה וכך נחתם החוזה הגרמני-בוהמי ב-18 באוגוסט אותה השנה, בו התנאים כבר הוכתבו על ידי המלך הגרמני.
התנאים כללו שבנו ואצלב השלישי יוותר על כס המלכות ההונגרי ויחזיר את סמלי ההכתרה.
אלברט לא תבע לעצמו את הכתר הקדוש, אלא רצה לתת אותו לקארוי רוברט.
ואצלב אכן מילא את התנאי הראשון, ב-9 באוקטובר 1305 בברון (ברנו), הוא ויתר חגיגית על זכותו לכס המלכות ההונגרי, אך מסר אותה לאוטו יחד עם הכתר.
החוק על חובות משמר הכתר
ביום הכתרת מלך הונגריה האחרון, ב-1916 הוכתר בבודפשט המלך ההונגרי האחרון, קרל הראשון, קיסר אוסטריה ואשתו, זיטה, נסיכת בורבון-פארמה.
מבצעי ההכתרה היו הארכיבישוף יאנוש צ'רנוך מאסטרגום והרוזן אישטוואן טיסה.
תחת שלטונה של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית ב-1919, בוטל החוק לשימור הכתר הקדוש ותגי ההכתרה, הוחזרו רק ב-1920.
תולדות הכתר במהלך מלחמת העולם השנייה
מסלול הכתר הקדוש בתום מלחמת העולם השנייה היה: וספרם, קסג, ואז ולם, שוב קסג, מריאזל באוסטריה במרץ 1945, ואז מאטזה, צלהוף, אוגסבורג.
הכתר והשרידים נלקחו מאוגסבורג אל הכספת של בנק פרנקפורט, משם נלקחו לארצות הברית של אמריקה.
שם, על פי סעיף I של החוק משנת 1946, חדלה הונגריה להיות ממלכה, וצורת הממשל החדשה הפכה רפובליקה.
מ-1953 עד 1978 הכתר אוחסן בבסיס הצבאי פורט נוקס בקנטקי, ארצות הברית.
במהלך ההפשרה הפוליטית ב-5 בינואר 1978 תחת נשיאותו של ג'ימי קרטר ניתן היה להחזיר את הכתר הקדוש ההונגרי יחד עם סמל ההכתרה לאדמת הונגריה.
ב-6 בינואר, מסר אותו בפרלמנט ההונגרי, שר החוץ האמריקני סיירוס ואנס ליושב ראש הפרלמנט דאז ולנציגים המוזמנים של העם ההונגרי בטקס קטן.
לאחר השחזור, הכתר והסמל נלקחו למוזיאון הלאומי של הונגריה, שם הוצגו במשך שני עשורים.
בשנת 2000 לרגל יום השנה האלף להקמת המדינה ההונגרית (בשנת 1000 לספירה), הפרלמנט של הרפובליקה של הונגריה יצר את חוק להנצחת ייסוד המדינה על ידי אישטוואן הקדוש והכתר הקדוש.
הכתם הקר (Cold blob) בצפון האוקיינוס האטלנטי (נקרא גם חור ההתחממות הצפון-אטלנטי, North Atlantic warming hole) מתאר אנומליית טמפרטורות קרה של המים על פני השטח של האוקיינוס, המשפיעה על מחזור ההתהפכות האטלנטי, המהווה חלק מהמסוע הימי, וייתכן כי הוא קשור בהמסה של כיפת הקרח של גרינלנד, כתוצאה מהתחממות כדור הארץ.
ה-AMOC מונע בידי הבדלים בטמפרטורת של מי פני השטח של האוקיינוס, וכן הבדלים במליחותם.
המנגנון העיקרי המסוגל לגורם לאנומליה זאת מבוסס על העובדה שמים מתוקים מפחיתים את מליחות מי האוקיינוס, ובאמצעות תהליך זה הם מונעים שקיעה של מים קרים יותר.
עליית המים המתוקים שנצפתה מקורה כנראה בהמסת הקרח בגרינלנד.
מדעני האקלים מייקל מאן מאוניברסיטת המדינה של פנסילבניה וסטפן רהמסטורף ממכון פוטסדאם לחקר השפעות האקלים, הציעו כי דפוס הקור שנצפה במהלך שנים בהן תועדו שיאי טמפרטורה, מהווה סימן לכך שמחזור ההתהפכות של האוקיינוס האטלנטי (AMOC) עשוי להיחלש.
הם פרסמו את ממצאיהם, והגיעו למסקנה כי מחזור ה-AMOC הראה האטה יוצאת דופן במאה הקודמת, ואפשר כי המסה של קרח בגרינלנד תורמת לכך.
טום דלוורת' מ-NOAA הציע כי שונות טבעית, הכוללת מצבים שונים, כלומר התנודה הצפון-אטלנטית והתנודה הרב-עשורית האטלנטית באמצעות טמפרטורות האוקיינוס המונעות על ידי רוח, מהווה גורם גם כן.
