tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זמן קצר לאחר שהפליגה אוניית הסיוע, הפליג קייסמנט מגרמניה על גבי ספינה גרמנית שהובילה אותו לאירלנד, שם הסתתר קרוב לחוף כשהוא מותש מדי לנסיעה.
הוא ניסה לשלוח מסר למארגני המרד שהסיוע הגרמני לא יספיק וכי כדאי לחכות, אך המסר לא הגיע ליעדו.
זמן קצר לאחר הנחיתה, הוא התגלה ונעצר באשמת בגידה, חבלה וריגול כנגד הכתר ונלקח למצודת לונדון.
על אף טענות ההגנה שעבירת הבגידה ראויה לעונש מוות רק אם נעשתה על אדמת אנגליה, פירשה התביעה את לשון החוק בצורה רחבה יותר, כך שתחול גם על כל מקום אחר, ושכנעה את בית המשפט להרשיעו ולגזור עליו עונש מוות.
לאחר שערעורו נדחה, ניסו רבים לפעול למענו, בהם ארתור קונאן דויל, ויליאם בטלר ייטס וג'ורג' ברנרד שו, אך ללא הצלחה.
ב-3 באוגוסט 1916 הוצא קייסמנט להורג בתליה בכלא פנטונוויל, לאחר שמוקדם יותר נשלל ממנו תואר האבירות.
הוא נקבר בחצר בית הסוהר בסיד חי וב-1965 הוחזרה גופתו לאירלנד, שם נקבר בטקס ממלכתי בבית הקברות גלאסנווין.
לפני הוצאתו להורג, הפיצה הממשלה עותקי דפים מיומניו של קייסמנט שלפיהם הוא היה הומוסקסואל וחובב תיירות מין עם העדפה לגברים צעירים.
היומנים קיבלו את הכינוי "היומנים השחורים" כדי להבדילם מיומניו האחרים של קייסמנט בהם לא מתוארת כל פעילות מינית.
באותם ימים, היה הדבר פשע חברתי בלתי נסלח ומטרת הממשלה בהפצתם, הייתה להמעיט את ההתנגדות להוצאתו להורג.
זמן קצר לאחר הופעתם של היומנים עלו טענות מצד מקורביו כי היומנים הם תוצאה של זיוף מכוון שמטרתו להשמיץ את קייסמנט.
דפי היומן נשמרים על ידי משרד הפנים הבריטי, ולמרות שהם נחקרו במשך השנים מספר פעמים, חילוקי הדעות באשר לאמיתות היומנים נמשכים עד ימינו.
ג'וזף קונרד פגש את קייסמנט באחת מגיחותיו לאירופה ושמע ממנו את המתרחש במושבות באפריקה.
פגישה זו הביאה אותו לכתוב את ספרו המפורסם לב המאפליה.
ספרו של מריו ורגס יוסה, חלומו של הקלטי מבוסס על סיפור חייו של קייסמנט.
רוג'ר נונה קינגדום הוא אתלט עבר אמריקאי.
הוא פעמיים ברציפות אלוף אולימפי (לוס אנג'לס 1984, וסיאול 1988) ושיאן עולם לשעבר בריצת 110 מטר משוכות.
בצעירותו הצטיין בקפיצה לגובה, בזריקת דיסקוס ושיחק פוטבול.
בשנת 1983 זכה קינגדום באליפות המכללות של ארצות הברית בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.53 שניות.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בקאראקס, ונצואלה באוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.44 שניות.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכה קינגדום במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בשיא אולימפי חדש של 13.20 שניות, לפני בן ארצו אלוף העולם גרג פוסטר (13.23 שניות) וארטו בריגרה מפינלנד (13.40 שניות).
באולימפיאדת סיאול (1988) זכה קינגדום במדליית זהב פעם שנייה ברציפות, בריצת 110 מטר משוכות בשיא אולימפי חדש של 12.98 שניות, לפני קולין ג'קסון מבריטניה (13.28 שניות) ובן ארצו טוני קמפבל (13.38 שניות).
כבר בשלב רבע הגמר הוא קבע שיא אולימפי חדש של 13.17 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בבודפשט, הונגריה במרץ 1989 זכה קינגדום במדליית זהב בריצת 60 מטר משוכות בשיא תחרות חדש של 7.43 שניות.
בתחרות שנערכה בציריך, שווייץ ב-16 באוגוסט אותה שנה, הוא קבע בריצת 110 מטר משוכות שיא עולם חדש של 12.92 שניות, שיפור לשיא בן ה-8 שנים של בן ארצו רנאלדו נהמיה (12.93 שניות).
שיא זה החזיק מעמד 4 שנים ונשבר על ידי קולין ג'קסון (12.91 שניות).
בתחרות גביע העולם של IAAF שנערכה בברצלונה, ספרד בספטמבר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בתוצאה טובה משיא העולם - 12.87 שניות, אך בסיוע של רוח גבית מעל המותר של 2.6 מטר לשנייה.
באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 1995 זכה קינגדום במדליית ארד בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.19 שניות, אחרי בן ארצו אלן ג'ונסון (13.00 שניות) וטוני ג'ארט מבריטניה (13.04 שניות).
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו במר דל פלטה, ארגנטינה במרץ 1995 זכה קינגדום במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.39 שניות.
בשנת 1989 זכה קינגדום בתואר אתלט השנה בעולם.
רוג'ר מקברייד אלן (נולד 26 בספטמבר 1957) הוא סופר מדע בדיוני אמריקאי.
נולד בברידג'פורט, קונטיקט ובילדותו גר בוושינגטון די.
סי., בוגר אוניברסיטת בוסטון (1979).
מספריו תורגמו לעברית "טבעת כארון" ו"הכדור שנופץ" (ספר המשך), שניהם מסוגת מדע בדיוני טכנולוגי קלאסי.
רוגר מורהאוז הוא היסטוריון וסופר אנגלי העוסק בהיסטוריה של גרמניה הנאצית.
רוג'ר מורהואוז נולד באנגליה בשנת 1968. בשנת 1990, בהשפעת השתחררות מדינות מזרח אירופה בשלהי שנות השמונים, החל ללמוד בבית הספר ללימודים
סלביים ומזרח אירופים באוניברסיטת לונדון.
ובשנת 1990 קיבל תואר מוסמך.
לאחר מכן למד באוניברסיטאות בגרמניה וסקוטלנד.
בהיותו סטודנט שימש כעוזר מחקר להיסטוריון פרופסור נורמן דייוויס Norman Davies ופרסם במשותף עמו מספר מחקרים.
ספרו העצמאי הראשון היה "הריגת היטלר" שראה אור בשנת 2006. הספר תורגם ללשונות רבות, כולל גרמנית, ספרדית, סינית, איטלקית ויפנית.
אחריו ראה אור ספרו האחרון "ברלין במלחמה" שפורסם בשנת 2011 והופיע בתרגום לעברית.
מאמריו של מורהאוז מתפרסמים לעיתים מזומנות במגזין ההיסטוריה של הבי.בי.סי.
בספר מפרט מורהאוז את הפעמים הרבות בהן נעשו ניסיונות לתנקש בחייו של היטלר, ניסיונות ששיאם היה ב קשר העשרים ביולי 1944 של שטאופנברג וחבריו.
לפי מורהאוז לא רק גרמנים ניסו להתנקש בחייו של היטלר, אלא גם המחתרת הפולנית, האן קה וה דה הסובייטי, ה-OSS, המשרד לשירותים אסטרטגיים האמריקאי וה- SOE, מנהלת המבצעים המיוחדים הבריטי.
המחבר מתאר את המניעים השונים של מתכנני ההתנקשויות, השיטות השונות שנקטו בהן ואת הסיבות לכישלונן.
ברלין במלחמה: חיים ומוות בבירתו של היטלר, 1945-1939 (Berlin at war: life and death in Hitler`s capital 1939-1945) ברלין הייתה בירת הרייך השלישי, בה חגגו בטקסים מפוארים את ניצחונות גרמניה בראשית המלחמה, ובסיומה הפכה לזירת הקרב בו הוכרעה גרמניה הנאצית ונחלה את המפלה הסופית.
בספר מתאר מורהאוז את חיי היום יום של אזרחי ברלין במלחמה, את האימה שחוו תחת השלטון הרודני, את היעלמותם של שכניהם יהודי העיר ואת החיים בעיר ההולכת ונהרסת בהפצצות אוויר כשרבים מתושביה נהרגים.
בין השאר מתוארים בספר מעשיו של פאול אוגורצוב, רוצח סדרתי שפעל בברלין באותה עת.
המחבר אינו עוסק במהלכים המדיניים והצבאיים, אלא מתאר את האווירה ואת הדילמות המוסריות שהתלבטו בהן תושבי העיר.
מורהאוז מסתמך בספרו על תעוד, ראיונות וספרי זכרונות.
פולין 1939. בספר זה (באנגלית) הוא מתאר את קורותיה של המלחמה בפולין בתחילת מלחמת העולם השנייה.
ברלין במלחמה: חיים ומוות בבירתו של היטלר, 1945-1939. תרגום: עמנואל לוטם.
הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2012.
אדמירל הצי רוג'ר ג'ון בראונלואו קיז, הברון קיז הראשון , מפקד בכיר שכיהן עשרות רבות של שנים בתפקידים שונים במדי הצי המלכותי הבריטי בסוף המאה ה-19 ובמחציתה הראשונה של המאה ה-20, כולל מרד הבוקסרים, מלחמת העולם הראשונה ובמידה פחותה, מלחמת העולם השנייה.
נחשב בתקופתו לאחד ממפקדי הצי הבריטיים הבולטים והנועזים, אשר שמם הלך לפניהם.
רוג'ר קיז נולד ב-1872 בצפון-מערב הודו הבריטית, ושם חי את חמש השנים הראשונות לחייו.
אביו צ'ארלס שירת באותו מקום כמפקד מוערך של 'חיל הספר הפנג'אבי', כוח שהיה מופקד על שמירת הגבול הלא-שקט שבין הודו הבריטית לאפגניסטן.
בהיותו כבן חמש חזרו הוריו של רוג'ר לאנגליה, אך כעבור שלוש שנים קיבל אביו מינוי לתפקיד פיקודי אחר בהודו.
הפעם ההורים החליטו לצרף אליהם רק את שני ילדיהם הקטנים, ואילו חמשת הילדים הגדולים, כולל רוג'ר, נשארו באנגליה בהשגחת כומר כפרי ואשתו.
