tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מטלפון הזמיר עד מרכזיות ציבוריות גדולות.
המרכזייה הארגונית TX1 שהייתה מבוססת על מערכת דומה של נורטל () זכתה להצלחה מסחרית גדולה.
כמו כן פותחו המרכזיות הציבוריות הדיגיטליות TMX-10 על בסיס של נורתן טלקום ו-TMX-100 על בסיס של נורתן טלקום.
מרכזייה ציבורית דיגיטלית ראשונה מדגם זה הותקנה בקריית אונו בשנת-1982. נורטל אפשרה לטלרד למכור מרכזיות ציבוריות המבוססות על הטכנולוגיה שלה, לא רק בישראל אל גם במספר מדינות נוספות כגון צ'ילה, גרוזיה, בורמה ואחרות.
בשנת 1984, הכנסות החברה הגיעו ל-120 מיליון דולר והיא העסיקה 2200 עובדים.
בשנת 1995 חתמו טלרד ונורטל על הסכם להידוק שיתוף הפעולה בן החברות.
במסגרת ההסכם התאפשר לטלרד להגדיל את מכירותיה לחברת נורטל באמצעות פיתוח ויצור מוצרים עבור נורטל.
כמו כן הורחב שיתוף הידע בן החברות.
בנוסף קיבלה נורטל אופציה לרכישת 20 אחוז ממניות טלרד תמורת 45 מיליון דולר.
בשנת 1997 מימשה נורטל את האופציה ורכשה 20 אחוז מניות החברה.
מסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 ועד תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 השקיעה חברת בזק כסף רב בהחלפת מרכזיות אנלוגיות מיושנות במרכזיות דיגיטליות.
בזק קיימה מכרזים סגורים לרכישת המרכזיות בין תדיראן תקשורת וטלרד, שתיהן חברות בבעלות קבוצת כור תעשיות באותה עת.
בשנת 1997 חשף העיתון "גלובס" מסמך בו סיכמו החברות על חלוקת שוק המרכזות ביניהן, תוך הגבלת התחרות ותיאום מחירים במכרזים.
בעקבות הכתבה רשות ההגבלים העסקיים ערכה חקירה שעל פי ממצאיה הרוויחו החברות מאות מיליוני שקלים כתוצאה מהתמודדות מתואמת במכרזים שקיימה בזק לרכישת המרכזיות.
בדצמבר 1998 ניתנה המלצה להגיש כתבי אישום בפרשה.
לאחר דיונים משפטיים שנמשכו מספר שנים, הוחלט לפעול להסדר שבו רשות ההגבלים העסקיים תבקש קנסות ללא הרשעה כתחליף להעמדה לדין ב-2004, טלרד ותדיראן שילמו קנס של 8 מיליון שקל כעונש.
להגנתם טענו החברות שהם העסיקו אז ביחד כ-6,000 עובדים (כל אחת מהן העסיקה אז כ-3,000 עובדים) ושהייתה לבזק, אז כחברה ממשלתית, מדיניות של העדפת תוצרת הארץ.
פנייה לבית המשפט להעמיד לדין את המעורבים נדחתה.
ב-1996 טלרד רשמה הכנסות שיא של 446 מיליון דולר ורווח נקי של 48 בעיקר בזכות מכירותיה לבזק.
אבל בסוף בשנת 1997 הסתיימה החלפת כל המרכזיות האלקטרו-מכניות ברשת בזק למרכזיות דיגיטליות.
הדבר גרם לירידה דרמטית של מכירות טלרד לבזק, שהיית הלקוח המרכזי של טלרד, ולהפסדים כבדים לטלרד בשנת 1998. בעקבות כך הוחלפה הנהלת טלרד.
ההנהלה החדשה יזמה שינוי ארגוני במסגרתו פוטרו מאות עובדים.
כמו כן החליטה ההנהלה החדשה על שינוי אסטרטגי הכולל :
מכירת פעילות שאינה סינרגית לפעילות החברה.
במסגרת זה נמכר האגף המכני שעסק בעיבוד מתכת, בעיקר לצורך יצור זיווד למרכזיות, ומספר חברות בנות.
וכן, בשנת-2000, המפעל בעיר מעלות-תרשיחא נמכר לחברת SCI ב-2007 הוא ניסגר.
הוצאת פעילויות של פיתוח עצמי לחברות בנות (ספין-אוף) והקמה והשקעה בחברות הזנק בתחום הטלקום.
במסגר זו הוקמו מספר רב של חברות שרובן נסגרו או נמכרו ללא רווח במחצית הראשונה של שנות ה-2000
העברת עובדים רבים, בעיקר מהנדסים, לחוזה אישי.
מה שגרם להחלשת ועדי העובדים.
ואכן בשנת 1999, הכנסות החברה הגיעו לשיא חדש של 462 מיליון דולר, הרווח הנקי הגיע ל-24 מיליון דולר והמכירות לעובד הגיעו ל-202 אלף דולר.
הדבר הושג, בעיקר באמצעות הגדלת היצוא על ידי הגדלת המכירות לנורטל.
באותה שנה, 60% מהכנסות טלרד הגיעו מחברת נורטל, שכאמור הייתה גם בעלת מניות בחברה.
נורטל מכרה את המוצרים של טלרד כ-OEM (מוצרים שהם תחת שם המותג של נורטל).
בשנת 2000 רכשה נורטל את פעילות המיתוג הציבורי מטלרד ב-95 מיליון דולר.
פעילות זו, שהייתה מקור ל-40 אחוז מהכנסות טלרד, הפכה לחברה "נורטל ישראל".
הדבר הגדיל עוד יותר את התלות של טלרד במכירותיה לנורטל.
כמו כן מכרה נורטל את החזקותיה בטלרד בחזרה לחברת כור.
עם התפוצצות בועת הדוט-קום והמשבר העולמי בשוק הטלקום מכירותיה של חברת נורטל נפגעו קשות וכך גם הכנסות טלרד.
הדבר הוביל להפסדים ובעקבות כך למספר גלים של פיטורי עובדים.
בשנת 2004, בעלת השליטה, כור תעשיות, מכרה 39% ממניות טלרד לקרן ההשקעות הפרטית "פורטיסימו קפיטל" תמורת 21 מיליון דולר.
באותה שנה מצבת העובדים של החברה ירדה מהשיא של 3,200 עובדים ב-1998 ל-630 בלבד.
בשנת 2006, רכש איש העסקים נוחי דנקנר את השליטה בכור תעשיות וניסה למכור את החזקותיה בטלרד (61%) שהמשיכה להפסיד כספים (הפסידה כ-200 מיליון שקל בשנים 2005 ו-2006).
בשנת 2009 קרסה חברת נורטל וטלרד הודיע כי לא תוכל לפרוע חובותיה.
בכור הוחלט להעביר ללא תמורה את השליטה בטלרד לידי קרן פורטיסימו ולהישאר באחזקת מיעוט בחברה (10%).
לאחר העברת השליטה לקרן פורטיסימו, יובל כהן (מנהל קרן פורטיסימו) מונה ליו"ר טלרד, ולתפקיד המנכ"ל מונה רן בוקשפן.
לחברה היו חובות של כ–20 מיליון דולר ונותרו בה כ-100 עובדים בלבד.
טלרד יישמה תהליך של ארגון מחדש וגיבוש אסטרטגיה עסקית חדשה, שכללה בין היתר כניסה לתחום תשתיות התקשורת והרחבת הפעילות הגלובלית.
החברה ביצעה כמה רכישות אסטרטגיות שכללו את החברות מגלקום (שבאמצעותה נכנסה לתחום התשתיות), אואזיס (תחום האופטימיזציה של רשתות), ואת חטיבת הווימקס של חברת אלווריון.
החברה נמחקה מהמסחר בבורסה של תל אביב וחזרה להיות חברה פרטית.
החברה מתמחה במתן פתרונות תקשורת כוללים בשני מגזרי פעילות:
מוצרים, פתרונות ושירותים למפעילי תקשורת
חברות בנות - רכישות ומיזוגים
"קרן אלקטרוניקה" מאשקלון - נרכשה ב-1970 מוזגה לתוך טלרד ב-1996
מפעל "ציטור" - נוסד על ידי בנימין זרעוני בחולון ויצר מפסקי זרם ורכיבים חשמליים.
נרכש בשנת 1970. אחר שנקלע לקשיים נמכר ב-1978 לחברת תדיראן.
כור תקשור והתראה - נוסדה על ידי כור בשנת 1978 ועסקה בתכנון והתקנה של מערכות התראה ותקשורת נתונים.
בשנת 1998 שמה שונה ל"טלרד תקשורת עסקית" נמכרה לרפק אלקטרוניקה ו-TNN נטוורקס בשנת 2003.
חברת "אוריסול" - נוסדה בשנת 1989 על ידי טלרד ומשקיעים נוספים ובמימון המדען הראשי.
פיתחה מכונות אוטומטיות לתפירת גפות נעליים, החברה נסגרה בשנת 2001.
"גוונים" טלוויזיה בכבלים - נוסדה שנת 1989 בידי טלרד בשוטפות עם הוצאת מוניטין, וכייבל קום השווייצרית, כחברה להספקת שרותי טלוויזיה בכבלים.
בשנת 1998 נמכרה ב-235 מיליון דולר לחברת הכבלים תבל שהפכה אחר כך לחלק מחברת HOT.
Natural Speech communication) NSC) - חברת הזנק שהוקמה על ידי אילן שלום וזאב רנון - בתחילת 1994. טלרד השקיעה בחברה בתחילת 1997 והפכה לשותפה הבכירה.
בשנת 2000 השקיעה בה גם חברת אדיוקודס.
ב-2010 רכשה אדיוקודס את מלוא הבעלות בחברה.
מגלקום (Magalcom) - חברה המתמחה בהקמת מרכזי מידע (דאטה סנטר) והתקנה והפעלה של רשתות תקשורת, נרכשה ב-2011.
אואזיס טכנולוגיות - חברה המתמחה באופטימיזציה של רשתות, התקנת ציוד תקשורת ומערכות סייבר נרכשה ב-2012.
חטיבת ה־Wimax (טכנולוגיה של פס רחב אלחוטי) של חברת אלווריון נרכשה ב-2013 תמורת 6 מיליון דולר.
חברות הזנק ו-Spin-off שנמכרו או נסגרו
נט-איי (NetEye) - נוסדה בשנת 2000 פיתחה מערכות למניעת הונאות ברשתות תקשורת, נרכשה על ידי חברת אי.סי.טל ב-2001 ב-11 מיליון דולר.
