tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1990 לאחר קריסת המשטר הקומוניסטי בבולגריה, היה פאסי דובר מפלגת הירוקים הבולגרית ותמך בהצטרפות בולגריה לנאט"ו.
ב-1990 נבחר פאסי לחבר הפרלמנט הבולגרי מטעם מפלגת הירוקים.
בתפקידו, חתר לצירוף בולגריה לאיחוד האירופי.
בהמשך היה מיוזמי הצעת החוק לביטול עונש המוות בבולגריה.
פאסי היה יושב ראש ועדת החוץ והביטחון של הפרלמנט הבולגרי והצטרף לתנועה הלאומית ליציבות וקידמה בהנהגת סימאון סקסקובורגותסקי.
ביולי 2001, לאחר ניצחון התנועה בבחירות, מונה לשר החוץ בממשלתו של סקסקובורגותסקי.
בתקופת כהונתו הצטרפה בולגריה לנאט"ו והחל משא ומתן להצטרפותה לאיחוד האירופי.
ההצטרפות בפועל הייתה ב-1 בינואר 2007, לאחר סיום כהונתו.
בספטמבר 2002 ובדצמבר 2003 כיהן כנשיא מועצת הביטחון של האו"ם.
ביוני 2005 ניצחה המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית בראשות סרגיי סטאנישב בבחירות בבולגריה ובאוגוסט סיים פאסי את תפקידו כשר החוץ.
עד ל-2007 כיהן כסגן נשיא התנועה הלאומית ליציבות וקידמה.
פאסי המשיך לכהן כחבר הפרלמנט הבולגרי עד 2009.
סולומון (שלמה) ליינברג (27 ביולי 1891 – 1920; לפי מקורות אחרים - 1938) היה מפקד גדוד המחץ היהודי בצבא הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה.
נולד בעיר טרנופול (אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום באוקראינה).
סיים בית ספר תיכון בטרנופול, לאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת לבוב.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התנדב לצבא האוסטרו-הונגרי.
סיים קורס קצינים מזורז ולחם באזור גליציה.
בנובמבר 1918, לאחר התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית, חזר סגן ליינברג לעיר הולדתו טרנופול.
באותה עת התרחשו קרבות בין הכוחות האוקראינים לבין הכוחות הפולנים ברחבי גליציה.
במהלך הקרבות ביצעו הפולנים כמה פרעות ביהודי גליציה (פרעות לבוב).
בעקבות הפרעות החליט ליינברג להקים כוח יהודי לוחם בטרנופול, אשר יספק הגנה לתושביה היהודים של העיר.
יחד עם כמה מוותיקי הצבא האוסטרו-הונגרי כמוהו הוא ארגן יחידת הגנה עצמית יהודית.
ביוני 1919 נכבשה טרנופול על ידי צבא הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה.
האוכלוסייה היהודית קיבלה את החיילים המערב-אוקראינים בברכה, כיוון שיחסם אל היהודים היה טוב בהרבה מזה של הפולנים.
יהודים לא מעטים מקרב תושבי טרנופול הביעו רצון להתנדב לצבא האוקראיני.
בעקבות כך פנה ליינברג אל המפקד האוקראיני פולקובניק מיקיטקה (אותו הכיר עוד משרותם המשותף בצבא האוסטרו-הונגרי) בבקשה להצטרף עם יחידת ההגנה העצמית שלו אל הצבא האוקראיני.
קולונל מיקיטקה הטיל על ליינברג לארגן גדוד יהודי בשורות צבא המערב-אוקראיני.
תוך שבועיים הוקם הגדוד, אשר קיבל את השם "גדוד המחץ היהודי".
הגדוד הורכב מחמש פלוגות (ארבע פלוגות רובאיות ופלוגת מקלעים כבדים) ושלוש מחלקות עצמאיות (פרשים, הנדסה וקשר).
למרות שמו, היה הגדוד למעשה יחידה מעורבת, בה שירתו אוקראינים לצד היהודים.
החל מאמצע יולי 1919 השתתף הגדוד בפיקודו של ליינברג בקרבות עם הצבא הפולני באזור טרנופול.
בסוף יולי חצה הגדוד (יחד עם שאר יחידות הצבא) את הנהר זברוצ' למזרח אוקראינה.
כאן נלחם הגדוד בכוחות הצבא האדום באזור פרוסקורוב ובקרבת ויניצה.
באוגוסט אותה שנה הגיע עם הצבא האוקראיני עד לפאתי קייב.
לאחר נסיגת הצבא האוקראיני מקייב באוקטובר 1919 הגיע הגדוד לברדיצ'ב, שם שימש כחיל מצב.
לאחר תבוסת הצבא האוקראיני בקרבות עם כוחות הצבא האדום בחורף 1919/1920 נסוג הגדוד אל דרום אוקראינה.
במהלך הנסיגה איבד הגדוד כשני שלישים מחייליו - חלקם נהרגו בקרבות, אך רוב האבדות נגרמו כתוצאה ממגפת טיפוס הבהרות.
בעקבות האבדות הקשות שספג, פורק הגדוד על ידי פיקוד הצבא האוקראיני.
החיילים האוקראינים של הגדוד נסוגו עם הצבא האוקראיני למערב אוקראינה.
החיילים היהודים של הגדוד נמלטו לאודסה.
גורלו של ליינברג, לאחר פירוק הגדוד אינו ידוע בוודאות.
קיימות שתי גרסאות לגבי המשך חייו:
לפי גרסה אחת הוא נסוג יחד עם הצבא האוקראיני למערב אוקראינה.
בהמשך, לאחר התפרקות הצבא האוקראיני, הוא חזר לעיר הולדתו טרנופול (שעברה בינתיים לשלטון פולני).
בטרנופול נעצר ליינברג על ידי המשטרה הפולנית ונרצח בכלא בספטמבר 1920.
לפי גרסה אחרת בפברואר 1920 הושאר ליינברג (שהיה חולה בטיפוס הבהרות) בבית חולים בעיר ויניצה.
העיר נכבשה על ידי הצבא האדום וליינברג אולץ להצטרף אל שורות הצבא האדום.
הוא המשיך לשרת בצבא גם לאחר תום מלחמת האזרחים.
הוא שירת כקצין קשר באגף המודיעין של הצבא האדום.
בשנת 1933 הואשם בפעילות אנטי-סובייטית ונידון לשלוש שנות מאסר.
לאחר ריצוי העונש עבר להתגורר בלנינגרד.
באוגוסט 1937, במהלך הטיהורים הגדולים, נעצר שוב, נשפט ונידון למוות.
אחד מרחובות לבוב נושא את שמו.
סוֹלוֹמִיָה אמברוסייבנה קְרוּשֶלְנִיצְקַה (באוקראינית: Соломія Амвро́сіївна Крушельницька, (23 בספטמבר 1872 - 16 בנובמבר 1952) הייתה זמרת אופרה אוקראינית, סופרן בולטת בראשית המאה ה-20.
קרושלניצקה נולדה בכפר בשם בִּילְיאבִינְצִי, בנפת בוצ'אץ', מדרום-מערב לטרנופיל, באימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום אוקראינה).
אביה היה כומר ממוצא אצילי של הכנסייה היוונית-קתולית האוקראינית.
בילדותה הרבתה משפחתה של קרושלניצקה לנדוד בין יישובים רבים.
לימים התיישבה המשפחה בכפר בשם בילה, מצפון לטרנופיל.
כתוצאה מנדודי המשפחה, סיפרה הזמרת, למדה בילדותה שלל שירי עם מהכפריים שבשכנותם גרה.
בשנת 1891 החלה ללמוד בקונסרבטוריון של לביב, וסיימה את לימודיה בהצטיינות בשנת 1893. עוד במהלך לימודיה הופיעה בתפקיד לאונורה בהפקת האופרה של לביב של "לה פבוריטה" מאת דוניצטי, וזכתה לשבחים.
בשנת 1904 זכתה לתהילה כש"הצילה" את האופרה "מאדאם באטרפליי" מאת ג'קומו פוצ'יני: האופרה נחלה קריאות בוז מן הקהל בהצגת הבכורה בלה סקאלה במילאנו, אולם גרסה משוכתבת מקץ שלושה חודשים בכיכובה של קרושלניצקה קצרה תשואות בברשה.
בעת לימודיה במילאנו, בבית הספר L'Armonia, הקדישה זמן גם להתכתבות ערה עם חברים ומכרים, על גורל אוקראינה, על המכשולים בחיי התרבות, ועל ספרים שקראה.
היא אף הופיעה בקביעות בהפקות בית הספר.
כשערכה סיבובי הופעות, הייתה מסוגלת לשיר בארבע או חמש הפקות שונות באותו שבוע.
היא הצליחה ללמוד תפקידים באופרות חדשות תוך יומיים, ולעצב את אופי התפקיד תוך שלושה-ארבעה ימים נוספים.
לאורך הקריירה, שרה קרושלניצקה למעלה מ-60 תפקידים שונים.
קרושלניצקה הייתה פעילה בקידום יצירות מאת מלחינים בני זמנה, וכן בהצגתן של אופרות ריכרד וגנר.
בשנת 1902 זכתה להצלחה בפריז באופרה "לוהנגרין" .
בשנת 1906 קטפה שבחים רבים בלה סקאלה במילנו באופרה "סלומה" מאת ריכרד שטראוס בניצוחו של ארטורו טוסקניני.
בהופעותיה הגיעה לארצות רבות ב אירופה, במצרים, אלג'יריה, ארגנטינה, ברזיל, צ'ילה ועוד.
בשנת 1910 נישאה לצ'זרה ריקוני, עורך דין איטלקי.
בשנת 1920, בשיא הקריירה שלה, חדלה מלהופיע על במות האופרה.
שלוש שנים לאחר מכן החלה לזיר בקונצרטים.
שליטתה בשמונה שפות אפשרה לה לשלב שירים בשפות רבות, בהתאם למדינה שבה הופיעה.
באוגוסט 1939, לאחר מות בעלה, עזבה קרושלניצקה את איטליה וחזרה ללביב, שם התגוררה עד מותה בשנת 1952. כמה שבועות לאחר ששבה ללביב, הגיעו כוחות הצבא האדום לעיר, מכוח הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
המינהל הסובייטי הלאים את ביתה.
לאחר מלחמת העולם השנייה החלה קרושלניצקה ללמד בקונסרבטוריון בעיר.
בשנת 1951, הוכרזה לאמנית מצטיינת של הרפובליקה הסובייטית של אוקראינה, ובשנת 1952, זמן קצר לפני מותה, הועלתה לדרגת פרופסור מן המניין בקונסרבטוריון.
