tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא נפטר ב־24 ביולי 1842 ונקבר בבית העלמין של קפלת סנט ג'ון ווד, לונדון.
בצוואתו השאיר הכל לאשתו, ואפשר לה לקבל פנסיה ששולמה לה ולילדיה.
ציוריו ורישומיו נמכרו כולם ממאי 1843 ואילך, השיגו מחירים נמוכים ומשפחתו נותרה בקשיים כלכליים.
למעלה מ-600 מציורי המים והרישומים שלו נקנו על ידי ג'יימס ריב, שב-1902 מכר יותר ממחציתם למוזיאון הבריטי: את שארית האוסף שלו רכשה טירת נוריץ' מאוסף התעשיין נורפוק ראסל קולמן.
עבודותיו מוצגות בתצוגה ציבורית בנוריץ', שם קיימות יותר מ-2,000 עבודות, וכן בגלריה לאדס לידס, בגלריית טייט, במוזיאון הבריטי ובמוזיאון ויקטוריה ואלברט, במוזיאון בקיימברידג' ובמרכזים אזוריים אחרים.
בארצות הברית ישנן עבודות של קוטמן במרכז ייל לאמנות בריטית בניו הייבן, קונטיקט ובגלריות אחרות ברחבי הארץ.
תחריטים ארכיטקטוניים שלו נחשבים זה מכבר כתיעוד רב ערך לתשוקתו לארכאולוגיה.
ג'ון פרדריק ספינקס (28 בנובמבר 1953 – 9 ביולי 2014) היה פזמונאי ומוזיקאי אנגלי.
הוא היה ידוע בעיקר בזכות היותו הגיטריסט וכותב השירים של להקת The Outfield.
ספינקס, טוני לואיס ואלן ג'קמן ניגנו יחד בהרכב "Sirius B" משנות השבעים.
לאחר שהתאמנו במשך חצי שנה, ההרכב התפרק בגלל הופעתו של הפאנק רוק (Punk rock).
בשנות השמונים הקליט ספינקס כמה הדגמות בשם "Baseball Boys", שם שנבחר משום שהיה דומה מאוד לחבורה בשם "Baseball Furies" מהסרט "The Warriors".
"רק כדי להיות מקומם, שמתי את מה שהרגשתי שזה שם טיפשי בהדגמות", אמר ספינקס, "והאנשים שלקחתי אותם אליהם אמרו "נשמע נהדר, אנחנו יכולים לראות את הלהקה?" ולא הייתה ממש להקה".
ספינקס נפטר ב-9 ביולי 2014 בגיל 60. היה לו סרטן כבד במשך שנים.
ספינקס והלהקה כתבו חומר חדש זמן קצר לפני מותו, אך לא ברור אם הוא ישוחרר.
ג'ון סמיברט היה אמן אמריקאי-סקוטי שנולד באדינבורו, סקוטלנד, ומת בבוסטון, מסצ'וסטס, אמריקה הבריטית.
סמיברט החל ללמוד ציור באדינבורו.
כשעבר ללונדון בשנת 1709 עבד כנהג מרכבה וכמעתיק.
1713-1716, למד אצל גודפרי נלר באקדמיה הגדולה של קווין סטריט, ואז חזר לאדינבורו, וחיפש עבודה כצייר דיוקנאות.
לאחר מכן הוא נסע לאיטליה בין השנים 1719 ל-1722 כדי להעתיק ציורים של הציירים הגדולים, וחזר והתיישב בלונדון ועבד כצייר פורטרטים בין השנים 1722–1728.
סמיברט הפך לחבר ב"מועדון הוורד והכתר" וערך סקיצה לציור קבוצתי של חברי המועדון, כולל ג'ורג' ורטו, ג'ון ווטון, תומאס גיבסון, ברנרד לנס ואמנים אחרים.
בין הדיוקנאות שלו בלונדון ניתן למצוא את אחד הבישופים שנקרא ג'ורג' ברקלי , שבשנת 1728 פיתה את סמיברט להתלוות אליו לאמריקה, מתוך כוונה להיות פרופסור לאמנויות יפות במכללה שברקלי תכנן להקים בברמודה.
אולם המכללה מעולם לא הוקמה, וסמיברט התיישב בבוסטון, שם נישא בשנת 1730. הוא גר בפינת רחוב בראטל וקווין סטריט.
הוא השתייך לאגודת הצדקה הסקוטית של בוסטון.
בשנת 1728 החל לצייר את הציור "ג'ורג' ברקלי ומשפחתו", שנקרא גם "קבוצת ברמודה", בגלריה לאמנות של אוניברסיטת ייל.
הציור כולל קבוצה של שמונה דמויות.
נראה כי האדם הרחוק משמאל הוא למעשה האמן עצמו.
הוא צייר דיוקנאות של ג'ונתן אדוארדס והשופט אדמונד קווינסי (במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון), גברת סמיברט, פיטר פייני והמושל ג'ון אנדקוט (באגודה ההיסטורית של מסצ'וסטס), ג'ון לובל (אוניברסיטת הרווארד).
דוגמאות נוספות ליצירותיו הן בבעלות אוניברסיטאות הרווארד וייל, בידי קולג' בואדווין, באגודה ההיסטורית של מסצ'וסטס ובאגודה ההיסטורית והגניאלוגית בניו אינגלנד.
בשנת 1734 פתח סמיברט חנות בה מכר צבעים, ציוד לאומנים אחרים והדפסים.
בסטודיו שלו מעל החנות הוא הציג העתקים של האומנים הגדולים שצייר באירופה.
אוסף זה, אותו כינה ריצ'רד סונדרס "גלריית האמנות הראשונה באמריקה", סיפק חלק ניכר מההשכלה האמנותית המוקדמת לצ'ארלס וילסון פיל, גילברט סטיוארט וג'ון טרומבול.
בנו נתנאל היה גם צייר.
סמיברט נקבר בקבר לא מסומן באדמת הקבורה בבוסטון.
ג'ון סיבת'ורפ היה בוטנאי אנגלי.
הוא נולד באוקספורד, בנו הצעיר של ד"ר המפרי סיבת'ורפ (1713–1797), שהיה בין השנים 1747 עד 1784 פרופסור לבוטניקה באוניברסיטת אוקספורד ואשתו הראשונה שרה וולדו.
הוא סיים את לימודיו בלינקולן קולג' באוקספורד בשנת 1777, ולאחר מכן למד רפואה באוניברסיטאות אדינבורו ובמונפלייה.
בשנת 1784 הוא החליף את אביו בקתדרה שרארדיאן.
מאוחר יותר השאיר את תפקידו בהוראה ועזב את אנגליה לגטינגן ולווינה, לקראת סיור בוטני ביוון (1786) ובקפריסין (1787).
הוא לקח איתו למסע את הצייר הבונאי האוסטרי פרדיננד באואר.
בשובו לאנגליה בסוף שנה שלאחר מכן, הוא השתתף ביסודה של חברת Linnean בשנת 1788, ויצא לעבוד על פלורה של אוקספורדשייר, שפורסמה בשנת 1794 בשם Flora Oxoniensis.
הוא נבחר כעמית של החברה המלכותית במרץ 1788.
הוא עשה מסע שני ליוון, אך פיתח מחלה בדרך הביתה ומת בבאת' ב־8 בפברואר 1796. הוא נקבר במנזר באת'.
בצוואתו הוריש את ספריו על היסטוריה טבעית והחקלאות לאוניברסיטת אוקספורד, וכן ייסד את הקתדרה לכלכלה כפרית באוקספורד (ששמה שונה לאחר מכן לקתדרה פרופסור סיבת'ורפ למדעי הצומח).
הוא הורה כי תחילה יש לפרסם את עבודתו על פלורה גרקה ופלורה גריקה פרודרומוס, אך עבורם הוא עשה מעט מעבר לאיסוף שלושת אלפים מינים ומסירת גלופות הציורים.
משימת הכנת העבודות הוטלה על ידי סר ג'יי סמית', שהפיק את שני הכרכים של פרודרום בשנת 1806 ו־1813, ושישה כרכים של פלורה גרקה בין השנים 1806–1828. השביעי הופיע בשנת 1830, לאחר מותו של סמית', ושלושת הכרכים הנותרים הופקו על ידי ג'ון לינדלי בין השנים 1833–1840.
המהדורה הראשונה של היצירה הסתכמה בשלושים עותקים בלבד והציגה 966 לוחות צבעוניים; כרך משלים המתאר פרחי בר של קורפו.
ההרבריה שלו (משלושה אוספים; 2,462 דגימות 'פלורה גראקה', 70 דגימות 'פלורה אוקסונינסיס' ו -444 דגימות שונות) מאוחסנת בהרבריום פילד של אוניברסיטת אוקספורד.
ג'ון מרשל "ג'ק" סלייטון היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי שכיהן שתי קדנציות לא רצופות כמושל ג'ורג'יה ה-60.
הקריירה הפוליטית שלו נגדעה בשנת 1915, לאחר שהמיר את עונש המוות שניתן ליהודי, ליאו פרנק, שהורשע ברצח נערה צעירה במאסר עולם לאחר שהשתכנע שהמשפט התנהל בצורה לא הוגנת.
בגלל שותפות של משרד עורכי הדין של סלייטון עם סנגורו של פרנק, נטען כי מעורבותו בנושא הייתה למעשה ניגוד עניינים.
זמן קצר לאחר שסלייטון המיר את עונש המוות למאסר עולם, המון גברים צעירים ביצע לינץ' אכזרי בפרנק.
לאחר סיום תקופת כהונתו כמושל, הוא ואשתו עזבו את ג'ורג'יה לתקופה של עשר שנים.
מאוחר יותר שימש סלייטון כנשיא לשכת עורכי הדין של מדינת ג'ורג'יה.
סלייטון נולד ב-25 בדצמבר 1866 בסמוך לעיר גרינוויל שבמחוז מריוות'ר, ג'ורג'יה, לננסי ג'יין מרטין וויליאם פרנקלין סלייטון.
אביו היה המפקח על בתי הספר באטלנטה.
הוא סיים את לימודיו בתיכון באטלנטה בשנת 1880. סלייטון סיים תואר שני במשפטים בהצטיינות מאוניברסיטת ג'ורג'יה בשנת 1886. הוא עבר את בחינת ההסמכה של לשכת עורכי הדין של ג'ורג'יה ב-1887.
גלן והקים את משרד עורכי הדין "גלן אנד סלייטון".
