tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יעוד העיקרי של חברת הזנק הוא פיתוח מוצר חדשני, התאמתו לצורכי הלקוחות ויצירת מערכת הפצה שתביא לגידול מהיר במספר הלקוחות/הכנסות.
הגשמת הייעוד כרוכה באי ודאות גבוהה ועשויה להמשך מספר שנים.
אי הוודאות נובעת מכך שלמוצר חדשני ופורץ דרך אין שוק מובחן, ועל פי רוב יש להמציאו או להגדירו מחדש.
אתגר זה דורש סבלנות, גיבוש חזון מרחיק ראות, גמישות מחשבתית, צוות נחוש, מגובש וחדור מטרה, יכולת שכנוע ועוד תכונות רבות נוספות.
המושגים כישלון והצלחה בהקשר של חברת הזנק אינם מוחלטים: חברת הזנק יכולה להצליח ולתפקד כחברה עסקית גדולה ומצליחה המחלקת דיווידנדים לבעלי ההון.
אולם, מנקודת מבט המשקיעים, החברה תתויג ככישלון עסקי אם לא הניבה למשקיעה את תשואה המצופה.
שני הקריטריונים העיקריים להצלחתה של חברת סטרטאפ המתבססת על הון סיכון הם: הנפקתה לציבור (IPO) או רכישתה על ידי חברה גדולה (Exit, M&A).
פעולות אלו מניבות למשקיעים תשואה גדולה ומיידית העשויה להגיע למאות ואלפי אחוזים על ההון המושקע.
לפיכך, מנקודת מבט משקיעי הון סיכון, החברה נחשבת לכישלון אם לא הניבה החזר השקעה מיידי וגדול.
מרבית חברות ההזנק אינן מגשימות באופן מלא את הייעוד שהציבו המייסדים או המשקיעים: חלקן קורסות ומאבדות לחלוטין את ההון שהושקע בהן ואת הנכסים שיצרו.
חלקן ממשיכות לפעול כחברות מצליחות אך אינן מגשימות את ציפיות המייסדים והמשקיעים לתשואה על ההון המושקע.
ורק אחוז קטן (5-6%) מצליח להביא לחדשנות טכנולוגית פורצת דרך ולצידה הכנסות נאות לחברה ותשואה גבוהה למשקיעים.
גיוס הון לחברת הזנק, כאשר נדרש, מתנהל לרוב בשלבים אחדים, בהתאם להתפתחותה של החברה.
לכל שלב שלבי משנה אחדים.
בשלב הראשון, שמכונה לעיתים קדם ראשוני מעובדים הרעיונות של היזמים לכלל הצעה למוצר או מוצרים שאותם ניתן לשווק ללקוחות.
שעות עבודתם של היזמים, מכשירים ומשאבים שהם נזקקים להם, ממומנים בשלב זה מחסכונות פרטיים, עזרת חברים וקרובי משפחה.
בשלב השני, נוהגים לגייס הון ראשוני , לאחר שהציגו למשקיעים (מוסדיים, או פרטיים) תוכנית עסקית ובה הבנת השווקים שבהם יפעלו, הגיון כלכלי להקמת מוצר (או אב-טיפוס של מוצר) בלוח זמנים מוגדר ומבנה הארגון והעובדים אשר ייצרו אותו.
השלב שבו ליזמים, ולחברה שבבעלותם, יש כיוון טכנולוגי מגובש, והמוצר/ים של החברה עברו לשלב שבו אפשר לשווק אותם ללקוחות נקרא מדרגה ראשונה .
ומכאן ואילך, היזמים והחברה שואפים לגיבוש המוצר, החדרתו אל שוק הצרכנים, והשגת הכנסות עליהם, כציון דרך הנקרא שלב ההכנסות .
כיוון שההון ההתחלתי מגויס לפני שהחברה רווחית, ההשקעה בחברת הזנק נחשבת להשקעה בסיכון גבוה.
רוב חברות ההזנק נסגרות ללא הגעה למימוש רווחים.
מהנותרות, חלק מגיעות להצלחה עסקית סבירה או טובה, וחלקן מגיעות להצלחה פיננסית עצומה ומצליחות לענות על הציפיות הרבות אותם שואפים המייסדים והמשקיעים לקיים.
מבחינת קרנות הסיכון נקרא מודל זה "מודל ההום ראן", שבו רק אחת מבין מספר החברות בפורטפוליו של הקרן תצליח לייצר רווח מספיק גדול, על מנת לכסות על ההפסדים בהשקעות שלא זכו למימוש רווחים (אקזיט).
בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים של המאה העשרים, בעקבות ביטול פרויקט הלביא, נפלטו לשוק מהנדסים רבים.
כתוצאה ישירה החלו לקום מיזמים טכנולוגיים המבוססים על ידע שנרכש בפרויקט הלביא.
למיזמים אלה הצטרפו מהנדסים מנוסים שהגיעו עם גלי העלייה מברית המועצות.
ואולם, בתחילת שנות התשעים התגלה כשל שוק משמעותי: למרבית המיזמים היה חסר ידע בשיווק ורובן התקשו לגייס מימון לפעילויות השיווק והחדירה לשוק.
כתוצאה מכך מרבית המיזמים נסגרו לאחר שלב פיתוח הטכנולוגיה או מוצר.
משרד המדען הראשי בראשות יגאל ארליך זיהה את כשל השוק ופיתוח את תוכנית "יוזמה".
התוכנית הציעה שיתופי פעולה בין חברות טכנולוגיה מקומיות לבין משקיעים זרים.
מטרות התוכנית היו לממן את שלבי השיווק וההפצה של מוצרי התעשייה המקומית, להצמיח כוח אדם מיומן בתחומי השיווק ולחשוף את התעשייה המקומית למשקיעים זרים.
התוכנית עודדה חברות השקעה זרות (VC) להשקיע בחברות טכנולוגיה צעירות.
תנאי התוכנית היו אטרקטיביים למשקיע: המדינה תשתתף בהשקעה (matching) ולאחר חמש שנים ה-VC יוכלו לרכוש החוצה את חלק ההשקעה של המדינה כהלוואה נושאת ריבית של 5%.
התוכנית זכתה להצלחה והביאה לארץ משקיעים רבים שראו בה מנגנון להפחתת סיכונים.
באותן שנים קמו חברות הייטק כמו סאיטקס קורפוריישן, אמדוקס, אלביט מערכות, קומברס, אורבוטק, אינדיגו, צ'ק פוינט, קבוצת רד-בינת, וגילת רשתות לווין.
רובן נזקקו למימון זר, גישה לשווקים זרים וגישה לבורסות זרות.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 קמו מספר רב של חברות הזנק בתחום ההיי טק בארץ ובארצות הברית, שעסקו בעיקר במיזמים הקשורים באינטרנט.
רבים מהיזמים, ובכללם ישראלים רבים, הצליחו לנצל את הגאות בבורסת הנאסדאק בארצות הברית ולהנפיק את החברות האלו במחירים גבוהים, בלא שהציגו מודל עסקי מוכח ובלא שרשמו רווחים ואפילו הכנסות משמעותיות.
דוגמה טובה לחברה כזו היא חברת מיראביליס עם תוכנת המסרים המידיים ICQ שנמכרה לענקית התוכנה AOL ב-407 מיליון דולר.
עם זאת, תחילת המאה ה-21 שמה קץ לגאות, במה שכונה התפוצצות בועת הדוט-קום.
עקב כך הוצף השוק בעולם ובישראל במובטלי הייטק רבים, שנפלטו מחברות הזנק שנסגרו או הצטמצמו.
חברות מסוימות כגון חברות הסחר האלקטרוני: eBay ואמזון הצליחו לשרוד למרות הקשיים ושמרו על רווחיות גם בתקופה קשה זו לתעשיית האינטרנט.
החל משנת 2003 החלה התעשייה להתאושש, אך מחירי החברות לא הגיעו עוד לשיאים שקדמו להתפוצצות הבועה.
ב-2009 היו בישראל למעלה מ-3,850 חברות הזנק, שבהן מועסקים כ-70 אלף עובדים, ב-2014 נרשמו כ-164 חברות עם הכנסות של מעל 25 מיליון דולר ומעל 50 עובדים כל אחת.
התחומים העיקריים הם תוכנה, אינטרנט, מדיה, אלקטרוניקה, טכנולוגיה צבאית, ביוטכנולוגיה, מכשור רפואי וקלינטק.
רוב החברות שוכנות באזור שמכונה בהומור "סיליקון ואדי".
נכון לשנת 2020 בישראל 16% מחברות הסטארטפ הופכות לחברות בשלות, 85% נסגרות לפני שהגיעו למוצר.
בישראל קיימים מנגנונים שונים לתמיכה בפעילות מחקר ופיתוח של חברות הזנק, ובפרט חברות בעלות חדשנות טכנולוגית משמעותית ורמת סיכון גבוהה (דיפטק), רוב מנגנונים אלו מופעלים על ידי רשות החדשנות ובהם:
בנוסף, השקעה של משקיעים פרטיים בחברות הזנק זוכה להטבת מס במסגרת "חוק האנג'לים".
בשנים 2023 עד 2025 כולל, חלה ירידה משמעותית בשיעור רישום הסטארט־אפים בישראל, שעיקרה ב-2024 וב- 2025.
חברת החשמל לישראל היא חברה ממשלתית וציבורית, שבבעלות כמעט מלאה של מדינת ישראל.
היא אחראית לייצור, הולכה, הַשׁנָאָה, חלוקה ואספקת החשמל בישראל וברשות הפלסטינית.
החברה נוסדה ב-1923 על ידי פנחס רוטנברג ומאז מובילה את משק החשמל בארץ.
אף שהחברה בבעלות המדינה, היא מממנת את פעילותה באמצעות מקורות עצמיים וגיוסי הון בארץ ובחו"ל, בערבות ממשלתית.
נכון לסוף 2021 העסיקה כ-10,487 עובדים וסיפקה חשמל לכ-3 מיליון משקי בית.
סיפורה של 'חברת החשמל פלשתינה' שזור בסיפור היישוב העברי בעת החדשה.
תהליך הקמת החברה לווה בחזון הקמת המדינה היהודית בארץ ישראל.
הזיכיון מממשלת המנדט בו זכה רוטנברג כחברה פרטית חייב את פיתוח הארץ לטובת כל תושביה וביצירת מרחב "מחושמל" ליהודים וערבים כאחד.
