tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"הרשלה, למך וסבתא בתוך נעל – הומור ונונסנס בספרות ילדים ביידיש", מעגלי קריאה, 30, אוניברסיטת חיפה, נובמבר 2007, כסלו תשס"ח, עמ' 53 – 55
"מן הניצנים הראשונים ועד הפריחה: ספרות ילדים ביידיש במזרח אירופה", מאזניים, כרך פ"א, גיליון 3–4, אדר א תשס"ח אפריל 2008, עמ' 66 – 69
"נשים כותבות ספרות ילדים ביידיש: מבוא וביוגרפיות", חוליות, 11, אוניברסיטת חיפה, קיץ 2008, עמ' 297 – 331
"עיתון בית-הספר על פי משנתו של קורצ'אק וסקירת עיתוני בתי-ספר יהודיים בפולין", דור לדור, לג, תשס"ח, אוניברסיטת תל אביב ובית לוחמי הגטאות, עמ' 87 - 100
"סיפורים על אנשים טובים בעת רעה: האם ואיך לספר לילדים על השואה", הד הגן, אדר תרס"ט מרץ 2009, עמ' 68 – 73
"בית ספרנו הוא הפינה המאירה ביותר בעיירה שלנו": הווי בבתי הספר ביידיש בפולין, דור לדור, לד, אוניברסיטת תל אביב, עמ' 179 - 194
"דוד שמחה מארגנטינה ודודים נוספים", ספרות ילדים ונוער, 130, כסלו תש"ע – דצמבר 2009, משרד החינוך והתרבות, עמ' 4 – 14
"התלמידה ברכה לוין והמורה מיכאל הנדל: מיומנה של נערה יהודייה בפולין", דור לדור, לט, 2011, אוניברסיטת תל אביב, עמ' 219–231
"לא רק חכמי חלם: הומור ונונסנס בספרות ילדים ביידיש".
בתוך: חשיבותה של אי-רצינות: קובץ מאמרים רב-תחומי בחקר ההומור, כרמל ירושלים, המכללה האקדמית אשקלון, 2012, עמ' 356–374.
הטור הימני : עדויות של ניצולי שואה (המכללה האקדמית אחווה, תש"ס 2000)
מסד : מאסף לענייני ספרות והוראתה <שנתון> (מס"ד-מרכז ספרות, ספרות ילדים ודידקטיקה, המכללה האקדמית לחינוך "אחווה") < 8 גיליונות 2003 – 2010)
אליעזר שטיינבארג: אַן אָפּקלײַב פֿון זײַנע ווערק פֿאַר קינדער - מבחר מיצירותיו לילדים ביידיש, עריכה ואחרית דבר: עדינה בר-אל, איורים: נורית יובל.
עדיין לא גן עדן הוא סרט בריטי משנת 1985.
שישה צעירים אמריקאים ובריטים, באים לישראל לקיבוץ כפר עזרא על מנת להתנדב במקום במהלך חופשת הקיץ שלהם.
זאת, על מנת לצבור חוויות ולהכיר את אורח החיים הקיבוצי המיוחד.
כאשר מייק (סם רוברדס), סטודנט לרפואה מתאהב בגילה (ג'ואנה פקולה), ישראלית בת הקיבוץ, המשמשת כאחראית על עבודת המתנדבים ודיורם, הוא חייב להחליט אם הוא מעוניין להמשיך לחיות עימה או לחזור הביתה למולדתו.
טוד גרף - רותוול טי שוורץ
נעמי ושולי רוזנברג - זוג תאומות מתנדבות מפינלנד
עדיה גודלבסקי (נולדה ב-1974) היא מלחינה, נבלאית, זמרת, מאלתרת, אמנית מיצג, שחקנית ובמאית ישראלית.
אביה הוא שלמה גודלבסקי, טכנאי הסקות וגרפיקאי ואמה, חיה אסתר, היא אמנית.
לעדיה שני אחים ואחות - הרב משה גודלבסקי, מנהל בית ספר, הרב אהד טהרלב, ראש מדרשת לינדנבאום ונעמה שני.
עדיה גודלבסקי נולדה וגדלה בירושלים.
החלה לנגן בנבל בגיל 11 בהדרכת עדינה הרעוז.
למדה בתיכון שליד האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ובבית ספר הדתי לבנות "פלך" במגמת אומנות.
בצה"ל שרתה כמורה חיילת מטעם החברה להגנת הטבע.
בתום שירותה הצבאי, החלה ללמוד תיאטרון ומשחק בסטודיו של ניסן נתיב בירושלים וסיימה ב-1999.
גודלבסקי המשיכה את לימודי המוזיקה ברימון בית ספר למוסיקה ואצל מורים פרטיים.
את לימודי הקומפוזיציה המשיכה אצל עודד זהבי ואריק שפירא.
משנת 2002 גודלבסקי פועלת כיוצרת עצמאית, היא יוצרת ומביימת מיצגים ועבודות לבמה, מלחינה ויוצרת מוזיקה כתובה ומאולתרת; משתתפת כמבצעת ויוצרת בפרויקטים תיאטרליים, מיצגים ומוזיקליים שונים כסולנית ובשיתוף פעולה עם אמנים מתחומים שונים.
עבודותיה מוצגות ומושמעות על במות מגוונות בישראל ומחוצה לה.
אלבום הסולו הראשון שלה, "תפר" (2013), לנבל קלטי וקול, אותו הלחינה ובו ניגנה ושרה, יצא בחברת התקליטים 'אינטרוול ריקורדינגס'.
ההשקה התקיימה בבית האמנים תל אביב וכללה הופעה ותערוכה של עבודות של אמנים פלסטיים שונים שהגיבו לאלבום.
אלבום הסולו השני של גודלבסקי, "נכתבת" (2015), כולל לחנים שלה לשירי משוררים ויצא בהוצאה עצמאית.
המשוררים הם: דליה רביקוביץ, מאיה בז'רנו, ענבל אשל כהנסקי, מרדכי גלדמן, אורי לוינסון, אלי אליהו, דנה אמיר, חיה אסתר, ללי ציפי מיכאלי, סיגל בן יאיר, צבי גורן, ענת זכריה, ענת לוין ורחל חלפי.
ההשקה התקיימה בבית היוצר של אקו"ם בתל אביב.
גודלבסקי הייתה חברת פורום המלחינות בישראל (2016-2011).
משנת 2011 היא חברת אקו"ם.
היא מורה לחשיבה יצירתית ולמוזיקה ב'מכון לקידום נוער ליצירתיות ומצוינות מיסודה של אריקה לנדאו' (החל משנת 2009), היא מורה למוזיקה במרכזי מחוננים ומצטיינים של משרד החינוך (מאז שנת 2016) ומורה לנבל.
"שולחן ערוך" (2003) מיצג המשלב טקסט וידאו ותנועה.
גודלבסקי ביצעה ויצרה את הטקסט והתנועה, את הווידאו יצר אריאל עפרון, העריכה המוזיקלית היא של נורי יעקובי ואת התלבושת יצרה מירב אוחיון.
""בליל של יצרימ נוברת בתוכ ערימת מילימ מחפשת פרט כל גופי מתרחק עם הזמנ המקומ והאור לתוכ חלל עם מדרגות תמיד יש את המדרגות מכות יבשות בפינות החדות שלהנ עושה אותנ הר עושה אותנ מדרונ שביל דק של זכרונ....להעריכ ערכ ערוכ השולחנ קיצור שולחנ ערוכ שומ קיצורי דרכ.
המיצג נוצר עבור פסטיבל "קולה של המילה" במסגרת הזירה הבין-תחומית, הוצג בתיאטרון החאן בירושלים ובבמת מיצג בתל אביב
יצירה בימתית בת חמישים דקות.
המבוססת על המיתוס של אורפאוס ואורידקה.
אורידיקה עוברת שינוי הדרגתי לאור קשריה ויחסה עם אורפאוס.
תמורה שמגיעה לשיא בטקס סיזיפי שבסיומו היא מתפקחת ומחליטה לצאת מהשאול והפעם בלי שהיא תלויה במבטו של אורפאוס.
מתוך הפרידה נוצר חיבור חדש.
שם היצירה הוא ציטוט משיר של רילקה:
"...את האיש הזורם כמו נחל הדעת תדע
ותוביל כמקסם בשבילי הבריאה השופעת,
שבת"ו ראשיתה ובאל"ף סופה שתנוח;
כל חלל מאושר הוא נכד או נין של פרידה..."
טקסטים: שירים של ריינר מריה רילקה (בתרגום שמעון זנדבנק), ענת שרון בלייס וליליאן דבי גורי, יצירה, בימוי וביצוע: עדיה גודלבסקי; מוזיקה: אלפונס הסלמנס, עדיה גודלבסקי.
מוזיקה אלקטרונית וביצוע חי: דניאל דוידובסקי; עיצוב תאורה: עומר שיזף; ליווי אמנותי: לילך דקל אבנרי
בימוי וצילום וידאו ארט: אמנון וינר עריכת וידאו ארט: אסי לנץ.
יצירה לקול, נבל, כינור ומיצב תמונות.
בפרק הראשון מרחב התת מודע בא לידי ביטוי באלתור המוזיקלי, בנגינה בנבל.
האלתור מובל על ידי דימוי וויזואלי מוזיקלי ורגשי מתוך ההתרחשויות שנראות ונשמעות בחלומות של גודלבסקי.
ההתרחשויות קורות כל פעם במקום אחר, כמו מצלמה המצלמת את התחושות של חלומותיה כיומן מסע של התת-מודע, לעבר מקום שהוא בית.
בפרק השני, המנוגן בכינור (הטווה את הדרך למודע) בנבל ובקול, המודע בא לידי ביטוי בנגינה מתוך התווים, בהם יש את התת-מודע ומתורגם למודע-המוזיקלי; כך שהמוטיבים המוזיקליים מתוך התת-מודע מופיעים בתווים הכתובים.
במהלך היצירה גודלבסקי שרה ומנגנת בבחירה מודעת מול עיני הקהל, המצלמות אותה ללא הרף, נכנסות לחדרי הבית שהוא היא.
"פרטי" הושמע והוצג בבכורה בקונצרט 'חלומה של דורה' במסגרת קונצרט של פורום המלחינות והמבצעות בישראל, במרכז פליציה בלומנטל למוזיקה תל אביב.
פרק ראשון מהיצירה הועלה גם במסגרת פסטיבל מדרום (2017)
"סראונד" (2012-2014) מאת אורי לוינסון ועדיה גודלבסקי.
