tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סטוקינג כלפי ידוענים ואנשי ציבור
הרכבת פרופיל של סטוקרים מראה שכמעט תמיד הם עוקבים אחר מישהו שהם מכירים או באמצעות מחשבות שווא, חושבים שהם מכירים, כפי שקורה עם סטוקרים של ידוענים או אנשים ציבוריים שבהם הסטוקרים מרגישים שהם מכירים את הידוען אף על פי שהידוען לא מכיר אותם.
כחלק מהסיכון שהם לוקחים על פרסום, ידוענים ואישי ציבור הם לעיתים קרובות מטרות להטרדות מסוגים אלו ואחרים.
במקרה ידוע אחד בשנת 2011, השחקנית פטרישה ארקט סגרה את החשבון שלה ברשת החברתית פייסבוק לאחר סייבר סטוקינג לכאורה.
בפוסט האחרון שלה, ארקט הסבירה שחברת האבטחה שלה הזהירה את חבריה בפייסבוק לא לקבל בקשות חברות מאנשים שהם לא מכירים.
ארקט הדגישה שעצם העובדה שנראה היה שאנשים הם מעריצים שלה זה עדיין לא אומר שהם בטוחים.
היא שחררה הצהרה לתקשורת שארקט מתכננת לתקשר עם מעריצים באופן בלעדי דרך חשבון הטוויטר שלה.
סייבו קויטה הוא כדורגלן ניז'רי המשחק בעמדת החלוץ בעומאן קלאב.
קויטה נולד בניאמיי בירת ניז'ר ובגיל 5 היגר עם משפחתו לצרפת והתגוררו בניי-סיר-סן.
בגיל 19 הצטרף לקבוצת הכדורגל אורליאן.
ב-16 באוגוסט 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הליגה נגד אמיין.
בעונתו הראשונה, מיעט לשחק עקב פציעה.
ב-11 בדצמבר 2015 קויטה חתם בהפועל אשקלון מהליגה הלאומית.
ב-22 בינואר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 1-3 נגד מכבי אחי נצרת.
בקיץ הצטרף לקבוצת המילואים של אמיין עד לסיום העונה.
בסיום העונה, האריך את חוזהו לשנתיים.
ב-5 בפברואר 2023 עזב את צרפת וחתם בעומאן קלאב מליגת העל העומאנית.
ב-23 במרץ 2019 קויטה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניז'ר בתיקו 1-1 נגד .
סייבן אנתוניה לי הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הרכז באנאדולו אפס מליגת העל הטורקית בכדורסל.
לי נולד בסנט לואיס, מיזורי, וגדל בפיניקס, אריזונה.
הוא למד בתיכון קורונה דל סול בטמפה, ובשנתו השלישית בקבוצה נבחר לחמישיית העונה בכל המדינה לאחר שהעמיד ממוצעים של כ-18 נקודות, 5 ריבאונדים ו-3 אסיסטים למשחק.
בעונתו הרביעית והאחרונה בקבוצה הוא נבחר שוב לחמישיית העונה במדינה וקלע 39 נקודות נגד תיכון סזאר צ'אבס בחצי גמר אליפות המדינה.
ב-2016, בסיום שנתו השלישית בתיכון, התחייב לי לשחק כדורסל מכללות באוניברסיטת ואנדרבילט על אף הצעות מאוניברסיטת לואיוויל, אוניברסיטת סטנפורד ואוניברסיטת המדינה של פלורידה.
כבר בעונתו הראשונה בקבוצה הוא שימש כרכז הפותח של הקומודורס והעמיד ממוצעים של 10.6 נקודות, 3.1 אסיסטים ו-1.2 חטיפות, ובעונתו השנייה רשם 12.7 נקודות, 3.3 ריבאונדים, 3.8 אסיסטים וחטיפה למשחק.
כ העמיד לי ממוצעים של 18.6 נקודות, 3.5 ריבאונדים, 4.2 אסיסטים ו-1.5 חטיפות למשחק ונבחר לחמישיית העונה השנייה באזור ה-SEC על ידי Associated Press.
ב-3 במרץ 2020 הוא קלע שיא קריירה של 38 נקודות בניצחון 87–79 על אוניברסיטת אלבמה.
לאחר סיום העונה הכריז לי על מועמדותו לדראפט ה-NBA וויתר על עונתו האחרונה במכללות.
לי נבחר במקום ה-38 בדראפט ה-NBA 2020 על ידי יוטה ג'אז, וב-22 בנובמבר הועבר בטרייד לדטרויט פיסטונס.
ב-1 בדצמבר 2020 הוא חתם על חוזה דו-כיווני עם הפיסטונס וקבוצת ליגת הפיתוח שלהם, מוטור סיטי קרוז.
ב-11 במאי 2021 קלע לי שיא קריירה של 22 נקודות בהפסד 100–119 למינסוטה טימברוולבס.
באוגוסט 2021 הוא חתם מחדש בפיסטונס לשלוש שנים.
ב-1 באפריל 2022 הוא רשם את הדאבל דאבל הראשון בקריירה שלו עם 11 נקודות ו-12 אסיסטים בניצחון 110–101 על אוקלהומה סיטי ת'אנדר.
במדי מוטור סיטי קרוז הוא העמיד ממוצעים של 24 נקודות, 6.8 אסיסטים, 4.7 ריבאונדים ו-2.2 חטיפות למשחק ונבחר לחמישיית העונה השנייה בליגת הפיתוח.
ב-26 בספטמבר 2022 הועבר יחד עם קלי אוליניק ליוטה ג'אז בתמורה לבויאן בוגדנוביץ', אך נופה מסגלה ב-9 באוקטובר.
ב-11 באוקטובר חתם לי על חוזה אימונים לעשרה ימים בפיניקס סאנס, אך שוחרר ב-13 באוקטובר.
ב-16 באוקטובר הוא חתם על חוזה דומה בטורונטו ראפטורס, אך שוחרר באותו היום וכעבור יומיים הצטרף לקבוצת ליגת הפיתוח של טורונטו, ראפטורס 905.
ב-23 בנובמבר 2022 חתם על חוזה דו-כיווני בפילדלפיה 76' ושיחק בדלאוור בלו קואוטס מליגת הפיתוח, אך שוחרר ב-26 בדצמבר.
כעבור יומיים הוא חתם שוב בראפטורס 905.
ב-11 בינואר 2023 חתם על חוזה לעשרה ימים בפיניקס סאנס, וב-21 בינואר חתם על חוזה נוסף.
ב-1 בפברואר הוא הוחתם על חוזה דו-כיווני על ידי הסאנס.
ב-13 ביולי 2023 חתם לי חתם על חוזה דו-כיווני נוסף עם הסאנס ושיחק במדיהם בעונת .
ב-30 באוגוסט 2024 חתם במניסה מליגת העל הטורקית בכדורסל.
ב-1 באוקטובר, במסגרת המחזור הראשון של עונת בליגת האלופות בכדורסל, הוא קלע 36 נקודות בניצחון 103–97 בהארכה על מורסיה, וב-9 באוקטובר השווה את שיא כל הזמנים בנקודות במשחק יחיד בליגת האלופות כשרשם 43 נקודות בניצחון 101–97 על FMP בלגרד.
ב-11 באוקטובר 2024, בעקבות עזיבתו של ג'ורדן לויד, חתם לעונה אחת במכבי תל אביב.
כבר במשחק הבכורה שלו בקבוצה ב-15 באוקטובר הוא רשם 23 נקודות ו-5 אסיסטים בניצחון 93–91 על אנאדולו אפס ביורוליג, וב-31 באוקטובר קלע את סל הניצחון ב-79–78 על ריאל מדריד.
ב-23 נובמבר עזב רשמית את הקבוצה וחזר למניסה.
לי לא הגיע לישראל ולא שיחק בליגת העל בכדורסל בשל התמשכות מלחמת חרבות ברזל, שהה באירופה והיה מצטרף לקבוצה יום לפני כל משחק ביורוליג.
ב-26 בפברואר 2025 חתם באולימפיאקוס מליגת העל היוונית בכדורסל והיורוליג, עימה זכה בסיום העונה באליפות.
ב-29 בדצמבר 2025 חתם לשארית עונת באנאדולו אפס מליגת העל הטורקית בכדורסל והיורוליג.
אביו של לי, אמפ לי, היה שחקן פוטבול ששיחק כרץ אחורי במספר קבוצות מליגת ה-NFL.
בן דודו טרנט פורסט גם הוא כדורסלן, והוא שיחק במספר קבוצות ב-NBA וכיום בסאסקי בסקוניה.
סייברסטרטס היא קרן הון סיכון ישראלית שהוקמה בשנת 2018 על ידי גילי רענן, שהוא השותף הכללי בה.
הקרן מתמקדת בהשקעה בחברות הזנק העוסקות באבטחת מידע.
קרן סייברסטרטס הוקמה בשנת 2018 על ידי גילי רענן, שקודם לכן היה שותף כללי בקרן Sequoia Capital בישראל.
בקרן השקיעו כ-40 יזמי סייבר, בהם שלמה קרמר ומריוס נכט, ממייסדי צ'ק פוינט; ניר צוק, מייסד פאלו אלטו נטוורקס; מיקי בודאי ועמיחי שולמן, ממייסדי אימפרבה.
במאי 2020 הקימה הקרן קרן שנייה, שאליה גייסה 100 מיליון דולר, וצירפה את ליאור סיימון כשותפה.
באוגוסט 2022 הקימה הקרן קרן שלישית, שאליה גייסה 60 מיליון דולר.
בספטמבר 2023 גויסו 480 מיליון דולר לקרן נוספת.
בנובמבר 2023 צירפה הקרן את הילה זיגמן כשותפה רביעית.
בספטמבר 2025 גויסו 380 מיליון דולר לקרן נוספת, וסך כל הכספים שגייסה הקרן מאז הקמתה הגיע ל-1.4 מיליארד דולר.
עם השקעות הקרן נמנות החברות Wiz, פיירבלוקס, סייארה, Island.io, טרנסמיט סקיוריטי ועוד.
