tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במתקפת האביב נעשה שימוש נרחב בטקטיקה החדשה נגד מדינות ההסכמה, ולראשונה זה 4 שנים נשברה מלחמת החפירות.
עם זאת, המתקפה הגרמנית נבלמה ביולי, ומדינות ההסכמה החלו במתקפה משלהן שהובילה לתבוסת גרמניה במלחמה וחתימת הסכם הכניעה ב-11 בנובמבר 1918.
שיטות כיבוש החפירות שקדמו ל-1918 כללו בדרך כלל הפגזה ארטילרית שלאחריה באה התקפה מסיבית של חיל הרגלים.
הגנרל הגרמני אוסקר פון הוטייה הציע גישה חדשה לכיבוש חפירות על פי הצעדים הבאים:
הרעשה ארטילרית קצרה שבה משולבים פגזים כבדים ופגזים המכילים גזים כדי לנטרל את קווי האויב הקדמיים, אך לא להרוס אותם.
תחת ההפגזה יזחלו חיילי סער לעבר קווי האויב כדי לכבוש נקודות הגנה חלשות.
אלו ינסו להימנע מלחימה ככל האפשר וינסו לכבוש נקודות ארטילריה חזקות ומפקדות של האויב.
לאחר סיום עבודת חיילי הסער, יחידות חי"ר גרמניות, בחיפוי מקלעים, מרגמות ולהביורים, יתקדמו ויכבשו נקודות שחיילי הסער לא הצליחו לכבוש.
הארטילריה תסייע להם לעשות זאת.
הכנעת כיסי התנגדות אחרונים על ידי חי"ר רגיל.
חיים הוא גופן עברי, שעוצב בשנות העשרים בהונגריה על ידי פסח עיר-שי, שקרא לגופן על שמו של חיים נחמן ביאליק.
עיר-שי עלה לארץ ישראל ב-1925 ועיצב כרזות עם הגופן.
יאן לוויט, שביקר בארץ ישראל ב-1929, הכליל את האות בקובץ טיפוגרפי פרי עטו ועל כן היא רשומה במקרים רבים על שמו של לוויט.
הגופן עוצב בהשפעת סוגי הכתב החדשים של אותה התקופה, שאופיינו באותיות פשוטות וחסרות תגים (סנס-סריף), ותאמו את אסכולת הבאוהאוס.
חשיבותו של הגופן היא בכך שהיה הגופן העברי הראשון שהציג את האות העברית בקוויה הבסיסיים בלבד, ללא עיטורים נוספים, תוך שימוש בקווים ישרים ובצורות הגאומטריות הפשוטות ביותר האפשריות.
עיצוב זה נתפס כחדשני כיוון שהיווה ניגוד לסגנונות עיצוב האות שהתבססו על הכתב המסורתי והתנ"כי, כדוגמת כתב סת"ם.
חידוש נוסף בעיצוב הגופן הוא בכך שעובי הקווים האופקיים והקווים האנכיים ברוב האותיות זהה.
כיום נפוצות גרסאות רבות של הגופן, חלקן רגילות או מודגשות ("חיים שמן") וחלקן מוצרות ("חיים צר").
הגרסה הפופולרית ביותר היא הגרסה שעוצבה על ידי המעצב שמואל גוטמן, מכיוון שהיא מופצת ביחד עם תוכנת Microsoft Office.
השימוש המרכזי כיום בגופן "חיים" הוא בכותרות ראשיות בעיתונות היומית בישראל, וכן במודעות אבל ובפשקווילים.
הגופן נתפס בדרך כלל כ"חזק" ו"עוצמתי", בניגוד לגופנים העדינים יותר המשמשים בכתבות בעיתון או בספרים, כגון פרנק-ריהל.
השימוש השיטתי הראשון בישראל בגופן זה היה במגזין העולם הזה, אשר עשה בו שימוש לטובת כותרות צעקניות ומעוררות מחלוקת.
מאוחר יותר עברו גם העיתונים היומיים המרכזיים בישראל ("חדשות", "ידיעות אחרונות" ו"מעריב", אך לא "הארץ") להשתמש בגופן זה לטובת הכותרות הראשיות שלהם.
לעיתים, בעיקר סביב אירועים אקטואליים ייחודיים, נעשה שימוש בעיתונים אלה בכותרות ראשיות בעלות מילה אחת או שתיים, כאשר עיצובו של הגופן "חיים" מעניק להן עוצמה וחשיבות.
אחד השימושים המוכרים בגופן "חיים" הוא בלוגו של תנועת "שלום עכשיו", שעוצב בידי דוד טרטקובר.
המילה "שלום" כתובה בגופן קורן, שהוא בעל קונוטציות תנ"כיות ומסורתיות, ואילו המילה "עכשיו" כתובה בגופן "חיים" שמשדר הרגשה של מודרניות ועוצמה.
טרטקובר עצמו העיד כי השילוב בין שני הגופנים, המייצגים כל אחד אסכולה עיצובית שונה, נחשב כפריצת דרך וסתר את החוקים המקובלים בעיצוב.
שימוש מוכר נוסף בגופן הוא בלוגו של קבוצת הכדורגל הפועל תל אביב.
חיילים היינו הוא סרט מלחמה אמריקאי מ-2002 המשחזר את קרב יה דראנג בעמק יה דראנג בווייטנאם, שהתרחש באמצע נובמבר 1965 והיה הקרב הרציני הראשון של צבא ארצות הברית במלחמת וייטנאם.
הסרט בוים על ידי רנדאל וולאס ומבוסס על הספר "חיילים היינו וצעירים!", שנכתב בידי עיתונאי צבאי, ג'וזף גאלווי, שנכח בקרב, ומפקד הקרב לוטננט קולונל הרולד מור.
עלילת הסרט ראשיתה 11 שנה לפני הקרב בו הוביל הרולד מור את חייליו לעמק יה דראנג.
גדוד צרפתי חודר לעמק יה דראנג לפטרול, כאשר מארב וייטקונג פותח באש והגדוד נמחק כמעט לחלוטין.
המפקד שוכב, מדמם ונכנע, ומעליו עומד חייל וייטקונג ושוקל אם להורגו או לקחתו בשבי, כאשר ניגש אליו מפקדו ואומר לו "עשה זאת, רק ככה הם יבינו שלא לבוא לפה".
11 שנה לאחר מכן, צבא ארצות הברית מקים את היחידה המוטסת הראשונה.
בעת ההיא החל השימוש במסוקים בקרב, וזו הייתה היחידה הראשונה שהשתמשה בטכניקה של הובלת חיילים לקרב, במסוקים למקומות מרוחקים.
קולונל צעיר ומעוטר, הרולד מור, נקרא לפקד על היחידה.
המטרה היא לאמן את היחידה המוטסת לפני שהיא נשלחת לְוִייטנאם.
בלילה שלפני יציאתם לווייטנאם, מספר מפקד הבסיס להרולד מור כי יחידתו תיקרא מעתה הגדוד הראשון של רגימנט הפרשים השביעי.
הרולד מור חושש, מכיוון שיחידה בעלת שם זהה, רגימנט הפרשים השביעי, בפיקודו של ג'ורג' ארמסטרונג קסטר, נטבחה בקרב ליטל ביגהורן.
כמו כן אומר לו מפקד הבסיס, שהנשיא לינדון ג'ונסון מדבר על כך שהמלחמה היא לא מצב חירום בינלאומי, ולכן מטעמי קיצוצים, רק כ-75 אחוזים מהגדוד שלו יישלח לווייטנאם, מה שאומר שהוא יצטרך לבחור את החיילים הטובים ולהסתדר עם מספר מופחת של לוחמים.
לפני יציאתם לְוִייטנאם, מור מוסר נאום בלתי נשכח ליחידה שלו:
בחיל הפרשים השביעי, יש לנו סרן מאוקראינה, אחרים מפוארטו ריקו.
יש לנו סינים, יפנים, שחורים, היספנים, אינדיאנים צ'ירוקים.
עכשיו, כאן בארצות הברית, מספר אנשים מיחידה זו, אולי חווים גזענות בשל גזעם או אמונתם.
אבל בשבילכם ובשבילי, כל זה נגמר.
אנחנו נעים לעבר גיא צלמוות, היכן שאתה תשמור על חברך, כפי שהוא ישמור עליך, ולא ישנה לך מה צבעו, או באיזה שם הוא מכנה את אלוהים.
אנשים אומרים שאנחנו עוזבים את הבית.
לא, אנחנו הולכים אל מה שהבית תמיד אמר להיות.
אז בואו ונבין את המצב, אנחנו נעים אל הקרב, נגד אויב קשה ונחוש.
אני לא יכול להבטיח לכם שאחזיר את כולכם בחיים הביתה.
אבל זה, אני אשבע, בפניכם ובפני הכל יכול, שכאשר נכנס למלחמה, אני אהייה הראשון להציב את רגלי בשדה הקרב, ואני אהייה האחרון שרגלו תעזוב את שדה הקרב, ואני לא אשאיר אף אחד מאחור.
חיים או מתים, כולנו נבוא הביתה ביחד".
כאשר הם מגיעים לווייטנאם, מספרים למור שבסיס אמריקאי הותקף ועליו לקחת את 395 חייליו ולרדוף אחר האויב.
למרות העובדה המסוכנת שלמודיעין האמריקאי אין מושג מה מספר החיילים של האויב, מור מוביל את חייליו אל עמק יה דראנג, הידוע גם כ"עמק המוות", שם הוא נתקל בחטיבה של מעל ל-4,000 חיילי אויב, מצוידים ומאומנים.
פן רגשי נוסף לסרט, קיים גם בצד הביתי, כאשר בארצות הברית, לוקחות על עצמן אשתו של מור, ג'ולי (מדליין סטו), ואשת חייל אחר (קרי ראסל) את תפקיד מסירת המברקים המבשרים על מות חייל בקרב, אל המשפחות.
לאחר ההנחתה בעמק יה דראנג, חיילי מור לוכדים עריק וייטנאמי שמספר להם שהמקום אליו הם נשלחו הוא בעצם מפקדה של הצבא העממי של צפון וייטנאם, ובה כוח צבאי של אלפי חיילים.
תוך כדי כך, אחת מהמחלקות של מור נפרדת מהשאר, כאשר מפקד המחלקה, סגן משנה הנרי האריק (מארק בלאכס), מאתר זקיף אויב ומתחיל לרדוף אחריו.
חייליו לא מתלהבים לרדוף אחריו אבל רצים בכל זאת.