עדיה גודלבסקי: פרפורמנס ונגינה בנבל.
מיצג שנוצר מתוך מפגש בין בני זוג.
המערב יצרים של מוזיקאית ושל אמן פלסטי.
המיצג נוצר מתוך רצון לבקר בתחום האמנותי של השני\ה, לחוות יחסי אמון התמסרות והובלה ולחבר בין הנשמע לנראה ובין הפנים והחוץ
בנרטיב המיצג ישנו תהליך המתהווה מול קהל, כך שתוך כדי פעולה נוצר דימוי חדש המפיק מתוכו מרחב סאונד חדש.
הוצג בבכורה במסגרת פתיחת תערוכה "פתוח סגור פתוח" בגלריית בנימין בת"א ובמסגרת פתיחת תערוכה "תערוכה זוגית" בגלריית חנינא, בבית ראובן בתל אביב, בחלל לפרפורמנס בברלין Gruntaler9, בתיאטרון תמונע במסגרת פסטיבל "א-ז'אנר" ובאולם "התיבה" ביפו.
OPUS 01 (2014) מאת אורי לוינסון ועדיה גודלבסקי.
מוזיקה מקורית לנבל של גודלבסקי, הופכת בתיכנות של לוינסון למידע דיגיטל לא חומרי.
המידע ממשיך לזרום בשני ערוצים, צליל הנבל מחד וערוץ דיגיטלי מאידך.
הערוץ הדיגיטלי מונכח כחומר הניפלט ממדפסת לדפים עם תרגום רצף דיגיטלי של הספרות 01. הדפים נפלטים ומציפים קופסה שקופה בה הנבלאית מנגנת, כך שנוצר דיאלוג מעגלי של תלות, הכלה והצפה.
הדפים עם התרגום הדיגיטלי משתלטים על חלל הקופסה, כדימוי להשתלטות הדיגיטל על המרחב שלנו, אך האנלוג ממשיך להתקיים כחומר הדף מוחשי הנדחס בקופסה.
צלילי המדפסת, נגינת הנבל, הדף האוטם מיתר, זמן התמלאות הקופסה, יוצרים מהלך מוזיקלי, המזמין את הצופה והמאזין להציץ לרגע המפגש.
המיצג עלה בבכורה בפסטיבל מוסררה מיקס 14.
מיצב וידאו - מיצג אינטראקטיבי
מאת : אורי לוינסון ועדיה גודלבסקי
מיצב וידאו אינטראקטיבי שהוא תוצר של שיתוף פעולה בין דיסציפלינות ושילוב טכנולוגי: הווידאו המוקרן הוא מיצג מתמשך שבו מעבירים האמנים ביניהם חופן של חול ממקומות שונים בעולם ובסביבות שונות (ים, סופרמרקט, שדה ועוד), הוא מוקרן על קירות החדר ועל רקע מפל מים, באמצעות מכונה המדמה מפל מים אותה בנה לוינסון.
גודלבסקי ולוינסון נוכחים בחדר והקהל מוזמן להצטרף אליהם בפעולת העברת חופן החול.
הוצג בפסטיבל מוסררה מיקס 16.
2017-2002 - יצירות בינתחומיות הופעות ומיצגים
2002 - "פרולוג" ביימה ושחקה במיצג לשחקן שחקנית אמנית טרפז ושני מוזיקאים, היצירה נוצרה והועלתה במסגרת פסטיבל "הרמת מסך" בסוזן דלל תל אביב.
2003 - "שולחן ערוך", ביימה ושחקה במיצג המשלב וידאו ותנועה, המיצג נוצר עבור פסטיבל "קולה של המילה" במסגרת הזירה הבין-תחומית בירושלים והוצג בתיאטרון החאן ובבמת מיצג
2007-2006 - "התכנסות", יצרה ביימה והלחינה יצירה לרקדנית זמרת וצ'לנית.
מבוסס על טקסט של סמואל בקט, המיצג הועלה במסגרת א-ז'אנר.
ערב בין תחומי בתיאטרון תמונע ובפסטיבל "קולה של המילה" בזירה הבין תחומית בירושלים.
יצרה ביימה והלחינה מיצג לקונטרבסיסט וצ'לנית.
הועלה בבכורה ונוצר עבור הפסטיבל הבינלאומי "שער", של עמותת הליקון לקידום השירה בישראל.
2017-2012 - "עלי נבל" מופע המשלב משחק נגינה שירה ונגינה בנבל הקלטי.
מוצג בבתי דיור מוגן בספריות ובמרכזי תרבות ברחבי הארץ
2014-2017 - "יומן מסע בנבל ושיר" מופע המשלב טקסט נגינה ושירה על מסע נדודים ובית.
עלה בבכורה בפליציה בלומנטל בתל אביב במסגרת 'שלישי בחמש' בעריכת מאיר ויזל.
מבוסס על שירי האלבום "נכתבת" לחנים של עדיה לשירי משוררים.
עלה לראשונה בפסטיבל בבית של עונת תרבות באירוע "סיפור לילה" ולאחר מכן באירועי ספריה בלילה של הזירה הבין-תחומית באוצרותה של מורן אביב, הוצג גם בפסטיבל אישה בחולון ב-2017.
הלחינה ועיבדה יצירות לסולו נבל קלטי, נבל קלטי וקול, ודואו נבל קלטי עם כלי נגינה נוספים:
2004 - הלחנה לנבל הקלטי בהצגה "עובדיה בעל מום" במסגרת "הזירה הבין תחומית"
הלחנה לקול ונבל קלטי על פי שיר של יונה וולך.
הולחן עבור פסטיבל השירה הבין לאומי "שער" של עמותת הליקון לקידום השירה בישראל.
הושמעה בבכורה בערב קריאת שירה בבית האמנים בירושלים.
2010 - "צדפים קונכיות ומלחמה" יצירה לנבל קלטי וכלי הקשה ע"פ שיריה של פנינה עמית.
הושמעה בבכורה ב"תולעת ספרים" בתל אביב.
2010 - לחנים לנבל קול ואלקטרוניקה בשיתוף המוזיקאי ואמן הסאונד-דניאל דוידובסקי.
הלחנה ע"פ שיריהם של טוביה ריבנר, מרדכי גלדמן ומארק סטרנד, היצירות הושמעו בבכורה בערב שירה, בגלריה גרשטיין בת"א.
2011 - הלחינה, ניגנה ושרה משירי דליה רביקוביץ, השירים הושמעו באירוע להשקת ספר מאמרים לשירתה בבית מדרש "עלמא" בתל אביב
2011 - עיבדה ניגנה ושרה שירים של לאה גולדברג, בערב לכבודה בבית ביאליק בתל אביב.
2011 - הלחינה, ניגנה ושרה את שיריהם של צ'סלב מילוש וויסלבה שימבורסקה במסגרת ערב שירה פולנית בבית ביאליק, ביצוע בשיתוף השחקנית לני שחף.
2011 - עיבדה, ניגנה ושרה את השיר "כישופים" מאת דליה רביקוביץ' בלחנה של חנה שפיגל, עבור המופע "כישופים", מופע של נשים יוצרות, בעריכתה של אסנת זיביל.
המופע עלה בהיכל התרבות ראשון לציון, ספטמבר 2011.
2012 - הלחינה ונגנה שירים של המשוררות ענת זכריה וסיגל בן יאיר, ושל המשורר אלי אליהו במסגרת "מפגש משוררים " בהנחיית מאיה בז'רנו בספריה עירונית ברמת אביב, תל אביב.
2013 - הלחינה שרה ונגנה שירים של המשוררת ענבל אשל כהנסקי.
2013 - הלחינה וביצעה שירים של ללי ציפי מיכאלי, בהשקת ספרה "הסולנית" בסינמטק תל אביב.
2013 - הלחינה וביצעה שיר של חיה אסתר בהשקת ספרה "תפוחי התוהו" בירושלים.
2013 - הלחינה וביצעה שיר של ענת לוין באירוע "הוראות הגעה" במועדון לבונטין בתל אביב
2014 - הלחינה וביצעה שיר של פנינה עמית, בהשקת ספרה "שברים" בבית הסופר בתל אביב
2017-2015 - הלחינה משיריהם של נוית בראל, מרדכי גלדמן, תהילה חכימי, שלום רצבי, יאיר הורביץ ורות נצר
2016 - עיבדה שירים למילותיו של יעקב שבתאי עבור האירוע "יום גולדמן"
היצירה "פנימה" (2007-2006) לחמישה צ'לי, הושמעה כחלק מהמיצג "התכנסות".
היצירות, "לאנשהואלב" (2007) לקונטרבס, צ'לו, בס קלרינט וזמרת סופרן.
ו"שיר ללא מילים" (2007-2006) לנגנית קלרינט\בס קלרינט זמרת סופרן ובמה, הושמעו בבכורה באולם 'התיבה' ביפו.
"מעברים" (היצירה הולחנה ב-2007), יצירה לקונטרבס וצ'לו, הושמעה בבכורה כחלק מהמיצג "מעברים" בפסטיבל "שער" 2009.
"אריה" (2012) יצירה לכינור, חלילית טנור, צ'לו, צ'מבלו וזמרת סופרן.
הושמעה בבכורה בקונצרט "פורום המלחינות בישראל" בפליציה בלומנטל בתל אביב.
"יצורה בזמן" (2012) אימפרוביזציה מונחת.
יצירה לזמרת, חצוצרה, בס, קלרינט, גיטרה בס, תופים, פסנתר ונבל קלטי.
היצירה נכתבה בהזמנת "מוזיקה נובה" והושמעה בבכורה במסגרת "חג המוזיקה הישראלית" במוזיאון תל אביב.
"דואו" (2012) יצירה לחליליות סופרן, אלט, טנור ובאס.
היצירה נכתבה במיוחד לחליליתניות ענבר סולומון וקרולין האוזן.
היצירה בוצעה בבכורה בפליציה בלומנטל בתל אביב.
"חלומה של ללי" (2014) - יצירה לתזמורת קאמרית, מקהלה וסולניות.
הולחן עבור קונצרט של תזמורת הבמה.
