tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החתונה נכפתה על תטיס, שלא רצתה בפלאוס כלל, ומחתה על כך.
הסיבה לנישואים הכפויים היו שזאוס חשש מנבואה לפיה בנה של תטיס יהיה חזק יותר מאביו.
ברקע הדברים, זאוס עצמו ירש את המלוכה באמצעות רצח אביו, שבתורו רצח את אביו וחוזר חלילה.
ההנחה של זאוס הייתה שנישואין לבן תמותה תנטרל את האיום של בנה העתידי של תטיס כליל.
מוטיבציה זו לא גולתה למשתתפים בחתונה.
הכתובים מתארים את החתונה ככזו שלקחה 10 ימים ברציפות, אך מדובר במספר טיפולוגי שנועד להמחיש את העובדה שהחתונה הייתה ארוכה מאוד.
באיזשהו שלב, הגיעה אריס, "אלת" המריבות.
אריס עצמה איננה "אלה" רגילה, אלא קשורה בכוחות קדומים שהסיפור מתאר כעוצמתיים יותר מהאלים.
אריס, בתורה, נתנה לפלאוס מתנה, תפוח ועליו מוטבעות המילים "ליפה מכולן".
פלאוס ניסה להתחמק מקבלת המתנה, וטען בפניה כי הוא "שמח שקיבלה את ההזמנה" (שלא נשלחה), וכי אין צורך במתנה, שכן נוכחותה היא המתנה האמיתית.
זאוס הסביר לפלאוס כי כשאל נותן לאדם מתנה, על האדם לקבלה ואין לו ברירה.
עם חשיפת המתנה, ביקש פלאוס מזאוס שיסביר לו את הכתוב.
פלאוס לא הבין מדוע קיבל מתנה זו, אך זאוס הבהיר שעליו להעביר את התפוח ליפה מכולן, ככתוב בו.
פלאוס הבין מיד את הפוטנציאל הנפיץ של ה"מתנה", ובמהלך הנתפס כמימוש של תבונה פוליטית ניסה לתת אותה לכלתו, אלא שהאלות הרה, אתנה ואפרודיטה תבעו כל אחת מהן את הזכות לקבל את התפוח.
לפי גרסה אחרת, הגיעה אריס למסיבה בהיחבא והטילה על שולחן תפוח עשוי זהב שהיה כתוב עליו "ליפה מכולן", במטרה להסית את האלות להתחיל ויכוח בנוגע למי הכי ראויה.
על-מנת להתמודד עם תביעותיהן הסותרות של האלות, ניסה פלאוס להעביר את הצרה לזאוס.
זאוס בתורו, חשב תחילה לצאת מהסיבוך באמצעות מתן התפוח להרה, שאף שלא הייתה היפה מכולן, הייתה אשתו - ומתן התפוח יכול היה להסתיים בשלום.
אלא שזאוס תיעב את הרה, נוכח חילוקי דעות שהיו ביניהם בשל פריצותו המינית של זאוס.
למרות לבטיו, זאוס התכוון לתת את התפוח להרה ולסיים את הקונפליקט.
ואולם אפרודיטה בחרה לפתות את זאוס על-מנת שזה ייתן לה את התפוח.
הפיתוי כמעט שעבד, אלא שבתו של זאוס אתנה תבעה אף היא את התפוח, וזאוס מצא לנכון להעביר את ההכרעה לפאריס, נסיך מן העיר טרויה (שבאותה עת חי כרועה צאן באזור הר אידה).
פאריס, נסיך טרויה, אשר אז עוד חי בהר אידה, מונה לבחור את היפה מכולן.
כל אחת משלוש האלות הגדולות שהוזכרו קודם, ניסתה לשחד מיד את פאריס שיבחר בה.
הרה הבטיחה כוח פוליטי ושליטה בכל אסיה, אתנה הבטיחה מיומנות קרב, חוכמה ויכולות של הלוחמים הגדולים ביותר, ואפרודיטה הבטיחה לו את האישה היפה ביותר בעולם, הלנה, אשתו של מנלאוס מלך ספרטה.
פאריס, לאחר זמן מחשבה לא ידוע, בחר בסופו של דבר לתת את תפוח הזהב לאפרודיטה.
כיוון שהלנה הייתה האישה היפה בעולם, היו לה מחזרים רבים.
כדי לשמור על שלום ביניהם, אודיסאוס גרם להם להבטיח להגן על הנישואים של הלנה עם מי שהיא תתחתן בסופו של דבר.
היא בחרה במנלאוס, וכאשר פאריס חטף אותה, כאשר הגיע בספינה שנבנתה בידי פרקלוס (בגרסה אחרת - הלנה התאהבה בפאריס ועזבה איתו מרצונה), כל יוון התקיפה את טרויה, וכך פרצה מלחמת טרויה.
האפוס המתאר את המלחמה הוא האיליאדה של הומרוס, אך סיפור הסוס הטרויאני כלל לא מופיע שם, אלא מוזכר כבדרך אגב בשיר השמיני של האודיסיאה של הומרוס (שורות 492–495), המספר את סיפור חזרתו של אודיסאוס, אחד מגיבורי המלחמה, לאיתקה.
סיפורי הקרב מתארים בעיקר את ניצחונותיהם והפסדיהם של מלכי יוון ללוחמי טרויה ובני בריתם, בין השאר דו-קרב בין הקטור נסיך טרויה לבין אכילס היווני, שמצליח להרוג את הקטור.
סיפור נוסף הקשור למיתוס של מלחמת טרויה הוא מות אכילס, עקב פגיעה בנקודת תורפתו היחידה, עקבו.
מסיפור זה לקוח הביטוי עקב אכילס.
גם סיפור זה אינו מופיע באיליאדה.
סרטים פופולריים אחדים הציגו את האפוס הקלאסי, וכן ב-1998 יצא הרומן ההיסטורי "שירתה של טרויה" מאת קולין מקאלוג, שמתוארת בו המלחמה.
העילה למלחמה הייתה חטיפתה של הלנה אשת מנלאוס מספרטה בידי פאריס, מבני מלך טרויה.
על פי הסיפור, לאחר כ-10 שנות מצור הצליחו לבסוף כוחות הקואליציה היוונית לנצח את הטרויאנים, בזכות השימוש בתחבולה של החדרת לוחמים לתוך העיר בתוך פסל סוס ענק שהוגש לטרויה כמתנה.
עשר שנות המלחמה לא התמקדו רק במצור על טרויה אלא בניתוק טרויה מבעלות בריתה באסיה הקטנה.
מכיוון שבשדה הקרב לא הצליחו היוונים ובראשם אגממנון מלך מיקנה להשיג הכרעה החליטו לנקוט תחבולה פרי מוחו של אודיסאוס.
צבאם התחבא ורק מעט לוחמים נותרו מוסתרים בסוס מעץ שהיה לכאורה מתנה לפיוס האלים.
באישון לילה יצאו הלוחמים מן הסוס ופתחו את השערים לצבא הנכנס וטרויה נחרבה עד היסוד.
תחבולה מעין זו קרויה מאז סוס טרויאני.
החפירות הארכאולוגיות בעקבות טרויה ותוצאותיהן
עד שנת 1870 נחשבה מלחמת טרויה לאגדה בלבד, אך בחפירות ארכאולוגיות שערך היינריך שלימן התגלו שרידי העיר החרבה.
שלימן החל את מפעלו בגבעת היסרליק, באסיה הקטנה, ליד מצר הדרדנלים, אשר לפי המסורת היה המקום שבו שכנה טרויה.
החפירות של שלימן אישרו את ההשערה, שהיה קיים במקום יישוב בתקופת הברונזה.
אך נתברר, כי באתר זה התקיימו, בזה אחר זה, לא פחות מתשעה יישובים, אשר חלקם נהרסו על ידי רעידות אדמה, חלקם על ידי שרפה וחלקם אולי על ידי כיבוש.
בסך הכל, אפשר לומר שנמצאו שם שלבים מקבילים להתפתחות שהייתה ביוון באותה תקופה.
על העיר עברו תהפוכות שונות, תקופות של פריחה ועושר רב, ותקופות של ירידה וצמצום.
השכבה שזוהתה כמתאימה למלחמה המתוארת אצל הומרוס היא זאת המכונה Troy VIIa.
שכבה זאת אינה מייצגת את העיר הגדולה ביותר שצמחה במקום, אף לא את היישוב האחרון שהיה שם.
אך היא הייתה מבצר חזק, שנהרס בבירור על ידי שרפה בזמן מסוים סביב שנת 1200 לפנה"ס, דבר המקורב לתאריכים שנקבעו לעלילה המתוארת בשירת הומרוס.
מצד אחר, שכבה אחרת של שרידי העיר אינה יכולה לבוא בחשבון לקשרים עם העולם האכאי-מיקני.
גם ממצאי החפירות בטרויה וביוון של הרבע האחרונה במאה ה-20 - שאמנם עוררו תקוות כי נמצאו עדויות על מהימנות תיאורי הומרוס - התבדו.
השרידים של טרויה הם עלובים בהשוואה לעיר המפוארת, אשר אליבא דהומרוס האכאים באו לכבוש.
הדעה המקובלת בימינו על רוב החוקרים היא, כי יש בדברי הומרוס הד למאורעות שקרו בסוף התקופה המיקנית, ממש ערב נפילתה של תרבות זו במשבר תקופת הברונזה המאוחרת.
המסורת הועברה בעל פה, במשך תקופה ארוכה, שנמשכה יותר מ-400 שנה, ועל כן טבעי הדבר, שהיא השתנתה הרבה: נכנסו לתוכה פרטים מרובים מכל תקופות ההתהוות של היצירות, ואין אפשרות לקבוע אם פרט כלשהו שייך לתקופה המיקנית.
מיעוטם של החוקרים גורסים, לעומת זאת, שהמסורת היא מעיקרה אגדה ושאין ללמוד ממנה דבר בעל משמעות היסטורית.
תעודות שנשתמרו מתקופת שלטונו של חתושיליש הראשון (1620-1650 לפנה"ס), מעידות על הקשר בין החתים לבין וילושה - איליון, היא טרויה של הומרוס, כבר במאה ה-17 לפנה"ס.
בין חתושיליש לבין מלך וילושה, אלכשנדו (אלכסנדר, כשם בנו של פריאמוס) נחתם חוזה-ברית, ואלכשנדו התחייב לשמור אמונים למלך החתי.
וילושה נשארה תחת חסותם של החתים, פרט לתקופות קצרות שבהן מרדה, עד לנפילת האימפריה החתית, במאה ה-12 לפנה"ס.
