tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התל משקיף על שטחים נרחבים ברמת הגולן ובאזור הבשן והחורן.
אחד מהבסיסים הצבאיים החשובים שהיו על התל הוא Center S.
למרגלות התל נמצאת העיירה אל-חארה.
תל אל-חארה היא גבעה חרוטית המתנשאת לגובה של 1,127 מטרים מעל גובה פני הים, שבפסגתו מכתש רחב.
הוא שייך לקו התלים הסורי, רכס תלי געש כבויים בחורן, מול תל חזקה שבצד הישראלי של הגבול.
התל היא הנקודה הגבוהה ביותר באזור זה של הבשן בכלל ובמחוז דארעא בפרט, ומתוקף גובהה היא משקיפה על מישור החורן ועל רמת הגולן.
העיירה אל-חארה ממוקמת בקצה הדרום-מזרחי של התל.
התל נמצא כ-50 קילומטרים דרומית-מערבית לדמשק, 55 קילומטרים צפונית-מערבית לאדרעי, ו-12 קילומטרים מזרחית לגבול ישראל.
סמוך לקצה המערבי של הגבעה מתחיל , הנשפך לירמוך.
על גדות הנחל בוצעו ניסיונות התיישבות יהודיים קודם הקמת מדינת ישראל.
בשנות ה-90 של המאה ה-19, הארכאולוג הגרמני גוטליב שומאכר ציין כי קברו של עומר המרטיר המקודש למוסלמים נמצא בתל אל-חארה.
הוא ציין כי למרגלות המערביים של הגבעה שוכנים שרידי מנזר ערבי.
לאחר כיבוש רמת הגולן על ידי ישראל במלחמת ששת הימים, 1967, השתמשה סוריה בתל כנקודת איסוף מודיעין אסטרטגית הצופה על הצד הישראלי של רמת הגולן, ובשנת 2006 הקימה עליו את הבסיס הצבאי Center S, יחד עם רוסיה, לאותה מטרה.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה נכבש התל על ידי כוחות הצבא הסורי החופשי מידי הדיוויזיה המשוריינת השביעית של שלטון אסד.
כיבוש התל קרה ב-5 באוקטובר 2015, מסיבות רבות בהן עריקתו לכאורה של הגנרל מחמוד אבו עראג' מהצבא הערבי הסורי.
כיבוש התל סלל במידה רבה את הדרך לכיבוש חלקים גדולים מהבשן על ידי המורדים בזירת דרום סוריה במלחמת האזרחים.
לאחר ארבע שנים, במסגרת , החזירו לעצמם כוחות בשאר אל-אסד את השליטה על הגבעה ב-7 ביולי 2018, בקרב שנמשך יומיים.
ככל הנראה המורדים כבשו מחדש את הגבעה, אך נכנעו במסגרת ההסכם שסיים את העימותים בדרום סוריה במלחמת האזרחים בניצחון כוחות אל-אסד, ב-16 ביולי אותה שנה.
תחת שלטון משטר אסד, בסיס Center S שעל הגבעה חזר לפעילות.
ישראל הפציצה אותו מספר פעמים.
בזמן נפילת משטר אל-אסד בשלהי 2024, כוחות רוסיה נטשו את התל.
בהמשך פורסם כי צבא הגנה לישראל כבש את התל במסגרת מבצע חץ הבשן, אך ההישארות במקום לא הייתה קבועה, ואם צה"ל אכן כבש את התל הוא נסג ממנו מיד לאחר מכן.
תל אל־מזר (ידוע גם בתור תל מזר או מזאר) הוא תל ארכאולוגי בבקעת הירדן התיכונה, כ־3 ק"מ מזרחית לנהר הירדן, בשטח ירדן.
התל הוא שריד של יישוב שפעל החל מתקופת הברונזה התיכונה ועד לראשית התקופה ההלניסטית.
התל שוכן כ־5.5 ק"מ דרומית לתל א-סעידיה וכ־3 ק"מ צפונית לעיירה המודרנית דיר עלא ולתל דיר עלא.
בין השנים 1977–1981 ערכה משלחת של אוניברסיטת ירדן (בשיתוף ואוניברסיטת ליידן) ארבע עונות חפירה בתל עצמו ובתלולית סמוכה (תלולית A).