הזקיף הבורח מוביל אותם למארב, בו נפצעים ונהרגים רוב חיילי המחלקה, כולל סג"ם האריק בעצמו, שלפני שמת מעביר את הפיקוד אל סגנו, סמל סאבאג'.
בעזרת ארטילריה מדויקת וניהול נכון של הקרב, מצליחים סאבאג' ומספר חיילים מהמחלקה שנותרו בחיים, להחזיק עד רדת החשכה, ומבקשים סיוע.
הסרט קופץ מספר פעמים אל נקודת המבט הווייטנאמית של הקרב ואל מפקד החטיבה שמחלק פקודות ללוחמיו ממערת מסתור בהרים.
כאשר המצב קשה, והגדוד עומד בפני שבירת הקווים, הרולד מור מבקש בקשר "חץ שבור".
חץ שבור הוא שם הקוד במלחמת וייטנאם למצב בו יחידה אמריקאית נמצאת בסכנת פריצת הקווים, וכל מטוס קרב אפשרי נקרא לעזור.
משהו במתקפה משתבש ומטוסי הקרב, שהורגים את רוב פלוגות האויב, פוגעים בטעות גם במחלקה אמריקאית.
בתום היום השני לקרב, כאשר השטח נקי מחיילי אויב, נעים חייליו של הרולד מור ומחלצים את המחלקה של סאבאג' מהגבעה.
ביום השלישי, מורה הרולד מור על פתיחת המתקפה הסופית.
חייליו, והוא בראשם, מסתערים על הגבעה, שבראשה נמצאת המפקדה המרכזית של חטיבת האויב – המעוז האחרון שצריך לנצח.
מה שהם לא יודעים זה שבראש הגבעה מחכים להם חיילי אויב עם מכונות ירייה וכלי נשק כבדים.
את מה שנראה כטבח אפשרי, מונעים טייסי המסוקים ובראשם מייג'ור ברוס "סנייק-שיט" קרנדל וקפטן אד "טו-טול" פרימן.
הם מנטרלים את כל מפעילי מכונות הירייה ושומרי הכניסה למפקדה עם מכונת הירייה של מסוקיהם.
סגנו של המפקד הווייטנאמי ניגש אליו ואומר לו שהאמריקאים פרצו את כל הקווים, ואין ביניהם ובין המפקדה עוד חיילים שיגנו עליהם.
מפקד החטיבה מורה מיד על פינוי הווייטנאמים מהמפקדה, מה ש"לא רשמית" מגדיר ניצחון אמריקאי.
הרולד מור חוזר עם חייליו אל אזור נחיתה X-RAY, שם הכל התחיל.
לאחר שכל חייליו, חיים או מתים, עוזבים את שדה הקרב, הוא האחרון להרים את רגלו משדה הקרב אל המסוק שמוציא אותו משם.
הסרט מסתיים כאשר מור, לאחר 235 ימי לחימה נוספים, שב הביתה למשפחתו.
הסרט איננו עוקב במדויק אחר העובדות ההיסטוריות, וסוטה מתיאור הקרב המתואר בספר וזאת מאחר שהבמאי נטל לעצמו חרות אמנותית.
כך למשל הסרט מתאר הסתערות הרואית על פסגת ההר תחת פיקודו של מור, הסתערות שמנצחת את הקרב ומשמידה את הכוחות הווייטנאמיים.
למעשה הסתערות זו לא אירעה כלל.
הסרט מתעלם לחלוטין מהאסון שהכה באמריקאים במארב בנקודת הנחיתה אולבני ומסתפק באמירה הכללית כי ה"קרב" נמשך למעלה מ-300 ימים נוספים.
מל גיבסון - לוטננט קולונל הרולד מור
מדלין סטו - ג'ולי מור
טיילור מומסן - גולייט מור
סלואן מומסן - ססיל מור
לוק בנווארד - דייוויד מור
גרג קיניר - מייג'ור ברוס "סנייק-שיט" קרנדל
סם אליוט - סרג'נט מייגור בסיל ל.
כריס קליין - סגן ג'ק גייגהאן
קרי ראסל - ברברה גייגהאן
ברי פפר - ג'ו גאלווי
דון דאונג - קולונל נויגן הו האן
ראיין הארסט - סרג'נט ארני סאבאג'
רוברט בנל - סגן צ'ארלי הייסטינגס
מארק בלאכס - סגן הנרי האריק
ג'וש דוהרטי - סרג'נט רוברט קולט
ג'ו גרסיה - קפיטן טוני נדאל
ג'ון האם - קפיטן מאט דילון
דזמונד הרינגטון - פרייבט ביל בק
בלייק הארון - פרייבט גאלן בונגהאם
קלארק גרג - קפיטן טום מצסקר
אריק מקארתור - פרייבט ראסל אדמס
דילן וולש - קפיטן רוברט אדוארדס
מארק מקראקן - קפיטן אד "טו-טול" פרימן
אדווין מורו - פרייבט וילי גולדבולט
בריאן טי - פרייבט ג'ימי נאקיאמה
בלמי יאנג - קתרין מצסקר
חיל הברונזה (אסטונית: Pronkssõdur; רוסית: Бронзовый Солдат) הוא הכינוי הנפוץ לאנדרטה למשחררי טאלין.
האנדרטה המציינת מספר קברים צבאיים והמנציחה חללים סובייטים מתקופת מלחמת העולם השנייה הנמצאת בטאלין שבאסטוניה.
האנדרטה נפתחה ב-22 בספטמבר 1947, שלוש שנים לאחר כניסתו של הצבא האדום לטאלין ב-1944 במלחמת העולם השנייה.
האנדרטה מורכבת מקיר אבן עשוי דולומיט ופסל ברונזה של חייל הלבוש במדי הצבא האדום מתקופת מלחמת העולם השנייה.
מיקומה המקורי של האנדרטה היה בפארק קטן בגבעת טיניסמגי (Tõnismägi) שבמרכז טאלין, מעל אתר קבורה קטן של חללים סובייטים.
באפריל 2007 החליטה ממשלת אסטוניה להעביר את האנדרטה ואת גופות החללים הסובייטים לבית העלמין הצבאי של טאלין.
לקרובים ניתנה הזכות לבקש שיקיריהם יקברו במקום שונה מהמקום המיועד, וחלק מן הגופות הועברו לקבורה ברוסיה לבקשת המשפחות.
גופתה של החובשת היהודייה ילנה (לנינה) וַרְשַבְסְקָיָה (Варшавская) הועברה לישראל ונקברה בהר הזיתים.
הבדלים בפרשנות למשמעות לאירועים שהאנדרטה מייצגת הביאו למחלוקות בין התושבים הרוסים לבין האסטונים, ובין הפדרציה הרוסית לבין אסטוניה.
המחלוקת סביב מיקומה החדש את האנדרטה הגיעה לשיאה בשני לילות של מהומות בטאלין (ליל הברונזה) ובמהומות סביב השגרירות האסטונית במוסקבה.
האירועים זכו לעניין בינלאומי והובילו למגוון תגובות פוליטיות.
האנדרטה הוקמה על ידי הרשויות הסובייטיות לזכר משחררי טאלין.
ידוע כי לא נערכו קרבות בין הצבא הגרמני לצבא האדום עם כניסתו של הצבא האדום לעיר, ב-22 בספטמבר 1944. מחד גיסא, אף על פי שהגרמנים לא לחמו בסובייטים בטאלין, הם כן נסוגו בעקבות הלחץ מהתקדמותו של הצבא האדום.
מאידך גיסא, הוועידה הלאומית של הרפובליקה האסטונית ניסתה להקים מחדש עצמאות אסטונית על ידי תפיסת השלטון בטאלין, הכריזה על ממשלה זמנית ועל עצמאות עוד ב-18 בספטמבר 1944.
לאנדרטה זו קדמה אנדרטה של פירמידת עץ בגובה מטר, ובקוטר 20 ס"מ, שצבעה כחול ומעליה כוכב אדום.
אנדרטה זו נהרסה על ידי שתי נערות אסטוניות, אילי יורגנסון ואגידה פאבל, ב-8 במאי 1946, שעשו זאת במחאה על ההרס הסובייטי של אנדרטות לזכר מלחמת העצמאות של אסטוניה.
הם נתפסו על ידי הנ.ק.ו.ד.
האנדרטה עם פסל של חייל כשמאחוריו קיר אבן הוקמה ב-1947 על ידי הפסל האסטוני אן רוס, ובפיקוח האדריכל ארנולד אלאס.
הפסל הושלם ב-22 בספטמבר 1947, יום השנה השלישי לכניסת הצבא האדום לטאלין.
במקור יועדה האנדרטה להיות אנדרטה רשמית לזכר חללי הצבא האדום שנהרגו במלחמת העולם השנייה, וב-1964 הוצבה למול האנדרטה אש תמיד.
כאשר אסטוניה זכתה לעצמאות ב-1991, הוסרה אש התמיד, וייעוד האנדרטה שונה ל"זכר הנופלים במלחמת העולם השנייה".
ב-25 בספטמבר 1944 שרידי גופותיהם של שני חללים סובייטים נקברו במרכז גבעת טיניסמגי, וגופות נוספות נקברו במקום באפריל 1945. ב-12 ביוני 1945, לאחר קבורתם של החללים הסובייטים, שונה שמה של הכיכר לכיכר המשחררים.
מספרם המדויק ושמותיהם של החללים הקבורים במקום לא היה ידוע בוודאות עד לחפירות שבוצעו במקום ב-2007, אף על פי ששר החוץ האסטוני הורה לקיים חקירה מקיפה בנושא עוד ב-2006. על פי משרד ההגנה האסטוני נמצאו באתר 12 גופות, שהועברו מהמקום ב-2 במאי 2007.
חייל הברונזה היה בעל ערך סמלי חשוב לקהילת הרוסים שהיגרו לאסטוניה לאחר מלחמת העולם השנייה, וסימל לא רק את הניצחון הסובייטי על גרמניה הנאצית בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה, אך גם את דרישותיהם לזכויות באסטוניה.
אסטונים רבים ראו בפסל הברונזה סמל לכיבוש הסובייטי ולדיכוי לפני, ולאחר, הכיבוש הנאצי.
באוקטובר 2006 מפלגות הקואליציה בראשות ראש הממשלה אנדרוס אנסיפ הגישו לפרלמנט את הצעת "חוק ההגנה על קברי החיילים", שהתקבלה ב-10 בינואר 2007 ולמחרת אושרה על ידי הנשיא תומאס הנדריק אילווס.