פרופ' איתמר זינגר, חוקר תרבות החתים, כתב: "רבים סוברים שהמסורת המשתקפת באיליאדה מושתתת על המציאות הקדומה שבה מערב אנטוליה בכלל, ואיליוס/טרויה בפרט, היו לזירת התמודדות בין החתים במזרח למיקנים (אחיאוה בתעודות החתיות) במערב.
חיזוק להשערה זו ניתן למצוא בשמו של שליט טרויה, אלכשנדו, וגם בשמו של אחד מאלי העיר, אפליונה, שאינו אלא גרסה מוקדמת של שם האל היווני אפולו".
הביטוי "מלחמת חרמה" או "עד חורמה" הוא ביטוי שמשמעותו מלחמה קשה עד להפסד או ניצחון מוחצים.
הכוונה ב"עד חורמה" היא לפעולה מלחמתית של הדיפת האויב עד לעיר חורמה.
מקומה המשוער של העיר הוא בנגב, בקרבת העיר ערד.
באזור זה היו מצויים מכרות ברזל ונחושת, ועל כן התקרבות בני ישראל למכרות היוותה איום על כל יושבי האזור.
מלך ערד חבר עם האמורי ויחד הבריחו את בני ישראל דרומה, עד חורמה.
מלחמת יוגורתה (112 – 104 לפנה"ס) התנהלה בין הרפובליקה הרומית לנומידיה (כיום שטחן של לוב ואלג'יריה), עליה מלך באותה התקופה יוגורתה.
המלחמה נמשכה כ-8 שנים ובמהלכה התגלו פגמים רבים בניהול הצבא הרומי ובמדיניות החוץ והפנים של הרפובליקה.
במהלך המלחמה (בשלב השני) התבלטו המצביאים הרומים קוינטוס קיקיליוס מטלוס, גאיוס מריוס ולוקיוס קורנליוס סולה בכישרונם.
הצבא הרומי עבר מהפך לצבא חדש, יעיל ומיומן יותר, אך גם נאמן למפקדיו ולאו דווקא לרפובליקה אותה הוא משרת.
המלחמה הסתיימה עם לכידתו של יוגורתה על ידי הכוחות הרומים בשנת 105 לפנה"ס.
לאחר תבוסת קרתגו, הריסתה והכרזתה כשטח מקולל בשנת 146 לפנה"ס (במהלך המלחמה הפונית השלישית), נותרה נומידיה הממלכה החשובה ביותר באפריקה.
על נומידיה שלט יוגורתה, המלך הברברי הפופולרי ונכדו של מסיניסה, מלכה הראשון של הממלכה.
יוגורתה לחם לצד רומא במלחמת נומנטיה תחת פיקודו של סקיפיו אימיליאנוס, שם התיידד עם אנשי אצולה רומיים שהשתתפו במלחמה.
יוגורתה ירש את הממלכה ביחד עם שני אחיו החורגים, אך רצח אחד מהם ואת השני, אדהרבעל, הביס והשתלט על הממלכה כולה, בעוד אדהרבעל נמלט לרומא שם ביקש את עזרת הסנאט על מנת להשיב לו את חלקו בממלכה.
ב-116 לפנה"ס החליט הסנאט הרומי על חלוקת הממלכה בין היריבים.
את החלק המזרחי העשיר יותר והכולל את עיר הבירה קירטה, העניק הסנאט לאדהרבעל.
ב-112 לפנה"ס, תוך כדי התעלמות מפורשת מההחלטה הרומית לחלק את הממלכה לשניים, תקף יוגורתה את אחיו החורג.
במהלך הלחימה הרגו כוחותיו של יוגורתה אנשי עסקים איטלקיים ועוררו את זעם רומא.
ב-111 לפנה"ס נשלח לנומידיה הקונסול בסטיה בראש צבא, אך הגיע להסכם תמוה עם יוגורתה ונמנע מלתקוף אותו.
בשל החשדות לשוחד זומן יוגורתה לרומא להסביר את תנאי ההסכם.
יוגורתה ניצל את שהותו ברומא כדי לארגן רצח של יריב פוליטי ואיבד בכך את כל תמיכתו ברומא.
מכיוון שהבאתו לרומא הייתה כרוכה בהבטחה לשמור על שלומו, נשלח יוגורתה חזרה לאפריקה ללא פגע.
המלחמה החלה להלכה בשנת 112 לפנה"ס ומהלך האירועים בה גרם למבוכה רבה ברומא, בשל כישלון המצביאים שנשלחו לאפריקה בניהולה.
בשנת 109 לפנה"ס אף הוקם בית דין מיוחד לחקר הכישלון במלחמה.
הכישלון והחלטות בית הדין נוצלו ברומא עצמה לצרכים פוליטיים.
הגעתו של הקונסול קוינטוס קיקיליוס מטלוס בשנת 109 לפנה"ס לנומידיה שינתה את מהלך המלחמה והובילה לכיבוש רוב נומידיה על ידי הרומים.
הצבא הגיע באותה שנה לחופי אפריקה, ומטלוס חידש את המלחמה במלך הנומידי.
באביב של שנת 108 לפנה"ס חדר הצבא הרומי לנומידיה, ונפגש עם צבאו של יוגורתה סמוך לנהר מותול.
הצבא הנומידי תקף את הצבא הרומאי מהמארב, והרומאים נקלעו למצב קשה, אך גאיוס מריוס, סגנו של מטלוס, ארגן מחדש את הכוחות הרומיים, יצא להתקפת נגד והצליח לכבוש את השטח השולט ממנו תקפו הנומידים.
צבאו של יוגורתה נמלט משדה הקרב, והצבא הרומאי המשיך בהתקדמותו מערבה.
אך הקרב נסתיים למעשה ללא הכרעה, והרומאים ספגו במהלכו אבדות כבדות.
החטיבה של מריוס, כמו החטיבה של מטלוס, כבשה מספר ערים נומידיות והציבה בהם חיל מצב, כאשר הערים שהתנגדו נכבשו בכוח ואנשיהן הוצאו להורג.
יוגורתה נמלט לשטחה של מדינת חתנו בוככוס מלך מאוריטניה, וזה החל אף הוא החל בהכנות למלחמה ברומא.
על רקע כישלונו של מטלוס ללכוד את יוגורתה ערך מריוס את מסע הבחירות שלו לקונסולאט (107 לפנה"ס).
מריוס הצליח להיבחר לקונסול והחליף את מפקדו לשעבר בניהול המלחמה.
בחזרתו של הצבא מנהר המולכט הותקף על ידי כוחותיהם המשולבים של בוככוס ויוגורתה.
אולם מריוס בעזרתו של סולה (מפקד חיל הפרשים), הצליח לארגן את צבאו מחדש ולהדוף את הנומידים והמאוריטנים.
מהלך זה אפשר לצבא הרומי לסגת באופן מסודר אל עבר העיר קירטא.
באמצעות סולה הוא החל במשא ומתן עם בוככוס, הצלע החזקה בברית נגד רומא וכרת איתו ברית, בתנאים נוחים לאחרון.
התמורה שביקש מריוס הייתה בגידתו של בוככוס ביוגורתה.
סולה נשלח למחנהו של בוככוס, ועבר דרך כוחותיו של יוגורתה בליווי בנו של בוככוס וולכוס.
הוא זכה לטריומף (תהלוכת ניצחון) ב־1 בינואר, שנת 104 לפנה"ס, כשהמלך ובניו השבויים צועדים לפני מרכבתו.
יחד עם זאת מריוס לא היה יכול לטעון לבלעדיות על הניצחון, דבר שגרם לו תסכול רב.
מלחמת יוון–טורקיה (בטורקית: Türk-Yunan Cephesi, ביוונית: Μικρασιατική εκστρατεία או Ελληνοτουρκικός πόλεμος 1922–1919) הייתה עימות מזוין לאחר מלחמת העולם הראשונה וחלק ממלחמת העצמאות של טורקיה, שהתרחש במערבה של אסיה הקטנה בין התנועה הלאומית הטורקית ולאחר מכן כוחות האספה הלאומית הגדולה של טורקיה מצד אחד, לבין צבא יוון מצד שני.
המלחמה נמשכה שלוש וחצי שנים מכיבוש איזמיר בידי היוונים בחודש מאי 1919 ועד חתימת שביתת הנשק של מודניה באוקטובר 1922. מלחמת יוון-טורקיה הסתיימה בניצחונם של הטורקים ובנסיגתם של היוונים מתחומי אסיה הקטנה ותראקיה המזרחית, וביססה במידה רבה את ההסכמות שהיוו יסוד לחתימת הסכם לוזאן ולחילופי האוכלוסייה בין שתי המדינות.
הפלישה היוונית לאיזמיר בתחילתה של המלחמה נחשבת לגורם החשוב ביותר בהיווצרותה וצמיחתה של התנועה הלאומית הטורקית, ומבין שלוש המלחמות שניהלה טורקיה במהלך מלחמת העצמאות שלה, הייתה מלחמה זו הקשה והממושכת ביותר.
מאז מלחמת העצמאות היוונית שהסתיימה עם חתימתה של אמנת קונסטנטינופול ב-1832 והקמתה של מדינה יוונית עצמאית בפלופונסוס ובמרכז יוון, טיפחו גורמים אירידנטים יוונים את "רעיון יוון הגדולה" (Μεγάλη Ιδέα - "רעיון הגדולה").
בבסיסו של רעיון זה עמדה השאיפה לבסס מדינה יוונית שתשתרע בכל מקום בו התגוררו בני הלאום היווני ובעיקר לאורך חופי הים האגאי, בתראקיה המזרחית, מקדוניה ובקפריסין, ולאורך חופיה הדרומיים והצפוניים של אסיה הקטנה.
הרעיון שאב את חיותו גם מתחושות היסטוריות ודתיות אשר רצו בחידוש ימיה של האימפריה הביזנטית "היוונית-אורתודוקסית", ובחידוש ריבונות יוונית-נוצרית במקומות הקדושים לנצרות, ובמיוחד בקונסטנטינופול שיש שראו בה את בירתה האמיתית של יוון.
כאשר הסתיימה מלחמת הבלקן הראשונה ב-1913 כבר כללה המדינה היוונית את תסליה, אפירוס, מקדוניה הדרומית, ואת רוב איי הים האגאי, אולם גם כך התגוררו יוונים רבים באירופה מחוץ לתחומי יוון.
ימים ספורים לאחר תום המלחמה, ב-14 בנובמבר 1918, חצו כוחות יוונים וצרפתים את המריצה, נכנסו לשטחי תראקיה המזרחית והגיעו לקרבת איסטנבול.