להלן אקזיטים עיקריים של חברות שקרן סייברסטרטס נמנתה עם המשקיעות בהן:
+החברהשנת הקמהשנת האקזיט/המימוששם הרוכשסכום האקזיטביוניק20192023קראודסטרייק350 מיליון דולרAvalor20222024Zscaler350 מיליון דולרנוניים גייט20202024אקאמאי טכנולוגיות450 מיליון דולרTrail Security20232024סייארה162 מיליון דולרDazz20202024Wiz450 מיליון דולר
סייד (ערבית: سَيِّد, תעתיק מדויק סַיִּד) הוא תואר כבוד הניתן לגברים שמקובל כי הם צאצאי הנביא המוסלמי מוחמד מנכדיו, חסן וחוסיין, בני בתו פאטמה זהרה וחתנו עלי בן אבו טאלב, שהיה גם בן-דודו.
לנשים מצאצאי הנביא מוחמד יש כינויים אחרים (סיידה וכיוצא בזה).
במקרה שמוצאו של אדם ממוחמד מגיע דרך אמו אך לא דרך אביו, אין הוא זכאי לתואר סייד, אם כי יש לו עדיין ייחוס.
מוסלמים מסוימים מעניקים כינוי זה גם לצאצאים של אבו טאלב, דודו של מוחמד, מבניו האחרים: ג'עפר, עקיל וטאלב.
אין לבלבל כינוי זה עם השם "סעיד", שהוא מילה ערבית ופרסית שמשמעותה "שמח".
מילה אחרת שלפעמים מבלבלים בינה לבין תואר זה היא "שהיד", המונח הערבי למי שמת מות קדושים.
המילה סייד משמעותה המילולית "אדון", בדומה לסר או לורד האנגלי.
בעולם הערבי משמשת מילה זו עדיין לעיתים כתחליף ל"אדון", כמו "סייד ג'ון סמית'".
הרעיון מובע גם באמצעות המילה "סידי" בניבים מערביים של השפה הערבית.
השיעים מבדילים בין סיידים לאלו שאינם על פי צבע מצנפתם: הסיידים עוטים מצנפות שחורות או ירוקות (צבע בית עלי), ואילו אלו שאינם סיידים לובשים מצנפות לבנות או בצבע בהיר אחר.
כינויי כבוד ערביים אחרים כוללים את התארים "שייח'" ו"שָריף".
שושלת ה"סיידים" מבית חסן ששלטו במכה, אל-מדינה, עיראק וכעת שולטים בירדן, בית האשם, נשאו את התואר "שָריף" ואשראף.
בעולם הערבי "שָריף" לרוב שמור עבור צאצאי חסן בעוד "סייד" מצוי בשימוש עבור צאצאי חוסיין.
כינוי נוסף, המצוי בשימוש בעיקר בדרום ובדרום מזרח אסיה, הוא "מיר" או מירזא.
סיידים לעיתים קרובות כוללים את התארים הבאים בשמותיהם כדי לציין את הדמות דרכה הם מציינים את ייחוסם.
אם מוצאם מיותר מאב ידוע אחד או אימאם שיעי, הם ישתמשו בתואר של האב דרכו הם משתלשלים בדרגה הישירה ביותר.
בלט במיוחד בפרשנותו ליצירות רחבות יריעה משלהי התקופה הרומנטית.
אוזאווה נולד בהוטן (שניאנג), מנצ'וריה.
למד בבית הספר למוזיקה טוהו בטוקיו ולאחר סיום לימודיו בשנת 1959 יצא לאירופה להמשיך שם בהשתלמות.
שארל מינש לקח את אוזאווה לארצות הברית לשיעורים במרכז המוזיקה בברקשייר (כיום טנגלווד).
הוא זכה במלגת לימודים אצל הרברט פון קאראיין והפילהרמונית של ברלין, ובשנת 1961 מינה אותו ליאונרד ברנשטיין לעוזר מנצח בפילהרמונית של ניו יורק.
בין השנים 1965 ו-1970 היה מנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של טורונטו, משנת 1969 עד שנת 1976 של התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו ומ-1973 עד 2002 של בתזמורת הסימפונית של בוסטון.
אוזאווה היה גם מליץ יושר למוזיקה של המאה העשרים וניצח על השמעות בכורה של כמה וכמה יצירות, ביניהן סימפוניית סן פרנסיסקו של גיאורגי ליגטי בשנת 1975 והאופרה פרנציסקוס הקדוש מאסיזי של אוליבייה מסייאן ב-1983.
בין השנים 2002–2010 אוזאווה כיהן כמנהל המוזיקלי של האופרה של וינה.
ב-1 בפברואר 2006 הודיעה האופרה כי אוזאווה ביטל את כל התחייבויותיו כמנצח לשנת 2006 עקב מחלה, שפגעה כנראה גם בראייתו.
הוא חזר לדוכן המנצחים בטנגלווד ב-7 באוגוסט 2006.
ב-6 בפברואר 2024 סייג'י אוזאווה הלך לעולמו.
סייד קוּטבּ היה פעיל בכיר והוגה דעות בתנועת האחים המוסלמים במצרים.
קוטב נולד במצרים למשפחה מהמעמד הבינוני בכפר סמוך לקהיר, ולמד לימודי הוראה בקהיר.
לאחר מכן היה למורה ולמחנך במערכת החינוך המצרית.
בשנת 1939 מונה קוטב לתפקיד מפקח במשרד החינוך במצרים, שבו כיהן עד שנת 1948, ובזמן זה פיתח תוכניות לימודים.
ב-1948 הוא נשלח בשליחות משרד החינוך המצרי לארצות הברית, כדי ללמוד שם לימודי תואר שני בחינוך ולהכיר מקרוב את מערכת החינוך האמריקאית.
השליחות בארצות הברית גרמה לקוטב להיות אדוק בדתו, להסתייג לחלוטין מאורח החיים האמריקני ולהפוך למבקר חריף ביותר של המערב ותפיסת החיים המערבית.
במקביל פיתח ביקורת כלפי המשטר והשחיתות של בית המלוכה המצרי.
בשובו למצרים בשנת 1951 הצטרף קוטב לאחים המוסלמים, בשנת 1952 הפך קוטב לפעיל בכיר של האחים המוסלמים ולאחר שמייסדה ומנהיגה הבלתי מעורער חסן אל-בנא נרצח בשנת 1949, הפך בהדרגה לאידאולוג החשוב ביותר של התנועה, והיה ראש מחלקת התעמולה של הארגון והאחראי על הדעוה.
סייד קוטב היה איש הקשר בין האחים המוסלמים לבין קבוצת הקצינים החופשיים (ואנואר סאדאת היה איש הקשר של קבוצת הקצינים החופשיים אל תנועת האחים המוסלמים).
ב-1954, לאחר ניסיון ההתנקשות בגמאל עבד אל נאצר, נעצר קוטב על ידי שלטונות מצרים והואשם בפעילות חתרנית.
בשנת 1964 שוחרר מהכלא מטעמי בריאות.
בהיותו בכלא, הגיעו רעיונותיו המהפכניים לכלל בשלות מלאה, ושם הוא כתב את שני ספריו העיקריים: "ט'לאל אלקוראן" (בצילו של הקוראן) ו"מעאלם פי א-טריק" (ציוני דרך).
באוגוסט 1965 נכלא קוטב פעם נוספת באשמת חברות בהתארגנות טרור.
בעקבות זאת נידון למוות והוצא להורג בתלייה ב-29 באוגוסט 1966.
תפיסתו האידאולוגית המהפכנית של קוטב הושפעה עמוקות מתפיסת עולמו של מודודי, שספריו החלו להיתרגם מאורדו ומאנגלית לערבית רק בשנות החמישים.
מודודי פיתח תאוריה הקרויה "הג'אהיליה החדשה", שבבסיסה עמד הרעיון של דחיית הציוויליזציה המודרנית משום שזו איננה יכולה לדור בכפיפה אחת עם האסלאם.
כמו מודודי, סבר קוטב כי יש לדחות באופן מוחלט את התפישות המערביות, המנוגדות בראייתו לתפישת האסלאם, שכן הן שוללות באופן מוחלט את ריבונותו של אללה בכל תחומי החיים, ולפיכך, בראייתו, תפישת המערב מובילה לביטול מוחלט של הצורך בדת.
תוצאת שלילת האסלאם וקבלת תפישות מערביות המנוגדות לאסלאם, היא החייאתה של הג'אהליה החדשה, קרי חזרה למצב הבערות שבו היה שרוי העולם טרם בואו של האסלאם.
קוטב סבר אפוא שהוצאת שלטון השריעה ממדינות האסלאם, החזירה את מדינות האסלאם לתקופת הבערות של טרום-האסלאם – היא תקופת הג'אהיליה.
קוטב הטיף לכך שמדינות האסלאם צריכות להיות מונהגות על פי ההלכה האסלאמית.
למרות שקוטב סבר שהמדינות המוסלמיות צריכות ליישם את ההלכה המוסלמית, הוא לא חשב שמשימתם העיקרית של המוסלמים שחיים במדינות המוסלמיות המודרניות היא להשליט את ההלכה המוסלמית.
בהתאם למשנתו, המוסלמים חייבים להדגיש יותר את העניינים התאולוגיים שנגעו לייחוד האל ולהתמקד בחיזוק האמונה המוסלמית.
בהתאם לדעה זו, המוסלמים אמורים להפיץ את עיקרי האמונה המוסלמית, ורק לאחר הקמת מדינת ההלכה המוסלמית ייאכפו חוקי ההלכה המוסלמית בהתאם לנסיבות התקופה המודרנית, אולם לא בהכרח בהתאם לאותם חוקים הלכתיים שהיו נפוצים בימי הביניים.
לפיכך, קוטב האמין כי יש לפעול בהתאם לשיטה הדרגתית שמתחילה בשימת דגש על התיאולגיה המוסלמית ומסתיימת בהקמת מדינת ההלכה המוסלמית.
תפיסה זו הובילה אותו לעימותים רבים עם השלטון המצרי שראה אותו כמי שמערער על הלגיטימציה הדתית של שלטונו של גמאל עבד אל נאצר, שלטון שקוטב החשיב כג'אהלי ודורש אסלום.
קריאתו של עבד אל-נאצר לקוטב למתן את תפישתו הפוליטית והדתית לגבי שלטונו, לא הביאה לתוצאות הרצויות מצד עבד אל-נאצר, ולכן סייד קוטב הוצא להורג בשנת 1966.
מניפסט האסלאם הרדיקלי – ציוני הדרך
את המניפסט כתב קוטב בעת שהיא כלוא ופרסם אותו ב-1964, כלומר המניפסט נכתב מייד אחרי משבר הטילים בקובה ותיאר את העולם של אותה תקופה.
המניפסט מורכב מניתוח המצב, תיאור עד כמה המצב העכשווי גרוע והצעה לפתרון המצב הגרוע.
