tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השם התקבל כמונח רשמי בעברית, הגם שבערבית המונח הרשמי הוא תרגום מילולי של שמו המדעי "תאנה הודית קוצנית".
מוכרת גם אטימולוגיה עממית, שהצבר קיבל את שמו מתכונתו "לצבור מים".
הצבר המצוי מסועף מאוד, דמוי עץ או שיח ומגיע עד גובה של 7 מטרים.
הפרקים מוארכים, גודלם כמחצית המטר והם בעלי זיפים צהובים.
הפירות אדמדמים עם גוון צהבהב ומשמשים למאכל.
גבעולי הצבר רחבים ודמויי עלים, ואילו עלי הצבר הם בעצם הקוצים.
מבחינת ההלכה נחשב הצבר לעץ.
מוצאו של הצבר, כמרבית מיני הקקטוסים, הוא באמריקה, במרכז מקסיקו ובדרומה, שם הוא משמש גידול חשוב לא פחות מהתירס.
הצבר נחשב במקסיקו לצמח לאומי ואף מופיע על סמל המדינה.
עוד לפני זמנו של קולומבוס התפשט הצבר ברחבי אמריקה, משם הועבר, במאה ה-16, על ידי הכובשים הספרדים לספרד וממנה נדד לארצות רבות בעולם.
עיקר גידולו מחוץ ליבשת אמריקה הוא באגן הים התיכון - בצפון אפריקה, וכן באיטליה ובסיציליה.
המועד המדויק שבו נקלט הצבר בארץ ישראל אינו ידוע, אבל רבי חיים ויטאל מזכיר כבר בראשית המאה ה-17 את סגולותיו הרפואיות.
בשל תנאי האקלים בארץ זרעי הצבר אינם יכולים לנבוט בקרקע, והוא מתפשט אך ורק בעזרת האדם או באופן טבעי באמצעות רבייה וגטטיבית, כאשר הענפים נופלים לקרקע ומשתרשים בה.
בשל כך אין חשש ממשי שהצבר יהפוך מין פולש המסכן את הצמחייה המקומית.
בנוסף לשימוש בפרי הצבר לאכילה, שימשו הצברים למניעת ארוזיה וסחף של קרקעות.
לארץ ישראל הובאו הצברים כמצע חי לגידול וקצירת כנימת קוכיניאל לייצור צבען בגוון אדום שני, כרמין.
במחצית השנייה של המאה ה-19, עם התפתחות תעשיית הצבעים הסינתטית, קרסה תעשיית הכנימה המקומית, והצבר הפך לצמח משוכות, שסימן גבולות בין חלקות חקלאיות ובין כפרים.
במלחמת העולם הראשונה התקשו הבריטים לכבוש את עזה כבר בהתקפה הראשונה עליה, בשל משוכות הצברים שעמדו בדרכם.
רבי חיים ויטאל הציע כאמור כבר בראשית המאה ה-17 להשתמש בצבר לרפואה, בין השאר כחומר לשיכוך כאבים במריחה ולטיפול בטחורים.
רבי רפאל מרדכי מלכי, איש ירושלים מן המאה ה-17 המליץ על עלי הצבר הירוקים נגד כאב ראש ונזלת, ואילו רבי דוד די סילבה, נכדו של רבי רפאל מרדכי מלכי, הציע להשתמש בצמח לחיזוק.
פרי הצבר עשיר בוויטמינים, בעיקר ויטמין C, ובמינרלים, בעיקר סידן, אשלגן ומגנזיום.
גם היום הפרי מומלץ ברפואה העממית לחיזוק המערכת החיסונית וכן כנוגד חמצון ולטיפול בבעיות בדרכי העיכול.
פרחי הצבר משמשים לטיפול בהגדלה של בלוטת הערמונית בחלק מסוגי הרפואה הסינית וההומאופתיה מייחסים לפירותיו סגולות מרפא לזירוז קרישת דם.
הצבר הוא הקקטוס הנפוץ ביותר בעולם והחשוב ביותר מבחינה מסחרית.
לא רק הפרי, גם גבעולי הצבר העסיסיים נאכלים, טריים בסלטים ואחרי בישול.
בנוסף לאכילת הפרי הטרי, ניתן להשתמש בפרי הצבר גם לסחיטת מיץ, וכן להכנת ליקרים.
בדרום מערב ארצות הברית משתמשים בעלי הצבר, שהם עתירי חלבון, להאכלת בהמות.
מאז ראשית שנות ה-90 מגדלים בישראל צברים דלי קוצים לתצרוכת מקומית ולייצוא, בעיקר מן הזן המכונה עופר, אבל גם מזן רזי הירוק ומרובה הקוצים, וגם צבר אדום, המשמש בעיקר לנוי, אך פריו האדום-כהה אכיל, ומעניק צבע ללפתנים ולריבות.
שטחי החוות הגדולות לגידול צברים, צמח שמותאם לאזורים מדבריים ומועטי מים, מצויים בצפון הנגב (פתחת שלום) וברמת הנגב (בין דימונה לירוחם).
בסך הכול משתרעים שטחי גידול הצברים החקלאיים על פני 2,000 דונם, שאותם מגדלים 20 חקלאים.
בשיא פריחתו של הענף, בשנת 1997, עלה הייצוא המקומי מישראל על 175 טונות ומאז פחת.
ללא התערבות יד אדם הצבר מניב פרי בתחילת הקיץ ובמהלכו, אבל בחוות חקלאיות מתקדמות ניתן להגיע לתנובה של עד עשרה חודשים בשנה.
באוגוסט 2013 התגלו צמחי צבר רבים בגליל כשהם קמלים ומכוסים בשכבה לבנה דמוית אבקה.
לאחר בדיקות שנערכו במעבדות מכון וולקני התברר כי האחראית לדבר היא כנימה טפילית מהמין Dactylopius opuntiae (בעברית: אֶצבַּרית ממאירה), אשר גורמת למות הצבר.
במספר מקומות ברחבי העולם נהוג השימוש בכנימה זו לצורכי הדברה ביולוגית של צמחי צבר שוטים וככל הנראה חדרה לישראל כתוצאה מיבוא של צמחים שלא עברו בדיקה של משרד החקלאות.
בראשית המאה ה-20, עם ראשית העלייה הציונית, הפך שם הצמח והפרי לכינוי לדור הבנים של העולים.
רבים משייכים את טביעת הביטוי לעיתונאי אורי קיסרי, שפרסם, ב-1931, בעיתון "דואר היום", פיליטון בשם "אנחנו עלי הצבר".
אבל קדמה לו בשנים ארוכות הציירת אירה יאן, שעלתה בעלייה השנייה, וכבר ב ציירה דמות שעשויה מעלי צבר.
דמות הצבר הייתה מזוהה תרבותית עם מי שדיבר עברית במבטא מקומי, והשתייך למוסדות המזוהים עם תנועת העבודה: קיבוצים ומושבים, תנועות נוער, ארגונים צבאיים (בעיקר הפלמ"ח), וייצג דמות לא-גלותית.
בשנות ה-40 וה-50 בלטה היצירה התרבותית הצברית בספרות, בתיאטרון, באמנות הפלסטית ובשפת העיצוב.
כך למשל נולדה דמותו של שרוליק, פרי מכחולו של הקריקטוריסט דוש.
ההזדהות עם דמותו התרבותית של הצבר הלוחם, המחוסר מאפיינים גלותיים, החלה לאבד מכוחה עם מלחמת ההתשה, ועוד יותר לאחר מלחמת יום כיפור, כאשר הניצחונות במלחמה חדלו להיות חד-משמעיים.
לאחר "המהפך" הפוליטי ב-1977, עם התמורות החברתיות בישראל והתפוררות אתוס הסוציאליזם, עלייתם של רעיונות השוק החופשי ומימושם החל משלהי שנות ה-70 של המאה ה-20, איבד מושג הצבר את בכורתו לטובת מגוון דימויים חדשים וגלובליים.
בצד התמורות בחברה הישראלית, עבר העולם כולו מהפך תרבותי, עם התפשטות החשיבה הפוסט מודרניסטית, שגם היא הציגה את מיתוס הצבר כרדוד.
צג פלזמה הוא צג שטוח ודק, המבוסס על קרינה פלואורסצנטית, ומורכב מתאים המכילים גז המחומם עד הפיכתו לפלזמה המוליכה זרם חשמלי.
צג כזה בנוי משלשות רבות של תאים, כל תא מכיל גז אציל קלוש ואדי כספית ומצופה בציפוי זרחני (מלשון "זורח" - אין קשר ליסוד זרחן) המפיק אור ירוק, אדום או כחול על ידי פלואורסצנציה.
כאשר מעבירים זרם אלקטרונים בתא, חלק מהאלקטרונים פוגעים באטומי הכספית, מייננים אותם וגורמים להם לפלוט אור בתחום העל-סגול.
כאשר אור זה פוגע בציפוי הזרחני של התא, הוא מומר לאור נראה בצבע המתאים לתא.
עוצמת האור הנראה תלויה בזרם העובר בתא.
צירוף האור משלושת התאים קובע את צבעה ועוצמתה של נקודה אחת בתמונה (פיקסל).
בניגוד לצגים המבוססים על שפופרת קרן קתודית הדורשת מקום רב (בשל הצורך בשפופרת לירי אלקטרונים), טכנולוגיית הפלזמה מאפשרת יצירת צגים שטוחים, דקים, גדולים ובעלי איכות תמונה גבוהה.
יתרונות צגי פלזמה הם מגוון רחב של צבעים, רמת ניגודיות גבוהה, גודלי מסך גדולים יותר בהשוואה למסכי LCD ועובי דק יחסית לגודל.
החל משנת 2007 נמכרו מסכים בגודל של 103 אינץ' ואף הוצג בתערוכת CES בארצות הברית אבטיפוס של מסך בגודל 150 אינץ'.
יתרונות אלו הופכים את צגי הפלזמה לאטרקטיביים עבור חובבי קולנוע ביתי.
חסרונות צגי פלזמה ביחס ל-LCD הם עלות מעט גבוהה יותר, רגישות גבוהה יותר לצריבת תמונה (אם כי פחות משמעותית מהעבר עם הצגתם של מנגנוני הגנה) וגדלים של 32 אינץ' ומעלה בלבד.
במחצית הראשונה של שנת 2008 נרשמה עלייה במכירות מסכי פלזמה, לאחר מספר שנים של ירידה בביקוש.
בשנים 2013 ו-2014 הודיעו חברות מובילות בשוק שהן מפסיקות את ייצור מסכי הפלזמה מתוצרתן.