סלייטון ייצג את מחוז פולטון בבית הנבחרים של ג'ורג'יה בין השנים 1896–1909. הוא היה יושב ראש בית הנבחרים של ג'ורג'יה בין השנים 1905–1909. הוא ייצג את המחוז ה-35 בסנאט של ג'ורג'יה בין השנים 1909–1913 וכיהן גם כנשיא הסנאט בין השנים 1909–1911.
לאחר שהמושל מייקל הוק סמית' נבחר לסנאט האמריקאי בשנת 1911, מונה סלייטון לתפקיד המושל בפועל ושימש בתפקיד זה בין השנים 1911–1912. מאוחר יותר נבחר סלייטון לתפקיד המושל לכהונה נוספת בין השנים 1913–1915.
בשנת 1915, סלייטון המיר את גזר דינו של היהודי ליאו פרנק מעונש מוות למאסר עולם.
בגלל העוינות הכללית כלפי ליאו פרנק בקרב הציבור הרחב בג'ורג'יה, החלטתו של המושל סלייטון להמיר את גזר דינו ממוות למאסר עולם, זכתה לגינויים נרחבים.
חוסר השביעות הציבורית כלפי סלייטון בעקבות ההחלטה נמשכה לאורך זמן רב לאחר ההחלטה.
הצלת חייו של פרנק עלתה לסלייטון בקריירה הפוליטית שלו – כפי שחזה בעצמו.
אחדים סבורים שהמרת העונש של פרנק על ידי סלייטון מהווה ניגוד אינטרסים, בשל שותפות בין משרד עורכי הדין של סלייטון עם סנגורו של פרנק.
פעולותיו של סלייטון הובילו לאיומים על חייו, והמשמר הלאומי של ג'ורג'יה והמשטרה המקומית נאלצו לספק לו הגנה מפניהם.
החשש מאלימות נגדו ונגד אשתו, הביא אותם לעזוב את ג'ורג'יה, ולא לשוב לשם במשך עשור.
לאחר שסיים את חייו הפוליטיים שימש סלייטון כנשיא לשכת עורכי הדין של מדינת ג'ורג'יה (1928–1929) וכחבר במועצה הכללית של לשכת עורכי הדין האמריקאית.
סלייטון התחתן עם שרה פרנסס גרנט ב-12 ביולי 1898. שרה הייתה בתו של קפטן וויליאם ד.
סלייטון נפטר באטלנטה ב-11 בינואר 1955 ונקבר עם אשתו שרה פרנסס גרנט סלייטון (1870–1945) במאוזוליאום של משפחת גרנט בבית הקברות באוקלנד, אטלנטה.
בשנת 1939 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד למשפטים מאוניברסיטת ג'ורג'יה ומאוניברסיטת אוגלת'ורפ.
הוא קיבל את אות לגיון הכבוד מממשלת צרפת בשל העניין שרכש בשפה הצרפתית.
ג'ון קלרנס וודס היה נגד אמריקאי, שלצד ג'וזף מאלטה היה תליינם של נאשמי משפטי נירנברג כחלק מההוצאות להורג בנירנברג ב-16 באוקטובר 1946. אף על פי שלא היה תליין מקצועי, וודס תלה בין 60 ל-70 אנשים, ביניהם חיילים אמריקאים ופושעי מלחמה גרמנים.
וודס נולד וגדל בוויצ'יטה שבקנזס, וב-1929 התגייס לצי האמריקאי, אולם ערק לאחר כמה חודשים.
הוא נשפט בבית דין צבאי, נבחן על ידי ועדה פסיכיאטרית ונקבע כי הוא לא מתאים לשירות ושוחרר.
עד מלחמת העולם השנייה עבד כפועל בניין.
ב-1940 הוא נרשם למערכת השירות הסלקטיבי, ובאוגוסט 1943 גויס לצבא ארצות הברית והוצב בגדוד הנדסה קרבית.
לפני מבצע אוברלורד וכניסת בעלות הברית לצרפת, הוצאות להורג בתלייה של חיילים בוצעו בידי אלברט פיירפוינט ודודו, תליינים אנגלים מקצועיים, אולם עם הגעת כוחות הברית לאירופה היבשתית לא היו להם תליינים בשירות.
כאשר הצבא האמריקאי חיפש תליין בשורות חייליו, שמו של וודס עלה: הוא טען לשווא ששימש כעוזר תליין בשתי תליות בטקסס ושתיים באוקלהומה.
ככל הנראה הצבא לא בדק את הרקע שלו: בתקופה ובמדינות שבהן טען וודס שעבד כעוזר תליין, הוצאות להורג בוצעו על ידי כיסא חשמלי בלבד.
וודס מונה לתליין וקודם מטוראי לרב-סמל ראשון (מאסטר סרג'נט).
וודס הוציא להורג בתלייה 34 חיילים אמריקאים בצרפת במהלך 1944 עד 1945. ב-1946, לאחר גזירת הדין במשפטי נירנברג הראשיים, היה התליין בהוצאות להורג בנירנברג של עשרה מהנאשמים לצד התליין ג'וזף מאלטה, ואף שימש בתפקידו בהוצאה להורג של פושעים אחרים ממשפטי נירנברג הנוספים.
נטען על ההוצאות להורג שלו כי לא בוצעו כהלכה: רבים נפגעו בראשם בפתיחת דלת הרצפה, הנידונים לא מתו משבירת המפרקת אלא מחנק וחלק מההוצאות להורג נמשכו כחצי שעה – ההוצאה להורג של וילהלם קייטל, לדוגמה, נמשכה 24 דקות.
לאחר המלחמה, וודס המשיך לשרת עד למותו מהתחשמלות ב-21 ביולי 1950, באנווטאק שבאיי מרשל.
לפני שירותו הצבאי התחתן עם הייזל צ'ילקוט, אחות במקצועה, ולא היו להם ילדים.
ג'וֹן סִינְגְלְטוֹן קוֹפְּלִי היה צייר אנגלו-אמריקאי, פעיל הן באמריקה הקולוניאלית הבריטית והן באנגליה.
הוא כנראה נולד בבוסטון, מסצ'וסטס, לריצ'רד ומרי סינגלטון קופלי, שניהם .
לאחר שהתבסס כ של עשירים בניו אינגלנד הקולוניאלית, ב-1774 הוא עקר ללונדון, ולא חזר לאמריקה.
בלונדון הוא זכה להצלחה לא מבוטלת כצייר דיוקנאות בשני העשורים הבאים, וכן צייר מספר ציורים היסטוריים גדולים, שהיו חדשניים בנכונותם לתאר נושאים מודרניים ובלבוש מודרני.
שנותיו האחרונות היו פחות מוצלחות, והוא מת לאחר שצבר חובות כבדים.
הוא היה אביו של .
לאימו של קופלי הייתה חנות טבק ב.
ההורים, שלדברי נכדתו של האמן מרתה בבקוק אמורי (Martha Babcock Amory), הגיעו לבוסטון ב-1736, "עסקו במסחר, כמו כמעט כל תושבי המושבות של אמריקה הצפונית באותה תקופה".
אביו היה מלימריק; אימו, ממשפחת סינגלטון ממחוז קלייר, משפחה שמוצאה מלנקשייר.
מכתבים מג'ון סינגלטון, אביה של גברת קופלי, נמצאים באוסף קופלי-פלהאם.
מספר ביוגרפים מספרים על ריצ'רד קופלי, המתואר כמוכר טבק, שהגיע לבוסטון במצב בריאותי לקוי ונסע, בערך בזמן לידתו של ג'ון, לאי הודו המערבית, שם מת.
Whitmore) העריך שמותו היה החל משנת 1748, שנת נישואיה מחדש של גברת קופלי.
ג'יימס ברנרד קאלן (James Bernard Cullen) כתב: "ריצ'רד קופלי היה במצב בריאותי ירוד עם הגעתו לאמריקה ונסע לאי הודו המערבית כדי לשפר את בריאותו.
הוא מת שם ב-1737." לא אותרו עדויות מתקופה זו לאף שנה.
פרט למסורת משפחתית המדברת על התפתחות מוקדמת ביכולת רישום, דבר לא ידוע על לימודיו של קופלי או על שאר הפעילויות בילדותו.
מכתביו, המוקדם שבהם מתוארך ל-30 בספטמבר 1762, חושפים אדם משכיל למדי.
ייתכן שהוא למד מקצועות שונים, כך ניתן לשער באופן סביר, מאביו החורג לעתיד, שמלבד ציור דיוקנאות וחריתת תחריטים, התפרנס בבוסטון על ידי הוראת מחול והחל מ-12 בספטמבר 1743 על ידי ניהול "בית ספר ערב לכתיבה ואריתמטיקה".
ודאי שהאלמנה קופלי נישאה ל ב-22 במאי 1748, וכי באותה תקופה היא העבירה את עסקי הטבק שלה לביתו ברחוב לינדול (Lindall Street, אזור שקט ומכובד יותר של העיר), שבו גם בית הספר של הערב המשיך במפגשיו.
במשק בית כזה, ייתכן שקופלי הצעיר למד להשתמש במכחול ובכלי החרט.
ויטמור כתב: "קופלי בגיל חמש עשרה הצליח לחרוט במצוטינט; אביו החורג פלהאם, שאיתו חי שלוש שנים, היה חרט מצוין ומיומן גם במכחול." המשפחה גרה ליד הבית שבו גר אמן ה תומאס ג'ונסטון (Thomas Johnston) ומשפחתו, וקופלי התיידד עם בנו של תומאס, , שלימים הפך לצייר בעצמו.
מעובדות אלו אפשר להסיק על האפשרויות האמנותיות של הבית והעיירה שבהן גדל קופלי, בניגוד לתיאוריו, כמו גם תיאורים של כמה מהביוגרפים שלו, שהתייחסו אליו באופן מילולי מדי, של סביבתו המוקדמת כעגומה.
בנו, לורד לינדהרסט, כתב כי "הוא (קופלי) היה אוטודידקט לחלוטין, ומעולם לא ראה ציור הגון, למעט ציוריו, עד שהיה כמעט בן שלושים".
קופלי עצמו התלונן, במכתב לבנג'מין וסט, שנכתב ב-12 בנובמבר 1766: "בארץ זו, כפי שהבחנת בצדק, אין דוגמאות לאמנות, פרט למה שראוי לפגוש בכמה הדפסים המבוצעים בשוויון-נפש, שמהם לא ניתן ללמוד הרבה".
גרסאות של תזה זו נמצאות כמעט בכל מקום במכתביו המוקדמים.
