tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התוצאה של כל אלו היא עיתונות משמימה בה אין כלל הבדל בין העיתונים באותה מדינה, פרט לשמם, שכן הם דומים לחלוטין בתוכנם ובסגנונם, כך שאפילו מכתבי הקוראים עוברים סינון קפדני, וחלקם אף מפוברקים.
הצגת הקו האחיד של השלטון, אי האמון בתוכן הכתוב, וחוסר הדיאלוג האמיתי עם הקוראים, הם גם כנראה הסיבה העיקרית לביקוש הנמוך יחסית לעיתונים במדינות עם עיתונות מגויסת.
בימי שלטונו של סדאם חוסיין למשל, או חאפז אל-אסד, נדיר היה לראות יומון בו לא בולטת תמונת המנהיג באחד מעמודי העיתונים, לרוב אפילו יותר מבעמוד הראשון.
המנהיג גם זכה לשלל תארים שונים בעיתונות המגויסת, כגון "הנשיא" ("אל-ראיס"), ה"אח" ("אל-אח'"), "המפקד" ("אל-קאאד") וכדומה.
בהקשר הזה העיר העיתונאי המצרי מוסטפא אמין, על התקופה בה שלט גמאל עבד אל-נאצר: .
כמו כן, לעיתים נדירות ניתן למצוא ביקורת על מעשי השלטון ומחדליו בעיתונות המגויסת, אך הדיון הביקורתי הוא תמיד פרי יוזמתו של השלטון במטרה לשחרר לחצים בעתות משברים כלכליים, ולהפגין סולידריות עם האזרחים.
באופן כזה גם ניתן להטיל את האשמה במחדלים על הפקידים הזוטרים במערכת, ולנקות תוך כדי כך את הצמרת השלטונית.
בסוריה למשל שימשו הקריקטורות גם ככלי להטלת האשמה על הבירוקרטים הזוטרים בממשל במחדלים השונים, אם כי באופן כללי העיסוק של הקריקטורות בעיתונות המגויסת הוא ככלי לניגוח האויבים הקבועים של המשטר.
בהרבה מקרים, דווקא הדברים שהעיתונות המגויסת מסתירה, או מתעכבת לדווח, מסגירים בעיות בשלטון, או מחלוקות פנימיות בצמרת.
כך למשל הייתה ההתעלמות של העיתונים בעיראק מלדווח על הפצצת הכור הגרעיני בעיראק ביומיים הראשונים שלאחר התקיפה, או בהתעלמות הארוכה של העיתונים בסוריה מלדווח על טבח חמאת.
אירועי האביב הערבי הביאו להיעלמותה או שינוייה של העיתונות המגויסת ברוב ארצות ערב, אך היא עדיין קיימת, בעיקר בסודאן, בסוריה, ובמאוריטניה.
העיתונות הערבית במדינות בעלות פוליטיקה מסורתית (עיתונות פטרימוניאלית)
לעומת זאת, כמעט בכל המדינות בהן נשמר שלטון מסורתי, לא הייתה מסורת מפותחת של עיתונות, ועדיין סמכותו של השלטון מקובלת בהסכמה רחבה של הציבור.
להסכמה זו יש תוקף מסורתי, דתי אסלאמי, ולעיתים אף מתוקף היציבות והרווחה שמספקים כספי הנפט והגז.
לכן במדינות אלה, העיתונות צמחה כך שהעיתונאים יודעים את המגבלות שמציבות המוסכמות הפוליטיות בהן הם פועלים, ומטפלים בזהירות בנושאים רגישים הנוגעים לשליט או לממשל.
כתוצאה מכך השלטון במדינות אלה אינו נזקק בדרך כלל לשימוש בצעדים חריפים נגד עיתונאים או עיתונים.
עיתונות זו נאמנה לשלטון ולכללי המשחק הפוליטיים המקובלים שם, במידה כזו שישנו דמיון רב בין העיתונות במדינות אלה לבין המדינות הערביות בעלות העיתונות המגויסת, בעיקר בעתות משבר.
כמו השלטון באותן מדינות, גם העיתונות מביעה בדרך כלל קו תקיף כלפי עקרונות האימפריאליזם או הציונות, אך הם יותר גמישים ביחס לנושאים אלו, ואין להם קו אידאולוגי אחיד וברור.
מובן שישנו פער בין המדינות השונות המוגדרות כבעלות שלטון מלוכני בעולם הערבי, כפער בין ירדן היותר ליברלית, לערב הסעודית השמרנית מאוד.
אך באופן כללי בעיתונות של מדינות אלה, ישנה הימנעות מצד העיתונאים לעסוק בנעשה בחוגי השלטון, אם מתוך יראת כבוד או אם מתוך פחד אמיתי.
הדגש ב"עיתונות המסורתית" הוא בדיווחי חוץ ועיסוק בנושאים א-פוליטיים.
כמו כן, במדינות אלו העיתונות כמעט תמיד בידיים פרטיות, אך על פי שבאופן טבעי תיתכן קרבה בין בעלי העיתונים לבית המלוכה.
כלומר עיתונות זו יודעת את הקווים האדומים שלה, אבל מנגד היא חופשית במובן הזה שהיא כלי אוטונומי שניזון ממידע חופשי, המשרת צורך חשוב בחיים הציבוריים.
הכפייה איננה מוכתבת מלמעלה, אלא התפישה הכללית במדינות אלה, או לפחות של עורכי ובעלי העיתונים, היא כי מטרת העיתון הוא לשמש כמכשיר לדיון ציבורי, להשכלה, בידור, וכדומה, ולא בהכרח ככלי למאבק על חופש הביטוי והדמוקרטיה.
עם זאת גם למדינות הערביות עם השלטון המלוכני ישנן מנגנוני פיקוח על התקשורת, והדברים אותם אסור לכתוב מוגדרים בחוקים של אותן מדינות, תחת האצטלה של "טובת המדינה" וכדומה.
יתרה מזאת, ברוב הגדול של המדינות הערביות בעלות המשטר המסורתי, אסור גם למתוח ביקורת על האסלאם, לפרסם משקאות אלכוהולים, או לפרסם חומרים פורנוגרפיים.
אולם על אף כל זאת, השונות והגוון בין העיתונים השונים במדינות עם השלטון המסורתי הוא גדול מאוד, וודאי בהשוואה לעיתונות המגויסת, שכן לעיתונאים יש מרחב ליצירתיות, פרשנות, בחירת הנושאים וביצוע תחקירים באופן חופשי מבלי שיהיו מוכתבים על ידי השלטון.
לכן עיתונות זו היא גם מקובלת ופופולרית יותר על הציבור הערבי במדינות אלה, ואף זוכה לתפוצה רחבה מחוץ להן.
בין העיתונים החשובים במדינות בעלות המודל הזה ניתן למנות את היומונים א-דוסתור ("החוקה") ואל-ראי ("הדעה") הירדניים, אח'באר אל-ח'ליג' ("חדשות המפרץ") הבחרייני, אל-וטן ("המולדת"), עכאט' ("בימה פומבית"), אל-ג'זירה ("האי"), ואל-מדינה הסעודיים, אל-ראיה ("הדגל") א-שרק ("המזרח") הקטריים, וא-סיאסה ("הפוליטיקה") ואל-קבס ("הניצוץ") בכווית.
לצד אלה מתפרסמים במפרץ מגזינים חשובים בשלל נושאים, כדוגמת סיאסה ערביה ("פוליטיקה ערבית"), מגזין העוסק ביחסים בינלאומיים, אותו ערך בראשית המאה ה-21 עזמי בשארה.
מודלים יוצאי דופן בעיתונות הערבית
לעומת דגמי העיתונות הערבית שלעיל, בולטת בעיקר העיתונות הלבנונית, העיתונות הערבית המתפרסמת מחוץ לגבולות העולם הערבי, וכן באופן חלקי העיתונות במרוקו, תוניסיה, ובמצרים מעידן אנואר סאדאת, שבה העיתונות הפכה ליותר פרגמטית.
במקומות אלו העיתונות נהנתה מחופש ביטוי רחב ביחס לשאר העיתונות בעולם הערבי.
בהקשר הזה ניתן לציין גם את העיתונות הפלסטינית, שבגלל המצב החריג של הפלסטינים, נמצאת בסטטוס מיוחד.
מקבלת העצמאות ועד פרוץ מלחמת האזרחים, נהנתה לבנון מאיזון פוליטי-חברתי בו העיתונות בעלת המסורת הוותיקה, שגשגה יותר מאי פעם.
המערכת הפוליטית הפלורליסטית הפכה את העיתונות בלבנון לזירת פעילות מרכזית של האזור כולו, עד כדי כך ששחקנים מרכזיים בפוליטיקה של האזור העדיפו את העיתונות הלבנונית על פני העיתונים בארצם, ותפוצתם הקיפה את המרחב הערבי כול, ואף מחוצה לו.
אך מלחמת האזרחים פגעה קשה בתשתיות התקשורת, הדפוס וההפצה נפגעו, מערכות עיתונים נהרסו, ועיתונאים היו קורבן לחטיפות ורציחות.
חלק ממערכות העיתונים העתיקו עצמן לאירופה, ושאר העיתונים בלבנון איבדו מחשיבותם מחוץ למדינה, לטובת העיתונות הערבית היוצאת לאור באירופה, או במדינות המפרץ הפרסי.
מאז סיום מלחמת האזרחים התאוששה העיתונות בלבנון, ובראשית המאה ה-21 יצאו בה לאור עדיין כמה מהעיתונים הפופולריים במזרח התיכון, ביניהם העיתון הוותיק "א-נהאר", א-ספיר ("השגריר"), אל-אח'באר ("החדשות"), אל-בירק ("הנס") ועוד עשרות יומונים וכתבי עת, עצמאיים או בעלי אינטרס עדתי-מפלגתי.
העיתונות המצרית, שכבר מראשית העיתונות הערבית הייתה מוקד מרכזי של פעילות עיתונאית במזרח התיכון, הפכה בחזרה לכלי ביקורתי אמיתי עם גיוון פוליטי בעקבות רפורמות האנפתאח שהנהיג הנשיא המנוח אנואר סאדאת באמצע שנות ה-70, רפורמות אשר הורחבו בימי הנשיא חוסני מובארכ.
הרפורמות הללו אומנם לא באמת נתנו כוח פוליטי בידי מפלגות האופוזיציה, אך ניתנה להם חירות להתבטא ולבקר את הממשל בבטאוניהן בסוגיות רחבות, ממדיניות החוץ והשלום עם ישראל, ועד לסוגיות כלכליות-חברתיות.
