tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במחקרים עדכניים שנערכו במדגמים אקראיים מייצגים ועברו ביקורת עמיתים, קשה למצוא ראיות מובהקות למנת משכל ממוצעת גבוהה יותר או להישגים אקדמיים גבוהים יותר אצל יהודים, אף כי חוקרים רבים סבורים שתופעות אלו אכן קיימות.
המחלוקת באיזו מידה יש לייחס תופעות אלו לסיבות תורשתיות או לסיבות סביבתיות משקפת את המחלוקת הנרחבת של תורשה מול סביבה בתחום הפסיכולוגיה, ובעיקר לגבי הסיבות להבדלים בין חברות אדם שונות בתוצְאות מבחנים קוגניטיביים, ובהישגים אקדמיים, כלכליים ותרבותיים.
בשנת 2016 נערך מחקר שסקר את הדעות בתחום זה אצל מומחי אינטליגנציה בעולם שחוקרים הבדלים במנת המשכל בין אוכלוסיות.
במחקר זה, ניסוח השאלה שהמומחים התבקשו לחוות את דעתם עליה בנושא הגניוס היהודי הייתה: "תוצאות [מנת משכל] של יהודים בעולם המערבי הן מן הגבוהות ביותר.
בשקלול דעתם של כל המומחים, החשיבות שיוחסה לתורשה הייתה 28%.
המומחים ייחסו חשיבות משוקללת של 40% לסיבות סביבתיות בתחומי החינוך והתרבות, 25% לסיבות סביבתיות אחרות דוגמת עושר ובריאות, ו-11% לשגיאות מתודולוגיות במדידה, למשל הטיות במבחנים.
המחקר גם מצא כי המחלוקת בין המומחים על חשיבות התורשה הייתה גדולה מאשר לגבי כל סיבה אחרת, וכמה מהם סברו שאין לה חשיבות כלשהי.
המומחים בסקר זה גם נשאלו לגבי מדינת ישראל: "תוצאות [מנת משכל] בישראל נמוכות מאלו שבצפון, מערב ומרכז אירופה.
בשאלה זו יוחסה לתורשה חשיבות משוקללת קטנה יותר: 20%, מול חינוך ותרבות 34%, סיבות סביבתיות נוספות 38% (ובכללן הגירה: 8%) ו-7% לשגיאות מתודולוגיות.
למעשה, בשאלת הגניוס היהודי, החשיבות המשוקללת שיוחסה לתורשה הייתה הגבוהה מבין השאלות השונות שנשאלו המומחים.
למשל בשאלה: "אחת המדינות עם התוצאות הגבוהות ביותר במבחני הערכה בין-לאומיים (ובייחוד מבחן פיז"ה) היא פינלנד.
מדוע?", החשיבות המשוקללת שיוחסה לתורשה הייתה 15% בלבד.
בממוצע לכל השאלות שנשאלו לגבי הבדלים במנת המשכל בין אוכלוסיות שונות, החשיבות המשוקללת שיוחסה לתורשה הייתה 17%.
במסגרת מחקר גנטי וקוגניטיבי רב-משתתפים שנערך לאורך עשרות שנים במשפחות בוויסקונסין, מחקר נוסף התמקד ב-53 מתוך המשתתפים אשר דיווחו על הרקע הדתי של משפחתם כיהודי, ובדק אותם מול 2,603 משתתפים שדיווחו עליו כקתולי ו-2,027 משתתפים שדיווחו עליו כלותרני.
היתרון המשוקלל של המשתתפים מרקע יהודי בשני מבחני מנת משכל ובהשגים אקדמיים היה 0.57 סטיות תקן, אשר בהנחת סטיית תקן של 15 או 16 נקודות המקובלת בתקנון מבחני מנת-משכל מקבילה לכ-9 נקודות IQ.
ב-DNA של נבדקים אלו נמצאו גם יותר אללים גנטיים שבמחקר המקורי בכלל האוכלוסייה התגלו כמנבאים אחוז קטן של מנת משכל גבוהה יותר ושל הצלחה אקדמית.
יתרון של 7 עד 15 נקודות IQ (כחצי סטיית תקן עד סטיית תקן שלמה) הוא היתרון שבדרך-כלל נוקבים בו כיתרון של יהודים במדינות המערב על ממוצע האוכלוסייה הלא יהודית.
אך במאמר סקירה נרחב משנת 2012 שעסק בהבדלי אינטליגנציה, העירו המחברים, ובכללם חוקרי האינטליגנציה ריצ'רד ניסבט וג'יימס פלין, שכל התוצאות הללו נמצאו במדגמי נוחות, שעלולים לסבול מהטיות בהשוואה למדגמים מייצגים כמו דגימה אקראית.
ניסבט גם סבר שהבדל במנת המשכל בגודל כזה אינו מספיק להסברת היתרון של יהודים בקריטריונים אקדמיים מדעיים מסוימים כמו זוכי פרס-נובל, ומכאן שיש צורך בהסבר נוסף, שלדעתו עשוי להיות נטייה תרבותית אצל אנשים מרקע יהודי לעיסוק בתחומים אקדמיים אלו.
נטייה תרבותית להישגים בפער כזה כלל איננה יוצאת דופן לדעתו.
איימי צ'ואה, פרופסור למשפטים באוניברסיטת ייל ממוצא סיני-פיליפיני, כתבה יחד עם בעלה היהודי, ג'ד רובנפלד, גם הוא פרופסור למשפטים באותה אוניברסיטה, ספר בשם "החבילה המשולשת", שטוען למציאת הסבר לגניוס היהודי לצד גניוסים נוספים.
המחברים מנסים להסביר מה גורם לאנשים מסוימים להצליח יותר מאחרים מבחינת עושר, מעמד ואומדני הצלחה קונבנציונליים אחרים.
הם טוענים שאנשים מצליחים (בחברה האמריקאית) משתייכים לאחת משמונה קבוצות אתניות בולטות.
בני הקבוצות האלה, שהם קובנים, בני מזרח אסיה, הודים, יהודים, לבנונים, מורמונים, ניגרים ואירנים, חולקים ביניהם שלושה מאפיינים תרבותיים, שגורמים להם להגיע להצלחה, ואלה מכונים בספר "החבילה המשולשת".
מרכיבי החבילה המשולשת, לדעת המחברים, הם תחושת עליונות קבוצתית, חוסר ביטחון עצמי ושליטה עצמית, כולל יכולת דחיית סיפוקים.
הספר והתאוריה זכו לחשיפה רבה מאוד.
הפסיכולוגים ג'ושוע הארט וכריסטופר שבריס ערכו מחקר שבדק את תאוריית החבילה המשולשת ותוצאותיו לא אוששו אותה.
במחקר השתתפו 1,258 נבדקים ולא נמצאה שום עדות תומכת בטיעוני תאוריית החבילה המשולשת.
היכולת לדחות סיפוקים נמצאה כמנבאת הצלחה, אבל המרכיבים האחרים, שהרכיבו את משולש הניבוי, לא הוכיחו את עצמם.
מחפשי ההסבר לבולטות היהודית בתחומים המצריכים אינטלקט גבוה חשבו גם על האפשרות שמדובר ביתרון גנטי, יכולת מולדת, העוברת בתורשה, שמבדילה את היהודים משאר הבריות.
הסבר כזה תאם תפיסה עממית ופסאודו-מדעית של היהודים כגזע נבדל.
היו לא מעט דעות שראו ביהודים גזע בפני עצמו, ואף בטיוטת הצהרת בלפור דובר על בית לאומי ל"גזע היהודי", מונח שהוחלף בהמשך בבית לאומי ל"עם היהודי".
בגרמניה הנאצית הונהגה תורת הגזע, המבוססת על דרוויניזם חברתי, שעל פיה היהודים הוגדרו כגזע נפרד, שנחשב לתת-אדם.
הגדרות תורת הגזע היו מבולבלות ולא עקביות ועם נפילת גרמניה הנאצית נפלה גם תאוריה זו.
התקדמות מדעית בתחום הגנטיקה ובמיוחד בפיענוח הגנום האנושי החזירו את הדיון על הגנום היהודי.
קיומן של מחלות תורשתיות נפוצות במיוחד בין יהודים היווה רמז חזק לקיום בסיס גנטי משותף.
פרופסור ברכה רגר הגיעה למסקנה, על סמך סקירת המחקרים בתחום, שלאוכלוסיות היהודיות מאירופה ומן המזרח התיכון יש גנים משותפים, שמקורם באוכלוסייה יהודית, שחיה במזרח הקרוב לפני כ-3,000 שנה.
בהמשך חל פיצול באוכלוסייה זו וניכרים בה השפעות של האוכלוסיות שבקרבן חיו היהודים.
הקביעה שלמרבית בני העם היהודי יש בסיס גנטי משותף, אף על פי שיש שוני מסוים בחזותם של בני קהילות שונות, הולכת ומתבססת, מבלי לקבוע אם הבסיס הגנטי המשותף מקורו באבות קדומים משותפים או בקשרי הנישואין בין בני הקהילות השונות, בתוך הקהילות ובין הקהילות, כולל נישואי קרובים רבים.
אין זיהוי לגנים יהודים ואין זיהוי של גנים האחראים על האינטלקט האנושי.
כבר ב-1953 כתב המתמטיקאי נורברט וינר על התופעה של רבנים, שנחשבו חכמים, ששידכו ילדיהם לילדי רבנים כמוהם או לילדי סוחרים מצליחים וכך המשיכו את הדורות.
סטיבן פינקר, פסיכולוג-ניסויי יהודי-קנדי, פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת הרווארד ומומחה במדעי ההכרה, ציין שהתרבות היהודית מעודדת למידה, ותלמידים גרועים עלולים להישאר ללא שידוך.
הוא לא פסל את האפשרות שמשום כך התרחש בתוך העם היהודי תהליך של ברירה טבעית – הפרטים האינטליגנטיים בחברה זכו ליתרון משמעותי בתוכה ולכן התרבו יותר וגרמו לשינוי המאגר הגנטי של העם היהודי.
גם בתקופה המודרנית, בחברה היהודית החרדית, עדיין נהוג מוסד השידוכים ויש קריטריונים לבחירת בני הזוג.
בבחירת החתן בודקים את הייחוס שלו, האם בין אבותיו היו רבנים חשובים, ובודקים גם את הצטיינותו בלימודים, והאם יש לו סיכוי להתמנות לתפקיד דיין.
תאוריה זו פופולרית בציבור, אך לא הוצגו לה ראיות ממשיות במחקר הגנטיקה.
האנתרופולוגים האמריקנים גרגורי קוקרן, ג'ייסון הארדי והנרי הרפנדינג, פרסמו בשנת 2005 מאמר מדעי שבו הציגו השערה כי לא מדובר בגניוס יהודי, אלא בגניוס יהודי "אשכנזי".
