tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בישראל, דורג השיר במקום החמישי במצעד הפזמונים הבינלאומי השנתי של רשת ג' בשנת 1989. להיט נוסף, "Good Thing", הגיע למקום הראשון במצעד בילבורד 100, למקום השני במצעד השירים האלטרנטיביים, למקום הרביעי באירלנד ולמקום השביעי באוסטרליה ובבריטניה.
הצלחת האלבום הובילה לזכייתה של הלהקה בשני פרסי המוזיקה הבריטית, בקטגוריית הלהקה והאלבום הטובים ביותר לשנת 1990, ואולם חברי הלהקה החזירו את הפרסים כמחאה על מדיניותה של מרגרט תאצ'ר.
ב-1992 התפרקה הלהקה, אך ב-1996 התאחדה לשם הקלטת אלבום האוסף "The Finest", שכלל בעיקר להיטים מאלבומיהם הקודמים.
האלבום הגיע למקום העשירי במצעד המכירות הבריטי, והגיע למעמד של אלבום פלטינה.
תאגיד העטים פיילוט הוא יצרן עטים יפני, המייצר גם כלי כתיבה נוספים ותכשיטים.
זהו יצרן העטים הגדול ביותר ביפן, ויש לו מספר גדול של חברות בנות ברחבי העולם, למשל: בפיליפינים, באנגליה, באינדונזיה, במלזיה, בברזיל, בדרום אפריקה, בגרמניה ובצרפת.
רוב עטי פיילוט מיוצרים ביפן, צרפת וארצות הברית.
חברת עטי פיילוט נוסדה על ידי ריוסוק נמיקי (Ryosuke Namiki) בשנת 1918 תחת השם "נמיקי".
ב-1926 החברה פתחה משרדים במקומות נוספים כגון מלזיה, סינגפור, בוסטון, לונדון ושאנגחאי.
בשנת 1938 שונה שם החברה ל"חברת עטי פיילוט" (Pilot Pen Co., Ltd) ובשנת 1950 שונה שוב ל"חברת דיו פיילוט" (Pilot Ink Company, Ltd).
בשנת 1954 נפתח סניף של החברה בברזיל.
בין השנים 1972—1999 חברות בת שונות הוקמו מענפי החברה והחברה הפכה לתאגיד שכולל את השלוחות העולמיות של החברה המקורית כחברות בנות.
החברה השיקה פיילוט סדרת מוצרים "ירוקים" תחת השם BeGreen - עטים ועפרונות המורכבים ברובם מחומרים ממוחזרים.
קטגוריה פירוט מוצרים עטים עט נובע, עט כדורי מדגשים טושים, מדגשים עפרונות עפרונות מכניים עזרים מילויים לעטים
פייטרו קווליני (באיטלקית: Pietro Cavallini; 1259, כנראה רומא – כנראה 1330, איטליה), צייר ויוצר פסיפסים איטלקי.
לדעת חלק מהחוקרים קווליני היה הראשון שעבר מהסגנון הביזנטי לכיוון ציור יותר נטורליסטי כולל יצירת תחושת משקל ועומק.
המידע על חיי קווליני הוא קלוש.
פעילותו הייתה ברובה ברומא וניתן לומר שהיה האמן הבולט בעיר בתקופתו.
מניחים שגם נולד ברומא, כיון שחתם על יצירותיו בכינוי pictor romanus (צייר רומאי).
יצירתו המאומתת המוקדמת ביותר היא מהשנים 1277 ל-1280 שבהן היה שותף לרסטורציה של הפרסקאות העתיקים בבזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות.
מ-1308 היה פעיל בנאפולי בחצר המלך שארל השני בין השאר בכנסיית San Domenico Maggiore (1308) ובכנסיית Santa Maria Donnaregina (1309).
ב-1321 קווליני חזר לרומא שם עבד על סדרת פסיפסים בבזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות.
מועד ומקום פטירתו של קווליני אינם ידועים.
ביוגרפיה של קווליני נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
קווליני היה בן דורם של צ'ימבואה וג'וטו והיה חלק מהמגמה של סוף המאה ה-13 ותחילת המאה ה-14, לקראת ציור יותר נטורליסטי כולל יצירת תחושת משקל ועומק.
לדעת חלק מהחוקרים דווקא קווליני היה הראשון שנטש את הסגנון הביזנטי ובכך היה פורץ דרך בהתפתחות הציור באיטליה.
על פי גישה זו, בן דורו המפורסם יותר ג'וטו הושפע ממנו
לפי דעה זו, ליום הדין של ג'וטו בקפלת סקרובני בפדואה מאפיינים זהים לאלו של פרסקו מוקדם יותר של קווליני
פסיפסים עם סצנות מחיי מרים בכנסיית סנטה מריה אין טרסטוורה ברומא (1291).
פרסקאות בכנסיית סנטה צ'צ'יליה אין טרסטוורה ברומא, מהן שרד רק חלק מ"יום הדין"' שעבר רסטורציה ב-2001.
פרסקאות בבזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות.
הפרסקאות נהרסו בשריפה ב-1823, אבל קיימים רישומים שלהן שנעשו במאה ה-17.
פייטרו קוך (באיטלקית Pietro Koch (18 באוגוסט 1918 - 4 ביוני 1945) היה חייל איטלקי, מנהיג "כנופיית קוך" (Banda Koch) קבוצה הידועה לשמצה בשל הפעילות האנטי-פרטיזנית שלה והשותפות שלה בהשמדת יהדות רומא ברפובליקה של סאלו.
נולד בבנוונטו כבנם של אולגה פוליטי ואוטו קוך, סוחר יינות וקצין בדימוס של הצי הקיסרי הגרמני, שירת תקופת מה בגרנדירים מסרדיניה והודח מהצבא ב-1939 בעוון העלבת קצין.
התגורר בפרוג'ה, עסק בתיווך מקרקעין, נישא אולם התגרש אחרי מספר חודשים אחרי שאשתו תפסה אותו בוגד בה.
באביב 1943 נקרא לשירות ברגימנט ה-20 של הגרנדירים ושוחרר בספטמבר אחרי הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה.
התגורר בפירנצה ושם הצטרף למפלגה הפשיסטית הרפובליקנית, שהוקמה לאחר הדחתו של מוסליני מראשות הממשלה ופיזור המפלגה הפשיסטית הלאומית.
אחרי שטוליו טמבוריני הקים את כוח המשטרה של הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית , הצטרף קוך למשטרה זו.
קוך הפך להיות בן חסותו של הרברט קפלר, מפקד ה-אס דה ברומא ולאחר מכן מפקד משטרת רומא.
קוך השתתף עם אריך פריבקה בחקירות של חשודים, חקירות שכללו עינויים.
בינואר 1944, הקים את "כנופיית קוך" ככוח משימה מיוחד לציד פרטיזנים וריכוז המגורשים עבור הגרמנים.
טוליו טמבוריני העמיד לרשות הכנופיה מבנה ברומא ששימש ככלא והיו בו תאי עינויים למלוכנים, סוציאליסטים, קומוניסטים ושאר מתנגדי השלטון וכן עצרה הכנופיה יהודים שרובם נשלחו למחנות ההשמדה.
למשל בלילה שבין 3 ל-4 בפברואר פשטו אנשי הכנופיה על הבזיליקה של סנט פאולו ועצרו 67 בני אדם, בהם יהודים שמצאו שם מקלט.
במהלך התקפה היה קוך אחראי להריגתם של מאות בני אדם.
אף על פי שהיה חסר השכלה אקדמית רשמית תבע קוך מפיקודיו לכנותו "דוקטור".
במהלך החקירות, השתמשו קוך ואנשיו בעינויים שונים, אם העציר לא דיבר, למשל לא גילה מי הוא ומה הייתה פעילותו הפוליטית, היו מכים אותו ברמות שונות של אלימות, מסטירות, דרך הטחתו בקיר, העברתו דרך שתי שורות של חוקרים שהכו אותו וכדומה.
המכות היו בידיים חשופות, באגרופנים, עם קתות רובים ובעזרת שוטים.
לאחר מכן היה נלקח הנחקר לבידוד בתא צפוף ומחניק ואם לא דיבר היה עוברים לענותו בעזרת חשמל, אש וזריקות, כולל כאלו שהכילו חומרים שאמורים לדובב אדם, וכן הוצאות להורג מדומות.
לאחר כיבוש רומא על ידי בעלות הברית הצטרפו קוך ורוב אנשיו לשיירה של אויגן דולמן והעבירו את מוקד פעילותם למילאנו.
ההנהגה הפשיסטית הרגישה מאוימת מכוחו של קוך ולכן ב-25 בספטמבר פשטו כוחות משפטרה על הווילה ששימשה את קוך, עצרו כ-50 מחברי הכנופיה, החרימו את השלל שהכנופיה צברה ופירקו את הכנופיה למרות מחאותיו של קפלר.
ב-17 בדצמבר 1944 קוך נעצר בכלא סן ויטורה במילאנו, קוך הצליח להימלט ב-25 באפריל 1945 אולם הסגיר עצמו ב-1 ביוני, הוא הועמד למשפט, נמצא אשם ונדון להוצאה להורג.
ההוצאה להורג בוצעה ללא דיחוי במבצר ברווטה.
פיין בלאף היא בירת מחוז ג'פרסון, שבמדינת ארקנסו שבארצות הברית והעיר הגדולה ביותר בו והעשירית בגודל האוכלוסייה במדינת ארקנסו.
פיין בלאף שוכנת בחלקה הדרום-מזרחי של אזור הדלתה של נהר הארקנסו וממערב לה משתרעים אזורי היערות שבדרום-מערב המדינה.
בשטחי העיר ניתן למנות כמה ערוצי נחלים, שטחי ביצות, אגמים ונהר הארקנסו עצמו.
השטחים שלאורכו של נהר הארקנסו היו מיושבים במשך אלפי שנים על ידי ילידים מתרבויות שונות ומגוונות.
אלה עשו שימוש בנהר לתעבורה כמו המתיישבים האירופאים שהגיעו אחריהם, ולדיג.
בעת הגעת האירופאים לאזור, היו בני הקוופאו (Quapaw) העם הבולט באזור, לאחר שהיגרו מעמק נהר האוהיו מאות שנים קודם לכן.
העיר פיין בלאף נוסדה על ידי המתיישבים האירופאים על גדתו הגבוהה של נהר הארקנסו שהיה מיוער בצפיפות בעצי אורן .