תלמידיה ועמיתיה מייחסים לה חמלה ואנושיות בהוראה.
אחייניתה הייתה אירה מלניוק, אף היא זמרת אופרה ידועה.
במאה ה-21 נקרא תיאטרון האופרה והבלט של לביב על שמה.
1963 - הבית שבו נולדה הפך למוזיאון
1966 - הופק באוקראינה הסובייטית סרט תיעודי על אודותיה,
1983 - הופק בקייב סרט בשם "שיבת הפרפר" (רמז לאופרה "מאדאם בטרפליי" של פוצ'יני).
סולט אנ' פפה היא שלישיית היפ הופ אמריקאית, במקור מקווינס, ניו יורק.
הקבוצה, שכוללת את שריל ג'יימס ("סולט"), סנדרה דנטון ("פפה"), ובמקור גם את לטויה הנסון, אשר הוחלפה על ידי דירדרה רופר ("די ג'יי Spinderella"), הוקמה ב-1985, והייתה אחד מהרכבי הראפ הנשיים הראשונים.
הן זכו ב-1995 בפרס גראמי לביצוע הראפ הטוב ביותר של צמד או קבוצה.
הקבוצה נכנסה לתעשיית המוזיקה בזמן שמוזיקת היפ הופ נחשבה לטרנד חולף, וחברות התקליטים הגדולות סירבו להחתים אמני היפ הופ.
כתוצאה, רבים מאמני ההיפ הופ המוקדמים הפיקו את תקליטיהם בלייבלים עצמאיים.
הלהקה, שקראה לעצמה במקור Super Nature, יצאה בסינגל הראשון שלהן, Showstopper, ב-1985. השיר סימפל מנגינה מתוך פסקול הסרט "נקמת המרובעים", וזכה לזמן אוויר בתוכנית רדיו מקומית, ואז הפך ללהיט במצעד ה-R&B.
סולט אנ' פפה עשו רושם חזק בעולם ההיפ הופ בתור הלהקה הראשונה שמורכבת מנשים בלבד.
בתקופה בה פמיניסטיות יצאו בעוצמה נגד ההיפ הופ, שנטה לכלול קליפים שמחפיצים את גופן של נשים ומילים סקסיסטיות ואלימות, Salt-N-Pepa הציעו אלטרנטיבה חדשה, שעדיין נכללת בז'אנר ההיפ הופ.
גם בשיריהן סקס היה נושא גלוי, ו"בואו נדבר על סקס" היה להיט ענק.
עם ההצלחה הראשונית של הסינגל, שם הקבוצה שונה ל-Salt-N-Pepa (כך כינו את עצמן, בבית הראשון של השיר) והן חתמו עם הלייבל העצמאי Next Plateau כדי להקליט אלבום באורך מלא.
רופר הצטרפה לקבוצה בתור הדי.
ג'יי, כ-Spinderella, במקום לטויה הנסון.
והאלבום הראשון של הלהקה לא איחר לבוא, Hot, Cool & Vicious, ב-1986. האלבום הופק על ידי הרבי אזור, בן זוגה בזמנו של סולט, ומנהלה של הלהקה.
שנים מאוחר יותר, עלו בעיות משפטיות בין הנשים ואזור, כשהן שהאשימו אותו על תשלום לא הוגן של תמלוגים.
האלבום הניב להיטים מינוריים מהסינגלים שבו – כולל "My Mic Sound Nice", "Tramp", ו-"Chick On The Side".
ג'יי והמפיק מסן פרנסיסקו, קמרון פול, יצר רמיקס לשיר "Push It", שהיה בבי-סייד של "Tramp", הלהקה חוותה את הלהיט הענק הראשון שלה.
"Push It" – שהגיע למקום 19 במצעד האמריקאי, ולמספר 2 במצעד הבריטי – זכה לסטטוס פלטינה בארצות הברית ובעוד מספר ארצות.
הוא היה למועמד לפרס גראמי, דבר שהזניק את מכירות האלבום לפלטינה, כשדנטון, ג' יימס, ורופר זכו להיות הנשים הראשונות בז'אנר הראפ שזכו לכך.
האלבום הבא של סולט אנ' פפה יצא ב-1988, A Salt with a Deadly Pepa.
הוא כלל את הלהיט "Shake Your Thang", בהשתתפות להקת הגו-גו E.
U., וגם את הלהיטים "Get Up Everybody (Get Up)" ו-"Twist and Shout" האלבום נמכר ב-800,000 עותקים ברחבי העולם עם בערך 600,000 בארצות הברית, וזכה לסטטוס אלבום זהב.
האלבום השלישי של ההרכב, Black's Magic, יצא ב-1990. זו הייתה הפעם הראשונה שרופר הופיעה בשירה, ולא רק בתקלוט.
האלבום נמכר ב-1.6 מיליון עותקים והוסמך כפלטינה.
אלבום מיטב הלהיטים A Blitz of Salt-N-Pepa Hits יצא ב-1992, וכלל להיטים משלושת האלבומים הראשונים.
האלבום הרביעי נקרא Very Necessary, ויצא באוקטובר 1993 בלייבל London Records/Polygram.
האלבום היה לאלבום הנמכר ביותר שלהן עד כה, עם להיטים שכללו את "Shoop" (ארצות הברית #4, בריטניה #13); "Whatta Man" (ארצות הברית #3, בריטניה #7) (בהשתתפות En Vogue); ו-"None of Your Business".
נמכרו שבעה מיליון עותקים של האלבום ברחבי העולם, כאשר חמישה מיליון מהם בארצות הברית (5x פלטינה), מה שהפך אותם לאקט הנשי הראשון (בין אם אקט סולו או הרכב) בתחום הראפ להשיג אלבום מולטי-פלטינה.
חברות ההרכב נהנו מפרסום גדול יותר, ואף השתתפו בסרטים ותוכניות טלוויזיה.
השלישייה זכתה בפרס גראמי לביצוע הראפ הטוב ביותר ב-1995 עבור הסינגל "None of Your Business", מה שהפך אותן גם לנשים הראשונות שזכו בגראמי עבור שיר ראפ.
עד שיצא האלבום הבא שלהם, Salt-N-Pepa סיימו את תהליך ההתנתקות החוקי מאזור, שאותם הם האשימו באי תשלום תמלוגים.
סולט כבר לא הייתה איתו בקשר רומנטי בשל העליות והמורדות התכופים.
Red Ant Records הציעו להרכב מענק חתימה בסכום 15 מיליון דולר.
וכך ב-1997 יצאה האלבום החמישי שלהם.
ואולם, חברת ההפקה פשטה רגל זמן קצר לאחר מכן, והפסיקה את קידום כל האלבומים שלהם, כולל זה של סולט אנ' פפה.
הקבוצה יצאה למסע הופעות בתמיכה באלבום, אבל ללא קידום או שיווק, הצליחו לייצר רק להיטים מינוריים – "R U Ready" ו-"Gitty Up".
האלבום הוסמך כזהב בארצות הברית, עם מכירות של למעלה מ-500,000 עותקים שם, ו-200,000 נוספים ברחבי העולם.
אמנם לא רב-מכר כמו קודמו, הרצף של אלבומי פלטינה וזהב של השלישייה לא נקטע.
במרץ 1999, ההרכב יצא לסיבוב הופעות.
פפה נישאה לבן זוגה מזה שנים, טריץ', מהרכב הראפ Naughty by Nature.
בינואר 2000, יצא אלבום להיטים, The Best of Salt-N-Pepa, באירופה.
מכיוון שהקבוצה לא הייתה מחויבת בשלב זה להקלטות נוספות, סולט החליטה שזה זמן טוב לפרוש, מכיוון שמאסה בתעשיית המוזיקה.
הקבוצה התפרקה רשמית ב-2002. היא הודיעה על אלבום סולו שתוציא, אך זה לא התממש.
היא השתתפה בהקלטת אלבום ראפ נוצרי, Holy South Worldwide, ב-2004.
פפה הופיעה בעונה החמישית של התוכנית של VH1 The Surreal Life.
היא גם פרסמה אוטוביוגרפיה בשם Let's Talk About Pep באוגוסט 2008. הספר נכתב יחד עם הסופרת קארן הנטר.
את ההקדמה כתבה קווין לטיפה, ואת אחרית הדבר מיסי אליוט.
יחד עם הספר, פתחה אתר באותו השם, ואף הפיקה תוכנית בשם זה ב-VH1.
ספינדרלה (רופר) היא אישיות רדיו בלוס אנג'לס, ומארחת תוכנית ארצית של היפ הופ קלאסי.
היא גם מתקלטת לעיתים במועדונים.
ב-2005, סולט ופפה הופיעו יחד בתוכנית "Hip Hop Honors" ב-VH1, כאשר ההרכב הוכר בה על מקומו בהיסטוריית ההיפ הופ.
כל שלוש הנשים חברו להופעה משותפת בתוכנית שנה מאוחר יותר, ושרו את "Whatta Man" יחד עם En Vogue, הפעם הראשונה מזה שש שנים שהופיעו יחדיו.
באוקטובר 2007, התוכנית The Salt-n-Pepa Show שודר לראשונה ב-VH1. זו הייתה תוכנית ריאליטי, שתיעדה אירועים בחייהן של סולט ופפה בזמן שאלה חזרו אל אולפן ההקלטות, ואת הבעיות שחוו על הדרך.
גם ספינדרלה השתתפה במספר פרקים.
מאוחר יותר, בשנת 2008, השלישייה הופיעה בטקס פרסי ההיפ הופ של BET.
באותה שנה, הן גם השתתפו בהופעת במה מיוחדת עם נשים בולטות אחרות משנות השמונים, ובשנים הבאות המשיכו להופיע בפסטיבלים ואירועים מיוחדים.
באוקטובר 2010, זכתה השלישייה בפרס I Am Hip Hop מטעם פרסי ההיפ הופ של BET.
מופעים בולטים אחרים של חברות ההרכב כוללים את X פקטור אוסטרליה, פרסומת לחברת ביטוח Geico, ו-Lip Sync Battle, אותה מארח הראפר הקלאסי אל אל קול ג'יי.
בינואר 2026 שופטת פדרלית דחתה את התביעה שהגישו חברות הרכב נגד יוניברסל מיוזיק גרופ.
חברות הצמד ביקשו להשיב לידיהן את הבעלות על הקלטות המאסטר של יצירותיהן באמצעות מימוש זכויות סיום המוקנות בחוק זכויות היוצרים האמריקאי.
