tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתי הספר בקריקרה הם: בית ספר תיכון צבאי "קריקרה" (לבנים), בית ספר מקיף "קריקרה" (לבנות), בית ספר יסודי לבנות, ובית ספר יסודי מעורב.
למערכת החינוך בכפר חסרים מורים במספר מקצועות ליבה, כמו מתמטיקה ומדעים.
שירותי הבריאות בכפר רעועים וכוללים מרכז בריאות ראשוני מאוד ואמבולנס אחד בלבד.
בכפר יש סניף דואר, פארק מקומי, וחמישה מסגדים.
הכפר חולק את עייריתו, , עם הכפר פינאן הסמוך.
קריפרזין היא תרופה אנטי-פסיכוטית אטיפית (דור שני), הפועלת כאגוניסט חלקי לקולטני דופמין D3 ו־D2, עם זיקה גבוהה יחסית לקולטן D3. התרופה משווקת בישראל בשם המסחרי ריאגילה ומשמשת לטיפול בהפרעות פסיכיאטריות מסוימות במבוגרים.
טיפול באפיזודות מאניות או מצבים מעורבים בהפרעה דו־קוטבית מסוג I.
טיפול באפיזודות דיכאוניות בהפרעה דו־קוטבית מסוג I.
תופעות לוואי שכיחות כוללות אקאתיזיה ותסמינים אקסטרה־פירמידליים (כגון פרקינסוניזם), וכן הפרעות שינה ותסמינים במערכת העיכול.
תופעות לוואי נדירות אך חמורות עשויות לכלול תסמונת ממאירה נוירולפטית (NMS), דיסקינזיה מאוחרת והפרעות מטבוליות כגון היפרגליקמיה.
רגישות יתר לקריפרזין או לאחד ממרכיביה.
שימוש מקביל במעכבי CYP3A4 חזקים.
שימוש מקביל במשרי CYP3A4 חזקים או בינוניים.
קריפרזין פועלת כאגוניסט חלקי לקולטני דופמין D3 ו־D2 ולקולטן סרוטונין 5-HT1A, וכן כאנטגוניסט לקולטני סרוטונין 5-HT2A.
פעילותה הקלינית מיוחסת הן לתרופת האם והן לשני מטבוליטים פעילים (DCAR ו־DDCAR), שלהם תרומה משמעותית להשפעה ארוכת הטווח.
ספיגה: לאחר מתן פומי, עם הגעה הדרגתית לשיווי משקל.
פיזור: פיזור נרחב וקשירה גבוהה מאוד לחלבוני פלזמה.
מטבוליזם: מטבוליזם כבדי בעיקר על ידי CYP3A4.
הפרשה: בעיקר דרך השתן והצואה לאחר מטבוליזם.
זמן מחצית חיים: 2–4 ימים לתרופת האם ו־1–3 שבועות למטבוליטים הפעילים.
קריפרזין מקיימת אינטראקציות משמעותיות עם תרופות המשפיעות על CYP3A4. יש להימנע משילוב עם מעכבים או משרים חזקים של אנזים זה, וכן מצריכת מיץ אשכוליות במהלך הטיפול.
קריפרזין נחקרה גם בהתוויות נוספות, כולל הפרעה דיכאונית מג'ורית כטיפול משלים לנוגדי דיכאון, והתוויות אלו אושרו בחלק מהמדינות.
המידע לגבי שימוש בהיריון בבני אדם מוגבל.
לפיכך, השימוש בתרופה אינו מומלץ במהלך היריון אלא אם התועלת הצפויה עולה על הסיכון.
לא ידוע אם קריפרזין מופרשת לחלב אם בבני אדם; בשל ממצאים מבעלי חיים, מומלץ להימנע מהנקה במהלך טיפול בתרופה.
קרישת דם (בלועזית: Coagulation) היא מנגנון שבאמצעותו נשמרת תקינותו של מחזור הדם ונמנע איבוד דם במקרה של דימום עקב פגיעה בכלי הדם.
מנגנון זה הוא חלק מההומאוסטאזיס של גוף האדם.
בתהליך קרישת דם נוצרת רשת סיבים, המורכבת מחלבון הפיברין, ומעוגנת על גבי טסיות הדם ולעיתים נלכדים בה גם תאי דם אדומים.
מנגנון קרישת הדם הוא רב שלבי, כאשר חלבונים מסיסים, הנמצאים בדם במצב לא פעיל, והופעלו כתוצאה מנזק שנגרם לדופן כלי הדם, מפעילים בתהליך שרשרת חלבונים אחרים עד להפיכת פיברינוגן (חלבון מונומר מסיס) לפיברין (פולימר בלתי מסיס, הוא רשת הקריש).
הפיברינוגן נוצר בכבד ומהווה 4% מחלבוני הפלזמה.
האנזים תרומבין חותך את הפיברינוגן ומאפשר את יצירת הפולימר פיברין, שאינו מסיס, ומהווה את הקריש הנדבק אל כלי הדם הפגוע ומונע את דליפת הדם ממקום הפצע.
הסידן חיוני לתהליך קרישת הדם.
השלב הראשוני - שפעול טסיות הדם
טסיות דם הן אלו המאתחלות את תהליך קרישת הדם בחלק נכבד מהמקרים.
בכלי דם רגילים, מופרש החלבון vWF (פקטור פון וילברנד – von Willebrand Factor) לאזור שמתחת לתאי האנדותל (שכבת התאים המרפדת את כלי הדם מבפנים).
כאשר נהרסים תאי האנדותל כתוצאה מפציעת כלי הדם, נחשף ה-vWF לזרם הדם ונקשרים אליו קולגן וטסיות הדם, המצוידות בקולטנים הן לקולגן והן ל-vWF ונצמדות לחלבונים הללו.
תהליך ההצמדה לדופן כלי הדם הפגוע נקרא - אדהזיה.
קישור הטסיות לקולגן ול-vWF, משפעל אותן.
שפעול זה גורם למספר אפקטים:
שחרור תוכן הטסיות: ADP, סרוטונין, vWF וחומרים נוספים.
שחרור תוכן הטסיות גורם למשיכה של טסיות נוספות לאזור.
טסיות אלו אף הן משופעלות על ידי ADP וסרוטונין וכך הלאה.
שפעול הטסיות מאפשר קישור פיברינוגן לטסיות והיצמדות שלהן זו לזו (אגרגציה) עד ליצירת מעין פקק של צבר טסיות.
שינוי בצורת הטסיות: הטסיות מאבדות את צורתן המעוגלת והופכות לדמוי כוכב.
בצורה כזאת יש ביכולתן להצמד טוב יותר.
השלב השני - יצירת סיבי הקריש על גבי טסיות הדם
ההפעלה של מערכת גורמי הקרישה נעשית עם חשיפת חלבון ממברנלי הנקרא גם גורם רקמתי tissue factor (שם מסחרי תרומבופלסטין), אשר יחד עם גורם הקרישה פקטור VII חותך את גורם הקרישה פקטור X (ראה איור ) במסלול הנקרא אקסטרינזי - מסלול זה נבדק בתבחין PTׂׂׂׂ.
מסלול אחר הנקרא אינטרינזי, נעשה במבחנה, עם החשיפה של פלזמת הדם למשטח בעל מטען שלילי, כמו סיליקה, אשר מפעיל את גורם הקרישה פקטור XII, וזה מפעיל שרשרת הכוללת את גורמי הקרישה FXI ו-FIX.
ולכן נקרא גם מסלול הנוצר על ידי מגע (contact system).
מסלול זה נבדק בתבחין PTT.
מקובל לחלק את מנגנון הקרישה לשלושה שלבים:
התהליך עד להפעלת פקטור X – יכול להיעשות במנגנון האינטרינזי ( המתחיל ב-פקטור XII, פוספוליפידים ויוני סידן, וכולל גם את פקטור VIII, פקטור IX, פקטור XI ), או במנגנון האקסטרינזי (המתחיל בגורם הרקמתי ופקטור VII).
שניהם מפעילים לבסוף את FX.
הפעלה של פקטור II – (פרותרומבין) שהופך לתרומבין, בעזרת פקטור X, יחד עם פקטור V ויוני סידן ופוספוליפידים.
פקטור I (פיברינוגן) הופך לפיברין, על ידי תרומבין, ועובר פילמור ספונטני.
פקטור XIII יוצר קשרי הצלבה בין סיבי הפיברין ליצירת רשת הקריש.
שלבים 2-3 נבדקים בתבחין TT.
לעיתים נוצר קריש דם באופן ספונטני בכלי דם תקינים.
פקיקים אלו עלולים להיתקע בדפנות כלי הדם ולחסום בצורה חלקית או מוחלטת את זרימת הדם.
במקרה וזרימת הדם אל שריר הלב נחסמת, למשל, התוצאה עלולה להיות אוטם שריר הלב (התקף לב).
במקרה שזרימת הדם אל הריאה נחסמת, התוצאה היא תסחיף ריאתי.
במקרה וזרימת הדם אל המוח נחסמת, התוצאה היא שבץ.
קריש דם שנוצר באופן ספונטני בכלי דם תקין ושנשאר צמוד לדופן כלי הדם נקרא קריש דם (Thrombus).
במקרה שהפקיק ניתק ומתחיל לזרום עם הדם, הוא מכונה "תסחיף" (Embolus).
קרישי דם במערכת הוורידים העמוקים של הרגליים (הוורידים העיקריים אשר מנקזים את הדם מהרגליים אל הגוף) גורמים לפקקת ורידים ואף להביא לתמותה בשל תסחיף ריאתי.
קיימות מספר מחלות של קרישת דם, המתבטאות בקרישת-יתר, מצב שבו פקיקים נוצרים בצורה מוגברת ועלולים לחסום כלי דם, או קרישת-חסר, מצב שבו דימומים פנימיים וחיצוניים אינם מופסקים עקב פגם בתהליך קרישת הדם.
מחלת קרישת הדם הידועה ביותר היא המופיליה שהיא מחלה של קרישת-חסר.
גירוי יתר של מנגנוני קרישת הדם יכול להוביל לקרישה תוך-כלית מפושטת.
באופן כללי, הפרעות בקרישת הדם מחולקות לשני סוגים:
הפרעה בשלב הראשוני (Primary hemostasis disorder), שבה הפגם הוא בטסיות.
מאחר שהן הראשונות להגיב במקרים של דימום, פגם בהן יאופיין בדימומים מיידיים ושטחיים, ובריריות – רירית האף, מערכת העיכול, מנורגיות, דימומי חניכיים והמטומות בעור.