האזור הגבוה שעליו הוקמה העיר הקנה למתיישבים הגנה מפני השיטפונות השנתיים.
ג'וזף בון, סוחר פרוות ומניח מלכודות מסטיסי (בן תערובת שאבותיו היו קוואפו וצרפתים), התיישב במקום ב-1819.
לאחר שהקוואפו חתמו על חוזה עם ארצות הברית ב-1824, שעל פיו הם ויתרו על כל תביעותיהם על הקרקעות בארקנסו, החלו מתיישבים אמריקאים רבים להצטרף לבון.
ב-1829 טען תומאס פיליפס על בעלות על מחצית מהקרקע שעליה שוכנת פיין בלאף.
ב-2 בנובמבר 1829 הוקם מחוז ג'פרסון על ידי המועצה המחוקקת של טריטוריית ארקנסו וב-19 באפריל 1830 החל המחוז לתפקד.
בבחירות שהתקיימו במחוז ב-13 באוגוסט 1832 נבחרה פיין בלאף להיות בירתו.
ב-16 באוקטובר אותה שנה ניתן לעיר שמה.
ב-8 בינואר 1839 התאגדה פיין בלאף באופן רשמי כיישוב.
באותה עת מנתה אוכלוסייתו כ-50 תושבים.
אמצעי תחבורה משופרים סייעו לצמיחתה של פיין בלאף בשנות הארבעים והחמישים של המאה ה-19.
בזכות קרבתה של העיר לנהר הארקנסו היא שמשה כנמל לתנועת הנוסעים והמטען.
אוניות קיטור היו אמצעי התחבורה העיקרי והן הגיעו לנמלים במורד הנהר כמו ניו אורלינס.
בין השנים 1832 – 1838 יכלו תושבי פיין בלאף לראות את הילידים שאולצו להגר דרך מה שכונה "נתיב הדמעות" מדרום-מערב ארצות הברית אל הטריטוריות האינדיאניות שממערב לנהר המיסיסיפי.
בין השנים 1832 – 1858 הייתה פיין בלאף גם תחנה בדרכם של בני הסמינול ובני תערובת של אלה עם שחורים, שאולצו בכוח להגר מפלורידה אל הטריטוריה האינדיאנית.
ממלחמת האזרחים ועד לסוף המאה ה-19
ב-1860, כשפרצה מלחמת האזרחים, הייתה פיין בלאף עיר משגשגת שעושרה נסמך על יבול הכותנה העשיר.
הכותנה גודלה במטעי ענק שבהם הועסקו מאות ואלפי עבדים אפרו-אמריקאים.
באותה עת היה מחוז ג'פרסון אחד ממרכזי אוכלוסיית העבדים הגדולים ביותר בארקנסו.
הדבר התבטא גם בהיות המחוז השני ברשימת תפוקת הכותנה במדינה.
כאשר כבשו כוחות האיחוד את ליטל רוק, פנו תושבים מפיין בלאף למייג'ור גנרל פרדריק סטיל מצבא האיחוד שישלח כוחות שיכבשו את העיירה שלהם כדי להגן עליה מפני כנופיות של לוחמי גרילה (bushwhackers) מצבא הקונפדרציה.
ב-17 בספטמבר 1863 הגיעו לפיין בלאף כוחות האיחוד בפיקודו של קולונל פאוול קלייטון ונשארו שם עד לתום המלחמה.
בקרב פיין באלף, שנערך ב-25 באוקטובר אותה שנה, ניסה הגנרל מצבא הקונפדרציה, ג'ון מרמדיוק, לגרש את צבא האיחוד מהעיר, אך הוא נהדף על ידי מאמץ משולב של חיילי צבא האיחוד ועבדים משוחררים.
בשנה האחרונה למלחמה שימש "רגימנט מתנדבי חיל הרגלים הראשון של קנזס (שחורים)" כחיל מצב בפיין בלאף.
היה זה הרגימנט האפרו-אמריקאי הראשון במלחמה שהשתתף בקרב ושם הוא סיים את פעילותו.
בשל נוכחותם של כוחות האיחוד בפיין בלאף היא משכה אליה פליטים ועבדים משוחררים רבים לאחר פרסום הצהרת האמנציפציה בראשית 1863. כוחות האיחוד הקימו מחנה לשיכון העבדים הנמלטים והפליטים הרחק מקו החזית.
לאחר המלחמה שיתפו פעולה עבדים משוחררים עם האגודה המיסיונרית האמריקאית להקמת בתי ספר עבור השחורים, שעל פי חוקי מדינות הדרום שלפני המלחמה נאסר עליהם ללמוד קריאה וכתיבה.
הן המבוגרים והן הילדים החלו ללמוד בלהיטות.
בספטמבר 1872 פתח פרופסור ג'וזף קורבין בית ספר שסונף לאוניברסיטה התעשייתית של ארקנסו וכך נוסד הקולג' הציבורי הראשון לשחורים בארקנסו, כיום מוסד זה הוא הקמפוס המקומי של אוניברסיטת ארקנסו.
פיין בלאף והאזור סבלו ממוראות המלחמה.
תהליך השיקום היה איטי בתחילה.
סלילתן של מסילות ברזל שיפרה את הנגישות לשווקים ועם הגידול המחודש בייצור הכותנה, החלה הכלכלה להשתקם.
מסילת הברזל הראשונה חוברה לפיין בלאף בדצמבר 1873. באותה שנה הונחה רשת התשתיות הראשונה בעיר כאשר חברת הגז של פיין באלף רישתה את העיר במערכת תאורה שפעלה על גז שהופק מקוק.
כלכלת המדינה המשיכה להיות תלויה בעיקר בגידולים חקלאיים, בעיקר כותנה, שבמהלך המאה ה-19 חלה שקיעה בייצורה.
כאשר ההון הפרטי החל לצמוח החל משנות השבעים של המאה ה-19, נבנו בעיר בתים בסגנון ויקטוריאני ממערב לרחוב הראשי של העיר.
בינתיים, הביאה תקופת השיקום להתקדמותם של האפרו-אמריקאים.
רוב השחורים הצטרפו לשורות המפלגה הרפובליקנית וכמה מהם נבחרו למשרות במחוז ולבית הנבחרים של המדינה בפעם הראשונה בהיסטוריה.
כמה עסקים בבעלות של שחורים נפתחו גם הם, כולל בנקים, בארים, מספרות ועוד.
אך בתקופה האלימה שלאחר המלחמה, לאחר קטטה שהתנהלה ב-1866 במחנה פליטים בין שחורים לבין לבנים, נמצאו 24 גברים, נשים וילדים שחורים תלויים על עצים במה שהיה מעשה הלינץ' ההמוני הגרוע ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
שיעור מעשי הלינץ' בדרום שבוצעו נגד גברים שחורים היה גבוה בתקופה זו של מתחים חברתיים.
ב-1889 בוצע מעשה לינץ' כנגד ארמיסטד ג'ונסון וב-1892 ניתלו ג'ון קלי וגלברט האריס בחזית בניין בית המשפט של מחוז ג'פרסון, באותה שנה בה הנהיגה ארקנסו תשלום מס גולגולת שהפלה אפרו-אמריקאים רבים ולבנים עניים שעקב חוק זה לא יכלו להצביע.
חוק הבחירות שהתקבל ב-1891 כבר הקשה על האפשרות להצביע וכן גרם לצמצום השפעתם של המצביעים.
כאשר גיבשה המפלגה הדמוקרטית את כוחה במה שהפך להיות מדינה של מפלגה אחת, חשו אפרו-אמריקאים רבים באווירה שלילית כלפיהם לקראת סוף המאה ה-19. הדמוקרטים חוקקו חוקים שאפשרו את קיומה של הפרדה גזעית וכן חוקי ג'ים קרואו נוספים.
תנועת "בחזרה לאפריקה" של הבישוף הנרי מקניל טרנר משכה אליה מספר רב של אפרו-אמריקאים מקומיים שרכשו כרטיסי נסיעה או התעניינו בהגירה.
650 מהגרים מארקנסו הגיעו לליבריה שבמערב אפריקה, יותר מכל מדינה אחרת בארצות הברית.
רוב המהגרים הללו הגיעו מהמחוזות בעלי רוב שחור כמו ג'פרסון, סנט פרנסיס, פולסקי, פופ וקונווי.
לדבריו של ההיסטוריון ג'יימס לסלי, נכנסה פיין בלאף ל"תור הזהב" שלה בשנות השמונים של המאה ה-19. ייצור הכותנה והסחר דרך הנהר סייעו לעיר למשוך אליה תעשיות, מוסדות ציבור ותושבים ובשנת 1890 הייתה פיין בלאף לעיר השלישית בגודלה בארקנסו.
מערכת הטלפונים הראשונה הופעלה בעיר ב-31 במרץ 1883. וילי ג'ונס, עבד משוחרר שצבר הון בזכות עסקיו, פתח באוקטובר 1886 את השירות הראשון של קרונות שהיו רתומות לפרדות.
בניית תחנת הכוח החשמלית הראשונה הושלמה ב-1887. ב-1912 הופעלו תשתיות מים ותאורה מהימנות יותר.
בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-19 תרמה תעשיית העץ באזור לצמיחת הכלכלה.
מתחילת המאה ה-20 ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה
מיקומה של פיין בלאף על גדות נהר הארקנסו הפכה אותה תלויה בו לצורכי התעבורה והסחר שלה.
מנהיגי הקהילה היו טרודים מכך שהערוץ המרכזי של הנהר יתרחק מהעיר.
בסיועם של אנשי חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית נבנתה סוללה מול העיר כדי לשמור על נתיב הזרימה של הנהר.
בשיטפון שאירע מאוחר יותר, הערוץ הראשי של הנהר הוסט הרחק מן העיר והותיר אחריו אגם קטן.
תנועת הספינות על הנהר הצטמצמה משמעותית, אף על פי שהנהר היה מחסום שפיצל את המחוז לשני חלקים.
לאחר שנים רבות של דיונים נוקבים בסוגיה הכלכלית, נבנה על הנהר גשר, שנפתח ב-1914 ולראשונה איחד את שני חלקי המחוז.
האוכלוסייה האפרו-אמריקאית בפיין בלאף יצאה מקופחת מתהליך הפקעת הזכויות של ראשית שנות התשעים של המאה ה-19 והדרתם מהעשייה הפוליטית.
אך הם המשיכו להיאבק על זכויותיהם.
