tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההייפ סייקל נתונה לביקורת מכיוונים שונים בשל חוסר הוכחות לנכונותה ובשל העובדה שהיא אינה עומדת בקנה אחד עם מצבי הבשלות של טכנולוגיות קיימות.
כל מחזור ב'הייפ סייקל' מחולק לחמישה שלבים עיקריים:
+שם השלבתיאורשלב העוררות הטכנולוגיתפריצת דרך טכנולוגית פוטנציאלית גורמת לדברים להתחיל לקרות – הוכחות היתכנות ראשונות והתעניינות תקשורתית גורמים לתחילת היווצרות של מודעות בקרב אנשים ומדיה.
בדרך כלל, בשלב זה לא קיימים מוצרים בשטח ולא קיימת הוכחה ליכולת קיום מסחרית.שלב פסגת הציפיותפרסומים ראשונים מייצרים מספר סיפורי הצלחה, בדרך כלל מלווים גם בסיפורי כישלון שונים.
בעוד מספר חברות לוקחות על עצמן את האתגר להיות ראשונות שמנצלות את הטכנולוגיה, רב החברות – נשארות להסתכל מהצד.שלב ההתפכחותרמת העניין יורדת לאחר כישלון ניסויים ופיתוח יישומים שונים.
ההשקעה ממשיכה רק אם יצרנים שורדים את הזעזוע בעקבות הכישלון ומצליחים לשפר את המוצר לשביעות רצונם של מאמצי הטכנולוגיה הראשונים.שלב הטיפוס אל ההארהבשלב זה ניתן לראות מופעים נוספים של הטכנולוגיה וכיצד היא משרתת צרכים מסוימים.
הטכנולוגיה מתחילה להתגבש והופכת ליותר נגישה לציבור.
דורות שניים ושלישיים של מוצרים מבוססי הטכנולוגיה נמכרים על ידי יצרני הטכנולוגיה והופכים לזמינים.
חברות שמרניות עדיין מסתכלות מהצד על התקדמות הטכנולוגיה.שלב הכניסה למישור האימוץ ההמוניבשלב זה הטכנולוגיה כבר מאומצת על ידי אחוז גדול יחסית משוק היעד שלה.
דורות נוספים של המוצר מגיעים לשוק.
אם השוק של הטכנולוגיה גדול יחסית, היא תמשיך ותגדל לאורך זמן.
המונח 'הייפ סייקל' וכל אחד משלביו נמצאים בשימוש רחב בשיווק של טכנולוגיות חדשות.
ה'הייפ סייקל' ככלי לניהול החלטות
בשל היותו כולל מגוון רחב של טכנולוגיות בדרגות בשלות ואימוץ שונות, משמש ה 'הייפ סייקל' ככלי קבלת החלטות אצל מנהלים בכירים, בבואם לשקול אסטרטגיות וכיווני גדילה עתידיים.
הוא נותן מידע לגבי איזו טכנולוגיה כדאי לשקול ככיוון התפתחות, איזו כדאי להטמיע וכולי.
בנוסף, הוא גם משמש ככלי לקבלת מידע לגבי טכנולוגיה שכבר הושקעו בה כספים, ויכול לעזור לקבל החלטות כגון האם להמשיך להשקיע בטכנולוגיה או לא, וכו'.
ישנן מספר ביקורות על ה'הייפ סייקל'.
הבולטות שבהן טוענות שלמעשה, זהו אינו מחזור, שאימוץ הטכנולוגיה אינו תלוי בטכנולוגיה עצמה, שהדבר לא מדעי בבסיסו, ושהוא אינו משקף את השינויים לאורך זמן במהירות שבה הטכנולוגיה מתפתחת.
ביקורת נוספת טוענת שה'הייפ סייקל' מוגבל ביכולתו להיות מוכלל על מיכלול הטכנולוגיות, מכיוון שהוא נותן עדיפות לשיקולים כלכליים בתהליכי קבלת החלטות.
נטען כי הוא מניח שהצלחתו של עסק או חברה תלויה ב'הייפ סייקל' בעוד שלאמיתו של דבר, לצורה שבה חברה מתכננת את אסטרטגיית המיתוג שלה יש השפעות גדולות יותר.
הייפר גלובל בע"מ היא חברה ציבורית ישראלית, הפועלת בתחום מחשוב OEM.
לחברה פעילות בישראל, באירופה ובאמריקה הצפונית.
החברה הוקמה באוקטובר 2021, וב-8 במרץ 2022 הפכה לחברה ציבורית שמניותיה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
במועד זה הועברה לחברה פעילות ה-OEM של חברת א.מ.ת.
מיחשוב בע"מ והחברות הבנות שלה.
פעילות מחשוב OEM של החברה כוללת אפיון, תכנון והרכבה של מערכות ממוחשבות בהתאמה אישית, לשם שילובן במוצרי לקוחותיה הנמכרים על ידיהם ללקוחותיהם.
הפעילות בתחום זה כוללת ניתוח ואפיון טכני של פלטפורמת המחשוב המתאימה, תכנון המוצר, הגדרת התשתיות המתאימות (חומרה ותוכנה), ביצוע תהליכי תכנון ופיתוח לפתרונות מכניים, חשמל, אלקטרוניקה ואנליזות טרמיות של המוצר, ניהול ותיעוד המידע ההנדסי – כולל בניית תיקי מוצר, ניהול תהליכי ייצור ותכנון וביצוע של תהליכי בדיקת איכות המוצרים.
בנוסף, הפעילות כוללת שירות ניהול מלא של תהליכי הייצור והאספקה הלוגיסטיים, בין היתר, ניהול שרשרת אספקת המערכות המורכבות לפי הגדרות הלקוח.
יושבי הראש של החברה הם יואב וינברג וגילון בק.
מנכ"ל החברה הוא שחף שרגר.
פעילות החברה בישראל מתבצעת בשלושה אתרים – בראש העין, שם שוכן מטה החברה, בחיפה ובאשדוד.
בסוף מאי 2023 נחתם הסכם לשיתוף פעולה בין חברת הייפר גלובל לחברת קנוניקל, מפתחת הפצת הלינוקס אובונטו, שבמסגרתו תספק הייפר גלובל תמיכה למוצרים של קנוניקל המוטמעים במערכות של הייפר גלובל.
הייפר גלובל CM – עוסקת באינטגרציה והרכבה של מכלולים ומערכות מחשוב במוצרים הסופיים של לקוחותיה.
הייפר גלובל אנטרפריז – מספקת שירותי OEM - שילוב מערכות מחשב במוצרי הלקוחות.
מדיאטק הדרכה – חברה בת בבעלות מלאה של הייפר אנטרפריז.
הייפר גלובל אדג' – מספקת שירותי OEM בעיקר בסקטור הביטחוני והתעשייתי.
ASPERA Electronic Systems – חברה הרשומה בארצות הברית ופועלת שם, ומספקת שירותי חומרה ותוכנה ללקוחות בשוק האמריקאי ולמשלחת משרד הביטחון שם.
חברה בת בבעלות מלאה של הייפר גלובל אדג'.
HIPER UK – חברה הרשומה ופועלת באנגליה, מספקת שירותי OEM ללקוחות במגוון סקטורים (תקשורת, הייטק, תעשייה, בריאות ועוד).
EMET Tech – חברה הרשומה בארצות הברית.
Hiper Global US – חברה הרשומה ופועלת בארצות הברית, שוכנת בפרברי בוסטון ומספקת שירותי OEM.
הנסיכה הייפא אאל מוקרן היא כלכלנית ופוליטיקאית סעודית, הנציגה הקבועה של ערב הסעודית באונסק"ו.
הייפא אאל מוקרן בוגרת תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת המלך סעוד.
בשנת 2007 סיימה תואר שני בכלכלה מ-SOAS.
בשנת 2017 קודמה לתפקיד סגנית השר לפיתוח בר קיימא.
בשנת 2020 היא עמדה בראש קבוצת העבודה לפיתוח G20.
בינואר 2020 מונתה אאל מוקרן כנציגת ערב הסעודית באונסק"ו.
במינויה היא הציגה את אישוריה למנכ"לית אונסק"ו, אודרי אזולאי.
מינויה סימן הישג חדש לאישה מסעודיה.
חלק מרכזי בתפקידה הוא קידום השפה הערבית במסגרות המורשת התרבותית של אונסק"ו.
בשנת 2020 היא תוארה על ידי מגזין "אשת האמירויות", כ"אחד האנשים החזקים בסעודיה".
בשנת 2021 זכתה אאל מוקרן במסדר המלך עבדולעזיז .
היינריך שטראק היה אדריכל גרמני של אסכולת שינקל.
יצירותיו הבולטות כוללות את עמוד הניצחון של ברלין.
אביו, אנטון וילהלם שטראק, היה צייר דיוקנאות.
אחיה של אמו היה יוהאן היינריך טישביין , צייר דיוקנאות והיסטוריה מפורסם.
בין 1824 ל-1838, הוא למד באקדמיית הבנייה וגם באקדמיה הפרוסית לאמנויות.
במהלך אותה תקופה עבר את בחינת המודד (1825), את בחינת מנהל הבנייה (1827) ואת בחינת הבנאי (1838), שהכשירה אותו להיות מפקח בנייה.
הוא גם סייע לקרל פרידריך שינקל, בריהוט דירה עבור יורש העצר פרידריך וילהלם בארמון העיר ברלין; ופרידריך אוגוסט שטילר, בשיפוץ הארמון, עבודה שגרמה לידידות ביניהם לכל החיים.
העסקתו העצמאית הראשונה הייתה כמנהל בנייה, לשיפוץ פרינץ-אלברכט-פאלה (1829–1830).
הוא עבד כמנהל עצמאי ואדריכל מ-1832 עד 1837.
הוא החל ללמד באקדמיה הפרוסית ב-1839, והתמנה שם לפרופסור ב-1841. בשנה שלאחר מכן, הוא הפך למפקח בניין קיסרי, בשירותו של הנסיך וילהלם.
בשנת 1850 הוא הפך לחבר ב"נציבות הבניין הטכניים" החדשה.
הוא ירש את שטילר כפרופסור באקדמיה ב-1854. הוא גם לימד ציור את בנו של וילהלם, פרידריך, והתלווה אליו בטיול לאיטליה.
ב-1862, במהלך חפירות באתונה, גילו שטראק, ארנסט קורטיוס וקארל בוטיכר את תיאטרון דיוניסוס, ליד האקרופוליס.
