tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההיסטוריון יעקב גולדשטיין כתב ששביתה זו פרצה בגלל הסתירה בין תפיסתם של העולים בעלייה השנייה לבין תפיסתו של ברמן.
הפועלים האידאולוגיים גיבשו תפיסה של "כיבוש העבודה" ויצירת מעמד פועלים יהודי בעל תחושת שליחות חברתית ולאומית.
מנגד, ברמן גיבש תפיסה פרגמטית, שעיקרה הצלחת החווה מבחינה משקית ולכן העסיק פועלים ערבים בחווה - מהלך שהפועלים התנגדו לו בתוקף.
בישיבה שקיים רופין עם ברמן והפועלים בנובמבר 1909 הוא הציע להשאיר את ברמן בחווה לשנה נוספת, אך לחלק את החווה בין ברמן לפועלים שנשארו: לתת לקבוצת פועלים שטח מאדמת אום-ג'וני כדי שיעבדו אותו על אחריותם ללא פיקוח חיצוני.
ההצעה התקבלה על ידי 'החורש', שהרכיב קבוצה של שישה פועלים שהצליחו בעבודתם.
כך הם יצרו את הבסיס להקמתה של הקבוצה הראשונה - דגניה - בדצמבר 1909. הקמתה של דגניה, כצורת ההתיישבות שיתופית, נחשבת כתרומה החשובה ביותר של החווה להתיישבות החקלאית ולפועלים בארץ.
הסוגיות במחלוקת בין ברמן לפועלים
"תחילת התבססות החווה, גידול במספר הפועלים, הסרת החרם מצד אנשי 'החורש', המציאות של עבודה קשה שאינה מכניסה רווחים מיידיים, פגעי אדם וטבע, מחלות ומעל הכל - יחסו הקשה של ברמן לפועלים, כל אלה שינו במהרה את מצב הדברים בחווה וגרמו למשברים קשים".
תנאי המגורים בחווה היו גרועים וגם המצב התזונתי היה ירוד.
לתנאי המגורים הייתה השפעה מיידית על מצב בריאותם ועל עבודתם של הפועלים ובסופו של דבר אף על האווירה במקום ועל ריבוי המריבות והסכסוכים.
בתחום הרפואי, החל מסתיו 1908 היה מצב החולים בחווה בכי רע.
מתוך כ-20 הפועלים חלו מחציתם.
המחלה הרווחת הייתה מלריה שתקפה בעיקר את העולים החדשים.
בחווה לא היה כל טיפול בחולים ובשל צפיפת המקום חיו ביחד החולים והבריאים.
נוסף למחלתם סבלו הפועלים מחיסרון כיס, שכן פועל יומי לא קיבל כסף בתקופת מחלתו.
פועל חודשי שחלה נחשב כאוכל לחם חסד ומקבל שכר שלא מגיע לו.
הפועלים חשו עצמם כעזובים ומופקרים - אין דואג ואין מבין.
מנגד, ברמן ראה בחולים קבוצת 'פרזיטים' הנהנים מבטלה והגורמים הוצאות מיותרות לחווה ומחבלים בהתקדמותה המשקית.
"ככל שהתנאים הפיזיים נעשו קשים יותר, כן גדל מספר החולים, התמעטה העבודה החקלאית בחווה וגדל קיצפו של הפקיד.
הדבר היה חסר מוצא והיה לגורם חשוב בהתערערות היחסים בין הפועלים לפקיד", כפי שאירע בהמשך.
בנוסף, הייתה מחלוקת בסיסית לגבי ניהול החווה - ברמן רצה בשלטון ריכוזי בחווה ודרש מהפועלים ציות מלא להוראותיו, ואילו הפועלים, אנשי העלייה השנייה, רצו בעבודה עצמאית ובקבלת אחריות לגבי העבודה, ללא תלות בהוראות הפקידות.
הנושא העיקרי שהעסיק את פועלי העלייה השנייה בכלל ואת פועלי החווה בפרט היה העבודה הערבית ביישובים יהודיים.
חברת הכשרת היישוב שהקימה את החווה קבעה עם הקמתה את הכלל של "העסקת יהודים ככל האפשר", אך עיקרון זה היה נתון לפרשנות.
המסקנה שהשתמעה הייתה שלא ניתן לבסס את העבודה בחווה על פועלים יהודים בלבד.
ברמן תמך בהעסקת ערבים בחווה, שכן זו הייתה עבודה זולה ויעילה, והשיקול העיקרי שלו היה להציג את החווה כרווחית.
לכן באוקטובר 1909 הודיעו הפועלים על שביתה.
רופין תמך בעמדת הפועלים של עבודה עברית בלבד משיקולים לאומיים.
"השביתה הגדולה" בפברואר 1911 ופיטורי ברמן
כשנה ורבע לאחר השביתה הראשונה, בחורף 1910–1911, החל עימות נוסף בין ברמן לפועלים, שבעקבותיו פרצה בחווה שביתה נוספת, שנודעה בשם "השביתה הגדולה".
בפרק הזמן שחלף מהשביתה ראשונה לא חל שינוי ביחסים בין ברמן לפועלים, מה שהוביל להצטברות מרירות.
הגורמים שהעלו את המתח בחווה לשיא בראשית 1911 היו השלמת הבנייה של ביתו המפואר של ברמן בחווה, בעוד שחלק מההפועלים נאלצו ללון תחת כיפת השמים, עקב העדר תקציב לבניית חדרים.
בנוסף, עצירת גשמים איימה על תבואות החורף, מה שעלול היה להחמיר את מצבה הכספי של החווה ובפברואר היה מזג אוויר קשה במיוחד והפועלים סבלו סבל פיזי רב.
ב-29 בנובמבר פרצה שביתה למחצית יום, בהנהגתו של ברל כצנלסון, שמטרתה הייתה לשפר את תנאי המגורים של הפועלים.
הם דרשו מברמן לתת להם שני חדרים, אחד לחולים ואחד לבריאים: להעמיד לרשותם 10 מיטות, 15 מזרנים, 10 כיסאות ו-5 שולחנות: לתקן את השמשות השבורות והגג הדולף בבניין שבו התגוררו: ולהשתתף בהוצאות התרופות והחובש עבור הפועלים החולים.
למרות שדרישות הפועלים נראות קטנות עד כדי גיחוך, כצנלסון העריך אותן כמהפכה במחשבת הפועלים - בעצם העלאת דרישות לפקיד לשיפור בתנאי החיים שלהם.
ברמן קיבל את דרישות הפועלים, אולם לא הוציאן לפועל.
בתגובה, הכריזו הפועלים על שביתת אזהרה למשך חצי יום, שאחריה הכריז ברמן שיפעל לקיום דרישת הדיור ואילו את שאר הדרישות הפנה לרופין.
האירוע שהביא את המתח בין ברמן לפועלים לשיא כשבוע לאחר מכן (7 בפברואר) היה מותו של אחד הפועלים בחווה – מאיר אינגברמן – בבית חולים בטבריה, לאחר שחלה בקדחת.
עמיתיו הפועלים בחווה ביקשו מברמן עגלה כדי לנסוע לטבריה להלווייתו.
ברמן אישר את הבקשה, מה גם שבאותו יום בשל גשמים עזים, לא יצאו הפועלים והבהמות לעבודה.
עקב מספרם הרב של המעוניינים להגיע להלוויה, רתמו הפועלים סוסים לעגלה נוספת.
ברמן שזעם על כך שלא ביקשו את אישורו, צעק על הפועלים שנעלבו מהתנהגותו ביום קשה זה, בעוד חברם מוטל מת בטבריה ולכן התירו את הסוסים משתי העגלות ויצאו לטבריה ברגל ולכן הם החמיצו את ההלוויה.
כאשר שבו לחווה מאוחר בלילה, החליטו הפועלים פה אחד לראשונה לתבוע את פיטוריו של ברמן (בשביתה הראשונה ב-1909 הם לא העלו דרישה כזו), שכן להבנתם העלבון שהעליבם ברמן היה כה צורב ועמוק, עד שחשו שאין כל אפשרות להמשיך ולעבוד במחיצתו.
הם הודיעו שהחלו בשביתה כללית, ודרשו מרופין להגיע בדחיפות לחווה.
העובדה שבראשם עמד כצנלסון, אדם בעל שיעור קומה, השפיעה על תקיפותם ועקביותם.
בהודעתם הוסיפו הפועלים שהם מוכנים לעבד את השדות ולטפל בבעלי החיים בחווה אך ללא פיקוחו של ברמן.
אופי השביתה היה חידוש גמור - הפועלים הביעו את מורת רוחם הגמורה מהמנהל אבל הודיעו במקביל על דבקותם בחווה.
עם הגיעו לחווה, החל רופין במשא ומתן מייגע עם ברמן והפועלים שנמשך מספר ימים ובסופו החליט רופין שברמן והפועלים השובתים חייבים לעזוב ולכן הוא פיטר את ברמן כמנהל החווה.
הפועלים ראו בהחלטתו זו הישג, שכן הם הצליחו לסלק פקיד גרוע, משפיל ומנצל.
מנחם שמואלי (ממשי) כתב מאמר ארוך על השביתה ב"הפועל הצעיר" ב-31 במרץ 1911. לדבריו, ברמן הוא האחראי לשביתה עקב יחסיו עם הפועלים במשך שלוש השנים של פעילות החווה.
ברמן לא שינה את יחסו השלילי לגבי עבודה עברית, למרות שהפועלים בחווה עבדו במסירות יוצאת דופן, מאור הבוקר עד חשכת הלילה.
ברמן השפיל את ערך העבודה של פועליו היהודים וגילה את נטייתו לקבל פועלים זרים.
לאחר ש"קבוצת רומני" עזבה ועברה לחדרה, החמיר יחסו של ברמן לפועלים.
ברמן השתדל תמיד להפיץ את הדעה, שיחסים בין פועל לפקיד צריכים להיות נורמליים, כלומר יחס של מנצל למנוצליו.
ממשי טען שהיחס הנכון בן הפקיד לפועלים הוא מסירות של הפועלים לעבודתם בכל לבם וקבלת מרותו של הפקיד, אבל הפקיד צריך תמיד לזכור שפועל חרוץ ומסור דורש לקבל יחס של כבוד, ו"אם עולה ביד הפקיד להמית את רגש הכבוד בפועל, ממית הוא בהכרח גם את הפועל שבו.