באותה השנה חוקק גם "החוק על המבנים בשטח קברי החיילים", שלא אושר על ידי הנשיא מחמת אי-ההתאמה לחוקה.
בפברואר 2007 ניסו ללא הצלחה לאומנים אסטונים להציב על הפסל תיל ושילוט "רוצחי העם האסטוני".
רוסיה היום (נובוסטי), הרדיו הרשמי של הפדרציה הרוסית, דיווח באתרו כי הפסל הושחת בציור צלב קרס.
הוועד האנטי-פאשיסטי של אסטוניה בראשות ארנולד מרי התנגד להעברת האנדרטה ממקומה ובשיתוף פעולה עם התנועה "משמר הלילה" ארגן הפגנות רחוב, שלא עוררו תהודה ציבורית נרחבת.
באפריל 2007, הממשלה החדשה של אנדרוס אנסיפ, בהתאם לחוק ההגנה על קברי החיילים, החלה בהכנות אחרונות להעברת הקברים, לאחר שזכתה למנדט פוליטי בבחירות לפרלמנט במרץ.
ההחלטה עוררה ויכוח סוער במדינה, הפגנות ענק ומהומות (שלוו בביזה) שנמשכו שלושה לילות.
בבוקר 27 באפריל 2007, לאחר ליל המהומות הראשון, התכנסה הממשלה לישיבת חירום והחליטה לפנות ללא דיחוי את האנדרטה ממקומה, מסיבות ביטחוניות.
רק ביום השלישי, הועבר הפסל לבית עלמין בפאתי העיר והוצב בו מחדש.
חיילים אלמונים הוא שיר שכתב מייסד ומפקד הלח"י אברהם שטרן (יאיר) בשנת 1932, והוא אחד משיריו הראשונים.
שטרן הלחין את השיר ביחד עם רעייתו, רוני.
השיר הוצג לראשונה בבית הספר שפיצר במסגרת מסיבת הסיום של קורס הסגנים השני של האצ"ל ששטרן היה אז ממפקדיו, ופורסם בעיתון האצ"ל "המצודה".
השיר היה להמנונה של תנועת האצ"ל עד שנת 1940, אז פרשה ממנו הלח"י והשיר היה להמנונה.
בשיר באה לידי ביטוי נכונות ההקרבה הבלתי מתפשרת למען האומה.
בשיר חמישה בתים בני ארבע שורות כל אחד, שאחרי כל אחד מהם מופיע פזמון חוזר, אף הוא בן ארבע שורות.
בתי השיר כתובים בחריזה מסורגת.
השורה "מִשּׁוּרָה מְשַׁחְרֵר רַק הַמָּוֶת" חקוקה על קברו של שטרן, בבית הקברות נחלת יצחק.
מילות השיר שימשו כאחד ממקורות השראה לשמה של התנועה החברתית "שורת המתנדבים".
מספר שורות מהשיר צוטטו בשירה של רונה קינן "כשהקוצים היו קוצים", שנכלל באלבומה "שירים ליואל".
חייל של אהבה הוא אלבומו הרביעי של הזמר אייל גולן, שיצא לאור ב-10 ביולי 1998. האלבום מכר למעלה מ-320,000 עותקים בנקודות מכירה בישראל, ובכך היה לאחד האלבומים הנמכרים ביותר בישראל אי פעם.
האלבום נוצר ברובו המכריע על ידי זאב נחמה ותמיר קליסקי, חברי להקת אתניקס, אשר גם עיבדו, הפיקו והוציאו אותו לאור בחברת התקליטים שלהם "שולטן".
באלבום נכללו להיטים כ"דמעות", "יפה שלי", "שקלים" ו"לקנות לך יהלום".
"דמעות", אותו כתב זאב נחמה שגם הלחין יחד עם תמיר קליסקי, נבחר כ"שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשנ"ח של רשת ג' והיה לשיר הראשון מסוגת המוזיקה המזרחית שזכה בתואר "שיר השנה".
עיבודים והפקה מוזיקלית – זאב נחמה ותמיר קליסקי
קלידים – תמיר קליסקי, יוסי יוסף
גיטרות – יורם פויזנר, אבי סינגולדה, רוני פיטרסון, יהודה קיסר
קולות – אופירה יוספי, טלי עמר, זאב נחמה
טכנאי הקלטה ומיקס – מרק רוטוול
חיילי קונוויי הוא משחק מתמטי לאדם יחיד, הדומה למשחק מחשבת, שהומצא ונחקר על ידי המתמטיקאי הבריטי ג'ון קונוויי בשנת 1961.
המשחק משוחק על פני לוח משובץ אינסופי (השורות והטורים נמשכים ללא גבול לארבעת הכיוונים) שקו שנמתח לרוחבו מחלק אותו לשניים.
במשבצות כלשהן מתחת לקו ממוקמים כלי משחק ("חיילי קונוויי").
תנועת כלי המשחק נעשית באופן זהה לתנועת הכלים במשחק מחשבת: כלי משחק רשאי "לקפוץ" מעל כלי אחר שנמצא במשבצת סמוכה לו במאונך או במאוזן (אך לא באלכסון) ונוחת במשבצת הסמוכה לכלי השני מעברו האחר (משבצת זו חייבת להיות ריקה כדי שהמהלך יהיה חוקי).
בתום התנועה מסירים מהלוח את הכלי מעליו בוצעה הקפיצה.
מטרת המשחק היא להביא כלי כמה שיותר גבוה מעל הקו.
קונוויי הוכיח כי לא משנה באיזה סידור התחלתי של הכלים נבחר, לא ניתן להגיע למשבצת החמישית או יותר מעל לקו במספר סופי של צעדים.
ניתוח קומבינטורי של מצבי ההתחלה השונים הוא אתגר מסובך ומתיש.
כדי להראות שיש מצבים שלא ניתן להגיע אליהם, הצמיד קונווי לכל סידור אפשרי של החיילים על הלוח ערך, השווה לסכום הערכים של כל המשבצות שיש בהן חיילים.
הערך של כל משבצת הוא מספר חיובי, הנקבע באופן כזה שצעד חוקי יכול להוריד את הערך, אבל לא להעלות אותו.
מתברר בנוסף שהערך של חייל בודד בשורה החמישית שווה לערך של צבא חיילים אינסופי המכסה את כל המחצית התחתונה של הלוח.
מכאן שערך החייל בשורה החמישית גדול מזה של כל קבוצה סופית של חיילים במחצית התחתונה, ולכן לא ניתן להגיע מסידור של חיילים במחצית התחתונה, במספר סופי של צעדים, אל השורה החמישית.
נגדיר את ה"משקל" של משבצת בלוח להיות כאשר הוא ההופכי של יחס הזהב , ו-n הוא המרחק של המשבצת ממשבצת היעד (מספר המשבצות המינימלי במאונך ובמאוזן שיש לעבור כדי להגיע מהמשבצת למשבצת היעד, בדומה למטריקת מנהטן).
בהתאם להגדרה זו, המשקל של משבצת היעד עצמה הוא .
מהגדרתו של נובע: (למעשה בחרנו את כך שיקיים זהות זו).
נבחין כי מהזהות נובע כי לכל מתקיים .
נשתמש בכך כדי לחשב את סכומו של הטור הטלסקופי שישמש אותנו בהמשך (ניתן לחשב גם עם הנוסחה לסכום טור הנדסי):
נגדיר את ה"ערך" של מצב כלשהו של הלוח להיות סכום כל המשקלים של המשבצות עליהן נמצא כלי כלשהו.
נבחן מה קורה לערך כאשר מתבצע מהלך כלשהו במשחק.
לשם כך נפריד את המהלכים האפשריים לשלושה מקרים:
קפיצה חיובית: כלי אחד קופץ מעל כלי אחד לכיוון משבצת היעד.
אם החייל עמד קודם לכן על משבצת שמשקלה , הרי שלאחר המהלך עבר למשבצת שמשקלה ומהלוח הוסר כלי שעמד על משבצת שמשקלה .
כלומר בסך הכל ערך המשחק גדל ב- (לפי הזהות שצוינה קודם).
מכאן שבמקרה כזה ערך המשחק לא משתנה.
קפיצה נייטרלית: כלי אחד קופץ מעל כלי אחד בלי שייתקרב או יתרחק מן היעד.
החייל עבר ממשבצת עם משקל כלשהו למשבצת עם משקל זהה ומהלוח הוסר כלי שעמד על משבצת עם משקל כלשהו ולכן ערך המשחק קטן.
קפיצה שלילית: כלי אחד קופץ מעל כלי שני לכיוון המתרחק ממשבצת היעד.
מכאן שבמקרה כזה ערך המשחק קטן.
כמסקנה נקבל שערך המשחק לא יכול לגדול במהלך המשחק.
הוכחה שלא ניתן להגיע לשורה החמישית
נראה עכשיו כי עם מספר סופי של צעדים לא ניתן להגיע לשורה החמישית.
הערך התחילי המקסימלי מתקבל כאשר על כל המשבצות שמתחת לקו יש כלי.
נחשב את הערך במקרה כזה: נניח כי משבצת היעד מצויה בשורה ה-m מעל לקו.
ערך המשבצת הקרובה ביותר אליה מתחת לקו נמצאת m משבצות בדיוק מתחתיה ומשקלה .
המשבצות מימינה משמאלה הן בעלות משקל , ולצד כל אחת מהן מצויה משבצת בעלת משקל וכן הלאה.
בסך הכל סכום משקלי המשבצות בשורה הראשונה מתחת לקו הוא:
(השוויון האחרון לפי סכום הטור שחישבנו).
השורה השנייה מתחת לקו מרוחקת משבצת אחת מן השורה הראשונה ולכן סכום משקלי משבצותיה שווה לסכום משקלי השורה הראשונה כפול .
ובאופן כללי סכום משקלי השורה ה-k מתחת לקו הוא: .
את הערך של המצב נקבל כסכום המשקלים של כל השורות מתחת לקו, כלומר:
בפרט ההצבה m=5 נותנת ערך תחילי מקסימלי (ניתן לחשב ישירות).
כיוון שאי אפשר להגיע לשורה החמישית, ברור שגם לא ניתן להגיע למשבצת גבוהה יותר.
כיוון שניתן לבנות דוגמה בה אפשרי להגיע למשבצת בגובה ארבע משבצות מעל הקו, הרי שחמש הוא בדיוק הגבול שאליו כבר לא ניתן להגיע.
תחת הגדרות מסוימות ניתן להגיע לשורה החמישית אם מתירים אינסוף מהלכים.