כשנפתחו דיוני ועידת השלום בפריז ב-18 בינואר 1919, לקחה בהן חלק גם יוון.
הוועידה התאפיינה בשיתוף פעולה בין המדינות המנצחות ובעלות בריתן ברצונן ליישם את תוכניותיהן משנות המלחמה לניטרול כוחה הנותר של האימפריה העות'מאנית ולחלוקת שטחיה ביניהן.
מאידך, בכל הקשור לאופן יישומם של עקרונות אלה, נפערו ביניהן מחלוקות שניזונו מהבטחות ומאינטרסים סותרים.
כך, במאי 1919 ניצל וניזלוס את האמור בהפסקת האש של מודרוס כי מדינות ההסכמה יוכלו לתפוס "כל נקודה אסטרטגית" במקרה של איום על ביטחונן, והחל את ההשתלטות היוונית על איזמיר ומערב אסיה הקטנה במטרה להקדים את האיטלקים שנחתו בחופי אנטליה מדרום.
1919: הפלישה היוונית לאסיה הקטנה
ב-15 במאי 1919 החל כיבושה של איזמיר בידי הצבא היווני.
להגעת הכוח היווני נלוו מעשי השפלה - גברים אולצו להסיר את תרבושיהם ואלה נרמסו תחת רגלי ההמון, רעלות נקרעו מפניהם של נשים והאספסוף החל במעשי ביזה אשר כוונו כנגד בתי המוסלמים.
חסן טהסין, עיתונאי ולאומן טורקי ירה את "היריה הראשונה" והרג את נושא הדגל היווני במצעד.
ב-21 במאי 1919 הגיע הנציב היווני הראשון לאיזמיר ובעיר הוכרז שלטון צבאי.
תוך חודש מתחילת הפלישה הרחיבו היוונים את שליטתם לטווח של כמאה ק"מ מאיזמיר, תוך שהם מגיעים עד איידן (Aydın) בדרום ופרגמון בצפון.
ב-28 במאי 1919 נחת כוח יווני גם באייוואליק שבצפון-מערב אסיה הקטנה כ-150 ק"מ מצפון לאיזמיר.
ככלל לא ניצב מול היוונים כוח צבאי מאורגן וההתנגדות בערים וכפרים שונים הייתה בדרך כלל פרי יוזמה מקומית.
מקורות טורקים ואחרים טוענים למעשי איבה שביצעו היוונים באוכלוסייה המוסלמית במקומות שונים, אך מעשים אלה והיקפם נתונים במחלוקת על ידי היוונים, למעט במקרים שנחקרו על ידי גורם בלתי תלוי, כפי שקרה באיידן.
הקרבות המשמעותיים הראשונים במלחמה התחוללו באיידן (Aydın savunması) והחלו ב-27 ביוני 1919 ונמשכו עד 4 ביולי 1919. איידן היא עיר מרכזית בעמק נהר בויוק מנדרס (טורקית Büyük Menderes, בעבר "מאנדר" מיוונית Μαίανδρος) במערב טורקיה, ובאותה עת התגוררו בה כ-12,000 טורקים וכ-8,000 יוונים.
העיר לא נכללה במנדט שניתן על ידי ועידת פריז להתפשטות היוונית באסיה הקטנה, אך למרות זאת כבשו אותה היוונים ב-27 במאי 1919, ובעיר ובסביבתה החלו מעשי איבה בין התושבים היוונים והטורקים.
חודש לאחר מכן, ב-27 ביוני 1919, הציבה מיליציה טורקית מקומית בהנהגת יריק אלי אפה (Yörük Ali Efe) מארב לסיור יווני מדרום לעיר בתגובה לשריפת כפרים טורקים, ורדפו אחריו עד לעיר.
למחרת פתח הצבא היווני בהפגזה ארטילרית על העיר אשר גרמה, בין היתר, לשריפת רובע ג'ומה הטורקי, ובמעשי טבח באוכלוסייה הטורקית.
בליל 29 ביוני 1919 פינה הצבא היווני את איידן והמיליציה של אלי אפה השתלטה עליה תוך שהיא מעלה באש את הרובע היווני, מתנכלת לתושבים היוונים ומבצעת מעשי ביזה.
ב-2 ביולי 1919 הורה וניזלוס לנציב היווני באיזמיר לכבוש את איידן מחדש בניגוד להוראתו המפורשת של נציג מדינות ההסכמה שלא לעשות כן, וב-4 ביולי 1919 השתלט הצבא היווני על העיר ושלח אש ברובע הטורקי שבמערב בעיר.
לפי דוח ועדת החקירה של מדינות ההסכמה שחקרה את האירועים שהתרחשו באיידן בין מאי לספטמבר 1919, בשבוע הלחימה שהתחולל בעיר, נשרפו כשני שלישים משטח העיר עצמה ומספר כפרים בסביבתה.
את מספר ההרוגים לא ניתן היה לאמוד במדויק וזה נע בין 900 ל-2,000 יוונים ובין 1,200 ל-1,500 טורקים.
הוועדה העריכה את הנזק הכלכלי ב-9.2 מיליון ליש"ט השווים ל-500 מיליון דולר במונחי שנת 2005. רוב האוכלוסייה הטורקית נמלט אל אזור ההשפעה האיטלקי ממזרח לעיר, והעיר נותרה בהריסותיה עד לכיבושה מחדש בידי הטורקים ב-7 בספטמבר 1922.
1920: הסכם סוור והרחבת שטח השליטה היווני
קרבות מלחמת יוון-טורקיה התחדשו שוב רק ביוני 1920 כאשר היוונים פתחו במתקפה שהקנתה להם שליטה בכל מערבה וצפון-מערבה של אסיה הקטנה, מעמר נהר בויוק מנדרס בדרום ועד לחופיו הדרומיים של ים השיש בצפון.
בחודש יולי 1920 נכבשו בורסה ואיזניק וב-4 באוגוסט 1920 כבשו היוונים את גליפולי בצידם האירופי של מצרי הדרדנלים.
הסכם סוור שנחתם בצרפת ב-10 באוגוסט 1920 ביסס באופן רשמי את שליטתה של יוון בתראקיה המזרחית להוציא את איסטנבול, באיים בוזג'אאדה וגקצ'אדה ובאיזמיר וסביבתה.
לפי ההסכם נותרה איזמיר באופן רשמי בשליטת הסולטאן העות'מאני, ועוד נקבע שיוקם בה פרלמנט מקומי ועניינה יישוב לפי הצורך להכרעה בינלאומית לאחר חמש שנים.
הסכם סוור לא אושרר על ידי הסולטאן העות'מאני והאספה הלאומית הגדולה של טורקיה הודיעה כי איננה מכירה בו.
בתמיכתו של ראש ממשלת בריטניה לויד ג'ורג' אשר ביקש לכפות את הסכם סוור על טורקיה, חידשו היוונים את התקדמותם באסיה הקטנה באוקטובר 1920. מטרתם של היוונים הייתה להביס את כוחות האספה הלאומית הגדולה של טורקיה, ולהביא את מוסטפא כמאל אל שולחן המשא ומתן.
התקדמות הצבא היווני לא נתקלה בהתנגדות טורקית ממשית ובדצמבר 1920 הגיעו היוונים עד סמוך לאסקישהיר, כ-150 ק"מ בלבד מערבית לאנקרה.
1921: בלימת ההתקדמות היוונית וניצחונות הטורקים
לקרב נודעה חשיבות רבה הן במישור הלאומי והן במישור הבינלאומי, שכן הוא הראה כי לתנועה הלאומית הטורקית הייתה יכולת צבאית ממשית שלא ניתן להתעלם ממנה.
נציגי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה הוזמנו לדיונים הבינלאומיים שהמשיכו והתקיימו בלונדון ובפריז ובאופן אבסורדי משהו השתתפו האחרונים בדיונים לצידם של נציגי הממשלה העות'מאנית באיסטנבול.
בנוסף לכך, הניצחון הטורקי הוביל את הרוסים לתמוך בטורקיה וב-16 במרץ 1921 נחתם הסכם ידידות בין האספה הלאומית הגדולה של טורקיה לבין רוסיה אשר נודע כהסכם מוסקבה (טורקית Moskova Antlaşması, רוסית Московский договор).
אולם ממשלת יוון מצידה המשיכה והאמינה בעליונותה הצבאית באסיה הקטנה וב-26 במרץ 1921 פתחה בקרב אינני השני (İkinci İnönü Muharebesi).
בקרב שנמשך חמישה ימים שוב ניצחו הכוחות הטורקים בהנהגת איסמט פשה, ששינה לאחר מכן את שמו לאיסמט אינני.
בתחילת ספטמבר 1921 הגיעו היוונים למרחק של 40 ק"מ בלבד דרומית-מערבית לאנקרה, אך למרות הצלחתו ביקש מפקד הצבא היווני אישור לנסיגה בשל האבדות הכבדות שספג ובשל התדלדלות התחמושת שנבעה מהתארכות קווי האספקה.
גם הטורקים שקלו נסיגה למרות משלוחי נשק שהגיעו מרוסיה, אך היוונים הקדימו אותם, וכשקיבלו אישור לכך, נסוגו ב-4 בספטמבר 1921. הטורקים ניצלו עובדה זו וכבשו חלק מהשטח בחזרה ב-8 בספטמבר 1921, ואף על פי שהכוח הטורקי נבלם בסופו של דבר, הסתיים קרב סקריה ב-13 בספטמבר 1921 בניצחונם של הטורקים.
בקרב סקריה הגיעו היוונים אל הנקודה המזרחית ביותר במהלך המלחמה ואיימו איום ממשי על אנקרה, מרכזה של התנועה הלאומית הטורקית.
1922: סיום הקרבות ושביתת הנשק של מודניה
בעקבות כישלונותיהם במלחמה פנו היוונים למדינות ההסכמה בתחילת 1922 בבקשת סיוע, אולם בריטניה, איטליה וצרפת שינו את גישתן אגב הבנה שהחלטות הסכם סוור מ-1920 שוב אינן ישימות ויש לערוך בהן תיקונים.
בשלב זה כבר הסתיימה מלחמת טורקיה–צרפת וגם האיטלקים החלו לפנות את כוחותיהם מדרום אנטוליה.
היוונים נותרו בגפם במערכה ומבחינה דיפלומטית נהנו רק מתמיכת הבריטים.
