tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחרי הכישלון בבחירות ב-2002 פרש מתפקידו מנהיג המיעוט הדמוקרטי בבית הנבחרים, דיק גפהארדט.
פלוסי התמודדה על התפקיד מול הרולד פורד, חבר קונגרס אפרו-אמריקני מטנסי וניצחה ברוב גדול.
בכך הייתה לאישה הראשונה שעומדת בראש אחת המפלגות בקונגרס.
בעקבות המהפך הדמוקרטי בבית הנבחרים בבחירות של 2006, נבחרה פלוסי פה אחד על ידי חברי בית הנבחרים הדמוקרטיים ליושבת ראש הבית, והיא הייתה האישה הראשונה בתפקיד.
לקראת הבחירות לקונגרס בשנת 2006, פרסמה פלוסי את תוכניתה ל"מאה השעות הראשונות" כיושבת ראש בית הנבחרים, שכללה בין השאר הנהגת כללים חדשים בנוגע להשפעת לוביסטים על תהליך החקיקה, יישום בחקיקה של מסקנות דוח החקירה על פיגועי 11 בספטמבר, חוק להעלאת שכר המינימום הפדרלי וחוק המעודד מחקר בתאי גזע עובריים.
בית הנבחרים קיבל את כל ההחלטות שהובטחו בתוכנית.
חלקן זכה לתמיכה גם בסנאט ולחתימת הנשיא והתקבל כחוק, אך חלקן נבלמו בסנאט.
באפריל 2007, ערכה סיור במזרח התיכון בראשות משלחת של חברי קונגרס, רובם ממפלגתה, ביניהם טום לנטוס, שכלל את ישראל, הרשות הפלסטינית, סוריה וערב הסעודית.
בישראל היא נאמה בפני מליאת הכנסת, ופגשה את ראש הממשלה אהוד אולמרט.
החלק השנוי במחלוקת של ביקורה היה בסוריה, אותה ניסה ממשל בוש לבודד בשל קשריה עם איראן וסיועה לטרור, בפרט בעיראק.
עצם הביקור היווה התרסה כנגד מדיניות הממשל וסירובו לנהל מגעים דיפלומטיים ישירים עם מדינות מסוימות, וממשל בוש תקף את פלוסי על ביקורה.
מבוכה מסוימת נגרמה לפלוסי לאחר שהיא הודיעה שהיא העבירה לנשיא הסורי בשאר אל-אסד מסר מראש הממשלה אולמרט כי ישראל מוכנה לשלום, אולם לאחר מכן פרסמה ישראל הצהרה שהסתייגה מדברי פלוסי והדגישה שבדברים שנאמרו לה לא היה שום שינוי עמדה של ישראל.
אחרי הבחירות של 2008 בהן נבחר ברק אובמה לנשיאות, והרוב הדמוקרטי בשני בתי הקונגרס גדל, פלוסי מילאה תפקיד מרכזי בהעברת האג'נדה החקיקתית הדמוקרטית.
היה לה חלק מכריע בחקיקת חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה בשנת 2010. העברת הרפורמה בביטוח הבריאות, אחד הנושאים שברק אובמה הבטיח לטפל בהם במערכת הבחירות שלו ושהרפובליקנים פעלו להכשילה בכל מחיר.
החוק התקבל בשתי גרסאות שונות בבית הנבחרים ובסנאט, אולם כשהגיע השלב בו שתי הגרסאות היו אמורות להיות מאוחדות לחוק אחד עליו שוב יש להצביע בכל אחד מהבתים, איבדו הדמוקרטים את הרוב המיוחס בסנאט המאפשר עצירת פיליבסטרים בשל ניצחון המועמד הרפובליקני בבחירות המיוחדות שנערכו במסצ'וסטס אחרי מותו של טד קנדי.
בשלב זה גם בקרב הדמוקרטים, כולל ראש סגל הבית הלבן רם עמנואל, עלו קולות שהציעו להסתפק ברפורמה מוגבלת, אולם בהשפעתה של פלוסי, אובמה החליט לא לוותר על העברת רפורמה מקיפה ולהטיל את כל כובד משקלו הפוליטי כדי להעביר אותה.
בית הנבחרים הצביע בעד גרסת הסנאט ללא כל שינוי, דבר שאפשר את העברתו כחוק.
בהצבעה הצמודה תמכו בחוק 219 צירים שכולם דמוקרטיים, מול 212 צירים שכללו את כל הרפובליקנים וכ-30 דמוקרטים, ופלוסי לחצה על חברי מפלגתה המתנדנדים עד הרגע האחרון.
במקביל העביר בית הנבחרים חוק לתיקונים מסוימים בחוק שזה עתה קיבל, ושעליהם הייתה הסכמה בסנאט גם בקרב מספר מצומצם של הסנאטורים הרפובליקנים.
לאחר ההפסד של מפלגתה בבחירות לקונגרס ב-2010, חזרה לעמוד בראש המיעוט הדמוקרטי בבית הנבחרים.
בינואר 2020 הובילה משלחת חברי קונגרס אמריקאים (שכללה את ניטה לאווי, אליוט אנגל, ג'ו וילסון, דבי וסרמן שולץ, טד דויטש ובראד שניידר) לאתרים יהודיים בפולין ולפורום השואה העולמי החמישי שהתקיים בירושלים, שם ייצגה את ארצות הברית לצדו של סגן נשיא ארצות הברית מייק פנס.
בשנת 2020 הופיעה ברשימה השנתית של מגזין טיים, טיים 100. באותה שנה פלוסי עוררה סערה לאחר שקרעה בהפגנתיות את עותק נאום מצב האומה של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ.
בסיום הנאום, טראמפ סירב ללחוץ את ידה של פלוסי.
לאחר בחירות 2020 הציגה את מועמדותה לתפקיד יו"ר הבית, אולם הצהירה שגם את תיבחר זו תהיה כהונתה האחרונה בתפקיד.
ב-16 בפברואר 2022 ביקרה פלוסי בישראל בראש משלחת של חברי קונגרס.
באוגוסט ביקרה בטאיוואן, למרות התנגדות השלטונות בסין העממית.
פלוסי הייתה נבחרת הציבור האמריקאית הבכירה ביותר שביקרה בטאיוואן מביקור יושב ראש בית הנבחרים ניוט גינגריץ' ב-1997. היא אמרה כי הדיונים עם ההנהגה בטיוואן יתמקדו ב"אישור מחודש" של התמיכה האמריקנית בשותפה שלה ובקידום האינטרסים המשותפים באזור.
בכירים בוושינגטון הבהירו כי ביקורה של פלוסי בטאיוואן נעשה על דעתה, והיא לא תיאמה אותו עם ממשל ביידן.
בעקבות בחירות האמצע בנובמבר 2022 בהם איבדו הדמוקרטים את הרוב בבית הנבחרים שהתכנס בינואר 2023, בחרו חברי הרוב הרפובליקאי את יושב ראש הבית, שהחליף את פלוסי בתפקיד.
האקים ג'פריס החליף אותה כמנהיג המפלגה הדמוקרטית בבית הנבחרים.
הנציגים הדמוקרטים הכריזו עליה כ־Speaker Emerita, מה שהבטיח את המשך כהונתה בוועדת ההיגוי של הסיעה הדמוקרטית בבית.
לאחר סיום תפקידה כיושבת ראש בית הנבחרים
ב-6 בנובמבר 2025 הכריזה פלוסי על פרישתה מהחיים הפוליטיים וכי לא תתמודד לתקופת כהונה נוספת בבחירות 2026. כהונתה עתידה להיחתם עם התפזרות הקונגרס ה-119 של ארצות הברית, לאחר 40 שנות כהונה בבית הנבחרים האמריקאי.
פלוסי נחשבת כשייכת לאגף השמאלי-ליברלי במפלגתה.
הייתה פעילה בנושאי בריאות, חולי איידס, ונכים.
היא התנגדה לכל ניסיון להטיל הגבלות על הפלות.
מאז המחאות בכיכר טיין-אן-מן ב-1989, הייתה פעילה בנושא הפרת זכויות האדם בסין ותמכה בתנועות לדמוקרטיזציה בסין ולשחרור טיבט.
פלוסי הצביעה נגד היציאה למלחמת המפרץ, וגם נגד היציאה למלחמת עיראק.
היא הצביעה בעד חוק הפטריוט, אולם לאחר מכן הייתה ביקורתית כלפיו.
בשלוש הצבעות אלה היא הצביעה עם רוב של כשני שלישים מחברי המפלגה בבית הנבחרים.
היא נחשבת לתומכת ישראל, ביקרה כחברת קונגרס בישראל, ונאמה בכינוסים של איפא"ק.
פלוסי נשואה לפול פלוסי, איש עסקים מתחום הנדל"ן.
בנוסף לאביה, גם אחיה כיהן כראש עיריית בולטימור.
גיסה (אחי בעלה) היה חבר מועצת העירייה בסן פרנסיסקו, ובתה, אלכסנדרה, היא עיתונאית, שבין השאר ליוותה את ג'ורג' ווקר בוש במסע הבחירות שלו בשנת 2000, וצילמה סרט תיעודי בשם "מסעותיי עם ג'ורג'".
ב-28 באוקטובר 2022, כשבועיים לפני בחירות האמצע, נכנס פורץ לביתה בסן פרנסיסקו בעת בו שהתה בוושינגטון וצעק 'איפה ננסי?', הפורץ תקף את בעלה, פול פלוסי וגרם לו חבלות קשות בכל חלקי גופו.
התוקף נעצר בהמשך על ידי המשטרה.
ננסי דייוויס רֵייגֶן הייתה רעייתו של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן והגברת הראשונה של ארצות הברית בשנים 1981–1989.
אן פרנסס רובינס (באנגלית Anne Frances Robbins) נולדה בעיר ניו יורק שבמדינת ניו יורק לקנת' סימור רובינס (Kenneth Seymour Robbins) ולאשתו השחקנית אדית' לאקט (Edith Luckett).
בהיותה בת שש, נישאה אמה לנוירוכירורג לויאל דייוויס (Loyal Davis) אשר אימץ את אן והם עברו להתגורר בשיקגו שבמדינת אילינוי.
אן התחנכה בבית ספר פרטי קתולי ובמכללת סמית' במסצ'וסטס שם סיימה תואר במשחק.
בסרט חתולי הגיהנום של הצי (Hellcats of the Navy) משנת 1957 שיחקה לצד בעלה, רונלד רייגן.
