tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עבודת הארגון מתמקדת בייזום ופיתוח של תוכניות ופרויקטים חינוכיים בנושאי מדע וטכנולוגיה, ופועל בשיתוף משרדי ממשלה, רשויות מקומיות, מוסדות אקדמיה וארגונים נוספים מהמגזר השלישי והעסקי, ביניהם משרד החינוך, המשרד לפיתוח הנגב והגליל, SanDisk, הטכניון, המכללה הטכנולוגית באר שבע ואחרים.
הפרויקטים מוטמעים במערכות החינוך הפורמליות והבלתי פורמליות בישראל, בעיקר בפריפריה.
פיתוח של מודלים פדגוגיים חדשניים במדע וטכנולוגיה, המוטמעים ב-34 בתי ספר בגליל ובנגב המסונפים לקדימה מדע.
לדוגמה: ביוחקר ברשת - תוכנית ראשונה מסוגה בישראל בה תלמידים ניגשים לבחינת בגרות מקוונת כחלופה ליחידת הבגרות העוסקת בעבודת חקר במסגרת מגמת ביולוגיה.
YOU-niversity אקדמיה לנוער - מרכזים למדעים וטכנולוגיה בפריפריה המציעים לקהל הרחב חוגים ופעילויות במגוון רחב של נושאים.
ביניהם, פיזיקה, חקר החלל, אופנה, אדריכלות, רובוטיקה ו"פרחי רפואה".
שירותי חינוך לילדים חולים - קדימה מדע מספק את כלל שירותי החינוך לילדים חולים בישראל, הן במהלך האשפוז בבית החולים במסגרת תוכנית "סאסא סטון קו אור" והן לילדים המרותקים לביתם לאורך השהות וההחלמה בבית בתוכנית "שלבים".
מדעפארק - קמפוס מדעי על שם אלכס ובטי שוינבאום בקריית ים.
הפארק משמש מרכז חינוך, תרבות וספורט לכל תושבי הקריות.
במקום קיימים בין השאר פלנטריום, אושינריום, מרכז מורשת לעדה האתיופית על שם נייט ליפסון ומרכז ספורט ימי.
פיתוח סביבות למידה טכנולוגיות מדעיות, כמו בפרויקט אלף כיתות חכמות ומרחבי למידה עתידיים בנגב ובגליל - קדימה מדע הוביל את פרויקט הטמעת הכיתות החכמות בכ-230 בתי הספר בפריפריה, שכללו לוחות חכמים, מקרנים אינטראקטיביים וערכות הצבעה לתלמידים.
בשנת 2015 הכריז הארגון על השלב הבא בפרויקט - הקמת 200 מרחבים חדשניים שיכילו מגוון רחב של טכנולוגיות מתקדמות לשימוש התלמידים ויבנו באופן מודולרי שיאפשר גמישות.
בין השאר המרחבים יצוידו באייפדים, מדפסות תלת מימד ומסכי מגע גדולים.
Aniéres Elite Academy - תוכנית המיועדת לתת מענה למחסור במהנדסים בתעשייה הישראלית, ומטרתה הכשרת 600 תלמידים מרחבי הארץ והעולם במסלול ייעודי במסגרת פנימייתית בכפר הנוער נהלל, וזאת במטרה לרכוש השכלה מדעית טכנולוגית רחבה שתאפשר להם להמשיך ללימודי הנדסה בטכניון במסגרת העתודה האקדמית.
"בין שגרה לחירום" - ניסוי למידה מרחוק בעוטף עזה
"קדימה" או "דגל אדום" הוא שיר רוסי שתורגם לעברית על ידי מתרגם לא ידוע.
נכתב בשנת 1923 על ידי יולי חאייט (הלחנה) ופאבל גרמן (מילים).
בשנת 1933 הוא התקבל כהמנון של חיל האוויר הסובייטי.
השיר קורא להתגייסות העובדים: חקלאים ופועלי תעשייה, ברוח התעמולה הסובייטית, תחת סמלה הבינלאומי של המהפכה הקומוניסטית: הדגל האדום.
ביישוב היהודי בארץ ישראל נהגו לשיר אותו בעברית חוגים אוהדי ברית המועצות, כגון בקיבוצי "הקיבוץ הארצי השומר הצעיר", וגם חוברה לו גרסה היתולית עממית.
קדימה הייתה אוניית מעפילים שארגן המוסד לעלייה ב' של "ההגנה".
בתקופת ההכנות להפלגתה, נערכה החקירה של ועדת אונסקו"פ.
העיתוי להפלגתה היה מתוכנן להיות מתואם עם אירועי החקירה, אולם ארגון הספינה להעפלה לא עמד בלוח הזמנים וההפלגה איחרה את המועד המתוכנן; והיא יצאה לדרכה רק כחודשיים לאחר עזיבת חברי הוועדה את ארץ ישראל.
נבנתה ב-1921. הייתה ספינת מפרש בעלת שני תרנים, בנויה עץ.
וכן הותקן בה מנוע דיזל מתוצרת Deutsce Motoren Werke, אשר יוצר בגרמניה בשנת 1940. בעלת 240 כוח סוס.
שמה הקודם היה Rafael Luccia, שם נוסף: אליה.
לאחר שנרכשה על ידי המוסד לעלייה ב', החלו ההכנות להפלגת ההעפלה.
נבנתה בה קונסטרוקציה של צינורות מתכת שכללה מיטות בשש קומות בתוך מחסן הספינה.
כן נבנו מטבח, מבני שירותים ומרפאה.
מפקד האונייה היה זאב פז איש הפלי"ם ולצדו חיים וינקלר איש הפלי"ם, האחות נירה הררי, זאב רותם, וגדעוני: מקס כהן.
מכשירי הקשר שעמדו לרשותם היו שני מקלטים מטיפוס B.C.
ושני משדרים שיוצרו במעבדת "ההגנה", בעלי אנטנה באורך 12 מטר.
רובם ככולם של 794 המעפילים היו ניצולי השואה, חברי תנועות נוחם, גורדוניה, השומר הצעיר והנוער הדתי מרומניה, וכן באו חלק מהם מפולין ויוון.
נכללו בהם 437 גברים, 252 נשים, 103 פעוטות והשאר צעירים.
הם נאספו במחנה המעפילים – "נקודת עלייה א'" ליד מילאנו.
שם שהו כמה חודשים ועברו הדרכה.
לקראת הפלגת ההעפלה הם הוסעו במשאיות אל אתר עגינת האונייה.
האונייה עגנה בתעלת המקשרת בין ונציה לקיוג'יה (Chioggia), במרחק 20 מטר מהחוף.
ארבע סירות דיג (במשקל של 100 טון) כל אחת העבירו את המעפילים, כ-200 בני אדם בכל הפלגה, מרחק ארבעה מיל, מקיוג'יה אל האונייה "קדימה".
העלייה לסיפון הייתה באמצעות סולמות, ותוך שעתיים הסתיימה ההעמסה.
לאחר עלייתם אל הסיפון, המעפילים חולקו ל-20 קבוצות על פי המחנות שמהם באו.
18 בני אדם, שהיו במחנה "נקודת עלייה א'" שימשו כאחראים על הקבוצות.
"קדימה" הפליגה מהאי פלסטרינה (Pellestrina) ליד ונציה באיטליה, ב-5 בנובמבר 1947.
נתיב השיט של האונייה היה מוונציה, לאורך הים האדריאטי, אוטרנטו, קורפו, כף מטפן, צפונה לכרתים, דרומית לרודוס, כף אנמור (החוף הדרומי של טורקיה), כף אנדריאס (הקצה הצפון-מזרחי של קפריסין) ודרומה, במקביל לחוף הסורי והלבנוני.
על פי התכנון המקורי הייתה צריכה להתקיים פגישה בלב ים עם אוניית המעפילים "עליה", שהפליגה במקביל, אולם הדבר לא יצא לפועל, מפני שהקשר ב"עליה" לא פעל.
ב-14 בנובמבר הגיעה הוראה ממפקדת "ההגנה" בארץ ישראל, להפליג ישירות לארץ ישראל, ולא להעביר מעפילים ל"עליה".
ב-16 בנובמבר התקלקל מקלט הרדיו.
האונייה התגלתה לראשונה על ידי שני מטוסים בריטים ב-15 בנובמבר, בשעה 11:30, בהיותה במרחק 70 מיל מערבית לביירות.
בשעה 14:00 הופיעו שוב מטוסים.
המעפילים קבלו הוראה להתנגד באורח סביל בלבד, בין השאר מחשש פן יתהפכו אם יהיה מאבק, שכן האוניה הייתה רעועה.
וכן, כי יש להסתיר את מכשירי הקשר במחבוא ("סליק"), ועל המלווים להסתתר בו.
כמו כן, נקבע כי אחד מהם יתלווה למעפילים אם יועברו למחנות המעצר בקפריסין.
כאשר הופיעה המשחתת הבריטית, עלו המעפילים לסיפון.
ב-16 בנובמבר עלו הבריטים על האונייה ללא התנגדות.
לא הייתה תקשורת במהלך העימות.
האונייה אולצה להגיע לנמל חיפה בליווי המשחתות הבריטיות.
מחבוא המלווים היה בין הסיפון לבין תקרת הארון של רב המלחים.
הסתתרו בו המלווים: זאב רותם, זאב פז ומקס כהן.
בנמל חיפה, לאחר שהאונייה עגנה, פועלי ניקיון נשלחו לחלץ אותם.
חיים וינקלר, והאחות נירה הררי נשלחו עם המעפילים לקפריסין.
"קדיש" , או "קדיש לנעמי גינסברג, 1894–1956" ("Kaddish for Naomi Ginsberg (1894–1956)"), היא פואמה מאת המשורר האמריקאי-יהודי אלן גינסברג.
הפואמה פורסמה לראשונה בשנת 1961 בספרו של גינסברג "Kaddish and Other Poems".
גינסברג עיבד את הפואמה לתסריט שהוצג כמחזה לראשונה בשנת 1971.
הפואמה "קדיש" כתובה כיצירה בעלת שני חלקים.
גינסברג הקדיש את הפואמה לאמו, נעמי גינסברג, שנפטרה ב-9 ביוני בשנת 1956. שמה של היצירה מהווה אזכור לתפילת ה"קדיש" היהודית.
בכך היא מהווה מעין אלגיה.
חלקה השני של היצירה נכתב בדצמבר 1957 ב"מלון ביט" (Beat Hotel) בפריז במשך של כ-30 שעות רצופות.
חלקה הראשון נכתב בהמשך אותה שנה בניו יורק.