בעקבות הצלחת המסכים, תפוצתם והשימוש הרב בהם, נשתרש הכינוי דור הפלזמה המציין את השימוש המוגבר בטכנולוגיה בתחילת המאה ה-21.
הַצַּבָּרִיִּים (או קקטוּסיים; שם מדעי: Cactaceae) הם המשפחה הנפוצה ביותר של צמחי המדבר באמריקה.
קיימים מעל 2,000 מינים של קקטוסים המסווגים כמינים רבים.
הקקטוסים הם משפחה בוטנית של צמחים שהתפתחה בעולם החדש (יבשת אמריקה) אחר פירוק יבשת העל גונדוונה, ולפני כ-40 מיליון שנה.
משפחת הקקטוסים היא משפחה של צמחים סוקולנטים (כל הקקטוסים הם סוקולנטים אך לא כל הסוקולנטים הם קקטוסים) שהתפתחה במקורה בסביבה מדברית או מדברית למחצה, ולקקטוסים יכולות שונות להתמודדות עם תנאי אקלים קשים.
הסתגלות אבולוציונית נוספת היא פיתוח תאים פוטוסינתטיים בענפים (או בגבעולים) ובכך צמצום שטח הפנים של הצמח (ויתור על העלים) תוך שמירה על היכולות היצרניות החיוניות לקיום כל צמח.
רוב הקקטוסים הם בעלי היכולת לקיים פוטוסינתזת C.A.M.
מאפשרת לקקטוס לאגור פחמן דו-חמצני במשך הלילה כחומצה אורגנית, ובכך לבצע במהלך היום פוטוסינתזה (קשירת פחמנים במימן ויצירת סוכרים) תוך שהפיוניות שלהם סגורות ובכך לצמצם את איבוד המים הכרוך בתהליך.
אחד המאפיינים המובהקים של המשפחה הוא קיומם של 'אראולים' (Areole).
האראולים הם מעין גבעולים מנוונים המקשרים בין הענפים (גוף הקקטוס, הירוק) והעלים או הקוצים.
כל הקוצים והעלים יוצאים מן האראולים.
האראולים נראים כבליטות קשיחות או כצלקות עגולות או אליפטיות הסדורות בטורים או במבנה גאומטרי כלשהו על ה'ענפים'.
לקוצי הקקטוס מספר תפקידים, ביניהם הגנה מאוכלי עשב ומזיקים גדולים, הסוואה, הפצת המין, יצירת מיקרואקלים מוצל ולח סביב הצמח ועיבוי טל המטפטף אל סביבת שורשי הצמח.
משפחת הקקטוסים התפתחה ב'עולם החדש' ופרט למין בודד, שכנראה הופץ על ידי ציפורים (Rhipsalis), תפוצתה הטבעית של כל מיני המשפחה מוגבלת לאמריקות.
ה'צבר' הוא פליט תרבות שהגיע לספרד סמוך להגעת קולומבוס לאמריקה, וכיום הוא שכיח בבר גם סביב אגן הים התיכון, בדרום אפריקה ובאוסטרליה.
בין הקקטוסים ישנם מספר מינים המכילים מסקלין, אלקלואיד הגורם לגירוי קולטני סרוטונין.
מינים אלו משולבים בפולקלור, ברפואה ובטקסי פולחן של תרבויות הילידים בעולם החדש.
משפחת הצבריים או הקקטוסיים (Cactaceae) מחולקת לארבע תת-משפחות:
Cactoideae, הכוללת את רוב מיני הקקטוסים - ה'כדוריים' וה'עמודיים'.
זוהי המשפחה המגוונת ביותר (עציים, שיחיים, מטפסים ואפיפיטיים).
הענפים לרוב אינם מקוטעים, אלא כדוריים או גליליים.
Opunioideae, הכוללת את הצבר על סוגיו השונים.
הענפים לרוב מקוטעים, נושאי 'Glochids', שהם קוצים עדינים וקצרים כמעט בלתי נראים, כסיבי זכוכית, המהווים מטרד קשה לאדם במגעו עם הצמח.
Maihuenioideae, הכוללת שני מינים בלבד, המתאפיינים בתפוצה באזורים גבוהים.
הם שיחיים, וחסרי יכולת לבצע פוטוסינתזת C.A.M.
אלו הם צמחים מעוצים, שיחיים ומטפסים, עם מטבוליזם של חומצת הטבוריתיים (C.A.M.- Crassulacean acid metabolism) בענפים ומטבוליזם 'רגיל' (C3) בעלים.
משפחה זו כוללת את החברים הפרימיטיביים ביותר במשפחת הקקטוסים, והיא כנראה הקרובה ביותר למקורם האבולוציוני.
קקטוס פילוזוצראוס מילספו (Pilosocereus millspaughii) ארצות הברית - הכחדה
בשנת 2021 נותרו רק 6 צמחים מזן זה עקב שינויי האקלים, והם הועברו לתנאי חממה כדי להבטיח את הישרדותם.
בעבר הם גדלו באיים הקריבים, ולאחרונה נכחדו מפלורידה קיז - ארצות הברית.
צַבְתָנָאִים (שם מדעי: Dermaptera) היא סדרה של חרקים.
מאפיין בולט של הסדרה הם גנובתנים דמויי צבת ועל שום כך נקראים צבתנאים.
הכנפיים קרומיות גדולות ומקופלות מתחת לכנפיים הראשיות.
עם כ-1,800 מינים מתועדים ב-10 משפחות, הסדרה נחשבת לקטנה יחסית בקרב החרקים, אם כי הצבתנאים עצמם מוכרים ופזורים בכל רחבי העולם, ומינים מסוימים חודרים גם לבתים כמו הצבתן נקוד בישראל.
לסדרה זו כמה תת-מחלקות עיקריות:
צַבתָן נקוד או צבתן מצוי (שם מדעי: Forficula smyrnensis), המכונה גם חרק מספריים או חיית מספריים, הוא חרק מסוג צבתן השייך למשפחת הצבתניים.
הצבתן הוא חרק לילי בעל גלגול חסר.
אורכו בין 16 ל-26 מילימטרים, כולל הצבת.
כנפי החפייה של הצבתן קצרות מאוד, כרבע מאורך הבטן בלבד, ובמרכזן כתם לבנבן - הכתמים שעל שמם נקרא הצבתן "נקוד".
כנפי התעופה גדולות, אולם במנוחה הן מקופלות מספר פעמים לאורך ולרוחב, עד שהן נראות כזוג נוסף של כתמים לבנים המבצבץ מתחת לכנפי החפייה.
צבע גופו של הצבתן חום אך ראשו, חזהו ורגליו בהירים יותר.
לראשו שני מחושים בעלי עשרה מקטעים.
לזכר גוף ארוך מלנקבה, צבת רחבה יותר בבסיסה ומעוקלת יותר.
לנקבה צבת דקה יותר וישרה, בדומה לצבת הנימפות.
בטנו של הזכר מחולקת לעשרה מקטעים כולל הצבת, ולנקבה רק 8 מקטעים.
בדומה לשאר בני משפחתו, הצבתן הנקוד ניזון בעיקר מצמחים ומפרחים כגון דליה, ציפורן וורד, אך לעיתים הוא צד גם חרקים קטנים כגון כנימות, דגיגי כסף ואחרים.
כרוב בני משפחתו, הצבתן הנקוד מעדיף מקומות אפלים, מוגנים וחשוכים.
בשעות היום הוא מסתתר בסדקים ובחריצים אפלים ולחים, ובלילה הוא יוצא לחפש מזון.
כאשר הוא מרגיש מאוים או בשעת ציד, הצבתן מקמר את הצבת מעל גבו.
בחורף מטילות הנקבות צבר ביצים לבנות במקום אפלולי, כדוגמת חללים תחת אבנים, בין עלי שלכת או בסדקים בקיר.
בשונה מרוב החרקים, הנקבה שומרת על הנימפות לאחר בקיעתן ומאכילה אותן כחודש וחצי, עד שהן עומדות ברשות עצמן.
במהלך תקופה זו הנימפות משילות את עורן כארבע פעמים.
תפוצה: הצבתן הנקוד הוא מין מזרח תיכוני.
התפוצה בישראל: צפון הארץ ומרכזה, כל השנה, בעיקר בחורף.
למרות מראהו המאיים אין הצבתן יכול לפגוע ישירות בבני אדם.
צביטתו איננה חזקה מספיק כדי לפצוע את העור והוא אינו יכול לנשוך או להעביר מחלות.
בהיותו אוכל כל, הצבתן עלול להזיק לצמחייה בגינות נוי, בעיקר לפרחים.
מאידך, הוא גם טורף מזיקים שונים כגון כנימות וחרקים אחרים.
צבתניים (שם מדעי: Forficulidae) הם משפחה של חרקים מתת-סדרה Forficulina אשר בסדרה צבתנאים.
למשפחה זו כמה סוגים נפוצים:
Doru - בעלי כנפי חפייה בצבע צהוב עם פסים שחורים.
Forficula - זיהוי לפי המפרק השני ברגל.
Setocordax - בעלי שיער שחור או זיפים על גופם.
בפיזיקה, צבר הוא קבוצה קטנה של אטומים, המכילה בין שלושה למאות מיליוני אטומים של אותו יסוד.
הצברים מהווים תחום ביניים בין אטומים ומולקולות מחד לבין ננו חלקיקים, ומצב מוצק (גופים שמספר האטומים בהם הוא מסדר גודל של מספר אבוגדרו) מאידך.
צברים מאפשרים לחקור בצורה שיטתית את הקשר בין תכונות פיזיקליות וכימיות של חומרים לבין גודל המערכת הנידונה, וכיצד הן מתכנסות לערכים הידועים במצב מוצק, כשמספר האטומים גדול מספיק.
לצברים יש מגוון רחב של תכונות שאינן קיימות בשני הגבולות - לא באטומים ולא במצב מוצק.
כך לדוגמה, האור המפוזר מצברים על פי תורת מי (Mie) תלוי בגודל הצבר.
הרומאים הקדומים השתמשו בעובדה זאת על מנת לצבוע זכוכיות: הם ערבבו בזכוכית צברים של אטומי זהב, ועל ידי שליטה בגודל הצברים הם יכלו לייצר מגוון רחב של צבעים.
חקר הצברים המודרני החל בשנת 1961, עם פיתוחם של מקורות יונים המסוגלים ליצור צברים, ושילובם עם ספקטרומטרי מסות.
בעבודה פורצת דרך של נייט (Knight) מ-1984, הוא יצר צברים של נתרן, וגילה שגדלים מסוימים של צברים הם יציבים הרבה יותר מאחרים, תופעה שזכתה לכינוי "מספרי קסם".