סרטה האחרון היה נחיתת אונס בשנת 1958. לאחר מכן השתתפה במספר דרמות טלוויזיוניות עד שנת 1962, עת פרשה מעולם המשחק.
ננסי דייוויס פגשה את רונלד רייגן בשנת 1951 עת כיהן כנשיא איגוד שחקני הקולנוע.
דייוויס, שתמיד שיחקה תפקידים של אישה נוצרית הגונה, ושמרה על שמה הטוב, גילתה כי שחקנית עם שם זהה (ננסי דייוויס) מופיעה ברשימה השחורה של הוליווד.
מחשש שהדבר יפגע בה פנתה לרייגן בבקשה להסדיר את הבעיה.
ב-4 במרץ 1952 נישאו בני הזוג בעמק סן פרננדו בלוס אנג'לס שבקליפורניה, ונולדו להם בת - פטי דייוויס 21 באוקטובר 1952 ובן - רונלד "רון" רייגן הבן 20 במאי 1958. ננסי אף אימצה את שני ילדיו של רייגן מנישואיו הקודמים לשחקנית ג'יין ויימן.
בעת שתי הכהונות של בעלה כמושל קליפורניה, בשנים 1967–1975 הייתה רייגן הגברת הראשונה של קליפורניה.
היא עוררה סערה ציבורית לאחר שסירבה לגור בבית המושל בסקרמנטו, בטענה שהבית מהווה מלכודת אש, ועברה לגור בפרוור עשיר של סקרמנטו.
בהיותה הגברת הראשונה של המדינה עסקה בפעילות צדקה, ביקרה בבתי אבות והחלה את פעילותה בפרויקט סבא חורג, בו המשיכה גם בוושינגטון.
ננסי רייגן סייעה לבחור ולפטר יועצים פוליטיים שעבדו בקמפיין הבחירות של בעלה שנכשל ב-1976, וכן בקמפיין שהסתיים בניצחון ב-1980.
ננסי רייגן הייתה ידועה בפעילותה כמגינה על תדמיתו של בעלה, לפעמים על חשבון תדמיתה שלה.
לאורך הקריירה של הנשיא רייגן, שהחל כשחקן בהוליווד, טיפס למשרת מושל קליפורניה ולבסוף לתפקיד נשיא ארצות הברית, שימשה אשתו כיועצת קרובה.
"ללא ננסי לא היה המושל רייגן או הנשיא רייגן", אמר מייקל דיבר, עוזר ותיק וחבר קרוב של משפחת רייגן, שמת בשנת 2007.
גם בהיותה הגברת הראשונה עוררה מספר סערות ציבוריות - הראשונה שבהן, כאשר הודיעה כי היא רוכשת כלי חרסינה בשווי 200,000 דולר עבור הבית הלבן (אף שקרן פרטית מימנה את רכישת כלי החרסינה) - בעת שהאומה האמריקאית הייתה בתקופת מיתון.
מאחורי הקלעים הייתה לננסי רייגן השפעה רבה על התנהלות הבית הלבן ועל דמותו של בעלה, ואף על מדיניות ארצות הברית בתקופת כהונתו השנייה של בעלה.
רייגן פעלה בקמפיין אמרו לא Just Say No - קמפיין למלחמה בשימוש בסמים בקרב בני הנוער.
בשנת 1983 השתתפה רייגן, יחד עם מזכיר המדינה לשעבר הנרי קיסינג'ר, באופרת הסבון "שושלת" בתפקיד עצמה, וכן בקומדיית המצבים "על טעם ועל ריח" במסגרת הקמפיין שלה למלחמה סמים.
בספרו "For The Record From Wall Street To Washington" חשף ראש סגל הבית הלבן לשעבר בממשל רייגן, דונלד ריגן, שרייגן האמינה באסטרולוגיה וקבעה את סדר היום בבית הלבן בהתייעצות עם האסטרולוגית ג'ואן קוויגלי .
זו אחת הסיבות להתפטרותו של דונלד ריגן.
במהלך הכהונה השנייה של רונלד רייגן, ראתה ננסי רייגן את הסכנות שבפרשת איראן–קונטראס.
בנאומו המכריע של רונלד רייגן בפני הציבור האמריקני, הוא הודה בעסקה שבה נמכר נשק תמורת בני ערובה והודה שטעה בכך.
ננסי רייגן ידעה אילו יכולות שכנוע יש לבעלה, ודחפה אותו לשאת ולתת עם מיכאיל גורבצ'וב כדי לסיים את המלחמה הקרה.
לו קאנון, שהיה כתב הוושינגטון פוסט בבית הלבן בעת כהונתו של רייגן, מציין בביוגרפיה של הנשיא, כי על אף המהומות שחוללה ננסי רייגן, היא "הפכה לכוח שקידם שלום בבית הלבן".
היא נחשבה ליועצת הקרובה ביותר של בעלה והייתה בולטת מאוד בתפקידה בבית הלבן, בין היתר בפעילותה להעלאת המודעות לסרטן השד ובמלחמתה בשימוש בני נוער בסמים.
לדברי טומלטי, כמו ליידי בירד, ננסי רייגן שימשה כמווסתת מצבי הרוח של הנשיא.
היא ידעה שהוא מתפקד טוב יותר כשהוא בטוח ורגוע, ונוכחותה שיפרה את יכולותיו אלה.
כשעזבה את משכן הנשיא, הואשמה רייגן כי היא פועלת מאחורי הקלעים ואוחזת בכוח לא מבוקר על הממשל.
באוקטובר 1987 חלתה רייגן בסרטן השד ועברה כריתת שד.
לאחר תום תפקידו עבר הזוג רייגן לבל אייר בלוס אנג'לס שבקליפורניה, שם טיפלה בבעלה עד מותו ב-5 ביוני 2004 ממחלת אלצהיימר.
ננסי רייגן אף לחצה על הנשיא ג'ורג' ווקר בוש לתמוך במחקר בתאי גזע עובריים בתקווה שהמחקר יביא למציאת תרופה למחלה זו.
ב-2002 הוענקו לה מדליית החירות הנשיאותית ומדליית הזהב של הקונגרס (יחד עם בעלה).
ב-6 במרץ 2016 נפטרה בגיל 94 בביתה בבל אייר שבלוס אנג'לס כתוצאה מאי-ספיקת לב.
בית המכירות הפומביות כריסטיס הופקד על מכירת האוסף הפרטי של רונלד רייגן (Ronald Reagan), הנשיא ה-40 של ארצות הברית ורעייתו ננסי רייגן (Nancy Reagan).
ההכנסות ממכירת האוסף, הכולל תכשיטים, יצירות אמנות, ספרים, מזכרות ועוד, מיועדות לקרן המכון הנשיאותי ע"ש רונלד רייגן.
מחירי הפריטים אשר יימכרו ברצף מכירות פומביות חיות ומקוונות, נע בין 1,000 ל-50,000 דולר.
על פי ההודעה לעיתונות של כריסטיס עולה עוד, כי המכירה כולה צפויה להסתכם בלמעלה מ-2 מיליון דולר.
בשנת 1987 יצאו שני אלבומים עם שירים המתייחסים ישירות לננסי רייגן:
האלבום "Horse Cock Phepner" של להקת הרוק האלטרנטיבי "סאן סיטי גירלז" כולל שיר בשם "Nancy" על שם ננסי רייגן.
המחוז האוטונומי ננץ הוא סובייקט בפדרציה הרוסית (מאז 1993) וחלק ממחוז ארכנגלסק, בצפונו של החלק האירופי של רוסיה.
המחוז האוטונומי שוכן מצפון לחוג הארקטי.
נכון לינואר 2024 בזור התגוורו 42,224 תושבים.
המחוז האוטונומי שוכן בצפון מזרח רוסיה האירופית.
אדמיניסטרטיבית הוא משתייך למחוז ארכנגלסק וגובל בו ממערב.
בדרום גובל המחוז ברפובליקת קומי, במזרח – במחוז האוטונומי ימאלו-ננץ ובצפון – ב, בים ברנץ ובים קארה.
על פי כתבי עת רוסיים, שילמו תושבי האזור מיסים לנסיכי קייב החל מהמאה ה-9. במהלך המאות ה-13 עד ה-15 היה השטח בשליטת רפובליקת נובגורוד.
עם סיפוח נובגורוד לנסיכות מוסקבה הועברו גם שטחי המחוז לשליטת מוסקבה.
ב ובתחילת המאה ה-20 היה השטח חלק מגוברניית ארכנגלסק.
בשנת 1929 הוקם אוקרוג (מחוז) ננץ, ב-1930 שמו הוסב ל"אוקרוג לאומי ננץ" (Ненецкий национальный округ) ובשנת 1977 שונה שמו לאוקרוג אוטונומי.
עד לשנת 1940 עיר וורקוטה היה חלק של המחוז (כיום ברפובליקת קומי).
במאי 2020 מחוז ארכנגלסק והמחוז האוטונומי ננץ החלו לנהל מגעים לאיחוד וחתמו על מזכר הבנות בנושא.
אך תוכנית מיזוגה של ננץ בתוך מחוז ארכנגלסק נגנזה עד מהרה בשל התנגדותם של תושבי ננץ.
המחוז האוטונומי ננץ היה הסובייקט הפדרלי היחיד שהצביע נגד במשאל העם על התיקונים לחוקת רוסיה שנערך בקיץ 2020 ובכך הביע את מחאתו לתוכנית האיחוד.
הרשות המחוקקת היא "אספת נציגים של מחוז אוטונומי ננץ" שכוללת 19 חברים.
בספטמבר 2020 לתפקיד נבחר יורי בזדודני.
מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק לראיון, עיר בעלי חשיבות מחוזית ויישוב בעל חשיבות מחוזית.
כ-74% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים.
בעיר הבירה, נריין-מאר, מתגוררים (נכון ל-2021) כ-24 אלף תושבים – מעל למחצית מאוכלוסיית המחוז.
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין 2021 של הפדרציה הרוסית התושבים המקוריים של המקום – ננצים – מהווים כ-16.2% מאוכלוסיית המחוז, הרוסים – כ-63%, קומי – כ-5.8%.
המחוז עשיר בעתודות נפט וגז.
באזור הוקמו מתקנים להפקת נפט וגז.
בנוסף לכך בעיר נריאן מר פועל נמל להעברת סחורות.
אספקת חשמל לתושבי האזור ותעשייה מבוססת על מספר תחנות כוח מבודדות.
