tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפן המעניין בסיפור היה התנהגותו של הקיסר עצמו - מסופר שאלכסנדר השלישי, שנודע כמי שניחן במבנה גוף בריא, החזיק את הגג המפורק של הקרון והאיץ בכל מי ששהה בתוכו לצאת החוצה.
יהודי צאריצין הקימו בית כנסת שהנציח את נס הצלת הצאר.
ברם, לאחר אותה תאונה הקיסר נטה להתלונן על כאבים בגב התחתון והפרופסור טרובה שבדק אותו איבחן שנפגע בכליותיו בתאונה.
משנת 1888, החל לאבד מתאבונו וחש ברע לעיתים קרובות.
בחורף 1894 הוא חטף הצטננות ובספטמבר, בעת מסע ציד בבלובוז'ייה, חש שלא בטוב, והפרופסור ארנסט ליידן שהוחש מברלין, אבחן אצלו דלקת כליות.
הקיסר נשלח לנוח בבית הנופש ליבאדיה שבחצי האי קרים, הוא חשב לנסוע לנוח ביוון, אך בדרכו לשם הורע מצבו הבריאותי והוא נשאר בקרים.
בספטמבר 1894 משפחת הצאר שהתה בארמון ליבאדיה.
אלכסנדר השלישי רזה מאוד, הוא לא יכל לא להתנייד, לא לשכב, והתקשה להירדם.
ב-1 בנובמבר 1894, בשעה 14:15 בצהריים, בעודו יושב על כיסאו, הלך אלכסנדר לעולמו.
בנו, ניקולאי השני, קיסר רוסיה עלה לשלטון במקומו.
לאלכסנדר ולאשתו הנסיכה דאגמאר מדנמרק ("מריה פיודורובנה"), נולדו שישה ילדים, אחד מהם מת בילדותו:
הדוכס הגדול אלכסנדר אלכסנדרוביץ' (7 ביולי 1869 – 2 במאי 1870)
הדוכס הגדול גאורגי אלכסנדרוביץ' (6 במאי 1871 – 9 באוגוסט 1899)
הדוכסית הגדולה קסניה אלכסנדרובנה (6 באפריל 1875 – 20 באפריל 1960)
הדוכסית הגדולה אולגה אלכסנדרובנה (13 ביוני 1882 – 24 בנובמבר 1960)
אלכסנדר הייג היה גנרל ומדינאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר המדינה ה-59 תחת נשיא ארצות הברית רונלד רייגן.
הייג נולד בפילדלפיה, פנסילבניה, החל ללמוד באוניברסיטת נוטרדאם ועבר לאחר שנה לאקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית (וסט פוינט), שם סיים את לימודיו ב-1947. הוא השתתף במלחמת קוריאה בין 1950 ל-1951 ועוטר בשתי מדליות כוכב הכסף ובמדליית כוכב הארד .
ב-1960 סיים ללמוד במכללת המלחמה של צבא ארצות הברית וב-1961 קיבל תואר שני ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת ג'ורג'טאון.
התזה שלו עסקה בתפקידו של הקצין הצבאי בקביעת המדיניות הלאומית.
לאחר מכן היה סגן ראש הסגל המבצעי בפנטגון בין 1962 ל-1964 ועוזרו של מזכיר הצבא סטיבן איילס ב-1964.
תפקידו הבא היה פוליטי - עוזרו הצבאי של מזכיר ההגנה רוברט מקנמארה, ועל כן לקח חופשה מהצבא כדי לקבל את המינוי.
ב-1965 לבש שוב את מדים וב-1966 קיבל עליו את הפיקוד על גדוד בדיוויזיית הרגלים הראשונה בוייטנאם.
באחד הקרבות הביס הגדוד בפיקודו חטיבת וייטקונג.
על אומץ ליבו בשדה הקרב, לאחר שמסוקו הופל, קיבל את צלב השירות המצוין, העיטור השני בדרגתו של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
בנוסף עוטר הייג בצלב התעופה המצוין ובמדליית לב הארגמן, הוא קודם לדרגת קולונל ומונה למפקד חטיבה בדיוויזיית החי"ר הראשונה.
ב-1967 שב לארצות הברית ופיקד על רגימנט צוערים בווסט פוינט.
ב-1969 פגש הייג את הנרי קיסינג'ר, היועץ לביטחון לאומי הנכנס תחת ממשלו החדש של ריצ'רד ניקסון.
קיסינג'ר מינה אותו ליועץ צבאי של המועצה לביטחון לאומי ותחת חסותו של קיסינג'ר, שהיה איש סודו ומקורבו של ניקסון, הוכנס גם הייג למעגל היועצים של הנשיא עצמו.
ב-1970 מונה לסגנו של היועץ לביטחון לאומי וסמכויותיו הדיפלומטיות הורחבו באורח ניכר.
ב-1972 היה הייג שליחו של ניקסון לנשיא דרום וייטנאם נגוין ון תיו.
תפקידו היה לשכנע את תיו לקבל את תנאי הפסקת האש שסיכם קיסינג'ר עם נציגי צפון וייטנאם.
מטרה זו הושגה לבסוף, לאחר לחץ ניכר מוושינגטון, דרך הייג, על תיו.
ב-1973 התמנה הייג לסגן ראש המטה בצבא אך לאחר מספר חודשים נקרא על ידי ניקסון לשמש ראש הסגל של הבית הלבן במקום בוב הולדמן, שנאלץ להתפטר בשל מעורבותו בפרשת ווטרגייט.
ניקסון בחר בו גם בזכות יחסיו הטובים עם קיסינג'ר, שהתמנה זמן קצר לאחר מכן למזכיר המדינה.
בתקופת כהונתו הקצרה כראש הסגל ניהל הייג את המשבר ההולך ומחמיר, עד להתפטרותו של ניקסון ב-9 באוגוסט 1974. הייג היה בין אלו ששכנעו את ניקסון שאין לו ברירה אלא להתפטר.
שמו של הייג הוזכר פעמים רבות כמי שאולי היה "גרון עמוק", אף שבוב וודוורד והייג עצמו הכחישו זאת.
רק עם חשיפתו של גרון עמוק האמיתי, מארק פלט, ב-2005, טוהר שמו של הייג מהחשד.
המפקד העליון של נאט"ו באירופה
לאחר שעזב את תפקידו בבית הלבן חזר הייג לצבא, קודם לדרגת גנרל (ארבעה כוכבים) והתמנה למפקד פיקוד אירופה של ארצות הברית מפקד העליון של כוחות נאט"ו באירופה, תפקיד אותו מילא בין 1974 ל-1979. בשנתו האחרונה בתפקיד ניצל מניסיון התנקשות בחייו על ידי פעילי באדר מיינהוף.
ב-1979 פרש מהצבא ועבר לסקטור הפרטי: הוא היה מנכ"ל חברת הענק יונייטד טכנולוג'יז עד 1981. במקביל שימר את קשריו הפוליטיים במפלגה הרפובליקנית.
הנשיא הרפובליקני הנבחר רונלד רייגן מינה את הייג למזכיר המדינה בינואר 1981. הוא שימש בתפקיד כשנה וחצי, והתפטר ביולי 1982. הרקע להתפטרותו היה נעוץ בחילוקי דעות בינו לבין רייגן ומזכיר ההגנה קספר ויינברגר בנושאי מדיניות חוץ.
בעוד שוויינברגר היה "יונה" פוליטית, הייג נחשב ל"נץ" והשניים הרבו לחלוק האחד על השני.
רייגן ביקש מהייג להתפטר לאחר שסירב לשאת ולתת עם ברית המועצות על הגבלת החימוש הגרעיני של המעצמות.
גם לעובדה שלא היה חביב על רעיית הנשיא ננסי רייגן היה אולי חלק בדחיקתו החוצה.
יותר מכל תרמה לירידת קרנו הפוליטית של הייג התבטאות לא מוצלחת אחת בעת משבר.
ביום ניסיון ההתנקשות ברונלד רייגן, ה-30 במרץ 1981, אמר הייג לעיתונאים בבית הלבן: "אני השולט כאן" ("I'm in control here").
ההתבטאות הוצאה מההקשר שבו נאמרה, הובלטה בכוונה על ידי העיתונות, ונתפשה בציבור כניסיון של הייג לקחת את השלטון בכח ובניגוד להוראת החוקה.
בפועל היה סגן הנשיא ג'ורג' בוש בדרכו לבית הלבן, ובמצב זה לא סביר היה שאחד משני האישים הקודמים למזכיר המדינה בירושת הנשיא, יושב ראש בית הנבחרים והנשיא הזמני של הסנאט, יתפטר מתפקידו וייקח עליו את סמכויותיו של רייגן הבלתי כשיר זמנית.
במצב שנוצר צדק הייג בהערכתו כי הסמכות החוקתית היא שלו.
אולם מבקריו טענו כי הדרך שבה אמר את הדברים, כשהוא מתנשם ומתנשף לאחר ריצה במעלה המדרגות, הייתה חשובה יותר מתוכנם.
הוא נראה כגנרל עילג המתעלם מהחוקה ותופס בכח את רסן השלטון.
די היה במראית העין הזו כדי לחסל למעשה את עתידו הפוליטי של הייג.
מזכיר המדינה הייג ניסה בלא הצלחה לתווך בין ארגנטינה לבריטניה עם פרוץ מלחמת פוקלנד, לפני הגעת הכוחות הבריטיים לאזור.
ביקוריו בלונדון ובבואנוס איירס לא נשאו פרי והוא שב לוושינגטון ב-19 באפריל 1982.
הייג נחשב לאחד ממזכירי המדינה הנוחים ביותר והאוהדים ביותר את ישראל.
התבטאות מפורסמת שלו הגדירה את ישראל כ"נושאת המטוסים האמריקאית הגדולה ביותר בעולם, שאי אפשר להטביעה, שאין על סיפונה ולו חייל אמריקאי אחד, והממוקמת באזור חיוני לביטחון הלאומי האמריקאי".
מחלקת המדינה האמריקאית הייתה מאז ומעולם בצד היותר שמאלי-ליברלי במסגרת הדיון האמריקאי הפנימי על יחסה לישראל, וזאת על רקע רצונה לשמר את הקשרים עם מדינות ערב.
למרות זאת, שני מזכירי המדינה של רייגן, הייג וג'ורג' שולץ נחשבו למקורבים יותר לעמדות של הפנטגון.
מיד עם פרוץ מלחמת יום-הכיפורים, התקשר הייג, שהיה אז ראש צוות הבית הלבן, על דעת עצמו לסוכני ביון ישראלים ודיווח להם על "נשק סודי" חדיש נגד טנקים המצוי ברשות צבא ארצות-הברית.
