tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין הפוסקים ישנה מחלוקת לגבי היקף הסעודה.
יש שכתבו שאפשר להסתפק במיני עוגות שברכתם מזונות ואפשר לקבוע עליהם סעודה, ויש שכתבו שדי אף במאכל כלשהו שאין ברכתו מזונות, ויש שאמרו שצריך לאכול בה לחם משום ששמה היא "סעודת" מלווה מלכה.
הגאון מווילנה מצדד בדעה האחרונה המצריכה לאכול דווקא פת.
המהדרין מכינים לסעודת מלווה מלכה תבשיל מיוחד.
הידור זה מבוסס על המסופר במסכת שבת על בני ביתו של רבי אבהו שהיו שוחטים בכל מוצאי שבת עגל, ורבי אבהו היה אוכל ממנו כליה.
כאשר גדל בנו, שאלו לשם מה צריך לשחוט עגל נוסף במוצאי שבת – הרי מוטב להשאיר מהעגל ששוחטים בערב שבת כליה אחת, לצורך סעודת מלווה מלכה.
שמעו בעצתו של הבן ושימרו מהבשר של ערב שבת מעט לצורך מוצאי שבת.
אך אז בא אריה וטרף את העגל שהיה מיועד למוצאי שבת, וכך נמצא שלא הרוויחו דבר.
מן הסיפור למדו שראוי להדר ולהכין תבשיל מיוחד לכבוד סעודת מלווה מלכה, ולא להסתפק באכילת שאריות ממאכלי השבת.
בספרות ההלכה מופיעים זמנים שונים לקיום הסעודה בסדר עדיפות יורד: מיד בצאת השבת, עד ארבע שעות זמניות לאחר צאת השבת, עד חצות הלילה, עד הבוקר, עד סוף יום ראשון או עד סוף יום שלישי.
נהוג לשיר בסעודת מלווה מלכה את הזמירות: אליהו הנביא, המבדיל בין קודש לחול, אמר ה' ליעקב, במוצאי יום מנוחה, חדש ששוני, אגיל ואשמח בלבבי ועוד זמירות אחרות, העוסקות בתפילות ובקשות לשבוע החדש, באליהו הנביא ובגאולה על ידי משיח בן דוד.
מלווה בריבית הוא מקצועו של אדם המלווה את כספו לאחרים (ללוֹוים) בתמורה לריבית המשולמת לו.
בימינו מדובר על פי רוב באדם שעושה זאת שלא במסגרת המערכת הפיננסית הממוסדת (שעיקרה בנקים או גופים מוכרים אחרים בשוק ההון הפועלים כחוק).
במערכת הכלכלית המודרנית בישראל ובמדינות העולם, המקור הראשי לקבלת הלוואה בריבית, כמו גם אשראי מסוג אחר, הוא הבנק.
אי לכך, פרטים שהבנק סירב להעמיד להם אשראי הם בסיס הלקוחות העיקרי של המלווה בריבית בימינו שאינו משתייך לגוף ממוסד וחוקי.
לקוח טיפוסי של מלווה בריבית הוא לרוב מי שכבר שקוע בחובות אחרים, או שאין בידיו מקורות איתנים שיפרע מהם את ההלוואה, ולכן בחרה המערכת הבנקאית לדחותו.
המלווה בריבית מסכים לתת ללקוח כגון זה את ההלוואה תמורת ריבית גבוהה במיוחד, המגלמת בתוכה את הסיכון שלא תיפרע.
בישראל קרויה פעילותם של המלווים בריבית בשם "השוק האפור".
יש חברות שהמקצוע נחשב בהן למגונה, בפרט במדינות דתיות אשר דת המדינה בהן כוללת איסור על עיסוק בהלוואות בריבית.
מראשית ימי הביניים ועד למאה ה-19 עסקו יהודים רבים בהלוואה בריבית.
מאחר שהכנסייה אסרה על נוצרים לעסוק בתחום זה, מצאו בו יהודים רבים את פרנסתם.
הריבית שהייתה נהוגה על הלוואותיהם הייתה גבוהה מאוד, על מנת לפצות על הסיכון הגדול הכרוך בה, ולפיכך עוררה בלווים טינה רבה כלפי נושיהם היהודים.
ויכוח היסטוריוגרפי בנושא יהודים כמלווים ברבית
טענה העולה בדיון ההיסטורי בנושא, מציעה תמונה לפיה יהודי אירופה לא נכנסו לעסקי ההלוואה בריבית להמונים מרצונם, אלא נדחקו אליהם שלא בטובתם.
עד המאה ה-11, עסקו בעיקר במסחר ונהנו בתחום זה מבלעדיות על פי רוב.
אולם החל בתקופה זו, עמדו מול תחרות עזה מצד הסוחרים הנוצריים, אף בתחום הסחר הבינלאומי, שגם בו לא עמדו להם עוד יתרונותיהם של היהודים בתחום ידיעת השפות וקשריהם הטובים עם יהודים תושבי המזרח.
מתחריהם הסוחרים האיטלקיים הנוצרים העמידו ציים, תחנות סחר מסביב לים התיכון והון עצום, וכך דחקו את היהודים מתחומי המסחר.
הטיעון הפרשני הזה מצביע גם על המאה ה-12 כתקופה של פריחה כלכלית ותרבותית, שדווקא בה מצאו עצמם היהודים מוגבלים באפשרויות התעסוקה שלהם.
מהמסחר נדחקו כאמור, והדרך לתעסוקה כבעלי מלאכה או מקצוע, הייתה חסומה מבפניהם מפני שלא התקבלו כחברים בגילדות המקצועיות.
גם באוניברסיטאות נאסר עליהם ללמוד.
כל שנותר ליהודים היה לפנות להלוואה בריבית, שם הגן עליהם האיסור הכנסייתי, שלא חל עליהם, מתחרות.
בתחילה הלוו כספים למלכים ולאצולה הגבוהה, אולם גם מעיסוק זה נדחקו על ידי הסוחרים האיטלקיים והגרמנים.
בלית ברירה החלו להלוות כספים בריבית גבוהה לאנשים בעלי הכנסה דלה.
עיסוקם זה עורר כלפיהם שנאה עזה, אף בעידודה של הכנסייה, שהוקיעה את ההלוואה בריבית כמעשה נבלה, מבלי שהדבר הפריע לראשי הכנסייה לעשות שימוש בהלוואות של יהודים (ואחרים) שהיו נחוצות לשיפוצי כנסיות וכדומה.
הוכחה עקיפה לקו פרשני זה יש בעובדה שלקראת סוף ימי הביניים, ועם התגברות הסובלנות דה-פקטו ליהודים במערב אירופה, רבים מהם חזרו לעסוק במסחר.
דוגמה מובהקת לכך היא הולנד שכבר ב-1593 אפשרה ליהודים לפעול במסחר בינלאומי.
בנוסף, הקשר בין מסחר לבין כספים, ובין כספים לבין רבית, כמו גם הקשר בין משכונאות לבין כסף ורבית, לא מקל על ההבחנה החדה בין סוגי עיסוק אלו, שערכם המוסרי שונה.
ביטוי לעוינות זו היא בדמות שיילוק במחזה "הסוחר מוונציה" של ויליאם שייקספיר, שלמרות שעל פי פרשנות מסוימת מבטא דווקא ביקורת חריפה על התנהגות הנוצרים כלפי היהודים, הפך למשל ושנינה לסטריאוטיפ שדבק ביהודים כמלווי הריבית.
לא בכדי עסקו פילוסופים יהודיים מראשית העת החדשה המוקדמת, להתמודד עקרונית עם טיעונים מסוג זה.
דוגמה לכך היא דברים שכתב בנושא משה מנדלסון כשהסביר מדוע עיסוק במסחר (על ידי יהודים או אחרים) מועיל להתפתחות כלכלית ולא פוגע בה.
מנדלסון נדרש לעסוק בנושא לא כתאורטיקן כלכלי העוסק בפילוסופיה של הכלכלה המדינית, אלא כחלק ממאמציו לדחות טיעונים אנטי-יהודיים הקשורים בפעילותם הכלכלית.
פרשנות מנומקת לתופעה בכללותה החלה להתפתח במאה ה-19, והובילה בין השאר לוויכוח בין ורנר זומברט ומכס וובר אודות תרומת היהודים לעליית הקפיטליזם.
בעוד זומברט זיהה את שורשי הכלכלה המודרנית בכלכלת המסחר והכספים היהודית (פרשנות שחיזקה את עוינותו ואת של רבים אחרים ליהודים), הראה וובר כי עיסוקם הכלכלי של היהודים איננו קפיטליזם במובן המודרני, וכי הגורם המרכזי שיצר את 'רוח הקפיטליזם' כשם חיבורו המפורסם מ-1905 הם זרמים מסוימים בנצרות הפרוטסטנטית.
בשנות ה-60' של המאה ה-20' פיתחה חוקרת יוגוסלבית בשם עדנה בונסיץ' פרשנות היסטורית פוריה במיוחד, שהתבססה על השוואה בין מה שהיא כינתה 'עמי מסחר' (midleman minorities), והראתה שבכלכלה המסורתית, הטרום-מודרנית, רווחת התופעה של עם שלם המשמש כמתווך בתחומי כלכלה בזויים או נחותים, בזכות היותו עם נחות.
כך היה עם הארמנים באימפריה העות'מאנית, עם ההודים בדרום אפריקה, עם היפנים בארצות הברית ועם היהודים ברחבי אירופה בימי הביניים.
מלווינס היא להקת רוק ותיקה שפועלת מזה שנים רבות מחוץ לגבולות הזרם המרכזי של הרוק האמריקאי.
עבודתם המוקדמת השפיעה רבות על התפתחות הסלאדג' מטאל והגראנג', כשגם קורט קוביין מהלהקה נירוונה הצהיר על השפעתה הרבה של מלווינס על יצירותיו.
הלהקה נחשבת לפורצת גבולות בתחום הרוק והמטאל בזכות סגנון ייחודי וססגוני של יצירת מוזיקה.
הצמד הוקם בידי באז אוסבורן (שירה/גיטרה) ודייל קרובר (תופים) בוושינגטון, בתחילת שנות השמונים.
