tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתוך השבב נמצא המעבד הראשי, Sharp SM83, המשלב תכונות מהמעבדים אינטל 8080 וזילוג Z80. למעבד זה יש שבעה אוגרים בגודל 8-ביט כמו ה-8080 (ללא האוגרים החלופיים של ה-Z80), והוא מאמץ את תחביר ההוראות של ה-Z80 כולל פקודות נוספות לעיבוד ביטים .
המעבד גם כולל הוראות ייחודיות המותאמות למבנה החומרה של הגיים בוי.
מהירות השעון שלו היא 4.194304 מגה-הרץ.
ה-DMG-CPU כולל גם יחידת עיבוד גרפי (PPU – Picture Processing Unit), המשמשת כמעבד גרפי בסיסי.
היא מציגה גרפיקה באמצעות 8 קילו־בייט של זיכרון וידאו (VRAM) הנמצא בלוח האם.
הצג הוא תצוגת LCD מונוכרומטית בגודל 2.5 אינץ' בטכנולוגיית STN, ברוחב 47 מ"מ ובגובה 43 מ"מ, ברזולוציה של 160 על 144 פיקסלים (יחס תצוגה של 10:9).
הצג מציג ארבע דרגות של אפור או ירוק.
הרכיבים הנוספים הכלולים בשבב כוללים:
זיכרון אִתחול (bootstrap) בגודל 256 בתים להפעלת המערכת.
127 בתים של זיכרון High RAM (זיכרון מהיר בדומה לזיכרון מטמון).
יחידת עיבוד קול (APU) עם ארבעה ערוצים:
ערוץ גל מרובע עם שליטה בתדר ובעוצמת הקול.
ערוץ גל מרובע נוסף עם שליטה בעוצמת קול בלבד.
ערוץ גל מותאם אישית על פי הזיכרון.
ערוץ רעש לבן עם שליטה בעוצמת הרעש.
לוח האם מכיל גם 8 קילו־בייטים של זיכרון עבודה כללי.
מערכת ההפעלה כוללת כפתורי כיוונים (D-pad), ארבעה כפתורים (A, B, SELECT ו־START), מתג הפעלה הנועל את המחסנית במקומה כאשר הוא דלוק, וכפתורים לשליטה בעוצמת השמע ובניגודיות הצג.
הגיים בוי מופעל על ידי ארבע סוללות AA.
ניתן היה לחבר אותו לשקע עם כבל או להשתמש בסוללה נטענת.
בצד הימני נמצא שקע לכבל Game Link, שאִפשר לחבר עד ארבעה מכשירים למשחק מרובה משתתפים או להעביר מידע.
השמע נשמע דרך רמקול יחיד (מונו).
היה ניתן לשמוע סטריאו באמצעות אוזניות בחיבור 3.5 מ"מ.
הגיים בוי המקורי יצא לשוק ב-21 באפריל 1989 ביפן ובאוגוסט של אותה שנה בארצות הברית.
הוא יצא לאקרנים בישראל ביולי 1991.המכשיר מבוסס על מעבד Z80. הוא בעל צג LCD רפלקטיבי בצבעים שחור וירוק, פד חצים בעל ארבעה כיוונים, שני כפתורי פעולה, המסומנים A ו-B, כפתור Start (התחלה) וכפתור Select (בחירה).
המשחקים שיועדו למכשיר היו משחקים בעלי מדיה המבוססת ROM, שאוחסנו ביחידות פלסטיק קטנות בשם Cartridges (מחסניות), אשר ניקראות בקיצור GamePaks או Carts.
המשחק הראשון שתרם להצלחתו של הגיים בוי היה משחק הטטריס.
המשחק היה פופולרי מאוד והגיים בוי אפשר לשחק בו בכל מקום.
הטטריס הגיע במארז של הגיים בוי וכך הרחיב את טווח התפוצה שלו; ילדים ומבוגרים קנו את הגיים בוי במטרה לשחק טטריס.
הגיים בוי היא הקונסולה הראשונה המבוססת על מחסניות שתמכה ביותר מארבעה שחקנים בו זמנית.
למעשה, נראה שהיא תמכה ב-16 שחקנים בו זמנית, אך האפשרות הזאת הייתה קיימת רק במשחק Faceball 2000.
זו הייתה גרסה ניידת הפועלת על סוללות המספיקות לכ-10 שעות משחק (לעומת 35 שעות של הגרסאות הגדולות).
ניתן היה לחבר Game Boy Pocket לשאר סוגי הגיים בוי בעזרת מתאם מיוחד.
לראשונה בסדרה, הצג הציג צבעי שחור-לבן, ולא שחור-ירוק.
הגרסה הראשונה יצאה בצבע כסוף ולמכשיר לא הייתה מנורת LED אשר הציגה חיווי של רמת הסוללה אך בגרסאות הבאות של המכשיר, שהיו גם בצבעים שונים, היא נוספה.
בשנת 1998 הוציאה נינטנדו את קונסולת ה-Game Boy Light אבל רק ביפן, אשר הייתה במקצת יותר גדולה מה-Game Boy Pocket.
הקונסולה כללה 2 סוללות AA.
בניגוד לקונסולות הקודמות, הקונסולה נמכרה רק בשני צבעים, זהב וכסף.
ה-Game Boy Color (בקיצור: GBC) יצא לשוק ב-21 באוקטובר 1998 ביפן.
בנובמבר של אותה שנה יצא המכשיר לשוק בארצות הברית.
הוא בעל צג צבעוני וגדול במעט מה-Game Boy Pocket, אך עדיין קטן יותר מהגיים בוי המקורי.
למעשה, צגו של המכשיר קטן יותר מכל שאר הסדרה, מלבד ה-Game Boy Micro.
אף על פי שמהירות המעבד וכמות הזיכרון הוכפלו, השווה ה-Game Boy Color למשחקי קונסולת NES ישנים בעלי 8 סיביות.
למכשיר אף הייתה היכולת להתממשק למכשירים אחרים בעזרת אינפרה אדום, אך היכולת הזו יושמה במספר מועט של משחקים.
המכשיר תמך בתאימות לאחור (כלומר הוא יכול לקרוא משחקים ישנים יותר בסדרה שלא יועדו לו) והשפיע גם על הבאים אחריו בסדרה.
בכך נוצר הגיוון הרחב במשחקים.
משחקי Game Boy שנקראו על שמו מופיעים בגווני צבע.
המשחק האחרון למכשיר יצא בנובמבר 2002 בארצות הברית (הארי פוטר וחדר הסודות), ובינואר 2003 באירופה.
המשחק התבסס על הספר של ג'יי קיי רולינג, ועל סרטו של הבמאי הידוע כריס קולומבוס.
המשחק הופץ על ידי בית-התוכנה המפורסם EA
ב-11 ביוני 2001, הוציאה נינטנדו שדרוג לסדרת הגיים בוי בדמות המכשיר גיים בוי אדוונס.
הוא כלל מעבד מסוג ARM בעל 32 סיביות שפעל במהירות של 16.8 מגה-הרץ (בניגוד לגרסה הקודמת שפעלה במהירות 8.4 מגה הרץ).
המעבד החדש תמך בתאימות לאחור שאפשרה הפעלת משחקים ישנים יותר אך הוא היה בעל צג רחב יותר ורזולוציה גבוהה יותר.
למכשיר החדש הוספו שני כפתורים: R ו-L (ימין ושמאל).
הוא קושר ל-SNES, והציג את כוחו בעזרת כותרים ל-SNES כמו Super Mario World ו-Yoshi's Island.
בעת פיתוחו, כונה מיזם פיתוח המכשיר "פרויקט אטלנטיס", והקונסולות שהוצגו למפתחים היו בעלי צג בהיר יותר.
בעקבות כך נוצרה בעיה חמורה במשחקים הראשונים בסדרה שהיו כהים יותר והקשו על המשתמשים במכשיר.
הגיים בוי אדוונס SP, יצא לשוק ב-2003 כשדרוג לגיים בוי אדוונס במחיר של 99$ ומאוחר יותר הוזל מספר פעמים.
הגיים בוי אדוונס אס-פי (ה-"SP" מציין "Special") כלל עיצוב חדש, נוח וקטן בעל צג נפתח, תאורה פנימית הניתנת לכיבוי, וסוללה נטענת.
בגרסה זו אמנם בוטל החיבור הרגיל לאוזניות, אך ניתן להשתמש באוזניות מיוחדות שיצאו למכשיר ושצריך לקנות בנפרד.
בכמה אזורים בעולם ניתן היה להחליף דרך חברת נינטנדו בהצעה מיוחדת ומוגבלת את מכשרי הגיים בוי אדוונס לקבל מכשיר גיים בוי אדוונס SP, בתוספת הפרש המחיר.
בספטמבר 2005, שחררה נינטנדו בצפון אמריקה גרסה חדשה של המכשיר בעלת תאורה פנימית משופרת: במכשיר החדש הייתה תאורה "אחורית", בעוד שבקודמו הייתה תאורה "חזיתית".
בנוסף על קופסת הגיים בוי כתוב "" ("עכשיו עם צג בהיר יותר!").
על פי הערכות נמכרו כ-76 מיליון יחידות של הגיים בוי אדוונס ועל פי חברת נינטנדו, כ-40 מיליון יחידות של המכשיר נמכרו עד ל-30 בספטמבר 2006.
המכשיר השלישי המבוסס על גיים בוי אדוונס הוא הגיים בוי מיקרו.
המכשיר הוא בגובה 5 סנטימטר (כשני אינץ' וברוחב עשרה סנטימטר (כארבעה אינץ').
זהו מכשיר הגיים בוי בעל הממדים הקטנים ביותר שנוצר וגודלו הוא בערך כגודלו של פד השליטה של המגאסון.
צגו היה קטן במעט מצגיהם של הגיים בוי אדוונס והגיים בוי אדוונס SP, אך היה בעל חדות ותאורה פנימית משופרת הניתנת לבחירה מבין כמה סוגים.
ה-Game Boy Micro לא תמך בתאימות לאחור והוא יכל להפעיל רק משחקים שנכתבו לגיים בוי אדוונס.
לגיים בוי, כמו להרבה קונסולות, קיימים אביזרים נלווים, חלקם רשמיים וחלקם של צד- שלישי.
משחקי ה-Game Boy לדורותיו מאוחסנים בתוך מחסנית (אשר נקראת רשמית "Game Pak").
