tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחילה חשב קראסוס להמתין עד שיאזל מלאי החיצים של הפרשים הפרתים, ואז לעבור להתקפה עליהם, אך צבאו של סורנה היה מצויד במלאי חיצים גדול מאוד, שנישאו על גבי מספר רב של גמלים (פלוטרכוס מזכיר אלף גמלים).
עובדה זו איפשרה לקשתים הפרתיים להצטייד בכל פעם מחדש ולהמשיך בירי חיצים בלתי פוסק לאורך כל שעות הקרב.
לפי דיו קאסיוס, כוח הפרשים האוסרואיני בפיקודו של אבגרוס מילא תפקיד משמעותי במהלך הקרב, והיה אחד הגורמים לתבוסה הרומאית.
הוא כותב שבמהלך הקרב (לא מייד עם תחילתו) הם עברו לצד הפרתים, ותקפו את הלגיונות הרומיים מעורפם, בעוד הפרשים הפרתים תוקפים אותם מחזיתם.
כתוצאה מכך נאלץ הצבא הרומאי לשנות את מבנהו ולהיערך מחדש פעם אחר פעם, כדי להתגונן מפני תקיפות הפרשים הערביים והפרתים, והדבר שיבש לחלוטין את מערכו.
אולם לפי פלוטרכוס אבגרוס וכוח הפרשים שלו לא השתתפו כלל בקרב.
הם נטשו את הצבא הרומאי זמן קצר לפני ההיתקלות עם הצבא הפרתי, בידיעתו ובאישורו של קראסוס, בתואנה שהם יוצאים לאסוף מידע על מיקומו וכוונותיו של האויב.
אחד האגפים של הצבא הרומאי, בפיקודו של פובליוס קראסוס, נלחץ קשה על ידי תקיפות הפרשים הפרתים, ונמצא בסכנת איגוף וכיתור.
בשלב זה הורה קראסוס לבנו לצאת להתקפת נגד, כדי למנוע את כיתור כוחו, ולהקל את הלחץ על שאר הצבא הרומאי.
פובליוס קיבץ כוח שכלל 8 קוהורטות רגלים (כ-4,000 לגיונרים), 500 קשתים ו-1,300 פרשים, כולל אלף הפרשים שהביא עמו מגאליה, ויצא איתו להתקפה.
בתחילה נראה היה שמתקפת הנגד מצליחה, הפרשים הפרתים הפסיקו את תנועת האיגוף שלהם, פנו עורף ונמלטו, כאשר כוחותיו של פובליוס מנהלים אחריהם מרדף נמרץ.
אולם ברגע שכוח התקיפה התרחק מהגוף העיקרי של הצבא הרומאי, שבו הפרשים הפרתים על עקבותיהם, כיתרו אותו מכל עבריו והחלו להמטיר עליו חיצים.
הפרשים הגאלים של פובליוס ניסו לתקוף את הגוש של הפרשים הכבדים הפרתים שניצב מולם, בניסיון לכפות עליהם קרב פנים אל פנים, והאחרונים הגיבו בהסתערות נגד.
הקטפרקטים הפרתים נהנו מיתרון ניכר על הפרשים הגאלים, מכיוון שהאחרונים היו מצוידים במיגון קל יחסית ליריביהם, והנשק העיקרי שלהם כלל חרבות ארוכות וחניתות, בעוד הקטפרקטים השתמשו ברמחים כבדים באורך כ-4 מטר.
גם כאשר הפרשים הגאלים הצליחו להגיע לטווח קרוב מספיק מיריביהם כדי להשתמש בחניתותיהם, הם התקשו לחדור דרך השריון הכבד של הקטפרקטים.
כתוצאה מכך, קרב הפרשים שהתחולל היה חד-צדדי למדי, אף על פי שהפרשים הגאלים לחמו בגבורה, ובמהלכו הושמד רוב כוח הפרשים של פובליוס.
שרידי הפרשים נסוגו חזרה אל הרגלים הרומיים, כשהם נושאים עימם את פובליוס קראסוס, שנפצע קשה בקרב.
במקביל לקרב הפרשים, הקיפו הקשתים הרכובים הפרתים את כוח הרגלים של פובליוס והמטירו עליו חיצים מטווח קצר.
שרידי הכוח הרומי נסוגו לגבעת חול סמוכה, ונערכו שם להגנה היקפית, אך בכך רק סיפקו מטרה נוחה וצפופה יותר לקשתים הפרתים.
קראסוס לא היה מודע בתחילה למצוקה אליה נקלע הכוח שבפיקוד בנו, ומאוחר יותר, לאחר שהגיעו אליו שליחים מפובליוס, היסס אם לבוא לעזרתו עד שהיה מאוחר מדי.
בסופו של דבר התאבדו פובליוס והקצינים הבכירים שלו, כשהבינו שהקרב אבוד, כדי לא ליפול בשבי האויב.
לאחר שהקשתים הרכובים הפרתים פגעו במרבית הכוח המכותר, הסתערו אליו הפרשים הכבדים והשמידו אותו כמעט לחלוטין.
רק כ-500 חיילים מתוך הכוח שיצא להתקפת הנגד נותרו בחיים, ונפלו בשבי הפרתים.
מתקפת הנגד של פובליוס גרמה להקלת הלחץ על הגוף העיקרי של הצבא הרומאי, משום שרוב הצבא הפרתי היה עסוק בלחימה נגד כוחו, ועודדה את רוחם של החיילים הרומיים, שחשבו שההתקפה הצליחה, והפרתים נסוגו משדה הקרב.
אולם כאשר הפרשים הפרתים הופיעו שוב בשדה הקרב, כשהם נושאים עימם את ראשו הכרות של פובליוס תקוע על גבי רומח, נגוזה תקוות הצבא הרומאי ומוראל הגייסות ספג מכה קשה.
לאחר השמדת כוחו של פובליוס, חידשו הפרשים הפרתים את התקפותיהם על צבאו של קראסוס ביתר שאת, והשלימו את כיתור הכוח הרומאי, דבר שאיפשר לקשתים הפרתים להמטיר עליו חיצים מכל העברים.
לפי תיאורו של דיו קאסיוס, הפרשים הקלים והכבדים של הצבא הפרתי פעלו בשיתוף פעולה הדוק, ונקטו בטקטיקה שהקשתה מאוד על הלגיונרים הרומיים להתגונן ביעילות.
הפרשים הקלים המטירו חיצים לא רק על החיילים בשורות הקדמיות של הצבא הרומאי, אלא גם ירו את חיציהם במסלול תלול מעל ראשיהם, ואילצו גם את החיילים בשורות העורפיות להיערך בתבנית צב (כאשר מגיניהם צמודים ומופנים כלפי מעלה), כדי להתגונן מפני מטר החיצים.
היערכות זו התאימה אומנם להתגוננות מפני ירי חיצים, אך אילצה את הלגיונרים להצטופף, והפכה אותם פגיעים מאוד לתקיפות חוזרות ונשנות של הפרשים הכבדים הפרתים.
הדיפת הסתערות של פרשים כבדים היא משימה קשה לחיל רגלים גם בתנאים רגילים, לא כל שכן במצב בו הלגיונרים נאלצו להתגונן מפני התקפת הפרשים ובמקביל נדרשו גם להגן על עצמם מפני מטר חיצים בלתי פוסק.
בכל פעם שהלגיונות הרומיים נערכו בתבנית "צב" הסתערו עליהם הפרשים הכבדים, תוך שהם מנצלים פרצות בשורותיהם, וגרמו להם אבדות כבדות.
בנוסף לכך, החיילים הרומיים סבלו קשות מהחום, מהמחסור במים ומענני האבק שהעלו הפרשים הפרתים שדהרו סביבם.
התקפות הקטפרטים הפרתים אילצו את צבאו של קראסוס לסגת בהדרגה ולהצטופף בשטח צר יותר ויותר, שם התקשו החיילים הרומאים לתמרן, והפכו פגיעים עוד יותר לירי החיצים של הקשתים הרכובים הפרתים.
העובדה שגם בתנאים קשים אלו, צבאו של קראסוס הצליח לשמור על שלמותו ולא נשבר או התפורר תחת הלחץ, היא תעודת כבוד למשמעת החזקה ולקשיחות של הלגיונות הרומיים.
ההתקפות הפרתיות נמשכו לכל אורך שעות אחר הצהריים, ורק רדת החשיכה הצילה את הצבא הרומאי מהשמדה מוחלטת.
הצבא הפרתי לא נהג להילחם בשעות הלילה, ולכן הפרשים הפרתים הפסיקו את המתקפה ופרשו לחניית לילה במרחק בטוח משרידי הצבא הרומאי.
עם רדת הלילה נמצאו שרידי הצבא הרומאי במצב של מבוכה ובלבול.
קראסוס התמוטט ואיבד את היכולת לתפקד, ולכן קסיוס (שפיקד על אחד האגפים של הצבא הרומי במהלך הקרב) ואוקטביוס, אחד מהלגאטים של קראסוס, לקחו לידיהם את הפיקוד וכינסו את הקצינים שנותרו בחיים להתייעצות.
הם החליטו, שהסיכוי היחיד להציל את מה שנותר מהצבא הרומאי מהשמדה מוחלטת, הוא לנתק מגע בחסות החשיכה ולנצל את שעות הלילה לצורך נסיגה לעיר הסמוכה ביותר לשדה הקרב, חרן (Carrhae), שהוחזקה על ידי חיל מצב רומאי.
אולם הנסיגה לא הייתה מסודרת, ובמהלכה, מה שנותר מצבאו של קראסוס החל להתפורר.
עריכת מסע לילי למרחק כ-30 ק"מ בשטח בלתי מוכר הוא משימה לא פשוטה גם בתנאים אופטימליים, לא כל שכן עם המוני פצועים מהלכים שהצטרפו לנסיגה ועם חשש מתמיד מפני התקפת פרשים על הכוחות הנסוגים.
כ-4,000 פצועים שלא יכלו לצעוד הושארו מאחור במחנה הרומאי, וקבוצות רבות של חיילים איבדו את דרכם בחשיכה, או נשרכו מאחור.
כוח של 300 פרשים בפיקוד קצין בשם איגנטיוס הגיע לחרן קרוב לחצות הלילה, אך לא עצר שם ולא עדכן את חיל המצב בקשר לתוצאות הקרב, אלא המשיך ברכיבה מזרחה לכיוון נהר פרת (סיפור המעיד על התמוטטות המוראל של הצבא הרומאי).
לאחר שנודע למפקד חיל המצב בחרן, קופוניוס, ששרידי צבאו של קראסוס נמצאים בדרכם אליו, הוא יצא ביוזמתו לקראת הנסוגים וליווה אותם אל העיר.
