tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניסויים עם קייסונים ב-1943 הובילו לשיפורים במערכת ההגנה נגד טורפדו שהגדילו את עמידותה בפני נזקים תת-מימיים בכ-20% בהשוואה לארבע אוניות האיווה הראשונות.
כאשר BB-65 סומנה מחדש כאונייה מסדרת איווה, היא קיבלה את השם אילינוי והיא הוגדרה מחדש כדי לדבוק בעיצובי אוניות המערכה המהירות שנוסחו ב-1938, על ידי סניף התכנון הראשוני במשרד הבנייה והתחזוקה.
המימון שלה אושר באמצעות העברת חוק הצי הדו-אוקייני על ידי הקונגרס האמריקני ב-19 ביולי 1940, וכעת היא תהפוך לאונייה החמישית מסדרת איווה שנבנתה עבור הצי האמריקני.
החוזה שלה הוקצה ב-9 בספטמבר 1940, באותו תאריך של קנטקי.
המימון לאוניית המערכה סופק בחלקו על ידי הכנסות ממכירה פומבית של "קינג נפטון", חזיר הרפורד שהוצג ברחבי מדינת אילינוי כגיוס כספים, ובסופו של דבר סייע לגייס 19 מיליון דולר באיגרות חוב מלחמה.
הבנייה של אילינוי הוקפאה בשנת 1942, לאחר קרבות ים האלמוגים ומידוויי, בעוד לשכת הספינות שקלה הצעת הסבה של נושאת מטוסים עבור אילינוי וקנטקי.
כפי שהוצע, סיפון הטיסה שהוסב באילינוי היה באורך ורוחב , עם חימוש זהה לנושאות המטוסים מסדרת אסקס של ארבעת צריחי התותחים התאומים 5 אינץ' ועוד ארבעה תותחי 5 אינץ' בצריחים בודדים, יחד עם שישה צריחים מרובעים של תותחי 40 מ"מ.
ההסבה ננטשה לאחר שצוות התכנון החליט שנושאות המטוסים המוסבות ישאו פחות מטוסים מסדרת אסקס, שניתן לבנות יותר נושאות מטוסים מסדרת אסקס באותו פרק זמן להסבת אוניות המערכה, וכי הפרויקט יהיה משמעותי יקר יותר מבניית נושאות מטוסים חדשות מסדרת אסקס.
במקום זאת, אילינוי וקנטקי היו אמורות להסתיים כאוניות מערכה, אך בנייתן קיבלה עדיפות נמוכה מאוד.
השדרית של אילינוי הונחה במספנת הצי של פילדלפיה, ב-6 בדצמבר 1942; תאריך ההשלמה הצפוי שלה היה 1 במאי 1945. בסופו של דבר, האונייה בוטלה ב-11 באוגוסט 1945, כשהיא הייתה שלמה בכ-22 אחוזים.
היא נמחקה מרשימות הצי ב-12 באוגוסט 1945. חלקה הבלתי שלם נשמר בתחילה מתוך אמונה שהוא יכול לשמש כמטרה בניסויים בנשק גרעיני.
עם זאת, ה-30 מיליון דולר שיעלה להשלים את האונייה מספיק כדי להיות מסוגלים להשיק אותה נחשב כגדול מדי והתוכנית נזנחה.
היא נשארה במספנה עד ספטמבר 1958, אז נגרטה על הממשה.
פעמון הספינה, שעליו רשום "USS Illinois 1946", נמצא כעת באצטדיון הזיכרון באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
הפעמון מושאל ממפקדת ההיסטוריה והמורשת של הצי (הצטרפות מס' 70-399-A), מספנת הצי של וושינגטון, וושינגטון הבירה, לחיל ההדרכה של קציני המילואים של הצי (NROTC) באוניברסיטה.
הפעמון מצלצל באופן מסורתי על ידי חברי NROTC כאשר קבוצת הכדורגל של האוניברסיטה מבקיעה טאצ'דאון או שער.
אוניית המערכה אילינוי (BB-7) הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט מסדרת אילינוי שנבנתה עבור צי ארצות הברית.
אילינוי שירתה בשייטת האירופית בין השנים 1902 ל-1903, ובצי הצפון-אטלנטי עד 1907, אז שונה שמו לצי האטלנטי.
במהלך תקופה זו, היא התנגשה בטעות בשתי אוניות מערכה אחרות.
מדצמבר 1907 עד פברואר 1909, היא הקיפה את העולם עם הצי הלבן הגדול.
מנובמבר 1912 שימשה האונייה כספינת אימונים.
היא הושאלה למדינת ניו יורק ב-1919 לשימוש ככלי אימונים עבור המיליציה הימית של ניו יורק.
האונייה הוסבה לנשקייה צפה בשנת 1924 כתוצאה מהסכם הצי של וושינגטון, וכנשקייה צפה, ספינת בסיס ובית ספר היא שירתה במשך שלושים השנים הבאות.
בינואר 1941 היא סווגה מחדש כ-IX-15 ושמה שונה ל-פריירי סטייט כדי ששמה הקודם יוכל להינתן ל-USS אילינוי (BB-65), מסדרת איווה.
פריירי סטייט נמכרה בסופו של דבר לגרוטאות ב-1956.
עבודת התכנון על סדרת אילינוי של אוניות מערכה פרה-דרדנוט החלה ב-1896, אז היו לצי ארצות הברית מעט אוניות מערכה מודרניות בשירות.
הוויכוח הראשוני בשאלה האם לבנות תכנון חדש עם לוח חופשי נמוך כמו סדרת אינדיאנה שהייתה בשירות או כלי שיט עם לוח חופשי גבוה יותר כמו איווה (אז בבנייה) הוביל להחלטה לאמץ את הסוג האחרון.
החימוש המשני המעורב של תותחי 6 ו-8 אינץ' (152 ו-203 מ"מ) של סדרות קודמות שונה לתותחי 6 אינץ' בלבד כדי לחסוך במשקל ולפשט את אספקת התחמושת.
שינוי גדול נוסף היה הצגתם של צריחים מודרניים ומאוזנים עם חזית משופעת במקום הצריחים הישנים יותר בסגנון "מוניטור" של אוניות מערכה אמריקאיות קודמות.
ההדחק הסטנדרטי של האונייה היה 11,565 טונות ארוכות (11,751 טונות) וההדחק המרבי היה 12,250 טונות ארוכות (12,450 טונות).
האונייה הונעה על ידי מנועי קיטור תלת דרגתיים, שהניעו שני מדחפים.
קיטור סופק על ידי שמונה דוודי צינורות אש פחמיים, שנפלטו לזוג ארובות שהונחו זה לצד זה.
מערכת ההנעה העניקה מהירות מרבית של 16 קשרים (30 קמ"ש).
כפי שנבנתה, הותקנו לה תרנים צבאיים כבדים, אך אלה הוחלפו בתרני כלוב ב-1909. היה לה צוות של 536 קצינים ומלחים, שגדל ל-690–713.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 13 אינץ' (330 מ"מ) /35 קליבר בשני צריחי תותחים תאומים על קו האמצע, לפני ומאחורי המבנה העילי.
הסוללה המשנית כללה 14 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ) /50 קליבר Mark IV, אשר הונחו בתאים משוריינים בגוף האונייה.
להגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו, היא נשאה 16 תותחי 6 פאונד המורכבים בתאים משוריינים לאורך דופן הגוף ושישה תותחי 1 פאונד.
כפי שהיה מקובל עבור אוניות ראשה של התקופה, היא נשאה שני צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (457 מילימטרים), במשגרים רכובים על הסיפון.
חגורת השריון הראשית של אילינוי הייתה בעובי 16.5 אינץ' (419 מילימטרים) מעל מחסני התחמושת וחללי מכונות ההנעה ובעובי 4 אינץ' (102 מילימטרים) בשאר האזורים.
לצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 14 אינץ' (356 מילימטרים), והברבטות התומכות היו עם חיפוי שריון בעובי 15 אינץ' (381 מילימטרים) על הצדדים החשופים שלהם.
בצריח הניתוב היו דפנות בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים).
השדרית של אילינוי הונחה ב-10 בפברואר 1897 על ידי חברת Newport News Shipbuilding & Dry Dock Company בניופורט ניוז, וירג'יניה.
היא הושקה ב-4 באוקטובר 1898 והוכנסה לשירות ב-16 בספטמבר 1901. המפקד הראשון של הספינה היה קפטן ג'ורג' א.
אילינוי הייתה האונייה הראשונה בסדרה שלה שאושרה, אך האחרונה שנכנסה לשירות.
לאחר כניסתה לשירות, האונייה החלה בשייט ניסויים במפרץ צ'ספיק, ולאחר מכן עברה אימונים ראשוניים.
היא עזבה את האזור ב-20 בנובמבר כדי לבדוק מבדוק יבש צף חדש באלג'יר, לואיזיאנה.
האונייה חזרה לניופורט ניוז בינואר 1902. היא שירתה לזמן קצר כאוניית הדגל של אדמירל משנה רובלי ד' אוונס בין 15 ל-28 בפברואר; במהלך תקופה זו, היא השתתפה בקבלת פנים להיינריך, נסיך פרוסיה, אחיו של הקייזר הגרמני.
ב-30 באפריל, אילינוי שהניפה כעת את דגל אדמירל משנה ארנט קרואונינשילד, יצאה לסיור באירופה.
היא עצרה בנאפולי, איטליה ב-18 במאי; כאן, קרואונינשילד קיבל את הפיקוד על השייטת האירופית.
אילינוי השתתפה באימונים ובמשימות טקסיות במימי אירופה במשך החודשיים הבאים, עד 14 ביולי, אז עלתה על שרטון מחוץ לאוסלו, נורווגיה.
היא נאלצה להפליג לבריטניה לצורך תיקונים, שבוצעו בצ'טם.
היא יצאה מהנמל ב-1 בספטמבר לתמרונים עם שאר הצי בים התיכון ובדרום האוקיינוס האטלנטי.
ב-10 בינואר 1903, אילינוי שובצה לצי הצפון-אטלנטי, שם היא נשארה בארבע השנים הבאות.
ברוב התקופה היא הועסקה בתרגילי אימון בזמן שלום, תרגול ירי ופעילויות טקסיות שונות.
במהלך תקופה זו, היא הייתה מעורבת בשתי תאונות עם אוניות מערכה אחרות של הצי הצפון-אטלנטי.
הראשונה התרחשה ב-30 במרץ 1903, כאשר היא התנגשה במיזורי.