ברמן וכל פקיד ממין זה יכול בהנהגתו להשחית לאט לאט את הפועלים אם הם חלשים ולהביא על ידי כך את המוסר שתחת ידו לידי הריסה, או אם הפועלים חזקים במוסריותם, לרדת בעצמו מעל הבמה".
דוד בן-גוריון סיכם את השביתה במאמר בעיתון אחדות במרץ 1911, כך:
רופין מינה למנהל החווה את האגרונום יואל גולדה, שאיתו הפועלים היו ביחסים טובים.
גולדה היה מנהל החווה ממרס 1911 עד ספטמבר 1912, שהחווה נמסרה לידי קבוצת "האיכר הצעיר".
יעקב האפט, שהיה אז האמרכל (המנהל האדמיניסטרטיבי) בחווה כתב: בשביל ברמן החלטת רופין לפטר אותו מתפקידו בחווה הייתה פסק דין גורלי.
הוא התקשר למקום בכל נימי נפשו, השקיע בו כמיטב כוחו הרב ומלהט נפשו, והיה זה רק זמן קצר לאחר שהגיעה לו השעה הנכספת והעביר לכאן את משפחתו מחיפה.
והנה נחתה עליו מהלומה זו, והוא נשבר.
האגרונום אהרון אהרונסון הגיע אז גם הוא לכנרת, לסעוד ברעו וידידו ברמן, ישב שם בכל משך השביתה ולאחר הסיום העצוב לקח את ברמן אליו, לעבוד יחד איתו בתחנת הניסיונות שלו בעתלית.
ושוב, שניהם היו בעלי אופי תקיף ועומדים על דעתם, לא יכלו השניים להמשיך הרבה בעבודתם המשותפת, הם נפרדו וברמן עזב את הארץ.
פגשתיו בירושלים לאחר גמר המלחמה הראשונה.
הפצע לא הגליד והוא התהלך כצל, שב לחו"ל ולאחר זמן לא רב נפטר בגולה.
הערכת ברמן כמנהל חוות כנרת
מרגלית שילה כתבה במחקרה, שהקשיים העיקריים של ברמן בניהול החווה היו יחסו לפועלים ולעבודה עברית, מעמדו הרם כמנהל, אי הצלחתה של החווה מבחינה חקלאית ומשקית וכן היעדרויותיו הרבות מהחווה, כך:
יחסו לפועלים ולעבודה עברית - ברמן ייחס חשיבות עליונה לעבודה החקלאית ולהצלחתה הכלכלית של החווה, אבל הוא לא ראה את הקשר המתחייב בין הפיתוח החקלאי של הארץ לבין קידום הפועלים.
תנאי החיים של הפועלים בחווה העידו על כך שברמן לא התעניין בקידומם ובטיפוחם וראה בהם אמצעי למימוש מטרתו של הצלחת החווה.
כאשר העבודה עלתה יפה, היה ברמן שבע רצון אבל כאשר התגלו קשיים, הפועלים חלו והתפוקה ירדה, ברמן חיפש מכשיר יעיל יותר.
תפיסתו הייתה שמטרתה הראשונית של החווה היא לא לחנך חקלאים יהודים, אלא להוכיח שיש אפשרות להקים בגליל התחתון משק חקלאי רווחי.
לכן ברמן לא היסס להעסיק בחווה פועלים ערבים, כפי שאירע קודם לכן במשתלה בלוד, כי הם נחשבו בעיניו כיעילים וזולים יותר, והוא ניסה להערים על הפועלים בחווה כדי שלא יתנגדו להעסקתם.
ככל שמצב החווה הידרדר, הירבה ברמן להעסיק פועלים ערבים ובמקביל הוא המעיט להתחשב בפועלים היהודים.
מעמדו הרם כמנהל - גם בתקופה שבה שררה רוח טובה בחווה, כתב ברמן לרופין שהוא חושש שהפועלים עלולים להתגאות יתר על המידה ולבוא בתביעות אל מעסיקיהם.
ברמן לא הירבה לכתוב למשרד הארץ ישראלי על פועליו, אולם במקרים שכן עשה זאת, הוא בדרך כלל העביר עליהם ביקורת.
ברמן ציפה שיתקיים פער מעמדי בינו לבין הפועלים והוא טען שהיחסים בין הפועל ובין נותן העבודה צריכים להיות נורמליים, כלומר יחס בין מנהל לכפופים לו.
כך, בעוד שהפועלים קיבלו שכר יומי בהתאם לעבודתם, ברמן קיבל שכר שנתי קבוע שהיה גבוה פי 10 משכרם של הפועלים בחווה.
אפילו רופין תהה, אם ראוי שיהיה פער כה גדול בין מעמד הפועלים למעמדו של ברמן.
האחרון רצה לעצב את הפועלים כראות עיניו, ואילו הפועלים האידאולוגים בעלייה השנייה סירבו לממש את עקרונותיו של ברמן לגבי ניהול החווה שכללו חובת ציות וקבלת מרותו ללא עוררין.
לברמן הייתה נטייה לרכז בידיו את האחריות על העבודה ולא להעבירה לפועלים וכך להבטיח את שליטתו על כל הנעשה בחווה.
לכן הוא התנגד להקמת ועד פועלים והתערב בחייהם של הפועלים.
המתח ביחסיו עם הפועלים, מצא את ביטויו בהתבטאויות גסות של ברמן כלפי הפועלים.
"ברמן היה חסר טקט ולא הבין לנפש הנתונים למרותו".
"הגורם המעכיר ביותר את חיי החווה היה חוסר כל שיתוף והבנה בין ברמן המנהל לבין הפועלים.
ברמן לא דאג להקלת הסבל הפיזי ולשיפור תנאי חייהם של הפועלים והתגלה במשך הזמן כפקיד מתנשא וגאה...
למעשה לא היה שיתוף פעולה אידיאי בין הפקיד לפועליו.
חוסר הבנה זה היה בעוכרי כל היחסים ומנע מלכתחילה את תיקונם...
חוסר הערכתו של ברמן את הפועלים ואת העבודה העברית והעלבונות שהטיח בהם, הביאו לדמורליזציה של הפועלים, להכנעתם ולבסוף למרידתם".
אי הצלחתה של החווה מבחינה חקלאית ומשקית - הרעיון להקמתה של חוות כנרת הייתה שהיא תהפוך לרווחית אבל בפועל היא סבלה הפסדים.
זאת בגלל גורמים אובייקטיביים וצפויים מראש - אדמות לא פוריות וקשות לעיבוד, בצורת, נזקים בגלל הגנבות והשריפות של הערבים והוצאות לשמירה, תברואה לקויה, פועלים ללא ניסיון ותחלופה רבה של פועלים בחווה.
מעבר לכך היו גורמים לא צפויים - ליקויים בתכנון המשק ודרך ניהולו על ידי ברמן, העבודות לא בוצעו תמיד בזמן וניהול ספרי החשבונות היה מרושל.
ארגון החורש ועיתון "אחדות" מתחו ביקורת נוקבת על יכולתו המקצועית של ברמן ועל ניהול רשלני ובזבזני של המשק החקלאי.
גם ברמן עצמו היווה מעמסה כספית על החווה בגלל משכורתו הגבוהה.
היעדרויות מהחווה - ברמן הירבה להיעדר מהחווה, כדי לבצע רכישת רבות עבור החווה וגם כדי לבקר את משפחתו שנשארה בחיפה.
נסיעותיו המרובות מנעו ממנו לסייע במקרים קשים שאירעו בחווה, כמו שרפה והתנפלות בדווים.
עקב נסיעותיו שכר ברמן פקיד נוסף במעמד של משגיח על העבודה - תפקיד שהיה שייך לתחום עבודתו של ברמן - מה שהגדיל את הוצאות החווה.
למרות הידע הרב של ברמן בחקלאות, חוסר התמסרותו של ברמן לעבודה, פגע בהתפתחותה.
"בסיכומו של דבר נחל ברמן כישלון חרוץ מכל הבחינות.
ניתן לומר כי לדמות פקידותית כמוהו לא היה כל סיכוי להצליח עם פועלי העלייה השנייה.
התקופה הקצרה בה נחל הצלחה הייתה התקופה בה הוא ויתר במידה רבה על זכויות מעמדו ולא הפגין את הפער בינו לבין פועליו.
אולם ככל שהוא נתן ביטוי לאישיותו וככל שהירבה להטיל את מרותו ולהדגיש את מעמדו - כך גדל הפער בינו לבין פועליו.
במקום לפעול יחד עבור מטרה אחת, ניגחו זה את זה וטובת החווה התקפחה".
עם זאת, מרגלית שילה מציגה במחקרה גם דעה הפוכה, לפיה אם היה בחווה פקיד אחר, שונה מברמן באופיו ובהתנהלותו עם הפועלים, הבעיה לא הייתה נפתרת, שכן הקושי לא היה זהות הפקיד אלא שיטת הפקידות עצמה.
דעה זו התחזקה לאחר שנת פעילותו של יואל גולדה, שהחליף את ברמן בתפקידו ויחסיו עם הפועלים היו טובים.
עיתון האחדות של מפלגת פועלי ציון ניהל מאבק לביטול שיטת הפקידות ולמתן עצמאות לפועלים - "...
כל הניסיון הרב והמעציב של היישוב עד עתה מלמד אותנו כי חיכוכים וסכסוכים בין הפועלים והפקיד העומד על גבם - הם דברים מן ההכרח, לו גם יהיה הפקיד בבחינת צדיק גמור, ולו גם יהיו הפועלים אידיאליים או תמימים.
חיכוכים מוכרחים לפרוץ וסופם שיד הפועלים על התחתונה.
דבר זה הכרחי ונובע מכל שיטת הפקידות".
אחד הפועלים העלה הרהור אחר - האגרונום צריך להיות מורה ומדריך, אבל צריך לבטל את שיטת ההנהלה שגורמת ליחסים גרועים בין המנהל-אגרונום לבין הפועלים.
דברים אלה היוו סנגוריה על ברמן והצגת חולשותיו כחולשות שנובעות ממעמדו ולאו דווקא מאופיו הגרוע.
הכותב טען שצריך להיאבק בשיטת הפקידות ולהביא לביטולה.
גם ברל כצנלסון, ראש ועד הפועלים בחווה, הדגיש בדברי הסיכום שלו על השביתה הגדולה את העימות הבלתי נמנע בין הפועלים לפקיד כך: "...התחילה מלחמה ישירה בין הפועלים ובין האדמיניסטרציה על עצם הפרנציפ של הנהלת העבודה....