טלרד טנקס (Telrad Tenecs) - נוסדה בשנת-2000 כפיצול (Spin-off) של פעילות מערכות מיתוג ותקשורת דיגיטליות עבור ארגונים של חברת טלרד.
התמזגה עם חברת קונגרואנסי (Congruency) ב-2002 לחברה אחת בשם טלרד-קונג'י (Telrad Connegy).
נרכשה על ידי חברת סלדור ב-2006. נכנסה להליך פרוק בשנת-2008
בי קונקטד (Be-Connected) - נוסדה במאי 1999 כפיצול (Spin-off) של פעילות פיתוח TAS2000 של חברת טלרד.
פיתחה מערכת המאפשרת לספקי תקשורת לספק למנוייהם אינטרנט רחב פס, טלפוניה, תקשורת נתונים ומולטימדיה מנקודת חיבור אחת, ללא קשר למקור התקשורת.
חברת קומאץ' (Commatch) - ספקית פתרונות תקשורת להעברת מידע, קול ופקס בין רשתות טלפוניה ציבורית מסורתית (PSTN) לרשתות תקשורת IP מהדור החדש נוסדה במרץ 2000 כחברת הזנק פנימית.
פיירביט (Firebit) - נוסדה בשנת 1999.פיתחה מערכת שייעודה לאפשר לספקי אינטרנט ושירותי טלפוניה לתת שרותי אבטחה ללקוחות תקשורת בפס רחב.
אפטוניקס (Aptonix) - נוסדה בשנת 2000. פיתחה מערכות גישה בפס רחב על גבי קווי טלפון עבור השוק האמריקאי.
נסגרה בראשית 2001 לאחר כמה חודשי פעילות בלבד
טלקיבאניה (בהונגרית: Telkibánya) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית טלקיבאניה קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-698 תושבים בשנת 1990 עד 518 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-25%).
בטלקיבאניה חיו מעט יהודים ובמקום קיים בית קברות יהודי.
טלקאר חברה בע"מ המוכרת בשם המקוצר "טלקאר" היא חברה פרטית ישראלית שהוקמה בשנת 1973, ועוסקת בייבוא ושיווק כלי רכב מתוצרת קיה וסאנגיונג.
משרדיה הראשיים של החברה שוכנים בתל אביב.
טלקאר נוסדה באוגוסט 1973 על ידי איש העסקים רמי אונגר.
בינואר 1974 החברה החלה לייבא ולשווק כלי רכב מתוצרת לאנצ'יה האיטלקית, וכחצי שנה לאחר מכן, ביולי 1974, החלה לייבא ולשווק גם כלי רכב מתוצרת אוטוביאנקי האיטלקית אף היא.
בספטמבר 1989 רכשה החברה את הזיכיון לייבוא ושיווק כלי רכב מתוצרת דייהטסו היפנית תמורת מיליון דולר.
לאורך שנות ה-90 ועד תחילת שנות ה-2000 ייבאה טלקאר את מותג הרכב ההודי "TATA" מקבוצת הענק ההודית Tata group.
בשנת 2008 קיבלה החברה את זיכיון חברת "קיה", שהוחזק עד אותה שנה על ידי סמל"ת.
העברת הזיכיון הביאה לסכסוך עסקי ומשפטי ארוך בין שתי החברות, כשהבעלים של סמל"ת טען כי הזיכיון הועבר אחרי שוחד ושידול שניהלה טלקאר.
במרץ 2021 ניצחה טלקאר במשפט.
במאי 2010 רכשה החברה מגרש בן 41.5 דונם במעוין שורק תמורת 77 מיליון שקל.
מחזיקה בזיכיון לייבוא ושיווק כלי רכב מתוצרת קיה, סאנגיונג הדרום קוריאניות וסרס הסינית.
נכון לשנת 2021 מלוא מניות החברה מוחזקות על ידי משפחת אונגר.
גדי אונגר בנו של מייסד החברה רמי אונגר, מכהן כמנכ"ל החברה.
התקשורת בבוליביה כוללת רדיו, טלוויזיה, טלפונים קבועים וניידים ואינטרנט.
בבוליביה יש מספר רב של תחנות רדיו וטלוויזיה המשדרות עם כלי תקשורת פרטיים השולטים.
לאחרונה חלה עלייה מהירה של מדיה ממשלתית, כולל רשת מכשירי קשר קהילתיים.
תחנות רדיו וטלוויזיה בבעלות המדינה והפרטית פועלות בדרך כלל באופן חופשי, אם כי גם ארגונים פרו-ממשלתיים וגם נגד ממשלות תקפו כלי תקשורת בתגובה לדיווח שלהם (2010).
תחנות אדמה לוויניות: 1 אינטלסאט (האוקיינוס האטלנטי) (2011).
חברת התקשורת הלאומית של בוליביה הופרטה בשנת 1995 אך הולאמה מחדש בשנת 2007; מערכת תא המטען הראשית מורחבת ומפעילה ממסר רדיו דיגיטלי למיקרו; באזורים מסוימים מוגש כבל סיב אופטי; פעולות המערכת, האמינות והכיסוי השתפרו.
מרבית הטלפונים מרוכזים בלה פאס, סנטה קרוז ובערי בירה אחרות; השימוש בטלפונים סלולריים ניידים התרחב במהירות ובשנת 2011 הגיע שכיחות הטלפון לכ־80 למאה נפשות.
משתמשי אינטרנט: 3.5 מיליון משתמשים, 75 בעולם; 34% מהאוכלוסייה, במקום ה-125 בעולם (2012).
אין הגבלות ממשלתיות על גישה לאינטרנט.
החוק הבוליביאני מספק חופש ביטוי.
למרות שהממשלה מכבדת בדרך כלל את הזכויות הללו, לפחות בשני מקרים בשנת 2012, הממשלה השתמשה בחוק נגד גזענות כדי להגביל את שתי הזכויות.
כמה בכירים בממשל גם הטרידו מילולית את חברי חיל העיתונות.
החוק הבוליביאני אוסר על התערבות שרירותית בפרטיות, במשפחה, בבית או בהתכתבויות והממשלה מכבדת בדרך כלל את האיסורים הללו, אך היו טענות כי הממשלה לא תמיד מכבדת את החוק.
לשון הרע נותר עבירה פלילית.
ב־21 באוקטובר 2012 הצהיר סגן נשיא בוליביה אלווארו גרסיה לינרה כי הממשלה מתעדת את שמות האנשים המעליבים את הנשיא מוראלס באתרי מדיה חברתית.
ב־23 באוקטובר 2012, ביטל בית הדין החוקתי הפלורינציונלי את חוק לשון הרע שהתיר מעצר של חודש עד ארבע שנים עבור אדם שנמצא אשם בהעלבה, השמצה או השמצה של פקידי ציבור.
טלפייר גלאי אש וגז בע"מ היא חברה ישראלית פרטית, העוסקת בפיתוח, ייצור ושיווק של מערכות גילוי וכיבוי אש.
בין מוצריה גלאי עשן פוטואלקטריים, רכזות לגילוי אש וטכנולוגיות לניטור ובקרת אש.
בנוסף, החברה מבצעת פרויקטים של הקמה ושירות בתחום גילוי האש.
טלפייר היא החברה הגדולה והמובילה בתחומה בישראל.
משרדי החברה והמפעל הראשי ממוקמים בפתח תקווה.
החברה הוקמה בשנת 1979 על ידי שתי משפחות: משפחת אבני (שלמה אבני ולימים ממשיכו בנו ניר אבני) ומשפחת ברנר (יהושע ברנר) כאשר עד שנת 2019 כיהנו כמנכ"לים משותפים בחברה ניר אבני ויהושע ברנר.
בשנת 2017 קרן טנא רכשה את השליטה בחברה.
משפחות אבני וברנר, נשארו שותפות בחברה עד היום.
בשנת 2021, שגיא רובין משמש כמנכ"ל החברה ויהושע ברנר משמש כנשיא החברה.
בשנות ה-80 טלפייר השיקה גלאי עשן ורכזת גילוי אש ביצור כחול לבן.
גלאי העשן עבר גלגולים ובסופו של דבר התבסס כגלאי העשן הכתובתי TFO-480A - המותקן היום ברוב המבנים והפרויקטים.
גלאי עשן זה נושא שלושה תווי תקן UL האמריקאי, EN-54 האירופאי, ות.י.
1220 של מכון התקנים הישראלי.
בשנות ה-90, טלפייר הציגה את 1000- GSA- רכזת גילוי האש האזורית הממוחשבת הראשונה בעולם עם יכולת תכנות בשטח ואת החייגן הממוחשב 500-TDM העברי הראשון.
דור ההמשך לסדרה זו היא סדרת הרכזות מדגמי TSA בעלי תווי תקן עולמיים ואשר נמכרו בתפוצה רחבה בישראל ואף בעולם.
בשנות ה-2000, טלפייר פיתחה והתחילה לייצר את סדרת הרכזות הכתובתיות (סדרה 3000).
רכזות אלו היוו פריצת דרך שכן מערכות גילוי אש מדורות קודמים לא ידעו לזהות מאין מגיעה האש, אלא רק על דבר הימצאות אש במבנה ובאיזה אזור.
מערכות 3000 הכתובתיות, יודעות לזהות בדיוק איפה פרצה השרפה עד לרמת דיוק של חדר, וכך לדאוג להפעלת מערכות הכיבוי הרלוונטיות.
אודות ליכולת זו, יכולים לוחמי האש להגיע במהירות למקור האש ולכבות אותה, לפני שנגרם אסון כבד לחיי אדם או רכוש.
סדרת ההמשך של סדרת רכזות זו היא סדרת 7000 שנושאת 3 תווי תקן (ישראלי, אמריקאי ואירופאי).
בשנת 2018 השיקה טלפייר את מערכת ניהול העשן הישראלית הראשונה בעלת תו התקן האמריקאי UUKL.
בשנת 2020, השיקה טלפייר את Telefire Connect - חבילת שירותי הענן המשלימים לתחום הגנת האש הפיזי אשר מנגישים את המידע הטמון ברכזת גילוי האש ללקוחות הסופיים ולמתחזקי המערכות באמצעות אפליקציה ראשונה מסוגה בשם Alerto ותוכנת שליטה ובקרת אש גרפית המיועדת לחדרי בקרה, בשם SEE.
מהלך זה מציב את טלפייר כחברה היחידה והראשונה בישראל שיש לה כיום פתרונות ניטור מאש מבוססי ענן.