שלוש שנים לאחר מכן, הוא התקבל כחבר באקדמיה לאמנויות היפות, והחל לכתוב טקסטים בנושאי אדריכלות.
כשפרש ב-1876, מינה אותו הקיסר וילהלם הראשון ל-"אדריכל הקיסר".
הייסקיי (במולדובנית: HiSky) היא חברת תעופה מולדובנית-רומנית שבסיסה הראשי בקישינב, מולדובה.
הבסיסים העיקריים של חברת התעופה הם נמל התעופה הבינלאומי של קישינב ונמל התעופה הבינלאומי הנרי קואנדה ובסיס משני בנמל התעופה הבין-לאומי קלוז' נאפוקה.
החברה הוקמה בקישינב בשנת 2020 על ידי יוליאן סקורפן ומספר טייסים שפרשו מאייר מולדובה.
בפברואר 2020, מסרו רשויות התעופה במולדובה כי הייסקיי לא השיגה תעודת מפעיל אווירי עקב אי-סדרים שנמצאו במהלך תהליך ההסמכה, וכי נפתחה חקירה.
אחת הבעיות שצוינו היא שקוברקס טראנס, חברת התעופה שהייתה אמורה להפעיל מטוסי איירבוס A320 מטעם הייסקיי, טרם החזיקה בצי שלה סוג מטוס זה.
לפי רשות התעופה האזרחית של מולדובה, נכון ל-12 במאי 2020, להייסקיי עדיין לא היה רישיון לפעילות מסחרית כשבמקביל הציעה החברה באתר האינטרנט שלה כרטיסים לטיסות מקישינב.
לאחר מכן הצהירה חברת התעופה על תוכניותיה להשיק טיסות ביולי עם שניים ממטוסי איירבוס A320 אותם חכרה מחברת אייר ליס קופריישן .
הייסקיי נאלצה לדחות את השקת הטיסות מספר פעמים כתוצאה ממגפת הקורונה, וב-18 בספטמבר 2020, אף הסירה את רשימת היעדים.
ב-11 בדצמבר 2020 השיגה חברת התעופה את תעודת המפעיל שלה ברומניה וב-19 בפברואר 2021 השיגה חברת התעופה את תעודת המפעיל שלה במולדובה.
ב-22 בפברואר 2021, הודיעה חברת התעופה שהיא תתחיל לטוס לדבלין ולליסבון מהבסיס הראשון שלה בקלוז'-נאפוקה, רומניה.
בשנתיים הראשונות לפעילותה חצתה החברה את רף מיליון הנוסעים.
לחברה קווי טיסות סדירות לצד שירותי טיסות שכר ליעדי תיירות עונתיים.
ניו יורק (החל מיוני 24)
יעדי תיירות עונתיים (טיסות שכר)
נכון לינואר 2024 צי החברה כולל את המטוסים הבאים:
הייסקיי מפעילה טיסות יומיות לנמל התעופה בן-גוריון בתל אביב ובחזרה: מקישינב במולדובה, ומבוקרשט, קלוז'-נאפוקה וטימישוארה ברומניה.
היינריך ג'ון ריקרט (Heinrich John Rickert ; 25 במאי 1863–25 ביולי 1936) היה פילוסוף גרמני, אחד ההוגים הנאו-קנטיאנים המובילים באסכולת הדרום-מערב לצד וילהלם וינדלבנד .
ריקרט נולד בדנציג, פרוסיה (כיום גדנסק, פולין) לעיתונאי ולימים הפוליטיקאי היינריך אדווין ריקרט ואנט לבית שטודארט.
בתחילה קיבל שיעורים פרטיים בגדנסק ובברלין ולאחר מכן למד בבית הספר התיכון "גראון קלוסטר" בברלין.
הוא עזב את בית הספר לפני שסיים את חוק לימודיו בתיכון.
בשנים 1884–1885 נכנס להרצאות באוניברסיטת פרידריך וילהלם בברלין שהועברו על ידי הרמן גרים (תולדות האמנות), היינריך פון טרייצ'קה (היסטוריה), אמיל דו בואה-רמון (פיזיולוגיה), וילהלם שרר (פואטיקה) ופרידריך פאולזן (פילוסופיה).
הרצאותיו של פאולזן סיפקו את הדחף לריקרט לבחור בפילוסופיה.
מ-1885, לאחר שהשלים את תעודת בגרות, למד פילוסופיה באוניברסיטת שטרסבורג בשטרסבורג, במיוחד אצל וילהלם וינדלבנד, וכן מקצועות משניים בכלכלה פוליטית (אצל גאורג פרידריך קנפ ולויו ברנטנו ) ופיזיולוגיה (אצל פרידריך גולץ ).
ב-1886 פגש את הפילוסוף ריכרד אוונריוס באופן פרטי בציריך.
בשנת 1888 קיבל ריקרט את הדוקטורט שנכתב תחת וינדלבנד Zur Lehre von der Definition ("על דוקטרינת ההגדרה").
הוא חזר לברלין ב-1888. ב-1889 עבר לפרייבורג מסיבות בריאותיות.
ב-1891 הוא השלים את הבליטציה שלו תחת אלויס ריל עם העבודה Gegenstand der Erkenntnis ("אובייקט הידע").
לאחר מכן התחיל ללמד באוניברסיטת פרייבורג, תחילה כמרצה פרטי ומ-1894 כפרופסור חבר לפילוסופיה עד 1915.
הוא היה פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת והיידלברג בשנים 1915–1932, שם ירש את הקתדרה לפילוסופיה של וילהלם וינדלבנד (יורשו ריקרט בפרייבוג היה אדמונד הוסרל).
עמיתיו בהיידלברג היו אז הנס דריש , קארל יאספרס, היינריך מאייר , הרמן גלוקנר , ארנסט הופמן ואריך רוטהקר .
בתקופה זו הביע התנגדות לאסכולות העולות.
ריקט התייחס לפילוסופיית החיים שרווחה בתקופתו כאופנה חולפת, וראה באור שלילי וביקורתי את התנגדותה לרציונליזם.
ב-1932 הוא הפך לפרופסור אמריטוס, אך המשיך להורות עד סמסטר הקיץ של 1934. מחליפו היה הנאצי ארנסט קריק.
Bambach), ריקרט (בדומה לפילוסוף החיים וילהלם דילתיי) התכוון להציע תיאוריה מאחדת של ידע, שקיבלה חלוקה בין מדע והיסטוריה או טבע וגייסט, אך התגברה על חלוקה זו בשיטה פילוסופית חדשה.
עבור דילטי השיטה הייתה נידונה להרמנויטיקה ואילו עבור ריקרט היה זה האידיאליזם הטרנסצנדנטלי של קאנט.
עם קאנט, סבר ריקט, נקודת המוצא היא מדע אובייקטיבי עם ממצאים אמיתיים הן במדעי הטבע והן במדעי התרבות.
ריקרט החליף את הניגוד המוחלט בין שיטות נומותטיות-מדעיות ושיטות אידיוגראפיות-היסטוריות בהבדל יחסי בין שיטות הכללה לאינדיבידואליזציה.
באפיסטמולוגיה הוא ייצג אידיאליזם טרנסצנדנטלי שאמור להלום את הריאליזם האמפירי של המדעים האינדיבידואלים ורואה במה שצריך להתרחש מושא ידע טרנצנדנטי: "הלוגי אינו קיים, אלא מיושם" ("Das Logische existiert nicht, sondern es gilt").
ההכרה במה שצריך להיות מיושם מעניקה למעשים השיפוטיים את ערך האמת.
מושא הפילוסופיה הוא כל העולם במובן של אידיה שאמורה להתממש, אותה כינה "מדע היקום" (Weltallswissenschaft).
הפילוסופיה כתיאוריה כוללת של כל חיי התרבות מפתחת באופן אובייקטיבי ב"מערכת ערכים" (System der Werte) המתחשבת במצב ההיסטורי של בני האדם.
בכך רצה להתגבר על המוסר הקאנטיאני שערכיו בלתי מותנים, אך רצה לשמור על מובנה הביקורתי של הפילוסופיה הקאנטיאנית, כדי שהפילוסופיה תימנע מליהפך ל"השקפת עולם" (Weltanschauung) המותנית באינטרסים מקריים.
הפילוסופיה של ריקרט הייתה השפעה חשובה על עבודתו של הסוציולוג מקס ובר.
ובר שאל חלק ניכר מהמתודולוגיה של ריקט, כולל מושג ה"טיפוס האידיאלי".
מרטין היידגר התחיל את הקריירה האקדמית שלו כעוזרו של ריקרט, סיים איתו את לימודיו ולאחר מכן כתב הביליטציה שלו בהובלת ריקרט.
בין תלמידיו הנוספים של ריקרט היו ריכרד קרונר ותלמידו הקרוב אמיל לאסק .
הייסטר היא חברה אמריקאית לייצור מלגזות, ציוד הרמה ושינוע.
החברה נוסדה בשנת 1929 בפורטלנד, אורגון, וכיום היא אחת מהיצרניות המובילות בעולם בתחומה, תחת חברת האם Hyster-Yale.
צבעם המאפיין של דגמי הייסטר הוא צהוב.
הייסטר החלה דרכה בשנות ה-20 של המאה ה-20, תחת השם Willamette-Ersted כיצרנית מכונות בתעשיית כריתת העצים בצפון-מערב ארצות הברית.
השם "Hyster" נגזר ככל הנראה ממונח ששימש כורתי עצים בסוף המאה ה-19: כאשר מטען עצים היה מוכן להובלה, חוטב עצים היה צועק "hoist 'er", כלומר "הרם אותו" או "הנף אותו".
מספר שנים לאחר מכן, הומצאו המלגזות הראשונות, והמותג Hyster® צבר במהירות מוניטין של איכות גבוהה.
במשך השנים היו לחברה מוצרים גם לתעשיות אחרות.
עד שנות ה-80 החברה יצרה גם כלים מכניים משלימים בתעשיות העצים, הבנייה (דחיסה וגריסה של חומרי בנייה) וסלילת הדרכים, בעיקר בארצות הברית, אך אלה נסגרו או נמכרו כאשר מותגים אירופיים השתלטו על השוק.
חברת הייסטר נרכשה בשנת 1989 על ידי חברת ההחזקות האמריקאית NACCO Industries, ומנוהלת כיום כחברת בת של חברת Hyster-Yale, ותחתיה ממשיכה לשווק מוצרים תחת שם המותג Hyster.