לא ברור כמה חיילים רומיים הצליחו לשרוד את הנסיגה הלילית ולהגיע בשלום לחרן.
נראה שמספרם לא עלה על עשרת אלפים.
4,000 הפצועים קשה שהושארו במחנה הרומאי נטבחו, או נלקחו בשבי, על ידי הפרתים, כשצבאו של סורנה חזר לשדה הקרב בבוקר 7 במאי.
הפרשים הפרתיים הדביקו 4 קוהורטות של לגיונרים (כ-2,000 חיילים), בפיקוד קצין בשם וארגונטינוס, אשר ניתקו מהגוף העיקרי של הצבא הנסוג וטעו בדרך, כיתרו אותם והשמידו אותם לחלוטין לאחר קרב גבורה נואש.
במשך כל היום ערכו הפרתים מצוד אחרי קבוצות של חיילים ופצועים מהלכים, שנשרכו מאחור או איבדו את דרכם.
לאחר שסורנה וידא שקראסוס נמצא בחרן עם שרידי הצבא הרומאי, הוא הורה לכוחותיו לנוע אל העיר ולכתר אותה ביום השני שלאחר הקרב (8 במאי).
בסופו של דבר התקבלה החלטה לעזוב את חרן בהקדם האפשרי בחסות החשיכה (רצוי בלילה ללא ירח) ולנוע צפונה לכיוון ארמניה, בהנחה שפני השטח ההרריים באזור זה יעניקו לשרידי הצבא הרומאי סיכוי להימלט מהמרדף הפרתי או לפחות להתגונן ביעילות נגד רודפיהם.
לפיקוד הרומי היה ברור, שניסיון לסגת מזרחה בערבה הפתוחה לכיוון נהר פרת, באותו מסלול בו צעד הצבא הרומי מערבה, יסתיים בחיסול שרידי צבאו של קראסוס על ידי הפרשים הפרתים.
לא ברור אם הצבא הרומאי פינה את חרן כבר באותו לילה (9/8 במאי), או המתין מספר ימים ללילה חשוך במיוחד.
בכל מקרה גם הנסיגה השנייה של שרידי הצבא הרומאי לא התנהלה כהלכה, והאיצה את תהליך ההתפוררות שלו.
פלוטרכוס מטיל את האשמה העיקרית על תושב מקומי בשם אנדרומאכוס, אדם שקראסוס בטח בו ובחר בו לשמש מורה דרך לכוחות הנסוגים מחרן.
אנדרומאכוס, שפעל בשירות הפרתים, לא רק מסר לסורנה את פרטי תוכנית הנסיגה הרומאית, אלא אף הוביל את שרידי הצבא הרומאי בדרכים עקלקלות והוליך אותם בכוונה לשטחים קשים למעבר, כדי שלא יספיקו להתרחק הרבה מרודפיהם.
שרידי הצבא הרומאי התפצלו למספר קבוצות, שכל אחת מהן ניסתה להגיע למקום מבטחים בנתיב אחר.
קסיוס, בראש כוח של 500 פרשים, החליט להסתמך על מהירות התנועה של פרשיו ולדהור מזרחה לכיוון נהר פרת, וכוחו הצליח להגיע בשלום לשטח הפרובינקיה הרומית בסוריה.
אולם ללגיונרים הרומיים לא הייתה אפשרות כזו.
הכוח הנסוג העיקרי בפיקוד אוקטביוס, שכלל כ-5,000 חיילים, הצליח להגיע לסינאקה, אזור הררי סמוך לגבול ארמניה.
אולם כוח קטן יותר, שכלל 4 קוהורטות של רגלים ומעט פרשים בפיקודו של קראסוס, טעה בדרך, הסתבך בביצות ולא הספיק להגיע לשם לפני שהדביקו אותו הפרשים הפרתים.
הכוח התארגן להגנה על גבעה, שנמצאה במרחק קצר מהגוש ההררי, והייתה מחוברת אליו באמצעות רכס גבעות שחצה את המישור.
למזלו של קראסוס, כוחו של אוקטביוס חש לעזרתו, הדף את הפרשים הפרתיים שכיתרו את הגבעה, והציל את כוחו מהשמדה.
המפקד הפרתי, סורנה, חשש שאם שרידי הצבא הרומאי יצליחו להחזיק בגבעה עד רדת החשיכה, הם ינצלו את הלילה לנסיגה לאזור ההררי הקרוב, שם יתקשו הפרשים הפרתיים לרדוף אחריהם.
לכן הוא הפסיק את המתקפה על הגבעה, והזמין את קראסוס לנהל עמו משא ומתן על הפסקת אש, באומרו שהמלך הפרתי מוכן לערוב לביטחונם של הרומאים, ולאפשר לשרידי הצבא הרומאי לסגת בבטחה לשטח הפרובינקיה הרומאית בסוריה.
לפי פלוטרכוס, הצעתו של סורנה הייתה תחבולה, שנועדה למשוך את קראסוס ומפקדי הצבא הרומאי למלכודת, ולהותיר את שרידי הצבא הרומאי ללא פיקוד.
קראסוס, שלא בטח בכוונות הפרתים וחשש ממלכודת, ניסה למשוך זמן ולעכב את תשובתו, אך חייליו הנואשים איימו להתקומם נגדו, ואילצו אותו להסכים להיפגש עם סורנה בשטח נייטרלי.
קראסוס ומפקדיו הבכירים ירדו מהגבעה, כדי להיפגש עם המשלחת הפרתית, ותוך כדי הפגישה פרצה תגרה בין שני הצדדים, שבמהלכה נהרגו קראסוס וחלק מהקצינים שנלוו אליו, והשאר נמלטו חזרה אל הגבעה.
מהתיאור של פלוטרכוס לא ברור, אם התקרית שבה נהרג קראסוס הייתה מארב מתוכנן מראש, שמטרתו הייתה להרוג/לשבות אותו, או תוצאה של אי הבנה בין חברי שתי המשלחות.
בכל מקרה, התוצאה הייתה ששרידי הצבא הרומאי נותרו ללא פיקוד.
חלק מהחיילים שנותרו על הגבעה הסגירו עצמם לידי הפרתים, לאחר שהובטח להם שלא ייפגעו, והשאר ניסו להימלט בלילה, אך מרביתם נלכדו ונהרגו על ידי הערבים המקומיים.
דיו קאסיוס, שמוסר תיאור שונה במקצת של המאורעות שהובילו למותו של קראסוס, כותב שמרבית החיילים הרומיים, שהשתתפו בנסיגה מחרן לארמניה, הצליחו להימלט בשלום ולהגיע לשטח ידידותי בארמניה.
צבאו של קראסוס חדל להתקיים ככוח לוחם.
לפי פלוטרכוס, בסך הכול נהרגו 20 אלף חיילים רומיים, ועשרת אלפים נפלו בשבי.
חוקרים מודרניים הסיקו מכך, שכעשרת אלפים חיילים נוספים הצליחו להימלט בשלום, משום שהצבא עמו פלש קראסוס לאימפריה הפרתית כלל כ-40 אלף איש, אולם ייתכן בהחלט שמספר הניצולים היה נמוך בהרבה.
לא ברור מה עלה בגורל 8,000 החיילים, שקראסוס השאיר כחיילות מצב בערים שכבש ממזרח לנהר פרת.
האם כוח זה, כולו או חלקו, הצטרף לצבאו של קראסוס בפלישתו השנייה לשטח הפרתי, ואם לא, האם חילות המצב הרומיים הצליחו להימלט אל מעבר לפרת לאחר התבוסה בקרב חרן.
הכוח הרומאי היחיד, שניתן לומר במידה של ודאות (בהסתמך על המקורות העתיקים) שהצליח לחזור בשלום לשטח סוריה, היו כ-800 פרשים (500 בפיקוד קאסיוס ו-300 בפיקוד איגנטיוס).
אבדות הצבא הפרתי היו קלות יחסית, אם כי ניתן להניח, שלפחות הפרשים הכבדים הפרתיים, שתקפו את פרשיו של פובליוס קראסוס ואת הלגיונות הרומיים, ספגו אבדות משמעותיות במהלך קרב חרן.
סורנה כרת את ראשו ואת ידו של קראסוס, ושלח אותם למלך הפרתי, אורודס, שנמצא עם צבאו בארמניה.
לפי פלוטרכוס, האחרון הציג לראווה את ראשו הכרות של קראסוס במסיבה, שנערכה לרגל נישואי בנו עם אחותו של מלך ארמניה, ארטאווסדס (שנאלץ לכרות ברית עם הפרתים לאחר שצבאם פלש לממלכתו), ואילו דיו קאסיוס כותב, שהפרתים שפכו זהב מותך לפיו של קראסוס, שהיה ידוע בתאוות הבצע שלו, כדי ללעוג לו.
לאחר ניצחונם המכריע בקרב חרן חזרו הפרתים והשתלטו על כל השטח ממזרח לנהר פרת.
כוח פרשים פרתי קטן ניסה לפלוש לשטח הפרובינקיה הרומאית סוריה, אך נהדף בקלות על ידי קסיוס, שמילא את מקומו של קראסוס כמושל הפרובינקיה, ופיקד על הכוחות הרומיים שנותרו בסוריה.
בשנת 51 לפנה"ס, שנתיים לאחר קרב חרן, פלש כוח פרתי גדול יותר לסוריה, וניסה ללא הצלחה לכבוש את העיר אנטיוכיה.
אולם קסיוס טמן מארב לכוח הפרתי והצליח להביס אותו, ולהרוג את מפקדו, אוסאקס (Osaces).
בעקבות תבוסה זו חדלו הפרתים מניסיונותיהם להתפשט מערבה, והגבול בין האימפריות הרומאית והפרתית התייצב על נהר פרת.
קרב חרן היה ללא ספק אחת התבוסות הגדולות ביותר שספג הצבא הרומאי מעודו.
העובדה שכוח פרתי קטן יחסית הצליח להשמיד כמעט לחלוטין צבא רומאי גדול, שכלל למעלה מ-40 אלף חיילים, הוסיפה לעוצמת ההשפלה.
הקרב שם קץ (לפחות זמנית) לשאיפות ההתפשטות של רומא מזרחה, וביסס את מעמדה של האימפריה הפרתית, כיריב שווה כוחות של האימפריה הרומית, וככוח הדומיננטי באזור המזרח הקרוב.
הסיבה העיקרית לתבוסה הרומאית הייתה חוסר היכולת של הלגיונות הרומיים להתמודד נגד הפרשים הפרתיים המעולים.
הצבא הרומאי היה בבסיסו צבא רגלים, ולכן התקשה תמיד להילחם נגד יריבים, שהיה להם חיל פרשים חזק (למשל במלחמה הפונית השנייה או במלחמת יוגורתה).