הפואמה כתובה כמעט ללא שימוש בנקודות בסוף המשפטים, אמצעי רטורי המעניק ליצירה אופי של דחיפות ומהירות, כמעיין הזיה.
ביצירה מתאר גינסברג את אמו, את התמודדותה של משפחתו עם ההפרעה הנפשית של אמו, את הרקע הסוציאליסטי של משפחתו ועוסק גם בזהותו כהומוסקסואל.
גינסברג עיבד את הפואמה לכדי תסריט במטרה להופכו לסרט קולנוע.
בשנת 1971 הוצג תסריט זה כמחזה בתיאטרון של צ'לסי באקדמיה למוזיקה בברוקלין, ניו יורק.
בשנת 1976 הוצג המחזה לראשונה גם בישראל בתיאטרון הבימה, בתרגומו של דוד אבידן, שאף תרגם קטעים מן הפואמה, בבימוי ועיבוד של חנן שניר.
בשנת 1988 ראה אור תרגומו של נתן זך לפואמה בהוצאת עם עובד.
גרסה נוספת למחזה הוצגה ב"הבימה" בשנת 2000, אז נעשה שימוש בתרגומו של זך לקטעים מן הפואמה.
שוב בעיבוד ובימוי של חנן שניר.
עם מוזיקה שכתב יוסי מר-חיים בהשתתפות: גילה אלמגור, אלכס פלג, יורם חטב, עידית צור, ענבל שוהם, יונתן רוזן ועופר סקר.
"הבימה" העלה אחר כך את ההצגה גם במוסקבה וניו יורק.
בשנת 1997 יצר משה גרשוני ספר-אמן שהתבסס על הפואמה של גינסברג.
"קדיש ושירים אחרים", עם עובד, תל אביב, 1988 (תרגום: נתן זך)
"קדיש" (שני קטעים מתוך הפואמה), הוצאת דחק, תל אביב 2013 (תרגום: דוד אבידן)
"קדיש" (המחזה), הוצאת דחק, תל אביב 2013 (תרגום: דוד אבידן)
קדיקוי (, קאדוקֶי) היא תת-נפה גדולה של נפת איסטנבול שבטורקיה.
תת-הנפה נמצאת בחוף הצפוני של ים המרמרה ופונה לכיוון של החלק האירופי של בוספורוס.
קדיקוי הוא גם שמה של השכונה הדומיננטית בתת-הנפה.
השכונה, היא אזור מגורים ומסחרי שנחשב למרכז התרבותי של אנטוליה (החלק האסייתי של איסטנבול) ובו יש מספר ברים, בתי קולנוע וחנויות ספרים.
קדיקוי הפכה לתת-נפה בשנת 1928 כאשר הופרדה מאושקודר, מספר שכונות בתוך תת-הנפה הופרדו גם הן וצורפו אל נפת קדיקוי החדשה.
תת-הנפות השכנות של קדיקוי הם אושוקר מצפון מערב, אטשהיר מצפון מזרח, מלטפה מדרום מזרח וקרטל שסמוכה למלטפה.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2007, מתגוררים בתת-נפת קדיקוי 509,282 תושבים.
קדיקוי היא התיישבות ישנה יותר מרוב ההתיישבויות האחרות בצד האסייתי של העיר איסטנבול.
בחפירות ארכאולוגיות נמצאו באזור חפצים מהשנים 3500–5500 לפני הספירה (התקופה הכלקוליתית).
בין הממצאים היו חפצים קרמיים, עצמות, תכשיטים וארד המראים כי הייתה באזור התיישבות מתמשכת מאז תקופות פרה-היסטוריות.
נמצאו גם הוכחות להתיישבות נמל מתקופת הפיניקים.
השליטה בכלקדון השתנתה שוב ושוב לאחר שהפרסים, הביתינים, הרומאים, הביזנטים, הערבים והטורקים חלפו באזור, שניזוק קשות לאחר מסע הצלב הרביעי ועבר לידי העות'מאנים בשנת 1353, מאה שנים לפני קונסטנטינופול.
כתוצאה מכך, בקדיקוי נמצא המסגד העתיק ביותר באיסטנבול ונבנה כמעט מאה שנים לפני כיבוש קונסטנטינופול בשנת 1453.
בזמן הכיבוש, כלקדון הייתה התיישבות כפרית.
האזור מיד היה תחת שיפוט בתי המשפט של קונסטנטינופול, מכאן השם קדיקוי, שמשמעותו כפר השופט.
בתקופה העות'מאנית, קדיקוי הפכה לשוק פופולרי עבור סחורות חקלאיות ובחלוף הזמן הפכה גם לאזור מגורים עבור אנשים שהגיעו לעיר על ידי סירות.
האוכלוסייה באזור הייתה תערובת של ארמנים, יוונים, יהודים, וטורקים.
בקדיקוי יש מספר כנסיות (יווניות, ארמניות, סרביות, קתוליות, פרוטסטנטיות) ובתי כנסת.
אזור המקור של קבוצת הכדורגל פנרבחצ'ה, הוא בתת-נפת קדיקוי, שם נמצא אצטדיונה הביתי של הקבוצה, אצטדיון שיקרי סראג'ולו.
לאחר ניצחונות חשובים, כל שכונות תת-הנפה צפופות באנשים חוגגים.
האצטדיון אירח את גמר הליגה האירופית לעונת 2009. בתת-הנפה קיימת גם קבוצת ראגבי מקצוענית בשם 'קדיקוי ראגבי', אשר היה מועדון הראגבי הרשמי הראשון בטורקיה.
תת-נפת קדיקוי תמיד היה מאוכלסת בתושבים המשתייכים לאחת משלוש הדתות העיקריות, אסלאם, נצרות ויהדות.
בתת-הנפה, עדיין קיימים מסגדים, בתי כנסת וכנסיות יווניות וארמניות.
בשאר איסטנבול, קיימים מסגדים רבים.
בית הכנסת חמדת ישראל, אשר נמצא בשכונת יאלדגירמני שבתת-הנפה, הוא אחד מבתי התפילה היהודים העתיקים ביותר באיסטנבול.
בשנת 1953 נבנה בשכונה בית הכנסת קדבוסטן.
קדיקוי היא עיר תאומה של:
מועדון כדורגל קדיס (בספרדית: Cádiz Club de Fútbol) הוא מועדון כדורגל ספרדי מהעיר קדיס שבאנדלוסיה.
המועדון נוסד ב-10 בספטמבר 1910, וקבוצתו משחקת בליגה הספרדית השנייה.
אצטדיונה הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון רמון דה קראנסה שבקדיס, המכיל 20,724 מושבים.
לקדיס ישנה קבוצת מילואים, הנקראת קדיס ב', המשחקת בליגה האנדלוסית הראשונה (חמישית ברמתה בספרד), נכון לעונת 2025/2026.
קדיס נוסדה בשנת 1910 והעפילה לראשונה לליגה השנייה בשנת 1935, אך לאחר 5 עונות בלבד ירדה לליגה השלישית, ורק בשנת 1955 עלתה הקבוצה בחזרה.
מלבד עונה אחת, שיחקה הקבוצה מאז למשך שני עשורים בליגה השנייה, עד שבשנת 1977 סיימה במקום השני בליגה השנייה והעפילה לראשונה בתולדותיה לליגה הבכירה בספרד.
עונת הבכורה, כמו גם עוד שתי עונות במשך העשור הקרוב, היו עונות לא טובות והקבוצה ירדה בחזרה לאחר עונה בודדת בכל אחת מהן.
אך בעונה שלאחר העלייה בשנת 1985, עת עלתה שוב הקבוצה לליגה הבכירה, החלה קדיס ברצף עונות בליגה הבכירה, שנקטע בשנת 1993. בתקופה זו קדיס נלחמה על חייה בחצי התחתון של הטבלה.
העונה הראשונה לאחר הירידה הייתה לא טובה עבור קדיס, ותוך שנה בלבד ירדה לליגה השלישית, שם נשארה במשך 9 עונות רצופות ללא הצלחה.
בשנת 2003 עלתה חזרה לליגה השנייה ותוך שנתיים עלתה בחזרה אף לליגה הבכירה, לראשונה מזה 12 שנים.
אך גם עונה זו, , הייתה חד פעמית ושוב ירדה קדיס לליגה השנייה.
גם במקרה זה, לא הצליחה להתאקלם בחזרה בליגה השנייה ושוב תוך שנתיים ירדה לליגה השלישית בשנת 2008, חזרה תוך שנה לליגה השנייה תוך שהיא זוכה בתואר אליפות הליגה השלישית.
אלא שקדיס לא הצליחה לשרוד גם בעונה זאת, ירדה שוב ומאז לא הצליחה לחזור שוב.
בסוף עונת 2009/2010 הקבוצה ירדה מהליגה הספרדית השנייה לליגה השלישית.
בשנת 2012 שיחקה בפלייאוף העלייה לליגה השנייה ואף ניצחה במשחק הראשון את מירנדס בתוצאה 2-0, אך ספגה במשחק הגומלין תבוסה בתוצאה 4-1 והודחה.
כעבור שנה העפילה לפלייאוף דרך המקום הראשון, אך הובסה בשני המשחקים לקבוצת המילואים של ריאל מדריד בתוצאות 3-0 ו-5-1. בשל היותה ראש בית, קיבלה הזדמנות שנייה ואף עברה את אלבסטה בפנדלים.
במשחק האחרון הודחה לאחר שהפסידה בפנדלים ללוגו, ואף בעונה שלאחר מכן הודחה לאחר סיבוב אחד.
בעונת סיימה הקבוצה ראשונה בביתה, אך גם הפעם הפסידה במסלול האלופות, הפעם לריאל אוביידו.
בסיבוב השני עברה את הרקולס, אך בסיבוב האחרון פספסה את העלייה בעונה השישית ברציפות שלה בליגה השלישית, הפעם למילואי אתלטיק בילבאו.
בעונת , הוגרלה קדיס מול ריאל מדריד ואף הפסידה במשחק הראשון בתוצאה 3-1, אך לאחר המשחק התגלה כי שחקנה של ריאל מדריד, דניס צ'רישב, שותף שלא כחוק.
לאחר מכן הענישה ההתאחדות הספרדית את ריאל מדריד בהדחתה ממפעל הגביע, וקדיס עלתה לשלב שמינית הגמר, שם הודחה בידי סלטה ויגו.
את העונה הסדירה סיימה רביעית, ובפלייאוף הצליחה לחלוף על פני ראסינג פרול וראסינג סנטאנדר ולהעפיל למשחק האחרון מול קבוצת הרקולס.
