tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תור הופך לחבר מייסד של הנוקמים כשחזר לעזור לרוג'רס, סטארק, באנר, רומנוף וברטון בקרב נגד לוקי וצי הצ'יטאורי.
תור והנוקמים נלחמים בצ'יטאורי ומצילים את העיר.
לאחר שלוקי הובס במגדל סטארק, תור חוזר לאסגארד עם לוקי והטסרקט.
בשנת 2013, לאחר שהשתמש בטסרקט כדי לבנות מחדש את הביפרוסט ולהביא שלום לתשעת העולמות, תור וחבריו הלוחמים לומדים שהתלכדות העולמות קרבה, כשפורטלים המקשרים בין העולמות מופיעים באקראי.
היימדל מזהיר את תור שג'יין פוסטר נעלמה מעיניו רואות-הכל, מה שמוביל את תור להגיע לכדור הארץ.
פוסטר משחררת בהיסח הדעת כוח מסתורי, ותור חוזר איתה לאסגארד.
אודין מזהה את הכוח ככלי נשק הידוע בשם האיתר, מזהיר שהאיתר יהרוג את פוסטר, וששובו של כוח זה מבשר על נבואה הרת-אסון.
האלפים האפלים, מונהגים על ידי מלקית', מתקיפים את אסגארד, בחיפוש אחר פוסטר.
פריגה, אימו של תור, נהרגת כשהיא מגנה על פוסטר, ומלקית' נאלץ לברוח.
תור משחרר את לוקי (אשר יודע על פורטל סודי לסווארטאלפהיים, ביתם של האלפים האפלים) באי-רצון, בניגוד לפקודתו של אודין להישאר באסגארד, בתמורה להבטחתו של תור לנקום עבור אמם.
מלקית' מתמזג עם האיתר ועוזב בספינתו כאשר לוקי נפצע אנושות.
תור ופוסטר שבים ללונדון דרך פורטל אחר.
תור מביס בסופו של דבר את מלקית' בקרב, וחוזר לאסגארד כדי לדחות את הצעתו של אודין לרשת את כס המלכות, ומספר לאודין שלוקי הקריב את עצמו.
לאחר מכן תור חוזר לכדור הארץ ומתאחד עם פוסטר.
בשנת 2015, תור והנוקמים פושטים על מתקן הידרה בסוקוביה ומוצאים את השרביט של לוקי.
בחזרה למגדל הנוקמים, סטארק ובאנר מגלים בינה מלאכותית בתוך אבן החן של השרביט, ומחליטים בחשאי להשתמש בה כדי להשלים את תוכנית ההגנה העולמית "אולטרון" של סטארק.
הנוקמים מקיימים מסיבה חגיגית, בה תור חושף שהוא ופוסטר סיימו את מערכת היחסים ביניהם.
בתום המסיבה, אולטרון, בעל חשיבה עצמאית לא צפויה, תוקף את תור ואת הנוקמים האחרים לפני שהוא נמלט עם השרביט.
הצוות מאתר את אולטרון ביוהנסבורג, אבל ונדה מקסימוף מכניעה אותם עם חזיונות מטרידים.
בעקבות זאת, תור והצוות מגיעים לביתו של ברטון כדי להתאושש, אולם תור עוזב אותם על מנת להתייעץ עם סלוויג בנוגע למשמעות של העתיד האפוקליפטי שראה בחזיון שלו.
תור וסלוויג הולכים לבאר מיסטית, שבה לתור יש חיזיון על אבני האינסוף, העצמים החזקים ביותר שקיימים.
בחזרה למגדל הנוקמים, תור מגלה שסטארק העלה בחשאי את .J.A.R.V.I.S לגוף הוויברניום המלאכותי שנלכד מאולטרון ועוזר להפעיל את הגוף, שכונה החזון, ומסביר שאבן החן שעל מצחו היא אחת משש אבני האינסוף.
תור והצוות שבים לסוקוביה שם הם נקלעים לקרב אחרון עם אולטרון ומצליחים להביס אותו.
במתחם הנוקמים החדש, תור מספר לרוג'רס ולסטארק שהוא עוזב בחזרה לחלל כדי ללמוד עוד על הכוחות שהוא חושד שתמרנו והשפיעו על האירועים האחרונים ועוזב את כדור הארץ באמצעות הביפרוסט.
בשנת 2017, תור נכלא במוספלהיים על ידי סירטיר.
סירטיר טוען שהוא יהרוס את אסגארד בראגנארוק הצפוי לבוא, כאשר כתרו יתאחד עם הלהבה הנצחית בכספת של אודין.
תור בורח, נלחם בסירטיר, מביס אותו ולוקח את הכתר, מתוך אמונה שהוא מנע את ראגנארוק.
בזמן שתור משיב את הכתר לאסגארד, הוא מגלה שלוקי עדיין חי ומתחזה לאודין.
תור לוקח את לוקי בחזרה לעיר ניו יורק.
בעזרתו של סטיבן סטריינג', הם מוצאים את אודין הגוסס בנורווגיה, שמסביר שמותו יאפשר לבתו הבכורה, הלה, לברוח מהכלא שבו נכלאה לפני אלפי שנים.
תור נוחת בסאקאר, ונלכד על ידי ולקיריה, חברה לשעבר במסדר הוולקיריור האסגארדי העתיק שהובס על ידי הלה.
תור נאלץ להתחרות בטורניר האלופים של הגראנדמאסטר והוא מתיידד עם הגלדיאטורים האחרים, קורג ומיק.
לאחר קרב עם הענק הירוק, תור מוצא את הקווינג'ט שהביא את הענק הירוק לסאקאר.
הקלטת וידאו של רומנוף עוזרת לענק הירוק להפוך בחזרה לבאנר ולאחר ששכנעו את ולקיריה ולוקי לעזור, הם בורחים דרך חור תולעת לאסגארד – אבל לא לפני שלוקי בוגד באחיו, ונשאר מאחור בסאקאר.
בעיצומו של הקרב עם כוחותיה של הלה, לוקי חוזר על סיפונו של כלי השיט של הגראנדמאסטר, הסטייטסמן.
לוקי והיימדל עוזרים לאסגארדים לברוח לספינה.
תור, מתעמת עם הלה ומאבד עין.
באמצעות חיזיון של אודין, תור מממש את הפוטנציאל האמיתי שלו ומשחרר את כוחותיו הנסתרים, אך עד מהרה מבין שראגנארוק הוא הדרך היחידה לעצור את הלה.
תור מורה ללוקי להעמיד את כתרו של סירטיר בתוך הלהבה הנצחית, וסירטיר משמיד את אסגארד ואת הלה.
תור, שהוכתר למלך, מחליט לקחת את אנשיו לכדור הארץ, אך הם מיורטים על ידי ספינת המלחמה של תאנוס.
על סיפון הסטייטסמן ההרוסה, תור מאויים על ידי תאנוס באמצעות אבן הכוח, עד שלוקי מוסר לתאנוס את אבן החלל שבתוך הטסרקט.
לפני שלוקי מוסר את הטסרקט, הוא קורא לענק הירוק אבל תאנוס גובר עליו והורג את היימדל.
לאחר שלוקי נהרג על ידי תאנוס, תור נאחז בחוזקה בגופתו של אחיו כשתאנוס הורס את הסטייטסמן ומשאיר את תור למות בחלל הפתוח.
תור, ששרד, ניצל על ידי שומרי הגלקסיה – פיטר קוויל, גאמורה, דראקס המשמיד, מנטיס, רוקט וגרוט – ומספר להם על המסע של תאנוס למצוא את אבני האינסוף ולמחוק חצי מכל החיים ביקום.
תור, שנזקק לכלי נשק חדש, עוזב עם רוקט וגרוט לנידאווליר, ורוקט מעניק לתור עין רובוטית חלופית.
הם מגלים שנידאווליר נהרסה על ידי תאנוס ופוגשים את מלך הגמדים איטרי.
תור מתקן את הנפחייה שניזוקה, והם עובדים יחד כדי ליצור את סטורמברייקר, גרזן רב עוצמה שגם מעניק לתור שליטה על הביפרוסט.
תור מעביר את רוקט, גרוט ואת עצמו דרך הביפרוסט לוואקאנדה בכדור הארץ כדי לעזור לרוג'רס, רומנוף, באנר, ג'יימס רודס, סם וילסון, באקי בארנס, טצ'אלה ולצבא ואקאנדה בקרב נגד הפולשים.
תור מביס עשרות פולשים ומשתמש בסטורמברייקר כדי לפצוע קשה את תאנוס.
עם זאת, תאנוס מצליח להפעיל את כפפת האינסוף על ידי נקישה באצבעותיו, ויוזם את ההתפוררות.
תאנוס שולח את עצמו משם ותור נשאר לצפות באימה כאשר בארנס, מקסימוף, וילסון, טצ'אלה וגרוט מתפוררים.
תור ורוקט, לצד הנוקמים ששרדו, שבים למתחם הנוקמים כדי להעריך את הנזק.
שלושה שבועות מאוחר יותר, תור יוצא עם רוג'רס, רומנוף, באנר, רודס, רוקט, קרול דנברס ונביולה לחלל לטיטאן II כדי להתעמת עם תאנוס.
לאחר שגילה שתאנוס השמיד את האבנים כדי למנוע שימוש נוסף בהן, תור הזועם עורף את ראשו של תאנוס באמצעות סטורמברייקר.
בין שנת 2018 לשנת 2023, תור והאסגארדים הנותרים מתיישבים בטונסברג, שם הם יוצרים מושבה בשם אסגארד החדשה.
תור הופך לאלכוהוליסט בעל עודף משקל כתוצאה מהטראומה שעבר.
בשנת 2023, רוקט ובאנר מגיעים לאסגארד החדשה ומשכנעים את תור לחזור אל הנוקמים ולשמוע את תוכניתם לבטל את מעשיו של תאנוס.
תור חוזר למתחם, מתאחד עם הנוקמים, ושומע את תוכניתם לנסוע בזמן דרך מימד הקוונטים ולאסוף את אבני האינסוף מנקודות זמן שונות בעבר.
תור ורוקט נוסעים לאסגארד לשנת 2013 חלופית, שם תור פוגש בפריגה חלופית, אשר מציתה מחדש את תחושת התכלית שלו, ומשיב לעצמו גרסה חלופית של מיולניר.
רוקט ותור משיגים את אבן המציאות, שנספגה בפוסטר.