להשערת קוקרן ועמיתיו, ה"אשכנזים" הם היהודים שהגיעו לאחר חורבן בית שני לאירופה, ובימי הביניים עסקו במשרות ניהול וכספים, שדרשו יכולות קוגניטיביות, וכך פיתחו יכולות גבוהות בתחום.
הם סברו שהצטיינות האשכנזים בתחומים שונים היא בזכות מנת משכל (IQ) גבוהה, וכראייה ציינו שה-IQ עובר חלקית בתורשה ומהווה מדד מרכזי להישגים, וכן על הממצאים שה-IQ של יהודים במדינות המערב גבוה מממוצע האוכלוסייה במדינותיהם.
קוקרן, הארדי והרפנדינג טוענים במאמרם, שמסביבות שנת 800 לספירה ועד 1650 לספירה, רוב יהודי אשכנז אחזו במשרות ניהול וכספים, שדרשו יכולות קוגניטיביות של חשבונאות וניהול.
לטענתם, לילדים של המוצלחים מבין היהודים (דהיינו, העשירים מביניהם) היו אחוזי שרידות גדולים יותר.
הם גם העלו את ההשערה שאותם גנים האחראים למחלות תורשתיות האופייניות ליהודים אשכנזים, אחראים (כאשר נושאים רק עותק אחד שלהם) גם לאינטליגנציה גבוהה יותר.
השערת קוקרן ועמיתיו לא אוששה מחקרית, וספגה ביקורת רבה, בין השאר מצד הגנטיקאי אנדרו קלארק, שטען כי החוקרים "עשו את כל הטעויות הקלאסיות האפשריות בהבנת תהליכי התורשה".
ההסבר הגנטי המקובל כיום להופעתן של מחלות תורשתיות נדירות, ביהודים אשכנזים כמו גם באוכלוסיות אחרות, הם תהליכי סחף גנטי, אפקט המייסד ו"צוואר בקבוק" באוכלוסייה, ולאו דווקא תהליכי ברירה טבעית.
הגנים הבוטניים של ברוקלין הוקמו בשנת 1910 וממוקמים בקצה הצפון מזרחי של פארק פרוספקט ברובע ברוקלין בעיר ניו יורק, במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
הגנים נחשבים לאחד מהגנים הבוטניים הטובים ביותר בארצות הברית.
בעיר ניו יורק גנים בוטניים נוספים - הגנים הבוטניים של ניו יורק הנמצאים ברובע הברונקס.
בשנת 2005 החל פרויקט לשיקום ושיפוץ הגן.
הגנים כוללים אזור של עצי דובדבן, גן ורדים ששטחו 4,000 מ"ר, גן יפני, גן סלעים, אוסף עצי בונסאי, וכן גן ריחות לעיוורים.
גן הוורדים על שם קנפורד
גן הוורדים על שם קנפורד נפתח ביוני 1928. הגן תוכנן על ידי האדריכלים הסביבתיים הארולד קאפרן ומונטגיו פרי, שהיה הבוטנאי של הגנים הבוטניים.
בעת הקמתו היו מוצגים בגן למעלה מ-650 זני ורדים.
בגן עצי הדובדבן למעלה מ-200 עצי דובדבן מ-42 זנים שונים.
העצים נשתלו בגנים הבוטניים לאחר מלחמת העולם הראשונה והיו מתנה מממשלת יפן.
בכל שנה באביב, בזמן שהעצים פורחים נערך בגן פסטיבל "סאקורה מטסוקי".
הגן היפני תוכנן על ידי אדריכל הנוף היפני טאיקאו שיוטה.
הגן נפתח לקהל בשנת 1915, וכולל מקדש שינטו קטן, אגם קרפיונים, בית תה יפני, מפל ואי קטן.
הגן השייקספירי הוא גן אנגלי המציג צמחים המוזכרים במחזותיו ושיריו של ויליאם שייקספיר.
בגן 80 זני צמחים ופרחים המוזכרים ביצירותיו של שייקספיר.
לצד הגן השייקספירי נמצא גן הריחות המיועד לעיוורים.
הגן כולל שילוט בכתב ברייל המציג מידע אודות הצמחים השונים, והמבקרים מתבקשים לגעת בעלים השונים.
הגן נגיש לנכים, וכל הצמחים בגובה המתאים לגישה לאנשים בכיסאות גלגלים.
מזרקה עם מים נקיים מאפשרת שטיפת הידיים לאחר המגע בצמחים.
הגנים הבוטניים של ניו יורק הם מהגנים הבוטניים המובילים בארצות הברית.
שטח הגנים כ-1 קמ"ר, והם ממוקמים ברובע הברונקס של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק.
בשנת 1967 הם נקבעו כציון דרך היסטורי לאומי.
הגנים הוקמו בשנת 1891 בשטח אחוזה בשם "בלמונט" שהייתה בבעלות פייר לורילארד, יבואן טבק ידוע, ונפתחו בשנת 1896. הקמת הגנים מומנה מתרומות שנאספו על ידי הבוטנאי נתניאל לורד בריטון ואשתו אליזבת גרטרוד בריטון מאוניברסיטת קולומביה שביקר בגני קיו שבלונדון ושאף לבנות גנים דומים בניו יורק.
הגנים הבוטניים כוללים 48 גנים שונים, אזור ביצות, מפלים, יער אלונים.
כן גדלים בהם עצי דובדבן, תרזה ואשוח בני למעלה ממאתיים שנה.
בגנים מצויה חממה שנבנתה בסוף המאה ה-19 בסגנון "ארמון הבדולח", גן ורדים הקרוי על שמה של פגי רוקפלר, גן יפני, אוסף אורנים וספרייה גדולה.
בלב הגנים הבוטניים נמצא יער ששטחו 162,000 מ"ר – שריד אחרון ליער המקורי שכיסה את האזור בו מצויה העיר ניו יורק לפני בואם של המתיישבים האירופים.
הגנרל (The General) היא קומדיה אילמת משנת 1926 שהפיצה חברת יונייטד ארטיסטס.
כוכב הסרט הוא באסטר קיטון שגם ביים ביחד עם קלייד ברוקמן.
התסריט עובד על ידי אל בוסברג, ברוקמן, קיטון, צ'ארלס הנרי סמית (לא ניתן קרדיט).
מספר הזכרונות "מרדף הקטר הגדול" שכתב ויליאם פיטינג'ר.
הסרט נחל כישלון בקופות עם יציאתו, אולם במרוצת השנים זכה להערכה עצומה.
באסטר קיטון מגלם את ג'וני גריי, איש הקונפדרציה במלחמת האזרחים בארצות הברית, שארוסתו היא אנאבל לי והוא עובד כמכונאי ברכבת.
בזמן שאנשים רבים בעיר אולצו להתגייס לצבא, התנדב גריי ראשון אולם נדחה, מכיוון שקצין סבר שהוא נחוץ יותר כמכונאי, דבר שלא נאמר לג'וני.
בזמן שהוא עוזב מדוכדך הוא נתקל באביה ובאחיה של ארוסתו אנאבל, הרומזים לו שעליו להתגייס, אולם הוא נפרד מהם והולך לדרכו.
הדבר מתפרש בעיני האב כהשתמטות, וגורם לו לומר לאנאבל שארוסה הוא פחדן, שאפילו אינו מוכן להתגייס לצבא.
אנאבל מודיעה בקרירות לג'וני כי מוטב לו שיעלה על מדים אם הוא מעוניין לדבר איתה שוב ואז עוזבת.
שנה חולפת, לאנאבל מגיעה הידיעה שאביה נפצע.
היא נוסעת צפונה על מנת למצוא אותו, אולם הרכבת שלה היא במקרה גם הרכבת של ג'וני – נחטפת על ידי מרגלי האיחוד.
ג'וני צריך להציל את הרכבת ואת הנערה האהובה עליו.
העלילה מתלהטת במרדף שנערך בין שני קטרים ועובד הרכבת בכיכובו של באסטר קיטון.
רבים מהאירועים אכן התרחשו במרדף שנערך בין ג'ורג'יה לטנסי, בין רכבות שנמשכו על ידי קטרים המכונים "הגנרל" וה"טקסס".
האירועים אף היו נושא סרטו של וולט דיסני "מרדף הקטרים הגדול".
קיטון מבצע בסרט הרבה פעלולים פיזיים הרי סיכון מעל ומסביב לרכבת השועטת, הכוללים קפיצה מקרון המנוע, לקרון הנוסעים ומשם לקרון המטען, וריצה לאורך הגג.
אחד מן הפעלולים המסוכנים ביותר מתרחשים כשבאסטר יושב על אחד מהמוטות המחברים את הקטר לרכבת.
בסרט מתחילה הרכבת לנסוע באיטיות ובהדרגה מאיצה את מהירותה כשהיא נכנסת למנהרה.
הרושם החזותי של באסטר האומלל כשהתנועה של המוטות מסיטה אותו למעלה ולמטה היא עזה ביותר.
אולם בחיים האמיתיים היה כמעט בלתי אפשרי להתניע כל רכבת בתנועה כה מדויקת והמוטות היו זזים כה מהר שהיו מעיפים את באסטר במהירות באוויר ובוודאי פוצעים או הורגים אותו.
הסיפור ממשיך כך ונדרש שכנוע רציני מצד באסטר קיטון לדרוש מנהג הקטר לבצע את התעלול.
שיא הסרט כולל רגע מרהיב שבו הגשר (בו מחבל ג'וני) מתמוטט כשהרכבת חוצה אותו (מזכיר את הגשר על הנהר קוואי).
קיטון צילם את התמוטטות הגשר ביער אצטרובלים מסביב לעיר קיטג' גרוב, שבאורגון, בהשתמשו בחמש מאות ניצבים מהמשמר הלאומי של אורגון.
הוא לא גילה לשחקן המגלם את תפקיד הקצין הצפוני למה לצפות: מראהו של ההלם הגמור שתקף אותו היה צפוי.
הסצנה הזאת היא אחת היקרות ביותר שצולמו בקולנוע של אותה תקופה.
חברת ההפקה לא יכלה להרשות לעצמה להזיז את ההריסות לאחר שהסצנה צולמה, לכן הם הותירו את הקטר ההרוס על קרקעית הנהר, שם הוא נהפך לאטרקציה תיירותית קטנה במשך קרוב לעשרים שנה.
ההריסות הוזזו במהלכה של מלחמת העולם השנייה.
הגנרל היה כישלון קופתי וזכה לביקורות שליליות עם יציאתו לבתי הקולנוע.