נייט הצליח להסביר את מספרי הקסם, על ידי מודל פשוט לאלקטרונים בצבר, מודל שזכה לכינוי "מודל הג'ליום", ומצליח לתאר תכונות של צברים רבים למרות פשטותו.
סיבה נוספת למספרי קסם נעוצה בסידור הגאומטרי של האטומים בצבר.
כאשר מספר האטומים בצבר מאפשר ליצור צורות גאומטריות מושלמות, כגון פאונים משוכללים, הצברים המתקבלים הם יציבים במיוחד.
ב-1985 יצר סמולי (Smalley) צברים של פחמן, וגילה שצבר המכיל 60 אטומי פחמן יציב הרבה יותר מכל גודל אחר.
סמולי ניחש כי המקור ליציבות הצבר הוא בכך שהאטומים בונים צורה הנראית ככדור, הבנויה מחומשים ומשושים, הקרויה פולרן.
תגלית זו גרמה למחקר מאומץ על תכונותיה של מולקולה זו, ועל ננו-חלקיקים המבוססים על פחמן.
על תגלית זו זכה סמולי בפרס נובל בכימיה בשנת 1996.
חקר הצברים הוא מגוון ועוסק בתכונותיהם השונות: המבנה הגאומטרי, פליטת האור (ספקטרוסקופיה), תכונות מגנטיות, יציבות הצברים, האופן שבו צברים מתפרקים לאחר עירור, תכונות תרמודינמיות שלהם כגון טמפרטורת ההתכה, וכדומה.
צברים הם כר נרחב לבדיקת מודלים תאורטיים שונים כגון מודל הג'ליום, חישובים קוונטים כגון DFT, ועוד.
צברים משמשים כ-Quantum Dots, כמקורות קרני רנטגן, ובחקר פלזמה.
ניתן לחלק צברים על פי סוגי החומרים שמהם הם עשויים, ולפיכך גם על־פי סוגי הקשרים ביניהם.
צברים מתכתיים - צברים אלו בנויים מאטומים של מתכות, כגון נתרן, אלומיניום, זהב וכדומה.
צברים קוולנטיים - צברים שבהם הקשרים בין האטומים הם קוולנטיים, כלומר אלקטרון משותף לשני האטומים של הקשר, וניתן לראותו כעין מוט המקשר בין שני האטומים.
צברים המבוססים על אטומי פחמן הם הנחקרים ביותר.
כשגודל הצבר הוא עד עשרה אטומים, הצברים יוצרים שורה של אטומים מסודרים.
כשמספר האטומים בצבר הוא זוגי, הצברים יציבים הרבה יותר מאשר צברים בעלי מספר אי-זוגי של אטומים.
כשהצברים גדולים יותר האטומים מתחילים ליצור שרשראות - ואז מתהפכות היוצרות והצברים בעלי מספר אי זוגי של אטומים הם היציבים יותר.
כשעולה מספר האטומים עוד יותר, מתחילות להיווצר צורות תלת-ממדיות מורכבות יותר; מפורסמת מכולן צורת הצבר בעל 60 האטומים, שנודעת בכינוי פולרן.
צברים יוניים - צברים אלו בנויים על קשרים יוניים בחומרים כגון NaCl (מלח שולחן).
צברים מגזים אצילים צברים אלו בנויים מאטומים שבטמפרטורת החדר אינם יוצרים מוצקים אלא גזים.
צברים אלו כוללים צברים הליום, ניאון וקסנון.
צברים של הליום זוכים למחקר רב בתחום הנקרא "helium nanodroplets".
בתחום זה עוטפים מולקולה שאותה רוצים לחקור, בצבר של אטומי הליום שמקררים אותה.
צברים מתכתיים ניתנים לתיאור טוב על ידי מודל הנקרא "מודל הג'ליום".
במודל זה האלקטרונים של הקליפה החיצונית בכל אטום (האלקטרונים הוולנטיים) משותפים לצבר כולו, והגרעינים החיוביים נעים בתוך השדה החשמלי שיוצר ענן האלקטרונים.
ניתן להשתמש במודל זה לניבוי מגוון רחב של תופעות הקשורות לצברים.
דוגמה אחת היא לניבוי פלזמונים (plasmon resonance): כאשר אור פוגע בצבר הוא יכול לעורר אופן תנודה שבו גז האלקטרונים כולו נע ביחס לגרעינים החיוביים.
כתוצאה מכך יכול הצבר לבלוע ולפלוט אור בתדר המתאים לתנודה זו (תורת מי נותנת חיזוי תאורטי מדויק לתיאור התופעה).
תדר התנודה תלוי בין השאר בגודל הצבר, וכך ניתן לכוון את צבעו של הפלזמון על ידי שליטה בגודל הצבר.
תוצאה נוספת של מודל הג'ליום (שעל פיו האלקטרונים הוולנטיים משותפים לצבר כולו) היא מספרי קסם.
על פי תורת הקוונטים, בכל אחת מרמות האנרגיה באטומים יכול להימצא רק מספר מוגבל של אלקטרונים.
מילוי רמות האנרגיה באטומים הוא המסביר את מבנה הטבלה המחזורית.
אלקטרונים, אזי הרמה החיצונית ביותר מתמלאת לגמרי ואז נוצרים אטומים יציבים במיוחד, הקרויים גזים אצילים (הליום, ניאון, ארגון...).
משיקולים דומים, צברים מתנהגים בצורה דומה: כאשר מספר האלקטרונים המשותפים לכל הצבר מתאים בדיוק לסגירה של רמה אלקטרונית, נוצרים צברים יציבים במיוחד.
בנתרן, לדוגמה, ישנו אלקטרון אחד בקליפה החיצונית של כל אטום ולכן צברים נייטרליים בעלי 2, 10, 18, 36 ...
מספרי קסם גרעיניים - קליפות גרעיניות
סיבה נוספת למספרי קסם נעוצה במבנה הגאומטרי של האטומים בצבר.
במצב היסוד של הצברים, האטומים מסודרים במבנה תלת-ממדי שבמקרים רבים מנסה להידמות לפאונים משוכללים.
כך לדוגמה, צברים רבים הם בעלי צורה של איקוסהדרון, אלא שעל מנת ליצור צורה זאת יש צורך שמספר האטומים יהיה שייך לסדרה: 1, 13, 55, 146, 309 ...
לכן בצברים רבים, כאשר מספר האטומים שייך לסדרה זאת מתקבלים צברים יציבים במיוחד.
שאלה שחוקרים ניסו לענות עליה היא האם צברים נמסים, בדומה להתכת חומר מוצק לנוזל, ואם כן - כיצד תלויה טמפרטורת ההמסה בגודל הצבר.
התשובות המקיפות ביותר לכך ניתנו בסדרה של ניסויים שביצע הברלנד (H.
הברלנד חקר את המעבר ממוצק לנוזל בצברים של נתרן, בעלי גדלים של 40 - 1000 אטומים, ומצא שהם אכן נמסים.
כמו כן מצא שנקודת ההתכה תלויה מאוד במספר האטומים בצבר: הוספה של אטום יחיד לצבר עשויה לשנות את טמפרטורת ההתכה בעשרות מעלות.
כמו כן מצא הברלנד קשר רב בין טמפרטורת ההמסה לבין מספרי קסם גרעיניים.
אחת התגליות הפיקנטיות ביותר היא שבאזור מעבר הפזה ייתכן קיבול חום שלילי, כלומר הוספת אנרגיה לצבר מקטינה את הטמפרטורה שלו.
זוהי תופעה שנחזתה בסימולציות, ושאיננה יכולה להתקיים בגופים מקרוסקופיים.
צַבְּרָה היה מועדון לילה פופולרי בתל אביב שפעל בשנות השישים.
בסוף שנות החמישים, כששככו גלי העלייה ההמונית ומדינת ישראל יצאה לאִטה ממשטר הצנע, ניתנה תשומת הלב של אזרחי המדינה להנאות החיים ולבילויים, הייתה זו תקופה של שגשוג למסעדות היוקרה, החלו להתבלט במדינה ובתקשורת אנשי חברה וידוענים שכונו אז בשם "החוג הנוצץ", ובאה פריחה למועדוני הלילה, בעיקר בתל אביב.
מועדוני לילה היו בארץ כבר שנים רבות קודם לכן, אך בתקופה זאת החלו להציג בהם לראשונה מופעי סטריפטיז ודראג לצד הופעות של אמנים בינלאומיים מפורסמים.
בתקופה זו נוסד בתל אביב מועדון הלילה "צברה".
בעל המועדון ומייסדו היה יעקב זילברינג ("קובה") (1920–1976), ניצול השואה יליד פולין, שקיבל ברבות הימים את הכינוי "מלך מועדוני הלילה של תל אביב".
זילברינג, שפעל במסגרת החוק ולעיתים מחוץ לו, יסד באמצע שנות החמישים מועדון לילה בשם "מועדון חמישים וחמש".
בראשית שנת 1960 נדון זילברינג על ידי בית המשפט המחוזי בתל אביב לשלוש שנות מאסר על הוצאת כספים בטענות שווא.
בכלא מעשיהו בו נכלא הוא ניהל את מסעדת הסוהרים והקצינים.
בעודו נמצא במאסר ניהל את המועדון שלו והפעילו מתוך כותלי הכלא, היה נפגש בכלא עם עובדיו אחת לשבוע ונותן להם הוראות לניהול העסק.
בהמשך נעתר נציב שירות בתי הסוהר באותה עת, אריה ניר, בינואר 1961, לבקשת עורך דינו של זילברינג והסכים לאפשר לאסיר חופשה קצרה לצורך החתמת אמנים על הסכמי עבודה.
לאחר עשרים חודשי מאסר שוחרר יעקב זילברינג מן הכלא בפברואר 1962, לאחר שוועדת השחרורים המליצה לנכות שליש מתקופת מאסרו בגין התנהגות טובה.
עם צאתו מן הכלא יסד את מועדון הלילה צברה ברחוב הירקון בתל אביב.
הוא קרא למועדון בשם "צברה", לדבריו מאחר שהוא מאוהב בבנות הארץ הצבריות.
כן בחר בשם לאות הזדהות עם ידידו הזמר לאו פולד בעל מועדון הלילה שנקרא בשם זה (Sabrah) בניו יורק.
עם פתיחת מועדונו הכריז זילברינג: "עכשיו אני מקווה להיות אזרח הגון ושומר חוק, להיקלט בחברה ולשרת אותה בנאמנות."