כשתור ורוקט חוזרים לציר הזמן הראשי, הנוקמים המקוריים עורכים אבל שקט על רומנוף, שהקריבה את עצמה כדי להשיג את אבן הנשמה.
לאחר שבאנר משיב לחיים את אלה שהתפוררו על ידי תאנוס, גרסה חלופית של תאנוס משנת 2014 מגיעה דרך המנהרה הקוונטית ותוקפת את מתחם הנוקמים.
תור, סטארק ורוג'רס מתעמתים ונלחמים בתאנוס.
לאחר שהנוקמים, שומרי הגלקסיה, האסגארדים, הבוזזים, אדוני אמנויות הכישוף וצבא ואקאנדה ששבו לחיים מגיעים, תור משתתף בקרב הסופי כנגד תאנוס וצבאו.
לאחר מכן, תור משתתף בהלווייתו של סטארק אשר הקריב את חייו כדי להשמיד את תאנוס וצבאו.
תור חוזר לאסגארד החדשה, שם הוא הופך את ולקיריה לשליטה החדשה ויוצא עם שומרי הגלקסיה לחלל.
תור מבלה פרק זמן עם שומרי הגלקסיה וחוזר למבנה הגוף השרירי שלו.
בשנת 2024, תור עוזר לשומרים להילחם בצבא חייזרים בכוכב הלכת אינדיגאר.
לאחר מכן, הצוות לומד על קריאות מצוקה ברחבי הגלקסיה, ותור נפרד מהשומרים כדי להגיב לקריאת מצוקה מסיף.
עם הגעתו, סיף המוכה מזהירה את תור מגור – ישות המחזיקה בנשק שביכולתו להרוג אלים, חרב הנקרו – המבקש להכחיד את כל האלים, ושהמטרה הבאה שלו היא אסגארד החדשה.
ד"ר ג'יין פוסטר, בת זוגו לשעבר של תור המאובחנת עם סרטן סופני, מגיעה לאסגארד החדשה בתקווה למצוא טיפול רפואי.
הפטיש ההרוס של תור, מיולניר, מחשל עצמו מחדש, נקשר לפוסטר, ומעניק לה את כוחו לאחר ששנים קודם לכן תור כישף אותו להגן עליה ללא ידיעתו.
תור מגיע לאסגארד החדשה בדיוק כשגור מתחיל לתקוף את העיירה עם יצורי צללים.
תור מופתע למצוא את פוסטר עם מיולניר.
אף על פי כן תור חובר אליה, אל ולקיריה ואל קורג כדי להילחם בגור.
הקבוצה מסכלת את תוכניתו של גור, אבל הוא בורח וחוטף מספר ילדים אסגארדים.
האל האולימפי זאוס אינו מוכן לעזור ולוכד את תור, מה שמאלץ את הקבוצה להדוף את אנשיו של זאוס.
זאוס פוצע את קורג; תור, בזעמו, משפד את זאוס בעזרת חזיז הברק של זאוס, שוולקיריה גנבה במהלך הבריחה שלהם.
לאחר מכן הם נוסעים לממלכת הצללים כדי להציל את הילדים האסגארדים.
עם זאת, הדבר מתברר כתחבולה של גור כדי לקחת את סטורמברייקר, שבו הוא מתכוון להשתמש על ביפרוסט כדי להגיע אל נצח (Eternity) ולבקש את השמדת כל האלים.
גור מצליח לגבור על הקבוצה של תור וגונב בהצלחה את סטורמברייקר.
גור משתמש בסטורמברייקר כדי לפתוח פורטל לנצח.
ולקיריה נפצעת קשה ופוסטר מסיימת את הקרב, מותשת מהשימוש שלה במיולניר, שהחמיר את מחלת הסרטן שלה.
תור הולך לבדו, משתמש בברק של זאוס כדי להחדיר את כוחו לילדים האסגארדים החטופים להילחם לצדו.
פוסטר מגיעה ומצטרפת לתור בלחימה בגור ומשמידה את חרב הנקרו.
תור מודה בתבוסה, מצליח לשכנע את גור שכל מה שהוא רצה לבקש מנצח (Eternity) היה להחזיר את בתו, לאב, ולא להשמיד את האלים.
פוסטר נכנעת למחלתה ומתה בזרועותיו של תור.
נצח ממלא אחר בקשתו של גור להשיב את לאב, ולפני שגור מת, הוא מבקש מתור לטפל בה.
הילדים החטופים חוזרים לאסגארד החדשה, שם ולקיריה וסיף מתחילות לאמן אותם.
בשנת 2025, תור, שמחזיק ברשותו שוב את מיולניר, ממשיך לצאת להרפתקאות כדי לעזור לאנשים, כשלצדו לאב, שקוראת לו "הדוד תור שלה", אוחזת בסטורמברייקר.
בשנת 2012 חלופית, תור והנוקמים מנצחים את לוקי בקרב על ניו יורק.
בשנת 2011 חלופית, תור עורך מסיבה על פני כדור הארץ בלאס וגאס.
תוקפנות חמודה, או תוקפנות שובבה, היא התנהגות תוקפנית שטחית הנגרמת על ידי ראיית דבר חמוד, כמו ילד צעיר או בעל-חיים.
אנשים שחווים תוקפנות חמודה עלולים לחרוק שיניים, לקפוץ אגרופים או להרגיש דחף לנשוך, לצבוט ולסחוט משהו שנראה להם חמוד.
את המחקר הראשון על תוקפנות חמודה הובילה אוריאנה אראגון.
לפעמים אנחנו אומרים דברים ואנחנו נראים כועסים יותר מאשר שמחים, למרות שאנחנו שמחים.
לדוגמה, אנשים מסוימים חורקים שיניים, מהדקים ידיים, צובטים לחיים או אומרים דברים כמו "אני רוצה לאכול אותך!" יהיה קשה לשאול על כל התנהגות אפשרית של תוקפנות שובבה, אז אנחנו שואלים באופן כללי על דברים מהסוג הזה - קוראים להם תוקפנות שובבה.
המושג של תוקפנות שובבה נתפס גם בכמה מונחים שאינם באנגלית.
בפיליפינית, למשל, המילה מתייחס ל"חריקת שיניים והדחף לצבוט או לסחוט משהו חמוד בצורה בלתי נסבלת".
באינדונזית, המילה מתייחס לתחושה הבנויה שאתה מרגיש כשאתה רואה חפצים חמודים, שמובילה לאחר מכן לחריקת השיניים או לדחף לצבוט.
המילה במלזית מכילה תוקפנות חמודה אך יכולה גם להיות כעס או תסכול באופן דו-משמעי.
בספרד ובכמה מדינות באמריקה הלטינית, הוא מכונה באופן כללי , למשל " " (פשוטו כמשמעו "החתלתול הזה נותן לי את הדבר "), ואחריו צביטה או הידוק שיניים ונשיכה שבאות באופן משמח.
תוקפנות שובבה היא סוג של תצוגה "דימורפית", שבה חוויה חיובית מעוררת ביטויים הקשורים בדרך כלל לרגשות שליליים.
התנהגות זו מתרחשת בשכיחות גבוהה יותר אצל אנשים שחווים רגשות דימורפיים במגוון מצבים, ועשויה לעזור לווסת רגשות על ידי איזון בין רגש חיובי באופן גורף לתגובה שלילית.
רגשות חיוביים עזים מייצרים לרוב ביטויים שליליים, חיוביים וטיפוסיים באופן משולב.
ניתן לראות זאת בדרך כלל במצבים שבהם אדם כה מוצף מאושר עד שהוא מתחיל לדמוע או אפילו לבכות.
ויסות כזה של רגש נטבע כמושג של "ביטוי דימורפי".
מודל הביטוי הדימורפי מבקש לזהות את תוקפה של התופעה באמצעות מחקר הכולל סדרה של שאלות הנשאלות לנבדקים בתנאים שבהם לא נחשפו לגירוי חמוד ובתנאים שבהם כן נחשפו.
לבני אדם יש את הנטייה הטבעית של דאגה.
כמין, בני אדם מסתמכים במידה רבה על טיפול הורים על מנת שצאצאיהם ישרדו.
לבני אדם יש שיעורי רבייה נמוכים מאוד ביחס למינים אחרים, מה שמגביר את חשיבות הטיפול ההורי לקראת הישרדותם של מעט מאוד צאצאיהם.
רגשות אלו נוטים להיות בקנה מידה מתמשך ולא בערך סף מסוים.
השיפוע הוא חזק ביותר עם אובייקטים שאנו תופסים כחמודים יותר בהשוואה לאובייקטים שאינם חמודים כל כך, אך עדיין יוצרים תגובה.
תור הזהב (בהולנדית: De Gouden Eeuw) הוא ציור שמן על לוח עץ, שנוצר סביב שנת 1625 ונמצא כיום באוסף ליידן.
היצירה מציגה סצנה אלגורית מיתולוגית של משחק והרמוניה בין דמויות מהטבע ומהמיתולוגיה, ונחשבת לעיבוד מוקטן של קומפוזיציה מאת פטר פאול רובנס.
הציור מיוחס לשיתוף פעולה בין הצייר הפלמי יאן ברויגל הבן לבין אמן בלתי מזוהה מחוגו של רובנס.
הציור מתאר סצנה אידילית בשולי יער: סאטיר נסוג אחורה תוך כדי שהוא מחזיק באשכול ענבים, בעוד נימפה מושיטה ידה אליו בניסיון לתופסם.
במרכז הקומפוזיציה, שהיא משולשת באופייה, שני פוטי קטנים משחקים עם שלושה נמרים.
הילד מימין נשען על צווארו של אחד הנמרים ומצביע לעבר הנימפה, ואילו הילד השני, בתנועה מקבילה לזו של הסאטיר, מתגרה בנמר המרכזי באמצעות אשכול ענבים נוסף.
האינטראקציה העליזה בין הדמויות, הילדים והחיות יוצרת ייצוג הרמוני של קיום משותף - ביטוי חזותי לרעיון המיתי של "תור הזהב".
מושג זה, שהתפרסם באירופה באמצעות ספרו של אובידיוס "מטמורפוזות", תיאר עידן שבו הטבע והתבונה פעלו בהרמוניה, והאנושות נהגה בטוב טבעי ללא צורך בחוקים או עונשים.
הציור מבוסס על שפה אלגורית עשירה, אשר מגייסת דמויות, מחוות וחפצים לשם ייצוג חזותי של רעיון "תור הזהב" כפי שהוא מתואר בכתבי אובידיוס.