הם הצטרפו לפעילים בליטל רוק ובהוט ספרינגס לחרם ממושך על מערכת החשמליות במחאה על חוק להפרדה גזעית בחשמליות שחוקק ב-1903, אך באותה תקופה לא הצליחו להגיע לשום הישג.
התפתחותו של אזור העסקים של העיר התרחשה במהירות.
כאשר הושלמה בנייתו ב-1904, היה בניין הלשכה המקומית של הבונים החופשיים שנבנה עבור האפרו-אמריקאים, הגבוה ביותר בעיר.
מלון פיינס, שנבנה ב-1912, היה בעל עיצוב פנים קלאסי משיש ונחשב לאחד מהמלונות הראוותניים ביותר בארקנסו.
בניין תיאטרון סנגר, שנבנה ב-1924, היה אחד מהמבנים הגדולים מסוגו במדינה ובו ניצב אחד העוגבים הגדולים במדינה.
כאשר הושלמה סלילתו של כביש דולרווי ב-1914, הוא היה אחד מכבישי הבטון הארוכים ביותר בארצות הברית.
תחנת הרדיו הראשונה בארקנסו נפתחה בפיין בלאף ב-18 בפברואר 1922.
לשני אסונות טבע הייתה השפעה קשה על כלכלת האזור.
הראשון מבניהם היה השיטפון הגדול של נהר המיסיסיפי ב-1927. עקב פרצות שנבעו בסוללות, רוב השטחים בצפון ובדרום-מזרח מחוז ג'פרסון הוצפו.
האירוע השני היה בצורת קשה שארעה בשנת 1930 וגרמה לצניחה קשה נוספת בתפוקת היבולים החקלאיים ולהחמרה של המצב הכלכלי במהלך השפל הגדול.
תושבי פיין בלאף נאבקו כדי לשרוד.
ב-1930 קרסו שניים מהבנקים הגדולים בעיר.
סלילתו של הכביש המהיר המדינתי בסוף שנות העשרים ובתחילת שנות השלושים של המאה ה-20 שאפשרה את פתיחתו של נתיב סחר בין פיין בלאף לבין יישובים אחרים בדרום-מזרח ארקנסו, הייתה גם היא בעלת חשיבות למחוז.
לאחר השבעתו של נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, ב-1933, הוא יזם תוכניות ממשלתיות רבות לרווחת הקהילות.
באמצעות "מינהל קידום העבודות" (Works Progress Administration) נבנו בפיין בלאף בתי ספר חדשים ומגרש פוטבול ונפתח פארק אוקלנד כאזור פנאי ראשי ראשון בעיר.
כדי לעודד גיוון בענפי החקלאות, בנתה הנהגת המחוז ב-1936 מכלאת בקר שתשרת את החקלאים בסחר במשק החי.
בין השנים 1936 – 1938 יזם מינהל קידום העבודות באמצעות "מיזם הסופרים הפדרלי" את איסופן של עדויות בעל פה מפי עבדים לשעבר.
סופרים נשלחו לכל רחבי הדרום כדי לראיין עבדים משוחררים, שרובם היו ילדים לפני פרוץ מלחמת האזרחים.
עם השלמת המיזם ניתן היה לסכם שתושבי ארקנסו תרמו יותר ראיונות של עבדים משוחררים (כ-780) בהשוואה לאלו ממדינות אחרות, אף על פי שאוכלוסיית העבדים בארקנסו הייתה קטנה יותר בהשוואה למדינות אחרות ב"בדרום העמוק".
מלחמת העולם השנייה הביאה לשינויים מעמיקים בפיין בלאף ובכלכלתה שהייתה מבוססת על חקלאות ותעשיית העצים ונשענה על רשת הרכבות.
הצבא בנה בעיר את שדה התעופה שבו שכן גם בית הספר לתעופה שבו הוכשרו הטייסים של הגיס האווירי של צבא ארצות הברית.
בנקודת זמן מסוימת היו בבסיס 275 כלי טיס ששימשו להכשרתם של 758 טייסים.
עד לסגירתו באוקטובר 1944 הוכשרו בבסיס כ-9,000 טייסים.
ב-2 באוקטובר 1941 פתח הצבא את מחסן הנשק והתחמושת של פיין בלאף על שטח של 61 קמ"ר מצפון לעיר.
מאגר הנשק ושדה התעופה שינו את כלכלת העיר והפכו אותה יותר מגוונת ומבוססת על שילוב של חקלאות ותעשייה.
כניסתן של חברות קטנות למארג התעשייתי של העיר סייעו לייצוב הכלכלה עד לסוף שנות הארבעים.
לאחר שנת 1950 המשיכה ההוצאה על הביטחון בהקשר של מלחמת קוריאה לשמור על כלכלת העיר במצב יציב.
ב-1957 נפתחו בפיין בלאף מפעלים לייצור נייר ונבנו שכונות חדשות לשיכון הפועלים.
שנות השישים של המאה ה-20 עמדו בסימן פעילות מוגברת של התנועה לזכויות האזרח.
באמצעות חרמות והפגנות, דרשו האפרו-אמריקאים לשים קץ להפרדה הגזעית במרחב הציבורי ובקבלה למקומות עבודה.
חלקים מהאוכלוסייה הלבנה הגיבו באלימות, תקפו מפגינים וב-1963 הונחה פצצה שהתפוצצה בכנסייה ששירתה את האוכלוסייה השחורה בפיין בלאף.
במהומות שפרצו לאחר הירצחו של מרטין לותר קינג נורו על ידי המשטרה כמה מפגינים למען זכויות האדם.
ההנהגה המקומית פעלה ללא לאות כדי להרגיע את הרוחות ולמטרה זו גייסה אישים בדרג הארצי כמו דיק גרגורי וסטוקלי קרמייקל.
שינויים בחוקי הבחירות, שאפשרו שיתוף מוגבר של השחורים בפוליטיקה, מחאות צרכנים, מחאות סטודנטים ושאיפתם של מנהיגי המגזר העסקי המקומי להימנע מתדמית שלילית באמצעי התקשורת הארציים, הובילו לשינויים באווירה הציבורית.
בשנות השישים והשבעים כללו מיזמי הבנייה העיקריים באזור את בנייתו של בית החולים של מחוז ג'פרסון, את בנייתם של הסכרים על נהר הארקנסו, בניין פדרלי, את מרכז הכנסים של פיין בלאף, כולל מלון רויאל ארקנסו, הפארק האזורי של פיין בלאף, שני פארקים תעשייתיים וכמה כנסיות גדולות.
כיכר ג'פרסון נבנתה כמרכז הקניות הראשי הראשון בעיר.
בשנות השמונים והתשעים בוצעו בעיר מיזמי בנייה נוספים.
הוקם פארק בני סקליון, על שמו של מי שהביא את הגן היפני למרכז האזרחי של פיין בלאף.
העיר לא דאגה לתחזוקת הגן ורק חלק קטן ממנו נותר.
בסוף שנות השמונים נבנה במזרח העיר מרכז הקניות הסגור הראשון.
מרכז קניות זה משך תנועת קונים מכל רחבי דרום-מזרח ארקנסו.
מיזם הבנייה החשוב ביותר של שנות התשעים הייתה השלמתו של הכביש העוקף הדרומי שהיה לחלק מכביש בין-מדינתי 530. בנוסף הושלמה בנייתם של כביש מהיר וגשר שחצו את סכר מספר 4 של נהר הארקנסו וכך נוצר קשר נוסף בין האזורים החקלאיים בצפון-מזרח מחוז ג'פרסון ובין מערכות התחבורה של פיין בלאף.
באמצעות תרומה פרטית, הושלמה ב-1994 בנייתו במרכז העיר של המרכז לאומנויות ומדעים של דרום-מזרח ארקנסו.
פיתוחו של מרכז העיר כללה גם את תחילתו של מיזם שעדיין ממשיך ליצירתם של ציורי קיר, שמהווה מקור משיכה לתיירים.
בשנת 2000 הושלמה בנייתו של המרכז לשירותי קהילה על שם דונלד ריינולדס על שטח של 4,000 מטרים רבועים.
ב-2005 נבחר קרל רדוס לתפקיד ראש העירייה, האפרו-אמריקאי הראשון בהיסטוריה של פיין בלאף שנבחר לתפקיד זה.
ב-2003 פתחה האוניברסיטה המקומית חממה טכנולוגית בתקציב של 3 מיליון דולר.
בנובמבר 2012 נבחרה דבי הולינגסוורת' לתפקיד ראש עיריית פיין בלאף כשהיא גורפת 49% מקולות המצביעים.
הולינגסוורת' הושבעה לתפקידה בינואר 2013 והציבה לעצמה תוכנית של חמש נקודות: לוחמה בפשיעה העירונית, פיתוח כלכלי ויצירת מקומות תעסוקה, רפורמה במנהל העירוני, שיפור במערכת החינוך ושיפור תדמיתה של העיר.
על פי פרסומים שונים דורגה פיין בלאף יחד עם האזורים סביבה כאחת הערים המסוכנות ביותר בארצות הברית.
ב-2013 דורגה העיר כשנייה בארצות הברית בשיעור הפשיעה ביחס לגודל אוכלוסייתה.
ב-2009 דורגה פיין בלאף על ידי Morgan Quitno Press כאזור המטרופוליטני המסוכן ביותר בארצות הברית והיא נכללה ברשימת עשר הערים העניות ביותר בארצות הברית של המגזין פורבס.
ב-2013 כלל אתר CNNMoney של רשת CNN את פיין בלאף ברשימת "7 הערים המתכווצות במהירות" בציינו שכמעט שליש מאוכלוסיית האזור המטרופוליטני של פיין בלאף חיה מתחת לקו העוני וששיעור הפשיעה בעיר שני רק לדטרויט.
פיין גאפ הוא השם הנפוץ לתחנת לוויינים אוסטרלית הממוקמת כ-18 ק"מ דרומית מערבית לעיר אליס ספרינגס, בטריטוריה הצפונית במרכז אוסטרליה המופעלת על ידי סוכנויות הביון של אוסטרליה וארצות הברית.
מאז 1988, נקראת רשמית בשם המתקן הביטחוני המשולב פיין גאפ (JDFPG, Joint Defence Facility Pine Gap); בעבר, נודעה בשם מתקן המחקר להגנת חלל .
המתקן מנוהל באופן חלקי על ידי סוכנות הביון המרכזית האמריקנית (CIA), סוכנות הביטחון הלאומי של ארצות הברית (NSA) ומשרד הסיור הלאומי של ארצות הברית (NRO) ועל ידי מינהל האותות האוסטרלי (ASD) והוא התורם המרכזי למאמץ היירוט העולמי של NSA, שכולל את תוכנית אשלון.