אם מתירים גם קפיצות באלכסון, ניתן להגיע לשורה השמינית, אך לא לתשיעית.
הוכח כי בגרסה ה-n ממדית של המשחק ניתן להגיע לשורה ה-3n-2, אך לא לשורה ה-3n-1. ההוכחה של קונווי יפה גם למקרים אלה, אך להראות שניתן להגיע לשורה ה-3n-2 דורש כבר יותר מאמץ.
המשחק (או החידה) מוזכרים בספר "המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה" מאת מארק האדון.
חיילי צעצוע הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 1991 אשר ביים דניאל פטרי ג'וניור ובכיכובם של שון אוסטין, ויל ויטון, קיית קוגן, אנדרו דיווף, דנהולם אליוט ולואיס גוסט ג'וניור.
העלילה סובבת סביב בית הספר התיכון רג'יס לבנים שנחטף על ידי חוליית מחבלים קולומביאניים.
הרשויות נשארות חסרות אונים, אך מספר תלמידים מרדנים מחליטים לקחת את העניינים לידיים ומצליחים להעביר מידע על הנעשה בתוך כותלי בית הספר ובכך לשחררו.
טרוריסט בשם לואיס קאלי (אנדרו דיבוף) מנהיג כנופיה של שכירי חרב רצחניים ומשתלט על בית המשפט בברנקייה, קולומביה.
הוא דורש שת שחרורו של אביו, ברון הסמים אנריקה קאלי, ונאמר לו על ידי השופט שאביו כבר הוסגר לארצות הברית והובל לשם למשפט.
לואיס ואנשיו נמלטים מבית המשפט באמצעות מסוק, ובסיוע הלוגיסטי והצבאי של סגנו של לואיס, אמריקאי בשם ג'ק ת'ורפ (מייקל צ'מפיון), הם חוצים את הגבול לארצות הברית דרך מקסיקו.
בארצות הברית, בית הספר רג'יס הוא פנימייה לבנים שתלמידיו הם הבנים של אנשים עשירים ובעלי השפעה, ומחציתם הגיעו לבית הספר לאחר שכבר הושעו מבתי ספר אחרים.
הקבוצה הבעייתית ביותר מורכבת מבילי טפר (שון אסטין), ג'ואי טרוטה (ויל ויטון), הנק גיילס (טי אי ראסל), ג'ונתן ברדברי (קית' קוגן), ריקרדו מונטויה (ג'ורג' פרז) ופיל דוהניו (נול ג'ונסון).
התלמידים נתונים למשמעת הקפדנית של הדיקן פרקר (לואיס גוסט ג'וניור), שמנהל עימותים קבועים מול בילי על היעדר המשמעת שלו.
אביו של פיל הוא השופט הפדרלי שמנהל את משפטו של אנריקה קאלי, ופיל נלקח על ידי סוכני האף בי איי ביחד עם כל משפחתו למקום מקלט לאחר שנודע להם על פעילותו של לואיס קאלי בקולומביה.
לואיס, שאינו מודע לכך, משתלט על בית הספר, לוקח את כל התלמידים כבני ערובה, הורג את אחד מהמורים ואת שומר בית הספר וממלכד את בית הספר בחומרי נפץ.
לאחר שהוא לא מוצא את פיל הוא מבין כי העובדה שהתלמידים הם בניהם של כמה מהאנשים החזקים ורבי ההשפעה בארצות הברית מאפשרת לו להשתמש בהם כקלף המיקוח החדש שלו ומאיים להרוג אותם ולפוצץ את כל בית הספר אם אביו לא ישוחרר מהכלא.
השריף המקומי מנסה להיכנס לבית הספר כדי לנהל משא ומתן, אבל שכירי החרב מפוצצים את הניידת שלו עם מקלעים כבדים ועם טילים נגד טנקים.
האף בי איי וכוחות הצבא נקראים לבית הספר, והם מציבים חיילים מסביב כדי למנוע התקרבות.
לואיס משחרר את סגל בית הספר למעט המנהל רוברט גולד (דנהולם אליוט) ומנהל ספירות ראש קבועות בכל שעה כדי לעקוב אחר התלמידים ולשמור עליהם בשליטה.
בילי וחבריו בוחרים לסייע לכוחות הצבא מחוץ לבית הספר והם משתמשים בידע ובהכרה שלהם את בית הספר כדי לאסוף מידע טקטי על שכירי החרב.
בפעולת הסחה מורכבת מצליח בילי לצאת על מחוץ לבית הספר ולמסור את המידע שלהם לכוחות הצבא אך החיילים מסרבים לתת לו לחזור בחזרה לבית הספר מחשש שייהרג.
בילי מצליח לברוח מהם בעידודו של הדיקן פרקר, אותו הוא פוגש במפקדה של הצבא, ומספיק להצטרף לספירת הראשים הבאה, ובכך מונע את הוצאתם להורג של חמישה תלמידים כעונש על היעדרותו.
אביו של ג'ואי, המאפיונר אלברט טרוטה (ג'רי אורבך), מנצל את קשריו עם אנריקה קאלי כדי לשכנע את לואיס לשחרר את ג'ואי.
ג'ואי, ששונא את אביו ובז לו על קריירת הפשע שלו, מסרב ללכת ולהשאיר את חבריו מאחור, והוא משתלט על אחד משכירי החרב ולוקח את נשקו ומנסה לירות על שכיר חרב אחר אך נהרג ביריות.
לואיס טוען בפני הדיקן פרקר, שבא לקחת את הגופה, כי היה מדובר בתאונה, אבל אלברט טרוטה מחליט לנקום על מותו של ג'ואי ודואג לכך שאנריקה יירצח בבית הכלא.
בידיעה שעליהם להשתלט על בית הספר לפני שלואיס יידע על מותו של אביו, כוחות הצבא והאף בי איי מגבשים תוכנית פעולה להצלת התלמידים.
בינתיים בילי וחבריו, האבלים על מותו של ג'ואי, מחליטים שוב לסייע לכוחות הצבא וביום הפריצה המיועד הם מצליחים לחדור למשרדו של גולד שהפך למפקדתו של לואיס ולחבל בנפצים של חומרי הנפץ ולאחר מכן להמם חלק משכירי החרב ובילי מבריח את כל התלמידים ואת המנהל למרתף סודי בתוך המטבח.
כוחות הצבא מפתיעים את לואיס בפלישת פתע לבית הספר באמצעות מסוקים והורגים את שאר שכירי החרב.
לואיס, מבין כי הוא בדרך לתבוסה, מוצא את בילי ולוקח אותו כבן ערובה למשרד, שם הוא מנסה לפוצץ את חומרי הנפץ.
הדיקן פרקר מצליח להיכנס למשרד ביחד עם כוחות הצבא ואלה הורגים את קאלי.
פרקר ובילי משלימים ביניהם והתלמידים משוחררים מבית הספר.
שם השחקן/ית שם הדמות הערות שון אוסטין בילי טפר ויל ויטון ג'ואי טרוטה לואיס גוסט ג'וניור אדוארד פארקר מנהל בית הספר אנדרו דיבוף לואיס קאלי ראש חוליית הטרוריסטים קית קוגן ג'ונתן ברדברי
הסרט התבסס על ספרו של ויליאם פ קנדי ועל התסריט היה אחראי דניאל פטרי ג'וניור ודייוויד קפ, מי שהיה אחראי בין היתר גם על התסריט בשובר הקופות "פארק היורה".
במנהטן, ניו יורק, קיים בית ספר פרטי אמיתי בשם רג'יס, אך כמובן שהוא אינו דומה בדבר לבית הספר הדמיוני המוצג בסרט עצמו.
גם מיקומה של הפנימייה בסרט נשמר בסוד והוא אינו מוגדר מבחינה גיאגרפית.
הצילומים נערכו בבית ספר הנמצא בשרלוטסוויל, שבוירג'יניה.
צילומים נוספים נערכו בסן אנטוניו, טקסס וריצ'מונד.
על תפקידם בסרט היו מועמדים שון אסטין, ויל ויטון, קית' קוגן וג'ורג' פרז לפרס האנסמבל בטקס פרסי הקולנוע ה-13 לשחקנים צעירים.
הם זכו בסופו של דבר במקום השלישי באותה שנה אחרי "נערי השכונה" שזכו בפרס ו"אל תגיד לאמא שהבייביסיטר מתה" שהגיע למקום השני.
הסרט קיבל ביקורות שליליות למדי וזכה לציון הנמוך של 38% מתוך 13 ביקורות באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes.
רוב טענות המבקרים היו שהסרט רווי באלימות רבה שעלולה לגרום לנוער להאמין שבעזרתה ניתן לפתור בעיות.
הוא ספר המתאר את קרב יה דראנג בעמק יה דראנג בווייטנאם, שהתרחש באמצע נובמבר 1965 והיה הקרב רחב ההיקף הראשון של צבא ארצות הברית במלחמת וייטנאם.
הספר נכתב על ידי הכתב הצבאי ג'וזף גאלווי, שנכח בקרב, ומפקד הקרב לוטננט קולונל הרולד מור, בעקבות הספר נעשה סרט המלחמה חיילים היינו בשנת 2002.
הספר מתאר כיצד הכין הקולונל הרולד מור, מפקד הגדוד הראשון של רגימנט הפרשים השביעי שבדיוויזיית הפרשים הראשונה, את אנשיו לקראת המלחמה בווייטנאם.
ב-14 בנובמבר 1965 נשלח הגדוד לעמק יה דראנג למשימת "חפש והשמד".
הכוח ביצע נחיתת סער במנחת LZ X-Ray (אקס-ריי), על אף שהייתה התרעה כי ביעד ישנה נוכחות ערה של כוחות אויב.
ביעד, כך נתברר מאוחר יותר, נערכה חטיבת חי"ר מצבא צפון וייטנאם בת כ-4,000 לוחמים, והגדוד מצא עצמו עד מהרה נתון בקרב קשה.
במשך כיומיים התחוללו קרבות עזים מסביב להיקף של אזור הנחיתה אקס ריי, חיילים צפון ווייטנאמים החלו לתקוף ללא הפסקה את העמדות האמריקאיות התפתח קרב מטווחים קצרים תוך שימוש במכונות ירייה, רובים ורימונים.
על מנת להדוף את המתקפה קרא מור לסיוע ארטילרי ואווירי שטווחו על מורדות ההר על מנת לעצור את שטף החיילים הצפון ווייטנאמים.
