tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אמיר כלל לא מחבב את הכלבה ירדנה, ואף ניתן לראות מקרים בהם הוא מראה שנאה כלפיה (לדוגמה בעונה הראשונה בפרק 11, בו הוא מגיע הביתה מהעבודה ואומר לה ללכת כשהיא יושבת בקרבתו).
אמיר עובד כבמאי כוריאוגרף בחברה להפקת אירועים.
בסוף העונה השנייה אמיר וטלי נישאים ובתחילת העונה השלישית טלי נכנסת להריון, וההריון מלווה אותה בעונה זו.
בסוף העונה השלישית טלי יולדת את בתם הבכורה, ירדנה, אשר קרויה על שם הכלבה של טלי שנדרסה בפרק האחרון בעונה זו.
טלי מכנה את אמיר בכינוי "מירי", וחפר נוהג לכנות אותו "גיסנו".
אייל "איצקו" איצקוביץ' (ליאור כלפון): בתחילת הסדרה נשוי ללילך ואב לדניאל בת השבע.
איצקו מנהל את חנות הטריקים של אביו ומתבלט בקמצנותו.
בעונה הרביעית לילך מתגרשת ממנו.
בפרק האחרון של העונה הרביעית הם חוזרים, ומתחילים זוגיות חדשה.
חפר נוהג לכנות אותו "גיסנו".
חפר גורי (נירו לוי): רווק הולל.
מרבה לדבר בגוף שלישי, ותורם משלל עצותיו לשני חבריו, שלעיתים קרובות מסבכות אותם במקרים שלא רצו כלל להגיע אליהם.
רווק נצחי שנהנה מחיי הרווקות ומכך שמחליף בנות זוג, בסוף העונה הראשונה ובעונה השנייה נכנס לקשר רציני עם שירי "סרטים" שממנה מתקשה להיפרד למרות רצונו, במהלך העונה השנייה מכיר את דליה מלקין, לכאורה אלמנה עשירה, ובעונה השלישית חוזר לחיי הרווקות.
לילך איצקוביץ'–יפה (יעל שרוני): אשתו הקרה, הקשוחה והאכזרית של איצקו, שהכירה אותו בתיכון במגמה הספרותית.
לילך נולדה בדרום גבעתיים והיא עיתונאית ממולחת בעיתון "מעריב", העוסקת בנושאים חברתיים.
לרוב מתייחסת לאיצקו כ"סמרטוט" ולא מעריכה אותו ואת הדברים הקשורים אליו כלל, למרות שניתן לראות לעיתים רחוקות מקרים אחדים בהם היא מראה כלפיו מעט חיבה ודאגה.
למרות שחבריו ומכריו הסובבים אותו נוהגים לקרוא לו "איצקו", לילך קוראת לו תמיד בשמו אייל.
לילך מרבה להסתובב עם אוזניית הבלוטות' על אוזנה, וכך היא מדברת עם אנשים.
בעונה הרביעית התגרשה מאיצקו, ונשארה בדירתה עם בתה דניאל, אך חזרה לאיצקו בסוף העונה הרביעית.
טלי רוזנר (לשעבר דביר) (ליאת הר לב): אשתו של אמיר.
טלי פגשה את אמיר במהלך עבודתו כבמאי של הופעה שהייתה לטלי במסגרת עבודתה בארקיע.
עבדה כדיילת אוויר בארקיע עד העונה השלישית.
בעונה השלישית היא נכנסת להריון ובסוף העונה השלישית נולדה בתה הבכורה, ירדנה, אשר קרויה על שם כלבתה שמתה בפרק האחרון כאשר נדרסת בטעות כשאיצקו ולילך שומרים עליה.
דניאל איצקוביץ' (יובל וין): בתם של איצקו ולילך (בת ה־7 בתחילת הסדרה).
בעלת נפש בוגרת, חוצפנית ועקשנית, נוהגת לראות חדשות ומעריצה את איש החדשות והעיתונאי דני קושמרו.
אילנה רוזנר (תחיה דנון): אמו של אמיר רוזנר.
סנאית (אמה רובין) (עונות 1–2): חברתה של טלי מהעבודה.
שירי "סרטים" (שירה קצנלנבוגן) (עונות 1–2): חברתו של חפר מסוף העונה הראשונה עד תחילת העונה השנייה.
נוטה להיעלב בצורה מוגזמת, ומכאן בא כינויה "סרטים".
דליה מלקין (רינה פדווה) (עונות 2–3): חברתו של חפר מסוף העונה והם בקשר רציני.
זיסו (אוהד פרח) (עונות 2–4): חברם של אמיר, איצקו וחפר.
נראה בעונה השנייה במגרשי הכדורסל ושואל אם הם רוצים לעלות לשחק ותמיד נענה בסירוב, בעונה השלישית נראה יחד עם קבוצת רוכבי אופניים ושואל האם הם רוצים לרכב וגם פה נענה בסירוב של אמיר בשלל תירוצים, בעונה הרביעית נראה במרינה כצוללן המציע לשלושה לצלול איתו.
אוהד פרח הוא גם במאי הסדרה.
גיורא (יגיל מריסין) (עונה 1): עובד בחנות של איצקו.
ירדנה רוזנר (הילי/דניאל אור) (עונה 4): התינוקת של אמיר וטלי, שנולדה בסוף העונה השלישית.
היא נקראת ירדנה על שם הכלבה של טלי שנדרסה בפרק שבו טלי יולדת אותה.
רוב המקרים של אמיר בעונה הרביעית והאחרונה קשורים אליה.
פרק הסיום של הסדרה עסק ביום הולדתם המשותף של ירדנה ואמיר.
שפרה (שפרה ציפרין) (עונה 3–4): סבתו של אמיר רוזנר.
שוכחת את שמותיהם של האנשים הקרובים לה.
קוראת תמיד לירדנה "חנהל'ה" כי כך רצתה לקרוא לה בפרק האחרון על שם אחותה שנפטרה ואמיר וטלי לא הסכימו.
נוהגת לספר סיפורים על השואה, ולהתבטא במשפטים כמו: "בוז לספר הלבן".
עו"ד בני שטיין (אלון גל) (עונה 4): עורך דין שמייצג אך ורק נשים גרושות, מרצה אותן ומביס את הגברים שלהן.
לילך שוכרת אותו בעקבות גירושיה מאיצקו.
בפרק האחרון איצקו נעזר במשה דץ על מנת לנקום בו, על כך שהרס את חייו.
באותו פרק יצא שטיין עם לילך, אך לאחר שהתברר שהוא ניצל אותה בשביל כתבה בעיתון היא נפרדת ממנו וחוזרת לאיצקו.
נפתלי דביר (שלום כורם) (עונות 2–4): אביה של טלי.
מרבה לקרוא את מדור הספורט בעיתון.
שושי "שושקה" דביר (אסתי קוסוביצקי) (עונה 2–4): אימה של טלי.
הסדרה שודרה בערוץ 2 במסגרת "שידורי קשת".
פרק הבכורה של הסדרה שודר ב־24 במרץ 2008 והשיג 22.8% אחוזי רייטינג, ממוצע הצפייה של העונה הראשונה הוא 19%.
העונה השנייה החלה ב־4 באוגוסט 2009 ופרק הבכורה של העונה שודר ללא הפסקת פרסומות והשיג בעקבות כך 24.8% אחוזי רייטינג.
העונה השנייה השיגה נתוני צפייה מוצלחים מהעונה הראשונה וממוצע הצפייה שלה עומד על 23.6%.
העונה השלישית עלתה ב־26 במאי 2011 והפכה לעונה הנצפית ביותר של הסדרה ולסדרה הישראלית הנצפית ביותר בשנים האחרונות (מאז שודרו "שמש" ו"מרחק נגיעה").
שישה פרקים מתוך העונה השלישית קיבלו מעל 30% אחוזי רייטינג כשהפרק הנצפה ביותר בעונה ובסדרה בכלל היה פרק סיום העונה השלישית ששודר ב־10 בספטמבר 2011 עם 35.1% כאשר בדקת השיא היו 38.7% רייטינג.
העונה הרביעית והאחרונה החלה ב־3 באפריל 2014 ופרק הבכורה זכה לרייטינג של 33.5%.
פרק סיום הסדרה שודר ב־3 ביולי 2014 וזכה ל־30.5% אחוזי רייטינג.
העונה כללה 13 פרקים וממוצע של 28% אחוזי רייטינג.
העונה הרביעית דורגה במקום ראשון בין הדרמות הנצפות ב־2014.
בשל הצלחת הסדרה יצא מארז DVD של כל עונות הסדרה.
במהלך שידור הסדרה קנסה הרשות השנייה את זכיינית השידור, "קשת", בגריעה של 4 דקות פרסומת (שערכן כ־500,000 ש"ח) בגין שילוב פרסומת סמויה בסדרה.
במאי 2014 התלוננו "קבוצת הקול הנשי" ו"ידיד" בפני הרשות השנייה על שאמהות חד-הוריות כונו באחד מפרקי הסדרה "שרמוטות".
זכויות הסדרה נמכרו לרשת FOX האמריקאית, בה שודרה הסדרה מפברואר 2011 בשם Traffic Light, ופותחה על ידי התסריטאי בוב פישר.
כעבור שלושה חודשים החליטה FOX לבטל את הסדרה לאחר עונה אחת בת 13 פרקים, עקב רייטינג נמוך.
הגרסה הרוסית של הסדרה משודרת בערוץ הבידור המוביל ברוסיה CTC במשך 11 עונות.
הסדרה זכתה בפרס אמי הבינלאומי לסדרה הקומית הטובה ביותר, בטקס שנערך בנובמבר 2010.
בשנת 2025 קשת אינטרנשיונל מכרה את הסדרה שיצר אדיר מילר לTV3 Group הלטבית.
השם של הסדרה בלטביה תקרא "Luksofors" והיא תכיל בעונתה הראשונה 18 פרקים והיא תתחיל לשודר ב-1 בספטמבר 2025. העונה השנייה כבר אושרה להפקה - מה שהופך את לטביה למדינה השישית שמאמצת את סיטקום זה.
בתורת הספרות, רמז מטרים (או רמז מקדם, רמז אפי) הוא פרט המופיע בסיפור ומרמז לקוראים על התפתחותה הצפויה של העלילה.
הקוראים לא יזהו בהכרח את הרמז המטרים בקריאה ראשונה של הסיפור, אך הם יוכלו לעשות זאת ביתר קלות בקריאה שנייה.
רמז מטרים עוזר לקוראים להבחין בדברים חשובים בטקסט.