הכביש הראשי של האזור לכיוון עיירה ברפובליקת קומי הוקם בשנת 2023. בעיירה זו נמצאת גם תחנה סופית של מסילת ברזל וממנה סחורות מועברות במכוניות.
ננסי סינטרה היא זמרת פופ-רוק ושחקנית אמריקאית; הבכורה מבין שלושת ילדיו של פרנק סינטרה.
ננסי סינטרה היא בתו של פרנק סינטרה מאשתו הראשונה, ננסי ברבאטו.
ב-1959 החלה לימודי מוזיקה, שירה ופיתוח הקול באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, אך נשרה אחרי שנה.
את קריירת השירה שלה החלה ב-1960, בתוכנית הטלוויזיה של אביה בספיישל אלביס פרסלי, אשר שיתף איתו פעולה מוזיקלית לתקופה קצרה.
ב-1961 הצטרפה לחברת התקליטים של אביה, "רפרייז".
הסינגלים הראשונים שהוציאה היו "Like I Do", "Tonight You Belong To Me", "Think Of Me" הצליחו יותר באירופה וביפן אך לא בארצות הברית.
נישואיה לשחקן/זמר טומי סנדז קטעו את הקריירה שלה עד 1965. אז, התחברה עם הזמר והמפיק לי הייזלווד, שאף כתב את רוב להיטיה עד 1968.
ב-1965 שיחקה בקומדיה "נישואין על שרטון", לצדם של פרנק סינטרה, דבר קר ודין מרטין.
ב-1966 שיחקה בסרט "אופנועי הפרא" שביים רוג'ר קורמן וכתב פיטר בוגדנוביץ'.
אחד מהסינגלים הראשונים שנולדו מהזיווג היה הלהיט הענק "These Boots Are Made for Walkin'" שיצא בשנת 1966. הלהיט, שסימן את תחילת כוכבותה של סינטרה, הגיע למקום הראשון בארצות הברית ונמכר בכמיליון עותקים.
הוא פתח שורה של להיטים כמו "Lightning's Girl", "Love Eyes" ו-"Sugar Town", שהגיע למקום חמישי בארצות הברית.
בשנת 1967 הקליטה עם אביה, פרנק סינטרה, את הדואט "Somethin' Stupid" שהגיע למקום הראשון במצעדים בארצות הברית ובבריטניה.
בשנים שלאחר מכן דעכה הקריירה המוזיקלית שלה.
סינטרה חזרה לתודעה ב-2004 הודות לחבר והמעריץ, הזמר מוריסי.
מוריסי הזמין אותה להשתתף עמו בפסטיבל Meltdown היוקרתי בלונדון.
בנוסף, כתב לה את השיר "Let Me Kiss You".
הגרסה בביצועה לשיר "Bang Bang" הופיעה בפסקול הסרט "להרוג את ביל" ב-2003.
מלבד קריירת השירה, שיחקה סינטרה בסרטי קולנוע ובתוכניות טלוויזיה, בעיקר במהלך שנות השבעים.
ננסי קמפבל קרטרייט היא מדבבת אמריקאית.
היא ידועה בעיקר כמדבבת של בארט סימפסון, נלסון מונץ , טוד פלנדרס וראלף ויגם בסדרת הטלוויזיה "משפחת סימפסון".
בוגרת תיכון קטרינג פיירמונט ו-UCLA.
לקרטרייט ניסיון ארוך שנים בדיבוב.
בנוסף לדיבוב "משפחת סימפסון" עליו זכתה בפרס אמי לדיבוב, היא דיבבה גם סדרות שונות כמו "המחליפים", "ריצ'י ריץ'" , "פינקי והמוח", "הפוני הקטן שלי", "המבקר" , "אלוהים, השטן ובוב" , "הזרבובים", את רופוס, החפרפר העירום מסדרת האנימציה המצליחה של דיסני "קים פוסיבול" ועוד.
כמו כן, קרטרייט החליפה את כריסטין קוואנה בדיבובו של צ'אקי פינסטר מראגרטס, החל מהעונה השמינית.
קרטרייט גם הופיעה בסדרות טלוויזיה וסרטים כמו "Empty Nest" , "חופשי על הבר", "הנסיך המדליק מבל אייר", "אזור הדמדומים: הסרט" ו"רומן הדמים".
קרטרייט הופיעה גם בעונה השישית של "24".
בשנת 2017 שיחקה לצד מריה בלו בסרט "בחיפוש אחר פליני" , שגם לקחה חלק בהפקה וכתיבת הסרט.
אחייניתה היא הזמרת סברינה קרפנטר.
שנהשם הסרטתפקידהערות1983אזור הדמדומים: הסרטאת'ל1986הפוני הקטן שלי: הסרטגאסטי1987הרפתקאות הצ'יפמאנקסנסיך ערבי
קולות שונים1988מי הפליל את רוג'ר רביטנעל מצוירתלא קיבלה קרדיט על התפקיד1989בת הים הקטנהבת ים1998גודזילההעוזרת של קיימןספר הג'ונגל: סיפורו של מוגליקולות שוניםהסרט הופץ ישירות לווידאו1999המשאלה של וואקומינדי2003רגראטס מתפרעיםצ'אקי פינסטרקים פוסיבול: המסמכים הסודייםרופוסהופץ ישירות ל-DVD2006לירוי וסטיץ'פנטזמו: ניסוי מס' 375
שורטסטאף: ניסוי מס' 297סרט טלוויזיה, הופץ ישירות ל-DVD2007משפחת סימפסון: הסרטבארט סימפסון
דמויות שונות2017בחיפוש אחר פליני קוזימהלקחה חלק גם בהפקת ובכתיבת הסרט2019קים פוסיבולרופוס2022Borrego דזייר
דמויות שונותהתפקיד הארוך ביותר של קרטרייט; לקחה חלק גם בכתיבת
אחד הפרקים בשנת 20191990עולמו של בובי נטליהתארחה באחד הפרקים1992–1993השכונה של גופיפיט פיסטולדיבבה ב-55 פרקים1992;
ילד הג'אנק פודהחליפה את כריסטין קוואנה החל מהעונה השמינית
בתפקיד ילד הג'אנק פוד היא הופיעה בתפקיד אורח1993הפנתר הוורודקולות שוניםאנימניאקסמינדי
2005לילו וסטיץ': הסדרהפנטזמו: ניסוי מס' 375
רופוסדיבבה ב-3 פרקים, בהם פרק הקרוסאובר עם קים פוסיבל2005קים פוסיבול: כה הדרמהרופוססרט טלוויזיהאיש משפחהדפניפרק 4.7: "בריאן הרווק"הקליזצ'יפ קלי2006–2009המחליפיםטוד דרינג200724ג'יני טיילרהתארחה בפרק "4:00 בצהריים – 5:00 בצהריים"2008-2009שירי אוהבת ללמודבילי (נקרא בגרסה העברית "גילי")2010המופע של קליבלנדבארט סימפסוןהתארחה בפרק 2.2 "קליבלנד בשידור חי!"2013אבא אמריקאיהתארחה בפרק 9.7 "אבא מזייף"2014איש משפחהבארט סימפסון
דמויות שונותהתארחה בפרק 13.1: "האיש של משפחת סימפסון"חבורת 7ג'גולדילוקסהתארחה בפרק "גולדילוקס וחבורת 7ג'2021-הווהראגרטסצ'אקי פינסטרדיבוב; 5 פרקים
ננסי קרֵס היא סופרת אמריקאית, שעוסקת בעיקר בתחום המדע הבדיוני וספרות ספקולטיבית.
מרבית ספריה נסובים סביב העתיד הקרוב וחוקרים את השלכותיהן התרבותיות של התקדמויות מדעיות שונות.
תמה חוזרת בספריה היא שינויים ביולוגיים וגנטיים.
קרס נולדה בשם ננסי אן קונינגיזור (Nancy Anne Koningisor) בעיר באפלו שבניו יורק.
היא גדלה בעיר אורורה המזרחית (East Aurura) באותה מדינה, וסיימה את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת ניו יורק שבעיר פלאטסבורג (Plattsburgh).
ב-1973, בהיותה בת 25, נישאה למייקל ג'וזף קרס.
הזוג התגרש ב-1984, וקרס החלה עובדת בסוכנות פרסום, במקביל לפרסום ספרי מדע בדיוני.
היא עברה לעבודה ספרותית במשרה מלאה ב-1990, בעקבות הצלחת הנובלה "קבצנים בספרד".
בשנת 1998 נישאה מחדש לצ'ארלס שפילד, נישואים שנמשכו עד שנת 2002, אז נפטר שפילד מגידול סרטני במוחו.
קרס חיה כיום (2008) ברוצ'סטר, ניו יורק, עם ילדיה הבוגרים.
קרס פרסמה נובלות ורומנים, מסות וחיבורים.
ספרה הראשון, The Earth Dwellers, יצא לאור ב-1976 ופורסם במגזין GALAXY, אך היא התפרסמה באופן בולט עם הוצאתו לאור של הספר קבצנים בספרד, ב-1990. ספר זה החל כנובלה שפורסמה במגזין המדע הבדיוני של אייזיק אסימוב (Isaac Asimov's Science Fiction Magazine) וזכה בפרסי נבולה והוגו באותה שנה.
מאוחר יותר, הורחבה הנובלה לרומן באורך מלא, שיצא לאור ב-1993. לספר נוספו שני ספרי המשך: קבצנים ובררנים (1994) וקבצנים רוכבים (1996) - ידועים בשם "טרילוגיית חסרי השינה".
בנוסף, כתבה מספר מאמרים בנושא הוראת הכתיבה:
בשנת 2008 מתוכננים לצאת לאור שני ספרים נוספים: Dogs (רומן) ו-Nano Comes to Clifford Falls: And Other Stories (אסופת סיפורים קצרים).
כמה מספריה של קרס תורגמו לעברית בהוצאת אודיסיאה:
כמו כן, שניים מסיפוריה הקצרים פורסמו בעברית במגזין מרקורי:
ננסי לואיז קייס (נולדה ב-19 בדצמבר 1949) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקנית.
ברוב הופעותיה בסרטי קולנוע, היא מופיעה בשם הבמה שלה: ננסי לומיס.
ננסי קייס מוכרת בעיקר מתפקידה כאנני בראקט בליל המסכות, סרט האימה הקלאסי מ-1978 של ג'ון קרפנטר.
קייס נולדה ב-Falls Church, וירג'יניה, ארצות הברית.