וכאן נתגלה, שקשה לעבוד עם הפועל העברי וקשה לפועל העברי לעבוד עם אדמיניסטרטור.
לא הייתה אף חווה אחת בארץ, שהייתה לה תקופת עבודה שקטה, אם כי רבים מבין הפקידים התחילו את עבודתם מתוך רצון להרמוניה ביניהם ובין הפועלים...."
משה ברנר (נולד ב-4 במרץ 1971) הוא כדורסלן עבר ישראלי.
ברנר גדל בחדרה בשכונת בית אליעזר, והצטרף לקבוצת הבוגרים של מכבי חדרה איתה עלה לליגה הראשונה.
בתום עונת 1992/1993 ירדה הקבוצה לליגה השנייה.
לאחר מכן עבר למכבי ראשון לציון בה שיחק ארבע עונות, ולאחר מכן שיחק שנתיים במכבי גבעת שמואל והשיג ממוצע של 13.3 נקודות למשחק בשתי העונות.
בתום עונת 1998/1999 ירדה גבעת שמואל ליגה, וברנר עבר לשחק במ.כ חיפה.
לאחר עונה עלתה גבעת שמואל ליגה, וברנר שב אליה.
בשנת 2005 עבר ברנר באמצע העונה לשחק בליגה הצרפתית השנייה, ובתום העונה בצרפת שב לגבעת שמואל.
ברנר שיחק במסגרתה בליגה השנייה, ועזר לה לשוב לליגת העל.
בגיל 37 היה ברנר לשחקן המבוגר ביותר בליגת העל.
בעונת 2010/2011 שיחק בקבוצת נעוריו מכבי חדרה בליגה הארצית.
לאחר מכן עבר להפועל ג'ת ובעונת 2015/2016 עלה עם הקבוצה לליגה הארצית.
בעונת 2016/2017 שיחק בקבוצת ג'ת בליגה הארצית.
נכון לעונת 2023/24 ברנר משחק בקבוצת מכבי קיסריה מליגה א' שרון.
ברנר שיחק בנבחרת העתודה ובשנת 2003 זומן לראשונה לנבחרת ישראל.
לקראת אליפות אירופה בכדורסל 2003 שהתקיימה בשוודיה השתתף במשחקי ההכנה, אך נופה לבסוף על ידי המאמן מולי קצורין ולכן הוא לא שותף בטורניר.
הוא ידוע כשחקן עם אחוזי קליעה טובים משלוש, וכשחקן השישי העולה מן הספסל.
ב-17 עונות בליגה הראשונה קלע 3067 נקודות ב-390 משחקים.
משה ברומברג (ברעם'''; 1920, פיוטרקוב טריבונלסקי, פולין – 1982, טורונטו, קנדה) היה צייר יהודי למד ציור בפולין ורוסיה, פעל כצייר וכמדריך לאומנים בישראל משנות החמישים ועד סוף שנות השבעים.
יצירתו הידועה של משה ברומברג היא בתחום ציור המיניאטורות, עבודות אלו עוסקות בעיקר בסצנות מן המסורת היהודית ומן התנ"ך.
בנוסף לכך צייר בציורי שמן שעסקו בעיקר בחוויות שחווה בשואה, בתמונות נוף ישראליות ובנושאים יהודיים.
משה ברומברג נולד בשנת 1920 בפיוטרקוב טריבונלסקי, פולין.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 למד אמנות בבית ספר לאמנות בסוסנוביץ.
לאחר מכן הוא השתלם אצל פרופ' שוחולסקי בקרקוב ובבית ספר לציור בלבוב.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלח, יחד עם אחיו, למחנות עבודה בכפייה, בה צייר מהווי המחנה.
משה הצליח יחד עם אחיו להימלט ממחנה העבודה לשטח שנכבש בידי ברית המועצות.
שנים רבות לאחר מכן עיצב אנדרטה לזכר הקהילה בבית הקברות בחולון.
בתקופת המלחמה שהה ארבע שנים בברית-המועצות, שם המשיך בלימודיו והתרכז בלימוד טכניקות של ציור מיניאטורות מאמנים מקומיים.
אחרי המלחמה הוא חזר ללודז', פולין ובתקופה שבין 1945–1950 הוא החל את הקריירה הארוכה והפורייה שלו כצייר, מורה, אמן ופסל.
קבוצת היצירות הראשונה שלו הייתה של ציורי שמן ורישומים, אשר הוצגו בתערוכות שונות ברחבי פולין ותיארו את הזוועות שחווה במלחמה.
בתחילה התגורר בתל אביב-יפו ובשנת 1952 עבר להתגורר ברמת-גן.
בישראל החל, בעידודו של נשיא המדינה השני של מדינת ישראל, יצחק בן צבי, בפרויקט חדש וארוך של ציורים מיניאטוריים ייחודיים בצבעי טמפרה, על נושאים מקראיים שונים.
בשנת 2020 במסגרת שיקום ושיחזור "צריף הנשיא" ששימש כאולם קבלת הפנים של נשיא ישראל יצחק בן צבי ורעייתו רחל ינאית התגלתה קורה מעוטרת במיניאטורות שצייר עבור בית הנשיא.
הקורה שוחזרה והושבה למקומה בטקס חגיגי בנוכחות בנו.
מאוחר יותר, החל לעבוד בעיקר בציורי שמן, על נושאים שונים, החל בדיוקנאות של רבנים, פרטיזנים בפעולה או נוף ישראלי.
בשנות ה-70 היה יועץ אמנותי של מוזיאון רמת גן.
הוא הודח מתפקידו על ידי ראש העירייה, ישראל פלד, לאחר שהחתים את חותמת העירייה על גוף יצירות יקרות ערך מאוסף צייטלין.
בשנת 1979 עבר להתגורר אצל משפחת בנו בטורונטו, קנדה שם המשיך בעבודתו עד פטירתו בשנת 1982.
ציוריו הוצגו בתערוכות יחיד וקבוצתיות רבות בארץ ובקנדה וזכה בפרסים שונים, כיום מוצגות עבודות האמנות שלו בגלריות ובמוזיאונים שונים בארץ ובשנת 2017 נפתחה תערוכה רטרוספקטיבית של עבודתו בפולין.
הרב משה ברזובסקי (נולד בשנת תשכ"א) הוא ראש ישיבת סלונים וחבר בוועד הישיבות ובוועדת הרבנים לענייני חינוך מטעם מועצת גדולי התורה.
נולד לרבי שמואל ברזובסקי האדמו"ר מסלונים, ולשיינא רחל (תרצ"ט - כ"ב בטבת תשס"ו) נכדת האדמו"ר בעל ה"אמרי חיים" מויז'ניץ, בת חתנו רבי נפתלי חיים אדלר מדז'יקוב.
נקרא על שמו של אבי סבו, רבי משה אברהם ברזובסקי.
בילדותו למד בתלמוד תורה מאה שערים ולאחר מכן בישיבת בית אברהם.
נישא לחוה, בת הרב שמעון ברייש מציריך, בנו של הרב מרדכי יעקב ברייש בעל חלקת יעקב.
לאחר נישואיו עבר ללמוד בישיבת בריסק בראשות גיסו הרב אברהם יהושע סולובייצ'יק.
בשנת תשמ"ה נקרא על ידי סבו, רבי שלום נח ברזובסקי, לכהן כנושא ונותן בישיבת בית אברהם ולאחר מספר שנים מונה לר"מ בישיבה כשבד בבד קיבל לידיו את הנהגת הישיבה תחת הכוונתו של אביו, ראש הישיבה.
לאחר עלותו של אביו לכהן כאדמו"ר החל למסור את השיעור הכללי בישיבה מתורותיו של אביו.
לאחר מספר שנים מונה על ידי אביו לכהן כראש הישיבה בפועל.
הרב ברזובסקי משמש כיד ימינו של אביו האדמו"ר בכל נושאי הנהגת הקהילה הרוחניים ובכל ענייני הציבור, כולל אלו הקשורים לחברותו במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
ככזה הוא מטפל בעניין החוק לגיוס בני ישיבות.
בשנת 2014 הוא העביר הוראה לבחורי הישיבה שלא להתייצב בלשכת הגיוס, אך לאחר זמן קצר סייג את ההוראה והבהיר שיש להמשיך להתייצב לקבלת דחיית גיוס.
בתחילת שנת 2018 יזם פרסום כרוז הקורא לבנות שלא להתייצב בלשכת הגיוס בשום מקרה.
גיסיו הם הרב אברהם יהושע סולובייצ'יק והרב חיים פיינשטיין.
בתו פעשע אשת הרב שמעון טננהויז - נושא ונותן בישיבת בית אברהם
בנו הרב אברהם חתנו של הרב יואל דוד שפיגל רב קהילת נצח ישראל בבית שמש - מנהל רוחני בישיבת נצח ישראל
בנו הרב מרדכי יעקב חתנו של הדיין הרב נפתלי נוסבוים ראש ישיבת חיי משה וטשעבין - ראש כולל פרי הארץ
בתו מרגלית אשת הרב משה אברהם גולינסקי - רב קהילת סלונים בעמנואל
בנו הרב ברוך חתן הרב אברהם גבירר
בתו הינדא אשת הרב מרדכי וינברג
בתו צביה אשת בן דודה הרב שלמה ריזל נכדו של האדמו"ר מסלונים
משה בָּרֶקֶת (נולד ב-6 באוגוסט 1965) הוא רואה חשבון ומנהל ישראלי, כיהן כממונה על רשות שוק ההון ביטוח וחיסכון במשרד האוצר בשנים 2018–2022. קודם לכן כיהן כדירקטור וכיו"ר הדירקטוריון בחברות אחדות.
ברקת (בן לולו במקור) הוא בעל תואר ראשון בחשבונאות וחקר ביצועים, תואר שני במנהל עסקים בהתמחויות מימון וביטוח, שניהם מאוניברסיטת תל אביב, תואר שני נוסף במנהל עסקים ובריאות הציבור ותואר דוקטור למנהל עסקים מאוניברסיטת קולומביה.
בשנים 1988–1996 עבד במחלקת הפיקוח על הבנקים בבנק ישראל, והיה חבר בצוות האחראי על נושאי דיווח חשבונאי וביקורת דו"חות כספיים של בנקים.
בשנת 1996 יצא לאור הספר "היבטים כלכליים, חשבונאיים ומשפטיים בחבויות סביבתיות" מאת משה ברקת, יצחק סוארי ונחום שויצקי.