מאז, הם מייצרים את התערובת של דום מטאל (בעיקר סלאדג'), פאנק רוק (Punk rock) וגראנג' שמזוהה עם מלווינס, כששירים רבים מתנהלים ללא מבנה ברור של בית ופזמון, ושמותיהם המשונים של השירים תורמים גם הם לתדמית המשוחררת של מלווינס.
מלווינס תמיד הייתה להקת שוליים לכל דבר, עם אלבומים רבים ובסיס מעריצים גדול.
עמדת הבסיסט בלהקה מתחלפת מדי כמה שנים – מאט לוקין ממאדהאני מילא אותה במשך רוב שנות השמונים והבסיסט האחרון קווין רוטמניס (מלהקת הרוק/מטאל טומהוק) נפרד ממלווינס ב־2005.
באז אוסבורן - סולן הלהקה, גיטרות (1983–כיום)
סטיבן שיין מקדונלד - גיטרה בס, שירה (2015–כיום)
בילי אנדרסון - גיטרה בס (1993)
מַלּוּחַ קִפֵּחַ (שם מדעי: Atriplex halimus) הוא מין של שיח רב שנתי בסוג מלוח, ממשפחת הסלקיים.
גובה השיח 50–200 ס"מ, העלים ביצתיים ובשרניים מעט.
צבע העלים ירוק אפרפר, ועליהם שערות דקיקות.
הליבלוב באביב ובקיץ, הפריחה בסתיו.
הפרחים קטנים מאוד, ירקרקים, ומואבקים על ידי הרוח.
צומח בערוצי נחלים במדבר, ובמלחות.
בישראל נפוץ בנגב, במדבר יהודה, בבקעת הירדן ובמישור החוף.
הצמח עמיד ביותר למליחות הקרקע, בין היתר בזכות מנגנון המאפשר לו להוציא את עודפי המלח לשערות שעל פני העלה.
לאחר זמן, מתות השערות, והמלח נשאר בהן.
השערות המתות הנשארות על העלה, מגינות על הצמח מהתייבשות.
עלי המלוח הקיפח משמשים כמאכל לדרי המדבר.
העלים הטריים משמשים כמרכיב בסלטים, והמבושלים משמשים במרקים.
ערכו התזונתי הרב, גרם למלוח שישמש אף כצמח מרעה חשוב, ולעיתים זורעים אותו במיוחד למטרה זו.
מלוח קיפח הוא אלרגני לפי הספרות הבוטנית.
מלווה חובה הוא איגרת חוב שהמדינה מחייבת את תושביה לרכוש ממנה, כדרך פחות חמורה מאשר מס, למימון תקציב המדינה.
בדומה למס, מלווה חובה הוא תשלום חובה הניתן לממשלה, אך בניגוד למס, יש בו תמורה ישירה למשלם, בדמות איגרת חוב שתיפרע בבוא העת.
תנאיו של מלווה חובה נחותים מאלה של איגרת חוב הנמכרת באופן חופשי בשוק ההון, תכונה המחזקת את אופיו המיסויי של מלווה החובה.
מלווה חובה, בניגוד למס, מצריך השקעה במעקב אחר הזכויות שמקנה המלווה ובפירעונו.
בדרך כלל מלווה חובה אינו סחיר במשך שנים אחדות, ולעיתים אינו סחיר כלל, כלומר הוא נפרע רק לאדם שעל שמו הונפק.
במדינת ישראל הוטל פעמים אחדות מלווה חובה, שחושב על-פי ההכנסות של כל תושב (בדומה למס הכנסה), על המעבידים (בהתאם לשכר ששילמו) ועל עסקות מסוימות, כגון מכירת נדל"ן.
במסגרת המדיניות הכלכלית החדשה ב-1952 הוטל מלווה חובה על כל הכסף הנזיל במטרה להוריד את האינפלציה ולסייע לממשלה במימון פעילותה.
"מלווה מלחמה" הוטל בעקבות מלחמת יום הכיפורים כאיגרת חוב מלחמה לגיוס הון מן הציבור.
"מלווה שלום הגליל" הוטל בתחילתו של מבצע שלום הגליל.
בהנפקתם, בניהולם ובפירעונם של מלוות חובה עוסק "מנהל מלוות המדינה" של בנק ישראל.
מתחילת שנות ה-60 ועד אמצע שנות ה-80 הונפקו יותר מ-15 מיליון תעודות של מלווה חובה על ידי המדינה.
מִלווה קְצר מועד (בראשי תיבות: מק"ם) הוא איגרת חוב ממשלתית קצרת טווח, המונפקת על ידי בנק ישראל לציבור לתקופה של עד שנה אחת.
השימוש במק"ם החל בשנות ה-60 של המאה ה-20. המק"ם הונפק על ידי הממשלה (בניהולו של בנק ישראל) לשם מימון הוצאותיה.
ב-1984 הוסדרה הנפקת המק"ם בחקיקה חדשה, אשר קבעה בין היתר שהיקף ההנפקות בפועל נקבע על ידי בנק ישראל בלבד, (ללא השפעה של ממשלת ישראל) כחלק מיישום מדיניותו המוניטרית.
אולם היקפי הנפקות המק"ם היו נמוכים וכך גם מחזורי המסחר.
רק ב-1995, עם הצמדת היקף יתרות המק"ם לשיעור עליית המדד או שיעור עליית היצע כסף - הגבוה מבין השניים (תיקון מספר 6 לחוק) החל המסחר במק"ם להתרחב ולהפוך למשמעותי.
המק"ם מונפק לציבור על ידי בנק ישראל אולם המילווה הוא איגרת חוב של הממשלה למחזיק בה.
הממשלה מוכרת את המק"ם לבנק ישראל, וזה מנפיק את המק"ם לציבור.
את תמורת ההנפקה הממשלה מחויבת להפקיד בחשבון בבנק ישראל אשר יכול לשמש לפירעון המק"ם או לתשלום הריבית עליו.
בתחילת כל חודש מנפיק בנק ישראל סדרה חדשה של מק"ם לטווח של שנה ולטווח של שלושה חודשים.
הנפקת המק"ם מבוצעת בדרך של מכרז מחיר מפלה.
הערך הנקוב לפדיון של המק"ם הוא 100 אג' (1 שקל) והוא מונפק ונסחר בניכיון, כלומר במחיר נמוך או שווה לערכו הנקוב.
במילים אחרות, המק"ם משלם תשלום יחיד של 100 אגורות בתאריך פדיונו, ואינו משלם קופונים נוספים עד למועד זה.
(ונסחר לרוב במחיר נמוך מ-100 אגורות, כאשר ההפרש הוא תשואת המשקיע)
המכרז מתבצע כעסקה מחוץ לבורסה דרך מערכות שירותי בנק אוטומטיים (שב"א) ולאחר יום עסקים אחד עוברות איגרות החוב לרישום באמצעות מסלקת הבורסה לניירות ערך בתל אביב.
כל אדם יכול לגשת למכרז באמצעות אחד מחברי הבורסה, או כל תאגיד אחר שמחובר למערכות שב"א.
המכרז נעשה לא על פי מחיר המק"מ, אלא על פי התשואה המבוקשת, כך שהקונים אשר ביקשו תשואה נמוכה ביותר (הציעו מחיר גבוה ביותר) הם הזוכים.
הזוכים שהציעו תשואה השווה לתשואת המכרז יקבלו באופן יחסי להיקף הזמנותיהם מהכמות שנותרה מחלוקת המק"ם לזוכים בתשואות נמוכות יותר.
לאחר הנפקתו נסחר המק"ם בבורסה לניירות ערך כנייר ערך וניתן לקנותו או למוכרו בכל עת בהתאם לביקוש ולהיצע.
שער המק"ם מצוטט באגורות לערך נקוב אחד כך לדוגמה שער יחידה אחת לפרעון בתאריך ינואר 2015 הוא 99.05 אג'.
בשל מגבלת המינימום לעסקה במסחר בבורסה הסכום המינימלי לפעולה במסחר הרציף הוא 10 אלף ש"ח (הופחת מ-30 אלף בסוף שנת 2023), מסחר בהיקף קטן יותר מתאפשר רק בשלבי הפתיחה והנעילה של המסחר.
סדרות המק"ם השונות ממוספרות באופן המצביע על מועד פדיונן.
המספר הראשון מסמל את חודש הפדיון, השני את שבוע הפדיון בחודש זה והשלישי את שנת הפדיון.
המק"ם הוא נייר ערך, וככזה קנייה ומכירה שלו דרך חבר בורסה עולה עמלה (לרוב של כ-0.1%).
עם זאת, בשונה מניירות רבים אחרים, חבר הבורסה אינו מורשה לגבות דמי משמרת על החזקת מק"ם.
החל מינואר 2013 לפי החלטת המפקח על הבנקים.
בזמן פדיון המק"ם, צריך לשלם מס רווחי הון בשיעור של 15% על הרווח הנומינלי (כלומר, ללא התחשבות באינפלציה), לעומת מס בשיעור של 25% על רוב רווחי ההון האחרים (המתחשבים באינפלציה) בבורסה.
המק"ם אינו צמוד למדד המחירים לצרכן, ולכן, אם בתקופת האחזקה במק"ם שיעור האינפלציה גבוה מהתשואה על האחזקה, ייתכן הפסד ריאלי.
כמו כן, במידה והריבית עלתה ייתכן הפסד של הרווח החליפי שניתן היה לקבל כתוצאה מהשקעה באפיק אחר.
הדמיון בצליל גורם לרבים לבלבל בין מק"ם ופָקָ"ם, אך מדובר במוצרים שונים.
הפק"ם (פיקָדון קְצר מועד) הוא מוצר בנקאי להפקדת כסף נושאת ריבית בתקופות שונות.
הפק"ם אינו נייר ערך, בניגוד למק"ם, ומספק לרוב ריבית נמוכה משמעותית מהתשואה על מק"ם.
שנית, שונה זהות הלווה, בעוד שבמק"ם הלווה היא המדינה, בפק"ם מדובר בבנק.
(ולכן מסוכן יותר) שלישית, כיוון שהפק"ם אינו נייר ערך, גם לא ניתן לקזז רווחים בו מול הפסדי הון.
רביעית, מק"ם, כנייר ערך סחיר בבורסה, נזיל ברמה היומית, לרוב ללא איבוד ערך משמעותי, בעוד שפק"ם אינו ניתן לפירעון לפני המועד (מלבד בהיתר מיוחד מהבנק או בתחנת יציאה מוסכמת מראש).