היה זה טיל "טאו" המסוגל לחסל טנק ממרחק של שלושה ק"מ בהצלחה של 97%.
קבוצה של 40 קצינים ישראליים בלבוש אזרחי נשלחה בעקבות דיווחו זה לפורט-בנינג שבווירג'יניה, שם למדו את הפעלת הטיל.
כל זאת עשה הייג מבלי ליידע את קיסינג'ר ואת ניקסון.
הגנרל הייג הצליח לאחר מאמצים רבים לאסוף 4,000 טילי "טאו" ממחסני ארצות-הברית, אשר נשלחו לישראל.
הספר זכה להצלחה שעודדה אותו לחזור ולנסות את מזלו בפוליטיקה הנשיאותית.
אולם משלא הצליח לזכות במועמדות לנשיאות המפלגה הרפובליקנית ב-1988 פרש מן החיים הפוליטיים ופנה לעסקים.
הוא היה לחבר במועצת המנהלים של מספר חברות אמריקאיות גדולות.
בין היתר היה יועצה של חברת המחשבים קומודור.
בשנת 1985, קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
מ-2005 הוא מנחה תוכנית טלוויזיה עסקית אשר למעשה אינה אלא תוכנית פרסומית הממומנת על ידי החברות הנידונות בה.
בנוסף הוא אחד מראשי ועד אמריקאי הפועל למען שלום בצ'צ'ניה.
על שירותו הצבאי עוטר הייג באותות ועיטורים רבים בהם: צלב השירות המצוין, מדליית השירות המצוין של מחלקת ההגנה, מדליית השירות המצוין, כוכב הכסף, אות לגיון ההצטיינות, צלב התעופה המצוינת, כוכב הארד, לב הארגמן, ומדליית האוויר.
על שמו ולזכרו נקרא רחוב בשכונת רמות ב' בירושלים.
בנו בריאן הייג הוא סופר מתח מצליח.
אלכסנדר השביעי , אפיפיור מ-7 באפריל 1655 ועד מותו.
אלכסנדר השביעי נולד ב-13 בפברואר 1599 בשם פאביו קייגי בעיר סיינה שבאיטליה למשפחת בנקאים.
הוא היה בן אחיינו של האפיפיור פאולוס החמישי.
קיגי קיבל את חינוכו על ידי מורה פרטי והוסמך על ידי האוניברסיטה של סיינה כדוקטור לפילוסופיה, משפטים ותאולוגיה.
ב-1627 החל בקריירה שלו כסגנו של שליח האפיפיור בעיר פרארה שבצפון איטליה.
אחר כך נתמנה בהמלצת הקרדינלים לאינקוויזיטור של מלטה ולשגרירו של האפיפיור בעיר קלן שבגרמניה.
האפיפיור אינוקנטיוס העשירי קרא לו לשוב לרומא ומינה אותו למזכיר מדינת האפיפיור.
ב-1655, משנפטר אינוקנטיוס העשירי, פאביו קיגי היה המועמד המועדף לרשתו ונבחר לאפיפיור בשם אלכסנדר השביעי.
בתפקידו כאפיפיור פרסם בולה (מכתב פומבי בעל תוקף של צו) שבו חזר על התנגדותה הנחרצת של הכנסייה למודל ההליוצנטרי, שלפיו מרכז היקום אינו כדור הארץ אלא השמש.
כמו רבים מקודמיו עשה שימוש בנפוטיזם (מינוי קרובי משפחה לתפקידים חשובים).
על אף שבשנתו הראשונה כאפיפיור אסר על קרוביו לבקר ברומא, ב-1656, בכינוס מועצת הקרדינלים הודיע כי אחיו ואחייניו יבואו לעזור לו במילוי תפקידיו.
ניהול ענייני הכנסייה נמסר בעיקר לקרוביו, והוא העניק להם משרות שהיו כרוכות בהכנסות גדולות מרכוש הכנסייה.
אלכסנדר השביעי עסק גם בכתיבת שירה בשפה הלטינית, וקובץ שיריו הופיע בפריז ב-1656. בתחום האדריכלות הוא עודד את הרחבת רחובותיה של רומא, והיה פטרונו של האמן הנודע ג'ובאני לורנצו ברניני, שאותו העסיק בעבודות אמנות ובעיקר בהקמת אכסדרת העמודים בכיכר פטרוס הקדוש.
אלכסנדר השביעי היה גם פטרונה של כריסטינה מלכת שוודיה לשעבר, שהגיעה לרומא ב-19 בדצמבר 1655 ונתקבלה בכבוד מלכים על ידי האפיפיור, שבטקס רשמי שהתקיים בחג המולד של אותה שנה אישר את קבלתה לחיק הכנסייה הקתולית.
יחסיו עם צרפת לא היו במיטבם בשל יריבות אישית עם הקרדינל מזראן, יועצו הראשי של המלך לואי הארבעה עשר, שהגן על מעמדה הבלתי תלוי של הכנסייה הקתולית בצרפת נגד סמכותו של האפיפיור ברומא.
אלכסנדר השביעי תמך בספרד במאבקה נגד צרפת על ההגמוניה באירופה, והכיר בתביעותיה של ספרד נגד פורטוגל, שנפרדה מספרד ב-1640 והכריזה על עצמאותה.
אלכסנדר השביעי תמך בישועים בכל מפעליהם.
כאשר ונציה ביקשה את עזרתו נגד הטורקים באי כרתים, הוא התנה זאת בכך שהישועים יורשו לשוב לוונציה, שממנה גורשו חמישים שנה לפני כן.
הוא צידד בישועים במאבקם נגד תורתו של התאולוג הקתולי קורנליוס יאנסן ההולנדי, שהיו לו מצדדים רבים בצרפת ובהם הפילוסוף בלז פסקל.
ב-16 באוקטובר 1656 הוא פרסם בולה שלפיה חמישה העיקרים של יאנסן כרוכים בכפירה, ודרש מן הכמרים הצרפתים לחתום על מסמך שבו הם מבטיחים לעקור מן השורש את היאנסניזם.
אלכסנדר השביעי נפטר ברומא ב-1667, וברניני הקים לזכרו מצבת קבר מפוארת.
אחרי מותו נבחר לאפיפיור קלמנס התשיעי.
אלכסנדר השלישי, מלך סקוטלנד היה מלך סקוטלנד.
אלכסנדר השלישי נולד ברוקסבורג והיה בנו היחיד של אלכסנדר השני ושל אשתו השנייה מארי דה קוסי.
אביו של אלכסנדר השלישי נפטר ב-6 ביולי 1249 והוא הומלך בגיל שמונה, ב-13 ביולי 1249 על אבן הגורל שבמנזר סקון.
בראשית תקופת שלטונו לחמו בפועל על השליטה בסקוטלנד שתי קבוצות של אצילים.
האחת בהנהגת וולטר קומין, רוזן מנטית', והשנייה בהנהגת אלן דורוורד.
בשנת 1262 הגיע אלכסנדר השלישי לגיל 21, והחל לשלוט בעצמו.
אחד מצעדיו הראשונים היה לטעון לשליטה באיים המערביים של סקוטלנד (אשר נורווגיה טענה לשליטה בהם).
הוקון הרביעי, מלך נורווגיה דחה את טענות אלכסנדר לשליטה באיים, ויצא בראש צבא לתקוף את סקוטלנד.
בהגיעו לסקוטלנד החל בשיחות עם אלכסנדר, אולם אלכסנדר השתהה בשיחות עד אמצע הסתיו.
האאקון, מחשש לסופות החורף שיתפסו את ספינותיו, תקף את אלכסנדר, אך סופה עזה שפרצה פגעה במרבית מספינותיו, ובקרב לארגס שהתרחש באוקטובר 1263 אף צד לא נחל הצלחה רבה.
האאקון נסוג בשל מספר אבדותיו הרב, אולם נפטר בדרכו חזרה, באורקני, ב-15 בדצמבר 1263 והאיים המערביים הפכו לחלק מסקוטלנד.
בשנת 1266 נחתם הסכם פרת' במסגרתו הכיר יורשו של האאקון בשליטת סקוטלנד באיים המערביים וכן באי מאן.
האיים היחידים שנותרו בשליטת נורווגיה היו איי אורקני ואיי שטלנד.
בשנת 1284 העניק אלכסנדר השלישי את התואר לורד האיים לראש משפחת מקדונלד, אנגוס מקדונלד, אולם אנגוס ראה עצמו כמלך עצמאי של האיים וסירב לשלם מיסים לאלכסנדר השלישי.
ב-26 בדצמבר 1251 נשא אלכסנדר לאישה את מרגרט מאנגליה, בתו של המלך הנרי השלישי ונולדו להם שלושה ילדים:
מרגרט מסקוטלנד (28 בפברואר 1260 - 9 באפריל 1283), נישאה לאייריק השני, מלך נורווגיה.
נפטר במנזר לינדורס ונקבר במנזר דנפרמליין.
נפטר בטירת סטרלינג ונקבר במנזר דנפרמליין.
בעקבות נישואיו של אלכסנדר השלישי למרגרט מאנגליה בשנת 1251, דרש אביה של מרגרט, הנרי השלישי מלך אנגליה שסקוטלנד תשלם מס לממלכת אנגליה, אולם אלכסנדר סירב.
בעקבות מות בניו של אלכסנדר השלישי, ולאחר מות רעייתו התעוררה שאלת הירושה לכס המלוכה הסקוטי.
בשנת 1284 התכנס הפרלמנט הסקוטי ביוזמת המלך, והכריז על מרגרט, נכדתו (בת מרגרט בתו), כיורשת, אולם ב-1 בנובמבר 1285 נשא לאישה את יולנד דה דרה בתקווה שיוולד לו בן יורש.
אלכסנדר נהרג בנפילה מסוסו ב-19 במרץ 1286, עת שרכב לקינגהורן שבפיף במטרה לבקר את רעייתו השנייה.
ככל הנראה איבד המלך את דרכו וסוסו הידרדר ממדרון.
אלכסנדר השלישי נקבר במנזר דנפרמליין.
בעת מותו של אלכסנדר הייתה יולנד בהיריון, אולם ההיריון הסתיים בהפלה בנובמבר 1286 ומרגרט, נכדתו של אלכסנדר הפכה ליורשת.
מרגרט נפטרה בטרם הוכתרה, בדרכה לסקוטלנד בשנת 1290, והחלה תקופה בלא בית מלוכה שנמשכה כשש שנים, עד הכתרת ג'ון דה באליול כמלך ב-30 בנובמבר 1292.
אלכסנדר הראשון היה מלך סקוטלנד.
אלכסנדר כונה "הנועז" (The Fierce) בשל אומץ לבו, אולם ככל הנראה תואר זה לא ניתן לו בימי חייו, ומקורו בכתבי ההיסטוריון אנדרו מווינטאון.
