tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוברט טיילור היה פוליטיקאי ועורך דין מווירג'יניה במאה ה־19, שכיהן כהונה אחת בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1825–1827.
טיילור נולד ב-29 באפריל 1763 באורנג' קורט האוס שבמושבת וירג'יניה.
הוא השלים לימודי הכנה, למד משפטים והוסמך לעריכת דין בשנת 1783, ולאחר מכן החל לעסוק בעריכת דין באורנג' קורט האוס.
לפני כהונתו בקונגרס החזיק במספר תפקידים מקומיים.
בהמשך כיהן כחבר הסנאט של וירג'יניה בשנים 1804–1815, ואף שימש כנשיא זמני של הסנאט בשנים 1812–1814.
בשנת 1824 נבחר טיילור לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם סיעת הרפובליקנים של אדמס, וכיהן בו בשנים 1825–1827. הוא לא הציג מועמדות לבחירה מחדש.
לאחר סיום כהונתו בקונגרס הקדיש טיילור את זמנו לניהול מטעיו ולעיסוקו בעריכת דין.
הוא ניסח את צוואתו של הנשיא לשעבר ג'יימס מדיסון, שהיה קרוב משפחתו, ושכנע אותו שלא לשחרר את העבדים מיד, אלא להשאיר הנחיות ולאפשר לדולי מדיסון לעשות זאת בצוואתה שלה, דבר שבפועל לא נעשה.
טיילור נפטר באחוזתו שנקראה "Meadow Farm" במחוז אורנג' שבווירג'יניה ב־3 ביולי 1845, ונקבר בבית הקברות המשפחתי שבאחוזה.
נכדם, ג'יימס טליאפרו, כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם פלורידה.
הנשיא זכרי טיילור היה אף הוא קרוב משפחה, שכן לשניהם היה אותו סב, הקבור גם הוא בבית הקברות שבאחוזת Meadow Farm לשעבר.
רוברט ליי היה פוליטיקאי נאצי, ראש חזית העבודה הגרמנית בשנים 1933–1945, ומראשי המשטר בגרמניה.
לאחר המלחמה נלכד על ידי בעלות הברית אך התאבד לפני משפטו.
לימודים, שירות צבאי והצטרפות למפלגה הנאצית
ליי נולד בעיירה נידרבריידנבאך בגרמניה (כיום במדינת נורדריין-וסטפאליה, אז חלק מפרובינציית הריין, שהייתה חלק מפרוסיה).
הוא היה הילד השביעי מבין 11 ילדים.
הוריו היו אמילי (ואלד, לפני נישואיה) ופרידריך, שהיה חקלאי.
אביו היה שקוע בחובות כבדים, אך למרות זאת הצליח רוברט להגיע ללימודים אקדמיים.
הוא למד כימיה באוניברסיטאות יינה, בון ומינסטר.
תחילתה של מלחמת העולם הראשונה קטעה את ניסיונותיו להשתלב בתעשייה הכימית, והוא התנדב לשירות צבאי.
במשך שנתיים שירת בחיל התותחנים, ולאחר מכן הוכשר כתצפיתן אווירי, שמטרתו להכווין את אש הארטילריה.
ב-1917 הופל מטוסו, והוא נפל בשבי הצרפתים.
הוא היה שנתיים במחנה שבויים בצרפת, עד תום המלחמה.
היו שטענו כי בעת ההתרסקות סבל פגיעה מוחית קשה, שגרמה לו לגמגום ולהתקפים של התנהגות לא יציבה.
התקפים אלה הוחמרו עוד יותר על ידי שתיינות כבדה.
לאחר המלחמה שב ליי לאוניברסיטה.
הוא השלים את הדוקטורט שלו ב-1920, ועבד ככימאי מזון במפעל אי גה פארבן שבלברקוזן,
לאחר כיבוש חבל הרוהר על ידי צרפת ובלגיה בינואר 1923, הפך ליי הנזעם לימני קיצוני.
הוא הצטרף למפלגה הנאצית ב-1924, לאחר שקרא את נאומו של אדולף היטלר במשפטו, שנערך לאחר הפוטש במרתף הבירה במינכן.
ב-1925 כבר היה ליי גאולייטר של דרום הריינלנד, ועורך העיתון האנטישמי הארסי "ווסטדויטשה באובאכטר" (Westdeutsche Beobachter).
נאמנותו להיטלר הייתה מלאה וללא סייג, ובשל כך התעלמו היטלר וראשי המפלגה הנאצית מהדיווחים על יהירותו, חוסר יעילותו ושכרותו המתמדת.
ב-1931 הועבר ליי למטה המפלגה הנאצית, כדי שישמש כראש המנגנון הפוליטי של המפלגה (Reichsorganisationsleiter), במקום גרגור שטראסר שהסתכסך עם היטלר והועבר מתפקידו.
ליי היה אוהד לאגף הסוציאליסטי של המפלגה, בשל מוצאו ממעמד חברתי נמוך ועבודתו בקובלנץ עם אנשי מעמד הפועלים.
היטלר התנגד לאגף זה, אך נאמנותו הבלתי מסויגת של ליי להיטלר בכל הסכסוכים הפנים-מפלגתיים שמרה על מעמדו, והגנה עליו מביקורת של בכירים אחרים במפלגה.
כאשר התמנה היטלר לקנצלר בינואר 1933, התלווה אליו ליי לברלין.
עם עליית המשטר הנאצי לשלטון החליט היטלר לחסל את ארגוני העובדים.
ב-2 במאי 1933 השתלטו הנאצים על כל בנייני ארגוני העובדים, פיזרו את הארגונים ואסרו את מנהיגיהם.
לאחר פעולה זו הועלה ליי לדרגת רייכסלייטר ומונה לראש "חזית העבודה הגרמנית" (Deutsche Arbeitsfront, DAF) שהיה ארגון העובדים היחיד שפעולתו הותרה על ידי הממשלה הנאצית.
חזית העבודה החליפה את ארגון העובדים הקודם שהוקם על ידי המפלגה הנאצית, ארגון תאי בתי החרושת הנציונל-סוציאליסטי (Nationalsozialistische Betriebszellenorganisation, NSBO), וכן את כלל איגודי העובדים.
ליי עמד בראש חזית העבודה, אך הוא לא היה בעל יכולת ניהולית.
מנהיג ה-NSBO, ריינהולד מוכוב (Reinhold Muchow), מילא את החלל שנוצר והפך לדמות הדומיננטית בארגון.
מוכוב היה מן האגף הסוציאליסטי של המפלגה הנאצית, והוא החל לטהר את הנהגת החזית מסוציאל-דמוקרטים וקומוניסטים לשעבר, והחליף אותם באנשיו.
ליי נדחק הצידה, ואנשי החזית - רובם אנשי ה-NSBO - המשיכו בפעילות התססה בבתי החרושת, סביב נושאי שכר ותנאי עבודה.
המעסיקים כעסו על פעילות זו, והתלוננו בפני היטלר וראשי המפלגה.
הם טענו שחזית העבודה גרועה כמו הקומוניסטים.
היטלר לא אהד את הנטיות הסינדיקליסטיות של ה-NSBO, ובינואר 1934 נחקק חוק ששם קץ לגמרי לכל ארגוני העובדים במדינה, כולל אלו של המשטר הנאצי.
סוגיות שכר ותנאי עבודה הועברו להכרעת "נאמני העבודה" (Treuhänder der Arbeit), גוף שהיה בשליטת המעסיקים.
מוכוב לא עמד בדרכו של ליי באותה העת משום שנהרג בתאונת דרכים כמה חודשים קודם לכן, ומעמדו העליון של ליי התבסס מחדש.
ה-NSBO דוכא לגמרי וחזית העבודה הפכה למעשה לזרוע של המדינה שנועדה לסייע למשטר בפריסה נכונה יותר של העובדים ובהטלת משמעת בשורותיהם.
הייתה לכך חשיבות רבה במיוחד לאור ההתרחבות הגדולה בפעילות תעשיית הנשק.
"חזית העבודה" הוקמה רשמית בחוק מ-24 באוקטובר 1934, והייתה לא רק ארגון עובדים אלא כללה גם מעבידים ואנשי המקצועות החופשיים.
חזית זו הייתה למעשה חלק מן המפלגה הנאצית, והחוק קבע שכל בעלי התפקידים בה יהיו חברי המפלגה.
החזית הייתה למעשה כלי לשעבוד העובדים.
היא קבעה את שכר העבודה בכל מקום עבודה ואת תנאי השכר, בדרך כלל בצורה שרירותית ולפי רצון המעביד.
"פנקס עובד" שהיה כל פועל חייב לשאת עמו, פיקח על המעבר ממקום עבודה אחד לשני, ועל פיו ניתן היה לפקח מי יועסק והיכן.
ב-1937 ארגן ליי את ביקור הדוכס והדוכסית מווינדזור בגרמניה.
עם התבססות כוחו, החל ליי לנצל לרעה את מעמדו בדרך שהייתה חריגה אפילו על פי אמות המידה של השלטון הנאצי.
מעבר למשכורותיו הנדיבות כראש חזית העבודה, כראש המנגנון הפוליטי של המפלגה, וכסגן ראש הרייכסטאג, גרף ליי לכיסו את הרווחים הגדולים של עיתונו, ומעל באופן נרחב בכספי חזית העבודה לשימוש האישי.
כבר ב-1938 הייתה לו אחוזה מפוארת ליד קלן ובתים בערים נוספות, צי של מכוניות, קרון רכבת פרטי, ואוסף אמנות גדול.
הוא הקדיש חלק גדל והולך מזמנו לרדיפה אחר נשים ולשתייה, דבר שהביא לא פעם לסצנות מביכות.
ב-29 בדצמבר 1942 התאבדה אשתו השנייה, אינגה, לאחר מריבת שיכורים.
גם אנשיו של ליי הלכו בעקבותיו, וחזית העבודה נודעה לשמצה כמרכז של שחיתות, ששולמה בכספי מיסי החובה של העובדים הגרמניים.
היטלר וליי היו מודעים לכך שדיכוי ארגוני העובדים ומניעת העלאות שכר על ידי נאמני מערכת העבודה יצרו מצב שהיה למעשה דיכוי של העובדים.
דרישות המשטר הנאצי מהעובדים להגביר את התפוקה כדי לזרז את התחמשותה מחדש של גרמניה, רק הגבירו את הסכנה להתמרמרות ולתסיסה.