בסיפור הקצר "הרופא וגרושתו" מאת ש"י עגנון מסופר: "בין כך ובין כך בחר לו השמש ארבעה ממזומניו ונתן בידיהם ארבעה כלונסאות ותלה עליהם חופה ודחף מתוך כך לאדם אחד שהרכין עצמו ונתמוטטה החופה על ידו".
התמוטטות החופה היא רמז מטרים לגורל הנישואים שהחלו כך, שיתמוטטו אף הם בהמשך הסיפור.
ב"סיפור פשוט" משתמש עגנון ברמז מטרים בעל אופי דומה, כאשר נר כבה מתחת לחופה.
בספר "הארי פוטר והנסיך חצוי הדם", מסופר: "כבוד המנהל רמז לי שהוא מעדיף שאבקר אצלו פחות, אין לי שום כוונה לכפות את נוכחותי על מי שאינם מכירים בערכי.
אם דמבלדור בוחר להתעלם מן האזהרות העולות בקלפים-" ידה הגרומה התהדקה פתאום סביב פרק ידו של הארי.
"שוב ושוב, לא משנה איך אני פורשת אותם" ובתנועה דרמטית שלפה קלף מבין צעיפיה.
"המגדל מוכה הברק, משבר, אסון, זה מתקרב..."
בפרק "המגדל מוכה הברק" נרצח דמבלדור ונופל ממגדל האסטרונומיה.
בסרט מתרחש דבר דומה, כאשר דראקו מאלפוי אומר "הייתי מעדיף ליפול ממגדל האסטרונומיה מאשר להמשיך ללמוד בהוגוורטס", ובהמשך הסרט דמבלדור נופל ממגדל האסטרונומיה ליד דראקו.
רמז לסקנדל הוא סרט קולנוע בריטי מסוגת דרמה, בבימויו של ריצ'רד אייר.
הסרט מבוסס על ספר באותו שם של הסופרת זואי הלר שיצא ב-2003. הסרט יצא לאקרנים ב-25 בדצמבר 2006.
הסרט היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר ומתוכם פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לג'ודי דנץ' ופרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לקייט בלאנשט.
ברברה קוורט (ג'ודי דנץ') היא מורה להיסטוריה בבית ספר בלונדון.
היא רווקה זקנה וגלמודית שחייה לבד, ומילדותה היא כבר עוסקת בהוראה.
כאשר מגיעה שיבא הרט (קייט בלאנשט), מורה חדשה, ברברה מתייחסת אליה בביקורתיות.
אך כששיבא מנסה להתחבר אליה ומגלה לה שהיא מנהלת רומן עם תלמיד שלה, העניינים מתחילים להסתבך.
ג'ודי דנץ' - ברברה קובט
קייט בלאנשט - בתשיבא (שיבא או באש) הרט
ביל ניי - ריצ'רד הרט
אנדרו סימפסון - סטיבן קונולי
טום ג'ורג'סון - טד מאוסון
מייקל מלוני - סנדי פאבלם
ג'ואנה סקאנלן - סו הודג'
שון פארקס - ביל רומר
פיל דייוויס - בריאן באנגס
ג'ונו טמפל - פול הרט
מקס לואיס - בן הרט
רֶמֶז־צָץ הוא עצם גרפי נפוץ בממשקי משתמש גרפיים, תיבה קטנה ובה מידע אודות העצם שמעליו מרחף הסמן (למשל, של עכבר המחשב).
שימוש שהיה נפוץ בתוכנות ישנות הוא הצגת תיאור העצם בסרגל המצב.
סוג זה של הצגת מידע אינו מכונה רמז־צץ.
מערכת נוספת שהציגה תיאור אודות עצמים היא Mac OS: בגרסאות ישנות של המערכת ניתן להבחין בבלון עזרה כאשר הסמן זז מעל אחד העצמים.
מיקרוסופט הייתה הראשונה שאימצה כינוי לאלמנט: "ScreenTip" והשתמשה בו במסמכי קצה.
מטרתו העיקרית של רמז־צץ היא להעביר מידע שיועיל בהבנת הממשק בין ריחוף הסמן לפעולת הלחיצה על אותו העצם.
רמז־צץ מופיע בעיקר בעמודי אינטרנט.
רוב דפדפני האינטרנט כיום מציגים את המאפיין title באלמנטים של HTML כרמז־צץ כאשר משתמש מניח את סמן העכבר על עצם מסוים בעמוד; בדפדפן נתמך אפשר להניח את הסמן על תמונות או קישורים בוויקיפדיה ולהיווכח בנוכחות הרמז הצץ.
ישנם דפדפנים כמו אינטרנט אקספלורר (עד גרסה 7) שמזהים אם מאפיין ה-title ריק ואז מציגים את מאפיין ה-alt כרמז־צץ.
המונח tooltip הגיע מגרסאות ישנות של תוכנות מיקרוסופט (כמו Word 95) שכללו סרגל כלים (toolbar) כאשר בעת מעבר הסמן על אחד מהעצמים - הופיע תיאורו הפונקציונלי של הכפתור (הכלי ה-tool).
בשנים האחרונות עקב העלייה במודעות לחוויית המשתמש ולאתרים נגישים, רוב אתרי האינטרנט מכילים רמז־צץ.
רמזוואמי ונקטרמן (בטמילית: இராமசுவாமி வெங்கட்ராமன்; 4 בדצמבר 1910 – 27 בינואר 2009) היה עורך דין הודי, פעיל למען עצמאות הודו, ופוליטיקאי שכיהן כנשיא השמיני של הודו.
ונקטרמן נולד בכפר רג'אמדם שבמחוז טנג'ור בנשיאות מדראס.
הוא למד משפטים באוניברסיטת מדראס והחל לעסוק בעריכת דין ב-1935. הוא התמחה בבית המשפט העליון מדרס (צ'נאי) ובבית המשפט העליון של הודו.
בצעירותו היה פעיל בתנועת העצמאות ההודית ונעצר במהלך תנועת צאו מהודו מ-1942 עד 1944.
לאחר עצמאות הודו ב-1947, ונקטרמן השתתף ב.
הוא נבחר ללוק סבהה בשנית בבחירות ב־1952 וכיהן בו מטעם הקונגרס הלאומי ההודי עד 1957, אז עבר לשמש כשר בממשלת מדארס עד 1967.
בבחירות ב-1977 נבחר ונקטרמן ללוק סבהה, ולאחר חזרת הקונגרס הלאומי ההודי לשלטון לאחר הבחירות ב-1980 שימש כשר האוצר (1980–1982) ושר ההגנה (1982–1984) בממשלת אינדירה גנדי.
ב-1984 נבחר ונקטרמן לסגן נשיא הודו.
בשנת 1987 התמנה לנשיא השמיני של הודו ושירת בתפקידו עד 1992.
ב-27 בינואר 2009 נפטר ונקטרמן בניו דלהי.
רַמַז שֵנגֵליַה (בגאורגית: რამაზ შენგელია; 1 בינואר 1957 - 21 ביוני 2012) היה כדורגלן גאורגי בתקופת ברית המועצות; הוא שיחק בעמדת חלוץ; אחרי סיום קריירת המשחק מילא תפקידי ניהול בתחום הכדורגל.
משנת 1973 שנגליה שיחק בקבוצת הבוגרים של טורפדו כותאיסי, שהופיעה בליגת המשנה של ברית המועצות; הוא שיחק בקבוצה זו במשך ארבע עונות - בשנים 1976-1973; בסך הכול, שנגליה הופיע במדיה ב-75 משחקים והבקיע 29 שערים לזכותה.
בתחילת 1977, לפני פתיחת עונת הכדורגל הסובייטית של אותה שנה, שנגליה הוזמן לדינמו טביליסי מליגת העל הסובייטית (יחד עם שני חבריו לטורפדו כותאיסי); הוא נענה בחיוב להצעה.
שנגליה החל לשחק בדינמו טביליסי מעונת 1977; באותה שנה הוא זכה עם קבוצתו החדשה במדליית כסף על סגנות אליפות ברית המועצות; בנוסף, הוא הוכר כשחקן השלישי בטיבו באותה עונת אליפות סובייטית - בין אלה ששיחקו בעמדה שלו (כסגן שני של אחד מ-11 המצטיינים).
בשנת 1978 שנגליה זכה עם דינמו טביליסי באליפות ברית המועצות השנייה של הקבוצה; הוא גם הוכר כשחקן השני בטיבו באותה עונת אליפות - בין אלה ששיחקו בעמדה שלו (כסגן ראשון של אחד מ-11 המצטיינים); בנוסף, שנגליה זכה בפרס כדורגלן השנה בברית המועצות מטעם השבועון הסובייטי "פוטבול".
ב-28 במרץ 1979 שנגליה ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ברית המועצות, במשחק ידידות מול בולגריה; הוא הבקיע את השער השני של הסובייטים במשחק, שבו הם ניצחו בתוצאה 1:3.
מתוך ששת המשחקים של נבחרת ברית המועצות בשנים 1978–1979 במוקדמות אליפות אירופה 1980, שנגליה השתתף בשלושה, שנערכו בשנת 1979 (מול הונגריה, פינלנד ויוון); במשחק מול הונגריה, שנערך בטביליסי, הוא הבקיע את השער השני של הסובייטים; התוצאה הסופית הייתה 2:2.
בשנת 1979 שנגליה זכה עם דינמו טביליסי בגביע ברית המועצות השני של הקבוצה; הוא גם הוכר פעם נוספת כשחקן השני בטיבו בעונת האליפות הסובייטית - בין אלה ששיחקו בעמדה שלו.
בשנים 1981-1980 שנגליה השתתף בכל תשעת המשחקים של דינמו טביליסי בגביע אירופה למחזיקות הגביע והבקיע שמונה שערים לזכותה (מתוך 16 של הקבוצה); ב-13 במאי 1981 הוא זכה עם קבוצתו בגביע האירופי.
בשנת 1981 שנגליה הופיע בחמישה מששת משחקיה של נבחרת ברית המועצות במוקדמות מונדיאל 1982 (מול טורקיה, ווילס וצ'כוסלובקיה); במסגרת זו הוא הבקיע ארבעה שערים: שניים מהם בשני משחקי ניצחון שונים מול טורקיה, ושניים נוספים במשחק הניצחון (0:2) על צ'כוסלובקיה (משחק זה נערך בטביליסי).
במונדיאל 1982 בספרד, שנגליה השתתף בכל חמשת המשחקים של נבחרת ברית המועצות (בשלב הבתים הראשון מול ברזיל, ניו זילנד וסקוטלנד; בשלב הבתים השני מול בלגיה ופולין); במשחק התיקו (2:2) מול סקוטלנד, שנגליה הבקיע את שערו היחיד במונדיאל; שער זה, בדקה ה-85 של המשחק, העלה את הסובייטים ליתרון (1:2) זמני.