אלכסנדר היה בנו הרביעי של מלקולם השלישי, מלך סקוטלנד ושל מרגרט מווסקס (לימים הפכה לקדושה נוצרייה בשם "מרגרט הקדושה"), אחייניתו של אדוארד המודה.
אלכסנדר נקרא על שמו של האפיפיור אלכסנדר השני.
אלכסנדר היה יורשו של אחיו הבכור אדגר, שלא נישא ולא היו לו צאצאים.
בעת מותו של אדגר בשנת 1107 הוכתר כמלך סקוטלנד, כאשר אחיו דייוויד (לימים מלך סקוטלנד) קיבל אדמות בדרום סקוטלנד - שטחי אדמה שהורחבו בשנת 1113 בלחצו של הנרי הראשון, מלך אנגליה שהיה נשוי לאחותם של דייוויד ושל אדגר.
אלכסנדר היה ביחסים טובים עם אחיינו, מלך אנגליה, ובשנת 1114 הצטרף אליו על מנת לסייע להנרי במסע מלחמה בוויילס נגד גריפיד' אפ קינן, מלך גוויניד'.
ככל הנראה אלכסנדר נשא לאישה את בתו מחוץ לנישואים של הנרי - סיבילה דה נורמנדי בשנת 1107 אולם ייתכן שהנישואים נערכו בשנת 1114 בראשית מסע המלחמה לוויילס (בו בזמן בו, ככל הנראה, נערכו נישואי דייוויד למוד מהאנטיגנדון).
לאלכסנדר ולסיבילה לא נולדו ילדים, וסיבילה נפטרה בקנמור שבלוך טיי ביולי 1122 ונקברה במנזר דנפרמליין - מקום קבורתם המסורתי של מלכי סקוטלנד ורעיותיהם.
אלכסנדר לא נישא לאחר מותה, ובצערו הקים מנזר לזכרה ואף פעל על מנת שהאפיפיור יכריז עליה כקדושה בשל צדיקותה.
לאלכסנדר נולד בן אחד מחוץ לנישואים - מלקולם מק אלכסנדר, שלימים מרד נגד דייוויד הראשון, ונכלא ברוקסבורג עד מותו בשנת 1157.
אלכסנדר היה ידוע בצדיקותו, והקים מנזרים בסקון ובאינכקולם, וביחסו הטוב לכמרים ולנזירים (שלמנזריהם נתן אדמות רבות), אולם ג'ון מפורדון ציין שהיה ידוע כמלך נוקשה ליתר נתיניו.
כינויו "האמיץ" ניתן לו בעקבות תגובתו להתקפה של אנשיי איי הצפון של סקוטלנד בהיותו באינברגווירי.
אלכסנדר הדף את התוקפים ורדף אחריהם עד שהביסם.
אלכסנדר נפטר באפריל 1124 בהיותו בחצר המלוכה בטירת סטרלינג, ודייוויד, אחיו, ירש את כס המלוכה.
אלכסנדר הרביעי היה בנו של אלכסנדר הגדול ורוקסנה.
הוא נרצח בילדותו על ידי קסנדרוס במאבקי הכוח שהתנהלו בעת מלחמות הדיאדוכים על חלוקת האימפריה שייסד אביו.
אלכסנדר הגדול נפטר לפני שהספיקה אשתו ההרה, רוקסנה, ללדת את בנם, וחלק ממפקדי הצבא המוקדוני קראו להכתיר את פיליפוס השלישי, אחיו החורג והלוקה בנפשו של אלכסנדר הגדול, למלך.
פרדיקס, שהיה קצין בכיר בחיל הפרשים, שכנע את הצבא להמתין ולראות את תוצאות ההיריון של רוקסנה ומינו של התינוק.
כשנולד התינוק, התמנה פרדיקס לעוצר כדי להעביר את השלטון בצורה חלקה כשיגיע הילד לבגרות.
למרות כוונותיו, כשל פרדיקס בשמירה על אחדות האימפריה.
במהלך העימותים שפרצו בין המושלים השונים של האימפריה נרצח פרדיקס על ידי מתנקש, והאימפריה נקרעה בין שלל יורשים, שפתחו בסדרת מלחמות עקובות מדם הידועות בשם מלחמת הדיאדוכים.
אנטיפטרוס מונה לעוצר החדש והביא את רוקסנה יחד עם התינוק למוקדון.
כשהיה אלכסנדר בן חמש נודע שלאביו יש עוד בן נסתר מנסיכה יוונית בשם ארטמיסיה.
אלכסנדר נותר במוקדון יחד עם אמו, וצפה מהצד בהשתלטות הדיאדוכים על האימפריה של אביו.
למרות האיום שהיה בכך שהוא עשוי לתבוע את ירושתו, הדיאדוכים לא נגעו בו לרעה בשל ההילה שהייתה לאביו.
בסופו של דבר שלח אחד מהם, קסנדרוס שמו, מתנקשים לרצוח אותו.
אלכסנדר איוואנוביץ' הֶרצֶן (בכתב רוסי: Александр Иванович Герцен, גרצֶן; 6 באפריל 1812 – 21 בינואר 1870) היה סופר, פובליציסט ומהפכן רוסי.
הרצן ייצג את הטיפוס הנעים ביותר בחברה הרוסית של העידן המודרני – איש אצולה מהפכן, שנאבק מול האוטוקרטיה למען הדבר היקר ביותר מבחינתו – חירות הפרט.
אלכסנדר הרצן נולד במוסקבה במשפחת אצולה רמת-ייחוס, אביו איוואן יאקובלב היה בעל אחוזות עשיר אמו לעומת זאת הייתה נערה גרמנייה בת 16, בת לפקיד משטוטגרט, שהתאהבה באביו ובאה אחריו לרוסיה.
הנישואים מעולם לא הוסדרו רשמית, ושם משפחתו של אלכסנדר הומצא על ידי אביו על בסיס המילה הגרמנית Herz ("לב").
הרצן נולד בדיוק כשהצרפתים כבשו את מוסקבה, ולמזלו, נפולאון שלח את אביו עם הצעת שלום אל הצאר אלכסנדר וכך הצליחה המשפחה לצאת מתוך העיר הבוערת והכאוטית.
הרצן הצעיר קיבל השכלה ביתית תוך לימוד גרמנית וצרפתית מידי החונך הצרפתי שלו, שנמלט מצרפת עם השתלטות הדירקטוריה.
עוד בילדותו הוא הכיר את ניקולאי אוֹגַרְיוׁב והם נהפכו חברים לכל החיים.
בשנת 1832 סיים את לימודיו באוניברסיטת מוסקבה.
בהיותו באוניברסיטה הוא התקרב למספר סטודנטים בעלי דעות מהפכניות, שנלהבו מאוד ממהפכת יולי 1830 בצרפת.
בשנת 1834 נעצרו הרצן וחבריו.
הרצן נשלח לגלות בויאטקה הפרובינציאלית ועבד בלשכת המושל.
אחרי שהרשים את יורש העצר, לימים אלכסנדר השני, שהגיע לביקור בעיר, הרצן הורשה לשוב בהדרגה מהפריפריה ובהתאם לבקשת ואסילי ז'וקובסקי הועבר לעיר ולדימיר.
אגב שיבתו, הוא נישא בסתר לבת-דודתו, נטלי.
הוא ניסה קריירה ממלכתית – עבד במשרד הפנים בפטרבורג הבירה, אך כמה שורות ביקורתיות כלפי המשטרה, הרשומות במכתב פרטי לחברו – הביאו להגליה נוספת, הפעם לנובגורוד.
כשזו הסתיימה, הוא נטש את הניסיונות להשתלב בשירות המדינה ובשנת 1840 שב להתגורר במוסקבה.
כאן הוא פגש בחוג ההגליאנים המוסקבאיים, שכללו את מי שיהפוך, לימים, לגדול מבקרי הספרות ברוסיה ולאבי הרדיקליות הרוסית – ויסריאון בלינסקי וכן את מי שלימים יהיה לאבי האנרכיזם הבינלאומי – מיכאיל בקונין.
החוגים הפילוסופיים במוסקבה הצמיחו את מה שעתיד להיות האינטליגנציה הרוסית על כל גווניה: החל בחסידי ההתמערבות הליברליים, המשך בחסידי ההתמערבות הסוציאליסטיים והמרקסיסטיים וכלה בלאומנים, מחפשי "הדרך הרוסית הייחודית".
בתקופה זו הרצן התחיל לכתוב ספרים ומאמרים, שזכו לתגובות אוהדות מאוד בקרב חבריו המשכילים.
הרצן החל ללמוד את הפילוסופיה של הגל.
אף על פי שבין חברי הקבוצה היו ויכוחים רבים, הרצן מציין שהיה ביניהם מכנה משותף חשוב: אהבה ל"אמא רוסיה".
הוויכוח העקרוני היה בין דרכי פיתוח המדינה – לכיוון המערב או בדרך עצמאית לחלוטין.
בשנת 1842 עזב הרצן את שירות המדינה, ולאחר פטירת אביו בשנת 1847 נסע לאירופה.
הרצן הגיע לאירופה כאשר דעותיו אינן קרובות לדעות סוציאליסטיות.
מכתביו הראשונים מצרפת הפתיעו את חבריו בתוכנם האנטי-בורגני.
הרצן חשב שמהפכת 1848 בצרפת עשויה להגשים את כל חלומותיו, אולם האירועים לאחר המהפכה שינו את דעותיו, והוא הפך לסוציאליסט.
הוא התקרב לפייר-ז'וזף פרודון, ועמו הוציא לאור את עיתון "קול העם" (La Voix du Peuple).
בשנת 1849 נאלץ לעזוב את פריז לאחר שחווה באורח טראומתי את כישלון הקצנת המהפכה בצרפת – אמנם שלטון המלך לואי-פיליפ נפל בפברואר 1848, אך ניסיונות הרדיקלים להמשיך את המומנטום ביוני, עם ניסיון הפיכה נוסף, דוכאו בנחישות.
הוא עבר לשווייץ, התגורר תקופת מה בניס והכיר את ג'וזפה גריבלדי.
בינתיים, החרים הצאר את נכסיו שברוסיה, אך הרצן משכן אותם אצל רוטשילד הפריזאי, שבדיוק אמור היה לארגן לרוסיה מלווה גדול.
הצאר לא פנה לריב עם "נסיך הכסף" והרצן נשאר המהפכן הסוציאליסטי (אולי) הכי עשיר בהיסטוריה.
אחר-כך באה סדרה של טרגדיות אישיות – אשתו בגדה בו עם המשורר המהפכני הגרמני גאורג הרווג, מעשה שהיה מקובל לגמרי בחוגים "המתקדמים", אבל התברר שהרצן לא מצליח להתמודד אתו, כך שכל העניין נגמר בשערורייה.