על מנת למנוע התמרמרות כזו הקים ליי בנובמבר 1933 את פרויקט "כוח באמצעות שמחה" שמטרתו הייתה לספק לעובדים שעשועים זולים - טיולים, ספורט ותרבות.
פעילויות אלו כללו חופשות מוזלות באתרי נופש בגרמניה ובארצות אחרות, שנחשבו "בטוחות" מבחינת השלטון (בעיקר באיטליה).
כמה מאוניות התענוגות הראשונות בעולם, ובהן האוניות "וילהלם גוסטלוף" ו"רוברט ליי" נבנו כדי להוביל את חברי ה-KdF לשיט בים התיכון.
תוכניות אחרות כללו קונצרטים, אופרות ומופעי בידור אחרים, שנערכו בבתי החרושת ובמפעלים.
הארגון הציע פעילות גופנית בחינם, שכללה אימוני אתלטיקה ואימון בענפי ספורט כמו כדורגל, טניס ושיט.
כל הפעילויות הלו מומנו מכספי המיסים של משתתפי התוכנית, ועל ידי השתתפות של המעבידים.
ב-1937 הגיעה עלות הפעילות השנתית של "כוח באמצעות שמחה" ל-29 מיליון רייכסמארק.
תוכנית "עצמה מתוך שמחה" הייתה אחת התוכניות הפופולריות ביותר של המשטר הנאצי, והביאה לפיוס העובדים ולקבלתם את דרישות המשטר.
אחת מהתוכניות השאפתניות ביותר של "חזית העבודה" ושל "כוח באמצעות שמחה" הייתה ייצור ואספקת "המכונית העממית" לכל פועל, הפולקסווגן.
התוכנית המקורית הוטלה על ידי היטלר על יצרן המכוניות פרדיננד פורשה, אך תעשיית המכוניות לא הייתה יכולה לעמוד בדרישתו של היטלר כי עלות המכונית לכל פועל תהיה 1,000 רייכסמארק לכל היותר.
"חזית העבודה" לקחה על עצמה את המיזם, וליי חזר לנטיותיו הסוציאליסטיות: הוא הכריז כי המפלגה יכולה להצליח במקום שבו התעשייה הפרטית נכשלת, בשל "קוצר ראות, רשעות, זדוניות, ספסרות וטפשות" של מעמד אנשי העסקים.
חברת פורשה בנתה עבור חזית העבודה מפעל חדש בעלות עצומה, שחלקו שולם על ידי מעילה בכספי מיסי החבר של החזית ושימוש בנכסיה המצטברים.
חזית העבודה התכוונה לממן את הייצור על ידי תוכנית של פריסת תשלומים לפועלים שירכשו את המכוניות.
דגמי המכונית הראשונים הופיעו בפברואר 1939, ו-340,000 פועלים שילמו את התשלומים הראשונים עבור מכונית.
ואולם, פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר אותה שנה הביא לכך שהמפעל חדל מלייצר מכוניות, ואף מכונית לא סופקה לפועלים.
התוכנית כולה הייתה רעועה כלכלית, והתאפשרה רק בשל השחיתות וחוסר האחריותיות של המשטר הנאצי.
עם פרוץ המלחמה ירדה חשיבותו של ליי.
המשק הגרמני גויס כולו למאמץ המלחמה, וחשיבותה של "חזית העבודה" פחתה מאוד.
גם פרויקט "כוח באמצעות שמחה" הפך חסר משמעות.
השתיינות של ליי והתנהגותו הלא יציבה כבר לא התקבלו בסלחנות כפי שהיה לפני המלחמה, ומקומו נתפס על ידי פריץ טוט, שר החימוש, ולאחר מכן על ידי מחליפו, אלברט שפר.
עם הזמן גויסו יותר ויותר מן הפועלים הגרמניים, ובמקומם הובאו עובדי כפייה, בעיקר ממזרח אירופה.
ליי נטל חלק מסוים במהלכים אלה, אך היה בצילו של פריץ זאוקל, המנהל הכללי של כוח האדם (Generalbevollmächtigter für den Arbeitseinsatz).
עם זאת, ליי היה מעורב במדיניות הניצול לרעה של עובדי הכפייה.
בפגישה עם ראשי תעשיית הפחם הגרמנית אמר, שיש לנקוט כלפי עובדי הכפייה מדיניות שאין בה מקום לרחמים; הכפייה צריכה להיות מקסימלית.
למרות חסרונותיו עדיין זכה ליי ליחס אוהד מהיטלר.
יחד עם מרטין בורמן ויוזף גבלס היה ליי חלק מהקבוצה הקרובה להיטלר, עד החודשים האחרונים של המלחמה.
בנובמבר 1941 זכה לתפקיד חדש: נציב הרייך לבינוי סוציאלי (Reichskommissar für den sozialen Wohnungsbau; השם קוצר מאוחר יותר לנציב הרייך לבינוי, Reichswohnungskommissar).
תפקידו היה לתת מענה להרס בתים בגרמניה בשל הפצצות בעלות הברית, הפצצות שהחלו להתגבר מאותה שנה והלאה.
תפקידו של ליי היה לטפל בעובדים הגרמניים שהפכו לחסרי בית בשל ההפצצות.
שר החימוש, שפר, ראה בכך מטרה חשובה, כדי למנוע ירידה בייצור הגרמני.
עם התעצמות המערכה האווירית נגד גרמניה, הפכו מאות אלפי פועלים גרמנים לחסרי בית, והנציבות של ליי לא הייתה יכולה להתמודד עם המשבר שנוצר.
ליי היה מודע באופן כללי להשמדת היהודים באירופה.
הוא עודד את ההשמדה באמצעות הפרסומים האנטישמיים הארסיים שהיה אחראי להם, ובאמצעות נאומיו.
בפברואר 1941 היה נוכח בפגישה עם היטלר, יחד עם שפר, בורמן ופילדמרשל וילהלם קייטל, בה הציג היטלר את השקפותיו על "השאלה היהודית" בפירוט, והבהיר שמטרתו היא "היעלמות" היהודים בדרך זו או אחרת.
למרות התמוטטות הרייך השלישי בתחילת 1945, נותר ליי נאמן בקנאות להיטלר.
הוא נפגש עמו בפעם האחרונה ב-20 באפריל 1945, יום הולדתו של היטלר, בפיהררבונקר במרכז ברלין.
למחרת עזב ליי, בדרכו לדרום בוואריה.
ליי קיווה שהיטלר יעזוב את ברלין ויתבצר ב"מעוז הלאומי" בהרי האלפים.
ואולם, היטלר סירב לעזוב את ברלין, והרעיון נזנח.
ב-16 במאי נלכד על ידי צנחנים אמריקניים מן הדיוויזיה המוטסת ה-101. הוא הציג את עצמו כד"ר ארנסט דיסטלמייר, אך זהותו האמיתית נחשפה על ידי אחד מיריביו המרים בצמרת הנאצית, פרנץ קסוור שוורץ.
ליי היה אחד מנאשמי משפטי נירנברג.
הוא הואשם בכמה אישומים: הראשון (קשירת קשר לעשיית מלחמה תוקפנית תוך הפרת הסכמים בינלאומיים), השלישי (ביצוע פשעי מלחמה ובעיקר היחס לשבויי מלחמה) והרביעי (פשעים כנגד האנושות, רצח, השמדה, גירוש ושעבוד); ליי כעס על העמדתו לדין כפושע מלחמה.
ב-24 באוקטובר, שלושה ימים לאחר השמעת האישומים, התאבד ליי בתאו בתלייה.
רוברט מיינרד פירסיג היה פילוסוף וסופר אמריקאי, שנודע בזכות ספרו הראשון, "זן ואמנות אחזקת האופנוע" (1974).
הספר מתאר בקווים כלליים את רעיונותיו של פירסיג על איכות, בדרך של סיפור אוטוביוגרפי בעיקרו, על מסעם של אדם ובנו על אופנוע לרוחב צפון אמריקה, בלוויית חברים.
הספר הוא רב-מכר עד עצם היום הזה.
ב-1974 זכה פירסיג במלגת גוגנהיים כדי לאפשר לו לכתוב את ספר ההמשך "ליילה: חקירה על אודות המידות" (1991), שדן בנושא של המטאפיזיקה של האיכות.
פירסיג היה ילד מחונן, עם מנת משכל של 170 בגיל 9. הוא הוקפץ מספר כיתות, דבר שיחד עם גמגום יצר חוויה קשה של ילדות בבית הספר.
פירסיג התחיל את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת מינסוטה ב-1943. אחרי שנשר מהלימודים שם, ואחרי שרות צבאי בקוריאה, הוא חזר כדי לקבל תואר ראשון ב-1950. לאחר מכן למד באוניברסיטה ההינדית בבנארס שבהודו, כדי להמשיך לחקור את פילוסופיית המזרח.
ב-1954 נישא לננסי אן ג'יימס.
תוך שהוא מתפרנס מעבודות מזדמנות ומהוראת כתיבה, פירסיג בילה את השנים 1960–1963 בכניסה ויציאה מבתי חולים לחולי נפש.
פירסיג התגרש מננסי ב-1978, והתחתן עם ונדי קימבול מאוחר יותר באותה שנה.
פירסיג פרסם רק מעט מחוץ לשני הספרים העיקריים שלו ונמנע מחשיפה ציבורית.
הוא שט בספינתו לעיתים קרובות באוקיינוס האטלנטי וחי גם בשוודיה, בבלגיה ובאנגליה.
ב-1979 נדקר למוות כריס, בנו הראשון של פירסיג, שמילא תפקיד חשוב בספר "זן ואמנות אחזקת האופנוע", במהלך שוד בסן פרנסיסקו.
רוברט אמרסון לוקאס הבן (בשם מלא באנגלית: .Robert Emerson "Bob" Lucas, Jr; 15 בספטמבר 1937 – 15 במאי 2023) היה כלכלן אמריקאי, חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 1995.
לוקאס הוא בוגר לימודי היסטוריה, ואת הדוקטורט בכלכלה קיבל באוניברסיטת שיקגו ב-1964. עד 1975 לימד בבית הספר לעסקים שבאוניברסיטת קרנגי מלון, ואז חזר לשיקגו והתמנה לחבר סגל האוניברסיטה.
