tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רק כתוצאה מכך מופיעה התגובה, בדרך כלל צחוק או חיוך.
התגובה להומור מגוונת ותלויה בחוויית ההומור - השנינות יוצרת חוויה מחשבתית, העליזות מפתחת חוויה רגשית ומניבה צחוק המאפשר חוויה פיזיולוגית.
התגובה משתנה לפי הנסיבות החיצוניות, לפי החינוך של המגיב ולפי המקובל בחברתו.
יש המגיבים לבדיחה בצחוק רועם, אחרים בצחוק קל ויש המסתפקים בחיוך, אך לא חסרים גם בעלי פני פוקר המונעים מסביבתם לדעת עד כמה הבדיחה הצחיקה אותם.
התגובות להומור נחקרו באופן נרחב על ידי McGhee בסקירה האקדמית שלו על הנושא.
צחוק הוכר כבעל מספר יתרונות חשובים לבריאות ולרווחה.
צחוק וחשיבותו לבריאות נחקר על ידי חוקרים באקדמיה ותחום מחקר זה פופולרי בקרב חוקרים במדעי הבריאות כמו גם חוקרים בתחום הפסיכולוגיה.
אלו כמה מהדרכים המרכזיות שבהן צחוק יכול להשפיע לטובה על הבריאות:
הפחתת מתח: צחוק מעורר שחרור של אנדורפינים, אשר מכונים לעיתים קרובות הורמונים "הרגשה טובה".
אנדורפינים אלו יכולים לעזור להפחית מתח ולקדם תחושת רגיעה ורווחה.
צחוק גם מפחית את הייצור של הורמוני לחץ כמו קורטיזול, מה שמוביל לירידה ברמות הלחץ הכלליות.
בנוסף הדגישו חוקרים כי גם הבכי משמש למטרה זו, ולדמעות יש ערך רפואי.
חיזוק המערכת החיסונית: הוכח כי צחוק ממריץ את המערכת החיסונית על ידי הגברת הייצור של תאי חיסון ונוגדנים.
זה יכול לשפר את יכולתו של הגוף להדוף זיהומים ומחלות.
טיפול בכאב: אנדורפינים המשתחררים במהלך הצחוק לא רק עוזרים להפחתת מתח אלא גם פועלים כמשככי כאבים טבעיים.
אנשים שחווים כאב כרוני או אי נוחות עשויים למצוא הקלה זמנית באמצעות התקפי צחוק.
בריאות לב וכלי דם: צחוק יכול לשפר את בריאות הלב וכלי הדם על ידי הגברת זרימת הדם ושיפור תפקוד כלי הדם.
הוצע כי צחוק קבוע עשוי לתרום להפחתת הסיכון למחלות לב ויתר לחץ דם.
הרפיית שרירים: צחוק יכול להוביל להרפיית שרירים ולהפגת מתחים.
לאחר צחוק טוב, השרירים נוטים להרגיש רגועים יותר, מה שיכול לעזור להפיג מתחים גופניים ואי נוחות.
שיפור מצב הרוח: היתרונות הרגשיים של צחוק מתועדים היטב.
זה יכול לשפר את מצב הרוח, להפחית תחושות של חרדה ודיכאון, ולהגביר את תחושות האושר והסיפוק הכוללות.
קשר חברתי: צחוק הוא התנהגות חברתית שעוזרת לחזק את הקשרים והקשרים החברתיים.
צחוק משותף יכול לשפר את תחושות האחווה והאמון בין אנשים, לטפח מערכות יחסים חיוביות.
יתרונות קוגניטיביים: עיסוק בפעילויות המעוררות צחוק, כגון צפייה בתוכנית קומית או בילוי עם חברים, יכול לעורר תפקוד נפשי ויצירתיות.
זה גם יכול לשפר את הגמישות הקוגניטיבית וכישורי פתרון בעיות.
בריאות הריאות: צחוק כרוך בשאיפות ונשיפות עמוקות, שיכולות להגביר את קיבולת הריאות ולחמצן את הגוף.
זה יכול להיות מועיל במיוחד עבור אנשים עם בעיות נשימה.
פעילות גופנית טבעית: אף על פי שאינה מהווה תחליף לפעילות גופנית סדירה, לצחוק עדיין יכולות להיות השפעות קלות דמויות פעילות גופנית על הגוף.
הוא מעסיק את השרירים בסרעפת, בבטן ובפנים, ומספק צורה מתונה של אימון.
השפעות הצחוק על הבריאות יכולות להשתנות מאדם לאדם, ואף על פי שהצחוק מציע יתרונות פוטנציאליים רבים, הוא אינו פתרון עצמאי לכל בעיות הבריאות.
עם זאת, שילוב צחוק בחיי היומיום שלך באמצעות אינטראקציות עם חברים, צפייה בקומדיות או עיסוק בפעילויות הומוריסטיות יכול לתרום באופן חיובי לרווחה הכללית שלך.
במהלך המאה ה-17, בבריטניה, היה מקובל מבחינה חברתית לצחוק על חשבונם של מוגבלים שכלית או גופנית.
במאה ה-18, בעקבות השפעת ההומניזם, השתנתה הגישה וההומור הוגבל, בניגוד לאירוניה, סאטירה וסרקזם, לצחוק על נושאים מקובלים מבחינה חברתית.
בעל חוש הומור נחשב אדם בעל תכונות טובות, כזה שמתבדח רק על חשבון עצמו.
הבחנות אלה אינן תקפות יותר.
ההומור, המשעשע ומבדר רבים, יכול להיות פוגעני מאוד כלפי יחידים ואף קבוצות.
ידועות הבדיחות המייחסות לבני לאומים שונים תכונות מבזות, כמו: טמטום, קמצנות, רשעות ועוד.
גם בדיחות השמות ללעג אדם בודד, בעיקר אישיות ידועה, תוך התמקדות באפיונים שלו, אמיתיים או מדומים, עלולות לגרום לו פגיעות קשות מאוד.
בישראל זכורות הבדיחות שסופרו על חשבונו של אחד משרי החוץ לשעבר, בדיחות מרושעות, שניסו לגמד את דמותו תוך ייחוס מיני עלילות בדויות.
גם אחד משרי המשפטים לשעבר בישראל זכה לכך שדמותו הפכה לנלעגת בתוכנית טלוויזיה פופולרית, ללא כל קשר לתכונותיו במציאות, אך הפרודיה נקלטה והשפיעה על הקהל הרחב.
ההומור שימש כנשק פוגעני בידי חסידי אידאולוגיות שונות, כנגד האידאולוגיות היריבות.
בגרמניה הנאצית נעשה שימוש מניפולטיבי בקריקטורות שנועדו לגמד את היהודים ולעשות להם דמוניזציה.
עם היעלמות המשטר הנאצי, הטכניקה הזאת לא נעלמה ובסגנון דומה השתמשו קריקטוריסטים כנגד יריבים אידאולוגיים בתקופת המלחמה הקרה.
האירועים והמחאות בפריז שסבבו את פרסום הקריקטורה של מוחמד בעיתון הצרפתי שרלי הבדו, ולאחריו הפיגוע במשרדי המערכת, מציגים באופן חד את האופן בו הומור יכול לפגוע בקבוצות מסוימות וכיצד פגיעה זו יכולה להוביל לאירועים קיצוניים.
להומור חשיבות חברתית משמעותית והוא ממלא תפקיד מכריע באינטראקציות ובמערכות יחסים אנושיות.
להלן כמה מההיבטים המרכזיים של חשיבותו החברתית של הומור:
קשרים בינאישיים ולכידות חברתית: הומור משמש כלי רב עוצמה לבניית קשרים בין אנשים.
צחוק משותף ובדיחות פנימיות יוצרים תחושת אחווה ושייכות בתוך קבוצות חברתיות.
זה עוזר לשבור מחסומים ומטפח תחושת אחדות והבנה.
שובר קרח והפגת מתחים: הומור משמש לעיתים קרובות כשובר קרח במצבים חדשים או לא נוחים.
בדיחה מתוזמנת היטב יכולה להקל על האווירה, להקל על המתח ולהפוך אינטראקציות למהנות ונינוחות יותר.
שיפור תקשורת: הומור יכול לשפר את התקשורת על ידי הפיכת שיחות למרתקות ובלתי נשכחות יותר.
אנשים נוטים להקדיש יותר תשומת לב למסרים המוצגים בצורה הומוריסטית או מבדרת, מה שיכול לסייע בשמירה של מידע.
פתרון קונפליקטים : הומור יכול לנטרל קונפליקטים על ידי פיזור כעס והפחתת הגנה.
שימוש מיומן בהומור יכול לעזור לאנשים להתייחס לנושאים רגישים תוך מזעור הסיכון להסלמה של קונפליקטים.
הפחתת מתח (Stress): צחוק והומור הם דרכים יעילות להקלה על מתח וחרדה.
במסגרות חברתיות, שיתוף בצחוק יכול להסיח את הדעת באופן זמני מדאגות היומיום ולספק תחושת הקלה.
פרשנות תרבותית וחברתית: הומור משקף לעיתים קרובות נורמות תרבותיות, ערכים ואירועים אקטואליים.
קומיקאים, סאטיריקנים וקריקטוריסטים משתמשים בהומור כאמצעי להגיב על נושאים חברתיים ופוליטיים, ומאפשר לאנשים לעסוק בנושאים חשובים בצורה נגישה יותר.
שלישיית הגשש החיוור היא דוגמה ליצירת תרבות והשפעה על התרבות והשפה בישראל דרך הסאטירה.
יצירתיות משופרת: הומור מעודד חשיבה יצירתית ופתרון בעיות.
תהליך ההמצאה של בדיחות, משחקי מילים ורעיונות שובבים ממריץ את מסלולי היצירה של המוח ומעודד מחשבה חדשנית.
אווירה חיובית: הומור תורם לסביבה חיובית ומהנה.
במקומות עבודה, במפגשים חברתיים ואפילו במסגרות חינוכיות, אווירה קלילה יכולה לשפר את המורל ואת שביעות הרצון הכללית.
פרספקטיבה וחוסן: הומור עוזר לאנשים לקבל פרספקטיבה על מצבים מאתגרים.
זה יכול לספק דרך למסגר מחדש של קשיים ולהתמודד עם מצוקה, לקדם חוסן והשקפה אופטימית יותר.