בתחילת 2021, טלפייר רכשה את חברת כח בת קול בע"מ העוסקת בפיתוח וייצור של מערכות כריזת חירום, חלונות שחרור עשן ועוד, לצד פעילות החברה בתחום ביצוע התקנות מערכות גילוי אש ומתן שירותי תחזוקה במגדלי המגורים.
סדרת רכזות גילוי וכיבוי אש כתובתיות מסדרת 7000
פתרונות לכיבוי אש בגז 200FM- באירוסול
אפליקציה לשליטה מרחוק ברכזת גילוי האש
טלפייר חברה בעמותת הNFPA העולמית, העמותה הישראלית למיגון מפני אש (NFPA- IL) וחברה בהתאחדות התעשיינים בישראל.
בנוסף, לחברה חטיבת ביצוע המבצעת פרויקטים במודל TURNKEY של הקמה ושירות למערכות גילוי אש במגדלי מגורים, בנייני משרדים, מרכזי קניות, תעשייה, מרכזים רפואיים, מבנים ייחודיים ועוד.
לחברה מרכז שירות ותמיכה מרכזי בפתח תקווה ובאילת.
בנוסף על 120 עובדיה בפתח תקווה, מעסיקה טלפייר 40 עובדים בעלי מוגבלויות המועסקים במפעל "הקרן לשיקום" בדרום המדינה, המחזיק קו ייצור עבור טלפייר.
טלפייר פועלת שנים רבות גם לקידום והעלאת המודעות לתחזוקה נכונה של מערכות גילוי אש, כאמצעי הגנה חשוב בבנייני מגורים ישנים.
טלקוטלפן (בספרדית: Tlacotalpan) היא עיירה במועצה האזורית טלקוטלפן בדרום מדינת וראקרוס שבמזרח מקסיקו, שהוכרזה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1998, בעיקר בשל הארכיטקטורה והפריסה שלה מהתקופה הקולוניאלית.
העיירה הוקמה בשנת 1550 על מה שהיה במקור אי בנהר .
מהתקופה הקולוניאלית ועד המאה ה-20, היה בה נמל חשוב, אחד מנמלי הנהר הבודדים באמריקה הלטינית, אולם עם הקמת מסילת הברזל, דעכה חשיבותה של טלקוטלפן.
החל משלהי המאה ה-20 החלו ניסיונות לשמר את הארכיטקטורה והמתווה הספרדי/קריבי של העיר, ניסיונות שהגיעו לשיאם בקבלת מעמד של מורשת עולמית.
במאה ה-21 מתבססת הכלכלה העיקרית של העיירה על דיג ותיירות, במיוחד בתקופת החגיגה הדתית השנתית הנערכת ב-2 בפברואר הקרויה בספרדית Día de la Candelaria.
השם "טלקוטלפן" הוא התאמה ספרדית לשם בנאוואטל "טלאשקוטאליאפן", שפירושו "אדמה בין מים".
הכוונה היא לאי היישוב המקורי בנהר פפאלואפן.
כאשר שונתה הגדה הצפונית של הנהר, חובר האי ליבשה.
באמצע המאה ה-19, השם היה סן קריסטובל טלקוטלפן, אך מאז קוצר.
לא הרבה ידוע על ההיסטוריה הטרום-ספרדית של האזור, אך במקור היה האזור על ידי ה.
אלה נעקרו מאוחר יותר על ידי ה במהלך המאה ה-12. בשנת 1461 החל הקיסר בניסיונות הראשונים של האצטקים להתרחב לכאן.
בשנת 1475 כבש , הקיסר השישי של האימפריה האצטקית, את האזור.
בשנת 1518 הוביל פדרו דה אלוואראדו משלחת ששטה במעלה אזור פפאלואפן, ובשנת 1521 שלח הרנאן קורטס לכאן את במטרה לחפש זהב.
לאחר הכיבוש ב-1521 קיבל אלפונסו רומרו (Alfonso Romero) את האזור כאנקומיינדה.
במועצה הנוכחית, במקום שנקרא אז קואנפה-איוצינאפה (Coanapa-Ayotzinapa), הקים קורטס ב-1532 את המפעל הראשון במקסיקו להפקת סוכר מקנה סוכר.
ב-1550 הוענק האזור על ידי המלך הספרדי לגספר ריוואקניירה (Gaspar Rivakeneyra), והוא השתמש בו לגידול חיות משק.
הוא לא יכול היה למנוע מדייגים להקים את העיירה אך הוא דרש מהם לבנות קפלה המוקדשת ל"גבירתנו של הנר".
הקולוניזציה של האזור הייתה איטית, עם תריסר ספרדים בלבד ב-1544 ולא יותר מ-320 עד 1777. חסרים נתונים על אוכלוסיות אחרות במהלך התקופה הקולוניאלית, אך בשנת 1808 היו 1,156 תושבים ילידים ו-1,616 "פרדוס" (Pardos) או אנשים בעלי מורשת ילידית ואפריקאית.
בתחילת המאה ה-17 היה ניסיון להכפיף את האזור ל, אך התושבים כאן התנגדו לו בהצלחה.
במאה ה-17 היא הפכה למרכז מסחרי ל שמסביב, מה שהוביל לגידול באוכלוסייתה הספרדית.
עושרה ומעמדה כנמל משכו אליה פיראטים אנגלים במאות ה-17 וה-18 והעיירה נשרפה על ידם פעם אחת ב-1667.
ב-1714 הציף הנהר פפאלואפן את העיירה, מה שאילץ להעביר את העיירה למיקומה הנוכחי, שנקרא אז צ'וניאפה (Chuniapa).
בעיירה פרצו שלוש שריפות גדולות נוספות ב-1698, 1788 ו-1790. שתי האחרונות הניעו את הרשויות לדרוש בנייה מחדש עם קירות אבן, גגות רעפים והקמת שטחים פתוחים עם עצים.
אלה שלא יכלו לבנות מחדש בצורה זו נאלצו לעבור לחלק המזרחי של העיירה שהיו בו תקנות בנייה פחות מחמירות.
רוב המבנים העתיקים ביותר הם מתקופה זו וקבעו את הסגנון הנפוץ של בתים גדולים עם חצרות, גגות רעפים ומעברים מקושתים.
גבולות המועצה נקבעו בשלהי המאה ה-18.
טלקוטלפן הגיעה לשיאה כעיר נמל במאה ה-19. בתחילת מאה זו הגיעו לאזור מהגרים צרפתים, גרמנים ואיטלקים כדי לשתול ולארוג כותנה, כדי למכור בשווקים באנגליה.
החל משנת 1821 חוותה טלקוטלפן צמיחה כלכלית כנמל למוצרים מאואחאקה ופואבלה שהועברו לווראקרוס ומחוצה לה לניו אורלינס, הוואנה ובורדו.
עד 1855 היא הייתה נמל בית לשמונה עשרה ספינות קיטור וספינת מפרש גדולה שהובילו עצים, טבק, כותנה, תבואה, סוכר, ברנדי, עור, בשר מומלח, תנינים, נוצות אנפה, רהיטים וסבון.
בשנת 1825 נפתחה בה אחד המכללות הימיות הראשונות במקסיקו, שהוקמה על ידי גוואדלופה ויקטוריה.
בשנת 1847, טלקוטלפן הוכרזה רשמית כעיירה כהכרה בהשתתפותה בהגנה מפני כוחות ארצות הברית במלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
בשנת 1864 העיירה נכבשה על ידי כוחות צרפתים תחת מרשל יום אחד לאחר השתלטות על אלווארדו.
מאוחר יותר באותה שנה, כוחות רפובליקנים בפיקודו של אלחנדרו גרסיה השתלטו מחדש על האזור.
ב-1865 היא הוכרזה כעיר ובירה זמנית בשל התנגדותה נגד הצרפתים.
ב-1879 ייסד מיגל צ'סארו את המכינה השלישית של וראקרוס.
כאן ארגן פורפיריו דיאס התקוממות נגד ממשלתו של סבסטיאן לרדו דה טחאדה, שהובילה לשינוי השם של העיירה לטלקוטלפן דה פורפיריו דיאס בשנת 1896. שם זה שונה לגרסה הנוכחית לאחר המהפכה המקסיקנית.
בתחילת המאה ה-20 היו בעיירה שמונה בתי ספר, שלושה בתי מלון, תשעה מפעלים ו-100 בתים חד קומתיים.
עם זאת, בחלק הראשון של המאה ה-20, דעכה חשיבותה של טלקוטלפן כעיר נמל, אשר קיים אותה מאז התקופה הקולוניאלית, עם בניית מסילת הברזל Ferrocarril del Istmo.
אוכלוסייתה גדלה רק במעט מ-1950 ל-1980 ונשארה יציבה מאז על קצת יותר מ-8,800.
בשנת 1968 החלו מאמצי השימור כאשר טלקוטלפן הוכרזה כ"עיר טיפוסית" של מקסיקו על ידי מדינת וראקרוס.
בשנת 1986 היא הוכרזה כאזור מונומנטים היסטוריים על ידי הממשלה הפדרלית שינוהל על ידי של מקסיקו (בראשי תיבות INAH) והמכון הלאומי של האומניות היפות (Instituto Nacional de Bellas Artes בראשי תיבות INBA).
בשנים 1985 ו-1997 הוקם אזור מעבר הכולל שטחים מעבר לנהר המשמש כחיץ לאזור השימור העיקרי.
בשנת 1998, היא הוכרזה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשל ההיסטוריה שלו כנמל נהר, הארכיטקטורה שלה והמסורות שלה של שירה, מוזיקה וריקוד.
מאז ההצהרות הללו פעלו ה-INAH ו"הקרן הלאומית לתרבות ואמנות" (Fondo Nacional para la Cultura y las Arts, בראשי תיבות FONCA) להחיות את העיר ולשפר את הכלכלה, במיוחד באמצעות תיירות.
טלקוטלפן שוכנת בדרום-מרכז מדינת וראקרוס שבמזרח מקסיקו, כ-90 קילומטרים מנמל וראקרוס ו-203 קילומטרים דרומית-מזרחית לבירה חלפה.
זה חלק מאזור סוטאוונטו (Sotavento) של המדינה.
הטופוגרפיה של האזור שטוחה ברובה, עם גבעות לכיוון מערב.
רוב השטח (60%) משמש למרעה בעלי חיים, כאשר כ-15% מעובדים ו-20% מכוסים במים.
