tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם הזמן התברר שמדובר בפנטזיה של נער, אך החקירה פיתחה רמז מזויף במשך זמן רב, והכינוי "פישר" ניתנה לרוצח סדרתי, ששמועות עליו החלו להתפשט במהירות במוסקבה ובמחוז מוסקבה.
פרסום רחב אילץ את גולובקין להפסיק את ההרג למשך זמן מה.
בהמשך, גולובקין עצמו הציג את עצמו בפני הקורבנות כפישר.
המוסך של גולובקין היה 500 מטרים מדאצ'ה של נשיא רוסיה הראשון בוריס ילצין.
נכון לעכשיו המוסך והמרתף נהרסו, ולמקום אנשים מביאים פרחים לזכר הקורבנות.
חברו לכיתה של גולובקין היה ארמן גריגוריאן, מנהיג להקת הרוק הסובייטית והרוסית "קרמטוריי" (Крематорий).
גריגוריאן, כמו שאר חברי כיתתו של גולובקין, נקרא למשרד התובע לאחר לכידתו של הרוצח.
על הצלחות בפיתוח גידול סוסים, זכה גולובקין ב-11 בדצמבר 1989 במדליית הכסף של תערוכת הישגי המשק העממי.
באופן אירוני, גולובקין קיבל הודעה על סירוב החנינה ביום הולדתו.
ב-2023 יצא סדרת טלוויזיה "פישר" .
העלילה מבוססת על אירועים אמיתיים.
הערך "סרגיי גולובקין" הגיעה למקום ה-8 בדירוג צפיות בוויקיפדיה בשפה הרוסית לשנת 2025.
סרגיי פיודורוביץ' טקאץ' היה רוצח סדרתי סובייטי-אוקראיני, אנס ופדופיל, הידוע מזירות הפשע כ"פאבלוהראדסקי מניאק" ו"פולוהובסקי מניאק".
בסך הכל טקאץ' הודה ברצח של 100 אנשים, שכל אחד מהם כלל אונס או סיפוק של תשוקה מינית בצורה סוטה, ונידון ל-4 מאסרי עולם.
לראשונה ביצע רצח, על פי עדותו, בשנת 1980 בסימפרופול, חנק ואנס צעירה, ואז קרא למשטרה "לעזור לעמיתים בשירות למצוא את הגופה".
קצין המשטרה בתפקיד סירב למסור את שמו, וניתק את השיחה.
ב-31 באוקטובר 1984 נהרגה אוליה דמיטרנקו בת ה-10 בעיר פאבלוהראד.
גופתה, עם סימני אונס וחנק, נמצאה ב-2 בנובמבר במפעל חמאה נטוש.
ספר המוזיקה והשעון של הילדה נעלמו.
ב-13 בפברואר 1985 נהרגה אוליה שובלובה בת ה-8. ההורים ראו כיצד היא נכנסת לבניין, אך עד הדירה היא לא הגיעה.
גופת הנערה נמצאה באותו היום במרתף הבית.
באביב של אותה שנה, גופתה של ילדה בת 20 נמצאה בנהר וולצ'יה.
מומחה לזיהוי פלילי מצא כי הרוצח חנק תחילה את קורבנו ואז אנס.
באוקטובר 1987 ביצעה טקאץ' אונס של ווליאה אוסינינה בת ה-11 מכפר ורווארובקה וילדה בת 17 בפאבלוהראד, ביוני 1988 - רצח של ילדה בת 9 ואונס של ילדות בנות 12 בעיר טרנובקה, באפריל 1989 היו שני קורבנות בני 15 קורבנות בפאבלוהראד.
ב-28 ביולי באותה שנה, אוליה סבטליצ'ניה בת ה-8 רכבה על אופניים לחנות לקנות לחם ולא חזרה.
בשעות הערב נמצאה גופתה במטע יער רק 300 מטרים מהבית.
באותו קיץ באוגוסט ביצע טקאץ' רצח נוסף של ילדה בת 9.
בשנת 1995 ביצע רצח במחוז חרקוב, שם לכאורה במקרה היה באחת התחנות.
על שעתוק המצב והנסיבות של האירוע, אמר טקאץ' לחוקרים כי לאחר ששתה בכבדות הוא הלך ללא מטרה לאורך שדרה מול בית קברות ופגש במקרה נערה.
בשנת 2000 קיבלה אשתו של סרגיי טקאץ', ליודמילה, את תפקיד סגן מנהל מפעל נפט במחוז זפורוז'יה, שם עברו להתגורר עם משפחתם.
בשנת 2003, בעיירה פולוהי, ביצע טקאץ' אונס ורצח אחד.
בשנת 2004 הוא רצח באכזריות שתי בנות - לנה קירילובה ויוליה ליטובצ'נקו.
בקיץ 2005 הופיע העד הראשון שנזכר איך נראה הפושע.
אולגה טופלובה בת ה-18 הייתה בין הבודדות שהצליחו לשרוד את התקיפה, היא איבדה את הכרתה, טקאץ' החליט שהיא מתה.
הילדה אמרה כי התוקף היה עם שפם והגיע באופניים.
על פי התיאור שלה, עשו קלסתרון של העבריין.
לאחר מכן נהרגו עוד שתי תלמידות בית ספר בפולוהי: אלבינה נוזדרינה בת ה -14 ומרינה מיכאליוק.
הקורבן האחרון הייתה בתה של שכנה, קטיה חרודז'יה בת ה-9. לאחר הרצח הגיע טקאץ' להלוויה שלה.
הפשע בוצע כמעט בסמוך לבית - על גדת נהר מקומי, שם הילדה השתזפה עם חבריה.
כשנעלמה הילדה מכיתה ג', נמצא עד - תושב מקומי ועמיתו של סרגיי טקאץ' דיווח למשטרה כי ראה אותו שוחה עם הנערה ועמיתיה.
סרגיי אנטוליביץ' טורופ (נולד ב-14 בינואר 1961 בקרסנודאר, רוסיה הסובייטית) ,מכונה על ידי חסידיו בשם ויסאריון (או "מי שנותן חיים חדשים"), הוא מנהיג מיסטי ורוחני רוסי, העומד בראש כת "הברית האחרונה".
טורופ טוען כי ב-18 באוגוסט 1990, כשהיה בן 29, היה לו גילוי שהוא גלגולו של ישו.
הוא סיפר על כך לראשונה במינוסינסק ב-18 באוגוסט 1991. טורופ ייסד את "כנסיית הברית האחרונה" (Церковь Последнего Завета) שהסניף הראשי שלה נמצא בבטייגה הסיבירית בשפל מינוסינסק ממזרח לאבאקן, במחוז המשנה פטרופאבלובקה.
הוא נהג ללמד על גלגול נשמות, טבעונות ואפוקליפסה.
יש לו כ-4,000 חסידים (המכונים ויסאריונים) החיים ביישוב ועוד 6,000 חסידים ברחבי העולם.
סרגיי טורופ נולד בקרסנודאר לאנטולי טורופ ולנדז'דה (מלשנקו); לאחר שירות בצבא הסובייטי, התיישב במינוסינסק.
הוא עבד כקצין סיור אך פוטר בשנת 1989. לטענתו, בשנת 1990 הוא "נולד מחדש" כויסאריון, המשיח שהוחזר.
לטענתו זה לא הופך אותו לאל, אלא לדובר של אלוהים.
דתו משלבת אלמנטים של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית עם בודהיזם, אפוקליפטיזם, קולקטיביזם וערכים אקולוגיים.
טורופ ייסד את כנסיית הברית האחרונה בקרסנויארסק, סיביר בשנת 1991 מעט לפני נפילת ברית המועצות.
לדבריו סוף העולם הקרוב ורק חסידיו ינצלו.
חסידיו מקפידים על משמעת מחמירה: הימנעות מבשר, מעישון, משתיית אלכוהול ומשימוש בכסף.
מטרת הכת היא לאחד את כל הדתות על פני כדור הארץ.
ויסאריון החליף את חג המולד ביום הולדתו (14 בינואר) וטען שיש לו יכולת לרפא סרטן ואיידס במגע ידו.
טיברקול, היישוב בטייגה, הוקם בשנת 1994 על שטח של , והתרחב לכמה כפרים סמוכים, כמו אלה של פטרופאבלובקה ושרמשנקה.
ביישוב גרים כ 4000 תושבים שחיים על פי עקרונות אקולוגיים.
ליישוב המרכזי, המכונה גם העיירה וההר, יש מבנה תלת-מפלסי: העיירה עצמה (משכן השחר), משכנם השמימי ופסגת המקדש.
מאז 1992 פרסם הביוגרף ואדים רדקין מדי שנה כרך המפרט את פעילותו של ויסאריון.
ויסאריון משך אליו חסידים מתת-התרבות האזוטרית של גרמניה, ושבעה כרכים אודותיו תורגמו לגרמנית.
במאי 2012 פרסם ערוץ היוטיוב וייס את "מנהיג הכת החושב שהוא ישו", ובו דיווח של רוקו קסטורו, כתב בפטרופאבלובקה, וראיון שלו עם ויסאריון.
הסרטון מתאר את היישוב ואת האנשים כמקום עם אנשים טובים, אבל מציין שהרעיונות של הכת מאוד פולחניים.
זו הייתה הפעם הראשונה שויסאריון העניק ראיון מזה שלוש שנים.
ב-22 בספטמבר 2020 עצרו הרשויות הרוסיות את ויסאריון באשמת ניהול ארגון דתי בלתי חוקי, פגיעה פיזית בזולת וסחיטה באיומים.
הוא נתפס על ידי שירות הביטחון הפדרלי, ועדת החקירות הפדרלית והמשטרה הפדרלית הרוסית, במבצע משותף ונלקח יחד עם שני עוזריו, ואדים רדקין (המשמש כדוברו) ו-ולדימיר ודרניקטוב (מנהל בית ספר של ילדי הכת) בית המשפט המחוזי של נובוסיבירסק קבע שהם יישארו במעצר עד פתיחת משפטם ב-22 בנובמבר 2020.
טורופ עזב את אשתו הראשונה ונישא לילדה בת תשע עשרה שהתגוררה עמו מגיל 7. יש לו שישה ילדים משני הנישואים.
לוויסאריון יש אחות למחצה צעירה יותר, אירינה.
אף שיש לו אם ביולוגית בשם נדז'דה, ויסאריון רואה במרים, אם ישו, את אמו.
סרגיי טבוריצקי – 16 באוקטובר 1980) היה לאומן רוסי ומונרכיסט.
