tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך תקופה זו תכננו ארמוני והברון גם את בית הקיבוץ המאוחד ברחוב סוטין 27 בתל אביב.
בניין זה מהווה את אחת מפסגות הסגנון הברוטליסטי אשר אפיין את הבנייה הישראלית בשנות ה-50. המבנה, שנחנך בשנת 1960, היווה את משכנם של הוועדות השונות, הארגונים והבנק של הקיבוץ המאוחד.
בשנת 1965 פרשה ארמוני מהמחלקה לתכנון ומחברותה בקיבוץ ופנתה לדרך עצמאית בתל אביב.
כאדריכלית עצמאית תכננה מגוון פרויקטים: מבני ציבור, בתים פרטיים, חדרי אוכל, פנים באוניות נוסעים ועוד.
ארמוני הרבתה לפרסם מאמרים וכתבות בעיתונות היומית ובכתבי עת ישראלים וכן כתבה את הערכים על תכנון העיר והאדריכלות של ניו יורק באנציקלופדיה העברית.
בשנת 1978 השתתפה בתערוכת אדריכליות ישראליות במרכז פומפידו בפריז.
בשנותיה האחרונות נאבקה למניעת הריסתו של בית הקיבוץ המאוחד, לאחר שנמכר לחברה קבלנית.
היא לא הצליחה למנוע את הריסת הבניין.
ארמוני נפטרה בדירתה בתל אביב בשנת 2010, בגיל 84. נקברה בבית העלמין קריית שאול.
ארכיונה הפרטי נתרם לארכיון אדריכלות ישראל.
בית הקיבוץ המאוחד ברחוב סוטין 27 בתל אביב (בשיתוף חנן הברון, נהרס), 1956.
בניין הספרייה הלאומית בגבעת רם, ירושלים - הוקם על פי תוכנית שזכתה בתחרות, בשיתוף האדריכל חנן הברון ואחרים, 1960.
בית עליית הנוער, אלונים, (בשיתוף חנן הברון), 1960.
בית העם - בית צבי, קיבוץ חפציבה (נטוש), 1976.
בית הארחה גינוסר, קיבוץ גינוסר.
זיו בטר (נולד ב-14 במאי 1965) הוא שחיין פאראלימפי.
בטר נולד בקיבוץ להבות הבשן.
בשירותו הצבאי היה סמ"פ בגולני ובמהלך מלחמת לבנון הראשונה נפגע מהתפוצצות מוקש בעת חילוץ חברו לפלוגה דורון שזירי.
כתוצאה מפציעתו איבד בטר את ראייתו בעין שמאל וכ-90% מכושר ראייתו בעין ימין.
זמן קצר לאחר מכן הוא החל לעסוק בשחייה במסגרת בית הלוחם.
עד שנת 2004 השתתף בטר ב-8 אליפויות אירופה, 4 אליפויות עולם ו-4 משחקים פאראלימפיים.
בטר עובד כמנתח מערכות מידע, נשוי ואב לשלושה.
זיו קורן (נולד ב-13 ביולי 1970) הוא צלם עיתונות ודוקומנטרי ישראלי.
זיו קורן נולד ברמת גן, למד אמנות פלסטית בתלמה ילין.
את דרכו כצלם החל במהלך שירותו בצה"ל כצלם צבאי.
מיד לאחר שחרורו מהצבא, עבד כצלם בלשכת העיתונות הממשלתית.
לאחר מכן, בין השנים 1992–2009 צילם עבור עיתון "ידיעות אחרונות".
במקביל, בין השנים 1995–2000 שימש כנציג הישראלי של סוכנויות הצילום הצרפתיות "Sygma" ו-"Gamma", ומ-2002 משמש כנציג סוכנות הצילום "Polaris Images" ועובד כצלם עצמאי.
מאז האינתיפאדה הראשונה מתעד קורן את הסכסוך הישראלי-פלסטיני ואף צילם תמונות של פיגועי טרור.
משנת 2009 קורן משמש כצלם מערכת של עיתון "ידיעות אחרונות".
כצלם חדשות ודוקומנטרי מתעד קורן נושאים הומניטאריים בארץ ובעולם כמו מצב העוני בישראל, הקונפליקט הישראלי-פלסטיני, אסון הצונאמי בדרום-מזרח-אסיה, אסון רעידת האדמה בהאיטי, מאבק במחלת האיידס בדרום-אפריקה ואחרים.
בנוסף, מזה כ-20 שנה מתעד קורן את צה"ל וכוחות הביטחון בפעילויות מבצעיות שוטפות ובמבצעים מיוחדים.
בשנת 2009 תיעד קורן בפרויקט מיוחד פעולות ואימונים של הימ"מ - יחידת העילית של משטרת ישראל ללוחמה בטרור.
ביולי 2021 יצא בקמפיין מימון המונים לתקצוב אלבום תמונות עם תיעוד רחב שעשה בתקופת משבר הקורונה בישראל.
במרץ 2022 נסע קורן לסקר את מלחמת רוסיה–אוקראינה.
ביום העצמאות ה-74 (2022) פרסם סדרת תמונות נוספת של הימ"מ, בהן נחשף רובה הערד הישראלי, שנקלט בימ"מ.
ב-7 באוקטובר 2023 ירד לדרום ותיעד את מתקפת הפתע ותחילת מלחמת חרבות ברזל.
צילומיו של קורן פורסמו במגוון עיתונים בינלאומיים כולל: טיים מגזין, ניוזוויק, סאנדיי טיימס, שטרן, דר שפיגל, Paris Match , לה פיגארו מגזין וקוריירה דלה סרה.
קורן היה נושא הסרט הדוקומנטרי "More than 1000 Words..." אשר הוקרן בפסטיבלים ברחבי העולם, ואשר זכה בתריסר פרסי פסטיבל.
באפריל 2025 זכה בפרס אינפינטי של המרכז הבינלאומי לצילום ICP בקטגוריית צילום דוקומנטרי וחזותי, על עבודת התיעוד שעשה בעקבות אירועי 7 באוקטובר 2023.
קורן היה בן זוגה של הדוגמנית ומגישת הטלוויזיה גלית גוטמן ולהם שתי בנות.
הם נפרדו בשנת 2013. בשנת 2014 הכיר קורן את סיון גנון, אלמנתו של מאור גנון שנספה באסון הכרמל.
קורן וגנון הכירו בפרויקט צילום משפחות הנספים.
בשנת 2016 נולדה להם ילדה.
1995 - פרס World Press Photo בקטגוריית Spot News על התמונה "אוטובוס מפוצץ".
1997 - פרויקט "תיק ג'סיקה", תיעוד מצולם של עולה חדשה העוסקת בחשפנות, נבחר לאחד מהפרויקטים הדוקומנטריים הטובים ביותר שבוצעו במהלך 1997 על ידי כתב העת "Graphis".
2000 - אחד מ-200 הצילומים הטובים ביותר ב-45 השנים האחרונות מטעם ארגון World Press Photo.
2003 - מקום ראשון בקטגוריית "פורטרטים" בתחרות הישראלית לצילומי עיתונות "עדות מקומית".
2004 - מקום ראשון בקטגוריית "טבע וסביבה" בתחרות הישראלית לצילומי עיתונות "עדות מקומית".
2004 - "סמל הולך הביתה" - הפרויקט הדוקומנטרי הטוב ביותר מטעם Photo District News (PDN) USA.
2005 - מקום ראשון בקטגוריית פורטרטים, מקום שני בקטגוריית חיי יום יום ובקטגוריית חדשות בתחרות הישראלית לצילומי עיתונות "עדות מקומית".
2006 - מקום ראשון על הישג יוצא דופן בקטגוריית צילומי עיתונות בתחרות International Color Award, U.S.A.
2007 - פרס על מצוינות והישגים יוצאי דופן מטעם המכללה האקדמית הדסה.
2008 - "יותר מאלף מילים" - ספר הצילום הטוב ביותר מטעם Photo District News (PDN) USA.
2009 - מקום ראשון בקטגוריית פוליטיקה, מקום שני בקטגוריית חדשות ומקום שלישי בקטגוריית פורטרטים בתחרות הישראלית לצילומי עיתונות "עדות מקומית".
2010 - פרויקט "ימ"מ" - מקום ראשון בתחרות הסיפור המצולם מטעם Photo District News (PDN)] USA.
2010 - מקום שלישי בקטגוריית חיי יום יום בתחרות הישראלית לצילומי עיתונות "עדות מקומית".
2011 - מקום ראשון בקטגוריית פורטרטים ומקום שלישי בקטגוריית חדשות בתחרות הישראלית לצילומי עיתונות "עדות מקומית".
2012 - מקום שני בקטגוריית "חיי יום יום" בתחרות הישראלית לצילומי עיתונות "עדות מקומית".
2013 - מקום ראשון בקטגוריית "תרבות ואמנות" ומקום שלישי בקטגוריית "פורטרטים" בתחרות הישראלית לצילומי עיתונות "עדות מקומית"
2025 - בפרס אינפינטי של המרכז הבינלאומי לצילום ICP בקטגוריית צילום דוקומנטרי וחזותי.