דימומים כאמור יכולים לאפיין גם צורה קלה של מחלת פון וילברנד.
אצל חולה בעל דימומים כאלו, יש לבחון מהו מספר הטסיות (בספירת דם), וכן בדיקה תפקודית לאיגור (אגרגציה) של הטסיות.
דוגמאות להפרעות מסוג זה הן תסמונת ברנאר-סוליה, שבה הפגם הוא בהיצמדות הטסיות לדופן כלי הדם (אדהזיה), ותרומבואסתניה על-שם גלנצמן, שבה הפגם הוא ביכולת הטסיות להיצמד זו לזו (אגרגציה); במצבים אלה ניתן לראות כי הקריש אשר נוצר לא מתכווץ, תהליך הנוצר על ידי הטסיות.
הפרעה כזו מאופיינת בזמן דימום ארוך.
הפרעה בשלב השני (Secondary hemostasis disorder), שבה הפגם הוא בפקטורי הקרישה (יכול להיות גם צורה קשה של מחלת פון וילברנד): הדימומים הם עמוקים - לחללים, לשרירים, פרקים, תוך מוחי ולרטרופריטוניאום.
אצל חולה עם דימומים כאלו, יש לבחון את הערכים PTT, PT, פיברינוגן, TT (בהמשך, להלן) ובדיקות נוספות כגון D-DIMER.
כל בדיקה מכוונת לגבי פקטורי קרישה ספציפיים שעלולים להיות פגומים בתהליך הקרישה.
זמן דימום תקין נע בין 4 ל-8 דקות, הוא מוארך בהפרעה כמותית או איכותית בטסיות ובפגיעה בכלי הדם.
זמן קרישה תקין נע בין 8 ל-12 דקות.
זמן פרותרומבין, או PT-prothrombin time – זהו מבחן שבו מוסיפים תרומבופלסטין רקמתי ויוני קלציום, המפעילים את מערכת הקרישה.
מבחן זה בודק למעשה את המנגנון האקסטרינזי ותפקודו של פקטור VII, וכן את שלב 2 כאמור לעיל.
הזמן התקין נע בין 12–14 שניות.
כך למשל, מחסור בפקטור VII יגרום לעליה ב-PT, בעוד שספירת הטסיות ו-PTT יהיו במסגרת הנורמה .
באופן דומה, שימוש בקומדין או קיומה של מחלת כבד, עלולים להאריך את PT.
מבחן PTT- partial thromboplasin time- זהו מבחן הבודק את המנגנון האינטרינזי.
קרישת הפלזמה נבדקת על ידי הוספת קלציום, פוספוליפידים וגורמים המפעילים את פקטור XII ובוחנים כמה זמן לוקח לקריש הדם להיווצר.
זמן תקין הוא בין 25–40 שניות.
במקרה שגם PTT וגם PT מוארכים (כאשר מספר הטסיות הוא תקין), יש בעיה בפקטורי הקרישה המשותפים הן למנגנון האינטרינזי והן למנגנון האקסטרינזי – פקטור 10,5,2,1.
זמן תרומבין (TT-thrombin time) – זהו מבחן הבודק את שלב 3 של הקרישה בלבד.
זמן מוארך מעיד על רמת פיברינוגן נמוכה, או הפרעה בפעילות הפיברינוגן (מוסיפים תרומבין, אשר אמור להפוך פיברינוגן לפיברין, אם רמות הפיברינוגן נמוכות או שיש הפרעה בפעילותו, הזמן יתארך).
קרית המשפט הוא כתב עת משפטי היוצא לאור מדי שנה על ידי בית הספר למשפטים של הקריה האקדמית אונו.
כתב העת נוסד בשנת 2001 והוא עוסק בעיקר בחידושים, בתהליכים ובמגמות במשפט.
בין עורכיו היו הפרופסורים מנשה שאוה, דודי שוורץ, עמיחי כהן, ידידיה שטרן וגבריאל הלוי.
כרכים א,' ב' ו-ג' יצאו בשנים התשס"א-התשס"ג בעריכתו של פרופ' מנשה שאוה.
כרכים ד ו-ה' יצאו לאור בשנת התשס"ד- התשס"ה בעריכת פרופסור דודי שוורץ.
כרך ו' יצא לאור בשנת התשס"ו בעריכת ד"ר עמיחי כהן ופרופ' ידידיה שטרן.
כרך ז' יצא לאור בשנת התשס"ח בעריכת ד"ר עמיחי כהן.
כרכים ח' ו–ט' יצאו לאור בשנים התשס"ט- התש"ע בעריכת פרופ' גבריאל הלוי.
כרך י' יצא לאור בשנת תשע"ד בעריכתה של ד"ר לאה פסרמן-יוזפוב.
כרך י"א פורסם באתר כתב העת בשנים תשע"ה–תשע"ח בעריכתה של ד"ר לאה פסרמן-יוזפוב.
סרי טירומלאי קרישנהמצ'ריה (Sri Tirumalai Krishnamacharya, בקנאדה: ಶ್ರೀ ತಿರುಮಲೈ ಕೃಷ್ಣಮಾಚಾರ್ಯ, שְׁרִי טִירוּמַלַאי קְרִישְׁנַמָצָ'רְיָה, 18 בנובמבר 1888 - 28 בפברואר 1989) היה מורה, מרפא באיור ודה, מומחה לסנסקריט ולפילוסופיה הינדית.
קרישנהמצ'ריה ידוע כמחייה ההאתה יוגה, לימוד ששם דגש על הצד הפיזי בתרגול כפי שמקובל היום במערב, כאדריכל של הוינייסה יוגה המתורגלת כרצף של תנוחות תוך שימת דגש על התאמת הנשימה לתנועה וכיוגי המסוגל לעצור את פעימות ליבו.
ברחבי הודו התפרסם ביכולתו לרפא ולשפר את איכות חייהם של מטופליו תוך שימוש בשילוב יוגה עם איור ודה.
אף על פי שמעולם לא עזב את היבשת בה נולד, תורתו השתרשה היטב במערב, בעיקר בזכות תלמידיו, שהתפרסמו, כל אחד בפיתוח שיטת תרגול שונה: בנו, ט.ק.ו.
דסיקצ'ר שפיתח איתו את ה"ויניוגה" המדגישה את הסינכרון בין התנועות לנשימה ומתאימה את התרגול למצב הכללי (גיל, עיסוק וכדומה) בו נמצא המתרגל, גיסו, ב.ק.ס.
איינגר שהתמקד בשלימות שבביצוע התנוחה, ופיתח לשם כך שלל עזרים, ק.
פטבי ג'ויס מפתח האשטנגה יוגה המדגישה את הדינמיות שבין התנוחות ואת בניית הבעירה (זיעה) בגוף, ואינדרה דבי אשר הפיצה את היוגה מחוץ להודו.
קרישנהמצ'ריה, המורה של המורים המובילים במאה העשרים נחשב לאחד מאישי היוגה המשפיעים ביותר ומכונה האבא של היוגה המודרנית.
נולד ב-18 בנובמבר 1888 במוּצ'וּקוּנְדַפּוּרַם (Muchukundapuram), כפר במדינת המחוז קרנטקה שבדרום הודו.
אביו, סרי טירומלאי סריניווסה טטצ'ריה, היה מורה ידוע לודות.
שם אימו היה שרימטי רנגניקיממה.
בגיל שש התחיל ללמוד ולכתוב סנסקריט ותפילות ודיות תחת ההשגחה הקפדנית של אביו שגם לימד אותו תנוחות יוגיסטיות (אסאנות) ופראנאימה (טכניקות נשימה הודיות עתיקות).
אביו נפטר כשהיה בן 10 והמשפחה נאלצה לעבור למייסור, העיר השנייה בגודלה במדינת קרנטקה שם כיהן אבי סבו כראש מינזר הינדי עתיק ומפורסם: The Bramhatantra Parakala Mutt.
קרישנהמצ'ריה החל לרכוש השכלה פורמלית בקולג' המלכותי של מיסור בפילוסופיה הינדית ולוקיגה הודית.
בגיל 16 נסע לעיר אלוור טירונג'רי במדינת טמיל-נדו בעקבות חלום שהיפנה אותו לשם.
כשהגיע ליעדו, כך הוא מספר, נכנס לטראנס שבמהלכו פגש שלושה מלומדים.
הם לימדו אותו את ה"יוגה רהסייה", חיבור יוגי עתיק וידוע שאבד במהלך הזמן.
כשהקיץ מהטראנס, הוא זכר את כל החיבור האגדתי, והשתמש בו ללימוד במשך כל חייו.
משם המשיך לנדוד ברחבי הודו בעקבות הפלגים האורטודוכסים של ההינדואיזם.
בשנת 1906 נרשם ללימודי סנסקריט ולוגיקה באוניברסיטת בנארס הידועה כעיר של מאות מקדשים וכמרכז גדול ומרשים ללימוד פילוסופיה הודית מסורתית.
פנימיית קריית הילד היא פנימייה טיפולית לילדים ונערים בסיכון מהמגזר החרדי ומופעלת על ידי עמותת 'מעונות ילדים בישראל קריית הילד', בפיקוח ובאמצעות השירות לילד ונוער במשרד הרווחה.
הפנימיה ממוקמת בשכונת רוממה בירושלים.
הפנימייה מפעילה שני סניפים נוספים ברחבי ירושלים, בנוסף למערך של 80 גני ילדים, גני שפה ורשת צהרונים.
הפנימיה ורשת הגנים מנוהלים על ידי הרב דוד פרוש.
הילדים מופנים לפנימייה על ידי משרד הרווחה באמצעות לשכות הרווחה הפזורות בכל רחבי הארץ.
קריית הילד הוקמה בשנת 1951 על יד הרב מנחם פרוש, חבר הכנסת במשך 35 שנה, החל מהכנסת הרביעית, ומגדולי עסקניה של היהדות החרדית.
ראשית דרכה של קריית הילד היה בהקמת מעונות וגני ילדים לרווחתם של משפחות מרובות ילדים בשנת 1951. בשנת 1973 נוסדה ה'מתיבתא' - פנימייה עם מסגרת לימודית, במטרה לייצר מקום מיטיב ליתומים ולילדי הדור השני לשואה, ולהוות מקור לקירוב והפצת יהדות ואהבה.