בהמשך רוג'ר נשלח ללמוד בבית ספר יסודי פרטי (preparatory school) במרגייט (Margate) שבקנט.
בשנת 1884 רוג'ר הצטרף לצי המלכותי הבריטי, שאיפתו מילדות, כאשר עלה על ספינת הצי המלכותי 'בריטניה', אשר שימשה לאימוני צוערים.
באוגוסט 1887 רוג'ר קיז הוצב על הסיירת 'ראלי' (Raleigh), ספינת הדגל של הצי הבריטי אשר פעל במערב אפריקה כנגד סחר עבדים.
ב-1890 רוג'ר קיז הועבר לספינה אחרת, אשר פעלה כנגד סחר העבדים מזנזיבר.
פעילות זו כללה סיורים ימיים ולפעמים יבשתיים, בחופים ובשפכי הנהרות, וכן, לפרקים, קרבות מוגבלים בהיקפם.
בין היתר, קיז נטל חלק באותה שנה במשלחת העונשין כנגד הסולטן של ויטו (Witu, כיום בקניה, הסולטנות נקראה גם ויטולנד), אשר שוגרה למקום כתגובה על רצח מספר סוחרים גרמנים.
באוקטובר 1892, לאחר חופשת מולדת, בה עבר מבחני הסמכה של הצי, ושירת זמן מה בצי התעלה, הוצב קיז במימי דרום אמריקה, שם שהה עד 1896. בין היתר, עסק הצי הבריטי באותה תקופה, בה התרחשה מרידת הצי הברזילאי (בפורטוגזית: Revolta da Armada), בשנים 1893–1894, בהגנת הספנות, המסחר והאזרחים הבריטיים.
עם חזרתו לבריטניה, שירת על ספינה לאימון מגויסים חדשים, ואחר כך קיבל את הפיקוד על משחתת.
כמפקד משחתת, קיז הועבר בהמשך לשייטת סין (China Squadron), בה פיקד, זו אחר זו, על שתי משחתות נוספות.
באפריל 1899 נחלץ קיז, כעת מפקדה של המשחתת 'פיים' (Fame, 'תהילה'), לעזרת כוח בריטי קטן שכותר והותקף על ידי בלתי סדירים מקומיים, בעת שסימן את הגבול של הטריטוריות החדשות בחלקה היבשתי של הונג קונג.
באותו אירוע קיז פיקד על כוח שירד לחוף לעזרת הנצורים, בעוד המשחתת מסייעת לבריטים באש תותחיה.
הנצורים נחלצו והמשימה הוכתרה בהצלחה.
בעת מרד הבוקסרים הותקפו ריכוזי אוכלוסיית בני המעצמות שפעלו בסין בערים בייג'ינג וטיינג'ין, ורובעי מגוריהם הושמו תחת מצור של המורדים, אשר ניתקו עד מהרה את קשרי הרכבת והטלגרף אל אותם רבעים.
שתי ערים אלה מקושרות לחוף הים על ידי הנהר האי, שמימיו בשפכו רדודים.
כיוון שכך, לא יכלו לפעול באותו נהר ספינות מלחמה גדולות, ובבוא המעצמות להפעיל כוח למען אזרחיהן, נודעה לפיכך חשיבות יתר למשחתות, אשר בעת הגאות יכלו לפעול במימי הנהר.
שפך הנהר הוגן על ידי שלוש מצודות, שכונו מצודות טאקו, אשר מידת מהימנותם של החיילים הסיניים שאיישו את תותחיהן עמדה בספק.
מסילת ברזל לטיינג'ין ולבייג'ינג החלה מספר ק"מ במעלה הנהר, וברציף הממוקם מספר ק"מ משפכו עגנו ארבע משחתות סיניות מודרניות, שנבנו לא מכבר על ידי הגרמנים.
הלאה במעלה הנהר הייתה מצודה סינית נוספת, קסי צ'נג.
בשל יכולתה להיכנס אל הנהר, שימשה 'פיים' תחילה להעברת שדרים ונוסעים לראש מסילת הברזל, ולהעברת כוח נחתים לטיינג'ין.
בהגיעו למסקנה שבסופו של דבר יהיה, ככל הנראה, צורך לפרוץ במעלה הנהר, קיז וקצין צעיר נוסף ערכו ביוזמתם, ב-13 ביוני, סיור יבשתי לצורך איסוף מידע העשוי לסייע בהתגברות על מצודות טאקו.
ב-15 ביוני נשלח קיז לטיינג'ין כדי לבדוק את מצב ביצוריה, ובהיעדר קשר טלגרפי, כאמור, כדי לברר את מצבו של האדמירל סיימור (Seymour), מפקד כוח הסיוע במקום.
קיז עשה דרכו לטיינג'ין כנוסע אירופי יחיד ברכבת, והצליח לחזור בקטר רכבת, לאחר ששיחד את צוותו, ובמקרה אחד, אילץ אותו להמשיך בנסיעה באמצעות אקדחו.
למחרת החליטו נציגי ציי המדינות המעורבות על מתן אולטימטום לסינים, ולפיו עליהם למסור לידיהן זמנית את המצודות.
המצודות הסיניות, בתגובה, פתחו באש.
קיז, עם שתי משחתות, שגררו שתי ספינות לציד לווייתנים, השתלטו תוך פעולת בזק על ארבע המשחתות הסיניות, תוך העלאת צוותים על סיפונן, ללא אבדות לבריטים.
בנוסף, השתלטו הבריטים על המעגן.
זמן קצר אחר כך, כוחות אחרים השתלטו על מצודות טאקו.
בהמשך החודש החמיר מצבו של אדמירל סיימור, שחזר בינתיים לטיינג'ין עם כוחותיו, וזאת כאשר מצודת קסי צ'נג חסמה את הדרך לעיר מכיוון הנהר.
ב-25 ביוני, קיז נשלח לבצע סיור בנהר מעבר לראש מסילת הברזל, על תנאי שלא יסכן את ספינתו.
בכל זאת, הוא העלה על המשחתת מספר רב ככל האפשר של חיילים, הטיל עוגן מול מצודת קסי צ'נג, העלה על החוף כוח נחיתה של 32 חיילים, הפתיע את מגיני המצודה והשתלט עליה במהירות.
הכוח נסוג לאחר שהשמיד את התותחים שבמצודה.
קיז חיפש בהתמדה דרכים כדי להשתתף בפעולות הקרביות השונות.
כך הוא נטל חופשה קצרה מן הפיקוד על המשחתת כדי להוביל ספינת גרר לטיינג'ין, ואגב כך השתתף בהתקפה על סוללת תותחים במקום.
במקרה אחר הצטרף כמלווה של אחד הקצינים הבכירים במסע על בייג'ינג, שבו חולצו אזרחי המעצמות הנצורים.
באותו מסע קיז הצטיין: הוא היה הראשון לפרוץ לעיר והניף את דגל בריטניה.
כהוקרה לכך הוא קודם לדרגת קומנדר.
אחרי תקופת החלמה ממחלת הדיפטריה בה לקה, חזר ופיקד על 'פיים'.
לאחר פרק זמן נוסף בפיקוד על המשחתת, קיז חזר לבריטניה.
לאחר חופשה בת מספר חודשים, קיז הוצב בפורטסמות', פיקד על משחתת, ובמקביל מונה גם לשני בסולם הפיקוד של שייטת המשחתות בדבונפורט (Devonport) שבסמוך לפלימות', ובה ארבע משחתות.
הצטיינותו בתפקיד זה הובילה אותו לתפקיד קצין במחלקת המודיעין באדמירליות.
בתפקיד זה היה עליו לאסוף מידע על הציים ועל הגנת החופים של איטליה, יפן ורוסיה.
במסגרת תפקידו נקרא לברר את העובדות, ואחר כך גם להעיד על ממצאיו, באשר לתקרית שרטון דוגר, אשר התרחשה ב-1904, בעת מלחמת רוסיה–יפן.
באותה תקרית, ספינות קרב רוסיות, בדרכן אל המזרח הרחוק, ירו בטעות על ספינות דיג בריטיות, אותן חשבו ליפניות, והרגו ופצעו מספר בריטים.
בתחילת 1905 רוג'ר קיז נתמנה לנספח הימי ברומא, וינה, קונסטנטינופול ואתונה, כאשר מקום מושבו היה השגרירות הבריטית ברומא.
ב-10 באפריל 1906, קיז נישא לאווה בולבי (Bowlby), בה למשפחה עשירה מסקוטלנד.
במשך השנים נולדו להם שלוש בנות ושני בנים.
בינואר 1908 קיז קיבל את הפיקוד על הסיירת 'ונוס' (Venus), שהשתייכה לצי האוקיינוס האטלנטי.
בשנת 1910 קיז נתמנה למפקח על צי הצוללות הבריטי.
בתפקיד זה הוא החזיק גם בפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
רוג'ר קיז, אשר בקיץ 1914 היה מודע להסתברותה הגבוהה של מלחמה קרבה, נקט באמצעים כדי להעמיד בכוננות את כוח הצוללות עוד לפני פרוץ הקרבות.
עם פרוץ המלחמה קיז קיבל תחת פיקודו הישיר את כוח הצוללות בהאריץ' (Harwich), אחד משלושת בסיסי הצוללות.
לקיז היה חלק חשוב בתכנון קרב מפרץ הלגולנד, ובשכנוע האדמירליות לביצועו.
כמו כן, כוח הצוללות שבפיקודו נטל חלק חשוב באיסוף המידע לקראת אותו קרב, שנערך ביזמה בריטית, ובקרב עצמו, שנסתיים בניצחון בריטי.
לקרב זה, מצידו, היה חלק חשוב בהחלטה להשאיר את הצי הגרמני בנמליו במשך המלחמה.
בתחילת 1915 קיז שימש כסגנו של סקוויל קארדן (Carden), מפקד הצי הבריטי בים התיכון, שהוחלף מאוחר יותר על ידי ג'ון דה רובק (de Roebeck).
בתפקיד זה היה לו חלק חשוב בהתקפות של הצי הבריטי בדרדנלים שהיוו את אות הפתיחה למערכת גליפולי.
הפגזת הביצורים העות'מאניים החלה במחצית השנייה של פברואר, ופסקה בתחילת מרס עקב מחסור בתחמושת ועקב החשש משדה מוקשים חדש שהעות'מאנים הניחו במצרים.
קיז התנדב לעמוד בראש כוח בן שש שולות מוקשים וסיירת, אשר ינקה מעבר בשדה מוקשים זה.
