tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סמית' פרץ בזעם למשרדו של מחבר ההוראה, אלג'ר היס, וצעק: "בחור צעיר, אתה לא יכול לעשות את זה לכושים שלי, לשלם להם בצ'קים.
הכסף צריך להגיע אליי ואני אדאג להם".
בוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1936 בפילדלפיה, סמית' עזב בזעם את אולם הוועידה ברגע שראה כי כומר שחור בשם מרשל ל.
שפרד עומד לשאת את תפילת הפתיחה.
כשראה את שפרד, צעק סמית': "באלוהים, הוא שחור כמו החשכה האפלה ביותר!
המפגש המעורב הזה אינו מקום לאדם לבן!
אני לא רוצה שסנגמבי עם שפתיים כחולות ורגליים מעוותות יתפלל עבורי פוליטית."
התובע הכללי של רוזוולט, הומר סטיל קאמינגס כתב ביומנו: "סנאטורים דרומיים ממש מקציפים מהפה כשהנושא [שכר מינימום לאומי] עולה לדיון".
התנגדותו של סמית' לניו דיל הובילה את רוזוולט לנסות, ללא הצלחה, להביסו בפריימריז של 1938 על ידי תמיכה במושל אולין ד.
במהלך נאום בקמפיין, הכריז רוזוולט כי "אף אדם לא יכול לחיות מ-50 סנט ליום" ופנה לתושבי קרוליינה הדרומית להחליף את סמית' בג'ונסטון.
בתגובה, כינה סמית' את רוזוולט "ינקי כובש" וניהל קמפיין שהציג אותו כמגן הערכים הדרומיים המסורתיים.
בעומדו מתחת לפסלו של גנרל הקונפדרציה וייד המפטון, הכריז סמית': "איש לא יעז לבוא לקרוליינה הדרומית ולנסות להכתיב לבניהם של אותם גברים שהחזיקו את ידיהם של לי והמפטון".
סמית' הציג את עצמו כ"אויב הגדול ביותר של רוזוולט" והתחייב לעצור את הניו דיל.
סמית' ניצח בבחירות מחדש במירוץ צמוד באותה שנה, בעיקר בזכות חוסר הפופולריות של התערבותו של רוזוולט בפריימריז, חוסר יכולתו של ג'ונסטון לרצות את בעלי מפעלי הטקסטיל החזקים במדינה או את תומכי העליונות הלבנה הקיצוניים, ותמיכה מצד עמיתו של סמית' לסנאט מקרוליינה הדרומית, ג'יימס פ.
ברנס, ביירנס, תומך נלהב של הניו דיל שנבחר מחדש ב-1936 עם יותר מ-87% מהקולות, תיעב את סמית', אך תמך בו רק משום שהתנגד לתמיכתו הנחרצת של ג'ונסטון בדחיפה החדשה של רוזוולט לרפורמות עבודה מקיפות, שהתבטאו בחוק תקני העבודה ההוגנים.
ביירנס קיווה שסמית' יפרוש בשנת 1944, וחברו ברנט ר.
מייבנק, ראש עיריית צ'ארלסטון שהתמודד על משרת מושל קרוליינה הדרומית באותה שנה, יזכה אז במושב של סמית' בסנאט ויקים יחד עם ברנס מכונת שלטון פוליטית חזקה שתשלוט בזירה הפוליטית של קרוליינה הדרומית.
בעוד שבחירות 1938 היו הפעם הראשונה מאז 1914 שבהן "כותנה אד" לא נאלץ להתמודד בסיבוב שני, רבים האמינו כי רוב גדול מתושבי קרוליינה הדרומית באותה תקופה היו כבר מותשים מסמית'.
ככל הנראה, הוא היה מפסיד בקלות בפריימריז אילולא התערבותו של רוזוולט.
סקר שנערך ב-1940 גילה כי לא הייתה הערצה רבה כלפי סמית' בקרב תושבי קרוליינה הדרומית.
ניצחונו ב-1938 נחשב לסמלי בלבד, שכן הראה שאדם לא פופולרי יכול להיבחר רק משום שהנשיא סימן אותו כקורבן פוליטי.
במהלך מלחמת העולם השנייה, סמית' התנגד למאמצי גיוס המלחמה הלאומיים, שכללו תוכניות לפיתוח מספר עצום של מפעלים ברחבי ארצות הברית שייצרו וסיפקו לצבא האמריקאי תחמושת, מתכות, דלק וחומרים חיוניים נוספים לניצחון במלחמה.
באותה תקופה, הסנאטור המזדקן ביקר בחריפות את האמריקנים על תמיכתם הן במאמץ המלחמתי והן בניו דיל.
הוא אף הביע תמיכה ברפובליקני תומאס א.
דיואי בבחירות לנשיאות של 1944.
ג'ונסטון שוב התמודד מול סמית' בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית.
במהלך הקמפיין, ג'ונסטון, ששב לכהן כמושל קרוליינה הדרומית, הביע תמיכה חזקה במדיניות החוץ של רוזוולט, אך יחסו לניו דיל הפך פושר יותר.
הוא הצליח לנכס לעצמו את "דגל העליונות הלבנה" על ידי התרברבות כיצד התמודד עם החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית, בתיק סמית' נגד אולרייט, שקבעה כי הפרדה גזעית בבחירות מקדימות מדינתיות אינה חוקתית.
ג'ונסטון העביר שורת חוקים שהפכו את המפלגה הדמוקרטית של קרוליינה הדרומית למועדון פרטי, מה שאיפשר למנוע משחורים להצביע בבחירות המקדימות של המדינה.
במהלך הקמפיין, סמית' הציג את עצמו כאיש מבוגר ועייף.
לפחות באחד העימותים מול ג'ונסטון, הוא דיבר במשך כמה דקות בלבד ולאחר מכן השמיע הקלטה של נאום שנשא שש שנים קודם לכן.
ג'ונסטון ניצח בפריימריז עם יותר מ-55% מהקולות, והצליח להימנע מסיבוב שני.
סמית' קיבל רק מעט יותר מ-35% מהקולות.
לאחר ששמע על תבוסתו בחווה ששטחה 2,500 דונם ליד לינצ'בורג, קם סמית' בתסכול ואמר "ובכן, נראה שכדאי שאצא החוצה ואסתכל על החזירים".
הוא התחתן לראשונה בגיל 28 ב-1892 עם מרתה קורנליה מורר (1865–1893) מסנט ג'ורג', קרוליינה הדרומית.
היא מתה כשהיא ילדה את בנם מרטיוס אליסון ב-1893. בשנת 1912, בגיל 19, מרטיוס נורה בטעות באקדח שלו בזמן ששתה מים בבאר החצר.
הוא מת חמישה ימים לאחר מכן.
דודה, הנרי פארלי, שירה את הירייה הראשונה בצבא הקונפדרציה, שירת תחת ג'ב סטיוארט, ומת במלחמת האזרחים.
לאליסון ולאנני היו ארבעה ילדים משלהם, שני בנים ושתי בנות:
בתם הבכורה, אנה, התחתנה עם ל.
סמית', סגן נשיא של קוהלר אינסטלציה מוויסקונסין.
איזובל סמית לוטון עברה לפלורנס, קרוליינה הדרומית, כשהיא נישאה.
אליסון דורנט הבן התחתן עם ויויאן מאנינג, בתו של המושל ג'ון לורנס מאנינג .
צ'ארלס סקסון פארלי, חבר לשעבר בבית המחוקקים של קרוליינה הדרומית ממחוז לי, התחתן עם לורה דאגלס.
לורה הייתה בתו של אוסקר דאגלס (מייסד שותף של אימפריית FW Woolworth).
ב-17 בנובמבר 1944, חודש וחצי לפני תום כהונתו, נפטר סמית' ב-Tanglewood Plantation באותה מיטה שבה נולד.
הוא נקבר בבית הקברות סנט לוק ליד ויסקי במחוז לי.
אליסטר ז'ורז' פרוינד הית' , הוא עיתונאי ופרשן צרפתי-בריטי.
עורך השבועון "סאנדיי טלגרף" מאפריל 2017.
אליסטר הית', בנם של אלכסנדר וסילביאן הית', נולד במילוז שבאלזס, צרפת, למשפחה בריטית חלקית.
הוא התגורר במילוז עד גיל 17, אז עבר לאנגליה ללמוד כלכלה בבית הספר לכלכלה של לונדון (1995–1998), ולאחר מכן סיים תואר שני בתחום במכללת הרטפורד של אוניברסיטת אוקספורד.
בשנים 2000–2002 היה עורך כתב העת European Journal שפורסם על ידי הקרן European Foundation המתנגדת לאיחוד האירופי, שם היה גם ראש המחקר.
בשנת 2006 מונה לעורך משנה של השבועון "הספקטייטור", והמשיך בתפקיד זה עד 2008. שימש עורך תורם במגזין בשנים 2008–2011.
מילא מספר תפקידים במגזין The Business היוצא לאור בלונדון.
המגזין נסגר זמן קצר לאחר עזיבתו בשנת 2008. בשנים 2008–2014 היה עורך העיתון הכלכלי .
מאז 2012 עבד ב"דיילי טלגרף", בתחילה כבעל טור.
בשנים 2014–2017 היה סגן מנהל התוכן וסגן עורך העיתון.
באפריל 2017 מונה לעורך "סאנדיי טלגרף".
הית' היה פרופסור אורח לעיתונות כלכלית באוניברסיטת בקינגהאם (2005–2007).
בשנים 2011–2012 היה יו"ר ועדת המיסים לשנת 2020 (מיזם משותף בין ל), וחיבר עבורה בשנת 2012 את "מס הכנסה יחיד: דו"ח סופי של ועדת המיסים לשנת 2020", שהמליץ על מעבר למס הכנסה בשיעור אחיד של 30% וביטול הביטוח הלאומי.
ספרו הראשון, "מס שטוח: לקראת מודל בריטי" (נכתב במשותף עם ד.
סמית'), יצא לאור בשנת 2006. בספר הוא מתאר את קרל מרקס ופרידריך אנגלס כ"שניים מההוגים ההרסניים והפגומים ביותר בהיסטוריה".
ספרו השני, "במחיר: העלות האמיתית של הוצאות ציבוריות", יצא לאור אף הוא בשנת 2006.
