tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לבסוף, מאמצי החיילים להחרים אספקה נתקלו בהתקוממות גרילה מקומית; איכרים שרפו את יבוליהם והשמידו את האספקה שלהם במקום לתת אותה לרוסים.
ברגע שהרוסים הגיעו לליבוניה, משקיפים ציינו חיילים תשושים גוררים עגלות משום שסוסיהם, שחיו על דיאטה של עלי אלון, נפלו מתים במאות מדי יום.
הקיסרית כעסה כל כך על אפרקסין שהיא הדיחה אותו מהפיקוד, ופתחה בחקירה של מעשיו.
היא העמידה את אלכסיי בסטוז'ב-ריומין, הקנצלר שלה וידידו של אפרקסין, למשפט בגין בגידה.
בסטוז'ב-ריומין הוגלה מאוחר יותר לאחוזותיו.
יליזבטה מינתה את ויליאם פרמור למפקד הרוסי החדש ובשנה שלאחר מכן הפלישה החלה מחדש.
לפרמור הייתה גישה שונה לחלוטין לגבי אספקת חייליו, והוא פיתח רשת נרחבת של מחסני אספקה מקומיים ומקורות מחוץ לגבול הרוסי.
זה, אמנם, גרר השמצות מצד אויביו הפוליטיים בסנקט פטרבורג, שטענו שהוא מבזבז את האוצר הקיסרי; עם זאת, פרמור היה מוצלח הרבה יותר ב-1758 ממה שקודמו היה ב-1757.
קרב דומשטאדטל היה קרב שנערך בין מלוכת הבסבורג לבין ממלכת פרוסיה בכפר המוראבי דומושוב נאד ביסטז'יצי במהלך המלחמה השלזית השלישית (חלק ממלחמת שבע השנים) ב-30 ביוני 1758, וקדם לו עימות קל בגונטרמוביצה (גונדרסדורף) ב-28 ביוני.
אוסטרים תחת פיקודו של מייג'ור גנרל ארנסט גדעון פון לאודון והמייג'ור גנרל יוזף פון שישקוביץ תקפו והשמידו שיירה שהובילה אספקה לצבא הפרוסי שצר על אולומואוץ.
הניצחון האוסטרי הציל את העיר ופרידריך השני, מלך פרוסיה, נאלץ לעזוב את מוראביה.
פרידריך השני, מלך פרוסיה, פלש למוראביה בתחילת מאי 1758 והטיל מצור על העיר המבוצרת אולומואוץ.
הוא קיווה שהצבא האוסטרי יבוא לעזרת המבצר והפרוסים יביסו אותו בקרב גדול במקום שייבחר על ידם.
אם הצבא האוסטרי לא יגיע, הוא יוכל לכבוש את המבצר תוך זמן קצר ולהשתמש בו כבסיס להגנה על שלזיה ולהגברת הלחץ על וינה.
פילדמרשל האוסטרי לאופולד יוזף פון דאון הכיר את כוחו של הצבא הפרוסי, ולכן נמנע מהתנגשות מכרעת.
במקום זאת, האוסטרים התרכזו בתקיפת קווי האספקה הפרוסיים ובגרימת נזק בהיתקלויות קטנות.
מגיני מבצר אולומואוץ נאבקו גם הם באומץ והחזיקו מעמד זמן רב יותר מכפי שציפה פרידריך.
אף על פי שעד חודש יוני המבצר היה על סף נפילה, כאשר חומות ההגנה נהרסו על ידי תותחים בשני מקומות, הפרוסים היו זקוקים נואשות לאספקה חדשה כדי שיוכלו להמשיך בלחימה.
פרידריך חשש ששיירות קטנות ונפרדות רבות המוגנות על ידי כוחות קטנים עלולות להיתפס בקלות על ידי האוסטרים, ולכן החליט שיש לשלוח שיירה אחת ענקית המוגנת על ידי כוח גדול וחזק.
האספקה לשיירה נאספה בשלזיה ובסוף יוני הגיעה לשטח מוראביה.
השיירה הייתה כה גדולה עד שלא היה סיכוי לשמור אותה בסוד.
היא כללה כ-4,000 עגלות עמוסות בציוד צבאי ולוותה בכ-2,500 ראשי בקר.
כשיצאה לדרך, היא השתרעה לאורך 45 קילומטרים.
השיירה הייתה מוגנת על ידי 10,870 חיילים בפיקודו של אוברסט וילהלם פון מוזל.
החלק החזק ביותר היה ככל הנראה חיל הפרשים שמנה 1,341 איש; בנוסף, היו לו שמונה גדודי חיל רגלים שהורכבו מטירונים ומוותיקים שהחלימו.
ברגע שלפילדמרשל דאון נודע על השיירה, הוא החליט שיש לעצור אותה ולהשמידה.
המשימה הוטלה על ארנסט גדעון פון לאודון ויוזף פון שישקוביץ.
לאודון המתין לאויב בגונטרמוביצה, כפר קטן בצפון מוראביה.
שישקוביץ, שתעה בדרך ביערות, היה אמור להגיע בעוד יומיים.
זו הייתה בעיה לא קטנה עבור לאודון, כיוון שלארבעת גדודי החי"ר שלו, רגימנט דרגונים, רגימנט הוסרים, סוללת ארטילריה וכוח של משמר גבול, היו רק כ-6,000 איש.
למרות זאת, הוא החליט לתקוף את הפרוסים מכיוון שאולומואוץ הייתה קרובה ולא היה זמן להמתין.
הוא ידע גם שחמישה גדודים של 20,000 חיילים פרוסים בפיקודו של לוטננט גנרל האנס יואכים פון ציטן מיהרו לעבר השיירה כדי לעזור למוזל.
השיירה הגיעה ב-28 ביוני מוקדם בבוקר.
האוסטרים החלו לירות לעבר העגלות המובילות.
גדוד פרוסי אחד התקדם כדי לברר את כוחו של האויב, אך הם הונסו על ידי הארטילריה האוסטרית.
הפרוסים גם הקימו סוללות ארטילריה בצד שלהם של הכביש והחלו לירות.
הם ניסו לתקוף את העמדות האוסטריות בשטח ההררי מספר פעמים, אך נהדפו בכל פעם מחדש.
הקרב נמשך כחמש שעות, אך לבסוף הפרוסים החלו לשלוט בשדה הקרב ולאודון הורה לאנשיו לסגת לעבר מוראבסקי ברון, מה שהם עשו ללא בעיות מיוחדות, מכיוון שלמוזל לא היו מספיק פרשים כדי לרדוף אחריהם.
אף על פי שלאודון נסוג ולא הצליח להשמיד את השיירה, אבדותיו היו קטנות בהרבה מאלו של הפרוסים.
עם זאת, הדבר היקר ביותר שהשיג היה זמן.
היסטוריונים מסוימים מציינים שלפרוסים היה סיכוי להצליח לו היו מקריבים חלק מהעגלות המפוזרות וממהרים מיד לאולומואוץ.
אולם, לא מוזל ולא ציטן, שהגיע לשיירה מספר שעות לאחר הקרב, ידעו על כוחותיו המתקרבים של שישקוביץ, ולכן החליטו להקדיש זמן לארגון מחדש של השיירה ולתיקון הנזקים.
הם המשיכו בדרכם ב-30 ביוני מוקדם בבוקר.
בינתיים, האוסטרים התכוננו למתקפה חדשה.
הם בחרו מקום פתוח בין דומושוב נאד ביסטז'יצי לנובה וסקה, שהיה מוקף גבעות ויערות, אידיאלי למארב.
כוחותיו של שישקוביץ הגיעו למקום ראשונים והמתינו לאויב ביערות בצד שמאל של הכביש.
לאודון היה אמור להגיע ממוראבסקי ברון מאוחר יותר, בעיצומו של הקרב, ולתקוף מהצד הנגדי, ובכך להגביר את הכאוס בקרב החיילים הפרוסים.
תחילה הגיע חיל החלוץ שמנה 4,850 חיילים ו-250 עגלות, אך שישקוביץ הניח להם לעבור.
הארטילריה האוסטרית פתחה בקרב כאשר הגוף העיקרי של השיירה עבר, מה שגרם לכאוס עצום בקרב העגלות.
חיל הרגלים של שישקוביץ נלחם בהצלחה בחיילים הפרוסים למרות נחיתות מספרית של 3 ל-1, וכאשר כוחותיו של לאודון הופיעו מהצד השני, תוצאת הקרב הוכרעה.
לאחר 7 שעות לחימה, השיירה הפרוסית הובסה.
אף על פי שמספרם הכולל של החיילים האוסטרים הלוחמים היה כ-12,000, הם איבדו (בגונטרמוביצה ודומושוב יחד) רק כ-680 מהם.
אבדות הפרוסים היו גבוהות הרבה יותר, אם כי מקורות שונים מציינים מספרים שונים.
האוסטרים טענו לכ-2,000 חיילים הרוגים, פצועים או נעדרים, ו-1,450 שבויים (כולל הגנרל פוטקאמר ו-40 קצינים נוספים), בעוד הפרוסים דיווחו רק על 2,701 חיילים הרוגים, פצועים, נעדרים ושבויים בסך הכל, אם כי הודו שהתקשו לספור אותם במדויק עקב הפיזור המוחלט של כוחותיהם לאחר הקרב.
האוסטרים תפסו גם 2,200 סוסים, בקר רב וחלק עיקרי מהציוד שהובל.
מכיוון שרבות מהעגלות ניזוקו במהלך הקרב, הם שרפו את כל מה שלא הצליחו לקחת עמם.
חלק מעגלות התחמושת פוצצו כחלק מחגיגות הניצחון.
חלק חשוב מהשלל היה 2 מיליון טאלר פרוסי (על פי חלק מהמקורות מדובר במיליון), אך המפקדים האוסטרים אפשרו לחייליהם לשמור מחצית מהסכום ורק היתרה הגיעה לקופת המדינה.
רק 250 עגלות מהחלוץ נמלטו, אך חלקן נתפסו על ידי חיילים קרואטים ליד סבאטי קופצ'ק, קילומטרים ספורים בלבד צפונית לאולומואוץ, וכתוצאה מכך רק 100–200 מהן הגיעו ליעדן.
חשיבות הקרב לעיתים מוערכת בחסר.
מספר הנפגעים בשני הצדדים לא היה גבוה כמו בקרבות בולטים אחרים באותה תקופה, אך אובדן האספקה לצבא הפרוסי היה בעל השלכות חמורות.
הוא השפיע משמעותית על דעתו של פרידריך בשאלה האם להמשיך במצור על אולומואוץ וזעזע את המחנה הפרוסי.