משרדה הראשי של החברה נמצא בעיר קליבלנד שבמדינת אוהיו בארצות הברית.
החברה מפעילה מספר מפעלי ייצור ברחבי העולם, כאשר אחד המרכזיים הוא בצפון אירלנד.
זהו המפעל הגדול ביותר בבריטניה לייצור מלגזות, אשר מייצר אלפי יחידות בשנה המיוצאות לאירופה, אפריקה והמזרח התיכון.
דגמי המלגזות, ציוד ההרמה וכלי השינוע של הייסטר מיובאים לישראל משנת 1990, על ידי חברת דוד צ'פניק ובניו, הפועלת בתחום יבוא ואחזקה של מותגי ציוד הנדסי.
הייפודיסנט , הוא מושג בסוציולוגיה ובמדעי החברה, המתאר מערכת סיווג גזענית, שבה ילדים הנולדים מאיחוד בין שתי קבוצות סוציו-אקונומיות או אתניות שונות משויכים אוטומטית לקבוצה בעלת הסטטוס הנמוך יותר, לקבוצה המונמכת ביותר מבחינה חברתית.
כלל זה חל גם כאשר אחד ההורים משתייך לקבוצה בעלת הסטטוס הגבוה יותר, וללא קשר לשיעור המוצא מכל אחת מהקבוצות.
בחברות הרואות בגזעים או בקבוצות אתניות או דתיות מסוימות, כדומיננטיות או עליונות, בעוד אחרות נחוות ככפופות או נחותות, זהו כלל חברתית ותרבותי, המשאיר את האדם בקבוצה חברתית תרבותית מונמכת.
בכך הוא מקשה על מוביליות חברתית ועל התקדמות של הפרט בחברה כפרט, ולא מאפשר לו ולחברה להתעלם ממוצאו או דתו.
הביטוי ההפוך לכך הוא היפרדסנט (Hyperdecent), מצב חברתי נדיר יותר, שבה צאצאים לזוגות מעורבים משויכים דווקא לגזע או למוצא הנחשב דומיננטי או עליון.
קיימות גם פרקטיקות מקבילות, פטריליניאליות או מטריליניאליות, אשר מקצות השתייכות למוצא אתני, מעמד חברתי, או השתייכות לדת, לפי השתייכות האב או האם, בהתאמה, ללא קשר למוצא האתני או הדת של ההורה השני.
מערכות אלו קובעות שייכות לקבוצה על סמך מגדר ההורה, ולא על סמך הדומיננטיות החברתית של הקבוצה, ולכן יכולות להיות הייפו-צנטיות או היפר-צנטיות בהתאם למגדר ההורים ולעמדות התרבותיות בהן ההורים חיים (כלומר, חברות פטריארכליות לעומת חברות מטריארכליות ).
דוגמה מובהקת למטריליניאליות קיימת בתרבות היהודית, לדוגמה, ולכן במדינת ישראל, בה אדם שאמו יהודיה ואביו בן דת אחרת ייחשב כיהודי.
לעומת זאת, במדינות מוסלמיות שונות, אדם שאביו מוסלמי ואמו בת דת אחרת, יחשב כמוסלמי.
ההתייחסות למגדר של אחד ההורים, אף אם אינה תמיד מאפשרת השתלבות של הצאצאים, מאפשרת לפחות בחמישים אחוז מהמקרים השתלבות מלאה.
לעומת זאת, הייפודיסנט (hypodecent) – "הנמכה מעמדית", הוא מצב שמקשה על כל הצאצאים של זוגות מעורבים, לעבור מוביליות חברתית, לשפר את מעמדם האישי ולהשתלב באופן מלא, בחברה המחולקת לקבוצות לפי מעמד חברתי.
בחברות הרואות בקבוצות אתניות או בדתות מסוימות כדומיננטיות או עליונות, בעוד אחרות נחוות כפופות או נחותות, הייפודיסנט, "הנמכה מעמדית", מייחס שייכות אוטומטית של ילדים מנישואים מעורבים לקבוצה החברתית הנחותה.
הייפודיסנט היא ניסיון להגביל אוכלוסיות מעורבות, על ידי הגבלת שילוב צאצאיהם בחברה.
בעבר היו אמצעים משפטיים מוגדרים לשם כך בחוקים נגד תערובת של בני אדם , לדוגמה, שאושרו על ידי מדינות שונות בארצות הברית במאות הקודמות.
בעוד שמנהגים, פרקטיקות ומערכות אמונה המדגישות את ערך טוהר המוצא הם כנראה עתיקים כמו האנושות, מעט חברות קודדו אותם באופן שיטתי, או אכפו את תוצאותיהם באופן חוקי.
פרקטיקות נאכפו בקהילות על ידי לחץ חברתי, גם אם לא תמיד על ידי חוקים.
כך היה ביוון הקלאסית – שעשתה הבחנות ברורות בין יוונים לברברים.
לעומת זאת, הרפובליקה הרומית פעלה בדפוס שונה.
בעוד שהיא הייתה התפשטותית, ותוקפנית מבחינה צבאית ותרבותית, היא עודדה באופן פעיל השתלבות ו"רומניזציה": של צאצאי ממלכות החסות.
היא איפשרה שילוב עם אזרחי מדינות הכיבוש, שהיו במעמד חברתי גבוה, איפשרה לבני השטחים הכבושים לעבוד ברומא ולסחור עמה, איפשרה נישואי תערובת של אזרחים רומא עם נשים מקומיות, ואיפשרה לבניהם של אותם אזרחים רומיים לקבל באופן אוטומטי מעמד של אזרח רומא, שהיה מעמד גבוה ומתגמל.
אמנם, הזכות להינשא בנישואי תערובת הייתה שמורה לגברים בלבד, אך זאת מסיבה אחרת: נשים לא נחשבו באותה תקופה ברומא, כאזרחיות עצמאיות בעלות זכות או יכולת להחליט על עצמן.
בעת החדשה, בתקופת סחר העבדים האטלנטי, נחשבו באופן אוטומטי כל צאצאיהם של העבדים, לעבדים בעצמם.
מקרה מפורסם לדוגמה הוא סיפורה של סאלי המינגס .
המינגס עצמה הייתה בת תערובת בהירת עור, מאחר שהייתה בת לבעל עבדים לבן, ואף אמה הייתה בת לבעל עבדים לבן.
למרות צבע עורה הבהיר היא נחשבה שפחה לפי החוק האמריקאי.
היא עבדה באופן פורמלי כ"שפחת בית" בביתו של תומאס ג'פרסון, אף כי יש רבים הסבורים כי בפועל הייתה מאהבת שלו.
היא ילדה מספר ילדים, שלפי מחקרי DNA שבוצעו לצאצאיהם בשנת 1998, היו גם ילדיו של תומאס ג'פרסון.
הם היו בהירי עור לחלוטין אך נחשבו מבחינת החוק ל"צבעוניים" ולעבדים.
מקרה זה ידוע במיוחד, מאחר שכל ילדיה שוחררו.
שניים דרך צו ירושה והאחרים "יצאו ונעלמו" עם רשות ג'פרסון לאחר מותו.
המקרה ידוע עקב ייחודו והיותו יוצא דופן.
אך במקרים רבים אחרים נידונו אנשים, ללא קשר לצבע עורם, למעמד נחות כל חייהם, מבלי יכולת לשנות את מעמדם.
המושג "הייפודיסנט" הוא יחסית מודרני, ונטבע במקור בהקשר האמריקאי, כדי לתאר את שיטת הסיווג הגזעית שיושמה בעיקר על אנשים ממוצא מעורב – צאצאים שהוריהם היו ממוצא אירופאי מעורב עם מוצא אפריקאי.
בחברה שהייתה מבוססת על הפרדה גזעית ועבדות, כלל זה הבטיח שצאצאי איחודים בין לבנים לשחורים יסווגו תמיד כ"שחורים", ובכך יירשו את מעמדם הנמוך של הוריהם השחורים, ואף את מעמד העבדות במקרים של אימהות משועבדות (לפי הכלל הלטיני partus sequitur ventrem – "הוולד הולך אחר הרחם").
הדוגמה הבולטת ביותר להייפודיסנט בארצות הברית היא כלל הטיפה האחת (One-drop rule) .
על פי כלל זה, כל אדם שלו "טיפה אחת" של דם אפריקאי (כלומר, אב קדמון אחד ממוצא אפריקאי), נחשב "שחור", ללא קשר לשיעור המדויק של מוצאו הגזעי או למראהו החיצוני.
כלל זה יושם בחוק במדינות רבות בארצות הברית בתחילת המאה ה-20, ושימש לביסוס ההפרדה הגזעית ולמניעת התבוללות של "גזעים" שונים, ובפרט כדי להגביל את זכויותיהם של אנשים ממוצא אפריקאי.
בתחילת שנות ה-40, מתוך שלושים המדינות בארצות הברית, שהיו להן חוקים נגד "עירוב בין גזעים", שבע מדינות (אלבמה, אריזונה, ג'ורג'יה, מונטנה, אוקלהומה, טקסס ווירג'יניה) אימצו את כלל הטיפה האחת בנוגע לנישואים בין גזעים.
זה היה חלק מהקשחה חברתית מתמשכת של קווי גזע לאחר תחילת המאה, כאשר מדינות הדרום הטילו הפרדה חוקית ושללו את זכות הבחירה של אנשים ממוצא אפרו-אמריקאים.
גם במדינות שבהן לא נחקק "כלל הטיפה האחת" במתכונתו הרשמית, נאסרו נישואי תערובת.
לדוגמה, במדינת יוטה, נאסרו על פי חוק נישואים מעורבים בין בני זוג שאחד מהם "לבן", לבין כל מי שנחשב לשחור, מולאטי, קוואדרון (רבע שחור), אוקטורון (שמינית שחור), מונגולי או בן "הגזע המלאי (הכוונה בחוק היא לפיליפינים).
החוק בוטל רק בשנת 1963. רק בשנת 1967, בפסק דין לאבינג נגד וירג'יניה של בית המשפט העליון אמריקאי, בוטלה סמכותן של מדינות הדרום בארצות הברית, לאסור נישואים מעורבים.
דוגמה ידועה מהמאה העשרים ואחת, היא בנשיא ארצות הברית לשעבר ברק אובמה.