קייס למדה בתיכון ריברסייד, קליפורניה, וכן למדה תיאטרון באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
לפני שכיכבה בסרט ליל המסכות, שיחקה קייס במותחן בשם: "Assault on Precinct 13", אשר בוים גם הוא על ידי ג'ון קרפנטר.
בשנת 1980, שיחקה בסרט "הערפל", בתור סנדי פדל.
בסרט גם השתתפה ג'יימי לי קרטיס, אשר שיחקה לצידה גם בסרט ליל המסכות.
ב-1981 צילמה קייס סצנה חדשה, אשר נוספה לגרסה הטלוויזיונית של ליל המסכות.
כיום עובדת קייס כפסלת, בלוס אנג'לס.
קייס הייתה נושאה למפיק, תסריטאי ובמאי טומי לי וולאס, איתו יש לה שני ילדים.
ננסי פלצ'וק כיהנה בין השנים 2007–2011, כנשיאה ה-24 של ההסתדרות הציונית הדסה וחברת חבר הנאמנים של הסוכנות היהודית.
פלצ'וק נולדה בלונג איילנד למשפחה יהודית אמידה בעלת רקע של פעילות ציבורית.
אף אמהּ וסבתה היו פעילות בהדסה.
פלצ'וק המתגוררת בעיר ניוטון במסצ'וסטס, היא אחות מוסמכת בעלת תואר אקדמי בסיעוד מ-Russell Sage College בטרוי שבמדינת ניו יורק ובוגרת אקדמיית וודמיר.
עבדה כאחות במחלקה לטיפול נמרץ בבוסטון, שם הכירה את בעלה, ד"ר קנט פלצ'וק המכהן כפרופסור לרפואה באוניברסיטת הרווארד ונושא בתפקידים שונים, ואם לשני בנים ובת.
החלה את פעילותה בסניף בוסטון של הדסה, הייתה היו"ר של ועידת "הדסה" הארצית (לוס אנג'לס, 2000).
בשנים 2000 - 2004 שימשה כרכזת של ארגון "הדסה" הבינלאומי, נבחרה לוועד הפועל של המועצה הארצית וכיהנה כרכזת הפיתוח הארצית של הארגון.
ננסי מרשנד הייתה שחקנית קולנוע טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית, זוכת פרס גלובוס הזהב וארבעה פרסי אמי, את הפרסים קטפה על תפקידיה בסדרות "הסופרנוס" ו"לו גרנט" .
מרשנד נולדה באפלו, ניו יורק, למרג'ורי פרימן, פנסתרנית ולריימונד ל.
הופיעה לראשונה בטלוויזיה בסדרה "תיאטרון הטלוויזיה קראפט" והתפרסמה בסוף שנות ה-70 בסדרת הדרמה "לו גרנט" בה גילמה את המוציאה לאור, האלמנה מרגרט פיינצ'ון.
הדמות התבססה על העיתונאית המפורסמת קת'רין גרהאם וזיכתה את מרשנד בארבעה פרסי אמי.
בשנת 1986 השתתפה בשישה פרקים במיני סדרה ההיסטורית "צפון ודרום".
את מרב הפרסום שלה קיבלה מרשנד בשנותיה האחרונות כשגילמה את ליוויה אמו של המאפיונר טוני סופרנו (ג'יימס גנדולפיני) בסדרת הפשע "הסופרנוס", מספר חודשים לפני מותה הספיקה מרשנד לזכות בפרס גלובוס הזהב ובפרס גילדת שחקני המסך.
זכתה בפרס דרמה דסק בשנת 1980 על הופעתה במחזה "בוקר בשבע".
בשנת 1994 הייתה מרשנד מועמדת לפרס טוני על הופעתה במחזה "שקרנים לבנים וקומדיה שחורה".
החלה את דרכה כשחקנית קולנוע בשנת 1969 בדרמה הקומית "אני, נטלי", התקדמה להפקות נחשבות לדוגמת "בית חולים" ו"הבוסטונים".
את הופעותייה הבולטות כשחקנית קולנוע עשתה מרשנד בקומדיות "האקדח מת מצחוק: מתוך תיקי מחלק משטרה!" בתור ראש העיר ו"סברינה" של סידני פולאק בתור מוד אמו של ליינוס לאראבי (האריסון פורד).
מרשנד נפטרה ממחלת סרטן הריאה ב-18 יוני 2000, יום לפני יום הולדתה.
בעלה, השחקן פול ספיירר לו הייתה נשואה במשך כ-48 שנה, נפטר שנה לפני-כן, גם הוא ממחלת הסרטן.
הזוג הותיר אחריו שלושה ילדים.
ננסי ג'וליה צ'ודורו הייתה סוציולוגית פמיניסטית אמריקאית, העוסקת בפסיכואנליזה של מיניות ומגדר.
עד שנת 1986 לימדה צ'ודורו סוציולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז, ושימשה כחוקרת ומרצה לסוציולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
צ'ודורו היא בעלת השפעה חשובה בתחום הפסיכואנליזה המודרנית.
במשך שנים רבות חקרה את נושא האימהות, ופרסמה ספרים ומאמרים רבים בנושא זה.
מהמפורסמים שביניהם הם "שעתוק האימהות – פסיכואנליזה והסוציולוגיה של המגדר" שפורסם בשנת 1979, ונחשב לאחד הספרים הקלאסיים בהבנת התפתחותה של הזהות המגדרית של בנים ובנות ובשכפול האימהות מדור לדור, ו"פמיניזם ותאוריה פסיכואנליטית" שפורסם בשנת 1989 בו קוראת צ'ודורו לשינוי בתפקידי הורות מסורתיים.
התאוריות החדשות שלה על הרצון להיות אימהות, השפיעו רבות על הפמיניזם וקידמו את המחקר המגדרי.
כמו כן, התובנות שלה בתחום הקונפליקטים הכרוכים בזהות הגברית, הכינו את הבמה למה שיהפוך מאוחר יותר לתחום המתפתח של "לימודי גבריות".
צ'ודורו נחשבה למומחית בתחום של מדעי ההתנהגות, והייתה פעילה בארגונים רבים.
ננסי צ'ודורו נולדה בעיר ניו יורק, ב-20 בינואר 1944, למרווין צ'ודורו, פרופסור לפיזיקה יישומית, וללאה (טוריץ) צ'ודורו.
היא סיימה את לימודיה האקדמיים במכללת רדקליף בשנת 1966 ואת הדוקטורט שלה בסוציולוגיה קיבלה מאוניברסיטת ברנדייס בשנת 1975. בשנת 1977 נישאה צ'ודורו למיכאל רייך ויש לה שני ילדים – רחל וגבריאל.
צ'ודורו משמשת כאנליסטית במכון הפסיכואנליטי בבוסטון וחברה בפקולטה במרכז לפסיכואנליזה בסן פרנסיסקו.
היא מרצה לפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד, שימשה שנים רבות כפרופסור במחלקות לסוציולוגיה ולפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת קליפורניה, ברקלי, ממנה פרשה בשנת 2005, מאז היא עוסקת בביקורת ספרים עבור כתב העת הבין-לאומי לפסיכואנליזה של צפון אמריקה, משמשת כיועצת ועורכת מחקרים במגדר ומיניות, ופעילה באגודה הפסיכואנליטית הבין-לאומית.
הופעותיה האחרונות בפורומים שאינם פסיכואנליטיים כוללות הרצאה על "פרספקטיבות פסיכואנליטיות על חוק ורוח" באוניברסיטת ייל בפקולטה למשפטים, במאי 2009, ויום העיון, "שינוי פני הפסיכולוגיה: ננסי צ'ודורו וקרול גיליגן," בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת קולומביה, נובמבר 2009. צ'ודורו היא בעלת פרקטיקה פרטית בקייברידג', מסצ'וסטס ומלמדת כיום סוציולוגיה באוניברסיטת ברקלי, קליפורניה.
צ'ודורו מעידה על עצמה שראתה תמיד את הפסיכואנליזה כמתודה פרשנית (ולא רפואית או מדעית) בהקשר לתאוריית יחסי אובייקט.
היא חולקת דעה זו עם רוב הפסיכואנליטיקאים האמריקאים, בשונה מאקדמאים הומניסטים אחרים הרואים בפסיכואנליזה מדע חברתי המבוסס על תאוריות, והמשמש כמחקר אמפירי המשפיע על החיים.
פסיכואנליזה פמיניסטית – פמיניזם של שוני
צ'ודורו הגיעה לפסיכואנליזה מתוך התעניינותה במרכיבים האישיותיים והנפשיים המייצרים את הקטגוריות החברתיות התרבותיות.
דרכה החלה מהדיסציפלינות הסוציולוגיות והאנתרופולוגיות, ואילו מהכיוון הפמיניסטי היא קשורה למסורת פמיניסטית שחיפשה תאוריה כוללת המסבירה את אי השוויון בין המינים.
בכתביה היא מגשרת בין שלוש הדיסציפלינות – סוציולוגיה, אנתרופולוגיה ופסיכואנליזה.
צ'ודורו כתבה על נושא הזהות הנשית והגברית, ועל האימהות, תוך שהיא מבחינה בין זהות עצמית נשית (Self-in-Relation – עצמי המצוי בקשר), לבין זהות עצמית גברית (Relatedness – עצמי המבוסס על נפרדות).
לטענתה, כל הבנה של תהליכים חברתיים ותרבותיים מחייבת הבנה פסיכואנליטית של האישיות.
צ'ודורו "מנסחת מחדש" את המודל הפרוידיאני וממזגת לתוכו את הפן הנשי.
היא עוקבת אחר ההתפתחות המגדרית של הילדה תוך התייחסות לקרבתה לאם.
"קנאת הפין" על פי צ'ודורו היא הקנאה של הילדה בחופש של הילד, כשהפתרון שלה הוא, לתרגם את הדילמה הזו לתשוקה הטרוסקסואלית.
(בכך היא אינה רחוקה מן התאוריה של פרויד).
הביקורת שלה על פרויד מחולקת ל-2 טענות מרכזיות:
פרויד מציג מודל של התפתחות נשית אבל אינו מתייחס לאימהות ולא מכיר בחשיבות ההתקשרות המוקדמת לאם.
התייחסותו של פרויד לנשים נבעה בעיקר מסיפורי נשים בעלות פתולוגיות נפשיות ומיניות, שהגיעו לקליניקה שלו, ומנקודת מבט גברית.