המתקן מכונה גם בשם RAINFALL.
כמתקן לניטור אותות הוא גויס על מנת לסייע באיתור טיסה 370 של מלזיה איירליינס שהתרסקה צפונית לאוסטרליה.
המתקן מורכב ממכלול של מתחם מחשבים גדול עם 14 ראדומים המגנים על אנטנות ולמעלה מ-800 עובדים מועסקים כאן.
דייוויד רוזנברג, איש NSA שעובד בפיין גאפ, ציין כי ראש המתקן בזמן השירות שלו היה קצין CIA.
המיקום הוא משמעותי מבחינה אסטרטגית משום שהוא שולט בלווייני הריגול של ארצות הברית כשהם עוברים מעל שליש של כדור הארץ הכולל את סין, החלק האסייתי של רוסיה והמזרח התיכון.
מרכז אוסטרליה נבחר בעיקר עקב ריחוקו הרב מכל ספינות ריגול שעשויות לעבור במים בינלאומיים וליירט את אותות השידור.
המתקן הפך לחלק מרכזי מהכלכלה המקומית.
בסוף 1966, הסכם משותף בין ארצות הברית ואוסטרליה קרא להקמת "מתקן מחקר משותף לחקר החלל".
מטרת המתקן פורסמה בתחילה לציבור כ"מחקר חלל".
הפעילות החלה בשנת 1970 כאשר כ-400 משפחות אמריקניות עברו למרכז אוסטרליה.
ב-1999, כשהממשלה האוסטרלית סירבה למסור פרטים לוועדה של הסנאט האוסטרלי בנוגע לאמנות, מומחית המודיעין פרופסור דס בול מהאוניברסיטה האוסטרלית הלאומית קראה לתת את מפת המתאר של פיין גאפ.
לדברי בול, מאז 9 בדצמבר 1966, כאשר ממשלות אוסטרליה וארצות הברית חתמו על הסכם פיין גאפ, גדלה פיין גאפ משתי האנטנות המקוריות לכ-18 אנטנות כאלה בשנת 1999. מספר העובדים עלה מ-400 בתחילת שנות השמונים ל-600 בתחילת שנות התשעים ולאחר מכן ל-1,000. ההתרחבות הגדולה ביותר התרחשה לאחר תום המלחמה הקרה.
בול תיארה את המתקן כתחנה לבקרת קרקע ותחנה לעיבוד נתונים מלוויינים גיאוסינכרונים העוסקים באיסוף מודיעין אותות, המתאר ארבע קטגוריות של אותות שנאספים:
טלמטריה מפיתוח נשק מתקדם, כגון טילים בליסטיים, המשמשים לאימות בקרת נשק;
אותות ממכ"מים של טילים ונשקי נ"מ;
פליטת גלי מיקרו, כגון שיחות טלפון למרחקים ארוכים.
בול תיארה את האזור המבצעי כמכיל שלושה חלקים: תחנת לוויין, תחנת עיבוד אותות ומדור ניתוח האותות, ממנו נאסרה כניסתם של אוסטרלים עד 1980. האוסטרלים אסורים רשמית רק מכניסה למה שמכונה החדר הצפוני הלאומי (כמו כן, האמריקאים מנועים מלהיכנס לחדר הצפוני האוסטרלי).
בכל בוקר מתכנסת ועדת סיור משותפת כדי לקבוע על מה יפקחו הלוויינים במשך 24 השעות הקרובות.
עם סגירת בסיס נורונגר בשנת 1999, אזור פיין גאפ הוקצה על ידי חיל האוויר של ארצות הברית מתחנה ללוויינים ביטחוניים לתחנת פיקוח על פליטות חום מטילים, כמתן אזהרה ראשונה של שיגור טילים בליסטיים.
בשנת 2004 החל הבסיס להפעיל מערכת לוויין חדשה הידועה בשם "מערכת אינפרא-אדום מבוססת-חלל", המהווה מרכיב חיוני בהגנה מפני טילים.
מאז תום המלחמה הקרה, התחנה נועדה בעיקר ליירט ולהקליט נשקים ואיתותי תקשורת ממדינות באסיה, כמו סין וצפון קוריאה.
התחנה פעלה בתמיכה במלחמות באפגניסטן ובעיראק לאחר הפיגועים ב-11 בספטמבר.
אחת המשימות העיקריות של התחנה היא לאתר אותות רדיו בחצי כדור הארץ המזרחי, כאשר המידע שנאסף מוזן לתוכנית הכטבמ"ים האמריקאית.
זה אושר על ידי מסמך של NSA מ-2013, אשר אומר כי פיין גאפ משחק תפקיד מפתח במתן נתוני איכון למטרות מודיעיניות, כמו גם עבור פעולות צבאיות, כולל תקיפות אוויריות.
ב-11 ביולי 2013, מסמכים שנחשפו באמצעות קבלן ה-NSA לשעבר אדוארד סנודן, הראו כי פיין גאפ, הוא אחד משלושה מקומות אחרים באוסטרליה ובניו זילנד, שתרמו לאוסף ה-NSA העולמי של מידע על תקשורת אינטרנט וטלפון, הכולל מערכות כמו XKEYSCORE.
על פי מסמכים אחרים שפורסמו באוגוסט 2017, פיין גאפ משמשת כתחנת קרקע ללווייני ריגול לשתי משימות שונות:
משימה 7600 עם 2 לוויינים גיאוסינכרוניים, אשר בשנת 2005 סיפקו "כיסוי מתמשך של הרוב המכריע של יבשת אירופה ואפריקה."
משימה 8300 עם 4 לוויינים גיאוסינכרוניים שכיסו את שטחי ברית המועצות לשעבר, סין, דרום אסיה, מזרח אסיה, המזרח התיכון, מזרח אירופה ושטחים באוקיינוס האטלנטי.
תחנת מנווית' היל (Menwith Hill, MHS) בבריטניה משמשת גם תחנת קרקע עבור משימות לוויין אלה.
כמתקן צבאי אמריקאי, פיין גאפ היה מוקד למחאות באוסטרליה:
ב-11 בנובמבר 1983 הובילו נשים אבוריג'יניות 700 נשים לשערי פיין גאפ, שם הם השתתקו במשך 11 דקות כדי לציין את יום הזיכרון.
זה היה תחילתו של מחנה שלום בן שבועיים, לנשים בלבד, שאורגן בחסות "נשים למען הישרדות".
בעוד המחאה הייתה בלתי-אלימה, הנשים הואשמו בהסגת גבול של מרחב צבאי ליום אחד ו-111 מהן נעצרו ומסרו את שמותיהם כמו קארן סילקווד, פעילה אמריקאית שהטיפה לבטיחות גרעינית.
היו טענות על אלימות משטרתית כלפיהן, מה שהוביל לחקירה של ועדת זכויות האדם.
ב-2002 מחו כ-500 איש בשערי פיין גאפ, בהם כמה פוליטיקאים.
הם התנגדו לשימוש במתקן במלחמת עיראק ובגילוי טילים, עם נוכחות משטרתית מסיבית.
כמה מהם נעצרו לאחר התכתשות עם שוטרים.
בדצמבר 2005 שישה מחברי קבוצת "נוצרים נגד טרור" ערכו הפגנה מחוץ לפיין גאפ.
ארבעה מהם פרצו לאחר מכן למתקן ונעצרו.
משפטם החל ב-3 באוקטובר 2006 והייתה הפעם הראשונה בה נעשה שימוש בחוק ההגנה של אוסטרליה מ-1952. בחודש יוני 2007 נקנסו ארבעת מהם בסכום של 3,250 דולר בבית המשפט העליון של הטריטוריה הצפונית עם אפשרות להמרת העונש לתקופת מאסר של שבע שנים.
התובע הכללי לערעורים ערער על ההחלטה ואמר כי גזר הדין היה "לא מספיק ברור".
ארבעה מאלה שפרצו למתקן זכו לכן שההרשעות שלהם קוצצו בחצי.
בפברואר 2008 הצליחו ארבעת החברים לערער על הרשעותיהם וזוכו לגמרי.
שופטים שעבדו בפרשה טענו כי גזר הדין נפל משום שהארבעה הכחישו את זכותם להתווכח על הגנתם העיקרית: מאחר שבסיס "פיין גאפ" נמצא בשימוש לניהול מלחמת תוקפנות בעיראק.
ב-2018 הופקה סדרת טלוויזיה מבית נטפליקס אודות עובדי המתקן.
פיין רידג' היא שמורת אינדיאנים גדולה, הממוקמת בדקוטה הדרומית.
השמורה הוקמה ב-2 במרץ 1889 בפינה הדרום-מערבית של דקוטה הדרומית בסמוך לגבול עם נברסקה.
שטח השמורה הוא כ-8,984 קמ"ר (גדולה יותר מדלאוור ורוד איילנד יחד).
רק כ-340 קמ"ר של השמורה מתאימים לעיבוד חקלאי.
בהתאם למפקד האוכלוסין של שנת 2000, מתגוררים בשמורה 15,521 אינדיאנים.
לפי מחקר שבוצע על ידי אוניברסיטת המדינה של קולורדו, מתגוררים בשמורה כ-30 אלף אנשים.
הערכה זו מקובלת על השלטונות.
תוחלת החיים של תושבי השמורה היא מהנמוכות בארצות הברית - 48 שנים לגברים ו-52 שנים לנשים.
בשמורה התרחשו מספר אירועים היסטוריים, ביניהם "טבח וונדד ני" ב-1890, שבו נהרגו כ-300 אינדיאנים.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 פעלה בשטח השמורה קבוצה צבאית פרטית, שומרי האומה של אוגללה.
פייטרו ראבה (באיטלקית: Pietro Rava; 21 בינואר 1916 – 5 בנובמבר 2006) היה כדורגלן איטלקי, ששיחק בעמדת הקשר.
ראבה נולד ב-21 בינואר 1916 בקסין, אלסנדריה שבאיטליה.
במהלך הקריירה שלו שיחק בקבוצות יובנטוס, אלסנדריה ונובארה.
עם יובנטוס זכה פעמיים בגביע האיטלקי ופעם אחת בליגה, והיה הקפטן שלה בין השנים 1947–1950. בסך שיחק 352 משחקים בסרייה א', וכבש 15 שערים.
ראבה ערך 30 הופעות בנבחרת איטליה בין השנים 1935–1946, שבמהלכן הפסידה הנבחרת רק משחק אחד.
