tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ספר שיריו הראשון, "נהר חוזר", יצא לאור בשנת 1959. בשנת 1961 כתב את מחזהו המפורסם, "ילדי הצל", שהוצג בתיאטרון הבימה בשנים 1962–1963 ויצא לאור בהמשך אותה שנה.
המחזה זכה להצלחה רבה, והוא נלמד כיום בישראל כחלק מתוכנית הלימודים בספרות.
המחזה עוסק בחברה הישראלית בשנות החמישים, ונמצאת בו תשתית אוטוביוגרפית מסוימת, שכן בדומה לתומר, גיבור המחזה (יורם) הוא ניצול השואה שהגיע ארצה עם ילדי טהראן.
במחזה מובע רגש אשמה חריף, שככל הנראה שאוב מתחושותיו של תומר עצמו.
המחזה התפרסם מאוד, הועלה מעל בימות שונות אלפי פעמים, ומוצג עד היום במסגרות תיאטרליות וטלוויזיוניות שונות.
הוא תורגם לאנגלית, לצרפתית ולספרדית.
נפטר בתל אביב בגיל 70 ונטמן בבית העלמין ירקון.
יצירה מפורסמת נוספת של תומר היא השיר נוסח, שעוסק בקשריו עם עברו, ונכלל גם הוא בתוכנית לימודי הספרות בישראל.
מבין שיריו התפרסם בארץ שירו: "בעוד שעה אחזור" שהולחן על ידי יוחנן זראי.
אמרה מפורסמת שלו היא: חשוב לזכור שהייתי אדם אבל מה שיותר נורא זה שגם הם היו בני אדם.
אדום ולבן וריח תפוחי הזהב (על ילדי טהרן) (הספרייה הציונית, 1970)
כמו כן פרסם תרגומים, ובהם גם ספרי ילדים.
בן ציון מוסינזון (לעיתים: מוסנזון; 26 באפריל 1878 – 21 בנובמבר 1942, י"ב בכסלו תש"ג) היה מחנך ומורה לתנ"ך, וממייסדי תל אביב.
נולד בשנת תרל"ח (1878) באנדרייבקה שבפלך חצי האי קרים (אז באימפריה הרוסית).
היה בין ראשוני הסטודנטים היהודים שיצאו ללמוד בשווייץ.
כבר בשנת 1882 החליטה משפחתו לעלות לארץ ישראל אך התעכבה באודסה בשל צו עות'מאני.
מוסינזון הפך למורה ומנהל בית ספר עברי בברדיאנסק, שם הכיר את אשתו, יפה (סוניה) פלדמן, שאביה שכר אותו להיות מורה פרטי לילדיו (אחד מהם, אחיה של סוניה, ישראל פלדי, היה מצייריה הראשונים של תל אביב).
בני הזוג התחתנו ב-1902 ומוסינזון נסע ללמוד פילוסופיה וביקורת המקרא בזכות מלגה שקיבל מחברת התה ויסוצקי.
בשנת 1906 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת ברן.
מוסינזון ביקר בארץ ישראל כדוקטורנט בשנת 1904 יחד עם חברו חיים בוגרשוב במסגרת מהלכו של מנחם אוסישקין להשפיע על צעירים יהודים להכיר את הארץ ולהתנגד לתוכנית אוגנדה.
כאשר חזרו לשווייץ המליצו גם לחברם השלישי יהודה לייב מטמון-כהן לעלות לארץ ישראל.
בשנת 1907, בהשפעת מנחם אוסישקין, עלו בן ציון וסוניה מוסינזון ושניים מילדיהם (השלישית נולדה בארץ ישראל) לארץ ישראל.
מוסינזון התקבל לעבודה כמורה לתנ"ך בגימנסיה העברית ביפו (לימים הגימנסיה העברית הרצליה) בשנת הלימודים תרס"ח.
ב-1912 התמנה למנהל הגימנסיה, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1941. בשנת 1912 יצא מוסינזון למסע גיוס כספים עבור הגמנסיה בגרמניה, אוסטריה, אנגליה וארצות הברית.
בשנת 1909 הייתה משפחת מוסינזון בין 66 מייסדי אחוזת בית, לימים תל אביב.
בהגרלת המגרשים זכה מוסינזון במגרש ברחוב השחר 12 (פינת רחוב אחד העם), שם בנה את ביתו בצמוד לגימנסיה.
ב-1922 עבר הבית לרשות עירית תל אביב עבור אחד העם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה גורש מהארץ על ידי השלטון העות'מאני עקב היותו נתין זר, ונסע לארצות הברית, שם פעל למען הקרן הקיימת.
לאחר המלחמה שב לארץ ישראל, וחזר לתפקידו כמנהל הגימנסיה.
בשנת 1938, בתקופת המרד הערבי הגדול, נהרג בנו, ד"ר דוד מוסינזון, שהיה הווטרינר האזורי בעמק יזרעאל, כאשר יצא לעמק בית שאן יחד עם חיים שטורמן ואהרן אטקין למצוא מקום מתאים לקיבוץ חדש, ורכבם עלה על מוקש.
על שמם נקרא הגן הלאומי הסח'נה "גן השלושה".
בשנת 1941 עברה משפחת מוסינזון לשכונת רחביה בירושלים.
מוסינזון נפטר ב-21 באוקטובר 1942 (י"ב בכסלו תש"ג) בגיל 64, אחרי ניתוח כליות, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק לצד בנו דוד.
על שמו של ד"ר בן ציון מוסינזון כפר הנוער "מוסינזון" בהוד השרון ורחוב מוסינזון בצפון הישן של תל אביב.
ארכיונו האישי של בן-ציון מוסינזון, הכולל מסמכים וצילומים, שמור בארכיון הציוני המרכזי בירושלים.
כבר כשגורש מהארץ ונסע לארצות הברית, היה מוסינזון פעיל ציוני ונואם מטעם המוסדות הציוניים.
היה פעיל פוליטי מטעם הציונים הכלליים, והשתתף מטעמם בוועד הפועל הציוני (המוסד העליון של ההסתדרות הציונית העולמית) כציר לקונגרס הציוני.
תקופת מה היה חבר נשיאות הוועד הפועל הציוני המצומצם, והשתתף בדיונים עם ממשלת המנדט בלונדון.
ביישוב היה חבר באספת הנבחרים וחבר הוועד הלאומי, ותקופה קצרה חבר הנהלת הוועד הלאומי.
בבחירות הראשונות למועצת עיריית תל אביב, שנערכו ב-24 בינואר 1924 נבחר מטעם סיעת המרכז (הציונים הכלליים), לצד מאיר דיזנגוף, ושימש סגן ראש העירייה.
מוסינזון נהג לנסוע לנאום בפני יהודים באירופה בשליחות ההסתדרות הציונית וקרן היסוד.
בשנים 1920–1925 (תר"פ–תרפ"ה) כיהן מוסינזון כיושב-ראש מרכז המורים, ונאבק עם הנהגת ההסתדרות הציונית על תקצוב החינוך.
בשנת 1941 התמנה למנהל מחלקת החינוך העברי של כנסת ישראל, והספיק לכהן שנה בתפקידו זה.
כאשר הקים ד"ר יהודה לייב מטמון-כהן את הגימנסיה העברית תכנן לשלב בה תלמידים מכל זרמי היהדות, ולכן הזמין הורים דתיים (כולל חרדים) מחוץ-לארץ לשלוח את בניהם ללימודי תנ"ך מלאים וליקוטי תלמוד, והבטיח כי הנערים יתפללו בו בכל יום.
על סמך הבטחות אלו היו הורים דתיים, ובהם רבנים, ששלחו את ילדיהם ללמוד בגימנסיה.
כאשר הגיע בן ציון ללמד בגימנסיה היה חדשן בגישתו להוראת התנ"ך; במקום להתמקד בחוקי התורה, לימד את הנביאים, ועל מנת שהילדים יבינו את הטקסטים – פישט אותם.
בנוסף, שילב בהוראת התנ"ך את ממצאי הארכאולוגיה ואף מסקנות מביקורת המקרא.
בשנת 1910 פרסם מוסינזון בכתב העת "החינוך" מאמר בשם התנ"כ בבית הספר, ובו דן בהצעתו לשנות את מבנה תוכנית הלימודים כך שהתלמידים ירצו ללמוד תנ"ך, במאמר, שעורר הדים ופולמוס, ביטא מוסינזון אכזבה משיטות ההוראה שממשיכות את הדרך הנהוגה ב"חדר", ויוצרות אצל התלמידים
לדעתו, הבעיה הקיימת בהוראת התנ"ך:
בהמשך הציע פתרון: לימוד התנ"ך בדרך ביקורתית, תוך שימת דגש על תיאורי הטבע והנוף של ארץ ישראל –
כשירד לפרטים, הציע הצעות שזעזעו אישים מרכזיים בעולם היהודי, חרדים ושאינם חרדים כאחד, מהצעותיו:
להדגיש סיפורים המחזקים את הקשר לארץ.
ללמד על פי התפתחות החשיבה – מהאליליות לאמונה באל אחד, ולא על פי סדר הספרים והפרקים.
להתייחס אל הנביאים לא רק כאנשי האלוהים, כי אם גם כאל לוחמים בענייני חברה, וכן להתייחס לצורת כתיבת הטקסטים.
מאחר שהכתובים הועתקו פעמים רבות, חלו בהם טעויות סופר, ולכן הציע ללמד על פי הבנת הטקסט ולא על פי המלל כלשונו.
המאמר פתח "מלחמה", הופצו כרוזים המזהירים מפני אלו
מנגד, ענו תומכיו של מוסינזון:
למחלוקת בנושא הוראות התנ"ך היו הדים גם בקונגרס הציוני העשירי, כאשר ראשי "המזרחי" מחו בו כנגד רוח הכפירה הנושבת מהגימנסיה.
עיקר טענתם הופנתה כנגד הוראת ביקורת המקרא באומרם שביקורת מקרא ניתן ללמוד בכל מקום, ואילו בגימנסיה יש ללמד את התנ"ך ככתבו, ועל פי רוח היהדות המסורתית.
ברם אנשי המזרחי נחלו כישלון, והמוסדות הציוניים תמכו בדרך ההוראה של מוסינזון.
על כן פרשו חלק מאנשי המזרחי מהתנועה הציונית, והיו הגורם שדחף להקמת "אגודת ישראל".
על שמו קרוי המקיף וחטיבה עליונה כפר הנוער ע"ש ב.צ.
מוסינזון, לשאלת החנוך בארץ-ישראל, תל אביב: מרכז הסתדרות המורים בארץ-ישראל, תרפ"ג.
