tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרובה שירת בצבא האמריקני בזמן מלחמת וייטנאם והיה שיפור ניכר על הגאראנד.
החיילים הגיבו בהתלהבות רבה לרובה החדש, וראו אותו בחיוב גם אחרי שהחלו לצייד את הכוחות ברובה M-16 החל מ-1964.
כוחו של הרובה, שירה קליעים בקליבר 7.62 מ"מ נאט"ו, היה חזק למדי.
כוח העצירה שלו נגד חיילי אויב היה מצוין והוא יכל לחדור בקלות יחסית מחסות רכים (כגון צמחייה, בקתות מעץ וכו).
מעלתו העיקרית של ה-M14 הייתה אמינותו.
הרובה עמד בתנאים קשים של לחות והמשיך לתפקד גם בבוץ ובגשמים של הג'ונגל הדרום-אסיאתי.
לרובה היו גם מספר חסרונות.
העיקרי שבהם היו משקלו הרב ואורכו הגדול, שהקשה את התמרון איתו בצמחייה עבותה.
חיסרון נוסף היה הקת מעץ, שנטתה להתנפח ולהתרחב עקב הלחות.
כדי לפתור את הבעיה ייצרו בארצות הברית קתות מפיברגלאס, אך עד שהושלמה הספקתן, רוב רובי ה-M14 יצאו משירות.
בעיה נוספת של הרובה הייתה שבגלל הקליבר שנבחר וכוח האש הרב שלו, הירי איתו במצב אוטומטי היה בלתי מעשי ולחלוטין לא יעיל.
ניתן להבין בעיה זו בכך שה-M14 תוכנן להחליף 4 כלי נשק, שונים מאוד באופיים: M1 גאראנד, M1 קרבין, M3 "רובה גריז" ומקלעון BAR.
הרובה פותח כך על מנת להקל באופן ניכר על הלוגיסטיקה בתחום הנשק האישי.
על אף שזו הייתה משימה בלתי-אפשרית (ה-M14 נכשל בהחלפת הנשק האוטומטי הקל), בתור רובה מטען שאמור להחליף את הגאראנד הוא היה הצלחה גדולה.
גם גרסאות המקלעונים שפותחו ל-M14 נכשלו בתפקידם.
כדי לענות על הצורך במקלע קל, הכניסו האמריקנים לצידו מקלע קל אמיתי, את ה-M60.
ה-M14 נשאר הנשק העיקרי של חיל הרגלים האמריקני במלחמת וייטנאם עד להחלפתו ברובה ה-M16 ב-1964. ההחלטה על הזמנת ה-M16 נבעה מלמעלה, כתוצאה משינוי מדיניות של מחלקת ההגנה של ארצות הברית, וגררה זעם רב בקרב החיילים.
הללו ראו ב-M16 רובה נחות לעומת ה-M14, כמעט בכל היבט אפשרי (למעט משקל וירי אוטומטי) וזאת מאחר שהדגמים המוקדמים של ה-M16 סבלו ממעצורים רבים, שגרמו בין השאר לאבדות במהלך הקרבות.
בנוסף, ה-M16 היה פחות יעיל מה-M14 בחדירת מחסות וכוח העצירה שלו היה קטן יותר.
על אף שייצור והפצת ה-M14 הופסקו, חיילים שאחזו ברובה המשיכו להשתמש בו וחלקם אף סירב בהפגנתיות לעבור ל-M16 המועד לתקלות.
ברם, ה-M14 לא יצא לגמרי משירות.
רובי הצלפים M21 ונגזרתו M25 מבוססים באופן ישיר על ה-M14 ומשמשים עד היום כנשק קלעים חצי-אוטומטי מדויק.
ההחלטה של משרד ההגנה האמריקני להחליף את הרובה לא הייתה חסרת היגיון.
רובה ה-M14 היה מיושן בתכנונו, שכן רובי המטען הכבדים וארוכי הטווח נדחקו הצידה לטובת רובה הסער המודרני, דוגמת הקלאצ'ניקוב האוטומטי מודל 1947 שנהפך לרובה הסטנדרטי של הגוש המזרחי.
רובי ה-M16 ששירתו בווייטנאם סבלו מהרבה "מחלות ילדות" ואחרי שפגמים אלה תוקנו, התחבבו רובים אילו על החיילים האמריקנים וגרסאותיהם המתקדמות (M16A2 ומעלה) נחשבים לרובי סער טובים מאוד.
ה-M14 עדיין נמצא בשימוש צבאות רבים בעולם כרובה צלפים הנועד לצלפים או קלעים, וזאת הודות לדיוק הרב והאמינות שלו.
חיילים מכוח דלתא מספרים שבעת מבצע נחש גותי במוגדישו, סומליה, חברם ליחידה, סמל ראשון רנדי שוגהארט, העדיף להשתמש ב-M14 על פני רובים מודרניים.
לפי הספר 'בלאק הוק דאון', המגולל את תיאור הקרב, לוחמי כוח דלתא הבינו מהר את היתרונות שבבחירת רובה זה למתאר שלפניהם.
לכדור ה-7.62 מ"מ הייתה השפעה רבה יותר על מטרות אדם מאשר כדור ה-5.56 מ"מ של ה-M16, שתוכנן במקור לחדירת שריון ומיגון אישי, ופשוט ניקב חור במטרת אדם, במקום לפגוע בו ולהפיל אותו.
ה-M14 מיוצר עד היום באופן מסחרי, כאשר הגרסה האזרחית שלו היא בעלת ירי חצי-אוטומטי בלבד.
הרובה מיוצר ונמכר על ידי נשקיית ספרינגפילד, חברת IL ויצרנים אחרים.
בישראל שימש רובה ה-M14 כרובה הצלפים של צה"ל בשנות ה-70 המאוחרות ושנות ה-80 של המאה ה-20 עקב דיוקו הרב.
בסוף שנות ה-80 ואמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 שירתו לצידו המאוזר SP66, המאוזר 86SR, גליל צלפים ו-M89SR (רובה צלפים זה הוא למעשה M-14 בתצורת bullpup).
ב-1997 הוא הוחלף בידי הרמינגטון M-24, רובה צלפים בריחי צבאי תקני, שנהפך לרובה הצלפים הסטנדרטי של צה"ל.
למרות זאת, רובי M-14 שימשו כנשק צלפים בקרב משמר הגבול וכוחות המילואים שנים אחרי שיצא מהמערך הסדיר.
רוב רובי הצלפים הישנים של צה"ל מדגם M-14 נמכרו בחזרה ליצרנית, נשקיית ספרינגפילד, שמשווקת אותם לאספנים כ-"IDF M-14 Sniper Rifle" במהדורה מוגבלת.
רובה ה-M14 הוא רובה מטען המופעל באמצעות גז (כלומר: הבריח נדרך מחדש על ידי גז שנפלט בעת הירי) בעל נצרה הבוררת בין שני מצבי ירי: בודדות (חצי-אוטומטי) וצרור רציף (אוטומטי מלא).
בפועל, רובה זה שימש תמיד רק במצב חצי-אוטומטי ובצבאות רבים - כולל צבא ארצות הברית - העדיפו פשוט לבטל את האפשרות לירי אוטומטי באמצעות הסבה שמונעת בחירת הנצרה על מצב אוטומטי.
הרובה מוזן באמצעות מחסנית חיצונית של 20 כדורים בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו .
לרובה יצאו מספר דגמים, ביניהם ניסיונות להפוך את הרובה למקלעון (כגון M14A1 SAW), אך הם לא זכו להצלחה מרובה.
לעומת זאת, הרובה כן נמצא שימושי ביותר כרובה קלעים וכרובה ליחידות המיוחדות.
חיל הנחתים האמריקני הסב רובי M-14 לגרסת קלעים, תחת הציון M-14 DMR.
רובים אלה משרתים גם כיום בחיל.
יחידת הקומנדו הימי של חיל הים האמריקני, Navy SEALs, משתמשת בגרסה מודרנית ומשופרת של ה-M14 הנקראת M14 SOPMOD או Mk 14 Mod 0 Enhanced Battle Rifle.
הרובה דוגם במתפסים חדשים בעלי מסילות טקטיות מכל כיוון, ידית אחיזה של אקדח וקת טלסקופית קלה (בניגוד לקת העץ הכבדה).
כמו הגאראנד, ה-M1 קרבין ושאר רובי מלחמת העולם השנייה, הקת של ה-M14 נמצאה מתחת לגובה הקנה.
דבר זה גרם לכך שבעת ירי, הרתע החזק של תחמושת ה-7.62 מ"מ לא עבר בצורה ישרה אל שקע הכתף אלא "הקפיץ" את הקנה כלפי מעלה וגרם לכל הרובה להסתובב סביב מתפס היד האחורי (איפה שמחזיקה היד הלוחצת על ההדק).
כתוצאה מכך, בירי אוטומטי הרובה איבד מהר מאוד את המטרה ולמעט אולי בירייה הראשונה החטיא אותה (בהמשך הירי).
לכן, ירי אוטומטי ב-M14 היה מאוד לא יעיל והוא שימש כמעט אך ורק לירי חצי-אוטומטי בבודדות.
ה-M16, מחליפו של ה-M14, פתר את הבעיה בכך שהקת מוקמה בגובה קנה והרתע של הירי הועבר בצורה ישרה לכתף (כלומר: הקנה קפץ רק אחורה ולא כלפי מעלה).
כיום ישנן הסבות של M14 בהן המתפסים מוחלפים בגוף מודרני והקת נמצאת בגובה הקנה.
רובה FAL, ששמו המלא הוא Fusil Automatique Léger (ראשי תיבות של רובה אוטומטי קל), הוא רובה קרב אוטומטי בקליבר 7.62X51 מ"מ מתוצרת חברת FN Herstal הבלגית.
הרובה היה בשימוש רבים מצבאות נאט"ו בתקופת המלחמה הקרה, ואף היה בשימוש צה"ל בעשורים הראשונים לקיומו.
ה-FAL הוא רובה מדויק וארוך טווח, אך חסרונותיו העיקריים הם משקלו הגדול והצורך בשימון תכוף.
רובה ה-FAL תוכנן במקור לירות תחמושת 7.92 מ"מ על 33 מ"מ של קליעים בעלי תרמיל קצר, שפותחו והיו בשימוש הוורמאכט במלחמת העולם השנייה .
אולם, מאחר שברית נאט"ו החליטה לאמץ את הקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו (נקראת גם 308. וינצ'סטר) כתחמושת הסטנדרטית, FN בנתה מחדש את הרובה עבור התחמושת הזו ויצרה את אחד מרובי הקרב הקלאסיים שלאחר מלחמת העולם השנייה.