המועדון הפך למקור משיכה עיקרי בחיי הלילה של תל אביב.
הופיעו בו אמנים בינלאומיים כאנריקו מסיאס, שארל אזנבור, ג'ימי לויד ואדי קאלברט.
זילברינג הנהיג במועדון מתירנות מינית שלא הייתה נהוגה עד אז בארץ; לצד הופעות חשפנות ודראג היו במועדון תאים סגורים שנקראו "בלוז'ות" שנועדו לשמור על הפרטיות של בני זוג שרצו להתבודד בו, כשמול הווילונות סגורים עמד וניגן נגן קלרינט.
ימי הזוהר של המועדון נמשכו כחמש שנים
בינואר 1967 הוכרז יעקב זילברינג כפושט רגל לאחר שצבר חובות של כרבע מיליון לירות, סכום עתק באותם ימים.
בשנים שקדמו לכך החל זילברינג לעבוד גם כאמרגן.
הוא הביא לארץ אמנים בינלאומיים כדלידה ושארל אזנבור שהוצאות הבאתם לארץ, ארגון הופעותיהם ושכרם הגבוה גרמו להסתבכותו, עד שנאלץ להגיש לבית המשפט בקשה להכריז עליו כפושט רגל.
בית המשפט נעתר לבקשתו, הכריז עליו כפושט רגל והוציא נגדו צו עיכוב יציאה מהארץ.
בהמשך לאותו חודש הוטל צו כינוס נכסים על רכוש המועדון.
בראשית שנות השבעים המועדון כבר לא היה קיים.
יעקב זילברינג נפטר בשנת 1976.
צֶגָה (צגנש) מֶלָקוּ (נולדה בט' בטבת ה'תשכ"ו, 1 בינואר 1966) היא חברת הכנסת מטעם הליכוד.
בעבר הייתה עיתונאית, סופרת ופעילה חברתית ישראלית.
לפני כן, עבדה ברשות השידור כמנהלת רשת א', ובתאגיד השידור הציבורי "כאן" ערכה והגישה גם תוכניות בשפה האמהרית.
מלקו נולדה, גדלה והתחנכה בגונדר שבאתיופיה, ועלתה לישראל בגפה בשנת 1984 כשהייתה בת 16. מיד עם עלייתה פתחה במאבק לאיחוד עם משפחתה – עד לעלייתם לישראל של הוריה.
מלקו בעלת תואר ראשון במדעי המדינה וסוציולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן, תואר שני במנהל עסקים מטורו קולג' שבניו יורק ארצות הברית, ותואר שלישי מאוניברסיטת אדם מיצקביץ', במדעי המדינה ועיתונאות.
מלקו עבדה ברשות השידור בתחנת הרדיו מטעמה קול ישראל במגוון תפקידי עריכה והגשה עיתונאית, ביניהם מנהלת מחלקת השידורים באמהרית, ולאחר מכן כמנהלת תחנת הרדיו של רשת א'.
משנת 1995 מרצה בנושאי עלייה וקליטה של הקהילה האתיופית.
בשנים 1994–1998 עבדה במועצה לשלום הילד.
בשנים 1997–2002 ערכה והגישה בטלוויזיה החינוכית את התוכנית "דרך העיניים שלנו" שעסקה בחדשות וראיונות בשפה האמהרית.
בשנים 1996 – 2005 כיהנה כעורכת ראשית של עיתון "פאנה" - עיתון בעברית ואמהרית ליוצאי אתיופיה בישראל, העיתון היחידי שהיה בשפה האמהרית.
בשנים 2005–2008 ניהלה את רק"ע בשפות אמהרית וטיגרית, כיהנה כסגנית מנהלת מחלקה לשפות שונות.
בשנים 2008–2017 כיהנה כמנהלת רשת א בקול ישראל.
ערכה והגישה תוכנית טלוויזיה שבועית בשפה האמהרית בערוץ 33, עד שרשות השידור נסגרה.
משנת 2017 שימשה כמגישת בתחנת הרדיו, כאן רק"ע של תאגיד השידור הישראלי.
בשנת 2020 החלה קריירה בתור מרצה בקריה האקדמית אונו.
מלקו פועלת לפתיחת שערים להשכלה גבוהה לבנות ובני העדה האתיופית.
בין היתר בתפקידה מאז 2011 עד 2023 כיושבת ראש "קרן חנן עינור" שמטרתה חלוקת מלגות סוללות דרך להשכלה גבוהה לבנות ובני העדה.
לאורך השנים חילקה הקרן 4,000 מלגות.
מלקו הקימה יחידה לטיפול בילדים יוצאי אתיופיה בתוך המועצה לשלום הילד (1994–1998).
מלקו פועלת לשוויון מלא לעולי אתיופיה והשתתפה באירועי מחאה, בין היתר זאת שלאחר פרשת השלכת מנות תרומת הדם של העולים ב-1996.
ספרה האוטוביוגרפי "לא בבית ספרנו", העוסק בעלייתה לישראל ובהתמודדותה הנמשכת שלה ושל בנות ובני העדה עם תופעות של גזענות בחברה הישראלית, יצא לאור בשנת 2014 בהוצאת סטימצקי.
ב-2016 מונתה כחברה בצוות למיגור הגזענות נגד יוצאי אתיופיה, שהוקמה על ידי הממשלה.
בראש הוועדה עמדה מנכ"לית משרד המשפטים אמי פלמור.
באוקטובר 2019 מונתה כחברה במועצה הציבורית של האקדמיה ללשון העברית.
בדצמבר 2020 מונתה כחברה במועצה הציבורית להגנת הפרטיות.
בעבר כיהנה כחברת נשיאות מועצת העיתונות והוועד המנהל של אגודת העיתונאים בירושלים, חברה במועצה הציבורית של מרכז מורשת מנחם בגין, חברת דירקטוריון ויו"ר ועדת הביקורת בחברה לשיקום ופיתוח הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים ועמיתה במכון גשר למנהיגות.
בשנת 2015, במהלך מערכת הבחירות לכנסת העשרים, הוצבה מלקו במקום השלישי במפלגת כולנו בראשות משה כחלון אך מועמדותה נפסלה על ידי ועדת הבחירות המרכזית, בעקבות כך שהבחירות לכנסת התקיימו פחות ממאה יום לאחר פרישתה מעבודתה ברשות השידור וזהו פרק הזמן המינימלי לצינון.
ב-14 בספטמבר 2022 הוצגה כמשוריינת במקום ה-37 במפלגת הליכוד בבחירות לכנסת העשרים וחמש על ידי יו"ר הליכוד בנימין נתניהו.
ב-10 בפברואר 2023, עם כניסתה לתוקף של התפטרותו מהכנסת של אופיר אקוניס במסגרת החוק הנורווגי, החלה כהונתה של מלקו כחברת הכנסת.
צגה מתגוררת ביישוב צור הדסה שבפרוזדור ירושלים.
זכתה במקום ראשון בתחרות "מלכת המדבר" באתיופיה בשנת 2001.
"צד א'" הוא אלבום האולפן השישי מאת הזמר והמוזיקאי אסף אמדורסקי, שיצא לאור ב־2011.
האלבום, שיצא כשנתיים לאחר אלבומו האחרון "הרי את", כולל שבעה שירים בלבד.
את כולם הלחין אמדורסקי וכתב את המילים למעט השירים "הרחובות ממריאים לאט" (מילים: דוד אבידן) ו"רעידת אדמה" (מילים ובהשתתפות קרני פוסטל).
על אף שסגנונו של האלבום ממשיך את האלבום הקודם, המאפיין הייחודי הוא שאמדורסקי הקליט את האלבום לבדו בסלון ביתו כשהוא מנגן על הכלים כולם.
בתהליך עריכת האלבום שילב אמדורסקי נגנים נוספים, כמו קרני פוסטל, תום דרום, רונה קינן ותם מוכיח.
את הוצאת האלבום ליווה קליפ לשיר "הרחובות ממריאים לאט" שביים וצילם אמדורסקי בעצמו.
חלק מהקליפ צולם בארכיון אדריכלות ישראל.
על השיר "איפה את היום" כתב אמדורסקי: "שיר שהתחיל כגעגוע ותהייה כנה לגבי הימצאה העכשווית של ילדה מהכיתה המקבילה ביסודי.
היא לא ידעה מעולם שאצלי היא הייתה מושא לאהבה סודית, פשוט מעולם לא נפלה ההזדמנות להתוודות וכך ככל שעברו הימים המשימה נהייתה הרבה יותר קשה ומפחידה.
בתיכון כבר למדנו בבתי ספר נפרדים ועם השנים אבדו עקבותיה ורק השם שלה (שלא מופיע בגרסה הסופית של השיר אבל צמד המילים "כמה זמן" התחרז והתאים להחליף את שמה) צץ לו פתאום משום מקום אחרי עשורים של שכחה".
יואב קוטנר כתב בבלוג קוטנר רוק.נט על האלבום: "אמדורסקי אמנם עושה פופ, הוא לא אמן ג'אז, פרוג או אבנגרד, אבל חשוב לו לתת לשירים את הזמן שלהם, את המקום לנגינה, את המרווח להתפתחות...
כמה שיותר רחוק מכיווץ המוזיקה ללהיטי אינסטנט מיידיים".
את עטיפת האלבום עיצבה קסניה שסטקובסקי בהשראת עטיפת האלבום "צד א' צד ב'" של המוזיקאי מתי כספי, שבה מופיעה צללית פרופילו של כספי.
את אלבומו של כספי עיצב דוד טרטקובר ב־1978.
חודשיים לאחר הוצאת האלבום יצאה מהדורה מורחבת שכללה תקליטור בונוס, ובו שלושה שירים נוספים (בהם גרסה עברית בשם "מלאך שחור" לשיר "Sword of Damocles" של לו ריד, מאלבומו Magic and Loss), קטע מולטימדיה ושובר הנחה לוודקה סטולי.
הרחובות ממריאים לאט - 5:01
אסף אמדורסקי - פסנתר, בס, תופים, כלי הקשה, גיטרות, סינטיסייזר
יובל אורי - קלידים ותכנותים (בשירים 4, 6)
רונן בן חורין - מיקס (5)
פושטק - גיטרה חשמלית (1)
רונה קינן - שירה (6)
צבת צימות הוא מכשיר מכני ידני (פלייר) שיוצר במיוחד עבור אנשי החבלה.
כלי פשוט אחד המשמש לארבע פעולות שונות:
הסרת בידוד של חוטי חשמל המשמשים את אנשי החבלה לחיבור מטעני נפץ.
