tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשפרצה מלחמת העולם השנייה, התחבאו יעקב ואחיו - שניהם בהירי עור ושיער ושולטים בפולנית רהוטה - והיו מסתננים מן הגטו אל העיר צ'נסטוחובה כדי להשיג מזון.
בשנת 1943 חוסל גטו צ'נסטוחובה.
יעקב ואחיו נשלחו למחנה עבודה ואילו הוריהם נשלחו לטרבלינקה, שם נספו.
במחנה העבודה עבד יעקב בבית חרושת לתחמושת.
לאחר שנה נמלטו יעקב ואחיו לכפר ססמין, שם הסתירה אותם משפחה פולנית בבור בתוך אסם במשך 8 חודשים.
בינואר 1946, אחרי שהסתיימה המלחמה, הגיע יעקב לארץ ישראל בעזרתו של יצחק צוקרמן.
יעקב נתפס בידי הבריטים ונכלא במחנה המעצר בעתלית.
הוא התגייס לצה"ל, נלחם במלחמת העצמאות בכרמל והיה ממשחררי חיפה.
לאחר מכן נלחם במנרה שם נפצע ברגלו.
בשנת 2009 הוציאו לאור יד ושם את ספרו של יעקב - "הנקמה שלי" בה מתוארת הביוגרפיה שלו, החל מילדותו, וכלה בהגעתו לארץ ישראל.
הפרק האחרון של הספר מוקדש לבית עצמו ומתאר את המוצגים שנמצאים בו.
אירנה העידה היא כי ניצלה ממוות בזכות מראה האירופי - בהירת עור ושיער בלונדיני חלק.
כשהייתה ילדה, הוכנסה לחדר ובו חיילי אס אס.
החיילים דיברו איתה מעט ובחנו אותה.
היא נראתה להם גרמניה ובכך שוחררה.
אירנה גם סיפרה כי בעת ביקור בבית קברות ראתה גופות של יהודים אשר נרצחו, בין הגופות ראתה חברה של אימה.
בית החולים "אור החיים" (בטורקית מודרנית: Balat Or-Ahayim Hastanesi) הוא בית חולים בבלט (הרובע היהודי ההיסטורי) באיסטנבול, שנוסד בשנת 1898 כמוסד צדקה עבור עניי הקהילה היהודית בעיר, אך כיום משמש כבית חולים כללי.
בית החולים קרוי על שם ספרו המפורסם של הרב חיים בן עטר.
בית החולים אור החיים התחיל כיוזמת צדקה של מספר רופאים ופילנתרופים בני קהילת יהודי איסטנבול להקים מוסד שיעניק טיפול רפואי בחינם לעניי הקהילה היהודית.
הוגה הרעיון היה כנראה ד"ר קפטן רפאל "ביי" דלמדיכו (Rafael Dalmediko), רופא וקצין בצבא העות'מאני שהיה פעיל בקהילה היהודית.
בין חבריה האחרים של הקבוצה המייסדת נמנים ד"ר אברהם דה קסטרו (Avramino de Castro) האדמירל ד"ר יצחק מולכו פאשה (İzak Molho Paşa; לימים המפקח הראשי על הצי העות'מאני), יעקב חביב, הבנקאי יוסף חלפון, ד"ר אליאס כהן פאשה (Eliyas Kohen Paşa; רופא החצר העות'מאני שהחזיק בדרגת גנרל) ועוד.
הכסף להקמת בית החולים גויס על ידי נדבנים ועל ידי מסיבות ונשפי התרמה שאורגנו למען מטרה זאת בקהילה היהודית באיסטנבול.
היסודות להקמת הבניין הונחו ב-15 במאי 1885 ובנייתו הושלמה לאחר שנתיים.
לשם הפעלתו הובא לבית החולים ציוד מתקדם, רופאים שעבדו בו בקביעות ומימון לתפעולו השוטף.
במהלך מלחמת העולם הראשונה בית החולים סטה מיעודו המקורי וטיפל בחיילים טורקים פצועים רבים, ועל כך קיבל צוות בית החולים אות כבוד מהסהר האדום הטורקי.
בשנות ה-20 עבר בית החולים הרחבה ומודרניזציה גדולה בזכות תרומה גדולת ממדים מהנדבן היהודי אלי כדורי, בן למשפחת כדורי שבמקורה מבגדאד וצברה הון מופלג מעסקים במזרח הרחוק.
בזכותה בית החולים הקים בשטחו שלושה מבנים נוספים, הצטייד בציוד חדיש והצליח למשוך אליו רופאים בעלי שם, בהם ד"ר שמואל מרמרלי (Samuel Abravaya Marmaralı) ששימש גם כרופא האישי של שליט ואבי טורקיה המודרנית אטאטורק.
כיום בית החולים "אור החיים" הוא בית חולים כללי ידוע ונחשב באיסטנבול, וממוקם ברובע בלט, שכונת אייוואן סיראיי (Ayvansaray), רחוב Demirhisar Caddesi מס' 48-46. בית החולים גם מהווה אטרקציה היסטורית בעיר.
על אף הפיכתו לבית חולים כללי לאורך השנים, ממשיך בית החולים להיות בעל אופי יהודי מסוים ופועל בו בית כנסת.
בית הונדרטוואסר בעיר וינה בירת אוסטריה הוא בית מגורים, אשר תוכנן בסגנון אקספרסיוניסטי על פי רעיונותיו של האמן האוסטרי פרידנסרייך הונדרטוואסר.
הוא מהווה אחת מהאטרקציות התיירותיות הבולטות של העיר ומושך אליו מבקרים רבים.
ביזמת קנצלר אוסטריה ברונו קרייסקי הזמין ראש עיריית וינה לאופולד גראץ את הונדרטוואסר בשנת 1977 לבנות בעיר מתחם מגורים על פי רעיונותיו האדריכליים.
כיוון שהונדרטוואסר לא היה אדריכל בהכשרתו צירפה אליו העירייה לבקשתו אדריכל שייצור תוכניות על פי רעיונותיו.
האדריכל, יוזף קרווינה (Josef Krawina), הכין תוכנית ראשונית למבנה, שאותה דחה הונדרטוואסר על הסף כמנוגדת לרעיונותיו.
הוא הביא להחלפתו של קרווינה באדריכל פיטר פליקן (Peter Pelikan), אשר היה לשותפו של הונדרטוואסר גם בתכנון מבנים אחרים.
מאז ביקרו בו מיליוני מבקרים.
הבית אינו תואם את הנורמות המקובלות של האדריכלות.
המודלים שהיוו השראה להונדרטוואסר לקוחים בין היתר מאנטוני גאודי, פרדינאן שבאל ו.
בהתאם לרעיונותיו של הונדרטוואסר מצויות בו רצפות גליות, גג המכוסה באדמה ועשב, עצים גדולים הצומחים מתוך חדרי הדירות וענפיהם מציצים מחלונותיו.
חזיתות הדירות השונות וכן החללים הפנימיים שלהן צבועים ומקושטים בסגנונות שונים.
המבנה מכיל 52 דירות בגדלים שונים, ארבעה משרדים, 16 מרפסות פרטיות ושלוש מרפסות ציבוריות.
נטועים בו 250 עצים ושיחים, שעבורם נעשה בבניין שימוש כ-900 טון אדמה, והם משתרעים על שטח כולל הגדול משטח המגרש שעליו נבנה הבניין.
בשנת 2010, לאחר שמונה שנות התדיינות, פסק בית המשפט העליון של אוסטריה כי יש להכיר באדריכל קרווינה כיוצר משותף של המבנה ביחד עם הונדרטוואסר, עם פליקן כמתכנן.
בית הזיכרון אלי ויזל (ברומנית: Casa Memorială Elie Wiesel) הוא מוזיאון השוכן בבית בו נולד אלי ויזל ובו התגורר עד גיל 15. המוזיאון עוסק בחייו ובמורשתו של אלי וויזל, ובתולדות הקהילה היהודית בסיגט ובמרמורש.
בית הזיכרון אלי וִיזל נמצא בעיר סיגֶט ברומניה, ברחוב דְרָגוֹש ווֹדָה פינת רחוב תוּדוֹר ולָדימירֶסְקוּ, אזור בו הייתה בעבר אחת השכונות היהודיות בסיגט.
הבית נפתח בשנת 2002 במעמד נשיא רומניה, יון איליאסקו , אלי ויזל ודיפלומטים מישראל ומארצות הברית.
הבית מארח גם את מוזיאון התרבות היהודית של משמורש (ברומנית: Muzeul Culturii Evreieşti din Maramureş)
זהו בית אופייני לעיירות טרנסילבניה ומזרח אירופה של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 בכל הקשור לאדריכלות ולסידור הפנימי של הבית.
המוזיאון מציג את חייו ואת פעילותו של אלי ויזל על רקע חיי הקהילה היהודית בסיגט ובמרמורש.
במוזיאון חמישה חדרים וחצר קטנה.
החדר הראשון משחזר את אווירת הבית היהודי בה גדל אלי ויזל, באמצעות רהיטים ותצלומים של משפחות יהודיות מסיגט.
בחדר השני מוצגים בארונות זכוכית חלק מעבודותיו של אלי ויזל ותמונות מביקוריו בסיגט.
בחדר שוחזרה פינת העבודה של אלי ויזל.
בחדר השלישי מוצגים תצלומים, מסמכים, חפצים אישיים ועדויות להשפעת תכתיב וינה מ-30 באוגוסט 1940 על גורלן של הקהילות היהודיות.
על פי התכתיב הועברו אזור מרמורש ואזור צפון טרנסילבניה, בהם קהילות יהודיות רבות, להונגריה כל היהודים שגרו באזורים אלה נשלחו בהמשך למחנות ריכוז.
בחדר הרביעי מוצגות עדויות לחיי החברה והדת של יהודי סיגט ומרמורש בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה.
מסמכים מהארכיון הלאומי של רומניה מעידים על נוכחות יהודית גדולה במקום כבר במאה ה-17. בחדר מוצגים גם תשמישי קדושה וכלי בית.
בחדר החמישי מוצגות תמונות של אישים מובילים בקהילה היהודית בסיגט איתם נפגש אלי ויזל, המוזיקאי והמלחין הרי מיורוביץ, הסופר והמחזאי לודוביק ברוקשטיין, והגרפיקאי פרופסור וסילה קזאן.