כל המחסניות, מלבד זו של הגיים בוי אדוונס והנינטנדו DS, הן בעלות רוחב של 5.8 סנטימטר וגובה של 6.5 סנטימטר.
כדי לטעון משחק לקונסולה, מוכנסת המחסנית לתוך תא המחסניות במכשיר והדלקתו מאפשרת את טעינת המשחק.
בחלק מהמחסניות קיימת סוללה קטנה או זיכרון הבזק, אשר מאפשרים לשמור נתונים גם לאחר כיבוי המכשיר.
כעקרון, לא ניתן להסיר את המחסנית בזמן שהמכשיר דלוק ועל כן, בגיים בוי המקורי עוצב מתג הכיבוי כך שלא ניתן להסירה כל עוד המכשיר דלוק.
המחסניות המיועדות ל-Game Boy Color (כלומר לא מיועדות לגיים בוי המקורי) הן בעלות צד עליון רחב יותר על מנת לא לאפשר להכניסם לגיים בוי המקורי.
קיימות ארבעה סוגי מחסניות בסיסיות (הסוגים לא כוללים גרסאות מיוחדות):
מחסנית אפורה מתאימה לכל סוגי הגיים בוי, מלבד ה-Game Boy Micro.
כל מחסניות משחק הגיים בוי המקורי הן בעלות צבע זה.
מחסניות הגיים בוי המקורי מציגות את משחקיהן בגוון צבעים שנקבע מראש (בדרך כלל שחור ולבן או שחור וירוק כמו במכשיר המקורי), אך כשמציגים אותן עם Game Boy Color או גרסאות מאוחרות יותר, ניתן לבחור את גוון הצבעים על ידי שילוב מקשים מיוחד במסך הפתיחה.
Up & B: חום כהה Down: ערבוב ושל סגול וכחול
Left & A: כחול כהה
Right & A: ירוק כהה
Right & B: צבעים הפוכים
מחסניות שחורות מתאימות לכל סוגי הגיים בוי מלבד ה-Game Boy Micro.
המשחקים במחסניות אלו תוכנתו בצבעים וכשמשתמשים בהם בגיים בוי המקורי, ב-Game Boy Pocket או ב-Game Boy Light, הגרפיקה מופיעה בשחור ולבן.
חלק מהמשחקים שוחררו מחדש בגרסה צבעונית למחסניות האפורות עם תוכן נוסף.
רבע ממשחקי ה-Game Boy Color היו במחסניות שחורות.
מחסניות בהירות מתאימות לכל מכשירי הגיים בוי ששוחררו מאז הגיים בוי קולור מלבד הגיים בוי מיקרו.
רוב משחקי הגיים בוי קולור הם בעלי מחסניות בהירות.
המחסניות המיועדות לגיים בוי קולור (כלומר לא מיועדות לגיים בוי המקורי) הן בעלות צד עליון רחב יותר על מנת לא לאפשר להכניסם לגיים בוי המקורי.
מחסניות מתקדמות הן מחסניות הקטנות בערך בחצי מהגודל המקורי, ומתאימות לגרסאות הגיים בוי אדוונס.
חלק מהמחסניות צבעוניות על מנת לסמל את המשחק (בדרך כלל סדרת משחקי פוקימון).
המחסניות גם מתאימות ל-Nintendo DS.
גייל גודווין היא סופרת אמריקאית.
את קריירת הכתיבה שלה התחילה גודווין בשנת 1959, לאחר שסיימה את לימודיה לתואר ראשון בעיתונאות באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, ככתבת בעיתון מיאמי הראלד.
בתקופת עבודתה בעיתון גם הייתה נשואה לזמן קצר לצלם עיתונות, שממנו נפרדה כשעזבה את העבודה בעיתון.
היא יצאה למסעות באירופה ותקופה זו, כפי שהיא מתוארת בכרך הראשון של יומניה, הכינה אותה להתחלה האמיתית של קריירת הכתיבה שלה.
היא צברה חוויות, קראה בכתבי סופרים גדולים ואילצה עצמה להתמקד במלאכת הכתיבה.
בין השנים 1962–1965 עבדה בשגרירות ארצות הברית בלונדון.
אחרי שובה לארצות הברית התקבלה לסדנת הכתיבה של אוניברסיטת איווה.
היא למדה שם לתואר שני והמשיכה לדוקטורט באנגלית.
עבודת הדוקטורט שלה התפתחה לרומן הראשון שלה, שיצא לאור בשנת 1970,
לאחר רומן ביכורים זה, כתבה עוד אחד-עשר רומנים, שני קובצי סיפורים ועבודה אחת שאינה סיפורת:
(Heart: a Personal Journey in it's Miths and Meanings (2001 היא זכתה בפרסים ותוארי כבוד שונים על עבודתה הספרותית.
יחד עם חברה לחיים, המוזיקאי רוברט סטארר כתבה גייל גודווין עשר יצירות מוזיקליות, ביניהן אופרה קאמרית בשם הקול האחר, מבוססת על חיי הקדושה הילדה מוויטבי.
הצגת הבכורה של האופרה הייתה בניו יורק בשנת 2001.
אחרי מותו של סטארר בשנת 2001, כתבה גודווין את הנובלה Evnings at Five, שאותה הגדירה "סונטת אבל", המבוססת על 30 שנות חייהם בצוותא.
אם ושתי בנותיה, הוצאת זמורה ביתן 1985, תרגמה תמר וולפסון
בית ספר משלים, הוצאת זמורה ביתן, 1988, תרגמה דורית כהן
משפחה דרומית, ספרי ארז 1992, תרגם דוד פרידלנדר
הבעל הטוב, הוצאת מודן, 2000, תרגמה עדי גינצבורג-הירש
ערב היום הבא, הוצאת מודן, 2006, תרגמה חנה ידור-אבני
גייל רובין הייתה צלמת ישראלית-אמריקאית.
היא נרצחה בידי מחבלים בשמורת הטבע של מעגן מיכאל כקורבן הראשון של פיגוע כביש החוף.
נולדה בניו יורק כבתם היחידה של אסטל, פסיכותרפיסטית, וג'ונתן רובין, סגן נשיא חברת מזון.
הייתה קרובת משפחה של הפוליטיקאי והסנטור אברהם ריביקוף.
סיימה את בית הספר התיכון דולטון ב-1956 והחלה בלימודים אקדמיים באוניברסיטת מישיגן.
סיימה תואר ראשון במכללת פינץ' בניו יורק בשנת 1960 והחלה לעבוד כעורכת בהוצאת ספרים מרכזית בניו יורק.
ביוני 1969 הגיעה לחופשה קצרה בישראל והחליטה להישאר.
בישראל החלה לעבוד כצלמת עיתונות.
במלחמת יום הכיפורים התלוותה לחיילי צה"ל ונמנתה עם ראשוני האזרחים שהגיעו למצרים.
בשנת 1973 החלה להתרכז בעבודותיה בנושאי נוף וטבע.
עבודותיה הוצגו בין השאר במוזיאון היהודי בניו יורק.
בזמן הירצחה עסקה גייל בפרויקט צילומי של תיעוד החי והצומח התנ"כי בארץ ישראל.
המחבלים שבהם נתקלה ירו בה בראשה והרגוה.
ליד גופתה נמצאה המצלמה ובה התמונות האחרונות שצילמה.
נטמנה בבית העלמין יוניון פילד ברובע קווינס שבניו יורק.
שמה הונצח על גבי האנדרטה לחללי הפיגוע.
לאחר מותה הוציאו הוריה ספר עם צילומיה בשם Psalmist With a Camera: Photographs of a Biblical Safari בהוצאת Abbeville Press בשנת 1979, וכן הוקם מרכז צילום על שמה במעגן מיכאל (ארכיון צילומי הטבע שלה נוהל על ידי האמן דורון הורוביץ).
בעקבות מותה כתב נתן יונתן את השיר "והרותם היה מלבין", שהולחן על ידי שפי ישי.
עבודותיה מוצגות בתחנה לחקר ציפורי ירושלים.
גיים בויז הייתה להקת בנים ישראלית מסוגת הפופ אשר הוקמה בשנת 2005, הוציאה אלבום אחד ופורקה לאחר כשנתיים, בשנת 2007.
הלהקה הוקמה על ידי הסוכן רוברטו בן שושן, כחלק מניסיון לשחזר הצלחה מקומית נוספת של להקת בנים, לאחר פירוקה של להקת היי פייב.
חבריה נבחרו באודישנים שנערכו באפריל 2005.
הלהקה מנתה חמישה חברים: אושרי אלמוריש, שרון סנדלר, אביחי לוי, אדם יוסף וערן מזור הכט.
ב-2005, השתתפה הלהקה במופע המוזיקלי "שיר נולד".
ב-2006, יצא אלבום הבכורה, היחיד של הלהקה, שלאחר ימים אחדים קיבל את התואר אלבום זהב.
מהאלבום יצאו הסינגלים: "הזדמנות שנייה", "כמה אהבה", "אשמור את ליבי", "שמחה" ו"תני לי סיבה".
הם אף הופיעו באותה שנה בקדם-אירוויזיון 2006 עם השיר "כמה אהבה", בו עלו לבמה כשהם לבושים חליפות ועניבות, כאנטיתזה לדימוי של להקות בנים.
השיר הגיע לבסוף למקום השלישי, ולאחר מכן שודר בהופעה בתוכנית "המצעד" בערוץ 24.
למרות הצלחת האלבום, ב-2007 הודיע בן שושן על פירוק הלהקה עקב חוסר כדאיות כלכלית.
לאחר פירוקה נעלמו חברי הלהקה מן הרדאר התקשורתי.
אלמוריש התמודד בכוכב נולד 7 והודח לקראת שלבי הסיום.
סנדלר שינה את שמו לאהוד שגב ויצא מהארון.
גם אביחי לוי שינה את שמו לנהורה רז לוי.
אשמור את ליבי | מילים: עמית צח ורוני גופר.
כמה אהבה | מילים ולחן: מעיין כץ.
הזדמנות שנייה | מילים: מיטל פטש.
שמחה | מילים ולחן: עמית צח.
אל תגידי לי | מילים: עמית צח ורוני גופר.
תני לי סיבה | מילים: עמית צח ורוני גופר.
תנו לגדול בשקט (קאבר) | מילים ולחן: אבנר קנר ויואל לרנר.
כשתתעייפי מהעולם | מילים: עמית צח ורוני גופר.
גליה | מילים: עמית צח ורוני גופר.
את האחת | מילים: עמית צח.
לחן: עמית צח ורון אלמוג.