רוטנברג החזיק בדעות עצמאיות בכל הנוגע ליחסי יהודים-ערבים, דעות שלא תמיד עלו בקנה אחד עם הציונות הרשמית.
שלטונות המנדט ראו חשיבות רבה בייסוד תשתית חשמל מודרנית בארץ ישראל והעניקו לרוטנברג בחודש ספטמבר 1921 שני זיכיונות אשר אפשרו לו, באופן בלעדי, לנצל את מימי נהרות הירקון, הירדן ושאר מקורות המים של הארץ להפקת אנרגיה חשמלית.
בטרם יהפכו לזיכיונות ארוכי-טווח התחייב רוטנברג לעמוד בתנאים שונים.
זו הייתה חברה אשר נרשמה בספר החברות של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל, מושב הדירקטוריון שלה היה בלונדון ומניותיה נסחרו בבורסה הלונדונית.
הארת תל אביב ומושבות הדרום
הזיכיון הראשון שהתקבל היה לנפת יפו ועל בסיסו נוסדה "חברת החשמל ליפו".
רוטנברג התחייב להקים תחנת כוח הידרו-אלקטרית על הירקון, 'תוכנית הירקון', משנית לתוכנית הגדולה להקמת תחנת כוח על מי הירדן בנהרים.
רוטנברג ראה בתוכנית הירקון תוכנית חלוץ בקנה מידה קטן יחסית אשר לאור הניסיון שהצטבר בה יהיה אפשר לגשת לתוכנית הירדן.
היא נסבה על חלקו התחתון של הנהר מעשר טחנות לים התיכון.
אז התעוררה התנגדות ערבית נגד מסירת מפעל החשמול ליהודים.
בסופו של דבר נבנתה תחנה קלורית בין יפו לתל אביב.
ב-1923 נפתחה תחנת הכוח הראשונה, שסיפקה חשמל לעיר יפו ולתל אביב.
התחנה ייצרה בשלב ראשון 300 קילוואט חשמל.
ביוני 1923 הוארו לראשונה רחובות אלנבי ונחלת בנימין בתל אביב, ובנובמבר 1923 הוארה שדרות המלך ג'ורג' (לימים שד' ירושלים) ביפו.
ב-1923 ייסד רוטנברג את "חברת החשמל לפלשתינה" שקלטה לתוכה את "חברת החשמל ליפו".
בין השנים 1923–1925 התרחבה רשת החשמל במהירות.
גורם מרכזי לכך היה הקמתו של קו מתח גבוה למפקדות הצבא הבריטי בסרפנד (צריפין), שאפשר לחברת החשמל לספק חשמל גם לראשון לציון, נס ציונה ורחובות, ולאחר מכן גם לרמלה.
ב-1925 החלה לפעול תחנת כוח בחיפה, שסיפקה חשמל לעיר חיפה, עכו, ולמפעלים שהוקמו במפרץ חיפה.
רוב הציוד והידע שהיו נחוצים לפרויקט החישמול סופקו בתחילה על ידי חברת AEG הגרמנית.
חברת החשמל פתחה סניף בברלין ומהנדסי חשמל גרמנים פיקחו על עבודות הקמת הרשת ביפו ובתל אביב.
בשנת 1925 הקימה חברת החשמל שתי תחנות-כוח נוספות, מונעות דיזל גם הן – האחת בחיפה והשנייה בטבריה.
ההספק המרבי של שלוש התחנות גם יחד בשנת 1925 היה כ-1 מגוואט חשמל, והקמתן מסמלת את ראשית עידן החשמל בארץ ישראל (לשם השוואה, כושר היצור הכולל של תחנות-הכוח של חברת החשמל בשנת 2010 היה קרוב ל-13,000 מגוואט חשמל).
ב-5 במרץ 1926 חתם הנציב העליון, הלורד פלומר, על זיכיון החשמל אשר אשרר את ההסכמים משנת 1921 אותם קיבל רוטנברג מממשלת בריטניה והעניק לחברת החשמל זכות בלעדית למשך 70 שנה על ייצור החשמל, הולכתו ומכירתו ברחבי שטח המנדט הבריטי בארץ ישראל.
'פקודת זיכיונות החשמל 1927' פורסמה בעיתון הרשמי של ממשלת פלשתינה-א"י ב-1 באוקטובר 1927. הזיכיון נשאר בתוקף עד שנת 1996, שנה בה הומר בחוק משק החשמל הישראלי.
הזיכיון כלל אומנם גם את שטח עבר הירדן המזרחי אך למעשה, בשל הקמת אמירות עבר הירדן, מומש על ידי חברת החשמל רק בחלקו המערבי של נהר הירדן.
מקום נוסף בו לא היה תוקף לזיכיון החשמל היה שטח העיר ירושלים וסביבתה הקרובה, שם החזיקה בזיכיון "חברת החשמל והשירות הציבורי לירושלים".
ב-3 בינואר 1942 נפטר פנחס רוטנברג ואת מקומו כמנהל הכללי של חברת החשמל תפס אחיו, אברהם רוטנברג.
תחנת-הכוח "נהריים" – חשמל בכוח המים
לאחר שנחתם זיכיון החשמל, החלה חברת החשמל בקיץ 1927 בהקמת תחנת הכוח ההידרואלקטרית "נהריים" אשר נבנתה ממזרח לנהר הירדן, בקרוב לשפך נהר הירמוך לערוץ הירדן.
תחנת הכוח "נהריים" נחנכה ב-9 ביוני 1932 והייתה לתחנת הכוח ההידרואלקטרית החדישה הראשונה במזרח התיכון.
כושר הייצור של שלוש טורבינות המים שבתחנה היה 18 מגוואט, פי חמישה לערך מכושר הייצור הכולל של תחנות הכוח הראשונות.
הדבר אפשר לחברת החשמל להיענות בהצלחה לביקוש מצד לקוחותיה ולצורכי הארץ המתפתחת.
החשמל שייצרה התחנה הוזרם לתל אביב ולחיפה, בקווי מתח שהיוו את מוביל החשמל הראשי של רשת החשמל הארצית באותם ימים.
על שטחי קרקע קרובים ל"נהריים" ניטעו, בהוראת פנחס רוטנברג, שדות חיטה ומטעי פירות בקנה מידה מסחרי וכן הוקמו שכונות מגורים לעובדי התחנה ובני משפחותיהם.
בשנת 1935 הקימה חברת חשמל תחנת כוח קיטורית ראשונה בארץ ישראל – "חיפה א".
התחנה הוקמה על חולות מפרץ חיפה, בכושר ייצור חשמל של 30 מגוואט ותרמה לאספקת הדרישה הגוברת לכוח החשמל בעקבות הגעתה של העלייה החמישית לארץ.
לצד תחנת-הכוח בחיפה הוקם באותה עת גם בניין המשרדים הראשי של חברת החשמל.
שני המבנים, שהם בעלי ארכיטקטורה ייחודית, הוועדו מאז לשימור אדריכלי.
ב-1938 הקימה חברת החשמל תחנת-כוח קיטורית נוספת מצפון לנהר הירקון, "רדינג א", בכושר ייצור חשמל של 24 מגוואט.
כניסת שתי התחנות הקיטוריות לפעולה בשנות השלושים – לצדן של תחנת הכוח "נהריים" וכן שלוש תחנות הדיזל הראשונות – הגדיל את כושר ייצור החשמל מ-22 מגוואט בשנת 1932 ל-76 מגוואט חשמל ב-1939. עם התפתחות משק החשמל התעצמו התעשייה, המסחר והחקלאות ומוצרי חשמל שונים החלו לתפוס מקום מרכזי בחיי תושבי הארץ.
במלחמת העצמאות, ב-14 במאי 1948, עברה תחנת הכוח "נהריים" לשליטת ממלכת ירדן ופסקה מלפעול.
את מקומה במערך הייצור של חברת החשמל תפסו יחידות ייצור חדשות שהוקמו באתרי תחנות-הכוח הקיימות "חיפה א'" בחיפה ו"רדינג" בתל אביב.
כושר הייצור של חברת החשמל בשנת 1951 עמד על 129 מגוואט.
מחברה פרטית לחברה ממשלתית ישראלית
עם סיום מלחמת העצמאות ופתיחת שערי הארץ לגלי עלייה גדולים, עמדה חברת החשמל בפני אתגרי פיתוח גדולים, אולם כספי המשקיעים חדלו להגיע ולחברה חסרו סכומי הכסף שנדרשו לכך.
ב-10 בינואר 1954 החליטה ממשלת ישראל על רכישת 95% ממניות החברה והפיכתה לחברה ממשלתית.
בעקבות העברת הבעלות על חברת החשמל שינה דירקטוריון החברה את מקומו מלונדון לישראל ואת חברי הדירקטוריון שהיו בתפקידם באותה עת החליפו אישים ישראליים.
מקום מושבו של הדירקטוריון החדש נקבע ברחוב החשמל בתל אביב, בתוך מבנה היסטורי מהמאה ה-19, לצדו של מבנה תחנת-הכוח הראשונה.
בשנת 1954 רכשה ממשלת ישראל גם את זיכיון החשמל מ"חברת החשמל והשירות הציבורי לירושלים", חברה שהייתה נתונה אף היא בקשיים תקציביים, והפכה אותה לחברת בת ל"חברת החשמל לארץ ישראל", הגדולה ממנה.
בשנת 1964 אוחדו שתי החברות לחברה אחת.
בשנת 1956, ערב מבצע קדש, הוקמה ליד נהר הירקון תחנת-הכוח "רדינג ג'".
כושר הייצור שלה היה 40 מגוואט והיא נבנתה כתחנה תת-קרקעית, במטרה להגן על מנועיה בפני סכנת הפצצה.
בעקבות תנופת ההתיישבות, גידול האוכלוסייה והפיתוח הכלכלי בעשור הראשון למדינת ישראל הוקמה, לראשונה מאז שנות השלושים, תחנת-כוח חדשה, באתר נפרד מאתרי התחנות הקיימות.
יסודות תחנת-הכוח החדשה הונחו בשנת 1955 בחולות השוממים של נחל סוכריר, בסמוך למקום בו הוחל זמן מה אחר כך בהקמת העיר אשדוד.
תרומת כושר הייצור של תחנת-הכוח החדשה (150 מגוואט) למערך ייצור החשמל הארצי הייתה משמעותית והביאה אותו בשנת 1960 להיקף של 410 מגוואט.