"תיק ג'סיקה" - מוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, ישראל (1999)
"לואיי מרעי, סמל, הולך הביתה" - מוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, ישראל (2003); בית האמנים, טוקיו, יפן (2004)
"Shooting for the Truth" - מרכז הצילום בפאלם ביץ', קליפורניה, ארצות הברית (2006)
"More Than 1000 Words" - גלריית סיסרו, ברלין, גרמניה (2007); מוזיאון מטרופוליטן, טוקיו, יפן וגלריית BankART, יוקוהמה, יפן (2008)
"Brotherhood" - תערוכה נודדת בשש ערים בארצות הברית (2010)
"Aftershock" - מתחם התחנה, תל אביב, ישראל (2010)
"Milestones" - אורבן גלרי, תל אביב, ישראל (2010)
"שלום אינשאללה" - SCSC סטוקהולם, שוודיה (2011)
"Heartbeat" - מתחם התחנה, תל אביב, ישראל (2012)
"Tel Aviv Moments" - יוקהמה, יפן (2012); ריגה, לטביה סנט פטרסבורג, רוסיה (2013)
"Writing with Light" - רידינג, תל אביב, ישראל (2014); הגלריה הלאומית, בנגקוק, תאילנד ומרכז התערוכות, האנוי, וייטנאם (2015); גלריית דייטה, יאנגון, מיאנמר (2016)
"World Press Photo" - תערוכה נודדת בעולם (1995)
"Memorial Map" - תערוכה לזכרו של יצחק רבין ז"ל, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב, ישראל (1997)
"מאה שנות צילום בישראל" - מוזיאון ישראל, ירושלים, ישראל (2000)
"Israel" - פסטיבל צלמי העיתונות, פרפיניאן, צרפת (2001)
"Wandering Library" - ביאנלה לרגל 50 שנה, ונציה, איטליה (2003)
"Big Small Moments" על שמעון פרס, מוזיאון העיצוב חולון, ישראל (2003)
"עדות מקומית" - מגדלי עזריאלי, תל אביב, ישראל (2003)
"Sensitivity & Determination" - תערוכה בינלאומית נודדת בארצות הברית (2006)
"Disengagement" - מוזיאון תל אביב, ישראל (2006)
"War Photography" - המוזיאון לאמנות גבוהה, יוסטון, ארצות הברית (2012); מוזיאון לאמנות בברוקלין, ארצות הברית (2014)
"Ethiopia's Ancient Salt Trade" - המוזיאון הבינלאומי לאמנות, רומא, איטליה (2015)
תיק ג'סיקה - מהגרת רוסיה חשפנית בתל אביב (1998)
אבנים ודגלים - הקונפליקט הישראלי-פלשתינאי (עם אורי ליפשיץ) (2002)
לואיי מרעי, סמל, הולך הביתה- חייל פצוע בתהליך שיקום (2003)
Brotherhood - כוחות ההגנה הישראלים (2009)
ימ"מ - היחידה הישראלית ללוחמה בטרור (2009)
Aftershock - אחרי רעידת האדמה בהאיטי (2010)
Milestones - אוסף צילומים מפרויקטים שונים (2010)
שלום אינשאללה - סטוקהולם, שוודיה (2011)
פוזיטיב+ - איידס בקוואזולו נטל, דרום אפריקה (2011)
Heartbeat - עשרים שנה לבית החולים לילדים שניידר (2012)
דובדבן - יחידת העילית ללוחמה בטרור של צה"ל (2012)
Writing with Light - צילומי שחור-לבן כרך 1+2 (2014)
זיו כהן (נולד ב-13 ביולי 1970) הוא סופר, עיתונאי ומוציא לאור ישראלי.
כהן נולד וגדל בראשון לציון, בנם של דליה ורחמים כהן, ולו אח ואחות.
בנערותו שימש ככתב בידור עבור עיתון הנוער "חמצן" וכן עבור שבועון "להיטון".
למד בתיכון מקיף ה' במגמת תיירות.
את שירותו הצבאי עשה כהן בין היתר כמפקד להקת מפקדת חילות השדה.
עם סיום שירותו בצה"ל שב לעיסוקו כעיתונאי וערך מקומונים בידיעות תקשורת.
בשנת 1995 ראה אור רומן ראשון פרי עטו, "עכשיו אני כבר יודע" (יועד לבני נוער).
ב-1996 ראה אור ספרו הראשון למבוגרים "בן טובים" העוסק בנער שעובר לצפון תל אביב ומתחבר עם בריון מקומי.
הוא יצא לאור שוב ב-2008 תחת השם "חמש אבנים".
בשנים 2004–2006 שימש כעורך מקומון "ידיעות אילת" מקבוצת ידיעות תקשורת.
הוא כתב עבור מוסף "שבעה ימים" של ידיעות אחרונות ובשנים 2007–2010 שימש כעורך מקומון "ידיעות פתח תקווה", גם הוא מקבוצת ידיעות תקשורת.
בהשראת עיסוקו כדייל אוויר באל על, כתב ספר העוסק בעלילותיהם של דיילי אוויר בחברת התעופה הבדיונית "אופק" ושמו "נגמר העוף (אבל גם הקוסקוס טעים)".
הספר נדחה על ידי ידיעות ספרים והוצאות ספרים אחרות.
ב-2008 ייסד כהן הוצאת ספרים בשם "סלע ספרים" ופרסם את הספר בעצמו.
הספר זכה להצלחה מסחרית וכהן פרסם שלושה ספרי המשך, שגם הם זכו להצלחה; "נגמר הקוסקוס (אבל גם הדג טעים)" ב-2009 ו"נגמר הדג (אבל גם הבקר טעים)" ב-2010. ב-2011 יצא לאור הספר הרביעי והאחרון בסדרה, "נגמר הבקר (אבל גם ככה אנחנו תיכף נוחתים)".
ארבעת ספרי הסדרה נמכרו בלמעלה ממאה וחמישים אלף עותקים.
"נגמר העוף (אבל גם הקוסקוס טעים)", הראשון מבין הארבעה, הוא המצליח מכולם ומכר לבדו למעלה מ-60 אלף עותקים.
בשנת 2013 יצא לאור ספרו "קומה רביעית בלי מעלית" ובשנת 2019 יצא לאור ספרו "לא לומד לקח".
בשנת 2025 יצא לאור ספרו "מה באמת הסיפור של ינון מגל".
כהן גר בתל אביב ומשמש כמנהל והעורך הראשי של סלע ספרים המתמחה בעיקר בספרי מתח מקוריים ומתורגמים.
עכשיו אני כבר יודע (ידיעות ספרים, 1995)
בן טובים (ידיעות ספרים, 1996), יצא בשנית תחת השם חמש אבנים (סלע ספרים, 2008)
נגמר העוף (אבל גם הקוסקוס טעים) (סלע ספרים, 2008)
נגמר הקוסקוס (אבל גם הדג טעים) (סלע ספרים, 2009)
נגמר הדג (אבל גם הבקר טעים) (סלע ספרים, 2010)
נגמר הבקר (אבל גם ככה אנחנו תיכף נוחתים) (סלע ספרים, 2011)
קומה רביעית בלי מעלית (סלע ספרים, 2013): מתאר את חייו של בחור צעיר שעוזב את בית הוריו בדימונה, עובר לגור בתל אביב ונאלץ להתמודד עם יוקר המחיה, בעיות החנייה ומציאות חיי הלילה הלא מוכרת לו בעיר הגדולה.
הספר כתוב מבעד עיניו של הגיבור ומשלב בתוכו את האירועים שהוא חווה ואת מחשבותיו
מה באמת הסיפור של ינון מגל, 2025
זיוה בן דרור (1936 – 24 ביוני 2025) הייתה אשת ציבור שכיהנה כראש מועצת אבן יהודה בין השנים 1989–1993 וכיו"ר "עמותת בן דרור".
נולדה בארץ ישראל המנדטורית ליוסף ושרה שניידר.
באמצע שנות ה-50 נישאה לישראל בן דרור.
בשנת 1957 עברה להתגורר באבן יהודה.
בשנת 1961 הקימה עם בעלה את קייטנת גבעת הילדים, שפעלה בביתם במשך כארבעים שנה.
ביתם שימש מקום מפגש לחברי נבחרת ישראל בכדורגל שהתארחו בו מדי יום העצמאות.
עסקה בהוראה בבית הספר היסודי במועצה.
ב-1969 נבחרה למועצה המקומית באבן יהודה מטעם רשימת גח"ל ובמקביל החלה לפעול בפורומים שונים לקידום מעמד האישה.
בשנת 1989 נבחרה לראשות מועצת אבן יהודה כנציגת הליכוד, והייתה בכך לאישה הראשונה בישראל שנבחרה בבחירות ישירות לראשות רשות מקומית.
לאחר מות בעלה הקימה את "עמותת בן דרור ע"ש ישראל בן דרור" המעניקה מלגות לספורטאים מצטיינים צעירים.
בין נכדיה, שחקנית הכדורסל ליעד סואץ-קרני.
נפטרה ב-24 ביוני 2025, והובאה למנוחות בבית העלמין באבן יהודה.
זיו רובינשטיין (נולד ב-20 במרץ 1970) הוא מלחין, משורר ובעברו מפיק טלוויזיה ישראלי.
רובינשטיין נולד וגדל בתל אביב.
למד לנגן בגיטרה בגיל 11. בגיל 13 הופיע עם להקת נערים בשם "Blood", שהופיעה בשכונת מגוריו.
בגיל 15 הופיע בהרכב בשם "אורסולה" לצדם של זאביק גונטרסקי (תופים), יורם זק (גיטרה), גילי בבליקי (גיטרה בס), גילי אפי (קלידים) ואסנת דר (זמרת).
לאחר שירותו הצבאי נסע לניו יורק, שם במקביל לעיסוקו המוזיקלי, עבד כמפיק טלוויזיה.
רובינשטיין הוא מורה למוזיקה בבית הספר המעורב הדו־לשוני "כולנא יחד" ביפו וממקימי תפס"ן (תחנה פסיכואנליטית לנוער) שעוסקת בטיפול בנוער נושר.
בתוכנית הטלוויזיה "הראשון בבידור" הטיל המנחה דודו טופז על רובינשטיין משימה, בה עליו לטוס ללוס אנג'לס ולהצטלם עם השחקנית הידועה מישל פייפר.
רובינשטיין חזר לתוכנית הבאה עם תצלום שלו עם השחקנית.
עם זאת, יומיים מאוחר יותר התגלה שרובינשטיין הצטלם עם בובת קרטון בדמותה, והתברר שידע מראש מה המשימה שתוטל עליו; כדי לוודא שטופז יבחר בו, סימן את עצמו באמצעות כובע תאילנדי.
אירוע זה הוזכר ברשימות של סקנדאלים ומתיחות ידועות בהיסטוריה של הבידור בישראל ב-ynet ובגלובס.
ב-1998 הקים עם ראובן חיון את להקת "התינוקות", שהוציאה אלבום אחד באותו שם, בהפקתו המוזיקלית של המתופף מאיר ישראל.
האלבום לא זכה להצלחה, אך הלהקה הופיעה עם שירים מתוכו ברחבי הארץ.
בשנת 2000 כתב והלחין רובינשטיין את שיר האליפות של מועדון הכדורגל הפועל תל אביב, והלהקה הופיעה בחגיגות האליפות שנערכו בפארק הירקון.