את הרובה תכנן דיודונה סייב (Dieudonne Saive) בשנת 1951 ותוך שנתיים הוא כבר יוצר בכמויות מסחריות.
הוא שווק תחת הסיסמה "The right arm of the free world" (בתרגום חופשי: "הזרוע הימנית / הנשק הנכון של העולם החופשי").
מנגנון הפעולה של ה-FAL מבוסס על גזי פליטה שנוצרים בעת הירי, באופן דומה למקלעון ה-BAR האמריקני.
מערכת הגז מונעת בידי בוכנה נדרכת-קפיץ המכה קצרות, שנמצאת מעל הקנה.
מנגנון הנעילה נקרא "Tilting breechblock": כדי לנעול את הבריח, הוא נתלה על קורת מתכת יצוקה בבית הבליעה (כמו רובה הבריח הרוסי SKS).
רובי ה-FAL מוזנים על ידי מחסנית חיצונית שיכולה להכיל בין 5 ל-30 כדורים (רוב המחסניות הכילו 20 כדורים).
ה-FAL הוועד על ידי נאט"ו להתחרות ברובה הסער AK-47 של הגוש המזרחי.
למעלה מ-70 מדינות (ביניהן ישראל) השתמשו בו.
בניגוד ל-AK-47, ה-FAL השתמש בתרמיל מלא, דבר שהקנה לו כוח אש חזק יותר.
למרות זאת, הרתע של הרובה לא היה חזק כל כך – עקב משקלו הרב, ובשל מנגנון הפעולה המנצל חלק מהגזים העוברים דרך הקנה לדריכתו מחדש של הנשק.
אחרי מלחמת העצמאות, היה על צבא ההגנה לישראל למצוא פתרון לבעיות הלוגיסטיות הקשות והרבות שנוצרו, עקב המגוון הרב של כלי נשק מיושנים בהם השתמשו הלוחמים (כגון חוסר אחידות בתחמושת, מחסור בחלקי חילוף ועוד).
לכן, כמו צבאות רבים בעולם, החליט צה"ל שעליו לאמץ רובה אחיד לכל היחידות הלוחמות כדי לפשט את האחזקה הלוגיסטית של הנשק (תיקונים, תחמושת, חלקי חילוף, אימונים, תורת לחימה, תאימות בין יחידות שונות ועוד).
בתקופה הראשונה לאחר מלחמת העצמאות, היה הנשק האישי של לוחם החי"ר בצה"ל מבוסס בעיקר על רובי מאוזר K98 גרמניים (שכונו "רובים צ'כיים"), תת-מקלעים בריטיים מסוג "סטן" (מייצור מקומי), ומקלעים מסוג "ברן", מקלע בינוני (מק"ב) בראונינג 0.3, וכדומה.
ב-1955 נכנס לשירות בצה"ל תמ"ק העוזי, תת-מקלע תוצרת תע"ש, שמעצם מהותו, שימש ללוחמה בשטח בנוי, וללוחמה לטווחים קצרים מאוד.
מאחר שרובי המאוזר K98 ("הרובים הצ'כיים") שהם רובי בריח בני חמישה כדורים ממחסנית קבועה, הם מטבעם כלי נשק בעלי קצב אש איטי ביותר, ביקש הצבא לרכוש רובה מודרני ויעיל, בעל קצב אש מהיר וטווח אפקטיבי ארוך, לשימוש לוחמי החי"ר.
הרובה שצה"ל רכש היה רובה ה-FN FAL שנקבע כרובה החי"ר הסטנדרטי (ישראל הייתה אחת המדינות הראשונות לאמץ את ה-FAL).
רובה ה-FAL נכנס לשירות בצה"ל תחת השם רומ"ט – ראשי תיבות של "רובה מטען".
אך לרוב כונה בפשטות בשם: "רובה FN".
רובי ה-FAL שהיו בצה"ל היו בקנה בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו ויוצרו ברישיון על ידי התעשייה הצבאית במסגרת הסכם חילופי ידע עם חברת FN בשנת 1966 (בתמורה לשרטוטי העוזי).
רובים אלו היו יעילים גם בירי לטווחים של .
רובי ה-FAL היו רובים מוצלחים, מתוכננים ובנויים כהלכה, ובעלי תכונות משופרות, המאפשרות ללוחם לבצע בהם כוונונים, פירוק משני, והתאמות בשטח הלחימה, ללא עזרת נשק או איש מקצוע ייעודי.
כך לדוגמה ניתן לכוונן את ווסת הגזים (באמצעות שימוש במכלול הרובה ככלי עזר), וכן ניתן לאפס את הכוונת הקדמית והכוונת האחורית (באמצעות שימוש בחוד הקליע של כדור הרובה).
רובה ה-FAL ומקלעון ה-FAL לקחו חלק פעיל במשימות הביטחון השוטף של צה"ל, וכן במבצע קדש (1956), מלחמת ששת הימים (1967) מלחמת ההתשה והמרדפים, והמארבים בבקעת הירדן, ומלחמת יום הכיפורים (1973).
למרות שהרובה היה בעל יכולת ירי אוטומטי מלא, הרי מטעמי חיסכון בתחמושת, ושרידות קני הנשק, הוחלפו כל הנצרות ברובי ה-FAL שהיו בשימוש צה"ל, בנצרות שנוצקו במיוחד עם בליטה מיוחדת שלא אפשרה העברת הרובה למצב ירי אוטומטי, אלא למצבים: "נצור" ו"בודדת" בלבד.
לוחמי חי"ר רבים, דאגו לנסר את הבליטה האמורה, (או אף להסיר את הנצרה כליל), ובאופן זה יצרו נשק אוטומטי מלא, בעל כוח אש יעיל וכבד.
בעת מלחמת ההתשה, ומלחמת המארבים והמרדפים בבקעה, הוחלפו הנצרות באופן יזום על ידי צה"ל, והרובה הפך לבעל יכולת ירי אוטומטית מלאה.
הרובה ששימש את לוחמי יחידות החי"ר והחרמ"ש היה בעל קת עץ, ומתפס המשולב עץ ומקרן מתכת, ששימש לקירור הקנה .
רובה ה-FAL אפשר גם התקנת רומה רימונים נגד טנקים (ררנ"ט) בקצה הקנה, באמצעות אביזר אלומיניום קטן שנישא על ידי הררנ"טיסט במחלקה.
כל לוחם נשא בחגורו 5–8 מחסניות בנות 20 כדורים, ובסה"כ 100–160 כדורי רובה לחייל.
הלוחמים שמונו למקלענים, נשאו את המקלעון, שהיה למעשה רובה FAL בעל קנה כבד ודורגלים, ובנוסף לחגור החי"ר הרגיל עם 5–8 מחסניות, גם תרמיל גב מיוחד שהכיל עשר מחסניות, (שכונה אז: "טרנזיסטור").
בשל הצורך בשימון מאסיבי של הרובים (למניעת החלדתם), היו הרובים רגישים לחול, לחות, ואבק.
לוחמים ידעו לנגב היטב ("לייבש") את חלקי הרובה הספוגים בשמן, לפני צאתם לפעילות מבצעית, כדי להבטיח את פעולתו התקינה של הרובה, ללא מעצורים.
בעת פתיחה באש (בפעילות המארבים והמרדפים), נתגלו רובי ה-FAL כנשק יעיל ומוצלח, בעלי כוח אש מאסיבי, ורמת דיוק גבוהה ביותר.
למרות זאת, אמינותו הלא גבוהה של הרובה בתנאים קשים ובייחוד בתנאי מדבר הייתה לו לרועץ וגרמה לרבים לא לאהוב את הנשק.
ביחידות מיוחדות, וכן ביחידות הנדסה ימית ובמשמר הגבול, נעשה שימוש בגרסה מודרנית של הרובה, עם קת ומתפס העשויים בקליט וגומי שחורים, כאשר גם גוף הרובה והקנה היו עשויים ממתכת מושחרת .
הקנה ברובים אלו היה בעל סתרשף אינטגרלי, שאפשר גם ירי רומה רימון נגד טנקים (ררנ"ט) ללא כל צורך באבזור נוסף או בהכנה מוקדמת.
רובים אלו, שנעשו גם ממתכות חדישות יותר, לא נזקקו לשימון מאסיבי כרובים האחרים, וממילא גם לא סבלו כלל ממעצורים ומחלודה – מכשלה שאפיינה את הרובים האחרים.
הרובה הוחלף במהלך השלבים המתקדמים של מלחמת יום הכיפורים עם הגעתם של רובי M-16 שנשלחו בסיוע חירום מארצות הברית וברובי AK-47 שנלקחו שלל מצבאות ערב.
הרובה הישראלי שתע"ש פיתחה אז, הגליל, נכנס גם הוא לשירות בחזית, אך בכמויות מוגבלות.
ה-FAL יוצר על ידי חברת Fabrique Nationale de Herstal (מפתחת הרובה) בליאז', בלגיה, וכן תחת רישיון במספר מדינות שונות, בהן בריטניה, דרום אפריקה (תחת השם R1), ברזיל, אוסטרליה, קנדה, ישראל, אוסטריה וארגנטינה.
הודו מייצרת רובי FAL ללא רישיון מחברת FN.
במקסיקו מרכיבים רובים מחלקים מוכנים שמיובאים מארצות אחרות.
הצבא ההולנדי המלכותי אימץ את רובה ה-FAL הבלגי (ללא הדורגל) בתחילת שנות ה-60. ברובה בוצעו מספר שינויים כגון הוספת יכולת להתקנת כוונות לילה וכוונות טלסקופיות.
מאוחר יותר הוחלף הרובה ברובה Diemaco C7.
ארגנטינה הייתה מבין המשתמשות והיצרניות הבולטות של ה-FAL.
היא לא רק ייצרה את הרובה בכמויות עצומות אלא גם פיתחה לו נגזרות ודגמים נוספים.
צבא ארגנטינה אימץ את ה-FAL בשנות ה-60 של המאה ה-20 המוקדמות ואף רכש רישיון לייצרו ברשות בתעשייה המקומית.
ראשי התיבות FAL נשמרו אך פורשו כ"רובה קל אוטומטי".
מספר דגמים יוצרו: דגם סטנדרטי, דגם "פארא" עם קת מתקפלת, דגם צלפים ועוד.
בניגוד לישראל, הרובים הארגנטינאים יוצרו עם אפשרות לבצע ירי אוטומטי מלא.
בנוסף, יוצר דגם עם קנה כבד בשם FAP ששמש למעשה בתור מקלע חולייתי (מה שנקרא כיום squad automatic weapon).
בשנות ה-80 פותח רובה המתבסס על ה-FAL בקליבר 5.56x45 מ"מ נאט"ו, ונקרא FARA, ראשי תיבות של Fusil Automatico Republica Argentina.