הענבים, שמופיעים פעמיים – בידו של הסאטיר ובידי אחד הפוטים – מסמלים שפע טבעי, הנאה חסרת עונש ופיתוי תמים.
הנמרים, חיות פרא אקזוטיות בדרך כלל, מוצגים כאן ככלי משחק לילדים – מצב בלתי אפשרי במציאות, שממחיש את הביטול הזמני של היררכיות ושל סכנה.
המשחק החופשי ביניהם ובין בני האדם מדגיש את הדימוי של עידן מיתי שבו לא היה הבדל בין פרא לבין מתורבת, בין טורף לבין תמים.
הפוטי עצמם, דמויות סמליות קלאסיות של תום ואל-זמן, מסמלים את מצב האנושות בראשיתה – לפני החוק, לפני הפחד, ולפני ההכרח להישמר.
תנועותיהם החוזרות אחר תנועות הסאטיר מרמזות על מעין חיקוי טבעי של הטבע עצמו – מהלך שבו האדם פועל על פי דחף מוסרי טהור, ללא כפייה.
הנוכחות של הנימפה והסאטיר, יצורים מיתולוגיים מעולמות מנוגדים (הנשי הטהור מול היצרי והחייתי), מציגה איזון בין קצוות, והופכת את המפגש שלהם לחלק ממערכת של שיתוף הרמוני.
באמצעות מרכיבים אלה – ענבים, חיות פרא, ילדים, ודמויות מיתולוגיות – מציע הציור חזון סמלי של עולם טרום-חברתי, שבו לא שורר פחד, אין צורך בעונש, והטוב נובע מרגש טבעי ומתבונה פנימית.
הציור מאוסף ליידן מבוסס על קומפוזיציה מוקדמת של פטר פאול רובנס, שכותרתה "נימפה וסאטיר ושני נמרים" (סביבות 1618).
יצירה זו נוצרה בהשראת מטמורפוזות מאת אובידיוס, ונמכרה על ידי רובנס לסר דאדלי קרלטון בתמורה לאוסף עתיקות.
כבר בשנת 1793 זוהתה היצירה המקורית – או גרסה אחרת שלה – כאלגוריה של "תור הזהב" כאשר הייתה באוסף דוכס אורליאן.
גרסה של קומפוזיציה זו מופיעה כתמונה תלויה על קיר בציורו של יאן ברויגל האב "אלגוריה של הראייה והריח" (סביבות 1620), הנמצא במוזיאון הפראדו.
מהשוואה בין שתי הגרסאות עולה כי בציור שבאוסף הפראדו ניכרת נוכחות של יותר עלווה ושטח שמיים מעל ראש הסאטיר, לעומת גרסת ליידן, אשר נבדקה טכנית ונמצא כי קוצצה בחלקה העליון.
הציור של ליידן כולל נמרים המבוססים על דגמים חזותיים שהופיעו ביצירות מוקדמות של יאן ברויגל האב, אשר מצידו הסתמך על מחקרי חיות של רובנס.
הנמר המרכזי שבציור מופיע גם ביצירה "גן העדן הארצי עם חטא אדם וחוה" (סביבות 1615), שצוירה בשיתוף פעולה בין רובנס לברויגל האב.
הנמר השמאלי, המתואר בתנוחת נגיחה, מופיע גם בציורו של ברויגל האב "כניסת החיות לתיבת נח".
משנת 1613. דרך שילובם של דגמים אלה, יוצרת הגרסה שבאוסף ליידן זיקה ברורה למסורת סגנונית של משפחת ברויגל ושל רובנס, תוך שהיא מציעה עיבוד חדש לקומפוזיציה מוכרת בהקשר אלגורי של תור הזהב.
תור הזהב של הבינה המלאכותית הוא כינוי לתקופה המזוהה עם צמיחה מהירה בתעשיית הבינה המלאכותית (AI).
תור הזהב החל בשנים 2010 עד 2016 אך הואץ לאחר 2020 בעקבות ההתפתחות המתקדמת של מודלים העוסקים בבינה מלאכותית יוצרת, באומנות בינה מלאכותית ובמודל שפה גדול (LLM).
בשנת 2020, מודל AlphaFold של DeepMind השיג ציון של יותר מ-90 במבחן המרחק הגלובלי (GDT) של CASP.
בעקבות הפיתוח, הביולוג ההודי ונקטרמן רמאקרישנן זכה בפרס נובל לכימיה.
המודל הראשון שהכין תמונות באמצעות בינה מלאכותית היה DeepDream של גוגל שיצא בשנת 2015. בינואר 2021, חברת OpenAI הוציאה את מודל הבינה המלאכותית היוצרת "DALL-E" אשר מסוגלת ליצור תמונות באמצעות הנחיה בטקסט (מחולל תמונות).
ב-2023, חברת הבינה המלאכותית Runway הוציאה לאור מודל בינה מלאכותית יוצרת המסוגלת לקבל הנחיית טקסט ולתרגם אותה לסרטון (מודל טקסט לווידאו).
בדצמבר 2024, גוגל הוציאו מודל טקסט לווידאו הנקרא סורה.
ב-2020, חברת OpenAI הוציאו את GPT-3, הראשון שהיה יכול לייצר טקסט העונה לקלט של המשתמש, באופן הדומה לכזה הנכתב בידי בני אדם.
ב-14 במרץ 2023, OpenAI הוציאו את מודל ההמשך, GPT-4, שבהמשך נכנס למנוע החיפוש בינג.
בהמשך יצאו לאור מודלים נוספים כגון Gemini של גוגל ו-LLaMA של מטא.
ב-2016, גוגל הוצאו את המודל WaveNet, המשתמש בשיטת למידה עמוקה בשביל לייצר מנגינות פסנתר ודיבור מלאכותי באנגלית ובמנדרינית.
ב-2020, מתכנת מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) הוציא לאור את מודל סינתזת הדיבור .
במודל, ניתן לכתוב טקסט ולהפוך אותו לסינתזת דיבור שמדוברת בידי דמויות מצוירות לבחירת המשתמש.
הצריכה באנרגיה עלתה באופן משמעותי בעקבות ההתפתחות המהירה של הבינה המלאכותית לאורך 2020. בספטמבר 2024, חברת מיקרוסופט חתמה על הסכם עם החברה Constellation Energy שבמסגרתה היא קנתה כור אנרגיה באי שלוש מייל.
גולשים רבים באינטרנט החלו להשתמש בבינה מלאכותית באופן תדיר בשביל לבצע משימות, להתייעץ ולתכנת.
נכון לשנת 2025, ChatGPT הוא האתר הרביעי הפופולרי בעולם אחרי גוגל, יוטיוב ופייסבוק, מה שהוביל לפרסום רב של הבינה המלאכותית בתרבות האינטרנט, והשימוש שלה ברשתות חברתיות כגון טיקטוק ואינסטגרם.
לבינה המלאכותית הייתה השפעה רבה על הכלכלה העולמית.
נכון לשנת 2024, סין פיתחה 12,945 פטנטים הקשורים לבינה מלאכותית, וארצות הברית פיתחה 8,609 פטנטים.
בנוסף, ספקית הטכנולוגיה האמריקאית אנבידיה החלה להפעיל כרטיסי מסך המיועדים לייצור ועיבוד תכנים של בינה מלאכותית, מה שהעלה את שווי החברה ל-3.3 טריליון דולר.
כיום, אנבידיה היא החברה העשירה בעולם מבחינת שווי שוק.
שווי השוק של החברה הגיע ל-5 טריליון ב-29 באוקטובר 2025.
במהלך שנת 2023, אמריקאים רבים היגרו לסן פרנסיסקו.
יש הטוענים כי קצב הגדילה של האוכלוסייה קשור לתעשיית הבינה המלאכותית המצויה בעיר.
לפי דעתם של מספר כלכלנים קיימת סכנה לבועת הבינה המלאכותית.
תוקף תלוי-קריטריון בפסיכומטריקה וסטטיסטיקה, הוא מדד להערכת טיבו של כלי מדידה (כגון מבחן פסיכולוגי, סקר או מבחן ידע).
התוקף מבטא את המידה שבה התוצאות בכלי המדידה נמצאות במתאם עם תוצאות של כלי אחר (ה"קריטריון"), אשר נחשב למדד אמין ומדויק של התכונה הנמדדת.
נהוג לחלק את התוקף תלוי-הקריטריון לשני סוגים עיקריים, בהתאם לזמן שבו נמדד הקריטריון ביחס לזמן המדידה בכלי הנבדק:
תוקף זה מתייחס ליכולת של כלי המדידה לנבא תוצאה עתידית.
במקרה זה, המדידה בכלי החדש מתבצעת בנקודת זמן אחת, והקריטריון נמדד בנקודת זמן מאוחרת יותר.
דוגמה: השימוש בבחינה הפסיכומטרית ככלי לסינון מועמדים לאוניברסיטה.
הקריטריון במקרה זה הוא ציוני התואר הראשון.
אם קיים מתאם גבוה בין הציון בפסיכומטרי לבין ממוצע הציונים בתואר, ניתן לומר שלמבחן הפסיכומטרי יש תוקף ניבוי גבוה.
תוקף זה (הנקרא לעיתים גם תוקף בו-זמני) מתייחס למתאם בין כלי המדידה הנבדק לבין קריטריון קיים, כאשר שניהם נמדדים באותה נקודת זמן (או בסמיכות זמנים גבוהה).
סוג זה משמש לרוב כאשר רוצים להחליף כלי מדידה מסורבל, יקר או ארוך בכלי קצר וזול יותר.
דוגמה: פיתוח שאלון קצר לאבחון דיכאון והשוואת תוצאותיו לאבחון קליני מעמיק שנעשה על ידי פסיכיאטר באותו היום.
אם התוצאות תואמות, לשאלון הקצר יש תוקף מקביל.
בדיקת תוקף תלוי-קריטריון נעשית לרוב באמצעות חישוב מקדם מתאם (כגון מתאם פירסון) בין הציונים בכלי המדידה לבין הציונים בקריטריון.
מתאם חזק וחיובי מעיד על תוקף גבוה.
מתאם נמוך או אפסי מעיד על היעדר תוקף (הכלי אינו מנבא את הקריטריון).
הנקודה הקריטית בבדיקת תוקף זה היא איכותו של הקריטריון.
רלוונטי: קשור ישירות לתכונה אותה מנסים לנבא או למדוד.
מהימן: מדידה יציבה ומדויקת בפני עצמה.