כאשר דאון הגיע לבסוף לעזרת אולומואוץ, נאלצו הפרוסים לנטוש את המצור על העיר מכיוון שהמחסור בתחמושת הפך את כיבושה לבלתי אפשרי.
קרבות גונטרמוביצה ודומושוב היוו את נקודת המפנה במאבק על מוראביה.
אנדרטה בשם "הצלב השחור" נבנתה מצפון-מזרח לדומושוב בשנת 1858 לרגל יום השנה ה-100 לקרב.
קיימת גם אנדרטה לחיילים שנהרגו בקרב מדרום-מזרח לגונטרמוביצה.
קרב דויראן הראשון היה קרב בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה, שהתחולל באוגוסט 1916 במסגרתו נכשלו כוחות מדינות ההסכמה בחזית בפיקודו של מוריס סראי בהבקעת קווי מעצמות המרכז באזור אגם דויראן, וזאת במטרה להקל על גזרת סלוניקי שהייתה תחת איום ממשי.
הבריטים והצרפתים תקפו מצידם את קווי מעצמות המרכז בגזרת אגם דויראן במטרה להקל על הלחץ בגזרות האחרות.
כוחות מעצמות המרכז התבססו על דיוויזיית הרגלים הצרפתית ה-17 הקולוניאלית בפיקודו של בריגדיר גנרל אוגוסט ג'רום ועל הדיוויזיה ה-26 הבריטית בפיקודו של מייג'ור גנרל מקנזי-קנדי.
בסך הכל מנו הכוחות 45,000 חיילי רגלים, ו-400 תותחים.
הצבא הבולגרי התבסס על דיוויזיית הרגלים השנייה "התראקית" בפיקודו של דימיטר גשוב וכוחות עזר מאוגדת הרגלים התשיעית "פלבן" בפיקודו של ולדימיר ואזוב.
מתקפת כוחות מדינות ההסכמה החלה ב-8 באוגוסט 1916 בארבע לפנות בוקר בהרעשה ארטילרית כבדה על קווי ההגנה הבולגריים.
ב-10, 15, 16 ו-19 באוגוסט ניסו טורי רגלים צרפתים ובריטיים להבקיע את הקווים הבולגריים, ונהדפו תוך מניין נפגעים גבוה.
ב-19 באוגוסט חזרו כוחות מדינות ההסכמה לקווי היציאה שלהם לאחר שספגו 3,200 הרוגים.
הבולגרים ספגו בקרבות 1,356 הרוגים.
במהלך ההפגזות הכבדות של כוחות מדינות ההסכמה חרבה העיר דויראן ותושביה נטשו אותה.
קרב דובריץ' (בבולגרית: Бой при Добрич, בספרות מכונה גם קרב באזארג'יק ) היה קרב במערכה ברומניה במלחמת העולם הראשונה, שהתחולל בראשית ספטמבר 1916 סמוך לעיר דובריץ' במסגרת ראשיתה של מתקפת הנגד של מעצמות המרכז בחזית, הסתיימה בניצחון בולגרי מובהק, והובילה לנסיגת כוחות מדינות ההסכמה מהאזור.
בשלהי אוגוסט 1916 פתחו הרומנים במתקפה נרחבת על קווי הצבא האוסטרו-הונגרי בגזרת טרנסילבניה, ואילצו אותם לסגת.
מעצמות המרכז איגדו כוחות גרמניים, בולגריים ועות'מאניים בפיקודו הכולל של אוגוסט פון מקנזן, ויצאו למתקפת נגד מכיוון בולגריה וצפונה לשטחי דרום דוברוג'ה, במטרה לרתק כוחות רומניים לאזור, ולהקל את הלחץ על האוסטרו-הונגרים בחזית הטרנסילבנית.
בראשית ספטמבר נפגשו הצדדים לשני קרבות מכריעים האחד בדובריץ' והשני בטוטראקן.
כוחות מעצמות המרכז התבססו הארמייה הבולגרית השלישית בפיקודו של סטפן טושב, ומנו 23 גדודי רגלים, 10 סוללות ארטילריה, 17 אסקדרוני פרשים
מדינות ההסכמה התבססו על הקורפוס ה-47 הרוסי בפיקודו של אנדריי זאיוֹנצ'קובסקי , ובתוכו דיוויזיית המתנדבים הסרבית הראשונה בפיקודו של סטבן האדז'יץ' , וכן מספר יחידות מהארמייה הרומנית השלישית בפיקודו של ניקולָאֶה ארגירֶסקוּ.
בסך הכל מנו הכוחות: 46 גדודי רגלים, 17 סוללות ארטילריה, 19 אסקדרוני פרשים.
הקרב החל ב-5 בספטמבר 1916 כאשר הכוחות של מדינות ההסכמה היו בעדיפות מספרית על יחידות מעצמות המרכז ונראה היה שיצליחו להדוף את הכוחות הבולגריים.
ב-6 בספטמבר הגיעה לאזור דיוויזיית הפרשים הבולגרית הראשונה בפיקודו של איוואן קולב ותקפה את קוויה האחוריים של דיוויזיית המתנדבים הסרבית הראשונה.
המתקפה הובילה לאנדרלמוסיה בשורות הסרבים אשר פתחו בנסיגה חפוזה משדה הקרב, שהובילה לאפקט דומינו בכל מערך הכוחות של מדינות ההסכמה ונסיגה חפוזה גם של כל הקורפוס ה-47 של האימפריה הרוסית, והכוחות הרומניים תוך מניין נפגעים גבוה מאד.
בקרב הכוחות הסרביים לבדם נמנו 8,539 הרוגים ופצועים.
ב-7 בספטמבר הורה הגנרל אנדריי זאיונצ'קובסקי על נסיגה כוללת מהאזור ותפיסת עמדות הגנה במולדובה.
קרב הייסטינגס נערך ב-14 באוקטובר 1066 מצפון להייסטינגס שבדרום-מזרח אנגליה, והיה אחד הקרבות המכריעים במהלך הכיבוש הנורמני של אנגליה.
בקרב לחמו הכוחות הנורמנים בהנהגת ויליאם הכובש, נגד הצבא האנגלו-סקסוני בהנהגת הרולד גודווינסון.
הקרב הסתיים בניצחון נורמני מכריע, שהוביל להשתלטות צבאו של ויליאם על אנגליה כולה תוך זמן קצר, ולסיום השלטון הסקסוני באנגליה.
ויליאם הוכתר למלך אנגליה ב-25 בדצמבר 1066, ומלכים נורמנים משושלתו שלטו על אנגליה במשך 88 השנים הבאות.
מותו של מלך אנגליה הערירי אדוארד המודה בינואר 1066, הוביל למאבק ירושה בין מספר טוענים לכתר האנגלי.
הרולד גודווינסון הוכתר למלך זמן קצר לאחר מות אדוארד, אך מייד התמודד עם שתי פלישות ימיות לשטח אנגליה, שנערכו כמעט במקביל – הראשונה בהנהגת אחיו טוסטיג גודווינסון והראלד השלישי מנורווגיה, ומיד אחריה פלישה נורמנית בהנהגתו של דוכס נורמנדיה, ויליאם הראשון (הכובש).
טוסטיג והראלד הובסו ונהרגו בקרב גשר סטמפורד ב-20 בספטמבר, אך כעבור שמונה ימים נחת צבאו של ויליאם בדרום אנגליה.
ב-14 באוקטובר נפגשו הצבא האנגלו-סקסוני והצבא הנורמני מצפון לעיר החוף הדרומית הייסטינגס.
בקרב ארוך ושקול, שנמשך משעות הבוקר כמעט עד רדת החשיכה, והוכרע רק לאחר שהמלך הרולד נהרג, הובס הצבא האנגלי, ושרידיו נמלטו משדה הקרב.
הכיבוש הנורמני שינה את פניה של אנגליה: התרבות הסקסונית והתרבות הצרפתית אוחדו אט-אט, והמערכת הפיאודלית הושלטה על אנגליה; השפה האנגלו-נורמנית הפכה לשפת המנהל והאריסטוקרטיה באנגליה; האצולה הסקסונית הישנה איבדה את נכסיה וכמעט נעלמה כליל; והעבדות באנגליה חוסלה.
אף שבאופן מסורתי נושאים הקרבות את שמן של עיירות ויישובים הנמצאים בסמיכות קרובה ביותר לשדה הקרב, ואף על פי שמספר יישובים היו קרובים יותר, נקרא הקרב על שם העיירה הייסטינגס.
בתקופה בה נערך הקרב, הוא כונה בכרוניקה האנגלו-סקסונית בשם "הקרב בעץ התפוחים הירוק"; 40 שנה לאחר מכן, נודע הקרב גם בשם "סנלאק" (Senlac), עיבוד נורמני-צרפתי למילה העתיקה מהשפה האנגלית "סנדלקו" (Sandlacu), שמשמעה "מי חול" או "אגם חול".
ייתכן גם כי זה היה שמו של ערוץ נחל שזרם באזור בו נערך הקרב.
אולם כבר ב-1087, כ-20 שנה לאחר הקרב, הוא הוזכר בספר יום הדין בשם "bellum Hasestingas", או "קרב הייסטינגס".
בשנת 911 חתם מלך הקארולינגים שארל התם על הסכם עם רולו, מנהיג ויקינגי, שלפיו ויתר שארל על העיר רואן ועל ערים אחרות בצפון צרפת שהיו כבר בידי הוויקינגים.
רולו ואנשיו ניאותו להתנצר, אימצו את התרבות המקומית, והחלו לעבד את הקרקע, וכך הפכה נורמנדיה לדוכסות שבראשה עמד הדוכס רולו, שהפך לווסאל של המלך, אך למעשה היה עצמאי לחלוטין.
בחלוף הזמן התפשטה הדוכסות מערבה.
ב-1002 נשא לאישה אתלרד השני, מלך אנגליה את אמה מנורמנדיה, אחות ריצ'רד השני, דוכס נורמנדי.
בנם אדוארד המודה, שבילה שנים רבות בגלות בנורמנדיה, הוכתר כמלך אנגליה ב-1042. מאחר שלאדוארד נותרה זיקה רבה לנורמנים, הוא מינה אנשי חצר, חיילים, ואנשי כמורה נורמנים לעמדות כוח, בייחוד בכנסייה, מה שהוביל לכינון אינטרסים נורמנים חזקים בפוליטיקה האנגלית.
ייתכן גם כי עקב היותו ערירי ומצוי בסכסוך עם גודווין, רוזן וסקס ובניו, עודד אדוארד את שאיפותיו של ויליאם, דוכס נורמנדיה לכס המלכות האנגלי.
מותו של המלך אדוארד השלישי ("המודה" / "המאמין") ב-5 בינואר 1066 והיעדר יורש ודאי לכתר, הובילו לסכסוך בין מספר טוענים לכס באנגליה.