קשרים בין-תרבותיים: להומור יש את הכוח להתעלות מעל מחסומי שפה ותרבות.
גם אם אנשים מדברים בשפות שונות, צחוק משותף יכול לגשר על פערים וליצור קשרים.
ביטוי עצמי: הומור מאפשר לאנשים לבטא את אישיותם ונקודות המבט הייחודיות שלהם.
באמצעות חוש ההומור שלהם, אנשים יכולים לחשוף את הערכים, תחומי העניין והמוזרויות שלהם, ולתרום לזהות האישית שלהם.
זוהי אחת הדרכים הנפוצות של קומיקאים במופעי סטנד-אפ.
לחשוף את נקודת המבט הייחודית שלהם דרך הומור על חייהם האישיים והאירועים המצחיקים/עצובים/הזויים בחייהם.
לסיכום, הומור היא שפה אוניברסלית המאפשרת אינטראקציה חברתית, מחזקת מערכות יחסים ומעשירה את איכות האינטראקציות האנושיות.
זהו מרכיב חיוני בתקשורת אנושית שמביא שמחה, הבנה וחוויות משותפות לחיינו.
בכל זאת, חוקרים טוענים כי הבנת בדיחות והומור טובה יותר בשפת האם של האדם.
זיהוי המרכיבים הקומיים בבדיחות מחייב את היכולת לזהות וליישב אי-התאמות, משימה הנשענת על כישרון שפה ובקיאות.
שליטה בשפות זרות מציבה אתגרים, וכוללת את הפרשנות של מילים בהקשר של המשפטים הסובבים אותן.
זה מצביע על כך שבדיחות המועברות בשפה זרה, כנראה יהוו קשיי הבנה גדולים יותר וכתוצאה מכך יפיקו תפיסת הומור נמוכה יותר בהשוואה לבדיחות שהוצגו בשפת האם של האדם.
מבחינה חברתית ההומור הוא אמצעי יעיל ביותר לפירוק מתחים וליצירת אווירה נינוחה.
ההומור מאפשר לאדם לקבל ביתר קלות מעשים, מאורעות ומילים העלולים לפגע בו.
תגובה הומוריסטית יכולה להוציא את העוקץ מפנייה מעליבה או מתגרה של אדם אחר.
ההומור יכול להסיר מחיצות בין אנשים ולהנעים את האווירה.
אחד המקצועות שיועד בין היתר למטרה זו הוא ליצן החצר.
ליצני חצר היו נפוצים בימי הביניים.
תפקיד דומה היה לבדחן בתרבות היהודית.
ספרה של פיליפה גרגורי, 'השוטה מחצר המלוכה' , הוא דוגמה של שימוש באנשים כליצנים.
הספר מתאר את שנת 1553 בה הנערה היהודיה בת ה-14, חנה גרין, נרדפת על ידי ה-אינקוויזיציה.
בעקבות הרדיפה חנה בורחת עם אביה מספרד אך היא נערה שונה משאר הפליטים מאחר שניחנה ביכולת חיזוי העתיד.
התקופה היא תקופת מלכות בית טיודור וחנה נשכרת על ידי בן הלורד דאדלי לשמש כליצנית, כשוטה בחצר המלוכה .
בספר, ליצן החצר Will Sommers (דמות היסטורית ממשית) מלמד את חנה איך לבדר את האנשים בחצר המלוכה.
וויל סומרס (שהאמין שהוא 'טיפש טבעי') היה ליצן החצר הידוע ביותר של הנרי השמיני מאנגליה.
השימוש בהומור וסאטירה בחצרות מלוכה היה דבר נפוץ ולא מעט ממקורות ההומור הסיני התחיל בבתי המלוכה בסין.
הצחוק משפיע באופן כימי ופיזיולוגי על גוף האדם.
הוא עוזר בהפחתת לחץ הדם, משחרר לדם חומרים כגון: אנדרופינים ונוירופטידים, שגורמים לנו הרגשה טובה יותר.
הצחוק גם מפתח את הנשימה והריאות.
כאמור לעיל, ההומור והצחוק ממלאים תפקיד חשוב בשמירת הבריאות הנפשית והגופנית.
תובנה זו אינה חדשה ואמרות, כמו: "צחוק יפה לבריאות" יעידו על כך, אך בתקופה המודרנית נוסף גם המחקר המדעי לחיזוק התפיסה האינטואיטיבית.
ברפואה המודרנית נעשה שימוש בהומור לחיזוקם של חולים ולטיפול בדיכאון.
הליצנות הרפואית היא תופעה ההולכת ומתרחבת בבתי החולים הגדולים בעולם המערבי.
דוקטור מאדאן קאטאריה ההודי ייסד את יום הצחוק העולמי ואת תנועת "יוגה צחוק".
לליצנות רפואית יש השפעה ניכרת על ילדים מאושפזים.
נמצא כי לליצנות רפואית יש השפעה על הפחתת כאב, בכי וחרדה בקרב ילדים מאושפזים.
נציין כי ליצנות זו איננה מוגבלת לילדים וגם לפעילות מול מבוגרים מאושפזים יש יתרונות והצלחות.
חוקרים מצאו שלליצנים רפואיים גם השפעה חיובית על הצוות המטפל.
הומור וניהול - ההומור ככלי ניהולי
מנהלים ומנהלות נוטים לעיתים להשתמש בהומור עם עובדיהם.
החוקרים Romero and Cruthirds וחוקרים נוספים מצאו כי שימוש בהומור חיובי יכול להפחית מתח, ולשפר מנהיגות, לכידות קבוצתית, תקשורת, יצירתיות ותרבות ארגונית בקרב העובדים.
נמצאו השפעות חיוביות רבות לשימוש בהומור על ידי מנהלים אך גם נמצאו השפעות הפוכות.
חוקרים הציגו את האופן בו נכון להשתמש בבדיחה במקום העבודה ומצאו גם צד אפל בשימוש בהומור על ידי מנהלים.
השפעת השימוש בהומור קשורה לרושם שאדם משאיר על הסובבים אותו.
חלק גדול מהמחקר על ניהול רושם התמקד בשני רשמים נפוצים שאנשים מבקשים להעביר: חום (Warmth) וכשירות מקצועית .
שני מושגים אלו משמשים בהבנת הרעיון של תפיסה חברתית של אנשים, על פי החוקרת Fiske ושותפיה למחקר.
חום מייצג את הנטייה הבין-אישית להפגין ידידותיות , מועילות ואמינות.
כשירות מכילה יכולות כגון מיומנות , אינטליגנציה, כישורים, ביטחון עצמי ושימוש במשאבים.
ואכן, לעיתים מנהלים נתפסים כבעלי כשירות נמוכה כאשר הם משתמשים בהומור.
במחקרן על ניהול רושם והשימוש בהומור במסרים בדואר אלקטרוני שנשלח לעובדים, מצאו החוקרות Brender-Ilan and Reizer כי ככל שהמנהל או המנהלת נתפסו כחמים יותר, כך הומור גרם לעליה בכוונות של העובדים להמשיך לעבוד עם המנהל או המנהלת.
לעומת זאת, הממצאים לגבי כשירות המנהלים היו שונים.
המחקר הזה מצא השפעות מגדריות בהצלבה.
הממצאים מצביעים על כך שהומור בדואר אלקטרוני ממנהל-גבר, השפיע במובהק לרעה על תפיסת הכשירות של המנהל בעיני עובדות שקיבלו את הדוא"ל, בעוד שעבור מנהלות, הומור בדואר אלקטרוני השפיע לטובה בקרב עובדים-גברים לגבי תפיסתם את הכשירות של המנהלת.באשר לתפיסת החום, ללא קשר למגדר המנהל או המנהלת.
עובדים ועובדות תפסו מנהלים ומנהלות הומוריסטים כחמים יותר.
החוקרות ברנדר-אילן ורייזר הסיקו כי מנהלים ומנהלות החמושים בידע ובמודעות, יכולים להפוך את השימוש בהומור לטובתם.
החוקרות סיכמו כי לאור העלייה בשימוש בדוא"ל במקום העבודה, ככל שמנהלים ועובדים יקדימו לשכלל את הכישורים והמודעות שלהם בשימוש בהומור, כן ייטב.
מסקנתן הייתה כי שימוש בהומור ניהולי בדואר האלקטרוני הוא באופן אישי 'בטוח' יותר (מאחר שהוא מתועד) ופשוט יחסית לשימוש, ויכול להגביר את תפיסת העובדים את חום המנהל או המנהלת ולהשפיע לחיוב על כוונות ההתנהגות של העובדים.
לגבי תפיסת הכשירות, מסקנות המחקר ממליצות כי רצוי שמנהלים ישקלו את מגדר האדם שאליו שולחים את הדוא"ל, כדי לשמור על רושם טוב בעיני עובדות, מבחינת כשירותם.
שימוש בפרצופונים (Emoji) במייל במקום העבודה מביא למגוון תגובות, חיוביות ושליליות, וכדאי ללמוד את ההשפעה של שימוש זה, לפני שממהרים לשלוח סמיילי במייל למנהל או המנהלת.
החוקרים Tang and Hew סקרו נושא זה בהרחבה.
גם צ'אט בוטים משתמשים בפרצופונים והנושא שנחקר הוא איזה רושם עושה הבוט לעומת האדם כאשר נעשה שימוש בפרצופונים.
במחקר משנת 2020 של Beattie, Edwards, & Edwards נמצא כי הנחקרים דירגו הודעות צ'אט-בוטים שכללו אימוג'י בדומה להודעות של אנשים שכללו אימוג'י.
בנוסף, גם בני האדם וגם הבוטים עשו רושם כיותר אטרקטיביים באופן משמעותי מבחינה חברתית, ויותר מוכשרים ואמינים, בהשוואה לשולחי הודעות מילוליים בלבד.
בפודקסט על הנושא "למה הומור ככלי ניהולי זה לא ממש בדיחה" מסבירה ד"ר קרן שטרית מרון, חוקרת, יועצת ארגונית, רואת חשבון ויזמת חברתית, על הומור בניהול.
היא מציינת כי הומור הוא תופעה חברתית אוניברסלית המתרחשת כמעט בכל אינטראקציה חברתית.
עבודת צוות, לכידות, יצירתיות ופרודוקטיביות מוגברים כולם על ידי שימוש בהומור, המאפשר לנו לתקשר יותר ביעילות, להוריד התנגדויות ולבסס מערכות יחסים חזקות.