נחשב לאחד הכלכלנים המשפיעים ביותר משנות השבעים של המאה ה-20, בפרט בתאוריה מקרו כלכלית שנשלטה עד אז על ידי חסידי האסכולה הקיינסיאנית.
ידוע בתחום מחקריו בתחום הציפיות הרציונליות, תחום מרכזי בניתוח תהליכים אינפלציוניים.
על מחקריו בתחום זה זכה בפרס נובל.
בנוסף לכך לצד פול רומר הוא נחשב כאבי התאוריה הכללית החדשה בהקשר לצמיחה כלכלית.
לוקאס התגרש ב-1988 וגרושתו, ריטה לוקאס, דאגה להכניס להסכם הגירושין סעיף מיוחד, ובו נקבע כי אם בעלה לשעבר יזכה בפרס נובל במהלך שבע השנים הבאות, סכום הפרס יחולק בין שניהם.
לוקאס אכן זכה בפרס ב-1995 ואשתו לשעבר קיבלה מחצית מהסכום.
רוברט לנסינג היה משפטן אמריקני שכיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית לאורך מלחמת העולם הראשונה תחת הנשיא וודרו וילסון.
לנסינג נולד בווטרטאון, ניו יורק ובשנת 1889 הוסמך לעריכת דין.
הוא עמד בראש משרד עורכי דין פרטי עד 1907 והתמחה במשפט בינלאומי.
בשנים 1892–1892 הוא ייעץ בסכסוך המשפטי בין ארצות הברית ובריטניה בנושא הדגה בים ברינג, ובשנים 1896–1897 בנוגע לפיצויים שנבעו מכך.
כמו כן הוא היה מעורב בנושא קביעת גבולותיה של אלסקה (1903) ובסכסוכים נוספים בנוגע לגבולות בינלאומיים.
בשנת 1913 מונה לנסינג על ידי הנשיא וילסון כיועץ משפטי למשרד החוץ האמריקני.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא היה בין תומכי מדיניות הנייטרליות המוטה שנקטה ארצות הברית, אשר הובילה להתפטרותו של מזכיר המדינה ויליאם ג'נינגס ברייאן.
לנסינג מונה במקומו לתפקיד וכיהן כמזכיר המדינה בין השנים 1915–1920. בין היתר הוא קידם את הסכם לנסינג-אישיי בשנת 1917 ובשנת 1919 היה ראש המשלחת לוועידת השלום בפריז.
לנסינג התפטר מתפקידו לאור חילוקי דעות עם הנשיא וילסון בנוגע לנחיצות הקמתו של חבר הלאומים.
קדמו לכך גם חילוקי דעות באשר למידת הסמכות שלנסינג לקח על עצמו, כאשר בשעת מחלתו של וילסון הוא כינס ישיבות קבינט על דעת עצמו וביקש להכריז על סגן הנשיא תומאס מרשל כנשיא בפועל.
לאחר פרישתו הוא שב לניו יורק ועסק בעריכת דין.
אחיינו, ג'ון פוסטר דאלס, כיהן גם הוא כמזכיר המדינה.
רוברט ליברלס (Liberles; 12 בנובמבר 1944 - 18 במרץ 2012) היה פרופסור מן המניין בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מחקריו עוסקים בהיסטוריה פוליטית דתית וחברתית של יהדות גרמניה, ובהיסטוריה של חיי יום יום יהודיים.
רוברט ליברלס נולד בעיירה קטנה ליד בוסטון שבארצות הברית.
בן למשפחת מהגרים יהודים מגרמניה אשר הספיקו לברוח לארצות הברית בשנת 1938, ובכך ניצלו מתופת השואה.
ליברלס לימד באוניברסיטת בן-גוריון שבבאר שבע מ-1978, והתגורר בעיר עם משפחתו.
במהלך שנותיו באוניברסיטת בן-גוריון, כיהן ליברלס בשורה ארוכה של תפקידים באוניברסיטה וביניהם: ראש המחלקה להיסטוריה (1993-1990) סגן דקאן הפקולטה למדעי הרוח והחברה (1998-1995).
חבר הוועדה המרכזת של האוניברסיטה (2001-1999).
שימש כחבר ועדת המינויים ויו"ר הוועדה ללימודים מתקדמים.
בין השנים 2003-1997 כיהן כנשיא מכון ליאו בק לחקר יהדות גרמניה.
ב-1989 זכה במלגת מחקר מהקרן הלאומית למדעי הרוח וב-2005 זכה בפרס פרידברג על מצוינות במחקר של הקרן הלאומית למדע.
נפטר ב-18 במרץ 2012 בגיל 67, והובא למנוחות בבית העלמין החדש בבאר שבע .
היה נשוי לעדינה ואב לשלוש בנות.
רוברט ליברלס התמקד במחקריו הרבים אשר נכתבו לאורכה של קריירה עשירה בת יותר משלושים שנים, בהיסטוריה פוליטית, דתית וחברתית של יהודי גרמניה בעת החדשה, וכמו כן בהיבטים שונים של חיי היומיום של חברי קהילה זו בראשיתה של התקופה המודרנית.
בעבודותיו המגוונות ליברלס מדגיש את חשיבותם של גורמים חברתיים בהבנתן של תופעות דתיות ואינטלקטואליות, את ההכרחיות של בחינת התהליכים בחברה היהודית מתוך הקונטקסט של הנעשה בחברה הסובבת, ואינו מהסס לצאת כנגד הנחות אשר הפכו לאבני יסוד בחקר ההיסטוריה היהודית, ולהציע נקודות מבט חדשות ומרעננות.
מחקריו המוקדמים על הזרמים ביהדות
מאפייני כתיבתו של ליברלס ניכרים עוד במחקריו המוקדמים אשר עסקו בהופעתם של הזרמים הדתיים בקרב יהדות גרמניה ואנגליה במהלך המאה התשע עשרה, שיצאו לאור במהלך שנות השבעים וראשיתן של שנות השמונים.
לדוגמה, במאמרו הראשון "The Origins of the Jewish Reform Movement in England", ליברלס הצביע על הצורך לבחון את הופעתה של התנועה הרפורמית באנגליה לא רק בקונטקסט הדתי, אלא גם את שורשיה הכלכליים והחברתיים.
הוא הראה כיצד הסיבות העיקריות לפיצול בקהילת לונדון בשנות הארבעים של המאה התשע עשרה לא היו מחלוקות תאולוגיות, אלא למעשה מאבקי כוחות פנים קהילתיים על הזכות לשאת ולתת עם השלטונות הבריטיים על מעמדם האזרחי של היהודים.
ליברלס טען כי אל לו למחקר ההיסטורי להתעלם מהדינמיות של החיים הקהילתיים ומהשפעתם על יצירתם של זרמים חדשים ויצירות אינטלקטואליות בחברה היהודית בכלל, וקרא להעניק לגורמים החברתיים משקל רב יותר בניתוח המאורעות.
בחיבור זה המתמקד ביצירתו של הזרם הנאו-אורתודוקסי ובמאבקו בתנועה הרפורמית בפרנקפורט, יוצא ליברלס כנגד הראייה שהייתה מקובלת קודם, כי קודם להגעתו של ר' שמשון רפאל הירש לעיר במחציתה של המאה התשע עשרה הכוחות האורתודוקסים היו על סף קריסה מוחלטת.
ליברלס מראה כיצד שורשיה של תפיסה שגויה זו מקורם בכתביו של הירש עצמו, וכי למעשה הכוחות האורתודוקסים אשר נמנתה עליהם "אצולת הממון" הוותיקה ובכלל זאת בית רוטשילד, השיבו מלחמה שערה לנוכח התפשטותה של התנועה לרפורמה בדת היהודית, אשר תומכיה היו מקרב גורמים "חדשים" ובעלי מקצועות חופשיים בקהילת פרנקפורט.
ליברלס ממעיט בתרומתו של הירש אשר נחשב "לאבי הנאו-אורתודוקסיה" להתפתחותה האינטלקטואלית של התנועה, ומצביע על שורשיה המוקדמים במחצית הראשונה של המאה, אשר נוצרו במהלך התמודדותם של הגורמים האורתודוקסים עם המודרנה.
נושא נוסף אשר ליברלס הקדיש לו מספר מחקרים במשך השנים, הוא הדיון במעמדם האזרחי של היהודים ותהליך קבלת האמנציפציה באנגליה ובעיקר בגרמניה.
במחקריו אלה כדוגמת מאמרו החשוב "From Toleration to Verbesserung: German and English Debates on the Jews in the Eighteenth Century,", הציג את התמורות שחלו במאה השמונה עשרה בשיח אודות היהודים ועמד על ההבדלים בנושא זה בין אנגליה לגרמניה.
ליברלס קשר בין יצירתו של דיון המתמקד ב"תיקונם" האזרחי של היהודים בגרמניה לאופיו של הדיון הכלכלי שהתנהל בה באופן כללי ולדיון באיכרות הגרמנית בפרט.
כמו כן הצביע על כך כי יש לראות ויכוח זה כחלק מהמאבק על הגדרות עקרונותיה של תנועת הנאורות.
על דמותו של סאלו בארון
בספרו השני Salo Wittmayer Baron: Architect of Jewish History, רוברט ליברלס עסק בדמותו של אחד מההיסטוריונים היהודים החשובים ביותר במאה העשרים, שלום בארון.
בארון שהחזיק בקתדרה הראשונה בארצות הברית להיסטוריה יהודית, היה ההיסטוריון השלישי והאחרון (לאחר גרץ ודובנוב), אשר כתב חיבור רב כרכים על ההיסטוריה היהודית בכללותה.
ליברלס בהתבססו על כתביו של בארון וכמו כן על מסמכים שלא נבחנו קודם לכן, תיאר את מסלול חייו של ההיסטוריון הדגול, והתמקד במיוחד בפרשית קבלתו למחלקה להיסטוריה באוניברסיטת קולומביה.
בנוסף ליברלס עמד במחקרו על הקונטקסט שבה נוצרו תפיסותיו העיקריות של בארון ביחס להיסטוריה היהודית: יציאה כנגד ההיסטוריה "הבכיינית", קרי ביקורת על תיאורה של ההיסטוריה היהודית כהיסטוריה של רדיפות בלבד, הדגשת השילוב בין גורמים דתיים לחברתיים, והדגשת ממדיה העולמיים של ההיסטוריה היהודית, כלומר בחינת העבר היהודי כחלק מההיסטוריה הכללית.