בשנת 1999 יצא לאור הספר "היבטים בחלוקת דיבידנד: לאור חוק החברות החדש" מאת יצחק סוארי, משה ברקת ודן גבעולי.
בשנים 2001–2006 שימש מרצה לחשבונאות בבית הספר לעסקים על שם פיוקווא של אוניברסיטת דיוק.
בשנים 2006–2010 כיהן כמנהל מחלקת תאגידים וכחשבונאי ראשי ברשות ניירות ערך.
בין המהלכים שהוביל: המעבר לתקינה חשבונאית בינלאומית (IFRS), יישום המלצות ועדת גושן בתחום הממשל התאגידי, התמודדות עם המשבר הכלכלי העולמי (2008) של שנת 2008, בין השאר בדרישה לפרסום דו"ח תזרים מזומנים חזוי על ידי מנפיקי איגרות חוב וביצירת מתווה להסדרי חוב בשוק איגרות החוב.
שימש כיו"ר הדירקטוריון בחברות הפניקס אחזקות והחברה הבת שלה הפניקס חברה לביטוח וכדירקטור בחברות דלק, דלק רכב, דלק אנרגיה ואלעד אירופה שבשליטת יצחק תשובה.
לאחר מכן היה יועץ לחברות שונות, בהן כלל ביטוח, אלבר ובנק ההשקעות ג'פריס .
באוקטובר 2018 בחר בו שר האוצר, משה כחלון, לממונה על רשות שוק ההון ביטוח וחיסכון, והוא נכנס לתפקיד זה ב-1 בנובמבר 2018.
ב־2 באוגוסט 2022 הודיע על כוונתו להתפטר מתפקידו בתוך חודשיים, כשנה לפני סוף כהונתו.
משה בתיבה הוא סיפור המופיע ב.
הסיפור מתאר את שנותיו הראשונות של משה שעתיד להיות לגואל עמו.
הסיפור מתרחש במקביל לשעבוד בני ישראל בידי פרעה והמצרים.
בסיפור, אישה משבט לוי מחביאה את בנה הנולד בגלל גזרת פרעה: "כָּל-הַבֵּן הַיִּלּוֹד, הַיְאֹרָה תַּשְׁלִיכֻהוּ".
האם מבינה שאין ביכולתה להסתירו והיא מניחה את הילד בתוך תיבת גומא אשר אותה הכינה, "בַּסּוּף עַל-שְׂפַת הַיְאֹר".
בת פרעה שומעת את בכי הילד ומצילה אותו.
הילד גדל בבית אמו שמשמשת כמינקתו, ולאחר מכן בבית פרעה, ובת פרעה מעניקה לו את השם משה.
סיפור לידת משה הוא סיפורו של הילד הנולד למרות גזרת המוות של פרעה, שיגדל להיות מושיעו ומשחררו של עם ישראל ויוציאם מעבדות לחירות.
נישואי איש לוי עם בת לוי
הסיפור על הולדת משה נפתח בנישואי הוריו.
מסופר כי איש משבט לוי לקח לו לאישה אישה משבטו.
שמות ההורים אינם נמסרים בפרק זה.
יש ממבקרי המקרא הטוענים כי שמם לא היה ידוע למחבר המקראי והיא שייכת למסורת כהנית מאוחרת, שציינה אותם בשלב מאוחר יותר.
אחרים סוברים כי זו דרכו של המחבר המקראי הנמנע מלהציג פרטי מידע שאינם חשובים להבנת הסיפור.
ההריון והלידה של משה מוזכרים בצורה קצרה: "ותהר האשה ותלד בן".
מפתיחת הסיפור מקבל הקורא את הרושם כי זוהי לידה ראשונה וכאמור שמות האחים הגדולים, אהרן ומרים אינם מוזכרים.
"וַתַּהַר וַתֵּלֶד", החוזרת במקרא מתארת הריון ולידה של ילד ראשון.
המחקר המודרני פתרו את הקושי בכך שמדובר בכמה מקורות ששולבו בסיפור.
לפי חז"ל, עמרם התייאש מהעתיד של עם ישראל, בגלל גזירות פרעה לרצח התינוקות, וגירש את יוכבד אשתו.
מרים בתו הוכיחה אותו ואמרה לו: "אבא קשה גזירתך יותר משל פרעה שפרעה לא גזר אלא על הזכרים ואתה גזרת על הזכרים ועל הנקיבות", ואז הוא נשא מחדש את יוכבד לאשה, והיא ילדה את משה.
"ותרא אותו כי טוב הוא-...וחכמים אומרים בשעה שנולד משה נתמלא הבית כולו אור", כאשר נולד הבית התמלא בטוב.
הביטוי "כי טוב" חוזר בסיפור בריאת העולם מלבד סיפור זה.
מחשש לחייו של הרך הנולד מחביאה האם את הילד שלושה חודשים.
מיד לאחר הלידה מחביאה האם את הילד הנולד במשך שלשה חודשים.
לאחר שאינה יכולה עוד להצפינו היא מכינה תיבת גומא.
הגומא המזוהה עם הגומא פפירוס.
צמח הפפירוס גדל לאורך גדות הנילוס ומצוי לרב באזור הדלתא של הנהר.
צמח הגומא מגיע לגובה של 2.5 מטרים והוא מעוטר בעלים ופרחים.
המצרים הקדמונים השתמשו בגומא כדי להתקין נעליים, מחצלות ואף סירות.
ייתכן ולעשיית התיבה בה הונח משה, הספיק קנה אחד של גומא.
את התיבה הניחה עם משה בסוף על שפת היאור כדי שלא תיסחף.
הפועל "וַתָּשֶׂם" חוזר פעמיים בתיאור פעולותיה של האם ותוך כך יוצר המחבר המקראי ניגוד בין צו פרעה להשליך את הבנים הנולדים ליאור.
האם מניחה את הילד ואינה משליכה אותו ליאור.
הבן שזה עתה נולד יינצל על ידי הייאור בו היה צריך לטבוע על פי גזרת פרעה.
מסופר כי אחותו של הילד ניצבת מרחוק לראות מה יהיה עם הילד.
חז"ל זקפו לזכותה של מרים את ההגנה שסיפקה למשה ולכן כאשר לקתה מרים בצרעת, חיכה לה העם עד אשר תצא מההסגר שהוטל עליה: .
בת פרעה יורדת להתרחץ בנהר בלווית נערותיה.
היא מבחינה בתיבה ושולח את אמתה להוציא את התיבה מן המים ובה היא מוצאת את הילד בוכה.
הבכי של התינוק מעורר בה חמלה והיא מבינה כי "מִיַּלְדֵי הָעִבְרִים זֶה".
זאת בניגוד לפרעה שהורה להרוג את הבנים הנולדים, בתו מצילה את תינוק.
מהכתוב לא ברור כיצד זיהתה בת פרעה את התינוק כילד עברי ומה הביא אותה להציל אותו.
לשאלות אלו עונה רש"י בשני רבדים: .
לא רק שבכי התינוק עורר בה רגש של חמלה אלא שעל פי רש"י ראתה בילד את השכינה.
ייתכן וראתה עצמה חלק ממעשה ההצלה של הילד.
לא רק שנתנה את הילד למיניקת עברייה, היא קוראת לילד בשם היוצא נגד צו פרעה אביה: "וַתִּקְרָא שְׁמוֹ, מֹשֶׁה, וַתֹּאמֶר, כִּי מִן-הַמַּיִם מְשִׁיתִהוּ ().
הדו-שיח בין האחות לבת פרעה
אחות הילד מציעה לבת פרעה למצוא אישה מניקה מבני ישראל, כדי להניק לה את הילד, ובת פרעה מסכימה להצעתה.
הנערה קוראת לאֵם הַיָּלֶד, והילד מובא לביתה.
אירוניה היא שהאישה אשר ילדה את הילד וניסתה להגן עליו מגזרות פרעה מקבלת שכר מארמון המלך משם יצאו גזרות השמד.
המידע המובא אודות המינקת משקף גם תהליך אימוץ אשר היה נהוג במצרים העתיקה, בין האם המניקת לאם המאמצת.
הסיפור מדווח על שני מרכיבים בתהליך האימוץ: תשלום שכר וזמן ההנקה.
חוזים המלמדים על תהליכי אימוץ בין המניקה לאם המאמצת נמצאו בתעודות מאזור מסופוטמיה.
זמן ההנקה המתועד בתעודות מצריות משקף את זמן גידולו על ידי האם והחזרתו לבת פרעה.
נתינת השם על ידי בת פרעה מסכם את תהליך האימוץ.
בתום זמן ההנקה מביאה האם את הילד לבת פרעה שתגדלו.
בת פרעה נותנת לילד שם: משה.
מדרש השם אשר ניתן לילד התבסס על קשר לשוני, לפעולת הוצאתו של משה מהמים.
מהסיפור עולה כי בת פרעה דיברה עברית אך השם משה במצרית עתיקה (ms) פירושו 'ילד'.
שם זה הוא מרכיב תאופורי של השם Ah Mose שפירושו הירח הנולד.
ייתכן כי זה השם שניתן למשה ושמו קוצר, וייתכן כי בת פרעה נתנה לתינוק את השם 'הילד', בהתאם לכך שהמילה "ילד" היא מילה מנחה בסיפור.
המילה 'מְשִׁיתִהוּ' המופיעה במדרש השם רומזת לעתיד הילד שיוליך את עמו דרך הים בדרכו לארץ כנען.
מוטיב הולדת גיבור בתרבויות קדומות
סיפור משה בתיבה הוא סיפור המגלם את מוטיב לידת גיבור שיושיע את עמו.
סיפורים רבים סופרו על הולדת גיבורים ובהם קיימים מוטיבים חוזרים ויש להם כמה רכיבים חוזרים.
לעיתים לא מופיעים כל הרכיבים.
ברבים מהסיפורים מלווה לידתו של הגיבור בקשיים.
לעיתים אם הגיבור חווה עקרות או מסופר כי הילד נמצא בסכנה.
לעיתים בזמן ההיריון או טרם התעברותה של האם, האב או האם מתנבאים על הולדת גיבור.
בסיפורים אחדים אב המשפחה מנסה לשנות את גורל הילד העתיד להיוולד.
השליט מנסה להרוג את התינוק וזה מוכנס במהירות לסל או תיבה ומושלך למים במטרה להגן עליו.
בדרך כלל התינוק ניצל על ידי אדם פשוט, והילד שניצל עולה לגדולה.