בשנת 1999 הייתה קריית הילד מהראשונים שעברו ממתכונת של פנימייה המונית למודל של משפחתונים שהפך במהלך השנים לסמל ולדגל בפנימיות הרווחה.
גילאי החניכים הוא 6–19, והם זוכים בפנימייה למסגרת טיפולית מקצועית, עם דגש על אוירה משפחתית חמה ומיטיבה, המסייעת לטפח לקדם ולבנות את אישיותם.
הילדים באים מרקעים סוציואקונומיים קשים, מקרי סעד שונים, רובם ככולם סובלים מבעיות רגשיות או גם נפשיות, דבר המשפיע על תפקודם החברתי, הלימודי והסביבתי.
כיום מבנה הפנימיה הוא משפחתוני, כך שכל קבוצת 10–12 חניכים מהווים קבוצה קטנה ומשפחתית הנקראת "משפחתון".
על כל משפחתון מופקדים זוג הורי-בית המלווים מקצועית על ידי עו"ס קליני, אליהם מתלווה מדריך נוסף, שתפקידם להעניק לילדים בית חם ואוהב, והוואי משפחתי תקין.
המודל מאפשר חיים ביתיים משפחתיים, לצד ובדגש על שילוב הלימודים בקהילה, כדי לתת להם כר נרחב להתפתחות נורמטיבית כמו כל ילד.
ילדי הפנימיה מחולקים ב-6 קבוצות.
בפנימייה ישנו מערך טיפול נרחב הכולל: פסיכיאטר, פסיכולוגים, עובדים סוציאליים, מטפלים באמצעות בעלי חיים, אומנות ונגינה, וכן קבוצות טיפוליות שונות.
כל חניך מקבל טיפול פרטני על ידי הצוות המקצועי.
הפנימייה מפעילה מערך חינוך המשבץ ודואג לכל העניינים הלימודיים, ובכלל זה: תוכניות העשרה ולמידה, מערך חוגים רחב המסייע ועוזר במוטוריקה, פיתוח חשיבה, כושר גופני, כישורי חיים, העצמה אישית, הקניית ביטחון וחדוות יצירה.
חיי החברה בקרית הילד מתאפיינים בפעילויות טיולים, מסיבות ותרבות, בר מצוות, כינוסים ועוד.
כל אירוע וחג מקבל מימד חווייתי רוחני וערכי ראוי, מתוך מטרה לייצר זמן איכות וכלי לגיבוש הקבוצות, כמו גם יצירת אינטראקציה חברתית בין הקבוצות ובתוך כל קבוצה וקבוצה.
קרכרודונטוזאורוס (שם מדעי: Carcharodontosaurus) הוא סוג של דינוזאור תרופוד טורף שחי בצפון אפריקה בתור הקרטיקון.
פירושו המילולי של השם – "לטאת שן חדה", אך בפועל השם נובע משמו של סוג הכריש קרחה לבנה, ולכן יש לקרוא את שמו כ"לטאת כריש" או "לטאת שן-כריש".
הקרכרודונטוזאורוס היה כנראה קרוב משפחה של הגיגאנוטוזאורוס והמפוזאורוס שחיו בדרום אמריקה והאקרוקנתוזאורוס שחי בצפון אמריקה - כולם השתייכו למשפחת הקרכרודונטוזאוריים .
לפי מחקרים אחרונים שבדקו את הפיזיולוגיה של משפחתו, ככל הנראה הקרכרודונטוזאורוס הגיע למהירויות של יותר מ-52 קמ"ש, מהיר מאוד ביחס למשקלו.
בזכות גודלו הרב היה טורף על בשטחו ונהנה מטריטוריה רחבה.
שיניו, דמויות שיני הכריש, היו נשקו העיקרי ונועדו לחתוך את בשר הטרף ולגרום לדימומים עמוקים.
טרפו היה הדרוזאוריים כמו האורנוזאורוס וזאורופודים בינוניים וגדולים שהיו נפוצים באותה תקופה בצפון אפריקה.
בסוג קרכרודונטוזאורוס התגלו 2 מינים:
קרכרודונטוזאורוס סהרה (Carcharodontosaurus saharicus) - מין צפון אפריקני שמאובניו נתגלו במדבר סהרה במרוקו בשנת 1925. אורכו הוערך בין 12 ל- ומספר פלאונטולוגים העריכו את גודלו המרבי ב- אורך ו-10 טונות במשקל, גדול יותר מהטירנוזאורוס רקס ושווה גודל לגיגאנוטוזאורוס מאמריקה הדרומית.
בשל גודלו היה חייב להחזיק בטריטוריה ענקית שככל הנראה היה נלחם עליה פעמים רבות בחייו בדינוזאורים אחרים שחיו באזור באותה תקופה כמו הרוגופס, הספינוזאורוס שהיה נדיר על האדמה בה שלט, וקרכרודונטוזאורים אחרים.
כמו כן, סמוך למקווי המים היה עליו גם להיזהר מהסרקוסוכוס (דמוי-תנין ענק).
ב-2007 נתגלה בניז'ר מין נוסף של קרכרודונטוזאורוס, Carcharodontosaurus iguidensis אורכו היה ומשקלו היה 4.5 טונות.
הקרכרודונטוזאורוס מופיע בסדרות הכוכב דינוזאור ומפלצות חוזרות לתחייה.
קרכרודונטוזאוריים (שם מדעי: Carcharodontosauridae) היא משפחה של דינוזאורים טורפים המשתייכים לתת-סדרת תרופודה ולקבוצת הקרנוזאורים.
המשפחה הוגדרה ב-1931 בידי החוקר ארנסט שטרומר.
משמעות שמם הוא: "לטאות שן-כריש", עקב מבנה השיניים הארוכות, החדות והמשוננות שלהם שנועד לקרוע בשר ולגרום ולחתכים עמוקים במיוחד.
ייתכן שטורפים אלה לא רק הרגו את הטרף אלא גם חיכו שימות מדימומים או מזיהום חיידקים, בדומה לכוח ענק.
ייתכן שהם אף גנבו טרף לטורפים קטנים מהם.
הקרכרודונטוזאורים היו טורפי-על ששגשגו בעיקר באמריקה הדרומית ואפריקה במשך הקרטיקון.
טרפם העיקרי כלל בעיקר זאורופודים ענקיים, לרוב טיטאנוזאורים אף שהם יכלו לטרוף כל דינוזאור או אף חיות אחרות באמצעות לסתותיהם החזקות.
החוקרים סבורים שישנו קשר בין הימצאות זאורופודים ענקיים להימצאות הקרכרודונטוזאורים במספר אזורים, מה שגרם להיעלמותם עם היעלמות הזאורופודים מהם ניזונו.
כך הגיגאנוטוזאורוס והמפוזאורוס מפטגוניה נעלמו עם הכחדת הארגנטינוזאורוס והסלטזאורוס, הקרכרודונטוזאורוס מצפון אפריקה נעלם עם הכחדת הפרליטיטאן והאקרוקנתוזאורוס נעלם לצד הכחדת הזאורופוסידון.
קריתמון ימי (שם מדעי: Crithmum maritimum) הוא מין צמח יחיד בסוגו המשתייך למשפחת הסוככיים.
הוא מואבק על ידי זבובים או חיפושיות.
עלי הקריתמון ירוקים- אפרפרים, בשרניים ועשירים במלח ולכן עמידים לתקופות רבות.
הוא יושב על הסלעים הקרובים למי הים ונשטף לעיתים קרובות על ידי הגלים ונותר חשוף למלח ורוחות.
הקריתמון הימי נפוץ בחופי ארץ ישראל, בחופי הים התיכון ובחופי צפון אירופה.
קרית ספר הוא מפעל ביבליוגרפי שנוסד על ידי הספרייה הלאומית, ושמטרתו ליצור את "הביבליוגרפיה הלאומית של מדינת ישראל והעם היהודי".
וזאת על ידי קטלוג שיטתי של כל החומר המודפס במדינת ישראל, ושל כל החומר המודפס בעולם העוסק במדינת ישראל או בעם היהודי.
במסגרת פעילות זו הוציא המפעל לאור את כתב העת "קרית ספר".
כתב העת יצא 4 פעמים בשנה (רבעון), ובו תועדו כל הפרסומים הביבליוגרפיים שנוספו למאגר.
כתב העת פורסם החל מייסוד המאגר בשנת 1925 ועד לשנת 2003. נכתבו בו גם מאמרים ביבליוגרפיים רבים.
הפרסום בכתב העת חולק לפי מדורים (מדור כתבי עת, מדור אנציקלופדיות, מדור מקרא, מדור ספרות המדרש, וכו'), בכל מדור הופיעו הספרים שיצאו לאור בנושא זה, כאשר לכל ספר נלווה תיאור וסקירה ממצה.
החל מ-2003 המאגר זמין בקטלוג ציבורי מקוון וחינמי, המתעדכן מדי יום.
והוא משולב בממשק הקטלוגים של הספרייה הלאומית.
אולם במאגר המקוון, להבדיל מבכתב העת, אין תיאור ממצה לכל פריט אלא רק ציון של המדור (מכונה "מדור קרית ספר") אליו הוא משתייך.
ב-2018 המאמרים נסרקו וצורפו לרמב"י.
קרל, הדוכס הגדול של באדן היה הדוכס הגדול השני של באדן בין השנים 1811–1818.
קרל נולד ב-8 ביולי 1786 בקרלסרוהה, לקרל לודוויג, נסיך הכתר של באדן ולאמליה, נסיכת הסן-דרמשטדט, בתו של לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטדט.
בשנת 1801 יצאו קרל ואביו לביקור אצל אחיותיו ברוסיה ובשוודיה, ובחזרתם נהרג אביו כשנפל ממרכבתו.
בשל השפעתה הרבה של צרפת על באדן, נאלץ קרל בשנת 1806 להתחתן עם סטפני דה בוארנה, בתם של קלוד דה בוארנה וקלודין פרנסואז אדריאן גבריאל דה לזיי-מארנזי, בניגוד לדעתן של אמו ואחיותיו, שרצו שקרל יתחתן עם אוגוסטה, נסיכת בוואריה.
בשנת 1807 פיקד קרל על כוחות הדוכסות הגדולה של באדן במלחמה לצד צרפת, והשתתף במצור על דנציג.
בשנת 1808 חזר קרל לבאדן, ומונה לעוצר במקום סבו קרל פרידריך.
בשנת 1811 מת סבו קרל פרידריך, וקרל עלה לשלטון במקומו.