פרויקטים מוזיקליים, מיצגים ורב תחומיים בשיתופי פעולה
2017-2001 - יצירה נגינה שירה מיצג ומיצבי וידאו, בשיתופי פעולה עם אמנים מתחומים שונים:
נגינת אלתור עם מוזיקאים כמו יוני ניב, יעל ברולסקי, רואי אמוץ, דן ווינשטיין, דניאל דוידובסקי, חגי פרשטמן, שמיל פרנקל, אילי אדטו, רן סלבין, ענת פיק, שרון גל, אילת לרמן, רונלד בורסון, עידו בוקלמן רוי קרול ועמוס אלקנה בהרכבים שונים, במועדוני מוזיקה ובגלריות בירושלים, תל אביב ובברלין
נגינה ביצירתה של המלחינה מעיין צדקה "מוזיאון צלילים נכחדים תת-ימיים" הוצג והושמע בגלריית תיאטרון החנות ובאולם התיבה ביפו
נגינה במיצג משותף עם האמנית נאוה וקסמן במוזיאון פתח תקווה
השתתפה בפרויקט בחדרי חדרים של קבוצת פאתוס מאתוס בבימוייה של לילך דקל אבנרי
שרה ביצירה של המלחינה דגנית אליקים כפסקול לסרט "הגרמני הרך" של נדב בין נון
יצרה במשותף עם האמן הרב-תחומי אורי לוינסון את I see you seeing me seenig you מיצג לקהל, שני פרפורמרים, טכנולוגיה, מוזיקה, סאונד ווידאו.
יצרה במשותף עם אורי לוינסון את END NEVER מיצג ומיצב וידאו הוצג בפסטיבל מוסררה מיקס 2016 בירושלים
יצרה והשתתפה במופע המשותף "דף לבן עם פינה קרועה" עם האמן אורי לוינסון.
המופע עלה במועדון הצימר בתל אביב וחלק ממנו הוצג באולם התיבה ביפו, בפסטיבל "קלסר" ובפסטיבל טקטוניקס תל אביב
ניגנה ושרה במופע 'רוח בין המיתרים' בשיתוף עם המוזיקאי אריק לבנת בבית היוצר של אקו"ם בתל אביב
ניגנה במופע עם הרקדנית אוריין יוחנן, בשיח גלריה ובפתיחת תערוכת 'כימרה' של האמן אסף רהט, בגלריית שלוש בתל אביב.
נגנה שרה והשתתפה במופע "גן העדן האבוד" בבימויה של לילך דקל אבנרי, במסגרת פסטיבל עכו 2014
אצרה מופע "הוראות הגעה" בשיתוף המשוררת ענת לוין, במסגרת "שירה פלוס" במועדון לבונטין בתל אביב, בעריכת פרופ' נסים קלדרון, המופע עלה שוב בתיאטרון הערבי עברי ביפו במסגרת "אורפאוס ביפו" בעריכת מרדכי גלדמן
יצירה מתוך הדיסק "SEAM" היוותה חלק מפסקול של מופע מחול מאת שקד לייבזירר במסגרת "רקדני אנסמבל בת שבע יוצרים".
מופע בפסטיבל הפנזינים בתל אביב- בשיתוף, אורי לוינסון-וידאו חי, דן שחם-פטיפון וכלים נוספים ודנה פשיגודה בצ'לו.
נגנה במופע "YouMakeReMake" מאת רננה רז בסוזן דלל ועל במות שונות ברחבי הארץ.
נגנה והשתתפה במיצג "שלושה נואמים שונים" מאת מעיין מוזס.
עלה בבכורה בכנס פרפורמנס 0:2 של בית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים.
הציגה וידאו ארט "כוח משיכה" בשיתוף אורי לוינסון, באירוע BYOB בגלריית קונטמפררי בתל אביב.
הציגה מיצב וידאו "LEICA M9 " בשיתוף אורי לוינסון, במסגרת תערוכה קבוצתית "תערוכה זוגית" בגלריה חנינא בתל אביב.
נגנה ושרה במיצג "את\ה" במסגרת 'פסטיבל הוויטרינה 2' של גלריית תיאטרון החנות.
המיצג נוצר בשיתוף אורי לוינסון.
ניגנה במיצב "ניגון" של קבוצת "Espionage Agent" במסגרת פרויקט "נקודת מגע" במוזיאון ישראל בירושלים.
ניגנה בפסקול של עבודת הווידאו מאת מישל פלטניק Good Enough Death, הוצג במסגרת התערוכה "חיפה ירושלים תל אביב", פרויקט "אלפרד אקספרס", במוזיאון חיפה.
ניגנה ויצרה מיצג סאונד לשני נבלים ווידאו, בשיתוף אילי לוי ואורי לוינסון.
עלה בבכורה בתערוכה "נופים אקוסטים" 2, במנשר תל אביב, אוצרת עדיה קליגר-פורת.
שרה ביצירה "אימפלוזיה"- בעיבוד לקול, אלקטרוניקה חיה ווידאו מאת דגנית אליקים, בבית העם בתל אביב.
יצרה שחקה נגנה ושרה במופע "את שאהבה נפשי" בשיתוף לני שחף, מופע לכבוד לאה גולדברג.
עלה לראשונה בפסטיבל "מוזות" בנתניה
"כלים מתכלים" מיצג בשלושה חלקים בשיתוף רועי פביאן ואסף סטי.
הוצג בחנות 31 ת"א ובגלריית ברבור בירושלים.
Insay- דואו-נבל קול ואלקטרוניקה בשיתוף המוזיקאי ואמן הסאונד דניאל דוידובסקי: נגינה במספר קונצרטים והשתתפות בפרויקטים שונים כמו הלחנה לסרט קצר בפסטיבל ישראל והופעה בפסטיבל למוזיקה אלקטרונית- c.sids
ניגנה ושרה עם "מקהלת גבעול", בהדרכת מאיה דוניץ ומיכל אופנהיים.
הייתה חברת הרכב "תאפיללת" - מוזיקה המבוססת על טקסטים דתיים ויהודיים.
השתתפה ב"קוברה" יצירת אלתור קבוצתית של המלחין ג'ון זורן.
יצרה ושחקה במיצג שנוצר בהשראת תערוכת צילומים "אברם" של האמנית יעל דר.
ביימה ושחקה במיצג ע"פ שירי אגי משעול, לכבוד השקת ספרה "ביקור בית", בשיתוף ענת זכריה וגבריאל נויהאוס.
המיצג הועלה בבית ביאליק בתל אביב.
2017-2009,2003 - הלחינה, ניגנה ושרה במופעים ובערבי שירה וספרות
ניגנה, שרה והלחינה לשיריהם של יאיר הורביץ ושלום רצבי עבור פסטיבל תל אביב לשירה
ניגנה ושרה בפסטיבל שירה "תיקון" במצפה רמון
ניגנה בפסטיבל מטולה עם לחניה לשיריו של מרדכי גלדמן
ניגנה ושרה משיריו של יעקב שבתאי באירוע "יום גולדמן" בתל אביב
הופיעה עם יצירות מקוריות ולחנים ועיבודים לשירי משוררים, במסגרת "פסטיבל קולנוע דרום" בשדרות.
הופיעה עם יצירתה "באל"ף סופה שתנוח" בבמת מיצג לשירה, בעריכת מרדכי גלדמן, בתיאטרון הערבי עברי ביפו
ניגנה ושרה מלחניה לשירים של מאיה בז'רנו, אורי לוינסון וענבל אשל כהנסקי בערב שירה ב־Vermont Studio Center בארצות הברית
ניגנה ושרה מלחניה בערב ספרותי "גיליון חי" במסגרת החוג לספרות באוניברסיטת בר-אילן, בשיתוף כתב העת "משיב הרוח".
ניגנה ושרה מלחניה בערב ספרות "לשון פוגשת לשון" של המכון הרומני ועמותת הליקון לקידום השירה בישראל.
ערב לכבודה של לאה גולדברג בבית ביאליק (עיבוד לנבל וקול לשירים מוכרים של המשוררת)
2007-2000 - שחקנית אנסמבל תיאטרון תמונע בתל אביב, שיחקה בהצגות:
"השיטה" בבימויה של נאוה צוקרמן ו"ג'ודי יקירתי", בבימוין של נאוה צוקרמן ויעל דר.
2007-2003 - שיחקה במסגרת "הזירה הבין תחומית בירושלים" בהצגות:
"עובדיה בעל מום"- על פי סיפור של ש"י עגנון עיבוד ובימוי לילך דקל אבנרי ו"מסיע האבנים" בבימויו של יורם לוי פורת.
2011-2001 - השתתפה כשחקנית בערבי קריאה, ערבי שירה וספרות שונים כגון:
השתתפה כשחקנית בקריאה מבוימת של המחזה "כאן ועכשיו" בבימוי עודד ליפשיץ, במסגרת פסטיבל העונה הגרמנית בתיאטרון תמונע.
שחקה במיצג-מיצב "סיפורים במסדרון" בשיתוף עבודתה של האמנית מרב שין בן אלון בבימוי נאוה צוקרמן.
השתתפה כשחקנית במחזה "שלוש נשים" מאת סילביה פלאת' בבימוי יורם לוי פורת, הוצג בבית ביאליק
שיחקה במופע על פי שירי כתב העת 'משיב הרוח' בבימויו של אבי אשרף.
במסגרת תיאטרון פסיק הירושלמי, בעיקר קומדיה דלארטה.
"שרה" - ע"פ סיפורה של שרה גיבורת נילי, בבימוי דני שגב.
2003-2000 - שיחקה בתיאטרון רחוב: פסל חי, ליצנות וקבוצת "תיאטרון פנים".
השתתפה בסרט התיעודי - "אבידניום 2005" בבימויו של יהודה קווה.
2014 - "חלום של קונצרט" כתיבה בימוי והלחנה לקונצרט של תזמורת הבמה.
הוצג והושמע במוזיאון תל אביב.
2008 - בימוי מוזיקאים בשילוב הסרט "Allegro non troppo" במסגרת "מוזיקון"-מחנה קיץ מוזיקלי לנגנים חובבים.
2007 - בימוי היצירה המוזיקלית "The Unanswered Question" מאת המלחין צ'ארלס אייבס, במסגרת "מוזיקון" - מחנה קיץ מוזיקלי לנגנים חובבים.
2012 הקליטה לאלבום "של בני תמותה" של להקת "קטב מרירי".
אלבום לשיריו של שמעון אדף.
2013 הקליטה לאלבום "אושר" של אמנון פישר.
2014 הקליטה לאלבום "שירלי קונס", האלבום נקרא על שמה.