בשנים 1983-1982 שנגליה הופיע בשלושה מששת משחקיהּ של נבחרת ברית המועצות במוקדמות אליפות אירופה 1984; בקיץ 1983 הוא ערך את הופעתו האחרונה בנבחרת, במשחק ידידות; בסך הכול שנגליה הופיע במדיה ב-26 משחקים והבקיע עשרה שערים לזכותה.
בעונת האליפות הסובייטית של שנת 1988 שנגליה הופיע רק בחמישה משחקים של דינמו טביליסי והבקיע שני שערים לזכותה; זאת הייתה עונתו האחרונה בקבוצה; בסך הכול, הוא הופיע במדיה ב-283 משחקים והבקיע 120 שערים לזכותה.
בשנת 1989 שנגליה שיחק בקבוצת יפ"ק הולמסונד מליגת המשנה של שוודיה; הוא הופיע במדיה ב-13 משחקים והבקיע שני שערים לזכותה; אחרי עונת כדורגל זו, הוא סיים את קריירת המשחק שלו.
בשנים 1992-1990 שנגליה היה מנהל מחלקת הנבחרות בהתאחדות הכדורגל הגאורגית; בשנים 1996-1993 הוא שימש כמנהלהּ של נבחרת גאורגיה.
בשנת 2004 שנגליה נקלע לתאונת דרכים בעת שחזר ברכבו מכותאיסי לטביליסי; הרופאים אבחנו אצלו המטומה תוך-גולגולתית; אחרי פגיעת ראש זו, הוא המעיט את הופעותיו במשחקי ותיקים, שבהם נהג להשתתף באופן סדיר.
רמז שנגליה מת מהתקף לב בשנת 2012; זה קרה בבית הנופש שלו בכפר צֵרוֹבַני, שממוקם 15 ק"מ מצפון-מערב לטביליסי; הוא נקבר בפנתאון סבורתלו שבטביליסי.
נכון לשנת 2014, שנגליה ניצב במקום ה-11 במועדון המבקיעים של גריגורי פדוטוב, עם 161 שערים (המועדון הלא-רשמי מהווה רשימת דירוג של כדורגלנים סובייטים ורוסים, שהבקיעו 100 שערים ויותר במשחקים רשמיים בכל המסגרות; אלכסנדר מוסטובוי הבקיע גם הוא 161 שערים, אך שנגליה עוקף אותו ברשימה בגלל אופן התחלקות השערים למפעלים השונים).
מדליית ארד על מקום שלישי בליגת העל הסובייטית: 1981
פרס כדורגלן השנה בברית המועצות: 1978, 1981
מלך השערים של ליגת העל הסובייטית: 1981
רָמוֹת נֶגֶב (גם: רָאמַת נֶגֶב) הייתה עיר מקראית בצפון הנגב, אשר הייתה בשטח נחלת שבט יהודה, אך יושביה היו בני שבט שמעון.
העיר נזכרת תחילה בתנ"ך בתיאור ערי שבט שמעון: .
בהמשך, נזכרת העיר כאחד היישובים ביהודה אליהם שלח דוד המלך משלל המלחמה: .
שמה של העיר הקדומה נזכר, בכתיב החסר רמת נגב, באוסטרקון מס' 24 ממכתבי ערד, ויש הסבורים כי מקומה של העיר היה בחורבת עוזה, דרומית לתל ערד.
רמזאן אוזקאן (בטורקית: Ramazan Özcan, נהגה בטורקית: רמזאן אוזג'אן (או: רמזאן אזג'אן); נולד ב-28 ביוני 1984 בהוהנמס שבאוסטריה) הוא כדורגלן עבר אוסטרי ממוצא טורקי.
אוזקאן החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת אוסטריה לוסטנאו, בשנת 2003. אחרי שלוש עונות, בהן עמד בשערה של קבוצתו, חתם אוזקאן בקיץ 2006 בקבוצת רד בול זלצבורג.
הוא בילה בזלצבורג עונה וחצי, בהן שימש כשוער שלישי בסגל, וערך בתקופה זו 2 הופעות בלבד במסגרת הבונדסליגה האוסטרית.
בפגרת החורף של עונת 2007–2008, אוזקאן עבר בהשאלה לגרמניה, כאשר חתם בקבוצת הבונדסליגה השנייה הופנהיים 1899. הוא עמד בשער קבוצתו החדשה בכל יתר משחקיה לאותה העונה, 17 במספר, בהם ספג 13 שערים בלבד, וזכה עימה בהעפלה לבונדסליגה.
בסיומה של עונת הבכורה המוצלחת של אוזקאן בגרמניה, הוחתם בהעברה רשמית בהופנהיים.
לאחר העפלת קבוצתו, אוזקאן הורד לספסל קבוצתו, דבר שהוביל להשאלתו לבשיקטש הטורקית בשנת 2010. גם בטורקיה לא זכה לקרדיט רב בהרכב קבוצתו הזמנית, ולא שותף באף משחק ליגה במדיה.
ב-2011, עבר לקבוצת אינגולשטאדט 04 מהבונדסליגה השנייה בגרמניה, ומיד זכה למקום בהרכב הקבוצה.
בסיום עונת 2014–2015, זכה עם קבוצתו בהעפלה היסטורית לבונדסליגה.
בקיץ 2016, אוזקאן נרכש על ידי קבוצת באייר לברקוזן.
אוזקאן זומן לסגל נבחרת אוסטריה לקראת טורניר הגמר של יורו 2008, לאחר פרישה בשל מחלה של השוער השלישי המקורי בסגל הנבחרת, הלגה פאייר.
אוזקאן, לא שותף באף משחק במהלך הטורניר.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו עבור מולדתו, ב-20 באוגוסט 2008 במשחק התיקו 2-2 מול איטליה, לאחר שהחליף את אלכס מנינגר במחצית המשחק.
שכונת רמות גולדה מאיר (לשעבר הר יונה א' והר יונה ב'), היא שכונה בנוף הגליל (נצרת עילית), שנבנתה בתחילת שנות ה-90 כחלק מהתרחבות העיר במטרה לקלוט את גל העלייה מברית המועצות לשעבר.
העיר נצרת עילית נוסדה ב-1957 על גבעות ממזרח לעיר נצרת.
בסוף שנות ה-80 החליטה מדינת ישראל להרחיב את גבולותיה לכיוון צפון על קרקעות שהופקעו מתושבי משהד, עין מאהל וכפר כנא.
השכונה הוקמה בשני חלקים, תחילה על שלוחה היורדת מכיוון הפסגה הדרומית של הר יונה לכיוון מערב (שכונת הר יונה א'), ולאחר מכן על שלוחה היורדת מכיוון הפסגה הצפונית של ההר לכיוון צפון-מערב (שכונת הר יונה ב').
בנוסף להם, הוקמה ב-2012 מצפון להם שכונת הר יונה ג', שנבנתה על המורדות הצפוניים של הפסגה הצפונית של ההר.
שכונה זו מיועדת לציבור החרדי.
בשכונה יש שני בתי ספר יסודיים ממלכתיים, בית ספר "נטופה" בהר יונה א' ובית ספר "יודפת" בהר יונה ב', מרכז דואר שכונתי, קופת חולים, מתנ"ס ושני מרכזי קניות זעירים.
ב-2021 נחנכה בשכונה תחנת כיבוי אש ומפקדת מחוז צפון.
מדרום לשכונה נמצא אזור התעשייה הר יונה.
רמות נפתלי הוא מושב באזור הצפון ליד הגבול בין ישראל ללבנון.
במהלך מלחמת העצמאות היה היישוב תחת אש למשך זמן רב.
המושב הותקף על ידי צבא ההצלה בתחילת מאי 1948, והוא וסביבתו הקרובה שימשו מוקד לקרבות חשובים נוספים באותה מלחמה.
היישוב הוקם בשנת 1945 על ידי פלוגת פועלים חקלאיים, יוצאי פלוגה ד' של הפלמ"ח, בוגרי מקוה ישראל, אשר נקראו (על שם הפלוגה) 'בני פלד'.
אלה נשלחו על ידי המוסדות הלאומיים לשם שמירה על הקרקע והכשרה לעיבוד חקלאי.
עם תום מלחמת העולם השנייה עלתה למקום זה קבוצה ראשונה של חיילים משוחררים משני ארגונים, 'וינגייט' ו'המתנדב', אשר התארגנו להתיישבות עוד בטרם התגייסותם לשורות הצבא הבריטי, ואשר התאחדו לארגון אחד.
בשנים הראשונות חיו המתיישבים חיי שיתוף הדומים יותר לקיבוץ מאשר למושב.
כבר בתחילת 1948 סבל היישוב, כמו גם יתר היישובים היהודיים שבסביבה, מהתקפות, ובעיקר הותקפו דרכי התחבורה, ולפיכך הוחלט לתגברם בחיילים.
כיתת פלמ"ח התמקמה במשלט 'מענית' שמצפון למשק, ועסקה בעיקר באבטחה ובליווי שיירות.
ב-27 בפברואר הותקפה כיתת הפלמ"ח שהתאמנה בסביבת רמות נפתלי וחייל אחד נהרג.
ב-3 במרץ הותקפו חמישה רועים מן המושב בעת ניסיון לשדוד את עדר הצאן, ובחילופי האש נהרג חבר מושב אחד ושני נפצע קשה.
לערבים היו הרוג אחד ומספר פצועים.
באמצע אפריל פינו הבריטים את הגליל העליון.
הבריטים המתפנים מסרו את משטרת נבי יושע ואת מחנה חיל הספר במלכיה לידי הערבים, ובכך נתקו כמעט את רמות נפתלי (כמו גם את משגב עם ואת מנרה) מיתר יישובי הגליל היהודיים.
לאחר דיונים לא קלים, הוחלט בסוף אפריל 1948, לפנות מן היישוב את הילדים והבלתי לוחמים, ואלה פונו ב-22 לחודש ליסוד המעלה (בעת ההפוגה הראשונה הם עברו למכמורת ובהמשך לכפר ויתקין).
במושב נמצאו, לאחר פינוי הבלתי לוחמים, כ-25 חברים ועוד כ-25 חיילי חי"ש מגדוד 11 של חטיבת גולני.
הנשארים עסקו בהתבצרות ובגידור המקום.
בסוף אפריל נצפתה תנועה קדחתנית באופן בלתי רגיל בקרב הערבים בסביבות המושב, בעיקר מצידו הלבנוני של הגבול.