התביעה המקורית הוגשה בחודש מאי 2025 לאחר שחברת יוניברסל סירבה לבקשתן לבטל את העברת זכויות היוצרים משנת 1986. השופטת פסקה לטובת חברת יוניברסל לאחר שקבעה כי חוזה ההקלטות המקורי לא נחתם ישירות מול האמניות.
ממצאי בית המשפט העלו כי החוזה משנת 1986 נחתם בין חברת התקליטים נקסט פלטו לבין חברת ההפקות נויז אין דה אטיק, גוף שהיה בשליטת המפיק הארבי אזור.
סולומון לב היה בנקאי, איש עסקים ונדבן יהודי-אמריקאי יליד גרמניה.
את תחילת הונו עשה ממסחר בטקסטיל, ובהמשך נעשה בנקאי כשיסד עם גיסו את בנק קוהן, לב ושות' .
סולומון לב נישא לפאני קוהן, אחותו של הבנקאי אברהם קוהן .
מאוחר יותר נישא בשנית לבטי גלנברג.
בתו תרזה (1854–1933) נישאה לבנקאי והנדבן יעקב שיף שהצטרף ב-1875 לצוות הבנק של חמיו ומונה לעמוד בראש הבנק כעבור עשר שנים מהצטרפותו.
בתם פרידה שיף (1876–1958) נישאה לפליקס ורבורג
נישא לאידה קוהן, בתם של שמואל ורגינה קוהן, ואחייניתו של אברהם קוהן
בתו גיטה (1865–1956) נישאה לבנקאי אייזיק ניוטון זליגמן
בתם מרגרט ולנטינה זליגמן נישאה לבנקאי סמואל אדולף לויסון, בנו של אדולף לויסון
ג'יימס לב - בנקאי ונדבן
בתו נינה לב (1870–1945) נישאה לבנקאי פאול ורבורג, אחיו של פליקס שנישא לאחייניתה
בנם ג'יימס ורבורג היה אף הוא בנקאי
סולומון יוסף חלפון (ברומנית: Solomon Iosif Halfon, 1846–1913) היה בנקאי ונדבן יהודי רומני, בן העדה הספרדית.
חלפון היה בנו של הבנקאי אברהם חלפון ונכדו של הבנקאי סולומון חלפון.
הוא ייסד את הבנק המסחרי הרומני (Banca Comercială Română) וב-1880 זכה באזרחות רומנית.
קרול הראשון, מלך רומניה, העניק לו את צלב הקצינים בתואר "קומנדר" ורעייתו התמנתה בפמליה של המלכה.
חלפון תרם סכומי כסף גדולים למוסדות יהודים ולמוסדות רומנים ובין היתר לאקדמיה הרומנית (50,000 לאי מזהב).
סולומון רומנו (בסרבית קירילית: Соломон Романо בבוסנית: Solomon Romano; 27 בנובמבר 1919, סרייבו, ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים – 2010, בלגרד, סרביה) היה פרטיזן יוגוסלבי ממוצא יהודי, חבר במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה וגנרל-מאיור בצבא העממי היוגוסלבי.
סולומון רומנו נולד בסרייבו ליצחק.
הוא רכש השכלה יסודית ותיכונית בעיר הולדתו.
בהמשך למד עיצוב גרפי ובמקביל הצטרף לאגודת הנוער היהודית "מתתיה".
בהמשך, הועסק כמאייר וכמעצב גרפי במספר עיתונים יהודיים בסרייבו.
ב-1941, לאחר הפלישה ליוגוסלביה הצטרף לשורות המפלגה הקומוניסטית ומאוחר יותר חבר לכוחות הפרטיזנים של טיטו.
במהלך שואת יהודי יוגוסלביה איבד את כל משפחתו במחנות ההשמדה סטארה גראדישקה ויאסנובאץ.
הוא לחם במזרח בוסניה וב-1942 נפצע במהלך התקפת כוחות צ'טניקים על מפקדת החטיבה אליה השתייך.
בהמשך ובמקביל, הועסק כמאייר וכמעצב גרפי בבית הדפוס המרכזי של הפרטיזנים בבוסניה.
ב-1944 מונה לקומיסר של חטיבת פרטיזנים.
עם סיום מלחמת העולם השנייה וכינון הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה שירת במספר תפקידי פיקוד ומטה בצבא העממי היוגוסלבי ובכללם: ראש המטה הכללי של חיל ההנדסה, עוזר למפקד חיל ההנדסה וקצין השלישות של המחוז הצבאי השלישי ביוגוסלביה בדרגת קולונל.
הוא נחשב לאחד מאבות חיל ההנדסה של צבא יוגוסלביה.
ב-1968 מונה לראש מטה השר לענייני הגנה אזרחית ביוגוסלביה וב-1970 הועלה לדרגת גנרל-מאיור.
ב-1971 סיים סולומון רומנו את שירותו הצבאי.
הלך לעולמו בבלגרד ב-2010 והוא בן 90.
סולומון רוברט גוגנהיים היה איש עסקים ואספן אמנות יהודי אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בזכות הקמת קרן סולומון ר.
גוגנהיים נולד למשפחה שהתעשרה מעסקי כרייה.
במסגרת עסקי המשפחה, הקים את "חברת הזהב יוקון" (Yukon Gold Company) שפעלה ביוקון ובאלסקה.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 החל לאסוף אמנות.
אחרי מלחמת העולם הראשונה פרש מעסקיו, והתמקד באיסוף אמנות מודרנית, בהדרכתה של האמנית הברונית הילה פון ריביי.
הוא יצר אוסף חשוב, ופתח את המוזיאון הראשון שלו בשנת 1939.
גוגנהיים נולד בפילדלפיה, בנם של מאיר וברברה גוגנהיים ואחיהם של סימון, בנימין, דניאל וחמישה אחים נוספים.
מוצא המשפחה מיהדות שווייץ ואשכנז.
לאחר לימודים בשווייץ במכון קונקורדיה בציריך, הוא שב לארצות הברית כדי לעבוד בעסקי הכרייה של המשפחה.
לימים הקים את חברת הזהב יוקון באלסקה.
בשנת 1891 הוא ניהל את התפנית בחברת חברת היציקה הלאומית הגדולה של מקסיקו (Compañia de la Gran Fundición Nacional Mexicana).
הוא התחתן עם אירן רוטשילד, בתו של ויקטור הנרי רוטשילד, בשנת 1895. ילדיו היו אלינור (1896–1992, לימים ליידי קאסל סטיוארט לאחר נישואיה לארתור סטיוארט, הרוזן השביעי קאסל סטיוארט), גרטרוד (1898–1966) וברברה גוגנהיים (1904–1985).
הוא החל לאסוף יצירות של הציירים הגדולים בשנות ה-90 של המאה ה-19. הוא פרש מעסקיו בשנת 1919 כדי להקדיש זמן רב יותר לאיסוף אמנות, ובשנת 1926 פגש את הברונית הילה פון ריביי.
בשנת 1930 הם ביקרו בסטודיו של וסילי קנדינסקי בדסאו שבגרמניה, וגוגנהיים החל לרכוש את יצירותיו של קנדינסקי.
באותה שנה החל גוגנהיים להציג את האוסף לקהל הרחב בדירתו במלון פלאזה בניו יורק.
גוגנהיים המשיך ברכישת יצירות אמנות, שכללו את עבודותיהם של רודולף באואר, מארק שאגאל, פרננד לאגר ולסלו מוהולי-נג'י .
בשנת 1937 הקים גוגנהיים את קרן סולומון ר.
גוגנהיים במטרה לטפח את הערכתה של האמנות המודרנית, ובשנת 1939, הוא ויועצת האמנות שלו, הברונית ריביי, פתחו מקום לתצוגה של האוסף, מוזיאון הציור ללא אובייקטים, ברחוב 54 מזרח.
בהנחייתה של ריביי ביקש גוגנהיים לכלול באוסף את הדוגמאות החשובות ביותר לאמנות מופשטת שהיו קיימות באותה העת, כמו "קומפוזיציה 8" של קנדינסקי (1923), "ניגודיות הצורות" של ליגר (1913) ו"חלונות סימולטניים" של רובר דלונה (המוטיב השני, חלק ראשון) (1912).
בראשית שנות הארבעים צבר המוזיאון אוסף כה גדול של ציורי אוונגרד, עד שהתברר הצורך בבניין קבוע שיכלול את אוסף האמנות.
ב-1943 שכרו גוגנהיים ורביי את שירותיו של האדריכל פרנק לויד רייט לתכנן בניין מוזיאון חדש.
בשנת 1948 הורחב האוסף בכ-730 יצירות שנרכשו מעזבונו של סוחר האמנות קארל נירנדורף, בדגש על ציורים אקספרסיוניסטים גרמנים.
באותה תקופה כלל אוסף המוזיאון קשת רחבה של יצירות אקספרסיוניסטיות וסוריאליסטיות, ביניהן ציורים של פאול קלה, אוסקר קוקושקה וז'ואן מירו.
גוגנהיים נפטר בשנת 1949 בלונג איילנד, ניו יורק.
שם המוזיאון הוחלף בשנת 1952 למוזיאון סולומון ר.
המוזיאון נפתח בעיר ניו יורק ב־21 באוקטובר 1959.
בנוסף למוזיאון בניו יורק מפעילה קרן גוגנהיים, בין היתר, את מוזיאון גוגנהיים בילבאו בספרד ואת אוסף פגי גוגנהיים בוונציה, שהוקם על ידי אחייניתו של גוגנהיים, פגי גוגנהיים.
סולומון ליפשיץ היה מתמטיקאי יהודי-אמריקאי, פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת פרינסטון החל מ-1924. חבר הסגל היהודי הראשון במחלקה למתמטיקה של אוניברסיטה זו.
עורכו של כתב העת המתמטי של אוניברסיטת פרינסטון Annals of Mathematics במשך 30 שנים (1928–1958), נשיא האגודה האמריקאית למתמטיקה בשנים 1935–1936, יו"ר המחלקה למתמטיקה בפרינסטון החל מ-1945 וזוכה המדליה הלאומית האמריקאית למדעים לשנת 1964. ממייסדי הטופולוגיה האלגברית.
נולד ב-1884 במוסקבה, אחד משני בניהם של אלכסנדר וורה ליפשיץ, זוג סוחרים יהודים רוסים, שהירבו בנסיעות לרגל עבודתם, בעיקר לממלכת פרס ולכן החזיקו גם בדרכון של האימפריה העות'מאנית.