בדרך למעלה | מילים ולחן: אושרי אלמוריש.
גיים בוי אדוונס היא קונסולת משחקי ווידאו ניידת, אשר יוצרה ושווקה על ידי חברת המשחקים היפנית נינטנדו.
הקונסולה היא הבאה אחרי Game Boy Color בסדרת קונסולות הגיים בוי והראשונה מהקונסולות הניידות של נינטנדו המשתמשת במסך רחב.
הקונסולה שוחררה ביפן ב-21 במרץ 2001; באמריקה הצפונית ב-11 ביולי 2001; וברפובליקה העממית של סין ב-8 ביולי 2004 (מלבד הונג קונג).
ב-1996 דווח בעיתונות העוסקת בתחום המשחקים על פיתוח גיים בוי חדש, שקיבל את שם הצופן "פרויקט אטלנטיס".
מכיוון שלאחר פרסום המידע על "פרויקט אטלנטיס" שווק גיים בוי קולור, היו שסברו בטעות כי זהו פרויקט אטלנטיס, אך מאפייניו הטכניים של הפרויקט כפי שפורסמו בעיתונות תואמים את הגיים בוי אדוונס.
בתחילת שנת 2003 ניטנדו שדרגה את הגיים בוי אדוונס בכך שהוסיפה לו תאורה פנימית מובנית, סוללות נטענות, צג מתקפל ועוד.
גודלו של הגיים בוי אדוונס SP היה בערך מחצית מגודלו המקורי של הגיים בוי אדוונס.
כל אלה באו לענות על אי הנוחות שבשימוש בגיים בוי אדוונס, בעיקר בגלל צורתו.
בנוסף לגיים בוי אדוונס SP יש מסך LCD בהיר יותר.
בספטמבר 2005, נינטנדו שחררה חידוש שני לגיים בוי אדוונס.
דגם זה הוא גרסה קטנה יותר של הגיים בוי אדוונס, בעלת מסך חד יותר מקודמיו בסדרה, המכונה Game Boy Micro.
בנוסף ניתן לקבוע את סוג הצבעים במסך, אך כמו קודמו, גם הוא לא מהווה התקדמות טכנולוגית.
ובשונה מהגרסה הרגילה הוא לא מריץ משחקי גיים בוי.
הוא שוחרר ב-2004, והתחבר לצידו האחורי של הגיים בוי אדוונס.
הוא החליף את הכבל לחיבור בין מכשירים, ומאפשר להרבה מכשירים להתחבר בו זמנית.
משום שהוא שוחרר מאוחר לעומת הגיים בוי אדוונס אין הרבה משחקים שמותאמים לו.
גרסה מתאימה ל-Game Boy Micro גם שוחררה.
Play-Yan - ה-Play-Yan הוא נגן MP3/MPEG4 לגיים בוי אדוונס ולנינטנדו DS.
מוזיקה או ווידאו יכולים להישמר בכרטיס SD שלו.
פעם נינטנדו איפשרה הורדה של משחקים קטנים לתוך ה-Play-Yan, אך היא הורידה את האפשרות לאחר עדכון גדול בשם Play-Yan Micro.
ה-Play-Yan Micro היה מכשיר בסגנון סופר מריו, בניגוד ל-Play-Yan הרגיל.
באירופה ה-Play-Yan Micro שוחרר בשם "Nintendo MP3 Player" ואפשר לבחור בסגנון סופר מריו, או בסגנון של ה-Play-Yan המקורי.
בניגוד ל-Play-Yan Micro, ה-Nintendo MP3 Player האירופי לא מסוגל להפעיל וידאו.
המכשיר לא שוחרר בארצות הברית (אף על פי שהיה אמור להיות משוחרר).
e-Reader - ה-e-Reader הוא מכשיר לסריקת כרטיסים אל תוך ה-Game Boy Advance.
במשחקים רבים לא נעשה בו שימוש, אך ניתן לראות אותו במיוחד במשחקים חשובים של נינטנדו.
הכרטיסים לשימוש ב-e-Reader הם חד- פעמיים לרוב, ואת חלקם ניתן להשיג רק באירועים מיוחדים של נינטנדו.
שמו ביפן הוא Card e-Reader, ומסוגל לסרוק אך ורק כרטיסי משחקים.
בשל סיבה זאת, שנה לאחר מכן נוצר מעין שדרוג ל-e-Reader, שנקרא Card e+ Reader, שמאפשר בנוסף לסריקת המשחקים, להוסיף תוכן למשחקים (כגון שלבים, יכולות) של הגיים בוי אדוונס.
ה-Card e+ Reader הוא ה-e-Reader ששוחרר באמריקה בתור ה-e-reader הרשמי.
באירופה, תוסף זה לעולם לא שוחרר.
GBAMP - נגן סרטים ל-GBA.
המכשיר מאפשר לשחק במשחקי NES, לצפות בסרטים, לקרוא קובצי txt וכו'.
המכשיר לא יכול לקרוא קובצי MPEGS או MP3.
מכוון טלוויזיה ל-GBA - המכשיר מאפשר לצפות בטלוויזיה דרך הגיים בוי אדוונס.
יש כמה גרסאות, מחברות שונות.
ניתן לאחסן בו עד ל-99 ערוצים.
Game Shark - מכשיר המאפשר לרשום צ'יטים ולהפעילם במשחק.
עם זאת, לצ'יטים יש תופעות לוואי כמו הרס השמירה או המשחק עצמו.
ב-30 בספטמבר 2006, 76.79 מיליון יחידות של גיים בוי אדוונס נמכרו, מתוכם 39.79 מיליון יחדות של גיים בוי אדוונס SP, ו-1.87 מיליון יחידות של הגיים בוי מיקרו.
ב-1 בדצמבר 2006, דיווחה חברת נינטנדו באמריקה על 33.63 יחידות שנמכרו בארצות הברית.
מכירות הגיים בוי אדוונס נשארות גבוהות גם לאחר יציאת ה-Nintendo DS, אשר מכר 850,000 יחידות בדצמבר 2006.
גיילטאכט (באירית: Gaeltacht, יידוע: An Ghaeltacht, רבים: Gaeltachtaí) הוא כינוים של האזורים באירלנד בהם מדוברת השפה האירית באופן רשמי כשפה העיקרית, קרי, כשפת הדיבור היום-יומית.
אזורים אלו הוכרו לראשונה באופן רשמי בשנותיה הראשונות של מדינת אירלנד החופשית, לאחר תחייתה של השפה האירית, וכחלק ממאמציה של הממשלה האירית להמשיך ולהחיותה.
השימוש במילה יכול להתייחס לאזור ספציפי בו האירית היא השפה המדוברת או לכלל האזורים הללו.
על אף הניסיונות לעידוד ולשיקום השפה האירית באזורים אלו, היא נמצאת בנסיגה מתמדת.
בשנת 1926 כונסה ועדה ממשלתית מיוחדת לבחינת נושא דוברי האירית באירלנד, ובמסגרתה הוכרז לראשונה מושג הגיילטאכט.
הגבולות המדויקים לא נקבעו, אך הסף התחתון שנקבע לאזור גיילטאכט היה כ-25% מהאוכלוסייה שהם דוברי אירית.
על אף קביעה זו, אזורים מסוימים הוכרזו כגיילטאכט למרות שאחוז האוכלוסייה דוברת האירית שבהם לא הגיע לאחוז כזה.
לאחר ועדה זו, נקבעו אזורי גיילטאכט בכ-15 מתוך 26 מחוזות המדינה החדשה.
תיחום זה הוכיח את עצמו כמנותק מהמציאות שכן רוב האוכלוסייה בגיילטאכט לא דיברה אירית כשפתה הראשונה.
בשנת 1956, כונסה ועדה ממשלתית נוספת בנושא הגיילטאכט וזו קבעה שגבולותיו לא נקבעו כהלכה.
מהגיילטאכט החדש הוסרו אזורים רבים בהם חלה דעיכה משמעותית בשפה האירית מאז כינוס הוועדה הקודמת או שמעולם לא התאימו להגדרה כזו.
כעת נותרו 7 מחוזות בלבד בהם ישנם אזורי גיילטאכט - במחוז דניגול שבפרובינציית אלסטר, במחוזות מאיו וגולוויי שבפרובינציית קונכט ובמחוזות קרי וקורק שבפרובינציית מנסטר.
ריכוזים קטנים יותר של דוברי אירית נמצאים במחוזות ווטרפורד ומית'.
מאז קביעת גבולות הגיילטאכט, השתנו גבולותיו רק בשלושה מקרים:
הוספתם של הכפרים באלי ריב וראקארן שבמחוז מית' בשנת 1967
הוספתם של הכפרים קלוכן ובריינן שבמחוז קרי בשנת 1974
הוספתו של חלק מאזור מערב מסקרי שבמחוז קורק בשנת 1974
מחקר משנת 2005 קבע שבתי הספר בגיילטאכט נמצאים בפני משבר, וכי ללא תמיכה ממשלתית מספקת, מעטים מהם יוכלו להמשיך וללמד בשפה האירית בטווח של 20 שנה, מה שעלול לסכן מאוד את עתידו של הגיילטאכט.
המחקר הציג בתי ספר רבים בתחומי הגיילטאכט שהחלו ללמד בשפה האנגלית או שהם מלמדים בשתי השפות יחד.
ועדה שלישית בנושא הגיילטאכט כונסה בשנת 2002 והצהירה שנסיגת האירית בגיילטאכט חמורה עד כדי כך שזהו עניין של זמן עד שאזורים אלו יעלמו לחלוטין.
בחלק מאזורי הגיילטאכט כבר הוחלפה האירית באנגלית כשפת הקהילה, ואפילו באזורי הגיילטאכט להם רוב מובהק של דוברי אירית, הדו-לשוניות של האוכלוסייה מצביעה על יתרון מסוים לאנגלית.
באופן פרדוקסלי, ההטבות הממשלתיות הניתנות לתושבי הגיילטאכט כחלק מהמאמצים לשימור השפה האירית, הביאו להגירה פנימית של דוברי אנגלית לאזורים אלה, המביאים בדרך זו לדילול אחוז דוברי השפה.
הוועדה המליצה על שינוי האסטרטגיות בחיזוק הגיילטאכט - בראש ובראשונה חיזוק וטיפוח הקהילות עצמן, ציור מחדש של גבולות הגיילטאכט העדכניים, ובחינה בלשנית מקיפה של האירית באזורי הגיילטאכט הנותרים.
