tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עד פטירתו פעל באומינגר לתעד את השואה דרך כתביו וספריו כשבמיוחד התרכז בסיפורם של היהודים בקרקוב.
כמו כן פעל להוצאתו לאור של המחקר על יהודי קרקוב שכתב מורו, מאיר בלבן.
באומינגר נישא ב-1950 לאריקה רבקה באומינגר (לבית פרלברגר), ונולדו להם בן ובת.
הילד והנוער בשואה ובגבורה; חינוך ותרבות, הוצאת "קריית ספר" (בשיתוף נחמן בלומנטל ויוסף קרמיש)
ספר קראקא, עיר ואם בישראל, הוצאת מוסד הרב קוק, 1959 (בשיתוף עם מאיר בוסאק וד"ר נתן מיכאל גלבר)
הילד והנוער בשואה ובגבורה: חינוך ותרבות, הוצאת קריית ספר, 1965
לוחמי גטו קרקוב, הוצאת המנורה, 1967
חסידי אומות העולם, הוצאת עם עובד, 1978
המוזות לא שתקו גם בחשכת השואה, ירושלים, 1983
תנועות המרי בגטו קרקוב, הוצאת "מורשת, בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ", 1995
קהילות ישראל סגולה - קרקוב, הוצאת "תרבות וחינוך"
חסידי אומות העולם : האשה בלשכת הגיהנום - אני בינדר, מט"ח, 1978
'''חסידי אומות העולם : המורה במחתרת - אינגה סולטן, מט"ח, 1978
'''חסידי אומות העולם : המורה במחתרת - אנה שימייטה, מט"ח, 1978
'''המניעים לפעולתם של חסידי אומות העולם בתקופת השואה, מט"ח, 1978
אריה בעהם, (Arieh Beham) (כ"ח באדר תרל"ז, 13 במרץ 1877, סולוקי, האימפריה הרוסית – כ"ב באייר תש"א, 19 במאי 1941, תל אביב) היה רופא, פעיל ציוני, מאבות הבקטריולוגיה, הסרולוגיה והאימונולוגיה בארץ ישראל, מייסד מכון פסטר (ירושלים) ע"ש לואי פסטר בישראל.
נולד ב-1877 בסולוקי שבפלך קובנה באימפריה הרוסית (כיום בליטא), לאביו ר' מרדכי זלמן ולאמו טובה, הורים לשישה ילדים: אריה, יהודה (1886–1954), חיה הדסה (1870–1922), שפרה, פנינה (פאולינה), ושלמה-אליהו.
בעהם גדל במשפחה של חסידי חב"ד ובנערותו התפרסם בווילנה כעילוי.
כשהצליח בבחינות הבגרות נתקבל ב-1897 לאוניברסיטה בחרקוב, מחוץ למכסת הנומרוס קלאוזוס, בהשתדלותו המיוחדת של מפקח החינוך המחוזי והתחיל ללמוד רפואה.
בעהם התמסר לפעילות ציונית וייסד בחרקוב את האגודה העממית "בוני ציון" ואת אגודת הסטודנטים "קדימה".
ב-1902 השתתף בוועידת מינסק, באותה שנה היה ציר בקונגרס הציוני הרביעי, שהתקיים בלונדון.
ב-1903 יצא בשליחות יהודי חרקוב לקישינב, לארגן את העזרה לנפגעי הפרעות.
לאחר שסיים את לימודיו התמנה לרופא בעיר מירגורוד.
ב-1905, במסגרת מלחמת רוסיה יפן, שירת בצבא הרוסי.
בסיום המלחמה נסע לארץ ישראל לביקור שלאחריו החליט להקדיש את עצמו לשיפור הרפואה בארץ ישראל.
בשובו לחרקוב שימש כאסיסטנט באוניברסיטה המקומית ולאחר מכן עבד במכון פסטר בעיר.
ב-1912 נשלח מטעם הסתדרות הרופאים שבחרקוב להשתלמות ומחקר במכון למחלות טרופיות שבהמבורג.
בשובו לחרקוב נאסר באשמת ציונות, הוא ישב בכלא חודשיים ועמד להישלח לסיביר, עונש זה הוחלף לגירוש מחוץ לגבולות רוסיה, ואז החליט סופית לעלות לארץ ישראל.
ביחד עם אחיו שלמה-אליהו ואחותו שפרה, התיישב בירושלים.
בעהם הניח את היסוד למכון פסטר (ירושלים) ע"ש לואי פסטר: (שנתמך בראשיתו על ידי הנדיב נתן שטראוס, ואחר כך סייעה לו "אגודת הרופאים וחוקרי הטבע היהודים לענייני בריאות בארץ ישראל").
המכון עסק בבדיקות בקטריולוגיות, טיפולים בכלבת באבעבועות שחורות, במחלות זיהומיות אחרות וייצור חיסונים.
לאחר כמה שנים הוסיף לו סניפים בתל אביב, בפתח תקווה (1925) ובחיפה (1926).
חולי כלבת מרחבי ארץ ישראל הגיעו למכון.
ב-1928, לאחר 15 שנות פעילות, דווח על 4,560 ננשכים (יהודים וערבים) שקיבלו במכון טיפול מונע נגד כלבת, וכן על יצור של כמיליון תרכיבי חיסון נגד אבעבועות שחורות.
ב-1913 היה בעהם בין מייסדי האגודה הרפואית הירושלמית "אגודת רופאים מדברי עברית" (ארמ"ע), (אחד מ"ארבעת האריות" עם ד"ר אריה לייב שמעוני-מקלר, ד"ר אריה גולדברג וד"ר אריה פייגנבאום ויחד עם ד"ר זאב ברין וד"ר מרים נופך).
בתקופת מלחמת העולם הראשונה ארמ"ע עמדה על משמר הבריאות בירושלים, ויחד עם תחנת הבריאות ומכון פסטר נלחמה במלריה, גרענת, כלבת, אבעבועות, טיפואיד, ובכולרה.
אחת מפעולותיה החשובות הייתה ארגון עזרה רפואית לעניי ירושלים ובראש מפעל חשוב זה עמד ד"ר בעהם.
תלמידתו של בעהם, אשר עסקה במחקר המלריה, בשנים 1919–1934, במכון פסטר בירושלים, הייתה הד"ר שרה בן-עמי סולודר.
בנוסף, במלחמת העולם הראשונה היה בעהם חבר ב"וועד החינוך" וב"וועד המפקח" על בתי הספר בירושלים.
לקראת סוף המלחמה גויס על ידי הטורקים ועם נסיגתם הועבר לנצרת ולדמשק.
השלטון הבריטי הציע לו להעביר לממשלה את המכון ולהמשיך לנהלו לכל ימי חייו תמורת שכר גבוה, אך הוא סירב מכיוון ששאף שהמכון יהיה בבעלות המוסדות הלאומיים, במקביל פעל למען ייסוד יישובים חקלאיים באזור ירושלים ויזם ועידה עולמית של הרופאים היהודים.
בעהם היה שותף להקמת מערכת הרפואה בישראל, כגון הסתדרות הרופאים בארץ ישראל, ועד הבריאות הראשון שליד ההנהלה הציונית בירושלים, הירחון "הרפואה" ותורנות לילה לעזרה רפואית.
הוא הכניס שיטה חדשה בהכנת נסיוב לזריקות ועיבד שיטה נוחה ופשוטה לבדיקת סוג דם, ערך והוציא חוברות המוקדשות לרפואה ולשפה העברית ויצר הרבה מונחים שנכנסו לשימוש.
בעהם פרסם כ-40 מאמרים מדעיים בשפות: עברית, גרמנית ורוסית
בשנתו האחרונה היה מנהל המחלקה הבקטריולוגית בבית-החולים העירוני הדסה בתל אביב.
על שמו של בעהם רחוב בשכונת פת בירושלים.
הותיר אחריו אשה, יהודית בעהם (בתם של פרופ' צבי בלקובסקי ואסתר לבית זוסמן).
אחותו ד"ר פנינה (פאולינה) זליקסון לבית בעהם עבדה מספר שנים במכון פסטר בירושלים, בשנת 1928 עברה לזכרון יעקב, שם פתחה מעבדה ששירתה את כל תושבי האזור בשנות הארבעים..
אחותו שפרה (1874–1964), שבמקצועה הייתה אחות מיילדת, עבדה במכון פסטר כלבורנטית, וכאשר בעהם גויס לצבא הטורקי, ניהלה את המכון.
אחיינו, עו"ד מרדכי בעהם (בנו של אחיו יהודה), כתב את הטיוטה הראשונה של מגילת העצמאות לפי בקשתו של פנחס רוזן.
על הכלבת, או מחלת החיות השוטות, ממכון הפסטורי לרפוי הנשוכים בירושלם, ,דפוס אברהם משה לונץ, תרע"ד, 1914
המלחמה, הבריאות והמחלות המדבקות בארץ-ישראל, דפוס שלמה ישראל שיריזלי, ירושלים, תרע"ה, 1914.
על החלירע : מהותה, סיבתה, אופני התפשטותה וחוקי השמירה מפניה, מכון פסטר, ירושלים, תרע"ו, 1915.
טיפוס המעיים : סקירה על מהות המחלה..., מכון פסטר, ירושלים, תרע"ז, 1916.
השלטת העברית בעם והתאזרותה בארץ, גדוד מגני השפה בארץ-ישראל, האגוד להשלטת השפה העברית בארץ-ישראל, דפוס הארץ, תל אביב, תרפ"ה?, 1924?
גיליון של מכון פסטר לענייני הבריאות, הרפואה והביולוגיה בא"י, בעריכת ד"ר בעהם, חוברת א' (תשרי תרפ"ט), חוברת ב'-ג' (ניסן תרפ"ט).
תולדות מכון פסטר בארץ-ישראל, מאת א.
אריה ביזם (נולד ב-1946) הוא ספורטאי ספורט נכים ישראלי.
שחקן בולט בנבחרת ישראל בכדורסל כיסאות גלגלים.
ביזם נולד באוסטריה ב-1946 ועלה לישראל במרץ 1949. בנעוריו החל להתאמן במרכז הספורט לנכים ברמת גן.
למעלה משני עשורים היה חבר בנבחרת ישראל בכדורסל כיסאות גלגלים והיה שחקן מצטיין.
השתתף במשחקי סטוק מנדוויל וזכה להישגים בשחייה.
באליפות ישראל לנכים 1966 קבע שיא חדש במשחה 50 מטר בסגנון חתירה וזכה במדליית זהב עם הישג של 37.5 שניות.
ב-1967 זכה במדליית כסף במשחה חתירה בסטוק מנדוויל.