סמוך ללידתו עברה המשפחה לפריז ושם הוא גדל.
למד הנדסה בבית הספר המרכזי בפריז, "École Centrale Paris", וב-1905 הוסמך כמהנדס.
עם התעודה הזו הוא היגר לארצות הברית וב-1907 מצא עבודה כעוזר למהנדס ואחר כך כמהנדס בחברת וסטינגהאוס, בפיטסבורג.
ב-1910 נקטעה הקריירה ההנדסית שלו בעודה באיבה, כאשר אירעה לו תאונת עבודה, בה נגדעו שתי ידיו.
ליפשיץ הפך את האסון שאירע לו, למקפצה.
עם שחרורו מבית החולים הוא נרשם ללימודי דוקטורט במתמטיקה באוניברסיטת קלארק, מסצ'וסטס וב-1911 סיים את הלימודים שם עם תואר שלישי.
המנחה שלו בעבודת הדוקטורט היה ויליאם סטורי.
שנה לאחר סיום לימודיו הוא גם קיבל אזרחות אמריקאית.
בתקופה זו הכיר באוניברסיטה את אליס ברג האייס, סטודנטית למתמטיקה אף היא וב-1913 הם נישאו.
במשך 14 השנים שלאחר קבלת הדוקטורט (1911–1924) לימד ליפשיץ מתמטיקה, שנתיים ראשונות באוניברסיטת נברסקה, לינקולן ואחר כך במשך 12 שנים באוניברסיטת קנזס.
בתקופה זו פרסם את עיקר מחקריו בגאומטריה אלגברית, שהקנו לו שם בשדה המתמטי ואפשרו את קבלתו כחבר הסגל היהודי הראשון במחלקה למתמטיקה של אוניברסיטת פרינסטון, למרות ההתנגדות לכך.
המחקרים פורסמו בכמה שלבים וכבר ב-1919 קיבל ליפשיץ את פרס בורדין של האקדמיה הצרפתית למדעים בגין אחד מהם.
אולם המאמר המסכם והמקיף ביותר שלו בנושא זה פורסם ב-Transactions of the American Mathematical Society ב-1921. בגין עבודתו זו קיבל ליפשיץ ב-1924 את פרס בוכר , אחד מחמשת הפרסים הנחשבים ביותר במתמטיקה.
ב-1924 הוזמן ליפשיץ לראשונה להרצות במשך שנה, כפרופסור אורח באוניברסיטת פרינסטון.
בסיומה של אותה שנה הוא התקבל כחבר באקדמיה הלאומית למדעים ובמקביל גם קיבל מינוי קבע בפרינסטון.
הוא נשאר בפרינסטון ב-29 השנים שלאחר מכן, עד פרישתו לגמלאות ב-1953.
ההתנגדות האנטישמית כלפי ליפשיץ לא נעלמה עם קבלתו לאוניברסיטה.
סילביה נאסאר כותבת על ימיו הראשונים בפרינסטון: "כשהגיע לראשונה לפרינסטון הוא אמר לעיתים קרובות שהוא הפך ל"אדם בלתי נראה".
הוא היה אחד היהודים הראשונים (שם)...ואנשים, כשנתקלו בו במסדרונות או במסיבות נטו להעמיד פנים שהם לא רואים אותו.
אבל ליפשיץ ידע להתגבר על קשיים גדולים מאלה שיכלה להעמיד בפניו חבורת סנובים פרוטסטנטים לבנים".
מאידך, לאחר שביסס את עצמו בפרינסטון, אותה סילביה נאסאר מספרת ש"היו שהאשימו אותו בכניעה לאנטישמיות משום שסירב לקבל סטודנטים יהודים רבים.
הוא עצמו הסביר זאת בכך שאיש לא יסכים להעסיק אותם לאחר שיסיימו את לימודיהם".
ב-1928, כארבע שנים לאחר שהגיע לפרינסטון מונה ליפשיץ לעורכו של כתב העת המתמטי של האוניברסיטה Annals of Mathematics.
היה זה ליפשיץ שהפך את הירחון הזה, שהיה עד אז בינוני למדי ברמתו, לאחד מכתבי העת המתמטיים החשובים בעולם.
הוא כיהן בתפקיד זה במשך 30 השנים הבאות, עד 1958, כלומר עד חמש שנים אחרי פרישתו מפרינסטון.
מאמרו, Correspondences between algebraic curves, שהתפרסם בכתב העת הזה בשנה בה החל להיות עורכו מסמן את סיום תרומתו לשדה הגאומטריה האלגברית.
מכאן ואילך הוא הפנה את מרצו לשדה הטופולוגיה האלגברית ושם אכן היה גם עיקר תרומתו למתמטיקה.
אפילו השם "טופולוגיה" מקורו במאמר שכתב ליפשיץ ב-1930.
בשנים 1935–1936 כיהן ליפשיץ כנשיא האגודה האמריקאית למתמטיקה וגם כאן הוא נאלץ להתגבר על התנגדות אנטישמית למינויו.
אחד מנשיאי האגודה הקודמים ומי שנחשב אותה עת לגדול המתמטיקאים האמריקאים, ג'ורג' בירקוף כתב במכתב פרטי למזכיר האגודה כי "...(אם ליפשיץ ימונה לתפקיד) הוא יפעל לקידום הגזע שלו.
הם יותר ויותר בטוחים בכוחם והשפעתם בארצות הברית...".
בזמן מלחמת העולם השנייה שימש יועץ מיוחד למחלקת הצי של ארצות הברית ועם סיום הלחימה, ב-1945 הפך ליו"ר המחלקה למתמטיקה בפרינסטון.
בשנים שלקראת פרישתו מפרינסטון, וביתר שאת אחרי הפרישה, העתיק ליפשיץ חלק גדול ממרצו להקמתה וניהולה של מחלקה למתמטיקה ב, האוניברסיטה הגדולה ביותר באמריקה הלטינית כולה.
ממשלת מקסיקו העניקה לו כאות תודה על כך את אות הכבוד הגבוה ביותר שהיא נותנת לאזרחי חוץ, חבר "מסדר הנשר האצטקי" .
בנוסף לאות כבוד זה, קיבל ליפשיץ במהלך חייו עוד חמישה תוארי כבוד אוניברסיטאיים מהסורבון, אוניברסיטת פראג, אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת בראון ואוניברסיטת קלארק.
ב-1961 התקבל כעמית זר ב וב-1964 קיבל מהנשיא לינדון ג'ונסון את המדליה הלאומית למדעים.
ליפשיץ נפטר בפרינסטון, אחרי מחלה קצרה, והוא בן 88.
בין תלמידיו הידועים ביותר, ריצ'רד בלמן, ג'ון מקארתי וג'ון טוקי.
בין התרומות החשובות ביותר שלו לידע המתמטי:
משפט הקשור למשפט הכדור השעיר
סולומון נורתאפ (באנגלית Solomon Northup נולד ב-10 ביולי 1807 או 1808) היה פעיל אפרו-אמריקאי למען ביטול העבדות והסופר העיקרי של ספר הזכרונות שתים עשרה שנים של עבדות.
אפריקני אמריקאי יליד חופשי מניו יורק, היה בנה של שפחה משוחררת ואישה חופשית בצבע.
חקלאי וכנר מקצועי, נורתאפ היה גם בעל אדמות בניו יורק.
בשנת 1841 הוצע לו לעבוד כמוזיקאי נודד.
הוא נסע לוושינגטון הבירה (שם העבדות הייתה חוקית).
שם סיממו אותו, חטפו אותו ומכרו אותו לעבדות.
הוא נשלח לניו אורלינס, ונרכש על ידי אנשים מקרקס, הוא נשאר עבד במשך 12 שנים באזור הנהר האדום בלואיזיאנה, לרוב בפארק אבוילס.
הוא נשאר עבד עד שפגש בקנדי שעבד בחווה איתו.
הוא עזר לו להגיע לניו יורק, שם חוק המדינה סיפק סיוע לאזרחי ניו יורק החופשים שנחטפו ונמכרו לעבדות.
משפחתו וחבריו גייסו את עזרתו של מושל ניו יורק, וושינגטון האנט, ונורתאפ השיב לעצמו את חירותו ב־3 בינואר 1853, סוחר העבדים בוושינגטון הבירה, ג'יימס ה 'בירץ', נעצר ונשפט, אך זוכה משום שהחוק במחוז קולומביה אסר על נורתאפ כגבר שחור להעיד נגד אנשים לבנים.
מאוחר יותר, במדינת ניו יורק, אותרו חוטפיו והם הואשמו.
אך התיק נשאר בבית המשפט במשך שנתיים בגלל אתגרים בתחום השיפוט ונפל לבסוף כשנמצא כי וושינגטון הבירה הייתה בעלת סמכות שיפוט.
האנשים שחטפו ושעבדו את נורתאפ לא קיבלו עונש מעולם.
בשנת החופש הראשונה שלו, כתב ופרסם נורתאפ ספר זיכרונות, "שתים עשרה שנים של עבדות" שיצא בשנת 1853. הוא הרצה מטעם התנועה לביטול העבדות, נשא יותר משני תריסר נאומים ברחבי צפון מזרח ארצות הברית על חוויותיו.
הוא נעלם אחרי 1857, אם כי מכתב אחר כך דיווח עליו חי בתחילת 1863; כמה פרשנים חשבו שהוא נחטף שוב, אך היסטוריונים סבורים שזה לא סביר, מכיוון שהיה נחשב זקן מכדי להביא מחיר טוב.
פרטי מותו מעולם לא תועדו.
ספר הזכרונות של נורתאפ עוצב והופק כסרט טלוויזיה משנת 1984 אודיסיאה של סולומון נורת'ופ וסרט העלילתי 12 Years a Slave 2013. האחרון זכה בשלושה פרסי אוסקר, כולל הסרט הטוב ביותר, בטקס פרסי אוסקר ה-86 .
סולומון נורתאפ נולד ב־10 ביולי 1807 או בשנת 1808. אביו מינטוס היה איש חופשי שהיה עבד בשנות חייו המוקדמות למשפחת נורת'אפ, ויליד רוד איילנד.
הוא הובא עם הנורת'אפים כאשר הם עברו לניו יורק, במחוז רנססלייר.
הנרי נורת'אפ, נכדו של סטיבן נורת'אפ,, אמר למינטוס בצוואתו שישחרר את מינטוס.
לאחר שהשתחרר על ידי הנרי נורת'אופ, מינטוס אימץ את שם המשפחה נורת'אפ כשלו על הכרת הטוב.