וראייטי דיווח שבבתי הקולנוע בהם הציג ש: "לאחר ארבעה שבועות של עסקים משגשגים בהם הוקרן הסרט "Flesh and the Devil", נראה כאילו הקולנוע מז מרעב בשבוע זה".
הוא המשיך וכתב שהגנרל: "רחוק מלהיות מצחיק" וכן ש"זהו כישלון".
הניו יורק טיימס הצהיר כי בסרט הזה בסטר קיטון הוא "אקרובט יותר מאשר ליצן" וכי הוא נראה כמו לוליין וודוויל".
הלוס אנג'לס טיימס דיווח שהסרט הוא "אינו קומדיה לחלוטין, אך גם לא דרמה מרתקת".
וממשיך להצהיר שהסרט "משתרך באופן איום עם מרדף ארוך ומעייף של קטר אחד אחרי השני".
היה זה אחד מהכישלונות הגדולים ביותר של קיטון בקופות.
הדבר אכזב אותו כי הוא החשיב אותו כסרטו הטוב ביותר.
הקהל והמבקרים הסכימו עמו במהלך השנים, לאחר שהם החשיבו את הסרט כ"סרט אומנותי" יותר מאשר בידור סתמי, וכיום הוא נחשב לאחת מהקלאסיקות הגדולות ביותר של הסרט האילם.
הסרט מופיע בעקביות ברשימת 250 הסרטים הטובים ביותר ב-IMDb, ודורג במקום ה-18 ברשימת היובל של ה-AFI's של מאה הסרטים הטובים ביותר במאה.
הסרט כונה "בעל חשיבות תרבותית" על ידי ספריית הקונגרס של ארצות הברית ונבחר לשימור על ידי ארכיב הסרטים הלאומי.
הגנות במשפט הפלילי אלו מצבים בהם לא חלה אחריות פלילית על אדם כאשר הוא מבצע עבירה.
בכל חברה מוכרים סייגים הגנות וחריגים לעבירות בקודקס הפלילי, שהמשותף להן הוא כי על אף שהדין מכיר בכך שנעברה עבירה, קיים פטור מהרשעה בדין, מחמת נסיבות או הצדקות או ערכים שרואה החברה כחשובים יותר.
כך לדוגמה עומדת הגנה לאדם שפעל מתוך הגנה עצמית.
רוב מדינות העולם קובעות גיל מינימלי שמתחת לו אין אדם נושא באחריות פלילית, אף אם ביצע מעשה עבירה.
בישראל, לחוק העונשין קובע כי לא יישא אדם באחריות פלילית למעשה שעשה מתחת לגיל 12. קביעה זו עולה בקנה אחד עם תפיסה לפיה מבחינה התפתחותית מי שצעיר מאוד אינו מסוגל להבין את המשמעות האנטי-חברתית של העבירה או את מלוא המשמעות של התנהגותו.
אף שקטין מעל לגיל 12 נושא באחריות פלילית, הטיפול בו במסגרת ההליך הפלילי בישראל נעשה לפי חוק הנוער (טיפול והשגחה), המתיר לבית המשפט לתת הוראות הדרושות לטיפול והשגחה על קטין, חינוכו ושיקומו.
לפי חוק העונשין, אדם לא יישא באחריות פלילית למעשה שעשה ללא שליטה על תנועותיו הגופניות, כגון: כפיה, תגובה רפלקסיבית, מתוך שינה, אוטומטיזם או היפנוזה.
הגנת 'אי-השפיות' קובעת, כי אדם, שבעת המעשה לא היה שפוי בדעתו – בשל מחלה שפגעה ברוחו או בשל ליקוי בכושרו השכלי – והיה חסר יכולת של ממש להבין את אשר הוא עושה או את הפסול שבמעשהו; או להימנע מעשיית המעשה () – לא יישא אחריות בפלילים.
מכאן שלהקמת ההגנה על הנאשם להוכיח שלושה תנאים:
שבעת המעשה היה לא שפוי, מחמת מחלה שפגעה ברוחו או ליקוי בכושרו השכלי;
שבעת המעשה היה חסר יכולת של ממש להבחין בין אלטרנטיבות;
שבעת מעשה הוא לא הבין את מעשהו, הפסול שבו, ואת היכולת להימנע ממנו;
להבדיל מהגנת 'היעדר-השליטה' בה מצב הנאשם הוא של "שפוי בהיעדר רצייה" – שיזוכה בדין, מצבו של נאשם בהגנת 'אי-שפיות הדעת' הוא של 'היעדר רצייה בהיעדר שפיות' ועל פי חוק טיפול בחולי נפש מבצע העבירה יאושפז בבית חולים לחולי נפש.
השכרות כוללת כל מצב של היעדר הכרה מסוים שנגרם מצריכת אלכוהול או סם.
השכרות משמשת כהגנה לנאשם במצב ייחודי בו הנאשם נכנס למצב השכרות שלא מדעתו.
למעשה, שכרות בעת ביצוע עבירה בדרך כלל מחמירה את מצבו המשפטי של הנאשם, ומסייעת לתביעה בכך שהיא יוצרת 'קיצור דרך' להוכחת יסוד נפשי.
סייג השכרות מכונה בשל כך "הגנה מדומה".
לצורך כניסה תחת כנפי הגנה זו יש צורך בהתקיימות שישה תנאים מצטברים:
מיידיות: המעשה היה דרוש באופן מיידי כדי להדוף תקיפה שלא כדין; המיידיות מתייחסת לפעולה וכוללת היבט של תחילת הפעולה המיידית כדי להדוף את התקיפה והיבט של סיום הפעולה ברגע שהתקיפה נהדפה.
להדוף תקיפה שלא כדין: מדובר בתקיפה רחבה יותר מפירושה בחוק העונשין.
סכנה מוחשית: שנשקפה, מהתקיפה שלא כדין, סכנה מוחשית של פגיעה בחייו, בחירותו, בגופו או ברכושו, שלו או של זולתו;
העדר התנהגות פסולה שקדמה לתקיפה מצד הנאשם שצופה מראש את אפשרות התפתחות הדברים: ההתנהגות הפסולה יכולה להיות גם מבחינה מוסרית ולא רק כדבר שאסור בחוק.
נחיצות: כוללת נחיצות כמותית, שפירושה שנגרם נזק לתוקף במידה המועטה שהתאפשרה, ונחיצות איכותית, שפירושה שלא היו לנתקף אלטרנטיבות אחרות לפעולה.
פרופורציה: יחס ראוי בין הפעולה שנעשתה על ידי הנתקף לבין הפעולה שנמנעה מהתוקף.
אדם אשר ביצע עבירה וחלים כל התנאים להגנה עצמית – יזוכה מאשמה.
סייג להגנה: על המתגונן הרוצה ליהנות מן ההגנה לנקוט באמצעי סביר לפי , קרי באמצעי הכי פחות מזיק שעומד לרשותו כדי למנוע את הנזק הצפוי מן ההתקפה.
כאשר המתגונן יכול להדוף את ההתקפה באמצעות פגיעה קלה בתוקף אין זה סביר שיגרום לו נזק חמור.
הגנת בית מגורים, בית עסק ומשק חקלאי מגודר
הגנת בית מגורים מצויה ב ומהווה מקרה פרטי של הגנה עצמית.
הגנה זו נוספה בשנת 2008 והיא רחבה יותר מההגנה העצמית.
לפי פרשת דרומי, ישנם שישה תנאים מצטברים לתחולת ההגנה:
כדי להדוף מי שמתפרץ או נכנס או ניסה להתפרץ או ניסה להיכנס: הרחבת ההגנה גם למקרים של ניסיון לעומת סעיף ההגנה העצמית.
האדם, שנכנס או התפרץ או ניסה לעשות זאת, עשה זאת בכוונה לבצע עבירה: ניסיון לצמצום ההגנה, ככל הנראה בשל ההרחבה בתנאי הראשון.
תנאי זה לא קיים בסעיף ההגנה העצמית.
הפריצה או הניסיון הם לבית מגורים, בית עסק או משק חקלאי מגודר של אדם או של זולתו: לרבות שטח מרעה ושטח המשמש לאחסון ציוד וכלי רכב במשק חקלאי.
המעשה לא היה בלתי סביר בעליל בנסיבות העניין לשם הדיפת המתפרץ או הנכנס: הרחבה לעומת סעיף ההגנה העצמית בו דובר על מעשה שלא חורג מהסביר.
מיידיות: תחילת הפעולה באופן מיידי כדי להדוף מי שמתפרץ או נכנס או ניסה להתפרץ או ניסה להיכנס, וסיום הפעולה באופן מיידי כשההתפרצות או הניסיון נהדפו.
אדם אשר ביצע עבירה וחלים כל התנאים להגנת בית המגורים – יזוכה מאשמה.
'הגנת הצורך' גורסת כי לא ישא אדם באחריות פלילית למעשה שהיה דרוש באופן מיידי להצלת חיים, חירות, גוף או רכוש, שלו או של זולתו, מסכנה מוחשית של פגיעה חמורה הנובעת ממצב דברים נתון בשעת המעשה, ולא הייתה לו דרך אחרת אלא לעשותו ().
ואלה התנאים לקיומה של ההגנה, שעל הנאשם להוכיח, על מנת שיופטר מאחריות פלילית:
נחיצות: שהמעשה היה דרוש באופן מיידי;
להגנת אינטרס מוגן: להצלת חייו, חירותו, גופו או רכושו, שלו או של זולתו;
מסכנה מוחשית של פגיעה חמורה הנובעת ממצב דברים נתון בשעת המעשה;
סבירות: ולא הייתה לו דרך אחרת אלא לעשותו.
ב'הגנת הצורך' הסיטואציה הבסיסית היא של סכנה מוחשית של פגיעה חמורה, לבד מתקיפה בלתי חוקית המכוסה על ידי 'הגנה עצמית'.
ההגנה מותנית באי קיום דרך אחרת לפעול, שהיא דרך סבירה, כגון פניה לשירותי הצלה וביטחון.
אם הייתה דרך סבירה אחרת, לא תעמוד הגנת הצורך.
הגנת הכורח פוטרת אדם מאחריות פלילית למעשה שנצטווה לעשותו, תוך איום שנשקפה ממנו סכנה מוחשית של פגיעה חמורה בחייו, בחירותו, בגופו או ברכושו, שלו או של זולתו, ושאנוס היה לעשותו עקב כך ().
כפייה: המעשה שנצטווה הנאשם לעשותו תוך איום;
מיידיות: שנשקפה ממנו סכנה מוחשית;
האינטרס המוגן: של פגיעה חמורה בחייו, בחירותו, בגופו או ברכושו, שלו או של זולתו;
העדר ברירה: ושאנוס היה לעשותו עקב כך.