מצד שני, מק"ם חייב בעמלות קנייה ומכירה, בעוד פק"ם פטור מעמלות.
(אך לרוב עמלות אלה נמוכות מההפרש בריביות)
בנק ישראל משתמש במק"ם ככלי במדיניות מוניטרית, כלומר, כאמצעי לשלוט על היצע הכסף.
באמצעות שליטה על היקף הסדרה המונפקת, הוא יכול להזרים או לספוג כספים מהשוק לטווחים הקצרים בהתאם לצורכי הנזילות.
מצב זה שקול לשליטה על הריביות במשק לתקופות קצרות.
אם בנק ישראל מעוניין לספוג עודפי כספים במשק, הוא יכול לצמצם או להרחיב את היקף סדרת המק"ם שהוא מנפיק.
מלוח'יה היא מאכל המורכב מנזיד עלים צעירים של מלוכיה נאכלת וסוגים משתנים של בשר.
בדרך כלל מוגשת מלוח'יה מלווה באורז לבן.
מקורה במצרים שם היא נחשבת ל"מאכל לאומי" והיא מוכרת גם בישראל במטבחם של יהודים יוצאי מצרים.
את המאכל מתקינים מעלים צעירים של מלוכיה נאכלת שהופרדו מגבעוליהם ונרחצו.
את העלים קוצצים בעזרת סכין קמורה בעלת שתי ידיות עץ המכונה "מח'ראטה" ומוסיפים לסיר שבושל בו בשר כגון עוף, בקר, כבש, ארנבת או סוגי בשר אחרים.
המרק כולל גם תערובת תבלינים שטוגנה בנפרד המכונה "תקלייה" (מבוטא: תַאְלִיַיה.
כוללת בדרך כלל שום כתוש וזרעי כוסברה טחונים).
העיסוק הרב סביב הכנת המלוח'יה ומראהו הרירי והירוק של המאכל המוכן יצרו סביבה פולקלור משל עצמה הניכר בסיפורים ובמעשיות על הכנתה ועל תגובתם הראשונה של אלו שהמאכל זר להם.
שם הצמח מלוח'יה (מערבית: ملوخي) מגיע מהמילה היוונית μολόχιον (מולוחיון).
ההיסטוריון המצרי אל-מקריזי (المقريزى, 1364 - 1442) תיאר כיצד בשנת 1004 (395 ללוח המוסלמי) אסר הח'ליף אל-חאכם באמר אללה אכילת מלוח'יה מכיוון שזו הייתה אהובה על אויבה הגדול של השיעה, מועאויה בן אבי סופיאן, מייסדה של שושלת בית אומיה.
אלו שנתפסו אוכלים מלוח'יה הולקו והוצעדו לראווה ברחובות.
אכילת מלוח'יה הותרה מחדש רק לאחר 23 שנים, בשנת 418 ללוח המוסלמי.
מכיוון שדרוזים מקדשים את אל-חאכם באמר אללה, אכילה מלוח'יה בקרבם אסורה עד עצם היום הזה.
המלוח'יה מוזכרת בסיפורי אלף לילה ולילה כדימוי לעגני למראה של אחת הדמויות, המושוות למלוח'יה ירודה באיכותה: .
מלווין שוורץ היה פיזיקאי אמריקאי-יהודי, חתן פרס נובל בפיזיקה בשנת 1988 ביחד עם לאון לדרמן וג'ק שטיינברגר.
שוורץ גדל בניו יורק בזמן השפל הגדול.
הוא למד בבית הספר למדעים ברובע הברונקס, שם הוא החל להתעניין בפיזיקה כבר בגיל 12. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון הוא החל ללמוד פיזיקה באוניברסיטת קולומביה, כאשר איזידור איזק רבי היה ראש המחלקה.
שוורץ סיים את עבודת הדוקטורט שלו בשנת 1958. בשנות ה-60 של המאה ה-20, ביחד עם שותפיו לקבלת פרס נובל, שוורץ ערך ניסויים בתחום האטום במעבדה הלאומית ברוקהייבן.
בשנת 1963 קיבל תואר פרופסור באוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1966, עבר לאוניברסיטת סטנפורד בה נבנה מאיץ חלקיקים.
במאיץ זה הוא עשה מספר מחקרים בתחום חלקיקי האטום.
בשנת 1988 קיבל פרס נובל בפיזיקה על שיטת אלומת הנייטרינו ועל הדגמת מבנה הדובלט של הלפטונים על ידי גילוי הנייטרינו המואוני.
בשנת 1991 התמנה למנהל תחום אנרגיות גבוהות ופיזיקה גרעינית במעבדת ברוקהייבן.
באותה תקופה גם חזר לאוניברסיטת קולומביה וקיבל תואר פרופסור בשנת 1994 ופרופסור כבוד (Emeritus) בשנת 2000.
שוורץ נפטר ב-28 באוגוסט 2006 באיידהו, לאחר מאבק עם מחלת פרקינסון והפטיטיס C.
מַלּוּחַ (שם מדעי Atriplex) הוא סוג של שיח בעל פרחים, הצומח לרוב באדמות יבשות ומלוחות, כגון מדבריות.
קיימים בין 100 ל-200 מינים של מלוח בתפוצה עולמית.
אין לבלבל בין סוג זה לסוג ימלוח מסדרת האלתאים.
עלי המלוח בשרניים ובעלי שפה פשוטה.
צבע העלים לעיתים אדום ורדרד או לבן, אך ברוב המינים הוא ירוק-אפרפר.
המלוח מוזכר גם במקרא, בספר איוב:
בישראל קיימים כ-15 מינים של מלוח הצומחים בר.
ניתן למוצאם בבקעת הירדן, הנגב ומדבר יהודה, בעיקר בערוצי נחלים:
מלוח קיפח (Atriplex halimus)- אחד המינים הנפוצים ביותר
מלוח תרבותי (Atriplex hortensis) - המין המתורבת, מגיע עד לגובה של 2.5 מטרים.
בעל תכונות תזונתיות דומות לתרד.
בעבר היה נפוץ באירופה, אך כיום הוא פחות נפוץ ביבשת בשל כניסת התרד.
מלוח רגלני (Atriplex portulacoides) - נקרא גם מלוחית הרגלה
מלוח הענבות (Atriplex semibaccata) - בעל פרי אדום ועסיסי
מלוח קטן-פרי (Atriplex suberecta) - התגלה לראשונה על ידי אבינועם דנין ב-1982
מלוח דייוויס (Atriplex davisii) - מין חד שנתי
מלוח הנגב או מלוח שנוי-פירות (Atriplex dimorphostegia) - נפוץ רק בדרום הארץ
מלוח המטבעות (Atriplex nummularia) - צומח בקרקעות שאינן מלוחות
המלוח נחשב בעבר למאכל לעניים, ובדואים משתמשים בו למאכל לעיתים קרובות.
גם הולכי רגל במדבר נוהגים לקטוף את עליו ולאוכלם, או רק למצוץ את המלח ולירוק.
באיטליה משתמשים בעלי מלוח שנצבעו כתיבול או קישוט לפסטות שונות.
בבשרן של כבשים המגודלות לשחיטה וניזונות ממלוח (בין אם בר ובין אם כמספוא) יש כמויות מוגדלות של ויטמין E, והוא נוטה להיות יותר עסיסי.
מלוח מקובל כתרופה ברפואה העממית, בעיקר כנגד מחלות בדרכי העיכול.
בשיר "חורשת האקליפטוס" מאת נעמי שמר מופיעה השורה "וריח המלוח על המים".
שורה זו עוררה ביקורת בוטנית לאור העובדה שלצמח זה אין ריח.
נעמי שמר שנדרשה לעניין הסבירה זאת בכך שכוונתה לריח המיוחד של הגבעה עליה צומח המלוח, בחורשת האקליפטוס שבקבוצת כנרת.
מלווין פרביס היה סוכן FBI אמריקאי וסוכן FBI.
בשנת 1934 בשיא הקריירה שלו, היה פרביס אחת הדמויות הנערצות ביותר בארצות הברית.
פרביס נולד בטימונסוויל, דרום קרוליינה.
פרביס למד משפטים ולאחר קריירה קצרה של שנתיים כעורך דין התגייס בשנת 1927 לשורות ה-FBI וזאת לאחר הרפורמה שעבר הארגון שביקש לגייס סוכנים בעלי כישורים באכיפת החוק, ובמיוחד ביקש למצוא עורכי דין ורואי חשבון.
לאחר ששירת כראש המחלקה לחקירות באוקלהומה סיטי, ברמינגהאם ובסינסינטי הוא קודם לתפקיד ראש המחלקה בשיקגו בשנת 1932. במהלך שירותו, תפס פרביס מספר רב של מבוקשים שהוגדרו כ"אויבי הציבור", יותר מכל סוכן FBI אחר, שיא שטרם נשבר.
פרביס ניהל את המצוד אחר פושעים מפורסמים כגון בייבי פייס נלסון, פריטי בוי פלויד ונצרב בזיכרון הציבור בעיקר בשל המצוד שניהל אחר ג'ון דילינג'ר שהסתיים במותו של דילינג'ר בשיקגו ב- 22 ביולי 1934.
פרביס זכה לשבחים רבים בקרב הציבור האמריקאי והתקשורת לאור הצלחותיו במיגור הפשיעה האלימה ונחשב באותה עת לגיבור לאומי.
רבים טענו שעובדה זו לא נעלמה מראש ה-FBI, ג'ון אדגר הובר שקינא בתהילה שנזקפה לזכות פרביס לאחר הריגתו של דילינג'ר על אף שבתחילה חיבב וטיפח אותו.
יחסו המנוכר של הובר הוביל את פרביס לפרוש מה-FBI בשנת 1935 ולחזור לעסוק כעורך דין בשוק הפרטי.
הוא נישא ונולדו לו שלושה בנים.
בשנת 1936 רכש תחנת רדיו מקומית בפלורנס, דרום קרוליינה והנחה תוכנית רדיו לילדים בשם "Junior G-Men" שהעבירה מסרים חינוכיים וחיזקה את החשיבות של אכיפת החוק.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בדרגת קולונל בתפקידי מודיעין שונים ולקראת סופה השתייך למחלקה שטיפלה בפושעי מלחמה נאצים.
לאחר המלחמה שימש כיועץ לקונגרס האמריקאי.