הניידות וכישורי הלחימה של הפרשים הפרתים העניקו להם יתרון מכריע על הלגיונות הרומיים בקרב בשטח מישורי, והדרך היחידה בה יכלו הרומאים להתמודד נגד הצבא הפרתי הייתה באמצעות הכשרת כוח פרשים חזק משלהם, או גיוסו מקרב בעלי בריתם.
בנוסף לכך, בקרב חרן ניצל המצביא הפרתי, סורנה, באופן אופטימלי את היתרונות של הפרשים שלו – הן הפרשים הכבדים והן הקשתים הרכובים הקלים – על הצבא הרומאי.
הוא משך את צבאו של קראסוס להילחם בשטח מישורי, שנבחר על ידו, והתאים לאופי הלחימה של הצבא הפרתי, והצליח לשחוק אותו בהדרגה מבלי לסכן את כוחותיו, ועם מינימום אבדות לצבאו.
בשלבי הפתיחה של הקרב הוא נמנע מלתקוף חזיתית את המערך הרומי הצפוף באמצעות הפרשים הכבדים שלו, מהלך שהיה עלול לגרום להם אבדות כבדות, ושמר אותם בעתודה.
כאשר כוחו של פובליוס קראסוס ערך התקפת נגד, הוא משך אותו להתרחק מהגוף העיקרי של הצבא הרומאי, ורק אז כיתר והשמיד אותו.
הוא המתין עד שהקשתים הרכובים שלו ריככו והתישו את הלגיונות הרומיים באמצעות מטר חיצים מתמשך, לפני שאיפשר לפרשים הכבדים הפרתים להצטרף למתקפה, בתיאום ובשיתוף פעולה הדוק עם הפרשים הקלים.
גם לאחר שהצבא הרומאי ניסה להימלט משדה הקרב, סורנה לא איפשר לפרשיו לתקוף את הכוחות הנסוגים, אלא המתין בסבלנות עד ששרידי הצבא הרומאי התפוררו מעצמם, כדי לא לסכן את כוחותיו שלא לצורך.
לקרב חרן הייתה גם השפעה עקיפה על המאבקים הפוליטיים הפנימיים ברומא.
מותו של קראסוס, אחד משלושת האישים שחברו לברית הפוליטית שנודעה בשם הטריומווירט הראשון, הפר את האיזון הפנימי, שהיה קיים בין שני החברים הנותרים של הטריומווירט, פומפיוס ויוליוס קיסר, ובכך פגע ביציבות הפוליטית היחסית שנשמרה ברומא בשנים 60–53 לפנה"ס.
סביר להניח שמותו שימש כמאיץ לפירוק השותפות הפוליטית בין פומפיוס וקיסר, וליצירת הקרע הגלוי ביניהם, שהוביל בתורו לפרוץ שורה של מלחמות אזרחים ברומא (49–42 לפנה"ס) ובסופו של דבר לסופה של הרפובליקה הרומית.
עם זאת, קשה להעריך מה הייתה מידת ההשפעה של מותו של קראסוס על התפתחות המאורעות ברומא לאחר נפילתו בקרב.
במקורות העתיקים שרדו רק שני תיאורים מפורטים של פלישתו של קראסוס לאימפריה הפרתית ושל קרב חרן.
המקור הראשוני העיקרי והמפורט ביותר לקרב הוא הביוגרפיה שכתב ההיסטוריון היווני פלוטרכוס (45–120 לספירה) על חייו של מרקוס ליקיניוס קראסוס, במסגרת חיבורו אנשי שם יוונים ורומאים, המוכר יותר בשמו חיי אישים, סדרת ביוגרפיות של אישים בולטים ביוון וברומא, שנכתבה בצמדים.
המקור הראשוני השני המספק תיאור מפורט על קרב חרן והאירועים שהובילו אליו הוא ההיסטוריון הרומי דיו קסיוס קוקיאנוס (156–229 לספירה), שכתב היסטוריה של רומא ב-80 כרכים.
ספר 40 של ההיסטוריה שלו (פרקים 12–29) עוסק בפלישת צבאו של קראסוס לאימפריה הפרתית ובתוצאות תבוסתו בקרב חרן.
נראה שהמקור העיקרי של דיו קסיוס היה ההיסטוריון הרומי טיטוס ליוויוס (59 לפנה"ס – 17 לספירה), שכתב את חיבורו המפורסם תולדות רומא מאז היווסדה זמן קצר יחסית אחרי הקרב.
כרך 106 של ההיסטוריה של ליוויוס, שעסק בין השאר גם בתיאור פלישתו של קראסוס לאימפריה הפרתית, לא שרד, אך נותרו בידינו מספר פרגמנטים ותקצירים שלו, כגון התקציר שנכתב על ידי לוקיוס אניוס פלורוס (74–130 לספירה).
אף על פי שפלוטרכוס אינו נתפס בדרך כלל כמקור היסטורי רציני ומהימן, עקב נטייתו לגוזמאות והעיסוק המוגזם שלו באנקדוטות, הדיווח שהוא מביא ביחס לקרב חרן והאירועים שהובילו אליו, נחשב כתיאור המהימן והמדויק ביותר של הקרב, בהשוואה למקורות האחרים המצויים בידינו.
לדעת חוקרים מודרניים, המקור עליו הסתמך פלוטרכוס לצורך כתיבת הקטע הזה בביוגרפיה של קראסוס, היה מקור איכותי.
הם מעריכים שמדובר באדם משכיל, אולי יליד מסופוטמיה, שחי וכתב בתקופתו של קראסוס, והיה בעל ידע נרחב (ייתכן ממקור ראשון) ביחס למאורעות המתוארים אצל פלוטרכוס.
המקור הנ"ל איפשר לפלוטרכוס לתת תיאור מפורט של קרב חרן מנקודת המבט של שני הצדדים היריבים, הרומאים והפרתים.
ניתוח השוואתי של תיאור מסע המלחמה של קראסוס נגד האימפריה הפרתית אצל פלוטרכוס ואצל דיו קסיוס מלמד, שבנקודות רבות התיאורים שלהם דומים ואף משלימים זה את זה, אולם ניתן גם למצוא הבדלים רבים ומשמעותיים בין הגרסאות שלהם.
לפי פלוטרכוס ניתן לחלק את קרב חרן לשלושה שלבים עיקריים – שלב הפתיחה, במהלכו הותקף הצבא הרומאי על ידי הקשתים הרכובים הפרתיים, אך עדיין לא כותר לחלוטין.
מתקפת הנגד של פובליוס קראסוס, והשמדת כוחו של האחרון, שהיוו מעין הפוגה בקרב העיקרי.
והשלב האחרון של הקרב, במסגרתו כותר הצבא הרומאי והותקף במקביל על ידי הפרשים הקלים והכבדים הפרתים.
לפי גרסתו של דיו קסיוס הקרב התנהל בצורה שונה לחלוטין.
הוא נפתח בהסתערות פזיזה של כוח הפרשים בפיקודו של פובליוס קראסוס על כוח החלוץ של הצבא הפרתי, הסתערות שהסתיימה בכיתור כוחו ובהשמדתו.
בשלב שני, כאשר הלגיונות הרומיים ניסו להיחלץ לעזרת הפרשים המותקפים, הם הותקפו במקביל על ידי הפרשים הפרתיים, שתקפו את חזיתם, והפרשים הערביים של אבגרוס, שליט אוסרואינה, שתקפו את עורפם (פלוטרכוס לא מזכיר כלל מעורבות של כוח הפרשים של אבגרוס בקרב), ומצאו עצמם מכותרים.
כאמור, החוקרים המודרניים מעדיפים בדרך כלל להסתמך על תיאור הקרב המופיע אצל פלוטרכוס, מכיוון שהם סבורים, שהוא הסתמך על מקורות אמינים יותר מאשר המקורות שעמדו לרשות דיו קסיוס.
גם בתיאור נסיגת שרידי הצבא הרומאי לאחר קרב חרן, והתפוררותו, ניתן למצוא הבדלים משמעותיים בין הגרסאות של פלוטרכוס ושל דיו קסיוס.
ביחס לתיאור המאורעות לאחר סיום קרב חרן, הגרסה המופיעה אצל דיו קסיוס נראית אמינה והגיונית יותר.
ההבדל המשמעותי ביותר בין שתי הגרסאות הוא, שלפי פלוטרכוס, שרידי הצבא הרומאי שנסוגו מחרן לכיוון ארמניה הושמדו כמעט לחלוטין, לאחר שנותרו ללא פיקוד, בעקבות מותם של קראסוס ואוקטביוס, בעוד שלפי דיו קסיוס רוב הכוח שהיה תחת פיקודם ניצל, לאחר שהצליח להגיע לשטח ידידותי בארמניה.
קרב חרבת מחאז או קרבות חרבת מחאז (בעברית: חורבת מאחז) במלחמת העצמאות, היה שורת קרבות אשר נערכו בתאריכים 7–8 בספטמבר ועד 6 באוקטובר 1948, בין כוחות הגדוד הראשון של חטיבת יפתח, לבין הצבא המצרי, מתנדבי האחים המוסלמים וערביי הר חברון.
מוקד הקרבות הייתה חירבת מחאז (כשני ק"מ מזרחה למחלף מאחז של ימינו), והקרבות עליה החלו ב-29 בספטמבר.
בקרבות אלה אבטחו לוחמי 'יפתח' את מנחת 'אבק 1' (כארבעה ק"מ מדרום לרוחמה, מעט מערבה לכביש 334), אשר אפשר את הפעלת מבצע אבק להחלפה מוטסת של חטיבת הנגב המותשת בחטיבת יפתח ובהטסת אספקה לנגב.
בקרבות עשרת הימים נכשל צה"ל בניסיונותיו לפרוץ לנגב שנשאר מנותק.
כיוון שכך, היה צורך במבצע לוגיסטי רחב היקף כדי להעביר אספקה אל הנגב.
חלק גדול מאותה אספקה הועבר במטוסי תובלה במסגרת מבצע אבק.
דרומית לקיבוץ רוחמה הוכשר מנחת לנחיתת מטוסים אלה.
במבצע הוטסו צפונה חיילי חטיבת הנגב לשם התארגנות מחדש, ולנגב הוטסה אספקה: תחמושת, מזון, דלק ועוד.
בנוסף, לוחמי חטיבת 'יפתח' חדרו לנגב בלילה בין קווי המצרים.
בתקופה הראשונה להפעלתו, אבטחת המנחת התנהלה באמצעות סיורים.
המצרים ראו בפעולות אלה הפרת תנאי ההפוגה והתכוונו לשבש את המבצע.
בתחילת ספטמבר, הבחין צה"ל בהכנות מצריות לתפיסת עמדות מצפון וממזרח למנחת 'אבק', והתחלה של עבודות חפירה באותן עמדות.