2010 - ראיון ברשת א' עם יובל מסקין על היצירה "באל"ף סופה שתנוח", במסגרת התוכנית "אמנות נקודה"
2011 - ראיון ברשת א' עם חיה בראל על היצירה "באלף סופה שתנוח" ברשת א' במסגרת התוכנית "שורה ראשונה"
2012 - השתתפות בראיון בקול המוסיקה, מטעם פורום המלחינות בישראל, יחד עם המלחינות הילה טמיר אוסטרובר ואלונה אפשטיין, בתוכנית "יומן תרבות".
2012 - השמעה מיצירותיה בתוכנית "הבמה שלכם" בקול המוסיקה.
2012 - התארחה בתוכנית "עלי מיתר ותוף" בקול המוסיקה
2013 - ראיון ברשת א' עם יובל מסקין, בתוכנית "אמנות נקודה" לכבוד הדיסק "תפר".
2013 - יצירות מהדיסק "תפר" ולחנים לשירי משוררים הושמעו ברדיו "רעש", קול המוסיקה וקול יזרעאל
2013 - יצירות מהדיסק שלה "תפר" הושמעו בתחנות רדיו בהולנד, נורווגיה, איטליה וגרמניה.
2015 - ראיון על האלבום "נכתבת" עם ענת שרון בלייס ברדיו קול יזרעאל וברשת א'
2016 - ראיון ונגינת אלתור ברדיו חאלס, במסגרת התוכנית "מוזיקה נסיונית בישראל"
2007 - מענק לכתיבת יצירה מוזיקלית מקרן רבינוביץ'
2010 ,2011 תמיכה עבור הפקת היצירה הבימתית "באל"ף סופה שתנוח" מקרן רבינוביץ, עיריית תל אביב ומת"ן-מרכז תיאטרון ניסויי.
2012 מלגה להשתתפות בסדנת לימוד-תיאטרון במכון שכטר למדעי היהדות, תל אביב
2012 - מענק מאקו"ם עבור הוצאת דיסק סולו.
2015 - מלגה לרזידנסי ב־Vermont Studio Center בארצות הברית
עדיאל שרמר (נולד ב-7 במרץ 1965) הוא פרופסור מן המניין במחלקה להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן, עומד בראשות מרכז הלפרן למחקרי תודעה עצמית במסורת היהודית באוניברסיטת בר-אילן, ועמית מחקר במכון הרטמן.
תחומי מחקריו העיקריים הם היסטוריה חברתית של עם ישראל בתקופת הבית השני, המשנה והתלמוד, כתות וזרמים ביהדות, מחשבת חז"ל, מחקר היסטורי של ההלכה, ובתאוריות של המשפט.
שרמר נולד בירושלים, לעודד, פרופ' לחינוך באוניברסיטה העברית, ושולמית.
הוא למד את שלושת תאריו האקדמיים באוניברסיטה העברית.
בשנת 1989 סיים את לימודי התואר הראשון בחוגים להיסטוריה של עם ישראל ולתלמוד.
לאחר התואר הראשון למד לתואר שני במסלול ישיר לדוקטורט, והגיש את עבודת הדוקטור בשנת 1996, בהנחייתו של פרופ' משה דוד הר בנושא: "נישואים והקמת משפחה ביהדות בבל בתקופת התלמוד".
בשלהי שנת 1992 החל ללמד במחלקה לתולדות ישראל באוניברסיטת בר-אילן, שבה הוא מלמד עד היום.
בשנת 2002 לימד באוניברסיטת ייל, ובשנת 2010 היה עמית מחקר בתוכנית תקווה לתרבות יהודית של בית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו-יורק.
בשנת 2003 פרסם את ספרו "זכר ונקבה בראם: הנישואים בשלהי ימי הבית השני ובתקופת המשנה והתלמוד", המבוסס על עבודת הדוקטור שלו.
בספר בוחן שרמר את אופיו של מוסד הנישואים כפי שנתקיים במציאות החברתית של יהודי ארץ ישראל ובבל בשלהי ימי הבית השני ובתקופת המשנה והתלמוד, וכפי שנתפס בתודעתם.
הוא עומד על חשיבותם של הנישואים בעיני בני התקופה, על הערכים שלדעתם באו בהם לידי מימוש, ועל נורמות הנישואים כפי שהתקיימו במציאות.
"זכר ונקבה בראם" דן גם בהיבטים הרעיוניים של הנישואים, כפי שהם באים לידי ביטוי בספרות התלמודית, ומבקש לברר את תהליכי ההיזון החוזר המתקיימים בין חיי המעשה מזה לדעות ול'השקפות' מזה.
הספר חושף שינוי שעבר מוסד הנישואים בקרב יהודי ארץ ישראל במהלך תקופת המשנה והתלמוד, שבו הפך הקשר הזוגי למוקד הנישואים ולעיקרם.
התפתחות זו באה לידי ביטוי הן בהתבטאויותיהם המפורשות של חכמים, הן בהלכותיהם, הן באחדות מנורמות ההתנהגות של הציבור בפועל.
בספר טוען שרמר כי חורבן ירושלים ובית המקדש השני בשנת 70 לספירה וכישלון מרד בר כוכבא יצרו משבר זהות אינטנסיבי בחברה היהודית וכתוצאה מכך נוצרה זהות "יהודית" חדשה.
בעקבות חורבן בית המקדש, קיבלה סוגיית הכפירה דחיפות חדשה כאשר החברה הרבנית ביקשה לאשש ולשמור ערכים, זהות יהודית נפרדת, והרבנים הקימו מחדש את הגבולות בין הדתות על ידי סימון כמה יהודים כמינים, ובכך העמידו אותם מחוץ לתחום.
שיח רבני זה הדגיש מושגים של סולידריות והשתייכות חברתית וקהילתית, ובשל כך היו יהודים שהופרדו משאר הקהילה היהודית.
נוסף לספריו, פרסם שרמר מאמרים בכתבי עת ובקבצים מדעיים, בספרות חז"ל, בהיסטוריה חברתית, בתולדות ההלכה ובתאוריות של המשפט.
במהלך הקריירה האקדמית שלו השתתף שרמר בארגון כנסים מדעיים וזכה במלגות ובפרסים, ובהם: מלגת הוקרה א"א אורבך מקרן הזיכרון לתרבות יהודית, פרס אפשטיין מהחוג לתלמוד באוניברסיטה העברית, פרס ורבורג, פרס רוזן-צבי מהפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, פרס איש-שלום, ופרס מיכאל ברונו למדענים מצטיינים.
בשנת תשע"ט זכה בפרס הרקטור לחדשנות באוניברסיטת בר-אילן.
שרמר הוא מעורכי כתב העת "ראשית" היוצא מטעם המרכז ללימודים מתקדמים במכון הרטמן.
בשנים האחרונות עוסק במחקר ביקורתי של ההלכה (לאחרונה ראה אור ספרו "מעשה רב: שיקול הדעת ההלכתי ועיצוב הזהות היהודית" (הוצאת בר-אילן, תשע"ט).
כמו כן, שוקד יחד עם ד"ר בנימין קצוף מן המחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן, על הוצאת מהדורה מדעית של התוספתא סדר נזיקין, שתשלים את מהדורתו של שאול ליברמן לסדר זה.
ראש מרכז הלפרן למחקרי תודעה במסורת היהודית, אוניברסיטת בר-אילן
חבר בקבוצת המחקר "Jewish Culture in the Ancient World" (תרבות יהודית בעולם העתיק - מיסודה של הקרן למדעי הרוח)
חבר באיגוד ההיסטוריונים של העת העתיקה (Historians Ancient of Association)
חבר באיגוד הבינלאומי לחקר הדת, הספרות והתרבות (ISRLC)
זכר ונקבה בראם: הנישואים בשלהי ימי בית שני ובתקופת המשנה והתלמוד, הוצאת מרכז זלמן שזר, ירושלים תשס"ד.
מעשה רב: שיקול הדעת ההלכתי ועיצוב הזהות היהודית, אוניברסיטת בר-אילן, רמת-גן, 2019.
עדיין אליס הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה המבוסס על ספר באותו השם מאת ליסה ג'נובה.
הסרט נכתב ובוים על ידי ריצ'רד גלצר וווש וסטמורלנד, ויצא לאקרנים בשנת 2014. בסרט מככבת ג'וליאן מור, אשר זכתה בפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט זה.
מור מגלמת את אליס האולנד, פרופסור לבלשנות באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק, אשר מאובחנת בגיל 50 במחלת אלצהיימר בהתבטאות מוקדמת.
הסרט מתאר את התמודדותה של אליס עם מחלת אלצהיימר, והשפעת המחלה המידרדרת על חייה האישיים וחיי משפחתה.
בסרט מככבים גם אלק בולדווין, המגלם את בעלה של אליס, וכן קריסטן סטיוארט, קייט בוסוורת' והאנטר פאריש, אשר מגלמים את שלושת הילדים של הזוג.
אליס האולנד, פרופסור לבלשנות באוניברסיטת קולומביה, ניו יורק, חוגגת את יום הולדתה ה-50 במסעדה עם בעלה, ד"ר ג'ון האולנד, ילדיה, אנה וטום, ובעלה של אנה.
בתם השלישית והצעירה של אליס וג'ון, ששמה לידיה, מתגוררת בלוס אנג'לס.
במהלך הארוחה, בעלה של אנה מעיר אגב שיחה שהוא מניח כי שתי האחיות, אנה ולידיה, ככל הנראה התקוטטו רבות במהלך הילדות.
בפיזור דעת ארעי, אליס עונה לו שזה לא נכון, ושהיא (כלומר, אליס) ואחותה דווקא היו מאוד קרובות.
אליס עומדת על טעותה בהבנת ההקשר והארוחה ממשיכה כהרגלה.
אליס נוסעת ללוס אנג'לס כדי להעביר הרצאה כמרצה אורחת באוניברסיטת UCLA, וכן לבקר את בתה, לידיה, שהיא שחקנית בתחילת דרכה.
במהלך ההרצאה, אליס שוכחת מילה בה התכוונה להשתמש ושטף הדיבור שלה נקטע.
היא נזכרת במילה מאוחר יותר ונראית מוטרדת מן התקרית.
לאחר שהיא חוזרת לביתה בניו יורק, היא יוצאת לריצה ברחבי הקמפוס של אונ' קולומביה, המוכר לה מאוד, והולכת לאיבוד.
עקב תקריות אלה, אליס נפגשת עם נוירולוג ועוברת ראיון רפואי מקיף אודות מצבה והרקע שלה, שבמהלכו נודע כי אמה ואחותה היחידה נהרגו בתאונת דרכים כשאליס הייתה בת 18, ואביה נפטר משחמת הכבד.