מותו של פרביס בשנת 1960 נותר בגדר תעלומה.
פרביס נמצא בביתו ירוי בראשו כשלצידו האקדח שניתן לו כהוקרה על ידי חבריו מה-FBI כשפרש.
על פי הגרסה הרשמית הוא שם קץ לחייו.
ממצאים אחרים העלו סברה כי ייתכן שכדור נפלט מאקדחו בעת שניקה את הקנה שלו.
מלווין מונרו "מל" סטיוארט הוא שחיין עבר אמריקאי.
סטיוארט נולד בגסטוניה, קרוליינה הצפונית.
בגיל 6 החל לשחות בבריכת השחייה בימק"א (YMCA) על שם ג'ונסטון בשארלוט, קרוליינה הצפונית, תחת הדרכתו של המאמן פרנקי בל.
הוא עבר ללמוד באקדמיה מרסרסבורג, פנסילבניה.
בפנימיה קטנה ואיכותית זו, התאמן תחת הדרכתו של ג'ון טרמבלי.
לאחר מכן עבר יחד עם מאמנו ללמוד ולהתאמן באוניברסיטת טנסי.
בשנת 1986 השתתף סטיוארט במשחקי הרצון הטוב שנערכו במוסקבה, ברית המועצות וזכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:00.83 דקות.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בבריזביין, אוסטרליה בשנת 1987 זכה סטיוארט במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:58.05 דקות.
באולימפיאדת סיאול (1988) סיים סטיוארט במקום החמישי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:59.19 דקות, אחרי המנצח מיכאל גרוס מגרמניה, שיאן העולם שקבע שיא אולימפי חדש (1:56.94 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1989 זכה סטיוארט בשתי מדליות זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:59.40 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:20.87 דקות.
במשחקי הרצון הטוב שנערכו בסיאטל בסוף יולי 1990 הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:57.05 דקות.
לאחר מכן, הוא עבר להתאמן בהדרכתו של דייוויד מארש במשך כ-8 שבועות, כהכנה לאליפות העולם.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת', אוסטרליה בסוף ינואר 1991 זכה סטיוארט בשתי מדליות.
מדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא עולם חדש בתוצאה של 1:55.69 דקות, לפני שיאן העולם גרוס (1:56.78 דקות) ותמאש דארני מהונגריה שיאן העולם במשחי המעורב אישי (1:58.25 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה באדמונטון, קנדה באוגוסט 1991 זכה סטיוארט במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:57.92 דקות.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) הוא זכה ב-3 מדליות, שתיים מזהב ואחת מארד.
מדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא אולימפי חדש של 1:56.26 דקות, לפני דניון לואדר מניו זילנד (1:57.93 דקות) ופרנק אספוזיטו מצרפת (1:58.51 דקות).
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 1:56.99 דקות.
מדליית זהב שנייה במשחה ל-4x100 מטר חופשי, כששחה בשלב המוקדמות.
הרביעייה האמריקאית סיימה במקום הראשון בשיא עולם חדש במשחה הגמר ולכן גם הוא קיבל את המדליה.
מדליית ארד במשחה ל-4x200 מטר חופשי (7:16.23 דקות), אחרי המנצחת מחבר המדינות (לשעבר ברית המועצות) שקבעה שיא עולם חדש (7:11.95 דקות) ושוודיה (7:15.51 דקות).
במשחה זה הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:48.41 דקות, הזמן המהיר בקרב השחיינים האמריקאים והרביעי בין שאר המתחרים.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 54.04 שניות, המנצח היה בן ארצו פאבלו מוראלס (53.32 שניות).
בשנת 1994 השתתף סטיוארט במשחקי הרצון הטוב שנערכו בסנקט פטרבורג, רוסיה וזכה בשתי מדליות.
מדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:58.46 דקות ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 54.93 שניות.
סטיוארט נכשל בניסיון להיכלל בנבחרת ארצות הברית בשחייה לאולימפיאדת אטלנטה (1996).
לאחר שפרש משחייה תחרותית, פתח בקריירה חדשה, בתעשיית הבידור.
הוא החל להופיע בהצגות, סרטים ותוכניות טלוויזיה.
שימש ככתב בתוכנית הספורט של רשת ABC והנחה בתוכנית אירוח בערוץ הספורט ESPN.
הוא כתב מספר סרטים, בהם גרסה נוספת לקומיקס "הפנטום" מאת לי פוק בשם "רוחות מהלכים".
סטיוארט קבע פעם אחת שיא עולם במשחה ל-200 מטר פרפר, שיא שהחזיק מעמד 4 שנים וחצי עד שנישבר על ידי דניס פנקראטוב.
סטיוארט זכה ב-14 תוארי אליפות ארצות הברית בשחייה כולם במשחה אחד ב-200 מטר פרפר, יותר מכל שחיין אמריקאי אחר בהיסטוריה, ושני תוארי NCAA.
בשנת 2002 זכה סטיוארט להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
האי מלוויל הוא אי גדול ולא מיושב המהווה חלק מהארכיפלג הארקטי הקנדי, מאיי המלכה אליזבת ומאיי פארי.
גודלו של האי הוא 42,149 קמ"ר והוא מהווה את האי השלושים ושלושה בגודלו בעולם והשמיני בגודלו מבין אייה של קנדה.
מבחינה מנהלתית חציו המערבי של האי שייך לטריטוריות הצפון-מערביות ואילו חלקו המזרחי שייך לטריטוריית נונאווט כאשר קו הגבול בין הטריטוריות עובר לאורך קו אורך 110 מערב .
הפסגות הגבוהות על האי מגיעות לגובה של אלף מטרים והן נחשבות לגבוהות ביותר במערב הארקטי של קנדה.
על האי ישנה צמחייה מעטה אם בכלל, וכאשר ישנה היא בדרך כלל מורכבת מטחבי עלים, חזזיות, ודשא.
מין העץ היחידי על פני האי הוא הערבה הגמדית הגדלה כמין מחצלת צפופה על פני האדמה.
אוכלוסיית החי על פני האי כוללת את – דוב קוטב, אייל הצפון, כבש המושק, הזאב הארקטי, שועל השלג, ארנבת הקוטב וההרמין.
ישנם דיווחים על הימצאותם של דובי גריזלי על האי ואם כן מדובר במקום הצפוני ביותר ממנו עלו דיווחים על הימצאותו של דוב גריזלי.
הביקור הראשון על האי מלוויל של אדם אירופי נערך ב־1819 על ידי מגלה הארצות סר ויליאם פרי.
פרי לא היה הראשון שגילה את האי אולם הוא נאלץ לשהות שם כל החורף כולו ב"עגינת חורף" החל מה- 1 באוגוסט 1820 בשל הקיפאון של הים.
האי נקרא על שמו של רוברט דאנדס השני ויקונט מלוויל שכיהן באותו זמן כלורד הראשון של הימייה.
האי נחשב למקום אפשרי למרבצים של גז טבעי.
כמו כן החל מהמחצית הראשונה של המאה העשרים ישנן הערכות כי יש בו מרבצים של פחם ופצלי שמן.
בשנות ה-70 התגלה כי החלק הצפון מזרחי של האי מכיל שדה גז גדול.
מלווין אדוארד הסלברג , שהתפרסם כמלווין דאגלס (Melvin Douglas), היה שחקן קולנוע אמריקאי ממוצא יהודי.
זכה בשני פרסי אוסקר בקטגוריית פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידיו כבנג'מין טורנבול ראנד בסרט "להיות שם" וכהומר באנון בסרט "האד".
בנוסף זכה בפרס גלובוס הזהב ובפרס אמי.
נולד במייקון, ג'ורג'יה שבארצות הברית, ללנה פריסיליה, נוצרייה-פרוטסטנטית צאצאית לאנשי המייפלאואר, ולאדוארד ג'ורג' הסלברג, מלחין יהודי-לטבי.
דאגלס לא סיים את לימודיו בתיכון.
את דרכו החל בסוף שנות ה-20 על בימות ברודוויי בתפקידים משניים.
תפקיד קולנועי ראשון קיבל ממרווין לרוי בקומדיה "הלילה או לעולם לא".
הופיע לאחר מכן בסרט האימה "הבית האפל הישן" שהפך לקאלט היסטורי, ובמערבון הפמיניסטי הראשון שבוסס על הצלפית האמריקאית אנני אוקלי.
הופעות אלו הובילו את דוגלאס לתפקידים בסרטים "אישה קלת דעת ונהדרת", "תאודורה מתפרעת", וכו סרט ה-MGM הראשון שהוקרן על מסך הטלוויזיה "ספנים אמיצים" של ויקטור פלמינג בו גילם טייקון עסקים בשם בארטון צ'יין.
ב-1932 שיחק לצידה של גרטה גרבו בסרט "כפי שתרצה בי", אתה כיכב גם ב-1939 בקומדיה של ארנסט לוביטש "נינוצ'קה", בה ביסס את מעמדו כשחקן כשגילם את הרוזן הצרפתי לאון ד'אלגוט.
ב-1941 כיכב לצידה בסרטה האחרון, אישה דו פרצופית.
לאחר ההצלחה הקולנועית עזב דאגלס את תעשיית הסרטים והתגייס לצבא ארצות הברית שנכנס באותה העת למלחמת העולם השנייה.
לפני שהספיק לצאת למלחמה, שיחק בקומדיות "יותר מדי בעלים" ו"הרגשה לא בטוחה".
דאגלס חזר מהמלחמה היישר אל הוליווד, ושיחק בקומדיה הסאטירית "מר בלאנדינגס בונה את בית חלומותיו", על החיים הבורגניים שלאחר מלחמת העולם השנייה, ובמלודרמה "סוד של אישה".
לקראת סוף שנות ה-40 התמקד בקריירת תיאטרון וטלוויזיה.
ב-1960 זכה בפרס טוני על הופעתו במחזה "השושבין".
דאגלס חזר לתעשיית הסרטים ב-1962, בעיבוד הקולנועי לספרו של הרמן מלוויל, "בילי באד".
שנה אחת בלבד לאחר חזרתו, זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר והיה מועמד לפרס גלובוס הזהב על תפקידו במערבון של מרטין ריט "האד"; בסרט גילם את הומר, אביו הקשיש ובעל העקרונות של הפרחח הצעיר האד באנון (פול ניומן).