סיפור ידוע מהמזרח הקדום, בו תינוק ניצל בעזרת שימוש בסל נצרים, ולבסוף עלה לגדולה ונהיה למנהיג, נמצא בטקסט אשורי מהמאה ה-7 לפנה"ס העוסק בסרגון מאכד (נולד ב):
עם זאת, ישנם הבדלים גדולים מאד בין שני הסיפורים.
אם סרגון היא כוהנת גדולה, ומעמדה רם בניגוד להוריו של משה הבאים מקבוצת אוכלוסייה שהייתה משועבדת.
מי שמאמץ את הילד משה היא בת מלך, ולעומתה את סרגון מאמץ שואב מים פשוט.
גם הסיבה לנטישת הילד שונה בין שני הסיפורים, אם סרגון מפקירה אותו כי ילדה בסתר וחששה לחייה ואילו אם משה מנסה להציל את חיי בנה.
אם משה מניחה את התיבה בסוף על שפת היאור ובסיפור המובא בשמות ב' משתמש המחבר המקראי בשורש ש-י-מ ואילו אמו של סרגון משליכה אותו לנהר ולשם כך מחבר הטקסט האכדי משתמש בשורש ש-ל-ך (להשליך).
שירים רבים נכתבו בהשראת המזמור.
ידוע השיר משה בתיבה מאת קדיש סילמן שזכה ללחן עממי.
כמו כן שירו של אליעז כהן, 'תיבת גומא' כמו כן ציירים רבים ציירו את סיפור לידת משה.
נחום גוטמן הרבה לצייר ציורים בהשראת סיפורי התנ"ך ובכללם סיפור זה.
ידועים גם יצירותיהם של גוסטב דורה, ניקולא פוסן, פרנצ'סקו צוקרלי, פאולו ורונזה ואחרים.
משה דוד בִּתרון (Moshe D.
משה בתרון נולד באלטונה, פרבר של העיר המבורג בגרמניה.
הוריו היגרו מספר שנים קודם לכן מהעיר סטניסלבוב שבגליציה המזרחית, האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום איוונו-פרנקיבסק באוקראינה).
בצעירותו למד בהמבורג בבית הספר היהודי "תלמוד תורה" , ששילב לימודי דת יחד עם מדעים, שפות, אומנויות וספורט.
עם סיום לימודיו התיכוניים ב-1937 ואף על פי שהנאצים כבר שלטו בגרמניה, התקבל ללימודי כימיה ומדעים באוניברסיטת המבורג ולמד שם שלושה סמסטרים עד שסולק מהאוניברסיטה בשל יהדותו.
באוקטובר 1938, בשל היות המשפחה בעלת נתינות פולנית, גורש יחד עם הוריו על ידי השלטונות לזבונשין, עיירת הגבול בין פולין וגרמניה, שם שהו בתנאים קשים כפליטים במשך כ-9 חודשים.
בשל הצטיינותו בלימודים הצליח לקבל מלגה מקרן הברון רוטשילד ללימודי כימיה באוניברסיטה העברית וכן סרטיפיקאט לעלייה לארץ ישראל המנדטורית.
באוגוסט 1939, שבועיים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, הגיע לארץ ישראל.
ב-1946 השלים את לימודי התואר השני שלו בכימיה פיזיקלית באוניברסיטה העברית, בהנחייתו של פרופ' לדיסלאוס פרקש.
במהלך לימודיו, יצא מטעם חברת "סולל בונה" למשך שנתיים לאבאדאן שבאיראן ככימאי במעבדות הנפט של חברת APOC הבריטית (בשנות האלפיים, חברת הנפט הלאומית האיראנית).
עם סיום התואר השני, החל מיד בלימודיו לדוקטורט.
בתרון היה בין המצטרפים לתא הירושלמי של "מחלקת המדע" של ההגנה, שהפך בהמשך לחיל המדע (חמ"ד).
במסגרת פעילותו כקצין בחמ"ד במהלך מלחמת השחרור, עסק בפיתוח אמצעי לחימה והשתתף בין השאר בקרב הקסטל, שם נפצע ואושפז בבי"ח הדסה.
עם סיום המלחמה, היה בין המדענים הישראלים הראשונים שנשלחו, מטעם מדינת ישראל, להשתלמויות במדינות אחרות.
הוא שהה מספר חודשים ב-MIT, בחברת שני מדענים ישראלים נוספים.
המשיך במגוון תפקידים בחיל המדע ואחר כך באגף המחקר והתיכון (אמ"ת) שבמסגרת משרד הביטחון (שהפך ב-1958 ל"רפאל"), ביניהם ניהול מכון 1 בגבעה.
ב-1953 סיים את עבודת הדוקטורט שלו בכימיה פיזיקלית באונ' העברית, בהנחייתו של פרופ' אפרים קציר, שנושאה היה "פיזור ואיוד נוזלים על ידי ריסוסם בזרמי גז" ומספר חודשים מאוחר יותר יצא לפוסט דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם השתלם במחלקה לכימיה והנדסה כימית.
בתרון הצטרף לאחר שובו לצוות המכון הביולוגי בנס ציונה והקים שם את המחלקה לכימיה-פיזיקלית, בראשה עמד עד לשנת 1975. מרביתם המכריע של מחקריו לא פורסמו.
תפקידים נוספים ופרס ביטחון ישראל
במסגרת פעילותו המדעית, מילא בתרון עוד מספר תפקידים ציבוריים ואחרים:
יושב ראש הוועדה המייעצת לבטיחות גרעינית (בטג"ר) - הוועדה הממונה על ידי ראש הממשלה ומייעצת לו ולראש הוועדה לאנרגיה אטומית בנושאי בטיחות כורים.
בתרון שימש כחבר בוועדת הבטג"ר מיום הקמתה ועד 1991, וכן מונה על ידי ראש הממשלה יצחק רבין לשמש כיושב ראשה בין השנים 1975–1977
קבלת פרס ביטחון ישראל בשנת 1967 – בתרון היה בצוות של מקבלי הפרס בשנת 1967 ש"עסק בפיתוחים הקשורים באלקטרומכניקה"
יו"ר הוועדה לחקר זיהום האוויר בישראל – ועדה ציבורית-מקצועית חלוצית בתחום חקר זיהום האוויר בישראל, שהוקמה כוועדת משנה של המועצה הלאומית למחקר ופיתוח ופעלה בסיוע של ה"שרות לשמירת איכות הסביבה" בראשותו של אורי מרינוב (גרסה מוקדמת של המשרד להגנת הסביבה).
בתרון היה יו"ר הוועדה בשנים 1972–1973. הדו"ח שפרסמה הוועדה, שהופק גם הוא בחסות המועצה הלאומית למחקר ופיתוח, היה בסיס לדיון שהתקיים בכנסת בנושא בהשתתפות שר הבריאות וכן להמלצות שעל פיהן פעל השירות לשמירת איכות הסביבה.
פרופסור בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב – בתרון קיבל מינוי כפרופסור בפקולטה ביוני 1970 והעביר סמינרים לתארים מתקדמים בחוג לפיזיולוגיה ופרמקולוגיה בנושאים של טוקסיקולוגיה סביבתית ותעשייתית, שהיה תחום אקדמי חדשני וייחודי באותה עת.
כמו כן, שימש בחלק מהתקופה חבר מועצת הפקולטה.
סיים את פעילותו בפקולטה ב-1975
גשם מלאכותי – היה מעורב בהקמת "ועדת המטר המלאכותי" עוד בתחילת שנות ה-50 על פי הנחיית בן-גוריון.
ועדה זו, שפעלה שנים רבות, בנתה יכולות להגברת הורדת הגשמים באמצעות זריעת עננים ביודיד הכסף.
רשימה חלקית של מאמרים שפרסם
פיזור ואיוד נוזלים על ידי ריסוסם בזרמי גז, דיסרטציה לעבודת הדוקטורט באוניברסיטה העברית, הספרייה הלאומית, 1954.
"אוירוסולים", מדע - עיתון מדעי לכל, בעריכת אפרים קצ'לסקי (קציר), יולי 1957, 21–28.
"מהירות התהוות של נבטים בתוך אדים רוויים ביותר", קובץ מאמרים ורשימות לזכר ל.
משה גאבור (במקור יודקוביץ', בהונגרית: Gábor Mózes; אוז'הורוד, 5 במאי 1888 – בודפשט, 20 במרץ 1980?) היה עורך דין יהודי-הונגרי, קומוניסט, פעיל במפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית.
משה גאבור הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית כסטודנט למשפטים באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) (1906).
הוא גויס לצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה ונלחם בחזית המזרחית נגד האימפריה הרוסית.
הוא נפל בשבי הרוסי, שם הקים כוחות בינלאומיים באזור סראטוב במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
גאבור חזר לממלכת הונגריה באביב 1919. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית ארגן הוביל גדודים בינלאומיים (אדומים) ופיקד עליהם.
החל מ-1 במאי 1919 מונה לממונה הפוליטי של הארמייה השביעית של הצבא האדום ההונגרי.
גאבור היה חבר בוועדת הניהול המרכזית הפדרטיבית בשנת 1919 בהונגריה בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, ועדה שהייתה הגוף הביצועי של הרפוליקה.
הוועדה יכלה לכלול עד 150 חברים לכל היותר והחברים נבחרו על ידי "האספה הלאומית של המועצות" (הפרלמנט של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית).
לאחר נפילת הרפובליקה, הוא נסע לרוסיה הסובייטית בשל הסכנה להעמדתו לדיו ובשל הטרור הלבן, ומילא תפקידים מטעם מפלגת הקומוניסטים בהונגריה.
בשנת 1923 התיישב בזקרפטיה, בעיר הולדתו אונגוואר (אוז'הורוד) שהייתה שייכת אז לצ'כוסלובקיה שהוקמה בחוזה ורסאי ופתח שם משרד עורכי דין.
הוא הצטרף להמפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה וכחבר במפלגה הגן על הקומוניסטים בתביעות שונות.
זקרפטיה עברה שוב שינויים טריטוריאליים בשנים 1938 וב-1939 וצורפה לממלכת הונגריה לכן נסע ללונדון.
בתום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 חזר לזקרפטיה ועבד כעורך דין עד ליציאתו לפנסיה.
משה ברנט (נולד ב-2 בפברואר 1954) הוא מרצה לשעבר (בגמלאות) במחלקה לסוציולוגיה, מדע המדינה ותקשורת של האוניברסיטה הפתוחה.