הכוח יצא למשימתו ב-13 במרס 1915 לאחר רדת החשיכה, אולם לאחר שספג מכות כבדות, נסוג מבלי להשלים את פנוי המוקשים.
למרות זאת, קיז יצא בראש כוח שולות מוקשים נוסף, אשר ניקה את מבואות המצרים לקראת התקפה נוספת ב-18 במרס.
כיוון שהתקפה זו אף היא הופסקה לאחר שלתוקפים נגרמו אבדות רציניות, וכיוון שדעתו שעל הבריטים להתמיד בהתקפת הצי שסופה להצליח, לא נתקבלה, ביקש רוג'ר קיז להצטרף אל ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול").
בקשתו של קיז נענתה, והוא קיבל את הפיקוד על 'סנטוריון' (Centurion), אוניית מערכה, עמה השתתף בקרב יוטלנד.
בהמשך הוא הפך לסגן מפקד שייטת קרב, וב-1 בינואר 1918 קיז התמנה למפקד פטרול דובר (Dover Patrol), האחראי לביטחון השייט באזור תעלת למאנש.
במסגרת תפקידו, בין היתר, פיקד על הפשיטה על זבריחה.
בתקופתו כמפקד פטרול דובר, רוג'ר קיז חיזק מאוד את חסימת התעלה מפני הגרמנים, הן באמצעות הרשת נגד צוללות, שהונחה בה זה מכבר, הן באמצעות מיקוש.
קיז סיים את המלחמה בדרגת תת אדמירל, ונשאר בדובר גם בחודשים הראשונים שלאחר המלחמה.
ב-1919 קיז נתמנה למפקד שייטת סיירות קרב, שבסיסה היה בסקפה פלו.
באותה שנה הוענק לו תואר ברונט, כהוקרה על שרותו במלחמה.
ב-1920 הסיירת "הוד" (Hood), ממנה פיקד, פעלה במימי הים הבלטי, כחלק מהתערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה כנגד הבולשביקים.
בשנים 1921 עד 1925 הוא התמנה לסגן ראש מטה הצי המלכותי.
במאי 1925 קיז נתמנה למפקד צי הים התיכון, והחזיק בתפקיד זה כשלוש שנים.
בשנת 1929 קיז נתמנה למפקד הכוחות הימיים בפורטסמות', תפקיד שני רק לזה של הלורד הראשון של האדמירליות, ואף ראה עצמו כמועמד מוביל לתפקיד הבכיר יותר.
ב-8 במאי 1930 קיז הועלה לדרגת אדמירל הצי, הדרגה הגבוהה היותר בצי המלכותי הבריטי.
הוא סיים את תפקידו ב-9 ביוני 1931, פרש לאחוזה שקנה באזור בקינגהאם (Buckingham), וכתב את זיכרונותיו, שזכו להצלחה.
בפברואר 1934 הוא נבחר בבחירות הביניים כחבר מטעם המפלגה השמרנית של הפרלמנט הבריטי באזור צפון פורטסמות'.
בתפקידו פעל למען התחמשותה של בריטניה, כנגד הסכנה מצד מדינות הציר.
הוא התמקד במיוחד בענייני הצי המלכותי, ופעל כמיטב יכולתו למען חיזוקו.
בהמשך לאותה מגמה, קיז התנגד להסכם מינכן.
חברותו בפרלמנט נמשכה עד ינואר 1943, עת קיבל את תואר ברון זבריחה (Zeebrugge) ודובר, ואז עבר לבית הלורדים.
מלחמת העולם השנייה ושנותיו האחרונות
מעת פרוץ מלחמת העולם השנייה שאף קיז למלא תפקיד פעיל במדי הצי.
הוא החזיק בתפקיד זה עד אוקטובר 1941, עת הוחלף על ידי לורד לואי מאונטבאטן.
בנובמבר 1941 נהרג בנו, לויטננט-קולונל ג'פרי קיז, בעת שפיקד בלוב על מבצע פליפר – הפשיטה על מפקדתו של ארווין רומל, מפקד הכוחות הגרמניים בצפון אפריקה.
ביולי 1944 יצא קיז, לבקשת הממשלה, למסע של רצון טוב בקנדה, אוסטרליה וניו זילנד, וחזר ממסע ארוך זה באפריל 1945. באותה תקופת הלכה בריאותו והתדרדרה.
בין היתר, בשל בעיה ברשתית, כמעט איבד את ראייתו בעין אחת.
קיז הלך לעולמו בדצמבר אותה שנה.
רוג'ר ריס היה שחקן ובמאי ולשי-יהודי, שהיה מוכר מעבודתו על במת התיאטרון.
ריס זכה בפרס אוליבייה ובפרס טוני על הופעתו בתפקיד הראשי במחזה "חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי".
הוא זכה בפרס אובי על הופעתו במחזה "The End of the Day" ועל היותו במאי שותף במחזה "פיטר ולוכדי הכוכבים".
אחרי מותו, ב-16 בנובמבר 2015, הוסף שמו להיכל התהילה של התיאטרון האמריקאי .
לצופי הטלוויזיה הוא מוכר מהופעתו בתפקיד רובן קולקורד בסיטקום "חופשי על הבר" ובדמות לורד ג'ון מרבורי בסדרת הדרמה "הבית הלבן".
ריס נולד באבריסטווית' במחוז קרדיגיון שבוויילס, לדוריס לואיז (שם נעורים סמית') ולוויליאם ג'ון ריס, שוטר.
הוא למד אמנות בקולג' קמברוול לאמנות ובבית הספר סלייד לאמנות יפה.
הוא פנה למשחק כשצייר תפאורות בתיאטרון וימבלדון והתבקש למלא תפקיד בהצגה.
בתחילת קריירת המשחק שלו הצטרף ריס ללהקה השייקספירית המלכותית.
ב-1976 גילם את מלקולם בהפקה עטורת השבחים של טרוור נאן למחזה "מקבת'" ובהפקה הטלוויזיונית משנת 1978. ריס יצר את הדמות הראשית בהפקה המקורית של המחזה "חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי" שעיבד דייוויד אדגר על פי הרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס.
על משחקו זכה ריס בפרס אוליבייה לשחקן השנה במחזה חדש ב-1980, ובפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזה ב-1982. גרסה מוקלטת של המחזה הייתה מועמדת לפרס אמי ב-1983. ב-1982 כיכב ריס בהפקה המקורית של המחזה "הדבר האמיתי" מאת טום סטופארד בתיאטרון סטרנד שבלונדון.
בטלוויזיה התחיל ריס להופיע בשנות השבעים של המאה העשרים.
ב-1984 הופיע לצדו של לורנס אוליבייה בסרט "The Ebony Tower".
באותה שנה גילם את דמותו של פרד הוליוול בסרט "מזמור חג המולד" בכיכובו של ג'ורג' סי.
מ-1988 עד 1991 כיכב בסיטקום הבריטי "Singles" יחד עם ג'ודי לו .
בשנים 1989 עד 1991 וכן ב-1993 הופיע ריס בסיטקום האמריקאי "חופשי על הבר" בתפקיד טייקון אנגלי בשם רובין קולקורד.
בהמשך שיחק בדרמה לבני הנעורים "אלה הם חיי" בתפקיד המורה המחליף מר רסין.
הוא גילם את לורד ג'ון מרבורי בסדרת הדרמה "הבית הלבן", ואת ג'יימס מקפרסון בסדרת המדע בדיוני "Warehouse 13".
בקולנוע שיחק בתפקיד השריף רוטינגהם בסרטו של מל ברוקס "רובין הוד: גברים בגטקעס" משנת 1993. ב-2002 השתתף בסרט "פרידה", בשנת 2006 שיחק בדרמת המתח "יוקרה" בבימויו של כריסטופר נולאן, ובכיכובם של יו ג'קמן וכריסטיאן בייל.
בשנות התשעים של המאה העשרים המשיך לעבוד בתיאטרון הן כשחקן והן כבמאי.
ב-1992 זכה ריס בפרס אובי על הופעתו במחזה "The End of the Day" באוף-ברודוויי.
ב-1995 היה מועמד לפרס טוני לשחקן הטוב ביותר על תפקידו במחזה "Indiscretions".
ריס הקליט ספרי שמע רבים בהם "Memnoch the Devil" מאת אן רייס.
מנובמבר 2004 עד אוקטובר 2007 היה ריס המנהל האומנותי בפסטיבל התיאטרון של ויליאמסטון.
ב-22 במרץ 2010 החליף את נייתן ליין בתפקיד גומז אדמס בהפקה המוזיקלית בברודוויי של "משפחת אדמס" ושיחק במחזה עד ל-31 בדצמבר 2010.
ב-2012 התחיל ריס לשחק במופע יחיד "What You Will" בתיאטראות וסט אנד בלונדון, ושיחק שלושה שבועות בתיאטרון אפולו.
ב-2013 ביים ריס את המחזה "The Primrose Path" מאת כריספין ויטל בתיאטרון גאתרי במיניאפוליס.
ב-2014 ביים את המחזה המוזיקלי "Dog and Pony" מאת ריק אליס ומייקל פטריק ווקר, שהועלה בהצגת בכורה בתיאטרון אולד גלוב בסן דייגו.
תפקידו האחרון של ריס היה בדמות אנטון של בהפקה המוזיקלית של המחזה "The Visit" לצדה של צ'יטה ריברה שהועלה בברודוויי ב-23 באפריל 2015 והוצג עד 14 ביוני 2015. עקב מחלתו עזב ריס את ההפקה במאי 2015.
ריס היה אמור לביים מחזמר חדש מאת ויל ואליס ואן דייק בשם "Magnificent Climb", שיועלה בסתיו 2016 בתיאטרון MCC בניו יורק.
הוא גם היה אמור להופיע במופע היחיד השייקספירי שלו בניו יורק בסתיו 2015. כמו כן קווה לחזור להופיע עם הלהקה השייקספירית המלכותית ב-2016 במחזה "Don Quixote".
ריס חי בארצות הברית יותר מ-25 שנה.
הוא קיבל אזרחות אמריקאית ב-2009. בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוא התגייר.
ב-2011 התחתן עם המחזאי ריק אליס שהיה בן זוגו במשך 33 שנים.
ריס ואליס שיתפו פעולה בתיאטרון, בין השאר במותחן הקומי "Double Double".
אליס היה שותף לכתיבת הליברית של המחזמר "משפחת אדמס".