הן מראות שבעוד שקופלי היה חרוץ ומבצע מוכשר, פיזית הוא לא היה הרפתקן ונטה מבחינה טמפרמנטית להרהורים ולרחמים עצמיים.
הוא יכול היה לראות לפחות כמה ציורים טובים והרבה הדפסים טובים בבוסטון של נעוריו.
המצוינות של דיוקנאותיו שלו לא הייתה מקרית או מופלאה; היה לה בסיס אקדמי.
ספר של מחקריו של קופלי על נושא הדמות, כיום במוזיאון הבריטי, מוכיח שלפני שמלאו לו עשרים, אם עם עזרה ממורה ואם בלא עזרה, הוא עשה רישומים אנטומיים בזהירות ובדיוק רב.
סביר להניח שבאמצעות האסוציאציות בנות המזל של ביתו ובית המלאכה בעיירה שהיו בה אומנים רבים, הוא כבר למד את מקצועו בגיל שבו הסטודנט הממוצע לאמנות של תקופה מאוחרת יותר רק התחיל לצייר.
קופלי היה כבן ארבע עשרה כשאביו החורג נפטר זמן קצר קודם לכן, כאשר יצר את הדיוקנאות המוקדמים ביותר שלו שהשתמרו, דמותו של אחיו למחצה צ'ארלס פלהאם, באיכות צבע ואפיון טובים, אם כי יש ברקע אביזרים שאינם מתאימים לציור.
זו יצירה יוצאת דופן שהגיעה מאדם כה צעיר.
האמן היה רק בן חמש עשרה כאשר (לפי ההערכות) הוא צייר את דיוקנו של הכומר ויליאם ולסטיד (William Welsteed), מכנסיית הלבנים בלונג ליין, עבודה שבעקבות התרגול של פיטר פלהאם, חרט קופלי באופן אישי כדי לקבל את התועלת מהמכירה של הדפסים.
שום חריטה אחרת לא יוחסה לקופלי.
דיוקן עצמי, ללא תאריך, המתאר ילד כבן שבע עשרה בכובע קש שבור, וציור של "מרס, ונוס ווולקן", חתום ומתוארך ל-1754, חושפים גסות ביצוע אשר אינם מסתירים את הכוונה הדקורטיבית ואת הערך התיעודי של העבודות.
ברור שציור כזה פרסם את קופלי בכל מקום.
בלי לכוון לעסקים, שכן מכתביו אינם מעידים שהוא אי פעם היה תוקפני או נדחף, קופלי התחיל כצייר דיוקנאות מקצועי הרבה לפני שהגיע לגיל בגרות.
באוקטובר 1757, קפטן תומאס איינסלי (Thomas Ainslie), אישר מהליפקס את קבלת דיוקנו, ש"גורם לי סיפוק רב", והמליץ לאמן לבקר בנובה סקוטיה "שם יש כמה אנשים שישמחו להעסיק אותך".
בקשה זו לצייר בקנדה חזרה על עצמה מאוחר יותר מקוויבק, כשקופלי השיב: "הייתי אמור לקבל עונג מיוחד להיענות, אם העסק שלי היה חלש בכל מקרה, אבל זה כה אחרת שיש לי חדר גדול מלא בתמונות לא גמורות, אשר היה מעסיק אותי במשך שנים עשר החודשים האלה אם לא אתחיל באחרים".
מלבד ציור דיוקנאות בצבעי שמן, ללא ספק לאחר נוסחה שנלמדה מפיטר פלהאם, היה קופלי חלוץ צבעי הפסטל באמריקה.
הוא כתב, ב-30 בספטמבר 1762, לצייר השווייצרי ז'אן-אטיין ליוטאר, וביקש ממנו "סט של מיטב עפרונות הצבע השווייצרים לציור פורטרטים".
האמריקני הצעיר צפה מראש את ההפתעה של ליוטאר "שלפינה כל כך מרוחקת של הגלובוס כמו ניו אינגלנד צריכה להיות דרישה כלשהי לכלי עזר הדרושים לתרגול האמנויות היפות".
בכך שהבטיח לו ש"אמריקה שהייתה מקום מושבה של מלחמה ושממה, אני מקווה שתהפוך יום אחד לבית הספר לאומנויות יפות".
הפסטלים המבוקשים התקבלו וקופלי השתמש בהם ביצירת דיוקנאות רבים במדיום המתאים לכישרון שלו.
בשלב זה הוא החל להפגין את גאונותו בעיבוד טקסטורות פני השטח ולכידת הרגש הרגעי.
קופלי התפרסם באנגליה באמצעות תערוכה בשנת 1766, שבה הוצג ציורו ילד עם סנאי מעופף, אשר תיארה את אחיו החורג, , יושב ליד שולחן ומשחק עם סנאי מחמד.
ציור זה, שהפך את הצייר הצעיר מבוסטון לעמית של אגודת האמנים של בריטניה הגדולה (Society of Artists of Great Britain), בהצבעה ב-3 בספטמבר 1766, צויר שנה קודם לכן.
מכתבו של קופלי מ-3 בספטמבר 1765 לקפטן ברוס, מגלה שהציור נלקח לאנגליה כטובה אישית במטען של רוג'ר הייל (Roger Hale), מודד של נמל לונדון.
אנקדוטה מספרת שהציור, ללא שם או מכתב הוראות, נמסר לבנג'מין וסט (שגברת אמורי מתארת אז כ"חבר באקדמיה המלכותית", אף על פי שהאקדמיה עדיין לא הייתה קיימת).
אומרים שווסט "קרא בחמימות ובהתלהבות שאלו שהכירו אותו טוב בקושי האמינו שהוא מסוגל להם, 'איזה צביעה מהנה ראויה לטיציאן בעצמו!'" הסנאי האמריקאי, כך אומרים, חשף את המקור הקולוניאלי של תמונה לאמן הקוויקרי יליד פנסילבניה.
לאחר מכן נמסר לו מכתב מקופלי.
וסט הכניס את הציור לתערוכת השנה וכתב ב-4 באוגוסט 1766 מכתב לקופלי שבו התייחס להתעניינותו של הצייר סר ג'ושוע ריינולדס ביצירה ויעץ לאמן ללכת בעקבות הדוגמה האישית שלו על ידי י"ביקור באירופה למטרה זו (של שיפור עצמי) למשך שלוש או ארבע שנים".
קופלי לא מרוצה ממצבו ומהסיכויים שלו בעיירה קולוניאלית.
קופלי במכתביו לווסט מ-13 באוקטובר ו-12 בנובמבר 1766, קיבל בשמחה את ההזמנה לשלוח תמונות אחרות לתערוכה והתייחס לעצמו בעצב כ"חסר מזל מיוחד בלחיות במקום שלא הובא אליו אף פעם דיוקן אחד הראוי להיקרא ציור".
במכתב מאוחר יותר לווסט, מ-17 ביוני 1768, הוא הציג את סיבותיו של אדם זהיר לא לוותר בפזיזות על החיים הטובים שהעניקה לו אומנותו.
הוא כתב: "אני אשמח לנסוע לאירופה, אבל אני לא יכול לחשוב על זה אם אין סיכוי טוב מאוד להצליח שם כמו שאני יכול כאן.
אתה יודע ש-300 גיני בשנה, שהיא ההכנסה הנוכחית שלי, מאפשרת חיים נוחים באמריקה...
ועד כמה שאני שואף להצטיין באמנות האצילה שלנו, אני לא יכול לחשוב לעשות את זה על חשבון האושר שלי, ולא על חשבון אמא עדינה ואח צעיר שתלותם בי מוחלטת".
וסט השיב ב-20 בספטמבר 1768, ואמר שהוא שוחח על סיכוייו של קופלי עם אמנים אחרים מלונדון "ומצא שבהסכמתם הכנה אין שום סיכון בבואך למקום הזה".
השכר שהרוויח קופלי מציור בשנות ה-60 של המאה ה-18 הייתה יוצאת דופן לעיירה ולתקופתו.
היא קידמה את בנה של מוכרת טבק תלותית לתוך האצולה המקומית.
הדמויות הבכירות של ניו אינגלנד הגיעו לחדר הציור שלו בתור ניצבים.
הוא נישא, ב-16 בנובמבר 1769 לסוזנה פרנהאם קלארק, בתם של ריצ'רד ואליזבת (וינסלו) קלארק, שהראשון היה הסוכן העשיר מאוד של חברת הודו המזרחית הבריטית בבוסטון; והשנייה, אישה מניו אינגלנד שמשפחתה הגיעה לניו אינגלנד בספינה המפורסמת מייפלאואר.
הנישואים היו מאושרים, והזוג היה בולט מבחינה חברתית.
גברת קופלי הייתה אישה יפהפייה שתווי פניה מוכרים דרך כמה מציוריו של בעלה.
קופלי כבר קנה קרקע בצד המערבי של שהשתרעה עד לנהר צ'ארלס.
בני הזוג קופלי הנשואים הטריים, שעתידים ללדת שישה ילדים, עברו ל"בית בודד בבוסטון, בביקן היל, שנבחר תוך הבחנה חדה של יופיו הציורי".
שם חיו בני הזוג קופלי עם כמה משרתים עבדים.
הבית שלהם היה בערך במקום שבו נמצא מועדון הנשים הנוכחי של בוסטון.
כאן צוירו דיוקנאותיהם של נכבדי המדינה והכנסייה, נשים חינניות וילדים מקסימים, בסגנון של דיוק קפדני ייחודי לקופלי.
סגנון החיים של המשפחה בתקופה זו היה של אנשים בעלי ממון.
הצייר ג'ון טרומבול סיפר להיסטוריון ויליאם דנלפ (William Dunlap) שב-1771, בהיותו אז סטודנט ב, הוא ביקר את קופלי, ש"היה לבוש בהזדמנות זו בחליפת קטיפה ארגמנית עם כפתורי זהב, והאלגנטיות שהפגין קופלי בסגנון חייו, הוסיף למוניטין הרב שלו כאמן, עשה רושם קבוע על טרומבול לטובת חייו שלו כצייר".
קופלי כמעט ולא נטל חלק בענייני העיירה והכנסייה.
הוא כינה את עצמו כ"רוצה להימנע מכל זקיפה של רוח מפלגתית.
תחרויות פוליטיות אינן נעימות לאמן או מועילות לאמנות עצמה".
שמו הופיע ב-29 בינואר 1771, על עצומה של בעלי זכויות ותושבים להוציא את מחסן אבק השרפה מהעיירה שאת קיומה סיכן.