הוא נחשב לנשיא "שחור", אף שמבחינה מעשית הוא "לבן" בדיוק כפי שהוא "שחור", מאחר שאמו לבנה ואביו שחור.
הייפודיסנט אינו מוגבל רק להקשר האמריקאי או ליחסי שחורים-לבנים.
ניתן למצוא דוגמאות לתופעות דומות בחברות אחרות שבהן קיימת היררכיה חברתית וגזעית נוקשה.
לדוגמה, במערכות קאסטות מסוימות, ילדים של זוגות מעורבים משויכים לקאסטה הנמוכה מבין השתיים.
יש להבדיל בין הייפודיסנט לבין המונח "כמות דם" (Blood Quantum).
בעוד ש"כמות דם" מתייחס לשיעור המדויק של מוצא מאושר (לדוגמה: "רבע אינדיאני" או "חצי לבן"), הייפודיסנט מתעלם מפרופורציות אלו וקובע שיוך גזעי על בסיס קיומו של כל מוצא מ"קבוצה נחותה", אפילו בכמות מינימלית ביותר.
כלל "כמות הדם" שימש, למשל, על ידי ממשלת ארצות הברית כדי לקבוע זהות שבטית בקרב ילידים אמריקאים (אינדיאנים), במקום שיטות זיהוי מסורתיות המבוססות על קשרי משפחה וקהילה והשתייכות ממשית אליהן.
היו מקרים בהם ההייפודיסנט השפיע על החברה באופן משמעותי.
הגבלת ניידות חברתית: מניעה מאנשים ממוצא מעורב ליהנות מהטבות וזכויות שניתנו לקבוצה ה"גבוהה" יותר.
הגדרת זהות כפויה: כפייה של זהות גזעית מסוימת על יחידים, ללא קשר לתפיסתם העצמית או למורשתם המלאה.
שימור היררכיות: שימור של היררכיות בחברה על בסיס אתני או דתי, ובכך שמירה על "טוהר הגזע" (המדומה) או הדת, של הקבוצה הדומיננטית, גפ במחיר שלהגדלת אוכלוסיית הקבוצה המדוכאת.
אף על פי שהייפודיסנט אינו מעוגן בחוקים מפורשים בארצות הברית, השפעותיו הסוציולוגיות עדיין ניכרות באופן שבו החברה תופסת ומסווגת אנשים ממוצא מעורב.
הַייקוּ (ביפנית: 俳句) היא צורת שירה קצרה, שמקורה ביפן המסורתית.
שירי הייקו עוסקים בדרך כלל ברגע כלשהו בהווה שהמשורר מתבונן בו ומתאר אותו באופן אובייקטיבי ומיידי ככל האפשר.
מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 ועד היום ההייקו זוכה לפופולריות מחודשת בכל רחבי העולם.
שיר הייקו יפני טיפוסי מורכב משלוש יחידות משמעות (ניתן לכנות אותן - משפטי שיר) שבהן יש בדרך כלל 17 הברות בסך הכל: ביחידה הראשונה חמש הברות, בשנייה שבע, ובשלישית שוב חמש.
עקרונית ניתן גם לחרוג מהמספרים האלה, ובשירים רבים אחת היחידות ארוכה יותר - למשל שש הברות במקום חמש, או שמונה במקום שבע.
ביפנית שירי הייקו נכתבים תמיד בשורה אחת ללא הפרדה בין היחידות או סימני פיסוק כלשהם.
בשפות מערביות, וגם בעברית, נהוג לחלק את השיר לשלוש שורות נפרדות.
מאפיין טיפוסי נוסף של הייקו הוא "מילת עונה", שנקראת ביפנית (季語, בתעתיק עברי - "קיגו").
מילה זו מסמלת את עונת השנה שבה מתרחש השיר, והעונה עצמה לרוב לא מצוינת במפורש.
קיימות מילות עונה רבות, ורובן הן תופעות טבע או מנהגים תרבותיים יפניים שמזוהים עם תקופה מסוימת בשנה, למשל פריחת הדובדבן באביב.
המילים מחולקות לחמש קבוצות: אביב, קיץ, סתיו, חורף, ותחילת השנה החדשה (השבועיים הראשונים בשנה).
כמו במקרה של מספר ההברות, גם מהמוסכמה הזאת ניתן לחרוג, וקיימים שירים רבים שאין בהם מילת עונה כלל.
כללים בסיסיים אלה מבוססים על אופי השפה היפנית ועל השירה היפנית הקלאסית - ואקה.
הכללים לא תמיד מתאימים לשפות אחרות, ולכן כאשר כותבים הייקו בשפה אחרת יש נטייה לשמור רק על חלק מהכללים, אם בחלוקה שרירותית ליחידות (5, 7, 5), שימוש במשקל כלשהו או שמירה על קיצור ו"אווירת" הייקו.
גם כאשר מעבירים הייקו לשפה מערבית, המתרגם בדרך כלל בוחר לוותר על המשקל המקורי על מנת לשמור את המשמעות וקילוח השיר.
בתרגומים הראשונים של הייקו לשפה העברית, המתרגמים נטו לעיתים להשתמש בחריזה כתחליף למשקל.
בגלל הקיצור והחסכנות במילים, הנושא של שיר הייקו עשוי להשמע סתמי ומובן מאליו בקריאה ראשונה, אולם כאשר מתעמקים בשיר אפשר לגלות תובנה מעניינת או מסר רוחני.
אחת ההשפעות המרכזיות על ההייקו הוא זן בודהיזם, זרם של הבודהיזם שהתפתח בסין ובהמשך הגיע ליפן והשפיע מאוד על התרבות היפנית.
להלן דוגמה להייקו מפורסם מאת באשו:
הצפרדע היא קיגו (מילת עונה) לעונת האביב.
על פי אחת הפרשנויות, הייקו זה חובר על ידי באשו כאשר נשאל לגבי מצב תודעתו על ידי מורו למדיטצית זן.
הבריכה מסמלת את מצב התודעה השליו שבו הוא היה, והצפרדע מסמלת את שאלתו של מורהו, שהפריעה לו.
מקור ההייקו בשירת הטנקה שכללה שתי שורות נוספות בנות שבע יחידות.
לטנקה ולהייקו קדמה שירת הרנגה, שהיא למעשה קבוצת שירי טנקה שמתכתבות אלה עם אלה.
קיימת גם מסורת של הייקו היתולי, המכונה סנריו.
המשוררים המסורתיים הידועים של ההייקו הם באשו, איסה, יוסה בוסון ושיקי.
בטים מוצ'ו פרסם בשנת 1991 ספר ראשון של שירי הייקו באלבנית.
המשוררת הקטלאנית דולוס מיקל פרסמה אוסף שיר הייקו בשנת 1999.
לצד ההייקו המסורתי קיים זרם חשוב נוסף שנקרא "הייקו במקצב חופשי" (自由律俳句).
ההייקו החופשי ביטל את כל כללי הצורה והתוכן המסורתיים לטובת ביטוי חופשי לגמרי של מחשבות ורגשות ברוח ההייקו.
בשירים כאלה לא קיים המבנה בן שלוש היחידות, ומספר ההברות בהם הוא לרוב שרירותי, לפי הצורך.
מילות עונה קיימות בהייקו החופשי רק כאופציה ולא ככלל.
המשורר הידוע ביותר בזרם זה הוא סנטוקה (Santōka Taneda, 種田山頭火).
השיר הבא הוא דוגמה טיפוסית לכתיבה של סנטוקה ולהייקו החופשי בכלל:
מה זה, אפילו כובע הקש שלי התחיל לדלוף
בדוגמה זו אפשר לראות כמה מאפיינים של ההייקו החופשי:
השיר הוא משפט אחד רצוף שלא ניתן לחלוקה הגיונית ליחידות קטנות יותר.
מספר ההברות שרירותי, לפי אורכו של המשפט.
בשיר לא קיימת מילת עונה.
עם זאת, השיר כן תואם את רוח ההייקו בכך שהוא מתאר רגע בהווה ומתייחס לתופעת טבע כלשהי - במקרה זה השיר רומז לגשם חזק.
"לאן נעלמו הקולות", שירי הייקו וסיפורי זן בתרגום יואל הופמן, הוצאת מסדה
"אומרי שיר על סף מוות", שירי מוות בתרגום יואל הופמן
"יום השנה לסלט", מאצ'י טאווארה, בתרגום יעקב רז (שירי טנקה מודרניים של משוררת יפנית צעירה בת זמננו)
"זה זה", ליאת קפלן ותמיר להב רדלמסר
"הדרך הצרה לאוקו", יומן המסע האחרון של המשורר מצואו באשו, המשובץ בהייקו; בתרגומו של יעקב רז, הוצאת חרגול
"כותונת אחת, קערה אחת: שירת הזן של ריוקן", בתרגום גבריאלה אלישע, הוצאת אלישׂר, 1984 (מאנגלית)
"פלופ; על שירת ההייקו" בתוך אמיר אור, "שיחה; מאמרים נבחרים" הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015
היירם בינגהאם השלישי היה חוקר ופוליטיקאי אמריקאי, בעת היותו מרצה באוניברסיטת ייל, הוביל משלחות מחקר לעיר האינקה מאצ'ו פיצ'ו.
שימש כמושל קונטיקט שבארצות הברית וכיהן כנציג המדינה בסנאט האמריקאי.
בינגהאם נולד בשנת 1875 בהונולולו, הוואי.
הוא היה בן למשפחת מיסיונרים, וסבו, אשר על שמו הוא נקרא, היה איש הדת הנוצרי הראשון אשר הגיע לממלכת הוואי במטרה להמיר את דתם של תושביה.
את שנותיו הראשונות העביר בינגהם בהוואי, ובהגיעו לגיל 17 עבר ללמוד בבית ספר תיכון במדינת מסצ'וסטס, שם השלים את לימודיו בשנת 1894. בשנים שלאחר מכן השקיע את זמנו ברכישת השכלה גבוהה וקיבל את תאריו האקדמיים מאוניברסיטת ברקלי בקליפורניה (1900), ומהרווארד אשר במסצ'וסטס (1905).
עם סיום לימודיו החל לעבוד כמרצה להיסטוריה ופוליטיקה באוניברסיטת הרווארד, ולאחר מכן שימש כמרצה באוניברסיטת פרינסטון ועוזר לוודרו וילסון, שעתיד היה להפוך לנשיא ארצות הברית.
בשנת 1907 התקבל לעבודה באוניברסיטת ייל כמרצה להיסטוריה דרום-אמריקאית.