אליס וריס היו מועמדים לפרסי טוני על העיבוד של אליס, והבימוי של ריס (יחד עם אלכס טימברס) למחזה "פיטר ולוכדי הכוכבים".
ב-2014 אובחן ריס כחולה בסרטן המוח.
הוא נפטר בגיל 71 בביתו בניו יורק ב-10 ביולי 2015. ב-15 ביולי 2015 כל האורות בתיאטראות ברודוויי עומעמו לכבודו.
טקס לזכרו נערך כחודשיים אחר כך בתיאטרון ניו אמסטרדם בברודוויי.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1983 סטאר 80 Star 80 ארם ניקולס 1987 God's Outlaw: The Story of William Tyndale ויליאם טינדייל 1991 חופשת ריגול If Looks Could Kill – Teen Agent אוגוסטוס סטרנקו 1992 עצור!
או שאמא שלי יורה Stop!
ד"ר ג'ו סטונברייק 1994 אלה הם חיי My So-Called Life ויק ראסין בפרק "The Substitute" 1996 טיטניק Titanic ג' ברוס איסמיי סרט טלוויזיה 1997בוסטון קומון Boston Common הריסון קרוס 1997 Liberty!
רוג'ר ברוס צ'אפי היה קצין וטייס ב-חיל הים של ארצות הברית, אסטרונאוט של נאס"א שהיה מעורב בצוות הקרקעי של תוכנית ג'מיני, והתאמן להיות חלק מתוכנית אפולו.
נספה בשריפה שפרצה בעת בדיקת מערכות של אפולו 1, במרכז החלל ע"ש קנדי, פלורידה.
צ'אפי נולד בגרנד רפידס, במישיגן ב-5 בפברואר 1935. הילד השני של דונלד לין צ'אפי ושל בלאנש מאי (מייק).
אחותו, דונה, נולדה שנתיים קודם לכן.
אביו עבד כמפקח על ייצור תחמושת צבאית במפעל דולר ג'רביס.
אביו של צ'אפי היה טייס, שגם השתתף בתחרויות והטיס נוסעים כעבודה צדדית.
הוא הנחיל לצ'אפי את האהבה לטייס, והם בילו יחדיו רבות בבניית מודלים של מטוסים שונים.
צ'אפי היה פעיל מאוד בתנועת הצופים האמריקאית, והוא השיג במהירות ובהתמדה אותות הצטיינות, עד שהגיע לדרגה הגבוהה ביותר Eagle Scout .
במהלך לימודי התיכון, התעניין במדעים ואלקטרוניקה.
וסיים את לימודי התיכון בשנת 1953, כשציוניו מעמידים אותו בחמישית העליונה של כיתתו.
הוא זכה במלגה של עתודת הכשרת קצינים בחיל הים ללימודים במכון הטכנולוגי של אילינוי.
במסגרת המלגה והעתודה, בקיץ 1953 הוא הוצב ל-8 שבועות על אוניות המערכה מסדרת איווה "ויסקונסין" (BB-64), במהלכם הספינה נפרסה לאנגליה, סקוטלנד צרפת וקובה.
עם חזרתו לארצות הברית, הוא שימש כאיש צוות קרקעי.
בשנת 1954 עבר לאוניברסיטת פרדו כדי ללמוד בתוכנית הנדסת האווירונאוטיקה.
במקביל החל ללמוד לרישיון טייס אזרחי, אותו קיבל ב-24 במאי 1957.
במהלך לימודיו באוניברסיטת פרדו צ'אפי עבד במקביל, ונשכר בתור עוזר הוראה במחלקת המתמטיקה.
צ'אפי השלים תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה בשנת 1957.
ב-24 באוגוסט 1957 התחתן עם מרתה לואיס.
לאחר שסיים את התואר הראשון, בשנת 1957, צ'אפי השלים את הכשרתו כקצין בחיל הים, וקיבל דרגת סג"ם (Ensign).
הוא הוצב על נושאת המטוסים לייק שמפליין למשך שישה שבועות, ובאוקטובר 1957 התחיל הכשרה כטייס של חיל הים בבסיס האווירי של חיל הים בפנסקולה, פלורידה.
במסגרת הכשרתו, הוא למד להטיס את ה-T-28, .
בפברואר 1959 הועבר לבסיס האווירי של חיל הים בקינגסוויל טקסט, כדי להתאמן על מטוסי גראמן F-9 קוגאר.
הוא קיבל את כנפי הטיסה שלו ב-1959 והוצב בג'קסונוויל, פלורידה.
במסגרת תפקידיו הוא היה אחראי על תיקון מטוסי הסיור מדגם .
מטוסים אלו הוטסו בדרך כלל רק על ידי טייסים מדרגת לוטננט קומנדר ומעלה, אולם עקב בקיאותו הרבה במטוס הוא הפך לאחד הטייסים הצעירים ביותר להטיס אותו.
צ'אפי הצטרף לטייסת התקפה VA-44 ב-1959. בין אוקטובר 1959 ומרץ 1960 הוא התאמן יחד עם טייסת מטוסי הצילום הכבדים RVAH-3.
צ'אפי הוצב בבסיס ג'קסונוויל כקצין איכות ובטיחות של טייסת מטוסי הסיור הכבדים 62 (VAP-62), והקדיש זמן רב לטיסות סיור.
הוא כתב מדריך מקיף לבקרת איכות לאישור טיסות סיור.
בצירוף מקרים, הוא היה חלק מהטיסה שטסה מעל כף קנוורל לבחירת אתרי שיגור.
בין אפריל 1960 ואוקטובר 1962, צ'אפי טס 82 טיסות סיור וריגול מעל קובה, כולל במהלך משבר הטילים בקובה.
לעיתים הוא טס עד שלוש טיסות ביממה, והשיג למעלה מ-100 שעות טיסה בחודש.
חלק מהטיסות כללו הטסה הלוך ושוב של שלושה אנשים מבסיס חיל הים במפרץ גואנטנמו, כולל הטייס, טייס המשנה והצלם.
על טיסותיו בתקופה זו הוענקה לו מדליית האוויר.
צ'אפי המשיך לאימוני טיסה על נושאת המטוסים "סרטוגה" שם ביצע טיסות יום ולילה.
במקביל, למד לתואר שני בהנדסת אמינות במכון הטכנולוגי של חיל האוויר בבסיס רייט-פטרסון באוהיו.
במהלך שירותו בחיל הים צ'אפי צבר למעלה מ-2,300 שעות טיסה מתוכם יותר מ-2,000 שעות טיסה במטוסי סילון.
ב-1 בפברואר 1966, הוא הועלה לדרגת לוטננט קומנדר.
צ'אפי הגיש מועמדות לקבוצת האסטרונאוטים של נאס"א תוך כדי לימודי התואר השני ב-1962. הוא נבחר סופית לקבוצה השלישית של אסטרונאוטים, שהוכרזה באוקטובר 1963.
במהלך האימונים האסטרונאוטים קיבלו הרצאות והכשרה גאולוגית.
כיוון שהם היו אמורים לבצע גם ניסויים מדעיים על הירח, האימונים כללו גם הכשרה על תצורות סלע גאולוגיות בגרנד קניון, אלסקה והוואי.
בשלב השני של האימונים האסטרונאוטים עברו אימוני השרדות בג'ונגלים בפנמה ובמדבר בנבדה.
הם הוצנחו לאזור עם ערכת השרדות והיו צריכים למצוא לעצמם אוכל ולשרוד מספר ימים.
בשלב השלישי הם קיבלו הכשרה על הציוד והמכשור הנדרש, אימון בהליכה חוץ רכבית מתחת למים, הכרת חליפות החלל וביקור במפעלים בהם מיוצרים הטילים והחלליות כדי להכיר את החומרה והמכשורים.
במרץ 1965, במסגרת תוכנית ג'מיני, צ'אפי שימש כאיש הקשר של האסטרונאטים מול תחנת הקרקע (CAPCOM) במסגרת משימת ג'מיני 3.
מאוחר יותר באותה השנה, הוא שימש שוב כ-CAPCOM, יחד עם וירג'יל גריסום ו-יוג'ין סרנן במהלך משימת ג'מיני 4, שבה אד וייט ביצע את הליכת החלל הראשונה שבוצעה על ידי אמריקאי.
במסגרת תפקידו כ-CAPCOM הוא היה אחראי על תעבורת המידע בין אנשי הצוות ומנהל חדר הבקרה, כריס קראפט.
כיוון שלא הוצב למשימה בחלל במסגרת תוכנית ג'מיני, הוא הוצב לעבוד על נושאי בקרת הטיסה, התקשורת ומערכות בקרת המסלול של חלליות אפולו.
במהלך תקופה זו, הוא הטיס גם מטוסים בגובה בין 30–50 אלף רגל (9.1-15.2 ק"מ) שעקבו וצילמו מהאסטמופירה את שיגור וטיסות טילי סטורן IB.
צ 'אפי קיבל את ההצבה למשימה הראשונה שלו בחלל בינואר 1966, כאשר נבחר לטיסה המאוישת הראשונה של תוכנית אפולו שנקראה בהתחלה AS-204. הוא הצטרף לוירג'יל גריסום ואד וייט, והחליף את דון אייסל שנפגע בכתף ונאלץ לעבור ניתוח.
צ'אפי, שטרם ראה באופן אישי את החלליות בזמן בנייתן, טס שלושה ימים לאחר שנבחר למפעל נורת' אמריקן אוויאיישן שבקליפורניה, כדי לראותן מקרוב.
צ'אפי ישב מימין תא הפיקוד, כיוון שתפקידו היה לשמור על הקשר מול תחנת הקרקע.
צ'אפי איבד את הכרתו, כאשר הוא חווה דום לב.
הוא מת מחנק עקב שאיפת העשן והגזים הרעילים, עם שילוב של הכוויות מהאש.
האש כילתה 70% מחליפת החלל של גריסום, 20% מחליפת החלל של וייט ו־15% מחליפתו של צ'אפי, כיוון שישב הכי רחוק ממקום תחילת השריפה.
זמן קצר לאחר תאונת AS-204, הכריז סגן מנהל נאס"א למשימות מאוישות בחלל, ד"ר ג'ורג' מילר, כי המשימה תוגדר רשמית בתוך אפולו 1. תא הפיקוד של החללית עבר שדרוג משמעותי, ושונה מרכיב האוויר בתוך תא הצוות ל-60% חמצן, ו-40% חנקן במקום 100% חמצן.
צ'אפי וגריסום נקברו בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, בעוד וייט נקבר בבית הקברות וסט פוינט.