ב-2002 הופיעה הלהקה בכיכר רבין במסגרת העצרת "הנוער ינהג אחרת".
בשנת 2004 עזבו ראובן חיון וניר סגל המתופף את הלהקה, ואת מקומם תפסו יובב אברהם ואייל קוחל.
בשנת 2006 הוציא רובינשטיין מיני אלבום סולו ראשון, "כאילו אין ים" - הכולל שישה שירים, אשר הופק מוזיקלית בידי רזי בן עזר.
מהאלבום יצאו שני סינגלים: "כחול" ו"בארץ אהבתי" אשר זכה לתגובות חיוביות מצדו של חבר הכנסת אחמד טיבי, שפורסמו ברחבי התקשורת.
הקליפ שצולם לסינגל "כחול" היה לאחד הקליפים המוקרנים ביותר בהיסטוריה של ערוץ המוזיקה הישראלי.
בשנת 2011 החל רובינשטיין לעבוד על אלבום שני, מתוכו יצאו לרדיו השירים "פרחים" ו"כמו פעם".
ב-1 בינואר 2013 יצא אלבום הסולו השני הנושא את שמו.
ב-2013 יצא אלבום נוסף פרי עטו של רובינשטיין -"שירת רומי" בו הלחין זיו לחנים שכולם על טהרת המוזיקה הפרסית לשיריו של הפילוסוף הפרסי-רומי.
את השירה תרגם משה מנשהוף.
בשנת 2014 יצא לאור אלבומו השלישי "שירים" בו הוא משתף פעולה עם דפנה ארמוני, סימה לוי דוכין ומוטי דיכנה.
שיתופי פעולה עם אמנים אחרים
בשנת 2007 הוציא רובינשטיין לרדיו דואט עם דפנה ארמוני, "רק אוהב", אשר נבחר לשיר השבוע ברשת ג'.
בשנת 2008 החל רובינשטיין לשתף פעולה עם ארקדי דוכין, וביחד כתבו את הדואט "הדבר הזה", אשר בוצע בידי רובינשטיין וסימה לוי-דוכין, אשתו של ארקדי.
בשנת 2009 הם הפיקו את אלבום הילדים "החברים של ארקשה" - באלבום זה שיתפו פעולה עם דוד ד'אור, דני ליטני, עידן יניב, מיקי קם, ועוד.
האלבום הגיע למעמד של אלבום זהב.
ב-2010 הלחין דוכין את שירו של רובינשטיין "אהבתי האסורה", אשר פורסם בספר שיריו "שירה, אהובתי".
ב-2011 כתבו דוכין ורובינשטיין את השיר "נאחז בכל מילה" לזמר לירן טל.
בשנת 2008 כתב רובינשטיין לשלומי שבת את השיר "מלאכית", וכן את השיר "בלעדייך", שאותו ביצע שבת עם דפנה רכטר.
גם ב-2010 כתב רובינשטיין שיר לשלומי שבת, "ואני שר", שנבחר להיות "שיר המנטורים" בעונה הראשונה של תוכנית הטלוויזיה "The Voice ישראל".
רובינשטיין גם כתב את הלחן לשיר "בקהל הכי גדול" ואת המילים לשיר "מאמי" שהופיעו באלבומו של שבת, "אחד לנשמה/אחד למסיבה".
ב-2012 הלחין נחום היימן שני שירים של רובינשטיין: "איוושת צמרות" ו"מחפש".
השירים מבוצעים בידי יוני שלזינגר באלבום האחרון של היימן "אני ממשיך לשיר...".
בשנת 2020 כתב רובינשטיין לשלומי שבת את השיר "ירושלים", ובמהלך מלחמת חרבות ברזל ובעקבות החשיפה לזוועות המלחמה, כתב לשבת את השיר החדש "בדמייך חיי".
משנת 2000 -2011 שימש רובינשטיין במקביל לעבודתו המוזיקלית גם כמפיק חדשות החוץ של "חדשות 10" בערוץ 10. במסגרת תפקידו זה היה המפיק הראשי של שידורי המונדיאל - אליפות העולם בכדורגל בשנת 2006 מגרמניה.
בנוסף הוא מגיש תוכנית רדיו מקומית בירושלים.
השתתף במספר תשדירי שירות (מעדן חלב, אל סם, האגודה למען החייל, ובית הספר הטכני של חיל האוויר).
בשנת 2010 הוציא רובינשטיין ספר שירה ראשון, "שירה אהובתי".
אל הספר צורף דיסק ובו אמנים מקריאים משירתו, בהם אלי גורנשטיין, נחום היימן, איתי שגב, שלומי שבת, אייל שכטר, איתי שיף (בית הבובות), ארקדי דוכין, אריק סיני ועוד.
ערב השקת הספר נבחר להיות האירוע הפותח של פסטיבל בית היוצר של אקו"ם באותה השנה, ובו הופיעו מספר אמנים.
בספטמבר 2017 יצא לאור ספרו השני "פה-אתיקה" בהוצאת "סטימצקי - הוצאה לאור".
עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל החל זיו לפרסם ידיעות מהטלגרם בחשבון הפייסבוק שלו.
בדצמבר 2023 פתח עמוד טלגרם בשם "זיו רובינשטיין - עד שהמלחמה תסתיים" ובו דיווחים שוטפים אודות המלחמה.
נכון לחודש יוני 2025, לערוץ כ-39 אלף עוקבים.
ב-6 במרץ 2025 הוציא רובינשטיין את השיר, "שיר לעדן", שהוקדש לזכרו של סרן עדן פרוביזור, מפקד טנק בגדוד 52 של חטיבה 401, שנפל מפגיעת טיל נ"ט ישירה במהלך הסתערות לכיבוש ג'באליה.
רובינשטיין הוא אב לשני ילדים.
זיו ווֹלוֹשין (נולד ב-22 ביוני 1975) הוא מעצב תאורה ישראלי לתיאטרון.
זיו וולושין נולד ביפו וגדל בחולון, למד במגמת תיאטרון בבית הספר התיכון החקלאי "מקוה ישראל" ובצבא שירת כלוחם בחיל השריון ולאחר מכן כמדריך נהיגת טנקים לחיילי מילואים.
וולושין הוא בוגר החוג לתיאטרון של סמינר הקיבוצים במסלול הוראה ובימוי (2002-1999).
בוגרים נוספים ממחזור זה הם הבמאית יעל רונן (בת כיתתו) והשחקן והבמאי רענן פררה.
במסגרת לימודיו בחוג עבר גם קורס תאורה בהדרכת מעצב התאורה אורי רובינשטיין.
בשנת 2001 נענה להצעתו של יגאל עזרתי, שלימד את הקורס לבימוי בחוג, לעבוד לצדו כעוזר-במאי בהצגה "געגועים", שעלתה בתיאטרון הערבי-עברי ביפו (בניהולו האמנותי של עזרתי).
עם סיום העבודה על ההצגה, מונה וולושין למנהל הטכני ומתפעל הבית ובנוסף לכך שימש גם כמנהל הפקות ומנהל החשבונות של התיאטרון.
התאורה להפקה הבאה של התיאטרון, "פר גינט יצא למסעיו" בבימויו של עזרתי, עוצבה על ידי וולושין, שהפך מעתה גם למעצב הבית.
בשנת 2004 כתב וביים את "המלכה והחייל", מחזה ל-2 שחקנים שעלה בתיאטרון הערבי-עברי, כשאת תפקיד המלכה גילמה השחקנית והזמרת מירה עווד.
במקביל לעבודתו בתיאטרון הערבי-עברי, וולושין עיצב תאורה בבתי ספר למשחק, הצגות ילדים והצגות פרינג', ובנוסף לכך שימש כמנהל טכני במספר מוסדות בו-זמנית: התיאטרון הערבי-עברי (2012-2001), תיאטרון נוצר (2011-2007), פסטיבל בת-ים (2008) והתיאטרונטו (החל מ-2008).
משנת 2009 החל וולושין להשתלב בתיאטרון הרפרטוארי, כשעיצב תאורה בתיאטרון הבימה להצגות הקבוצה הצעירה של שי פיטובסקי, ובהמשך להצגות של דדי ברון, רמי הויברגר ואילן רונן ("הסוחר מוונציה", "חשמלית ושמה תשוקה" ו"לבד בברלין").
מלבד תיאטרון הבימה, עיצב גם עבור תיאטראות הרפרטואר הקאמרי, בית ליסין, תיאטרון חיפה, תיאטרון באר שבע ותיאטרון גשר, וכן עבור תיאטראות הילדים אורנה פורת והמדיטק, כמו גם למופעי מחול ואופרה.
זיו וולושין זכה 3 פעמים בפרס על עיצוב תאורה בפסטיבל חיפה להצגות ילדים, 3 פעמים בפרס הפרינג' "קיפוד הזהב", פעמיים ב"פרס עיצוב התאורה הטוב ביותר בהצגות לילדים ונוער" ופעם אחת ב"פרס התיאטרון הישראלי":
2009 - פסטיבל חיפה - "גלגולי גילגמש"
2011 - פרס הבמה לילדים ונוער - "הקסם של אורנה"
2012 - פסטיבל חיפה - "המכשפה בבית ממול"
2017 - פרס התיאטרון הישראלי - "הר לא זז" (תיאטרון בית ליסין)
2017 - פרס הבמה לילדים ונוער - "מלכת השלג" (תיאטרון לילדים ולנוער באר-שבע)
פסטיבל "ENZIMI" ברומא עיבוד לספרה של איזבל איינדה קלאודיה דלה סטה
זיוה ארבל (הלוי) (9 בפברואר 1927 – 31 בדצמבר 2012) הייתה קצינת-קשר בפלמ"ח, שנודעה בתור "הנערה עם האקדח" ו"החיילת השותה מהכד" והייתה סמל לנשים הלוחמות במלחמת העצמאות.
זיוה ארבל נולדה לאברהם הלוי באדירנה שבטורקיה.
בשנת 1943, בגיל 15 וחצי, לאחר שסיימה את לימודיה בגימנסיה, עלתה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער ללא משפחתה.
התגוררה בהכשרה בקיבוץ גבעת חיים במשך כשנתיים.
בשנת 1945 התגייסה עם חבריה להכשרה לפלמ"ח, ושובצה בפלוגה ט' בגדוד השלישי של חטיבת יפתח.