ההתנגשות השנייה התרחשה ב-31 ביולי 1906, שבה התנגשה עם אוניית האחות שלה אלבמה.
באותה שנה, אילינוי הייתה האונייה הראשונה שזכתה בגביע באטנברג.
הפעולה המשמעותית הבאה של מיין הייתה השייט של הצי הלבן הגדול ברחבי העולם, שהתחיל בסקירת צי עבור הנשיא תאודור רוזוולט בהמפטון רודס.
השייט של הצי הלבן הגדול נתפס כדרך להפגין כוח צבאי אמריקאי, במיוחד כלפי יפן.
ב-17 בדצמבר, הצי יצא מהמפטון רודס ושייט דרומה לאיים הקריביים ולאחר מכן לדרום אמריקה, וערך עצירות בפורט אוף ספיין, ריו דה ז'ניירו, פונטה ארנס וולפראיסו, בין ערים אחרות.
בעודו שם, הצי האמריקאי קיבל הודעה על רעידת אדמה בסיציליה.
אילינוי, אוניית המערכה קונטיקט וספינת האספקה קלגואה נשלחו לסייע במאמץ הסיוע.
שם ערכו סקירת צי עבור תאודור רוזוולט.
ב-4 באוגוסט 1909, אילינוי הושבתה בבוסטון.
לאחר מכן, האונייה עברה מודרניזציה גדולה, וקיבלה תרני "כלוב" חדשים וציוד מודרני יותר.
היא בילתה את שלוש השנים הבאות בשירות פעיל עם הצי, לפני שהוצאה מהשירות פעם נוספת ב-16 באפריל 1912. היא חזרה לשירות ב-2 בנובמבר לתמרוני אימונים גדולים עם הצי האטלנטי.
אילינוי ערכה הפלגות אימונים לאירופה עם הצוערים מהאקדמיה הימית של ארצות הברית באמצע 1913 ו-1914. עד 1919, היא הוצאה משירות במספנת הצי של פילדלפיה.
ב-23 באוקטובר 1921, היא הושאלה למיליציה הימית של ניו יורק למטרות אימונים.
הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922, שקבע צמצום משמעותי בכוח הימי, קבע כי יש להפוך את אילינוי לבלתי מסוגלת לפעולה מלחמתית.
כתוצאה מכך, היא הוסבה לנשקייה צפה במספנת הצי של ניו יורק ב-1924 והוצבה בעתודת הצי של ניו יורק.
ב-8 בינואר 1941, האונייה סווגה מחדש מ-BB-7 ל-IX-15, ושמה שונה לפריירי סטייט כדי ששמה יוכל לשמש עבור אוניית המערכה החדשה אילינוי, שתוצב כעבור שבוע.
במהלך מלחמת העולם השנייה, היא שירתה בבית הספר לצוערי המילואים של הצי האמריקאי, שבסיסו בניו יורק.
לאחר תום המלחמה נשמרה פריירי סטייט כספינת בסיס עבור יחידת מילואים של הצי.
ב-31 בדצמבר 1955, האונייה הישנה הוצאה משירות ולאחר מכן נגררה לבולטימור, שם נמכרה לגריטה לבית לחם סטיל ב-18 במאי 1956.
איליין אנתוני, באנגלית: Elaine Anthony (1943–1996) הייתה ציירת מדיה מעורבת אמריקאית.
היא נודעה בעיקר בזכות סדרת Black Mesa בהשראת מסע רוחני שביצעה לאחר שאובחנה כחולה בסרטן השד בשנת 1987. עבודתה הפכה לדרך ביטוי והעצמה, בשילוב עם שינויים באורח החיים, שהובילו אותה למסע לעבר בריאות טובה.
אנתוני נולדה בניו יורק, ניו יורק בשנת 1943, לג'ק מאריי אנתוני, קריקטוריסט של הניו יורקר.
היא ואחותה התאומה הזהה, קרול אנתוני, גדלו בקונטיקט.
אנתוני למדה במכללת סטפנס בקולומביה, מיזורי.
היא השלימה תואר ראשון באמנויות יפות מבית הספר לעיצוב ברוד איילנד ב-1996.
ב-1991 היא קיבלה פרס מקרן פולוק-קרסנר.
עבודתה הייתה נושא לרטרוספקטיבה ב-1996, במוזיאון נויברגר לאמנות, ניו יורק.
ציור בצבעי מים היו אהבתה הראשונה, אבל היא גם נהנתה להשתמש באקריליק ופסטלים אינטראקטיביים, שהיו מתאימים לציור בעלי חיים.
ב-1964 היא נישאה לאדריכל ספרדי, פדרו סאנצ'ז דה מובלאן.
היא התגוררה במקסיקו סיטי במשך 20 שנה, בעלה סאנצ'ז דה מובלן עבד במשרד לואיס בראגאן.
בשנת 1991, אנתוני התחתנה עם ברנרד וורטון.
איליין אנתוני מתה ב-29 באוקטובר 1996, בביתה בווסט רדינג, קונטיקט, בגיל 53.
איליין לוסיל אדוארדס לבית שוורצנבורג הייתה פוליטיקאית אמריקאית מלואיזיאנה.
בשנת 1972 מונתה אדוארדס על ידי בעלה, מושל לואיזיאנה אדווין אדוארדס, כחברת הסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, לאחר מותו של אלן אלנדר.
היא הייתה הגברת הראשונה של לואיזיאנה במשך שתים עשרה שנים לא רצופות מ-1972 עד 1980 ושוב מ-1984 עד 1988, מה שהפך אותה לגברת הראשונה שכיהנה בתפקיד למשך התקופה הארוכה ביותר במדינה.
בשנותיה האחרונות, היא הייתה אשת עסקים קטנה בתחום האופנה ושחקנית אופרת סבון זוטרה שבסיסה בעיר ניו יורק.
אדוארדס נולדה ב-8 במרץ 1929 במרקסוויל, עיר המחוז של אבוילס פאריש, לואיזיאנה, לארול ליאו שוורצנבורג ומירל דופוי שוורצנבורג.
היא נישאה לאדווין אדוארדס ב-1949. האמונה הקתולית שלה הייתה הדחף לחזרתו של אדווין לאמונה הקתולית.
משקיף ציין כי איליין אדוארדס "רצתה את ההפך ממה שאדווין רצה.
היא שנאה את הסחי והמיאוס של הפוליטיקה".
שניהם סיימו את בית הספר התיכון מרקסוויל.
כשדנה על נישואיה ב-1984, אמרה אדוארדס: "כל מה שרציתי לעשות זה להתחתן, ללדת תינוקות ולשמור על הבית".
אדוארדס הייתה הגברת הראשונה של לואיזיאנה במשך שתים עשרה שנים לא רצופות מ-1972 עד 1980 ושוב מ-1984 עד 1988, מה שהפך אותה לגברת הראשונה שכיהנה את התקופה הארוכה ביותר במדינה.
היא לא התגוררה באופן מלא באחוזת המושל במהלך הקדנציה השלישית של בעלה, ובמקום זאת בילתה את רוב זמנה במתחם המשפחה בדרום מזרח באטון רוז' שאותו רכשו במהלך כהונתו של יורשו/קודמו של אדווין, דייוויד ק.
ב-1 באוגוסט 1972, לאחר מותו של אלן אלנדר, אדווין אדוארדס מינה את איליין כחברת הסנאט של ארצות הברית על מנת למלא את החודשים הנותרים של כהונתו של אלנדר.
בתגובה למינויה לסנאט, אמרה אדוארדס: "זו הזדמנות נפלאה, ואני מקבלת אותה.
אבל אל לנו להטיל ספק, אני לא סנאטורית".
אדוארדס לא ביקשה להיבחר מחדש בנובמבר 1972. היא התפטרה מיד עם היוודע ניצחונו של ג'יי בנט ג'ונסטון (שבעלה ניצח בבחירות המקדימות של הדמוקרטים לתפקיד המושל בשנה הקודמת) בבחירות הכלליות ב-7 בנובמבר 1972 (בהן אלנדר היה מועמד עד מותו), ואפשרה לג'ונסטון לצבור ותק על פני סנאטורים חדשים אחרים שנבחרו באותו יום.
במהלך מסע הבחירות לנשיאות ב-1976, איליין תמכה בג'רלד פורד על פני ג'ימי קרטר, בעוד שבעלה תמך תחילה במושל קליפורניה ג'רי בראון, ומאוחר יותר תמך בקרטר לאחר שבראון לא הצליח להשיג את המועמדות.
בשנת 1983, אדווין אדוארדס נבחר מחדש כמושל ובכך איליין הפכה שוב לגברת הראשונה של לואיזיאנה עד 1988.
לאחר כהונתה בסנאט, אדוארדס החזיקה בבעלותה עסק קטן לייצור שמלות בהזמנה אישית והמשיכה בעסק הזה גם בזמן שכיהנה כגברת הראשונה במהלך הקדנציה השלישית של בעלה בשנות ה-80.
היא עברה לניו יורק בשנות ה-90 כדי למצוא עבודה מדי פעם כשחקנית אופרת סבון.
אדווין ואיליין אדוארדס התגרשו ב-1989 לאחר ארבעים שנות נישואים.
לזוג נולדו ארבעה ילדים, שתי בנות ושני בנים.
איליין אדוארדס מתה ב-14 במאי 2018, בבית בתה בדנהאם ספרינגס, לואיזיאנה, כשהיא סובלת מבעיות נשימה.
איליי טמם (נולד ב-7 במאי 2001) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר האחורי במ.ס.
טמם התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של הפועל ראשון לציון ובגיל 13 הצטרף להפועל תל אביב.
ב-30 במאי 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1-2 נגד מכבי חיפה.
בפברואר חזר לראשון לציון כשחקן מושאל לקבוצה הבוגרת.
בקיץ הושאל להפועל פתח תקווה.
ב-26 בנובמבר 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בתיקו 1-1 נגד הפועל רמת גן.
עונה לאחר מכן שוחרר מהפועל תל אביב וחתם בראשון לציון.
איליי יוסף קדוש (נולד בשנת 2004) הוא מתעמל אקרובטי ישראלי.
קדוש מתאמן באגודת מעופפי חיפה תחת המאמן ינאי כלפה.
באליפות אירופה שנערכה בלוקסמבורג שבלוקסמבורג סיים בתחרות לזוג מעורב במקום שישי במוקדמות תרגיל שיווי המשקל בתוצאה של 27.340 נקודות, יחד עם עמית שריקי.