ב זכה עם נבחרת הכדורסל במדליית זהב.
בנוסף התחרה במשחה שליחים 3X50 בסגנון מעורב וזכה במדליית כסף, במשחה 50 מטר בסגנון חופשי (מקום חמישי), במרוץ מאה מטר (מקום שישי) ובנבחרת מרוץ שליחים ל-160 מטר (מקום חמישי).
ב זכה עם נבחרת הכדורסל במדליית כסף והשתתף בתחרות סללום שבה דורג במקום ה-21. ב היה שותף לזכייה במדליית כסף בכדורסל.
מתגורר בבית דגן ואב ל-3.
אריה בר דרומא (נולד ב-1949) הוא כנר, ויולן ומלחין ישראלי.
בר דרומא נולד בצ'רנוביץ שבאוקראינה.
בגיל 6 החל ללמוד כינור ובגיל 12 זכה בפרס בפסטיבל יוקרתי לכישרונות צעירים בבוקרשט, רומניה.
ב-1965 עלה לישראל עם משפחתו והמשיך את לימודיו אצל רמי שבלוב.
בר דרומא הוא בוגר בית הספר תלמה ילין, ובעל תואר שני במוזיקה ותואר ראשון במוזיקולוגיה מאוניברסיטת תל אביב.
בנוסף, מכהן כסולן ומנגן מוזיקה קאמרית עם "אנסמבל הסולנים הישראלי", אותו יסד בשנת 1979.
בר דרומא היה חבר בתזמורת הקאמרית הישראלית מאז 1977. בשנים 2010-2003 כיהן כמנכ"ל התזמורת הקאמרית הישראלית וכן מנהל השיווק ומנהל ההפקות של התזמורת.
בזמן כהונתו כמנכ"ל התזמורת, הוביל בר דרומא תוכנית הבראה כלכלית שצימצמה את הגירעון השוטף עד לייצוב המאזן, ובכך אפשרה את המשך קיום התזמורת.
מ-2010, לאחר סיום תפקידו כמנכ"ל, חזר לשמש כוויולן ראשי של התזמורת, תפקיד בו החזיק עד לפרישתו מן התזמורת ב-2012. בסמוך לתקופה זו הקים ביחד עם גלעד הילדסהיים הרכב מיתרים שנקרא "אנסמבל רלבנט", המורכב מ-15 נגנים ללא מנצח.
בר דרומא מנהל קריירה סולנית בארץ ובחו"ל ומוזמן באופן קבוע להופיע בפסטיבלים בינלאומיים, בכיתות אמן למוזיקה קאמרית וקומפוזיציה וכן לשמש שופט בתחרויות בינלאומיות.
יצירותיו זכו לתגובות נלהבות של הקהל והביקורת בישראל, ארצות הברית, גרמניה, יוון, רוסיה וסינגפור.
אריה בר דרומא שימש כמנכ"ל אנסמבל סולני תל אביב בין השנים 2014–2018.
אריה בלדגרין הוא רופא ויזם ישראלי-אמריקאי, מייסדן ומנהלן של חברות אחדות בתחום הביומד, אשר הבולטת שבהן היא קייט פארמה, ופרופסור לרפואה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
אריה בלדגרין נולד בישראל וגדל בשכונת ביצרון שבתל אביב.
אביו עבד כאח בקופת חולים הכללית ואמו עבדה בתפירה.
בשנת 1974 סיים, במסגרת העתודה האקדמית, לימודי רפואה בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, ושירת כרופא בחיל השריון וביחידה 669. בשנת 1979 השלים פוסט דוקטורט באימונולוגיה במכון ויצמן למדע, במסגרתו חקר את דיכוי פעילות מערכת החיסון לשם מניעת דחייה של איברים מושתלים.
בשנים 1979–1982 התמחה בבית החולים בילינסון, ובשנת 1985 סיים התמחות כמנתח אורולוג בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד, ובשנת 1988 סיים התמחות בכירורגיה אונקולוגית במכון הלאומי לסרטן.
הצטרף לפרופ' סטיבן רוזנברג למחקר במכונים הלאומיים לבריאות.
הוא מנהל המכון לאורולוגיה אונקולוגית של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ופרופסור לאורולוגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטה זו.
פרסם יותר מ-400 מאמרים העוסקים באורולוגיה אונקולוגית, וכתב ספרים אחדים העוסקים בסרטן הערמונית ובסרטן הכליה.
בשנת 1996 הקים בלוס אנג'לס את חברת אג'נסיס (Agensys), שעסקה בפיתוח טיפול מבוסס נוגדנים חד-שבטיים למחלת הסרטן.
החל מהקמת החברה ועד 2002 שימש יו"ר הדירקטוריון שלה, והמשיך כדירקטור עד שנת 2007, שבה נמכרה החברה לחברת אסטלס פארמה היפנית תמורת 537 מיליון דולר.
בשנת 2003 הקים את חברת קוגאר ביוטכנולוגיה (Cougar Biotechnology), שפיתחה תרופה לסרטן הערמונית, לסרטן השד ולמיאלומה.
בלדגרין היה סגן יו"ר הדירקטוריון של החברה וראש המועצה המדעית שלה.
ביולי 2009 נמכרה החברה לחברת ג'ונסון אנד ג'ונסון תמורת כמיליארד דולר.
משנת 2008 הוא יו"ר ושותף בחברת Two River - קרן הון סיכון ובנק השקעות בניו יורק, שהתמקדה בהשקעה במדעי החיים, בביוטכנולוגיה ובפיתוח טכנולוגיות לטיפול במחלות שונות.
בשנת 2009 הקים את חברת קייט פארמה, שבה כיהן כיו"ר, נשיא ומנכ"ל.
החברה מפתחת טכנולוגיה רפואית לטיפול בסרטן, ומתמקדת בטיפול באימונותרפיה ללוקמיה לימפוציטית חריפה, על בסיס מחקריהם של פרופ' זליג אשחר במכון ויצמן למדע ושל פרופ' סטיבן רוזנברג ובלדגרין במכונים הלאומיים לבריאות.
מטה החברה נמצא בסנטה מוניקה שבקליפורניה.
ביוני 2014 החלה החברה להיסחר בנאסד"ק, ובאוגוסט 2017 הודיעה חברת גיליאד סיאנסז על רכישתה תמורת 11.9 מיליארד דולר במזומן.
מפברואר 2013 עד פברואר 2017 היה דירקטור בחברת "טבע", והוא דירקטור בחברות נוספות ויו"ר הדירקטוריון של שתי חברות - UroGen Pharma הישראלית, שפיתחה ג'ל שמסייע בשחרור מבוקר של תרופות נגד סרטן ונגד מחלות במערכת השתן, ו-Arno Therapeutics האמריקאית, הנסחרת בנאסד"ק, שמפתחת תרופות נגד סרטן.
נישא לדוקטור רבקה זבלודוביץ', רופאת עיניים, בתו של שלמה זבלודוביץ', מייסד סולתם, ואחותו של איש העסקים פויו זבלודוביץ'.
הם מתגוררים בשכונת בל אייר בלוס אנג'לס, ולהם בית גם בתל אביב.
בני הזוג תרמו יותר ממיליון דולר לאוניברסיטת פנסילבניה ומיליוני דולרים לשם רכישת הפסל "עשן" למוזיאון לאמנות של מחוז לוס אנג'לס.
אריה-בן גפן (גפנוביץ; 1891–1972) היה הרופא הראשון בגדרה ובמשך שנים רבות הרופא היחיד בה.
עסק בטיפול במחלות הקצרת והשחפת, הקים בגדרה את בית החולים הראשון לחולי ריאה בארץ ישראל וכן ניהל בית הבראה והחלמה לחולי מחלות ריאה.
בן-גפן נולד בקורסק, רוסיה, בשנת תרנ"ב (1892), ליעקב גפנוביץ ולאה.
בן-גפן קיבל חינוך מסורתי, לאחר שסיים גימנסיה, למד בן-גפן רפואה באוניברסיטאות לייפציג, היידלברג ופרנקפורט.
בצעירותו טען כי התכתב עם הסופר וההוגה לב טולסטוי בשאלת הציונות, והיכולת להגשים את רעיונותיו האוטופיים באמצעותה בארץ ישראל.
לדבריו מכתב התגובה של טולסטוי היה אוהד לציונות ונמסר לימים לאוניברסיטה העברית, אך עקבותיו אבדו.
בן-גפן הוסמך לרפואה בשנת 1916. לאחר סיום לימודיו עבד במשך כ-4 שנים כרופא בגרמניה.
בשנת 1920 עלה בן גפן לארץ ישראל.
בין השנים 1920–1929 תיפקד בן-גפן כרופא היחיד באזור גדרה.
הייתה לבן-גפן פרקטיקה ערבית גדולה מהכפריים המרובים שבאזור.
התשלום עבור הריפוי היה "שילמיין" (שני שילינגים).
סביב ביתו בנה בן-גפן ביתנים לחולים, "פאבליונים", מבנים של חדר אחד עם מטבחון ומרפסת סביבו.
התשלום עבור הטיפול היה כמעט אפסי.
הרופאים בעיר קיבלו בעד ביקור "חצי לירה", בן-גפן היה לוקח 15 גרוש באמרו: "לרופא אסור להתעשר מרפואה".
במהלך עבודתו הרפואית השגרתית ביסס בן-גפן את הנחתו המוקדמת, שארץ ישראל היא ארץ-מרפא.
בן-גפן חיפש מקום מתאים מבחינה אקלימית לריפוי חולי קצרת בפרט וחולי ריאה בכלל, ומצא את הסגולות הללו במושבת הבילויים גדרה.
בשנת 1929 בנה בן-גפן בה את בית-החולים הראשון לחולי מחלות ריאה, בארץ ישראל.
בית החולים היה קרוי "ביל"ו".
בבית חולים זה הבריאו מאות חולי שחפת.
משאישרו תוצאות הריפוי של מחלות הריאה, את הנחתו, בנה בן-גפן במושבה עוד שני בתי-הבראה, אחד לחולי קצרת ואחד למחלימים ממחלות פנימיות.
בנוסף הקים בן-גפן את "שכונת מרגוע", בה נבנו ביתנים להבראה עבור מבריאים.
עלות שכר הדירה של דירה בביתן, לתקופה של חודש, עמד על 5 לירות ארץ ישראליות
עקב הקמת המוסדות שעסקו בטיפול בחולי ריאה כרוניים השתקעו במושבה משפחות של חולי ריאה.
הודות להתיישבות זו התרחב שטח הבניין של המושבה כלפי דרום על הגבעות בהמשך רחוב פינס.