הרולד גודווינסון שהיה רוזן וסקס, האדם העשיר והחזק ביותר מהאריסטוקרטים האנגלים, ובנו של גודווין, יריבו משכבר הימים של המלך אדוארד, נבחר כיורשו על ידי הוויטנגמוט, והוכתר למלך אנגליה על ידי הארכיבישוף מיורק, אילדרד.
מיד עם הכתרתו, קראו עליו תיגר המלך הראלד השלישי מנורווגיה וויליאם דוכס נורמנדיה, שכל אחד מהם שאף להחזיק בכתר האנגלי בעצמו.
ויליאם טען כי הרולד הבטיח לו את כס המלוכה (ככל הנראה ב-1052), תמורת עזרה שהעניק לו כשספינתו נטרפה מול חופי נורמנדיה.
אולם סיפור זה מוטל בספק, וגם אם היה אמת, הרי שאדוארד עשה זאת תחת לחץ, וחש חופשי להפר אותה.
מנגד, טענותיו של הראלד השלישי התבססו על הסכם שהתווה קודמו, מגנוס הראשון, עם מלך אנגליה הארדיקאנוט (מלך בין השנים 1040–1042), בו נקבע כי אם אחד מהם ימות ללא יורש, תעבור הירושה לאחר שימלוך על שתי המדינות.
ויליאם, וכך גם הראלד, החלו מייד בהכנות לפלישה נפרדת.
ב-1065, סולק טוסטיג מתפקידו כרוזן נורתמבריה על ידי המלך אדוארד בעקבות מרד מצד נתיניו.
הוא האשים את הרולד בכך שעמד מאחורי המרד ותמרן את אדוארד כנגדו.
משאיים עליו ציו של הרולד, הוא נע צפונה ופשט על מזרח אנגליה ועל לינקולנשייר, אולם שם הובס בידי צבאם של הרוזנים הצפוניים, אדווין ומורקיר.
לאחר מכן, כשנותרו בפיקודו רק ספינות בודדות, הוא ביקש מקלט בחצרו של מלך סקוטלנד, מלקולם השלישי, והחל בגיוס צבא חדש.
לאחר שהות קצרה בסקוטלנד, המשיך טוסטיג במסעו לנורווגיה, שם פגש את המלך הראלד השלישי.
בתחילת ספטמבר פלשו הראלד וטוסטיג לצפון אנגליה בראש צי, שכלל יותר מ-300 ספינות וכ-15,000 חיילים.
ב-20 בספטמבר הם ניצחו את צבאם המאולתר של הרוזנים הצפוניים הסקסוניים בקרב פולפורד ולאחר מכן כבשו את העיר יורק.
הצבא האנגלי והכנותיו של הרולד
הצבא האנגלו-סקסוני אורגן על בסיס מחוזי.
חיל הרגלים הורכב מאיכרים בעלי קרקעות שנקראו פירדים (Fyrds) – אלו שירתו תחת פיקוד המנהיג המקומי, בין אם זה רוזן, בישוף, או שריף.
הפירדים היו למעשה חיילי מיליציה, ובדרך כלל היו חסרי אימון צבאי וניסיון קרבי.
בסך הכול יכלו מלכי אנגליה לגייס במקרה הצורך כ־14,000 פירדים לצבאם.
בדרך כלל ארכה תקופת השירות של הפירדים לא יותר מחודשיים, למעט בעיתות חירום.
לרשות המלך האנגלי (וכמה מהרוזנים שלו) עמד גם משמר ראש אישי, שהורכב מלוחמים מקצועיים מאומנים ומצוידים היטב, שנקראו בשם האוסקרלים (Housecarls).
האחרונים קיבלו תשלום ולעיתים גם אדמות תמורת שירותם.
הפירדים, וכך גם ההאוסקרלים, היו לוחמים רגליים, ואחד ההבדלים ביניהם היה השריון העדיף של ההאוסקרלים.
נראה כי לצבא האנגלי לא היה מספר משמעותי של קשתים.
בעיתות חירום, כגון בזמן הפלישה הנורמנית לאנגליה, יכול היה המלך גם לקרוא לשירות צבאי כל אדם חופשי וכשיר.
השירות הצבאי של האחרונים הוגבל ליום אחד בתחומי המחוז שלהם בלבד, אשר אחרת היה כרוך בתשלום, אולם ערכן הצבאי של מיליציות אלו היה מוטל בספק, והן שימשו ככל הנראה בעיקר כחילות מצב במקומות ישוב מאוימים, או להגנה על החופים מפני פלישה ימית.
הרולד העביר מספר חודשים בחוף הדרומי של אנגליה יחד עם צבא גדול וצי בהמתנה לפלישה הצפויה של ויליאם.
אולם מאחר שמרבית צבאו הורכבה ממיליציות של איכרים שנדרשו לקצור את יבוליהם, שחרר אותם הרולד וכן את הצי שלו ב-8 בספטמבר.
לאחר שנודע להרולד על הפלישה של הראלד וטוסטיג הוא נחפז צפונה, כשהוא מקבץ כוחות בדרכו.
ב-25 בספטמבר הביס צבאו את הפולשים בקרב גשר סטמפורד, במהלכו נהרגו טוסטיג עצמו, ובן בריתו הראלד.
הצבא הנורווגי הושמד כמעט לחלוטין, ורק 24 מתוך 300 הספינות שלו הפליגו חזרה לנורווגיה, כשהן נושאות את שרידיו.
אולם הניצחון האנגלי בקרב הושג במחיר כבד, וצבאו של הרולד ספג במהלכו אבדות כבדות ונחלש מאוד.
בקיץ 1066 ערך ויליאם דוכס נורמנדיה הכנות אחרונות לפלישה לאנגליה.
הוא לא היה בטוח שיש ברשותו מספיק כוחות כדי להביס את הרולד לבדו, ולכן פעל לצרף כוחות נוספים מברטאן ומפלנדריה לצבאו כשכירי חרב.
בתמורה לשירותם, הבטיח ויליאם להעניק להם אדמות ותוארי אצולה באנגליה.
לפי המקורות הנורמנים הוא גם הצליח להשיג את תמיכתן הדיפלומטית של גרמניה, דנמרק ואיטליה.
ההיסטוריון הנורמני בן התקופה ויליאם דה פואטייה, טען כי ויליאם גם הצליח לגייס את תמיכת האפיפיור אלכסנדר השני במסעו לכיבוש אנגליה ובתביעתו לכתר האנגלי, אולם טענה זו איננה מופיעה במקורות נוספים.
ויליאם כינס את כוחותיו בסן-ואלרי-סיר-סום שבצרפת והתכונן לחצות את התעלה האנגלית ב-12 באוגוסט, אך הצליחה נדחתה משתי סיבות אפשריות: תנאי מזג אוויר בעייתיים או החשש מעימות עם הצי האנגלו-סקסוני.
ב-28 בספטמבר 1066, נחת ויליאם בחופי פבנסי, כפר קטן בחוף הדרום-מזרחי של מחוז מזרח-סאסקס בדרום אנגליה, ימים ספורים לאחר ניצחונו של המלך הרולד על הצבא הוויקינגי תחת המלך הראלד הרדראדה בקרב גשר סטמפורד.
מספר ספינות מהצי של ויליאם סטו ממסלולן ונחתו דרומית מפבנסי, שם לחמו נגד הפירדים המקומיים.
עם הגעתם לאנגליה הקימו חייליו של ויליאם מחנה מבוצר מעץ בהייסטינגס, והשתמשו בו כבסיס יציאה לפשיטות על האזורים הסמוכים לנקודת נחיתתם.
מספרם המדויק של כוחותיו של ויליאם והרכב צבאו אינם ידועים.
מסמך מהתקופה טוען כי לרשות ויליאם עמדו 776 ספינות, אשר ניתנו לו על ידי 14 אצילים נורמנים, אך ייתכן שמספר הספינות מתואר בהגזמה.
כך הדבר גם לגבי אומדנים שניתנו מסופרים בני התקופה, אשר נעים מ-14,000 ל-150,000 איש בצבאו של ויליאם.
מחצית מצבאו של ויליאם הורכבה מרגלים, והמחצית השנייה מפרשים ומקשתים במספר דומה.
סוג שריון הגוף הנפוץ בקרב החיילים הנורמנים היה שריון שרשראות, שהגיע לרוב עד קרסולם.
קסדותיהם היו ממתכת ובעלות מבנה דמוי חרוט, כולל רצועת מתכת להגנה על האף.
הפרשים והרגלים נשאו מגנים; חיילי הרגלים צוידו לרוב במגן עץ עגלגל מחוזק במתכת, ואילו הפרשים נשאו מגינים שצורתם מזכירה טיפה.
אף שהפרשים הנורמנים נשאו רמחים ארוכים, הם ככל הנראה לא עשו בהם שימוש במהלך הקרב, מאחר שתנאי הקרקע בהייסטינגס לא התאימו לכך.
הרגלים והפרשים הנורמנים צוידו בחרב ארוכה עם להב מחודד משני צדדיה.
הרגלים צוידו גם בכידון או בחנית ארוכה.
הקשתים צוידו בקשת פשוטה, ולמרביתם לא היה שריון גוף.
אף על פי שאין כל עדות לשימוש בקשת מוצלבת, בתיעוד המתואר בשטיח באייה, ויליאם דה פואטייה ומספר מקורות עתיקים נוספים מציינים כי הנורמנים השתמשו בהן במהלך הקרב.
לאחר שנודע למלך הרולד על הפלישה הנורמנית, זמן קצר לאחר ניצחונו בקרב גשר סטמפורד, הוא החל לנוע עם צבאו במהירות חזרה דרומה, כשהוא אוסף כוחות נוספים בדרכו.
הוא עצר בדרך בלונדון, שם שהה לפחות שבוע לפני קרב הייסטינגס.
ב-13 באוקטובר חנה צבאו של הרולד בגבעת קאלדבק, 13 קילומטרים מהמחנה המבוצר של ויליאם.
כמה דיווחים צרפתיים בני הזמן מציינים שהרולד ניסה להגיע להסדר פשרה עם הדוכס ויליאם, ושיגר אליו משלחת דיפלומטית, אך המשלחת כשלה במשימתה.
הרולד התכוון להפתיע את הצבא הנורמני הפולש, כפי שהפתיע את הכוח הפולש הנורווגי בקרב גשר סטמפורד, אך ניסיונו כשל הודות לסייריו של ויליאם שדיווחו לדוכס הנורמני על התקדמות הצבא האנגלו-סקסוני.