הבית עבר שיפוץ חיצוני ופנימי במסגרת פרויקט "JCulture" לשיתוף פעולה בין הונגריה, סלובקיה, רומניה ואוקראינה שנחתם בסוף שנת 2020 ומטרתו חקר ושימור המורשת התרבותית היהודית באזורי הגבול בין המדינות.
השיפוץ כלל בין היתר חידוש חלק מהתערוכות.
בחצר, ליד לוח הזיכרון ליהודי מרמורש שנספו בשואה, הוצבו פרוטומה של אלי ויזל ותצלומים רבים המציגים את חיי הקהילה היהודית בסיגט שלפני השואה.
המוזיאון נפתח מחדש בתום השיפוץ, באוקטובר 2022, עשרים שנה לאחר חנוכתו.
אבן סינא הוא בית חולים בבגדד, עיראק שנבנה על ידי ארבעה רופאים – מודפאר אל שאת'ר, קדים שובאר, קסים עבדול מג'יד וקלמנט סרקיס – באמצע שנות ה-60. בית החולים נרכש במחיר נמוך מערכו על ידי הממשלה העיראקית לשימושו של סדאם חוסיין, למשפחתו ולצמרת של מפלגת הבעת'.
עודאי חוסיין, בנו הבכור של סדאם חוסיין מאשתו הראשונה, אושפז שם באמצע שנות ה-90 אחרי שנפצע בניסיון רצח שכשל.
בית החולים נמצא באזור הבינלאומי של בגדד ('האזור הירוק') ונתפס על ידי כוחות ארצות הברית זמן קצת אחרי הפלתו של סדאם חוסיין ב-2003. הצבא האמריקאי היה שם עד 30 בספטמבר 2009.
רוב הצוות של בית החולים היה מצבא ארצות הברית ויחידות הצלה ניידות (בית חולים שדה) הנספחות לשדות הקרב כדי להגיש עזרה לחיילים ולאזרחים שנפצעו אנושות, כולל מורדים או תומכים במורדים.
במהלך התקופה שבה ניהל צבא ארצות הברית את בית החולים הגיעו לחדר המיון שלו כ-300 מקרי טראומה בחודש.
ב-1 באוקטובר 2009 הוחזר בית החולים באופן רשמי לממשלה העיראקית כחלק מהסגת כוחות צבא ארצות הברית מבגדד.
בית החולים אבן סינא התפרסם לאחר הקרנת הסדרה הדוקומנטרית של ערוץ ה-HBO על המלחמה בעיראק דרך סצנות מבית חולים צבאי שם.
הסדרה התמקדה בצוות הרפואי של הקרב ה-86 שבסיסו בפורט קמפבל, קנטקי, שהוא הבסיס של הדיוויזיה המוטסת ה-101 והייתה אחת ממספר יחידות רפואיות שאיישו את בית החולים.
בית הולשטיין-גוטורפ, הוא ענף של בית אולדנבורג, אשר שלט בשוודיה בין השנים 1751–1881, ובנורווגיה בין השנים 1814–1818. השושלת הנוכחית, בית ברנדוט, דה יורה היא גם ענף של בית הולשטיין-גוטורפ, מאחר שהמלך האחרון מבית הולשטיין-גוטורפ אימץ את המלך הראשון מבית ברנדוט, קרל הארבעה עשר, מלך שוודיה.
בשנת 1743 אדולף פרדריק, נסיך הולשטיין-גוטורפ נבחר לנסיך הכתר של שוודיה, כוויתור שוודי לרוסיה, מתוך אסטרטגיה להשגת שלום לאחר אסון המלחמה של אותה שנה, והוא הפך להיות מלך שוודיה בשנת 1751.
גוסטב השלישי, מלך שוודיה, בנו הבכור של אדולף פרדריק, היה נלהב מהעובדה שסבתא רבתא-רבא שלו הייתה צאצאית של בית ואסה, והביע את רצונו כי השושלת תיקרא אף היא "בית ואסה", אולם לא הייתה דרך יעילה לכפות את השינוי הזה.
ההיסטוריונים אף הם לא קיבלו את השינוי, ובשל כך הבית מכונה בית הולשטיין-גוטורפ.
בשנת 1809, בנו של גוסטב השלישי, גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה הודח בעקבות אובדן פינלנד, ועם מותו של דודו, קרל השלושה עשר, מלך שוודיה בשנת 1818, נכחדה השושלת בשוודיה.
בשנת 1810, ז'אן בפטיסט ברנדוט, שהיה מרשל צרפת, נבחר ליורש העצר, והפך למייסד השושלת הנוכחית השוודית, שושלת בית ברנדוט.
בשנת 1836, גוסטב, בנו של המלך המודח גוסטב הרביעי אדולף, קיבל את התואר נסיך ואסה באוסטריה, עם זאת, השימוש בשם זה הפסיק כאשר ילדו היחיד של הנסיך ששרד, בתו קרולה מוואסה מתה ללא ילדים.
נישואיו של גוסטב החמישי, מלך שוודיה עם ויקטוריה, נסיכת באדן בשנת 1881 איחד את בית ברנדוט עם בית הולשטיין-גוטורפ, מאחר שוויקטוריה הייתה נינתו של המלך המודח גוסטב הרביעי אדולף.
בית הוורד (נקרא גם "מגדל הוורד" ו"בית הפניקס"), הוא מתחם הממוקם בשכונת גבעת רמב"ם בגבעתיים, בצומת הרחובות יצחק רבין ודרך השלום, וכולל מגדל משרדים בו 25 קומות, בניין משרדים בו 7 קומות ומרכז מסחרי.
במגדל שוכן מטה חברת "הפניקס אחזקות", בעבר שכנו בו גם אולפנים ומשרדים של ערוץ עשר.
בית הוורד ממוקם במגרש בו הוקם, בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, מפעל ליצור ציוד לעבודות עפר בשם "גיברה", שהיה בבעלות חברת "סולל בונה".
בשנת 1976 נסגר המפעל עקב חוסר כדאיות כלכלית, אך במקום המשיך לפעול מוסך של "סולל בונה" עוד מספר שנים.
בשנת 1986 הציעה חברת "סולל בונה" לחברת "שיכון עובדים" לרכש את המגרש, עם תוכנית להקמת 400 יחידות דיור במקום.
שנה אחר כך אוחדו שתי החברות ליצירת חברת "שיכון ובינוי".
החברה המאוחדת המשיכה לקדם את תוכנית הבנייה במקום, ששונתה כשהוחלט להקים בחלק מהשטח בנייני משרדים ומסחר.
בתחילת שנות ה-90 נכנסה חברת "ישראלום" לשותפות בפרויקט יחד עם חברת "שיכון עובדים".
בשלב א' של הפרויקט הוקמו חמישה בנייני מגורים בצידו המזרחי של המתחם (ברחוב דוד רמז), שבמקביל החלו הקמתו של בניין המשרדים הראשון, בשטח כולל כ-18,000 מ"ר, בשבע קומות עם 450 מקומות חניה.
הבניין הושלם בשנת 1996, הושכר במלואו לחברת "פלאפון תקשורת" ושימש כמטה החברה.
בשליש מהבעלות בבניין המשרדים הייתה שותפה חברת "אמות השקעות".
כחלק מהליך אישור התוכנית, עיריית גבעתיים דרשה להקצות חלק מהמגרש לצורכי ציבור, והוחלט שהשטח הציבורי יוקצה לטובת הקמת מרכז תרבות קהילתי.
מבנה זו נקרא בתחילה "מרכז תרבות קהילתי – בית אסלינגן", על שם העיר אסלינגן אם נקר בגרמניה, עיר תאומה של גבעתיים אשר תרמה כסף להקמתו של המבנה.
כאשר החדרים בקומה העליונה במבנה, משמשים כאכסניית נוער למשלחות של מחוז "אסלינגן", המבקרות בעיר מדי שנה מאז שנות ה-70 של המאה ה-20. מבנה התיאטרון הוקם בשנים 1995–1998 ונחנך רשמית כ"תיאטרון גבעתיים" ב-23 ביולי 1998.
בשנת 1997 החלה הקמתו של השלב האחרון בפרויקט, מגדל משרדים בן 25 קומות, הכולל חניון תת-קרקעי עם 600 מקומות חנייה שלצידו מרכז מסחרי בהיקף של כ-2,000 מ"ר.
בסוף 1999 רכשה חברת הביטוח "הדר", מקבוצת "הפניקס אחזקות", 6 קומות משרדים בבניין תמורת כ-16 מיליון דולר, ובינואר 2000 רכשה החברה האחות "הפניקס חברה לביטוח" 7 קומות בבניין בכ-19.25 מיליון.
אכלוס הבניין החל בשנת 2001, והוא הפך למטה קבוצת "הפניקס אחזקות", במקום מספר בנייני משרדים שהחזיקה בתל אביב.
את 7 הקומות הנותרות בבניין, בשטח כולל של כ-9,000 מ"ר, רכשה חברת "כלל ביטוח" למטרות השקעה.
בנובמבר 2001, שכרה מ"כלל ביטוח" הזכיינית שזכתה במכרז הערוץ השלישי, קבוצת "ישראל 10" שהייתה אז בשליטת יוסי מימן (40%), אלפרד אקירוב (20%) ומשקיעים נוספים, שתי קומות בהם הקימה את משרדיה המרכזיים ואת אולפניה.
באוגוסט 2002 התאחדה קבוצת "ישראל 10" עם הזכיינית השנייה "שידורי עדן" להפעלה משותפת של ערוץ עשר.
בקומות ה-16 וה-23 של המגדל שכנו חברת החדשות של ערוץ עשר, חדרי המערכת, אולפן החדשות הדינמי, אולפן הרדיו, הדסק ומשרדי ההנהלה.
השטח המסחרי הושכר בחלקו הגדול לרשת סופר-פארם, וחלקו למסעדות וחנויות אחרות.
בדצמבר 2002 שכרה "הפניקס" מ"כלל ביטוח" קומה נוספת במגדל.
בסיום בנייתו היה המגדל ה-8 בגובהו בישראל.
בינואר 2004 רכשה חברת "ישראלום" מחברת "שיכון עובדים" שליש מבניין מטה פלאפון תמורת 61 מיליון שקל ועלתה להחזקה של שני שלישים בו.