תיעוד של הכנסייה בכיכר ברטל (Brattle Square) מגלים שבשנת 1772 התבקש קופלי להגיש תוכניות לבית מועצה שנבנה מחדש, וכי הוא הציע תוכנית שאפתנית "שזכתה להערצה רבה בשל האלגנטיות והפאר שלה", אך בשל העלות המשוערת לא התקבלה על ידי החברה.
נראה שהאהדה של קופלי לפוליטיקאים שפעלו למען עצמאות המושבות הייתה אמיתית, אך לא נמרצת עד כדי כך שהובילה אותו להשתתף בתוכניות כלשהי שלהם.
לביוגרפים המוקדמים היה ידוע שקופלי צייר בעבר פורטרטים בעיר ניו יורק.
נסיבות הביקור הזה, שאליו נוספו כמה ימים בפילדלפיה, נחשפו לראשונה באמצעות גילויו של פרופ' גרנזי ג'ונס (Guernsey Jones) של מסמכים רבים של קופלי ופלהאם, שלא פורסמו בעבר, ב בלונדון.
ממכתבים אלו וממאמרים, שפורסמו על ידי ב-1914, עולה כי ב-1768 צייר קופלי בבוסטון דיוקן של , נשיא קינגס קולג', שהפציר בו אז לבקר בניו יורק.
לאחר שקיבל את ההזמנה, צייר קופלי, בין יוני 1771 לינואר 1772, שלושים ושבעה דיוקנאות בניו יורק, והקים את כן הציור שלו "בברודוויי, בצד המערבי, בבית שנשרף בשריפה הגדולה בלילה הצבא הבריטי נכנס לעיר כאויב".
ההתכתבות מכילה גם את ההנחיות המדוקדקות של קופלי לפלהאם בנוגע למאפיינים של בית חדש שנבנה אז ב"חווה שלו" בביקן היל, תוך מתן הגבהים ומפרטים של תוספת "פיאצות" שהאמן ראה בפעם הראשונה בניו יורק.
קופלי התמודד אז עם תביעה משפטית בנוגע לבעלות על חלק מהאדמות שלו.
מכתביו חושפים אדם שסכסוכים כאלה הדאיגו אותו במידה ניכרת.
בספטמבר 1771 ביקרו מר וגברת קופלי בפילדלפיה, שם, בביתו של השופט העליון , הם "ראו עותק משובח של טיציאן "ונוס והמשפחה הקדושה" לכל אורכו, גדול כמו החיים מאנטוניו דה קורג'ו".
במסעם חזרה הם צפו בניו ברונסוויק (ניו ג'רזי) בכמה ציורים שיוחסו לאנתוני ואן דייק.
"התאריך הוא 1628 באחד מהם", כתב קופלי; "אין ספק, אני חושב שוואן דייק עשה אותם לפני שהגיע לאנגליה".
בחזרה לניו יורק כתב קופלי, ב-17 באוקטובר, וביקש לשלוח מיד שמלה שחורה מסוימת של גברת קופלי.
"מכיוון שאנחנו הרבה בחברה", הוא אמר, "אנחנו חושבים שסוקי [אשתו] צריכה את זה, מכיוון שהבגדים האחרים שלה לרוב לא מתאימים לה ללבוש".
ב-15 בדצמבר הודיע קופלי לפלהאם ש"השבוע הזה מסיים את כל העסקים שלי, לא פחות מ-37 פרוטומות; אז אם מזג האוויר יאפשר עד חג המולד, אנחנו מקווים להיות בדרכים".
כך הסתיים סיבוב ההופעות האמריקאי היחיד של קופלי הרחק מבוסטון.
הדיווחים על כך שצייר בדרום חסרות ביסוס.
רוב הדיוקנאות הדרומיים שיוחסו לו בדרך כלל נעשו על ידי הנרי בנברידג'.
המכותבים שלו באנגליה המשיכו להאיץ בקופלי לעבור ללימודים באירופה.
הוא שמר מכתב ללא תאריך ולא חתום ממי שכתב: "האנשים שלנו כאן מתלהבים ממנו, הוא מושווה לוואן דייק, רובנס וכל הציירים הגדולים של פעם".
גיסו ג'ונתן קלארק, שכבר שהה בלונדון, יעץ לו "לבוא לכאן".
וסט כתב, ב-6 בינואר 1773: "עצתי היא, שגברת קופלי תישאר בבוסטון עד שתעשה את הסיור הזה [לאיטליה], שאחריו, אם תקבע את מקום המגורים שלך בלונדון, גברת קופלי תצטרף".
התנאים הפוליטיים והכלכליים בבוסטון נעשו סוערים יותר ויותר.
חמיו של קופלי, מר קלארק, היה הסוחר שאליו נשלח התה שעורר את מסיבת התה של בוסטון.
הקשרים המשפחתיים של קופלי היו כולם לויאליסטים.
הוא הגן על קרובי המשפחה של אשתו בפגישה המתוארת במכתבו מ-1 בדצמבר 1773. הוא כתב ב-26 באפריל 1774 על חוויה לא נעימה כאשר אספסוף ביקר בביתו שדרש להסגיר את קולנל ג'ורג' ווטסון, יועץ לויאליסט אשר היה במקום אחר.
לאחר שהפטריוטים איימו לשפוך את דמו אם "יארח כל נבל כזה בעתיד", קופלי הכריז: "איזו רוח!
מה אם מר ווטסון היה נשאר (כפי שלחצתי עליו) לבלות את הלילה.
אני הייתי חייב להפקיר חבר לעלבון של אספסוף, או שהבית שלי יוחרב ואולי המשפחה שלי תרצח".
עם מכתבי המלצה רבים, שכולם התפרסמו בהתכתבות של קופלי-פלאהם, הפליג קופלי מבוסטון ביוני 1774, והותיר את אימו, אשתו וילדיו באחריותו של הנרי פלהאם.
הוא כתב ב-11 ביולי מלונדון "לאחר מעבר קל ובטוח ביותר".
תחילה פגש את בנ'מין וסט, "למצוא בו את התכונות החביבות ההופכות את החברות שלו רצויה גם כאמן וגם כג'נטלמן".
"באנגליה, מה ש[בנג'מין] וסט וקופלי עשו ביחד היה ליצור סוג חדש של ציורים של אפיזדות היסטוריות, כאלו עם נושאים בני זמנם ואקטואליים, בעיקר סצנות מוות של גיבורים, בצורה היסטורית, אך תוך הקפדה על פרטים עכשוויים".
האמריקני הוצג כיאות בפני סר ג'ושוע ריינולדס ונלקח ל"האקדמיה המלכותית, שם היה לסטודנטים דוגמנית עירום שאותה ציירו".
בלונדון קופלי לא צייר דיוקנאות בשלב זה, אם כי דחקו בו לעשות זאת.
זמן קצר לפני שעזב לאיטליה הוא "סעד עם המושל , ואני חושב שהיינו 12 בסך הכל, וכולנו מבוסטון, והיה לנו דג בקלה מובחר לארוחת ערב".
ב-2 בספטמבר 1774 תיאר קופלי את הגעתו לפריז (תחילתו של סיור אירופי בן תשעה חודשים), שם ראה ותיאר בקפידה ציורים ופסלים רבים.
מסעו לכיוון רומא נעשה בחברת אמן בשם קרטר, שתואר כ"אדם קטנוני, חם-מזג ומתנשא, שניהל יומן קבוע של סיורו בו הוא רשם את הפרטים התפלים ביותר".
קרטר היה ללא ספק בן לוויה לא נעים.
עם זאת, ייתכן שקופלי היה לעיתים מדכא ויהיר כאחד.
הוא מצא פגם, לפי קרטר, בעצי ההסקה הצרפתיים משום שהם הפיקו פחות חום מעצים אמריקאיים, והוא התרברב באמנות שאמריקה תייצר כאשר "תהיה להם ממשלה עצמאית".
הופעתו האישית של קופלי תוארה לפיכך על ידי חברו השופט לחומרה: "רזה מאוד, מעט מחוטט (ככל הנראה מזכרת ממגפת האבעבועות השחורות בבוסטון) שתיאר קופלי במכתב מ-24 בינואר 1764], גבות בולטות, עיניים קטנות, שאחרי עייפות נראו כאילו צעדו בראשו כל היום".
לאחר מכן כתב קופלי על קרטר: "הוא היה מעין חילזון שזחל מעל אדם בשנתו והשאיר את הריר שלו, ולא יותר." גברת אמורי מספרת ש"שני הצדדים ללא ספק שמחו להיפרד עם הגעתם ליעד שלהם".
ב-8 באוקטובר 1774 הי קופלי בג'נובה, שם כתב לאשתו ותיאר, בין היתר, את המחיר הזול של המשי: "הקטיפה והסאטן שעבורם נתתי שבע גיניאות היו עולות ארבע עשרה בלונדון".
הוא הגיע לרומא ב-26 באוקטובר.
"יש לי מזל גדול", כתב, "בזמן שהייתי כאן, כפי שאראה את עוצמת השמחה על בחירת האפיפיור; זו גם שנת היובל, או שנה קדושה".
תוכנית הלימודים וצורת החיים של קופלי ברומא מתוארים במספר מכתבים.
הוא ביקר בנאפולי בינואר 1775, וכתב לאשתו: "העיר גדולה מאוד וממוקמת להפליא אבל אין לך מושג על הלכלוך...
והאנשים מלוכלכים כמו הרחובות - ואכן, הם מגעילים במידה מחליאה".
החפירות בפומפיי עניינו אותו מאוד ובחברה עם ראלף איזארד מקרוליינה הדרומית (שאת דיוקן משפחתו צייר מאוחר יותר) הוא האריך את מסעו לפאיסטום.
ברומא בתחילת 1775 הוא העתיק את הירונימוס הקדוש של אנטוניו דה קורג'ו בהזמנת , ויצירות אחרות עבור מר וגברת איזארד.
בערך ב-20 במאי הוא התחיל בסיור צפונה דרך פירנצה, פארמה, מנטובה, ונציה, טריאסטה, שטוטגרט, מיינץ, קלן וארצות השפלה.
מפארמה הוא כתב להנרי פלהאם וביקש שכל המשפחה תעזוב את אמריקה מיד שכן, "אם הקיפאון יהיה חמור והנמל יקפא, העיר בוסטון תהיה חשופה למתקפה; ואם היא תיכבש את כל מה שיש שנשארו בעיר ייחשבו כאויבי הארץ והיחס אליהם יהיה רע או שיהיו חשופים למצוקה גדולה".