בחירתו של ליברלס בבארון כנושא למחקרו לא הייתה מקרית.
מאפיינים רבים מכתיבתו של בארון מאפיינים גם את כתיבתו שלו, ובספרו הוא מלין על כך כי המחקר המודרני איננו צועד בדרך שהתווה היסטוריון זה.
קריאתו של ליברלס "לחזור" למאפייני הכתיבה של בארון לא התבטאה רק במחקריו, אלא גם בספר מימדה העולמיים של ההיסטוריה היהודית, שערך במשותף עם יום טוב עסיס, שבו הגישו השניים לקורא העברי שנים עשר ממחקריו החשובים ביותר של שלום בארון.
בעשור האחרון מחקריו של רוברט ליברלס התמקדו בהיסטוריה של היומיום בקרב יהודי גרמניה בראשית העת החדשה.
בחיבורו "On the Threshold of Modernity 1618-1780", ובמאמרים רבים אחרים, ליברלס דן בהיבטים שונים בחייהם של היהודים הגרמנים כדוגמת: חינוך, חיי משפחה, חייהם הדתיים, חיי הכלכלה ותחומים נוספים.
במחקריו אלה, הדגיש את המגע היומיומי בין יהודים לבין שכניהם הנוצרים, אשר למרות ההבדלים הדתיים שחצצו ביניהם, חייהם היו רחוקים מלהיות נבדלים.
בנוסף ליברלס יוצא כנגד שורה ארוכה של הנחות ביחס לחייהם של היהודים הגרמניים, כגון שלילת ההנחה שמרבית היהודים התגוררו בגטאות בערים הגדולות, וערעור על התמונה האוטופית של חיי המשפחה היהודיים שמקובל היה להציג במחקר, בהדגישו גם תופעות קשות של הזנחת ילדים, אלימות בתוך המשפחה ופשע.
מוטיב אשר עובר כחוט השני במחקריו של ליברלס החל מראשית דרכו ואיננו נעדר גם ממחקריו על חיי היומיום של יהודי גרמניה, הוא הדגשת השפעתם של גורמים חברתיים וכלכליים על הופעתם של זרמים דתיים ואינטלקטואלים.
ליברלס מטיל ספק בקביעה המקובלת במחקר כי לתנועת ההשכלה היה תפקיד מכריע בתהליכי המודרניזציה שאפיינו את החברה היהודית בגרמניה בשלהי המאה השמונה עשרה, וסבור כי לתנועה אינטלקטואלית זו היה תפקיד חלקי בלבד בשינויים החברתיים והכלכליים שעברו על היהודים במרחב הגרמני כבר קודם להופעתה.
1. ממדיה העולמיים של ההיסטוריה היהודית: אסופת מאמרים של סאלו ויטמאייר בארון, (בשיתוף עם יום טוב עסיס) הוצאת מרכז שז"ר תשנ"ו.
2. קיום בעידן של תמורות : חיי יום-יום של היהודים בגרמניה 1945-1618 / רוברט ליברלס...
[ואחרים ; עורכת: מריון קפלן ; תרגום מגרמנית: מיכל פרץ ; תרגום מאנגלית: אילנה שובל], ירושלים : מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשס"ח, 2008
3. יהודים וקפה : מסורת וחדשנות בגרמניה בעת החדשה המוקדמת, ירושלים, כרמל, 2016.
רוברט סבטינו לופז (Roberto Sabatino Lopez; 8 באוקטובר 1910 – 6 ביולי 1986) היה היסטוריון אמריקאי ממוצא יהודי.
התמחה בהיסטוריה של ימי הביניים.
מחשובי ההיסטוריונים הכלכליים של אירופה.
שימש במשך שנים רבות כפרופסור בכיר (Sterling Professor) באוניברסיטת ייל.
לופז נולד בג'נובה, למשפחה יהודית.
אביו, סבטינו לופז, היה פעיל ציוני, מחזאי וסופר.
ב-1932 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת מילאנו.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בסחר הימי של גנואה במאה ה-13, והתמקדה בדמותו של סוחר בשם בנדטו זכריה.
לופז לימד במספר אוניברסיטאות באיטליה (בהן פאביה וג'נובה) עד 1939. במהלך שנים אלו פרסם שני ספרים ומספר מחקרים שהעמידו אותו בחזית החקר ההיסטורי של ההיסטוריה הכלכלית של ימי הביניים המאוחרים.
חוקי הגזע באיטליה מנעו ממנו קידום אקדמי, ולכן החליט להגר לארצות הברית.
כאשר הגיע ב-1939 הייתה בעיה בהכרה האוניברסיטאית בתאריו ולכן ב-1942 השלים דוקטורט נוסף באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון וזאת תוך כדי עבודה כעוזר מחקר בתחום הידע שלו.
עם סיום הלימודים, ביוני 1942, גויס לעבודה במשרד מידע המלחמה (United States Office of War Information), שפעל כבוכנול ממשל במהלך מלחמת העולם, והועסק כעורך שידורים במחלקה האיטלקית של רדיו אמריקה.
שם פגש את מי שהפכה להיות אשתו, קלוד אן קירשן.
הם נישאו ב-1946 ונולדו להם שני בנים.
אשתו נודעה כחוקרת של בנג'מין פרנקלין.
אחרי המלחמה לימד במספר מכללות ומ-1955 באוניברסיטת ייל, שם קיבל מינוי כפרופסור מלא ועבד שם 35 שנה עד לפרישתו לגמלאות ב-1981.
מחקריו עסקו בעיקר בנושאי הסחר הימי של אגן הים התיכון בימי הביניים, וכללו התייחסות מיוחדת לנקודה היהודית בסחר זה.
חוץ מזה חקר את היחס בין כלכלה לתרבות ובמיוחד לארכיטקטורה.
נחשב כחוקר פורה והעמיד תלמידים רבים.
לידתה של אירופה, תל אביב: הוצאת דביר, תש"ן-1990
רוברט לוג'יה היה שחקן קולנוע ובמאי אמריקאי סיציליאני, מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1985 על משחקו בסרט "להב משונן".
נולד בשם סלבטורה לוג'יה (Salvatore Loggia) לאלנה בלנדינו ובנג'מין לוג'יה, משפחה איטלקית-אמריקאית מסיציליה, בסטטן איילנד.
לאחר שלמד במכללת וונגר ובאוניברסיטת מיזורי, שם סיים תואר בעיתונאות, התגייס לצבא ארצות הברית.
נכדו הוא השחקן נואה לה גרוס.
החל להתפרסם בתור שדר רדיו ובתור שחקן ב-1956 בדרמת האגרוף הביוגרפית של רוברט וייז "אלימות בשכונות העוני" המבוססת על חייו של המתאגרף האיטלקי-אמריקאי רוקי גרציאנו (בגילומו של פול ניומן).
ב-1977 גילם את דמותו של יגאל אלון בהפקת טלוויזיה המבוססת על "מבצע אנטבה".
ב-1980 השתתף במותחן הקומי-סוריאליסטי "התצורה התשיעית" בתור לוטננט בניש, קצין הסובל מהלם קרב מאז מלחמת וייטנאם ומאושפז במוסד מיוחד לאנשי צבא פגועי נפש.
ב-1982 התפרסם בצורה נרחבת יותר בסרט "קצין וג'נטלמן" בתור ביירון אביו השתיין של הקצין הצעיר זאק מאיו (ריצ'רד גיר).
שיחק בתור נשיא מצרים אנואר סאדאת בדרמה "אישה ושמה גולדה" המבוססת על חייה של ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר (אינגריד ברגמן).
בשנה שלאחר מכן כבר שידרג את מועמדו וכיכב בסרט הפשע של בריאן דה פלמה שהפך לקאלט "פני צלקת" בתור איל הסמים של מיאמי פרנק לופז.
ב-1985 היה לוג'יה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בתור הבלש הפרטי סם ראנסום במותחן "להב משונן", התפרסם באותה שנה גם בדמותו של אדוארדו פריצי בקומדיית הפשע של ג'ון יוסטון "הכבוד של פריצי".
ב-1986 שיחק לצד ג'ולי אנדרוז בדרמה-קומית "סיפור חיים" של הבמאי בלייק אדוארדס.
ב-1987 שיחק בדרמה של מנחם גולן "מעבר לשיא" ואת האב בראגונה בדרמה הקומית "סיפור חיים".
היה מועמד לפרס סאטורן ב-1988 על תפקידו בקומדיה "ביג" בתור מק'מילאן הבעלים של חברת הצעצועים בה מתחיל ג'וש (טום הנקס) את עבודתו.
לוג'יה שיחק לצד וילם דפו בסרט השואה "ניצחון הרוח" משנת 1989 על פי סיפורו של ניצול השואה היווני שלמה ארוך.
לוג'יה התפרסם ב-1996 במותחן הבדיוני שובר הקופות של רולנד אמריך "היום השלישי" שם גילם את יושב ראש המטות המשולבים הגנרל ויליאם גריי ובסרט האימה של דייוויד לינץ' "כביש אבוד" בתור הגנגסטר נעים ההליכות מר אדי.
ב-1997 השתתף בסרט הפשע "מלכודת זבובים", לצדה של טליסה סוטו.
ב-1998 השתתף בסרט הדרמה "הצעה" לצד קנת בראנה.
ב-2009 הופיע בקומדיה הפסיכולוגית "שרינק" בתור ד"ר רוברט קרטר אביו של הפסיכיאטר ד"ר הנרי קרטר (קווין ספייסי).
שיחק בסדרות טלוויזיה רבות ביניהן "פרייז'ר", "סטארסקי והאץ'","המלאכיות של צ'רלי", "האישה הביונית", "בית קטן בערבה", "מונק", "הסופרנוס", "מגנום, בלש פרטי" ו"הוואי חמש-אפס".
הועמד פעמיים לפרס אמי על תפקיד ראשי בתור סוכן ה-FBI ניק מאנקוסו בסדרה "מאנקוסו אף.
איי" ועל תפקיד אורח בסדרה "מלקולם באמצע".
הוא שב לדובב את דמותו של פרנק לופז במשחק המחשב "פני צלקת: העולם הוא שלך", וכן את דמותו של ריי מאצ'אוסקי ב-Grand Theft Auto III.
לוג'יה נפטר מאלצהיימר ב-4 בדצמבר 2015.