בינואר 2010 רכשה חברת "אמות השקעות" את חלקה של "ישראלום", תמורת 260 מיליון שקל, ומאז הוא בבעלותה הבלעדית.
ביוני 2005, הודיעה חברת "פלאפון" שלא תחדש את השכירות לבניין המטה שלה, אך אחר כך חידשה את החוזה.
ביוני 2009 נמכר המרכז המסחרי במתחם תמורת 29.2 מיליון שקל.
במרץ 2014 עברו משרדי אתר nana10 למשרדי ערוץ עשר בבית הוורד.
בספטמבר 2019 הודיעה חברת "פלאפון" כי היא מעבירה את משרדיה לפתח תקווה, ועיריית גבעתיים בחנה את האפשרות לעבור לבניין.
במהלך שנת 2020 שיפצה חברת "אמות השקעות" את הבניין והוא שודרג ל.
באפריל 2020, בעקבות מיזוג רשת וערוץ עשר, החליטה הנהלת הערוץ שלא לחדש את השכירות בבניין ולעבור לבניין "רשת", ברמת החייל שבתל אביב.
בסוף 2021 עברה חברת סימילרווב לבניין מטה "פלאפון" לשעבר.
בפברואר 2022 שכרה חברת "נקסט סיליקון" את 5,000 המ"ר הנותרים בבניין.
בית הזיכרון של האם תרזה (במקדונית: Спомен-куќа на Мајка Тереза; באלבנית: Shtëpia përkujtimore e Nënë Terezës) הוא מוזיאון שמוקדש לנזירה אלבנית-קתולית, מיסיונרית, פעילה הומניטרית ומקימת מסדר המיסיונרים של הצדקה שסייע לעשרות אלפי אנשים, האם תרזה.
המוזיאון ממוקם בסקופיה, מקדוניה הצפונית, שם התגוררה האם תרזה מ-1910 עד ל-1928. בית הזיכרון נמצא ממזרח לארמון ריסטיק וכיכר מקדוניה.
בשלושת השבועות הראשונים לאחר פתיחת בית הזיכרון, ביקרו כ-12,000 איש.
בית הזיכרון, שנבנה בעלות של 2 מיליון אירו, נפתח ב-30 בינואר 2009 על ידי ראש ממשלת מקדוניה הצפונית , ניקולה גרואבסקי.
בטקס הפתיחה של בית הזיכרון, השתתפו משלחות זרות, חברי הכנסייה הקתולית המקדונית והכנסייה האורתודוקסית המקדונית .
שבוע לפני הפתיחה הניח שר החוץ המקדוני, אנטוניו מילושוסקי זר זיכרון ליד קברה של האם תרזה בקולקטה, הודו, עם החריטה .
בניית בית הזיכרון החלה במאי 2008, לאחר שניתן מימון על ידי משרד התרבות.
בתוך הבית שמורים חלק משרידיה, שהועברו לסקופיה בתמיכת הכנסייה הרומית-קתולית של סקופיה, הסדר שהוכרז על ידי ניקולה גרואבסקי בטקס הפתיחה.
במוזיאון, ישנם מספר פסלים ריאליסטיים של האם תרזה ובני משפחתה.
פסל אחד מראה את האם תרזה כילדה בת עשר, יושבת על סלע ומחזיקה יונה בידיה.
בית הזיכרון, מארח גם תערוכות תרבותיות וגלריות תמונות.
בית החולים האוניברסיטאי הלאומי א-נג'אח הוא בית חולים פרטי אך ללא כוונת רווח.
בית החולים האוניברסיטאי הלאומי הוקם בשנת 2013 בשותפות עם הפקלוטה לרפואה באוניברסיטת א-נג'אח.
בית החולים ממוקם בצפון מערב שכם.
המימון לבניית בית החולים מגיע ברובו מתרומות מכווית וערב הסעודית, עם זאת היו מדינות נוספות ואף פילנתרופים שתרמו לבית החולים ציוד, כך למשל ממשלת יפן תרמה את מכשיר ה-MRI של בית החולים ואיש העסקים הפלסטיני מוניב אל-מסרי, תרם לבית החולים מיליון דולר.
עם זאת מנכ"ל בית החולים, סלים חאג'־יחיא נאלץ לקנות ציוד לבית החולים בעלות של כ-100 מיליון שקלים חדשים.
אוניברסיטת א-נג'אח החלה בבניית בית החולים ב-2008, ופתחה לציבור את החלק הראשון בקמפוס בית החולים בשנת 2014, כאשר היו בו כ-127 מיטות כאשר הקמפוס משתרע על שטח של כ-17,000 מ"ר.
עבודות ההקמה לחלק השני של קמפוס בית החולים החלו בתחילת 2018 שיפתח הוא ישתרע על שטח של כ-65,000 מ"ר, מלבד זאת גם מתבצעות עבודות בנייה להקמת מגדל אשפוז בן 15 קומות שיגדיל את תפוסת המיטות של הבית החולים לכ-800 מיטות ועתיד להיפתח ב-2023 ועלות הקמתו מוערכת ב-100 מיליון דולרים.
בשנת 2019 פתח בית החולים שלוחה בטולכרם.
בית החולים מספק שירותי טיפול באמצעות המחלקות השונות שלו: רדיולוגיה, ילדים, רקמות, אוזניים, אף, גרון, גידולים, הרדמה, טיפול נמרץ, כירורגיה כללית, בית מרקחת, רפואה מונעת, רפואת חירום, צנתור לב, מעבדות רפואיות, אורולוגיה, מכון לאומי להשתלות לב וריאות ועוד מספר מחלקות נוספות.
בבית החולים ישנם 600 עובדים.
בית הולדתו של מרטין לותר הוא בית בעיר אייסלבן במדינת סקסוניה-אנהלט שבגרמניה, המשמש כאנדרטת הנצחה לרפורמטור מרטין לותר, שנאמר כי נולד כאן ב-10 בנובמבר 1483. הבית נבנה ב-1693, והוא אחד המוזיאונים העתיקים ביותר בגרמניה.
מ-1996 הוא אתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו, חלק מהאתר אנדרטאות מרטין לותר באייסלבן ובוויטנברג.
הבית שוכן ברוחב לותרשטראסה (Lutherstrasse, מילולית "רחוב לותר") מספר 16. השם ההיסטורי של הרחוב היה סמטת לנגה (Lange Gasse) עד 1872.
כתינוק, מרטין לותר התגורר באייסלבן רק בשבועות הראשונים.
הוריו היו בדרכם ממוהרה (Möhra) ל, שם אביו רצה לעבוד כמתיך מתכות.
האב נמלט ממוהרה לאחר שהרג שכן במהלך סכסוך, כשאשתו הייתה בחודש האחרון להיריון, ומרטין לותר נולד באייסלבן ונטבל בכנסיית זנקט אנדראס בעיר.
למרות שהותו הקצרה, מרטין לותר חש קשר הדוק לעיירת הולדתו אייסלבן ולמקום טבילתו לאורך חייו.
גם אם מעולם לא גר כאן דרך קבע, ביקר בעיר שוב ושוב, בפעם האחרונה בשנת 1546, כאשר רצה ליישב סכסוך בין הרוזנים ל, אך מת בעיר ב-18 בפברואר.
בית הולדתו המקורי של מרטין לותר
הבניין הקודם, שנמצא באותו מקום כמו בניין ההנצחה, נשרף עד היסודות בשרפה בעיירה בשנת 1689. במהלך החפירות בשנת 2006 נחשפו שרידיו בתוך בניין ההנצחה.
מתחת לרצפה של ימינו, קבורים מתחת להריסות, שוכבים קורות חרוכים כבסיס לרצפת לוחות עץ על רצפת חרסית שקיבלה גוון אדום כתוצאה מהשרפה.
בעוד ממצאים של כלי החרס הם מהמאות 14–15, וגם מהמאה של תקופת לותר, תיארוך פחמן-14 של הקורות קבע כי נוצרו בסביבות 1500 או 1600, כך שלא ניתן לשלול לחלוטין את התקנת הרצפה בסביבות 1600 או בניין חדש בסביבות 1500. אבל נראה שאלו באמת השרידים של הבית המקורי שבו נולד לותר.
הקירות החיצוניים של הבניין השרוף הוסרו כאשר בניין ההנצחה נבנה בשנת 1693. עם זאת, שגם ומגרעת בקורות הרצפה החרוכה מראים חלוקה פנימית של הבניין על ידי קיר של בולי עץ.
מקום הלידה המקורי של לותר, ככל הנראה, היה בגודל של כ-10 × 6 מטרים עם הרחבה בצד החצר במזרח של בערך 4 × 4 מטרים.
מכיוון שיש מרתפים עם תקרת קמרון מתחת לשרידי האש, יש לספור אותם גם כחלק מהבנייה המקורית.
מחפירות בסביבת הבניין עולה כי הבית בו נולד לותר נבנה בסביבה פרברית של בעלי מלאכה.
הבניין לא היה שייך למשפחת לותר, אלא היא שהתה בו רק כמה שבועות בתקופת הלידה לפני שהמשפחה עברה למנספלד.
בית הלידה המקורי היה בידיים פרטיות עד 1689, אך בשלב מוקדם הוא הפך למקום פולחן של לותר.
לוח עץ עם הדיוקן והכיתוב: "בשנת 1483 נולד בבית דוקטור מרטינוס לותר" נתלה כבר במאה ה-16. אולם לקראת סוף המאה ה-17 הבית בו נולד הלך והוזנח והוקם בו בית מרזח.
השופט של אייסלבן לא אהב את מראה הבית והחליט להסיר את לוח העץ.
זמן קצר אחר כך נשרף הבניין בשרפה בעיר.
עם זאת, לוח העץ הפך לשריד חשוב כ"דיוקנו של לותר שלא נשרף" בפולחן הערצת הרפורמטור, ושימש במאה ה-19 כדי להוכיח בטעות כי קומת הקרקע המקורית של הבניין השרוף משמשת גם את הבניין שהחליף אותו.
לאחר שרפת העיר בשנת 1689, הכריח השופט את הבעלים, מארי פרידריך (Marie Friedrich), למכור את הבית לעיירה בכך ששלל ממנה את הלוואות השיקום הרגילות לאחר שרפות בעיר.
במקום הבית הפרברי הקטן, נבנה בניין הנצחה מייצג בשנת 1693. הוא לא דבק בגודל ובמתווה של בית הלידה המקורי של מרטין לותר.