בין עיתוני האופוזיציה בלטו העיתון א-שעב ("העם") של מפלגת העבודה הסוציאליסטית, אל-אהלי ("האזרחי"), של הגוש האיחודי-פרוגרסיבי, היומון של מפלגת אל-ופד בעל שם המפלגה, היוצא לאור עד היום, וכן העיתון א-דעוה של האחים המוסלמים.
הסרת ההגבלות על חופש הביטוי, יצר מצב שלצד העיתונות האופוזיציונית המשיכה כל העת לפעול גם עיתונות ממסדית אשר ביטאה את הקו הרשמי של הממשל.
מצב זה השתנה במהלך השנים כאשר גם העיתונות שהייתה מגויסת כמו העיתונים אל-גמהוריה ("הרפובליקה") ו"אל-אהראם" וירחונים כמו אוקטובר ומאיו ("מאי"), החלו לבקר את מחדלי הממשל לצד ביטוי הקו הרשמי.
כך נוצר מצב בו הממשל המצרי מתפלמס עם מפלגות האופוזיציה באמצעות העיתונות המודפסת.
עם כל זאת מצרים היא עדיין איננה דמוקרטית, ולכן אחת לכמה זמן הממשל מנצל את כוחו על מנת לשלול או להשעות רישיונות של עיתונים, ולעצור עיתונאים לחקירות ומאסר ממושך.
כך למשל סגרו שלטונות מצרים את הביטאון הרשמי של תנועת "האחים המוסלמים" בשנת 2013, כחלק מהוצאת התנועה כולה מחוץ לחוק.
בין העיתונים הפופולריים במצרים היום ניתן למנות את העיתונים העצמאיים אל-מצרי אל-יום ("מצרים היום"), אל-יום א-סאבע ("היום השביעי"), א-דוסתור וא-שרוק אל-ג'דיד ("הזריחה החדשה"), לצד אל-מסאא' ("הערב") ו"אל-אהראם" השמרניים יותר, וכן שבועונים ומגזינים תרבותיים ובידוריים כגון אח'ר סאעה ("השעה האחרונה"), וצבאח אל-ח'יר ("בוקר טוב").
העיתונות הפלסטינית, כשיקוף של ההיסטוריה הפלסטינית במאה ה-20, מהווה מקרה ייחודי.
הפיצול הפוליטי של העם הפלסטיני ליחידות נפרדות, יצרו עיתונות מורכבת ומשתנה, בה ניתן למצוא לפרקים חופש ביטוי ונועזות, לצד השתקה והגבלות צנזורה קשות.
לאחר מלחמת העצמאות, עברו העיתונים הפלסטינים הוותיקים והמבוססים דוגמת "א-דיפאע" לפעול במזרח ירושלים תחת החסות הירדנית, תוך שהם משתלבים במערך התקשורת של הממלכה עד שנת 1967, על כל המשתמע בכך.
לאחר מלחמת ששת הימים, החלו לצאת לאור בשטחים יומונים חדשים אשר ביטאו התגייסות מחודשת למען המאבק הלאומי הפלסטיני, כגון "אל-קודס" הוותיק שהחל לצאת לאור בגרסתו המחודשת למן נובמבר 1968, ונחטף מיד ב-17 אלף עותקים, אל-פג'ר ("השחר") וא-שעב ("העם") שהחלו לצאת לאור בשנת 1972.
גם עיתונות זו הייתה צריכה למצוא את האיזון שבין ביטוי הקו הלאומי המוצהר, לבין הצנזורה של שלטון הממשל הצבאי.
דרך אחת לעקיפת הצנזורה הייתה שימוש בעיתונות המזרח ירושלמית שמבחינה מנהלתית לא הייתה כפופה לממשל הצבאי, או הדלפת מידע לעיתונאים ישראלים.
גם פרסום שטחים לבנים במקום בו הייתה כתבה שנפסלה על ידי הממשל הצבאי הייתה מסר פוליטי ברור, וכן הכנסת רמזים בין השורות.
לצד העיתונים האלה, ראו אור עיתונים פלסטינים במקומות נוספים, בעיקר בביירות, ומשנת 1982 בקפריסין, כגון ביטאונים של הארגונים הפלסטינים הגולים, כדוגמת ביטאון הפת"ח, פלסטין א-ת'ורה ("פלסטין המהפכה"), ביטאון החזית העממית לשחרור פלסטין, אל-חוריה ("החירות"), הירחון המדעי שאון פלסטיניה ("עניינים פלסטיניים") מטעם אש"ף, וביטאון החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין, אל-הדף ("המטרה").
לאלה ניתן להוסיף גם את פלסטין אל-מסלמה ("פלסטין המוסלמית"), ביטאון תנועת "חמאס" שראה אור באנגליה במהלך האינתיפדה הראשונה.
הקמת הרשות הפלסטינית בשנת 1994, חייבה גם את הסדרת מעמדה ותפקידה של העיתונות בשטחים.
חוק של הרשות משנת 1995 מעגן אומנם את חופש הביטוי, אך אוסר פרסומים אשר "פוגעים באחדות הלאומית".
כך מתמודדת היום העיתונות הפלסטינית בין חופש הביטוי, לבין עימות עם ממשל הרשות, או עם שלטונות חמאס בעזה.
ברצועת עזה מתפרסם היומון "פלסטין", שנוסד בשנת 2006, המיישר קו עם מדיניות חמאס ברצועת עזה.
החשובים שבין השבועונים הם "א-סנארה" ("החכה"), "כל אל-ערב" ("כל הערבים"), ו"חדית' א-נאס" ("שיח ההמון") מנצרת, ו"פנורמה" מטייבה, ואל-מסאר ("הנתיב") מאום אל-פחם.
העיתונות הערבית המודפסת מחוץ למזרח התיכון
כבר במאה ה-19, היו גולים פוליטיים מהמזרח התיכון שפרסמו כתבי-עת ועיתונים בערבית באירופה.
דוגמה אחת לכך היה המגזין אל-ערוה אל-ות'קה ("הקשר האמיץ") שפרסמו אנשי הדת הרפורמיסטים, ג'מאל א-דין אל-אפע'אני ומחמד עבדה בשנת 1884, ממקום גלותם בפריז.
מגמה זו הלכה והתפתחה במחצית השנייה של המאה ה-20, כאשר הדיכוי הפוליטי, המשטרים הדיקטטוריים והמלחמות התכופות באזור, דחפו אנשים רבים להגר מהמזרח התיכון.
בין המהגרים הרבים היו גם עיתונאים, סופרים ומשוררים בעלי שם בארצם, שנאלצו להגר בשל ההגבלות על חופש הביטוי, לפעמים ביחד עם המערכות של עיתוניהם.
על כן במהלך השנים החלו לצאת לאור עיתונים בשפה הערבית עבור קהילות הגולים בשלל ארצות העולם, מברזיל ועד אוסטרליה.
עם זאת, הריכוז הגדול של העיתונות הערבית המשמעותית יוצאת לאור בעיקר בצרפת ואנגליה.
עיתונות ערבית זו ייחודית, מכוון שעיקר קהל היעד שלה מצוי במזרח התיכון עצמו, והתכנים מתכתבים עם השיח המתחולל במדינות האזור.
מלחמת האזרחים בלבנון הביאה לעזיבה של רבים מטובי הפרסומים הלבנונים לאירופה, כדוגמת היומון "אל-חיאת" ("החיים") שהחל לצאת לאור מחדש בשנת 1988 מלונדון.
לצד עיתונים אלו, החלו עיתונים פרטיים בערבית לצאת לאור בחו"ל מתוך שיקולים כלכליים, פוליטיים, ולוגיסטיים.
כזה הוא למשל היומון החשוב "א-שרק אל-אווסט" ("המזרח התיכון"), המופץ בכל רחבי המזרח התיכון.
עיתון זה מצוי בבעלותה של חברה סעודית שאנשיה ממשפחת המלוכה, ויוצא לאור בלונדון משנת 1978. כמוהו גם היומון הלונדוני "אל-קדס אל-ערבי" ("ירושלים הערבית") היצא לאור משנת 1989, וכן היומון הלבנוני אל-ערב היוצא לאור גם כן בלונדון.
לצד היומונים החשובים, בית ההוצאה לאור של "א-שרק אל-אווסט" בלונדון מפרסם מגזינים פוליטיים יוקרתיים כגון אל-מג'לה ("המגזין").
ריכוז הכותבים המוכשרים, חופש הביטוי הנרחב, המשאבים והטכנולוגיה הגבוהה, הפכו משנות השמונים ואלך את העיתונות הערבית המתפרסמת בחו"ל למרכזית בשיח הציבורי בעולם הערבי.
עוד בטרם הוקמה מדינת ישראל היה ליישוב היהודי בארץ סיקור חלקי בעיתונות הערבית לאור הסכסוך הישראלי-ערבי, אך בעיקר בעיתונות הפלסטינית.
אולם למן הקמת מדינת ישראל, העיסוק בה, ובנעשה בה, הפך לנושא עיקרי בעיתונות הערבית, כמעט בכל ארצות ערב.
באופן טבעי, בעקבות הסכסוכים הישירים עם שכנותיה, הייתה הכתיבה על ישראל מלווה בשנאה יוקדת, בעיקר בעיתונות של המדינות השכנות לישראל.
ברוב העיתונים בשפה הערבית שנאה זו התמתנה עם השנים והשינויים במצב הפוליטי, והפכה לביקורת נוקבת וחריפה, המתגברת מעת לעת בהתאם למצב.
אולם הגורם העיקרי למעקב הצמוד של העיתונות הערבית אחר ישראל נובע, מעבר לסכסוך הישראלי-ערבי, מתוך סקרנות לשמה.
עצם היותה של מדינת ישראל ישות מדינית אשר צמחה בלב המזרח התיכון, בעלת תרבות ושלטון דמוקרטיים, מעוררת עניין רב בנעשה בה, גם בלי קשר לקונפליקט.
לכך ניתן להוסיף גם את החופש העיתונאי הקיים בישראל, כך שכמעט כל כתב זר יכול לעדכן על כל דבר קטן שמתרחש במדינה.
למעשה אין היום שום עיתון מוביל בשפה הערבית, אשר אינו מביא כמעט מדי יום ידיעה מרכזית הקשורה בצורה כלשהי לישראל.