התפרסם בעקבות השתתפותו ברצח המדינאי ולדימיר דימיטרייביץ' נבוקוב, יחד עם הסופר והקצין הרוסי פיוטר שאבלסקי-ברוק.
מהשנים 1936 עד 1945 היה טבוריצקי סגן הסוכנות למהגרים רוסים לגרמניה.
בשנת 1942 הצטרף טבורצקי למפלגה הנאצית ועבד יחד עם הגסטפו.
סרגיי ואחיו הצעיר ניקולאי היו ילדיהם הבלתי חוקיים של חייטת יהודייה שהוטבלה לנצרות ובעלים של חנות אופנה, אנה ולדימירובנה, ובן זוגה, סרגיי אלכסנדרוביץ ז'אפוואלוב (שעזב אותה ב -1901).
שני האחים גדלו בצל האמונה הנוצרית האורתודוקסית.
הסנדק של טאבוריצקי היה ולדימיר סאבלר.
האחים השתמשו בשם המשפחה של בעלה הראשון של אנה ולדימירובנה, יהודי בשם וולף איזיקוביץ' טאבוריסקי שהיה סוחר מהעיר אשמיאני.
טאבוריסקי עזב את הארץ הרבה לפני שנולדו השניים.
על פי המסמכים הם נחשבו לילדיו של וולף טאבוריסקי, מכיוון שהגירושים הראשונים של אמם התרחשו רק בשנת 1899. האם נהפכה לסוחרת, התחתנה עם אציל בשם מאראסאנוב, ולקחה את שם משפחתו.
אנה מארסנובה נפטרה במרץ 1914 בצרפת.
בשנת 1915, לאחר מות אמם, ניסו האחים סרגיי וניקולאי להגיע, ללא הצלחה, לקונסיסטוריה הרוחנית של פטרוגרד בבקשה להכיר בהם כילדי "הפנים הרוסיות האורתודוקסיות" ולהיפטר מ"אות הקין", כשהם מציינים את רגשותיהם הדתיים והמונרכיסטיים.
לאחר מהפכת פברואר שהה באוקראינה, משם עזב לאחר שנים אחדות לגרמניה.
בקייב, בהיותו בכלא, הוא התוודע למונרכיסט פיוטר ניקיפורוביץ' פופוב (שכינה את עצמו "שאבלסקי-בורק"), איתו קיים קשרים בכל זמן שהותו בגלות.
בתחילה התגורר טבוריצקי בברלין, אחר כך במקלנבורג ומינואר עד מרץ 1922 במינכן.
באותה תקופה עסק בפעילות מערכת במגזין "לוך סווטה" בו פורסמו שיריו.
לפני ניסיון ההתנקשות בפול מיליוקוב עבד כמקליד.
לפי הידוע לנו הוא סירב לקבל הזמנות מברית המועצות מסיבות אידאולוגיות.
בשנת 1921, כאשר פגש בטעות את פוליטיקאי הדומא לשעבר אלכסנדר גוטקוב ברחוב בברלין, תקף אותו טאבוריצקי והכה אותו במטריה.
בגין התקיפה שהה כמה ימים בכלא מקומי.
ניסיון התנקשות נגד פאבל מיליוקוב
לצד שאבלסקי-בורק השתתף טאבוריצקי בהכנת ניסיון ההתנקשות נגד פול מיליוקוב, היסטוריון רוסי ופוליטיקאי ליברלי.
לשם כך הם נסעו ממינכן לברלין.
במהלך הרצאתו של מיליוקוב פתח טאבוריצקי באש.
בזמן שולדימיר דמיטרייביץ' נבוקוב מיהר לעבר שאבלסקי והכה אותו בזרוע בה החזיק אקדח, ירה טאבוריצקי שלוש פעמים מטווח אפס על נבוקוב.
נבוקוב נהרג מיד מירי בליבו.
לאחר מכן, כאשר הלך טבוריצקי אל ארון הבגדים ולקח את בגדיו אל דלת היציאה, הכריזה אישה שהייתה נוכחת במקום: "הנה רוצח!".
טבוריצקי נעצר על ידי הקהל.
בנוסף לנבוקוב, שנפטר במקום במהלך ניסיון הירי, נפצעו 9 בני אדם, בהם יו"ר הקבוצה בברלין של המפלגה הדמוקרטית החוקתית, ל' א' אלישב, ואחד מעורכי עיתון "רול", אבגוסט קמינקה.
בדיקה רפואית של שאבלסקי-בורק וטאבוריצקי הראתה כי שניהם השתמשו מזה זמן בסמים, וביום ההתנקשות לקחו מינון חזק במיוחד.
משפט ניסיון החיסול של מיליוקוב התרחש בין התאריכים 3–7 ביולי 1922 בבית הדין הפלילי בברלין במואביט.
בית המשפט גזר על טאבוריצקי 14 שנות עבודת פרך בגין רצח, אך כבר באביב 1927 הוא שוחרר בעקבות חנינה.
מאז מאי 1936 היה טאבוריצקי סגן לגנרל וסילי ביסקופסקי בלשכה לפליטים רוסים שהוקמה על ידי הנאצים בגרמניה (Vertrauensstelle für russische Flüchtlinge in Deutschland ).
תפקידיו של טאבוריצקי כללו אחריות על התיקייה של המהגרים הרוסים ופיקוח פוליטי על הדעות הפוליטיות של מהגרים אלה.
לאחר פרוץ המלחמה עם ברית המועצות עמד בראש גיוס המתרגמים לוורמאכט בקרב מהגרים רוסים.
במהלך פעילותו של טאבוריצקי הוא שמר על קשר הדוק עם הגסטפו.
גלב רהר מתאר את טבוריצקי כך: "יבש, רזה, מחודד, מכוון, מעט ארוג, לא פורח, אלא דוהה".
הוא העמיד פנים שמוצאו ממשפחת אצולה, והשתמש בשם המשפחה הגרמני בתוספת הקידומת "פון" (פון טבוריצקי).
הוא טען כי ניסיון ההתנקשות ב"מנהיג הדמוקרטיה היהודית "וב"שונא גרמניה" מיליוקוב, שעליו ריצה עונש פלילי, היה הישג למולדתו החדשה.
הרבה לעסוק ולשוחח על הפרוטוקולים של זקני ציון, והתגאה ברדיפתו בידי יהודים ו"שמאלנים".
בשנת 1939 הקים את הארגון הלאומי לנוער הרוסי (NORM) שהיה בשליטתו הישירה של האס אס.
ארגון זה היה דומה לארגון נוער היטלר הגרמני (HitlerJugend).
בימי המלחמה האחרונים ברח סרגיי טאבוריצקי מברלין והתגורר בלימבורג אן דר לאן.
המשיך לפרסם מדי פעם בכתב העת המונרכיסטי הברזילאי ולדימירסקי וסטניק.
סרגיי טאבוריצקי נפטר ב־16 באוקטובר 1980.
קולונל סרגיי אולגוביץ' טרטיאקוב היה קצין שירות ביון החוץ של רוסיה, שערק לארצות הברית באוקטובר 2000.
ולאחר מכן סוכן שירות ביון החוץ שהוצב בניו יורק ובאוטווה, אונטריו, שבקנדה.
מאז 1995 עבד בניו יורק בתפקיד סגן ראש תחנת ניו יורק בכיסוי של דיפלומט והמזכיר הראשון בנציגות רוסיה באו"ם.
מאוחר יותר התגלה כי טרטיאקוב היה סוכן כפול והעביר סודות לוושינגטון, בסביבות שנת 1997.
דווח כי היה מקורב לסרגיי לברוב, שגריר רוסיה באומות המאוחדות באותה עת.
באוקטובר 2000 נעלם טרטיאקוב עם אשתו, בתו והחתול שלהם.
הוא אמר לממונים עליו בסוכנות הביון הרוסית, בהצהרה, ש"התפטרותי לא תפגע באינטרסים של המדינה." רק בסוף ינואר 2001 דווח לראשונה על עריקתו על ידי סוכנות הידיעות AP.
הידיעה פורסמה אז בתקשורת הרוסית, שדיווחה כי משרד החוץ של רוסיה מתעקש לקיים עמו פגישה קונסולרית כדי לוודא שהוא לא מוחזק בכוח על ידי הצד האמריקני.
ב-10 בפברואר 2001 התגלה, בהתייחס ל"כמה פקידים אמריקאים המכירים את המקרה", כי העריק "היה למעשה קצין בס.ו.ר., שירות ביון החוץ של רוסיה, יורשו של הק.ג.ב מהעידן הסובייטי" לפי הדיווחים, עיתוי החלטתו הושפע בחלקו ממות אמו ב-1997, בן המשפחה הקרוב האחרון שעדיין חי ברוסיה שהמדינה עלולה הייתה לאיים עליה.
עם עריקתו תודרך טרטיאקוב על ידי סוכנות הביון המרכזית ולשכת החקירות הפדרלית.
הוא קיבל את אחת החבילות הפיננסיות הגדולות בארצות הברית שאי פעם ניתן לעריק זר, מעל 2 מיליון דולר ונשלח יחד עם משפחתו למקום מגורים חדש עם שם חדש במקום לא ידוע.
מקומו נחשף על ידי העיתונאים הרוסים.
אלכסיי וסלובסקי, כתב טלוויזיה, ראיין את טרטיאקוב בביתו בפלורידה לפני מותו.
בשנת 2007, טרטיאקוב ומשפחתו קיבלו אזרחות אמריקאית.
בראיונותיו שהתפרסמו בתחילת 2008 טען טרטיאקוב כי מעולם לא היו לו בעיות כלשהן כשהיה בשירות הק.ג.ב.
והוא מעולם לא ביקש כסף מממשלת ארצות הברית; כל מה שקיבל עם עריקתו סופק על ידי ממשלת ארצות הברית, ביוזמתה.
הוא טען אז כי המניע העיקרי לעריקתו היה "הסלידה ההולכת וגוברת ממה שקורה ברוסיה" ואמר כי "ראיתי במו עיניי איזה סוג של אנשים שולטים במדינה.
הגעתי למסקנה הבלתי הפיכה שכדי לשרת את אותם אנשים זה לא מוסרי, לא רציתי שום קשר איתם." מניע שני שהזכיר היה לספק עתיד טוב יותר לבתו "במדינה שיש לה עתיד".
בינואר 2008 העניק טרטיאקוב מספר ראיונות לפרסום ספר חוויותיו, Comrade J.: The Untold Secrets of Russia's Master Spy in America after the End of the Cold War (החבר J: הסודות הבלתי מסופרים של המרגל האמן הרוסי באמריקה לאחר תום המלחמה הקרה), שנכתב על ידי העיתונאי פיט ארלי.