הגנה זו חלה על מבצע שעשה את המעשה הפלילי בתנאי כפייה, תוך שבירת כוח התנגדותו המנטלית, בכך שעמד – עובר למעשה ובשעתו – בדילמה קשה למלא אחרי הדרישה לעשותו או להסתכן במימוש האיום המוחשי עליו אם לא יענה לדרישה.
בצימצום כה רב של חופש הבחירה, שאינו מאפשר אלא בחירה בין כניעה לדרישה לבין התמודדות עם המאיים והסתכנות במימוש האיום העשוי לפגוע באורח חמור במי שהאיום מופנה אליו – תחול ההגנה.
החוק מוסיף סייג במקרה שהיה עליו על פי דין לעמוד במקום סכנה שאז ההגנה לא חלה.
הגנת הצידוק מערטלת את המעשה הפלילי מאי חוקיותו ומכשירה אותו אם נעשה על פי נורמה משפטית, ציות לצו של רשות מוסמכת, נורמה חברתית מקובלת ומקרים נוספים המנויים ב.
הוא היה חייב או מוסמך, לפי דין, לעשותו;
עשהו על-פי צו של רשות מוסמכת שהיה חייב לפי דין לציית לה, זולת אם הצו הוא בעליל שלא כדין;
במעשה הטעון לפי דין הסכמה, כאשר המעשה היה דרוש באופן מיידי לשם הצלת חיי אדם, שלמות גופו, או למניעת נזק חמור לבריאותו, ואם בנסיבות העניין לא היה בידו להשיג את ההסכמה;
עשהו באדם בהסכמה כדין, תוך פעולה או טיפול רפואיים, שתכליתם טובתו או טובת הזולת;
עשהו תוך פעילות ספורטיבית או משחק ספורט, שאינם אסורים לפי דין ואינם נוגדים את תקנת הציבור, ובהתאם לכללים הנהוגים בהם.
מדובר בהתנהגות המגבשת יסודות של עבירה פלילית אך עם זאת בעלת ערך חיובי לחברה, שכן היא נעשית בנסיבות אשר בהם מעניקה החברה עדיפות לערך חברתי אחר על פני זה של העמדת העושה לדין.
סייג להגנה הוא חוקים שלא מחילים את ההגנה (חוק עשיית דין בנאצים).
ההגנה לא תחול כאשר הפרט הביא עצמו למצב התנהגות פסולה שהביא אותו למצב שהוא צריך צריך לעשות עבירה שיש לה ערך חיובי על פני הערך הנפגע.
הגנת זוטי דברים הידועה במשפט הפלילי, היא ממשפחת דוקטרינות "דברים של מה בכך" בנזיקין, ו"המעשה הפעוט" בדיני המקרקעין, שהרציונל השווה בהן הוא כי בתי המשפט לא יעסקו בעניינים שהם קלי-ערך.
ההגנה בחוק העונשין קובעת כי אדם לא יישא באחריות פלילית למעשה, אם, לאור טיבו של המעשה, נסיבותיו, תוצאותיו והאינטרס הציבורי, המעשה הוא קל ערך ().
אין לומר או להבין כי הגנה זו מבטלת אותן עבירות שהמחוקק מלכתחילה קבע אותן כקלות-ערך, אלא יש לבחון את המעשה אותו ביצע העבריין ולקבוע באיזו רמה, בסקלת חומרת העבירה, הוא ממוקם.
אם המעשה ממוקם מתחת לרמה המינימלית אנטי חברתית – תחול ההגנה.
חוק העונשין קובע כי העושה מעשה בדמותו מצב דברים שאינו קיים, לא יישא באחריות פלילית אלא במידה שהיה נושא בה אילו היה המצב לאמיתו כפי שדימה אותו ().
הכוונה היא שכאשר אדם עובר עבירה, מתוך טעות כנה לגבי מצב דברים עובדתי, רואים את מעשהו באספקלריה של הטעות שלו, ומעמידים את המציאות המדומה שלו במקום המציאות האובייקטיבית האמיתית ועל פי המציאות המדומה הוא נותן את הדין.
אם המציאות המדומה אינה מגבשת כל עבירה, או שהיא מגבשת עבירה, אך גם מקימה לה הגנה, יוצא אותו אדם פטור.
אך אם המציאות המדומה מגלמת עבירה פלילית פלונית יחוב אותו אדם בגין אותה עבירה, וזאת אפילו שהמציאות האמיתית מגלמת עברה פלילית אלמונית.
הכלל הנ"ל חל גם על עבירות שנדרש בהן יסוד נפשי של רשלנות, ובלבד שהטעות הייתה סבירה.
הכלל הנ"ל אף חל על עבירה של אחריות קפידה בכפוף לכלליה.
ככלל, הדין הפלילי אינו מכיר בטענה שאדם דימה שמעשהו אינו אסור עקב טעות בדבר קיום איסור פלילי או בדבר הבנתו של האיסור כהגנה פלילית.
ואולם, החוק מוסיף וקובע כי הגנה בדבר טעות במצב משפטי תחול במקום שהטעות בדבר קיומו של איסור פלילי או בדבר הבנתו את האיסור, הייתה בלתי נמנעת באורח סביר ().
כאשר המעשה הפלילי נעשה בתחום בעל מורכבות משפטית, תוך הסתמכות על חוות דעת של מומחה בתחום, כגון עורך דין או רואה חשבון, עומדת לחשוד הגנת ההסתמכות, לפיה לא הייתה מחשבה פלילית כאשר פעל.
על מנת ליהנות מהגנה זו יש להראות שהמומחה קיבל את כל העובדות הרלוונטיות למקרה שבו התבקשה חוות דעתו, ושהוא נתן את חוות דעתו בכתב.
חוות דעת זו לא תועיל כאשר לרשות הנאשם עומדות דרכים אחרות לבירור כשרות מעשהו, כגון בקשת החלטה מקדמית, והוא לא ניצל אותן.
דוקטרינת ה"הגנה מן הצדק" התפתחה במשפט המקובל האנגלי, ובמשפט האמריקאי ואומץ בפסיקה הישראלית.
"ההגנה מן הצדק" מאפשרת לבית המשפט לעכב הליך פלילי המתנהל לפניו או לזכות את הנאשם מטעמים שונים, שהצדק דורש זאת, כגון שנפל פגם קשה בהליך הפלילי, ואשר הופך את הרשעת הנאשם לבלתי הוגנת ובלתי צודקת.
מקור ההגנה במשפט האנגלי אשר קבע שלבית המשפט סמכות טבועה שלא לדון בהליכים אשר בהם שימוש לרעה בהליך הפלילי או הטרדה בלתי מוצדקת של הנאשם.
ראשית ההגנה באנגליה היה בביטול כתב אישום עקב אי יכולת להרכיב חבר מושבעים אשר דעתם לא תהא משוחדת כנגד הנאשם, וכן במקרים של רדיפה קשה של הנאשם, התמשכות הליכים, עינוי דין ופרוצדורה קלוקלת.
דוקטרינת ההגנה התרבותית הקובעת כי ייתכנו מקרים אשר בהם מתמלאים כל יסודות העבירה, והנאשם עבר על החוק, אך יש לזכות או להפחית בעונשו של הנאשם מן הטעם שמעשהו בוצע על רקע תרבותו או ערכי הקבוצה אליה הוא שייך או מנהגיה.
הסוגיה של הגנה תרבותית במשפט הפלילי התפתחה בעקבות התפתחות הגישה הרב תרבותית והדיון בהשלכותיה על תחומי משפט שונים.
לאחרונה החלה ההגנה להתקבל על ידי בית המשפט במסגרת השיקולים לחומרת גזר דינו של הנאשם.
ההגנה איננה מעוגנת בחוק והיא ומקורה בספרות ופסיקת בית המשפט .
הגנים הבוטניים של טביליסי (בגאורגית: თბილისის ბოტანიკური ბაღი) או הגנים הבוטניים המרכזיים של האקדמיה הגאורגית למדעים הם הגנים בוטניים הגדולים ביותר בעבר הקווקז והיו הגדולים ביותר בברית המועצות לשעבר.
הגנים הבוטניים נמצאים בטביליסי בירת גאורגיה, והמשתרעים מערוץ הנהר צבקיסיסצקאלי לאורך מדרונותיו הדרומיים של הר סולולקי (שלוחה של רכס תריאלתי), בגובה 420–680 מטר מעל פני הים, על שטח בגודל 1,610 דונם ומכילים אוסף טקסונומי של מעל ל-4,500 מינים.
הגנים נזכרים לראשונה בשנת 1671 על ידי הנוסע הצרפתי, ז'אן שרדן, שמציין ברשומותיו את "הגנים המלכותיים" שנוסדו, על פי הערכתו, בשנת 1625, ונקראו מאוחר יותר במהלך השנים "גני המצודה" או "גני המנבטה".
ההערכה המקובלת יותר היא כי הגנים ניטעו לראשונה באמצע המאה ה-15. הגנים מופיעים גם ברשומותיו של ז'וזף פיטון דה טורנפור (Joseph Pitton de Tournefort) (1701) ובמפת טביליסי כפי ששורטטה בידי וחושטי (1735).
בשנת 1795, נבזזו הגנים בידי השושלת הקאג'ארית מהאימפריה הפרסית, לאחר קרב קרצניסי המפורסם, שבעקבותיו נחרבה טביליסי, ושוחזרו מחדש בתחילת המאה ה-19. בשנת 1845 נוסדו הגנים, באופן רשמי, בשם הגנים הבוטניים של טביליסי.
מספר שנים לאחר מכן צוינו זני הסחלביים בטביליסי כיפים ביותר בכל רחבי האימפריה הרוסית.
בין השנים 1861–1889, הורחבו הגנים באופן משמעותי בהנהגתו של הבוטניקאי
הגרמני, היינריך שארר (Heinrich Scharrer); ובשנת 1888 נוסדו הגנים כמרכז בוטני וביוגאוגרפי, ועבדו בה מספר חוקרים ידועים.
כמו כן נבנתה החממה הראשונה בשנות ה-70 של המאה ה-19, ובשנת 1886, נבנה מוזיאון בוטני שכלל צמחים טרופיים וסובטרופיים.
בין השנים 1896–1904, הרחיב, יורשו של שארר, אדולף כריסטיאן רולוף (Adolf Christian Roloff) את הגנים פיזית לכיוון מערב, הרחיב את המחקר והקשרים הבינלאומיים.
לאחר מהפכת אוקטובר, בשנת 1917, נעצרה הפעילות הענפה בגנים.
מצב שנמשך עד לשנת 1945, ומאז השתפר מצבה הפיננסי באופן שיטתי.
בין השנים 1932–1958 הוסף לשטח הגנים גם בית הקברות המוסלמי לשעבר והאזור סביבו.