אליעזר בן־יהודה (כ"א בטבת ה'תרי"ח, 7 בינואר 1858 – כ"ו בכסלו ה'תרפ"ג, 16 בדצמבר 1922) היה בלשן, מילונאי, מתרגם ועיתונאי, מחוללה המרכזי של החייאת הדיבור העברי בארץ ישראל החל מסוף המאה ה־19 ועד תחילת המאה ה־20, והדמות המזוהה ביותר עם תהליך זה.
הוא מייסד ועד הלשון העברית (כיום האקדמיה ללשון העברית), מייסדם ועורכם של העיתון "הצבי" ושל כתב העת "השקפה", ומחבר המילון העברי הראשון.
בן־יהודה נולד בשם אליעזר יצחק פֶּרלמן (בכתיב יידיש: פערלמאַן) ב־7 בינואר 1858 (תרי"ח) בעיירה לוז'קי שבפלך וילנה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), ליהודה־לייב פרלמן ולציפורה (פייגה וולפסון).
אמו נולדה במיטאו (או בגולדינגן הסמוכה) שבקורלנד (כיום בלטביה), ולא ידעה קרוא וכתוב.
ב־1863, בגיל חמש, התייתם אליעזר מאביו, ונשלח על ידי אימו ללמוד בחדר.
בשנת 1871, בהגיעו למצוות, נשלח לבית דודו שבעיר פולוצק ללמוד בישיבה.
ראש הישיבה, ר' יוסי בלויקר, תמך בסתר בתנועת ההשכלה, ואליעזר הצעיר התקרב אליו מאוד.
במהלך לימוד משותף עם הרב גילה ספר דקדוק של השפה העברית ונשבה בקסמי לימוד הלשון.
אליעזר נחשף גם לספרות הכללית, ובפרט לתרגומים לעברית שיצרו סופרי ההשכלה לספרים לועזיים חילוניים, והתעניין ברעיון תחיית העברית כשפת ספרות חדשה.
לאחר זמן קצר בישיבה עבר לעיירה גלובוק והתגורר בבית דודו, אליעזר וולפסון, האדוק שהתנגד להשכלה.
וולפסון ניסה לעצור את משיכתו של הנער להשכלה וללימוד הדקדוק העברי (אחד ממאפייני המשכילים) אך בן יהודה הצעיר כבר נשבה בקסמי התנועה והלשון העברית, ואף הפגין זאת בכך שהתפלל בקול רם לא בהברה אשכנזית, כמקובל בסביבתו בזמנו, אלא בהטעמות הדקדוקיות המתוקנות.
באותה תקופה הכיר אליעזר הצעיר את שלמה-נפתלי יונאס, יהודי אמיד, שהיה שומר מצוות אך גם היה מעורה בתרבות הכללית ובהשכלה.
אליעזר התחבב על יונאס ושהה לעיתים קרובות בביתו.
שם הכיר ספרות כללית ולמד רוסית בעזרת בתו של יונאס, דבורה.
בתקופה זו החליט סופית לעזוב את בית המדרש ולהיות משכיל בפומבי.
בשנת 1873 חזר לבית אמו, ובאותה שנה נסע ללמוד בגימנסיה בדינבורג.
במשך שנה אחת למד בעצמו, ובסיוע של אחד מתלמידי הגימנסיה, את חומר הלימודים של שלוש הכיתות הראשונות של בית הספר הריאלי, וב־1874 החל ללמוד בכיתה הרביעית שלו.
הוא למד בו במשך שלוש שנים, וב־1877 סיים את בית הספר עם תעודת בגרות.
אולם תעודה זו לא העניקה אז ברוסיה את הרשות ללמוד באוניברסיטה, ובשנת 1878 נסע ללמוד רפואה בפריז.
לצורך הנסיעה הוציא דרכון, ובו נרשם בשם "אליאנוב", במקום "פרלמן".
לדברי חמדה בן־יהודה, רשמה אותו אמו על שם משפחה חשוכת-בנים עוד בילדותו, כדי למנוע את גיוסו לצבא, מפני שהחוק פטר בנים יחידים מגיוס.
במשך שנה אחת למד את השפה הצרפתית וב־1879 התקבל כסטודנט לרפואה.
באפריל 1879 פרסם מאמר פוליטי ראשון, "שאלה נכבדה", בירחון "השחר", ובו טען שתקומת עם ישראל תהיה בארץ ישראל ובשפה העברית, משום שאין לאום ללא שפה משותפת.
על מאמר זה חתם לראשונה בשם העט "בן־יהודה".
בפריז התפרנס בדוחק בתרגומים מצרפתית לרוסית.
במהלך שהייתו שם חלה בשחפת.
עקב המחלה, החליט להפסיק את לימודיו לטובת עבודה בארץ ישראל החמה, ופנה לקרל נטר, מנהל בית הספר החקלאי מקוה ישראל, בבקשה שייתן לו עבודה בבית הספר.
נטר הציע לו ללמוד ב"בית המדרש המזרחי" למורים של כל ישראל חברים בפריז וכשיסיים את לימודיו יתמנה למורה ב"מקוה ישראל".
במרסיי כתב לשלמה יונאס ולבתו דבורה, והודיע להם על רצונו להתיישב בארץ ישראל, והציע לדבורה להינשא לו.
בקיץ 1881 הגיע לווינה, שם נפגש עם דבורה ונסע איתה דרך רומניה וקושטא לקהיר, שם התחתנו.
באוקטובר 1881 ירדו בחוף יפו.
עם עלייתו ארצה, התיישב בן־יהודה בירושלים, ושכר למגוריו שני חדרים דלים מעל שוק עושי הכותנה, בעיר העתיקה.
בתחילה עבד אצל ישראל דב פרומקין בעיתונו העברי "חבצלת", וגם שם חתם בכינוי "בן-יהודה".
הוא ניסה להחיות את הלשון העברית כשפת דיבור, לאחר שבמשך דורות הייתה שמורה בכתב ושימשה בעיקר לתפילה וללימוד תורה (אם כי חלק גדול מהספרות התורנית נכתבה דווקא בעברית), אך לא בשפת היום יום.
בן-יהודה פעל להפיכת השפה העברית לשפת היומיום בארץ ישראל.
"דבר עברית והִברֵאתָ", אמר למכר שהתלונן באוזניו על מחלתו.
בנו בן-ציון (ששינה את שמו לאיתמר בן-אב"י) נולד בט"ו באב תרמ"ב (31 ביולי 1882), וכונה "הילד העברי הראשון" – משום שבביתו שמע את הלשון העברית משמשת בשפת היום יום, עד שהייתה לו לשפת אם.
בנוסף, כתב ספרי לימוד בעברית והוביל את תוכנית "עברית בעברית", לצידו של דוד יודילוביץ' ומורים אחרים, בבית ספר חביב (בית ספר בראשון לציון, הראשון שבו כל המקצועות נלמדו בעברית).
בתשרי תרמ"ד 1883 נערך בעיר העתיקה בירושלים מפקד אוכלוסין, בו נרשם בן-יהודה בשמו זה כנתין עות'מאני וכתושב ירושלים.
את נתינותו הרוסית המיר ככל הנראה סמוך למועד זה.
בזיכרונותיו כתב: "ברגע ההוא חשתי בזה מאורע גדול בחיי.
הרגש הרגשתי כאילו נולדתי מחדש.
ניתק כליל החיבור ביני ובין הגלות.
אני עתה על פי דין המלכות אזרח ארץ אבותי".
בשנת 1884 ייסד בן־יהודה את העיתונים "מבשרת ציון" ו"הצבי" שאותם גם ערך.
בן-יהודה עורר את חמת אנשי היישוב האשכנזי הישן.
הוא פרסם מאמרים רבים נגד הנהגתם, בהם תקף את שמרנותם הדתית והציג את החיים מכספי החלוקה כשחיתות.
עם זאת, בן-יהודה לא ראה את היישוב הישן כמקשה אחת.
במסה קצרה שכתב העלה הגיגים בדבר ההבדלים בין אנשי הגליל לבין אנשי יהודה לאורך ההיסטוריה היהודית.
לסיום, עמד על ההבדלים גם בימיו: "אם נדמה את בני צפת לבני ירושלים, נמצא כמדומה איזה רמז על ההבדל [...] כמה בדוים גמורים תמצא בבני צפת, ובבני ירושלים – אין אף אחד!
בני צפת הרבה יצר, כמדומה, קרובים להטבע מבני ירושלים".
בן־יהודה היה מודע להתערות במרחב, שאפיינה את אנשי הגליל באופן מיוחד, שבאה לידי ביטוי גם בשפה.
אנשי הגליל, כולל האשכנזים, סיגלו לעצמם זה מכבר שפת דיבור שמתחברת למסורת המקומיות; מסורת הגייה של עברית, מה שנודע לימים כ'ניב הגלילי', שהושפעה מן הערבית, שפה שרבים מן האשכנזים בצפת שלטו בה.
כמו במקרים אחרים של השימוש ביידיש – שפה שהושפעה מהתרבות בה חיו היהודים שעשו בה שימוש – גם היידיש של יהודי הגליל שילבה גם מילים בערבית, ובמחקר היא מוכרת בכינוי 'יידיש ארצישראלית'.
בהשוואה לירושלים, הייתה הערבית שגורה הרבה יותר בקרב יהודי צפת, גם בקרב האשכנזים וגם בקרב הספרדים.
מה גם שאת הקהילה האשכנזית בצפת הנהיג הרב שמואל הלר, בעל ההשקפה האולטרה-אורתודוקסית ארץ-ישראלית, ברוח רעיונותיו של הרב עקיבה יוסף שלזינגר.
זרם זה חתר להפיכת העברית לשפה השלטת, ולא רק כשפת הכתיבה, כך שכל מערכות החיים יתנהלו באמצעותה, במסגרת של"ם – שם, לשון, מלבוש.
עיקר מאבקיו של בן־יהודה היו לפיכך בירושלים.
בי"ד בחשון תרמ"ט הצהיר בן־יהודה במאמר בשם "תשובה קצרה" בעיתון "הצבי" על כוונתו "להרוס [...] את חיי החלוקה הנתעבה, את החיים על נדבות את הצרעת המנוולת את קהל ישראל".
אנשי היישוב האשכנזי הישן הכריזו מספר חרמות על בן-יהודה, והתנכלו לו ולמשפחתו בצורות שונות.
לעומת זאת, ניהל יחסים טובים עם רבים מבני הדור הצעיר של היישוב הספרדי הוותיק, ואלה שיתפו איתו פעולה ברבים ממיזמיו.
בהם היה מזכירו ועוזרו משה בר-נסים.