כולנו רוצים להיות בסביבת עבודה שיהיה בה כיף, תוך כדי שאנחנו מממשים את עצמנו, מעשירים את הידע ומתפתחים מקצועית.
בשיחה ד"ר שטרית מרון מתארת את הפוטנציאל האדיר שיש לשימוש בהומור בארגונים, החל משיפור תקשורת, לכידות ויצירתיות, ועד לעלייה בתפוקות ושיפור ביצועים.
אך לצד טיפוח תרבות המעודדת הומור, עלינו כמנהלים.ות להוות דוגמה אישית גם לגבי שימוש ראוי בהומור, כזה שתואם את התוכן ואת המרחק ויחסי הכוחות.
ישנם סוגים רבים ושונים של הומור, הנבחנים ביניהם בעיקר במידת התחכום והעידון של ההפתעה ובמידת המיומנות של המבצע (הקומיקאי, המספר, השחקן, הליצן, הבדחן וכו') בהצגת ההומור.
סוג בסיסי של הומור חזותי הוא הסלפסטיק, הכולל תנועה או פעילות פיזית נמרצת המפתיעה את הצופה.
לרוב, מידת ההומור בסלפסטיק תלויה בגודל הפער שבין הציפיות והתממשותן.
סיטואציית סלפסטיק מוכרת היא החלקה על קליפת בננה.
מידת השעשוע שחווים הצופים באדם המחליק על בננה תלויה בדרך כלל בעוצמת ההפתעה.
ההחלקה משעשעת יותר כאשר המחליקים הם גברת כבודה, אדון מהודר או מנהל בית הספר הנפוח המחליקים עליה במפתיע, לעומת מצב בו המחליק הוא סתם אדם בלתי מוכר.
במקרים רבים, תחושת הרווחה בצפייה בסלפסטיק ובסוגי הומור פשוטים אלו מועצמת כאשר הצופה מצפה להיות מופתע וציפיותיו נענות.
ההומור במקרים כאלו אינו מורכב ולעיתים כמעט לא קיים, והוא מומר בעיקר בתחושת רווחה מתמשכת.
מסיבה זו, הומור פשוט מסוג זה אהוב יותר על ילדים, הנהנים יותר מתחושת הרווחה הפשוטה ומחוויה ברורה של הבחנה בין "אני" ל"אחר".
סוגי הומור מתוחכמים יותר, כמו אירוניה, פרודיה, סרקזם, או סאטירה מבוססים בדרך כלל על היכרות רחבה יותר עם הרקע החברתי והתרבותי.
ההנאה מההומור בפרודיות, לדוגמה, דורשת היכרות מקפת לא רק עם מושא הפרודיה, אלא גם עם מעמדו החברתי והתרבותי של מושא הפרודיה.
כאשר אין היכרות כזו, לא נוצר הפער הקומי הנדרש וההומור אינו משעשע בדרך כלל.
סוג ייחודי של הומור הוא הומור בלתי מכוון.
כלומר, דבר שכוון להיות לא הומוריסטי, אך מעורר צחוק אצל אנשים.
דוגמה טיפוסית לכך הם סרטים שלא נוצרו כסרטי הומור, אך איכות הביצוע והעשייה שלהם היא כה ירודה, עד שהם מעוררים צחוק של לעג וגיחוך.
סוג מתוחכם במיוחד של הומור הוא כזה היוצר הומור מתוך הציפייה שלנו להומור.
כך, לדוגמה, קומיקאי כמו אנדי קאופמן ביסס חלק ניכר מן ההומור שלו על סתירת הציפייה של הצופים בו להומור והתנהגות רצינית לעילא, במקום בו אנו מצפים להומור.
עיקר ההנאה ששואבים צופים בהומור מסוג זה מבוססת על ידיעתם כי המציג הוא קומיקאי ומתוך כך ההנחה כי הוא "אינו מתכוון ברצינות" המאפשרת להפיק שעשוע מן המצב.
כאשר הנחה זו אינה קיימת, ההומור בסיטואציה נעלם ברוב המקרים.
סוג מתוחכם אחר של הומור הוא כזה העושה שימוש באבסורד.
חבורת מונטי פייתון, לדוגמה, עשתה שימוש בהומור אבסורד במערכון שעסק בכנופיות של זקנות המטילות חיתתן על הציבור.
ההומור שבמערכון התבסס על ההמרה המפתיעה (אך ההגיונית, אם מיישמים את כללי האבסורד) של "בני נוער" ב"זקנים" כאילו מדובר היה בשכבות גיל שאפשר להמירן זו בזו.
אילו היה המערכון עוסק, לדוגמה, בכנופיות של צעירים, אף אחת מהסיטואציות המוצגות בו לא הייתה מעוררת שעשוע.
הומור עצמי (הומור הפחתה עצמית, ראו להלן) הוא כזה בו האומר אותו מתלוצץ על עצמו לטובת שעשוע הקהל, או כעמדת עליונות.
בתחום המחקר האקדמי נעשה שימוש בשאלון של Martin ושותפיו הנקרא HSQ, המודד את מידת השימוש של הפרט בכל אחד מארבעה סגנונות הומור, שניים חיוביים (הומור חברתי, הומור חיזוק עצמי) ושניים שליליים (הומור אגרסיבי, הומור הפחתה עצמית).
השאלון המלא חופשי לשימוש קוראי המאמר, ומחקרים אקדמיים רבים עשו בו שימוש על מנת לחקור ולאפיין את התנהגות האנשים בעלי סגנונות ההומור השונים.
הומור בספרות הוא טכניקה ספרותית המשמשת לבדר ולשעשע את הקוראים באמצעות שנינות, אירוניה, סאטירה, משחקי מילים ומצבים קומיים.
זהו כלי רב עוצמה שסופרים משתמשים בו כדי למשוך את הקהל שלהם ולעיתים קרובות משמש כפרשנות על החברה, הטבע האנושי והיבטים שונים של החיים.
ישנם מספר סוגי הומור הנפוצים בספרות, כולל:
סאטירה: לעג או לעג לאנשים, מוסדות או חברה כדי להדגיש את הפגמים והחסרונות שלהם.
הספר "הבדיחה" שנכתב על ידי הסופר הצ'כי מילן קונדרה, הוא דוגמה טובה לסאטירה על המשטר הסטלניסטי בצ'כוסלובקיה.
סופר זה הוחרם בעקבות כתביו.
סופר ישראלי הידוע במיוחד בכתיבתו הסאטירית הוא אפרים קישון.
ספריו יצרו מטבעות לשון בשפה העברית והציפו מצבים אירוניים, סרקסטיים, קומיים, אבסורדים ומציאותיים בחברה ובמוסדות הציבור בישראל.
קריאה בספריו מפתיעה את הקורא מאחר שאנשים מוצאים את המקרים המתוארים בהם כרלוונטיים כמעט בכל תקופה ועד היום, ללא קשר לשנה שבה נכתב הספר.
אירוניה: הצגת מצבים שבהם יש ניגוד בין הצפוי למה שקורה בפועל.
פרודיה: חיקוי של יצירה, מחבר או סגנון ידועים בצורה הומוריסטית או מוגזמת.
סרקזם: שימוש בשפה חותכת או מלגלגת כדי להעביר את ההפך ממה שבאמת הכוונה.
משחקי מילים: משחקי מילים ואלמנטים לשוניים כדי ליצור הומור.
אבסורד: מתאר סיטואציות שהן מאוד לא הגיוניות או לא מציאותיות לאפקט קומי.
פארסה: שימוש במצבים מוגזמים ובלתי סבירים, לעיתים קרובות כרוך בזהויות מוטעות ובלבול.
קומדיה שחורה: התמודדות עם נושאים אפלים או טאבו בצורה הומוריסטית.
בידור: המטרה העיקרית של הומור בספרות היא לבדר את הקוראים, לספק רגעים של ריחוף והנאה.
פרשנות חברתית: הומור יכול להוות כלי לביקורת על נורמות, התנהגויות ומוסדות חברתיים.
ניתן לקשר בין מצבים ודמויות הומוריסטיות, מה שגורם לקוראים להתחבר לסיפור עמוק יותר.
הפגת מתחים: הומור יכול להפיג מתחים בסיפורים רציניים או דרמטיים, לספק איזון רגשי.
שיפור האפיון: הומור יכול לחשוף תכונות אופי ומניעים דרך התגובות שלהם למצבים קומיים.
מעורבות הקוראים: הומור משאיר את הקוראים מעורבים ומשקיעים בנרטיב, מה שהופך את הסיפור לבלתי נשכח יותר.
מארק טוויין: ידוע בשנינותו ובסאטירה שלו, "הרפתקאותיו של האקלברי פין" של טוויין היא דוגמה קלאסית.
ג'יין אוסטן: השתמשה לעיתים קרובות באירוניה ובפרשנות חברתית ביצירות כמו "גאווה ודעה קדומה".
אוסקר ווילד: מפורסם בזכות האפיגרמות והמחזות שלו כמו "החשיבות של להיות רציני".
דאגלס אדמס: יצר את סדרת המדע הבדיוני ההומוריסטית "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה".
ג'וזף הלר: כתב את הרומן הסאטירי "Catch-22" המבקר בהומור את האבסורד שבמלחמה.
טרי פראצ'ט: ידוע בסדרת הפנטזיה הקומית שלו "Discworld", תוך שימוש בהומור כדי לחקור נושאים מורכבים.
אלתר דרויאנוב: כתב את ספר הבדיחה והחידוד, קובץ של בדיחות יהודיות שליקט וניסח הסופר
אפרים קישון: כתב לדוגמה את הסאטירה "חייו הכפולים של שולטהייס" בה הוא מתאר מצב שקרה וקורה עד היום, הצורך של פקיד ממשלתי להשתמש בכל התקציב שניתן לו ולהגיע לגרעון כדי להבטיח את המשך התקציב בשנה שלאחריה.
הומור בספרות יכול להשתנות בין תרבויות ותקופות זמן עקב הבדלים בשפה, נורמות חברתיות והתייחסויות תרבותיות.
כתיבת הומור יכולה להיות מאתגרת, שכן מה שאדם אחד מוצא מצחיק, אולי אחר לא.
מציאת האיזון הנכון בין הומור לבין הטון הכללי של העבודה הוא חיוני.