נקי מהטיה: לא מושפע משגיאות שיטתיות ("זיהום קריטריון").
תור מצוי (שם מדעי: Streptopelia turtur) הוא עוף ממשפחת היוניים שתפוצתו עולמית וכוללת את מרבית אירופה ואסיה.
מקום החיות האופייני של התור המצוי הוא נופים פתוחים עם עצים פזורים, יערות דלילים, יערות פארק, שולי יער ומטעים.
הוא נפוץ ביותר בנופי הפרדסים, אך מצוי גם בשדות מרעה עם עצים פזורים בחורשים דלילים ואף בתוך יישובים.
התורים אוכלים מזון צמחוני בלבד, זרעים ועלים, שהם מלקטים על פני האדמה.
בישראל התור המצוי הוא עוף קיצי, המקנן בכל רחבי ישראל, וכמו כן הוא חולף מצוי ביותר.
התור המצוי הוא אחד הזיהויים לתור המוזכר במקרא ובחז"ל אותו הקריבו כקרבן עוף במקדש בירושלים.
אוכלוסיית התור המצוי הצטמצמה באופן ניכר בסוף המאה ה-20 וראשית המאה ה-21, בין השאר כתוצאה מציד נרחב.
ב-2015 הוכרז כמין בסכנת הכחדה על ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע.
ב-2020 החליט המשרד להגנת הסביבה לאסור על ציד התור המצוי, בעקבות קמפיין נגד ציד של החברה להגנת הטבע, תנו לחיות לחיות ואנימלס והסיכון לאוכלוסיית התורים.
תור היירדאל (בנורווגית: Thor Heyerdahl, יפא: ; 6 באוקטובר 1914 – 18 באפריל 2002) היה הרפתקן, חוקר ארצות, ארכאולוג, אנתרופולוג, אתנוגרף ופעיל איכות הסביבה נורווגי בעל רקע בזואולוגיה, בוטניקה וגאוגרפיה.
היירדאל התפרסם כמארגן מסע "קון-טיקי" בשנת 1947, שבו הפליג על גבי רפסודה שנבנתה ידנית כ-8,000 קילומטרים על פני האוקיינוס השקט, מאמריקה הדרומית לארכיפלג של איי טואמוטו.
המסע נועד להדגים שאנשים מתרבויות קדומות היו יכולים לבצע מסעות ים ארוכים, ויצרו קשרים בין תרבויות.
ובמטרה להוכיח שילידי פולינזיה היגרו מאמריקה הדרומית ולא מדרום-מזרח אסיה כפי שסברו האנתרופולוגים האחרים.
תאוריה זו קשורה למודל הדיפוזיוניסטי של התפתחות התרבות.
היירדאל ערך גם מסעות אחרים כדי להדגים את האפשרות למגע בין עמים קדומים אחרים.
היירדאל יצא במשלחת רע II ב-1970, כשהפליג מהחוף המערבי של אפריקה לברבדוס בסירת גומא פפירוס.
ב-1984 הוא מונה למשרת חוקר ממשלתי (בנורווגית: statsstipendiat).
היירדאל מת ב-18 באפריל 2002 בכפר קולה מיקרי (Colla Micheri), במחוז ליגוריה באיטליה, בעת ביקור אצל בני משפחה קרובים.
ממשלת נורווגיה ערכה לו הלוויה ממלכתית בקתדרלת אוסלו ב-26 באפריל 2002.
במאי 2011 נוסף הארכיון של תור היירדאל ל"תוכנית זיכרון עולם" של אונסק"ו.
ארכיון היירדאל מקיף את השנים 1937–2002 וכולל אוסף צילומים, יומנים, מכתבים, תוכניות למשלחות, מאמרים, קטעי עיתונים, ספר מקורי וכתבי יד ומאמרים.
ארכיון היירדאל מנוהל על ידי מוזיאון קון-טיקי והספרייה הלאומית של נורווגיה.
תור היירדאל נולד ב-6 באוקטובר 1914 בעיירה לרוויק השוכנת כ-100 קילומטרים דרומית-מערבית לאוסלו בירת נורווגיה, שם ניהל אביו, שהגיע במקור מכריסטיאניה (כיום חלק מאוסלו) מבשלת בירה.
כצאצא היחיד של הורים קשישים, תור היירדאל (1869–1957) ואליסון לינג (Alison Lyng; 1873–1965), הוא גדל כשהוא מוגן ומפונק, אך ניתנה לו גם יד חופשית.
כילד צעיר גילה היירדאל עניין רב בזואולוגיה, בהשראת אמו, שהתעניינה מאוד בתיאוריה של צ'ארלס דרווין בנושא אבולוציה.
עבור האוסף של חיות קטנות, חיפושיות, חרקים וביצי ציפורים של תור, העמיד האב חדר משופץ במבנה מבשלת הבירה, אותו כינה הילד בגאווה "המוזיאון הזואולוגי", והמוצג העיקרי היה צפע אירופאי.
כילד הוא פחד ממים לאחר שטבע כמעט פעמיים.
בנערותו הוא סירב ללמוד לשחות, עד שנפל לנהר סוער בטהיטי בשנת 1937 ונאלץ להילחם על חייו.
בניגוד לחבריו לבית הספר, הוא לא התעניין בספורט, למעט ריצה וטיפוס, אלא אהב לבלות בהרים הסמוכים עם אוהל ושק שינה.
אולה ביורנבי (Ola Bjørneby), מתבודד מבוגר שגר בדיר כבשים נטוש וידע להסתפק ברהיטים עשויים גדמי עצים, אבנים וענפי אשוח, העניק לילד טעם לחיים בתנאים הפרימיטיביים ביותר.
כבר בתקופה זו הייתה בו תשוקה רצינית לבלות זמן באזור שהציוויליזציה לא נגעה בו.
בגיל 16 פיתח היירדאל תיעוב כלפי העולם המודרני, שהלך והתרחק מהטבע, ובכך, לדעתו, התנתק משורשיו האמיתיים.
כבר אז התגבש במוחו הרעיון לעזוב את אירופה ולהתגורר במקום שה"קידמה" עדיין לא נגסה בו.
על מנת לצבור ניסיון, ארגן היירדאל סביבו קבוצה שערכה מסעות ארוכים באזורים המבודדים של נורווגיה.
הוא רכש כלב האסקי סיבירי שסחב מזחלת עם מזון ונהג לערוך טיולים ארוכים יחד עם ידידו אריק הסלברג (Erik Hesselberg), כשהם לנים תחת כיפת השמיים או באיגלו שבנו בעצמם.
הם מימנו מסעות אלו באמצעות כתיבת כתבות בעיתונים.
התוכנית שנרקמה במוחו הייתה לפגוש נערה, שמאמינה כמוהו בחזרה אל הטבע, ויחד לעבור להתגורר באחד מאיי פולינזיה.
איי פולינזיה נבחרו בשל היותם רחוקים מאירופה, אך בה בעת ניתן היה להשיג בהם צורכי קיום בסיסיים ללא מאמץ רב.
הוא פגש את ליב (Liv Coucheron-Torp), שעתידה הייתה להיות אשתו הראשונה, בטקס הסיום של בית הספר התיכון, והיא הביעה עניין בתוכניתו והסכימה להצטרף אליו.
בשנת 1933 החל היירדאל ללמוד זואולוגיה וגאוגרפיה באוניברסיטת אוסלו, וליב החלה ללמוד שנה אחת אחריו כלכלה באותה אוניברסיטה.
קריסטינה בונווייה, הפרופסור שלימדה אותו זואולוגיה, לימדה את תלמידיה גם אנתרופולוגיה פיזית.
במקביל קרא היירדאל כל מה שהצליח למצוא על איי פולינזיה.
למזלו הסכים ביארנה קרופליאן (Bjarne Kroepelien), סוחר יין עשיר, להעמיד לרשותו את האוסף שלו שהיה הספרייה הפרטית הגדולה ביותר בעולם באותה תקופה על פולינזיה.
קרופליאן חי שנתיים בטהיטי בתקופת מלחמת העולם הראשונה ונישא לבתו של הצ'יף (Teriieroo), עד שמתה מהשפעת הספרדית.
אוסף זה נרכש מאוחר יותר על ידי ספריית אוניברסיטת אוסלו מיורשי קרופליאן והוצב במחלקת המחקר של מוזיאון קון-טיקי.
לאחר שבעה סמסטרים והתייעצויות עם מומחים בברלין, פותח פרויקט בחסות הפרופסורים לזואולוגיה של היירדאל, קריסטינה בונווייה והיילמר ברוך (Hjalmar Broch).
הוא היה אמור לבקר בכמה קבוצות איים מבודדים באוקיינוס השקט שמעולם לא היו מחוברות ליבשת, ולחקור כיצד בעלי החיים המקומיים מצאו את דרכם לשם.
מוריו שכנעו את הוריו לממן את המסע, והוריו הצליחו לשכנע את הוריה של ליב להסכים לנישואיה של בתם היחידה עם היירדאל, ולתוכנית של הזוג לצאת לפולינזיה.
לאחר שבדקו בדקדקנות את התנאים באיים השונים החליטו היירדאל וליב על האי פאטו היווא בקבוצת איי מרקיז שבפולינזיה הצרפתית.
השניים נישאו בערב חג המולד 1936 והפליגו למחרת לטהיטי, בירת פולינזיה הצרפתית.
היירדאל היה אז בן עשרים ושתיים ואשתו בת עשרים.
בחג המולד של שנת 1936, יום לאחר נישואיו לליב הפליגו בני הזוג, תחילה למרסיי, ומשם במסע שארך שישה שבועות לטהיטי, מרכז השלטון הצרפתי בפולינזיה, ושם אומצו בידי המנהיג הפולינזי הראשי "טרייארו" (Teriieroo), שהיה אבי אשתו של ביארנה קרופליאן, שבספרייה העשירה שלו השתמש היירדאל לשם לימוד על פולינזיה.
בטהיטי למדו בני הזוג את מנהגיהם ואורח חייהם של הפולינזים.
מטהיטי יצאו בני הזוג, בהפלגה על סקונר שאסף קופרה מאיי מרקיז במסע שארך שלושה שבועות, והגיעו ליעדם, האי פאטו היווא, בתחילת 1937. לכאורה הייתה להם משימה אקדמית, לחקור את התפשטותם של מיני בעלי חיים בין איים, אך למעשה הם התכוונו "לברוח לים הדרומי", ולעולם לא לחזור הביתה.