ב-1886 הטילו רבני ירושלים חרם על בן־יהודה, עקב יציאתו נגד העדה הספרדית, על שהשתמשה בשירותי הרפואה של המיסיון, ואף העסיקה יהודי מומר כמזכיר העדה.
חרם נוסף מקורו היה בפולמוס השמיטה, שבן-יהודה תמך בביטולה במושבות.
בשנת 1890 נוסד "ועד הלשון העברית" ביוזמת בן-יהודה יחד עם דוד ילין, ובן-יהודה עמד בראשו.
בתחילת 1891 הגיעה לארץ ישראל ציפורה, אמו של בן-יהודה.
באותם ימים חל איסור על כניסת יהודים לארץ ישראל, ובן־יהודה פנה ישירות אל הפחה של ירושלים, אבראהים פאשא, כדי שיתיר את ירידתה אל החוף בנמל יפו, אך הפחה סירב.
בעקבות זאת נאלץ בן־יהודה לשלם שוחד לפקידי הנמל, ולאחר כ־16 שנות פרידה נפגש שוב עם אימו, והביאה להתגורר עם משפחתו בביתו בירושלים.
בספטמבר 1891 נפטרה אשתו דבורה ממחלת השחפת, והשאירה אחריה חמישה ילדים קטנים: שני בנים – בן ציון (איתמר בן־אב"י) ואביחיל, ושלוש בנות – ימימה, עטרה ושלומית.
אביחיל, עטרה ושלומית נפטרו בילדותם.
במהלך תקופה קצרה של מספר חודשים הם מתו בזה אחר זה ממחלת דיפתריה.
אחותה הצעירה של דבורה, חמדה (ביילה בל פאולה לשעבר), שהייתה עיתונאית וסופרת בזכות עצמה, הציעה את עזרתה בגידול ילדיו הקטנים, ובשנת 1892 נישאה לבן־יהודה, והוא זכה ממנה לסיוע גדול בפועלו.
מתוך מכתבי האהבה שכתב לה מתברר כי בן־יהודה תכנן את נישואיו לחמדה עוד כשהייתה נערה בת 12, לאחר שאשתו נפלה למשכב.
בי"ג באלול תרנ"ג, במאמר המערכת של "הצבי", פרסם בן־יהודה שמועה על כך ש"נכבדים מבין החסידים" שולחים את בניהם ללמוד אנגלית בבית ספר ערב של המיסיון, ואף איים כי אם לא יחדלו מכך, יפרסם את שמותיהם.
המאמר לא היה רחוק מהשקפתו של בן-יהודה עצמו, ומאמרים בסגנון לאומי כזה התפרסמו בעיתוניו גם לפני כן.
בעקבות המאמר נלקח בן-יהודה ב־28 בנובמבר 1893 לחקירה שארכה כשש שעות, שבסופה הוחלט להעמידו לדין על הסתה למרד, ועד משפטו נשלח למעצר בכלא "חבס אל־דם".
ביום החמישי למעצרו הוא הובא לחקירה בבית המשפט, ולאחר מכן הועבר לחדר גדול בבית הסראייה.
כעבור מספר ימים הועבר לחדר מיוחד שחוטא עבורו, ממנו ניהל את המאבק לשחרורו בעזרת אשתו וידידיו.
ישנו ויכוח על סיבת המאסר.
היו שטענו שכמה מאנשי היישוב הישן, שאותם בן־יהודה הרבה לתקוף בעיתוניו, השתמשו במאמר נגדו, ולאחר הסכמת כמה מרבני ירושלים ניסחו מכתב לשלטון העות'מאני שבו טענו שהמאמר הוא קריאה למרד, ואף הפיצו שמועה על המרד הקרב בקרב ערביי ירושלים.
מנגד, רבים מאנשי היישוב הישן בירושלים טענו שמדובר בעלילת שקר, והצנזורה העות'מאנית, אשר פעלה באופן מסיבי אז בירושלים, שמה לב בעצמה למאמר, ואילו הרבנים והממונים רק פעלו להסרת הסכנה מעל היישוב ולהצלת בן־יהודה עצמו, שבזכות שתדלנותם ניצל "מעונש חמור".
גם הראי"ה קוק העיד שלאחר חקירה ובדיקה עמוקה שניהל העלה שכך היה, ומחה על ההאשמה שרבני ירושלים "מסרו" את בן יהודה.
ב־5 בדצמבר 1893 עמד בן־יהודה למשפט, שבו הכחיש את ההאשמה נגדו והצהיר על נאמנותו לסולטאן ולאימפריה העותמאנית.
הוא טען כי מדובר בעלילה שהעלילו עליו מתנגדיו בשל הביקורת בעיתונו על אורח חייהם וחששם מפגיעה בכספי החלוקה.
נשיא בית המשפט הרשיע את בן־יהודה ואת יונאס בקשירת קשר, ולו משום שהמאמר עורר סערת רוחות, והטיל עליהם את העונש המינימלי על פי החוק, שנת מאסר אחת.
בנוסף לכך הורה על סגירת העיתון.
בן־יהודה שוחרר בערבות עד ערעורו.
בעקבות הרשעתו ביקשו עסקני העדה החרדית את הסכמת החכם באשי באיסטנבול, הרב משה הלוי, להחרמת בן־יהודה ויונאס.
הלוי שלח את הסכמתו, וב־12 בדצמבר 1893 הכריזו עליהם בתי הדין של האשכנזים והספרדים חרם בבית הכנסת רבן יוחנן בן זכאי.
כעבור מספר ימים הוסר החרם, בעקבות פגישה בין בן־יהודה לרב הראשון לציון יעקב שאול אלישר.
בציבור הלאומי, לעומת זאת, התקבלה הרשעתו של בן־יהודה בזעם, בארץ ישראל וגם מחוץ לה.
הוא נחשב ל"אסיר מדיני", וככזה זכה גם לתמיכה מצד יריביו ולתמיכה כספית מצד ארגונים יהודיים בעולם.
ב־2 במרץ 1894 נידון הערעור של בן־יהודה בביירות, וב־7 במרץ הוא ויונאס זוכו מכל אשמה, עונשיהם בוטלו, ובוטלה גם סגירת העיתון.
אולם מושל ירושלים לא התיר את חידוש הופעתו של "הצבי", אלא רק כעבור 14 חודשים.
עקב האיסור על הוצאת העיתון, נפלה משפחת בן־יהודה למשבר כלכלי וזכתה בשל כך לסיוע כספי מגופים שונים.
לאחר שהמושל נענה לשתדלנויות הרבות, חידש "הצבי" את הופעתו ב־11 בינואר 1895.
עוינות לא מעטה כלפי בן־יהודה וחידושיו הפגינו גם אחדים מראשי הציונות, בעיקר מצד "אסכולת אודסה" בראשות חיים נחמן ביאליק, אחד העם, יהושע חנא רבניצקי ועוד.
מנדלי מוכר ספרים כתב כי הוא מסתייג מ"בית החרושת למילים", וכי עבריותו של בן-יהודה "מלאכותית עד לאין שיעור".
אף סופרי העלייה השנייה, שהגיעו לארץ ישראל בתחילת המאה ה-20, כגון ש' בן־ציון, ברנר ועגנון, התנגשו איתו בשל חידושיו הבלתי ראויים לדעתם, ולא פחות מכך, בשל אופיים הקליל והצהוב של עיתוניו לדעתם.
ב־9 בספטמבר 1905 (ט' באלול תרס"ו) נפטרה אמו של בן-יהודה ונטמנה בבית הקברות בהר הזיתים.
עד סוף ימיה דיברה יידיש.
בשנת 1913 היה בן־יהודה שותף ל"מלחמת השפות" – הוויכוח על מקומה של העברית המתחדשת במערכת החינוך היהודי בארץ ישראל.
הוויכוח פרץ בשל דרישתה של חברת "עזרה", שסיפקה מימון להקמת הטכניון, ששפת ההוראה במוסד זה תהיה גרמנית.
הוויכוח התרחב לשאר מערכות החינוך בארץ.
בפברואר 1914 הסתיימה "מלחמת השפות" בניצחונם של תומכי העברית.
בשנת 1919 שכנע בן-יהודה את הנציב העליון הבריטי, הרברט סמואל, להכריז על העברית כאחת משלוש השפות הרשמיות של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
בן־יהודה פעל במספר רב של תחומים כדי לקדם את הדיבור העברי בארץ ישראל ומחוצה לה:
דיבור עברי בתוך המשפחה: בן־יהודה הקפיד לדבר רק עברית עם בני משפחתו, ואף ניסה, בהצלחה מועטת, להשפיע על משפחות נוספות שינהגו כמוהו.
לפי עדות בני המשפחה, בנו בן-ציון לא דיבר כלל עד גיל שלוש.
אמו לימדה אותו רוסית בסתר, וכשבן-יהודה גילה את הדבר התפרץ בכעס, ואז החל הילד לדבר.
לצורך גידול הילד חייב היה בן־יהודה ליצור מילים חדשות כגון "בובה", "גלידה", "אופניים" ועוד.
ההצלחה בדיבור העברי הביאה ארבע משפחות נוספות לדבר עברית (יודליביץ, מיוחס, הורביץ וגרזובסקי – האחרון הוא יהודה גור, לימים מחבר מילון גור), אולם ההצלחה לא סחפה אחריה רבים.
מאוחר יותר כתב בן־יהודה בזיכרונותיו, כי "הניסיון הוכיח אחר כך" שחששותיו לגבי שמיעת בנו שפות אחרות, היו מוגזמים, משום שראה מאז הרבה ילדים "שגדלו באוויר לא כל־כך עברי טהור...
ובכל זאת, אם הלשון העיקרית בבית הייתה עברית והאב והאם דברו עברית, גם הילדים דברו עברית".
עברית בעברית: בן־יהודה סבר שיש להקפיד על דיבור עברי בלבד גם בחינוך ובהוראה.
הוא עצמו לימד תקופה קצרה בעברית בבית הספר "תורה ומלאכה" של אליאנס בירושלים, אולם פרש לאחר זמן קצר מטעמי בריאות.
הרעיון של לימוד עברית בעברית מצא אוזן קשבת בחלק מן המושבות של העלייה הראשונה, שם קמו בתי ספר עבריים.
גם תהליך זה התפתח בקצב אטי למדי.
אגודות לדיבור עברי: בן־יהודה הקים כמה וכמה אגודות וחבורות לשם קידום הדיבור העברי.