הזוג לא העפיל לגמר התרגיל, בשל הגבלה של צוות אחד למדינה בגמר.
במוקדמות התרגיל הדינמי סיים הזוג במקום 12 בתוצאה של 27.000 נקודות.
הזוג לא העפיל לגמר הקרב רב, לאחר שסיים את המוקדמות במקום שמיני בציון משוקלל של 54.340 נקודות.
איליין איוה מיי היא שחקנית, קומיקאית, תסריטאית ובמאית קולנוע אמריקאית.
מיי התפרסמה בשנות ה־50 בזכות השתתפות בקומדיית אלתורים עם מייק ניקולס במסגרת הצמד ניקולס ומיי, ובהמשך פיתחה קריירה כתסריטאית ובמאית.
היא זכתה בפרסים רבים, בהם פרס באפט"א, פרס גראמי ופרס טוני, וכן בפרס אוסקר לשם כבוד בשנת 2022. בשנת 2013 הוענקה לה המדליה הלאומית לאמנויות.
היא ביימה את הסרטים A New Leaf, אשת החלומות, מייקי וניקי ו־אישתר, וכתבה את התסריטים להשמיים יכולים לחכות, כלוב הציפורים ו־צבעי השלטון, עליהם הייתה מועמדת לשני פרסי אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
בשנות ה־2010 חזרה לבמה ולמסך, וזכתה בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזה על תפקידה ב־The Waverly Gallery.
איליין איוה ברלין נולדה ב־21 באפריל 1932 בפילדלפיה, פנסילבניה, למשפחה יהודית לאביה ג'ק ברלין במאי השחקן ואמה, אידה ברלין גם כן שחקנית.
בילדותה הצטרפה ללהקת תיאטרון יידי נודד בה הופיע אביה, וערכה את הופעתה הראשונה בגיל שלוש, כשגילמה את דמותו של ילד בשם בני.
עקב אורח החיים הנודד של משפחתה, למדה בלמעלה מ־50 מוסדות חינוך עד גיל עשר.
בדבריה תיארה את החוויה כשלילית, וציינה כי בילתה את זמנה בקריאת אגדות ומיתולוגיה.
בהיותה בת 11 נפטר אביה, והיא עברה עם אמה ללוס אנג'לס.
היא למדה בתיכון הוליווד, אך נשרה מהלימודים בגיל 14. בגיל 16 נישאה למהנדס וממציא הצעצועים מרווין מיי, ולשניים נולדה בת, השחקנית והתסריטאית ג'יני ברלין (נולדה ב־1949).
בשנת 1962 נישאה למחזאי שלדון הרניק, אך הנישואים נמשכו כשנה בלבד.
נישואיה השלישיים היו לד"ר דייוויד ל.
רובינפיין, פסיכואנליטיקאי, עמו חייתה עד פטירתו בשנת 1982.
משנת 1999 ועד מותו ב־2019 הייתה בת זוגו של הבמאי סטנלי דונן.
דונן סיפר כי הציע לה נישואין "כ־172 פעם".
1950–1957: תחילת דרכה בתיאטרון וקבוצת השחקנים המצפן
לאחר נישואיה למרווין מיי, למדה איליין מיי משחק ועבדה בעבודות מזדמנות, בהן מכירת גגות.
היא ניסתה להתקבל ללימודים אקדמיים, אך גילתה כי מוסדות הלימוד בקליפורניה דרשו תעודת סיום לימודים תיכוניים, שלא הייתה ברשותה.
לפיכך, עברה לשיקגו לאחר ששמעה שאוניברסיטת שיקגו מקבלת סטודנטים גם ללא תעודה פורמלית, והגיעה לעיר בטרמפים עם סכום כסף זעום.
בשיקגו החלה ללמוד באוניברסיטה כשומעת חופשית, ולעיתים השתתפה בדיונים בכיתות, אף שלא הייתה רשומה רשמית.
באחד המפגשים עוררה תגובה חריגה כשהביעה את דעתה כי נאום ההגנה של סוקרטס היה מהלך פוליטי.
מייק ניקולס, שהיה אז שחקן בקבוצת תיאטרון באוניברסיטה, נחשף אליה באחד השיעורים, והשניים הכירו מאוחר יותר באמצעות חברים משותפים.
ב־1955 הצטרפה מיי לקבוצת השחקנים המצפן – להקת תיאטרון אלתור שהוקמה על ידי פול סילס ודייוויד שפרד.
מיי הייתה בין חברי הגרעין המייסד.
ניקולס הצטרף בהמשך, והשניים החלו להופיע יחד במערכונים מאולתרים.
עבודתם נחשבה לחדשנית והשפיעה על סגנונה הקומי של הקבוצה.
הקבוצה הפכה לפופולרית, ונחשבה לחלוצה בתחום הקומדיה הסאטירית האמריקאית.
מיי תרמה להתחדשות סגנונית בקבוצה, ותוארה כמי שבידלה עצמה ברמת יצירתיות יוצאת דופן.
חברי קבוצה אחרים תיארו אותה כבעלת נוכחות בימתית בולטת וכמי שעוררה השראה לסובבים אותה.
תנאי המחיה של מיי בתקופה זו היו צנועים, והיא התמסרה לעבודתה בתיאטרון.
חבריה ציינו את חוש ההומור החריג שלה ואת אישיותה האינטלקטואלית.
מבקרי תיאטרון, שחקנים וסופרים שונים תיארו את מיי כאחת הדמויות הבולטות בקבוצת השחקנים המצפן, וכאדם יוצא דופן בסצנת התיאטרון האלטרנטיבי של שיקגו בשנות ה־50.
בשנת 1957 עזב מייק ניקולס את קבוצת השחקנים המצפן, לאחר שמנהל המועדון טען כי הוא ואיליין מיי הפכו לבולטים מדי והדבר השפיע על שאר חברי הקבוצה.
מיי עזבה בעקבותיו והשניים הקימו את הצמד ניקולס ומיי.
לאחר שהגיעו לניו יורק, הוזמנו לבצע אודישן בפני המפיק ג'ק רולינס, לימים מנהלו של וודי אלן.
המופע שלהם זכה להצלחה מהירה, ונחשב לפריצת דרך בתחום הקומדיה החיה.
המפיק צ'ארלס ג'ופה תיאר את התורים הארוכים למופעים שלהם, ומספר מבקרים תיארו את ההופעות שלהם כרגע מכונן בתולדות הקומדיה.
הם הופיעו מדי ערב, לעיתים קרובות בפני אולמות מלאים, והשתתפו גם בפרסומות ובתוכניות רדיו וטלוויזיה.
הצמד התאפיין בשילוב בין אינטלקטואליות להומור עממי, ובכך פנו לקהלים מגוונים.
בניגוד לצוותים קלאסיים כמו לורל והארדי, אבוט וקוסטלו ומרטין ולואיס, בהם היה לרוב תפקיד ברור לחכם ולשוטה, ניקולס ומיי גילו גמישות בתפקידיהם.
הם הציגו סצנות קצרות המבוססות על סיטואציות מחיי היומיום, לרוב ממוקדות בזוגיות ובתרבות העירונית האמריקאית, תוך שימוש באלתור.
ניקולס היה אחראי לארגון המערכונים, בעוד שמיי הגתה את מרבית הרעיונות.
במערכונים רבים גילמה מיי דמויות נשיות לא שגרתיות לתקופתה, כגון רופאה או פסיכיאטרית, ובכך הרחיבה את המרחב האפשרי לתפקידי נשים בקומדיה.
אלתוריהם נבנו סביב רעיון בסיסי, ולעיתים התפתחו תוך כדי ההופעה.
למרות הבדלים בגישתם – ניקולס נטה לתכנון מראש בעוד שמיי העדיפה ספונטניות – השילוב ביניהם נתפס כייחודי.
ב־1961, לאחר מספר שנות פעילות משותפת, סיימו השניים את שיתוף הפעולה.
לפי ניקולס, הקושי לשמר את רעננות המופעים והמעבר למופעים כתובים גרמו למיי לעומס רגשי, והובילו לפרידה.
הוא תיאר את התקופה שלאחר הפירוד כמשבר אישי.
שנים לאחר מכן, שיתפו פעולה שוב כאשר מיי כתבה את התסריט לסרטו של ניקולס כלוב הציפורים (1996).
מבקרים, שחקנים ובמאים תיארו את הצוות כפורץ דרך, והשפעתם על תחום הקומדיה ניכרת גם שנים לאחר פירוקם.
הבמאי ארתור פן תיאר את סיום שיתוף הפעולה כ"מעבר הכרחי לאחר שקבעו את הסטנדרט", ודיק קאווט כינה אותם "מטאור קומי".
בשנות ה־60 פעלה מיי גם כשחקנית קולנוע, והופיעה בקומדיות כגון Enter Laughing (1967) בבימוי קרל ריינר, ו־Luv (1967) לצד פיטר פאלק וג'ק למון.
הסרט האחרון זכה לביקורות מעורבות, אך למון ציין את עבודתה של מיי לחיוב.
חוקרת הקולנוע גוונדולין אודרי פוסטר טענה שסגנונה הקומי של מיי נמשך לעיתים לחומר בעל נופך של הומור יידי יבש, שאינו תמיד מתאים למסגרות הוליוודיות מסורתיות.
לאחר סיום שיתוף הפעולה עם ניקולס, התמקדה מיי בכתיבה דרמטית.
המחזה שזכה להצלחה הרבה ביותר בתקופה זו היה Adaptation (1969), מחזה חד-מערכתי שכתבה וביימה.
יצירות נוספות שכתבה כוללות את Not Enough Rope, Mr.
בשנת 1969 ביימה את ההפקה של Adaptation/Next במסגרת הופעת בכורה מחוץ לברודוויי.
בשנת 1971 השיקה איליין מיי את קריירתה כבמאית וכתסריטאית עם קומדיה שחורה בשם A New Leaf, המבוססת על סיפור קצר של ג'ק ריצ'י.
מיי כיכבה בו כבת זוג מביכה לבוטניקאי רווק המגולם
האולפן קיצץ את גרסתה המקורית בת ־180 הדקות ל־98 דקות, אך מאז הסרט הפך לקאלט.
הביקורת זיכתה אותו באזכורים לתסריטאות סקרובול קלאסית, ומיי קיבלה מועמדות לגלובוס הזהב על משחקה.