בנוסף, ברוב העיתונים הערביים בהם ישנם טורי דעה המובאים מרחבי העולם, כמעט תמיד יופיע טור דעה מתוך עיתון ישראלי.
דוגמה לכך ניתן ללמוד מהסיקור התקשורתי לו זוכות הבחירות לכנסת בעיתונים הערביים מחוץ למדינת ישראל, ולחשיפה הגדולה לה זוכים פוליטיקאים ישראליים, לעיתים גם כאלה שאינם בנקודות מפתח בשלטון.
אך הסיקור אינו מצטמצם רק לפוליטיקה, והדיווחים היומיים יכולים לעסוק בכל נושא פנימי בישראל, מדיווח על שרפה גדולה, ועד כתבות העוסקות במצב הכלכלה הישראלית.
יתרה מזאת, לעיתים הכתיבה העיתונאית כלפי מדינת ישראל, הופכת מסקרנות להערצה כלפי היבטים שונים בחברה הישראלית, הן מצד אינטלקטואלים ליברלים, והן מצד אינטלקטואלים אסלאמיסטים.
כך למשל ייתכן שבעיתונים של תנועות איסלאמיות, יציינו אירועים המדגישים את העובדה שישראל היא מדינה דמוקרטית עם תשתית דתית (כפי שהם היו רוצים), או מנגד, בעיתונים ליברלים עשויים לציין דברים בישראל השמים דגש על כך שבחברה הישראלית קיימת פלורליסטיות גדולה יותר.
ברוב המקרים, הדברים מובאים בחזקת ראיית ישראל כאויב שיש ללמוד ממנו דברים העשויים להיות חיוביים לחברה הערבית.
עם הכניסה למאה ה-21 והמעבר לעיתונות מקוונת, גם העיתונות הערבית מתפתחת בקצב מרשים.
אין היום כמעט אף עיתון בשפה הערבית בעל שם שאין לו אתר אינטרנט מושקע ומקצועי, לרוב גם עם ארכיון חלקי של העיתון המודפס בצורה אלקטרונית.
עם זאת, לעיתונות המודפסת עדיין יש כוח רב במזרח התיכון, ואין ספק שהיה לה חלק ביצירת התודעה שהביאה לפרוץ אירועי "האביב הערבי" בשנת 2011, אירועים שאת תהליך השינוי שלהם על העיתונות הערבית עדיין לא ניתן לאמוד.
אל-איאם ("הימים") - הרשות הפלסטינית
אל-חיאת אל-ג'דידה ("החיים החדשים") - הרשות הפלסטינית
א-שרק אל אווסט ("המזרח התיכון") - בריטניה
אל-קודס אל-ערבי ("ירושלים הערבית") – בריטניה
אל-יום א-סאבע ("היום השביעי) -מצרים
עַכָּבָה חשמלית או אימפדנס היא התנגדות חשמלית מוכללת.
המושג נפוץ במיוחד במשוואות מתמטיות המתארות מעגל חשמלי שבו זורם זרם חילופין.
במערכת היחידות הבין-לאומית, נמדדות הן העכבה והן ההתנגדות באותן יחידות, האוהם (Ω).
באופן כללי, פתרונות המתחים והזרמים במעגל המכיל נגדים, קבלים וסלילים הם פתרונות למשוואה דיפרנציאלית רגילה.
ניתן להראות שאם מקורות המתח והזרם במעגל הם סינוסיים בתדירות קבועה, הפתרונות מקבלים צורה הנקראת מצב מתמיד סינוסי (מצב מתמיד במעגל AC), כלומר כל המתחים והזרמים במעגל הם סינוסיים ובעלי אמפליטודה, תדירות ופאזה קבועות.
במצב מתמיד סינוסי, היא פונקציה סינוסית של הזמן עם אמפליטודה קבועה , תדירות קבועה , ופאזה קבועה :
נותן את החלק הממשי של המספר המרוכב
הייצוג הפאזורי של הוא הקבוע המרוכב :
במעגל במצב מתמיד סינוסי, לכל המתחים והזרמים במעגל יש ייצוגים פאזוריים בתנאי שכל המקורות המתח והזרם הם באותה התדירות, כך שכל מתח וזרם ניתן לייצוג כמספר מרוכב קבוע.
בניתוח מעגל DC, כל מתח וזרם ניתן לייצוג כמספר ממשי.
לכן, ניתן לשער שהחוקים שפותחו לניתוח מעגל DC ניתנים ליישום לניתוח מעגל AC על ידי שימוש במספרים מרוכבים במקום מספרים ממשיים.
העכבה של רכיב במעגל מוגדר כיחס בין פאזור המתח הנופל על הרכיב לפאזור הזרם העובר דרך הרכיב:
אף על פי ש־ הוא היחס בין שני פאזורים, עצמו אינו פאזור, כלומר אינו קשור לפונקציה סינוסית כלשהי של הזמן.
במעגלי DC, ההתנגדות מוגדרת על פי חוק אוהם כיחס בין מתח ה־DC הנופל על הנגד לזרם ה־DC דרך הנגד:
ו־ הם ערכי ה־DC (ממשיים)
כלומר הגדרת העכבה מהווה הכללה של חוק אוהם, כאשר את התנגדות הנגד במעגל ה־DC מחליפים בעכבה שלו במעגל ה־AC.
הכללה זו של חוק אוהם אינה מוגבלת לנגדים, וניתן להשתמש בה גם לקבלים ולסלילים במעגל AC.
כפי שמכלילים את חוק אוהם למעגלי AC בעזרת השימוש בפאזורים, מכלילים גם תוצאות נוספות ממעגלי DC למעגלי AC כמו חלוקת מתח, חלוקת זרם, משפט תבנין ומשפט נורטון.
הגודל ההופכי של התנגדות טהורה נקרא מוליכות.
על ידי הכללה דומה למעגלי AC מגדירים שהגודל ההופכי לעכבה נקרא מתירוּת (Admittance – אדמיטנס) וביחידות SI הוא נמדד בסימנס:
חשוב לשים לב כי העכבה (אימפדנס) של הרכיבים היא במישור התדר ולא במישור הזמן, ניתן למצוא בקלות את העכבה של הרכיבים על ידי התמרת לפלס על המשוואה הדיפרנציאלית המתארת את הרכיב.
העכבה של הרכיב היא פונקציית התמסורת של הרכיב במישור התדר.
ההכפלה במספר המרוכב (בהנדסה נפוץ הכתיב כדי לא לבלבל עם זרם) מצביעה על הפרש הפאזה בין המתח לזרם.
בקבל מתקיים היחס בין הזרם בקבל למתח על פני הקבל .
כדי למצוא את המתח על פני הקבל כפונקציה של הזמן נקבל
כעת נמיר את המשווה למישור התדר בעזרת התמרת לפלס על שני צידי המשוואה ונקבל כאשר הוא מספר מרוכב.
העכבה של הרכיב הוא פונקציית התמסורת שלו ולכן נחלק את שני צידי המשוואה בזרם ונקבל
מכיוון ש־ הוא מספר מרוכב היינו צריכים לקבל את המשוואה , כאשר מייצג אקספוננט דועך במישור הזמן.
עם זאת, מכיוון שההנחה היא שהמעגל הנידון נמצא במצב יציב מניחים כי , ומתקבל
חלוקה ב־ שקולה לכפל ב־-, והמסקנה מכאן היא שבקבל הזרם מקדים את המתח.
ניתן להסיק ממשוואת העכבה של הקבל שככל שהתדר עולה עכבת הקבל יורדת.
ההוכחה עבור סליל דומה להוכחה של קבל.
המונח היגב (ריאקטנס) או התנגדות ראקטיבית מתייחס לחלק המדומה של העכבה.
עכבת נגד אידיאלי היא (ההתנגדות שלו) וההיגב שלו הוא .
עכבת קבל אידיאלי היא וההיגב שלו הוא .
עכבת סליל אידיאלי היא וההיגב שלו הוא .
העכבה של קבל או סליל תלוי בתדירות והוא גודל מדומה, אבל מהווה תופעה פיזיקלית אמיתית של הפרש פאזה בין הפאזורים של המתח והזרם כתוצאה מנוכחות הקבל או הסליל.
לעומת זאת העכבה של הנגד הוא קבוע וממשי חיובי, ולכן אינו גורם להפרש פאזה בין הפאזורים של המתח והזרם.
כאשר נגדים, קבלים וסלילים משולבים במעגל AC, ניתן לחבר את עכבות הרכיבים באותו אופן שמחברים התנגדויות במעגל DC.
העכבה השקולה המתקבלת היא באופן כללי גודל מרוכב, כלומר יש לה חלק ממשי וחלק מדומה.
מסמנים את העכבה השקולה באופן הבא:
נקרא החלק ההתנגדותי של העכבה.
נקרא החלק הריאקטיבי של העכבה.
מקובל להתייחס לקבל או לסליל כרכיב ריאקטיבי.
עכבת קבל היא מספר מדומה שלילי בעוד שעכבת סליל היא מספר מדומה חיובי.
רכיב ריאקטיבי צורך אנרגיה מהמעגל ומחזיר אנרגיה למעגל לחלופין, ולכן בניגוד לנגד אינו צורך הספק.
ניתן לקבוע את התנהגותו של הקבל בתדירויות קיצוניות.
כשהתדירות מתקרבת לאפס, היגב הקבל גדל ללא גבול כך שהקבל מתנהג כמו נתק במעגל העובד בתדירויות נמוכות מאוד של מקורות סינוסיים.
ככל שהתדירות גדלה, היגב הקבל מתקרב לאפס כך שהקבל מתנהג כמו קצר במעגל העובד בתדירויות גבוהות מאוד של מקורות סינוסיים.
לעומת זאת, התנהגותו של הסליל הפוכה בתדירויות קיצוניות.
כשהתדירות מתקרבת לאפס, היגב הסליל מתקרב לאפס כך שהסליל מתנהג כמו קצר במעגל העובד בתדירויות נמוכות מאוד של מקורות סינוסיים.
ככל שהתדירות גדלה, היגב הסליל גדל ללא גבול כך שהסליל מתנהג כמו נתק במעגל העובד בתדירויות גבוהות מאוד של מקורות סינוסיים.
חיבור עכבות בטור או במקביל הוא כמו בנגדים, כשההבדל הוא שבחיבור עכבות יש לטפל במספרים מרוכבים.
חיבור עכבות בטור הוא פשוט:
חיבור עכבות במקביל מסובך בהרבה מחיבור תכונות פשוטות כמו התנגדות או קיבול עקב גורם המכפלה.