ארלי פגש לראשונה את טרטיאקוב דרך איש קשר מה-FBI בריץ-קרלטון בטייסונס קורנר, וירג'יניה; שני סוכני FBI ושני CIA הוקצו לטרטיאקוב כמלווים.
שירות הביון הרוסי הגיב ליציאת הספר בכינויו "פרסום עצמי המבוסס על בוגדנות".
שגריר האו"ם של אזרבייג'ן אלדר קולייב (1994–2000, בעבר דיפלומט סובייטי) היה "קצין מודיעין רוסי תחת כיסוי".
סגן שר החוץ של ארצות הברית, סטרוב טלבוט, היה "מקור מודיעיני יקר ביותר", שהופעל על ידי סוכני הביון הרוסי כדי לחשוף מידע שימושי אך לא היה מרגל.
חבר הפרלמנט הקנדי אלכס קינדי גויס כמרגל רוסי.
ולדימיר קריוצ'קוב שלח כספים עבור המפלגה הקומוניסטית בשווי 50 מיליארד דולר למיקום לא ידוע לקראת קריסת ברית המועצות.
ראול קסטרו היה "איש קשר לא רשמי מיוחד" לטווח ארוך עבור המודיעין הרוסי.
טרטיאקוב טען שהק.ג.ב הפיץ ממצאים מזויפים ל"מגעיהם בשלום, נגד גרעין, פירוק נשק וארגונים סביבתיים במטרה לגרום לקבוצות אלה לפרסם את כתב התעמולה."
טרטיאקוב טען כי משנת 1979 רצה הק.ג.ב למנוע מארצות הברית לפרוס טילי פרשינג במערב אירופה, ובהנחיית יורי אנדרופוב השתמשו בוועדת השלום הסובייטית, ארגון ממשלתי, כדי לארגן ולממן הפגנות באירופה נגד בסיסים אמריקאים.
שני ראשי שירות האבטחה הפדרלי של ולדימיר פוטין, ויקטור זולוטוב והגנרל מורוב, דנו כיצד להרוג את ראש סגל הקרמלין בזמן ילצין אלכסנדר וולושין.
הם גם הכינו "רשימה של פוליטיקאים ומוסקבאים בעלי השפעה אחרים שהם יצטרכו להתנקש כדי להעניק לפוטין כוח בלתי מבוקר".
עם זאת, מכיוון שהרשימה הייתה ארוכה מאוד, זולוטוב הודיע לכאורה, "יש יותר מדי.
זה יותר מדי להרוג - אפילו בשבילנו." קצין ביון רוסי שסיפר על אותו סיפור הרגיש "לא נוח" מכיוון ששירות האבטחה הפדרלי כולל 20,000 חיילים ושולט ב"קופסה השחורה" שניתן להשתמש בה במקרה של מלחמה גרעינית.
טרטיאקוב תיאר פגישה עם שני אנשי עסקים רוסי המייצגים את תאגיד צ'טק שנוצר על ידי המדינה בשנת 1991. הם הגישו פרויקט להשמדת כמויות גדולות של פסולת כימית שנאספה ממדינות המערב באי נוביה זמליה (מקום ניסוי לנשק גרעיני סובייטי) באמצעות פיצוץ גרעיני תת-קרקעי.
הפרויקט נדחה על ידי נציגי קנדה, אך אחד מאנשי העסקים אמר לטרטיאקוב שהוא מחזיק את הפצצה הגרעינית שלו בדאצ'ה שלו מחוץ למוסקבה.
טרטיאקוב חשב שהאיש מטורף, אך "איש העסקים" (ולדימיר ק.
דמיטרייב) השיב, "אל תהיה כל כך נאיבי.
עם התנאים הכלכליים כפי שהם ברוסיה כיום, כל מי שיש לו מספיק כסף יכול לקנות פצצה גרעינית.
זה ממש לא עניין גדול."
טרטיאקוב טען כי המודיעין הרוסי לעיתים קרובות שלח סוכנים לסניפי הספרייה הציבורית בניו יורק שם קיבלו גישה לאינטרנט מבלי שאיש ידע את זהותם.
הם העבירו תעמולה ודיספורמציה באתרי אינטרנט שונים ושלחו אותה בדואר אלקטרוני לשדרנים בארצות הברית.
אף על פי שטרטיאקוב מת ב-13 ביוני 2010, מותו לא הוכרז אלא ב-9 ביולי 2010. אשתו של טרטיאקוב ציינה את דום הלב כסיבת המוות האפשרית והכחישה בתוקף השערות להונאה שהושמעו בתקשורת, אך כינתה את מותו באופן בלתי צפוי למדי.
על פי דו"ח חוקר מקרי מוות בפלורידה, טרטיאקוב מת לאחר שנחנק למוות מחתיכת בשר; גידול סרטני נמצא גם במעי הגס שלו.
כמה פרשנים רוסים פירשו את הערותיו של ראש ממשלת רוסיה ולדימיר פוטין, לגבי הגורל האולטימטיבי שמגיע ל"בוגדים" שנאמרו ב-24 ביולי 2010, בזמן שדיבר עם עיתונאים על המרגלים שנתפסו בארצות הברית בשנת 2010, כרמז מצועף דק למותו של טרטיאקוב.
סרגיי קונסטנטינוביץ' דובינין הוא כלכלן רוסי, נגיד הבנק המרכזי של הפדרציה הרוסית (1995–1998), שימש כיו"ר הוועדה המפקחת על בנק VTB (2011–2015 ושוב מ-14 בדצמבר 2016), משמש כחבר בדירקטוריון VTB Capital מאז 2011.
אביו היה קונסטנטין יוסיפוביץ' דובינין (1918–1986).
בשנת 1939 סיים את לימודיו במכון להיסטוריה וארכיונים במוסקבה.
מאוגוסט 1941 עד מרץ 1942 היה אחראי לאחסון עתודות הזהב בחצי האי קרים וחפצי עתיקות שפונו מהעיר סימפרופול (מהמוזיאון המרכזי של טברידה) לטיומן.
לאחר מכן מילא את תפקיד המזכיר הראשון של ועד העיר טיומן מטעם הקומסומול, היה ממזכיר השני של הוועדה האזורית של אומסק מטעם הקומסומול, לאחר שהוקם בשנת 1944 מחוז טיומן מונה למזכיר הראשון של הוועדה האזורית מטעם הקומסומול.
השתתף במרץ 1945 בהעברה מטיומן למוסקבה סרקופג עם גופתו החנוטה של לנין.
סרגיי הוא בוגר הפקולטה לכלכלה של אוניברסיטת מוסקבה (1973) עם תואר בכלכלה פוליטית..
בשנים 1973–1977 היה סטודנט לתואר שני בפקולטה לכלכלה באוניברסיטת מוסקבה, שימש כעוזר המחלקה לכלכלה של מדינות זרות ויחסי כלכלה זרים של הפקולטה לכלכלה באוניברסיטת מוסקבה.
בשנים 1977–1981 היה מרצה בכיר באוניברסיטה.
בשנים 1991–1992 שימש כמומחה כלכלי בלשכת נשיא ברית המועצות.
לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1992 מונה לסגן יו"ר הוועדה הממלכתית של הפדרציה הרוסית לשיתוף פעולה כלכלי עם חבר המדינות.
המוניטין שלו ככלכלן מוכשר סייעו לו להתמנות במרץ 1993 לסגן ראשון של שר האוצר של הפדרציה הרוסית.
בינואר עד אוקטובר 1994 שימש כממלא מקום שר האוצר של רוסיה (אלא שהודח מתפקיד זה לאחר אירועי "יום שלישי השחור" ב-11 באוקטובר 1994 שעיקרו היה נפילת שער החליפין של הרובל).
בנובמבר 1994 עבר למגזר העסקי ושימש כסגן יו"ר הדירקטוריון של הבנק המסחרי "אימפריאל", שם הופקד במיוחד על פיקוח בנושאי השירות מטעם בעל המניות והלקוח הגדול ביותר של "אימפריאל", חברת "גזפרום".
בשנת 1995 שימש כחבר בדירקטוריון גזפרום ובאוקטובר 1995 עד ספטמבר 1998 היה נגיד הבנק המרכזי של הפדרציה הרוסית.
במהלך תקופת הנהגתו, הבנק המרכזי ביצע דה-נומינציה לרובל (ביחס של 1,000 ל-1), הונפקו מטבעות בערך של 1, 5, 10 ו-50 קופיקות.
במרץ 1996 וביולי 1997 נעשו ניסיונות התנקשות בחייו של דובינין: אלמונים ירו לעבר חלונות דירתו - לא היו קורבנות כתוצאה מאירוע זה.
בשיחה על המצב הכלכלי הקשה נזכר מיכאיל קסיאנוב: "דובינין, שהבין היטב את חומרת המצב, פחד נואשות מתגובתו של ילצין.
אחרי הכל, הוא הודיע על מסדרון שער חליפין הדוק והבטיח לנשיא לשמור על הרובל.
לאחר פיטוריו מהבנק המרכזי, שימש בשנים 1998–2001 כסגן יו"ר דירקטוריון גזפרום, כאחראי על הנפקות הקשורות לבנקים וניירות ערך.
ב-9 בנובמבר 2001 שימש כסגן יו"ר מועצת המנהלים של חברת מערכת האנרגיה המאוחדת ולאחר מכן היה חבר הדירקטוריון ולאחר מכן כמנהל פיננסי.
ב-1 באוקטובר 2008 שימש כחבר בוועד המנהל של חברת VTB Capital והיה יו"ר הוועדה המפקחת בבנק VTB מה-16 ביוני 2011 ועד 25 ביוני 2015. ב-10 בפברואר 2014 מונה לראש המחלקה למימון ואשראי, בפקולטה לכלכלה של אוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1997 הוצא סכום השווה ל-2% מהתקציב הפדרלי וההשוואה לסכום ההוצאות של הממשל כולו על שכר עובדי הבנק המרכזי.
דובינין עצמו קיבל בשנת 1997 הכנסה כוללת ברוטו של כמעט 1.3 מיליארד רובל והבנק המרכזי העניק לו גם סיוע כספי נוסף בסך 10.2 מיליון רובלים שאינם נקובים.
הכנסותיו של דובינין היו שוות לשכרם של 210 שרים וצירי עיר קטנה.
ביולי 1998 סכום של 4.781 מיליארד דולר, שהתקבלו בצורת הלוואה מטעם קרן המטבע, נעלמו מחשבונות הבנק המרכזי ללא עקבות.
סרגיי דובינין לא הועמד לדין לאחר התקרית.