בסיום עונת 2019/2020 חזרה ללה ליגה אחרי היעדרות של 14 שנה.
במחזורים הראשונים של עונת 2020/2021 השיגה הקבוצה ניצחון היסטורי כאשר ניצחה הקבוצה את ריאל מדריד האלופה 0–1 במשחק חוץ.
בסיום עונת 2021/2022 הקבוצה ניצלה מירידת ליגה.
הודות לניצחון על אלאבס במחזור הסיום, הקבוצה סיימה במקום ה-17, נקודה בודדת מעל הקו האדום.
גם בסיום עונת 2022/2023 הייתה הקבוצה קרובה מאד לירידה.
היא סיימה אומנם במקום ה-14, אך במרחק של 2 נקודות בלבד מהמקום ה-18 המוליך לליגה השנייה.
בסיום עונת 2023/2024 ירדה לליגה השנייה מהמקום ה-18.
"קדיש" היא סדרה של שמונה הדפסים שיצר האמן משה גרשוני בשנת 1984.
בשנת 1984 יצר משה גרשוני 14 סדרות של הדפסי רשת ו-8 תחריטים במסגרת הזמנה של סדנת ההדפס ירושלים לעבוד בה.
פלטות התחריט הגדולות הודפסו בסדנה על ידי ברבי קרביץ והם הוצגו לראשונה בתערוכת היחיד של משה גרשוני שהתקיימה בשנה זו בסדנה.
מאז, הוצגה הסדרה מספר פעמים בתערוכות בישראל.
בין היתר הוצגו הדפסים מן הסדרה בתערוכת היחיד של גרשוני במוזיאון ישראל (1986).
מספר לא ידוע של הדפסים הוצגו בתערוכה "הדפס מתוך הדפס" במוזיאון תל אביב לאמנות (1986).
ארבעה הדפסים ("ויתהדר", "ויתעלה", "וישתבח", "ויתרומם") הוצגו בתערוכה "חותם הדפס" במוזיאון ישראל (1994).
2 הדפסים ("ויתפאר", "ויתנשא"), הוצגו בתערוכה "מילים רצות" שהתקיימה בסדנת ההדפס (2002).
כמו כן הוצגו הדפסים בתערוכה "100 יצירות מופת על נייר" (1999) במוזיאון ישראל, בתערוכה הרטרוספקטיבית של גרשוני במוזיאון תל אביב לאמנות (2010).
הסדרה הוצגה במלואה בתערוכה "מעבר לזיכרון" (2012) במוזיאון על התפר.
וכן בתצוגה "חדר אמן" (2015) של גרשוני במוזיאון ישראל.
בשנת 2017 הוצגה הסדרה בתצוגה שנפתחה במוזיאון תל אביב לאמנות לרגל 30 לפטירתו של גרשוני.
הסדרה נמצאת בכמה אוספים ציבוריים כגון אוסף מוזיאון ישראל, אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות, אוסף המוזיאון לאמנות ולהיסטוריה של היהדות בפריז, צרפת והמוזיאון היהודי של ניו יורק, ארצות הברית, המוזיאון היהודי בברלין.
בשנת 1997 חזר גרשוני לנושא הקדיש, אז יצר ספר-אמן בשם זה אשר התבסס על פואמה מאת אלן גינסברג.
שמונת ההדפסים הודפסו במהדורה של 25 עותקים (כ"א), בעזרת טכניקות מגוונות שכללו תצריב, אקווטינטה, אקווטינטת סוכר, עיפרון חשמלי ושעווה רכה.
גודל הפלטה של הדימוי היא בגובה 76 ס"מ וברוחב 79 ס"מ והוא מודפסת על ניירות מסוג "ארש" (Arches) או "גוארו" (Guaro) שגובהו 77 ס"מ ורוחבו 81 ס"מ.
המוטיב המרכזי בסדרה הוא פרח הרקפת, המופיע כרישומים אקספרסיביים, ומאזכרים לפעמים גם להבות אש או אברי מין גבריים.
בעוד מרבית עבודותיו מראשית שנות ה-80 הדגישו את העיסוק במוטיבים לאומיים, הרי שבתקופה זו החלו להיכנס אל עבודותיו מוטיבים מן המסורת היהודית.
"בעיקרון זהו סיכום של שנה וחצי של התעסקות בנושא הרקפות האלה, הקשורות הן למוטיבים לאומיים והן לאפשרויות ציוריות", הסביר גרשוני.
עם זאת הוסיף גם כי "בהחלט הייתה לי הרגשה שאני יוצר מעין מצבה, בייחוד בסדרה של שמונת התחריטים, בהם מופיעות שמונה המילים של הקדיש.
הרקפות שולבו במוטיבים נוספים כגון כתם עיגולי דמוי "מנהרה", סימני שאלה ועוד, מוטיבים אלו, שהופיעו ביצירתו בתקופה זו, הפכו למרכזיים ביצירתו של גרשוני.
לצד המוטיבים האיקונוגרפיים, העבודות עושות שימוש בצבעוניות לבנה ושחורה כביטוי דיאלקטי של אור וחושך ושל חיים ומוות.
בייחוד בולט הדבר בהדפס האחרון בסדרה - "ויתהלל" - בו מאכלסים עלי רקפת את רוב הפורמט.
דרך עלים אלו נשקף אור בהיר, אשר מהווה ניגוד לשוליים הכהים של ההדפס.
קדיר (בפרסית: موشک قدیر) הוא טיל שיוט איראני נגד מטרות ימיות לטווח של 300 ק"מ.
הטיל מפותח ומיוצר בתעשיות משרד ההגנה האיראני.
הטיל נחשף לראשונה ב-24 באוגוסט 2014 על ידי שר ההגנה האיראני חוסיין דהקאן ונשיא איראן חסן רוחאני.
ב-2015 נחשף פס הייצור הסדרתי של הטיל ונחשף כי הוא מיועד עבור חיל הים של משמרות המהפכה האסלאמית (משה"מ).
בטקס נכחו עלי פאדווי, מפקד חיל הים של משה"מ, ושר ההגנה חוסיין דהקאן.
ב-30 בנובמבר 2015 קיבל חיל הים של משה"מ טילי קדיר לרגל "יום חיל הים האיראני".
במהלך טקס פתיחת קו הייצור טען חוסיין דקהאן כי "לטיל יכולת לבצע הרס באופן משמעותי, להתמודד מול לוחמה אלקטרונית באמצעות המכ"מים המתקדמים שבו, אפשרויות להיות משוגר מספינות ומסוקים שמאפשר לו להגדיל את הטווח".
במקורות נוספים נטען כי הוא בעל טווח של 300 ק"מ, יכול להיות משוגר מפלטפורמות שיגור של טילים אחרים, ובעל מאפיינים הדומים לטילי הנור והקאדר.
הטיל ניתן לשיגור מספינה כאשר היא במהירות של מעל 30 קשר ימי.
קדימה הוא סרט אנימציית מחשב של אולפני פיקסאר.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 2020. את הסרט ביים דן סקנלון והפיקה אותו קורי רא.
בסרט משתתפים כמדבבים כריס פראט, טום הולנד, ג'וליה לואי-דרייפוס ואוקטביה ספנסר.
בעבר הרחוק, בעולם בו חיו יצורים מיתיים, קסם היה חלק מהחיים, אם כי קשה לשליטה.
עם התקדמות הטכנולוגיה לאורך הדורות, הקסם הפך למיושן ולבסוף יצא מכלל שימוש.
בהווה, איאן לייטפוט הוא אלף צעיר המתקשה בביטחון העצמי שלו; אחיו הגדול בארלי הוא גיימר נלהב ואימפולסיבי המשחק במשחקי תפקידים.
אביהם, וילדן, נפטר זמן קצר לפני לידתו של איאן, ואמם לורל נמצאת במערכת יחסים חדשה עם קולט ברונקו, קנטאור ושוטר, שאותו האחים לא מחבבים.
ביום הולדתו ה-16 של איאן, לורל נותנת לשני האחים מתנה מווילדן: מטה קסום, אבן חן נדירה מסוג פניקס, ומכתב המפרט "לחישת ביקור" שמסוגלת להחזיר את וילדן ליום אחד.
איאן מצליח להטיל את הכישוף אך נקטע על ידי בארלי לפני שהשלים אותו; כתוצאה מכך, רק חצי הגוף התחתון של וילדן מתגלה לפני שהאבן מתפוררת.
האחים יוצאים למסע כדי למצוא אבן פניקס נוספת ולהשלים את הכישוף לפני השקיעה, תוך שהם לוקחים את הוואן האהובה של בארלי, "גווינביר".
לורל מגלה שהבנים נעדרים ויוצאת בעקבותיהם.
כדי למצוא מפה לאבן, האחים מבקרים בפונדק של המנטיקורה יחד עם וילדן.
הפונדק, שהיה פעם מקום מפגש להרפתקנים לעתיד, הפך למסעדה משפחתית בניהולה של המנטיקורה ("קורי").
במהלך ויכוח עם איאן על המפה, קורי מבינה עד כמה חייה הפכו לשגרתיים ומבריחה את הלקוחות בזעם, וכתוצאה מכך המפה נשרפת והמסעדה עולה באש.
הרמז היחיד שנותר למיקום האבן הוא תפריט ילדים שמציע את "נקודת העורב", הר הממוקם בקרבת מקום.
זמן קצר לאחר שהבנים עוזבים, לורל מגיעה ומתחברת עם קורי; קורי מזהירה אותה שמסעם של האחים עלול להעיר קללה שניתן להביסה רק באמצעות החרב המיוחדת שלה, אותה השתיים גונבות מחנות משכון.
איאן, בארלי ווילדן יוצאים אל ההרים, כשהם בקושי מצליחים להתחמק מהמשטרה ומכנופיית אופנוענים של פיות.
קולט ברונקו תופס את הקבוצה ומורה להם לחזור הביתה; איאן נראה כמי שמציית אך במפתיע נמלט בנהיגה פרועה, שמובילה למרדף משטרתי.
בארלי מקריב את גווינביר כדי לגרום למפולת ולהדוף את הרודפים.
"נקודת העורב" מתגלה כסדרה של פסלי עורבים המובילים למערה.
במהלך חקירתם, בארלי מתוודה כי פחד מכדי להיפרד מווילדן על ערש דווי.
החבורה מצליחה לעבור דרך המערה, תוך התחמקות ממלכודות הולכות ונהיות מסוכנות, ויוצאת בצדה השני – רק כדי לגלות שהם חזרו לעיר, מול התיכון של איאן.