אוניברסיטת גולוויי פרסמה ב-1 בנובמבר 2007 מחקר המתייחס לגבולות הגיילטאכט ומציע לקבוע בתוכם שלושה אזורים שונים:
שטחי A - בהם יותר מ-67% מהאוכלוסייה דוברת את השפה האירית ביום-יום - האירית היא שפת הקהילה
שטחי B - בין 44%-66% מהאוכלוסייה דוברת את השפה האירית ביום-יום - האנגלית היא שפת הקהילה, אך ישנו מיעוט גדול של דוברי אירית
שטחי C - מתחת ל-44% מהאוכלוסייה דוברת את השפה האירית ביום-יום - האנגלית היא שפת הקהילה, אך המיעוט דובר האירית גדול בהרבה מהממוצע הארצי
במחקר נטען שעל המדינה להשקיע את מרב מאמציה באזורי A, בעיקר במתן שירותים לתושבים בשפה האירית ובתוכניות לשיקומה וחיזוקה.
במחקר גם נטען שאזורי C שבהם האירית תמשיך לדעוך צריכים לאבד את מעמד הגיילטאכט.
ממפקד אוכלוסין שנערך בשנת 2006 עולה כי כ-91,862 תושבים מתגוררים בתחומי הגיילטאכט, שהם בערך 2.1% מכלל התושבים במדינה.
מתוך אוכלוסיית הגיילטאכט כ-17,000 מתגוררים באזורי A, כ-10,000 מתגוררים באזורי B, וכ-17,000 מתגוררים באזורי C, מה שמשאיר כ-50,000 תושבים מתחת לקריטריון הנמוך ביותר.
ממשלת אירלנד הוציאה בשנת 2012 את "חוק הגיילטאכט" שמטרתו הייתה הגדרה מחדש של גבולותיו, אולם לחוק היו בעיקר מבקרים, בטענה שהוא פוגע במעמדו ובעתידו של הגיילטאכט.
על פי החוק, כלל האזורים יישארו תחת הגיילטאכט, ללא קשר למספר דוברי האירית שבהם.
תואר הגיילטאכט יילקח רק מאזורים שלא יכינו תוכנית שפתית לשיקום האירית, מה שמשאיר את האחריות על עתיד הגיילטאכט בידי תושביו וללא תמיכה ממשלתית נוספת.
הדו"ח השנתי של "ועדת השפה האירית" משנת 2012 חיזק ביקורות אלו והדגיש את כישלונה של המדינה במתן שירותים בשפה האירית בתחומי הגיילטאכט.
הדו"ח טען שהשפה נמצאת בשפל חסר תקדים, ושהמדינה לא יכולה לצפות להישרדותה אם היא ממשיכה לכפות את האנגלית על תושבי הגיילטאכט.
בגיילטאכט של מחוז דניגול (באירית: Gaeltacht Dhún na nGall) מתגוררים כ-24,744 תושבים והם מהווים כ-25% מאוכלוסיית הגיילטאכט הכללית; שטחו הוא כ-1,502 קמ"ר, כ-26% משטח הגיילטאכט הכללי.
שלושת מרכזי האוכלוסייה דוברת האירית בגיילטאכט דניגול הם הרוזס, גווידור וקלוכנילי.
כ-17,132 מתושבי גיילטאכט דניגול דוברים את השפה האירית - 14,500 מהם באזורים בהם היא מדוברת על ידי 30%-100% מהאוכלוסייה, ו-2,500 הנוספים באזורים בהם היא מדוברת על ידי פחות מ-30% מהאוכלוסייה.
הניב האירי המדובר בדניגול הוא ניב אלסטר מובהק, שקרוב לגאלית הסקוטית, ובשל כך, מושך אליו המחוז אלפי תלמידים מצפון אירלנד שמבקשים ללמוד את השפה האירית.
האוכלוסייה דוברת האירית הגדולה ביותר באירלנד מתגוררת באזור גווידור שבגיילטאכט דניגול - כ-3,670 תושבים שהאירית היא שפתם הראשונה.
בעיירה אולפניו העיקריים של רדיו נא גיילטאכטה (באירית: Raidió na Gaeltachta) של איגוד השידור האירי RTÉ, המשדר באירית לאזורי הגיילטאכט ולדוברי אירית בכלל.
כמו כן, יצאו מהעיירה זמרים בשפה האירית כמו קלאנאד ואניה.
אזורי גיילטאכט גדולים נוספים במחוז דניגול הם: העיירה דנגלו, מחוז גלנקולמקיל, האיים טורי ואראנמור, והכפרים גורטהורק, דאונינגס, רנפסט, טילין, קילקר ופינטאון.
בגיילטאכט של מחוז גולוויי (באירית: Gaeltacht Chontae na Gaillimhe) ובגיילטאכט של העיר גולוויי (באירית: Gaeltacht Chathair na Gaillimhe) מתגוררים כ-48,907 תושבים והם מהווים כ-47% מאוכלוסיית הגיילטאכט הכללית; שטחן הוא כ-1,225 קמ"ר, כ-26% משטח הגיילטאכט הכללי.
בגיילטאכט גולוויי ישנם מוסדות לימוד ואוניברסיטה לאומית המלמדים בשפה האירית, בעיירה קסלה ישנם אולפנים של רדיו נא גיילטאכטה וישנם עיתונים ותחנות טלוויזיה המשדרות בשפה האירית.
כמו כן, ישנו תיאטרון בעיר גולוויי המעלה הצגות ומופעים בשפה האירית.
אזורי הגיילטאכט במחוז גולוויי הם: איי אראן - האיים אינישמור, אינישמאן ואינישיר, קונמארה - מחוז קרנה והכפרים פורבו, קילקיאראן, רוסאוויל ורוסמק, הכפרים קסלה, קורנאמונה, אינוורין, ספידל וקררו והאיים לטרמור ולטרמולאן.
בגיילטאכט של מחוז קרי (באירית: Gaeltacht Chiarraí) מתגוררים כ-8,729 תושבים והם מהווים כ-9% מאוכלוסיית הגיילטאכט הכללית, מתוכם כ-6,185 דוברים את השפה האירית ביום-יום.
שטחו של גיילטאכט קרי הוא כ-642 קמ"ר, כ-9% משטח הגיילטאכט הכללי.
גיילטאכט קרי מורכב משני אזורים - חציו המערבי של חצי האי דינגל ומרכזו ומערבו של חצי האי איוורה.
כמו כן, היישוב הגדול ביותר בגיילטאכט קרי הוא הכפר דינגל.
בגיילטאכט של מחוז מאיו (באירית: Gaeltacht Mhaigh Eo) מתגוררים כ-10,886 תושבים והם מהווים כ-11.5% מאוכלוסיית הגיילטאכט הכללית; שטחו הוא כ-905 קמ"ר, כ-19% משטח הגיילטאכט הכללי.
גיילטאכט מאיו מורכב מארבעה אזורים עיקריים - ברונות אריס, אזור טורמקידי, האי אקיל והכפר איכלים.
בגיילטאכט מאיו כ-6,667 תושבים שאירית היא שפתם הראשונה - 4,000 מהם באזורים בהם היא מדוברת על ידי 30%-100% מהאוכלוסייה, ו-2,500 הנוספים באזורים בהם היא מדוברת על ידי פחות מ-30% מהאוכלוסייה.
בגיילטאכט של מחוז קורק (באירית: Gaeltacht Chorcaí) מתגוררים כ-3,895 תושבים והם מהווים כ-4% מאוכלוסיית הגיילטאכט הכללית, מתוכם כ-2,951 דוברים את השפה האירית ביום-יום.
שטח גיילטאכט קורק הוא כ-262 קמ"ר, כ-6% משטח הגיילטאכט הכללי.
גיילטאכט קורק מורכב משני אזורים עיקריים - אזור מערב מאסקרי והאי קייפ קליר.
בגיילטאכט של מחוז ווטרפורד (באירית: Gaeltacht Phort Láirge) מתגוררים כ-1,784 תושבים והם מהווים כ-2% מאוכלוסיית הגיילטאכט הכללית, מתוכם כ-1,271 דוברים את השפה האירית ביום-יום.
אוכלוסיית הגיילטאכט בווטרפורד מרוכזת סביב הכפר רינג.
כלל מערכות החינוך בגבולות הגיילטאכט מתנהלות בשפה האירית - בתי ספר יסודיים, חטיבות ביניים ופנימיות.
גיילטאכט ווטרפורד הוא מהיחידים באירלנד שאוכלוסיית דוברי האירית בו נמצאת בעלייה בשנים האחרונות.
בגיילטאכט של מחוז מית' (באירית: Gaeltacht na Mí) מתגוררים כ-1,771 תושבים והם מהווים כ-2% מאוכלוסיית הגיילטאכט הכללית; שטחו הוא כ-44 קמ"ר, כ-1% משטח הגיילטאכט הכללי.
גיילטאכט מית' הוא הקטן ביותר, והוא מורכב משני הכפרים ראקארן ובאלי ריב.
שני הכפרים הם בעצם התיישבות של משפחות דוברות אירית מקונמארה שבגיילטאכט גולוויי.
ראקארן הוקם ב-1935 כשהגיעו אליו 41 משפחות מקונמארה, ובאלי ריב הוקם באותה הדרך בשנת 1937. רבים מהמתיישבים חזרו לקונמארה מספר שנים לאחר מכן, אך נותרו בכפרים מספיק דוברי אירית על מנת שיקבלו מעמד גיילטאכט בשנת 1967 ועל מנת שהאירית תוכל לשרוד בהם כשפת הקהילה.
המטרה המקורית לשמה הגיעו המתיישבים למחוז מית' הייתה הפצת השפה האירית, אך זו נכשלה ודוברי האירית בכפרים נאלצים לדבר גם באירית וגם באנגלית על מנת לתקשר עם התושבים המקומיים.
בשנת 2001 אשררה הממשלה הבריטית את האמנה האירופית לשפות אזוריות ולשפות מיעוט.
במסגרת האמנה, ניתן מעמד רשמי לשפה האירית בצפון אירלנד כשפת מיעוט, בדומה לשפות הולשית בווילס והגאלית סקוטית בסקוטלנד.
הכרה זו כשפת מיעוט חייבה את הכנסתה של האירית למערכת החינוך, תרגומם של חוקים, קשר עם הרשויות ומתן שירותים בשפה האירית, השימוש בשמות אתרים מקומיים, ייצוגה של השפה במערכות התקשורת, וסיוע ותמיכה בפעילויות תרבות מקומיות.