השם מופיע להחלפה ברשומות כ־Northup ו־Northrup.
מינטוס נורתאפ התחתן ועבר עם אשתו, אישה חופשית בצבע, לעיירה מינרווה שבמחוז אסקס, ניו יורק.
שני בניהם, סולומון וגון נולדו חופשיים על פי העיקרון של partus sequitur ventrem, מכיוון שאמם הייתה אישה חופשית.
סולומון תיאר את אמו כרבע, כלומר הייתה רבע אפריקאית ושלושה רבעים אירופיים.
מינטוס נורת'ופ הצליח מספיק בבעלותו על אדמות ובכך עמד בדרישות הרכוש של המדינה.
משנת 1821, כאשר עידנה את חוקתה, שמרה המדינה על דרישת הרכוש של אנשים שחורים, אך שמטה אותה לגברים לבנים, ובכך הרחיבה את הזיכיון שלהם.
מינטוס נורת'אפ הצליח לחסוך מספיק כסף כמשוחרר לקנות אדמות שעונות על דרישה זו, ונרשם להצביע.
הוא סיפק חינוך לשני בניו ברמה שנחשבה גבוהה לאנשים שחורים חופשיים באותה תקופה.
כנערים, נורת'אפ ואחיו עבדו בחווה המשפחתית.
מינטוס ואשתו התגוררו לאחרונה ליד פורט אדוארד.
הוא נפטר ב־22 בנובמבר 1829, וקברו נמצא בבית העלמין בהדסון פולס בייקר.
בשנת 1828 או 1829, סולומון נורת'אפ התחתן עם אן המפטון.
"אישה בצבע", הייתה ממוצא אפריקני, אירופי, ואינדיאנית.
בין השנים 1830–1834 התגוררו בני הזוג בפורט אדוארד ובקינגסברי, קהילות קטנות במחוז וושינגטון, ניו יורק.
נולדו להם שלושה ילדים: אליזבת, מרגרט ואלונזו.
הם היו עובדים בחווה והשלימו את הכנסותיהם במשרות שונות.
בספר זכרונותיו המאוחר מתאר נורת'אפ את אהבתו לאשתו כ"כנה ובלתי מפוחקת ", מאז תקופת נישואיהם, וילדיו כ"אהובים".
נורתאפ מילא תפקידים שונים, כולל בניית רפסודות.
הוא בנה לעצמו מוניטין נאה ככנר והיה לו ביקוש גבוה.
אן התבלטה כטבחית ועבדה בטברנות מקומיות, שהגישו אוכל ושתייה.
לאחר שמכרו את החווה שלהם בשנת 1834, הם עברו 20 מייל לסרטוגה ספרינגס, ניו יורק, בגלל אפשרויות התעסוקה שלה.
נורתאפ ניגן בכינורו בכמה מלונות ידועים בסרטוגה ספרינגס, אם כי הוא התקשה במחזורי התעסוקה העונתיים שלו.
הוא היה עסוק במהלך הקיץ, אך העבודות היו נדירות בזמנים אחרים.
הוא עבד במגוון עבודות, הקים את תעלת שמפליין ואת מסילת הרכבת, וכנגר מיומן.
אן עבדה מעת לעת כטבחית במלון ארצות הברית ובבתים ציבוריים אחרים, והיא זכתה לשבחים רבים על כישוריה הקולינריים.
כאשר בית המשפט היה בישיבה במושב המחוז של פורט אדוארד, היא עבדה בבית הקפה של שריל בסנדי היל (כיום מפלי הדסון) כדי להרוויח כסף נוסף.
בשנת 1841, בגיל 32, פגש נורתאפ שני גברים שהציגו את עצמם כמריל בראון ואברם המילטון.
באומרו שהם בדרנים, חברים בלהקת קרקס, הם הציעו לו תפקיד ככנר למספר הופעות בעיר ניו יורק.
בציפייה שהטיול יהיה קצר, נורת'אפ לא הודיע לאן שעבדה בסנדי היל.
כשהגיעו לעיר ניו יורק, שכנעו הגברים את נורתאפ להמשיך איתם בשביל להופיע עם הקרקס שלהם בוושינגטון הבירה, והציעו לו שכר נדיב ואת עלות שובו הביתה.
הם חיכו לו כדי שיוכל להשיג עותק של "המסמכים החופשיים", שתיעדו את מעמדו כאדם חופשי.
מעמדו היה דאגה בעת שנסע לוושינגטון, שם העבדות הייתה חוקית.
וושינגטון הייתה אחת משוקי העבדים הגדולים במדינה.
בשלב זה, 20 שנה לפני מלחמת האזרחים, הרחבת גידול הכותנה בדרום העמוק הובילה לביקוש לעבדים בריאים.
החוטפים השתמשו במגוון אמצעים, מחטיפה בכפייה ועד רמאות, ולעיתים קרובות חטפו ילדים, שהיה קל יותר לשלוט בהם.
ייתכן ש"בראון "ו"המילטון" סיממו את נורת'אפ הסימפטומים שלו מעידים שהיה מסומם בבלדונה או בלודאנום, או בתערובת של שניהם.
הוא נמכר לסוחר העבדים בוושינגטון ג'יימס ה 'בירץ' תמורת 650 דולר, בטענה שהוא עבד נמלט .
עם זאת, נורת'אופ הצהיר בדבריו על הטקס בספר שתים עשרה שנים של עבדות בפרק ב ', "הם היו אביזר למזלי הגדול - מפלצות עדינות ובלתי אנושיות בצורת גברים - פיתו אותי באופן מעוצב מהבית והמשפחה, וחירות, למען הזהב - למי שקורא את הדפים האלה יהיו אותם אמצעים לקבוע כמוני.
" החוטפים הכו קשה את נורת'אפ כדי למנוע ממנו לומר שהוא איש חופשי.
ליבנה הציגה אז את נורת'אפ שלא בצדק כעבד מג'ורג'יה.
נורתאפ הוחזק בעט העבדים של הסוחר ויליאמס, קרוב לקפיטול ארצות הברית.
ליבנה העבירה את נורתאפ ושפחות אחרות בדרך הים לניו אורלינס, במה שכונה סחר העבדים לאורך החוף, שם התכוונו למכור את נורתאפ.
במהלך ההפלגה נדבקו נורת'אפ ושאר העבדים באבעבועות שחורות.
עבד בשם רוברט נפטר מהמחלה בדרך.
נורתאפ שכנע את ג'ון מנינג, מלח אנגלי, לשלוח להנרי נורתאפ, כשיגיע לניו אורלינס, מכתב שסיפר על חטיפתו ושעבודו הבלתי חוקי.
הנרי היה עורך דין, בנו של האיש שהחזיק פעם באביו של סולומון כעבד ושחרר אותו, וחבר ילדות של סולומון.
המחוקקים של מדינת ניו יורק העבירו חוק בשנת 1840 כדי להגן על תושביה האפרו-אמריקאים על ידי מתן סיוע משפטי וכלכלי לסיוע בהחלמתם של כל מי שנחטף והוצא מהמדינה ומשועבד באופן בלתי חוקי.
הנרי נורתאפ היה מוכן לעזור אך לא יכול היה לפעול בלי לדעת היכן מוחזק סולומון.
בשוק העבדים של ניו אורלינס מכר בירץ 'תאופילוס פרימן את נורת'אפ (ששמו שונה לפלאט) .
לוויליאם הנסיך פורד, מטיף שעסק בחקלאות קטנה בבאו בוף של האדום נהר בצפון לואיזיאנה.
פורד היה אז מטיף בפטיסט .
(בשנת 1843, הוא הוביל את קהילתו להתגייר לכנסיות ישו הנוצרות, לאחר שהושפעו מכתבי אלכסנדר קמפבל .
) בספר זכרונותיו, נורתאפ אפיין את פורד כאדם טוב, מתחשב בעבדים שלו.
למרות מצבו, נורת'אפ כתב:"לדעתי, מעולם לא היה אדם נוצרי טוב יותר, אצילי, גלוי, מוויליאם פורד".
ההשפעות והאסוציאציות שתמיד הקיפו אותו, עיוורו אותו לטעות המובנית בתחתית מערכת העבדות.
נורתאפ העריך את בעיית הוצאת העץ מהחווה של פורד לשוק.
הוא הציע ליצור רפסודות עץ כדי להעביר עצים במורד הנחל ההודי הצר, בכדי להעביר את בולי העץ בצורה קלה ופחות יותר מאשר מעבר לים.
הוא הכיר את התהליך הזה מהעבודה הקודמת בניו יורק, ופורד שמח לשמוע שהפרויקט שלו היה הצלחה.
נורתאופ השתמש בכישורי הנגרות שלו בכדי לבנות נולים, והעתיק מאחד מהם בקרבת מקום, כך שפורד יוכל להקים טחנות על הנחל.
אצל פורד, נורתאפ מצא את מאמציו מוערכים.
אולם פרוד נקלע לקשיים כלכליים ונאלץ למכור 18 עבדים כדי לסדר את חובותיו.
הוא מכר 17 לאיש שכנה בשם קומפטון.
בחורף 1842 מכר פורד את נורתאפ לג'ון מ.
טיבאו, נגר שעבד אצל פורד.
הוא גם עזר לבנות בית אריגה וטחנת קמח במטע של באו בוף של פורד.
פורד היה חייב לטיבאו כסף עבור העבודה.
מכיוון שהסכום שפורד היה חייב לטיבאו היה נמוך ממחיר הרכישה עליו סוכם על סולומון, פורד משכן את נורתאפ תמורת 400 דולר.
תחת טיבאו, סבל נורת'אפ מיחס אכזרי וקפריזי.
טיבאו השתמש בו כדי לסייע בהשלמת הבנייה במטע של פורד.
בשלב מסוים, טיבאו הצליף בנורתאפ מכיוון שהוא לא אהב את הדרכים שנורתאפ משתמש.
אבל נורתאופ נלחם בחזרה והכה את טיבאו בחומרה.
טיבאו כעס והלך לגייס שני חברים ללינץ ' ולתלות את העבד, שאדון היה רשאי לעשות כחוק.
המפקח של פורד, צ'אפין, קטע ומנע מהגברים להרוג את נורתאופ, והסגיר את טיבאו לחוות פורד, ורדף אחריהם באיומי אקדח.
נורתאופ נותר קשור במשך שעות עד שפורד חזר הביתה.
נורתאפ האמין כי החוב של טיבאו לפורד הציל את חייו.