זמן קצר אחרי שבני הזוג השלימו, טבעה האנייה שעליה הפליגו אמו של הרצן ובנו, ואשתו, מוכת הצער, נפטרה זמן קצר לאחר מכן בעקבות סיבוכי לידה (גם התינוק נפטר).
לאחר פטירת אשתו עבר הרצן ללונדון, וייסד בה בית דפוס בו הדפיס ספרים שנאסרו להדפסה ברוסיה על ידי הצנזורה.
משנת 1857 התחיל להוציא לאור את הירחון "קוֹלוֹקוֹל" (Колокол; "הפעמון"), שהיה לעיתון האופוזיציונרי הראשון בתולדות רוסיה.
העיתון היה פופולרי מאוד, ונקרא הן על ידי מהפכנים גולים והן על ידי הצאר ושריו (בינתיים, התיישב על כס המלוכה אלכסנדר השני).
השפעת "קולוקול" על הדעות בחברה הרוסית הייתה רבה.
העיתון חשף שחיתויות ועוולות - הרצן קיבל דיווחים מכל רחבי רוסיה: להתפרסם ב"פעמון" באורח אנונימי נחשב לאות כבוד עצום בקרב הפקידות הזוטרה הרוסית.
העיתון הטיף לרפורמות ליברליות ושחרור הצמיתים, ונהוג לחשוב שהוא אכן תרם למהלך הזה של הצאר לא מעט.
הרצן המשיך לכתוב ספרים נוספים.
כתביו ומאמריו השפיעו מאוד על התפתחות הפילוסופיה של הנרודניקים וספר הזיכרונות שכתב, "העבר והמחשבות", נחשב למופת ספרותי שנכנס לקאנון הקלאסי הרוסי, לצד פושקין, גוגול, טולסטוי ואחרים.
כל רוסי שהגיע למערב אירופה, החל בגולים מהפכניים וכלה בשרים ובפקידים הרמים, חשב שמחובתו לבקר את הרצן בלונדון ולהביע בפניו את רחשי הכבוד שלו.
לאחר שהצמיתים שוחררו, התברר שנדרש פתרון לבעיות רבות נוספות, ובסיטואציה הפוליטית הרוסית, הרצן הצטייר כקיצוני מדי למתונים, ולמתון מדי לקיצונים.
תמיכתו במרד הפולני בשנת 1863, שפרץ למען השגת העצמאות מרוסיה, הפכה אותו ואת עיתונו (שאך זה עתה היה הדבר הפופולרי ביותר במדינה) למוקצה מחמת המיאוס.
אחרי פניית ממשלת האימפריה הרוסית לממשלת בריטניה, חזר הרצן בשנת 1865 לשווייץ ולקח עמו את כל "בית הדפוס הרוסי החופשי".
ככזה, הוא הפך לאביה הרעיוני של הסיעה הפופוליסטית הרוסית, שמתוכה התפצלו כל יתר הסיעות המהפכניות ברוסיה, כולל הבולשביקים, שאחרי המהפכה ניכסו את הרצן לעצמם.
עם זאת, המהפכות שבהן חזה גם גרמו לו להטיל ספק כבד בכל המערכים האידאולוגיים הגדולים ובראש ובראשונה – בסברה ההגליאנית בדבר הכורח ההיסטורי.
"להיסטוריה אין ליברטו", הייתה אמרתו המפורסמת בעניין.
הוא התנגד לקורבנות שנדרשים להקריב החיים למען הדורות הבאים, יום המחר, האנושות או כל הפשטה אחרת: "הביצים ממשיכות להישבר, וחביתה עדיין לא נראית באופק" הייתה מסקנתו.
גם אם יבוא הסוציאליזם, - הוא טען בפסימיות, - הטבע האנושי יהפוך אותו עם הזמן למשטר דיכוי נוסף, שגם אותו יצטרכו בני האדם להפיל.
הרצן נפטר בשנת 1870 מדלקת ריאות במהלך נסיעתו לפריז.
רוברט אוון / עם תוספת דברים על המחבר מאת מ' בילינסון; תרגם מרוסית: מ"ז וולפובסקי, תל אביב: דפוס אחדות, תרפ"ה.
זכרונות והגיונות / תרגם מרוסית א' קריב, עין חרוד: הקבוץ המאוחד, תש"ו.
ימי ומחשבותי: מבחר מספרי הזכרונות / של אלכסנדר הרצן ; מרוסית: צבי ארד; עם מסה על א' הרצן מאת ישעיה ברלין, תל אביב: דביר, תשנ"ג-1993.
אלכסנדר הראשון, מלך סרביה או אלכסנדר אוברנוביץ' (בסרבית קירילית: Александар Обреновић; 14 באוגוסט 1876, בלגרד, נסיכות סרביה – 11 ביוני 1903, בלגרד, ממלכת סרביה) היה מלכה האחרון של סרביה מבית אוברנוביץ' אשר נרצח בארמונו במהלך הפיכה צבאית, שהובילה לעלייתו לשלטון של בית קראג'ורג'ביץ' ולקץ שלטונה של משפחת אוברנוביץ' בסרביה.
במהלך המאה ה-19 הגיעו לשיאם ההתעוררות הלאומית הסרבית והמאבק לשחרור המדינה מהאחיזה העות'מאנית.
חתירה זו לעצמאות לוותה במאבק כוח פנימי ולפרקים אלים בין בית אוברנוביץ' אשר עד לסוף המאה אימץ בהדרגה אוריינטציה אוסטרו-הונגרית, לבין בית קאראג'ורג'ביץ', אשר אימץ במקביל אוריינטציה רוסית.
המעצמות השונות תמרנו לא אחת את השליטים הסרבים בתמורה לתמיכתן והם ביצעו מהלכים מדיניים וצבאיים ששירתו את האינטרסים של המעצמות, אך גבו מחיר דמים כבד מהסרבים.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הכריזה סרביה על עצמאותה תחת המלך מילאן אוברנוביץ' הראשון.
אלכסנדר נולד למילאן הרביעי, נסיך סרביה (לימים המלך מילאן הראשון), ולרעייתו נטליה אוברנוביץ' לבית קשקו, שהייתה בת 17 שנים בעת לידתו.
יחסי הנישואין בין מילאן לנטליה היו רעועים על רקע מוצאה ממשפחת אצולה רוסית-מולדבית מחד ומעשי הניאוף הבלתי פוסקים של מילאן מאידך, שהנודע מכולם הוא פרשיית יחסיו עם ג'ני ג'רום אימו של וינסטון צ'רצ'יל ובשנים מאוחרות יותר גם עם אחותה קלריטה.
ב-1886, בהיותו בן 10 עזבה נטליה את סרביה בלווי הנסיך אלכסנדר והיגרה לעיר ויסבאדן.
מילאן, שאלכסנדר היו יורשו החוקי היחיד פעל נמרצות להשבת בנו לממלכה וב-1888 עלה הדבר בידיו, תוך הכרזה רשמית על גירושיו מאשתו וקבלת היתר דתי לצעד מראש הכנסייה.
לאחר תבוסת הסרבים במלחמת בולגריה–סרביה (1885) הלך והתערער מעמדו הציבורי של המלך מילאן הראשון וב-6 במרץ 1889 הוא ויתר על המלוכה.
בשל גילו הצעיר של אלכסנדר מונתה מועצת עוצרים בראשות אימו, נטליה אוברנוביץ', ראש הממשלה קוסטה פרוטיץ', שר החוץ יובאן ריסטיץ' והגנרל יובאן בלימרקוביץ'.
באפריל 1893 עלה בידי יורש העצר הצעיר להוביל הפיכה צבאית, להדיח את מועצת העוצרים ולהכריז על עצמו כמלך אלכסנדר הראשון, כשהוא בן 17 שנים.
ב-1894 ביטל אלכסנדר את החוקה הליבראלית שכוננה ב-1888 והשיב את החוקה הישנה של 1869. במקביל, חזר מילאן במפתיע לסרביה והתקבל באהדה על ידי בנו.
סרביה נותרה נייטרלית במהלך המלחמה היוונית-עות'מאנית (1897).
ב-1897 מינה אלכסנדר את אביו למפקד הצבא הסרבי והוא החל בביצוע שורת רפורמות בצבא.
להבדיל ממדיניותו הפרו אוסטרו-הונגרית המובהקת של אביו, נקט המלך אלכסנדר צעדי התקרבות לאימפריה הרוסית.
ב-1900 הודיע אלכסנדר במפתיע על כוונתו להינשא לדראגה מאסין, אחת מנשות החצר שליוו את אימו, שלא הייתה ממשפחה מיוחסת וכן אלמנה, עקרה ומבוגרת ממנו ב-12 שנים.
אלכסנדר לא נועץ באביו או מי מחבר יועציו ובתגובה להודעתו התפטרו אביו וראש ממשלת סרביה ולאדן דורדביץ' מתפקידם.
גם אימו נטליה סלדה מרעיון הנישואים.
אלכסנדר גירש את אביו מהממלכה ונישא לדראגה מאסין ב-23 ביולי 1900. דעת הקהל נטתה לרעת אלכסנדר, בשל הנישואין הוא נתפש כקל דעת והעניין הוביל גם להידרדרות היחסים מול הרוסים והאוסטרו-הונגרים גם יחד.
אלכסנדר מצידו ניסה לפייס את המערכת הפוליטית ויזם רפורמה במסגרתה מוסדה מערכת שלטון פרלמנטרית דו-ביתית ובה אספה לאומית וסנאט.
ברחבי סרביה נפוצו שמועות, כי אלכסנדר עתיד למנות את אחיה של רעייתו ליורש העצר והעניין עורר מורת רוח רבה במערכת הפוליטית והצבאית.
ב-23 במרץ 1903 התחוללה בבלגרד הפגנת המונים נגד השלטון שלובתה על ידי גורמים פוליטיים ופוזרה בכוח רב על ידי המשטרה והצבא, תוך ש-6 מהמפגינים נהרגו.
המלך הגיב בביטול החוקה, פיזור הפרלמנט והסנאט והודעה על מינוי שופטים, חברי פרלמנט וחברי סנאט חדשים מטעמו.
בחלוף מספר שעות הודיע אלכסנדר על השבתה של החוקה.
ב-31 במאי נערכו בחירות, והממשלה מטעמו של אלכסנדר זכתה ברוב.
ב-1901 חברו קצינים זוטרים בצבא הסרבי, להתארגנות שמטרתה להתנקש בחייהם של המלך ורעייתו.