תהליך המודרניזציה שעבר על מדינת ישראל לא פסק ובתחילת שנות השישים הוקמו בכספי שילומים מגרמניה שתי תחנות-כוח חדשות בעלות נתונים זהים: חיפה ב' ואשדוד ב'.
בכל תחנה היו שתי יחידות של 75 מגוואט.
חיפה ב' הופעלה לראשונה ב-1960 ואשדוד ב' ב-1963. בסוף שנות השישים עמד כושר הייצור של חברת החשמל על 1,019 מגוואט.
אתר תחנות-הכוח באשדוד נקרא על שם לוי אשכול, ראש הממשלה השלישי של מדינת ישראל.
בשנות השמונים פרסה החברה וחיברה את כל אזור יהודה ושומרון לרשת החשמל של ישראל.
עד אז פעלה באזור רשת נפרדת שהוקמה בזמן השלטון הירדני שחלקה הופעלה על ידי חברת החשמל המזרח ירושלמית.
מעבר לייצור חשמל תוך שריפת פחם
בעקבות האמרת מחירי הנפט לאחר מלחמת יום כיפור וחרם הנפט אותו הפעילו מדינות ערב, החליטה חברת החשמל להקים תחנות-כוח היכולות לייצר חשמל הן בכוח הפחם – הזול מהדלק הנוזלי.
בין השנים 1981 ל-2000 הוקמו ארבע תחנות-כוח חדישות, בעלות כושר ייצור גדול שמייצרות חשמל באמצעות פחם: בחדרה, באתר הקרוי היום אתר "אורות רבין" על שמו של יצחק רבין, הוקמו שתי תחנות-כוח בכושר ייצור כולל של 2,590 מגוואט.
באשקלון, באתר הקרוי על שם האחים פנחס ואברהם רוטנברג, הוקמו שתי תחנות-כוח נוספות, בכושר ייצור כולל של 2,250 מגוואט.
נכון לשנת 2008 מופק בשני אתרי ייצור אלה חלק נכבד מהחשמל הדרוש למשק הישראלי.
הפעלת תחנות הכוח הללו באמצעות פחם, במקום בדלק נוזלי, תרמה לחיסכון רב בעלויות ייצור החשמל בישראל עד למעבר לשימוש בגז הטבעי.
בשנת 1996 הסתיימה תקופת הזיכיון.
בהתאם לכך חוקק "חוק משק החשמל" והוקמה רשות החשמל שהחלה לפקח על פעילות חברת החשמל, הסדירה את החובות שלה כלפי הצרכנים וקיבלה אחריות על תעריף מכירת החשמל.
כמו כן חברת החשמל איבדה את הבלעדיות לייצור החשמל ובהדרגה נכנסו למשק יצרני חשמל פרטיים.
עידן הגז הטבעי בייצור החשמל
באוגוסט 2005 חתמה חברת החשמל על הסכם לרכישת גז טבעי מחברת EMG, אשר קיבלה מעמד מיוחד המאפשר לה לרכוש גז טבעי מחברות הגז במצרים ולמכור אותו למדינות בחוף המזרחי של הים התיכון במסגרת קו צינור אל עריש-אשקלון.
על-פי הוראות ההסכם הקימה חברת EMG מערכת לאספקת גז ממצרים לישראל, הכוללת מערכת דחיסה באל עריש, צינור ימי באורך של 92 ק"מ מאל עריש לאשקלון ומסוף קבלה באתר קצא"א באשקלון.
במהלך 2010 הרחיבה חברת החשמל את השימוש בגז טבעי וביכולתה היה לייצר באמצעותו למעלה מ-50% מסך יכולת הייצור הכוללת.
כ-56% מהגז הטבעי סופקו על ידי קבוצת "ים-תטיס" ו-44% סופקו על ידי חברת EMG המצרית.
מאז כניסת הגז הטבעי למערך ייצור החשמל חלה ירידה ניכרת בכמות פליטות מזהמי האוויר בישראל: הפחתה של למעלה מ-90% בפליטות גופרית דו-חמצנית וחומר חלקיקי וכן הפחתה של 20% – 30% בפליטת תחמוצות חנקן מהאתרים שבהם נעשה שימוש בגז טבעי.
ב-5 בפברואר 2011, אירע פיצוץ בצינור הגז הטבעי בסיני, אשר גרם להפסקה מוחלטת באספקת הגז לישראל וכן למדינות שאליהן מוזרם הגז באמצעות צינור הגז הערבי (ירדן, סוריה) למשך 39 יום.
לאור אי רציפות באספקת הגז הטבעי ממצרים, עד כדי הפסקה מוחלטת של האספקה, נדרשה חברת החשמל להיערך לייצור חשמל בתמהיל דלקים שונה.
תמהיל זה נדרש גם בשל הוראות הצו הרוחבי של המשרד להגנת הסביבה, המחייב שריפת סולר לפני שריפת מזוט (סולר הוא דלק יקר משמעותית ממזוט, אך הוא נחשב ידידותי יותר לסביבה ומזהם פחות).
בחודשים דצמבר 2011 ופברואר 2012 אישר דירקטוריון חברת החשמל את תנאי ההתקשרות עם שותפות שדה "תמר", הממוקם כ-90 ק"מ מערבית לחיפה.
ההסכם הוא לרכישת גז טבעי במשך 15 שנה.
במקביל, הושלמה קבלתם של היתרי הזרמה למרבית אתרי ייצור החשמל ברחבי ישראל ובוצעו מהלכים לבדיקת חלופות לאגירת גז טבעי (גז טבעי נוזלי), כדי לגשר על תקופת המחסור הנצפית בגז טבעי עד תחילת הפקת הגז משדה "תמר" וכמענה לשיאי ביקוש ואמינות האספקה.
בסוף מרץ 2013 החלה אספקת הגז מקידוח תמר לצרכנים בישראל ובראשם חברת החשמל, מה שסיים תקופה ארוכה של מחסור בגז טבעי.
במהלך שנת 2018 נחתם הסכם קיבוצי בנושא הרפורמה בחברת החשמל.
ב-18 ביולי 2018 אושר תיקון 16 לחוק משק החשמל והרפורמה בחברת החשמל אושרה.
זוהי הרפורמה הגדולה ביותר שנערכה בחברה ממשלתית בישראל.
מאז חתימת ההסכם מתבצעת הרפורמה לפי אבני הדרך.
נערך שינוי ארגוני בחברה, חברת נגה – ניהול מערכת החשמל החלה לפעול חלקית בסוף 2020, נמכרו ארבע תחנות כוח של חברת החשמל: אלון תבור בסוף שנת 2019, רמת חובב בסוף שנת 2020, חגית מזרח בסוף 2021 ואשכול באמצע 2024. בנוסף עובדים פורשים בפרישה מוקדמת על פי תוכנית הרפורמה.
בשנת 2023 עלתה ההצעה להסכם מול החרדים בו הממשלה תאשר פיילוט ל"חשמל כשר"- כזה שישמש חרדים המחמירים ולא מוכנים להשתמש בשבתות וחגים ברשת החשמל הרגילה.
ההצעה כולל הקמת מתקן אגירה כפיילוט ודרכו יסופקו חשמל כשר בשבתות וחגים.
בטבלה הבאה מוצגים מנהלי חברת החשמל מתאריך היווסדה.
חברת החשמל הוקמה כחברה ציבורית שמניותיה נסחרו בבורסה לניירות ערך בלונדון, ולתקופה מסוימת בבורסה בתל אביב, אך בעקבות הלאמת החברה והצעת רכש של מדינת ישראל ליתרת המניות המוחזקות בידי הציבור, הפכה החברה לחברה ממשלתית, כאשר מדינת ישראל מחזיקה בכ־99.85% ממניות החברה, והיתרה מוחזקת בידי משקיעים בודדים.
בעקבות כך הופסק המסחר הציבורי במניותיה של החברה.
על פי רשות החברות, מעמדה של החברה הוא עדיין כשל חברה ציבורית, בשל יתרת המניות המוחזקת בידי הציבור ושייתכן והונפקו בהנפקה ציבורית, ועל כן פועלת חברת החשמל בהתאם להוראות החלות על חברות ציבוריות, כדוגמת פרסום דו"חות כספיים רבעוניים ושנתיים לציבור.
דירקטוריון החברה, ובראשו יושב ראש הדירקטוריון הוא האחראי לניהול תקין של החברה.
הדירקטוריון אחראי בין היתר על אישור דוחות כספיים של החברה, תקציב, תוכניות פיתוח, הלוואות, הסכמי שכר, מינויי בכירים, מבנה ארגון ועוד.
המנהל הכללי של החברה פועל בכפיפות ישירה ליושב ראש הדירקטוריון.
למנהל הכללי כפופים חברי הנהלת החברה, העומדים בראש חטיבות מקצועיות ויחידות סמך.
היחידות הכפופות למנהל הכללי הן:
היועצת המשפטית ומזכירת החברה, בדרגת סמנכ"ל
המבקרת הפנימית ונציבת תלונות הציבור, בדרגת סמנכ"ל
סמנכ"ל אסטרטגיה, חדשנות ושינוי מבני
החטיבות הכפופות למנהל הכללי הן:
חטיבת הייצור והאנרגיה, הכוללת את אגף ייצור, הנדסה ותחזוקה מרחבית, מנהלי תחנות רוטנברג, אורות רבין, משולבת אשכולות רדינג גזר ומרחבית כרמל.
חטיבת שירותי רשת כוללת את: אגף רשת חיפה והצפון, אגף הנדסת רשת, אגף רשת דן וחוף, אגף רשת ירושלים והנגב.
חטיבת פרויקטים הנדסיים הכוללת את: אגף פרויקטי השנאה, אגף פרויקטי יצור ואגף פרויקטי הולכה.
חטיבת התפעול והלוגיסטיקה, כוללת את: אגף הרכש, אגף לוגיסטיקה ונכסים.
חטיבת התקשוב, כוללת את: אגף מערכות מידע.
חטיבת כספים כלכלה וניהול סיכונים כוללת את: אגף חשבונאות, אגף כספים
חטיבת שירות שיווק ורגולציה כוללת את: אגף תקשורת ודוברות, אגף שירות לקוחות.
חטיבת משאבי אנוש כוללת את: אגף משאבי אנוש, אגף שכר, יחסי עבודה ובטיחות, מנהל שינוי ארגוני תכנון ארגון הדרכה ומשאבים, מנהל משאבי אנוש סגל בכיר, גיוס והעסקה מגוונת וממונה על שוויון מגדרי.