מתוך אמונה שמסעם היה לשווא, איאן מתפרץ על בארלי ומכנה אותו "כישלון" לפני שעוזב עם וילדן.
כשהשמש מתחילה לשקוע, איאן בוחן בעצב את רשימת הדברים שתמיד רצה לעשות עם אביו ומבין שבארלי שימש לו דמות אב לאורך כל חייו.
בינתיים, בארלי מגלה את האבן במזרקה היסטורית ומוציא אותה, מבלי לדעת שהוא מפעיל את הקללה.
חלקי בית הספר וחפצים נוספים מהסביבה מתחברים ליצירת גולם בצורת דרקון, שמטרתו להחזיר את האבן.
קורי מגיעה בטיסה יחד עם לורל, שנועצת את החרב בליבו של הדרקון, ומעניקה לאיאן מספיק זמן להטיל מחדש את לחישת הביקור.
כשהחלק העליון של גופו של וילדן מתחיל להופיע, בארלי מתנדב להסיח את דעת הדרקון כדי שאיאן יוכל לפגוש את אביהם.
במקום זאת, איאן שולח את בארלי קדימה, ומודה בתפקיד שאחיו שיחק בגידולו.
בעזרת לורל, איאן מצליח להביס את הדרקון ולהשמידו, ובכך מעניק לבארלי את ההזדמנות למצוא סגירת מעגל עם אביהם.
לאחר שווילדן מתפוגג, בארלי מספר לאיאן שאביהם גאה בו, והאחים מתחבקים.
זמן מה לאחר מכן, הביטחון העצמי של איאן ויכולות הקסם שלו השתפרו.
כאשר העולם מתחיל לגלות מחדש את הקסם, איאן ובארלי יוצאים יחד למסע חדש.
שם השחקן/יתשם שחקן בעברית שם הדמות אודות הדמות הערות טום הולנדיהונתן מגון איאן לייטפוט כריס פראטאורי זלצמן ברלי לייטפוט אחיו הגדול של איאן ג'וליה לואי-דרייפוסתמי ברקלורל לייטפוט אמא של ברלי ואיאן אוקטביה ספנסרעדי ארד המנטיקורית
ביולי 2017 הכריזה פיקסאר בכנס ה-D23 אקספו על כוונתה להפיק סרט המציג "עולם פנטזיה פרברי".
את הסרט יביים דן סקאנלון ותפיק קורי רא.
סקאנלון קיבל השראה לכתיבת הסרט ממחשבותיו על אביו שנפטר כאשר הוא היה בן שנה ואחיו היה בן שלוש.
הוא אמר בכנס שהוא תמיד תהה מי היה אביו, והשאלה הזו הייתה למוקד של הסרט.
ב-12 בדצמבר 2018, הסרט קיבל את השם "קדימה" והשחקנים שנבחרו לדבב בו הם כריס פראט, טום הולנד, ג'וליה לואי-דרייפוס ואוקטביה ספנסר.
אנדרסון יכתוב את התסריט יחד עם סקאנלון.
הסרט יצא לאקרנים ב-6 במרץ 2020 בהפצת חברת וולט דיסני.
חרם וצנזורה על רקע להט"בופוביה
על הסרט הוטל חרם והוא נאסר להקרנה במספר מארצות ערב, בהן כווית, עומאן, קטר וערב הסעודית, זאת מכיוון שששורת דיאלוג אחת, שנאמרת על ידי דמות משנה של אישה-קיקלופ בשם ספקטר, מעידה על היותה לסבית.
בסצנה המדוברת, סימולאקרה של השוטר קולט ברונקו מספרת לזוג שוטרות כי איאן ובארלי, שני בניה של בת זוגו, אינם רואים בו דמות אב ואינם מכבדים אותו.
בתגובה, אומרת לו ספקטר (בדיבובה של , שחקנית לסבית גלויה): "זה לא קל להיות הורה חדש — הבת של בת-הזוג שלי גורמת לי לתלוש את השערות שלי, בסדר?" .
התנהגות מינית להט"בית מהווה עבירה פלילית בארבע מדינות, מוסלמיות בעיקר, אם כי בכווית התנהגות מינית לסבית בין שתי נשים איננה עבירה.
האיסור אינו אוניברסלי, והסרט הוקרן בבחריין, איחוד האמירויות הערביות, לבנון ומצרים, אם כי שורת הדיאלוג, בדיבוב לערבית, שונתה מ-"בת-זוגתי" ל-"בת אחותי".
ברוסיה, בשל חקיקתו של החוק נגד תעמולה גאה הקובע כי הפצת תכנים להט"ביים בקרב קטינים מתחת לגיל 18 היא עבירה פלילית, החליטה לדבב את שורת הדיאלוג באופן הבא:"זה לא קל להיות הורה חדש — הבת של ההורים שלי גורמת לי לתלוש את השערות שלי, בסדר?".
באופן כללי יותר, המדובב הרוסי נמנע מהתייחסויות לדמותה של ספקטר עם כינויי גוף ממוגדרים.
בישראל, שורת הדיאלוג דובבה באופן הבא: "זה די קשה להיות פתאום הורה חדש — הבנות של חברה שלי גורמות לי למרוט שערות, או.
בעקבות התפשטות מגפת הקורונה וההגבלות על בתי הקולנוע הוקדם שחרור הסרט לקהל הביתי ב-22 במרץ 2020 דרך שירותי אמזון וב-3 באפריל 2020 דרך שירותי דיסני+.
בשבוע הראשון בהוצאה לדיגיטל, הסרט היה השישי ברשימת הסרטים הנצפים באמזון והשני ברשימת הנצפים בiTunes.
פרס בחירת הקהל לסרט לכל המשפחה של שנת 2020 (2020)
קדיש הוא סרט קולנוע רוסי משנת 2019 בבימויו של קונסטנטין פם.
כמו סרטו הקודם של קונסטנטין, גם סרט זה מוקדש לזכר קרבנות השואה.
עדותו של אסיר לשעבר במחנה הריכוז מתעמתת והופכת את חייהם של שני צעירים מעולמות שונים סביבם ושופכת אור על ההיסטוריה הטרגית של משפחתם.
הסרט צולם בהפקה משותפת רוסית-בלארוסית.
הצילומים נערכו במוסקבה, ניו יורק, פראג, ברסט, מינסק והסתיימו בישראל.
הסרט נוצר בתמיכתו הכספית של משרד התרבות של רוסיה, כמו גם פילנתרופים פרטיים.
הסרט הוקרן בבכורה כחלק מתוכנית התחרות של פסטיבל סרטי ECG הראשון בלונדון ביוני 2019, שם הסרט זכה בגראן פרי.
הסרט גם התמודד על פרס גלובוס הזהב בקטגוריית "הסרט הזר הטוב ביותר".
קונסטנטין פם נכנס גם לרשימה הארוכה של פרס נשר הזהב של האקדמיה הלאומית לקולנוע של רוסיה לשנת 2019 בקטגוריית "הבמאי הטוב ביותר".
הסרט "קדיש" גם נבחן גם על ידי ועדת האוסקר בבלארוס, אך לא נבחר.
פסטיבל סרטי ECG הראשון בלונדון, גראן פרי.
פסטיבל סרטי סתיו של אמור, בבלאגובשצ'נסק, רוסיה - 2019, התסריט הטוב ביותר, בחירת המדיה.
פסטיבל הסרטים הבינלאומי של סוצ'י 2019, פרס המוזיקה הטובה ביותר.
פדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה.
קדיש יתום (או קדיש יהא שלמא, על שם המילים הפותחות את התוספת לעיקר הקדיש) היא קדיש הנאמר על ידי אבלים יהודים במשך שנת האבל על הוריהם (אבא או אמא).
הקדיש הוא תפילה בארמית בבלית הכוללת בקשות להגדלת שלטון האל בעולם ולשלום בעם ישראל, ועל פי ההלכה יש לאומרו רק בנוכחות מניין.
מקובל שאבלים אומרים "קדיש יתום" גם בהלוויות ובאזכרות, ובתפילות בציבור בתקופת האבל.
התפתחות מנהג אמירת קדיש יתום
כבר בתקופת המשנה הייתה מקובלת בארץ ישראל עניית "אמן יהא שמיה רבה מברך", המשפט המרכזי בקדיש, אך תפילת הקדיש המלאה התמסדה רק בתקופת הגאונים, אז התקבל נוהג אמירת הקדיש בתפילות בציבור, לאחר לימוד תורה ובהלוויות.
המושג 'קדיש' מוזכר לראשונה במסכת סופרים, שנערכה כנראה בארץ ישראל במאה השמינית.
מנהג אמירת קדיש יתום על נפטר, מבוסס על מדרש תנא דבי אליהו זוטא, שבו מסופר שרבן יוחנן בן זכאי פגש מת שנידון לגיהנום כעונש על חטאו; המת אמר לו שרק אם בנו יאמר בציבור 'ברכו את ה' המבורך', יש סיכוי שימחלו על חטאו ויוציאוהו מהגיהנום.
מחבר הספר 'כל בו' תלה במדרש זה ומדרשים דומים לו את מנהג אמירת 'קדיש יתום' על נפטר.
בסידור רב עמרם גאון (המאה ה-10) מופיע מנהג אמירת קדיש בעת קבורת הנפטר, לאחר אמירת צידוק הדין.
מחזור ויטרי (מאה 12–13) מספר על מפגש פלאי של רבי עקיבא עם אדם מת המרצה את עונשו, וניצל בזכות לימוד התורה של בנו, ומציין שזה מקור המנהג להזמין את האבל להגיד קדיש במוצאי שבת.
מנהג זה מוזכר גם בספר אור זרוע ובשו"ת מהרי"ל.
המנהג התפשט ביהדות אשכנז, לאחר גזירות תתנ"ו - סדרת פוגרומים בקהילות היהודיות שנעשו על ידי נוצרים במהלך מסע הצלב הראשון.
בעקבות המשבר שחוו הקהילות, וכדי למנוע משבר רוחני, התחיל המנהג שאבלים אומרים קדיש במשך כל תקופת האבלות ולא רק בטקסי הלוויה.
תפילת הקדיש באה לחזק את האמונה באלוהים, ומהווה מעין הצהרה על כך שלמרות שדרכייו אינן מובנות, האדם משלים בכאב עם האובדן ומצדיק עליו את הדין.
המהר"ם מרוטנבורג (המאה ה-13) הכניס את הקדיש למחזור התפילות היומיות והתנה את אמירתו במניין.
הרא"ש, תלמידו של המהר"ם, הפיץ את מנהג אמירת הקדיש בכל רחבי אירופה וגם בספרד ומשם היא נדדה לארצות צפון אפריקה ועוצבה בנוסח הספרדים.