אליס נחשדת כלוקה במחלת אלצהיימר ומספרת זאת לבעלה, ג'ון.
לאחר שמאושש סופית כי אליס חולה במחלת אלצהיימר בהתבטאות מוקדמת , השניים מבשרים את הבשורות לשלושת ילדיהם, ומסבירים להם כי מדובר בסוג נדיר ותורשתי של המחלה, והסבירות שהילדים נושאים את הגן המחולל את המחלה היא 50%.
לפי דברי הנוירולוג של אליס, מי שנושא את הגן הנ"ל יפתח את המחלה בוודאות.
אנה וטום עורכים בדיקה להימצאות הגן, ומתגלה כי אנה נושאת את הגן לאלצהיימר מוקדם, ואילו טום לא.
הזיכרון של אליס יורד בהדרגה, והיא מתחילה לחלום בהקיץ אודות אמה ואחותה המנוחות.
אליס נוסעת לבקר במרכז טיפולי לחולי אלצהיימר, על מנת להתרשם מאיכות המרכז, שכן היא שוקלת לעבור אליו בשלב מתקדם של המחלה שבו לא תוכל להיות עצמאית.
בתום הביקור, אליס טווה תוכנית חלופית: היא כותבת סדרת שאלות בתוך תזכיר בטלפון הנייד שלה, שהן שאלות בסיסיות כדוגמת: מה שם בתה הבכורה, מה שם הרחוב בו היא גרה.
בסוף התזכיר היא רושמת לעצמה שאם אינה יודעת לענות על שאלות אלה, עליה ללכת למחשב שלה ולפתוח תיקיה שכותרתה "פרפר".
אליס מצלמת את עצמה בווידאו ושומרת את הקובץ בתוך תיקייה זו.
במהלך סרטון הווידאו, היא נותנת הנחיות לעצמה בעתיד: היא מדברת אליס שבעתיד שמצב הזיכרון שלה חמור מאוד לכאורה, ומורה לה לבלוע קפסולה מלאה בכדורי שינה שנמצאים בשידה בחדר שלה.
עם התקדמות המחלה, אליס נוכחת כי יש לה ימים טובים וימים רעים.
ישנם רגעים בהם היא מתנהגת כמעט כאדם רגיל לחלוטין, וישנם רגעים שבהם היא אינה יודעת איפה היא נמצאת.
אליס ומשפחתה הולכים לראות מחזה בכיכובה של לידיה.
עם סיום המחזה, אליס מדברת אל לידיה כאל שחקנית שראתה במחזה ותו לא, ומתקשה לזהות שזוהי בתה.
ג'ון מקבל הצעת עבודה במאיו קליניק, מינסוטה, ומציע שהוא ואליס יעברו לגור שם.
אליס, שמצבה ממשיך להידרדר ואוצר המילים שלה כבר דל מאוד מכפי שהיה בעברה, מנסה להסביר לו שהיא לא רוצה לעבור למקום זר.
בעידודו של הרופא שלה, אליס נושאת נאום באיגוד למחלת אלצהיימר.
במהלך הנאום, אליס מספרת על חייה כחולת אלצהיימר, ומבהירה כי הדמות של חולה האלצהיימר, שאחרים מתקשים לקחת ברצינות, אינה מעידה על האדם שהוא, אלא רק על המחלה שתוקפת אותו.
אליס מספרת שלמרות האובדן הגדול שהיא חווה, היא עדיין מעריכה את החיים ויש לה רגעים של אושר.
היא מבהירה כי אינה סובלת ממחלת אלצהיימר, כי אם מתמודדת איתה.
בסיום הנאום, אליס זוכה למחיאות כפיים סוערות, שבמהלכן הקהל נעמד על רגליו.
אליס מתחילה להתקשות במענה על השאלות שכתבה בתזכיר בטלפון הנייד, עליו היא נוהגת לענות מדי פעם בפעם.
לילה אחד, היא נתקפת חרדה לאחר שהטלפון הנייד שלה אובד.
כעבור חודש ג'ון מוצא את הטלפון בתוך המקפיא, ואליס סבורה שעבר רק יום אחד מאז שאבד.
אליס משוחחת עם לידיה בשיחת וידאו-צ'ט במחשב.
לאחר מכן, היא פותחת במקרה את התיקייה ששמה "פרפר" ומוצאת את קובץ הווידאו שהכינה זמן רב קודם לכן.
היא צופה בסרטון הווידאו ומנסה לעקוב אחר ההוראות של אליס מן העבר, אך זכרונה הירוד מכשיל אותה והיא נאלצת לחזור ולצפות בסרטון מספר פעמים על מנת להיזכר בהן.
לבסוף, לאחר שהיא מצליחה למצוא את כדורי השינה, היא מופרעת על ידי המטפלת שלה, שנכנסת בדלת הבית.
אליס מפילה את הכדורים לרצפה וכעבור מספר רגעים שוכחת מכל העניין, כך שהתוכנית שלה לשים קץ לחייה יורדת לטמיון.
מצבה של אליס ממשיך להידרדר במהירות, והיא שוכחת כמעט לחלוטין שפעם לימדה באונ' קולומביה.
ג'ון מחליט לקבל את הצעת העבודה במאיו קליניק, ולידיה עוברת לגור במקומו בביתם שבניו יורק ולסעוד את אמה בעזרת המטפלת, אלנה.
בסיום הסרט, לידיה קוראת לאליס קטע מתוך המחזה "מלאכים באמריקה".
לאחר שהיא מסיימת לקרוא, היא מתקרבת לאמה ושואלת אותה אם מצא חן בעיניה הקטע שקראה, ואם אליס הבינה על מה זה היה.
אליס, שבקושי מסוגלת לדבר, עונה במילה אחת: אהבה.
הסרט נסגר במראה מן העבר של אליס הצעירה, אשר צועדת לצדה של אחותה בחוף הים, והשתיים מחובקות.
ג'וליאן מור - אליס האולנד
אלק בולדווין - ג'ון האולנד
קריסטן סטיוארט - לידיה האולנד
קייט בוסוורת' - אנה האולנד-ג'ונס
האנטר פאריש - טום האולנד
שיין מקריי - צ'רלי ג'ונס
סטיבן קונקן - ד"ר בנג'מין
ויקטוריה קרטג'נה - פרופ' הופר
סת' גיליאם - פרדריק ג'ונסון
דניאל גרול - אריק וולמן
אהה אורבסאלו - אמה של אליס (בפלאשבקים)
הסרט "עדיין אליס" מבוסס על ספר בשם זה, אשר יצא לאור בשנת 2007 והיה לרב-מכר.
הספר נכתב על ידי ליסה ג'נובה, דוקטור למדעי המוח, שקיבלה השראה לכתיבת הספר מסבתה שחלתה במחלת אלצהיימר.
המפיקים לקס לוצוס וג'יימס בראון תבעו זכויות לסרט על ספר זה, והציגו את הרעיון לסרט בפניהם חבריהם, הבמאים ריצ'רד גלצר ווש וסטמורלנד, שהיו זוג נשוי עד מותו של גלצר בשנת 2015. גלצר ווסטמורלנד היססו תחילה בנוגע לכתיבה ובימוי של הסרט, עקב אבחנתו של גלצר במחלת ALS.
הם חששו שכתיבת סרט אודות מחלת אלצהיימר עלולה להיות קשה מנשוא, שכן שתי המחלות הן מחלות נוירודגנרטיביות בעלות קווי דמיון מסוימים.
לבסוף, גלצר ווסטמורלנד הסכימו להצעה וכתבו בתחילת 2012 תסריט עבור הספר "עדיין אליס".
במהלך הכתיבה, השניים שילבו אלמנטים שמקורם בהתמודדותו של גלצר עם מחלת ה-ALS ובמעמדו של וסטמורלנד כמטפל הראשוני שלו.
ג'וליאן מור הייתה בחירתם הראשונה של גלצר ווסטמורלנד לתפקיד הראשי בסרט.
מור התכוננה במשך ארבעה חודשים עבור התפקיד על ידי צפייה בסרטים דוקומנטריים אודות מחלת אלצהיימר, ומפגש עם אליזבת' גלפאנד סטרינס, ראש איגוד האלצהיימר, וכן עם מארי סאנו, מנהלת המחקר אודות מחלת אלצהיימר בביה"ח מאונט סיני בניו יורק.
כמו כן, מור שוחחה עם שלוש נשים שלוקות באלצהיימר עם התבטאות מוקדמת.
בנוסף, היא ביקרה בקבוצת תמיכה לנשים עם אלצהיימר ובמרכז לטיפול בחולי אלצהיימר.
מור הציעה שאלק בולדווין יגלם את בעלה של אליס בסרט, שכן השניים כבר עבדו בעבר בסדרה הקומית "רוק 30".
קייט בוסוורת' לוהקה לתפקיד בסרט לאחר שהסבירה לגלצר וסטמורלנד כמה הנושא חשוב ויקר ללבה, שכן יש לה קרובי משפחה הלוקים במחלת אלצהיימר.
הצילומים לסרט נערכו בניו יורק במשך 23 ימים במרץ 2014. הסרט צולם על ידי צלם הקולנוע הצרפתי דניס לנויר.
במהלך הצילומים, גלצר ווסטמורלנד השתדלו לחלק את מטלות הבימוי ביניהם באופן שווה, אפילו שמצבו הפיזי של גלצר הידרדר מאוד עד למצב שבו הוא תקשר באמצעות הקלדה במכשיר אייפד באמצעות אצבע אחת.
התקציב להפקת הסרט עמד על ארבעה מיליון דולר ומומן על ידי BSM Studio הצרפתי.
שלבי ההפקה המאוחרים של הסרט הושלמו עשרה ימים בלבד לפני הפרימיירה שלו בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו לשנת 2014. הפסקול הראשי של הסרט הולחן על ידי אילן אשקרי, שהיה לו ניסיון אישי עם אנשים שהושפעו על ידי מחלת אלצהיימר.
אשקרי עבד בעברו על פרויקטים שונים הקשורים למחלת אלצהיימר, כדוגמת הסרט "Ashes" משנת 2012. כלי הנגינה ששומשו למוזיקה של הסרט הם פסנתר, שלטענתו של אשקרי מייצג את חיי המשפחה של אליס, ושלישיית מיתרים, אשר מסמלים את אתגר ההתמודדות עם המחלה.