הטריטוריה מוגדרת על ידי הנהר פפאלואפן, יחד עם הנהרות סן חואן וטוקספן (Tuxpan), שניהם יובלים של הראשון.
ניתן לשוט בפפאלואפן, אך לא מבצעים דליית בוץ מקרקעיתו ואין בו הכוונה לתנועת הסירות.
באזור יש אקלים טרופי למחצה, עם טמפרטורה שנתית ממוצעת של 25.1 מעלות.
מאוקטובר עד אפריל, מזג האוויר נשלט על ידי מעבר של חזיתות קרות מהצפון, המכונות "נורטס" (nortes).
חזיתות אלו עלולות לגרום לרוחות חזקות ולטורנדו.
בשאר ימות השנה, מזג האוויר נשלט על ידי הזרם האטלנטי (Corriente Atlántica), רוחות חמות ולחות המגיעות מדרום-מזרח מקסיקו, וגורמות לרוב כמות הגשמים השנתית של האזור.
ספטמבר הוא החודש הסוער ביותר וגם האזור מושפע באופן קבוע מסופות הוריקן.
אלו עלולות לגרום להצפות חמורות כמו המקרה של הוריקן רוקסן ב-1995, הוריקן דין ופליקס ב-1997, הוריקן קארל ב-2010 והוריקן ארנסטו ב-2012.
הצמחייה נשלטת על ידי עצים נשירים, כאשר מיני העצים העיקריים הם אלון, מילה, ערבה וצפצפה.
יש גם אזורים עם מנגרובים.
באזור יש כמה מרבצי נפט.
העיירה מכונה "הפנינה של הפפאלואפן".
טלקוטלפן שונה מרוב היישובים העירוניים באמריקה הלטינית בהיותה נמל נהר המרוחק מהאוקיינוס.
היא אתר מורשת עולמית בגלל מתווה העיירה, הארכיטקטורה, ההיסטוריה והמסורות שלה.
המתווה והאדריכלות העירונית מתוארכים למאה ה-17, והעיירה שימרה בעיקר את שניהם.
מתווה העיירה היא דמוי לוח שחמט, המכסה 153 גושי מבנים בשטח של 750 דונם.
שטח זה מחולק לשני חלקים: חלק "ספרדי" במערב וחלק קטן יותר "ילידי" במזרח.
החלקים מופרדים על ידי שטח ציבורי עם מבנים מסחריים וציבוריים יחד עם כמה מרחבים ציבוריים.
החלק הספרדי של העיר מאופיין ברחובות רחבים המקבילים לנהר פפאלואפן והמחוברים ביניהם בסמטאות צרות.
באזור זה ישנם פארקים ומרחבים ציבוריים עם עצים בוגרים, כמו פארק אידלגו (Parque Hidalgo), הידוע במוזיקאים הנודדים ופלאסואלה דה דוניה מריה (Plazuela de Doña Maria), מזרחית למרכז, בחלק העתיק ביותר של העיר, המוקפת בבתי מלאכה לייצור רהיטים, כלי נגינה ומוצרי עץ משובחים אחרים.
הארכיטקטורה מאופיינת בבתים בני קומה אחת או שתי קומות, שבחזיתם קולונדות, בחצרות פנימיות בסגנון אנדלוסי, קשתות בסגנון קריבי, בגגות רעפים אדומים ובחזיתות צבעוניות, שחלקם מתוארכים למאה ה-18. בתים מסוג זה נמצאים בשפע במיוחד בשכונות סן מיגליטו (San Miguelito) ולה קנדלריה (La Candelaria).
רבים מהבתים עדיין משמרים את התכנון הפנימי שלהם ואפילו את הריהוט המסורתי.
אף על פי שימי הזוהר שלה חלפו במאה ה-19, טלקוטלפן עדיין מסווגת על ידי ממשלת מקסיקו כנמל נהר המשרת בעיקר סירות דיג וספינות סיור קטנות.
יש בנמל רציף בטון באורך 160 מטר, וטיילת קורות עץ לאורך הנהר, שלאורכה פועלות מסעדות רבות.
הכיכר המרכזית, הקרויה "פלאסה סרגוסה" (Plaza Zaragoza), נמצאת קרוב לגדת הנהר.
היא מעוצבת בשיש לבן ומנומרת בעצי דקל.
במרכז, יש קיוסק מהמאה ה-19 שעוצב על ידי הפסל המקומי פרנסיסקו סאנצ'ס טראן (Francisco Sanchez Terán).
נקודת הציון העיקרית לאורך כיכר זו היא מקדש "גבירתנו של הנר" (Nuestra Señora de la Candelaria, מסורת שמקורה בטנריפה) בצד הצפוני.
כנסייה זו נבנתה בסוף המאה ה-18 (החל מ-1770) תחת חואן דה מדינה (Juan de Medina) מאבנים שהובאו משוניות במפרץ מקסיקו כדי לשכן בתוכה את תמונת מרים הבתולה, שהובאה על ידי מלחים לעיר במאה ה-17. החגיגה השנתית העיקרית של העיר ממלאת את הכנסייה הזו בנרות ובפרחים.
הכנסייה הנוספת לאורך הכיכר היא כנסיית הקהילה של סן קריסטובל, שמתוארכת לשנת 1849. היא נאו-קלאסית עם השפעה מורית מסוימת, ומסופר שהשעון במגדל שלה הגיע מאנגליה לפני יותר ממאתיים שנה.
חלקי קישוט המזבח העיקריים בפנים מפוסלים מעץ ומכילים תמונה בולטת של .
יש גם מזבח חשוב המוקדש לישו בקפלה הצדדית שליד אזור המזבח הראשי.
עם זאת, המקדש או כנסיית הקהילה אינם הכנסיות העתיקות ביותר בעיר.
בתואר זה אוחזת כנסיית סן מיגליטו, הממוקמת בפלאסה דה לאס מדרס (Plaza de las Madres).
היא נבנתה בשנת 1785 במהלך שיא סגנון הבארוק במקסיקו.
המבנה המרכזי האחרון בפלאסה סרגוסה הוא הארמון העירוני.
הוא נבנה בשנת 1849 ומכיל ציורי שמן שונים של סלבדור פראנדו (Salvador Ferrando, צייר בן העיר) וכן ארכיון של מסמכים המתוארכים לתקופה הקולוניאלית.
מזרחית למקדש נמצאת כיכר קטנה בשם פלאסואלה אגוסטין לארה (Plazuela Agustín Lara), על שם הפסל המוצב בה של המפורסם.
"בית המלאכה רפאלה מורייו דה ברברו" (Casa Artesanal Rafaela Murillo de Barbero) נמצא בצד הדרומי של כיכר זו, שבעבר שימש בית הכלא העירוני.
כיום הוא מכיל שמלות רקומות, חולצות, חליפות מסורתיות לגברים ורהיטי עץ ומוצרים אחרים.
מוזיאון סלבדור פראנדו ממוקם בצד המזרחי, מוקדש לצייר והחלוץ בשימור המורשת התרבותית של וראקרוס, בבית שהיה שייך לו.
המוזיאון מכיל יצירות של האמן ואומנים אחרים יחד עם עתיקות מתקופתו.
מוזיאון בית אגוסטין לארה ממוקם ברחוב גונסאלו אגירה בלטרן (Gonzalo Aguirre Beltran) מזרחית לכיכר המרכזית והוא אחד ממרכזי התרבות הפעילים ביותר.
הוא מוקדש לכותב השירים והמשורר שחי חלק גדול מחייו בעיירה.
הוא מכיל תצלומים וחפצים הקשורים ללארה ולקריירה שלו יחד עם כמה מאומני אזור חשובים אחרים כמו סלבדור פראנדו, אלברטו פוסטר (Alberto Fuster) ואריק ארנה (Eric Arana).
נקודת ציון נוספת הקשורה לחייו של לארה היא קנטינה בלנקה נייבס (Blanca Nieves Cantina), הידועה גם בתור בר המוזיאונים של טוביאס קרבחאל ריברה (Tobías Carbajal Rivera).
זה היה בר אהוב על כותב השירים, שם הוא שתה עם חברים את המשקה האלכוהולי המקומי, קוקטייל המכונה "טוריטוס" (Toritos).
המוסד קיים יותר משישים שנה, אבל נקרא במקור אל אנקנגו דה טוביאס (El Encango de Tobías).
שמו הנוכחי, "שלגיה" בספרדית, מגיע מלארה עצמו, כמחווה לבעלים של הבר טוביאס קרבחאל ושבעת ילדיו.
החלק המוזיאוני של הבר מכיל את הפסל היחיד של לארה המתואר כלובש חולצת (חולצה קיצית מאזור יוקטן) וכובע מכפות דקלים ודקלים.
גם מרכז התרבות של העיירה נקרא על שם לארה (Casa de Cultura Agustín Lara).
ממוקם בשדרת ונוסטיאנו קרנסה (Venustiano Carranza), הוא משמש כמקום מפגש לאומנים, מוזיקאים ורקדנים, ומציע שיעורים בריקוד מסורתי של ספאטאדו (zapateado) בסגנון של וראקרוס ובנגינה בכלי נגינה שונים.
יש בו גם תערוכה קבועה של פריטים הקשורים ללארה, יחד עם ציורים של סלבדור פראנדו ואלברטו פוסטר.
גם תיאטרון נסאוואקויוטל (Nezahuacoyotl) נמצא גם על ונוסטיאנו קרנסה.
הוא נבנה בשנת 1891 בסגנון צרפתי בתקופת פורפיריו דיאס.
בית נוסף שהוסב לאטרקציה הוא "מיני גן חיות".
המבנה והאוסף היו שייכים לפיו באראן (Pío Barrán).
הוא מכיל אוסף של חפצים ובעלי חיים, במיוחד מיצירת סרטים שאסף באראן במהלך חייו, כולל אוסף בולט הקשור לאגוסטין לארה.
ההיבט היוצא דופן ביותר באתר הוא אוסף החיות האקזוטיות, שחלקן מסתובבות חופשי בשטח.
האוסף כולל תנינים, צבים, שקנאים ועופות דורסים.
"גן האומנות של טלקוטלפן" (Jardín del Arte Tlacotalpeño) מציג ומוכר יצירות של אומנים מהאזור.
הוא ממוקם דרומית לכיכר המרכזית.
בלוח השנה החגיגי האינטנסיבי של מקסיקו בולטת חגיגת "הבתולה של קנדלאריה" (Virgen de la Candelaria, מסורת שמקורה בטנריפה) בטלקוטלפן.