בסמוך לתלולית הוקם בתקופה הנאו־בבלית בית קברות שנותר בשימוש עד למאה ה־5 לפנה"ס.
יחד עם הנקברים נמצאו מספר חותמות עמוניות, כלי נשק, תכשיטים, וקרמיקה מקומית, פיניקית ואשורית.
באתר נמצאו גם כמה כתובות עמוניות וארמיות המתוארכות למאות ה־6–5 לפנה"ס.
בגוף התל התגלו מבנים החל מהתקופה האשורית, (תקופת הברזל).
השכבות ה־6 וה־5 של התל מתוארכות למאה ה־8 לפנה"ס.
שכבה 6 נחפרה רק במעט והתגלה בה מה שעשוי להיות מבנה ציבור אחד או יותר, ומשכבה 5 התגלתה חומת סוגרים ושרידיו של מבנה גדול עם אלמנטים אדריכליים המזכירים בית חילני.
הממצא הקטן שבתוך המבנה מעיד על פעילות (כגון בישול, אריגה וגידול בעלי חיים) המתאימה לסביבה ביתית אולם ממדיו של המבנה מרמזים לכך שאולי הוא נבנה כמבנה ציבורי שכלל אלמנטים הגנתיים, והוסב לשימוש ביתי בשלב מאוחר יותר.
השכבה באה אל קיצה בשריפה בתחילת המאה ה־7 לפנה"ס, והאתר ננטש לזמן מה.
בשכבה 4 נבנה מבנה באותו מקום, אך עם תוכנית אדריכלית שונה – שוב מבנה ציבורי עם ממצא ביתי – כלי אגירה, בישול, ואריגה.
האגף הדרומי, בו נמצאו עצמות בקר לרוב שימש כנראה כבית מטבחיים.
החופרים זיהו את המבנה של שכבות 4–3 בתור בית מושל אזורי.
מספר כלי יוקרה ומספר אוסטקרונים, שאחד מהם נושא את שמו של מלך עמון, מעידים על אופיו של המבנה.
ייתכן שההבדלים בן שכבה 4 ו־3 משקפים הבדלים בשימוש של המבנה, כשאר עם שינויים מנהלתיים באימפריה האשורית במהלך המאה ה־6 לפנה"ס, או עם הכיבוש הבבלי לאחר מכן, הוסב המבנה לשימוש כקסרקטין.
שכבה 3 באה אל קיצה בשריפה פתאומית, אולי בהקשר למסעו הצבאי של נבוכדנאצר השני ב־582 לפנה"ס.
לאחר שעמד נטוש למשך תקופה, התל נבנה מחדש (שכבה 2) בתקופה הפרסית.
למרות ראשי החצים הרבים שנמצאו בשכבה, נראה כי הייתה זו תקופת שלום, והשכבה באה אל קיצה בנטישה ללא חורבן.
בשכבה 1 שמתוארכת לתקופה ההלנסיטית הקדומה לא נמצאו כלל מבנים, אלא רק בורות אחסון, שכנראה שימשו יישוב שכן.
לאחר מכן, שימש התל, כגבעות אחרות באזור, כאתר קבורה, עד לתקופה המודרנית.
שמו של התל בא לו ממבנה הקבר (מזאר) המיוחס לאבו עוביידה בן אל-ג'ראח, ו.
תל אל-מל הוא תל געשי כבוי בבשן.
גובהה של הנקודה הקנה לה חשיבות צבאית-אסטרטגית במהלך מלחמת יום הכיפורים.
התל משקיף על שטחים נרחבים בבשן ובחורן.
למרגלות התל נמצא הכפר אל-מל.
תל אל-מל היא גבעה חרוטית המתנשאת לגובה של 993 מטרים מעל גובה פני הים.
הוא שייך לקו התלים הסורי, רכס תלי געש כבויים בחורן, ונמצא צפונית לתל אל-חארה ומזרחית לתל מסחרה.
מתוקף גובהה של הנקודה היא משקיפה על מישור החורן ועל שטחים נרחבים בבשם.
הכפר אל-מל נמצא צפונית לתל וסמוך אליו.
התל נמצא כ-46 קילומטרים דרומית-מערבית לדמשק, 56 קילומטרים צפונית לדרעא, ו-14 קילומטרים מזרחית לגבול ישראל.