הפסיכואנליזה והפמיניזם חולקות כלים ביקורתיים, שפה וצורת מחשבה דומות.
צ'ודורו משתמשת בכלים אלה כשהיא מתמקדת בזהות של סובייקט שלא התייחסו אליו באופן מיוחד לפני כן – הסובייקט האימהי.
היא מנסה לזהות במקום חסר-הסובייקטיביות הזה את הפוטנציאל לייצר סובייקט שהתרבות עדיין לא ייצרה.
השלב הפרה אדיפלי – מהלידה עד גיל שלוש
הרעיון המרכזי לגבי שלב זה הוא שלפני שנרכשת הזהות המינית מתחילה להתרחש האבחנה הבין מינית בהתפתחותן של תכונות אופי הקשורות לתפקידי מין.
התינוק חווה תהליכים של הזדהות והפנמה, היוצרים את ההמשכיות של העצמי.
בניגוד לפרויד, גורסת צ'ודורו, שייתכן שכבר בשלבים אלה קיימות התנסויות שונות בין בנים ובנות.
יחס מצד האם: האם מתנסה בהזדהות כפולה כאשר מידת ההזדהות עם הבת גדולה יותר מאשר עם הבן.
השלב האדיפלי – מגיל שלוש
ההזדהות המינית מתפתחת בקצב מואץ ומתחילה ההבחנה בין המינים שמקורה בתהליכים פסיכולוגיים נפרדים.
לגבי בנים – עם המעבר להזדהות עם האב, מגדיר הבן את עצמו על דרך השלילה ("אני לא בת...") ואז נבנית זהותו החדשה, אולם ההזדהות עם האב שלא תמיד נוכח נובעת מהפנמת תפקיד שאינו לגמרי ברור, ולא מתוך קשרים רגשיים.
הגבריות כרוכה בהכחשת קשרי התלות באם וכתוצאה מכך – הבן מנתק את עצמו מאחרים.
הגבריות נבנית על סמך הדחקת הנשיות שבתוכו והפחתה מערכה.
התפתחות רציפה ומושפעת מקשרים ראשוניים מתמשכים, מקורה בהזדהות פרה אדיפלית עם האם.
הזהות המגדרית של הבת מעוצבת על ידי שמירה על ההמשכיות של היחסים ועל יצירת ערך עצמי הנמצא בקשר עם אחרים.
חוסר היציבות היחיד – כדי לרכוש התייחסות הטרוסקסואלית בבגרות, על הבת להעביר את מושא המין הראשוני מהאם אל האב.
נשים משמרות את מבנה יחסיהן עם האם ומעתיקות אותו לקשר הדוק עם בנות מינן, ובכך הן יוצרת יחסים ראשוניים נרחבים.
יחס מצד האם: האם מרגישה קרבה יותר גדולה לבתה מאשר לבנה, ושומרת עליה.
צ'ודורו בעצם "מנסחת מחדש" את התאוריה של פרויד.
היא מתארת תהליך שבו הזהות הראשונית היא נשית, ממנה הבן חייב להיפרד, בעוד הבת יכולה להמשיכה ללא הפרעה.
משום כך – הזהות המגדרית של הבת יציבה יותר משל הבן.
על הבן והבת להתמודד עם בעיות שונות: הבן צריך לבסס את זהותו וחווה בעיות ביצירת קשרים, הוא צריך להוכיח שהוא "גבר".
לבת אין צורך לעשות פעולה המוכיחה את זהותה, משום שזהותה היא מתמשכת.
מוטיב החיים שלה הוא ההימצאות בקשר.
זהותו של הבן צומחת באמצעות היפרדות, אינדיבידואליות ונוצרת אישיות אוטונומית עם פחות יכולת לאינטימיות ואמפתיה, ואילו זהותה של הבת נבנית באמצעות הקשר הקרוב עם אימה ולכן נוצרת אישיות בעלת יכולת אמפתית ואינטימית גבוהה, אבל עם פחות אוטונומיה.
שיעתוק האימהות – פסיכואנליזה והסוציולוגיה של המיגדר (1979)
בשנות ה-70 של המאה ה-20 כתבה צ'ודורו את ספרה "שיעתוק האימהות".
ספר זה זכה בפרס "ג'סי ברנרד" בשנת 1979, ונחשב לאחד מעשרה הספרים המשפיעים ביותר ב-25 השנים האחרונות במדעי החברה.
הספר תורגם ל-7 שפות והפך לקריאת חובה בכל קורס ללימודי מגדר.
צ'ודורו שרואה באמהות חלק מהבנייה חברתית באה מתוך התאוריה הפסיכואנליטית – ומתבססת על התאוריה של יחסי אובייקט.
לפי תאוריה זו, תהליך התפתחות הנפש של הילד קשור ליחסיו עם אנשים אחרים והסביבה.
צ'ודורו מעניקה משמעות רבה ליחסי האם והתינוק בתקופה הפרה אדיפלית.
נקודת המוצא שלה היא חלוקת התפקידים בחברה המודרנית, שבה האישה היא בעלת התפקיד האימהי המרכזי.
בחלוקת תפקידים זו רואה צ'ודורו משמעות פסיכולוגית רבה בהתפתחותם של הבנים והבנות.
צ'ודורו מציעה הורות משותפת, מכיוון שמעורבותם של אבות בטיפול ראשוני בילדיהם, יש בה כדי להשפיע עמוקות על הבדלי המין, הזהות המגדרית וההעדפה המינית, ועל הבנתנו אותם.
לפי צ'ודורו הסיבות להבדלים בין המינים, הן כיוון שהאישיות של גברים ונשים נבדלות זו מזו והדבר נובע בעיקר מההבדלים בהתנסויות מוקדמות ביחסי תלות עם ההורים על כל המשתמע מהם והתנהגויות נבדלות של הורים כלפי בנים ובנות בגיל הרך מקבלות ביטויים ישירים באישיות ילדיהם הבוגרים.
עבור הבנים העצמיות והעצמאות מטופחים על ידי ההורים כזהות גברית ועבור בנות מתפתח דפוס יחסים עם הזולת ואישיותן מוגדרת באמצעות יחסים אלה.
התנסויות נבדלות אלה מקורן בראש ובראשונה ב"ארגון לא סימטרי של ההורות" – הנשים הן המטפלות העיקריות והאחראיות לגידול הילדים וישנה חשיבות מרכזית להשפעות מודעות ולא מודעות של המעורבות האינטנסיבית של האמהות בחיי ילדיהן.
צ'ודורו מסבירה כי הסיבות לשיעתוק האימהות נובעות ממאפייני הקשר שבין אמהות לבנותיהן מופנמים ואחראים להתפתחות מבנה האישיות של הבנות וע"י כך משפיעים על חזרתו מחדש של אותו דפוס יחסים גם בדורות הבאים, ומהדפוסים הראשוניים ביותר של זהות מינית נבדלת של ילדים וילדות, אשר נקבעים כבר בשלב הקדם-אדיפלי.
"אסימטריה אדיפלית וקשרים הטרוסקסואליים" – מתוך: פסיכולוגיה נשית: העצמי המתעורר (1981)
היחסים עם הדמויות הקרובות מהווים בסיס להתפתחותה של אהבה הטרוסקסואלית.
לפי צ'ודורו, העובדה שהבן והבת מתאהבים קודם כל באימם, יוצרת הבדלים ביחסים ההטרוסקסואליים שלהם בבגרותם.
אצל הבן קיים צורך להדחיק את הרגש הראשוני החזק שחווה עם האם, להדגיש את גבולות ה"אני" שלו, ולהתכחש לתלות באהבה המושלמת.
כדי שזו לא תבטל את זהותו הגברית, הוא מדחיק את רגשותיו ואת תלותו בקשר מאחר שצרכים אלה נמצאים בסתירה עם צורכי הזהות הגברית ועצמאותו.
אולם למעשה, הגברים שומרים על אובייקט האהבה הראשונה ואינם מוותרים עליו ויתור מוחלט.
הבת, לעומת זאת, מחליפה את אובייקט האהבה מהאם לאב, לגבר, אולם קשר זה יהיה תמיד משני לקשר עם האם.
על בסיס האהבה הראשונית עם האם היא בונה את אהבתה לאב.
התלות באב אינה מוחלטת ולכן אין הוא מהווה איום לאני הנפרד שלה, כמו אהבת הבן לאם.
האהבה לאב והיריבות עם האם ממותנים אצל הבת על ידי האהבה לאם.
זו הסיבה שנשים מפתחות קשר עם גברים כשהוא מלווה גם בקשר אינטימי עם נשים אחרות, וזאת בניגוד לגברים שמפתחים קשר אקסקלוסיבי עם אישה (גם אם הוא נמצא בקונפליקט לגבי מידת הקרבה והעצמאות ביחסים אלו), שאינו מלווה בדרך כלל בקשרים אינטימיים אחרים.
יחסי אם – בת: קשיי היפרדות
מורכבות הקשר בין האם והבת סובבת סביב שאלת ההפרדות.
האם אינה מעודדת את העצמאות של בתה כפי שהיא מעודדת אותה אצל הבן.
ההפרדות הופכת למילכוד לגבי הבת והאם.
פירושה לגבי האם היא נטישה, בגידה וויתור על ציפיות, למרות רצונה שבתה תהיה עצמאית, ולגבי הבת משמעותה איום באובדן אהבת האם במקרה שתבחר בדרך של עצמאות, או – הישארות במצב של התמזגות וקרבה תוך ויתור על האוטונומיה.
ביקורת על גישתה של צ'ודורו
התאוריות של צ'ודורו משלבות תהליכים חברתיים-פוליטיים עם תהליכים פסיכולוגיים ולכן הביקורת עליה מגיעה משני הכיוונים.
מצד אחד, נמתחה עליה ביקורת עקב התייחסות יתרה לצד הפסיכולוגי והתעלמות מההשפעה החברתית; מצד שני, היא מואשמת בהתעלמות מתהליכים וחוויות פסיכולוגיות הקשורות לגוף ולליבידו.
ג'סיקה בנג'מין (כבלי האהבה, 2005) מבקרת את תפיסתה של צ'ודורו לגבי מסוגלות של האם לנפרדות מבתה, ולגבי הצורך בהורות משתפת כדי שהבת תגיע לשילוב בין הענקה ונפרדות בריאות.
היא טוענת שהקשר של האם, עם יכולתה למרחב הפנימי, יכול לאפשר לבתה גם את האמפתיה וגם את הנפרדות.