תפיסת אותן עמדות הייתה מאפשרת למצרים להפגיז את מנחת 'אבק'.
משימתם הראשונה של לוחמי 'יפתח', עם הגעתם לנגב, הייתה להגן על המנחת כדי שהמבצע יוכל להימשך.
כיוון שכך, עלה הצורך למנוע מן המצרים התבססות באותן עמדות.
האזור שמצפון מזרח לרוחמה הוא מישורי בעיקרו, בגובה של כ-150 מטרים מעל פני הים, משובץ בגבעות נמוכות, שגובהן כ-200 מטרים מעל פני הים, וביניהן ערוצים.
השטח, אדמת לס שבאותם ימים הייתה חשופה מצמחייה ברובה, הולך ועולה במתינות ממערב למזרח.
רוב האזור, פרט לחלק מן הערוצים, עביר לרכב.
חרבת מחאז היא גבעה השולטת על סביבתה, המתמשכת מצפון מזרח לדרום מערב.
גובהה של חרבת מחאז כ-240 מטרים מעל פני הים, ולה שתי כיפות, שקוטרן כ-100 מטרים כל אחת, וביניהן אוכף.
במדרון הפונה כלפי צפון ישנו קמרון המסתיר מעיני היושבים על הגבעה את הנמצא מעבר לה במורד שבכיוון זה.
בהוראת מפקד חזית הדרום (אלוף פיקוד דרום במושגי ימינו) יגאל אלון, תפסו לוחמי יפתח שורת תילים שבהם החלו המצרים להתחפר.
בליל 8-7 בספטמבר 1948 נתפסו תל קוניטרה (תל קשת) מצפון לשדה התעופה, תל נג'ילה (כיום תל נגילה) ממזרח ותל מולֵיחה (מילחה) מדרום מזרח.
המצרים, מצדם, ראו בתפיסת תילים אלה איום על דרך מג'דל-פאלוג'ה-בית ג'יברין (כביש 35 בימינו).
כבר ביום המחרת הפגיזו המצרים את תל קוניטרה, וניסיון התקפה רגלית נהדף לאחר זמן קצר.
ב-10 לחודש התחדשו ההפגזות וההתקפות, אשר נהדפו שוב.
ב-16 בספטמבר 1948 תפסו כוחות חטיבת יפתח את תל חסי ממערב לתל קוניטרה.
ההחלטה לתפוס גם את חרבת מחאז נפלה לאחר שהערבים ערכו מספר ניסיונות למקש את הדרך בה נעו כוחות צה"ל באזור התילים שנתפסו (בערך נתיבו של כביש 6 דרום בימינו).
לפיכך, ב-29 בספטמבר 1948 כבשה מחלקה של הגדוד הראשון של 'יפתח', לאחר קרב קצר, את הכפר הקטן חרבת מחאז הנמצא על גבעה ממזרח לקו התילים.
בעת שהמחלקה התבססה במשלט הכבוש, היא הוטרדה באש מנשק קל, וזו נמשכה גם למחרת בשעות הבוקר.
בבוקר 30 בספטמבר 1948 תקפו את חרבת מחאז כוחות מקומיים שפוזרו באש המגינים.
אחר הצהרים, בשעה 17:45, תקף את המשלט כוח מצרי, בפיקודו של רס"ן גמאל עבד אל נאצר.
הכוח כלל שתי מחלקות חי"ר, אשר תקפו ממזרח, וכן שישה זחל"מים ושתי שריוניות, אשר תקפו באיגוף מצפון.
כל אלה נהנו מחיפוי הפגזת מרגמות כבדות.
עד 18:15 הצליחו המצרים לכבוש את המשלט, והמגנים נסוגו.
המצרים, שלא ניהלו מרדף אחרי הנסוגים, העבירו את המשלט לידי כוחות מקומיים ומתנדבים.
לא ברור אם הכוח הערבי שהיה אמור לקבל את המקום אכן נאחז בו.
מפקד הגדוד, אסף שמחוני, הורה על התקפת נגד עוד באותו לילה, אך זו נדחתה בלילה אחד.
המשימה הוטלה על פלוגה בפיקודו של יצחק חופי, שבחיפוי הפגזה משני תותחי 65 מ"מ, תקפה ב-1 באוקטובר בשעה 22:00, וכבשה את חרבת מחאז בשנית ללא התנגדות.
הפעם הוצב במקום כוח גדול יותר: מחלקה מוגברת.
כוח זה הדף התקפה של ערבים בלתי סדירים ביום המחרת.
ב-4 באוקטובר 1948 רוכזו כמה מאות לוחמים מקומיים, יחד עם פלוגה של כוח המתנדבים המצרי ומספר משוריינים.
הערבים, בחיפוי מרגמות כבדות, התקדמו לעבר המשלט מצפון וממזרח, אך נהדפו.
לעזרת לוחמי 'יפתח' עמדה גם פלגת תותחים אשר התמקמה באזור תל נג'ילה.
שלושה מלוחמי 'יפתח' נהרגו ושלושה נפצעו.
למחרת, ב-5 באוקטובר 1948, החלו התקפות משעות הבוקר, זו הפעם בפיקודו של זכריה מוחי א-דין.
למודיעין הצה"לי נודע מבעוד מועד על ההתקפה הממשמשת ובאה, ורוכז כוח להתקפת נגד במקרה הצורך.
ב-07:00 החלה גם התקפות רגליות.
כן היפנו המצרים תגבורת לכוח התוקף, כולל שני ג'יפים, מספר מחלקות רגלים וחמישה זחל"מים.
עד השעה 11:00 נערכו ארבע התקפות כאלה, אשר בוצעו על ידי כוח רגלי בגודל של כ-400 לוחמים מקומיים, בסיוע נושאות ברן מצריות, ובחיפוי ארטילרי של מרגמות ושל שמונה עד עשרה תותחים, וכולן נהדפו.
צה"ל, מצידו, ניסה לסייע למגנים.
דרכי התחבורה המצריות הופגזו, ונערכה הפצצה של מטוסי חיל האוויר על ריכוזים מצריים.
בינתיים, כיוון שהדפו את ההתקפות הקודמות, פחתה ערנותם של לוחמי 'יפתח'.
בשעה 16:00 החלה התקפה מצרית נוספת, וקדמה לה הפגזה שיטתית של המשלט ממרגמות 120 מ"מ.
להפגזה נוספה אש ממשוריינים וממקלעים.
התוקפים עלו על המשלט תוך תיאום הדוק עם ההפגזה, אשר הועתקה קדימה עם התקדמות ההתקפה.
נושאי ברן מצריים הצליחו לעלות על המשלט מצפון, ולנתק בין שני חלקיו.
בהמשך, כוח רגלי הצליח לעלות על המשלט מצפון מזרח.
המגנים נסוגו, ומפקד המחלקה במקום ביקש סיוע ארטילרי על המשלט אותו החזיק.
כוח הזחל"מים שהוכן להתקפת נגד הוזעק אף הוא ויצא לדרך, אך הגיע למקום באיחור.
כיוון שכך, הכוח חיפה על הנסיגה.
עשרה פצועים חולצו, אך במקום נותרו שני הרוגים, שלושה פצועים ונשק.
לאחר שכבשו את המשלט, בשעה 17:00, המצרים שוב העבירו את המשלט לידי כוחות מקומיים ומתנדבים.
המח"ט מולה כהן פקד על המג"ד אסף שמחוני לתקוף ולכבוש שוב את המשלט עוד באותו יום.
הכוח כלל מחלקת זחל"מים וכיתת חי"ר בחיפוי חמישה תותחי 65 מ"מ, שתי מרגמות 81 מ"מ ומקלעי בזה.
בשעה 19:00, לאחר 'ריכוך' מרוכז של שלוש דקות, הם השלימו את כיבוש חרבת מחאז בשלישית.
הכיבוש בוצע ללא אבדות לצה"ל.
חמשת החיילים שנותרו על התל בנסיגה האחרונה, שלושה הרוגים שני הפצועים שנותרו על התל בנסיגה האחרונה נמצאו מתים לצד שלוש גופות החיילים האחרים.
לאחר כיבושו החוזר של המקום, שוב הוצבה בו מחלקה, וכוח הזחל"מים נערך בקרבת מקום, למקרה שיחודשו הקרבות.
הגנת המשלט חוזקה, בין היתר באמצעות מוקשים.
המצרים נערכו אף הם לחידוש הקרבות, חילצו כלים פגועים וריכזו כוחות, אשר כללו 15 משוריינים, שישה טנקים קלים, 28 נושאי ברן, וחי"ר מוסע במשאיות.
לאלה צורפו גם לוחמים ערביים מקומיים.
במשך כל אותה העת הפגיזו המצרים את המקום במרגמות, אולי כחיפוי לחילוץ הכלים.
ב-7 באוקטובר 1948 עם שחר סיירו מטוסים מצריים מעל המשלט, ואחר כך, הונחתה עליו הפגזה במשך כשעתיים, מתותחים 25 ליטראות וממרגמות 120 מ"מ.
כיוון שהמצרים נעדרו תצפית אש מתאימה, ההפגזה לא הייתה יעילה.
לאחר ההפגזה תקף מצפון כוח מצרי, אשר כלל כ-12 שריוניות, מרגמות שהתקדמו בעקבותיהן, שתי פלוגות רגלים ועוד ערבים בלתי סדירים.
עד הצהרים, אלה תקפו את המשלט שלוש פעמים, ובכל הפעמים נהדפו.
ב-10:30 חגו שלושה מטוסים מצריים מעל המשלט.
שני מטוסי אוויה S-199 של חיל האוויר הוזעקו.
אלה לא הצליחו ליצור מגע עם המטוסים המצריים, וכיוון שכך, תקפו ופגעו במטרות קרקעיות.
בצהרים, המצרים ירו פצצות עשן ממרגמות 52 מ"מ, ובחסותן ניסו לבצע איגוף מצפון מערב.
הודעה על כך נמסרה לכוח הזחל"מים, וזחל"ם שנשלח לסייע מצא עצמו באגפה של השיירה המצרית.
הזחל"ם פגע במשוריין מצרי נושא תותח ובזחל"ם, והמשיך וירה על כלים מצריים נוספים.
החי"ר המצרי נסוג ואחריו גם השריון.
משוריין מצרי אחר ניסה לבצע איגוף מערבי יותר, וזחל"ם אחר יצא לקראתו והשמיד אותו.
בזאת נסתיימו ההתקפות הקרקעיות, והכוח המשוריין המצרי החל לסגת החל מהשעה 13:00. נסיגתם לוותה בתקיפות של חיל האוויר הישראלי, ובירי ארטילרי של צה"ל.