בזמן כיבוש המובלעת הסורית במלחמת יום הכיפורים, זוהה באזור כוח החלוץ של חיל המשלוח העיראקי בצהרי 12 באוקטובר 1973. לאחר קרב שהתפתח בינו לבין חטיבה 679 שתקפה אותו, הופנו לאזור חטיבות 179 ו-9 הישראליות שנאלצו בשל כך לסגת מתל מרעי, אותו כבשו קודם במאמץ גדול.
במטרה למנוע התקפות עיראקיות חוזרות הורה מפקד אוגדה 210 לחטיבה 205 אחר הצהריים לכבוש את תל אל-מל יחד עם תל מסחרה.
החטיבה נעה במהירות ובשעה 18:00 לערך, עם רדת החשיכה, נתקלה בכוח עיראקי נוסף מחטיבה 12 שכלל גם הוא גדוד טנקים וגדוד חי"ר ממוכן.
השריון הישראלי החל לספוג פגיעות ונאלץ לסגת צפונה באופן בלתי מסודר צפונה.
מפקד הכוח העיראקי החליט להמשיך את ההתקדמות צפונה, עד שנעצרו במהלך הלילה.
בשעה 3:00 לפנות בוקר חידש הכוח העיראקי את תנועתו והכוח הראשון זוהה עם עלות השחר ב-13 באוקטובר על ידי חטיבה 9, כשהוא מתקדם מכיוון תל אל-מל לכיוון צפון.
בקרב נוסף שהתפתח נרשמו אבדות לכוחות העיראקיים.
בשעה 7:00 לערך הוא החל הכוח לסגת, וחטיבות האוגדה החלו להתקדם בעקבותיו.
במסגרת כיבוש התלים מחדש, כבשה חטיבה 179 את התל.
התל נותר בשליטת צה"ל כחלק מהמובלעת הסורית עד הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה ביוני 1974. לאחר סיום המלחמה והסכם הפרדת הכוחות נסוגה ישראל מהתל והוא הועבר לכוחות סוריה, בידיה הוא נמצא עד היום.
תֵּל אֲפֵק הוא אתר ארכאולוגי השוכן סמוך למקורות נחל הירקון, ממזרח לפתח תקווה וממערב לראש העין, ובתחומי הגן הלאומי ירקון (שנקרא גם "פארק אפק", על שם אתר זה).
האתר היה מיושב למן התקופה הכלקוליתית בארץ ישראל ברציפות כ-5,000 שנה.
בשטח התל עומד מבצר תל אפק (להבדיל ממגדל אפק הסמוך ועליו מצודת מיראבל הצלבנית).
תל אפק הוא אחד מאתרי הטיולים הפופולריים בישראל.
על פי נתוני רשות הטבע והגנים, היה תל אפק אתר הטיולים הרביעי בדירוג הפופולריות בישראל בשנת 2025 (אחרי הגן הלאומי פלמחים, הגן הלאומי תל אשקלון, וגן השלושה), לאחר שבמהלך השנה ביקרו בו 391,024 מטיילים.
חשיבותו האסטרטגית של התל היא מיקומו ממערב למעבר אפק – פרוזדור צר העובר בין הרי השומרון במזרח וביצות הירקון במערב.
המעבר הוא חלק מדרך הים הקדומה שחיברה בין מצרים ובין מסופוטמיה.
ובשל קרבתו אל מעיינות ראש העין, מקור המים השני בגודלו בארץ.
העיר מוזכרת לראשונה בכתבי המארות המצריים בראשית האלף ה-2 לפנה"ס.
מאוחר יותר הוזכרה כאחת מן הערים שנכבשו על ידי מלכי מצרים בתקופת הברונזה המאוחרת (תחותמס השלישי, אמנחותפ השני).
אפשר שהיא נזכרת פעמיים נוספות בתעודות המצריות בשם "שרון" במקום אפק.
אפק נזכרת גם באסטלת הניצחון של אסרחדון, תיאור מסעו של אסרחדון מלך אשור אל מצרים בשנת 671 לפנה"ס, וכן בפפירוס מהעיר סקארה שבמצרים, שזמנו שנת 600 לפנה"ס בקירוב, המזכיר את מסעו של נבוכדנאצר מלך בבל, שהגיע עד אפק.
בתנ"ך העיר אפק נזכרת מספר פעמים, למשל: .