הפרמיירה של הסרט "עדיין אליס" נערכה ב-8 בספטמבר 2014, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, קנדה, לשנת 2014. חברות ההפקות "Sony Pictures Classics", אשר רכשה את זכויות ההפצה של הסרט, ערכה הפצה בת שבוע של הסרט במהלך דצמבר 2014, על מנת שהוא יוכל להיכלל בטקס פרסי האוסקר לשנה זו.
גלצר ווסטמורלנד היו נחושים לפרסם את הסרט מוקדם ככל האפשר, עקב מצבו הבריאותי של גלצר.
הסרט יצא לאקרנים במהדורה מוגבלת ב-16 בינואר 2015. רווחו של הסרט עמד על 197 אלף דולר בסוף השבוע הראשון לתפוצתו בקרב שנים עשר בתי קולנוע.
ב-20 בפברואר, החלה תפוצה נרחבת של הסרט ל-765 בתי קולנוע ברחבי ארצות הברית.
הסרט גרף 18 מיליון דולר במהלך 14 שבועות בבתי קולנוע בארצות הברית.
כמו כן, הסרט גרף 43 מיליון דולר במדינות אחרות.
הסרט "עדיין אליס" היה חלק ממידע שנגנב במהלך מתקפת ההאקרים על סרטי סוני.
הוא הודלף לרשת ב-27 בנובמבר 2014, למעלה מחודש לפני תאריך ההפצה שנקבע לו.
תוך שלושה ימים ממועד ההדלפה, נמצא כי 103,832 כתובות IP שונות הורידו את הסרט.
הסרט "עדיין אליס" קיבל רייטינג של 88% המבוסס על 172 תגובות באתר הדירוגים "Rotten Tomatoes", עם ממוצע ניקוד של 7.4/10. לפי האתר, "בזכות המשחק של ג'וליאן מור, "עדיין אליס" הוא דרמה נוגעת ללב שמכבדת את נושא הליבה העדין של הסרט בגבורה וברגישות".
באתר האינטרנט "Metacritic", הסרט קיבל ניקוד של 72 מתוך 100, בהתבסס על 41 מבקרים, מה שהעיד על "ביקורות אוהדות על פי רוב".
המשחק של מור זכה בשבחים רבים.
המבקר פיטר טרוורס ממגזין "רולינג סטון" כתב על האמנותיות הבוערת במשחק של מור, שלפיו היה "חי בפראות ונאמן לאמת".
מיק לה-סאלה מעיתון "סן פרנסיסקו כרוניקל" תיאר את גילומה של מור בתפקיד אליס כ"משכנע, מדאיג, ואישי".
לעומת זאת, כריס נשאוואטי מ"אנטרטיינמנט ויקלי" טען כי זה אחד הביצועיים ההרסניים ביותר של מור.
בביקורת של העיתון הקנדי "The Global and the Mail", ליאם לייסי כתב על "הנוכחות הרגשית הגלויה" של מור, אך טען כי לדעתו "החלק שלה (של אליס) בקושי מגרד את קצה היכולת שלה".
טים רובי, מבקר מהעיתון הבריטי "דיילי טלגרף" טען כי המשחק העדין והעצוב להפליא של מור הוא אחד מהבולטים ביותר בקריירה שלה, ותיאר את הסרט כולו כ"יפהפה ונוקב".
דייוויד יוז, ממגזין הקולנוע הבריטי "אמפייר" נתן לסרט "עדיין אליס" 5 מתוך 5 כוכבים, והדגיש את המשחק של מור, שלטענתו היה ללא רבב, וכן את הדיוק החד והרגיש של גלצר ווסטמורלנד.
דבורה יאנג, שכתבה ביקורת לסרט עבור העיתון "הוליווד ריפורטר", שיבחה את הגישה המאופקת של הבמאים לסיפור, שלדעתה הייתה "הביטוח הטוב ביותר מפני סנטימנטליות רשלנית".
המבקר קנת' טוראן מעיתון "לוס אנג'לס טיימס" זקף את הצלחתו של הסרט ליכולתן של השחקניות ג'וליאן מור וקריסטן סטיוארט "לשמור על כנות", אף כי חלקים מתוך הסרט היו "מלאכותיים ומוכרים מדי", לדבריו.
פיטר דה-ברוג ממגזין "וראייטי" ציין לטובה את הגישה "המכובדת והאישית" של גלצר ווסטמורלנד לנושא הסרט, וכן את החלטתם לספר את הסיפור מנקודת מבטה של אליס.
מבקרים אחרים נתנו לסרט ביקורות בינוניות.
סקוט מעיתון "הניו יורק טיימס" שיבח את המשחק של מור וסטיוארט, אך חש כי הסיפור היה "רחוק מדי מן המציאות מכדי לשאת את מלוא הכאב שהיה ראוי לאליס".
המבקר אנתוני ליין מעיתון "הניו יורקר" מתח ביקורת על גלצר ווסטמורלנד בטענה שהם "נרתעו" בעת הצגת ההחמרה של אליס והשפעותיה על משפחתה.
ליין ראה באספקטים הסנטימנטליים של הסרט "מניפולטיביים ואפקטיביים".
ג'וש קופקי מעיתון "אוסטין כרוניקל" נתן לסרט 2.5 מתוך 5 כוכבים, בטענה שהסרט קלישאתי ומלודרמטי.
קופקי דימה את הסרט למעין תשדיר שירות.
ריצ'רד רואפר, שכותב עבור "שיקגו סאן-טיימס", תיאר את מור כ"מעניקה משחק של 4 כוכבים בסרט של 2 כוכבים", והדגיש את המוזיקה ה"חודרנית" של הסרט והאופן ה"סחוט והמגושם להרגיז" שבו מסופר הסיפור בסרט.
ג'וליאן מור, הכוכבת הראשית בסרט, זכתה בפרסים רבים עבור תפקידה בסרט זה, ביניהם:
פרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר
עדיה מאירצ'ק (נולדה בשנת 1962) היא דוגמנית עבר ישראלית.
מאירצ'ק התפרסמה לראשונה בגיל 17, כשנחשף שבין היתר, ניהלה מערכת יחסים עם דן בן אמוץ, נרשמה תחילה לחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב אך עזבה את הלימודים לאחר שנה שהחלה לעסוק בדוגמנות.
ב-1985 הצטלמה למגזין מוניטין על ידי צלם האופנה בן לם, ולאחר מכן החלה לעבוד עמו באופן קבוע.
בסוף מרץ 1986 היא נעצרה במלון המלך שלמה באילת לאחר שנמצאו ברשותה סמים.
היא הואשמה בשימוש, החזקה וסחר בסמים.
באוקטובר 1986 נדונה לארבעה חודשי מאסר על תנאי לאחר שהורשעה רק בהחזקת סמים.
היא הייתה דוגמנית מסלול מובילה.
בין היתר, היא דגמנה דגמים של המעצבת תמרה יובל-ג'ונס.
ב-2008 לקחה חלק בתצוגה של ירון מינקובסקי שנערכה במלון אינטרקונטיננטל בתל אביב במטרה לגיוס תרומות, ב-2009 הופיעה בקמפיין של המעצבת דורית שדה.
היא נשואה ואם לשלושה ילדים, מתגוררת בהוד השרון.
עדינה בר-און (נולדה ב-19 בדצמבר 1951) היא אמנית מיצג ישראלית.
החומר המרכזי בעבודותיה של בר-און הם גופה וקולה, דרכם היא בוחנת נושאים כמו זהות ודפוסי התנהגות בחברה.
בר-און נוהגת לשתף את הצופה בעבודה ובכך מבקשת לעורר אצלו ביקורת ואחריות למתרחש סביבו.
בר-און פעילה בתחום המיצג קרוב לחמישה עשורים.
עדינה בראון נולדה בכפר בלום.
בין השנים 1964–1969 שהתה בר-און עם משפחתה בארצות-הברית, שם למדה בתיכון יהודי-ליברלי ונחשפה לרוח החופשית של שנות ה-60. בתקופה זו היא התחילה לצייר.
ב-1969 חזרה בר-און עם הוריה לישראל ולמדה במכון אבני אצל הצייר יחזקאל שטרייכמן.
בין השנים 1970–1974 למדה בר-און אמנות באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל ושם התנסתה לראשונה במדיום המופע (פרפורמנס).
ב-1973 בשנתה השלישית ללימודים קיימה את המופע הראשון שלה.
בר-און זכתה לתגובות מעורבות בנוגע למדיום החדש שבו היא פעלה, אך נדרשה לפעול במדיומים המקובלים כדי לסיים את לימודיה.
בר-און חזרה לצייר, אך המשיכה להופיע בבמות אחרות מחוץ ללימודים.
לאחר לימודיה הפך המיצג למדיום המרכזי בעבודתה.
במשך השנים בר-און הציגה את עבודותיה בבמות רבות: במוזיאונים, בגלריות ובפסטיבלים בישראל ובעולם.
בר-און לימדה תקשורת חזותית ומיצג, בבצלאל ובמכללת תל-חי.
בר-און הייתה נשואה לקדר דניאל דייוויס, שהלך לעולמו ב-2011. בשנים האחרונות עסקה בין השאר בשימור עבודתו, דרך התערוכה "אנחנו של האדמה" בבית בנימיני וכן השקת ספר המתעד את פועלו.
מופעיה המוקדמים של בר-און התבססו בעיקר על אימפרוביזציה ונעשו ללא חזרות.
מאוחר יותר בשנות ה-80 החלה לתכנן את מופעיה לפרטי פרטים ולהתאים אותם לקהל שמולו היא מופיעה.
כמו כן, בשנות השמונים בר-און הושפעה רבות מעולם התיאטרון והמחול ובהתאם מופעיה כללו אביזרי במה, אובייקטים וסביבות מעוצבות.
החל משנות ה-90, בהמשך דרכה האמנותית חוזרת בר-און לשפה המינימליסטית והפרגמנטית שאפיינה אותה במופעיה הראשונים.
בר-און עוסקת בעבודותיה בנושאים של זהות, ניכור, השתייכות, נשיות וכן בנושאים פוליטיים וחברתיים.
בר-און רואה בקשר עם הצופה ובמעורבות שלו במתרחש חלק הכרחי בעבודתה.
כמו כן, היא מספרת כי היא רואה ברגש מוליך מרכזי בעבודה בניגוד לאמנות המופשטת, ושהיא מייצרת תקשורת באמצעות הגוף שלטענתה "זו בעצם השפה הכי עתיקה שיש".
"מופע ראשון" – בשנת 1973, בשנת הלימודים השלישית בבצלאל מתקיים המופע של בר-און בחצר הבניין הישן של בצלאל.