התכנון התבסס אמנם על ה-FAL אך גם לקח השראה מרובים מערביים אחרים כגון AR70 וה-M16. רק 150 רובים כאלה יוצרו למבחן, אך הצבא החליט לבטל את הפרויקט עקב קיצוצים בתקציב.
הארגנטינים גם ייצרו גרסה חצי-אוטומטית של ה-FAL, שידועה בשם FSL, עבור השוק האזרחי.
שינוי חקיקה ב-1995 (כלומר: Presidential Decree Nº 64/95), הציבו מגבלה חמורה על מכירת "נשק התקפה חצי-אוטומטי".
כיום, לוקח שנתיים כדי להוציא רישיון לבעלות על FSL.
הרובה FAL לקח חלק במלחמת פוקלנד ומבצעים לשמירת השלום בקפריסין וקרואטיה.
הרובה שימש את הצבא עד אמצע שנות ה-90, כאשר ייצורו הופסק.
מעריכים שארגנטינה ייצרה למעלה מ-120,000 יחידות מכל דגמי ה-FAL.
חיל הנחתים הארגנטינאי (ענף של הצי), החליף את רובי FN/FM FAL ביחידות הקדמיות, ובמקומו אימץ את רובה ה-M16A2 האמריקני.
בריטניה אמצה דגם של ה-FAL, אותה פיתחה והתאימה לצרכיה.
הרובה נכנס לשירות ב-1957, הוא יוצר תוך שימוש במידות בריטיות קיסריות (Inch pattern) ושינויים קטנים ברובה כגון ידית דריכה מתקפלת, סתרשף בצורת שן/חוד, כוונת אחורית מתקפלת ותפס מחסנית מחוזק.
רובה ה-SLR היה חצי אוטומטי בלבד (בניגוד לגרסה הבלגית שהייתה בעל נצרה בוררת).
רוב חלקי הרובה לא תאמו את רובי ה-FAL שיוצרו במידות מטריות (מערכת היחידות הבין-לאומית).
הרובה הוחלף בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 בידי רובה ה-SA80.
הצבא האוסטרלי השתמש ברובה L1A1 SLR (הגרסה הבריטית ל-FAL) עד שזה הוחלף ברובה ה-שטייר AUG שעוצב בתצורת בולפאפ.
בנוסף, האוסטרלים משתמשים ברובה אוטומטי, הדומה לדגם FN FAL 50.41/42, אך עם דורגל גדול וללא מתפסים, תחת השם L2A1.
חיילים אוסטרלים רבים השתמשו ברובה בזמן מלחמת וייטנאם, למרות חוסר התאמתו ללוחמה בג'ונגלים.
ברם, חיילים אוסטרלים רבים העדיפו את ה-FAL גדול הקליבר על ה-M16 מכיוון שהם בטחו יותר בקליבר 7.62 מ"מ שיהרוג חיילי אויב בקלות ויחדור מחסות ולא סמכו על קליבר 5.56 מ"מ (בייחוד בירי לטווחים ארוכים).
טקטיקות הלוחמה של האוסטרליים בווייטנאם היו שמרניות מאוד, ונקבעו לפי היתרונות והמגבלות של ה-SLR.
בגלל מגבלות תקציביות, נאסר על החיילים לזרוק מחסניות ריקות, אלה נשמרו ומולאו מחדש.
תוצר נוסף שנבע מהעימות במזרח-אסיה היה שינוי שדה שביצעו הנשקים האוסטרלים ברובי ה-L1A1 וה-L2A2 על מנת שיתפקדו טוב יותר בתנאי הסביבה הקשים.
הסבות אלה כללו החלפת קנים, ניסור קנים לגרסאות מקוצרות ואף התקנת מטולי רימונים מדגם XM148 שיובאו מהכוחות האמריקניים.
הצבא האוסטרי השתמש בגרסה של ה-FAL תחת השם "Sturmgewehr 58 (Stg.
58)" עד שהנשק הוחלף ברובה שטייר AUG.
58 יוצר באופן מקומי על ידי חברת Steyr Mannlicher ודמה לרובה G1 הגרמני.
ברזיל מייצרת גרסאות משל עצמה ל-FAL, הידועים בשמות MD-2 ו-MD-3. אלה הם רובי סער המיוצרים על ידי "תעשיית אספקת המלחמה הברזילאית" (Indústria de Material Bélico do Brasil).
אב-הטיפוס הראשון, MD-1, פותח ב-1983. ב-1985 הוצג ה-MD-2 ואומץ בידי הצבא הברזילאי.
רובי MD-2/MD-3 דומים מאוד ל-FAL, אך כוללים שינויים, כגון:
שינוי במערכת הנעילה של הבריח שהוחלפה לבריח מסתובב כמו ב-M16
שינוי הקליבר מ-7.62 מ"מ לקליבר 5.56 מ"מ התואם את התחמושת המקובלת בנאט"ו.
כתוצאה מכך, רובים אלה מוזנים במחסניות התואמות את ה-M16. שני הדגמים (MD-2 ו-MD-3) נבדלים זה מזה בקת: MD-2 מדוגם בקת מתקפלת הצידה ואילו MD-3 מדוגם בקת קבועה העשויה מפולימרים.
הצבא הקנדי השתמש במספר גרסאות של ה-FAL, הנפוצה שבהן הייתה FN C1A1, הדומה לרובה L1A1 הבריטי.
הגרסה הקנדית מדוגמת בכוונת דיסק מתקפלת שניתן לכוונה לטווחים של 200 עד 600 מטר ובמסילה לטעינה באמצעות קליפ ללא הוצאת המחסנית מהנשק.
רובה זה שירת כרובה החי"ר הסטנדרטי של צבא קנדה משנות ה-50 עד 1984, אז החל להחליפו רובה Diemaco C7 הקל יותר.
הקנדים גם הפעילו גרסת מקלעון של ה-FAL, הדומה ל-FN FAL 50.41/42, דגם זה – שנקרא FN C2A1 – היה מדוגם בחצובה גדולה יותר ולא כללה שמורת הדק.
רובי FN C1 ושכלולו FN C1A1 יוצרו גם עבור חיל הים הקנדי המלכותי, ויכלו לירות במצב אוטומטי מלא.
מספר רובי FAL יוצרו עבור גרמניה המערבית ונקראו G1. הם שירתו בכוחות המזוינים של המדינה עד לאימוץ סדרת ההקלר וקוך G3 שהתבססה על רובה CETME הספרדי.
רובה ה-G1 הציג שמורת הדק שונה מדגמי ה-FAL הרגילים ודוגם בסתרשף ייחודי השונה חיצונית משאר הדגמים.
הסיבה העיקרית להחלפת ה-G1 נבעה מהמרירות של הגרמנים לאחר מלחמת העולם השנייה ומסירובה של בלגיה להעניק רישיון לגרמנים לייצר את הנשק בגרמניה.
הודו מייצרת רובה משל עצמה שהוא הכלאה בין FN FAL לרובה סער AK-47, הנקרא INSAS.
התעשייה הצבאית ההודית הרחיבה את התכנון למשפחה של כלי נשק שכוללת רובי קרבין, מקלעונים ועוד.
צבא דרום אפריקה השתמש ב-3 דגמים של ה-FAL:
רובה המבוסס על הגרסה במידות בריטיות שסומן R1,
דגם מקומי של FAL במשקל קל, שסומן R2,
החברה אחרונה הייתה בעצם נשקיית המדינה, עד שהופרטה והתפצלה לחברות קטנות יותר בעידן הפוסט-אפרטהייד.
רובה ה-R1 וגרסאותיו שירתו בצבא עד אמצע שנות ה-80, עד שהוחלפו ברובה ה-R4, מדובר בהעתק מקומי לרובה הגליל שיוצר תחת רישיון מתע"ש.
הכוחות המזוינים של ארצות הברית בחנו את ה-FN FAL, כאשר חיפשו יורש לרובה M1 גאראנד.
רובי ה-FAL יובאו על ידי Harrington & Richardson ונבחנו תחת השם T48 בשנות ה-50. בסופו של דבר, החליטה ארצות הברית לבחור במתחרה שלו, T44 האמריקני, שקיבל את הציון רובה M-14. התחרות מול ה-FAL הייתה אחת הסיבות לכך שהקליבר של ה-M14 נבחר להיות 7.62 על 51 מ"מ נאט"ו.
כיום מיוצרים ומופצים דגמים אזרחיים של ה-FAL, בשם SA58. חברת DS Arms שבאילינוי מייצרת דגמים אזרחים לחלק ניכר מהגרסאות השונות של ה-FAL שיוצרו ברחבי העולם (ידועים בייצור הגרסאות הישראליות לרובה וכן מחסניות מפולימר בניגוד למחסניות המתכת הרגילות).
הרובים דומים ל-FAL, אך עקב מגבלות חוקי הנשק בארצות הברית נעדרים יכולת לירי אוטומטי.
ידוע גם כ-FALO, זוהי גרסת המקלעון (SAW) של ה-FN FAL.
קנה כבד, כדי לעמוד בירי אוטומטי ורציף של 30 כדורים מתוך מחסנית.
עקב הקת של 50.41 עשויה מפלסטיק, עקב הקת של 50.42 עשויה מעץ.
שירת בקנדה בשם C2A1 בתור נשק אוטומטי כיתתי, עד שהוחלף בשנות ה-80 במקלע הקל "מינימי" שקיבל את הציון C9.
שירת בצבא אוסטרליה בשם L2A1 עד שהוחלף במקלע הקל "מינימי".
קת מתקפלת, קנה באורך מלא.
גרסת קרבין לצנחנים: קת מתקפלת, קנה מקוצר.
הגרסה הקצרה יותר יוצרה לפי בקשתם של הצנחנים הבלגים.
קת מתקפלת, קנה באורך רגיל, בית מחסנית מסגסוגת אלומיניום בשם Hiduminium.
רובה ה-FN FAL הופיע בהרבה סרטי קולנוע ומשחקי מחשב ווידאו, שהציגו את צבא בריטניה או את אחד מצבאות חבר העמים הבריטי בתקופת המלחמה הקרה ולפני שרובם החליפו נשק לרובי סער בקליבר 5.56 מ"מ.
לעיתים הוצג ה-FAL גם כנשקם של צבאות דרום אמריקה ודרום אפריקה.
"Heat" (1995): טום סיזמור השתמש ב-FAL בסצנת המרדף עם המכונית המשוריינת.
"הבריחה מלוס אנג'לס" (1996): ה-FAL שימש כנשק הסטנדרטי של כוחות משטרת ארצות הברית בעת פינוי מרכז לוס אנג'לס.