להרגשתו של קוטב, העולם נמצא על פי תהום כי הוא נשלט על ידי שני כוחות שכשלו.
יש בעולם מאבק בין התרבות המערבית, כלומר הקפיטליזם, לבין התרבות הקומוניסטית, אולם שתי אידאולוגיות אלו הן תוצר של תרבות המערב שאינה מכירה באללה ובשליחו.
הקומוניזם מאופיין בשלילת הדת ולכן הוא רע, הקפיטליזם מתאפיין בדמוקרטיה שבה האדם במרכז ולא האלוהים ולכן זה רע.
מכאן שהגיע הזמן שהאסלאם ייקח את ההנהגה בעולם וזאת בלי לוותר על הטכנולוגיה ועל הידע שנצבר.
גם המדינות שמכנות עצמן מדינות מוסלמיות אינן מכירות בריבונות האל ולכן גם בהן צריכה להתבצע מהפכה.
המהפכה היא ביטול הג'אהלייה וביטול המשטרים המוסלמים שאינם הולכים בדרך האסלאם.
קוטב עושה שימוש במונח התאולוגי מנהג' (منهج), שהוא השיטה, הדרך, הדבר שהופך אדם לחלק מהאומה (الأُمّة) החיה תחת עקרונות השריעה וכך האדם ישוחרר מכל שלטון ומרות מלבד שלטון אלוהים.
מניפסט זה התקבע לאחר מותו כמנשר התנועות האסלאמיות הלוחמניות.
סייד קשוע הוא עיתונאי, תסריטאי, סופר ופובליציסט ערבי-ישראלי.
בעברו, בעל טור פוליטי-סאטירי במוסף "הארץ" ובשבועון "העיר".
חתן פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת 2005, זוכה ארבעה פרסי האקדמיה לטלוויזיה לתסריט הטוב ביותר וחתן פרס קוגל לספרות בשנת 2011.
קשוע אף יצר סדרת הנעורים הדו-לשונית "מדרסה" שהיא הראשונה בתאגיד השידור הישראלי שמשודרת בכאן 11 ובמכאן 33, במקביל.
ספריו, "ערבים רוקדים", "ויהי בוקר", "גוף שני יחיד" ו"עקוב אחר שינויים", הם רבי-מכר שתורגמו למספר שפות, ושניים מהם אף עובדו לסרטי קולנוע: ערבים רוקדים - זהות שאולה ו-ויהי בוקר.
קשוע נולד בעיר טירה באזור המשולש שבישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית.
קשוע מגדיר עצמו גם כ"פלסטיני".
אביו, דרוויש קשוע, שהיה חבר בארגון השמאל-הקיצוני "מצפן", נעצר במרץ 1969 בירושלים בעקבות פיגוע בקפטריה של האוניברסיטה העברית שבו נפצעו 28 ישראלים, משום שנחשד שידע על כוונת המחבלים אך לא-מנע את הפיגוע.
הוא לא הועמד לדין, אך ישב כשנתיים במעצר מנהלי בעקבות כך.
אמו של קשוע חלימה היא עקרת בית.
בגיל 15 התקבל קשוע לבית הספר התיכון למדעים ולאמנויות בירושלים, באותה תקופה למדו בבית הספר תלמידים ערבים בודדים בלבד (גיבור הספר החצי-אוטוביוגרפי "ערבים רוקדים" מספר כי בעת לימודיו נתקל לעיתים ביחס גזעני מצד חבריו ללימודים).
בתום לימודיו התיכוניים פנה ללימודים אקדמיים בסוציולוגיה ובפילוסופיה באוניברסיטה העברית, שם הכיר את נג'את, רעייתו לעתיד.
במרץ 2003 חזר קשוע לטירה עם משפחתו; את ההכנות למעבר תיאר קשוע בטורו "החבית העממית" ב"עכבר העיר".
כחצי שנה לאחר שחזר לטירה, עבר קשוע באוגוסט 2003 להתגורר בבית צפאפא שבמזרח ירושלים וב-2008 עברה המשפחה לשכונת רמת דניה שבירושלים.
בקיץ 2014 החל משמש מרצה אורח באוניברסיטת אילינוי באורבנה–שמפיין במסגרת התוכנית ללימודי ישראל.
קשוע היגר עם משפחתו לארצות הברית, ושיתף את קוראיו בחבלי קליטתו שם.
בשנת 2016 הוא שימש פרופסור קליני בתוכנית לתרבות וחברה יהודית של אוניברסיטת אילינוי, ומלמד כתיבה יוצרת.
נכון לשנת 2019 הוא משמש כעוזר הוראה ותלמיד מחקר באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס שבמדינת מיזורי בארצות הברית, ועובד כתסריטאי עבור רשת HBO האמריקאית.
לאחר שסיים את לימודי התואר באוניברסיטה העברית, התקבל למקומון הירושלמי "כל העיר" ככתב.
תחילה כתב כתבות מגזין, ואחר כך הפך גם למבקר טלוויזיה ולבעל טור אישי בעל אופי פוליטי-סאטירי.
הביקוש של העיתונות הישראלית לכתבים ערבים ישראלים גבר בעקבות האינתיפאדה השנייה ומהומות אוקטובר 2000, ובמקביל להופעותיו התכופות בטלוויזיה, קיבל קשוע הצעות עבודה רבות מעיתונים ישראלים, בין היתר הצעה לטור קבוע במוסף "7 ימים" של "ידיעות אחרונות".
קשוע נענה להצעה זו ואף התפטר מעבודתו ב"כל העיר", אך זמן קצר טרם כניסתו לתפקיד בוטל החוזה.
באותה שנה הוצעה לו עבודה במקומון "העיר", וטור פרי עטו בשם "החבית העממית" התפרסם גם ב"כל העיר".
בתחילת 2003 פוטר בעקבות קיצוצים.
בשנת 2002 יצא לאור ספר הביכורים של קשוע "ערבים רוקדים", שהפך לרב-מכר ותורגם לשבע שפות.
בשנת 2004 ראה אור ספרו השני, "ויהי בוקר", שתורגם לחמש שפות.
בשנת 2010 פורסם ספרו השלישי, "גוף שני יחיד", שתורגם לשש שפות.
על ספר זה הוענק לו פרס ברנשטיין לרומן עברי מקורי לשנת 2011. "ספרו של קשוע מציע מבט סאטירי מרתק על הישראליות ובמיוחד על התודעה הערבית-ישראלית, נושא שלא זכה כמעט לייצוג בספרות העברית", כתבו חברי ועדת הפרס מיכאל גלוזמן, גבריאל צורן ואבידב ליפסקר.
קשוע כתב את תסריט סדרת הדרמה הקומית "עבודה ערבית", ששודרה לראשונה ב־24 בנובמבר 2007 בערוץ 2. הסדרה עוסקת בצורה הומוריסטית, אך נוקבת, ביחסי ערבים–יהודים בישראל, מבוססת בחלקה על טוריו של קשוע בעיתון "הארץ", ומזכירה במעט את הביוגרפיה של קשוע עצמו.
בנובמבר 2014 יצא לאקרנים הסרט "ערבים רוקדים - זהות שאולה", בבימויו של ערן ריקליס – תסריט ועלילה מאת קשוע.
סרט זה גם מבוסס על הספר הראשון מאת קשוע "ערבים רוקדים".
באוקטובר 2015 החלה בערוץ הראשון הקרנתה של הסדרה "התסריטאי" שכתב קשוע, ובדצמבר באותה שנה החלה הקרנתה גם בערוץ השני.
ב־2016 ויתר על קבלת תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, זאת על רקע ביטול הענקת פרס מטעם האוניברסיטה לארגון "שוברים שתיקה".
בנובמבר 2017 פרסם טור פרידה ממדורו במוסף "הארץ".
ספרו "ויהי בוקר" עובד לסרט בשם זה על ידי ערן קולירין.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 2021 והוקרן לראשונה בפסטיבל קאן.
הוא זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים חיפה וב-7 פרסי אופיר.
קשוע כתב את תסריט סדרת הדרמה הנעורים הרומנטית "מדרסה", ששודרה לראשונה ב־1 בינואר 2023 בערוץ כאן חינוכית.
סוגיות חברתיות ופוליטיות יהיו במוקד הדילמות של הנערים והנערות בבית הספר וכן של הוריהם.
לצד השבחים הרבים להם זוכה קשוע, כתיבתו הביקורתית כלפי שני המגזרים, היהודי והערבי, מציבה אותו תחת ביקורת כבדה משני הצדדים.
במגזר היהודי הציוני יש הרואים בקשוע שמאלני רדיקלי.
במגזר הערבי, לעומת זאת, יש המבקרים את קשוע על כך שהוא כותב בעברית בלבד ובעיתונים ישראליים, וטוענים כי הוא מביע עמדות פרו־ישראליות ומביע בוז גלוי לערבים ולתרבותם.
בריאיון סיפר קשוע כי בעבר הושווה לשר אביגדור ליברמן, נאמר עליו כי הוא משתמש ב"טרמינולוגיה ציונית" ובעיר הולדתו אף הופצו שמועות כי התגייר.
בראשית מבצע עופרת יצוקה פרסם קשוע מאמר סאטירי בשם "יצוקה.
בטח יצוקה" שבו התחזה לאיש ימין קיצוני במטרה להלעיגו, וכתב בין היתר כי:
המאמר תורגם לערבית והופץ בעיר הולדתו, טירה, שם הובן כפשוטו כמתקפה נגד הערבים.
לקשוע ולאשתו נג'את, בת ושני בנים.
ערבים רוקדים, 2002, הוצאת מודן.
גוף שני יחיד, 2010, הוצאת כתר.
עקוב אחר שינויים, 2017, הוצאת כנרת, זמורה־ביתן.
סיידו קייטה (Seydou Keita; נולד ב-16 בינואר 1980 בבמקו שבמאלי) הוא כדורגלן עבר ממאלי ששיחק בעמדת הקשר.
סיידו הוא אחיינו של כדורגלן העבר סאליף קייטה, ובן דודו של הכדורגלן מוחמד סיסוקו.
קייטה גדל במחלקת הנוער של סנטר סליף קייטה.
ב-1997 עבר לשחק בקבוצת הנוער של אולימפיק מרסיי במדיה גם ערך את הופעת הבכורה המקצוענית בשנת 1999. לאחר עונה אחת בקבוצה הבוגרת של מרסיי, הושאל קייטה ללוריאן, ועזר לה לעלות מהליגה השנייה לליגה הראשונה בצרפת.