הוא זכה עימה במדליית זהב אולימפית באולימפיאדת 1936, ובמונדיאל 1938. בסיום המונדיאל נבחר להיות בנבחרת המצטיינת של הטורניר.
היה קפטן הנבחרת בשנת 1940, ולאחר מכן בעקבות מלחמת העולם השנייה החמיץ שש שנים בנבחרת ועם חידוש הפעילות השתתף רק במשחק אחד ב-1 בדצמבר 1946 בניצחון 2–3 על אוסטריה.
לצד השחקנים אלפרדו פוני, סרחיו ברטוני ואוגו לוקאטלי, ראבה היה מבין ארבעת השחקנים האיטלקיים היחידים שזכו גם במדליית זהב באולימפיאדה וגם במונדיאל.
במהלך המלחמה הוא השתתף מרצון במערכה הרוסית כקצין.
אחרי זה עם תום המלחמה היה ראבה מאמן לקבוצות האיטלקיות סמפדוריה, פלרמו, פאדובה, מונצה, אלסנדריה, נובארה, קארארס סאלסיו וסואנו.
ב-5 בנובמבר 2006 נפטר ראבה בטורינו שבאיטליה, בגיל 90. הוא היה לשחקן האחרון שנשאר בחיים בסגל נבחרת איטליה שזכה במונדיאל 1938. במהלך שנותיו האחרונות סבל ממחלת אלצהיימר.
כמה ימים לאחר מותו יובנטוס החליטה כי לקראת המשחק בסרייה ב' נגד נאפולי, השחקנים יענדו סמלים לזכרו.
פרק הפיילוט של סדרת גיבורי-העל "סמולוויל" שודר לראשונה ברשת The WB ב-16 באוקטובר 2001. את הפרק כתבו הוגי הסדרה, אלפרד גו ומיילס מילר, וביים דייוויד נאטר .
הפרק זכה בפרס אמי ובפרס ליאו.
הפרק נפתח בהצגת גרסתה של הסדרה לסיפור המקור של קלארק קנט, וממשיך בתיאור חייו של קלארק הנער הגר עם הוריו בחווה חקלאית בעיירה הבדיונית סמולוויל שבקנזס, ולומד עם חבריו בכיתה ט' בבית הספר התיכון המקומי, השלב בחייו שממנו ממשיכה עלילת הסדרה להתפתח.
חללית קטנה טסה מכוכב הלכת קריפטון שנחרב לכיוון כדור הארץ, ויחד איתה שברים מהכוכב.
בעיירה סמולוויל חוגגים התושבים את ניצחון נבחרת "העורבים" של התיכון במשחק הבית הראשון של השנה, ותלמידי התיכון מתכוננים לנשף "השיבה הביתה" .
ליונל לות'ר מגיע עם בנו לקס בן התשע לביקור במפעל לות'רקורפ בסמולוויל.
לקס שומע קריאה לעזרה משדה תירס סמוך, עוקב בחשש אחרי הקול ומוצא נער ללא בגדים קשור לעמוד של דחליל ועל גופו גרפיטי אדום בצורת S (Scarecrow - דחליל).
סופת מטאורים נוחתת על העיירה: מטאור אחד נוחת בשדה התירס ויוצר סופת חול המכסה את הנער התלוי ואת לקס שלא מספיק להימלט ומתקרח.
מטאור אחר נוחת בפגיעה קטלנית על הוריה של לאנה לאנג המביטה בהם מעבר לכביש עם דודתה נל פוטר.
מטאורים נוספים פוגעים בכביש בו נוסעים הזוג קנט וגורמים למכוניתם להתהפך.
פעוט כבן שלוש מסתובב לבדו בשדה, מוצא את הזוג קנט, מביט בהם ומחייך.
הם נחלצים מהמכונית, רואים את החללית הקטנה שממנה יצא הילד, ולוקחים את הילד והחללית לביתם.
קלארק קנט הוא בנם המתבגר המאומץ של הזוג קנט, ויש לו כוחות-על שלקיומם מודעים רק הוא והוריו.
קלואי סאליבן ופיט רוס הם חבריו הטובים.
לאנה לאנג היא שכנתו ומושא אהבתו.
ארבעתם תלמידי כיתה ט' בתיכון סמולוויל.
ויטני פורדמן הוא תלמיד כיתה י"ב, החבר של לאנה וקוורטבק העורבים.
קלארק ופיט מעדכנים את קלואי במסורת יום השיבה הביתה שיחול מחרתיים: שחקני הפוטבול יבחרו תלמיד מכיתה ט', יפשיטו אותו, יקשרו אותו לעמוד בשדה כדחליל וירססו גרפיטי S על גופו.
קלארק יושב ביציע, צופה באימון ומדמיין את עצמו משחק ומנצח, את המעודדות מריעות לו ובראשן לאנה המאושרת וגאה בו.
פיט לובש מדים ומתכונן להיבחן, וקלארק חוזר הביתה כי הוריו לא מרשים לו לשחק פוטבול מחשש שיחשוף את כוחותיו או יפגע בשחקנים בטעות.
בדרך הביתה הוא עומד על גשר ומתבונן מהורהר בנהר ובנוף.
לקס לות'ר נוהג במכונית על הגשר, נקלע לתאונת דרכים, מתנגש בקלארק ונופל איתו מהגשר.
קלארק צולל, תולש את גג המכונית ומחיה את לקס.
ויטני לחוץ מהמשחק המתקרב ולאנה משאילה לו את שרשרת אבן המטאור הירוקה שלה למזל.
השניים יושבים במרפסת ביתה של נל שאימצה את לאנה, וקלארק מביט בהם בטלסקופ מהאסם של משפחתו.
למחרת בבוקר קלארק מוצא בחצר מכונית חדשה, מתנה מלקס.
ג'ונתן קנט אוסר על קלארק לקבל אותה ומספר לו שליונל לות'ר הרוויח את ההון המשפחתי שלא ביושר.
קלארק מתאכזב, מזכיר לאביו את כוחות-העל שלו ומסביר בתסכול שהוא רק רוצה להרגיש כמו נער רגיל.
ג'ונתן מחליט שהגיע הזמן לספר לקלארק על מוצאו מכוכב אחר ומראה לו את החללית שהוסתרה במקלט.
קלארק ההמום בורח לבית הקברות, פוגש שם את לאנה שמבקרת בקברי הוריה, ולראשונה בחייהם השניים מנהלים שיחה ארוכה.
לאנה מספרת שתלך לנשף מחר עם ויטני, קלארק מספר שלא יגיע, ולאנה מבטיחה לרקוד איתו אם ישנה את דעתו.
קלארק מלווה את לאנה לביתה, וויטני שחיכה לה שם רואה אותו.
קלארק הולך לאחוזת לות'ר ומחזיר ללקס את המפתחות למכונית החדשה.
לקס מבין שאביו של קלארק לא מחבב אותו, וקלארק מסביר שהיחס השלילי מכוון כלפי אביו ליונל ולא אישית כלפי לקס.
לקס מודה לקלארק על ההזדמנות החדשה בחיים ומצהיר על רצונו לשמור על החברות החדשה שנרקמה ביניהם.
לאחר ששלושה שחקני פוטבול לשעבר בוגרי תיכון סמולוויל נפגעים, קלואי ופיט רואים את ג'רמי, הדחליל מהפרולוג ומוצאים את תמונתו בספר מחזור ישן.
הם מגלים שג'רמי התעורר מתרדמת בעקבות סופה חשמלית במחולל בבית החולים ואז נעלם, ומשתפים את קלארק בתגלית.
קלואי חושפת בפני קלארק את "קיר המוזרוּת", קיר עמוס בגזירי עיתונים המדווחים על תופעות חריגות ומשונות שתועדו בעיירה מאז סופת המטאורים, ומציגה את התאוריה שלה לפיה המטאורים אחראים לתופעות.
קלארק מבין שהכל קרה בגלל הגעתו לכדור הארץ, מביט בתמונה של לאנה שצולמה מייד לאחר שהוריה נהרגו, מרגיש אשם ובורח מהחדר.
ויטני ועוד שני שחקני פוטבול תופסים את קלארק, שנחלש מאבן המטאור בשרשרת שוויטני עונד.
ויטני רואה שקלארק מביט בשרשרת ועונד אותה לצווארו בטענה שזאת הקרבה המרבית ללאנה שישיג.
השחקנים חוטפים את קלארק לשדה.
ג'רמי מוצא את קלארק "דחליל" בשדה.
קלארק מזהה אותו ומבקש עזרה, ג'רמי אומר שכאן הוא מוגן יותר ועוזב.
לקס נוסע בכביש הסמוך, שומע קריאה לעזרה, נכנס לשדה ומשחרר את קלארק.
השרשרת נופלת וקלארק אוסף את בגדיו ורץ לחפש את ג'רמי.
קלארק מוצא את ג'רמי מחוץ לאולם הנשף, עם כוח-על להפיק חשמל מגופו, מתכנן להתיז מים לאולם ולחשמל את כל החוגגים.
קלארק מסכל את התוכנית ואחר כך נכנס לאולם, רואה את לאנה רוקדת עם ויטני ועוזב לביתו, לא לפני שהוא מניח את שלוש המכוניות של ויטני וחבריו זו על גבי זו בחניה.
באסם, קלארק צופה בכוכבים מהטלסקופ ואביו נכנס ושואל לשלומו.
קלארק אומר שהוא שמח שהזוג קנט מצא אותו.
ג'ונתן מצטט את מרתה מהפרולוג ועונה שקלארק הוא שמצא אותם.
קלארק מדמיין שלאנה מופיעה באסם ורוקדת איתו, ואז מביט מהחלון ורואה את לאנה חוזרת מהנשף לביתה.
דמותשחקנ/יתקלארק קנט / קאל-אלטום ולינגמרתה קנטאנט אוטולג'ונתן קנטג'ון שניידרלקס לות'רמייקל רוזנבאוםליונל לות'רג'ון גלאברקלואי סאליבןאליסון מאקפיט רוססם ג'ונס השלישיויטני פורדמןאריק ג'ונסון
The Way It Is של ברוס הורנסבי
זהו הפרק היחיד בסדרה ללא הפתיח ושיר הנושא "Save Me".
ההפקה הקדישה חמישה חודשים לליהוק התפקידים הראשיים לפרק ולעונה הראשונה.