בן-ציון מוסינזון, הנביאים חלק ראשון: עד גלות בבל, ניו-יורק: קדימה, תרע"ט.
בן ציון מוסינזון, השפה והתחיה, [ח"מ]: ההסתדרות העברית באמריקה, תרע"ז.
תוכנית בתי הספר העממיים העירוניים (עבדה על ידי הוועדה לתוכנית בית הספר העממי בהשתתפות ועדות מקצועיות ואשרה על ידי ועד החנוך בתשרי תרפ"ג), ירושלים: מחלקת החנוך של ההנהלה הציונית בא"י, תרפ"ג (אחת משלוש תוכניות לימוד לחינוך העברי שקדמו להנהגת חוק חינוך ממלכתי תשי"ג-1953).
בן-ציון שטרנברג (26 במאי 1894 – 31 במאי 1962) היה עורך דין, פעיל בתנועה הרוויזיניסטית, עמד בראש התנועה ברומניה.
שטרנברג נולד בקאדובשטי שבבוקובינה (אז באימפריה האוסטרו-הונגרית).
למד לימודים גבוהים במשפטים ומדע המדינה באוניברסיטאות וינה, צ'רנוביץ וקלוז' (שהפכה ברבות השנים לאוניברסיטת סגד).
לחם בצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה.
נפצע מספר פעמים ועוטר באותות הצטיינות.
בתקופת לימודיו בווינה היה חבר התנועה הציונית "חברוניה".
בבוקובינה היה ממייסדי התנועה הרוויזיוניסטית ומאוחר יותר נבחר ליו"ר התנועה ברומניה.
בשנת 1933 נבחר לוועד הפועל הציוני.
בשנת 1940 עלה לארץ ישראל והיה יו"ר הוועד העליון של התנועה הרוויזיוניסטית.
היה עצור במחנה המעצר בלטרון.
ייסד וניהל את "מפעל שיבת ציון", יוזמה של התנועה הרוויזיוניסטית בתקופת מלחמת העולם השנייה להצלת יהודים.
היה חבר מועצת המדינה הזמנית, ונמנה בין חותמי מגילת העצמאות.
לאחר קום המדינה שימש מנהל מחלקת המסחר במשרד המסחר והתעשייה.
בשנת 1952 עבר לניהול איגוד משקיעי החוץ בישראל.
בשנת 1962 נפטר ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
בן-ציון רובין (נולד ב-6 בינואר 1939) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם מפד"ל ותמ"י בכנסת התשיעית ובכנסת העשירית.
כיהן כסגן וממלא מקום ראש העיר נתניה בין השנים 1969–1978.
רובין נולד בטריפולי שבלוב (1939), ועלה לישראל ב-1949 למעברת "שבות עם" ומשם עבר עם משפחתו לנתניה.
הוא למד מדעי הרוח באוניברסיטה העברית, לימודי עיתונות באוניברסיטת תל אביב ובעל תעודת הוראה מבית הספר לחינוך שליד האוניברסיטה העברית.
הוא עבד כמורה בתיכון בר-אילן ובמדרשיית "נועם" בנתניה ובשנת 1961 הצטרף למפד"ל והחל בפעילות מפלגתית.
רובין נבחר לכהן כחבר מועצת העיר נתניה בקדנציות השישית, השביעית והשמינית.
ובין השנים 1969 עד 1978 שימש כסגן ומ"מ ראש העירייה.
רובין עסק רבות בתחום החינוך, היה מהוגי ויוזמי מרכז הספורט "אליצור" בנתניה.
דאג להבאת אבן המצבה ממדבר התועים בחצי האי סיני לבית יד-לבנים, ופעל להקמת בתי כנסת על גגות גני-ילדים, תוך ניצול השטח ושילוב פעילות קהילתית.
ליווה את הקמת "כפר עידוד" לאוכלוסייה בעלת צרכים מיוחדים.
בשנת 1977 נבחר לכנסת התשיעית.
כהונתו נמשכה גם לאורך הכנסת העשירית, לאחר שפרש אל תמ"י והיה מראשיה.
רובין פעל כחבר בוועדות הכנסת השונות בתחומי החינוך והחברה.
בממשלת ישראל התשע עשרה ובממשלת ישראל העשרים כיהן כסגנם של שרי העבודה והרווחה אהרן אבוחצירא ואהרן אוזן.
בנוסף, שימש כיו"ר ארגון יוצאי לוב וממשיך בפעילות למען הקהילה.
בשנת 2005 עיריית נתניה בחרה להעניק לרובין את תואר "יקיר העיר נתניה".
בן-ציון קשת (5 באוגוסט 1914 – 8 באוגוסט 1984), היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם גח"ל והליכוד.
קשת נולד בשם בן-ציון קצנלנבוגן בריגה שבלטביה ולמד שם בבית ספר עברי.
הוא נמנה בין פעילי בית"ר בריגה ובשנת 1932 מייסדי התנועה באסטוניה.
לאחר עלייתו לארץ ישראל היה חבר פלוגות הגיוס של התנועה (1935–1939) וחבר נציבות התנועה (1935 - 1937).
בשנים 1939–1942 היה קשת חבר מרכז ההסתדרות הציונית הלאומית.
במהלך תקופה זו הוא הצטרף לאצ"ל, היה חבר מטה הארגון (1942 - 1943) ובשנת 1944 הוגלה עם חברי ארגון נוספים לאריתריאה.
קשת נותר בגלות עד 1948 ובשובו לישראל נמנה בין מייסדי תנועת החרות.
בשנים שלאחר קום המדינה היה קשת מנהל "שיקום לוחמי חופש (של"ח)" יו"ר המועצה הציבורית למען יהדות ברית המועצות ויו"ר ועדת הביקורת של משרד הבינוי והשיכון.
בתנועת החרות הוא עמד בראש האגף המוניציפלי ובשנת 1969 נבחר מטעמה לכנסת השביעית.
כהונתו נמשכה עד 1977 ובמהלך הכנסת השמינית הוא כיהן כסגן יושב ראש הכנסת ישראל ישעיהו-שרעבי ועמד בראש ועדת המשנה לבתי סוהר, סוהרים ושוטרים.
באוקטובר 1973 הוא הכה וסילק בכוח מדוכן הנואמים את מאיר וילנר לאחר שזה האשים את גח"ל באחריות למלחמת יום הכיפורים.
ועדת הכנסת הביעה צער על התקרית ועל דבריו של וילנר.
לאחר פרישתו עמד קשת בראש מכון ז'בוטינסקי, משנת 1981 ועד פטירתו.
בן-ציון הוא נכדו של הרב דוד יעקובסון.
בן 10 , המכונה גם בן 10 הקלאסי (Classic Ben 10), היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מונפשת לילדים אשר נוצרה על ידי קולקטיב היוצרים - Man of Action Entertainment והופקה על ידי אולפני Cartoon Network.
בעקבות הצלחת הסדרה הופקו לסדרה שלוש סדרות המשך - "בן 10: כוח החייזרים", "בן 10: החייזרים החדשים", "בן 10: אומניברס" ואתחול של בן 10.
לבן 10 הופקו גם סרטים: "בן 10: סודו של האומניטריקס", סרט לייב אקשן בשם "בן 10: מרוץ נגד הזמן" ועוד כמה סרטים נוספים.
בישראל הסדרה שודרה במקור בדיבוב לעברית לקראת סוף שנת 2007 בערוץ הילדים.
העונה הראשונה עלתה לשירות הסטרימינג "HBO Max" עם השקתו בישראל ב-13 בינואר 2026.
הסדרה מתמקדת בילד בן ה-10 בן טניסון אשר במהלך טיול עם בת דודתו גוון וסבו מקס מגלה מכשיר מסתורי דמוי שעון המכונה "האומניטריקס" אשר מתחבר לצמיתות לפרק כף היד של בן ומעניק לו את היכולת להפוך לאחד מתוך עשרה חייזרים, כאשר לכל אחד מהם יכולות ייחודיות.
לאורך הסדרה בן משתמש בכוחות העל הללו על מנת להילחם בנבלים שונים.
בן טניסון - גיבור הסדרה.
מציל את הגלקסיה באמצעות מכשיר האומניטריקס שמחובר לפרק כף ידו ומעניק לו יכולות על.
גוון טניסון - בת דודתו החכמה של בן אשר לעיתים רבות מסייעת לו בקרבות
מקס טניסון - הסבא של בן וגוון.
נוהג לספק הדרכה רבה לבן וגוון.
ווילגאקס - נחשב לאחד החייזרים המפחידים ביותר בגלקסיה אשר מעוניין להשיג את האומניטריקס בו הוא רוצה להשתמש על מנת ליצור צבא-על.
קווין אית'ן לווין - נער עבריין וסוציופת עבריין בן 11 בעל כוח מוטנטי אשר מאפשר לו לספוג אנרגיה.
הוא משתמש ביכולת העל הללו על מנת לבצע פשעים שונים לתועלת עצמית.
ד"ר אלויסיוס ג'יימס אנימו - מדען מבריק אך מטורף.
ביצע בעבר ניסויים לא אתיים בבעלי חיים עם מוטציות.
הוא משתמש בהמשך בטכנולוגיה המתקדמת שברשותו על מנת ליצור יצורים מפלצתיים ולהתנקם באנשים שונים.
הקס - מכשף מורשע בעל יכולות קסם אפלות.
זסקייר - אקטונוריט מהכוכב אנור פאטוס.
כוחותיו כוללים בין היתר אי-נראות, טלקינזיס וירי אלומות אנרגיה מידיו.
הוא משמש כאנטגוניסט ראשי בעונה השלישית.
אבירי הנצח - ארגון צבאי בריטי סודי שהוקם במהלך ימי הביניים.