בדיונים שנערכו בלונדון הציעו מדינות ההסכמה להכריז על שביתת נשק אך מוסטפא כמאל סירב לכל הסדר שלא יכלול את פינוין המלא של אסיה הקטנה ותראקיה המזרחית מכל הכוחות הזרים ששהו בהן.
שני הצבאות ניצלו את ההפוגה להתארגנות, אך הממשלה היוונית החליטה להחזיק בשטחים הנרחבים שכבש צבאה ובקו הגנה שנמתח לאורך 700 ק"מ מצפון לדרום, דבר שהקשה עד מאוד על היערכותו של הכוח היווני.
יתר על כן, חלק מהכוח היווני הועבר לתראקיה לקראת התקפה על איסטנבול, התקפה שלא יצאה מעולם אל הפועל, והמורל בקרב החיילים היוונים נפגע כתוצאה מהתמשכות המלחמה והשהות הממושכת בשטח עוין.
הקרב המשמעותי האחרון במלחמת יוון-טורקיה התרחש כשנה לאחר קרב סקריה ולאחר שהמגעים הדיפלומטים כשלו.
הפעם נטל מוסטפא כמאל את היוזמה והכתיב את המועד והמקום ל"התקפה הגדולה" (Büyük Taaruz).
הקרבות נמשכו עד 30 באוגוסט 1922 והכוח הטורקי דלק בעקבות היוונים עד לאיזמיר.
יום 30 באוגוסט נקבע כחג הניצחון (Zafer Bayramı) בטורקיה, וב-9 בספטמבר 1922 נכנסו הכוחות הטורקים לאיזמיר.
העובדה כי השריפה התחוללה בעיקר ברבעים הנוצרים תומכת באפשרות הראשונה, אולם מדיניות הצבא היווני שהותיר אחריו אדמה חרוכה עם נסיגתו לאחר קרב דומלופנר מתיישבת עם השנייה.
בכל אופן, בשל הכיבוש הטורקי והאש המשתוללת החלו היוונים והארמנים לנוס מהעיר, ולמרות הוראות מפורשות של מוסטפא כמאל שלא לפגוע באזרחים, התנכלו הכוחות הטורקים לאוכלוסייה הנוצרית וטבחו בה.
הטורקים רצחו את הארכיבישוף היווני של איזמיר והתעללו בגופתו.
תושבים יוונים התגודדו בנמל איזמיר ובערי נמל סמוכות וניסו לעלות על כלי שיט יוונים ואחרים.
ספינות בריטיות סירבו לאפשר לפליטים היוונים לעלות על סיפונן, ואף דחו את אלה שהגיעו אליהן בשחיה.
סיומה של מלחמת יוון-טורקיה וחתימת שביתת הנשק של מודניה סללו את הדרך לניסוחו ולחתימתו של הסכם לוזאן אשר העניק לטורקיה את הריבונות בכל אסיה הקטנה ובתראקיה המזרחית.
מעשי האיבה שביצעו שני הצדדים במשך המלחמה אלה באלה ביססו את התחושה שיוונים וטורקים אינם יכולים לחיות בהרמוניה אלה לצד אלה, והביאו לחילופי האוכלוסייה רחבי ההיקף עליהן הסכימו שתי המדינות.
הסיבה העיקרית לתבוסתה של יוון נעוצה בתכנון הצבאי הלקוי של המלחמה.
אף שהצבא היווני החל את המלחמה ביתרון מוחלט בכוח אדם ובנשק כשלמולו לא ניצב צבא מסודר, הוא לא היה מסוגל לעמוד בדרישות המלחמה הממושכת ולשלוט בשטחים הנרחבים שכבש.
התארכות קווי האספקה, הלוחמה המתמדת בשטחים המיושבים באוכלוסייה עוינת, וחוסר נכונותה של ממשלת יוון להעריך נכונה את מצב ולמקד את כוחה הצבאי בהגנת איזמיר וסביבותיה בלבד, הביאו כולם לתבוסה המחפירה.
בין צרפת לכוחות הטורקיים התרחשו עימותים נוספים בחלקים אחרים של אסיה הקטנה ותראקיה, אולם על אלה ראו: "מלחמת העצמאות של טורקיה".
בהסכם זה ביקשו שתי המעצמות לחלק ביניהן את אזורי השליטה בשטחי האימפריה העות'מאנית במזרח התיכון בתקופה שלאחר המלחמה.
ההסכם קבע, בין היתר, כי צרפת תקבל את לבנון, סוריה ואת דרומה של אסיה הקטנה מקיליקיה במערב, עבור דרך קפדוקיה במרכז וכלה באזור דיארבקיר במזרח.
בצפון היה אמור השטח הצרפתי להגיע עד סיוואס, מרחק של כמאה ק"מ מחופי הים השחור.
לקראת סופה של המלחמה כבש הצבא הבריטי את מוסול שבצפון עיראק של ימינו והגיע עד לצפונה של סוריה.
לאחר חתימת הפסקת האש של מודרוס שהסדירה את כניעתה של האימפריה העות'מאנית ב-30 באוקטובר 1918, הגיעו כוחות הצבא הצרפתי לאזור.
במהלך דצמבר 1918 השתלטו הצרפתים על ערי מפתח בקיליקיה ובהן אנטקיה, מרסין, טרסוס, אדנה וכן על מישור צ'וקורובה בואכה שערי קיליקיה.
במקביל השתלטו גם הבריטים על מספר ערים בדרום טורקיה ובהן איסכנדרון וקיליס, ובתחילת שנת 1919 גם על מראש (כיום קהרמאנמרש - Kahramanmaraş), אנטפ (כיום גזיאנטפ - Gaziantep) ואורפה (כיום שנלאורפה - Şanlıurfa), כולן לאורך הגבול הנוכחי בין סוריה לטורקיה.
מצב דברים זה נותר בעינו עד שב-29 באוקטובר 1919 מסרו הבריטים את מראש לידי הצרפתים, הכול בהתאם להסכם ביניהם.
למחרת הגיע הלגיון הצרפתי-ארמני לעיר, ובמקביל הועברה לידי הצרפתים גם השליטה באורפה.
ב-5 בנובמבר 1919 קיבלו הצרפתים לרשותם גם את אנטפ.
שבועיים לאחר מכן נכנסו כוחות צבא צרפת גם למרדין בקצהו המזרחי של האזור אשר יועד להם לפי הסכם סייקס–פיקו, אך פינו אותה בו ביום מחשש לחוסר שקט בקרב אזרחי העיר.
בשלוש הערים אנטפ, אורפה ומראש, לוו חילופי השלטון בעימותים עם התושבים אשר התנגדו לצעד זה בעיקר בשל נוכחותם של חיילי הלגיון הצרפתי-ארמני.
ב-31 באוקטובר 1919, יומיים לאחר כניסת הצרפתים למראש ויום לאחר שהגיעו 2,000 חיילי הלגיון הצרפתי-ארמני, ארעה בעיר "תקרית סוטצ'ו-אימאם" (Sütçü İmam olayı - "תקרית האימאם סוטצ'ו" (חלבן)).
שלוש נשים טורקיות אשר יצאו מרחצה בחמאם, הוטרדו על ידי חיילים ארמנים וטורקי מקומי שחש לעזרתן נורה למוות.
בתגובה פתח סוטצ'ו-אימאם באש לעבר החיילים הארמנים והרג אחד מהם.
גם הארמנים הגיבו באש והרגו אזרח נוסף ואחר נתפס ועונה למוות.
האירוע הוביל לחוסר שקט שהתפתח לקרב מראש שהחל ב-21 בינואר 1920. כתוצאה מכך נאלצו הצרפתים, ב-12 בפברואר 1920, לפנות את העיר.
תנועת התנגדות התפתחה גם באורפה והובילה את הצרפתים לפנות גם אותה ב-11 באפריל 1920. לפי הסכמה שהושגה בין נציגי התושבים לצבא הצרפתי, הייתה הנסיגה הצרפתית אמורה להתנהל בדרכי שלום, אך מארבים שהציבו התושבים לאורך עורקי הנסיגה הפרו את ההסכמה וגבו את חייהם של 296 צרפתים.
גם באנטפ אירעו תקריות דומות אשר הובילו, החל בחודש ינואר 1920, למארבים על כוחות צרפתים לאורך הדרכים המובילות מהעיר אל מראש ואל קיליס.
גם באנטפ גלשו האירועים למרי ולקרבות קשים שנמשכו בחלקים שונים של העיר משך יותר משנה.
רק בחודש מאי 1920, לאחר הקמתה של "האספה הלאומית הגדולה של טורקיה" התפתחו העימותים ללוחמה שגלשה מתחומי שלוש הערים המתקוממות.
ב-27 במאי 1920 נחלו הטורקים ניצחון על הצרפתים סמוך למעבר קרא (Karboğazı - קראבואזי) סמוך לטרסוס ושבו 530 חיילים צרפתים.
ב-2 ביוני 1920 פינו הצרפתים את קוזן הסמוכה לאדנה, ויומיים לאחר מכן נסוגו מכל השטחים שממזרח לנהר הפרת.
במהלך הקרבות ביום 10 באוגוסט 1920, נחתם הסכם סוור אשר העניק הכרה חוקית ובינלאומית לשלטון הצרפתי בדרומה של אסיה הקטנה, אך עובדה זו לא שינתה את המצב בשטח, והתבוסה הצרפתית המשיכה גם במחצית השנייה של 1920 עם פינוי בירג'יק הסמוכה לאורפה וסאימבילי שליד אדנה.
אולם ב-8 בפברואר 1921 נכנעה אנטפ לאחר 384 ימי קרב שהחלו בינואר 1920. בו ביום החליטה האספה הלאומית הגדולה של טורקיה על שינוי שמה של העיר מ"אנטפ" ל"גזיאנטפ" (Gaziantep - "אנטפ הגיבורה").
אולם מעבר להישג זה המשיכו הצרפתים לסגת מפני ההתנגדות הטורקית וביום 9 במרץ 1921 חתמו הצרפתים ונציגי הממשלה הטורקית באנקרה על הסכם השלום בקיליקיה.
לפי ההסכם שנחתם בלונדון הסכימו הצרפתים לפינוי כל קיליקיה, ועם היוודע הדבר החלה בריחה של תושבים ארמנים מהאזור.
למרות חתימתו של ההסכם הלוחמה לא באה אל סופה והטורקים המשיכו בהתנגדותם אשר המשיכה והובילה את הצרפתים לפינוי ערים וכפרים נוספים.
ב-9 ביוני 1921 שלח ראש ממשלת צרפת אריסטיד בריאן שליח מטעמו לאנקרה, במטרה לנסות ולהביא את העימות המזוין לסופו.