האי פאטו היווא, שמוצאו געשי, משתרע מצפון לדרום כשבמרכזו רכס הרים גבוה (הפסגה הגבוהה ביותר בגובה 960 מטרים), והוא האי הדרומי ביותר בקבוצת איי מרקיז.
על אף מימון המשלחת על ידי הוריהם, הגיעו בני הזוג לאי חסרי "ציוד, כלי נשק או רדיו".
תושבים בטהיטי, שכנעו אותם לקחת מצ'טה וסיר בישול.
בני הזוג שהו על האי והאי הסמוך היווא אואה (כ-100 קילומטרים צפונית-צפונית-מערבית) כשמונה חודשים.
בתחילה החיים אכן נראו להם כגן עדן עלי אדמות.
האי היה עשיר במים ובעצי פרי ואקלימו נוח, והם התיישבו בעמק אומאה, מעל ליישוב הראשי באי.
החיים בתנאים פרימיטיביים כאלה היו משימה קשה, אך הם הצליחו לחיות מפרי הארץ ולעבוד על יעדיהם האקדמיים, על ידי איסוף ולימוד של דגימות זואולוגיות ובוטניות.
הם גילו חפצים יוצאי דופן, האזינו למסורות ההיסטוריה בעל פה של הילידים, ושמו לב לרוחות ולזרמי האוקיינוס הנפוצים.
המצב השתנה כשהמקומיים החלו להתנכל לבני הזוג על רקע היותם פרוטסטנטים בעוד שהאוכלוסייה המקומית הייתה קתולית.
בני הזוג נאלצו, לפיכך, לעבור מצדו המערבי המוגן מרוח והמאוכלס של האי לצדו המזרחי, והתיישבו באחד העמקים הקטנים, הכמעט נטושים, בצד המזרחי של האי.
שם הם יצרו את ביתם המסודר המכוסה בסכך בעמק אויה (Ouia).
בצדו המזרחי של האי חיו שני אנשים בלבד, פולינזי זקן בשם טאי טטוא (Tei Tetua) ונכדתו המאומצת בת ה-12, שהתיידדו עם בני הזוג.
לאחר שמצא בשני האיים בהם ביקר חפצי אבן (פסלים ותבליטים) הדומים לפסלים באמריקה הדרומית, והאגדות שסיפר טאי טטוא להיירדאל על האב הקדמון של הפולינזים הקרוי "טיקי", וכיצד הגיע טיקי לפולינזיה ממזרח, החל היירדאל לפקפק בתאוריה הרווחת על הדרך בה הגיעו תושביה הקדומים של פולינזיה.
בזמנו היה מוסכם על כל החוקרים כי בעוד שהצמחייה ובעלי החיים המקומיים הגיעו עם הזרמים הימיים מאמריקה הדרומית הקרובה יחסית, התושבים הגיעו מדרום-מזרח אסיה.
היירדאל תהה מדוע, על פי התאוריה המקובלת, הגיעו התושבים מדרום-מזרח אסיה, מסע בן 10,000 ק"מ ממערב למזרח כנגד הרוח הנושבת תמיד ממזרח למערב.
תהיות אלו עתידות לשנות את חייו, ומאז הוא התמסר לאתנולוגיה וארכאולוגיה.
התנכלויות חוזרות ונשנות מצד התושבים על הרקע הדתי, ומצבה הגופני של ליב שהלך והתערער, והעובדה שבאי לא הייתה כל אפשרות לקבל טיפול רפואי, אילצו את בני הזוג להודות בכישלון רעיון החזרה לטבע, והם החליטו לחזור לנורווגיה.
הם עלו בטהיטי על הספינה בחזרה לאירופה ב-27 בדצמבר 1937, שנה בדיוק מהיום שיצאו להרפתקה.
האירועים סביב שהותו באיי מרקיז, רוב הזמן בפאטו היווא, סופרו לראשונה בספרו På Jakt etter Paradiset ("בחיפוש אחר גן העדן", 1938), שנכתב יחד עם ליב.
הספר יצא לאור בנורווגיה בהוצאת גילנדנדל (Gyldendal) באוסלו, אבל כמעט שלא נמכר למרות הביקורות הטובות ביותר.
הוא מעולם לא תורגם, כנראה גם בגלל מלחמת העולם השנייה שפרצה זמן קצר אחר-כך.
מאוחר יותר שוכתב הספר באנגלית לאחר הצלחת ספרו על מסע קון-טיקי בשם "פאטו-היווא, בחזרה לטבע" (Fatu-Hiva, Back to Nature).
על פי הערת המחבר יצירתו הראשונה לא הייתה מעודכנת.
סיפור התקופה ששהה בפאטו היווא וסיורו באיים השכנים היווא אואה (Hivaoa) ומוהוטני (Mohotani) מופיע גם בספרו "הארץ הייתה ירוקה ביום השביעי" (Green Was the Earth on the Seventh Day) שיצא ב-1996 בהוצאת רנדום האוס.
היירדאל מסכם את השנה בפולינזיה בספרו כך:
קנדה, ארצות הברית ומלחמת העולם השנייה (1939–1945)
באביב 1938 חזרו בני הזוג לנורווגיה, הם רכשו בקתת עץ מעל לילהאמר, וב-26 בספטמבר 1939 נולד בנם הבכור תור.
בנורווגיה נטש היירדאל את מחקריו בזואולוגיה והחל במחקר יסודי על מנת לבחון את התאוריה שלו לגבי מקור הגזע הפולינזי ותרבותו.
הוא העלה רעיון שההגירה לפולינזיה התבססה על משטר הזרמים והרוחות הקבוע באוקיינוס השקט, המושפע מסיבוב כדור הארץ, והיפנה, לפיכך, את מאמצי החיפוש שלו למקורו של הגזע הפולינזי לחופי אמריקה הדרומית.
הוא ניצל שוב את הספרייה של קרופליאן להכנת כתב יד בנושא בשפה האנגלית: "פולינזיה ואמריקה" (Polynesia and America).
איל הספנות הנורווגי תומאס אולסן הביע עניין ברעיון המהפכני של היירדאל ואיפשר למשפחתו להפליג באחת מהספינות שלו לוונקובר שבמערב קנדה ב-1939 תמורת תשלום סמלי.
באותה תקופה היו לפחות שתי תזות סותרות רלוונטיות: הרופא, הפוליטיקאי והאנתרופולוג הניו זילנדי סר פיטר באק סבר כי פולינזיה יושבה דרך מלנזיה, מהסיבה היחידה לכאורה שזה לא יכול היה לקרות דרך מיקרונזיה.
האתנולוג השווייצרי אלפרד מטרו סתר זאת מכיוון שקבוצות הדם של ילידי מלנזיה ופולינזיה לא התאימו.
בשל הידע שצבר על זרמי האוקיינוס, הכריז היירדאל כי שתי הדעות הטכניות מיותרות מכיוון שזרם קורושיו עולה מהפיליפינים דרך יפן בצפון האוקיינוס השקט מאסיה לצפון-מערב אמריקה, שם הוא פונה לאיי הוואי ולפולינזיה.
בחלק גדול מהדרך מאמריקה לפולינזיה, נעזרו יורדי הים ברוחות הסחר מאחוריהם בנוסף לזרם.
איש לא שקל בעבר מהלך אפשרי זה של התיישבות, אם כי היה ידוע כי האוכלוסייה שהתיישבה באיי קולומביה הבריטית ודאי הגיעה מאסיה, ועדיין חיה בתקופת האבן כשהאירופים הראשונים הגיעו.
ראשית, חקר היירדאל חומרים בוונקובר שלא היו זמינים בנורווגיה: .
בספרו "גיבור לעידן האטומי: תור היירדאל ומשלחת קון-טיקי" מקדיש אקסל אנדרסון פרק מיוחד לנושא בכותרת: "גזענות, סקסיזם ואוניברסליות".
במהלך כנס בווינה (1952), סיפרו להיירדאל על תצלום של ראש אבן ענק שנמצא באי פלוראנה השייך לאיי גלאפגוס, ואשר יכול להזכיר את הפסלים באי הפסחא.
אחרי שראה את הצילום הוא נסע לפלוראנה, רק על מנת לגלות שאת הפסל גילף היינץ ויטמר (Heinz Wittmer), מתיישב גרמני בגלאפגוס שהכין את הפסל לילדיו.
עם זאת, הוא החליט בכל זאת לבצע מחקר ארכאולוגי ויחד עם הארכאולוג הנורווגי אָּרְנֱה שֶלְסְווֹל (Arne Skjølsvold, שעתיד להצטרף להיירדאל במחקריו הבאים) והארכאולוג האמריקני אריק ריד (Erik Kellerman Reed) הוא ארגן משלחת חפירות לאיים.
המשלחת ערכה חפירות באתר באי סנטיאגו וגילתה חליל של האינקה מטרקוטה ושברים מ-130 כלי חרס מאזורים שונים ומתקופות תרבות בצפון פרו ואקוודור.
הממצאים העתיקים ביותר מגיעים מתרבות מוצ'ה (300–800 לספירה) ומתרבות טיוואנאקו (540-900 לספירה).
אזורי המוצא של כלי החרס משתרעים על רצועת חוף באורך 1,500 קילומטרים של אמריקה הדרומית.
לא נתגלו שרידי יישובים, וההנחה היא שהמחסור במקורות מים מנע זאת, ובמקום ביקרו דייגים בלבד.
בהתבסס על תיארוך שברים הגיעו היירדאל ושלסוול למסקנה שבאיים ביקרו ילידים מאמריקה הדרומית במשך יותר מ-1,000 שנה.
הממצאים הועברו למוזיאון קון-טיקי, והיירדאל ושלסוול פרסמו מונוגרמה על החפירות: "עדות ארכאולוגית לביקורים שקדמו לספרדים באיי גלאפגוס" (Archaeological Evidence of Pre-Spanish Visits to the Galápagos islands) שלא זכתה להתעניינות.
בשהותו באיים התעניין היירדאל (שכאמור היה זואולוג בהכשרתו) גם בבעלי החיים יוצאי הדופן של האיים והכין יחד עם הצלם פר הוסט (Per Høst) סרט דוקומנטרי הקרוי "גלאפגוס".
בחזרה לאקוודור, ערכו היירדאל ועמיתיו ניסויים במתקן הניווט האינדיאני המכונה גווארה (guara), סוג של חרב, ששימש את האינדיאנים של פרו ואקוודור לניהוג רפסודות בעלות מפרש.