חוסר שביעות הרצון ממהלכיו של המלך הוביל ב-1903, להצטרפותם של פוליטיקאים וקצינים בכירים, פעילים ובדימוס, לקשר כנגד אלכסנדר.
בראש הקשר עמד הקולונל דרגוטון דימיטרייביץ, ראש המודיעין הסרבי, אשר ייסד בהמשך את ארגון היד השחורה.
השמועות על הקשר דלפו לציבור הסרבי, ואף הגיעו לאזניו של אלכסנדר, אך הוא התייחס אליהן בביטול.
במהלך ליל 10 ביוני 1903 הגיעו יחידות צבא מקרב הקושרים לבלגרד, ובה הצטרפו לכוחות נוספים שחנו דרך קבע בעיר, והחלו בהיערכותם.
הכוחות המורדים כיתרו את ביתו של ראש הממשלה דימיטרי מרקוביץ' ואת בתיהם של קצינים בכירים הנאמנים למלך אלכסנדר.
במקביל נעו כוחות נוספים אל עבר ארמון המלך.
ב-11 ביוני, בשתיים אחר חצות, הגיעו המורדים לארמון המלך, אשר שעריו נפתחו בפניהם על ידי פטר ז'יבקוביץ', מפקד משמר הארמון, שחבר לקושרים ולימים הפך לראש ממשלת ממלכת יוגוסלביה.
המורדים החלו לחפש את הזוג המלכותי ברחבי הארמון, אך הם לא נמצאו במשך מספר שעות.
המלך ורעייתו הוזהרו על ידי אחד מקציני המשמר, שלו נודע על הקשר, ומיהרו להתחבא בחדר מסתור מיוחד שמוקם מאחורי המלתחה של המלכה דראגה.
בסמוך לעלות השחר הצליחו המורדים לאתר את מקום מחבואם של הזוג המלכותי, הם נדקרו ממושכות בכידוני רוביהם של המורדים ובהמשך נורו וגופותיהם הושחתו, או הושלכו מהחלון.
במקביל הוצאו להורג אחיה של דראגה, ראש הממשלה דימיטרי מרקוביץ' ושר הצבא מילובאן פבלוביץ'.
שר הפנים הסרבי ולימיר טודורוביץ' נורה, נפצע קשה, אך נותר בחיים.
בסרביה מונתה ממשלת מעבר בראשות יובאן אבקומוביץ'.
ב-15 ביוני אישר הפרלמנט הסרבי את בחירתו של פטר קאראג'ורג'ביץ' לתפקיד מלך סרביה, והוא הומלך רשמית ב-21 בספטמבר 1904. בית אוברנוביץ' איבד את השליטה בממלכת סרביה לעד.
אלכסנדר צדרבוים נולד בקיץ 1816 בעיר זמושץ' שבפולין הרוסית.
הוא היה בן להורים עניים, ובצעירותו היה שוליית חייטים.
באמצעות לימוד עצמי רכש ידע בשפה העברית ובספרותה וכן בשפות הרוסית הפולנית והגרמנית.
הוא נשא אשה בלובלין בשנת 1840 ועקר לעיר אודסה, שהייתה מרכז להשכלה ולתרבות עברית.
שם התוודע למשכילים היהודים והמשיך לשקוד על השכלתו.
לפרנסתו פתח חנות לבגדים, ועסק בה בחייטות.
בשנת 1860 הצליח צדרבוים לקבל אישור מהשלטונות הרוסיים להוציא לאור את כתב העת העברי "המליץ".
בתחילה הופיע "המליץ" כשבועון, ובתקופות מסוימות גם כדו-שבועון, ומשנת 1886 הפך ליומון.
צדרבוים שאף כי העיתון ישמש כגשר בין שלטונות רוסיה לקהילות היהודים, ויחבר בין המסורת לבין ההשכלה.
בתחילה הוסיף צדרבוים לעיתון תוספת בגרמנית באותיות עבריות ומאז אוקטובר 1862 הופיעה תוספת זו ביידיש בשם "קול מבשר", ובשנת 1869 הפכה לשבועון עצמאי.
בשנת 1871 עבר צדרבוים עם עיתונו "המליץ" לבירה סנקט פטרבורג, לאחר שקיבל אישור להעביר לשם את הדפסת עיתונו העברי וכן עיתון בשפה הרוסית בשם "Вестни русский евреев" ('המבשר של יהודי רוסיה').
עם צאתו של צדרבוים לסנקט פטרבורג נתמנה משה אליעזר בילינסון במקומו לעורך "קול המבשר".
בעיתוניו כונה אלכסנדר צדרבוים בשם העט "ארז", שהוא תרגום שם משפחתו היידי לעברית.
בשנת 1873 נאלץ צדרבוים לסגור את עיתונו מחמת קשיים כספיים, ובשנת 1878 חידש את הופעתו.
על אופן פעולתו כעורך כתב עליו צמח צמריון בעיתון "דבר" במלאת שבעים וחמש שנים למותו:
"צדרבוים היה איש העם ולא הצטיין בהשכלה רחבה; אף שדיבר בכמה לשונות לא שלט בהן כהלכה וגם לא בעברית.
בכל זאת נהג בעיתון כיוצר בחומר ועשה בכתבי היד, שנשלחו אליו, כבתוך שלו, כאילו היה "ספרא רבא".
...עם כל זה היה צדרבוים בעל להט עיתונאי והגיב על כל תופעה חשובה בעולם היהודי ומחוצה לו.
לצדרבוים היו מהלכים בחוגי השלטונות הרוסיים והוא ניצל לא אחת קשריו להגנה על אחיו בני-עמו והפריך גזירות ועלילות דם.
הודות לקשריו אלה לא החמירה הצנזורה הצארית עם 'המליץ'".
עיתונו ה"המליץ" שימש בימה לתנועת ההשכלה באימפריה הרוסית ועסק בכל ענייני היום הגדולים ובכל הדילמות הפוליטיות והאידאולוגיות של יהודי האימפריה במחצית השנייה של המאה ה-19. צדרבוים יצר בו במה פתוחה כמעט לכל הזרמים והדעות בקרב העם.
החל משנות השמונים החזיק העיתון בקו לאומי נלהב והטיף בהתמדה ליישוב ארץ ישראל.
בין העניינים הבולטים שנדונו בעיתון לאורך השנים נכללו פולמוס על התיקונים בדת, ויכוח בין התומכים למסתייגים מתנועת חיבת ציון, מחלוקת בנוגע למעמדה של שפת היידיש ופולמוס בעקבות פרסום שתי סדרות מאמריו של אחד העם "אמת מארץ-ישראל', שביקרו את מפעל היישוב של זמנו.
צדרבוים סייע גם בייסודו של העיתון היהודי בשפה הרוסית ראזסווייט שהפך לעיתונה של האינטליגנציה היהודית ברוסיה.
בשנת 1881 יסד צדרבוים יומון ביידיש בשם "יידישע פאלקסבלאט" (ביטאון יהודי עממי).
ב-6 בנובמבר 1884 התכנסה בעיר קטוביץ (כיום בפולין), ועידת קטוביץ שהייתה ועידת היסוד של חובבי ציון, שהתכנסה ביוזמתם של הד"ר יהודה לייב פינסקר והרב שמואל מוהליבר.
בוועידה השתתפו 36 נציגים של חובבי ציון ברוסיה, רומניה, שלזיה, גרמניה וצרפת, ובהם ראשי חיבת ציון: קלונימוס זאב ויסוצקי, משה לייב ליליינבלום, שאול פנחס רבינוביץ (שפ"ר), אלכסנדר צדרבוים, אחד העם ודוד גורדון בכללם.
צדרבוים הפך את עיתונו לכלי ביטוי של "חיבת ציון".
בזכות קשריו והשתדלותו בקרב השלטונות בסנקט פטבורג זכתה תנועת "חיבת ציון" בהכרה רשמית, ניתן רישיון מטעם השלטונות לייסוד הוועד האודסאי של חובבי ציון (בשמו הרשמי: "החברה לתמיכת בני ישראל, עובדי אדמה ובעלי מלאכה בסוריה ובארץ-ישראל").
צדרבוים ניהל באמצעות מאמריו ב"המליץ" מאבקים בעלילות הדם שצצו באותה תקופה.
הוא גם ניצל את קשריו עם שרים שונים בממשל הצארי למאבקים בצווי הגרוש של יהודים מכפרים בהם ישבו משך שנים רבות ומישובים הסמוכים לגבולות בהם התגוררו.
באפריל 1878 התחוללה עלילת דם בכפר קטן ליד העיר סצ'חרה בגאורגיה, שהייתה אז חלק מן האימפריה הרוסית.
תשעה רוכלים יהודים הואשמו ברצח ילדה נוצרייה בת 6 ובשימוש בדמה לאפיית מצות.
הם הועמדו למשפט בבית הדין המחוזי בכותאיסי.
דבר העלילה זכה לפרסום רב בעיתונות היהודית ברוסיה, והיא הביאה להתגייסותם של אישים יהודים, ובראשם הברון גינצבורג.
שני עורכי דין נודעים, יהודי ורוסי נקראו להגן על הנאשמים.
אלכסנדר צדרבוים, שהייתה לו השפעה ניכרת בחוגי הממשל הצארי היה אף הוא בין אלו שנחלצו לעזרת הנאשמים והוא הפעיל את השפעתו בשתדלנות למען הנאשמים.
היפוליט לוּטוֹסטַנסקי (Лютостанский) שהמיר דתו לנצרות.
בתחילה הפך לכומר קתולי, אך סולק מכהונתו בגין עבירות מרמה וזיוף והפך לאורתודוקסי.
הוא חיבר מנשר אנטישמי בכותרת "השימוש שהיהודים עושים בדם נוצרי".
בתגובה חשף אלכסנדר צדרבוים ב"המליץ" את עברו הפלילי של לוטוסטנסקי.
לוטוסטנסקי הגיש בשל כך תביעת דיבה נגד צדרבוים וזו נדונה בספטמבר 1880 בפני שופט שלום רוסי בשם טרופימוב, אשר פסק לטובת צדרבוים ודחה את תביעתו של לוטוסטנסקי.
ערעור שהוגש לערכאה גבוהה יותר נדחה אף הוא.
אלכסנדר צדרבוים תרגם ספרים אחדים מרוסית לעברית והוציא לאור מספר ספרים בשפה העברית.
מותר האדם מן הבהמה 1868.
עין צופיה הליכות ישראל ברוסיה 1877.
אלכסנד צדרבוים נפטר בסנקט פטרבורג ב-7 בספטמבר 1893, כ"ו באלול תרנ"ג.
בעיתונו נכתבו עליו דברי ההספד הבאים:
"המליץ" המשיך להתקיים אחת עשרה שנים נוספות לאחר מות מייסדו ונסגר בשנת 1904.