עמידה בחובות אלו נבדקת תקופתית על ידי נציגים של מועצת אירופה.
"רובע הגיילטאכט" (באירית: An Cheathrú Ghaeltachta) הוא אזור בתחומי העיר בלפסט בו השפה האירית מקודמת ומפותחת על ידי הרשויות.
ברובע ישנם בית ספר תיכון, בית ספר יסודי (גיילסקונה) ופעוטון, בשלושתם שפת הלימוד היא אירית, כמו גם מסעדות ומשרדים בהם מדברים בעיקר באירית.
מתוך הרובע משודר "רדיו פיילטה" (באירית: Raidió Fáilte), שהוא תחנת הרדיו היחידה בצפון אירלנד שמשדרת באירית לכל אורך היום.
אוניברסיטת סנט מרי הסמוכה לרובע היא המוסד האקדמאי היחיד בצפון אירלנד שהלמידה בו מחייבת קורסים בשפה האירית.
כמו כן, ברובע ממוקם בית הדפוס "אנטסיונד" (באירית: An t-Aisionad), שמתרגם ומוציא לאור ספרות לטובת בתי ספר וארגונים שונים ברחבי אירלנד.
עד שנת 1901 הייתה השפה האירית מדוברת על ידי יותר מ-50% מהאוכלוסייה בסביבתם של שני כפרים בדרום מחוז לונדונדרי - סלכטניל וקרנטוכר.
עד סוף המאה ה-20 נותרו באזור מספר דוברים בודדים, אשר החליטו להחיותה.
כחלק ממהלך זה נפתחו באזור גן ילדים בשנת 1993 ובית ספר יסודי בשנת 1994, בהם שפת הלימוד היא האירית.
בשנת 2008 פתחו שני ארגונים מקומיים בתוכנית ששמה היה "האסטרטגיה להחייאת הגיילטאכט" - בסיסה היה פתיחה של חטיבת ביניים ותיכון בהם שפת הלימוד היא אירית.
על תהליך זה אמר השר לענייני גיילטאכט של אירלנד, אימון או'קיב, כי האזור הוא "דוגמה לכלל האזורים באירלנד שעובדים למען החייאתה של השפה האירית כשפת הקהילה".
אזורים נוספים בהם ישנה אוכלוסייה דוברת אירית
בדבלין ובפרבריה מתגוררת האוכלוסייה הגדולה ביותר של דוברי אירית - 14,229 תושבים, שהם כ-18% מכלל אוכלוסיית דוברי האירית באירלנד.
במדגם שנערך, נשאלו מבוגרים שגדלו בדבלין וסיימו בה את בית הספר התיכון, כמה מהם יודעים לדבר באירית.
54% מהנשאלים העידו על יכולת מסוימת בדיבור בשפה האירית, במנעד שנע בין יכולת לנהל שיחת חולין לבין יכולת שוטפת בשימוש בשפה.
חלקים ממחוז קלייר הוכרו כגיילטאכט לאחר קביעות הוועדה הממשלתית לענייני הגיילטאכט שהתכנסה בשנת 1925. חלקים אלו היו בעיקרם האזורים הכפריים שממערב לעיר אניס.
בהמשך, בעקבות קביעת הוועדה לענייני הגיילטאכט משנת 1954 על גריעה של אזורים מסוימים משטח הגיילטאכט, נגרעו גם הכפרים שבמחוז קלייר.
ישנה קבוצה אזרחית במחוז ששואפת להחזיר לאזור את מעמד גיילטאכט, בטענה שעדיין מתגוררת בו אוכלוסייה של כ-170 תושבים, ששפתם העיקרית היא אירית.
הקבוצה הזו מוציאה לאור עלונים, עיתונים, כרטיסי חג המולד, לוחות שנה, ספרים, מדריכים ודוכני מידע, כולם במטרה להעלות את המודעות לדעיכתה של השפה האירית בשטחי מחוז קלייר.
מטרתם היא הגנה וטיפוח של דוברי השפה האחרונים במחוז, וברצונם גם להוציא את השפה לרחוב ולהפוך אותה לשפה המדוברת בבתים.
ניהול ענייני הגיילטאכט כפופים למשרד הממשלתי לענייני קהילה, עניינים כפריים וענייני הגיילטאכט (Department of Community, Rural & Gaeltacht Affairs, An Roinn Gnóthaí Pobail, Tuaithe agus Gaeltachta) אשר הוקם ב-6 ביוני 2002. המשרד מפקח על "רשות הגיילטאכט" (The Gaeltacht Authority, Údarás na Gaeltachta) וגופים אחרים.
רדיו נא גיילטאכטה (Radio of the Gaeltacht, Raidió na Gaeltachta) של איגוד השידור האירי, RTÉ, משדר באירית לאזורי הגיילטאכט ולדוברי אירית בכלל.
TG4 היא רשת הטלוויזיה המתמקדת בקידום השפה האירית ובסיסה במחוז גולוויי.
גייל דיברס היא אצנית אמריקנית, היא פעמיים ברציפות אלופה אולימפית (ברצלונה 1992 ואטלנטה 1996) ואלופת עולם (שטוטגרט 1993) בריצת 100 מטר.
נוסף לכך, היא אלופה אולימפית (אטלנטה 1996) ואלופת עולם (אתונה 1997) בריצת שליחות 4x100 מטר.
דיברס נולדה בסיאטל, וושינגטון וגדלה בנשיונל סיטי שבדרום קליפורניה, שם גם סיימה את לימודיה התיכוניים.
הישגיה הראשונים כאתלטית הגיעו במסגרת אליפות ארצות הברית של NCAA (התאחדות ספורט הקולג'ים הלאומי בארצות הברית), בה קבעה בשנת 1988 שיא אמריקני במסגרת זו בריצת ה-100 מטר משוכות - 12.61 שניות, והשיגה בכך את הקריטריון האולימפי.
בעת אימוניה לקראת אולימפיאדת סיאול (1988) החלה לסבול מבעיות בריאות, בין השאר סבלה ממיגרנה וראייה מטושטשת.
באולימפיאדה העפילה לחצי גמר, שם סיימה במקום השמיני, בתוצאה של 13.51 שניות.
למרות זאת, מצבה הבריאותי המשיך להדרדר.
ב-1990 אובחנה כסובלת ממחלת גרייבס והחלה לקבל טיפול.
דיברס הבריאה במהרה, וחזרה להתאמן.
באליפות העולם באתלטיקה שהתקיימה בטוקיו 1991 זכתה במדליית הכסף בריצת ה-100 מטר משוכות, בתוצאה של 12.63 שניות, זאת אף על פי שהרוח באותו זמן הייתה 1.7-.
מכאן החלה להיות דומיננטית בענף לאורך כל שנות התשעים.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) התחרתה הן בריצת ה-100 מטר והן בריצת ה-100 מטר משוכות.
היא העפילה לגמר ריצת ה-100 מטרים: הגמר היה צמוד ביותר, כשהפוטו פיניש הראה כי דיברס היא המנצחת, בתוצאה של 10.82 שניות.
מאית השנייה לפני ג'ולייט קאת'ברט מג'מיקה (10.83 שניות) ואירינה פריבלובה מהמשלחת המאוחדת (10.84 שניות).
בגמר ריצת ה-100 מטר משוכות נראה כי דיברס תזכה גם בו במדליית הזהב.
היא שלטה בריצה מההתחלה, אך מעדה במשוכה האחרונה וסיימה לבסוף במקום החמישי, בתוצאה של 12.75 שניות.
שנה אחר כך, באליפות העולם שהתקיימה בשטוטגרט, גרמניה ניצחה פעם נוספת בריצת ה-100 מטר, כשגם הפעם הריצה הייתה צמודה ביותר.
דיברס ומרלין אוטי הג'מייקנית הגיעו לקו הסיום באותה תוצאה - 10.82 שניות, אולם גם הפעם הפוטו פיניש הכריע לטובת דיברס.
לאחר מכן המשיכה לגמר ה-100 מטר משוכות, בו ניצחה בתוצאה 12.46 שניות.
שנתיים אחר כך הגנה על תוארה באליפות העולם בגטבורג, בה ניצחה בתוצאה של 12.68 שניות.
גמר ריצת ה-100 מטר באולימפיאדת אטלנטה (1996) היה חזרה כמעט מדויקת של גמר ה-100 מטר באליפות העולם שלוש שנים קודם לכן.
גם הפעם הגיעו דיברס ומרלין אוטי לקו הגמר באותה תוצאה - 10.94 שניות, כשגם הפעם השתיים לא ידעו מי מהן זכתה עד אשר הפוטו פיניש הכריע, שאת מדליית הזהב תקבל דיברס.
גמר ריצת ה-100 מטר משוכות היה איכותי ביותר ודיברס סיימה בו רביעית בתוצאה של 12.66 שניות.
בנוסף, השתתפה דיברס בריצת השליחות 4x100 וזכתה במדליית הזהב האולימפית השלישית שלה.
שנה אחר כך, באליפות העולם באתונה, השתתפה במקצה ה-4x100 וזכתה בזהב.
ב-1999 באליפות העולם בסביליה זכתה במדליית הזהב ב-100 מטר משוכות (מדליית הזהב השלישית שלה בענף זה באליפויות העולם), בתוצאה של 12.37 שניות.
4 מאיות השנייה משיאה האישי.
במהלך שנות התשעים התחרתה דיברס בריצת 60 מטר באליפויות העולם באתלטיקה באולמות, בשנים 1993, 1997 ו-1999, בהם זכתה בשתי מדליות זהב ומדליית כסף אחת.
באליפות העולם באולמות הראשונה בה השתתפה, במרץ 1993, קבעה את התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים בריצת 60 מטר - 6.95 שניות.
לאחר שהשיגה את הקריטריון להשתתפות באולימפיאדת סידני (2000) כשלה דיברס באולימפיאדה בשלב חצי הגמר, זאת לאחר שסבלה מפציעה.
באליפות העולם באדמונטון 2001 זכתה במדליית הכסף בריצת ה-100 מטר משוכות (12.54 שניות).
ביוני 2002 זכתה בפעם השמינית באליפות ארצות הברית בריצת 100 מטר משוכות, בתוצאה של 12.51, שהייתה לתוצאת השנה בעולם, כשנקבעה.
באליפות העולם בפריז 2003 סיימה במקום שלישי בחצי הגמר, אך הזמן שקבעה לא הספיק כדי להגיע לגמר.