למרות הפסקת התקיפה הקרקעית, המשיכו המצרים בתקיפות אוויריות ובהפגזות ארטילריות, שנמשכו גם למחרת, על חרבת מחאז, תל נג'ילה, המנחת, קיבוץ גת ועוד.
מטוסי חיל האוויר שהוזעקו, לא הצליחו ליצור עמם מגע.
בקרבות חרבת מחאז נהרגו 13 ונפצעו 30 מלוחמי חטיבת 'יפתח'.
בעוד שבקרבות עשרת הימים היה לצה"ל יתרון בקרבות לילה, ולמצרים יתרון בקרבות יום, הרי שקרבות חרבת מחאז היו אחד המקרים הראשונים בהם צה"ל ניצח בקרב פתוח ביום.
תוצאות הקרב בחרבת מחאז אפשרו את המשך הפעלת המנחת ליד רוחמה ואת המשך ההכנות למבצע יואב.
עם זאת, מספר ימים לפני מבצע 'יואב', נחנך מנחת חדש, ליד קיבוץ אורים - 'אבק 2'.
מפקדי שתיים מן ההתקפות המצריות, נאצר ומוחי א-דין, עלו בהמשך לצמרת ההנהגה המצרית.
נאצר היה נשיא מצרים במשך כ-16 שנים, ומוחי א-דין היה סגן נשיא וראש ממשלה.
כן היה מיועד להחליף את נאצר, בסיום מלחמת ששת הימים, עת נאצר הודיע על התפטרות, אך חזר בו.
ב-1 ביולי 2008 נחנך החיבור בין כביש 6 לכביש 40 הנקרא לזכר קרב זה בשם "מחלף מאחז".
לכנס הוזמנו לוחמים באותו קרב, והוסר הלוט מעל שלט המספר את סיפורו.
קרב חרבת מחאז משוחזר במדויק בספרו של יזהר סמילנסקי, "ימי צקלג" והוא רקע לספרו של פוצ'ו "אני פחדן אני".
קרב חירבת אבו לאחם היה קרב שהתרחש במלחמת העצמאות ב-18 ביולי 1948, בין כוחות חיילי גדוד מוריה (גדוד 61) של חטיבת עציוני וחיילי פלמ"ח מחטיבת הראל, לבין חיילי הלגיון הערבי.
הקרב הסתיים בניצחון הכוחות הערביים.
שבעה מלוחמי גדוד מוריה ושני לוחמי פלמ"ח נהרגו בקרב זה וגופותיהם הושארו במקום.
חירבת אבו לאחם היא פסגה תלולה וחשופה הנמצאת כ-2 קילומטר צפונית - מזרחית ליישוב נטף של ימינו.
במסגרת מבצע דני לאחר שהניסיונות לכבוש את משטרת לטרון נכשלו הוחלט לנסות לכתר אותה.
ממזרח כבשו כוחות מחטיבת הראל את הכפר בית ת'ול ואת פסגת הר עוזרר ועמדו בהצלחה בהתקפות קשות של הלגיון הערבי.
המחלקה בפיקודו של יוסף קבקר יצאה ב-17 ביולי 1948 בשעה 23:00 ממעלה החמישה למסע מפרך שאותו הגדיר יגאל אלון כ"מן הקשים שעשה הפלמ"ח".
רכסי ההרים שיבשו את התקשורת האלחוטית.
ליד עין כפירה הם נתקלו בערבי רכוב על חמור ושחררו אותו.
לוחמי "מוריה" הגיעו לגבעה בשעה 06:30 בבוקר 18 ביולי 1948 ותפסו את הפסגה.
הגבעה הייתה חשופה ותלולה וקשה היה להתחפר ולהתבצר עליה.
לקראת הצהרים החלה התקפה של הגדוד החמישי של הלגיון בשיתוף כוחות ערבים מכפרי הסביבה.
אחרי ריכוך מתותחי המשוריינים של הלגיון החלו הערבים להתקדם לעבר פסגת הגבעה בחסות הטרסות וגדרות האבן תוך כדי השלכת רימונים.
גל ההתקפה הראשון נשבר באש המגינים אבל ההתקפות התחדשו ומצב המגינים נהיה נואש.
ברגע האחרון נוצר קשר עם המפקדה במעלה החמישה, והיא אלתרה פלוגה מהגדוד הרביעי של הפלמ"ח, בפיקודו של דוד אלעזר (דדו).
חיילי הפלמ"ח פגשו בדרכם לגבעה את הנסוגים.
בניסיון להגיע לגבעה נהרגו שני לוחמי פלמ"ח.
לבסוף הצליח דדו לחלץ את יתרת הכוח.
גופות שבעה הרוגים מגדוד "מוריה" ושני אנשי הפלמ"ח נשארו בשטח.
ניסיון לחלץ אותם בלילה למחרת נכשל.
ההרוגים נקברו במקום בקבר אחים.
ב-28 בפברואר 1950 הובאו שרידי הגופות ונקברו בקבר אחים בהר הרצל.
חירבת אבו לאחם נשארה בשליטת ירדן עד למלחמת ששת הימים.
בשנת 2007 הוסר הלוט ביישוב נטף, מעל טבלת הנצחה לחללי גדוד מוריה בקרב חירבת אבו לאחם.
קרב טאראווה היה קרב בין האימפריה היפנית לארצות הברית, שנערך ב-20–23 בנובמבר 1943, כחלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט של מלחמת העולם השנייה.
הייתה זו הפעולה ההתקפית הראשונה של האמריקאים במרכז האוקיינוס השקט.
הייתה זו אף הפעם הראשונה בה נתקלו החיילים האמריקאים בהתנגדות יפנית עזה לנחיתות אמפיביות.
נחיתות קודמות על חופים נתקלו במעט התנגדות ולעיתים אף ללא התנגדות כלל.
4,836 המגנים היפנים היו מחופרים ומצוידים היטב, ונלחמו כמעט עד האדם האחרון, בעודם מסבים אבדות קשות לנחתים האמריקאים.
על מנת להקים בסיסי אוויר קדמיים שיסייעו להתקפות על הפיליפינים ועל יפן נאלצו האמריקאים לכבוש את איי מריאנה.
איי מריאנה היו מוגנים היטב, ועל מנת לערוך מתקפה מוצלחת עליהם נדרש שימוש במפציצים מבסיסים קרקעיים.
האיים הקרובים ביותר לאיי מריאנה שהתאימו לכך היו איי מרשל, צפון-מזרחית לגוודלקנל.
כיבוש איי מרשל היה מאפשר לאמריקאים לתקוף את איי מריאנה, אולם חיל מצב יפני באיון הקטן בטיו שבחלקו המערבי של אטול טאראווה, איי גילברט שיבש את קווי התקשורת בין איי מרשל למפקדת צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית בהוואי.
על כן, על מנת לערוך מתקפה על איי מריאנה - נאלצו האמריקאים להילחם תחילה מזרחית משם, בטאראווה.
היפנים היו מודעים לחשיבותו האסטרטגית של האיון בטיו, והשקיעו משאבים רבים לביצורם.
כוח של 2,619 חיילים מכוח הנחיתה של הצי היפני, תחת פיקודו של טקאו סוגאי, הגנו על האי, כשלרשותם עמדו 14 טנקים קלים.
על מנת לעבות את ההגנה, נשלחו לאי 1,317 פועלים מיחידות בינוי, כאשר מתוכם כ-1,200 היו עובדי כפייה קוריאנים.
14 תותחי חוף נבנו מסביב לאי בבונקרים משוריינים.
בסך הכול נבנו 500 עמדות מבוצרות וארבעים כלי ארטילריה שונים הוצבו על האי.
מסלול טיסה נכבש בנקודה הגבוהה ביותר באי.
בנוסף, נחפרה מערכת שוחות שקישרו בין כל חלקי האי ואיפשרו לחיילים היפנים לנוע מאזור אחד למשנהו תחת אש.
אדמירל-משנה קייג'י שיבזאקי, אשר פיקד על חיל המצב, טען כי על מנת להכניע את טאראווה ידרשו מיליון אנשים ומאה שנים.
צורתו של האי בטיו היא כשל משולש מאורך, שבו הבסיס פונה לכיוון מערב והקודקוד לכיוון מזרח.
הלגונה של האטול משתרעת מצפון וממזרח לאי, כאשר צידו הצפוני של האי נמצא במים הרדודים של הלגונה וצידו הדרומי פונה לים עמוק.
המים העמוקים בצד הדרומי לא סיפקו כל אזור נוח לנחיתה ועל כן היה סביר כי הנחיתה תערך מכיוון הלגונה.
על מנת למנוע זאת, בנו היפנים חומה ארוכה עשויה מגזעי עצים לאורך קו המים, ומאחוריה הציבו עמדות מקלע כך שניתן לירות בכל מי שמנסה לטפס מעל החומה.
רציף ארוך נבנה בצד הצפוני של האי על מנת לאפשר פריקה של אוניות משא מבלי להסתכן בניווט במימי הלגונה הרדודים.
ב-20 בנובמבר 1943, פתחו אוניות הצי באש ארטילרית רצופה במשך למעלה משעה וחצי, למעט הפסקה קצרה על מנת לאפשר תקיפה מדויקת של מפציצי צלילה על עמדות היפנים.
במהלך ההתקפה הושמדו רוב תותחי החוף.
כיוון שרוחב האי ברובו היה כמה מאות מטרים בלבד, החריבה ההפגזה את מרביתו ונראה היה לחיילים האמריקאים כי איש לא נותר בחיים על מנת להגן עליו.
תוכנית הפלישה לאי כללה שלושה חופים ראשיים בצפון האי שבהם ינחתו הכוחות.
חוף "אדום 1" (Red 1) בקצהו המערבי של האי, "אדום 2" מזרחית לו ו"אדום 3" השתרע מזרחית לרציף.
חופים נוספים – "ירוק" ו"שחור" במערב ובדרום האי בהתאמה – סווגו כלא-מתאימים לנחיתה ראשונית.
מסלול הטיסה, שנמתח ממזרח למערב, חילק את האי לחלק צפוני וחלק דרומי.
הנחתים פתחו בהתקפה בשעה 09:00, אך נעצרו כאשר נתקלו בשונית כ-460 מ' מהחוף.
בעת תכנון הפלישה לקחו המתכננים בחשבון חישובים של גאות ושפל ומצאו כי ביום הפלישה גובה פני הים יהיה בגובה 1.5 מ' מעל לפני השונית ובכך יאפשר מעבר לכלי השיט.
אולם, באותו יום, בשל מיקום הירח נותר גובה פני הים 0.9 מ' בלבד מעל פני השונית.