במהלך המופע משתמשת בר-און במרחב ובאמצעות גופה היא יוצרת קווים בחלל.
כמו כן, תוך כדי הליכתה שמדמה מעוף, בר-און אומרת משפטים פיוטיים ואסוציאטיביים שקשורים לתנועות גופה.
המופע הראשון של בר-און לא מתקבל בעין יפה במוסד הלימודים, ונתפס לחריג בנוף.
הפסיכולוג של בצלאל אף מתבקש לצפות במופע של בר-און ולתת עליו את דעתו.
בשנת 1990 יוצרת בר-און את המופע "אישה מן הכדים" שמוצג במוזיאון ישראל.
במופע משתתפים בן זוגה של בר-און שאחראי על ייצור הכדים וכן ילדיה ותלמידותיה.
במופע מספרת בר-און על תקופת מגוריה בירושלים ובמקומות שונים בארץ, וכן על מעברה לתל אביב, תוך התייחסות לנושאים כמו בניית בית ומשפחתיות.
בר-און משלבת בעבודה אובייקטים כמו עגלת-מתים וכדים, שלהם משמעות סמלית בהקשר המקומי.
כמו כן, בר-און מדברת אל הצופה ומנסה לרקום בינה לבינו קשר אינטימי.
"עקידה" הוא מופע קולי שאיתו הופיעה בר-און בין השנים 1991–2005, בין השאר באירועים בעלי אופי חברתי ופוליטי.
במהלך המופע משמיעה בר-און זעקה שמכילה בתוכה קולות הנעים בין בכי של תינוק, אישה ממלמלת לעצמה וצרחות של כאב וייסורים.
החומר שבו משתמשת בר-און בעבודה הוא הקול והאופן שבו הוא יוצא מתוך הגוף, הקרביים, החוצה אל העולם.
בר-און מספרת בהקשר של העבודה: "אני מפיקה את הקול כחומר פיזי.
אני חושבת על זה באופן ציורי כמעט, פלסטי: התהודה של הצליל, ההתפשטות, ההתנדפות; רואים את זה גם באופן שבו אני מפיקה את הקול".
את המופע "באה מנוחה ליגע" הציגה בר-און לראשונה במשכן לאמנויות הבמה בבית האופרה בתל אביב (1999), המופע הוצג לאחר מכן בדיזנגוף סנטר (2000) וכן בתיאטרון ירושלים במסגרת פסטיבל ישראל (2016).
המופע נוצר בהשראת "שיר העמק" של אלתרמן.
בשיר הערש של אלתרמן, שרה האם לבנה כשהיא מתארת את יופיו של עמק יזרעאל.
במרכז המופע ניצבת בר-און על מיטה שתלויה על הקיר, ועליה מצעים עם דוגמה של דגלי ישראל קטנים.
במופע מתעמתת בר-און עם נושאים כאובים בישראליות, כמו הכיבוש, וכן נושאים כמו הנוף הארצישראלי העבודה והעמל.
בר-און הופיעה עם המופע "בין לבין" בשנים 2018–2019. התמה המרכזית שמלווה את בר-און במיצג זה היא ה"מעבר" ובעבודה היא חוקרת מצבי מעבר וחללי מעבר.
בחלל שבו מופיעה בר-און מפוזרים על הרצפה ספרים ומזרנים שכמו נערמו באקראי, ולא הונחו עדיין במשכנם הקבוע.
במהלך המופע בר-און משתפת את הצופים, כשהיא לוקחת משתתף מן הקהל ומכניסה אותו אל תוך המופע.
במופע משתמשת בר-און גם בדימוי של קסדה שדרכה היא משמיעה את קולה השבור.
1969 המכון לאמנות ע"ש אבני, תל אביב-יפו.
1974–1970 המחלקה לאמנות, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים.
1976 לימודי קרקס, אצל דימיטרי הליצן, שווייץ.
1991 - פרס שר החינוך להשלמת עבודה
2000 - פרס ג'ורג' וג'נט ג'פן על הצטיינות באמנות חזותית
2001 - פרס קרן התרבות אמריקה-ישראל על תרומתה לאמנות הישראלית
2018 - שגרירה של כבוד מטעם ממשלת פולין
2021 - פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול (יחד עם יצחק גולומבק)
2021 - פרס מפעל הפיס למדעים ולאמנויות ע"ש לנדאו
1973 – "מופע ראשון", בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1973 – "ציפורים", בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1979 – "הליכה על קו דק", מוזיאון ישראל, ירושלים
1990 – "אשה מן הכדים", מוזיאון ישראל, ירושלים
1998 – "נוף", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד
2000 – פורטרט (עבודת וידאו) הגלריה של קיבוץ בארי, קיבוץ בארי
2001 – אירוע לרגל הוצאת הספר "עדינה בר-און, אמנית מופע", מוזיאון הרצליה, הרצליה
2001 – "התמצאות", גלריית נחשון, קיבוץ נחשון
2002 – "בית, כמובן", אופאל - גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב
2007 – "לא!"' הגלריה החדשה - סדנאות האמנים, אצטדיון טדי, ירושלים
2016 – "באה מנוחה ליגע", במסגרת "פסטיבל ישראל", תיאטרון שרובר לאמנויות הבמה, ירושלים
2017 – "זמר לח", המרכז לאמנות עכשווית, תל אביב
2019 – "בין לבין", גלריית Ana Lama, ליסבון
2020 – יותר-מי-די – סדנאות האמנים, תל אביב.
1975 – "סדנה פתוחה", מוזיאון ישראל, ירושלים
1984 – "80 שנות פיסול בישראל", מוזיאון ישראל, ירושלים
1997 – "אנרגיה", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד
1998 – "גבולות השפה, היבטים באמנות הישראלית של שנות השבעים", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב.
1999 – "עירפול", המשכן לאמנויות הבמה - בית האופרה, תל אביב
1999 – "ארט פוקוס 3", הגלריה החדשה - סדנאות האמנים, אצטדיון טדי, ירושלים
2003 - ערפול 4 – "הביאנלה הבינלאומית ה-4 למיצג", תיאטרון יפו, מרכז לתיאטרון ערבי-עברי, תל אביב
2006 – "כתוב בגוף- פעולה בשידור חי", מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה
2007 – "פסטיבל זז 2007, פסטיבל בינלאומי לאמנות מיצג", במת מיצג, מקלט 209, תל אביב
2010 – "אי: פרויקט מיצג מתמשך", מובי - מוזיאוני בת ים, בת-ים
2010 – "פסטיבל זז 2010", התחנה המרכזית החדשה, תל אביב, במת מיצג, מקלט 209, תל אביב, המוזיאון הלאומי למדע, תכנון וטכנולוגיה, מרכז דניאל ומטילדה רקנאטי, חיפה
2012 – "המוזיאון של העכשווי", מרכז לאמנות ומדיה על שם דניאלה פסל, ירושלים.
עדיטל (עדי) בן-ארי (נולדה ב-28 ביוני 1953) היא חוקרת בתחומי העבודה הסוציאלית, פרופסור אמריטה בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה.
נולדה בשם עדיטל (עדי) תירוש לחיה ומרדכי תירוש, ילידי ירושלים גם הם, וגדלה בשכונת בית הכרם בירושלים.
ביסודי למדה בבית ספר בית הכרם, ובתיכון למדה בתיכון ליד האוניברסיטה (סיימה ב-1971).
בשנים 1971–1974 שירתה בנח"ל במסגרת גרעין של תנועת הצופים, והייתה קצינה באזור הערבה.
לאחר סיום שירותה הצבאי עברה לחיפה, ולמדה לתואר ראשון ושני באוניברסיטת חיפה: בשנים 1975–1978 למדה פילוסופיה וחינוך לתואר ראשון.
בשנים 1979–1980 למדה לתואר שני בייעוץ חינוכי.
בשנים 1984–1989 נסעה לארצות הברית, ולמדה לתואר שלישי באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
במקביל ללימודיה עבדה גם כעוזרת הוראה וכעוזרת מחקר.
עבודת הדוקטור שלה עסקה בתהליך "יציאה מהארון" של צעירים הומוסקסואלים, ונכתבה בהדרכתה של פרופ' איילין גמבריל.
בשנים 1990–1991 שהתה באותה אוניברסיטה לפוסט-דוקטורט, במקביל לימדה קורסים בבית הספר לרווחה חברתית שם, והייתה חלק מקבוצת מחקר שעסקה בעבודה סוציאלית בתחום בריאות הנפש.
ב-1993 חזרה לישראל, והחלה לעבוד באוניברסיטת חיפה.
ב-1994 קיבלה מינוי כמרצה, וב-2012 התמנתה לפרופ' מן המניין.
במהלך השנים הדריכה 25 סטודנטים בעבודות מ.א., וכ-15 סטודנטים בעבודות דוקטור.
בשנת 2022, מחקר שדרג את 100 החוקרים המשפיעים ביותר בתחום העבודה הסוציאלית בעולם דירג את בן-ארי במקום ה-86.
מחקריה של בן-ארי מתמקדים בנושאים הבאים:
תהליך "היציאה מהארון" של הומוסקסואלים.
השימוש של אבות הומוסקסואליים בפונדקאות לצורכי הבאת ילדים לעולם.
רב-תרבותיות וקהילות של מיעוטים בתחום העבודה הסוציאלית.
במקביל לעיסוקה במחקר ובהוראה מילאה בן-ארי תפקידי ניהול באוניברסיטת חיפה.
2003-2000 - עמדה בראש התוכנית לתואר שני בבית ספר לעבודה סוציאלית
2009-2006 - עמדה בראש התוכנית לתואר שלישי בבית הספר לעבודה סוציאלית.
2022-2017 - עמדה בראש המרכז היהודי-ערבי (JAC) באוניברסיטת חיפה, מרכז רב תחומי לקידום מארג יחסים דיאלוגיים בין יהודים לערבים.
2022-2017 - עמדה בראש המרכז לחקר ולימוד המשפחה באוניברסיטת חיפה.
בן-ארי כתבה כ-90 מאמרים מדעיים ופרסומים מחקריים.
עדיטל בן ארי ופייסל עזאיזה, קווי מצוקה (ער"ן) בשפה הערבית, ירושלים, המוסד לביטוח לאומי, האגף לפיתוח שירותים, מנהל המחקר והתכנון, 2003.
עדיטל בן ארי ויואב לביא, בדרך לא סלולה: היבטים משפטיים, קהילתיים והוריים של משפחות חד מיניות, חיפה, אוניברסיטת חיפה, המרכז לחקר ולימוד המשפחה, 2007.