מכשיר זה, שלא היה בשימוש במסע "קון-טיקי", הראה כי לנוסעים הקדומים מאמריקה הדרומית הייתה היכולת לנווט למרחקים באוקיינוס השקט.
הצוות של היירדאל הוכיח כי הרפסודות המשתמשות בגווארה היו יכולות לשנות את מסלולן ולהפליג נגד הרוח.
מבחינת היירדאל, הדבר אישר את התאוריה שלו לפיה עמים פרה-קולומביאניים היו לא רק יכולים להפליג על פני האוקיינוס השקט - הם היו יכולים גם לשוב הביתה.
ב-1958 פרסם הארכאולוג סטיג ריידן (שהפך לנמסיס של היירדאל עוד מהתקופה שהוא התנגד לחלוקת מדליית רציוס להיירדאל) ביקורת חריפה על המסקנות של היירדאל ושלסוול לגבי הממצאים הארכאולוגיים.
ריידן טען שהתיארוך של השברים מוטל בספק, והעובדה שהם נתגלו יחד עם שברי חרס אירופאים מחזקת לדעתו את הטענה שהשברים הם מהתקופה אחרי הכיבוש הספרדי.
ניתוח מחדש של האתרים הארכאולוגיים של היירדאל ושלסוול בשנת 2016 דחה את מסקנותיהם.
הניתוח גילה שבכל המיקומים היו חפצים ממוצא אינדיאני ואירופי משולבים ללא הסדר המרחבי או הסטרטיגרפי המובהק, שניתן היה לצפות מהשקעה רציפה עצמאית (ואכן, היירדאל ושלסוול דיווחו על שילוב הממצאים האירופיים והאמריקאים בדו"ח המקורי שלהם).
במהלך 1954 ביצע היירדאל מחקרי שטח של החורבות של הערים מהתרבויות שקדמו לאינקה מאגם טיטיקקה (פרו) דרך בוליביה לקולומביה.
הוא גם ניצל כנס שבו היה אחד המארגנים בברזיל לסיור באגן האמזונאס.
במקביל הוא תכנן משלחת מחקר לאי הפסחא.
מכיוון שבתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 הקשר היחיד של האי עם העולם החיצון היה ביקור שנתי של אוניית מלחמה צ'יליאנית (האי שייך לצ'ילה) הוא היה צריך להגיע לאי באופן פרטי.
היירדאל השתמש בכספים שקיבל מפרסום הספר והסרט על מסע קון-טיקי על מנת לשכור ספינת מכמורת מגרינלנד בשם כריסטיאן ביילנד (Christian Bjelland) על צוותה למשך שנה, ומימן התאמה שלה לספינת מחקר.
הוא צירף למשלחת ארבעה ארכאולוגים: הנורווגי אָּרְנֱה שֶלְסְווֹל (Arne Skjølsvold), והאמריקאים קרלייל סמית (Carlyle Smith), אדווין פרדון (Edwin Ferdon) וויליאם מולוי.
בנוסף הצטרף אליהם גונסאלו פיגוראה (Gonzalo Figueroa García-Huidobro), סטודנט צ'יליאני לארכאולוגיה.
מולוי ופיגוראה היו עתידים לשחק תפקיד חשוב בשחזור האתרים הארכאולוגים של אי הפסחא בשנים אחרי שהמשלחת סיימה את מחקריה.
בנוסף כלל הצוות צלמים, את איבון, אשתו השנייה של תור היירדאל, ואתם בתם אנט.
למשלחת קרא היירדאל "המשלחת הארכאולוגית הנורווגית לאי הפסחא ומזרח האוקיינוס השקט" (Norwegian Archaeological Expedition to Easter Island and the East Pacific).
הספינה הפליגה באוקטובר 1955, עברה בתעלת פנמה (שם עלו עליה היירדאל ואשתו) והגיעה לאי הפסחא למסע מחקר בן חמישה חודשים שכלל את החפירות הארכאולוגיות הראשונות שנערכו באי הפסחא.
בחפירות הם מצאו שכבות תרבותיות עתיקות יותר ממה שהיה ידוע עד אז, ושהיירדאל האמין שמוצאן מתרבות מאמריקה הדרומית.
תיארוך של שכבות פחם הראה שהמהגרים הגיעו לאי לפחות 1,000 שנה לפני המועד המקובל (מחקרים מאוחרים יותר הראו שתיארוך זה היה שגוי).
כמו כן הראו ממצאי אבקת צמחים שהאי הצחיח היה מיוער פעם.
החפירות הוכיחו גם שהיו שלוש תקופות תרבות באי ושפסלי האבן המפורסמים שייכים לתקופה השנייה.
הארכאולוגים חשפו חלקים של פסלי המואי שהסחיפה קברה תחת כמה שכבות של חול, כשעל אחד הפסלים הם גילו חריתה של ספינה עם מפרשים (שכיום משערים שהיא מתארת את אחת הספינות הספרדיות שביקרו באי ב-1770).
היירדאל גם השיג מילידי האי פסלי אבן קטנים, שהוחבאו במערות כאוצר משפחתי, אם כי קיימת הטענה שמשום שהיירדאל הציע לשלם לילידים וביקש במיוחד פסלים שיוכיחו את הקשר לאמריקה הדרומית (למשל פסלי פומה), שחלק מהפסלים היו מזויפים.
בין ההישגים של הפרויקט ניסויים בגילוף, הובלה והקמה של מואי, וכן חפירות באתרים בולטים באי כמו אורונגו והר הגעש פויקה.
היירדאל מצא חיזוק לתאוריה של ההגירה של ילידים מאמריקה הדרומית לאי הפסחא במתחם הטקסי של וינאפו בדרום האי.
אחד מתוך שלושת האהו (אתר טקסי) במתחם כולל במה שבה יש התאמה מדויקת של גושי סלעי בזלת בגדלים שונים שמשקלם מגיע עד שבעה טון.
תור היירדאל טען שבנייה זו זהה לחומות האבן מתקופת האינקה באמריקה הדרומית, בעיקר החל מהמאה ה-15. הוכחות נוספות לדעתו היו בתחום הבוטניקה.
צמחים שאין ספק שמקורם באמריקה הדרומית כמו הבטטה ומין הקנה המכונה טוטורה (Schoenoplectus californicus) שקיים באגם טיטיקקה, והוא צומח בשפע באגם שבקלדרה של ההר הגעש הכבוי ראנו קאו באי הפסחא.
בין השאר לקח היירדאל זרעים מעץ הטורומירו, מין אנדמי לאי הפסחא, שהיה העץ האחרון באי, ובפועל הציל כך את המין מהכחדה כשהביא את הזרעים למוזיאון להיסטוריה של הטבע שבסטוקהולם, שוודיה, שדאג להנביט את הזרעים.
לאחר סיום עונת החפירות באי הפסחא הפליגה המשלחת הארכאולוגית הנורווגית מערבה לאיים פיטקרן, רפה איטי (שם בוצעו חפירות), טהיטי, איי מרקיז ואז חזרה לפנמה, שם נפרד היירדאל מהספינה.
בספטמבר 1957 פרסם היירדאל ספר פופולרי על המשלחת בשם "אקו-אקו: סודו של אי הפסחא" (Aku-Aku: The Secret of Easter Island, תורגם לעברית ב-1959) שהפך לרב-מכר ותורגם לשפות רבות.
ב-1960 יצא לאקרנים סרט בן 82 דקות באותו שם.
היירדאל חזר לאי הפסחא ב-1986 כדי להמשיך (במשך שנתיים) בחפירות מהתקופה העתיקה ביותר באי.
הפעם עם אָּרְנֱה שֶלְסְווֹל כמנהל פרויקט (שלסוול היה זה שקיבל היתר חפירה).
הפעם רצו לנסות לפתור את הבעיה כיצד פסלי האבן הענקיים באורך של עד 10 מטרים הועברו למרחקים ארוכים מהמחצבה בה נחצבו, ליעדיהם ברחבי האי.
ההסבר של היירדאל הגיע לאחר בדיקה מעשית.
הם "הלכו" בהתנדנדות קדימה בעזרת כבלים כשהם עומדים.
גליל האבן האדומה הונח על ראשם מאוחר יותר.
ב-1989 פרסם היירדאל את טענותיו בספר "אי הפסחא: התעלומה נפתרה" (Easter Island: The Mystery Solved).
ההיסטוריה של אי הפסחא על פי היירדאל
בהתבסס על עדויות מקומיות ומחקרים ארכאולוגיים, טען היירדאל כי האי אוכלס בשני גלים של הגירה.
ראשונים הגיעו על גבי רפסודות, ילידים מאמריקה הדרומית שנהגו להאריך את תנוכי אוזניהם על ידי משקולות, וכונו לפיכך "ארוכי האוזניים".
זמן רב אחריהם (באמצע המאה ה-16) הגיעו בסירות ילידים מפולינזיה שכונו "קצרי האוזניים".
ייתכן שהם הגיעו באופן עצמאי או שאולי יובאו כעובדים.
לפי היירדאל, משהו קרה בין גילוי האי על ידי האדמירל ההולנדי יאקוב רוחבן בשנת 1722 לבין ביקורו של חוקר הארצות האנגלי ג'יימס קוק בשנת 1774. בעוד שרוחבן נתקל באנשים לבנים, אינדיאנים ופולינזיים שחיו בהרמוניה יחסית ובשגשוג, קוק נתקל באוכלוסייה קטנה בהרבה המורכבת בעיקר מפולינזים שחיו בדוחק.
היירדאל מציין את המסורת שבעל פה של התקוממות "קצרי האוזניים" נגד השליטים "ארוכי האוזניים".
"ארוכי האוזניים" חפרו חפיר מגן בקצה המזרחי של האי (חצי האי פויקה) ומילאו אותו בחומר דליק.
במהלך המרד, כך סופר להיירדאל, הציתו "ארוכי האוזניים" את החפיר שלהם ונסוגו מאחוריו, אך "קצרי האוזניים" מצאו דרך לעקוף אותו, עלו מאחור ודחפו את כל "ארוכי האוזניים" למעט שתי נשים אל תוך האש.
חפיר זה נמצא על ידי המשלחת הנורווגית ובחלקו הוא חוצה סלע.
שכבות אש נחשפו אך לא היו בהם שברי גופות.
כך למשל מופיעה תאוריה זו כעובדות היסטוריות בערך על אי הפסחא באנציקלופדיה תרבות משנות ה-60 של המאה ה-20. גם הסרט ההוליוודי רפה נוי, שהפיק קווין קוסטנר ב-1994 מבוסס על תאוריה זו.