רובי ה-FAL בסרט דוגמו במטול רימונים M203 שהותקן מתחת לקנה.
רובד נגיפי הוא אזור המכיל בתוכו חיידקים מתים.
הרובד (פְּלאק) נוצר כתוצאה מהמסה של תאים חיידקיים כתוצאה מחדירה והתרבות של בקטריופאג'ים, נגיפים התוקפים חיידקים.
ה-DNA של החיידקים באזור זה יכיל גם את הגנום של בקטריופאג'.
גודלו של הרובד תלוי בכמה גורמים:
ההרכב הגנטי של הבקטריופאג'- אלים או מתון.
זמן המחזור של הבקטריופאג' - ככל שזמן המחזור מתקצר, הרובד גדל.
פעפוע של בקטריופאג'ים דרך האגר ויכולת החדירה שלהם לחיידקים.
כמות הבקטריופאג'ים שמשתחררים מתוך חיידק בודד.
תנאי גידול שונים המשפיעים על החיידק ובכך יכולים לעכב את קצב ההתחלקות שלו.
שלב מחזור החיים של החיידק - הבקטריופאג' יכול לנצל את החיידק רק כאשר החיידק נמצא שלב הגידול המעריכי (הלוגריתמי) שלו.
בטרשת עורקים, הפלאק יכלול כדוריות דם לבנות ושומנים.
M16 (נכתב גם כ-M-16) הוא רובה סער (רוס"ר) אמריקני מתוצרת חברת קולט בקליבר 5.56 מ"מ.
משמש כרובה השירות האישי של רוב חיילי הכוחות המזוינים של ארצות הברית מאז שנת 1964 וכנשקם האישי של רוב חיילי צה"ל מאז שנות ה־90 של המאה ה־20 אך מוחלף (בהדרגה) ביחידות הקרביות, מאז תחילת שנות ה־2000, ברובי M4A1 שמבוססים על ה-M16 ומ־2006 בתבור ובמיקרו-תבור.
רובי ה־M16 הם מרובי הסער הנפוצים ביותר בעולם, ונמצאים בשירות במדינות רבות.
רובה ה־M16 נגזר מאב טיפוס שפותח על ידי חברת "ארמלייט" ונקרא AR-10. זה היה רובה בקליבר 7.62 מ"מ שתוכנן להתמודד כמחליף ל־M1 גאראנד ומאוחר יותר לרובה M-14. על אף שהפסיד, המשיכה חברת "ארמלייט" לפתחו עד שיצרה את רובה AR-15 שהיה אב־הטיפוס של ה־M16 בקליבר 5.56 מ"מ.
רובה ה־AR-15 נכנס תחילה לשימוש מוגבל בחיל המשטרה הצבאית של חיל האוויר האמריקאי כבר ב־1957, ובהמשך לשימוש קרבי מוגבל על ידי צבא דרום וייטנאם והכוחות המיוחדים של צבא היבשה.
כאשר עבר מפתחו, יוג'ין סטונר, לחברת קולט, קיבל הנשק את השם M16 וזכה במכרז של הצבא האמריקני כולו.
הרובה החליף בשירות את ה-M14 וההצטיידות המסיבית בו החלה מ־1966.
לאחר שנמצא מתאים לסטנדרטים של צבא ארצות הברית, ה־M16 הותאם על מנת לענות על הצרכים של חיילי צבא ארצות הברית במלחמת וייטנאם.
בחודשים הראשונים לשימוש נתגלו בעיות רבות בשימוש בו, בין היתר בגלל שינויים באבק השרפה של הכדורים, מחסניות עם 20 כדורים בלבד, ומעצורי ירי מחשיפה ללחות, שהפכו את הנשק לשנוא על החיילים האמריקאים.
כל אלה יחד עם השמועה שמדובר בנשק פלא שאינו דורש ניקוי ותחזוקה שוטפים, הביאו למעצורים שחלקם השביתו את הרובים כליל דווקא במהלך קרב.
בתקופת השימוש הראשונה שלו, נרשמו עשרות מקרים של חיילים שנמצאו הרוגים לאחר קרב כשבידיהם רובה חדש תקוע לגמרי.
לאחר מספר שינויים ושיפורים שעיקרם מחסניות גדולות יותר של 30 כדורים, טיפול בבעיית אבק השריפה, ושינוי הסגסוגת בחלקים שנטו להחליד, הנשק התחבב על החיילים, והוא משמש את החיילים האמריקאים עד היום.
בשנת 1986 החליף צבא ארצות הברית את רוב רובי M16A1 ברובי M16A2. הדגם החדש פתר בעיות רבות שהיו בדגם המקורי והציע הנדסת אנוש ואמינות טובות יותר.
בשנות ה־2000 עברו צבא ארצות הברית וחיל הנחתים האמריקני לדגם M16A4, הנחשב למתקדם ביותר בסדרת ה־M16.
ה־M16 הגיע לישראל ברכבת האווירית בזמן מלחמת יום הכיפורים ב־1973, החליף את הרובים הישנים והפך לנשק האישי של רוב חיילי צה"ל.
כיום (2021) התבור (בדגם תבור X-95 פלאט-טופ) נמצא בשימוש חטיבת גבעתי, חטיבת גולני וחטיבת הנח"ל, ומספר חטיבות חי"ר במילואים.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 החל צה"ל בהסבת רובי M16A1 ארוכים לרובים מקוצרים על ידי ניסור הקנה (בסדנאות חיל החימוש), החלפת מתפסים והחלפת הקת הקבועה בקת טלסקופית הזהה לזו של הרובה M4A1 שמשרת בחיל הרגלים, חיל ההנדסה הקרבית ויחידות מובחרות בצה"ל.
ה־M16 הוא רובה סער שמנגנונו מבוסס על לחץ גזים וקירור אוויר, ועל עקרון המכנס סגור (חזרת המכלול, והנקירה מבוצעות בנפרד).
הכלי מוזן באמצעות מחסנית המכילה 30 כדורים (בצה"ל מקובל למלא את המחסנית ב־29 כדורים בלבד, על מנת למנוע מעצורים ולהאריך את חיי המחסנית).
משקלו הנמוך של הנשק מושג על ידי שימוש בסגסוגות אלומיניום וחלקי פלסטיק עבור רוב גוף הנשק כאשר בית הבליעה ומנגנון הירי מורכבים מפלדה.
בשימוש בכוונות ברזל, מיקומה של הקת בהמשך הקנה, מקטין את קפיצת הקנה ומאפשר חזרה מהירה יותר לתמונת כוונות ושמירה יחסית על המכוון במצבי ירי אוטומטים.
אורכו הרב יחסית של הקנה, הוא מצד אחד גורם שלילי בעיני המשתמשים בו, בעיקר ביחידות ללוחמה בשטח בנוי (וביחידות הפועלות מתוך כלים משוריינים) אך מנגד, הוא גם מרכיב חשוב בדיוקו של הנשק.
המרחק המוגדל בין הכוונות (שהוגבהו כפיצוי על הגבהת הקת) גם הוא מאפשר ירי מדויק יותר, באופן עקיף.
בנוסף ניתן להרכיב עליו מגוון כוונות אופטיות ומכשור עזר כמו דורגלים, מטול רימונים ועוד.
לנשק מצב נצור ועוד שני מצבי ירי:
חצי אוטומטי – בכל לחיצה על ההדק נורה כדור אחד והכדור הבא במחסנית מוכנס לבית הבליעה.
אוטומטי – תהליך הפליטה של תרמיל הכדור שנורה והכנסת כדור חדש לבית הבליעה נעשית בפעולה ישירה כתוצאה מלחיצה על ההדק.
מצב צרורות – היה קיים ב־M16A2 ובדגם הראשון של ה־M4. בלחיצה על ההדק משתחרר צרור כדורים המופסק ברגע שההדק משוחרר (במספר דגמים מתקדמים נורה במצב זה, הקרוי "Burst", צרור בן שלושה כדורים עם כל לחיצה על ההדק) במטרה להחליף את הירי האוטומטי.
לצורך מלחמה בטרור הוחזר הירי האוטומטי לכלי נשק בדגמים כגון ה-M16A4 וה-M4A1 קרבין.
מהירות קנה – 990 מטר/שנייה
קצב אש תאורטי‡ – 800 כדורים בדקה
∗ קוטרו של הקליע לפני שנורה הוא 5.76 מ"מ, מלחץ הגזים שנוצרים בעת הפיצוץ הוא נדחס אל תוך הקנה שקוטרו הוא 5.66 מ"מ, בתוך הקנה מצויים שישה סלילים שקוטרם 5.56 מ"מ והם חורצים את הכדור ומעניקים לו תנועה סביב צירו המעניקה לו יציבות.
בסופו של דבר הקליע יוצא מהקנה כשקוטרו 5.56 מ"מ.
† טווח מקסימלי עבור ירי ב־45 מעלות.
הטווח היעיל המקסימלי קטן מקילומטר אחד.
‡ ירי באוטומט ללא צורך בהחלפת מחסניות וללא מעצורים.
בריח (ידוע בסלנג הצה"לי בשם "שושנה"): החלק המרכזי ביותר של המכלול, אחראי לגריפת הכדור, נעילתו בבית הבליעה, מתוכו יוצא הנוקר הפוגע בפיקת הכדור, חליצת התרמיל ופליטתו.
המחלק: זהו חלק הנע בתוך הנשק בזמן ירי.
מעל למחלק נמצאת כוסית הגזים, והיא, בעזרת הגזים שנפלטים בעת הירי ונלכדים בצינורית שיוצאת מהקנה, זו שמושכת אותו לאחור על מנת לשחרר את הנעילה ולפלוט את התרמיל.
בתנועתו קדימה הוא דוחף את הבריח ובכך גורם לו לגרוף את הכדור התורן לבית הבליעה.
פין מוביל בריח (ידוע בסלנג הצה"לי בשם "פין טלוויזיה"): פין זה מחבר את הבריח למחלק ומאפשר לו חופש תנועה בין שני מצבים אפשריים.
כוסית הגזים: הגזים מגיעים אליה דרך צינורית הגזים, והיא אחראית לתזוזת המכלול לאחור.
זהו מהות נשק חצי אוטומט לעומת נשק בריחי (שאינו חצי-אוטומט).
הנוקר: זהו ציר שנוקר את פיקת הכדור וגורם לירי.
הנוקר מחובר למחלק ולבריח באמצעות פין פציל.
הבריח הוא החלק האחראי על גריפת הכדור, נעילתו בבית הבליעה (על ידי סיבוב של 1/16 מסיבוב שלם) ופליטת התרמיל הריק לאחר הירי.
הנוקר יוצא מחור הנמצא בתוך הבריח.