כפי שהעיד לימים מור עצמו:
בבוקר ה-16 בנובמבר נודע כי החיילים הצפון ווייטנאמים החלו לסגת.
בשעות אחר הצהריים פנו החיילים של הגדוד הראשון ממנחת LZ X-Ray (אקס-ריי) ריי.
ובמתחם נותרו יחידות מהגדוד השני של הרגימנט השביעי, ומהגדוד השני של הרגימנט החמישי.
הספר זכה להמנות ברשימת רבי המכר של העיתון האמריקאי רב ההשפעה הניו יורק טיימס ובביקורת נכתב "הישג מדהים, נייר ועליו מילים עם האפקט של שיש, קראתי את הספר וחשבתי על הספר עיטור הגבורה האדום, זו המחמאה הגבוהה ביותר שאני יכול לתת".
גנרל נורמן שוורצקופף אמר: זהו ספר מצוין על היסטוריה צבאית, כתוב בדרך בה היסטוריה צבאית צריכה להכתב".
חיים (מבוטא "הַיים"; באנגלית: HAIM) היא להקת פופ רוק משפחתית אמריקאית ממוצא יהודי.
הלהקה מורכבת משלוש אחיות: אסתי חיים (Este Haim; בס, גיטרה וקולות), דניאל חיים (Danielle Haim; גיטרה, תופים וקולות), ואלנה חיים (Alana Haim; גיטרה, קלידים וקולות).
בנוסף לכלי הנגינה הללו, כל חברה בלהקה יודעת לנגן בכמה כלים נוספים.
סגנון הפופ שבאלבומי האולפן שלה שונה מסגנון מוזיקת הרוק שבהופעות החיות שלה.
האחיות גדלו במשפחה מוזיקלית והחלו לנגן בכלי נגינה מגיל צעיר בלהקת קאברים בשם Rockinhaim בהובלת הוריהם, מוטי ודונה.
האחיות החלו להופיע עם ההרכב בנות ואלי בשנת 2005 והוציאו כמה שירים על כפסקול וכאלבום אוסף בשם זה.
הן הקימו את חיים בתחילת שנת 2007, אבל לא התייחסו ללהקה כקריירה מקצועית בשנים הראשונות.
עם הזמן, דניאל נודעה כגיטריסטית מוצלחת – בתחילה בסיבובי הופעות עם ג'ני לואיס ומאוחר יותר עם ג'וליאן קזבלנקס – וב-2012, חיים הפכה ללהקה רשמית.
האלבום התברג ברשימות עשרת הגדולים במספר מדינות, כולל מקום ראשון בבריטניה.
הלהקה זכתה במספר פרסי "הטובים ביותר" עד סוף 2013. היא הייתה מועמדת לפרס האמן החדש הטוב ביותר בטקס פרסי גראמי ה-57 והוציאה את אלבומה השני, Something to Tell You, ביולי 2017.
III, יצא לאור ב-26 ביוני 2020. הביקורות שהופנו כלפיו היו חיוביות והוא הועמד לפרס גראמי לאלבום השנה.
בשנת 2025 אלבום האולפן הרביעי של הלהקה, I Quit.
שלוש האחיות, אסתי אריאל חיים (Este Arielle Haim; נולדה ב-14 במרץ 1986), דניאל שרי חיים (Danielle Sari Haim; נולדה ב-16 בפברואר 1989), אלנה מיכל חיים (Alana Mychal Haim; נולדה ב-15 בדצמבר 1991) נולדו וגדלו באזור עמק סן פרננדו, קליפורניה, להורים יהודים.
אביהן הישראלי, מרדכי "מוטי" חיים, ואמן האמריקאית דונה היו שניהם מוזיקאים; אף על פי שהוא היה כדורגלן מקצועי בקבוצת מכבי יפו הישראלית הוא ניגן גם בתופים, בזמן שדונה זכתה בתחרות "The Gong Show" בשנת 1970 כששרה שיר של בוני רייט.
הלהקה ניגנה מוזיקה טיפוסית של חתונות, כולל השירים "Get Back" של הביטלס, "You May Be Right" של בילי ג'ואל, ו-"Brown Eyed Girl" מאת ואן מוריסון, אבל הופיעה בחינם עבור הקהילה, בכנסיות, בתי ספר ובתי חולים.
דניאל ואסתי היו חברות בהרכב הפופ רוק בנות העמק (Valli Girls), והופיעו ב-2015 בפסקול של הסרט "אחוות הג'ינס".
השיר שלהן "אומת העמק" (Valli Nation) מאת "SoCal teen prodigies" הופיע ב-2005 בפסקול טקס פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון, לצד מוזיקאים מוכרים כמו אבריל לאבין, אלישה קיז, סימפל פלאן וגוד שארלוט.
כשהן גדלו, האחיות התעניינו יותר בשילוב פופ ו-R&B עכשווי לתוך המוזיקה שלהם וב-2007 הן החליטו להקים להקה משלהן.
בהופעתן הראשונה, השלישייה ניגנה במעדנייה יהודית בהוליווד, וקיבלו תשלום מראש בקניידלעך.
הקהל בהופעות הראשונות היה קטן; דניאל סיפרה: "היינו באולמות עם 50 מקומות ואף אחד לא הגיע".
במשך חמש השנים הבאות, הלהקה ניגנה באולמות מקומיים אבל לא שקלה קריירה מקצועית מוזיקלית, שכן כל שלוש האחיות היו עסוקות בפרויקטים אחרים.
אסתי למדה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס וסיימה את לימודיה ב-2010 עם תואר באתנומוזיקולוגיה (שהושלם בתוך שנתיים במקום חמש שנים), והתמחתה במוזיקה בולגרית ובמוזיקה ברזילאית.
לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון, דניאל התגלתה על ידי המוזיקאית ג'ני לואיס בג'אם סשן בלורל קניון, אשר הוביל להצטרפות דניאל ללהקת סיבוב ההופעות של לואיס.
סולן להקת הסטרוקס ג'וליאן קזבלנקס בא לראות את אחת ההופעות של לואיס בסיבוב ההופעות, והוא בתורו ביקש מדניאל לנגן בגיטרה ובכלי הקשה בסיבוב הופעות הסולו שלו.
דניאל ביצעה חזרות עם קזבלנקס והלהקה כל יום במשך חודשיים, מאוחר יותר היא תיארה זאת כ"חוויה מאירת עיניים".
לאחר שעבדה עם קזבלנקס מסוף שנת 2009 ועד אמצע שנת 2010, היא נבחנה לסיבוב הופעות כחלק מ-Scarlet Fever, להקת הנשים של סי-לו גרין.
בעוד דניאל נהנתה בסיבובי ההופעות, היא החליטה שהיא מעדיפה לבצע את המוזיקה שלה לצד אחיותיה, ודחתה את עסקת סיבוב ההופעות של גרין.
קזבלנקס ייעץ לדניאל לכתוב חומר חזק יותר ולהתמקד בהקלטות, כי הדבר ישפר את הנוכחות שלהם ברשת האינטרנט.
אחרי שניגנו כלהקת חימום בהופעות עם אדוארד שארפ אנד דה מגנטיק זירוס, The Henry Clay People ועם Kesha, חיים הוציאו בפברואר 2012 את המיני-תקליט Forever, אשר כלל שלושה שירים, להורדה בחינם לזמן מוגבל באתר האינטרנט שלהן.
דאש האטון הצטרף באופן רשמי ללהקה בתור מתופף במסיבת ההשקה שהתקיימה בתיאטרון הבוטלג בלוס אנג'לס.
הוא בנו של דני האטון מלהקת ליל שלושת הכלבים והכיר את אסתי חברתית אחרי שהיא צפתה בהופעה של הלהקה הישנה שלו, Wires on Fire.
המיני-תקליט משך את תשומת הלב של תעשיית המוזיקה בעקבות סדרה מוצלחת של הופעות בפסטיבל South by Southwest במרץ.
דניאל סיפרה שהמופע הראשון היה "אולי אסון", אבל שאר המופעים משכו יותר תשומת לב.
ביוני לאחר מכן, חתמה הלהקה על עסקה עם חברת התקליטים פולידור בבריטניה.
בחודש יולי, חברת התקליטים העצמאית National Anthem, פרסמה מחדש את המיני-תקליט Forever על תקליט ויניל של עשרה אינץ', שהכיל קטע נוסף על שלושת השירים המקוריים – רמיקס של "Forever" מאת דן ליסביק.
לאחר שהופיעו כלהקת חימום בסיבוב ההופעות של Mumford & Sons בסיבוב ההופעות שלהם בארצות הברית באוגוסט, חיים יצאו לסיבוב הופעות בבריטניה בפעם הראשונה בנובמבר 2012 ואז חיממו את פלורנס אנד דה משין בסיבוב ההופעות שלהם בבריטניה ואירלנד בדצמבר.
מגזין המוזיקה הבריטי ניו מיוזיקל אקספרס דירג את שיר הנושא של Forever כשיר הרביעי הטוב ביותר לשנת 2012. ב-4 בינואר 2013 ה-BBC הודיעה כי חיים הגיעה לראש סקר תעשיית המוזיקה השנתי שלהם, "הצליל של 2013", למציאת מופעי המוזיקה החדשים והמבטיחים לשנה הקרובה.
הלהקה גם חתמה על חוזה ניהול עם התאגיד Roc Nation, וחזרה להופיע בSouth by Southwest במרץ 2013. בתחילת 2013, השתתפו באלבום האולפן השלישי Indicud, של אמן ההקלטה האמריקאי קיד קודי בשיר "Red Eye".
דניאל חיים הופיעה ברצועה הראשונה, "You're No Good", באלבום השני של מייג'ור לייזר, Free the Universe, לצד סאנטיגולד, ויבז קרטל ויסמין.
הלהקה הקליטה במשך שנה את האלבום הראשון שלה, Days Are Gone, בסשנים בין הופעות חיות.
הלהקה התנסתה במכונות תופים ובתוכנת המוזיקה GarageBand, שהוסיפה השפעות היפ הופ ו-R&B לסאונד הקיים שלה.
פולידור המליצה על המפיקים אריאל ראצ'שייד וג'יימס פורד לעזרה עם האלבום והציעה להרחיב את השימוש בסינתיסייזרים, מה שקירב את סגנון האלבום לפופ.
חלק מהקלטות התופים נעשו בטכניקת Gated Reverb, שהתפרסמה על ידי פיל קולינס.
ביוני 2013, הלהקה הופיעה בפסטיבל גלסטונברי ובנוסף הופיעה עם פריימל סקרים כשהוסיפו קולות רקע לשירים "It's Alright, It's OK", "Rocks" ו-"Come Together".