בנו, יעקב צבי נפטר בחייו.
צאצאיו של צדרבוים לא הלכו בדרכו הלאומית.
ארבעת נכדיו היו מהפכנים רוסיים.
אחד מהם יולי מרטוב היה מנהיג המֶנשֶביקים.
שני אחיו של צדרבוים חוסלו בברית המועצות בתקופת סטלין.
אלכסנדר הַרכָּבִי (ביידיש: אַלעקסאַנדר האַרקאַווי, ברוסית: Александр Гаркави; 5 במאי 1863, נבהרדק, האימפריה הרוסית (בלארוס) – 1939, ניו יורק) היה מילונאי ופילולוג יידיש יהודי אמריקאי.
הרכבי נולד בנבהרדק (נובוגרודק), בנם של יוסף משה בן הרב אלכסנדר זיסקינד הארקאווי, אב"ד נובוגרודק.
ואשתו השנייה פריידע בתו של כפרי בשם שלמה קלֶבַנֶר, שהייתה צעירה ממנו ב-33 שנים.
אביו היה סוחר ובהמשך שען.
כשהיה בן 11 נפטרה אמו והוא התחנך אצל דודו גרשון הארקאווי.
שם התחיל ללמוד רוסית, גרמנית ומתמטיקה.
לצד זאת המשיך ללמוד גמרא.
מגיל מוקדם גילה חיבה מיוחדת לפילולוגיה.
בהיותו ילד למד סורית מספר לימוד גרמנית-סורית שמצא בבית דודו.
ב-1879 נסע לווילנה, שם עבד במשרד בית הדפוס של האחים ראם.
לאחר מכן חזר לאמריקה והתיישב בניו יורק, שם התגורר עד 1903.
הוא היה אחד התורמים לאנציקלופדיה היהודית.
אחרי הפוגרומים ברוסיה ב-1880 הצטרף הרכבי לתנועת "עם עולם", שראתה את עתידם של היהודים במולדת חדשה, אך בניגוד לביל"ו, שכיוונה את פעולותיה לארץ ישראל, גרסה כי הארץ הראויה היא ארצות הברית.
ב-1882 היגר הרכבי לארצות הברית.
אבל הוא לא הצליח להצטרף או להקים יישוב חקלאי של עם עולם.
במקום זאת הוא נדד בחיפוש אחרי פרנסה.
הוא עבד, בין השאר כסוור, שוטף כלים במסעדה ועוד.
בכל הזמן הזה גם עסק במחקר ולימוד.
ב-1885 היה בפריז, בניו יורק ב-1886, מונטריאול ב-1887 שם עבד כמורה לעברית, בבלטימור 1889 ובחזרה לניו יורק ב-1890. במהלך נדודים אלה הוא למד, לימד ופרסם את חיבוריו העיתונאיים והמחקריים הראשונים.
את החוש לשפה קיבל מאביו.
אביו יוסף משה היה שען במקצועו אבל תחום העניין האמיתי שלו היה איסוף קללות.
הוא אסף מאות קללות ומיין אותן בקטגוריות שונות ורשם אותן בפנקס.
הרכבי היה שיטתי ויסודי בעבודתו.
במונטריאול הוא השיג הכרה כאישיות יהודית.
התקבצו סביבו אוהבי עברית וחובבי ציון.
הם הקימו סניף מקומי של הארגון, והרכבי היה לנשיאו.
הוא גם הדפיס בליתוגרפיה גיליון אחד של עיתון ביידיש "די צייט" – העיתון הראשון ביידיש שיצא בקנדה.
כמו כן כתב את ספר ההיסטוריה הראשון של היהודים בקנדה.
כשחזר לארצות הברית הוא השתתף בפעילות של הקבוצה האנרכיסטית פיאנירע דער פרייהייט (חלוצי החרות).
בבלטימור פרסם ב-1890 את העיתון "דער יידישער פראגרעס".
בעיתון זה השתמש באורתוגרפיה חדשה ליידיש שהיוותה דוגמה ראשונה לכתיב פונטי ביידיש.
ב-1920 נסע בשליחות קהילת נוברדוק בארצות הברית חזרה לעיר הולדתו ועסק שם בעזרה לקהילה המקומית.
ב-1924 בילה זמן ממושך בווינה, שם הודפס מפעל חייו – מילון יידיש-עברית-אנגלית.
ב-1926 נעשה חבר במחלקה הפילולוגית של ייווא.
חיבוריו הראשונים ביידיש היו "על נהרות בבל" וקאָנטאָרסקע סצענעס (1882).
הוא פרסם בעיתונים בעברית וביידיש.
בין השאר ב"המגיד", "הצפירה", "צוקונפט" ועוד.
יידיש מוכרת היום כשפה, בין השאר בזכותו של הרכבי.
המילונים שלו מראים שאוצר המילים בשפה הוא גדול כמו זה של שפה מודרנית רגילה ואף על פי שחסרים בה מונחים טכניים היא עשירה בניבים וביטויים אופייניים.
כבר ב-1886 כתב הרכבי חיבור בעברית בשם "שפת יהודית".
בחיבור זה סקר סקירה היסטורית של שפת יידיש והדקדוק שלה.
הוא פרסם רק את החלק הראשון ממנו: "היש משפט לשון לשפת יהודית".
הוא הוציא בניו יורק חוברת באותו נושא ביידיש בשם "דיא יידיש דייטשע שפראך: זשארגאן ...
איז אזוי גוט א שפראך וויא אללע אנדערע שפראכען (השפה היהודית גרמנית: ז'רגון היא שפה טובה כמו כל השפות האחרות).
מטרתו הייתה להוכיח שיידיש היא שפה כמו כל השפות.
החוברת עוררה עניין רב בעיתונות היידיש.
כתוצאה מכך נוסדה בניו יורק חברה שמטרתה הייתה להפיץ את הטעם שלנו בספרות הז'רגונית.
הרכבי התפרסם בהמשך, בעיקר, בזכות הספרים הרבים שכתב בנושאי מילונאות ופילולוגיה.
בין החשובים שבהם המילון ללשון יידיש-אנגלית-עברית שיצא במהדורות רבות, ספרי לימוד באנגלית לדוברי יידיש, אוצר לשון המקרא – מילון עברי וארמי עם תרגום לאנגלית וכן ספרי לימוד בנושאים שונים כמו גאוגרפיה, היסטוריה, הנהלת חשבונות וכדומה.
כמו כן תרגם את דון קישוט ליידיש ("געשיכטע פון דאָן קיכאָט").
דיא יידיש דייטשע שפראך :...
איז אזוי גוט א שפראך וויא אללע אנדערע שפראכען.
נויארק: דפוס יידישע גאזעטטען, 1886.
פאלשטענדיגעס ענגליש-יודישעס ווערטערבוך :מיט דער אויסשפראכע ...
אין יודיש מיט אן איינלייטונג ...
דער ענגלישער אלף-בית :א ביכעל צום אויסלערנען זיך לעזען און שרייבען ענגליש.
ניו יארק: סאפירשטיין און קאצענעלענבאגען, 1892.
דער ענגלישער לעהרער :א לעהרבוך זיך אויסצולערנען לעזען רעדען און שרייבען ענגליש.
אויסצולערנען דיא ענגלישע שפראך אהן א לעהרער.
תורת לשון אנגליה :ספר ללמד לבני ישראל משפטי השפה המדברת באנגליה ובאמריקה.
דער יידיש-אמעריקאנישער פאלקס-קאלענדער: א יאהר-בוך פיר בעלעהרונג און אונטערהאלטונג.
היש משפט לשון לשפת יהודית?
:תשובה ברורה לשוטני שפת יהודית המדברת.
ניו יארק: ראזענבערג, תרנ"ו.קאנסטיטוציאן :פון דיא פעראייניגטע שטאאטען און דעקלאריישאן אוו אינדעפענדענס אין ענגליש און יידיש.
ניו יארק: היברו פאבלישינג קאמפאני, c1897.געשיכטע פון דאן קיכאט.
ניו יארק: זיגמונד קאנטראוויץ, 1897.הארקאווי'ס ענגליש יידישער טאשען ווערטערבוך :ענטהאלט 25,000 ווערטער.
New York: Hebrew Publishing Co., 1898.הארקאווי'ס אמעריקאנישער בריעפענ-שטעלער :ענגליש און יידיש.
New York: Katzenelenbogen, 1899.דער אמעריקאנישער לעהרער: א פראקטישעס לעהר-ביכעל פיר יעדען איינגעוואנדערטען יידען, וואס וויל קענען ענגליש ...
אין צוויי טהיילען, * ענגלישע שפראכ-לעהרע, 2. וויכטיגע אמעריקאנישע זאכען.
Katzenelenbogen, 1899.בוכהאלטונג פיר יידען: עס לערענט וויא צו פיהרען ביכער, שרייבען קאנטראקטען אונד אללע געשעפטליכע קאררעספאנדענץ: צוזאמענגעשטעלט נאך ענגלישע לעהר-ביכער פון בוכפיהרונג.
ניו יארק: דיא היברו פאבלישינג קאמפאני, תרס"-.דער 20סטער יאהרהונדערט: ליטערארישע אויסגאבע פיר 1900. ניו יארק: א.
הארקאוי, 1900.הארקאווי'ס יידיש-אמעריקאנישע שולע: א פראקטישעס לעהרבוך פיר יידען אין אמעריקא צום לערנען ענגליש, יידיש אונד רעכנען.
Werblowsky, 1900.עצות פאר עמיגראנטען :וועלכע פאהרען קיין אמעריקא: פעראייניגטע שטאטען.
מינסק: קולטור, 1905.קאלומבוס: אדער, די ענטדעקונג פון אמעריקא.
ניו יארק: חינסקי, 1905.הארקאווי'ס האנד ווערטערבוך דער ענגלישער שפראכע: מיט ...
איבערזעצונג דער ענגלישען ווערטער אין יודיש.
New York: Hebrew Publishing co., 1915.וואשינגטאן: זיין געבורט, יוגענד און ערציהונג.
נויארק: היברו פאבלישינג קאמפאני, תר"פ 1919.
פרקים מחיי: העתקה בשנויים קלים מירחון הלאום ניו יארק) משנת תרס"ג, ניו יורק: היברו פּאָבלישינג קאָמפּאַני, תרצ"ה.אוצר לשון המקרא.
Co., 1938.ווערטערביכל פון נאענטע ווערטער אין ענגליש און יידיש.
נאווארעדאק - איהר היסטאריע און איהר היינטינגען לעבן, ניו יורק 1921
אלכסנדר השלישי היה אפיפיור בין 7 בספטמבר 1159 ועד מותו.