בבית הקברות שרדו מספר קברים ביניהם קיברו של המשורר האזרי הבולט, מירזה פטלי אחונדוב (Mirzə Fətəli Axundov) (1812-1878).
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוצא צו המפקיע חלק משטח הגנים לטובת מגרש חנייה ובית דירות לפועלים.
בשנת 1943 הוכפפו הגנים לאקדמיה הגאורגית למדעים.
הכניסה המרכזית לגנים ממוקמת למרגלות מצודת נריקלה.
הדרך לכניסה הנוספת נחפרה כמנהרה בסלע בין השנים 1909–1914, והייתה פעילה עד אשר, באמצע שנות ה-2000, הוחלפה המנהרה במועדון הלילה הגדול בטביליסי, "גווירֶבּי" ("אדונים").
הערים העתיקות של גאורגיה: תבּיליסי, , 2006, בגאורגית
ג'ימסר קסרלידזה (2001), הגנים הבוטניים של טביליסי 365,
הגנים הקלאסיים של סוג'ואו הם תשעה גני נוי בעיר סוג'ואו שבמחוז ג'יאנגסו שבמזרח סין.
ההיסטוריה של טיפוח גני נוי בסין משתרעת על פני תקופה של כאלפיים שנה.
במשך תקופה זו חלו שינויים בעיצוב הגנים והם משקפים את התמורות שחלו בסין בתחום התרבות וההשכלה.
מתוך עיצוב הגן הסיני הקלאסי ניתן כיום ללמוד על היבטים רבים של הידע והתרבות הסינית – פילוסופיה, פולקלור, אדריכלות, אסתטיקה, בוטניקה והנדסת משאבי מים וסביבה.
הגנים הרבים שהשתמרו בעיר סוג'ואו מייצגים את גולת הכותרת של טיפוח הגן הקלאסי בסין, ומסיבה זו התקבלה באונסק"ו בשנת 1997 החלטה להכריז על ארבעה גנים בסוג'ואו כ"אתר מורשת עולמית" בשם "הגנים הקלאסיים של סוג'ואו".
בשנת 2000 הוחלט באונסק"ו לצרף לאתר המורשת העולמית עוד חמישה גנים בסוג'ואו ובקרבתה, מתוך הבנה שגנים נוספים אלו משלימים את תמונת עיצוב הגן הסיני הקלאסי על פני תקופות שונות.
משערים שמקורה של אמנות עיצוב הנוף בגנים בסין היה באמנות הציור באמצעות מברשת הצבע, בייחוד בתקופת שושלות טאנג וסונג.
שני סוגים של גנים התפתחו בסין – גנים מלכותיים וגנים פרטיים.
דוגמה לגנים מלכותיים הם הגנים שנמצאים מסביב לבייג'ינג, ומתאפיינים בפאר רב.
הגנים של סוג'ואו הם דוגמה לגנים פרטיים, והם מתאפיינים באלגנטיות מאופקת.
הגנים המוקדמים ביותר בסוג'ואו נוצרו בתקופה שבה הוקמה העיר, במאה השישית לפני הספירה.
לשיא פריחתם הגיעו הגנים בתקופת שלטונן של שושלות מינג וצ'ינג, בייחוד החל מהמאה ה-16 ועד המאה ה-18. בתקופה זו הביא שגשוגה של העיר להקמתם של כמאתיים גנים בין חומות העיר.
איכותם ושפעתם של הגנים זיכו את סוג'או בכינוי "גן עדן עלי אדמות".
שני גדולי המעצבים של גנים סיניים, גִ'י צֶ'נְג וּוֶן גֶ'נְגהֶנְג היו בני סוג'ואו וביססו את תורתם על הגנים במקום.
עקב המלחמות והכיבושים שעברה העיר במהלך השנים נהרסו חלקים בגנים ונבנו מחדש.
למעשה, חלק גדול ממה שמוצג כיום לציבור הוא שחזורים, שהאחרונים בהם נעשו בשנות ה-50 של המאה ה-20. ממאתיים הגנים שהיו בעיר בשיא פריחתה נותרו כ-60 גנים.
הגן הקלאסי של סוג'ואו מעוצב כמיקרוקוסמוס של העולם החיצוני המשורטט באמצעות האלמנטים הבסיסיים של מים, אבן, צמחים ובניינים.
הגנים מעוצבים כחיקוי של הנוף הטבעי, במטרה להפיק מהם הן סיפוק אינטלקטואלי והן חוויה רוחנית על פי העקרונות המטאפיזיים שנקבעו על ידי הפילוסופים הטאואיסטים בני המאה הרביעית לפני הספירה, לאו דזה וגְ'וָאנְג דזה.
הגנים של סוג'ואו מאפשרים לדיירי הבתים הצמודים לגן הנוי לחיות בנוחות, ועדיין לחוש קרבה לטבע.
נופים מורכבים של טראסות, מגדלים, סלעים, גבעות, פלגים, ובריכות מים מונחים זה בצד זה בשטח מצומצם תוך שילוב בין יופיו של הטבע והאסתטיקה האנושית.
תוך שימוש בחומרים מהנוף המקומי יצרו מתכנני הגנים נופים מיניאטוריים, שנראים כאילו אינם פרי התערבות אנושית.
במסמך המסכם מכנה הוועדה הממליצה על אתרי מורשת עולמית באונסק"ו את הגנים בסוג'ואו "טבעיים באופן בלתי טבעי".
כהשלמה לנופים הטבעיים יש בגנים מבנים רבים, קטנים וגדולים, שנועדו למטרות שונות כדוגמת מדיטציה, קריאה וכתיבה, שתיית תה, נגינה והאזנה למוזיקה ופעילויות אחרות.
הבניינים עשירים בקישוטים ומרוהטים בסגנון הסיני המסורתי.
המבנים בתוך הגנים אופייניים לאזור שמדרום לנהר היאנגצה בתקופות שושלות מינג וצ'ינג, וסיפקו השראה לצורת הבנייה באזור בתקופה מאוחרת יותר.
כתובות ואסטלות אבן עתיקות מוסיפות ממד נוסף לגנים.
כל מאפייני הגנים כגון הכתובות, הגילופים, סוגי הצמחים והעצים, והעיצוב הכללי של הגן מבטאים היבטים של הפילוסופיות הקלאסיות: טאואיזם, קונפוציוניזם ובודהיזם.
ארבעת הגנים הכלולים בהחלטה של אונסק"ו משנת 1997 הם:
חמשת הגנים הכלולים בהחלטה של אונסק"ו משנת 2000 הם:
תשעת הגנים הקלאסיים של סוג'ואו הם רכוש ממשלתי, והם מוגנים בחקיקה כ"שרידים תרבותיים מוגנים של ממשלת העם של מחוז ג'יאנסו".
האחריות לטיפול השוטף בגנים מצויה בידי לשכת הגנים בעיריית סוג'ואו.
גן המנהלן העניו (拙政園 - גְ'ווֹגֶ'נְג יְוֵּ'אן באנגלית: Humble Administrator's Garden ) שוכן ברחוב דוֹנְגְבֵּיי מס' 178 שבצפון מזרח סוג'ואו.
גן זה, יחד עם "הגן המשתהה" הסמוך לו בסוג'ואו, והגנים של ארמון הקיץ שבבייג'ינג ושל אתר הנופש ההררי בצ'נגדה (כולם אתרי מורשת עולמית), הם ארבעת הגנים המפורסמים ביותר בסין.
הגן משתרע על שטח של 51,950 מ"ר (כחמישית ממנו אגם) והוא הגן הגדול ביותר בסוג'ואו ומקובל כגן הנאה ביותר בדרום סין.
המקום בו שוכן כיום גן המנהלן העניו היה קודם מקום משכנם של אצילי סוג'ואו מהמאה השנייה, אחר כך גן למלומדים בתקופת שושלת טאנג, ולבסוף גן מנזר עבור מקדש דָאהוֹנְג בתקופת שושלת יואן.
לעיצוב הגן בצורה הדומה לדמותו כיום אחראי המבקר הקיסרי, וָאנְג שְׂייֵנְצֶ'ן, שפרש מהחיים הציבוריים בשנת 1509 וחזר לעיר הולדתו סוג'ואו.
ב-1513, בתקופת הקיסר העשירי של שושלת מינג, גֶ'נְגדֶה (שלט 1521-1505), רכש וָאנְג את מקדש דָאהוֹנְג והסב אותו לחווילה פרטית מוקפת גנים.
הגן תוכנן תוך שיתוף פעולה עם האמן הידוע וֶן גֶ'נְגמִינְג, והיה גדול כמו הגן הנוכחי ובו מספר רב של עצים וביתנים.
בגן נחפרו כמה אגמים מלאכותיים ונעשה שימוש בעפר של החפירות על מנת ליצור איים מלאכותיים.
ואנג קרא לגן בשם "גן המנהלן העניו" בעקבות שורה ממאמר שכתב פָּאן יְוֵּ'ה מתקופת ג'ינג על החיים האידיאליים "בניית בית, שתילת עצים, השקיית הגן וגידול ירקות הם המעשים (גֶ'נְג) של העם העניו (גְ'ווֹ)".
לאחר מותו מכר בנו, שהפסיד כסף רב בהימורים, את הגן והוא החליף ידיים פעמים רבות מאז.
לקראת סוף תקופת שושלת מינג פוצל הגן והוזנח עד לתקופת שלטונם של הקיסרים שׁוּנְגְ'ה וקָאנְגשִׂי משושלת צ'ינג, שבתקופתם נבנה הגן מחדש ונעשו שינויים נרחבים בתוכנית המקורית שלו.
בתקופת הקיסר צְ'ייֵנְלוֹנְג חולקו הגנים שוב ל"גן הלימוד" (שׁוּ יְוֵּ'אן) ו"הגן המשוחזר" (פֿוּ יְוֵּ'אן).
בתקופה בה השתלטו לוחמי הטאיפינג על סוג'ואו (1860 עד 1864) הוצבה מפקדתם במבנים שבגן.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 בוצעו עבודות שחזור נרחבות בגן והוא נפתח לציבור הרחב.
ב-1961 הוכרז הגן "שריד תרבותי בעל חשיבות לאומית" וב-1997 הכריז אונסק"ו על הגן "אתר מורשת עולמית".
הגן בימינו שונה מאוד מהגן המקורי, אך דומה במידה רבה למראהו בשלהי שושלת צ'ינג.
מספר ביתנים וגשרים פזורים במבוך הבריכות והאיים.
הגן בנוי משלושה חלקים: החלק המרכזי (גְ'ווֹגֶ'נְג יְוֵּ'אן), החלק המזרחי (שהיה קרוי פעם גְווֵיטְייניְוֵּ'אנְג'וּ', "מגורים בעת החזרה לכפר"), והחלק המערבי ("הגן הנוסף").