ב-1964 היה מועמד לפרס אמי על תפקידו בהפקה "Inherit the Wind" המבוססת על מחזה בעל שם זהה.
כן הופיע בתפקיד משני בסרט המלחמה הרומנטי "האמריקניזציה של אמלי".
דאגלס זכה בפרס אמי ב-1968 על הופעתו בסדרה "CBS Playhouse".
אחת מהופעותיו הבודדות כשחקן ראשי הייתה בסרט "מעולם לא שרתי לאבי"; (שנכתב במיוחד עבורו על ידי המחזאי הנודע רוברט אנדרסון) ההופעה זיכתה אותו במועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ובמועמדות שנייה לגלובוס הזהב.
דאגלס הופיע גם בדרמה הפוליטית "המועמד" וביצירתו של רומן פולנסקי "הדייר".
לאחר שהיה מועמד פעמיים זכה דאגלס בפרס גלובוס הזהב וכן בפרס אוסקר שני בקטגוריית שחקן המשנה, בזכות משחקו בסרט המבוסס על ספרו של יז'י קושינסקי, "להיות שם".
בסרט, המותח ביקורת סאטירית וחריפה על החיים והתקשורת האמריקאיים, מגלם דאגלס את איש העסקים בן ראנד.
הופעותיו האחרונות לפני מותו היו בסרטים "החלפה" ו"סיפור רוח".
ב-1925 נישא לאמנית רוזאלינד הייטוואר, ולזוג נולד בן בשם ג'ורג'י ב-1926. אולם הם התגרשו ב-1930. נכדתו היא השחקנית, אילאנה דאגלס.
ב-1931 נישא בפעם השנייה בחייו, הפעם לשחקנית והפוליטיקאית הלן גהאגן.
לזוג נולדו בן ובת, פיטר ומארי.
הזוג נפרד ונישא מספר פעמים, עד למותה של גהאגן ב-1980 ממחלת הסרטן.
שנה לאחר מותה של אשתו נפטר דאגלס בגיל 80 בניו יורק.
אישה קלת דעת ונהדרת (1936)
כולם מנשקים את הכלה (1942)
מר בלנדינגס בונה את בית חלומותיו (1948)
מעולם לא שרתי לאבי (1970)
מלווין קלווין היה כימאי יהודי אמריקאי, שזכה בפרס נובל לכימיה.
נולד במינסוטה שבארצות הברית להורים יהודים, שהיגרו מרוסיה.
היה נשוי לג'נביב ימטגארד, ולהם שתי בנות ובן.
במלחמת העולם השנייה עבד במסגרת הצוות שפיתח את הפצצה האטומית ("פרויקט מנהטן").
נתמנה פרופסור לכימיה ב-1947 באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנת 1961 קיבל פרס נובל לכימיה על חשיפת תהליך הפוטוסינתזה בצמחים באמצעות האיזוטופ הרדיואקטיבי פחמן 14. התגלית שלו, מעגל קלווין הוא מסלול מטבולי המתרחש בצמחים וברוב מיני החיידקים הפוטוסינתטיים.
מלווה של מוצא אחרון הוא אחד מתפקידיו של הבנק המרכזי, שעה שקיימת בהלת משיכות ולקוחותיו של בנק מסוים מחליטים למשוך את כל הכספים מחשבונותיהם בבת אחת.
במקרה כזה, אף בנק אינו יכול לעמוד בתשלומי הפיקדונות, מאחר שאין הבנק יכול להנזיל את ההלוואות שנתן.
על כן, כמוצא אחרון, לפני קריסת מערכת-האשראי, לוֹוֶה הבנק את הסכום הדרוש לו מהבנק המרכזי, כדי לעמוד בהתחייבויותיו הפיננסיות.
במהותה, התכלית של מלווה של מוצא אחרון היא לשמור על אמון המפקידים במערכת הבנקאית.
במרכזה של מערכת כלכלית מודרנית ניצבים הבנקים – רשת של מוסדות פיננסיים שמזרים אשראי מכספי מפקידים.
תפקידם הקלאסי הוא לשמש כמתווכים בכסף בין מַלווים ללווים.
במסגרת תפקידו, לוֹוֶה הבנק כסף מלקוחותיו באמצעות פיקדון ומלווה אותו בהתאם לביקוש על ידי העמדת הלוואה.
הפיקדון מייצג התחייבות של הבנק למפקיד להחזיר לו סכום כסף זהה במועד קבוע מראש או על־פי דרישה בתוספת ריבית שהוגדרה מלכתחילה.
פיקדונות הם הדרך העיקרית שבה מגייסים בנקים את אמצעי המימון לצורך מתן הלוואות לציבור.
פעולה זו ממנפת את כוחו של ההון, מאפשרת רמה גבוהה יותר של חיסכון והשקעה במשק ממה שהיה מתקבל בלעדיה ומהווה את הבסיס לשיטת האשראי שנהוגה בו.
חלק ניכר מההון שנצבר בפיקדונות מושקע על ידי הבנקים בהלוואות ארוכות טווח מתוך ציפייה לתמורה בצורת רווח.
ההלוואות אינן נזילות, קרי הן אינן יכולות להפוך בקלות וללא הפסד ממשי למזומנים.
לפיכך, מגדיר הבנק המרכזי במשק מהו יחס הלימות ההון הדרוש.
יחס זה קובע מהו היקף ההון שהבנקים יכולים לחלק אותו כאשראי מתוך כלל ההון שברשותם.
ההון שבו לא ניתן לעשות שימוש אמור לשמש כרשת ביטחון לפיקדונות הציבור בבנקים.
ככל שהבנק שומר יותר הון, הוא נחשב ליציב יותר מבחינה פיננסית אך הוא יתקשה להציג תשואת רווח גבוהה יותר.
ואולם, בעת בהלה ציבורית ודרישה מידית ומסיבית מצד המפקידים לקבל את כספם בחזרה קיים חשש שיחס הלימות ההון לא יספיק ושיציבותו הפיננסית של הבנק תתערער עד לכדי קריסה מוחלטת.
בישראל יחס הלימות ההון הוא 1:9, כלומר על כל שקל של פיקדון, הבנק יכול ליצור אשראי של 9 שקלים.
מכיוון שתהליך זה יכול לחזור על עצמו, בעת שהאשראי מופקד בבנק אחר, סה"כ נוצרים במערכת עד 81 שקלים (ריבוע יחס הרזרבה) כאשראי.
לטענת ג'קלין (Jacklin), מידע לא מושלם על נכסי הבנק מעורר חששות אצל המפקידים ויכול להצית גל של פדיונות.
דיאמונד (Diamond) מוסיף כי הבנק מלווה את כספי המפקידים לאחר בדיקה פיננסית מלאה של הלווה.
לעומת זאת, אין ביכולתו של המפקיד לבצע בדיקה דומה למוסד הבנקאי.
האסימטריות במידע הזמין לשני הצדדים מאלץ את האדם הפרטי לתת אמון בהחלטותיהם הפיננסיות של מנהלי הבנק.
כשהאמון מתערער, מושך המפקיד את כספו.
גם אם אין סיבה מוצקה לפגיעה באמון, הדבר עלול להוביל את הבנק למשבר, שכן אף בנק אינו יכול להחזיר את כל פיקדונותיו בבת אחת.
חשש להתמוטטות בנק עלולה להצית תגובת שרשרת (Contagion), להביא לקריסתם של בנקים נוספים ואף לשיתוק המערכת הכלכלית.
קיימות שלוש סיבות עיקריות לכך:
היווצרותה של הסתערות משיכות (Bank run) בבחינת "כל הקודם – זוכה".
לדעת דוקינג, הירשי וג'ונס (Docking, Hirschey and Jones) ההיסטוריה מוכיחה כי הסתערות משיכות כללית, כפאניקה בלתי נשלטת האוחזת בציבור, היא מחזה נדיר.
לרוב, טוענים השלושה, ימשכו את כספם מפקידים המזהים הקבלה בין הבנק שקרס לבנק שבו מופקד כספם בהתאם לתיק השקעות שלו.
הלוואות בין־בנקאיות, קרי – הלוואה שבנק א' מעניק לבנק ב' כשם שהוא מַלווה כסף לאדם פרטי.
הלוואות כאלה עלולות לחשוף בנקים יציבים לסכנה ממשית בגין אי־פרעון ההלוואה במועד.
אי־סילוק החוב הבנקאי עשוי למנוע את פרעון הפיקדונות ובכך לערער את יציבות הבנק המַלווה.
סירובם של בנקים איתנים פיננסית להלוות לבנקים בקשיי נזילות שמא הם ייקלעו למצוקה דומה.
ברם, מיאון לפנייה זו עלול להיות בבחינת "נבואה המגשימה את עצמה".
את המונח "מלווה של מוצא אחרון" הגה לראשונה פרנסיס בארינג (Francis Baring) שברשימתו משנת 1797 "Observations on the Establishment of the Bank of England" התייחס לבנק המרכזי של אנגליה כ"מוצא אחרון" (Dernier resort) שממנו יוכלו כל הבנקים לִלוות כדי להגדיל את נזילותם בעת משבר.
היה זה הנרי תורנטון שהקנה למושג את משמעותו המקיפה והמשוכללת ביותר בסדרת נאומים בפני הפרלמנט הבריטי ובספרו "An Enquiry into the Nature and Effects of the Paper Credit of Great Britain" משנת 1802. לטענת תורנטון, למלווה של מוצא אחרון שלושה מאפיינים ייחודיים:
בניגוד לבנק מסחרי, שמחויבותו היחידה היא לבעלי השליטה, הרי שבנק מרכזי המשמש כמלווה של מוצא אחרון מחויב למערכת הפיננסית בכללותה.
על כן, מלווה של מוצא אחרון נכון ליטול סיכון שאינו מוסכם על מלווים אחרים.
יתרה מזאת, מלווה של מוצא אחרון מחויב לשמור על רמת הנזילות בשעת משבר ולפיכך – לנהוג באופן מנוגד מבנקים מסחריים.
בעוד שבנקים מסחריים יצמצמו את כמות הכסף שהם מלווים על מנת לעמוד בקצב הפדיונות ולשמור על איתנותם הפיננסית, יפריש הבנק המרכזי כספים רבים כדי לשמור על רמת הנזילות ששררה טרם המשבר ויַלווה לכל דורש כנגד בטוחות מספקות.