השחקן טום ולינג הוזמן למבחן בד לתפקיד הראשי כקלארק קנט, אך לא עודכן בנושא הסדרה שעדיין היה חשאי.
ולינג חשב שהסדרה תעסוק בסופרמן בתיכון והתנגד להיבחן לתפקיד.
הבמאי דייוויד נאטר , שנבחר לביים את הפרק, הבטיח לוולינג שיאשר לו לקרוא את התסריט אם יגיע להיבחן.
ולינג הסכים ונבחן, נאטר קיים את הבטחתו, הראה לוולינג את התסריט, ולינג תיאר את התסריט כ"מדהים" וקיבל את התפקיד הראשי.
השחקן ג'ון שניידר, שהיה מוכר מתפקידו כבו דיוק בסדרת הפעולה "הרפתקאות בהזארד", לוהק לתפקיד ג'ונתן קנט.
השחקנית סינת'יה אטינגר לוהקה במקור לתפקיד מרתה קנט.
לאחר צילומי הפרק לוהקה במקומה לתפקיד השחקנית אנט אוטול שהייתה מוכרת מתפקידה כלאנה לאנג בסרט גיבורי-העל "סופרמן 3".
הסצנות עם אטינגר צולמו מחדש עם אוטול עבור פרק הפיילוט ששודר.
אלפרד גו ומיילס מילר רצו גיוון אתני בקאסט הראשי, ותכננו להשיג זאת דרך דמותה של קלואי סאליבן שנכתבה במיוחד עבור הסדרה כחברתו הטובה של הגיבור.
עם זאת, אליסון מאק נבחנה לתפקיד, הרשימה את ההפקה ונבחרה לגלם את הדמות.
במקום זאת התקבל סם ג'ונס השלישי, שחקן אפרו-אמריקאי, לתפקיד פיט רוס המבוסס על דמות מהקומיקס.
התכנון הראשוני היה למקם את הפקת הסדרה באוסטרליה, אך בסופו של דבר התמקמה ההפקה בוונקובר שבקולומביה הבריטית, עיר שסיפקה לה נופים מתאימים יותר לסמולוויל ומטרופוליס הבדיוניות, שתיהן בקנזס שבמערב התיכון, בתקציב קטן יותר.
המפיק רוב מייר תיאר את סמולוויל כעיירה נקייה, נחמדה ויפהפייה עם צבעים בהירים וחדים.
הרחוב הראשי של העיירה צולם בערים מריט וסארי.
חלק מחזיתות המבנים נצבעו מחדש כדי שיתאימו למראה של עיירה אמריקאית טיפוסית לפי חזונו של מיילס מילר.
הרחוב קושט בכרזות, בלונים וסרטים בצבעי אדום וצהוב עבור הפרולוג שבו מטח מטאורים קוטע את חגיגות הניצחון של נבחרת העורבים מתיכון סמולוויל.
בחווה משפחתית בקהילה חקלאית באלדרגרוב צולם בית משפחת קנט מבחוץ, שנצבע מירוק לצהוב ליצירת אווירה ביתית חמימה; והאסם שלידו, בתוכו בנתה ההפקה מדרגות המובילות למרפסת שתפקדה כ"מבצר הבדידות" הראשון של קלארק קנט.
בתוך בית ספר התיכון "טמפלטון" צולמו הסצנות שבמסדרונות תיכון סמולוויל.
לשם זאת נצבעו המסדרונות באדום וצהוב, צבעי בית הספר של תיכון סמולוויל, שהפכו בעקבות זאת גם לצבעי בית הספר של "טמפלטון".
שני מיקומים שמופיעים בפיילוט נבנו עבור הסדרה: מקלט תת-קרקעי להגנה מפני סופות הוריקן בחוות קנט, שם מוסתרת החללית של קאל-אל; ובית קברות בעיירה, שם קבורים הוריה של לאנה לאנג, אותו הקים המעצב ברנרד היידס על גבי שטח ריק.
העיירה סמולוויל שבקנזס אמורה להיות מלאה בשדות תירס, ולשם זאת הצמיחה ההפקה יותר מ-10,000 קלחי תירס בחממות לקראת צילומי הפיילוט, אך התירס לא הגיע לגובה הרצוי עד תחילת הצילומים ולא היו כלל שדות תירס בסביבה בוונקובר.
600 קלחי תירס מלאכותיים ממפעל באריזונה נשלחו לאתר הצילומים והוצבו בשדה.
על מלאכת האפקטים החזותיים הופקדה חברת Thomas Special Effects.
היא עיצבה בין השאר את מטח המטאורים, את מרחבי שדות התירס שצולמו ממרחק ואת שדה התירס שהמטאוריטים שיטחו, שם הילד לקס לות'ר איבד את שיער ראשו.
בקיץ ובראשית סתיו 2001, עד עליית הפרק, שודרו ברשת The WB קדימונים קצרים לפרק שהזמינו את הקהל לצפות בו בשידור הבכורה ב-16 באוקטובר.
הקדימונים הכילו סצנות מהפרולוג ומההווה, ורוב ההצצות היו לסצנות בכיכובם של טום ולינג ומייקל רוזנבאום.
את הקדימונים ליווה השיר "Song Yet to Be Sung" של פרי פארל, סולן להקת Jane's Addiction.
המילים שנשמעו מתוך השיר בקדימונים הן (בתרגום לעברית: ).
הפרק שודר לראשונה ברשת The WB ב-16 באוקטובר 2001. זהו הפרק היחיד בסדרה שלא מכיל את הפתיח.
במקור שודר הפרק בגרסה המלאה שאורכה כ-49 דקות, והיא נכנסה למארז ה-DVD של העונה הראשונה ולמארז ה-DVD המלא של כל העונות.
בשירותי הזרמת המדיה קיימת גרסה מקוצרת במעט שאורכה כ-45 דקות.
בקנדה שודר הפיילוט יחד עם הפרק השני כפרק בכורה כפול, והופץ כך גם ב-DVD במהדורה מוגבלת.
רשת The CW שידרה את הפרק בשידור חוזר ב-8 באפריל 2011, שבוע לפני הפרק "קנט" ברבע האחרון של העונה העשירית, כרקע והכנה לשידור פרק הסיום הכפול של העונה והסדרה.
הפרק משך 8.4 מיליון צופים, ובכך שבר את שיאי הרשת למספר הצופים הכללי בפרק בכורה ומספר הצופים מגיל 12 עד 34. מנכ"ל הרשת, ג'ורדן לוין , אמר שפרק זה והבאים אחריו בעונה מושכים צופים לפרקים המשובצים לפניהם ואחריהם בימי שלישי ברשת The WB.
ב-2002 יצא מארז קטן ובו דיסק DVD או מיני-DVD יחיד המכיל את הפרק בגרסתו המלאה.
תוספות בונוס: רצועת שמע עם הערות של היוצרים אלפרד גו ומיילס מילר והבמאי דייוויד נאטר ; מפת העיירה סמולוויל; קדימון וסטוריבורד לפרק.
תמונת העטיפה: קלארק קנט קשור לעמוד בשדה תירס, עם השרשרת של לאנה לאנג על צווארו ואות S אדומה מרוססת על חזהו.
התמונה לא לקוחה מתוך הפרק, אלא היא צילום ערוך של טום ולינג מודבק לצד קלחי תירס ועל רקע של שדות תירס.
הפרק גרף בעיקר ביקורות חיוביות ושבחים והעלה את ציפיות המבקרים והקהל מהסדרה.
רוב אוון מהעיתון PG תיאר את הפרק כ וקבע על סמך הפיילוט ש.
אליזבת' וייט ממגזין מדיה-לייף כתבה:
רוברט ביאנקו מ-USA Today כתב ביקורת מעורבת:
ג'רמי קונרד מ-IGN כתב: .
בראיין פורד סאליבן מפוטון קריטיק תיאר את הפרק כ והרחיב:
פיילזילה היא תוכנת FTP חופשית וחוצת פלטפורמות, המורכבת מפיילזילה צד לקוח ופיילזילה צד שרת.
תוכנת הלקוח זמינה עבור Windows, Linux ו-macOS, ואילו תוכנת השרת זמינה עבור Windows בלבד.
גם השרת וגם הלקוח תומכים ב-FTP ו-FTPS, ואילו הלקוח יכול בנוסף להתחבר לשרתי SFTP.
קוד המקור של פיילזילה מאוחסן בסורספורג' והפרויקט נבחר כפרויקט החודש בנובמבר 2003. עם זאת, הייתה ביקורת כי SourceForge מכליל תוכנות לא רלוונטיות עם היישום.
פיילזילה החלה כפרויקט בכיתת מדעי המחשב בשבוע השני של ינואר 2001 על ידי טים קוסזה ושני חברי כיתה.
לפני שהתחילו לכתוב את הקוד הם דנו באיזה רישיון עליהם לשחרר אותו.
הם החליטו להפוך את פיילזילה לפרויקט בקוד פתוח מכיוון שתוכנות לקוח רבות של FTP כבר היו זמינות, והם לא חשבו שהם ימכרו עותק בודד אם הם יהפכו את פיילזילה למסחרי.
תכונות מרכזיות של תוכנת פיילזילה:
העברת קבצים באמצעות FTP ו-FTP מוצפן כמו FTPS (שרת ולקוח) ו- SFTP (תוכנת לקוח בלבד).
תמיכה ב-IPv6 שהיא הגרסה האחרונה של פרוטוקול האינטרנט
תומך בהמשכה - ניתן להשהות את תהליך העברת הקבצים ולהמשיך מאוחר יותר
ממשק משתמש מרובה לשוניות לריבוי משימות, כדי לאפשר שימוש ביותר משרת אחד ואפילו להעביר קבצים בו זמנית בין שרתים מרובים.
מנהל אתר - לניהול רשימות שרתים ותור העברות לסידור משימות העברת קבצים
סימניות לגישה קלה לשימושים התכופים
גרור ושחרר כדי להוריד ולהעלות קבצים.
השוואת ספריות להשוואה בין קבצים מקומיים וקובצי שרת באותה תיקייה.
כאשר לקובץ אין מידע זהה (שם אינו תואם, או גודל אינו תואם) יסומן הקובץ בצבע.
מגבלות מהירות העברה הניתנות להגדרה, להגבלת המהירות בהעברת הקבצים, מה שמסייע בהפחתת שגיאות העברה
מסנני שמות קבצים, המשתמשים יכולים לסנן רק קבצים ספציפיים שיש להם את התנאים שהם רוצים.