החלק המרכזי משחזר את הנוף של אזור הדלתה של היאנגצה.
ממזרח וממערב לאגם המרכזי מתרוממות גבעות מיוערות באורנים ושיחי חזרן ובראשן ביתנים.
ממערב לאגם יש קבוצה של מבנים עם נוף לאגם.
מספר סוגי הצמחים הוא רב כאשר נעשה שימוש נרחב בצמחי לוטוס, ויסטריה ופורסיתיה.
בית המגורים הבנוי מארבעה מבנים, כולם בסגנון מסורתי, שוכן מדרום לגן ומשמש כמוזיאון.
בסך הכל מכיל הגן 48 מבנים שונים, 101 לוחות אבן, 40 אסטלות אבן, 21 עצים עתיקים יקרי ערך ומעל ל-700 עצי בונסאי בסגנון סוג'ואו.
בשנים האחרונות ארח גן המנהלן העניו תערוכות פרחים רבות, וכל אביב וקיץ מארח הגן את פסטיבל האזילאה ואת פסטיבל הלוטוס.
הגן המשתהה (留园 – לְיוֹ יְוֵּ'אן, באנגלית: Lingering Garden ) הוא אחד מארבעת הגנים המפורסמים ביותר בסין.
הגן המשתרע על 23,310 מ"ר (שליש מהשטח הם בניינים) שוכן מחוץ לשער צָ'אנְגְמֶן (阊门), צפונית מערבית לסוג'ואו.
את בניית הגן יזם שׂוּ' טָאישְׁה, פקיד בכיר בממשל הקיסרי, בשנה ה-21 לשלטונו של הקיסר ואן-לי משושלת מינג (1593).
לשם כך הוא הזמין את אמן האבן ג'וֹאוּ שְׁאצֶ'נְג (周时臣) לבנות גן פרטי וכינה אותו "הגן המזרחי" (东园).
הגן נרכש על ידי משפחת לְיוֹ בשנת 1794. בשנה השלישית לשלטונו של הקיסר גְ'יָאצִ'ינְג משושלת צ'ינג (1798), בנה לְיוֹ שׁוּ גן חדש על שרידיו של הגן המזרחי וקרא לו "כפר ירוק צונן" - רמז לחרוז "צבע ירוק צונן של חזרן, אור ירוק צלול של מים" (竹色清寒，波光澄碧).
מהשנה השלישית לשלטונו של הקיסר דָאוגוָאנְג (1823) היה הגן פתוח לציבור.
בתקופה שבה הייתה העיר סוג'ואו תחת שלטונם של מורדי הטאיפינג (1860-1864) הלך מצבו של הגן והתדרדר בשל מצב הכאוס ששרר בעיר וההזנחה.
בשנת 1873, השנה ה-12 לשלטונו של הקיסר טונְגגְ'ה משושלת צ'ינג, רכש שֶׁנְג קָאנְג, הגזבר המחוזי של מחוז חוביי, את הגן והשקיע שלוש שנים בשיפוצו ובהרחבתו.
הגן הושלם בשנת 1876 וכונה "לְיוֹ יְוֵּ'אן", כלומר "הגן המשתהה", כהוקרה לבעלים המקוריים, משפחת ליו (ששמה דומה בסינית למילה "משתהה") וכתיאור לגן "המשתהה בין שמים וארץ לנצח".
במהלך מלחמת סין–יפן השנייה ננטש הגן ומצבו שב והתדרדר.
היפנים עשו שימוש בגן כאזור להרבעה של סוסי הצבא.
לאחר ייסודה של סין העממית השתלטה עיריית סוג'ואו על הגן וב-1953 שיפצה אותו והוא נפתח מחדש לציבור ב-1954. ב-1961 הוכרז הגן "שריד תרבותי בעל חשיבות לאומית" וב-1997 הכריז אונסק"ו על הגן "אתר מורשת עולמית".
החלק המרכזי של הגן הוא נוף של אגם וגבעות המוקפים בבניינים שאליהם ניתן לגשת בשביל מתפתל החושף מדי פעם נופים חדשים.
הפרט הגבוה ביותר בגן הוא "הפסגה העטורה בענן", גבעה בגובה של 6.5 מטרים בפינה הצפונית-מזרחית של הגן.
חלקו המערבי של הגן הוא מישורי יותר ומכוסה עצי אדר.
בחלק הצפוני של הגן נהגו לגדל ירקות, וכיום מצויים בו צמחים בעציצים.
בגן יש ריכוז גדול של אסטלות אבן.
בית המגורים ומקדש האבות הקדמונים מצויים מדרום לגן.
מידע נוסף מצוי באתר הרשמי של הגן, באתר Travel China Guide ובאתר China Vista.
גן אומן הרשתות (網師園 – וָאנְג שְׁה יְוֵּ'אן, באנגלית: Master of the Nets Garden ) הוא גן קטן יחסית לגן המנהלן העניו והגן המשתהה.
השם קיבל השראה מחייו הבודדים והפשוטים של הדייג הסיני.
במשך שש מאות שנים הוזנח הגן עד ששופץ במאה ה-18 על ידי סונְג דְזונְגיְוֵּ'אן, פקיד ממשלתי בממשל שושלת צ'ינג בתקופת הקיסר צְ'ייֵנְלוֹנְג (1796-1735), שפרש לגמלאות.
סונג עיצב את הגן מחדש והוסיף בניינים רבים, אבל שימר את רוח השם הצנוע שניתן למקום וקרא לגן שהקים "גן אומן הרשתות".
מלומד בשם צ'וּ' יְוֵּ'אנְצוּן, שהכיר היטב את התרבות והספרות הסיניים הקלאסיים, ערך בגן שינויים במהלך המאה ה-18, כשהוא מוסיף בניינים ומעצב קיימים, שותל עצים ומארגן את הסלעים.
במהלך השנים נערכו שינויים נוספים בגן בכל פעם שהתחלפו הבעלים, אך השם ורוח המקום נותרו ללא שינוי.
בשלהי המאה ה-18 נודע המקום בשל צמחי האדמונית ובתחילת המאה ה-20 הוא שימש כסטודיו לצייר הנופים הנודע גָ'אנְג דָאצְ'ייֵן.
הגן הפך רכוש ציבורי ב-1958.
הגן משתרע על שטח של 5,400 מ"ר, כאשר חלקו המזרחי כולל מבני מגורים, בעוד שהגנים שוכנים בחלקו המערבי של הגן.
הכניסה לגן היא מדרום, דרך שער שנפער בחומה גבוהה.
הכניסה היא לאזור המגורים, שבו מצוי בניין בן שתי קומות.
בבניין ישנם מספר אולמות - אולם הכניסה, אולם האפריון, האולם העיקרי (המכונה גם "אולם עשרת אלפים הכרכים"), ו"אולם החסד הלכוד" .במרכז הגנים שבחלק המערבי של הגן יש בריכת מים צלולים שסביבה שביל מקורה.
הבריכה מוקפת בביתנים ומגדלים שביניהם סלעים חסונים, עצים ושיחים פורחים.
תפאורה זו מייצגת נופים מעונות-השנה השונות.
בקצה המערבי של הגן חצר ובה "קוטג' האדמונית" ששימש כמודל ל"אולם מינג" במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, שבו מוצגים חפצים מתקופת שושלת מינג.
חווילה הררית אפופת יופי (环秀山庄 – חְווָאנְשְׂיו שָׁאנְגְ'וָאנְג, באנגלית: Mountain Villa with Embracing Beauty )) היא ככל הנראה הגן העתיק ביותר וגם הקטן ביותר מבין ארבעת הגנים שהוכרזו על ידי אונסק"ו בשנת 1997 כאתר מורשת עולמית.
הכניסה לגן היא ברחוב גִ'ינְגדֶה מספר 262, מתוך מוזיאון הרקמה.
ההיסטוריה של הגן מתחילה בתקופת שושלת ג'ין (420-265), כאשר האחים וָאנְג שׂ'וּ'ן (王旬) ווָאנְג מִין (王珉) תרמו את ביתם לשם הקמת מקדש גִ'ינְגדֶה (景德寺).
מאוחר יותר, בתקופת חמש השושלות ועשר הממלכות, שונה שם המקום ל"גן גִ'ינְגוּ" (金谷园) והוא השתייך לצְ'ייֵן יְוֵּ'אנְלְיָאוֹ (钱元璙), בנו של קיסר ווּיְוֵּ'ה, צְ'ייֵן לְיוֹ.
בתקופת שושלת סונג היה זה הגן הפרמקולוגי של המלומד ג'וּ צָ'אנְגוֶן.
במאות השנים שבאו אחר כך נבנה הגן מחדש פעמים רבות.
בתקופת שלטונו של הקיסר גְ'יָאגִ'ינְג משושלת מינג הפך המקום לאקדמית שׂוֵּ'אדָאו לספרות קלאסית (学道书院), ומאוחר יותר מקום מושבו של המפקח על האספקה.
בתקופת שלטונו של הקיסר ואן-לי היה זה משכנו של המלומד הדגול, שֶׁנְג שְׁאשִׂינְג (申时行).
בשלהי תקופת שושלת מינג ובתחילת שושלת צ'ינג הקים במקום צאצאו, שֶׁנְג גִ'יקְווֵי (申继揆), את "גן צ'וּ'" (蘧园).
בתקופת הקיסר צְ'ייֵנְלוֹנְג משושלת צ'ינג התגורר במקום מנהל מחלקת המשפט, גְ'יָאנְג גִ'י (蒋楫).
גְ'יָאנְג בנה את "מגדל צְ'יוֹדְזְה" (求自楼), וערם אבנים על מנת ליצור את המסלעה שמאחוריו.
הוא חפר באדמה לעומק של מטר על מנת לחשוף מעיין שיצר בריכה שכונתה "שלג מעופף" (飞雪).
בתים וביתנים אחרים נוספו לגן.
בהמשך היה הגן בבעלות השר בִּי יְוֵּ'אן (毕沅) והמלומד סוּן שְׁאיִי (孙士毅).
כל צאצאיו של סון אהבו לעסוק בגינון, ובשנה ה-12 לשלטונו של הקיסר גְ'יָאצִ'ינְג (1807) הם ביקשו מאמן המסלעות גֶה יוּ'לְיָאנְג (戈裕良 1830-1764) לבנות את הגן מחדש.
גֶה בנה מסלעה בשדה שגודלו כחצי מוּ (כ-800 מ"ר), אבל האפקט היה מהמם, כאילו השדה נמשך לאורך קילומטרים רבים.