אלמנתו של צ'אפי קיבלה 100,000 דולר.
כחלק מההסכם פרסום שהאסטרונאוטים חתמו כדי להעניק זכויות בלעדיות על הסיפורים והצילומים של האסטרונאוטים ומשפחותיהם במהלך הטיסה.
לצא'פי הוענקה מדליית האוויר פעמיים: בפעם הראשונה על השתתפותו במשימות הסיור מעל קובה במהלך משבר הטילים בקובה, כאשר ביצע 82 משימות "בעל חשיבות צבאית לביטחון ארצות הברית".
מדליית הצטיינות יחידתית על ביצועי טייסת המטוסי סיור הכבדים בזמן משבר הטילים בקובה
לאחר מותו הוענקה לו מדליית אוויר נוספת.
מדליית הכבוד של הקונגרס בתחום החלל, בשנת 1997.
הכנסה להיכל התהילה הבינלאומי של אסטרונאוטים בניו מקסיקו, 1983
הכנסה להיכל התהילה של אסטרונאוטים אמריקאים, 1997
פרס שגריר חקר החלל - NASA Ambassador of Exploration Award- (פרס נאס"א שהוענק לכל המעורבים בתוכניות אפולו וג'מיני) - 2007.
זכרו של צ'אפי מונצח במספר רב של דרכים, באתרים, מקומות ומלגות.
מכתש על שמו בצד הרחוק של הירח
גבעה על מאדים, מרחק 14.3 בכיוון דרום-דרום מערב מאתר הנחיתה של ספיריט, במסגרת "גבעות אפולו 1".
פלנטריום על שמו בעיר הולדתו, גרנד רפידס, מישיגן.
מלגת רוג'ר צ'אפי לתלמידי תיכון עם הישגים יוצאי דופן בתחום המדעים והמתמטיקה
ב-19 במאי, נחנך בעיר הולדתו של צ'אפי, פסל של צ'אפי בגודל טבעי העשוי מברונזה.
הפסל נמצא סמוך למוזיאון הילדים.
חניכת הפסל הייתה בשיתוף משפחתו של צ'אפי והאסטרונאוט ג'ק לוסמה.
רוג'ר לטצ'פורד היה חייל בצבא הבריטי אשר השתתף בהצלתה של שרה חנה ריגלר היהודייה במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה.
בזכות מעשה ההצלה זכה לקבל את אות גיבור השואה הבריטי ואת אות חסיד אומות העולם מיד ושם.
רוג'ר לטצ'פורד השתייך לקבוצת שבויי מלחמה בריטים אשר נשבו ב-1940 בצרפת, הוגלו מזרחה ונכלאו במחנה סמוך לחוף הבלטי, שם הועבדו בחוות גרמניות.
סטן וולס, אחד מהשבויים, מצא באסם החווה בו עבדו את שרה מטוסון בת ה-16, נערה יהודייה משאוולי שבליטא אשר חמקה מצעדת המוות ומצאה מסתור באסם.
הוא נתן לה מזון והביא אותה לפני השבויים האחרים, ביניהם רוג'ר לטצ'פורד, והם נדהמו ממצבה הרפואי הקשה והתגייסו לעזור לה.
הקבוצה הבריחה אותה לתוך מחנה השבויים שלהם, מחנה B 20 בגרוס גולמקאו, שם הסתירו אותה בתוך מתבן והמשיכו לטפל בה.
הם הביאו לה אוכל, טיפלו בכוויות הקור שלה, השיגו פראפין על מנת לטפל בכינים שבשערה, רחצו אותה ודאגו שתבריא.
מחוץ למגוריהם של חברי הקבוצה הייתה תחנת משטרה וריגלר הוחבאה במתבן מעל סוסיהם של השוטרים.
לאחר זמן קצר אולצו השבויים הבריטים לעזוב, אך בליל הפינוי שלהם דאגו למצוא אישה מקומית שתמשיך לטפל בריגלר עד הגעת הצבא האדום.
ריגלר שרדה את השואה, ולאחר שגילתה כי היא הניצולה היחידה ממשפחתה היגרה מאירופה לארצות הברית.
במשך שנים רבות ניסתה ריגלר לאתר את מציליה, אך רק 25 שנה לאחר סיום המלחמה היא הצליחה לאתר אותם וליצור עימם קשר.
סר רוג'ר ורנון סקרוטון היה פילוסוף וסופר בריטי, שהתמחה באסתטיקה ובפילוסופיה פוליטית.
אחד מהוגי הדעות השמרנים הבולטים בעולם.
סקרוטון כתב למעלה מ-50 ספרים על פילוסופיה, אמנות, מוזיקה, פוליטיקה, ספרות, תרבות, מיניות ודת, בנוסף ל-5 רומנים ושתי אופרות.
הפרסומים הבולטים ביותר שלו כוללים את "על טבע האדם", "להיות שמרן" ו"משמעות השמרנות".
בין השנים 1971 ל-1992 שימש סקרוטון כמרצה וכפרופסור לאסתטיקה במכללת בירקבק, לונדון, ולאחר מכן החזיק במספר משרות אקדמיות במשרה חלקית, כולל בארצות הברית.
הוא היה בעל טור קבוע בעיתונים נחשבים כמו ה"טיימס" הלונדוני, ושימש כעורך כתב העת הפוליטי-שמרני The Salisbury Review, בין השנים 1982 עד 2001.
בשנות ה-80 הוא סייע בהקמת רשתות אקדמיות מחתרתיות במזרח אירופה שבשליטת הסובייטים, ועליהן הוענק לו בשנת 1998 אות הצטיינות של הרפובליקה הצ'כית על ידי הנשיא ואצלב האוול.
בשנת 2016 הוא קיבל תואר אבירות מהמלכה הבריטית עבור "תרומתו לפילוסופיה, להוראה ולחינוך ציבורי".
נפטר ב-12 בינואר 2020 ממחלת הסרטן.
סקרוטון התעתד ללמוד מדעי הטבע באוניברסיטת קיימברידג', אך בחר כבר ביום הלימודים הראשון לעבור ללמוד פילוסופיה.
הוא סיים את לימודיו בהצטיינות ב-1965, אז עבר ללמד באוניברסיטת פאו (Pau) בצרפת, שם פגש את אשתו הראשונה, דניאל לאפיט, לה נישא ב־1972. ב־1967 החל ללמוד לתואר שלישי באוניברסיטת קיימברידג'.
את גישתו השמרנית אימץ, על פי עדותו, לאחר שהיה עד במהלך ביקור בצרפת למחאות הסטודנטים במאי 1968. במהלך מחאות הסטודנטים ברובע הלטיני בפריז, ראה סקרוטון כיצד הם הופכים מכוניות ומנפצים חלונות, ולראשונה בחייו "חש פרץ של זעם פוליטי":
פתאום הבנתי שאני בצד השני.
מה שראיתי היה אספסוף פרוע של בריונים מהמעמד הבינוני.
כששאלתי את החברים שלי מה הם רוצים, מה הם מנסים להשיג, כל מה שקיבלתי בתשובה היה ג'יבריש מרקסיסטי מגוחך.
זה דחה אותי, וחשבתי שחייבת להיות דרך חלופית להגנת הציוויליזציה המערבית נגד הדברים האלה.
ידעתי שאני רוצה לשמר דברים במקום להרוס אותם.
סקרוטון קיבל את הדוקטורט שלו ב-1973 על תזה בשם "אמנות ודמיון, מחקר בפילוסופיה של המחשבה", בה הוא הציע תאוריה אמפירית של אסתטיקה.
התזה הייתה הבסיס לספרו הראשון, "אמנות ודמיון" (Art and Imagination).
משנת 1971 הוא לימד פילוסופיה במכללת בירקבק, לונדון, והשלים תואר במשפטים באוניברסיטת לונדון (1974–1976).
במהלך עבודתו בבירקבק, מעוז ידוע של השמאל הבריטי, הוא היה, לדבריו, "השמרן היחיד שם, למעט מגישת האוכל".
ב -1974 ייסד יחד עם כמה מעמיתיו את "מועדון הפילוסופיה השמרנית", שמטרתו הייתה לפתח בסיס אינטלקטואלי לשמרנות.
בפגישות המועדון נכחו דמויות חשובות שונות, ביניהן גם מרגרט תאצ'ר לפני שנעשתה ראש ממשלה.
לדבריה באחת הפגישות, "לצד השני יש אידאולוגיה שלאורה הוא יכול לבחון את המדיניות שלו.
גם לנו חייבת להיות כזו."
הקריירה האקדמית של סקרוטון בבירקבק ספגה זעזוע בעקבות עמדותיו השמרניות, אותן הביע בצורה מפורשת בספרו השלישי, "משמעות השמרנות", שפורסם ב-1980 (The Meaning of Conservatism).
הוא סיפר בריאיון לגרדיאן כי עמיתיו בבירקבק השמיצו אותו על הספר, ושהפילוסוף המרקסיסטי ג'.
כהן אף סירב ללמד איתו בסמינר משותף, אם כי מאוחר יותר השניים התיידדו.
סקרוטון שימש גם כעורך כתב העת השמרני של בירקבק, והמשיך ללמד במוסד עד 1992, תחילה כמרצה ולאחר מכן כפרופסור לאסתטיקה.
בין השנים 1979 ל-1989 היה סקרוטון תומך פעיל של מתנגדים (דיסידנטים) בצ'כיה תחת שלטון המפלגה הקומוניסטית, ויצר קשרים בין האקדמאים המתנגדים במדינה לבין עמיתיהם באוניברסיטאות מערביות.
הוא ואקדמאים אחרים ביקרו בפראג ובברנו, ותמכו ברשת חינוך מחתרתית על ידי הברחות ספרים, תרגומי סאמיזדאט, ארגון הרצאות, והסדרת לימודי סטודנטים בפקולטה לתאולוגיה בקיימברידג' (הפקולטה היחידה שענתה לבקשה לעזרה).
סקרוטון נעצר ב-1985 בברנו לפני שגורש מצ'כיה.
המתנגדת הצ'כית, ברוניסלבה מולרובה, תיארה את גירושו לאוסטריה כך: "היה חלל ריק בין שני עמודי הגבול, ריק לחלוטין, לא נראה אף אדם, פרט לחייל אחד, ומעבר לאותו חלל ריק רחב השתרך פילוסוף אנגלי, רוג'ר סקרוטון, עם השקית הקטנה שלו, אל תוך אוסטריה".