ההיסטוריון וולטר ג'ונסון הציעה כי ייתכן ונורתאפ היה העבד הראשון שנקנה על ידי טיבאו, ומסמן את המעבר שלו מעובד נודד לאדון בעל רכוש.
טיבאו, שהיה בעל מוניטין נמוך באופן מקומי, החליט להרוג את נורתאפ.
כששני הגברים היו לבדם, טיבו תפס גרזן והניף אותו בכדי לפגוע בנורתאפ, אך הוא שוב התגונן.
בידיו היחפות חנק את טיבאו עד כדי חוסר הכרה.
נורתאפ ברח דרך ביצות כך שכלבים לא יוכלו לעקוב אחריו, כשהוא עושה את דרכו חזרה לפורד, איתו שהה במשך ארבעה ימים.
האיש שיכנע את טיבו "לשכור" את נורתאפ כדי להגביל את הסכסוך שלהם ולקחת את שכר הטרחה שיכול היה להפיק.
טיבאו שכר את נורתאפ לאיש בשם אלדרט, שגר כ 38 מיילים דרומה על הנהר האדום .
על מה שהוא כינה "הבלם קיין ביג", Eldret היה נורתאפ ועבדים אחרים מקל ברורה, עצים, ואת הצמחייה של bottomlands כדי לפתח שדות כותנה לגידול.
עם סיום העבודות, לאחר כחמישה שבועות, מכר טיבאו את נורתאפ לאדווין אפס.
אפס החזיק את נורתאפ כמעט 10 שנים, עד 1853, במחוז אבוילס.
הוא היה אדון אכזרי שהעניש עבדים לעיתים קרובות וללא הבחנה והניע אותם בחוזקה.
מדיניותו הייתה להצליף בעבדים אם הם לא עמדו במכסות העבודה היומיות שקבע לבחירת קילוגרמים של כותנה, בין שאר היעדים.
נורת'אפ כתב כי קולות הצלפות נשמעים מדי יום במטע של אפס, משקיעה עד כיבוי אורות.
אפס התעלל מינית באישה משועבדת צעירה בשם פטסי, ואנס אותה שוב ושוב.
זה הוביל להתעללות גופנית ונפשית קשה נוספת שגרמה לאשתו של אפס.
בשנת 1852 הגיע הנגר הקנדי סמואל לעשות עבודות עבור חברת Epps.
באס הביע את זהותו שלו עם התנועה לביטול העבדות, בסופו של דבר נורתאפ החליט לשתף את סודו איתו.
באס היה האדם הראשון שסיפר לו שמו האמיתי ומקורו כאדם חופשי מאז שהיה משועבד לראשונה.
לצד דיוור למכתב שנכתב על ידי נורתאפ, כתב באס מספר מכתבים לבקשתו לחבריו של נורתאפ, תוך שהוא מספק פרטים כלליים על מיקומו, בתקווה שיצליחו לחלצו.
באס עשה זאת בסיכון אישי גדול מכיוון שתושבי המקום לא היו נוהגים בחביבות לאדם שעזר לעבד ולוקח מאדם את רכושו.
בנוסף, עזרתו של באס הגיעה לאחר שחוק החוק העבדים הפוגטיבי משנת 1850, שהגדיל את העונשים הפדרליים נגד אנשים המסייעים לעבדים להימלט.
תיקי בית המשפט וספר הזיכרונות
נורתאפ היה אחד הבודדים שנחטפו חופשיים ועלה להעיד לבית המשפט כדי להחזיר לעצמו חופש לאחר שנמכר לעבדות.
מיוצג על ידי עורכי הדין הסנאטור סלמון פ.
צ'ייס מאוהיו, הגנרל אורוויל קלארק והנרי ב.
סולומון נורתאפ תבע את ליבנה ואנשים אחרים שהיו מעורבים במכירתו לעבדות בוושינגטון הבירה.
כאשר סולומון נורתאפ והנרי נורתאפ עשו את דרכם חזרה לניו יורק, הם עצרו בוושינגטון הבירה כדי להגיש תלונה משפטית בפני שופט השלום במשטרה נגד ג'יימס ה 'בירץ', האיש ששעבד אותו לראשונה.
ליבנה נעצרה מייד והועמדה לדין באשמה פלילית.
עם זאת, נורתאפ לא הצליח להעיד במשפט בגלל חוקים בוושינגטון הבירה נגד גברים שחורים שהעידו בבית המשפט.
ליבנה ועוד כמה אחרים, שהיו גם הם בתחום העבדים, העידו כי נורת'אפ פנה אליהם באומרו שהוא עבד מג'ורג'יה והוא נלקח למכירה.
עם זאת, לא נרשמה רישום לרכישתו בספר החשבונאות של בירץ'.
התביעה כללה את הנרי ב 'נורתאפ ואדם לבן אחר שטענו כי הם הכירו את נורתאפ במשך שנים רבות, והוא נולד וחי אדם חופשי בניו יורק עד חטיפתו.
מאחר שאיש לא הצליח להעיד כנגד סיפורו של ליבנה, ליבנה לא נמצאה אשמה.
עם זאת, המקרה הסנסציוני משך מיד תשומת לב לאומית, והניו יורק טיימס פרסם מאמר על המשפט ב־20 בינואר 1853, ימים ספורים לאחר סיומו ורק שבועיים לאחר חילוץ נורת'אפ.
בעקבות זיכויו, בירץ' דרש שיוגשו נגד סולומון נורתאפ אישומים בגין ניסיון להונות אותו ממחיר הרכישה של נורתאפ בסך 625 דולר על ידי טענות שקריות שהוא עבד בג'ורג'יה למכירה.
נורתאפ, להוט להוכיח את אמיתות סיפורו שלו, דחק במשפט להמשיך.
על פי עצת עורך דינו, משך ליבנה את התלונה, נגד מחאותיו של נורתאפ.
נורתאופ ידע כי משפט שקשור לתלונה של בירץ' יכול רק להתקומם נגד ליבנה ולגרום לו להראות רע.
אם נורתאפ היה טוען שהוא עבד מג'ורג'יה, לא היה זה הגיוני בשבילו לסכן את חירותו, ימים לאחר השבתו, על ידי פנייה לחוק והעלאת אישום נגד ליבנה.
באותה תקופה, נורתאפ לא הגיש תלונה משפטית נגד הגברים בקרקס, אלכסנדר מריל וג'וזף ראסל, מכיוון שלא ניתן היה למצוא אותם, לאחר שהשתמש בשמות שווא.
נורתאפ התקשה להאמין שזה יכול להיות מסובך.
מאוחר יותר באותה שנה, כתב ופרסם סולומון נורתאפ את ספר הזיכרונות שלו, שתים עשרה שנים של עבדות (1853).
הספר נכתב בשלושה חודשים בעזרת דייוויד וילסון, סופר ועיתונאי מקומי.
בהוצאת דרבי ומילר מאובורן, ניו יורק בתקופה בה שאלות על עבדות עוררו דיון והרומן אוהל הדוד תום (1852) מאת הארייט בצ'יר סטואו היה רב מכר, ספרו של נורתאפ מכר 30,000 עותקים תוך שלוש שנים, והפך גם הוא רב מכר.
כאשר פורסם הספר, נזכר תאדאוס סנט ג'ון, שופט בית משפט במחוז בפונדה הסמוך בניו יורק, כי ראה שני חברים ותיקים, אלכסנדר מריל וג'וזף ראסל, שנסעו עם אדם שחור לוושינגטון הבירה בזמן שהלווייתו של הנשיא הריסון בשנת 1841. הוא ראה אותם שוב כשחזר מוושינגטון, אך הם היו ללא האיש השחור.
הם לבשו ונשאו פריטים חדשים ויקרים במיוחד, והוא נזכר בשיחה משונה איתם במהלך הטיול הראשון.
הם ביקשו ממנו אז לקרוא להם בראון והמילטון כשהם בחברה עם השחור, ולא מריל וראסל, כפי שהוא מכיר אותם.
לאחר שיצר קשר עם הרשויות, סיינט ג'ון נפגש עם נורתאפ.
השניים זיהו זה את זה מהמפגש הראשון ברכבת בשנת 1840. עם זיהוי, מריל וראסל אותרו ונעצרו.
משפט ניו יורק נפתח ב־4 באוקטובר 1854. גם נורתאפ וגם סנט ג'ון העידו נגד שני הגברים.
המקרה העלה אור בפרקטיקות בלתי חוקיות נרחבות בסחר העבדים המקומי.
באמצעות עדות במהלך תיק בית המשפט אושרו פרטים שונים על התייחסותו של נורת'אפ על ניסיונו.
היועצים המתאימים התווכחו האם הפשע בוצע בניו יורק (שם סולומון יכול להעיד), או בוושינגטון הבירה, מחוץ לתחום השיפוט של בתי המשפט בניו יורק.
לאחר למעלה משנתיים של ערעורים, פרקליט מחוז חדש בניו יורק לא הצליח להמשיך בתיק, והוא נדחה במאי 1857. הרשויות בוושינגטון הבירה לא הסכימו להעמיד לדין את מריל וראסל, ולא ננקטו צעדים משפטיים נוספים נגד מי שחטפו ומכרו את נורתאפ לעבדות.
לאחר שחזר לחירותו, סולומון נורת'ופ הצטרף שוב לאשתו ולילדיו.
בשנת 1855 התגורר עם בתו מרגרט סטנטון ומשפחתה בקווינסברי, מחוז וורן, ניו יורק.
הוא פעל בפעילות התנועה המבטלת והרצה על עבדות כמעט בשני תריסר הזדמנויות ברחבי צפון מזרח ארצות הברית בשנים שלפני מלחמת האזרחים האמריקאית.
בקיץ 1857, נורתאפ שהה בקנדה לסדרת הרצאות.
דווח כי נורתאפ נמצא בסטרטסוויל, אונטריו, אך כי קהל קנדי עוין מנע ממנו לדבר.
אין תיעוד בו זמנית למקום הימצאו לאחר אותה תקופה.
המיקום ונסיבות מותו אינם ידועים.
בשנת 1858 דיווח עיתון, "נאמר כי סולומון נורתאפ שנחטף, נמכר כעבד, ואחר כך התאושש ושוחזר לחופש, שוב עברה את דרומה, והוא שוב עבד." זמן קצר לאחר מכן, אפילו המיטיב שלו הנרי ב.
נורת'אפ, האמין כי סולומון נחטף מקנדה בזמן שהיה שיכור.
שניים אחר כך, ב"ספסל ובר ממחוז סרטוגה " (1879), כתב אר-אן מן בטעות כי תיק החטיפה של מחוז סאראטוגה נגד מריל וראסל נדחה מכיוון שנורתאפ נעלם.