העיר נקראה גם אפק לשרון, כדי להבדיל בינה לבין ערים אחרות ששכנו על מקורות מים וכונו אפק ביניהם אפק הצפונית.
במקורות הצלבניים אפק נזכרת כאחוזה בסניוריה של אבירי משפחת איבלין, שמבצרם היה במיראבל, המצודה במגדל אפק הסמוך לתל.
לראשונה נערכה חפירת הצלה בתל בשנים 1934–1936, בעת הקמת קו המים ירקון-ירושלים.
באתר חפר הארכאולוג יעקב עורי מטעם מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי.
חפירת הצלה נוספת נערכה בשנת 1961 בעת הקמת מפעל ירקון-נגב.
בשנת 1972 החלה הכשרת התל וסביבתו כגן לאומי, ומשלחת חפירות מטעם המכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת תל אביב החלה בחפירה השיטתית הראשונה באתר.
המשלחת הארכאולוגית, בראשותו של פרופסור משה כוכבי, חפרה באתר מדי שנה בחודשי הקיץ במשך כ-20 שנים.
למרגלות התל נמצא מצבור חרסים מן התקופה הכלקוליתית בארץ ישראל, המעיד שיישוב כלשהו התקיים באתר כבר בתקופה זו.
באתר נמצאו שרידים רבים מתקופת הברונזה הקדומה בכל שטחי החפירה: חומה בנויה לבנים על יסוד אבן (עובי החומה 2.90 מטר), רחוב המתמשך לאורך החומה, מבנה ציבורי בעל פינות מעוגלות, בתים סדורים משני עבריהם של רחובות מצטלבים, עובדה המצביעה אולי על קיומו של תכנון עירוני כבר בתקופה זו.
שיא פריחתה של העיר היה בתקופת הברונזה התיכונה בראשית האלף ה-2 לפנה"ס.
בכתבי המארות נזכרים אפק ומושלה, שנשא את השם האמורי "יענקאלו".
השרידים מתקופה זו כוללים: חומה שהקיפה את כל האתר ברוחב 3.5 מטר, אקרופוליס שעליו נבנה ארמון, בית-קברות המפואר, שני ארמונות נוספים שנבנו בסוף התקופה.
בתקופת השלטון המצרי בכנען בתקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל, עמד בפסגת התל ארמון גדול, ששרידיו נחשפו בחצר המצודה מתקופה העות'מאנית.
יסודותיו היו עשויים אבן, וקירותיו העליונים, הבנויים לבנים, טויחו, לפחות בחלקם, בטיח צבעוני.
הממצאים מתקופה זו הם רבים וחשובים, בין השאר נמצאו: שישה שברים של לוחות טין כתובים בכתב יתדות, כנראה חלק מארכיון שהיה במקום.
במילון כתובות מילים ללא קשר תוכני ביניהן, מופיעה בו רשימת נוזלים: שמן, מים ויין, עובדה המצביעה על כך שמילונים אלה שימשו את הפקידים המצרים שישבו בארמון והוציאו מעין "תעודות משלוח" של מזון לארצות שונות, ולכן נזקקו למילון.
המכתב נשלח מאדם בשם תכוחלינו אל בכיר בממשל המצרי בארץ-ישראל בשם חיא, שניהם דמויות מוכרות היטב בתכתובת הדיפלומטית הבינלאומית מאותה תקופה.
בין הממצאים המצריים שנמצאו באתר הייתה ח'ופש, חרב מגל מצרית.
חרב דומה, אותה קיפלו לפני הקבורה, נמצאה בחפירות באזור שכם.
העתק של החרב המכופפת ניתן לסדאת עם חתימת הסכם השלום כסמל לשלום עם הכיתוב ("וכיתתו חרבותם לאיתים").
שתיהן מוצגות היום במוזאון ישראל.
בנוסף לכך; טבעת חותם מצרית ודגם של לבנת יסוד, הנושאת את שמו של רעמסס ה-2.
עוד נמצאו במקום בולה נושאת טביעה של נסיך או נסיכה מממלכת החתים - היחידה הידועה עד כה מארץ-ישראל.
בולה חיתית זו היא הראשונה מסוגה שנמצאה בארץ ישראל.
קוטר הטביעה שבה היה 40 מ"מ, אך יותר ממחציתה נשברה בימי קדם ואבדה.