את מאצ'ו פיצ'ו גילה בינגהאם במהלך כהונתו כמרצה ולאחר מכן כפרופסור בייל.
ב-1908 הוא שימש כנציג ארצות הברית בקונגרס הפאן-אמריקני הראשון למדע בסנטיאגו דה צ'ילה, צ'ילה.
בשובו לארצות הברית עבר דרך פרו, שם ערך לו בכיר מקומי סיור באולאנטאיטאמבו, עיר מהתקופה הפרה-קולומביאנית.
הסיור הותיר את בינגהאם נסער מהמחשבה על מציאת ערים לא ידועות של האינקה, ובשנת 1911 הוא חזר לפרו בראש משלחת ארכאולוגית מטעם האוניברסיטה.
ב-24 ביולי הוא שכר את שירותיו של מסטיסו מקומי, אשר הוביל אותו למיקומה של מאצ'ו פיצ'ו, עיר שלא הייתה ידועה עד אותה העת, פרט למקומיים שגרו בקרבתה.
לאחר גילוי העיר חזר בינגהאם להרי האנדים עוד פעמיים, בשנת 1912 ובשנת 1915, כשאת משלחותיו מממנות אוניברסיטת ייל וחברת נשיונל ג'יאוגרפיק.
במהלך השנים ששהה בפרו, הצליח בינגהאם ליצור קשרים טובים עם פקידי ממשל פרואנים בכירים.
קשרים אלו סייעו לבינגהאם כשרצה להשיג אישורים ממשלתיים שונים, לטפל במהירות בעבודת ניירת בירוקרטית, ובהשגת היתרים לנוע ברחבי המדינה ולקחת בהשאלה עתיקות.
כאשר סיים את פעילותו בפרו וחזר לייל, בינגהאם לקח עמו אוסף של כ-5,000 פריטים.
הבעלות על פריטים אלו עדיין נתונה במחלוקת בין אוניברסיטת ייל וממשלת פרו.
לאחר תום מסעותיו, התגייס בינגהאם למשמר הלאומי של מדינת קונטיקט, ובשנת 1916 קיבל את דרגת הקפטן (סרן).
הוא הוכשר כטייס ושימש כראש בתי הספר לטיס הצבאיים של ארצות הברית.
בשירותו בצבא ארצות הברית הגיע לדרגת לוטננט קולונל (סגן-אלוף).
בשנת 1922 נבחר בינגהאם לתפקיד סגן מושל מדינת קונטיקט, תפקיד אותו מילא עד שנת 1924, השנה בה נבחר לתפקיד מושל המדינה.
ב-16 בדצמבר של אותה השנה נבחר בינגהאם כנציג המפלגה הרפובליקנית לסנאט, לאחר שקודמו בתפקיד התאבד.
הוא שירת במשרת הסנאטור עד שנת 1933, אז ניסה להיבחר בשנית, אך נכשל.
במהלך כהונתו כסנאטור שימש בראשן של כמה ועדות סנאט.
היה חבר במסדר הבונים החופשיים בלשכת "חירם" מספר 1 בקונטיקט.
בינגהאם נפטר ב-6 ביוני 1956 בביתו אשר בוושינגטון הבירה.
בנו היירם בינגהאם הרביעי, היה דיפלומט אמריקאי ששירת כסגן הקונסול האמריקאי במרסיי שבצרפת, בשנותיה הראשונות של מלחמת העולם השנייה וסייע לרשת ההצלה בראשות חסיד אומות העולם וריאן פריי, ובנו השני, ג'ונתן ברוסטר בינגהאם, שימש כנציג המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית.
יש הטוענים כי חייו של בינגהאם כחוקר וכפרופסור שימשו בסיס לדמותו של אינדיאנה ג'ונס בסדרת הסרטים הנושאים את אותו השם.
סר היירם (חירם) סטיוונס מקסים היה ממציא ומהנדס אמריקני-בריטי הידוע בהמצאת המקלע האוטומטי האמיתי הראשון.
מקסים היה ממציאו של מקלע מקסים ב-1884, מכונת הירייה האוטומטית הניידת הראשונה.
כמו כן המציא את מלכודת העכברים, אבק שרפה נטול עשן, סוג של רובה אוויר ועשה ניסויים בכלי טיס ממונעים.
בעקבות המצאותיו בתחום חוטי הלהט בנורה החשמלית היה מעורב במספר סכסוכים אודות פטנטים עם תומאס אלווה אדיסון.
מקסים נולד בסנגרוויל, מיין, וקיבל חינוך בסיסי בלבד תוך כדי עבודה בחוותו של אביו.
כשהיה בן 14 החל לעבוד אצל בונה כרכרות, ב-1864 החל לעבוד בחברת הנדסה של דודו ושם המציא את הפטנט הראשון שלו ב-1866. ב-1868 החל לעבוד בחברה לברזל וספנות שם המציא מספר רב של המצאות, ב-1878 החל את עבודתו בחברת התאורה החשמלית הראשונה בארצות הברית.
ב-1880 היגר לאנגליה וקיבל אזרחות בריטית.
מקסים הקים חברה לייצור כלי נשק בקרייפורד, קנט שם ייצר את המקלע שפיתח, החברה נקנתה מאוחר יותר על ידי תאגיד ויקרס ב-1896 ושינתה את שמה ל"ויקרס, בנו ומקסים".
גרסתם המשופרת למקלע זכתה לשם מקלע ויקרס והפכה למקלע הסטנדרטי בצבא הבריטי לשנים רבות, גרסאות של מקלע מקסים שימשו בכל הצבאות במלחמת העולם הראשונה.
למקסים הוענק תואר אבירות על ידי המלכה ויקטוריה ב-1901 על המצאותיו.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 ערך מקסים ניסויים בכלי טיס ממונעים.
לטענת מספר חוקרים של ההיסטוריה של התעופה מקסים היה האדם הראשון להתרומם לאוויר בעזרת כלי ממונע.
בעזרת הון שצבר ממכירות מכונת היריה הקרויה על שמו, פנה מקסים לבנות מכונה מעופפת מנועית.
ב-31 ביולי 1894, עמדה על פסי ברזל מיוחדים מכונה עצומה, בעלת שני מנועי קיטור שפעלו בהספק של 180 כוחות סוס כל אחד, אשר הניעו שני מדחפים באורך של כ-5.4 מטרים כל אחד, ובמשקל כולל של שלוש טונות.
מקסים ניצב בתא המכונה יחד עם הנווט והמכונאי כאשר האחרון הפעיל את המנועים בהוראתו של מקסים.
לאחר האצה על המסילה, התרומם מטוסו של מקסים ונעצר בגובה של כ-22 ס"מ במסילה עליונה.
להפתעת מקסים, אשר לא קיווה כי המכונה תתרומם כבר בניסוי הראשון, המטוס עקר את המסילה והצליח להתרומם לאוויר לגובה של כמעט מטר - שלוש רגל, לכ-15 שניות, עד שמקסים המבוהל כיבה את המנועים.
מטוסו נפל ארצה והתרסק וגרם לפציעת ראש לאחד משלושת הטייסים.
מקסים חזר ותיקן את מטוסו והוכיח שוב כי מכונה כבדה מהאוויר יכולה להתרומם ולעוף, אך עד אז כבר בנו האחים רייט את מטוסם הראשון.
בנוסף לכך השתמש מקסים במטוסו בכנפיים אותם כינה Aeroplanes (בתרגום חופשי: "מישורים אוויריים"), וכך היה הראשון לטבוע את המילה המוכרת "מטוס" באנגלית.
אחיו הדסון מקסים היה ממציא צבאי אף הוא והתמחה בחומרי נפץ.
בנו, היירם פירסי מקסים הלך בעקבות אביו ודודו ונעשה מהנדס מכונות ומעצב נשק, הוא ידוע בעיקר בשל נסיונותיו ברדיו וכמייסדה של "אגודת חובבי הרדיו האמריקאית" (American Radio Relay League).
הייקה דרקסלר היא אתלטית עבר ממזרח גרמניה וגרמניה.
היא פעמיים אלופה אולימפית (ברצלונה 1992 וסידני 2000), פעמיים אלופת עולם (הלסינקי 1983 ושטוטגרט 1993) ושיאנית עולם בקפיצה לרוחק.
היא שיאנית העולם הנוכחית (נכון ל-2024) בקפיצה לרוחק באולם (7.37 מטר), שיא שלא נשבר מאז 1988. התמחתה גם בריצות קצרות ונחשבת לאחת מהקופצות למרחק הטובות בכל הזמנים.
דרקסלר נולדה בעיר גרה שבגרמניה המזרחית בשם הייקה גבריאלה דאוטה.
נישאה לאנדראס דרקסלר ולזוג נולד ב-1989 בן.
כיום חיה בקרלסרוהה יחד עם בן זוגה האתלט הצרפתי אלאן בלונדל.
באולימפיאדת סיאול (1988) זכתה במדליית כסף בקפיצה למרחק ובשתי מדליות ארד בריצות ל-100 ול-200 מטר.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכתה במדליית זהב בקפיצה למרחק.
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה במדליית זהב בקפיצה למרחק.
בהיותה בת 18, זכתה במדליית זהב בקפיצה לרוחק באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי ב-1983.
מדליית כסף ב-1987 בריצת 100 מטר ומדליית ארד בקפיצה למרחק.
מדליית כסף ב-1991 בקפיצה למרחק ומדליית ארד בריצת שליחות 4x100 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט ב-1993 זכתה במדליית הזהב בקפיצה לרוחק.
היא מחזיקה בשיא העולם (2017) בקפיצה למרחק באולם בתוצאה 7.37 מטר.
היא התחרתה גם בקרב שבע והישג השיא שלה הוא 6,741 נקודות.
על הקריירה המפוארת של דרקסלר מעיבה העובדה כי עד 1990, עת התמוטט המשטר הקומוניסטי במזרח גרמניה, היא הייתה חלק מתוכנית האתלטיקה המזרח גרמנית, שהיום ידוע כי נעשה בה שימוש קבוע בחומרים אסורים ואשר הביאה לקביעת השגי שיא על ידי האתלטיות המזרח גרמניות שחלקם לא נשברו עד היום.
מאידך, חלק גדול מהשגי השיא של דרקסלר הושגו בשנות ה-90 ויש להניח כי הושגו בצורה כשרה.