חברת החשמל מחזיקה בבעלות מלאה על החברה הלאומית לאספקת פחם, 50% ממניות החברה המנהלת של קרן השתלמות של עובדי חברת החשמל לישראל, כ־40% ממניות חברת התקשורת Unlimited (IBC), וכ־8.3% ממניות המכון הישראלי לאנרגיה וסביבה.
בנוסף לחברה אחזקות זניחות בחברת כימיקלים לישראל, כ־50% מניות החברה (לא-פעילה) לפיתוח משאבי אנרגיה (פמ"א).
לחברת החשמל חברות בנות לא פעילות בשמות: חברת נכסי הירדן, חברת מגרשי קבלנים, מעברות הירדן, ו־"חברת הבניין לארץ-ישראל".
במדינת ישראל פועלות 5 תחנות כוח חופיות, 4 מהן מתופעלות בידי חברת החשמל לישראל:
תחנת הכוח אורות רבין – האתר הגדול ביותר במדינה, שנמצא בחדרה
תחנת הכוח רדינג בתל אביב – עומדת להיסגר בהתאם להחלטת ממשלה
לקראת סוף שנות ה-80 החלה חברת החשמל להקים תחנות-כוח גם באתרים המרוחקים משפת הים.
תחנות-הכוח הללו זכו לשם "המערך הפנים ארצי" והוקמו במסגרתו יחידות ייצור מסוג טורבינות גז, שאינן זקוקות למי ים לטובת קירור.
טורבינות הגז מופעלות ישירות באמצעות גזים הנוצרים בתהליך שריפת הדלקים, בשונה מטכנולוגיית הקיטור, שבה הטורבינה מופעלת באמצעות קיטור הנוצר כתוצאה מחימום מים בדודי תחנת-הכוח באמצעות שריפת דלקים.
שתי טורבינות הגז הראשונות בישראל הופעלו בשנת 1961 בתחנת "אורים" שליד חיפה.
הספק התחנות הללו היה קטן יחסית (10 מגאווט כל אחת) והן נועדו לספק חשמל בשעות עומסי שיא.
בנוסף לכך, נועדו טורבינות הגז אלו לשמש עתודה ביטחונית בשעת חירום.
מערך טורבינות הגז של חברת החשמל כולל יחידות משלושה סוגים שונים:
טורבינות גז תעשייתית – טורבינה תעשייתית המבוססת על עיקרון פעולה של מנועי סילון המונעת בסולר או בגז טבעי.
הספק טורבינות אלה 35 – 260 מגוואט.
טורבינות גז סילוניות – מנועי סילון תעופתיים שהוסב לתצורה קרקעית.
אלה יחידות כוח קטנות בכושר ייצור 10 – 50 מגוואט חשמל כל אחת.
ניתן להתניען במהירות (בתוך כחמש דקות) אולם בשל עלות הפעלתן הגבוהה הן משמשות בדרך כלל במצבי דחק ובשיאי ביקוש.
טורבינות גז במחזור משולב – תחנות אלו מורכבות מטורבינת גז תעשייתית או סילונית וטורבינת קיטור השלובות זו בזו, המחזור מנצל את החום השיורי המיוצר בטורבינת הגז לחימום מים וייצור קיטור המשמש לסיבוב הטורבינה הקיטורית, ומכאן שמן: מחזור משולב (מחז"מ) שניהם יחד או כל אחד לחוד מחובר לגנרטור המייצר חשמל.
חברת החשמל מפעילה מספר אתרים פנים ארציים בהם מותקנות טורבינות גז:
עטרות באזור התעשייה עטרות בירושלים
דוד לוי (חגית) ליד מחלף עין תות
במקביל להגדלת כושר ייצור החשמל במדינה פותחה גם רשת החשמל הארצית, שתפקידה להוליך את החשמל מתחנות-הכוח אל כל רחבי הארץ.
קווי החשמל הראשוניים, במתח חשמל של 6, 22 ו-66 קילו-וולט, הוחלפו במהלך השנים בקווי מתח חשמל גבוהים יותר – 110 קילו-וולט ו-161 קילו-וולט.
בסוף שנות השמונים החלה חברת החשמל להקים את קו מתח העל 400 קילו-וולט אשר הפך במהלך שנות התשעים למעין "מוביל החשמל הארצי" (והידוע גם בשם "אוטוסטראדת החשמל").
הקטע הראשון של הקו הוקם ב-1989 וחיבר את תחנת-הכוח "רוטנברג" עם תחנת המיתוג בצפית.
בשנת 1990, עם כניסתה של היחידה הראשונה ב"רוטנברג" לפעולה, הושלם גם הקטע השני בקו 400 קילו-וולט שהגיע מתחנת מיתוג צפית עד לפתח תקווה.
כיום מהווה קו ההולכה 400 קילו-וולט את חוט השדרה של רשת החשמל הארצית.
בעשור האחרון השקיעה החברה למעלה מ-9 מיליארד דולר בפיתוחו של משק החשמל בישראל.
אף על פי שמדובר בחברה בבעלות המדינה – ההון הדרוש לפיתוח המשק מגויס על ידה ממקורות עצמיים ובאמצעות גיוסי הון בישראל ובחו"ל, ואינם ממומנים מתקציב המדינה.
מערכת החלוקה כללה בסוף 2018 קווי רשת מתח גבוה באורך כולל של 28,340 ק"מ, 50,418 שנאי חלוקה בהספק כולל של 24,745 מגה וואט וקווי רשת מתח נמוך באורך כולל של 35,924 ק"מ (כולל כבלי חיבור לבתים).
תעריפי החשמל בישראל נקבעים על ידי הרשות לשירותים ציבוריים – חשמל.
מספר עוברי החברה יורד בהדרגה והגיע מהשיא שהיה בשנת 2014 – 12,754 עובדים ל-11,103 עובדים בשנת 2021 ול – 10,184 בדצמבר 2023. יש לציין שחלק מהפורשים הם עובדי חברת "נגה" שהתפצלה מחברת החשמל ועובדי תחנות כוח שנמכרו.
במאי 2018 נחתם הסכם קיבוצי בנושא הרפורמה בחברת החשמל (להלן הסכם הרפורמה).
ההסכם כולל מהלך התייעלות נרחב, כך שבתוך כ-6 שנים צפוי מספר העובדים הקבועים בחברה להצטמצם בשיעור של כ־22%.
גיוון תעסוקתי: החברה פועלת לשלב אוכלוסיות בתת-תעסוקה: ערבים, חרדים, אנשים עם מוגבלות וכו'.
נקבעו יעדים להגדלת הגיוון התעסוקתי.
יחסי העבודה בחברה מוסדרים בחוקת העבודה, בהסכמים קיבוציים, בהסדרים קיבוציים וכפופים להוראות הדין (להלן הסכמי העבודה).
הסכמי העבודה חלים על כל העובדים בחברה בסייגים המפורטים בהם, למעט עובדים בחוזה אישי.
הסכמי העבודה מסדירים את תנאי העבודה של עובדי החברה, לרבות חובות וזכויות, שכר ותנאי שירות: שעות עבודה ומנוחה, עבודה בשעות נוספות, תנאי עבודה במשמרות, היעדרות בתשלום (חופשה, מחלה וכו'), תנאי פרישה לגמלאות וכן הוראות הנוגעות לניהול המשאב האנושי בחברה וביניהן: הליך קליטת עובדים, הליך פיטורי עובדים, סדרי משמעת ועוד.
שינויים ועדכונים בהסכמי העבודה נערכים מעת לעת, בעקבות משא ומתן בין הנהלת החברה לבין הסתדרות העובדים הכללית החדשה וועד העובדים הארצי של עובדי החברה, וטעונים אישור של רשות החברות הממשלתיות, הממונה על השכר והסכמי עבודה במשרד האוצר ודירקטוריון החברה.
חברת החשמל היא אחד ממקומות העבודה המבוקשים בישראל על פי סקרים.
ניתן לסווג את עובדי החברה לשתי קבוצות: עובדים בדירוג מינהלי ועובדים בדירוג מקצועי הכוללים מהנדסים, אקדמאים ומשפטנים, הנדסאים וטכנאים.
בחברת החשמל מועסקים 21% נשים ו-79% גברים.
בחברה אין הבדלים ברמת השכר והתגמול בין נשים וגברים באותו דירוג והיקף משרה.
השכר הממוצע בחברה הוא 27,400 ש"ח ברוטו בחודש.
בעל תפקיד כגון מנכ"ל, סמנכ"ל, מנהל אגף ומנהל מחלקה משתכר בממוצע 31,800 ש"ח ברוטו בחודש, עובד בשכר גבוה שאינו בעל תפקיד (בעיקר עובדי משמרת) משתכר בממוצע 38,000 ש"ח ברוטו בחודש ועובדים אחרים משתכרים בממוצע 18,500 ש"ח ברוטו בחודש.
על פי הסכם הרפורמה נוהל משא ומתן אינטנסיבי לחתימה על הסכם קיבוצי שנחתם בשנת 2022. בין היתר בהתאם להסכם בוטל "קביעות חובה" לעובדים חדשים.
עובדיה של חברת החשמל נהנים מזכאות לצריכת חשמל ביתית לשימוש אישי, בדירת המגורים בלבד, ללא עלות.
הזכאים הם עובדים קבועים בחברה וכן גמלאים ושאירים שהגימלה אותה הם מקבלים בשל עבודתם בחברה היא הכנסתם העיקרית.
הזכאות היא עד לתקרה שנתית של 18,000 קוט"ש לשנה.
העובדים משלמים על צריכת חשמל מעל לתקרה.
הזכאות לצריכת חשמל היא ללא עלות וכוללת גילום מס שמחושב לכל עובד על פי אחוז המס השולי שלו.
על פי הסכם הרפורמה הופסקה הזכאות של הטבת חשמל, לעובדים חדשים שיתקבלו לעבודה לאחר חתימת ההסכם.
עובד זכאי יחשב עובד קבוע בחברה בעת חתימת ההסכם, או עובד שיעבור למעמד של עובד קבוע ועבד בחברה ביום חתימת ההסכם (17.5.2018).
ועד העובדים הארצי של חברת החשמל, מהווה אורגן של הסתדרות העובדים הכללית החדשה וכפוף להחלטותיה.
רובם המכריע של עובדי החברה מיוצגים על ידי ועד העובדים (למעט עובדים בחוזה אישי לרבות דרג ההנהלה הבכיר).
נציגי ועד העובדים נבחרים על ידי העובדים בבחירות.