כבעל השפעה רבה על הכלכלה, מלווה של מוצא אחרון אינו יכול לנקוט במדיניות אגוצנטרית והוא מחויב לפעול על־פי האינטרס המוניטרי.
למרות זאת, תורנטון הדגיש כי מטרתו של בנק מרכזי היא לעצור את בהלת המשיכות והידרדרות אמון המפקידים אך לא למנוע את היווצרותם של משברים אלה.
תפקידו מתמצה בצמצום ההשלכות המשניות ופגיעה במוסדות פיננסים איתנים.
זאת ועוד, מלווה של מוצא אחרון חייב לקחת בחשבון את "בעיית הסיכון המוסרי" ("Moral Hazard problem") ועל כן אחריותו היא למשק כולו – אחריות מקרו־כלכלית – ולא לבנקים מסוימים.
סיכון מוסרי הוא מצב שבו פרט או ארגון שאינו נושא באחריות לסיכון שאליו הוא חשוף, עלול להגביר את מידת חשיפתו לאותו סיכון, אם כתוצאה מכך הוא ייהנה מרווחה או תועלת גבוהים יותר.
דהיינו, מלווה של מוצא אחרון עלול לעודד בנקים מסחריים להיחשף לסיכונים גדולים יותר כדי להגדיל את רווחיהם, אם ימנע את קריסתם של בנקים אחרים שמנהליהם נקטו בפעולות ספקולטיביות לשם השגת תשואה נאה יותר לבעלי המניות.
לדעת תורנטון, על פזיזות ואי־זהירות יש לשלם בהפסד.
על כן, על הבנק המרכזי להלוות כסף רק לבנקים בעלי בטוחות מספקות עם בעיית נזילות זמנית.
המקור האחרון לנזילות עבור המערכת הפיננסית
מלווה של מוצא אחרון כשמו כן הוא – אחרון, סופי, אולטימטיבי.
לפיכך מוענק לבנק המרכזי המונופול להדפסת הכסף בגבולות המדינה הנתונה.
עוצמה זו מעניקה לו את השליטה על מאגר חיצוני אין סופי של מזומנים ומאפשרת את כִוונונה של הנזילות במשק בהתאם למצב הקיים.
בימים כתיקונם ישאף הבנק לשמור על רמת נזילות מדודה שתאפשר את המשך התפתחות הכלכלה.
לטענת תורנטון, בעת בהלת משיכות מחויב הבנק המרכזי לנטוש זמנית מדיניות זו ולעשות הכול כדי להחזיר את אמון הציבור במערכת הפיננסית.
לדעתו, אין כל ניגוד בין אחריותו לנזילות שקולה ומדודה במשק – מטרה לטווח רחוק – לבין תפקידו כמלווה של מוצא אחרון – קו פעולה זמני ובר חלוף.
אם יגיב הבנק במהירות במקרה של בהלת משיכות, הסטייה ממדיניותו ארוכת הטווח תהיה מזערית.
מחויבות להחזיק כמות מספקת של רזרבות כספיות
לצורך מילוי אחריותו המוניטרית כמלווה של מוצא אחרון, חייב הבנק המרכזי להתבסס על מקורותיו העצמאיים.
אין הוא יכול לערוב ליציבותה של המערכת הפיננסית על יסוד מקורות כספיים חיצוניים.
לפיכך, הוא מחויב להחזיק כמות מספקת של עתודות כספיות על מנת לנסוך בשווקים תחושת ביטחון בזמינותן המידית.
70 שנה לאחר תורנטון, פותחה תזת ה"מלווה של מוצא אחרון" על ידי וולטר בג'הוט (Walter Bagehot).
בספרו "Lombard Street" הוא חזר על משנתו של תורנטון והוסיף מספר תובנות, כשהמפורסמת ביותר היא חוק בג'הוט.
על־פי חוק בג'הוט (Bagehot's Rule), בעת משבר פיננסי ומצוקת אשראי במשק על הבנק המרכזי להלוות כסף לכל דורש כנגד ביטחונות קבילים בריבית גבוהה מריבית השוק.
לדבריו, לבנק המרכזי יש מחויבות להלוות, אך מחיר הכסף צריך לשקף את ההגנה והביטחון שהוא מעניק ללווים, הגנה שאין טובה ממנה.
המונח המקורי שבו השתמש בג'הוט היה "ריבית עונש" (Penalty rate), קרי לגובה הריבית כוח הרתעה המהווה קנס ללווים.
לריבית גבוהה מהמקובל יש שלוש השלכות עיקריות, שהשתיים הראשונות מיוחסות לבג'הוט והשלישית היא פיתוח מתקדם יותר:
לווים ילוו אך ורק את הסכום המדויק שאותו הם צריכים ולא יתפתו לקחת יותר.
כך הם יתרמו ליציבותו של הבנק המרכזי, שלא יצטרך להוציא ממאגריו סכומים שאינם באמת נדרשים.
ריבית גבוהה מהמקובל תעודד את הלווים למצות כל אפשרות לפנות למלווים אחרים בשוק, לפני שיפנו אל הבנק המרכזי.
ושוב – כך הם יתרמו ליציבותו.
פנייה אל מלווים אחרים בשוק תהיה מבחן ליציבותם הפיננסית של הבנקים.
אם יצליח בנק מסחרי להשיג הלוואה בריבית השוק החופשי, הרי שניתן להניח שבטוחותיו טובות ומקובלות ועל כן איתנותו הכלכלית מובטחת.
לעומת זאת, אם יידרש הבנק לשלם ריבית שגבוהה מהריבית המקובלת, תהיה זו עדות לקשיים הפיננסיים שבהם הוא מצוי.
ריבית זו תחייב את בעלי המניות לקבל החלטה – להכריז על פשיטת רגל, להתמזג עם בנק אחר או לפנות אל הבנק המרכזי בבקשה להלוות כסף.
מכל מקום, גובה הריבית יהווה מבחן ליציבותו הפיננסי של הלווה.
תרומתו של בג'הוט מתבטאת בשני היבטים נוספים:
הודעה מראש – על הבנק המרכזי להודיע מראש על מדיניותו כמלווה של מוצא אחרון במקרה של בהלת משיכות.
לדבריו, לציבור יש זכות לדעת האם הבנק המרכזי – המחזיק בעתודות הכספיות האחרונות – מכיר בתפקידו ומוכן למלא אותו.
הודעה מראש תתן יסוד לביטחון בקרב המפקידים ותמנע משברים עתידיים.
פישר (Fischer) מציין כי כך מתעוררת מחדש בעיית הסיכון המוסרי: ביודעו כי מלווה של מוצא אחרון עתיד לפעול, יכול בנק מסחרי לסכן את כספי הפיקדונות כדי להשיג תשואה רבה יותר לבעלי המניות.
אם כן, מהן האפשרויות העומדות בפני הקברניטים?
מדיניות של "אי־וודאות קונסטרוקטיבית" (Constructive Ambiguity), שלפיה הבנק המרכזי אינו מודיע מראש על מדיניותו ונוטע ספקות בקרב המפקידים על רצונו לפעול כמלווה של מוצא אחרון.
חששות אלה יחייבו את המפקידים לנהוג במשנה זהירות לפני הלוואת כספם לבנק כזה או אחר.
וולמר (Vollmer) מביע תמיכה במדיניות זו ומציין כי הבונדסבנק (Bundesbank), הבנק המרכזי הגרמני, נוקט בה מזה זמן רב.
האפשרות השנייה, והרצויה לדעת פישר, היא הודעה מראש של הבנק המרכזי על מדיניותו כמלווה של מוצא אחרון שתכלול תיאור של דרכי הפעולה בזמן משבר.
להשקפתו, הנטייה היא להעדיף מניעת משבר פיננסי מראש ולנטוע אמון במפקידים מהתגברות בעיית הסיכון המוסרי.
ערך הבטוחות הראויות – לטענת בג'הוט, בעת הפעלת מנגנון מלווה של מוצא אחרון אין צורך לחשוש מהלוואת כסף על יסוד ערבויות שערכן ירד עקב המיתון, אם אין עוררין על איכותן ושוויין בזמנים שאינם ימי בהלה.
על כן, על הבנק המרכזי להלוות לכל דורש עבור ביטחונות קבילים בערכם שלפני המשבר.
בחינה של ההיסטוריה הכלכלית העולמית מצביעה על מספר מועט של מקרים שבהם התרחשה בהלה ציבורית ודרישה מידית לפדיון פיקדונות.
בורדו (Bordo) בדק ומצא כי בין 1870 ל־1933 אירעו 16 מקרים ב־6 מדינות מפתח – ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, צרפת, גרמניה, שוודיה וקנדה.
אף אחד מהם לא התפתח לכדי סכנה ממשית ליציבותה של המערכת הבנקאית.
נתוניה של שוורץ (Schwartz) מורים כי בין השנים 1790 ל־1930 התחוללו 14 מקרים בארצות הברית, 8 בבריטניה בין השנים 1790 ל־1866, ו־4 בצרפת באותה תקופה.
לטענת בורדו, מיעוט המקרים מוכיח כי המוסדות המוניטריים פיתחו במהלך השנים כלים יעילים להתמודדות עם משברי נזילות.
יחד עם זאת, הוא תוהה האם חוקרי הכלכלה לא הפריזו בתחזיותיהם לגבי היתכנותה של בהלה ציבורית.
מלווה של מוצא אחרון בינלאומי
בהרצאה שנשא בשנת 1999 הביע סטנלי פישר, לשעבר משנה למנכ"ל קרן המטבע הבינלאומית (International Monetary Fund, IMF) ונגיד בנק ישראל בשנים 2005–2013, תמיכה בהקמת סוכנות "שתתפקד כמלווה של מוצא אחרון עבור מדינות המתמודדות עם משבר פיננסי".
11 שנים לאחר מכן העלה שר האוצר הגרמני, וולפגאנג שאובל (Wolfgang Schäuble), את ההצעה להקים קרן מטבע אירופאית (European Monetary Fund, EMF) שתשמש כמלווה של מוצא אחרון עבור מדינות האיחוד האירופי, אם הן תיקלענה לקושי בגיוס כספים בזמן משבר.