דיווחים סותרים מהמקורות ההיסטוריים מותירים את האירועים שקדמו לקרב בערפל, אך כולם מסכימים כי ויליאם הוביל את צבאו ממחנהו בהייסטינגס היישר לעבר הצבא האנגלו-סקסוני.
רשומות בנות התקופה אינן מוסרות מספר מהימן; כמה מקורות נורמנים, לדוגמה, מספקים מספרים מופרכים ביותר: המשורר רוברט וייס טוען בעבודתו "רומן דה רו", כי לרשות הרולד עמדו 400,000 חיילים, ואילו במקור הלטיני "שירים על קרב הייסטינגס" (Carmen de Hastingae Proelio), נטען כי היו 1,200,000 חיילים בצבא האנגלו-סקסוני.
מאידך, המקורות האנגלים מספקים לרוב מספרים נמוכים ביותר, ייתכן כדי להפחית ממידת התבוסה האנגלית.
כיום מציעים מרבית ההיסטוריונים מספר של בין 7,000 ל-8,000 חיילים תחת פיקודו של הרולד בהייסטינגס.
הצבא האנגלו-סקסוני התבסס כמעט כולו על חיל רגלים.
ייתכן כי חלק מהחיילים בני המעמד הגבוה רכבו על סוסים לאזור הקרב, אולם בקרב עצמו הם לחמו רגלית.
גרעין הצבא הורכב מהאוסקרלים, חיילים מקצועיים, אשר צוידו בשריון שרשראות, קסדת מתכת בעלת מבנה דמוי חרוט ומגן דמוי טיפה מוארכת.
נשקם העיקרי היה גרזן דני וכלי הנשק המשני, ששימש אותם אם נשבר הגרזן, היה חרב.
הם יצרו את השורות הראשונות של המערך הקרבי האנגלי.
מבנה זה, דמוי פלנקס, נקרא בשם חומת מגינים, משום שמגיני החיילים בשורות הראשונות היו צמודים זה לזה, ואולי אף חופפים, וכך יצרו חומה אנושית מבוצרת שקשה היה לחדור דרכה.
הפירדים שהוצבו בשורות האחוריות לבשו שריון קל יותר, וחלקם לא נשאו כלי נשק תקניים אלא אבנים, מקלות, קלשונים וכדומה, והיו מוכנים לתפוס את מקום הלוחמים הנופלים בשורות הקדמיות.
הקרב נערך בשטח קשה למעבר, 11 קילומטרים צפונית מהייסטינגס (כיום באזור העיירה באטל), בין שתי גבעות – קאלדבק (Caldbec) בצפון וטלהאם (Telham) בדרום, השוכנות על הדרך בין הייסטינגס ללונדון.
אזור שדה הקרב היה מיוער ברובו, עם ביצה ונחל בקרבת מקום.
צבאו של הרולד תפס עמדת מגננה חזקה בצורת פרסה סביב ראש גבעת סנלאק (Senlac Hill), כאשר גבו אל יער אנדרידה, ובכך חסם למעשה את הדרך ללונדון בפני הנורמנים.
העמדה השולטת שתפסו, העניקה לצבא הסקסוני יתרון ניכר על יריביהם, שנמצאו בשטח נחות טופוגרפית.
פני השטח המיוערים והביצתיים הקשו על הדוכס ויליאם לאגף את העמדה הסקסונית.
היערות עליהם נשענו אגפי הצבא האנגלו-סקסוני לא היו בלתי עבירים, אך הקשו על תנועת כוח גדול, בוודאי כשמדובר בפרשים כבדים.
לכן ויליאם ערך התקפה חזיתית על המערך הסקסוני.
הצבא הנורמני תקף במעלה הגבעה, בתוואי שטח שלא התאים למתקפת פרשים, עובדה שהקשתה על תנועתו ופגעה גם ביעילות של הקשתים הנורמנים וביכולתם לפגוע בכוחות האויב.
מרבית פרטי קרב הייסטינגס נתונים במחלוקת כתוצאה מהסתירה בין הדיווחים ההיסטוריים השונים אודות הקרב.
העובדות היחידות שאינן נתונות במחלוקת הן שהקרב החל בשעה 9 בבוקר, ב-14 באוקטובר 1066, ונמשך עד שעות בין הערביים.
דיווח של נורמני בן התקופה בשם ויליאם מז'ומייז', טען כי הדוכס ויליאם חשש מפני מתקפת פתע אנגלית על כוחותיו בלילה שקדם לקרב, ולכן החזיק את צבאו בכוננות במשך כל אותו לילה.
בבוקר 14 באוקטובר פרס הדוכס ויליאם את צבאו בתחתית הגבעה שעליה נערך הצבא הסקסוני.
הצבא הנורמני היה כנראה בערך באותו גודל כמו הצבא האנגלו-סקסוני, והורכב מהווסאלים הברטונים, הצרפתים והפלמים של ויליאם, יחד עם לוחמיהם.
הצבא נפרס בצורה שהייתה נהוגה בימי הביניים; הלוחמים הנורמנים, בפיקודו הישיר של ויליאם, נערכו במרכז, הברטונים, בפיקודו של אלן האדום ואודו, בישוף באייה ואחיו למחצה של הדוכס ויליאם, הוצבו באגף השמאלי, ואילו הצרפתים והפלמים בפיקודם של ויליאם פיצאוסברן (William fitzOsbern) ואֶסטָאס השני, רוזן בולון, תפסו את האגף הימני.
הקשתים הנורמנים נפרסו לפני הגוף העיקרי של הצבא הנורמני, כשמאחוריהם הוצבו יחידות הרגלים שנשאו חניתות וחרבות, ואילו הפרשים הוצבו מאחורי הרגלים ונשמרו ככוח עתודה.
מאופן ההיערכות של צבאו של ויליאם נראה שהוא תכנן לפתוח את הקרב במטחי חצים של הקשתים, שנועדו לרכך ולהחליש את האויב, ואחריהם נועדו הרגלים נושאי החניתות לתקוף את מערך האויב.
הפרשים היו אמורים להיכנס לפעולה רק בשלב מאוחר של הקרב, ולנצל את הפרצות שהבקיעו הרגלים והקשתים בשורות האויב, כדי למוטט את מערכו ולהכריע את הקרב.
הקרב החל בסביבות תשע בבוקר במטח חצים של הקשתים הנורמנים, אך חיציהם לא גרמו נזק ממשי לצבא האנגלי.
הסיבה לכך הייתה העובדה שהצבא האנגלו-סקסוני הוצב בעמדה שולטת במעלה הגבעה, והקשתים הנורמנים שנמצאו במורד הגבעה ירו את חיציהם כלפי מעלה.
כתוצאה מכך, פחתה עוצמת החדירה של החצים באופן ניכר, והם חלפו מעל ראשי האנגלים, או נתקעו במגינים של השורות הקדמיות של צבאם מבלי לגרום אבדות רבות.
בצד האנגלו-סקסוני, כאמור, היו מספר מועט של קשתים; רבים מהם לא עמדו בקצב הצעידה המהיר של צבאו של הרולד להייסטינגס, ואחרים נהרגו ככל הנראה בקרבות בפולפורד ובגשר סטמפורד.
מיעוט מספרם של הקשתים האנגלו-סקסונים יצר בעיה מסוימת לקשתים הנורמנים, שסבלו ממחסור בחצים, ולא יכלו להסתמך על יריביהם לצורך אספקת חצים לשימוש חוזר נגדם.
לאחר מטח החצים הפותח של הקשתים, פקד ויליאם על נושאי החניתות שלו לתקוף במעלה הגבעה את המערך האנגלו-סקסוני, והצבא הסקסוני קיבל אותם במטחי אבנים, גרזנים וכידונים.
חיל הרגלים הנורמני לא הצליח להבקיע את חומת המגנים הסקסונית, שנהנתה מיתרון הקרקע הגבוהה, והדוכס ויליאם, בהבינו זאת, שלח את הפרשים שלו לעזרתם.
אולם גם הפרשים, אשר דהירתם הואטה בשל שיפוע הגבעה, כשלו בהבקעת המערך הסקסוני, והברטונים, באגף השמאלי של הצבא הנורמני, סבו על עקבותיהם והחלו להימלט במורד הגבעה.
פאניקה החלה להתפשט גם בשורות הלוחמים הנורמנים, הצרפתים, והפלמים, בעקבות שמועה שהדוכס ויליאם נהרג.
בשלב זה פרצו מהמערך הסקסוני כמה מאות לוחמים, ופתחו במרדף אחרי יריביהם הנמלטים, כנראה בפיקוד אחד מאחיו של הרולד.
לא ידוע אם המרדף היה פעולה ספונטנית ביוזמה מקומית, או שהוא בוצע בעקבות הוראה של הרולד.
בכל מקרה, ברגע שהרודפים התרחקו מהגוף העיקרי של הצבא הסקסוני, ולא יכלו לתפוס מחסה מאחרי חומת המגינים, הם הותקפו על ידי הפרשים הנורמנים, שסבו על עקבותיהם, והושמדו.
בשעות הצהריים התרחשה ככל הנראה הפוגה בקרב; הנורמנים נסוגו משדה הקרב לתחתית הגבעה, כדי להיערך מחדש, ובכך אפשרו לסקסונים לפנות את גוויות אנשיהם ולסתום את הפרצות בשורותיהם.
נראה כי הדרך היחידה שנותרה לנורמנים לשבור את המערך הסקסוני הצפוף, הייתה לגרור אותם לצאת לעוד מרדפים כושלים, כדי להחליש את כוחותיהם.
כאן עולה השאלה האם ויליאם השתמש בטקטיקה של 'בריחה מדומה' במתכוון.
ויליאם דה פואטייה, הביוגרף של הדוכס ויליאם, טוען כי הוא ארגן שתי נסיגות מדומות מוצלחות בהשראת הנסיגה הראשונה, שבהן הפרשים הנורמנים תקפו את המערך הסקסוני, רק כדי להימלט לאחור לאחר מספר דקות, מובסים לכאורה.
קבוצה של לוחמים סקסוניים יצאה אחריהם בריצה, ומצאה עצמה, הרחק מחומת המגן הסקסונית, מוקפת באותם פרשים ומחוסלת.
יש חוקרים הטוענים כי סיפור "הבריחות המדומות" הופיע בכרוניקות העתיקות כדי לחפות על מנוסות אמיתיות של לוחמים נורמנים שהתרחשו במהלך הקרב, ולתרץ אותן, אולם מאחר שהמנוסה הראשונה (ה"אמיתית") של הלוחמים באגף הנורמני השמאלי לא הוסתרה.
אפשרות זו לא נראית סבירה.
בנוסף, קיים תיעוד על שימוש נורמני בטקטיקה זו בשלושה קרבות שונים במאה ה-11.