בתקופתו הגיעה לשיאה ההתנגשות בין האפיפיורות לבין הקיסרות הרומית הקדושה, עליה שלט במקביל לכהונתו של אלכסנדר הקיסר פרידריך ברברוסה.
במהלך המלחמות מול הקיסרות קראה הליגה הלומברדית על שמו את העיר אלסנדריה.
ב-1150 התמנה לקרדינל וב-1153 התמנה לתפקיד בחצר האפיפיור והנהיג את הקרדינלים שהתנגדו לקיסרות ברוח הרפורמה של גרגוריוס השביעי והתכתיב האפיפיורי, שביקש להציב את הסמכות האפיפיורת מעל לזו של כל סמכות חילונית.
לאחר מותו של אדריאנוס הרביעי התכנסה קונקלווה, בה בחרו רוב הקרדינלים ברולנדו, שנטל לעצמו את השם אלכסנדר השלישי.
עם זאת, מיעוט של קרדינלים בעלי זיקה לקיסרות הגרמנית סירבה לקבל את הבחירה ומינתה לאפיפיור את אוטאביו דה מונטצ'לי (Ottaviano de Monticelli), כאנטי-אפיפיור שנטל לעצמו את השם ויקטור הרביעי, הקרע התקיים עד לכניעתו של ברברוסה בפני ערי לומברדיה בשנת 1178.
רוב מלכי אירופה, שחששו מעוצמתו של הקיסר, תמכו בוויקטור הרביעי.
באלכסנדר השלישי תמכו רק פורטוגל, ספרד, ממלכת סיציליה הנורמנית וערי איטליה.
ב-1161 הצטרף גם גזה השני, מלך הונגריה לתמיכה באפיפיוריותו של אלכסנדר השלישי.
בהמשך גם הנרי השני, מלך אנגליה ולואי השביעי, מלך צרפת הכירו באלכסנדר השלישי כמנהיג הרוחני העליון של העולם הנוצרי.
ב-1170 גינה אלכסנדר את הנרי השני על רצח תומאס בקט, אותו העלה למעלת קדוש ב-1173. אלכסנדר היה האפיפיור הראשון שהפעיל את מרותו בצפון-מזרח אירופה.
ב-1164 ייסד את משרת הארכיבישוף של אופסלה בשוודיה והחל להסדיר את ניצורן של אסטוניה ופינלנד.
מאז בחירתו גיבה אלכסנדר השלישי את הליגה הלומברדית של ערי צפון איטליה שנלחמו כנגד כוחות הקיסרות (תוך יצירת המפלגה הגואלפית).
עקב הקרבות נאלץ אלכסנדר לגלות מרומא בין 1162 ל-1165 לקלבריה, ונציה ופריז (כאורחו של לואי השביעי הניח את אבן הפינה לקתדרלת נוטרדאם).
בקרב ליינו (Legnano; 29 במאי 1176) הנחיל צבא הליגה הפסד לצבא הקיסר, צעד שהוביל ל"שלום ונציה" במסגרתו הכיר הקיסר באלכסנדר השלישי ולערי לומברדיה הוענקה אוטונומיה.
עם שוך הקרבות וקבלת מלוא מרותו, כינס אלכסנדר השלישי במרץ 1179 את ועידת לטראנו השלישית, הוועידה האקומנית האחת-עשרה ואחת הוועידות החשובות ביותר בימי הביניים.
בשולי הוועידה הכיר אלכסנדר השלישי בלגיטימיות שלטונו של אפונסו הראשון, מלך פורטוגל ובכך קידם את מעמדה של פורטוגל כממלכה עצמאית.
מיד לאחר תום הוועידה הכריחו אנשי הקומונה של רומא את אלכסנדר לגלות מן העיר, אליה שב ב-29 בספטמבר 1179. הוא מת בוויטרבו ב-30 באוגוסט 1181.
על פי בנימין מטודלה, היה הממונה על כספי האפיפיור אלכסנדר השלישי יהודי בשם יחיאל בן-אברהם הלוי.
אלכסנדר הליוס היה נסיך מבית תלמי, בנם הבכור המשותף של קלאופטרה השביעית מלכת מצרים והמצביא הרומי מרקוס אנטוניוס, ואחיה התאום של קלאופטרה סלנה השנייה.
משמעות שמו השני, "הליוס", היא שמש והוא מקביל לשמה השני של אחותו, "סלנה", שמשמעותו היא ירח.
השם אלכסנדר ניתן לו לכבוד מורשתו ההלניסטית וכן לכבוד סבה של קלאופטרה, תלמי אלכסנדר.
מוצאו היה הלניסטי וגם רומי.
הוא נולד באלכסנדריה וחי שם עד לכיבושה של אלכסנדריה בשנת 30 לפנה"ס.
אימו הייתה קלאופטרה השביעית, השליטה האחרונה של מצרים התלמיית.
לאחר מותה הפכה מצרים לפרובינקיה רומית.
אביו היה מרקוס אנטוניוס, מצביא ומדינאי רומאי, מתומכיו החשובים של יוליוס קיסר וחבר בטריומווירט השני.
קיסריון – אחיו למחצה (אביו היה יוליוס קיסר), נולד ב-47 לפנה"ס.
בגיל 4 הוכתר למלך תלמי החמישה עשר לצידה של אימו.
קלאופטרה סלנה – אחותו התאומה.
תלמי פילדלפוס – אחיו הצעיר, נולד בשנת 36 לפנה"ס.
בנוסף, היו לאביו ילדים נוספים מנשותיו הקודמות.
אלכסנדר נולד מרומן האהבים של הוריו.
אביו אנטוניוס ביקר במצרים בחורף של שנת 41–40 לפנה"ס וזאת לאחר המפגש של הוריו בטרסוס.
הוא עזב באביב 40 לפנה"ס את אלכסנדריה וחזר לרומא.
בספטמבר 40 לפנה"ס הגיע אנטוניוס בברונדיסיום להסכם שלום עם אוקטביאנוס, שהיה יריבו.
במסגרת הסכם זה הוגדר תחום השליטה של אנטוניוס במזרח.
לחיזוק הברית ביניהם, נשא אנטוניוס לאישה את אוקטביה, אחותו של אוקטביאנוס.
בשנת 37 לפנה"ס חזרו הוריו וחידשו את הקשר ביניהם.
בעקבות זאת העביר אנטוניוס לקלאופטרה השביעית נחלות שונות.
על פי פלוטרכוס ודיו קסיוס, הוא הכיר רשמית בקלאופטרה סלנה ואלכסנדר הליוס.
לקראת סוף החורף הייתה קלאופטרה בהיריון עם תלמי פילדלפוס.
אנטוניוס יצא לקרב באימפריה הפרתית ובמסעו השני נגדם הצליח לכבוש את ארמניה.
את מצעד הניצחון קיים בשנת 34 לפנה"ס באלכסנדריה, ובמסגרתו, בהיותו בן 6, הובטח לאלכסנדר השלטון על ארמניה, מדי ושאר הארצות שמעבר לנהר הפרת.
במועד זה חלק גדול מהשטחים שעליהם הומלך לא היו בשליטה רומאית או מצרית.
אחותו קלאופטרה סלנה הוכתרה לשליטת קירנאיקה וכרתים.
בשנת 33 לפנה"ס הוא התארס לקרובת משפחה רחוקה, יוֹטפּה , נסיכה של הממלכה האיראנית אטרופטנה ששכנה על גדות הים הכספי.
היא הייתה בתו של ארטאבאזיס הראשון .
אבל בשנת 30 עזבה את מצרים וחזרה לאביה ומאוחר יותר נישאה לקרוב משפחתה מיתרידטס השלישי מלך קומגנה.
בשנת 31 לפנה"ס נוצחו אנטוניוס וקלאופטרה השביעית בקרב אקטיום, הפסד שהיה תחילת הסוף.
בסופו של דבר, בשנת 30 לפנה"ס, כבש אוקטביאנוס את אלכסנדריה ובאוגוסט של שנת 30 לפנה"ס התאבדו הוריו של אלכסנדר הליוס.
אחיו קיסריון נרצח על ידי אוקטביאנוס.
אלכסנדר, אחיו ואחותו נלקחו לרומא, שם השתתפו במצעד הניצחון שהתקיים בשנת 29 לפנה"ס.
הם צעדו אזוקים בשרשראות זהב שהקשו עליהם את ההליכה.
אוקטביאנוס נתן את שלושת האחים לאוקטביה, גרושתו של אביהם, והם גדלו במשק ביתה.
לא ידוע מה עלה בגורלו של אלכסנדר הליוס לאחר מכן.
המקור היחיד הנוסף המזכיר אותו הוא דיו קסיוס, המציין אותו ואת אחיו תלמי פילדלפוס כשהוא מספר על נישואיה של קלאופטרה סלנה, ובאותה עת הם היו כבר בין המתים.
ייתכן שחלה ומת, ייתכן גם שאוקטביאנוס, שחס על חייו בעת הכיבוש של אלכסנדריה, דאג להורגו מאוחר יותר כדי שלא יהווה איום בעת התבגרותו.
שמו של אלכסנדר הליוס הונצח באחד משני ירחיו של האסטרואיד קלאופטרה שהתגלו בשנת 2008. ה"וועדה לנומנקלטורה של גופים קטנים" באיגוד האסטרונומי הבין-לאומי נתנה לירח הפנימי יותר את השם "קלאוסלנה" (Cleoselene), ואילו הירח החיצוני נקרא "אלכסהליוס" (Alexhelios).
השמות "קלאוסלנה" ו"אלכסהליוס" ניתנו על שמם של קלאופטרה סלנה השנייה ואלכסנדר הליוס.
בהחלטתה מציינת הוועדה גם את שמותיהם של אלת הירח ושל השמש במיתולוגיה היוונית, סלנה והליוס.
אלכסנדר הנרי "הצעיר" היה סוחר פרוות וחוקר קנדי.
מ-1799 ועד למותו כתב הנרי יומן מסע מפורט, והוא העדות הכתובה המפורטת והחשובה ביותר שנכתבה אי פעם על סחר הפרוות בצפון אמריקה.
יומנים אלו סיפקו מידע חשוב רב להיסטוריונים ולחוקרים של תקופה זו בהיסטוריה של צפון אמריקה.
ב-1792, הנרי יחד עם דודו המפורסם בעל אותו השם - אלכסנדר הנרי הזקן, נעשו שותפים בחברה הצפון-מערבית.
בהמשך היה הנרי שותף גם ב-XY Company ובחברת הפרוות הפסיפית.
יומניו מתעדים את מסעיו מימת סופיריור לאוקיינוס השקט.
בקנדה סייר הנרי באזור אונטריו, מניטובה, אסיניבויה, קיוואטין, ססקצ'ואן, אלברטה וקולומביה הבריטית.