אשף תצורת הרשת, עוזר בקביעת תצורה של הגדרות רשת מבלבלות בפורמט של אשף - שלב אחר שלב
עריכת קבצים מרחוק, לעריכה מהירה של קבצים בצד השרת תוך כדי תנועה.
אין צורך להוריד, לערוך במחשב ולהעלות מחדש לשרת.
שמור בחיים, אם החיבור לא פעיל במשך זמן רב הוא ייבדק על ידי שליחת הפקודה שמור בחיים.
חיפוש קבצים מרוחק לחיפוש קובץ בשרת מרחוק
תומך בהמשכה והעברת קבצים גדולים מ-4GB
אחסון מאובטח באמצעות סיסמאות מוגן באמצעות סיסמת אב
כמה מהתכונות של שרת פיילזילה:
מערכת הרשאות עם משתמשים וקבוצות
פרק הפיילוט של סדרת הטלוויזיה המפץ הגדול שודר במקור ב-CBS בארצות הברית ב-24 בספטמבר 2007. הוא נכתב על ידי צ'אק לורי וביל פראדי, ובוים על ידי ג'יימס בורוז.
בפרק מופיעות לראשונה כל חמש הדמויות הראשיות בסדרה (לאונרד, שלדון, הווארד, ראג'ש ופני), וכמו כן מככבת השחקנית האורחת ורני ווטסון בתפקיד אלתאה ובריאן פטריק וייד בתפקיד האקס של פני, קורט.
לנרד הופסטטר ושלדון קופר הם שני פיזיקאים אינטליגנטים צעירים בעלי מנת משכל משולבת של 360, הטוענים שיש להם "מוחות יפים" שמבינים כיצד פועל היקום.
עם זאת, הם מביכים חברתית, במיוחד סביב נשים.
לאחר ביקור לא מוצלח בבנק הזרע לבעלי מנת משכל גבוהה, הם חוזרים הביתה ופוגשים את פני, שחקנית שאפתנית שעוברת לגור בשכנות אליהם.
כאשר לנרד ושלדון פוגשים את פני, לנרד מתאהב מיד ומקווה לצאת איתה לדייט, למרות ששלדון סבור שזה לא יקרה.
שלדון די מרוצה בכך שהוא מבלה את לילותיו במשחק בוגל קלינגונית עם חבריהם הלא מתפקדים מבחינה חברתית, הגיקים העמיתים הווארד וולוויץ, רודף נשים, וראג'ש קוטרפאלי, שיש לו אילמות סלקטיבית, במיוחד כשפני ונשים אחרות נמצאות בסביבה.
עם זאת, לנרד רואה בפני יקום חדש לגמרי, מלא באפשרויות.
הוא כל כך מאוהב בה, שלאחר שנתן לה להשתמש במקלחת שלהם בגלל שהמקלחת שלה שבורה, הוא מסכים לנסות להחזיר את הטלוויזיה שלה מהחבר לשעבר שלה, גבר גבוה בשם קורט, שמגולם בידי בריאן פטריק וייד.
עם זאת, קורט מוריד ללנרד ושלדון את המכנסיים, והם אינם מסוגלים להחזיר את הטלוויזיה.
בגלל שהיא הרגישה רע בשבילם, פני מציעה לקנות את ארוחת הערב שלהם.
בסוף הפרק, שלדון מבין שלנרד ימשיך לרדוף אחרי פני כאשר לנרד אומר "התינוקות שלנו יהיו חכמים ויפים" עליו מוסיף שלדון, "וכמובן, דמיוניים."
לפני כן, הופק פיילוט קודם שלא כלל את פני, האוורד או ראג'.
במקום דמויות אלה, הפיילוט כלל את הדמויות קייטי (אמנדה וולש) וגילדה (איריס בר).
קייטי, כמו פני, היא אישה בעלת חוכמת רחוב, יחסית לחכמים לנרד ושלדון; עם זאת, היא מרושעת יותר מפני.
היא טענה ששכבה עם אביה החורג לפני שאמה התחתנה איתו.
יתר על כן, בפיילוט המקורי, דמותו של שלדון היא מינית ושטופת זימה יותר.
למעשה, שלדון מצהיר במפורש שקיים יחסי מין עם גילדה, החברה שלו ושל לנרד, בכנס מסע בין כוכבים.
רשת CBS לא הסכימה להעביר את הפיילוט המקורי אך התוכנית מצאה חן בפני הרשת, ולכן היא ביקשה מלורי ופראדי להפיק עוד פיילוט.
ג'ים צ'מברלין מ-IGN שיבח את הפרק, כינה אותו "התחלה נהדרת לסדרה", וקבע כי הכתיבה הייתה "מהטובות שראינו בסיטקום סטנדרטי מזה זמן מה".
מתיו גילברט מ"הבוסטון גלוב", עם זאת, נתן ביקורת שלילית באומרו כי התוכנית היא "אחת מאותן סיטקומי צחוק מוקלט שיש להם בדיוק שגרת קומדיה אחת ופשוט ממשיכים להשתמש בה".
סקוט טוביאס מה-AV קלאב היה גם שלילי מאוד כלפי הפרק, העניק לו דירוג D + ואמר: "תוכניות טלוויזיה ממש גרועות נוטות להשתולל מעבר לממוצע: בהצהרת עליונותם של ג'ו וג'יין ממוצע, הם לועגים לשני הטיפשים בצורה קשה.
[...] והיפר-אינטליגנטים, שנפגעים בגלל החטא השחצן והבלתי נסלח של...
הסיטקום החדש של CBS, המפץ הגדול, הוא דוגמה רחבה לעיקרון זה - ממש רחבה, רחבה כמו אגן האמזונס.
קשה להאמין שמישהו אפילו מכין סיטקום של שלוש מצלמות שהוא כל כך צמוד לסטיגמות.
רק אזכור מובהק של המילה "בלוג" מצביעה על כך שזה יתקיים בימינו".
באתר האינטרנט IMDb, לפרק יש ציון ממוצע של 8.3 מתוך 10, לפי 5,389 ביקורות, כאשר 1,531 נתנו לפרק ציון 10 מתוך 10. באתר TV.com, לפרק ניתן ציון ממוצע של 8.0, על סמך 813 ביקורות.
"פייטת מרטיננגו" או "פייטה" (1505) הוא ציור מאת ג'ובאני בליני, הנמצא באוסף גלריית האקדמיה בוונציה.
הפייטה שיצר בליני בשנת 1505 הוזמנה על ידי משפחת מרטיננגו (Martinengo).
זו היא הפייטה האחרונה שיצר האמן, באותה תקופה יצר גם את תמונת המזבח עבור כנסיית סן זכריה בוונציה.
במרכז הציור מתוארת מרים, אם ישו.
היא מתוארת כאישה לא צעירה, הישובה על הארץ ולובשת שמלה סגולה, צעיף לבן וגלימה כחולה, המכסה גם את ראשה.
היא מערסלת בל רגליה את גופת ישו, המתואר כגבר צעיר, בעל שיער ארוך וזקן חומים.
גופו עירום ורק אזור חלציו מכוסה בד לבן.
סימני הסטיגמטה העדינים בולטים על רקע גופו הבהיר.
חוקרים מצאו בתיאור ישו השפעה של יצירתו של אלברכט דירר, או של ציור פלמי.
הדמויות נמצאות במישור קדמי, המעוצב כשטח אדמה חשופה בעל קיעור.
במישור מרוחק יותר מתוארת צמחייה נמוכה וכן גזע עץ תאנה כרות המכוסה בקיסוס.
ברקע מתוארת עיר ובה מבנים ממשיים שונים, ובהם הדואמו של ונציה, סנט אפולינרה אין קלאסה ברוונה ומבנים נוספים.
פיין מסה הוא הר שולחן (מסה), הממוקם ברכס מסה, שבאזור חוף פנל, של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
פיין מסה ממוקם בסמוך מצפון לטובין מסה.
ההר נקרא על שם קווין פיין, שהיה סגן מפקד הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד.
פרק הפיילוט של "אווטאר: כשף האוויר האחרון" הוא פרק פיילוט דל תקציב שנוצר בשנת 2001 על ידי מייקל דנטה דימרטינו ובריאן קונייצקו בסיוע אולפן האנימציה הקוריאני "Tin House" במטרה לאשר את הפקת סדרת הטלוויזיה "אווטאר: כשף האוויר האחרון" לערוץ ניקלודיאון.
הפרק נחשף לציבור במלואו רק ב-2020.
הרעיון הראשוני לתוכנית הטלוויזיה נוצר באביב 2001 כאשר בריאן קונייצקו צייר קוף־רובוט עם חץ על הראש בשם "מומו 3" ולידו ילד קירח עם מטה עתידני ודוב קוטב עם חץ על הראש.
חברו, מייקל דנטה דימרטינו, הסתכל על הדוב ונזכר בסרט דוקומנטרי על משלחת לאנטארקטיקה שכמעט לא שרדה את המסע, ומשם הם התחילו לחשוב על "אנשי המים" בקוטב הדרומי.
שבועיים לאחר שהגו את הקונספט לסדרה, הצליחו צמד היוצרים למכור את הקונספט לסגן המנהל והמפיק הראשי של ניקלודיאון, אריק קולמן.
הפיילוט זכה לתגובות חיוביות מילדי קבוצות הניסיון של ניקולודיאון שצפו בו והערוץ נתן אור ירוק לפיתוח עונה בעלת שלושה עשר פרקים.
הפרק מתחיל כשאווטאר אנג, קיה וסוקה רוכבים על אפה, הביזון המעופף של אנג, תוך כדי שהם מתחמקים מהתקפות הנסיך צוקו בים.
לאחר מכן, הם נוחתים באי מבודד וכשסוקה הולך לחפש אוכל לארוחת הצהריים הוא נלכד על ידי חיילי אומת האש אשר לוקחים אותו למבצר.
לאחר שקיה נתפסת בניסיונה לטפס על חומות המבצר מופיע אנג עם הדאון ומתחיל קרב עם צוקו על גבי פיגומים של פסל במקביל לקרב בין מומו, הלמור של אנג, לנץ האישי של צוקו.
כשצוקו דוחק את אנג לפינה אנג מפיל עצמו מראש הפסל ותוך כדי הנפילה נכנס למצב האווטאר ומעיף את צוקו מהפסל אך מיד מציל אותו מהנפילה.
הוא פותח את הדאון שלו וסוקה וקיה משליכים לעברו חבל שמצאו וכך בורחים החבורה מהמבצר כשהם תלויים על גבי הדאון.