כבר ב־1882 הקים את חברת "תחיית ישראל" לדיבור עברי, וב־1889 הקים את חברת "שפה ברורה", שמתוכה קם לאחר כשנה "ועד הלשון העברית".
פעילות החבורות והאגודות נתקלה בקשיים מכיוונים שונים: מהתנגדות השלטון העותמאני לפעילות שיש בה מרכיבים לאומיים, מהתנגדות של אנשי היישוב הישן, וגם מאופיו האנטי־ממסדי של בן־יהודה עצמו.
עיתונות: בן־יהודה ייסד את עיתון "הצבי" כדי להראות את האפשרות לעשות שימוש יומיומי מודרני בעברית וכדי להפיץ את רעיונותיו בציבור, בפרט אצל הנוער.
מלאכת העיתון גם הביאה ליצירת מילים ושימושי לשון רבים.
קרנו של העיתון ירדה עם הזמן, הן מפני שהיה לו אופי סנסציוני למדי והן מפני שנקט עמדות שלא היו מקובלות על אנשי העלייה השנייה (הוא תמך בפעילות הברון רוטשילד במושבות וכן תמך בתוכנית אוגנדה).
את מקומו של "הצבי" תפס "הפועל הצעיר", עיתונם של אנשי העלייה השנייה, שהביא גם סגנון עברי אחר שהתקבע בעברית.
עיתון לילדים – "עולם קטן" – עיתון הילדים הראשון שיצא בירושלים בתרנ"ג, 1892, בעריכת: אליעזר בן־יהודה, יהודה גור (גרזובסקי) ודוד יודילביץ.
המילון: כדי להראות את אוצר המילים הגדול שניתן להשתמש בו, החל לחבר את המילון העברי, שנודע לימים כמילון בן־יהודה, שבו כלולים רבים מחידושי הלשון שלו.
בחייו של בן־יהודה יצאו לאור חמישה כרכים.
הממשיך הישיר של עבודת המילון היה עוזרו ויד ימינו של בן יהודה – משה בר-נסים, שהמשיך לעמול והוציא לאור את כרכים 6,7, ו-8 עד לפטירתו הפתאומית.
המשך עבודת המילון, שכלל בסופו של דבר 16 כרכים, הושלמה בידי נפתלי הרץ טור-סיני רק בשנת 1959. המילון הוא מילון היסטורי, ולכל מילה בו מובאת רשימה ארוכה של מובאות ממקורות עבריים קדומים שבהם היא מופיעה.
החייאת אוצר המילים וחידושי מילים: כשאליעזר בן־יהודה חידש את השפה העברית, הוא לא עשה זאת בבחינת יש מאין.
התנ"ך שימר במשך דורות את שפת האבות, והייתה ספרות תורנית נרחבת שנוצרה במשך הדורות, ובן-יהודה צריך היה לשלוף את השפה מהכלי שבו השתמרה ולהביאה שנית לחיים.
לעיתים לקח מילים שהייתה להן בתקופת התנ"ך משמעות מסוימת, והתאימן לצרכים של ימינו, כגון: "אקדח", "תשבץ" ו"מלט", שמצאו את מקומן בגלגול חדש.
מספר המילים שחידש בן-יהודה אינו עולה על 300, ובהן נכללות: "מדרכה", "מברשת", "גלידה" ו"רכבת".
בין המילים שהציע ולא נקלטו בשפה נמצאות: "בדורה" – עגבנייה; "מקולית" – פטיפון; "עמונות" – דמוקרטיה; "פרקה" – אוגדה (דיוויזיה); "אבחמץ" – חמצן; "אבחנק" – חנקן; "אבמים" – מימן; "מדלק" – גפרור; "מכושית" – פסנתר.
ב-1913 פרסם בן-יהודה ספר לימוד היסטוריה של עם ישראל בעברית מנוקדת.
הספר כיסה את תקופת הגלות על פי ארצות, ובסופו של כל פרק צורפה רשימת שאלות לתרגול.
כמו כן נהג בן־יהודה להשתמש במילים מהשפה הערבית (כמו בובה, על-פי המילה הערבית בובו), בנמקו מנהג זה בכך שהשפה הערבית היא שפה הקרובה לשפה העברית; הוא אף הסתמך על תמיכתו של המשורר יהודה לייב גורדון בעניין הזה, אף שהלה הכחיש שתמך בהוספת מילים ערביות לעברית.
אליעזר בן־יהודה נפטר בירושלים בכ"ו בכסלו תרפ"ג (16 בדצמבר 1922) ממחלת השחפת, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
ההיסטוריון אורי קציר מספר כי חברה קדישא סירבה לקבור את בן יהודה משום שנחשב בעיני ראשיה ובעיני רבים מחבריה ככופר.
דבר הסירוב פשט מפה לאוזן, והגיע לאוזניו של צעיר דתי בשם מרדכי דוד אפרים מנשה סגל, שהיה תומך נלהב של בן־יהודה ומפעלו, והוא התנדב לטהר את גופת הלשונאי המפורסם, לעוטפה בתכריכים ולהביאה לקבורה.
קברו נמצא בחלקה מגודרת בחלקת הקדושים כשלצידו קבר בנו איתמר וקברה של חמדה, אשתו השנייה.
ארכיונו האישי של אליעזר בן-יהודה, הכולל מסמכים, צילומים ותעודות, שמור בארכיון הציוני המרכזי בירושלים.
עם מותו של בן־יהודה הוזמן ידידו הוותיק ושכנו, הפסל בוריס שץ, מייסד בצלאל, בשביל ליצור מסכת מוות.
את מסכת המוות שילב שץ במצבה שעיצב ושהייתה אמורה להיות מוצבת על קברו.
אך כיוון שהצגת מסכת מוות אינה מקובלת ביהדות, לא הוצבה המצבה בסופו של דבר על הקבר.
המצבה, שנמצאת בימינו בבית ש"ץ בירושלים, בנויה בתבנית של מלבן ועליו מורכב חצי־עיגול.
בשולי מחצית העיגול מוצגים תאריכי הלידה והמוות של בן־יהודה, תאריך הלידה לפי מניין לחורבן הבית ותאריך הפטירה לפני מנייה מהצהרת בלפור.
בתוך מחצית העיגול מפוסלת מסכת המוות של בן־יהודה.
בגוף המצבה חרוט טקסט פרי עטו של ש"ץ:
שמו של אליעזר בן־יהודה הוא השם המזוהה ביותר עם תהליך תחיית הלשון העברית, כאשר עיקר תרומתו היה בתחומים הרעיוניים והסמליים; הוא זה שהעלה לראשונה את הצורך בחידוש העברית, פרסם מאמרים ועיתונים בנושא, ופעל ללא ליאות להשאיר את הנושא בתודעה ולהילחם נגד מתנגדי התהליך.
אולם פעילותו לא הצליחה לסחוף אחריה מעגלים רחבים סביבו בירושלים.
הפעילות המעשית שהביאה בסופו של דבר להחייאת העברית לא התקיימה, ברובה המכריע, בסביבתו של בן־יהודה בירושלים, אלא במושבות של העלייה הראשונה והשנייה ברחבי הארץ: שם הוקמו בתי הספר העבריים, שם הפכה העברית ללשון שבה מתנהלים ענייני הציבור ושם הפכה לבסוף ללשון מערכתית ולאומית.
דמותו של בן־יהודה עמדה בכל חייו במוקד ויכוחים קשים.
מתנגדיו השמיצו אותו השמצות קשות, הטרידו אותו, והעלו כלפיו תלונות שהביאו למאסרו בידי השלטונות העות'מאניים.
את חברת "שפה ברורה" שהקים כינו לגנאי "שפה ארורה".
אחת הטענות נגדו הייתה שהוא יצר מילים שיש בהן זלזול בעניינים המקודשים ליהדות הדתית.
מנגד, תומכי תהליך התחייה העלו את דמותו לממדים מיתיים, והאדירו את פעילותו מעבר להיקפה הממשי.
ניתן לומר שתרומתו של בן-יהודה לתחיית העברית מצויה רובה במישור הסמלי, כדמות שזוהתה עם התהליך והלהיבה את דוברי העברית בארץ ישראל.
על שמו של אליעזר בן-יהודה הוקמו בתי ספר בירושלים, בתל אביב ובנס ציונה.
רחובות בכל ערי הארץ נקראים על שמו, בהם רחוב בן-יהודה בירושלים, שסלילתו במסגרת תוכנית המע"ר החדשה הסתיימה עם פטירתו, וכן המושבה "אבן יהודה" (א' בן־יהודה) בשרון.
על שמו נקרא גם "פרויקט בן־יהודה", שמטרתו לקרב את היצירות הקלסיות של הספרות העברית לכלל הציבור על ידי העלאתן למרשתת.
להנצחת דמותו של אליעזר בן-יהודה, חיבר ירון לונדון את השיר "אליעזר בן־יהודה".
את השיר הלחין מתי כספי וביצעה חוה אלברשטיין.
השיר זכה גם לגרסאות כיסוי רבות.
בשנת 2008 פרסם ד"ר יוסף לנג את הביוגרפיה המקיפה שכתב על אליעזר בן־יהודה: "דבר עברית!".
בשנת 2007, לקראת מלאות 150 שנה להולדתו של אליעזר בן־יהודה, הכיר ארגון אונסק"ו של האומות המאוחדות בחגיגות לזכרו.
ב־2012 נקבע יום הולדתו כיום הלשון העברית.
בשנת 2013, במלאת 155 שנה להולדתו, ציינה גוגל את המאורע עם דודל ייעודי.
בשנת 2024 עלתה לאוויר 'הצבי', סדרת הטלוויזיה של כאן 11, בה דמותו של בן-יהודה תופסת מקום מרכזי.
לבני הזוג היו חמישה ילדים.
איתמר בן־אב"י (1882–1943) – עיתונאי עברי, פעיל ציוני ונמנה עם מייסדי נתניה ואבן יהודה.
ימימה - נישאה ליהודה ברק (לודוויג פרנקל), נוצרי גרמני, ולהם נולדה רות (לימים סטאנר).
לאחר גירושיה מברק (ופטירת אביה), נישאה ימימה לפיליפ גאי, סקוטי.
אשתו השנייה הייתה חמדה, אחותה הצעירה של דבורה רעייתו הראשונה של בן-יהודה שנפטרה בצעירותה.
היא נמנתה עם מדליקי המשואות בטקס הדלקת המשואות בשנת תש"ן (1990), שציינה את שנת הלשון העברית.