במרץ 1946 יצאה לקורס מדריכי ספורט, ולאחר מכן לקורס מ"כים, שלאחריו התמנתה למ"כית במחלקת פלמ"ח בכפר גלעדי.
באוגוסט 1947 יצאה לקורס מ"מים בג'וערה, ולאחריו מונתה למ"מ בחולתה.
בראשית שנת 1948 יצאה לקורס קציני קשר הראשון, ואחריו הייתה ממקימי בית הספר לקשרים קרביים של הפלמ"ח בקדימה והדריכה בקורס קשרים קרביים.
במאי 1948 שבה לגדוד השלישי של חטיבת יפתח כקצינת קשר גדודית, ושם שירתה עד סוף מלחמת העצמאות.
היא נחשבת לקצינת הקשר הראשונה של צה"ל.
השתחררה בספטמבר 1949 ונישאה לאיתמר ארבל-איצקוביטש, מפקד פלוגה בגדוד שלה, לאחר שהשניים הכירו בעת שירותם.
הוא היה למהנדס, בוגר הטכניון, והיא למדה הנהלת חשבונות.
איתמר היה בנם של ד"ר יצחק איצקוביטש, הרנטגנולוג הראשון בצפון הארץ, ועליזה (אליז), בתו של יעקובוס קאן, בנקאי יהודי-הולנדי ופעיל ציוני.
ארבל התאלמנה מאיתמר בשנת 2010.
השניים היו הורים לשלושה: נורית, יגאל ודליה, וסבים לשישה נכדים ולנינים.
על קיומה של התמונה המפורסמת עם האקדח למדה ארבל רק לימים, לאחר שילדיה ראו אותה במוזיאון ההגנה.
בערב יום העצמאות 1983 השיאה ארבל את משואת הפלמ"ח בטקס הדלקת המשואות, שהוקדש לנושא גבורת ישראל.
ארבל השתתפה בקרבות הגדוד במלחמה, ובהם כיבוש צפת, כיבוש לוד, פשיטות בסוריה ולבנון, מבצע גי"ס ומבצע יואב.
בקרב לכיבוש העיר לוד הייתה אישה יחידה, לצד 136 לוחמים גברים.
לאחר הקרב צולמה על ידי הצלם של עיתון "במחנה" בוריס כרמי בעת שנכחה באיסוף הלוחמים ביער בן שמן בתום הקרב שאירע ביולי 1948. כרמי, שהתלהב מרגליה הארוכות, וממכנסי החאקי הקצרים שלה, צילם אותה כשהיא שעונה על עץ אורן.
בלבושה - חאקי קצר, אקדח וכאפיה, וכאשר תחבושת לבנה מעטרת את מצחה הפכה ארבל לסמל האישה הלוחמת במלחמת העצמאות, המשלבת את הכוח היהודי, הנשק, והתרבות הצברית המקומית.
תמונה זו הפכה לאחת מסמליה של מלחמת העצמאות.
התמונה הוצגה בתערוכה "אשת חיל מי ימצא" במוזיאון הנגב לאמנות בשנת 2008, ואוצרת התערוכה, ניצה לבבי תיארה אותה:
בעקבות תמונה זו, שבה היא היחידה מבין הלוחמים הנושאת נשק, נודעה ארבל בתור "הנערה עם האקדח".
כרמי צילם תמונה נוספת של ארבל, כשהיא שותה מים מתוך כד חרס בעת שהיא נחה בכפר הערבי ברפיליה הסמוך ללטרון.
המשורר אברהם חלפי ראה את גיליון "במחנה" ובו תמונת החיילת השותה מהכד ותחתיה הכיתוב "מי מקנא בכד".
בעקבות תמונה זו כתב את "שיר הכד", שזכה לפרסום בביצוע הלל (אילקה) רווה עם לחנו של מרדכי זעירא.
זהות "החיילת השותה מהכד" לא צוינה והתבררה מאוחר יותר.
זיוה ארבל, הנערה עם האקדח: סיפור חיי, תל אביב: ספרית פועלים, תש"ס 1999 (ראה אור באנגלית בהוצאה עצמית, בעריכת נתן שחם, בשנת 2001)
זיו לנצנר (נולד ב-14 באוקטובר 1974) הוא חוקר אנטומיה, סופר, צייר ואמן ישראלי ומרצה לרישום אקדמאי, אנטומי ולציור ריאליסטי.
לנצנר מצייר בסגנון ציור פיגורטיבי ריאליסטי ומתמחה בציור ורישום אנטומי.
זיו לנצנר הציג ומציג בתערוכות וגלריות בישראל ובעולם, מרצה בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים, לימד במוזיאון ישראל ובמורשה המכללה לאומנויות ירושלים.
פיתח מתודות לימוד ייחודיות באנטומיה, דיוקן עצמי ובתפיסת מרחב ופרספקטיבה.
זיו לנצנר נולד בכפר סבא, ישראל.
בשנת 1995 סיים את לימודיו במכון אבני ובשנת 2000 סיים את לימודיו בבית ברל המדרשה לאמנות.
בשנת 2004 החל לעבוד ב-Digital Production Solutions Israel Ltd כאמן קונספט וצייר סביבות ורקעים לסרט האנימציה גיבור של כולם, אחת מההפקות האחרונות של כריסטופר ריב.
בשנת 2011 לקח חלק בתוכנית "דיוקן" בהנחייתו של אלדד זיו בערוץ הראשון בה צייר את דיוקנה של תיקי דיין שבחרה בזיו כצייר הנבחר.
בשנת 2006 החל ללמד במוזיאון ישראל ירושלים ולימד ציור רישום וציור בשמן העביר קורסים לעובדי מוזיאון ישראל, גמולי השתלמות למשרד החינוך, קורסי קבע לציור ריאליסטי, ומכינות ללימודים גבוהים, זיו סיים את עבודתו במוזיאון ישראל בשנת 2013.
בין השנים 2007–2010 לימד במורשה המכללה לאומנויות ירושלים רישום וציור בשמן ותולדות האמנות, משנת 2011 ועד 2021 לימד אנטומיה ורישום אקדמאי קלאסי במחלקה לאנימציה במכללת מנשר לאמנות.
משנת 2020 מרצה לרישום אקדמי ואנטומי במחלקה לאומנויות המסך בבצלאל.
בשנת 2025 כתב את הספר אנטומיה חזותית בהוצאת רסלינג.
סינגלובסקי המכללה לעיצוב תל אביב
2007 – 2010 מוסררה מורשה המכללה לאומנויות ירושלים
2020 ואילך בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים
אנטומיה חזותית היסטוריה, תיאוריה, פרקטיקה, מחקר, הוצאת רסלינג.
2025 כנס אנדראס ווסאליוס אבי האנטומיה, HIT מכון טכנולוגי חולון
2024 Anatomical Art or Artistic Anatomy בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים
2024 על האמנות האנטומית לאורך ההיסטוריה, החוג לאנטומיה בפקולטה למדעי הרפואה והבריאות באוניברסיטת תל אביב,
2020 תל אביב גלריה מנשר, ANA TO ME
2008 דיוקנאות, מוזיאון ישראל ירושלים
2006 דיוקנאות, המרסייט רמת אביב
2006 טבע דומם, גלריה צמרות רמת השרון
2006 "ריאליזם", גלריה הוראס ריכטר תל אביב
2005 זכרונות, בית בכפר כפר סבא
2005 חזרה הביתה, בית ההסתדרות כפר סבא
2003 נופים, פלאנט איי קולוני תל אביב
2002 SEE MY INNER SELF, שרתון מוריה תל אביב
2002 L.I.T, גלריה דיאם תל אביב
2001 דיוקנאות, מאי סנטר תל אביב
1996 רישומים, גלריה איציק כהן הוד השרון
1992 בית נעמת כפר סבא
2020 קן פלאות, קן הקוקיה תל אביב
2014 קישוקוש הוא לא קישקוש, מרכז וויל כפר שמריהו
2014 טבע דומם, גלריה ארסוף תל אביב
2011 "דיוקן" מרכז וויל כפר שמריהו
2011 טבע דומם, גלריה תירוש הרצליה
2010 גראמפי, גלריה ארסוף גורדון תל אביב
2007 צל, גלריה עירונית כפר סבא
2007 מחווה לצ'אפלין, לילות קיסריה קיסריה
2007 תיק אישה, על האגם רעננה
2007 פינה, מרכז הבמה גני תקווה
2005 דיקנאות בשחור לבן, בית דניאל תל אביב
1997 עבדות, קריית ספיר כפר סבא
1993 מכון אבני תל אביב
1993 פסטיבל באוהאוס תל אביב
זיוה אגמי-כהן (נולדה ב-10 ביוני 1954) היא קצינת משטרה בדימוס, בדרגת תת-ניצב, שכיהנה כראש היחידה הארצית לחקירות הונאה.
אגמי-כהן, בוגרת תיכון עירוני ז' ביפו, התגייסה למשטרת ישראל בגיל 18 במסגרת תוכנית גיוס בוגרות תיכון לשורות הארגון.
בתפקידה הראשון שימשה שוטרת תנועה.
יצאה לקורס קצינים ובגיל 21 הייתה לקצינה הצעירה בתולדות המשטרה.
שימשה מפקדת יחידת הסיור במרחב ירקון, בהמשך שירותה עברה לתחום החקירות, היא שימשה קצינת חקירות במרחב ירקון, ראש מחלק נוער במרחב, סגנית קצין אגף חקירות בו וראש לשכת חקירות במרחב איילון.
לאחר מכן כיהנה כקצינת הנוער במחוז תל אביב.
עמדה בראש היחידה ללוחמה בפשיעה במנהלת ההגירה וב-2007 מונתה לראש זרוע מקרקעין ביחידה הארצית למאבק בפשיעה הכלכלית.
באפריל 2010 קודמה לדרגת תת-ניצב ומונתה לראש היחידה הארצית לחקירות הונאה, כיהנה בתפקיד עד 2013. במהלך כהונתה הייתה אחראית לניהול החקירה בפרשת הולילנד, בסיומה הומלץ להגיש כתבי אישום נגד ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט, ואנשי ציבור ועסקים נוספים שרובם הורשעו בבית המשפט.