מפי מודיע ערבי נודע לחברי המושב כי מתוכננת התקפה על המקום.
כיוון שכך, שמונה לוחמים תפסו את ג'בל אל-בילאווי, הר החולש על רמות נפתלי מדרום.
כתה מחיילי התגבורת תפסה את משלט 'מענית'.
ב-1 במאי, החל משעה 4:00 בקירוב, נערכה על היישוב התקפה כבדה, תוך הסתייעות בתותחים ובשריוניות, על ידי גדוד הירמוכ השני של צבא ההצלה, בפיקודו של אדיב שישקלי.
המשוריינים תקפו את היישוב מצפון, ואילו כוח רגלים תקף את ג'בל אל-בילאווי.
לנוכח התקפת הרגלים, נעזב משלט ג'בל אל-בילאווי, בחיפוי אש מן המושב, כאשר אחד ממגיניו נהרג והושאר במקום.
על המושב עצמו נערכו במשך היום שלוש הסתערויות, כאשר באחרונה שבהן, כבר נראה היה כי עוצמת ההתקפה פחתה.
הסתערויות אלה נהדפו, ולמגינים היו ארבעה הרוגים ו-25 פצועים.
כמו כן, נפסק במהלך הקרב הקשר האלחוטי, כיוון שהקשר נפצע קשה.
טייסת הגליל של שרות האוויר, אשר הצניחה תחמושת ואספקה, ואף הטילה מספר פצצות, סייעה משמעותית להגנת המושב.
לפנות ערב פסקה ההתקפה, והתוקפים נסוגו לנבי יושע.
כמו כן הגיעה למושב תגבורת בגודל מחלקה מוגברת, אשר כללה לוחמים מהקיבוצים בסביבה.
זו הוזעקה על ידי שלושה שליחים מן המושב שהגיעו רגלית, לאחר שפסק הקשר.
התגבורת נשאה איתה תחמושת נוספת וחומרי רפואה.
מיום המחרת, 2 במאי, ואילך, לא נערכה הסתערות, אולם נמשכו יריות והפגזות.
ב-5 במאי הגיעה תגבורת נוספת, וכן פונו מהמקום הפצועים.
כיוון שכוחות ההגנה נערכו בעת ההתקפה למבצע יפתח, סירב מפקד המבצע, יגאל אלון, לפצל את כוחותיו על מנת לתגבר את היישוב מעבר לתגבורות שנשלחו כאמור, וזאת למרות בקשות בהולות לסיוע, אשר שוגרו מן המושב.
הוא טען כי הצלחת המבצע תשפר ממילא את מצב היישוב, ותביא להפסקת ההתקפה.
ואכן, הנחה זו התאמתה במלואה, אלא שהדיפת ההתקפה הושגה בעמל רב.
בפועל, סביר שהקרב על רמות נפתלי סייע להצלחת מבצע 'יפתח', בכך שריתק ושחק כוחות רבים של 'צבא ההצלה'.
אבדות הערבים היו שמונה הרוגים וכארבעים פצועים.
במהלך הקרבות הגיע אלמנתו של אורד צ'ארלס וינגייט בלוויית יגאל אלון למנחת מחניים, וביקשה לטוס מעל מצודת רמות נפתלי ולהשליך את ספר התנ"ך האישי שלו, שליווה אותו בכל מסעותיו, אל המגינים (שנקראו על שמו).
הספר בלוית מכתב הסבר נעטף בסמרטוטים כדי להגן עליו בשעת הנפילה והושלך מהאוויר אל המצודה, אך ככל הנראה לא נחת בתחומה.
כיבוש נבי יושע ומלכיה, באמצע ובסוף מאי, על ידי הפלמ"ח, שיפר את מצבו הביטחוני של המושב.
בתחילת יוני כבשו הערבים מחדש את מלכיה מידי פלוגה מגדוד 11 של חטיבת עודד שזה עתה הוקמה (גדוד 11 עבר מ'גולני' ל'עודד', עם הקמת החטיבה ב-1 ביוני).
אותה פלוגה נסוגה לרמות נפתלי ובמשך זמן קצר תגברה את הכוחות המגינים על המקום.
חייל אחד מן הפלוגה נהרג כאשר עלה על מוקש ישראלי.
הפלוגה הוחלפה על ידי מחלקה מגדוד 23 של חטיבת כרמלי, אשר הוכפף זמנית לחטיבת 'עודד'.
ב-10 ביוני, אותה מחלקה הותקפה על ידי כוח פשיטה של 'צבא ההצלה' וסבלה אבדות כבדות, כולל 12 הרוגים.
כיבושה מחדש של מלכיה על ידי הערבים היווה איום מתמיד על המושב, עד לסוף אוקטובר, עת ערך צה"ל את מבצע חירם, וכבש את כל שטח הגליל.
הצלחת המבצע נתנה את האות לחזרת הבלתי לוחמים ולהתארגנות מחודשת, זו הפעם כמושב שיתופי.
רמות גרומשין הם רמה גבוהה, המגיעה לגובה של 2,790 מטרים מעל פני הים (פסגת הר מוגנסן), בצידו המזרחי של רכס סנטינל, בצפון הרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
אורכה של הרמה 35 קילומטרים מצפון לדרום ורוחבה של הרמה 20 קילומטרים ממזרח למערב.
צורתו של הרכס כצורת האות U הפוכה (הפתח לכיוון דרום), האזור המרכזי מנוקז על ידי קרחון ויצ'ה הזורם לכוון דרום וקרחון יאמן.
בצידה הצפוני של הרמה מצויים מצוקי מילר.
אוכף סקאמי מקשר את הרמות להר ואייט ארפ.
הרמה מופתה לראשונה בשנת 1961 על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
הרמות קרויות על שם היישוב גרומשין בצפון-מערב בולגריה.
רמז מסתורי הוא סרט קומדיה בלשי אמריקאי משנת 1985, המבוסס על משחק הלוח הרמז.
את הסרט ביים ג'ונתן לין, ששיתף פעולה עם ג'ון לנדיס בכתיבת התסריט, ומככבים בו איילין ברנן, טים קארי, מדלין קאן, כריסטופר לויד, מייקל מק'קין, מרטין מול ולסלי אן וורן.
הסרט הופק על ידי דברה היל.
בהתאם לטיבו של משחק הלוח, הסרט הופץ לאקרנים בשלוש גרסאות שונות, בכל אחת מהן סוף שונה, כך שאולמות קולנוע שונים קיבלו אחת משלוש הגרסאות.
גרסת הסרט, כאשר יצא להפצה ביתית, כללה את כל שלוש הגרסאות.
בתחילה, הסרט קיבל ביקורות שליליות, והכניס בקופות בארצות הברית רק 14.6 מיליון דולר, לעומת תקציב של 15 מיליון דולר.
עם זאת, מאוחר יותר הסרט הפך לסרט פולחן.
בשנת 1954, שישה זרים מוזמנים למסיבת ערב בבית מבודד בניו אינגלנד.
את פניהם מקבל המשרת ואדסוורת' (טים קארי), אשר נותן לכל אחד מהם , כאשר אף אחד מהם לא יודע את שמותיהם האמיתיים של אחרים.
האורחים הם קולונל מאסטרד (מרטין מול), גברת וייט (מדלין קאן), גברת פיקוק (איילין ברנן), מר גרין (מייקל מק'קין), פרופסור פלאם (כריסטופר לויד) ומיס סקרלט (לסלי אן וורן).
במהלך ארוחת הערב מגיע אורח השביעי, מר בודי (לי וינג).
לאחר הארוחה, ואדסוורת' מגלה את הסיבה האמיתית שהם שם: מר בודי סוחט את האורחים האחרים מזה זמן רב.
הם הוזמנו לבית כדי להתעמת איתו ולהסגיר אותו למשטרה.
עם זאת, מר בודי מזהיר אותם שאם ייעצר הוא יחשוף את סודותיהם.
הוא נותן לכל אחד מהאורחים כלי נשק מסוג אחר כמתנה (פמוט, פגיון, צינור עופרת, אקדח, חבל תלייה ומפתח ברגים), ורומז שעל אחד מהם להרוג את ואדסוורת' כדי להימנע מחשיפה והשפלה.
כשהוא מכבה את האורות נשמע קול ירי; כאשר האורות מופעלים שוב, האורחים מוצאים את מר בודי מת, ללא היכולת לקבוע את סיבת המוות.
ואדסוורת' מסביר שהוא היה זה שהזמין את כולם להיפגש באחוזה, כנקמה במר בודי שסחט את אשתו אשר בסופו של דבר התאבדה.
קולונל מאסטרד מציע שהם יתפצלו לזוגות ויחפשו בבית, כדי לוודא שאף אחד אחר לא נמצא שם.
בזמן שהם מחפשים, במהלך הערב, נרצחים בבית איווט המשרתת וגברת הו הטבחית, כמו גם נהג, שוטר ונערת מברק מזמר שמגיעים אל הבית.
ואדסוורת' והאחרים מתאספים מחדש, והוא מגלה שהוא יודע מי הרוצח.
הוא משחזר את אירועי הלילה עד כה על מנת להסביר כיצד הרציחות התרחשו.
הוא מגלה כי חמשת האנשים האחרים שמתו אחרי בודי היו שותפיו של בודי, אשר נתנו לו מידע חיוני על האורחים השונים, באמצעותו סחט אותם.
איווט רצחה את הטבחית ואת מר בודי על פי הוראותיה של מיס סקרלט, שעבורה עבדה בעבר בבית הבושת שלה.
לאחר מכן מיס סקרלט הרגה את איווט, יחד עם שאר קורבנות הרצח.
כוונתה הייתה להמשיך ולסחוט בעצמה את שאר האורחים ששרדו את הערב.
את ואדסוורת', לו אין שום מידע שהיא יכולה לסחוט, היא התכוונה להרוג באמצעות האקדח, שהיה אחד מכלי הנשק שבודי חילק להם בתחילת הסרט, ובו ירתה בחלק מהקורבנות האחרים; אלא שוואדסוורת' הסיח את דעתה כשפתח עימה בוויכוח האם באקדח נותרו עדיין כדורים.
הוא טען שלא, ואילו היא התעקשה שנותר בו כדור אחד אחרון.
בעת שהם התווכחו פרצה המשטרה שואדסוורת' הזמין בתחילת הסרט, ועצרה אותה.
תוך כדי המעצר נפלט מאקדחה כדור.
גברת פיקוק רצחה את כל הקורבנות כדי להסתיר את העובדה שהיא לוקחת שוחד מכוחות זרים.