בעונה הבאה הפך לשחקן קבע אצלה, וזכה עמה בגביע הצרפתי.
בתום העונה עבר לשחק בלאנס.
קייטה שיחק בקבוצה במשך 4 עונות.
הוא מונה לקפטן הקבוצה לאחר עזיבתם של ז'רום לרואה ואלו דיארה.
בעונתו האחרונה, עונת , הבקיע 11 שערים ב-37 משחקים, ונבחר במקום השני ברשימת מצטייני הליגה הצרפתית לעונה זו.
ב-11 ביולי 2007 עבר קייטה לשחק בסביליה, הוא הצטיין במדי הקבוצה ונחשב לאחד הקשרים הטובים בליגה הספרדית לעונת .
הוא שותף ב-31 משחקי ליגה מתוך 38 המשחקים האפשריים, בהם כבש 4 שערים.
לכך הוסיף גם שלושה שערים בליגת האלופות, אחד מהם היה שער ניצחון לרשתה של ארסנל.
ב-26 במאי 2008 חתם קייטה על חוזה לארבע שנים עם ברצלונה, תמורת סכום הקרוב לסעיף השחרור שלו מסביליה.
הוא היה לשחקן הראשון ממאלי ששיחק בשורות ברצלונה, וסעיף השחרור שלו נקבע 90 מיליון אירו.
עד פגרת החורף שותף ב-12 משחקים בלה ליגה, שבהם הבקיע שלושה שערים - אחד מהם היה שער ניצחון על ויאריאל ואחר היה שער שוויון מול חטאפה.
בהמשך העונה הוסיף לשחק ב-17 משחקי ליגה, הבקיע את שער השוויון בגומלין רבע גמר ליגת האלופות מול באיירן מינכן ונכנס כמחליף במשחק הגמר לתיירי הנרי.
קייטה היה שותף עם ברצלונה בעונה זו לזכייתה בטרבל - אליפות הליגה, גביע המלך הספרדי וליגת האלופות.
בעונה הבאה, עקב היעדרותו מפציעה של אנדרס אינייסטה, תפס קייטה מקום קבע בהרכב.
באוגוסט שיחק במשחקי הסופר קאפ הספרדי והאירופי, בהם קבוצתו זכתה.
כבר במחזור הליגה הראשון כבש שער לרשתה של ספורטינג חיחון, ובאוקטובר הבקיע שלושער ובישל שער נוסף מול ריאל סרגוסה.
מתחילת העונה ועד דצמבר הבקיע בסך הכול 6 שערי ליגה ב-15 הופעות.
גם בהמשך העונה היה קייטה שחקן קבוע בחוליית הקישור של ברצלונה, לרוב לצדו של צ'אבי.
קייטה עזר לקבוצה לזכות באליפות הליגה שנה שנייה ברציפות ולהעפיל עד לחצי גמר ליגת האלופות.
ב-8 ביולי 2012, עבר לדליאן ארבין מהליגה הסינית.
ב-30 בינואר 2014 חתם קייטה בולנסיה הספרדית.
ב-5 ביוני 2014 חתם לעונה אחת ברומא.
קייטה הצטיין במדי נבחרת מאלי הצעירה שסיימה במקום השלישי במונדיאל הנוער בשנת 1999. קייטה אף נבחר לשחקן המצטיין של הטורניר.
קייטה היה שותף במשחקי הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2008, שבו נבחרתו הודחה כבר בסיבוב הראשון.
בטורניר שנערך שנתיים לאחר מכן נכלל קייטה פעם נוספת בסגל נבחרתו.
במשחק נגד נבחרת אנגולה הבקיע צמד שעזר לקבוצתו לחזור מפיגור 0–4 לתיקו 4-4. גם בטורניר זה הודחה נבחרת מאלי בשלב הבתים.
גביע המלך הצרפתי - 2002
מקום שלישי בגביע העולם עד גיל 20 - 1999
כדור הזהב בגביע העולם עד גיל 20 - 1999
סייד דרוויש (בערבית سيد درويش; 17 במרץ 1892 – 15 בספטמבר 1923) היה משורר, סופר ומלחין מצרי הנחשב כאבי המוזיקה הערבית הקלאסית, היה ממוריה של אום כולתום ושל מוחמד עבד אל-והאב.
עבד אל-והאב אף ביצע בתוכנית הרדיו "אלחן מן זמן" את שירו של סייד דרוויש "אנא הוית".
דרוויש היה מלחין ההמנון המצרי – "בילאדי בילאדי", אולם מבחינה מוזיקלית לחן זה אינו מהמורכבים בלחניו של סייד דרוויש.
דרוויש נולד במצרים בעיר אלכסנדריה.
שירים שכתב בוצעו על ידי פיירוז, זכי מוראד ומוחמד עבד אל ואהב.
דרוויש כתב את השיר בלאדי בלאדי, ב-1979 אחרי הסכם השלום עם ישראל החליטו לאמץ את שירו כהמנון לאומי רשמי של מצרים.
שיריו של דרוויש מושרים עד היום בקרב חובבי המוזיקה המצרית המקורית.
שיריו הנודעים ביותר הם: 'דייעתי מוסתקבל חייתי' (במקאם שורי), 'אנא הווית' (במקאם כורד), ו'אל חביב'.
לשלשת השירים הללו נכתבו מילים עבריות לשיר "דייעתי מוסתקבל חייתי" חוברו מילות השיר "די אבי מושפל בחטאתי", לשיר "אנא הוית", חוברו מילות השיר "אנא קוית", לשיר "אל חביב", חוברו המילים "אל חביב".
גם בזמנו של סייד דרויש שיריו הארוכים לא היו נחלת הכלל, והיו מקובלים רק בקרב האליטה המצרית.
כדי לבצע את שיריו יש צורך להשתמש בטונים גבוהים ונמוכים, ולשלוט בתנודות הקול בצורה קשה מאוד.
כל שורה בלחניו של דרוויש מצריכה חזרות רבות לפני ביצועה, ויש בה פרטים רבים ומגוונים, מעבר ממאקם למאקם, והחלפות קצב מרובות.
כמו כן הלחין סייד דרוויש שירי עם רבים, ובהם השיר "ז'ורוני כל סנא מרא" (בקרוני כל שנה פעם אחת).
מקובל כי מחברת מילות השיר הייתה צעירה יהודייה שנישאה לשוטר ערבי.
משפחתה הגיבה בנתק מוחלט למעשה זה, ולפיכך היא נפלה למשכב אשר ממנו לא קמה.
לפני פטירתה תוך הרהורי חרטה, חיברה את השיר לבני משפחתה.
גורסים אחרים טוענים שסייד דרוויש "הלווה" את הלחנים של "זורוני כל סאנא מרא", "טלעת יא מחלה נורא" ו"בינת אל שאלביה" ממורו הגדול מולא עותמאן אל מוסולי (1854-1923) איתו נפגש בחאלב ב-1908 והושפע ממנו רבות.
הביטוי סייג רום מתאר את הגובה המקסימלי אליו מסוגל להגיע כלי טיס.
יש להבדיל מונח זה מהמונח תקרת שירות שמתאר את הגובה המקסימלי בו כלי טיס מסוגל לנסוק במהירות 100 רגל לדקה.
במהלך תנועתו של כלי טיס באוויר, ישנה חשיבות ללחץ האוויר בסביבת כלי הטיס.
בעזרת המנוע (בוכנה או סילון) נע כלי הטיס ונוצרת זרימת אוויר על משטחי העילוי וגוף המטוס
אשר מחזיקים את כלי הטיס באוויר.
ככל שעולים גבוה יותר באטמוספירה, כך קטנה יותר כמות החמצן באוויר ומנוע כלי הטיס אינו מסוגל להגיע לניצולת מספיקה כדי לשמור על מהירות כלי הטיס באוויר (מנוע זקוק לחמצן לצורך הנעתו).
כך כלי הטיס מתחיל לרדת מגובה הטיסה לגובה בו יש מספיק חמצן המאפשר ניצולת מלאה למנוע.
סיידו יאיא הוא כדורגלן עבר גנאי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
סיידו החל את הקריירה שלו ב-2006 בקבוצה הגנאית טמה יות', שם שיחק שנתיים בהם הבקיע שער בודד.
ב-2008 הושאל לקבוצה היוונית אנגניסי קרדיצה, ולאחר תום ההשאלה נשאר ביוון ועבר לקבוצת א.א.ק.
אתונה, שם הספיק לשחק 3 משחקים בלבד.
בדצמבר 2010 הגיע לישראל ועבר למכבי חיפה, עמה זכה באליפות בעונת 2010/2011. בתום עונת 2011/2012, לאחר שהעפיל עם הקבוצה לגמר גביע המדינה ופתח בהרכב בהפסד 2–1 להפועל תל אביב, חתם בקבוצת אסטרה ג'יורג'יו הרומנית.
ב-2018 עבר לדינמו מינסק הבלארוסית.
בינואר 2019 חתם באל פאייחה הסעודית, חודשיים לאחר מכן חזר לקבוצת דינמו מינסק.
בינואר 2020 חתם בלייפאיה הלטבית.
סיידו דומבייה הוא כדורגלן לשעבר מחוף השנהב ששיחק בעמדת החלוץ.
מלך השערים ליגת העל של חוף השנהב - 2005 (15 שערים)
כדורגלן השנה ברוסיה (ספורט אקספרס) - 2011
סייג' היא דמות בדיונית של אנטי גיבורה מוטאנטית המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת The X-Men #132 מינואר 1980, ונוצרה על ידי הכותב כריס קלרמונט והמאייר ג'ון ביירן.
סייג' היא מוטאנטית בעלת יכולות מנטליות רבות, והיא הוצגה בתחילה כעוזרתו האישית של סבסטיאן שו, המלך השחור של מועדון הלפייר המרושע.
בשכתוב מורחב שנעשה לחוברות האקס-מן התגלה כי היא למעשה מבין ראשוני התלמידים אותם אסף פרופסור צ'ארלס אקסבייר אליו.
היא הייתה חברה בקבוצות אקס-מן, אקסטרים אקס-מן, אקסקליבר, אקסיילז ובקבוצה הבין-יקומית של האקס-מן.
מקורה של סייג' אינו ידוע, ונרמז כי היא מגיעה ממדינה שסועת קרבות.