כעבור חודש פרצץ משבר הרובל והוא עזב לעבוד במגזר העסקי, בייחוד אצל תאגיד גזפרום.
וייסבורג הוא חבר נבחרת ואלוף ברית המועצות במתח לנוער לשעבר.
בשנות השמונים וייסבורג היה חבר נבחרת התעמלות מכשירים ברית המועצות, ואלוף ברית המועצות במתח לנוער.
בשנים 1989–2002 היה מאמן התעמלות מכשירים באוקראינה.
בשנים 2002–2003 היה מאמן התעמלות מכשירים באגודת גדרות.
משנת 2003 הוא מאמן ראשי בהתעמלות מכשירים באגודת מכבי תל אביב.
וייסבורג למד תואר ראשון בהוראת חינוך גופני.
משנת 2005 מאמן נבחרת ישראל בהתעמלות מכשירים.
וייסבורג מחזיק ב-4 מדליות באליפויות העולם: 2 מדליות כסף של ארטיום דולגופיאט ו-2 מדליות ארד של אלכס שטילוב.
בנוסף יש לו 7 מדליות באליפויות אירופה עם אלכס שטילוב, אחת מהן זהב, 2 מדליות עם ארטיום ואחת עם אנדריי מדבדב.
סה"כ הוא חתום על 14 מדליות באליפויות עולם ואירופה, ומדליית אולימפית אחת בזהב בתרגיל קרקע של ארטיום דולגופיאט
אולימפיאדת אתונה (2004) - מקום 19 בתחרות הקרב רב - פבל גופמן
אליפות העולם 2006 שנערכה באורהוס, דנמרק - מקום שביעי בתרגיל קרקע - אלכס שטילוב
אליפות העולם 2007 שנערכה בשטוטגרט - מקום חמישי בתרגיל קרקע - אלכס שטילוב
אולימפיאדת בייג'ינג (2008) - מקום שמיני בתרגיל הקרקע - אלכס שטילוב
אליפות העולם 2009 שנערכה בלונדון - מדליית ארד בתרגיל קרקע - אלכס שטילוב
אליפות העולם 2009 שנערכה בלונדון - מקום 11 בקרב רב - אלכס שטילוב
אליפות אירופה 2009 שנערכה במילאנו - מדליית ארד בתרגיל קרקע - אלכס שטילוב
אליפות אירופה 2009 שנערכה במילאנו - מקום שמיני בקרב רב - אלכס שטילוב
אליפות העולם 2011 שנערכה בלונדון - מדליית ארד בתרגיל קרקע - אלכס שטילוב
אליפות העולם 2013 שנערכה בטוקיו - מדליית ארד בתרגיל קרקע - אלכס שטילוב
אליפות אירופה 2013 שנערכה במוסקבה - מדליית זהב בתרגיל קרקע - אלכס שטילוב
אליפות אירופה 2013 שנערכה במוסקבה - - מקום רביעי בתרגיל על המתח - אלכס שטילוב
אולימפיאדת לונדון (2012) - מקום 6 בתרגיל קרקע - אלכס שטילוב
אולימפיאדת לונדון (2012) - מקום 12 בקרב רב - אלכס שטילוב
אליפות העולם 2017 שנערכה במונטריאול שבקנדה - מדליית כסף בתרגיל קרקע - ארטיום דולגופיאט
אליפות אירופה 2017 שנערכה בקלוז', רומניה - מקום הרביעי בתרגיל קרקע - ארטיום דולגופיאט
אליפות אירופה 2017 שנערכה בקלוז', רומניה - מדליית ארד בתרגיל קרקע - אלכס שטילוב
תחרות גרנד פרי 2017 שנערכה אוסייק בקרואטיה - מדליית כסף בתרגיל קרקע - ארטיום דולגופיאט
מכביה העשרים, (הוגדרה גם כאליפות ישראל) - מדליות זהב בתרגיל קרקע - - ארטיום דולגופיאט
מכביה העשרים, (הוגדרה גם כאליפות ישראל) - מדליות זהב בסוס סמוכות - ארטיום דולגופיאט
מכביה העשרים, (הוגדרה גם כאליפות ישראל) - מדליות ארד בקפיצות - ארטיום דולגופיאט
אליפות העולם 2018 בגלאזגו 2018 - מדליית כסף - ארטיום דולגופיאט
תחרות בינלאומיות 'World Challenge Cup' 2018 בקרואטיה - מדליית כסף בתרגיל קרקע - ארטיום דולגופיאט
תחרות בינלאומיות 'World Challenge Cup' 2018 בסלובניה - מדליית כסף בתרגיל קרקע - ארטיום דולגופיאט
תחרות בינלאומיות 'World Challenge Cup' 2018 בסלובניה - מדליית זהב תרגיל קרקע - ארטיום דולגופיאט
תחרות בינלאומיות 'World Challenge Cup' 2018 בסומבטהיי שבהונגריה - מדליית זהב תרגיל קרקע - ארטיום דולגופיאט
תחרות בינלאומיות 'World Challenge Cup' 2018 בפריז - מדליית זהב תרגיל קרקע - ארטיום דולגופיאט
אליפות העולם 2018 בקטר 2018 - מקום חמישי - ארטיום דולגופיאט
אליפות העולם 2019 בשטוטגרט 2019 - מדליית כסף בתרגיל קרקע - ארטיום דולגופיאט
אליפות אירופה 2019 שנערכה בשצ'צ'ין, פולין - מדליית כסף בתרגיל קרקע - ארטיום דולגופיאט
אליפות אירופה 2019 שנערכה בשצ'צ'ין, פולין - מקום חמישי בתרגיל קרקע - אלכס שטילוב
גביע העולם 2019 בבאקו - מדליית זהב - ארטיום דולגופיאט
בגביע העולם 2019 שנערכה באוסייק - מדליית זהב - ארטיום דולגופיאט
גביע העולם 2019 שנערכה בסומבטהיי - מדליית זהב - ארטיום דולגופיאט
גביע העולם 2019 שנערכה בפריז - מדליית כסף - ארטיום דולגופיאט
אליפות העולם 2020 - מדליית כסף בתרגיל קרקע - ארטיום דולגופיאט
אליפות אירופה 2020 שנערכה במרסין שבטורקיה - מדליית זהב בתרגיל קרקע - ארטיום דולגופיאט
אליפות אירופה 2020 שנערכה במרסין שבטורקיה - מדליית זהב בשולחן הקפיצות - ארטיום דולגופיאט
אולימפיאדת טוקיו (2020) - מדליית זהב בתרגיל קרקע - ארטיום דולגופיאט
סרגיי ניקולאיביץ' גאליצקי הוא איש עסקים רוסי, אישיות ציבורית, מייסד ובעלים משותף (עד 2018) של רשת הקמעונאות הגדולה ביותר מגניט.
נשיא ובעלים של מועדון הכדורגל קרסנודאר.
נכלל ברשימת 100 אנשי העסקים העשירים ברוסיה על פי מגזין פורבס מאז 2005 עם הון מ-460 מיליון דולר (2005; מקום 64 ברשימה) ל-10.3 מיליארד דולר (2014; מקום 13 ברשימה).
נכון לדצמבר 2021, על פי מגזין פורבס הונו מוערך בכ-3.5 מיליארד דולר.
בתחילת 2018 מכר גאליצקי כ-29% ממניותיו במגניט לבנק VTB תמורת 2.45 מיליארד דולר ועזב את כל התפקידים בחברה.
סרגיי גריבקוב היה צייר רוסי של סצנות היסטוריות וז'אנריות בסגנון ריאליסטי, וכן איקונוגרף.
סרגיי נולד במשפחה של סוחרים זעירים מקאסימוב.
חוסר שביעות רצונו מעולם העסקים הוביל אותו לקריירה אמנותית בגיל מאוחר יחסית.
ב-1841 היסטוריון האמנות והסופר סרגיי סטרוגנוב ביקר בקאסימוב והזדמן לו לבחון כמה מציוריו של גריבקוב.
הוא התרשם מספיק כדי להציע שגריבקוב יעסוק באמנות באופן מקצועי.
אביו הסכים בעל כורחו, וב-1844, הוא החל ללמוד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה אצל מיכאיל סקוטי ואפולון מוקריצקי.
בעודו בבית הספר, אביו דרש הוכחות לכך שהוא מתקדם.
בשנת 1851, הציור שלו של אישה ספרדית מתפללת בכנסייה הביא לו ציון לשבח מהמועצה המנהלת של אגודת האמנות של מוסקבה והוא זכה בתואר "אמן" על ידי האקדמיה הקיסרית לאמנויות.
הוא נשאר בבית הספר במוסקבה עד 1856. בשנת 1864, ציור שלו סצנה מתוך סיפור מאת גוגול, זיכה אותו בפרס הראשון בתחרות שנערכה על ידי "אגודת מוסקבה לאוהבי האמנות".
בין השנים 1880 ל-1890 בערך, הוא העביר שיעורים בסטודיו הפרטי שלו לאמנות במוסקבה וסיפק את כל התמיכה שהוא יכול לאמנים מתקשים, בעיקר אלכסיי סאווראסוב, שהיה לעיתים קרובות אורח בביתו של גריבקוב.
בשנת 1882, הוא ערך תצוגה מרכזית ב"תערוכת האמנות והתעשייה הכל-רוסית".
במהלך השנים האחרונות לחייו, בנוסף לציורי השמן שלו, הוא יצר ציורי קיר לכמה כנסיות במוסקבה, קתדרלת סרגייב-קאזאן בקורסק וקתדרלת העלייה לשמיים בעיר הולדתו קאסימוב.
הוא גם עשה ציורי קיר עבור בית החולים קתרין במוסקבה.
גריבקוב מת בעוני והיה צריך לגייס כספים כדי לשלם עבור הלווייתו.
סרגיי ארסניביץ' וינוגרדוב היה צייר אימפרסיוניסטי רוסי-סובייטי; ידוע בציור נופים, וסצנות ז'אנר ודיוקנאות.
בין השנים 1880–1889 למד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה אצל אילריון פרינישניקוב, ולדימיר מאקובסקי ו-וסילי פולנוב, שהשפיעו רבות על סגנונו.
בשנת 1888 הוענק לו התואר "אמן".
בשנה שלאחר מכן, הוא עבר לאקדמיה הקיסרית לאמנויות; למד עם בוגדן וילוולדה וקרל וניג.
לאחר סיום לימודיו נסע לחרקוב ללמד בבית ספר למסחר.
הוא חזר למוסקבה ב-1896 ומצא עבודה עבור המו"ל אלכסיי סטופין.