החרדה הזו הייתה חסרת בסיס, שכן גברת קופלי והילדים כבר הפליגו ב-27 במאי 1775, מעיירת הנמל בספינה עמוסה בפליטים.
היא הגיעה ללונדון כמה שבועות לפני שקופלי חזר מהסיור ביבשת, והפכה אותו לביתה עם גיסה, הנרי ברומפילד (Henry Bromfield).
אביה, ריצ'רד קלארק, ואחיה הגיעו זמן קצר לאחר מכן.
קופלי הצטרף בשמחה למשפחתו והציב את כן הציור שלו, תחילה בלסטר פילדס ומאוחר יותר ברחוב ג'ורג' 25, , בבית שנבנה על ידי איטלקי עשיר והיה מותאם להפליא לדרישותיו של האמן.
בבית זה חיו ומתו מר וגברת קופלי ובנם לורד לינדהרסט.
כצייר אנגלי החל קופלי בשנת 1775 בקריירה מבטיחה בראשיתה ונועדה מסיבות אישיות ופוליטיות להסתיים בעגמימות ובמצוקה.
הטכניקה שלו הייתה כל כך מבוססת, והמוניטין שקדם לו מאמריקה היה כל כך יוצא דופן, עד שהוא בקושי הצליח להיכשל ביצירת מקום בין האומנים הבריטים.
אולם הוא עצמו "אמר לעיתים קרובות, לאחר הגעתו לאנגליה, שהוא לא יכול להתעלות על חלק מיצירותיו שלו המוקדמות".
עם זאת, הידרדרות הכישרון שלו הייתה הדרגתית, כך שחלק מה"ציורי קופלי האנגליים" הם ציורים מעולים.
בעקבות אופנה שנקבעה על ידי וסט ואחרים, החל קופלי לצייר יצירות היסטוריות כמו גם פורטרטים.
תחריטים מיצירה זו זכו לפופולריות מתמשכת.
עבור מקום מעל האח של חדר האוכל ברחוב ג'ורג' צוירה התמונה המשפחתית הנהדרת (כיום בבוסטון), שכאשר הוצגה לראשונה על ידי לורד לינדהרסט בתערוכה במנצ'סטר, 1862, "הוכרזה על ידי מבקרים מוכשרים כשווה לכל, באותו סגנון, מאת ואן דייק".
אבל תהילתו של האמן כצייר של אפיזדות היסטוריות הגיעה מהציור המציג את קריסתו של ראש הממשלה לשעבר ויליאם פיט, הרוזן הראשון מצ'טהאם בבית הלורדים.
אולם הציור ספג גינוי מצד סר ויליאם צ'יימברס, נשיא האקדמיה המלכותית, שהתנגד להצגה פרטית לקראת התערוכה באקדמיה.
במכתב גלוי האשים צ'יימברס את קופלי בכך שמסר את תמונתו כמו "קופסת הצצה", ובכוונתו "למכור הדפסים או להגריל את הציור".
לביקורת הזו, בלתי הוגנת בעליל כלפי מי שזה עתה הגיע ללונדון ולא ידע לגבי האתיקה המקצועית של התערוכה, כתב קופלי בוקר אחד תשובה ארסית, ובערב השליך אותה בחוכמה לאש.
תחריטים מתמונת צ'טהאם נמכרו מאוחר יותר באנגליה ובאמריקה.
הרפתקאותיו של קופלי בציור אפיזודות היסטוריות היו מוצלחות יותר בגלל מאמציו הקפדניים להשיג דמיון טוב של אישים ואביזרים הנכונים לתקופותם.
הוא נסע הרבה באנגליה כדי לערוך מחקרים על דיוקנאות ישנים ועל המקומות שבהם התרחשו האירועים.
הוא המשיך לצייר דיוקנאות, ביניהם אלה של כמה מבני משפחת המלוכה וידוענים בריטים ואמריקאים רבים.
בין 1776 ל-1815 הוא שלח ארבעים ושלושה ציורים לתערוכות של האקדמיה המלכותית, שבהן נבחר כחבר שותף בשנה הקודמת.
בחירתו לחברות מלאה התרחשה ב-1783.
המאמץ שהשקיע קופלי על היצירות שלו היה מופתי, אבל לפעמים זה פגע בבריאותו ובמצב רוחו.
"הוא הוצג לי על ידי אחדים," כתב קנינגהם, "כאדם עצבני ונועז בעוד שאחרים מתארים אותו כמתון וצנוע".
שני התיאורים כנראה התאימו לקופלי בהתאם למצב רוחו: הוא עלול להיות עצבני מעבודה קשה מדי.
נכדתו, גברת אמורי, נזכרת שבדרך כלל צייר ברציפות משעות הבוקר המוקדמות ועד הדמדומים.
בערב קראו אשתו או בתו ספרות אנגלית לטובתו.
הוא עשה רק מעט פעילות גופנית - כנראה לא מספיק לבריאותו.
הוא היה רוצה לחזור לאמריקה אבל השגרה המקצועית שלו מנעה זאת.
הוא היה ליברלי יותר מבחינה פוליטית מאשר קרובי משפחתו.
הוא צייר את הכוכבים והפסים מעל ספינה ברקע דיוקנו של ב-5 בדצמבר 1782, לאחר שהאזין לנאומו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת שהכיר רשמית בעצמאותה של ארצות הברית.
"הוא הזמין אותי לסטודיו", כתב ווטסון בכתב העת שלו, "ושם, ביד נועזת, מגע של מאסטר, ואני מאמין שלב אמריקאי, חיבר לספינה את הכוכבים והפסים; זה היה, אני מתאר לעצמי, הדגל האמריקאי הראשון שהונף באנגליה הישנה".
המגעים של קופלי עם אנשי ניו אינגלנד המשיכו להיות רבים.
הוא צייר פורטרטים של ג'ון אדמס, ג'ון קווינסי אדמס ובוסטונים אחרים שביקרו באנגליה.
הוא נבחר כחבר כבוד זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-1791. בתו אליזבת נישאה באוגוסט 1800 ל מבוסטון, ג'נטלמן עשיר שצאצאיו שימרו חלק ניכר מהתכתובת של משפחת קופלי.
לפני נישואי בתו, מכר קופלי את אחוזתו בביקן היל לסינדיקט של ספקולנטים בראשות ד"ר בנג'מין ג'וי.
הוא הרגיש שהוא קורבן כשנודע לו שהרוכשים ידעו על פרויקט של בניית (מושב ממשלת מסצ'וסטס) בראש הגבעה, והוא שלח את בנו ג'ון סינגלטון קופלי הבן, אז בתחילת הקריירה המשפטית המזהירה שלו לבוסטון ב-1796 בניסיון לבטל את ההסדר.
המכתבים שכתב הלורד צ'נסלור לעתיד במהלך ביקורו בארצות הברית הם קריאה מעניינת, אך המטרה שלו לא צלחה.
"אינני מאמין", כתב לאביו, "שאדם כלשהו יכול היה להשיג מהם שילינג אחד נוסף".
למרות דיווח זה, האמן עשה מאמצים נוספים להשיב אליו את ה"חווה" שלו.
נושא המחאה על העוול חוזר על עצמו לעיתים קרובות בתכתובת המשפחתית, אך לא בטוח שלקופלי הייתה סיבה כלשהי להרגיש שהוא מרומה.
מזכר שהכין עבורו גרדינר גרין קבע כי זמן רב לאחר שהקרקע "יצאה מרשותו של קופלי, היא, או חלק ממנה, הוצעה ללא מחיר גבוה יותר ממה ששולם לבנו".
אלן צ'מברלין, שספרו "ביקן היל" מסכם בפרוטרוט את המשא ומתן המסובך סביב רכישה זו, וגורס כי קופלי זכה בפיצוי הוגן במחיר פי שלושה ממה ששילם עבור נכס שממנו היו לו דמי שכירות בסכום ניכר.
בחמש עשרה שנותיו האחרונות, אף על פי שצייר בהתמדה, חווה קופלי דיכאון ואכזבה רבים.
המלחמות הנפוליאוניות גרמו לזמנים קשים.
משק הבית ברחוב ג'ורג' 25 היה יקר לתחזוקה.
החינוך של בן מוכשר היה יקר.
האב התעצב כי לאחר שהפרקליט הצעיר החל להרוויח את מחייתו היה צורך לקבל את עזרתו בפרנסת הבית.
מצטט את המשפטן שאמר ש"אביו, לאחר שחי בסטנדרט של חיים יקרים, חסך עבור אצלו מעט".
גברת אמורי טוענת שניהולה של גברת קופלי ראוי להערצה, אך נראה שסטנדרט של חיים קשים לשמירה בנסיבות המשתנות הפכו את ההלוואות הרבות לבלתי נמנעות.
קופלי התעצבן ש"דיוקן של יורש העצר הנסיך כפרש" לא הביא תשואה כספית.
קנינגהאם אומר, "אף לקוח לא הופיע בצ'ארלס והחברים המודחים".
בדי ציור אחרים שבהם הושקעו שנים של עבודה לא נמכרו.
הצרות עם חרטים היו רבות, בין שזו הייתה אשמתם או אשמת הצייר.
מכתביו של קופלי לחתנו בבוסטון נגעו בדרך כלל להלוואות שניתנו לו ותשלומם נדחה לעיתים קרובות.
בריאותו הפיזית והנפשית של האמן המזדקן גרמה חרדה.
בשנת 1810 הוא נפל נפילה קשה שמנעה ממנו לצייר במשך חודש.
הוא התלונן ללא הרף על אובדן רכושו בבוסטון.
גברת קופלי כתבה ב-11 בדצמבר 1810: "אביך הוביל להרגיש את הפרשה הזו [התדיינותו הלא מוצלחת להשבת ה"חווה"] בצורה הגיונית יותר ממצב הדברים הנוכחי במדינה הזו, שבה כל קושי לחיות הולך וגובר.
היתרונות הנובעים ממקצועו הולכים ופוחתים".
באוקטובר 1811 כתב קופלי לגרין במצוקה, כשהוא משתוקק להלוואה נוספת של 600 פאונד.
וב-4 במרץ 1812 הוא כתב: "אני עדיין עוסק במקצועי בתקווה שבזמן עתידי יתממש סכום ראוי מעבודותיי, או לעצמי או למשפחה, אבל ברגע זה כל העיסוקים אשר אינם בין הצרכים ההכרחיים לחיים נמצאים בהקפאה".