רבי יוסף קארו, מחבר השולחן ערוך שחי בצפת במאה ה-16, פעל להפצת הקדיש לכל מקום בעולם היהודי, וגם טבע את הביטוי "קדיש יתום".
נימוקים ומשמעויות המנהג של אמירת קדיש יתום
למנהג אמירת קדיש על אדם שנפטר ניתנו מספר טעמים, שהעיקריים שבהם:
זו תפילה לזכות את הנפטר, מתוך תפיסה שהמתים צריכים כפרה, או על מנת להעלות את נשמת הנפטר למדרגות גבוהות יותר.
הגדלת קידוש שמו של ה' בעולם כנגד החידלון שבמוות.
בספר אור זרוע מובא שאמירת הקדיש מצילה את נשמת הנפטר מאש הגיהנום.
בדומה לכך כתב האר"י, שהקדיש שאומרים בשנה הראשונה הוא להעלות אביהם מגיהנום לגן עדן, והקדיש ביום השנה, הוא להעלותן מגן עדן עצמו למדרגה יותר גדולה ומעולה, על פי העיקרון המופיע כבר בחז"ל: 'ברא מזכי אבא', דהיינו: בן מזכה את אביו.
אך מנגד טוען ר' אברהם בר חייא שאין בתורה או בדברי החכמים התייחסות לכך שמעשי הבנים יכולים להועיל לנפטר.
רק תלמוד תורתם של הנפטרים עשוי ללמד עליהם זכות.
יש אומרים שאמירת קדיש היתום על המת לאחר המוות היא מעין צידוק הדין כלפי שמיים, דהיינו דרך להעיד שהאבל אינו רואה במות קרובו חוסר צדק בהנהגת ה' בעולם, וכשם שמברכים על הטובה יש לברך גם על הרעה.
בשו"ת הריב"ש (סימן קט"ו) נאמר שהמנהג הוא לומר קדיש במשך כל שנים עשר החודשים שלאחר המוות.
הסבר פשוט לאמירת קדיש דווקא במשך שנים עשר חודשים הוא דברי האמורא רב בתלמוד הבבלי במסכת ברכות: "אין המת משתכח מהלב אלא לאחר שנים עשר חודש...".
לפי הסבר זה, קדיש יתום נאמר בשנים עשר החודשים הראשונים לאחר המוות, כי אז זיכרון המת חזק מאוד בתודעת היתום.
לדעת ר' יצחק מקורביל, נכון היה לומר קדיש יתום במשך 12 חודשים כמשפט דור המבול, כי לפי המסורת באגדה ובמדרש תקופת שהותם של הרשעים בגיהנום היא 12 חודשים.
אולם הוא ציין כי המנהג הרווח הוא לומר קדיש רק במשך 11 חודשים.
הנימוק לקיצור הזמן הוא הרצון להימנע מהשוואת האב או האם לדין הרשעים.
כלומר, כיוון שמטרת קדיש יתום הוא כפרה על המתים וסיוע לתיקון נשמתם, ורק הרשעים נידונים בגיהנום, אם ימשיך אדם לומר קדיש בחודש השנים עשר, הרי שמעיד כביכול על אביו שהוא רשע.
כיום בין האשכנזים רווח מנהג שהבן אומר קדיש על הוריו במשך אחד עשר חודשים ולא יותר, כדי שהנפטר לא ייראה כרשעים הזקוק להצלה.
הסבר זה משתלב במדרש שצוין לעיל המסביר את אמירת קדיש היתום כמאמץ של אומר הקדיש לרומם את נשמתו של הנפטר.
יהודי עדות המזרח, נוהגים שכאשר מגיע החודש האחד עשר לפטירה, מפסיקים למשך שבוע (כדי שלא יראה שהמנוח הוא בכלל הרשעים שנענשים בגיהנום שנים עשר חודש), ולאחר שבוע שוב ממשיכים עד סיום השנה (לפחות), מפני שהקדיש נועד גם להעלות את נפש הנפטר ואין מטרתו רק להציל מדין הגיהנום.
יש נוהגים שנכדים אומרים קדיש בשביל סבא או סבתא, שבני בנים הרי הם כבנים.
בהתאם לנסיבות, הקדיש נאמר על ידי החתן, האח או האבא.
אמירת קדיש על ידי מספר אבלים
בקהילות האשכנזים היה נהוג שרק אדם אחד אומר את קדיש היתום, ובמקרה שמספר אנשים ביקשו לומר את הקדיש, היו מחלקים ביניהם את הקדישים בתורנות או בהגרלה.
כך נוהגים עד היום בחלק מקהילות אשכנז, וכן נוהגים יהודי תימן.
מנהג הספרדים, שהתפשט גם לרוב הקהילות האשכנזיות בארץ ישראל, הוא שמספר אנשים אומרים ביחד את הקדיש.
ישנם בתי כנסת המבקשים מאומרי הקדיש להתקבץ ביחד במקום אחד כדי לומר את הקדיש זה ליד זה בקצב אחיד, אולם בבתי כנסת רבים אומרי הקדיש אומרים אותו כל אחד ממקומו בקצב משלו.
רוב הפוסקים אינם מתייחסים כלל לאפשרות של אמירת קדיש על ידי הבת היתומה, מכיוון שלבית הכנסת הגיעו בעיקר גברים והנשים הודרו או הדירו את עצמן ממרחב בית הכנסת.
נושא זה עורר ועדיין מעורר דיונים סביב השאלה האם ובאילו נסיבות יכולה הבת לומר קדיש יתום על הוריה, למרות שנשים לא מחויבות באמירת קדיש ובאמירת אמן.
בפועל, אמירת קדיש בפי נשים אבלות אינה מקובלת במרבית הקהילות, למרות שבהיעדר מקורות האוסרים זאת, אין מניעה הלכתית ברורה לכך.
הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל נשאל ודן בשאלת אמירת קדיש על-ידי נשים ופסק בספרי השו"ת שלו "משפטי עוזיאל" ופוסק, על-אף התרו שנשים תצבענה בבחירות, שאל להן לאמר קדיש בשום תנאי אלא עליהן לזכור נפטרים בדרכים אחרות כגון נתינת צדקה וכיוצא באלה.
עם כניסתן של נשים דתיות לתפקידי מפתח, וקבלת חינוך יהודי ברמה גבוהה, ישנן נשים המרגישות חובה לכבד את המת ומבקשות לחדש את הדיון על אמירת קדיש על ידי הבת, ולשנות את הנהוג בעניין זה.
רחל פרנקל הציתה את הדיון בנושא בעקבות אמירת הקדיש בהלווייתו ההמונית של בנה נפתלי פרנקל.
נימוקי הפוסקים שהתירו לומר קדיש יתומה
הפוסקים המתירים מסתמכים על תקדימים ידועים.
כך גם בעל החוות יאיר, כתב שבעיר אמסטרדם אירע דבר כזה, שנפטר אדם בלא בנים, והבת שלו הייתה אומרת קדיש בבית הכנסת, וחכמי העיר לא מיחו בידה.
גם הרב משה פיינשטיין והרב יהודה הרצל הנקין ציינו שזה המנהג הידוע להם.
היו בידם עדויות בהם התירו לנשים אבלות (עוד בארצות מזרח אירופה, בקהילות אורתודוקסיות) לומר קדיש מעזרת נשים על אחד מהוריהם, כאשר לא היו להם אחים.
בליטא היו נשים שנהגו לומר קדיש יתום, גם בבית הכנסת, בכניסה לעזרת הגברים, או ממקומן בעזרת הנשים.
, עדויות ברוח זו, נמצאות בספרי הלכה נוספים.
הרב יהודה הרצל הנקין טען שהסיבה שנשים לא תמיד נהגו לומר קדיש, קשורה למנהג הנהוג בקהילות האשכנזיות, שהקדיש נאמר על ידי יתום אחד בלבד, ולא היה ראוי שאישה תיגש לעמוד התפילה ותאמר קדיש לפני כל הציבור.
אך בקהילות ספרדיות הרבה אבלים נהגו לומר את הקדיש מספר מתפללים ביחד, מנהג זה חדר גם לרוב הקהילות האשכנזיות ולכן, לדעתו, אין סיבה שאשה בעזרת הנשים לא תאמר קדיש.
הרב יעקב בלידשטיין, ענה לשאלתה של נערה בת 16 שביקשה לומר קדיש (כשהיה יועץ לסטודנטים ב"יבנה"): .
על פי ד"ר וולוולסקי, רבות העדויות על כך שנשים וילדות אומרות קדיש, ויש לאמץ נהלים אלה, ולהתיר לבנות לומר קדיש.
זאת על פי העיקרון שקבע הרב אהרן סולוביצ'יק, כי "אם הרבנים החרדים ימנעו אישה מלומר קדיש במקום שישנה אפשרות שע"י זה תתרבה ההשפעה של הרבנים הקונסרבטיבים והרפורמים, אז אסור למנוע בת מלומר קדיש".
כמו כן, הוא מסתמך על הנוהג הקיים, לפיו גם קטן אומר קדיש על אביו או על אמו, למרות שאינו מחויב במצוות ואינו יכול לשמש שליח ציבור.
יש מגדולי הפוסקים שהתירו לנשים לומר קדיש בפורום משפחתי מצומצם.
כך הרב עובדיה יוסף טען שיש לאפשר לבנות לומר קדיש, אך הוא סייג זאת בשלשה תנאים: כאשר האישה מבקשת לומר קדיש על אביה או אמה, והנפטר לא השאיר אחריו בנים לאמירת קדיש, וההיתר תקף במניין אנשים בבית או בחוג מצומצם אחרי אמירת דברי תורה אבל לא בבית הכנסת.
וכן הרב חיים דוד הלוי התיר לבת לומר קדיש על אחד מהוריה בחוג מצומצם בלבד.
ייתכן שנטיית פוסקים מסוימים לאסור או להתיר אמירת קדיש על ידי אישה אבלה תלוי במנהג שהיה נהוג בעירם: אם נהגו שרק אבל אחד אומר קדיש או מתירים לכמה אבלים לומר קדיש ביחד.
כך לדוגמה, החוות יאיר שחי בגרמניה, שם הקפידו שרק אבל אחד יאמר קדיש, אסר, ואילו פוסקי ליטא, שם התירו בתקופה יחסית קדומה לאבלים לומר קדיש ביחד, נטו להתיר.