הגן התפרסם מאז בשל מסלעה זו.
פרט בולט נוסף בגן הוא הר מאבן גיר שגם על בנייתו אחראי אמן המסלעות גֶה יוּ'לְיָאנְג.
בבניית ההר, המשתרע על שטח קטן מ-500 מ"ר, הייתה הקפדה על כל פרט שיראה טבעי.
בהר יש פסגות המתנשאות לגובה 7 מטר, עמקים, מדרונות תלולים, מערות וצוקים.
במקומות אסטרטגיים הותקנו משטחי צפייה.
בראש ההר יש ביתן המתכנה "משכן ההר עם בריכה מלאה למחצה בסתיו" ושני ביתנים נוספים צמודים למרגלותיו.
בסה"כ יש בגן 8 מבנים ו-22 אסטלות אבן.
מידע נוסף מצוי באתר הגנים של סוג'ואו.
ביתן הגל הכחול (沧浪亭 – צָאנְגלָאנְג טִינְג, באנגלית Canglang Pavilion או גם Blue Wave Pavilion ) הוא בין הגנים העתיקים ביותר בסוג'ואו.
את הגן בנה המשורר והפקיד הממשלתי סוּ סוּנְצִ'ין לאחר שפוטר מממשל שושלת סונג הצפונית (906 – 1127) ועקר לסוג'ואו.
בתחילת המאה ה-11 רכש סוּ גן מוזנח בסמוך למים, בחלקה הדרומי של סוג'ואו בקרבה למקדש קונפוציוס, ובנה גן חדש.
בצוק הנשקף אל המים הוא בנה את המבנה אותו כינה "ביתן הגל הכחול", וזה גם הפך לשם הגן.
במהלך שושלות יואן ומינג (1644-1279) הפך המקום ל"מקדש המסתור המיסטי".
במהלך השנים מאז ועד ימינו שופץ הגן שוב ושוב.
הכניסה לגן היא דרך גשר אבן מפותל, שבסיומו נראים הפרטים הבולטים בגן - גבעות מלאכותיות שעל מדרונותיהן נשתלו עצים ושיחי חזרן.
הביתן שעל שמו קרוי הגן בנוי על ראש אחת הגבעות, ועל קורות העץ שלו חקוקים כתובות וציורים.
לאורך חלקו הצפוני נבנה מסדרון שבקירותיו קרועים מעל למאה חלונות שבכה, המשקיפים מצד אחד אל המים ומצד שני אל נוף הגבעות.
בסך הכול יש בגן כעשרים מבנים, רובם מתקופת צ'ינג, המקושרים באמצעות שביל מקורה.
גן פרדס האריה או גם גן יער האריה (狮子林 - שְׁאדְזְהלִין, באנגלית Lion Grove Garden ) נבנה ב-1342 (תקופת שושלת יואן) בידי קבוצת נזירים בודהיסטים אותם הוביל הנזיר טְייֵנְז'ו.
הגןּכונה תחילה "מנזר בודהי האורתודוקסי" כהנצחה לג'ונְגפֶנְג, המורה של הקבוצה.
הגן החליף ידיים ושמו שונה כמה פעמים.
השם "גן פרדס האריה" התקבע אם משום שהנזיר ג'ונְגפֶנְג הצליח להבין את פסוקי הבודהיזם שחקוקים על צוק האריה בהר שִׂיטְייֵנְמוּ שבמחוז ג'ג'יאנג או משום שבגן יש קבוצת סלעים בתוך יער חזרן הדומים בצורתם הגרוטסקית לאריות.
הגן, ששימש בתחילה כמרכז פופולרי למשכילים קונפוציאניים ובודהיסטים, התדרדר לאחר מותו של טְייֵנְז'וּ ולאחר שחסידיו התפזרו.
ב-1589 (תקופת שושלת מינג) הקים הנזיר מִינְגשִׂינְג מחדש את הגן והמקדש בעזרת תרומות.
בתקופת הקיסר קָאנְגשִׂי משושלת צ'ינג הופרדו המנזר והגן.
הגן נרכש על ידי מושל הֶנְגג'וֹאוּ, חְוָאנְג שינגדו.
בנו, חְוָאנְג שִׂי, שיפץ את הגן ב-1771 וקרא לו "גן חמשת האורנים".
הגן הוזנח שוב וב-1918 נרכש על ידי תעשיין ממשפחת בֵּיי שתרמה אותו למדינה לאחר ניצחון הקומוניסטים ב-1949.
גן פרדס האריה שוכן בדרך יְוֵּ'אנְלִין מס' 23 שבצפון מערב סוג'ואו ומשתרע על שטח של 8,740 מ"ר.
בגן יש כמה גבעות מלאכותיות, חלקן עוד מהמאה ה-14, מפל מים מלאכותי הנשפך מראש אחד הצוקים הנישאים ואגם מרכזי שסביבו פזורים בניינים.
על ההרים ניטעו אורנים וברושים.
משעול מתפתל בינות למערות ולסלעים בעלי הצורה הגרוטסקית הדומה לאריות.
בסך הכול יש בגן 22 בניינים, שהבולטים שבהם הם "היכל השלום והשמחה" הבנוי בסגנון המנדרין הסיני ו"ביתן העונג האמיתי" הבנוי בסגנון מלכותי.
בביתן זה ביקר הקיסר צְ'ייֵנְלוֹנְג משושלת צ'ינג שש פעמים ואף חיבר את לוח ההקדשה המצוי במקום.
הגן שימש השראה לגן אתר הנופש ההררי בצ'נגדה, אחד מארבעת הגנים המפורסמים ביותר בסין.
מידע נוסף מצוי באתר Travel China Guide
גן הטיפוח (艺圃园 - יִיפּוּ, באנגלית Garden of Cultivation ) - את גן הטיפוח תכנן איש האקדמיה המלכותית, וֶן גֶ'נְמֶנְג, שהתפרסם בהיותו בעל הציונים הגבוהים ביותר בבחינות הקיסריות.
הגן הוקם בתקופת שלטונו של הקיסר טְייֵנְצִ'י (1627-1605) משושלת מינג והיה קרוי אז " יָאופּוּ".
בתחילת שלטון שושלת צ'ינג שונה שם הגן ל"גן הטיפוח".
הגן היה מכונה גם "הקוטג' ההררי גִ'ינְגטִינְג", "היכל דְזְוֵי יִינְג" ו"גן עשבי התיבול".
גן הטיפוח שוכן על שטח של 3,800 מ"ר בצפון מערבה של סוג'ואו.
מבנה הגן טיפוסי לגן הסיני הקלאסי מתקופת שושלת מינג באזור שמדרום לנהר יאנגצה.
רבע משטח הגן תופס האגם המרכזי, שצורתו ריבועית, כשמדרומו יש נוף הררי ולצפונו קבוצה של בניינים.
המבנה המשקיף אל האגם מכונה "ביתן המים של אריכות החיים" ומצפון לו מבנה המכונה "אולם ההשכלה והאלגנטיות".
חלקי הגן שמדרום ומצפון לאגם מקושרים ממזרח וממערב על ידי שבילים מקורים.
ההרים הם בעצם גבעות מלאכותיות, שנבנו מאדמה ואבני גיר ועל מדרונותיהן שתולים עצי אורן ועצי מחט אחרים עתיקים ופה ושם מצויים ביתנים קטנים.
למרגלות "ההרים", בפינה הדרום מזרחית ובפינה הדרום מערבית, יש מפרצים קטנים באגם אותם חוצים גשרים נמוכים.
בפינה הדרום מזרחית של האגם נמצא "ביתן הראשן", המתוארך לתקופת מינג.
בפינה הדרומית מערבית של האגם יש גן קטן, אליו מגיעים דרך שער הירח, הקרוע בחומה המפרידה בין האגם ל"הרים".
בסך הכול יש בגן 13 בניינים ושמונה אסטלות אבן.
מידע נוסף מצוי באתר Wisteme, ובאתר הגנים של סוג'ואו
מפלט גן הזוג (耦园 - אוֹאוּיְוֵּ'אן, באנגלית Couple's Garden Retreat ) הוקם ביוזמת לוּ גִ'ין, מושל נפת בָּאוֹנִינְג בתקופת שלטונו של הקיסר יוּ'נְגְצְ'ייֵן (1795-1723) משושלת צ'ינג.
לוּ פנה לשם כך לצייר גוּ יוּ'ן בבקשה שיתכנן מכלול של בית וגנים.
גוּ מיקם את הבית במרכז הגן, בניגוד למבנה הגן הסיני הקלאסי שבו בית המגורים חיצוני לגן.
הגן היה קרוי אז שֶׁאיְוֵּ'אן.
ב-1874 רכש את הגן שֶׁן בִּינְגצֶ'נְג, פקיד ממשלתי רם דרג לשעבר.
הוא הרחיב את שטח הגן, חילק אותו לאזורים מזרחי ומערבי ושינה את שמו ל"מפלט גן הזוג".
הזוג המופיע בשם הם שני חלקי הגן.
החלק המזרחי של הגן שופץ ונפתח לציבור ב-1965 והמבנים והחלק המערבי של הגן שופצו החל מ-1990 ונפתחו לקהל ב-1994.
מפלט גן הזוג משתרע על שטח של 7,890 מ"ר ושוכן בנתיב שְׂיָאו שִׂין צְ'יָאו, סמוך לחומת העיר בחלקה הצפוני מזרחי.
הגן, שצורתו ריבועית, מוקף בתעלות משלושה צדדים, כאשר קרוב לשער הקדמי ולשער האחורי יש מזחים.
מבנה המגורים שבאמצע הגן הוא מכלול של ארבעה בניינים.
במרכז הגן המזרחי יש אגם קטן (בריכה) ומצדדיו מתנשאים "הרים" מלאכותיים בנויים מאבן צהבהבה.
משערים כי הרים אלו הוקמו בשלהי תקופת שושלת מינג על ידי האמן גָ'אנְג נָאנְיָאנְג.
מסביב לבריכה פזורים בניינים בסגנון שושלת מינג.
הגן המערבי מאופק יותר ובו הרי אבן גיר מלאכותיים, כאשר המשעולים חוצים את ההרים במערות ומנהרות.
חומות העוברות על הרכסים מחלקות את הגן לגני משנה קטנים.
בסך הכול יש בגן 24 בניינים.
מידע נוסף מצוי בספר הגנים של סוג'ואו, ובאתר הגנים של סוג'ואו
גן הנסיגה וההגות (退思园 - טְווֵיסְה יְוֵּ'אן, באנגלית The Retreat & Reflection Garden ) הוקם ביוזמת זֶ'ן לָאנְשֶׁנְג, מפקד בכיר בצבא הקיסר גוָאנְגשׂוּ' משושלת צ'ינג, שפוטר ממשרתו.