נכדתו דרורה בן אב"י, הייתה עובדת בכירה בתחנת הרדיו "קול ישראל"; היא נישאה לאיש הרדיו משה חובב, מבכירי קרייני החדשות בארץ, ובנם הוא העיתונאי ואיש הטלוויזיה גיל חובב.
בתם הצעירה של איתמר ושל לאה, רינה, נישאה לרוקח הירושלמי אבי רז, בעל בית המרקחת "אלבא".
לימים היה יו"ר הסתדרות הרוקחים.
אליעז כהן (נולד ב-1 בינואר 1972) הוא משורר, עורך ועובד סוציאלי.
כהן נולד בפתח-תקוה ב-1972 למשפחה דתית פלורליסטית.
נקרא על-שם דודו, אליעזר פלדמן, שנהרג ב-1956 בקרב המיתלה במבצע קדש.
ב-1975 היו הוריו ממניחי היסוד בהקמת גרעין מערב-השומרון של "גוש אמונים", וב-1979 עברה המשפחה ליישוב אלקנה שבשומרון, שם גדל.
היותו מחובר ל"משפחת השכול" וילדותו במרחבי השומרון, בהשתייכות למפעל ההתיישבות ובשכנות קרובה לכפריים הפלסטיניים, הם עולמות-תוכן מכוננים וניכרים ביצירתו.
את לימודיו התיכוניים עשה בישיבת בני-עקיבא בכפר-הרא"ה, והיה לאחד מתלמידיו הקרובים של הרב משה צבי נריה, ש"גילה" את כישרון-הכתיבה של כהן ועודדו.
לאחר-מכן למד בישיבת-ההסדר "אור-עציון" ושירת כחייל קרבי בחיל השריון.
בשנת 1994 החל לפרסם יצירות מקור בכתבי-עת ובעיתונות היומית – בתחילה בפרוזה ולאחר מכן גם בשירה ובפובליציסטיקה.
בצעדיו הראשונים כיוצר נחנך בידי פרופ' הלל וייס, הסופר והעורך משה שמיר, המשורר איתמר יעוז-קסט ואחרים.
ב-1995 החל לעסוק בהנחיית סדנאות לכתיבה יוצרת, בתחילה בקרב המגזר הדתי, ובהמשך, לאחר שהשלים את לימודי התואר הראשון בעבודה סוציאלית, גם בקרב אוכלוסיות מגוונות אחרות.
כיום מנחה כהן סדנאות ומוביל "קהילות כותבות" ברחבי הארץ.
בשנת הלימודים תשע"ו שימש כ"משורר הבית" במכללת לוינסקי לחינוך בתל אביב, ובשנת הלימודים תשע"ח החל ללמד במסגרת המחלקה לספרות משווה באוניברסיטת בר-אילן קורס בכתיבת שירה.
כהן נקרא להיות שותף בפורומים שונים, חברתיים ומחקריים, ובמרוצת השנים היה חבר בפורום המנהיגות הצעירה הציונית-דתית שאסף והוביל ישראל הראל בשנים 2001-2002 במכון הרטמן בירושלים, בקבוצת המחקר לשוויון ואי-שוויון בישראל מטעם מכון ון ליר בירושלים וקרן אוקספורד למחקר, והוא חבר הפורום הבינלאומי של הספרייה הלאומית בירושלים.
כהן היה אחד מבוגרי המחזור הראשון לתסריטאות בבית הספר לקולנוע מעלה בירושלים.
במהלך 2007–2008 היה שותף כתסריטאי בפיתוחה של סדרת-דרמה לטלוויזיה אודות המתנחלים.
בשנת 2004 יזם כהן את תהליך שילובה של הכתיבה היוצרת בלימודי מגמות הספרות בחינוך הממלכתי דתי, יוזמה שהחלה כפיילוט בשנת 2007 והבשילה עד למימושה כתוכנית ליחידה אחת בבגרות החל מקיץ 2010.
כמו כן מרכז את מגמת הכתיבה במחנות-היצירה לנוער בחינוך הממלכתי דתי ,ומשמש כיועץ, כמרצה וכמנחה בבית מורשת אצ"ג בירושלים.
נבחר ומשמש כ"סופר אורח" של משרד החינוך ומשרד התרבות בחינוך העל-יסודי ברחבי הארץ בשנים 2004–2007 ו-2010–2015.
בקיץ 2012 החל לשמש כעורך הראשי בהוצאת ספרים ראובן מס.
בשנת 1998 נעשה עליו סרט דוקומנטרי במסגרת הסדרה "עד 30" של הערוץ הראשון, על ידי הבמאי חיים גיל.
באביב 2012 היה אחד מעשרה משוררים שהשתתפו בפרויקט דוקו-המשוררים של הקולנוען אורי ברבש "באר חלב באמצע עיר".
במהלך חמש שנים הגיש את הפינה "שיחות קטנות על שירה" במוסף התרבות "מה יהיה" של קול ישראל ברשת ב' (פינה שהחלה בתוכנית "משב הרוח" בערוץ הראשון, ששודרה במהלך קיץ 2006 עם פרוץ מלחמת לבנון השנייה).
משתתף כפנליסט בתוכניות שונות ברדיו ובטלוויזיה.
בקיץ 2012 היה שותף לייסוד תנועת "ארץ לכולם" – יוזמת "שתי מדינות, מולדת אחת", שמנסה לגרום לפיוס ולשלום בין שני העמים, הישראלי והפלסטיני, המבוסס על שיתוף ולא על הפרדה במולדת האחת.
מאז 2018 מעביר כהן שיעור כתיבה יוצרת במכינה קדם-צבאית רוח השדה שבקיבוץ בארות יצחק.
פעילותו בכתב העת משיב הרוח
ב-1995, עם הופעת גיליונו הראשון של כתב העת "משיב הרוח", הצטרף לכתב העת ומשמש כעורך וכמנהל-אמנותי בכתב-העת, פעילות הכוללת גם עריכת אירועים ספרותיים מגוונים, ניהול אמנותי של פסטיבל השירה "ימי אהבה לשירה", והנחיית כיתת השירה "מזמור" למשוררים בראשית דרכם.
כמו כן עורך את סדרת "חוט הכסף", סדרה לשירה חדשה מבית משיב הרוח.
ספר שיריו הראשון, "מחומשים" – שירים בהשראת פרשיות השבוע ("תמוז", 1997), פתח למעשה הופעת שירה אמונית-מקורית בדור שאחרי דור המשוררים הבולט של קוסמן-קפלון-פנחס כהן-איזקסון-עוזר והדר, ועורר מחדש בתוך הציבור האמוני שאלות כ"שאלת הגבולות" ביצירה, היחס לתנ"ך "בגובה העיניים", שירה כמדרש מודרני ועוד.
ספר שיריו השני "נגיעות ראשונות" – אוסף שירה לירית ("מילוא", 2000), הביא בפעם הראשונה לשירה העברית את פירותיו הפואטיים של המתח האירוטי הנוצר בעקבות האיסור הדתי על נגיעה (איסור על מגע בין גבר לאשה שאינם נשואים), וסימן את כהן גם כ"אירוטיקן דתי".
בספר זה ניכרים גם ניצנים ראשונים ביחסו המורכב של המשורר לערביי הארץ, כמו-גם בפנייתו הנועזת אל האל.
כל אלה ועוד קיבלו ביטוי עוצמתי וגבישי יותר בספרו השלישי "שמע אד-ני" – משירי מאורעות תשס"א-תשס"ד ("אבן-חשן", 2004), שהופיע בשלהי האינתיפאדה השנייה ומשמש גם כמעין "כרוניקה שירית" לחוויות השנים הללו.
הספר עורר תגובות חזקות ביותר בקרב מגזרים רבים, זכה לביקורות משבחות, נדפס בשתי מהדורות נוספות וזיכה את מחברו בשנת תשס"ו בשני פרסים נחשבים: פרס ראש-הממשלה ליוצרים עבריים, ופרס "שבתון אביחי".
(בעקבות פרסום הספר פוטר כהן מעבודתו כעובד סוציאלי בפנימייה חרדית לבנים בירושלים, בשל "שירי ההתרסה" שבו).
בקיץ 2005, בעקבות ההתנתקות מחבל-עזה ומצפון-השומרון, נוסף לספר "נספח העומד בפני עצמו" בשם "הזמנה לבכי" (תוך הפנייה ל"הזמנה לבכי" שפורסמה לאחר מלחמת יום הכיפורים) ובו שירי מחאה וקינה על חורבן-היישובים ("אבן-חשן", 2005).
שני הקבצים בצירוף שירים נוספים זכו להיתרגם לאנגלית בידי לרי ברק, וראו אור במהדורה דו-לשונית בקיץ 2010 בהוצאת Toby Press תחת השם Hear O Lord.
לצד זאת, תורגמו שירים בודדים למגוון שפות, ביניהן: צרפתית, יוונית, ערבית, פולנית, סרבו-קרואטית, רוסית וסינית, וחלקם פורסמו באנתולוגיות ובבימות מודפסות ואינטרנטיות שונות.
במרוצת-השנים זכו כשנים-עשר משיריו להלחנות בידי מוזיקאים שונים, והם מושמעים בתחנות-הרדיו וברשת האינטרנט.
בשלהי 2012 ראה אור ספר שיריו הרביעי: "עד שהגענו להבנה עם האור" (הוצאת קשב לשירה).
במהלך קיץ תשע"ח ראה אור ספר שיריו החדש: "מחר הירח יזרע" – מבחר שירי אהבה בהוצאת אבן-חשן, וכן אוסף מתורגם משיריו לצרפתית בהוצאת Levant, בתרגומו של מישל אקהרד אליאל.
בסתיו 2020, תשפ"א, ראה אור ספר שיריו השישי "מזמור ליום חול" בעיצומה של מגפת הקורונה העולמית, בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
כהן נשוי לאפרת ואב לארבעה.
הוא חבר הקיבוץ הדתי-שיתופי כפר עציון.
שמע אד-ני - משירי מאורעות תשס"א-תשס"ד / ציורים: ליאוניד בלקלב (אבן חושן, 2004).
הזמנה לבכי - שישה שירים בעקבות ההתנתקות (אבן חושן, 2005).
עד שהגענו להבנה עם האור (קשב לשירה, 2012).
מחר הירח יזרע - נ"א שירי אהבה / הדפסים: מרדכי בק (אבן חשן, 2018)
מזמור ליום חול (הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשפ"א, 2020).