בן גפן השקיע עבודה ארגונית בסידור ההתיישבות הזאת, בעזרה לרכישת הקרקעות ומכירתן למשתכנים.
בן-גפן נשא לאשה את לילי פרקר.
בן-גפן נפטר בשנת 1972 בגדרה.
רעייתו לילי נפטרה כשנתיים לפניו.
על מצבתו של בן-גפן בבית העלמין בגדרה חקוק שמו: ארי בן-גפן.
לא נזכר אפילו שהיה רופא.
בן-גפן פרסם את תכונות המרפא של אוויר גדרה ברחבי הארץ והביא לפיתוח של ענף בתי החולים ובתי ההבראה, שהיה לענף מרכזי בכלכלת המושבה.
במחקריו, הוכיח בן-גפן כי 80% מחולי האסתמה שטופלו בגדרה הבריאו, או מצבם הוטב, לעומת מקומות מרפא בשווייץ שם אחוז המבריאים עמד על 68% .
מסקנתו של בן-גפן הייתה: .
בעקבות מסקנותיו, הקים בשנת 1929 את בית החולים "ביל"ו" לטיפול במחלות ריאה, ובעיקר בחולי אסתמה ושחפת.
בין השנים 1940–1948 ניהל את בית החולים הפרופ' גוידו אהרן מנדס.
בשנות הארבעים שהה במקום גם הקיסר היילה סילסי שגלה מארצו.
בשנות ה-40 הקים הד"ר בנימין זאב פון וייזל בית הבראה כללי למחלות אלרגיות וכרוניות.
ערב קום המדינה הפך בית ההבראה לבית חולים שקלט עולים חולי שחפת.
בית החולים נסגר בשנת 1955. ביו מטופליו של בן-גפן הייתה גם המשוררת רחל.
"התינוק הבריא והחולה", עריכה : מנחם זלמן וולפובסקי, מוציא לאור: "CRS Press" (1929), 370 עמודים
חיבר את האופרה: "בית יעקב לכו ונלכה"
פרסם בעיתונות היומית והמקצועית מאמרים על סגולותיה האקלימיות והרפואיות של גדרה
בגדרה נקרא רחוב על שמו של בן-גפן.
בנוסף, גן המושבה קרוי על שמו (גן שאותו נטע וטיפח בעצמו).
כאות הוקרה על פעילותו למען המושבה, נרשם בן-גפן על ידי תושבי גדרה בספר הזהב.
אריה בַּבּקוֹב (כ"ח בחשוון ה'תר"מ, 14 בנובמבר 1879 – י"ז בתשרי ה'תש"ט, 20 באוקטובר 1948) היה פעיל ציוני, עיתונאי פובליציסט ועורך.
מראשי הצה"ר, ציר וחבר נשיאות קונגרס היסוד של ההסתדרות הציונית החדשה.
נולד בגטצ'ינה שליד פטרבורג, לזלמן דוד בבקוב, חייט במקצועו.
קיבל חינוך מסורתי בחדר ובישיבת סלבודקה.
אחרי לימודיו (1900–1908) למד באוניברסיטת פטרבורג.
הוא הצטרף לחבורת העסקנים הציוניים בפטרבורג, והיה חבר מערכת כתב העת ראזסווייט, שבו החל לפרסם מאמרי דעה.
בתחילת דרכו שימש מורה, פועל בבית חרושת (1909–1918) ופקיד.
במקביל החל ב-1986 בפעילות ציונית, והיה ציר בוועידת מינסק ובוועידת הלסינגפורס.
אחר כך ציר בהקונגרס הציוני העולמי השביעי, האחד עשר, השנים עשר והשבעה עשר.
לצד עבודותיו כמנהל בחברות שונות, היה חובב רדיו (ולפי אנציקלופדיה תדהר, האדם הראשון בתל אביב שהחזיק משדר רדיו מתוצרת בית) ומנהל שירות הרדיו העברי הראשון שפעל מגני התערוכה טרום הקמת שירות השידור הראשון.
ב-1933 הצטרף למפלגת המדינה העברית והיה עורך ביטאונה "המטרה".
בקונגרס היסוד של ההסתדרות הציונית החדשה (1935) היה ציר וחבר הנשיאות.
כיהן כנשיא בית הדין העליון של הסתדרות העובדים הלאומית.
בשנותיו האחרונות צמצם את פעילותו הציבורית.
בבקוב נפטר בבית החולים הדסה שבתל אביב בי"ז בתשרי ה'תש"ט, 20 באוקטובר 1948. הוא נקבר בבית הקברות טרומפלדור.
אריה ביתן (10 בפברואר 1935, ז' באדר א' תרצ"ה - 19 בפברואר 2019, י"ד באדר א' תשע"ט) היה פרופסור מן המניין לקלימטולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
אריה ביתן (בוטנויזר) נולד בשנת 1935 בברלין שבגרמניה הנאצית.
עלה לישראל עם הוריו ושתי אחיותיו בשנת 1938. שירת שלוש שנים בצה"ל, במסגרת הנח"ל, והשתתף כלוחם בשלוש מלחמות: מלחמת סיני, מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
כשעבר את גיל ארבעים התנדב לחיל המודיעין ושירת עוד כ-15 שנה ב"מודיעין מחקר".
ביתן היה נשוי לחנה ביתן לבית שני, והיו להם שני ילדים.
ביתן נפטר ביום י"ד באדר א' תשע"ט (19 בפברואר 2019) ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
אריה ביתן סיים 3 תארים באוניברסיטה העברית בירושלים.
את התואר הראשון סיים בהצטיינות במחלקה לגאוגרפיה ובמחלקה למטאורולוגיה בשנת 1960; בשנת 1963 סיים בהצטיינות גם את לימודי התואר השני, ואת לימודי הדוקטורט סיים בשנת 1969.
את השתלמות הפוסט-דוקטורט בנושאי אקלים העיר וטופו-קלימטולוגיה עשה ביתן לאורך שנה, בשירות המטאורולוגי הגרמני הראשי, בעיר אופנבך, ליד פרנקפורט.
בשובו לישראל התקבל למחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בדרגת מרצה.
בשנת 1977 קיבל דרגת מרצה בכיר.
בחוג לגאוגרפיה הקים ביתן את היחידה לקלימטולוגיה אורבנית, קלימטולוגיה יישומית ותכנון תואם אקלים וסביבה.
ביתן עמד בראש היחידה עד שנת 2009.
בשנת 1981 הועלה לדרגת פרופסור, ובשנת 1993 לדרגת פרופסור מן המניין.
משנת 2003 כיהן כפרופסור אמריטוס.
ביתן שימש פעמיים כראש החוג לגאוגרפיה ולסביבת האדם (בשנים 1982–1987 ו-1995–1998).
ביתן השתלם במוסדות מחקר רבים מחוץ לישראל.
ביניהם, אוניברסיטאות קרלסרואה, אסן והאוניברסיטה החופשית בברלין, באוניברסיטאות אריזונה וניו מקסיקו ובאוניברסיטת קליפורניה בסן חוזה.
הוא הוזמן למספר רב של אוניברסיטאות, מוסדות מחקר וכנסים בינלאומיים כמרצה אורח (Invited Speaker).
ביתן פרסם 45 מאמרים מדעיים, חלקם עם חוקרים נוספים, שהתפרסמו בכתבי עת בינלאומיים.
בשנת 1991 פרסם מאמר בכתב העת המדעי החשוב- Energy and Building, בו טבע לראשונה את המונח "שיקום אקלימי של המרחב האורבני בערים קיימות"- "Climatic Rehabilitation of the Urban Environment in Existing Cities".
מונח זה נמצא כיום בשימוש בינלאומי רחב ומבטא שיטות מדעיות לשיקום ושיפור אקלימי-סביבתי של ערים קיימות.
מאמרים רבים שפרסם בנושאי אקלים ארץ ישראל, אקלים העיר ותכנון תואם אקלים וסביבה, השפיעו על התכנון האורבני של יישובים חדשים במדינת ישראל.
ביתן פרסם, על בסיס מחקריו, חוות דעת רבות (90), והן היוו הנחיות פורצות דרך בתחום תכנון תואם אקלים וסביבה, למתכננים של המחלקות להתיישבות בסוכנות היהודית ובהסתדרות הציונית, ליחידת התכנון במשרד הבינוי והשיכון, למשרד התשתיות הלאומיות, ועבור המתכננים במרכז בינוי של צה"ל.
ביתן יזם וכתב בשיתוף עם שרה רובין, לשעבר מנהלת מחלקת אקלים בשרות המטאורולוגי הישראלי, את ה"אטלס אקלימי לתכנון פיסי וסביבתי בישראל".
אטלס זה הוא ראשון ויחיד בישראל ונמצא בשימוש בכל המוסדות הרשמיים העוסקים בתכנון ובבנייה, ואצל אדריכלים ומתכננים.
בשנת 2003 פרש ביתן לגמלאות, אולם המשיך בפעילותו האקדמית והמחקרית ובהנחיית סטודנטים לתואר שני ולדוקטורט.
כמו כן שימש ביתן יו"ר ועדות מינויים לדרגות הבכירות ביותר של הסגל האקדמי באוניברסיטת תל אביב, והיה חבר בוועדות מינויים בטכניון ובאוניברסיטת בן-גוריון.
ביתן הנחה כ-30 סטודנטים לתואר מוסמך ודוקטור.
ביתן, נמנה עם דור המייסדים של הגאוגרפיה המודרנית הישראלית והקלימטולוגיה היישומית, אבי האסכולה של תכנון תואם אקלים וסביבה בישראל.
הוא נמנה בין הראשונים במדינת ישראל שמחקריו היישומיים התוו את הגישה הגאוגרפית-רגיונלית-יישומית – שילוב הגורם האקלימי-סביבתי בתכנון ההתיישבות בארץ.
לשם כך פיתח מתודולוגיה לכל שלבי התכנון תואם האקלים מהרמה הארצית, הרמה העירונית, הרמה השכונתית ועד לרמת הבית הבודד.
שפה הנלמדת בכל האוניברסיטאות בישראל ומחוצה לה.
מחקריו הרבים מובילים בתחום, והם המחקרים הראשוניים באקלים העיר וחקר אקלים ארץ ישראל.
מעורבותו בתחום השפיעה על מספר רב של גופים בינלאומיים וישראליים, ותרומתו ניכרת הן ברמה העולמית והן ברמה הלאומית.
בשנת 1977 הקים ביתן בחוג לגאוגרפיה ולסביבת האדם באוניברסיטת תל אביב את היחידה והמעבדה לחקר אקלים העיר ולקלימטולוגיה יישומית (תכנון תואם אקלים וסביבה).