רוברט לוין הוא נגן, מלחין ומוזיקולוג יהודי-אמריקאי, המנהל האמנותי של פסטיבל המוזיקה של סרסוטה.
את לימודי הפסנתר החל בגיל חמש ובגיל 12 נסע לפריז ללמוד אצל נדיה בולאנז'ה, לימודים שהיו לו גילוי וחוויה.
לאחר מכן למד באוניברסיטת הרווארד וסיים את לימודיו שם בהצטיינות ב-1968, בכתיבת תזה שכותרתה "היצירות הלא-גמורות של וולפגנג אמדאוס מוצרט".
במקביל ללימודיו בהרווארד למד לוין פסנתר, עוגב, סולפג' קונטרפונקט, הלחנה וניצוח.
בין מוריו היו ז'אן קאסאדסי, קליפורד קרזון, רובר קאסאדסי ונדיה בולאנז'ה, שטפאן וולפה ואלעזר דה קארווליו.
עם סיום לימודיו בהרווארד נענה לוין להזמנת רודולף סרקין להיות לראש המחלקה לתאוריה במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה.
מפי סרקין נודע לו, כי מאחורי ההזמנה יוצאת הדופן לצעיר בן 20 שאך זה סיים את לימודיו עמדה המלצתה של נדיה בולאנז'ה, שבהמשך אף ביקשה שיחליף אותה בתפקידה, זמן קצר לפני מותה.
בהמשך התמנה לפרופסור חבר למוזיקה ומתאם תאוריה ב"סאני פרצ'ייז", וב-1975 היה לפרופסור מן המניין.
בשנים 1986 עד 1993 כיהן כפרופסור לפסנתר בבית הספר הגבוה למוזיקה פרייבורג שבגרמניה.
ב-1993 התמנה לפרופסור למוזיקה באלמה מאטר שלו, אוניברסיטת הרווארד, משרה בה הוא מכהן גם בהווה.
הקריירה האקדמית של לוין משלבת לימוד והדרכה בביצוע מוזיקה - בעיקר נגינה בכלי מקלדת אך גם ניצוח - עם הוראת תאוריית המוזיקה, בדגש על תולדות המוזיקה הקלאסית.
לוין השלים ושיחזר מספר יצירות קלאסיות, בייחוד יצירות לא-גמורות מאת מוצרט, וכן משל באך.
מלאכת ההשלמה שלו ליצירות לא-גמורות של מוצרט, בהן הרקוויאם ברה מינור והמיסה הגדולה בדו מינור, נחשבת לגדול בהישגיו.
ברקוויאם של מוצרט בנה מחדש את הפוגה על "אמן" מתוך סקיצות של מוצרט עצמו.
ג'ון אליוט גרדינר הזמין אותו לחבר חלקים תזמורתיים חסרים לחמישה פרקים מתוך קנטטות של יוהאן סבסטיאן באך, כמו Ach!
ich sehe, itzt, da ich zur Hochzeit gehe, רי"ב 162 ובהמשך לכך באו עוד יצירות חשובות, אם כי פחותות בהיקפן.
כנגן, נודע לוין ביותר בסולן בקונצ'רטי מן התקופה הקלאסית, ובעיקר ב"מומחיותו" בטיפול ביצירות מוצרט.
הוא נודע בנסיונותיו להשיב לקדמותם נוהלי ביצוע מתקופת המלחין, כגון אלתור קדנצות.
רוברט לוין ישב בחבר השופטים בתחרות רובינשטיין בשנת 2011.
רוברט לוין נשוי לתלמידתו בעבר, יא-פה, פסנתרנית ילידת טאיוון.
השניים מופיעים בצוותא בנגינה בארבע ידיים.
ל." סטיין הוא סופר יהודי-אמריקאי.
סטיין שמכונה "סטיבן קינג של הילדים".
הוא סופר שכתב מאות ספרי אימה כולל סדרת ספרי "רחוב פחד" ונספחיה, וסדרת "צמרמורת" ונספחיה - שניהם עובדו לסרטי קולנוע וטלוויזיה.
סטיין נולד בקולומבוס (אוהיו) ב-8 באוקטובר 1943 להורים יהודים, אן פיינשטיין, עקרת בית ולואיס סטיין פקיד שילוח.
הוא התחיל לכתוב בגיל 9 כאשר מצא מכונת כתיבה בעליית הגג.
הוא התחיל להקליד סיפורים וספרי בדיחות.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת המדינה של אוהיו ב-1965 עם תואר באנגלית.
בזמן שלמד באוניברסיטה ערך סטיין את כתב העת להומור של אוניברסיטת אוהיו שעון השמש במשך שלוש מתוך ארבע השנים שלמד שם.
לאחר מכן עבר לניו יורק כדי להמשיך בקריירה של סופר.
הוא כתב עשרות ספרי הומור לילדים בשם העט בוב סטיין השמח (Jovial Bob Stine) ויצר את כתב העת ההומוריסטי בננות.
ב-1986 כתב סטיין את ספר האימה הראשון שלו שנקרא פגישה עיוורת.
הוא המשיך לכתוב עוד ספרים רבים כאלה, כולל שמרטפית ושמה סיוט, חוף הרוחות ועוד.
ב-1989 התחיל לכתוב את ספרי עלילות רחוב פחד.
לפני שהחל בכתיבת סדרת צמרמורת הוא כתב שלושה ספרי מדע בדיוני הומוריסטיים שנקראו טיפשים באימון (Jerks in Training), שוטים בפטרול (Bozos on Patrol) ומפסידנים בחלל (Losers in Space).
ב-1992 התחיל סטיין לפרסם את סדרת צמרמורת.
על פי רשימת פורבס של ארבעים הבדרנים המרוויחים ביותר לשנת 7–1996 נמצא סטיין במקום ה-36 עם הכנסה של 41 מיליון דולר.
ספריו נמכרו ביותר מ-400 מיליון עותקים בכל העולם, נכון ל-2008. העיתון USA Today כינה את סטיין כסופר רבי המכר מספר אחד באמריקה.
בשנות ה-90 הוא נכלל ברשימת האנשים המעניינים ביותר של העיתון פיפל וב-2003 הוא נכנס לספר השיאים של גינס כסופר סדרות הילדים הנמכר ביותר בכל הזמנים.
ב-22 ביוני 1969 נישא סטיין לג'יין ולדהורן שנעשתה עורכת וסופרת.
הקימה ב-1983 את הוצאת פאראשוט (Parachute Press).
בנם היחיד מתיו נולד ב-1980 ועובד בתעשיית המוזיקה.
ב-2002 קיבל פרס אלוף הקריאה (Champion of Reading) מהספרייה הציבורית של פילדלפיה, פרס בחירת הילדים לספרי מסתורין/אימה מאת Disney Adventures (שלוש פעמים) ופרס בלימפ בטקס Kids' Choice Awards (גם שלוש פעמים).
רוברט ג'וזף לפקוביץ' הוא רופא-ביוכימאי אמריקאי יהודי המוכר בשל עבודתו על קולטנים המצומדים לחלבון G ועליה זכה בפרס נובל לכימיה לשנת 2012 ביחד עם בריאן קובילקה, תלמידו לשעבר.
לפקוביץ' נולד בניו יורק וסיים את התואר הראשון באוניברסיטת קולומביה ב-1962. הוא סיים את התואר בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קולומביה ב-1966 עם תואר MD.
לאחר עבודה של מספר שנים כעוזר מחקר במכונים הלאומיים לבריאות בין השנים 1968–1970.
בין השנים 1970–1973 הוא עבד במחקר באוניברסיטת הרווארד ובבית החולים הכללי מסצ'וסטס.
הוא השלים את התמחותו במחלות קרדיו-ואסקולריות ב-1973 ומונה לפרופסור לרפואה ולביוכימיה במרכז הרפואי של אוניברסיטת דיוק.
הוא היה חוקר במכון הרפואי הווארד יוז מאז 1976 וכן חוקר באגודת הלב האמריקנית בשנים 1973–1976.
לפקוביץ' החל להשתמש ברדיואקטיביות ב-1968 כדי לעקוב אחר חיישני התאים.
הוא קשר איזוטופים של יוד למספר הורמונים והודות לקרינה הוא הצליח לחשוף כמה קולטנים, בהם הקולטן לאדרנלין: β-adrenergic receptor.
הצוות בראשותו הוציא את הקולטן מדופן התא והם הצליחו להבין את הבסיס לפעולתו.
הצוות השיג את הצעד הבא במהלך שנות השמונים.
החוקר החדש בקבוצה, קובילקה, קיבל על עצמו את האתגר לבודד את הגן המקודד את קולטן β-adrenergic receptor, מהגנום האנושי העצום.
הוא פיתח גישה שאפשרה לו להשיג את המטרה.
כאשר החוקרים ניתחו את הגן, הם גילו כי הקולטן דומה מאוד לקולטן הלוכד אור בעין.
הם הבינו כי מדובר במשפחה של קולטנים הנראית ומתפקדת באורח דומה.
משפחה זו מוכרת כקולטנים מצומדים לחלבון G.
כאלף גנים כבר קודדו עבור קולטנים אלו, לדוגמה הקולטנים החשים את האור, את הטעם, את הריח, את האדרנלין, את ההיסטמין, את הדופמין ואת הסרוטונין.
כמחצית מהתרופות משיגות את ההשפעה שלהם באמצעות קולטנים מצומדים לחלבון G.
בשנת 2007 זכה במדליה הלאומית למדעים ובפרס שאו בתחום מדעי החיים ורפואה, בשנת 2009 זכה בפרס חזית הידע, ובשנת 2012 זכה עם פרופסור בריאן קובילקה מארצות הברית בפרס נובל לכימיה.
רוברט ("בוב") לווינסון (10 במרץ 1948 - 25 במרץ 2020) הוא סוכן פרטי אמריקני, ופנסיונר של המנהל לאכיפת (חוקי) הסמים (DEA) ושל ה-FBI.
ב-9 במרץ 2007, במהלך ביקור באי כיש באיראן, נעצר כאשר חקר לכאורה מקרה של הברחת סיגריות.
פקידי ממשל מאמינים כי לווינסון, שנחטף שבועיים לפני ההשתלטות האיראנית על צוות הספינה הבריטית קורנוול (HMS Cornwall), נעצר על ידי סוכנים איראניים כדי לשמש כקלף מיקוח במשא ומתן עם וושינגטון.