נטען כי צ'ודורו מציגה מודל אחיד של שכפול האימהות בחברה מגדרית, שאמור להתאים לכל הנשים, ואינה משאירה מקום לשונות על בסיס גזע, מעמד, נטייה מינית ועוד.
למשל – היא אינה דנה באימהות לסבית.
מתעלמת מדחפים ומחוויות גופניות בתיאורי הפסיכולוגיה של האישה.
צ'ודורו מאתגרת את התסביך האדיפלי המסורתי ואת הפטריארכיה.
תיאורה לגבי התהליכים הפסיכולוגיים המגדריים ולגבי הפסיכודינמיקה המשפחתית, נותן לתאוריה שלה משמעות לטווח ארוך.
הרעיונות המוצגים בספרה "שעתוק האמהות" הם בעלי רלוונטיות רבה לשיח העכשווי על מגדר וסוביקטיביות, לפי קולין הינאן (Heenan, 2002).
רעיונותיה הם מתווי דרך לפמיניסטיות שבאו אחריה, למשל: קרול גיליגן בספרה "בקול שונה: התאוריה הפסיכולוגית והתפתחות האשה".
ננסי קלי הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון, אמריקאית זוכת פרס טוני ומועמדת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1956 על תפקידה בסרט "הזרע הרע".
קלי נולדה בעיר לוול שבמסצ'וסטס.
אחיה היה השחקן ג'ק קלי .
החלה והתברגה כילדה בשנות ה-20 לתפקידים קטנים בהוליווד בתעשיית הסרטים השקטים.
התגלתה לראשונה לקראת סוף שנות ה-30 במערבונים "ג'סי ג'יימס" של הנרי קינג בתפקיד זלדה אמו של ג'סי ג'יימס (טיילור פאוור), "מרשל הגבול" ובסרטים "סטנלי ולווינגסטון" לצידו של ספנסר טרייסי ו "פטרול הצוללת" של ג'ון פורד.
המשיכה את הקריירה שלה בשנות ה-40 עם תפקידים בקומדיה "לילה אחד בטרופים", בפנטזיה "מדבר המסתורין של טרזן" ובדרמות "הגדות של טריפולי" ו"אויבים חברותיים".
בשנת 1954 זכתה קלי בפרס טוני על הופעתה בתפקיד עקרת הבית כריסטין פנמארק במחזה "הזרע הרע", כשנתיים לאחר מכן בהופעתה הקולנועית האחרונה גילמה את אותה הדמות בעיבוד הקולנועי למחזה של מרווין לרוי.
קלי הייתה מועמדת על התפקיד לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
קלי הייתה נשואה והתגרשה 3 פעמים במהלך חייה האישיים: לכוכב הקולנוע אדמונד או'בראיין למשך שנה אחת, לבמאי פרד ג'קמן במשך 6 שנים ולוורן קארו במשך 13 שנים, ממנו נולד לקלי ילד אחד.
קלי נפטרה ב-2 בינואר 1995 ממחלת הסוכרת כשהיא בת 73, היא נקברה ב"פארק הזיכרון וסטווד וילג'" שבלוס אנג'לס.
על שמה של קלי כוכב קולנוע בשדרת הכוכבים של הוליווד.
מדבר המסתורין של טרזן (1943)
ננסי פולברה היא כלכלנית פמיניסטית אמריקנית, המשמשת פרופסור לכלכלה באוניברסיטת מסצ'וסטס, ומבכירות הפמיניסטיות באקדמיה האמריקנית.
בנוסף היא עיתונאית, יועצת ופרשנית כלכלית, העוסקת בשילוב התחומים שבין כלכלה ומשפחה.
פרופ' ננסי פולברה החלה את המסלול האקדמי ב-1971 באוניברסיטת טקסס כבוגרת תואר B.A בפילוסופיה.
משם המשיכה ללימודי תואר M.A בלימודי אמריקה הלטינית אותם סיימה בשנת 1973. בשנת 1979 זכתה לתואר הדוקטורט שלה בכלכלה מאוניברסיטת מסצ'וסטס ומשנת 1991 ועד היום מכהנת כפרופ' לכלכלה במוסד אקדמי זה.
פולברה היא פרופסור לכלכלה באוניברסיטת מסצ'וסטס משנת 1991. בשנים 2003–2004 עמדה בראש המחלקה לכלכה באוניברסיטת מסצ'וסטס.
כמו כן, בין השנים 2003–2007 שמשה פרופסור עמית בתוכנית לתאוריה חברתית ופוליטית באוניברסיטה הלאומית באוסטרליה.
משנת 1980 ועד היום משמשת ככלכלנית בצוות של "המרכז לכלכלה פופולרית".
תחומי העניין המחקריים של פולברה הם התחום שבין התאוריה הפמיניסטית והכלכלה הפוליטית, עם עניין מיוחד בעבודת הטיפול ובצורות אחרות של עבודות שאינן מתוגמלות בשכר מחוץ לשוק העבודה.
באקדמיה היא מלמדת כמה קורסים נבחרים: כלכלה פוליטית של מגדר וגזע, מבוא לכלכלה פוליטית, היסטוריה של המחשבה הכלכלית וכלכלה פוליטית של נשים.
משנת 1995 פולברה משמשת כעורכת שותפה של כתב העת "feminist economist".
בשנת 2002 נבחרה כנשיאת האיגוד הבינלאומי לכלכלה פמיניסטית.
בשנת 2004 הייתה פולברה חברה בצוות של "האקדמיה הלאומית למדע", שבדק את כלכלת שוק העבודות הלא מתוגמלות בשכר.
היא שמשה חברת הנהלה של "הקרן להתפתחות הילד" מאז 2000, וכחברה בוועדה הלאומית המייעצת לטיפול בילד ולחינוך מוקדם, כמו גם ב"איגוד הלאומי לנשים" ו"בקרן להגנה משפטית ולחינוך" מ-2004 ועד לימינו.
ב-1999 זכתה בפרס מצוינות ע"ש אוליסיה שפלין נורדברג בכתיבה ועריכה על מפקד האוכלוסייה.
ב-2002 קבלה פולברה פרס על הצטיינות יתרה בעבודתה כמרצה מטעם אוניברסיטת מסצ'וסטס.
ב-2004 קבלה את פרס "Leontief" של המוסד להתפתחות גלובלית ולסביבה ב"Tufts University" וכן זכתה להיות עמיתת שרלוט פרקינס-גילמן באקדמיה האמריקנית למדעי הפוליטיקה והחברה.
בין השנים 2006–2007 זכתה בפרס הנשיא צ'נסלורס למצוינות על הישגיה יוצאי הדופן במחקר ובפעילות יצירתית מטעם אוניברסיטת מסצ'וסטס.
ב-2008 קבלה פולברה מענק על יוזמה כלכלית יצירתית.
ב-2009 קבלה פולברה תמיכה לפרויקט המחקר שלה ולקבוצות העבודה בתחום "הארגון החברתי של הספקת עבודת הטיפול" מטעם קרן ראסל סייג'.
הביקורת המרכזית של ננסי פולברה על התאוריות הכלכליות שהן מתעלמות באופן מובהק ממגוון רחב של עיסוקים בהן נשים פועלות, כמו טיפול בילדים בקשישים ובחולים.
עיסוקים שבחלקם מתוגמלים בשכר נמוך וברובם ללא שכר כלל.
תפקידים אלה לרב אינם זוכים להערכה חברתית.
פולברה זיהתה פלח שוק שאינו נחקר ואינו מקבל מענה במודלים הכלכליים.
התייחסותה לפלח שוק זה והתמקדותה בו, היא חדשנית ונחשבת לפורצת דרך.
התמחותה זו מסייעת רבות להתפתחותה של הכלכלה הפמיניסטית.
פולברה עוסקת בכלכלת הטיפול (Care work) תחום המאגד בתוכו כל עבודה הקשורה בטיפול ובסיוע לאחר, בפרט לאוכלוסיות כמו ילדים קשישים וחולים, המאופיינים בתלות ובצורך במבוגר מטפל.
לאורך כל ההיסטוריה נשים נשאו בתפקידים שנתפסו כמותאמות לתכונות נשיות טבעיות.
עבודות "הטיפול והדאגה לאחר", בניגוד לעבודות ומקצועות אחרים, מונעים לרב ממוטיבציה פנימית למתן עזרה או ציפייה חברתית ולכן מתבצעים גם ללא תמורה כספית.
פולברה טוענת שעבודת הטיפול לא זכתה להערכה משום שהיא נעשתה על ידי נשים בתגמול כספי נמוך או ללא תגמול כלל, דבר שמהווה את אחד ההסברים לפערי השכר בין נשים לבין גברים בחברה המודרנית.
פולברה טוענת שההבנייה החברתית כלפי נשים קושרת אותן בטיפול וכי רק על ידי שינוי תפיסות חברתיות ניתן להבטיח שהאחראיות של הטיפול תחולק באופן שווה ולא תונח אך ורק על כתפן של נשים בצורה לא פרופורציונלית.
פולברה טוענת כי הזרם המרכזי של הכלכלנים איננו מקדיש תשומת לב מספקת לכלכלת הטיפול.
שוק העבודה הוא שוק תחרותי ומעודד את הפרטים להשיג ולהתקדם במעמד, סטוס ובתגמול.
בגלל מבנה השוק, עבודות הטיפול אינן יכולות להתחרות ביצרנות וברווחיות של עבודות אחרות, אך כחברה יש חשיבות רבה הן ערכית והן כלכלית לקיום עבודות אלו.
פולברה טוענת שהאחריות לטיפול באחר היא של כלל החברה ולא אחריותן הבלעדית של נשים.
היא מוסיפה כי מבנה חברתי זה, והמדיניות הרווחת משפיעה על חלוקת הזמן שיש לאנשים ובעיקר לנשים בבחירה שבין עבודות טיפול שאין להם תגמול (טיפול בילדים, הזנה, בריאות, חינוך ועוד) לבין היכולת שלהן להשתלב בשוק העבודה בתפקידים מובילים במשק הדורשים השקעת זמן מלאה.
מצב שמגביל נשים לשאת בתפקידים שיש עליהם תגמול.
במאמרה החשוב משנת 1991 "עקרת הבית והחשבונאות הלאומית" סוקרת פולברה את נתוני מפקד האוכלוסין על מצבן של הנשים בהיבט של המשפחה והעבודה במאות ה-18 וה-19 באנגליה ובארצות הברית.