בשנת 1896, הוא הפך למורה באוניברסיטה הממלכתית לאמנויות ותעשייה על שם סטרוגנוב במוסקבה (תפקיד שהחזיק בן עד 1913).
שנתיים לאחר מכן, הוא החל להציג עם הנודדים.
בשנת 1903, הוא הפך לאחד ממייסדי "איחוד האמנים הרוסים".
הוא נכנס "לאקדמיה" ב-1912 והפך לחבר באקדמיה ב-1916.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא התגורר בגורצוף, קרים, בדאצ'ה בבעלות קונסטנטין קורובין.
כשהיה שם, הוא התמקד בציור סצנות צבאיות ועיצוב כרזות.
לאחר המלחמה סייע בקישוט הקרמלין במוסקבה, לרגל יום השנה הראשון למהפכה הבולשביקית.
בשנת 1923, הוא עזר בארגון תערוכה נודדת של אמנות רוסית וליווה את התערוכה להצגתה הראשונה בניו יורק.
עם שובו התיישב בריגה, שם לימד בתחילה באולפנה של ניקולאי בוגדנוב-בלסקי, ולאחר מכן הקים בית ספר פרטי משלו.
למרות שהתרכז בציור בנופים, פעל גם בז'אנרים אחרים; במיוחד סדרה של דיוקנאות המתארים את הכמרים בקתדרלת המולד.
בתחילת שנות ה-30, הוא כתב סדרת זיכרונות על תולדות האמנות הרוסית שלפני המהפכה שפורסמו בסגודניה.
הוא מת מדלקת ריאות ב-1938.
סרגיי מראטוביץ' גורייב הוא כלכלן ופרופסור לכלכלה במכון למדע המדינה פריז.
הוא היה הכלכלן הראשי בבנק האירופאי לשיקום ולפיתוח.
הוא היה פרופסור לכלכלה בבית הספר החדש לכלכלה במוסקבה עד אפריל 2013, אז ברח לצרפת.
סרגיי גורייב נולד באוסטיה הצפונית, ולמד בתיכון בקייב.
בשנת 1993 הוא סיים בהצטיינות תואר שני בכלכלה ומדעי המחשב במכון לפיזיקה וטכנולוגיה במוסקבה, ולאחר שנה סיים דוקטורט במתמטיקה שימושית באקדמיה הרוסית למדעים.
מאוחר יותר השתלם כפוסט-דוקטורנט במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, וקיבל תואר דוקטור לכלכלה מהאקדמיה הרוסית למדעים.
משנת 1998 עסק במחקר ובהוראה בבית הספר החדש לכלכלה במוסקבה.
בשנת 2004 מונה לרקטור בית הספר, ולימד קורסים לתואר שני בכלכלת פיתוח, תיאוריה מיקרו-כלכלית ותורת החוזים.
בשנים 2008 עד 2012 היה גורייב כותב נאומים ויועץ לנשיא רוסיה דמיטרי מדבדב, ומילא תפקידים במועצות מייעצות ממשלתיות ובדירקטוריונים של מפעלי מדינה, בהם בנק החקלאות הרוסי וסברבנק.
בשנת 2008 הביע ביקורת על מדיניותה הכלכלית של ממשלת רוסיה.
בשנת 2012 גורייב היה דמות מפתח ביוזמת "ממשלה פתוחה" של ראש הממשלה דימיטרי מדבדב, שקראה בין השאר למאבק בשחיתות הכלכלית במדינה.
הוא נודע בקשריו עם אלכסיי נבלני, אחד המתנגדים הבולטים לפוטין.
באותה שנה כתב גורייב את המצע הכלכלי של מפלגת האופוזיציה "רוסיה של העתיד".
במהלך פעילותו המקצועית זכה גורייב במספר פרסים לכלכלה.
מחקריו ומאמריו פורסמו בכתבי עת מקצועיים רבים וכן בעיתונים רבים בעולם.
בשנת 2013 נעצר גורייב לחקירה, לאחר שהשתתף בכנס כלכלנים שבו הביע ביקורת על התנהלות ממשלת רוסיה בפרשת יוקוס.
ב-30 באפריל 2013 עזב גורייב את רוסיה ועבר לצרפת.
בשנים 2015 עד 2019 היה הכלכלן הראשי של הבנק האירופאי לשיקום ולפיתוח.
בשנת 2022 ראה אור ספרו "ספין-דיקטטורים: פניה המשתנות של הרודנות במאה ה-21", אותו כתב עם דניאל טריזמן, פרופסור למדע המדינה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בספר טוענים השניים שדרכי הפעולה של דיקטטורות ודיקטטורים במאה ה-20 (למשל אדולף היטלר, יוסיף סטלין ומאו דזה-דונג) הוחלפו במאה ה-21 בדיקטטורים מסוג חדש: ספין-דיקטטורים.
הם משמרים את שליטתם בעם לא באמצעות כוח, צבא ודיכוי, אלא בעיקר באמצעות שליטה באמצעי התקשורת ותעמולה אפקטיבית.
הבולטים שבהם הם ויקטור אורבן בהונגריה והוגו צ'אווס בוונצואלה, אבל יש עוד מנהיגים רבים הנוהגים באופן דומה.
מאז דצמבר 2025, סרגיי גורייב חבר בדירקטוריון המפקח של חברת הבינה המלאכותית הגרמנית mAInthink GmbH.
תפקידו הוא מייעץ ולא תפעולי, וכולל בפרט סוגיות של ממשל ואסטרטגיה כלכלית.
סרגיי זריאנקו היה צייר דיוקנאות רוסי ומורה לאמנות ממוצא בלארוס.
הוא היה בנו של צמית באחוזת משפחת לובומירסקי.
לאחר שאביו קיבל את חירותו, הם עברו לסנט פטרבורג ונכנסו לעבוד אצל אלכסנדר גוליצין, שלימים יהיה שר בממשלה.
הוא גילה כישרון מוקדם לאמנות וקיבל את שיעוריו הראשונים מווסילי אבורין.
בשנת 1834, הודות להמלצה של אלכסיי ונציאנוב, הוא הצליח להתחיל להשתתף בשיעורים באקדמיה הקיסרית לאמנויות.
בתחילה הוא צייר פנים ולא דיוקנאות ולמד ציור נוף אצל מקסים וורובייב.
בשנת 1836 הוענקה לו מדליית כסף.
שנתיים לאחר מכן, הוא קיבל את התואר "אמן" וזכה במדליית כסף נוספת ב-1841.
בשנת 1843, הוא קיבל תואר "אקדמי" ונסע למוסקבה, שם הפך למורה במכון הצבאי של אלכסנדרוב ועבד כצייר איקונות.
החל משנת 1846, הוא גם נתן שיעורים בבית הספר לאדריכלות של ארמון מוסקבה, אך עד מהרה חזר לסנט פטרסבורג והחל לצייר פורטרטים.[2] בשנת 1849, ציוריו של הגנרל פיוטר קרלוביץ' לומנובסקי (1798–1860) וזמר האופרה, אוסיפ פטרוב, ביססו את המוניטין שלו בתחום זה.
בשנה שלאחר מכן, דיוקנו של פיודור טולסטוי זיכה אותו בתואר "פרופסור".
ב-1856, בהמלצתו של פיאודור פרינישניקוב, הוא החל לעבוד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה כפרופסור בכיר לציור והיו בו תלמידים בולטים רבים; כולל וסילי פרוב, אילריון פריאנישניקוב ו-וסילי פוקירב.
הוא צייר מעט במהלך שנות ה-60, והתמקד במקום זאת בהוראה לאחר שסבל בעיניו במשך שנים רבות.
סרגיי ואדימוביץ' גורלוקוביץ' הוא כדורגלן עבר סובייטי ורוסי, ששיחק בעמדת המגן בקבוצות דינמו מינסק, לוקומוטיב מוסקבה, ספרטק מוסקבה ובנבחרת ברית המועצות.
זכה עם הנבחרת האולימפית של ברית המועצות במדליית זהב באולימפיאדת סיאול לאחר פירוק ברית המועצות שיחק בנבחרת רוסיה.
מאז פרישתו ממשחק פעיל אימן קבוצות מהליגות הנמוכות ברוסיה.
גורלוקוביץ' התחנך בפנימייה לכדורגל במוהילב.
בשנת 1980 צורף לסגל של קבוצת טורפדו מוהילב.
ב-1985 חתם בקבוצת דינמו מינסק מהליגה הסובייטית הבחירה.
לאחר עונה אחת במינסק עבר למוסקבה והצטרף ללוקומוטיב מוסקבה.
בשנת 1988 זומן לנבחרת האולימפית של ברית המועצות.
יחד עם הנבחרת השתתף באולימפיאדת סיאול, בה נטל חלק בכל משחקי הנבחרת בטורניר.
בעקבות הופעה מוצלחת באולימפיאדה זומן לנבחרת הראשית של ברית המועצות, איתה נטל חלק במונדיאל 1990.
באותה שנה עזב גורלוקוביץ' את ברית המועצות ושיחק במשך 5 שנים בגרמניה - בקבוצות בורוסיה דורטמונד ואורדינגן 05.
סרגיי זליוטין הוא קוסמונאוט רוסי שטס לחלל מספר פעמים ושהה בתחנת החלל מיר ובתחנת החלל הבין-לאומית.
סרגיי זליוטין נולד בעיירה במחוז טולה ברוסיה הסובייטית שאז הייתה חלק של ברית המועצות.
בשנת 1983 הוא סיים לימודים בבית ספר לטייסים של חיל האוויר הסובייטי וקיבל תואר "טייס-מהנדס".
עד לשנת 1990 הוא שירת ביחידות החיל בסביבת מוסקבה.
בשנת 1990 זליוטין התחיל הכנות לטיסות חלל במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
הוא היה חבר בצוות גיבוי של מספר משימות חלל שהיו צריכות להגיע לתחנת החלל מיר.
בשנת 2000 הוא היה מפקד צוות של חללית סויוז TM-30 שהתחברה לתחנת החלל מיר.
לאחר העגינה משלחת מס' 28 לתחנת החלל מיר החלה בפעילות סדירה.
המטרה הייתה להחיות את תחנת החלל להמשך פעילותה.
הוא חזר לכדור הארץ לאחר 72 ימי טיסה וביצוע פעילות חוץ רכבית.
באוקטובר 2002 זליוטין טס לחלל בפעם השנייה כמפקד צוות סויוז TMA-1. החללית התחברה לתחנת החלל הבין-לאומית.
הוא שהה בתחנת החלל 9 ימים וחזר לכדור הארץ בטיסת סויוז TM-34.
בשנת 2004 זליוטין נבחר לדומה מחוזית בטולה.
