tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגישה ההקשרית מעודדת גם היא את מעורבות המשפחה בטיפול, גישה זו שמה דגש על ההקשר המערכתי של המתמודד ולכן מטרת הטיפול בה היא קידום ההבנה והאמון בין בני המשפחה באמצעות חשיפה וגיוס משאבים שקיימים במשפחה, לדוגמה, אכפתיות ואמון.
הגישה רואה במשפחה שותפה מלאה לתהליך ההחלמה של המתמודד ולכן מתמקדת בטיפול המקנה רווחה גם למשפחת המתמודד וגם למתמודד עצמו.
בעבר רווחו גישות ותיאוריות אשר הטילו את האשמה בפרוץ ההפרעה הנפשית על בני המשפחה, ובמיוחד על האמהות – אך בימינו אנשי המקצוע אינם מחזיקים יותר בגישות והסברים אלו.
נושא חשוב מאוד ביחס הסביבה הקרובה אל האדם המתמודד הוא ההתייחסות לאדם כאל אדם ולא כאל אבחנה, כלומר לא לתת להפרעה שבה הוא מאובחן למחוק כל מרכיב אחר בזהותו ולהפוך לדבר האחד והיחיד שמכיב את היחס אליו.
ההתייחסות המיטיבה למתמודד היא ההתייחסות לאנושיות שלו, גם כאשר הוא אבוד או שקוע בייאוש ובייסורים.
במילים אחרות, מצד סביבתו הקרובה, מה שייטיב עם האדם המתמודד ויעזור לו לעבור את המשבר ולהשתקם הוא שימשיכו להתייחס אליו כאל אדם אנושי, בעל ערכים, אמונות, תחביבים ושאיפות.
שיאמינו ביכולתו לעבור תהליך ולהגיע למצב של תפקוד, שיאמינו שיש לו עתיד בעל משמעות, שיאמינו שיש לו יכולת לחיות חיים מלאי משמעות ומימוש יעדים.
הדגשת החוזקות של האדם היא שתסייע לו לצאת מהמשבר אל עבר תהליך ההחלמה.
פטרישיה דיגן, ד"ר לפסיכולוגיה קלינית בעלת ידע מניסיון אישי, שבעצמה אושפזה במחלקות פסיכיאטריות בגיל צעיר וקיבלה אבחנה של סכיזופרניה, כתבה רבות על האופן שבו משפחות יכולות לתמוך בתהליכי ההחלמה של יקיריהן, והאופן שבו סבתה תמכה בתהליך ההחלמה האישי שלה: "אני ישבתי בכורסא יום אחרי יום.
וכל יום, סבתא שלי הייתה נכנסת לסלון שבו ישבתי ועישנתי סיגריות, והייתה אומרת: פטרישיה, את רוצה לצאת לקנות מצרכים?
אם היא הייתה מנדנדת לי הייתי נסוגה מיד אל תוך עצמי ונעשית קשה כמו אבן.
פעם ביום, אבל כל יום.
יום אחד, מסיבה כלשהי שאותה אני לא יכולה להסביר, אמרתי: "כן, אלך איתך לקנות מצרכים".
[...] אני חושבת שהדבר המשמעותי יותר היה הרעיון שסבתא שלי הייתה מגיעה פעם ביום, כל יום, וקוטעת את השיכחון אפוף-העשן שלי.
היא הייתה מזכירה לי מדי יום שקיים עולם שלם בחוץ.
אבל היא בעצם אמרה לי גם: פטרישיה, אני לא יכולה להוציא אותך מהבית בעצמי.
בתיאור המפנה בו התחילה ההחלמה שלה, מתארת ד"ר דיגן את התרומה של הסביבה הקרובה ליכולתה להשתקם, לבחור מחדש להתמודד ולהחלים.
פעמים רבות נפגעי נפש מתמודדים עם רתיעה או פחד מגורמים מקצועיים וממערכת התמיכה המקצועית העוסקים בתחום בריאות הנפש ונותנים שירות למתמודדי נפש, ולכן נמנעים מלפנות אליהם לקבלת תמיכה ועזרה.
חשש זה עשוי להיגרם כתוצאה מחוויה שלילית שחוו בעצמם בעבר מצד המערכת המקצועית, או מכך ששמעו על אנשים אחרים שנפגעו מהמערכת.
בעקבות החשש הם נמנעים מפנייה לעזרה ואינם מודעים לכך שפנייה כזאת יכולה להוביל למפנה חיובי בחייהם ולעזור להם להתמודד עם המצב שלהם.
לסביבה הקרובה של אדם פגוע נפש, יכולה להיות השפעה חשובה על המוכנות שלו לפנות לגורמים מקצועיים.
מחד, האנשים הקרובים יכולים לסייע לאדם למצוא את הדרך הנכונה עבורו לקבל עזרה ותמיכה, על ידי שכנוע ביכולתם של גורמי המקצוע לעזור ועל ידי מציאת איש המקצוע שיתאים לרוחו ולרצונותיו של האדם.
מאידך, הסביבה הקרובה יכולה גם להזיק לאדם, בכך שתגרום לו להתבצר בהתנגדותו ולמנוע את קבלת העזרה.
לכן, ישנה חשיבות רבה לכך שהקרובים לאדם המתמודד יהיו מודעים להשפעתם וליכולתם להיטיב עימו.
כדי לעזור לאדם, על הסביבה להיות תומכת, מקבלת ולא שיפוטית.
כדאי לפנות לאדם הסובל מההפרעה ולנהל עימו שיח כנה ופתוח לגבי המצב שלו, להציע לו פתרונות אפשריים וכדי להרגיע את חששו – להדגיש שכל עוד הוא לא מהווה סכנה לעצמו או לאחרים, לא ניתן לכפות עליו קבלת עזרה חיצונית (כפייה זו גורמת חשש לרבים מפגועי הנפש).
אפשרות נוספת היא להציע לאדם המתמודד לחפש יחד איתו איש מקצוע מוסמך וללוות אותו בפנייה אליו, כדי שהאדם לא ירגיש לבדו בתהליך.
קשיים עלולים להיווצר במקרים בהם המשפחה לא מקבלת ולא מבינה מה עובר על המתמודד, ובמקרים בהם המשפחה ומסגרות שיקום וטיפול שונות מטילות אחריות זו על זו ללא התחשבות ברצונו של המתמודד.
הדבר עלול להוביל את המתמודד לאבד אמון, במשפחה ובגורמי המקצוע.
השבת האמון אפשרית באמצעות הפגנת חמלה, סבלנות ותקווה.
מבחינה רגשית, המשפחה היא הגורם הקרוב ביותר למתמודד, והגורם היחיד היציב והקבוע בחייו, כאשר גורמים אחרים יכולים להתחלף.
לכן, משפחה שמקבלת כלים בעזרת הדרכה מקצועית יכולה לתרום רבות לשיקומו של בן המשפחה.
בשנת 2003 ארגון הבריאות העולמי הכיר במקומה, בתרומתה ובעמדה של המשפחה של אדם פגוע נפש – כמרכיב חיוני באיכות שירותי בריאות הנפש.
לשם כך הוקמו בישראל מרכזי ייעוץ ותמיכה למשפחות של נפגעי נפש בפריסה ארצית, הן בקהילה והן בבתי-חולים פסיכיאטריים.
כאשר אדם לוקה בהפרעה נפשית הוא יכול לפנות לרופא משפחה, או ישירות לפסיכולוג, פסיכיאטר או למרפאה לבריאות הנפש ציבורית על מנת לקבל טיפול הולם.
במקרה חירום יכול לפנות למיון של מרפאה פסיכיאטרית או של בית חולים פסיכיאטרי, בהתאם לחומרת המצב.
מטרות הטיפול העיקריות הן: לקבוע את סוג ההפרעה ולזהות מה גרם לתחילתה ולבצע טיפול הנועד לצמצם או לרפא לחלוטין את הבעיה, למשל ידי טיפול במקור שלה.
בשנות ה-60 פותחה שיטת טיפול בפסיכותרפיה על ידי אהרון בק הנקראת "טיפול קוגניטיבי-התנהגותי".
בטיפול זה בעצם שואפים לשנות בהדרגה מחשבות והתנהגויות לקויות.
בכל סוג טיפול נפשי כזה, הטיפול מבוסס על הבנה של דפוס התנהגותו האישית של כל חולה בהתאם לגיל, תרבות, הכנסה, השכלה וכו'.
המטפל פועל בדרכים פסיכולוגיות שונות על מנת ליצור שינוי בחשיבתו של המטופל וכך לשינוי התנהגותי תמידי.
ישנם מספר עקרונות המשותפים לכלל הטיפולים והם: בניית הטיפול הנפשי בו יפעלו המטפל והמטופל, ברית בין המטפל והמטופל, שיתוף פעולה, מטרה אליה צריכים להגיע בסוף התהליך, מתמקד בהווה, חינוך המטופל להיעשות המטפל של עצמו, בדרך כלל מוגבל בזמן, הפגישות מובנות.
לעיתים, הטיפול ההתנהגותי קוגניטיבי משולב עם טיפול תרופתי.
ההחלטה אם להתחיל באחד מהטיפולים או בשילוב תלויה במספר גורמים: ההבחנה של ההפרעה, מידת החומרה של המחלה, התמדה בטיפול, סיכונים אפשריים וכו'.
במקרים בעלי חומרה דרך טיפול נוספת היא אשפוז-יום או אשפוז מלא במרכז רפואי פסיכיאטרי.
האשפוז הפסיכיאטרי מומלץ בעיקר כשהמטופל אינו יכול לשהות בבית או בבית קרוביו מכיוון שהוא מסוכן לעצמו ולסביבה ולפעמים כשאין בסביבתו אפשרות לתמיכה נפשית והשגחה מתאימה.
כלומר, הסימפטומים של ההפרעה חמורים אצלו במידה רבה.
טיפולים תרופתיים יכולים לכלול לדוגמה תרופות נוגדות חרדה, הנוגדות דיכאון, נוגדות פסיכוזה (אנטיפסיכוטיות), תרופות מווסתות מצב רוח למניעת גלים דיכאוניים ומאניים, וכו'.
דוגמאות של טיפולים הביולוגיים בהפרעות נפשיות הן למשל:
מלחי לתיום – כולל ליתיום קרבונט או ליתיום ברומיד היא תרופת יעילה לוויסות מצב רוח בהפרעה הדו־קוטבית ובהפרעות דומות לה.