כאשר היא נחשפת בתור הרוצחת, היא שולפת אקדח ומנסה לברוח אל מכוניתה, אך נתפסת על ידי מפקח המשטרה.
ואדסוורת' מתגלה כסוכן אף-בי-איי סמוי.
כל אחד ממעשי הרצח בוצע על ידי אדם אחר: פלאם רצח את בודי, גברת פיקוק רצחה את הטבחית, מאסטרד רצח את הנהג, גברת וייט רצחה את איווט, ומיס סקרלט רצחה את השוטר.
מר גרין מואשם ברצח נערת המברק המזמר, אך ואדסוורת' מגלה שהוא רצח אותה, ושלמעשה - הוא מר בודי האמיתי (והאיש שנרצח על ידי פלאם היה המשרת שלו).
הוא מגלה שהזמין את שותפיו לבית על מנת שיירצחו על ידי האורחים, אותם יש בכוונתו להמשיך ולסחוט.
לפתע מר גרין מוציא אקדח והורג את מר בודי.
מר גרין, שמתגלה כסוכן אף-בי-איי סמוי, מכניס לבית את מפקח המשטרה שעוצר את כולם.
לבסוף מר גרין, שבתחילת הסרט טען כי הוא נסחט בשל היותו הומוסקסואל, עוזב את הבית תוך שהוא מצהיר: "אני הולך הביתה, לישון עם אשתי".
שם השחקן/ית שם הדמות אודות הדמות טים קארי ואדסוורת' לשעבר משרתו של מר בודי לסלי אן וורן מיס סקרלט מנהלת בית בושת מוושינגטון די.
ג'ון לנדיס היה מי שפיתח את הרעיון ליצור מספר סיומים אפשריים לסרט.
בראיון, טען לנדיס שפנה אל סטיבן סונדהיים, אנתוני פרקינס וטום סטופארד שיכתבו את התסריט.
בסופו של דבר, היה זה במאי הסרט ג'ונתן לין שהשלים את כתיבת התסריט.
לסרט צולם גם סוף רביעי, אולם לין החליט להסיר אותו מאחר שחשב שהוא לא היה טוב, ושיש להיפטר ממנו.
בסוף הרביעי, וודסוורת' מתגלה להיות מי שביצע את כל הרציחות.
וודסוורת' אף חושף כי הרעיל את השמפניה ממנה שתו כל האורחים, שימותו במהרה, וזאת על מנת שלא להשאיר עדים אחריו.
המשטרה וה-FBI מגיעים ועוצרים אותו.
הוא מנסה לברוח, אך נתפס.
בתחילה, קארי פישר לוהקה לתפקיד מיס סקרלט, אך פרשה מן ההפקה בשל התמכרות לסמים ולאלכוהול.
הבחירה הראשונה של ג'ונתן לין לתפקיד של וודסוורת' הייתה לאונרד רוסיטר, אבל הוא מת לפני תחילת הצילומים.
הבחירה השנייה הייתה רואן אטקינסון, אבל בזמנו הוא לא היה מספיק מוכר, ועל כן לוהק לתפקיד טים קארי בסופו של דבר.
צילומי הסרט נערכו באולפן קולנוע של סרטי פרמאונט בהוליווד.
עיצוב התפאורה בוצע על ידי לס גוברוג', ג'ין נולמנווס, ויליאם ב' מייג'ורנד ותומאס ל' רויסדן.
לצורך עיצוב הפנים, ריהוט אותנטי מהמאה ה-18 והמאה ה-19 הושכר, לרבות אחוזתו של תאודור רוזוולט.
לאחר השלמת צילומי הסרט, סט הצילומים נרכש על ידי מפיקי סדרת הטלוויזיה "שושלת", שעשו בו שימוש כבית המלון הבדיוני "קרלטון".
כל צילומי הפנים צולמו באולפני פאראמאונט, למעט הסצנה בחדר הנשפים.
סצנה זו, כמו גם הסצנה בשער הכניסה, צולמו בצילומי חוץ באחוזה הממוקמת בדרום פסדינה, קליפורניה.
אתר זה נהרס בשרפה ב-5 באוקטובר 2005. במהלך הצילומים החיצוניים של האחוזה בפסדינה נעשה שימוש בציורי רקע (Matte painting ) כדי לגרום לאחוזה להיראות גדולה יותר.
ציורים אלו בוצעו על ידי סיד דאטון, אמן אפקטים חזותיים, בהתייעצות עם אלברט ויטלוק.
נאומה המפורסם של גב' וייט בסוף הסרט ("Flames") היה כולו אלתור של השחקנית מדלין קאן.
הסרט שוחרר ב-13 בדצמבר 1985. אולמות קולנוע קיבלו רק אחד מתוך שלושת הסופים האפשריים, חלקם אף פרסמו מבעוד מועד איזה סוף הם מקרינים.
הסרט הכניס 14.6 מיליון דולר בצפון אמריקה, רק מעט פחות מתקציבו - 15 מיליון דולר.
הסרט שוחרר לצפייה ביתית על גבי קלטת וידאו בפורמט VHS בקנדה ובארצות הברית ב-1986, ובמדינות אחרות ב-11 בפברואר 1991. הסרט שוחרר על גבי DVD ביוני 2000 ועל גבי Blu-ray ב-7 באוגוסט 2012.
הגרסה שהופצה לצפייה ביתית, כמו גם זו ששודרה בטלוויזיה ובשירותי סטרימינג כגון נטפליקס, כללה את כל שלושת הסיומים השונים של הסרט, ברצף, אחד אחרי השני, כאשר השניים הראשונים מתוארים כסיומים אפשריים, בעוד שהסוף השלישי מתואר כסוף האמיתי של מה שבאמת קרה.
עם זאת, גרסאות ה-DVD וה-Blu-ray מאפשרות לצופה לבחור בין צפייה בכל שלושת הסיומים יחד, לבין צפייה רק באחד מהם (שנבחר באופן אקראי).
בחודש פברואר 2011, La-La Land Records הפיצה את פסקול הסרט, שהולחן על ידי ג'ון מוריס, על גבי תקליטור במהדורה מוגבלת.
בצאתו, הסרט זכה הן לביקורות חיוביות והן לביקורות שליליות.
ג'נט מסלין מהניו יורק טיימס כתב ביקורת שלילית על הסרט, וכתבה כי ההתחלה של הסרט היא "החלק היחידי שמרתק, לאחר מכן הסרט מתחיל לשעמם".
כמו כן, ג'ין סיסקל מהשיקגו טריביון העניק לסרט 2.5 מתוך 4 כוכבים וכתב: "הסרט כולל מספר רגעי צחוק גדולים בתחילתו, ולאחר מכן הרבה דמויות מתרוצצות על הליכון בדרך לשום מקום".
סיסקל במיוחד מתח ביקורת על ההחלטה להפיץ את הסרט עם שלושה סיומים שונים, וכינה זאת גימיק אשר יסיח את דעתו של הקהל משאר הסרט ומלהגיע למסקנה שהסרט זקוק לשלושה קטעי אמצע שונים, ולא לשלושה קטעי סוף שונים".
רוג'ר איברט מהשיקגו סאן-טיימס העניק לסרט 2 מתוך 4 כוכבים, וכתב בביקורתו כי על אף צוות השחקנים המבטיח, "התסריט כל כך דל, ו[השחקנים] נראים רוב הזמן מתוסכלים, כאילו התכוונו להגיד משהו מעניין, אך נקטעו".
סיקסל ואיברט הסכימו שמבין כל הסיומים, סוף א' היה הטוב ביותר, בעוד שסוף ג' היה הגרוע ביותר.
באתר Rotten Tomatoes לסרט יש דירוג של 59% המבוסס על 27 ביקורות, עם ציון ממוצע של 5.8 מתוך 10.
רמות ליד אוניברסיטת תל אביב בע"מ היא חברת המסחור של אוניברסיטת תל אביב והאחראית הבלעדית למסחור הטכנולוגיות והפטנטים של החוקרים באוניברסיטה.
החברה נחשבת לאחת המובילות בתחומה.
רמות הוקמה ב-1973. היא חברת-בת פרטית בבעלות מלאה של אוניברסיטת תל אביב.
רמות מנהלת את כל פעילויות המסחור של האוניברסיטה, משלב ההגנה הפטנטית על המצאותיהם של החוקרים וקניינם הרוחני ועד למתן רישיונות לגופים התעשייתיים הרלוונטיים.
החברה מספקת ויוצרת הזדמנויות עסקיות חדשות באוניברסיטה, כגון הקמת חברות הזנק, מתן רישיונות לשימוש בטכנולוגיה לחברות קיימות – ישראליות ורב לאומיות, ויצירת שיתופי פעולה עם גופים אלה.
רמות פועלת בעיקר בתחומי ההנדסה, מדעי המחשב, רפואה, ביוטכנולוגיה, חומרים ומכשור רפואי.
נכון לשנת 2020 הגישה רמות למעלה מ-5,000 בקשות לפטנט, שמכסות למעלה מ-1,300 המצאות, שעליהן הוענקו כ-600 משפחות פטנטים, כ-400 מהם, בארצות הברית.
העסקה המוכרת ביותר שנחתמה ונוהלה על ידי רמות היא פיתוח אחת הטכנולוגיות שעליהן מבוסס הדיסק-און-קי, שנרשמה כפטנט על ידי רמות בשנת 2004. הטכנולוגיה ניתנה ברישיון לחברת M-Systems כשנה מאוחר יותר.
לרמות הסכמי שיתוף פעולה עם חברות בינלאומיות, למשל פייזר, טבע, סמסונג, גוגל, מיקרוסופט ועוד.
בשנת 2013 הקימה רמות קרן השקעות בשם Momentum Fund, בשיתוף עם קונצרן הענק קבוצת טאטא מהודו וקרן העושר הריבונית של סינגפור טמסק אחזקות.
הקרן גייסה קרוב ל־24 מיליון דולר.
קרן מומנטום השקיעה ב-28 טכנולוגיות שפותחו על ידי חוקרים מאוניברסיטת תל אביב.
מבין 28 הטכנולוגיות הללו, קמו חמש חברות הזנק: Quart Medical, Unispectral, Trobix, Multivu, Silib ועוד כ-13 פרויקטים נמצאים בשלבי מחקר ופיתוח שונים.
קרן ההון סיכון TAU Venture, חברת בת של רמות, הוקמה לצורך השקעה בחברות הזנק בשלב מוקדם שהוקמו על ידי סטודנטים ובוגרים של אוניברסיטת תל אביב בתחומי ההיי-טק.
הקרן מעניקה מנטורינג, שטחי משרדים והשקעה של 50 עד 150 אלף דולר לחברות נבחרות.