עבור קווי תמסורת במערכות מפולגות מגדירים עכבה אופיינית, שהיא היחס בין משרעת המתח בין שני הדקי קו תמסורת לבין משרעת הזרם הזורם בו באופן מקומי.
עכבה אופיינית מאפיינת את מבנה קו התמסורת, ואינה תלויה באורכו.
גם גלים אלקטרומגנטיים או גלי קול המתפשטים בתווך ניתן לתאר כמעגל חשמלי, ואז מוגדרת עבור התווך עכבה אופיינית.
עכבה מוגדרת על ידי היחס בין שני פאזורים כשפאזור מוגדר על פונקציה סינוסית של הזמן.
עבור מקורות מחזוריים כלליים ואפילו מקורות לא מחזוריים, עדיין ניתן להשתמש במושג העכבה.
ניתן להראות שכמעט כל הפונקציות המחזוריות בזמן ניתנות לייצוג על ידי טור פורייה.
לכן, ניתן לחשוב על מקור מתח מחזורי כלשהו כצירוף, אולי אינסופי, של מקורות מתח סינוסיים בטור.
באופן דומה, ניתן לחשוב על מקור זרם מחזורי כלשהו כצירוף, אולי אינסופי, של מקורות זרם סינוסיים במקביל.
תוך שימוש בשיטת הסופרפוזיציה, כל מקור מופעל בנפרד ומוצאים פתרון של מעגל ה־AC בעזרת העכבות המחושבות עבור תדירות המקור המופעל.
הפתרונות של המתחים והזרמים של המקור שהופיע במעגל המקורי מחושבים כסכומים של הפתרונות שחושבו לכל אחד מהמקורות המרכיבים אותו.
עם זאת למתחים ולזרמים האמיתיים במעגל המקורי אין ייצוג פאזורי.
ניתן לחבר פאזורים רק כאשר כל אחד מהם מייצג פונקציה בזמן בעלת אותה תדירות.
לכן, יש להחזיר את פאזורי המתח והזרם שחושבו עבור כל מקור בנפרד לייצוג שלהם בתחום הזמן לפני ביצוע הסכימה הסופית.
שיטה זו ניתנת להכללה למקורות לא מחזוריים כאשר את הסכומים הבדידים מחליפים אינטגרלים.
כלומר, את טור פורייה מחליפה התמרת פורייה.
מספרים מרוכבים מיוצגים בדרך כלל בשתי צורות.
ההצגה הקרטזית היא פשוט הסכום של החלק הממשי עם מכפלת החלק המדומה ב־:
ההצגה הקוטבית של מספר מרוכב היא הגודל הממשי של המספר מוכפל בפאזה המרוכבת.
ניתן לכתוב זאת בעזרת אקספוננט, או בייצוג פאזורי:
הוא הגודל של ( מציין את הצמוד המרוכב של )
במקרים שונים נוח להתייחס לצורה הקוטבית, למשל בעקומת בודה.
פאזור שיא מול פאזור שורש הממוצע הריבועי
למתח או זרם סינוסי יש ערך שיא של האמפליטודה ובנוסף ממוצע RMS.
ניתן להראות שערך ה־RMS של המתח או הזרם הסינוסי נתון על ידי:
במקרים רבים של ניתוח AC, ערך ה־RMS של סינוסואידה מועיל יותר מאשר ערך השיא.
לדוגמה, לקביעת כמות ההספק הנצרך על ידי נגד שזורם דרכו זרם סינוסי, יש לדעת את ערך ה־RMS של הזרם.
מסיבה זו, לעיתים מציינים את פאזורי ה־RMS של מקורות מתח וזרם סינוסיים במקום את פאזורי השיא.
באופן כללי משתמשים בפאזורי RMS בהנדסת הספק חשמלי בעוד שמשתמשים בפאזורי שיא בניתוח מעגלים בעלי הספק נמוך.
בכל מקרה, העכבה תהיה זהה לכל בחירת פאזור.
בין אם משתמשים בפאזורי שיא או RMS, הגורם הקבוע שמבדיל בין הפאזורים מתבטל כאשר נלקח היחס בין הפאזורים.
עכביש נודד ברזילאי (שם מדעי: Phoneutria), המכונה גם עכביש הבננות, הוא סוג של עכביש ארסי המצוי במרכז ודרום אמריקה.
נחשב לעכביש הארסי ביותר ביבשת אמריקה ולאחד הארסיים ביותר בעולם יחד עם עכביש המשפך האוסטרלי.
הנודד הברזילאי שייך למשפחת העכבישים הנודדים והוא הסוג הארסי היחיד במשפחה אולם ישנם 8 מינים בסוג זה.
שמם ניתן להם מפני שהם נודדים ברחבי הג'ונגלים בלילות ולא שוכנים בתוך מחילות או כוכים כמו עכבישים אחרים.
את שמו השני, עכביש הבננות קיבל אף שכמעט ואינו נמצא על אשכולות בננה והוא זוהה בטעות כעכביש הנוהג לעיתים קרובות להתחבא בהם.
למרות שמו, העכביש נפוץ בארצות נוספות חוץ מברזיל, בהן ונצואלה, קוסטה ריקה, ארגנטינה, קולומביה, בוליביה, פרגוואי, אקוודור, פרו, גיאנה, גיאנה הצרפתית, וסורינאם, אולם ברוב הארצות האלו הוא נמצא באזורים טרופיים ולא מיושבים בצפיפות.
לעומת זאת בברזיל תפוצתם גם באזורים מאוכלסים בצפיפות כמו סאו פאולו, ריו דה ז'ניירו, אספיריטו סאנטו ומינאס ז'ראיס.
גודלו מגיע ל-48-17 מ"מ, מוטת רגליו יכולה להגיע לכ-13 ס"מ והוא נחשב לאחד העכבישים הגדולים בעולם.
למרות הארס הקטלני שלו, יעדיף הנודד הברזילאי להתרחק מגורמי סכנה כמו בני אדם.
הנשיכה של הנודד הברזילאי נחשבת לאחת הכואבות ביותר בעיקר בגלל המוליך העצבי סרוטונין המצוי בתוך הארס, בנוסף מכיל הארס רעלן עצבי הנפוץ גם במספר רב של נחשים ארסיים.
הוא נחשב כגורם המוות מס' 1 מבין נשיכות העכבישים, אך יותר מ-90% מנשיכותיו גורמות רק לכאב מקומי באדם, זאת בשל העובדה שברוב מקרי נשיכות מגננה מדובר בנשיכות "יבשות" נטולות ארס.
בשירו של הארי בלפונטה, Day-O (מוכר גם בשם Banana boat song), מוזכרת "טרנטולה שחורה קטלנית" המסתתרת בין הבננות שעורמים הסבלים הפורקים את הסחורה מהספינות.
כפי הנראה מדובר בעכביש הנודד הברזילאי המזכיר במראהו הגדול והמאיים טרנטולה, אם כי נשיכתן של אלו כואבת, אך אינה קטלנית.
Phoneutria boliviensis (פיקארד-קיימברידג', 1897) — מרכז דרום אמריקה
Phoneutria fera (פרטי, 1833) — קולומביה, אקוודור, פרו, ברזיל, סורינאם, גויאנה
Phoneutria nigriventer (קייסרלינג, 1891) — ברזיל, אורוגוואי, פאראגוואי, ארגנטינה
Phoneutria pertyi (פיקארד-קיימברידג', 1897) — ברזיל
Phoneutria reidyi (פיקארד-קיימברידג', 1897) — קולומביה, ונצואלה, פרו, ברזיל, גויאנה
עכבישי משפך אוסטרליים (שם מדעי: Atracidae) היא משפחה של עכבישים בעלי ארס קטלני לבני אדם.
עיקר תפוצתה של המשפחה היא במזרח אוסטרליה.
עכבישי המשפך דומים לטרנטולות וקרובים אליהם.
אורך מיני המשפחה בין 1–5 ס"מ, צבעם שחור או חום ובמרכז גופם מעטה דמוי-שריון שחור עם מעט שערות עליו.
ניבי שיניהם יכולות לחדור דרך נעליים רכות וכפפות עבות.
הזכר נחשב לתוקפן יותר מהנקבה ויותר בא במגע עם האדם מהסיבה שבימי הקיץ הוא יוצא ממחילתו ונודד בחיפושו אחר נקבה עמה יזדווג.
העובדה שהוא נודד באזורים מיושבים גורמת למפגשים רבים עם בני אדם.
הוא נמשך למים ומסוגל לשהות בתוך המים עד ארבע שעות.
אנשים נכנסים לבריכות ולא שמים לב לעכביש הקטן ויכולים לדרוך עליו או לעמוד לידו מה שיפחיד אותו ויגרום לו לנשוך.
המסוכן ביותר בין עכבישי המשפך הוא עכביש המשפך של סידני, אשר תפוצתו באזור סידני והוא אחראי למותם של 13 בני אדם (מתוכם שבעה ילדים).
בכל המקרים היה הנושך עכביש זכר הגדול מהנקבה, דבר נדיר אצל עכבישים.
פעילות מוגברת של העכבישים הורגשה בעקבות גל השריפות של 2020.
הארס מכיל כמות גדולה של רעלנים כמו רובוסטוקסין, שהוא פוליפפטיד קטלני בעל רעילות עצבית.
השפעתו של רעלן זה גורמת לפתיחת תעלת יונים בתאי עצבים.
רעלן נוסף הנמצא בארס הוא אטרקוטוקסין.
שני הרעלנים האלה קטלנים לבני אדם ולקופים אך לשאר החיות הסכנה יותר קטנה ועל חלק מהחיות כמו כלבים, חתולים, סוסים, פרות ועוד כמעט ואין השפעה.
בנוסף הארס מכיל רעל עצבים כמו נוירוטוקסין אשר גורם לדחף עצבי בתאים ומערכת העצבים.
כתוצאה מכך נחסם שחרור האצטילכולין בסינפסות של עצבים ושרירים, מה שגורם לשיתוק ומוות.
בשנת 1981 נמצא נוגדן לארס המשפכן האוסטרלי, הפועל מהר וביעילות.
מאז אותה שנה לא נרשמו יותר מקרי מוות של אנשים שננשכו על ידי עכביש זה.
עיתוק רכבות הוא הפעולה של העברת ציוד נייד ממסילה אחת לאחרת לצרכים תפעוליים (כלומר שלא כחלק מנסיעת הרכבת אל יעדה).