נחשבים לטיפול יעיל ובטוח תוך שמירה על כללים מסוימים של מעקב (ויצטום ומרגולין, 2009).
גרייה מגנטית TMS – באמצעות טיפול זה חל שינוי התנהגותי מוחי בחולים הסובלים מהפרעות דיכאוניות מסוימות.
טיפול זה אינו מהווה סיכון והוא הוכח במקרים מסוימים כמשנה את חייהם של החולים.
הטיפולים הנפשיים כוללים כגון פסיכואנליזה, פסיכותרפיה בגישה פסיכואנליטית, טיפול קוגניטיבי-התנהגותי, היפנוזה, טיפול באומנות ועוד שיטות רבות אחרות, לשיטות אלה יתרונות וחסרונות, אך בסופו של דבר הן מסייעות לחולה התמודדות עם המחלה.
במקרים רבים טיפול פסיכולוגי או טיפול ומעקב פסיכיאטרי באופן קבוע ולמשך זמן ארוך מציע דרכים טובות יותר להתמודדות עם בעיות קשורות לריפוי ולשיקום החולה.
טיפול קוגניטיבי התנהגותי: בטיפול קוגניטיבי התנהגותי המטופל לומד מיומנויות שהוא יכול לשלב אותן בחיי היום יום על מנת להתמודד בצורה טובה יותר עם סיטואציות קשות.
ההחלטה לגבי משך זמן הטיפול הנפשי נקבע על ידי המטפל והמטופל.
אורך של טיפול ממוצע נע לפעמים בין חצי שנה לשנה וחצי, אולם קיימים טיפולים נפשיים קצרי מועד כוללים ארבעה עד שישה מפגשים.
לפעמים הטיפולים קצרי המועד עלולים להיות חסרי תועלת מכיוון שההפרעה הנפשית מתפתחת במשך תקופה ארוכה.
עם זאת, אם הטיפול ממוקד ייתכן ויהיו שינויים משמעותיים שיעזרו למטופל בהמשך.
יש חשיבות רבה לשמירה על פגישות שבועיות מכיוון שזה מחזק את האמון בין המטפל למטופל ומאפשר סביבה בטוחה למטופל.
למשל, בטיפול קוגניטיבי התנהגותי המטופל לומד מיומנויות שהוא יכול לשלב אותן בחיי היום יום על מנת להתמודד בצורה טובה יותר עם סיטואציות קשות.
הטיפול התרופתי עשוי להשפיע לטובה על ההיבטים הפיזיולוגיים של ההפרעה הנפשית.
המטופל מציב את עצמו בתפקיד המרפא ובעצם הרצון שלו להעלים את המחלה מאפשר לשיפור במצבו.
הטיפולים צריכים להיות מתאימים לסוג ההפרעה.
טיפול התנהגותי קוגניטיבי: טיפול התנהגותי קוגניטיבי עלול לא להועיל לאנשים שסובלים מבעיות נפשיות מורכבות או למשל לאנשים הסובלים מקשיי למידה.
יש אנשי מקצוע הטוענים כי הטיפול הקוגניטיבי מתמקד בהווה וביצירת שינוי במחשבתו של האדם ללא התייחסות לגורמים שהובילו לבעיה, למשל: ילדות קשה.
נוסף על כך הטיפול מתמקד באדם ולא מטפל בבעיות רחבות יותר בסביבת האדם שעלולות להשפיע על איכות חייו, למשל, בעיות במשפחה.
תופעות הלוואי יכולות להיות קלות עד חמורות, להימשך זמן קצר או יותר, ולהישאר במעקב וקשר עם המטפל, לפעמים להיאזר בסבלנות ולתת סיכוי לתרופה כדי לבדוק אם היא מתאימה לטיפול.
במקרים רבים, כמו בשאר ענפי הרפואה קיים החיסרון שהתרופות אינן מרפאות ומעלימות את המחלה אלא מדכאות את תסמיניה ומאפשרות לחיות איתה תוך שמירה על איכות חיים.
השפעת על הפרט ועל סביבתו
הטיפול הנפשי הוא טיפול בו האדם עובר תהליך פנימי ולכן הוא משפיע בצורה ברורה על האדם ועל סביבתו.
הטיפול גורם להפחתת הסימפטומים של ההפרעה וכך ולמניעת החמרות חוזרות ועל ידי כך להקלה בסבל הנפשי של המטופל.
הטיפול משפיע על המשפחה, על המצב הכלכלי של המטופל, על מערכות יחסים (ייתכן לטובה וייתכן לרעה), על קשרים חברתיים, על החלטות מקצועיות וכו'.
אדם בן 18 ומעלה שנקבעו לו לפחות 40% נכות רפואית על ידי המוסד לביטוח לאומי בעקבות הפרעה נפשית, זכאי לקבל שירותי סל שיקום במסגרת משרד הבריאות.
הסימפטומים, הן של הפרעה סכיזופרניפורמית והן של סכיזופרניה, כוללים קיום מחשבות שווא (דלוזיות), הלוצינציות, דיבור לא מאורגן, התנהגות לא מאורגנת או קטטונית וסימפטומים שליליים של התנהגות.
הסימפטומים מתפתחים במשך כשבועיים ונותרים יציבים עד חודש מתחילתם.
בדומה לסכיזופרניה, הפרעה סכיזופרניפורמית מטופלת באמצעות תרופות אנטי פסיכוטיות, בעיקר תרופות א-טיפיות.
בנוסף לכך ניתן טיפול בפסיכותרפיה, טיפול משפחתי, תעסוקתי וכדומה.
הפרוגנוזה של החולים תלויה במידת החומרה, טבע ומשך הסימפטומים, כאשר כשני שלישים מן החולים מפתחים בסופו של דבר סכיזופרניה.
גבריאל לאנדפלדט (1895–1983) טבע לראשונה את המונח הפרעה סכיזופרניפורמית בשנת 1939 באוסלו, נורווגיה, על מנת לתאר מצב של התחלה של פסיכוזה פתאומית יחסית המקושרת להפרעות מצב רוח ולעיתים בלבול.
מאז נותר מושג זה ב-DSM (כולל ב-DSM 5) בעוד שב ICD 10 יש שימוש במונח הפרעה פסיכוטית חריפה דמוית סכיזופרניה.
מאז ימיו של לאדנפלדט התפתח המושג והשתנה.
האבחנה להפרעה זו ניתנת על ידי פסיכיאטר.
לפי ה-DSM 5,אבחנת הפרעה סכיזופרניפורמית דורשת את קיום התנאים הבאים:
שניים או יותר מהתסמינים הבאים, המופיעים כל אחד למשך זמן ממושך במהלך תקופה של חודש או פחות (אם מטופל בהצלחה).
לפחות אחד מהסימפטומים הבאים (1,2,3) חייב להתקיים
דיבור לא מאורגן (לא קוהורנטי ומאבד כיוון לעיתים קרובות)
סימפטומים שליליים (למשל קושי לבטא רגש וקושי לחוות רגש)
אפיזודה של ההפרעה נמשכת לפחות חודש, אך פחות משישה חודשים, כשהאבחנה ניתנת בלי להמתין להחלמה היא מוגדרת כ"זמנית"
נשללה אבחנה של הפרעה סכיזואפקטיבית, וכן אבחנה של הפרעה דו־קוטבית עם מאפיינים פסיכוטיים, מפני ש: 1) לא הופיעו סימנים של דיכאון או מאניה במהלך התסמינים הפעילים של ההפרעה.
2) אם התקיימו סימפטומים דיכאוניים הם התקיימו למשך זמן מועט של מהלך ההפרעה הסכיזופרנפורמית.
ההפרעה אינה תוצאת השפעה פיזיולוגית של סמים או תרופות ואינה תוצאת מצב רפואי (פיזיופתולוגי) כלשהו.
פרוגנוזה טובה: יכולה להינתן כשמתקיים שינוי בולט תוך ארבעה שבועות מתחילת התסמינים הפעילים: בתפקוד התעסוקתי, בתפקוד החברתי, ובסימפטומים שתוארו לעיל בקריטריונים 3,5
פרוגנוזה לא טובה: ניתנת כשלא מתקיימים התנאים הללו
עם קטטוניה - בהתאם לאבני הבוחן המתאימים לאבחנת קטטוניה.
שכיחות ההפרעה דומה לזו של סכיזופרניה במדינות מפותחות.
במדינות מתפתחות השיעור ככל הנראה גבוה מעט יותר, בעיקר עם מאפיין הפרוגנוזה הטובה שהוזכר לעיל.
הקושי לאמוד את השיעור האמיתי והמדויק של הפרעה זו נובע מכך שנכון להיום, וחרף התקדמות בהבנת הפיזיולוגיה של הפרעה זו עדיין אין בדיקות פיזיולוגיות או מבחנים דיאגנוסטיים ואחרים היכולים לתת אבחנה זו במדויק.
גורמי סיכון פרוגנוסטיים: אנשים שיש להם קרובי משפחה שאובחנו עם הפרעה סכיזופרניפורמית נמצאים בסיכון מוגבר לפתח סכיזופרניה.
אופן התפתחות ההפרעה דומה מאוד לזה הקיים בסכיזופרניה.
כשליש מהאנשים שאובחנו עם הפרעה זו עתידים להחלים ממנה לחלוטין בתוך פרק זמן של עד שישה חודשים.
כשני שלישים מהאנשים שקיבלו אבחנה של הפרעה סכיזופרניפורמית יקבלו כעבור שישה חודשים אבחנה של סכיזופרניה.
אנשים שקיבלו בחלוף שישה חודשים אבחנה של סכיזופרניה או הפרעה סכיזואפקטיבית, עלולים לחוות הפרעות בתפקוד התעסוקתי, החברתי והבין-אישי .
הפרעה סכיזופרניפורמית נבדלת מכל אלו בכך שאין היא תוצר של גורם חיצוני (סמים, תרופות וכדומה) וכן במשך הסימפטומית.
הפרעה פסיכוטית קצרה: נבדלת גם היא בעיקר במשך קיום הסימפטומים הפעילים.
לגבי הפרעה זו מתקיימים מחקרים ביולוגיים רבים.
אחד מהם בדקי שינויים בחומר הלבן במוח והקשר בין שינויים אלה לאובדנות בקרב אנשים עם הפרעה סכיזופרנופרומית.
תחום אחר של מחקר נוגע לשיטות התערבות ושיקום לאנשים שעברו פסיכוזה ראשונה.