שיניים גורפות: שתי השיניים התחתונות שבבריח.
תפקידם לגרוף את הכדור התורן לתוך בית הבליעה.
כל פעם שן אחרת גורפת כדור – תלוי במקום הכדור התורן (ימין או שמאל).
השן החולצת נמצאת על הבריח מצד ימין.
תפקידה למשוך את התרמיל הריק אל מחוץ לבית הבליעה.
השן הפולטת היא שן קפיצית הנמצאת על הבריח מלפנים ותפקידה להשליך את התרמיל הריק החוצה.
ידית אחיזה: מקום היד החזקה של היורה.
מתפסים: משמשים לאחיזת היד החלשה.
קפיץ מחזיר: נמצא בתוך הקת ומחזיר את המכלול קדימה לאחר הדריכה או פליטת תרמיל ריק.
צינורית הגזים: דרכה חוזרים הגזים שנוצרו כתוצאה משרפת אבק השריפה אל כוסית הגזים הנמצאת במכלול.
הצינורית עוברת בין הקנה למתפס עליון.
פטיש: לחיצה על ההדק משחררת אותו אל עבר הנוקר שפוגע בפיקת הכדור, שם מתחילה שרשרת הניפוץ.
הפטיש נדרך על ידי תנועת המכלול לאחור.
במשך השנים יוצרו מספר דגמים של ה־M16 על מנת לענות על צרכים של יחידות צבא שונות.
כבר במלחמת וייטנאם נכנסו לשימוש הרובים המקוצרים (CAR15) – רובים בעלי קנה באורך של 368 מ"מ, כאשר המתפסים קצרים יותר וכך גם המרחק בין הכוונות, ובנוסף לקת קיימים ארבעה מצבי פתיחה להתאמה אישית להעדפתו של כל חייל.
ה־M16 המקוצר אמנם שוקל מעט פחות ונח יותר לנשיאה ותפעול אך בגלל קיצור הקנה והמרחק בין הכוונות הוא גם מדויק פחות.
מודל חדש וקצר יותר המבוסס על ה־M16A2 הוא ה־M4 קרבין – ה־M4 וה־M4A1 נכנסו לשימוש נרחב במלחמה בבלקן בשנת 2000 ובמלחמת עיראק ב־2003, וכמו כן נכנסו לשימוש ביחידות השדה הקרביות בצה"ל.
ליחידות מיוחדות אף הותאמו מספר מצומצם של רובים לקליבר של 9 מ"מ (Colt SMG).
משפחת רובי ה־M16 וה־AR15 של ארמלייט וקולט ידועה בתכונות ה"לגו" שלה ובאפשרות להרכיב רובה מעוצב־אישית מחלקים של רובים שונים.
ה־SR-25 הוא רובה קלעים/צלפים המבוסס על ה-AR10. רובה זה נמצא בשימוש בחיל הים האמריקני וביחידות המיוחדות של צה"ל ומשמר הגבול, בדגם SR-25 Mk 11.
במסגרת הרכבת האווירית במלחמת יום הכיפורים, קיבל צה"ל עשרות אלפי רובי M-16 מארצות הברית.
במשך השנים השתמש צה"ל לסירוגין ב־M-16 וברובה הגליל הישראלי.
בשנת 1993 החל כל מערך החי"ר הצה"לי להשתמש אך ורק ב-M-16, בעקבות החלטה של מפקדת חילות השדה, בה נקבע כי רובה ה־M-16 עדיף על ה"גליל", בשל כושר הקליעה שלו ומשקלו הקל.
במחצית השנייה של שנות התשעים עבר צה"ל מרובי M16A1 ו-M16A2 (שנקראים בעגה "M16 ארוך") ל"מקוצרים" – רובי קרבין של ה־M16 מדגמים מתקדמים יותר כמו ה־CAR15, ה־M4 קרבין ורובה ה־M4A1 "פלאט-טופ".
עם הזמן נזנח השימוש ב־CAR15 האמריקאי ועקב עודף ברובי M16A1 ארוכים שהובאו מארצות הברית במלחמת יום כיפור, הוחלט בצה"ל לקצר חלק מן הרובים הארוכים וכך נולד ה-"M16 המקוצר".
בצה"ל לא הסתפקו במקוצרים ועבור מספר יחידות להן כל ס"מ מיותר הוא משמעותי קוצצו הקנים המקוצרים עוד יותר וכך נולד ה־M16 המקוצרר, זהו למעשה נשק הקצר בשלושה ס"מ מהמקוצר, והסתרשף ממוקם בו ממש מתחת לכוונת הקדמית.
החל משנת 2003 מבצע צה"ל הסבה של נשקי M16A1 לנשק מקוצר על ידי ניסור הקנה מכיוון בית הבליעה והחלפת הקת והמתפסים.
כמו כן, נרכשו רובי "קולט קומנדו" קצרים במיוחד.
רוב החיילים הלוחמים ותומכי הלחימה בסדיר ובמילואים משתמשים ב־M16 מקוצרים לצד ה־M4 והתבור, בעוד שטירונים וחיילים בתפקידים עורפיים משתמשים לעיתים עדיין ב־M16 ארוך.
צה"ל החל בתהליך ובסופו יעברו כל חיילי צה"ל לשימוש בנשקים קצרים, והנשקים הארוכים יוצאו מכלל שימוש.
כמו כן, משתמש צה"ל בדגם קלעים שמבוסס על M16A2E3 עם שיפורים לקליעה וצליפה כגון מתאם לכוונת השלכה וכוונת טלסקופית, דורגלים, קת עם הגבהה ללחי, קנה מעובה (מעלה סלילים 1:7, המאפשר לירות "תחמושת ירוקה" חזקה יותר) ומעבר לירי אוטומטי מלא (רובה M16A2 יכול לירות רק צרורות של שלושה כדורים).
דגם זה נקרא בצה"ל M16A3, וכיום משמש רק ביחידות מילואים כיוון שרוב יחידות הסדיר כבר עברו לכלי נשק דוגמת M4A1 או מיקרו-תבור X-95L כנשק קלעים.
לכל רובי ה־M16 על שלל גרסאותיהם אפשר להתקין מסילות Picatinny שמאפשרות לחבר לרובה מגוון רב של עזרים טקטים כגון כוונות שונות, צייני לייזר ופנסים.
בנוסף, אפשר להתקין מתחת לקנה מטול רימונים מדגם M-203.
נכון ל־2025, הרובה האישי של חטיבות חיל הרגלים הסדירות הוא ה־M4A1 פלאט-טופ (גרסת קרבין ל־M16A2) גם חיל האיסוף הקרבי וחיל ההנדסה הקרבית משתמשים בנשק זה.
בחיל השריון משתמשים הלוחמים ב-M16 מקוצררים לטובת היעילות בתוך טנק.
בחיל התותחנים משתמשים הלוחמים ב־M16 מקוצרים או בקולט קומנדו כאשר קלעים מקבלים M4. בשאר חילות השדה (חיל החימוש, מערך ההגנה האווירית, פיקוד העורף חילוץ והצלה) משתמשים הלוחמים ברובי ה־M16 המקוצרים או המנוסרים וחלקם הקטן (בעיקר קלעים ויחידות מיוחדות בחילות הללו) משתמשים ב־M4A1.
רובה ה-M4 הוא רובה סער שפותח כגרסה מקוצרת (קרבין) של רובה הסער האמריקאי M-16A2. לקרבין יש 2 גרסאות: הגרסה המקורית, M4, שהיא בעלת נצרה בוררת בעלת 3 מצבים: נצור (safe), חצי־אוטומטי (ירי בבודדות) וצרור של 3 כדורים.
והגרסה השנייה שפותחה לצורך לוחמה בטרור, M4A1, בה מצב הצרורות מוחלף בירי אוטומטי מלא על מנת להגדיל את כוח האש של הנשק.
ה-M4 נמצא בשימוש נרחב גם במערכת הביטחון של ישראל, בעיקר בדגם ה-M4A1 פלאט-טופ.
הדגם שאנו מכירים פותח במרץ 1994 על ידי חברת קולט האמריקנית.
הנשק יועד במקור לשימוש כוחות מיוחדים, ותוכנן כך שיהיה ניתן להתקין עליו מגוון רב של עזרים טקטיים כמו פנס, כוונות מתקדמות, ציין לייזר ואף מטול רימונים.
לשם כך הותקנו על המעצה והמתפסים מסילות פיקטיני המאפשרות התקנת אמצעים טקטיים רבים בצורה אחידה.
בנוסף, הקנה הוחלף בקנה קצר יותר (לאור יתרונו של נשק קצר בלחימה בשטח בנוי) עם מעלה סלילים שונה כדי לשפר את דיוק הנשק ולאפשר ירי בתחמושת חזקה יותר, בהתאם לניסיון המבצעי שנצבר בצבא ארצות הברית.
הנשק הוכיח את עצמו ככלי נשק יעיל, ועד מהרה אומץ לשימוש גם על ידי כוחות חיל רגלים רגילים.
רובי ה-M4 ו-M4A1 קרבין נמצא בשירות צה"ל החל משנת 2001. ה-M4A1 החליף את דגמי M-16 הישנים והארוכים ואת המקוצרים CAR-15 הישנים כרובה השירות של רוב יחידות החי"ר.
ב־2011 הוחלף בחלק מחטיבות וגדודי חיל הרגלים על ידי התבור והמיקרו-תבור – רובה בולפאפ ישראלי.
כיום ה-M4A1 משמש כרובה השירות העיקרי של היחידות המיוחדות (בהן חטיבת הקומנדו), חטיבות כפיר והצנחנים, ולוחמי חיל ההנדסה הקרבית.
ניתן למצוא אותו בכמויות מצומצמות יותר בחיל השריון, חיל התותחנים, פיקוד העורף חילוץ והצלה ובחיל האיסוף הקרבי (בעיקר אצל קלעים ויחידות מיוחדות) וביחידות נוספות של חילות השדה.
הנשק העיקרי בשימוש הוא רובי M-16 מנוסרים, מקוצרים או מקוצררים.
בסוף 2023 הוחלט להחזיר את לוחמי חטיבת גולני, חטיבת גבעתי וחטיבת הנח"ל ל-M4A1 והטירונים החדשים צוידו ברובים אלו.
בחודש מרץ 2024 נודע כי משרד הביטחון פרסם מכרז לרכישת 20,000 כלי נשק אישיים מסוג M4A1, עם אופציה לרכישת 20,000 נוספים.
כל הנשקים יהיו מחויבים להיות מתוצרת הארץ.
ל-M4A1 קרבין יש שני דגמים עיקריים: M4A1 בעל ידית נשיאה קבועה, ו-M4A1 המוכר בצה"ל כ"פלאט־טופ" (Flat-Top), דגם מאוחר יותר בעל מסילת פיקטיני במקום ידית נשיאה.