לסיכום, הומור בספרות מעשיר את חווית הקריאה על ידי מתן תובנות על המצב האנושי תוך מתן צחוק והנאה.
הומור בשירה מתייחס לשימוש באלמנטים קומיים, שנינות, משחקי מילים ואמצעים לשוניים חכמים כדי ליצור תחושה של שעשוע או צחוק בתוך שיר.
שירה הומוריסטית הייתה חלק מהספרות במשך מאות שנים והיא משמשת לעיתים קרובות לבידור, ביקורת או הערה על היבטים שונים של החיים, החברה או הטבע האנושי.
משחקי מילים: ניצול משמעויות מרובות של מילים, הומופונים או מילים בעלות צליל דומה כדי ליצור אפקטים הומוריסטיים.
אירוניה וסאטירה: שימוש באירוניה או סאטירה כדי ללעוג או לבקר נורמות, התנהגויות או מוסדות חברתיות בצורה קלילה או שובבה.
הגזמה (היפרבולה): שימוש בהגזמה קיצונית כדי ליצור הומור על ידי הדגשת האבסורד של מצב או מושג.
חוסר התאמה ואבסורד: שילוב של אלמנטים לא קשורים או סותרים כדי ליצור הפתעה ושעשוע.
פארודיה: חיקוי סגנון, ז'אנר או יצירה מסוימים והגזמה בתכונותיו לקבלת אפקט קומי.
לעג וגבורה מדומה: לצחוק על נושאים רציניים או הרואיים על ידי הצגתם באור מוגזם קומי או ארצי.
קומדיית מצבים: הגדרת מצבים או תרחישים הומוריסטיים שמובילים לתוצאות בלתי צפויות.
לימריקים: שירים בני חמש שורות עם ערכת קצב וחריזה ייחודיים, המשמשים לעיתים קרובות לתוכן הומוריסטי או שטותי.
שירה שטות: שירים שמשחקים בשפה, יוצרים משמעויות הומוריסטיות או שטותיות המהנות בגלל האבסורד המוחלט שלהן.
שירה סאטירית: סופרים כמו אלכסנדר פופ וג'ונתן סוויפט השתמשו בסאטירה כדי לבקר סוגיות חברתיות ושטויות אנושיות.
פסוק קל: שירה המתמקדת בהומור, המאופיינת לרוב בנימה שובבה וגחמנית.
אוגדן נאש: ידוע בשיריו הקלילים והשנונים, לעיתים קרובות משתמשים במשחקי מילים והומור.
של סילברשטיין: יצרה שירת ילדים מלאה בגחמות, משחקי מילים וטוויסטים חכמים.
דורותי פרקר: ידועה בשנינותה החדה ובשירה הסאטירית שהתייחסה לחברה ולמערכות יחסים.
אדוארד ליר: מפורסם בזכות הלימריקים ושירת השטויות שלו, התורמים לפופולריות של הז'אנר.
לואיס קרול: מחברם של "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" ו"מבעד למראה", הידוע במשחקי המילים וההומור האבסורדי שלו.
בידור: שירה הומוריסטית נועדה בעיקר לבדר את הקוראים ולעורר צחוק או חיוכים.
פרשנות חברתית: ניתן להשתמש בהומור לביקורת עדינה או להעיר על נושאים חברתיים, לעיתים קרובות להדגיש אבסורד או סתירות.
יחסים: שירים הומוריסטים יכולים להתחבר לקוראים על ידי הצגת מצבים ניתנים לקשר או מוזרויות אנושיות.
קתרזיס: הומור יכול לספק שחרור מתח ולהציע נקודת מבט רעננה על נושאים קשים.
שחק עם השפה: השתמש במשחקי מילים, משמעויות כפולות ובחירות מילה חכמות כדי ליצור אפקטים קומיים.
הפתעה וטוויסט: הגדירו ציפיות ואז ערער אותן עם תפניות או פאנץ' לא צפויות.
הומור תצפיתי: הערה על מצבים יומיומיים, התנהגות אנושית או חוויות נפוצות עם טוויסט קומי.
תזמון וקצב: השתמש בקצב, והשהיה כדי לשפר את ההצגה הקומית.
הומור בשירה הוא סובייקטיבי, ומה שאדם אחד מוצא משעשע, ייתכן שאחר לא.
שימוש יעיל בהומור בשירה מצריך הבנה של השפה, העיתוי וההקשר התרבותי שבו השיר מתקיים.
להומור בתיאטרון יש היסטוריה עשירה ומגוונת, המשתרעת על פני תרבויות, ז'אנרים וסגנונות שונים.
הוא ממלא תפקיד מכריע במעורבות הקהל, במתן פרשנות חברתית ובהצעת רגעים של הקלה ובידור.
הומור היה חלק מהתיאטרון מאז ימי קדם.
ביוון העתיקה, מחזאים כמו אריסטופנס השתמשו בסאטירה ובפארסה כדי ללגלג על נורמות חברתיות ודמויות חזקות במחזותיהם הקומיים.
עבודות אלו כללו לרוב דמויות וסיטואציות מוגזמות כדי לעורר צחוק והרהור.
הקומדיה דל'ארטה שהופיעה באיטליה של המאה ה-16, הייתה סוג של תיאטרון אימפרוביזציה שהציג דמויות מלאות והומור סלפסטיק.
לדמויות הללו היו תכונות ומשפטי תפס מובהקים, שיצרו בסיס לקומדיה פיזית ודיאלוג שנון.
תחום חשוב בזירת המחזות הוא הקומדיה השייקספירית.
וויליאם שייקספיר, אמן בשילוב אלמנטים קומיים שונים, השתמש בקומדיות שלו משחקי מילים, זהויות מוטעות ודיאלוגים חכמים.
מחזות כמו "חלום ליל קיץ" ו"הלילה השנים עשר" מדגימים את מיומנותו ביצירת הומור מצבי ומילולי כאחד.
במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, מופעי וודוויל והיכל המוזיקה הפכו לצורות פופולריות של בידור קומי.
מופעים מגוונים אלה כללו סטנד-אפ קומדיות, מופעים מוזיקליים ומערכונים קצרים, שפנו למגוון רחב של קהלים.
התיאטרון אבסורדי שהתפתח באמצע המאה ה-20, הראה מחזאים כמו סמואל בקט ויוג'ן יונסקו שהציגו אבסורדיזם, סגנון שהשתמש במצבים לא הגיוניים וחסרי היגיון כדי לחקור נושאים קיומיים ולעורר צחוק באמצעות אי נוחות ובלבול.
הקומדיה הפיזית הראתה הומור פיזי, המאופיין בתנועות מוגזמות, סלפסטיק וגאגים חזותיים, היה מרכיב עיקרי בתיאטרון.
קומיקאים כמו צ'רלי צ'פלין ובסטר קיטון הביאו את הצורה הזו לקדמת הבמה, תוך שימוש בגופם כדי ליצור רגעים מצחיקים ובלתי נשכחים.
לצד הקומדיה הפיזית הוצג גם תיאטרון סאטירי ופוליטי: הסאטירה היא מזמן כלי לביקורת על חברה ופוליטיקה באמצעות הומור.
מחזאים כמו ג'ורג' ברנרד שו וברטולט ברכט ואפרים קישון, השתמשו בשנינות וסרקזם כדי לערער על נורמות חברתיות ולחשוף צביעות.
בעידן המודרני התפתחה הקומדיה המודרנית והפוסט-מודרנית, והתיאטרון המשיך להתפתח עם שילוב של טכנולוגיות מודרניות, מולטימדיה וטכניקות ניסיוניות.
מחזות פוסט מודרניים מטשטשים לעיתים קרובות את הגבול בין מציאות לבדיה, ומזמינים את הקהל לעסוק בהתבוננות אינטלקטואלית והומוריסטית ושילוש חדשני של שפה זהות ואתיקה.
מופעי סטנד-אפ קומיים אמנם אינם תיאטרון מסורתי, אבל הופעות סטנדאפ קומדיה חולקות קווי דמיון עם הפקות בימתיות קומיות.
קומיקאים כמו ריצ'רד פריור, ג'ורג' קרלין ודמויות עכשוויות יותר משתמשים באנקדוטות אישיות, הומור תצפיתני ושנינות חדה כדי להתחבר לקהל.
לצד התיאטרון המילולי צמחו גם קומדיות מוזיקליות - מחזות זמר כמו "המפיקים", "ספר המורמון" ומחזות של מונטי פייתון, משלבים בין טקסט, הומור, שירים וריקודים, ומציגים בפני הצופים סיפורים תיאטרליים עם אלמנטים קומיים.
דוגמה למחזמר קומי מצליח של אפרים קישון הוא "סאלח שבתי", שמופיע שנים בישראל וברחבי העולם.
ההומור בתיאטרון לובש צורות שונות, ממשחק מילים שנון ודיאלוגים חכמים ועד לתעלולים פיזיים וסאטירה חברתית.
יש לו את הכוח לבדר, לאתגר ולחבר קהלים על פני זמן ותרבויות.
דוגמאות קלאסיות של מחזות תיאטרון הומוריסטי
"החשיבות של להיות רציני" מאת אוסקר ווילד: הקומדיה הקלאסית הזו של נימוסים, שהוצגה לראשונה ב-1895, ידועה במשחקי המילים החכמים וההומור הסאטירי שלה.
השנינות והסאטירה של ויילד על המוסכמות של החברה הוויקטוריאנית הופכות אותו לאהוב נצחי.
"חלום ליל קיץ" מאת ויליאם שייקספיר: הקומדיות של שייקספיר מלאות בהומור, אבל "חלום ליל קיץ" ידוע במיוחד בזכות האלמנטים הגחמניים והקסומים שלו.
הערבוב בין האוהבים וההרפתקאות של ממלכת הפיות מספקים רגעים קומיים בשפע.
"Noises Off" מאת מייקל פריין: הקומדיה הפארסה הזו, שהוצגה לראשונה ב-1982, משקפת מאחורי הקלעים של מחזה שהשתבש.
ההומור הפיזי, הזהויות המוטעות והכאוס המוחלט שנוצר הופכים אותו לקלאסיקה מצחיקה ומתמשכת.
"הזוג המוזר" מאת ניל סיימון: המחזה של ניל סיימון משנת 1965 בוחן את הדינמיקה הקומית בין שני שותפים לא מתאימים לדירה, פליקס ואוסקר.