בשנת 1972 כתבה וביימה את אשת החלומות לפי תסריט של ניל סיימון.
הסרט זכה לשבחי ביקורת ונותר ברשימת 100 קומי AFI.
בהמשך ביימה את סרט הגנגסטרים מייקי וניקי (1976), שזכה לעיכוב ושחרור באיחור בשל חילוקי דעות בינו לבין אולפני פרמאונט.
מיי נלחמה משפטית על זכויותיו, ובסופו של דבר הוחלף גרסת המאי, שהושבה על־ידי אוסף הקריטריון ב־2019.
בשנת 1978 כיכבה וכתבה את השמיים יכולים לחכות עם וורן בייטי, וזכתה במועמדות נוספת לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
באותה התקופה גם הופיעה כשתמונת אשתו של מתאו בסרט California Suite (1978), לפי תסריט נוסף של ניל סיימון.
בשנת 1987 כתבה וביימה את אישתר, בכיכוב וורן בייטי ודסטין הופמן.
הסרט זכה לביקורות תחילה שליליות והוגדר כ"כישלון אולפני", אך קיבל הערכה מחודשת במאה ה־21 על-ידי מבקרים כגון הניו יורקר ו־Slate.
בשנות ה־90 הופיעה בסרטים כגון In the Spirit" (1991)" ודיברה על דמויות רכשניות.
ב־1995 תרמה תסריטית לסרט סיכון מחושב.
בשנת 1996 שיתפה פעולה עם מייק ניקולס על הסרט כלוב הציפורים (Cage aux Folles), שזכה להצלחה קופתית רחבה, וזכתה למועמדות שנייה לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר עבור צבעי השלטון (1998).
בשנת 2000 שיחקה מיי בסרטו של וודי אלן, נוכלים בגרוש, בתפקיד מיי סלואן – דמות שנכתבה במיוחד עבורה.
על תפקידה זה זכתה בפרס איגוד המבקרים האמריקני לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנת 2002 הוצג המחזה שלה Adult Entertainment בבימוי סטנלי דונן, בהשתתפות ג'יני ברלין ודני איילו, בתיאטרון Variety Arts במנהטן.
ב־2011 הציגה את המחזה הקצר George Is Dead במסגרת האנתולוגיה Relatively Speaking, לצד מחזות של וודי אלן ואית'ן כהן, בבימוי ג'ון טורטורו.
המבקרים שיבחו את תרומתה, כאשר The New York Times תיאר את המחזה כ"מחקר בנרקיסיזם", ההוליווד ריפורטר קבע כי היה זה "הקטע החזק ביותר".
ב־2016 ביימה את הסרט התיעודי מייק ניקולס: אמנים אמריקאים כמחווה לשותפה לשעבר מייק ניקולס, שהלך לעולמו ב־2014. באותה שנה הופיעה לצידו של וודי אלן בסדרה הקומית משבר בשש תמונות ב־אמזון פריים וידאו.
בשנת 2018 חזרה מיי לבמה בברודוויי לאחר כ־60 שנה, כאשר גילמה את גלדיס גרין במחזה גלריית וייברלי מאת קנת' לונרגן, בבימויה של לילה נויגבאואר.
ההצגה הועלתה בתיאטרון ג'ון גולדן – אותו תיאטרון שבו הופיעה עם ניקולס בשנות ה־60. על הופעתה זכתה בפרס טוני לשחקנית הטובה במחזה, והייתה לאישה השנייה בגילה שזוכה בפרס זה, אחרי לויס סמית.
בשנת 2019 הוכרז כי איליין מיי עתידה לביים סרט עלילתי חדש בשם Crackpot – סרטה העלילתי הראשון מאז אישתר (1987).
הפרויקט נחשף על ידי השחקנית דקוטה ג'ונסון בטקס פרסי המושלים של אותה שנה, וצוין כי היא תשמש גם כשחקנית ראשית ומפיקה.
בפברואר 2024 אישרה ג'ונסון כי הסרט נמצא עדיין בפיתוח, ומיי מיועדת לביים אותו.
מאוחר יותר באותה שנה נמסר כי גם סבסטיאן סטן צפוי להשתתף בסרט.
עם זאת, על פי דיווחים, הפקת הסרט תלויה באישור ביטוחי הכולל מינוי במאי גיבוי, בשל גילה המתקדם של מיי, שיוכל להחליף אותה במידת הצורך.
שיתוף הפעולה של איליין מיי עם מייק ניקולס בצמד ניקולס ומיי השפיע רבות על הקומדיה האמריקאית.
סגנונם התאפיין באירוניה ובסאטירה על חיי היומיום, במיוחד על מערכות יחסים, והשפיע על קומיקאים מאוחרים כמו סטיב מרטין, ביל מארי ודייוויד לטרמן.
מרטין ציין כי הצמד היה בין הראשונים שעסקו באופן סאטירי במושג "מערכת יחסים", ואמר: "הם השפיעו על כולנו ושינו את פני הקומדיה."
וודי אלן תיאר את תרומתם כ"עליית הקומדיה לרמה חדשה לגמרי", והקומיקאית לילי טומלין ציינה את מיי כהשראה המרכזית עבורה.
לדבריה, "הניואנסים של הדמויות והסוגים התרבותיים שהם יצרו דיברו אליי לגמרי."
הקומיקאי ג'ון מולייני תיאר את האלבום Mike Nichols & Elaine May Examine Doctors (1961) כאחד מאלבומי הקומדיה האהובים עליו, במיוחד את הרצועה המאולתרת "Mother and Son", שלדבריו היא "אולי הדבר הכי שמח שהוקלט אי פעם".
הבמאי פיטר בוגדנוביץ' שיבח את סרטיה של מיי וציין: "תחי איליין!
הלוואי שתוכל לשחק ולביים שוב בסרטים." מעריצים נוספים של עבודתה כוללים את הקומיקאי פאטן אוזוולט ואת הבמאים האחים ספדי, שהביעו את הערכתם במיוחד לסרט מייקי וניקי (1976), בין השאר במסגרת ערוץ הקריטריון.
בשנים האחרונות זכתה עבודתה של מיי לבחינה מחודשת.
אוסף הקריטריון כינה אותה "יוצרת סרטים מוערכת באופן פלילי", והחלה תנועה להכרה בהשפעתה ובתרומתה לקולנוע.
בשנת 2017 ייסד מעגל מבקרי הקולנוע של פילדלפיה פרס על שמה, המוענק לסרטים או יוצרים המביאים מודעות לנושאים מגדריים.
הספר, שיצא לאור בהוצאת סנט מרטין, היה מועמד לפרס מעגל מבקרי הספרים הלאומי לספר הביכורים הטוב ביותר.
שנהכותרבימויתסריטמשחקתפקידהערות1967Enter Laughingאנג'לה מרלו—1967Luvאלן מנוויל—1967הבוגרבחורה עם פתק לבנג'מיןללא קרדיט1967Bach to Bachאישהסרט קצר1971A New Leafהנרייטה לואלהופעת בימוי ראשונה1971Such Good Friends—תחת שם בדוי: אסתר דייל1972אשת החלומות——1976Mikey and Nickyאישה בטלוויזיה (קול)ללא קרדיט1978השמיים יכולים לחכות——1978California Suiteמילי מייקלס—1981אדומים—ללא קרדיט1982טוטסי—ללא קרדיט1986המבוך—ללא קרדיט1987אישתר——1990In the Spiritמריאן פלאן—1994זאבמוקדנית (קול)ללא קרדיט1995סיכון מחושב—ללא קרדיט1996כלוב הציפורים——1998צבעי השלטון——2000נוכלים בגרושמיי—2021The Same Stormרות ליפסמן—TBACrackpotייקבע בהמשך——
איליץ' רמירס סאנצ'ס (נולד ב-12 באוקטובר 1949) הוא טרוריסט בין-לאומי, הידוע יותר בכינוי קרלוס, או קרלוס התן.
הכינוי התן ניתן לו על ידי העיתונות, משום הדמיון בדרכי פעולתו וחמקנותו שהזכירו את גיבור ספרו של פרדריק פורסיית' "יומו של התן" (תורגם בעברית ל"נשיא על הכוונת").
עותק מספר זה נמצא בחדרו במלון בעת אחד מהחיפושים הרבים אחריו.
קרלוס היווה במשך שנים יעד למצוד נרחב שערכו אחריו משטרות ושירותי ביון של מדינות רבות.
הוא נתפס והוסגר לצרפת בשנת 1994 על ידי שירות הביטחון הסודאני ומאז מרצה עונש מאסר בכלא הצרפתי.
קרלוס נולד בעיר קראקס, בירת ונצואלה.
אביו, עורך דין מרקסיסט, קרא לו על שמו של ולדימיר איליץ' לנין, מאבות הקומוניזם.
הוא למד בבית ספר מקומי בקראקס וב-1959 הצטרף לתנועת הנוער של המפלגה הקומוניסטית.
ב-1966 התגרשו הוריו, ואמו עקרה איתו ועם אחיו לנין ללונדון, שם למד בתיכון בשכונת קנזינגטון.
אביו ניסה לרשום את שני האחים לאוניברסיטת סורבון בפריז, אך לבסוף העדיף את אוניברסיטת פטריס לומומבה במוסקבה, שם נחשף קרלוס לסכסוך הישראלי-ערבי.
ב-1970 סולק מהאוניברסיטה בגין חתרנות, אך ככל הנראה היה מדובר בסיפור כיסוי לפני שילוחו למשימה על ידי הקג"ב.
ב-1970 הצטרף קרלוס לאימוני גרילה של החזית העממית לשחרור פלסטין, בעמאן, ירדן.
במחנה אימונים זה הודבק לו הכינוי "קרלוס".
בתקופת אירועי ספטמבר השחור נלחם קרלוס עם אנשי החזית העממית נגד כוחות הביטחון הירדנים, אך לבסוף נמלט ללונדון, שם למד מספר קורסים בבית הספר לכלכלה של לונדון.
כתוצאה מנדודיו בעולם רכש לעצמו קרלוס שליטה בשפות רוסית, אנגלית, ערבית וצרפתית.
ב-1973 ביצע קרלוס את פעולת הטרור הראשונה שלו.
היה זה ניסיון כושל לחסל את איש העסקים היהודי, אדוארד זיו, מנכ"ל מרקס אנד ספנסר העולמית, כפעולת תגובה לחיסולו של איש התיאטרון הפלסטיני מוחמד בודיה, שנחשב לאחד ממנהיגי החזית העממית, על ידי המוסד הישראלי.