מחקר משנת 2014 הגיע למסקנה לגבי האנומליה כי "שינוי מהותי ב-AMOC מתרחש כעת." מחקר אחר הגיע למסקנה כי אפשר והאטת ה-AMOC בשנות ה-70 הייתה חסרת תקדים במהלך המילניום האחרון.
מחקר שפורסם ב-2016, על ידי חוקרים מאוניברסיטת דרום פלורידה , קנדה והולנד, השתמש בנתוני לוויין GRACE לצורך הערכת שטף המים המתוקים המגיעים מגרינלנד.
הם הסיקו כי נגר מים מתוקים מואץ, ובסופו של דבר עלול לגרום לשיבוש של AMOC בעתיד, מה שצפוי בתורו להשפיע על אירופה וצפון אמריקה.
מחקר אחר שפורסם ב-2016, מצא ראיות נוספות להשפעה ניכרת הנובעת מעליית מפלס הים בחוף המזרחי של ארצות הברית.
המחקר אישר ממצאי מחקר מוקדמים יותר, אשר זיהו את האזור כנקודה חמה לעליית מפלס מי הים, עם פוטנציאל הטיה גבוה פי 3–4 יחסית לשיעור העלייה הממוצע העולמי של פני הים.
החוקרים מייחסים את העלייה האפשרית למנגנון זרימת אוקיינוס הנקרא היווצרות מי עומק, המופחת בתורו עקב האטה של AMOC, מה שמוביל בסופו של דבר ליצירת יותר כיסי מים חמים מתחת לפני השטח.
בנוסף, המחקר ציין כי "תוצאותיו מצביעות על כך ששיעורי פליטת פחמן גבוהים יותר תורמים גם לעלייה בגובה פני הים באזור זה בהשוואה לממוצע העולמי".
בשנת 2005 הבחינו חוקרים בריטים כי הזרימה נטו של זרם הגולף ירדה בשיעור של כ-30% מאז שנת 1957. באותו זמן, מדענים בוודס הול ביצעו מדידות הנוגעות להתרעננות מי צפון האוקיינוס האטלנטי ככל שכדור הארץ מתחמם.
הממצאים שלהם העלו כי יש גידול בכמות המשקעים בקווי הרוחב הצפוניים הגבוהים, וכתוצאה מכך הקרח הקוטבי נמס.
על ידי הצפת הים הצפוני במים מתוקים יתר על המידה, התחממות כדור הארץ עלולה, באופן תאורטי, להביא להסטת מי זרם הגולף, הזורמים בדרך כלל צפונה, על פני האיים הבריטיים ונורווגיה, ולגרום להם תחת זאת להסתובב אל עבר הקו המשווה.
אם זה אכן יקרה, האקלים של אירופה ייפגע בצורה חמורה.
מאז שנת 2004 תוכנית RAPID עוקבת אחר מחזור האוקיינוסים.
הכתרתה של ויקטוריה למלכת הממלכה המאוחדת התרחשה ביום חמישי, 28 ביוני 1838, קצת יותר משנה לאחר שעלתה לכס המלכות של הממלכה המאוחדת בגיל 18. הטקס נערך במנזר וסטמינסטר לאחר תהלוכה פומבית ברחובות, אשר יצאה מארמון בקינגהאם לכיוון המנזר וחזרה אליו לאחר הטקס.
את תכנון ההכתרה, הוביל ראש הממשלה, לורד מלבורן החל ממרץ 1838. לנוכח התנגדויות שונות של מפלגות רבות, הודיע הקבינט ביום שבת, 7 באפריל, כי ההכתרה תהיה בתום מושב הפרלמנט ביוני.
היא תוקצבה ב-70,000 ליש"ט, שהיה יותר מכפול מהעלות של ההכתרה ב-1831 של ויליאם הרביעי, אך הרבה פחות מ-240,000 ליש"ט שעלתה ההכתרה של ג'ורג' הרביעי ביולי 1821. מרכיב מרכזי בתוכנית היה הצגת האירוע לציבור רחב יותר.
עד 1838, מסילות הרכבת החדשות שנבנו הצליחו להעביר מספר עצום של אנשים ללונדון וההערכה היא שכ-400,000 מבקרים הגיעו בנוסף להמונים שגדשו את הרחובות בזמן ששתי התהלוכות התקיימו ומילאו את הפארקים שבהם סופקו קייטרינג ובידור.
הייד פארק הפך ליריד ענק, כולל תצוגת כדורים פורחים.
היריד היה אמור להתקיים במשך יומיים, אך בסופו של דבר הוארך על פי דרישת הקהל לארבעה ימים.
בגרין פארק הוצג מופע זיקוקים בלילה שלאחר הטקס.