ניתן להעתיק רכבת שלמה, למשל על מנת לדיירה על עקלתון או במוסך, להעתיק חלק מרכבת, למשל על מנת לפצל רכבת, שלה יעדים שונים או לאחד שתי רכבות בעלות יעד משותף, או להעתיק קרונות בין המסילות על מנת לערוך מהם רכבת חדשה או על מנת לפרק רכבת קיימת לקרונותיה השונים.
כמו כן מעתיקים קרונות משא על מנת להעמיס אותם ולפרוק מהם את המטען.
העיתוק מתבצע באמצעות קטרי עיתוק, שיכולים להיות חלשים ואיטיים ביחס לקטרים הגוררים רכבות שלמות, שכן פעולת העיתוק מתבצעת במהירות נמוכה, למרחקים קצרים ובדרך כלל בתנאי שטח נוחים.
עם זאת, קטרי העיתוק הם בעלי מומנט גבוה המושג באמצעות תמסורת מתאימה על מנת להגיע למהירות הגרירה של הציוד, האיטית יחסית, כמה שיותר מהר.
תכונה זו נדרשת על מנת לסייע בזירוז העיתוק, כיוון שעיתוק עשוי לכלול גרירות קצרות רבות, ולכן קטרים המשמשים כקטרי עיתוק נבנים בדרך כלל במיוחד למטרה זו.
עיתוק מתבצע בתחנת רכבת תפעולית ובפרט בתחנות עריכה ומיון, שבהן יש עקלתונים רבים לדיור הקרונות השונים ולביצוע עבודת העריכה.
עיתונות צהובה (ביחיד: צהובון) הוא כינוי גנאי לעיתונות הנתפסת כבלתי-איכותית, העוסקת בעיקר ברכילות, מין ושערוריות ובהן שערוריות מין, ופונה לרגשותיו ויצריו של קהל היעד תוך שימוש בשיטות כתיבה, עריכה ועיצוב סנסציוניות.
החוקר פרנק לותר מוט מונה חמישה מאפיינים לתקשורת צהובה:
שימוש בכותרות ענק, שתפקידן להמם את הקורא גם כשהן עוסקות בנושאים שוליים או בידיעות שיש מעט מאוד אינדיקציות לנכונותן.
שימוש מרובה בחומר חזותי, דוגמת תמונות, ציורים, רישומים, קריקטורות, לוחות וגרפים.
שימוש במאמרים פסבדו מדעיים על חידושים והמצאות במדע שתפקידם להנעים ולהחניף לקורא בניסיון לגרום לו להרגיש משכיל.
מאמרים אלו עוסקים בדרך כלל בחידושים בעלי ערך שולי או מפוקפק.
לעיתים יש לשערוריות אלו ערך ציבורי-חברתי, דוגמת שערוריות שחיתות וחריגה מנורמות, לעיתים העיתון הצהוב יעדיף להיכנס לאספקטים האישיים של אנשי ציבור.
הזדהות והשתתפות עם הצד החלש בסיפור, האנדרדוג.
המילה "צהוב" התייחסה לספרים ומגזינים זולים כבר ב-1846, על שום הכריכות הצעקניות ששימשו לעטיפתן (במיוחד סדרת הקומיקס "הילד הצהוב").
המונח "עיתונות צהובה" היה בשימוש כבר אז לתיאור "עיתוני השחיתויות", שהתריעו על שחיתויות, אמיתיות או מזויפות, בקרב אנשי ממשל, ועיתונים אלו הודפסו על נייר לא מעובד שהיה בעל גוון צהבהב.
מיסאינפורמציה – מידע שגוי או מטעה
פייק ניוז (חדשות כזב) – מידע שגוי או מטעה באופן מכוון, המוצג כידיעה חדשותית
חדשות שקריות – ידיעה חדשותית המציגה מידע שגוי, באופן לא מכוון
סקנדל עיתונאי – סיפור עיתונאי שגוי, באופן מכוון או לא מכוון בעל הד תקשורתי רחב
עיתונות צהובה – ידיעה חדשותית המשתמשת בכותרות מרעישות, מידע מוגזם או שמועות
שופר – כלי תקשורת המשמש לתעמולה של הממשל
שמועה – טענה המופצת באופן נרחב למרות שהיא טרם אומתה
צהובונים קיימים בעולם כולו, וכמה מהם ידועים ומפורסמים: ה"סטאר", ה"סאן" וה"נשיונל אינקוויירר" האמריקאיים; וה"סאן", ה"דיילי מירור", ה"דיילי סטאר" והניוז אוף דה וורלד הבריטיים.
היבטים אופייניים של "עיתונות צהובה", כגון עיסוק במין ובפורנוגרפיה, מאפיינים פחות את העיתונות האמריקאית ויותר את האירופית.
"צהובונים" נפוצים גם בכל רחבי אירופה, אוסטרליה, הודו, קנדה וברזיל.
בישראל לא היו קיימים צהובונים שהוגדרו ככאלו.
בעיתונים שונים, דוגמת "אנשים" או "24", היו מספר עמודי רכילות הדומים לעמודי צהובונים, אבל הם כללו גם כתבות עיתונאיות בסגנון מסורתי.
גם בעיתונים כמו העולם הזה או חדשות פורסמו שערוריות רבות, אך אלו היו לצד כתבות איכותיות, כך שלא ניתן להגדירם כצהובונים.
בעידן האינטרנט שימוש בכתיבה צהובה פופולרית כיוון שכל כניסה לקישור מכניסה פרסומת לגולש המכניסה כסף לאתר, שימוש בטכניקה זאת מכונה קליקבייט.
כל אלו מביאות לכותרות פרובוקטיביות ולכתבות אשר מושכות קהל גולשים גם אם אין להן איכות עיתונאית כלשהי.
אתרים אשר ניתן לסווג כצהובונים מהבחינה הזאת הם וואלה ואייס.
אך גם מעריב אונליין ו-ynet יכולים להכניס תוכן "צהוב" מסיבות כלכליות.
עכבה אופיינית היא עכבה חשמלית המאפיינת גל במערכת מפולגת כמו קו תמסורת או תווך אופטי.
היא נקבעת על ידי התכונות החשמליות של החומר, הממדים הגאומטריים של קו התמסורת (מלבד אורך הקו) ולעיתים גם תלויה בתדירות.
מקצה קו תמסורת או ממשטח המפריד בין שני חומרים יכולה להיות החזרה, ומשרעת הגל המוחזר תלויה בעכבות האופייניות של המערכת.
העכבה המאפיינת את הריק ואת החומר נקראת עכבה עצמותית (intrinsic impedance) וניתן להגדיר עכבה כזו לתופעות נוספות כמו גלי קול.
עכבה חשמלית של רכיב חשמלי מקובץ כמו נגד, קבל וסליל השראה מוגדרת כיחס בין משרעת המתח הנופל עליו למשרעת הזרם הזורם דרכו במצב סינוסי מתמיד.
לעומת זאת, במערכת מפולגת המתח נמסר כגל אלקטרומגנטי וחוקי קירכהוף אינם מתקיימים באופן רגעי.
במערכת כזו מגדירים עכבה אופיינית כיחס בין משרעת המתח בין שני הדקי קו תמסורת לבין משרעת הזרם הזורם בו באופן מקומי.
משרעות המתח והזרם משתנות בנקודות שונות לאורך קו התמסורת, אך היחס ביניהן נשאר קבוע ובניגוד לנגד הוא אינו תלוי באורך קו התמסורת.
העכבה האופיינית מסומנת לרוב או והיא נמדדת באוהם:
כאשר היא משרעת המתח ו- היא משרעת הזרם של הגל המתקדם, ו- הן משרעות המתח והזרם של הגל בכיוון ההפוך.
הסימן השלילי של יחס זה בכיוון ההפוך מציין שהמתח אינו תלוי בכיוון התקדמות הגל אך הזרם של הגל בכיוון ההפוך נלקח בסימן שלילי.
בקו תמסורת ללא הפסדים, ניתן לבטא את העכבה האופיינית בעזרת ההשראות והקיבול ליחידת אורך:
כאשר היא ההשראות ליחידת אורך ו- היא הקיבול ליחידת אורך, והעכבה האופיינית היא מספר ממשי.
הערכים המקובלים בכבל קואקסיאלי הם של 50 עד 100 אוהם.
לכבל שטוח בעל שני מוליכים יש עכבה אופיינית של 300 עד 1,000 אוהם.
בקו תמסורת בעל הפסדים, העכבה האופיינית היא:
כאשר הוא ההתנגדות ליחידת אורך (לאורך הקו), הוא המוליכות ליחידת אורך בין הדקי הקו, תדירות הגל ו־j היחידה המדומה המקיימת .
כאן העכבה האופיינית היא מספר מרוכב, כלומר קיים הפרש מופע בין המתח והזרם בקו ששוה לזווית בהצגה קוטבית של העכבה האופיינית במישור המרוכב.
כאשר מקור מתח סינוסי מחובר לקו תמסורת שבקצהו התקן מקובץ כמו נגד, המתח יימסר בקו כגל מתקדם ויוחזר מהנגד כגל חוזר.
היחס בין הגל המתקדם לגל החוזר נקרא מקדם ההחזרה או מקדם ההחזר והוא תלוי בעכבה האופיינית של הקו ובעכבה החשמלית של הרכיב שבקצה הקו:
כאשר היא העכבה החשמלית של העומס המחובר בקצה קו התמסורת ו- העכבה האופיינית של הקו.
בקו תמסורת ללא הפסדים שבקצהו נגד בעל התנגדות זהה לעכבה האופיינית לא יהיו החזרות ולא ייווצר גל עומד.
כך ניתן למסור את כל ההספק החשמלי לעומס.
למצב כזה קוראים תיאום עכבות וטיב התיאום נמדד על ידי יחס גלים עומדים.
בקו תמסורת בעל הפסדים העכבה האופיינית תלויה בתדירות הגל ולכן לא ניתן לתאם אותו באופן מלא לגלים בתדרים שונים או לפולסים.
עכבה עצמותית של חומר ושל ריק
העכבה העצמותית של תווך מוגדרת כיחס בין פאזור השדה החשמלי לבין פאזור השדה המגנטי של גל אלקטרומגנטי.
העכבה האופיינית העצמותית מסומנת לרוב באות היוונית ונמדדת גם היא ביחידות אוהם.