אותה שנה ניצחה דיברס ב־IAAF World Athletics Final הראשון, בתוצאה של 12.45 שניות.
ביולי 2004 השיגה דיברס את הקריטריון האולימפי לאחר שסיימה רביעית במבחנים המוקדמים בריצת ה-100 מטרים.
היא סיימה את הריצה יחד עם מריון ג'ונס באותה התוצאה - 11.14 שניות, והפוטו פיניש הכריע, גם הפעם, לטובת דיברס.
באולימפיאדת אתונה (2004) הצליחה דיברס להעפיל לחצי גמר ריצת ה-100 מטר, בו סיימה במקום השביעי בתוצאה של 11.22 שניות.
היא גם העפילה לחצי גמר ה-100 מטר משוכות, אולם נפלה במשוכה הראשונה ולא סיימה את הריצה.
בשלהי הקריירה שלה שבה דיברס להתחרות בריצת 60 המטר.
באליפות העולם לאתלטיקה באולמות בשנת 2003 זכתה במדליית הזהב, ובאליפות העולם באולמות, שהתקיימה שנה אחר כך, זכתה במדליית הזהב בריצת 60 מטר, ובמדליית הכסף בריצת 60 מטר משוכות.
בשנת 2002 זכתה דיברס בשישה מתוך שבעת מפגשי ליגת הזהב.
ניצחונה האחרון במסגרת זו היה במפגש הראשון של ליגת הזהב בשנת 2004, שהתקיים באוסלו, נורווגיה.
בשנת 1996 צולם סרט טלוויזיה בשם "Run for the Dream: The Gail Devers Story", המגולל את סיפור חייה של דיברס, אותה גילמה בסרט השחקנית שרליין וודארד, המבוגרת מדיברס ב-13 שנים.
גייל מורגן הרולד השלישי הוא שחקן אמריקאי, המוכר בעיקר מתפקידו בתור בריאן קיני בסדרת הדרמה "הכי גאים שיש" (2000–2005).
אביו היה מהנדס ואמו סוכנת נדל"ן.
מכיוון שהוריו של הרולד היו פנטקוסטלים אדוקים, היה לו חינוך דתי קפדני.
בגיל 15 הוא עזב את הכנסייה.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר לובאט בעיר הולדתו בשנת 1987, הרולד קיבל מלגת כדורגל ללימודים באמריקן יוניברסיטי בוושינגטון הבירה.
את לימודי התואר הראשון עשה בספרות של ימי הביניים, אך הוא עזב לאחר כשנה וחצי בעקבות מריבה עם מאמן הנבחרת שלו.
בהמשך, הרולד עבר לסן פרנסיסקו, קליפורניה כדי ללמוד צילום במכון האמנות של סן פרנסיסקו .
כדי לממן את לימודיו, הוא עבד במגוון עבודות כולל שיפוצניק, ברמן, מלצר ומכונאי אופנועים.
ב-1997, ידידתו השחקנית סוזן לנדאו פינץ' , בתו של השחקן מרטין לנדאו, הציעה להרולד לנסות את מזלו במשחק.
הוא נשר מהמכון לאמנות בסן פרנסיסקו ועבר ללוס אנג'לס, שם החל תקופה של שלוש שנים של לימודי דרמה אינטנסיביים.
בגיל 28, הוא התקבל לתוכנית קונסרבטוריון של להקת התיאטרון הקלאסי "A Noise Within".
את הופעת הבכורה שלו הוא ערך בתפקיד "באני" במחזה "אני והחברים שלי" של ג'יליאן פלושמן.
בשנת 2000 שיחק הרולד את הדמות הראשית הנועזת והשנויה במחלוקת של בריאן קיני בסדרת הדרמה הטלוויזיונית הפופולרית "הכי גאים שיש".
הייתה זו סדרה פורצת דרך שכללה את תיאור הסקס הראשון בין גברים בטלוויזיה האמריקנית.
התוכנית נמשכה עד שנת 2005 וכללה 5 עונות.
בשנת 2003 כיכב בסרט "Wake", בבימויה של ידידתו סוזן לנדאו-פינץ', כשהתפקיד הראשי בסרט, דמותו של קיין ריוור, נכתבה במיוחד עבורו.
בשנת 2006 קיבל הרולד את התפקיד הראשי של הסוכן גרהאם קלטון בסדרה "נעלמים" בהפקת רשת "Fox".
דמותו נהרגה לאחר 7 פרקים, והופיעה כגופה בפרק השמיני.
הרייטינג של הסדרה צנח לאחר מות דמותו ושני הפרקים האחרונים קיבלו רק חצי מאחוזי הצפייה שהיו בתחילת העונה.
הרולד הופיע כשחקן אורח בדמותו של ואייט ארפ בשני פרקים בסדרה "דדווד" של חברת "HBO", והופיע פעמיים בסדרה "היחידה" של רשת CBS.
הוא שימש גם כשותף בהפקת הסרט הדוקומנטרי "סקוט ווקר: איש 3 היובלות" לצידו של גיבור הילדות שלו, דייוויד בואי.
הרולד חזר לבימות ניו יורק במחזה "פתאום, בקיץ האחרון" של טנסי ויליאמס ב-15 בנובמבר 2006 בתפקיד דוקטור קוקרוביץ' והופיע בסבב ההופעות של התיאטרון במחזות מהרפרטואר שלו לאורך ינואר 2007.
הוא התארח גם בסדרת הטלוויזיה "האנטומיה של גריי" בתור שיין, פרמדיק גזען שעל בטנו מקועקע צלב קרס.
הדמות נקלעת לתאונת אמבולנסים ומסרבת לעבור ניתוח על ידי רופאים אפרו-אמריקאים.
בשנת 2008 הרולד הופיע כג'קסון, אהובה החדש של סוזן מאיירס בסדרה "עקרות בית נואשות".
בשנת 2011 הופיע בתור ג'וליאן, המרצה למשפטים של מרטי והחבר שלה בסדרת "הלקאטס", בנוסף להשתתפותו בסדרה "המעגל הסודי".
ב-14 באוקטובר 2008, הוא אושפז במרכז הרפואי הכללי של לוס אנג'לס לאחר תאונת אופנוע.
הוא נותר במצב אנוש לאחר שהתגלתה נפיחות במוח וכן שבר בכתף.
במהלך הצילומים לסדרה "נעלמים" בשנת 2006, הרולד צילם סרטון קצר עבור קרן "Amber Watch" המציג את תמיכתו בילדים נעדרים.
בסרטון הוא הצהיר כי "1.3 מיליון ילדים נעדרים כל שנה" וקרא לאנשים להצטיין בבטיחות ילדים.
ב-2014 הגיש הרולד צו הרחקה נגד חברתו לשעבר, השחקנית דניאל סקלופסקי.
+שנהמחזהתפקידהערות1997–1998Me and my friendבאניLa Indian Queenהתייר1999–2000סימבליןשונא הבריותהעלמה יוליהג'יןSweet Birth of Youthווייןחשיבותה של רצינותאלגרנון מונקריףמסע ארוך אל תוך הלילהאדמונד2001Uncle Bobג'ושאוף ברודוויי2006–2007פתאום, בקיץ האחרון ד"ר קוקרוביץ15בנובמבר 2006–20 בינואר 2007
Roundabout Theatre Company, ניו יורק2010אורפאוס בשאול ולנטין חאביירלוס אנג'לס2013Rocco Rosso Richeרוקו רוסוהתיאטרון המלכותי הלאומי
גיילן רוס היא שחקנית טלוויזיה וקולנוע, סופרת, במאית ומפיקה אמריקאית יהודייה.
רוס נולדה כגייל סו רוזנבלום (Gail Sue Rosenblum) באינדיאנפוליס שבאינדיאנה.
היא יהודייה, וקיבלה חינוך יהודי מסורתי.
בשנים 1975 עד 1978 הייתה עורכת שותפה של כתב העת הניו יורקי לשירה "אנטיאוס" (Antaeus).
כשחקנית היא זכורה בעיקר בזכות הופעתה בסרטי האימה של ג'ורג' רומרו: "שחר המתים" ו-"Creepshow".
כמפיקה ובמאית יצרה, בין השאר, את הסרטים הדוקומנטריים זוכי הפרסים: "האזן לליבה: החיים והמוזיקה של לורי ביצ'מן" (Laurie Beechman), ביוגרפיה של האמנית; "לא רק לאס וגאס", על תעשיית ההימורים בארצות הברית; "לרוסיה בשביל אהבה" על העסקים של הזמנת כלות באמצעות האינטרנט.
הסרט, זוכה פרס אמי: "כספי הדמים: שווייץ והזהב הנאצי", על הבנקים השווייצריים והשואה.
סרטה "להרוג את קסטנר" (2008), עוסק בפעילותו של ישראל קסטנר בתקופת השואה, וב"פרשת קסטנר" בישראל של שנות החמישים: משפט הדיבה, והרצח.
גייל קרסון לוין היא סופרת יהודייה-אמריקאית של ספרי נוער ומבוגרים.
ספרה אלה המכושפת היה מועמד למדליית ניוברי, פרס יוקרתי לספרות ילדים, ועובד לסרט קולנוע בשם הקסם של אלה.
לוין היא בת למהגרים יהודים, שהגיעו לארצות הברית מיוון.
אביה דייב ואמה סילביה, מורה שכתבה מחזאות לתלמידיה, עודדו את בנותיהם לעסוק ביצירה, שתיהן גדלו להיות יוצרות.
כשהייתה לוין תלמידה בבית הספר היסודי, הקימה מועדון כתיבה.
בתיכון כתבה שירים ופרסמה אותם.
לדבריה, היא מעולם לא רצתה להיות סופרת.
במהלך קורס לאיור וכתיבה של ספרי ילדים, שהבינה את ייעודה האמיתי, הכתיבה.
לוין כתבה ספרים רבים ברוח המעשיות שקראה כילדה, בעיקר קובצי האגדות של אנדרו לאנג.
בעלה, דייוויד לוין, הקים חברה לתוכנה אותה הוא מפעיל מביתם שבניו יורק.
גייל קרסון לוין פרסמה 18 ספרים, מתוכם שלושה תורגמו לעברית:
גייל סימון היא כותבת ספרי קומיקס, הידועה בין השאר בחיבור חלק נרחב מסדרת ציפורי הטרף של DC קומיקס.
בין עבודותיה הבולטות נמנים ספרי קומיקס של וונדר וומן, ששת הסודיים ו-Welcome to Tranquility.