לפיכך, כל הקצאות החדרים כמו "חדר לידה" שהיו בשימוש מאז המאה ה-19 שגויות, אך הן מוזכרות שוב בתערוכה בשנת 2007 כ"התקנה" (מעולמו של לותר).
אף על פי שבניין ההנצחה נבנה בתקופת הבארוק שימשו אלמנטים של בניית רנסאנס בחזית ובחצר כדי להשוות למבנה מראה עתיק יותר.
החדרים בקומת הקרקע הסמוכה לאולם הכניסה שימשו כבית ספר לעניים.
דירת המורה הייתה בקומה העליונה.
"החדר שבו נולד לותר" הוגדר בקומה הראשונה, במיוחד "האולם היפה" עם התקרה המצוירת והדיוקנאות שלו היווה מסגרת מייצגת.
תחת המלך הפרוסי פרידריך וילהלם השלישי, משנת 1817 ואילך שופץ המבנה והאוסף הורחב.
בית הספר לעניים הועבר למבנה חדש בחצר האחורית ודירת המורה לבניין באגף צדדי במערב החצר, כך שהבית קיבל אופי מוזיאוני יותר.
תחת האדריכל פרידריך אוגוסט שטילר, נקנה הבניין השכן ממזרח ונהרס בשנת 1867 על מנת לשחרר את בניין ההנצחה וליצור גן.
חלונות נפרצו בגמלון המזרחי והאגף הצדדי שוב נהרס.
בצד החצר, הייתה ארקדה כפולה עם חלק עליון מעץ בקומה הראשונה מול הבניין.
משנת 1891 מאוחסן בקומה העליונה האוסף הארכאולוגי של מועדון העתיקות אייסלבן (Eislebener Altertumsvereins).
הבניין שייך ל"קרן אנדרטאות לותר בסקסוניה -אנהלט" (Stiftung Luthergedenkstätten in Sachsen-Anhalt) מאז 1997.
תכנון מקיף מחדש התקיים בין השנים 2005–2007. מקום ההולדת שופץ ושוחזר.
כל הארגונים הזרים והפונקציות המשניות שנוספו לאורך זמן לשימוש במוזיאון הוסרו.
הבית הצמוד ישירות בלותרשטראסה נרכש וחובר לבית בו נולד.
בין זה לבית הספר לעניים באזור החצר האחורית, נבנה בניין חיבור דו-קומתי מודרני על נכס סמוך אחר.
התוצאה הייתה מתחם בצורת פרסה; שטח התערוכה הוגדל ב-500 עד 700 מטרים רבועים (אדריכל יורג ספרינגר, ברלין).
ב-8 במאי 2010, העיצוב המחודש של ספרינגר אדריכלים קיבל את פרס האדריכלות הגרמני (BDA-Architekturpreis Nike) בקטגוריית "יצירת המרחב הטובה ביותר".
התערוכה הקבועה, שנפתחה בשנת 2007, נקראת "מכאן אני - מרטין לותר ואייסלבן" (Von daher bin ich – Martin Luther und Eisleben) ומוקדשת למשפחת הרפורמטור.
בנוסף מוצגות פעילויות הכרייה של האב והאדיקות הדתית באותה תקופה.
בית הזונות הקטן הטוב ביותר בטקסס הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1982 בבימויו של קולין היגינס, עם דולי פרטון, ברט ריינולדס ודום דה-לואיז בתפקידים הראשיים.
הסרט הוא עיבוד קולנועי של מחזמר בשם זה שהועלה בברודוויי בשנת 1978 בהצלחה רבה.
העלילה מבוססת על ספר של לארי ל.
קינג ופיטר מסטרסון שמתבססת על קורותיו האמיתיות של בית בושת בטקסס שפעל בשנים 1905–1973 וכונה "חוות התרנגולות" (Chicken Ranch) כי בתקופת השפל הגדול שילמו הלקוחות בתרנגולות עבור כל מגע מיני.
השירים נכתבו על ידי קרול האל .
שני שירים נכתבו על ידי דולי פרטון ובהם "I Will Always Love You" להיט ענק של פרטון מ-1974, שיר שאותו היא שרה בסוף הסרט.
גרסה נוספת של השיר התפרסמה והצליחה מאוד שוב 10 שנים אחר כך, בביצועה של וויטני יוסטון בסרט "שומר הראש".
בפאתי העיירה גילברט בטקסס נמצא מוסד ותיק המכונה "חוות התרנגולות" בניהולה של מיס מונה (דולי פרטון) שהוא בעצם בית בושת המשרת את גברי העיירה וסביבתה.
השריף בעיירה הוא אד ארל דוג (ברט ריינולדס) והוא מאפשר את פעילות המקום מפני שהוא מקיים יחסים אינטימיים עם מיס מונה.
מיס מונה מקובלת בעיירה ותורמת ביד נדיבה למוסדות של העיירה.
גם נשות העיירה מתייחסות בסובלנות לביקורי בעליהן בחוות התרנגולות.
בתחילת הסרט מקבלים מונה ואם הבית ג'ואל (תרזה מריט) את הלקוחות ומונה מסבירה שזה מוסד "נקי" ומתדרכת את הבנות איך להתנהג.
הכל מתנהל ללא הפרעה עד שנכנס לתמונה שדרן טלוויזיה טהרן בשם מלווין ת'ורפ (דום דה-לואיז) שיש לו תוכנית פופולרית בשם "כלב שמירה" ("Watch Dog") שמטרתה לעקור משורש דברים שליליים בטקסס.
הוא משדר בטלוויזיה בשירה ובמקהלה על הצורך לסגור את "חוות התרנגולות" כבלתי מוסרית.
ת'ורפ מגיע עם צוותו לכיכר המרכזית בעיירה ונואם לפני התושבים עד שהשריף אד ארל מבריח אותו וזה מצולם לטלוויזיה.
אד יודע שהלחץ לסגירת המקום יידעך עם הזמן.
הוא מצליח לשכנע את מיס מונה להפסיק את הפעילות לחודשיים והיא מסכימה.
באזור יש מסורת של תחרות פוטבול והקבוצה המנצחת מתכבדת באירוח ב"חוות התרנגולות" עם כל הכרוך בכך...
השחקנים המנצחים ובראשם הסנטור ווינווד (רוברט מנדן) מגיעים לחווה, מתכבדים בשמחה ובריקודים ו"ניגשים לעבודה".
ברגע זה מתגנבים ת'ורפ וצלמיו ותופסים את כולם כולל הסנאטור ב"שעת מעשה" בחדרים.
אד מתעמת עם מיס מונה שהפרה את התחייבותה כלפיו.
תוך הכעס הוא קורא לעברה "זונה" ויחסיהם מתנתקים.
השערורייה עצומה ומגיעה לפתחו של מושל טקסס (צ'ארלס דרנינג) שמתקשה להחליט ומבטא זאת בשירה וריקוד (על זה היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן משנה).
לבסוף הוא מקיים משאל בין בוחריו והרוב מצביע על סגירת "חוות התרנגולות".
מיס מונה נפרדת מהבנות ועומדת לעזוב אך ברגע האחרון מופיע השריף והם מתפייסים והיא שרה לו את I Will Always Love You.
הוא מציע לה נישואים אף על פי שזה יפגע בסיכויו להיבחר לבית המחוקקים ושניהם עוזבים את המקום.
דולי פרטון - מונה סטיינג'לי
ברט ריינולדס - שריף אד ארל דוג
דום דה-לואיז - מלוין ת'ורפ - שרדן טלוויזיה
צ'ארלס דרנינג - מושל טקסס
תרזה מריט - ג'ואל - אם הבית
ג'ים נייבורס - סגן השריף פרד וילקינס
לואיז נטלטון - דולצ'י מיי
נח בארי ג'וניור - אדסל מק'י
רוברט מנדן - סנטור צ'ארלס וינגווד
ראלי בונד - ראש העיר רופוס פוינדקסטר
בארי קורבין - סי.וי ורנון
מרי ג'ו קטלט - ריטה קרואל
מארי לואיז וילסון - מיס מודן אניס
הווארד סמית' - עצמו (שדרן רדיו)
דונלד פ קולסון - ג'ף ג'רלד
בובי פייט - הבן של דולצ'י מיי
פאולה שו - וולה ג'ין
קנת וויט - שריף ג'ק רוי וואלס
טד גהרינג - שריף צ'פמן
ורנה לדנקויסט - שדרן פוטבול
לי גרוסקאפ - שחקן פוטבול
אליס דרומונד - המזכירה של מהושל
רוברט בריסקו, ג'ון ולטר דייביס, גרגורי איצין, תימוטי סטאק ולארי ויליאמס - הצוות של ת'ורפ
טרי טריז - טדי ג'ו
צ'ארלס דרניניג היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
דולי פרטון הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
בית הולדתו של מארק טוויין הוא בקתה בת שני חדרים בעיירה בשם פלורידה במיזורי, שבה נולד הסופר סמואל לאנגהורן קלמנס שנודע לימים בשם העט מארק טוויין, ב-30 בנובמבר 1835.
מארק טוויין נולד בבקתה ב-30 בנובמבר 1835, והתגורר בה במשך ארבע שנים.
כאשר היה מארק טוויין כבן ארבע, הושכר הבית על ידי הוריו ג'יין למפטון קלמנס (1803–1890) וג'ון מרשל קלמנס (1798–1847), והמשפחה העתיקה את מגוריה לבית דו קומתי בעיירה האניבל שבמיזורי.
חוויות הילדות, המתוארות בספריו של מארק טוויין, משקפות ברובן את חייו בעיירה האניבל, וחברי הילדות הידועים מספריו ביניהם האקלברי פין ואהובת נעוריו בקי תאצ'ר, לא היו אלא שכניו טום בלנקשופ ולורה הוקינס.
הבית שאליו עברו מוכר כיום כבית הילדות והמוזיאון של מארק טוויין בהאניבל.
הבקתה שבה נולד הסופר וסביבתה הוכרו במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1969, ומבקרים בה רבים ממעריצי מארק טוויין.
האזור מהווה נכס בבעלות ציבורית של העיירה פלורידה, ומתוחזק על ידי מחלקת משאבי הטבע של מיזורי.
הבקתה מוגנת בתוך בניין מוזיאון מודרני, הכולל גם חדר קריאה ציבורי.