במרכז הטביעה כתובים שמו של בעל החותם ותוארו בכתב ההירוגליפי החיתי.
המרכז מוקף בשלושה מעגלים קונצנטריים מעוטרים, ומספר כה רב של מעגלים נדיר מאוד בטביעות חותם חיתיות, שאינן מלכותיות.
על פי הארכאולוג והחיתולוג איתמר זינגר ניתן למצוא את הכיתוב "נסיך" או "נסיכה", ומשמו של בעל החותם השתמר רק חלק מן הסימן הראשון - כנראה "אר-".
השכבה הראשונה בתל מתקופת הברזל היא כנראה מראשית המאה ה-10 לפנה"ס.
מתקופה זו נחשפו בראש התל בורות ממגורה.
מפרק זמן מאוחר יותר נחשפו במדרון הצפוני-מערבי של התל שני מבנים מסוג בית ארבעת המרחבים, האופייניים לתקופה זו.
הירקון באותה עת היה גבולה הצפוני של ארץ פלשת, ואפק הייתה מעוזם של הפלשתים.
בתל נמצאו צלמיות פלשתיות, המוכרות בעיקר מאשדוד והמכונות "אשדודה", שנראה שהייתה המקבילה של האלה אשרה במיתולוגיה הכנענית.
ממצא ייחודי נוסף מהתקופה הפלשתית הוא לוח טין שעליו סימני כתב שאינה ניתנת לפיענוח (ייתכן והוא דוגמה לכתבם של הפלשתים ולשפתם, שנותרו עלומים).
בתקופה ההלניסטית נקרא המקום "פגאיי" – מעיינות, על שם מעיינות ראש העין והיה היישוב המרכזי באזור.
השם השתמר בשם הכפר הערבי הסמוך פג'ה.
המקום מוזכר גם בפפירוסים של זנון.
בתי היישוב הוקמו לאורך רחוב ראשי שכיוונו צפון-דרום.
תוכנית היישוב הייתה היפודמית של רחובות שתי וערב.
בחפירות התל נחשף קצה מערבי של מצודה מן התקופה ההלניסטית המאוחרת, שאגפה המזרחי נהרס כליל על ידי המצודה העות'מאנית.
אפשר שהמצודה הייתה חלק מקו ביצורי אלכסנדר ינאי הנזכר בכתבי יוסף בן מתתיהו; שאותר על ידי הארכאולוג יעקב קפלן לאורך נחל ירקון, מדרומו.
בתקופה הרומית בארץ ישראל, סביב שנת 9 לפנה"ס, עת הושלמה בניית העיר קיסריה, נבנה במקום מבצר בידי המלך הורדוס.
הורדוס בנה מחדש את אפק המקראית וקרא לה אַנְטִיפַּטְרִיס, על-שם אביו, אנטיפטרוס:
המבצר שמר על המעבר מצד ההר, באמצע הדרך בין ירושלים לקיסריה.
במקורות שונים שובש שם העיר והוא מופיע כ"אנטיפטרוּס" או "אנטיפטרֵס", העיר נהרסה ברעידת אדמה בשנת 363 לספירה; הערבים כינו את המקום "אבּוּ בּוּטְרוּס", ובשם זה הם מכנים אף את נחל הירקון הסמוך.
התקופה העות'מאנית - מצודת פינאר באשי
בתקופה העות'מאנית בארץ ישראל נבנה המבצר, המכונה לעיתים "מבצר אנטיפטריס" (או "מבצר אנטיפטרוס").
המבצר נבנה בשנים 1571–1574 על ידי סלים השני, ושמו הנכון הוא "מבצר בינאר באשי" (שיבוש ערבי של השם הטורקי "פינאר באשה", שמשמעותו ראש העין).
בניית המבצר פגעה קשות בשכבות הקדומות יותר, אך בחלקן ניתן עדיין להבחין.
בשנת 1915 בנתה יחידת הרכבת הצבאית העות'מאנית את תחנת הרכבת "ראס אל-עין" (כיום תחנת הרכבת ראש העין דרום) סמוך למבצר, על תוואי המסילה המזרחית, מסילה צרה ברוחב 105 ס"מ.
עם כיבוש ארץ ישראל בידי הבריטים, סללו הבריטים מחדש את המסילה מלוד אל חדרה מזרח ברוחב תקני של 1,435 מילימטר.