לאורך השנים הארגון הפך לסינדיקט בינלאומי המוקדש להשגת טכנולוגיות חוצניות
טרה סטרונג – בן טניסון
מייגן סמית' – גוון טניסון
פול אידינג – מקס טניסון
די בראדלי בייקר – וילדמאט
ג'ים וארד – ראש-יהלום, אקסלר, גפן פרא
ריצ'רד סטיבן הורוביץ – בילי
ריצ'רד מק'גונאגל – ארבע זרועות
קלנסי בראון - קנקו מחליף הצורה
בטינה בוש - קאי גרין
קאתי קבדיני - קופר דניאלס
לארי סידר - האוול ווינרייט
רוזלינד צ'או - חברת המועצה ליאנג
ג'ון סייגן - אייבל נורת', קיין נורת'
גריי דליסל - היטבלאסט גוון, קסילן, קמיל מאן, גברת מאן
ג'ון דימאג'יו - בארון הייוויי, וולקנוס
מייקל דורן - ויקטור, פרנקנסטרייק
רובין אטקין דאונס - ג'ונה מלוויל
ריצ'רד דויל - אנוך, מר ג'ינגלס, דריסקול
דייב פני - טטרקס שארד
מרים פלין - ורה טניסון
מייקל גוך – סגן סטיל
קים מאי גסט - פינקי, אנדי, אלסגוד הצעיר
ג'ניפר הייל - רוג'ו, טורבינה, ג'יימי, מנדי, המורה של בן
טום קיין - אולטימוס, דונובן גרנד סמית', ארקטיגואנה
ג'וש קיטון - טים דין, הקטור
פטרישיה לנץ - שלבי המלצרית, מילדרד ג'ניפר מלנקה - מיסי
ונסה מרשל - גוון דיימונדהד, פור ארמס גוון, מיאקס, טיני, קאנונבול גוון
מיגל נג'רה - ווס גרין
רוב פינקסטון - טוד מייפלווד
רוברט פיקרדו - מנהיג החייזרים
מייקל רייס - קווין (בעונה הראשונה)
ניל רוס - לורנס ווינרייט
דווייט שולץ – ד"ר אנימו, ארל
ארמין שימרמן – סליקס ויגמה
קאת' סוסיי - אדווינד גרנד סמית', ג'ואן מייפלווד, טיפאני
מארק תומפסון - ואנס ווטרוי
קארי וולגרן - צ'ארמקסטר, בייבי הקס, גריי מאטר גוון
ג'יי וורד - בטי ג'ין טניסון
דייב ויטנברג - אפצ'אק, רואד רייג'
הדיבוב המקורי לעברית הופק במחצית השנייה של שנות ה-2000 ובוים על ידי אסף אבידן.
איטן גרינברג - בן טניסון, אפגרייד
שירה נאור - גוון טניסון (בשנת 2008)
אלעד סמוכה - גוון טניסון (בשנת 2007)
צביקה שוורצברג - מקס טניסון, זרוע-ארבע, ד"ר אנימו
יורם יוספסברג - ווילגאקס, ראש-יהלום, הקס
אסף אבידן - קווין איתן לווין, רוח פחד (אקטונוראיט), תא אפור, XLR, פגז, שכפול, ריח חומצי, קאש
לירון ברנס - להט, מלתעות, גפן פרא, אינוך, טיג'יי
ליאת הר לב - קוסמת אפלה
אורנה כץ - רוג'ו, פרייטוויג, רוב הדמויות הנשיות
נורית בנאי קורן - אמא של ג'ואל
עידו דנקנר - קופר דניאלס
עפרון אטקין - דמויות שונות
שמחה ברבירו - דמויות שונות
איתי ג'רופי - דמויות שונות
רבי בצלאל שמחה מנחם בן ציון רבינוביץ (כונה בש"ם בן ציון; ח' באדר א' ה'תרצ"ה, 11 בפברואר 1935 – ב' באייר ה'תשפ"ד, 10 במאי 2024) היה האדמו"ר מביאלא ומחבר סדרת הספרים "מבשר טוב".
שימש כרב העיר לוגאנו שבשווייץ והיה חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
נולד בעיר שדליץ שבפולין כצעיר בניו של האדמו"ר רבי יחיאל יהושע מביאלא, ולאימו חנה פעשא בת אליעזר ברנהולץ חסיד ביאלא בעיר ולודבה.
עם פלישת הנאצים לשדליץ בשנת 1939, ברחו בני משפחת רבינוביץ, עם רבים מבני העיר למזרח פולין, והתגנבו לשטח שנתפס על ידי הצבא האדום במסגרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
בני המשפחה הוגלו לסיביר על ידי שלטונות ברית המועצות, ובשנת 1942 נספח האדמו"ר יחד עם אֶחיו (למעט אחיו הגדול רבי ירחמיאל צבי), לילדי טהראן.
עם הגיעו לארץ ישראל בערב פורים ה'תש"ג (1943), אומץ האדמו"ר עם עוד קבוצה של ילדי טהראן, על ידי הרב יוסף שלמה כהנמן ראש ישיבת פוניבז'.
את לימודיו עשה בישיבת פוניבז', ובפרט למד אצל הרב דוד פוברסקי והרב שמואל רוזובסקי.
בשנת תשי"ז נישא האדמו"ר בלונדון לבילא ברכה בתו של הרב אברהם משה באב"ד רבה של סנדרלנד ויו"ר מועצת גדולי התורה באירופה.
לאחר נישואיו התגורר בגייטסהד שבאנגליה והיה מרבני הכולל במקום.
קודם פטירת חותנו ביקש ממנו לקבל על עצמו עול רבנות, על מנת להמשיך את שושלת הרבנות של משפחת באב"ד.
בשנת תשל"ט נבחר האדמו"ר לשמש כרבה של העיר לוגאנו בשווייץ, משרה שאותה נשא עד שנת ה'תשע"א.
לאחר פטירתו של אביו, האדמו"ר בעל "חלקת יהושע" בכ"א בשבט ה'תשמ"ב, נערכו בחירות בינו לבין שלושת אחיו והוא נבחר בהן לשמש כממלא מקומו של אביו.
מאוחר יותר פרשו האחים והקימו חסידויות נפרדות.
האדמו"ר מביאלא חילק בעבר את מגוריו בין הערים לוגאנו וירושלים.
בשנת תשע"א, עם התמעטות חברי הקהילה בלוגאנו עבר האדמו"ר להתגורר בישראל, וחילק את שהותו בין ירושלים לצפת, הוא שימש כנשיא הכבוד של "המרכז התורני לחקר שאלות הזמן" וכנשיא של מוסדות תורניים נוספים.
התאלמן בשנת תשנ"ה ונישא בשנית לאלמנת הרב משה דוד שטיינורצל, ראש ישיבת באבוב.
נפטר בבית החולים הדסה עין כרם בב' באייר ה'תשפ"ד לאחר מחלה קצרה ונקבר בחלקת אבותיו בהר הזיתים.
שיטתו הלימודית היא כדרך ישיבות ליטא.
למרות זאת, לאחר עלייתו על כס האדמו"רות נהג במשך שנים להתענות מדי ערב ראש חודש, ככפרה על שבימיו בישיבת פוניבז' גילח את זקנו.
דרכו בחסידות מבוססת על כתבי ראשוני החסידות, וכן על כתבי המהר"ל והרמח"ל.
בעבר התנגד האדמו"ר להקמת ישיבה סקטוריאלית של חסידות ביאלא ותמך בכך שבחורי החסידות ילמדו בישיבות חסידיות כלליות (ומקצתם בישיבות ליטאיות).
בחורי החסידות חברים בקבוצות קטנות המתכנסות מדי פעם.
בשנת 2016 שינה האדמו"ר את מדיניותו ובעקבות כך קמו ישיבות לצעירים של החסידות בבני ברק ובצפת, ובהמשך קמה גם ישיבה גבוהה של החסידות בעיר אלעד.
ברמת בית שמש ובצפת קיימים בתי מדרש של החסידות המורכבים בעיקר מחוזרים בתשובה דוברי אנגלית.
בשנת תשנ"ה נוכח לראות את אי-השתלבותם של בעלי התשובה בציבור החרדי, וקרא לבעלי תשובה בצפת להרפות מנסיונותיהם להשתלב בחברה החרדית, ולהקים לעצמם קהילות משלהם, ובכך לשמש מופת של חברה יראת ה' המתנהלת באורח בריא ומתוקן.
האדמו"ר היה כותב פורה, והוציא לאור למעלה ממאה ספרים בסדרת ספריו "מבשר טוב".
מלבד זאת הסכמותיו לספרים ידועות גם הן באריכותן הרבה.
הן כוללות דברי חסידות והגות תלמודית ומהוות על פי רוב מעין מאמר בפני עצמו.
שמם הכולל של ספריו הוא מבשר טוב - ראשי התיבות של שמו מנחם בצלאל/בנציון, שמחה רבינוביץ.
השם מבוסס על הפסוק ב:
הסדרה שעל הש"ס מיוסדת ברובה על שיעורים שמסר לפני תלמידים שנכתבו על ידי השומעים ועברו את הגהתו.
חלקם מבוסס על דברים שכתב בעצמו.
סדרה זו משלבת בקיאות ועיון.
המחבר מקיף את דברי הראשונים והאחרונים בסוגיה ולאחר מכן מציג את שיטתו.
עד עתה יצאו בסדרה על הש"ס ספרי מבשר טוב למסכתות: ברכות, שבת, פסחים, מגילה, תענית, מועד קטן, חגיגה, יומא, סוכה, ביצה, בבא קמא, בבא מציעא, בבא בתרא, סנהדרין ומכות.
וכרך על מסכתות זבחים ומנחות.
ספרי "מבשר טוב" על התורה והמועדים, מבוססים בעיקר על דברי התורה והשיחות שאמר הרב רבינוביץ בטישים ובשיחות.
אחרים כתב בעצמו כפרשנות לגדולי החסידות, בשילוב ראיות לדבריהם מדברי הש"ס והראשונים.
בפתיחה לאחד מספריו הוא כותב:
בנו הרב לייבוש, רב בית המדרש שערי תפילה בפרסטוויטש , מנצ'סטר, חתן הרב אליהו שטרנבוך.
בנו הרב אשר ישעיה רבינוביץ מכהן כאדמו"ר מביאלא-ניו סיטי, ובנו הרב מאיר רבינוביץ מכהן כאדמו"ר מפארציווא.
בתו נישאה בנישואין שניים לרב אליעזר גולדמן, האדמו"ר מזווהיל ארצות הברית.
בנו הרב דוד מאניש, חתן רבי חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים, האדמו"ר מסאסוב.
חתנו הרב יחיאל חיים ליברמן, רב קהילת ביאלא בקריית גת.
בנו רבי יצחק יוסף דוב, ממלא מקומו באדמו"רות ביאלא.
חתן הרב יצחק מאיר פלינטנשטיין האדמו"ר מקופיטשניץ.
בנו הרב אברהם משה, רב קהילת ביאלא ביישוב מעלה עמוס.
חתן ח"כ הרב שמואל הלפרט.
חתנו הרב אברהם יצחק וויס, ראש כולל ביאלא.
חתנו הרב מרדכי וינברג, רב קהילת סלאנים בלונדון.
בן-ציון קאודרס (Kauders; 27 במאי 1907, י"ד בסיוון תרס"ז – 14 בינואר 1974) היה משפטן יהודי-הונגרי, ממנהיגי יהדות הונגריה ופעיל פוליטי ביישוב.