הוא ירה בזיו ירייה בודדת בפניו, ולאחריה נתקל במעצור בנשק.
קרלוס נמלט כשהוא סבור שהצליח במשימה, אך זיו החלים.
למרות מצוד נרחב שנפתח אחריו לאחר ניסיון ההתנקשות בזיו, חזר קרלוס שוב ללונדון והפעם עם פצצה, אותה השליך לתוך הדלת המסתובבת בכניסה לסניף של בנק הפועלים ופצע פקידה אחת באופן קל מאוד.
בהתאם לדפוס פעולה אותו אימץ לעצמו, נטל קרלוס אחריות אישית על זריקת הפצצה.
קרלוס נטל אחריות על השלכת רימון בבית הקפה הפריזאי "דראגסטור" בסן ז'רמן דה פרה, בו נהרגו 2 אנשים ונפצעו 34, ועל סדרת התקפות באמצעות מכוניות תופת על שלושה יומונים צרפתים ותחנת רדיו, שגילו גישה פרו-ישראלית, ובהן לא נפגע איש.
ב-13 וב-17 בינואר 1975 ערך קרלוס ביחד עם טרוריסט גרמני בשם יוהאן ויינריך התקפה באמצעות ירי טילים על מטוסי אל על בנמל התעופה אורלי בפריז.
ויינריך ירה שני טילים מבניין הטרמינל למטוס של אל על, אך החטיא ופגע במכונית ובמטוס יוגוסלבי.
בתקופה זו החל קרלוס בתכנון מבצעים מורכבים יותר, בהם הוא היה ראש צוות ולא מבצע יחיד.
החזית העממית ראתה בו נכס.
הוא סיפק לטרור שלה שפע פרסום וחשיפה.
הצלחותיו בפועל היו קלושות מאוד, אך הוא יצר לעצמו דמות מציתת דמיון ואפופת מסתורין.
ב-27 ביוני 1975 נעצר בפריז הלבנוני מישל מוחארבל שהיה איש הקשר של החזית העממית עם קרלוס.
הוא הוביל את השוטרים לרחוב טולייה (Toullier) מס' 9 בפריז, לדירה ששמשה את אנשי "החזית העממית".
ככל הנראה לא היה בכוונתו להסגיר את קרלוס, שכן החוקרים הגיעו לדירה בלתי חמושים.
למרבה ההפתעה בילה קרלוס במסיבה בדירה.
קרלוס חיסל את שלושת השוטרים ואת מוחארבל, ונמלט לבריסל ומשם לביירות.
האירוע תרם לתהילתו של קרלוס שטען כי מוחארבל היה סוכן המוסד.
ודיע חדאד כעס על חיסולו של מוחרבאל, שהיה מטובי אנשיו, ועל הרס התשתית של הארגון באירופה שנבנתה בעמל רב, במשך שנים.
אך למרות זאת החליט שלא לנתק את קשרי הארגון עם קרלוס שהמיתוס שנוצר סביבו היה נכס לארגון.
בשנת 1975, על רקע מרדף בינלאומי שנפתח בעקבותיו של קרלוס, פרסם המו"ל הישראלי אלי לנדאו, את הספר "קרלוס" שתיאר את קורותיו של הטירוריסט הנודע.
האנטר" שהיה שם עט של עמוס אריכא.
כעבור זמן קצר תורגם הספר לכמה שפות בידי המו"ל הישראלי ופורסם בשמות "סופרים" שונים, וזכה בהצלחה באירופה ובמקומות אחרים.
ההשתלטות על פגישת שרי אופ"ק
בדצמבר 1975 ביצע קרלוס את פעולת הטרור המפורסמת ביותר שלו.
הוא ושישה מחבלים נוספים (בהם גבריאלה קרוכר-טידמן והנס יואכים קליין, אנשי כנופיית באדר מיינהוף) השתלטו בווינה על מושב שרי אופ"ק.
הם לקחו כבני ערובה 60 איש.
מעריכים שהפעולה הוזמנה על ידי מועמר קדאפי שליט לוב במטרה להעלות את מחירי הנפט בניגוד למתוכנן.
החזית העממית וודיע חדאד בראשה ראו בכך דרך להטיל פחד, וכך לסחוט בעתיד דמי חסות בתמורה להבטחתם שלא לפעול.
לשם כך נתבקש קרלוס לחסל את אחמד זכי ימאני, שר הנפט הסעודי, בשל קשריו עם המערב, ואת ג'משיד אמוזגאר, שר הנפט האיראני, בשל אהדתו לשאה.
קרלוס הגיש מסמך עקרונות של המאבק הפלסטיני, ודרש שהוא יוקרא בטלוויזיה האוסטרית.
הוא הקפיד מאוד להדגיש את שמו ואת עובדת מעורבותו באירוע, במטרה להאדיר את המוניטין שלו.
ב-22 בדצמבר טסו החטופים והחוטפים לאלג'יריה במטוס שנמסר להם, ושם שחררו 30 בני ערובה.
משם טסו לטריפולי, בירת לוב, ושחררו את רוב החטופים האחרים.
משם טס המטוס שוב לאלג'יריה, שם שוחררו החטופים הנותרים והטרוריסטים קיבלו מקלט מדיני.
בסיום האירוע זומן קרלוס לעדן לפגישה עם ראשי החזית העממית כדי להסביר מדוע לא חיסל את שרי הנפט של איראן וסעודיה, כפי שנדרש.
הועלתה נגדו ההאשמה שהוא נטל לעצמו דמי כופר ששולמו עבורם.
קרלוס הכחיש את ההאשמות נגדו.
ודיע חדאד החליט לשחררו ללא עונש, אך סילק אותו מהחזית העממית, וקרלוס הפך לטרוריסט שכיר-חרב עצמאי, ללא שיוך לארגון כלשהו.
ב-1976 נעצר ביוגוסלביה לזמן קצר, שוחרר, ונסע לבגדאד.
משם עבר שוב לעדן, שם התיישב באופן קבע, ללא הפרעות.
הוא הקים את "הארגון למאבק ערבי מזוין", שכלל טרוריסטים פלסטינים, סורים, לבנונים וגרמנים.
קרלוס טווה רשת קשרים עם שירותי ביון של מדינות מפוקפקות.
הוא אף חתם חוזה עבודה עם השטאזי המזרח גרמני.
גם מהסקוריטטה הרומני קיבל משימות לחיסולם של גולים פוליטיים רומנים באירופה, ופיצוץ "רדיו אירופה החופשית" במינכן.
קרלוס הציע את שירותיו גם למשטר העיראקי ושוב ל"חזית העממית", לאחר מותו של ודיע חדאד.
ארגונו של קרלוס לא עלה שוב לכותרות עד 1982, עת נכשל ניסיון לפגוע בכור גרעיני צרפתי.
טיל בעל מנגנון הפעלה מרחוק לא הצליח לחדור את קירות הבטון של הכור.
שני אנשים מארגונו נעצרו, ובהם אשתו של קרלוס, מגדלנה קופ, יוצאת ארגון באדר-מיינהוף.
קרלוס כתב מכתב מנומס אל השלטונות הצרפתיים, ובו הצעה לשחרר את אשתו בטובות.
בקשתו נדחתה ואשתו נשפטה ל-6 שנים, שמהן ישבה בכלא 3 שנים בפועל.
פעולותיו הביאו לכך שמדינות רבות העדיפו שלא להתעמת איתו, ונהגו בסובלנות כלפי מהלכיו.
עם זאת התהדק המצוד הסמוי אחריו.
גרמניה המזרחית גרשה אותו, בלחץ ארצות הברית, ואז מצא מקלט בלוב, אחריה בקובה, ומשם לסוריה, שבה התקבל תחילה בזרועות פתוחות, עם אשתו מגדלנה ובתו אלבה-רוזה.
בתמורה דרשה ממנו סוריה לא לעסוק עוד בטרור.
בעקבות מאמצי המשטרה העיראקית לעצרו, התבקש לעזוב את סוריה, עבר לירדן, ומשם לסודאן.
קרלוס התקבל אמנם בחמימות בח'רטום, אך שירותי הביטחון האמריקניים והצרפתיים המשיכו ודרשו את הסגרתו.
הם הציעו לסודאנים הצעות מפתות תמורת ראשו.
אורח חייו הנהנתני, שלא התיישב עם האסלאם האדוק במדינה היה לו לרועץ.
לסודאן היה חשוב להימחק מרשימת המדינות התומכות בטרור, והסגרת קרלוס הייתה דרך מצוינת להשיג זאת.
קרלוס נעצר ב-14 באוגוסט 1994 והוסגר לצרפת.
משפטו נפתח ב-12 בדצמבר 1997, ובו הואשם בסדרת הפיגועים משנת 1975, ונידון למאסר עולם.
את הגנתו המשפטית מימן הבנקאי פרנסואה ז'נו.
ב-28 במרץ 2017 גזר בית משפט בצרפת מאסר עולם נוסף על קרלוס, בעקבות השלכת רימון על חנות בשנת 1974, שבה נרצחו שני בני אדם.
בספטמבר 2021 גזר בית המשפט הצרפתי מאסר עולם שלישי על קרלוס.
סביב קרלוס התפתח במשך השנים המיתוס כאילו השתתף בפעולות טרור שונות ואשר כנראה אין לו כל קשר אליהן.
בין היתר הוזכר שמו כמי שקשור לטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן וחטיפת מטוס אייר פראנס לאנטבה, שבהם נהג קרלוס עצמו להתפאר ולפזר רמיזות כאילו היה מעורב בהם.
ב-2001 נישא קרלוס בטקס מוסלמי לעורכת הדין שלו איזבל קוטאן-פר, שהתפרסמה גם בהופעותיה כסנגורית של סלובודן מילושביץ', והפושע הנאצי קלאוס ברבי.
זאת למרות שבאותה עת עדיין נחשב נשוי לאשתו השנייה, לנה ג'ראר הפלסטינית, שנעלמה.
בעת שהותו בכלא הצרפתי התאסלם קרלוס וביוני 2003 פרסם את ספרו "האסלאם המהפכני", שבו תמך באוסאמה בן לאדן ובפעולותיו נגד ארצות הברית.
בשנת 1975 פורסם בעברית הרומן החצי בדיוני "קרלוס: טרור בעל 1000 פרצופים" מאת א.ל.
הרומן, שמתאר גרסה בדיונית של חיי קרלוס, נכתב בעת שפרסומו של קרלוס בעולם היה בשיאו.