בכל הפרעות הספקטרום הסכיזופרני קיימת חשיבות עליונה בגילוי וטיפול מוקדמים ככל האפשר, שכן זה משפר משמעותית את פרוגנוזת ההפרעה.
כמו כן ישנה המלצה לטיפול פסיכו-סוציאלי מקיף וצמוד, שיכלול התייחסות לכלל היבטי החיים.
הטיפול התרופתי חשוב ביותר בהפרעות אלה כאמצעי להפחתת חומרת הסימפטומים, משכם וחומרת הפגיעה שהם גורמים
טיפול תרופתי: יש עדות להצלחה בטיפול תרופתי באמצעות אולנזופין (זיפרקסה) או נוגדי פסיכוזה אחרים.
בחלק מהמקרים כשיש גם אפקט דיכאוני ניתן להשתמש בנוגדי דיכאון.
אשפוז: בחלק מהמקרים נדרש אשפוז, לעיתים על רקע של סכנה אובדנית ולעיתים על רקע של חומרת הסימפטומים ופגיעה חריפה בתפקוד (מה שיכול להיות תוצאה של היענות לא טובה לטיפול התרופתי.
טיפול רפואי שאינו תרופתי: בחלק מהמקרים נשקלת אפשרות של שימוש בנזעי חשמל (בעיקר כשמדובר באנשים במצב של קטטוניה).
פסיכותרפיה: ישנן ראיות ליעילות שלCBT.
בנוסף, יש חשיבות בכל הפרעות הספקטרום הסכיזופרני לתיאום טיפול (Case Manager) איכותי הלוקח בחשבון את כלל היבטי החיים של האדם עם ההפרעה: בריאות פיזית, (תזונה, פעילות גופנית), תפקוד חברתי, תעסוקתי וכדומה.
שיקום: בעולם התפתחו לאורך השנים כמה שיטות וסוגי מסגרות המיועדים לטפל במצבים פסיכוטיים ראשוניים (לאו דווקא בעקבות הפרעה סכיזופרניפורמית).
דוגמה מפורסמת למדי היא מיזם 'דיאלוג פתוח' הפועל בצפון פינלנד ומשתמש בשיטות של טיפול משפחתי וביקורי בית.
גישה אחרת הנקראת מודל סוטריה מיושמת גם בישראל (בבית סוטריה בירושלים) אם כי היא אינה חלק משירותי סל שיקום.
שירות שכן ניתן במסגרת סל שיקום הוא תיאום טיפול.
הפרעה סכיזופרנפורמית הוחרגה מתוך אבחנת הסכיזופרניה ב-DSM לאחר שנמצא כי באוכלוסיית מדינות מתפתחות יש מהלך מחלה שונה מאשר במדינות מפותחות.
ההבדל בינה לבין סכיזופרניה הוא פחות בתסמיני ההפרעה ויותר במשך הזמן שבו התסמינים נמשכים.
נראה שדרוש עוד מחקר כדי להבחין בצורה טובה יותר בין הפרעה זו ובין סכיזופרניה.
הַפְרָעָה פְּסִיכוֹגֶּנִית (psychogenic disorder), היא מונח המתאר מצב של הפרעה בהתנהגות, שמקורו פסיכולוגי-נפשי, ללא מקור אורגני ידוע.
זאת בניגוד להפרעות שמקורן ידוע כאורגני (הפרעות אורגניות).
רעיון ההפרעות הפסיכוגניות נמצא עדיין במחלוקת ומתקבל בהסתייגות מסוימת בעולם המחקר; חוקרים רבים טוענים כי גם הפרעות שמסווגות כפסיכוגניות הן ממקור אורגני (למשל ביוכימי), רק שעדיין לא קיימת ברשות האדם כיום יכולת טכנולוגית לגלות מקור אורגני זה.
ריבר מאוניברסיטת ניו יורק מגדיר "פסיכוגני" באופן מסויג, כ"משמש בעיקר לתיאור הפרעות שמקורן, על פי ההנחה, תפקודי - כלומר אלו שיסודן אינו בפגיעה אורגנית ידועה".
ההפרעות הפסיכוגניות כוללות מגוון רחב של הפרעות התנהגותיות פסיכיאטריות ספציפיות.
יש להבחין בין הפרעה פסיכוגנית להפרעה סומטופרמית, בעוד האחרונה מתארת קשיים נפשיים הבאים לידי ביטוי בתלונות על מחושים גופניים הרי שהפרעה פסיכוגנית מתארת עדות ממשית למחלה המשתמרת אודות למצב הנפשי של החולה.
הפרעות דומות הן הפרעות כאב, היסטריה ועוד.
הפרעות נוירו-התפתחותיות הן לקויות בגדילה והתפתחות המוח או מערכת העצבים המרכזית.
הפרעות אלו באות לידי ביטוי לראשונה בתקופת ההתפתחות.
הפרעות נוירו-התפתחותיות מאופיינות בפגיעה בתפקוד האישי, החברתי, האקדמי או התעסוקתי.
הן יכולות להשפיע על הרגש, יכולות הלמידה, שליטה עצמית וזיכרון.
הפרעה נוירו-התפתחותית מופיעה בשלבי ההתפתחות המוקדמים, לרוב עוד לפני הכניסה לבית הספר.
הפרעות שנחשבות כנוירו-התפתחותיות ביסודן, או שיש להן השלכות נוירו-התפתחותיות כשהן מופיעות בינקות ובילדות.
הפרעות נוירו-התפתחותיות קשורות ברמות שונות של קושי ויכולות להשפיע משמעותית על חייו של הפרט ושל משפחתו.
הפרעה נוירו-התפתחותית יכולה לבוא לידי ביטוי במגוון דרכים ובטווח חומרה רחב, הנע בין קשיי למידה או הנמכה בתפקודים ניהוליים ועד לפגיעות גלובליות בכישורים חברתיים או באינטליגנציה.
הפרעות נוירו-התפתחותיות על פי DSM 5
המצבים הבאים מוגדרים כהפרעה נוירו-התפתחותית על פי 5 DSM:
לקות שכלית (או "מוגבלות שכלית התפתחותית")
הספקטרום האוטיסטי כולל: אוטיזם, תסמונת אספרגר
לקות למידה, הכוללת פגיעה באחד או יותר מהתחומים הבאים:
קריאה - במהדורות קודמות נכלל בדיסלקסיה
הבעה בכתב - במהדורות קודמות נכלל בדיסגרפיה
מתמטיקה - במהדורות קודמות נכלל בדיסקלקוליה
הפרעות נוירו-התפתחותית אחרות - משמשת לתיאור מצבים שבהם הקלינאי מעוניין לציין את הסיבה לכך שהסימפטומים לא עונים על הקריטריונים של ההפרעות הנוירו התפתחותיות המוגדרות.
סיבות מסוג זה יכולות להיות:
הפרעות גנטיות כמו תסמונת X שביר, תסמונת רט או טרשת גבשושית.
גורמים סביבתיים כמו תסמונת אלכוהול עוברית או משקל נמוך מאוד של הילוד.
לעיתים קרובות הפרעה נוירו-התפתחותית אחת מופיעה יחד עם הפרעה נוירו-התפתחותית אחרת.
מצב מסוג זה מכונה תחלואה נלווית או תחלואה כפולה.
דוגמאות נפוצות לכך הן השילוב בין הספקטרום האוטיסטי ללקות שכלית, כמו גם השילוב בין הפרעת קשב ללקות למידה.
עבור מקרים אלו יש לפנות לאנשי המקצוע המתמחים בכל אחד מהגורמים לצורך אבחון וטיפול מותאמים.
כתוצאה מכך ישנם מצבים בהם נדרשת התערבותו של יותר מאיש מקצוע אחד.
הפרעה נוירולוגית (מחלת עצבים, פגיעה עצבית) היא כל מחלה גופנית של מערכת העצבים.
אי תקינות ביוכימית מבנית או חשמלית במוח, בחוט השדרה או בעצבים אחרים יכולה לגרום לשורה של תסמינים.
דוגמאות לתסמינים כאלה כוללות: שיתוק, חולשת השרירים, קואורדינציה לא טובה, איבוד חושים, פרכוסים, בלבול, כאב ורמות משתנות של הכרה.
יש הרבה הפרעות נוירולוגיות מוכרות.
את חלקן ניתן לאבחן על ידי בדיקה נוירולוגית, לחקור אותן ולטפל בהן במסגרת המומחיות של נוירולוגים ונוירופסיכולוגים קליניים.
התערבויות בהפרעות נוירולוגיות כוללות אמצעים מניעתיים: שינוי אורח חיים, פיזיותרפיה או תרפיה אחרת, טיפול בכאב, טיפול תרופתי או ניתוחים המבוצעים על ידי נוירוכירורגים.
ארגון הבריאות העולמי העריך ב- 2006 שהפרעות נוירולוגיות ותוצאותיהן הישירות משפיעות על כמיליארד אנשים ברחבי העולם וזיהה שסטיגמות חברתיות על אנשים הלוקים בהפרעות נוירולוגיות תורמים למוגבלות ולסבל.
למרות שהמוח וחוט השדרה מוקפים בקרומים חזקים, עטופים בעצמות הגולגולת ועמוד השדרה ומבודדים מאופן כימי על ידי מחסום דם-מוח הרי הם מאוד רגישים אם הם נפגעים.
עצבים שוכנים עמוק מתחת לעור אבל עדיין יכולים להיות חשופים לנזק.
נוירונים בודדים והרשתות העצביות שהם יוצרים רגישים לשיבושים מבניים ואלקטרוכימיים.
במערכת העצבים ההיקפית יכולה להתרחש צמיחה מחדש של רקמת עצב אשר עשויה להתגבר על פגיעות או לעקוף אותן במידה מסוימת.
בעיות נוירולוגיות עשויות להיגרם מסיבות שונות.
אלו כוללות פגמים גנטיים, מומים מולדים, זיהומים, גידולים סרטניים, חבלות ועוד.
דוגמה לפגם גנטי הוא מחלות אגירה ליזוזומליות כמו מחלת נימן פיק הגורמת להידרדרות נוירולוגית.
הבעיה יכולה להתחיל גם במערכת גופנית אחרת שיש לה קשרי גומלין עם מערכת העצבים.
למשל, מחלות כלי דם מוחיים קשורות בפגיעות מוחיות בגלל בעיות בכלי הדם המספקים דם למוח.
ליקויים אוטואימוניים קשורים בנזק הנגרם לגוף על ידי מערכת החיסון שלו עצמו.