בדצמבר 2013, דיווח העיתון האמריקני Associated Press כי חקירה שלהם גילתה כי לווינסון עבד עבור ה-CIA
הממשל האמריקאי הצהיר כי הוא לא היה עובד מדינה בזמן חטיפתו.
ב- 25 במרץ 2020 משפחתו של לווינסון יחד עם הממשל האמריקני הודיעו על מותו בתאריך לא ידוע במהלך היותו במעצר באיראן.
הצהרות גורמים רשמיים בנוגע ללווינסון
ב-4 באפריל 2007, מעט יותר משלשה שבועות לאחר חטיפתו של לווינסון, מאמר בתחנה הממשלתית האיראנית PressTV ציין כי הוא:
באותו מאמר הוסבר כי הנסיעה של לווינסון לאי קיש (Kish Island) הייתה של איש עסקים פרטי המחפש קשר עם אדם שיוכל לקשר אותו לביצוע מצגות לגורמים איראניים רשמיים האחראיים על טיפול במסחר בנתיבי הברחה פיראטיים אשר הם בעלי חשיבות רבה לחברה שלו.
ב-8 בינואר 2013, ה-Associated Press דווח כי יש כעת קונצנזוס בין פקידי ממשל אמריקאים המעורבים במקרה שלמרות שנים של הכחשה, שרות הביטחון האיראני היה כמעט בוודאות מאחורי הווידאו בן 54 השניות וחמש התמונות האנונימיות של לווינסון, שנשלחו למשפחתו.
הדרך בה נשלחו והאנונימיות המקצועית הצביעו על כך שמרגלים מומחים עומדים מאחורי הפעולה, כך נאמר.
ב-6 במרץ 2012, לקראת יום השנה החמישי לחטיפתו, הציע ה-FBI פרס על סך מיליון דולרים עבור מידע העשוי להביא להחזרתו.
בנוסף הושק קמפיין תוך שימוש בשלטי דרך גדולים, הודעות ברדיו, עלונים, וטלפוניה לפרסום הפרס.במקביל קיבלו שני בניו הצעירים מלגה על סך $5,000 למימון לימודיהם.
בנובמבר 2013, לווינסון, אב לשבעה, הפך לשבוי במשך הזמן הארוך ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית, כאשר הוא "עוקף" את טרי אנדרסון.
על פי משפחתו הוא סובל מסוכרת, שיגדון ויתר לחץ דם.
הדרכון שלו לא הופיע באף מדינה אחרת.
רוברט "בובי" לופז הוא פזמונאי אמריקאי.
ידוע במיוחד בזכות כתיבת השירים במחזות הזמר אבניו קיו וספר המורמונים, וכתיבת השירים בסרטים לשבור את הקרח, לשבור את הקרח 2 וקוקו יחד עם אשתו קריסטן אנדרסון-לופז.
לופז זכה בפרסי האוסקר, אמי, גראמי וטוני.
הוא אחד מ-21 האנשים שזכו בארבעת הפרסים, הזוכה שזכה בהם בגיל הצעיר ביותר (38), והיחיד בעל זכייה כפולה בכל אחד מהפרסים.
לופז כתב יחד עם ג'ף מרקס בשנת 1999 את המחזמר אבניו קיו, מחזמר המשלב משחק בובות יחד עם שחקנים רגילים, בדומה לתוכנית הטלוויזיה רחוב סומסום.
המחזמר החל את דרכו באוף ברודוויי, ומשם עבר לברודוויי, שם הוצג משנת 2003 ועד שנת 2009. המחזמר זכה בפרס הטוני למחזמר הטוב ביותר, ולופז ומרקס זכו בפרס הטוני לפסקול הטוב ביותר.
בשנת 2006 כתב לופז מספר שירים לסדרה וונדר פטס של ערוץ ניקלודיאון, יחד עם אחיו בילי.
על שירים אלו הם זכו בפרס אמי.
בשנת 2005 החל לופז לעבוד על המחזמר ספר המורמונים, יחד עם טריי פארקר ומאט סטון, היוצרים של הסדרה סאות' פארק.
המחזמר התחיל את הצגותיו בברודוויי בשנת 2011, וזכה בפרס הטוני למחזמר הטוב ביותר.
בנוסף זכה לופז יחד עם שני שותפיו בשני פרסי טוני, על הפסקול ועל הטקסט הטובים ביותר, ופרס גראמי על המחזמר המוקלט הטוב ביותר.
בשנת 2011 יצא הסרט פו הדב של אולפני דיסני, שכלל 7 שירים שכתבו לופז ואשתו קריסטן.
בשנת 2013 לופז ואשתו כתבו את השירים לסרט נוסף של דיסני- לשבור את הקרח.
שיר הנושא של הסרט, "Let It Go"- "לשחרר", זכה להצלחה גדולה.
על שיר זה זכו לופז ואשתו בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר, ובכך השלים לופז זכיות בארבעת הפרסים אוסקר, אמי, גראמי וטוני, והיה לאדם ה-12 שזכה בארבעת פרסים אלו.
בשנת 2015 זכה לופז ואשתו בפרס גראמי לשיר הטוב ביותר למדיה ויזואלית על השיר Let It Go.
בשנת 2017 כתבו לופז ואשתו את השיר Remember Me לסרט קוקו של אולפני פיקסאר.
השיר זיכה אותם בפרס אוסקר נוסף לשיר המקורי הטוב ביותר.
בשנת 2020 היה שותף בכתיבת מנגינה למיני סדרה ביקום הקולנועי של מארוול - וונדה ויז'ן.
רוברט פלאן לנגלנדס הוא פרופסור אמריקאי-קנדי למתמטיקה מאוניברסיטת פרינסטון.
גילה את הקשר בין תורת המספרים, תורת ההצגות ותבניות אוטומורפיות.
לנגלנדס זכה במספר פרסים, בהם פרס וולף (1996) פרס שאו (2007), במשותף עם ריצ'רד טיילור, ופרס אבל (2018).
נולד בניו וסטמינסטר בקולומביה הבריטית שבקנדה לקטלין ג'והאנה ורוברט לנגלנדס.
בית ספרו הראשון היה בית ספר קהילתי בשם "האקדמיה של סנט אן" (St.
Ann's Academy), את לימודיו היסודיים והתיכון למד בניו וסטמינסטר ובווייט רוק (White Rock), עיירה סמוכה.
ב-1956 התחתן עם שרלוט לוריין שברי (Charlotte Lorraine Cheverie) ולהם ארבעה ילדים.
את התואר הראשון והשני רכש באוניברסיטת קולומביה הבריטית בקנדה וב-1960 סיים דוקטורט באוניברסיטת ייל שבארצות הברית.
בשנים 1960–1972 היה חבר סגל באוניברסיטאות פרינסטון, ייל, ברקלי ובון.
כיום פרופסור אמריטוס במכון למחקר מתקדם באוניברסיטת פרינסטון, במשרד בו השתמש בעבר אלברט איינשטיין.
גילויו הגדול של לנגלנדס היה מציאת הקשר בין תורת המספרים, תורת ההצגות ותבניות אוטומורפיות, שלושה תחומים מרכזיים במתמטיקה, שעד אז לא נמצא שום קשר ביניהם.
תורת המספרים עוסקת במספרים בכלל ובמספרים ראשוניים בפרט, תורת ההצגות עוסקת בהצגת חבורות ותבניות אוטומרפיות הן חלק מניתוח הרמוני המתעסק בתנועה.
כמו כן לנגלנדס הוא זה שהגה והציע את תוכנית לנגלנדס, אחת התוכניות הגדולות והשאפתניות ביותר במתמטיקה המודרנית.
רוברט לינדזי סטיבנסון הוא שחקן אנגלי.
הוא מוכר מתפקידיו בתיאטרון ובטלוויזיה בהם הופעות עם הלהקה השייקספירית המלכותית ובמחזות מוזיקליים, וכן מהופעות בתפקיד וולפי סמית בסיטקום "האזרח סמית", קפטן פליו בסדרה "הורנבלואר - ימאי וג'נטלמן", ובן הרפר בסדרה הקומית "המשפחה שלי".
לינדזי זכה בפרס באפט"א לטלוויזיה, בפרס טוני ובשלושה פרסי אוליבייה.
לינדזי נולד באילקסטון שבדרבישייר לג'ויס (דאנמור) ונורמן סטיבנסון.
הוא בן למשפחה בת שלושה ילדים.
אביו היה יוצא צבא שנלחם במלחמת העולם השנייה הוא שירת באחת משולות המוקשים הראשונות שיצאו ביום הפלישה לנורמנדי.
הוא למד בבית הספר לבנים "גלדסטון" ואחר כך נרשם לחוג לדרמה בקולג' קליירנדון שבנוטינגהאם, שבכוונתו להיות מורה לדרמה.
חברים שלו בתיאטרון "נוטינגהאם פלייהאוס" עודדו אותו להרשם לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA), והוא התקבל בסיוע מענק ממשלתי.
עם סיום לימודיו עבד כמדריך דיבור בלהקת תיאטרון רפרטוארי באסקס, ולאחר מכן הצטרף ללהקת תיאטרון אזורית.
הוא בלט בהופעתו בתפקיד ג'ייקי סמית', קוקני בטלן, בסדרה הקומית של ITV ששודרה בין השנים 1975 ו-1977. הוא כיכב בתפקיד הראשי, וולפי סמית', בסיטקום של ה-BBC "האזרח סמית" בשנים 1977 עד 1980.
לקראת סיום הסדרה "האזרח סמית" לוהק לינדזי לתפקידים בסדרה של המחזות השייקספירים שהופקו על ידי ה-BBC בהם ליסנדר ב"חלום ליל קיץ" (1981), פביאן ב"הלילה השנים עשר" (1980) ובנדיק ב"מהומה רבה על לא דבר" (1984).
ב-1983 שיחק בתפקיד אדמונד בהפקה של "גרנדה טלוויז'ן" של המחזה "המלך ליר" בכיכובו של סר לורנס אוליבייה.
ב-1984 שיחק במחזמר עטור השבחים "Me and My Girl" בתפקיד בילי סניבסון, שהועלה מחדש בלונדון ועליו זכה בפרס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר במחזמר.
בהמשך הועלה המחזה בברודוויי וזיכה את לינדזי בפרס טוני.