אכן, תהליך הגלובליזציה המואץ, הליברליזציה במסחר במטבע חוץ והשינויים העמוקים בתקשורת הנתונים הביאו לאיחודם של השווקים הפיננסים המקומיים לשוק עולמי יחיד וכתוצאה מכך לעלייה בפגיעוּת המערכת הכלכלית הבינלאומית.
בשל קוצר היריעה, יתמקד הדיון בהצעה לאפשר לקרן המטבע הבינלאומית לתפקד כמלווה של מוצא אחרון עבור מדינות לפני חדלות פרעון.
אין מדובר במניעת קריסתם של בנקים רב־לאומיים (Multinational Banks, MNB's), אם כי יש לציין כי מספר חוקרים, כגוטנטאג, הרינג (Guttentag and Herring) ווולמר (Vollmer), הסבו את תשומת הלב המחקרית גם לנושא זה.
מהם הקשיים העומדים בפני קרן המטבע הבינלאומית כמלווה של מוצא אחרון בינלאומי בהשוואה למלווה של מוצא אחרון לאומי?
ראשית, קרן המטבע הבינלאומית אינה בנק מרכזי אלא קרן ועל כן אין לה כל סמכות פיקוח על בנקים אחרים או תקציבי מדינות.
שנית, לקרן המטבע הבינלאומית אין מונופול על הדפסת הכסף.
הסיבה לכך פשוטה: אין כיום מטבע בינלאומי המשמש הילך חוקי בכל העולם.
לדעת פישר, שני הקשיים פתירים.
ה־IMF אינה צריכה להיות בנק מרכזי עולמי על מנת להיות מלווה של מוצא אחרון.
ביכולתה לנהל את המשבר ללא סמכויות פיקוח ולגבש חבילות סיוע בשם הקהילה הבינלאומית.
זאת ועוד, חוסר יכולתה של קרן המטבע הבינלאומית להדפיס כסף לא מונע ממנה לגייס כספים ממקורות רבים, פרטיים וציבוריים, ולהלוותם בריבית גבוהה למדינות נזקקות.
טיעוניו של פישר ספגו ביקורת מצד חוקרי כלכלה רבים.
שוורץ (Schwartz) מזכירה במאמרה כי מועצת המנהלים של קרן המטבע הבינלאומית אינה רשות עצמאית כבנק מרכזי אלא מורכבת מ־24 נציגים מרחבי העולם.
על כן, כל צעד שתבקש הקרן לבצע יצטרך לקבל את אישורה של מועצת המנהלים.
יתרה מכך, אין בכוחה של ה–IMF להגיב במהרה, כנדרש ממלווה של מוצא אחרון.
העמדתה של חבילת סיוע למדינה נזקקת תלויה במשא ומתן מתיש בין נציגי הקרן לממשלה ולהסכמתה לרפורמות בכלכלתה.
על כן, אחת התכונות החשובות של בנק מרכזי – יכולת פעולה מהירה כדי למנוע תגובת שרשרת במערכת הפיננסית – אינה נמצאת בידי קרן המטבע הבינלאומית.
קאפי (Capie) מוסיף כי ללא מונופול על הדפסת הכסף, קרן המטבע הבינלאומית אינה יכולה להיות מלווה של מוצא אחרון בינלאומי.
לראייה הוא מביא את המשבר הכלכלי שפקד את מקסיקו בשנת 1995. בידי קרן המטבע הבינלאומית לא היו המשאבים הכספיים הנדרשים שמקסיקו ביקשה להעמיד לרשותה, ובסופו של דבר היא קיבלה הלוואה של 50 מיליארד דולר מהאוצר האמריקאי.
ואם לא די בכך, הרי שזאקס ורדלט (Sachs and Radelet) מפנים את תשומת הלב לבעיית הסיכון המוסרי.
האם מלווה של מוצא אחרון בינלאומי לא יעודד מדינות להתנהל ברשלנות פיננסית ביודען כי הן מבוטחות מפני חדלות פרעון?
האם ייתכן שקרן המטבע הבינלאומית לא תיחלץ לעזרתה של כל מדינה – כפי שתורנטון הדגיש בהתייחסו לבנקים – ותאפשר לה לקרוס?
אחד מתפקידיו המובהקים של בנק מרכזי הוא מלווה של מוצא אחרון.
אבות הרעיון, תורנטון ובג'הוט, האמינו שמלווה של מוצא אחרון מחויב לתמוך במערכת הפיננסית בכללותה ולא בבנקים מסוימים, להודיע מראש על מדיניותו בעת משבר נזילות, להלוות אך ורק לבנקים בעלי כושר פירעון בריבית העולה על ריבית השוק עבור בטוחות ראויות בערכן המקורי, ולא להציל מקריסה בנקים שמנהליהם נקטו במדיניות ספקולטיבית.
לטענתם, היצמדות לחוקים אלה תצמצם למינימום את בעיית הסיכון המוסרי ותעלים את התמריץ לבנקאים ליטול סיכונים מיותרים.
הדיון בנחיצותו של מלווה של מוצא אחרון בינלאומי אינו חדש, אך נראה כי בשנים האחרונות זכה הנושא לדחיפה משמעותית בשל העלייה בפגיעוּת המערכת הכלכלית הגלובלית למשברים כלכליים.
חוקרי כלכלה אחדים, כסטנלי פישר, רואים בקרן המטבע הבינלאומית מועמדת ראויה לתפקיד.
חילוצה הפיננסי של יוון בשנת 2010 מדגיש את הצורך ברגולציה פיננסית על־לאומית לשם מניעת הישנות מקרים דומים.
אך הקמתו של גוף בינלאומי תחייב את המדינות לאבד נתח ניכר מריבונותן הכלכלית, תסריט דמיוני לעת עתה.
מלווין ברג'ס הוא סופר ילדים ותסריטאי בריטי.
ברג'ס נולד בעיירה טוויקנהם שבחבל מידלסקס בבריטניה.
לאחר שסיים את הלימודים בבית הספר עבר קורס בן חצי שנה בעיתונאות וניסה להתפרנס מכתיבה בערים בריסטול ולונדון.
בשנת 1990 התפרסם ספרו הראשון "The Cry of the Wolf" (יללת הזאב), שהיה להצלחה מסחרית וביקורתית, והביא לו מועמדות ראשונה למדליית קרנגי המוענקת לסופרי ילדים.
לאחר הצלחתו הוציא בממוצע ספר לשנה.
ספריו זכו להצלחה מסחרית, ותורגמו לשפות שונות, ובהן עברית.
ברג'ס היה מועמד למדליית קרנגי ארבע פעמים, ובשנת 1996 זכה בפרס על ספרו "ג'אנק".
כן זכה בשנת 1997 בפרס עיתון הגרדיאן לספרות ילדים על הספר "ג'אנק", ובשנת 2001 זכה בפרס מחוז לנקשייר לספרות ילדים על ספרו "Bloodtide".
ספריו "ג'אנק" ו"An angel for May" (מלאך למאי) עובדו לסרטי טלוויזיה.
בשנת 2009 כתב את התסריט לסדרת הטלוויזיה "הבאר" ששודרה בערוץ ה-BBC.
סדרה זו הייתה סדרת אימה למתבגרים, שלוותה במשחק מחשב אינטראקטיבי שבו יכלו הצופים להשתתף בפרקי הסדרה באמצעות משחק דרך אתר האינטרנט של הסדרה.
ספריו של ברג'ס עוסקים בבעיות גיל ההתבגרות, וסגנונו ישיר וכולל ביטויים מיניים.
שניים מספריו היוו מוקד למחלוקת:
"ג'אנק", שיצא לאור ב-1999, תיאר חבורת נערים ונערות הבורחים מן הבית ומתמכרים להרואין.
הספר היה לאחד מספרי הנוער המדוברים ביותר בבריטניה.
הספר "עושים את זה" (2003) תיאר חבורת נערים המתכוננת לקיים יחסי מין בפעם הראשונה.
הספר עורר מהומה תקשורתית בבריטניה, בשל נושאו ובשל השימוש בסלנג ובמילים גסות.
ברג'ס טען כי התיאורים המיניים והשימוש בשפה גסה נועדו לקרב את הנוער לקריאה, וכי לא נכתבים מספיק ספרים המתארים את עולמם של בני הנוער.
הספר שימש כבסיס לסדרת טלוויזיה בשם "Life as we know it".
כתיבתו של ברג'ס היא רבגונית, והוא שולח ידו גם בכתיבת פנטסיה ומדע בדיוני.
כן נבחר לעבד את התסריט של הסרט "בילי אליוט" לספר.
גאוות הדם, תרגמה רחל וול, הוצאת כנרת, 2001.
עושים את זה, תרגם אהוד תגרי, הוצאת כנרת, זמורה ביתן, 2007.
דיים מלווינה מייג'ור היא זמרת אופרה ניו זילנדית.
מייג'ור נולדה בהמילטון, ניו זילנד למשפחה מוזיקלית גדולה.
כילדה הופיעה בקונצרטים שונים, בעיקר בשירת קאנטרי ופופ מערבי ומוזיקה מתוך מחזות.
את הכשרתה בתחום המוזיקה הקלאסית החלה בשנת 1955, בפיתוח קול ונגינה בפסנתר.
בהמשך נסעה מדי שבוע לאוקלנד, שם למדה בבית הספר למוזיקה של סנט מרי קולג', אצל הנזירה מרי לאו, מורה בעלת שם בינלאומי למוזיקה, שהייתה לאחר זמן גם למורתה של עוד זמרת סופרן ניו זילנדית מפורסמת, קירי טה קאנאווה.
מייג'ור נסעה לאנגליה להמשיך שם את לימודיה ב"מרכז האופרה הלונדוני" אצל רות פקר.
בשנת 1963 זכתה בתחרות שירה בניו זילנד.
(טה קאנאווה הגיעה אותה שנה למקום השני, אך זכתה במקום הראשון בתחרות של 1965).
מייג'ור ניצחה גם בתחרות במלבורן שבאוסטרליה בשנת 1965 וזכתה בפרס היוקרתי על שם קתלין פרייר בלונדון בשנת 1966. מלווינה מייג'ור הופיעה בין השאר עם התזמורת הסימפונית של קהיר בקונצרט בפירמידות של מצרים.
במשך השנים ביצעה יותר מ-30 תפקידי אופרה בשפות המקור והקליטה מספר רב של תקליטים ותקליטורים.