כמו כן, הן יכולות לנבוע מבעיות הקשורות לאורח חיים או לתנאי הסביבה, כדוגמת תת-תזונה.
במיעוט המקרים, לא ניתן לזהות סיבה נוירולוגית לתסמינים עצביים כשמשתמשים בבדיקות הקיימות היום.
ניתן לחלק הפרעות נוירולוגיות על פי המיקום העיקרי המושפע על ידן, התחום העיקרי בו יש תפקוד לקוי או סוג הסיבה העיקרי.
החלוקה הרחבה ביותר היא בין הפרעות של מערכת העצבים המרכזית והפרעות של מערכת העצבים ההיקפית.
מדריך מרק מונה הפרעות של המוח, חוט השדרה ושל עצבים על פי הקטגוריות הבאות החופפות זו את זו:.
סיווג נזק מוחי על פי האונה שנפגעה:
סיווג הפגיעה המוחית על פי התפקוד שנפגע:
אפרקסיה (שיבוש ההוצאה לפועל של רצף התנועות המסודר והמדויק)
נוירופתיה פריפרית וליקויים אחרים במערכת העצבים ההיקפית
הפרעות בעצבי הגולגולת כמו נירלגיה טריגמינלית
הפרעות במערכת העצבים האוטונומית כמו דיסאוטונומיה משפחתית
הפרעת תנועה במערכת העצבים המרכזית או ההיקפית כמו מחלת פרקינסון, רעד ראשוני, ALS, תסמונת טורט, טרשת נפוצה וסוגים שונים של נוירופתיה פריפרית
מיגרנה וסוגים אחרים של כאבי ראש
מחלות נוירו-פסיכיאטריות - מחלות ו/או הפרעות בעלות מאפיינים פסיכיאטריים הקשורים בפגיעות ידועות במערכת העצבים המרכזית, תת-התפתחות, תפקוד לקוי ביוכימי, אנטומי או חשמלי ו/או מחלות פתולוגיות.
למשל: הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות, אוטיזם, תסמונת טורט ומקרים מסוימים של הפרעה טורדנית-כפייתית.
בקטגוריה זו ניתן לכלול גם תסמינים התנהגותיים שנלווים למחלות ניווניות של מערכת העצבים כמו מחלת פרקינסון, רעד ראשוני, מחלת הנטינגטון, מחלת אלצהיימר וטרשת נפוצה.
בבדיקה נוירולוגית ניתן להעריך במידת מה את השפעת הפגיעה הנוירולוגית על תפקוד המוח במונחים של התנהגות, זיכרון או הכרה.
נוירולוגיה התנהגותית מתמחה בתחום זה.
בנוסף נוירופסיכולוגיה קלינית משתמשת בהערכות נוירופסיכולוגיות כדי לזהות ולעקוב בצורה מדויקת אחר בעיות בתפקוד המנטלי, בדרך כלל, אחרי סוג מסוים של פגיעה מוחית או ליקוי נוירולוגי.
לחלופין, בחלק מהמקרים חריגות בתפקוד המנטלי הן שמעידות על קיומה של בעיה, כאשר הערכה נוספת יכולה להצביע כי ישנה הפרעה נוירולוגית שמהווה בסיס לחריגויות אלה.
יש, לעיתים, גבולות לא ברורים בהבחנה בין הפרעות המטופלות במסגרת נוירולוגית והפרעות נפשיות המטופלות בענפי רפואה אחרים כמו פסיכיאטריה או מקצועות אחרים העוסקים בבריאות הנפש כמו פסיכולוגיה קלינית.
פעמים רבות מקרה נראה כשייך לתחום אחד אבל יהיה מתאים יותר להעריך אותו כאחר.
סוגיה זו עולה באופן מיוחד במקרים של סימפטומים נוירולוגיים אידיופתיים - מצבים שלא ניתן לקבוע את הסיבה לקיומם.
דוגמאות קלסיות הן פרכוסים פסיכוגניים לא-אפילפטיים, נמלול וחולשה תפקודית.
מקרים כאלה יכולים להיות מפורשים כפסיכולוגיים למרות שהם מתבטאים בתסמינים נוירולוגיים.
מקרים אחרים יכולים להיות ממוינים כהפרעות נפשיות אם הסימפטומים נראים כקשורים באופן סיבתי למצבים רגשיים או כתגובות ללחץ חברתי.
במצבים המסווגים כהפרעות נפשיות, לקויות למידה או צורות של לקויות שכליות לא מטפלים בדרך כלל כפי שמטפלים בהפרעות נוירולוגיות.
בפרקטיקה קלינית מצביעים על הפרעות נפשיות, בדרך כלל, על ידי בדיקת מצב פסיכיאטרי או סוג אחר של ראיון או שאלון מובנה.
כיום אי אפשר לאבחן בצורה מדויקת הפרעה נפשית על ידי דימות מוחי או לקבוע את הסיכון שהפרעה כזאת תתפתח.
עם זאת ניתן להשתמש בכלי זה כדי לשלול מצבים רפואיים אחרים כמו גידול מוחי.
בהקשר המחקרי, דימות מוחי ומבחנים נוירולוגיים אחרים יכולים להראות מתאמים בין קשיים נפשיים שנצפו ואספקטים מסוימים של תפקוד נוירולוגי או הבדלים במבנה המוח.
הניסיון להבין את התהליכים הבסיסיים המעורבים בתפקוד הנפשי מערב תחומים רבים במדעי המוח ובמדעים הקוגניטיביים.
ההבחנה בין הפרעות נוירולוגיות ונפשיות יכולה להיות נושא לוויכוח בקשר לעובדות ספציפיות הקשורות לסיבת המצב הרפואי או בקשר להבנה הכללית של המוח והנפש.
הפרעה לשוטר בשעת מילוי תפקידו (או בלשון עממית: במילוי תפקידו) היא עבירה לפי חוק העונשין.
בפרק ט' - פגיעות בסדר השלטון והמשפט, סימן ג' - פגיעה בשוטרים, סעיף 275 רשום:
הפרעה לשוטר בשעת מילוי תפקידו ג/3:
275. העושה מעשה בכוונה להפריע לשוטר כשהוא ממלא תפקידו כחוק
דינו – מאסר עד שלוש שנים, ולא פחות משבועיים ימים.
באמנת האומות המאוחדות נגד שחיתות עליה חתומה ישראל מאז ה'תשס"ה 2005, ולאחר שהאמנה דנה במניעת שוחד ואפליה מכוּונת, בידי השלטון או בידי אזרחים, האמנה קובעת בפרק 3 (הפללה ואכיפת החוק) סעיף 25 (הפרעה לצדק) סעיף קטן ב':
ישנה התחייבות המדינות החתומות, לחוקק חוקים וכל האמצעים האחרים הנדרשים,
על מנת לחקור למצוא ולהפליל כל העושה פעולות הנעשות בזדון, אשר כוללות את: ...
השימוש בכח גופני, איומים או הפחדות,
על מנת להפריע לשופט או איש רשמי של אכיפת החוק, לבצע את תפקידיו הרשמיים,
בנוגע לעבירות הקשורות לאמנה זו.
יש הרואים את סעיף 275 בחוק העונשין - הפרעה לשוטר בשעת מילוי תפקידו, כמענה לסעיף זה באמנה, אף שאינו מסייג את השימוש בו לנושאי שחיתות בלבד.
אישים בולטים שהואשמו או הורשעו בסעיף זה
חמישה מתוקפי החייל הטובח עדן זאדה הואשמו בעסקת טיעון בהפרעה לשוטר במילוי תפקידו
איש כנופיות הפשע דרור אלפרון זוכה מאשמת הפרעה וגם תקיפה, מחמת הספק לגבי זיהוי הנתקף כשוטר.
שוטר הואשם בהפרעה לשוטר במילוי תפקידו
פקח רשם דוח לשוטרים ונעצר
השייח ראאד סלאח על סירובו לבדיקה בגשר אלנבי בהתשע"א 2011
חבר הכנסת מוחמד בַּרַכֶּה הואשם בהפרעה לשוטר אך זוכה, לאחר שטען שמדובר ברדיפה פוליטית.
הפעילה החברתית והבמאית, דפני ליף הואשמה על התנהגותה בעת פעולות אלימות במחאה החברתית, בהפרעה לשוטר במילוי תפקידו.
בעצת היועץ המשפטי לממשלה יהודה ויינשטיין המשטרה ביטלה את ההאשמה.
פעיל השמאל הרדיקלי, עזרא נאווי הואשם פעמים רבות בהפרעה לשוטר, בהפרת שלום הציבור, בנוסף לעבירות על אלימות ותקיפה.
על ההפרעה נגזר עליו חודש מאסר.
שתי נשים מארגון מחסום ווטש הואשמו בהפרעה לשוטר, ושוחררו בהוראת ראש המנהל האזרחי תת-אלוף יואב מרדכי
עורך הדין ופעיל הימין הרדיקלי, איתמר בן-גביר הואשם והורשע מספר פעמים בסעיף זה.
תבע את המשטרה על מעצר שווא, זוכה מספר פעמים, ואף קיבל בגין כך סכומי פיצויים ניכרים.
פעילת הימין, דניאלה וייס הואשמה והורשעה מספר פעמים בסעיף זה.
טוענת שזכותה היה להפגין ושברוב המקרים השוטרים פעלו לפי חוק שהוא דרקוני (בהודעותיה לתקשורת) או פעלו שלא כחוק (בטענותיה בבית המשפט).
באחד המקרים אף זכתה בפיצויים מהמדינה על כך.
חבר הכנסת לשעבר, יהודה גליק הואשם בסעיף זה, על פעילותו למען התפילה בהר הבית, והקרבת 'קרבן פסח' שם.
הוא זוכה מספר פעמים על ידי בית המשפט וניתנה ביקורת על התנהלות המשטרה בעניינו.
הפרעות אכילה בגברים הן הפרעות אכילה המהוות תוצר של לחץ חברתי המתבטא באמצעות אמצעי המדיה השונים, בדומה להפרעות אכילה בנשים.
על אף הדמיון בין גברים לנשים, התגובה ללחץ חברתי זה משתנה בין המינים.
בספרות המחקרית מתקיימת לה אינטראקציה בין מגדר, דימוי גוף והפרעות אכילה, כאשר יותר נשים לוקות בהפרעות אכילה מגברים.
הטיה זו מקורה בכללי האבחון להפרעות האכילה שמותאמים יותר לנשים מאשר לגברים.