גם רבנים המתירים לאישה להגיד קדיש יתום במניין ציינו שאמנם ראוי שהקהילה תתחשב ברגשות האישה המבקשת לומר קדיש יתומה, אך גם על האישה להיזהר מפגיעה ברגשות המתפללים, ומחילול השם הנובע ממחלוקת ושנאת חינם, אף במחיר הימנעות מלומר קדיש עד שיימצא פתרון בדרכי שלום.
נימוקי הפוסקים האוסרים על האישה לומר קדיש יתום
בהיעדר התייחסות ישירה לנושא בספרות ההלכה המוקדמת, רוב הפוסקים שהביעו את דעתם בנושא, אינם מתייחסים למניעה הלכתית האוסרת על בנות לומר קדיש אלא לבעיות שאמירת הקדיש עלולה להביא, כפי שמוצג בהמשך.
עד אמצע המאה 20 התקיימו רק מעט דיונים על אמירת קדיש על ידי אישה, אך ניתן למצוא מספר תשובות הלכתיות בנושא.
ב, הרב שמעון יאיר חיים בַּכָרָךְ הסתייג מבקשת בת שלא היו לה אחים לומר קדיש על אביה, מחשש להחלשת "המנהגים של בני ישראל שגם כן תורה הם, ויהיה כל אחד בונה במה לעצמו".
יש שהביעו חשש שמא יסיקו הנוכחים בטעות שהאישה הצטרפה כחלק מהמניין, או שלא ראו בעין יפה התערבות של אשה בקרב עזרת הגברים בבית הכנסת.
גם בארצות הברית, היו שהתנגדו לאמירת קדיש לדוגמה הרב שלמה הלוי וורמן שהביע חשש מפני שינויים שעלולים כדבריו "חושש אני שאם נתיר אמירת קדיש של בנות כפי הוראתו של הגרי"א, שוב מתבוללי זמננו, שכל כוונתם לחדש תורה חדשה...".
טיעון נוסף שהביאו פוסקים להתנגד לאמירת קדיש הוא שלפי המנהג המקורי (שנשמר היום הקהילות מסוימות) נהוג היה שהקדיש נאמר על ידי מתפלל אחד.
הרב אליעזר יהודה ולדנברג בספר ציץ אליעזר טוען שמאחר ואמירת הקדיש צריכה להיות במניין של עשרה גברים בוגרים, עלול להיות שאם האישה תאמר קדיש בקול רם כדי שהגברים בעזרת גברים ישמעו אותה יש בכך חשש של "קול באישה ערווה".
הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי, שספרו "גשר החיים" התקבל כספר בסיסי בהלכות אבלות, כתב שישנן קהילות בהן מאפשרים לבת קטנה לומר קדיש אף בבית הכנסת וישנן קהילות שלא מאפשרים זאת.
אך אין היתר לאשה בוגרת לומר קדיש.
לעומת זאת, מציע הרב וולוולסקי לסמוך על סברתו של הרב עובדיה יוסף, שנאמרה בקשר לברכת הגומל, לפיה אין לחשוש להרהור עבירה בתקופתנו בבית הכנסת.
הרב נריה גוטל ציין שאין מניעה הלכתית לבת לומר קדיש, אלא סיבות טקטיות.
הרב גוטל מביע חשש מפני המדרון החלקלק שאנו עלולים להתדרדר בו.
לדבריו אחרי אמירת הקדיש נשים יבקשו לשנות את נוסח התפילה, כמו הברכה "שלא עשני אישה".
במאמר תגובה, טען הרב יהודה איזנברג, שיש לחשוש למדרון חלקלק גם בכיוון ההפוך ולפניית נשים לזרם הקונסרבטיבי והרפורמי.
בתקופה האחרונה, צוין שאמירת הקדיש עוזרת להתמודד עם האבל ותורמת לתהליך השיקום לאחר האובדן, שהיא נותנת מקום לאבל ומסייעת לו להתמודד עם האובדן מבחינה נפשית.
מעיין גיל טוענת במאמרה שהנוהג של אמירת קדיש יתום על ידי מספר יתומים יחד התפתח, כדי לתמוך ב-"צורך הפסיכולוגי-נפשי של האבלים לפעול סביב האבל פעולה אקטיבית דרך הקדיש".
אמירת הקדיש יוצרת הכרה ציבורית באבל, ואף תלות בין הציבור לאבל: האבל צריך את הציבור כדי לומר קדיש במניין, והציבור צריך את האבל כדי שייאמר קדיש זה בקרבו.
יתר על כך, המנהג לומר קדיש יחד עם שאר האבלים מייצר צורך להתקבץ או לאמר קדיש במתינות, בקצב המתאים לאמירה משותפת והופך את האבלות למעין מסע משותף.
מקור קדום למנהג לסמן את האבלים על מנת שהציבור יוכל לנחם אותם נמצא בפרקי דרבי אליעזר, ומהווה לדעת המחברת מעין תרגול של שריר האמפתיה.
יוסף אחיטוב מתאר את כוחו של הקדיש להעניק ביטוי לאדם העומד לנוכח קץ החיים: "הקדיש אינו תפילה שעוסקת במוות אלא בחיים, בהמשכיות ובתקווה".
ד"ר גילי זיוון תיארה את חווית אמירת הקדיש על אביה "בכל פעם שאמרתי קדיש הרגשתי את ידו של אבא שלי נחה על כתפי.
יד מחוספסת של חקלאי ותיק, יד חזקה וחמה של אבא אוהב.
ידעתי שהוא היה שמח שבתו אומרת קדיש".
אביגדור שנאן התייחס לצורך לומר קדיש בלוויה ובטקסי זיכרון ציבוריים, אף על פי שמילותיו אינן מובנות, ואין בו דברים על המוות ועל תחושת היתמות והשכול, אלא דברי שבח כלליים לבורא עולם: "לא התוכן הוא כאן העיקר אלא המסגרת, התחושה שכך הגיבו דורות על גבי דורות כלפי סיטואציה אנושית קשה וכואבת.
ואולי אפשר לומר יותר מזה: במקום שאין מילים היכולות לבטא את גודל הכאב ולהגיב על התופעה הבלתי נתפשת של המוות, תבואנה מילים בלתי מובנות כדי למלא את החלל העצום, ולוּ במעט.
זה סוד קסמו של טקסט שמהדהדים בו זכרונות היסטוריים קשים מכאן ושסתימותו הלשונית מוסיפה לו דווקא לוויית חן".
בתקופת הקמת המדינה, כתב הסופר שמואל יוסף עגנון חיבור קצר בשם "פתיחה לקדיש", ובשמו המלא: "פתיחה לקדיש אחר הרוגי ארץ ישראל".
חיבור זה משלב את נוסח הקדיש עם אלמנטים של צידוק הדין, לצד דברי עידוד ותקווה לציבור, המתמודד עם מותם של הנופלים הרבים על הגנת הארץ במלחמת העצמאות.
סיומה של הפתיחה הוא קדיש יתום במלואו, עם תוספת מילות עידוד-תקווה: "ונזכה ונראה עין בעין, עושה שלום במרומיו..."
בניגוד לקדיש יתום המסורתי הנאמר על אבל אישי, קהל היעד של "הפתיחה לקדיש", הוא הציבור.
בכך, חיבור זה מהווה מעין פרשנות מדרשית לקדיש יתום.
עגנון מחדש בו שהקדיש תקף גם לאבל הלאומי, והוא מפרש שמשמעות אמירת הקדיש היא לעודד את הקב"ה, שכואב את נפילת יקיריו, ולהגדיל את שמו לאחר שנתמעט, כביכול, בעקבות מותם.
בדצמבר 1948, החליטה הרבנות הראשית לציין את עשרה בטבת כיום הקדיש הכללי, על מנת לאפשר לקרובי הנספים בשואה שיום פטירתם לא נודע לנהוג במנהגי יום היארצייט, שהמרכזי מביניהם הוא לומר קדיש יתום.
בשנת 1969, פורסם מאמר שטוען שהחובה לומר קדיש יתום ביום הקדיש הכללי, חל על כל יהודי, כאקט של חסד עם המתים והשתתפות בצער הציבור.
"קדיש לנעמי" היא פואמה מאת המשורר האמריקאי אלן גינסברג, שפורסמה לראשונה ב-1961 ועובדה על ידי גינסברג לתסריט שהוצג כמחזה לראשונה בשנת 1971.
בסיפור "קדיש יתום", אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ' מתאר את אמירת קדיש מתוך צורך וגעגוע על ידי בן שהתרחק מעולם המצוות למרות שאביו צווה אותו לא לומר קדיש.
בעקבות המנהג שהבן אומר קדיש על ההורים אחר מותם נולד ביידיש כינוי שמכנים הורים את בנם: "דו ביסט מיין קדיש" (יידיש: "אתה הקדיש שלי").
קדיש הוא הפרק ה-15 בעונה הרביעית של סדרת המדע הבדיוני האמריקאית "תיקים באפלה".
הפרק נכתב על ידי המפיק הווארד גורדון ובוים על ידי קים מאנרס, ושודר לראשונה ברשת "פוקס" ב-16 בפברואר 1997. הפרק הוא פרק בסגנון "מפלצת השבוע"; כלומר, פרק עלילה עצמאי שאינו קשור למיתולוגיה המרכזית של הסדרה.
בפרק זה, יצחק לוריה (בגילומו של האריסון קו) – גבר יהודי – נרצח על ידי קבוצת נערים נאו-נאצים העובדים עבור בעל חנות גזעני.
זמן קצר לאחר מכן, אחד מהתוקפים נמצא מת, כשהוא נחנק למוות, וטביעות האצבעות שעל צווארו שייכות ליצחק.
בעוד שסקאלי מחפשת הסברים רציונליים למקרה, מאלדר משתכנע כי מדובר בגולם – דמות מהפולקלור היהודי – שנוצר כדי לנקום את מותו של יצחק.
ככל שהחקירה מתקדמת, מאלדר וסקאלי נאלצים להתעמת עם הכוחות העל-טבעיים שמאחורי האמונה היהודית העתיקה.
הפרק נכתב על ידי גורדון בהשראת אגדות-עם יהודיות אודות "הגולם", יצור שנוצר באמצעות הקבלה באמצעות עפר או חימר ונועד להגן או לנקום בשם יוצרו.
במקור, התסריט הציג דמות אנטגוניסטית בהשראת לואיס פרחאן, מנהיג אמריקאי אפרו-אמריקאי שנוי במחלוקת, אך רשת "פוקס" הביעה חשש מהשפעה שלילית על הפופולריות של הסדרה בקרב צופים אפרו-אמריקאים.