עבור זֶ'ן סימל הגן את המקום בו יכפר על מעשיו, ובמילותיו: "להתקדם, להקדיש את נאמנותי לשירות ארצי, לסגת, על מנת להגות כיצד לשפר את דרכי".
מחלקו השני של משפט זה נלקח גם שם הגן.
את הגן תכנן המשורר, הסופר והצייר יְוֵּ'אן לונְג, והוא נבנה בין 1885 ל-1887.
גן הנסיגה וההגות שוכן על שטח של 4,210 מ"ר בטונְגלִי (同里), עיירה השוכנת 20 קילומטר דרומית מזרחית לסוג'ואו, והידועה במערכת התעלות המסועפת בה בדומה לוונציה.
הגן מאורגן לאורך הציר מערב-מזרח.
במערב הגן מצויים מכלול מבני המגורים המסתיימים במבנה דמוי ספינה, האופייני לעיר התעלות טונגלי.
מבנה זה שימש משכן לאורחיו של בעל הבית.
בהמשך מצויה חצר גדולה המסתיימת בגן עצמו.
במרכז הגן מצוי אגם קטן המוקף בניינים שחלקם בנויים ממש על קו המים ונועדו לתת את התחושה כאילו הבניינים צפים על פני המים.
המבנה העיקרי מכונה "ביתן המפלט וההגות" ובמרפסתו, המכונה "תצפית הירח", היו האורחים נוהגים לקרוא שירה לאור הירח.
צמוד לאגם מבנה יוצא דופן לאזור זה של סין - גשר הבנוי בשתי קומות, המכונה "הגשר השמיימי".
בתוך הגן מפוזרות פינות חמד ובניינים נוספים.
הגנים הבוטניים של סוחומי הם אחד מהגנים בוטניים העתיקים בקווקז.
הוא נוסד בשנת 1840 בשם הגנים הבוטניים-הצבאיים של סוחום קלה, על ידי מפקד ביצורי הים השחור של האימפריה הרוסית, נ.
הגנים הוקמו מתוך כוונה לקבל מושג על הצמחים החדשים במחוז (במיוחד תה ופרי הדר).
במהלך המלחמות הרוסיות-עות'מאניות, בין השנים 1853–1855 וכן 1877–1878, בזזו כוחות עות'מאנים את הגנים.
בשנת 1889 עברו הגנים לידי הרשויות המוניציפליות, ובשנת 1894 הוחל בתוכנית שיחזור הצמחים.
הגניזה החֵרְסונית או גניזת חֵרְסון הם כינויו של אוסף גדול של כתבי יד ותשמישי קדושה שעל פי הטענה היו שייכים לרבנים ואדמו"רים חסידיים שונים בני המאות השמונה עשרה והתשע עשרה.
הגניזה נחשבת לזיוף הן בעולם האקדמיה והן במרבית החוגים התורניים.
על פי הנטען, חלקו הגדול של האוסף הצטבר ברשותו של המגיד ממזריטש.
בנו, רבי אברהם המלאך, ירש ממנו את האוסף והוסיף עליו מסמכים וחפצים שונים.
ממנו עבר האוסף לבנו - רבי שלום שכנא מפראהביטש, וזה הורישו לבנו - האדמו"ר רבי ישראל מרוז'ין.
האוסף הנדיר הוחרם מהאדמו"ר מרוז'ין על ידי המשטרה החשאית של האימפריה הרוסית, ונשמר בעיר חרסון שבדרום אוקראינה.
ב-1918, בעת מהפכת אוקטובר נשדד האוסף מידי הבולשת, וחלקים ממנו נמכרו לאספנים באודסה.
שמואל גוראריה, חסיד חב"ד שהתגורר באודסה, רכש חלק מהמסמכים והעניק אותם לרבו, רבי שלום דובער שניאורסון מלובביץ'.
האוסף עבר בירושה לאדמו"ר הבא, רבי יוסף יצחק שניאורסון, שהחל, בשנת 1935, לפרסם ממנו מסמכים שונים בכתב העת התמים.
חלק מהאוסף אבד בעת מלחמת העולם השנייה וחלקו נמצא בספריית חב"ד בברוקלין, ניו יורק.
יש הטוענים כי האוסף כולל גם מסמכים אותנטיים, אך מזייפים ניצלו אותו והוסיפו בו עשרות מסמכים מזויפים.
הגניזה החרסונית כללה, בין היתר, את הפריטים הבאים:
מכתבים מאת רבי אדם בעל שם, רבו של הבעש"ט.
מכתבים מאת רבי ישראל בעל שם טוב, מייסד תנועת החסידות.
ספרים שהיו שייכים לרבי ישראל בעש"ט.
כלי כסף לבשמים שהיו של הבעש"ט.
מכתבים מאת המגיד ממזריטש, תלמידו הידוע של הבעש"ט.
מכתבים מאת רבי אברהם המלאך, בנו של ר' דב ממזריטש.
מכתבים מאת רבי מנחם מנדל מוויטבסק.
מכתבים מאת רבי שניאור זלמן מלאדי.
מכתבים וצוואות מאת אדמו"רים נודעים אחרים.
כתבי היד כוללים נושאים קבליים רבים, סיפורי מעשיות אודות הבעש"ט ותלמידיו, פירושים למקרא ולדברי חז"ל ועוד.
על מקוריותם של המסמכים והחפצים שבאוסף הגניזה החרסונית ניטשו, במשך השנים, ויכוחים עזים.
לדעת חוקרים ורבנים שאינם נמנים עם חסידות חב"ד, רוב המסמכים הם מזויפים ואינם יכולים אף להיות העתק של כתבי יד אותנטיים.
לעומתם סברו שני אדמו"רי חב"ד האחרונים, שהמסמכים אמיתיים לחלוטין.
בבדיקות מעבדה הוכח שסוג הנייר עליו נכתבו המסמכים לא היה קיים במאה השמונה עשרה.
בתגובה לכך, אישר האדמו"ר ר' יוסף יצחק שניאורסון כי אמנם אין הם המסמכים המקוריים, וטען כי המסמכים הם העתק נאמן למקור של המסמכים המקוריים.
מזכירו של האדמו"ר יחזקאל פייגין הוסיף וציין, כי על פי השוואה לכתבי יד ידועים של הבעש"ט, של ר' מנחם מנדל מהורודוק ושל רבי שניאור זלמן מלאדי - "נראה כי כל הכתבים האלה הבאים מהגניזה אינם אלא העתקות, כתב יד מעתיק בלבד".
הראשון שטען שמסמכי הגניזה הם זיוף, היה חיים נחמן ביאליק.
לטענותיו הצטרפו החוקרים שמעון דובנוב, מאיר בלבן, גרשם שלום ועוד.
גם בקרב החוגים הדתיים נשמעו קולות מערערים על הגניזה, ומזכירו של האדמו"ר רבי יוסף יצחק שניאורסון, רבי חיים ליברמן אפילו טען כי הכיר את זייפן המכתבים.
האדמו"ר רבי חיים אלעזר שפירא ממונקאץ', מערער על נאמנותם: "ידי זרים המזייפים שלטו בהם", "השמר והזהר מבלי תאמין בם", ו"המכתבים האלו החשודים בזיוף".
גם האדמו"ר רבי אברהם מרדכי אלתר מגור כתב אל גיסו פנחס יעקב לוין "בטח נודע לך אשר המכתבים שנדפסו מחדש בחותם הבעש"ט ז"ל כולם מזויפים, וכאשר הוצאת "סגולה" מתעתדים לחזור ולהדפיסם, טוב להודיעם.
אברהם שרון (שבדרון), מנהל אוסף האוטוגרפים של הספרייה הלאומית, גילה באמצעות בדיקה כימית של הנייר עליו נכתבו "אגרות הבעש"ט" מהגניזה שהן מזויפות.
בשנת 1953 יצא לאור ספר "אגרות בעל התניא וחכמי דורו", מאת הרב דוד צבי הילמן, ובו ייחד חלק נכבד המפריך את מסמכי הגניזה לגופם, ומוכיח שלא יכלו להיכתב על ידי אלו שנטען שכתבו אותם.
הרב הילמן אף פרסם בכתב עת את שמו של הזייפן: נפתלי צבי (הירשלע) שפירא.
טענותיו של הילמן הועלו בפני האדמו"ר ר' מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד, והוא האריך לענות עליהן בכמה וכמה מכתבים.
יצחק רפאל, ששוחח על כך עם האדמו"ר, העיד, כי האדמו"ר "היה נחרץ בדעתו, כי כתבי ה'גניזה' הם אמיתיים, בדבריו המרשימים בשיחתי עמו ביום ה' תמוז תשכ"ז, בה גלגלנו שעה ארוכה במעונו, בלי להתרצות לקבל גם דעת ביניים מתונה".
גם יצחק רפאל הגיע למסקנה ש"רובם המכריע של הכתבים הוא אמיתי ואפשר לראות בהם חומר בעל ערך היסטורי".
הרב שלום דובער לוין ריכז את טענות חב"ד בספר אגרות קודש של אדמו"ר הזקן.
הרב דוד צבי הילמן העלה שורה ארוכה של טענות, המוכיחות, לדעתו, שהמסמכים אינם העתקים של מסמכים מקוריים, אלא זיוף וניסיון כושל לחיקוי מכתביהם של גדולי החסידות:
סגנון: אף על פי שהמכתבים נכתבו על ידי יותר משלושים כותבים שונים, סגנונם דומה עד להפליא.
לעומת זאת, מכתבים ידועים אחרים של אותם רבנים, שונים מאוד מסגנון מכתבי הגניזה החרסונית.
הילמן אף טוען כי "שפתו של הזייפן היא לשון עילגים, דלה ומשובשת".
דקדקנות יתר: בכל מכתב ומכתב נכתב היחס שבין המוען לנמען, כגון: "לתלמידי" בפתיחת המכתב, ו"מנאי מורך ורבך" בסיומו.
"לחברי", "מנאי חברו ותלמידו", ועוד כיוצא בזה.
לטענתו של הילמן דקדקנות זו גובלת בגיחוך, ומראה שהזייפן ביקש למנוע הטלת ספק בזהות כותבי המכתבים, על ידי התמצאות ביחס המדויק שבין המוענים לנמענים.
שמות וכינויים משונים: בחלק גדול מהמכתבים מכונים הנמענים בשמות חיבה שהיו מקובלים בווהלין, כגון "זלמינא" במכתב לר' שניאור זלמן מלאדי, אברהמיניא ובעריניא.
לדעת הילמן אף זה סוג של דקדקנות יתר, שנועדה לשכנע את סוחרי היודאיקה במקוריותם של הכתבים.