היירון השני היה טיראן סירקוסאי מ-270 לפנה"ס ועד 215 לפנה"ס.
היירון, בנו הלא-חוקי של אציל סירקוסאי בשם היירוקלס, אשר טען כי הוא נצר לגלון, היה מצביא לשעבר בשירותו של פירוס מלך אפירוס ודמות חשובה במלחמה הפונית הראשונה.
עם עזיבת פירוס את סיציליה (275 לפנה"ס), נבחר היירון על ידי הצבא והאזרחים של סירקוסאי למפקד הצבא.
הוא ביסס את מעמדו על ידי נישואיו לבתו של לפטינס (Leptines), מחשובי האזרחים.
באותו זמן לכדו הממרטינים (קבוצת שכירי חרב מקמפניה, שנתמכו על ידי אגתוקלס) את מצודת מסאנה וממנה הציקו לסיראקוסאים.
הם הובסו בסופו של דבר על ידי היירון בקרב סדור ליד מילאי, ואלמלא התערבות קרתגית הייתה העיר נופלת לידיו.
כהכרת טובה מינוהו בני עירו לטיראן (270 לפנה"ס).
ב-264 לפנה"ס הוא שב ותקף את מסאנה, ובצר להם ביקשו הממרטינים את עזרת הרומאים.
היירון חבר מיד למצביא הקרתגי חנון, אשר נחת זמן קצר לפני כן בסיציליה, אך הובס על ידי הקונסול אפיוס קלאודיוס קאודקס ונסוג לסירקוסאי.
ב-263 לפנה"ס הוא נאלץ בלחץ הצבא הרומאי לחתום על ברית עם רומא, לפיה נמסרה לו השליטה על החלק הדרום-מזרחי של סיציליה ועל חופה המזרחי עד טאורומניום.
מזמן זה ועד מותו ב-215 לפנה"ס הוא שמר אמונים לרומאים, ובמהלך המלחמות הפוניות סייע להם לעיתים מזומנות בחיילים ובאספקה.
הוא החזיק צי מלחמתי חזק למטרות הגנה, והעסיק את בן עירו המפורסם ארכימדס בבניית אותן מכונות, אשר מילאו לימים תפקיד חשוב במצור שהטילו הרומאים על סירקוסאי.
בתקופת שלטונו פרחה העיר ונחשבה לאחת הערים העשירות והמשגשגות בעת העתיקה כולה.
היירון הראשון בן דאינומנס היה טיראן סירקוסאי מ-478 עד 467 לפנה"ס.
היירון עלה לשלטון בסיראקוסאי אחרי אחיו גלון, לאחר שרקם קשר נגד אח שלישי בשם פוליזלוס.
במהלך תקופת שלטונו התעצמה סירקוסאי במידה רבה.
הוא העביר את תושבי נאקסוס וקטאנה אל לאונטיני, הושיב בקטאנה דורים ושינה את שמה לאייטנה.
היירון כרת ברית עם אקרגס (אגריגנטום), וסייע ללוקרים במלחמתם נגד אנאקסילאוס טיראן רגיון (רגיום).
הישגו החשוב ביותר היה ניצחונו על האטרוסקים בקרב קומאי (474 לפנה"ס), ניצחון שהציל את היוונים יושבי קמפניה משלטון אטרוסקי.
קסדת ברונזה, השמורה כיום במוזיאון הבריטי ועליה כתובת המנציחה את האירוע, הוקדשה על ידו באולימפיה.
היירון היה טיראן חשדן ועריץ ויחד עם זאת פטרון של סופרים ואנשי רוח.
המשוררים סימונידס, פינדארוס, בקכילידס, אייסכילוס ואפיכארמוס היו מבאי חצרו, כמו גם הפילוסוף קסנופאנס.
הוא השתתף בתחרויות האתלטיקה במשחקים הפאן-הלניים, וזכה פעמים אחדות בתחרויות רכיבה על סוס ומרוץ מרכבות.
על ניצחונו הראשון במרוץ מרכבות, בדלפי ב-470 לפנה"ס, כותב פינדארוס באודה הפיתית הראשונה שלו.
שנתיים אחר כך, בתחרויות באולימפיה, זכה בהשגו הגדול ביותר, אותו מהלל בקכילידס באודת הניצחון השלישית שלו.
אודות נוספות המוקדשות להיירון הן האודה האולימפית הראשונה והאודות הפיתיות השנייה והשלישית של פינדארוס, וכן אודות הניצחון הרביעית והחמישית של בקכילידס.
הוא מת בקטאנה-אייטנה ב-467 לפנה"ס ונקבר בה, אך קברו נהרס לאחר זמן בידי תושביה הראשונים של קטאנה ששבו לעירם.
שלטון הטיראניה בסירקוסאי נמשך כשנה אחת בלבד לאחר מותו.
היירם "הארי" בינגהאם הרביעי היה דיפלומט אמריקאי ששירת כסגן הקונסול האמריקאי במרסיי שבצרפת, בשנותיה הראשונות של מלחמת העולם השנייה.
בניגוד להוראת הממונים עליו במחלקת המדינה ובשירות החוץ, הוא סייע לרשת ההצלה בראשות חסיד אומות העולם וריאן פריי, בעיקר באמצעות הנפקת אשרות למספר רב של יהודים ואינטלקטואלים נרדפי המשטר הגרמני, כדי לעזור להם להימלט מציפורני הנאצים.
ההיקף המדויק של תפקידו של בינגהאם בהצלה שנוי במחלוקת.
האם היה שותף של ממש לרשת ההצלה של פריי, או שרק אהד אותה וסייע לה מהצד?
נוסף על עובדות מעשיו בצרפת, גלשה המחלוקת גם להיבטים מפוקפקים באישיותו של בינגהאם עצמו, דבר שמטבע הדברים הלהיט את הוויכוח הציבורי בעניינו.
בינגהאם נולד למשפחה מיוחסת מהחוף המזרחי של ארצות הברית.
הוא היה השני משבעת בניהם של היירם בינגהאם השלישי, מי שהיה מושל קונטיקט, סנאטור וארכאולוג ידוע, ואלפרדה מיטשל, יורשת חברת התכשיטים טיפאני.
סבו ואבי סבו (היירם בינגהאם השני והראשון), היו ראשוני השליחים המיסיונרים לממלכת הוואי.
בילדותו התגורר באחוזה בניו הייבן, קונטיקט.
אביו עבד כמרצה באוניברסיטת ייל הסמוכה והמשפחה התקיימה ברווחה על קצבתה של אמו מההון המשפחתי.
את ימי הקיץ נהגו לבלות בבית סבו, אלפרד מיטשל בסיילם, קונטיקט.
כיאה למעמדם, למד בינגהאם הצעיר בבית הספר גרוטון היוקרתי ולאחר מכן בייל.
את לימודיו בייל סיים ב-1925.
בינגהאם עבד כמזכיר אזרחי בשגרירות ארצות הברית בעיר קובה שביפן.
במקביל עבד שם כמורה במשרה חלקית.
לאחר מסעות להודו ולמצרים הוא שב לארצות הברית ולמד משפטים באוניברסיטת הרווארד.
עם סיום התואר עמד בהצלחה בבחינות הכניסה לשירות החוץ של ארצות הברית, בציון השלישי בטיבו מבין בני המחזור.
עם הצטרפותו לשירות החוץ הוא הוצב בבייג'ינג שבסין, שם שהה עד לראשית המהפכה הקומוניסטית.
מסעותיו באסיה עוררו את עניינו בפילוסופיה ובדת של המזרח.
הניסיון ליישב את אלה עם הדוקטרינה הנוצרית של משפחתו האדוקה זה דורות תפס מקום מרכזי בשארית חייו.
הוא נשלח לוורשה שבפולין ושם חלק דירה עם הדיפלומט צ'ארלס יוסט, לימים שגריר ארצות הברית לאו"ם.
בינגהאם היה הסנדק של בתו של יוסט, פליסיטי.
ב-1934 הוא הוצב בלונדון, כמזכיר שלישי בשגרירות האמריקנית.
שם פגש את רוז לוטון מוריסון מג'ורג'יה ואף ליווה אותה לארמון בקינגהאם, למפגש עם המלך.
רוז הייתה לאשתו של בינגהאם ונולדו להם אחד עשר ילדים.
הם היו נשואים חמישים ושלוש שנים (עד מותו של בינגהאם ב-1988) וזכו לראות למעלה מ-40 נכדים ונינים.
ב-1939 מונה בינגהאם לסגן הקונסול בקונסוליה האמריקנית במרסיי.
הוא וסגן נוסף, בשם מיילס סטאנדיש, היו אחראים על הנפקת אשרות כניסה לארצות הברית.
כאשר פלשו כוחות גרמניה הנאצית לצרפת באביב 1940 וכבשוה, הם השתלטו בעצמם על חלקה הצפוני של המדינה והותירו את חלקה הדרומי בידי ממשלת בובות, הלא היא צרפת של וישי.
לממשלה זו לא היו הרצון או היכולת להגן על היהודים שבשטחה, או על נתינים גרמנים שברחו אליה קודם הכיבוש, והיו מבוקשים על ידי הנאצים.
מטבע הדברים ביקשו אלה שחייהם בסכנה להימלט מצרפת, אך לשם כך היו זקוקים למדינה שתהיה מוכנה לקבל אותם.
לחץ רב הופעל על ארצות הברית, בין השאר, להנפיק אשרות כניסה לנמלטים, כדי להצילם.
בפני מחלקת המדינה האמריקאית עמדו גם שיקולים אחרים: אנשיה היו מעוניינים להגביל ככל האפשר את ההגירה לארצות הברית, כמו גם לשמור על יחסים טובים עם ממשלת וישי.
מסיבות אלו הורתה מחלקת המדינה לפקידיה, ובינגהאם ביניהם, שלא לסייע למאמצי ההצלה על ידי הנפקת האשרות המבוקשות.
למרות ההוראה מלמעלה, שיתף בינגהאם פעולה עם רשת ההצלה שניהל העיתונאי וריאן פריי, יחד עם ד"ר פרנק בון ואחרים.
רשת זו הצילה יהודים רבים, בעיקר על ידי הברחתם לפורטוגל, משם יכלו להפליג לחוף מבטחים בארצות הברית.
עיקר תרומתו של בינגהאם למאמץ הייתה בהנפקת אשרות, אולם הוא לא הסתפק בכך.
הוא התערב לטובת פריי אצל השלטונות, תוך כדי שימוש לא מוסמך בפריבילגיות הדיפלומטיות שלו.