קאודרס נולד בקרמנד שבהונגריה בבית ציוני כפרנץ (Ferenc) קאודרס.
אביו, בנימין זאב, היה בעברו מחברי ארגון הסטודנטים "קדימה" בווינה.
למד משפטים באוניברסיטת בודפשט, קיבל בה תואר דוקטור למשפטים ועבד כעורך דין.
ב-1943 היה מנהל המחלקה המשפטית של ארגון העזרה היהודית (OMZSA).
קאודרס הוא מניצולי רכבת קסטנר שבאמצעותה הגיע בשנת 1944 לשווייץ.
כמו רוב ניצולי הרכבת עלה לארץ ישראל ב-1945 והשתקע בחיפה.
שירת כנוטר עד 1947, ובמקביל היה חבר בהגנה, שירת בצה"ל והתנדב להג"א.
בישראל שימש במספר תפקידים ציבוריים כגון יו"ר התאחדות עולי הונגריה, חבר נשיאות של ברית עולמית של יהודים יוצאי הונגריה, חבר נשיאות הציונים הכלליים בחיפה, מנהל אגף הטחנות שליד התאחדות התעשיינים בישראל, נשיא בני ברית בישראל וסגן נשיא הארגון העולמי, חבר הוועד הפועל של המפלגה הליברלית.
מצא את מותו בתאונת דרכים ליד חדרה.
בן ציון שנקר (י"ח באייר תרפ"ה, 12 במאי 1925 – י"ט בחשון תשע"ז, 20 בנובמבר 2016), היה מוזיקאי, זמר ומלחין יהודי.
ידוע כ'בעל המנגן' הידוע ביותר של חסידות מודז'יץ ומהיוצרים הבולטים במוזיקה החסידית.
שר, הלחין והוציא לאור עשרות תקליטים, קלטות ודיסקים של ניגוני מודז'יץ שהלחינו אדמו"רי החסידות ושהלחין הוא.
בין שיריו הידועים ביותר "אשת חיל", ו"מזמור לדוד" - המושרים בבתים רבים כחלק מזמירות השבת, "ולירושלים עירך", "ישיש עליך", "הטוב", "המבדיל", "לא תבושי", לעיתים ללא ידיעת זהות יוצרם.
שנקר נולד בשכונת לואר איסט סייד במנהטן ולמד בישיבת תורה ודעת בברוקלין.
בשנות ה-40 התוודע לאדמו"ר ממודז'יץ רבי שאול ידידיה אלעזר טאוב שהגיע זמן קצר קודם לכן מאירופה לארצות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה, ומאז היה קשור אליו, וכך גם לבנו בעל ה"אמרי אש", בישיבת תורה ודעת הכיר את שלמה קרליבך והפגיש אותו עם עולם הניגון של חסידות מודז'יץ.
לימים התבטא קרליבך כי אין לו אף ניגון אחד שלא הושפע ממודז'יץ.
שנקר, בוגר הקונסרבטוריון למוזיקה בניו יורק, ידוע כראשון שהקליט מוזיקה חסידית אותנטית בצורה מקצועית.
במהלך חייו הלחין כ-600 לחנים והוציא למעלה מעשרה אלבומים המופצים בעולם כולו.
על פי שרה פרידלנד בן-ארזה: "אופי שירתו והלחנתו אותנטי ועממי, וביצועיו חמים ומעודנים".
הוא התגורר בפלטבוש בניו יורק ושימש כבעל תפילה בשטיבל המקומי של מודז'יץ.
ב-2004 העביר את האוסף הגדול של ניגוני מודז'יץ שהיה ברשותו שכלל מאות הקלטות ודפי תווים רבים לטובת "המכון לתיעוד ושימור ניגוני מודז'יץ" בראשות עורך-דין דוד זעירא.
אוסף זה היה מקור חשוב ומרכזי להקמת המכון.
ב-2007 ביקר בישראל והשתתף בערב הצדעה מיוחד שנערך לכבודו בהשתתפות האדמו"ר ממודז'יץ, חזנים ואורחים.
בערב נוגנו רבות מיצירותיו במשך שעות.
ב-20 בנובמבר 2016 נפטר בארצות הברית בגיל 91. הלווייתו התקיימה בבית הלוויות שומרי הדת בבורו פארק, במהלכה אמר החזן יצחק מאיר הלפגוט את תפילת אל מלא רחמים.
הרב בן ציון מוצפי (נולד ב-24 באפריל 1946, כ"ג בניסן תש"ו) הוא ראש ישיבה, פוסק הלכה, מקובל דרשן ופייטן.
עומד בראש ישיבת "בני ציון" בירושלים ובראש "בד"ץ בני ציון".
מבכירי הרבנים בציבור החרדי ספרדי.
נולד בירושלים למקובל הרב סלמאן מוצפי ולטובה.
למד בתלמוד תורה "תורת אהרון" בירושלים אצל הרב אפרים כהן, הרב שלום כהן והרב חיים שאול עבוד מחבר הספר שירי זמרה על שירת הבקשות.
בגיל צעיר נכנס ללמוד בישיבת פורת יוסף אצל הרב שבתי אטון והרב יהודה מועלם.
למד גם אצל הרב עזרא עטיה, הרב יהודה צדקה, הרב בן ציון אבא שאול והרב מנצור בן שמעון.
בשנת 1977 תשל"ז התמנה למשגיח בישיבת פורת יוסף, תפקיד שבו שימש שלוש שנים.
אחר כך הרחיב את ישיבת בני ציון שאותה ייסד אביו בשנת 1927 תרפ"ז בבגדאד, ושנית בשנת 1942 תש"ב בירושלים.
הרב מוצפי מעביר שיעורים בהלכה ובאגדה בבתי הכנסת "מוסיוף", "בורכוב" "סודאי" ועוד.
הוא עונה על שאלות בנושאים מגוונים ברשת מורשת ובאתר דורש ציון.
בשנת 2010 תש"ע יצא יחד עם הרב אמנון יצחק נגד זמרים המופיעים בפני הציבור החרדי וקרא להם "מחטיאי הרבים" והדגיש שחלק מהם דרדרו את מסורת יהדות תימן שהתפרסמו ביופי צניעותם הרבה.
לאחר מכן יצא נגד הרב אמנון יצחק במרומז במספר שיעורים ותוכניות.
בשנת 2015 תשע"ה קרא להרוג מחבלים שנוטרלו ואמר "לחבוט ראשם בקרקע עד שלא יישאר בהם לחלוחית של חיים".
בשנת 2018 תשע"ח פסק כי אסור להסתכל על שטר ישראלי של החמישים שקלים, בשל ציור דמותו של שאול טשרניחובסקי שהיה נשוי לגויה.
עם התפרצות מגפת הקורונה בישראל פסק כי אדם שאינו עוטה מסיכה נחשב לרוצח.
ב-ספטמבר 2022 חודש אלול תשפ"ב מתח ביקורת על ערבי סליחות המלווים בכלי נגינה, וטען כי "כי הסליחות נתקנו לעורר רחמי שמים עלינו ועל מצבינו, ולא שמיעת מוזיקה, ותוכנית בילוי ובידור".
בעקבות ביטול המיסוי על שתייה מתוקה על ידי שר האוצר, בצלאל סמוטריץ' (בהתאם להסכמים הקואליציוניים עם שס ויהדות התורה), טען הרב מוצפי כי המיסוי גורם לירידה במחלת הסכרת בציבור.
עונה לשאלות מאזינים בענייני הלכה בימי שישי בכאן מורשת.
הרב עומד בראש ארגון "טהרת הבית".
מתגורר בשכונת סנהדריה המורחבת בירושלים.
אחיו הרב יהודה מוצפי, היה ראש ישיבת מנחת יהודה ועוזרם ומסייעם של הרב מרדכי אליהו הרב הראשי לישראל מלפנים הראשון לציון ושל זקן המקובלים ומחזק דרך תנועת החסידות הרב יצחק כדורי ראש ישיבת נחלת יצחק.
גיסו הרב דוד בצרי הוא ראש ישיבת השלום ללימוד ותפילה בכוונות הרש"ש ברחוב שד"ל ירושלים.
ואחיינו הוא המקובל הרב יצחק בצרי מחבר ספרים רבים בנגלה ובנסתר.
אשתו של הרב מוצפי שרה כתבה את הספר "חכמת נשים" העוסק בשלום בית, חינוך ילדים, צניעות ועוד.
בנו, הרב יחזקאל מוצפי הוא ראש כולל ובית הוראה "בני ציון" בירושלים, ראש ארגון "טהרת הבית" העוסק בבניית ושיפוץ מקוואות טהרה בארץ, ומחבר שו"ת "שדה יחזקאל".
בתו חנה חנול'ה היא סופרת עיתונאית ועורכת בעיתון משפחה, תחת שם העט "חנה אפיק".
חתנו, הרב עובדיה יוסף טולידאנו (נכד הרב עובדיה יוסף הראשון לציון והרב הראשי לישראל מלפנים), מוציא לאור את סדרת ספריו.
עולמו של צדיק – חייו ופועלו של המקובל הצדיק רבי סלמן מוצפי 1976 תשל"ו.
קדושת בתי כנסיות – הלכות והנהגות בעניין בית כנסת, מיוסד ע"פ דרשת הרב.
שו"ת מבשרת ציון – שאלות ותשובות בענייני אורח חיים ויורה דעה, ד' כרכים, 2005 תשס"ה - 2017 תשע"ז.
שיבת ציון – הלכות, מנהגים ומקורותיהם, על הלכות שבת, ב' כרכים, 2005 תשס"ה.
אורחות ציון – הלכות, מנהגים ומקורותיהם, על אורח חיים, ג' כרכים, 2010 תש"ע.
שופר בציון – הלכות, מנהגים ומקורותיהם, על ראש השנה, תשע"א.
קדוש בציון – הלכות, מנהגים, פירושי פיוטים ועוד, בענייני יום הכיפורים ועשרת ימי תשובה, 2012 תשע"ב.
תרחם ציון – ביאורים מנהגים והלכות בענייני הסליחות, 2013 תשע"ג.
סוכת ציון – ביאורים הלכות ומנהגים בענייני חג הסוכות, 2014 תשע"ד.
פסח בציון – ביאורים הלכות ומנהגים בענייני חודש ניסן ופסח 2016 תשע"ו.
דורש טוב לעמו – סיפורים שונים ונדירים ומעשיות על גדולי הדור מאוצרו של הרב מוצפי.
דורש ציון – פנינים, משלים וסיפורים על דרך הפרד"ס ועל סדר פרשיות השבוע,ה' כרכים.