הנטר הוא שם בדוי לעמוס אריכא שכתב ולאלי לנדאו שיזם את פרסום הספר.
הספר תורגם לשפות שונות תחת שמו של לנדאו ומחבר נוסף דניס אייזנברג (שלדברי אריכא רק תרגם אותו לאנגלית).
לפני שפורסם כספר הסיפור פורסם בהמשכים בעיתון "מעריב", ופרסומו הסתיים בשבוע שלפני הפעולה שפרסמה יותר מכל את קרלוס, של חטיפת שרי החוץ של אופ"ק.
הספר "נשיא על הכוונת" שמספר אודות ניסיון התנקשות בנשיא צרפת המיוחס לטרוריסט קרלוס עובד לשלושה לסרטי קולנוע.
הסרט הראשון משנת 1973, ששמו זהה לשם הספר "נשיא על הכוונת", בוים על ידי פרד זינמן ומככב בו אדוארד פוקס בדמותו של "התן".
הסרט השני משנת 1997, ששמו "התן", בסרט זה שונתה העלילה במעט, ובמהלכו מנסים סידני פואטייה, המגלם את סגן ראש ה-FBI וריצ'רד גיר, המגלם מתנקש מהמחתרת האירית, למנוע מן "התן", אותו מגלם ברוס ויליס, להתנקש בחיי נשיא ארצות הברית.
בשנת 2015 יצא סרט נוסף על פי הספר, שנקרא אף הוא "נשיא על הכוונת", בכיכובו של סמואל ל.
נוסף על כך בשנת 1997 יצא לאקרנים הסרט "המשימה קרלוס", המספר את סיפור ניסיון לכידתו של הטרוריסט האכזרי.
ב-2010 הוקרנה בטלוויזיה הצרפתית מיני סדרת טלוויזיה שיצר הבמאי והתסריטאי אוליבייה אסאיאס, העוסקת בקורות חייו של קרלוס וזכתה בפרס גלובוס הזהב למיני-סדרה או סרט טלוויזיה הטוב ביותר.
הסרט ומיני-הסדרה נקראו "קרלוס" ונגעו בקורות חייו של הטרוריסט הנודע שכונה ה"תן".
ב-2024 פורסמה בכאן 11 מיני סדרה בת שלושה פרקים בשם "קרלוס התן" אודות חייו.
איליקיט מיור (בלטינית, Illicit major, מילולית: לא חוקי ראשי) הוא כשל סילוגיסטי בסילוגיזם קטגורי, שהופך לא תקף משום שהמונח הראשי שלו אינו מופץ בהנחה הראשית אבל מופץ במסקנה.
המונח הראשי כאן הוא "יונקים" (המונח האמצעי הוא "סוסים").
הוא אינו מופץ לתנאי האמצעי (כל א' הם ב', אך לא כל ב' הם א'), אך מופץ במסקנה (ג' אינם ב').
כדי להפוך את הסילוגיזם לתקף צריך לשנות את ההנחה הראשית כך שתתקיים בה הפצה דו-צדדית.
אך ורק סוסים הם יונקים
איליקיט מינור (לטינית- illicit minor, מילולית: לא חוקי משני) הוא כשל סילוגיסטי בסילוגיזם קטגורי, שהופך לא תקף משום שהמונח המשני שלו אינו מופץ בהנחה המשנית אבל מופץ במסקנה.
כל הסוסים (M+) הם יונקים (P -)
כל הסוסים (M+) הם בעלי חיים שאוכלים קש (S -)
כל בעלי החיים שאוכלים קש (S+) הם יונקים (P -) בהנחת היסוד הקטנה, המונח "בעלי חיים שאוכלים קש" אינו מופץ (איננו יודעים את המאפיינים של כל יסודות הסט, מה הם).
אבל במסקנה, המונח "חיות אוכלות קש" מופץ (כלומר, משהו נטען על כל מערך האלמנטים)
איליתיה במיתולוגיה היוונית, היא בתם של זאוס והרה ואחותם של ארס, הפיסטוס והבה.
לא מסופר עליה הרבה במיתוסים ודמותה אינה ידועה כמעט.
במיתולוגיה מסופר כי כאשר אישה כורעת ללדת, איליתיה ממהרת למקום ועוזרת לה.
לאחר שלטו, טיטאנית יפת תואר, התעברה מניאופיו של זאוס אף אי, עיר או אזור ביוון כולה לא הסכים לקבל את לטו מפני שפחדו מקנאתה וכעסה של הרה, אשתו של זאוס.
האי דלוס ריחם על לטו ונתן לה ללדת אצלו את ילדיה.
הרה ראתה זאת וכדי להקשות על לטו היא חטפה את בתה איליתיה, אלת הלידות, על מנת שלא תוכל להגיע ולעזור ללטו בלידתה.
האלות האחרות ראו זאת ולא ידעו מה לעשות, הן לא ידעו איך ללדת ורצו שלטו תלד את עוברה כראוי.
האלות החליטו לקרוא לאיריס, אלת הקשת בענן, שפיתתה את איליתיה אל האי דלוס בעזרת תליון זהב.
איליתיה עזרה ללטו בלידתה וכך נולדו התאומים ארטמיס ואפולו.
גרסה אחרת מספרת שאליתיה לא הצליחה לברוח מהרה ולכן לטו ילדה בייסורים רבים את ארטמיס, אלת הציד, שקפצה מגוף אימה ועזרה ליילד את אחיה התאום אפולו.
אילמניט הוא מינרל בצבע שחור או אפור פלדה, בעל מגנטיות חלשה (המתחזקת עם חימום המינרל) המצוי בסלעים מותמרים ובסלעי יסוד בסיסיים כדוגמה הגברו ובעיקר באנורתוזיט.
המינרל מורכב מברזל, ותחמוצת הטיטניום (FeTiO3), מערכו הקריסטלוגרפי הוא רומבוהדרי ויש לו מבנה גביש כמו לקורונדום ולהמטיט.
האילמניט מתגבש בשלב מוקדם בעת שהמגמה מתקררת, הרבה לפני שמינרלים אחרים מתגבשים.
עקב כך שוקעים הגבישים הכבדים של האילמניט לתחתית תא המגמה ויוצרים שכבות עשירות של בצר הטיטניום.
תהליך זה מכונה "הפרדה מגנטית".
אילמניט נוצר גם בפגמטיטים, בסלעים מותמרים, ובסלעי יסוד שנוצרו מבליה שלהם.
סלעי יסוד מאפיים רבים מכילים גרגירים של מגנטיט ואילמניט משולבים שנוצרו כתוצאה מהתחמצנות אולווספינל.
אילמניט מופיע גם כגרגרים נפרדים, בדרך כלל עם המטיט שבינו ובין האילמניט קיימת תערובת איזומורפית חלקית.
תערובת מלאה נוצרת בטמפרטורות מעל 950°C.
אילמניט יוצר תערובת איזומורפית גם עם גאיקיליט (MgTiO3).
היסוד טיטניום זוהה לראשונה על יד הכומר ויליאם גרגור ב-1791 מאילמניט מעמק מאנאקן (Manaccan).
אף על פי שהמינרל קרוי על שם המקום שבו נתגלה לראשונה הרי אילמן בקרבת מיאסק בדרום הרי אורל שברוסיה, מקור רוב האילמניט הוא ממקורות שניוניים, כגון חולות חופים.
המינרל מופיע בדרך כלל כחלקיקים מעוגלים בקוטר שבין 0.1 ל-0.2 מ"מ.
האילמניט מצוי בסלעים בזלתיים בכרמל ובעמק הירדן ובסלעים באזור בקעת תמנע – אילת.
מקור שניוני מצוי בחולות מישור החוף (בעיקר הדרומי).
מכרה האילמניט הגדול בעולם הוא המכרה הפתוח טלנס (Tellnes) בסקונדאל (Sokndal) שבנורווגיה, המנוהל על ידי חברת Titania AS (השייכת לחברת Kronos Worldwide בע"מ).
מכרה נוסף מצוי בקולרי (Kolari) שבצפון פינלנד ובו כורים בצר של מגנטיט-אילמניט המכיל כ-6.2% טיטניום.
מקומות נוספים בהם כורים אילמניט הם אוסטרליה, ברזיל, רוסיה, קנדה, סרי לנקה, סין, דרום אפריקה, תאילנד, הודו, מלזיה, סיירה לאון וארצות הברית.
האילמניט הוא המקור העיקרי להפקת טיטניום, מתכת קלת משקל, חזקה ועמידה בחום גבוה, מרכיב חשוב בסגסוגות המשמשות לבניית מטוסים ומכשירים רפואיים.
עם זאת רוב האילמניט המגיע מהמכרות משמש כחומר גלם לייצור פיגמנטים.
המוצר הוא טיטניום דו-חמצני, שהוא תרכובת בעלת גוון לבן עז המשמש כבסיס לצבע באיכות גבוהה.
אילמניט נמצא בסלעי ירח, וב-2005 השתמש ארגון נאס"א בטלסקופ החלל האבל על מנת לזהות אתרים על הירח העשויים להיות עשירים באילמניט.
ייתכן שמינרל זה יהיה חיוני למושבת ירח עתידית, שכן אילמניט יוכל להוות מקור חיוני להפקת חמצן, וממנו ניתן יהיה גם להפיק ברזל וטיטניום לבניית מבנים.
הערך הוא תרגום של הערך המקביל בוויקיפדיה האנגלית שהסתמך על המקורות הבאים:
המידע על תפוצת המינרל בישראל נלקח מהספר "לוחות הגדרה למינרלים יוצרי סלעים" מאת יעקב ק.
איליריה היא חבל ארץ קדום במערב הבלקן ולאורך חופיו המזרחיים של הים האדריאטי.
מקור השם בשבטים האילירים שהיו בין תושביו הקדומים של האזור.
עם זאת, המינוח אילירים מתייחס לקבוצה של עמים או שבטים אשר המכנה המשותף העיקרי ביניהם היה העובדה כי דיברו שפות איליריות.
עמים אלה לא הגדירו את עצמם באופן משותף כאילירים.
קיימת כיום הסכמה כי האילירים היו למעשה עם אחד אשר ישב באזור החופף כיום לאלבניה ומונטנגרו, וכי היוונים היו אלה אשר העניקו את הכינוי הגורף "אילירי" לעם זה, ולעמים נוספים אשר ישבו לאורך חופי הים האדריאטי עד מישורי הונגריה כמו הדאלמטים, הליבורנים והפנונים.