בשל כך, מעט גברים יאובחנו כלוקים בהפרעות אכילה וזאת מפני שקיים שוני מגדרי בין ביטויים של הפרעות האכילה בגברים ולנשים.
אף על פי שרוב הגברים לא יהיו בסכנה ללקות בהפרעות אכילה, הם אינם חסינים להשפעות ולחצים חברתיים בנוגע לאידיאל הגוף הגברי.
בדומה לנשים שנדרשות לקיים אידיאל גוף נשי שמקדם רזון, החברה דורשת מגברים לקיים אידיאל גוף גברי שמקדם רזון ושרירים.
מבנה זה כולל חזות חיצונית חטובה שבנויה משרירי חזה נפוחים, כתפיים רחבות, זרועות שריריות וגדולות, מותניים צרות ושרירי בטן.
מבנה גוף זה הפך להיות סממן לגבריות באמצעות התקשורת והסביבה החברתית שאהדה ושיבחה גברים שריריים וקבעה שגוף שרירי הוא האידיאל הצורני לגבריות הגוף.
בדומה לנשים, מחקרים מראים שחשיפה קטנה בלבד למקורות הללו מובילה להתפתחותן של הפרעות בדימוי הגוף ולהפרעות אכילה בקרב גברים - כאשר רוב הגברים אינם מרוצים מחזות גופם, רוצים להוריד במשקל ולהיות יותר רזים ושריריים.
בניגוד לנשים, גברים רוצים יותר להעלות מסת שריר ולהוריד במשקל מאשר להיות רזים.
בספרות המחקרית מוערך ש-25% ממקרי הפרעות האכילה בקרב מבוגרים הם גברים.
בעשורים האחרונים ישנה עלייה בקרב אבחון הפרעות האכילה בגברים.
הפרעות האכילה בגברים מתחלקות לשלוש קטגוריות אבחוניות: אנורקסיה נרבוזה, בולימיה נרבוזה ודיסמורפיה של השריר .
מבחינה חברתית, הפרעות אכילה נחשבות להפרעה פסיכיאטרית ששכיחה יותר בקרב נשים ונדירה בגברים.
הסיבה לשכיחות נמוכה בגברים, היא בניסוח לא מותאם של כלי אבחון שמותאמים לתסמיני הפרעות אכילה של נשים מאשר לגברים.
התסמינים להפרעות אכילה שגברים מציגים שונים מהתסמינים שנשים מציגות, ובשל כך הרבה גברים לא מאובחנים בהפרעות אכילה.
מבחינת אנורקסיה נרבוזה 5%-10% מהמקרים הם גברים, מבחינת הבולימיה 10%-15% מהמקרים הם גברים ומבחינת הפרעות אכילה לא טיפוסיות (N.O.S) כ-20% מהמקרים הם גברים.
היסטוריה של הפרעות אכילה בגברים
הפרעות אכילה בגברים התקיימו לאורכה של ההיסטוריה האנושית.
אחת מהדוגמאות הידועות לכך ניתן למצוא בקרב גברים ממעמד האצולה בימיה של האימפריה הרומית.
בחלוף כמה עידנים, לקראת אמצע המאה ה-17, רופא בשם "ריצ'רד מורטון" מתאר בספרו מקרה של אנורקסיה נרבוזה ששמה דאז היה "אפפסיה היסטריקה".
בספר מתוארים שני מקרים של אישה צעירה ונער בן 16 אשר הרעיבו את עצמם ללא שום סיבה פיזיולוגית להפסקת צריכת המזון.
מקרה נוסף תועד במאה ה-18, על ידי רופא אחר בשם "רוברט וויט".
רוברט וויט כתב עבודה על שלושה גברים שהראו תסמינים של אנורקסיה נרבוזה.
אותם גברים, בדומה לתיאור המקרה של "ריצ'רד מורטון", הרעיבו את עצמם ללא שום סיבה פיזיולוגית להרעבה.
ב-1874, החוקר "ויליאם גול" החליף בעבודת המחקר שלו את שם הפרעת האכילה "מאפפסיה היסטריקה" לשם המודרני "אנורקסיה נרבוזה".
החלפה זו נעשתה כדי להראות שהפרעה פסיכיאטרית זו איננה מתקיימת רק בנשים כפי שנקבע בעבר אלא מתקיימת גם בגברים.
לצד התפתחות הרפואה והמדע, הפרעות אכילה בקרב גברים נחקרו בכמה אופנים, אחד מהם היה המאפיין הביוכימי.
לאורכה של מלחמת העולם הראשונה החלו להופיע מקרים של הרעבות ורזון חולני בקרב חיילים ללא סיבות פיזיולוגיות לכך.
החוקרים דאז רצו להבין מדוע החיילים מרעיבים את עצמם למצב של חולי ואף מוות; לשם כך רצו למצוא את הגורם להרעבה הרצונית וחיפשו אותו במבנה המוחי נוירולוגי-ביוכימי של הלוקים באנורקסיה נרבוזה.
מטרתם הייתה להבין האם מקור ההרעבה הוא אורגני או רצוני.
לאחר מכן, בתחילת המאה ה-20, ההגדרה הרפואית להפרעות אכילה שמה דגש על מערכות יחסים במשפחה הגרעינית בשונה מהדגש הביוכימי של ההפרעה, כפי שנחקר במלחמת העולם הראשונה.
בתקופה ההיא נטען שמערכות יחסים משפחתיות לא מתפקדות, ספציפי משפחות שבהן דמות האם מהווה סמכות דומיננטית ושתלטנית, ודמות האב פאסיבית ומרוחקת, עלולות לגרום לבנם לפתח הפרעות אכילה.
באופן דומה הבן יפתח הפרעות אכילה במשפחות שבהם האב דומיננטי שתלטן ותוקפני והאם פאסיבית ולא נוכחת בחייו של הילד.
בהתאם לכך, הרפואה והפסיכיאטריה מייחסות קשר בין נטייה מינית להפרעות אכילה בגברים.
כאשר גברים הומוסקסואלים נמצאים בסיכון גבוה ללקות בהפרעות אכילה, זאת מפני שמבחינה תרבותית-חברתית, קהילה זו שמה דגש רב יותר על מראה חיצוני על אידיאל היופי הגברי.
מכך מתקיים לחץ בקהילה על חבריה לפתח גוף רזה ושרירי, דבר המוביל להתפתחותן של הפרעות אכילה.
משנות ה-30 ואילך של המאה ה-20, עם התרחבות השפעתה של הפסיכואנליזה בדיסציפלינות הפסיכולוגיה והפסיכיאטריה, גברים הודרו מהגדרה ואבחון של הפרעות אכילה.
זאת מפני שאלו הסתמכו על התאוריה הפסיכואנליטית שמסבירה שמקורן של הפרעות אכילה הן במערכת היחסים שבין האם לבת, כשאין התייחסות למערכת היחסים שבין האם לבן או למערכת היחסים שבין האב לבן.
כך נוצרו כלי אבחון שזנחו גברים והתמקדו רק בנשים.
כלומר, הפרעת האכילה עברה תהליך פמיניזציה בשנית עוד מימיה שנקראה "אפפסיה היסטריקה".
בשונה מנשים שלוקות באנורקסיה נרבוזה אשר להן המשקל עצמו הוא המשמעותי ביותר, המשתנים החשובים ביותר לגברים הם הגודל והצורה של הגוף.
אנורקסיה נרבוזה נגרמת בגלל הפרעה בדימוי גוף ובאה לידי ביטוי במחשבות טורדניות בנוגע לצורה של הגוף ולרצון לשנות אותו באמצעות פעילות גופנית או ניתוחים פלסטיים.
ברוב המקרים של אנורקסיה נרבוזה ובגברים במיוחד, הפרט יחל במשטר דיאטה על מנת להוריד במשקל למשך תקופה מסוימת.
אולם לאחר שהמשקל התייצב, הפרט חש מצוקה שאינו ירד מספיק במשקל, ואז יחל במסכת של פעילות גופנית אינטנסיבית.
פעילות זו היא מאפיין ישיר של גברים שלוקים באנורקסיה נרבוזה.
גברים אלו מקיימים פעילות גופנית אובססיבית ומונעים מעצמם לאכול, בשונה מנשים ששבאותה סיטואציה ישמרו על יציבות המשקל אך ימנעו מעצמם אכילה באותה מידה.
כלומר, עוצמת פעילות הגופנית של נשים תהיה נמוכה משל גברים.
פעולת האימונים האובססיביים יחדיו עם מניעת האכילה מושיבות ללוקים באנורקסיה נרבוזה את תחושת השליטה על המשקל שלהם ובפרט על חייהם.
פעולות מונעות אלו משמשות כאמצעי להרגעת החרדה מהשמנה ועיוות הצורה של הגוף.
תחושת השליטה שמקנה הפרעת האכילה לחייו של הלוקה אינה היחידה.
אנורקסיה נברוזה משפיעה נחרצות על חייו של הלוקה ותורמת לחייו בכמה תחומים מרכזיים.
בקרב נערים החולים באנורקסיה נרבוזה, ניתן לראות ששנערים אלו חווים קשיים בלימודים או בחיי המשפחה.
ההפרעה עוזרת להם להתמודד עם קשיים אלו בכך שדוחקת את שאר הבעיות הצידה ומאפשרות לאותו נער לא להתמודד עמן.
באותו האופן, האנורקסיה יכולה להסיח את דעתו של הגבר הבוגר מבעיות בחיי הנישואים, בעבודה וכו' - כאשר העיסוק בגוף ובעיצובו הוא מוקד תשומת הלב שמסיח את דעתו מנושאים בעייתיים.
בהתאם לכך, בין אם הלוקים הם גברים מבוגרים ובין אם הם גברים צעירים, האנורקסיה נרבוזה מקנה להם תחושה של שליטה בחייהם, מחזקת אותם בסיטואציות המעוררות פחד או חוסר ביטחון וכו'.
במקרה של נערים, האנורקסיה מאפשרת לנער לשחק את תפקיד "החולה" במשפחה ובכך האחריות לחייו מוסרת ממנו ועוברת אל משפחתו.
מנגד, בסיטואציה משפחתית אחרת שבה המשפחה של הנער שתלטנית ומונעת ממנו אוטונומיה והבעה עצמית, האנורקסיה נותנת לו אשליה שהוא שולט על חייו ולא מוכפף למשפחתו.
מאפיין שכיח בקרב גברים שלוקים באנורקסיה נרבוזה הוא החמרה במצבם כתגובה לאירוע דחק.