ב-17 ביוני אותה שנה הוא הוכרז כפרסונה נון גראטה, והושם תחת מעקב בביקוריו הבאים בפולין ובהונגריה.
על תמיכתו בהתנגדות, זכה סקרוטון ב־1993 בפרס מהעיר הצ'כית פלזן, וב-1998 הוענק לו אות הצטיינות של הרפובליקה הצ'כית על ידי הנשיא ואצלב האוול.
סקרוטון מתח ביקורת חריפה על דמויות במערב - ובמיוחד על אריק הובסבאום - ש"בחרו להעלים פשעים וזוועות של המשטר הקומוניסטי לשעבר".
חוויותיו מאותן שנים במרכז אירופה תוארו בצורה בדיונית ברומן שלו משנת 2014, "רשימות מהמחתרת" (Notes from Underground).
סקרוטון התמחה באסתטיקה לאורך כל הקריירה שלו, החל מהתואר השלישי וכלה בסדרת ספרים שהוציא בנושא.
ב -2012 יצא לאור אוסף של מאמרים המוקדש כולו להגותו האסתטית.
הוא מחה נגד אובדן האסתטיקה בבריטניה, וטען כי "בריטניה הפכה אדישה ליופי", תוך שהוא מחזיק בתמונתו של בוטיצ'לי לידתה של ונוס לצד תמונה של הדוגמנית קייט מוס.
סקרוטון ידוע בעיקר בזכות תמיכתו ההגותית בשמרנות.
גיבוריו האינטלקטואליים, הם בֶּרק, קולרידג', דוסטויבסקי, הגל, רסקין ות"ס אליוט.
את ספרו השני של סקרוטון, "משמעות השמרנות" הוא כינה "הגנה הגליאנית מסוימת על ערכי הטוֹרים כנגד בגידת השוק החופשי בהם".
הוא תמך במרגרט תאצ'ר, אף על פי שהיה ספקן לגבי השקפתה על כוחות השוק כפתרון לכל דבר.
עם זאת, לאחר מלחמת פוקלנד הוא הבין כי "היא מכירה בכך שזהותה העצמית של המדינה הייתה מוטלת על כף המאזניים, ותחייתה היא משימה פוליטית".
ברק גם שכנע אותו, לדבריו, שאין כיוון להיסטוריה, ואין בה התקדמות מוסרית או רוחנית; אנשים חושבים באופן קולקטיבי אודות מטרה משותפת רק בזמן משברים כגון מלחמה, וכי הניסיון לארגן את החברה בדרך זו דורש אויב אמיתי או דמיוני; ומכאן, כותב סקרוטון, הטון הצורם של הספרות הסוציאליסטית.
עוד טען סקרוטון בעקבות ברק, שהחברה מאוחדת על ידי סמכות ושלטון החוק, במובן של זכות לציות, לא על ידי זכויותיהם המדומיינות של האזרחים.
הציות, כתב, הוא "המעלה הראשית של ישויות פוליטיות, שמאפשרת לשלוט בהן, ובלעדיו חברות מתפוררות ל"אבק של אינדיבידואליות".
חופש אמיתי, כתב סקרוטון, אינו עומד בסתירה לציות, אלא הוא צידו השני של המטבע.
הוא גם שוכנע על ידי טיעוניו של ברק בדבר החוזה החברתי, ובעיקר על ידי טענתו כי רוב הצדדים לחוזה מתו, או שטרם נולדו.
שכחת העובדה הזו, לצד הזנחת המנהגים והמוסדות המסורתיים, כתב, "יגרמו להפיכת חברי החברה הנוכחיים לדיקטטורים של אלה שהיו לפניהם, ושל אלה שבאו אחריהם".
סקרוטון טען כי אמונות שנראות כשיקוף של דעות קדומות עשויות להיות שימושיות וחשובות: "האמונות החיוניות ביותר שלנו עשויות להיות גם לא מוצדקות וגם בלתי ניתנות להצדקה, מנקודת המבט שלנו, והניסיון להצדיק אותן רק יוביל לאובדנן".
דעה קדומה לטובת צניעות אצל נשים ואבירות אצל גברים, למשל, עשויה לסייע ביציבות היחסים המיניים ובהגדלת הילדים, אם כי אלה אינם מוצעים כסיבות ראויות, בשל אותה דעה קדומה.
לכן, ייתכן שיהיה קל להציג את הדעות הקדומות כבלתי רציונליות, אבל החברה תסבול מפגיעה אם דעות אלו יישללו.
סקרוטון הביע ביקורת כלפי התנועה הפמיניסטית בת זמנו, תוך מתן שבחים לסופרז'יסטיות כמו מרי וולסטונכראפט.
עם זאת, הוא שיבח את הפעילה והסופרת הפמיניסטית ג'רמיין גריר ב -2016, ואמר כי היא "הטילה אור רב על המסורת הספרותית שלנו" על ידי הצגת הזכר כדמות הדומיננטית.
הוא גם הגן עליה כנגד הביקורת שהוטחה בה על שהשתמשה במילה "סקס" לתיאור ההבדל בין גברים ונשים, ולא "מגדר" - ביטוי שסקרוטון החשיב כ"פוליטיקלי קורקט".
בשנת 2017 הוציא סקרוטון את ספר הפילוסופיה "על טבע האדם", שעוסק ברעיון "מותר האדם מן הבהמה".
הספר מתעמת עם תפיסות רדוקציוניסטיות הרואות באדם סוג של "חיה מחוכמת" וטוען שלמין האנושי יש איכויות ייחודיות, לטוב ורע.
הספר יצא לאור באנגלית בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון.
סקרוטון היה נוצרי אנגליקני, ובספרו אודות הכנסייה האנגליקנית (Our Church: A Personal History of the Church of England) הגן על הרלוונטיות שלה.
הוא טען, בעקבות עמנואל קאנט, כי יש לבני אדם ממד טרנסצנדנטי, מעין "ליבה מקודשת" המתבטאת ביכולתם להפגין מודעות עצמית.
הוא טען שאנו נמצאים בעידן של חילון ללא תקדים בהיסטוריה של העולם; סופרים ואמנים כמו רילקה, ת"ס אליוט, אדוארד הופר וארנולד שנברג "הקדישו הרבה אנרגיה כדי לרפא את החוויה של המקודש, אם כי בצורה פרטית, ולא ציבורית, של מודעות".
כיוון שהוגים אלה מכוונים את אמנותם למעטים, הוא כתב, היא מעולם לא קסמה לרבים.
רוג'ר בייקר מרטינס טובינסון (בספרדית Roger Beyker Martínez Tobinson) הוא כדורגלן קולומביאני, המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אל טהאוון מליגת העל הסעודית.
את צעדיו הראשונים עשה באקדמיית אסטודיאנטיל ובגיל 17 הוצע לבוקה ג'וניורס, שם ערך מבחינים במשך כמה חודשים.
מפני שרצו אותו, הוא לא יכול היה לשחק משחקים רשמיים שכן הוריו לא היו איתו.
חזר לקולומביה ואז שוב לארגנטינה, הפעם נבחן בארחנטינוס ג'וניורס, אך גורלו היה זהה לזה שהיה בבוקה.
לבסוף הגיע לאקדמיה של ראסינג קלוב.
את הבכורה בקבוצה הבוגרת של ראסינג עשה בקופה סודאמריקנה 2013 בהפסד ללאנוס כשנכנס במחצית השנייה.
את הבכורה בליגה ערך באותה שנה מול טיגרה.
לאחר שנחשב לאנונימי במולדתו עד לאותו רגע, נערך עימו ראיון ראשון בקולומביה ושם הוא פרץ לתודעה.
לאחר שהושאל לרמון סנטמריה מהליגה הנמוכה ולא התבלט במיוחד, הושאל שוב, הפעם לאלדוסיבי בשנת 2015. הוא כבש 6 שערים ובישל עוד שבעה.
משחק השיא היה באצטדיון הבונבוניירה, כאשר כבש שער בניצחון ההיסטורי של אלדוסיבי 0-3 על בוקה ג'וניורס, והנחיל לה את הפסדה הראשון.
המעבר אל מחוץ לדרום אמריקה
בתחילת 2016 קיבל מקום בהרכבה של ראסינג והפך לאחד השחקנים החשובים בקבוצה, כאשר סיים עם 7 שערים ב-15 הופעות.
ב-12 ביולי יצא מרטינס לראשונה מדרום אמריקה וחתם בליגה הסינית בקבוצת ג'יאנגסו סונינג תמורת 9.8 מיליון יורו.
במשחק הבכורה שלו שיחק 60, כבש צמד וקבוצתו ניצחה 0–4 את חביי צ'יינה פורצ'ן.
את העונה הראשונה סיים עם 10 שערי ליגה ב-12 משחקים.
כבש גם צמד בגמר הגביע הסיני מול גואנגג'ואו אוורגראנד, אבל קבוצתו הפסידה בגלל שער חוץ וסיימה כסגנית.
את עונתו השנייה בסין סיים עם 7 שערים ב-18 משחקים.
בתחילת 2018 הושאל לויאריאל ושיתף פעולה עם בן ארצו, קרלוס באקה.
ערך את הבכורה במשחק הגומלין בגביע המלך הספרדי מול לגנס כשנכנס ל-18 הדקות האחרונות, אך קבוצתו הודחה.
את שערו היחיד כבש במחזור האחרון מול ריאל מדריד בתיקו 2-2.
ביוני 2018 רכשה אותו קלוב אמריקה תמורת 8.5 מיליון יורו ואת הבכורה ערך כעבור חודש עם שער במשחק ההפסד 1–2 לנקקסה.
את הגול הראשון ב-2019 כבש בפנדל מול קרטרו ב-2 בפברואר וכעבור שלושה ימים כבש צמד במשחק הגביע מול נקקסה בניצחון 1–3. ב-9 במאי כבש עוד צמד מול קרוס אסול במשחק הראשון של פלייאוף הליגה.
בסך הכל כבש 14 שערים ב-38 הופעות בכל המסגרות.
רוג'ר מרטינס היה חלק מהנבחרת עד גיל 23 שנטלה חלק במשחקי הפלייאוף מול ארצות הברית, על הזכות להעפיל לאולימפיאדת ריו.
לאחר תיקו 1-1 במשחק הראשון בברנקייה בו לא שיחק, הצליחה קולומביה להעפיל לאחר ניצחון 1–2 במשחק הגומלין ביוסטון, כשמרטינס כובש צמד ונבחר לאיש המשחק.