איל זק ועדיטל בן-ארי, בין אשמה להשלמה בחייהם של הומואים דתיים הנשואים לאישה, חברה ורווחה, כרך ל"ח, מס' 2, 2018. עמ' 341–368.
אלון אורן, עדיטל בן-ארי, הבניית משפחה גברית במודל 'הורות משותפת' עם אישה: מתחושת 'אחרות' מחריגה לייחודיות מעצימה, חברה ורווחה, כרך ל"ט, מס' 2, 2019. עמ' 257–280.
עדיה מנדלסון-מעוז (נולדה ב-28 בינואר 1971) היא פרופסור מן המניין במחלקה לספרות, ללשון ולאמנויות באוניברסיטה הפתוחה, וחוקרת ספרות עברית ותרבות ישראלית.
מנדלסון-מעוז נולדה, גדלה והתחנכה בחיפה.
בת אמצעית מבין שלושה אחים להוריה, עפרה ואליעזר, ד"ר להנדסה אזרחית ומרצה בטכניון.
לאחר שירותה הצבאי החלה ללמוד באוניברסיטת חיפה ובשנת 1994 סיימה בהצטיינות תואר ראשון בחוג לספרות עברית והשוואתית.
את התארים השני והשלישי השלימה בחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב.
עבודת התיזה שלה לתואר שני עסקה ביצירותיהם של אורלי קסטל-בלום ואתגר קרת, ונכתבה בהדרכתו של פרופ' ראובן צור.
עבודת הדוקטור שלה עסקה בייצוגן של בעיות מוסריות בסיפורת העברית של המאה העשרים, ונכתבה בהדרכתם של פרופ' אסא כשר ופרופ' ראובן צור.
בשנת 2002, לאחר סיום לימודי הדוקטורט, זכתה במלגת רוטשילד להשתלמות בתר-דוקטורט, שאותה השלימה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
מנדלסון מעוז לימדה בסמינר הקיבוצים, באוניברסיטת חיפה ובטכניון.
בשנת 2008 התקבלה כמרצה באוניברסיטה הפתוחה ובהמשך קודמה למרצה בכירה.
בשנת 2015 מונתה לפרופסור חבר.
מנדלסון-מעוז התארחה באוניברסיטת הרווארד, במחלקה לתרבויות המזרח הקרוב, בין השנים 2015–2016, ועם שובה לישראל מונתה לתפקיד ראש המחלקה לספרות, ללשון ולאמנויות.
בתפקיד זה כיהנה עד שנת 2020.
בשנת 2021 מונתה מנדלסון-מעוז לפרופסור מן המניין.
היא עמדה בראש המרכז למדעי הרוח והחברה הדיגיטליים (המרח"ב הדיגיטלי) באוניברסיטה הפתוחה.
כיום היא מכהנת כראשת המסלול לתואר השני בלימודי תרבות.
ביחד עם פרופסור עודד חקלאי היא עורכת את כתב העת Israel Studies Review.
בין השנים 2025-2024 התארחה באוניברסיטת קיימברדיג' במחלקה ללימודי אסיה והמזרח הקרוב, ומאז היא עמיתה (Life Member) ב שבאוניברסיטת קיימברידג'.
מנדלסון-מעוז נשואה לפרופ' שחר מעוז, חבר סגל בבית הספר למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב.
מנדלסון-מעוז היא חוקרת ספרות עברית ותרבות ישראלית.
מחקריה עוסקים ביחסים המורכבים שבין הספרות לבין האידאולוגיה, האתיקה והמרחב.
היא מתבוננת בשאלות של מרכז ושוליים ובתהליכי קנוניזציה, וחוקרת תופעות מרכזיות בפרוזה העברית העכשווית.
כמו כן היא מעורבת בפרויקט מחקר המשתמש בכלים מתחום מדעי הרוח הדיגיטליים למחקר הספרות העברית.
עבודתה בתחום הספרות והאתיקה, שהתפתחה במהלך לימודי הדוקטורט, הופיעה בשנת 2009 בספר הספרות כמעבדה מוסרית – קריאה במבחר יצירות בפרוזה העברית של המאה העשרים.
ספר זה הציע לראשונה מודל, שדרכו אפשר להבין את המחשבה המוסרית בטקסטים ספרותיים.
עבודתה בתחום הספרות והאתיקה הוצגה גם בכתב העת פילוסופיה (רבעון ישראלי לפילוסופיה) (Philosophia: Philosphical Quarterly of Israel), שבו שימשה כעורכת-אורחת של גיליון מיוחד בנושא, וכתבה בו מאמר מבוא לתחום.
בשנת 2010 ערכה גיליון מיוחד בנושא זה בכתב העת מאזניים.
ספרה השני ראה אור באנגלית בשנת 2014. בספר זה, Multiculturalism in Israel - Literary Perspectives, מציגה מנדלסון-מעוז ארבע קבוצות שוליים ספרותיות בישראל: פלסטינים אזרחי ישראל, מזרחיים, דוברי רוסית וישראלים יוצאי אתיופיה.
בספר נדונות סוגיות של יחסי הכוח בשדה הספרות, יחסיות המושגים ספרות מינורית וספרות מז'ורית, שאלות של התקבלות, מעמדה של השפה ואפשרויות התרגום.
מנדלסון-מעוז מציגה בו סקירות היסטוריות רחבות לצד קריאות מפורטות במבחר טקסטים מרכזיים.
במקביל לכתיבת הספר ולאחריו כתבה מנדלסון-מעוז מאמרים על עבודותיהם של סייד קשוע, שמעון אדף ורונית מטלון, וכן שלושה מאמרים חלוציים על הספרות של יוצאי אתיופיה בישראל.
עבודתה בתחום זה גובשה לקורס של האוניברסיטה הפתוחה, ובשנת 2021 ראה אור ספר הקורס מרכז או שוליים – שיח זהויות בספרות הישראלית.
בחלקו הראשון, הספר דן בחייל הישראלי ובסוגיות הקשורות לעימות הישראלי-פלסטיני.
חלקו השני של הספר כולל דיון ביצירות העוסקות בחברה הישראלית, ובסוגיות של טרוריזם ושל טראומה.
מחקר זה הוא פרי עבודה שניצניה ראו אור במבחר כתבי עת, הן בהקשרים תאורטיים – כגון דיון ביקורתי במושג האמפתיה בשיתוף עם תמי עמיאל-האוזר ודיון במושג המזל המוסרי, והן בהקשרים של ניתוח טקסטים מאת א"ב יהושע, רונית מטלון, אורלי קסטל-בלום, יצחק בן-נר ואחרים.
בשנת 2021 ראה אור בעברית הספר מרחבים וגבולות בצל האינתיפאדה – קריאה אתית בספרות העברית, 2007-1987. הספר הוא תרגום ועיבוד לעברית של הספר Borders, Territories, and Ethics, אך נוסף לו פרק חדש העוסק במקומה של האנלוגיה ובאימפריאליזם מוסרי.
מאז שנת 2014 מובילה מנדלסון-מעוז פרויקט מחקר העוסק ביצירתו של יורם קניוק.
מחקר זה זכה במימון הקרן הלאומית למדע, ובמסגרתו היא חוקרת את העיזבון הספרותי שהותיר אחריו קניוק, ושרובו עדיין אינו נגיש לציבור.
בשנת 2018 פרסמה מנדלסון-מעוז את הספר סבון, רומן גנוז שקניוק כתב בשנים 1959–1964 ולא הושלם.
מנדלסון-מעוז הרכיבה את הספר מתוך טיוטות שנמצאו בעיזבון, ובאחרית הדבר לספר היא מסבירה את נסיבות כתיבתו ואת תהליך העבודה שלה על כתב היד.
ספרה יורם קניוק: במקום ביוגרפיה, שזכה במענק בהט, ראה אור בשנת 2025, בהוצאת אוניברסיטת חיפה ופרדס.
ספר זה מבקש לפצח את חידת יצירתו של יורם קניוק דרך מסע מרתק בארכיונו האישי, הכולל כתבי יד, מכתבים ומסמכים, המחקר חושף את המארג העדין שבין חייו של היוצר ובין עולמו הספרותי.
הספר מורכב משלושה שערים: הראשון מתחקה על הצלקות של המלחמה והטראומה, השני משרטט את תהליך התגבשות דמותו כיוצר, והשלישי מתבונן במבט חודר במחלה ובזקנה.
בכל שער נשזרים דיונים ביצירותיו לצד חומרים ארכיוניים שטרם ראו אור.
הספר איננו ביוגרפיה במובן המקובל של המילה, אבל הוא משיק לרעיון של כתיבה ביוגרפית ומציע מודל חדש המשלב חקר ארכיוני וניתוח ספרותי.
כך הוא שופך אור על יצירתו של קניוק, מתאר את שורשיה ואת חדשנותה, מעלה שאלות על אודות הקשר בין אירועים מכוננים בחייו ובין נושאי היצירה והתפתחות הפואטיקה שלו, ומציע למקם את יצירתו בצומת מרתק בין הספרות הישראלית לספרות העולמית, תוך הארת הדיאלוג המתמיד שניהל עם זרמים ספרותיים מגוונים.
בשנת 2020 זכתה מנדלסון-מעוז, יחד עם ד"ר אבי שמידמן מאוניברסיטת בר-אילן, במענק מחקר של משרד המדע בתחום מדעי הרוח הדיגיטליים בנושא פרופילים סגנוניים חישוביים ככלי לחקר הסיפורת העברית המודרנית.
המחקר מפתח כלים לניתוח אוטומטי של טקסט עברי מודרני, שיאפשרו להתבונן אחרת בהיסטוריוגרפיה של הפרוזה העברית במאה העשרים.
מנדלסון-מעוז פיתחה ומפתחת קורסים רבים בתחום הספרות העברית והתרבות הישראלית באוניברסיטה הפתוחה.
עמוס עוז וא"ב יהושע – התחלות (עם פרופ' נורית גרץ)
זוגות מיועדים ביצירתו של עגנון (קורס מתקדם בספרות עברית)
ספרות ואתיקה (קורס מתקדם בספרות עברית)
תולדות הספרות העברית החדשה [מתנועת ההשכלה ועד אמצע המאה העשרים] (עם ד"ר צפי זבה-אלרן, ד"ר מתן חרמוני, וד"ר מי-טל נדלר)
מרכז או שוליים: שיח זהויות בספרות הישראלית