אירוע זה מוביל אותם לדרכי ההתמודדות קודמות שמתקשרות להפרעת האכילה.
כדי להתמודד עם הסיטואציה המלחיצה, גברים אלו חוזרים לקיים פעילות גופנית מאסיבית אובססיבית והרעבה עצמית.
ראו קריטריונים לאבחון בערך אנורקסיה נרבוזה
בולימיה נרבוזה מאופיינת בקיומו של מעגל סודי, בו הלוקה חווה בולמוסי אכילה המלווים בהקאות, שלשולים והתנהגויות מטהרות כגון צום ממושך ופעילות גופנית מאומצת - כל אלו על מנת לא לעלות במשקל.
בולימיה נרבוזה בגברים שונה במאפייניה מבולמיה נרבוזה בנשים.
הגברים הבולמיים, בשונה מנשים, לא מקיאים ולא משתמשים בחומרים משלשלים, אלא עוסקים בפעולות המטהרות על מנת לשלוט במשקלם.
ההתנהגות המטהרת השכיחה ביותר בגברים שלוקים בהפרעה זו היא פעילות גופנית אובססיבית.
אולם ישנם מקרים נדירים של גברים בולמיים שמקיאים ומשתמשים בחומרים משלשלים.
בהתאם לכך, בולמוסי האכילה של גברים נדירים מבולמוסי האכילה של נשים ועוצמתם נמוכה יותר.
הפעילות הגופנית האובססיבית בגברים הבולמיים מאפשרת להם לחוש תחושת ביטחון בנוגע לדפוסי האכילה שלהם, מפני שהם חשים שהפעילות הגופנית שרפה את עודף הקלוריות שצרכו.
תחושת האשם בדבר קיומה של הפרעת אכילה מסוג זה מאוד מקשה על גברים בולמיים לפנות לעזרה, ובדומה לנשים שלוקות בבולימיה נרבוזה, הם טובים מאוד בלהסתיר את הפרעות האכילה שלהם.
תסמינים שכיחים של בולמיה נרבוזה בגברים
ראו קריטריונים לאבחון בערך בולימיה נרבוזה
דיסמורפיה של השריר היא התעסקות בשרירי הגוף יחדיו עם קיומו של דחף להעלות במשקל ללא עלייה באחוזי שומן.
כאשר התכלית הנדרשת היא לעלות במשקל מבלי להשמין (gaining weight without getting fat).
בעבר הדיסמורפיה של השריר הייתה שכיחה בעיקר בקרב מפתחי גוף, אולם בעשורים האחרונים היא חדרה אל עולמם של גברים נוספים, למשל אלו שמתאמנים בחדרי הכושר או שאינם עוסקים בפיתוח גוף באופן מקצועי.
ההפרעה עצמה נקראת "אנורקסיה נרבוזה הפוכה" מפני שהתסמינים שלה מאוד דומים לתסמינים של אנורקסיה נרבוזה.
לדוגמה, אדם הלוקה באנורקסיה רואה עצמו במראה ובבואתו משתקפת לו תמונה המעוותת מהמציאות - כך גם הלוקה בדיסמורפיה שמביט בעצמו במראה.
הלוקה באנורקסיה רואה עצמו כנפוח אף על פי שבמציאות הוא צנום, בעוד שהלוקה בדיסמורפיה של השריר רואה עצמו צנום אף על פי שבמציאות הוא שרירי וגדול ממדים.
הדיסמורפיה של השריר נחשבת להפרעה פסיכיאטרית שקיימת בגברים.
כמו הפרעות דימוי גוף, הפרעה זו כוללת עיסוק אבנורמלי בהיעדר חוסן גופני שבא לידי ביטוי בשרירים, הנראה כשידפון ללוקה בהפרעה אף על פי שמציאות הוא גדול ושרירי למדיי.
הלוקה מאופיין במחשבה טורדנית בנוגע לחזות החיצונית שלו - מחשבות כגון רזון וחוסר יכולת להעלות במסת שריר.
המחשבה הטורדנית מובילה להבעה של לחץ, חרדה ואשמה.
אלו גורמות ללוקה לנהוג בהתנהגויות הימנעות בכשניים מהתחומים הבאים:
הפרט באופן שכיח מוותר על פעולות סוציאליות, תעסוקתיות ומשפחתיות חשובות כמענה על צורך קומפולסיבי לשמר את תוכנית האימונים או הדיאטה שלו.
הפרט נמנע מסיטואציות שבהן הגוף שלו חשוף לאחרים, וכאשר נחשף לסיטואציות כאלו מראה תסמינים של מצוקה ובהלה.
העיסוק הטורדני בחוסר יכולתו של הגוף לעלות במסת שריר או שינוי צורה של הגוף גורמים למצוקה ואי יכולת לעסוק בפעילויות סוציאליות, תעסוקתיות ומשפחתיות.
הפרט ממשיך להתאמן, לעשות דיאטה או להשתמש בחומרים מפתחים למרות הידיעה שהפעולות הללו פוגעות בבריאות שלו.
עיסוקו של הפרט בהיותו קטן וצנום איננה נגרמת מהפרעות פסיכיאטריות אחרות כגון אנורקסיה נרבוזה, בולימיה נרבוזה או הפרעת גוף דיסמורפית (BDD).
מערכות יחסים בעיתיות במשפחה עלולות להוביל לקיומה של אנורקסיה נרבוזה בבנים, נערים וגברים.
למשל, קיום מערכת יחסים פתולוגית עם ההורים.
לדוגמה: הורים מגוננים יתר על המידה - אימהות המונעות מבנם אוטונומיה והתנסויות חברתיות (התנסויות שיעזרו לבנם להסתגל לחיים הבוגרים כגבר בוגר), אבות דומיננטיים, רגזניים וקרים רגשית וכו'.
כל אלו עלולים לגרום לבנם לפתח אנורקסיה נרבוזה עקב ערך עצמי נמוך וחוסר ביטחון.
בעיות דימוי גוף בגברים נגרמות מקיומם של לחצים חברתיים חיצוניים שדורשים מגברים לקיים מבנה גוף ספציפי, הדומה למפתחי הגוף.
מבנה גוף זה כולל: כתפיים רחבות, גב בצורת האות האנגלית וי (v) וגוף שרירי באופן כולל.
גברים מקבלים את המסרים הללו מהגדרות של אמצעי המדיה לגבריות בצמוד לביקורת מצד הסביבה הקרובה והמשפחה.
זאת כאשר הביקורת נועדה לשמש כסנקציה חברתית נגד שונות גוף הגבר מהמודל האידיאלי.
בהתאם לכך, נערים משווים את גופם לאידיאל המדיה הגברי וחשים חוסר סיפוק מהגוף שלהם.
חוסר סיפוק זה מועצם כאשר אמצעי המדיה השונים מציפים את הבנים הצעירים במודלים של גיבורי על, דוגמנים ושחקנים שריריים, אשר מקבלים אהדה חברתית בדבר גופם החטוב שנחשב למודל המקובל לגבריות.
גיל ההתבגרות מהווה גורם סיכון להופעתן של הפרעות אכילה בקרב נערים מתבגרים.
מבחינה התפתחותית בגיל ההתבגרות ישנו פער בין ההתפתחות המנטלית להתפתחות המינית גופנית.
פער זה מוביל לקושי בגיבוש בגרות נפשית יציבה ובנוסף לאי סיפוק מהמראה החיצוני, אלו יחדיו יכולים לגרום להתפרצותה של הפרעת אכילה.
חלק מהגברים שלוקים בהפרעות אכילה ובעיקר בדיסמורפיה של השריר פונים לפיתוח הגוף, כיוון שבילדות היו חלשים וחולים.
כתוצאה מכך, סבלו מבריונות בבית הספר.
הבריונות גרמה לאותם נערים לחוש חסרי ביטחון וחלשים.
לכן בבגרות, הלוקים רוצים להוכיח לעצמם שהם אינם הילדים החלשים שהיו בילדותם, ומכך מתחילים בתהליך אימונים שלטענתם שמקנה להם שליטה עצמית, אמביציה ותחושת הישג.
מקצועות עבודה שקשורים למראה חיצוני כגון משחק, דוגמנות וכו' עלולים לגרום להתפתחותן של הפרעות אכילה בגברים.
בהתאם לכך, מקצועות ספורטיביים כגון אגרוף, אצנות, משחקי כדור, אתלטיקה וכו' גם מעלים את הסיכוי לקיומה של הפרעת אכילה בגברים.
מבחינה חברתית, בקהילה ההומוסקסואלית ניתן דגש על מראה חיצוני ומשיכה מינית.
גברים הומוסקסואלים דומים בנוהגם לנשים הטרוסקסואליות, בכך שהם מפתחים את המראה החיצוני שלהם על מנת למשוך תשומת לב מגברים.
גברים אלו מפתחים את גופם יותר מגברים הטרוסקסואלים על מנת לשפר את המשיכה הפיזית אליהם.
לפיכך, הלחץ להיות מושך פיזית בקהילה הגאה יכול להוביל להיווצרותן של הפרעות אכילה בקרב הומוסקסואלים.
מהגילאים הצעירים ביותר, בנים ובנות צופים בחברה המבוגרת ומבינים מה היא המשמעות בלהיות גבר או אישה.
החברה המערבית מטמיעה באותם ילדים את הערכים והאופן שבו גבר או אישה אמורים להיראות ולנהוג.
נלאחר שהפנימו מסרים אלו, נערים רבים מתחילים לעסוק בפעילויות ספורטיביות כגון: כדור רגל, כדור סל וכדומה.
במהלך פעילויות אלו הנערים מפתחים דימוי גוף מסוים וככל שהם מתפתחים פיזית ונפשית, נוצר קשר בין היכולת הספורטיבית, הגוף והדימוי העצמי.
במהלך גיל ההתבגרות ישנם לחצים חברתיים על הנערים להתאים את עצמם לחוקי מגדר גבריים.
בהתאם לכך חל לחץ חברתי כבד על המראה החיצוני וצורת גוף של הגבר האידיאלי.
כובד חברתי זה יוצר אצל הנערים המתבגרים דימוי גוף שלילי וחוסר ביטחון כי גופם רחוק מהאידיאל ששואפים אליו.
בהתאם לזאת, החוק המגדרי הגברי בחברות המערביות דורש מהגברים להיות חזקים ולהיראות חזקים כאשר הנראות של חוזק זה באה לידי ביטוי בשרירים בולטים ומודגשים.
בדומה לכך, נדרשים הגברים להראות יכולת אתלטית גבוהה וביטוי של אגרסיביות פיזית.