תורה בציון – ביאורים הלכות ומנהגים בענייני ספירת העומר - ל"ג לעומר, חג השבועות וביאור האזהרות, 2017 תשע"ז.
חופת ציון – ביאורים הלכות ומנהגים בענייני נישואין, 2018 תשע"ח
חנוכה בציון – הלכות חנוכה ועשרה בטבת, 2018 תשע"ח.
יסוד ציון – בענייני ימי השובבי"ם, 2018 תשע"ח
נחמת ציון – מנהגים והלכות בנושא בין המצרים וט' באב.
פורים בציון – ספר העוסק בדיני וענייני חודש אדר, חג הפורים ומגילת אסתר 2021.
הגדה של פסח לספר בציון – הלכות מנהגים, פנינים, משלים וסיפורים מדרשותיו של הרב בן ציון מוצפי שליט"א, 2018 אדר תשע"ח
מחזור קול ציון ליום הכיפורים – עם כוונות על פי הקבלה ופירוש, שני כרכים.
מחזור קול ציון לראש השנה – עם כוונות על פי הקבלה ופירוש, חלק אחד.
סליחות קול ציון – עם כוונות על פי הקבלה ופירוש, חלק אחד, 2020 התש"פ.
עטרת ציון – ביאורים ומאמרים בנושא גלות וגאולה, שני כרכים.2020 תש"פ.
שערי ציון – ביאורים ופירושים על פרקי אבות חלקם גם מפרשים קטעים באבות דרבי נתן ע"פ ספריו ושיעוריו, חלק א' על פרקים א-ב, חלק ב' על פרקים ג-ד.
חלק ג' על פרקים ה-ו.
סידור הרש"ש עם הגהות "האלף לך שלמה" – סידור הרש"ש עם הגהות חכם סלמן מוצפי זצ"ל.
סידור קול ציון לימי החול – עם כוונות על פי הקבלה ופירוש ,חלק אחד, 2022 תשפ"ב.
סידור קול ציון ליום שבת – עם כוונות על פי הקבלה ופירוש ,חלק אחד, 2021 תשפ"א.
חודש בציון – הלכות ומנהגים בנושא ערב ראש חודש, ראש חודש וברכת הלבנה, 2020 תש"פ.
מקרא בציון – הלכות ומנהגים בנושא מקרא תורה,חלק אחד, 2022 תשפ"ב.
ברית בציון – הלכות ומנהגים בנושא ברית מילה,חלק אחד, תשפ"ב.
ימלוך בציון – הלכות ומנהגים בנושא ראש השנה, 2023 תשפ"ג
אומר בציון–הלכות הליכות ופניני מוסר לחודש אלול, חלק אחד, 2024 תשפ"ד.
ברכות בציון – הלכות ומנהגים בענייני ברכות, ב' כרכים, 2025 תשפ"ה.
תפארת ציון – עשרים וחמשה דרושים יקרים בענייני "העולם והאדם", ג' כרכים, 2025 תשפ"ה.
רב מוצפי תרגם מערבית את הספר "חוקי הנשים" (במקור: קאנון אל נסא) בשפה המדוברת אז בדומה ליידיש שהיה מקובל באירופה בארצות אשכנז, של הרב יוסף חיים מבגדאד, הכולל מוסר והלכות לנשים, ירושלים 1978 תשל"ט.
כמו כן הרב מוצפי ערך והוציא לאור ספר נוסף של הבן איש חי בשם עטרת תפארת, שם 1981 תשמ"א.
בן-ציון לוּריא (4 באפריל 1905 – 4 באפריל 2002) היה איש חינוך, סייר וסופר, ממייסדי החוג לחקר המקרא, חוקר ארץ ישראל והמקרא וממשרטטי המפות הראשונים בישראל.
לוריא נולד בשנת 1905 בעיר ביאליסטוק שבפולין למשפחה ציונית-אתאיסטית.
למד בגימנסיה העברית "תרבות" בביאליסטוק, ולאחר סיום הלימודים עלה לארץ ישראל בשנת 1925. בתחילה עבד כפועל, ובשנת 1929 נרשם לאוניברסיטה העברית בירושלים, שם למד במחלקה לחקר הגאוגרפיה של ארץ ישראל אצל חוקר ארץ ישראל פרופ' שמואל קליין ואחרים.
את עיקר מרצו הקדיש לוריא לחקר ארץ ישראל והתנ"ך, לזיהוי אתרים ונופים מקראיים ולמתן שמות תנ"כיים לנקודות יישוב חדשות בארץ ישראל.
הוא היה ממקימה ומראשיה של החברה לחקר התנ"ך, ועורך כתב העת "בית מקרא" שהוציאה החברה.
בכינוסים השנתיים של החברה היה לוריא מהמרצים הראשיים.
הוא גם ערך את הפרוטוקלים של דיוני החוג לתנ"ך שהתקיים בתחילה בביתו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון ולאחר מכן בבתיהם של נשיאי המדינה.
הוא יזם את הוצאתם לאור של הפרוטוקולים כ"עיונים" בספרי התנ"ך השונים, בהוצאת החברה לחקר המקרא.
הוא גם שימש במשך שנים כגזבר המרכז העולמי לתנ"ך, שדוד בן-גוריון שימש כנשיאו.
בשנת 1927 הצטרף לאגודת המשוטטים הישראלית, ויחד עם חבריו הירושלמים דוד בנבנשתי, נתן שלם ופנחס כהן ערך מסעות רגליים ארוכים, בין השאר לדמשק ולעבר הירדן.
בהקדמה לספר היובל לכבודו כתב עליו גצל קרסל: .
לוריא פרסם עשרות מאמרים, בעיקר ב"בית מקרא", בענייני ארץ ישראל, וכתב וערך ספרים רבים, אחד מהם הוא אטלס תנכ"י אשר מפותיו צורפו לתנ"ך בהוצאת קורן.
יתר ספריו מוקדשים לחקר התנ"ך, תולדות עם ישראל בתקופת המקרא, שיבת ציון ותקופת בית שני וכן לזיהוי אתרים ונופים מקראיים בארץ ישראל ההיסטורית.
לוריא היה פעיל בוועדת השמות הירושלמית והרבה לתת שמות לרחובות ולשכונות בירושלים.
לבתו הבכורה שנולדה בשנת 1932 קרא ארנונה, על שם נחל ארנון שבעבר הירדן, שנצפה מחלון ביתו שבשכונת תלפיות.
בני השכונה התרשמו משמה של הילדה והחליטו להסב את שם השכונה מתלפיות מזרח לארנונה.
בן-ציון לוריא היה נשוי ליהודית לבית גינצבורג, אחות במקצועה, עסקנית ציבור, חברת מועצת עיריית ירושלים.
אחותה רוחמה זלינגר הייתה ממייסדות כפר אז"ר.
אחותה ז'ניה טברסקי הייתה חברת הכנסת מטעם מפא"י.
האחיות לבית גינצבורג היו בנות דודת של זלמן שזר, ועל פי על פי ספרות חב"ד, הן צאצאיות של שאול גיצבורג ממיר, חסידו של מייסד שושלת חב"ד שניאור זלמן מלאדי.
בתו ארנונה נישאה לסגן-אלוף , שנהרג במלחמת ששת הימים.
בתו טלמונה נישאה לעו"ד תיאודור אוריין.
בנו, פרופסור מנחם לוריא, הוא מדען בתחום הכימיה האטמוספרית ואיכות אוויר,
נכדו נהרג במלחמת יום הכיפורים.
נכדתו תמר פייקס היא אמנית ובמאית, יוצרת הסרט "רבועים של קרטון", על השכול והאבל במשפחתה.
נכדו דן אורין שימש כשגריר ישראל במקדוניה.
נכדו פרופסור אמיר אוריין הוא ראש מרכז הסרטן TICC בפקולטה לרפואה בטכניון.
נכדו דורון אוריין הוא ראש בית הספר לעיצוב בסמינר הקיבוצים.
נכדו פרופסור שי לוריא הוא מנהל היחידה לכירורגיה של היד ולמיקרוכירורגיה בבית החולים הדסה.
נכדו גיל לוריא הוא אנליסט השקעות.
מהספרים שכתב או ערך והמפות שהכין
בן-שלח מנוצה (שם מדעי: Erucaria microcarpa; בעבר: Reboudia pinnata) הוא צמח חד-שנתי מדברי, בסוג שלח.
צמח זה נפוץ מאוד בחבלים המדבריים ובחבלי הספר של ארץ ישראל.
תקופת פריחתו של הבן-שלח המנוצה היא בין חודשי ינואר לאפריל.
הפרחים מגיעים לאורך של 8 עד 10 מ"מ הפרי קצר, ואורכו 7 עד 13 מ"מ.
בעת ההנצה העלים מתפרקים פעמיים או שלוש.
הפרח בהיר בהשוואה לשאר מיני הסוג, וצבעו ורוד בהיר או לבן.
בעבר שויך לסוג "בן-שלח" (Reboudia).
הצמח גדל באזורי ערבה ומדבר, ונפוץ באזורים יבשים בדרום ארץ ישראל ובמרכזה.
עם אזורי תפוצתו בארץ ניתן למנות את מדבר שומרון, הרי יהודה, מדבר יהודה ובקעת ים המלח, עין גדי, הנגב הצפוני, הרי אילת, הערבה ובקעת הירדן.
תפוצתו העולמית היא באזור הסהרו-ערבי, המאופיין באקלים מדברי.
הבן-שלח המנוצה משמש מאכל לבעלי החיים בנגב, ובהם לכבשים, לפרפרים ולגמלים.
בן 10: החייזרים החדשים היא סדרת הנפשה אמריקאית לילדים ששודרה בערוץ Cartoon Network.
בישראל הסדרה שודרה לקראת 2011 בערוץ הילדים, בדיבוב לעברית.
הסדרה מתרחשת לאחר סיום הסדרה "בן 10: כוח החייזרים".
פרק הסיום של הסדרה שודר ב-31 במרץ 2012 עם פרק של שני חלקים בשם "היריב האולטימטי", הפרק הוקדש לזכרו של יוצר הסדרה, הכותב והמפיק דוויין מקדאפי, אשר נפטר במהלך הפקת הסדרה.
כמו כן הופק לסדרה ג'נרייטור רקס ספיישל טלוויזיוני, הכולל קרוסאובר המשלב את הדמות הראשית בן מסדרה בן 10: החייזרים החדשים.
הסדרה מתרחשת מספר שבועות לאחר סיום הסדרה הקודמת.