מ-31 בינואר עד 2 בפברואר, אלפי אנשים מצטופפים ברחובות העיירה.
במהלך פסטיבל זה, פותחים רוב תושבי טלקוטלפן (הטלקוטלפניוס, Tlacotalpeños) את בתיהם כדי להכיל אלפי מבקרים.
במהלך ימי היריד, מתקיים מפגש לאומי של נגנים בפלאסה דוניה מרתה החל מהשעה 17:00 עד 23:00. עשרות קבוצות מופיעות, לכל אחת מוקצה זמן השתתפות של 10 עד 30 דקות.
בכל לילה, בסיום מפגש זה, מתחיל ריקוד הפנדנגו באותה כיכר.
יש גם ריקודי פנדנגו מול כנסיית סן מיגליטו.
Gruppo TIM (לשעבר: טלקום איטליה) היא חברת תקשורת איטלקית המספקת שירותי טלפוניה נייחת ואינטרנט.
החברה נוסדה בשנת 1994 כתוצאה ממיזוג מספר חברות תקשורת בבעלות ממשלתית.
היא ספקית שירותי התקשורת האיטלקית הגדולה ביותר בהכנסות ובמנויים.
מניית החברה נסחרת בבורסה איטליאנה.
המדינה מחזיקה במניית זהב, המאפשרת לממשלה להתערב כאשר מדובר באינטרסים האסטרטגיים של המדינה.
בשנת 1925 אורגנה רשת הטלפונים מחדש על ידי הקבינט של בניטו מוסוליני ובאותה שנה הוקמה חברת Stipel.
הרשת המקורית של טלקום איטליה כללה 4 חברות: TIMO, Teti, TELVE ו-SET.
כל אחת מהן פעלה באזור גאוגרפי מסוים.
בשנת 1964 התמזגו חברות אלו לקבוצה אחת תחת השם SIP.
ב-1964, Società Idroelettrica Piemontese (SIP), חברת אנרגיה לשעבר שנוסדה ב-1918, הפסיקה לייצר אנרגיה ורכשה את כל חברות הטלפון האיטלקיות, והפכה ל-"SIP" - "Società Italiana per l'Esercizio Telefonico".
החברה נוהלה על ידי משרד האוצר האיטלקי.
החברה הייתה מונופול ממשלתי בשנים 1964–1996 ותושבי איטליה נאלצו לשלם עבור שיכרת הקווים כ-120 אירו לשנה, בתוספת שכירת ציוד ועלויות נוספות, על מנת שיהיה להם קו טלפון בבית.
טלקום איטליה הוקמה רשמית ב-27 ביולי 1994 על ידי מיזוג של כמה חברות תקשורת ביניהן SIP, Iritel, Italcable, Telespazio ו-Sirm (חברות בבעלות STET).
וזאת בעקבות תוכנית ארגון מחדש של תחום הטלקומוניקציה שהוצגה לשר האוצר.
בשנת 1995, פוצלה חטיבת הסלולר מהחברה והוקמה חברה נפרדת בשם TIM (Telecom Italia Mobile).
במקביל טלקום איטליה הוקמה רשת האינטרנט הגדולה באיטליה באמצעות TIN (Telecom Italia Net).
בשנת 1997 הופרטה טלקום איטליה.
עד 2001, החברה הייתה בחובות ונרכשה.
בשנה שלאחר מכן, השיקה את שירות ה-ADSL, עם מהירות הורדה של 32 kbit/s ומהירות העלאה של 8 kbit/s.
בשנת 2003 הוקמה טלקום איטליה מדיה, חברת המולטימדיה של הקבוצה, תוך מיקוד עסקיה במגזר הטלוויזיה עם ערוצי La7 ו-MTV.
לאחר ארגון מחדש רכש טלקום איטליה את Tin.it ואת Virgilio (פורטל האינטרנט הראשון באיטליה) מטלקום איטליה מדיה בשנת 2005.
קבוצת טלקום איטליה פועלת גם בדרום אמריקה; בברזיל בתור TIM Brasil, ובארגנטינה ובפרגוואי עם קבוצת טלקום ארגנטינה.
טלקום איטליה החזיקה גם ב-50% מחברת התקשורת הבוליביאנית אנטל עד להלאמת החברה על ידי ממשלת בוליביה ב-2008.
טלקום איטליה דיווחה על עלייה בחובות ב-2005, ושנה לאחר מכן התפטר המנכ"ל מרקו טרונצ'טי פרוברה.
בשנת 2007 החברה נקנתה על ידי Telco, קונסורציום של טלפוניקה וכמה בנקים איטלקיים.
טלפוניקה החזיקה ב-46% מ-Telco, חברת האחזקות ששלטה ב-22% מטלקום איטליה.
בסוף 2013, טלפוניקה הודיעה על כוונתה לרכוש את כל טלקו עד ינואר 2014, ובכך עשויה להפוך לבעלת המניות הגדולה ביותר של טלקום איטליה.
בשנת 2015, קבוצת טלקום איטליה החלה בתהליך מיתוג מחדש של עסקי הטלפוניה והסלולר תחת המותג היחיד TIM.
באותה שנה אישר הדירקטוריון הקמת חטיבה חדשה בחברה Infrastrutture Wireless Italiane, או INWIT, המפעילה 11,500 מגדלי תקשורת.
באוקטובר 2015 נחשף כי בעלי המניות ויוונדי יעלו עוד יותר את חלקם בחברה מרמתה הנוכחית של 15.49%.
נכון למאי 2017, Vivendi מחזיקה ב-24.6% מהחברה, כאשר מנכ"ל ויוונדי ארנו דה פויפונטיין הפך ליו"ר הבכיר של טלקום איטליה.
עמוס גניש הישראלי מונה מנכ"ל החדש ב-28 בספטמבר 2017 והוא ספג ביקורת על כך שפיטר 4500 עובדי טלקום איטליה ביוני 2018. הוא הוחלף על ידי לואיג'י גוביטוזי שהפך למנכ"ל החדש ב-18 בנובמבר 2018.
טלקגרנדאש (בהונגרית: Telekgerendás) היא עיר בנפת בקשצ'בה שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בטלקגרנדאש מספר התושבים נמצא בירידה.
הכפר הוקם ככפר עצמאי רק בשנת 1952 לאחר שהופרד מבקשצ'בה.
עד להקמתו הרשמית כיהן בה יושב ראש של הקהילה (יאנוס גיבנאר) שמילא תפקידים אלה במשך 29 שנים (1973–2002), במהלך שנות כהונתו נבנתה רשת השירותים הציבוריים של היישוב, ונבחר סמל לטלקגרנדאש ובשנת 1991 נבנתה במרכזו כנסייה.
טלקום ניוז (Telecom news) הוא אתר חדשות ישראלי המתמקד בעולמות התקשורת, ביניהם: הייטק, סלולר, סייבר, קריפטו, מחשוב ענן, רגולציית תקשורת, משרד התקשורת הממשלתי וצרכנות.
האתר הוקם על ידי ניצב משנה בדימוס, מהנדס אבי וייס, במרץ 2013.
האתר כולל תחקירים וחשיפות בלעדיות וכן מבזקים, ידיעות חדשותיות בתחום התקשורת, פרשנויות, דעות, המלצות, לוח אירועים וכנסים בתחום ההייטק.
תחקירי האתר מפורסמים בצורה הכוללת גם ממצאים ומסמכים שנמצאו בתחקיר, כגון פרוטוקולים מבית המשפט, מסמכים רשמיים ומקורות מידע.
לדבריו של מנהל האתר, נכון ל-2022 פורסמו באתר כ-24 אלף כתבות ולאתר כ-50 אלף קוראים מדי חודש.
טלצגים (לפני מהדורת 2019 - טלסקרין) הם מכשירים הפועלים בו זמנית כטלוויזיות, מצלמות אבטחה ומיקרופונים.
הם מופיעים ברומן הדיסטופי של ג'ורג' אורוול, 1984 וכן בכל העיבודים הקולנועיים של הרומן.
ברומן ובעיבודים שלו, הטלצגים משמשים את המפלגה במדינה הבדיונית הטוטליטרית אוקיאניה כדי לשמור על נתיניה תחת מעקב מתמיד, ובכך לבטל את הסיכוי לקנוניות סודיות נגד אוקיאניה.
לכל חברי המפלגה יש טלצגים בבתיהם, אבל ה-פרולים אינם מפוקחים בדרך כלל מכיוון שהם חסרי חשיבות למפלגה.
כפי שהוסבר מאוחר יותר בספרו של עמנואל גולדשטיין, קולקטיביזם אוליגרכי להלכה ולמעשה, שבו וינסטון סמית' קורא כמה קטעים ממנו, המפלגה לא מרגישה מאוימת מפרולים, בהנחה שלעולם לא ימרדו בעצמם, ולכן לא מוצאת צורך לפקח על חיי היומיום שלהם.
טלצגים ממוקמים גם במקומות העבודה של חברי המפלגה, ועוד ממוקמים באזורים ציבוריים העמוסים של לונדון.
לא ברור אם ניתן להשתמש בהם בכל מקום במנחת א' מלבד לונדון; הרומן מצביע בשלב מסוים על מגבלות טכניות, שאילצו את המפלגה להשתמש במיקרופונים נסתרים ובפטרולים למטרות מעקב באזורים הכפריים.
אובריאן טוען שהוא, כחבר במפלגה הפנימית, יכול לכבות את הטלצג שלו (למרות שמפאת נימוס רק לחצי שעה בכל פעם).
גם כאשר לא ניתן היה לראות או לשמוע את התוכניות, הטלצג עדיין מתפקד כמכשיר מעקב, שכן לאחר כניסת וינסטון למיניסטריון האהבה, מושמע האודיו של פגישתו עם אובראין לווינסטון למרות שהטלצג "כבוי".
וינסטון יכול רק להנמיך את עוצמת הקול בטלצג שלו.
הטלצגים מפוקחים על ידי משטרת המחשבות.
עם זאת, לא ברור כמה מסכים מנוטרים בו-זמנית, או מה הקריטריונים המדויקים (אם בכלל) לניטור מסך נתון (אם כי ניתן לראות שבמהלך תוכנית אימונים בה וינסטון לוקח חלק מדי בוקר, המדריך יכול לראות אותו).
למצלמות הטלצג אין טכנולוגיה ראיית לילה, ולכן הן אינן יכולות לנטר בחושך.
על כך פיצוי על ידי העובדה שהמיקרופונים שלהם רגישים ביותר, ונאמר שהם אפילו קולטים פעימות לב.