הוא היה חבר דומה מחוזית מספר כהונות.
בשנת 2011 הוא חזר ליחידת הקוסמונאוטים והחל הכנות לטיסה חדשה.
בסופו של דבר הוא לא נכלל בצוות טיסה.
בשנת 2023 הוא הודיע על התמודדות לראש העיר של מוסקבה בבחירות שצפויות להתקיים בסתיו.
סרגיי וולקוב הוא קוסמונאוט רוסי.
הוא השתתף במספר טיסות לתחנת החלל הבין-לאומית והגיע ל-547 ימים בחלל.
הוא היה מפקד משלחת מס' 17 של תחנת החלל הבין-לאומית.
סרגיי וולקוב נולד בעיר צ'והוייב, אז באוקראינה הסובייטית שהייתה חלק של ברית המועצות.
אביו היה טייס ששירת בבסיס חיל האוויר הסובייטי.
כאשר אביו אלכסנדר וולקוב נכלל ליחידת הקוסמונאוטים, המשפחה עברה להתגורר בעיר הכוכבים בה סרגיי וולקוב סיים לימודי בית ספר.
בשנת 1995 הוא סיים בית ספר לטייסים והוצב להמשך שירות בבסיס של חיל האוויר הסובייטי.
בשנת 1997 וולקוב החל קורס במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
לאחר סיומו הוא היה חבר של יחידת הקוסמונאוטים (אביו עזב אותה בשנת 1998).
בשנת 2006 וולקוב היה בצוות גיבוי של טיסה סויוז TMA-8.
בשנת 2008 וולקוב היה מפקד טיסה של סויוז TMA-12 שהתחברה לתחנת החלל הבין-לאומית עם משלחת מס' 17 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקודו.
במהלך השהות בתחנת החלל וולקוב ביצע פעמיים פעילות חוץ רכבית באורך כולל של כ-12 שעות.
הוא חזר לכדור הארץ ב-24 באוקטובר 2008 לאחר 198 ימים בחלל.
בשנת 2010 וולקוב היה מפקד טיסה של סויוז TMA-02M שהתחברה לתחנת החלל הבין-לאומית עם משלחת מס' 28 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד של אנדריי בוריסינקו.
הוא המשיך לפעול במסגרת משלחת מס' 29 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד של מייקל פוסום.
במהלך שהות בחלל וולקוב ביצע פעילות חוץ רכבית באורך של 6 שעות.
הוא חזר לכדור הארץ בנובמבר 2011 לאחר 167 ימים בחלל.
בשנת 2015 וולקוב היה מפקד טיסה של סויוז TMA-18M שהתחברה לתחנת החלל הבין-לאומית עם משלחת מס' 45 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד של סקוט קלי.
הוא המשיך לפעול במסגרת משלחת מס' 46 לתחנת החלל הבין-לאומית.
במהלך שהות בחלל וולקוב ביצע פעילות חוץ רכבית באורך של כ-5 שעות.
הוא חזר לכדור הארץ במרץ 2015 לאחר 181 ימים בחלל.
וולקוב עזב את יחידת הקוסמונאוטים בשנת 2017 והמשיך לעבוד במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
סרגיי פטרוביץ' גורוליוב (בבלארוסית: Сяргей Пятровіч Гурулёў, נולד ב-21 בפברואר 1953) הוא גנרל בלארוסי בדימוס, אשר כיהן כראש המטה הכללי הבלארוסי בין השנים 2001–2009.
גורוליוב נולד ב-21 בפברואר 1953 במחוז צ'יטה.
ב-1974 הוא התגייס לצבא האדום, ולמד בבית הספר לפיקוד טנקים.
הוא שירת כמפקד יחידות טנקים בעבר הבאיקל ובגרמניה המזרחית.
ב-1986 הוא סיים את לימודיו באקדמיית השריון.
לאחר פירוק ברית המועצות, הוא עבר להתגורר בבלארוס והחל לשרת בצבא הבלארוסי.
ב-1997 הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית של המטה הכללי הרוסי.
ביולי 2000 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-28. בפברואר 2001 הוא מונה לראש המטה הכללי הבלארוסי, וכיהן בתפקיד עד 2009. ב-4 בדצמבר 2009 הוא מונה ליושב ראש הוועדה הצבאית-תעשייתית.
הוא כיהן בתפקיד עד 20 ביוני 2017.
סרגיי ברנשטיין היה מתמטיקאי סובייטי ממוצא יהודי.
הוא ידוע עבור מחקריו בתחום משוואות דיפרנציאליות חלקיות, גאומטריה דיפרנציאלית, תורת ההסתברות ותורת הקירובים.
סרגיי ברנשטיין נולד בשנת 1880 באודסה למשפחה יהודית מבוססת.
אביו היה רופא, פרופסור נתן ברנשטיין, שנפטר בשנת 1901. לאחר סיום לימודי בית ספר סרגיי עם אחותו נסעו להמשך לימודים לפריז.
אחותו של ברנשטיין למדה ביולוגיה, לאחר הלימודים החלה לעבוד במכון פסטר ולא חזרה לרוסיה.
לאחר שנת לימודים בסורבון, ברנשטיין עבר ללימודי הנדסה.
בשנת 1902 הוא עבר לאוניברסיטת גטינגן בה למד אצל דויד הילברט.
בשנת 1904 הוא חזר לפריז והגיש עבודת תואר שלישי.
לאחר קבלת התואר ברנשטיין חזר לתחומי האימפריה הרוסית.
עקב מוצאו היהודי ברנשטיין לא הצליח למצוא עבודה במוסקבה והחל ללמד באוניברסיטת חרקוב בה עבד עד לשנת 1933. בשנת 1920 הוא קודם לפרופסור.
בשנת 1933 הוא עבר ללנינגרד.
בלנינגרד ברנשטיין היה מלמד באוניברסיטת סנקט פטרבורג ועבד במכון למתמטיקה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בין הישגיו באותה תקופה הייתה הוכחת אי-שוויונות ברנשטיין.
בשנת 1936 ברנשטיין היה חבר בוועדה של "פרשת לוזין" בה הוא פעל להגנת ניקולאי לוזין.
בשנת 1941 ברנשטיין ואשתו הצליחו לברוח מהעיר בתחילת מצור לנינגרד.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ברנשטיין עבר למוסקבה.
הוא עבד באוניברסיטת מוסקבה ובמכון סטקלוב למתמטיקה.
בשנת 1912 ברנשטיין פרסם מחקר על מה שכיום ידוע כפולינום ברנשטיין.
ברנשטיין היה חבר של אקדמיה למדעים של ברית המועצות משנת 1929. על פעילותו בתחום המדע פעמיים הוענק לו עיטור לנין ועיטור הדגל האדום של העמל.
בשנת 1942 הוא קיבל פרס ברית המועצות.
ברנטשיין נפטר בשנת 1968 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
גרדסקול או סרגיי אנדרייביץ' גרדסקול היה פיזיקאי סובייטי יהודי-אוקראיני וישראלי, מומחה בפיזיקת המערכות הבלתי מאורגנות, שכיהן כפרופסור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
נרצח ב-7 באוקטובר 2023 בביתו באופקים, יחד עם אשתו, ויקטוריה, במתקפת הפתע של החמאס על ישראל.
סרגיי אנדרייביץ' גרדסקול נולד ב-1942 בעיר הרוסית סברדלובסק (יקטרינבורג המודרנית), לשם פונו הוריו באותה שנה בימי מלחמת העולם השנייה בעקבות פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות.
מצד אביו הוא היה צאצא לאציל (בויאר) רומני בשם גרדסקו (Grădescu) שמקורו היה בנסיכות מולדובה ושליווה לגלות באימפריה הרוסית את השליט דימיטריה קנטמיר אחרי תבוסת הצאר פטר הגדול ובני בריתו מידי הטורקים העות'מאנים בקרב סטנילשט ב-1711. למשפחת גרדסקול היו אחוזות על יד חרקוב באוקראינה.
אביו של סרגיי גרדסקול היה הפרופסור אנדריי בוריסוביץ' גרדסקול, מומחה בתחום מערכות הבלימה של המכוניות שלימד במשך שלושים שנה כראש קתדרת מכוניות במכון לתעשיית התחבורה בחרקוב.
אמו, ממוצא יהודי, הייתה בלה סמיונובנה פסיס.
דוד אביו היה המשפטן, הפיזיקאי והמתמטיקאי ניקולאי אנדרייביץ' גרדסקול (1941-1865) שכיהן בתחילת המאה ה-20 כחבר בדומה הממלכתית הראשונה של האימפריה הרוסית.
בתום מלחמת העולם השנייה חזרה משפחת גרדסקול לאוקראינה.
ב-1964–1967 למד סרגיי גרדסקול פיזיקה באוניברסיטת חרקוב.
הוא התמחה בה בפיזיקה של מצב מוצק כתלמידו של חבר האקדמיה איליה ליפשיץ.
בשנים 1972-1967 עבד גרדסקול במכון הפיזיקו-טכנולוגי של האקדמיה למדעים של אוקראינה הסובייטית.
ב-1972–1991 הוא היה חוקר בכיר במכון על שם בוריס ורקין לפיזיקת הטמפרטורות הנמוכות של אקדמיית המדעים האוקראינית.
אחרי שסיים את עבודת הדוקטורט ב-1990 עלה גרדסקול לישראל ב-1991. בשנים 1991–2012 היה פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אחרי פרישתו לגמלאות היה לפרופסור אמריטוס.
גרדסקול היה מומחה בתאוריית המערכות הבלתי מאורגנות.
הוא פרסם יחד עם איליה ליפשיץ ועם לאוניד פסטור מונוגרפיה מקיפה בתחום.
הוא פרסם מעל מאה מאמרים מדעיים.
סרגיי גרדסקול התגורר באופקים עם אשתו, המתמטיקאית ויקטוריה גרדסקול, ילידת רוסיה, שכיהנה גם היא כפרופסור, ואחר כך פרופסור אמריטה, בפקולטה למתמטיקה של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ב-7 באוקטובר 2023 בני הזוג גרדסקול נורו למוות בביתם באופקים על ידי מחבלים פלסטינים שחדרו לעירם.
גרדסקול היה בן 81 במותו.
1985 - פרס המדינה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית בתחום המדע והטכנולוגיה.
תורגמה לאנגלית: (עם א.מ.ליפשיץ, ס.א.
(מבוא לתאוריית המערכות הבלתי מאורגנות)
(המיקום החד-ממדי ומעבר הגלים דרך סביבות אקראיות) הוצאה לאור של אקדמיית המדעים של ר.ס.ס.האוקראינית, המכון לרדיופיזיקה ולאלקטרוניקה, חרקוב.