בסצנה האחרונה נראים החבורה בלילה ישנים על גבי אפה אשר עף בשמים, ונשמעים מחשבותיה של קיה: .
הסדרה נחשפה בפני הציבור לראשונה בכנס קומיק־קון 2004 והגיעה למסכים ב-21 בפברואר 2005 ושודרה עד 19 ביולי 2008 ומנתה בסך הכל 61 פרקים.
בניגוד לפרקי פיילוט אחרים בתעשייה, פרק הפיילוט לא נועד להיות משודר לצופים אלא ליצור דוגמית של ההומור וסוג העלילה של היצירה המתוכננת למפיקים של ניקלודיאון ולכן שודר לציבור במשך תקופה של שנים רבות מלבד כמה חלקים ממנו אשר ב-14 ביוני 2010 יצאו במהדורת DVD מוגבלת.
אך ב-15 בספטמבר 2020 בעקבות גל התעניינות בסדרה הוחלט לפרסם את הפרק והוא הועלה במלואו לערוץ היוטיוב הרשמי של הסדרה.
בין פרק הפיילוט לפרקי הסדרה קיימים מספר הבדלים עיצוביים ורעיוניים.
בניגוד לסדרת הטלוויזיה בה נראו דמויות כשפים על רקע סמלי האומות, בפתיח של הפרק נראים סמלי האומות בנפרד, וכמו כן, בעוד כשקיה מספרת על האווטאר שנעלם, מוצג אדם לא ידוע, לעומת אווטאר רוקו המוצג בסדרה.
בתחילה, תכננו היוצרים לקרוא לקטרה בתור קיה, ואכן כך היא נקראת בפרק, אך בהמשך הפיתוח שונה שמה לקטרה והשם קיה ניתן לאמא של קטרה ולבתה של קטרה, בסדרת ההמשך, האגדה של קורה.
בפרק מסוגל אנג להיכנס למצב האווטאר תוך שניות בודדות, בעוד שפרקי הסדרה הוא אינו שולט בכך.
בין ההבדלים הנוספים ניתן למנות את העיצוב של שריון חיילי אומת האש, עיצוב הדאון של אנג, סגנון הכשפות, קיומו של הנץ של צוקו והיעדרו של דוד אירו, דודו של צוקו.
בנוסף, בפרק זה דיבב מיטשל מוסו: את דמותו של אנג לעומת זאק טיילר אייסן המדבב בשאר פרקי הסדרה.
פיין וינגייט היה מטיף, חקלאי ומדינאי אמריקאי מסטרטהאם, ניו המפשייר.
הוא שירת מטעם ניו המפשייר בקונגרס הקונטיננטלי ולאחר מכן בסנאט ובבית הנבחרים של ארצות הברית.
ראשית חייו, חינוך, שירות וחקלאות
וינגייט נולד ב-14 במאי 1739 באמסברי, פרובינציית מפרץ מסצ'וסטס, והיה השישי מתוך שנים עשר ילדים.
אביו (גם פיין) היה כומר שם.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד ב-1759.
וינגייט הוסמך לכומר של כנסיית הקהילה ב-1763. הוא הפך לכומר בהמפטון פולס, פרובינציית ניו המפשייר.
בשנת 1776 ויתר וינגייט על שירותו ועבר לסטרת'הם, שם החל לעבוד בחקלאות.
וינגייט נבחר לכמה קדנציות בבית הנבחרים של ניו המפשייר, והיה ציר לוועידה החוקתית של המדינה ב-1781.
בשנת 1788, הוא שימש כציר בקונגרס הקונטיננטלי.
למרות הרקע שלו כמטיף, וינגייט הציע בהצלחה את המשכורות לשני הכמרים של הקונגרס הקונטיננטלי לקצץ ב-25%, כנראה בשל לפחות חלקית מהבעיות הכלכליות הבלתי נסבלות של הקונפדרציה.
בין 1789 ל-1794 התנהלו דיוני הסנאט האמריקני בחשאי, בו תמך וינגייט: "איך יופיעו כל העסקאות המקומיות הקטנות של אפילו המשפחה המוסדרת הטובה ביותר אם ייחשפו לעולם; והאם זה לא יחול על גוף גדול יותר?" הוא האמין שהסודיות מקדמת כבוד לסנאט: "להיות קצת יותר מחוץ לטווח הראייה יוביל לכבודו לדעת המדינה".
בזמן שהותו בסנאט, כיהן וינגייט בוועדה שניסחה את חוק המשפטים משנת 1789, שהקים את מערכת המשפט הפדרלית.
הוא היה מאוכזב מכך שהצעת החוק "לא תתרחב לחלק עשירי מהסיבות שעלולות להגיע לבית המשפט הפדרלי על פי החוקה".
תשע עשיריות הנותרות מהמקרים שהתעוררו על פי החוקה והחוקים של ארצות הברית הושארו לבתי המשפט במדינה להחליט.
וינגייט הצביע נגד הצעת החוק, אך היא עברה.
קריירה שיפוטית, פרישה ואריכות ימים
לאחר שירותו הלאומי, שימש וינגייט כשופט עמית בבית המשפט העליון של ניו המפשייר בין השנים 1798 ל-1808. ברגע שהוא החליט, שינוי מחשבתי לא היה סביר.
לפי תיאופילוס פרסונס, "היה חשיבות רבה לכך שהשופט וינגייט יגבש דעה נכונה לפני שהוא מביע אותה - כי לאחר מכן, החוק, ההיגיון והסמכות לא יועילו לשנות את דעתו."
עם מותו של ג'יימס מדיסון ב-1836, וינגייט משך תשומת לב על כך ששרד כל כך הרבה זמן.
לפני מותו בגיל 98 ב-7 במרץ 1838, וינגייט היה אחד משני הנציגים היחידים ששרדו מהקונגרס הקונטיננטלי (יחד עם ג'ון ארמסטרונג הבן), והחבר האחרון ששרד מהקונגרס הראשון של ארצות הברית.
במשך כמה שנים הוא היה הבוגר המבוגר ביותר של הרווארד.
אשתו של וינגייט, יוניס, הייתה אחותו של שר החוץ של ארצות הברית טימותי פיקרינג, והיא מתה ב-1843, לאחר שעברה את רף המאה.
בני הזוג וינגייט קבורים בבית הקברות בסטרת'הם.
פייטרו קומוצו (באיטלקית: Pietro Comuzzo; נולד ב-20 בפברואר 2005 בסן דניאלה דל פריולי שבאיטליה) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת פיורנטינה מהסרייה א'.
קומוצו נולד בסן דניאל די פריאולי שבאיטליה, והחל לשחק בגיל שש באקדמיה של טריססימו.
בהמשך שיחק במחלקות הנוער של אודינזה ופורדנונה, ובשנת 2019 הצטרף למחלקת הנוער של פיורנטינה.
בחודש מרץ 2023 חתם על חוזה מקצועני ראשון בפיורנטינה, עד לשנת 2025.
ב-8 באוקטובר 2023 ערך קומוצו את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של פיורנטינה, בניצחון 1–3 על נאפולי במסגרת המחזור השמיני בסרייה א' לעונת 2023/2024.
ב-8 בנובמבר 2024 זומן קומוצו לראשונה לסגל נבחרת איטליה על-ידי המאמן לוצ'אנו ספאלטי לקראת משחקי ליגת האומות 2024/2025 נגד נבחרות בלגיה וצרפת.
פיינטבול הוא משחק בו נעשה שימוש ברובים היורים כדורי צבע המתנפצים ומותירים סימן במקום בו פגעו.
המשחק מדמה לחימה בשטח בנוי ופתוח, ומעבר להיותו ענף ספורט מוכר (אך לא ספורט אולימפי), הספורט פופולרי גם עבור חובבנים במגוון פעילויות.
צבאות שונים משתמשים בכלי המשחק לצורכי אימונים, בעיקר כיוון שהוא מאפשר שימוש באויב דינמי (בניגוד למטרות), אך גם אימון טכני, כיוון שהלוחמים עשויים להיפגע.
משחקי הפיינטבול מחולקים למספר סוגים:
פיינטבול רגיל (משחקי הדמיה) - משחקים אלו משוחקים בזירות מסוגים שונים, בהן מדומים תנאי שדה קרב אמיתי (בניינים, עצים וכו').
ליגת פיינטבול - משחקי פיינטבול במסגרת ליגה שבה משתתפות קבוצות המתחרות זו בזו במטרה לנצח ולהוביל בטבלאות הניקוד של הליגה.
אימונים צבאיים - משחק הפיינטבול מדמה שדה קרב ומאפשר תרגול וביצוע משימות ללא סיכון הלוחמים.
קליעה למטרה עם רובה וכדורי פיינטבול.
בשנת 1970, הגה ג'יימס הייל (James Hale) את הרעיון לבנות אקדח שיורה כדורי צבע, מטרת האקדח הייתה סימון עצים ובעלי חיים בשטח החווה.
ג'יימס היה זה שרשם פטנט על רובה הצבע הראשון.
בשנת 1981, בניו המפשייר, עלה לראשונה הרעיון למשחק לחימה שמבוסס על רובי צבע שידוע היום בשם "פיינטבול".
משחק הפיינטבול הראשון התקיים בתאריך 27 ביוני 1981. במשחק זה השתתפו 12 שחקנים שהתחרו אחד בשני במשחק "תפוס את הדגל".
השחקנים השתמשו באקדחים מסוג שלא יועדו למשחק והיו מוגבלים מאוד מבחינת קצב ירי וכמות כדורים במחסנית.
המיגון של השחקנים כלל רק משקפי מגן על העיניים.
בשנת 1982 נפתח מגרש הפיינטבול הראשון ברוצ'סטר, ניו יורק על ידי קיילב סטרונג (Caleb Strong).
אגודת הפיינטבול הראשונה נוסדה בשנת 1988. משם הספורט הלך והתפתח במהירות.
נוסדה ליגה מקצועית לקבוצות פיינטבול בארצות הברית NPPL - National Proffessional Paintball League והתחילה סדרת משחקים שנדדה בין מגרשי פיינטבול בארצות הברית.
בשנת 1991 הגיע הפיינטבול גם לצרפת, דנמרק ולמדינות נוספות באירופה, משם ליבשות נוספות.
בישראל ישנם מספר אתרים שבהם ניתן לשחק פיינטבול ואף יש גם ליגת פיינטבול בישראל.
הציוד במשחק הפיינטבול כולל רובה פיינטבול, ציוד מיגון וציוד עזר.