בעל תואר ראשון בהנדסת חשמל מטעם הטכניון בחיפה.
את התואר השני בפילוסופיה, בהדרכת פרופסור יוסף אגסי, קיבל באוניברסיטת תל אביב.
את התואר השלישי בהיסטוריה פוליטית השוואתית קיבל באוניברסיטת קיימברידג' באנגליה; בין המנחים של ברנט נמנה הסוציולוג וחוקר הלאומיות ארנסט גלנר.
תחומי מחקרו עוסקים ביוון העתיקה ובזהות הלאומית הישראלית.
בשנת 2009 פרסם את ספרו "עם ככל העמים - לקראת הקמתה של רפובליקה ישראלית", במרכז הספר עומדת הטענה שישראל היא המדינה היחידה בעולם שלא מגדירה זהות לפי אומה טריטוריאלית-אזרחית אלא לפי דת, משמע מגדירה יהדות כדת ולאום כאחד.
המדינה לא שייכת לאזרחיה אלא לעם היהודי.
ב־2019 פרסם את הספר "עניינם של היהודים; מבוא להיסטוריה ישראלית אחרת", העוסק בציונות לנוכח השואה ובתפיסות השונות לטיב הציונות.
ברנט מגדיר את עצמו כביביסט תומך ברפורמה המשפטית בישראל.
בשנת 2023 השתתף בפאנל בערוץ היוטיוב של אורי מילשטיין, וטען כי שימוש בנשק גרעיני טקטי הוא כלי הישרדותי לגיטימי כולל באיום על ארצות הברית בדיוק כמו שצפון קוריאה מאיימת עליה.
כמו כן מאמין בפתרון המדינה האחת, בסיפוח שטחי יהודה ושומרון ועזה למדינת ישראל, ובהצעת מסלול לאזרוח מלא של לא-יהודים בשטחה שיהיו מעוניינים להשתייך ללאום הישראלי.
משה ברנט, יוסף אגסי, יהודית בובר אגסי, תודעה לאומית ישראלית, המרכז לפיתוח על שם פנחס ספיר, 1988.
משה ברנט, יוסף אגסי, יהודית בובר אגסי, מיהו ישראלי, כיוונים, 1991.
משה ברנט, עם ככל העמים - לקראת הקמתה של רפובליקה ישראלית, הוצאת כרמל, 2009.
משה ברנט, עניינם של היהודים - מבוא להיסטוריה ישראלית אחרת, הוצאת כרמל, 2019.
ד"ר משה ברנט, גיוס הערבים לצבא כאינטרס לאומי, באתר האוניברסיטה הפתוחה, 2012
משה ברון (15 בספטמבר 1916 – 25 במרץ 1981) היה איש "ההגנה", ממקימי תעשיית הנשק המחתרתית, אחראי הביטחון של יישובי הנגב ערב קום המדינה, ומושל הנגב בצה"ל לאחר קום המדינה.
פעל בשירות הביטחוני והציבורי במשך שנים רבות והיה דמות מפתח בהתבססות היישוב היהודי בנגב ובמערכת הביטחון הישראלית.
משה ברון נולד בשנת 1916 בעיר ניקולייב שבאוקראינה.
בשנת 1921, בהיותו בן חמש, עלה לארץ ישראל עם משפחתו, שהתיישבה ברחוב רש"י בתל אביב.
למד בבית הספר לבנים ולאחר מכן בבית הספר למסחר.
בגיל 15, בשנת 1931, הצטרף ל"הגנה" והחל את דרכו בפעילות ביטחונית.
ברון היה מהדמויות המרכזיות בפיתוח ובניהול מערך ה"סליקים" – מחסני נשק סודיים, ובארגון ייצור נשק במחתרת.
היה מראשוני אנשי התעשייה הצבאית (תע"ש) המחתרתית, ובין היתר פיקח על ייצור והסתרת רובי "סטן" במרתפים ובבתי מלאכה נסתרים, הרחק מעיני הבריטים.
היה מעורב בהקמת "מכון איילון" ברחובות – מפעל תע"ש מחתרתי שהוסווה כקיבוץ, ובו יוצרו תחמושת ונשק עבור לוחמי ההגנה.
ברון נודע ביצירתיותו וביכולתו לארגן ולהסוות את הפעילות הביטחונית.
בין השנים 1939–1947 ניהל את "החנות" ברחוב השרון 10 בתל אביב – מפעל מחתרתי לייצור חלקי נשק, אשר הבריטים פשטו עליו ב-1947 אך לא גילו את הסליק המרכזי.
ברון היה מעורב בפעולות נועזות להברחת הנשק מהמקום.
תפקידיו הביטחוניים ערב קום המדינה
בשנת 1944 עזב את שירות הש"י (שירות הידיעות של ההגנה) ומונה לקצין הביטחון של תע"ש.
בתקופת "הסזון" היה אחראי ללכידת מחסני נשק של האצ"ל ולהעברת ארכיונים של הארגון לידי הש"י.
ב-1946, לאחר הקמת 11 הנקודות בנגב, מונה לאחראי הביטחון של כל יישובי הנגב החדשים.
תפקידו כלל מיגון היישובים, אספקת נשק, ושמירה על קשרים טובים עם האוכלוסייה הבדואית המקומית.
עם הקמת מדינת ישראל, קיבל דרגת רב-סרן ומונה למושל הצבאי של הנגב.
בתפקיד זה היה אחראי על ביסוס שלטון ישראל באזור, פיתוח תשתיות, שמירה על הביטחון והסדרת היחסים עם האוכלוסייה המקומית.
ברון שירת כמושל הנגב עד לשחרורו מצה"ל, אז פנה לתפקידים אזרחיים בחברות "עמידר" ו"שיכון ופיתוח".
משה ברון היה נשוי לבת שבע, לבית שניצר, אחותו הבכורה של אלוף-משנה אליעזר יפה.
ההיכרות בינם קרתה בזמן פעילותם בהגנה.
המשפחה הייתה בין הראשונות שהתיישבו בשכונת צהלה בתל אביב, שנבנתה לקציני צה"ל.
ברון נפטר בשנת 1981. תרומתו לביטחון המדינה, ליישוב הנגב ולפיתוח תעשיית הנשק המחתרתית נחשבת למשמעותית ביותר בתולדות היישוב והמדינה.
ברון היה דמות מפתח במערך הביטחוני של היישוב היהודי ערב קום המדינה, ובמיוחד בפיתוח תעשיית הנשק המחתרתית ובהגנה על יישובי הנגב.
פועלו תרם לביסוס ההתיישבות בנגב, להצלחת מבצעי ההגנה וליצירת תשתית ביטחונית למדינה שבדרך.
בגיליון "מחנה גדנע" משנת 1959 פורסמה כתבתו של יורם טהרלב אודות "מבצע חנות" בו שימש ברון כמפקד המבצע לסילוק הנשקים מהמחבוא בעקבות גילוי הסליק על ידי הבריטים.
משה ברטור (27 באוקטובר 1919 – 23 ביולי 1985) היה דיפלומט ישראלי ושגריר ישראל ביפן.
הוא למד בבית הספר למדעי היהדות בברלין ולמד כלכלה.
בגרמניה היה פעיל בתנועת החלוץ, ועלה לארץ ישראל ב-1938. היה חבר בקיבוץ גלעד.
ב-1946–1947 למד במוסד להשתלמות של הסוכנות.
ב-12 ביולי 1948 התקבל למשרד החוץ ושימש סגן מנהל המחלקה הכלכלית במשרד.
ב-1958 מונה לסגן מנהל במשרד החוץ.
בשנים 1959–1961 היה סמנכ"ל בלשכת מנכ"ל המשרד ומ-1961 עד 1965 היה ראש נציגות במשלחת ישראל ל בז'נבה.
שימש נציג רפ"י במועצת עיריית ירושלים, והתפטר ממנה במאי 1966 בעקבות מינויו לשגריר ישראל ביפן.
בפברואר 1967 מונה גם כשגריר לא תושב בקוריאה הדרומית.
הוא כיהן בתפקיד עד 1972. ב-1 בדצמבר אותה שנה פרש ממשרד החוץ.
ברטור נפטר בגיל 65 ונקבר בהרצליה.
רבי משה גאלנטי היה רב בדמשק מחבר שו"ת ברך משה.
נולד לרבי מרדכי שהיה ראב"ד דמשק.
בתחילת דרכו לימד בחלב אך לאחר שנרדף על ידי מספר אנשים עבר לדמשק.
בדמשק התגורר אצל מחותנו הגביר ר' חי משה פיג'וטו.
עם פטירת אביו בתקמ"א מונה לרב העיר.
התכתב עם רבנים רבים ביניהם רבי משה יוסף מרדכי מיוחס, רבי רפאל לניאדו ועוד, תשובותיו נדפסו בספרו "ברך משה".
רבי יצחק אבולעפיה מכנה אותו גדול הדור ומחבר "הספר הנורא", הוא דן האם חיוב קבלת הוראתו זה רק בחייו או גם לאחר פטירתו.
לא נשארו פרטים רבים על תולדותיו, אגדה עממית מספרת על שייח' מקומי שהתפעל מחכמתו ויחסיהם.
בהקדמת חכמי דמשק לספר דברי מרדכי לאביו הם מציינים שר' מרדכי היה בנו של ר' משה בן ר' אברהם, עוד הם כותבים שר' משה השאיר אחריו אלמנה ותינוק בשם יהונתן.
כשגדל מונה לאב"ד דמשק, ערך את כתבי אביו ונפטר ללא בנים.
ר' יהונתן היה דור שביעי לרבי אברהם גאלנטי.
בתקס"ו נזכר בברכת החיים ובתקס"ט נזכר בברכת המתים.
מלבד חיבורו "ברך משה" שנדפס בליוורנו תקס"ט, נדפס גם חיבורו "קולו של משה" – דרושים, נספח לספרו של אביו דברי מרדכי.
השו"ת נדפס מחדש על ידי מכון תורה מציון, ירושלים תשפ"ב.
מאיר בניהו הדפיס מספר הספדים ממנו על חכמי ירושלים.
משה גיל (ל' בשבט תרפ"א, 8 בפברואר 1921 – כ"ב שבט תשע"ד, 23 בינואר 2014) היה מחשובי החוקרים של תולדות עם ישראל במאות הראשונות להתפשטות האסלאם.
פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, עמד בראש בית הספר למדעי היהדות והיה דקאן הפקולטה למדעי הרוח.