פרשות בולטות נוספות בתקופתה היו חקירה והמלצה להעמדה לדין של הרב הראשי יונה מצגר בחשד לביצוע עבירות של קבלת שוחד, מרמה והלבנת הון, חקירה והמלצה להעמדה לדין של ראש עיריית בת ים שלומי לחיאני, פרשת הרב יאשיהו פינטו ופרשת דני דנקנר.
אגמי היא בעלת תואר ראשון במדעי הרוח מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
בעלת תואר במשפטים מהמרכז הבינתחומי בהרצליה.
ב-2014, לאחר פרישתה ממשטרת ישראל, פתחה משרד עורכי דין המתמחה בעבירות צווארון לבן ודיני מיסים.
ב-1 במרץ 2021 הצטרפה לתנועת הביטחוניסטים.
בדצמבר 2021, במסגרת תפקידה כעורכת דין, הוקלטה בסתר נותנת המלצה לבצע האזנות סתר, בניגוד לחוק.
זיו קלונטרוב (נולד ב-15 בינואר 1997) הוא שחיין ישראלי.
אלוף ישראל, שיאן ישראל בעבר, אלוף אירופה לנוער (באקו 2015) ושיאן המשחקים האירופיים במשחה ל-50 מטר חופשי.
קלונטרוב גדל בעיר אשדוד, ולאחר מכן עברו ליישוב עומר שבדרום, בנם של גארי וטטיאנה קלונטרוב, מאמני שחיה.
הוא מתאמן תחת הדרכתם של הוריו, ביישוב מגוריו.
באליפות אירופה לנוער שנערכה בדודרכט הולנד ביולי 2014 סיים קלונטרוב במקום השישי במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש לגילאי 17 ו-18 בתוצאה של 22.80 שניות ובמקום השמיני במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 51.06 שניות.
בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא ישראלי חדש לגילאי 17 ו-18 של 50.88 שניות.
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בווינגייט בדצמבר אותה שנה זכה קלונטרוב בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:58.53 דקות, אחרי יעקב טומרקין ממכבי אשדוד (1:51.75 דקות) ולפני מתן סגל מהפועל ירושלים (1:59.20 דקות).
מדליית ארד, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.19 שניות, אחרי יהב שחף מהפועל ירושלים (21.82 שניות) ואור סבטייה מפארק מים רעות (21.93 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום הרביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש לגילאי 17 ו-18 של 48.72 שניות.
שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות העולם לבתי הספר התיכוניים שנערכה בפוזנן פולין ב-19 באפריל אותה שנה זכה קלונטרוב בשתי מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 22.39 שניות, שיפור לשיאו הישראלי בן ה-9 חודשים של אור סבטייה (22.54 שניות) ובמשחה ל-100 מטר חופשי.
כבר בשלב המוקדמות הוא קבע במשחה ל-50 מטר חופשי שיא ישראלי חדש לנוער בתוצאה של 22.58 שניות.
שיאו הישראלי מהווה את התוצאה הטובה ביותר לגילו באירופה.
ב-27 ביוני, במסגרת אליפות אירופה לנוער שנערכה במסגרת המשחקים האירופיים בבאקו זכה במדליית הזהב במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא ישראלי ושיא אירופה לנוער חדש של 22.16 שניות.
תוצאה זו הבטיחה את מקומו באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
במשחה ל-100 מטר חופשי, הוא סיים במקום השישי בשיא אישי חדש של 50.33 שניות.
באליפות העולם שנערכה בקאזאן רוסיה בשנת 2015 סיים קלונטרוב במקום 17 במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם לירן קונובלוב, יעקב טומרקין ודוד גמבורג בשיא ישראלי חדש של 3:18.31 דקות.
כשחיין שלישי הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 50.18 שניות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט באוגוסט אותה שנה זכה קלונטרוב ב-2 מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.38 שניות, לפני אור סבטייה (22.86 שניות) ומרקוס שלזינגר מהפועל דולפין נתניה (22.89 שניות).
מדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 50.46 שניות, אחרי דוד גמבורג (49.62 שניות) ולירן קונובלוב (49.97 שניות).
בשלב המוקדמות הוא קבע שיא ישראלי חדש לגילאי 18 של 50.12 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 8 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:06.63 דקות.
באולימפיאדת ריו (2016) סיים קלונטרוב במקום 41 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.80 שניות ובמקום 45 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 50.65 שניות.
זיו לוי (נולד ב-28 בינואר 1965) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף.
כיהן כמפקד בסיס חצרים ומפקד בסיס רמון בחיל האוויר הישראלי.
לוי הוא בנם של רותי ושמעיה לוי ואחיו הצעיר של רן לוי, שאף הוא שירת כקצין בדרגת תת-אלוף בחיל האוויר.
ב-1983 התגייס לצה"ל, סיים קורס טיס ושירת כטייס קרב בחיל האוויר, בין היתר על מטוסי סקייהוק ו-F-16. את עיקר שירותו עשה בטייסת 105 ("העקרב").
לאחר 10 שנות שירות, השתחרר ועבד במשך שמונה שנים בחברות הייטק, בהם כמנהל פיתוח עסקי בחברת BVR מערכות וכמנכ"ל חברת CTV בשנים 1999 עד 2001.
לאחר שחזר לשירות הקבע פיקד בשנים 2003 עד 2006 על טייסת 105, שהפכה בתקופה זו מטייסת המפעילה מטוסי "ברק" (F-16) דו וחד-מושביים לטייסת המפעילה מטוסי F-16D דו-מושביים בלבד.
לאחר לימודי תואר שני באוניברסיטת הרווארד במסגרת תוכנית קרן וקסנר, מונה ב-2007 למפקד בסיס רמון.
ב-2010 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד בסיס חצרים, תפקיד בו שירת עד 2012, ואז פרש מצה"ל.
לאחר שחרורו, ייסד עם אחיו את חברת SkyRails העוסקת במערכות לניהול אוטומטי של מרחב אווירי בו פועלים כלי טיס בלתי מאוישים.
ביוני 2023 הודיע למפקד חיל האוויר על הפסקת שירותו בהתנדבות במטה חיל האוויר בעקבות הרפורמה המשפטית.
ללוי תואר שני במנהל ציבורי (MC-MPA) מאוניברסיטת הרווארד.
נשוי ליעל ואב לשני בנים.
זיו כישורית הוא בית ספר תיכון על אזורי ודמוקרטי לחינוך מיוחד, הממוקם ליד קיבוץ כישור, סמוך לכרמיאל.
בית הספר הוקם בשנת 2003 בתוך קיבוץ כישור ובשנת 2014 עבר למבנה ליד הקיבוץ.
בית הספר ייחודי בכך שהוא גם בית ספר לחינוך מיוחד וגם מיישם בתוכו את עקרונות החינוך הדמוקרטי.
תלמידי בית הספר גרים בכל אזור הצפון.
בכל כיתה יש כ-12 תלמידים ולהם שלושה מחנכים.
הפרלמנט - אחת לחודש מתקיים פרלמנט המשפיע על חיי בית הספר.
בפרלמנט התלמידים יכולים להשמיע את קולם ואף להשפיע על הקיים.
הפרלמנט מורכב מתלמידים ומצוות בית הספר ולכולם יש קול שווה בהצבעה.
בכל פרלמנט דנים על נושא אחר הקשור לחיי בית הספר.
לדוגמה, בחודש פברואר 2016 דנו בפרלמנט על חוק חדש שנקרא "חוק הטלפונים", על פיו כל בוקר התלמידים יפקידו את מכשירם האישי בידם של המורים עד הפסקת הצהריים ובה יקבלו את מכשירם חזרה לשימוש חופשי.
בחודש מרץ אותה שנה דנו בפרלמנט במה ישקיעו את כסף הסדנאות.
תל"א - תוכנית לימודים אישית - בזיו כישורית לתלמיד ישנה אפשרות לבחור לעצמו את תוכנית הלימודים האישית מתוך כמה אפשרויות, אם כי ישנם שיעורי חובה לכל התלמידים.
ימי עבודה - מתקיים יום עבודה פעם בשבוע.
במהלכו מופעלות מספר סדנאות שבהן מיוצרים מוצרים שונים, שההכנסות ממכירתם משמשות לקניית פריטים לבית הספר או למימון טיולים.
הסדנאות הקיימות בבית הספר הן: סדנת נגרות, סדנת ייצור תיקים מעיתונים ממוחזרים, סדנת אפייה בשם 'קונדישורית', סדנת אימוג'י המייצרת בובות קטנות - שהומצאה ומונחית על ידי אחת התלמידות, סדנת יזמות בה עובדים עם חוטי טריקו, בקשירה או סריגה ומייצרים תיקים ושטיחים.
בנוסף לכך, בימי הסדנאות יוצאים כמה תלמידים להתנדב בפתחון לב בכרמיאל.
ואחרים עובדים באופן עצמאי בקהילה בהתנדבות ללא שכר, בעבודות כמו : גן חיות, ספריה ציבורית, מרכז יום לקשיש, גן ילדים ועוד.
שירות לאומי - בוגרי בית הספר המעוניינים לשרת את המדינה בשירות המקביל לשירות הצבאי מצטרפים בשנת הלימודים האחרונה שלהם לשירות לאומי.
הם עובדים במקום שנקבע להם ארבעה ימים בשבוע, מקום זה חייב להיות במגזר הציבורי.
כמו בתי חולים, בתי אבות, גני ילדים וכו'.
יום אחד בשבוע נפגשים בבית הספר ללמידה, ליווי ועיבוד.
בתום השנה הם מקבלים מענק, כמו חייל משוחרר, ומי שמעוניין יכול להמשיך שנה נוספת.
זיו קוז'וקרו (נולד ב־22 ביוני 1977) הוא מלחין, מנצח, מעבד ופסנתרן ישראלי.
הוא מכהן כפרופסור חבר וראש חטיבת המוזיקה במחלקה לאמנויות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, וכמלחין הבית של התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון.
הוא זוכה פרס אקו"ם (2025) ופרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים (2015).
למד בבית הספר היסודי "רעות" ובתיכון מקיף א' בעיר, והחל בלימודי פסנתר בקונסרבטוריון העירוני.
את שירותו הצבאי עשה כמעבד, מנצח ופסנתרן בתזמורת חיל האוויר.