אף על פי שהמנוסות המדומות לא הצליחו לשבור את המערך הסקסוני, הן ככל הנראה דיללו את שורותיהם והביאו למותם של לוחמים מנוסים רבים, כשאת מקומם תפסו הפירדים.
בשלב זה הורה ויליאם לקשתיו לירות עוד מטח חצים, והפעם – במסלול תלול יותר, מעל חומת המגנים.
מיד לאחר שהחצים נורו, הסתערו הפרשים הנורמנים על שורות הסקסונים.
הקרב נותר עדיין מאוזן וללא הכרעה, עם נפגעים רבים בשני הצדדים; שני אחיו של הרולד, גירת' ולאופווין, נהרגו, ואילו הפרשים הנורמנים ספגו אבדות כבדות ורק רבע מתוכם נותרו כשירים ללחימה.
הנורמנים נסוגו כדי להתארגן מחדש, מה שגרם לחלק מהפירדים הסקסוניים לצאת למרדף נוסף אחריהם, ולהישחט בתורם על ידי הסתערות הפרשים הנורמנים הנותרים, שמצאה אותם לא מוגנים, והרחק מחבריהם.
לקראת סוף היום נחלש מאוד מערך ההגנה הסקסוני, עקב האבדות הכבדות שספג צבאו של הרולד, אך עדיין החזיק מעמד.
ויליאם חשש, שעם רדת הלילה הוא יאלץ לסגת עם צבאו, אולי אפילו חזרה אל הספינות.
שם יוכל רק להתפלל שהצי האנגלו-סקסוני, שהחל להתאסף בתעלה, לא יחסל את ציו בדרכו חזרה לנורמנדיה.
הוא החליט לצאת למתקפה אחרונה, והורה לקשתיו לירות מטחי חצים במסלול תלול על הצבא הסקסוני.
בחיפוי מטר החצים פתחו הפרשים הנורמנים בהסתערות נוספת במעלה הגבעה, כאשר החצים חולפים מעל ראשיהם ונוחתים על המגינים הסקסוניים.
בשלב זה של הקרב נהרג המלך הרולד.
בשטיח באייה, המתעד את האירועים שהובילו לקרב ואת קרב הייסטינגס עצמו, מתואר מותו של המלך הרולד באופן הנתון לפרשנות: בשטיח מופיעות שתי דמויות של לוחמים, אחד שנפגע בידי חץ שניקב את עינו, ולידו לוחם נוסף שנפגע בחרב, ומעליהם הכיתוב בלטינית: "כאן המלך הרולד נהרג".
אין זה ברור מי מהם מייצג את הרולד.
לפי תיאורו המפורט של רוברט וייס, נפגע הרולד בחץ מעל עינו הימנית, ניסה למושכו החוצה, ואז ספג פגיעה נוספת מפרש נורמני ונהרג.
ב-Carmen de Hastingae Proelio נכתב כי הדוכס ויליאם בעצמו קטל את הרולד, אפשרות שאיננה סבירה מאחר שמעלל כזה היה לבטח מתואר על ידי הסופרים והמשוררים הצרפתים.
אחת מהתאוריות שהופיעו לאחרונה טוענת כי פציעתו של הרולד מחץ הייתה תיאור אומנותי, שנועד לסמל את העיוורון שנגזר עליו כעונש אלוהי, ומסיבה זו הושמטה התקרית מכרוניקות בנות התקופה.
תאוריה אחרת מסבירה כי שתי הדמויות בשטיח באייה הן של המלך הרולד.
עם מותו של המלך הרולד, ושל שני אחיו שנהרגו קודם לכן, נותר הצבא הסקסוני ללא פיקוד והחל להתפורר.
פירדים רבים החלו לברוח משדה הקרב, מותירים מספר פרצות בחומת המגינים ומאפשרים לנורמנים לתקוף את המערך הסקסוני מאגפיו.
בעוד מרבית הלוחמים הסקסונים פתחו במנוסה, כשהפרשים הנורמנים דולקים אחריהם, התקבצו האנטרוסטיונס (חברי המשמר האישי של הרולד) סביב גופתו של הרולד, כדי להגן עליה, והמשיכו להילחם עד הסוף.
בסצנה האחרונה בשטיח באייה נראים הנורמנים רודפים אחרי הסקסונים והורגים בהם ללא רחמים.
מספר לוחמים סקסונים, שככל הנראה נמלטו משדה הקרב, תפסו עמדת הגנה אחרונה בתעלות בקרבת מקום.
בתקרית זו, אשר זכתה לכינוי "Malfosse", או "תעלה זדונית", נפצע קשות אֶסטָאס מבולון, בטרם הושמדו שרידי המגינים על ידי הפרשים הנורמנים.
הגורמים המרכזיים, שהובילו לתבוסת הצבא האנגלו-סקסוני בראשות המלך הרולד בקרב הייסטינגס היו: ראשית, העובדה שהוא התמודד מול שתי פלישות של כוחות זרים תוך פרק זמן קצר מאוד, זמן קצר לאחר שהרולד שלח הביתה את הכוחות, שהמתינו לפלישה הנורמנית בדרום אנגליה (ראשית ספטמבר).
שנית, לדעת חוקרים רבים, הרולד שגה כשנע דרומה בחיפזון עם כוחותיו המותשים, לאחר שנודע לו על פלישתו של ויליאם, ולא המתין כדי לאפשר לכוחותיו להתאושש וכדי לאסוף כוחות נוספים לקראת העימות עם הפולשים הנורמנים.
הם טוענים שחפזונו של הרולד נבע מרצונו לבלום את הנורמנים בקרבת החופים ולמנוע מהם להתקדם לעומק אנגליה.
בנוסף, נראה שהרולד לא בטח ברוזנים הצפוניים שלו, אדווין ומורקיר, ולכן נמנע מצירוף הכוחות שבפיקודם לצבאו.
במהלך הקרב עצמו, הגורם העיקרי לניצחון הנורמני, בנוסף למותם של המלך הרולד ובניו במהלך הקרב, היה חוסר המשמעת של הלוחמים האנגלו-סקסוניים הבלתי מנוסים, שהתפתו שוב ושוב לשבור את מערכם ולצאת למרדף אחרי יריביהם הנמלטים, ובכך איפשרו לפרשים הנורמנים לגרום אבדות כבדות לצבאם, ולהחליש את כוחו.
גורם אפשרי נוסף לניצחון, הייתה העובדה שצבאו של ויליאם, בניגוד לצבא הסקסוני, כלל מגוון של חיילות/זרועות (פרשים, רגלים וקשתים), ושיתוף הפעולה ביניהם (במיוחד ירי החצים של הקשתים הנורמנים, תוך כדי הסתערויות הרגלים והפרשים, אשר גרם אבדות ניכרות לצד הסקסוני) תרם לניצחון הנורמני.
אחד הנושאים הנתונים במחלוקת בקרב החוקרים של הקרב, היה התפקיד שמילאו הפרשים הנורמנים במהלכו.
מספר חוקרים מובילים, כולל דייוויד צ'ארלס דאגלס, פרנק סטנטון, ור.
אלן בראון, טענו כי הפרשים הנורמנים מילאו תפקיד מכריע בקרב הייסטינגס, וכי הקרב הוכיח את עליונות הפרשים על הרגלים באותה תקופה.
אולם בחינה של מהלכי הקרב, והעובדה שהוא התמשך זמן כה רב, סותרים את הטענה בדבר עליונות הפרשים הנורמנים.
אין מחלוקת על העובדה, שהמערך ההגנתי הצפוף של הרגלים הסקסונים, שנהנה גם מיתרון הגובה, הצליח לבלום הסתערויות חוזרות ונשנות של הפרשים הנורמנים, אף על פי שהצבא הסקסוני הורכב בעיקר מלוחמים בלתי מקצועיים.
הפרשים הצליחו לגבור על הרגלים האנגלו-סקסונים ולערוך בהם טבח, רק כאשר תפסו אותם בשטח מישורי פתוח, הרחק מהגוף העיקרי של הצבא הסקסוני, או בשלבי הסיום של הקרב, לאחר שהצבא הסקסוני החל להתפורר.
אילו צבאו של הרולד היה נשאר במגננה בעמדתו השולטת, ושומר על משמעת טקטית, ייתכן שהיה מצליח להחזיק מעמד עד רדת החשיכה, ואולי אף לכפות על ויליאם נסיגה.
האנגלים, בניגוד לנורמנים, יכלו להרשות לעצמם לסיים את הקרב ללא הכרעה.
צבאו של ויליאם נמצא בשטח עוין, ללא אפשרות לקבלת תגבורות או אספקה, בעוד שלהרולד, שנשען על תמיכת האוכלוסייה המקומית, היה קל יותר לגייס אספקה ותגבורות לכוחותיו.
במהלך הקרב, לא ניצל הדוכס ויליאם בצורה אופטימלית את היתרון העיקרי של צבאו על פני הצבא האנגלו-סקסוני – העובדה שצבאו של הרולד לא כלל כמעט פרשים וקשתים.
הוא הניח ליריבו לבחור את מיקום שדה הקרב, ולא ניסה לנצל את יתרון הניידות של פרשיו, כדי לכתר את הצבא האנגלי, ולכפות עליו נסיגה מעמדתו השולטת, או כדי לנסות לאגף אותו ולתקוף את עורפו.
במקום זאת, הוא התיש את כוחותיו בסדרת התקפות חזיתיות על המערך האנגלי הצפוף בראש גבעת הקרב.
רק חוסר המשמעת של לוחמי המיליציה הסקסונית, ומותם של הרולד ובניו, איפשרו לבסוף לוויליאם להכריע את הקרב, ולהביס את הצבא האנגלו-סקסוני.
ביום שלמחרת הקרב, כאשר הניצולים הסקסונים הבודדים הגיעו ללונדון, שמעה גית'יה, אמו של הרולד, על מות בנה.
הוא סירב, והכריז כי הרולד ייקבר על חוף האדמה עליה שמר.
ההיסטוריון האנגלו-סקסוני החשוב ויליאם מלמסברי (נולד ב-1095/96 ונפטר בערך ב-1143) כתב כי הרולד נקבר בכנסיית וולת'האם באסקס אותה הקים.
כמו כן, נוצרו עלילות שטענו כי הרולד לא מת בקרב, אלא ברח והפך לנזיר בעיר צ'סטר.
בעקבות קרב הייסטינגס, הוכר אדגר אתלינג, בנו של אדוארד הגולה, כמלך החוקי של אנגליה על ידי הוויטנגמוט, בתמיכתם של הרוזנים אדווין ומורקיר, איש הדת האנגלו-סקסוני סטיגנד, וארכיבישופי קנטרברי ויורק.
לפיכך, החל ויליאם לצעוד ללונדון.