חתן פרס רוטשילד במדעי היהדות לשנת תשנ"ו (1996) וחתן פרס ישראל לשנת תשנ"ח (1998) בנושא חקר ארץ ישראל.
גיל נולד בשם משה גִיטלֶר (Gitler) בעיר ביאליסטוק שבפולין בבית דתי, משכיל וציוני.
אביו למד בצעירותו שנים רבות בישיבת וולוז'ין, והיה בעל בית חרושת לטקסטיל.
בית החרושת חרב במלחמת העולם הראשונה, והמשפחה עברה לעיר בקאו ברומניה, שם סיים משה לימודים בבית ספר תיכון ממלכתי.
מילדותו היה פעיל בתנועת "השומר הצעיר", והגיע לתפקיד ראש התנועה ברומניה.
לאחר השחרור הנהיג את שיקום התנועה ברומניה עד עלותו ארצה.
בשנת 1945, בגיל עשרים וארבע, עלה לארץ ישראל, ועברת את שם משפחתו לגיל.
במשך ארבעים שנה היה חבר קיבוץ רשפים בעמק בית שאן.
גיל עבד בעיקר ברפת, שם הרבה לקרוא ספרים.
מטעם הקיבוץ למד חקלאות במכון רופין, והכין תוכניות לפיתוח עמק בית שאן.
לו ולרעייתו, שושנה לבית הֶרלַנד, נולדו שלוש בנות (שאחת מהן נפטרה), ותשעה נכדים ונכדות.
בשנת 1965, בגיל ארבעים וארבע, החל ללמוד באוניברסיטת תל אביב, וכעבור שנתיים סיים תואר שני כולל תזה.
עבודת המאסטר שלו הייתה בנושא "המאבק על הקרקע (בעיות אגראריות בארץ ישראל במאות ה-ג' וה-ד' לספירה)" ודנה בבעיות אגרריות בתקופת השלטון הרומאי.
מוריו העיקריים היו שמואל ספראי ויהושע אפרון.
גיל החל לחקור את היהודים בארצות ערב תחת שלטון האסלאם.
באותו זמן פרסם ספר פופולרי על חייו של הבלכי בשם: "חיוי הבלכי – הכופר מחוראסאן".
בלכי היה כופר יהודי במאה התשיעית לספירה.
את עבודת הדוקטור עשה באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה בהדרכתו של פרופ' שלמה דב גויטיין בנושא "ההקדש בפוסטאט על-פי תעודות מהגניזה".
עבודתו הייתה מבוססת על אלף וחמש מאות תעודות מהגניזה הקהירית ומקורות מקבילים בערבית.
גם לאחר פרישתו לגמלאות כפרופסור אמריטוס ולאחר שחצה את גיל ה-90, המשיך פרופ' גיל לפקוד מדי יום את החדר שהוקצה לו באוניברסיטה, לחקור ולפרסם ספרים ומאמרים לרוב.
נפטר בינואר 2014, בגיל 93, ונקבר בקיבוצו.
הותיר אחריו בת זוג, בנות ונכדות.
הגניזה הקהירית נהפכה למרכז פעולתו של גיל, אך פרט לכך חקר את ספרות תקופת בית שני, היהודים בחצי האי ערב בימי קדם, תולדות היהודים בסיציליה, המסחר בימי הביניים, תולדות הכיתות בישראל, וכן פרסם מחקר על מוחמד וסביבתו.
גיל כתב מחקר על "האמנה של אלמדינה".
החוקרים ראו בה ברית בין היהודים למוסלמים הראשונים בראשות מוחמד.
גיל הוכיח כי ההפך הוא הנכון, וכי היה זה שלב במדיניותו של מוחמד לגירושם מן העיר מדינה שהפכה לבירת האסלאם, שהובילה למלחמה בהם ולהשמדתם.
מבין תגליותיו של משה גיל: ענף של בית ענן, שנחשב בעיני הקראים למייסד התנועה הקראית, למעשה נמנה עם ראשי הגולה בבבל ואף הנהיגו את ישיבת ארץ ישראל עד המאה התשיעית.
כן גילה כי תנועת החניפים באסלאם הייתה למעשה ענף של המניכאים.
גיל אף פרס תזה חדשה לגבי משמעות המונח "סיקריים".
החוקרים עד זמנו זיהו זאת עם ליסטים רוצחים, על שם ה"סיקה", פגיון מוחבא.
גיל זיהה זאת עם המילה Cession – ויתור על אדמה.
הכוונה היא לאדמות שנתפשו על ידי יהודים לאחר מרד בר כוכבא לאחר שבעליהם המקוריים השתתפו בקרב, נפלו בשבי, נהרגו או ברחו.
ארץ ישראל בתקופה המוסלמית הראשונה מפעל מונומנטלי בן שלושה כרכים שיצא לאור בשנת 1983 בו הוא פירש מאות מסמכים מהגניזה הקהירית ומקורות קדומים אחרים.
הוא תיאר את ארץ ישראל בתקופה שבין 634 עד 1099 לספירה הנוצרית, תוך הסתמכותו על היסטוריונים רבים אחרים, בצד תגליות מקוריות שלו.
במלכות ישמעאל בתקופת הגאונים מפעלו רחב היריעה השני של גיל החובק ארבעה כרכים ופורט את דברי ימי היהודים בתקופת הגאונים, זאת בהתבסס על פרשנות מדוקדקת של מאות מסמכים מן הגניזה הקהירית.
מפעל מקיף נוסף כתב גיל על מפעל ההקדש.
תשנ"ו (1996) – פרס רוטשילד במדעי היהדות.
תשנ"ח (1998) – פרס ישראל לחקר ארץ ישראל.
2013 – יקיר האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם (אילמ"א).
חיוי הבלכי: הכופר מחוראסאן, מרחביה: ספרית פועלים, תשכ"ו 1965.
התסתרים: המשפחה והכת, תל אביב: המכון לחקר התפוצות, המפעל "מורשת" לחקר יהדות המזרח, 1981.
ארץ ישראל בתקופה המוסלמית הראשונה: (634–1099), (שלושה כרכים), תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, תשמ"ג 1983.
במלכות ישמעאל בתקופת הגאונים, (ארבעה כרכים), תל אביב, אוניברסיטת תל אביב, 1997.
משה גיל ועזרא פליישר, יהודה הלוי ובני חוגו: 55 תעודות מן הגניזה, ירושלים: האיגוד העולמי למדעי היהדות, תשס"א 2001.
והרומאי אז בארץ: אחד-עשר פרקים בהיסטוריה של ארץ-ישראל, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2008.
תולדות תנועת הפועלים בארץ-ישראל: ההתפתחות הרעיונית-המדינית: פרקים ותעודות (1905–1965), פרץ מרחב (בעריכת משה גיל).
תל אביב: המחלקה לתרבות של הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, על ידי ספרית פועלים, תשכ"ז 1967.
מחקרים במדעי היהדות, בעריכת מרדכי עקיבא פרידמן, משה גיל.
תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, מפעלים אוניברסיטאיים, תשמ"ו 1986.
מחקרים במדעי היהדות, בעריכת מרדכי עקיבא פרידמן, חברי מערכת: משה גיל, יאיר הופמן.
תל אביב, אוניברסיטת תל אביב, מפעלים אוניברסיטאיים, תשנ"א 1991.
עזרא פליישר, מרדכי עקיבא פרידמן, יואל קרמר (עורכים), משאת משה: מחקרים בתרבות ישראל וערב מוגשים למשה גיל, מוסד ביאליק, ירושלים, אוניברסיטת תל אביב, 1998
משה גביש (נולד ב-22 ביוני 1948) הוא מנהל ישראלי, לשעבר נציב מס הכנסה (1989–1993), מנכ"ל בנק מרכנתיל דיסקונט (1996–2000), יו"ר הוועד המנהל של רשות השידור (2007–2009) ויו"ר הוועד הפועל של אוניברסיטת חיפה.
גביש למד באוניברסיטה העברית כלכלה, מנהל עסקים (לתואר מוסמך) ומשפטים.
שימש מרצה בחוגים לחשבונאות ולמינהל ציבורי באוניברסיטת תל אביב וכמרצה למינהל ציבורי באוניברסיטה העברית בירושלים.
שירת בצה"ל כמג"ד בדרגת סגן-אלוף ובמילואים עד שנת 2000.
בנוסף לעריכת דין ולניהול חברות עוסק גביש גם בגישור ובוררות וכיועץ כלכלי.
במשך השנים מילא עשרות תפקידים בכירים במגזר הציבורי והפרטי.
בשנת 1995 עמד בראש ועדה ציבורית שבחנה את הסדרת נושא הפעלת בתי קזינו בישראל.
הוועדה המלצה על סייגים ומגבלות על הפעלת קזינו בישראל: הקמת רשות פיקוח על ההימורים, הקמת תשתית תיירותית (במקרה שיוחלט להקים קזינו בעיירת פיתוח כמו מצפה רמון), והגברת מערך המודיעין והחקירות של המשטרה.
הוועדה קבעה שאת הקמת הקזינו והפיקוח עליו יש לעגן קודם כול בחקיקה ואף גיבשה הצעת חוק מפורטת, שכללה גם הגבלות על מי רשאים להמר בקזינו, איך מבטיחים שמכונות המזל לא ירמו את המשתתפים ואיך מונעים מגורמים בעלי עבר פלילי לעבוד בקזינו.
אך היוזמה הוקפאה ולא קודמההאחר כך.
בשנים 1996–2000 שימש מנכ"ל בנק מרכנתיל דיסקונט ויו"ר הוועד הפועל של אוניברסיטת חיפה.
בשנת 2001 שימש סגן יו"ר קבוצת דנקנר השקעות, דירקטור בחברת "פרטנר תקשורת" ובחברת הכבלים "מת"ב" בהם השקיעה קבוצת דנקנר.
בשנים 2005–2007 כיהן כדירקטור חיצוני בחברת החשמל לישראל.
במסגרת תפקידו השתתף בגיבוש התוכנית לשינוי מבני בחברה.
בשנת 2007, גביש נמנה עם המייסדים של חברת הנדל"ן "מדיפאור".
גביש כיהן יושב ראש הוועד המנהל של רשות השידור מפברואר 2007 ועד יוני 2009, אז התפטר מתפקידו עקב הגרעון שצברה, והתוכנית להעביר את הפקות המקור לניהול גורם חיצוני דרך חברות פרטיות.
במהלך כהונתו הוביל רפורמה במבנה הרשות, כולל תוכנית לפיטורים ופרישה מרצון של 700 עובדים.