למד בהאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים במסלולי קומפוזיציה וניצוח, ובה השלים תואר ראשון ותואר שני בשני התחומים; את תואר דוקטור בקומפוזיציה סיים באוניברסיטת בר-אילן.
השתלם בכיתות אמן בקומפוזיציה אצל פיליפ לרו (צרפת), פביאן פניסלו (ספרד) ואיבן פדלה (איטליה), ובניצוח אצל פייר־אנדרה ואלד (צרפת) ופביאן פניסלו (ספרד).
מאז 2009 נמנה עם סגל האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, ובשנים 2019–2022 כיהן כראש החוג לתורת המוזיקה, קומפוזיציה וניצוח.
בשנים 2018–2023 שימש מנצח הבית של הסינפונייטה הישראלית באר שבע.
משנת 2024 הוא פרופסור חבר וראש חטיבת המוזיקה במחלקה לאמנויות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ומשנת 2024 מכהן כמלחין הבית של התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון.
נוסף על כך, יצירותיו בוצעו באולמות: הקונצרטהאוס ברלין במסגרת פסטיבל Euro Classic, מרכז ארנולד שנברג בווינה, ו־Merkin Hall בניו־יורק.
בישראל – חג המוזיקה הישראלית, צלילים במדבר, תחרויות האביב, וקול המוזיקה בגליל העליון.
ובישראל – התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הסימפונית ירושלים, הקאמרטה הישראלית ירושלים, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, התזמורת הקאמרית הישראלית, סימפונט רעננה, אנסמבל סולני תל אביב, התזמורת הסימפונית הצעירה ויימאר–ירושלים, אנסמבל מיתר, אנסמבל טרמולו, אנסמבל המאה ה-21, הרביעייה הישראלית העכשווית, ואנסמבל טמפרה.
דוגמאות לביצועים מתועדים בישראל ראו למשל.
בין המנצחים והמבצעים עמם שיתף פעולה: מיכאל זנדרלינג, פייר־אנדרה וולאד, דן אטינגר, עומר מאיר ולבר ו־אילן וולקוב.
יצירותיו יוצאות לאור בהמרכז למוזיקה ישראלית (IMC) ובמכון למוסיקה ישראלית (IMI).
יצירותיו הוקלטו והושמעו בישראל ובחו"ל, בין היתר על ידי BBC Radio 3, Deutschlandfunk Kultur, רדיו ליובליאנה, , גלי צה"ל ותאגיד השידור הישראלי.
כמעבד, כתב עיבודים לתזמורות ולהרכבים בישראל, ובהם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, הסימפונית הישראלית ראשון־לציון, הסימפונית ירושלים, הסימפונית חיפה, התזמורת הקאמרית הישראלית, סימפונט רעננה, הסינפונייטה הישראלית באר־שבע, התזמורת הקאמרית נתניה–הקיבוצית, אנסמבל סולני תל אביב, אנסמבל מיתר, אנסמבל טרמולו, אנסמבל טמפרה וביג־בנד תל אביב.
כמנצח, עבודתו בישראל כוללת שיתופי פעולה והופעות עם תזמורות מובילות – בהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הסימפונית חיפה, הקאמרטה הישראלית ירושלים, התזמורת הקאמרית הישראלית, תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית וסימפונט רעננה.
בשנים 2018–2023 שימש מנצח הבית של הסינפונייטה הישראלית באר־שבע והופיע עמה תדיר.
בנוסף שיתף פעולה עם אנסמבל מיתר ועם זמרי מורן.
בזירת המוזיקה הפופולרית – החל משנת 1998 קוז'וקרו בלט כמעבד מוזיקלי, מפיק, מנצח, פסנתרן ונגן קלידים.
פרסים, מענקי יצירה ואותות הוקרה
2018 מענק יצירה מטעם מפעל הפיס
2017 מענק יצירה מטעם משרד התרבות
2015 פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים
2014 מענק יצירה מטעם משרד התרבות
2009 פרס הסינפונייטה הישראלית באר שבע לניצוח
2005–2007 מלגות הצטיינות מטעם האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים
2000 פרס "תמוז" בקטגוריית נגן השנה
בספטמבר 2004 נישא קוז'וקרו ללירז צ'רכי.
זיו יחזקאל (נולד ב-1985) הוא מוזיקאי המבצע ומחדש מוזיקה ערבית קלאסית (דוגמת אום כולתום, עבד אלווהאב, עבד אלחלים) ומשמש כסולן של תזמורת נצרת.
הופיע כסולן עם התזמורת האנדלוסית אשקלון במופעי מחווה לאום כולתום, וכסולן עם תזמורת אלמוגרביה במופעי מחווה למוחמד עבד אל ווהאב.
ביצועיו פופולריים בקרב המגזר הערבי, הרשות הפלסטינית וערבים מרחבי העולם.
נולד בקריית אונו לתמי ועזרא.
מגיל 13 נשלח לפייט בבית הכנסת והיה קורא את התורה בהגייה העיראקית המסורתית.
הפיוטים בנוסח עיראק הם שלמעשה הובילו אותו להתחקות אחר המקורות של המוזיקה הערבית.
נשלח לישיבת "זיכרון דוד" בבני ברק ולאחר מכן ל"מסילות התורה" בירושלים.
בשנים אלו, על פי עדותו, התאהב במוזיקה ערבית ובניגון על עוד ולימד את עצמו את השפה הערבית – קרוא וכתוב ומוזיקה.
את תחילת לימודו על כלי העוד רכש בשנת 2001 אצל המורה הדגול המוזיקאי העיור הירושלמי ניסים בסה .
רכש קלטות של גדולי הזמרים בעולם הערבי דוגמת פיירוז ופריד אל אטרש והתאמן לחקות אותם ולשיר בערבית במבטא מושלם.
הוציא שני אלבומים של הופעותיו החיות "הופעה חיה בנצרת עם נסיך הטראב, זיו יחזקאל" (2013) ו"נסיך הטראב, זיו יחזקאל, בהופעה חיה בלונדון" (2014).
הוא מתמחה בתורת המקאמים של המוזיקה הערבית, ובנוסף לקריירה כזמר-פייטן ונגן, הוא מרצה בתחום ומנהל את בית הספר למוזיקה ערבית, "המקאם".
משמש כסולן תזמורת נצרת ומשתף פעולה גם עם התזמורת האנדלוסית בירושלים, ומופיע בפני קהל יהודי וערבי.
בשנת 2016 התראיין לערוץ פלסטין 48 ברמאללה, במהלך הנסיעה הייתה תקרית של זריקת אבנים לעבר מכוניתו, לאחר הראיון נשלח אליו מייל התנצלות מאבו מאזן והוא הוזמן להיפגש איתו
יחזקאל מגדיר את עצמו כ"יהודי-ערבי".
סמי שלום שטרית כתב עליו:
יחזקאל התחתן בדצמבר 2016, אל חתונתו הגיעה משלחת מהרשות הפלסטינית
זיו דשא (נולד ב-22 באוגוסט 1968) הוא פוליטיקאי ישראלי ששימש ראש מועצת זכרון יעקב מאז יולי 2016 ועד מרץ 2024.
הוא למד בבית ספר יסודי במושבה ובבית ספר תיכון, בפרדס חנה.
הוא מילא תפקידי פיקוד ומטה, בחטיבת חיל רגלים, והשתחרר בדרגת רב-סרן.
הוא בוגר הטכניון, בפקולטה להנדסה חקלאית, במגמת מים קרקע ואיכות סביבה.
בעל תואר שני במנהל עסקים.
דשא עבד בתכנון וניהול פרויקטים הנדסיים, בתחום התשתיות העירוניות וב-16 השנים שלפני היבחרו, עסק בתפקידי ניהול שונים בהיי טק.
בו זמנית, הוא היה חבר מועצת זכרון יעקב ויושב ראש ועדת הביקורת של המועצה.
הוא היה גם חבר הנהלות בעמותות ומטות מאבק ציבוריים שונים וחבר הנהלת בנק הלוואה וחסכון, המסייע לחבריו בתמיכה כלכלית בעת הצורך.
דשא נבחר בבחירות לראשות המועצה, שהתקיימו בלא בחירות למליאת המועצה, לאחר שקודמו לתפקיד, אלי אבוטבול, התפטר מתפקידו, בעקבות המלצת המשטרה להעמידו לדין, בחשד לאיומים.
דשא גבר על המועמדת עלוית פרוינד, לאחר שארבעת המועמדים האחרים הסירו את מועמדותם לקראת יום הבחירות.
אחוזי ההצבעה עמדו על קרוב ל-50%.
אחת המשימות הראשונות של דשא בתפקידו, במהלך גל השרפות בישראל, בסוף נובמבר 2016, הייתה התמודדות עם שרפה בזמן אמת, ושיקום נזקיה.
באוקטובר 2018 נבחר דשא כמועמד בתמיכת הליכוד לקדנציה שנייה כראש מועצת זכרון יעקב ברוב של 50.01% מול שני מועמדים אחרים.
לאחר הפעלת תוכנית הבראה כלכלית שזכתה לתמיכת כל המועצה, התייצב מצבה הכלכלי של המועצה.
סקר נכסים שנעשה על פי חוק, העביר את המועצה למצב של שיפור מתמיד, הן בחזות, בניקיון ובאירועי תרבות שזכו לכיסוי בתקשורת.
בבחירות 2024 התמודד לכהונה נוספת, קיבל כ-36% מהקולות ולא נבחר לאחר שיריבו, אלי אבוטבול, ראש העיר הקודם, קיבל מעל 45% מהקולות ונבחר לתפקיד.
דשא נשוי לדפנה ואב לארבעה ילדים.
זיו ביילין (נולדה ב-18 בנובמבר 1974) היא סופרת ישראלית, עיתונאית, עורכת דין ופעילה בתחום זכויות האישה.
זיו ביילין נולדה בגבעה הצרפתית, ירושלים.
היא השלישית מבין ארבעה אחים ואחיות.
מתגוררת כיום עם משפחתה בתל אביב.
למדה בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה (ליד"ה) בירושלים והרחיבה לימודים בתחום הפילוסופיה.
למדה לימודי תואר ראשון בפילוסופיה והיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב.