הוא הביס צבא סקסוני שהתקיפו בסאת'ק, אך קצרה ידו מלהסתער על גשר לונדון, והוא צעד בדרך פתלתלה לעבר הבירה.
הוא הביס עוד כוחות סקסונים שנשלחו מלונדון, בטרם נכנעו בפניו המנהיגים האנגלו-סקסונים בעיירה ברקהמסטד.
קרב הייסטינגס היה ללא כל ספק קרב מכריע בכיבוש הנורמני של אנגליה.
הקרב עלה בחייהם של המלך הרולד, שני אחיו, ומרבית האצולה האנגלו-סקסונית.
גם לקרבות בפולפורד וגשר סטמפורד נודעה השפעה חשובה בצמצום כוחו הצבאי של הרולד, ובנטרול האיום הצבאי הנשקף מהצפון.
נוספת לכך העובדה של היעדר טירות באנגליה – שיכלו לשמש כמוקדי התנגדות מבוצרים – שהקלה על השתלטותו של ויליאם את אנגליה.
אולם התנגדות למלכה החדש של אנגליה לא איחרה לבוא.
מספר מרידות והתקוממויות פרצו ברחבי אנגליה בשנים 1067–1069, אותם הכניע ויליאם ללא רחמים.
גם מעבר לים החלו מתנגדים לקרוא תיגר על שלטונו של ויליאם.
הבולט מביניהם היה סוון השני, מלך דנמרק, אחיינו של קנוט הגדול (מלך אנגליה 1016–1035), שטען לכתר האנגלי.
ב-1069 שיגר סוון כוח פלישה לאנגליה, אך זה הובס בידי הנורמנים.
הכיבוש הנורמני שינה את פני אנגליה לעד.
ב-1085 הורה ויליאם לסקר את כל הנכסים האנגלים במה שכונה "ספר יום הדין".
קרב החווה הסינית הוא רצף של קרבות בין כוחות שריון וחי"ר של צה"ל לכוחות משוריינים וממוכנים של הצבא המצרי שהתרחש במערב חצי האי סיני סמוך לתעלת סואץ ולאגם המר הגדול, בין 15 ל-18 באוקטובר 1973, יומה העשירי עד יומה השלושה-עשר של מלחמת יום הכיפורים.
את המתקפות יזם המטכ"ל כדי להשתלט על הצירים "טרטור", "עכביש" ו"לכסיקון" והצמתים שביניהם.
האזור, שהיה בתפר (אזור לא מוחזק) בין הארמייה השנייה לארמייה השלישית המצריות, היווה את המסדרון (שכונה "מסדרון הצליחה") דרכו היה ניתן להעביר את גשר הגלילים וגשר הדוברות לקראת חציית התעלה מערבה.
הכוחות הישראליים התוקפים נתקלו בכוחות מצריים מאורגנים בהגנה ועדיפים כמותית וספגו בשל כך נפגעים רבים.
רק ביום הלחימה הרביעי הצליחו כוחות צה"ל לכבוש ולאבטח את הציר.
בחזית סיני צלחו כוחות הצבא המצרי את תעלת סואץ לכל אורכה ובשלושת הימים הראשונים כבשו רצועה בעומק של כ-10 קילומטרים לכל אורך התעלה.
הרצועה שנכבשה ונחלקה תחת פיקוד שתי הארמיות המצריות, עובתה וחוזקה בכוחות ארטילריה, חי"ר ושריון, וזאת במקביל למאמצי הלחימה מול כוחות צה"ל.
כוחות צה"ל בסיני, שמנו בראשית המלחמה 3 אוגדות משוריינות, ניסו החל משעותיה הראשונות להדוף את הפולש המצרי אך ספגו אבדות כבדות (כ-180 טנקים ומאות הרוגים, פצועים ונעדרים), ולא היו מסוגלים לעמוד בפני השטף המצרי שהתפרס על כל החזית, שהייתה באורך של כ-200 קילומטרים.
מאמץ אוגדתי נוסף להדיפת הצבא המצרי נערך ב-8 באוקטובר אך נכשל גם הוא, כאשר מאותו שלב ועד סוף המלחמה לא הצליחו כוחות צה"ל להדוף את המצרים מסיני.
ב-9 באוקטובר בערב ערך כוח טנקים מגדס"ר 87 סיור באזור החוף הצפוני של האגם המר הגדול ומוצב "מצמד".
הכוח לא נתקל בכוחות מצריים והאזור אותר כקו התפר בין הארמיות המצריות.
מ-9 עד 13 באוקטובר היו ערוכים כוחות צה"ל בהגנה על העמדות הקיימות בסיני והתעסקו בבניית הכוח לקראת הקרב הגדול הבא.
ההזדמנות הגיעה ב-14 באוקטובר, בו ביצעו המצרים מהלך התקפי גדול כדי להוריד את הלחץ מהצבא הסורי, שאיבד את יכולת הלחימה (הרעיון היה כי מתקפה מצרית תביא להעברת כוחות צה"ל מצפון לדרום, דבר שלא קרה).
המצרים ביצעו מתקפת שריון רחבה, אך זו נבלמה בהצלחה על ידי כוחות השריון של פיקוד דרום תוך הסבת אבדות כבדות (השמדה של 200–250 טנקים) לכוחות המצריים.
בצמרת צה"ל הוחלט שכישלון ההתקפה המצרית יוצר הזדמנות טובה לצליחת תעלת סואץ מערבה, מכיוון שהכוח העיקרי ממנו חששו בצה"ל הושמד או נפגע, וחשוב להזדרז ולהכות לפני שהמצרים יוכלו לשקם אותו.
תוכנית הצליחה כונתה "מבצע אבירי לב", והיא הוטלה על אוגדה 143 בפיקודו של אריאל שרון.
האזור בו היו מיועדים הכוחות לחצות את תעלת סואץ היה סמוך למוצב "מצמד", קרוב לנקודת החיבור בין תעלת סואץ לאגם המר הגדול.
האזור נבחר כתוצאה ממספר סיבות:
אזור הצליחה היה "קו התפר" בין הארמייה המצרית השנייה לארמייה המצרית השלישית, ובכך הווה נקודת חולשה במערך ההגנה המצרי.
האגם המר הגדול שמדרום לנקודת הצליחה היווה אגף מוגן לכוחות הצולחים הפגיעים.
בגדת התעלה המזרחית שבסמוך לאגם המר הוכנה מבעוד מועד סוללת עפר שנועדה להקל על צליחת הכוחות.
לרשות האוגדה עמדו שלוש חטיבות שריון (חטיבות 14, 421 ו-600), חטיבת הצנחנים 247 וכוחות נוספים שסופחו לאוגדה לקראת המבצע.
משימת הצליחה הוטלה על חטיבת הצנחנים 247, שתצלח את התעלה בסירות גומי ותבסס ראש גשר ממערב לתעלה.
במקביל, טנקים של חטיבת השריון 421 נשלחו לגרור את אמצעי הצליחה (גשר הגלילים, דוברות היוניפלוט והתמסחים) במהלך הלילה, כדי שיוכלו להשיקם למים, לחצות את התעלה ולחזק את אחיזת הצנחנים בגדה הנגדית.
על חטיבה 14 בפיקודו של אל"ם אמנון רשף הוטלה המשימה לפתוח את הצירים המובילים לתעלה ולכבוש את אזור "החווה הסינית", כדי שכוחות הצנחנים, השריון ואמצעי הצליחה יוכלו להגיע אל אזור הצליחה.
חטיבה 600 יועדה לביצוע התקפה באזור מיסורי, מצפון לאזור הצליחה ולחווה הסינית, כהסחה למבצע הצליחה.
"החווה הסינית" הוא השם שהשתרש בקרב חיילי צה"ל לחווה חקלאית מצרית בסיני, במקום החיבור בין תעלת סואץ לצפונו של האגם המר הגדול.
המתחם היה פרויקט חקלאי ניסיוני מצרי שהוקם בשנות החמישים בסיוע יפני, ונועד לפתח חקלאות בסיני ולספק תעסוקה לאוכלוסייה המצרית.
שמו של המתחם ניתן לו על ידי ראשוני חיילי צה"ל שכבשו אותו במלחמת ששת הימים.
החווה ננטשה ערב מלחמת ששת הימים, אך עדיין נותרו בה משאבות וציוד חקלאי שעליו היה כיתוב ביפנית.
החיילים, שסברו בטעות שהכיתוב בסינית, העניקו למתחם את הכינוי "החווה הסינית".
המים להשקיית השדות בחווה הועברו מתעלת המים המתוקים ממערב לתעלת סואץ, בתעלות ובצינורות מתחת לתעלה, ובחווה הוקמו בתי משאבות לקליטת המים.
במפת הקוד הצה"לית "סיריוס" נקרא אזור בתי המשאבות בשם "אמיר".
מצפון לחווה הסינית נמצא מתחם נוסף, בשם "מיסורי", עליו נערכו קרבות נוספים במהלך המלחמה.
החווה הסינית ניצבה ממזרח לציר האורך "לכסיקון", כאשר במקביל אליה מצידו המערבי נמתחו הצירים "נחלה", "שיק" ו"אושה" שהובילו לתעלת סואץ.
תוכנית הקרב באזור החווה הסינית
כיבוש אזור "החווה הסינית" הוטל על חטיבת השריון 14 בפיקודו של אל"ם אמנון רשף.
משימת החטיבה הייתה לכבוש את אזור החווה ולפתוח את הצירים המובילים לתעלה, כדי שכוחות הצנחנים, השריון ואמצעי הצליחה יוכלו להגיע אל אזור הצליחה.
לאחר כיבוש החווה הסינית הייתה אמורה חטיבה 14 לצלוח את התעלה מערבה, לאחר שחטיבה 600 תתפוס את אזור החווה.
לקראת מבצע אבירי לב צורף לחטיבה גדוד הטנקים 407 מחטיבה 600 וכוחות חי"ר שלא היו חלק אורגני מהחטיבה.
ערב המבצע עמדו לרשות החטיבה ארבעה גדודי טנקים (סך הכל כ-95 טנקי מגח) וכשלושה גדודי חי"ר:
גדוד 79 בפיקוד סא"ל עמרם מצנע (22 טנקים)
גדוד 184 בפיקוד סא"ל אברהם אלמוג (21 טנקים)
גדוד סיור 87 בפיקוד רס"ן יואב ברום (22-18 טנקים)
גדוד 407 בפיקוד סרן שעיה בייטל (30 טנקים)
יחידה 424 (סיירת שקד) בפיקוד סא"ל משה ספקטור
גדוד סיור ונ"ט 582 מחטיבת הצנחנים 317 בפיקוד רס"ן נתן שונרי
"כוח שמוליק" בפיקוד רס"ן שמוליק ארד אשר מנה שתי פלוגות צנחנים - האחת מגדוד 202 והשנייה מגדוד 890
פלוגת צוערים מקורס קציני חי"ר בפיקוד יצחק זמיר שכונתה "כוח זמיר".