ועד העובדים פועל במסגרת של שלושה מרחבים גאוגרפיים: צפון, דרום, ירושלים ובו חלוקה סקטוריאלית לפי דירוג העובדים: מינהליים, מהנדסים, הנדסאים וטכנאים, אקדמאים.
תחומי הפעילות העיקריים של ועד העובדים הם: ניהול משא ומתן בשם העובדים בעניין הסכמי שכר והסכמים קיבוציים אחרים והגנה על עובדים מפני החלטות שעלולות לפגוע בזכויותיהם.
בהסכם הרפורמה הוכנס סעיף הדן במיצוי זכויות ושקט תעשייתי, הקובע כי עם כניסת ההסכם לתוקף לא נותרו סכסוכי עבודה שלא טופלו.
ועד העובדים הארצי של חברת החשמל התחייב לשתף פעולה ולסייע בקיום אבני הדרך שבהסכם לשם הצלחת הרפורמה.
יהודה גן-אל משמש בתפקיד יושב ראש ועד העובדים של החברה, החל מנובמבר 2022. הוא החליף את מיקו צרפתי שמלא תפקיד זה משנת 2004 עד פרישתו ב-2022.
בשנים 1978–2004 כיהן בתפקיד ישב ראש ועד העובדים של החברה יורם אוברקוביץ'.
ביקורת על התנהלות החברה וחוב פיננסי
חברת החשמל הייתה מוקד לדוחות רבים של מבקר המדינה.
לפי דוח של מבקר המדינה, חובה של חברת החשמל מגיע ל-72 מיליארד שקל, ומצבה הפיננסי רעוע.
עם השנים קמו ועדות רבות לטובת ביצוע רפורמה בחברת החשמל ביניהן ועדת צ'מנסקי, ועדת ורדי וועדת יוגב.
בשנת 2017 קנסה רשות התחרות את חברת החשמל ב-13 מיליון שקלים כאשר הואשמה החברה בניצול לרעה של כוחה המונופוליסטי ביחס שנתנה החברה ללקוחות עסקיים שרכשו חשמל מיצרנים פרטיים.
בשנת 2022, פסק בית המשפט הגבוה לצדק שעל חברת החשמל לקיים הליכי שימוע לפני ניתוקים של אספקת חשמל בשל חובות של צרכנים ביתיים.
פסק הדין ניתן בעקבות עתירה שהוגשה נגד האמצעים שננקטים כלפי צרכנים שמאחרים בתשלום חשבון החשמל.
ביקורת על מחיקת חוב למצרים
רשות החשמל פרסמה במרץ 2019 כי חברת החשמל אמורה הייתה לקבל ממצרים פיצוי בסך של 2.3 מיליארד דולר, בגין הפרת חוזה הגז בין שתי המדינות, שהביאה ב-2011 לעצירת ההזרמה של הגז המצרי לישראל.
הפסקת הזרמת הגז הביאה לעליה במחיר החשמל.
את סכום הפיצוי המקורי (1.76 מיליארד דולר) קבעה בוררות בינלאומיות עוד ב-2015, וזה צבר מאז ריבית והצמדות.
אלא שממשלת מצרים סירבה לשלם את הסכום שנפסק לחובתה, ובתום משא ומתן הסכימה חברת החשמל הישראלית להסתפק בכ-16% בלבד מהסכום שנפסק.
דירקטוריון חברת החשמל אישר את טיוטת הפשרה הזאת עוד בסוף ינואר – אך החברה לא דיווחה על כך כמתחייב לבורסה בתל אביב
המשמעות האופרטיבית היא ויתור על כ-2 מיליארד דולר פיצוי.
אשר היו יכולים להיות מקוזזים לצרכני חברת החשמל.
גיוס והעסקה של קרובי משפחה
בדו"ח מבקר המדינה משנת 2014 בנושא גיוס והעסקה של קרובי נמצא ששיעור ההעסקה של עובדים שיש להם קרובי משפחה בחברת החשמל הוא כ-24% לעומת שיעור של 27% בביקורת הקודמת.
נתון זה מצביע על כך ששיעור העסקת קרובים בחברת החשמל עדיין גבוה, אך במגמת שיפור.
שיעור הקליטה של עובדים חדשים שיש להם קרובי משפחה ירד ל-4.6%.
נמצאו עשרות מקרים מקרים של קרובי משפחה המועסקים באותה מחלקה או באותו אזור, או כפופים לקרובי משפחה.
בביקורת נמצא שהמאגר הממוחשב של קרובי המשפחה של חברת החשמל אינו שלם.
המבקר המליץ לחברה לדון במקרים שבהם עובדים מועסקים בכפיפות לקרוביהם, או שמתקיימים ביניהם קשרי עבודה ולקבוע הסדרים למניעת יחסי כפיפות וניגוד עניינים.
נכון לשנת 2021 עומד שיעור ההעסקה של קרובי משפחה בחברה על כ-14% ממצבת כוח האדם של חברת החשמל.
מאז מרץ 2007 פועלת חברת החשמל למכירת יכולותיה בביצוע פרויקטים בישראל ובחו"ל, במטרה להפוך תחום זה למקור הכנסה משמעותי.
החברה השתתפה בפרויקטי תכנון והקמת תחנות-כוח במדינות הבלקן, באיטליה ובהודו, והיא פועלת בתחום האנרגיה הקונבנציונלית ובתחום האנרגיה החלופית (אנרגיית רוח, תאים פוטו-וולטאיים ואנרגיה הידרו-אלקטרית).
חברת החשמל, באמצעות היחידה לפיתוח עסקי, פועלת למכירת יכולותיה המגוונות בביצוע פרויקטים בישראל ובחו"ל, במטרה להפוך תחום זה למקור הכנסה משמעותי.
החברה עוסקת בתחום של יזמות עסקית במסגרת הרישיונות מכוחם היא פועלת, וחלק מיוזמותיה מחייבות אישור גורמי ממשלה.
יחידות הפיתוח העסקי של החברה מופקדות על ייזום מתקני ייצור גדולים בטכנולוגיות קונבנציונליות ומתחדשות בחו"ל.
הן פועלות גם בתחום מתקני חשמל בהיקפים קטנים ובינוניים, בתחום האנרגיות המתחדשות, התייעלות אנרגטית, פרויקטים בתחומי ההולכה והחלוקה, רכב חשמלי, רשת חכמה ועוד.
כמו כן עוסקת החברה בנושאים כגון מכירת תוצרי לוואי שנוצרים בתהליך ייצור החשמל (אפר פחם, גבס וכדומה).
פעילות נוספת היא ניצול מושכל של תשתיות ונכסים וכמו כן מכירת שירותים שונים של מומחים, מעבדות ואמצעים אחרים.
החברה פועלת גם בתחום התקשורת.
חברת Unlimited נמצאת בבעלות חלקית של חברת החשמל.
למרות הציפיות, החברה לא מצליחה לחדור לשוק באופן משמעותי.
בשנת 2005 הרשיע בית משפט השלום בתל אביב את חברת החשמל בגין מפגעי זיהום אוויר מתחנת הכוח רדינג בניגוד לחוק למניעת מפגעים (התשכ"א-1961) והטיל עליה קנס בסך 300,000 ש"ח.
באתרי תחנות-הכוח הפחמיות "אורות רבין" בחדרה ו"רוטנברג" באשקלון יצא לדרך בשנת 2011 פרויקט הפחתת פליטות בהיקף של כ-8 מיליארד שקל, אשר הוריד עם הפעלתו את ערכי פליטת המזהמים של SOX ו-NOX מתחת ל-200 מ"ג למק"ת (ערך הפליטה שנקבע בצו אישי).
לטובת שיפור איכות האוויר וצמצום פליטת גזי החממה שילבה החברה מאז שנת 2004 בקצב מואץ את הגז הטבעי כדלק מרכזי במערך ייצור החשמל ובמקביל רכשה דלקים (פחם, מזוט וסולר) באיכות גבוהה, בעלי תכולה מופחתת של גופרית.
פעולות אלו, לצד הגדלת נצילות תחנות-הכוח באמצעות הכנסת יחידות מודרניות מסוג מחזור משולב (מחז"מ) הובילו להפחתה נוספת בפליטה הסגולית של מזהמים לאוויר.
בנובמבר 2020 פרסמה חברת החשמל באתר האינטרנט שלה מפות וטבלאות של אזורים בישראל בהם ניתן לחבר מתקני אנרגיה מתחדשת, בהתאם לזמינות מערכות השנאה והולכה.
נתונים אלה אומנם דינאמיים מאוד ועשויים להשתנות ברמה יומית, אולם מאפשרים ליזמים לקבל אינדיקציה מסוימת לפוטנציאל חיבור ייצור מבוזר לרשת החלוקה באזורים השונים.
לדברי מנכ"ל חברת החשמל באותה עת, עופר בלוך, חברת החשמל מברכת על הצטרפות יצרני אנרגיות מתחדשות למערכת החשמל הארצית ורואה בכך תרומה לשיפור איכות הסביבה.
בנוסף, מרחיבה החברה את פעילותה בתוכנית "נתיב האור", המקדמת את נושא הבטיחות והשימוש המושכל בחשמל באמצעות פעילות חינוכית-חווייתית נתיב האור – תוכנית חינוכית קהילתית.
בשנת 2011 לקחו חלק בתוכנית כ-1,100 בתי ספר ב-114 רשויות ברחבי ישראל.
כ-350 מעובדי החברה וגמלאיה לוקחים חלק בתוכנית בהתנדבות, ובשנה זו השתלבו בה גם הורי התלמידים בכ-25 יישובים.
בשנת 2020 מכללת INT יצאה בשת"פ עם חברת החשמל בנושאי למידה טכנולוגים מתקדמים.
בוצעו הכשרות במגוון תחומים כמו DevOps, Big Data, AWS ועוד.
לחברת החשמל מרכזי המבקרים בתחנות-הכוח: בחיפה, "אורות רבין" בחדרה, ובחוות חפציבה ההיסטורית שבחדרה.
חברת הודו המזרחית הבריטית הייתה חברת מניות שקיבלה צ'רטר מלכותי מאליזבת הראשונה ב-31 בדצמבר 1600 במטרה לתת זכויות מסחר מועדפות בהודו.
הצ'רטר המלכותי העניק לחברה שהוקמה לא מכבר 21 שנות מונופול על כל המסחר עם הודו המזרחית.
מחברת מסחר כלכלית הפכה חברת הודו המזרחית הבריטית לשליטה של הודו באמצעות קבלת תפקידים ממשלתיים וצבאיים עד פירוקה ב-1858 בעקבות תוצאות המרד ההודי הגדול.