חיבור מכני חזק ואמין של פתיל ההשהיה לנפץ באמצעות פעולת הלחיצה.
הברגה על ידי הקצה של ידית אחת העשוי בצורת מברג.
חירור בתוך חומר נפץ להכנסת נפצים על ידי הקצה של הידית השנייה העשוי בצורת חוד.
המכשיר שימש בצורה נרחבת את אנשי ההנדסה הקרבית והחבלה ברחבי העולם בתקופת מלחמת העולם השנייה ובשנים שלאחריה עד ימים אלה.
שימש גם את אנשי החבלה בארץ במהלך מלחמת העצמאות.
שימש את שני החבלנים בהקמת מערך החסימות במחסום כפר ורבורג במאי 1948.
במכניקה הסטטיסטית, צבר מיקרוקנוני הוא צבר המייצג את כלל המצבים האפשריים של מערכת מכנית בעלת אנרגיה כוללת מסוימת.
תוך הנחה כי המערכת מבודדת לחלוטין מסביבתה, כלומר אנרגיה או חלקיקים אינם יכולים לצאת או להיכנס מהמערכת או אליה, וכך (על פי חוק שימור האנרגיה) האנרגיה של המערכת נותרת בדיוק כפי שהיא בחלוף הזמן.
האנרגיה, ההרכב, הנפח, והצורה של המערכת זהים בכל המצבים האפשריים של המערכת.
המשתנים המאקרוסקופיים הנשלטים של צבר מיקרוקנוני הם הגדלים המשפיעים על טבעם של המצבים הפנימיים (המיקרו־מצבים) של המערכת, כמו המספר הכולל של חלקיקים במערכת (מסומן בN), נפח המערכת (מסומן ב־V) והאנרגיה הכוללת את המערכת (מסומן ב־E).
צבר זה נקרא לפעמים צבר NVE, שכן כל אחד משלושת הגדלים הללו הוא קבוע של צבר.
בפשטות, ההרכב המיקרוקנוני מתקבל על ידי התהליך הבא:
מניחים קצאת הסתברות שווה לכל מיקרו־מצב בעל אנרגיה הנמצאת בטווח צר סביב E.
כל שאר המיקרומצבים מקבלים הסתברות של אפס.
מאחר שההסתברויות חייבת להסתכם ל־1, ההסתברות למיקרומצב יחד, P, שווה להופכי של מספר מיקרומצבים, W, השייכים לטווח האנרגיה, , כעת נצמצם את רוחב טווח האנרגיה עד שהוא צר באופן אינפיניטסימלי, אך עדיין מרוכז ב־E.
בגבול של תהליך זה מתקבל הצבר המיקרוקנוני.
הצבר המיקרוקנוני נחשב לפעמים לחלוקה הבסיסית של התרמודינמיקה הסטטיסטית, שכן צורתו יכולה להיות מוצדקת על ידי הנחות יסודיות כגון עקרון האדישות: הצבר המיקרו־קנוני מתאר את המצבים האפשריים של מערכת מכנית מבודדת אשר האנרגיה שלה ידועה בדיוק, אך ללא מידע נוסף על מצבה הפנימי.
כמו כן, בחלק מהמערכות המיוחדות ההתפתחות בזמן היא ארוגודית, ובמקרה זה, הצבר המיקרו־קנוני זהה להרכב הצבר־זמן אשר מתחיל עם מצב יחיד של אנרגיה E (צבר־זמן הוא הצבר המתאר את כלל המצבים העתידיים שהתפתחו ממצב התחלתי יחיד).
בפועל, הצבר המיקרו־קנוני אינו תואם לתמונה מציאותית.
בכל מערכת פיזית אמיתית יש לכל הפחות חוסר ודאות כלשהו באנרגיה, בשל גורמים בלתי מבוקרים בהכנת המערכת.
מלבד הקושי למצוא תַּקְבִּיל ניסיוני, ישנו קושי ליישם במדויק חישובים המספקים את הדרישה של אנרגיה קבועה שכן היא מונעת נתוח נפרד של חלקים עצמאיים מבחינה לוגית של המערכת.
יתר על כן, ישנה עמימות בהגדרת גדלים כמו אנטרופיה וטמפרטורה בצבר המיקרוקנוני.
מערכות הנמצאות בשיווי משקל תרמודינמי עם הסביבתם יש חוסר ודאות באנרגיה, לכן הן אינן מתוארות על ידי צבר מיקרוקנוני אלא על ידי צבר קנוני או צבר גרנד קאנוני (צבר קאנוני גדול) במקום.
האחרון, הצבר הגרנד קנוני, מתאר המערכות אשר יכולות גם להחליף חלקיקים עם סביבתן (תוך שמירה על שיווי משקל).
תחת שיווי משקל סטטיסטי (במצב יציב): הצבר המיקרוקנוני אינו מתפתח עם הזמן, אף על פי שכל מרכיבי הצבר נמצאים בתנועה.
הסיבה לכך היא שהצבר מוגדר אך ורק כפונקציה של הגדלים הנשמרים של המערכת .
אנטרופיית מידע מקסימלית: עבור מערכת מכנית נתונה (N, V קבועים) עם טווח נתון של אנרגיה, התפלגות אחידה של הסתברות בין מיקרומצבים שונים (כבהגדרת הצבר המיקרוקנוני) ממקסמת את התוחלת עבור הצבר.
עבור הצבר המיקרוקנוני ניתן להגדיר שלושה גדלים שונים הנקראים "אנטרופיה".
כל אחד מהם יכול להיות מוגדר בעזרת הפונקציית נפח המצבים , אשר מונה את כלל המצבים בעלי אנרגיה נמוכה מ־E (להגדרה המתמטית של v ראה סעיף מינוח מדויק):
"טמפרטורות" שונות ניתנות להגדרה על פי ההאנטרופיות השונות:
האנלוגיה בין גדלים אלה והתרמודינמיקה אינן מושלמות, כפי שנדון להלן.
עבודות מוקדמות של לודוויג בולצמן במכניקה הסטטיסטית הובילה לניסוח נוסחת האנטרופיה הקרויה על שמו למערכת בעלת אנרגיה כוללת נתונה, , כאשר W הוא מספר המצבים האפשריים הנפרדים, הנגישים למערכת באנרגיה הנתונה.
בולצמן לא פירט לעומק מה מהווה בדיוק מַעֲרָךְ של מצבים שונים של המערכת, מלבד במקרה המיוחד של גז אידיאלי.
נושא זה נחקר על ידי ג'וסיה וילארד גיבס, אשר פיתח את המכניקה הסטטיסטית המוכללת עבור מערכות מכניות כלשהן, והגדיר את הצבר המיקרוקנוני המתואר במאמר זה.
גיבס חקר בקפידה את האנלוגיות בין הצבר המיקרוקנוני למדע התרמודינמיקה, ובמיוחד כיצד אנלוגיות אלו קורסות במערכות של כמה דרגות חופש.
הוא הציג שתי הגדרות נוספות לאנטרופיה מיקרוקנונית שאינן תלויות ב־ω – אנטרופיית הנפח ואנטרופיית השטח שתוארו לעיל.
(שים לב כי אנטרופיית פני השטח שונה אנטרופיה בולצמן רק על בצמצום של ω.)
האנטרופיה הנפחית, Sv, והטמפרטורה הנובעת ממנה, Tv, יוצרות אנלוגיה קרובה לאנטרופיה ולטמפרטורה התרמודינמיות.
כצפוי על פי החוק הראשון של התרמודינמיקה.
(⟨P⟩ הוא הלחץ הממוצע של הצבר).
ניתן למצוא משוואה דומה לאנטרופיית פני השטח (בולצמן) ול־Ts המשויכת אליה, אולם "הלחץ" המתקבל ממשוואה זו הוא גודל מורכב שאיננו קשור ללחץ הממוצע בצבר.
האנלוגיה של Tv ו־T''s לטמפרטורה איננה משביעת רצון לחלוטין ומחוץ לגבול התרמודינמי מתקבלים מספר ממצאי שווא.
תוצאה לא טריוויאלית של שילוב שתי מערכות: ניתן להביא שתי מערכות, אשר כל אחת מתוארת בניפרד על ידי צבר מיקרוקנוני, למגע תרמי ולאפשר הגעה לשיווי משקל כך שהמערכת המשולבת תתואר גם היא על ידי צבר מיקרוקנוני.
עם זאת, לא ניתן לחזות את זרימת האנרגיה בין שתי המערכות בהתבסס על הטמפרטורות ההתחלתיות.
גם כאשר הטמפרטורות ההתחלתיות שוות, ייתכן שתעבור ביניהן אנרגיה.
יתר על כן, T של המערכת המשולבת שונה מהערכים ההתחלתיים.
זה סותר את האינטואיציה כי הטמפרטורה צריכה להיות גודל אינטנסיבי וכי שתי מערכות שוות טמפרטורה לא צריכות להיות מושפעות ממגע תרמי ביניהן.
התנהגות מוזרה במערכות של מספר חלקיקים: תוצאות רבות, כגון חוק החלוקה השווה המיקרוקנוני, דורשות קיזוז של דרגת חופש אחת או שתיים כאשר הן נכתבות במונחים של Ts.
במערכות קטנות קיזוז זה הוא משמעותי, לכן כשלוקחים את Ss כאנטרופיה האנלוגית מספר חריגים צריכים להילקח בחשבון עבור מערכות עם דרגה אחת או שתיים של חופש.
קבלת טמפרטורות שליליות כוזבות: Ts שלילי מתרחשת בכל פעם שצפיפות המצבים יורדת עם אנרגיה.
במערכות מסוימות צפיפות המצבים אינה מונוטונית עם אנרגיה, ולכן Ts יכולה לשנות סימן מספר פעמים כשהאנרגיה גדלה.
הפתרון המועדף לבעיות אלה הוא להימנע משימוש בצבר המיקרו־קנוני.
במקרים מציאותיים רבים המערכת מווסתת על ידי אמבט חום, כך האנרגיה אינה ידועה במדויק.
לכן, תיאור מדויק יותר הוא הצבר הקנוני או הצבר הקאנוני הגדול, שניהם בעלי התאמה מלאה לתרמודינמיקה.
הביטוי המתמטי המדויק להרכב סטטיסטי תלוי בסוג המכניקה הנבדקת – קוונטית או קלאסית – מאחר שהרעיון של "מיקרו־מצב" שונה במידה ניכרת בשני מקרים אלה.
במכניקת הקוואנטים, לכסון מספק קבוצה בדידה של מיקרומצבים עם אנרגיות ספציפיות.