הלהקה חזרה להופיע בגלסטונברי ב-2014.
הסינגל "The Wire" פורסם ב-29 ביולי והאלבום אחריו ב-30 בספטמבר.
האלבום הגיע למקום ראשון בבריטניה ומאז נמכר שם ב-200,000 עותקים.
כדי לקדם את האלבום, הלהקה ביצעה את "The Wire" בתוכנית "The Andrew Marr Show" ב-BBC.
אסתי הקדישה את השיר לראש ממשלת הממלכה המאוחדת, דייוויד קמרון, שהתארח גם הוא בתוכנית.
המהלך ספג ביקורת על שיקול דעת לקוי מג'וני מאר, שהצהיר כי "זה ממש פשוט: הן גרמו לעצמן להיראות כמו אידיוטיות.
אף אחד לא הצמיד אקדח לראש שלהן.
השמרנים ניסו לעשות את אותו הדבר עם הסמית'ס, כדי לשייך אותנו אליהם, כדי להיראות מגניבים".
בהמשך שנת 2013, הופיעה הלהקה ברחבי אירופה, וגייסה את קלידן ההופעות טומי קינג.
כמו כן, הופיעה כאורחת המוזיקלית ב-"סאטרדיי נייט לייב" ב-23 בנובמבר בהנחיית ג'וש האצ'רסון.
היא ביצעה את "The Wire" ואת "Don't Save Me" ואסתי החשיבה את ההופעה הזו כמשמעותית במיוחד מאחר שהמורה לדרמה בתיכון אמר לה פעם שהיא אף פעם לא תופיע ב-"סאטרדיי נייט לייב".
לאחר מכן החלה בסיבוב ההופעות המרכזי באפריל 2014 שנמשך לחודש מאי.
ב-2014, לחיים הוענק פרס "הלהקה הבינלאומית הטובה ביותר" של NME.
באוגוסט, הוציאה את הקליפ "My Song 5" בגרסת רמיקס, בכיכובו של הראפר האמריקאי, אייסאפ פרג.
זהו הסינגל השישי מתוך, Days Are Gone.
חיים וג'ון הדר הופיעו בקליפ של כרומיו, לשיר "Old 45's".
באוקטובר, הקליטה גרסת כיסוי לשיר של פליטווד מק "Rhiannon" עם סטיבי ניקס.
באוקטובר 2014, התחילה להקליט את אלבומה השני, לאחר שכתבה כמויות גדולות של חומר חדש בסיבוב ההופעות אליו יצאה באותה העת.
היא השתתפה בפסקול המקורי של "משחקי הרעב: עורבני חקיין - חלק א'" ושל "מורדים".
בנובמבר, ביצעה את "Pray to God", שנכלל באלבום האולפן הרביעי של קלווין האריס, Motion.
הלהקה התיידדה עם הזמרת טיילור סוויפט ויחד הן ביקרו בקטלינה ובמאווי, הוואי.
בקיץ 2015, הלהקה פתחה המופע של טיילור סוויפט בהופעות נבחרות של "The 1989 World Tour".
היא הייתה מועמדת לפרס גראמי לתגלית השנה בטקס פרסי גראמי ה-57. דניאל נפצעה בתאונה לפני הטקס, אבל זמן קצר לאחר מכן צייצה בטוויטר שהיא מתאוששת.
במרץ 2016, הודיעה הלהקה על שירים חדשים וסיבוב הופעות חדש בקיץ 2016. בריאיון עם NME שהתקיים ב-18 בינואר 2017, הודיעה על האלבום השני שלה, שיצא לאור בקיץ באותה השנה.
באפריל, פורסם קליפ שצולם על ידי פול תומאס אנדרסון לשיר החדש, "Right Now" מתוך האלבום השני שלה, Something to Tell You, שיצא לאור ב-7 ביולי.
הסינגל המוביל "Want You Back" יצא לאור ב-3 במאי.
ב-13 במאי 2017, הופיעה בפעם השנייה כאורחת המוזיקלית בתוכנית "סאטרדיי נייט לייב", שם ביצעה את "Want You Back" ואת "Little of Your Love".
בתחילת שנת 2018, הודיעה על סיבוב ההופעות "Sister Sister Sister Tour", שהתקיים בארצות הברית, אירופה ובריטניה.
ב-11 בנובמבר 2018, הלהקה הופיעה בווטסייד 2018, עם אמנים כמו רינגו סטאר, ג'יימס טיילור ודון הנלי.
ב-6 במרץ 2019, הודיעה כי היא עתידה להופיע בפסטיבל פיצ'פורק השנתי בשיקגו לצד רובין והאחים איסלי.
ב-4 באפריל 2019, דניאלה הודיעה באמצעות הרשתות החברתיות של הלהקה כי היא מקליטה מוזיקה חדשה ומתכננת להוציאה לאור בקיץ 2019. דניאל תרמה רבות ל-Father of the Bride; האלבום הרביעי של הלהקה ומפייר ויקנד.
ביולי 2019, היא הוציאה לאור את השיר "Summer Girl", שנוצר בהשראת מלחמתו של המפיק ובן זוגה של דניאל, אריאל ראצ'שייד, במחלת הסרטן.
הלהקה הצהירה זמן קצר לאחר מכן כי עוד מוזיקה תצא לאור בחודשים הקרובים עם הסינגל "Now I'm in It" שיצא לאור לבסוף ב-30 באוקטובר.
בהמשך, הוציאה לאור את "Hallelujah", ב-18 בנובמבר.
ב-2 במרץ 2020, שיתפה כי אלבומה השלישי, Women in Music Pt.
III, ייצא לאור ב-24 באפריל, עם הסינגל השיווקי "The Steps" שיצא לאור ב-2 במרץ.
ב-23 במרץ, הודיעה כי היא דוחה את יציאת אלבומה השלישי ל-26 ביוני בעקבות מגפת הקורונה.
ב-22 במאי, הוציאה לאור סינגל נוסף, "Don't Wanna", שהופק על ידי רוסטאם באטמנגליג', ראצ'שייד ודניאל.
בשנת 2020, השתתפה הלהקה בשיר "No Body, No Crime", של טיילור סוויפט, אשר לקוח מתוך אלבומה התשיעי, Evermore.
בשנת 2021 השתתפה אלנה כשחקנית בסרט "ליקריץ פיצה" שביים וכתב פול תומאס אנדרסון.
בשנת 2022, השתתפה הלהקה בווידאו קליפ לשיר "Bejeweled" של טיילור סוויפט, אשר לקוח מתוך אלבומה העשירי, Midnights.
בקליפ, בנות חיים מגלמות את האחיות החורגות והמרושעות של סוויפט (כמו בסיפור סינדרלה).
הקליפ יצא לאור ב-25 באוקטובר 2022.
בשנת 2023, הלהקה הייתה מופע החימום במספר הופעות בחלק האמריקאי של סיבוב ההופעות של טיילור סוויפט, "The Eras Tour", כשהלהקה הייתה מופע החימום, היא גם הופיעה עם סוויפט במהלך המופע המרכזי ושרה את השיר "No Body, No Crime" יחד עם סוויפט.
ב-16 בינואר 2023, בסרטון שהעלתה הלהקה לעמוד הטיקטוק שלה, חיים הכריזו שהן חזרו לעבוד על אלבום האולפן הרביעי שלהן.
ב-21 ביולי 2023, הלהקה הוציאה את הסינגל, "Home", הסינגל הוא חלק מהפסקול של הסרט "ברבי".
ב-5 במרץ 2025, הלהקה הכריזה על ההוצאה לאור של הסינגל הבא שלה, "Relationships", זהו הסינגל הראשון מתוך אלבומה הרביעי של הלהקה.
שבוע לאחר מכן, ב-12 במרץ, הסינגל שוחרר יחד עם וידאו קליפ, הקליפ בוים על ידי קמיל סאמרס-ואלי ומככב בו השחקן האמריקאי דרו סטארקי.
ב-4 באפריל של אותה השנה, הלהקה הוציאה לאור את הסינגל השני מתוך אלבומה הרביעי, "Everybody's Trying To Figure Me Out".
השיר נכתב על ידי הלהקה יחד עם רוסתם באטמנגלי וג'סטין ורנון .
ב-24 באפריל וב-30 במאי באותה שנה יצאו שני סינגלים נוספים: "Down to Be Wrong" ו-"Take Me Back" בהתאמה.
לשיר השני יצא קליפ בכיכובו של השחקן האמריקאי לוגאן לרמן.
האלבום הרביעי של הלהקה נקרא I Quit והוא שוחרר ב-20 ביוני 2025. באותו היום גם שוחרר קליפ לסינגל החמישי מהאלבום, "All Over Me".
ב-7 בנובמבר 2025, פורסמו המועמדויות לטקס פרסי הגראמי ה-68 והוכרז ש-I Quit מועמד בקטגוריית אלבום הרוק הטוב ביותר.
יש שהשוו בין חיים לסגנון הרוק הקל של להקת פליטווד מק משנות ה-70, אף על פי שחברות הלהקה אומרות שהן לא מרוצות מהשוואה זו ומתעקשות שהן מושפעות ממוזיקה יותר עכשווית.
לדברי מטרו, המוזיקה של הלהקה נשמעת כמו פולק רוק, "עם סגנונות R&B/היפ-הופ, שנוספו למען הסדר הטוב".
הלהקה העריצה את ביונסה והושפעה ממנה.
היא כיסתה את השיר שלה "XO" בתוכנית Live Lounge ברדיו 1 של ה-BBC ותיארה את "My Song 5" כ"גנוב" מג'סטין טימברלייק.
הלהקה דחתה את תווית ה"להקת בנות" והעדיפה לקבל יחס של מוזיקאיות לפי יכולותיהן האישיות.
אלנה הצהירה, "כאשר אנשים קוראים לנו להקת בנות, אני מקבלת את זה כעלבון – להיות בחורה בלהקה לא אמור להיות משהו יוצא דופן".
כל שלוש האחיות מיומנות ביותר מאשר כלי אחד: אסתי מנגנת בגיטרה ובבס, דניאל מנגנת בגיטרה ובתופים ואלנה מנגנת בגיטרה, קלידים ובכלי הקשה.
בהופעות חיות, אסתי מנגנת בבס, דניאל מנגנת בגיטרה, מנגנת בתופים ושרה ואלנה מנגנת בגיטרה, קלידים וכלי הקשה.