ביתן היה הראשון מבין חוקרי אקלים ארץ ישראל שהחדיר שיקולים אקלימיים-סביבתיים למחשבת התכנון האזורי, היישובי והאורבני והראשון והמוביל בביצוע מחקרים טופו-אקלימיים בישראל, שהיוו פריצת דרך בחקר והבנת תהליכי התכנון, ויצרו בסיס ידע לבחירת המיקום של יישובים חדשים ותכנונם המפורט.
כמו כן ייעץ ביתן למשרד הבינוי והשיכון בתכנון הערים: מודיעין, מעלה אדומים, רמת בית שמש, נצרת, יהוד וכרמיאל.
משנת 1979 שימש יועץ בכיר ב"מרכז הבינוי של צה"ל" לבחירת מיקום בסיסי צה"ל בנגב לאחר הפינוי מסיני ותכנונם המפורט, תוך התחשבות מיוחדת בעומס החום, כיווני הרוחות וכיווני הסעת האבק המדברי לאורך עונות השנה.
מאז שנת 2003 היה שותף פעיל בתכנון "עיר הבה"דים" בנגב.
ביתן פרץ דרך במספר תחומי חקר חדשים.
הוא חקר לראשונה אזורים שלגביהם לא היה ידע אקלימי קודם כמו חבל אשכול, בקעת הירדן, המורדות המזרחיים של יהודה ושומרון.
ערך מחקר אקלימי מקיף של משטר הרוחות בערבה ובאגמים הפנימיים של ישראל (ים המלח ואגם הכנרת).
ביתן חקר את תופעת "אפיק המפרץ הפרסי", את תופעת הרוחות המזרחיות בישראל והשפעתן, את תופעת השרב בישראל ואת תופעת השינויים האקלימיים בישראל במחצית השנייה של המאה ה-20 והמאה ה-21.
חקר את ההיבטים המטאורולוגיים המסייעים לשימוש באנרגיית הרוח באזור מלכיה (הגליל העליון) והמורדות המזרחיים של יהודה, שומרון ובקעת הירדן.
ביתן הוא בין החוקרים הראשונים והמובילים בחקר אקלים העיר בישראל.
הראשון שחקר את תופעת "אי החום העירוני" בעיר תל אביב וההשלכות שלו על המרחב העירוני וסביבתו.
פעילות וחברות בוועדות וארגונים בישראל
בשנים 1991–1994, היה יועץ אקלימי לעיריית תל אביב;
בשנים 1989–1991, היה חבר בוועדה המייעצת לשימוש אנרגיה במבנים של משרד התשתיות הלאומיות;
בשנים 1990–1995, היה חבר בוועדת ההיגוי למעקב ובקרה של איכות האוויר, המשרד להגנת הסביבה;
בשנים 1993–1995, היה חבר בוועדה הלאומית לחקר בעיות סביבתיות של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים;
ביתן היה יועץ בנושאי אקלים וסביבה לצוותי התכנון של תוכנית "ישראל 2020", לתמ"א 35 (תוכנית מתאר ארצית), לתוכנית המתאר של באר שבע והמטרופולין שלה.
כמו כן ייעץ לגופי תכנון ממשלתיים אחרים, למוסדות ציבוריים ולמשרדי אדריכלים מובילים.
תוצרי מחקריו הרבים בנושאי טופו-אקלים והנחיותיו לתכנון תואם אקלים וסביבה, מצויים בידי רשויות ממלכתיות.
ידע זה, שהוא בעל חשיבות מן המעלה הראשונה, משמש בסיס עבודה לגורמי תכנון, הן ברמה האזורית והן ברמה המקומית.
ביתן פרסם מאמרים רבים בנושאי אקלים ארץ ישראל.
בתו התקן הישראלי (מספרו 5281) לבנייה בת קיימא ("בנייה ירוקה") הפרק העוסק בנושא אקלים, מפנה את המתכנן לאטלס האמור, המהווה מסמך ייחוס עיקרי למתכננים הפיזיים והסביבתיים בישראל.
בשנת 2010 הוחלט בשירות המטאורולוגי להוציא מהדורה מעודכנת ומורחבת של האטלס, וביתן שימש "יועץ מדעי" להוצאה מאז 2010 ועד למותו.
בשנים 2007–2008 ייעץ למשרד הבינוי והשיכון בהכנת המדריך לתכנון גנים ציבוריים מההיבט של הקלימטולוגיה האורבנית.
בשנים 2010–2012 היה חבר בוועד המנהל של העמותה הישראלית לייזום בנייה ירוקה ובת קיימא.
לאורך השנים קיבל ביתן מספר רב של מענקי מחקר בין היתר מן הקרן הלאומית למחקר של האקדמיה המדעית הישראלית וכן מן המשרד להגנת הסביבה.
ביתן היה חבר באיגוד המטאורולוגי הישראלי (אמ"י – IMS), חבר באגודה הישראלית לאקולוגיה ומדעי הסביבה, חבר באגודה הגאוגרפית הישראלית.
ביתן התברך בפעילות בינלאומית רחבה ומגוונת.
היה פעיל במספר רב של גופים בינלאומיים הקשורים לנושא אקלים העיר ותכנון תואם אקלים וסביבה.
בשנים 1980 ו- 1983 יזם, ארגן והיה יו"ר של שני כנסים בינלאומיים שהתקיימו בישראל בנושאי קלימטולוגיה אורבנית ותכנון תואם אקלים וסביבה.
כנסים אלה היוו את הבסיס להקמתה של מערכת קבועה והם מתקיימים מדי שלוש שנים במקומות שונים ברחבי העולם, בחסות הארגון הבינלאומי לקלימטולוגיה אורבנית.
בשנים 1992 ו-1993 יזם וארגן שני בתי ספר קיץ בינלאומיים בחוג לגאוגרפיה ולסביבת האדם של אוניברסיטת תל אביב, בנושאי תכנון ובנייה תואמי אקלים וסביבה.
בשנים 1982 – 1995 היה ביתן, יו"ר ועדת המומחים לקלימטולוגיה אורבנית וקלימטולוגיית הבנייה של הפדרציה הבינלאומית לתכנון ובנייה International Federation for Housing and Planning(IFHP) וחבר קבוע בוועדות ובקבוצות מחקר בינלאומיות לקלימטולוגיית הבנייה.
בשנת 2002 היה ביתן בין היוזמים והמייסדים של הארגון הבינלאומי לקלימטולוגיה אורבנית –International Association of Urban Climate, (IAUC) יחד עם Prof.
Tim Oke מאוניברסיטת British Colombia, Vancouver וחבר בוועד המנהל של הארגון מראשיתו ועד שנת 2007. הארגון מתכנס ברחבי העולם כל שלוש שנים.
ארגון יוקרתי זה הוא המוביל והיחידי בעולם בתחום אקלים העיר.
בשנת 2005 הוזמן ביתן לחבור לקבוצת המחקר הבינלאומית של ארגון הבריאות העולמי, (Word Health Organization, (WHO להשתתף כחבר בקבוצת חוקרים בינלאומית במחקר שנושאו: Improving Public Health Responses to Extreme Weather מחקר זה היה קשור לגלי החום הפוקדים בשנים האחרונות את אירופה בתדירות גבוהה ובעוצמה רבה.
המחקר חקר דרכי פעולה להקטנת השפעתם השלילית של גלי החום על האוכלוסייה, בשלב ראשון בהדגמה בארצות אירופה .EuroHeat Project המחקר נמשך עד שנת 2007.
בשנת 1992, לאחר הוצאתו לאור של ה-"אטלס האקלימי לתכנון פיזי וסביבתי" עם שרה רובין, זכה בפרס יו"ר הכנסת "לאיכות החיים" לשנת 1992.
בשנת 2006 היה ביתן הישראלי הראשון שזכה בפרס היוקרתי "The Luke Howad Award" מטעם הארגון הבינלאומי לקלימטולוגיה אורבנית International Association of Urban Climatology (IAUC) עבור הישגיו הרבים בחקר אקלים העיר וההשלכות היישומיות של תכנון תואם אקלים וסביבה לערים חדשות, ושיקום אקלימי לערים קיימות.
בשנת 2006 הוקדש בהוקרה כתב העת "מרחבים" (מס' 6) בנושא אקלים וסביבה: היבטים קלימטולוגיים, מטאורולוגיים ויישומיים לפרופ' אריה ביתן על פועלו המדעי, האקדמי והמקצועי.
בשנת תשע"ו - 2016 הוענק לפרופ' ביתן התואר "יקיר האיגוד המטאורולוגי הישראלי" (אמ"י – IMS) כאות הוקרה והערכה על הישגיו המקצועיים, פועלו הרב ותרומתו לאמ"י.
אריה ביתן, תמורות יישוביות בגליל התחתון המזרחי, יצא לאור על ידי יד בן צבי, בשנת 1982
אריה ביתן, אטלס אקלימי לתכנון פיסי וסביבתי בישראל, מירב תעשיות הפקה, 1994 (בשיתוף עם שרה רובין, השרות המטאורולוגי הישראלי)
מחקר, ייעוץ, והנחיות לתכנון ובניה תואמי אקלים
מחקר, ייעוץ, והנחיות לתכנון ובניה תואמי אקלים הגנת היישוב די-זהב מפני רוחות חזקות על ידי משברי רוח, האוניברסיטה העברית - המחלקה לגאוגרפיה, 15 עמ., 1976 (עם יפה נ.
הוכן עבור ההסתדרות הציונית-חטיבת ההתיישבות, אזור הנגב)
מישור אדומים - התנאים האקלימיים באזור התעשייה, סיכום מחקר והנחיות לתכנון תואם אקלים לתקופה 1975/76 - 1978/79, האוניברסיטה העברית-המחלקה לגאוגרפיה, עמ', 1979 (הוכן עבור ההסתדרות הציונית-חטיבת ההתיישבות, אזור ירושלים ואזור הצפון)
התנאים האקלימיים באתר העיר מעלה אדומים, סיכום מחקר והנחיות לתכנון תואם אקלים לתקופה 4/1978 - 3/1980, אוניברסיטת תל אביב - החוג לגאוגרפיה, 15 עמ', 14 שרטוטים, 1982 (הוכן עבור החברה הכלכלית לירושלים)
אקלים המורדות המזרחיים של הרי יהודה ושומרון ובקעת הירדן המרכזית (סיכום מחקר והנחיות לתכנון תואם אקלים לתקופה 1970 – 1977) הוכן עבור ההסתדרות הציונית, חטיבת ההתיישבות, 147עמודים, ירושלים, 1982
תנאי עומס החום וימי מעלות הסקה במחנה שזפון.