בהגיעה לבגרות, סייג' החלה להתגורר בגפה באפגניסטן, ולמרות שהיא נמנעת מלהתערב בסכסוכים בין כוחות המורדים לממשלה, היא יכולה להשתמש בכישוריה הקרביים כנגד כל איום.
יום אחד היא נקראת באופן טלפתי למערה בה לכוד אקסבייר.
רגליו נמחצו כתוצאה מקרב בינו לבין הנבל החייזרי לוציפר.
אקסבייר חש שסייג' היא מוטאנטית, ומסביר לה את יכולותיה.
שנים לאחר מכן, סייג' נפגשת בשנית עם אקסבייר, שמגייס את חברי האקס-מן המקוריים שלו.
במקום להצטרף אליהם, היא נשלחת לרגל עבורם במועדון הלפייר ולהשגיח על סבסטיאן שו.
כאשר עבדה שם במסווה, סייג' פגשה בפסיילוק, ג'ין גריי ואמה פרוסט, שהייתה המלכה הלבנה של המועדון.
בשעה שהיא מזהירה את פסיילוק מפני המועדון, היא נאלצת לחזות כיצד ג'ין גריי - עליה השתלט כוח הפניקס - הופכת למלכה השחורה.
סייג' מופיעה שוב בקשת הסיפור "אקס-מן: מתפרקים" של שנת 2018 כאשר ג'ין גריי מבקשת ממספר טלפתים לעזור להביס את נייט גריי מוגבר הכוחות.
הדמות משתתפת גם באירועי "בית אקס וכוחות אקס" של שנים 2020-2019 ונכון להיום חברה בקבוצת אקס פורס המגנה על אי המוטאנטים קרקואה.
דמותה של סייג' הופיעה בסדרת הטלוויזיה "בעלי היכולות", אותה גילמה היילי לויט.
סיְידוּן היה כפר ערבי בנפת רמלה.
תושביו גורשו או נמלטו במהלך מלחמת העצמאות בתאריך 6 באפריל 1948 כחלק ממבצע נחשון.
הכפר שכן כ־9 קילומטרים דרומית לעיר רמלה, צפונית לח'ולדה, בגדה המזרחית של ואדי סיידון.
ויקטור גרן ביקר בכפר ב-1863 והעריך את אוכלוסייתו ב-200 תושבים לערך.
בתיו היו בנויים מלבני טיט והיו בו שתי בארות, כאשר הישנה הייתה יבשה.
במפקד האוכלוסין המנדטורי של 1931 נמנו בכפר 174 תושבים מוסלמים ב-35 בתים.
על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל אוכלוסיית הכפר נאמדה בכ־210 תושבים, ושטח הכפר הוערך ב-7,487 דונם עות'מאני.
היישוב הקהילתי כרמי יוסף הוקם מזרחית לכפר בשנת 1984.
על פי וליד ח'אלדי, בשנת 1992 נותר רק בית אבן אחד ממבני הכפר ששימש כמחסן.
סיידי אמריקאן הייתה פעילה חברתית, ממקימות המועצה הלאומית של נשים יהודיות, ממובילות תנועת הנשים היהודית, עמדה בראש המאבק נגד הסחר בנשים בארצות הברית ומחלוצות הסוציולוגיה הוויזואלית .
סיידי אמריקאן נולדה בשיקגו למשפחה יהודית רפורמית ממעמד כלכלי בינוני-גבוה.
אביה, אוסקר ל' אמריקאן היה יהודי ממוצא גרמני שהפך לסוחר אריגים מצליח והיה מהמתיישבים הראשונים בשיקגו.
אמה אמיליה (סמית) אמריקאן הייתה ילידת ניו יורק.
אמריקאן גדלה בשיקגו ולמדה בבתי ספר ציבוריים.
היא זכתה להשכלה יהודית בבית הספר של יום ראשון בבית הכנסת הרפורמי "סיני" בשיקגו.
הוריה היו פעילים בקהילה הרפורמית ותרמו כספים לנזקקים.
היא גדלה באווירה של מחויבות קהילתית ועזרה לזולת והושפעה רבות מתפיסה זו.
בנעוריה, רצתה להמשיך ללימודים בקולג', אולם הוריה לא אפשרו לה, לכן בחרה אמריקאן להתמחות בעבודת סיוע בארגוני הרווחה הסוציאליים שהיו בשיקגו באותה תקופה.
לאחר סיום לימודיה בתיכון, בשנת 1882 הצטרפה אמריקאן כמתמחה ל"אגודת הרווחה של נשות שיקגו" (Chicago Women's Aid).
היא הלכה לפגישות באגודה ותוך זמן קצר הפכה לגזברית האגודה.
האגודה דגלה בסיוע לנזקקים וכחלק מפעילותן עסקו הנשים, ואמריקאן בניהן, בביקורים קבועים בבית החולים "מייקל רייס" וכן בסיוע לעיוורים ושיפור בתי הספר הציבוריים.
בשנת 1892 הייתה אמריקאן ממובילי הקמת בית הרווחה היהודי "הבית ברחוב מקסוול בשיקגו (Maxwell street settlement house), יחד עם פעילים נוספים מהקהילה רפורמית "סיני" בהנהגתו של רב הקהילה הרב אמיל ג' הירש .
ייחודו של המקום היה הגדרתו וייעודו כבית לסיוע ורווחה עבור מהגרים יהודיים בלבד.
זאת כדי לתת מענה לצרכיהם הייחודים של המהגרים היהודים וכדי לאפשר להם מקום בו יזכו להרגיש חלק מהקהילה היהודית.
אמריקאן הפכה למדריכה במקום עבדה בו מספר שנים.
בשנותיה בשיקגו הייתה פעילה ביותר ממאה ארגוני רווחה יהודיים ולא יהודיים שעסקו בסיוע לנזקקים.היא עבדה גם כמורה בבית הספר של יום ראשון בקהילת "סיני, הייתה יושבת ראש ועדת החינוך הציבורי ומגרשי המשחקים ונאבקה על רפורמות שונות בתחום החינוך.
הדגש המרכזי היה על יצירת חינוך ציבורי טוב יותר, פתיחת בתי ספר והפעלת מגרשי משחקים לילדים בחופש הגדול, זאת כדי לקדם חינוך חוויתי ומסגרת חינוכית בפיקוח גם בחופשות.
המועצה הלאומית של נשים יהודיות
"המועצה הלאומית של נשים יהודיות" הוקמה בשנת 1893 בשיקגו על ידי נשים יהודיות שהיו דמויות מובילות בקהילה היהודית הרפורמית בשיקגו.
כינוסה הראשון של המועצה נערך במהלך ועידת הדתות בתוך התערוכה העולמית בשיקגו, כתגובה לניסיונם של הגברים היהודיים למנוע מהנשים לקחת חלק בוועידה.
חנה גרינבאום סלומון ארגנה את הכינוס הנשי הראשון וסיידי אמריקאן הייתה אחת הנואמות בכינוס זה.
בנאומה, קראה אמריקאן לנשים להתאגד יחד לארגון כלל ארצי, והסבירה את יתרונותיו על פני ארגונים אזוריים קטנים ולא מאוחדים.
היא טענה כי ארגון כלל ארצי יאפשר לכל אישה להישמע בסניף המקומי מצד אחד, אך האיגוד יגביר את כוחן הפוליטי של הנשים היהודיות בקהילה היהודית ובחברה האמריקאית.
בנאומה הדגישה כי כארגון כלל ארצי יוכל להוות גוף יהודי נשי בלא כל התערבות גברית.
נאומה של אמריקאן זכה לתמיכה נלהבת ולאחריו הכריזה חנה סולומון על הקמת הארגון "המועצה הלאומית של נשים יהודיות".
עם הקמת המועצה מונתה חנה סולומון לנשיאה של המועצה ובשנים הראשונות סיידי אמריקאן מונתה למזכירת "המועצה הלאומית".
פעילותה כנשיאת הסניף בניו יורק
בשנת 1900, לאחר מות אביה, עברה עם אמה להתגורר בניו יורק.
שם מונתה לנשיאת הסניף המקומי של "המועצה הלאומית של נשים יהודיות", שהיה הסניף הגדול ביותר.
היא החלה את תפקידה באמצע גל ההגירה הגדול לארצות הברית ממזרח אירופה, כאשר מספר המהגרים היה רב מאוד וצורכיהם בולטים ביותר.
אמריקאן קבעה כי עיקר פעילותו של הסניף הניו יורקי יהיה סיוע למהגרים.
היא ראתה בסיוע לנערות בסיכון, יעד מרכזי של המועצה.
לכן, נשות הסניף הניו יורקי ערכו בדיקה של מקומות הבילוי שהיו קיימים לנערות בלואר איסט סייד.
הן הגיעו למסקנה כי בשל הצפיפות, תנאי המחיה הקשים וחוסר הכוונה, הנערות חיפשו בילוי ברחובות ובאולמות ריקודים והידרדרו לזנות.
נשות הסניף שכרו בית שתפקידו היה לתת מענה לנערות וכן הכשרה מקצועית.
עם השנים המקום התפתח והפך לבית רווחה לנערות.
בשנת 1905 הקים הסניף ניו יורקי את בית "לייק וייו" (Lakeview Home) לאימהות לא נשואות בסטאטן איילנד, שמטרתו הייתה להוות מקלט לאימהות לא נשואות כדי שיזכו להזדמנות שנייה.
פרויקט נוסף שיזמה אמריקאן היה ליווי של נערות היהודיות שעמדו למשפט בבתי דין ליליים וליווי נערות שיצאו ממוסדות שיקום כדי לסייע להן להמשיך לחיות חיים מהוגנים.
כמו כן יזמה אמריקאן קורסי הכשרה מקצועית והכשרה לחיים עצמאיים לעיוורים יהודיים.
פעילותה כמנכ"לית המועצה הלאומית של נשים יהודיות
בשנת 1905 בעקבות מאבק פנים ארגוני על הנהגת "המועצה הלאומית של נשים יהודיות" פרשה חנה סולומון מנשיאות המועצה, במקומה מונתה פאולין הנואר רוזנברג, נציגה מפיטסבורג וסיידי אמריקאן הפכה למנכ"לית המועצה ולעובדת הבכירה הראשונה בשכר במועצה.
סולומון מונתה לנשיאה של כבוד במועצה.אמריקאן כיהנה כמנכ"לית של המועצה הארצית בין השנים 1905–1914, במקביל לתפקיד זה המשיכה לכהן כנשיאת הסניף הניו יורקי, בתפקיד התנדבותי.
היא הפכה את המאבק בסחר בנשים גם לנושא המרכזי של "המועצה הלאומית".