רמות מנהלת את הפעילות של רמות הוצאה לאור בע"מ, אשר מפתחת ומשווקת את ספרי "במבט חדש" למדע וטכנולוגיה לבתי ספר יסודיים במגזר היהודי, דתי-ממלכתי וערבי.
מנכ"ל מכהן: ד"ר רונן קרייזמן.
רמזורים הם מערכת של סימונים חזותיים המוצבת בצמתים, ותפקידם לווסת את התנועה בצומת.
הרמזור הוא סוג של תמרור.
הסימנים העיקריים ברמזורים הם סימנים חזותיים כגון אורות וצבעים, ומיקום המנורה ברמזור.
קימים סמלים חזותיים נוספים כגון חיצים, וכן עזרי צליל להנגשה.
ישנם גם רמזורי אזהרה, בצורת פנסים מהבהבים.
המילה "רמזור" בעברית מורכבת מהלחם בסיסים של המילים "רמז" ו"אור".
תמרורי אזהרה הראשונים היו עששיות בצבעי ירוק ואדום שהותקנו בלונדון בשנת 1868 ונועדו עבור כרכרות רתומות לסוסים.
באמצע המאה ה-19, עם התפתחות הרכבת, החלו להשתמש בתמרורים כדי להסדיר את התנועה.
ב-5 באוגוסט 1914 הותקנו הרמזורים החשמליים הראשונים בקליבלנד באוהיו שכללו את הצבעים אדום וירוק.
צבעים אלו יובאו ליבשה לאחר שנים שנעשה בהם שימוש כדי לסמן ימין ושמאל בכלי שיט.
הצבע האדום סימל מאז ומתמיד סכנה ומלחמה בשל היותו זהה לצבע של הדם.
הסימונים המוסכמים הראשונים היו שונים מהמקובל היום.
הצבע הירוק סימן זהירות (בדומה לצהוב בימינו) והצבע ה"לבן", שהיה למעשה אור מעששית חשופה, סימן אפשרות לנסיעה.
סימון זה גרם לתאונת רכבת קשה בשנת 1914 לאחר שהקטר זיהה מקור אור חשוף כתמרור "לבן".
לבסוף הוחלף הצבע הלבן בירוק, תוך הוספת אור בצבע צהוב מהבהב כאות לצורך בזהירות.
הרמזור הראשון בישראל הותקן בעיר חיפה, בפינת הרחובות הרצל-בלפור, בשנת 1949. עיתון "הארץ" כינה אותו "מנגנון אור אוטומטי לכיוון התנועה", ורק שנתיים אחר כך האקדמיה ללשון העברית יצרה את המילה רמזור, לאחר שגם בתל אביב הותקנו רמזורים בשני צמתים.
רמזור ראשון הותקן בירושלים ב-1954 ובפתח תקווה ב-1957.
בתקופת מהפכת התרבות בסין הוצע להחליף בין האור האדום לירוק, כך שהאור האדום ישמש כאות לנסיעה, מכיוון שהצבע האדום היה צבעה של המהפכה והוא סימל, בעיני השלטון, את הקידמה.
ראש ממשלת סין ג'ואו אנלאי הצליח למנוע שינוי זה, מחשש לפגיעה בבטיחות ולתאונות דרכים.
הוא אמר לוועדת המשמרות האדומים שדנה בשינוי: "לדעתי, האור האדום הוא אורה של המהפכה, המספק את הבטיחות הנדרשת לפעילות המהפכנית".
לרוב, רמזורים המוצבים על צירי תנועה ראשיים בצמתים עוקבים, פועלים באופן מתוזמן אוטומטית, כך שניתן יהיה לנסוע על "גל ירוק" מבלי לעצור, אם נוסעים במהירות המותרת.
אף כי חלק מתפקידם של הרמזורים הוא להקל על עומסי תנועה, תכנון לקוי של מערכות רמזורים, שאינו מתחשב בעומסי התנועה המשתנים בצומת, עלול ליצור עומסים כבדים, כאשר תוכנן "רמזור קצר" מידי בנתיב עמוס או בשעות העומס.
הרמזורים עבדו באופן מסורתי עם נורות ליבון ונורות הלוגן.
כיום מתרבה השימוש ברמזורים עם LED, בשל צריכת החשמל הנמוכה יותר שלהם.
בארצות הברית יש רמזורי LED שבהם מותקנים על האורות גופי חימום להמסת השלג.
הפתרון אינו מושלם, כיוון שהוא מפחית את יתרון החיסכון באנרגיה של ה-LED על פני נורות ליבון והלוגן בתקופות החורף.
פתרונות החימום המודרניים, המוטמעים בזכוכית, משתמשים בכשליש מהאנרגיה של מנורת ליבון ופועלים בתגובה להצטברות שלג מה שמונע הפעלה קבועה של אלמנט החימום בתקופת השלגים.
קיים גם פתרון פסיבי אשר משתמש בחריץ במצליל שדרכו יכול להיכנס משב רוח ולמנוע את הצטברות השלג.
באופן אוניברסלי, להוראותיו של רמזור יש קדימות על הוראות תמרורים, ולהוראות שוטר תנועה קדימות על הוראות רמזור.
אך ישנם כמה מאפיינים מקומיים באשר לאופן הקריאה וההכוונה של הרמזור.
רמזורים להולכי רגל עשויים להיות במצב המתיר חצייה, בזמן שגם מכוניות מסוימות מורשות לעבור.
במצבים כאלו, זכות הקדימה נתונה להולכי הרגל.
בישראל לרמזורים להולכי רגל שני מצבים:
אדם אדום עומד - אין לחצות
אדם ירוק הולך - אפשר לחצות
משך הזמן בו דולק הרמזור הירוק צריך לאפשר חצייה לאדם ההולך לאט, ולאפשר לו להגיע לפחות עד לאי התנועה או המדרכה הקרובים.
בין תחילת האור האדום להולכי הרגל לבין תחילת האור הירוק למכוניות קיים פרק זמן המאפשר לאדם ההולך מהר להשלים את החצייה.
באמריקה הצפונית, לרמזורים להולכי רגל שלושה מצבים:
WALK לבן - ניתן לחצות.
משך זמן זה קצר יחסית.
DONT WALK אדום מהבהב - ניתן לסיים חצייה, אין להתחיל חצייה.
משך זמן זה ארוך יחסית.
ההוראות מתוכננות להולכי רגל איטיים ביותר, כך שרוב האוכלוסייה מתעלמת מן ההנחיה, ומתחילה ומסיימת את החצייה בבטחה במשך פרק זמן זה.
במרבית הרמזורים המודרניים, מצב זה מלווה בספירה לאחור.
DONT WALK אדום קבוע - אין לחצות.
אם הפך הרמזור לסימון זה מתחילות מכוניות לעבור במעבר החצייה מיידית, ללא זמן מספיק להשלים את החצייה.
לרמזורים למכוניות שלושה צבעים, המסודרים מלמעלה למטה: אדום, צהוב (או ענבר) וירוק.
באופן כללי, פירוש האותות הוא כדלקמן:
אדום - אין להימצא בצומת.
אדום + צהוב - הרמזור עומד להתחלף לירוק, יש להתכונן לנסיעה.
(במדינות מסוימות האור הצהוב מופיע לבדו תוך ביטול האור האדום.
באמריקה הצפונית, האור הירוק מופיע מיד לאחר האור האדום תוך ביטול האור הצהוב)
ירוק - מותר לחצות את הצומת.
(ירוק מהבהב - יש להתכונן לעצירה.)
צהוב - הרמזור עומד להתחלף לאדום, יש לפנות את הצומת.
(במדינות מסוימות, מופע זה מופיע גם לפני האור הירוק, ולא רק לפני האור האדום)
צהוב מהבהב - מערכת הרמזורים מקולקלת ויש לנסוע לפי סימון התמרורים.
באירופה בעיקר, רמזור צהוב מהבהב גם מציין שהרמזור עומד להתחלף לאדום, יש לפנות את הצומת, וגם כשמערכת הרמזורים מקולקלת ויש לנסוע לפי סימון התמרורים.
בארצות הברית וקנדה רמזור צהוב מהבהב פירושו תן זכות קדימה לתנועה ממול בעת פניה שמאלה, והוא בדרך כלל אור נפרד מהאור הצהוב הרגיל.
מעל חלק מהרמזורים מופיעים שלטים עגולים ומעליהם חץ כיוון (כמו בישראל למשל), המתאר את כיווני הנסיעה אליהם הרמזור תקף.
ללא חץ, הרמזור תקף לכל כיווני הנסיעה.
בארצות הברית וקנדה התאורה בפנסים של הרמזור מעוצבת כחץ.
במקומות שונים קיימים חוקי התנהגות שונים, בנוסף לאותות מוסכמים אלו.
האור הירוק מהבהב שלוש פעמים (ב-3 השניות האחרונות של האור הירוק "הרגיל") ברמזורים הממוקמים בצמתים בהם המהירות הממוצעת היא מעל 60 קמ"ש.
הבהוב זה משמעו איתות מסייע, המציין כי האור ברמזור עומד להתחלף לצהוב ואז לאדום, אך אין לו משמעות חוקית.
לרמזורים בצפון אמריקה, המצבים שונים מהרמזורים בישראל ובשאר העולם:
יש לחכות לאור צהוב מהבהב.
צהוב: הרמזור עומד להתחלף לאדום.
צהוב מהבהב (בדר"כ מופיע כאור נפרד, רביעי): מותר להיכנס לצומת, אך יש לתת זכות קדימה לתנועה ממול.
מופע זה מופיע כאשר הרמזורים לנתיב הקדמי ירוקים.
אדום מהבהב: עצור ותן זכות קדימה.
מופע זה מופיע תכופות בעת הפסקת חשמל.
מותר לפנות ימינה תוך מתן זכות קדימה לתנועה ממול.
כתלות במדינה, ייתכן כי ניתן לפנות ימינה באור אדום תוך כדי הגעה לעצירה מוחלטת ומתן זכות קדימה.
כתלות במדינה, ייתכן כי יש צורך לתת זכות קדימה לתנועה המגיעה ממול והולכי רגל החוצים את הכביש כאשר פונים שמאלה באור ירוק.
במקרה הזה, יש לעצור בתוך הצומת ולתת זכות קדימה.
אם האור מתחלף לצהוב או אדום בזמן עמידה בתוך הצומת, יש לפנות אותו על ידי סיום הפניה.
כתלות במדינה, האור הירוק מופיע מיד לאחר האור האדום (תוך ביטול הופעת האור הצהוב).