באוגוסט 1813, גברת קופלי כתבה שאף על פי שבעלה עדיין צייר, "הוא לא יכול לבצע כפי שנהג לעשות".
היא דיווחה באפריל 1814: "אביך נהנה מבריאותו אך נחלש למדי, לא אוהב יותר ויותר ללכת; אבל עדיין נעים לו להמשיך בציוריו".
ביוני 1815 אירחו בני הזוג קופלי את ג'ון קווינסי אדמס, עמו דנו בשמחה בתנאי השלום החדשים בין ארצות הברית לבריטניה.
במכתב המתאר את הביקור הזה, נאמר שחולייו של הצייר התגברו בגלל "דאגותיו ואכזבותיו".
פתק מ-18 באוגוסט 1815, הודיע לבני משפחת גרין שבזמן ארוחת הערב קופלי לקה בשבץ משתק.
בסוף אוגוסט שוב הפרוגנוזה שלו הייתה מעודדת שיוכל להמשיך לצייר.
אולם שבץ שני התרחש, והוא מת ב-9 בספטמבר 1815. "הוא היה נכון לחלוטין למות", כתבה בתו מרי, "ורוצה למות, והביע את אמונו המוצק באלוהים, בזכותו של גואלנו".
הוא נקבר בכנסיית ב, בסארי.
עד כמה נקלע קופלי לחובות בשנותיו האחרונות נרמז במכתבה של גברת קופלי מיום 1 בפברואר 1816 לגרדינר גרין, בו היא מסרה פרטים על נכסיו והלוואותיו וניבאה: "כאשר כל הרכוש יימכר לקראת סילוק החובות קיים חשש שעדיין יישאר חוסר גדול".
חובות האחוזה הוסדרו על ידי בנו של קופלי, לימים לורד לינדהרסט, שהחזיק את המוסד ברוחב ג'ורג', תמך באימו עד מותה ב-1836, ושמר את הבעלות על רבות מהתמונות שלא נמכרו של האמן עד 5 במרץ 1864, אז נמכרו במכירה פומבית בלונדון.
כמה מהעבודות שנמכרו אז נמצאות כעת באוספים אמריקאים.
לפי היסטוריון האמנות פול סטאיטי (Paul Staiti), היה קופלי הצייר הגדול והמשפיע ביותר באמריקה הקולוניאלית, והפיק כ-350 יצירות אמנות.
בדמיון המדהים שלו של אנשים וחפצים, הוא הגדיר מסורת אמנות ריאליסטית באמריקה.
מורשתו החזותית התרחבה לאורך המאה התשע-עשרה בטעם האמריקאי לעבודותיהם של אמנים מגוונים כמו פיץ הנרי ליין וויליאם הארנט.
בבריטניה, בזמן שהמשיך לצייר פורטרטים עבור האליטות, ההישג הגדול שלו היה התפתחות ציור האפיזודות ההיסטוריות בני זמנו, שהיה שילוב של דיווח, אידיאליזם ותיאטרון.
הוא גם היה מחלוצי התערוכה הפרטית, תזמר מופעים ושיווק הדפסים של יצירותיו שלו לקהל המוני שאחרת עלול היה להגיע לתערוכות רק באקדמיה המלכותית, או שבעבר לא הלך לתערוכות כלל.
כיכר קופלי בבוסטון, מלון כיכר קופלי וקופלי פלאזה נושאים את שמו, וכך גם העיירה קופלי, מחוז סאמיט, אוהיו ומכתש קופלי על כוכב חמה.
בול של 5 סנט לזכר ג'ון סינגלטון קופלי הונפק על ידי שירות הדואר האמריקאי בשנת 1965 - יום השנה ה-150 למותו - ובו מופיעה בתו, אליזבת קלארק קופלי, בציורו דיוקן משפחת קופלי (1776).
ג'ון סלדן רואן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ארקנסו הרביעי בשנים 1849–1852. לפני כן הוא פיקד על רגימנט הרגלים הרכוב של ארקנסו בעקבות מותו של המושל לשעבר, הקולונל ארצ'יבלד יל ב במלחמת ארצות הברית-מקסיקו.
רואן גם היה קצין בכיר בצבא הקונפדרציה, שפיקד על כוחות בזירה הטרנס-מיסיסיפית.
ג'ון סלדן רואן נולד במחוז וילסון שבטנסי.
הוא התחנך בקולג' קמבלרנד, שבאותה תקופה שכן בפרינסטון, קנטקי.
ב-1837 הוא עבר למדינת ארקנסו שאך נוסדה, למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-15 בנובמבר 1840, בסיועו של אחיו, נבחר רואן כתובע הראשון של המחוז השיפוטי השני של ארקנסו שהוקם אז, ושמטהו שכן בוון ביורן שבמחוז קרופורד.
ב-1842 הוא שב למחוז ג'פרסון, וב-19 בספטמבר אותה שנה נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארקנסו.
ב-1844 הוא נבחר שוב לבית הנבחרים.
ברוב של 36 מול 32 הוא נבחר כיושב ראש הבית.
עם פרוץ מלחמת ארצות הברית-מקסיקו, מונה רואן כקצין בדרגת לוטננט קולונל ברגימנט הרגלים הרכוב של ארקנסו, ולאחר נפילתו בקרב של הקולונל ארצ'יבלד יל, לשעבר מושל המדינה, הוא החליפו בפיקוד על הרגימנט, והוא הדף את מתקפת המקסיקנים בקרב בואנה ויסטה.
ב-28 בפברואר 1847 מונה רואן רשמית כקולונל.
הוא נודע בקנאותו לכבוד של מדינתו.
באחת הפעמים הוא אתגר את אלברט פייק בקריאה לדו-קרב בשל מה שנתפש כאמירות פוגעניות בנוגע לפעולות הרגימנט במלחמה.
הדו-קרב נערך, אך אף אחד משניהם לא נפגע.
לאחר המלחמה רכש רואן אחוזת מעטים והעסיק את עצמו בניהולה ובעריכת דין.
ב-1849, התפטרותו של המושל תומאס סטיבנסון דרו משכה אותו בחזרה לפוליטיקה.
אספת המפלגה הדמוקרטית בחרה בו ב-8 בדצמבר 1848 בסבב ההצבעה החמישי ברוב של 44 מול 22. רואן לא היה פופולרי במיוחד בקרב חוגי המפלגה וגם לא בסיעה השלטת במפלגה, ומנגד גם ליריביו לא היה דבר מה מיוחד נגדו, והוא נבחר כמועמד המפלגה לתפקיד מושל ארקנסו.
ב-14 במרץ 1849 הוא ניצח בקושי בבחירות המיוחדות שהתקיימו את מועמד המפלגה הוויגית, סיירוס ו.
וילסון, שהיה חבר הסנאט של ארקנסו מטעם מחוזות פולאסקי ופרי.
תוצאות ההצבעה הסופיות היו 3,486 קולות לרואן ו-3,323 קולות לווילסון.
כמושל, קידם רואן עבודות ציבוריות, את הקמת הקולג' המדינתי (אם כי הוא התנגד לחינוך ציבורי בתמיכת המדינה), ומשיכת מהגרים לארקנסו.
הוא קיווה לממן את תוכניתו לא באמצעות הכנסות ממיסים, אלא באמצעות מכירת קרקעות פדרליות שהוחזרו לידי המדינה.
על כל פנים, האספה הכללית של ארקנסו העבירה סדרה של חוקים שהעבירו את הכספים למיזמים במחוזות שאותם ייצגו המחוקקים.
רואן ידע שהאתגר הגדול ביותר של ארקנסו היה למצוא דרך להשיג הכנסה מספיקה לשיקום האשראי הפיננסי של המדינה לאחר הכישלון הרה האסון של בנק המדינה ובנק המקרקעין.
האספה הכללית הגיבה למשבר בהורדת בסיס המס וכך הפחיתה את ההכנסות ממסים.
ברמה הלאומית, אהד רואן את הרדיקלים הדרומיים, בהאמינו שהמדינות היו ריבוניות לגורלן, שהעבדים היו רכושם של אדוניהם, שלקונגרס לא הייתה שום זכות להתערב בנושא העבדות, ושלכל מדינה עמדה הזכות לפרוש מן האיחוד.
עקב אי ההצלחה של האספה הכללית לטפל במשבר הפיננסי הרציני של המדינה, בחר רואן שלא להתמודד על תקופת כהונה נוספות כמושל ב-1852. הוא שב אחוזתו בפיין בלאף ולא החזיק בשום משרה ציבורית.
ב-20 במרץ 1862 מונה רואן כקצין בדרגת בריגדיר גנרל בצבא הקונפדרציה.
לאחר שרוב כוחות הקונפדרציה עברו מארקנסו אל מעבר לנהר המיסיסיפי, הוא הוצב כאחראי על הגנת ארקנסו.
באותו זמן הייתה ארקנסו כמעט ומחוסרת הגנה, ורואן, יחד עם המפקד החדש של מחוז טרנס-מיסיסיפי (שהיה ידוע גם כמחלקה מספר 2), מייג'ור גנרל תומאס הינדמן, דאגו לכוח הגנה רציני.
רואן השתתף במספר קרבות בזירה הטרנס-מיסיסיפית, כולל בקרב ויטני ליין ופריירי גרוב.
ב-1855 נשא רואן לאישה את מרי קים סמית' מדאלאס, ארקנסו.
ג'ון סלדן רואן נפטר במחוז ג'פרסון שבארקנסו ב-7 באפריל 1867. הוא נטמן בבית הקברות אוקלנד שבליטל רוק.
ג'ון דניס ספלמן היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת וושינגטון, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמנהל הראשון של מחוז קינג בשנים 1969–1981, ולאחר מכן ועד 1985 כמושל וושינגטון ה-18.
ספלמן נבחר כמושל ב-1980, שנה בה זכו הרפובליקנים בניצחונות מרובים בכל רחבי ארצות הברית.
במהלך תקופת כהונתו, סבלה מדינת וושינגטון מהשלכות המיתון של ראשית שנות ה-80. בבחירות לכהונה שנייה ב-1984 הוא נוצח, ונכון להיום הוא הרפובליקני האחרון שכיהן כמושל המדינה.
ג'ון ספלמן נולד בסיאטל כבנם של סטרלינג ברתולומאו "ברט" סמפלן, מנהל בחברת ביטוח, ושל ללה א.