אוניברסיטת תל אביב - החוג לגאוגרפיה, מרכז רפואי ע"ש שיבא-תל השומר, צה"ל 1987, 23 עמ' (עם י.
אקלים צפון הערבה - אזור חצבה - מטאורולוגיה וקלימטולוגיה בתסקיר השפעה על הסביבה להקמת תחנת ממסר בישראל - אוניברסיטת תל אביב - החוג לגאוגרפיה, חברת "רמות" - רשות אוניברסיטאית למחקר שימושי, 60 עמ', 1988 (עם ש.
הוכן עבור מנהלת פרויקט "קול אמריקה וחברת U.S.A.
מודיעין - אקלים האזור והנחיות לתכנון מההיבט האקלימי, אוניברסיטת תל אביב - החוג לגאוגרפיה, 14 עמ', 1988 (הוכן עבור משרד הבינוי והשיכון - האגף לתכנון ובינוי ערים)
מחנה הר צבוע - בדיקת התנאים האקלימיים ועומס החום בשני מבנים, אוניברסיטת תל אביב - החוג לגאוגרפיה, 29 עמ', 61 שרטוטים, 100 טבלאות, (הוכן עבור מרכז בינוי, צה"ל 1989)
איתור עיר חדשה במרחב בית שמש -קריית גת - ההיבט האקלימי סביבתי, אוניברסיטת תל אביב - החוג לגאוגרפיה, חברת "רמות" - רשות אוניברסיטאית למחקר שימושי, 46 עמ., 1990 (עם ע.
הוכן עבור משרד הבינוי והשיכון - מחוז ירושלים)
סקר מטאורולוגי ראשוני לאיתור אתרים לטורבינת רוח באזור מלכיה, אוניברסיטת תל אביב - החוג לגאוגרפיה, חברת "רמות" - רשות אוניברסיטאית למחקר שימושי, 127 עמ., 1990 (עם ש.
בית שמש החדשה - ההיבט האקלימי-סביבתי, ניתוח תוכנית המתאר בקנ"מ 1:5000, אוניברסיטת תל אביב, החוג לגאוגרפיה, חברת "רמות" - רשות אוניברסיטאית למחקר שימושי, 45 עמ', 1992 (עם ע.
הוכן עבור משרד הבינוי והשיכון - האגף לתכנון ובינוי ערים)
הגשר החדש בכביש גילה - גוש עציון (כביש 60 החדש) - ההיבט האקלימי-סביבתי, אוניברסיטת תל אביב - החוג לגאוגרפיה, חברת "רמות" - רשות אוניברסיטאית למחקר שימושי, 41 עמ', 1993 (עם ר.
הוכן עבור אגף הגשרים, מחלקת עבודות ציבוריות (מע"צ), משרד הבינוי והשיכון)
תוכנית אב כרמיאל - כיווני התפתחות רצויים מההיבט האקלימי- סביבתי, אוניברסיטת תל אביב - החוג לגאוגרפיה, חברת "רמות" - רשות אוניברסיטאית למחקר שימושי, 21 עמ., 1993 (עם ר.
הוכן עבור משרד הפנים, מינהל התכנון, משרד הפנים ועירית כרמיאל)
תוכנית אב כרמיאל - כיווני התפתחות רצויים מההיבט האקלימי- סביבתי, אוניברסיטת תל אביב - החוג לגאוגרפיה, חברת "רמות" - רשות אוניברסיטאית למחקר שימושי, 1993 (הוכן עבור משרד הפנים, מינהל התכנון, משרד הפנים ועירית כרמיאל)
פיתוח חוף קריית ים - ההיבט האקלימי סביבתי, אוניברסיטת תל אביב - החוג לגאוגרפיה, חברת "רמות" - רשות אוניברסיטאית למחקר שימושי, 19 עמ., 1994 (הוכן עבור חברת "ערים").
תוכנית מתאר מועצה אזורית "מטה יהודה" - ההיבט האקלימי-סביבתי, דו"ח מס' 1 - הרקע האקלימי, אוניברסיטת תל אביב - החוג לגאוגרפיה, היחידה לקלימטולוגיה יישומית ובעיות הסובב, 1994 (הוכן עבור משרד הפנים - מינהל התכנון והמועצה האזורית "מטה יהודה")
תוכנית מתאר מועצה אזורית "מטה-יהודה" - ההיבט האקלימי-סביבתי, דו"ח מס' 2 - שילוב הגורמים האקלימיים-סביבתיים בתוכנית המתאר, אוניברסיטת תל אביב - החוג לגאוגרפיה, היחידה לקלימטולוגיה יישומית ובעיות הסובב, 8 עמ', 1994 (הוכן עבור משרד הפנים - מינהל התכנון והמועצה האזורית "מטה יהודה")
מיקום אתרים לאירועים המוניים בירושלים – הנחיות לבחירת האתר המועדף מההיבט האקלימי-סביבתי, אוניברסיטת תל אביב – החוג לגאוגרפיה, חברת "רמות" - רשות אוניברסיטאית למחקר שימושי, 1994 (הוכן עבור - הקרן לירושלים
אתר תיירות חדש בחוף ים המלח בין עין-גדי לנחל בוקק – הנחיות לתכנון ולבחירת המיקום המועדף מההיבט האקלימי סביבתי, אוניברסיטת תל אביב, החוג לגאוגרפיה, 1994 (הוכן עבור משרד התיירות באמצעות משרד צמיר אדריכלים ומתכנני ערים)
תוכנית מתאר מעלה אדומים – סיכום מחקר אקלימי והנחיות לתכנון תואם אקלים וסביבה מההיבט האקלימי-סביבתי, אוניברסיטת תל אביב, החוג לגאוגרפיה, 29 עמ', 1995 (הוכן עבור משרד הפנים, מנהל התכנון)
ההיבט האקלימי-סביבתי של האתר לאירועים המוניים בעמק רפאים שבוצע על ידי קק"ל, 1995 (הוכן עבור קק"ל)
אתר תיירות במצפה שלם – סיכום מחקר והגשת הנחיות לתכנון ובנייה מההיבט האקלימי- סביבתי, "רמות" - רשות אוניברסיטאית למחקר שימושי, שירותי מחקר וייעוץ בקלימטולוגיה יישומית ובעיות הסובב, 20 עמ', 1995 (הוכן עבור קיבוץ מצפה שלם)
שכונת מרגליות בקרית שמונה - ההיבט האקלימי-סביבתי, בתכנון השכונה אוניברסיטת תל אביב, החוג לגאוגרפיה, חברת "רמות" - רשות אוניברסיטאית למחקר שימושי, שרותי מחקר בקלימטולוגיה סביבתית ובעיות הסובב, 7 עמ', 1995. (הוכן עבור משרד השיכון, האגף לתכנון ובינוי ערים)
יקנעם עילית- ההיבט האקלימי-סביבתי בתכנון האתר, אוניברסיטת תל- אביב החוג לגאוגרפיה, חברת "רמות" - רשות אוניברסיטאית, שירותי מחקר בקלימטולוגיה יישומית ובעיות הסובב, 12 עמ', 1966 (הוכן עבור משרד השיכון - האגף לתכנון ובינוי ערים)
1996, מגדל פאת ים, חוף הרצליה - ההיבט האקלימי-סביבתי.
הוכן עבור חברת תו"פ אקוסטיקה, ירושלים
1996, אזור קייט ונופש מצוקי דרגות – הנחיות לתכנון מההיבט האקלימי-סביבתי.
הוכן עבור קיבוץ מצפה שלם
1996, הגן הטכנולוגי מנחת, ירושלים - ההיבט האקלימי-סביבתי.
הוכן עבור הרשות לפיתוח ירושלים
תוכנית מתאר באר שבע - עקרונות התכנון האקלימי-סביבתי.
הוכן עבור צוות תכנון תוכנית אב, מתאר עירוני ופיתוח מטרופולין באר שבע, 20 עמ', 1997
ההיבט האקלימי-סביבתי בתכנון מטרופולין באר שבע, הוכן עבור צוות תכנון תוכנית אב, מתאר עירוני ופיתוח מטרופולין באר שבע, עמ., 1997
אילת, שכונת שחמון - רובע 6, הנחיות לתכנון השכונה מההיבט האקלימי-סביבתי בתכנון השכונה, הוכן עבור חברת מבני-תעשייה בע"מ, 8 עמ', 1997
ההשפעה החזויה מההיבט האקלימי-סביבתי של הקמת שני מגדלים במתחם ב.ס.ר בדרך בן-גוריון, בגבול רמת גן – בני ברק.
הוכן עבור חברת ב.ס.ר הנדסה וניהול, ינואר 2002 (עם ע.
בדיקת חלופות לעיר הבה"דים – ההיבט האקלימי-סביבתי לבחירת האתר, הוכן עבור מרכז בינוי צה"ל (באמצעות משרד שרמן פוטש אדריכלים), פברואר 2003, 14 עמודים
עיר הבה"דים ב' – ההיבט האקלימי סביבתי של מיקום האתרים, הוכן עבור מרכז בינוי, צה"ל (באמצעות משרד שרמן פוטש אדריכלים), אוקטובר 2004, 15 עמודים
עיר הבה"דים – הנחיות לתכנון ובנייה מההיבט האקלימי סביבתי., הוכן עבור מרכז בינוי, צה"ל (באמצעות משרד אדריכלים לרמן) ספטמבר 2005, 29 עמודים
ברנר, ש., שנל, י., פוצ'טר, ע., חשיפה לעקות סביבתיות במרחב חיי היומיום, דו"ח ביניים.
הוכן עבור הקרן הלאומית למדע, 16 עמודים + נספחים, יוני 2005
פוצ'טר, ע., שעשוע-בר, ל., בולטנסקי,.
ד., ההשפעה התרמית המשולבת של צמחייה וגורמי בינוי על התהוות המיקרו-אקלים בשטחים פתוחים עירוניים – מדידות שדה, סימולציות ופיתוח קובץ הנחיות לתכנון אקלים וסביבה, סיכום מחקר, הוכן עבור המשרד לאיכות הסביבה, 125 עמודים, דצמבר 2005
עיר הבה"דים – הדמיית זרימת הרוח סביב המבנן הצפון- מערבי כבסיס לתכנון ובנייה תואם אקלים וסביבה.
(סיכום סופי) הוכן עבור מרכז בינוי, צה"ל, 36 עמודים, דצמבר 2006 (עם מ.