כאשר פסקה ההרעשה הארטילרית על מנת לאפשר לנחתים לנוע לעבר החוף, יצאו היפנים מהמקלטים בהם שהו ואיישו את עמדותיהם.
הנחתות שעלו על השונית היוו מטרה נוחה לאש ארטילרית ומרגמות מכיוון החוף.
החיילים קפצו מכלי השיט והחלו עושים דרכם לעבר החוף תחת אש מקלעים.
מספר כלים אמפיביים הצליחו לחצות את השונית, אולם רבים הושמדו בידי תותחים גדולים לאחר שטיפסו עליה, ובסוף היום נוטרלו כמחצית מהרכבים.
בתום גל ההתקפה הראשון הגיעו לחוף מספר מועט של חיילים, אשר רותקו לקרקע בידי אש מכונות ירייה, ותפסו מחסה מאחורי חומת גזעי העצים.
בהמשך נעשו מספר ניסיונות להנחית טנקים על החוף ובכך להבקיע את החומה, אולם הנחתות נפגעו מאש יפנית וטבעו או שנאלצו לסגת לאחר שנפגעו.
לבסוף הצליחו שני טנקים לעלות על הקצה המזרחי של החוף, אך הוצאו מכלל פעולה תוך זמן קצר.
שלושה טנקים נוספים הצליחו לנחות בקצה המערבי של החוף וסייעו לנחתים להתקדם כ-270 מ' לפנים האי, אך אחד מהם נקלע לתוך בור והשני עלה על מוקש והושמד.
הטנק הנותר שימש כעמדת ירי לשארית היום.
מחלקה אחת הצליחה להעלות לחוף אדום 3 את כל ארבעת הטנקים שלה, אך עד סוף היום נותר רק טנק אחד כשיר.
עד שעת הצהריים הצליחו הנחתים לעלות על החוף והגיעו כמעט עד קווי ההגנה היפניים.
נחיתה של טנקים נוספים איפשרה התקדמות נוספת בקצה חוף אדום 2 ובחוף אדום 3, ועד רדת החשיכה נמתח קו ההתקדמות האמריקאי כמעט לאורך מרכז האי, מרחק קצר בלבד ממסלול הטיסה.
היפנים המשיכו בהגנתם במשך כל אותו היום.
במקרה אחד, שחה אחד הנחתים היפניים לאחד מהרכבים האמפיבים המנוטרלים, אייש את עמדת ה-M2 בראונינג שעליו ופתח באש על עורף הקו האמריקאי.
עד שהצליחו האמריקאים להשתלט על הרכב הם ספגו מספר פציעות ואבדות.
מטרתו של היום השני לקרב הייתה לפצל את הכוח היפני לשניים.
הדרך להגשים את המטרה הייתה יצירה של בליטה בקו ההתקפה האמריקאי, באזור מסלול הטיסה, שתפרוץ את הדרך עד שתגיע לחוף הדרומי של האי.
בו זמנית, הכוחות בחוף אדום 1 קיבלו פקודה לכבוש את חוף ירוק, שהוא החוף המערבי של האי.
בפועל, כיבוש חוף ירוק היה קל מהצפוי.
בשל ההתנגדות העזה שנצפתה ביום הקודם, החליט מפקד הכוח להימנע ממתקפה ישירה ובמקום ביקש טיווח ארטילרי מהים.
תצפיתנים מהחוף איפשרו דיוק מרבי וכך חיסלה הארטילריה עמדה אחר עמדה.
כאשר פסקה האש כבשו החיילים את העמדות בתוך פחות משעה ובמחיר אבדות ספורות בלבד.
ההתקדמות לאורך חופים אדום 2 ואדום 3 הייתה קשה יותר.
במהלך הלילה הקימו המגינים היפנים עמדות מכונות ירייה באזור שבין החופים, וכך פיצלו את הכוח האמריקאי בחוף הצפוני.
בשעות הצהריים התקינו האמריקאים עמדות מכונות ירייה משלהם, והעמדות היפניות הוצאו מכלל פעולה.
אחר הצהריים הצליחו האמריקאים לחצות את מסלול הטיסה ואיישו עמדות הגנה נטושות בצידו הדרומי.
בשעה 12:30 התקבל דיווח לפיו חוצים חיילים יפנים את השרטון הנמצא בקצה המזרחי של בטיו, המקשר בינו ובין האיון באיריקי הסמוך אליו.
גורמים מהרגימנט השישי של הנחתים נשלחו לבאיריקי כדי לחסום את נסיגת היפנים.
בשעה 16:55 הם החלו את הנחיתה על החוף אך נתקלו באש ממכונות ירייה.
מטוסים הוזנקו מנושאות המטוסים על מנת לאתר את מקור הירי ולתקוף אותו.
לאחר שהשלימו את הנחיתה על החוף גילו הנחתים כי מקור הירי היה עמדה בודדת ובה תריסר עמדות מקלעים שהציבו החיילים היפנים.
בעמדה נמצאו גם מכל דלק שעלה בלהבות בעת תקיפת המטוס ושרידיהם המפויחים של החיילים.
עד סוף היום היה כל החלק המערבי של האי בשליטת האמריקאים, וקו ההתקפה שלהם נמתח מסביב למסלול הטיסה שבמרכז האי.
על אף שקו ההתקפה לא היה רציף, נראה היה כי האמריקאים זכו ביתרון.
בנוסף, מפקד הכוח היפני באטול, שיבזאקי, נהרג במוצב הפיקוד שלו, דבר שתרם להידרדרות מצבו של חיל המצב היפני.
היום השלישי הוקדש בעיקרו לביצור העמדות וחיזוק הכוח הלוחם שעל האי.
במהלך הבוקר התקדמו כוחות שנחתו יום קודם בחוף אדום 1 לעבר חוף אדום 2. בנוסף, הגדוד הראשון של הרגימנט השישי של הנחתים נחת בחוף ירוק, מדרום לאדום 1, ובשעה 12:30 החל להתקדם לאורך החוף הדרומי של האי.
עד שעות אחר הצהריים הגיע הגדוד לקצה המזרחי של מסלול הטיסה, חברו לכוחות שנחתו בחוף אדום 3 יומים לפני וביססו קו התקפה רציף לרוחבו של האי למן החוף הצפוני עד לחוף הדרומי.
בשעות הערב כבר היה ברור כי ידם של האמריקאים על העליונה.
בשעה 23:00 נעשה ניסיון התקפת-נגד נוסף שנהדף אף הוא באופן דומה.
בשעה 04:00 פתחו היפנים במתקפה על הגדוד הראשון של הרגימנט השישי.
כ-300 חיילים יפנים הסתערו במתקפת בנזאי על הקווים של פלוגות A ו-B.
בסיוע אש ארטילרית ממשחתות, שנחתה עד 75 מ' מהקווים, הצליחו האמריקאים להדוף את המתקפה.
בתום המתקפה, כשעה לאחר שהתחילה, היו מוטלות לפני הקווים האמריקאים גופותיהם של 200 חיילים יפניים ועוד 125 גופות מעבר לקווים.
בצד האמריקאי נהרגו 45 חיילים ו-128 נפצעו.
בשעה 07:00 החלו מטוסי הקרב והמפציצים של הצי בפעולות ריכוך העמדת היפניות במזרח האי.
לאחר התקפה שנמשכה כמחצית השעה פתח הגדוד הראשון של הרגימנט העשירי של הנחתים באש הוביצרים, ולסיום הפציצו אוניות הצי את העמדות במשך חמש עשרה דקות נוספות.
בשעה 08:00 החל הגדוד השלישי של הרגימנט השישי להתקדם לכיוון מזרח ולדחוק את היפנים הנותרים לקצה המזרחי של בטיו.
בשל רצועת החוף הצרה במזרח האי היוו פלוגות I ו-L את חוד החנית של כוח הנחתים המתקדמים.
פלוגות I ו-L התקדמו כ-300 מ' לפני שנתקלו בהתנגדות, שהגיעה מסדרת של בונקרים לפניהן.
פלוגה L קיבלה פקודה להמשיך ולהתקדם, ובשלב זה הפכה להיות קו החזית של הנחתים.
פלוגה I ריכזה את כוח האש שלה במערכת הבונקרים, תוך שהיא מסתייעת בחומרי נפץ ולהביורים שסיפקו יחידות הנדסה ובחיפוי 2 טנקים מדגם שרמן.
כאשר קרבו הנחתים האמריקאים לבונקר ניסו היפנים להימלט דרך תעלה צרה.
בנקודה זו ירה מפקד אחד הטנקים פגז אחד לכיוון החיילים הנסוגים.
בשל ההשחתה הכמעט מוחלטת של גופות היפנים לא ניתן היה לומר בוודאות מה מניין ההרוגים, אך לפי ההערכות עמד מספרם על 50–75.
באותו יום, טיפלו האמריקאים בכיס ההתנגדות בין חוף אדום 1 לאדום 2. הגדוד הראשון של רגימנט הנחתים השמיני התקדם מכיוון מזרח (אדום 2) והגדוד השלישי של רגימנט הנחתים השלישי התקדם מכיוון מערב (אדום 1).
מחלקה נוספת, חמושה בשני הוביצרים מתפרקים, התקדמה מכיוון צפון על מנת להשלים את הכיתור.
עד שעת הצהריים חוסלה ההתנגדות.
פלוגה L המשיכה את התקדמותה מזרחה לאורך בטיו, תוך עקיפת כיסי התנגדות נוספים, אותם תקפו טנקים ומטוסים.
בשעה 13:00 הגיעה הפלוגה לקצה המזרחי של האי.
חיילי הגדוד השלישי של רגימנט הנחתים השישי הרגו כ-475 חיילים יפנים בבוקר 23 בנובמבר לעומת תשע אבדות ו-25 פצועים אמריקאים.
על פי הערכות, בליל 22 בנובמבר נמצאו על האי כ-1,000 חיילים יפנים כשירים, כ-500 בבוקר 23 בנובמבר ורק 50–100 חיילים נותרים כאשר בשעה 13:30 הוכרז כי האי מאובטח.
במהלך הימים הבאים נחת הגדוד השני של רגימנט הנחתים השישי באי באיריקי, התקדם לאורך איי האטול תוך טיהורם, והשלים את המשימה ב-28 בנובמבר.
מיד עם השלמת טיהור האטול החלו גורמים בדיוויזיית הנחתים השנייה לעזוב את טאראווה, פינוי שהושלם לחלוטין בראשית שנת 1944. לאחר שהופקו לקחי קרב טאראווה, המשיך הצי האמריקאי באסטרטגיית דילוג האיים, ופנה לאי קווג'לין, כקפיצה נוספת בדרך לאיי מריאנה.
בתום הקרב נותרו בחיים קצין יפני אחד, 16 חיילים סדירים ו-129 פועלים קוריאנים.