למרות זאת, המאמן קרלוס רסטרפו לא לקח אותו בחשבון ולא הזמין אותו לאולימפיאדה.
הוא זומן על ידי המאמן חוסה נסטור פקרמן לטורניר הקופה אמריקה 2016 וב-29 במאי כבש את שער הבכורה שלו במשחק ידידות מול .
בטורניר ההקופה עצמו הוא שיחק שלושה משחקים ולא כבש, כשקולומביה סיימה במקום השלישי.
זומן על ידי המאמן קרלוס קיירוש לטורניר הקופה אמריקה 2019 והיה ממצטייני הניצחון 0–2 על , כשכבש את השער הראשון.
בסה"כ הכל שיחק ארבעה משחקים בטורניר וכבש שער אחד, כשקולומביה הודחה ברבע הגמר על ידי .
אליפות מקסיקו עם קלוב אמריקה (2018, אפרטורה)
הגביע המקסיקני עם קלוב אמריקה (2019)
רוג'ר ויין מרשל הוא פוליטיקאי אמריקאי המכהן כסנאטור מטעם מדינת קנזס.
המחוז הראשון בקנזס, שאותו ייצג עד השבעתו לסנאט, הידוע בכינויו "הראשון הגדול" (Big First), הוא מחוז עצום וכפרי ברובו המשתרע על פני 63 ממחוזות קנזס — כמעט מחצית שטח המדינה — והוא המחוז השביעי בגודלו בקונגרס האמריקאי שאינו מייצג את המדינה כולה.
מרשל, שנבחר לראשונה בבחירות 2016, הוא הוותיק מבין נציגי קנזס בבית הנבחרים.
בספטמבר 2019 הודיע על התמודדותו למושבו של פט רוברטס הפורש בסנאט של ארצות הברית, התמודדות שבה ניצח.
מרשל נולד בעיר אל דוראדו שבקנזס.
הוא למד ב"מכללה הקהילתית באטלר" בטרם החל את לימודיו באוניברסיטת המדינה של קנזס, שם קיבל תואר ראשון בביוכימיה.
את לימודיו הדוקטורט שלו ברפואה השלים באוניברסיטת קנזס.
בסיינט פיטרסברג סיים מרשל התמחות במיילדות ובגינקולוגיה במרכז הרפואי בייפרונט שבעיר.
מרשל היה יושב ראש מועצת המנהלים של "בית החולים האזורי הגדול בנד" והיה מושל מחוזי של בארגון רוטרי.
נוסף על כך, במשך שבע שנים שירת בכוחות המילואים של צבא ארצות הברית עד שהשתחרר בדרגת קפטן.
ב-2016 התמודד מרשל נגד טים היולסקאמפ, חבר קונגרס מכהן, בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הרפובליקנית לייצוג מחוז הקונגרס הראשון של קנזס בבית הנבחרים של ארצות הברית.
מרשל ניהל מסע בחירות בתמיכתן של רבות מהקבוצות החקלאיות במדינה, שכעסו על כך שהיולסקאמפ איבד את מושבו בוועדת החקלאות של בית הנבחרים, בפעם הראשונה זה מאה שנים בה אף נציג מקנזס היה חבר בוועדה.
מטה הבחירות של היולסקאמפ טען כי מרשל תקף שכן עם משאיתו: מרשל הואשם בעברית בשתי עבירות פליליות, אם כי נמצא אשם במידה פחותה יותר בשני האישומים.
ב-2 באוגוסט 2016, מרשל ניצח את היולסקאמפ בבחירות המקדימות, כשלו 56% וליריבו 44%.
בעת זו אף דמוקרטי לא מילא טפסים להתמודדות.
עם זאת, כל מועמד מטעם המפלגה הדמוקרטית ניצב בפני סיכויים בלתי-אפשריים לזכייה, שכן מחוז זה נחשב למעוז רפובליקני מובהק.
בבחירות הכלליות ניצח מרשל בקלות, כשהוא גובר על הפוליטיקאי העצמאי אלן לה-פוליס וקרי ברט ממפלגה הליברטריאנית עם 65.9 אחוז מקולות הבוחרים.
מרשל הושבע לתפקידו בראשית ינואר 2017. הוא חבר בוועדת החקלאות, בוועדת העסקים הקטנים ובוועדת המדע, הטכנולוגיה והחלל של בית הנבחרים.
ב-7 בספטמבר 2019 הכריז מרשל כי יוותר על מושבו בבית הנבחרים ויתמודד על אחד משני מושביה של קנזס בסנאט של ארצות הברית שהתפנה אחרי ארבע שנות כהונתו של פט רוברטס.
מרשל ניסה ללכת בעקבותיהם של שלושה מקודמיו שייצגו את מחוז הקונגרס הראשון של קנזס בבית הנבחרים — בוב דול, ג'רי מורן ורוברטס.
בשל גודלו העצום של המחוז (המשתרע על מחצית משטח המדינה ושני אזורי זמן), נחשב בדרך כלל נציג מחוז הקונגרס הראשון כדמות פוליטית כלל-מדינתית.
באפריל 2020, יו"ר המפלגה הרפובליקנית של קנזס, מייק קוקלמן, האיץ במתמודדת רפובליקנית נוספת למושבו של רוברטס, נשיאת הסנאט המדינתי סוזן ווגל, לפרוש מהמירוץ במטרה להגדיל את סיכוייו של מרשל לנצח ומתוך חשש שכריס קובאק השערורייתי ינצח בבחירות המקדימות ויפסיד בבחירות הכלליות למועמד דמוקרטי.
באותו החודש הצהיר מרשל כי הוא עסוק מדי מלערוך תעמולת בחירות בשל מתן טיפולים רפואיים לחולי נגיף הקורונה.
בהתמודדותו של מרשל הביעו תמיכה בוב דול והמושל לשעבר ג'ף קולייר.
מרשל מחזיק בעמדות פוליטיות שמרניות.
הוא מבקר תכוף של הסוכנות להגנת הסביבה ותומך בקיצוץ סמכויותיה, ותומך נלהב בסוביסדות לחקלאות כיאה לנציג מחוז-קונגרס חקלאי.
הוא תמך בצו נשיאותי 13769 שהנפיק הנשיא דונלד טראמפ, ותומך בביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה.
כמו כן, מרשל סבור כי מריחואנה רפואית אינה בטיחותית ומטיבה עם משתמשיה.
רוג'ר אליוט פריי היה צייר ומבקר אמנות, וחבר בקבוצת בלומסברי.
הוא הפך לתומך בהתפתחויות בציור הצרפתי, והעניק להם את השם פוסט-אימפרסיוניזם.
הוא היה הראשון שהעלה את המודעות הציבורית לאמנות מודרנית בבריטניה.
יליד לונדון, בנו של השופט אדוארד פריי, הוא גדל במשפחת קווייקרים עשירה בהייגייט.
בין אחיו נמנים ג'ואן מרי פריי ומרג'רי פריי, שהפכה למנהלת מכללת סומרוויל באוקספורד.
פריי התחנך בקליפטון קולג' ובקינג'ס קולג', קיימברידג'.
לאחר שנכנס למדעי הטבע בקיימברידג', נסע לפריז ולאיטליה ללמוד אמנות.
בסופו של דבר התמחה בציור נוף.
בשנת 1896 התחתן עם האמנית הלן קומבה, ולאחר מכן נולדו להם שני ילדים, פמלה וג'וליאן.
הלן חלתה במחלת נפש קשה, ובשנת 1910 אושפזה במוסד לחולי נפש, שם היא נשארה למשך שארית חייה.
פריי השתלט על הטיפול בילדיהם בעזרת אחותו ג'ואן פריי.
באותה שנה פגש פריי את האמנים ואנסה בל ובעלה קלייב בל, ובאמצעותם הוא הכיר את קבוצת בלומסברי.
אחותה של ואנסה, הסופרת וירג'יניה וולף, כתבה מאוחר יותר בביוגרפיה שלה על פריי כי "היה לו ידע וניסיון יותר מכולנו ביחד".
בשנת 1911, פריי החל רומן עם ואנסה בל, שהחלימה מהפלה.
פריי הציע לה את הרוך והטיפול שחשה שהיה חסר לה מבעלה.
הם נותרו חברים קרובים לכל החיים, אף על פי שליבו של פריי נשבר בשנת 1913 כשואנסה התאהבה בדאנקן גרנט והחליטה לחיות איתו לצמיתות.
אחרי קשרים קצרים עם האמניות נינה המנט וג'וזט קואטמלק, פריי מצא את אושרו עם הלן מייטלנד אנרפ.
היא הפכה לעוגן הרגשי שלו למשך שארית חייו, אף על פי שהם מעולם לא נישאו (גם לה היו נישואים ראשונים אומללים, לאמן בוריס אנרפ).
פריי נפטר במפתיע לאחר נפילה בביתו בלונדון ב־1934. מותו גרם לצער רב בקרב חברי קבוצת בלומסברי, שאהבו אותו על נדיבותו וחמימותו.
ואנסה בל קישטה את הארון שלו לפני שאפרו הונח בקפלת קינגס קולג' בקיימברידג'.
וירג'יניה וולף הופקדה על כתיבת הביוגרפיה שלו, שפורסמה בשנת 1940.
פריי היה צייר ניסיוני (עבודתו כללה גם כמה ציורים מופשטים), אך התמונות הטובות ביותר שלו היו דיוקנאות נטורליסטיות פשוטות, אם כי הוא לא העמיד פנים שהוא צייר פורטרטים מקצועי.
באומנותו הוא חקר את תחושותיו שלו ובהדרגה את חזונותיו ועמדותיו האישיות.
פריי לא ראה את עצמו כאמן גדול, "רק אמן רציני עם רגישות וטעם מסוים".
הוא החשיב את "פארק קאודריי" לציור הטוב ביותר שלו.
בשנות העשרים של המאה העשרים, פריי החל ללמד היסטוריה של אמנות בבית הספר סלייד לאמנות, ביוניברסיטי קולג' בלונדון.
בשנת 1903 היה פריי מעורב בהקמת מגזין "ברלינגטון", כתב העת המקצועי הראשון שהוקדש לתולדות האמנות בבריטניה.
פריי היה העורך השותף שלו בין השנים 1909–1919, אך השפעתו על כתב העת נמשכה עד מותו: פריי היה בוועדה המייעצת של "ברלינגטון" מאז ראשיתו.
הוא עזב את העריכה, בעקבות סכסוך בנוגע למדיניות ביחס לאמנות המודרנית.