המבצר הפך למחנה צבא בריטי ובסמוך נבנה ב-1941 מחנה סירקין של חיל האוויר המלכותי.
ב-30 במאי 1948 כבשו כוחות אצ"ל את ראש העין, אם כי לא עמדו בפני התקפות הנגד של לוחמי חסן סלאמה, שנעזרו בצבא העיראקי שחל להגיע לאזור ונהדפו באבידות כבדות.
שישה חיילי אצ"ל נפלו בקרב זה.
הכוחות מנעו את הפעלת המטענים במכוני השאיבה ופינו את המוקשים.
בכניסה לפארק אפק ניצבת אנדרטה ל-36 הלוחמים שנפלו בכל קרבות ראש העין ומגדל צדק במהלך מלחמת העצמאות.
התוכנית להקמת הפארק לא יצאה לפועל והמקום היה מוזנח במשך שנים רבות.
הקמת הפארק החלה לבסוף בשנת 1971 על ידי עיריית פתח תקווה ורשות הגנים הלאומיים.
במקביל החלה החפירה הארכאולוגית במקום.
בשנת 1975 נמצא בארמון המושל המצרי ממצא נדיר, מילון תלת לשוני בשומרית, אכדית וכנענית הכתוב בכתב יתדות.
ב-2019 נמצא ממצא נדיר בתיאטרון הרומי העתיק שבאתר: "מדרגות כארון" ששימשו כמעבר תת-קרקעי צר לשחקני התיאטרון.
תל בַּטָּשׁ (במקור: תַל אל-בַּטַאשִׁי) הוא תל קדום באזור השפלה, על גדתו המערבית של נחל שורק, ממערב לקיבוץ צרעה.
זיהויו המקובל של התל הוא עם עיר המחוז הקדומה תִּמְנָתָה (גם תִּמְנָה), הנזכרת רבות במקרא ובמקורות מתקופת בית שני, המשנה והתלמוד.
התל התגלה במאה ה-19 על ידי שארל קלרמון-גנו, אשר סבר כי התל היה מחנה צבאי רומאי.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 נסקר התל על ידי בנימין מזר ויעקב קפלן שעמדו על חשיבותו.
מזר הציע בתחילה לזהות את התל עם עקרון, אך לאחר שעקרון זוהתה בתל מקנה הסמוך, שונה הזיהוי לתמנתה, בייחוד בשל מיקומו של התל ההולם את התיאור המקראי.
החפירות הארכאולוגיות בתל נערכו החל משנת 1977, על ידי עמיחי מזר מהאוניברסיטה העברית, והן נמשכו במשך 12 עונות חפירה עד שנת 1989.
על פי הממצאים הארכאולוגיים, אזור התל היה מיושב כמעט ברציפות למן התקופה הכלקוליתית ועד לתקופה הפרסית בארץ ישראל.
לא הרחק מן התל, על גדתו המזרחית של נחל שורק, נתגלו שרידי דרך רומית, וכן מספר תלוליות הקרויות "תלוליות בטש", שהן שרידי יישוב מהתקופות הנאוליתית, הכלקוליתית ותקופת הברונזה.
מחפירות שנעשו בתל עולה שאתר יושב לראשונה בסוף העידן הפרהיסטורי.
בתל נמצאו 12 שכבות התיישבות.
השכבות הקדומות בתל (שכבות 12-11) מתוארכות לתקופת הברונזה התיכונה 2 (1750-1550 לפנה"ס).
היישוב הוקף בסוללות עפר ובפינה הצפונית-מזרחית של התל נחשפה פינה של מבנה מונומנטלי, ככל הנראה מצודת העיר.
על סמך הממצא הקראמי מהשכבה הבאה, חרבה המצודה ככל הנראה סביב שנת 1600 לפנה"ס.
מעל לחורבות המצודה נמצאו שרידי שכבת ישוב משלהי תקופת הברונזה התיכונה 2 או מראשית תקופת הברונזה המאוחרת 1 (שכבה 10).
בשכבה 8, המתוארכת לתקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל נמצא בית גדול דו קומתי שלו תוכנית ייחודית לתקופה.
בשני חדרים מרובעים שבמבנה נמצאו עשרות כלי חרס ובניהם כלי יבוא מקפריסין.