מתוך 4,836 חיילים יפנים ופועלים קוריאנים שהיוו את חיל המצב נהרגו 4,690. דיוויזיית הנחתים השנייה ספגה 894 אבדות (48 קצינים ו-846 סדירים) בקרב ו-84 נוספים (8 קצינים ו-76 סדירים) מתו מפצעיהם.
מספר האבדות הגבוה עורר גל מחאות בארצות הברית, שם התקשה הציבור להבין מדוע נעשתה הקרבה כה גדולה עבור אי קטן באמצע האוקיינוס.
ניתן להסביר את מספר ההרוגים הגבוה בכך שהחפה, כמו זו שנערכה בטאראווה, היא מבצע צבאי מסובך ביותר.
בנוסף, באותה עת היה טאראווה האטול המבוצר ביותר אליו פלשו בעלות הברית.
בשנת 1944 יצא לאור הסרט "עם הנחתים בטאראווה" (With the Marines at Tarawa), סרט תיעודי באורך 20 דקות הכולל קטעי וידאו אשר צולמו בזמן הקרב עצמו.
הקרב מופיע גם בסרט "זעקת הקרב" משנת 1955 לפי רב-מכר בשם זה מאת לאון יוריס שהשתתף בקרב הזה.
קרב חמלניק נערך ב-18 במרץ 1241 בקרבת היישוב חמלניק, בין כוחות של האימפריה המונגולית בפיקודו של באידר ובין כוחות פולניים בפיקודם של הוויוודים ולודזימיר מקרקוב ופאקוסלאב מסנדומייז'.
המונגולים ניצחו בקרב ושני המצביאים הפולנים נהרגו.
לפי תיאור הקרב, שמופיע בכתבי ההיסטוריון הפולני יאן דלוגוש, לפני פתיחת המערכה, נטש הדוכס של קרקוב, בולסלאב החמישי, הצנוע, את שדה הקרב.
מעשהו פגע במורל הכוחות הפולניים, ובעקבותיו נטשו לוחמים אחרים את הצבא הפולני, ובכך החלישו אותו עוד יותר.
בתחילת הקרב נהגו המונגולים בהתאם לטקטיקה המקובלת שלהם וביימו נסיגה של כוחותיהם.
כאשר הפולנים שברו את שורותיהם כדי לרדוף אחרי המונגולים הנמלטים, סבו האחרונים על עקבותיהם, תקפו את הכוח הפולני המפוזר והביסו אותו.
אבדות הצד הפולני היו כבדות מאוד וכללו גם את מפקדי הכוח.
הפאניקה שנוצרה בעקבות התבוסה, גרמה לכוחות הפולניים לסגת מהעיר קרקוב, שנותרה ללא הגנה.
המונגולים שדדו את העיר ושרפו אותה.
היא בלמה את התמוטטותה של החזית הגרמנית, ובכך האריכה את המלחמה בזמן רב, והייתה הניצחון הגדול האחרון של הוורמאכט נגד הצבא האדום.
בעוד הארמייה השישית הגרמנית הייתה מכותרת בסטלינגרד, ביצע הצבא האדום סדרת מתקפות כנגד יתרת קבוצת ארמיות דרום.
אלו הגיעו לשיאן ב-2 בינואר 1943, עת שהסובייטים פתחו במבצע "כוכב" ומבצע "שעטה", שהצליחו להבקיע את קווי ההגנה הגרמנים ולהוביל לכיבושן מחדש של חרקוב, בלגורוד, קורסק וורושילובגרד ואיזיום בין חודש ינואר לתחילת פברואר.
המתקפה הסובייטית אומנם הייתה מוצלחת, אך גרמה ליחידות הצבא למתוח את קוויהם יתר על המידה.
בעקבות כניעת הארמייה השישית הגרמנית ב-2 בפברואר, התפנתה החזית המרכזית הסובייטית ופנתה מערבה, וב-25 בפברואר הרחיבה את מתקפתה כנגד קבוצת ארמיות דרום וקבוצת ארמיות מרכז.
אולם חודשים של קרבות ממושכים גבו מחיר כבד מהצבא האדום ובדיוויזיות מסוימות נותרו בסך הכל לא יותר מ-1,000 עד 2,000 לוחמים כשירים.
פילדמרשל אריך פון מאנשטיין ניצל את ההזדמנות ושיגר ב-19 בפברואר מתקפת נגד בחרקוב, בעזרתן של שתי ארמיות פאנצר ובכללן קורפוס הפאנצר אס אס השני.
אף על פי שגם הכוחות הגרמנים היו מוחלשים, הם הצליחו לאגף, לכתר ולהביס את יחידות השריון בחוד החנית של הצבא האדום דרומית מחרקוב.
זה אפשר לפון מאנשטיין לחדש את מתקפתו כנגד העיר חרקוב, המתקפה שהחלה ב-7 במרץ.
קורפוס הפאנצר אס אס השני התעלם מההוראה לכתר את חרקוב מצפון, ובמקום זאת החליט לתקוף את העיר חזיתית ב-11 במרץ.
החלטה זו הובילה לקרבות מבית לבית שנמשכו ארבעה ימים עד שהעיר נכבשה לבסוף על ידי דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-1 ב-15 במרץ.
מבצע סערת חורף, שבוצע כדי להקל על הארמייה השישית שנלכדה בסטלינגרד, בוטל ב-23 בדצמבר 1942, שכן שלוש חזיתות סובייטיות בדון האמצעי פרצו והתקדמו דרומה.
הפיקוד העליון הסובייטי תכנן לכתר ולנפץ כמה יחידות גדולות של הוורמאכט באמצעות המבצע הזה והפעולות הבאות:
קבוצת ארמיות B בפיקודו של מקסימיליאן פון וייכס על הדון העליון והאמצעי
קבוצת ארמיות דון בפיקודו של אריך פון מאנשטיין ליד סטלינגרד
קבוצת ארמיות A בפיקודו של אוואלד פון קלייסט בקווקז
המשמעות הייתה אובדן של למעלה ממיליון חיילים עבור הרייך הגרמני.
הצבא האדום הצליח בתחילה, מכיוון שרק הארמייה השמינית האיטלקית התמודדה מולו בדון האמצעי.
כך הצליח קורפוס הטנקים ה-24 בפיקודו של גנרל ואסילי בדנוב להתקדם 240 ק"מ בחמישה ימים במהלך הפשיטה על טאצינסקאיה.
ב-24 בדצמבר 1942, כבש הקורפוס את טאצינסקאיה, עם שדה התעופה ומתקני האחסון שלו, אשר היה חשוב לאספקת החיילים הגרמנים הלכודים בסטלינגרד.
עם זה, יחידות פלגת הארמייה הולידט שנלחמו על הצ'יר היו מאוימים בכיתור, כי הקורפוס של בדנוב היה במרחק 130 ק"מ בלבד מרוסטוב על הדון.
הגנרלים הות והולידט ויתרו על הדיוויזיות החזקות ביותר שלהם לטובת מאנשטיין, שהיה זקוק להם כדי לבלום את יחידותיו של בדנוב.
המפקדים הסובייטים כבר לא ציפו להתנגדות ולכן הופתעו כאשר דיוויזיית הפאנצר ה-11, דיוויזיית הפאנצר ה-6 ודיוויזיית הרגלים ה-306 של הוורמאכט כיתרו והשמידו את הקורפוס הסובייטי.
בביסטריה איבד קורפוס הטנקים הסובייטי ה-25 90 טנקי T-34 זמן קצר לאחר מכן, כך שעצר גם הוא את התקפתו.
ארמיית הטנקים הראשונה וארמיית המשמר השישית נבלמו על ידי פלגת הארמייה פרטר-פיקו באזור וורושילובגרד, ובעקבות כך ראשי החנית הצפוניים של המתקפה נותקו.
המצב באגף הדרומי של החזית המזרחית
המצב דרומה יותר בדונייץ התחתית היה מאיים לא פחות על המערכים הגרמניים: הארמייה ה-51 וארמיית המשמר השנייה גילו פער בין ארמיית הפאנצר הרביעית של הוט לפלגת הארמייה הולידט ודחפו דרכו.
המטרה הייתה לכבוש את רוסטוב על הדון ולנתק את דרכי הנסיגה של ארמיית הפאנצר הראשונה מהקווקז ולכתר את הארמייה של הוט.
אף על פי שהנסיגה מהקווקז כבר החלה בשלב זה, ארמיית הפאנצר הראשונה עדיין הייתה במרחק של יותר מ-600 ק"מ מרוסטוב.
לעומת זאת, חוד החנית של הטנקים הסובייטיים, כבר היו 30 ק"מ מרוסטוב ב-20 בינואר.
אולם, עקב תשישות ומחסור בדלק, פעולות הצבא האדום הואטו, ולכן הצליחו הגרמנים להביא תגבורת ובכך שמרו על "צוואר בקבוק" פתוח עבור ארמיית הפאנצר הראשונה.
לכידת חרקוב על ידי הצבא האדום
לאחר פריצת הדרך המוצלחת בגזרה של קבוצת ארמיות B הגרמנית במהלך מבצע אוסטרוגושסק-רוסוש ומבצע וורונז'-קסטורנויה, חזית וורונז' בפיקודו של פיליפ גוליקוב פתחה במבצע כוכב ב-2 בפברואר.
בעוד ששתי ארמיות היו אמורות לתמוך בהתקדמות חזית בריאנסק לעבר קורסק, הארמייה ה-40 בפיקודו של לוטננט גנרל קיריל מוסקלנקו, הארמייה ה-69 החדשה שהוקמה בפיקודו של לוטננט גנרל מיכאיל קזקוב וארמיית הטנקים השלישית בפיקודו של לוטננט גנרל פאבל ריבאלקו לכיוון חרקוב.
הארמייה ה-40 הייתה אמורה לעקוף את העיר צפונה והארמייה ה-69 הייתה אמורה לתקוף את חרקוב ישירות דרך וולצ'נסק, בעוד ארמיית הטנקים השלישית הייתה אמורה לעקוף את העיר מדרום.
גנרל אלכסנדר ואסילבסקי היה אחראי על תיאום שלוש הארמיות.
ב-4 בפברואר, ארמיית הטנקים השלישית הייתה הראשונה שהגיעה לדונייץ כ-20 ק"מ מזרחית לחרקוב ליד צ'וגוייב, אך לא הצליחה להתקדם מעבר לנהר הקפוא מול דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-1 שהתמקמה על הגדה הנגדית של הנהר.
מתקפת סיוע צפונה נגד בילי קולודז נכשלה לפני פריקולודנויה כאשר קורפוס הטנקים ה-15 של ארמיית הטנקים השלישית נתקל בעמדות הגנה של דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-2. ב-9 בפברואר הגיעה הארמייה ה-40 לבלגורוד נגד ההתנגדות של דיוויזיית הרגלים ה-168 והקימה ראש גשר על פני הדונייץ.