קרל נלחם לצידה של צרפת עד לאחר קרב לייפציג, שאז עבר לצד מדינות הקואליציה השישית.
ב-4 באוקטובר 1817 אישר קרל את זכות הירושה של צאצאי לואיזה קרולינה פון הוכברג, לאחר שראה שאין צאצאים אחרים של סבו שיירשו את השלטון, ואף דאג שאספת הנסיכים של באדן תאשר זאת ב-20 בנובמבר 1818, זמן קצר קודם מותו.
אולם בקונגרס וינה טענו אוסטריה ובוואריה לזכותם על חלקים מבאדן, ובנוסף מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה היה נשוי לאחותו קרולינה מבאדן, ובשל כך טען לזכות ירושה על באדן.
בשל כך הוחלט בשנת 1818 לוותר על מחוז ורטהיים לממלכת בוואריה, ובנוסף התחתן דודו למחצה לאופולד עם סופיה, נסיכת שוודיה, שהייתה נינה של סבו מאשתו הראשונה, על מנת לחזק את טענתו לכתר.
ב-8 בדצמבר 1818 מת קרל ללא בנים יורשים, ובמקומו עלה לשלטון דודו לודוויג הראשון.
ב-8 באפריל 1806 התחתן קרל עם סטפני דה בוארנה, בתם של קלוד דה בוארנה וקלודין פרנסואז אדריאן גבריאל דה לזיי-מארנזי, ממנה נולדו לו חמישה ילדים:
קרל, נסיך הסן-קאסל , היה חתנו של פרדריק החמישי, מלך דנמרק וחותנו של פרדריק השישי, מלך דנמרק.
קרל נולד ב-19 בדצמבר 1744 בקאסל לפרידריך, נסיך הכתר של הסן-קאסל, שהיה מאוחר יותר רוזן הסן-קאסל, ולמרי, נסיכת בריטניה, בתו של ג'ורג' השני, מלך בריטניה.
לאחר פרידתם של הוריו, עברו קרל, אמו ואחיו לדנמרק, שם התגוררה אחות אמם לואיז, נסיכת בריטניה, אשת פרדריק החמישי, מלך דנמרק.
בשנת 1758 התגייס קרל לצבא המלכותי הדני, ובשנת 1765 מונה למפקד יחידות הארטילריה בדרגת מייג'ור גנרל.
בשנת 1766 מת דודו פרדריק החמישי, מלך דנמרק, ובן דודו כריסטיאן השביעי, מלך דנמרק הוכתר במקומו.
כריסטיאן השביעי מינה את קרל למפקד חיל המשמר המלכותי בדרגת לוטננט גנרל, ונתן לו תואר אביר מסדר הפיל וחבר במועצה המלכותית.
בנוסף הוא מינה אותו למושל נורווגיה, תפקיד ששימש בו עד לשנת 1768, על אף שלא ביקר בה במהלך תפקידו.
ב-30 באוגוסט 1766 התחתן קרל עם לואיזה, נסיכת דנמרק, בתם של פרדריק החמישי, מלך דנמרק ולואיז, נסיכת בריטניה.
בתחילה התגוררו בני הזוג בקופנהגן, אולם עד מהרה הסתכסך קרל עם גיסו כריסטיאן השביעי, ובשנת 1767 עברו בני הזוג להתגורר בהנאו יחד עם אמו מרי, נסיכת בריטניה.
בשנת 1768 רכש קרל את האחוזה והכפר של אופנבך-רומפנהיים, ממשפחת אדלסהיים, ובשנת 1771 הרחיב את האחוזה וכלל בה את ארמון הנסיכות.
אמו מרי חיה בארמון עד מותה בשנת 1772, ובשנת 1781 מכר קרל את ארמון רומפנהיים לאחיו הצעיר פרידריך, נסיך הסן-קאסל.
בשנת 1769 מונה קרל למושל הדוכסויות שלזוויג-הולשטיין, ועבר להתגורר עם משפחתו בטירת גוטורפ, ובנוסף קיבלו בני הזוג אחוזה בגיבי שנקראה על שם אשתו - לואיזנלונד.
בשנת 1772 מונה קרל למושל נורווגיה, והמשפחה עברה להתגורר בכריסטיאניה, ומההכנסות הרבות שקיבלו בנו מעון קיץ לאחוזת לואיזנלונד.
בשנת 1774 מונה קרל למפקד הצבא הדני בנורווגיה.
במהלך מלחמת הירושה הבווארית לחם קרל בצבא הפרוסי, וזכה לאמונו של פרידריך הגדול.
בשנת 1788 פרצה מלחמה בין רוסיה לשוודיה, וכתוצאה מהברית בין דנמרק לאימפריה הרוסית, הצטרפה דנמרק למלחמה נגד שוודיה.
קרל פיקד על הצבא הדני שלחם מכיוון נורווגיה, אולם על אף הצלחות ראשוניות נאלץ לבסוף לסגת, והפופולריות שלו ירדה בעקבות כך.
בשנת 1790 התחתנה בתו מריה, נסיכת הסן-קאסל עם פרדריק, נסיך הכתר של דנמרק, ובשנת 1801 פיקד קרל על הצבא שכבש את המבורג וליבק במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
בשנת 1805 קיבל אחיו וילהלם את התואר הנסיך הבוחר מהסן, ונתן לקרל את התואר "רוזן הסן-קאסל".
בשנת 1808 מת גיסו כריסטיאן השביעי, מלך דנמרק, וחתנו עלה לשלטון במקומו כפרדריק השישי, מלך דנמרק, ובשנת 1814 קיבל קרל דרגת פילדמרשל בצבא המלכותי הדני.
בשנת 1831 מתה אשתו לואיזה, נסיכת דנמרק, וב-17 באוגוסט 1836 מת קרל באחוזתו בלואיזנלונד.
ב-30 באוגוסט 1766 התחתן קרל עם לואיזה, נסיכת דנמרק, בתם של פרדריק החמישי, מלך דנמרק ולואיז, נסיכת בריטניה, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
לואיזה קרולינה, נסיכת הסן-קאסל (1789–1867), התחתנה עם פרידריך וילהלם, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג
קרל, נסיך הסן היה בנו של לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן ואביו של לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן.
קרל נולד ב-23 באפריל 1809 בדרמשטאדט שהשתייכה לרוזנות הסן-דרמשטדט, ללודוויג, נסיך הכתר של הסן, ולוילהלמינה, נסיכת באדן, בתם של קרל לודוויג, נסיך הכתר של באדן ואמליה, נסיכת הסן-דרמשטדט.
קרל היה בחור משכיל וטייל עם אחיו לודוויג בכל רחבי אירופה.
קרל שירת בצבא הדוכסות, ולאחר מכן בצבא הקיסרות הגרמנית, ואף היה מפקד לשם כבוד של רגימנט הרגלים ה-118 (הדוכסות הגדולה של הסן ה-4).
ב-22 באוקטובר 1836 התחתן קרל עם אליזבת, נסיכת פרוסיה, בתם של וילהלם, נסיך פרוסיה ומריה אנה, נסיכת הסן-הומבורג, ממנה היו לו 4 ילדים.
ב-20 במרץ 1877 מת קרל בדרמשטאדט, ושלושה חודשים מאוחר יותר מת אחיו לודוויג השלישי, הדוכס הגדול של הסן ללא ילדים, ובנו לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן עלה לשלטון במקומו.
ב-22 באוקטובר 1836 התחתן קרל עם אליזבת, נסיכת פרוסיה, בתם של וילהלם, נסיך פרוסיה ומריה אנה, נסיכת הסן-הומבורג, ממנה היו לו 4 ילדים:
קרל, נסיך נסאו-אוזינגן , היה נסיך נסאו-אוזינגן בין השנים 1718–1775, ונסיך נסאו-זארבריקן בין השנים 1728–1835.
קרל נולד באוזינגן ב-31 בדצמבר 1712, לוילהלם היינריך, נסיך נסאו-אוזינגן ולשרלוטה אמליה, רוזנת נסאו-דילנבורג, בתם של היינריך, נסיך נסאו-דילנבורג ולדורותיאה אליזבת, נסיכת שלזיה-לגניצה.
בשנת 1718 מת אביו וילהלם היינריך, נסיך נסאו-אוזינגן, וקרל עלה לשלטון במקומו, אולם מכיוון שהיה קטין שלטה אמו כעוצרת במקומו.
בשנת 1728 מת דודנו פרידריך לודוויג, נסיך נסאו-אוטוויילר, וקרל ירש את המחוזות של נסאו-אוטוויילר, נסאו-אידשטיין ונאסאו-זארבריקן.
בשנת 1734 הוכרז קרל כבוגר על ידי קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ותפס את השלטון בידיו.
בשנת 1735 חילקו קרל ואחיו את הנחלות; קרל קיבל את אוזן, אידשטיין, ויסבאדן ולר, ואילו אחיו וילהלם היינריך השני, נסיך נסאו-זארבריקן קיבל את נסאו-זארבריקן וכמה שטחים קטנים יותר.
לאחר מכן העביר קרל את מגוריו מאוזינגן לביבריך, והמשיך במדיניות הפרוגרסיבית של אמו.
ב-21 ביוני 1775 מת קרל בביבריך, ובמקומו עלה לשלטון בנו קרל וילהלם, נסיך נסאו-אוזינגן.
ב-26 בדצמבר 1734 התחתן קרל עם כריסטינה וילהלמינה, רוזנת סקסוניה-אייזנך, בתם של יוהאן וילהלם השלישי, דוכס סקסוניה-אייזנך ומגדלנה זיבילה, דוכסית סקסוניה-וייסנפלס, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
בשנת 1743 התחתן קרל בנישואים מורגנטיים עם מריה מגדלנה גרוס, אשר קיבלה את התואר פון ביבריך, ונולדו לו ממנה 4 ילדים:
פיליפה קתרינה פון ביבריך (1744–1798), התחתנה עם הברון קרל פרידריך פון קראוזה
קרל פיליפ פון ביבריך, רוזן ויילנאו (1746–1789)
סופיה כריסטינה פון ביבריך (1750)
וילהלם היינריך פון ביבריך (1755)
קרל, דוכס וירטמברג היה בנו של פיליפ אלברכט, דוכס וירטמברג, וראש בית וירטמברג משנת 1975 ועד למותו.