מגעים אלה הובילו לחתימתו של הסכם אנקרה ב-21 באוקטובר 1921 אשר התייחס אך ורק לעימות בין הצרפתים לטורקים בדרום אסיה הקטנה, ולא נגע לגזרות מחלוקת אחרות בין שתי האומות.
בתמורה לסיום הכיבוש הצרפתי בדרום אנטוליה הכירו הטורקים במנדט הצרפתי על סוריה.
במקביל פינו הבריטים את העיר קיליס שליד אדנה ואשר נותרה בחזקתם משך כל המלחמה.
הפעלת הלגיון הצרפתי-ארמני בדרום טורקיה הסתברה כטעות מצד הצרפתים.
בין האוכלוסייה המקומית לבין החיילים הארמנים התפתחו מאבקים שעלו בחיי אדם והובילו להצתת המרי האזרחי, ובסופו של דבר לתבוסה הצרפתית.
הדבר הוביל גם לאסון נוסף שפקד את האוכלוסייה הארמנית המקומית אשר נסה מהאזור בד בבד עם הנסיגה הצרפתית, וזאת לאחר כאלף שנות יישוב ארמני באזור.
נוסף על אנטפ ששמה שונה לגזיאנטפ, זכתה גם מראש לכבוד דומה עת הייתה ל"קרמאנמרש" (Kahramanmaraş - "מראש הגיבורה") ב-1973, וכך גם באשר לאורפה שהפכה ל"שנלאורפה" (Şanlıurfa - "אורפה רבת התהילה") ב-1984.
מלחמת טורקיה–ארמניה (טורקית Türk-Ermeni Cephesi או Doğu Cephesi – "חזית המזרח") הייתה עימות מזוין לאחר מלחמת העולם הראשונה וחלק ממלחמת העצמאות של טורקיה, שהתרחש בצפון-מזרחה של אסיה הקטנה ובשטחי ארמניה של ימינו, בין כוחות האספה הלאומית הגדולה של טורקיה מצד אחד, לבין צבא הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה מצד שני.
המלחמה הסתיימה בניצחונם של הטורקים, וארמניה איבדה את כל הישגיה כפי שנוסחו בהסכם סוור.
משך ארבעים שנה, החל בקונגרס ברלין ב-1878 ועד לחתימת הסכם ברסט-ליטובסק ב-1918 שלטה רוסיה בקווקז הקטן ובצפון-מזרחה של אסיה הקטנה.
מכוחו של הסכם זה ויתרה רוסיה על קארס, ארדהאן ובתומי (גאורגיה המודרנית) ואלה נמסרו לאימפריה העות'מאנית.
אזור עבר הקווקז שגם עליו ויתרו הרוסים, הוכר כרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז, אך פדרציה קצרת ימים זו התפרקה כבר במאי 1918 לשלוש ישויות נפרדות – הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה והרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן.
עד מהרה התחדש מצב הלחימה בין האימפריה העות'מאנית לבין הארמנים והגאורגים.
העות'מאנים מצידם הקימו את צבא האסלאם בהוראתו של שר המלחמה, איסמאיל אנוור פאשה, במטרה להמשיך במלחמה בקוקז והגיעו עד באקו באזרבייג'ן; ואילו הגאורגים והארמנים מאידך סירבו להכיר בתנאי הסכם ברסט-ליטובסק.
שורה של קרבות שברובם ניצחו העות'מאנים הובילה להסכם בתומי ב-4 ביוני 1918 שסיים את מצב הלוחמה בין העות'מאנים לארמנים.
הפסקת האש של מודרוס שנחתמה ב-30 באוקטובר 1918 החזירה את המצב לקדמותו, והעות'מאנים נסוגו מכל השטחים שכבשו בזירה זו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בריק שנוצר עם נסיגת העות'מאנים הוקמה ב-1 בדצמבר 1918 רפובליקת קארס או בשמה הרשמי "הרפובליקה של דרום מערב הקווקז" (Cenubî Garbi Kafkas Cumhuriyeti).
קיומה של ארמניה כמדינה עצמאית היה לעובדה מוגמרת שנתיים לפני שהעניין הוסדר בהסכם בינלאומי רשמי, אולם גבולותיה והיקפה היו מונחים עדיין על שולחן המשא ומתן.
סבלם של הארמנים בזמן המלחמה הביא את נשיא ארצות הברית וודרו וילסון להציע לוועידת השלום בפריז להרחיב את גבולותיה של ארמניה.
תוכניתו של וילסון, שנודעה לימים בכינוי "ארמניה הווילסונית", התקבלה באופן חלקי על דעתה של הוועידה ונכללה אגב שינויים בהסכם סוור שנחתם על ידי נציגי העות'מאנים ביום 10 באוגוסט 1920 בצרפת.
לפי הסכם סוור יועדה ארמניה להשתרע על רוב שטחה של מזרח אסיה הקטנה, מואן בדרום ועד טרבזון שלחופי הים השחור בצפון-מערב, וזאת בנוסף לשטחה של ארמניה בקווקז הנמוך עצמו (שטחי הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה בחלק של האימפריה הרוסית).
הישגיהם הפוליטיים של הארמנים היו מנוגדים בתכלית למטרתה של האספה הלאומית הגדולה של טורקיה בראשות מוסטפא כמאל, שמטרתה המוצהרת הייתה להדוף כל שלטון זר מתחומי אסיה הקטנה.
בנוסף לכך, המפה ששורטטה בסוור לא שיקפה את המצב בשטח בפועל, והלכה למעשה שלטו הטורקים בכל שטחי אסיה הקטנה שיועדו לארמניה לפי הסכם סוור, למעט אזור קארס ואדיר שליד הר אררט.
הקרבות בין הארמנים והטורקים פרצו כבר בחודש יוני 1920, לפני שהמצב גלש למלחמה כוללת ובטרם נחתם הסכם סוור.
הקרב הראשון התרחש בין 18 ביוני 1920 ל-25 ביוני 1920 באזור אולטו שהיה אותה עת בשליטת הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה והנמצא בצפון-מזרחה של נפת ארזורום של ימינו.
הגאורגים לא מימשו את ריבונותם באזור, והאזור נתפס בידי מיליציות טורקיות מקומיות.
עד מהרה נגלו מתחים בין יחידות צבא ארמניות לבין מיליציות אלה, וב-18 ביוני 1920 פתחו הארמנים במסע ענישה אך לא הצליחו לכבוש את העיר אולטו עצמה.
הקרב שנודע לימים כקרב אולטו הראשון הסתיים לאחר שבוע.
בינתיים נחתם הסכם סוור והארמנים ניסו לכבוש את אולטו בשנית.
בקרב אולטו השני שהחל ב-3 בספטמבר 1920 כבר השתתפו ארבעה מגדודי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה בפיקודו של מוסה קזם קראבקיר אשר הדפו את הארמנים תוך יומיים מאזור אולטו כולו.
קראבקיר ניצל את התנופה שהשיג והמשיך לתוככי ארמניה ב-20 בספטמבר 1920, דבר שהביא את ממשלת ארמניה להכריז מלחמה על הטורקים ב-4 בספטמבר 1920.
ב-28 בספטמבר 1920 כבשו הטורקים את סרקמיש ואת קאיזמן והתקדמו לכיוון קארס, אך ההתקפה על קארס התעכבה בשל התנגדות ארמנית.
הלוחמה לוותה במעשי איבה כנגד אוכלוסייה אזרחית בידי שני הצדדים גם יחד.
בתחילת אוקטובר 1920 פנתה הממשלה הארמנית אל המעצמות הגדולות בבקשה לסיוע, אך אלה היו טרודות בדיכוי התקוממויות מקומיות – הבריטים בעיראק, הצרפתים בדרום אנטוליה, והאיטלקים באזור אנטליה.
גאורגיה השכנה הכריזה מצידה על נייטרליות.
היחידים שבאו לעזרתם של הארמנים היו הרוסים אשר שלחו שליח לירוואן וזה חתם ב-24 באוקטובר 1920 על הסכם שהבטיח תמיכה לארמנים, במיוחד בכל הנוגע לשלטונה בקארס.
משהגיע הדבר לידיעתו של קראבקיר הוא תקף את קארס בו ביום.
הארמנים לא נלחמו על הגנת העיר אלא נטשוה, וב-30 באוקטובר 1920 שלט קראבקיר בעיר.
הכוח הטורקי המשיך להתקדם וחדר לשטחיה של ארמניה של ימינו, ולאחר כשבוע, ב-7 בנובמבר 1920 נכבשה אלכסנדרופול, היא גיומרי של ימינו (בעבר לנינקאן).
קראבקיר מיקם את מפקדתו באלכסנדרופול והציג לארמנים אולטימטום לפיו אם לא יכנעו יכבוש את ירוואן.
הארמנים השתהו אך משהחל קראבקיר להתקדם לעבר העיר, נכנעו ביום 18 בנובמבר 1920 והפסקת אש נכנסה לתוקפה.
תנאי הכניעה נדונו בין קראבקיר לשר החוץ של ארמניה, ובסופו של משא ומתן נחתם הסכם אלכסנדרופול ב-2 בדצמבר 1920, ולפיו אולצו הארמנים להתפרק מעיקר נשקם ולוותר על כל השטחים שניתנו להם מכוח הסכם סוור.
מבחינתה של ארמניה הסתיימה המלחמה בתוצאה הרת אסון.
מעבר לאבדן שטחים בהיקף נרחב, שרדה ארמניה העצמאית יומיים בלבד לאחר הסכם אלכסנדרופול, שכן הצבא האדום שהחל את פלישתו מכיוון אזרבייג'ן שבוע לפני כן, כבש את ירוואן ב-4 בדצמבר 1920 ובכך באה עצמאותה של המדינה המותשת אל קיצה.
הסכם אלכסנדרופול שהיה ההסכם הבינלאומי הראשון עליו חתמה האספה הלאומית הגדולה של טורקיה, הבטיח לטורקים את שליטתם במזרחה של אסיה הקטנה וערב לשקט שאפשר להפנות כוחות למלחמות נגד היוונים והצרפתים.
ההסכם אף סלל את הדרך להסכם קארס שנחתם 10 חודשים לאחר מכן ואשר הסדיר באופן סופי את קו הגבול של טורקיה וברית המועצות.
מלחמת טורקיה–אתיופיה הייתה מלחמה בין האימפריה העות'מאנית לבין האימפריה האתיופית.