ואילו במקרה המכני הקלאסי יש לבצע אינטגרל על מרחב המצבים הקנוני ("מרחב הפאזה", "phase space"), ואת גודל המיקרומצבים (עידון החלוקה) במרחב המצבים ניתן לבחור באופן שרירותי במקצת.
לשם בניית הצבר המיקרוקנוני, בכל אחת משתי המכניקות, יש להגדיר תחילה את טווח האנרגיה.
בביטוי מטה הפונקציה (פונקציה של H, בעלת קיצון ב־E, עם רוחב ω) תשמש לייצוג טווח האנרגיה בו יכללו המצבים.
דוגמה לפונקציה מעין זו תהיה:
במכניקת הקוונטים צברים מיוצגים על ידי מטריצת צפיפות, מסומנת על ידי .
צבר מיקרוקנוני יכול להיכתב בסימון דיראק, בעזרת המצבים העצמיים של האנגיה והאנרגיות העצמיות במערכת.
בהינתן בסיס שלם של מצבי־אנרגיה־עצמיים
, הסדור לפי מפתח i, הצבר המיקרוקנוני ייוצג על ידי:
כאשר Hi הן האנרגיות העצמיות הנקבעות על ידי (כאן Ĥ היא אופרטור האנרגיה הכוללת במערכת, כלומר אופרטור ההמילטוניאן).
הערך של נקבע על פי הדרישה כי היא מטריצת צפיפות מנורמלת, כך ש־
פונקציית נפח המצבים (המשמשת לחישוב האנטרופיה) ניתנת על ידי
הצבר המיקרוקנוני מוגדר על ידי לקיחת הגבול של מטריצת הצפיפות כשרוחב טווח האנרגיה הולך לאפס, אולם מצב בעייתי מתרחש כאשר רוחב טווח האנרגיה הופך צר יותר nהמרווח בין רמות האנרגיה.
עבור רוחב אנרגיה צר מאוד, הצבר איננו קיים כלל עבור רוב הערכים של E, שכן אין מצבים שמוכלים בטווח.
כאשר הצבר כן קיים, הוא לרוב מכיל מצב אחד (או שניים), מאחר שבמערכת מורכבת רמות האנרגיה שוות אחת לשנייה רק באופן מקרי .
יותר מכך, העלייה של פונקציית נפח המצבים היא בדידה ולא רציפה ולכן ערכי הנגזרת שלה הם רק אפס או "אינסוף", מה שמקשה על הגדרת צפיפות המצבים.
ניתן לפתור בעיה זו על ידי הימנעות מלקחת את רוחב טווח האנרגיה לאפס באופן מוחלט והחלקה של פונקציית נפח המצבים, ברם זה הופך את הגדרת הצבר למסובכת עוד יותר, שכן זה מחייב לציין ולהתחשב ברוחב טווח האנרגיה בנוסף למשתנים אחרים (יחד: "צבר ").
במכניקה קלאסית, צבר מיוצג על ידי פונקציית צפיפות־הסתברות משותפת המוגדרת על מרחב הפזה של המערכת.
במרחב הפזה יש n קואורדינטות מוכללות המסומנות ב־, ו־n'' משתני התנע הצמודים־קנונית שלהן, .
פונקציית צפיפות הסתברות של הצבר המקרוקנוני היא:
היא האנרגיה הכוללת (ההמילטוניאנית) של המערכת, פונקציה של המצב (הפזה)
הוא קבוע שרירותי בעל יחידות של זמן×אנרגיה, קובע את "גודלו" של מיקרו־מצב יחיד ונותן ל־ את הממדים נכונים.
הוא גורם תיקון לספירת יתר, המשמש לעיתים קרובות עבור מערכות חלקיקים בהן חלקיקים זהים מסוגלים לשנות מקום אחד עם השני.
גם כאן, הערך של נקבע על ידי דרישה כי היא פונקציית צפיפות הסתברות מנורמלת:
אינטגרל זה מחושב מעל מרחב הפזה.
הפונקציית נפח המצבים (המשמשת לחישוב האנטרופיה) מוגדרת על ידי:
כאשר רוחב טווח האנרגיה שואף לאפס, ערכו של יורד באופן יחסי ל־ כך: .
בהתבסס על ההגדרות לעיל, ניתן לתאר את הצבר המקרוקנוני כקליפה דקה במרחב הפזה, בעלת עובי אינפיניטסימלי סביב השטח שווה אנרגיה.
למרות שהמיקרומצבים שכלולים בצבר המיקרוקנוני כולם בהכרח על משטח זה, פיזורם וצפיפותם על המשטח איננה חייבת להיות אחידה: אם גרדיינט האנרגיה במרחב הפזה משתנה, אז הצבר "עבה יותר" (מרוכז יותר) בחלקים מסוימים של המשטח מאשר באחרים.
תכונה זו היא תוצאה בלתי נמנעת של הדרישה כי הצבר המיקרוקנוני יהיה צבר יציב (steady-state ensemble).
צֶגְלֵד (בהונגרית: Cegléd) היא העיר המאוכלסת ביותר הרביעית במספר במחוז פשט, אחרי אֵרד, דונאקסי וסיגטסנטמיקלוש.
היא מכונה גם: "שער המישור ההונגרי הגדול".
צגלד ממוקמת 74 ק"מ דרומית-מזרחית לבודפשט.
מיקומה הגאוגרפי דומה לקצ'קמט ונאג'קרש.
העיר ממוקמת במישור שבין הדנובה לבין נהר הטיסה.
ייצור הדגנים התפתח בחלק האדמה השחורה של אדמות העיר וגידול בעלי חיים בחלק אדמות החול, ומאוחר יותר גם גידול גפנים ועצי פרי.
שטחי צגלד התאפיינו בעבר באזורים ביצתיים, אזורי מים ואזורי ההצפה של נחל גריה.
לפי כמה מקורות, שמה של העיר נגזר גם מהמילה הטורקית "cegle", "cigle" שמשמעותה ערבה.
על פי דעות אחרות, השם נובע מהמילה "szeglet" שפירושה בהונגרית סוגַר או זיז שמציין את העובדה שכבישים חשובים נפגשים בפאתי העיר.
עם הייצור החקלאי החלה גם ההתיישבות.
ניתן למצוא שרידים של כמה יישובים מוקדמים באזור (למשל, התקופה הכלקוליתית) בגבול צגלד של ימינו.
האנשים הראשונים המוכרים כעם שהתיישבו באזור צגלד היו הסקיתים נוודים ממוצא איראני.
בית הקברות שלהם נתגלה באזור.
השלטון הרומי לא התפרש לאזור זה, אך בתקופה הרומית חיו כאן הסרמטים הנוודים (יאזיגים) גם ממוצא איראני.
לאחר סערות נדידת העמים ובמהלך התיישבות המדיארים במרכז אירופה, כנראה שבט הנסיך ארפאד (מנהיג השבטים המדיארים אשר פלשו לאדמת הונגריה במאה התשיעית לספירה) כבש את שטחו של מחוז פשט.
על פי הממצאים, האזור סביב צגלד היה מיושב בעת הכיבוש.
פחות משלוש מאות שנה לאחר פלישת המונגולים, סכנה נוספת איימה על הונגריה: הטורקים.
צגלד הועלתה באש לאחר קרב מוהאץ' ואחרי כיבוש בודה בשנת 1541 ואחר כך סולנוק בשנת 1552 כל האזור היה תחת שלטון טורקי במשך 150 שנה.
בעידן הכיבוש הטורקי העיר הפכה לאחוזת אוצר הסולטאן, להאס (האס=סוג של אחוזה באימפריה העות'מאנית, אחוזת שירות שהכניסה לפחות 100,000 אקצ'ה בשנה), כך שהיא נהנתה משלווה יחסית.
אוכלוסיית הסביבה ברחה לתוך העיר לנוכח ההרס של יישוביהם, והשטח החקלאי העצום סיפק הזדמנויות לחקלאות בקר די בטוחה.
כתוצאה הרפורמציה הפרוטסטנטית, אוכלוסיית העיירה הפכה לקלוויניסטית, והקלוויניסטים השתלטו גם על הכנסייה הקתולית בעיר.
במלחמת העולם הראשונה מתו כמעט 1,000 מתושבי צגלד, וגם ימי הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919 לא חלפו ללא נפגעים.
במלחמת העולם השנייה גורשו יהודי העיר למחנות ההשמדה, בעיקר לאושוויץ וכ -670 מהם נספו.
הצבא הסובייטי שחרר את העיר מעול השלטון הנאצי-הגרמני והפשיסטי-הונגרי ב־4 בנובמבר 1944. על גבול העיר הפעיל הצבא האדום מחנה שבויי מלחמה ענקי.
בשנות השבעים של המאה ה-20 העיר החלה להתפתח, אך לאחר שינוי המשטר, התעשייה והחקלאות שלה כמעט פסקו, אם כי החשיבות של התיירות עלתה (מרכז ספא ופנאי צגלד)והיא צמחה וצומחת ללא הרף.
מספר היהודים בעיר החל לגדול לאחר אביב העמים ב-1848. בית הכנסת בעיר תוכנן עבור הקהילה בידיי ליפוט באומהורן - בהונגרית - Baumhorn Lipót, שתכנן בתי כנסת רבים, ובנייתו הסתיימה בשנת 1906. יהדות צגלד סבלה לא פעם מאנטישמיות בצורות שונות.
ב-1919 הודרו יהודי העיר מכניסה לבריכת השחייה העירונית.
במאי 1944 הוכנסו היהודים לגטו ואולצו לענוד טלאי צהוב, ולאחר מכן נשלחו חברי הקהילה על-ידיי הנאצים וחברי מפלגת צלב החץ ההונגריים בעיקר לאושוויץ, שם רובם הושמדו.
חלק קטן, כ-130 יהודים שרדו וחזרו להונגריה בתום מלחמת העולם השנייה, ולא כולם לצגלד.
בהיעדר מתפללים יהודים, החליטה עיריית צגלד להפוך את בית הכנסת לאולם ספורט, והוא הפך למרכז לטניס שולחן.
בצורתו החיצונית נשאר המבנה כשהיה, הוסף לו לוח זיכרון עם פרטי המתכנן ושנת סיום הבניה, אך לא מצוין בו שהמבנה שימש בעבר כבית כנסת.
תמונת מצלמה חיה של צגלד.
צְבָת (ברבים: צְבָתוֹת) הוא איבר בפרוקי רגליים, המאפשר להם לשאת משאות, להתגונן מפני יצורים אחרים או לתקוף טרף.