ההכתרה חלה במקביל לתקופה של מזג אוויר נאה והאירוע כולו נחשב להצלחה גדולה הן על ידי העיתונות והן על ידי הציבור הרחב, אם כי אלה שהיו במנזר היו עדים להרבה תקלות ובלבול, בעיקר בגלל חוסר זמן לחזרות.
המלכה ויקטוריה ירשה את דודה המלך ויליאם הרביעי ב-20 ביוני 1837. ראש הממשלה הראשון שלה היה לורד מלבורן, איתו פיתחה ידידות אישית קרובה.
עד 1867, הורשת הכתר הובילה אוטומטית לפיזור הפרלמנט: ההצבעה בבחירות הכלליות שלאחר מכן התקיימה בין ה-24 ביולי ל-18 באוגוסט.
התוצאה הייתה ניצחון למלבורן, ושהמפלגה הוויגית הוחזרה לשלטון לארבע שנים נוספות.
הרוב בו זכו מול מפלגת האופוזיציה השמרנית הצטמצם מ-112 מושבים ל-30. מלבורן היה השחקן המוביל בתכנון, הכנה והוצאה לפועל של ההכתרה של ויקטוריה.
מבחינת העלות, הממשלה נקרעה בין הקצוות של ההכתרה המפוארת של ג'ורג' הרביעי ב-1821 לבין האירוע הזול יחסית שנערך עבור ויליאם הרביעי ב-1831. היא החליטה לאפשר תקציב של 70,000 ליש"ט, שייצג פשרה בין שני קצוות של 240,000 ליש"ט (1821) ו-30,000 ליש"ט (1831).
לפני 1838, רק בני המלוכה נטלו חלק בהכתרה.
הטקסים היו מתחילים באולם וסטמינסטר בארמון וסטמינסטר ועם השלמתם, בני המלוכה היו הולכים יחד על פני הכביש למנזר וסטמינסטר, שם היו עדים להכתרת המונרך.
אולם בהתאם לתוכנית החדשה של ראש הממשלה מלבורן, הטקסים המסורתיים באולם ווסטמינסטר והתהלוכה למנזר הוחלפו בשתי תהלוכות ארוכות בהרבה דרך כל לונדון.
ויקטוריה נסעה בתוך מרכבת זהב (המכונה גם מרכבת ההכתרה), שנעשתה עבור ג'ורג' השלישי ב-1762, כחלק מתהלוכה שכללה מרכבות רבות אחרות וליווי פרשים.
על פי המגזין The Gentleman's זו הייתה תהלוכת ההכתרה הארוכה ביותר מאז זו של צ'ארלס השני בשנת 1660. חלק גדול מהתקציב שימש לתשלום עבור התהלוכה ולכן לא נערך משתה הכתרה.
המסלול תוכנן כדי לאפשר לכמה שיותר צופים לצפות בתהלוכה.
הוא תוכנן במסלול מעגלי מארמון בקינגהאם ששופץ זמן לא רב קודם, על פני הייד פארק קורנר ולאורך פיקדילי, רחוב סנט ג'יימס, קניון פאל, צ'רינג קרוס וייטהול, עד למנזר ווסטמינסטר: הנסיעה ארכה שעה שלמה.
התהלוכות אל מנזר וסטמינסטר וממנו נצפו על ידי המונים חסרי תקדים, רבים מהאנשים נסעו ברכבות על מסילות הברזל החדשות ללונדון מרחבי הארץ: ההערכה היא כי 400,000 איש הגיעו ללונדון בימים שקדמו לאירוע.
הטקס הונחה על ידי הארכיבישוף מקנטרברי, ויליאם האולי.
על פי ההיסטוריון רוי סטרונג, "הטקס של 1838 היה האחרון בהכתרות המשובשות".
לאחר ההכתרה, היסטוריונים חקרו את הטקסטים הליטורגיים העתיקים והרכיבו תוכנית מובנית שתשמש בטקסים הבאים.
הם גילו מחדש את הטקסטים שהתקיימו במהלך ההכתרות של ימי הביניים, בהן נעשה שימוש בהכתרה הבאה של אדוארד השביעי ב-1902.
היו מעט מאוד חזרות, וכתוצאה מכך ביום הטקס נעשו טעויות ושיבושים רבים.
המלכה ביקרה במנזר רק ערב קודם לכן, אך היא התעקשה לאחר מכן כי היא ידעה לאן ללכת במהלך טקס ההכתרה.
בנג'מין דיזראלי, שהיה אז חבר פרלמנט צעיר, אמר "תמיד היה ספק לגבי מה שיבוא אחר כך, היה ניתן לראות את המחסור בחזרות".
הטקס כולו נמשך חמש שעות, וכלל שתי החלפות לבוש למלכה.
בנקודות בטקס שבהן לא היה צורך להיות נוכחים בתיאטרון ההכתרה (המורכב מהבמה מול המזבח הראשי והמעבר), יכלו המוזמנים לעבור ל"קפלת סנט אדוארד", בה המזבח, היה מכוסה בצלחות של כריכים, בקבוקי יין ועוד.