הארמייה ה-69 הגיעה לוולקנסק נגד כוחות הסיור של דיוויזיית גרוסדויטשלנד.
הדיוויזיה שזה עתה הגיעה לשדה הקרב, ביצעה את הפקודה לסייר נגד האויב, לעכב אותם, לאבטחם ולאחר הגעת כל כוחותיהם, להדוף את האויב על ידי קבוצות קרב משוריינות.
מדרום לזה, קורפוס הפרשים של המשמר ה-6 של ארמיית הטנקים השלישית עקף את האויב דרך אנדרייבקה והתקדם אל מרפה ממש לפני חרקוב.
ב-6 בפברואר מונה הוברט לאנץ למפקד פלגת הארמייה לאנץ, אשר כללה את שרידי קבוצת ארמיות B שנסוגו בין דון לדונייץ וקורפוס הפאנצר של האס אס מצרפת.
עד מהרה הסיג לאנץ את הדיוויזיות הגרמניות על הגדה המזרחית של דונייץ לחרקוב.
כעת הם היו אמורים להגן על חרקוב בפאתי העיר, בעוד שדיוויזיית הרגלים ה-168 ניסתה לכסות את האגף הפתוח בפני הארמייה השנייה.
לאנץ קיבל פקודה מפורשת לא רק להגן על חרקוב, שהוכרזה כמבצר, בכל מחיר, אלא גם לתקוף דרומה עם קורפוס הפאנצר אס אס לתמיכה בקבוצת הארמיות דון.
אף על פי שלאנץ היה משוכנע שהוא לא יכול למלא את שתי המשימות, לבסוף הוא נתן את ההוראה לכוחות האס אס לתקוף ב-10 בפברואר.
בעקבות כך תקפה דיוויזיית הפאנצר ה-1 במרפה דרומית לחרקוב (הדיוויזיה הותירה אחריה רגימנט פאנצרגרנדיר מתוגבר, אך קיבלה בתמורה רגימנט פאנצרגרנדיר מדיוויזיית הפאנצר אס אס "דאס רייך").
למרות הפרעה של שלג עמוק, עד 15 בפברואר התקדמו הכוחות כ-30 ק"מ, וריסקו את קורפוס הפרשים של המשמר ה-6. לאחר שפלגת הארמייה לאנץ הוכפפה לקבוצת ארמיות דרום בפיקודו של אריך פון מאנשטיין, היא קיבלה פקודה להתרכז לחלוטין בהגנה על חרקוב.
בינתיים המשיכו היחידות התוקפות של הצבא האדום בהתקדמותן.
הארמייה ה-69 התקדמה על פני הדונייץ ב-10 בפברואר, אך נעצרה במרחק של 15 ק"מ מהעיר על ידי חיילים מדיוויזיית הפאנצר אס אס ה-2. בימים הבאים היא הצליחה להשיג רק הצלחות קלות.
ארמיית הטנקים השלישית הצליחה לחצות את הדונייץ ליד פצ'נגיוצ'וגייב רק בליל 10 בפברואר.
אולם עד 11 בפברואר, הארמייה נעצרה גם על ידי כוחות של דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-2 ליד רוגן - 10 ק"מ מחרקוב - והצליחה להתקדם לאט רק ב-12 בפברואר.
ב-14 בפברואר הצליחו קורפוסי הטנקים ה-12 וה-15 ודיוויזיות הרובאים ה-160 והמשמר ה-48 של ארמיית הטנקים השלישית להתקדם לפרברים המזרחיים של חרקוב.
התקדמות הארמייה ה-40 הייתה מהירה יותר מאשר בדרום, וב-10 בפברואר אילצה את דיוויזיית הרגלים הגרמנית 168 ואת דיוויזיית גרוסדויטשלנד לסגת ולאחר מכן עם ארבע דיוויזיות רובאים וקורפוס הטנקים של המשמר ה-5 בפיקודו של הגנרל אנדריי קרבצ'נקו (לשעבר קורפוס הטנקים ה-4) דחפו לעבר חרקוב מכיוון צפון מערב.
כבר ב-13 בפברואר הגיעה דיוויזיית הרובאים ה-340 עם תמיכת טנקים לקו ההגנה הפנימי של חרקוב.
הם התקדמו למחרת וחדרו לפרברים הצפון-מערביים.
עוד באותו יום התקדמה דיוויזיית הרובאים ה-183 עד סוקולניקי בפאתי העיר הצפוניים ולקראת הערב כבר התקדמה למרכז העיר.
כוחות ההלם הקדמיים של הארמייה ה-40, המורכבת מקורפוס הטנקים של המשמר ה-5, דיוויזיית הרובאים ה-305 וחטיבת הרובאים הממונעת של המשמר ה-6, עקפו בינתיים את העיירה וכבשו את הכביש הראשי של המגינים הגרמנים מערבה בלובוטין.
קורפוסי הטנקים ה-12 וה-15 של ארמיית הטנקים השלישית התקדמו בו-זמנית על אוסנובו מדרום וממזרח ואיימו על הכוחות הגרמניים הנלחמים בחרקוב, שכללו את דיוויזיית הרגלים גרוסדויטשלנד (במערב העיר), דיוויזיית הפאנצר אס אס "דאס רייך" (בצפון), רגימנט הפנאצרגרנדיר המתוגבר של לייבשטנדארטה (במערב) ודיוויזיית הרגלים ה-320 (בדרום-מזרח).
במצב קשה זה ולנוכח דיווחים על התקוממויות של אזרחים חמושים בחרקוב, איים מנהיג קורפוס הפאנצר אס אס, פאול האוסר, על מפקדו, גנרל לאנץ, כי ייסוג מחרקוב עד השעה 16:30 אם לאנץ לא יתן את הפקודה המתאימה.
רק לאחר שלאנץ ומאנשטיין נתנו פעמיים פקודות מפורשות להגן על חרקוב בהתאם להוראת הפיהרר, הסכים האוסר בשעה 21:30 למלא את התפקידים בחרקוב.
אבל בכך לא הסתיים משבר הפיקוד בחרקוב.
בזמן שהצבא האדום ניתק את מסדרון החילוץ מחרקוב, עזבו יחידות של דיוויזיית הפאנצר אס אס "דאס רייך" באופן שרירותי את עמדותיהן בקצה הצפוני של העיר בבוקר ה-15 בפברואר, שנכבשו מיד על ידי כוחות הצבא האדום מהארמייה ה-69 הסובייטית.
קורפוס הטנקים ה-15 (גנרל מיור וסילי קופצוב), שנתמך על ידי דיוויזיית הרובאים ה-160, הצליח להתקדם הלאה בקצה המזרחי של העיר.
במצב זה שוב נתן האוסר את ההוראה לסגת מחרקוב.
קורפוס הטנקים של המשמר ה-5 הסובייטי, דיוויזיות המשמר ה-340 וה-25, ודיוויזיות הרובאים ה-183, ה-309 וה-100 נכנסו לעיר מכמה צדדים.
המשמר האחורי הגרמני בדמות הגדוד ה-1 של רגימנט הגרנדירים של "גרוסדויטשלנד" נסוג ממרכז חרקוב לאחר חצות ב-16 בפברואר כשיחידת סער מאבטחת אותו.
עד הצהריים ב-16 בפברואר, העיר הייתה לחלוטין בידי הצבא האדום.
בסופו של דבר, אף על פי שכנראה לא ציית לפקודת הפיהרר, לא האוסר נחשב אחראי לאובדן היוקרתי של חרקוב, אלא הגנרל לאנץ, שהוחלף על ידי הגנרל ורנר קמפף.
כיבוש מחדש על ידי הוורמאכט
האסטרטגיה שבה התכוון מאנשטיין לבצע את התקפת הנגד כונתה "פגיעה מאחור".
היא חזתה את הדברים הבאים: האויב צריך קודם כל להתקדם רחוק, להרגיש בטוח ואז תוך ניצול בעיות האספקה שמתרחשות בדרך כלל עם התקדמות כה מהירה, להיות מובס בתקיפה מהאגפים.
היטלר, הזועם מסירובו של האוסר לציית לפקודות, טס למפקדתו של מאנשטיין ב-17 בפברואר, שם הסביר הפילדמרשל את האסטרטגיה שלו למפקד העליון.
היטלר התעקש בתחילה כי חרקוב תיכבש שוב בקרוב, אך הוא לא הצליח לאכוף את דרכו.
כוחות מהחזית הדרום-מערבית הסובייטית (ארמיית המשמר הראשונה, הארמייה השישית ו"קבוצת פופוב") פרצו את הפער, ברוחב של יותר מ-150 קילומטרים, בין פלגת הארמייה קמפף לארמיית הפאנצר הראשונה בדנייפרופטרובסק.
מאחר שהכוחות הסובייטיים היו במרחק של רק 60 ק"מ מהדנייפר בשלב זה, החליט מאנשטיין - לצערו הרב של היטלר - להסיג את יחידות השריון המוצבים על המיוס ולהשתמש בהם נגד טריזי ההלם של מרקיאן פופוב.
בנוסף, ראשי החנית של הטנקים הסובייטים היו רק 60 ק"מ מזפורוז'יה, שם שכן מטה מאנשטיין.
כשהיטלר נודע על כך, הוא טס בחזרה, ונתן למאנשטיין את ההזדמנות לבצע את תוכניתו.
החיילים הגרמנים נצטוו לפגוע ביחידותיו של פופוב בעורף ולנתק את דרכי האספקה שלהם.
לשם כך הוצאה ארמיית הפאנצר הרביעית בפיקודו של גנרל הרמן הות מחזית מיוס אשר תוגברה על ידי קורפוס הפאנצר אס אס ושני קורפוסי פאנצר נוספים והועברה לדנייפרופטרובסק.
המשימה שלה הייתה לקטום את הפלישה הסובייטית העמוקה על ידי תקיפת שני האגפים.
כיוון שבעיות התשישות והאספקה בצד הסובייטי כבר הורגשו, ביקש הגנרל פופוב ב-20 בפברואר לאפשר לו להסיג את קבוצת השריון שלו, אך מפקד החזית הדרום-מערבית ניקולאי ואטוטין, שהאופטימיות שלו נותרה ללא הפרעה, דחה את בקשתו.
בשלב זה, המטה הסובייטי עדיין הניח שהגרמנים מתכוונים לסגת לכיוון הדנייפר וטעה בכוונות הגרמניות.
ב-22 בפברואר החל הוורמאכט לתקוף את חזית וורונז' ואת החזית הדרום-מערבית הסובייטיות.