כתוצאה מכך, בחר גורדון להשתמש ב"נאו-נאצים קריקטוריים'", לדבריו.
לצורך צילומי הפרק, רוב סצנות החוץ שצולמו בברוקלין התבצעו למעשה באזור גסטאון שבוונקובר.
עם זאת, הפקת הפרק נתקלה בקושי לא צפוי – אף בית כנסת לא הסכים להשכיר את חלליו לצורך הצילומים.
כתוצאה מכך, הוחלט לשפץ את כנסיית "Shaughnessy Heights United Church" כך שתיראה כמו בית כנסת.
השיפוץ כלל עיצוב מחדש של הספסלים, השטיחים, גופי התאורה ובניית תיבת תפילה ייחודית.
שם הפרק מתייחס לתפילת האבל היהודית המאופיינת בשבח והודיה לאל על אף הכאב והאובדן.
עלילת הפרק עוסקת בנושאים של אהבה ושנאה, ובוחנת כיצד אמונה, כאב וצדק משתקפים בסיפור על גולם שנוצר מתוך צער ונקמה.
הפרק זכה לדירוג של 10.3 במדד נילסן ונצפה על ידי 16.56 מיליון צופים.
כמו-כן, זכה הפרק לשבחים על עיסוקו המורכב בנושאים של דת, אמונה, צדק ונקמה.
בברוקלין, ניו יורק, קבוצת יהודים חסידיים מתכנסת בבית קברות כדי להשתתף בלווייתו של יצחק לוריה, שנרצח באכזריות – הוכה ונורה למוות על ידי חבורה של שלושה נאו-נאצים צעירים.
אחרוני הנותרים בבית הקברות הם אריאל, ארוסתו של יצחק, ואביה, יעקב וייס.
עם רדת הלילה, דמות מסתורית נכנסת לבית הקברות ויוצרת דמות דמוי-אדם מחימר ובוץ.
כאשר אחד מתוקפיו של יצחק נמצא חנוק, ועל צווארו מופיעות טביעות אצבעותיו של יצחק המת, סוכני ה-FBI פוקס מאלדר ודיינה סקאלי נקראים לחקור את המקרה.
סקאלי משערת כי מדובר בנקמה מתוכננת, וכי מישהו זייף את הראיות במטרה לגרום לזה להיראות כאילו יצחק שב מהמתים.
הסוכנים מבקרים את אריאל ויעקב, אך בקשתם להוציא את גופתו של יצחק מהקבר מעוררת את זעמו של האב.
בהמשך, מאלדר וסקאלי מראיינים את קורט ברונייס, בעל חנות לפיתוח צילומים גזעני הממוקמת מול השוק שבו עבד יצחק.
מאלדר מזהיר את ברונייס כי שני הצעירים שעובדים עבורו – אותם נערים שהיו מעורבים ברצח – נמצאים בסכנה.
סקאלי מציינת כי שמועה מתפשטת בקהילה, לפיה יצחק קם לתחייה כדי לנקום את מותו.
הנערים, שמאזינים לשיחה, נכנסים לפאניקה.
באותו לילה, שני הנערים מחליטים לבדוק את קברו של יצחק ומגלים כי גופתו שלמה ולא הוזזה.
אך כאשר אחד מהם חוזר לרכב, הוא מותקף ונרצח באכזריות.
למחרת בבוקר, מאלדר וסקאלי מגלים ספר "ספר יצירה" – ספר מיסטיקה יהודית – הקבור עם גופתו של יצחק, אך הוא מתלקח באופן מסתורי.
שמו של יעקב מופיע על הספר.
הסוכנים יוצאים לחפש את יעקב ומוצאים אותו בבית כנסת, שם תלויה גופתו של הנער האחרון.
יעקב מודה באחריות לרציחות, אך מאלדר מאמין כי "גולם" – יצור מהפולקלור היהודי – הוא זה שביצע את המעשים.
זמן קצר לאחר מכן, ברונייס עצמו נמצא מת, ומאלדר וסקאלי צופים בהקלטות מצלמות האבטחה של החנות.
הם מבחינים כי דמות "הגולם" דומה להפליא ליצחק.
מאלדר מבין כי מאחר שאריאל ויצחק לא נישאו רשמית בבית כנסת, אריאל יצרה את הגולם מתוך אהבה, כתחליף לארוסה המנוח.
השניים מגיעים לבית הכנסת, שם הם מוצאים את אריאל והגולם עורכים טקס נישואין.
לאחר מאבק עז, שבו גם יעקב וגם מאלדר נפצעים, אריאל מכריזה על אהבתה ליצחק ומשחררת את הגולם, שגופו מתפורר בחזרה לעפר.
הפרק נכתב על ידי המפיק הווארד גורדון, בוים על ידי קים מאנרס, והוקדש לזכרה של ליליאן כץ, סבתו של גורדון.
ההשראה לפרק הגיעה משורשיו היהודיים של גורדון, שבחר לעסוק במיתוס היהודי של הגולם ובנושאים הקשורים לאנטישמיות וכוחה של המילה.
על אף שהרעיון לסיפור המתמקד בגולם עלה פעמים רבות מצדם של "ככל הנראה כל כותב יהודי שעבר בסדרה", לדברי גורדון, גרסתו הייחודית התמקדה לא רק בעל-טבעי אלא גם בבסיס רגשי חזק.
הרעיון לעלילת הפרק החל לקרום עור וגידים לאחר שגורדון השתתף בחתונתם של שניים מחבריו.
בטקס, הרב – שהיה ניצול שואה – השתמש בטבעת קהילתית יהודית אמיתית, אותה שילב גורדון מאוחר יותר בפרק.
טבעת זו, ששימשה כסמל לאיחוד רוחני וקהילתי, העניקה לגורדון את ההשראה לכתוב סיפור המזכיר את "רומיאו ויוליה" – סיפור על אהבה עזה ותשוקה להשיב לחיים את אלו שאבדו.
שמו של הפרק, "קדיש", מתייחס לתפילת אבל יהודית, המבטאת שבח לאל אף בתוך האבל והצער.
גרסתו המקורית של התסריט כללה גם את הדמויות הראשיות וגם את הנבלים כדמויות אפרו-אמריקאיות, בעוד הדמות הראשית עוצבה בהשראת לואיס פרחאן, מנהיג אפרו-אמריקאי שנוי במחלוקת.
עם זאת, גורדון שינה את הרעיון לאחר שהבין כי אנטישמיות שחורה היא נושא מורכב ועדין מדי עבור המבנה הדרמטי של הפרק, והוא לא רצה להפוך את הנושא למוקד הסיפור.
במקום זאת, גורדון בחר למקד את הפרק סביב אנטישמיות נאו-נאצית, נושא ברור וישיר יותר.
כדי ליצור את תעמולת השנאה של קורט ברונייס, גורדון פנה ל וביקש דוגמאות מארכיון התעמולות שלה.
תעמולות אלו שוחזרו בפרק עם "שינויים מינוריים בלבד", מה שהוסיף לאותנטיות של הצגת השנאה והאפליה.
השחקנית ג'סטין מיצ'לי, שגילמה את דמותה של אריאל, שאבה השראה לתיאור הצער והאבל של דמותה מתוך זיכרון אישי – מותו של אביה ממחלת הסרטן.
אף שאינה יהודייה, מיצ'לי נעזרה ברב של חברה שלה, שלימד אותה את ההגייה הנכונה של התפילות היהודיות שהופיעו בפרק.
מנגד, גורדון הקפיד להימנע מייצוג סטריאוטיפי של דמותו של יעקב וייס, אביה של אריאל.
בתחילה, הוא חשש כאשר השחקן דייוויד גרו בחר לאמץ מבטא יידישאי לדמותו, מתוך דאגה שהדבר עלול להפוך את הדמות לקריקטורה.
עם זאת, לאחר שצפה בביצוע של גרו, גורדון שינה את דעתו והסביר כי הייתה בכך "אותנטיות מסוימת", וכי בסופו של דבר, ההחלטה הייתה נכונה.
המבטא של גרו תרם לאמינות הדמות והעניק לה תחושת שורשיות תרבותית.
עוד לפני שידור הפרק, רבים ממעריצי הסדרה ברשת הביעו סקרנות בנוגע לשאלה האם פוקס מאלדר (דייוויד דוכובני) הוא יהודי.
עם זאת, בפרק עצמו לא ניתנה תשובה ברורה לכך.
מאלדר אינו מזהה את "ספר יצירה", אחד מספרי המיסטיקה היהודית, והוא אף מציין שאינו יודע לקרוא עברית.
באחד מרגעי ההומור של הפרק, הוא מעיר הערה אירונית על ישו ששב מן המתים.
כאשר נשאל האם מאלדר הוא יהודי, גורדון השיב כי לדעתו מאלדר אינו יהודי ואפילו "לא חצי יהודי".
עם זאת, הוא הוסיף כי יש משהו במראהו ובהתנהגותו של השחקן דייוויד דוכובני שיכול להתפרש כ"יהודי" או ככזה הנושא תחושה יהודית מסוימת.
בחירה זו לשמור על מעמדו של מאלדר כמעין דמות אוניברסלית שאינה מזוהה לחלוטין עם דת או תרבות ספציפית, חיזקה את מעמדו כסוכן חוקר הניגש לכל תעלומה בראש פתוח, אך גם כרפרזנטציה של מי שמחפש תשובות לשאלות קיומיות, מבלי להיות מוגבל על ידי זהות דתית או תרבותית אחת.
הפקת הפרק כללה מספר אתגרים טכניים ולוגיסטיים.
אחת הסצנות המרכזיות בפרק, שבה "ספר יצירה" בוער באורח מסתורי, התגלתה כאתגר לצוות ההפקה.
האפקט הפירוטכני לא פעל כמצופה, מה שגרם לדייוויד דוכובני (מאלדר) וג'יליאן אנדרסון (סקאלי) לבלות זמן רב יותר בצילומי הסצנה ממה שתוכנן במקור.
צילומי החוץ של הפרק נערכו באזור גסטאון שבוונקובר, שתואר כאזור היחיד בעיר שמזכיר ולו במעט את שכונות המגורים של קווינס, ניו יורק.
הסצנות בדירתם של משפחת וייס צולמו במלון ווינטר'ס, כאשר בתחילה נשקל להסיר את שלט הניאון של המלון לצורך הצילומים.
עם זאת, הבמאי קים מאנרס בחר פשוט להזיז את המצלמה חמישה מטרים נוספים, ובכך נמנע מהוצאות כספיות גבוהות.
אחת הסצנות המרכזיות בפרק, המתרחשת בבית כנסת, עוררה בעיה נוספת.