הסוציולוגית הרייט מרטינו, שהוזמנה להכתרה על ידי המלכה בעצמה ציינה כמה הערות אוהדות על ההכתרה, אבל בסך הכל חשבה שהטקס היה "ברברי ביותר", "וראוי רק לתקופת הפרעונים במצרים העתיקה", ו"לא מתאים למאה התשע-עשרה בעולם המערבי".
התרחשה תאונה שהמלכה הצליחה להפוך לטובתה, ושאותה תיארה מאוחר יותר ביומן שלה:
"לורד רול המסכן, שהוא בן 82, וחולה נורא, נפל, בניסיון לעלות במדרגות, - התגלגל ישר למטה, אבל לא ממש נפגע.
כשהוא ניסה שוב לעלות במדרגות, התקדמתי לקצה, כדי למנוע נפילה נוספת".
תגובתו של צ'ארלס גרוויל, שנכח במקום, הייתה אופיינית לציבור הרחב.
הוא ציין בחשבון שלו שהמלכה ירדה כמה מדרגות כדי למנוע מרול לנסות לטפס עליהם שוב.
גרוויל תיאר זאת כ"מעשה של אדיבות וחסד שיצר סנסציה גדולה".
הרגע הונצח על ידי ג'ון מרטין בציורו המפורסם של הטקס.
בתום הטקס, גזבר משק הבית, לורד סארי, השליך מדליות הכתרה מכסף לקהל, מה שגרם להמולה לא מכובדת.
הקטעים הבאים הם מתוך התיאור של ויקטוריה על האירועים, שכתבה ביומנים שלה, בתרגום חופשי:
בעקבות כניסת הרכבת ללונדון, על פי ההערכות הגיעו לאירוע כ-400,000 מבקרים.
הפארקים, שבהם נמצא חלק ניכר מהבידור של יום ההכתרה, דווחו כדומים למאהלים צבאיים.
הגעתם של כל כך הרבה אנשים, שהחלו להגיע שבוע לפני ההכתרה, הביאה את העיר להיות מושבתת.
באחת הפעמים, הכרכרה הפרטית של ויקטוריה הייתה תקועה בפיקדילי במשך 45 דקות בגלל עגלות רתומות לסוסים שהובילו סחורה להייד פארק עבור היריד.
צ'ארלס גרוויל ציין כי נראה כאילו אוכלוסיית לונדון "גדלה לפתע פי ארבעה".
הבידור העיקרי שנערך היה היריד הענק בהייד פארק, שנמשך ארבעה ימים.
במקומות אחרים, היו אורות במקומות רבים ונערך מופע זיקוקים בגרין פארק בליל ההכתרה.
למרות ההפגנות הרדיקליות בערים מסוימות, רוב המדינה חגגה באותו היום והתקיימו אירועים כמו ארוחה באוויר הפתוח ל-15,000 איש בקיימברידג'.
ביומן שלה ב-28, סיפרה המלכה שהיא נכנסה שוב למרכבה בערך בארבע ורבע והמשיכה חזרה לארמון בקינגהאם באותו מסלול.
היא תיארה את ההמון כאילו נראה גדול עוד יותר לקראת המסע חזרה.
היא הגיעה הביתה קצת אחרי שש, וסעדה בשמונה.
לאחר ארוחת הערב היא צפתה בזיקוקים בגרין פארק "מהמרפסת של אמא".
לוסי וורסלי מעירה כי זו הייתה הפעם היחידה ביומן של ויקטוריה בו היא ציינה את אמה.
ויקטוריה רשמה שהיא לא אכלה ארוחת בוקר עד השעה 11:30 למחרת, ואחר הצהריים היא ביקרה ביריד ההכתרה בהייד פארק, וציינה כמה הפארק היה עמוס ב"כל סוג של שעשועים".
הכתרתה של ויקטוריה, בעקבות ההכתרה של דודה וקודמה, ויליאם הרביעי, ב-8 בספטמבר 1831, הייתה האחרונה מבין שלוש במאה התשע-עשרה.
בזמן מותה ב-22 בינואר 1901, בת 81, היא הייתה המלכה הבריטית בעלת השלטון הארוך ביותר, ושיאה נשבר רק על ידי אליזבת השנייה בספטמבר 2015. ההכתרה הבאה, הראשונה מתוך ארבע במאה העשרים, הייתה זו של בנה ויורשה של ויקטוריה, אדוארד השביעי, בשבת, 9 באוגוסט 1902.
מאז הכתרתו של צ'ארלס השני, נעשה שימוש בכתר אדוארד הקדוש בשיאו של הטקס, אך היה צפוי שגודלו ומשקלו (5 ק"ג) יהיו גדולים מכדי שוויקטוריה תוכל לשאתו, ולכן כתר האימפריה הממלכתי קטן יותר.