עיר הבה"דים – נספח אקלים לת.ב.ע, הוכן עבור מרכז בינוי, צה"ל, 17 עמודים, אוגוסט 2007
הקמפוס הטכנולוגי – באר שבע, ההיבט האקלימי - סביבתי והנחיות לתכנון, הוכן עבור מרכז בינוי, צה"ל, 30 עמודים, אפריל, 2008
הנחיות לתכנון תואם אקלים וסביבה של קריית ההדרכה, הוכן עבור מרכז בינוי, צה"ל, פברואר 2009
הנחיות לתכנון תואם אקלים וסביבה של קריית ההדרכה, הוכן עבור מרכז בינוי, צה"ל, פברואר 2009 .
אריה בנטוב (נולד ב-5 בדצמבר 1935) היה תת-אלוף בצה"ל ופיקד על יחידה 8200 בשנים 1976–1980. בהמשך כיהן כקצין מודיעין ראשי (קמנ"ר), ממלא מקום ראש אגף המודיעין (אמ"ן) וסגן ראש אמ"ן בשנים 1982–1987.
אריה בנטוב (אדלשטיין) נולד ב-1935 בגאלאץ, רומניה, בן שני למשפחת סוחרים דתית ציונית אמידה.
בשנת 1941, עם כניסת רומניה למעגל מלחמת העולם השנייה בצד גרמניה הנאצית, נעצר אביו ונשלח למחנה עבודה, רכוש המשפחה הוחרם והאם נאלצה לשאת בנטל הפרנסה.
בתום המלחמה ולאחר השלטת המשטר הקומוניסטי ברומניה עלתה המשפחה לישראל ב-1950, ואריה הצעיר נשלח להתחנך בקבוצת נוער בקיבוץ חמדיה.
בנטוב התגייס לצה"ל בשנת 1954, החל שירות בגולני והיה מדריך בבית הספר למ"כים.
ב-1956 נשלח לקורס קצינים ולאחריו התנדב לצנחנים והוצב בגדוד 890, שם מילא תפקידי מפקד מחלקה ומפקד פלוגה.
בשנים 1957–1963 שירת בתפקידי פיקוד בחטיבת הצנחנים ובאגף המבצעים, בין השאר כממלא מקום ראש זירה בענף המבצעים.
בשנים 1963–1967 למד הנדסת חשמל בטכניון בחיפה.
לחם במלחמת ששת הימים בשורות גדוד 50, ונפצע בקרב רפיח (1967).
יכולות המודיעין בזמן אמת שפיתחה היחידה תרמו בצורה משמעותית ליכולת של חיל האוויר הישראלי לפעול ביעילות בגזרה הדרומית, אל מול אמצעי לחימה נגד מטוסים (נ"מ) מתקדמים שהוצבו בה.
בספטמבר 1972 מונה לסגן מפקד יחידה 8200 תחת מפקד היחידה, אל"ם יואל בן פורת, כולל במהלך מלחמת יום הכיפורים.
לאחר המלחמה הופקד על בניין הכוח של היחידה לאור לקחי המלחמה והשינויים בזירה בעקבותיה.
באוגוסט 1974 הועלה לדרגת אלוף-משנה.
במרץ 1976 מונה למפקד יחידה 8200, תחילה בדרגת אל"ם, ובאפריל 1977, עם השינוי הארגוני באמ"ן וביחידה, הועלה לדרגת תא"ל.
ב-1978 הטיל עליו ראש אמ"ן, אלוף שלמה גזית, לגבש תוכנית היערכות של חיל המודיעין בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים.
בתקופתו כמפקד 8200 התמקדה היחידה בשני אתגרים עיקריים: האחד – לפתח ולבנות אמצעי איסוף שיבטיחו את שימור היכולת להפיק מודיעין איכותי להתרעה אל מול מצרים, ללא הנוכחות הפיזית בסיני, בעקבות הסכמי השלום.
השני – הגברת הכיסוי המודיעיני לארגוני הטרור הפלסטיני וההתמודדות עם איום הטרור הגובר מאמצע שנות ה-70' ובמיוחד לאחר פיגוע כביש החוף בשנת 1978 ומבצע ליטני.
ביולי 1980 יצא ללימודי תואר שני בניהול באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בארצות הברית.
בשנת 1982 חזר לישראל ומונה לקצין מודיעין ראשי (קמנ"ר) באגף המודיעין.
בתפקידו זה הוביל את מטה חיל המודיעין במהלך מבצע שלום הגליל.
לאחר המבצע וכחלק מלקחיו, פעל בנטוב לפיתוח יכולות איסוף המודיעין החזותי של אמ"ן וארגונו במסגרת תוכנית רב שנתית, כולל בניית יחידת המזל"טים להשגת יכולת מבצעית מלאה.
בשנת 1983, בעקבות מסקנות ועדת כהן על אירועי סברה ושתילה, ראש אמ"ן, אלוף יהושע שגיא, התפטר מתפקידו, ובנטוב התמנה לממלא מקום ראש אמ"ן, עד למינויו לתפקיד של אלוף אהוד ברק.
הוא המשיך כסגן ראש אמ"ן תחת האלופים אהוד ברק ואמנון ליפקין שחק.
בנטוב פרש מצה"ל בשנת 1987 והצטרף לחברת ההזנק DSP לפיתוח טכנולוגיה לעיבוד דיגיטלי של דיבור, בתפקיד מנכ"ל ונשיא.
בשנת 1990 פרש מהחברה ופנה למיזמים עצמאיים.
בנטוב פעיל גם היום במספר מסגרות התנדבותיות למען הקהילה, כולל בעמותת בוגרי 8200, והעמותה הישראלית לכלבי נחייה.
בנוסף לפעילותו למען הקהילה בנטוב החל לעסוק בפיסול ובשנת 2015 אף הציג את עבודותיו בתערוכה בשם "חובת דיווח".
הוא נשוי לנעה, עובדת סוציאלית, ולזוג שלושה ילדים.
אריה בראון (4 ביוני 1935 – 6 ביוני 1997) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף שכיהן כמזכירו הצבאי של שר הביטחון.
אריה בראון נולד בחיפה ב-4 ביוני 1935 להדסה ובן ציון, אח לשתי אחיות ואח.
אביו בן ציון בראון היה מראשוני העיר תל אביב, מחלוצי גדוד העבודה בעמק וממייסדי מרחביה.
הוא למד בבית הספר אליאנס בחיפה ובבית הספר המקצועי על שם מקס פיין.
את לימודיו התיכוניים לא סיים ואת תעודת הבגרות השלים רק כאשר היה כבר קצין בצה"ל.
בשנת 1953 התגייס לצה"ל ושירת בחיל החימוש.
במסלול שירותו עבר לחיל ההנדסה, ולחיל השריון ושירת בשלושת הפיקודים ובגזרת תעלת סואץ.
במלחמת ששת הימים שירת כסגן מפקד גדוד הנדסה ואחר כך סגן מפקד מתקן אימונים של חיל ההנדסה.
לאחר המלחמה שירת כקצין שלישות במפקדת הממשל הצבאי ברצועת עזה.
במלחמת ההתשה שימש קצין שלישות בחטיבה 14 בפיקודו של קלמן מגן באזור תעלת סואץ.
במאי 1969 הומלץ ומונה לשלישו הצבאי של שר הביטחון משה דיין בדרגת רב-סרן וזמן קצר מאוחר יותר הועלה לדרגת סגן אלוף.
בעקבות יציאתו של תא"ל יהושע רביב לטיפול רפואי בסוף שנת 1973 שימש כממלא מקומו של מזכירו הצבאי של שר הביטחון דיין, תפקיד אותו מילא במהלך מלחמת יום הכיפורים.
על שר הביטחון דיין ועל נקודת מבטו כמזכיר ושליש צבאי פרסם בשנת 1993 את הספר "משה דיין במלחמת יום הכיפורים" בהוצאת עידנים.
לאחר המלחמה מונה לתפקיד במינוי קבוע.
לאחר התפטרותו של דיין ממשרד הביטחון ביקש בראון לעבור מתפקידו כמזכיר הצבאי, אך נתבקש על ידי שר הביטחון הנכנס שמעון פרס להמשיך בתפקידו.
בדצמבר 1975 הועלה לדרגת תת-אלוף.
התקדמותו המהירה של בראון בסולם הדרגות הצה"לי עוררה גלים בשורות הצבא.
עת מינויו לתת-אלוף פורסמה ידיעת שער בעיתון "העולם הזה" שתהתה על קנקנו של מינוי זה.
בראון שעד למאי 1969 התבלט בעיקר כקצין שלישות, הומלץ לתפקיד השליש הצבאי לשר הביטחון בדרגת רב-סרן ותוך תקופת זמן קצרה של 6 שנים התקדם עד לדרגת תת-האלוף.
עם מינויו לשליש, הפך בראון במהרה לאיש סודו של דיין, שקידם אותו בהמשך לדרגת אלוף-משנה.
הרמטכ"ל דוד אלעזר חזה פני עתיד ומנע את העלאתו של בראון לדרגת תת-אלוף מתוקף תפקיד המזכיר הצבאי והתפקיד הורד באופן מיוחד בטרם נכנס בראון לתפקידו, לתפקיד בדרגת אלוף-משנה.
לאחר מלחמת יום הכיפורים והתפטרותו של דיין מתפקידו כשר הביטחון, הוריש לבא אחריו, שמעון פרס את מזכירו הצבאי.
גם במקרה זה הפך לאחד האנשים הקרובים לשר פרס, קרוב כל כך עד שהמליץ השר להעלותו לדרגת תת-אלוף.
בתקופה שבין ההמלצה לבין אישורה והעלאתו של בראון בדרגה, עיכב פרס כל מינוי בשורות הפיקוד של צה"ל וחרף פניית קצינים בכירים אליו לא נעתר לאשרם.
בכך לכאורה לא הותיר כל ברירה לצמרת צה"ל שבכירים בה לא חשקו במינויו של בראון.
לאחר אישור מינויו של בראון, הוסרה במהירות ההתנגדות של פרס למינויים בצה"ל.
בעקבות הפרשה איימו כמה קצינים בכירים לפרוש, זאת על אף שבעיתונות הרשמית פורסם כי לא הובעה התנגדות למינויו של בראון.
ביולי 1977 סיים את תפקידו, השתחרר מצה"ל ויצא לחופשת לימודים ובמקומו מונה סגן אלוף אילן תהילה לתפקיד.
הוא היה לבוגר החוג להיסטוריה כללית של אוניברסיטת תל אביב ובוגר המכללה המלכותית למחקרי ביטחון בלונדון.
בראון נפטר ב-6 ביוני 1997 והובא למנוחות בבית העלמין סגולה בפתח תקווה.