החברה, שבסיסה היה בלונדון, יצרה את הממלכה הבריטית ההודית.
ב-1717, החברה קיבלה צו מלכותי מהקיסר המוגולי שפטר את החברה מתשלום המס בבנגל ובכך נתן יתרון במסחר בהודו.
הניצחון המכריע של סר רוברט קלייב בקרב פלסי ב-1757 ביסס את חברת הודו המזרחית הבריטית כעוצמה צבאית ומסחרית במזרח הודו.
ב-1760 הצרפתים הוצאו מהודו, למעט כמה אתרי מסחר חריגים בחוף, כגון פודוצ'רי.
לחברה היו גם אינטרסים בדרך להודו מבריטניה הגדולה.
כבר ב-1620, החברה תבעה את האזור בו נמצא הר השולחן בדרום אפריקה ולאחר מכן כבשה את סנט הלנה ושלטה בה.
החברה גם הקימה קולוניות בסינגפור והונג קונג; העסיקה את ויליאם קיד על מנת שילחם בשודדי ים; ופיתחה את ייצור התה בהודו.
אירוע בולט אחר בהיסטוריה של חברת הודו המזרחית היה החזקת נפוליאון בשבי בסנט הלנה.
מוצרים של חברת הודו המזרחית הבריטית הוטבעו במסיבת התה של בוסטון.
המספנות של החברה סיפקו את המודל של סנקט פטרבורג, מרכיבים של המנהלה שלה שרדו בבירוקרטיה ההודית, המבנה של החברה היה הדוגמה המוקדמת המוצלחת ביותר לחברת מניות.
ברם הדרישות של קציני החברה מהאוצר הבנגלי תרמו באופן טרגי לחוסר היכולת של המחוז להתמודד עם הרעב הנורא שגרם למותם של עשרה מיליוני בני אדם בין השנים 1770–1773 ברעב הגדול בבנגל (1770) .
בתחילה, אף על פי שהיה להם הון רב, זה לא הרשים את ההולנדים ששלטו במסחר התבלינים, ולכן החברה לא הצליחה להתיישב בהודו.
בסופו של דבר ספינות שהיו שייכות לחברה הגיעו להודו, עגנו בסוראט (Surat), בצפון מערב הודו, שהוקם כנקודת מסחר בשנת 1606.
בשנתיים הבאות החברה בנתה את המחסן הראשון (כפי שנודעו אתרי המסחר) במפרץ בנגל.
הרווחים הגדולים שדווחו על ידי החברה אחרי הגעתה להודו (כנראה בגלל הקטנת הוצאות תקורה כתוצאה מנקודות העברת המסחר), היו הדחיפה הראשונה למלך ג'יימס הראשון להעניק רישיונות משניים לחברות מסחר אחרות באנגליה.
אבל, ב-1609, הוא חידש את הצ'רטר לחברה לתקופה לא מוגדרת, הצ'רטר הכיל סעיף שלפיו יפוג תוקפו של הצ'רטר אם הסחר לא יהיה רווחי למשך 3 שנים רצופות.
את החברה הובילו נגיד אחד ו-24 מנהלים שהקימו את חבר המנהלים.
הם מונו על ידי חבר הבעלים ודיווחו לו.
לחבר המנהלים היו 10 ועדות לדווח להן.
הסוחרים האנגלים היו עסוקים לעיתים קרובות בפעולות עוינות נגד מקביליהם באוקיינוס ההודי, ההולנדים והפורטוגזים.
אירוע מרכזי שסיפק לחברה עדיפות על האימפריה המוגולית היה ניצחונה ב-1612 בקרב ימי על הפורטוגזים בקרב סובלי שהתרחש בחוף הקרוב לכפר סובלי, לא הרחק מסוראט.
ניצחון זה אותת גם לשליטים ההודים עם איזו מהמעצמות כדאי להם יותר לטפח קשרי סחר.
כדי למנוע ניהול מלחמות מסחר חסרות תועלת בים המרוחק, האנגלים החליטו לבדוק את האופציות שלהם להשגת דריסת רגל ביבשת הודו, עם אישור של בריטניה והאימפריה המוגולית, וביקשו ממשפחת המלוכה להתחיל במשימה דיפלומטית.
ב-1615, סר תומאס רו קיבל הוראה של המלך ג'יימס הראשון לבקר את האימפריה המוגולית (ששלטה על רוב תת-היבשת ההודית לכיוון אפגניסטן) ואת שליטה, ג'הנגיר.
מטרת המשימה הייתה לארגן ברית מסחרית שתיתן לחברת הודו המזרחית הבריטית זכויות בלעדיות להתיישב ולבנות מפעלים בסוראט ואזורים אחרים.
ג'הנגיר שלח מכתב למלך אנגליה דרך תומאס רו בו נכתב:
להוכחת האהבה והחברות שלנו: אני מבקש מהוד מלכותו לפקוד על כל סוחריו להביא בספינותיהם כל סחורה טובה הולמת או נדירה עבור מצודתי; ושאתה תהא שבע רצון לשלוח לי את מכתביך המלכותיים בכל הזדמנות, כדי שאוכל לשמוח בבריאותך ובעסקיך המצליחים; שחברותנו תהא הדדית ותימשך לנצח.
כחלק מההסכם בין תומאס רו כנציג חברה לבין המוגול הגדול ג'אהנגיר, הורשתה החברה לבנות בתי אחסון (שכונו פקטוריז) לאגירת הטובין אותם רכשו נציגי החברה בהודו.
החברה, תחת התמיכה הברורה הצליחה במהירות להאפיל על הפורטוגזים, שיצרו את בסיסיהם בגואה ובבומביי (שאחר כך הועברה לאנגליה כנדוניה לקטרינה דה ברגנזה).
ב-1647 היו לחברה 23 בתי אחסון ו-90 עובדים בהודו.
המחסנים המרכזיים נהפכו למעוזים מוגנים על ידי המבצרים שנבנו: מבצר ווילאם בבנגל, מבצר סנט ג'ורג בצ'נאי וטירת בומבי.
ב-1634 הרחיב הקיסר המוגלי את האירוח שלו לסוחרים האנגלים באזור בנגל.
העסקים העיקריים של החברה היו באותה עת בחומרים כותנה, משי, אינדיגו, אשלגן חנקתי ותה.
בכל הזמן הזה החברה הכינה התקפה על המונופול ההולנדי בסחר התבלינים במצר מלאקה.
ב-1711 יצרה החברה נקודת מסחר בקנטון (גואנגג'ואו), סין, על מנת לסחור בתה ובכסף.
ב-1657 חידש אוליבר קרומוול את הצ'רטר משנת 1609, והביא לשינויים קטנים במחזיקים במניות החברה.
המעמד של החברה חוזק על ידי החזרת המלכות לאנגליה.
בסדרה של 5 חוקים בסביבות שנת 1670, המלך צ'ארלס השני סיפק לחברה זכויות לנכסים טריטוריאליים אוטונומיים, ליצור כסף, לפקד על כוחות צבאיים ולכרות בריתות, לעשות שלום ומלחמה, ולהפעיל משפטים פליליים ואזרחיים בשטחים שהחברה השיגה.
לחברה היה צורך גדל בהגנה מחמת יריבים מסחריים, כוחות אימפריאליסטים אחרים ולעיתים שליטים מקומיים עוינים.
החופש לנהל את ענייניה הצבאיים התקבל בברכה בחברה והחברה הקימה במהירות את כוחותיה הצבאיים בשנות ה-80 של המאה ה-17, בעיקר באזורים הלא מוכרעים של אוכלוסייה מקומית.
ב-1689, החברה שהייתה מעין "מדינה" בהודו היבשתית, ניהלה באופן עצמאי את הנשיאויות הגדולות של בנגל, מדארס, ובומביי והחזיקה בכוח צבאי מטיל אימה.
מ-1698 החברה זכתה להשתמש במוטו "Auspico Regis et Senatus Angliae", כלומר "תחת חסותם של המלך והפרלמנט של אנגליה".
ב-1717, בתמורה לעזרה בריטית בהתמודדות עם האימפריה המראטהית, ויתר המוגול הגדול לגמרי על המס שנגבה עד אז על סחורות שיוצאו מבנגל.
בספטמבר 1746, כחלק ממלחמת הירושה האוסטרית, תקף כוח של חברת הודו המזרחית הצרפתית, שיצא מפודוצ'רי והיה בפיקודו של יוסף פרנסואה דופלה את הכוחות הבריטים במדרס.
הכוחות הצרפתים ניצחו בקרב מדרס את הכוחות הבריטיים והשתלטו על מבצר סנט ג'ורג וכך זכו בשליטה בעיר מדרס ובכל אזור נשיאות מדראס ושטחים הסמוכים לו.
השליטה הצרפתית נמשכה עד 1749, כאשר בהסכם אקס-לה-שאפל שנחתם באאכן וסיים את המלחמה באירופה הוסכם כי רוב השטח יוחזר לחברה הבריטית.
ב-1756 סירב המושל של קלקוטה מטעם חברת הודו להסגיר הודי שנמלט אל העיר לידי הנוואב של בנגל , סיראג' אוד-דואולה , וזאת מטעמים מדיניים, בתגובה החליט הנוואב לפתוח במתקפה.
ב־20 ביוני אותה שנה כבש צבאו את מצודת ויליאם.
רוב הבריטים הצליחו להימלט, 146 מהשכירים ההודים של חברת הודו המזרחית נישבו.
השבויים נכלאו ב"חור השחור" של בית הסוהר שבמצודה, שלא היה אלא צינוק באורך 5.5 מטרים וברוחב 4.5 מטרים.
כל הלילה נאבקו השבויים על מעט אוויר שנכנס משני חלונות קטנים.
שנה אחרי כן חזר רוברט קלייב וכבש את קולקטה.
השגשוג שממנו נהנו פועלי החברה איפשר להם לחזור לארצם ולהקים אחוזות ועסקים ולהשיג כוח פוליטי.
כתוצאה מכך, פיתחה החברה שדולה בפרלמנט האנגלי.
ברם, תחת לחצם של סוחרים שאפתניים ושותפים קודמים של החברה (שאותם כינתה בזלזול החברה "Interlopers") שרצו להקים חברות מסחר פרטיות בהודו, עבר ב-1694 חוק שביטל את ההגבלות הממשלתיות.