בשני המקרים הוא התמודד מול שחקנים במחזמר "עלובי החיים".
ההצלחה של לינדזי בברודוויי ובווסט אנד הובילו ב-1989 לליהוקו בתפקיד הראשי בסרט "Bert Rigby, You're a Fool", שלא נחל הצלחה קופתית.
תפקידו הבא היה בשנת 1990 בסרט "Strike It Rich" שביים ג'יימס סקוט וכיכבו בו מולי רינגוולד וג'ון גילגוד.
הוא המשיך להצליח גם בטלוויזיה וכיכב בסדרת הקומדיה השחורה "G.B.H" מאת אלן בליסדייל .
על תפקיד זה זכה לינדזי בפרס באפט"א לטלוויזיה.
ב-1995 שיחק בסדרה נוספת של בליסדייל "Jake's Progress" לצדה של ג'ולי וולטרס, כשהם מגלמים זוג המתקשה להתמודד עם ילד "קשה".
שתי הסדרות שודרו בערוץ 4, כמו גם הסיטקום "Nightingales" בו שיחק בשנים 1990 עד 1993, ושבו הופיעו גם דייוויד תרלפול וג'יימס אליס.
ב-1996 שיחק לינדזי בתפקיד הראשי במחזה "בקט" מאת ז'אן אנוי לצדו של דרק ג'קובי בתפקיד המלך הנרי השני.
על תפקיד זה זכה לינדזי בפרס אוליבייה נוסף.
ב-1997 זכה בפעם השלישית בפרס אוליבייה כשהופיע בתפקיד פייגין בהפקה המחודשת בלונדון של המחזמר "אוליבר!" בהפקת קמרון מקינטוש בתיאטרון "לונדון פאלאדיום".
ב-1997 הופיע לינדזי בסרט הקולנוע "חיות רעות" וב-1998 שיחק בסרט "לתפוס את ג'ק".
במיני-סדרה "הורנבלואר - ימאי וג'נטלמן" על פי ספריו של ס.
פורסטר לוהק לינדזי בתפקיד קבוע של קפטן פיליו.
ב-1999 גילם את פייגין בעיבוד לרומן "אוליבר טוויסט" של רשת ITV.
התפקיד שגילם לינדזי במשך תקופה ארוכה ביותר היה בן הארפר בסיטקום הפופולרי של ה-BBC "המשפחה שלי" ששודר משנת 2000 ועד 2011. זואי ואנאמייקר שיחקה לצדו בתפקיד אשתו סוזן הארפר.
באוקטובר 2005, כיכב לינדזי בסדרת הדרמה "יריחו" של ITV, אודות בלש הסקוטלנד יארד החוקר רצח וחטיפה בסוהו שבלונדון בשנות החמישים של המאה העשרים.
בינואר ובפברואר 2006 הופיע לינדזי בשני סרטי טלוויזיה מאת סטיבן פוליאקוף "חברים ותנינים" ו"בתו של גדעון" ששודרו ב-BBC One, בהם גילם את הדמות סנית', והיה השחקן היחיד שהשתתף בשני הסרטים.
לינדזי גילם את ראש הממשלה הבריטי טוני בלייר בדרמה הסטירית "A Very Social Secretary" וגם בדרמה " The Trial of Tony Blair" של ערוץ 4. ב-2003 השתתף בפרק בסדרה "פשוט נהדרת", והיה הקריין בסדרת הדוקו-דרמה "Seven Wonders of the Industrial World".
לינדזי השתתף בתוכנית הפודקאסט של ריקי ג'רווייס, וב-2006 שיחק בעונה השנייה של התוכנית "ניצבים" (גם של ג'רווייס) בתפקיד עצמו בגרסה יהירה ומרושעת.
עוד שיחק לינדזי בקומדיה הרומנטית "וימבלדון - אהבה בלבן" בתפקיד מנהל מועדון טניס המעסיק את פיטר קולט.
ב-2007 שיחק לינדזי בתפקיד ארצ'י רייס במחזה "הבדרן" מאת ג'ון אוסבורן, תפקיד שגילם לורנס אוליבייה ב-1957. ב-2009 השתתף בסיטקום רדיופוני של רדיו 4 בשם "Electric Ink" מאת אליסטר ביטון .
ב-2010 כיכב לינדזי בתפקיד הראשי במחזה "אונאסיס" בהפקת "Derby Live" ואחר כך הועברה ההצגה לווסט אנד שבלונדון.
ב-2011 שיחק לינדזי בסיטקום הבריטי "מרגל" בערוץ Sky 1 והמשיך להופיע בעונה השנייה של הסדרה ב-2011. בנובמבר 2011 גילם את הנרי השני בהפקה של "אריה בחורף" מאת ג'יימס גולדמן בתיאטרון היימרקט שבלונדון.
לצדו שיחקה ג'ואנה לאמלי בתפקיד אלינור וביים טרוור נאן.
ב-2012 הופיע לינדזי בסדרה הבלשית "פלקון" של רשת Sky בפרק "The Silent and the Damned" בתפקיד פבלו אורטגה.
ב-2014 כיכב לינדזי בהפקת הבכורה בבריטניה של המחזמר "נוכלים עם סגנון" בתיאטרון סבוי שבלונדון בבימוי וכוריאוגרפיה של ג'רי מיטשל.
ב-2019 שיחק בסרט "מליפיסנט: אדונית הרשע".
ב-1974 התחתן לינדזי עם השחקנית שריל הול, שהופיעה לצדו בסיטקום "Citizen Smith".
בני הזוג התגרשו ב-1980. הייתה לו מערכת יחסים עם השחקנית דיאנה וסטון, ולהם בת משותפת בשם סידני לורה סטיבנסון.
הבת שיחקה לצדו בשלושה פרקים בסדרה "המשפחה שלי".
לינדזי עזב את וסטון לטובת השחקנית רוזמרי פורד.
לבני הזוג נולדו שני בנים, סמואל לינדזי סטיבנסון (יליד 1999) וג'יימס לינדזי סטיבנסון (יליד 2003).
לינדזי ופורד התחתנו ב-31 בדצמבר 2006.
ב-13 בספטמבר 2006 הופיע בתוכנית הטלוויזיה והתחקה אחר השורשים המשפחתיים שלו.
הוא נסע לעיר מולדתו וכן לטורקיה, שם נלחם סבו ריימונד דאנמור במערכת גליפולי במלחמת העולם הראשונה.
ג'קי סמית תפקיד קבוע 1977 The Good Life צעיר בבית ספר בפרק "Our Speaker Today" 1977–1980 האזרח סמית' Citizen Smith וולפי סמית' תפקיד ראשי 1981–1982 Seconds Out פיט דודס תפקיד קבוע 1983–1984 Give us a Break מיקי נואדס תפקיד קבוע 1989 Confessional תומאס קלי מיני-סדרה 1990–1993 Nightingales קרטר 1991 G.B.H.
רוברט בטס לפלין הוא אמריקאי המשמש כפרופסור לפיזיקה באוניברסיטת סטנפורד, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1998.
לפלין נולד בויסאליה, קליפורניה שבארצות הברית.
הוא קיבל תואר ראשון במתמטיקה מטעם אוניברסיטת ברקלי בשנת 1972 ודוקטורט בפיזיקה מטעם המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בשנת 1979.
ב-1994 נבחר לשמש כחבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
בשנת 1998 זכה לפלין, יחד עם הורסט שטורמר מאוניברסיטת קולומביה ודניאל צוי מאוניברסיטת פרינסטון בפרס נובל לפיזיקה, על גילוי צורה חדשה של נוזל קוונטי עם אקסיטציות של מטען שבור.
בשנים 2004–2006 כיהן כנשיא המכון למדע וטכנולוגיה בקוריאה (KAIST, הנמצא בטג'אן).
רוברט אדוארד לייקוק היה מייג'ור גנרל סקוטי בצבא הבריטי אשר שימש כמפקד הקומנדו הבריטי בחלק ממלחמת העולם השנייה.
לייקוק נולד וגדל בלונדון כבנו הבכור של בריגדיר ג'וזף פרדריק לייקוק.
הוא התחנך באיטון קולג' ובשנת 1927 הצטרף לצבא הבריטי ונשלח לקורס קצינים בסנדהרסט.
עם סיום הקורס נשלח לשרת כקצין ברגימנט משמר הפרשים המלכותי.
במלחמת העולם השנייה היה ממייסדי הקומנדו הבריטי.
בשנת 1940 הקים את "גדוד קומנדו 8" על בסיס מתנדבים יוצאי רגימנט המשמר הסקוטי, שנשלח בפיקודו למזרח התיכון.
שם הועלה לייקוק לדרגת לוטננט קולונל ופיקד על "כוח לאי" שכלל חמישה גדודי קומנדו.
הכוח השתתף בפיקודו פעולות משמר עורפי במהלך הקרב על כרתים ולאחר מכן בשורת פשיטות במסגרת המערכה בצפון אפריקה, בהן מבצע פליפר.
לאחר מכן פורק הכוח ולייקוק נשלח לפקד על בריגדת השירות המיוחד ועל בית הספר ללוחמת קומנדו של הצבא הבריטי שבסקוטלנד, ולקח חלק בהקמת גדוד הריינג'רים ה-1 של צבא ארצות הברית.
בהמשך נטל חלק בקרבות בסיציליה ובאיטליה.
ב-1943 החליף את לואי מאונטבאטן כמפקד מטה המבצעים המשולבים ושימש בתפקיד גם לאחר סיום המלחמה, עד לפרישתו ב-1947.
בשנת 1954 מינה אותו שר המלחמה אנתוני הד, חבר ילדות של לייקוק, למפקד העליון ומושל מלטה.
טרם יציאתו לאי הוענק לו תואר אצולה על ידי המלכה אליזבת.
כהונתו של לייקוק הוארכה פעמיים, עד לשנת 1959.
ב-1935 נישא לקלייר דאדלי וורד (1916–1999), ביתם של אשת החברה פרדה דאדלי וורד וחבר הפרלמנט ויליאם דאדלי וורד.
נולדו להם שני בנים ושלוש בנות:
אדווינה אוטילי ג'יין לייקוק (נולדה ב-1936) - הייתה נשואה פעמיים, ויש לה ילדים משני הנישואים.