כל שלוש האחיות מבצעות הרמוניה ווקאלית בשלושה קולות.
הסאונד של הלהקה בהופעות חיות שונה מזה שבאולפן.
כתב ה-NME, הייזל שפילד אמר ש-Days Are Gone "עלול לבלבל את אלו שאהבו את הלהקה בגלל הופעות הרוק החיות המחוספסות".
ההקלטות ממחישות את סגנון הפופ הקולי של הלהקה, בעוד הלהקה מנגנת קטעי רוק כמו "Oh Well" של פליטווד מק בהופעה.
העבר של הלהקה כלהקת חתונה מימיהם ב-Rockinhaim הוביל אותה לכיסוי שירים רבים בהופעות חיות ובמשדרים ברדיו, כולל "Wrecking Ball" של מיילי סיירוס, "Strong Enough" של שריל קרואו ושל "I'll Try Anything Once" של הסטרוקס (גרסה ראשונית של "חיים רק פעם אחת").
אסתי מתפקדת כמנהלת ההופעה על הבמה, כשהיא מכריזה על רוב השירים.
רבים מתעלולי הבמה שלה, כמו ההתלוצצויות הבוטות והגסות שלה עם הקהל, התייחסותה לעצמה בגוף שלישי והבעות הפנים המשעשעות שלה ("פרצוף הבס") בזמן הנגינה הם המרכיב העיקרי בהופעות החיות של הלהקה ובמידה פחותה יותר, של תדמיתה הציבורית של הלהקה.
האטון אמר כי אסתי היא הבסיסטית שהוא הכי אוהב לנגן איתה.
אף על פי שהוא מסרב להופיע בתמונות עיתונות ויחסי ציבור, הוא בכל זאת נחשב למעין חבר בלהקה.
תגובת הביקורת ללהקת חיים חיובית.
מאט ג'יימס מ-PopMatters כתב "קשה ממש שלא לאהוב את חיים.
הן טריו חביב בהחלט, אם כי קצת מוזר, כשהסיפור שלהן כבר נושאת ריגוש של אגדה".
כתב הגרדיאן, אלכסיס פטרידיס, שיבח את יכולות כתיבת השירים של הלהקה, כשכתב ש"יש להן סוג מסוים של שלמות פופ רדודה ומבריקה".
בסקר של מוזיקת פופ ב-2013, מבקרת האובזרבר קיטי אמפייר שיבחה את הלהקה על "שימוש בווקטור של הרמוניות לחיבור של R&B עם רוק רך משנות השבעים".
האינדפנדנט היה אמביוולנטי יותר ללהקה, וכתב כי הן "חסרות משמעותיות בבסיסן" ותיאר את הסגנון המוזיקלי שלהן כ"מחובר בצורה חסרת בושה למורשת של אמנים כמו פליטווד מק והבאנגלס" וסיכם את פועלה של הלהקה כ"בסדר, אבל לא יותר מזה".
III 2025: I Quit מיני-אלבומים
2013–2014: "Days Are Gone Tour" (יחד עם טניס, MSMR, בליצ'ד, ג'ונגל ושיי גירלס)
2018: "Sister Sister Sister Tour" (יחד עם ליזו, מאגי רוג'רס וגרייס קרטר)
2012: פלורנס אנד דה משין – "Ceremonials Tour"
2023: טיילור סוויפט – "The Eras Tour"
חיילים אבודים הוא רומן מאת ג'ים וב, קצין נחתים זוטר שלחם במלחמת וייטנאם ועוטר בצלב הצי על אומץ ליבו ולימים הפך לסופר ופוליטיקאי, שכיהן כסנאטור מטעם מדינת וירג'יניה בין השנים 2007–2013, מטעם המפלגה הדמוקרטית.
הספר תורגם לעברית בידי מנשה ארבל בשנת 2004.
ברנדון קונדלי, בעברו מפקד מחלקה בנחתים שלחם במלחמת וייטנאם ובהמשך עבד כמתנקש בעבור האגף לפעולות מיוחדות של סוכנות הביון המרכזית.
ועתה עובד ממשלה, המאתר ומביא לקבורה את גופותיהם של חיילים בכוחות המזוינים של ארצות הברית אשר הוגדרו כחללים שמקום קבורתם לא נודע.
כאשר מתגלה גופה של חייל אמריקני בכפר נידח בווייטנאם שלושים שנה לאחר המלחמה מתחילה שרשרת של אירועים שנפרשים על פני חמש יבשות, והופכת על פיהם את חייהם של אמריקנים, וייטנאמיים, אוסטרלים ורוסים.
הגנרל ויין דאנקן, בעבר מפקד הפלוגה של קונדלי המכהן כמפקד כוחות הנחתים בפיקוד האינדו-פסיפי של ארצות הברית, לאתר ולהביא לדין עריק מצבא ארצות הברית אשר נחשב למת ולמעשה סייע במידע לאויב בזמן המלחמה.
במקביל לקונדלי מוצא עצמו נהג סיקלו (תלת אופן) בשם דזונג נתון ללחצי הביון הווייטנאמי.
הללו מטילים עליו משימה דומה לשל קונדלי – לאתר ולחסל את אותו בוגד בדיוק, לפני שייעצר בידי האמריקניים ויביך את ממשלת וייטנאם.
חיילי עופרת, הוא ספר אוטוביוגרפי מאת הסופר אורי אורלב.
הספר יצא לאור לראשונה בשנת 1956 ומתאר את קורות חייו של הסופר ושל אחיו בתקופת מלחמת העולם השנייה..
הספר תורגם לשמונה שפות: אנגלית, איטלקית, גרמנית, הולנדית, אלבנית, סינית, ספרדית וטורקית.
הספר "חיילי עופרת" מגולל את סיפורם של יורק וקאז'יק, שני אחים יהודים בתקופת השואה, אשר חווים את אירועי מלחמת העולם השנייה בפולין, שנכבשה על ידי גרמניה הנאצית.
ילדותו של יורק, ילד יצירתי בעל דמיון פורה ואהבה לספרים, נהרסת כאשר פורצת מלחמת העולם.
החיים בגטו, היו קשים מאוד לשני האחים - לא היה מבוגר, שיעזור להם וישמור עליהם ברוב שעות היממה.
בנוסף, נאלצו השניים להתמודד עם המראות והסיטואציות הקשות, שהיו אופייניים לחיים בגטו וקשים להכלה, במיוחד לילדים צעירים.
הספר מתאר את התמודדותם עם חיים קשים אלה.
דמיונו של הילד יורק, שהמציא סיפורים ומשחקים לשניהם, אפשר לשניים להרים ראש בנקודה הנמוכה ביותר בחייהם - תקופת השואה.
יורק אורלובסקי - בן 11, האח הבכור במשפחת אורלובסקי.
ילד בעל דמיון פורה, אוהב לקרוא ולשחק במשחקי הרפתקאות יחד עם אחיו הצעיר.
בעזרת הדמיון והמצאת המשחקים, הצליח יחד עם אחיו לשרוד את התקופה הקשה הזו.
הם נשארו שני ילדים לבד בגטו, הואיל ואמו נפטרה בגטו ואביו גויס כרופא לצבא הפולני.
יורק הבן הבכור, מרגיש אחראי ומחויב לאחיו הצעיר ודואג לו כהורה, אף שהוא עדיין ילד בעצמו.
קאז'יק אורלובסקי - האח הצעיר במשפחת אורלובסקי.
תמיד צמוד לאחיו יורק, שניהם אוהבים לשחק במשחקי הרפתקאות, שיורק האח הגדול ממציא, ועל ידי כך הם מצליחים לשרוד ולעבור את המלחמה, עד לשחרור על ידי האמריקאים.
זופיה - האם, חלתה כתוצאה מהתנאים הקשים ששררו בגטו וקיבלה זיהומים קשים בגוף.
מקסימיליאן - האב, הוא רופא אשר גויס לצבא הפולני ומאז לא מוזכרת דמותו בסיפור.
יורק הוא למעשה אורי אורלב הצעיר, שחווה את מוראות השואה יחד עם אחיו בפולין הכבושה.
בספר, מציג הסופר את נקודת מבטו, כילד פולני ֿשנשלח למחנה ריכוז עם אחיו.
המהדורה הראשונה של הספר פורסמה תחת שמו של אורלב לפני עברות, בשם א.
בשנות השישים של המאה העשרים בוים הספר לסרט בצבעי שחור לבן עבור הטלוויזיה הישראלית, בהשתתפות שני בניו של השחקן שמוליק סגל, האחים עמיחי עמי סגל (ששיחק בסדרה דני וגיל) וגורי סגל (ששיחק בסרטים 8 בעקבות אחד, זוהר, שירת בלהקת הנח"ל ובתיאטרון צה"ל, ושיחק בתיאטרון חיפה ובתיאטרון ב"ש) .
בשנת 2014, בוים הספר לסרט בצבעי שחור לבן עבור הטלוויזיה הישראלית על ידי הבמאית אלה שחף.
חיילי הנקמה היה צמד מוזיקלי ישראלי שהורכב מאבישי אזיקרי (קאליבר) ועדי רוזנברג (דם חם).
ב-2004, הוציאו חיילי הנקמה את אלבומם הראשון, "סובארו פשע".
האלבום משלב בתוכו את סוגות ההיפ הופ והמוזיקה המזרחית.
באלבום מתארחים מוזיקאי מוזיקה מזרחית שונים, ביניהם מרגלית צנעני, ישי לוי, זאב נחמה ונימרוד לב.
נחמה וקליסקי, מלהקת אתניקס, הפיקו את האלבום.
מהאלבום, הצליח הלהיט "אחת מאלף", בו השתתפה הזמרת רינת בר, תוך שנכתב על ידי חברי ההרכב בשיתוף זאב נחמה.
השיר הגיע למקום ה-19 במצעד השנתי של רשת ג' ולמקום ה-14 במצעד השנתי של גלגלצ.
ב-2008 הוציאו את אלבומם השני, "פסקול חיינו".
חַיְילָה (בסרבית קירילית ובמונטנגרית: Хајла; באלבנית: Hajlë) הוא הר שנמצא בגבול מונטנגרו–קוסובו.
להר יש מספר פסגות שמגיעות ליותר מ-2,000 מטרים, והגבוהה שבהן מתנשאת לגובה 2,403 מטרים.
במדרונות הצפוניים בהר יש את נהר איבר , ומורדותיו הדרומיים הם תחילתו של נהר הקרוי באלבנית "ביסטריצה א פייס" ובסרבית – "פצ'קה ביסטריצה" .