חלק מהרמזורים בארצות הברית מותקנים אופקית במקום אנכית כמקובל בעולם (חוץ מקנדה ויפן שגם שם יש רמזורים אופקיים), כדי שישרדו סופות בכלל והוריקנים בפרט.
רמזורים רבים בצפון אמריקה צבועים בצהוב במקום בשחור כמקובל בעולם, כדי שיבלטו בחושך.
בחלק ממדינות העולם נהוג להשתמש ברמזורים ייחודים לתחבורה ציבורית.
בישראל נעשה שימוש ברמזורים אלה במסלולי התחבורה הציבורית של המטרונית בחיפה, הרכבת הקלה בירושלים ובנתיבי התחבורה הציבורית באשדוד ובערים נוספות.
לרמזור זה סימנים אשר כולם בצבע לבן: מלבן אופקי, עיגול ומלבן אנכי.
אור לבן מלבני אופקי - עצור, אין להימצא בצומת.
אור לבן מלבני אופקי ואור לבן עגול יחד - הרמזור עומד להתחלף, יש להתכונן לנסיעה.
אור לבן מלבני אנכי - מותר לחצות את הצומת.
אור לבן עגול - הרמזור עומד להתחלף, אם לא ניתן לעצור לפני, יש לפנות מיד את הצומת.
מהבהב - מערכת הרמזורים מקולקלת/לא פעילה ויש לנסוע לפי סימון התמרורים.
רמזור אדום מהבהב משמש להתרעה על מעבר רכבת במפגש מסילה-כביש (לעיתים בלווית מחסום ופעמון).
רמזור צהוב מהבהב או שניים משמשים לאזהרה על צורך במתן זכות קדימה להולכי רגל או להתרעה כי רמזור סמוך, שאינו נראה למרחוק, אדום.
בארצות שונות, בעיקר בצפון אירופה, ישנו רמזור מיוחד המשמש רוכבי אופניים בעת רכיבתם בכבישים ובמסלולים הייחודיים להם.
רמזורים "חכמים" ממוחשבים יכולים לחוש ולהגיב לתנועה על הדרך, ולתת אור ירוק בהקדם האפשרי ובכך לקצר את זמן ההמתנה בכביש.
טכניקה זאת ממומשת בעזרת תיל לולאתי שקבוע מתחת לכביש לפני הרמזור.
זרם חשמלי עובר בתיל, הוא יוצר שדה מגנטי.
כאשר גוף מתכתי (כלי רכב) עובר דרך שדה זה, אות נשלח למחשב המקושר.
המחשב קולט את האות ומנסה לתת אור ירוק לנהג ברגע הראשון האפשרי, כשהדרך פנויה למעבר בטוח.
רכב דו גלגלי עשוי שלא להפעיל רמזור כזה, ולכן אם יעמוד ראשון, הרמזור לא יתחלף.
לאור פיתוח המכוניות האוטונומיות, ישנו מחקר שבחן והציע להוסיף צבע נוסף לרמזור, לבן, המיועד להודיע לנהגים אנושיים כי הרכבים האוטונומיים מקבלים שליטה מלאה בצומת אליה הם הולכים.
להגיע הרעיון מסתמך על כך שככל שיהיו יותר כלי רכב אוטונומיים, ובצירוף העובדה שיהיה תקן תקשורת ביניהם, כך הם יוכלו לתאם את הנסיעה הנכונה ביניהם בהגיעם לצומת.
המחקר הראה שככל שיש יותר כלי רכב אוטונומיים מתקרבים לצומת, כך יש פחות גודש תנועתי בסביבת הצומת.
כניסה לצומת באור אדום נחשבת לאחת מעבירות התנועה החמורות ביותר ולגורם מהותי לתאונות דרכים קטלניות.
משטרות מפעילות מצלמות אלקטרוניות כדי לתעד עבירות של כניסה לצומת ברמזור אדום.
בישראל הופעלו מצלמות כאלו מאז שנת 1965.
בישראל הורשעו במספר מקרים נהגים שנכנסו לצומת באור אדום וגרמו למותם של אנשים בתאונת דרכים בעבירת הריגה ונדונו לשנות מאסר רבות (7 - 8 שנים בפועל).
רמות ההדסון הם הרים משני צידי נהר ההדסון במדינת ניו יורק, ארצות הברית, השוכנים בעיקר במחוז פטנאם בגדה המזרחית של הנהר ובמחוז אורנג' במערב.
הם ממשיכים מעט דרומה במחוזות וסטצ'סטר ורוקלנד , בהתאמה.
הררי ההדסון הם תת-רכס של הרי האפלצ'ים.
מצפון לדרום הם נופלים בין מפרץ ניובורג למפרץ האברסטרו , כאשר האחרון הוא האזור הצפוני של רמות ניו יורק-ניו ג'רזי .
נהר ההדסון נכנס לאזור זה מדרום בהר דונדרברג ליד סטוני פוינט , ומצפון בסביבת רכס ברייקנק והר סטורם קינג ליד קורנוול , ניו יורק.
רמות אלו מילאו תפקיד משמעותי בהיסטוריה הסביבתית, התרבותית והצבאית של אמריקה.
אזור רמות ההדסון מייצג את חגורת הגלישה של סלעי היסוד הגבישיים של ההרחבה הצפון-מזרחית של אזור רדינג פרונג.
רמות ההדסון הן שלוחה צפונית של הרי רמאפו בצפון ניו ג'רזי.
מצפון וממזרח, הגבול בין רמות ההדסון, הרי הטקוניק ואזור רמות קונטיקט המערביות אינו ברור, בין היתר בגלל התרחשותם של העתקים הפוכים רבים, וחדירות גדולות מתקופת הפלאוזואיקון התיכון באזור.
באופן כללי, השם רמות ההדסון מתייחס להרים הנמוכים או לגבעות הגבוהות הגובלות בנהר ההדסון מצפון לפיקסקיל ומדרום לניובורג , ניו יורק.
סלע האם של ההרים הגבוהים הוא חלק מרכס הרי רדינג פרונג וגילו יותר ממיליארד שנים, והוא נוצר במהלך האורוגנזה של גרנוויל .
הוא מייצג את ליבת רכס הרי האפלצ'ים, שנוצר על ידי אירועי בניית הרים (אורוגנזיות) רצופים.
ההרים הנוכחיים נחשפו בתהליך האיזוסטזיה בסוף עידן הקנוזואיקון.
הגבעות קיבלו את צורתן המעוגלת כאשר קרחונים חתכו את הרי האפלצ'ים כאן.
ההרים הגבוהים הם בין הפסגות הנמוכות ביותר ברכס זה, ושביל האפלצ'ים מגיע לגובהו הנמוך ביותר בגן החיות של טריילסייד בין פארק המדינה הר הדובים לגשר הר הדובים.
לעומת זאת, הנהר הופך צר ועמוק יותר דרך ההרים הגבוהים, ומגיע לנקודה העמוקה ביותר שלו, בגובה 66 מטרים מעל פני הים, ליד גאריסון .
קטעים רבים מאתגרים לניווט, וזוכים לכינויים כמו "סוף העולם".
סלע האם ברחבי פארק המדינה של הר הדובים הוא גרניט סטורם קינג - פרוטרוזואיקון מאוחר - התופס את ליבת סינקלינה במתחם הגבישי הקדום יותר של רמות ההדסון.
זהו חלק מפלוטון סינקלינאלי גדול יותר; גנייס גרניט אחיד למדי החצוב עם ורידים מלאים בקוורץ מדי פעם, סכרים של מיגמיטיט ופגמטיט.
בעמקים ובמורדות הגבעות מצפון ומדרום להר בר נמצאים מספר מכרות ברזל שהפיקו עפרת מגנטיט מוורידי גברו של הורנבלנדיט.
אופיו העמיד של גרניט סטורם קינג אחראי לגובהו הגבוה והמצוקי מעט של הר הדובים.
פסגת ההר מספקת גם נוף מרהיב של "פיורד" נהר ההדסון.
אזורי החניה והפיקניק בראש הר הדובים מארחים אבני שטח קרחוניות רבות, שרובן מורכבות מגנייס שמקורו במחשופים מקומיים.
רבים מהם הם גושים גדולים של אבן פודינג אדומה (קונגלומרט) שמקורה בתצורת קונגלומרט סקונמונק (דבון מוקדם) אשר צצה כ"חריג הבריכה הירוקה" , סינקלינה בכיוון צפון-מזרח של תצורת משקע פליאוזואית תיכונה בלב מחוז ההיילנדס.
סלעים אלה, שקל לזהות אותם בקלות, נישאו לפסגת הר הדובים על ידי קרח קרחוני מאזורים צפוניים המרוחקים 48 קילומטרים צפונה משם.
ניתן למצוא חלקי סלע דמויי אבני מרצפת של קונגלומרט סקונמאנק עד החופים בחוף הדרומי של לונג איילנד.
החשיפות הסלעיות לאורך השבילים ברחבי פארק המדינה הרימן מורכבות בעיקר מגרניט וגנייס אמפיבוליט הנחתכים באופן מקומי על ידי עורקי קוורץ קטנים, ולפעמים על ידי מיגמטיט.
העפרה העיקרית בכל המכרות הייתה מגנטיט - מינרל ברזל שחור, מבריק ומגנטי מאוד (Fe3O4).
מינרלים נלווים כוללים פיריט, ביוטיט והורנבלנדה.
משקעי העפרה מופיעים כעורקי גברו הורנבלנדה מקומיים, או חדירות קטנות בתוך גנייס האמפיבוליט.
לפני מסעות האירופאים לאזור, רמות ההדסון היו מיושבות על ידי אינדיאנים בני שבט הלנאפה.
הנרי הדסון וצוותו על ספינת ה-Half Moon היו האירופאים הראשונים שידוע שראו את הרמות הללו, כאשר חקרו את הנהר בשנת 1609.
ההרים הפכו חשובים אסטרטגית במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, כאשר היה חשוב לצבא הקונטיננטלי להחזיק בעמק הנהר, ולמנוע מהבריטים לנתק את ניו אינגלנד משאר המושבות.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, כדי למנוע ספינות בריטיות מלהשתמש בנהר, נוצרו שרשראות נהר ההדסון במפעלי הברזל סטרלינג בוורוויק , ניו יורק, עיירה במחוז אורנג'.
בין השנים 1778 ל-1782, השרשראות נמתחו על פני הנהר מפורט קלינטון בווסט פוינט.
אתר המבצר הוא כיום הנקודה המזרחית ביותר בשטח האקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
מספר עשורים לאחר העצמאות, תומאס קול החל תנועה אמנותית של ציור הנופים הפראיים והמחוספסים של אמריקה - ובמיוחד, בהתחלה, את ההרים - עם הניגודים הקשים והצללים שהם הציעו, באופן שהציעגו טבע גולמי, עולם שנולד מחדש.