מאן השערה, "מה גורלו לא ידוע לציבור, אך החוטפים ללא ספק ידעו." בשנת 1909 כתב ג'ון הנרי נורתאפ, אחיינו של הנרי, " הפעם האחרונה ששמעתי עליו, סולומון הרצה בבוסטון כדי לעזור במכירת ספרו.
אנו מאמינים שהוא נחטף ונלקח או נהרג.
סמית', במכתבים שנכתבו בשנות השלושים של המאה הקודמת, הוא אמר שאביו הכומר.
סמית', שר מתודיסט בוורמונט, עבד עם נורתאפ והעבדים לשעבר טאבס גרוס בראשית שנות ה -60 של המאה ה -19, במהלך מלחמת האזרחים, וסייע לעבדים נמלטים ברכבת התחתית.
נאמר שנורתאפ ביקר בכומר סמית לאחר הכרזת השחרור של לינקולן, שנערכה בינואר 1863. נורתאפ לא היה רשום עם משפחתו במפקד ארצות הברית משנת 1860. במפקד מדינת ניו יורק משנת 1865 נרשמת אשתו אן נורת'אפ (אך לא סולומון).
היא נרשמה כנשואה, לא אלמנה, וחיה עם בתם וחתנם, מרגרט ופיליפ סטנטון, במורו הסמוכה במחוז סרגוגה.
בשנת 1870, אשתו של נורתאפ עבדה כטבחית במשק ביתו של ברטון סי.
באותה תקופה דניס שמר על מלון מידוורת 'האוס בסנדי היל, ניו יורק.
סולומון נורתאפ אינו רשום בין המתגוררים במלון.
באותה שנה, בתו, מרגרט סטנטון, וחתנו מופיעים בלוח הזמנים של מפקד מורו, ניו יורק, אך גם שמו של נורתאפ לא שם.
בנו של נורתאפ, אלונזו, נכלל במפקד של 1870 בפורט אדוארד, ניו יורק; משק הבית שלו כולל רק אותו, אשתו ובתו.
בשנת 1875 התגוררה אן נורת'ופ בקינגסברי / סנדי היל במחוז וושינגטון, ניו יורק, ובמידע המפקד ניתנה מצבה המשפחתי כ"אלמנה עכשיו ".
כאשר אן נורת 'נפטרה בשנת 1876, הספד אחד, אף שהוא משבח את אן, אומר על סולומון נורתאפ כי "לאחר שהפגין את עצמו ברחבי הארץ הוא הפך לנודל חסר ערך".
ההיסטוריונים מהמאה ה -21 קליפורד בראון וקרול וילסון סבורים כי הוא מת מסיבות טבעיות.
הם חושבים שחטיפה לעבדות בשלהי שנות ה -50 של המאה העשרים הייתה בלתי סבירה, מכיוון שהיה זקן מכדי שיעניין את לוכדי העבדים, אך היעלמותו נותרה בלתי מוסברת.
אף על פי שהספר הזכרונות מסווג לרוב בין ז'אנר נרטיבי העבדים, המלומד סם וורלי אומר שהוא לא מתאים למתכונת הסטנדרטית של הז'אנר.
נורתאפ נעזר בכתיבתו של דייוויד וילסון, אדם לבן, ולדברי וורלי, חלקם האמינו שהוא היה מטה את החומר.
וורלי הוזיל את החששות כי וילסון רודף את האינטרסים שלו בספר.
הוא כותב על ספר הזכרונות: "שתים עשרה שנים של עבדות הוא סיפור משכנע של נורתאפ ואף אחד אחר בגלל תשומת הלב המדהימה שלו לפרטים אמפיריים וחוסר רצון להפחית את המורכבות של החוויה של נורתאפ לאלגוריה מוסרית מוחלטת".
הביוגרף של נורתאופ, דייוויד פיסקה, חקר את תפקידו של נורתאפ בכתיבת הספר ומצהיר את אמיתות המחבר.
התיאור המלא והתיאורי של נורתאופ שימש מספר היסטוריונים שחוקרים עבדות.
תיאורו של "הבית הצהוב" (המכונה גם "עט העבדים של ויליאמס"), לאור הקפיטול, עזר לחוקרים לתעד את תולדות העבדות במחוז קולומביה.
ספר הזיכרונות של נורתאפ הודפס מחדש בשנת 1869.
פיליפס, בחייו ועבודתו בדרום העתיק (בוסטון, 1929) ועבדות הכושים האמריקאית (ניו יורק, 1918), הטילו ספק ב"אותנטיות "של רוב הנרטיבים של עבדים לשעבר, אך כינה את ספר הזיכרונות של נורתאפ" חשבון חיי " של חיי המטעים מהצד התחתון ".
סטאמפ התייחס לעיתים קרובות לספר הזכרונות של נורתאפ בספרו על העבדות, "המוסד המוזר" (ניו יורק, 1956).
סטנלי אלקינס בספרו, עבדות (שיקגו, 1959), כמו פיליפס וסטאמפ, מצא כי ספר הזכרונות של נורת'אפ הוא בעל כשרון היסטורי אמין.
מאז אמצע המאה העשרים, תנועת זכויות האזרח והגדלת יצירות ההיסטוריה החברתית ובמחקרים אפרו-אמריקאים, הביאה עניין מחודש לספר הזכרונות של נורת'אפ.
המהדורה המלומדת הראשונה של ספר הזכרונות פורסמה בשנת 1968. העריכה המשותפת של הפרופסורים סו אקין וג'וזף לוגסון, הפרסום המפורסם של LSU Press שימש בכיתות ובמדענים מאז אותה תקופה והוא עדיין בדפוס.
בשנת 1998, צוות סטודנטים במכללת יוניון בשנקטאדי, ניו יורק, עם פרופסור מדעי המדינה קליפורד בראון, תיעדו את הסיפור ההיסטורי של נורתאפ.
"הם אספו תצלומים, אילנות יוחסין, שטרות מכירה, מפות ותיקי בית חולים בשביל דרך ניו יורק, וושינגטון הבירה ולואיזיאנה." תערוכתם של חומר זה נערכה בבניין הזיכרון של נוט במכללה.
בספרו Black Men Built the Capitol (2007), ג'סי הולנד מציין את השימוש שלו בחשבון של נורתאפ.
בשנת 1999 הקים שרטוגה ספרינגס סמן היסטורי בפינת הקונגרס וברודוויי להנצחת חייו של נורתאפ.
בהמשך הקימה העיר את השבת השלישית ביולי כ"יום סולומון נורתאפ ", כדי לכבד אותו, להביא לאור את ההיסטוריה האפרו-אמריקאית האזורית ולחנך את הציבור בנושאי חופש וצדק.
בשנת 2000 קיבלה ספריית הקונגרס את התוכנית של יום סולומון נורת'אפ בארכיונים הקבועים של מרכז הפולקלייף האמריקאי.
המוזיאון הקהילתי Anacostia והמיזם Network-Network-Freedom Network לפרויקט הם אף הכירו ביתרונות של תוכנית אירועים רב-משתתפים ורב-תרבותית זו.
"יום סולומון נור'אפ - חגיגה לחופש" נמשך מדי שנה בעיר שרטוגה ספרינגס, כמו גם בפלטסבורג, ניו יורק, בתמיכת האיגוד ההיסטורי של הרכבת התחתית בצפון הארץ.
נערכו תצפיות שנתיות לכבוד סולומון נורתאפ.
בכנס 2015 במכללת סקידמור היה מפגש של צאצאי נורת'אפ, והנואם כלל את חבר הקונגרס פול ד .
כלת זוכת המשורר האמריקנית לשעבר וזוכת פרס פוליצר ריטה דייב כתבה את השיר "החטיפה" על נורתאפ, שפורסם באוסף הראשון שלה, "הבית הצהוב בפינה" (1980).
1984, " שתים עשרה שנים של עבדות" עיבד כסרט טלוויזיה PBS בשם "אודיסיאה של סולומון נורת'ופ", בבימויו של גורדון פארקס.
נורת 'אפ הוצג על ידי אייברי ברוקס .
בשנת 2008 הקליט המלחין והסקסופוניסט TK Blue, שהוזמן על ידי מועצת מדינת ניו יורק לאמנויות (NYSCA), " Follow the North Star", קומפוזיציה מוזיקלית בהשראת חייו של נורתאפ.
הפרק "חטיבה" של משרדי הטלוויזיה 2010 אמריקה: סיפורנו מתאר את מכירה פומבית של העבדים של נורתאפ.
דגש משמעותי מושם על היפרדתה של אליזה מילדיה, והשחקן המתאר את נורתאפ מבצע קריינות של קטעים ישירים מתוך שתים עשרה שנים של עבדות .
הסרט העלילתי לשנת 12 שניים של עבדות, שעובד מתוך ספר הזיכרונות שלו, נכתב על ידי ג'ון רידלי וביים על ידי סטיב מקווין.
השחקן הבריטי צ'יווטל אג'יפור מגלם את נורתאפ, עבורו זכה במועמדות לאוסקר לשחקן הטוב ביותר בתפקיד מוביל.
הסרט היה מועמד לתשעה פרסי אוסקר, זכה ב בתמונה הטובה ביותר, התסריט המותאם ביותר, עבור ג'ון רידלי, והשחקנית המשנה הטובה ביותר עבור לופיטה ניונג'ו, שגילמה את העבד פטסי בתפקיד סרט הבכורה שלה .
סולומון פבלוביץ' ואסר (אוקראינית: Соломон Павлович Вассер; נולד ב-26 באוגוסט 1946) הוא מדען ישראלי-אוקראיני, בוטנאי, מיקולוג, רופא למדעים ביולוגיים, פרופסור וחבר באקדמיה הלאומית למדעים באוקראינה.
מוכר על ידי הקהילה המדעית העולמית כאחד המובילים במדע המיקולוגי.
סולומון פבלוביץ' ואסר נולד בלבוב, אביו היה עורך דין ואמו שחקנית ומורה לאסתטיקה וסטיילינג.
פבלוביץ' סיים את בית הספר התיכון בעיר ברגובו בטרנסקרפטה ובשנת 1964 החל ללמוד בפקולטה לביולוגיה באוניברסיטת אוז'הורוד.
הוא התמחה במחלקה למערכת סיסטמטיקה ומורפולוגיה של צמחים, שם החל להתעניין במקרומיצטים.