לטענתה, חל מפנה במצבן של הנשים במאות אלה, משום שאם במאה ה-18 עבודתן של הנשים נחשבה לעבודה יצרנית, הרי שבמאה ה-19 הנשים נתפסות כגורם תלותי התלוי באחרים.
שינוי זה נובע משתי סיבות: התלהבות "מביתיות נשית" (domesticity) והגידול במספר המשרתות, ששחרר את הנשים ממטלות רבות בבית.
כך עברו הנשים מהיותן "עקרות בית יצרניות" ל"עקרות בית לא יצרניות".
במאמר כותבת פולברה על עליית הערך החברתי של "הביתיות" לצד פיחות בערכה של עבודת הנשים.
נוצר מצב של "פולחן ביתיות" (cult of domesticity), שבו עלתה החשיבות המוסרית של הבית ולצד זה- נותקו האנשים מיחידות הייצור המשפחתיות.
כתוצאה מכך, נוצרה חלוקה ל-2 שווקים: הנשים שויכו לעולם המוסרי והפרטי ואילו הגברים לעולם הכלכלי והציבורי.
המושגים הקשורים בנשיות ועבודת הבית עברו שינוי במפקדי האוכלוסין במאות אלה: במפקד האוכלוסין ב-1875 עקרות בית ורווקות שעבדו במשק בית ללא שכר נחשבו ל"בעלי תפקיד ביתי ואישי" ו"לעובדות יצרניות".
ב-1885 המונח "לא יצרני" ו"נתמך" לא נועד לעקרות הבית והמושג "עקרות בית" התייחס לנשים שמנהלות את משק הבית ללא תשלום.
ב-1905 עקרות הבית כבר הוגדרו כ"חסרות הכנסות".
הפיחות בערך עבודת הבית הוביל למחאה פמיניסטית, בעיקרה בשנות ה-30 של המאה ה-19. גם המנוחים החדשים, המסווגים את עבודת הבית לעבודה לא יצרנית הובילו לתפיסה כוללת של שוליות הביתיות.
מי שאמצו את ההגדרות החדשות הם בני המעמד הגבוה, על אף מתנגדים רבים שקמו במקביל.
למפקדי האוכלוסין אלה הייתה השפעה גדולה על התאוריה הכלכלית.
נושא זה, לטענת פולברה, השריש גם את הפערים במשכורות- הגבר כמפרנס המרוויח יותר והאישה התלותית עם המשכורת הנמוכה.
לפולברה שורה ארוכה של ספרים ומאמרים אשר ראו אור בכ-25 שנות פעילותה.
בין ספריה הבולטים ניתן למצוא את השמות הבאים:
בספר זה שיצא בשנת 1994, דנה פולברה על מצבן של נשים שיצאו אל המרחב הציבורי והפרדוקסים איתן הן מתמודדות: יותר נשים עובדות ועדיין אחראיות על משק הבית וטיפול באחרים.
הילודה התמעטה אך יש יותר נשים שמגדלות באופן יחידני את ילדיהן, והסיבסוד הממשלתי לא תואם את המציאות.
ראשית, היא מנסה להראות כי כלכלנים לא הצליחו לספק מודלים הולמים להסביר יחסים בין הורים וילדים במונחים של פיתוח, ורווחה חברתית.
היא מצביעה על כך שכלכלנים מתמקדים בחשבונאות בלבד של ייצור ופחות במשמעות הכלכלית של שעתוק חברתי.
היא מראה כיצד שינוי בהשקעה של זמן ומשאבים בטיפול בילדים יכול לתת מענה חברתי כלכלי נכון יותר לכלל החברה ולמנוע את פגיעתן של קבוצות חלשות כמו ילדים ונשים.
לבסוף, היא בוחנת את מה שיש להיסטוריה לומר על המאבקים החברתיים על העלויות של שעתוק חברתי.
המדריך לכלכלת ארצות הברית שיצא בשנת 2000, נכתב בשיתוף ג'יימס היינץ מהמרכז לכלכלה באוניברסיטת מסצ'וסטס-, בספר פולברה ועמיתיה חוקרים וחושפים את התפיסה המוטעית לגבי המציאות הגלויה של כלכלת ארצות הברית.
כל פרק עוסק בנושא אחד או רעיון שמלווה בקריקטורה או יצירות אמנות אחרות.
הספר כתוב בשפה פשוטה ונהירה.
המחברים גם כללו מילון מונחים מפורט כדי לעזור לקוראים להכיר ולהבין מושגים בכלכלה.
ספר זה מכסה מגוון רחב של נושאים, ובהם אי שוויון גזע ומגדר, עבודה, חינוך, רווחה, והוצאה ממשלתית לבריאות.
הלב הבלתי נראה: כלכלה וערכי משפחה
הספר נכתב בשנת 2001. מדידת הערך של עבודת טיפול היא קשה בעיקר משום שיחסים של טיפול מתבססים בחלקם על עסקאות חליפין.
לב בלתי נראה היא מטאפורה המייצגת את ערכי משפחה של אהבה והדדיות כלכלית, שהיא עומדת בניגוד "היד הנעלמה" של אדם סמית, "שבו כוחות השוק של היצע וביקוש קיימים לצד המרדף של אינטרס עצמי.
בעוד הכוחות של השוק החופשי ואינדיבידואליזם התחרותי שולט בחיים ציבוריים, הכוחות של חמלה חייבים למתן את הכוחות של אינטרס עצמי.
בכתיבה מעוררת מחשבה מעמידה פולברה את "הלב הבלתי נראה".
מאות שנים, נשים סיפקו טיפול בחינם בבית.
היום כשהן עובדות מחוץ לבית, והמשק מתגמל את עבודתן בשכר נמוך הן נפגעות ואיתן ערכי המשפחה.
פולברה טוענת שבסדרי עדיפות אלה חלה שחיקה במעמד הנשים וביכולת לספק טיפול אישי.
זמן משפחה - הארגון החברתי של הטיפול
ספר שיצא בשנת 2004, כולל 11 מאמרים הדנים במגוון הנושאים הקשורים בטיפול בילדים ובקשישים.
פולברה טענה שלזמן יש חשיבות אדירה בחיינו ובמיוחד לזמן שאנו מקדישים עבור הטיפול בילדים, מבוגרים וכו'.
הספר דן בסוגיה כיצד אנשים מחלקים את זמנם בין עבודות בשכר לבין עבודות הטיפול שאינם בשכר וכיצד המוסדות החברתיים משמרים חלוקה זו.
הספר מציאה בחינה מחדש של חלוקת זמן שמביאה בחשבון אספקטים כלכליים.
להעריך ילדים: חשיבה מחדש על כלכלת המשפחה
פולברה דנה בספר זה שיצא בשנת 2008, בעלויות גידול ילדים, בערך הכלכלי חברתי של טיפול בילד לכלכלת המדינה וכיצד עלויות אלה מהותיות לחברה.
פולברה מזמינה את הקורא לחשוב מחדש על האופן שבו החברה מנהלת את גידול ילדיה.
השקעות כלכליות של הורים ובעיקר אימהות בילדיהן מובילה לעיתים לכלכלת עוני.
בחשיבה אחרת מציעה פולברה לראות בילדים את דור העתיד של משלמי המיסים ולבחון מחדש את המדיניות הקיימת.
תאוות בצע, תשוקה ומגדר: ההיסטוריה של הרעיונות הכלכליים
הספר נכתב בשנת 2009, בתקופה שלאחר המשבר הכלכלי שפרץ בשנת 2008, הוא בוחן את הגבולות שבין המרדף אחר אינטרסים אישיים של קידום והשגת הון, ובין חוסר מוסריות ומגדר.
פולברה מראה כי עד למשבר הכלכלי הנורמה של תאוות בצע נחשבה כמוסרית ולגיטימית בייחוד כאשר היא מיוצגת על ידי גברים.
אך מבט מקרוב, מצביע על כך שהחמדנות ותאווה נחשבות בדרך כלל טובות רק לגברים, וגם אז רק מחוץ לתחום של חיי משפחה.
ההיסטוריה של הכלכלה המערבית מחזקת את העמדה כי גברים מקבלים לגיטימציה תרבותית להתנהגויות מסוג זה אותן התנהגויות הנשללות מנשים.
בספרה היא מתארת תהליך של שינוי כלכלי ותרבותי בארצות הברית, בריטניה וצרפת שעיצבה את התפתחותו של קפיטליזם פטריארכלי ומדינת הרווחה.
אהבה וכסף כלכלת הטיפול בארצות הברית ניו יורק : קרן ראסל סייג'
בספר שיצא בשנת 2012, בוחן צוות רב תחומי של מומחים את הדילמות התאורטיות של מתן טיפול, ומספק סקירה אמפירית חסרת תקדים של הבעיות בסקטור עבודות הטיפול לסוגיהן בארצות הברית.
בארבעים השנים האחרונות נשים הצטרפו לשוק העבודה בעיסוקים מגוונים.
עבודות הטיפול נשארו נחלת הנשים ואילו השכר המוצא לנשים בשוק העבודה נשאר נמוך.
הספר מעלה שאלות נוקבות ובוחן, מדוע נשים ממשיכות לעסוק בעבודות הטיפול, מדוע התגמול נשאר נמוך למרות הערך החברתי שיש בעבודות אלו.
לפולברה רשימה של מאמרים שהתפרסמו בכתבי עת מובילים, כגון: "הכלכלה הפוליטית של ההון האנושי" (2012), "טיפול מתקן" (2008), "מדידת טיפול: מגדר, עצמה וכלכלת הטיפול" (2006), "באיזה מדד?
זמן משפחה המוקדש לילדים בארצות הברית" (2005), "עלות הטיפול" (בשיתוף עם פאולה אנגלנד) (1999), "ילדים כנכנסים ציבוריים" (1994) ועוד.
ננסי ספיץ , היא שחיינית אמריקאית-יהודיה בעבר, אלופת ארצות הברית, אלופה ושיאנית המכביה השמינית.
אחיה, מארק ספיץ, מגדולי הספורטאים והשחיינים בכל הזמנים.
הוא אלוף אולימפי בעל 11 מדליות אולימפיות, מהן 9 מדליות זהב ושיאן עולם ב-5 משחים אישיים שונים.
זכה ב-7 מדליות זהב באולימפיאדה אחת (מינכן 1972), מספר מדליות הזהב הרב ביותר שזכה בו ספורטאי כלשהו עד לבייג'ינג 2008.