הוא סייע לפויכטוונגר להימלט ממחנה נאצי שבו הוחזק והחביא אותו בדירתו (שנהנתה מחסינות דיפלומטית מפני חיפוש) עד שהומצאו המסמכים הדרושים להבריחו מעבר לגבול.
גם היינריך וגולו מאן עברו את הגבול יחד עם פויכטוונגר.
תומאס מאן כתב לבינגהאם ב-27 באוקטובר 1940 והודה לו על "טוב לבו יוצא הדופן ועזרה שאין לה שיעור" בהצלת בני משפחתו.
על מנת לעזור לפליטים לעבור את הגבול לא היה די באשרות הכניסה, שכן לרבים מהם לא היה דרכון, מכורח נסיבות בריחתם מארצות מוצאם והתהפוכות המדיניות של הזמן.
כדי להתגבר על מכשול זה, הנפיק בינגהאם לחלק מהניצולים לא רק אשרה, אלא גם תצהיר חתום על ידו "במקום דרכון" המאשר את זהותם.
תצהירים כאלה, הקרויים גם "דרכון ננסן", אפשרו למי שאיבדו את אזרחותם ודרכונם לעבור גבולות.
ב-26 באפריל 1941 העבירה מחלקת המדינה האמריקאית את בינגהאם מתפקידו בצרפת.
ההעברה נמסרה במברק לקונסול מאת מזכיר המדינה קורדל הול, שציין בפירוש ש"העברה זו לא נעשתה לבקשתו או לנוחיותו" של בינגהאם.
הרקע להעברה היה ההפרה המתמשכת של מדיניות מחלקת המדינה בעניין האשרות והסיוע לפריי.
מברק מוקדם יותר, ששלח הול ב-18 בספטמבר 1940 למרסיי, הבהיר שאין לעודד את פעולותיהם של פריי ובון על מנת שלא לסכן את "יחסי הידידות" בין המדינות.
לאחר שעזב את צרפת נשלח בינגהאם לליסבון ואחר כך לארגנטינה.
עד תום הקריירה הדיפלומטית שלו הוא לא קודם יותר בדרגה.
בסתו 1941 הגיע בינגהאם לבואנוס איירס.
בעודו שם הוא השתכנע שזהב נאצי הובא לארגנטינה בצוללות ושהנאצים נעזרים בפעולותיהם בארגנטינה לא רק בממשלה המקומית ובזו של פרו אלא גם בממשלת ארצות הברית.
הוא שלח לממונים עליו תזכירים בנושא, אך אלו לא זכו להתייחסות.
ב-1946 ביקש בינגהאם ממחלקת המדינה להעביר אותו חזרה לוושינגטון או לקונטיקט.
לטענת משפחת בינגהאם המניע שלו להגשת הבקשה היה הרצון לחקור את המעורבות האמריקנית בפעילות הנאצית בגרמניה ובמקלט שמצאו נאצים שם (פעילות שלא הייתה לגמרי פרי דמיונו).
אולם הגרסה הרשמית של מחלקת המדינה הייתה שהטיפול ב-11 ילדים הקשה עליו את החיים הדיפלומטיים בחוץ לארץ ולכן ביקש לחזור הביתה.
על כל פנים בקשתו של בינגהאם נדחתה ובמקום העברה לוושינגטון הוצע לו תפקיד בהוואנה שבקובה.
הוא דחה הצעה זו, שכן קובה לא הייתה אז יותר מ"שלולית", והתפטר מתפקידו.
לאחר פרישתו חזר בינגהאם לביתו בסיילם, קונטיקט, שם התגורר בארבעת העשורים הנותרים של חייו, עד מותו ב-1988. הוא לא פתח בקריירה אחרת לאחר התפטרותו (אחייניתו לוקרישה כתבה שהיא "אף פעם לא [הייתה] בטוחה מה הוא עשה עם הזמן שלו").
כתוצאה מהסתבכות כלכלית מסתורית הוא איבד סכום עתק של 100,000 דולר לאישה שהונתה אותו, אישה שלפי גרסת המשפחה הוא פגש ברכבת לאחר שובו לארצות הברית, אך לפי גרסה אחרת הייתה מאהבת שלו עוד בצרפת.
בשנותיו המאוחרות התדרדר בינגהאם לרעיונות ואמונות שלא כיבדו את נעוריו.
הוא היה משוכנע שתשעה אנשים, ראשי המערכת הבנקאית העולמית, מנהלים את העולם ומכתיבים למחלקת המדינה את מדיניותה.
כמה מהתשעה, כך האמין, הם יהודים ומדינת ישראל מתקיימת בזכות ההגנה החזקה שהם מעניקים לה.
בנוסף הוא החל להאמין שזוועות השואה הוגזמו ונופחו על מנת לגייס תרומות למדינת ישראל.
כמעט ואין להאמין שרעיונות עיוועים אלה יכלו לעלות בדעתו של מי שחווה את רדיפת היהודים בזמן אמת וראה אותה במו עיניו.
בנו ביל הסביר שמאחוריהם עמד הצורך להאשים מישהו באכזבה שחש כתוצאה מאובדן הקריירה שלו.
בינגהאם חש "נאמנות חזקה לאביו [שהחזיק בדעות אנטישמיות קיצוניות], למעמדו [כלומר לקהילה האריסטוקרטית של מזרח ארצות הברית שבתוכה גדל] ולישו".
על כן לא נותר לו אלא להטיל את האשמה ב"אחר" שגילמו היהודים.
את התפקיד ששיחקה אמונתו הנוצרית ביחסו ליהודים ניתן ללמוד מכך שלאחייניתו לוקרישיה, שנישאה ליהודי, הוא אמר שהוא דואג לגורל "נשמתה הנצחית" בשל כך.
כל אלו ביחד תרמו להתפתחות הרעיונות האנטישמיים שלו, שהגיעו כאמור עד כדי הכחשת השואה.
המאבק של בני משפחתו להכרה והוויכוח הציבורי סביבו
בינגהאם לא הזכיר כמעט את מעשיו במרסיי בחייו.
אם עלה הנושא, היו הוא או אשתו רוז פוטרים אותו בהצהרה ש"הוא לא עשה שום דבר לא חוקי".
שש שנים לאחר מותו מצא בנו ביל בין ניירותיו ערמת מסמכים מימי וישי, שחשפו בפניו את פרטי הנפקת האשרות וההצלה.
בין המסמכים היו מכתבי תודה מעשרות ניצולים.
בעוד שאח אחד החל לחקור את תולדות האב במטרה לכתוב ספר, פתח אח אחר, רוברט קים בינגהאם, יחד עם צאצאים אחרים משבט בינגהאם, במסע שכנוע תקשורתי ופוליטי, במטרה הכפולה, להביא את רשות הדואר של ארצות הברית לכבד את זכר אביו על בול, ואת יד ושם להכיר בו כחסיד אומות העולם.
הקמפיין החל ב-1998 ונמשך מאז.
מכתבים נשלחו לסנאטורים כג'ו ליברמן וכריס דוד, והם בתורם כתבו מכתבים לוועדה של הדואר שתפקידה לקבוע מי יונצח על בול.
לבסוף הוכתרו מאמצי המשפחה בהצלחה: ב-30 במאי 2006 יצא לאור בול הזיכרון המבוקש, כחלק מסדרה בת שישה בולים המנציחים שישה דיפלומטים אמריקאים ראויים לציון.
עוד קודם לכן, ב-2000, הכיר בו האו"ם כ"דיפלומט צדיק" (righteous diplomat) וב-2002 הייתה זו מחלקת המדינה האמריקאית שהכירה בטעות שעשתה היא בעצמה, למעלה משישים שנה קודם לכן.
משפחתו של בינגהאם קיבלה אז בשמו ממזכיר המדינה קולין פאוול מדליה מיוחדת על "התנגדות מועילה" (constructive dissent), שהפגין כשהפר את הוראות הממונים עליו וסייע להצלה.
לא הכול ראו בעין יפה את ההכרה המאוחרת בבינגהאם כגיבור וכמציל.
אתר בשם "רשת ניצולי השואה" (Holocaust Survivor's Network) החל ב-2003 לעסוק בנושא בינגהאם מהצד הנגדי.
טענותיהם המהותיות כנגד ההכרה בבינגהאם הן:
שהוא לא סיכן את חייו בפעולותיו.
כנציג רשמי של ארצות הברית הנייטרלית לא נשקפה לו כל סכנה אישית מהנאצים.
מעבר לכך, הונו האישי הרב יכול היה לקנות לו את חירותו במקרה הצורך.
שהוא פעל במסגרת החוק ולא נגדו.
שהוא הפך לאחר מכן להיות אנטישמי ומכחיש השואה.
שבינגהאם היה רק אחד משני סגני קונסול שהיו אחראים על הויזות האמריקאיות במרסיי; ושהסגן השני, מיילס סטאנדיש חתם אף הוא על ויזות רבות.
כמו כן הועלו באתר האשמות בעלות אופי אישי יותר לגבי אופיו ויושרתו של בינגהאם.
דוגמה אחת להבדל בין נקודות המבט השונות היא זו: ביל בינגהאם כתב בעיתון אנגלי שאחד ממקומות המפגש שבהם נועד אביו עם אנשי רשת ההצלה היה בית בושת, שנבחר למטרה זו משום ששם יכלו לשוחח בביטחון יחסי.
ב"רשת ניצולי השואה" סבורים כי בינגהאם ביקר בבית הבושת מסיבות פחות הרואיות.
בסופו של יום המרחק בין הגרסאות אינו רב, בכל הנוגע לעובדות הבסיסיות של הפרשה: שבינגהאם (בדומה לדיפלומטים מארצות אחרות, שהידוע שבהם הוא ראול ולנברג) הנפיק אשרות כניסה לארצות הברית, שאשרות אלו עזרו לרבים להימלט, ושפעולותיו אלו היו מנוגדות להוראות הממונים עליו (גם אם לא בלתי חוקיות).
ההבדל המהותי היחיד שעולה מהשוואת הגרסאות, הוא שמשפחת בינגהאם טוענת שהיירם בינגהאם שילם מחיר אישי כבד על חלקו בהצלה, שכן איבד את הקריירה שלו, בעוד ש"רשת ניצולי השואה" תולה את התפטרותו בסיבות אישיות ואחרות.