במוזיאון נמצאות כמה מהמהדורות הראשונות של ספריו של טוויין, הספר הרפתקאותיו של תום סויר שכתוב בכתב ידו של טוויין, וריהוט מביתו של טוויין בקונטיקט.
האתר ההיסטורי צמוד לפארק הלאומי מארק טוויין, שנמצא על חצי אי בקצה המערבי של אגם מארק טוויין.
האגם הוא אגם מלאכותי, מעשה ידי אדם.
הולשטיין-גוטורפ או שלזוויג-הולשטיין-גוטורפ (בדנית: Huset Holsten-Gottorp) הוא השם ההיסטוריוגרפי, כמו גם השם הקצר העכשווי, לחלקי הדוכסות של שלזוויג והולשטיין, שנשלטו על ידי הדוכסים של שלזוויג-הולשטיין-גוטורפ, ענף צדדי של הענף הדני המבוגר של בית אולדנבורג.
חלקים אחרים של הדוכסות נשלטו על ידי מלכי דנמרק.
השטחים של גוטורפ נמצאים בדנמרק ובגרמניה של היום.
מקום מושבם העיקרי של הדוכסים היה טירת גוטורף בעיר שלזוויג שבדוכסות שלזוויג.
זה גם שמו של הבית הדוכסי, ששלט בכמה מקומות.
מסיבה זו, גנאלוגים והיסטוריונים משתמשים לפעמים בשם הולשטיין-גוטורפ עבור שושלות קשורות של מדינות אחרות.
התואר הפורמלי שאומץ על ידי שליטים אלה היה "דוכס שלזוויג, הולשטיין, דיתמרשן וסטומארן", אך התואר הזה שימש גם את קרוביו, מלכי דנמרק והענפים הזוטרים שלהם, שכן הוא היה רכושם המשותף של כל החברים הללו.
ענף גוטורפ החזיק ב-Landeshoheit (עליונות טריטוריאלית) על דוכסות הולשטיין באימפריה הרומית הקדושה ועל דוכסות שלזוויג בממלכת דנמרק.
מטעמי נוחות, השם הולשטיין-גוטורפ משמש במקום השם היותר נכון מבחינה טכנית "דוכס שלזוויג והולשטיין בגוטורפ".
העתיק ביותר מבין התארים הדוכסיים היה זה של שלזוויג, אשר אושר כפייף מלכותי על ידי מרגרטה הראשונה, מלכת דנמרק בשנת 1386 בשם בנה, אולף השני, מלך דנמרק.
מלכי דנמרק קיבלו את הולשטיין כנחלה אימפריאלית על ידי פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1474.
בשנת 1544, מה שנקרא "שליש הדוכסות" נמסר לאדולף, בנו השלישי של מלך פרדריק הראשון, מלך דנמרק ואחיו למחצה הצעיר ביותר של מלך כריסטיאן השלישי, מלך דנמרק.
לפיכך, בית הולשטיין-גוטורפ ששרד הוא ענף זוטר של בית אולדנבורג.
הדוכסים של הולשטיין-גוטורפ חלקו את השלטון הלא פשוט של שלזוויג והולשטיין עם מלכי דנמרק.
ככאלה, הם היו לעיתים קרובות בני ברית של השוודים, אויבי הדנים.
על פי חוזה רוסקילדה (1658) והסכם קופנהגן (1660), שחררה דנמרק את גוטורפ מהקשרים הפיאודליים שלה והכירה בריבונות הדוכסים שלה על החלקים הגוטורפים של דוכסות שלזוויג.
למעשה, השלזוויגים הללו היו עצמאיים יחסית כבר יותר ממאה שנה.
למרות שדוכסות הולשטיין נותרה רשמית נחלה של האימפריה, למעשה, על פי הסכם, דוכסיה שלטו יחד עם האדון הרשמי שלהן, המלך הדני, בשתי הדוכסויות.
במלחמה הצפונית הגדולה, הדוכסות צידדה בשוודיה והובסה לאחר שכוחות דנים כבשו את החלקים הצפוניים של הולשטיין-גוטורפ.
על פי חוזה פרדריקסבורג משנת 1720, התמיכה השוודית בגוטורפ פסקה, מה שאפשר לדוכסים להחזיר לעצמם את השטחים האבודים שלהם בשלזוויג ולהאריך את הריב שלהם עם מלך דנמרק.
לאחר הסדר השלום של 1721, קרל פרידריך, דוכס הולשטיין-גוטורפ ברח לחצרו של פיוטר הגדול מרוסיה, ובמשך זמן מה, הרוסים דרשו להחזיר את קרל פרידריך לאדמותיו בשלזוויג.
קרל פרידריך עצמו היה נשוי לאנה פטרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתו של פטר.
פטר השני וממשיכיו נטשו את מדיניותו של פטר הגדול לתמוך בטענות הדוכסים של הולשטיין-גוטורפ מצדם שלזוויג.
למעשה רוסיה רצתה שיהיה לה נמל על חוף הים הצפוני ולכן היא לא הייתה זקוקה לשלזוויג אלא לידידות של דוכסים.
אבל מנישואים אלה נולד קרל פטר אולריך, שירש את הולשטיין-גוטורפ בשנת 1739, והפך ליורש העצר הרוסי על פי צוואתה של יקטרינה הראשונה, קיסרית רוסיה ובמיוחד עם עלייתה של דודתו יליזבטה, קיסרית רוסיה חשוכת הילדים בשנת 1741.
קרל פטר אולריך, שעלה לכס המלכות הרוסי כפטר השלישי ב-1762, היה נחוש לכבוש את חלקו בשלזוויג מדנמרק-נורווגיה ולצרפו להולשטיין.
כשהיה לקיסר ב-1762, חתם מיד על שלום נדיב עם פרוסיה והוציא את רוסיה ממלחמת שבע השנים על מנת להתרכז באופן מלא בהתקפה על דנמרק יחד עם פרוסיה.
מהלך זה הכעיס את דעת הקהל הרוסית, שכן הוא נחשב לבגידה בהקרבה של רוסיה במלחמה, כמו גם סיכון של האינטרסים הלאומיים.
במקביל, הצבא הדני עבר בחיפזון את הגבול למקלנבורג, כדי למנוע פלישה להולשטיין, והתכונן לקרב.
שני הצבאות עמדו במרחק של פחות מ-30 קילומטרים זה מזה ודנמרק שהייתה בבידוד דיפלומטי נכנעה כשהיא מתכוננת למסור את האזורים השנויים במחלוקת לרוסיה, כאשר חדשות מסנקט פטרבורג הגיעו לפתע לצבא הרוסי כי הקיסר הודח על ידי אשתו, שעלתה כעת לכס המלכות בתור יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה.
אחת הפעולות הראשונות שלה הייתה לבטל את המלחמה נגד דנמרק וכל תביעות טריטוריאליות ולהחזיר את היחסים הנורמליים.
בנו של פיוטר השלישי, פאבל, הדוכס החדש מהולשטיין-גוטורפ, היה קטין תחת שלטון אמו, הקיסרית.
עם הסכם צארסקויה סלו משנת 1773, היא הסכימה לוותר על תביעותיו הטריטוריאליות של בנה לאדמות הולשטיין-גוטורפ שעדיין הוחזקו על ידי דנמרק ולוותר על חלק הדוכסות, שהוחזק על ידי בעלה, תוך קבלה בתמורה את הרוזנויות הגרמניות של אולדנבורג ודלמנהורסט, אשר הפכה בשנת 1776 לדוכסות אולדנבורג בתוך האימפריה הרומית הקדושה.
הדוכסות ניתנה לבן דודו של סבו של פול הנסיך-בישוף של ליבק, ראש ענף צעיר יותר של משפחת הולשטיין-גוטורפ.
זה שם קץ לשאלת גוטורפ, שיצרה כל כך הרבה סכסוכים בין המעצמות הנורדיות.
בית הולשטיין-גוטורפ זכה לכמה כיסאות אירופאים.
המדיניות השושלת של דוכסי הולשטיין-גוטורפ הביאה לכך שענף זוטר שלו, הענף השוודי, שלט בשוודיה מ-1751 עד 1818 ובנורווגיה מ-1814 עד 1818. בשנת 1863, בית שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג - צאצא מכריסטיאן השלישי, מלך דנמרק - הפך לשליט בדנמרק ויוון, וב-1905, של נורווגיה.
ענף ליבק הפך לדוכסים ואחר כך לדוכסים הגדולים של אולדנבורג (1773 עד 1918), בעוד שהענף הבכיר שלט ברוסיה לזמן קצר ב-1762 ולאחר מכן שוב מ-1796 עד 1917 (בעוד שבשנים 1762 – 1796 הוא נשלט על ידי יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה).
אולם למרות שבני בית זה שלטו ברוסיה, הם כונו בדרך כלל רומנוב, או לעיתים רחוקות יותר, הולשטיין-גוטורפ-רומנוב.
1739–1762: קרל פטר אולריך (לימים פיוטר השלישי מרוסיה)
הדוכסים בתואר של הולשטיין-גוטורפ בסנט פטרבורג (בית הולשטיין-גוטורפ-רומנוב):
1825–1831: קונסטנטין פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה
1918–1918: אלכסיי ניקולאייביץ', הצארביץ' של רוסיה
1918–1938: קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (לאחר רצח הקיסר והצארביץ' ב-1918, התואר עבר לענף הגברי הבכיר שנותר בחיים של משפחת רומנוב)
1938–1992: ולדימיר קירילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (הדוכס הגדול ולדימיר מת עם יורשות בלבד, ולכן התואר אמור לעבור לחבר הבכיר בבית רומנוב-הולשטיין-גוטורפ, אולם נושא זה היה שנוי במחלוקת)
דעה אחת היא שהיורש הוא בנו הלא-שושלתי של הדוכס הגדול דימיטרי, בנו היחיד של פאבל אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, שהיה אחיו הצעיר של אלכסנדר השלישי.
יורש זה אינו שושלתי במובן הרוסי, אך לענף הדני של בית אולדנבורג לא היה איסור מוצהר נגד נישואים לא שוויוניים (אלא נגד נישואים לא מורשים בדנמרק), כמו שלזוויג, שבה נמצא שלוס גוטורפ, והוא מעולם לא היה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה או תחת תחום השיפוט שלה.