קרל נולד בפרידריכסהאפן ב-1 באוגוסט 1936 לפיליפ אלברכט, דוכס וירטמברג ולרוזה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של פטר פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה ומריה כריסטינה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות.
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת טיבינגן, הצטרף קרל לחברה המשפחתית שמנהלת כ-55,000 דונם של יער, 22,000
דונם של כרי דשא ושדות, 500 דונם של כרמים, כ-700 אתרים בגרמניה ומחוצה לה, יערות בקנדה ובאוסטריה, וכן השקעות רבות.
בשנת 1975 מת אביו פיליפ אלברכט, דוכס וירטמברג, וקרל ירש את תאריו ואת ראשות בית וירטמברג, מאחר שאחיו לודוויג אלברכט, דוכס וירטמברג ויתר על זכויותיו כשהתחתן בנישואים מורגנטיים.
קרל עסק רבות בפעילות חברתית ובנתינת צדקה, והיה חבר בעמותת הצלב האדום הגרמני, קרן הזיכרון של באדן-וירטמברג, ואגודה למען ילדים חולי סרטן.
בנוסף, הוא היה חבר הסנאט של אוניברסיטת טיבינגן ואוניברסיטת הוהנהיים, והיה ידיד קרוב של חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד.
בשנת 2002 קיבל קרל מהאפיפיור יוחנן פאולוס השני תואר מפקד במסדר סנט גרגוריוס הגדול, בשל תרומתו לפיתוח החינוך הקתולי של הבישופות של רוטנבורג-שטוטגרט, ובשנת 2008 הוא קיבל תואר דוקטור מהמכללה הפילוסופית-תאולוגית.
ב-7 ביוני 2022 מת קרל בבית חולים ברוונסבורג.
את תאריו ירש נכדו וילהלם, דוכס וירטמברג, בן בנו הבכור פרידריך, שנפטר בחיי אביו.
ב-21 ביולי 1960 התחתן קרל עם דיאן, נסיכת אורליאן, בתם של אנרי, רוזן פריז ואיזבל, נסיכת אורליאן-ברגנסה, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
אברהרד, דוכס וירטמברג (נולד ב-1963), התחתן עם לוסיה דזירה קופף
פיליפ, דוכס וירטמברג (נולד ב-1964), התחתן עם מריה קרולינה, דוכסית בבוואריה
קרל, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן , היה נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן בין השנים 1831–1848.
קרל נולד ב-20 בפברואר 1785 בזיגמרינגן, לאנטון אלויס, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן ואמליה צפירינה, נסיכת זאלם-קירבורג, בתם של פיליפ יוזף, נסיך זאלם-קירבורג ומריה תרזה, נסיכת הורנס.
ב-4 בפברואר 1808 התחתן קרל עם מארי אנטואנט מירא, אחייניתו של ז'ואקים מירא, ממנה נולדו לו 4 ילדים.
בשנת 1831 מת אביו אנטון אלויס, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן, וקרל עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1833 זימן קרל אספה מכוננת (לנדטאג), ונתן חוקה לנתיניו.
קרל ייסד בנסיכות בית חולים, וביטל את הצמיתות ואת החוקים מימי הביניים שנהגו עדיין בנסיכות.
ב-19 בינואר 1847 מתה אשתו הראשונה מארי אנטואנט מירא, וב-14 במרץ 1848 התחתן קרל בשנית עם קתרינה, נסיכת הוהנלוהה-ואלדנבורג-שילינגספירסט, בתו של קרל אלברט השלישי, נסיך הוהנלוהה-ואלדנבורג-שילינגספירסט, אך לא היו לו ילדים ממנה.
בשנת 1848 הודח קרל מתפקידו במהלך מהפכות אביב העמים, ובנו קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1850 סופחה הנסיכות לפרוסיה יחד עם נסיכות הוהנצולרן-הכינגן, והשתיים אורגנו כפרובינציית הוהנצולרן.
לאחר הדחתו עבר קרל להתגורר בבולוניה, שם חי עד למותו ב-11 במרץ 1853.
ב-4 בפברואר 1808 התחתן קרל עם מארי אנטואנט מירא, בתם של פייר מירא ולואיז ד'אסטור, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
קרכרודון (שם מדעי: Carcharodon; מילולית: "שן חדה/משוננת") הוא סוג של דגי סחוס גדולים ממשפחת העמלציים, הכולל כיום מין אחד - עמלץ לבן, הקרוי גם קרחה לבנה, שהוא הדג הטורף הגדול בעולם והקטלני ביותר לאדם.
העמלץ הוא הכריש הגדול ביותר כיום, לאחר המינים כריש לווייתני, כריש ענק וכריש גדול-פה והוא מגיע לאורך של מעל שישה מטרים ולמשקל של עד שלוש טונות.
הוא בעל לסתות חזקות עם שיניים משוננות ביותר.
מבנה זה נותן לכריש עוצמת נשיכה חזקה יותר מכל חיה אחרת למעט כמה תנינאים.
הסוג קרכרודון קיים כבר מהמיוקן, לפני 16 מיליון שנה, אך רוב המינים שהיו בסוג נכחדו, למעט העמלץ הלבן.
המגלודון (Carcharodon megalodon) שהיה גדול הדגים מעולם, באורך אפשרי של 16 עד 28 מטרים ומשקל מוערך של כ-47 טונות נחשב לעיתים לשייך לסוג זה, עם זאת, חוקרים מסוימים רואים בו מין בסוג Carcharocles שבמשפחת האוטודונטיים הנכחדת.
ישנם דעות תומכות לכאן ולכאן.
קרל, נסיך ליינינגן היה נסיך ליינינגן משנת 1939 עד מותו.
קרל נולד בשטרסבורג (אשר מאוחר יותר הפכה לסטרסבור בצרפת) לאמיך, נסיך ליינינגן, בנם של ארנסט לאופולד, נסיך ליינינגן ומריה, נסיכת באדן, ולפאודורה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, בתם של הרמן, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ולאופולדינה, נסיכת באדן.
דרך אביו הוא היה צאצא של גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה.
ב-25 בנובמבר 1925 התחתן קרל עם מריה קירילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם הבכורה של קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, וויקטוריה מליטה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה, ממנה נולדו לו 7 ילדים.
ב-1937 הוא הצטרף למפלגה הנאצית ובשנת 1939 מת אביו, וקרל ירש את תאריו.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא נאלץ להתגייס לוורמאכט, ובסוף המלחמה הוא נפל בשבי הצבא האדום.
קרל סבל מרעב במחנה השבויים, וב-2 באוגוסט 1946 מת בסרנסק.
ב-25 בנובמבר 1925 התחתן קרל עם מריה קירילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם הבכורה של קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה וויקטוריה מליטה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
מכטילדה, נסיכת ליינינגן (נולדה ב-1936), התחתנה עם קרל אנטון בושר
קרל, נסיך ליינינגן, , היה נסיך ליינינגן ואחיה למחצה של המלכה ויקטוריה.
קרל נולד ב-12 בספטמבר 1804 באמורבאך, לאמיך קרל, נסיך ליינינגן ולויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד, בתם של פרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד ואוגוסטה, נסיכת רויס-אברסדורף.
אביו קיבל את נסיכות ליינינגן במהלך המדיטציה הגרמנית (Reichsdeputationshauptschluss) בשנת 1803, כפיצוי על אובדן אחוזות הארדנבורג בפפאלץ, שנכבשו על ידי הצבא הצרפתי המהפכני, וקבע את מקום מגוריו באמורבאך.
עם זאת, זמן קצר לאחר מכן חולקה הנסיכות בין הדוכסות הגדולה של באדן, ממלכת בוואריה והדוכסות הגדולה של הסן.
בשנת 1814 מת אביו, וקרל ירש את תאריו.
בשנת 1818, התחתנה אימו האלמנה עם הנסיך אדוארד, בנו הרביעי של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, ובשנת 1819 נלקחו קרל הצעיר ואחותו פאודורה, נסיכת ליינינגן ללונדון, לפגוש את אחותם למחצה הנסיכה ויקטוריה.
קרל למד בבית ספר פרטי בברן ומשנת 1821 ואילך למד משפטים באוניברסיטת גטינגן אצל המשפטן קרל פרידריך אייכהורן.
בשנת 1837 קיבל קרל את תואר אביר מסדר הבירית.
נסיכי ליינינגן היו חברי הלנדטאג בבאדן, בוואריה ובהסן.
בשנת 1842 הפך קרל לנשיא הבית העליון של בוואריה (Reichsrat), ואף מונה לגנרל-לויטננט בצבא הבווארי בחיל הפרשים.
ב-20 באפריל 1842, הוא ו-20 אצילים אחרים התכנסו בארמון ביבריך, והקימו את Adelsverein לארגן את התיישבות המהגרים הגרמנים בטקסס, וקרל נבחר לנשיא החברה.
במהלך המהפכות הגרמניות של 49–1848, קרל השיג מוניטין רב כרפורמטור ליברלי הדוגל במחשבה חופשית.
הוא תמך ביישום דמוקרטיה פרלמנטרית, והשמיע ביקורת גלויה על זכויות האצולה; בעקבות כך, ב-6 באוגוסט 1848 הוא מונה לראש ממשלת גרמניה המהפכנית, על ידי (Reichsverweser) יוהאן, ארכידוכס אוסטריה האוסטרי.
עם ראש מדינה קתולי וראש ממשלה לותרני, הושג שיווי משקל בדואליזם הגרמני.
יתר על כן, לקרל היו קשרים קרובים לבית המלוכה הבריטי, והוא זכה בדרך כלל להערכה.
הקבינט הסתמך בתחילה על הרוב של הליברלים והשמאל בפרלמנט של פרנקפורט שזה עתה הוקם.
עם זאת, ב-5 בספטמבר התפטר קרל, בשל הסכסוך בשלזוויג-הולשטיין, כאשר במלחמת שלזוויג הראשונה פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה חתם באופן חד צדדי על שביתת נשק עם דנמרק במאלמו.
צירים מהפרלמנט של פרנקפורט הגיבו בזעם וקרל, שלא היה מסוגל להחזיק את הסמכויות של השלטון המרכזי, אולץ להתפטר, והוחלף על ידי הפוליטיקאי האוסטרי אנטון פון שמרלינג, אשר שימש כראש ממשלה עד דצמבר.
בשנת 1851 התפטר קרל מתפקיד נשיא Adelsverein והתפקיד עבר לידי הרמן, נסיך ויד.