חיילה הוא גם ההר הגבוה ביותר בחלק הצפוני של הרי פרוקלטיה ("ההרים המקוללים") .
בקוסובו, חיילה מהווה חלק מ-25 ק"מ מאורכו של קניון רוגובה .
העיר הקרובה ביותר לחיילה היא רוז'איה שבמונטנגרו.
חיילה אה ורנוציט (2,281 מטרים)
חיילה אה שקרליט (2,011 מטרים)
חיילי באפלו במקור חברים בגדוד הפרשים העשירי של צבא ארצות הברית, שהוקם ב־21 בספטמבר 1866 בפורט לוונוורת', קנזס.
כינוי זה הוענק לפרשים האפרו-אמריקאים על ידי שבטים אינדיאנים שלחמו במלחמות האינדיאנים.
המונח הפך בסופו של דבר למילה נרדפת לכל הגדודים האפרו-אמריקאים שנוצרו בשנת 1866: גדודי פרשים התשיעי והעשירי גדוד חי"ר ה-24, ה-25 וה-38.
אף על פי שכמה גדודים אפרו-אמריקאים הוקמו במהלך מלחמת האזרחים במסגרת צבא האיחוד (כולל חיל הרגלים המתנדב ה-54 ומספר גדודי הכוחות הצבעוניים של ארצות הברית), "חיילי באפלו" הוקמו על ידי הקונגרס כגדודים השחורים הראשונים שהוקמו בימי השלום בצבא ארצות הברית הסדיר.
ב־6 בספטמבר 2005 נפטר מארק מתיוס, חייל באפלו הוותיק ביותר ששרד, בגיל 111. הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
המחקר חלוק בשאלת המקור של הכינוי "חיילי באפלו".
על פי המוזיאון הלאומי של חיילי באפלו השם מקורו בלוחמי שבט השאיין בחורף 1877, כאשר התרגום המדויק של השאיין היה "באפלו פראי".
עם זאת, הסופר וולטר היל תיעד את חייו של קולונל בנג'מין גריסון (מקים גדוד הפרשים העשירי) ואת הקרב נגד שבט הקומאנצ'י בשנת 1871, ייחס את מקור השם לשבט הקומאנצ'י, לטענת גריסון.
שבטי האפאצ'י השתמשו באותו מונח ("כינינו אותם 'חיילי באפלו', כי היה להם שיער מתולתל, מקורזל...
כמו ביזונים") טענה הנתמכת על ידי מקורות אחרים.
מקור אפשרי נוסף מגיע מהאינדיאנים המישוריים שהעניקו להם את השם הזה בגלל מעילי הביזונים שלבשו בחורף.
המונח חיילי באפלו הפך לכינוי כללי לכל החיילים השחורים.
הוא משמש כיום ליחידות צבא ארצות הברית המתחקות אחר השושלת הישירה שלהם לכל אחד מהגדודים האפרו-אמריקניים שנוצרו בשנת 1866.
השיר "Buffalo Soldier", שנכתב על ידי בוב מארלי וקינג ספורטי, הופיע לראשונה באלבום האולפן האחרון שלו "Confrontation" משנת 1983. ג'מייקנים רבים, ובמיוחד ראסטפארים כמו מארלי, הזדהו עם "חיילי באפלו" כגברים שחורים בעלי אומץ, כבוד, מודעות לפריווילגיה וביקורת כלפי גזענות ואפליה.
הסדרה חסרי אלהים של נטפליקס משנת 2017, מתארת קבוצה של חיילי באפלו לשעבר שפנו לעבודה בחקלאות על ידי הקמת משק עצמאי כאשר ימי הלחימה שלהם מאחוריהם.
בפרק הרביעי של העונה הראשונה, מובא ההסבר למקור הביטוי "חייל באפלו" כמיוחס לסיפור מיתי על ג'ון רנדל שהצליח לתפוס 70 אינדיאנים עם אקדח בלבד, לאחר שהרג 13 מהם בזמן שהוא ספג פצעים מרובים.
הסבר זה הוא פיקטיבי ברובו.
חייל הלילה הוא סרט אימה אפל ישראלי משנת 1984 בכתיבתו, הפקתו ובימויו של דן וולמן, עם זאב שמשוני ואיריס קנר בתפקידים הראשיים.
הסרט הופק עצמאית, בתקציב קטן, ובעזרת סטודנטים שלימד וולמן בחוג לקולנוע באוניברסיטה.
הצילומים נערכו לאורך זמן ארוך, עם הפסקות גדולות במהלכם.
העלילה מספרת על צעיר ששאיפת חייו היא לשרת כחייל קרבי ולהיות מאצ'ו.
כשהצבא לא מאפשר לו להתגייס עקב בעיות בריאותיות, הצעיר המתוסכל והמעורער מתחיל לרצוח חיילים קרביים בלילות.
קבוצת חיילים יושבת מסביב למדורה, חייל אחד קם לצרכיו וכעבור זמן קצר הם שומעים צרחה.
הם רצים אליו ומוצאים אותו מת לאחר שנדקר בכל גופו.
זאב ברקאי (זאב שמשוני) יושב בבר-מסעדה, לוגם בירה וצופה בהנאה בקריינית הטלוויזיה (שרי רז) שמודיעה על מקרה רצח של חייל המתווסף לחמש רציחות קודמות של חיילים שלא פוענחו.
איריס (איריס קנר) היא סטודנטית באוניברסיטה שעובדת כמלצרית במסעדה בה נמצא זאב.
היא מוצאת חן בעיניו והוא מצליח לשכנע אותה לבוא לביתו, שם הם מקיימים מגע אינטימי.
זאב נדחה על ידי הצבא בגלל בעיית בריאות (בעיות בטחול).
הוא כל חייו שאף להיות קרבי.
אביו (הלל נאמן) הוא רב-סרן, מפקד בסיס אפסנאות.
זאב גדל ללא אם ומתייחס בזלזול לתפקידו הלא קרבי של אביו.
לפרנסתו עובד זאב כזבן בחנות צעצועים והוא שונא כל רגע שם.
הוא רוכש מדים צבאיים אצל אלכס (יהודה אפרוני) ומסתיר במגירה שבביתו אקדח, רובה וסכין.
הוא מחזר באובססיביות אחרי איריס, עוקב אחריה, וכשהוא רואה אותה עם ידידה רמי (רמי ברוך) הוא תוקף אותו.
איריס מבחינה באופי האלים של זאב ורוצה לנתק את הקשרים אתו.
הוא מספר לה שהוא חייל ביחידה סודית ויוצא מידי לילה לפעולות חשאיות ומסוכנות.
למעשה הוא יוצא ללכוד ולרצוח חיילים.
האבא יוצר קשר עם איריס ומגלה לה שזאב אינו משרת בצה"ל.
זאב אומר לה שאביו אינו יודע דבר על היחידה הסודית בו הוא משרת.
הרופא דוחה את הערעור של זאב על אי גיוסו.
זאב רוצח אותו וממהר לבסיס של אביו, שם הוא פותח באש על חיילים.
החיילים מקיפים אותו והוא נכנע ומובל לאחר החדרים, שם הוא מתאבד על ידי הטחת ראשו במסך טלוויזיה פועלת.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותזאב שמשוניזאב ברקאיאיריס קנראיריסהלל נאמןרס"ן ברקאיאבא של זאביפתח קצורמיקיחבר של זאביהודה אפרוניאלכסבעל חנות בגדיםפסח גוטמרקרופא ועדה צבאיתרמי ברוךרמימרצה באוניברסיטהשרי רזקריינית טלוויזיה
"חייל שוקולד" הוא שיר אנטי-מיליטריסטי שנכתב על ידי חנוך לוין, הולחן על ידי שמוליק קראוס ובוצע על ידי להקת החלונות הגבוהים, שכללה את קראוס, אריק איינשטיין וג'וזי כץ, באלבום הנושא את שמה מ-1967.
הפזמון נושא מסר אנטי-מיליטריסטי מובהק:
הפזמון החוזר של השיר הוא פרפרזה לזה של שיר הילדים "בוא אלי פרפר נחמד" מאת פניה ברגשטיין.
בעוד ברגשטיין כותבת כך: , הרי שחנוך לוין כותב כך: .
הביטוי "חייל של שוקולד", שהעניק לפזמון את שמו, מתייחס לחייל חסר כישורי לחימה.
האירוניה בפזמון החוזר היא השימוש בשיר הילדים התמים כדי להעביר ביקורת נוקבת: במקום להזמין פרפר "לשבת על כף היד", לוין מזמין את החייל "להסריח במשלט", רמז לתנאי היגיינה גרועים ששררו בצבא, ולבסוף "לשוב לעפרו", כלומר, למות.
בבית הראשון של הפזמון נאמר .
כאן נעשה שימוש בביטוי בשר תותחים: כינוי לחיילים הנשלחים בהמוניהם אל מותם בקרב אבוד מראש.
נוסף על כך, מועלית כאן ביקורת על הזילות שרוחשים המפקדים הבכירים ("רב הטבחים") לחייהם של החיילים הזוטרים.
בבית השני של הפזמון נאמר , רמז לכך שדמם וחייהם של המתים לא ישוב.
בבית השלישי של הפזמון נאמר .
ה"מרבד האדום" שעליו יבוא המשיח הוא רמז לכך שהדורות הבאים שיחפצו בשלום ייאלצו להתבסס על דמם של הנופלים במלחמות העבר.
בבית הרביעי של הפזמון נאמר .
גם כאן נעשה שימוש באירוניה.
אילו היה החייל מתאונן על כך שהוא מובל אל מותו וכי אין הוא מעניין את הצבא, הצבא היה יכול להשיב לו כי לכל הפחות תוקדש לו קבורה ותפילת קדיש אחרי מותו, ולפיכך הוא כן מעניין את הצבא.
בבית החמישי של הפזמון נאמר , מה שמתכתב עם הנאמר בראשית הבית הראשון.
בבית הראשון נרמז כי המפקדים שולחים את החיילים הזוטרים אל מותם, אך הבית החמישי רומז כי גם המפקדים עלולים למצוא את מותם בקרב.
בביצוע השיר על ידי להקת החלונות הגבוהים הם שרים את הבתים הראשון, הרביעי, החמישי וכן את הפזמון החוזר, תוך שהם פוסחים על הבתים השני והשלישי.
חיילות של אף אחד הוא סרט תיעודי ישראלי משנת 2024, בבימויה של נועה אהרוני ובהפקתה של נטלי קקון-קולט.