האישיות המנוגדת שלהם והקונפליקטים הבאים יוצרים קומדיה אהובה.
"המפיקים" מאת מל ברוקס: במקור סרט, "המפיקים" הפך למחזמר מצליח בברודוויי.
ההשקפה הסאטירית של מל ברוקס על תעשיית התיאטרון, במיוחד הרעיון של מחזה שנועד להיכשל, מלאה בהומור ובשירים קליטים.
"איש אחד, שני גובנורים" מאת ריצ'רד בין: העיבוד המודרני הזה ל"משרתם של שני אדונים" של קרלו גולדוני הוא פארסה סלפסטיק הכוללת קומדיה פיזית ואינטראקציה עם קהל.
התקלות הקומיות ואי ההבנות של הדמות הראשית הם מרכזיים בהומור.
"39 הצעדים" מאת פטריק בארלו: המחזה הזה מבוסס על סרטו של אלפרד היצ'קוק הוא קומדיה בקצב מהיר עם צוות שחקנים קטן שממלא תפקידים רבים.
השינויים המהירים והפארודיה על הסרט המקורי הופכים אותו לחוויה תיאטרלית מצחיקה.
"העבודות השלמות של ויליאם שייקספיר (בקיצור)" מאת אדם לונג, דניאל סינגר וג'ס ווינפילד: קומדיה זו, כפי שהכותרת מרמזת, מעבה את כל מחזותיו של שייקספיר לביצוע מהיר והומוריסטי.
זוהי מערבולת קומית של רפרנסים שייקספיריים ופרשנויות מחודשות שנונות.
"השאיל לי טנור" מאת קן לודוויג: הקומדיה הפארצית הזו המתרחשת בעולם האופרה מציגה סדרה של זהויות מוטעות וערבובים שמובילים למצבים סוערים.
"המיסנתרופ" מאת מולייר: הקומדיה הצרפתית הקלאסית הזו מהמאה ה-17 היא סאטירה על צביעות חברתית וכוללת דיאלוג חכם ושנינות חדה.
הדוגמאות הקלאסיות הללו להומור בתיאטרון מציגות מגוון רחב של סגנונות קומיים, ממשחק מילים שנון ועד הומור סלפסטיק, והן ממשיכות להופיע ולהנות מהקהל ברחבי העולם.
לתיאטרון יש מסורת עשירה של צחוק, והמחזות האלה הם רק חלק מהדוגמאות הנצחיות.
המשיכה שאיננו יכולים לעמוד בפניה
המשיכה המתמשכת של ההומור בסרטים ובטלוויזיה טמונה ביכולתו של ההומור להתחבר לקהל ברמה האישית והרגשית.
צחוק הוא תגובה אוניברסלית שמתעלה מעל מחסומים תרבותיים, מה שהופך אותו לאחת מצורות הבידור הנגישות ביותר.
הומור עוזר לאנשים להתמודד עם לחץ, מספק שחרור רגשי ומטפח תחושת ביחד כאשר חולקים אותם עם חברים ובני משפחה.
יש לו גם יכולת ייחודית לקרב בין אנשים, בין אם באמצעות אהבה משותפת לסרט קומדיה קלאסי או סיטקום אהוב.
"Some Like It Hot" (1959): הקומדיה הקלאסית הזו בבימויו של בילי ויילדר מציגה את תעלולי ההלבשה המצחיקים של טוני קרטיס וג'ק למון, שמתחפשים לנשים כדי לברוח מההמון.
ההופעה של מרילין מונרו מוסיפה לקסם הקומי.
"מונטי פייתון והגביע הקדוש" (1975): צוות מונטי פייתון ידוע בהומור האבסורדי והסוריאליסטי שלהם.
הסרט הזה הוא דוגמה מצוינת לסגנון שלהם, מלא בסצנות אייקוניות כמו הנחישות האבסורדית של האביר השחור להילחם גם לאחר איבוד איבריו.
"Groundhog Day" (1993): הגילום של ביל מאריי של אדם תקוע בלופ זמן ביום Groundhog הוא גם מצחיק וגם מעורר מחשבה.
ניסיונותיו החוזרים ונשנים לחזר אחר דמותו של אנדי מקדואל מובילים לסיטואציות קומיות רבות.
"מטוס!" (1980): סרט זיוף קלאסי שעושה פרודיה על סרטי אסונות, "מטוס!" מלא במשחקי מילים, סתימות ראייה והומור אבסורדי.
זה ידוע במשלוח מהיר שלו של בדיחות ו-one-liners.
"לבובסקי הגדול" (1998): קלאסיקת הפולחן של האחים כהן מציגה את ג'ף ברידג'ס בתור "The Dude", רפיון שנקלע לסדרה מוזרה של אירועים.
הדמויות המוזרות והעלילה הסוריאליסטית של הסרט הן מקור להומור אינסופי.
"אנני הול" (1977): הסרט הזה בבימויו של וודי אלן הוא קומדיה רומנטית קלאסית שהיא גם שנונה להפליא.
ההומור הנוירוטי של אלן והקסם של דיאן קיטון משתלבים לזוגיות מענגת על המסך.
"הדיקטטור הגדול" (1940): ההסתכלות הסאטירית של צ'רלי צ'פלין על אדולף היטלר והנאצים היא גם מצחיקה וגם עמוקה.
הנאום האחרון של הסרט זכור במיוחד.
"בית החיות" (1978): קומדיית הקולג' הצורמנית הזו בבימויו של ג'ון לנדיס ידועה במסיבות הפרועות, הסטודנטים המרדניים והכאוס הקומי שלה בקמפוס.
"Caddyshack" (1980): קומדיית ספורט זו מציגה הופעות איקוניות של ביל מארי ורודני דנג'רפילד כשהם זורעים הרס במגרש גולף, ומספקים שילוב של סלפסטיק והומור שנון.
"לילה באופרה" (1935): האחים מרקס היו אדונים בקומדיה אנרכית, והסרט הזה הוא דוגמה מצוינת להומור שלהם.
התעלולים האבסורדיים, משחקי המילים והקומדיה הסלפסטיקית שלהם מוצגים בצורה מבריקה.
הסרטים הקלאסיים הללו הותירו חותם מתמשך על עולם הקומדיה וממשיכים לגרום לצחוק לקהל מכל הדורות.
ההומור שלהם, בין אם באמצעות משחקי מילים, הגאות פיזיות או מצבים אבסורדיים, נשאר נצחי ומשעשע ביותר.
דוגמאות לתוכניות טלוויזיה הומוריסטיות קלאסיות
"אני אוהב את לוסי" (1951-1957): גילומה של לוסיל בול של לוסי ריקרדו, יחד עם בעלה ריקי, בגילומה של דסי ארנז, יצרו רגעים איקוניים של קומדיה פיזית והומור מצבי.
"ירח הדבש" (1955-1956): הסיטקום הקלאסי הזה בכיכובם של ג'קי גליסון בתור ראלף קרמדן וארט קרני בתור אד נורטון ידוע בהומור של מעמד הפועלים ובמשפטי המלכוד הבלתי נשכחים שלו.
"המופע של דיק ואן דייק" (1961-1966): מופע זה, שנוצר על ידי קרל ריינר, הציג את הכישרונות הקומיים של דיק ואן דייק ומרי טיילר מור.
הוא שילב הומור מצבי עם התלוצצות שנונה.
"המופע של קרול ברנט" (1967-1978): מופע המגוון של קרול ברנט נחגג בזכות קומדיית מערכונים, נאמברים מוזיקליים ודמויות בלתי נשכחות, כולל המערכונים האהובים של "המשפחה של אמא".
"הכל נשאר במשפחה" (1971-1979): הסיטקום פורץ הדרך הזה, שנוצר על ידי נורמן ליר, התמודד עם בעיות חברתיות בהומור והציג את דמותו הבלתי נשכחת של ארצ'י בונקר, בגילומו של קרול אוקונור.
"MAS*H" (1972-1983): הדרמה הקומית האפלה הזו המתרחשת בבית חולים כירורגי נייד של הצבא במהלך מלחמת קוריאה שילבה הומור עם פרשנות נוקבת על מציאות המלחמה.
"המופע של מרי טיילר מור" (1970-1977): קומדיה זו במקום העבודה כיכבה מרי טיילר מור כאשת קריירה רווקה בחדר חדשות במיניאפוליס.
צוות ההרכב יצר שפע של רגעים מצחיקים ומחממי לב.
"סיינפלד" (1989-1998): הסיטקום בעל השם של ג'רי סיינפלד, הידוע במושג "תוכנית על שום דבר", הפך לתופעה תרבותית עם השילוב של הומור תצפיתני ודמויות מוזרות.
"משפחת סימפסון" (1989-הווה): סדרת האנימציה של מאט גרונינג היא קומדיה סאטירית שהייתה מרכיב ותיק בטלוויזיה, ומציעה פרשנות חברתית והומור אינסופי דרך תושבי ספרינגפילד.
"חברים" (1994-2004): הסיטקום האהוב הזה מציג את חייהם והתעלולים של קבוצת חברים בעיר ניו יורק, ויוצר ביטויים איקוניים ודמויות בלתי נשכחות.
"המשרד" (גרסת ארצות הברית, 2005-2013): סיטקום בסגנון מוקומנטרי שמתאר בהומור את חייהם של עובדי משרד בחברת הנייר דאנדר מיפלין.
ההצגה משלבת קומדיה מצמררת עם אבסורד.
"פארקים ונופש" (2009-2015): הסדרה הזו בסגנון מוקומנטרי, שנוצרה על ידי גרג דניאלס ומייקל שור, עוקבת אחר העובדים המוזרים של מחלקת הפארקים והנופש בעיירה הבדיונית פאוני, אינדיאנה.
דוגמאות קלאסיות אלו להומור בטלוויזיה מייצגות מגוון של סגנונות קומיים והותירו חותם בל יימחה על המדיום.
קהלים מכל הדורות ממשיכים לחגוג אותם ולהנות מהם.
"זהו זה" היא תוכנית בידור וקומדיה ישראלית ששודרה בערוץ הראשון בשנים 1978–1993 וכן בערוץ השני בשנים 1993–1998. זהו זה חזרה לשדר גם משנת 2020.