כאשר האומניטריקס הושמד בפרק הסיום של בן 10: כוח החייזרים, בן טניסון, כיום בן 16, חייב ללמד לשלוט בכוחות של האולטימטריקס, גרסה משודרגת של האומניטריקס אשר נותנת לבן לשנות לצורות עוד יותר עוצמתיות הידועות בשם "צורות אולטימטיביות".
בן טניסון (איטן גרינברג) - הדמות הראשית בסדרה, כיום בן 16, לאחר שהאומניטריקס שלו הושמד, הוא חייב ללמד לשלוט בכוחות של האולטימטריקס, גרסה משודרגת של האומניטריקס אשר נותנת לבן לשנות לצורות עוד יותר עוצמתיות הידועות בשם "צורות אולטימטיביות".
גוון טניסון (שירה נאור) - בת דודתו של בן.
כיום בת 16, בעלת כוחות קסם מיוחדים.
היא יכולה לשלוט, ליצור ואפילו לעצב צורות לחבלים וגשרים, טילים מוצקים ושריונות ואבני דרך בעת חציית מקומות מסוכנים.
קווין איתן לווין (יהונתן מגון) - יריב לשעבר של בן, בסדרה הקודמת עבד כסוחר טכנולוגיה חייזרית עד שהוא לא בכוונה היה מעורב בקנוניה והצטרף לבן מתוך רצון כדי להתנצל על פעולותיו.
יש לו יכולת לספוג דברים שהוא נוגע אם זה אבן או מתכת ומקבל מהם כוח והגנה במהלך הקרב.
מקס טניסון (צביקה שוורצברג) - סבא של בן וגוון.
ג'ולי יממוטו (מורן שכניק) - מושא אהבתו של בן וחברתו.
היא אוהבת לשחק טניס, לאכול צ'יפס חריף, ומטפלת בחיית המחמד שלה, סירה (חייזר שהיא ובן מצאו).
בן-ציון "בנץ" כרמל (1935–1997) היה פוליטיקאי ישראלי, שכיהן כשגריר ישראל בקזחסטן, מזכיר מועצת הפועלים בבאר שבע, וסגן ראש העיר באר שבע.
כמחזיק תיק התרבות בעיר קידם את הקמתם של מועדון השחמט העירוני, בת-דור באר שבע, תיאטרון באר שבע והסינפונייטה הישראלית באר שבע.
בשנת 1997 זכה באות יקיר באר שבע.
כרמל נולד וגדל בתל אביב.
בוגר הגימנסיה הרצליה במגמת חקלאות והיה חבר בתנועת הצופים.
בשנים 1959–1965 מונה על אגף התעסוקה והקליטה במשרד העבודה במחוז הדרום.
בקיץ 1972 בהיותו יו"ר האגודה לתרבות וחברה בבאר שבע יזם כרמל פרויקטים רבים.
ביחד עם השחקניות נעמי בלומנטל, מרגלית סטנדר וזכריה לירז, את הקמת "בימת באר שבע", שלימים הפכה לתיאטרון באר שבע.
בשנת 1973 יזם את הקמת התזמורת הקאמרית (לימים הסינפונייטה הישראלית באר שבע), את מועדון השחמט באר שבע ביחד עם אליהו לבנט ואת בת-דור באר שבע ביחד עם עליזה וולף.
בבחירות לרשות עיריית באר שבע בנובמבר 1978 התמודד כרמל לראשות העיר כנציג מפלגת המערך והפסיד לראש העיר המכהן אליהו נאווי.
הוא קיבל 7472 קולות (20.99ֵ%) והרשימה שלו קיבלה 5 מנדטים במועצת העיר.
נאווי שחבר לרשימת "לתמורה" הבלתי מפלגתית קיבל 14888 קולות (41.82%) ורשימתו זכתה ב-9 מנדטים.
כמזכיר מועצת הפועלים בבאר שבע העביר כרמל את ניהול מפעל "חסין אש" לידי העובדים.
בבחירות לרשות עיריית באר שבע בתחילת 1989, התמודד כרמל לראשות העירייה כנציג מפלגת המערך, וקיבל 8999 קולות שהם 24.0% מהקולות.
הרשימה שלו קיבלה 8211 קולות, שהקנו לו 5 מנדטים במועצת העיר.
הוא הפסיד ליצחק רגר מהליכוד שזכה בראשות העיר עם 22,648 קולות (60.3%).
שר החוץ שמעון פרס מינה אותו ב-1993 לשגריר ישראל בקזחסטן הראשון.
בשנת 1997 הוענק לכרמל עיטור יקיר באר שבע.
שדרות בנ"ץ כרמל, הן קטע הדרך ממחלף חטיבת הנגב המוביל לאנדרטת הנגב, לבית הלוחם באר שבע ולשכונת רמות.
הן מסתיימות בצומת שדרות אורי צבי ודרך אביטל אביגדור.
הרב בן ציון חיים פריימן (י"ב בטבת ה'תרפ"ב, ינואר 1922 – ט' בכסלו ה'תשנ"ו, דצמבר 1995) היה רב ו'משיב' ירושלמי בישיבות בכל רחבי ישראל.
נולד בי"ב בטבת תרפ"ב לשלמה אליהו ולפייגה לבית שילדקרוט.
אביו שימש כ"שמש" של קבר רחל בתקופת המנדט.
הרב בן ציון היה הבכור מבין שבעה אחים.
בכ' בטבת התקיימה ברית המילה, הסנדק היה הראי"ה קוק והמוהל היה הרב יוסף חיים זוננפלד.
בן ציון פריימן נולד בחצר בתי מחסה בעיר העתיקה ובהמשך עברה משפחתו לרחוב אור החיים (רחוב הארמנים לשעבר).
בצעירותו למד בת"ת "עץ חיים" ששכן באותם ימים בעיר העתיקה.
בימי נערותו עד לנישואיו פעל בשורות האצ"ל והיה ממונה על הסליק שבבית כנסת החורבה, שם שימש אביו כגבאי.
נישא לשושנה לבית ברזל בט' בניסן תש"ב.
לבני הזוג נולד בן יחיד בשם דוד.
בשנות השלושים לחייו החל לעבור בין ישיבות והיה שותף בהקמת מספר ישיבות תיכוניות וישיבות הסדר.
בשנים אלה היה משמש כ'משיב' בישיבות רבות ומגוונות ועמד בקשר עם התלמידים שם.
בין הישיבות שבהן לימד ולמד הן: ישיבת נתיב מאיר, ישיבת הכותל, ישיבת הגולן, ישיבת ברכת משה, ישיבת היכל אליהו, ישיבת מעלות, ישיבת פורת יוסף.
הרב בן ציון עסק בלימוד תורה כל ימיו אך לא העלה את חידושיו בספר, אמנם מקצת מחידושיו ראו אור בחוברות ובכתבי עת.
בנוסף כתב הרב בן ציון שירה ותפילות שנדפסו גם הן בבמות שונות, לרוב בעילום שמו.
באחרית ימיו תקפה אותו מחלת הסרטן ממנה סבל כמה שנים עד פטירתו.
הרב בן ציון פריימן נפטר בט' בכסלו תשנ"ו.
בלווייתו ספדו לו הרב מרדכי אליהו, הרב יהודה עדס, הרב אביגדר נבנצל והרב דן סגל.
(מתוך הספדו של הרב ישעיהו הדרי)
הרב שמואל גדליה ניימן, בעל 'גידולי שמואל'.
בן-ציון ציטרין (נולד ב-6 במרץ 1956) הוא עורך דין, בעליו של משרד עצמאי ציטרין ושות' - משרד עורכי דין, בעברו יועץ תקשורת ומוציא לאור ישראלי, ולשעבר עיתונאי.
בן-ציון ציטרין נולד וגדל בתל אביב.
למד בתיכון עירוני ה' בתל אביב ושרת בצה"ל בבסיס קליטה ומיון.
למד לתואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב ואחר כך השלים תואר במשפטים ב, התמחה בבוררות וגישור.
בשנים 1981–1986 שימש כעיתונאי בשבועון "העולם הזה".
בשנים 1986–1990 כתב בירחון מוניטין, בשבועון "כספים" ובעיתון "גלובס".
בשנים 1991–1994 שימש כעיתונאי עצמאי בעיתונים "טלגרף" ו"העולם הזה".
בשנים 1994–2004 שימש ככתב בעיתון "הארץ", במדור כלכלה בתחומי כיסוי שונים וכתב טור משפטי בשם
עם הקמת העיתון הכלכלי של קבוצת הארץ בשנת 2000, "TheMarker", החל לשמש ככתב גם בעיתון זה.
בתחילת 2004 מונה ציטרין כעורך מהדורת מבט בערוץ הראשון של רשות השידור.
כעורך המהדורה קיבל לידיו הקלטה ששודרה במהדורת מבט, ובה נראה השר יוסף פריצקי בשיחה עם חוקר פרטי מספר על כוונתו לתפור תיק לעמיתו לסיעה השר אברהם פורז, על רקע מאבק שניהל פורז בעובדי חברת החשמל.
בהמשך השנה סיים את תפקידו כעורך מבט, לאחר פנייה של אגודת העיתונאים בירושלים לפרקליטות המדינה, בטענה כי מונה לתפקידו ללא מכרז.
לאחר הפיטורים פנה לבית הדין לעבודה בתביעה לבטל אותם, ותבע את היועצת המשפטית של רשות השידור בגין הוצאת לשון הרע.
ב-1987 החל לשמש כמוציא לאור עצמאי של ספרות מקצועית בתחומי הכלכלה, השקעות וצרכנות פיננסית, כמחבר מדריכים בתחום ייעץ לקהילה העסקית וכמו"ל עצמאי ועורך של מגזין "משקיהון", העוסק במתן מידע למשקיעים בתחום הפיננסי.
הספר הראשון שהוציא לאור נקרא "כל הדרכים לרכישת דרכון נוסף", אחר כך כתב וערך כ-12 ספרים ומדריכים.
בשנים 2003–2008 הוציא את המדריך "אנשי מפתח - רשימת החברים שיפתחו לך כל הדלת".
ציטרין גרופ בע"מ" אותה הקים, העוסקת בתחום יחסי ציבור, ייעוץ תקשורת אסטרטגי, לובינג, מדיה דיגיטלית והוצאה לאור.
ציטרין משמש גם כיו"ר הוועד המנהל של עמותת הצלחה.
בספטמבר 2019 פתח ציטרין משרד עצמאי - "ציטרין ושות'", המתמחה, בין היתר, בתביעות המונים (תביעות ייצוגיות ונגזרות), דיני תקשורת, ניו מדיה ולשון הרע, עבירות כלכליות - פלילי, מיסוי - אזרחי, ניהול ההון המשפחתי, חדלות פירעון ואכיפת חיובים, ליטיגציה אזרחית.