כיום רוב הרובים בצה"ל הם מהדגם השני כאשר נדיר לראות M4A1 עם ידית נשיאה.
כוונת חרירית משלימה המאפשרת ירי בין כוונות כמו ברובה M-16 רגיל.
עבור רובאים, הכוונת הסטנדרטית ל-M4A1 היא כוונת השלכה (ריפלקס – לרוב Mepro M5 או Mepro M21 תוצרת "מפרולייט" או כוונת Aimpoint, ולעיתים נדירות יותר ניתן למצוא כלי נשק עם "Mepro Mor" ו"MARS") – מקלה על כיוון הנשק ומונעת טעויות נפוצות.
כוונת פגיון למטרות בתנועה ורחפנים.
כוונת טלסקופית לראיית יום "טריג'יקון".
בעלת הגדלה פי 4, ונקודה זרחנית.
כוונת טלסקופית לראיית לילה "אקילה", בעלת הגדלה פי 4 (האקילה היא מא"כ – מגבר אור כוכבים).
כוונת טלסקופית לראיית לילה "ליאור" שנכנסה לשימוש ב־1997 במטרה להחליף את האקילה הכבדה והמגושמת.
כוונות תרמיות מסוג "מכבים" או "מכבית" (שבאה תמיד יחד עם טריג'יקון)
רובה ה־M4 וה־M4A1 הוא רובה השירות כיום במשטרת ישראל ובמשמר הגבול.
לוחמי משמר הגבול – ובעיקר הסדירים שבהם – חמושים ברובה M16 מנוסר וברובי M4 קרבין, שרובם צה"ליים.
גם שוטרים־לוחמים במשטרת ישראל (כגון ביס"מ) מצוידים ב-M4. משטרת ישראל קונה את כלי הנשק האלה מקולט בנפרד מצה"ל, למעט רובי השירות של שוטרי מג"ב סדירים שרובם צה"ליים.
ב-2010 החליפה משטרת ישראל את הנשק הארוך של כלל השוטרים מ-M1 קרבין ל-M4 קרבין.
לוחמי הימ"מ, היחידה הלאומית מיוחדת ללוחמה בטרור, חמושים ב-M4A1 קרבין פלאט-טופ וקולט קומנדו מותאמים אישית עם עזרים טקטיים מגוונים כרובה הסער הראשי שלהם.
ב-2022 החל הימ"מ בקליטת ה-IWI ערד - רובה קרבין ישראלי, שנועד להחליף את ה-M4A1 הוותיק.
יתרונותיו על פני הדגמים הישנים
מעלה סלילים 1:7 – המשמעות היא שהכדור משלים סיבוב סביב עצמו בתוך הקנה כל 7 אינץ' (במקום כל 12 אינץ', בדגמי M-16 הרגילים), מה שמעניק יציבות רבה יותר לכדור בזמן מעופו (תנע זוויתי גבוה יותר).
מאפשר שימוש בתחמושת SS109 בעלת ליבת פלדה, המשמשת בעיקר לירי לטווחים הגדולים מ-300 מטר.
קנה מעובה – מונע כיפוף הקנה כתוצאה מהתחממותו בזמן ירי ממושך.
סתרשף עם מפצה סטייה – מקטין את קפיצת הקנה בעת הירי ומאפשר חזרה מהירה לתמונת כוונות.
מתאם ARMS 12 לחיבור אמר"לים וכוונות במהירות וללא צורך באיפוס חוזר לאחר כל ירי.
שיפור בעיצוב ידית האחיזה, לאחיזה טובה יותר לכף היד.
נועלן עגול, על מנת שלא יתפס באפוד או בווסט הלוחמה, ומסיט תרמילים לתועלת יורים שמאליים.
הרובה קצר בהרבה מרובה M-16 רגיל – מקל על לחימה במתאר של שטח בנוי, פריקה מכלי רכב ומשימות באזורים צפופים.
מסילות פיקטיני במספר מקומות על המעצה והמתפסים של הרובה המאפשרות התקנת עזרים טקטיים רבים ומגוונים בפשטות ובמהירות.
"מלשינון" - מאפשר לדעת את מצב הנשק (נצור, בודדת או אוטומט) למביט מצידו החיצוני של הנשק.
להבית מרובעת ולא עגולה, מאפשר ירי מהיר ומדויק יותר בירי באמצעות חרירית ולהבית.
קת מתכווננת בעל חמישה מצבים.
מאפשרת התאמה אישית של הנשק לממדי היורה.
מקל על פירוק המתפסים והרכבתם.
מהירות לוע: 880 מטר לשנייה עם תחמושת ירוקה (M855 (SS109.
אורך: עם קת פתוחה, עם קת סגורה.
טווח ירי יעיל: נועד לפגוע במטרות דמות בטווחים של עד כ-300 מטר, אך יעיל לפגיעה במטרת דמות עד לטווח של .
: בשימוש כוחות מיוחדים ולוחמי חיל רגלים, חיל הנחתים, חיל ההנדסה וכלל הזרועות (לצד ה-M16A4 הארוך)
, נרכשו בינואר 2001 ונמצאים בשירות עד היום ביחידות מובחרות, חיל הרגלים (חטיבת הצנחנים וחטיבת כפיר) ובחיל ההנדסה הקרבית.
בשאר חילות השדה הוא נמצא באופן מצומצם.
במחזור נוב' 23 נכנס הנשק בגרסה מתקדמת שלו לחטיבת גבעתי, חטיבת הנח"ל וחטיבת גולני במקום המיקרו תבור
: החל מ-2001 בקרב יחידות מיוחדות ולוחמים, החל מ-2010 כרובה שירות סטנדרטי בכלל המערך.
: נשק שירות של הלוחמים, הרובים נתקבלו מצה"ל.
: במספר דגמים, בהם קולט קומנדו, שהותאמו ושודרגו במיוחד לימ"מ.
: נשק אישי של מאבטחים ולוחמי היחידות המבצעיות.
: בשימוש המשטרה והיחידות המיוחדות.
: בשימוש ביחידות משטרה שונות.
מיוצר ברישיון, וידועים בשם C8 carbine.
: נרכשו ב-2008, בשימוש הכוחות המיוחדים.
: בשימוש על ידי כוחות המשטרה השונים.
: נרכשו ב-2006, בשימוש חיילים באזורים עירוניים.
: בשימוש הצוותים המיוחדים של המשטרה.
: נמכר ב-2006 לאפגניסטן, בשימוש רק יחידת הקומנדו האפגנית.
נשק שלל בידי הטליבאן החל מ-2021.
בגלל תפוצתו הרבה בקרב כוחות צבא ומשטרה של מדינות העולם המערבי וברית נאט"ו הרובה מופיע במשחקי מחשב רבים מסוג משחק יריות בגוף ראשון, בעיקר ככלי נשק של יחידות הלוחמה בטרור (לוט"ר, או Counter-terrorists (בקיצור CT)) בעוד שהטרוריסטים חמושים בדרך כלל ב-AK-47 או נגזרותיו.
ה-M4 מופיע גם במשחקים "Fortnite" ו־"Pubg".
ועוד הרבה משחקי מחשב עם רובה זה.
רובה בראונינג אוטומטי היא משפחה של רובים אוטומטיים ומכונות ירייה קלות שהיו בשימוש צבא ארצות הברית וצבאות אחרים במהלך המאה ה-20.
הרובה הראשון בסדרה עוצב בשנת 1917 על ידי מעצב הנשק ג'ון בראונינג כחלופה לרובה הצרפתי Chauchat (שו שואו) ולרובה ה-M1909.
כשכוחות ארצות הברית נכנסו לזירת המלחמה באירופה במהלך מלחמת העולם הראשונה הם הוצבו בצרפת.
כצבא בעל ניסיון מלחמתי מועט יחסית הכוחות האמריקאים בצרפת חומשו עם מקלעי השו שואו וה-M1909 הצרפתיים הקלים.
מקלעי השו שואו הוכחו כמקלעים בלתי אמינים, הם היו בעלי עיצוב רע שמאפיניו הבולטים הם חורים במחסנית הקשה יחסית להטענה על מנת לראות כמה קליעים נשארו שכתוצאה מהם המחסנית התמלאה בחול ואבק ולכן אי היה ניתן לירות אפילו פעם אחת במקלע זה בלי שיהיה בו מעצור והוא יתקע.
בגלל הקושי הרב בתפעול המקלעים החלה בארצות הברית תוכנית ליצור מקלעים הן כבדים והן קלים ובהם הM1917 הכבד המקורר על ידי מים והרובה האוטומטי של בראונינג (BAR) הקל, שיועד כנשק אוטומטי אישי בעל יכולת לירות גם אש חצי אוטומטית, ולמעשה היה רובה אוטומטי - מושג חדש אז.
ל-BAR היו גרסאות שונות והוא יוצא למספר גדול יחסית של מדינות, השימוש בו נעשה בהרבה עימותים ממלחמת העולם ה-1 שבזמנה הוא נוצר, אך זכה לשימוש מועט בה בגלל העובדה שהרובה אומץ לקראת סוף המלחמה, ועד תחילת מלחמת וייטנאם (בו השתמש בקנה מידה מוגבל צבא דרום וייטנאם).
ה-BAR גם כן היה בשימוש אצל זוג הפושעים המפורסמים בוני וקלייד בשנות השלושים, קלייד גנב מקלע מסוג זה ממחסן נשק של המשמר הלאומי וקיצר את הנשק (את הקנה וחלק קטן של הקת) גרסה זו נקראה Barrow Scattergun (רובה הציד של ברואו) ע"ש קלייד ששם משפחתו היה ברואו (Barrow - מריצה).
ה-BAR השתמש בהדף הגזים הנורים ממנו לירי חזק יותר, הוא צויד בתחמושת 7.62X63 מ"מ במחסנית ניתקת של 20 קליעים (40 בגרסת נ"מ קלה),משקלו של המקלע נע בין 7.3 ל-8.6 ק"ג תלוי בדגם.
מלכתחילה ה-BAR תוכנן להיות נשק אישי הממלא את תפקיד הרובה האוטומטי, כלומר רובה שיש באפשרותו לבחור בין שני מצבי ירי - אוטומטי מלא וחצי אוטומטי מה שהיה מושג חדש אז.
שני הרובים המובילים בתחום זה היו ההואוט (HOUT) הקנדי שלא נכנס ליצור וה-BAR האמריקאי.
למרות תפקידו המיועד ה-BAR דווקא זכה לשימוש כמקלע קל (שעוצב כנשק תקיפה כיתתי) בגלל משקלו הכבד, שגם לכך שהנשק לא התאים לתפקיד הרובה האוטומטי.