לפי המודיעין שנמסר לחטיבה, הכוח המצרי באזור כלל את דיוויזיית החי"ר 16 ודיוויזיית השריון 21, שספגה אבדות כבדות בקרבות ב-14 באוקטובר.
תוכנית חטיבה 14 הייתה לנוע מדרום למתחם עד לציר "לכסיקון" (כביש לאורך תעלת סואץ ובמרחק כ-1 ק"מ ממנה), משם לנוע צפונה על הציר, באזור התפר בין הארמיות המצריות שנתגלה ב-9 באוקטובר, עד החווה הסינית.
במהלך שעות היום של 15 באוקטובר נערכו הכוחות לקרב ובחטיבה נערכו תדריכים לקראת הקרב ברמת החטיבה והגדודים.
כניסת חטיבה 14 לחווה הסינית
את תנועת חטיבה 14 הוביל גדס"ר 87, שהכיר את האזור מהסיור שערך ב-9 באוקטובר.
אחריו נעו מפקדת החטיבה וגדודי השריון.
כוחות החי"ר (סיירת שקד, כוח "שמוליק", גדס"ר 582), שנעו בזחל"מים היו איטיים יותר ונעו לאחר גדודי השריון.
בשעה 20:00 הגיע גדס"ר 87 לציר "לכסיקון", כשני קילומטרים מדרום למוצב "לקקן", והחל בתנועה צפונה.
גדודי השריון הגיעו לציר עד שעה 20:44 ואילו סיירת שקד וגדס"ר 582 (שהיווה כוח עתודה ואבטח את החטיבה מדרום) הגיעו בשעה 21:07 ו-22:31 בהתאמה.
גדס"ר 87 הגיע לצומת "טרטור"-"לכסיקון" מבלי שנתקל בהתנגדות והתפצל ל-3 כוחות: פלוגה ב' המשיכה צפונה ופנתה מערבה לציר "שיק".
הכוח נתקל בכמות גדולה של רק"מ (רכב קרבי משוריין) ופתח באש.
פלוגות א' ו-ג' נעו מערבה אל עבר מעוז "מצמד" בצירים "נחלה" ו"טרטור".
גדוד 79 יחד עם טנק המח"ט הגיע בשעה 21:06 לצומת "לכסיקון-שיק", והמשיך לנוע משם צפונה לעבר ציר "אושה", שהיווה את הגבול הצפוני לתחום ההתרחבות של ראש הגשר הישראלי.
אל מול הגדוד עמד כוח מצרי גדול שכלל שריון, ארטילריה ומשמידי טנקים, יחד עם כוחות חי"ר שהיו מצוידים ברקטות נ"ט ובטילי נ"ט אישיים.
גדוד 79 פתח באש ראשון על הכוחות המצריים המופתעים והשמיד מטרות רבות, אך המצרים התעשתו ופתחו באש על הגדוד.
הקרבות התנהלו לעיתים בטווחים של מטרים ספורים.
אחד המ"פים נהרג, טנק מ"פ אחר נפגע, והלחץ על הגדוד גבר.
טנקים החלו להיפגע, ורק מחצית מהטנקים הצליחו לחצות את הצומת.
הגדוד, עם 11 טנקים, התמקם כקילומטר צפונית מזרחית לצומת "לכסיקון-שיק" (סגול 140).
לאחר כקילומטר בציר "נחלה", בשעה 21:52, נפגע זחל"ם המ"פ ו-9 לוחמים נהרגו.
הכוח החל לפנות את נפגעיו ופצועים נוספים מטנקים שנפגעו באזור הצומת.
אחרי השעה 21:00 החלו טנקי חטיבה 18 המצרית ללחוץ על גדוד 79 מצפון.
הגדוד שנותר עם כ-10 טנקים, נסוג דרומה ונערך עם גדוד 184 באזור ציר "שיק".
במהלך הנסיגה נהרג הקמב"צ, והמג"ד עמרם מצנע נפצע.
סגנו של מצנע, נתן בן ארי, תפס פיקוד על הגדוד.
שאר הכוחות היו באזור הצומת, ניהלו אש מול הכוחות המצרים באזור, וניסו לחלץ נפגעים.
סמוך לחצות תקפה חטיבת השריון 14 המצרית מצפון.
גדוד 79 וגדוד 184, שהיו תחת לחץ כבד, הצליחו לבלום את המתקפה.
בהמשך הלילה התקדם גדוד 79 צפונה עד לסגול 136 על מנת לפנות פצועים, כשגדוד 184 מחפה עליו.
בבוקר, אחרי השעה 7:00 תקפה חטיבת השריון 1 המצרית מצפון ונבלמה.
גדוד 79 פינה את פצועיו ל"לקקן".
בשעות הבוקר תקפו המצרים את הגדוד מספר פעמים ונהדפו.
הקרב בצומת התנהל בטווחים קרובים ונמשך כל הלילה.
בשעה 22:30 הגיע גדוד הצנחנים 582 לציר "לכסיקון", השאיר פלוגת תול"ר באבטחה לכיוון דרום, והמשיך לכיוון הצומת.
המח"ט, אל"ם אמנון רשף, צירף את הטנקים מגדוד 407 לגדס"ר 582 והורה לנתן שונרי להתארגן ולתקוף את הצומת.
פלוגת טנקים מגדוד 599 (חטיבה 421) שליוותה את הצנחנים נכנסה לצומת "טרטור"-"לכסיקון" מדרום וספגה אש.
בשעה 2:09, לאחר ריכוך ארטילרי כבד, נע גדס"ר 582 עם הטנקים מגדוד 407 במטרה לכבוש את הצומת, אך ההתקפה נכשלה עקב מכת אש קשה של שריון מצרי שהיה מחופר היטב בצומת, והכוח החל לפנות את נפגעיו.
המח"ט ניסה לתקוף את הצומת שוב, הפעם ממערב למזרח עם שתי פלוגות גדס"ר 87 שהיו סמוך לתעלה באזור "מצמד".
הגדוד החל לתקוף את הצומת לאחר השעה 3:00, ספג אש מטווח קצר ונעצר.
המג"ד יואב ברום נהרג ושני מ"פים נפצעו.
כוח הצנחנים נכנס למעשה למערך ההגנתי של גדוד 16 המצרי שהיה ערוך מצפון לציר "טרטור".
שני טנקים וכמה זחל"מים נפגעו ושאר הלוחמים נחלצו ברגל ובזחל"מים הנותרים דרום-מזרחה לכיוון ציר "עכביש".
הסמח"ט סא"ל איתן אריאלי עם פלוגת טנקים מגדוד 407 נשלח לחילוץ בשעה 5:30, וכשהגיע לצומת נתקל באש ושלושה טנקים נפגעו.
גדודי הטנקים 599 מחטיבה 421 ו-409 מחטיבה 600 נקראו למשימה.
בסביבות השעה 9:00 בבוקר החליט המח"ט לתקוף את הצומת ממספר כיוונים בו זמנית.
כוחות החטיבה התמקמו מחדש לאבטחת האזור.
למרות שציר "טרטור" לא נפתח לתנועת כוחות ישראלים במשך הלילה, הצליחו הכוחות הצולחים להגיע לתעלה ולחצות אותה ללא כל פגע.
חטיבת הצנחנים 247 בפיקוד דני מט עברה בציר "נחלה" ללא בעיה והגיעה לתעלה.
בשעה 1:22 ירדו סירות הגומי הראשונות של החטיבה למים וכעבור 9 דקות דיווחו "אקפולקו", לאחר שחצו את התעלה והגיעו לגדה השנייה.
הצירים החסומים מנעו את העברת גשר הגלילים ודוברות היוניפלוט לתעלה, אך דוברות מסוג "תמסח" הצליחו להגיע לתעלה ולהעביר על גביהן גדוד טנקים ראשון מחטיבה 421. למרות זאת, נמשך הצורך בהרחבת מסדרון הצליחה בשל הצורך בגשרים קבועים שיוכלו להעביר חטיבות נוספות לצד המערבי של תעלת סואץ.
בקרב על ה"חווה הסינית" בלילה זה נהרגו 122 חיילים מחטיבה 14 ומהכוחות שסופחו אליה, רובם בצומת "טרטור"-"לכסיקון".
בסיום הקרב נותרו בחטיבה 14 35 טנקים תקינים.
בעקבות אי-הצלחתה של אוגדה 143 לפתוח את ציר "טרטור" לתנועת כוחות, החליט מפקד החזית, רא"ל בר-לב, להטיל על אוגדה 162 את המשימה.
בתחילה נשלחה חטיבה 217 לתקוף את הכוחות המצרים ממזרח, ולאחר מספר ניסיונות כושלים עצרה החטיבה במקומה.
המערך המצרי כלל חוליות סאגר רבות, ולכן החליט מפקד האוגדה לתקוף את המערך בלילה על ידי כוחות חי"ר.
בליל 16 באוקטובר קיבל גדוד 890 של הצנחנים, בפיקודו של יצחק מרדכי, שינוי משימה על ידי המח"ט עוזי יאירי, והוטס במסוקים מרפידים לקרבת "ציר עכביש" הסמוך לחווה הסינית.
בשל בעיות של משקל יתר במסוקים הורד ציוד רב וחשוב מהמסוקים ובו גם המרגמות הכבדות, שנשלחו במשאיות, במקום זאת, אל שטחי הכינוס.
למפקדי הכוח נאמר שעליהם להיכנס לשטח ולטהרו מחוליות "ציידי טנקים" המצוידים בטילים, אשר מסתובבות בשטח ומפריעות למעבר הכוחות ב"ציר טרטור".
על פי סרטו התיעודי של ניר טויב "החווה הסינית - רשומון" יש מחלוקת האם ראשי הפיקוד ידעו כי במתחם נמצאים כוחות מצרים גדולים, או - כפי שידוע עד כה, שלמקבלי ההחלטות היה מידע רק לגבי חוליות בודדות, כך שהכוח שנשלח, גדוד 890, יכול להתמודד מולן.
ב-17 באוקטובר, בשעה 1:00 בלילה, יצא גדוד 890 בפיקוד מרדכי למשימתו כאשר הוא סורק את השטח בפריסה רחבה של שלוש פלוגות הגדוד.
מאחוריו נע חפ"ק המח"ט יאירי, ובו סגנו סא"ל ליפקין-שחק וקציני צנחנים שסופחו אליו ובהם סרן נחמיה תמרי ורס"ן אבנר חרמוני, מפקד סיירת צנחנים לשעבר.