בשכבה המיוחסת למאה ה-14 לפנה"ס (שכבה 7), בה שכבת שרפה עבה, נמצאו ממצאים רבים ובהם עשרות כלי חרס, חפצי ברונזה שונים, חמישה חותמות גליל, שתי חרפושיות (של אמנחותפ השלישי ושל בת זוגו תיה).
העיר ננטשה בסוף תקופת הברונזה המאוחרת.
בשכבה 5 נחשפו שרידי העיר מתקופת הברזל I, מהמאות ה-11-12 לפנה"ס.
היישוב במקום הוקם מחדש והשתרע על מרבית שטחו של התל.
על פי הממצא החומרי, כלי חרס בסגנון פלשתי אופייני, חותם ועליו תיאור סיכמתי של מנגן בכינור, וטביעת חותם על בולה המתארת אדם וחיה, היה זה יישוב פלשתי.
בשכבה 4 נחשפו שרידי העיר מתקופת הברזל II, המיוחסת בתל בטש למאה ה-10 לפנה"ס.
את שכבה זו מאפיינים ממצאים דלילים, כלי חרס מחופים אדום וממורקים מירוק גס ביד, וכן קירות של מבני מגורים דלים.
שכבה זו חרבה ככל הנראה במסעו של פרעה שושנק הראשון.
בשכבה הבאה (שכבה 3) היישוב מתחדש לאחר פער יישובי באתר, ייתכן שבימי המלך עוזיהו.
העיר הוקפה במערכת ביצורים משוכללת שכללה חומת אבן מלאה, חלקלקה וקיר תמך בדומה לערים מתקופה זו בתל לכיש ובתל חליף.
שער העיר נחשף בצד מזרח בשטח המגדלים מהשכבה הקודמת.
באחד מהמבנים מתקופה זו נמצאו קנקני חרס, אשר על אחד מהם נתגלתה הכתובת: "למלך" ועל אחר טביעת חותם פרטית "לצפן אבימעצ".
מכלול כלי החרס שנמצאו בבתי המגורים של שכבה 3, אינו מאפיין את יהודה והוא קרוב יותר בסגנונו למכלולים של אזור החוף.
בין הממצאים היו גם שלוש תבניות חרס בסגנון פניקי ליציקת צלמיות המתארות נשים עירומות.
היישוב חרב ככל הנראה במסע סנחריב בארץ ישראל, אם כי חורבן זה היה חלקי בלבד.
בשכבה הבאה (שכבה 2) קם יישוב חדש שזכה לתקופה של שגשוג עד שננטש בתקופה הפרסית בארץ ישראל.
תמנתה נזכרת לראשונה בסיפור יהודה ותמר שבספר בראשית: .
לאחר מכן העיר נזכרת בתקופת יהושע בן נון בעת התנחלות השבטים.
העיר היוותה את גבולה הצפוני של נחלת שבט יהודה כפי שכתוב: , וכן: .
בספר שופטים נזכר בהקשר לסיפורו של שמשון הגיבור אשר הלך לתמנתה והתאהב שם באישה פלשתית, שמאוחר יותר נשא לאישה, כאמור: .
לא כל החוקרים מסכימים עם ההנחה כי המדובר באותה העיר: פרופסור אליה שמואל הרטום טוען כי תמנתה הנזכרת בסיפור יהודה ותמר אינה אותה תמנתה מסיפור שמשון, ומציע לזהותה עם ח'רבת א-תִּבְּנָה, צפונית-מזרחית למושב אביעזר.
בשאלה זו נחלקו אף חז"ל: .
בספר דברי הימים נזכר כיבוש העיר בידי הפלשתים: .
העיר הוחרבה בידי נבוכדנצר מלך בבל בשנת 603 לפנה"ס, אולם נושבה מחדש בעת שיבת ציון והתקיימה עד סוף התקופה ההלניסטית.
בתקופת בית שני נזכרת "תמנה" בכתבי יוסף בן מתתיהו כעיר מחוז גדולה בשפלה, לצד ערי השפלה הגדולות - אמאוס, לוד ויבנה.
במקורות חז"ל נזכרת העיר בשל חכמיה, ובהם שמעון התימני.
העיר "תמנה" נזכרת גם באונומסטיקון של אוסביוס ובמפת מידבא מן התקופה הביזנטית.