במחלקה לא התקיימה הכשרה במומחיות "מיקולוגיה", אז ראש המחלקה וואסר פנו למכון קייב לבוטניקה של האקדמיה למדעים של ה-SSR האוקראיני שם קיבלו את תמיכתו של אגריקולוג בעל שם.
בשנת 1969 סיים ואסר את לימודי התואר הראשון והחל ללמוד לתואר שני במחלקה למיקולוגיה של המכון לבוטניקה.
במהלך לימודיו לתואר השני, השתתף במסעות רבים ברחבי אוקראינה, בהן כתב כמות גדולה של מחקרים על מקרומיצטים, וחקר קהילות שונות של צמחי ערבות.
בשנת 1973, על בסיס החומרים שאסף במסעותיו כתב את עבודת הדוקטורט שלו "האגרוקולוגיה באזור הערבות של אוקראינה".
במכון לבוטניקה החלו ההכנות לפרסום ספר "צמחיית פטריות אוקראינה", ובשנת 1980 יצא הכרך הבסיסי של "צמחיית פטריות אוקראינית.
שמציגה 205 מינים ואינפרא-מינים של פטריות, מתוכם 43 התגלו לראשונה באוקראינה, ו-9 היו תגליות חדשות למדע.
בהמשך, לצורך מחקר מעמיק יותר של האגריקולוגיה, הרחיב ואסר את הגאוגרפיה של המחקר באופן משמעותי, הוא ערך מסעות לסיביר, הרי אלטאי, ויתר האזורים בברית המועצות, הוא עיבד דגימות הרבריום שנשלחו מאוספי ארצות הברית ומערב אירופה.
התוצאה של עיבוד החומרים החדשים הייתה עבודת הדוקטורט שלו " משפחת אגריקאים של ברית המועצות", שנכתבה בשנת 1982 ופורסמה באופן סופי ב"פטריות אגריות של ברית המועצות" בשנת 1985.
בשנות השבעים ותחילת שנות השמונים עסק ואסר בפיתוחים של גידול תעשייתי של פטריות באזור אוקראינה.
ההישגים של המחלקה המיקולוגית הוצגו בפועל על בסיס חוות שמגדלות פטריות ומפעלים לייעור, שקמו באוקראינה.
מספר עבודות פורסמו בנושא זה, כולל כמה מונוגרפיות קולקטיביות.
בשנת 1982, למחקר בתחום גידול הפטריות התעשייתיות הוענק לואסר פרס שך האקדמיה למדעים של ה-SSR האוקראיני.
בשנת 1985 מונה ואסר לראש המחלקה לאלגולוגיה (כיום המחלקה לפיקולוגיה) במכון קייב לבוטניקה, ואז הפך למנהל המדעי של הרבריום של המכון.
בשנים 1988–1994 שימש כפרופסור במחלקה לביולוגיה במכון הרפואי בקייב, ולימד קורסים בביולוגיה כללית, יסודות הגנטיקה הרפואית ופיקח על המחקר המדעי.
בשנת 1988 נבחר לחבר באקדמיה למדעים של ה-SSR האוקראיני.
בשנות השמונים - תחילת שנות התשעים, המשיך לעבוד בהצלחה כמיקולוג מחקר, ופרסם מספר מונוגרפיות, חומרי עזר והוראה.
בתקופה זו פורסמה יצירותיו - ספר העיון "שיטות המיקולוגיה הניסויית" (1982), בשיתוף עם חוקר נוסף פרסם כרך נוסף של "צמחיית פטריות אוקראינה "-"פטריות אמניטליות "(1992).
בשנת 1991, על תרומתו לפיתוח האגריקולוגיה הוענק לואסר פרס קרן אלכסנדר והלן סמית (ארצות הברית).
בשנת 1994 עלה ואסר לישראל.
בישראל עמד בראש המרכז הבינלאומי למגוון ביולוגי וביוטכנולוגי של צמחי נבגים ופטריות (המרכז הביולוגי והביוטכנולוגיה של צמחים ופטריות קריפטוגמיות, BCCPF) במכון לאבולוציה באוניברסיטת חיפה.
כאן כתב את הספר "פטריות אכילות ורעילות של ישראל" (1995), וארגן מחקר מקיף על צמחי הנבגים והפטריות של שמורת הכרמל.
ויחד עם עמיתים ישראלים, גילה נוכחות של כ-70 מינים של ו בים המלח.
תוצאות מחקר המיקופלורה של ים המלח פורסמו לראשונה בשנת 1998, ובשנת 2004 הן פורסמו כמונוגרפיה באנגלית.
בעבודה בישראל, סולומון פבלוביץ ואסר משתף פעולה עם מדענים מאוקראינה ורוסיה, נותן תמיכה מדעית וחומרית, מארגן אירועים, ממשיך לפרסם בכתבי עת מדעיים אוקראינים ורוסים.
בשנת 2020 שיתף פעולה פרופ' ואסר עם פרופסור פואד פארס במחקר של תרופה בוטאנית לסרטן המעי הגס וסרטן הלבלב המשלבת קנאביס רפואי ופטריות מרפא.
פרופסור ואסר מארגן כנסים מחקריים במשך שנים רבות.
כך, בשנת 1987 יזם מפגש בנושא בעיות אקטואליות של אלגולוגיה מודרנית.
הוא היה שותף ביצירת ספר העיון "אצות", והיה העורך הראשי של פרסום זה, שראה אור בשנת 1989. בהנהגתו של ואסר בוצע שחזור האלגוטק - אוסף המכיל דגימות שנאספו על ידי כמה דורות של אלולוגי המכון.
ההישג הגדול ביותר של ואסר כראש המחלקה נקרא על ידי יצירת המגזין "אלולוגיה" בשנת 1991. מאז 1994, כתב העת פורסם גם בתרגום לאנגלית (הוצאת Scriptio, ארצות הברית).
מאוחר יותר, בשנת 1999, ואסר הפך למייסד מגזין בינלאומי אחר - "כתב העת הבינלאומי על אצות".
במהלך עבודתו בישראל החל פרופ' סולומון להתעניין בתחום מדעי ויישומים אחר של המיקולוגיה - מחקר על התכונות הרפואיות של פטריות.
בשנת 2000 הוא הקים את כתב העת הבינלאומי לפטריות "מרפא" והפך לעורך הראשי שלו.
בשנת 2001 הוא ארגן את הקונגרס הבינלאומי לפטריות מרפא בקייב ובשנת 2003 נערך אותו קונגרס בתאילנד ובשנת 2005 בארצות הברית.
סולומון פבלוביץ ואסר הוא גם חבר במערכת העורכים של כמה כתבי עת בינלאומיים בנושא בוטניקה, מיקולוגיה, אקולוגיה ורפואה, חבר בכמה חברות ועדות מדעיות לאומיות (גרמניה, ארצות הברית, ישראל) ובינלאומיות.
לכבוד פרופ' ואסר נקראו מספר פטריות ואצות:
Пахикитоспора Вассера (כינוי ספציפי ניתן בקשר לציון 60 שנה לואסר)
לסולומון פבלוביץ ואסר יש כ-500 פרסומים, יותר מ-40 מהם מונוגרפיות שנכתבו באופן עצמאי.
סולט לייק סיטי סטארס היא קבוצת כדורסל אמריקאית מסולט לייק סיטי, יוטה, המשחקת בליגת הפיתוח של ה-NBA ומסונפת ליוטה ג'אז מה-NBA.
הקבוצה הוקמה בשנת 1997 כאיידהו סטמפיד ובשנת 2016 שינתה את שמה לסולט לייק סיטי סטארס.
לזכות הקבוצה אליפות אחת, בשנת 2008.
הקבוצה נוסדה ב-1997 בנמפה, איידהו, כחברה בליגת ה-CBA, בה סיימה כסגנית בעונת 2003/04, כשהפסידה לדקוטה ויזארדס.
בסיום עונת 2005/06 הודיעה הקבוצה שתעבור לשחק בליגת הפיתוח של ה-NBA.
בעונת 2007/08 סיימה הקבוצה במקום הראשון במערב, ניצחה את הלוס אנג'לס די-פנדרס 97–90 בחצי הגמר וזכתה באליפות לאחר שגברה 2–1 בסדרת הגמר על אוסטין ספרס.
בעונה הבאה סיימו הסטמפיד במקום השני במערב אך הפסידו בסיבוב הראשון לאוסטין 116–119 בהארכה.
מאז לא העפילה הקבוצה לפלייאוף במשך 9 עונות רצופות.
ב-24 במרץ 2015 הודיעה קבוצת ה-NBA יוטה ג'אז כי רכשה את הבעלות על הסטמפיד, והפכה לקבוצת ה-NBA השמינית שבבעלותה קבוצת ליגת פיתוח.
עד רכישה זו שיחקו בסטמפיד שחקנים גם מדנוור נאגטס, פורטלנד טרייל בלייזרס, סיאטל סופרסוניקס וטורונטו ראפטורס.
לקראת עונת 2016/17 שינו הג'אז את שם הקבוצה לסולט לייק סיטי סטארס, והעבירו אותה לסולט לייק סיטי שביוטה.
בעונת 2018/19 העפילה הקבוצה לפלייאוף מהמקום השני בבית הדרום-מערבי והמקום ה-6 במערב, אך הודחה בסיבוב הראשון בידי אוקלהומה סיטי בלו בתוצאה 113–118. ב-2019 זכתה הקבוצה במהדורה הראשונה של ה-Showcase Cup, גביע ההכנה של הליגה, לאחר שגברה 91–88 על גרנד ראפידס דרייב.
בעונת 2019/20 סיימו הסטארס במקום הראשון במערב והשני בליגה כולה, אך העונה בוטלה בעקבות מגפת הקורונה בארצות הברית.
לקראת עונת 2024/25 עברה הקבוצה מיתוג מחדש, שונה סמל הקבוצה וצבעיה הוחלפו מצהוב וכחול לסגול ותכלת.
סולומיאנסקי ראיון (באוקראינית: Солом'янський район) הוא רובע או "ראיון" של קייב, עיר הבירה של אוקראינה.
בשנות ה-60–70 הרובע קיבל מראה מודרני: הופיעו שדרות רחבות, בניינים מרובי קומות ופארקים מעוצבים.
כיום ישנם ברובע בניינים רבי קומות ומתחמי מגורים חדשים, עם גישה מהירה למרכז העיר.
הרובע סולומיאנקה הוא המרכז התחבורתי הגדול ביותר בקייב.
תחנת הרכבת קייב פסז'רסקי, ונמל התעופה הבינלאומי קייב ג'וליאני ממוקמים בו.