בנוסף להיותם מכשירי מעקב, טלצגים הם גם טלוויזיות.
הם שידרו תעמולה על הניצחונות הצבאיים של אוקיאניה, נתוני ייצור כלכליים, ביצועים של ההמנון הלאומי להגברת הפטריוטיות, ושתי דקות שנאה, שהוא סרט בן שתי דקות של משאלותיו של עמנואל גולדשטיין לחופש הביטוי והעיתונות, שהאזרחים אומנו לא להסכים איתו בעזרת דוחשב.
למרות שהם מודעים באופן רציונלי לכך שהטלצג הוא רק אמצעי שבאמצעותו אדם יכול לראות אותם או לדבר איתם, ההשפעה הפסיכולוגית שלהם היא כזו שהדמויות נוטות לעיתים קרובות להאניש את הטלצג ולתאר את פעולותיו של הטלצג כ"מדבר אליהם" או "צופה בהם", במקום כל אחד מהאנשים המשתמשים בו.
נוסף על כך, נוכחותו של הטלסקרין בכל מקום בחיים הפרטיים והציבוריים משפיעה באופן מהותי על התנהגות הדמויות.
וינסטון, למשל, עושה מאמץ קבוע כדי לא לעורר חשד אצל מי שעשוי לצפות בו דרך הטלצג.
הספר מתאר את ההגדרה שלו "עטה על פניו את הבעת האופטימיות השלווה שכדאי לך לסגל כשאתה עומד בפניך לטלצג", ומציין שכאשר וינסטון מפנה אליו את גבו, "...
אף על פי שידע היטב שגם גב עשוי להסגיר".
ג'ף פרוצ'ר טבע את המונח "טלצג" על סיפור קצר מאת ג'ורג' וייס, "After Armageddon", במגזין Wonder Stories ב-1932. המילה "טלצג" הופיעה מדי פעם ברומני המדע הבדיוני המוקדמים של רוברט היינליין, שפורסמו בסוף שנות ה-40 - בערך במקביל לספרו של אורוול.
כפי שנעשה בו שימוש על ידי היינליין, "טלצג" סימל בפשטות את מה שנקרא כיום "טלוויזיה", ללא אף אחת מהקונוטציות המרושעות בספרו של אורוול.
בשנות ה-50, לאחר הפרסום הרחב של ספרו של אורוול, נמנע שימוש נוסף במושג באופן זה.
הרומן של אורוול נכתב בשנים 1947–1948. הטלצג שיצר התבסס על כמה טכנולוגיות שכבר קיימות (ראה היסטוריית הטלוויזיה), אם כי מצלמות המעקב הראשונות החלו להימכר בארצות הברית רק ב-1949, זמן קצר לאחר פרסום הרומן.
על פי חוקר הספרות הקנדי, תומאס דילוורת', אורוול אולי המציא את הטלצג בהשראת הסרט "זמנים מודרניים" בבימויו של צ'רלי צ'פלין, שבו הוצג מכשיר שמקבל אות אודיו-ויזואלי.
דילוורת' ציין שהנושא של שימוש במסרים תת-הכרתיים דרך הטלצג מזכיר גם את השימוש בהיפנופדיה על ילדים בספר "עולם חדש מופלא" של אלדוס האקסלי.
השראה נוספת לטלצג יכולה להגיע מהרעיון של המאה ה-19 של פאנופטיקון - בית סוהר שעיצובו יאפשר לסוהרים לצפות בכל האסירים, כשהאסירים אינם יודעים אם ומתי צופים בהם.
הטלצג הוא בעצם הגאדג'ט הטכנולוגי העתידני המשמעותי היחיד בספרו של אורוול.
טלצגים מופיעים גם ביצירות מאוחרות יותר, כמו הסרט שיווי משקל מאת קורט וימר אך שם השימוש בהם אינו עוד חידוש טכנולוגי, אלא רפרנס לספרו של אורוול.
טלצגים תוארו כמטאפורה למלשנים במדינות קומוניסטיות או, באופן נרחב יותר, לאובדן הפרטיות בכלל המדינות הטוטליטריות.
בימינו משווים טלצגים, בין היתר, למערכות ריגול טלוויזיוניות, מכשירי טלוויזיה הנשלטים על ידי פקודות קוליות שאוספות נתונים לצורך ניתוח בשרתים, טלפונים סלולריים מודרניים ומכשירים אחרים המאפשרים לאנשים לאסוף נתונים אור-קוליים, כולל האינטרנט עצמו.
פיטר הובר מציין כי עבור אורוול, המדיה האלקטרונית היא מכוערת, מדכאת ומרדימה את המוח, וכי אורוול האמין שהם יעצימו באופן משמעותי את בעלי הכוח שיינתנו יותר ויותר הזדמנויות לרגל אחר אזרחים.
עם זאת, הובר מחשיב את הטיעון של אורוול כשגוי, ומציין כי התקדמות בתחום טכנולוגיית התקשורת, כולל האינטרנט, היא התקדמות לקראת טכנולוגיית החופש, ורמת החופש של החברה עולה עם ההתפתחות והפופולריות של טכנולוגיות אלו.
באופן דומה כותב ריצ'רד פוזנר שאורוול ניגש לטכנולוגיה בצורה פסימית מדי – בספרו הטלצג הוא כלי לריגול ואינדוקטרינציה, בעוד שלמעשה המדיום הזה הפך לכלי חינוכי המצמצם את מונופול הכוח של האליטה.
מצד שני, לורנס לסיג נותן לאורוול אמון מסוים, בטענה שהטלצג פחות פולשני מהאינטרנט של היום; באופן דומה, דייוויד ברין כותב שלא ניתן לעצור את תהליך שחיקת הפרטיות, אך ניתן לאזן אותו על ידי ניטור צגים על בסיס טלצג כפול, שבו ניתן לנטר גם את מי שמנטר אותנו.
החברה הופרטה בשנת 1995. בבעלות ממשלת אינדונזיה כ-52% ממניות החברה.
שורשי החברה בשנת 1856 כאשר שלטון הולנדי הקים קו טלגרף בין ג'קרטה לבין עיר נוספת במרחק של כ-60 ק"מ.
בשנת 1906 שירותי דואר וטלגרף רוכזו בסוכנות ממשלתית Post, Telegraph and Telephone Service.
זמן קצר לאחר קבלת עצמאות, הממשל החדש ביצע הלאמת החברה.
בשנת 1961 הארגון הפך להיות סוכנות ממשלתית.
בשנת 1965 שירותי דואר וטלפוני הופרדו.
בשנת 1974 ייצור ציוד טלפוניה עבר לחברה נפרדת ושירותי טלפון רוכזו ב-Perusahaan Umum Telekomunikasi (Perumtel).
בשנת 1995 בוצע הפרטת החברה והיא החלה לפעול תחת השם הנוכחי.
מניות החברה נרשמו למסחר בבורסה לניירות ערך באינדונזיה ובורסה לניירות ערך של ניו יורק ובורסה לניירות ערך בלונדון.
בבעלות ממשלתית נותרה מניית שליטה וכ-52% מכלל המניות.
במהלך השנים חברה איבדה את בלעדיות לשירותי טלפון ולשיחות בין-לאומיות.
יחד עם זאת, גם במאה ה-21 החברה היא ספק שירותי טלפון הגדול במדינה.
החברה פעלה להרחבת פעילותה לתחומים חדשים דוגמת אספקת שירותי אינטרנט ותקשורת לוויינים.
עד לשנת 1999 החברה ניצלה יכולות של לווייני Palapa שהיו בבעלות חברת תקשורת אינדונזית אחרת.
הלוויין הראשון של החברה שוגר בשנת 1999. לוויין TELKOM-1 היה מצויד במשיבים ב-C-Band.
הוא שקל 2,763 ק"ג והיה מתוכנן לעבודה במשך 15 שנים.
תאריך שיגור לוויין אתר שיגור/משגר יצרן הערות 12 באוגוסט 1999 Telkom 1 מרכז החלל הגיאני אריאן 4 לוקהיד מרטין החליף לוויין Palapa B2R.
טלר אמונס היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, שכיהן כמושל ה-28 של מדינת קולורדו בשנים 1937–1939. הוא מושל קולורדו הראשון שנולד בה.
ב-3 בדצמבר 1895 נולד אמונס בקולורדו.
אביו של אמונס היה אליאס אמונס, מושל קולורדו ה-19, ואמו של אמון הייתה אליזבת (לבית פלמינג) אמונס.
אמונס נקרא על שם חברו הטוב של אביו, הסנאטור הנרי טלר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת אמונס ברגימנט ה-154 של צבא ארצות הברית בצרפת.
לאחר המלחמה שב לקולורדו והחל לעבוד בחווה חקלאית ובמשרד של עיתון מקומי.
בשנת 1929 השלים לימודי משפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת דנוור.
ב-1930 נבחר לסנאט של קולורדו שם כיהן עד 1935, כאשר ראש עיריית דנוור בנג'מין פ.
סטייפלטון מינה אותו לתובע העירוני של העיר.
בבחירות 1936 נבחר אמונס למושל קולורדו.
ב-12 בינואר 1937 אמונס הושבע לתפקידו, עד ל-10 בינואר 1939. כמושל היה אחראי להוצאתו להורג של ג'ו ארידי, שבדיעבד נקבע כי היה חף מפשע.
אמונס מיאן להקל בעונשו או לחון אותו.
לאחר כהונה אחת בת שנתיים הוא הפסיד בבחירות לכהונה שנייה בידי ראלף לורנס קאר.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת כלוטננט קולונל בוועדת הבחירה והמיון לקציני צבא עד 1944. בשנה זו היה חלק מהממשלה הצבאית בגואם.
הוא שוחרר ממשימותיו הצבאיות ב-1945. לאחר מכן עסק אמונס בעריכת דין בדנוור עד לפרישתו מהחיים הציבוריים.
ב-16 בינואר 1972 נפטר אמונס בגיל 76, ונטמן בבית העלמין פיירמונט בדנוור.
הר טמבורה (אינדונזית: Gunung Tambora) הוא הר געש השוכן באי האינדונזי סומבאווה.
ב-1815 אירעה בטמבורה ההתפרצות החזקה ביותר בזמנים המודרניים, במדד התפרצות געשית 7. התפרצותו שהתחילה בתחילת אפריל ושהמשיכה באמצע יולי, השפיעה על אזור נרחב כולל איי מלוקו, ג'אווה, חלקים מסולאווסי, סומטרה ובורנאו.