בתחרויות השחייה של המכביה השמינית שנערכו בבריכת השחייה "גלי גיל" ברמת גן בתחילת אוגוסט 1969 זכתה ספיץ ב-5 מדליות, מהן 4 זהב ו-1 כסף.
בשלב המוקדמות קבעה ספיץ שיא מכביה חדש של 1:03.4 דקות.
באליפות ארצות הברית שנערכה בלוס אנג'לס, קליפורניה באוגוסט 1970 סיימה ספיץ במקום שישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:33.9 דקות.
באליפות ארצות הברית בבריכת 25 יארד שנערכה באפריל 1971 זכתה ספיץ במדליית זהב במשחה ל-200 יארד חופשי בתוצאה של 1:55.8 דקות.
ננסי מקרי היא פרופסור לכימיה ופיזיקה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
מקרי היא החוקרת הראשית בקבוצת המחקר "קבוצת מקרי", שעוסקת בהבנה התאורטית של הדינמיקה הקוונטית במולקולות גדולות ובמצב מרוכז של החומר.
מקרי חוקרת את הדינמיקה הקוונטית התאורטית של מערכות מרובות אטומים, ופיתחה סימולציות מספריות ארוכות טווח של אינטגרל מסלול של מערכות קוואנטיות.
ננסי מקרי נולדה באתונה, יוון ב-5 בספטמבר 1962. היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת אתונה ב-1985 עם תואר ראשון בכימיה, בהנחיית פרופסור סי.
לאחר מכן היא למדה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי וקיבלה את הדוקטורט שלה ב-1989, תחת ההנחיה של וויליאם ה.
עבודת הדוקטורט שלה עסקה ב"שיטות תאורטיות ללמידה של דינמיקות כימיות".
ב-1992 היא נישאה לכימאי מרטין גרואבל, ולהם שני ילדים-אלכס וואלרי.
מקרי הייתה עמיתה זוטרה באוניברסיטת הרווארד, בין השנים 1989-1991, והצטרפה לסגל הכימיה של אוניברסיטת אילינוי באורבנה שמפיין ב-1992. ב-1996 היא נהייתה פרופסור חברה עם קביעות, וב-1999, פרופסור לכימיה ופיזיקה.
היא החוקרת הראשית של קבוצת המחקר "קבוצת מקרי" שעוסקת בהבנה התאורטית של השלב המרוכז של הדינמיקה הקוונטית, וכתבה במשותף מעל 100 מאמרים מדעיים.
מקרי היא גם חברה ב-"מכון בקמן למדע וטכנולוגיה".
כאשר רוצים לחשב מה יהיה מצבם הקוונטי של אטומים בודדים או מולקולות קטנות בעוד זמן מסוים ניתן להשתמש ב"משוואת שרדינגר".
אך כיוון שכאשר יש אטומים רבים שקרובים אחד לשני באותה מולקולה הם משפיעים אחד על השני, סיבוכיות החישוב עולה מאוד.
מטרת המחקר של ד"ר מקרי היא למצוא דרך לחשב את המיקום של אטומים בעוד זמן מסוים, גם כאשר המולקולה היא מולקולה גדולה (כאשר יש בה הרבה אטומים), וגם כאשר היא במצב מרוכז (מצב שהוא לא גז, כלומר נוזל או מוצק).
בין הפרסים וההוקרות שבהם זכתה ד"ר מקרי נמנים:
בקמן למחקר, דירקטוריון המחקר של אוניברסיטת אילינוי, 2003
פרס אקדמי במדעים פיזיקליים, קרן בודוסאקי, 2000
פרס אגנס פיי מורגן למחקר, 1999
האגודה האמריקאית לקידום המדע, 1998
פרס המורה המשכילה של קמיל דרייפוס, 1997
מדליה שנתית של האקדמיה הבינלאומית למדעי קוונטים מולקולריים, 1995
פרס המשכיל של קוטרל, 1994
אחוות דייוויד ולוסיל פקארד למדע והנדסה, 1993
פרס החוקר הצעיר של הקרן הלאומית למדע, 1993
פרס החוקר הצעיר של בקמן, 1993
ננסי ג'יין קוֹפֶּל היא מתמטיקאית יהודייה-אמריקאית, פרופסורית באוניברסיטת בוסטון, שעוסקת בנוירולוגיה חישובית (computational neuroscience).
היא משתמשת בשיטות מתמטיות לניתוח נתונים וסימולציה, כדי לגלות עקרונות חדשים של ויסות דינאמי במוח.
קופל פיתחה שיטות חדשות בתאוריה האיכותית של משוואות דיפרנציאליות, והיא משתמשת בהן ובכלים ממוחשבים כדי לחקור את הדינמיקה של רשתות נוירונים.
היא מתעניינת בעיקר בדינמיקה במוחם של יונקים ובתפקיד המקצבים המוחיים בתהליכי החשיבה.
באמצעות ניסויים קליניים עבודתה הראתה את חשיבותם של המקצבים בעיבוד הסיגנלים (הממסרים) הנשלחים מאזור אחד במוח לאזור המטרה.
מחקריה הובילו אותה לעיסוק במגוון מחלות שמקורן במוח (כגון מחלת פרקינסון), שבהן המקצבים המוחיים הרגילים וההכרה משובשים.
ננסי קופל גדלה ברובע ברונקס בעיר ניו יורק, שם למדה בבית ספר ציבורי.
במשפחתה היו נשים נוספות שעסקו במתמטיקה.
היא אמה ואחותה הגדולה סיימו תואר ראשון במתמטיקה, ואביה היה רואה חשבון.
בחטיבת הביניים היא נבחרה לקחת חלק בתוכנית שאפשרה לה לסיים שלוש שנות לימודים בשנתיים בלבד.
בשנת 1959 סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון כריסטופר קולומבוס בניו יורק.
אחרי סיום התיכון קופל החלה ללמוד באוניברסיטת קורנל שבניו יורק.
לאחר חודש אחד בקורס החשבון בקורנל היא נבחרה להשתתף בתוכנית למצטיינים במתמטיקה, שם הייתה האישה היחידה.
במסגרת התוכנית היא לקחה קורסים מאתגרים, וברמה גבוהה של תואר שני.
היא סיימה את התואר הראשון שלה בשנת 1963, בקורנל.
לאחר מכן עברה אל אוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
שם, סיימה את התואר השני בשנת 1965, ואת הדוקטורט בשנת 1967. באותה שנה החלה לעבוד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), ובשנת 1969 הצטרפה אל אוניברסיטת נורת'איסטרן שם הפכה לפרופסורית בשנת 1978. בשנת 1986 עברה אל אוניברסיטת בוסטון, שם המשיכה לעבוד.
קופל היא המייסדת השותפה והמנהלת של קבוצת מחקר בשם "מקצבים קוגניטיביים" (Cognitive Rhythms Collaborative), שכוללת יותר מעשרים מעבדות שעובדות בשיתוף פעולה כדי לחקור את הדינמיקות במוח ואת השפעות הקוגניטיביות שלהם.בנוסף על כך היא החוקרת הראשית בקבוצת הדינמיקות הנוירולוגיות (Neural Dynamics Group).
כמו כן היא גם המנהלת השותפה של מרכז לנוירולוגיה חישובית וטכנולוגיה נוירולוגית בשם "CompNet".
היא חברה באקדמיה הלאומית למדעים ובאקדמיה האמריקאית לאומניות ומדעים.
כמו כן לאחרונה נבחרה להיות חברת כבוד בחברה המתמטית של לונדון (The London Mathematical Society), כבוד המוענק רק לשני מדענים מכל העולם כל שנה.
במהלך הקריירה שלה, פרסמה קופל למעלה מ-200 מאמרים שפיטים.
פרס נוירולוגיה מתמטית, מאת טכנולוגיות מוח ישראל, 2015
פרס מוזר על ההרצאה הטובה, בכנס השנתי של האגודה למתמטיקה תעשייתית ומעשית, 2013
עמיתת האקדמיה למדעים במדינת מסצ'וסטס, 2008
פרס להרצאה הטובה ע"ש וון ניומן, הכנס השנתי של האגודה למתמטיקה תעשייתית ומעשית, 2007
פרס לזכר וולדון, אוניברסיטת אוקספורד, 2006
דוקטורט לשם כבוד, מכון ניו ג'רזי לטכנולוגיה, 2006
ננסי קרוליין (באנגלית, Nancy Lee Caroline, 27 ביוני 1944 - 12 בדצמבר 2002) הייתה רופאה פנימאית, אשר התמחתה בטיפול נמרץ, בעלת שם עולמי בטיפול פליאטיבי.
ננסי קרוליין נולדה ב-27 ביוני 1944 בעיר ניוטון במדינת מסצ'וסטס, ארצות הברית לליאו וזלדה קרוליין.
היא למדה רפואה בקליבלנד והתמחתה בטיפול נמרץ בפיטסבורג.
היא ביקשה לעבוד עם שירות אמבולנסים חדש יחסית בעיר, The Freedom house, שהיה מיוחד בכך שהעסיק מובטלים שחורים כחובשים באמבולנסים.
היא הפכה למנהלת הרפואית של השרות וכתבה את ספר הלימוד הראשון לפרמדיקים.
בשנת 1977 עלתה לישראל והייתה המנהלת הרפואית של מגן דוד אדום עד שנת 1982. ננסי קרוליין שהייתה מאבות מקצוע הפרמדיק בארצות הברית, פתחה וניהלה את קורס הפרמדיקים הראשון בישראל במגן דוד אדום בפורמט שהיה מקובל בארצות הברית.
בשנת 1982 יצאה לניירובי לשליחות בת חמש שנים במזרח אפריקה.
היא שימשה כיועצת רפואה ראשית וניהלה את שירות רפואת החירום Amref Health Africa בעזרת רופאים מוטסים בטנזניה, אוגנדה, קניה ודרום סודאן.
היא פיקחה על כיתות לימוד לעובדי רפואה בכל האזור וכתבה טור שבועי קבוע בעיתון הקנייתי The Standard Kenya בשם: Ask Dr.
בתקופת שהותה באפריקה היא כתבה ספר בסיסי לרפואה מונעת וכן עסקה בייעוץ לצלב האדום והעבירה קורסים בעזרה ראשונה.
במקביל, עבדה קרוליין בשיתוף פעולה נרחב עם הכנסייה האורתודוקסית באתיופיה לשיפור הבריאות והתזונה ב-600 בתי יתומים.