אחת הפעולות במסגרת המאבק הייתה הצבת סוכני נמל עוד באליס איילנד במטרה לאתר נערות בסיכון ולסייע להן ולספק להן הגנה.
סביב נושא זה יצרה אמריקאן שיתופי פעולה עם ארגוני רווחה שונים בניו יורק ובערים אחרות בארצות הברית, לאו דווקא יהודים, וכן עם ה"אגודה היהודית להגנת נערות ונשים" (Jewish Association for Protection of Girls and Women) באנגליה.
נשות המועצה הובילו באמריקה את המאבק נגד סחר בנשים ואמריקאן אף יצגה את המועצה בכנס היהודי העולמי למניעת סחר בנשים בלונדון בשנת 1910.
בין השנים 1909–1911, סייעה המועצה הלאומית לכ-30,000 נערות מרגע הגעתן לאליס איילנד ועד למציאת מקום מבטחים עבורן, אם בבית קרובי משפחה או עבודה בטוחה ותנאים טובים, תוך שנשות המועצה ערכו ביקורי בית והמשיכו לעקוב אחרי הנערות כדי לוודא את היקלטותן בארץ החדשה.
פעילותה של המועצה בנושא קיבלה הכרה בארצות הברית וארגוני סעד נוספים למדו מהמועצה וסייעו לנערות באותה דרך.
אמריקאן יצרה קשר ברור בין המאבק בסחר בנשים לבין הצורך בהענקת כוח פוליטי וזכויות בידי נשים, בציינה כי קיים קושי רב להרשיע סוחרי נשים כל עוד נשים לא ייקחו חלק בהליך המשפטי כמושבעות.
עבודת המועצה בתחום זה העניקה לנשותיה מעמד פוליטי בתוך הקהילה היהודית ובחברה האמריקאית.
בשנת 1914 בעקבות חילוקי דעות קשים בין אמריקאן לבין חלק מנציגות הסניפים ב"מועצה הלאומית" על דרך ניהול המועצה ועל סמכויות המנכ"לית, פרשה אמריקאן מתפקידה כמנכ"לית המועצה הלאומית לנשים יהודיות.
היא המשיכה לכהן בתפקיד נשיאת הסניף הניו יורקי עוד כשנתיים ובשנת 1916 לאחר שלא נבחרה שוב לתפקיד הנשיאה פרשה מהמועצה הלאומית לנשים יהודיות לחלוטין.
אמריקאן הייתה מחלוצות הסוציולוגיה הוויזואלית ומחקרה בתחום גני המשחקים שהיה מלווה בתמונות של גני משחקים בשיקגו היה פורץ דרך והציג נקודת מבט חדשנית לגבי הצורך במגרשי משחקים לילדים במטרה ללמדם יחסי חברות ועזרה הדדית.
תחום הסוציולוגיה הוויזואלית היה נשי ברובו, כמשתמע מכך, אמריקאן הייתה אחת מן הנשים שעסקו בתחום ופרסמו מחקרים ב"ירחון לסוציולוגיה אמריקאית".
אמריקאן הייתה האישה היחידה ללא תואר אקדמי שפרסמה מחקרים בירחון זה ומחקריה הפכו לבעלי השפעה כלל עולמית.
סיידי אמריקאן לא נישאה מעולם.
היא הקדישה את חייה לעבודת רווחה וסיוע לנזקקים.
סיידי אמריקאן נפטרה בשנת 1944 בניו יורק.
סיידי בנינג היא אמנית אמריקאית רב תחומית העוסקת בווידאו, אנימציה, ציור, מוזיקה ועוד.
בנינג היא זוכת מלגת גוגנהיים לשנת 2005. גבריות לעומת נשיות וכן זהות קווירית הם נושאים חוזרים בעבודותיה של בנינג.
בנינג נולדה וגדלה במילווקי, ויסקונסין.
היא עזבה את בית הספר בגיל 16, בעיקר בשל ההומופוביה שחוותה.
בתקופה זו היא התחילה לצלם עם מצלמת וידאו בסיסית המיועדת לילדים שקיבלה מאביה ג'יימס בנינג, יוצר סרטים אקספרימנטליים.
בנינג החלה ליצור עבודות וידאו בגיל 15. היא השתמשה במצלמת פישר פרייס Pixelvision.
המצלמה, פישר פרייס PXL-2000, אשר הייתה מתנת חג מולד מאביה.
מצלמה זו המיועדת לילדים, מצלמת בצורה מפוקסלת בשחור לבן, ואין בה אפשרות להחליף קלטת אלא רק למחוק ולצלם שוב.
בהתחלה מצלמה זו גרמה לה לתסכול רב.
"חשבתי," היא אומרת, "זאת חתיכת חרא.
הוא אמר לי שאני מקבלת את ההפתעה הזאת.
ציפיתי למצלמת וידאו." ואף על פי כן היא הצליחה עד כדי כך שסרטה הראשון שצולם במצלמה זו השתתף בפסטיבל סרטים כאשר עדיין הייתה נערה.
הרוב המכריע של עבודות הווידאו של בנינג מצולמות בחדר שבו חיה כנערה ומשלבות נרטיב נסיוני שבו מככבת האמנית בגופה ובקולה, חפצים שונים, כתיבה בכתב-יד, ומוזיקה המושמעת בחדר ומתחלפת תוך כדי צילום.
הנושאים קשורים לגיל הנעורים, לאלימות, למגדר ומיניות ועוד.
עבודותיה נכללו בביאנלה של הוויטני שלוש פעמים.
בעבודותיה המוקדמות - – A New Year, Living Inside, Me and Rubyfruit, Jollies, and If Every Girl Had a Diary - משתמשת בנינג בתחושת הבדידות שלה - לבדה בחדרה ומנותקת מהעולם, כמוקד העיקרי.
בעבודתה המוקדמת "שנה חדשה", בנינג מתחמקת מלהיות מול המצלמה, באמצעות התמקדות בסביבה שלה חפצים ואלמנטים שונים בחדרה – כדי לתאר רגשות של חרדה, בלבול וניכור.
"אני לא מדברת, אני לא נוכחת שם פיזית, זה הכל טקסט כתוב בכתב יד, מוזיקה; אני רציתי להחליף חפצים, דברים שהיו סביבי, כדי להמחיש את האירועים.
השתמשתי בחפצים מהסביבה הקרובה ביותר – טלוויזיה, צעצועים, הכלב שלי, לא משנה מה."
הזהות המינית והמגדרית והאתגרים של ההתבגרות הם נושאים חוזרים על עצמם לאורך כל עבודותיה של בנינג.
בנינג משתמשת בתרבות הפופ, כגון מוזיקה פופולרית, טלוויזיה או עיתונים, על מנת להעצים את המסרים שלה ובו זמנית מבצעת פרודיה על אותה תרבות פופ.
בנינג גם שואבת השראה מדימויים נפוצים בטלוויזיה ובסרטים: "הם מזויפים לחלוטין ונבנו כדי לבדר לדכא באותו הזמן – הם חסרי משמעות בפני נשים, ולא רק לנשים לסביות.
חלק מהסיבה שבגללה התחלתי היא שהייתי צריכה תמונות מסוג אחר ולא רציתי לחכות שמישהו יעשה את זה בשבילי".
מתוך תחושת הבדידות שעוברת בעבודות אלה, השימוש באזכורים של טלוויזיה ותרבות פופולרית למעשה מעצים את הבדידות בכך שמדגיש לצופה את האמצעי העיקרי שדרכו מנהלת בנינג אינטראקציה עם העולם.
ככל שהתקדמה עבודתה כך נוספו דימויים של גופה לתוך הפריים.
בעבודות כמו If Every Girl Had a Diary'' היא משתמשת במגבלות של מצלמת הפיקסלוויז'ן לקבלת תקריבים מפוקסלים של פניה, עיניה, אצבעותיה, בזמן שהיא מספרת בקולה על חייה ומחשבותיה.
בנוסף להיות אמנית פיתחה בנינג בראשית דרכה גם קריירה מוזיקלית.
ב-1998 ייסדה בנינג את לה טיגרה, להקת פוסט פאנק פמיניסטית שחברותיה כללו את קתלין האנה (לשעבר בקיני קיל), וג'והאנה פטמן.
בנינג עזבה את הלהקה בשנת 2000. ג'יידי סמסון הצטרף ללהקה לאחר עזיבתה.
ב-2006 הציגה בנינג את פליי פאוז - מיצב אנימציה בעל שני מסכים.
המיצב הוצג במרכז ווקסנר באוהיו וכן בחלל האמנות של קרן דיה בניו יורק.
במקביל הוצגו ציוריה של בנינג בגלריה אורצ'רד בניו יורק.
ב-2009 הוצגה עבודה זו גם במוזיאון הוויטני.
ב-2013 הוזמנה על ידי מוזיאון הקרנגי ליצור עבורם עבודה חדשה - מיצב של ציורים מופשטים.
ב-2016 הציגה תערוכת יחיד, "Green God" בגלריה מרי בון בניו יורק.
בנינג קבלה את מלגת גוגנהיים היוקרתית ב-2005, ובנוסף לה קבלה מלגות מקרן אנדראה פרנק, מקרן רוקפלר, ממרכז ווקסנר, ועוד.
בנינג זכתה בפרס מטעם מעגל מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס.
עבודות הווידאו שלה מופצות על ידי ארגון הווידאו דאטה בנק.
1999: "Le Tigre Slide Show" (מיצב שקופיות שהוצג בהופעות לה טיגרה, 40:00, רישומים ושקופיות בצבע)
1999: "Le Tigre", הוקלט עם קתלין האנה וג'והאנה פטמן (תקליטור וויניל)
סיידה מהפארה שאהיד בוכרי, הידועה כסיידה מהפארה או מהפארה שאהיד (נולדה ב-8 ביולי 1993) היא כדורגלנית פקיסטנית, והשוערת של הנבחרת הלאומית.
היא זכתה עם קבוצתה בחמש אליפויות לאומיות, ונבחרה כשוערת הטובה ביותר וכשחקנית הפקיסטנית הטובה ביותר מספר רב של פעמים.
היא לא התעניינה בכדורגל, עד שאמה דחקה בה להצטרף לקבוצת נוער שהתארגנה על ידי השגרירות האמריקאית, Young Rising Stars FFC.
היא התחילה את הקריירה שלה במועדון Young Rising Stars FFC כמגנה בשנת 2007. היא עברה לתפקיד שוערת ב-2008.