היורשים הללו גרים בארצות הברית ולא הגישו תביעה ציבורית לתארים.
1992–2004: הנסיך פול דימיטרייביץ' רומנובסקי-איליינסקי
2004-הווה: הנסיך דימיטרי פבלוביץ' רומנובסקי-איליינסקי (נולד ב-1954)
לנסיך דימיטרי פבלוביץ' רומנובסקי-אילינסקי אין בנים.
יורשו הגברי היחיד, אחיו הנסיך מיכאל רומנובסקי-אילינסקי, גם הוא ללא יורשים זכרים, וכרגע אין יורשים זכרים נוספים בשורה של רומנובסקי-אילינסקי שיירש את התביעה התאורטית הזו לדוכסות.
טענה זו תעבור אחריו דרך הקו של אלכסנדר מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה אל אנדריי אנדרייביץ', נסיך רוסיה וצאצאיו.
דעה אחרת קובעת שהוויתור של ניקולאי השני ב-11 באוגוסט 1903 מהתביעות לתארים ולדוכסות אולדנבורג עבור עצמו ועבור כל משפחתו וצאצאיו אפשר לאף אחד מיורש רומנוב לשאת את התארים התקפים מבחינה שושלת של שלזוויג הולשטיין באופן עצמאי.
דעה שלישית היא שעד סוף האימפריה הרומית הקדושה היה זה עיקרון של חוק הנסיכות הגרמני שבני כל המשפחות הנסיכותיות שהחזיקו בה במעמד של רייכסשטנד נדרשו להתקשר ב-ebenbürtig כדי להעביר זכויות שושלות לצאצאיהם.
אם צאצאים של נישואיו של הדוכס הגדול דמיטרי עם אודרי אמרי נחשבים לא כשירים למלא אחר תביעת הדוכס הולשטיין, לא ברור אילו, אם בכלל, מבין הענפים השונים מהשורה הזכרית של צאצאי הרומנובים הקיסריים נשארים כשירים.
אם נישואים בגלות עם נסיכות או רוזנות רוסיות עומדות בסטנדרט הזוגי, ייתכן שעדיין קיימים יורשים מהשורה הזכרית.
עם זאת, אם כל הנישואים שנחשבו מורגנטיים לפי אמות המידה האימפריאליות הרוסיות היו גם לא שושלותיות עבור הירושה הגוטורפית, השושלת הבכירה מבחינה גנאלוגית של הולשטיין-גוטורפ תהיה של כריסטיאן, דוכס אולדנבורג, ראש הענף הנוכחי שמוצאו כריסטיאן אוגוסט מהולשטיין-גוטורפ, נסיך אויטין, אחיו הצעיר של הדוכס פרידריך הרביעי.
הוא כבר תובע את התואר של הדוכס הגדול של אולדנבורג.
כך או כך, מלך דנמרק הפעיל ריבונות בדוכסות והעניק תמיכה כספית לענפים הזוטרים שלזוויג-הולשטיין של בית אולדנבורג.
התביעה להולשטיין שירש הקיסר פאבל הראשון מפיוטר השני הוחלפה ב-1773 בדוכסות אולדנבורג הדנית (נשמרות זכויות ירושה), ששליטיה איבדו שם את הריבונות ב-1918. כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק איבד את שלזוויג והולשטיין במלחמת שלזוויג השנייה ב-1864, שבעקבותיה שולבו שתי הדוכסויות בממלכת פרוסיה ולאחר מכן בקיסרות הגרמנית.
המלכים הדנים המשיכו להשתמש בתארים הדוכסיים המסורתיים שלהם עד מותו של מלך פרדריק התשיעי, מלך דנמרק ב-1972. בשנת 1920, צפון שלזוויג הוחזרה לשלטון דני לאחר משאל עם, שאר הדוכסויות לשעבר נותרו חלק מגרמניה.
בית החולים אבן סינא הוא בית חולים בעיר ג'נין שברשות הפלסטינית.
נפתח ב-11 באוקטובר 2021, והוא קרוי על שמו של אבן סינא (980–1037) שהיה רופא, פילוסוף ומדען פרסי.
בית חולים הוא בית החולים השלישי בקבוצת בתי החולים אל-ערב (Al Arab Hospitals Group Co.
Ltd) ויש בו 55 חדרי אשפוז.
הקבוצה החלה את פעילותה ב-1998 עם הקמת "בית החולים הערבי המתמחה" בשכם ובהמשך, בשנת 2016, נחנך "בית "החולים הערבי איסתשרי" (ייעוץ) ברמאללה.
במהלך מבצע בית וגן (3 ביולי 2023 – 5 ביולי 2023) הסתתרו בבית החולים עשרות חמושים וכוחות צה"ל פשטו עליו.
וואפא טענה כי צה"ל השתמש בנשק חי מול אזרחים במחלקת המיון, ורכב צבאי עמד בחצר בית החולים.
דובר צה"ל הכחיש ואמר כי לא מוכר ירי של כוחות הצבא לעבר בית החולים.
ב-17 בנובמבר, במהלך פעילות חטיבת כפיר לעצירת מחבלים פלסטינים ביהודה ושומרון במלחמת חרבות ברזל, ברחו חלק מהמבוקשים באמבולנסים לבית החולים.
אחד המבוקשים נתפס בכניסה לבית החולים יחד עם שלושה רובי M-16.
ב-30 בינואר 2024 לוחמים מסתערבים של ימ"מ ושב"כ סיכלו חוליית מחבלי חמאס וגא"פ חמושים שהסתתרה בבית החולים אבן סינא בג'נין ועמדה להוציא פיגוע טרור בטווח המיידי.
לוחמי הימ"מ חיסלו 3 מחבלים חמושים שהיו פצצה מתקתקת והשתמשו בבית החולים כמגן אנושי.
בית החולים אל-קודס הוא בית חולים בשכונה תל אל-הווא בעיר עזה שברצועת עזה.
בית החולים נמצא בקרבת מתחם גדול של ארגון הסיוע אונר"א, ממזרח לקמפוס האוניברסיטה האסלאמית בעזה.
הוא נמצא בבניין של שש קומות.
בית החולים נוסד בשנת 2001 והיו בו כ-200 מיטות אשפוז.
בית החולים נפגע במהלך מבצע עופרת יצוקה, ופונה.
בתקשורת דווח שבית החולים עצמו נפגע קשות, אולם בית החולים עצמו חזר לפעילות מספר ימים לאחר התקיפות וככל הנראה עיקר הפגיעה הייתה בבניין סמוך.
משלחת מבריטניה שבקרה בבית החולים בפברואר 2009 דיווחה שמחלקת הילדים בקומה העליונה נפגעה מטיל.
לאחר תום המבצע הסכימו צרפת וקטר לממן את שיפוץ בית החולים ובאוקטובר 2009 קיבלו אישור מישראל לבצע את השיפוץ.
בימי מגפת הקורונה היה בית החולים אל-קודס אחד משני בתי חולים ברצועת עזה שטיפלו בחולי קורונה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל דווח מספר פעמים על דרישה של צה"ל לפנות את בית החולים כדי למנוע נפגעים אזרחים בלתי מעורבים.
מנהל בית החולים טען שכ-12,000 אזרחים מצאו מקלט בבית החולים, בנוסף לכ-400 החולים שהיו בבית החולים.
ב-12 בנובמבר 2023 התנהל בפתח בית החולים קרב בין כוחות צה"ל לבין חוליית מחבלים.
הסהר האדום הודיע באותו יום שבית החולים חדל לפעול בהיעדר דלק.
ב-14 בנובמבר 2023 הודיע דובר צה"ל שבית החולים פונה.
במרץ 2025 הודיעה אגודת הסהר האדום הפלסטיני על הפעלתו מחדש של בית החולים.
בית החולים א-רנתיסי הוא בית חולים לילדים הממוקם בצפון העיר עזה ברצועת עזה, כחלק מבית החולים נאצר.
בית החולים מכיל כ-30 מיטות אשפוז.
בית החולים קרוי על שמו של עבד אל-עזיז א-רנתיסי, טרוריסט פלסטיני, ממייסדי תנועת חמאס ורופא ילדים.
העבודות להקמת בית החולים החלו ב-2003 והסתיימו ב-2006, אך בית החולים החל לפעול ב-11 בנובמבר 2007, ונפתח רשמית רק ב-23 באפריל 2008.
בשנת 2019 נחנך בבית החולים מרכז לטיפול בסרטן בילדים, על שטח של 2,500 מ"ר.
במאי 2020, ביוזמתו של איש העסקים מיכאל מירלשוילי, התקינה חברת ווטרג'ן הישראלית בבית החולים מכשיר שמפיק מים מהלחות שבאוויר.
יוזמה זו נועדה לספק מי שתייה נקיים ובטוחים לצוות ולמטופלים של בית החולים, וזאת כפתרון למשבר המים ברצועת עזה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל ולקראת פשיטה ישראלית לאזור בית החולים הוחלט לפנות אותו מיושביו.
בית החולים נכבש על ידי שייטת 13 וגדוד צבר שפעל תחת חטיבה 401 של צה"ל עוד באותו השבוע.
לאחר הפינוי, נחשף על ידי דובר צה"ל כי במרתף בית החולים נמצא מאגר גדול של אמל"ח (בהם רקטות נגד טנקים, רימוני יד, מטעני חבלה, גרזנים ואפודי מגן) בנוסף, צה"ל אמר שייתכן כי במקום זה הוחזקו בני ערובה שנחטפו מישראל.
העדויות שהציג צה"ל לשימוש צבאי במרתף כללו אופנוע עם חור מכדור ירי ממתקפת הפתע על ישראל וכן בקבוקי תינוקות וחיתולים המעידים על תינוקות שנחטפו והוחזקו כבני ערובה במקום.
כמו כן נמצאו כיסא עם חבלים ושירותים מאולתרים שסימנו, לטענת צה"ל, תשתיות להחזיק בני ערובה למשך זמן ממושך, וכן כניסה לאחת ממנהרות הלחימה של הארגון.
בבית החולים מחלקות גסטרואנטרולוגיה, רפואת ריאות, נפרולוגיה, נוירולוגיה, קרדיולוגיה, אנדוקרינולוגיה, המטולוגיה ואונקולוגיה.