(מעבר החלקיקים והגלים דרך סביבה עם חוק פיזור דו-אזורי בנוכחות מפזרים נקודתיים אקראיים), המכון המאוחד למחקרים גרעיניים, דובנה 1988
מגנזטיזציה ותהודה באנטי-פרומגנטים האורתורומביים עם אינטראקציית דזיאלושינסקי
הוצאת אקדמיית המדעים של ר.ס.ס.האוקראנית, המכון הפיזיקו-טכנולוגי לטמפרטורות נמוכות, חרקוב 1969
(אפיונים ספקטרליים של פס אילוח במודוס חוסר הארגון המבני)
(צפיפות המצבים בקרבת גבול התנודה של ספקטרום המבנים החד-ממדיים החסרים מידה משותפת
(המעבר של חלקיק וגל במערכות בלתי מאורגנות חד־ממדיות)
(ביטול המיקום אנדרסון במטא-חומרים בלתי מאורגנים)
(מיקום אנדרסון במטא-חומרים ובסביבות מורכבות אחרות)
סרגיי אנטולייביץ' גוצמנוב (בבלארוסית: Сяргей Анатолевіч Гоцманаў; נולד ב-27 במרץ 1959) הוא כדורגלן עבר סובייטי ובלארוסי, ששיחק בעמדת הקשר התקפי בקבוצת דינמו מינסק ובנבחרת ברית המועצות.
לאחר פירוק ברית המועצות שיחק באנגליה, גרמניה וארצות הברית.
גוצמנוב נולדבכפר קראסו ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית להורים ילידי בלארוס.
כשהיה בן שנתיים שבו הוריו לבלארוס.
בשנת 1977 צורף לסגל של קבוצת דינמו מינסק.
כעבור שנה עבר לדינמו ברסט ושיחק במדי הקבוצה עונה אחת.
בשמת 1979 שב לדינמו מינסק ושיחק בשורותיה במשך 11 שנים.
בנבחרת שיחק גוצמנוב 31 משחקים והבקיע 2 שערים.
השתתף במוקדמות מונדיאל 1986, אך לא השתתף במונדיאל עצמו בשל פציעה.
השתתף עם הנבחרת הסבוייטית באליפות אירופה ב-1988, בה נטל חלק בארבעה מתוך חמשת משחקי הנבחרת בתחרות.
לאחר התפרקות ברית המועצות שיחק שלושה משחקים בשורות נבחרת בלארוס.
בשנת 1990 עזב גוצמנוב את ברית המועצות לאנגליה.
הוא שיחק מספר חודשים בברייטון אנד הוב אלביון ולאחר מכן הועבר לסאות'המפטון.
בתום עונת 1990/1991 החליט המאמן החדש של הקבוצה למכור את כרטי השחקן של גוצמנוב.
הוא עבר לגמניה, לקבוצת האלשר מהעיר האלה, ששיחקה בבונדסליגה השנייה.
בסיום עונת 1992/1993 ירדה הקבוצה ליגה ונאלצה להיפרד מכל השחקנים הזרים שלה מסיבות כלכליות.
גוצמנוב שב לבלארוס, לדינמו קייב.
בשנת 1995 פרש למעשה ממשחק פעיל.
בשנת 1996 קיבלה אשתו של גוצמנוב הצעת עבודה בתור מאמנת התעמלות אומנותית בארצות הברית ועברה לשם עם כל המשפחה.
בארצות הברית הוצע לגוצמנוב לשחק בקבוצה מהליגה השלישית במינסוטה.
הוא שיחק בקבוצה המקומית במשך שנתיים ואז פרש סופית ממשחק פעיל.
מתגורר עם משפחתו בארצות הברית.
סרגיי איגורביץ' דמיטרייב היה כדורגלן סובייטי-רוסי ומאמן כדורגל רוסי.
סרגי דמיטרייב נולד וגדל בלנינגרד.
למד בבית הספר לכדורגל "סמנה".
בגיל 17 החל לשחק בקבוצת דינמו לנינגרד.
כעבור שנה זומן על ידי פאבל סאדירין לשחק בזניט לנינגרד.
דמיטרייב שיחק בשורות זניט במשך 6 שנים.
זכה עם הקבוצה באליפות ברית המועצות (האליפות היחידה של זניט בתקופה הסובייטית).
בתחילת 1985 זומן לסגל נבחרת ברית הומועצות.
את משחקו הראשון במדי הנבחרת שיחק ב-21. בינואר 1985 נגד נבחרת יוגוסלביה.
בשני בפברואר של אותה השנה הבקיע את שערו הראשון (והיחיד) בנבחרת - במשחק ידידות נגד נבחרת מרוקו.
דמיטרייב היה מיועד לסגל הנבחרת למונדיאל 1986, אך באפריל 1986, באחד ממשחקי הליגה נפצע קשה (שבר בקרסול) ונאלץ להפסיק לשחק למשך תקופה ארוכה.
דמיטרייב נכלל בסגל הנבחרת ליורו 1988, אך לא שותף באף אחד ממשחקי התחרות.
בשנת 1988, לאחר לכתו של המאמן פאבל סאדירין, איבד דמיטרייב את מקומו בהרכב הפותח של זניט.
לכן, החליט לעזוב את זניט.
הוא עבר למוסקבה, שם שיחק תקופה קצרה בדינמו מוסקבה.
לאחר מכן זומן על ידי סאדירין לצסק"א מוסקבה, בה שיחק עונה אחת.
בעונת 1990\1991 שיחק בספרד, בקבוצת חרס מהליגה השנייה.
בתום העונה ירדה הקבוצה ליגה ודמיטרייב נאלץ לשוב לברית המועצות.
הוא שיחק עונה נוספת בשורות צסק"א, במהלכה זכה עם הקבוצה באליפות האחרונה של ברית המועצות.
לאחר התפרקות ברית המועצות, עזב דמיטרייב את רוסיה ובמשך 4 שנים שיחק בחו"ל - באוסטריה, גרמניה, שווייץ וישראל (שיחק שלושה משחקים במדי הפועל אשקלון).
לאחר שובו לרוסיה, חזר לקבוצת נעוריו - זניט.
בהמשך שיחק בספרטק מוסקבה ובסנקט פטרבורג.
את הקריירה סיים בקבוצת סבטוגורץ מהליגה השלישית.
סרגיי ניקולאייביץ' וויצחובסקי , היה איש צבא רוסי וצ'כוסלובקי, אשר לחם במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת האזרחים ברוסיה.
במהלך מלחמת האזרחים הרוסית פיקד על דיוויזיה בלגיונות הצ'כוסלובקיים, על החזית המזרחית של הצבא הלבן.
בתום מלחמת האזרחים היגר לצ'כוסלובקיה, שם שירת כגנרל בצבא צ'כוסלובקיה.
סרגיי וויצחובסקי נולד בעיר ויטבסק למשפחת אצולה ממוצא פולני.
אביו היה קצין בצבא האימפריה הרוסית (לימים הגיע לדרגת גנרל-מיור).
ב-1902 התקבל ללימודים בבית הספר לקציני תותחנים בסנקט פטרבורג.
ב-1904 בתום הלימודים, הוצב בגדוד תותחי שדה בעיר אחלציחה.
בשנים 1910–1912 למד באקדמיה הצבאית הקיסרית הרוסית.
בשנת 1913 עבר קורס טיס צבאי וקיבל רישיון טיס.
בשנת 1914 הוצב כקצין מטה ביחידת חיל רגלים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה לקצין מבצעים במטה של דיוויזיה שלחמה בחזית הדרום-מערבית.
נפצע במהלך הקרבות בהרי קרפטים.
בסוף 1915 מונה לקצין לתפקידים מיוחדים במטה הקורפוס ה-20 שלחם באזור לטביה.
בסוף 1916 הועלה לדרגת פודפולקובניק (סגן אלוף) ומונה לראש מטה של דיוויזיה בחזית הרומנית.
באוגוסט 1917 מונה לראש מטה דיוויזיה צ'כוסלובקית בצבא הרוסי (דיוויזיה שהורכבה מחיילי צבא אוסטרו-הונגרי ממוצא צ'כי וסלובקי, אשר נפלו בשבי הרוסי).
בדצמבר 1917 הועלה לדרגת פולקובניק (אלוף-משנה).
לאחר חתימת הסכם ברסט-ליטובסק, הדיוויזיה, בה שירת וויצחובסקי, ביחד עם שאר יחידות הלגיון הצ'כוסלובקי עזבה את שטח אוקראינה, שברובו עבר לשליטה גרמנית, והתחילה לנוע מזרחה על גבי מסילות הרכבת, במטרה להגיע לוולדיווסטוק ומשם להפליג לצרפת.
במאי 1918 הגיעה הדיוויזיה של וויצחובסקי לעיר צ'ליאבינסק.
וויצחובסקי, כקצין הבכיר ביותר בעיר, הפך למפקדם של כל היחידות הצ'כוסלובקיות באזור.
הוא נטל חלק פעיל ומרכזי במרד הלגיון הצ'כוסלובקי שפרץ בעיר.
בהמשך, הוביל את היחידות הצ'כוסלובקיות בצ'ליאבינסק מזרחה, עד להתאחדות עם הכוחות הצ'כוסלובקיים בפיקודו של רדולה גאידה בעיר נובוסיבירסק.
יחד עם כוחות הלגיון ויחידות הצבא הלבן השתתף בכיבוש הערים אומסק ויקטרינבורג.
וויצחובסקי המשיך להוביל את היחידות הצ'כוסלובקיות בלחימה נגד כוחות הצבא האדום באזור אוראל ביולי- ספטמבר 1918. בספטמבר 1918 הועלה לדרגת גנרל מיור.
באוקטובר 1918 הפך למפקד של אחת היחידות של הדירקטוריון של המדינה הרוסית.
הוביל את היחידה בקרבות באזור הוולגה.
וויצחובסקי תמך באלכסנדר קולצ'ק, הפיכה שביצע האחרון ב-18 בנובמבר 1918.
בצבאו של אלכסנדר קולצ'ק פיקד וויצחובסקי על קורפוס ולאחר מכן על ארמייה.
בסוף 1919, כאשר הצבא הלבן בסיביר התחיל להתפורר בסוף 1919, הוביל וויצחובסקי את כוחותיו לחיבור עם הכוחות בפיקודו של ולדימיר קאפל.
הכוח המאוחד נסוג מזרחה בתנאי חורף קשים והצליח לחמוק מכיתור על ידי הצבא האדום.