אריה בראון, עמוס כרמל, מיכאל ששר – "משה דיין במלחמת יום הכיפורים", תל אביב, הוצאת עידנים, התשנ"ג 1993.
אריה בראון, עמוס כרמל – "חותם אישי: משה דיין במלחמת ששת הימים ואחריה", תל אביב, ידיעות ספרים, התשנ"ז 1997.
אריה בחורף היא גרסה מחודשת לטלוויזיה משנת 2003 של המחזה הבימתי משנת 1966 באותו שם ושל גרסת המסך המקורית של המחזה משנת 1968 שהציגה את פיטר או'טול וקתרין הפבורן.
הגרסה המחודשת הוצגה לראשונה ב-26 בדצמבר 2003 בבריטניה והוקרנה בבכורה בטלוויזיה האמריקאית ב-26 במאי 2004. בסרט כיכבו פטריק סטיוארט וגלן קלוז, בבימויו של אנדריי קונצ'לובסקי.
הסרט צולם במיקום טירת ספיש במזרח סלובקיה, פנים צולם בבודפשט, הונגריה.
אנדרו האוורד, ג'ון לייט ורייף ספול שיחקו את האחים הלוחמים.
ג'ונתן ריס מאיירס גילם את מלך צרפת ואת ג'וליה וויסוטסקאיה, אחותו ופילגשו של הנרי, הנסיכה אלאיס.
ברונר הוא בן לניצולי שואה.
אביו יצחק, שעלה ארצה מבלגיה, הוא אחיו של יעקב ברונר, מראשי פא"י.
ברונר למד בצעירותו במוסדות חרדיים ובישיבות.
כבר בגיל צעיר הוא החל לעסוק במוזיקה.
אביו, שהיה בעל קורא וחזן, היה נקודת המפגש הראשונית שלו ושל אחיו שמואל לעולם המוזיקה.
ברונר הוציא מספר אלבומים עצמיים, ולאחר מכן הוציא יחד עם אחיו שמואל כעשרה אלבומים.
אחדים מתקליטיו עיבד יצחק גרציאני, ואת האחרים עיבדו משה לאופר ואחיו.
הופיע במשך שנים עם אחיו כזמר חתונות.
בשנות ה-90 החלו האחים לעבוד בנפרד ובסגנונות שונים.
שמואל נשאר בסגנון החסידי המקובל, ואילו אריה פרץ כשייסד את ז'אנר הרוק בחתונות המגזר החרדי.
בעקבות כך, מוכר ברונר כ"רוקיסט של המוזיקה חסידית".
במאה העשרים ואחת הפסיק להופיע.
מ-2015 עד 2019 שפט בתוכנית המוזיקה "הקול הבא" ששודרה ברדיו קול חי, למציאת הזמר החרדי הבא.
בנובמבר 2019, חשוון ה'תש"פ, החל להגיש תוכנית שבועית באתר כיכר השבת, הנקראת "הללוהו במינים ועוגב", בה הוא מדבר ושר על פרשת השבוע.
ברונר נשוי ומתגורר בפתח תקווה.
אריה בן-מנחם (נולד בשם אריה פרינץ, Arie Princ, נכתב גם Prinz; 1922, לודז' - 19 ביולי 2006, ישראל) היה ניצול השואה, צלם שתיעד את גטו לודז', ולימים, בישראל, ממתרגמי ועורכי הכרוניקה של גטו לודז'.
בן-מנחם למד בבית ספר מקצועי לטקסטיל בלודז'.
במאי 1940 גורש בן-מנחם לגטו לודז'.
הוא עבד עם הצלם מנדל גרוסמן וסייע לו בצילום אפיזודות מחיי הגטו, בעיקר באופן מחתרתי.
תצלומים שצילם גרוסמן שימשו את בן-מנחם ליצירת אלבום בו פוטומונטז'ים ותצלומים שתיארו את חיי הגטו: הרסורטים (המפעלים) בגטו, הרעב ברחובות, ערימות הגופות, הרדיפות והגירושים.
עם חיסול הגטו בקיץ 1944 גורש בן-מנחם לאושוויץ.
הוא לקח עמו את האלבום.
האלבום הגיע לאחת המחתרות הפולניות וזו העבירה את האלבום לקרקוב.
אמו של בן-מנחם נרצחה בתאי הגזים ואביו נורה בצעדת המוות לנגד עיניו.
בשנת 1945 עלה באוניית מעפילים לארץ ישראל.
הוא שינה את שם משפחתו מפרינץ לבן-מנחם.
בניצנים נישא בן-מנחם לחברת ילדותו, אווה ביאלר, ששרדה אף היא בשואה.
ב במלחמת העצמאות נפל בן-מנחם בשבי המצרי ושהה תשעה חודשים בשבי בקהיר.
בכלא כתב ספר בשם "הגדת תאופיק" (על שם הסוהר), בו תיאר את הווי השבי.
את הספר כתב על קופסאות סיגריות בכתב יד זעיר.
בן-מנחם הקדיש את חייו לתיעוד גטו לודז'.
בשנות השישים הגיעו לידי בן-מנחם ידיעות על ארכיון בפולין ובו אלבום תצלומים של גטו לודז', שצילם מנדל גרוסמן.
בן-מנחם השיג העתק חלקי של האלבום, ולאחר כעשרים שנה הגיעו לידיו חלקי האלבום החסרים.
על אלבום זה כתב בספר "צלם הילך בגטו":
בן-מנחם תרגם וערך את הכרוניקה של גטו לודז' ואת לקסיקון חסידי אומות העולם הפולנים.
הוא היה עורך ומתרגם פורה, משפות שונות, בעיקר מפולנית.
בשנת 1986 הוציא לאור יד ושם את הכרוניקה של גטו לודז' בתרגומם של בן-מנחם ויוסף רב.
במרכז למורשת המודיעין קיימת תערוכה שמציגה מעבודותיו של בן-מנחם מגטו לודז' ומהשבי המצרי.
צלם הילך בגטו: מתצלומיו של מנדל גרוסמן (אחרית דבר)
כרוניקה של גטו לודז', עם יוסף רב, כרכים א-ד, יד ושם, ירושלים, תשמ"ז.
בן-מנחם היה אחד מכותבי הספר ישראל גוטמן (עורך), לקסיקון חסידי אומות העולם הפולנים, בהוצאת יד ושם :
אריה בובר (1940–25 באפריל 2003) היה סוציולוג, אקטיביסט חברתי וחבר ארגון מצפן, ובהמשך חייו, מורה רוחני, שחקן קולנוע ומתרגם מאנגלית לעברית.
נולד בחיפה למשפחה דתית ענייה.
אביו נפטר בהיותו בן שמונה.
בובר ואחותו הצעירה נשלחו ל"מעון גאולה" בחיפה (על יד ישיבת תפארת ישראל).
לאחר מספר חודשים, כשהאם התאוששה, חזרו לבית אמם.
בכיתה ח' נשלח לקיבוץ כפר רופין.
שנה אחר כך, בכיתה ט' עבר לפנימיית הדסים.
בתום לימודיו התגייס לשירות חובה בחיל הים.
בשנת 1961 נבחר להיות אחד החיילים שזכו להיות "מצטייני הנשיא".
לאחר שירותו הצבאי עבר לירושלים והחל ללמוד כלכלה וסוציולוגיה באוניברסיטה העברית.
למחייתו עבד כרוכש מודעות בסוכנות הפרסום "דחף".
בתקופה זו של חייו הצטרף לארגון מצפן ואימץ את המרקסיזם כתיאוריה המדריכה את חייו ופעילותו.
בתקופת חייו בירושלים נודע כאחד מיושבי קפה טעמון יחד עם פעילי שמאל ופנתרים שחורים ביניהם: דן עומר, חיים הנגבי, אבי ברדוגו, צ'רלי ביטון, סעדיה מרציאנו ואחרים.
בשנת 1972 נכלא ל-35 יום בכלא צבאי באשמת סירוב "לשרת בשטחים הכבושים".
בסוף שנות ה-60 ובשנות ה-70 עבד כמורה לסוציולוגיה בשני בתי ספר תיכון בירושלים: בגימנסיה העברית רחביה ובבית הספר התיכון על שם מיי בויאר.
בשנות ה-80 עזב את ירושלים וחי לזמן מה בשארם א-שייח' ולאחר מכן בחוות שער הגיא.
בהיותו כבן 40 קרא את הספר של פטר דמיינוביץ' אוספנסקי, "חיפוש אחר המופלא" והחל להתעניין ברוחניות.
בהמשך גם תרגם לעברית בעצמו ספר נוסף של אוספנסקי.
התעניינות חדשה זו הביאה אותו למפנה בחייו, לנטישת ארגון מצפן והתרחקות מהפעילות הפוליטית.
המהפך הרוחני שעבר לוּוה במעבר לראש פינה, שם הפך למעין 'מורה רוחני' לקומץ תלמידים וחברים.
בשני העשורים האחרונים לחייו התגורר בראש פינה.
בתחילת שנות ה-60 לחייו חלה בסרטן ונפטר לאחר כמה חודשים.
נקבר בבית הקברות בראש פינה.
במשך חייו היה מעורב בכמה מערכות יחסים.
אב לבת אחת, שנולדה בהיותו כבן 50, וגדלה עם אמה.
מאמריו של בובר התפרסמו בכתב העת מצפן של ארגון מצפן:
בעשורים האחרונים לחייו התפרנס מתרגום מאמרים, ספרות יפה וספרי עיון.
דלייני, טריטון, תל אביב, זמורה ביתן, 1983
אן רייס, ראיון עם ערפד, תל אביב, כרם, 1986
נורה אפרון, צרבת, תל אביב, זמורה ביתן, 1987
בארי האנה, רי, תל אביב, זמורה ביתן, 1987
לארי ניבן וג'רי פורנל, הקיסם בעינו של אלוהים, תל אביב, זמורה ביתן, 1987
ג'ין אן פיליפס, חלומות מכונה, תל אביב, זמורה ביתן, 1988
ג'ין אן פיליפס, כרטיסים שחורים, תל אביב, זמורה ביתן, 1988
לורנס סנדרס, תיקי טימותי, תל אביב, זמורה ביתן, 1990
סמיואל שם, עדין, תל אביב, זמורה ביתן, 1990
מייק גייל, החברה האגדית שלי, תל אביב, ידיעות ספרים/ספרי חמד, 2000
פטר דמיינוביץ' אוספנסקי, הדרך הרביעית: רשומה של שיחות ושל תשובות לשאלות המבוססות על תורתו של ג.