החלה בפלישה עות'מאנית וכיבוש העיר מאסאווה ב-1557. המלחמה נמשכה לסירוגין עד חתימת הסכם השלום ב-1624.
החשיבות של אתיופיה עבור העות'מאנים הייתה מיקומה הגאוגרפי, מערבית למצר באב אל מנדב, ושליטתה של האימפריה האתיופית בחופה של סומליה המודרנית במפרץ עדן.
העות'מאנים לא פלשו לאתיופיה בגלל חולשת הצי העות'מאני והצורך להחזיק את כל הכח שלו באזור כנגד הפורטוגזים.
הפורטוגזים התעניינו באזור מסיבות כלכליות - האזור הוא פוטנציאל לעבדים, ברזל וסחורות נדירות, וחשוב למסחר בתבלינים.
העות'מאנים עצמם התעניינו באזור בגלל סחורות נדירות כגון פנינים המצויות באיי דחלק, וזהב ושנהב באזור ברברה שכמותם תוארה כ"בלתי מוגבלת".
סיבה נוספת היא המחויבות הדתית לכבוש את אתיופיה, שכן האתיופים הנוצרים תקפו את המוסלמים.
העמים המוסלמים שישבו בקרן אפריקה וסביב אתיופיה, בייחוד בסומליה וסודאן של היום, פנו אל העות'מאנים ודרשו מהם להפסיק את המסחר עם אתיופיה הנוצרית, על פי פסיקתו של הנביא מוחמד לפיה "אתיופיה פטורה מג'יהאד" אלא אם היא תפתח במלחמה כנגד המוסלמים, כפי שקרה בתקופת מלחמת אתיופיה-אדאל.
לאחר כיבושם העות'מאני של סוריה, לבנון, ארץ ישראל, מצרים והערים הקדושות לאסלאם מכה ומדינה כחלק מהמערכה לכיבוש אזור חג'אז, אזור אתיופיה הפך למשמעותי לטורקים בגלל החג'.
העות'מאנים שרצו מעבר בטוח לעולי הרגל למכה היו צריכים לבסס את כוחם באזורים המוסלמים שמדרום למזרח התיכון.
הכוח המשמעותי שהפריע לעות'מאנים באזור היה האימפריה הפורטוגזית, שאר מדינות האזור, המוסלמיות בעיקר, ראו את האימפריה העות'מאנית כבעלת ברית.
אחת השיטות להתפשטות האימפריה העות'מאנית הייתה לדרבן מדינות מוסלמיות לכרות ברית עימם.
המדינות המוסלמיות קיבלו בעיקר נשק, ציוד צבאי ולגיונות עות'מאנים שנשלחו לאזורם.
לאחר פתיחת תעלה בין הנילוס לים סוף ב-1532 העות'מאנים יכלו להעביר סחורות מהמזרח ומהודו ישירות לאנטוליה ולבירתם איסטנבול.
חשיבותם של האוקיינוס ההודי והים האדום עלתה וכך גם השפעת האימפריה האתיופית הנוצרית ששלטה על מצר באב אל מנדב.
סיבות אלו היוו גורם מכריע לפלישה העות'מאנית לאתיופיה.
הפורטוגזים שהקימו מבצרים באיי דחלק שלטו על דרום ים סוף יחד עם בעלי בריתם האתיופים.
לעות'מאנים בתחילה לא היה עניין בפלישה לאתיופיה אלא בלחימה כנגד האימפריה הפורטוגזית, אך כאשר אתיופיה נהפכה לבעלת ברית עיקרית של הפורטוגזים באזור, העות'מאנים לאחר הבסתם של הפורטוגזים פנו לכיבוש אתיופיה.
הכיבוש העות'מאני של מצרים ב-1517 גרם לשתי האימפריות, הפורטוגזית והעות'מאנית להתנגש ביניהן לראשונה.
הפורטוגזים, בראשותו של המושל אפונסו דה אלבוקרקי (Afonso de Albuquerque), החליטו לנסות לחסום את מעבר הסחורות ממזרח אסיה לאירופה דרך שטחי האימפריה העות'מאנית על ידי חסימת הכניסות לים סוף ולמפרץ הפרסי.
הניסיון לחסום את מצר הורמוז ובכך לחסום את המפרץ הפרסי נכשל, למרות השליטה הפורטוגזית באוקיינוס ההודי.
העימות הראשון בין העות'מאנים והפורטוגזים החל ב-1538, כאשר הביילארביי (Beylerbeyi - "נסיך הנסיכים") של מצרים סולימאן פאשה (Süleyman Paşa), נלחם כנגד הפורטוגזים בניסיון לכבוש מידם שטחים בהודו.
התקפה זו של העות'מאנים נכשלה אך כוחותיו של סולימאן פאשה הצליחו לכבוש את עדן, דבר שפגע מאוד ביכולת הפורטוגזים למנוע מסחר דרך ים סוף.
המלחמה בין פורטוגל והעות'מאנים בקרן אפריקה הייתה על רקע מלחמת אתיופיה-אדאל.
אתיופיה, שאליה פלשו כוחות סולטנות אדאל הסומלית ב-1529, פנתה לפורטוגל לעזרה צבאית, וב-10 בפברואר 1541 הגיעו הכוחות הפורטוגזים הראשונים לעיר מאסאווה.
העות'מאנים, שכבר שלחו לגיון שלם לצד הכוחות של אדאל, החליטו לשלוח לגיון נוסף לאזור.
הלחימה בין הפורטוגזים והעות'מאנים מחוץ לשטח אתיופיה החל ב-1538 כאשר העות'מאנים הטילו מצור ימי על העיר דיו שנבנתה על ידי הפורטוגזים ב-1535. הכוח הימי העות'מאני הובל על ידי שליחו של הסולטאן סולימאן הראשון, חוסיין פאשה.
כוח פורטוגזי תחת פיקודו של אסטבאו דה גאמה שיצא מגואה ב-31 בדצמבר 1540 הגיע לעיר עדן ב-27 בינואר 1541, ומשם המשיך למאסאווה באתיופיה, לשם הגיע ב-21 בפברואר.
רוב הכוח המשיך משם צפונה, אך כאשר הגיע לנמל סואץ גילה שהעות'מאנים ידעו על מסעו ובכך סיכלו את התקפתו.
אסטבאו שינה את כיוונו דרומה וחזר לנמל מאסאווה, לא לפני שתקף את נמל א-טור שבחצי האי סיני.
בפברואר 1542 כוחותיו של כריסטובאו דה גאמה (Cristovão da Gama) התנגשו לראשונה עם הצבא של אדאל והעות'מאנים בקרב בכאנטה.
לאחר מכן הפורטוגזים יחד עם האתיופים ניצחו גם בקרב ג'רטה, אך בקרב שלאחר מכן הפורטוגזים הובסו על ידי המוסלמים בקרב וופלה, שבו כריסטובאו נלקח בשבי והוצא להורג כאשר סירב להתאסלם.
בסופו של דבר הקיסר האתיופי גלאוודיוס ארגן את צבאו מחדש ויחד עם הפורטוגזים הצליח להביס את צבא אדאל ולהרוג את אחמד גראן בקרב ווינה דגה.
בקרבות נוספים ליד דיו השמידו הפורטוגזים את הכוח הימי העות'מאני.
העות'מאנים הפסידו במספר קרבות ימיים נוספים, הראשון שבהם ב-1547 כאשר האדמירל פירי ראיס (Piri Reis) נתן פקודה לצי העות'מאני באוקיינוס ההודי וב-26 בפברואר 1548 לכבוש מחדש את עדן.
ב-1552 הפורטוגזים כבשו מחדש את בנדר עבס ומוסקט.
בהמשך הפורטוגזים הצליחו לכבוש את האי הורמוז בכניסה למפרץ הפרסי, ב-1556 העות'מאנים הפסידו את בחריין, והצי העות'מאני נהרס כליל בעקבות סערה ליד גוג'ראט.
ב-1554 הוכרזו מחוזות אל-חסה וחבש כחלק מהאימפריה העות'מאנית.
המשימה לכבוש את האימפריה האתיופית הוטלה על אזדאמיר פאשה (Özdemir Pasha).
הצבא העות'מאני פלש לאתיופיה ב-1557.
מהפלישה עד מותו של יסחק
העות'מאנים, תחת פיקודו של אזדאמיר פאשה, פלשו תחילה לממלכת מדיר בהר שבצפונה של האימפריה האתיופית.
הפולשים הצליחו לכבוש את ערי החוף מאסאווה וארקיקו, המשיכו לפנים הארץ, והצליחו לכבוש את עיר הבירה האזורית דאברווה, שם הקימו מוצב קדמי.
כיבוש האזור גרם להפסקת היצוא מאתיופיה ולהכנסת נשק חם לאזור.
על התושבים המקומיים שנכבשו הוטל מס גולגולת.
הקיסרים האתיופים לא עמדו מול העות'מאנים מכיוון שצבא אתיופיה היה עסוק בקרבות בדרום אתיופיה נגד אמירות הרר והעומד בראשה נור אבן מוג'היד.
עיקר הלחימה נגד העות'מאנים נפל על המלך המקומי בהר נגוס יסחק, שהשיג נשק חם ומרד כנגד העות'מאנים.
מרד זה הצליח בהתחלה והעות'מאנים נסוגו חזרה לעיר מאסאווה, אך לאחר שהעות'מאנים התארגנו מחדש, הם הצליחו לדכא את המרד.
לאחר מותו של קיסר אתיופיה גלאוודיוס ב-1559, עלה לכס הקיסרות אחיו מינאס.
העות'מאנים שינו את הטקטיקה שלהם והחלו לשכנע שליטים מקומיים של הממלכות השונות באתיופיה להצטרף לאימפריה שלהם, טקטיקה שהצליחה כנגד האימפריה הספווית, בים התיכון ובבלקן.
בהר יסחק, מלך מדיר, לא היה ביחסים טובים עם הקיסר מינאס וב-1560 מרד נגדו.
בהתחלה המרד הצליח ויסחק הצליח לכבוש את אזור תיגראי, אך לבסוף הצליחו כוחות הקיסר לגרש את צבאו של יסחק מתיגראי.
העות'מאנים הסכימו ויסחק החל לנוע דרומה אל עבר תיגראי ואל יתר המחוזות הצפוניים האחרים של אתיופיה, כוחותיהם של שני הצדדים נלחמו שוב ב-1562, ללא הכרעה, ויסחק והקיסר מינאס חתמו על הסכם שלום ביניהם.
בנו ויורשו של הקיסר מינאס, סרצה דנגל שהומלך לקיסר אתיופיה ב-1563 היה ביחסים טובים עם יסחק.