הכתר נוצר עבורה על ידי תכשיטני הכתר Rundell, Bridge & Co., תוך שימוש בסך הכל ב-3,093 אבני חן.
אלו כללו את האודם של הנסיך השחור (ספינל), המוצב על צלב פאטה קדמי; הצלב בחלק העליון היה משובץ באבן הידועה בשם ספיר אדוארד הקדוש, תכשיט שנלקח מהטבעת (או אולי מהכתר) של אדוארד המודה.
ויקטוריה לבשה את הכתר הממלכתי של ג'ורג' הרביעי בתהלוכה שחזרה לארמון לאחר הטקס.
כתר ההכתרה של ויקטוריה ניזוק קשות כאשר התרחשה תאונה בפתיחת הפרלמנט בשנת 1845. האבנים הוסרו לאחר מכן: מסגרת הזהב הריקה מוצגת כעת במגדל מרטין במצודת לונדון.
אבני החן הותקנו מחדש בכתר חדש וקל יותר להכתרת ג'ורג' השישי בשנת 1937 על ידי Garrard &amp; Co.
למסע מארמון בקינגהאם למנזר וסטמינסטר, ויקטוריה לבשה גלימת קטיפה ארגמנית מעל שמלת סאטן לבנה נוקשה עם רקמת זהב.
שובל הגלימה שלה היה ארוך במיוחד, ותואר על ידי עוזרת הכבוד שלה, וילהלמינה סטנהופ, כ"תוספת כבדה מאוד".
הגבירה אשר על הגלימות הייתה הרייט, הדוכסית מסאת'רלנד.
לאחר שהוכרזה כמלכה על ידי האספה במנזר, פרשה ויקטוריה לחדר מיוחד שם החליפה את גלימת הארגמן בשמלת פשתן לבנה בהירה יותר מעוטרת תחרה.
כשהיא לובשת את השמלה הזו, היא חזרה למנזרשם הוצגו בפניה תכשיטי הכתר.
גלימות ההכתרה של המלכה, יחד עם שמלת הכלה שלה ופריטים אחרים, נשארים באוסף המלכותי ונשמרים בארמון קנזינגטון.
היא לבשה שוב את הגלימות בדיוקן משנת 1859 של פרנץ קסבר ווינטרהאלטר וביום יובל הזהב שלה ב-1887. פסל שיש המראה אותה לובשת אותם בשנת 1838 הוצב בגני קנזינגטון ליד הארמון.
הדוכסית מקנט, אמה של המלכה
הנסיך מליינינגן, אחיה למחצה של המלכה
הנסיכה מהוהנלוהה-לנגנבורג, אחותה למחצה של המלכה
הדוכס מסאסקס, דודה מצד אביה של המלכה
הדוכס והדוכסית מקיימברידג', דודה ודודתה של המלכה מצד אביה
הנסיך ג'ורג' מקיימברידג', בן דודה הראשון של המלכה
הנסיכה אוגוסטה מקיימברידג', בת דודתה הראשונה של המלכה
הנסיכה אוגוסטה סופיה, דודתה מצד אביה של המלכה
הדוכסית מגלוסטר ואדינבורו, דודתה מצד אביה של המלכה
הדוכס מסקסוניה-קובורג גותה, דודה מצד האם של המלכה
הרוזן ממונסטר, בן דודה הראשון של המלכה
הנסיך כריסטיאן משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, בן דודה השלישי של המלכה (המייצג את דודו, מלך דנמרק)
הדוכס מנסאו, בן דודה השלישי של המלכה
הדוכס מנמור (המייצג את אביו, מלך הצרפתים)
הנסיך ארנסט פרידריך מהסן-פיליפשטאל-ברכפלד (המייצג את אחיו קרל, רו6 הסן-פיליפשטאל-ברכפלד)
הנסיך מלינייה (המייצג את מלך הבלגים)
הדוכס אלכסנדר סטרוגנוב (המייצג את ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה)
אחמד פתי פאשה ואיבראהים שרים פאשה (המייצגים את מהמוט השני מהאימפריה העות'מאנית)
התהלוכה יצאה מארמון סנט ג'יימס, אליו חזרו המלך והמלכה מאוחר יותר כחלק מתהלוכה שנייה לאחר הטקס.
ההכתרה של ויליאם, בעקבות זו של ג'ורג' הרביעי ב-19 ביולי 1821, הייתה השנייה מבין שלוש שנערכו במאה התשע-עשרה.
ההכתרה הבאה הייתה זו של אחייניתו ויורשתו, המלכה ויקטוריה, ביום חמישי, 28 ביוני 1838.
לפי ההיסטוריון רוי סטרונג, לוויליאם הרביעי הייתה "סלידה מטקסים" והוא רצה לוותר לחלוטין על טקס ההכתרה.
הוא הודה שיש הכרח חוקתי אך התעקש שאסור לטקס או לתהלוכה להיות קשורים לאולם וסטמינסטר.