בשנת 1991 קיבלה תואר אצולה בריטי על תרומתה למוזיקה ובשנת 2008 קיבלה תואר כבוד ניו זילנדי על תרומתה לאופרה.
בשנת 1992 ייסדה קרן לקידום חינוך באמצעות פרסים ומתן הכשרה לילדי ניו זילנד באמנויות הבמה.
בין הזוכות בהכשרה כזו זמרת הסופרן היילי וסטנרה.
לאחרונה יצאה להופעות קונצרטים בינלאומיות באסיה, במזרח התיכון, בארצות הברית, אוסטרליה ובריטניה.
כיום מכהנת מייג'ור כפרופסור לפיתוח קול באוניברסיטת קנטרברי בכרייסטצ'רץ', ניו זילנד.
בשנת 2008 שרה את "מה גדול הנך" ( How Great Thou Art) בהלווייתו של סר אדמונד הילרי.
ב-18 במרץ 2011 שרה מייג'ור בטקס הזיכרון הלאומי לנפגעי רעידת האדמה, שהכתה בכרייסטצ'רץ' בפברואר 2010. בטקס נכחו הנסיך ויליאם, ראש הממשלה ג'ון קי, ראש עיריית כרייסטצ'רץ' בוב פארקר, היילי וסטנרה, מקהלת הקתדרלה של כרייסטצ'ץ', מכובדים, צוותי הצלה בינלאומיים ועשרות אלפי ניו זילנדים.
מלווה מלכה הייתה תוכנית רדיו חרדית ישראלית.
ששודרה במוצאי שבת בקול ישראל.
בגרסתה הראשונה הייתה התוכנית אחת מהתוכניות הוותיקות ביותר בעולם הרדיו בישראל, ואחת מתוכניות הדגל של קול ישראל - תחילה במסגרת המדור להווי ומסורת יהודית וב-2003 החל שידורה במתכונת חדשה ברשת ב ושודרה עד סגירת רשות השידור במאי 2017.
התוכנית עלתה לראשונה בעריכת אפרים די-זהב, ולאחריו ערך אותה במשך שנים רבות בנימין צביאלי.
התוכנית שודרה במוצאי שבת, כשעתיים לאחר צאת השבת, ונמשכה כחצי שעה.
התוכנית פנתה לציבור הדתי, וכללה חדשות, שיחות בנושאי יהדות ופרקי חזנות.
בשנות השמונים, עקב ירידה דרסטית באחוזי ההאזנה לתוכניות הדת, ירדה גם היא כמו שאר תוכניות הדת "פרקי היום בתנ"ך" ו"קבלת שבת".
בשנת 2002 חודש שידור התוכנית "מלווה מלכה", במתכונת חדשה, שכללה שידור בן שלוש שעות, ברשת ב' של קול ישראל, מחצות מוצאי שבת ועד השעה שלוש לפנות בוקר.
התוכנית, לפי הגדרתה באות הפתיחה, היא "עם הציבור החרדי ועליו", כשכל שידור מיוחד לנושא מסוים, בעיקר נושאים פנימיים מתוך עולמו של הציבור החרדי והדתי, ומוגש בהגשה 'ידידותית' גם לציבור הכללי.
במשך שש שנים ערך את התוכנית העיתונאי ואיש הרדיו אברהם בנמלך, כשלצידו המגיש איזי מן.
בשנת 2008, פרש בנמלך לגמלאות, ואת מקומו מילא אבי שמידט.
כמה שנים מאוחר יותר, במסגרת רה-ארגון וקיצוצים בקול ישראל, הוחלט לבטל שידורים חיים בשעות הקטנות של הלילה, שעלויותיהם גבוהות.
במסגרת קיצוצים אלו ירדה שוב התוכנית "מלווה מלכה" מלוח השידורים למשך כמה שבועות, אך בעקבות מחאות רבות של מאזינים קבועים נוכחו מנהלי קול ישראל בפופולריות הרבה שלה, והחליטו על החזרתה ללוח השידורים של הרדיו.
העורך האחרון שהיה לתוכנית הוא אבי שמידט והגיש אותה איזי מן.
חברי הפאנל מנו אנשים קבועים, בין המשתתפים באופן קבוע בתוכנית הם הרב ישראל גליס, המגיש בין השאר גם טור פובליציסטי אקטואלי מזווית אישית, אליעזר שפר והרב ישראל דנדרוביץ המגיש פינה במחשבה יהודית, המשלבת את נושא התוכנית עם פרשת השבוע, לרוב באמצעות סיפור חסידי.
בכל שבוע נבחר נושא מוגדר הקשור לפעילות המגזר החרדי ולתרבותו, כאשר האורחים באולפן נבחרים על פי מעורבותם בנושא, והם בדרך כלל רבנים ועסקנים נחשבים בציבור החרדי, שרואים בתוכנית פלטפורמה ראויה ונקייה להגיע אל קהלי יעד מרוחקים יותר.
בשעה הראשונה מוצגים הנושא והאורחים, הדוברים שאף משמיעים דברי פתיחה.
לאחר מכן, בשעה השנייה והשלישית, הם מרחיבים את דבריהם והשיחה נכנסת לעומק הנושא.
בתוכנית ישנן פינות קבועות, בהן פינת אזכרות, שבה מוזכרים ימי השנה של גדולי ישראל החלים בשבוע הקרוב.
כמו כן משודרת פינה על אירועים חשובים וכינוסים מרכזיים בציבור החרדי.
עוגן נוסף: שיחת רב - בשנים הראשונות שידר הרב משה גרילק פינה על פרשת השבוע, אחריו שידר הרב שלמה וילק, ובשנים האחרונות משדר הרב ישראל דנדרוביץ פינה על מחשבה יהודית.
בתוכנית משודרת חידה על דמויות או סוגיות בעולם החרדי.
בשנים הראשונות שודרה חידה בדמות כתב חידה, לא פעם מחורז, שמאחוריו הסתתרו דמות או אירוע.
בשנים האחרונות מביאה החידה קטעי הקלטות מאוצר הסרטייה של קול ישראל, והמאזינים מתבקשים לזהות על מי או על מה מדובר.
התוכנית הייתה מעין אוטונומיה של תרבות חרדית ונשמרו בה, למשך כל שעותיה, כל תרבויות השיח החרדיות.
כך גם המוזיקה שנוגנה הייתה מוזיקה חסידית או לחלופין פיוטית מן המקורות.
גם לאחר תום התוכנית, משעה 3 לפנות בוקר ועד לפתיחת תוכניות הבוקר של יום ראשון, נוגנה רק מוזיקה חסידית חרדית יהודית.
במשך עשרות שנים היה קול ישראל פותח את שידוריו במוצאי שבת בביצועו של אפרים די-זהב לפיוט למוצאי שבת, "המבדיל בין קודש לחול", ועם השנים הפכה המנגינה לסימן היכר לצאת השבת.
ב-2003 החזירה רשות השידור את ביצועו לתוכניות מוצאי השבת של רשת ב'.
מנגינת "המבדיל בין קודש לחול" הייתה אות הפתיחה לתוכנית "מלווה מלכה".
אחרי שנה שונה אות הפתיחה, ובמקומו מנוגנת מנגינת "שירו למלך" לחנו של הרב הלל פלאי שביצע יידל ורדיגר.
מלווין ראפין הוא אתלט צרפתי, שיאן העולם עד גיל 20 בקפיצה משולשת באולם.
ב-2015 זכה באליפות צרפת באולם בקפיצה משולשת וב-2016 זכה באליפות צרפת באולם ובאצטדיון.
באליפות העולם עד גיל 20 שהתקיימה בבידגושץ' ב-2016 זכה במדליית ארד בתוצאה של 16.37 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם 2017 קבע במוקדמות שיא עולם עד גיל 20 בתוצאה של 17.20 מטר.
באולימפיאדת טוקיו העפיל לגמר אך נפסל בו בכל ניסיונותיו.
ב-2022 זכה בפעם השלישית ברציפות באליפות צרפת באולם.
באליפות העולם באולם סיים במקום השישי בתוצאה של 16.68 מטר.
מלווין לורנצן הוא כדורגלן אוגנדי-גרמני המשחק בעמדת הקיצוני בפאת'ום יונייטד.
לורנצן התחיל את הקריירה שלו בקבוצות ילדים מקומיות עד שבגיל 13 הצטרך למחלקת הנוער של הולשטיין קיל.
ב-5 באוקטובר 2013 לורנצן ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה בתיקו 1-1 נגד שטוטגרט.
ב-13 בדצמבר 2014 לורנצן הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 3-3 נגד הנובר 96. ב-28 בינואר 2015 לורנצן נפצע במיניסקוס בברכו הימנית.
ביולי לורנצן חתם בדן האג מליגת העל ההולנדית.
את הופעת הבכורה שלו לורנצן ערך בהפסד 0–3 לאוטרכט.
ב-23 בספטמבר 2019 חתם בקרפטי לבוב מליגת העל האוקראינית.
ב-23 באוגוסט 2021, לורנצן חתם בסלייגו רוברס מליגת העל האירית עד לסיום העונה.
ב-15 בספטמבר 2022 חתם בוורמטיה וורמס מהליגות הנמוכות בגרמניה.
במאי לורנצן זומן לראשונה לסגל נבחרת אוגנדה.
ב-31 במאי 2016 לורנצן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 0–2 ל.
מלווין רוברט "בום" ליירד היה פוליטיקאי וסופר אמריקאי מן המפלגה הרפובליקנית.
שימש כמזכיר ההגנה של ארצות הברית בשנים 1969–1973 תחת ממשלו של הנשיא ריצ'רד ניקסון וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1953–1969. כמזכיר ההגנה, היה ממתכנני הנסיגה האמריקאית מווייטנאם במסגרת סיום מלחמת וייטנאם.
מלוויד ליירד נולד באומהה שבנברסקה.
אביו היה פוליטיקאי, איש עסקים וכומר.
הוא גדל והתחנך בוויסקונסין ובאילינוי.
בשנת 1944 סיים את לימודיו הגבוהים במינסוטה והתגייס לצי ארצות הברית.
לאחר ששירת במהלך מלחמת העולם השנייה במערכה באוקיינוס השקט, השתחרר מהשירות באפריל 1946. בשנה זו, כאשר היה בן 23 בלבד, נבחר לסנאט של מדינת ויסקונסין.