אף אחד מבתי הכנסת באזור ונקובר רבתי לא הסכים לאפשר לצוות ההפקה להשתמש בחלליו לצורך הצילומים.
כפתרון, הסצנות צולמו בכנסיית "Shaughnessy Heights United Church", שנבחרה בזכות העיצוב הגותי שלה וחלונות הויטראז' שהזכירו בתי כנסת בניו יורק.
הכנסייה נשכרה לשבועיים, ובתקופה זו הוסבה לחלוטין למראה של בית כנסת יהודי.
הצוות שינה את עיצוב הספסלים, השטיחים וגופי התאורה, ואף יצר תיבת תפילה יהודית במיוחד.
במהלך בניית התיבה, נדרשה גרסה בעברית של עשרת הדיברות, אך באותה העת יועץ ההפקה לענייני עברית לא היה זמין.
כתוצאה מכך, צוות העיצוב נאלץ "להמציא" את הטקסט בעצמם, לפי דבריו של מפקח העיצוב, גרי אלן, מה שהוביל לכיתוב לא-אותנטי אך סמלי.
המלחין של הסדרה, מארק סנואו, בחר לשלב מוזיקה עם השפעות יהודיות מובהקות בפסקול של הפרק.
הוא התמקד בצלילי סולו של קלרינט, כינור וצ'לו, כדי ליצור אווירה שתשלב בין סגנון קלייזמר יהודי לפסקול של הסרט "רשימת שינדלר".
סנואו אף הודה כי "שאל" בהשראתו מיצירתו של יוהאן סבסטיאן באך, "פוגה בסול מינור "גדולה" רי"ב 542".
הפרק עוסק בנושאים של אהבה, אובדן ונקמה, תוך שהוא שואב השראה מהאגדה היהודית על הגולם.
לדברי התסריטאי הווארד גורדון, אהבה היא הליבה הרעיונית של הפרק.
אף שבפולקלור היהודי הגולם הוא יצור חסר נשמה שנוצר מחימר ועפר, גורדון לקח חירויות יצירתיות ובחר להציג את הגולם כייצוג לתחיית המתים.
בפרק, דמותה של אריאל יוצרת גולם מחימר כדי להחיות את ארוסה המנוח, יצחק, שנרצח באכזריות.
במובנים רבים, ניסיונה של אריאל לשחק את תפקיד האל מזכיר את דמותו של ויקטור פרנקנשטיין, המדען מתוך הרומן הקלאסי "פרנקנשטיין" מאת מרי שלי (1823).
אך בעוד שפרנקנשטיין מונע על ידי גאווה מדעית ורצון להתגבר על מגבלות הטבע, המניע של אריאל שונה לחלוטין – היא מונעת מתוך אהבה עצומה לארוסה, ואי-יכולתה לשחרר אותו לאחר שנרצח בברוטליות.
עבור אריאל, יצירת הגולם היא דרך להתמודד עם האובדן הבלתי-נסבל והעוול שנעשה לה.
בכך, המניעים שלה הם "רומנטיים" יותר, כפי שציין גורדון.
שירמן ציין כי גורדון מעלה טענה משכנעת, לפיה שונאי זרים פסיביים, כמו דמותו של קארל ברונייס – שמבטא שנאה כלפי תרבויות אחרות אך לעולם לא יפגע בהן ישירות – הם "אשמים באותה מידה" כמו הפושעים האלימים שמבצעים את הפשע בפועל, כמו שלושת הנערים הנאו-נאצים שמכים גבר חסר-ישע ויורים בו.
הפרק שודר לראשונה ברשת "פוקס" ב-16 בפברואר 1997, והשיג דירוג של 10.3 במדד נילסן עם נתח צפייה של 15%, כלומר כ-10.3% מכלל משקי הבית בעלי מקלטי טלוויזיה ו-15% מהבתים שצפו בטלוויזיה באותו זמן צפו בפרק.
בסך הכל, צפו בפרק 16.56 מיליון צופים.
הפרק זכה לביקורות חיוביות מתונות מצד המבקרים.
אנדי מייזלר, בספרו "I Want to Believe: The Official Guide to the X-Files Volume 3", כינה את הפרק כאחד הפרקים הטובים ביותר שאינם קשורים למיתולוגיה של הסדרה בעונה הרביעית.
לדבריו, הפרק הצטיין ביכולת לשלב בצורה חלקה בין פיתוח דמויות, ביקורת חברתית ואלמנטים על-טבעיים.
ג'ולייט האריסון מ-"Den of Geek" בחרה בפרק זה כפרק העצמאי הטוב ביותר בעונה הרביעית, וציינה כי הרעיון המרכזי של הפרק הרגיש "מוחשי לחלוטין וטרגי לחלוטין", על אף שהיה "פנטסטי מאוד".
Club" העניק לפרק דירוג של "B+", וציין כי זהו סוג הפרקים שמצליחים בעיקר כאשר נהנים מהם בזכות הסגנון והביצוע, מבלי להיתפס יותר מדי לתסריט.
עם זאת, הוא מתח ביקורת על האופן שבו דמותה של סקאלי הוצגה בפרק, וטען כי טיעוניה המדעיים הפכו פחות ליישום של היגיון בריא מול תופעות על-טבעיות, ויותר לוויכוחים לשם ויכוח.
הסופר רוברט שירמן העניק לפרק שלושה כוכבים מתוך חמישה, ותיאר אותו כאחד הטובים ביותר של הווארד גורדון.
הוא שיבח את התסריט על האותנטיות והכעס האמיתי שמניע את הסיפור, אך גם ציין שהעלילה עצמה אינה מפתיעה.
שירמן גם הצביע על כך שהפרק מגיע מיד לאחר הגילוי כי סקאלי חולה בסרטן בפרק קודם-לכן, מה שגרם לו להיראות כאילו הוא "מתעלם מהשלכות מחלתה של סקאלי".
פאולה ויטריס ממגזין "Cinefantastique" העניקה לפרק ביקורת חיובית ושלושה כוכבים מתוך ארבעה.
היא תיארה את הפרק כ"פרק פגום אך מרגש בצורה יוצאת דופן", והדגישה את סצנת התפוררותו של הגולם כמוטיב חוזר וסמל למוות, וכדרך ויזואלית יפה לבטא את עומק אבלה של אריאל.
קדם-מגבר או מגבר קדם הוא בדרך כלל המגבר הראשון בשרשרת במערכות שונות.
קדם-מגבר הוא מגבר עם ספרת רחש נמוכה ומשמש לרוב להכנה של אות חשמלי חלש מאוד, כגון מוצא של מיקרופון, ראש פטיפון או אנטנה, לעיבוד או להגברה נוספת.
אותות חלשים רגישים מאוד לרעש (ההשפעה של תוספת רעש על יחס אות לרעש משמעותית יותר ככל שהאות חלש יותר), ולכן רצוי שהמגבר הראשון בשרשרת יהיה איכותי (בעל ספרת רחש נמוכה ככל האפשר, והגבר גבוה ככל האפשר).
איכות נמוכה של מגבר הקדם תגרום לעיבוד והפקה פחות טובים בהמשך השרשרת.
מידת ההשפעה של ספרת הרחש של מגבר הקדם על שאר המערכת מתוארת על ידי :
כאשר F הן ספרות הרחש של המערכת הכוללת ושל מרכיביה ו-G הן ההגברים של מרכיבי המערכת.
מגברי קדם נפוצים במערכות שמע, הן כחלק ממערכות משולבות (במוצרי צריכה) והן כרכיבים בדידים (במערכות מקצועיות).
המוצא של מגבר קדם הוא אות חזק יחסית, אשר יכול להזין מגבר הספק, מערבל אותות (מיקסר), אקולייזר ורכיבים אחרים.
מגברי קדם נפוצים גם במערכות תקשורת, לדוגמה לצורך הגברת אות המוצא של אנטנה והזנתו לדרגה הבאה.
קדם-מגברים מותקנים גם ליד מקור האות ממכשיר או מכלי נגינה.
בגיטרה חשמלית או בגיטרה אקוסטית מוגברת, האות מופק על ידי פיק-אפ, ובדרך כלל מוגבר על ידי קדם-מגבר המותקן על הגיטרה לפני שהוא מועבר להגברה נוספת.
התקופה הקדם-אסלאמית או הג'אהִליה (جاهلية) היא התקופה בהיסטוריה של חצי האי ערב לפני תחילת הנבואות של מוחמד שציינו את תחילת תקופת האסלאם.
מרבית המקורות ההיסטוריים הקיימים על תקופה זו הם אסלאמיים ולפיכך הם לרוב מציגים אותה באור ביקורתי ושלילי.
מקור המילה "ג'אהליה" הוא במונח ג'אהיל, המוזכר בקוראן תשע פעמים.
משמעות אחת שניתנת למונח היא חסר תרבות, חסר מעצורים, "ברברי" במובן הלשוני של היוונים הקדומים, בניגוד למונח "חלים", שפירושו בן תרבות שמושל ברוחו.
לפי פרשנות אחרת, פירוש המונח ג'אהיל הוא "מי שאינו יודע את אללה", את הנביא ואת החוק, וזאת בניגוד ל"עאלם", מי שכן יודע את אללה.
החברה בתקופת הג'אהליה בחצי האי ערב הייתה חברה שבטית, פגנית ברובה.
הערבים בחצי האי ערב היו בעלי מוצא אתני משותף ושפה משותפת, אולם לא הייתה להם מסגרת מדינית מאורגנת.
הארגון הפוליטי היה לשבטים, חלקם נודדים וחלקם יושבי קבע.
השבט היה קבוצת ההתייחסות הגדולה ביותר, אולם בתוך השבט היו יחידות קטנות יותר, חלקי שבטים, אליהם הפרט חש זיקה והזדהות ובמסגרתן זכה להגנה.
השבטים הונהגו על ידי הסיד, מושג אשר עם הזמן התגלגל למושג שייח'.
הסיד הוא דמות דומיננטית אשר צומחת מתוך השבט, תוך מעין קבלה כללית של חברי השבט, והוא מנהל את השבט תוך הסכמה כללית של שאר חברי השבט.
הסיד מתאפיין בשורה של תפקידים ותכונות חיוביות: מנהיג, לוחם, כריזמטי, מכניס אורחים, אדיב, משורר ומנהל את יחסי הציבור של השבט, אך אין לו זכויות יתר מלשאר חברי השבט.
לשבט יש גם איש דת, "כאהן", אשר עוסק בנבואה, בריפוי ובעצה, וכן "סאדין", שומר המקומות הקדושים.