ב-2014 היא שיחקה במועדון בלוצ'יסטן יונייטד.
היא זכתה עם שתי קבוצות אלה באליפות פקיסטן בכדורגל נשים חמש פעמים.
יחד עם חברתה לנבחרת פקיסטן, הקשרית זולפיה שאה, היא חתמה ב-2017 עם המועדון החובבני Rossoneri Women's FC בדובאי לעונה.
בהינתן הפסקת כדורגל נשים במדינתה, היא ניצלה את האפשרות לזכות באימון ממוקד לשוערות, ופיתוח כישוריה, בין היתר בתקווה שייפתחו בפניה הזדמנויות בינלאומיות נוספות.
הביצועים שלה זיכו אותה בכינוי "הקיר".
בדומה לספורטאיות פקיסטניות אחרות, גם מהפארה מוטרדת מחוסר ההשקעה בפיתוח ספורט נשים במדינתה.
מאז 2016, הנבחרת הלאומית אינה פעילה, בעיקר מחוסר השתייכות לפיפ"א, דבר המגביל את הקריירה של שחקניות הכדורגל.
היא טוענת שהעיסוק בספורט הוא חשוב לילדות ולנשים, הן מבחינת בריאות פיזית, והן בשל היתרונות הנפשיים.
היא מציינת שאף תחום ספורט לא יכול להתפתח ללא תמיכת האוהדים, ושבפקיסטן יש עוד דרך ארוכה, מכיוון שאין התייחסות רצינית לכדורגל נשים.
מהפארה היא השוערת הראשונה של נבחרת פקיסטן לכדורגל נשים, שהחלה להתחרות ב-2010, במשחקי פדרציית הכדורגל של דרום אסיה (SAFF), באליפות שנערכה איסלמבאד, פקיסטן.
היא שיחקה בכל שלושת המשחקים (נגד סרי לנקה, נפאל ובהוטן).
השחקנית הטובה ביותר באליפות SAFF: 2011
סיידובה גוינין סומה הוא כדורגלן גינאי המשחק בנובי פאזאר בעמדת הקשר ההתקפי.
סיידובה סומה החל את דרכו במועדון הכדורגל הדרום אפריקאי אייאקס קייפטאון בגיל 15 בשנת 2008 במחלקת הנוער.
בשנתו הראשונה הושאל ל"איי קאפה ספורטינג" ושנה לאחר מכן הושאל ל"מועדון כדורגל קייפ טאון".
ב-22 בינואר 2011, עשה את הופעת הבכורה במועדון מקצועני כאשר ניצחה אייקס קייפטאון 3-0 את "פלטינום סטארס".
הוא שיחק 10 משחקים בקבוצה באותה עונה והבקיע שער אחד עד שהושאל ל"אוניברסיטת פרטוריה" מהליגה הארצית הראשונה בדרום אפריקה.
בפברואר 2012 חתם סומה ל-3 שנים במועדון הסלובקי ניטרה ששיחק באותה תקופה בליגה הראשונה.
ב-9 במרץ 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק נגד מ.ש.ק.
הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה חודש לאחר מכן במשחק מול קבוצת הכדורגל א.ס.
בעונה זו שיחק 22 משחקים והבקיע 6 שערים.
לאחר העונה הטובה בניטרה, עבר סומה תמורת 150,000 יורו לסלובן ברטיסלאבה, אשר נחשבת לאחת הקבוצות החזקות בסלובקיה.
ב-16 במרץ 2013 שיחק לראשונה במשחק נגד דוקלה באנסקה ביסטריצה.
בעונתו הראשונה הוא זכה עם הקבוצה בדאבל.
ב-2 באוקטובר 2014, עשה סומה את הופעת הבכורה שלו בליגה האירופית במשחק של ברטיסלאבה נגד נאפולי.
את השער הראשון בליגה האירופית הבקיע במשחק של הקבוצה כנגד יאנג בויז.
ביולי 2015 הושאל סומה לקבוצה הכוויתית קאדסיה.
הוא הבקיע 14 שערים ב-20 משחקים וזכה באליפות המדינה.
לאחר עונת ההשאלה חזר לסלובן ברטיסלאבה.
משחקו הראשון מאז שחזר היה מול פרטיזן טירנה במוקדמות הליגה האירופית.
במהלך העונה החל סומה להפוך לבורג מרכזי בקבוצה, הוא האריך את חוזהו והיה חלק מרכזי מהזכייה בגביע הסלובקי באותה שנה ואף הבקיע שער בגמר.
הוא סיים את העונה כמלך השערים בליגה (עם 20 שערים) ונבחר ל-11 המצטיינים השנתיים בליגה.
ביולי 2017, הצטרף לפרטיזן בלגרד אשר שילמה עליו 1.65 מיליון יורו.
את משחקו הראשון עשה ב-22 ביולי מול הקבוצה מאקבה סאבאק, שבוע לאחר מכן הבקיע את שערו הראשון בפרטיזן בניצחון 2-1 כנגד מועדון הכדורגל ג'בור איבנג'יקה.
באותה שנה הבקיע בתיקו 2-2 כנגד אולימפיאקוס במוקדמות ליגת האלופות.
בעונה זו כבר 3 שערים ב-26 משחקים.
ב-14 בספטמבר 2018 הצטרף סומה למכבי חיפה בעסקת השאלה לעונה עם אופציית קניה והוא לובש את מספר החולצה 18. משחק הבכורה שלו היה בהפסד 2:1 למכבי פתח תקווה ב-22 בספטמבר כאשר עלה מהספסל בדקה ה-86.
ב-11 בנובמבר, במשחקו הרביעי בקבוצה, בישל לראשונה בניצחון 2:1 על הפועל חדרה.
ב-9 ביוני 2013, שיחק 85 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גינאה במשחק נגד נבחרת מוזמביק.
את שערו הראשון בנבחרת הבקיע ב-10 בספטמבר 2013 במשחק נגד נבחרת מצרים.
את השלושער הראשון כבש ב-15 בנובמבר 2014, במשחק נגד נבחרת טוגו.
בשנת 2015 השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות, הוא היה בורג מרכזי בנבחרת באותו טורניר ואת שערו הראשון בטורניר כבר במשחק נגד נבחרת קמרון.
ליגת העל הסלובקית: מלך השערים – 2016/17
ליגת העל הסלובקית: נבחרת העונה – 2016/17
וחיד (وحيد) הוא כינויו של המנהיג הבאבי סיד יחיא דאראבי (בפרסית: سید یحیی دارابی; 1811–1850).
את הכינוי "וחיד" העניק לדאראבי הבאב ומשמעותו: "יחיד במינו".
וחיד הנהיג את ההתקוממות הבאבית בניריז, אשר היה מאורע קטלני מבחינת התנועה הבאבית.
סיד יחיא דאראבי נולד בעיר יזד בשנת 1811, כבן בכור לאביו, סיד ג'עפר דאראבי.
סיד ג'עפר דאראבי היה מלומד מוסלמי מוכר ומוערך באותה התקופה, וזאת בשל כישוריו בפרשנות הקוראן וחזיונותיו, להן טען.
סיד יחיא דאראבי התחנך כמוסלמי דתי, ועוד בצעירותו המשיך את דרכו של אביו; הוא נודע כמלומד מוסלמי מוביל, וכבעל כוח ואומץ.
את רוב שנות ילדותו העביר דאראבי בעיר יזד, ואת השאר בעיר בורוג'רד.
דאראבי התחתן בשנת 1830 ביזד, לאישה שילדה לו ארבעה ילדים.
בתקופה זו נסע ברחבי איראן, ובפרט ביקר פעמים רבות בניריז, עיר הסמוכה ליישוב דאראב ממנו הגיעה משפחתו.
בשנת 1840 נשא לאישה שנייה את בתו של אחד ממכובדי ניריז, דבר שעזר לחיזוק מעמדו וקשריו עם האליטה החברתית והפוליטית.
מאישה זו נולד לו בן אחד.
ב-1844 עבר להתגורר בטהראן, אצל אחיו, שם החל ליצור קשרים עם האליטה הפוליטית.
דבר זה עלה בידו הן בזכות כישוריו, והן בשל ייחוסו - אביו שימש כמלומד פוליטי מוביל אשר סיפק לגיטימציה דתית לשושלת השלטונית החדשה, השושלת הקאג'ארית (Qajar).
כתבים מאותה התקופה מעידים כי השאה עצמו (מוחמד שאה, מלך פרס באותה תקופה) הרבה להתייעץ עם דאראבי, וכי דאראבי שימש בין השאר גם כדוברו של השאה בעימותים עם חכמי דת נוצריים.
הצטרפותו של סיד יחיא דאראבי לתנועה הבאבית
דאראבי נפגש לראשונה עם הבאב בשנת 1846 בעיר שיראז.
הפגישה נערכה בעקבות התחזקות התנועה הבאבית, וביוזמת השאה, אשר רצה לברר את טענותיו של הבאב לגבי התגלויותיו המשיחיות וההבנות החדשות שהוא הציע לפרשיות נסתרות בקוראן.
התעניינותו זו של השאה נבעה הן מסקרנותו לגבי אמיצות הטענות, והן מחששו לתוצאות הפוליטיות של התחזקות התמיכה העממית בבאב.
השאה ביקש לכן מדאראבי שיפגש עם הבאב ויברר את טענותיו.
נראה שדאראבי עצמו היה מעוניין להיפגש עם הבאב: מספר חודשים קודם לכן נסע אביו למכה במטרה לפגוש שם את הבאב וכנראה סיפר לדאראבי על פגישה זו.
בנוסף, בזמן מושבו בטהראן היה דאראבי מקורב לשר האירועים בממשלת השאה, אשר נראה כי היה מתומכיו של הבאב.
פגישתו הראשונה של דאראבי עם הבאב נערכה בחודש מאי 1846. בעקבות פגישה זו נפגשו דאראבי והבאב פעמיים נוספות.
לפי תיאוריו של דאראבי, הבאב לא רק הרשים אותו מהבחינה האינטלקטואלית, אלא אף השפיע עליו באופן רגשי והוא רעד כולו כשעמד בפני הבאב.
בסך הכל שהה דאראבי בשיראז כשלושה חודשים.
בתקופה זו, גר אצל מושל מחוז פארס שהיה ממתנגדי הבאב.
המושל חשד כי דאראבי 'נפל ברשתו' של הבאב, ואף דיווח לשאה במכתב על חשדותיו אלה.