בחברה המערבית המתועשתת ישנה השפעה חברתית קשה על אזרחיה של המדינה המתועשת.
השפעה חברתית בולטת במיוחד היא אידיאל היופי שקושר הצלחה, עוצמה, יופי עם רזון.
כאשר אידיאל היופי לגבריות כולל גוף רזה ושרירי.
מודל זה הוא מודל השאיפה של נערים מתבגרים שבונים את הזהות הגברית שלהם תחת גוף שרירי ורזה.
אולם לאידיאל זה השפעה הרסנית על עולמו הנפשי וחייו של הנער המתבגר והגבר הצעיר - הוא יכול לגרום להיווצרותן של הפרעות אכילה כגון אנורקסיה נרבוזה, בולימיה נרבוזה ודיסמורפיה של השריר.
מבחינת התסמינים של הפרעות אכילה, אין הבדלים גדולים בין גברים לנשים, אולם יש כמה נקודות שוני מגדריות.
אחד המאפיינים השכיחים ביותר להפרעות אכילה הוא עיסוק אובססיבי בפעילות גופנית.
בהשוואה לנשים, נמצא שרמת הפעילות הגופנית של גברים בעלי הפרעות אכילה גבוהה מזו של נשים.
בהתאם לכך, בבולימיה נרבוזה בגברים מתקיימות עליות וירידות במשקל אל מול נשים שמשקלן נשאר יציב.
בנוסף, נשים בולמיות מתאפיינות ביותר התנהגויות מטהרות מאשר גברים.
מנגד, הגברים הבולמים מתאפיינים בהתנהגויות מונעות כגון פעילות גופנית אינטנסיבית וקיום של משטרי דיאטה חמורים.
מאפיין נוסף שמראה על הבדלים בתסמיני הפרעות האכילה בגברים ונשים הוא היחס לגוף ולצורה שלו.
המשתנה המשמעותי ביותר לגברים בעלי הפרעות אכילה הוא הצורה של הגוף, כשהמטרה של הלוקה היא לעצב גוף שרירי ודק.
לעומת זאת, המשתנה המשמעותי ביותר לנשים הוא המשקל עצמו ופחות הצורה של הגוף.
נשים שואפות למשקל נמוך וגברים שואפים לגוף חטוב ודקיק.
בהתאם לכך, משתנה מבדיל נוסף בין גברים לנשים בעלי הפרעות אכילה הוא האופן שבו שהם שומרים על משקל תקין - נשים תרעבנה את עצמן על מנת להישאר רזות בעוד שגברים יעסקו בפעילות ספורטיבית אובססיבית על מנת לשמר מסת שריר גבוהה ואחוזי שומן נמוכים.
גיל ההתגברות מהווה אמצעי מגדרי מבדיל, במיוחד בהשפעתו על תחושת השליטה של הלוקים בהפרעות האכילה.
ההתפתחות המינית משפיעה אחרת על עולמו של המתבגר והמתבגרת, כאשר לאחד ההתפתחות מהווה יתרון ולשנייה ההתפתחות המינית מהווה כגורם למצוקה נפשית.
בגיל ההתבגרות הגוף של המתבגר או המתבגרת משתנה והופך מגוף של ילד/ילדה ללא מאפיינים מגדריים לגוף של בוגר בעל סימנים ברורים לנשיות וגבריות.
הסימנים לנשיות כוללים: התמלאות של שומן בשדיים, ירכיים והתרחבות האגן.
אלו מקשים רבות על עולמה הנפשי של הנערה המתבגרת בעלת הפרעת האכילה.
המעבר מילדות לנשיות גורם לה לחוש שהיא מאבדת שליטה על גופה.
מנגד ההתפתחות המינית הגברית כוללת: ההתרחבות של הכתפיים, התפתחות של מסת שריר וצמיחה לגובה.
אלו דווקא תורמים לעולמו הנפשי של הנער, כי נראה דקיק ושרירי יותר ומכך קרוב יותר לאידיאל הגוף הגברי.
משתנה ההתפתחות המינית משפיע גם על תחילת היווצרותה של הפרעת האכילה כשנשים מפתחות הפרעות אכילה בתחילת שנות העשרה וגברים מפתחים הפרעות אכילה בסוף שנות העשרה ותחילת שנות העשרים לחיהם.
הבדל מגדרי נוסף להבדל ההתפתחות המינית הוא יכולת ההסתרה של הפרעת האכילה בין גברים לנשים.
מכיוון שמבחינה חברתית הפרעות אכילה מיוחסות לנשים, גברים יכולים להסתיר יותר בקלות את הפרעות האכילה שלהם.
בנוסף לכך, האידיאל החברתי לגבריות תורם לגברים להסתיר את הפרעת האכילה שלהם, זאת מפני שמבחינה חברתית גברים אמורים להיות רזים ושרירים, מכך מאוד קשה להבחין בין גבר נורמטיבי שאוהב לעסוק בספורט כתחביב אל מול גבר שלוקה בהפרעת אכילה אשר משתמש בספורט על מנת להישאר רזה.
השונות המגדרית בין המינים בקיומן של הפרעות אכילה באה לידי ביטוי בגילאים הצעירים ביותר, בנים ובנות צופים בחברה המבוגרת ומבינים מה היא המשמעות בלהיות גבר או אישה.
החברה המערבית מטמיעה באותם ילדים את האופן שבו גבר או אישה אמורים להיראות ולנהוג.
הרבה נערים לאחר שהפנימו את המסר החברתי בנוגע לחזות ולהתנהגות גברית מתחילים לעסוק בפעילויות ספורטיביות שונות כמו כדורגל, כדורסל וכו'.
בטיפול התנהגותי קוגניטיבי, מתייחסים למאפיינים פסיכולוגים שונים שבאים לידי ביטוי באמונות וביחס אל הגוף בהפרעת האכילה.
בטיפול מתייחסים לנושאים הבאים: המניע שעומד מאחורי הרצון לשמר משקל נמוך, הסיבות לקיומה של הערכה עצמית שלילית והפרעת דימוי גוף.
בנוסף לכך נחקרות האמונות והתפיסות בנוגע לאכילה, צורת גוף ומשקל גוף.
בטיפול זה נחקרים האלמנטים ההתנהגותיים של ההפרעה, כגון: קיומן של דיאטות מחמירות, פעילות ספורטיבית אובססיבית, בולמוסי אכילה והקאה יזומה.
מטרת הטיפול היא לאתר את המגנונים שמובילים לקיומה של הפרעת האכילה ולבטל אותם.
הטיפול הקוגניטיבי-התנהגותי עוזר למטופל לזהות את הסטיות המחשבתיות שלו המובילות אותו לחרדה, ומכך להמיר אותן במחשבות אחרות ולבטל את ההשפעה ההרסנית שלהן.
לדוגמה: אחד מההיבטים של חולי אנורקסיה נרבוזה הוא תחושה של חוסר נוחות בבגדים צמודים, מכיוון שהם חושבים שתחושת הדחיסות היא תוצר של השמנה - אדם שכזה יחשוב לעצמו "אני השמנתי ולכן הבגד צמוד".
בעזרת הטיפול, הלוקה בהפרעה ילמד להטות את המחשבה שלו לאמונה שהבגד התכווץ בכביסה והוא לא תוצר של עלייה במשקל, ובכך יביא לידי ביטול של תחושת האשמה הכבדה והחרדה.
הפן ההתנהגותי בא לידי ביטוי בטיפול בכך שמקיימים תוכניות התערבות או ניסויים התנהגותיים, בהן בוחנים את אמיתותיהן של אמונות השווא ומנסים לבטלן.
לדוגמה: כאשר הלוקה מאמין שאם הוא לא יתאמן מספר מסוים של אימוני כושר במהלך השבוע הוא יעלה במשקל, תוכנית ההתערבות תיצור ניסוי שבו הוא לא יתאמן במשך שבוע ואז משקלו ייבדק על מנת לבחון אם אכן עלה במשקל.
הטיפול הפסיכותרפי מתמקד בבעיות הבין אישיות של הלוקה עם סביבתו הקרובה וכיצד אלו משמרות ומקיימות את הפרעת האכילה.
המטרה של הטיפול היא לבטל את ההשפעה הסביבתית שיצרה את הפרעת האכילה.
טיפול זה יעיל במיוחד לטיפול בבולימיה נרבוזה אולם הוא עוזר גם לשאר הפרעות האכילה שקיימות.
בטיפול הפסיכותרפי מסתמכים על תאוריות פסיכולוגיות שלפיהן המרכיב הבין אישי של האדם הוא משמעותי להסתגלות פסיכולוגית בסיטואציות חברתיות קשות.
המקור להפרעות אכילה, לפי התאוריות הללו, הוא הסביבה התרבותית-חברתית - סביבה שיוצרת הפרעות דימוי גוף ואכילה.
לפי תאוריות אלו, החברה, התרבות והסביבה הקרובה של האדם משפיעות על עולמו הפנימי של הלוקה.
השפעה זו באה לידי ביטוי בהערות שקיבל הלוקה בעבר לגבי מראהו החיצוני, משקלו וגופו.
בהתאם לזאת, בטיפול הפסיכותרפי מושם דגש על האינטראקציה הבין אישית שבין הלוקה בהפרעת אכילה לאנשים אחרים משמעותיים בחייו.
אנשים בעלי הפרעות אכילה לא מקבלים תמיכה מסביבתם הקרובה בדבר קשיי הסתגלות לתנאי החיים הקשים.
אנשים אלו לא מקבלים תמיכה רגשית מבני המשפחה והחברים הקרובים ובכך קשה להם לקיים ויסות רגשי.
במהלך הטיפול עוזרים למטופל להתגבר על הבדידות שלו ולעזור לו לסגל תכונות התמודדות שיעזרו לו להחלים מהפרעת האכילה.
הטיפול התרופתי הנהוג בהפרעות אכילה זהה לטיפול התרופתי הנהוג בטיפול בדיכאון.
למידע נוסף ראו טיפול תרופתי בערך דיכאון קליני.
כמעט בכל בית ספר מערבי קיים צוות רפואי שמורכב מיועצות חינוכיות, מורים וסגל רפואי טיפולי.
צוות זה בודק האם בקרב התלמידים קיימת סכנה להפרעות אכילה, לרוב באמצעות מתן בדיקה רפואית בידי רופא מומחה.