זמן קצר לאחר שאחייניתו ויקטוריה התארסה עם פרידריך, נסיך הכתר של פרוסיה, בשנת 1855 הוא סובל קשות מהתקף אפולקטי קשה, וב-13 בנובמבר 1856 הוא מת לאחר התקף נוסף.
ב-13 בפברואר 1829 התחתן קרל עם הרוזנת מריה פון קלבלסברג, בתם של הרוזן מקסימיליאן פון קלבלסברג ומריה אנה פון טורבה, ממנה נולדו לו שני בנים:
ארנסט לאופולד, נסיך ליינינגן (1830–1904) התחתן עם מריה, נסיכת באדן.
קרל, נסיך ליינינגן היה נסיך גרמני וחתנו של בוריס השלישי, מלך בולגריה.
קרל נולד ב-2 בינואר 1928 בקובורג, והיה בנם הצעיר של קרל, נסיך ליינינגן ומריה קירילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה וויקטוריה מליטה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה.
קרל היה נין של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ואלכסנדר השני, קיסר רוסיה.
בצעירותו הוא עבד בעיקר כאיש מכירות בפריז, ומאוחר יותר העביר את העסק לטורונטו.
בסופו של דבר הוא הפך להיות מנהל בבית ההשקעות.
קרל פגש את מריה לואיזה, נסיכת בולגריה במדריד, שם היא גרה עם אמה.
מריה לואיזה הייתה בתם היחידה של בוריס השלישי, מלך בולגריה וג'ובאנה מאיטליה, מלכת בולגריה.
בדצמבר 1956 התארסו השניים, וב-14 בפברואר 1957 הם התחתנו באמורבאך, ורחובות העיירה היו מלאים עם מאות צופים מריעים.
משפחתו של קרל הייתה בעלת אחוזות ענק בדרום גרמניה, ונחשבה לאחת ממשפחות האצולה העשירות ביותר בגרמניה.
הונה בשנת 1957 הוערכה ב-1.5 מיליארד דולר.
לאחר החתונה התגוררו בני הזוג במדריד עד יוני 1958, ולאחר מכן עברו לקנדה.
הנישואין לא היו מוצלחים, וב-4 בדצמבר 1968 התגרשו השניים.
מאוחר יותר עבר קרל לציריך, ולאחר מכן שוכנע על ידי כמה חברים יהודים לבקר בישראל, והחליט להשתקע בגליל.
בקשתו להתקבל כמתנדב בקיבוץ נדחתה עקב גילו, ולבסוף הוא עבר לעבוד בחוות ורד הגליל.
ב-14 בפברואר 1957 התחתן קרל עם מריה לואיזה, נסיכת בולגריה, בתם של בוריס השלישי, מלך בולגריה וג'ובאנה מאיטליה, מלכת בולגריה, ממנה נולדו לו שני ילדים:
קריתי קראנת היא ביולוגית שימור שבסיסה בבנגלורו, הודו.
מדענית עמיתה באגודה לשימור חיות הבר, במדינת ניו יורק, ארצות הברית ומנכ"לית המרכז ללימודי חיות בר בבנגלור.
היא עובדת על נושאים כגון קונפליקטים בין אדם וחיה, ושינוי באופני שימוש הקרקע.
העניין של קראנת בביולוגיה מקורו בבית אביה, שהוא ביולוג טיגריסים ידוע בהודו, ופועל למען שימור הטבע.
גם סבה היה סביבתן ידוע.
החל מילדותה, כבר למדה את היערות, החיות והמשאבים הטבעיים.
היא השלימה שני תארים ראשונים במדע באוניברסיטת פלורידה, ואת הדוקטורט שלה עשתה באוניברסיטת דיוק, על הכחדות זני יונקים בהודו בין 1850 ל-2000.
קראנת חוקרת סוגיות שימור בהודו מאז 2001. עבודתה כוללת חקר היכחדות של יונקים, אפקטים של לחצים אנתרופוגניים, התיישבות מחדש רצונית של בני אדם, מגמות בתיירות,, קונפליקטים בין אדם לטבע, שינויים בשימוש במשאבים וקרקע בפארקים ההודים.
נכון ל-2018, היא עובדת על פרויקט בשם Wild Seve, אותו השיקה ב-2015, דרכו היא עוזרת לבין 7000–10000 משפחות לקבל פיצויים על קונפליקטים עם בעלי חיים מוגנים, כמו פילים וטיגריסים, ובכך מסייעת במניעת הרג של החיות ושימורן.
פירוש השם הוא Wild, כלומר "בר" (במובן של חיות בר וטבע) באנגלית, והמילה בשפת קנאדה, Seve, שפירושה "שירות", כלומר שירות לטבע, או לחי.
בדצמבר 2017, היא סייעה ביצירת הסרט From Killer Roads to Humane Highways של יוצרת הקולנוע הסביבתנית שקאר דטארי.
הסרט מתאר את ההתפתחות המהירה של כבישים בהודו, אשר מאיימת על חיות הבר, ואמצעים הננקטים כדי למגר את הבעיה ולמנוע אסון טבע.
קרנאת מונתה כעמיתת INK, והייתה הדוברת המרכזית בכנס INK של 2013. היא גם הייתה דוברת באירוע TEDxMAIS ב-2013 וב-TEDxGateway ב-2014.
ב-2011 זכתה קרנאת במלגת נשיונל ג'יאוגרפיק.
היא מונתה בתור Emerging Explorer של נשיונל ג'יאוגרפיק ב-2012.
היא נבחרה כאחת הנשים המשפיעות, Power Women, של ארגון פמינה ב-2012.
אשת השנה של מגזין Elle הודו 2013.
קרל, נסיך לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג השישי היה אציל גרמני, נסיך לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג, פוליטיקאי קתולי ומאוחר יותר נזיר דומיניקני.
הוא היה הנשיא הראשון של החברה הקתולית של גרמניה, וחבר הרייכסטאג מ-1871 מטעם מפלגת המרכז הגרמנית.
קרל נולד ב-21 במאי 1834 בהייד, לקונסטנטין, נסיך הכתר של לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג ולאגנס, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, בתם של קרל לודוויג הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ואמליה הנרייטה, רוזנת זולמס-בארות.
בשנת 1835 מתה אמו, ובשנת 1838 מת אביו, וקרל ואחותו אדליידה גודלו על ידי הורי אביו קרל תומאס, נסיך לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג וסופיה, רוזנת וינדיש-גרץ.
הוא היה צאצא זכר של פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מפפאלץ.
קרל למד משפטים, וירש את ראשות בית לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג ואת תואר הנסיך בשנת 1849, לאחר מות סבו.
בשנת 1868 הוא נהיה הנשיא הראשון של החברה הקתולית של גרמניה, ובשנת 1871 הוא נבחר כחבר הרייכסטאג מטעם מפלגת המרכז הגרמנית.
לאחר מות אשתו בשנת 1899, הוא הפך בשנת 1907 לנזיר ב ריימונדוס מריה, וחי במנזר ונלו בהולנד.
הוא הוסמך ככומר קתולי בשנת 1908, ובאותה שנה, הוא ויתר על תואר הנסיך שלו והעביר אותו לבנו.
בשנת 1859 התחתן קרל עם אדלהייד, נסיכת איזנבורג-בידינגן, ולאחר מותה, הוא התחתן בשנת 1863 עם סופיה, נסיכת ליכטנשטיין, בתם של אלויס השני, נסיך ליכטנשטיין ופרנציסקה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו, ממנה היו לו שמונה ילדים:
מריה תרזה, נסיכת לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג (1870–1935), התחתנה עם בן דודה מיגל, דוכס ברגנסה.
פרידריך וילהלם לודוויג גאורג קרל אלפרד אלכסנדר, נסיך זולמס-בראונפלס היה נסיך גרמני.
פרידריך וילהלם נולד בנוישטרליץ לפרידריך וילהלם, נסיך זולמס-בראונפלס ופרדריקה ממקלנבורג-שטרליץ, אביו היה בעלה השני של אמו.
ב-1841 התגייס לצבא האוסטרי בדרגת האופטמן.
ב-1834 נישא למריה ונולדו לו חמישה ילדים.
במהלך שירותו הוא קרא ספרים אודות טקסס, הוא התעניין ב-Adelsverein, חברה הבאה להקים מדינה גרמנית בשטח טקסס.
הוא רכש שם אדמות וייסד את המושבה ניו בראונפלס.
ב-1845 נישא בשנית לסופי, נסיכה מלוונשטיין, היא סירבה לעזוב את גרמניה, אז בעקבותיה הוא עזב את טקסס וחזר למולדתו.
עם חזרתו לגרמניה הוא עזב את הצבא האוסטרי החל לשמש כקולונל בחיל פרשים של הדוכסות הגדולה של הסן.
ב-1866 לקח חלק במלחמת אוסטריה–פרוסיה.
לאחר עזיבתו את הצבא עבר לגור בבית שרכש בריינלנד-פפאלץ.
קרל, נסיך בוואריה היה בנו של לודוויג השלישי, מלך בוואריה וגנרל מיור בצבא הבווארי במלחמת העולם הראשונה.
קרל נולד ב-1 באפריל 1874 בלינדאו, ללודוויג, נסיך בוואריה ולמריה תרזה מאוסטריה-אסטה, בתם של פרדיננד קרל ויקטור, ארכידוכס אוסטריה-אסטה ואליזבת פרנציסקה, ארכידוכסית אוסטריה.
בצעירותו התגייס קרל לצבא הבווארי, שהיה חלק מצבא הקיסרות הגרמנית, ובמהלך שירותו הגיע לדרגת גנרל מיור.
בעקבות התבוסה הגרמנית במלחמה פרצה המהפכה הגרמנית, ובעקבותיה נאלץ אביו להתפטר מתפקידו.
לאחר מכן התגורר קרל במינכן, שם חי עד מותו ב-9 במאי 1927.
קרל, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג היה הדוכס השני של שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג.
קרל נולד ב-30 בספטמבר 1813 בגוטורפ, והיה בנם הבכור של פרידריך וילהלם, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג ושל לואיזה קרולינה, נסיכת הסן-קאסל ואחיו הבכור של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק.
קרל הפך לדוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג עם מות אביו ב-27 בפברואר 1831.