"סַבְרִי מָרָנָן" היא קומדיית מצבים ישראלית, המשודרת החל מ-4 באוגוסט 2011. הסדרה שודרה בערוץ 2 במסגרת שידורי קשת, ומנובמבר 2017 היא משודרת בקשת 12.
לסיכום, הומור בסרטים ובטלוויזיה הוא צורת סיפור נצחית ואוניברסלית המחברת בין אנשים, מעוררת רגשות ומספקת תובנה לגבי החוויה האנושית.
צורותיו המגוונות, מסלפסטיק ועד סאטירה, מספקות מגוון רחב של טעמים, והמשיכה המתמשכת שלו טמונה ביכולתו לבדר, לאתגר ולעורר מחשבה.
כל עוד יש סיפורים לספר וקהל לעסוק בו, ההומור ימשיך להיות מרכיב חיוני ויוקרתי בעולם הבידור.
הומור הוא מרכיב חוזר ורב-תכליתי בעולם האמנות החזותית, שמוצא ביטוי בציורים ובפסלים לאורך ההיסטוריה.
להלן תקציר של השימוש בהומור במדיומים האמנותיים הללו:
אמנים השתמשו לעיתים קרובות בהומור כדי לעשות סאטירה ולהעיר על הנורמות והסוגיות החברתיות של זמנם.
קריקטורות, קריקטורות וציורים סאטיריים מתארים סצנות מוגזמות, קומיות או אבסורדיות כדי להדגיש את החסרונות והסתירות בחברה.
הומור יכול להיות כלי רב עוצמה לערעור ציפיות ולאתגר מוסכמות.
אמנים משתמשים לעיתים קרובות באירוניה, מיקום זה לצד זה וחוסר התאמה כדי ליצור יצירות הומוריסטיות ומעוררות מחשבה שמניעות את הצופים להעריך מחדש את נקודות המבט שלהם.
אלמנטים שובבים ואבסורדים באמנות יכולים לעורר צחוק ושעשוע.
סוריאליסטים, למשל, השתמשו בדימויים חלומיים ושטויות כדי לעורר תחושה של אבסורד, והזמינו את הצופים לפרש את עבודתם באור גחמני או הומוריסטי.
הומור שימש כדי לספק הקלה ולהקליל את האווירה ביצירות אמנות רציניות או קודרות אחרת.
בסצנות טרגיות או היסטוריות, אמנים הכניסו פרטים או דמויות הומוריסטיות כדי להפיג מתחים ולערב את הקהל רגשית.
נישואי הזוג ארנולפיני הוא דוגמה לשילוב של הומור עדין בציור רציני כבייכול.
הציור מתאר גבר ואישה עומדים בחדר מרוהט היטב, והם נדמים כסוחר עשיר ואשתו.
ההומור בציור זה טמון בתשומת לב לפרטים ובאלמנטים הסמליים הקיימים בסצנה.
למשל, המראה הקמורה ברקע משקפת שתי דמויות שנכנסות לחדר, כולל האמן עצמו.
הכלב הקטן שלרגלי הזוג מסמל נאמנות, אבל הבעתו שובבה ומעט שובבה מוסיפה נופך של הומור.
בטנה המעוגלת בצורה מוגזמת של האישה הובילה גם לפרשנויות של הריון אפשרי, שיש הרואים בהם מרכיב הומוריסטי בקומפוזיציה.
העיבוד המוקפד של חפצים שונים בחדר, כמו הנברשת, הקבקבים על הרצפה והכתומים הדקורטיביים על אדן החלון, מוסיף רמת פירוט שניתן לראות בה כריאליסטית והומוריסטית עדינה.
הציור, נישואי הזוג ארנולפיני הוא דוגמה מצוינת לאופן שבו הומור יכול להשתלב בציור פשוט ורשמי לכאורה, על ידי שילוב סמליות, תשומת לב לפרטים והדיוקן העצמי העדין של האמן.
ההומור לא ברור וחד משמעי אלא מרומז ומחייב פרשנות.
אמנים עושים לעיתים קרובות כבוד לקודמיהם או לתרבות הפופולרית על ידי שילוב של התייחסויות הומוריסטיות, פרודיות או עיבודים בעבודתם.
רמיזות אלו יכולות ליצור תחושה של ידע ושעשוע תרבותי משותפים.
קריקטורה היא איור שמתאר אדם או מצב בצורה מוגזמת, תוך הבלטה מופרזת של פרטים מסוימים, בדרך כלל מאפיינים חיצוניים או נקודות תורפה, במטרה להצחיק ולעיתים גם לעורר ביקורת.
קריקטורות משתמשות לעיתים קרובות בהומור כדי להדגיש את המוזרויות הגופניות או ההתנהגותיות.
משחקי מילים חזותיים ומשחקי מילים
אמנים משלבים לפעמים משחקי מילים ומשחקי מילים ביצירותיהם, ויוצרים שכבה של הומור הדורשת מהצופים לפענח משמעויות נסתרות או קשרים בין אלמנטים חזותיים לשפה.
קריקטורות פוליטיות ופסלים סאטיריים משתמשים לרוב בהומור כדי לבקר דמויות סמכות, מדיניות או פרקטיקות תרבותיות.
באמצעות הגזמה ולעג, אמנים יכולים להעביר את ההתנגדות והפרשנות שלהם בצורה יעילה.
הומור באמנות מתעלה על מחסומי שפה ותרבות, מה שהופך אותו לכלי רב עוצמה עבור אמנים להתחבר לקהל רחב ומגוון.
לעיתים קרובות הוא משמש כדרך ליזום שיחות ולעורר תגובות רגשיות מהצופים.
אחת הדוגמאות המפורסמות להומור בפיסול הם הפסלים מאת ג'ף קונס.
קונס מרבה להשתמש בגישה שובבה ואבסורדית בפסליו כדי לעורר מחשבה ולאתגר את מוסכמות האמנות.
בתמונה שמשמאל ניתן להעריך את גודל הפסל לפי צלם האדם העומד לידו.
לסיכום, הומור בציורים ובפסלים שימש מגוון רחב של מטרות לאורך תולדות האמנות, מפרשנות חברתית ועד בידור ומעורבות רגשית.
זה יכול להיות מקור לשמחה, אמצעי לביקורת ודרך לחקור את המורכבות של החוויה האנושית, מה שהופך אותה למרכיב משמעותי ומתמשך של ביטוי אמנותי.
להומור ישנו תפקיד משמעותי בתחום הפוליטיקה, הן ככלי לתקשורת והן כאמצעי לעיסוק וביקורת על דמויות, אירועים ואידאולוגיות פוליטיות.
להלן סיכום השימוש בהומור בפוליטיקה:
סאטירה היא צורה נפוצה של הומור פוליטי המשתמשת באירוניה, סרקזם והגזמה כדי לחשוף ולבקר את הפגמים, האבסורד והצביעות של מערכות ודמויות פוליטיות.
יצירות סאטיריות, כולל קריקטורות, מערכונים וספרות, מספקות עדשה הומוריסטית שדרכה ניתן לראות סוגיות פוליטיות.
קריקטורות פוליטיות הן מדיום חזק להומור פוליטי, תוך שימוש בדימויים חזותיים ושנינות כדי להעביר רעיונות וביקורות פוליטיות מורכבות בצורה תמציתית ונגישה.
קריקטוריסטים מרבים להשתמש בקריקטורה ובסמליות כדי להדביק פוליטיקאים ומדיניות.
ראו לעיל דוגמה בערך זה לפיגוע שאליו הובילה פרסומה של קריקטורה של מוחמד על ידי שבועון שרלי הבדו בפריז ופרשות קיצוניות נוספות אליהן הובילה הקריקטורה של מוחמד.
בישראל התפרסם קריאל גרדוש (דוש) שפרסם קריקטורות בעיתונות המקומית ואף יצר את הדמות "שְׂרוּלִיק" שהייתה האנשה של מדינת ישראל כנער.
תוכניות קומדיה וסאטיריות בשעות הלילה המאוחרות
תוכניות אירוח בשעות הלילה המאוחרות ותוכניות סאטיריות כמו "The Daily Show" ו-"Saturday Night Live" משתמשות בהומור כדי לנתח וללעוג לאירועים אקטואליים, פוליטיקאים ומדיניות.
תוכניות אלה משלבות לעיתים קרובות קומדיה עם ניתוח חדשות, והופכות תוכן פוליטי למעניין יותר וקשור לקהל רחב יותר.
תוכניות סאטירה ישראליות מסוג זה הן "ניקוי ראש", "החמישייה הקאמרית", "ארץ נהדרת", "גב האומה", "זהו זה" ועוד.
פוליטיקאים עצמם משתמשים לפעמים בהומור כאסטרטגיית קמפיין כדי ליצור קשר עם הבוחרים.
בדיחות, קווים שנונים ומודעות הומוריסטיות יכולות להאניש מועמדים ולהפוך אותם לנגישים יותר.
בעידן המדיה החברתית, ממים פוליטיים הפכו לאמצעי ביטוי פוליטי פופולרי.
הממים משתמשים בהומור, לעיתים קרובות בצורה של תמונות וכיתובים, כדי להגיב על אירועים ודמויות פוליטיות, מה שמאפשר פרשנות מהירה וניתנת לשיתוף.
הומור בפוליטיקה יכול לחרוג מגבולות השפה והתרבות, מה שהופך אותו לכלי אוניברסלי לביקורת ולדיון בנושאים פוליטיים.
הומור פוליטי משמש לעיתים קרובות כבסיס משותף לאנשים להתחבר ולעסוק בשיח פוליטי.
בעיצומם של מתחים ומחלוקות פוליטיות, הומור יכול לספק הקלה ולהפיג מתחים.
זה יכול להציע הפסקה נחוצה מהרצינות של הפוליטיקה ולערב אנשים בצורה קלילה יותר.
הומור פוליטי הוא לעיתים קרובות מדד לחופש הביטוי של חברה.
בחברות דמוקרטיות, היכולת לעשות סאטירה ולבקר דמויות פוליטיות ללא חשש מצנזורה נתפסת כהיבט יסודי של חופש הביטוי.
הומור פוליטי יכול להיות כלי רב עוצמה לביקורת על הסטטוס קוו ותמיכה בשינוי.
על ידי הדגשת נושאים באמצעות הומור, פעילים ואמנים יכולים לערב את הציבור בדיונים על נושאים פוליטיים וחברתיים חשובים.