הכרזה זו הכעיסה את השמרנים, שכינו את האירוע "אומת חצי הכתר".
כפי שסטרונג אומר, ההתעקשות של ויליאם "סימנה את סופה של שורה שלמה של טקסים סמליים שהיו נהוגים עוד מימי הביניים, כולל משתה ההכתרה, הטקס של אלוף המלך של השלכת הכפפה, ופעולות אינסופיות הקשורות לבעלות על הקרקע".
המלך ויליאם והמלכה אדלייד נסעו אל הטקס וממנו בכרכרת זהב הקרויה גם כרכרת ההכתרה שנוצרה עבור ג'ורג' השלישי ב-1762 והשתמשו בו בכל ההכתרות משנת 1831. היה זה מחזה פומבי להמונים.
המלך לבש את מדי האדמירל שלו והמלכה לבשה שמלה לבנה עם זהב.
שבע שנים מאוחר יותר, ההכתרה של המלכה ויקטוריה תוקצבה ב-70,000 פאונד כדי להשיג פשרה בין שני הקצוות.
ההכתרה היוותה בסיס למה שנהוג כיום בהכתרת מלכי בריטניה.
החלר מהשילוב בין טקסים דתיים לחילוניים.
עד ההכתרה הזו היה נהוג טקס דתי באולם וסטמינסטר שלאחריו יש תהלוכה רגלית מעבר לכביש אל מנזר וסטמינסטר.
המונרך החדש היה הראשון לנסוע במרכבת ההכתרה בליווי פרשים.
המונרך החדש נסע במרכבה אל המנזר וממנו, והחל במסורת שנהוגה מאז בכל ההכתרות.
התקציב הושקעכ כולו בתהלוכה ולכן לא היה משתה הכתרה שהיה נהוג קודם לכן.
בניגוד להכתרת המלכה ויקטוריה ב-1838, לא ניתן שיקול אמיתי לעניין הבידור הציבורי והאנשים נאלצו להסתפק בשתי התהלוכות בין סנט ג'יימס למנזר ובחזרה.
בשעה 5 בבוקר נורו יריות תותח בהייד פארק.
בשעה 9 בבוקר עזבה משפחת המלוכה את הארמון במרכבה מלכותית.
שעה לאחר מכן המלך והמלכה יצאו אף הם במרכבת הזהב.
המרכבות, בליווי חיל הפרשים הבריטי, משמר החיים, עברו לאורך רחוב המאל אל צ'רינג קרוס ולאחר מכן לאורך וייטהול אל המנזר.
לאורך המסלול, שלאורכו הוצבו שומרים רגליים, נבנו יציעים זמניים לצופים, אלו בצ'רינג קרוס יכלו להכיל עד שלושת אלפים איש.
תהלוכת השיבה יצאה מהמנזר בשעה 15:30 במזג אוויר נאה.
באותו ערב, "השדרה החדשה", הידועה כיום בשם המאל, הוארה ונפתחה לראשונה לקהל.
למרות השמטת חלקים גדולים מהטקס, הטקס נותר ללא שינוי במידה רבה מאז ההכתרה הקודמת, שהתבססה בעצמה על התיקון שנעשה בטקסטים המסורתיים ב-1761. כמה תיקונים בוצעו על ידי הארכיבישוף מקנטרברי, וויליאם האולי, אשר ניהל את הטקס, כולל הוספת תפילות חדשות שנועדו לשקף את השינויים החוקתיים שהביאה הצעת החוק הרפורמית.
בהתאם לסלידתו של המלך מטקסים, הושמט החלק בו הוא חובש את השריון והחרב.
ויליאם עצמו לבש גלימה על מדי האדמירל שלו, במקום בגדי ההכתרה המסורתיים.
הנוכחים בהכתרה כפי שצוין בלונדון גאזט כללו:
הדוכס והדוכסית מקמברלנד וטביוטדייל, אחיו וגיסתו של המלך
הדוכס מסאסקס, אחיו של המלך
סר אוגוסטוס ד'אסטה, אחיינו של המלך
הדוכסית מקיימברידג', גיסתו של המלך
הדוכסית והדוכס מגלוסטר ואדינבורו, אחותו וגיסו של המלך (גם בן דוד ראשון)
הרוזן ממונסטר, בנו הבלתי חוקי של המלך
לורד פרדריק פיצקלרנס, בנו הבלתי חוקי של המלך
לורד אדולפוס פיצקלרנס, בנו הבלתי חוקי של המלך
הרוזנת ורוזן ארול, בתו וחתנו הבלתי חוקיים של המלך
הכתרת ג'ורג' הרביעי למלך הממלכה המאוחדת התקיימה במנזר וסטמינסטר, לונדון, ב-19 ביולי 1821. הטקס תוכנן להיערך במקור ב-1 באוגוסט 1820 אך נדחה בשל ההליכים הפרלמנטריים שכללו את ניסיונו של המלך להתגרש מהמלכה קרוליין.