כחלק מההסכם הקודם יסחק פינה את הכוחות העות'מאנים מהעיר דאברווה ב-1572 אך הם חזרו זמן קצר לאחר מכן בגלל ההסכם שקדם להסכם זה.
יסחק שוב פנה לעות'מאנים, יחד עם סולטאן הרר מוחמד מנסור הרביעי, ויחד הם תקפו את הצבא האתיופי ב-1579. למרות איחוד כוחותיהם, הפסידו המלכים לכוחות הקיסר האתיופי ומנהיגיהם נהרגו בקרב.
משחרור דאברווה עד הסכם השלום
הקיסר המשיך וכבש את הערים דאברווה וארקיקו, אך נכשל בכיבוש מאסאווה, שם הצליח להרוס את המבצר אך נכשל בכיבוש העיר.
קרבות אלו גרמו לעות'מאנים לשלוח תגבורת לאזור ממצרים והם החלו בתכנון לכיבוש דאברווה שהייתה נקודת הכניסה לכיבוש אתיופיה כולה.
העות'מאנים חיזקו את העיר מאסאווה, כבשו חזרה את ארקיקו, וחזרו לטקטיקה של תמיכה במנהיגים מקומיים כשהמליכו את ווד אזום כמלך החדש של מדיר בהר.
ב-1588 החלו העות'מאנים בפלישה נוספת אך הובסו על ידי מנהיג מקומי, הקיסר שחשש מהפלישות של העות'מאנים תקף את העיר ארקיקו ב-1589 אך נכשל בכיבושה.
חשיבותה של אתיופיה החלה לרדת בעייני העות'מאנים יחסית לאזור הים התיכון או הגבול המזרחי עם האימפריה הספווית.
לאחר מותו של אזדאמיר פאשה רבים מהשטחים שנכבשו החלו להתמרד והמרד התימני בין 1569–1570 הוריד עוד יותר את חשיבות אתיופיה.
הגבול בין האימפריה האתיופית לאימפריה העות'מאנית נשמר והשטח שנכבש באתיופיה נהיה תחת שלטונו של הפאשה המקומי ב-1591, מכאן ואילך היה שלום יחסי בין שני הצדדים.
הקרבות בין הצדדים התחדשו ב-1615 תחת הקיסר האתיופי-קתולי סוסניוס, שפלש למאסאווה העות'מאנית.
פלישה זו הכעיסה את הפאשה המקומי והובילה להחלטתו להחרים את הסחורות האתיופיות בנמל המקומי עד שהנשק שהוחרם בפלישה יוחזר אליו.
בתגובה לכך הורה הקיסר סוסניוס למושלי מחוזות הצפון לא לספק סחורות למאסאווה.
המתח בין הצדדים נמשך והעות'מאנים פלשו למספר אזורי כפר ב-1624 ובתגובה לכך האתיופים תקפו את ארקיקו.
לבסוף חתמו שני הצדדים על הסכם שלום, לפיו הסחורה לקיסר והכנסייה האורתודוקסית האתיופית יהיו פטורים ממכס ושליחים קיסריים יהיו בעלי זכות נסיעה חופשית באזור, והעות'מאנים יקבלו עבדים.
ההסכם כלל גם עונשים למפרי ההסכם.
בעקבות זאת העות'מאנים דיללו את כוחם באזור והשאירו רק לגיון אחד בנוסף לכוח ארטילרי בארקיקו.
מלחמת חפירות היא צורת לוחמה בה ניצבים הכוחות היריבים זה מול זה משני צדדיו של קו חזית, כאשר כל צד מחזיק קו מגננה ארוך מול יריבו.
קווי המגננה מורכבים משוחות, ביצורים קלים (למשל מסוג בלוקהאוס) ומכשולים כגון גדרות תיל ובזנ"טים בשטח שבין שני קווי המגננה, הקרוי "שטח הפקר".
הכוחות מכוונים כלי ירייה אלה מול אלה באיום מתמיד.
הלוחמים מוגנים באופן יחסי בהיותם בשוחות, הן מירי נשק קל והן מרוב סוגי הארטילריה של שדה הקרב, ומתווה הלוחמה הוא סטטי, ללא התקדמות, בשל סכנת החיים של עזיבת השוחה.
לכן נעשה במונח גם שימוש בהשאלה לתיאור מצב שבו שני צדדים מחופרים בעמדותיהם זה מול זה ללא התקדמות גם בתחומים אחרים.
מלחמת החפירות אפיינה את החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה, אך נעשה בה שימוש גם בחזיתות אחרות של המלחמה, כגון מערכת גליפולי והחזית האיטלקית, וכן במלחמות אחרות, כגון מלחמת האזרחים בארצות הברית, מלחמת הבורים השנייה, מלחמת רוסיה–יפן ומלחמת רוסיה-אוקראינה.
מלחמת החפירות הייתה תוצאה של התקדמות כושר הירי של כלי הנשק ההתקפיים (קצב אש, דיוק, טווח, כושר הרג וחדירה) מבלי שתהיה התקדמות מקבילה בטכנולוגיית המיגון והתנועה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה גבתה שיטת לוחמה זו קורבנות בקנה מידה עצום בקרב על הסום, בקרב ורדן (למעלה ממיליון נפגעים בכל אחד מן הקרבות) ועוד.
קרבות אלו התאפיינו בהסתערויות של החיילים הסתערו מתוך השוחות אל עבר מכשולי גדרות תיל וירי מכונות ירייה של האויב וזאת לעיתים מבלי להשיג הישג כלשהו מבחינת התקדמות.
למספר הקורבנות הרב תרמו גם הפעלת נשק להשמדה המונית כגון החדרת גז רעיל לשוחות ורמת ההיגיינה הירודה.
לעיתים נאלצו החיילים לשהות בשוחות זמן רב, לישון בהן, לבשל ולאכול בהן, לטפל בתוכן בפצועים וכדומה.
על מנת לשבור את הקיפאון במלחמת העולם הראשונה הומצא הטנק, שהיה אמור לתת מענה לתנועה ממוגנת מעבר למכשולי שטח ההפקר ולאפשר הסתערות, כיבוש שטח והכרעה.
אף על פי שברוב שלבי המלחמה לא הוכיח הטנק את עצמו, המשך פיתוח הטנקים שינה את אופי הלחימה והפך את מלחמת החפירות ללא רלוונטית.
להתפתחות מלחמת החפירות תרמו מספר שינויים שחלו באופי הלחימה החל מאמצע המאה ה-19. טכנולוגיית הנשק הקל התפתחה הן מבחינת הטווח והן מבחינת קצב הירי של החייל הבודד עד כי הסתערויות צבא מול צבא בשדה הפתוח, כפי שהיה נהוג, גבו קורבנות עצומים והכריחו את החילות להסתתר במחסות.
הדבר קיבל את ביטויו הראשון המובהק במהלך מלחמת האזרחים בארצות הברית ובמלחמת הבורים השנייה.
התפתחות הרכבת אפשרה אחזקת קווי לוגיסטיקה ארוכים הרבה יותר מאשר לפני כן.
המצאת גדר התיל ב-1875 יצרה מצב שבו נבלם הכוח המסתער ומואטת התקדמותו, בשעה שהוא נמצא תחת אש.
מכונת הירייה אפשרה לכוח מגן להציב "קיר אש" אל מול הכוח המסתער בקלות יחסית, תוך שימוש בצוות הפעלה קטן, עם זמינות ברמת המחלקה, באמינות יחסית ובטיחות ליורה וללא צורך להמתין להתקררות הכלי.
הוכנסו לשימוש פגזי רסס (שרפנל) שהופנו נגד אדם וזרעו הרג רב, וטווח הירי גדל בלי לוותר על דיוק הפגיעה.
השימוש בטלפון אפשר ירי מדויק בכינון עקיף, תוך הסתייעות בתצפיתנים שכיוונו את צוות התותח המרוחק אל המטרה.
תופעות אלה הודגמו לראשונה במלחמת צרפת–פרוסיה (1870–1871), כאשר המסקנה, מחוסר אפשרות למגן את החייל, הייתה להתחפר על קו הטווח של הארטילריה הנגדית.
כלי נשק נוספים ששופרו היו המרגמה ורימון היד.
השטח שבין הקווים, שהוגדר על ידי הטווח המקסימלי של כלי הנשק, הפך לשטח הפקר או "שטח הריגה" (Killing zone), ששהייה בו פירושה מוות בטוח.
מלחמת החפירות במלחמת העולם הראשונה
מאז הקרב הראשון על המארן וסופו של המירוץ אל הים בספטמבר 1914 ועד מתקפת מאה הימים (אוגוסט-נובמבר 1918), שררה בחזית המערבית, שהשתרעה מחוף תעלת למאנש בבלגיה ועד גבול צרפת–שווייץ, מלחמת חפירות סטטית.
המרחק בין קווי השוחות הקדמיים ביותר נע בין כמה עשרות מטרים עד קילומטר, בהתאם לתנאי השטח וליכולות הלוגיסטיות להציב ארטילריה ולטווח אותה ביעילות.
הגרמנים התבצרו בעמדות מבוצרות להגנה על השטח שכבשו, וכוחות מדינות ההסכמה התחפרו מולן בשוחות שהתכוונו להיות זמניות, עד שיוכלו לפרוץ את ההגנה הגרמנית.
הגרמנים הקימו מאחורי קו החזית הראשון מערך מבוצר בעומק, שאליו יכלו לסגת, אשר נודע בשם קו הינדנבורג.
ככלל, דוקטרינת המגננה הגרמנית מאז הקרב על הסום (קיץ 1916) התבססה על "הגנת עומק" שבה נחפרו מחפורות-נסיגה מבעוד מועד אליהן יכלו החיילים לסגת, להתבסס ולפתוח מייד באש כנגד ההתקפה.
מאחורי שוחה זו הייתה שוחת התובלה המרכזית ששימשה גם כשוחת הפיקוד הקדמי, מאחוריה הייתה שוחת-נסיגה.
בעורף השוחות נבנתה רשת דרכים לחמורים ופרדות ובמידת האפשר מסילות ברזל שקישרו למסילת ברזל עיקרית.
גם ללא כוונה התקפית קונקרטית, הטרידו הכוחות כל העת אלה את אלה בירי ארטילרי, איום מתמיד של צלפים וירי פגזי גז, שהיו יעילים במיוחד כיוון שלא היו צריכים להתפוצץ בתוך השוחות אלא די שיתפוצצו בקרבתן וכיוון הרוח יוליך את הגז, הכבד מן האוויר, אל השוחות.