בינואר 2012 הגיש תביעה על סך 400 אלף שקל נגד הרשות, בטענה כי בתחילת עבודתו ברשות סוכם כי יקבל שכר חלקי בלבד, כשליש מהשכר של קודמיו.
עם זאת, גביש עצמו לא יקבל שכר כלל, והסכום שיועד עבורו ישמש להקמת קרן למתן פרסים לעיתונאים.
היוזמה אושרה על ידי מליאת רשות השידור בתחילת 2009. לטענת גביש, לאחר פרישתו לא קוימה החלטת המליאה, הקרן לא הוקמה והכספים המגיעים לו לא הועברו לייעודם.
בנוסף היה מעורב בתביעה של העיתונאית נעמי לויצקי, שטענה שתוכניתה בוטלה לאחר שמערכת יחסים שהייתה ביניהם הסתיימה.
כמו כן היה חבר המועצה המנהלת של מכון ויצמן, יו"ר הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, דירקטור בחברת התמלוגים של יוצרי ישראל, יו"ר מועצת המנהלים של חברת "אליום מדיקל", יו"ר ועדת הכספים של הרשות לפיתוח תל אביב, יו"ר ועדת הכספים של המכון הישראלי לדמוקרטיה, חבר המועצה הציבורית המייעצת למפעל הפיס, ועוד.
כן שימש כיו"ר וחבר בוועדות ממשלתיות וציבוריות שונות; הוועדה לבחינת העברת כספים לישיבות, ויו"ר הוועדה המייעצת להיטלי סחר.
בנוסף היה חבר בוועדה הציבורית המייעצת לקרן תל אביב ובוועדה הציבורית המייעצת של רשות החברות הממשלתיות, ודירקטור בחברת ביטוח ישיר ובבנק לפיתוח התעשייה.
בנוסף לעיסוקיו האחרים כותב גביש באופן קבוע בעיתון "גלובס" ובאתר NEWS1 וחבר בלשכת עורכי הדין.
בשנת 1997 אמר כי במסגרת רפורמה מיסוי בישראל הוא תומך בהטלת מס על רווחים בבורסה, אך העריך כי הדבר אינו אפשרי במציאות הפוליטית הקיימת באותה עת.
בשנת 2004 טען שהליכי ההפרטה בישראל אינם יוצרים תחרות, אלא מעבירים משאבים יקרי ערך למספר קטן של בעלי הון, כולל אנשים המקושרים פוליטית.
בשנת 2010 אמר כי הפתרון לשאלת התמלוגים של חברות הגז בישראל צריך להיות הפשוט ביותר.
אין צורך במנגנוני מיסוי מיוחדים, אלא פשוט להעלות אותם.
בנוסף הצהיר כי: "אין לי ספק שסך התקבולים של המדינה מתגליות הגז צריך לעלות".
גבעתי נולד ב-15 באוקטובר בחדרה, אבל כיוון שאביו נפטר עוד בטרם לידתו, הוחזר לעיר הולדתה של אמו, חוטין שבבסרביה.
בשנת 1939, זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, הושב לארץ והוא בן חמש.
אימו התחתנה בשנית, ובגיל 15 הצטרף לתנועת השומר הצעיר, שבמסגרתה עבר לקיבוץ שמיר, ועשה שם תקופת הכשרה כנער.
גבעתי החל לצייר כבר בילדותו.
התבלט בציור קישוטים לחגים, גם בקן "השומר הצעיר" בחדרה וגם בקיבוץ שמיר.
לקראת גיוסו לצה"ל, לנח"ל, ובשנת 1951 הצטרף עם חברי ההכשרה לקיבוץ שער העמקים.
גבעתי היה חבר קיבוץ שער העמקים עד שנת 1969. שם הקים את משפחתו, שם נולדו ילדיו, ובעת שהותו בקיבוץ עשה את צעדיו הראשונים בציור.
בשנת 1960 למד רישום אצל הצייר מרסל ינקו, בסמינר אורנים הסמוך לקיבוצו.
בראשית שנות השישים יצא לראשונה מישראל כצייר, נסע לאיטליה, להולנד, לספרד ולצרפת.
בשנת 1966 יצא שוב לפריז ושהה בה כמה חודשים.
גבעתי עזב את הקיבוץ בשנת 1969, שכר סטודיו בתל אביב, והשתקע עם משפחתו בכפר האמנים עין הוד.
לאחר מכן עבר לחיפה, עסק בפרויקטים משותפים עם האמן יצחק דנציגר, ולימד באוניברסיטת חיפה ובטכניון.
גבעתי היה שותף בתהליך "פרויקט שיקום מחצבת נשר" (1971), ועסק ביצירת הדפסי-רשת בעקבותיו.
לאחר סיום הפרויקט, המשיך גבעתי לעסוק בהפקת הדפסים לפרנסתו.
בשנת 1973 הזמין אותו מבקר האמנות חיים גמזו להציג תערוכה בביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו בתל אביב, למרות הצלחת התערוכה יצא גבעתי מיד אחר כך לגרמניה, אך שב באוקטובר למלחמת יום הכיפורים.
הוא שירת כחצי שנה, עד אביב 1974, והיה ביחידת שריון בגזרה הצפונית של תעלת סואץ.
מיד לאחר המלחמה עזב את ישראל והשתקע בניו יורק, שהייתה אז "בירת הציור העולמי".
בניו יורק יצר קשרים הדוקים עם חבורת ציירים ישראלים, שלימים יקנו להם שם בציור הישראלי.
עובדיה אלקרא, מאריאן, לאה ניקל, יואב בראל, מיכאל סגן-כהן, מיכאל גיטלין, יהושע נוישטיין, פנחס כהן-גן, כוכי דוקטורי, בוקי שוורץ, מיכה אולמן ורבים אחרים.
בראשית שנות השמונים התקרב לחצרו של הרבי מלובביץ' ונעשה מבאי חצרו.
גבעתי שהה בניו יורק כעשר שנים.
בשנת 1982 שב גבעתי לישראל עם משפחתו החדשה.
הוא השתקע בתל אביב, לימד הדפס בסדנאות שונות, והמשיך לצייר ולהציג תערוכות.
יצירתו עברה כמה מהפכים: הוא צייר ציור פיגורטיבי, נשבה לציור "המופשט הלירי", ושב אל ציור שיש בו צבעוניות עשירה, ופיגורטיביות מרומזת.
גבעתי עבר שורה של התקפי לב ובעיות בריאות אחרות, בין השאר היה מכור גם לאלכוהול ונגמל ממנו.
בשנותיו האחרונות התגורר בתל אביב, ותערוכה גדולה מיצירתו הוצגה בשנת 2006. משה גבעתי נפטר ב-14 באפריל 2012 בגיל 78, ונקבר בבית העלמין בקיבוץ גזר.
משה חזקיהו הנרי גושן-גוטשטיין (6 בספטמבר 1925, י"ז באלול תרפ"ה – 14 בספטמבר 1991, ו' בתשרי תשנ"ב) היה בלשן וחוקר מקרא ישראלי.
חתן פרס ישראל למדעי היהדות לשנת תשמ"ח (1988).
גושן-גוטשטיין נולד בברלין שבגרמניה ועלה לארץ ישראל בשנת 1939. בשנת 1942 החל בלימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים ולמד ערבית, בלשנות שמית ומקרא.
במהלך לימודיו הוא לימד בירושלים בבתי ספר תיכוניים ובבתי מדרש למורים ולאחר סיום הדוקטורט השתלם באנגליה באוניברסיטת אוקספורד.
בשנים 1950–1991 היה גושן-גוטשטיין חבר סגל האוניברסיטה העברית ומשנת 1970 הצטרף גם לסגל אוניברסיטת בר-אילן.
מחקריו הוקדשו לבלשנות שמית ופילולוגיה מקראית, תחומים בהם הוא הוזמן להרצות באוניברסיטאות זרות ובהן אוניברסיטת הרווארד ואוניברסיטת ניו יורק.
בשנים 1965–1989 שימש כחבר הנהלה באיגוד העולמי למדעי היהדות.
עבודתו של גושן-גוטשטיין הקיפה יריעת תחומים רחבה: חקר מגילות מדבר יהודה, חקר השפה העברית בימי הביניים, פרסומים מילונאיים בערבית ובעברית ומחקרים בעלי שם בתחום המקרא.
לצד אלו הוא עמד בראש מפעל המקרא של האוניברסיטה העברית (1955–1991) ובראש המכון למילונאות והמכון לתולדות חקר המקרא של אוניברסיטת בר-אילן (1972–1991).
כן נכתבו על ידו ספרי לימוד בדקדוק עברית ובהוראת הלשון הערבית, מדור "טור הלשון" בעיתון "הארץ" ופינת "פרקי היום בתנ"ך" ברדיו.
גושן-גוטשטיין זכה בפרס ישראל למדעי היהדות לשנת תשמ"ח (1988).
בשנת 1991 הלך לעולמו, בן 66 היה במותו.
הותיר אחריו את אשתו, ד"ר אסתר גושן-גוטשיין, פסיכולוגית קלינית, ושני בנים: ד"ר אלון גושן-גוטשטיין, חוקר מדעי היהדות ופעיל בין דתי, ופרופ' יונתן גושן-גוטשטיין, חוקר ופסיכולוג באוניברסיטת תל אביב.
מבוא למילונאות של העברית החדשה.
שוקן: ירושלים ותל אביב, התשכ"ט, 1969
משה גושן (5 בדצמבר 1921, ד' בכסלו תרפ"ב – 25 ביוני 1984, כ"ה בסיוון תשמ"ד) היה ראש המועצה השלישי וראש העירייה הראשון של קריית מוצקין.
משה גושן (לשעבר "גרשונוביץ'") נולד בראבה, שבין לודז' לוורשה שבפולין.
בגיל שבע עברה המשפחה ללודז' שם נחשף לתנועת "ברק", ברית הקנאים של מאיר גרוסמן (גרוסמניסטים) שפרשה מהתנועה הרוויזיוניסטית.
אחר כך הצטרף לתנועת "גורדוניה" שם עוצבה השקפת עולמו הפוליטית-ציונית.
לאחר בר המצווה נשלח ללמוד אריגה אולם שאף להיות עיתונאי.
במלחמת העולם השנייה, היה בין מארגני ההתקוממות היהודית בגטו וכיהן כסגן יו"ר הוועד המרכזי של התנועות הציוניות.