קרל התחתן עם וילהלמינה מריה, נסיכת דנמרק, בתם של פרדריק השישי, מלך דנמרק ומריה מהסן-קאסל, ב-19 במאי 1838 בארמון אמליינבורג בקופנהגן, דנמרק.
וילהלמינה מריה הייתה אשתו לשעבר של פרדריק השביעי, מלך דנמרק.
קרל מת ב-24 באוקטובר 1878 בגיל 65 בלואיזלונד ללא ילדים.
רבים מאמינים שאשתו הייתה עקרה מכיוון שאין תיעוד של הפלות או לידות שקטות.
קרכרודון הובלי (שם מדעי: Carcharodon hubbelli) הוא מין נכחד של כריש בן למשפחת העמלציים, שהיה מקרוביו של העמלץ הלבן הקיים כיום.
הוא התקיים בימים הקדומים של המיוקן והפליוקן שלפני 8 עד 5 מיליון שנה מזמננו.
הכריש תואר למדע בשנת 2012 בידי החוקר Ehret וצוותו והוא קרוי להוקרת החוקר ד"ר גורדון הובל, אשר לקח את הדגימה לראשונה מחקלאי שמצא אותה בשנת 1988), כהוקרה על תרומתו לפליאונטולוגיה של כרישים ועל תרומת הדגימה למוזיאון הטבע של פלורידה בשנת 2009.
כריש זה היה דומה במראהו לעמלץ לבן, אם כי כנראה היה מעט קטן יותר, באורך משוער (על פי אומדן ממצאי השיניים המאובנות) של 4.9-5.1 מטרים בקירוב, מה שמצביע על כך שגם הוא היה טורף-על באוקיינוס.
עם זאת נראה שהיה בעל קצב גדילה איטי יותר משל העמלץ הלבן.
מין זה נחשב למין מעבר בין העמלץ הלבן המודרני למיני עמלץ פחות מפותחים כמו Cosmopolitodus ופרוטודוס, שהיו קרובים מעט לסוג עמלץ מאקו.
המאובנים שלו התגלו לחופי פרו וצ'ילה סמוך לחופי האוקיינוס השקט וכן כנראה התגלו בקליפורניה וניו זילנד, גם הם בעלי תפוצה פסיפית, מה שמצביע על מקורותיו של הכריש.
כריש זה היה בעל תזונת מעבר הדרגית בין תזונה המבוססת על דגים לבין תזונה המבוססת יותר ויותר על טרף גדול כמו יונקים ימיים.
ידוע ממצא מאובן של לווייתן מזיפות שבתוכו שן של כריש זה, מה שתומך בהשערה זו, אם כי לא ברור אם הלווייתן נהרג בידי הכריש או שנאכל כנבלה.
קרל אורף היה מלחין גרמני, נולד במינכן, גרמניה.
יצירתו המוכרת ביותר של אורף היא "כרמינה בוראנה" (Carmina Burana 1938) - "קנטטה נופית".
היא הראשונה מתוך טרילוגיה שכוללת גם את "קאטולי כרמינה" (Catulli Carmina) ו"טריונפו דה אפרודיטה" (Triunfo de Aphrodite), שמציגות את העניין הרב שלו בשירה גרמנית של ימי הביניים.
אף על פי שהוא נחשב מודרני בחלק מטכניקות ההלחנה שלו, אורף, בטרילוגיה, הצליח ללכוד את רוח ימי הביניים עם מקצבים מדבקים וטונאליות פשוטה.
שירת ימי הביניים בגרמניה נכתבה בגרסה מוקדמת של גרמנית ובלטינית והייתה לרוב עסיסית, אך לא גלשה לגסויות לשם גסות.
בחוגים פדגוגיים הוא נודע בעיקר בשל יצירתו Schulwerk (1930–1935), שתורגמה לאנגלית כ"מוזיקה לילדים" (Music for Children).
התזמור המוזיקלי הפשוט שלה אפשר גם לילדים בלי הכשרה ארוכה לנגן יצירה שלמה בקלות יחסית.
גם המלודיה וגם המקצב מוכתבים לרוב על ידי המילים, גם בגרמנית וגם באנגלית.
אורף לא אהב לקרוא ליצירותיו "אופרות".
למשל, ליצירה Der Mond ("הירח", 1939) קרא Märchenoper: אופרת אגדה.
Die Kluge ("האישה החכמה", 1943) תיפול לאותה קטגוריה.
בשתי היצירות ישנו אותו צליל ימי-ביניימי או חסר זמן בכלל מבלי להעתיק בפועל את הדימויים המוזיקליים של התקופה.
אורף לא היה חבר במפלגה הנאצית, אך קיים קשרים טובים עם המשטר הנאצי ונהנה מחופש יצירה בתקופתו של משטר זה, כולל פטור משירות צבאי שניתן לו על ידי משרד התעמולה שבהנהגת יוזף גבלס.
בשנת 1938 קיבל על עצמו משימה שהטיל ראש עיריית פרנקפורט, לכתוב מוזיקה חדשה ליצירה "חלום ליל קיץ", כזו שתחליף את המוזיקה של מנדלסון, שהוחרמה על ידי הנאצים (אורף התעניין ביצירה זו כבר שנים רבות קודם לכן).
אורף התפטר מתפקידו באגודת באך עם עליית הנאצים לשלטון ובין ידידיו הקרובים לא היו נאצים.
לאחר מלחמת העולם השנייה נעצר על ידי בנות הברית, ובחקירתו טען כי היה חבר בקבוצה האנטי-נאצית, "הוורד הלבן".
אך אין עדויות המאמתות את טענתו.
אשתו של הובר טוענת כי המלחין אף נמנע (למרות הפצרותיה לנצל את השפעתו) מלעזור לחברו הקרוב לאחר מאסרו.
חלק מהביוגרפים שלו טוענים כי לאורף היה דם יהודי (אביו היה, לדבריהם, יהודי-למחצה) אך אורף הכחיש זאת מכל וכל.
אורף קבור בכנסייה הבארוקית של המנזר אנדכס, מדרום למינכן, שגם משמש כמבשלת בירה.
קארל אוטו קוך (; 2 באוגוסט 1897 – 5 באפריל 1945) היה קצין אס אס גרמני, מפקדם הראשון של מחנות הריכוז בוכנוואלד וזקסנהאוזן.
שימש כמפקד מחנה הריכוז מיידנק מספטמבר 1941 עד לאוגוסט 1942. בתקופה זו גנב חפצי ערך וכסף מהיהודים שנרצחו.
אשתו, אילזה קוך, לקחה חלק בפשעים במחנות בוכנוואלד ומיידנק.
קוך נולד בדרמשטאדט, סיים בית ספר למסחר והיה פקיד בנק.
אביו נפטר כשהיה בן 8. בשנת 1916 התנדב להצטרף לצבא הקיסרות הגרמנית, ולחם בחזית המערבית עד שנפל בשבי הבריטי.
בשנת 1930 הצטרף למפלגה הנאצית וכעבור שנה לאס אס.
בשנת 1934 מילא תפקידי פיקוד שונים במחנות הריכוז הונשטיין (KZ Hohnstein), זקסנבורג, אסטרווגן וליכטנבורג והכיר את אשתו לעתיד אילזה קלר.
בשנת 1935 מונה למפקד בית המאסר הנודע לשמצה קולומביה האוס שבברלין.
במאי 1936 לאחר נישואיו לאילזה קלר עברו השניים להתגורר במחנה זקסנהאוזן, שהיה אחראי להקמתו ועליו פיקד לאחר מכן.
באוגוסט 1937 מונה למפקד מחנה הריכוז בוכנוואלד שהוקם אז, והועלה לדרגת אס אס שטנדרטנפיהרר.
בהמשך הוא הוחלף על ידי הנס הלוויג.
בספטמבר 1941 מונה למפקד מחנה מיידנק, שהיה אז מחנה שבויים סובייטים של הוואפן אס אס שבלובלין.
בעת פיקודו הורחב מאוד המחנה: הובאו אליו אסירים, בהם יהודים, נבנו משרפות, וגדל מאוד מספר האסירים שנרצחו במחנה.
ביולי 1942 הייתה בריחה של אסירים רבים מהמחנה, הוא הושעה מתפקידו והועמד למשפט, ובפברואר 1943 זוכה.
הוא מילא תפקידי ארגון ביחידות משמר הדואר.
באוגוסט 1943 נאסר, הואשם ברצח, מעילות, זיוף מסמכים, באיומים על פקידים וב"פשעים אחרים" (רציחות מחוץ להוראות, ואוספים של פיסות עור אדם עם ציורי קעקע וראשי אדם מצומקים).
בראשית 1945 דן אותו שופט האס אס קונראד מורגן למיתה בבית הדין העליון של האס אס, וב-5 באפריל 1945 הוצא להורג על-ידי כיתת יורים.
בשנת 2006 הוצג במוזיאון מחנה זקסנהאוזן אלבום תמונות, שהעניקו עובדי הסגל לקוך לרגל יום הולדתו ה-40, המנציח את הקמת המחנה ואת השגרה בו בשנה לאחר הקמתו.
האלבום נמצא בארכיון ה-NKVD במוסקבה.
בשנת 1924 נישא ונולד לו בן בכור.
ב-25 במאי 1936 נישא לאילזה קוך, ולזוג נולדו בן ושתי בנות.
אילזה נודעה בכינויים "המכשפה מבוכנוואלד" ו"הכלבה מבוכנוואלד" בשל אכזריותה כלפי האסירים.
קרל-היינץ רידלה (גרמנית: Karl-Heinz Riedle; נולד ב-16 בספטמבר 1965) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת החלוץ והיה שותף לזכיות באליפויות גרמניה, בליגת האלופות ובמונדיאל.
רידלה החל לשחק באופן מקצועי ב-1984 בקבוצת אאוגסבורג וב-1987 קיבל את ההזדמנות הראשונה לשחק במועדון גדול, ורדר ברמן.
כבר בעונת 1987/1988 הבקיע 18 שערים ב-33 הופעות וזכה יחד עם ברמן באליפות הבונדסליגה.
באותה עת הבקיע שער בהופעת הבכורה הבינלאומית שלו, נגד פינלנד במסגרת מוקדמות גביע העולם.
יחד עם נבחרת מערב גרמניה בכדורגל הוא השתתף במונדיאל 1990 באיטליה וזכה בגביע.
לאחר מכן הוא עבר לשחק במדי אס אס לאציו בסריה א, לאחר שזו שילמה עליו 5.5 מיליון לירות שטרלינג.