עם זאת, קיבולת מחסניתו בת 20 הכדורים, המועטה יחסית, הקשתה על שימוש חדש זה.
לרובה הבראונינג נוצרו גרסאות שונות בארצות שונות.
FN Mle 1930 (או גם FN Model D) הוא מקלע קל בלגי תוצרת חברת FN Herstal.
המקלע נוצר בשנת 1930, ונכנס לשירות עד לסוף שנות ה-40. נעשה שימוש ברובה בעיקר על ידי בריטניה בזמן מלחמת העולם השנייה, הם התקינו אותו בעיקר על מטוסים וספינות קרב קטנות.
הפיתוח של המקלע העושה שימוש בתחמושת 7.65x53mm נעשה ברישיון, על בסיס , תוך פיתוח שסתום גזים שונה.
המקלע נחשב למכונת ירייה אף על פי כך שהוא בעל מחסנית ולא בעל שרשרת כדורים, וגם בעל רתע נמוך מזה של מכונות ירייה.
ב-1932 יצא פיתוח משופר שנקרא FN Mle D, וממנו פותח אחרי מלחמת העולם השנייה דגם DA1 העושה שימוש בתחמושת נאט"ו 7.62×51mm.
מדינות שהשתמשו בנשק זה בעבר
רובה הנרי היה רובה מהפכני שפותח במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
הוא נחשב לרובה הרב-כדורי הראשון והיה בעל קצב אש של 15 כדורים בדקה.
ייצור הרובה החל בשנת 1860 והופסק בשנת 1866. בתקופה זו נוצרו כ-14 אלף רובים.
לאחר מכן פותח מרובה ההנרי דגם מתקדם יותר, רובה וינצ'סטר, סמל המערב הפרוע.
הטעינה בו הייתה פשוטה יותר, והוא כוסה עץ כדי שיהיה אפשר להחזיקו גם כשהוא מתחמם.
מהירות הירי הייתה גבוהה יותר.
בסיפוריו של הסופר המפורסם, קרל מאי, אבטיפוס של הרובה ניתן ל"יד הנפץ" על ידי חברו הנרי שפיתח את הנשק.
הרובה ממלא תפקיד חשוב בעלילות ספריו של מאי.
רובה אוטומטי הוא כינוי כללי לרובים בעלי טעינה חוזרת כלומר תהליך הפליטה של תרמיל הכדור שנורה והכנסת כדור חדש לבית הבליעה נעשית בפעולה ישירה כתוצאה מלחיצה על ההדק.
רובה אוטומטי ניתן להפעלה בשני מצבי ירי על פי בחירת היורה:
מצב חצי-אוטומטי: לחיצה על ההדק יוצרת סדרה חד פעמית של פעולות:
נקירה של תרמיל הכדור שבבית הבליעה וירי הקליע.
טעינת כדור חדש לבית הבליעה המוכן לירי.
ז"א דריכה אוטומטית אבל ללא ירי נוסף.
מצב אוטומטי מלא: הלחיצה על ההדק יוצרת את סדרת הפעולות המפורטת לעיל וחוזרת על עצמה תוך ירי נוסף עד לעזיבת ההדק או עד הפסקה באספקת התחמושת.
התחמושת המזינה את הירי ארוזה במחסנית המחוברת לבית הבליעה של הרובה וניתנת להחלפה במחסנית טעונה חדשה כאשר התחמושת נגמרת.
הרובה האוטומטי נבדל מהמקלע בעיקר בגודלו ובתחמושת שהוא משתמש בה.
המקלע בדרך כלל כבד וגדול יותר ומשתמש בתחמושת חזקה יותר.
ולכן הרובה הוא נשק אישי בעוד שהמקלע משמש רק בקבוצה של חילים או בעמדות.
בחצי השני של המאה ה-19 הופיעו לראשונה מכונות הירייה והנשק האוטומטי.
כלי נשק אלה היו כבדים ומסורבלים ונדרש צוות של מספר חיילים לתפעלם, אך היו בעלי כוח אש אדיר.
האקדח החצי-אוטומטי הראשון, שטעינת הכדור התורן אחרי ירי נעשית בו עצמאית, (להבדיל מבאקדח תופי בעל "פעולה כפולה" שבו הטעינה מחדש נעשית מכח הלחיצה הבאה על ההדק), הומצא על ידי האוסטרי יוסף לאומן בשנת 1892.
הרובה החצי-אוטומטי הראשון היה "רובה מונדרגון" אשר הומצא על ידי הגנרל המקסיקני מנואל מונדרגון בשנת 1882 ואשר נרשם כפטנט בשנת 1897. רובה זה היה בעל יכולת טעינה עצמית, אך עדיין ירה בבודדות ולא בצרורות כמו מכונת ירייה.
השלב הבא בפיתוחם של רובים אוטומטים התרחש במלחמת העולם הראשונה כאשר ג'ון בראונינג וחברת קולט הציגו את הפיתוח שלהם, BAR, המוזן ממחסנית נתיקה מתחלפת ומתופעל על ידי חייל אחד, לעומת מכונת היריה המוזנת בשרשרת כדורים ואשר דרשה צוות של שני מפעילים ויותר.
הפיתוחים המודרניים של הרובה האוטומטי אשר הופיעו במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה: התת מקלע ורובה הסער שמרו על בסיס הרעיון המקורי של תכונות הטעינה האוטומטית והירי הרציף אך השתפרו משמעותית מבחינת המשקל, קצב האש, תכולת המחסנית ונוחות התפעול.
לדוגמה ה-StG 44 הגרמני ממלחמת העולם השנייה שהביא רעיונית לפיתוח ה"קלשניקוב" הסובייטי.
דוגמה נוספת היא פיתוח ה-M14 האוטומטי מהרובה החצי אוטומטי M1 גאראנד בשנות ה-50. ה-M14 תוכנן להיות רובה קרב אוטומטי מלא אך בגלל מבנהו שהקשה על כך, שימש בפועל כרובה מטען, ז"א חצי אוטומטי.
עוד רובה קרב אוטומטי ששומש בפועל כרובה מטען היה ה-FN FAL שבצה"ל נמצא לא מתאים כאוטומטי לרובאי היחיד, אבל הייתה לו גרסה אוטומטית עם דורגל לשימוש כמקלעון מחלקתי.
בזמן המלחמה הקרה נפוץ בעולם השימוש ברובי סער אוטומטיים, בפרט הקלשניקוב AK-47 הסובייטי וה-M16 האמריקאי.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נעשו מחקרים על המלחמות במזרח הרחוק (מלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם) והמלחמות במזרח התיכון (בעיקר הסכסוך הישראלי-ערבי), והללו גילו שהירי האוטומטי היה ברובו הגדול לא יעיל: כלומר היחס בין מספר הכדורים שנורו למספר ההרוגים היה גבוה מאוד.
בעקבות מחקרים אלה הוחלט לשנות את תורת הלחימה של הרובאי כך שבמקרים הרגילים הירי יתבצע רק במצב חצי-אוטומטי או בצרורות (ירי של מספר כדורים קבוע בלחיצה אחת).
בחלק מרובי ה-M16, ובפרט ב-M4, הוחלף מצב הירי האוטומטי בירי צרורות.
עם זאת, ירי אוטומטי למטרות רתק או חיפוי עדיין נשאר כחלק מתורת הלחימה.
רובאי המלך האפריקאים היה רגימנט בריטי שחייליו גויסו מבין הקולוניות הבריטיות במזרח אפריקה החל משנת 1902 ועד מתן העצמאות לקולוניות בשנות השישים.
על הרגימנט הוטלו משימות שיטור ומשימות צבאיות בשטחי המושבות המזרח אפריקאיות והיא הייתה פעילה בשתי מלחמות העולם.
חיילי הרגימנט היו ילידים אפריקאים, בעוד שהקצונה בו הורכבה בעיקר מקציני צבא בריטניה.
לקראת סוף השליטה הבריטית במושבות במזרח אפריקה, הלך וגדל מספר הקצינים האפריקאים בגדודים השונים.
בשנת 1902 אוחד רגימנט מרכז אפריקה של הצבא הבריטי עם רגימנט רובאי מזרח אפריקה ורגימנט רובאי אוגנדה.
הרגימנט המאוחד חולק לשישה גדודים שנשלחו לשרת בניאזאלנד, קניה, אוגנדה וסומלילנד הבריטית.
הגדוד הראשון והגדוד השני שירתו בניאזלנד משנת 1902 ופורקו בשנים 1963-1964. גדודים אלו הוכרו גם בשם הגדודים המרכז אפריקאים.
הגדוד השלישי שירת בקניה עד שנת 1963 והגדוד הרביעי שירת באוגנדה עד שנת 1962.
הגדוד החמישי שירת גם הוא באוגנדה והיה למעשה הגדוד הראשון שהוקם בחטיבה.
הוא היה פעיל שנתיים בלבד, עד שנת 1904.
הגדוד השישי שירת בסומלילנד הבריטית עד שנת 2010. הוא והגדוד החמישי פורקו בהוראת משרד המושבות הבריטי כדי לצמצם את עלויות הפעלת הצבא הבריטי באפריקה ומתוך לחץ של המתיישבים הבריטים לצמצם את מספר הילידים המאומנים בנשק.
מדי הרגימנט כללו מכנס וחולצת כותנה בצבע חאקי, תרבוש, אבנט וחותלות.
עד 1914 הדגישו מדי הרגימנט את האופי השיטורי שלה, כאשר באותה עת כללו אפודה וחותלות בצבע כחול כהה.
החיילים האפריקאים, שנקראו אסקרים, צעדו בסנדלים או יחפים לגמרי, מתוך הנחה שהנעליים הצבאיות הכבדות לא יתאימו למתגייסים אשר מעולם לא נעלו נעליים.
על התרבושים סומנו מספרי הגדודים בספרות רומיות או ערביות.
גדודים שגויסו במיוחד במהלך המלחמות נשאו על תרבושיהם את סמל הגדוד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוחלפו המדים הכחולים במדים בצבע חאקי והתרבוש הוחלף בכובע קטן יותר, גם הוא בצבע חאקי.
בתום המלחמה הוחלפה חולצת החאקי בחולצה חסרת צווארון בצבעי כחול-אפור מצמר אנגורה.
בתחילת המאה ה-20 הוקם הרגימנט על ששת גדודיו.
בשנת ההקמה לקח הרגימנט חלק במערכה נגד מוחמד עבדאללה חסן, המולא המשוגע, בסומליה.
בשנת 1920 היה החרגימנט שותף לכוח שחיסל את המולא ולוחמיו.