לאחר סיום התואר הראשון המשיכה את לימודיה לתואר LLB במשפטים במרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן.
בשנת 2001 הצטרפה כמתמחה לפרקליטות מחוז מרכז, ובשנת 2002 החלה לעבוד שם כפרקליטה פלילית.
במסגרת עבודתה בפרקליטות טיפלה ביילין בתיקי מרמה, שוחד, סחיטה באיומים, הריגה, סמים ועוד.
בפרקליטות האזרחית טיפלה בתיקים מנהליים.
לאחר כשמונה שנים של עבודה בפרקליטות הפלילית והאזרחית, החליטה ביילין לבצע שינוי תעסוקתי והחלה את דרכה בעולם העיתונות הכתובה והמקוונת.
היא החלה לעסוק בכתיבת תוכן ככתבת במגזין האינטרנטי Xnet, ולאחר מכן החלה לשמש כתבת במגזין העסקים ליידי גלובס.
בשנת 2022 הצטרפה לקבוצת מינקובסקי, שעוסקת ביחסי ציבור, דוברות, אסטרטגיה וניהול משברים.
במסגרת עבודתה הקימה ביילין מחלקה המשפטית, מלווה ומייעצת תקשורתית למשרדי עורכי דין מתחומי עיסוק שונים.
ביילין ונשואה לגיל ביילין, פוליטיקאי ובנו של יוסי ביילין.
הרומן הרומנטי (2011), הוצאת גוונים
מיקה מתאהבת (2012), ידיעות ספרים
סוכנת במלכוד (2017), ידיעות ספרים
שייכת לסופרי הוצאת ידיעות ספרים.
פעילות בתחום קידום מעמד האישה
ביילין פעילה בתחום קידום מעמד האישה ועוסקת בתחום קידום יוזמות לפיתוח אוכלוסיות חלשות, קידום מודעות יזמית בקרב נשים ויצירת אמנה לזכויות האישה.
בסוף שנת 2016 ייסדה את פורום נשים ועסקים לקידום נשים מובילות בעסקים בישראל ובארצות הברית, דרך מפגשי סלון בהן ישתתפו נשים העוסקות בתחומים שונים, במטרה לייצר שיתופי פעולה ותוכניות משותפות לקידום עסקים ויזמות נשית.
במקביל להשקה שנערכה בתל אביב תהיה לפורום זרוע בעמק הסיליקון, שתקדם שיתופי פעולה בין נשות עסקים ישראליות לנשות עסקים אמריקניות עם זיקה לישראל.
מטרת הפורום הוא פעילות למען שיויון בעולם העסקים וקידום נשים בתחומי העסקים, ההיי טק, הפיננסים, התרבות והאומנות בישראל.
מדובר במסגרת סגורה של נשים בסגנון מועדונים סגורים לגברים בלבד הנהוגים באירופה ובארצות הברית, במטרה לקדם יזמות נשית ואג'נדות חברתיות לנשים ממגזרים שונים, וכן קידום חוקים להטבת מעמדן של נשים בחברה, בשוק העבודה ובמגזר הציבורי והפרטי.
זיו סואיסה (נולד בשנת 1989) הוא מוזיקאי וזמר-יוצר מז'אנר האינדי רוק אלטרנטיבי יליד ישראל.
בשנת 2014, הוא הוציא את האלבום הקצר "The Seasick Squid" שנחל הצלחה רבה ברדיו 88FM בארץ ובאנגליה.
הסינגל מתוך האלבום שנקרא כספיון אף נבחר לשיר השבוע בתוכנית של גדי ליבנה.
שנה לאחר מכן יצא לסיבוב הופעות עם הרכב ליווי אקוסטי יצר שיתופי פעולה עם זמרים אחרים ואף נבחר לנגן בפסטיבל אינדינגב שבדרום.
בימים אלה הוא עובד על אלבום החדש שמערב מוזיקת רוק אלטרנטיבית בשילוב עם מקצב אלקטרוני חדשני.
זיו רום (נולד ב-4 באוגוסט 1972) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף.
שימש מפקד שייטת ספינות הטילים.
רום התגייס לצה"ל בשנת 1990. הוא בוגר קורס חובלים ושימש במגוון תפקידי פיקוד ומטה בשייטת ספינות הטילים.
בין היתר שימש כמפקד דבורה בפלגה 915 בגזרת ים סוף, כמפקד אח"י סופה, כמפקד אח"י אילת וכראש מדור תכנון במחלקת מבצעים של זרוע הים וכמפקד פלגה 32. בשנים 2015–2017 שימש כמפקד שייטת ספינות הטילים.
ב-27 בנובמבר 2017 פורסם כי ימונה לראש מחלקת אמצעי לחימה בחיל הים.
ב-9 באוגוסט 2020 סיים את תפקידו כראש מחלקת אמצעי לחימה בחיל הים.
זיו שילון (נולד ב-10 במאי 1988) הוא יזם, מרצה ופעיל חברתי ישראלי.
שירת כקצין בחטיבת גבעתי, נפצע במהלך הלחימה ברצועת עזה ב-2012 ואיבד את ידו השמאלית.
שילון נולד וגדל בבאר שבע למרגלית, גננת ואשת חינוך, וצבי, עצמאי בענף הטקסטיל, בן זקונים ואח לשני אחים ואחות.
את לימודי התיכון סיים במקיף ג' בבאר שבע, ובמקביל שיחק בקבוצת הנוער של הפועל באר שבע בכדורסל בתחילת דרכה.
בשנת 2006 התגייס לחטיבת גבעתי.
שירותו הצבאי של שילון החל בשנת 2006, בעת שהתגייס לחטיבת גבעתי.
במהלך שירותו יצא לקורס מכ"ים וקורס קציני חי"ר בבית הספר לקצינים של צה"ל, מילא מגוון תפקידים, והשתתף במספר רב של מבצעים ופעילויות לרבות מבצע עופרת יצוקה.
בעת שירותו קיבל מספר אותות הצטיינות ושבח על תפקודו.
בתפקידו האחרון היה מפקד פלוגת לוחמים בדרגת סרן בגדוד צבר של החטיבה.
הוא עסק בתעסוקה מבצעית בגזרת כיסופים שבדרום רצועת עזה.
ב-23 באוקטובר 2012, ביומו האחרון בתפקיד, יצאו כוחות הגדוד לפעילות חודרת על מנת לטהר את מרחב הגדר ממטענים וממנהרות.
בחלק האחרון של אותה הפעילות, רגעים לפני סוף הפעילות, ניגש שילון לפתוח שער בגדר על מנת לאפשר לכוחות הנדסה ושריון שפעלו בצוותא עם גבעתי לשוב לשטח ישראל.
בפתיחת השער הופעל מטען חבלה, שהתפוצץ ישירות על גופו של שילון בעוד שאר הצוות שלו נמצא מאחור, באזור מוגן.
שילון התעורר סמוך לגדר המערכת, שתי ידיו מרוסקות לחלוטין וגופו שרוף ומדמם.
לאחר מספר דקות על הקרקע, הצליח להתעשת ופינה עצמו אחורה אל הצוות כאשר את מה שנשאר מידו השמאלית אסף עם יד ימין.
לאחר טיפול מסור של החובש הפלוגתי והרופא פונה במסוק לבית החולים סורוקה במצב קשה, כאשר נשקפת סכנה לחייו.
לאחר מכן עבר ניתוח לשחזור ידו הימינית ושיקום אינטנסיבי במשך 11 חודשים.
לאחר שחרורו מבית החולים החל ללמוד משפטים במרכז האקדמי הבינתחומי הרצליה ובשנת 2017 סיים את התואר.
בחודש דצמבר 2016 השתחרר סופית משירות פעיל בצה"ל לאחר כ-11 שנות שירות.
בשנת 2014 הציע לזוגתו נישואין בעת נאום שערך בפלורידה מטעם ארגון ידידי צה"ל ה-FIDF, ולאחר כמה חודשים נישאו.
השניים מתגוררים בהרצליה ולהם שתי בנות ובן.
במקביל לכך, עסק בפעילות חברתית והקים ויזם פרויקטים חברתיים רבים.
בשנת 2015 נבחר לאיש השנה מטעם קוראי ידיעות אחרונות.
בשנת 2018 הוענק לו "אות המופת השיקומי" מטעם משרד הביטחון.
בשנת 2019 הוענק לו אות כבוד על שירותו והישגיו מהרמטכ"ל רב-אלוף גדי איזנקוט, בפני שדרת הפיקוד הבכיר של צה"ל.
בשנת 2020 השתתף בתוכנית המציאות "אבאלה" של HOT.
באפריל 2021, הסמיך ראש הממשלה החלופי ושר הביטחון, בני גנץ את שילון להיות האחראי על הרפורמה באגף השיקום של משרד הביטחון וזאת לאחר המקרה בו נכה צה"ל, איציק סעידיאן הצית את עצמו כאקט של מחאה על יחס האגף לנכי צה"ל.
שילון משמש מנכ"ל בחברת הפינטק "נימבל" ומייסד-שותף בחברת המודיעין הטכנולוגי "רובדו".
במאי 2022 הצטרף ל"שוקו", סוכנות ביטוח דיגיטלית, כיועץ אסטרטגי.
בשנת 2014 היה שילון חלק מצוות התכנון של יום הוקרה לאומי לפצועי צה"ל יחד עם פעילים מתנועת הנוער בני עקיבא וסגן יו"ר הכנסת יוני שטבון.
בינואר 2015 הקים שילון פרויקט שכונה "מישהו לרוץ איתו" בו השתתפו לוחמים פצועים יחד עם נערים שהוגדרו כ"נוער בסיכון" בפעילות גופנית וספורט אתגרי.
במסגרת הפרויקט לקחו חלק בני נוער מכל הארץ והשתתפו בתחרויות וסדנאות לפיתוח אישי בצוותא עם פצועי צה"ל אשר הדריכו אותם באופן רציף עד גיוסם לצה"ל.
במרץ 2016 ייסד יחד עם חבריו לספסל הלימודים ומספר אנשי צוות בכירים במרכז הבינתחומי הרצליה את תוכנית "שורשים" שיעודה לעזור לחיילים פצועים בתחילת דרכם לאחר השיקום בבחירת מקצוע, קבלה ללימודים אקדמיים וצליחתם והשתלבות בשוק העבודה.