גשמי אפר געשי השפיעו גם על האיים באלי ולומבוק.
כ-100,000 בני אדם מתו כתוצאה מזרמים פירוקלסטיים, רעב ומחלות.
1816 נודעה כ"שנה ללא קיץ" בשל תנאי מזג אוויר קיצוניים שגרמה ההתפרצות שהשפיעו אף עד צפון אמריקה.
ההר הוא חלק מטבעת האש באוקיינוס השקט.
התפרצותו של הר טמבורה בשנת 1815 הייתה אחד מהאירועים אשר הוביל לתחילת חקר הוולקנולוגיה, מכיוון שחוקרים רבים בני התקופה ניסו להבין מה היו הגורמים שהובילו לתופעה שהשפיעה בצורה כה דרמטית על אזורים רבים כל כך.
בחפירה שנערכה ב-2004 גילו ארכאולוגים שרידים של תרבות שנהרסה ונקברה בהתפרצות, וקיבלה את הכינוי "פומפיי של המזרח", האתר נשאר שלם מתחת לשלושה מטרים של שאריות של סלע פירוקלסטי ומספק מידע משמעותי על התרבות שנעלמה.
נכון לעשור השני של המאה ה-21, הר טמבורה נמצא תחת פיקוח הדוק על הפעילות הוולקנית שלו, מכיוון שהתפרצות חזקה שלו עלולה להשפיע על מיליוני אינדונזים.
הר טמבורה נמצא באי האינדונזי סומבאווה, שהוא חלק מאיי סונדה הקטנים.
האי סומבאווה הוא חלק מקשת איים בשם קשת הסונדה, שרשרת של איים געשיים המרכיבים את החלק הדרומי ברצף של הארכיפלג האינדונזי.
הר הטמבורה יצא לעצמו חצי אי מתוך האי סומבאווה.
האי סומבאווה מוקף מצפון ומדרום בקרום אוקייני, ונוצר בגלל תהליך הפחתה שהתרחש מתחתיו.
לפני התפרצותו בשנת 1815, היה גבוה יותר מ-4,300 מטר, מה שהפך אותו באופן זמני לאחת מהפסגות הגבוהות ביותר בארכיפלג האינדונזי.
תא המאגמה הגדול שמתחת להר התרוקן בעקבות התפרצויות קודמות, ובמשך כמה שנים של העדר פעילות געשית, הלך והוזן תא המאגמה במאגמה.
טרם התפרצותו, הגיעה פסגתו של טמבורה לגובה מוערך של כ-4,200 מטר.
הוא נחשב להר כבוי או בלתי פעיל עד 1812, אז החלה התעוררותו, שהתבטאה בעיקר ברעידות אדמה והתפרצויות מינוריות של אדים ואפר.
במהלך התפרצותו הראשונה נפלט עמוד עשן ואפר לגובה של כ-25 קילומטרים, והיא נשמעה למרחק של עד אלף קילומטר.
ב-10 באפריל 1815, התרחשה התפרצות שנייה, גדולה יותר מן הראשונה ומכל התפרצות אחרת בהיסטוריה: 7 במדד התפרצות געשית (Volcanic Explosivity Index).
נפלטו ממנו 150 קילומטרים מעוקבים של מגמה, בצורת עמוד עשן, אפר ופומיס שהגיע לגובה של 43 ק"מ.
בהתאם לכך, רעשי הפיצוץ חצו מרחקים גדולים אף יותר, ונשמעו בסומטרה (2,500 ק"מ מערבה מסומבאווה) ובאיי מאלוקו (1,400 ק"מ מזרחה מסומבאווה).
לאחר ההתפרצות השנייה, עומד גובהו של טמבורה על 2,863 מטר.
עוצמת ההתפרצות הזניקה את הפסולת הוולקנית עד הגעתה לסטרטוספירה (שכבה אטמוספירית הנמצאת 11–17 ק"מ מעל פני כדור הארץ).
הגופרית שבאפר ובפומיס התחמצנה ונוצרו חלקיקי סולפט (SO2, חומצה גופריתית).
הימצאותם של החלקיקים בסטרטוספרה לא אפשרה את שטיפתם מהאוויר.
כך, הם יצרו מסך אבק עמיד יחסית שסינן את קרני השמש, מנע מהן להגיע לפני כדור הארץ ולחממו, והחזירן אל החלל.
דבר זה גרם לירידה משמעותית של הטמפרטורות בחצי הכדור הצפוני.
לפי הערכות, כחמש שנים חלפו עד שחלקיקי הסולפט נשטפו לבסוף מהאטמוספירה.
גורם נוסף למזג האוויר הקר במיוחד היה שפל חסר-תקדים בעת המודרנית של פעילות שמש.
שפל זה מכונה מינימום דלטון על שם מטאורולוג האנגלי ג'ון דלטון.
כתוצאה מהתפרצותו השנייה של טמבורה, 10,000 איש נהרגו מהפיצוץ הראשוני, וכ-100,000 נוספים מתו מרעב בחודשים העוקבים.
המערכת האקולוגית של האי השתנתה כליל, ואלו של איים אחרים בקרבת סומבאווה נפגעו אף הן.
האפר שנפלט מטמבורה כיסה את איי סומבאווה (60-50 ס"מ) ולומבוק, ולאחר שנישא מערבה בעזרת מונסונים, כיסה אף את האי באלי בשכבה עבה בעומק של כ-36 ס"מ; כך נהרסה הצמחייה באיים אלו.
מי השתייה זוהמו ותרמו להפצת מחלות מידבקות.
95% אחוזים מיבול האורז הושמד, ועל תושבי האיים סומבאווה ובאלי ריחפה סכנת גוויעה ברעב; דיווחים מאוחרים מתארים כיצד עשרות אלפים מהם ביקשו למכור את עצמם או את ילדיהם לעבדות, עבור קילוגרמים ספורים של אורז.
ההתפרצות יצרה אנומליות אקלימיות עולמיות בשנים שלאחר מכן, כששנת 1816 נודעה כ"שנה ללא קיץ" בשל השפעת ההתפרצות על מזג האוויר בצפון אמריקה ובאירופה.
בחצי הכדור הצפוני, היבולים נכשלו ובעלי החיים רבים מתו, מה שהוביל לרעב הגרוע ביותר של המאה.
לאחר ההתפרצות הגדולה של 1815, הר טמבורה התפרץ לפחות 3 פעמים נוספות, הפעם בקנה מידה קטן בהרבה מאשר בשנת 1815. לאחר ההתפרצות של שנת 1967, נחשב ההר לבטוח עד כדי כך שיצאו טיולים מודרכים אל פסגתו.
בשנת 2011 הועלו בתקשורת חששות שהר הגעש צפוי להתפרץ בקרוב.
חששות אלו נגרמו בעקבות עלייה משמעותית במספר רעידות אדמה הפוקדות את האי, מכמות של פחות מחמש בחודש ליותר מ-200 בחודש, בתוך חמישה חודשים.
אפר החל לצאת מהר הגעש והגיע עד לגובה של 1,400 מטרים.
סימנים אלו עוררו השערות על אפשרות להתפרצות קרבה.
בסופו של דבר, למרות פעילות סייסמוגרפית מוגברת שנמשכה עד שנת 2013, לא התקיימה התפרצות בעוצמה חזקה.
אריק קלמטי, וולקנולוג מומחה לנושא שהתראיין למגזין מדעי בסוף שנת 2011, אמר שכל התפרצות עתידית של הר טמבורה צפויה גם היא להיות קטנה יחסית, מכיוון שהרי געש נוטים לתקופות ארוכות מאוד בין התפרצויות ענק - תקופות שעשויות להגיע למאות או אלפי שנים.
עם זאת, על פי קלמטי, כאשר הר געש עם עבר כה קטלני מתחיל להגביר פעילות געשית, כדאי להיות ערניים לכך.
עליית רמת ההתראה הגעשית, לדבריו של קלמנטי, נובעת במקרה זה בעיקר בעקבות החלטת מדיניות להגביר את המודעות לנושא, ולא מכיוון שעתיד להתרחש אסון.
בחפירה שנערכה ב-2004 גילו ארכאולוגים שרידים של תרבות שנהרסה ונקברה בהתפרצות 1815, וקיבלה את הכינוי "פומפיי של המזרח", האתר נשאר שלם מתחת לשלושה מטרים של שאריות של סלע פירוקלסטי ומספק מידע משמעותי על התרבות שנעלמה.
בין שכבות המשקע מתקופת ההתפרצות, גילו החוקרים כדי חרס, קערות ארד ואת שרידיהם של בתים חרבים על יושביהם.
הרלדור סיגורדסון, וולקנולוג מאוניברסיטת רוד איילנד, העומד בראש צוות החפירות, אמר שהכפר כולו, על יושביו ותרבותו, נשמרו מתחת למעטה שכבת האפר, דבר המעניק לממצאים חשיבות תרבותית רבת משמעות.
על פי סיגורדסון, המקומיים דיברו שפה ייחודית, שאינה דומה לשפות השגורות בהודו או בסין.
אולם, זמן קצר לאחר הגעת האירופאים לטמבורה נכחדו כל בני האזור, ונמחקה השפה המקומית.
החוקרים הביעו תקווה לשפוך אור על התרבות הנכחדת בזכות הממצאים הארכאולוגיים שימצאו, ובנוסף, למצוא רמזים לסכנות געשיות פוטנציאליות נוספות.
הממצאים במקום החפירה מצביעים על האפשרות שתושבי טמבורה קיימו קשרי סחר עם הודו-סין.
כלי חרס שנמצאו במקום דומים לאלה המצויים בווייטנאם.
בניסיון להסביר את אסון טבע של 1815, נוצר סיפור עם סומבאווי אודות סיבת ההתפרצות: נסיך טמבורה עורר עליו את זעמו של אללה, משום שהגיש לחג' מוסלמי בשר לא כשר, ולאחר מכן הרגו.
התפרצותו של טמבורה מזוהה בתור הגורם העיקרי להופעתן של יצירות רומנטיות ידועות עד היום.
במהלך 183 הימים שבין אפריל לספטמבר 1816 (שנה לאחר התפרצות טמבורה), חוותה שווייץ 130 ימי גשם.
ביוני התאסף בווילה דיודאטי (Villa Diodati) "מעגל ביירון-שלי", שכלל את הסופרים לורד ביירון, ג'ון פולידורי, מרי גודווין (לימים מארי שלי) ובעלה לעתיד פרסי ב' שלי.