עם פרוץ המלחמה מנה רגימנט רובאי המלך האפריקנים 21 מחלקות בשלושה גדודים: הגדוד הראשון של ניאזאלנד (מחציתו של הגדוד מוקמה בצפון מזרח ניאזאלנד), הגדוד השלישי של מזרח אפריקה (שמתוכה מחלקה אחת הוצבה בזנזיבר) והגדוד הרביעי של אוגנדה.
המחלקות פוזרו ברחבי מזרח אפריקה.
בשנת 1914 מנה הרגימנט שבעים קצינים בריטיים, שלושה נגדים בריטיים ו-2,325 חיילים אפריקאים.
החטיבה לא החזיקה חימוש כבד, אך בידי כל מחלקה הייתה מכונת ירייה אחת.
הרגימנט הורחב בשנת 1915. שלושת הגדודים עברו ארגון מחדש וכעת מנו 4 מחלקות כל אחד, כשכל מחלקה מנתה 1,045 חיילים.
ב-1916 הוקמו מחדש הגדוד השני של ניאזאלנד והגדוד החמישי של קניה.
מאוחר יותר באותה שנה, פוצלו הגדוד הראשון, השני והשלישי לשני גדודים נוספים כל אחד, לאחר גיוס נמרץ באזורם.
הרחבה הכוחות האפריקאים עברה קודמה אף ביתר שאת תחת פיקודו של גנרל הוסקין, כאשר מונה להיות מפקד הכוחות הבריטיים במזרח אפריקה בשנת 1917. הגדוד הראשון הוכפל בגודלו פעם נוספת וגדוד שישי הוקם באזור טנגנייקה מהכוחות האפריקאים ששוחררו מכיבוש גרמני.
הגדוד השביעי הוקם אף הוא באותה שנה מכוחות זנזיבר החמושים.
הגדודים כולם הוכפלו במהלך השנה הבאה ונוספו להם גדודי אימונים וגדודים משלימים.
במסגרת גדילת הכוחות פותחה היחידה הרכובה (על גמלים) בגדוד השלישי של רובאי המלך ויחידת קישור.
בשנת 1918 מנו רובאי המלך האפריקנים 22 גדודים.
בניין הכוח האפריקאי התבססה על השוואת מספר החיילים ועצמתם לזו של היחידות הבריטיות ויחידות השירות ההודיות, לצד העלאת מספר הקצינים והנגדים האירופאים בגדודים השונים.
העלאת מספר המפקדים נתקלה בקשיים עקב מחסור רב באירופאים דוברי סוואהילית.
הכוחות לחמו במערכה על מזרח אפריקה נגד הגנרל הגרמני פאול פון לטו-פורבק וכוחות במזרח אפריקה.
הובלה ותמיכה בכוחות הלוחמים בעומק היבשת ניתנה על ידי למעלה מ-400,000 סבלים ששירתו כחיל תובלה של הגדודים.
בתום מלחמת העולם הראשונה מנה החיל 1,193 קצינים בריטיים, 1,497 נגדים בריטיים ו-30,658 לוחמים אפריקאים המחולקים בין 22 גדודים.
מספר הנופלים בחיל במהלך המלחמה עמד על 5,117 שנפלו בקרב ו-3,039 נוספים שמתו ממחלות ותנאי השטח.
בין מלחמות העולם צומצמו כוחות החיל לסדר כוחות של שישה גדודים שחולקו לחטיבה צפונית וחטיבה דרומית.
סדר הכוחות של שתי החטיבות יחד כלל 94 קצינים, 60 נגדים ו-2,821 חיילים אפריקאים.
עם פרוץ המלחמה היוו כוחות אלו את הגרעין להתעצמות המהירה של החיל שעמד ב-1940 בסדר כוחות של 883 קצינים, 1,374 נגדים ו-20,026 חיילים.
רובאי המלך האפריקנים לחמו במספר מערכות במהלך מלחמת העולם השנייה.
הכוחות לחמו מול הכוחות האיטלקים במזרח אפריקה האיטלקית, מול הכוחות של צרפת של וישי בקרב על מדגסקר וכנגד היפנים בבורמה במהלך המערכה על בורמה.
בשנת 1941 במהלך המערכה על מזרח אפריקה, הוענק לסמל נייג'ל גריי ליקי הקנייתי עיטור צלב ויקטוריה על מעשה גבורה בקרב על קוליטו באביסיניה.
ליקי היה האפריקאי היחיד שזכה לעיטור הראשון בחשיבותו מאת המלכה.
החטיבה הראשונה פורקה בנובמבר 1941 והחטיבה השנייה פורקה באפריל 1943. החטיבה ה-11 הוקמה באותה שנה ונשלחה לקרב על בורמה.
עד תום המלחמה גויסו לחיל ארבעים ושלושה גדודים ביניהם שני גדודים בריטיים מסומלילנד, תשע מחלקות עצמאיות, חטיבה משוריינת, יחידה ארטילרית ויחידות קשר, הנדסה ואספקה.
שנה לאחר תום המלחמה, בשנת 1946 הצטרף לכוחות רובאי המלך האפריקנים אידי אמין.
בשנת 1952 לקח הגדוד השביעי הקנייתי חלק בדיכוי מרד המאו מאו בקניה.
מספרו של הגדוד שונה לגדוד ה-11 בשנת 1956 והוא המשיך לקחת חלק חשוב בשמירה על הביטחון השוטף בקניה.
גדודים 1-3 לקחו חלק במצב החירום המלאי ונלחמו בכוחות הקומוניסטים המורדים.
לאורך הלחימה ספגו הגדודים 23 הרוגים.
היחידות האפריקאיות פורקו או הוטמעו בחילות הלאומיים של המדינות אשר קיבלו בהדרגה עצמאות מבריטניה.
חלק מהמדינות, ביניהן טנזניה, בחרו לשנות את מבנה היחידות הבריטי ולארגן מחדש את צבאם.
מדינות אחרות כדוגמת קניה, ממשיכות לשמור על המודל הבריטי ואף מקיימות טקסי זיכרון לאירועים היסטוריים של הגדודים ורגימנטים של רובאי המלך האפריקנים.
רובה בריחי הוא סוג של רובה שמנגנון הטעינה שלו הוא מסוג ירי-בודד המופעל באופן ידני על ידי היורה.
כדי לרוקן את בית הבליעה על המפעיל למשוך בריח לאחור, וכדי לגרוף כדור ממחסנית הרובה לתוך בית הבליעה עליו לדחוף אותו קדימה.
לפני הירי יש לנעול את הבריח למקומו מאחורי הכדור, כדי שיישאר שם ולא יזוז בעקבות רתע הירי.
מנגנון הפעולה הבריחי נמצא בשימוש גם באקדחים.
בגלגולם הראשון, הייתה טעינת הרובים מתבצעת דרך קצה הקנה ממנו נורים הקליעים.
המפעיל היה צריך לדחוס אבק שרפה בכמות מדודה לתוך הקנה ולדחוס אותו בעזרת חוטר, ולאחר מכן לדחוף את הקליע לקנה עד לתחילתו.
אולם מתחילת המאה ה-19, החלו לייצר רובים בריחיים ונעשה בהם שימוש כרובי שירות בצבאות רבים בשתי מלחמות העולם.
בסוף שנות השלושים החלו הצבא האדום וצבא ארצות הברית להכניס לשימוש רובים חצי-אוטומטיים, בהם טעינת הכדור הבא לאחר הירי מתבצעת בצורה אוטומטית.
בשלבים הראשונים של מלחמת העולם השנייה היה רובה חצי אוטומטי מדגם SVT-40 רובה שירות עיקרים ביחידות חיל הרגלים בצבא האדום.
אך האבדות שספג הצבא האדום והפגיעה בתעשיה הצבאית של ברית המועצות אילץ את הצבא לחזור לשימוש ברובה בריחי מדגם מוסין נגאן.
לעומתו, בצבא ארצות הברית במהלך כל המלחמה הרובים העיקריים היו רובים חצי-אוטומטיים - M1 גאראנד וM1 קרבין.
הצבא הנאצי התחיל את המלחמה עם רובים בריחיים בלבד, אך במהלך המלחמה הוכנסו לשירות רובים חצי-אוטומטיים מדגם Gewehr 41 וGewehr 43, ולקראת סוף המלחמה הוכנס לשירות רובה סער StG44, בו מתאפשר אף ירי של צרור בלחיצת אחת על ההדק.
אך קצב הייצור של הרובים החדשים לא עמד בדרישות הצבא ורוב החיילים המשיכו להשתמש ברובים בריחיים.
ב20 שנים שעברו מאז תום מלחמת העולם השנייה עברו מרבית צבאות העולם לשימוש ברובים חצי-אוטומטיים או לשימוש ברובי סער.
רובים בריחיים נשארו כרובי צלפים או כנשק טקסי.
יתרונות הרובה הבריחי הם: אמינות ופשטות, דיוק פוטנציאלי ומשקל ועלות נמוכים.
חסרונו הוא קצב האש, הנמוך יחסית לרובים בעלי מנגנון הפעלה מתקדם יותר.
נתונים אלה הופכים את הרובה הבריחי למועדף כרובה צלפים: לציד, לצליפה צבאית ומשטרתית וכתחביב.
רובי הצלפים הבריחיים נחשבים לרובי הצלפים המדויקים ביותר.
הרובה הבריחי נטען מהקצה האחורי של הקנה.
הבריח הוא חלק מרכזי במכלול שאחראי על דחיפת הכדור לבית הבליעה לשם ביצוע ירי.
לפני הירי יש לשחרר את נעילת הבריח, לרוב על ידי סיבובו בעזרת ידית קטנה שמחוברת אליו, ולמשכו לאחור ולפנים כדי להכניס כדור ראשון לבית הבליעה.
לאחר מכן נועלים את הבריח, באמצעות סיבוב הידית בחזרה לתוך חריץ ייעודי במעצה הנשק, על מנת שהגזים הנוצרים בעת הירי לא ייפלטו אחורה לכיוון היורה, אלא ינוצלו במלואם לדחיפת הקליע קדימה דרך הקנה מה שמגביר את מהירות הקליע וכתוצאה מכך את הדיוק בפגיעה במטרה.
לאחר הירי, מסובבים את הבריח כדי לשחרר את נעילתו, ומושכים אותו לאחור כדי לרוקן את בית הבליעה.
לאחר מכן דוחפים אותו קדימה כדי לגרוף לבית הבליעה כדור מהמחסנית ולבצע ירי נוסף, ונועלים שוב את הבריח.
רוּבֶּה היא קומונה (רשות מקומית) במחוז נור שבצפון-מזרח צרפת.
היא ממוקמת בין הערים ליל וטוּרקואן.