כאשר היא מקדם המגנטיות של הריק ו- היא המקדם הדיאלקטרי של הריק.
העכבה העצמותית של חומר היא:
לחומרים בעלי מוליכות חשמלית יש מקדם דיאלקטרי מרוכב וכתוצאה מכך גם עכבה עצמותית מרוכבת, וקיים הפרש מופע בין השדה החשמלי לשדה המגנטי.
באופן דומה, ניתן להגדיר עכבה עצמותית לגל קול כיחס בין הלחץ בחומר למעוותים בו.
במקרה כזה העכבה העצמותית של חומר שווה למכפלת הצפיפות שלו במהירות הקול בו.
העכבה האופיינית של זוג תיילים מוליכים ברדיוס ובמרחק זה מזה היא:
בקו תמסורת המורכב משני לוחות ארוכים, העכבה האופיינית היא:
כאשר היא העכבה העצמותית התלויה במקדם הדיאלקטרי והמקדם המגנטי של החומר בין הלוחות, הוא המרחק בין הלוחות ו- הוא רוחב הלוחות.
העכבה האופיינית של כבל קואקסיאלי היא:
כאשר היא הרדיוס הפנימי של הכבל ו- היא הרדיוס החיצוני.
בגלבו העכבה האופיינית תלויה באופן התנודה המתעורר בו.
כאשר היא תדירות הגל ו- היא תדר הקיטעון של אופן התנודה.
עכבה סמויה היא היכולת להוציא מהמחשבה המודעת גירויים שנחוו בעבר כלא רלוונטיים, או היכולת של המוח לסנן גירויים לא רלוונטיים.
העכבה הסמויה היא מנגנון של אינהיביציה קוגניטיבית.
במסגרת של התניה קלאסית העכבה הסמויה משקפת תהליך למידה שבו גירוי נייטרלי מוצג ללא תוצאות חיוביות או שליליות.
בפרדיגמה של עכבה סמויה, הצגתו של גירוי בודד ללא גירויים נוספים מעכבת את יצירתם של קשרים עתידיים בין גירוי זה לגירויים אחרים.
להנמכה ביכולת העכבה הסמויה יכולים להיות ביטויים שונים.
למשל, הנמכה ביכולת העכבה הסמויה קשורה ליצירתיות גבוהה משום שהיא מאפשרת זרימה חופשית של רעיונות המובילה לחשיבה מסתעפת.
הנמכה בעכבה הסמויה יכולה להגביר את החשיבה המסתעפת על ידי הרחבה והגמשה של הרשת האסוציאטיבית, אשר תורמת להגברת היצירתיות.
בהתאם לכך, אנשים יצירתיים אכן מראים קשיים בעכבה סמויה.
במצבים של פסיכוזה ניתן לראות הנמכה בעכבה הסמויה, אשר נוטה להעלות בעקבות שימוש בתרופות אנטי-פסיכוטיות.
אף על פי שהנמכה בעכבה הסמויה מקושרת עם נטייה לפסיכוזה,
חוסר היכולת לסנן גירויים לא רלוונטיים יכול גם לתרום לחשיבה מקורית, במיוחד במקרים בהם ישנה מנת משכל גבוהה.
זאת משום שאינטליגנציה גבוהה יכולה לשמש כגורם ממתן מועיל עבור הביטוי שלה כליקוי בתפקודי הקשב או כגורם המעודד יצירתיות.
בישראל יצאו לאור עיתוני ילדים רבים.
העיתון יצא בשבעה גליונות (במשך כעשרה חודשים).
עיתון הילדים העברי הראשון שבו כתבו בני נוער היה "שפת עבר", שהוצא לאור על ידי איתמר בן-אב"י בגיליון אחד ב-1897. עיתון הילדים הוותיק ביותר בישראל כיום הוא "אצבעוני", היוצא לאור על ידי הוצאת אצבעוני בע"מ, בעריכת רמי שיר - מוציא לאור פרטי.
עיתוני הילדים הבאים יוצאים לאור כיום בישראל:
זוזו - עיתון ספורט לילדים - ירחון הכולל ראיונות ומדורים מגוונים בערכי הספורט.
אגדת גיימינג - ירחון המתמקד בעולם הגיימינג בישראל, יוצא לאור משנת 2021.
אצבעוני - עיתון הילדים הפעיל הוותיק בישראל.
יוצא לאור משנת 1952. הוצאת אצבעוני הוציאה במקביל עיתוני ילדים נוספים:
פריק - ירחון משחקי מחשב, יצא לאור עד שנת 2002.
עניין-חדש - עיתון לנוער, יצא לאור עד שנת 2003.
צב-צב - מותאם לילדי הגן שעדיין לא יודעים לקרוא.
דובון - מותאם לילדים הלומדים לקרוא.
משבצת - עיתון אתגרי חשיבה לילדים ונוער.
זרקור – יוצא לאור מאז 1969, על ידי "תלת - תנועה להפצת תורה".
מיועד לילדי הציבור החרדי והדתי.
אותיות – מיועד לילדים מן הציבור הדתי לאומי, יוצא לאור מאז 1987, בשנת 2011 אוחד עם מקור לילדים.
עיניים – מגזין רב תחומי לילדים בעריכת תמיר ראונר.
התחיל ב-1994 ככתב עת בהוצאת אגף הנוער של מוזיאון ישראל.
החל מהגיליון הרביעי בבעלות קבוצת "הארץ".
ילדי טבע הדברים – עיתון בן של "טבע הדברים", יוצא לאור החל מ-1995.
גליליאו צעיר – יוצא לאור מאז שנת 2004, מתמקד בנושאי מדע וטכנולוגיה.
פוד קיפוד - ירחון מאויר ומנוקד לגילאי 4–8. בהוצאת "זבנג לקיפוד בע"מ" מבית הפרסומאי ציבלין.
אדם צעיר - עיתון ילדים ברוח החינוך האנתרופוסופי (חינוך ולדורף), יוצא לאור על ידי הוצאת אדם עולם.
עורכת ראשית, סופרת הילדים רינת פרימו.
חלבלובון - מגזין לילדים בעיקרון של זמן נייר במקום זמן מסך.
מבית הוצאת חלבלוב, בעריכת טלי הרדאבל ואירית חוסחאלק.
עיתוני הילדים הבאים יצאו לאור בעבר:
עולם קטן - עיתון הילדים הראשון שיצא בירושלים ב-תרנ"ג, 1892, בעריכת: אליעזר בן-יהודה, יהודה גור (גרזובסקי) ודוד יודילביץ
מולדת - בהוצאת אגודת המורים בארץ ישראל בשיתוף חברת "קהלת", יצא לאור משנת 1911 (תרע"א) עד 1947, העורך הראשון : ש.
בוסתנאי לנוער - מוסף ביטאון התאחדות האיכרים לנוער (1929–1939).
דבר לילדים – עיתון בן של דבר, החל לצאת לאור ב-1931, ב-1985 התאחד עם "הארץ שלנו" ועם "משמר לילדים" להוצאת "כולנו".
הניצנים - עיתון הילדים הדתי הראשון בארץ ישראל הוא השבועון הניצנים אשר יצא לאור על ידי תנועת בני-עקיבא ונערך על ידי אליעזר אלינר וצבי הרכבי.
הוא ראה אור רק במשך שנת הלימודים תרצ"ו, 1935-1936.
הבוקר לילדים - עיתון בן של "הבוקר", ביטאון הציונים הכלליים, החל לצאת לאור בשנת 1943 תחילה כמוסף, ולאחר מכן כשבועון עצמאי עד 1965.
עתידות - רבעון, יצא לאור משנת 1942 עד שנת 1952, בשנות תש"ג - תש"ו, אשר ברש ערך את הקבצים הספרותיים לנוער "עתידות" בהוצאת מסדה, ומשנת תש"ו משעה ש"עתידות" החל להופיע כירחון בהוצאת מחלקת הנוער של ההסתדרות הציונית ובהשתתפות מסדה, ולאחר מכן הוצאת מ.
ניומן ועד 1952 ערך את מדור הספרות בירחון זה.
משמר לילדים – עיתון מפלגתי (של בית ההוצאה לאור של "על המשמר"), יצא לאור בין 1945 ל-1985.
הצופה לילדים- עיתון הילדים של עיתון הצופה של תנועת המזרחי, יצא לאור בשנים 1947 תש"ז עד 1964 תשכ"ד.
הארץ שלנו – יצא לאור בין 1951 ל-1985, על ידי הוצאת שוקן, כעיתון-בן של "הארץ".
סינרומן – עיתון שפרסם קומיקס מצולם בין השנים1971-1978.
פשוש – בהוצאת החברה להגנת הטבע, יצא לאור מ-1973 עד 2004.
כולנו – מיזוג של "משמר לילדים", "הארץ שלנו" ו"דבר לילדים", יצא לאור בין 1985 ל-2000.
מקור לילדים – שבועון לילדים מבית מקור ראשון, החל לצאת בסוף 2004, ב-2011 אוחד עם "אותיות".
עיתון ערוץ הילדים - ירחון ילדים שיצא תחת המותג של ערוץ הילדים משנת 1997 עד 2006.
מסע צעיר - ירחון מבית מסע אחר שעסק בטבע ובמדע.
בשנת 2008 אוחד עם "גליליאו צעיר".
עיתון רב-תחומי בנושאי מדע, יצא לאור החל מ-2000. גיליונו האחרון יצא לאור כנראה במאי 2017.
משהו - עיתון בבעלות תאגיד תה ויסוצקי, אשר פעל מאמצע שנות השמונים עד לתחילת שנות התשעים.
היה עיתון הנוער הראשון בישראל שהודפס בנייר כרומו צבעוני.
עכבישי בולאס (שם מדעי: Mastophoreae) היא קבוצה של עכבישים ממשפחת הגלגלניים.
עכבישים אלה מפתים את טרפם להתקרב אליהם ואז זורקים עליו קורים דביקים וטורפים אותו.
אלו קבוצת עכבישים בעלי בטן גבשושית ובעלי דו-צורתיות זוויגית.
בעוד הנקבות יכולות להגיע לאורך 15 מ"מ, הזכרים מגיעים רק ל-2 מ"מ והם עלולים להיטרף על ידי הנקבות.
מינים אלה מוסווים בצורתם ונראים כמו לשלשת ציפורים.
אם ההסוואה נכשלת הם יפלטו ריח מסריח כדי להימלט.
בריחה ממש מתרחשת במקרים נדירים.
העכבישים פעילים בלילה וניזונים בעיקר מעשים וזבובים שונים.