סופה עזה שנמשכה שלושה ימים רצופים מנעה מהם לנפוש בחוץ, ולכן בילו את זמנם בכתיבת סיפורי אימה.
אז, עלה במארי שלי הרעיון לכתיבת "פרנקנשטיין", והיא השלימה את הטיוטה הראשונה של הספר במרץ 1817. לורד ביירון עצמו כתב את הפואמה המפורסמת "חשכה" (Darkness) כתוצאה משהייתו זו בשווייץ.
ייתכן שהפואמה היוותה השראה ל"שקיעה" של אייזק אסימוב.
כמו כן, חברו של ביירון, ג'ון פולידורי, כתב את הסיפור הקצר "הוומפיר" באותם ימים.
"הוומפיר" נחשב לסיפור הראשון (והמשפיע ביותר עד ימינו), על סוגת הסיפורת העוסקת בערפדים.
את השינוי באטמוספירה בעקבות התפרצות טמבורה היטיב לתאר ויליאם טרנר בציורו משנת 1828 של תעלת צ'יצ'סטר בסאסקס, המדגיש את הגוונים הצהובים של השמים גם שנים לאחר התפרצות הר הגעש.
שיר אודות שנה זו בשם "1816, השנה ללא קיץ" מופיע באלבום Oh Perilous World משנת 2007 של להקת הרוק רספוטינה (Rasputina).
מחוז טמבוב הוא סובייקט בפדרציה הרוסית.
נכון לינואר 2024 התגוררו במחוז 956,292 תושבים.
במהלך המאה ה-10 דרך האזור עבר מסחר בין רוס של קייב לבין בולגר.
בהמשך החלק בצפון-מערבי שולב בנסיכות ריאזאן.
בשנת 1237 השטח נכבש על ידי באטו חאן ושולב בהורדת הזהב.
תקופה ארוכה האזור היה מאופיין בהתיישבות דלה ללא השתייכות מדינית.
בשנים 1635 ו-1636 רוסיה הצארית הקימה באזור מבצרים להגנת הגבול הדרומי.
בשנת 1682 הוקמה יחידת כנסייתית שמטרתה הייתה להעביר לנוצרות את האוכלוסייה המקומית.
כמו כן באזור התגוררו אדוקי האמונה הישנה רבים.
האוכלוסייה המקורית באזור היה מורדבה.
התיישבות מסיבית של הרוסים באזור החלה במאה ה-17. המטרה הייתה להגן על האזורים הפנימיים מפלישת הטטרים.
בתקופת פטר הגדול אזור שולב בגוברניות שונות אך בשנת 1796 הוקמה גוברניית טמבוד.
בשנים 1920–1921 בשטח המחוז התרחש מרד טמבוב – מרד איכרים גדול נגד הממשל הסובייטי.
דיכוי המרד בוצע באכזריות רבה ותוך שימוש בנשק כימי.
בשנת 1928] בעקבות שינויים בממשל המקומי שטח המחוז פוזר בין הגוברניות השונות.
בשנת 1937 הוקם מחוז עם מרכזו בטמבוב.
בעיירה שבשטח המחוז במשך עשרות שנים פעל הבוטנאי הרוסי איוואן מיצ'ורין.
עוד בחייו, העיירה נקראה על שמו "מיצ'ורינסק".
היום בעיירה זו פעולת אקדמיה חקלאית חשובה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה חזית התקרבה לגבולות המחוז אך שטח לא נכבש.
הרשות המחוקקת היא "הדומה של מחוז טמבוב" שכוללת 50 חברים.
בשנת 2022 נבחר מקסים יגורוב לתפקיד.
מבחינה מנהלית החבל מחולק ל-23 ראיונים ו-7 ערים בעל חשיבות מחוזית.
נכון לינואר 2024 התגוררו במחוז 956,292 תושבים, זאת לעומת כ-1.3 מיליון בשנת 1987. כ-61.7% מאוכלוסיית האזור מתגוררת בערים, אחוז נמוך יחסית לרוסיה.
בעיר הגדולה, טמבוב, מתגוררים כ-280 אלף תושבים.
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין 2021 של הפדרציה הרוסית הרוסים מהווים כ-88% מאוכלוסיית המחוז.
כלכלת המחוז מבוססת בעיקר על חקלאות עם תעשיית מזון מפותחת.
בשנת 1870 לעיר טמבוב הגיע מסילת ברזל.
כיום דרך המחוז עוברות מסילות ברזל לדרום רוסיה.
דרך המחוז עובר כביש ארצי R-22 "קספיי" מוסקבה-אסטרחן.
דרך המחוז עובדות צינורות נפט וגז טבעי לרבות "צינור הנפט דרוז'בה".
טַמְבּוֹב היא עיר ברוסיה, בירת מחוז טמבוב.
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2008 התגוררו בעיר כ-278,000 תושבים.
העיר נוסדה ב-17 באפריל 1636 כהיאחזות רוסית באזור הספר שבו התגוררו בעיקר נוודי הערבה, טטרים של קרים ואחרים.
בהתחלה היישוב נשא אופי צבאי ושוכן בו חיל מצב חזק שמנה כ-1,000 חיילים וביצורים חזקים.
חיל המצב החזק השליט סדר באזור ואפשר התפתחות והתיישבות כפרית בסביבתו.
בסוף המאה ה-17 שימשה העיר בסיס קדמי לכוחותיו של פיוטר הגדול בעת מסע אזוב.
במאה ה-18 הביצורים חוזקו ותוקנו, אך בהמשך הצורך הצבאי בהם נעלם עם התפשטות האימפריה הרוסית לכיוון דרום מזרח.
המצב הביטחוני הרגוע אפשר לאיכרי טמבוב להשקיע זמנם בפיתוח חקלאי ובמאה ה-19 היה האזור לאחד הפוריים ברוסיה.
חלק ניכר מהתוצרת היה מיועד ליצוא לחו"ל ואילו החלק האחר נמכר בירידים ססגוניים.
האזור המשיך לשגשג ובראשית המאה ה-20 הוקמו בו מפעילים בהתאם להתפתחות התעשייה ברוסיה.
בעת מלחמת האזרחים ברוסיה עבר האזור לשליטה סובייטית וכוחותיהם דיכאו התקוממויות אחדות שפרצו בו.
בעת מלחמת העולם השנייה שימש האזור לשיכון פצועים ופותחה בו תעשייה צבאית ענפה.
לאחר התמוטטות ברית המועצות העיר והמחוז כולו ניזוקו קשה מאבטלה גבוהה ומיתון כלכלי עמוק.
בתחילת המאה ה-21 באזור הורגשה יציאה מהמשבר וחידוש פעילות של מפעלי התעשייה, אך מצב התעסוקה עדיין לא שב לימי הזוהר מהעבר.
העיר שוכנת על גדות נהר צנה, אשר מהווה חלק מאגן הניקוז של נהר אוקה במרחק של כ-480 ק"מ ממוסקבה.
האקלים הוא יבשתי טיפוסי עם חורפים קרים המגיעים בחודש ינואר, הקר ביותר בשנה, לטמפרטורה ממוצעת של מינוס 9 מעלות ובקיץ בחודש יולי, החם ביותר בשנה, לטמפרטורה ממוצעת של 20 מעלות.
כמות המשקעים הממוצעת נעה בין 350 ל-700 מ"מ בשנה, כמחציתם בעונות החמות של השנה.
מועדון הכדורגל טמבוב היה המועדון הגדול בעיר והוא ייצג את העיר בליגת העל הרוסית בכדורגל החל מעונת עונת 2019/2020. המועדון אירח את משחקיו באצטדיון ספרטק בעיר שהכיל 5,000 מושבים ונמצא בשיפוצים.
מאז קיץ 2022, פועל בעיר מועדון הכדורגל ספרטק טמבוב.
מועדון הכדורסל טמבוב מייצג את העיר בליגה השלישית בחשיבותה, סופרליגה ב'.
מועדון ההוקי קרח טמבוב מייצג את העיר בליגת VHL.
טמבור בע"מ (תשלובת צבעים וחומרי גמר לבנייה) היא חברה פרטית ישראלית העוסקת בתחום הצבעים, הציפויים וחומרי בנייה מתקדמים.
החברה נוסדה בארץ ישראל ב-1936. בעלת השליטה הנוכחית בחברה היא kusto, תאגיד רב לאומי קזחי שהנהלתו ממוקמת בסינגפור.
החברה הוקמה ב-1936 על ידי שלושה עולים מגרמניה והחלה לפעול בצ'ק פוסט תחת השם "חיפה וורניש וורקס".
ב-1944 נרכשה החברה על ידי התאגיד הבריטי ג'נסון את ניקולסון והועברו אליה זכויותיו במכירת תוצרתו במזרח התיכון.
עיקר הפעילות בשנים הבאות הייתה מכירות לצבא ולצי הבריטי.
ב-1952 הוקם מפעל חדש באזור התעשייה של עכו בו עבדו כ-100 עובדים וב-1956 הוחלף שם החברה ל"צבעי טמבור".
ב-1960 נמכרה החברה למספר שותפים: החברה הכלכלית לארץ ישראל, אנגלו-ישראל סקיוריטיס וקבוצת משקיעים פרטיים.
ב-1962 נמכרה מרבית החברה לפלסקון, יצרן הצבעים הגדול ביותר בדרום אפריקה, בבעלות משפחת בלומברג.
בן המשפחה פטר עלה לישראל וניהל את החברה.
בשנת 1970 רכשה טמבור את חברת צבע-תעשיות צבעים ובשנת 1974 התמזגה עם חברת אסקר, שהייתה גורם עיקרי בענף הצבעים לאחר שרכשה בשנת 1970 את סולגון.
עם המיזוג, השליטה בחברה התחלקה בין כור כימיה וחברת פלסקון.
במשך שנים רבות נודעה החברה בסיסמה: "ליופי והידור - צבעי טמבור".
עיקר התוצרת של החברה הייתה לשוק הישראלי, אולם החברה ייצאה כ-10% מתוצרתה, בעיקר צבעים לאוניות.
בשנת 1981 נכנסה טמבור לשותפות בהקמת מפעל צבעים ביוון.
בסוף שנות ה-70 מכרה פלסקון את חלקה בחברה ל-PEC של קבוצת דיסקונט השקעות, ובהמשך נמכרו לה גם אחזקות כור, כך ש-85% מהבעלות בטמבור הייתה של קבוצת השקעות דיסקונט.