ההתגוננות מפני התקפות הגז התבססה על מסכות גז שהיו לציוד חובה לחייל.
השוחות לא נחפרו בקו ישר אלא בזיגזג, וזאת כדי למנוע ירי והתקדמות בקו ישר לאורך השוחה במקרה של כניסת חיילי אויב לשוחה.
שוחות מדינות ההסכמה היו בעלות עומק ממוצע של 2.4–4.9 מטרים.
בדופן השוחה מוקמו עמדות ירי ממוגנות ומוגבהות, היו עמדות רובאים רגילות, עמדות לצלפים שכללו גג ועמדות מקלע ויקרס שיכלו לאכלס שני חיילים – יורה ומטעין תחמושת.
כדי לצפות מעל השוחה בלי להתגלות נעשה שימוש בפריסקופ.
שוחות הגרמנים והאוסטרים היו עמוקות יותר עם עומק מינימלי של 3.7 מטרים.
השוחות הגרמניות העמוקות ביותר חוזקו בצלעות בטון ובכל מספר מטרים נבנו בהן עמדות בטון.
עמדות המקלע הכבד, שוורצלוזה, היו מבוצרות ומרווחות יותר מעמדות המקלע של האויב.
לצורך חפירת השוחות הועסקו חפרים מחיל החפרים.
לפי המתודולוגיה הבריטית חפר כוח של 450 איש שש שעות בלילה מרחק 250 מטר שוחה.
לאחר שנחפרה השוחה חוזקו דופנותיה במוטות ברזל והותקנו בהן עמדות ירי.
מלבד ירי אויב הסתכנו החפרים בהתמוטטות קירות השוחה עליהם וכן בהצפת השוחה במי תהום, שהיו גבוהים במיוחד בפלנדריה (רק מטרים ספורים מתחת לפני הקרקע).
באופן כללי במלחמת העולם הראשונה שהו החיילים בשוחות באופן רציף מספר ימים ולא יותר.
השהות בשוחה הקדמית ביותר הוגבלה למספר שעות בעת כוננות או בהכנה למתקפה.
אומנם הגדוד האוסטרלי ה-31 רשם שיא שהייה של 53 יום, אך היה זה מקרה חריג והממוצע לשהייה של חייל מדינות ההסכמה בחפירות היה כעשרה ימים רצופים.
חלקים ניכרים של הקו לאורך החזית המערבית היו רגועים במשך רוב המלחמה והם היוו מרגוע לרוחות לאחר קרבות קשים, בעוד אחרים, למשל חזית איפר, היו גיהנום מתמשך.
תנאי המחיה וההיגיינה היו לרוב קשים.
גופות מתים לא פונו במהלך היום והיו מקור לזיהומים.
עכברים וחולדות היו נפוצים מאוד וגדלו לממדי ענק.
התנועה במהלך היום הייתה מסוכנת עקב תצפיתני אויב וירי צלפים, כך שאספקה, חימוש ותזוזת כוחות אירעו במהלך הלילה ובמהלך היום היה לחיילים שלא בתפקיד שפע של זמן פנוי.
בצבאות שונים, אך בעיקר בצבא הבריטי, שירתו כלבים יחד עם החיילים בשוחות.
הכלבים אירחו לחיילים לחברה והטיפול והמשחק עמם שבר את השגרה המדכאת, כמו כן הם עסקו בפעילות מבצעית, העבירו מסרים, אספקה, תחמושת ואמצעים רפואיים בין הכוחות במהירות וביעילות, שמרו בלילה מפני הסתננויות אויב חשאיות אל השוחות, איתרו נעדרים וטרפו עכברושים.
היום החל עם שחר ב"כוננות עם שחר" ("The morning hate") שפירושה ירי מכל הכלים לכיוון האויב, שנמשכה כשעה.
הראות הלקויה בשל ערפל והנטייה לנמנום שיכלה לעלות בתקיפת-פתע הביאו להוראה שעל כל החיילים להיות על משמרתם.
לאחר מכן נערך ניקוי נשק וניקוי הסביבה לקראת מסדר.
לאחר ארוחת הבוקר הטילו הקצינים על החיילים מטלות תחזוקה שונות למילוי הזמן הפנוי, כגון מילוי שקי-חול, ניקוי שירותים ותיקונים שונים.
זאת בצד משמרות (בנות שעתיים) בעמדות הירי והתצפית.
עם זאת נותר עדיין שפע של זמן.
לדברי אביגדור המאירי שיחקו החיילים בקלפים, סיפרו זה לזה מעשיות וערכו התערבויות, הדתיים שבהם השתדלו ככל יכולתם לקיים את מצוות דתם ופולחניה.
כך התוודעו החיילים באופן הדוק לאנשים רחוקים מהם מבחינה חברתית ומעמדית בדרך כלל.
אחת מפעילויות השגרה הייתה הכנת מוצרים ופסלים מחלקי פגזים.
על אף הצפיפות, חיילים רבים טיפחו אזור אישי שאותו ניסו להשאיר נקי, יבש ומעוטר במזכרות.
עם דמדומים הוקפצו שוב כל החיילים לכוננות ועם רדת החשכה החלה פעילות משיכת אספקה, ציוד, תחמושת, פינוי חללים ופסולת וכדומה.
בשעות החשכה נשלחו גם פטרולים לשטח ההפקר, למטרת האזנה לאויב, תפיסת ניירות שהתעופפו ברוח ובדיקה ותיקון גדרות תיל.
החלפת משמרות נערכה גם היא במהלך הלילה.
הסטטיסטיקה של מלחמת העולם הראשונה קובעת שכ-10% מן החיילים הלוחמים נהרגו.
חלק ניכר נבע בשל מלחמת החפירות.
עיקר הנפגעים נפגעו מירי ארטילרי שנגדו לא היה כל מיגון.
הפגזים והרסס גרמו לפגיעות קשות שגם אם לא גרמו מוות מיידי גרמו למוות בשלב מאוחר יותר עקב זיהום, חוסר בציוד ובכוח אדם רפואי ותרופות לא יעילות.
הרוגים נוספים היו מירי צלפים, ירי מכונות ירייה, פגיעות קרב פנים אל פנים ולוחמת גז.
מפגע חמור נוסף שאיתו התמודדו צוותי הרפואה מבלי להבינו היה הלם קרב, אז כינו את התופעה "הלם פגזים" (Shell shock), וסברו שהיא קשורה לקולות הארטילריה.
הסובלים מהלם הפסיקו ללחום ורק בהו נכחם, לעיתים יצאו מן החפירה וישבו ובהו באמצע שטח ההפקר.
רבים מהנפגעים היו קורבן לתנאי המחיה בשוחות ולהגיינה הלקויה.
החיילים נחשפו לטפילים ולרמת לחות גבוהה שגרמו למחלות כגון גרדת (סקביאס), זיהום פטרייתי של החניכיים ("פה-חפירות", "Trench mouth") וזיהום בכפות הרגליים ("רגל חפירות", "Trench foot").
על אף שמצבים אלה לא היו קטלניים בפני עצמם הם גרמו לתפקוד לקוי של החייל וחוסר זריזות שסופו היה יכול להסתיים במוות מירי, נפילה או חשיפה למצבים בריאותיים קשים יותר.
תנאי עיבוד המזון ואכילתו בקרבת עכברושים וגופות חללים גרמו למחלות מעיים קשות כמו טיפוס הבטן, כולרה ודיזנטריה.
נגע נוסף היה כינים וכיני ערווה שגרמו, פרט לחוסר הנוחות, למחלה שנודעה בשם קדחת השוחות.
החשיפה לתנאי קור קיצוניים בחורף (כולל טמפרטורות מתחת ל-0 מעלות צלזיוס) גבתה אף היא קורבנות הן של דלקת ריאות והן של כוויות קור.
במהלך המלחמה הכיר הפיקוד יותר ויותר בצורך לנקות את השוחות, לדאוג לפינוי וקבורה נאותה של חללים, בידוד חולים, הקפדה על היגיינה אישית וכדומה, ואכן רמת התחלואה והתמותה ירדה.
על מנת לשפר את תנאי החיילים סופקו מעילי עור ארוכים שזכו לשם trench coat, לאמור "מעיל חפירות" (שהומצאו על ידי ברברי ונותרו אופנתיים זמן רב לאחר מכן), ויוצרו וסופקו נעלי צבא מודרניות.
הוסכם בין הצדדים שכוחות גלויים ומסומנים של הצלב האדום יוכלו לעבור בשטח ההפקר לאחר קרב ולאסוף חללים ופצועים ושאמבולנסים של הצלב האדום יהיו חסינים מפגיעה.
במהלך שנות מלחמת העולם הראשונה ניסה פיקוד מדינות ההסכמה, ובפרט הפילדמרשל דאגלס הייג ליצור מפנה על ידי שבירה משמעותית של קו החזית והשגת הישג קרקעי של כיבוש שטח שולט.
על מנת ליצור התקדמות תוכננו התקפות חזיתיות בהשתתפות עשרות אלפי חיילים לאורך קטע חזית של מספר קילומטרים.
טקטיקת ההתקפה הייתה הרעשה כבדה של ארטילריה מספר ימים לפני הפריצה על מנת "לרכך" ולהתיש את האויב.
לאחר מספר ימי הרעשה, עם שחר, טיפסו ועלו חיילי הכוח התוקף מן השוחות, מאחורי מסך עשן והפגזה וחצו את שטח ההפקר לכיוון שוחות האויב.
ההתקדמות הייתה איטית בשל גדרות התיל, על אף שחלקן נהרסו כתוצאה מההפגזות, אך גם אז הייתה הקרקע זרועה בורות ומכשולים שונים.
הכוח התוקף נע במספר גלים, כאשר מכונות הירייה של האויב "קוצרות" בשורות המסתערים הראשונות.
הכוח המתקדם נע בשטח פתוח, לעיתים תוך יידוי רימוני יד אל עמדות האויב, אך ללא ירי תוך כדי הסתערות.
כוחות חיפוי ייעודיים התמקמו בתווך והשתמשו בירי ממקלע לואיס וצלפים על מנת לחפות על הכוח המסתער.
עם הגעה אל שוחות האויב התחולל קרב פנים אל פנים תוך שימוש בכידוני הרובים, סכינים ואקדחים.
החל מדצמבר 1915 פיתחו הגרמנים שיטה לפשיטות על שוחות מדינות ההסכמה על ידי חיילי סער (בגרמנית Stoßtruppen).