בינואר 1920 מת קאפל כדלקת ריאות וויצחובסקי תפס פיקוד על הכוח.
באמצע פברואר 1920 הגיע הכוח לאזור עבר הבאיקל, שם הוא התאחד עם צבאו של גריגורי סמיונוב.
באפריל 1920 הדיח סמיונוב את וויצחובסקי מהתפקיד.
לאחר ההדחה נסע וויצחובסקי לעיר וולדיווסטוק, שם הצטרף אל אחת היחידות של הלגיון הצ'כוסלובקי והפליג איתה לצרפת.
מצרפת נסע וויצחובסקי לחצי האי קרים, שם ביקש להצטרף אל צבאו של פיוטר וראנגל.
הוא אומנם התקבל לצבא, אך לא קיבל שום תפקיד ממשי.
לאחר תבוסת הצבא הלבן בקרים, התפנה לאיסטנבול ומשם עבר לצ'כוסלובקיה (שם התגוררו אמו, אחתו, אשתו ובנו שהצליחו להימלט מרוסיה לאחר ההפיכה הבולשביקית).
ב-1 במאי 1921 התגייס וויצחובסקי לצבא צ'כוסלובקיה.
הגיוס התאפשר בזכות המלצות חבריו מימי שירותו בלגיון הצ'כוסלובקי ברוסיה.
הוא קיבל דרגת בריגדיר גנרל ומונה למפקד חטיבת רגלים במזרח סלובקיה.
רוב חיילי החטיבה היו רוסינים, מה שהקל עליו לתקשר איתם.
הוא למד את השפה הצ'כית וכעבור שנה עבר מבחן ידיעת השפה לצורך קבלת האזרחות.
בינואר 1923 הועלה לדרגת גנרל-מיור ומונה למפקד דיוויזיה שהוצבה בעיר פרשוב.
במהלך שנות ה-20 היה וויצחובסקי בין המובילים בארגון ומודרניזציה של הצבא הצ'כוסלובקי.
בשנת 1927 הוא מונה למפקד מחוז צבאי מורביה-סילזיה.
בשנת 1929 הוא העולה לדרגת גנרל ארמייה.
בשנת 1935 הוא מונה למפקד המחוז הצבאי פראג (החוז הצבאי הגדול ביותר בצ'כוסלובקיה).
המינוי בוצע בהתערבותו הישירה של הנשיא טומאש מסריק, אשר העריך מאוד את וויצחובסקי.
במהלך המשבר סביב צ'כוסלובקיה ב־1938 עמד וויצחובסקי לצד אנשי הצבא, שדרשו לא להיכנע לתכתיבים של גרמניה הנאצית.
לכן, בתחילת 1939 הוא הודח מתפקידו על ידי יאן סירובי והוצא לגמלאות.
במהלך הכיבוש הנאצי התגורר וויצחובסקי בפראג.
הוא היה באופן פורמלי חבר בתנועת ההתנגדות לכיבוש, אך לא נטל חלק פעיל (בעיקר בשל בעיות בריאותיות מהן סבל).
במהלך שנות הכיבוש הוא נעצר כמה פעמים על ידי המשטרה הגרמנית, אך שוחר לאחר כמה שבועות במעצר.
ב-12 במאי 1945, כמה ימים לאחר שחרור פראג על ידי הצבא האדום, נעצר סרגיי וויצחובסקי על ידי קציני סמרש.
הוא הועבר למוסקבה, שם נכלא בכלא בוטירקה.
בספטמבר 1945 הוא נידון ל־10 שנות מאסר באשמת פעילות חתרנית נגד ברית המועצות.
במרץ 1946 הועבר מכלא בוטירקה למחנה עבודה במחוז אירקוטסק.
בפברואר 1948, לאחר ההפיכה הקומוניסטית בצ'כוסלובקיה, השלטון החדש שלל את דרגותיו וביטל את אזרחותו הצ'כוסלובקית (זאת כדי שלאחר השחרור ממאסר לא יוכל לחזור לצ'כוסלובקיה).
סרגי וויצחובסקי מת במאסר משחפת ב-7 באפריל 1951. ביוני 1996 הפרקליטות הצבאית הכללית של רוסיה ביטלה את כל האישומים נגדו וטיהרה את שמו.
ב-28 באוקטובר 1997 העניק לו נשיא צ'כיה את אות מסדר האריה הלבן מדרגה שלישית (לאחר מותו) על פועלו.
בשנת 2003 הציבה עריית ברנו לוחית זיכרון לסרגיי וויצחובסקי על מבנה, בו הייתה בשנות ה-20 מפקדה שלו.
בשנת 2019 הוצבה בפראג לוחית זיכרון לוויצחובסקי על מבנה, בו מוקמה בשנות ה-30 המפקדה שלו.
סרגיי אלכסנדרוביץ' נילוס (רוסית: Серге́й Алекса́ндрович Ни́лус; 28 באוגוסט 1862 - 14 בינואר 1929) היה סופר רוסי.
סרגיי נילוס היה בן למשפחת מהגרים משווייץ, אשר סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת מוסקבה.
לאחר סיום הלימודים עבד כמשפטן, עד שחזר לאחוזה המשפחתית.
הוא פרסם רישומים על חייו של סרפים סארובסקי, עד היום לא ברור האם אכן יש בסיס לנתונים שפורסמו על ידי נילוס.
הוא פרסם את הגרסה המלאה של החיבור האנטישמי "הפרוטוקולים של זקני ציון", לפי הגרסה הרוסית, המקובלת בעולם (גרסה מקוצרת פורסמה כבר בשנת 1903).
את המסמך פרסם לראשונה ב-1905 בספרו "הגדול בקטן".
הפרסום קיבל תפוצה רחבה ותורגם למספר רב של שפות.
בנוסף לכך הוא חיבר מספר ספרים על נושאים דתיים.
לאחר מהפכת אוקטובר כל יצירותיו היו אסורות לפרסום.
הוא נעצר מספר פעמים אך כל פעם שוחרר לאחר תקופת מעצר קצרה.
בשנת 2001 הוכרז על "פרס נילוס" שמוענק לסופר רוסי עבור יצירות הקשורות להיסטוריה רוסית.
בשנים 2003–2005 פורסמו יצירותיו מחדש.
סרגיי סחנובסקי (נולד ב-15 במאי 1975) הוא מחליק אמנותי על הקרח ישראלי.
זוכה מדליית ארד באליפות העולם (נאגנו 2002) ומקום שישי באולימפיאדת החורף (סולט לייק סיטי 2002) ביחד עם גלית חייט.
סחנובסקי הוא יליד מוסקבה, טרם עלייתו לישראל היה אלוף עולם לנוער עם יקטרינה סבירינה וגם בן זוגה של מרינה אניסינה, שזכתה במדליית זהב עבור צרפת באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002) ביחד עם גוונדל פזרה.
משנת 1995 סחנובסקי הוא בן זוגה של גלית חייט ועמה הגיע להשגים שונים ובהם: תשע פעמים זכה באליפות ישראל, מקום חמישי באליפות העולם (ניס 2000), מקום רביעי באליפות אירופה (טורינו 2005) והשיא מדליית ארד באליפות העולם בנאגנו בשנת 2002, המדליה הראשונה, והיחידה עד כה, של ישראל באליפות עולם בספורט החורף.
באולימפיאדת נאגנו (1998) סחנובסקי וחייט סיימו במקום ה-14, באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002) סיים הזוג במקום השישי ובאולימפיאדת טורינו (2006) סיים במקום ה-8, כאשר הניקוד שלהם נפגע עקב נפילה של חייט בריקוד החובה.
סרגיי דימיטרייביץ' סטאנישב (בבולגרית: Сергей Дмитриевич Станишев;נולד ב-5 במאי 1966, חרסון, ברית המועצות) הוא פוליטיקאי בולגרי, ראש ממשלת בולגריה לשעבר ויושב ראש המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית.
החל משנת 2011 מכהן כראש מפלגת הסוציאליסטים האירופים, המפלגה השנייה בגודלה בפרלמנט האירופי.
סטאנישב נולד בחרסון באוקראינה (באותה עת בברית המועצות), לאב בולגרי ולאם ממוצא רוסי.
למד באוניברסיטת מוסקבה, שם גם קיבל דוקטורט בהיסטוריה ב-1994. כמו כן, היה עמית מחקר אורח בלימודי יחסים בינלאומיים ובמדע המדינה, בבית הספר לכלכלה של לונדון.
באותה עת, עבד גם כעיתונאי.
ב-1995 הפך לחבר במטה ליחסים בינלאומיים של מפלגתו.
היה ראש המטה ליחסי חוץ ומדיניות במפלגתו מ-1996 עד 2001. במאי 2000 נבחר סטאנישב לחבר במועצה העליונה של מפלגתו וחבר בוועד הפועל וב-2001 נבחר לפרלמנט הבולגרי מטעם העיר רוסה.
בדצמבר באותה השנה, נבחר על ידי ועידת המפלגה ליושב ראש המפלגה וכמנהיג גוש פוליטי, שנוצר לאחר התפטרות גאורגי פרבאנוב שנבחר לנשיא בולגריה, ונקרא "הקואליציה של בולגריה".
כמו כן, הוא מכהן מ-אפריל 2004 כחבר בנשיאות מפלגת הסוציאליסטים האירופאים.
בתחילה, העלו חברים ותיקים במפלגתו ספקות שנגעו לחוסר ניסיונו, אך במהרה צבר את אהדת הציבור הודות לכישוריו האינטלקטואלים ויכולתו לקדם רפורמות במפלגה הסוציאליסטית.
בבחירות הכלליות שנערכו ב-25 ביוני 2005, נבחר שוב לפרלמנט, הפעם בתור נציג העיר בורגס.
הקואליציה שעמד בראשה השיגה 31 אחוז מסך הקולות וסטאנישב הודיע כי: "הקואליציה הבאה צריכה להיות מונהגת על ידי המפלגה שקיבלה את רב הקולות".
ב-20 ביולי, לאחר חודש של אי ודאות פוליטית לגבי יכולת הקמת קואליציה כלשהי בעקבות תוצאות הבחירות, הסכים סטאנישב להקים קואליציה בראשותו שכללה את מפלגתו ואת תנועת "הזכויות והחופש" - תנועה קטנה של המיעוט הטורקי.
ב-27 ביולי אישר הפרלמנט את מועמדותו כראש הממשלה ברוב של 120 תומכים כנגד 119, אולם הפרלמנט לא אישר את הרכב הקולאציה לאחר תמיכתם של 117 מול 119 מתנגדים.