שירים מלפנות הבוקר - הוצאת משיב הרוח, 2025.
אליעזר אבטבי (נולד ב-5 בינואר 1938) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם המפד"ל.
אליעזר אבטבי נולד בתיקב (تکاب) שבאיראן, ועלה לישראל בגיל 12. הוא מתגורר במושב שיבולים בנגב, היה פעיל בארגון מושבי המזרחי של הפועל המזרחי וסגן יו"ר המועצה האזורית עזתה.
בין השנים 1974–1984 שימש כחבר הכנסת מטעם המפד"ל, וכיהן בוועדות הכלכלה והכספים.
בכנסת השמינית היה יושב ראש הוועדה המיוחדת לפניות הציבור.
בימי כהונתו בכנסת היה מעורב בהקמת גוש קטיף ובין השאר הציע לקרוא למושב נצר חזני על שם השר מיכאל חזני.
בין השנים 2004-1998 כיהן אבטבי כיושב ראש מועצת המנהלים של בנק אדנים למשכנתאות.
הוא גם כיהן כדירקטור באוצר התיישבות היהודים בע"מ וכיו"ר מועצת המנהלים של עיתון הצופה לפני שנמכר לשלמה בן צבי.
בשנים 2005–2007 עמד בראש הסתדרות הפועל המזרחי בישראל.
אליעזר ("צַ'ייני") מרום (בשמו המלא: אליעזר אלפרד מרום; נולד ב-13 בנובמבר 1955) הוא אלוף במילואים בצה"ל, שבתפקידו האחרון כיהן כמפקד חיל הים הישראלי בשנים 2007–2011. אחרי שחרורו מצה"ל כיהן כיושב ראש מועצת רשות שדות התעופה בין השנים 2015–2018.
מרום נולד במושב שדה אליעזר שבצפון ישראל.
ילדם השביעי של אריק, יהודי יליד-גרמניה, ולו צה (לימים שינתה שמה ל'לאה'), ילידת סין שגדלה בבית בודהיסטי.
אביו של מרום שהתגורר מאז גיל 18 מחוץ לגרמניה, ניסה לחזור למולדתו בשנת 1935, אך נעצר על ידי הגסטאפו, שוחרר בתנאי שיעזוב את גרמניה, ויצא מגרמניה הנאצית אל המדינה היחידה שהסכימה לתת לו אשרת כניסה, סין, וכך פגש שם את אמו של אליעזר.
בני הזוג וששת ילדיהם עלו לישראל בשנת 1955 ולפני המעבר למושב שדה אליעזר שהו מספר חודשים במחנה שער העלייה בחיפה, שם נולד אליעזר מרום, בנם השביעי.
מרום למד בבית הספר לקציני ים עכו, שם הודבק לו על ידי אחד ממפקדיו הכינוי "צַ'ייני", בשל חזותו האסיאתית.
סיים קורס חובלים ב-1975 ומונה לקצין מכונה.
את רוב שירותו בחיל הים עשה בספינות החיל והיה קצין גנ"ק (גילוי, ניווט וקשר), מפקד ספינת טילים אח"י עצמאות (סער 4), מפקד פלגת סטי"לים, מפקד בית הספר לפיקוד ימי, ראש מחלקה במספן המודיעין ומפקד שייטת ספינות הטילים בשנים 1995 עד 1997.
בשנת 1999 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד בסיס חיפה והזירה הצפונית.
כעבור שנתיים מונה לראש מספן הים.
בשנת 2002, בעת שכיהן כראש מספן הים, היה המתכנן והמפקד בים של לכידתה של ספינת הנשק "קארין איי".
בשנת 2003 מונה לראש מספן מטה חיל הים.
ב־2004 שימש כנציג צה"ל במפקדת המטות המשולבים בארצות הברית וב־2005 מונה לנספח הגנה בשגרירות ישראל בסינגפור.
ב־8 באוקטובר 2007 החליף מרום בתפקיד מפקד חיל הים את אלוף דוד בן בעש"ט, שפרש מוקדם מתפקידו, לאחר מלחמת לבנון השנייה.
מרום פיקד על חיל הים במהלך מבצע עופרת יצוקה; פיקד על מבצע ארבעת המינים ללכידתה של אונייה שהובילה נשק לחזבאללה, ועל פעולת ההשתלטות על המשט לעזה ב-2010, אשר בה נהרגו תשעה מנוסעי המשט ואשר הביאה לתגובות חריפות ברחבי העולם.
ב-4 במרץ 2009 העיר הרמטכ"ל גבי אשכנזי למרום, לאחר שהכתב בוקי נאה חשף כי בילה במועדון חשפנות.
ב-6 באוקטובר 2011 סיים את תפקידו כמפקד חיל הים, והוחלף על ידי האלוף רם רוטברג.
במאי 2012 הוגש בטורקיה כתב אישום, ובו תביעה לגזור תשעה מאסרי עולם נגד מרום ועוד שלושה קצינים בכירים ישראלים, עקב מעורבותם, בשנת 2010, בהשתלטות על המרמרה בעת המשט לעזה.
התביעה נסגרה ב-2016 בעקבות הסדר בין ממשלות ישראל וטורקיה.
אחרי שחרורו מצה"ל שימש מרום כיועץ אסטרטגי לחברות בתחומים שונים, כיהן כיו"ר עמותת "להיטיב", העוסקת בטיפוח משפחות בשכונות מצוקה, ועסק במתן הרצאות ובכתיבה בנושאי ביטחון לאומי.
ב-25 בדצמבר 2014 אושר מינויו לחבר במועצת רשות שדות התעופה מקרב נציגי הציבור, ובפברואר 2015 אושר מינויו ליו"ר הרשות.
מילא את התפקיד במשרה חלקית ובמקביל המשיך לנהל את עסקיו הפרטיים.
בפברואר 2017 הודיעו היועץ המשפטי לממשלה ופרקליט המדינה כי מרום ייחקר באזהרה במשטרה בפרשת הצוללות.
בעקבות זאת, בסוף שנת 2018 הוחלט שלא להאריך את כהונתו ברשות שדות התעופה.
כשנה אחר כך החליטה פרקליטות המדינה להעמידו לדין, בכפוף לשימוע, בגין לקיחת שוחד, הלבנת הון ועבירות מס, אולם במאי 2021, כארבע שנים אחרי חקירתו הראשונה, הוחלט לסגור את התיק, לאחר שנמצאו ראיות שזיכו אותו מאשמה.
למרום החזקות במספר חברות, בהן או.די.אס שירותי קידוח אופשור, סלקטמדיה אינטרנשיונל, את'נ-אפ וחברת מרום אליעזר תכנון אסטרטגי.
בשנת 2023 הקים, ביחד עם איש העסקים דודי שטרנברג, חברת תעופה בקפריסין בשם Airwaze, אולם חברה זו פשטה את הרגל לאחר כשנה.
מרום הוא בוגר בית הספר לפיקוד ימי, המכללה לביטחון לאומי, תוכנית הצי האמריקני לבכירים לניהול ביטחון בין-לאומי ותוכנית אוניברסיטת הרווארד לניהול מתקדם, ובעל תואר שני במדעי החברה מאוניברסיטת חיפה.
מרום התגורר בתל אביב בשכונת אזורי חן.
הוא נשוי לאורה, שאותה הכיר בעת ששירתה בחיל הים, ואב לשלושה.
בנו הבכור אלעד היה מפקד ספינת הטילים אח"י ניצחון.
אחיו הבכור, משה מרום, שירת אף הוא בחיל הים והגיע לדרגת תת-אלוף, כנספח צה"ל בסין.
מרום חבר תנועת "הביטחוניסטים" ומתבטא באמצעי התקשורת בענייני ביטחון.
במהלך מלחמת חרבות ברזל הביע תמיכה בעונש מוות למחבלי חמאס, הביע תמיכה בהעברת דלק לרצועת עזה כדי לקבל לגיטימציה בין-לאומית, וטען שישראל צריכה לפגוע בחות'ים, אבל שקודם יש לסיים את העבודה בעזה.
ב-23 ביוני 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל, מונה מרום על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו לפרויקטור הצפון.
ב-21 ביולי 2024 אישרה ממשלת ישראל את המינוי.
ב-15 בדצמבר 2024 התפטר מרום מתפקידו כפרויקטור הצפון.
הטורים של אליעזר מרום בעיתון מעריב
אליעזר בן-רפאל (נולד ב-1938) הוא פרופסור אמריטוס לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב, מופקד הקתדרה על שם ויינברג וזוכה פרס לנדאו למדעים ולמחקר לשנת 2008.
בן-רפאל נולד וגדל בבלגיה כבן למהגרים מפולין.
במהלך שנות מלחמת העולם השנייה בזמן השואה היה ילד מוסתר אצל משפחה נוצרית תחת שם בדוי ומנותק מהוריו.
הוריו נתפשו על ידי הגרמנים, הצליחו לברוח וחיו במחבוא.
המשפחה התאחדה רק לאחר המלחמה.
היה חבר תנועת הנוער החלוצית הציונית איחוד הבונים (שהיא איחוד של גורדוניה ודרור הבונים).
בתום לימודיו התיכוניים בשנת 1956 עלה בן-רפאל לישראל והצטרף לקיבוץ חניתה.
היה חבר קיבוץ במשך כעשרים שנה, שם נשא בתפקידים חברתיים מרכזיים והיה פעיל במרכז התנועה הקיבוצית.
בזמן היותו בקיבוץ החל ללמוד ימים מספר בשבוע באוניברסיטה העברית, כך עשה עד לדוקטורט, בסיומו עשה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד שבארצות הברית.
כששב לישראל השתקע ברמת השרון.
את התואר הראשון עשה בסוציולוגיה ובמדע המדינה ואת התארים השני והשלישי בסוציולוגיה.
נושא עבודת המאסטר שלו היה מהפכת הסטודנטים בשנות השישים, תוך עריכת השוואה בין ארצות הברית, צרפת וגרמניה.
את העבודה הזאת עשה תחת הנחייתו של פרופסור משה ליסק.
עבודת הדוקטורט, גם היא בהנחיית ליסק, דנה במלחמת הגרילה באלג'יריה, בדרום אפריקה, בקפריסין, בקובה ובהודו-סין.
בתחילה הקריירה האקדמית החל ללמד באוניברסיטה העברית וכעבור מספר שנים עבר לאוניברסיטת תל אביב, שם לימד וחקר למעלה משלושים שנה.