ג'וזף ויליאם פיטר לייקוק (1938-1980) - היה נשוי לשחקנית לוסי פלמינג (נולדה ב-1947), אחייניתו של הסופר איאן פלמינג, היוצר של ג'יימס בונד.
טבע למוות עם בתו בת השמונה פלורה בתאונת שייט בנהר התמזה, והותיר אחריו שני ילדים.
אמה רוז לייקוק, כיום ליידי טמפל (נולדה ב-1943) - נישאה ב-1964 לסר ריצ'רד צ'רטייר קארנאק טמפל (נולד ב-1937), בנו הבכור ויורשו של סר ריצ'רד אנטוני פרבק טמפל (1913–2007) מאשתו הראשונה לוסי גיילס דה לובינייר, בנו של אלן ג'ולי דה לוטבינייר ממונטריאול.
קתרין מרתה לייקוק (נולדה ב-1949) - נישאה ב-1969 למעצב הפנים דייוויד מלנאריק (נולד ב-1939), ולהם שלושה ילדים.
רוברט לוקאס בואסביין (בהולנדית: Robert Lucas Boissevain; 27 באפריל 1895 – 12 באפריל 1945) היה פעיל בהעברת מידע וזיוף מסמכים לטובת היהודים במהלך מלחמת העולם השנייה, בנוסף למשפחה שהוא ואשתו החביאו בביתם.
הוא נתפס על ידי הנאצים ומת במחנה הריכוז זוויברג מדלקת ריאות ותשישות.
רוברט לוקאס בואסביין נולד בצפון הולנד בעיירה הארלם.
לרוברט ולהלנה נולדו שישה ילדים.
הבכור נקרא על שם אביו ועם פרוץ המלחמה היה בן 18. בתם הקטנה הייתה בת שנתיים בערך.
רוברט מת במהלך המלחמה אך משפחתו והיהודים שהחביאו, שרדו.
רוברט ומשפחתו זכו בתואר חסידי אומות עולם - על הצלת משפחה (משפחת גרינברג) שמנתה שלוש נפשות ואדם נוסף בשם יעקב הכט.
בזמן המלחמה, רוברט ומשפחתו החביאו בביתם את בני משפחת גולדברג היהודית.
האב לבית משפחת גולדברג היה רופא.
במהלך המלחמה מר גולדברג צרף למסתור בבית משפחתו של רוברט מכר נוסף שלו, גם הוא יהודי, בשם יעקב הכט (Jacob Veht).
בנוסף להסתרת היהודים, רוברט עסק בזיוף מסמכים בשביל יהודים רבים בצפון הולנד.
בתחילת שנת 1943, חודשים בודדים לאחר שהגולדברגים הגיעו לביתם של משפחת בואסביין, רוברט נמלט מהולנד.
רוברט נתפס בספטמבר 1943 ונשלח לבית הכלא הגרמני "אורנג'וטל" (Orangotel).
מאותו כלא נורא, הועבר למחנה עבודה בהולנד ולאחר עשרה חודשים נוספים לאחר שהסוהרים הגרמנים חשבו שמצבו טוב מדי, הוא הועבר למחנה בשם "זוויברג" (langenstein-zwiebergz ), שם מת כתוצאה מדלקת ריאות ותשישות.
בערב חג המולד של שנת 1944 הגרמנים ערכו חיפוש בביתם של משפחת בואסביין ולמזלם הרב של בני הבית, מקום המסתור לא נמצא.
לאחר שרוברט נתפס הלנה, אשתו, דאגה בעצמה לחייהם של ששת ילדיה ושל ארבעת היהודים שהחביאה.
בנם הבכור של רוברט והלנה, נתפס גם הוא על ידי הגרמנים, באשמה כי נמנע מגיוס, והוחזק במעצר.
כשיצאו השניים ממתקן המאסר, החביאה הלנה על גופה שני צמיגים, על מנת לתקן זוג אופניים של המשפחה.
הלנה, שבני משפחתה היו זכאים לשבע מנות של קצבת מזון, נעזרה באופניים על מנת ללקט שאריות מזון בחוות ובצידי הדרכים, על מנת להצליח לכלכל את אחד עשר דרי הבית, שכללו גם את אורחיה במסתור.
הלנה עמדה במשימתה בהצלחה וכול בני המשפחה למעט בעלה רוברט, נותרו בחיים.
לאחר המלחמה הסתר, בתם הצעירה של רוברט והלנה בואסביין, שינתה את שמה לאסתר (Ester→Ethser) ואת שם משפחתה לגרינברג, התגיירה ועלתה ארצה.
אסתר גרינברג נישאה בארץ וילדה שני ילדים, גלעד ולילית.
ב-3 בינואר 1980 הוכר רוברט על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם.
בנוסף הוכרה גם הלנה אשתו וחמישה מתוך ששת ילדיו.
בתם הצעירה אסתר הוכרה ב-2007.
רוברט מאק (בסלובקית: Róbert Mak; נולד ב-8 במרץ 1991, ברטיסלאבה, צ'כוסלובקיה) הוא כדורגלן סלובקי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת סלובן ברטיסלאבה ובנבחרת סלובקיה.
מק החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של "סלובן ברטיסלאבה".
בגיל 13 הבחינו בו אנשי "מנצ'סטר סיטי" האנגלית שהזמינו אותו לאקדמיה של המועדון.
הוא שיחק בשורות הקבוצה יחד עם בני ארצו ולדימיר וייס ופיליפ מנטאלס.
בקבוצת הנוער, רוברט עשה את הופעת הבכורה שלו בגיל 17, אבל לא הצליח למנף את ההזדמנות להופעת בכורה גם בקבוצה הבוגרת בשל תחרות גבוהה.
ב-11 ביוני 2010 מאק חתם על חוזה לשלוש שנים עם "נירנברג" הגרמנית.
ב-28 באוגוסט במשחק נגד פרייבורג רוברט עשה את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה, כשהוא עולה מהספסל במקום מייק פרנסיס.
ב-11 בנובמבר במשחק נגד "קייזרסלאוטרן" הבקיע את השער הראשון שלו עבור המועדון.
ביולי 2014, מאק עבר לפאוק היוונית.
ב-24 באוגוסט במשחק נגד "קאלוני" הוא עשה את הופעת הבכורה שלו בליגת העל היוונית וב-31 באוגוסט במשחק נגד "פלאטאניאס" רוברט הבקיע את השער הראשון עבור הקבוצה החדשה שלו.
ב-20 באוגוסט במשחק מוקדמות הליגה האירופית נגד "ברונדבי" הדנית הוא עשה את השלושער הראשון שלו והמשיך לבלוט במשחקי קבוצתו בטורניר הליגה האירופית והבקיע שערים נגד "בורוסיה" מדורטמונד ו"קרסנודר" הרוסית.
בשורות פאוק הבקיע 20 שערים ב-45 הופעות.
ב-22 ביולי 2016, לבקשת המאמן מירצ'ה לוצ'סקו, רוברט חתם על חוזה לתקופה של 4 שנים עם "זניט" מסנקט פטרבורג, רוסיה.
סכום ההעברה עמד על 3.5 מיליון יורו.
ב-6 באוגוסט במשחק נגד "אופה" מאק ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשהחליף במחצית השנייה את לוקה ג'ורג'ביץ'.
ב-11 בספטמבר, במשחק נגד "ארסנל" מטולה הוא עלה כמחליף לאולג שאטוב ועשרים דקות לאחר מכן הבקיע את השער הראשון עבור "זניט" ואת השער השלישי במשחק שהסתיים בתוצאה 5:0 לזניט.
ב-20 באוקטובר במשחק הליגה האירופית נגד "דאנדוק" האירית, הוא הבקיע את השער שהצליח לעורר את השחקנים בהמשך ולהשלים ניצחון על דאנדוק.
בקיץ 2017, לאחר שרוברטו מאנצ'יני, המאמן החדש, לא ראה אותו כחלק מההרכב שלו, מאק הושאל למשך עונה אחת לפאוק סלוניקי.
ביוני 2018 חזר להרכב זניט ובחסות המאמן סרגיי סמאק הוחזר לסגל.
בינואר 2020 עבר לקוניאספור מליגת העל הטורקית בכדורגל, בה ערך 5 הופעות בלבד.
חתימתו באה לאחר שמאמן זניט, סרגיי סמאק, יעץ לו לעבור, בגלל מספר הזרים בהרכב.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-1 בפברואר 2020, במשחק חוץ נגד אנטליהספור.הוא נכנס כמחליף במחצית השנייה.
המשחק הסתיים בתיקו ללא שערים.
במשחקים הקרובים, הוא גם הופיע נגד גוזטפה, קייסריספור וקאסימפאשה, כשעלה בהרכב הפותח מול השניים האחרונים.
בסוף מרץ, במהלך פרוץ מגפת הקורונה בטורקיה, מק הודיע כי אם יימצא חיובי הוא מתכוון לסיים את חוזהו עם קוניאספור ולנסוע לברטיסלבה, כדי להתאחד עם משפחתו, למרות ההסכם להשאיר את השחקנים הזרים עם המועדונים שלהם.
מק חשש מהגבלות נוספות ומסגירת מרכז האימונים של המועדון.
הוא גם טען שהוא לא מאמין שעונת 2019/20 תושלם ומתח ביקורת על ההחלטה המאוחרת של הרשויות להשעות את עונת ה־Süper Lig ולנקוט אמצעים למניעת התפשטות המגפה.
ב-29 בספטמבר 2020, חתם בפרנצווארוש ההונגרית, שהעפילה לשלב הבתים של ליגת האלופות 2020/2021 לאחר שניצחה את מולדה 3-3 בסיכום (שערי חוץ).
ב-28 ביולי 2021, הוא הבקיע את השער השלישי שלו עבור הקבוצה נגד ז'לגיריס בשלב מוקדמות ליגת האלופות 2021/22 באצטדיון LFF.
במדיה הוא גם זכה באליפות הונגריה.
באוגוסט 2022, חתם במועדון סידני, מהליגה האוסטרלית.
מק שיחק עבור נבחרת הנוער של המדינה ב-6 בפברואר 2013 במשחק ידידות נגד הנבחרת הלאומית של בלגיה, אז רוברט עשה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, כשעלה כמחליף במקום מירוסלב סטוך.
ב-15 בנובמבר במשחק נגד נבחרת פולין מק הבקיע את השער הראשון עבור הנבחרת הלאומית.