את הספקות לגבי תפקידו החיובי של בינגהאם בסיוע לרשת ההצלה הפיג וריאן פריי בעצמו.
בספר זיכרונותיו כתב פריי על בינגהאם ש:
הוא עושה כל שביכולתו כדי לעזור לנו, במסגרת החוק האמריקני..."
אף על פי שתרומתו למאמץ ההצלה הסתכמה על פי רוב במתן האשרות, אין זו פעולה של מה בכך.
בטקס שערך האו"ם אמר חתן פרס נובל לשלום אלי ויזל על פועלם של עשרת הדיפלומטים שכובדו, ובינגהאם ביניהם:
הסירוב לתת ויזה פירושו היה מוות.
למה לא נהגו אחרים כך [כלומר למה לא העניקו ויזות]?"
ב-7 במרץ 2005 כתב ארגון "יד ושם", לאחר סיום דיוני הוועדה המעניקה את תואר "חסיד אומות העולם" בעניין, למשפחת בינגהאם והביע את הערכתו ל"נטייה הידידותית" של סגן הקונסול בינגהאם כלפי המבקשים להגר, ל"נטייה ההומניטרית" שלו ולמאמציו להשיג את האשרות עבורם.
יד ושם הגדיר את פועלו של בינגהאם כ"התנהגות חיובית".
אולם מהמכתב משתמע שהוועדה החליטה לא להעניק את תואר ה"חסיד" לבינגהאם.
החלטותיה של ועדה זו אינן מנומקות בפומבי, אך הקריטריונים להענקת התואר ידועים, ונראה כי בינגהאם לא עומד באחד מהם, מאחר שבפעולותיו לא היה מעורב סיכון עצמי.
אין לדעת באיזה מידה השפיעו הפרסומים אודות נטיותיו האנטישמיות המאוחרות של בינגהאם על ההחלטה.
אף ששתי הגרסאות קרובות האחת אל השנייה בכל הנוגע לעובדות, ואף שגם מתנגדי בינגהאם ב"רשת ניצולי השואה" קובעים לבסוף שהוא היה "איש טוב בזמנים רעים", הרי תהום פעורה בין הצדדים לגבי מספר שאלות מוסריות העולות מהפרשה:
האם כדי להיות ראוי להיקרא "גיבור" צריך אדם לפעול תוך סיכון עצמי, או שדי בפעולה החיובית עצמה?
האם ייקרא "גיבור" מי שלקח על עצמו סיכון, אך לא את חייו סיכן אלא את שמו הטוב ואת עבודתו?
האם דעות מגונות (או מעשים מגונים) של אדם כבינגהאם בתקופה אחת של חייו מבטלות או מפקיעות את פעולותיו החיוביות מתקופה אחרת?
האם יכול אותו אדם עצמו להיות מכחיש שואה וגם חסיד אומות העולם?
האם יש לשקול את אורח חייו האישי של אדם, יושרתו, נאמנותו לאשתו וכיוצא באלה, כאשר באים לשפוט אותו כ"גיבור"?
הייתכן גיבור ומציל מושחת מוסרית?
אתר "רשת ניצולי השואה" ועורכו ק.ק.
בראטמן הביע דעה לא רק על בינגהאם, אלא גם על אחרים אשר לגביהם עלתה השאלה של גבורה בימי השואה.
ראויה לציון היא עמדתו לגבי מוסד "יד ושם", אשר את חוקריו הוא מכנה "מקצוענים סוג ג'", ובו הוא רואה "עלבון להיסטוריה, לקורבנות השואה ולרוב גדול של הניצולים".
הייראפוליס (יוונית Ιεράπολις - "עיר קדושה"; טורקית Hierapolis) הייתה עיר עתיקה שהוקמה בראשו של תל המעיינות החמים פמוקלה, כ-19 ק"מ מצפון לעיר דניזלי, בדרום-מערב אסיה הקטנה שבטורקיה של ימינו.
על פי האמונה הנוצרית, הוצא להורג בעיר השליח הנוצרי ותלמידו של ישו, פיליפוס הקדוש.
העיר, כמו התל בפמוקלה, הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 1988.
אתר ידוע בה הוא "שער פלוטו", פלוטוניון אשר לפי האמונה הרומית היה הכניסה לגיהנום.
הייראפוליס הוקמה בשנת 190 לפנה"ס לערך על ידי מלך פרגמון בשל המעיינות החמים שבקרבתה, והייתה לעיר מרגוע ומרפא.
רבים מהפוקדים את העיר נותרו לגור בה עד סוף חייהם, ובמקום משתרע נקרופוליס גדול.
בתי המרחץ בעיר נבנו מאולמות סגורים ושטחים פתוחים, ובין היתר כללו גם ספרייה וגימנסיון.
העיר עברה לשליטת הרפובליקה הרומית בשנת 129 לפנה"ס יחד עם ממלכת פרגמון כולה.
בעיר הייתה קהילה יהודית גדולה וקהילה נוצרית מוקדמת, והיא הגיעה לשיאה במאה ה-2 ובמאה ה-3. עם ביסוסה של קונסטנטינופול האימפריה הביזנטית, נודע להייראפוליס מעמד משני, אך היא המשיכה ושגשגה למרות מספר רעידות אדמה.
בסופו של דבר אלה הכריעו אותה, והיא ננטשה בשנת 1334. העיר הפכה ליעד תיירותי בעקבות עליית הפופולריות של המעיינות החמים בפמוקלה.
מספר מלונות נבנו בינות לעתיקות עצמן וגרמו להן לנזק, אך הם סולקו מאז.
אכסדרה שרצפתה מרוצפת אבן ולאורכה ניצבו פסלים וחנויות חצתה את העיר מצפון לדרום.
במרכזו של האתר, המשתרע לאורך יותר מקילומטר וברוחב של כחצי קילומטר, ממוקמת בריכה עתיקה הפעילה גם כיום.
מצפון לבריכה ניצב בסיסו של מקדש אפולו, אשר בעת העתיקה שימש את האורקל המקומי, וסמוך לו מבנה ה"פלוטוניום", שהוקדש לפלוטו אל השאול.
בתוך המבנה הוליכו מדרגות אל מעיין שממנו השתחררו אדים רעילים וקטלניים.
האדים שימשו לכאורה כמקור ההשראה לכוהנים הסריסים במקדש, ואלה נהגו לעצור את נשימתם בעת שירדו אל המעיין בלוויית אסירים או בעלי חיים שמצאו בדרך זו את מותם, ובכך הוכיחו הכוהנים את כוחותיהם העל-טבעיים.
רחש שחרור האדים מהמים נשמע גם כיום, וידועים מספר מקרי מוות בקרב מבקרים באתר.
כ-200 מטר צפון-מזרחית לבריכה ניצב האצטדיון הרומי, שהשתמר במצב מצוין ואשר יכול היה להכיל עד 15,000 צופים.
הנקרופוליס בהייראפוליס משתרע לאורך מאות מטרים בצדה הצפון-מערבי של העיר, ויש בו קברים, תלים, סרקופגים ומצבות מכל סוג ומין.
קברים נוספים מפוזרים בחלקים אחרים של האתר.
מצפון לעיר, במקום בו לפי האמונה הוצא להורג השליח פיליפוס הקדוש בשל אמונתו, ניצבת כנסיית פיליפוס הקדוש המתומנת, ולה שמונה קפלות.
לפי האמונה קבור הקדוש באתר זה.
לידה ניצב התיאטרון ההלניסטי ההרוס לחלוטין.
הייקה פרידריך היא שחיינית עבר ממזרח גרמניה.
היא אלופה אולימפית, אלופת עולם בעלת 4 מדליות זהב ושיאנית עולם במשחה ל-200 מטר חופשי במשך 8 שנים.
בעלת 13 מדליות מ-4 אליפויות אירופה בשחייה, 11 מהן זהב.
הייקה פרידריך נולדה בקמניץ (בגרמניה המזרחית שונה שם העיר לקרל-מרקס-שטאדט, ולאחר נפילת חומת ברלין ב-1989 שונה בחזרה לשם הישן) שבמדינת סקסוניה.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בסופיה, בולגריה בשנת 1985 בהיותה בת 15, זכתה פרידריך ב-5 מדליות זהב.
בתחרות המבחן לאליפות העולם בשחייה שנערכה במזרח ברלין ביוני 1986 קבעה פרידריך במשחה ל-200 מטר חופשי שיא עולם חדש ראשון בתוצאה של 1:57.55 דקות, שיפור לשיא של קריסטין אוטו (1:57.75 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה במדריד, ספרד באוגוסט אותה שנה זכתה פרידריך ב-4 מדליות זהב.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בשטרסבורג, צרפת בשנת 1987 זכתה פרידריך ב-4 מדליות זהב.
באולימפיאדת סיאול (1988) זכתה פרידריך בשלוש מדליות, שתיים זהב ואחת כסף.
מדליות זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:57.65 דקות, לפני סילביה פול מקוסטה ריקה (1:58.67 דקות) ובת ארצה סטלמאך (1:59.01 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי כששחתה בשלב המוקדמות.
מדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:05.94 דקות, אחרי ג'נט אוונס מארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש (4:03.85 דקות) ולפני בת ארצה אנקה מורינג (4:06.62 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבון, גרמניה בשנת 1989 זכתה פרידריך ב-3 מדליות שתיים זהב ואחת כסף.
בנוסף, היא סיימה במקום הרביעי במשחה ל-200 מטר חופשי (2:00.48 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1991, כשחיינית גרמניה, זכתה פרידריך במדליית כסף אחת במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי (8:10.26 דקות).
פרידריך קבעה 5 שיאי עולם חדשים מהם 4 במשחי השליחות.
הייקו זימנס הוא מנצח ונגן עוגב גרמני, שהתמחותו היא במוזיקה כנסייתית.
זימנס נולד בשלזוויג-הולשטיין ולמד אצל הנס גבהרד, ולטר קראפט, מיכאל שניידר ומארי-קלייר אלן.
בקונצרט הבכורה שלו הופיע בגיל 16 בברלין.
את דרכו המוזיקלית החל זימנס בכנסיית הגואל בבאד הומבורג, שם ייסד את פסטיבל העוגב "פוגאטו", הנערך מדי שנתיים, שבראשו הוא עומד עד היום.
מאז 1998 פעיל זימנס בכנסיית סנקט מתאוס במינכן ומשנה זו הוא גם מנצחה ומנהלה של מקהלת המוטטים של מינכן.