גורדייף, תל אביב, זמורה ביתן, 1993
רשאד פילד, המחסום האחרון, תל אביב, פראג הוצאה לאור, 1995 (ספר על הסוּפיות, זרם מיסטי באסלאם)
כריסטופר הורוקס, בודריאר והמילניום, תל אביב, ספרית פועלים, 2002
סטיוארט סים, דרידה וקץ ההיסטוריה, תל אביב, ספרית פועלים, 2002
תמסין ספארגו, פוקו והתיאוריה הקווירית, תל אביב, ספרית פועלים, 2002
פיטר קולס, איינשטיין וליקוי החמה המלא, תל אביב, ספרית פועלים, 2002
דיב רובינזון, ניטשה ופוסטמודרניזם, תל אביב, ספרית פועלים, 2002
דניאל וקסמן (במאי), שירת הגליל, כנען הפקות/הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, 1996.
דניאל וקסמן (במאי), מול היערות (סרט טלוויזיה), 1999 (עיבוד חפשי בהשראת הסיפור "מול היערות" של א.ב.
אריה יצחק אשל (ט' באלול ה'תרפ"ז, 6 בספטמבר 1927 – ח' באלול ה'תשע"ה, 23 באוגוסט 2015) היה פעיל באצ"ל, סופר ועורך ישראלי.
אשל נולד בשם אריה אפשטין לאברהם ולרחל (לבית דוביצקי) אפשטין.
בנעוריו היה פעיל באצ"ל בירושלים והפיץ כרזות של הארגון, ושירת במשטרת היישובים העבריים.
כן השתתף, בין היתר, בפיצוץ תחנת הרכבת המנדטורית בירושלים, בה נפצע קל, במבצע היפופוטם והיה שותף להכנות המתקפה על בית היתומים שנלר.
לדבריו, לאחר שנודע לו על מעשהו של היינריך ריינהולד ב-1966, החל בחקר ובכתיבה אודות הארגון באוקטובר 1976.
כבר בשנת ה'תשל"ו פורסם ספר שליקט וערך יחד עם שמואל יזרעאלי, על מאיר שחר-שוורץ.
אולם ספרו הראשון שזכה לפרסום רב היה "ארבעה צעדים למוות", שאותו ערך גם כן.
הספר עוסק באבשלום חביב בכלל ובמכתביו שכתב מהצינוק בפרט.
הספר הוענק למפקד האצ"ל ולראש ממשלת ישראל מנחם בגין בטקס מיוחד.
בגין אמר על הספר כי "הוא ספר האהבה והגבורה".
ב-1990 ראה אור ספרו השני "שבירת הגרדומים", העוסק בפרשת הסרג'נטים ובתלייתם בידי אנשי האצ"ל.
אשל נפטר בגיל 87 ונקבר בהר המנוחות.
אריה אשל (16 בספטמבר 1912 – 10 באוקטובר 1968) היה דיפלומט ושגריר ישראלי.
אשל נולד בברלין ועלה לארץ ישראל בשנת 1934. טרם הקמת משרד החוץ הישראלי היה בשנים 1947–1948 שליח המוסדות הלאומיים באמריקה הדרומית, ומ-1948 עד 1949 היה קצין עלייה בבואנוס איירס.
ב-1 ביולי 1949 התקבל למשרד החוץ.
תחילה היה קונסול בשגרירות ישראל בבואנוס איירס ובשגרירות ישראל בווינה, וכן מנהל מחלקת מזרח אירופה.
בנובמבר 1957 הוכרז כי ימונה לציר דיפלומטי באורוגוואי.
הוא החל את תפקידו בינואר 1958, ובאותה השנה הועלתה הצירות באורוגוואי לרמת שגרירות.
אשל שימש שגריר ישראל באורוגוואי עד 1960. לאחר מכן היה סגן ראש משלחת ישראל ל וקונסול כללי בניו יורק.
ב-1962 מונה לשגריר ישראל בברזיל.
הוא שימש בתפקיד זה עד 1964. ב-1967 מונה לשגריר ישראל בקנדה.
בשנת 1960 נישא בשנית לתמר אשל.
אריה אשל נפטר במהלך שליחותו בקנדה, ככל הנראה מהתקף לב, בגיל 56. הוא נקבר בהר המנוחות.
אריה מכלוף דרעי (נולד בט' באדר א' ה'תשי"ט, 17 בפברואר 1959) הוא פוליטיקאי ישראלי, ממייסדי מפלגת ש"ס וחבר הכנסת מטעמה.
כיהן כשר הפנים, שר לפיתוח הפריפריה, הנגב והגליל, כשר הכלכלה, כמשנה לראש הממשלה וכשר הבריאות.
בשנת 1999 הורשע בלקיחת שוחד ובמרמה והפרת אמונים, נידון לשלוש שנות מאסר והוטל עליו קלון.
בסוף 2012, לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה, חזר להנהגת ש"ס, הוצב מטעמה במקום השני ונבחר לכנסת.
במאי 2013 מונה שוב ליו"ר תנועת ש"ס.
בינואר 2022 נאלץ להתפטר מהכנסת במסגרת הסדר טיעון, בגין עבירות מס, אך חזר לכנסת בבחירות לכנסת העשרים וחמש.
בדצמבר של אותה השנה התמנה למשנה לראש הממשלה ולשר בממשלת ישראל השלושים ושבע, אך מינוי זה נפסל על ידי בג"ץ בינואר 2023, ודרעי פוטר בהתאם לפסק הדין.
נולד במקנס שבמרוקו ב-17 בפברואר 1959, לאליהו ולאסתר לבית אזוגי.
הוריו התגוררו באחד הרבעים החדשים המבוססים בעיר, והושפעו מהתרבות הצרפתית.
אביו היה בעל עסק חייטות מצליח, ומשפחתו ניהלה אורח חיים מסורתי.
בגיל חמש החל ללמוד בבית הספר אוצר התורה ששילב לימודי קודש וחול.
ב-1968, בגיל תשע, עלתה משפחתו לישראל בגל העלייה שהחל עם סיום מלחמת ששת הימים, והשתקעה בבת ים.
דרעי נשלח ללמוד בבית ספר ממלכתי דתי בראשון לציון, אך הפסיק לבקר בו לאחר חודש בשל קשיי השתלבות.
לאחר כשלוש שנים, ב-1973, נסגרה הפנימייה והוא עבר יחד עם עשרות מתלמידיה לישיבה החרדית-ספרדית פורת יוסף בירושלים.
בקיץ 1975 הצטרף למחזור הראשון של ישיבת קול יעקב שהקים הרב יהודה עדס.
במאי 1976 עבר לישיבת חברון הליטאית-חרדית.
עם בגרותו אחר נישואיו החל בעסקנות ציבורית, תחילה במישור המוניציפלי, כמזכיר היישוב החרדי מעלה עמוס וחבר המועצה האזורית גוש עציון.
ב־1983 הוזמן דרעי להשתלב כאברך ומגיד שיעור בישיבת לב בנים, וכעבור זמן קצר מונה למנהל האדמיניסטרטיבי של הישיבה.
מכונה "רב" אף שאין סימוכין שהוסמך לרבנות.
הקמת ש"ס ופעילותו כשר הפנים
ב־1984 שימש מזכיר מועצת חכמי התורה של תנועת ש"ס.
במהלך 1985 שימש כעוזר שר הפנים הרב יצחק פרץ, ובסוף אותה שנה מוּנה למזכ"ל תנועת ש"ס.
ביוני 1986 התגייס לשירות מקוצר של 3 חודשים בצה"ל ושירת כמשגיח כשרות במחנה בית אל.
מיד לאחר שחרורו מצה"ל מונה למנכ"ל משרד הפנים והוא בן 27 שנים בלבד.
לאחר הבחירות לכנסת השתים עשרה ב־1988, מונה לשר הפנים בממשלתו של יצחק שמיר, על רקע סירובו של הרב יצחק חיים פרץ לקבל את התפקיד בעקבות פסיקת בג"ץ שעל משרד הפנים לרשום יהודים רפורמים כיהודים.
דרעי הושבע לתפקידו ב-22 בדצמבר 1988 והיה לשר הצעיר בתולדות מדינת ישראל בגיל 29.
בשנים אלה זכה דרעי לכיסוי עיתונאי נרחב בעיתונות הכללית, ללא תקדים לפוליטיקאי חרדי.
בשנת 1988 ביטל את הצנזורה על מחזות.
ממשלת האחדות הלאומית סבלה מראשיתה מאי יציבות ומניסיונות של מפלגת העבודה להיפרד ולחבור עם גורמים נוספים ולהקים ממשלה צרה בראשותה.
דרעי היה שותף פעיל בניסיונות אלו.
ידידותו האישית עם חיים רמון, מחברי הכנסת הצעירים והמובילים במפלגת העבודה באותה התקופה, הובילה למגעים שבסיומם הוסכם על הפלת הממשלה והקמת ממשלת עבודה-חרדים במקומה.
הסכמה זו קיבלה את ביטויה בהצבעת אי אמון ב-15 במרץ 1990, שהפילה את ממשלת האחדות ובה נעדרו חמישה חברי כנסת של ש"ס.
מהלך זה ידוע בכינוי "התרגיל המסריח".
לאחר שרבי מנחם מנדל שניאורסון והרב שך הפעילו את כל כובד משקלם למנוע את שיתוף הפעולה עם השמאל, שמעון פרס, יו"ר מפלגת העבודה, לא הצליח להקים קואליציה.
בסופו של דבר הקים יו"ר הליכוד, יצחק שמיר, ממשלת ליכוד-ימין-חרדים, שגם בה כיהן דרעי כשר הפנים.
עם ניצחון מפלגת העבודה בראשות יצחק רבין בבחירות בשנת 1992, הצטרפה ש"ס לממשלת ישראל העשרים וחמש, ודרעי המשיך לכהן כשר הפנים ולראשונה החל לכהן כחבר הכנסת בכנסת השלוש עשרה.
הוא התפטר מתפקיד זה בעקבות החלטת בג"ץ בעניינו ועל רקע הסכם אוסלו א' בספטמבר 1993, אך לא הצביע נגד ההסכם בכנסת.
במהלך המשבר הקואליציוני ב־1990 החלו להתפרסם ידיעות על מעורבותו של דרעי בפלילים, בעיקר בכתבה שפרסם העיתונאי החוקר מרדכי גילת בעיתון "ידיעות אחרונות".
פרסומים אלו הביאו לכך שב-1 ביוני 1990 הוגשו כנגד דרעי תלונות במשטרה, וב-10 ביוני 1990 פשטה המשטרה על משרד הפנים שבראשות דרעי, ותפסה שם מסמכים הדרושים לחקירה.