לטענתם ההפרש, בסך 66 מיליון שקל, שולם כשוחד לחברי מזכירות אגד, מאחר שחברה שהוערכה לפני העסקה בשווי של יותר ממיליארד שקל, נמכרה בסכום נמוך יותר.
התביעה הוגשה לאחר שנחשפו מסמכים חדשים בנוגע לעסקה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-11 (1984) והבחירות לכנסת ה-12 (1988) שובץ כמועמד ברשימה המתקדמת לשלום.
בשנת 2003 עתר לבג"ץ לבטל חובת הסודיות על זהות מועמדים לשפיטה, בעקבותיה נקבע כי שמות המועמדים יפורסמו ברשומות 21 יום לפני ישיבת הוועדה שבה תידון מועמדותם.
בשנת 2007, בעקבות עתירתו לבג"ץ החליטה שרת המשפטים ציפי לבני למנות שופטים חדשים לבית המשפט העליון, לאחר שלוש שנים בהן לא מונו שופטים חדשים לבית המשפט, ומצבת השופטים הייתה לא מלאה.
בשנת 2017 הגיש תביעה ייצגית נגד רכבת ישראל בשל המחיר המופרז של חטיפים ומשקאות במכונות ברציפי תחנות הרכבת.
בשנת 1986 פרסמו יפעת נבו ובן-ציון ציטרין שתי כתבות בהן הוזכרו עורכי דין ותמונתם של עורכי הדין פורסמה בכתבה.
לשכת עורכי הדין זימנה למשפט בבית הדין המשמעתי שלה את שני עורכי הדין ששמם פורסם בכתבות, בטענה כי אלו עברו על כללי האתיקה המקצועית של עורכי הדין האוסרים על פרסומת אישית.
נבו וציטרין הוזמנו להעיד בפני בית הדין המשמעתי, ונדרשו לחשוף את מקורותיהם העיתונאים.
על פי חוק לשכת עורכי הדין, בית הדין המשמעתי של הלשכה רשאי לדרוש מכל אדם בישראל להתייצב בפניו ולהעיד ולהציג מסמכים שידרוש בית הדין.
ציטרין ונבו סירבו לחשוף את מקורותיהם העיתונאים, ובשל סירובם הם נקנסו בקנס כספי על ידי הלשכה.
נבו וציטרין עתרו לבג"ץ כנגד ההחלטה, בטענה כי כעיתונאים שמורה להם הזכות שלא לחשוף את מקורותיהם.
השופט מאיר שמגר פסק בהחלטה תקדימית כי לעיתונאים שמורה הזכות שלא לחשוף את מקורותיהם וכי ללשכת עורכי הדין לא הייתה סמכות לקנוס את העיתונאים.
פסיקה זו מכונה בעולם המשפטי "הלכת ציטרין".
בפסיקתו קבע השופט את הכללים על פיהם ניתן לבטל את החיסיון העיתונאי: כאשר המידע המבוקש רלוונטי לחקירה; כשהעבירות הנטענות הן עבירות חמורות, וכשלרשויות אין כל אפשרות אחרת להגיע לחקר האירועים.
כל הדרכים לרכישת דרכון נוסף, הוצאת לימון - תחקירים כלכליים, תל אביב 1987
כל הדרכים למציאת עבודה בחו"ל, הוצאת לימון - תחקירים כלכליים, תל אביב 1988
כל הדרכים לפתיחת חשבון בנק בשווייץ ובמדינות אחרות, הוצאת לימון - תחקירים כלכליים, תל אביב 1989
כל סודות הביטוח, יחד עם נעם ילין, הוצאת לימון - תחקירים כלכליים, תל אביב 1990
רייטינג - דירוג החברות הבורסאיות, הוצאת לימון - תחקירים כלכליים, תל אביב 1991
סקסי וורלד : המדריך העולמי לחרמן הישראלי, הוצאת לימון - תחקירים כלכליים, תל אביב 1991
זיכיון להצלחה: הזדמנויות עסקיות לקבלת זיכיונות מארצות הברית, עורך ראשי - בן ציון ציטרין, הוצאת לימון - תחקירים כלכליים, תל אביב 1991
אנשי מפתח, רשימת החברים שיפתחו לך כל דלת, תל אביב 2004
בן-ציון (בנטלי) נוביס (נולד ב-5 בפברואר 1939) הוא פרופסור אמריטוס לגסטרואנטרולוגיה באוניברסיטת תל אביב, חלוץ בתחום רפואת גסטרואנטרולוגיה בישראל.
הוא הקים וניהל את המכון הגסטרואנטרולוגי בבית החולים מאיר וכיהן כיושב ראש האיגוד הישראלי לגסטרואנטרולוגיה ומחלות כבד בישראל.
בן-ציון נוביס נולד בפרטוריה, דרום אפריקה, להוריו, אברהם נוביס, בעל חנות בגדים, יליד ליטא, ושרה נוביס (לבית רומיין), עקרת בית.
אחיו, ריימונד נוביס, הוא רופא שיניים ומתגורר בסידני, אוסטרליה.
במהלך לימודיו בבית הספר התיכון לבנים ארכדיה בפריטוריה, היה פעיל בתנועת הנוער הציונית "הבונים".
הוא למד רפואה בדרום אפריקה והתמחה בלונדון, שם הכיר את אשתו לעתיד, קרול נוביס (לבית מטשן), ילידת ויניפג, קנדה.
לאחר תקופת מגורים וסיום ההתמחות בקייפטאון בתחום מערכת העיכול ומחלות כבד (גסטרואנטרולוגיה), עלו השניים לישראל בשנת 1976 עם שתי בנותיהן, נורית ודניאלה.
המשפחה התיישבה בכפר סבא, שם נולדה בתם השלישית, תמרה.
נוביס הוא בין המקימים של בית הכנסת הקונסרבטיבי בכפר סבא, "הוד והדר" והוא פעיל בתנועה המסורתית בישראל.
נוביס למד רפואה בדרום אפריקה ובאנגליה.
בשנת 1962 קיבל תואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת פרטוריה (MBChB) וב-1966 נהיה חבר בקולג' המלכותי לרופאים בלונדון (Member of the Royal College of Physicians) MRCP את תת-ההתמחות עשה בגסטרואנטרולוגיה בין השנים 1970–1972 בהנחיית פרופסור סולי מארקס ופרופסור סימי בנק בבית החולים Groote Schuur Hospital בקייפטאון.
מלבד רופא אחד, כל צוות המכון היה יהודי, ולכן כינו אותם בבדיחות הדעת, The Gastric Jews.
בשנת 1972 הוא נרשם כרופא מומחה לגסטרואנטרולוגיה.
בשנת 1997 נבחר כעמית בקולג' המלכותי לרופאים בלונדון (FRCP).
לאחר הכשרתו בקייפטאון ובלונדון, עבד נוביס כמומחה בכיר בגסטרואנטרולוגיה בין 1973–1976 בבית החולים בקייפטאון.
הוא עלה לארץ בשנת 1976 והתיישב עם משפחתו בכפר סבא.
בשנת 1977 הקים וניהל את המכון הגסטרואנטרולוגי בבית החולים מאיר בכפר סבא, שהוביל בתחומו בארץ בטיפולים ובאבחונים בשיטות חדשניות.
בין השנים 1984–1985 נשלח לשנת שבתון כחוקר בבתי החולים Boston City Hospital ו-Deaconess Hospital המסונפים לאוניברסיטת הארווארד בבוסטון, ארצות הברית.
בתום שנת השבתון הוא חזר לכפר סבא לנהל את המכון הגסטרואנטרולוגי בבית החולים מאיר עד לשנת 2004. במקביל הוא כיהן כפרופסור חבר קליני בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
לאחר פרישתו מניהול המכון, הוא מונה לרופא בכיר במשרה חלקית ומנטור של המומחים לגסטרואנטרולוגיה בבית החולים שיבא - תל השומר, שם עבד עד לשנת 2018.
נוביס היה חלוץ בפעולות אנדוסקופיות אבחנתיות וטיפוליות, ביניהם:
נוביס פרסם מאות מאמרים בתחום הגסטרואנטרולוגיה בכתבי עת מדעיים נבחרים, הרצה בכנסים בינלאומיים והעמיד דור של תלמידים ההולכים בעקבותיו במחקר בתחום חקר הכבד.
בימים אלה הוא מרצה אודות "50 שנות גסטרואנטרולוגיה בישראל", תקופה ותהליך שהוא היה חלק מהותי מהן.
1986 – רופא מצטיין מטעם קופת חולים כללית
2000 - פרס להישגים אקדמיים מטעם הפדרציה הציונית דרום אפריקאית בישראל
2008 – פרס מטעם האיגוד הישראלי לגסטרואנטרולוגיה ומחלות כבד לציון שנים של טיפול מקצועי ומסור בחולים, חינוך והוראה לדורות של רופאים למחקר פורה ופעילותו בגסטרואנטרולוגיה בארץ
2011 – תעודת הוקרה על התנדבות למען התנועה המסורתית לישראל
2015 – תעודת הוקרה על התנדבות למען קהילת הוד והדר
כיהן כיו"ר האיגוד הישראלי לגסטרואנטרולוגיה ומחלות כבד בישראל בין 1991–1995.
חבר באגודה הישראלית לחקר הכבד.
יו"ר ועדת האתיקה באיגוד הישראלי לגסטרואנטרולוגיה ומחלות כבד בישראל בין 2001–2007.
חבר ועדת האתיקה של ארגון הגסטרואנטרולוגיה האירופי בין 1996–2000 והעולמי בין 2001–2005.
יו"ר ועדת הבחינות להתמחות בגסטרואנטרולוגיה בישראל בין 1996–2001.
חבר ועדת הבחינות להתמחות בגסטרואנטרולוגיה בישראל בין 1982–2007.
נוביס פרסם כ-150 מאמרים או בכתבי עת בין-לאומיים.
כתב פרקים בשלושה ספרים בתחום הגסטרואנטרולוגיה.
בן-ציון סופר (1945 – 26 במרץ 1987) היה פוליטיקאי ישראלי, ראש מועצה אזורית מרום הגליל.
נולד בעיירה א-זאווייה בחבל טריפוליטניה שבלוב.
אביו הוא הרב כמוס סופר, יליד תוניסיה שהיה רב העיירה.
בסוף שנת 1949, בהיותו בגיל ארבע, עלתה המשפחה לארץ.
יהודי העיירה נקלטו במחנה העולים שבות עם, משם עברו להתיישב במושב עלמה שבגליל העליון.
למד בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה ובאוניברסיטת חיפה.
היה מורה ומנהל בית ספר.