בן-רפאל נשוי לד"ר מרים בן-רפאל (לבית נויפלד), חוקרת בבלשנות שמושית אשר העלתה ופיתחה את ה"Franbreu", כלומר השפה המדוברת על ידי עולים ותיקים דוברי צרפתית במקור.
לזוג שתי בנות, אשת מדע המדינה פרופ' סיגל בן-רפאל גלנטי והסוציולוגית ד"ר ליאור בן-חיים רפאל.
בן-רפאל שימש כראש החוג לסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב, כיהן כראש האגודה הסוציולוגית הישראלית והיה נשיא המכון הבינלאומי לסוציולוגיה, ה-International Institute of Sociology, שהיא האגודה העולמית של סוציולוגים הוותיקה בעולם.
בן-רפאל גם שימש חבר הוועדה האקדמית של האוניברסיטה הפתוחה, ראש הוועדה לבחירת פרס ישראל בסוציולוגיה.
הוא מכהן כחבר חבר הנאמנים של מכללת בית ברל וחבר במועצה האקדמית של מוסד זה.
היה חבר ועדת הפרסומים של מרכז שדה בוקר, ואחראי על המדור הישראלי בשנתון Année Francophone Internationale.
בן-רפאל היה ראש פרויקט המחקר של יד טבנקין "הקיבוץ במפנה המאה" בשנות ה-90 וכן, מייסד שותף ומנהל שותף בשנת 2001 ביחד עם פרופסור יוסף גורני של פרויקט "כלל ישראל" העוסק בסמינרים וכנסים בינלאומיים ופרסום סדרת ספרים בנושא זה.
מדי שנה-שנתיים מארגן "כלל ישראל" כנס בינלאומי העוסק בהיבטים שונים של זהות יהודית והתפתחות העם היהודי בעת הזאת.
בן-רפאל היה גם המייסד והנשיא הראשון של האגודה הישראלית לחקר שפה וחברה, שהיא האגודה שמאגדת חוקרים מדיסציפלינות שונות בארץ שמחקרם נוגע לזיקה בין שפה לחברה.
בן-רפאל שהיה מרצה אורח וחוקר באוניברסיטאות רבות בעולם וארגן כנסים רבים בארץ ובעולם.
מופיע בספרים רבים של who is who.
בשנת 2002, כשעלה לדיון בממשלה מהו קיבוץ היום, לאור השינויים מרחיקי הלכת שעמדו אז על סדר היום של קיבוצים רבים, פנתה ממשלת ישראל לבן-רפאל לעמוד בראש ועדה ציבורית ("הוועדה לסווג הקיבוץ" או "ועדת בן-רפאל") אשר תבחן את ההגדרה העדכנית של מהות הקיבוץ ושתנחה את התייחסות מוסדות הצבור ביחסם לקיבוץ ולתנועה.
לוועדה מונו מנהיגי התנועה, אישי ציבור ואנשי אקדמיה מתחומים שונים.
הוועדה פעלה במשך כ-15 חודשים וגיבשה את המושג "קיבוץ מתחדש" – כנגד ה"קיבוץ השיתופי" – אשר קבע את האפשרות של קיום קיבוצים על פי מודלים שונים, תוך הצבת גבולות שמעבר להם פורש הקיבוץ האינדיבידואלי מהמגזר הקיבוצי.
את מסקנות הוועדה העלה בן-רפאל בפני הממשלה אשר קיבלה את המסקנות הללו ברוב דעות.
תוך מספר חודשים גם תורגמו לתקנות והיו לחלק של ספר החוקים של מדינת ישראל.
מסקנות הוועדה: הכניסו את המושג של קיבוץ מתחדש לעומת קיבוץ שיתופי וקבעו מהו התנאי בנסיבות הקיימות שקיבוץ ימשיך להיקרא קיבוץ.
אפשר לחלק את עבודתו המסועפת של בן-רפאל למספר חלקים רחבים, ומן הפרטי יותר לכללי יותר: סוציולוגיה של הקיבוץ, סוציולוגיה של החברה הישראלית, נושא זהויות קולקטיביות ברחבי העולם היהודי, סוציולוגיה של השפה – בישראל ובכלל -, ותהליכי גלובליזציה ותפוצות חוצות לאומים.
בכל אחד מהתחומים הללו פרסם וערך ספרים בעברית, אנגלית או צרפתית וכן, מאמרים רבים (כולל בשפה הסינית, רוסית וערבית, וכן ספר ברומנית).
בתחום הסוציולוגיה של הקיבוץ, כתב וערך בן-רפאל מספר ספרים שהמרכזיים שבהם הם "ריבוד כנגד שוויון" (בשנות ה-80), "מהפכה לא טוטאלית" (בשנות ה-90) ו"הקיבוץ על דרכים מתפצלות" (עם מנחם טופל) (בשנות ה-2000).
ספרים אלה עוסקים בפיענוח החידה של "מה מקדם שינויים וקונפליקטים" בחברה שהתארגנה במקור כהתגלמות של אוטופיה והרמוניה חברתית.
התשובות שעבודות אלו מספקות הן ששינוי מבנה המסגרת החברתית אין בו כדי להביא לידי שינוי הטבע האנושי.
מאידך, גם מתברר ששינויים מרחיקי לכת במודל הקלאסי של הקיבוץ לא די בהם עדיין כדי לשלול ממבנה חברתי זה לעמוד בתנאי יסוד אשר עדיין מחברים את צורת היישוב למושג סביר של קיבוץ.
בתחום של סוציולוגיה של החברה הישראלית בוחן בן-רפאל קודם כל את השסעים שבהם נתונה החברה הישראלית.
את הדיון הזה מוביל בן-רפאל מספר לספר שהראשון שבהם התפרסם בראשית שנות ה-80 והחדש ביותר ב-2006 (עם יוחנן פרס).
עבודות אלו עוסקות בתהליכים אשר בהדרגה יביאו, מחברה השואפת לאחידות תרבותית וחברתית, לחברה רב-תרבותית המכירה בקיומם של מגזרים שונים ומובחנים.
עבודות אלו מראות עד כמה אין לדבר בישראל על שסע מרכזי בין "אשכנזים" ל"מזרחים", מאחר שהקטגוריה "אשכנזים" למעשה מתייחסת במציאות למעמד הבינוני החילוני המונה עשרות אחוזים של אנשים בעלי מוצא מזרחי ואשר מאופיין בראש וראשונה בתרבות של מעמד בינוני לאומי-עברי.
מול רובד זה למעשה עומדות קבוצות בעלות זיקות לזהויות תרבותיות מאוד שונות.
עומדות קודם כל הקהילות המזרחיות בעלות המעמד סוציו-כלכלי חלש אשר מתוך ריחוקן הקבוצות המובילות בחברה נשארת נאמנות, יחסית, לאורח חיים מסורתי וקרובות, משום כך, לאליטה הרבנית המזרחית שהתפתחה במשך השנים והמאורגנת במסגרת ש"ס.
קהילות אלו מאבדות בקביעות את האלמנטים המובילים מתוכן – להוציא פרחי הרבנות ותלמידי החכמים המזרחיים - אשר מצטרפים למעמד הבינוני.
מאידך, גם אז עומדות קהילות אלו בקרבה יחסית גדולה יותר אל המעמד הבינוני החילוני לעומת הקבוצות האחרות המהוות את הרב-תרבותיות הישראלית: העולים מברית המועצות לשעבר המקיימים כיום מגזר מגובש, החרדים, ואף המגזר של המתנחלים, מבלי לדבר עוד על הערבים, הדרוזים וכן מגזר העובדים הזרים.
לקבוצות השונות האלה ישנה נטייה להתרחק מאחרות אך מצד שני לכל אחת יש גם אמת שהיא רוצה להעביר לכלל החברה.
החרדים מנסים לקדם לא רק את האינטרסים שלהם כמגזר, אלא גם את השפעת ההלכה בחברה הישראלית.
הרוסים רוצים שהחברה הישראלית תהיה חילונית יותר.
המתנחלים רוצים שהמדינה תאמץ אידאולוגיה ניצית רדיקלית.
הערבים רוצים מדינת כל אזרחיה, שלא תהיה יהודית, וגם זו פרוגרמה מהפכנית.
לכל אחד קונפליקט משלו כלפי החברה בכללה והממסד, אולם עצם הפניה לכלל יש בה גם כדי לסבר את היותו "אחד".
בחינה מדוקדקת של נושא זה מביא עדיין את הספר בשאלו "האם ישראל אחד?" (באנגלית) לענות תשובה חיובית.
תחום נוסף הוא הזהויות היהודיות הקיימות כיום ברחבי העולם היהודי.
התעניינות זו החלה עם לימוד מקרוב של תשובות חכמי ישראל – מכל רחבי העולם היהודי - למכתבו של דוד בן-גוריון ב-1957 ובו בקש מהם לענות על שאלה הכרוכה בגיבוש דעה בנושא "מיהו יהודי".
בן-רפאל קיבץ ופרסם ב-2001 את כל המכתבים של אותם חכמי ישראל לדוד בן-גוריון (הספר יצא בעברית, אנגלית וצרפתית).
בין אותם חכמים נמצאו דתיים חרדים, דתיים-מודרניים, חילוניים, אשכנזים וספרדים, ישראלים ואנשי חו"ל.
בן-רפאל חיבר מסה המקדימה את המכתבים המציגה ניתוח שיטתי של הגישות השונות על רקע התייחסות היסטורית-סוציולוגית של התפתחות הזהויות היהודיות בעידן המודרני כשהמטרה הייתה להמשיג כמכלול ובאופן מסודר את המרחב של כלל הזהויות היהודיות הידועות בתקופה זו.
עבודה זו הורחבה לכדי מפעל נוסף בשני כרכים שבהם שיתפה ד"ר ליאור בן-חיים רפאל פעולה עם אביה תחת הכותרת זהויות יהודיות בעידן רב-מודרני (2006–2007).
ספר זה מתמודד עם השאלה האם ריבוי הזהויות היהודיות פירושו גם ריבוי עמים יהודיים.
הספר יוצא מהזהות היהודית המסורתית שבה הוא מבחין בשלושה ממדים: הזיקה לארץ ישראל, תפיסת קיום מחייב של עם ישראל, ונאמנות לתורת ישראל.
עם בוא המודרנה כל אחד מהעיקרים האלה הפכו לנושא לדיון והוצג עם סימן שאלה.