ג'ורג' עלה לכס המלכות ב-29 בינואר 1820, לאחר מות אביו, המלך ג'ורג' השלישי, בטירת וינדזור.
המלך המנוח היה תשוש ממחלה במשך רוב העשור הקודם וג'ורג' מונה לנסיך עוצר ב-1811. מתחילת תקופת העוצרות, הנסיך ג'ורג', שהיה ידוע זה מכבר לשמצה בשל מאהבותיו הרבות ובשל היותו חסיד מוחצן של אופנה, הכריז שהוא "מאפיל על נפוליאון".
לאחר ניצחונה של בריטניה במלחמות נפוליאון, התיימר ג'ורג' כי מילא תפקיד מוביל בנפילתו של הקיסר הצרפתי.
בשל כך ייחל ג'ורג' שטקס הכתרתו יאפיל על טקס הכתרתו המפוארת של נפוליאון.
לפיכך נשלח חייט לפריז כדי לעקוב מקרוב אחר גלימת ההכתרה של הקיסר.
הטקס תוכנן במקור ל-1 באוגוסט 1820; עם זאת, ב-5 ביוני, אשתו הפרודה של ג'ורג', קרוליין מבראונשווייג, חזרה במפתיע לאנגליה מהיבשת כדי לתבוע את זכותה להיות מוכתרת כמלכה.
ג'ורג' תעב את קרוליין ונשבע כי לעולם היא לא תהיה המלכה הרעיה.
הוא דרש לסיים את הנישואין ביניהם והיה יכול לממש זאת מבחינה חוקית ללא הסכמתה, אילו היו בידיו ראיות מספקות המוכיחות בבית המשפט את השמועות שנסובו אודותיה על ניאוף.
קרוליין שסירבה להתגרש, חזרה לבריטניה לאשש את מעמדה כמלכה רעיה.
הפופולריות שלה בקרב העם הייתה רבה, למרות הבוז שרחש כלפיה בעלה.
המלך ג'ורג' הרביעי פנה לפרלמנט וביקש לאפשר לו לחוקק את Pains and" Penalties Bill 1820", חוק שיאפשר לו להתגרש מאשתו, המלכה הרעייה, לאור החשש הסביר של ניאוף מצידה, אף ללא הוכחה משפטית.
אך בעוד הצעת החוק של המלך ג'ורג' נתמכה על ידי האצולה, הייתה קרוליין כה פופולרית בקרב ההמונים עד שהממשלה מנעה אף את הבאת החוק לדיון בפרלמנט.
בחודש יולי 1821, בעת הכתרת המלך, נאסר עליה להגיע לטקס ואף להתקרב לארמון, על פי הוראות בעלה.
היא נפלה למשכב בלונדון ומתה כעבור שלושה שבועות.
כדי לממן את ההכתרה, הצליח המלך להבטיח 100,000 ליש"ט מכספים ממשלתיים, כאשר שאר התקציב הגיע מפיצויי המלחמה העצומים של 100 מיליון פרנק צרפתי שנכפו על צרפת בהסכם פריז ב-1815. העלות הכוללת של ההכתרה הייתה 238,000 ליש"ט, היקרה ביותר אי פעם ויותר מפי עשרים מהעלות של האירוע הקודם ב-1761.
במנזר הוקמו ספסלים כדי להושיב 4,656 אורחים, יותר מפי שלושה מאשר בהכתרה הקודמת.
בגלל השטח המצומצם בארמון וסטמינסטר הישן, חלקו הפנימי של אולם וסטמינסטר חולק במחיצות עץ כדי לשמש אולמות משפט.
עבור ההכתרה היה צורך להרוס את כולם כדי ליצור את החלל הגדול הנדרש למשתה ההכתרה.
בקצה הצפוני של האולם הוקם שער ניצחון זמני בסגנון טירה מימי הביניים.
בהתאם לאופנה של התנועה הרומנטית ועם טעם משלו לבגדים ראוותניים, ג'ורג' התעקש שהמשתתפים יתלבשו בתלבושות מתקופת טיודור וסטיוארט.
תלבושת ההכתרה האישית של ג'ורג' עלתה יותר מ-24,000 פאונד וכללה 8 מטרים של גלימת קטיפה אדומה.
היא נמכרה לאחר מכן למאדאם טוסו לתצוגה במוזיאון השעווה שלה, אך בסופו של דבר נרכשה מחדש ונמצאת בשימוש בכל הכתרה מאז זו של ג'ורג' החמישי ב-1911.
למרות שרבים מתכשיטי הכתר עברו בירושה מאבותיו של ג'ורג', הוא לא חסך בהוצאות על שיפורם.
כתר אדוארד הקדוש, משנת 1661, היה למעשה רק מסגרת, והיה צורך לרכוש את רוב היהלומים והאבנים כדי לשבצם בו; זה עלה 375,000 פאונד בשנת 1821. כתר ההכתרה החדש של ג'ורג' הרביעי הוזמן בעלות משוערת של למעלה מ-50,000 פאונד.