סימון החלה את עבודתה בקומיקס כמבקרת של המדיום, במיוחד הקומיקס המיינסטרימי האמריקאי.
בשנות התשעים המאוחרות היא כתבה בלוג ושמו "נשים במקררים", שביקר את נטייתה של תעשיית הקומיקס להתעלל בדמויות נשים בסיפורים השונים (כשהעלילה כללה אירועי אונס, רצח והפלות) רק כדי להניע או להצדיק את מעשיו של הגיבור הגברי של הסיפור.
הצלחת הבלוג הביאה אותה לכתיבת טור שבועי באתר Comic Book Resources בשם You'll all be sorry!
(אתם עוד תצטערו!), בו היא יצרה פרודיות קצרות כביקורת על ספרי קומיקס.
עבודותיה הראשונות ככותבת היו בעבור בונגו קומיקס, המותג בו מתפרסמים סיפורי הקומיקס של משפחת סימפסון.
בין השנים 2000–2002 היא כתבה ואף איירה חלק מסיפורי בארט סימפסון.
עבודתה כללה גם את תכנון רצועת הקומיקס השבועית של הסימפסונים בעיתוני יום ראשון.
לאחר עבודותיה בעבור מותג הסימפסונים, החלה סימון כותבת בעבור מארוול קומיקס במאי 2002, תחת מותגי דדפול וסוכן אקס.
בעקבות חילוקי דעות עם עורך סדרת דדפול, פרשה סימון ממארוול וערקה לשורות חברת DC קומיקס המתחרה באוגוסט 2003. החוברת הראשונה שכתבה בעבור DC הייתה חוברת 56 של ציפורי הטרף, שעסקה בקבוצת גיבורות על העובדות בגות'אם סיטי.
פרט לעבודתה ככותבת הראשית של ציפורי הטרף, עבדה סימון גם במותג אקשן קומיקס.
בשנת 2005 כתבה סימון את נבלים התאחדו - מיני-סדרה שהייתה חלק מאירועי המשבר האינסופי ביקום DC.
הצלחתה של המיני-סדרה, בה חידשה סימון את דמותו של קאטמן (איש החתול), גררה את חידושה של סדרת ששת המרושעים העוסקת בקבוצת שישה נבלי-על במשימותיהם כשכירי חרב.
בשנת 2007 גייל סימון השתתפה בכתיבת סדרת הקומיקס Welcome to Tranquility (ברוכים הבאים לשלווה), הסוקרת את חייהם של נבלי-על וגיבורי-על לאחר פרישתם וכניסתם לגיל הזהב.
הצלחת החוברת (שהדמות הראשית בה זכתה לפרס גליף) גררה כרך שני ב-2008 ולאחר מכן חוברת נוספת בשנת 2011.
בין השנים 2007–2009 כתבה סימון את עלילות וונדר וומן, ובכך הייתה האישה הרביעית לכתוב את המותג, והראשונה להיות כותבת ראשית.
בשנת 2011 החלה לכתוב את הרצת פיירסטורם בשיתוף עם אית'ן ואן סקייבר ממנה עזבה לאחר 6 חוברות ואת הרצת באטגירל הרביעית.
סימון כתבה מספר תסריטים לסדרות טלוויזיה, רובן נוגעות למותגי הקומיקס בהן עסקה.
בין השאר, כתבה פרק בסדרת האנימציה באטמן: האמיצים והנועזים בשנת 2010, התוותה את קו העלילה הראשי לסרט האנימציה "וונדר וומן" בשנת 2009, ואת הפרק "פגישה זוגית" של הסדרה ליגת הצדק ללא גבולות בשנת 2005.
גייל סימון הייתה מועמדת לפרס הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה עקב שיבוץ חוזר ונשנה של דמויות להט"ב בעלילות הקומיקס שכתבה.
בין הדמויות נכללים קראוטה בציפורי הטרף וסקנדל סוואג' בשישייה הסודית.
דמותה של תומאסינה, הבלשית האפריקנית אמריקנית מ-Welcome to Tranquility, זכתה בפרס גליף (פרס המוענק לקומיקס שנכתב על ידי או על אודות אנשים בעלי גיוון אתני) לדמות הנשית הטובה ביותר בשנת 2007.
גייל וילהלם הייתה סופרת אמריקנית שנודעה בעיקר בשני ספריה שעסקו בנושאים לסביים שנכתבו בשנות ה-30: גם אנחנו נסחפים , ולפיד לוולהאלה .
וילהלם נולדה ביוג'ין, אורגון לאתל גייל ברואר ווילסון פריס וילהלם בשנת 1908. היא הייתה הצעירה מבין חמשת ילדיהם, והתחנכה באורגון, איידהו, ווושינגטון.
המשפחה עברה לסן פרנסיסקו, קליפורניה כאשר וילהלם הייתה בשנות העשרה שלה.
וילהלם הופיעה לראשונה בספרות האמריקאית כאשר פרסמה כמה סיפורים קצרים בשנים 1934 ו-1935. בעזרתו של סוכן ספרותי, פרסמה וילהלם את גם אנחנו נסחפים בשנת 1935, בהוצאת ראנדום האוס, וזכתה לביקורת חיוביות רבות.
בשנת 1938, פרסמה הוצאת הספרים ראנדום האוס את לפיד לוולהאלה, רומן נוסף העוסק בלסביות שבו הדמות המרכזית, צעירה לסבית, מחוזרת על ידי בחור צעיר, מקסים ויפה, אך היא מבינה כי אושרה האמיתי נמצא יחד עם נערה צעירה אחרת.
וילהלם כתבה שלושה רומנים נוספים, הביאו הביתה את הכלה בשנת 1940, זמן הביניים בשנת 1942, ולעולם אל תרפה ממני בשנת 1945, כשבכולם הנושא המרכזי הוא הטרוסקסואליות.
הרומן לעולם אל תרפה ממני כלל בעטיפתו האחורית שבחים מידידה של וילהלם קרל סנדברג.
וילהלם פרסמה סיפורים במגזין קלוריס ובמגזין הספרות של אוניברסיטת ייל בתחילת שנות ה-40, אך לא פרסמה דבר מאז שנת 1943. למרות זאת, שני ספריה של וילהלם העוסקים בנושא הלסבי פורסמו שוב פעמים רבות בשנות ה-40, ה-50, וה-60. לספר לפיד לוולהאלה ניתן שם חדש, המעבר המוזר, עם עטיפה שונה בשנת 1953.
בשנת 1975, הודפס מחדש הספר לפיד לוולהאלה בידי הוצאה לאור ארנו פרס כחלק מהומוסקסואליות: ההיסטוריה הספרותית של החברה ההומו-לסבית.
וילהלם התגוררה עם אלן הופ בסן פרנסיסקו החל משנת 1938 ועד למותה של הופ בסוף שנות ה-40. ברברה גרייר ניסתה במשך כמה שנים לאתר את וילהלם.
גרייר העריכה כי וילהלם הפסיקה לכתוב לפני הגיעה לגיל 40 כיוון "שהעולם לא נתן לה לכתוב את הספרים שרצתה".
וילהלם התגוררה עם קתלין הובנר החל משנת 1953 ועד למותה בשנת 1991 ממחלה הסרטן.
אין מכתב עבור המת, 1936
לפיד לוולהאלה, 1938 (יצא לאור גם בשנות ה-50 כמעבר המוזר)
הביאו הביתה את הכלה, 1940
לעולם אל תרפה ממני, 1945
גייל הות'ורן (מאנגלית: Gale Hawthorne) היא אחת הדמויות הראשיות בטרילוגיית משחקי הרעב שנכתבה על ידי סוזן קולינס.
הוא החבר הטוב ביותר של קטניס ושותפה לציד.
בסדרת הסרטים הוא מגולם על ידי ליאם המסוורת'.
גייל הוא הבן הבכור במשפחת הות'ורן.
לאחר שאביו מת בפיצוץ מסתורי שאירע במכרות הוא הפך למפרנס הראשי במשפחתו.
אמו האזל מצאה עבודה ככובסת לסוחרים.
בעודו בן 14, הוא פגש את קטניס בת ה-12 (שנה אחרי מות אביה), ומגלה שגם אביה נהרג באותו פיצוץ במכרות.
גייל וקטניס מתחילים לצוד בניגוד לחוק ביער המקיף את מחוז 12 ולפרנס את משפחותיהם בכבוד.
אט אט הם נעשו חברים טובים.
ב"התלקחות" גייל מתוודה בפני קטניס שהוא אוהב אותה ואף מנשק אותה ביער.
גייל שונא את הקפיטול, והוא מוכן לעשות כל דבר כדי להפיל את הממשלה עד שבסופו של דבר הוא מצליח.
הופעתו הראשונה של גייל במשחקי הרעב היא ביער, שם הוא מספר לקטניס שהשיג לחם מהמאפייה מאביו של פיטה תמורת בשר סנאי.
שניהם צוחקים על המבטא המוזר של אזרחי הקפיטול, ומעלים גם את נושא משחקי הרעב.
גייל מציע לקטניס לעזוב את המחוז ולגור ביחד ביער.
אך הם מוותרים על הרעיון כי לא יוכלו לקחת איתם את משפחותיהם.
גייל מספר לקטניס על הסיכויים לרעתו בהגרלה, ששמו מופיע בה 42 פעמים.
כאשר קטניס מתנדבת לקחת את מקומה של פרים במשחקי הרעב פרים מנסה לעצור את קטניס מכיון שאינה רוצה שהיא תפגע.
כשמגיע הזמן להיפרד מהקרובים, גייל מגיע ואומר לה שהיא יכולה לנצח, היא יכולה לצוד, וקטניס מבקשת ממנו לשמור על משפחתה, שלא יגוועו ברעב.
גייל בוחר שלא לצפות בתחילת המשחקים ויושב ביער.
כאשר קטניס במשחקים, גייל ממלא את תפקידה כראש המשפחה ודואג להביא לפרים ואמה בשר-ציד באופן קבוע.
הוא צופה במשחקים בטלוויזיה בבית הספר ובמסכים הגדולים בכיכר, וחש כאב מהצפייה בסבלה של קטניס.
לאחר הרומן של קטניס עם פיטה, קטניס חוזרת בניצחון מהזירה, ברגשות מבולבלים כלפי גייל, שנפגע מהרומן שניהלה עם פיטה, ומבין שזה משום שהוא למעשה מאוהב בה.