(לבית קאשמן) ספלמן, מורה בבית ספר.
משפחתו הייתה ממוצא אירי ואנגלי פוריטני.
סבו מצד אביו, דניס ברתולומיאו "דני" ספלמן, הגיע לסיאטל מאירלנד זמן קצר לפני השריפה הגדולה שהתחוללה בעיר ב-1889, והיה לקבלן צנרת מצליח.
סבתו מצד אימו הייתה אחת מהילדים הלבנים הראשונים שנולדו בטריטוריית אורגון והתיישבה בעיירה בראונסוויל.
אביו של ספלמן, ברט, היה הגארד המצטיין של קבוצת הפוטבול של אוניברסיטת אורגון בניצחון שלה בגמר של 1917 על הקבוצה החזקה יותר של אוניברסיטת פנסילבניה, ובהמשך היה עוזר המאמן של הקבוצות של אוניברסיטת אורגון ושל אוניברסיטת וושינגטון.
ספלמן גדל בפרברים המזרחיים של בלוויו עם אחותו מרי.
אחיו הבכור, דייוויד ברתולומיאו, נהרג במלחמת קוריאה.
הוא השלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר המכין של סיאטל, אותו הוא סיים ב-1944. באותה שנה הוא הפסיק את לימודיו באמצע שנתו האחרונה כדי להתגייס לתוכנית הצוערים של צי הסוחר במלחמת העולם השנייה ושירת בצי ארצות הברית.
במסגרת חוק החיילים המשוחררים, הוא סיים ב-1949 תואר בוגר אוניברסיטה במנהל עסקים באוניברסיטת סיאטל, וב-1953 הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון.
ספלמן הכיר את אשתו, לויס אליזבת מרפי מהבר, מונטנה, כשלמדו יחדיו בקורס לספרדית באוניברסיטת סיאטל.
השניים נישאו ב-1954 ונולדו להם שישה ילדים.
ספלמן נכנס לפוליטיקה לאחר שהצטרף לקבוצה של רפובליקנים פרוגרסיבים ששאפו לבצע רפורמות במפלגה.
הוא היה לחבר בוועדת השירות הציבורי של העיר כאשר במקביל עסק בעריכת דין בראשית שנות ה-60. ב-1964 התמודד ספלמן בבחירות למשרת ראש עיריית סיאטל, אך לא התקדם מעבר לבחירות המקדימות.
הוא לקח חלק במסע הבחירות של דניאל ג'.
אוונס במסע הבחירות שלו למשרת המושל באותה שנה.
ב-1967 נבחר ספלמן כאחד משלושת חברי הוועדה המנהלת של מחוז קינג.
בעקבות תוכנית שאושרה על ידי קהל המצביעים, ליישום ממשל הבית ב-1968, נוצרה משרת מנהל המחוז, וספלמן נבחר ב-1969 לתפקיד זה על פניו של המושל אלברט רוסליני.
ספלמן היה בעל תפקיד מרכזי בהקמת מערכת הממשל החדשה של המחוז על פי התוכנית.
הוא מיזג מחלקות עצמאיות לשעבר והחליף את מערכת הפטרונות הקודמת במערכת שהתבססה על כישוריהם של מועמדים לתפקידים.
ספלמן פיקח על התהליך השנוי במחלוקת של בניית הקינגדום , אצטדיון מקורה שהיה ביתם הראשון של קבוצת הפוטבול סיאטל סיהוקס ושל קבוצת הבייסבול סיאטל מארינרס.
הוא נבחר לתקופות כהונה נוספות בתפקידו פעמיים, ב-1973 וב-1977.
ב-1976 התמודד ספלמן לראשונה על משרת מושל וושינגטון.
בבחירות המקדימות הסגורות של הרפובליקנים הוא דורג ראשון, אך נוצח בבחירות הכלליות על ידי מועמדת המפלגה הדמוקרטית, דיקסי לי ריי.
ב-1980 הוא התמודד שוב, והביס בבחירות המקדימות בהפרש קל את חבר בית הנבחרים המדינתי דואן ברנסטון.
מועמד הדמוקרטים היה ג'ים מקדרמוט, שהביס בבחירות המקדימות את ריי, אך נוצח על ידי ספלמן בבחירות הכלליות בהפרש קל בשנה בה זכו הרפובליקנים בניצחונות רבים בכל רחבי ארצות הברית.
במהלך ארבע שנות כהונתו של ספלמן כמושל וושינגטון, סבלה כלכלת המדינה ממיתון רציני שעמד בסימן עליית האבטלה ובסימן הכנסות מאכזבות מתקבולי המיסים.
בית המחוקקים המדינתי היה מפולג בשאלה כיצד לטפל בירידת ההכנסות ממיסים, אך לא הצליח להגיע להסכמה על הגדלת מס הרכוש המדינתי משיעור של 5.5 אחוזים ל-6.5 אחוזים.
על אף הבטחת הבחירות להתנגד להטלת מיסים חדשים, קידם ספלמן הטלת מיסים חדשים בשיעור של 2.5 מיליארד דולר כדי להתגבר על הפערים.
אחת העמדות הזכורות של ספלמן הייתה מחויבותו העמוקה לאיכות הסביבה.
לנוכח לחץ מקבוצות עסקיות ומחוקקים רבים, הוא הטיל וטו על הצעת חוק שהתירה מיזם פיתוח שסיכן את איכות הסביבה של חברת ברזל משיקגו באזור חוף רגיש במחוז ווטאקום.
הווטו נעקף על ידי הצבעה של הסנאט המדינתי.
הוא מנע בהצלחה את הקמתו של צינור נפט שהיא אמור לעבור תחת מימי מפרץ פיוג'יט תוך סיכון של האקולוגיה של המפרץ, וסירב לחזור בו נוכח התמיכה הציבורית במיזם.
בספטמבר 1983, לאחר מותו של הסנאטור הנרי ג'קסון, מינה ספלמן את המושל הרפובליקני לשעבר דניאל ג'.
אוונס כדי לאייש את המושב שהתפנה.
אף על פי שהדמוקרטים מחו על מינויו של רפובליקני לאייש את מושבו של סנאטור דמוקרטי, המינוי של ספלמן היה חוקי על פי הכללים של אז.
בחוקי המדינה נדרש קיום של בחירות מקדימות באופן מידי ולאחר מכן עריכת בחירות כלליות לאיוש המושב בסנאט עד לתום תקופת כהונתו המתוכננת של ג'קסון.
הבחירות המקדימות נערכו שלושה שבועות בלבד לאחר המינוי הזמני של אוונס.
ב-1984 התמודד ספלמן בבחירות לתקופת כהונה שנייה כמושל.
לאחר הבחירות המקדימות של הדמוקרטים, בהן התמודדו הסנאטור ג'ים מקדרמוט, חבר בית הנבחרים המדינתי לשעבר ג'ון ג'וונוביץ', ומנהל מחוז פירס בות' גרדנר, ניצב ספלמן בקרב קשה בבחירות הכלליות מול גרדנר.
בבחירות הכלליות שהתקיימו בנובמבר, נוצח ספלמן על ידי גרדנר, וכך הוא היה המושל הרפובליקני האחרון במדינת וושינגטון עד היום.
לאחר תום כהונתו כמושל ב-1985, שב ספלמן לעיסוקו בעריכת דין במגזר הפרטי.
ב-1990 הוא ניסה להתמודד על משרת שופט בבית המשפט העליון של מדינת וושינגטון מול ריצ'רד פ.
הוא היה שותף במשרד עורכי דין בסיאטל בשם "קרני, בדלי וספלמן".
ג'ון ספלמן נפטר בבית חולים בסיאטל ב-16 בינואר 2018 כתוצאה מדלקת ריאות לאחר שהתאשפז בו בשל שבירת ירכו שלושה שבועות קודם לכן.
הוא נטמן בבית הקברות קאוולרי שבעיר.
ג'ון סמית' היה אחד משני הסנאטורים הראשונים של ארצות הברית מטעם אוהיו.
סמית' התפטר לאחר שהואשם לכאורה במעורבות בקשר שהוביל ארון בר.
מעט ידוע על ראשית חייו.
ישנם דיווחים סותרים על מקום הולדתו, כאשר חלק מהמקורות אומרים כי נולד במושבת וירג'יניה, ואחרים אומרים שנולד ב (שהוקם רק ב-1790).
זהות הוריו אינה ידועה גם היא.
סמית' היה כומר של הכנסייה הבפטיסטית ב (כיום שכונה בסינסינטי), אשר חלק מהמקורות מגדירים ככנסייה הבפטיסטית הראשונה באוהיו המודרנית.
לאחר מכן החל לנהל עסק רווחי באספקת עמדות צבאיות ליד סינסינטי.
הוא גם ניהל מספר טחנות תבואה.
בשנת 1799 היו סמית' וסוכנו הסוחרים הראשונים בארצות הברית ששלחו ספינה לבאטון רוז' ולקחו סחורה בשווי של כמעט 10,000 דולר, שכללה בעיקר בגדים וריהוט.
סמית' היה חבר בבית המחוקקים של הטריטוריה הצפון-מערבית בשנים 1799–1803 ושימש כציר בוועידה החוקתית של אוהיו ב-1802. סמית' הנהיג קבוצה שתמכה בהקמת מדינה כאקט התנגדות למושל הטריטוריה, ארתור סנט קלייר.
עם קבלתה של אוהיו כאחת ממדינות ארצות הברית נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לסנאט של ארצות הברית וכיהן בקונגרסים ה-8, ה-9 וה-10 (1803–1808).
בהיותו בסנאט המשיך סמית' את מיזמי המסחר הרווחיים שלו בלואיזיאנה ובמערב פלורידה והשקיע במספר יוזמות מקרקעין.
בשנת 1805 ביקש סגן נשיא ארצות הברית לשעבר ארון בר את תמיכתו של סמית' בארגון משלחת צבאית נגד פלורידה הספרדית.
למרות שסמית' טען שאין לו עניין במזימתו של בר לכפות היפרדות משטחי ספרד, הוא הסכים לספק אספקה למשלחת המוצעת.
כאשר הנשיא תומאס ג'פרסון האשים מאוחר יותר כי מטרתו האמיתית של בר הייתה פלישה למקסיקו, כתגובה לכך, מימן סמית' נשק להגנה מפני משלחת בר ומסר אותו לניו אורלינס.
מסעות אלו גרמו לו להחמיץ שבועות של ישיבות בסנאט והובילו את בית המחוקקים של אוהיו להאשים אותו בביטול חובתו ולדרוש את התפטרותו.