בארצות הברית של אמריקה סייר באזור ויסקונסין, מינסוטה, דקוטה הצפונית, איידהו, אורגון ווושינגטון.
הוא פגש בשבטים אינדיאנים רבים; בצפון את שבט האוג'יבווי, שלושת השבטים של קונפדרציית הבלקפוט, ואת שבטי הקרי, האסיניבוין, הסו ואחרים.
בדרום פגש בשבט המאנדאן, בשבט המיניטארי, בשבט הריס ואפילו בשבט השאיין, מדרום לנהר מיזורי.
בחוף המערבי הוא פגש ברבים מהשבטים של נהר קולומביה, כמו הוואנאפום.
ב-1808 הוא סייר עם דייוויד תומפסון מאגם ויניפג עד לפורט ורמילון, אלברטה.
לאחר מכן המשיך הנרי את מסעו מפורט אסטוריה לאורך נהר קולומביה על אונייה של הצי המלכותי.
ב-25 במאי 1814 התהפכה האונייה והנרי ושותפיו למסע טבעו למוות.
אלכסנדר השני היה מלך אפירוס.
בנו של פירוס הראשון, ואביו של פירוס השני.
אלכסנדר נולד סביב שנת 294 לפנה"ס.
הוא היה בנו השלישי של פירוס הראשון מלך אפירוס, ואשתו לאנאסה, בתו של אגתוקלס טיראן סירקוסאי.
הייתה לו אחות גדולה למחצה בשם אולימפיאס, ואח גדול למחצה בשם תלמי.
כמו כן היה לו אח קטן בשם הלנוס.
תלמי נהרג במהלך המצור על ספרטה, כך שהדרך לכתר הייתה פתוחה לפני אלכסנדר.
בשנת 272 לפנה"ס, מת פירוס, ואלכסנדר ירש את מקומו.
אלכסנדר נישא לאחותו למחצה אולימפיאס, שהייתה מבוגרת ממנו.
היא ילדה לו את פירוס ותלמי, ובת בשם פתיה.
המלחמה הכרמונידית, שבה התאחדו אתונה ספרטה ומצרים נגד מוקדון, פתחה בפני אלכסנדר חלון הזדמנויות חדש.
עיקר הגייסות המוקדוניים עברו דרומה לאטיקה כדי למנוע נחיתה מצרית שם.
אלכסנדר החליט לחדש את המאבק שהחל בו אביו, והכריז מלחמה על אנטיגונוס השני גונאטס, מלך מוקדון.
בעידודו של תלמי השני מלך מצרים, אלכסנדר פלש אל מוקדון דרך מעלה הנהר אאוס (aoos).
אנטיגונוס סב על עקביו צפונה, והפריש גיס בפיקוד בנו דמטריוס למערכה מול אלכסנדר.
לאחר מכן חזר דרומה אל יוון.
אלכסנדר הובס על ידי דמטריוס ובקש לכרות איתו הסכם שלום.
בניגוד לשאר אויביו, אנטיגונוס מיצה עם אפירוס את הדין עד הסוף, ונטל ממנה מספר חבלי ארץ חשובים מאוד באזור האגן העליון של נהר אאוס.
השפלה זו גרמה לערעור מצבה הפנימי של אפירוס.
ממלכת אפירוס הייתה מורכבת משבטים רבים, ומרביתם לא היו מרוצים מבזבזנותו ומסעות המלחמה של פירוס, אביו של אלכסנדר, שהקשו על האוצר.
בנוסף על כך התעוררו בממלכה גורמים שדרשו להפוך את אפירוס ממונרכיה לרפובליקה.
כאשר אלכסנדר חזר לאפירוס, התמרדו הרפובליקנים והוא נמלט לאקרנאניה.
אפירוס הפכה לרפובליקה למשך זמן קצר, אלא שאז האקרנאנים, בסיוע המלוכנים האפירוטים וייתכן שגם הליגה האיטולית, הצליחו להחזיר את אלכסנדר לכס המלכות.
בין פעולותיו בשנות מלכותו האחרונות, ניתן למנות חתימת חוזה עם הליגה האיטולית, שבמסגרתו חולקו ערי אקרנאניה בינו לבין האיטולים.
אם כי לאחר מותו, האיטולים הפרו את החוזה.
הוא מלך עד מותו בשנת 242 לפנה"ס.
אלכסנדר השמיני היה אפיפיור מ-6 באוקטובר 1689 ועד מותו.
אפיפיורותו הקצרה הייתה נגועה בנפוטיזם (חלוקת משרות ונחלות לבני משפחתו) והתנהלות כלכלית שגויה שהובילה את קופת הכס הקדוש כמעט להתרוששות.
זהו האפיפיור האחרון שנשא בשם האפיפיורי "אלכסנדר".
קורות חייו עד התמנותו לאפיפיור
נולד בוונציה כבן התשיעי למשפחת אצולה.
אביו, מרקו אוטובוני, כיהן כקונסליירי (סגן הדוג'ה) של הרפובליקה של ונציה.
ב-1627 קיבל תואר דוקטור במשפט קאנוני ומשפט אזרחי מאוניברסיטת פדובה.
לאחר מכן עבר לרומא ונכנס למינהל מדינת האפיפיור.
במסגרת זו כיהן כמושל הערים טרני, צ'יטה די קאסטלו וספולטו וכדיין בבית הדין העליון לערעורים (בית הדין הקדוש של רוטה רומאנה - Tribunal Apostolicum Rotae Romanae).
ב-1652 מונה לקרדינל על ידי האפיפיור אינוקנטיוס העשירי, לפי בקשת ממשלת הרפובליקה של ונציה.
ב-1677 מונה לקרדינל-הכומר של כנסיית סנטה מריה אין טרסטוורה ברומא.
ב-1687 מונה לבישוף הדיוקסיה של פורטו סנטה רופינה (Porto-Santa Rufina) השוכנת מערבית-צפון-מערבית לרומא.
עם מותו של האפיפיור אינוקנטיוס האחד עשר ב-23 באוגוסט 1689 התכנסה קונקלווה לבחירת יורש.
הקונקלווה התכנסה על רקע מתיחות בין מדינת האפיפיור לבין צרפת, שדרשה זכויות יתר למלך צרפת.
הקרדינל פרנצ'סקו מריה דה מדיצ'י הציע את שמו של הקרדינל גרגוריו בארבאריגו, אף שידע שאין לו סיכוי להיבחר, רק על מנת לבדוק כיצד יתקבל מועמד ונציאני (בארבאריגו לא נבחר בקונקלווה הבאה, שהתכנסה לאחר מותו של אלכסנדר, עקב הטיעון שלא ניתן לבחור שני אפיפיורים ונציאנים בזה אחר זה).
לאחר שהבין דה מדיצ'י שאפיפיור ונציאני יהיה מקובל, הציע את שמו של אוטובוני, שקיבל באופן מפתיע אף את הסכמת שגריר צרפת, אף שהוצע על ידי הסיעות היריבות.
ב-6 באוקטובר נבחר אוטובוני כאפיפיור ונטל לעצמו את השם אלכסנדר לכבודו של הקרדינל פלאביו קיגי, אחיינו של האפיפיור אלכסנדר השביעי, שסייע לבחירתו.
לפי אמרה ידועה טען האפיפיור שעקב גילו המופלג (79), זמנו אוזל ועל כן עשה במהרה על מנת להעשיר את משפחתו ככל הניתן בזמן הקצר שנותר לו.
את שורות הקוריה הרומאית מילא באחייניו ובני-אחייניו, שמילאו משרות שונות, שמשכורת נכבדה בצידן, מקופת הכס הקדוש המתדלדלת.
בין היתר מינה לקרדינל את בן-אחיינו, פייטרו אוטובוני, בהיותו בן 21 בלבד.
במישור המדיני, הביאה אפיפיורותו הקצרה לרגיעה ביחסי הכס הקדוש עם צרפת וכמחווה של רצון טוב השיב לואי הארבעה עשר, מלך צרפת את אביניון לנחלת מדינת האפיפיור.
כבן ונציה סייע במימון מלחמתה של הרפובליקה עם האימפריה העות'מאנית, דבר שהכביד עוד על האוצר.
לאור טענות נתיני מדינת האפיפיור על קשיי הקיום, הוריד האפיפיור את נטל המס, דבר שהוביל את קופת הכס הקדוש להתרוששות.
עם מותו נקבר בבזיליקת פטרוס הקדוש.
מצבת הקבר שלו הוזמנה על ידי בן-אחיינו, פטרון האמנות פייטרו אוטובוני.
אלכסנדר היסלופ (1807 – 13 במרץ 1865) היה כומר בכנסייה החופשית הסקוטית.
נודע בביקורתו על הכנסייה הקתולית הרומית.
אלכסנדר נולד וגדל בעיר דנס במחוז ברקוויקשייר בסקוטלנד.
הוא היה בנו של סטיבן היסלופ (נפטר בשנת 1837) בנאי במקצועו, ואחד מזקני קהילה בכנסיית Presbytery of Relief.
אחיו של אלכסנדר נקרא גם הוא סטיבן היסלופ (חי בין השנים 1817–1863).
נודע בזמנו כמיסיונר להודו וחוקר טבע.
במשך זמן מה היה מורה בקהילה בעיר ויק במחוז קייטנס.
בשנת 1831 הוא נשא לאישה את ג'יין פירסון.
למשך זמן מה היה העורך של העיתון Scottish Guardian (השומר סקוטי).
כמתלמד לכמורה וזקן בקהילה הוא הצטרף לכנסייה החופשית של סקוטלנד (זרם נוצרי בסקוטלנד שהתפצל מן הכנסייה הסקוטית) בהתפצלות של 1843. הוא הוסמך בשנת 1844 בכנסייה החופשית המזרחית, בעיירת החוף המזרחי בסקוטלנד, אברובה, שבה הפך בשנת-1864 לבכיר זקני הקהילה.
הוא נפטר משבץ מוחי בתוך שנה לאחר שהיה חולה במשך כשנתיים.
הוא כתב מספר ספרים, המפורסם ביניהם הוא הספר "The Two Babylons" שתי הבבליות.
הספר The Two Babylons ("שתי הבבליות") פורסם לראשונה ב-1853 כחוברת, מאז תוקנה והורחבה מספר פעמים עד שפורסמה כספר בשנת 1858.
בספר זה טען היסלופ שהכנסייה הקתולית היא כת מיסטית של פולחן בבל, ושהיא פגאנית, ואילו הפרוטסטנטים עובדים את ישו האמיתי ואת האלוהים האמיתי.
הוא האמין כי מנהגים קתוליים דתיים הם פולחנים פגאניים שהוטמעו בנצרות האמיתית בתקופת שלטונו של קונסטנטין.