באפריל 2016 ייסד פרויקט "כושר קרבי" בבית הסוהר היחיד בארץ לבני נוער, כלא אופק אשר בשרון, בשיתוף פעולה עם עמותת צהלה והנהלת בית הסוהר.
מטרת הפרויקט היא שיקום הנערים דרך העצמה וחיבור לצה"ל ושילובם במכינות קדם צבאיות ובצה"ל לאחר השחרור מן הכלא.
בינואר 2017, בעקבות פוסט בפייסבוק שפרסם שילון אודות תחושת הפילוג והקיטוב בחברה הישראלית בנוגע לחילוקי הדעות בפרשת אלאור אזריה, הגיעו אלפי אזרחים לכיכר רבין כאות הזדהות לקריאה שהשמיע שילון.
בפוסט קרא שילון לאזרחים ללא כל קשר לתפישה פוליטית לצאת ולהפגין למען אחדות ישראל.
במרץ 2017 הצטרף לתנועת "פנימה" שחזונה הוא יצירת זהות משותפת וסולידריות בחברה הישראלית.
בין מייסדיה נמצאים הרב שי פירון, שר החינוך לשעבר, והרמטכ"לים לשעבר בני גנץ וגבי אשכנזי.
בפברואר 2017 הקים שילון יחד עם שותפים את OurGoods המהווה פלטפורמה המחברת בין יצרני בוטיק של טובין מגוונים וייחודיים, לבין צרכנים בתחום המזון.
בפברואר 2018, נבחר לרשימת פורבס Under30
בשנים 2018–2020, התפרסמה תרומתו של שילון לפיתוח ייחודי של חברת מיקרוסופט, XBOX, שהשיקו לראשונה בהיסטוריה שלט גיימינג ראשון מסוגו המיועד לשחקנים עם מוגבלויות והנגשתם לעולם תוכן שעד לאותה עת היו מודרים ממנו כמעט לחלוטין.
השלט נבחר לרשימה מכובדת ביותר "עשרת הפיתוחים החשובים ביותר בעשור האחרון" של מגזין טיים.
שילון הצטרף כיועץ וכבעל מניות בחברה נוספת העוסקת בתחום השליטה של אנשים עם מוגבלויות במערכות הפעלה, 6Degrees, במסגרתה צוות ישראלי מפתח אלגוריתם מיוחד שיאפשר שליטה במכשירים חכמים ללא מגע, גם לבעלי מוטוריקה מוגבלת.
החברה זכתה בתחרויות בין-לאומיות נחשבות ופועלת בשיתוף בתי חולים שיקומים לטובת פיתוח פתרונות בתחום.
שילון משמש היום כיועץ וכבעל מניות בעוד מספר חברות בתחום ההיי-טק ושותף לעוד מספר מיזמים חברתיים וארגונים המקדמים את מעמדה של ישראל בזירה הבינלאומית.
בשנת 2015, כ-3 שנים בלבד לאחר פציעתו צלח שילון את מרתון ברלין שאורכו 42.2 ק"מ.
מאז סיים שילון עשרות תחרויות, בהן חמש תחרויות ריצת מרתון.
בנובמבר 2018, לאחר שנתיים של אימונים, הפך שילון לאחד מהאתלטים הבודדים שהשלימו בהצלחה את טריאתלון איש הברזל, עם מוגבלות כמעט מוחלטת בשתי הידיים.
התחרות נערכה באריזונה שבארצות הברית, שילון התחרה במקצה רגיל מול אתלטים ללא מוגבלות וחצה את קו הסיום לאחר כ-13 שעות.
על פי ארגון האתלטים העולמי של מפעל ה-Ironman, הישגיו בשנת 2018, בתחרויות השונות של הארגון, היו ב-10% הטובים בעולם עד גיל 30, וזאת מבין כלל הספורטאים שהתחרו.
שיקומו לווה על ידי צוות המגזין עם אושרת קוטלר המשודר בערוץ 10. שילון התראיין בערוצי התקשורת השונים אודות מספר נושאים בתחום הכלכלי, החברתי והאישי, כגון חשיבות התמיכה הציבורית במפקדי צה"ל וברוח צה"ל, כלכלה שיתופית, נורמות חברתיות והעלאת המודעות לאלביניזם (לבקנות) כפועל יוצא מאותה הלקות ממנה סובלת בתו הבכורה.
בנוסף, נוהג לפרסם תכנים בשיתוף פעולה עם העיתון "ידיעות אחרונות", במרבית אמצעי המדיה החוסים תחת המערכת כגון טורים אישיים וכתבות וידאו.
בנוסף לכך, נבחר לאיש השנה של העיתון בשנת 2015. בשנת 2017 כתב שיר לזכרו של חברו שנהרג במארב בהר דב בינואר 2015. בעזרת הזמר והיוצר יאיר לוי הולחן השיר "עוף קדימה", שלאחר הפצתו צבר תגובות רבות.
בחודשים הראשונים לאחר הפציעה החל שילון בשיחות מול בני נוער וסטודנטים אודות סיפור פציעתו.
חלק גדול מהרצאותיו ונאומיו ברחבי ארצות הברית ובאירופה הוקדשו לגיוס כספים למטרות הקשורות לחיילי צה"ל ורווחתם, תחומים הקשורים לעולם הרפואה כגון מגן דוד אדום, מרכזי שיקום, מרכזי איסוף דם ועוד.
זיו אבירם (נולד בשנת 1959) הוא מיליארדר ישראלי, יו"ר פעיל משותף בחברת אורקם טכנולוגיות ובעבר נשיא ומנכ"ל חברת מובילאיי.
זיו אבירם נולד ב-1959. לאחר שירותו כקצין בחיל הרגלים, החל ללמוד הנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וסיים בשנת 1984.
כיהן כמנכ"ל רשת כתר ספרים וכמנכ"ל רשת הנעליים גלי.
בשנת 1993 מונה למנכ"ל פארק המים "אטרקציה" בים המלח.
בשנת 1999 ייסד אבירם (יחד עם פרופ' אמנון שעשוע) את חברת מובילאיי וכיהן כנשיא וכמנכ"ל החברה עד מכירתה.
בשנת 2010 ייסד (יחד עם פרופ' שעשוע) את חברת אורקם וכיהן כנשיא ומנכ"ל במשך 11 שנה.
כיום הוא מכהן כיו"ר פעיל משותף של החברה.
לאחר רכישת מובילאיי על ידי אינטל תמורת 15.3 מיליארד דולר בשנת 2017, פרש אבירם מהחברה ועבר להתמקד בניהול חברת אורקם.
בשנה זו הפך לעמית כבוד של המרכז הבינתחומי הרצליה.
לאחר פרישתו ממובילאיי הפך אבירם גם ליועץ ומשקיע בעשרות חברות טכנולוגיה.
בין השאר השקיע בחברת REE המפתחת פלטפורמות לתעשיית הרכב, בתבל המפתחת רחפנים לקטיף פירות, ובבילדטוס המייצרת מערכת לניהול אתרי בנייה על ידי ניתוח תמונות המותקנות על קסדות העובדים.
בנוסף הפך שותף לקבוצת תדהר בפרויקט מלונאות ומגורים בשדרות רוטשילד בתל אביב.
בשנת 2019 ייסד אבירם יחד עם יוסי בן עמרם וחגי גרינשפון את חברת מדיקיין, והוא משמש כיושב הראש של החברה.
מדיקיין עוסקת במחקר ופיתוח, ייצור ושיווק של תרופות המשלבות מרכיבים מצמח הקנאביס ומרכיביו.
בחודש מאי 2023 הודיעה מדיקיין על הפסקת פעילות גידול ושיווק קנאביס בישראל.
בשנת 2021 הקים ביחד עם ארבעת ילדיו את קרן משפחת אבירם (ע"ר).
הקרן פועלת בתחומים: חדשנות וטכנולוגיה, חינוך, אהבת הארץ וחיבור לטבע, מדע, מחקר ורפואה.
הקרן השיקה ב-2021 את "Aviram Awards - Tech For Humanity", תחרות לאיתור מיזמים משני מציאות במזרח התיכון.
אבירם הוא אב לארבעה, מתגורר בתל אביב.
זיו קבדה (נולד ב-10 בדצמבר 1978) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
קבדה נולד באתיופיה ובגיל צעיר עלה לישראל עם משפחתו והחל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל צפרירים חולון.
בטרם הגיע לגיל 18 כבר שיחק עם הקבוצה הבוגרת בליגה הלאומית, הליגה העליונה דאז, והיה לכדורגלן הראשון מיוצאי אתיופיה שמשחק בליגה הבכירה בישראל.
בתום עונת 1996/1997 ירד עם הקבוצה לליגה הארצית, ובמקביל בתקופה זו היה שחקן הרכב בנבחרת הנוער של ישראל, ובשנת 1997 העפיל עמה לאליפות אירופה שנערכה באיסלנד.
לאחר הטורניר ביקשה אנדרלכט הבלגית להחתימו, אך פציעה וסירובה של צפרירים חולון מנעו את המעבר.
בינואר 1998 חתם קבדה בהפועל תל אביב.
ב-24 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בניצחון 1–0 על מכבי הרצליה באצטדיון בלומפילד.
ב-24 במרץ 1998 ערך את הופעתו היחידה במדי הנבחרת הצעירה, במשחק מול פינלנד שהסתיים בתיקו 1–1 באצטדיון הרצליה.
במדי הפועל תל אביב שותף בשמונה משחקים עד תום עונת 1997/1998, בה סיימה הקבוצה במקום השני.
ב-2 בינואר 1999 כבש קבדה את שערו היחיד במועדון, מבישול של שלום תקווה בניצחון החוץ 1–0 על מכבי הרצליה, ובסך הכל שותף בעונת 1998/1999 ב-12 משחקי ליגה וזכה עם הקבוצה בגביע המדינה.
בעונת 1999/2000 שותף בארבעה משחקים בלבד, אך היה חלק מסגל הקבוצה שזכתה בתום העונה בדאבל.
בעונת 2000/2001 חזר קבדה לצפרירים חולון לאחר שעלתה לליגת העל, וכבש שלושה שערים ב-37 הופעות בליגה, אך בתום העונה ירדה הקבוצה בחזרה לליגת המשנה.