הם עומדים בקצה עלה או זלזל ומשתלשלים מטה בעזרת קורים.
אז העכביש מפריש ריח המושך את זכרי העשים והזבובים לנקבותיהם.
כל מין עכביש מפתה מין אחר של עש.
כשהעש מתקרב העכביש משתמש בקורים דביקים בצורת כדור הנראים כמו בולאס ואותם הוא מנסה להטיל על העש, כך שיידבק וייטרף.
דבר זה יכול לקחת זמן אם העש יבחין בזמן בכדור המועף לעברו.
ציד ממוצע יכול לקחת חצי שעה.
עכבישים אלה נפוצים באפריקה, אוסטרליה והאמריקות אך נדירים באירואסיה.
הם יכולים להסתגל לאקלימים ממוזגים ועד צחיחים.
עכביש הבועה (שם מדעי: Argyroneta aquatica) הוא מין של עכביש יחידי בסוגו ממשפחת הסיביידיים.
זהו אחד העכבישים היחידים החיים כמעט לחלוטין מתחת למים, בעיקר באגמים ברחבי אירואסיה כולל באקלימים ממוזגים.
צבעו משתרע מכתום עד לחום כהה ושחור והבטן אפורה ושעירה.
בניגוד לרב העכבישים הזכרים גדולים יותר מהנקבות ב-30%, דבר המקל עליהם להתגבר על טרף זריז.
העכביש נושם אוויר אותו הוא אוסף בין שערות הבטן והרגליים וכך נושם מתחת למים.
עכביש זה יכול לחיות במשך כשנתיים.
העכביש ניזון מתחת למים ומצוי בעיקר ליד עשבי מים, בהם הוא אורב לטרפו.
הוא ניזון מחרקי מים, סרטנים, זחלי יתושים ומדפניות.
הוא עצמו עלול להיטרף על ידי צפרדעים ודגים.
העכבישים משני המינים מקימים בועה אותה הם בונים מאוויר בין העשבים המימיים.
בתוכה הם מזדווגים, אוכלים ומתרבים.
עכביש-קליפה דארוויני (שם מדעי: Caerostris darwini) הוא מין עכביש ממשפחת הגלגלניים הטווה רשת קורים ענקית שיכולה להגיע לאורך 25 מ' ולהכיל 900-28,000 סמ"ר.
זוהי רשת הקורים הגדולה בעולם, ובנוסף חוטי הרשת חזקים יותר מקוולר.
הוא קרוי על שם החוקר המפורסם צ'ארלס דרווין.
עכביש זה מצוי במדגסקר ובעל הבדלים קיצוניים בין בני הזוג: הנקבות גדולות בהרבה מהזכרים ויכולות לטרוף אותם בקלות.
הנקבות יכולות להגיע לאורך 18-20 מ"מ בעוד אורך הזכרים פחות מ-6 מ"מ.
לעכבישים מבנה כדורי והם בעלי גוף כהה או אדמדם בהיר ובעלי רגליים שעירות מעט.
העכביש מקים את הקורים מעל לגדת נהר או אגם רדוד - מקום בו לא נמצאת תחרות עם עכבישים אחרים.
מעל הנהר הוא מקים את רשתו במהירות ויורה אותה לעבר הקצה השני של הנהר.
בסופו של דבר רשת ענקית קמה ומפילה חרקים כמו שפיריות או בריומאים אותם טורף העכביש.
עכביש עקבות (שם מדעי: Seothyra) הוא סוג של עכביש ממשפחת הסרבולניים החי במדבריות ובאזורים צחיחים נוספים באפריקה הדרומית - במדינות נמיביה, בוצואנה ודרום אפריקה.
הזכרים קטנים הרבה יותר מהנקבות ומזכירים מיני נמלים החיות במדבר.
שני המינים פעילים בימים חמים ביותר.
עכבישים אלה מכונים כך עקב מבנה הרשת שלהם הנוצרת בגומה ומזכירה במראה עקבות של בעל חיים.
העכבישים ניזונים בעיקר מחרקים העוברים מעל הרשת העדינה, בעיקר נמלים כמו Tetramorium, קמפונית ונמלת המרוץ.
העכביש תופס את טרפו, מהדק אותו לקור, חוזר למאורה ונותן לשמש הרותחת להרוג את טרפו במהירות.
לאחר מכן העכביש חוזר לאכול את טרפו.
עכביש דייג (שם מדעי: Dolomedes) הוא סוג של עכביש החי בביצות ושייך למשפחת הדולומדיים, ובעבר שויך למשפחת הענבלניים.
העכביש נפוץ ברחבי העולם בעיקר באזורים לחים וחמימים, ואינו מוכר בישראל.
עכבישים אלה יכולים להגיע ל-80-20 מ"מ והם בעלי גוף שחור עם ראשים מגודלים, עיניים בולטות, גפי פה שחורות חזקות ו-8 רגליים אפורות הפונות קדימה ומכוסות ב"שיער".
הבטן נמוכה ומפוספסת בפסים צהובים בקצוות.
עכבישים אלו פעילי יום החיים בסביבת ביצות, מאגרי מים ושדות לחים והם שוכנים בקרבת המים.
הם ניזונים מחרקים, עכבישנים אחרים כולל ענבלניים אחרים וגם מדגים.
עכביש זה יכול להלך על פני המים וכן לצלול כדי לברוח מטורפים, אך יעדיף לחכות על הגדות או על צמחי מים הגדלים עליהן ולחכות לטרף כמו דגיג קטן או חרק מים שיעלה למעלה.
אז העכביש קופץ במהירות ותופס את הטרף וממהר ליבשה.
הטרף מומת על ידי הארס של העכביש והעכביש יכול למצוץ את לשדו.
עכבישים אלה נושאים את ביציהם בפיהם ומעבירים אותם ממקום למקום.
עכאר הוא המחוז הצפוני ביותר בלבנון אשר הוקם בשנת 2014 (בעקבות חוק שנחקק ב-16 ביולי 2003).
שטחו של המחוז הוא כ-788 קמ"ר, והוא גובל בים התיכון ממערב, במחוזות הלבנוניים בעלבכ-הרמל וצפון לבנון, מדרום, ובמחוזות הסוריים חומס וטרטוס מצפון.
בירת המחוז היא העיירה חלבא.
בשנת 2015 אוכלוסיית המחוז הוערכה בכ-390,000 תושבים (נציבות האו"ם לפליטים העריכה כי מתוכם כ-106,000 פליטים ממלחמת האזרחים בסוריה וכ-19,000 פליטים פלסטינים).
מרבית האוכלוסייה היא מוסלמית סונית עם מיעוט נוצרי ועלווי.
המחוז נחשב לעני ביותר, חסר תשתיות בסיסיות ובעל אחוז גבוה של אנאלפביתיות.
זרם הפליטים הסורים החריף בעיה זו.
במחוז ישנו את השטח החקלאי הגדול ביותר לאחר בקאע.
ההרים המיוערים שבמחוז נחשבים לגן לאומי במדינה.
עכביש המשפך של סידני (שם מדעי: Atrax robustus) הוא מין עכביש ארסי אנדמי לאוסטרליה, אשר מצוי בדר"כ בחלקה הדרום מזרחי של היבשת בסביבות העיר סידני (ומכאן שמו).
נשיכתו מסוכנת מאוד לפרימטים ומצריכה טיפול רפואי הכולל נוגדנים לארס.
נחשב ביחד עם העכביש הנודד הברזילאי לאחד משני מיני העכבישים המסוכנים בעולם.
העכביש שייך למשפחת עכבישי המשפך האוסטרליים - משפחה המונה 35 מינים, כולם תוקפנים באופיים - וכלול כאחד משישה מיני עכבישים במשפחה בעלי ארס קטלני.
עכביש זה דומה לטרנטולה במראה אך קטן בהרבה, באורך 1–5 סנטימטרים ומוטת הרגליים היא 5–7 סנטימטרים.
צבעו כחול-כהה, שזוף-כהה או שחור, כשהראש והחזה בגוון בהיר והוא חסר שיער.
העכביש בעל מצבטים מזריקי ארס גדולים ביותר ביחס לעכביש.
לעכביש שני בחנינים קטנים בקצה בטנו, מהם הוא מפיק את הקורים.
כפי ששמו מרמז, תפוצת העכביש היא בקרבת העיר סידני שבניו סאות' ויילס ולעיתים יימצא גם בויקטוריה או באוסטרליה הדרומית.
תחום מחייתו היא באזורים חמימים מתחת לסלעים, גזעים או לצמחייה לחה והוא מתרחק מאזורי מדבר.
העכביש מצוי במחילה, בה הוא טווה קורים דמויי-"משפך" (ומכאן שמו) ואורב לטרף של חרקים, עכבישים אחרים ואף רבי רגליים או לטאות קטנות.
הזכרים קטנים מעט בגודל גופם מהנקבות, אך בניגוד לרוב מיני העכבישים, גדולים מהן במוטת הרגליים ובעלי ארס חזק יותר.
הארס מכיל כמות גדולה של רעלנים כמו רובוסטוקסין, שהוא פוליפפטיד קטלני בעל רעליות עצבית.
השפעתו של רעלן זה גורמת לפתיחת תעלת יונים בתאי עצבים וגורמת לכאב עז.
זאת בנוסף על מצבטיו הגדולים של העכביש, אשר יכולים להיתפס בעור או אף בכפפות ולא להתנתק ללא פעולה של הקורבן.
עד שנת 1981 אירעו מספר מקרי מוות כתוצאה מנשיכה של העכביש ומקרים רבים של נשיכות שהסתיימו בנזקים בריאותיים חמורים.
בחלק מהמקרים המאומתים, אירעו מקרי המוות כרבע שעה בלבד לאחר הנשיכה.
עם זאת החל משנת 1981, נמצא נוגדן לארס, הפועל מהר וביעילות, ומאז לא נרשמו מקרי מוות נוספים.
למרות השפעתו הקטלנית של הארס על בני אדם וקופים, הוכח שאין לו כמעט שום השפעה על כלבים, חתולים ויונקים רבים אחרים.
עכביש ברשת הוא סרט מותחן וריגול ישראלי-בלגי משנת 2019 בבימויו של ערן ריקליס, בהפקת סבין בריאן, ז'קלין דה גויג', ליאון אדי ומייקל שרפשטיין על פי תסריט שנכתב על ידי גדעון מרון ועמנואל נקש.