בתחילת שנות ה-70 הוא החל להיות פעיל ציבור, ובשנת 1973 היה חבר במטה חירום של מושבי הגליל שקבל על אפליה במכסות מים לעומת הקיבוצים בסביבה.
בנוסף היה סגן יו"ר ארגון הקניות של מושבי הגליל ויו"ר ההנהלה של "נחלת המושבים", אגודה שניהלה את קרקעות עמק החולה של המושבים.
באמצע שנת 1976 נבחר ליושב ראש ועד המושב עלמה.
כיו"ר הוועד ביקש לממש פסק בוררות שקבע שיש לחסל את עדרי הבקר במושב, הפוגעים במטעים, דבר שהביא אותו לסכסוך קשה עם בעלי העדרים.
בשנת 1983 נבחר לראשות מועצה אזורית מרום הגליל.
כראש המועצה האזורית, מונה ליושב ראש ועד ממונה של מושב מירון שקרס בגלל חובות כבדים.
במקביל לפעילותו בגליל היה פעיל במפד"ל, ובשנת 1977 הוצב במקום ה-61 ברשימתה בבחירות לכנסת התשיעית.
בשנת 1986 הוא נבחר לנציג המושבים בלשכת המפד"ל.
נהרג בתאונת דרכים ב-26 במרץ 1987. הובא למנוחות בבית העלמין של מושב עלמה.
השאיר אחריו אשה, רחל, ושישה ילדים.
בנו עמית סופר, מכהן אף הוא כראש המועצה האזורית מרום הגליל.
בן אחר, אופיר סופר הוא שר העלייה והקליטה מטעם הציונות הדתית.
בן (בהונגרית: Bőny) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון שבצפון-מערב הונגריה.
הכפר הוקם בשנת 1992 לאחר פיצול הכפר "בניירטלפ" (Bőnyrétalap) לבן ולרטלפ (Rétalap).
בן-ציון פוקס (נולד ב-8 בספטמבר 1930) הוא פרופסור אמריטוס לכימיה אורגנית באוניברסיטת תל אביב, לשעבר ראש בית הספר לכימיה באוניברסיטה.
תחומי התמחותו הם כימיה אורגנית, סטריאוכימיה ופוטוכימיה.
בן-ציון פוקס נולד בסוצ'אבה שברומניה ב-8 בספטמבר 1930 למינה מינדלה ינובר, בת הרב הראשי של יאסי, מרדכי ינובר, ולצבי הירש פוקס.
ילדותו עברה במסגרת הקהילה היהודית בסוצ'אבה.
בתחילת 1941 הגיע הצבא הגרמני שהתמקם בשולי העיר סוצ'אבה.
בסתיו של 1941 נצטוו כל היהודים להתייצב בתחנת הרכבת בורדוז'ני, שם הועלה פוקס עם כל המשפחה לקרונות מטען/בקר ונשלח צפון מזרחה.
המשפחה מצאה מסתור בעיירה מורפה (Murafa) ליד מוהיליב-פודילסקי, ואחר כך בגטו מוגילב, שם סבלו ממחלות ומרעב.
אחרי השחרור, באביב 1944, נשארה המשפחה במורפה עוד מספר חודשים, עברה לבוקרשט ומשם באמצע 1945 שבה לסוצ'אבה.
לאחר התנדבות בבתי יתומים ופעילות ציונית, ב-25 ביוני 1950 עלה פוקס לארץ ישראל באונייה "טרנסילבניה" שהגיעה לנמל חיפה.
בישראל הצטרף לקיבוץ "במאבק" (בתחום היישוב "ולדהיים" שנעזב על ידי המיישבים הגרמנים הטמפלרים) של "העובד הציוני".
נשאר בקיבוץ עד אמצע 1951 כשהאסיפה הכריעה על מעבר לסטטוס של מושב שיתופי בשם "אלוני אבא".
פוקס שהה חצי שנה אצל הוריו במעברת הצריפים בקריית אונו.
התגייס לצה"ל, והוצב בחיל מדע (חמ"ד).
באוקטובר 1952, לאחר נישואיו, עבר עם רעייתו לירושלים.
בסוף 1953 השתחרר מצה"ל אחרי שרות חובה של שנתיים וחצי, כנהוג אז, והתחיל לעבוד כטכנאי-כימיה אצל פרופ' פליקס ברגמן.
כעבור מספר חודשים עבר לטכניון ושימש כטכנאי ראשי של המחלקה לכימיה אורגנית.
באותה תקופה למד מדעים במגמת הכימיה לתואר ראשון ואחר כך, לתואר שני.
סיים בשנת 1958 את לימודי המדעים בטכניון במגמת הכימיה לתואר ראשון ובשנת 1960 סיים בהצטיינות את התואר השני.
עם סיום התואר השני, עברה המשפחה לגור בשכונת אחוזה שעל הכרמל.
בשנת 1963 סיים את הדוקטורט בכימיה, בהנחיית פרופ' דוד גינצבורג.
בשנת 1963 מונה למרצה בפקולטה לכימיה בטכניון והתחיל להרצות ולנהל מחקר עצמאי.
אחרי שלוש שנים, בקיץ 1966, יצא עם משפחתו לשנתיים בבוסטון בארצות הברית, שם התקבל לפוסט-דוקטורט במחלקה לכימיה של אוניברסיטת ברנדייס.
לאחר שנתיים חזרה המשפחה להרצליה, ופוקס התקבל לאוניברסיטת תל אביב כמרצה בכיר.
הוא המשיך במחקר והוראה, עד לפרופסורה מלאה (1968–1998) במחלקה לכימיה אורגנית ולתפקיד ראש בית הספר לכימיה באוניברסיטה (1987–1989).
בתל אביב המשיך בקריירה האקדמית, עד ליציאתו לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
תחומי עיסוקו של בן-ציון פוקס:
סטריאוכימיה אורגנית וניתוח קונפורמציה, סטריאו-אלקטרוניקה .
כימיה סופרא מולקולרית: קומפלקסים מארחים חדשים, זיהוי יוני, מולקולרי וכיראלי .
כימיה חישובית: תיאוריה מול ניסוי, מכניקה קוונטית ומכניקה מולקולרית.
סינתזה ברירתית, מערכות ברומו-אורגניות, פוטוכימיה אורגנית.
אוניברסיטת ברנדייס, וולת'ם, מסצ'וסטס, ארצות הברית – עמית מחקר אורח, 1966–1968
אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, קרוליינה הצפונית, ארצות הברית – פרופסור אורח, 1974
מכון מקס פלנק להמרת אנרגיה כימית, מילהיים על הרוהר, גרמניה, – פרופסור אורח, 1978–1979
אוניברסיטת גנט בבלגיה – פרופסור אורח בהזמנת קרן פרנקי , 1982
המועצה הלאומית למחקר, האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית – חוקר בכיר אורח, 1982–1983
אוניברסיטת קונסטנץ בגרמניה, אוניברסיטת ציריך בשווייץ – פרופסור אורח, 1990
אוניברסיטת בון בגרמניה (סמסטר אביב) – פרופסור אורח, 1994
אוניברסיטת קולומביה הבריטית, ונקובר, קנדה (סמסטר חורף) – פרופסור אורח, 1999
פוקס הוא חבר בחברה הישראלית לכימיה, האגודה האמריקנית לכימיה והחברה המלכותית לכימיה.
היה יושב ראש ועדת הבגרות בכימיה בשנים 1975–1977. בנוסף היה חבר בוועדה למונחי הכימיה האורגנית בעברית.
היה חבר ועורך בוועדת העריכה של כתב העת המדעי "Israel Journal of Chemistry" בשנים 1976–1982. החל מ-1988 פוקס שימש כנציג הלאומי באיגוד הפוטוכימיה האירופי (European Photochemistry Association) לתקופה של 4 שנים.
בשנים 2005–2010 היה פוקס חבר בקבוצת עבודה של קרן המדע האירופית .
לאחר פרישתו ערך פוקס, במשותף עם ישראל היבנר, שמחה וייסבוך, יהודה טננהאוס ומאיר קוסטינר, את "ספר יהודי סוצ'בה (שוץ)" בשני כרכים, על חיי הקהילה היהודית בסוצ'בה בתקופה שלפני מלחמות העולם, בזמן השואה ועד העלייה לישראל.
פוקס ואשתו גרים בתל אביב.
בתם היא הסופרת והעיתונאית נאורה שם שאול.
זוכה מדליית קרן פרנקי , גנט, 1982.
מינוי לעמית מחקר בכיר, המועצה הלאומית למחקר בארצות הברית, 1983.
בן 10: כוח החייזרים היא סדרת הנפשה אמריקאית לילדים ששודרה בערוץ Cartoon Network.
בישראל הסדרה החלה להיות משודרת ב-7 באפריל 2010 בערוץ הילדים בדיבוב לעברית.
הסדרה מתרחשת חמש שנים לאחר הסדרה "בן 10" ולוקחת טון אפל יותר מהסדרה המקורית.
חמש שנים לאחר הסדרה מקורית, בן טניסון, כיום כבר נער, שוב פעם עוטה את האומניטריקס על מנת להגן על כדור הארץ וכל חלקי הגלקסיה ממתקפת חייזרים מרושעים.
האומנטריקס עצמו, כלי דמוי שעון יד, מאפשר לבן להשתנות לצורות של חייזרים רבים.
בן טניסון (איטן גרינברג) - הדמות הראשית בסדרה, כיום בן 15, הוא המנהיג לאחר שסבו מקס נעלם באופן מסתורי.
האומניטריקס התחדש ונותן לו להשתנות ל-10 סוגים חדשים של חייזרים גיבורים אשר חזקים יותר ועוצמתיים יותר מהחייזרים בסדרה המקורית.
במשך 5 השנים בן נעשה דרמטי וקיבל כוח, מנהיגות ותבונה.
כיום בת 15, בעלת כוחות קסם מיוחדים.
קווין איתן לווין (יהונתן מגון) - יריב לשעבר של בן, עובד כיום כסוחר טכנולוגיה חייזרית.
הוא לא בכוונה היה מעורב בקנוניה והצטרף לבן מתוך רצון כדי להתנצל על פעולותיו.
היא אוהבת לשחק טניס, לאכול צ'יפס חריף, ומטפלת בחיית המחמד שלה, ניט (חייזר שהיא ובן מצאו).
בן 10 היא סדרת הנפשה אמריקאית לילדים, שמשודרת בערוץ Cartoon Network, המשמשת כאתחול לסדרה בעלת אותו שם.
בישראל הסדרה שודרה בשנת 2017 בערוץ הילדים, בדיבוב לעברית.