בחרקים, הצבתות נמצאות בדרך כלל בלסת התחתונה, ולעיתים קרובות משמשות להחדרת ארס או חומצה לגופו של האויב, תוך כדי תקיפה.
לחלק מפרוקי הרגליים, כגון סרטנים קצרי בטן, לובסטרים ועקרבאים יש צבתות בקצות הגפיים הקדמיות (רגלבחנין), כדי לסייע בהאכלה, בהגנה או אפילו בחיזור.
צֶגֵנְדָאנְיָאד (בהונגרית: Cégénydányád) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
הכפר הוקם בשנת 1912 לאחר איחוד שני הכפרים צגן (Cégény) ודאניאד (Dányád).
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית צגנדאניאד קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-751 תושבים בשנת 1990 עד 636 תושבים בשנת 2020.
יהודים חיו בצגנדאניאד בתקופות זמן שונות.
בדף הקהילה של יהודי צגנדאניאד במפקד קהילות הונגריה משנת 1944 נכתב כי בקהילה 64 חברים, מזכיר הקהילה הוא יוסף ווייס, וכן מצורף מכתב המספר על עניותם של יהודי הקהילה רב הקהילה היה הרב זאב וולף גינצלר, אב בית הדין בפהרגיארמט
בשנת 1944 יהודי צגנדאניאד עם שאר יהודי הונגריה גורשו ונרצחו בשואה.
צִד (בפיניקית: 𐤑𐤃) היה אל כנעני שנעבד בעיקר בעברי הים, בקרתחדשת ובסרדיניה.
האל מוכר משמות תיאופורים פיניקיים רבים.
לצד היה מקדש משותף עם תנת ברובע מערת (Megara) בקרתחדשת, וכן מקדש בסרדיניה.
מקדש צד בסרדיניה ליד כרלי, נבנה על ידי הקרתחדשתים לאל צד־אדר (כלומר "צד האדיר", בלטינית Sid Addir).
המקדש שופץ על ידי הרומאים, שזיהו את האל הכנעני עם Sardus Pater , כלומר "האב הסרדיני".
שני האלים זוהו עם האל הנוראגי בבי.
באתר נמצאו כתובות נדר פיניקיות המוקדשות "לאדון, לצד האדיר בבי" ולמלקרת, וכמה כתובות שהקדישו אנשי כרלי וסלכי.
ייתכן שהאל זהה לאל "סַדִידוֹס" , בנו של אל-כרונוס, המוזכר פעם אחת בכתבי סכניתן (שתורגמו ליוונית על-ידי פילון מגבל).
צג יעד (או: צג תחבורה) הוא צג הנמצא בחלקו הקדמי, הצדדי או האחורי של אמצעי תחבורה ציבורית, כמו אוטובוס, רכבת נוסעים או רכבת קלה.
צג זה מציג את מספר הקו ואת יעדו.
הצג הראשי, הנמצא בקדמת האוטובוס, ממוקם על החלק העליון (או מעל) השמשה הקדמית.
נוסף להם, ישנו צג פנימי ראשי בכל אוטובוס, המראה את שם התחנה הבאה, ולפעמים גם את מרחקה.
צורת הצגים, שפתם, ומיקומם הוא דבר משתנה, המושפע מגורמים של חברת התחבורה, מיקום ומדינה.
ברוב הצגים השפות יהיו השפה המקומית והאנגלית.
בהרבה מקרים, ישנם הבדלים משמעותיים בין שעת ההגעה המוצגת בצגים לבין שעת ההגעה באפליקציות ניווט שונות, כדוגמת מוביט.
בישראל נהוגה הצגת מספר הקו על הצג הקדמי בצד ימין, ומשמאלו תוצג תחנת היעד.
מצב זה גם נהוג בצג הצדדי של כלי התחבורה.
הצג האחורי בישראל יציג רק את מספר הקו, ללא כיוונו.
הצג הפנימי הראשי בכלי התחבורה בארץ מראה את שם התחנה הבאה, ומתחלף, כמו כל צגי הכלי, בשלוש שפות שונות: עברית, אנגלית וערבית.
בישראל ישנו צג נוסף, הנמצא בחלק מהאוטובוסים, וממוקם מול הדלתות האחוריות ומראה מספר תחנות קרובות, זמני הגעה אליהן, תחנת יעד, ומספר קו.
צורת הצגים והמבנה שלהם דומים ועקביים מאוד בכל רחבי מדינת ישראל, כאשר אחד ההבדלים המשמעותיים ביניהם הוא הצגת מרחק על הצג הפנימי הראשי באוטובוסים הנוסעים מרחקים גדולים יחסית בין תחנה לתחנה.
כמה סוגים שונים של טכנולוגיות משמשים את הצגים, הנפוצים שבהם טכנולוגיות LED ו-LCD.
בחוק אמריקאים עם מוגבלויות משנת 1990 נקבעו הגדרות חובה לצגים אלה, כמו הגובה והרוחב שלהם.
טכנולוגיות נוספות הנמצאות בשימוש רחב הן שלטים מתחלפים ושלטי פלסטיק.
צבר הוא קיבוץ מתוכנן שעתיד להיווסד במבואות ערד, בקרבת העיר ערד.
הגורם המבצע לבניית הקיבוץ יהיה החטיבה להתיישבות והוא יוקם בשיתוף עם תנועת הבוגרים של השומר הצעיר.
מיקומו המתוכנן של היישוב בבקעת ערד, בשטח שכיום משמש את בא"ח נח"ל קריות, בגובה של 500 מטרים מעל פני הים.
ב-30 באוקטובר 2011 התקבלה החלטת ממשלה מספר 3782 ובה הוחלט על הקמת יישוב חדש בגזרה הצפון מזרחית של מטרופולין באר שבע, ב"מסגרת החזון הציוני להפרחת הנגב".
בשנת 2014 המליצה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה על הקמת יישובים חדשים באזור מבואות ערד, בין כביש 80 לכביש 31. בשנת 2022 קיבלה ממשלת ישראל השלושים ושש החלטה להקים את חמישה יישובים במבואות ערד, ובהמשך החליטה שרת הפנים אילת שקד כי אחד מן היישובים יהיה קיבוץ.
פורסם כי הוא ייקרא "מעלה אהרן" על שמו של אהרן ידלין, אך בשנה לאחר מכן הודיעה ועדת השמות הממשלתית כי היא מתנגדת למהלך זה, ושמו של הקיבוץ המתוכנן שונה ל"צבר".
עמוד צֵד (לעיתים נכתב דְגֵ'ד) הוא אחד הסמלים העתיקים והנפוצים ביותר במיתולוגיה המצרית העתיקה.
זהו סמל דמוי עמוד בהירוגליפים המצריים המייצג יציבות.
הוא קשור לאל הבורא פתח ולאוסיריס, האל המצרי של העולם הבא, העולם התחתון והמתים.
יש הסוברים שהוא מייצג את עמוד השדרה של אוסיריס.
ייתכן שבמקור היה זה ייצוג של מוט שסימל פוריות שעליו נתלו ערימות תבואה בפסטיבלים.
האל פתח מתואר כנושא שרביט ששילב את הצד והענח' (סמל החיים) והוא מוזכר גם כ"צד האציל" בכתובות עתיקות.
פסטיבל עמודי הצד נערך מדי שנה ובו נבנה והועלה עמוד צד אמיתי על ידי הכהונה המקומית ביום הראשון של עונת הקציר.
הגבהת העמוד סימלה ככל הנראה את הגרגרים העולים מן האדמה, אך עם הזמן הפכה למייצגת את האל אוסיריס השב מן המתים.
בכתב החרטומים עמוד הצד מסמל יציבות.
לעיתים נעשה בו שימוש גם כדי לייצג את האל אוסיריס עצמו.
הסמל של עמוד הצד מופיע לעיתים קרובות יחד עם הסמל טייט (הידוע גם בשם קשר איזיס או קשר החיים) המסמל חיים או רווחה.
הצד והטייט המופיעים יחד עשויים לתאר את הדואליות של החיים.
ייתכן שההירוגליף של הטייט הפך מזוהה עם האלה איסיס, אחותו ואשתו של אוסיריס, בגלל שהופיע יחד עם ההירוגליף של עמוד הצד לעיתים תכופות.
הצד היה חלק חשוב בטקס שנקרא "העלאת הצד", שהיה חלק מחגיגות חג הסֶד, חגיגת היובל המצרית.
פעולת הרמת הצד הוסברה כמייצגת את ניצחונו של אוסיריס על סת.
בממפיס מתוארים טקסים בהם פרעה, בעזרת הכוהנים, הרים עמוד עץ באמצעות חבלים.
הטקס התקיים בתקופה בה נזרעו השדות והחלה העונה החקלאית של השנה, בחודש הרביעי להצפת הנילוס.
הפסטיבל וטקסיו, שנחגג באותה תקופה בשנה שבה הקרקע והאקלים היו המתאימים ביותר לחקלאות, יכולים להיתפס כפנייה לאוסיריס, שהיה אל הצמחייה, לקבל בברכה את צמיחת הזרעים שנזרעו, במקביל לתחייתו מחדש לאחר הירצחו על ידי סת.
הצד שימש לעיתים קרובות כקמע לחיים ולמתים.
הוא הוצב כקמע ליד עמוד השדרה של גופות חנוטות, והיה אמור להבטיח את תחיית המתים, ולאפשר לנפטרים לחיות לנצח.
בספר המתים מופיע כישוף שכאשר הוא נאמר על קמע זהב התלוי סביב צווארה של המומיה, הוא מבטיח שהמומיה תחזור להשתמש בעמוד השדרה שלה ותוכל לשבת.
הוא צויר גם על ארונות קבורה.
בתקן יוניקוד מספר הסמל עבור עמוד צד "𓊽" הוא U+132BD.
ברשימת הסימנים של גרדינר מספרו הוא R11.
רבי צגייר עשוש (תרס"ג, 1903 - כ"ו באדר, תשמ"ה) היה רב ומקובל ג'רבאי-תוניסאי.
למד בישיבת רבי מקיצץ, שלימים לקחו לחתנו ואצל הרב כלפון משה הכהן.
נישא לביתו של רבי מקיקץ שלי.
חיבר חיבורים רבים, רובם ככולם נדפסו בחייו, למעט ספרו שו"ת עץ שתול שנדפס לאחר פטירתו, בהשתדלות ישיבת כסא רחמים, הרב שמואל עידאן והרב מאיר מאזוז.
מלבד זאת עסק יחד עם חמיו רבי מקיקץ שלי בהדפסת תורתם וחיבורים של חכמי תוניסיה.