חוק זה איפשר לכל חברה אנגלית לסחור עם הודו, אלא אם נפסלה ספציפית על ידי הפרלמנט, ובצורה זו בוטל הצ'רטר שפעל במשך כמעט 100 שנים.
באמצעות חוק משנת 1698, חברה "מקבילה" לחברת הודו המזרחית בריטית (שנקראה באופן רשמי חברת המסחר האנגלית עם איי הודו המזרחית) נוסדה בסיוע פיננסי של שני מיליון פאונד מהמדינה.
אולם, בעלי המניות רבי העוצמה של החברה הישנה הבטיחו במהירות סכום של כ-315 אלף פאונד לקונצרן החדש, ושלטו בגוף החדש.
שתי החברות נאבקו זו בזו במשך זמן מה, הן באנגליה והן בהודו, על מנת לזכות בחלק עיקרי במסחר.
ברם התברר במהרה שהחברה המקורית כמעט ולא עמדה בפני איזושהי תחרות משמעותית.
לבסוף התמזגו שתי החברות ב-1702, בחוזה בין המדינה ובין שתי החברות.
בהתאם להסכם נתנה החברה לאחר המיזוג לקופת המדינה האנגלית סכום בן 3,200,000 פאונד, בתמורה לזכויות בלעדיות מיוחדות שהוענקו לה למשך שלוש השנים הבאות- שלאחריהן יבחן המצב מחדש.
החברה הממוזגת הפכה ל"החברה המאוחדת של הסוחרים של המסחר האנגלי לאיי הודו".
בעשורים שלאחר מכן היה סכסוך מתמיד בין שדולת החברה לפרלמנט.
החברה ביקשה התמסדות קבע, בעוד שהפרלמנט לא הסכים להתיר לחברה אוטונומיה רבה יותר ובכך לוותר על הזדמנות לנצל את רווחי החברה.
ב-1712, חוק נוסף חידש את מעמד החברה.
ב-1720, מקורו של 15% מהייבוא הבריטי היה מהודו, כשכמעט כולו עבר דרך החברה, עובדה שאשררה את ההשפעה של שדולת החברה.
חוק שחוקק ב-1730 האריך את הרישיון עד לשנת 1766. שנה לאחר מכן, נכנס לתוקף חוק חברת הודו המזרחית שמטרתו להסדיר את הרגולציה על החברה, ומתחיל תהליך שסופו הלאמת החברה בשנת 1858.
באותה העת, היו הבריטים והצרפתים ליריבים מרים, והיו ביניהם תגרות באופן תדיר על שליטה בקולוניות.
(במלחמת העצמאות של ארצות הברית, למשל, סיפקו הצרפתים כוחות למתיישבים האמריקאים בניסיון לעזור להם להסיר את השלטון הבריטי) ב-1742, בפחד מהתוצאה המוניטרית של מלחמה, הסכימה הממשלה להאריך את המועד הסופי של רישיון המסחר האקסקלוסיבי של החברה בהודו עד ל-1783, תמורת הלוואה נוספת של כמיליון פאונד.
חברת הודו המזרחית המאוחדת (בהולנדית: Vereenigde Oostindische Compagnie או בראשי תיבות: VOC), הידועה יותר בשם חברת הודו המזרחית ההולנדית, כדי להבדילה מהחברה הבריטית בעלת שם מקביל, נוסדה ב-20 במרץ 1602, כאשר הפרלמנט ההולנדי העניק לה מונופול למשך 21 שנים לנהל את המושבות ההולנדיות באסיה והמסחר עם אסיה.
היה זה התאגיד הרב-לאומי הראשון בעולם והחברה הראשונה בעולם שהנפיקה מניות.
החברה נותרה גורם כלכלי בעל השפעה במשך מאתיים שנה, עד שנקלעה לחדלות פרעון, ופורקה בשנת 1798 כאשר הרפובליקה הבטאווית השתלטה על נכסיה.
בשיאה, שווי השוק הכולל של החברה נאמד במונחים של היום בין מיליארד ל־8 מיליארד דולר.
פורסמה אינפוגרפיקה אשר הציגה את ערכה של החברה בכ-7.9 טריליון דולרים אמריקאים, כלומר שווי שמתעלה על השווי הכולל של חברת גוגל, אפל ומיקרוסופט כיום, אך הוטלו בהערכה זו ספקות רבים.
החברה הורכבה משש לשכות בערי נמל: אמסטרדם, דלפט, רוטרדם, אנקהאוזן (Enkhuizen) והורן בהולנד, וכן בעיר מידלבורך בזיילנד.
נציגי שש הלשכות התכנסו במועצה שנקראה "17 הלורדים" (Heeren XVII).
במועצת 17 הלורדים היו שמונה נציגים מלשכת אמסטרדם, ארבעה מלשכת זיילנד, נציג אחד מכל אחת מן הלשכות הקטנות יותר והנציג ה-17 היה מלשכת זיילנד, או מאחת הלשכות הקטנות יותר.
בגלל הרכב המועצה, נציגי אמסטרדם הצליחו בדרך כלל לגייס עוד קול אחד, כדי לזכות ברוב ולהכתיב את סדר היום.
שש הלשכות גייסו את ההון ההתחלתי של חברת הודו המזרחית ההולנדית.
בין 358 בעלי המניות המקוריים בחברה, היו יזמים פרטיים קטנים רבים שנטלו את סיכון ההשקעה.
בין בעלי המניות היו מהגרים לא מעטים.
הסמליל של חברת הודו המזרחית ההולנדית הורכב מראשי התיבות של שמה בהולנדית, האות V גדולה, O ו-C קטנות על כל אחת מזרועותיה, ומעל שלוש האותיות, האות הראשונה בשם הלשכה (כך לדוגמה משמאל, הסמליל של לשכת אמסטרדם).
דגל החברה היה כתום, לבן, כחול (זהה לדגל הנוכחי של הולנד), עם הסמליל רקום עליו.
מועצת 17 הלורדים התכנסה במשך תקופה של שש שנים באמסטרדם ואחריהן שנתיים במידלבורך.
המועצה קבעה את מדיניותה הכללית של החברה וחילקה את המשימות בין הלשכות השונות.
הלשכות הוציאו לפועל את עבודת החברה בעזרת הספינות שבבעלותן, וכן מחסנים וסחורות.
מועצת 17 הלורדים ציידה את רבי החובלים של הספינות בהוראות מסע מפורטות שכללו את נתיב הספינה, כיווני הרוח, זרמי-ים, שרטונים ונקודות ציון.
חברת הודו המזרחית ההולנדית אף הפיקה מפות מסע משלה.
על רקע מלחמת הולנד-פורטוגל (מאבק שתחילתו בשנת 1588 על שליטה במושבות הפורטוגזיות) חברת הודו המזרחית קבעה את המטה שלה בבטביה שבאי ג'אווה (היום ג'קרטה, אינדונזיה).
מושבות נוספות נוסדו באיי הודו המזרחית, שהפכה אחר כך לאינדונזיה, כגון איי התבלינים הכוללים את איי בנדה שם היה לחברה מונופול על הסחר באגוז מוסקט.
כדי לשמור על מונופול זה לא בחלה החברה בשיטות אלימות של דיכוי התושבים המקומיים, סחיטה ורצח.
בסוף המאה השש-עשרה צברו סוחרים הולנדיים הון רב ממסחר באירופה וחיפשו הזדמנויות להשקעת הון זה.
נתיב המסחר המשגשג הימי שבין אירופה לאסיה נשלט עד לאותה עת על ידי הפורטוגזים.
בשנת 1594 העלו שני סוחרים הולנדיים את הרעיון לנסות ולשבור מונופול זה וגם כדי לא להזדקק למתווכים מוסלמיים ששלטו בחלק גדול מהנתיב היבשתי לרחבה של אסיה.
ב-1594 הפכו הסוחרים ההולנדיים לקבוצה שבשנת 1595 ציידה ושלחה לדרכו צי קטן של ארבע ספינות ליבשת אסיה.
מסע זה בפקוד קורנליס דה הותמאן הסתיים בכישלון הומניטרי ולא הניב כל רווח, אולם הוא הדגים כי ניתן לשבור את המונופול הפורטוגזי, בגלל שההולנדים הקפידו לעקוף את מצר מלאקה והגיעו ב-5 ביוני 1596 אל אינדונזיה דרך מצר סונדה.
בשנים שלאחר מכן, מספר הולך וגדל של ציים נשלחו מטעם קבוצות סוחרים הולנדיים שונות.
חלק מן הספינות הללו טבעו, אבל אחרות הביאו רווחים גדולים לבעליהן.
באותה תקופה היה נהוג לייסד חברה אך ורק למשך המסע ומיד עם חזרת הצי למולדתו, פורקה החברה.
כאשר החריפה התחרות בין החברות ההולנדיות השונות, גברה הסכנה כי הדבר יפגע במסחר עם המזרח.
מנגד, איחוד כוחות בין הסוחרים השונים נתקל בקשיים, היות שסוחרים ממחוזות שונים בהולנד לא היו מוכנים לשתף פעולה.
ב-20 במרס 1602 כפתה ממשלת הולנד הסדר ויסדה את "חברת הודו המזרחית המאוחדת" שקיבלה מונופול לנתיב המסחר לאסיה, ואת הזכות להקים צבא לממוש תוכניותיה.
חברת הודו המזרחית ההולנדית עסקה במסחר בכל אסיה.
שפע של מטבעות מזהב כסף ונחושת הונפק על ידי החברה, שהיה לה מונופול באיי הודו המזרחיים ההולנדיים, אבל אותם מטבעות שמשו גם במלאקה ובציילון, שלה הונפקו גם מטבעות אחרים.
(תמונות 2 מטבעות כסף שנועדו לציילון מקושרות בקשורים החצוניים.
המטבע המצולם כאן הוא "דוית" () שנועד להודו המזרחית ההולנדית וערכו היה מקביל גם ל 1/80 של הרופיה של האי ג'אווה העשויה מכסף שהונפק בידי ההולנדים, וגם ל 1/80 של הגילדר ההולנדי.) ספינות אשר הגיעו מהולנד לבאטוויה נשאו עמן כסף ממכרות ספרדיים בפרו ואספקה למושבות החברה באסיה.
כסף, ואף נחושת מיפן, שימשו למסחר עם הודו וסין תמורת אריגים.
מוצרים אלה, כגון כותנה, משי וכלי קרמיקה, נמכרו שוב באסיה תמורת תבלינים, או שהובאו בחזרה לאירופה.