עם זאת, מרבית החוקרים בנושא כיום דוחים תאוריה זו.
הגדיל לעשות האנתרופולוג והארכאולוג האמריקאי רוברט סאגס (Robert Carl Suggs) שכלל פרק שכותרתו "מיתוס קון-טיקי" בספרו על פולינזיה משנת 1960, ובו כתב על התיאוריות של היירדאל לגבי ההיסטוריה של אי הפסחא כך:
בשנת 1958, לאחר תקופת מחלה בחורף הנורווגי, נסע היירדאל עם משפחתו לחופשה באיטליה.
הוא ואיבון - אשתו השנייה חיפשו מקום שקט להשתקע בו, הרחק מטלפון ועיתונות.
היירדאל לא נהג במכונית, אלא שכר נהג מונית מקומי, ששימש להם מעין מורה דרך.
האגדה מספרת שהנהג שאל את היירדאל מה הוא מחפש, והיירדאל ענה "גן עדן עלי אדמות" שבו יחיה את שארית חייו, והנהג אמר לו שאין צורך להרחיק לשם כך והביא אותו בשביל שעבר בתוך יער עתיק על גבעה, לכפר מימי-הביניים בשם קולה-מיקרי (Colla Micheri; ).
הכפר שוכן בנפת סאבונה במחוז ליגוריה והוא חלק מהקומונה אנדורה (Andora), כ-50 קילומטרים מזרחית לסן רמו.
מהכפר נשקף נוף הים התיכון והאי סרדיניה ומצד שני ההרים המושלגים של האלפים.
עדרי כבשים רעו באחו לצד עצי זית וכרמים.
בעבר הרחוק שימש הכפר כתחנה על דרך המלך בין רומא וצרפת.
מאז ימי נפוליאון נזנחה הדרך והכפר הפך נידח וננטש.
מאז ימי פאטו היווא, הרגיש היירדאל "חסר שורשים".
כאשר שהה באזור הטרופי הוא התגעגע להרים הנורווגים, ובנורווגיה התגעגע אל השמש.
כאן בקולה-מיקרי הוא מצא את המקום בו יכול היה לטעת שורשים והחליט מיד להשתקע בו - הוא רכש את רוב הכפר, קבע את אוהלו בין העצים והחל בשיפוץ המבנים.
אחד מהם המכונה "המגדל הסרצני" (Torre Saracena) ששימש טחנת רוח מהמאה ה-15 שממנו יכול היה היירדאל להשקיף על הים התיכון, היה אחד החביבים עליו.
כפר זה היה העוגן עבורו ועבור משפחתו במשך תקופה ארוכה, ומשם יצא למסעותיו ומחקריו בעולם וכן לכנסים מדעיים אליהם הוזמן תכופות.
היירדאל שהיה מתומכי תנועת הסביבתנות, פעל למנוע שרפות יער באזור.
בהמשך התיישבו בכפר בני משפחתו ביורן ומריאן.
גם כשהיירדאל עבר להתגורר בטנריפה, הוא ביקר במקום מדי פעם והגיע לשם גם בסוף ימיו, ואחרי שמת ונערכה לו הלוויה ממלכתית באוסלו הוא נקבר בכפר, לא הרחק מ"המגדל הסרצני".
תור היירדאל היה בין החוקרים המובילים בהשערת הדיפוזיוניזם, הגורסת שהעובדה שקיימים רכיבי תרבות דומים במקומות רחוקים, מעידה על תהליך של התפשטות רכיבים אלו ברחבי העולם.
זאת בניגוד לתאוריה המכונה התבדלות, הטוענת שרכיבים אלו התפתחו בנפרד אם אנשים, בתנאים דומים, יישמו פתרונות דומים לבעיות ולהתפתחויות תרבותיות.
באמצעות מסע קון-טיקי ניסה היירדאל להוכיח שילידי אמריקה הדרומית הם שהתיישבו באיי פולינזיה, כשהוא מתבסס, בין השאר, על פסלי האבן הגדולים של טיוואנאקו מחד ואי הפסחא מאידך.
היירדאל טען כי הדמיון בין הפירמידות של מצרים העתיקה לפירמידות של תרבויות אמריקה המרכזית, כמו המאיה והאצטקים מעיד על קשר בין התרבויות.
היירדאל העלה את ההשערה כי ספינות שנבנו מקנים קלועים שימשו את המצרים הקדמונים לחצות את האוקיינוס האטלנטי.
הוא התבסס על דמיון נוסף, בין הספינות העשויות מגומא פפירוס המופיעות בתבליטים ובציורים ממצרים העתיקה בעבר, וסירות הקנים של הדייגים באגם צ'אד בהווה, לבין סירות מקני הטוטורה הנפוצות באגם טיטיקקה בפרו ובוליביה.
היירדאל ציין שהיה קשר בין המצרים לבין הפיניקים, וכי הפיניקים מקרתגו בפיקודו של חנון הספן עברו את מצר גיברלטר והקימו התיישבות ליד אספי במרוקו של ימינו.
על מנת להוכיח כי ספינה כזו מסוגלת לחצות את האוקיינוס שכר היירדאל ב-1969 שלושה בוני סירות פפירוס מבני הקבוצה האתנית של הבודומה מבול (Bol) שעל אגם צ'אד.
באמצעות 15 טון של קנים מגומא הפפירוס שנלקחו מאגם טאנה באתיופיה בנו השלושה מול מתחם הפירמידות בגיזה ספינת קנים באורך 15 מטרים וברוחב 5 מטרים.
ספינה זו, שנקראה "רע" (Ra) על שם אל השמש המצרי רע, שונעה למרוקו.
הספינה "רע" הפליגה מנמל אספי במרוקו בדרכה לאיים הקריביים ב-25 במאי 1969. היירדאל בחר בכוונה צוות המייצג מגוון רב של גזעים, לאומים, דתות ונקודת השקפה פוליטיות כדי להוכיח שלפחות באי הצף הקטן שלהם, אנשים יוכלו לשתף פעולה ולחיות בשלווה.
הצוות כלל, מלבד היירדאל, צוללן מצרי, צלם איטלקי, אפסנאי מקסיקני, מומחה לפפירוס מצ'אד, רופא מברית המועצות, ונווט מארצות הברית.
במהרה התברר שהתבססות על הידע של בוני הסירות מצ'אד הייתה טעות.
באגם צ'אד היו הסירות קטנות בהרבה, שימשו רק לשיט של יום אחד ואז הוצאו מהמים לייבוש.
לסירות אלה היו ירכתיים ישרות כדי שיתייבשו היטב.
הירכתיים בצורת קשת שהופיעו בתבליטים המצריים העתיקים נחשבו על ידי בני הבודומה ל"קישוט", והם הוסיפו אותם בעל כורחם.
היו פגמים עיצוביים אחרים, כמו ההגה הכפול שנבנה קטן מדי ונשבר שוב ושוב וקשירת קנים לא מתאימה.
הפגם העיקרי היה התעלמות מהחבל שקשר בין החרטום לירכתיים שהופיע בדגמים המצריים, שנחשב על ידי בוני הסירות מצ'אד כמיותר, שמטרתו הייתה למנוע את שקיעת הירכתיים והם ספגו מים והלכו ושקעו, ובלמו את הספינה והיא הלכה והתפרקה.
ב-18 ביולי 1969, אחרי שמונה שבועות בים ולאחר שהפליגה מעל ל-5,000 קילומטרים, ובמרחק של 960 קילומטרים מברבדוס, הורה היירדאל על נטישת הספינה.
היירדאל לא התייאש לאחר החוויות מהמסע הראשון של רע, והחליט לבנות ספינה חדשה.
את בנייתה הפקיד היירדאל בידי ארבעה אינדיאנים מבני האיימרה מאזור אגם טיטיקקה, מתוך הנחה שסירותיהם קרובות יותר למוצא המצרי המשוער מאלה של פנים אפריקה.
אם התזה של היירדאל כי המצרים הביאו את תרבותם למרכז אמריקה תתגלה כנכונה, אזי סביר יותר שהאנשים סביב טיוואנאקו ירשו את מושגי בניית הספינות של "אבותיהם" יותר מאשר תושבי אגם באמצע אפריקה שבקושי הושפעו מהתרבות המצרית.
הפעם הספינה נבנתה בהיחבא באספי, וגם הפעם היו מחלוקות לגבי הבנייה: לאחר שימוש בשתים-עשרה טונות של חומר, מתוך ה-15 שהוקצו למטרה כמו בניסיון הראשון, הותירו בני האיימרה שלוש טונות לאחר שהכריזו על כלי השיט כ"גמור".
טענה זו יצרה בדיעבד בעיה מכיוון שהעמסת מטען באותו גודל כמו בניסיון הראשון הייתה בפועל עכשיו העמסת יתר: היה צריך להשליך אספקה מהספינה לאחר מספר ימים, מה שגרם לקיצוב באוכל.
אורכה של הספינה החדשה רע 2 (Ra II) היה כ-12 מטרים, כלומר היא הייתה קצרה יותר ב-3 מטרים מרע 1, ונבנתה אחרת לחלוטין: בעוד של-Ra היו תשעה גדילי קנה זה על זה פעמיים, כשהעבה ביותר באמצע הייתה רע 2 מורכבת מגדיל כפול.
בניגוד לרע 1, שהתעקמה במעבר מעל הגלים, הרע 2 נבנתה חסונה יותר והייתה נוקשה.
רע 2 הפליגה מאספי ב-17 במאי 1970. צוות הרע 2 היה כמעט זהה לצוות של הספינה הראשונה, למעט מומחה הפפירוס מצ'אד שהוחלף ביפני ובמרוקאי.
כמו בפעם הקודמת הספינה הפליגה תחת דגל האו"ם.
כמו במסע קון-טיקי הוכיח היירדאל כי בטכנולוגיה שהייתה בידי המצרים הקדמונים, ותוך ניצול הזרם הקנרי ורוחות הסחר ניתן להפליג לרוחב האוקיינוס, אבל הוא לא הוכיח כי מסע כזה התרחש בפועל.
בעקבות המסע כתב היירדאל ספר (שתורגם גם לעברית) בשם "מסעות רע".
הסרט התיעודי של היירדאל על מסע זה היה מועמד לפרס אוסקר בשנת 1972. הספינה רע 2 נמצאת כיום במוזיאון קון-טיקי באוסלו.