לסיכום, הומור בפוליטיקה משמש כאמצעי רב-תכליתי ונגיש לעיסוק בסוגיות פוליטיות, לביקורת סמכות ולהפיכת נושאים מורכבים למובנים וברורים יותר.
היא ממלאת תפקיד חיוני בעיצוב התפיסה הציבורית, בקידום השיח הפוליטי ובאחריות לפוליטיקאים ולממשלות.
זיגמונד פרויד, אבי הפסיכולוגיה המודרנית, ראה בהומור, בחלום וביצירתיות אמצעי ביטוי לנפש האדם.
הוא הקדיש לבדיחה ספר בשם "הבדיחה וזיקתה ללא מודע", שבו טען שכמו החלום, הבדיחה מנסה להעלות על פני השטח תכנים לא מודעים אסורים, ולשם כך (כמו החלום) היא משתמשת במנגנוני הסוואה.
פרויד מתקשה בהסבר של בדיחות "תמימות", כלומר כאלה שאינן מכילות תכנים מיניים או תוקפניים, וכאלה יש לא מעט.
להומור תפקיד משמעותי בפסיכולוגיה, המשפיע על היבטים שונים של התנהגות אנושית ורווחה נפשית.
להלן נקודות עיקריות העוסקות בשימוש בהומור בפסיכולוגיה:
יתרונות פסיכולוגיים: הומור קשור לעיתים קרובות לתוצאות פסיכולוגיות חיוביות.
זה יכול להפחית מתח, חרדה ודיכאון על ידי הפעלת שחרור אנדורפינים, הכימיקלים הטבעיים של המוח.
צחוק גם מגביר את ייצור הסרוטונין, ומקדם תחושה כללית של רווחה.
מנגנון התמודדות: הומור הוא מנגנון התמודדות המסייע לאנשים להתמודד עם מצבים קשים או לא נוחים.
הוא מספק דרך למסגור מחדש של נסיבות מאתגרות ולהפחית את ההשפעה הרגשית שלהן.
קשר חברתי: שיתוף צחוק עם אחרים מטפח קשרים חברתיים ומחזק מערכות יחסים.
הומור משמש כחומר סיכה חברתי, מפרק מחסומים ומקל על תקשורת ושיתוף פעולה בין אנשים.
יצירתיות משופרת: הומור יכול לעורר יצירתיות ופתרון בעיות.
זה מעודד חשיבה שונה, ומאפשר לאנשים לשקול נקודות מבט ופתרונות מרובים לבעיות.
ויסות רגשי: הומור יכול לעזור לווסת רגשות.
זה מאפשר לאנשים להביע ולנהל את רגשותיהם בצורה לא עימותית ומקובלת חברתית.
יתרונות קוגניטיביים: הומור מפעיל תהליכים קוגניטיביים, כגון זיהוי דפוסים וזיהוי אי התאמה.
הבנת בדיחה או סיטואציה מצחיקה דורשת זריזות נפשית, שיכולה לשפר את הגמישות הקוגניטיבית.
רווחה פסיכולוגית: חוש הומור נחשב לעיתים קרובות לסימן לרווחה פסיכולוגית.
אנשים שיכולים למצוא הומור באתגרי החיים נוטים להיות בעלי השקפה אופטימית יותר וחוסן רב יותר.
הפחתת מתח: הומור הוא כלי רב עוצמה להפחתת מתח.
זה יכול להוריד את הורמוני הלחץ, כגון קורטיזול, ולקדם תגובת הרפיה, אשר תורמת לבריאות כללית טובה יותר.
יישומים טיפוליים: טיפול בהומור, המכונה "תרפיה צחוק" או "יוגה צחוק", משמש במסגרות קליניות כדי לשפר את בריאותם הנפשית והפיזית של המטופלים.
זה יכול להיות מועיל במיוחד עבור אנשים המתמודדים עם מחלות כרוניות או כאבים.
שיקולים אתיים: אמנם להומור יכולות להיות השפעות חיוביות רבות, יש להשתמש בו בזהירות בהקשרים רגישים.
במקרים מסוימים, הומור יכול להיות פוגע או לחזק סטריאוטיפים, שעלול לגרום נזק.
לסיכום, להומור בפסיכולוגיה יש מגוון רחב של יישומים ומשפיע על היבטים שונים של התנהגות אנושית ובריאות נפשית.
ההשפעות החיוביות שלו על הפחתת מתח, קשר חברתי ורווחה רגשית הופכות אותו לנושא לימוד חשוב ולכלי בעל ערך לשיפור איכות החיים הכוללת.
עם זאת, חשוב לשקול את ההקשר ואת ההשלכות האתיות הפוטנציאליות של שימוש בהומור במצבים שונים.
הומופוביה מופנמת היא מצב שבו להט"בים (לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים) מפנימים עמדות ורגשות שליליים כלפי גילויים הומוסקסואליים בקרב הפרט עצמו ובקרב אחרים.
זהו אחד הסוגים של דיכוי מופנם.
התופעה עשויה לאפיין להט"בים החיים בחברה המושתתת על עקרונות הטרונורמטיביות, חברה הטרוסקסיסטית והומופובית שדוגלת באי-שוויון אשר מפלה ומדכאת אותם.
ללהט"ב אין מספיק, אם בכלל, מודלים להזדהות וללמוד מהם, וכן ישנם מעט מאוד מקורות תמיכה וחיזוק ראויים.
לפיכך הם עשויים להפנים ערכים, עמדות ואמונות הומופוביות אלו, ויבטאו הומופוביה מופנמת.
ביטויה המרכזי הוא בשנאה עצמית אשר גורמת לפרט, אי נוחות וחוסר קבלה של נטייתו המינית הלא-הטרוסקסואלית.
ניתן לומר כי מי שסובל מהומופוביה מופנמת הוא "הומו הומופוב".
הומופוביה מופנמת מהווה תהליך התפתחותי שחווים רבים מהלהט"בים.
היא נמצאה כגורם מעכב מרכזי בהתפתחות ובגיבוש תקין של זהות להט"בית, בעיקר בקרב גברים הומואים.
אכן נמצא קשר בין רמות גבוהות של הומופוביה מופנמת לבין שלבים מוקדמים יותר בגיבוש הזהות ההומוסקסואלית.
התגברות על הומופוביה מופנמת היא חיונית להתפתחות בריאה של הפרט.
מצב זה דורש מלהט"בים להתמודד בעצמם עם תהליך מורכב, מתמשך ומכונן זה, הגורם לעיתים קרובות לתחושת מצוקה, בלבול ומתח נפשי.
בדומה להומופוביה מופנמת, אילן מאיר מצא מרכיב של לחץ מיעוטים (Minority Stress), שמשמעו עקה פסיכולוגית הנובעת מהשתייכות למיעוט מסוים.
מצב זה מבהיר את הנקודה כי מיגור ההומופוביה המופנמת של הפרט אינו בהכרח שלב התפתחותי, אלא מצב שיש להתמודד עמו באופן יומיומי ומתמשך, גם לאחר היות הנטייה המינית מגובשת.
משמעות הדבר כי הומופוביה מופנמת אינה תכונה פנימית, "טבעית" או מולדת של הפרט, כי אם גורם עקה (Stressor) חיצוני בלבד.
הרעיון שחברי קבוצה הסובלת מסטיגמה חווים קשיים פסיכולוגיים כתוצאה מהפנמת ההערכה השלילית של החברה כלפיהם אינו ייחודי רק למיעוטים מיניים או מגדריים, (להט"בים), אלא כמעט לכל מיעוט או קבוצה הסובלת מדיכוי חברתי.
מספר תאורטיקנים גורסים כי הומופוביה מופנמת כוללת, בנוסף לעמדות שליליות מוּדעוֹת כלפי הומוסקסואליות, גם עמדות לא-מודעות.
הכוונה היא כי גילויים של הומופוביה מופנמת נחשבים כלא מודעים, במובן שהקשר ביניהם לבין ההומופוביה המופנמת המודעת של הפרט אבד ולא ניתן לזהותו בקלות.
זאת אומרת, גם אם הפרט טוען באופן גלוי כי לביטוי מסוים שלו אין קשר להומופוביה מופנמת, יכול להיות שאין הדבר כך, ואכן יש קשר בין השניים ברמה הלא-מודעת.
המושג הומופוביה מופנמת עלול להטעות לעיתים בכך שהמילה "מופנמת" מרמזת על תהליך לא-מודע.
לא כך הדבר, שכן הומופוביה מופנמת היא בגדר הומופוביה עצמית, והיא יכולה להיות הן מודעת והן לא מודעת.
להומופוביה מופנמת השלכות פסיכו-חברתיות שליליות:
קיים קשר בין הומופוביה מופנמת לבין הערכה עצמית נמוכה
תמיכה חברתית נמוכה וסיפוק מתמיכה זו
פתיחות מועטה כלפי נטייתו המינית של הפרט עצמו
רמה נמוכה של חשיפת הנטייה המינית
רמה נמוכה של יציבות רגשית
בעיות בתפקוד מיני - תדירות גבוהה יותר של התנהגות מינית קומפולסיבית, דיכאון מיני, חרדה מינית, דאגה כלפי הדימוי המיני, רמות נמוכות של הערכה מינית ושל סיפוק מיני ופחד ממיניות באופן כללי.
יתר על כן, התנהגות היפר-מינית, סקס אנונימי, הימנעות ממערכות יחסים ומאינטימיות יכולים כולם למלא את המטרה של בריחה מעימות עם ההומופוביה המופנמת של הפרט.
השלכות אלה ממחישות את משמעותה ההרסנית של ההומופוביה המופנמת על רווחתם הנפשית והפיזית של להט"בים.
חלקם נראים כשני קטבים של אותה התנהגות, למשל דיכאון מיני מול התנהגות היפר-מינית.
מכאן אנו יכולות להסיק כי הומופוביה מופנמת קשורה למצבי קיצון לא-אדפטיביים ואף פתולוגיים של תכונות וחוויות אנושיות יום-יומיות.
לא כל מי שסובל מהומופוביה מופנמת סובל מתופעות אלה, או לחלופין, כי תופעות אלה בקרב להט"בים מקורן בהומופוביה מופנמת.
פסיכותרפיה אפירמטיבית (Affirmative Psychotherapy) מאפשרת יצירת מרחב טיפולי בטוח, מקבל ומשוחרר משיפוט ומביקורת, בעיקר בכל הנוגע למיניות ולמגדר.