כן יש בבית החולים יחידת טיפול נמרץ ומרפאות חוץ.
בית החולים אל-עודה הוא בית חולים קו-ראשון הממוקם בג'באליה.
בית החולים מספק שירותי רפואה בסיסיים בלבד: חדר מיון ושירותי מיילדות לתושבי צפון רצועת עזה.
בית החולים מחזיק בחדר הלידה הגדול ביותר בצפון רצועת עזה, והוא היחיד באזור שמספק שירותי פלואורוסקופיה.
בית החולים מקיים תוכניות הכשרה לסטודנטים לסיעוד בשיתוף פעולה עם אוניברסיטאות ברצועת עזה.
אוטל-דייה הוא בית חולים שהוקם ב על האי איל דה לה סיטה (הרובע הרביעי), בקרבת קתדרלת נוטרדאם, ונחשב לבית החולים העתיק ביותר בעולם הפועל ברציפות כבית חולים מיום היווסדו.
בתחילת דרכו שימש כבית חולים בחסות הכנסייה והעניק מחסה לא רק לחולים אלא גם לעולים לרגל ולעניים חסרי בית.
עם השנים נחלשה ההשפעה הדתית, ובית החולים הלך והתמקד בתחום הרפואה ובניהול הנהלה אזרחית.
לפי הערכת ההיסטוריונים בית החולים הראשון על האי איל דה לה סיטה נפתח ב-651 על ידי הבישוף של פריז, לנדרי מפריז יחד עם זאת המסמך הרשמי העתיק ביותר שמזכיר את בית החולים הוא מ-829 כשבמסמך זה מוגדר שתפקידו של בתי החולים לטפל בחולים אך גם בחסרי כל.
ב-1165 הורה הבישוף של פריז, מוריס דה סוליי על בניה מחדש של בית החולים.
הריסת המבנה הישן הסתיימה ב-1195 ובניית בית החולים החדש הסתיימה רק ב-1255.
שנים רבות לאחר הקמתו פעל בית החולים בחסות הבישופות של פריז כמוסד צדקה ואכלס בין קירותיו לא רק חולים אלא גם אנשים נזקקים ועולי רגל להם הציע מקום לינה ואוכל.
ב יצאה הנחיה חדשה שרק חולים ונשים בהריון יוכנסו יתקבלו לבית החולים.
הוראה זו יצאה לאחר שמהמאה ה-13 החל להיווצר עומס פונים לבית החולים.
גם הגידול במספר המיטות, החל מהמאה ה-15 (מ-300 מיטות ל-500 מיטות) לא פתר את הבעיה זאת לאחר שמספר הפונים הגיע בממוצע ל-700 חולים וטיפס ל-1,500 בזמנים של קונפליקטים.
עומס זה נגזר גם מהעלייה במספר העניים שאכלסו את פריז.
עומס זה הביא לדרדור בתנאי האשפוז ולצפיפות גבוהה כשבאולמות האשפוז הוצבו 80–100 מיטות כשבמקרים רבים שימשו מיטות לאשפוז יותר מחולה אחד.
בתקופה זו לא היו בבית החולים חדרי ניתוח והמנתחים נאלצו לנתח בחדרי האשפוז תוך התמודדות עם צפיפות זו.
כמו כן הביאה הצפיפות להדבקה במחלות והולידה, בסופו של דבר, כללים לבידוד חולים עם מחלות מידבקות.
ההתדרדרות בתנאי האשפוז של בית החולים הביאה לכך שרק חסרי אמצעים פנו אליו בעוד שבעלי אמצעים הדירו רגליהם ממנו.
הגדלה זו של ההוצאות לצד הצמצום בהכנסות הביאו את בית החולים לפשיטת רגל ולמינוי מועצת מנהלים אזרחית שתנהל אותו ותסדיר את תפעולו.
על אף שיפור הניהול המשיך בית החולים לסבול, במהלך המאה ה-17, מאותם תחלואים שאפיינו אותו בשנים קודמות והצפיפות בו אף גדלה על ידי אשפוז בקומות.
צפיפות זו נגרמה מצד אחד מאירועים אלימים בפריז (כמו למשל מרידות הפרונד) ומצד שני מהתפרצותן של מגפות שגרמה להידבקותם של אלפי חולים ושל רבים מצוות בית החולים.
האופן שבו התמודדו שלטונות פריז עם מצב זה כלל תגבור הצוותים הרפואיים והקמת בתי חולים נוספים כדי להפנות אליהם חלק מהחולים.
באוגוסט 1626 קיבל בית החולים היתר לבנות גשר בין האי איל דה לה סיטה לגדה השמאלית כדי להקל את הגישה לבית החולים.
גשר זה, שנקרא לימים גשר דובל, נבנה מהמקורות הכספיים של בית החולים שקיבל היתר לגבות מס מהעוברים עליו כדי להחזיר את עלות הבנייה.
בדיקות מי נהר הסן, בתקופה זו, מצא ששפכים של בית החולים היו בין המזהמים העיקריים של הנהר באותה תקופה.
בעיית הצפיפות בבית החולים נמשכה גם ב וזאת למרות שעד אמצע המאה פעלו כבר בפריז כ-50 בתי חולים ומוסדות דומים.
עליית הביקוש על ההיצע של שירותים רפואיים נגרם בעיקר בגלל הגידול המהיר של האוכלוסייה ובמיוחד הגידול בממדי העוני.
המשך הצפיפות בבתי החולים של פריז, ובבית חולים אוטל-דייה במיוחד, המשיך לגרום להפצת מגפות (כמו טיפוס ואבעבועות שחורות ) ולקורבנות רבים כשההערכה הייתה שכ-25% מחולי בית החולים נפטרו מהן, גבוה מכל שאר בתי החולים בעיר.
ב-1765 דווח דני דידרו את רשמיו מבית החולים: .
גם המנתח ז'אק טנון כתב בזכרונותיו מ-1788 ש.
גם מחלקות היולדות סבלו מהפצת זיהומים וממוצע הזמן שיולדות היו נשארות בבית החולים עמד על 35 יום שנדרשו להן להתגבר על זיהומי לידה ומחלות נוספות בהן נדבקו.
תופעות אלו המשיכו לגרום לשכבות האמידות של פריז להדיר רגליהם מבית החולים כך שרק חסרי האמצעים הגיעו אליו.
ב-1772 פרצה שריפה גדולה בבית החולים שגרמה למותם של חולים רבים ולהרס של חלקים גדולים של המבנה.
אירוע זה גרם לסערה ציבורית ולקריאה לרפורמות במערכת הבריאות.
ב-1773 הורה מלך צרפת, לואי החמישה עשר, להרוס את בית החולים (פטירתו ב-1774 הקפיאה את התוכנית).
ב-1782 הציג האדריכל ברנר פוייה תוכנית שכותרתה הייתה "העברה ובנייה מחדש של בית חולים אוטל-דייה".
נציגו של מלך צרפת, לואי השישה עשר, כינס ועדת מומחים לדון בהמלצותיו של פוייה כשבין השאר השתתפו בוועדה מדענים ידועי שם כמו אנטואן לבואזיה, שארל-אוגוסטן דה קולון ופייר-סימון לפלס.
בנוסף לתרומותיהם האישיות של חברי הוועדה, התבססו מסקנות הוועדה גם על דו"ח מיוחד, בן 500 עמודים, שפרסם המנתח ז'אק טנון ב-1788 בשם "זיכרונות על בתי החולים של פריז" (Mémoires sur les hôpitaux de Paris).
בדו"ח זה תיעד טנון את התנאים השערורייתיים באוטל-דייה מהאספקטים של החללים, האוורור, סידור המיטות, מספר ותערובת החולים, הלכלוך, הריקבון והריחות הרעים, חוסר אנושיות והתמותה.
בנוסף לתיאור מצב הביא הדו"ח המלצות לרפורמה באספקטים שונים של ניהול בתי חולים לרבות אדריכלות ושטחי בית החולים, ריהוט מחלקות, ניהול וכישורים של הצוות, פרסום דוחות על תוצאות בתי החולים וכספים, כמו גם שמירת תרשימי חולים ותיאורי מקרה בודדים.
על בסיס המידע שנדון בוועדה היא פרסמה את מסקנותיה בשלושה חלקים:
בחלק ראשון, שפורסם ב-1786, הגיעה הוועדה למסקנה שמצבו של בית החולים לא ניתן לתיקון ויש להעבירו אל מחוץ לפריז.
בחלק השני, שפורסם ב-1787, המליצה הוועדה על פירוק בית החולים ועל הקמת ארבעה בתי חולים קטנים יותר במקומות שונים ברחבי פריז.
החלק השלישי, שפורסם ב-1788, נכתב לאחר שחלק מחברי הוועדה ערכו מסע לימודי בבתי חולים באנגליה.
בחלק זה הציעה הוועדה לבנות את בית החולים בחלוקה לבניינים נפרדים כאשר כל מחלקה תופסת בניין נפרד כדי לצמצם את העברת המחלות ולהקל על האוורור.
עם פרסום דוחות הוועדה החל בית החולים ליישם רפורמה שבמהותה התמקדה במעבר ממוסד שנמצא תחת חסות הכנסייה למוסד המנוהל על ידי בעלי מקצוע וזאת בהובלת ז'אק נקר.
כחלק מהרפורמה החל בית החולים לשמש כמקום לימוד וכמוסד להכשרת צוות רפואי.
מימוש רפורמות אלו התעכב בעקבות פרוץ המהפכה הצרפתית ב-1789.
בתחילת המאה ה-19 המשיך תהליך הסדרת תפעול בית החולים אוטל-דייה ומונתה "המועצה הכללית לבתי חולים בפריז והוספיסים אזרחיים" (Conseil général des hôpitaux et hospices civils de Paris) לפיקוח והסדרה של כלל בתי החולים בפריז.
תהליך זה הביא ליצירת גופים ותהליכים רפואיים חדשים כמו משרד קבלה, בתי מרקחת, דיאגנטסטיקה, חיסונים ועוד.
עם עלייתו של נפוליאון בונפרטה, ב-1804, לשלטון שוקמו חלקי בית החולים שנשרפו אך בשנים 1864–1878 נבנה בית החולים מחדש באתר חדש על האי כחלק מתוכנית אוסמן להתחדשות פריז.
ב-1908 הפסיקו הנזירות האחרונות לעבוד בבית החולים, אירוע שהשלים את הפרדת בית החולים מהחסות הדתית.