לחברה אף תפקיד מרכזי בהבאת רעיונות וטכנולוגיות אירופאים לאסיה.
החברה תמכה אף במיסיונרים נוצרים שפעלו באזור שבשליטתה.
תחנת המסחר של החברה על האי המלאכותי דג'ימה, מול חוף נגסאקי, הייתה במשך תקופת זמן ארוכה המקום היחיד שבו סחרו אירופים עם יפן.
בשנת 1640 כבשה החברה את נמל גלה (Galle) שבסרי לנקה מידי הפורטוגזים וכך שברה את המונופול הפורטוגזי על הסחר בקינמון.
באותה שנה הטילו ספינות של החברה מצור על מלאקה שהייתה בשלטון פורטוגזי והיא נפלה לידיהם בתחילת 1641. בשנת 1658 הטילה החברה מצור על קולומבו ולכדה את העיר.
בשנת 1659 סולקו הפורטוגזים מכל אזורי החוף ואלה נתפסו על ידי חברת מזרח הודו ההולנדית, בכך הבטיחה החברה לעצמה את המונופול על הסחר בקינמון.
בשנת 1652 הקימה החברה תחנה בכף התקווה הטובה (בקצה הדרום-מערבי של אפריקה, היום בתחום דרום אפריקה) ובכך קנתה לה החברה נקודת אחיזה לצורך חידוש האספקה של ספינותיה העושות דרכן מהולנד למזרח אסיה.
נמל זה הפך מאוחר יותר למושבה הולנדית בשם מושבת הכף, כאשר הולנדים ואירופאים אחרים הגיעו להתיישב במקום.
תחנות מסחר נוספות של החברה קמו בפרס, בנגל (בנגלדש), מלאקה (היום במלזיה), סיאם (תאילנד), במחוז קנטון בסין, בפורמוזה (כיום טאיוואן) ודרום הודו.
בשנת 1669 הייתה חברת הודו המזרחית ההולנדית, החברה העשירה ביותר בעולם, עם יותר מ-150 ספינות סוחר, 40 ספינות קרב, חמישים אלף עובדים, צבא פרטי של עשרת אלפים חיילים ורווח שנתי של 40% על שווי המניה.
חברת הודו המזרחית ההולנדית הייתה כמעט באופן קבוע בעימות עם הבריטים, עימות שהוחרף לאחר הרצח האכזרי של 19 עובדי חברת הודו המזרחית הבריטית באמבון באיי התבלינים, בשנת 1623. בתקופת המאה השמונה-עשרה רוכזו נכסי החברה באיי הודו המזרחית.
לאחר מאבק מלחמתי בבריטניה וכבוש הולנד בידי צרפת, נקלעה חברת הודו המזרחית ההולנדית לקשיים כלכליים.
בשנת 1798 פורקה החברה, ניסיון להקימה מחדש לאחר שפשטה רגל נכשל.
היא הולאמה ב-31 בדצמבר 1799 על ידי הצרפתים שמשלו בהולנד, וב-1806 קרסה החברה שוב.
אבל מטבעותיה המשיכו להיסחר ואף להיות מוטבעים בשם "בית החברה ההולנדית" לפחות עד שנת 1809, אז הונפקה רופיה אחרונה מכסף של החברה, מטבעות הנחושת האחרונים שנשאו את ראשי התבות VOC הוטבעו בשנת 1810. תמונת רופיה משנת 1808 מקושרת למטה.
איי הודו המזרחיים ההולנדיים הוענקו לממלכת הולנד על ידי קונגרס וינה בשנת 1815. בריטניה ששלטה בשטחים נרחבים מהאיים נסוגה מהם בשנים 1816–1817 והם נמסרו לשלטון ישיר של ממלכת הולנד.
יש הסוברים כי תולדותיה של החברה שימשו השראה לסדרת הסיפורים "חולית" מאת פרנק הרברט.
כתב המניה הראשון של חברת הודו המזרחית ההולנדית היה מטרה לשוד בסרט אושן 12, שיצא לאקרנים בשנת 2004.
חברת החזקות או חברת גג היא חברה העוסקת בבעלות על חברות אחרות, שהן החברות המוחזקות שלה.
בשל החזקתה בחברות רבות, בדרך כלל, מהווה חברת החזקות גוף כלכלי הנשלט בידי בעלי הון.
במילים אחרות, חברת החזקות (או חברת גג) היא חברה שנוצרה על מנת לרכוש ולהיות בעלת המניות של חברות אחרות, ובעקבות כך לשלוט בהן.
אחת מחברת האחזקות הגדולה והידועה בעולם היא ברקשייר האת'ווי, חברת האחזקות של וורן באפט.
ישנן חברות החזקות המתמחות בענף מסוים, כגון חברת אלפאבית בתחום הטכנולוגיה (חברת הבת העיקרית שלה היא גוגל), ובישראל, חברת אלרון בתחום הטכנולוגיה העילית.
חברת הודו המערבית ההולנדית (בהולנדית: Geoctroyeerde Westindische Compagnie או GWC) הייתה חברה של סוחרים הולנדים, בין השנים 1621 ו-1793. ב-3 ביוני 1621 העניקה הרפובליקה ההולנדית לחברה זיכיון לבלעדיות במסחר (מונופול) באיי הודו המערבית (אזור הים הקריבי) וכן הוענקה לה בלעדיות במסחר העבדים מאפריקה, מסחר בברזיל, הקריבים וצפון אמריקה.
השטח שבו החברה קיבלה רשות לפעול היה במערב אפריקה (בין חוג הסרטן לכף התקווה הטובה) ויבשת אמריקה, כולל האוקיינוס השקט והחלק המזרחי של גינאה החדשה.
מטרת הזיכיון הייתה לחסל כל תחרות מסחרית, במיוחד מצד ספרד או פורטוגל, בין תחנות המסחר השונות שנוסדו על ידי הסוחרים.
לחברה היה חלק משמעותי בהצלחת הקולוניות ההולנדיות ביבשת אמריקה.
מבחינה ארגונית דמתה חברת הודו המערבית ההולנדית לחברת הודו המזרחית ההולנדית אשר הייתה גדולה ועשירה בהרבה.
ההבדל הארגוני המשמעותי בין שתי חברות אלה היה בכך שהחברה לא הורשתה לבצע פעולות צבאיות ללא היתר מפורש מממשלת הולנד, בעוד שחברת הודו המזרחית ההולנדית החזיקה באופן קבוע כוחות צבא אשר פעלו מטעמה.
בדומה לחברה המזרחית, גם לחברה המערבית היו חמש לשכות, באמסטרדם, רוטרדם, הורן, מידלבורך וחרונינגן.
במועצת המנהלים של החברה ישבו 19 חברים (אשר כונו בשם "תשעה-עשר הלורדים").
בתחילת דרכה זכתה החברה להצלחה יחסית ובשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-17 ייסדה תחנות מסחר וקולוניות רבות.
חברת החשמל המזרח-ירושלמית או חברת החשמל מחוז ירושלים בע"מ , היא חברה לייצור והולכת חשמל.
החברה פעילה במזרח ירושלים ובאזור בית לחם, יריחו ורמאללה.
בניגוד לעבר, אין לה כיום מתקני ייצור והיא רוכשת חשמל מחברת החשמל לישראל, מוליכה ומוכרת אותו בשטחי הזכיינות שלה.
מועצת המנהלים של החברה מורכבת כיום מנציגי העיריות הרלוונטיות: ירושלים, בית לחם, בית ג'אלא, בית סאחור, רמאללה, אל-בירה ויריחו.
לכל אחת מהעיריות יש נציג אחד במועצת המנהלים (לרוב ראש העירייה), למעט עיריית ירושלים שלה שני נציגים במועצת המנהלים של החברה.
בהיותה חברת חשמל הרשומה במדינת ישראל ומספקת חשמל לתושביה (במזרח ירושלים) החברה מפוקחת על ידי הרשות לשירותים ציבוריים - חשמל ומהווה למעשה אחת משתי בעלות הרישיון היחידות לניהול מערכת להולכה או לחלוקה של חשמל בישראל (יחד עם חברת החשמל לישראל).
נכון לשנת 2020 הייתה החברה חייבת לחברת החשמל הישראלית 1.6 מיליארד ש"ח בגין צריכת חשמל ללא תשלום.
בינואר 1914 העניק נשיא עיריית ירושלים והמותצרף של סנג'ק ירושלים לאיש עסקים יווני בשם יוריפידס מברומטיס זיכיון לאספקת חשמל באזור ירושלים, ברדיוס של 20 ק"מ מכנסיית הקבר.
החוזה כלל גם את הזכות להקים ולהפעיל רכבת קלה (A System of electric tramway) המופעלת בחשמל, במרחב העיר ירושלים, ולספק מים לעיר.
בשנת 1923, לאחר מאבק משפטי בבית הדין הבינלאומי לצדק בו הייתה מעורבת גם ממשלת יוון אושרר הרישיון על ידי ממשלת המנדט ונקצב ל-44 שנה, עם אפשרות להארכה ל-16 שנים נוספות.
מברומטיס קיבל זיכיון להקמת תחנת כוח, להולכה ולשיווק שירותי חשמל באופן בלעדי ברדיוס של 20 ק"מ סביב כנסיית הקבר שכלל את שכונות מערב ירושלים ומזרחה עד יריחו, צפון העיר עד רמאללה ואל-בירה ודרומה עד בית ג'אלא, בית סאחור ובית לחם.
החוזה בין מברומטיס לנציב העליון נחתם ב-25 בפברואר 1926 ובמסגרתו ניתן לחברת החשמל והשירותים לירושלים זיכיון לאספקת חשמל מ-1 בינואר 1928 למשך 60 שנה (עד 1 בינואר 1988).
לאחר שאושר הזיכיון, מכר מברומטיס את הזיכיון לחברה הבריטית בלפור ביטי ().
החברה הבריטית הקימה חברת בת בשם "חברת החשמל והשירות הציבורי לירושלים בע"מ" (Jerusalem Electric & Public Service Corporation – JEPSC), שהפעילה את תחנת הכוח הירושלמית ששכנה בסמוך לתחנת הרכבת.
הייצור בתחנה החל ב־1929, והחשמל יוצר באמצעות גנרטור דיזל.
ההספק הראשוני היה של 0.6 מגה-וואט, והוא עלה בהדרגה עד לכ־10 מגה-וואט ב־1948. בירושלים נפרסה בהדרגה רשת חלוקה אליה התחברו הצרכנים.