חיבוריו עברו הגהה על-ידי רבי מקיצץ ואף לחלקם נתן הסכמה יחד עם רבני וחכמי ג'רבא.
חלק מהספרים עברו הגהה גם על ידי רבי בוגיד חנינא סעדון.
מרוב שמחתו על הדפסת ספריו תיקן נוסח מיוחד ללימוד על הדפסת ספר.
רבי צגייר שימש כמורה צדק, סופר סת"ם וכשוחט ובודק בכפרי תוניסיה ומזה התפרנס.
כן לימד תורה לבני עניים בבית הכנסת הגדול בג'רבא תחת ארגון אור תורה.
את מלאכת השחיטה למד אצל רבי בנימין חדאד (בעל מחבר ספר 'אמרות טהורות').
בשנת ה'תרפ"ד עקר את מגוריו מג'רבא לכפר סילייאנה סמוך לעיר קירואן בדרום תוניסיה.
שם מונה לכהן כרב הקהילה היהודית והקים ישיבה בשם עצה ותושיה ועמד בראשה.
בהמשך כיהן כרב בעיר 'תסתור' (מקום קבורתו של המשורר רבי פראג'י שוואט).
לאחר שחזר לג'רבא שלחו רבו רבי כלפון משה הכהן להיות רב בעיר תאלה שבמערב תוניס על גבול אלג'יר.
בשנת תש"ט נסע למרסיי בצרפת, כדי לעלות לארץ ישראל, בשנת תש"י עלה לארץ באניה.
לאחר עלייתו בארץ שוכן במחנה העולים בירושלים בשכונת תלפיות.
בשנת תשי"א עברו לפרדס חנה ולאחר כמה שנים נקרא לכהן כרב שיכון ג' בבאר שבע.
היה בקשר עם הסופר ש"י עגנון.
אחרי עלייתו ארצה התכתב בענייני הלכה עם הרב בן ציון חי עוזיאל זצ"ל ועם הרב עובדיה הדאיה זצ"ל.
כל בניו נפטרו כתינוקות, נותרו לו שלוש בנות, אסתר, רות (ברוריה) ודינה.
נכדו הוא הרב יוסף שנה, רב שכונת בלינסון בפתח תקווה.
סדר לקידוש אטויל, תפילות וברכות ונוסח ברכת האילנות כמנהג יהודי תוניסיה, תר"ץ
ענף עץ עבות - על מסכת אבות, ג'רבא, ה'תרצ"ז
ערבי נחל - בערבית, כולל הלכות, מעשיות וסגולות, וכן צוואת רבי יהודה החסיד, ג'רבא, ה'תרצ"ט
פרי עץ הדר - חידושים ופרפראות על מגילת קהלת, ג'רבא ה'תש"ב
עצי המערכה תנ"ך ומאמרי חז"ל, ג'רבא, ה'תש"ו, מהדורה שנייה - באר שבע, ה'תשכ"ו
כפות תמרים על ספר תהלים, באר שבע, תשכ"ב
ימי הפורים, באר שבע, ה'תשכ"ד
עץ החיים על התורה, ג'רבא, ה'תשכ"ה, מהדורה חדשה של הספר יצאה לאור על ידי נכדיו בירושלים, ה'תשע"ד
עצי שיטים - חידושים על הש"ס, ג'רבא, ה'תשל"ב
אור החמה - על ענייני ברכת החמה, ג'רבא, ה'תשל"ב
כפות תמרים - על ספר תהלים חלק ב', באר שבע ה'תשל"ד
דורש טוב לעמו דרשות, ג'רבא, תשל"ו
מיד נעמי - על מגילת רות, ג'רבא, ה'תשל"ט
ושמחתם לפני ה' אלהיכם, הגדה של פסח
עט סופר - הלכות ומנהגי כתיבת סת"ם על פי מנהגי ג'רבא, באר שבע, ה'תשמ"ג
שו"ת עץ שתול, בני ברק, ה'תשנ"ד
ספרי חכמי תוניסיה שטרח בעריכתם והדפסתם
שו"ת ישיב משה - חלק שני לרבי משה שתרוג
דברי שלום לרבי שלום שמעוני
כוס הישועות לרבי ישועה צייאדה
בגד תכלת לרבי יצחק כהן טנוג'י
קול התור לרבי ישועה זרח
צבתן (שם מדעי: Forficula) הוא סוג חרקים ממשפחת הצבתניים שבסדרת הצבתנאים.
הוא תואר לראשונה בשנת 1758 על ידי הביולוג השוודי קרל לינאוס במהדורה העשירית של Systema Naturae.
הסוג משתרע על פני כל היבשות למעט אנטארקטיקה, והוא יליד אפרו-אירואסיה, בעיקר אירופה.
המין הידוע ביותר הוא Forficula auricularia והוא מזיק ביתי נפוץ.
הסוג צבתן מכיל לפחות 68 מינים, מה שהופך אותו לסוג הגדול ביותר במשפחת הצבתניים.
רבי צדוק הכהן רבינוביץ' מלובלין (כ"ב בשבט ה'תקפ"ג - ט' באלול ה'תר"ס; 4 בפברואר 1823 - 3 בספטמבר 1900) היה תלמיד חכם, הוגה דעות ומחבר פורה של ספרות תורנית ענפה בתחומי החסידות וההלכה.
הגותו מאופיינת בשילוב של למדנות תורנית ופרשנות חדשנית עם תורות הקבלה והחסידות.
שייך בדרכו לחסידות איזביצה ראדזין של רבי מרדכי יוסף ליינר, ולחסידות לובלין של רבי יהודה לייב איגר, אם כי הושפע גם מספרי חסידות ברסלב וחסידות חב"ד, מלבד עיסוקו בתורה עסק גם באסטרונומיה, הנדסה ואלגברה.
נולד בעיר קרויצבורג (כיום בלטביה) לרב הקהילה הרב יעקב הכהן (ממשפחת רבנים מתנגדים) ולאמו, מצאצאי השל"ה.
התייתם מאביו בגיל שש, וגדל בבית דודו, אחי-אביו, הרב יוסף הכהן רבינוביץ רבה של קריניק ומחבר הספר "כפות זהב".
באותה תקופה נודע כ"עילוי מקריניק", ותשובה אליו נתפרסמה בספרו של הפוסק רבי יוסף שאול נתנזון מחבר ספר "שואל ומשיב".
למד בישיבה בלובלין ונתפרסם בכישרונו ובהתנהגותו.
אשתו מנישואין ראשונים הייתה בתו של ר' שמואל הירש מוולאדווקה.
בעקבות שמועה שלחצה יד לאציל שקנה בחנותה, הוא חפץ לגרשה אך היא לא הסכימה וטענה שהיא חפה מפשע.
הוא החל לאסוף חתימות לקראת היתר מאה רבנים כדי לישא אשה שנייה, אולם לבסוף הסכימה אשתו להתגרש.
מסעו לבקש היתר, הביאהו להיפגש עם רבים מגדולי דורו.
בין האישים עמהם נפגש היו תלמידי חכמים רבים ובתוכם רבי יצחק אלחנן ספקטור מקובנה ואדמו"רים שונים בפולין ובאוקראינה.
בין הצדיקים שאמר לצרף להיתרו, נמנה האדמו"ר רבי אהרן מצ'רנוביל.
כאשר שמע הרבי מצ'רנוביל את המעשה, אמר כי הוא מסכים לחתום, אך הזהירו שבעקבות גירושיו חרף רצון אשתו, לא יפקד בבנים.
אולם רבי צדוק התעקש וצירף גם את חתימתו לחתימת הרבנים המתירים, ואכן לא היו לו ילדים עד יום מותו.
חסידים מספרים כי הוא הצטער על הגירושין החפוזים כל ימי חייו, וייתכן שספר "פוקד עקרים" שכתב רומז לנסיונותיו לפעול לביטול הגזירה.
רבי צדוק נישא בלובלין בשנית לחנה דבורה פרידנטל לה היה נשוי כ-40 שנה.
לאחר פטירתה נישא בשלישית לרבנית משפרוב (בתו של רבי פנחס משטקשין ונכדת רבי משה בידרמן ונכדת "היהודי הקדוש" – רבי יעקב יצחק מפשיסחא).
רבי צדוק נמנה בתחילה עם פלג המתנגדים לתנועת החסידות.
במהלך חיפושיו, הגיע אל רבי מרדכי יוסף ליינר, האדמו"ר מאיזביצה ראדזין.
כפי המקובל, בהיותו באיזביצה נרדם וחלם חלום שאותו הוא מזכיר בספרו דברי חלומות על נשמות הדור האחרון שהם נשמות דור המדבר, ואותו חלום גרם לרבי צדוק להישאר באיזביצה ולקנות את דרכו הייחודית בחסידות.
שם גם החל את התקרבותו לחסידות.
בסופו של דבר הפך להוגה, לומד ומלמד מתורת החסידות.
הוא הפך לתלמידו של רבי מרדכי יוסף ליינר, מחבר הספר מי השילוח.
זמן רב סירב רבי צדוק לקבל על עצמו רבנות, על אף הצעות מרובות (בהם רבנות העיר לובלין), ורק לאחר הסתלקותו של מנהיגם של חסידי לובלין הרב יהודה לייב איגר, בשנת ה'תרמ"ח, נענה להפצרותיהם של ראשי החסידים וקיבל על עצמו את עול ההנהגה.
רוב חייו חי חיי עוני והתפרנס בדוחק רב מחנות קטנה של בגדים משומשים שניהלה אשתו.
בעקבות פטירתו של רבי יהודה לייב איגר ולחצם של החסידים עליו הסכים להיות אדמו"ר, גם לאחר שקבל על עצמו את הרבנות, והחל לקבל משכורת מהקהילה, סירב רבי צדוק להשתמש בכסף לטובתו, והשקיע את כל כספו בקניית ספרים למען הקמת ספרייה תורנית עיונית גדולה, אותה הקים בביתו.
תחום ההתמחות העיקרי של הספרייה היה כתבי יד.
רבי צדוק נודע כבר סמכא בזיהוי והכרת כתבי יד, מה שמשך אליו תלמידי חכמים וחוקרים שרצו לקבל מידע על תארוך ואמִתיות הכתבים שבידם.
ביתו, על הספרייה שבתוכו, נשרף בשואה.
מסופר כי מדי יום ביומו לא היה טועם כלום עד שהיה מסיים מסכת בתלמוד הבבלי (ומקיים סעודת מצווה לכבוד ה"סיום").
המושג תורה שבעל פה הוא ציר שסביבו סובבת כל הגותו של רבי צדוק.