בנוסף לבדיקה הרפואית, לעיטים נערכת בדיקה נוספת הנעשית באמצעות זימון התלמידים החשודים כלוקים בהפרעות אכילה לריאיון עם אחד מאנשי הצוות, שמראיין ושואל שאלות בנושאים הבאים:
איך התלמיד מרגיש עם הגוף שלו?
האם היה שינוי במשקלו של התלמיד בתקופה מסוימת ואיך הוא בא לידי ביטוי?
האם היה לתלמיד קושי באכילה במשך תקופה מסוימת?
האם עשה התלמיד דיאטה לצורך ירידה במשקל?
האם התלמיד צמחוני או טבעוני?
מה הוא סדר הארוחות של התלמיד והאם הוא שומר על תזונה תקינה?
בהינתן מתן תשובות חיוביות לחלק גדול משאלות אלו, על הצוות הרפואי או איש הסגל הממונה לכך לפנות לערכה לזיהוי ואיתור הפרעות אכילה מטעם משרד הבריאות, משרד החינוך והעבודה.
ערכה זו כוללת חוברות לימוד, שקפים לעבודה בצוות והקלטות הדרכה.
בנוסף לכך מתקיימות הכשרות מורים בנושאי הפרעות אכילה בבני נוער מטעם משרד החינוך, וכאשר קיים חשד סביר לתלמיד הלוקה בהפרעת אכילה, הוריו מוזמנים לשיחה עם יועצת או פסיכולוגית בית הספר.
במקרה הצורך, התלמיד יופנה למרפאות מיוחדות שמתמחות בהפרעות אכילה.
הפרעות קול ודיבור (SSD), מתייחסות לשני סוגי הפרעות המשפיעים על הדיבור:
הפרעה פונטית, הבאה לידי ביטוי בקושי בהפקת התנועות המוטוריות של צלילי הדיבור; ניתן למיין את שיבושי ההיגוי לסוגים, כגון החלפות (למשל: /ל/ עבור /ר/), השמטות, עיוותים (הפקה ליטראלית או אינטרדנטאלית לצליל /ס/), או תוספות.
הפרעה פונמית (פונולוגית) - קושי ברכישת הייצוגים הלשוניים הבסיסיים של צלילי דיבור, הנלווה גם עם שיבושי היגוי.
הטעויות בדיבור יכולות להיות פונטיות, פונמיות או שתיהן יחד, ויכולות להיות חלק משיבושי היגוי ממוקדים, או נרחבים כגון באפרקסיה התפתחותית ועוד.
שיבושי היגוי משפיעים על מובנות הדיבור של הילד, בטווח של קל, בינוני וחמור, דבר אשר נקבע לפי תדירות וסוג השיבושים.
רכישת צלילי הדיבור אצל ילדים, כלומר, ההתפתחות הפונולוגית, מתרחשת בשלבים אשר בתורם כרוכים בטווח זמן משוער במהלך ההתפתחות של הילד.
ליקוי בהיגוי פירושו קושי בהפקת הגה מסוים, בשלב שבו היה צריך להיות מופק באופן תקין.
במחקר שבוצע בישראל, בו נבדקה ההתפתחות הפונולוגית של תינוקות ופעוטות דוברי עברית בגילאים 14 חודש עד 34 חודש, נמצא כי קיימים מעט מאוד הבדלים בין-אישיים בתהליך הרכישה של צלילי הדיבור וכי אצל כל הילדים דוברי עברית קיים סדר רכישה דומה המפורט להלן.
בשלב זה מתווספים ההגאים הממושכים: /פ/ (f), /ל/, /ח/.
בשלב זה נוספים שני הגאים אחוריים (הנהגים בחלק האחורי הפנימי של הפה): /ג/ (g), /ק/.
בשלב זה נוסף ההגה /ל/.
בשלב זה מתווספים הצלילים השייכם למשפחת השורקות: /ש/, /צ/.
ולבסוף נרכש ההגה /ר/ (r).
כבר בגילאי שנתיים וחצי עד שלוש שנים מתבצעת רכישת ההגאים הראשונים.
עד גיל 4 וחצי, נרכשים ההגאים הממושכים, האחוריים וההגה /ל/ נרכשים.
ואילו עד גיל 5 וחצי יכולים להופיע ההגאים השורקים וההגה (r).
כלומר, יכולת ההגייה של ילד, העומד בכניסה לבית הספר, צריכה להיות תקינה.
אם ילד עבר את גיל הרכישה של הגה מסוים, וההגה עדיין משובש, יש לשקול את הפניית הילד לאבחון של קלינאי/ת תקשורת.
לשיבושי היגוי יכולה להיות סיבה ספציפית ידועה, כגון פגיעה מוחית או תסמונת גנטית, או שהם ממקור לא ידוע.
המשמעות ההתפתחותית של שיבושי היגוי אשר נמשכים לאחר גיל הרכישה של הצליל, היא שהילד למד את התבנית המוטורית השגויה לייצור צלילי הדיבור הספציפיים.
בנוסף, צריך לבחון את אברי ההיגוי ולשלול קיומו של ליקוי מבני (אנטומי), כגון לשון קשורה או חך שסוע, או ליקוי תפקודי (פיזיולוגי) כסיבה לשיבושי ההיגוי.
ההפרעה בדיבור יכולה גם להיות משנית לבעיות מבניות או נוירולוגיות, כגון: הפרעות התפתחותיות (למשל, אוטיזם), תסמונות גנטיות (למשל, תסמונת דאון), הפרעות נוירולוגיות (למשל, שיתוק מוחין CP) או לקות שמיעה (כולל לקות שמיעה משנית לדלקת אוזן תיכונה).
טעויות בדיבור נראות בדרך כלל באופן נורמלי בהתפתחותם של ילדים בגיל הרך, במהלך תקופת הרכישה של העיצורים והתנועות השונים.
קיימות מספר דרכי טיפול, בהתאם לחומרת הליקוי, כאשר בחלקו הטיפול יתבסס על למידה מחדש של הצלילים המשובשים, בין היתר דרך חידוד אבחנה שמיעתית ולמידת תבנית מוטורית נכונה.
אצל ילדים עם הפרעה פונולוגית בינונית-חמורה, מתאים לטפל בגישת השפה כמכלול, כאשר מתייחסים לשיבושי ההיגוי דרך קונטקסט שפתי, בדומה לסיפור, אשר הצליל המשובש חוזר בו בתדירות גבוהה, ואז מנסים לתרגל את ההפקה, עם אורך מבע הולך ועולה.
אצל אותם ילדים, נהוג גם להשתמש בהתערבות מבוססת שפה, המתמקדת בטכניקות טבעיות וממוקדות בשיחה, כגון חזרה והרחבה לדברי הילד, נרטיבים מתווכים או שימוש בשאלות סגורות המחייבות תשובה מילולית.
אפרקסיה התפתחותית מופיעה בהתפתחות המוקדמת, והיא נחשבת להפרעה בשליטה המוטורית או ביישום של הדיבור, קיימת הסכמה כי ליבת הקושי אצל ילדים עם אפרקסיה התפתחותית היא יכולת מופחתת להמיר קודים פונולוגיים מופשטים, לפקודות דיבור מוטוריות, המכונים תכנון ו/או תכנות מוטורי.
בהיעדר מאפיינים קבועים לילדים עם אפרקסיה התפתחותית והיותה קבוצה הטרוגנית, קיים קושי לאבחן ולהבדיל CAS מההפרעות השונות, עם זאת, האגודה האמריקאית של דיבור-שפה-שמיעה, זיהתה שלושה מאפיינים עיקריים:
טעויות לא עקביות בעיצורים ותנועות בהפקות חוזרות ונשנות של הברות או מילים
מעברים קוראטיקלטוריים מוארכים או משובשים בין הצלילים וההברות.
פרוזודיה לא הולמת, תזמון טעם, קוליות, ומאפיינים סופרה סגמנטליים, הבאים לידי ביטוי בטעם שווה במילה, טעם מוגזם וקשיים בתזמון כמו הפרדה בין הברות, או הפחתת קוליות בעיצור קולי.
שכיחותה של אפרקסיה התפתחותית מסתכמת ב-1 מתוך 1000 ילדים, חמישה מבין 100 ילדים בעלי הפרעת היגוי\פונולוגיה מוגדרים כבעלי דיספרקסיה התפתחותית.
הפרעה נגרמת מקושי לתכנן פקודות סנסומוטוריות למיקום ותנועת השרירים, לצורך הפקת דיבור, ללא פגיעה נוירולוגית ידועה, כך שאין תכונה נוירולוגית או התנהגותיות אשר מהווה סמן אבחוני המאחד את כל המקרים של CAS.
הפרעה זו פוגעת ביכולת לתכנן באופן רצוני, רצף מתואם ומדויק של תנועות אברי ההיגוי, על מנת להפיק דיבור ברור, והיא יכולה להופיע ללא חולשה או איטיות שרירית, ובהיעדר הפרעה ביכולת המנטלית או בשפה, כאשר הקושי מופיע במהלך רכישת מיומנויות התפתחותיות של דיבור, שפה ותנועה ולא אחריהן.
בנוסף, הפרעה זו יכולה להתרחש כתוצאה מהפרעה התפתחותית ידועה, או מוטציה גנטית.
מאחר שכיום לא ידוע בדיוק איזה ליקוי במוח גורם להפרעה, התאוריות על המקור המוחי של ההפרעה רחבות ונעות בין הנחה שהסיבה היא פגיעה מזערית ומאוד ספציפית או הבדל באזור הדיבור במוח ועד לשינוי מוחי מפוזר אשר לא ניתן לבודד.
אף על פי שרבים מהילדים עם אפרקסיה התפתחותית מאופיינים בכך שעברו פציעה או תקופה ללא חמצן בלידה או טרם לכך, רוב הילדים הם ללא היסטוריה היכולה להעיד על גורם מסוים.
עם זאת קיים דמיון רב בין ילדים עם אפרקסיה התפתחותית בהיסטוריה שלהם, אולם לא הוכח כי כל אחד או כל שילוב ספציפי לגורמים אלו אחראי להפרעה, עם זאת, ברוב המקרים של אפרקסיה הסיבות היו ממקור לא ידוע.
תפיסות שונות המתייחסות להבנת מקור האפרקסיה כוללות:
קושי בתכנון דיבור: אפרקסיה כחלק מלקות עם בסיס נוירולוגי סנסורי המשפיעה על היכולת לתכנן באופן רצוני, רצף מתואם ומדויק של תנועות מוטוריות של אברי ההיגוי, לשם הפקת דיבור ברור ומובן.