למרות שסמית' התעלם מהדרישה הזו, הוא גילה שצרותיו מתגברות כאשר בית משפט בריצ'מונד, וירג'יניה, העמידו לדין באמצע 1807 על חלקו במזימתו של בר.
כשנסע לריצ'מונד נודע לו שהאישומים נגדו בוטלו לאחר שבית המשפט זיכה את בר.
אך ב-31 בדצמבר 1807 המליצה ועדת הסנאט בראשות ג'ון קווינסי אדמס לגרש את סמית' מהסנאט.
משפטו של סמית' נערך בשנת 1808, כאשר אדמס מוביל את המתקפה נגד סמית'.
סמית' יוצג במשפט על ידי פרנסיס סקוט קי ורוברט גודלו הרפר, שטענו שסמית' אולי היה נאיבי, אך לא בוגד.
ההחלטה על גירושו מהסנאט נפלה על קול אחד מהרוב הנדרש.
סמית' התפטר מהסנאט ב-25 באפריל, היום האחרון בו התקיים הקונגרס במהלך השנה.
סמית' נהנה מידידות קרובה עם הנשיא תומאס ג'פרסון בתחילת הקריירה שלו בסנאט, אם כי מערכת היחסים הזו נהרסה, יחד עם הקריירה הפוליטית של סמית', בשל האשמתו על חלקו במזימתו של ארון בר.
סמית' פשט את הרגל ולאחר מכן עבר ל, לואיזיאנה, שם שימש כמטיף מתודיסטי.
לפי הספר "ההיסטוריה של סינסינטי ומחוז המילטון אוהיו", שפורסם ב-1894, נטען כי סמית' מת ב ב-10 ביוני 1816, אם כי זה כנראה שגוי, מכיוון שמקורות מזמנים מאוחרים יותר מאשרים כי מת בשנת 1824 בסנט פרנסיסוויל, לואיזיאנה.
ג'ון סלוס הובארט היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ניו יורק ושופט מחוזי פדרלי במחוז ניו יורק.
הובארט נולד ב-6 במאי 1738, בפיירפילד, מחוז פיירפילד, מושבת קונטיקט, אמריקה הבריטית, וב-1757 השלים את לימודיו באוניברסיטת ייל.
הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בכך בניו יורק.
ב-1798 נבחר הובארט לסנאט של ארצות הברית מניו יורק כחבר המפלגה הפדרליסטית כדי למלא את המושב שהתפנה כתוצאה מהתפטרותו של פיליפ סקיילר וכיהן בין ה-11 בינואר ל-16 באפריל 1798, כאשר התפטר כדי לקבל תפקיד שופט פדרלי.
ב-11 באפריל 1798 מונה הובארט על ידי הנשיא ג'ון אדמס, למושב בבית המשפט המחוזי הפדרלי במחוז ניו יורק שפונה על ידי השופט רוברט טרופ.
הוא אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-12 באפריל 1798, וקיבל את כתב המינוי שלו באותו יום.
כהונתו הסתיימה ב-4 בפברואר 1805, עקב מותו בעיר ניו יורק שבניו יורק.
הוא נקבר בבית הקברות של כנסיית טריניטי בניו יורק.
ג'ון סמית' היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ניו יורק בין השנים 1804 ל-1813. קודם לכן כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית עבור מחוז הקונגרס הראשון של ניו יורק בין השנים 1800–1804. הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
הוא נולד ב-12 בפברואר 1752 במסטיק ביץ' שבפרובינציית ניו יורק, אז חלק מאמריקה הבריטית.
הוא היה נינו של השופט העליון ויליאם "טנג'יר" סמית' (1655–1705).
אמו נפטרה ב-22 באפריל 1758, שבוע לאחר לידת הבת מרי שמתה בשנה שלאחר מכן.
הוא התגורר במנור סנט ג'ורג' במסטיק ביץ', מחוז סאפוק, ניו יורק.
בשנת 1762 נישא אביו לרות' וודהול (1740–1822), אחותו של הגנרל נתנאל וודהול (1722–1776), ומנישואים אלו היו לג'ון שישה אחים למחצה.
הוא נבחר לקונגרס ה-6 כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות מותו של ג'ונתן הייבנס, ותפס את מקומו ב-27 בפברואר 1800. הוא נבחר מחדש לקונגרסים ה-7 וה-8 וכיהן עד ה-23 בפברואר 1804, אז תפס את מקומו בסנאט של ארצות הברית.
בפברואר 1804 נבחר כחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה כתוצאה מהתפטרותו של דוויט קלינטון, במקום ג'ון ארמסטרונג שמונה זמנית.
יחד, הם היו הורים לבן אחד:
שמונה שנים לאחר מותה של לידיה במהלך הלידה ב-1777, הוא התחתן בשנית ב-1785 לאליזבת פלאט (1765–1787), בתם של מרי (לבית ואן וויק) פלאט והשופט זפניה פלאט, חבר הקונגרס המחוזי בניו יורק.
בין אחיה היו חבר בית הנבחרים ג'ונאס פלאט וגזבר מדינת ניו יורק צ'ארלס ז.
אליזבת מתה במרץ 1787, שנתיים בלבד לאחר נישואיהם.
אליזבת, אלמנתו של הנרי ניקול (נכדו של ויליאם ניקול), הייתה בתם של נתנאל וודהול ורות (לבית פלויד) וודהול (אחותו של ויליאם פלויד, מהחותמים על הכרזת העצמאות).
יחד, הם היו הורים לארבעה ילדים:
שרה אוגוסטה סמית' (1794–1877), שנישאה למבקר העיר ניו יורק ג'ון ל.
לורנס, בנו של הסוחר ג'ונתן לורנס.
אגברט טנג'יר סמית' (1796–1879), שנישא לשרה שנק, בתו של הגנרל ויליאם קורטנוס שנק ואחותו של הגנרל רוברט שנק, שגריר ארצות הברית לבריטניה הגדולה.
רוברט סמית' (נפטר ב-1862), סוחר שמת רווק.
סמית' מת ב-12 באוגוסט 1816 במסטיק בלונג איילנד.
הוא נקבר בבית הקברות המשפחתי בסמיתס פוינט, ניו יורק.
אלמנתו נפטרה ב-14 בספטמבר 1839.
ג'ון סילבר הארוך הוא האנטגוניסט בספר ההרפתקאות "אי המטמון" מאת רוברט לואיס סטיבנסון.
כשודד ים ערמומי ומקסים בעל רגל קטועה ותוכי מדבר, דמותו תרמה רבות לגיבוש ארכיטיפ שודד הים.
ג'ון סילבר הארוך הוא שודד ים מנוסה, אמיץ ורב תושייה.
סגנון הדיבור הייחודי והביטחון העצמי הרב שלו מעניקים לו כריזמה יוצאת דופן.
הוא משכיל, ו"מסוגל לדבר כמו מתוך הספר, אם מתחשק לו".
הוא בולט בין שודדי הים בשיקול הדעת ובקור הרוח שלו, ורבים מהם רוחשים לו הערצה או יראה.
רגלו השמאלית של סילבר קטועה מעל הברך, והוא הולך באמצעות קב.
סילבר טוען שאיבד את רגלו תחת פיקודו של אדוארד הוק בצי המלכותי הבריטי, אך למעשה איבד אותה כשודד ים תחת פיקודו של קפטן פלינט.
לדבריו, עבד גם בשירותו של אדוארד אינגלנד.
התוכי שלו, שבדרך כלל יושב על כתפו, נוהג לקלל ולקרוא קריאות קרב.
סילבר נשוי לאישה אפריקאית, שמנהלת את עסקיו בבריסטול בזמן שהוא מפליג להרפתקאותיו.
סטיבנסון יצר את דמותו של ג'ון סילבר הארוך בהשראת דמותו של ידידו, הסופר הבריטי , שרגלו השמאלית נכרתה כתוצאה משחפת.
סטיבנסון כתב להנלי כי "מראה עוצמתך החבולה ואדנותך הוא שהוליד את דמותו של ג'ון סילבר ב'אי המטמון'.
כמובן, אין הוא דומה לך כלל בשום תכונה או מאפיין אחר, אך הרעיון של בעל המום, השולט ומעורר יראה בקרב הבריאים בגופם, נלקח ממך לחלוטין."
הפרוטגוניסט והמספר של "אי המטמון", נער בשם ג'ים הוקינס, מכיר את ג'ון סילבר הארוך לראשונה בתור טבח האונייה "היספניולה", על סיפונה הוא מתעתד לצאת לחפש אוצר הטמון באי נידח.
ג'ים חושד שסילבר הוא המלח קטוע הרגל הידוע לשמצה מפניו הזהיר אותו שודד ים זקן שהכיר, אך חשדותיו מתפוגגים כשהוא פוגש את סילבר ומתרשם מאופיו הידידותי ומהידע הרב שהפגין.
במהלך ההפלגה אל האי מגלה ג'ים שחשדותיו היו מוצדקים – סילבר הוא שודד ים ותיק שמגייס את צוות האונייה למרד, ותוכניתו היא להשתלט על האוצר ועל האונייה, ולהרוג את רב החובל, את הנוסעים ואת המלחים שלא ישתפו איתו פעולה.
לאחר שישיג את האוצר, מתכנן סילבר לחיות חיי מותרות עם אשתו הממתינה לו בבריסטול.
ג'ים מספר על תוכניותיו של סילבר לרב החובל ולנוסעים, וכך משבש אותן.
בין המורדים לבין קבוצת הנוסעים ואנשי הצוות הנאמנים מתפתח מאבק על האי, כשעל המורדים מפקד סילבר.
ג'ים צופה בסילבר רוצח באכזריות מלח שסירב להצטרף למרד, ומאוחר יותר הוא נופל בשבי המורדים.
המורדים, הממורמרים מהמאבק הממושך ומהעיכוב במציאת המטמון, מאשימים את סילבר בבגידה ומאיימים להדיח אותו.
סילבר מציע לג'ים שיעזרו זה לזה לשרוד, ומשכנע את אנשיו לתת לו הזדמנות נוספת להשיג את האוצר.
הוא מוביל את המורדים ואת ג'ים אל אתר האוצר, אך שם הם מגלים שהאתר כבר נחפר והאוצר נלקח.
המורדים הזועמים מתנפלים על סילבר ועל ג'ים, אך השניים ניצלים בזכות התערבותם של נוסעי הספינה.