במהלך ההפלגה הראשונה תועד זיהום נפט בקנה מידה נרחב באוקיינוס האטלנטי, והיירדאל דיווח על ממצאיו בפני האו"ם.
ובמסע השני התבקש היירדאל על ידי או תאנט, המזכיר הכללי של האומות המאוחדות, לערוך תצפיות יומיות על זיהום האוקיינוס.
גושי זפת, שמקורם כנראה במי נטל של מכליות נפט, נתגלו ב-43 מתוך 57 ימי ההפלגה של הרע 2. בספר שכתב היירדאל על המסעות הוא תיאר זאת כך: "הסתכלנו מעבר לספינה.
מאות גושים דומים חלפו על פנינו.
זה היה חייב להיות פסולת שמכלית רוקנה לים.
חיפשנו את החוטא מראש התורן, אבל לא ראינו שום ספינה, והים עדיין הכיל גושים שחורים כל היום...
התחוור לכולנו שבני אדם באמת מזהמים את מקור החיים החשוב ביותר, מערכת הסינון חסרת התחליף של כדור הארץ, האוקיינוס העולמי.
היינו צריכים לזעוק לכל מי שרצה לשמוע ...
אנחנו עדיין חיים עם תפישות מימי הביניים שהים אינסופי?" את רשמיו העביר למשלחת הנורווגית לאו"ם ואחר כך סיכם אותם במאמר, שבו כתב בהקדמה:
בשותפות עם ארגון בעלי הספינות בנורווגיה הוא הכריז ב-1999 על פרס (Thor Heyerdahl International Maritime Environmental Award) למי שתורם להגנת הסביבה הימית.
הכשירות של ספינות הקנים ויכולת הניווט שלהם בים העסיקו את היירדאל יותר ויותר.
הוא אמנם ביצע בהצלחה מסעות בים עם ספינות קנים שנבנו על פי מקורות מצריים עתיקים, אבל גם ספינת רע 2 לא הייתה מספקת מבחינת הצוות: בסוף המסע הספינה הייתה כה רוויה במים עד כי רק על גג התא אפשר להישאר ברגליים יבשות.
היירדאל החל לחקור שני נושאים, האם קיימת דרך אחרת לשמור על הציפה של ספינת הקנים?
והאם המצרים פיתחו בעצמם את ספינות הקנים או שהושפעו מתרבויות אחרות?
הארכאולוג הבריטי ג'פרי ביבי בסקירה שלו של מסעות רע הציע שבמשלחת הבאה ינסה היירדאל לבחון קשר בין בבל במסופוטמיה למואנג'ודארו, אחת מערי תרבות עמק האינדוס.
היה ידוע שככל הנראה לפתע קמו במקביל תרבויות גם במסופוטמיה על גדות הנהרות פרת וחידקל, במצרים וגם על גדות נהר האינדוס, ושהיו ביניהם קווי דמיון: פולחן שמש, בניית פירמידות, תכנון עירוני, בתים בנויים בחימר מיובש, מטלורגיה מורכבת וכתב.
בנוסף המדינות החזקות ביותר בכל שלוש התרבויות צוירו כיורדי ים בספינות קנים גדולות.
היירדאל החליט לבחון בצורה מעשית את התאוריה שהשומרים הקדמונים היו מסוגלים להפליג בים בספינת קנים ולהגיע הן לעמק האינדוס והן למצרים העתיקה.
מחקר בקרב תושבי הביצות של השט אל-ערב, הנהר הנוצר מהתמזגות הפרת והחידקל, העלה שהם מקפידים לקצוץ את הקנים המכונים בפיהם ברדי (Berdi), קרוב לוודאי קנה מצוי, בחודש אוגוסט, והקנים המתקבלים אז כמעט שאינם סופגים מים.
באוגוסט 1977 החל היירדאל בהכנת ספינת קנים בדרום עיראק, שאותה בנו התושבים המקומיים בהשגחת הבנאים המקוריים של רע 2 מבני האיימרה.
הספינה הושלמה תוך חמישה שבועות.
אורכה 18 מטרים (הספינה הגדולה ביותר שהיירדאל בנה), רוחבה שישה מטרים וגובהה שלושה מטרים.
לספינה היה תורן בגובה 10 מטרים ומשקלה 33 טון.
לספינה הוא קרא "טיגריס", שמו של הנהר חידקל באירופה.
לספינה הוא גייס צוות בן 11 אנשים מלאומים שונים, כאשר ארבעה מתוכם הפליגו איתו בשני מסעות רע.
כמו במהלך מסעות רע, רצה היירדאל להראות לעולם ששיתוף פעולה שליו בין אנשים מלאומים, צבע עור ואמונות, שונים אפשרי.
הספינה הפליגה לדרכה במורד הנהר חידקל המזוהם ב-11 בנובמבר 1977 ויצאה למפרץ הפרסי בלא מטרה גאוגרפית מוצהרת מלבד הכוונה להראות שספינת קנים מסוגלת לצוף לאורך זמן ושהיו קשרי מסחר ימיים בין מסופוטמיה, תרבות עמק האינדוס ומצרים העתיקה לפני אלפי שנים.
גם במסע זה התגלו מקרים רבים של זיהום מים, אם כי בקנה מידה קטן יותר מאשר במסעות רע.
עם הטיגריס הם חצו את האוקיינוס ההודי ועצרו במספר נמלים במדינות שונות במהלך ההפלגה הארוכה של 6,800 קילומטרים, ממסופוטמיה בלב המפרץ הפרסי דרך נמלי עמק האינדוס עד ג'יבוטי שם המסע הסתיים.
אחרי 143 ימי הפלגה (חמישה חודשים) הספינה עדיין הייתה מסוגלת להמשיך, אבל בגלל הלחימה בקרן אפריקה (מלחמת אוגדן), הספינה לא הורשתה להפליג לתוך ים סוף.
במקום לראות את הספינה נרקבת בנמל ג'יבוטי, וכאקט של מחאה על המלחמות במדינות סביב ים סוף וקרן אפריקה הועלתה הטיגריס באש ב-3 באפריל 1978. היירדאל כתב מכתב פומבי לקורט ולדהיים, המזכיר הכללי של האומות המאוחדות:
בשנים שלאחר מכן, היירדאל התבטא לעיתים קרובות בנושאים של שלום בינלאומי ואיכות הסביבה.
בסתיו 1982 קיבל היירדאל מכתב ובו צילום של פסל בודהה גדול קבור בחול באי טודו (Thoddoo) בקצה הצפוני של אטול אליף אליף, מערבית למאלה בירת האיים המלדיביים.
העניין של היירדאל התעורר משום שהאיים המלדיביים, ארכיפלג בן 1,200 איים המשתרע מצפון לדרום דרומית-מערבית לתת היבשת ההודית, מהווה "מחסום" לתנועה הימית העוקפת את הודו, ולכן האיים היו מוכרים מימי קדם.
בהיותו חסיד של התאוריה של הדיפוזיוניזם, האמין היירדאל כי היו קשרי מסחר ותרבות באמצעות שיט ימי בין הערים של תרבות עמק האינדוס (כיום בפקיסטן) לבין דרום-מזרח אסיה.
ואלו בהכרח עצרו בדרכם באיים המלדיביים, ואולי השאירו אחריהם שרידים ארכאולוגיים המעידים על כך.
בהתחשב בכך שהאסלאם, הדת השלטת באיים המלדיביים משנת 1153 אוסרת על יצור פסלים, היה ברור לו שהפסל קודם לשנה זו.
היירדאל החליט לראות את הפסל במו עיניו וביקר במקום בנובמבר 1982, אבל מוסלמים פנטיים הרסו את הפסל לפני שהגיע.
במהלך החפירות בכל האיים שבהם בדקו הם מצאו את חורבותיהם של מקדשים פרהיסטוריים, פסלי בודהה ארוכי אוזניים ושרידים של שדים הינדים.
חורבות אלו המכונות באיים המלדיביים האוויטה (Havitta), היו במקור סטופות בודהיסטיות שנהרסו כשהאסלאם השתלט על האי, והם במקור נבנו על חורבות של מקדשים הינדים.
המשלחת גם מצאה בריכות שכשוך קטנות מאבן ליד המקדשים עם מדרגות טקסיות המובילות לתוכם.
באי נילנדו (Nilandu) התגלו ממצאים ארכאולוגיים שהראו כי תרבות גבוהה הייתה קיימת באיים המלדיביים לפחות 1000 שנה לפני שהאירופים הפליגו אל תוך האוקיינוס ההודי.
האוויטה הבולטת ביותר, שנחקרה עוד ב-1922 נמצאת באי פואמולקו.
האוויטה נוספת שהמשלחת חקרה הייתה באי גאן (Gan) באטול גאן.
הארכאולוג אויסטין יוהנסן גילה שברי כלי חרס נאוליתיים בתחתית הלגונה באי ואדו (Vadu), דבר המצביע על יישוב מוקדם בהרבה של האיים המלדיביים.
היירדאל האמין כי הסוגדים לאל השמש מהתרבות העתיקה של עמק האינדוס הגיעו למלדיביים דרך הודו וסרי לנקה במאה הראשונה לפני הספירה, בהתבסס על גילוי מטבע רומי משנת 90 לפני הספירה.
העובדה שהמלדיביים היו ועודם מרכז לסחר בקונכיות של פי-הכושי, ששימשו במשך שנים רבות כאמצעי תשלום במקומות רבים, הייתה מבחינתו עדות נוספת לכאורה לקשר זה בשל כמות הקונכיות הגדולה של פי-הכושי שנמצאו בקברים בעיר לותאל, אחת הערים של תרבות עמק האינדוס הקדומה.
כמו בכל המיזמים הקודמים שלו סיכם היירדאל את רשמיו בספר "תעלומת המלדיביים" (The Maldive Mystery) ובסרט דוקומנטרי בן 3 שעות בשם דומה.
ב-1988 קיבל היירדאל הצעה מהארכאולוג הפרואני ולטר אלווה לערוך חפירות באתר הארכאולוגי "מתחם הפירמידות לה ראיה" (La Raya).
באתר המשתרע של שטח בן 22,000 דונם יש 26 מבנים המכונים ואקה בצורת פירמידה הבנויים מלבנים מיובשות בשמש.
האתר שוכן ליד הכפר טוקומה (Túcume) בקרבה לחוף האוקיינוס השקט, כ-800 קילומטרים צפונית-מערבית ללימה בירת פרו.