המינוח "איליריה" שימש במשך ההיסטוריה להגדרת ישויות לאומיות עצמאיות ויחידות אדמיניסטרטיביות שונות, ובהתאם לכך השתנו גבולותיו ושטחו.
החל בתקופה הרומית יצא המינוח בהדרגה משימוש, אך במאה ה-19 נעשה בו שוב שימוש על ידי הצרפתים וחוגים לאומיים אשר תמכו בשחרורו של הבלקן משליטה אוסטרו-הונגרית ועות'מאנית.
כיום, שוב אין משתמשים במינוח לשם הגדרת תא שטח גאוגרפי.
המלך האילירי איליר טלגרפי ברדיליס הפך את ממלכת איליריה למעצמה אזורית חזקה במאה ה-4 לפנה"ס.
האילירים הקריבו קרבנות אדם וקברו את מתיהם בתלים אליהם הכניסו חפצים שונים שלפי אמונתם היו נחוצים למתים.
עריה העיקריות של הממלכה היו ליסוס (כיום לזה Lezha באלבניה) ואפידמנוס (כיום דורס באלבניה).
בשנת 358 לפנה"ס הביס פיליפוס השני, אביו של אלכסנדר מוקדון, את האילירים וכבש את חלקה הדרומי של ממלכתם עד אגם אוחריד שעל גבול אלבניה ומקדוניה.
אלכסנדר מוקדון עצמו הביס את כוחותיו של המלך האילירי קלייטוס בשנת 335 לפנה"ס, וכוחות אילירים לחמו לצידו של הראשון בעת מסעותיו לכיבוש ממלכת פרס.
לאחר מותו של אלכסנדר הגדול, בשנת 323 לפנה"ס, קמו ממלכות איליריות עצמאיות שוב, והמלך גלאוקיאס כבש את אפידמנוס בשנית.
לקראת סוף המאה ה-3 לפנה"ס השתרעה ממלכה אילירית שבירתה בשקודרה שבאלבניה על שטחים בצפון אלבניה, מונטנגרו ובוסניה.
בזמן שלטונה של המלכה טאוטה, תקפו האילירים את קווי המסחר הרומים בים האדריאטי, וסיפקו לאחרונים עילה לפלוש אל הבלקן.
בשתי המלחמות האיליריות שפרצו האחת ב-229 לפנה"ס והשנייה ב-219 לפנה"ס, הצליחו הרומאים להסיר את האיום האילירי מעל הים האדריאטי.
בשנת 180 לפנה"ס הכריזו הדלמטים על עצמאותם וניתקו את הקשר עם יתר הממלכה.
בשנת 168 לפנה"ס הביסו הרומאים את גנטיוס, אחרון מלכי האילירים, סמוך לשקודרה, והביאוהו לרומא.
ממלכת איליריה חולקה לארבע רפובליקות שנשלטו על ידי רומי ומאוחר יותר, סמוך לשנת 27 לפנה"ס, הפכה אוגוסטוס לפרובינקיה איליריקום.
הפרובינקיה השתרעה מנהר דרין (Drin) באלבניה מדרום, עד איסטריה בצפון, ועד נהר הסאווה במזרח.
בירתה הייתה בסלונה (Salonae) היא סולין (Solin) בת ימינו ליד ספליט שבקרואטיה.
לאורך חופי הפרובינקיה שכנו מספר נמלים בעלי חשיבות אסטרטגית לרומאים, ובה החלה הויה אגנטיה אשר הובילה מהעיר דירכיום (Dyrrachium, אפידמנוס האילירית ודורס המודרנית) ועד ביזנטיון במזרח.
גבולותיה של הפרובינקיה הורחבו לאחר המלחמות עם הפנונים בין השנים 12 ל-9 לפנה"ס, הידועות כמלחמות הפנוניות (Bellum Pannonicum).
בין השנים 6 עד 9 לספירה מרדו שבטים פנונים ודאלמטים ברומאים (מרד בטו, Bellum Batonianum), ובשנת 9 דוכא המרד לאחר שלוש שנות לחימה.
לאחר מרד זה, בשנת 10 לספירה, חולקה הפרובינקיה אילריקום לשתי פרובינקיות נפרדות – פאנוניה ודלמטיה, והשימוש במושג איליריה דעך.
במאה ה-4 חולקה האימפריה הרומית לארבע פרפקטורות פרטורייניות – איליריקום, גליה, איטליה ואפריקה, ופרפקטורת המזרח (או אסיה).
איליריקום הוקמה בשנת 318 וכללה את פאנוניה ומואסיה אשר חולקה בהמשך לדקיה ומקדוניה.
בירתה של הפרפקטורה נקבעה בסירמיום (Sirmium) (כיום סרמסקה מיטרוביצה בסרביה), ושטחה השתרע מהונגריה (פאנוניה) ואוסטריה (נוריקום) בצפון ועד לכרתים בדרום.
בשנת 379 לספירה פוצלה הפרפקטורה לשתיים, ועם פילוג האימפריה הרומית בשנת 395 הפך חלקה המזרחי לחלק מהאימפריה הביזנטית בעוד שהחלק המערבי נותר בשליטת רומא.
העת החדשה – הפרובינציות הצרפתיות של איליריה
הפרובנציות האיליריות (צרפתית Provinces illyriennes) היו חבלי ארץ בשליטת צרפת הנפוליאונית החל מ-1809 ועד 1813. הן השתרעו לאורך חופיו הצפוניים של הים האדריאטי בשטחים השייכים כיום לקרואטיה, סלובניה וצפון מזרחה של איטליה.
הפרובינציות נוצרו בשנת 1809 במסגרת הסכם שנברון לאחר הפסדה של האימפריה האוסטרית בקרב וגראם.
בירתן של הפרובינציות הייתה בליובליאנה והן הורכבו מהשטחים שהוענקו במסגרת ההסכם לצרפת ומהרפובליקה של רגוזה, אשר הייתה לחלק מצרפת בשנת 1808. בתחילה נכללו שבע פרובציות בפרובינציות הצרפתיות: קרינתיה, איסטריה, קרניולה, קרואטיה, קרואטיה הצבאית, דלמטיה, והפרובינציה של ראגוסה וקוטור.
בשנת 1811 אורגנו הפרובינציות מחדש במבנה של ארבעה מחוזות ראשיים ועשרה מחוזות משנה, ואחר כך שוב שונה המבנה לשמונה מחוזות ראשיים ושישה מחוזות משנה.
באותה שנה מנתה אוכלוסיית הפרובינציות למעלה ממיליון וחצי תושבים.
הפרובינציות נשלטו על ידי נציב כללי והוחל בהן החוק הצרפתי האזרחי, לאחר שבתקופת האימפריה האוסטרית שרר באזור חוק צבאי.
שינוי נוסף נגע למעמדם של היהודים בקרניולה.
צו צרפתי העניק להם אמנציפציה וביטל את התקנה האוסטרית שאסרה עליהם מלהתיישב בקרניולה.
לצידן של צרפתית וגרמנית ניתן מעמד רשמי ל"סלאבונית", צעד שנודעה לו השפעה על התפתחותה של השפה הסלובנית.
עם זאת, מצור ימי שהטילו הבריטים על הים האדריאטי, שיתק את תנועת הספנות בים ופגע בערים הדאלמטיות.
באוגוסט 1813 הכריזה אוסטריה מלחמה על צרפת וכוחותיה פלשו אל הפרובינציות.
גייסות קרואטים שהיוו חלק מהצבא הצרפתי ערקו לצד האוסטרי, אשר כבש את זאדר ביום 6 בדצמבר 1813 לאחר 34 ימי מצור.
גורלה של דוברובניק היה זהה, ומפרץ קוטור נכבש על ידי כוחות מונטנגרים.
קונגרס וינה אישר בשנת 1815 את הריבונות האוסטרית באזור, וב-1816 הקימו האוסטרים בחלקו הצפוני את ממלכת איליריה שהתקיימה באופן רשמי עד שנת 1849.
אילמות היא היעדר יכולת של אדם לשוחח או לחלופין אדם המנהל שיח עם מיעוט מילים.
אילמות נובעת בשל פגיעה פיזיולוגית (למשל מאפרקסיה, מדיסארטריה), מחלה, תופעות לוואי רפואיות (כמו אחרי ניתוח), טראומה פסיכולוגית (כמו קטטוניה, חרדה), עיכוב בהתפתחות או הפרעות נוירולוגיות (שבץ, אפאזיה, אוטיזם).
הטיפול בתופעה תלוי בסיבת הופעת האילמות ויכול לכלול ריפוי בעיסוק, פיזיותרפיה, קלינאות תקשורתית, תרופות.
מעיין (אילן) אשכולי (נולד ב-24 באוקטובר 1975) הוא סופר ותסריטאי ישראלי.
סרט הגמר שלו בבית הספר לקולנוע ולטלוויזיה "מעלה" בירושלים - "חוק הדתיים השלובים" זכה במקום הראשון לסרטי סטודנטים בפסטיבל חיפה בשנת 2004. אחד מששת התסריטאים של העונה הראשונה והשנייה של הסדרה "סרוגים" המוצגת בערוצי הלוויין של YES, עמם זכה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לתסריטאי לשנת 2009.
כתב מספר פרקים לתוכנית הטלוויזיה "רחוב סומסום" ב"ערוץ הופ!" ב-2009. ואת כל פרקי סדרת האנימציה דידי הדרקונית בערוץ הופ!.
כיום כותב רומאנים המבוססים על שיטות "תורת האילוצים".
בעבר עבד כעוזר במאי של התוכנית "בחדר של חני", בטלוויזיה החינוכית וקודם לכן כתחקירן בחידון התנ"ך ובתוכנית "פרשת דרכים" בערוץ השני.
כמו כן היה שדרן בקול ישראל.
בנוסף ערך את הסרטים "חוק הדתיים השלובים", "לשיר בין הדמעות" ו"בית 103".
חבר פעיל ב"אגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה".
מתגורר במושב אביעזר שבחבל עדולם.
הם באים מכל העולם לנשק את ידו
אילן בוגר (נולד ב-10 בדצמבר 1966) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל, כיהן כראש להק כוח האדם בחיל האוויר הישראלי.
נולד בבסיס תל נוף, שבו שירת אביו, הרצל בודינגר.
התחנך בפנימייה הצבאית לפיקוד בתל אביב והתגייס לקורס טיס מספר 111 ב-1984 אותו סיים במגמת קרב ב-1986.