בעקבות פגישותיו עם הבאב, דאראבי הצטרף לתנועה הבאבית והחל להיקרא בשם שנתן לו הבאב - וחיד ('יחיד במינו').
וחיד קיבל על עצמו להפיץ את משנתו של הבאב, ולמטרה זו נסע ברחבי איראן.
במסגרת נסיעות אלו ביקר את אביו בבורוג'רד וסיפר לו על אמונתו החדשה בבאב.
מקומות נוספים בהם ביקר הם איספהן, ארדסטן, טהראן, קזווין, שיראז, ויזד.
במסגרת נסיעותיו נפגש בין השאר גם עם סובח-י אזל, אחיו למחצה של בהאא אללה והיורש המיועד של הבאב.
בשנת 1847 הבאב, שהיה עצור על ידי השלטונות, הועבר למצודה במאקו, שם נכלא.
וחיד נסע לבקר אותו במאקו.
פעילותו של וחיד בתקופה זו, והכריזמה הרבה שלו, הביאו מצטרפים חדשים רבים לתנועה הבאבית.
בנוסף לפועלו בגיוס מצטרפים חדשים, שימש וחיד באותה התקופה גם כציר מרכזי בתנועה הבאבית.
במסעותיו, העביר וחיד מסרים ומכתבים בין הבאב ובין תומכיו.
בנוסף, העביר מכתבים מהבאב למשפחתו בשיראז.
בטהראן, וחיד יצר קשרים עם מנהיגים באבים מקומיים, תוך שהוא ממשיך לטפח את קשריו עם פקידי ממשל בכירים.
קשריו אלו אפשרו לו לתווך ולקשר בין התנועה הבאבית וממשל השאה.
בשנת 1849 התקיים מאבק בין תומכי הבאב לבין כוחות הממשלה בקבר השיח' טברסי.
וחיד ניסה להגיע למקום הלחימה, אך לא הצליח מכיוון שהדרך נחסמה על ידי כוחות הממשלה.
הוא שם לכן את פעמיו דרומה, והגיע לעיר יזד.
פועלו בעיר יזד ובסביבתה הביא להצטרפותם של מלומדים מוסלמים חשובים (עולמא) ומכובדים נוספים מהאזור לתנועה הבאבית.
דאראבי הפך למנהיג מקומי של התנועה, והצליח להקיף את עצמו במספר לא מבוטל של תומכים.
בהתחלה פעל בסודיות אך בשלב מסוים החל לפעול בגלוי.
מושל העיר יזד, אקא ח'אן איראואני, התנגד לפועלו של וחיד בעיר, וביקש לכלוא אותו.
וחיד אסף את חסידיו והם התבצרו במצודה והתכוננו להילחם בכוחות הממשל.
אולם, בסופו של דבר הבין וחיד כי הסיכוי שהבאבים יצליחו לנצח את כוחות המושל קלוש, והוא החליט לברוח מהעיר.
עזיבתו של וחיד את העיד יזד לא פגעה במוניטין שלו.
בנתיב הבריחה שלו, עבר וחיד במקומות יישוב, והתקבל בהם באהדה רבה.
הוא נותר ידוע ומוערך ומעמדו בתנועה הבאבית המשיך לעלות.
וחיד שם את פעמיו אל העיר ניריז, בה היו לו קשרים חברתיים ומשפחתיים רבים דרך אשתו השנייה.
ניריז אינה עיר מרכזית באיראן של היום, אך היא תופסת מקום חשוב בהיסטוריה הבאבית-בהאית.
העיר העתיקה ניריז נמצאת במרחק של כ-250 קילומטר משיראז, במרכזו של מחוז פארס.
העיר נמצאת בסמוך לאגם, בגובה של כ-1600 מטר מעל פני הים.
במהלך ההיסטוריה שימשה ניריז כצומת דרכים חשובה.
חפירות ארכאולוגיות מעידות על כך שהמקום היה מיושב כבר במאה השישית לפני הספירה, ושימש כנראה כמרכז לייצור נשק.
עדויות ארכאולוגיות מצביעות גם כי המקום היה מיושב בתקופה הסאסאנית (המאה השלישית לספירה).
במקום התפתחה כנראה מערכת חקלאית פורייה.
העיר החלה לדעוך בסוף המאה השביעית, בעקבות הכיבושים הערביים.
בשנת 1846, כאשר החלה להתפתח בניריז קהילה באבית, גרו בעיר כ-10,000 אנשים.
וחיד הגיע לניריז בסוף מאי 1850 והתקבל שם בשמחה ובהערצה רבה.
כמו ביזד, הצליח וחיד גם בניריז לשכנע אנשים רבים, ובכללם מכובדי הקהילה, להצטרף לתנועה הבאבית.
אולם, גם כאן החלה פעולתו זו לעורר התנגדות מצד השלטונות.
מושל העיר, ח'אג' זאין אל-עאבדין ח'אן, גייס כ-1,000 אנשים מתושבי העיר במטרה להילחם בוחיד.
בשלב מסוים במהלך הלחימה המושל וכוחותיו כבשו את רובע הבאזאר ואילו וחיד ואנשיו את רובע צ'נאר- סוח'תה ולאחר מכן גם את המצודה הסמוכה של ח'ואג'ה.
פשיטות מוצלחות של הבאבים הביאו את כוחות המושל לעמדת נחיתות, ולכן המושל נאלץ להשיג תגבורת לכוחותיו.
ואכן, מירזא פצ'ל-אללה נאצר אל-מולכ, שפעל מטעם מושל פארס, שלח תגבורת משמעותית לכוחות בניריז.
אולם וחיד ואנשיו הצליחו להביס גם את כוחות התגבורת.
הקרבות בניריז היו קשים וכללו הרוגים רבים.
המושל המובס שלח לוחיד קוראן עליו נשבע לאפשר לוחיד ולאנשיו מעבר בטוח בצאתם מהמבצר בו שהו.
אולם, המושל הפר שבועה זו: כאשר יצאו וחיד ואנשיו מהמבצר, כוחותיו של המושל טבחו בהם.
הרבה מתומכיו של וחיד נהרגו, והיתר נלקחו בשבי.
וחיד נרצח גם הוא על ידי כוחות המושל בחודש יוני 1850.
סיידי אליזבת סינק היא שחקנית אמריקאית, הידועה בתפקידה בתור מקס מייפילד בסדרת המסתורין של נטפליקס "דברים מוזרים" (2017–הווה).
ב־2021 הופיעה בטרילוגיית סרטי האימה "רחוב הפחד" של נטפליקס וגילמה את התפקיד הראשי בסרטהּ הקצר של טיילור סוויפט "All Too Well".
סינק נכללה ברשימת טיים 100 נקסט לשנת 2022 של מגזין טיים, ובשנת 2023, בגיל 20, נכללה ברשימת פורבס 30Under30.
סינק נולדה בברנהאם, טקסס, ארצות הברית, כרביעית מבין חמישה ילדים.
יש לה שלושה אחים גדולים: קיילב, ספנסר ומיטשל, ואחות צעירה ממנה בשם ג'אסי.
כשהייתה בת שבע, אמה החליטה לשלוח אותה לשיעורי משחק בתיאטרון קהילתי, בסמוך ליוסטון.
ב־2012 קיבלה את התפקיד הראשי במחזמר "אנני" בברודוויי.
סינק החלה לשחק בילדותה, כשאהבה את הסדרה "היי סקול מיוזיקל" ועם אחיה הגדול נהגה להציג סצנות מתוכה.
אמה החליטה לשלוח אותה לשיעורי משחק ביוסטון, וב־2012 לוהקה למחזמר המפורסם "אנני" בברודוויי, שפתח את דלתה לעולם המשחק.
לאחר מכן הופיעה בסדרות הטלוויזיה האמריקאיות "צדק בדם" ו"אודיסיאה אמריקאית".
ב־2015 הופיעה שוב בברודוויי לצד הלן מירן במחזה "קהל במלכה", שם גילמה את אליזבת השנייה הצעירה.
ב־2017 לוהקה סינק לסרט "טירת הזכוכית", שהתבסס על הספר עטור הפרסים של ג'אנט וולס על ילדותה.
במהלך הצילומים פגשה את משפחתו של השחקן וודי הרלסון, טבעוני ותיק, שהעניק לה השראה להפוך לטבעונית ושגרירה לזכויות בעלי חיים.
ב־2017 לוהקה סינק לתפקיד מקס מייפילד בסדרת המסתורין של נטפליקס "דברים מוזרים".
שנתיים אחר כך השתתפה בסרט האימה "איליי".
ב־2021 כיכבה בשני סרטים מתוך טרילוגיית הסרטים של "רחוב הפחד", המבוסס על סדרת ספרים באותו השם, שנכתבה על ידי הסופר ר.
ב־2021 הופיעה בסרט הקצר של טיילור סוויפט "All too well".
ההופעה של סינק בעונה הרביעית של "דברים מוזרים", ובמיוחד בפרק "Dear Billy", זכתה לשבחים רבים.
על הופעתה זכתה בפרס איגוד המבקרים בהוליווד לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת סטרימינג – דרמה, וקיבלה מועמדות לפרס סאטורן על הופעה של שחקנית צעירה.
ב־2022 היא גילמה את אלי, בתו הנטושה של הומוסקסואל עם עודף משקל (ברנדן פרייזר), בסרט הדרמה של דארן ארונופסקי "הלוויתן".
על תפקידה בסרט הייתה מועמדת לפרס המבקרים לביצוע הטוב ביותר לשחקנית צעירה.
ובשנת 2023, בגיל 20, הופיעה ברשימת פורבס 30Under30.
באוקטובר 2024, פורסם כי סינק תככב על במת ברודוויי באביב 2025 בקומדיה "John Proctor Is The Villain".
הופעות המחזה יחלו ב-20 במרץ 2025, בתיאטרון בות' בברודוויי, וערב הפתיחה הרשמי יתקיים ב-14 באפריל.
העלילה מתרחשת בתיכון בכפר בג'ורג'יה, שם כיתת אנגלית לומדת את המחזה "ציד המכשפות", אך התלמידים מתעסקים יותר באהבה צעירה, חינוך מיני, ושערוריות בית ספריות.
במרץ 2025, פורסם שסינק הצטרפה ליקום הקולנועי של מארוול ותשחק ב"ספיידרמן: יום חדש לגמרי" לצד טום הולנד.
לא ידוע עדיין איזו דמות תגלם, אך על פי דיווחים תפקידה יהיה משמעותי.