ב-1993 שב לגרמניה והוחתם בבורוסיה דורטמונד.
ב-13 ביוני 1993 הבקיע שלושער במדי הנבחרת נגד נבחרת ארצות הברית.
שנה לאחר מכן, שוב בארצות הברית הוא השתתף עם הנבחרת במונדיאל 1994 והבקיע את שערו היחיד במסגרת זו, במשחק נגד קוריאה הדרומית שנערך בדאלאס.
יחד עם דורטמונד זכה בשתי אליפויות גרמניה נוספות (1995 ו-1996) והוסיף לארון הגביעים שלו גם את ליגת האלופות 1997. במשחק הגמר, רגע השיא בקריירה שלו, הבקיע צמד שערים ודורטמונד גברה במפתיע על יובנטוס 3:1.
בקיץ 1997 עבר רידלה המנוסה, תמורת 1.8 מיליון לירות שטרלינג לליברפול, שהביאה אותו כדי להחליף את סטן קולימור שעזב.
רידלה העניק מניסיונו לצעירי ליברפול, אך מבחינה מקצועית כבר היה מעבר לשיא.
הוא לא שיחק הרבה במדי ליברפול אך הבקיע כמות מפתיעה של שערים (15) בהופעותיו המעטות.
ב-1999 הוא עבר לפולהאם מליגת המשנה, בחיפוש אחר מקום בהרכב הראשון.
כשפוטר פול ברייסוול מאימון הקבוצה ב-2000, אימן אותה רידלה באופן זמני, יחד עם רוי אוונס שהיה מאמנו בליברפול.
באותה שנה פרש לבסוף מכדורגל.
בסך הכול הבקיע רידלה 16 שערים ב-42 הופעות במדי גרמניה המערבית/גרמניה.
הסופר קאפ הגרמני (2): ,
אליפות אירופה: 1992 (מקום שני)
מלך השערים של יורו 1992 (במשותף)
קרל אולריך שנאבל היה פסנתרן אוסטרי, בנם של הפסנתרן ארטור שנאבל וזמרת האופרה והלידר, הקונטראלט תרזה בהר.
את לימודי הנגינה בפסנתר החל בגיל חמש.
בשנים 1922 - 1926 למד באוניברסיטה לאמנויות בברלין, אצל לאוניד קרויצר ופאול יואון.
הישגי אביו במתן ביטוי לראייה חדשה של הרפרטואר הקלאסי העיבו על התקדמותו הוא, אך שנאבל הצעיר הצליח בכל זאת לפתח סגנון נגינה ייחודי משלו ותובנה פיוטית.
לעיתים ליווה את אמו ברסיטלים ובהקלטות שלה והוא זכור בפרשנותו עתירת הדמיון למחזורי השירים של שוברט.
כמו כן ערך כמה הקלטות ראויות לציון לדואטים לפסנתר של שוברט, יחד עם אביו.
בשנת 1926 הופיע לראשונה ברסיטל בברלין ואחר יצא למסעות רסיטלים ברחבי אירופה בצפון אמריקה ובדרומה, באוסטרליה ובניו זילנד.
במשך שנים אחדות היה פעיל בהפקת סרטי קולנוע; בשנת 1932 היה המפיק, הבמאי והסינמטוגרף של סרט באורך מלא, מבוסס על אגדה גרמנית.
שנאבל ומשפחתו עזבו את ברלין בשנת 1933, עם עליית היטלר לשלטון; הוא היגר לארצות הברית בשנת 1939, זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
אמנם סכנה מיידית לא ריחפה אל ראשיהם, משום שאביו, ארטור שנאבל, היה אזרח אוסטרי והאזרחות האוסטרית חלה גם על בנו, בלי קשר למקום הולדתו, אך הם עזבו, משום שלא ראו אפשרות להמשיך לעבוד בגרמניה הנאצית ובזמן ההוא עוד יכלו לעשות זאת בקלות יחסית ואף להוציא את רוב רכושם עמם.
באותה שנה נשא לאישה את הפסנתרנית האמריקאית הלן פוגל (1911-1974) שעמה ניגן רפרטואר רחב של דואטים לפסנתר.
בתקופת מלחמת העולם השנייה קטע את הקריירה המוזיקלית שלו ועבד בשירות הצבא כראש מעבדה אלקטרונית במסצ'וסטס.
אחרי המלחמה החל שוב בפעילותו הן כפסנתרן רסיטלים והן כמורה לפסנתר בעל שם בינלאומי.
משנת 1947 ואילך החל להגיש כיתות אמן בקורס קיץ בינלאומי באגם קומו שבאיטליה.
שנאבל לימד בכיתות אמן באנגליה, סקוטלנד, צרפת, איטליה, גרמניה, אוסטריה, ספרד, ישראל, ברזיל, יפן, אוסטרליה, ניו זילנד, קנדה ובכל רחבי ארצות הברית, בין השאר בפסטיבל רוויניה.
בשנת 1940 התמנה לראש כל המחלקות האינסטרומנטליות בבית ספר דלקרוז בניו יורק.
בהמשך היה גם לחבר סגל המורים בבית הספר מנהטן למוזיקה.
בכיתות האמן של שנאבל ניגנו הפסנתרנים מאריי פרחיה, ריצ'רד גוד, ויונג וון צ'ונג ואורסולה אופנס.
בין תלמידיו לשעבר ליאון פליישר, קלוד פרנק ופיטר סרקין.
שני האחרונים זכו בתחרות ואן קלייברן.
שנאבל כתב את הספר "טכניקה מודרנית של הפדל", שיצא לאור בניו יורק (1950) ותורגם לשפות שונות, ביניהן סינית.
כן יצאו לאור עריכות שלו ליצירות מאת שוברט וובר.
סמוך לסוף חייו לימד כיתות אמן רבות במילס קולג' באוקלנד שבקליפורניה.
שנאבל הרבה להקליט לחברות HMV, EMI, פיליפס ועוד, הן יצירות סולו והן בארבע ידיים.
נוסף לקריירה המרשימה שלו כפסנתרן סולן, הצטיין שנאבל כמלווה.
בשנת 1956 השתתפו שנאבל ואשתו בפסטיבל הולנד, בחמישה קונצרטים עם תזמורת ובשנת 1972 ניגנו בפסטיבל אדינבורו.
ארבע שנים אחרי מות אשתו יצר דואו חדש עם הפסנתרנית הקנדית ג'ואן רולנד.
תחומי התעניינותו של שנאבל מחוץ למוזיקה כללו טיפוס מצוקים וצילום.
כצעיר, השתתף בתחרויות טניס שולחן.
כשחי עדיין בברלין הקים רכבת חשמלית מיניאטורית, ואפילו קבע לה לוח זמנים.
חברו, פאול הינדמית, חבר אליו בהפעלת הרכבת.
שנאבל מת בדאנברי שבקונטיקט ב-27 באוגוסט 2001. הוא נקבר בחלקת המשפחה בקנטון שוִויץ (Schwyz), לצד הוריו ואשתו.
נכדו קלוד אלן מוטייה (1972–2002), שהיה פסנתרן גם כן, מת כקורבן תמים בתאונת דרכים ונקבר בקבר המשפחה.
בשנת 2006 הכריזה עיריית שווייץ על מקום הקבר כאנדרטה מוגנת ולכן הוא פטור מתקנות הקובעות פינוי השרידים לאחר תקופה מסוימת.
קרל אלברכט אוברג היה מפקד אס אס גרמני שהיה אחראי, במסגרת תפקידו, להשמדתם ולגירושם של עשרות אלפי יהודים למחנות ההשמדה שבפולין.
למרות הרשעתו בפשעי מלחמה ושני גזרי דין מוות נפרדים שנפסקו לו, קיבל אוברג חנינה מידיו של שארל דה גול נשיא צרפת וחזר לגרמניה.
אוברג נולד בהמבורג ב-27 בינואר 1897. במלחמת העולם הראשונה לחם וזכה בכמה עיטורים.
ב-1920 השתתף בניסיון ההפיכה הלאומני של קאפ ("Kapp Putsch").
בראשית שנות ה-20 היה אוברג איש הקשר בשלזוויג (Schleswig) בין ארגונים לאומניים לבין הצבא הגרמני (הרייכסווהר).
ב-1926 עבד כמה חודשים בחברה לממכר פירות טרופיים, אחר-כך היה מובטל עד 1930, אז רכש קיוסק לממכר טבק בהמבורג.
ב-1932 לקח אותו ריינהרד היידריך אליו למינכן ואחר כך לברלין, ואוברג היה ליד ימינו של היידריך בארגון האס דה.
הוא עלה מהר בשורות האס אס, וב-1935 היה לשטנדרטנפיהרר (אלוף-משנה).
ב-1938 פיקד על גדוד של האס אס במקלנבורג (Mecklenburg), ומינואר 1939 היה מפקד משטרת צוויקאו (Zwickau).
בספטמבר 1941 מונה למפקד האס אס והמשטרה במחוז רדום שבגנרלגוברנמן, ושם היה אחראי להשמדת היהודים ולמשלוח פולנים לעבודת כפייה.
במרץ 1942 הועלה לדרגת אס אס בריגדפיהרר (תת-אלוף), וב-12 במאי 1942 נשלח לפריז כמפקד הבכיר של האס אס והמשטרה של צרפת הכבושה.
אוברג היה אחראי לפרסום הצו לנשיאת הטלאי הצהוב, לאמצעים חריפים נגד המחתרת הצרפתית, ובעיקר - למימוש "הפתרון הסופי" של יהודי צרפת.
לפי הוראותיו גורשו כ-75,000 יהודים מצרפת למחנות ההשמדה שבפולין.
רק כמה אלפים מהם שרדו.
באוגוסט 1944 הועלה לדרגת אס אס אובר-גרופנפיהרר (אלוף) וגנרל במשטרה.
בדצמבר 1944 נשלח לפקד על יחידת צבא במסגרת גיס שמפקדו היה ראש האס אס היינריך הימלר.
ביוני 1945 נאסר אוברג בידי האמריקנים ונידון למוות.
ב-10 באוקטובר 1946 הוסגר לצרפתים, וב-9 באוקטובר 1954 שוב נידון למוות.
אך ב-10 באפריל 1958 הומתק עונשו למאסר עולם, וב-31 באוקטובר 1959 הומתק בצו חנינה נשיאותי ל-20 שנות מאסר ועבודות פרך.