בהתלקחות גייל בן 18, ומעתה הוא מורשה לעבוד במכרות הפחם של מחוז 12. הוא מתחיל בעבודתו ומצליח לכלכל את משפחתו, אך בעקבות עבודתו החדשה, הוא וקטניס מתראים פעם אחת בשבוע ביום ראשון, בעת הציד.
באחד מימי הצייד, גייל מנשק את קטניס ביער ואומר שהוא היה חייב לעשות את זה, לפחות פעם אחת.
הנשיקה המסתורית דווחה לנשיא סנואו, שמגיע לביתה של קטניס ומציב בפניה איום ממשי לחיי הקרובים לה וביניהם עונש מוות לגייל, ובהמשך שיחתם הנשיא מבהיר בפניה שעליה לשכנע אותו ואת אזרחי פאנם כולה שהיא מאוהבת מעל הראש בפיטה.
קטניס מבינה שלא תוכל להיפגש עם גייל לעולם, ומעלה בפניו את הרעיון שהוא הציע שנה לפני-כן, לברוח מהמחוז עם משפחותיהם.
גייל מאוד מרוצה בתחילת השיחה, אך בעת שהוא שומע שהתחילו התקוממויות במחוזות אחרים, הוא מסרב.
בסוף שיחתם הוא מחליט שהוא לא יזניח את חבריו וישאיר אותם נתונים לחסדי הקפיטול.
גייל זורק את הכפפות שקטניס נתנה לו שהיו שייכות לסטייליסט שלה, סינה, בטענה שהוא לא רוצה דבר שיוצר בקפיטול.
הוא חזר למחוזו, ואוכף השקט החדש, רוֹמוּלוּס תְ'רד, מעניש אותו בעונש של יותר מארבעים מלקות, על הבאת צייד לא-חוקי.
קטניס מנסה לחסום את ההצלפות, ותוך כדי כך חוטפת מלקה אחת על לחייה סמוך לעינה.
פיטה והיימיטץ' מתערבים גם הם ומגנים על קטניס.
בהמשך, גייל מועבר לבית משפחת אוורדין לטיפול המסור של פרים ואימה.
כשהגיע ממאגר המנצחים ההודעה על הגמול הרבעוני ה-3 (משחקי הרעב ה-75), זכר אחד ונקבה אחת מנצחים מכל מחוז, הוא הבין שקטניס חוזרת לזירה.
במשחקי הרעב ה-75, גייל פינה רק כ-10% מאוכלוסיית המחוז (בערך 800 איש) לאחר השמדתו של מחוז 12, הוא פינה אותם לכיוון האחו, והם צפו במחוז העולה בלהבות ולבסוף מחוז 13 הציל אותם והעניק להם מקום מגורים ומזון.
בסוף הספר גייל מספר לקטניס שמחוז 12 הושמד ושפיטה בידי הקפיטול.
בספר השלישי בטרילוגיה, היחסים בין קטניס לגייל שבים להיות מה שהיו, והם חוזרים להיות ידידים טובים.
במהלך הספר גייל שם לב כי קטניס לא תוכל להמשיך בהובלת המהפכה כל עוד היא יודעת שפיטה נתון לחסדי הקפיטול, לכן בעזרת משלחת, הוא יוצא להציל את פיטה והמיועדים האחרים, מתוך ידיעה כי קטניס תיאלץ להתמודד עם הבחירה בינו לבין פיטה.
בספר כתוב כי קטניס נישקה את גייל מספר פעמים.
יום אחד, כאשר ישבו ליד המדורה במחוז 13, אמר גייל כי לנשק את קטניס מרגיש כמו לנשק שיכורה, כי כאשר שאל אותה על מחשבותיה, היא ענתה שאינה יודעת.
באותו מצב גייל מספר על הבנות הרבות שנישק.
לאחר שהם מצליחים לפרוץ לקפיטול, קווין, נשיאת מחוז 13, מוציאה הוראה להצניח פצצות על ילדי הקפיטול.
גייל וביטי (המיועד ממחוז שלוש) יזמו ביחד את הרעיון לפצצות.
כאשר פרים - אחותה של קטניס באה לעזור לילדי הקפיטול שנפגעו, מתפוצצת לידה פצצה, והיא נפגעת ומתה.
קטניס מרגישה רע כי גייל יזם את הרעיון, והיא יודעת כי תמיד תקשר את גייל למות אחותה.
גייל עובר למחוז 2, שם הציעו לו עבודה, כדי להקל על קטניס בבחירה בינו לבין פיטה, וכדי שלא תיזכר במות אחותה בכל פעם שתראה אותו.
לאחר שגייל עוזב, אומרת קטניס כי היא מרגישה הקלה.
הספר מסתיים בכך שפיטה וקטניס מתחתנים, לאחר 15 שנה קטניס מוכנה להביא ילדים ונולדים להם בן ובת.
לא ידוע מה עלה בגורלו של גייל.
גייל ניל היא שחיינית עבר אוסטרלית, אלופה אולימפית ושיאנית עולם במשחה ל-400 מטר מעורב אישי.
ניל נולדה בסידני שבניו סאות' ויילס, הצעירה מתוך ארבעה ילדים ובהיותה בת שנה עברה משפחתה לבריזביין.
היא גדלה בבית שהייתה בו בריכה פרטית דבר שהיה נדיר בשנות ה-50. היא התאמנה בהדרכתו דון טלבוט, שאימן מספר אלופים אולימפיים ושיאני עולם (ג'ון קונרדס ואחותו אילזה קונרדס, יאן אובריאן, קווין ברי, בוב וינדל, בראד קופר ובוורלי ויטפילד).
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו באדינבורו, סקוטלנד בשנת 1970 זכתה ניל במדליית כסף בשמחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:15.82 דקות..
באולימפיאדת מינכן (1972) זכתה ניל במדליית זהב במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא עולם חדש של 5:02.97 דקות, לפני לזלי קליף מקנדה (5:03.57 דקות) ונובלה קליגאריס מאיטליה (5:03.99 דקות).
היה זה שיפור לשיא בן ה-4 שנים של קלאודיה קולב מארצות הברית (5:04.7 דקות), שיא זה החזיק מעמד שנה ונישבר על ידי אנגלה פרנקה ממזרח גרמניה (5:01.10 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום שביעי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:21.88 דקות ובמקום 15 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:29.64 דקות.
באליפות העולם הראשונה בשחייה שנערכה בבלגרד, לשעבר יוגוסלביה בשנת 1973 השתתפה ניל אך לא זכתה במדליית כלשהי.
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בקרייסטצ'רץ', ניו זילנד בשנת 1974 זכתה ניל במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:21.66 דקות.
בשנת 1996 זכתה ניל להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
גייל פישר הייתה שחקנית אמריקאית זוכת 2 פרסי גלובוס הזהב ופרס אמי על תפקידה בסדרה "מאניקס".
פישר הייתה לשחקנית הראשונה ממוצא אפרו אמריקאי שזכתה בפרס גלובוס הזהב ובפרס אמי.
פישר נולדה בעיירה אורנג' שבניו ג'רזי וגדלה לצד אמה לאחר שאביה נפטר כאשר הייתה בת שנתיים.
בשנת 1968 החלה פישר לשחק בסדרת הבלשים "מאניקס" בתפקיד פגי פייר האלמנה המסייעת לבלש הפרטי ג'ון מאניקס (מייק קונורס).
פישר הייתה לאחת מהשחקניות השחורות הראשונות שהובילו סדרה בסדר גודל שכזה.
בשנת 1970 עשתה פישר היסטוריה לאחר שזכתה בפרס אמי ולאחר מכן בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר (השחקנית הראשונה בהיסטוריית גלובוס הזהב שזוכה בקטגוריית המשנה), פישר הייתה לשחקנית האפרו האמריקאית הראשונה שהגיעה להישג זה.
היא זכתה בפרס גלובוס זהב נוסף על תפקידה בסדרה בשנת 1972, הפעם בקטגוריית השחקנית הראשית הטובה ביותר בסדרת דרמה.
פישר נישאה והתגרשה פעמיים במהלך חייה.
בעלה הראשון היה וולטר יאנגבלוד ממנו היא התגרשה לאחר שהתאסלם ושינה את שמו לוואלי מוחמד.
בעלה השני ממנו נולדו לפישר שתי בנות היה ג'ון לוי.
פישר השתמשה במהלך חייה בסמים ואף נעצרה בגין אחזקת קוקאין.
היא נפטרה בראשית דצמבר 2000 בלוס אנג'לס מסרטן הריאה כשהיא בת 65.
גיילנקירכן היא עיר במחוז היינסברג שבמדינת נורדריין-וסטפאליה שבגרמניה.
העיר שוכנת ליד הגבול עם הולנד על הנהר וורם (Wurm), במרחק של כ-15 ק"מ מצפון-מזרח להרלן (Heerlen) ו-20 ק"מ מצפון לאאכן.
לפי האטימולוגיה העממית מקור השם בכנסייה ששכנה במקום, והוקמה על ידי פרנקי ששמו היה גלו (Gelo).
כך ששם המקום הוא הלחם של Gelo ושל Kirche (כנסייה בגרמנית).
המקום שימש כמעבר על הנהר וורם כבר בתקופה הרומית.
בשנות השלושים של המאה ה-20 נתגלו במקום קברים מהמאות ה-6 וה-7. חרסים שהתגלו במקום בו ניצב השוק של היום, מעידים שראשיתה של העיר היה בראשית ימי הביניים.
גיילנקירכן מוזכרת לראשונה במקור משנת 1170 בשם Gelenkirken או Gelenkirchen, אך סביר להניח שהייתה התיישבות במקום עוד זמן רב לפני כן.
הדרך מאאכן לרוארמונד חצתה את הנהר כאן והמעבר היה מאובטח על ידי טירה.
בראשית המאה ה-13 הוזכרו לראשונה במקורות הרוזנים של גיילנקירכן.
המשפחה ישבה בטירה העתיקה ששכנה על עיקול הנהר וורם.
ב-1798 נכבש חבל הריין על ידי נפוליאון, שהקים את גשר האבן הראשון שחצה את הנהר.
ב-1918, לאחר מלחמת העולם הראשונה הוכרז חבל הריין כאזור מפורז והוא נכבש על ידי מדינות ההסכמה.
בין השנים 1918 – 1929 הוצבו בגיילנקירכן חיילי כוח הכיבוש הבלגים.
ב-1932 אוחד אזור גיילנקירכן עם מחוז היינסברג כדי ליצור את מחוז גיילנקירכן-היינסברג, כשגיילנקירכן הייתה לבירת המחוז.