ב-16 ביולי, מזכיר המלכה, לורד הוד, כתב כדי להודיע לדוכס מנורפוק שהמלכה תשתתף בהכתרה הקרובה וביקש שיובילו אותה לכסאה.
הוא קיבל תשובה מהירה מהלורד הווארד, סגן הרוזן המרשל שקבע "שלא היה זה העונג של הוד מלכותו להיענות לבקשה".
למרות זאת ולמרות הדחיפה של יועציה המשפטיים, המלכה קרוליין הייתה נחושה להשתתף בהכתרה.
בשעה 6 בבוקר הגיעה המרכבה שלה לאולם וסטמינסטר והתקבלה במחיאות כפיים מחלק אוהד מהקהל ו"תסיסה מודאגת" על ידי החיילים והפקידים המפקחים על הדלת, שאחרי בלבול מסוים נסגרה.
המלכה התקרבה על זרועו של לורד הוד, אך התבקשה לקבל את הכרטיס שלה על ידי מפקד המשמר.
כשהשיבה שהיא המלכה ולא צריכה כרטיס, היא נדחתה בתקיפות.
כשקרוליין ולורד הוד ניסו להיכנס דרך דלת צדדית, היא נטרקה בפניהם.
ניסיונם למצוא כניסה אחרת נחסם על ידי שורה של חיילים חמושים, אז הם פנו לבית הלורדים, שהיה מחובר לאולם, אך כאשר סורבה להיכנס גם לשם, חזרה המלכה לכרכרה.
לאחר כ-20 דקות הגיעה הכרכרה למנזר, והתקרבה לדלת המובילה לפינת המשוררים.
לורד הוד פנה לשומר הדלת, שהיה כנראה אחד המתאגרפים המקצועיים שנשכרו לאירוע, והודיע; "אני מציג לך את המלכה שלך, האם אתה מסרב לקבלה?" השוער ענה שהוא לא יכול להכניס אף אדם בלי כרטיס.
ללורד הוד היה כרטיס משלו, אבל השוער התעקש שזה יאפשר רק אדם אחד להיכנס והמלכה סירבה להיכנס לבד.
לאחר ויכוח עקר נוסף, כרכרת המלכה נסוגה, ההמונים צעקו "בושה!
בושה!" כשהיא יצאה בכרכרה שלה.
המלכה קרוליין מתה שבועיים לאחר מכן.
המלך הגיע לוסטמינסטר בכרכרה בשעה 20:30 בערב הקודם ובילה את הלילה בביתו של יושב ראש בית הנבחרים.
הכרכרות של המשתתפים השונים החלו להגיע בשעה 01:00 ועד 06:00 הרחובות הסמוכים נחסמו, כך שבני מלוכה רבים נאלצו לנטוש את המרכבות שלהם וללכת אל המנזר בינות ההמונים.
בשעה 10:00, לפי המסורת, הטקס החל באולם וסטמינסטר.
למלך, היושב על כס המלכות, הוצגו פריטי המלכות על ידי הכמורה, שאותם העניק לאחר מכן לאריסטוקרטים שונים שלעיתים קרובות הייתה להם הזכות התורשתית לשאת אותם למנזר.
התהלוכה ברגל אל המנזר הייתה החלק היחיד בטקס שהציבור הרחב יכול היה לצפות בו, ולאורך המסלול הוקמו עמדות גדולות לצופים על התהלוכה, אשר עברה מהדלת הצפונית של האולם, על פני חצר הארמון החדשה, לתוך רחוב הפרלמנט, רחוב ברידג' ורחוב קינג עד לדלת המערבית של המנזר.
בתהלוכה היו כ-700 איש, ובראשם המשרת המלכותי ושש משרתות אשר פיזרו עלי כותרת על השטיח.
תוכן טקס ההכתרה היה באחריות הארכיבישוף מקנטרברי, צ'ארלס מנרס-סאטון, אשר ביצע רק שינויים קלים בטקסט ששימש בהכתרה הקודמת, הטקסט הותאם כך שלא תוזכר המלכה.
כמו באירוע הקודם, הונפקו למשתתפים כרטיסים מודפסים המעידים על סדר הטקס; זה היה מועיל במיוחד כאשר הטקסט של שבועת ההכתרה היה מוטעה וג'ורג' פשוט חתם על הכרטיס במקום.
נוסח השבועה עצמו שונה מ"אנשי הממלכה הזו של בריטניה הגדולה" ל"ממלכה המאוחדת הזו של בריטניה הגדולה ואירלנד" כדי לשקף את חוק האיחוד של 1800. הדרשה הונחתה על ידי הארכיבישוף מיורק, אדוארד ונבלס-ורנון-הרקורט, על בסיס טקסט שנלקח מתוך ספר שמואל; "מושל באדם צדיק מושל יראת אלהים".