בכיכובם של בן קינגסלי, מוניקה בלוצ'י, איציק כהן ואיתי טיראן.
הסרט מתמקד בסוכן מוסד צעיר שנשלח למשימה לעקוב אחר סוכן מבוגר, שהתנהגותו מטילה חשד בפני הממונים עליהם.
הסרט הוא הפקה משותפת בינלאומית של ישראל, בלגיה ובריטניה שיצאה לאקרנים ב-30 באוגוסט 2019 בארצות הברית וב-16 בינואר 2020 בישראל.
בן קינגסלי - אברהם אדרת
מוניקה בלוצ'י - אנג'לה קרוני
פיליפ פיטרס - יאנס מרטנס
הילדה ואן מיגם - אן-מארי
עם שחרורו הסרט זכה לביקורות גרועות עד מעורבות של מבקרים וצופים, שמתחו ביקורת על התסריט, המשחק, הבימוי והעריכה של הסרט תוך שהם משבחים את הופעתו של קינגסלי ואת קטעי הפעולה.
הסרט זכה ל-75% רייטינג באתר עגבניות רקובות.
הסרט היה מועמד לפרס אופיר למוזיקה המקורית הטובה ביותר.
עיתונות שחורה הוא סרט פשע אמריקאי בהפקת קנון גרופ משנת 1987 ובבימוי ג'רי שצברג, עם כריסטופר ריב ומורגן פרימן בתפקידים הראשיים.
הצילומים נערכו בניו יורק ובמונטריאול.
העלילה מתרחשת בעולם הזנות בכיכר טיימס במנהטן שם מפברק עיתונאי מתוסכל כתבה על זונות וסרסור ומסתבך עם הסרסור ובית המשפט.
הסרט הזה היווה נקודת פריצה בקריירה של פרימן שעד כה היה כמעט אנונימי ושיחק בתפקידים קטנים.
בסרט הזה בגיל 49 הוא היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע.
ג'ונתן פישר (כריסטופר ריב) הוא עיתונאי מתוסכל בשבועון בניו יורק.
העורך הראשי טד אוורי (אנדרה גרגורי) לא מרוצה מכתיבתו.
ג'ונתן מבקש ממנו להוכיח את עצמו בכתבה על עסקי הזנות בכיכר טיימס.
הוא מראיין את הזונה פאנצ'י (קתי בייקר) שעובדת תחת הסרסור ליאו סמולס הידוע בכינויו "Fast Black".
היא לא מוסרת לו פרטים והוא חוזר למחרת אל המקום עם חברתו אליסון (מימי רוג'רס) שמתחזה לזונה אבל הוא נאלץ לחלץ אותה וגם מכך לא קיבל כל מידע.
סמולס (מורגן פרימן) הוא סרסור שנוהג להתפרץ בעיקר על זונות שלא נשמעות לו.
יחד עם עוזרו רג'י (אריק קינג) הוא עורך סיורים בבית הבושת שלו וכאשר הוא שומע צעקות באחד החדרים הוא מתפרץ ומכה את הלקוח שמתמוטט ומת מיד מהתקף לב.
סמולס נעצר ומואשם בהריגה (רצח מדרגה שנייה).
ג'ונתן מפרסם כתבה מפוברקת על הזנות בניו יורק ומספר על סרסור בשם "טיירון" שמואשם בהריגת לקוח.
הכתבה זוכה להצלחה וג'ונתן נעשה מפורסם ומתקבל לשדר תוכנית טלוויזיה בשם "חכמת הרחוב" ("Street Smart").
ג'ונתן יוצר שוב קשר עם פנצ'י, הם מקיימים יחסים והיא מכירה לו את סמולס.
התובע פייק (ג'ייק פטרסון) משוכנע ש"טיירון" הוא למעשה סמולס ולוחץ על ג'ונתן לגלות את מקורותיו וכשהוא מסרב הוא נעצר באשמת בזיון בית הדין.
כל הפרשה הזאת מגבירה את תפוצת השבועון.
סמולס מבקש/דורש מג'ונתן שיגלה לבית המשפט את היומנים שלו ובם נכתב כי בעת רצח הלקוח הוא היה אתו בפגישה.
כשהוא מסרב שולח סמולס את רג'י לדקור את אליסון כאזהרה.
פאנצ'י רבה עם סמולס ונגשת לפגישה עם פייק.
סמול עוקב אחריה ורוצח אותה.
לבסוף נכנע ג'ונתן ומוסר את היומן המזויף שלו, סמולס משתחרר.
ג'ונתן נוקם בו בדרך מקורית.
הוא מוצא את הזונה דלוור (שארי הילטון) ומשכנע אותה לתת כסף לרג'י ומצלם זאת.
הוא מראה את זה לרג'י ומאיים עליו כי ימסור זאת לסמולס.
רג'י בורח מהמקום אך סמולס מחפש אותו וכשרואה אותו רג'י המפוחד הוא יורה בסמולס והורג אותו.
המשטרה אוסרת את רג'י וג'ונתן מדווח על כך בתוכנית הטלוויזיה שלו "חכמת הרחוב".
שם השחקן/ית שם הדמות הערותמורגן פרימןליאו סמולססרסורכריסטופר ריבג'ונתן פישרעיתונאיקתי בייקרפאנצ'יזונהמימי רוג'רסאליסוןידידה של ג'ונתןאנדרה גרגוריטד אווריעורך עיתוןג'יי פטרסוןלאונרד פייקתובעאריק קינגרג'יעוזר של סמולסשארי הילטוןדרלןזונה
כיום, אין נתונים מדויקים אודות העכבישים בארץ ישראל, אך עם זאת מעריכים כי בארץ ישראל חיים בסביבות ה-800 מיני עכבישים, השייכים ל-52 משפחות שונות, כשהם נפוצים בכל בתי הגידול היבשתיים בארץ.
למרות גודלה הקטן של ישראל, היא בעלת תפקיד מרכזי בחקר של מגוון העכבישים באגן הים התיכון, ובמיוחד במזרח התיכון.
בשטחה חיים יותר מיני עכבישים מאשר במדינות ובאיים גדולים יותר באירופה ובאפריקה (לדוגמה, במצרים נצפו כ-385 מינים ובאירלנד כ-415 מינים).
מגוון מינים זה מגיע משני אזורים ביו-גאוגרפיים עיקריים - האזור ההולארקטי והאזור האפרוטרופי.
כיום, פחד מעכבישים הוא בין הפחדים הנפוצים ביותר, כשבכל שנה מספר אנשים ננשכים על ידי עכבישים, ובשל כך העכבישים זוכים ליחס ציבורי גרוע.
עם זאת, רק כשני מיני עכבישים בישראל הם מסוכנים לאדם - האלמנה השחורה והארסן החום, וכן, לא תועד ב-50 השנים האחרונות מקרה מוות בישראל כתוצאה מנשיכת עכביש.
משפחת העכבישים הגדולה ביותר בישראל היא משפחת הקטועניים עם למעלה מ-126 מינים שתועדו בה, ולאחריה משפחת הקופצניים עם למעלה מ-108 מינים מתועדים.
מין העכביש הגדול ביותר שחי בישראל בפרט, ובמזרח התיכון בכלל הוא מברישמון הערבה, שהוא גם מין אנדמי לישראל ולירדן.
עד לגילויו של מברישימון הערבה בחולות סמר נחשבה הפרוונית השחורה, הטרנטולה היחידה בארץ, לגדולה בעכבישי ישראל.
מדי שנה מיליוני עכבישים ממשפחת הפגיוניים מתקבצים על גדות נחל שורק ומכסים את אזור הצמחייה והגדות ברשתות קורים.
העכבישים טווים את רשתות הקורים האלו על מנת לצוד את מיליארדי היתושים החיים לאורך הנחל המזוהם.
בשטחי חולות סמר התגלה המין מברישימון הערבה.
חולות אלה השתרעו בעבר על פני קילומטרים רבועים בודדים, אך עקב המרה של שטחים לחקלאות וכריית חול הצטמצמו אף יותר.
עקב כך, המשך כריית החולות והרס בית הגידול מאיימים על עתיד המין האנדמי לאזור.
במהלך השנים, הגיעו אל ישראל מספר מינים פולשים של עכבישים המתחרים במיני העכבישים המקומיים.
דוגמה למין כזה הוא האלמנה החומה.
כמו כן, העכבישים בישראל אינם מוגדרים כ"ערך טבע מוגן", ועל כן אינם זוכים להגנות הנלוות.
עם זאת, הם נחשבים מוגנים בתחומי שמורות הטבע והגנים הלאומיים בישראל.
עכבישים ידועים כמדבירים ביולוגיים בעלי יעילות גבוהה, ומסייעים בחיסול מזיקים.
אחת מחוקרות העכבישים המפורסמות בעולם היא הישראלית פרופסור אמריטה יעל לובין, מאוניברסיטת בן-גוריון.
לובין הצטרפה כחוקרת למכונים לחקר המדבר באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, קמפוס שדה בוקר, שם עסקה באקולוגיה והתנהגות של עכבישים, בדגש על מינים מדבריים ואבולוציה של חברתיות בעכבישים.
חוקר עכבישים ישראלי מפורסם נוסף הוא גרשם לוי שעסק במחקר טקסונומי של סדרות העכבישנים בארץ ישראל.
הוא עסק בין היתר במחקר טקסונומי של עכבישאים (בהם לדוגמה מברישימון הערבה), ופרסם עשרות מאמרים מדעיים ומספר ספרים, בהם עריכת כרך באנציקלופדיה של החי והצומח בישראל (בעברית).
בשנת 1998, הגדיר הארכנולוג הפולני ד"ר יז'י פּרוּשינסקי עכביש חדש למדע מבני משפחת הקופצניים וקרא לו "פלגרה אמיתי" (Phlegra amitaii), על שמו של פנחס אמיתי, אנטומולוג (חוקר פרוקי-רגליים) שהתמחה בחקר העכבישנים.
ב־4 בפברואר 2021 התפרסם מאמרו של איגור (עידו) ארמיאץ' ושותפיו, בו הגדיר זן חדש של עכביש ממשפחת הזאבניים, וקרא לו על שמו של אמיתי, "אוויפה אמיתי" (Evippa amitaii).
ב-2022, התגלה מין חדש של עכביש בישראל באזור הערבה.
מתוך כ-800 מיני העכבישים החיים בארץ ישראל רק כשניים מהם נחשבים למסוכנים לאדם - האלמנה השחורה והארסן החום.