הוא הצליח להשתמש בהשפעתו כדי שיבחר היורש שנראה לו מתאים.
פריי כתב ל"ברלינגטון" משנת 1903 ועד מותו: הוא פרסם למעלה ממאתיים מאמרים בנושאים אקלקטיים - מציורי ילדים ועד אמנות בושמנית.
מדפי הברלינגטון ניתן גם לעקוב אחר התעניינותו הגוברת של פריי בפוסט-אימפרסיוניזם.
המוניטין המאוחר של פריי כמבקר נשען על מאמרים שכתב על ציירים פוסט-אימפרסיוניסטים, וההצהרה התאורטית החשובה שלו נחשבת לחיבור קלסי באסתטיקה.
שם טען רוג'ר פריי שהתגובה הרגשית מהתבוננות ביצירת אמנות מגיעה מצורת היצירה, כלומר, השימוש בקו, במסה, בצבע ובקומפוזיציה שמעוררים את התגובה הרגשית.
בשנת 1906 מונה פריי לאוצר הציורים במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
זו הייתה גם השנה בה הוא "גילה" את גדולתו של פול סזאן, השנה בה נפטר האמן.
רוג'ר פריי החל בכך את המעבר מתחומי העניין שלו מהמאסטרים הקלסיים מאיטליה לעבר האמנות הצרפתית המודרנית.
בנובמבר 1910 ארגן פריי את התערוכה "מאנה והפוסט-אימפרסיוניסטים" (מונח אותו המציא) בגלריית גרפטון, לונדון.
תערוכה זו הייתה הראשונה שהציגה באנגליה את גוגן, מאנה, מאטיס וואן גוך והביאה את אמנותם לציבור.
אף שבסופו של דבר התערוכה הייתה חשובה, התחושות באותה תקופה היו הרבה פחות נלהבות.
הדבר נבע מכך שהציבור לא היה רגיל אל יצירות כאלה באותה תקופה.
פריי לא היה חסין מפני התגובה הציבורית העוינת, ויש שכינו אותו "מטורף", בכך שהציג יצירות כאלה והדבר פגע במוניטין שלו כמבקר אמנות.
עם זאת, הזרות של "פוסט-אימפרסיוניזם" תיעלם במהלך השנים, ובסופו של דבר התערוכה תיחשב כרגע קריטי בהיסטוריה של האמנות והתרבות בבריטניה.
בשנת 1913 הקים פריי את סדנת "האומגה", שהייתה סדנת עיצוב שבסיסה בכיכר פיצרוי בלונדון, שבין חבריה היו ואנסה בל ודאנקן גרנט.
בשנת 1933 הוא מונה לפרופסור בקיימברידג', תפקיד אותו רצה מאוד.
בין השנים 1929–1934 פרסם ה-BBC סדרה של שנים עשר שידורים שבהם פריי מעביר את רעיונותיו בנושא אמנות, והדגיש שאמנות צריכה להתחיל ברגישות, זאת לעומת הנטייה לשבח את האמנות הגבוהה.
פריי טען גם שפסל אפריקאי או אגרטל סיני ראויים למחקר בדיוק כמו פסל יווני.
רוג'ר קרייג סמית' הוא שחקן, מדבב, וסטנדאפיסט לשעבר אמריקאי.
ידוע מדיבוב דמויות רבות כמו סוניק הקיפוד מסדרה בעלת אותו שם, אציו אודיטורה דה פירנצה במשחקי Assassin's Creed, כריס רדפילד במשחקי Resident Evil ועוד.
סמית' נולד באוגוסט 1975 בסנט ג'וזף, מישיגן ולמד לימודי תסריטאות במכלתת דודג' לאמנות ומדיה (Dodge College of Film and Media Arts), שבאוניברסיטת צ'פמן שבאורנג', קליפורניה.
הוא סיים את תוארו ב-2003.
במשך לימודיו עבד כסטנדאפיסט, עד שהתחיל ב-2005 את קריירת המשחק שלו, כאשר עבודת הסטנדאפ שלו עזרה לו להיכנס לעיסוקו כמדבב.
הוא החל לדבב ב-2005 בסדרת האנימה Duel Masters, בה דיבב את הנסיך מוריס חסר הרחמים ובסדרה נארוטו בה דיבב מספר דמויות.
ב-2006 דיבב בסרטי Patlabor את קיצ'י גוטו ובסרט הרוח שבמעטפת 2: תמימות את הטייס של ימדורי.
רוג'ר מרטי (בספרדית: Roger Martí; 3 בינואר 1991 בטורנת שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת החלוץ בקדיס.
כנער מרטי שיחק בקבוצת הנוער של ולנסיה ואת הקריירה הבוגרת שלו התחיל בקבוצה השנייה שלה.
בינואר 2011, לאחר מספר משחקים במדי ולנסיה ב', עבר לשכנה בורג'סוט.
ביולי אותה שנה כבר חתם ביריבה העירונית לבאנטה ששיחקה אז בליגה הספרדית השלישית.
מרטי עשה את הופעת הבכורה שלו במדיה ב-21 בדצמבר 2011 כשהחליף את חואנלו גומז הפצוע בניצחון 1–4 על דפורטיבו לה קורוניה בגביע המלך.
הופעתו הראשונה בלה ליגה הייתה ב-15 בינואר 2012 כאשר החליף את צ'אבי טורס בעשר הדקות האחרונות של הפסד החוץ 3–0 לאתלטיק בילבאו.
ארבעה ימים לאחר מכן ומרטי כבש את שערו הראשון במדיה בניצחון 0–4 נגד אלקורקון בגביע.
כמו כן, השער הראשון בליגה הגיע ב-2 בדצמבר 2012, בדקות הסיום, בתיקו 1–1 נגד סלטה ויגו.
בעונת 2013/14 הושאל לריאל סרגוסה שניסתה ולעלות לליגה הבכירה.
מרטי כבש במהלך העונה 12 שערים ב-36 משחקים אך הדבר לא הספיק בשביל העלייה.
ב-8 ביולי 2014 הצטרף לשורות ריאל ואיאדוליד, גם היא מהליגה השנייה, בעסקת הלוואות לאורך עונה.
בעקבות פציעת ברך בספטמבר אותה שנה חזר מרטי למגרשים רק בחודש אפריל שבשנת 2015. עם חזרתו אליה בהשאלה ב-28 בינואר 2016 הוא כבש בחודש שלאחר מכן צמד בתיקו הביתי 2–2 נגד נומנסיה, וסיים את המערכה עם שמונה שערים.
מרטי חזר ללבאנטה בעונת 2016/17 כשהמועדון כעת נמצא בליגה השנייה.
הוא כבש צמדים בניצחון הביתי 0–2 על אלקורקון ונגד קבוצותיו לשעבר, ריאל סרגוסה וואיאדוליד, בניצחונות הביתיים 2–4 ו-2–3 בהתאמה.
בתום העונה לבאנטה זכתה בליגה והעפילה לליגה הבכירה.
מבחינה אישית כבש בסך הכל 22 שערי ליגה והוצב במקום השני במלכות השערים, אחד פחות מחוסלו שמקבוצת לוגו.
מרטי סבל מפציעה נוספת בברך בטרום עונת 2017/18 והושבת למשך חצי שנה.
ב-20 באוקטובר 2018 שער מנקודת הפנדל בניצחון 1–2 על ריאל מדריד בסנטיאגו ברנבאו.
ב-4 באוגוסט 2022 עזב את לבאנטה לאחר 11 שנים, וחתם באלצ'ה.
רוג'ר ג'ייסון סטון הוא יועץ פוליטי ולוביסט שמרן אמריקאי.
מאז 1970, עובד סטון על קמפיינים של פוליטיקאים רפובליקנים, כולל ריצ'רד ניקסון, רונלד רייגן, ג'ק קמפ, בוב דול, ג'ורג 'בוש, ודונלד טראמפ.
בנוסף משמש סטון כלוביסט פוליטי.
בשנת 1980 הוא ייסד יחד עם פול מנפורט וצ'ארלס ר' בלאק את משרד יחסי הציבור והייעוץ הפוליטי שלהם.
החברה הפכה במהלך שנות השמונים לחברת לובינג מובילה תוך קשרים הדוקים עם הבית הלבן וחברות תאגידים גדולות ואף ממשלות זרות.
סטון נולד בנורוולק שבקונטיקט לאל גלוריה רוז ולרוג'ר ג'יי סטון.
אמו הייתה נשיאת בית ספר, ואביו היה קודח בארות ולאחר מכן ראש מחלקת כבאות.
הוא תיאר את משפחתו כקתולים ממעמד הביניים, צווארון כחול.
סטון אמר כי ככבר תלמיד בית ספר יסודי בשנת 1960, הוא פרץ לפוליטיקה כדי לקדם את הקמפיין לנשיאות של ג'ון פ.
קנדי: "אני זוכר שעברתי בקפיטריה ואמרתי לכל ילד שניקסון בעד בית הספר בשבתות...
זה היה הטריק הפוליטי הראשון שלי."
הקריירה הפוליטית של סטון החלה בקמפיין הנשיאות של ריצ'רד ניקסון בשנת 1972, עם פעילויות דוגמת תרומת כסף.
הוא גם שכר מרגל שיעדכן מהנעשה בקמפיין של יוברט האמפרי.
לאחר שניקסון ניצח בבחירות לנשיאות ב-1972, סטון עבד עבור הממשל במשרד ההזדמנויות הכלכליות.
לאחר שהתפטר ניקסון, סטון החל לעבוד אצל בוב דול, אך מאוחר יותר פוטר לאחר שתואר כ"טריקיסט מלוכלך".
סטון טוען שמעולם לא עשה דבר בלתי חוקי במהלך פרשת ווטרגייט.
בשנת 1976 עבד בקמפיין של רונלד רייגן בקמפיין לנשיאות ארצות הברית.
סטון המשיך לשמש אסטרטג ראשי לקמפיין של תומאס קין למושל ניו ג'רזי ב-1981 ולמסע הבחירה שלו מחדש בשנת 1985. בהמשך שנות השמונים ייצג דיקטטורים בעלי שם עולמי דוגמת מובוטו ססה סקו ופרדיננד מרקוס וגם החל לייצג שורה של לקוחות וארגונים רבי עוצמה דוגמת News Corp, רופרט מרדוק ודונלד טראמפ.
בשנים 1987 ו-1988 שימש סטון כיועץ בכיר לקמפיין הנשיאותי של ג'ק קמפ.