שירת בטייסת 102, בה טס על מטוסי A-4 סקייהוק וכפיר.
עבר הסבה למטוסי F-16 ושובץ בטייסת 110. מילא תפקיד ראש מדור במחלקת אמצעי לחימה של מטה חיל האוויר, וכמדריך ומפקד-קורס בבית הספר לטיסה בחצרים.
בשנת 2000 מונה למפקד טייסת 105, טייסת העקרב, בשנים 2003 עד 2005 כיהן כראש ענף לוחמים בלהק כוח האדם ואחר כך שירת כראש מחלקת הדרכה בלהק האוויר.
בשנת 2007 מונה למפקד בסיס רמת דוד ופיקד עליו במהלך מבצע עופרת יצוקה.
בספטמבר 2009 מונה על ידי מפקד החיל, עידו נחושתן, לעמוד בראש ועדת חקירה לנסיבות התאונה בה נהרג טייס הקרב , בנו של אילן רמון.
ביולי 2010 מונה לראש להק כוח האדם בדרגת תת-אלוף, שירת בתפקיד עד נובמבר 2013 והשתחרר משירות הקבע.
בספטמבר 2012 פורסם כי תתי-האלופים אילן בוגר וזיו לוי, מפקד בסיס חצרים, התקרבו בניגוד לנהלים למרחק של 100 מטר בלבד, במהלך תרגול קרב אווירי בדרום.
משנת 2014 ועד 2016 שימש כמנכ"ל חברת הסטארט-אפ Double Cool והחל משנת 2018 חבר בצוות הנהלת הטייסת - מתחם סימולטורי טיסה שנמצא במבנה סינמה סיטי גלילות.
בעל תואר ראשון בלוגיסטיקה ובכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן, בוגר המכללה לביטחון לאומי ובעל תואר שני מאוניברסיטת חיפה.
נשוי לעו"ד טל אייל-בוגר, ולהם ארבעה ילדים.
אילן אלדד (נולד ב-28 בספטמבר 1929) הוא במאי תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, מפיק ודרמטורג ישראלי.
אילן אלדד נולד בשם איוואן לאנג'יאל בעיר סובוטיצה שבמדינת ביוגוסלביה.
בילדותו בילה רבות במסעדת "לויד" של סבו, ונכח במופעים שהועלו במסעדה.
השתתף כשחקן וביים הצגות בבית הספר ובתנועת הנוער הציונית.
לאחר כיבוש העיר בידי ההונגרים נלקח אביו למחנות עבודה בשירות הצבא ההונגרי שם נרצח.
אלדד ומשפחתו גורשו למחנות ריכוז ועבודה בצ'כיה.
בסיום המלחמה, חזר לעירו הולדתו יחד עם אמו ועבר לעיר בלגרד, שם למד בבית ספר לקולנוע והחל לעבוד במחלקת סרטי התיעוד בחברת הפקות מקומית.
חי עם אמו וסבתו במעברת תלפיות והתפרנס מצילומי רחוב.
בהמשך התגייס לצה"ל ושירת ביחידת הצילום האווירי של חיל האוויר.
וביחידת ההסרטה של חיל האוויר.
במסגרת זו ביים וערך מספר סרטים שזכו לפרסים בתחרויות בינלאומיות של סרטים בנושא התעופה.
עם שחרורו מצה"ל עבד כעוזר במאי באולפני הרצליה והחל בשיתוף פעולה עם מרגוט קלאוזנר, במסגרתו יצר סרטי תעודה, סרטים עלילתיים, וסרטים לטלוויזיה.
לאחר תקופה של לימודים בבריטניה, שם עבד עם במאים כגון: ת'ורולד דיקנסון, קרל רייס, לינדזי אנדרסון ואחרים, חזר לישראל ועבד עם אוטו פרמינגר (כעוזר במאי בסרט "אקסודוס"), כריסטיאן ז'אק ודניאל מאן.
ב-1964 נישא לשחקנית דינה דורון.
השניים שיתפו פעולה בהפקות רבות בקולנוע ובתיאטרון.
לזוג שני ילדים, דן אלדד ורות אלדד-זיידנר.
בשנת 2000 החל לצד עבודתו בישראל, לביים בתיאטראות בהונגריה וביוגוסלביה, לרבות באולמות בהם ביקר כנער, ומאוחר יותר, עם התגברות האנטישמיות, נאסרה עליו הכניסה אליהם.
"בודדה באפלה" (מאת פרדריק נוט, תיאטרון השדרה).
"שבת, ראשון, שני" (מאת אדוארדו דה-פיליפו, הבימה, 1977).
"מיטה, מטבח, מיטה מטבח" (מאת דאריו פו, אלדד בימות ובדים).
"ג'וני שב משדה הקרב" (מאת דלטון טרמבו, 4 פעמים: עם איציק ויינגרטן (אלדד בימות ובדים), עם נבו קמחי (הבימה), ופעמיים בחו"ל, בהונגריה ובסרביה).
"רק שלום וללכת" (מאת אתול פוגארד, אלדד בימות ובדים).
"יתומים" (מאת לייל קסלר, תיאטרון בית לסין).
"דו-קרב" (מאת דוד גרוסמן, תיאטרון החאן).
"חילופים אינטימיים" (מאת אלן אייקבורן, תיאטרון בית ליסין).
"שחק אותה, סם" (מאת וודי אלן, פעמים – אלדד בימות ובדים, 1994, ותיאטרון באר שבע, 2010).
"בעל שימושי מאוד" (מאת ריצ'רד האריס, תיאטרון בית לסין, 1987).
"הקוסם מברוקלין" (The Flying Light Bulb מאת וודי אלן, הבימה, 1993).
"הרקוויזיטור" (The Propman, מאת אוטו שטרול-שכניק, בעיבוד מודי בר און, הבימה, 1995).
"מועדון האלמנות העליזות" (מאת איוון מנצ'ל, הבימה, 2005).
אילן ארד (נולד בשנת 1943) הוא רופא ילדים ישראלי, מנהל מחלקת ילודים בבית החולים הדסה הר הצופים.
נולד בישראל למנחם והלה סנטו (1943).
בשנות ה-60 למד רפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר מכן התמחה ברפואת ילדים בבית החולים הדסה עין כרם ובמספר אוניברסיטאות בארצות הברית.
היה נטולוג בכיר ואחראי על היחידה לטיפול מיוחד בילוד בבית החולים הדסה עין כרם ולאחר מכן בהדסה הר הצופים.
שימש מנהל היחידה לטיפול נמרץ בילוד הדסה הר הצופים, וכעבור זמן התמנה למנהל מחלקת ילודים של בית חולים זה.
פרופ' ארד מרצה בתחום מחלות ילדים בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית.
ארד נשוי לנשיאת בית המשפט המחוזי בירושלים (בדימוס) מוסיה ארד.
הם הורים לשלושה בנים ומתגוררים בשכונת רמות בירושלים.
אילן אור (1941 – אוקטובר 2022) היה מראשוני שייטת הצוללות של חיל הים ומנהל נמל אשדוד ונמל חיפה.
את שירותו הצבאי עשה בצוללת "אח"י רהב".
בוגר אוניברסיטת חיפה בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה ולמד ניהול נמלים בארצות הברית.
עבד כ-25 שנים ברשות הנמלים.
בתקופה זו מילא מגוון תפקידים כולל מנהל נמל אשדוד (בשנים 1983–1988) ומנהל נמל חיפה (בשנים 1988–1992).
בין 1992 ל-1995 ניהל חברה ישראלית בארצות הברית העוסקת בתחום הלוגיסטיקה.
החל משנת 1995 היה הבעלים והמנכ"ל של חברת "אילן אור פיתוח עסקי ויועצים בע"מ".
הרצה בנושאי נמלי ים ולוגיסטיקה באוניברסיטת חיפה, במכללה האקדמית גליל מערבי, ובהשתלמויות למנהלים מארצות מתפתחות.
אילמות סלקטיבית היא תופעה פסיכיאטרית המתאפיינת בכישלון מתמשך לדבר באופן תקין במצבים חברתיים מסוימים, למרות הצלחה בשימוש בדיבור תקין (או הרבה יותר קרוב לתקין) במצבים חברתיים אחרים.
אילמות סלקטיבית נחווית בעיקר אצל ילדים ומתבטאת בחוסר יכולת לדבר במקומות ובהקשרים מסוימים, למשל בבית הספר, וזאת למרות שעשויות להיות לילד יכולות ורבליות מעולות בסביבת אנשים מוכרים.
אילמות סלקטיבית עשויה להיות צורה קיצונית של פוביה חברתית.
אדם בעל אילמות סלקטיבית עשוי, שלא להצליח לדבר במוסד לימודיו אך כן להצליח לדבר, לפחות בלחישות, עם בני משפחתו הקרובים.
במקרה בו לאדם בעל אילמות סלקטיבית יש הפרעה נוספת לשימוש בשפה (כמו גמגום, מבטא זר או אוטיזם), עדיין קיים הבדל דרמטי בהצלחתו להשתמש בשפה על פי ההרכב החברתי בו הוא נמצא.
תופעה זו נפוצה בעיקר אצל ילדים.
לפי ה-DSM 5, האילמות הסלקטיבית כוללת את המאפיינים הבאים:
כישלון מתמשך בדיבור במצבים ספציפיים במקומות בהם יש ציפייה גבוהה מהאדם (למשל בית ספר, מוסד השכלה גבוהה וכדומה) וזאת למרות שהאדם יכול לדבר במצבים ומקומות אחרים.
ההפרעה מפריעה לתפקוד התעסוקתי והלימודי ופוגעת בהישגיות, או מפריעה לתקשורת החברתית.
משך ההפרעה הוא לפחות חודש אחד (זמן זה אינו מוגבל לחודש הראשון בבית הספר).
הכשל בדיבור אינו מיוחס להיעדר ידע, או יכולת להתבטא בנוחות בשפה הדרושה בסיטואציות חברתיות.
ההפרעה אינה ניתנת להסבר טוב יותר על ידי הפרעות תקשורת כמו פגיעה בשטף הדיבור.
כמו כן ההפרעה אינה תוצאה של אוטיזם, סכיזופרניה או הפרעה פסיכוטית אחרת.
אילמות סלקטיבית היא תופעה נדירה יחסית ולא נכללה בסקרים אפידמיולוגיים שנערכו באוכלוסיות שונות בשנים עברו.