לטיפול זה מספר קווים מנחים בדגש ייחודי בטיפול בלהט"בים.
משפחה מובחרת (Family of choice) היא משפחה אלטרנטיבית אשר חבריה נבחרים באופן רצוי על ידי הפרט, להבדיל מהמשפחה האמיתית.
היא יכולה לכלול מאהבים, מאהבים לשעבר, חברים, מכרים, חברי משפחה נבחרים ממשפחת המקור ועוד.
המשפחה המובחרת הופכת למועדפת יותר מאשר משפחת המקור.
משפחה מובחרת עשויה להעניק תמיכה מתמשכת, חיזוק, אינטימיות רגשית ומרחב בטוח בו יכול הפרט הלהט"ב להיות מחוץ לארון ולדון אודות חוויותיו הרגשיות, החברתיות והמיניות ביתר נוחות.
נוסף לכך, היא עשויה לשמש נתיב המגשר בין הפרט לבין קהילה להט"בית רחבה יותר, ובכך להפיג את בדידותו ולהגדיל את מעגל התמיכה החברתית שלו.
מעורבות וקשר עם קהילות להט"ביות שונות נמצאו כגורמי מגן לרווחתם הנפשית של להט"בים וכגורמי תמיכה בהתמודדות עם סוגיות של בדידות, והתמודדות בנוגע לזהות וניכור.
הומור בריטי מוגדר לרוב כסגנון הומור הנפוץ ברחבי הממלכה המאוחדת וחבר העמים הבריטי.
ההומור הבריטי מתבלט במספר מוטיבים, בין השאר: סרקזם וביטול עצמי, שמירה על פנים חתומות גם בעת אמירת הפאנץ', ועוד.
ההומור הבריטי ידוע גם בהתעלמות מטאבו רבים, כולל מיניות, גזענות ומוות.
עם זאת, השימוש ברמיזות ובלשון המשתמעת לשתי פנים (Innuendo) נפוץ מאוד.
את ראשיתו של ההומור הבריטי יש הרואים כבר בסיפורי קנטרברי של ג'פרי צ'וסר מהמאה ה-14. אך ללא ספק את שורשיו של ההומור הבריטי יש לראות בתקופת הרסטורציה של צ'ארלס השני, מלך אנגליה, כאשר הצגות התיאטרון הפכו לחוקיות בשנית.
עקב ערכי המוסר הנוקשים שנהגו בממלכה באותה עת, נאלצו שחקני התיאטרון להשתמש בסגנון שניתן לפרשו גם בצורה תמימה.
המגזין פאנץ' שהחל לצאת לאור בשנת 1841 בלונדון, תרם רבות לסגנון ההומור הבריטי, ולהומור בכלל.
נושאים בולטים שנמצאים בבסיס ההומור הבריטי החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20 ועד ימינו כוללים:
שימוש באיננונדו בהומור הבריטי ניכר במיוחד בספרים כמו ביאוולף וג'פרי צ'וסר, ובשירים עממיים בריטים רבים.
לעיתים קרובות עשה ויליאם שייקספיר שימוש באיננונדו בקומדיות שלו.
בעידן הוויקטוריאני תיאטרון הבורלסקה שילב מיניות והומור.
בשלהי המאה ה-19, מגזינים כמו "פאנץ'" הפכו פופולריים במיוחד בממלכה המאוחדת, ונעשה בהם שימוש רב באיננונדו באיורים ובמאמרים עצמם.
עד סוף המאה ה-20 השימוש באיננונדו נעשה בצורה פחות ברורה, כאשר דוגמאות בולטות לכך ניתן למצוא בסדרות "מבט הפוך" ו"הפתן השחור".
דוגמאות בולטות לשימוש בסאטירה בהומור הבריטי:
The Goon Show - תוכנית רדיו ששודרה ב-BBC בין 1950 ל-1961 בהשתתפות פיטר סלרס, ספייק מיליגן והארי סיקומב
"מבט הפוך" - תוכנית מערכונים בריטית ששודרה בערוץ BBC2 משנת 1979 ועד 1982, אשר תרמה להשקת הקריירה של רואן אטקינסון.
"כן, אדוני ראש הממשלה" - קומדיית מצבים סאטירית בריטית זוכת פרס באפט"א, שנכתבה על ידי אנתוני ג'יי וג'ונתן לין, ושודרה לראשונה בטלוויזיה וברדיו על ידי ה-BBC בין השנים 1980 ל-1984. סאטירה על הפוליטיקה הבריטית, על ה-Deep state ועל הבירוקרטיה בשירות המדינה.
"כן, אדוני השר" - סאטירה על פוליטיקה, שירות המדינה ובירוקרטיה.
הסדרה, זוכת פרס באפט"א, נכתבה על ידי אנתוני ג'יי וג'ונתן לין, ושודרה לראשונה בטלוויזיה וברדיו על ידי ה-BBC בין השנים 1980 ל-1984.
"Spitting Image" - סדרת טלוויזיה סאטירית בריטית ששודרה בשנים 1984–1996 בהפקת חברת ITV.
דוגמאות בולטות לשימוש באבסורד וסוריאליזם בהומור הבריטי:
"מונטי פייתון" - הרכב של שישה קומיקאים בריטים שיצר תוכנית טלוויזיה ומספר סרטים קומיים משנת 1969 ועד שנות ה-80. הסרטים והמערכונים שיצרה החבורה היו אחת מאבני הדרך החשובות בתולדות הקומדיה, ורבים רואים בחברי הקבוצה את אבות הקומדיה המודרנית.
"מדריך הטרמפיסט לגלקסיה" - סדרת מדע בדיוני קומית שנוצרה על ידי הסופר האנגלי דאגלס אדמס.
בתחילה הופקה תסכית קומית לרדיו אשר שודרה בערוץ BBC 4 בשנת 1978. לאורך השנים זכתה התוכנית למספר עיבודים שונים, כולל מופעי במה, ספרים, ספרי קומיקס, סדרת טלוויזיה, משחק וידאו, וסרט עלילתי.
"ננס אדום" - סדרת קומדיה-מדע בדיוני בריטית אשר נכתבה על ידי גרנט ניילור (שם עט משותף שהגו צמד הכותבים רוב גרנט ודאג ניילור).
הסדרה רצה במשך שמונה עונות וזכתה למעמד של סדרת קאלט.
דוגמאות בולטות לשימוש בהומור הטמון בחיי היומיום (שלא בהכרח ניכרים עבור הדמויות עצמן) בהומור הבריטי:
"על שוטים ואנשים" - קומדיית מצבים בריטית שיצר וכתב ג'ון סאליבן.
בין השנים 1981–1991 שודרו בערוץ BBC One בבריטניה שבע עונות של הסדרה, וכן 16 פרקי ספיישל לחג המולד, ששודרו עד שנת 2003.
"I'm Alan Partridge" - קומדיית מצבים בריטית בהפקת ה-BBC בכיכובו של סטיב קוגן.
תסריט הסדרה נכתב על ידי סטיב קוגן, פיטר באנהאם, וארמנדו ינאוצ'י.
התוכנית שודרה במקור בין השנים 1997–2002.
"המשרד" - קומדיית מצבים מוקומנטרית בריטית אשר נוצרה, נכתבה ובוימה על ידי ריקי ג'רווייס וסטיבן מרצ'נט.
הסדרה הופקה במקור בבריטניה לערוץ BBC2 בין השנים 2001 ל-2003. בעקבות הצלחתה של הסדרה נוצרו לה גרסה אמריקאית, גרסה צרפתית, גרסה גרמנית ואף גרסה ישראלית.
"Spaced" - קומדיית מצבים בריטית שנוצרה, נכתבה, ואשר מככבים בה סיימון פג וג'סיקה סטיבנסון.
העונה הראשונה של הסדרה שודרה בערוץ 4 הבריטי בשנת 1999, והעונה השנייה של הסדרה שודרה במהלך 2001. הסיטקום עוסק בחיי היומיום של שני בני עשרים פלוס בלונדון, ומשלב אלמנטים של סוריאליזם ואבסורד.
"פיפ שואו" - סדרת קומדיית מצבים בריטית עטורת פרסים ששודרה בשנים 2003 עד 2015. בסדרה מככבים צמד הקומיקאים הבריטים דייוויד מיטשל ורוברט ווב.
הסדרה עוקבת אחר חייהם של מארק (מיטשל) וג'רמי (ווב), שני בחורים רווקים ומתוסכלים מינית בסוף שנות העשרים לחייהם אשר חולקים דירה בדרום לונדון.
"קרועים" - קומדיית מצבים בריטית ששודרה במשך שלוש עונות החל מ-2008 בערוץ הטלוויזיה הבריטי E4 ונכתבה בידי דיימון ביסלי ואיאן מוריס.
הסדרה עוקבת אחר חייו של ויל מק'נזי, נער מהפרברים באנגליה ושלושת חבריו.
"הכומר מדיבלי" - קומדיית מצבים בריטית ששודרה לראשונה בערוץ BBC One בין השנים 1994 עד 1998. עלילת הסדרה מתרחשת בעיירה בדיונית בשם דיבלי בה ממונה אישה לתפקיד הכומר בעקבות השינויים בכנסייה האנגליקנית שאפשרה הסמכה של נשים לכמורה.
דוגמאות בולטות לתכנים הממוקדמים במערכת המעמדות הבריטית בהומור הבריטי:
"ג'יבס וְווּסטר" - סדרת ספרים מאת פ.
וודהאוס אשר בהמשך קיבלה עיבוד טלוויזיוני כסיטקום בכיכובם של סטיבן פריי ויו לורי.
סדרת הטלוויזיה הופקה ביו השנים 1990 עד 1993 עבור רשת השידור הבריטית גרנדה.
"המלון של פולטי" - קומדיית מצבים בריטית שהופקה על ידי רשת BBC בשנים 1975 עד 1979. הסדרה נכתבה על ידי ג'ון קליז וקוני בות', שגם מככבים בה.
"מה יגידו השכנים?" - קומדיית מצבים בריטית שהופקה על ידי רשת BBC בשנים 1990 עד 1995. הדמות המרכזית היא הייסינת' באקט (פטרישה ראוטלדג'), אישה אקסצנטרית וסנובית ממעמד הביניים.