בשעה 3:00 בלילה לערך, נתקלו הצנחנים בכוח חטיבתי ערוך ומצויד, שהלם בהם בירי מקלעי גוריונוב, ירי בכינון ישיר של תותחי נ"מ, ירי טנקים ופצצות מרגמה.
פלוגת נגמשים "כוח במבה" בפקוד סגן שלמה גורן, יועדה לחילוץ הצנחנים בצומת עכביש-טירטור.
מיד עם התקלות הצנחנים התחילה פעולת החילוץ שנתמכה עם עלות השחר על ידי גדוד 100 וכוחות אחרים.
עד מהרה היו רוב חיילי הכוח פצועים או הרוגים, והקרב הפך למאמץ נואש לפינוי הפצועים, אשר גרם לפצועים והרוגים נוספים.
לחילוץ הנפגעים נשלח גדוד 100 בפיקודו של אהוד ברק, שהורכב מאנשי מילואים ששבו מחוץ לישראל בזמן המלחמה.
הציוד של הגדוד הורכב במהירות ממחסני החירום, וכלל שתי פלוגות של טנקים מסוג "פטון", פלוגת טנקים מסוג "צנטוריון" ופלוגת חרמ"ש.
כאשר גדוד 100 התקרב לאזור הלחימה, לבקשתו של ברק, כוח הצנחנים של מרדכי הפעיל רימון עשן כדי שניתן יהיה לזהות את מיקומו.
הגדוד של ברק זיהה את העשן והסתער חזיתית על כוחות המצרים.
מנגד, המצרים הגיבו במטח טילי "סאגר" מהאגף ובירי טנקים מהחזית.
ההסתערות של גדוד 100 נבלמה.
הטנקים שלא נפגעו חיפשו עמדות הגנה וחיפו על פינוי הפצועים של כוח הצנחנים לתעלה עורפית.
לברק עצמו אזלה התחמושת, הוא וחייליו החלו לזרוק רימוני יד על מנת לעכב את החיילים המצרים שהתקדמו לכיוונם.
הגדוד איבד חמישה טנקים ושני נגמ"שים.
לאור זאת נסוג הגדוד לאחור.
עם שחר נשלח גדוד 142 מחטיבה 217 מדרום מערב לכוח הצנחנים כדי לחפות על חילוץ הפצועים וההרוגים.
בקרב זה נהרגו 43 חיילים לגדוד הצנחנים, ולמעלה ממאה נפצעו.
לכוחות השריון היו 10 הרוגים, 20 פצועים ו-4 נעדרים.
הכוח התוקף נסוג לאחר 17 שעות של קרב.
בשעות הבוקר נשלחה חטיבת שריון 600 מערבה לעבר ציר "טרטור" על מנת לפגוע בכוחות המצרים החולשים עליו.
גדוד 409 התמקם מצפון לציר ואבטח אותו מפני המערך המצרי מצפון, ואילו גדוד 410 גרר את גשר הגלילים דרך ציר "טרטור" שזה עתה נכבש.
בשעות הצהרים יצאו שתי חטיבות השריון, 600 ו-14 להתקפה צפונה כנגד המערך המצרי, על מנת להרחיב את הפרצה שבין שתי הארמיות.
בשעות הצהרים תקפו לוחמי יחידה 424 ("סיירת שקד") ויחידה 88 את מתחם החווה הסינית וכבשו אותו כמעט ללא התנגדות אויב.
הכוח הישראלי התוקף נהדף פעמיים בקרבות קשים וממושכים מבלי שהשיג את היעדים.
בניסיון השלישי נכבש המתחם ללא התנגדות של הכוחות המצריים שנסוגו ממנו עוד בטרם הקרב.
ב-16 באוקטובר ועוד בטרם נכבש המתחם צלחה חטיבת הצנחנים של דני מט וחטיבת השריון 421 את התעלה באמצעות סירות גומי ודוברות טנקים (תמסחים).
לאחר תחילת הצליחה התעורר צורך דחוף להרחיב את המסדרון לאזור הצליחה, כדי שלא לסכן את הכוחות שכבר צלחו בניתוקם וכדי לאפשר את המשך הצליחה.
מטעם זה ככל הנראה נשלח כוח הצנחנים שהעסיק את המצרים ואיפשר את מעבר הכוחות החיוניים על הציר ומבחינה זו הקרב השיג את מטרתו.
מנגד, יש הטוענים שהמשימה נכשלה, מאחר שהכיבוש לא הושג אלא בניסיון השלישי ומאחר שהקרב השני לא תוכנן במאפיינים של קרב הסחה שבו מועסק האויב.
לאחר כיבוש החווה הסינית ב-18 באוקטובר הונח גשר הגלילים והתווסף לגשר הדוברות שהותקן יום קודם לכן.
בכך נשלמה מלאכת הנחת אמצעי הצליחה.
מספר לוחמים, רובם קצינים, קיבלו עיטורים על תפקודם בקרב של גדוד 890, אולם גם לגביהם קיימת מחלוקת.
בין מקבלי העיטורים מפקד גדוד 890 של הצנחנים סא"ל יצחק מרדכי שהוענק לו עיטור העוז על לחימתו בקרב זה, וכן על כך ששיקם את גדודו והמשיך להובילו בלחימה, לסגנו של מרדכי, רס"ן יהודה דובדבני הוענק עיטור המופת ולרס"ן אלי שורק, מפקד פלוגה בגדוד, הוענק עיטור העוז.
קרב דרפאנה נערך ב-249 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפונית הראשונה, בין ציי הרומאים והקרתגים.
דרפאנה (Δρεπάνη, Drepanum), כיום טרפאני (Trapani), היא עיר נמל בקצה המערבי של סיציליה.
הקרב הסתיים במפלת הרומאים, אך היה הניצחון הימי הגדול היחיד של הקרתגים משך המלחמה כולה.
בשנת 250 לפנה"ס, השנה הארבע-עשרה למלחמה, החליטו הרומאים לנסות זו הפעם השלישית להכריעה על ידי פלישה לאפריקה.
שני הניסיונות הקודמים, (ב-255 וב-253 לפנה"ס), נכשלו.
בידי הקרתגים נותר שני בסיסים ימיים חזקים במערב סיציליה, ערי הנמל ליליבאיון ודרפאנה, ולכן פנו הרומאים לכיבושן, כדי לסלק תחילה את האיום מעורפו של הצבא העתיד לנחות ולהילחם באפריקה.
ניסיונם להכריע את ליליבאיון במצור לא צלח; הקרתגים נלחמו בכל כוחם להגנת מאחזיהם האחרונים באי, והאבדות בקרב צוותי אוניות המלחמה הרומאיות שגויסו למלאכת המצור היו גדולות מאוד.
בהוראת הסנאט נאספו ונשלחו מיד אל סיציליה עשרת-אלפים חותרים ומלחים חדשים, כדי לשמור על מוכנותו של הצי המלחמתי החונה בליליבאיון.
הקונסול פובליוס קלאודיוס פולכר (Publius Claudius Pulcher), שקיבל את הפיקוד על הצבא בחלוף שנה למצור (249 לפנה"ס), סבר כי השעה כשרה להנחית התקפת פתע על דרפאנה.
הוא שקל ומצא, כי הקרתגים בדרפאנה אינם יודעים על הגעת התגבורת ועל כן משוכנעים כי אוניות הרומאים אינן כשירות ללחימה בים מחוסר צוותים ולא נשקפת מהן סכנה מיידית.
פובליוס קלאודיוס בחר את מיטב הלוחמים בצבא להיות חיילי-צי באוניות, ותכנן לפרוץ אל הנמל עם שחר ולכבוש את העיר בהפתעה.
בחצות הליל יצאו מליליבאיון 123 אוניות מלחמה רומאיות מבלי שהאויב ירגיש בכך ועשו דרכן במערך טורי לאורך החוף לעבר דרפאנה.
כשעלה השחר הבחינו הצופים בדרפאנה בצי הרומאי המתקרב ומיהרו להזעיק את אדרבעל, מפקד כוחות הצי והצבא בעיר.
אדרבעל המופתע חשש כי הצי הרומאי יסגור על אוניות הקרתגים העוגנות בנמל, ומבלי לאבד זמן יקר אסף במהירות את החותרים והמלחים והזעיק את החיילים השכירים מן העיר.
לאחר שעודד את רוחם ופירט באוזני מפקדי האוניות את תוכניתו, יצא בראש טור אוניותיו מן הנמל.
ממש באותה שעה, מעברו השני של פתח הנמל, שטו ונכנסו פנימה האוניות הראשונות של הטור הרומאי.
פובליוס קלאודיוס, שאונייתו נמצאה במאסף הטור הארוך מחוץ לנמל, הבחין להפתעתו ממרחק בקרתגים החומקים אל לב ים, ומיד פקד על כל אוניותיו לפנות לאחור.
פנייתן הפתאומית של אוניות החלוץ, בעוד חברותיהן עושות דרכן לתוך הנמל, יצרה מהומה בחלקו הקדמי של הטור הרומאי.
בשל המקום הצר התנגשו האוניות אלה באלה, וצעקות המלחים ופקודות הקברניטים נתערבבו בקול נפץ המשוטים הנשברים.
פובליוס, שמתקפת הפתע שתכנן נכשלה, סב גם הוא לאחור, הוביל את טור אוניותיו במקביל לחוף, והחל לערוך אותן בשורה חזיתית כשירכתיהן אל היבשה וחרטומיהן פונים אל מול האויב המתקרב.
אדרבעל היטיב לנצל את העמדה הנחותה של האוניות הרומאיות.
הוא סידר את אוניותיו בשורה חזיתית אל מול המערך הרומאי, ובעצמו איגף עם עוד חמש אוניות את שמאלו של המערך הרומאי, כדי למנוע מפובליוס ואוניותיו לחמוק אל לב ים.
בעוד האוניות הרומאיות ממתינות לחברותיהן ונערכות לקרב, פקד אדרבעל על מפקדי אוניותיו להתקדם לעבר האויב מבלי לתקוף, כדי להוסיף ולדחוק את הרומאים אל החוף.
משניתן האות לקרב בשני המחנות, הסתערו האוניות חרטום-אל-חרטום וניסו להכריע אחת את יריבתה בלוחמת סיפונים.
ראשיתו של הקרב הייתה שקולה, משום שחיילי-הצי בשני הצדדים היו מטובי האנשים בחילות היבשה, אך עד מהרה עבר היתרון לקרתגים.
האוניות הרומאיות נלחמו כשגבן לחוף, ובהיעדר מרחב תמרון לא יכלו לסגת לאחור בעת הצורך מחשש שיעלו על החוף.