מקומו המרכזי של בית החולים הנוכחי הפך אותו לנותן שירות לתשעה מהרבעים של פריז.
קיבולת בית החולים עומדת כיום על כ-350 מיטות.
בית החולים מופעל על ידי ועדה ציבורית מקצועית ובנוסף לתפקידו בתחום רפואה ציבורית משמש בית החולים כבית חולים אוניברסיטאי בשיתוף אוניברסיטת העיר פריז .
ב-2024 פורסם שבית החולים השכיר שליש משטחי המתחם שלו לטובת פרויקטים שאינם קשורים ישירות לפעילות הרפואית המתנהלת בו, ובהם מרכז פיתוח ביוטכנולוגיה, מגורים, גני ילדים, מרכזי יום לקשישים, מסעדות ועוד.
חוזה ההשכרה הוא למשך 80 שנה וזאת בתמורת ל-144 מיליון יורו שקיבל בית החולים מהיזמים.
בניין התערוכה של הזצסיון הווינאי (גרמנית: Ausstellungsgebäude der Wiener Secession) הידוע בכינויו העממי הזצסיון, הוקם בשנים 1897/98 על ידי יוזף מריה אולבריך כבניין תצוגה לאמנות עכשווית והוא אחד המבנים החשובים ביותר בסגנון הזצסיון האוסטרי (יוגנדסטיל).
הגלריה מופעלת עד היום על ידי אגודת האמניות היפות של הזצסיון הווינאי.
עלויות ההקמה גויסו ברובן על ידי חברי אגודת האמנויות היפות של אוסטריה.
"מועצת העירייה בווינה, על פי החלטה מ-17 בנובמבר 1897, הקצתה אתר מתאים להפליא הממוקם ברחוב ויינצייל העתידי ליד האקדמיה, לבניית בניין תערוכת אמנות." פתרון זה נמצא לכאורה לאחר שיוזף אנגלהרט התייעץ באופן אישי עם ראש העיר קרל לוגר לאחר שבניית אולם התערוכה ברחוב הרינגשטראסה נכשלה.
עבור העיר, בניית הבניין נקשרה לוויסות נהר וינה ולעיצוב מחדש של כיכר קרל, אשר, עם זאת, נותרה חלקית.
לדוגמה, תוכננה שדרה בין קארלסקירכה לבניין הזצסיון.
מתחת לכיפה, חרוט מוטו הזצסיון באותיות זהב: לכל תקופה אמנותה, לאמנות חירותה (לודוויג הווסי).
משמאל לדלת הכניסה נמצא מוטו שני: Ver Sacrum (המעיין הקדוש), המבטא תקווה לפריחה חדשה של האמנות והיה שמו של מגזין האמנות של האגודה.
הבניין נשען על עמודי בטון בגובה שמונה מטרים המגיעים עד לנהר וינה, הזורם מתחת לאדמה בנקודה זו.
אפריז בטהובן מאת גוסטב קלימט, שנוצר במקור בשנת 1902 עבור תערוכה זמנית, חזר לשם כהשאלה קבועה מהזצסיון וניתן לצפות בו במרתף.
בניין הזצסיון מוטבע בגב מטבע 50 הסנט האוסטרי.
אחיו של גוסטב קלימט, גאורג, עיצב את דלתות הכניסה מברונזה.
שתי קערות הפסיפס שליד גרם המדרגות המוביל לכניסה הן פרי יצירתו של רוברט אורלי.
קערות זהות ניתן למצוא בוילה ווסטל.
ששת הינשופים בשתי החזיתות הצדדיות עוצבו על ידי קולומן מוזר.
מעגל נושאי הזרים שלו בחזית האחורית הוסר בתאריך לא ידוע.
הגורגונים שמעל דלת הכניסה נוצרו על ידי אותמר שימקוביץ.
מימין לבניין ניצב פסל הברונזה של מארק אנטוניוס מאת ארתור שטראסר, שנוצר במקור עבור התערוכה העולמית בפריז בשנת 1900. הפסל מכונה לעיתים "פיקארת האריה".
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, ניזוק הבניין מפצצות.
במהלך נסיגתם מוינה, חיילי הוורמאכט הציתו את הצמיגים שאוחסנו בתוך הבניין כדי למנוע מהם ליפול לידי הצבא האדום.
חום האש גרם לקריסת מבנה הפלדה של גג הגלריה שהוביל להרס חלקים גדולים מהקירות החיצוניים.
עם סיום המלחמה התרחשה גם ביזה.
השיקום לאחר המלחמה הושלם ב-1964, כאשר יוזף הופמן הוזמן לעצב את פנים הבניין.
בשנת 1985/86 נערך שיפוץ בניהולו של אדולף קרישניץ, בעוד התערוכה עדיין פועלת.
מאוגוסט 2017 עד ספטמבר 2018, שוב תחת ניהולו של קרישניץ ובזמן שהבניין נותר פעיל, החזית, כולל הכיפה, שופצה לחלוטין.
בנוסף, הוחלפו הרצפות ומערכות המיזוג, הגישה לאפריז של בטהובן במרתף הונגשה באמצעות מעלית, החנות עוצבה מחדש ונוצר חלל אירועים ייעודי.
נושאי הזר הכרותים של קולומן מוזר בחלקו האחורי של הבניין שוחזרו.
עלות עבודות השיפוץ והמודרניזציה הסתכמה ב-3.5 מיליון יורו.
1.2 מיליון יורו כל אחת נשאה על ידי עיריית וינה ועל ידי לשכת הקנצלר הפדרלית של הרפובליקה, כאשר כמעט השליש הנותר סופק על ידי הזצסיון, מממניה ותומכיה.
בית החולים ביקור חולים הוא בית חולים שנוסד באמצע המאה ה-19 בעיר העתיקה בירושלים.
בשנת 1925 עבר בית החולים למושב חדש ברחוב הנביאים.
בדצמבר 2012 הפך בית החולים לחלק מהמרכז הרפואי שערי צדק ובמבנה שברחוב הנביאים ממשיכות לפעול מחלקת היולדות שמשרתת את תושבי השכונות הסמוכות ומספר מרפאות שונות.
במקביל הוגשו לרשויות התכנון תוכניות לשיקום המבנה ההיסטורי ושילובו בקומפלקס הכולל שטחי מסחר ודיור.
עד שנת 1837 לא עמדו לרשות היישוב היהודי בארץ ישראל שירותי בריאות.
הסיבה העיקרית לכך הייתה האחיזה והשליטה של ועד הפקידים והאמרכלים, הוועד האחראי על כספי החלוקה על החיים בארץ.
ועד זה שישב באמסטרדם שם לעצמו כמטרה לעמוד חוצץ כנגד כל גורם העשוי להשפיע על אורחות החיים היהודיים בארץ ישראל, ובאורחות החיים המודרניים ראה איום מיוחד.
ניסיונות של משה מונטיפיורי ואחרים לפתוח בית חולים נתקלו בחומה בצורה כנגד איום של מינות וכפירה העלולים לחדור לנפש היהודים כתוצאה ממגע עם רפואה מודרנית.
בשנת 1844 נפתח בירושלים בית החולים של המיסיון האנגלי.
החשש מהעברת יהודים על דתם הביא את הברון ג'יימס מאיר רוטשילד לפתוח בשנת 1854 בחסות ממשלת אוסטריה בית חולים יהודי בעיר העתיקה בירושלים, בית החולים מאיר רוטשילד.
עדת הפרושים (יהודי מזרח אירופה ה'מתנגדים') בחרה להקים בית חולים משלה.
חברת ביקור חולים נוהלה על ידי עדת הפרושים על מנת להביא עזרה לחולים בבתיהם.
על פי הנחיות ראשי העדה רכשה החברה מגרש ועליו שני בתים ומרתף.
כך נוסד בית החולים ביקור חולים בשנת 1867 ובו 13 מיטות לאשפוז וזאת בחסות הקונסוליה הגרמנית שבעיר.
בית החולים שכן על גבול הרובע היהודי ברחוב אררט שברובע הארמני, בסמוך לבית החולים של המיסיון.
מתחילה היה ניהול בית החולים בעייתי ומריבות על בסיס עדתי נוספו למחלוקות בין הפרושים לחסידים בין יוצאי רוסיה ליוצאי גרמניה והאשמות על שחיתות הועלו כנגד מנהלי המוסד.
כך, תשע שנים לאחר פתיחתו נסגר "ביקור חולים", וכאשר נפתח מחדש ניהלו אותו לסירוגין רופאים לא-יהודים.
בספרו "ימים בגליל" שיצא בלונדון בשנת 1900 מספר הנוסע A.A BODDY על בית החולים ביקור חולים:
עם כניסת המאה ה-20 החל הלחץ של הדורשים טיפול רפואי להעיק על המוסדות הקטנים בעיר העתיקה.
הועלה הרעיון להעביר את בתי החולים אל מחוץ לחומות.
מאחר שבתי החולים היו נדבך מרכזי בחיים הציבוריים ומקור תעסוקה מרכזי התנגדו פרנסי היישוב בעיר העתיקה להעתקת הפעילות ככל שיכלו.
כתב רבי יוסף חיים זוננפלד על העברת בית החולים:
במהלך 1908 נרכשה קרקע מחוץ לעיר עבור בית החולים ובתעודות מארכיון הקונסוליה הגרמנית שנכתבו בשנת 1908 מצוין כי הוחלט "להקים בניין חדש בסביבה בריאה והיגיינית" ובתעודה נוספת מצוין כי נרכש מגרש בן 2,530 מטר רבוע מהם דרושים 1,160 לבניין בית החולים ורק 1,370 מטר רבוע נותרים לגינה.
בספרו ספר היישוב מציין פנחס גרייבסקי כי מגרש בית החולים נרכש על ידי יואל משה סלומון שהיה חבר בהנהלת ביקור חולים מאת הבנקאי חיים אהרון ולירו "במחיר 15 פרוטה האמה".
אף על פי שאבן הפינה הונחה בשנת 1912 הסתיימה בניית בית החולים רק לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בעיתון לפי שעה שהופיע בירושלים בתרע"ו (1915) מסופר על תקופת המלחמה:
עם תום מלחמת העולם הראשונה עדיין שכן בית החולים בקור חולים בעיר העתיקה בירושלים.