לאחר שהתנועה דעכה, מבקר התייחס לתנועה בלעג כ"אסכולת נהר הדסון".
השם נשאר כתיאור התנועה האמנותית המקומית הראשונה של האומה החדשה.
בתחילת המאה ה-20, בתגובה לנזקים שנגרמו על ידי כורים וכורתי עצים בהרים, אנשי שימור מקומיים החלו ללחוץ על בעלות ציבורית על יערות והרים באזור.
מאמציהם השתלמו, וכיום פארקים ממלכתיים מכסים כיום את כל האזור.
מאוחר יותר באותה מאה, תוכנית שאפתנית לייצור חשמל שהייתה אמורה לחפור בהר סטורם קינג, הובילה לתביעה פורצת דרך מצד קבוצות סביבתיות, שעשתה היסטוריה כאשר שופט פסק כי ניתן לשקול את ההשפעות האסתטיות של פרויקטים גדולים כאלה, וכי לקואליציה של קבוצות אזרחים יש מעמד משפטי.
תביעה פורצת דרך זו היוותה את הבסיס לגוף גדול של פסיקות בנוגע לסביבה.
נולד בפדובה שבאיטליה, לרבי יעקב חי לוצאטו שהיה סוחר ותלמיד חכם בקהילה האשכנזית בעיר, ולדיאמנטי (שנקראה גם אבן חן).
מילדותו שקד על התורה מפי רבנים, ועל מדעים ושפות מפי מורים ולמד ספרי חכמה רבים.
כך למשל למד אצל הרב יצחק חיים קנטריני, במיוחד לשון עברית, שירה איטלקית ורטוריקה.
מגיל צעיר היה רבו המובהק רבי ישעיהו באסאן.
בשנת ה'תפ"ב (1722), כשהרמח"ל היה בן חמש-עשרה, עזב רבו את פדובה ועבר לרג'ו אמיליה על מנת לכהן שם ברבנות במקום חמיו רבי בנימין הכהן ויטאלי (שהיה חתנו של רבי משה זכות).
עם עזיבתו של הרב באסאן עבר הרמח"ל ללמוד לבדו בביתו, והצטרף לחבורת צעירים בשם "מבקשי ה'" שעסקו בלימוד קבלה ביחד.
הרמח"ל התפרסם בכישרונותיו המיוחדים, ונאמר עליו כי בגיל ארבע-עשרה ידע בעל-פה את כל התלמוד בבלי, כתבי האר"י וספר הזוהר.
כמו כן, הוא שימש כשליח ציבור בבית הכנסת האשכנזי של פדובה.
במשך אותו זמן עסק גם בספרות כללית.
בגיל שש עשרה התחיל ללמוד רפואה באוניברסיטת פדובה, אולם אין עדויות כי סיים עם קבלת תואר, בגיל שמונה-עשרה הוציא לאור את חיבורו הראשון "לשון למודים", העוסק בתורת המליצה, וצירף אליו את המחזה "מעשה שמשון".
בגיל עשרים חיבר את המחזה "מגדל עוז" לכבוד חתונת בן רבו.
לכבוד חנוכת ארון קודש חדש בבית הכנסת הגדול בפדובה חיבר הרמח"ל שיר מיוחד בשם "חנוכת הארון".
בטרם מלאו לו עשרים, חיבר 150 מזמורים דוגמת מזמורי ספר תהלים.
בשנת 1726 (ה'תפ"ו) הוסמך הרמח"ל לרבנות בצוותא עם ידידו המבוגר ממנו רבי משה דוד ואלי, והועמד בראש חבורת "מבקשי ה'", והם קבעו לעצמם תקנות מיוחדות רבות לסדר הלימוד בבית מדרשם.
בין התקנות היה לימוד רציף ובלתי פוסק בתורנות כל שעות היום בספר הזוהר בבית המדרש, שתוקן במיוחד כדי לבטל גזירה שריחפה על הקהילה היהודית.
בחבורתו של הרמח"ל נמנו רבי משה דוד ואלי, רבי יקותיאל גורדון מווילנא (ששהה אז בפדובה במסגרת לימודי רפואה), רבי ישראל חזקיה טריויס, רבי יצחק מריני, רבי יעקב ישראל חזק, רבי שלמה דינה, רבי מיכאל טירני, ורבי יעקב חיים קסטיל פרנקו, כולם תלמידי חכמים ומקובלים ידועים.
בראש חודש סיוון ה'תפ"ז (21 במאי 1727) חווה רמח"ל התגלות רוחנית של מגיד שעל פי תיאורו גילה לו סודות קבליים רבים:את הגילוי הראשון רדפו גילויים נוספים.
אך את עובדת הגילויים הסתיר במשך כחצי שנה.
וכשהיה מתגלה אליו המגיד היה מוריד את ראשו על השולחן ונראה כאילו הוא נח.
אחרי זמן מה שיתף רמח"ל בסוד את תלמידיו, ואחד הבולטים שבהם, הרב יקותיאל גורדון, גילה ברבים את קיום המגיד, והדבר עורר התלהבות והערצה כבירה לרמח"ל.
מתאר זאת מאיר בניהו (עת-מול, אוגוסט 90'):
ר' יקותיאל גורדון שיתף בחדשות על אודות גילויי הרמח"ל את רבי מרדכי יפה, תלמיד חכם עשיר שישב בווינה.
גורדון תיאר באיגרותיו אליהם את חסידותו וקדושתו של הרמח"ל, וצירף למכתביו קטעים מתוך ה"זוהר תניינא" (זוהר שני) שגילה ה"מגיד" להרמח"ל.
עותקים ממכתבו של הרב גורדון נשלחו על ידי הרב יפה למספר רבנים ובתוכם לרב משה חגיז, רב ירושלמי שפעל באירופה ונלחם נגד שרידי תנועת השבתאות.
הרב חגיז חשב בטעות את הרמח"ל לשבתאי, ופנה באיגרות אזהרה לרבני ונציה הסמוכה לפדובה.
רבני ונציה פנו לרבו של הרמח"ל, הרב ישעיהו באסאן, ששהה ברג'יו, לקבלת חוות דעתו.
חליפת האגרות עוררה פולמוס גדול.
הרמח"ל מצידו הצטנע וקרא לכל התוהים לבוא ולתהות על קנקנו.
בחודש אב ה'ת"ץ (1730) אולץ הרמח"ל להפקיד את ארגז כתביו.
ב' מפתחות התיבה הופקדו בנפרד, אחד בידי רבו ואחד בידי הבי"ד של וונציה.
כמו כן אולץ הרמח"ל להצהיר בשבועה בפני רבני ונציה:
הרמח"ל עצמו התייחס לשבועה זו כאל שבועה שהוצאה בכפייה, ולפיכך חסרת תוקף הלכתי - אם כי שמר עליה מכל משמר ונזהר לקיימה כדי לא לתת פתח לרודפיו.
במהלך ארבע השנים שלאחר השבועה שרר שקט בין הצדדים.
הרמח"ל עסק בלימוד עם תלמידיו וחדל לחבר ספרים על פי המגיד.
בשנים אלו עסק בעיקר בכתיבת פירושים לספרות הזוהר והקבלה של האר"י.
בכ"א בשבט ה'תצ"א (1731) נישא הרמח"ל לצפורה פינצי בתו של הרב דוד פינצי - רבה הראשי של מנטובה.
בסוף ה'תצ"ד (1734) פנה לרבו על מנת לקבל רשות והסכמה להדפיס באמסטרדם את ספרו "מאמר הוויכוח", שהוא ספר הבנוי בצורת ויכוח ומיועד להוכיח את אמיתות תורת הקבלה.
לאחר שעיין בספר נתן הרב באסאן להרמח"ל את הסכמתו ואישר להדפיסו.
בהכנותיו לנסיעה הגיע הרמח"ל לוונציה להסדרת ענייני נסיעתו.
שם ארבו לו רודפיו מימים עברו ורקמו עלילה לפיה כביכול מנסה הרמח"ל לנסוע לאמסטרדם כדי להדפיס את ספריו וכתביו שנאסרו באיטליה.
רבני בית הדין בוונציה הוסתו כנגדו וחוללו שערורייה סביב הטענות השקריות ובפרט טענו שהדפסת הספר מהווה הפרה של השבועה.
רבני ביה"ד פנו לרבני אשכנז שבמרכז אירופה ובפרט לרב משה חגיז שהיה מראשי רודפי הרמח"ל, בדרישה להיערך למלחמה כנגדו.
הרמח"ל מצדו הכחיש את כל ההאשמות נגדו, ובעוברו בפרנקפורט בדרכו לאמסטרדם ביקש להפגש עם רב העיר, רבי יעקב פופרש כ"ץ להוכחת צדקותו.
הרב פופרש אילץ את הרמח"ל להודות בפני בית-דין שכביכול הפר את שבועתו, ולהישבע עליה שנית.
משם המשיך הרמח"ל והגיע לאמסטרדם.
לימים כשנשאל הרמח"ל מדוע חתם על הודאה שקרית, אמר, שידע שנשקפה סכנה ממשית לחייו אם לא יחתום.
סברתו אומתה בחליפת אגרות שנמצאה לימים.
גם מעשה בית הדין בפרנקפורט לא הניח את דעת מתנגדיו, ואלה פעלו להחרים את תיבת הספרים שנותרה באיטליה.
לאחר דין ודברים, נשלחה תיבת הספרים מפדובה אל רבי יעקב כ"ץ בפרנקפורט, שדן את הכתבים לקבורה ואת מיעוטם לשריפה.
עותקים בודדים של חלק מספרי הרמח"ל שרדו בכתבי יד, ומהם התפשטו והועתקו בסתר עד הדפסתם במחצית השנייה של המאה ה-20.
בשבט תצ"ה (פברואר 1735) הגיע הרמח"ל לאמסטרדם והשתלב בקהילה היהודית הפורטוגזית, בעת שהותו באמסטרדם התפרנס רמח"ל מליטוש.
למד ולימד בבית מדרש עץ חיים ונתמך כלכלית על ידי הקהילה הספרדית שחבקה אותו והתעלמה במופגן מרודפיו.
בשהותו שם השפיע רבות על צעירי הצאן כדוגמת דוד פרנקו-מנדס, באמסטרדם חיבר הרמח"ל והדפיס את ספריו "דרך ה'" ו"מסילת ישרים" שאינם עוסקים בקבלה בגלוי אם כי מבוססים על רעיוניות קבליים.