האופנים שבהם נענו שלוש השאלות הם שקיימות גישות השונות ליהודיות אשר התגבשו בעידן הזה.
אם לקבץ את הגישות הללו על פי קרבתן היחסית זו לזו, מתקבלים שלושה אשכולות אשר מובחנים בבירור ואלו הם:
האשכול הדתי-חרדי שם את הדגש על תורת ישראל ולפיכך מצדיק את קיומו של עם ישראל באשר הוא, נשאר נאמן לאמונה, מה שמתנה את בוא הגאולה של עם ישראל בארץ ישראל.
אשכול הזהויות האתניות רואה לעומת זאת את ארץ ישראל כמטפורה או מערכת סמלים ואת דת ישראל כתרבות ההיסטורית של העם, יותר מאשר תרבות של אמונה ומכאן הוא מקבל את העיקרון של פלורליזם דתי בתוך היהדות.
במרכז אשכול זה, "עם ישראל", שהוא מורכב מאותו קהל של אנשים הרואים עצמם כנשאי היהודיות וההיסטוריה היהודית.
האשכול הלאומי הוא האשכול השלישי והוא שם את הדגש על ארץ ישראל והקהילה הלאומית שמתפתחת בארץ.
על פי תפיסה זו קיימת הבחנה בין האומה היהודית הישראלית החדשה לבין העולם היהודי הרחב.
הדגש כאן הוא על הטריטוריה הלאומית שבה מתפתחים סמלים חדשים של יהודיות ומודגשת סולידריות לעם היהודי דרך הזיקה הראשונית לישראליות.
כל אחד מהאשכולות הללו מסתעף וישנם גם נוסחי זהות יהודית הנמנים באותה עת עם שני אשכולות.
אולם בדרך זו אפשר לראות בבהירות את מה שמאחד ומה שמפריד בין הזהויות השונות ואופן ההבנה של שדה אותן זהויות.
טיעונים אלה גם נסמכים על ידי הטקסטים של 66 הוגי דעות של היהדות המופיעים בכרך השני של העבודה הזאת משפינוזה ללוינאס, מוצגות הגישות העיקריות של ההגות היהודית בת זמננו.
סוציולוגיה של השפה היא תחום נוסף שבן-רפאל עוסק בו בעקבות מחקריו על זהות קולקטיבית וסמנים של זהות.
טענתו של בן-רפאל ושל סוציולוגים אחרים של השפה היא שגישה זו מתווה מתודולוגיה הולמת במיוחד ביחס לתופעות הקשורות בנושא הזהות.
בספרו משנת 1994 שפה, זהות וחלוקה חברתית (Language, Identity and Social Division) שואל בן-רפאל על מה עלה בגורלן של השפות הרבות שהיהודים הביאו עמם מן התפוצות כאשר למעשה כולם או כמעט כולם למדו את השפה העברית.
אזי, ביקש לחקור את השפות שאנשים יודעים, ועם מי ומתי מדברים אותם.
קל וחומר שישנן גם שפות חדשות אשר הופיעו בארץ כגון, ובראש ובראשונה, האנגלית שלא הייתה ידועה לרוב הגדול של האוכלוסייה.
המחקר מראה שיש מי ששומר יותר על שפות מוצא מאחרים, ויש מי ששומר פחות, כמו גם, יש מי שרוכש ביתר רצון שפות חדשות בנוסף לעברית מאחרים.
זהו הספר הראשון שהעלה את הנושא בהקשר לחברה הישראלית והוא מציג את המודלים השונים של דו-לשוניות ורב-לשוניות האופייניים לחוגים ורבדים שונים של החברה הישראלית והמערבים במידה זו או אחרת שפות כמו יידיש, ערבית, ערבית יהודית, אנגלית, צרפתית ועוד.
אחד הדברים שבן-רפאל עומד עליהם הוא שלכל שפה יש ערך משלה בעיני הבריות וכי היבט זה מסביר לא במעט מה שקורה אמנם לאותן שפות בחברה.
במחקריו הנוספים על השפה עסק גם בן-רפאל בנושא הנוף הלשוני.
ביחד עם קבוצת קולגות בחן את שפות השלטים המופיעים במרחב הציבורי.
במיוחד ביקש לעמוד על מקום הערבית, הרוסית, האנגלית והעברית באזורים שונים ברחבי החברה.
מתוך ממצאים אלה אפשר ללמוד רבות על משמעותה של הרב-תרבותיות על פי ניסוחה הישראלי בעידן זה של גלובליזציה.
אליעזר בן-רפאל ומנחם טופל (2009) הקיבוץ על דרכים מתפצלות, ירושלים: מוסד ביאליק.
אליעזר בן-רפאל ויצחק שטרנברג (עורכים) (2007) אליטות חדשות בישראל, ירושלים: מוסד ביאליק
אליעזר בן-רפאל וליאור בן-חיים (עורכים) (2007) זהויות יהודיות בעידן רב-מודרני - מקראה, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה
אליעזר בן-רפאל וליאור בן-חיים (עו') (2006) זהויות יהודיות בעידן רב-מודרני, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה.
יוחנן פרס ואליעזר בן-רפאל (2006) קירבה ומריבה: שסעים בחברה הישראלית, ת"א: עם עובד
אורי כהן, אליעזר בן-רפאל, אבי בראלי, אפי יער (עורכים) (2006) ישראל כחברה מודרנית, שדה בוקר: המכון למורשת בן-גוריון
אליעזר בן-רפאל (1996) מהפכה לא-טוטאלית: הקיבוץ במפנה המאה, רמת גן: יד טבנקין
אליעזר בן-רפאל ואלי אברהמי (עורכים) (1994) חושבים קיבוץ: הקיבוץ במפנה המאה, רמת אפעל: יד טבנקין
אליעזר בן-רפאל (1987) הקיבוץ: קדמה כנגד שוויון, ת"א: רמות
הרב דר' אליעזר אריה (לואי) הלוי פינקלשטין (Louis Finkelstein; 14 ביוני 1895 – 29 בנובמבר 1991) היה חוקר תלמוד והלכה יהודי-אמריקאי, נשיא בית המדרש לרבנים באמריקה (JTS) בשנים 1972–1940 ומנהיגה של היהדות הקונסרבטיבית בארצות הברית.
נולד בסינסינטי, אוהיו, לרב שמעון יצחק הלוי פינקלשטין (1861 - 1947) שהיה מתלמידי רבי יצחק אלחנן ספקטור, ובעודו צעיר עקר עם משפחתו לברוקלין, ניו יורק.
ב-1915 סיים את לימודיו בסיטי קולג' של ניו יורק, ב-1918 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת קולומביה, ובשנה שלאחר מכן נסמך לרבנות בבית המדרש לרבנים באמריקה וב-1920 החל ללמד בו תלמוד.
במקביל שימש כרב הקהילה האורתודוקסית "קהילת ישראל" ברובע הברונקס שבניו יורק.
חיבר מספר ספרים, ביניהם "Tradition in the Making" (מסורת בהתהוות), מבוא למסכתות אבות ואבות דרבי נתן (תשי"א), The Pharisees (חיבור בן שני חלקים על הפרושים) וספרו על רבי עקיבא "Akiba: Scholar, Saint and Martyr".
הוציא מעין מהדורה לספרא דבי רב בארבעה כרכים ולספרי על ספר דברים בכרך אחד.
בנוסף הוא ערך סדרה בת שלושה חלקים שכותרתה היהודים: היסטוריה (כרך 1), דת ותרבות (כרך 2) ותפקידם בציוויליזציה (כרך 3).
בשנות ה-20 היה מתלמידיו של מרדכי קפלן, אך התנגד תמיד לנטורליזם שאפיין את הגותו.
בשנים שלאחר מכן היה גורם מכריע בדחיקת הרקונסטרוקטיבים של קפלן, שפרשו ב-1968 כדי לייסד סמינר רבני משלהם.
בשנים שעמד בראש בית המדרש (1940–1972) ניצב פינקלשטין במרכז האינטלקטואלי של היהדות הקונסרבטיבית.
זו הייתה תקופה של צמיחה חסרת תקדים בתנועה, כשמאות אלפי יהודים אמריקנים שהיגרו מהערים לפרברים הצטרפו לקהילות קיימות ואף ייסדו קהילות קונסרבטיביות חדשות.
בעקבות תנופה זו, התנועה הקונסרבטיבית הייתה לענף הגדול ביותר של היהדות ובעלת המספר הרב של בתי כנסיות וחברים בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
כמנהיגה, הפך לאחת הדמויות המוכרות ביותר של יהדות ארצות הברית.
הוא היה גם חלוץ בהפצת דת להמונים, בתקופה בה ההתברגנות והאמריקניזציה עוררו עניין מחודש במורשת בקרב הדור הצעיר.
פינקלשטין הוביל מאמץ על-זרמי יחד עם האורתודוקסים והרפורמים, והצליח לשכנע את אן.בי.סי להפיק ב-1944 את תוכנית הרדיו "אור התמיד" (The Eternal Light) וב-1951 את משדר הטלוויזיה "בחזית האמונה" (Frontiers of Faith).
באותה שנה הוא קידם את מקס ארצט לסגנו.
כמו כן קידם את הפצת משנתה של התנועה הקונסרבטיבית בעולם: הוא תמך במרשל מאייר בשליחותו לבואנוס איירס ובימיו קם "איגוד בתי-הכנסת העולמי", הגוף הבינלאומי של הזרם.
הוא עצמו הסתייג מאופיים של רוב חברי התנועה: בשנות ה-50 אמר בשיחה פרטית שהיהדות הקונסרבטיבית היא "גימיק כדי להשיב את היהודים ליהדות האמיתית", ונהג כל שנותיו לומר את תפילות השבת בביתו עוד בטרם הגיע לבית-הכנסת, כדי לצאת ידי חובה.
מיד עם מינויו הביא למוסד את שאול ליברמן כדי שיעמוד בראש המחלקה לתלמוד.
פינקלשטין כיבד אותו מאוד, והעניק לו תנאים מופלגים כמו מכסה של ארבע שעות לימוד בשבוע בלבד.
עם ההחמרה במצבו של לוי גינצבורג הקשיש, ששימש קודם כיועצו הקרוב של הנשיא, ופרישתו של מרדכי קפלן כדי להתמקד בקידום "התנועה לקידום היהדות", נותרו ליברמן ופינקלשטין הדומיננטיים במוסד.
בין היתר, הם בודדו את אברהם יהושע השל שנותר ללא בעלי-בריתו העיקריים.