תֵּל אֲנָפָה הוא תל ארכאולוגי בצפון־מזרח עמק החולה, על גדת נחל קליל מצפון־מערב לקיבוץ שמיר.
גובהו 90 מטרים מעל פני הים, כ־10 מטרים מעל פני המישור סביבו.
בראש התל ובשוליו צומחים עצי אלה אטלנטית, ובחורף הוא מתכסה בפריחת נרקיס מצוי, ומכונה בשל כך "גבעת הנרקיסים" בפי תושבי האזור.
התל הוא שמורת טבע ששטחה כ־20 דונם.
בתל נמצאו שרידים מן התקופה הכלכוליתית, ושרידי יישוב מתקופת הברונזה, התקופה הפרסית וההלניסטית.
חשיבותו של היישוב נבעה ממיקומו בסמוך לנתיב הסחר העובר בבקעת החולה והדרך המובילה מדמשק לצור.
בעקבות סקר ארכאולוגי שבוצע במקום, התקיימו תשע עונות חפירה בשתי סדרות, בשנים 1973–1968 מטעם אוניברסיטת מיסורי ובשנים 1981–1978 מטעם אוניברסיטת מישיגן.
שתי החפירות נוהלו על ידי ס"ש ויינברג.
על פי הממצאים הארכאולוגיים, תל אנפה היה מיושב כמעט ברציפות החל מתקופת הברונזה הקדומה ועד למאה ה־1 לספירה.
נראה שהיישוב הגיע לשיא פריחתו בתקופה ההלניסטית המאוחרת, אז שימש התל אקרופוליס של עיר גדולה שהשתרעה במישור סביבו והיישוב מילא תפקיד פעיל בסחר הבינלאומי ברחבי הממלכה הסלווקית.
בתל נמצאו השפעות פיניקיות רבות.
קטע של חומת העיר נחשף בעת חפירת בריכת דגים בתחילת שנות ה־70.
בחפירה התגלו גם שרידים של בניין גדול ומפואר מהתקופה ההלניסטית המאוחרת.
בניין זה היה שייך למשפחה עשירה ונתגלו בו עיטורי זהב, כסף, פסיפס, עיטורי קיר מכוירים (סטוקו), כלי חרס וזכוכית רבים, צלמיות ומטבעות.
כלי החרס והמטבעות הובאו מאסיה הקטנה ומערי יוון.
על פי העדויות ניטש היישוב בתחילת המאה ה־1 לפנה"ס, כנראה בעקבות התפוררות הממלכה הסלווקית.
ממצאים שנתגלו באתר, שמקורם ברודוס, עשויים להצביע על כך שחורבן העיר חל בשנת 80 לפנה"ס לערך, כלומר, היא נכבשה ככל הנראה על ידי אלכסנדר ינאי.
האתר נושב מחדש במאה ה־1 לספירה, כנראה כחלק מתנופת ההתיישבות של הורדוס פיליפוס, אשר בירתו הייתה בקיסריה פיליפי הסמוכה (היא בניאס של ימינו).
בסוף המאה ה־1 ניטש האתר בשנית ולא נושב עוד.
במורדות הגולן בסמוך לתל התגלה מספר רב של דולמנים מהאלף ה־3 לפנה"ס.
תל בית ציְדה שוכן בבקעת בית צידה בתוך שטח פארק הירדן בצפון-מזרחה של הכנרת.
בשטח התל, שהיה ידוע פשוט כ"א-תל", התגלו בין היתר שרידים של עיר עתיקה המזוהה כ"בית צידה" ההלניסטית.
בחפירות בתל נתגלו שרידים של יישוב קדום מתקופת הברונזה הקדומה (יישוב שהתקיים מסוף המאה ה-30 לפני הספירה ועד סוף המאה ה-23 לפני הספירה), ויישוב מתקופת הברזל (אשר ככל הנראה השתייך לממלכת גשור).
מתקופה זו נחשף מבנה גדול ונמצאו חרסים רבים.
על פי הממצאים מתקופת הברזל II, הייתה בית צידא עיר מבוצרת שכללה חלקלקה, חומה ושער גדול ולצידו שני מגדלים.
ליד השער, מצידו החיצוני, נמצאה במת פולחן הכוללת מצבה עשויה בזלת עם עיטור אל בעל ראש פר.
השער נשרף בעת הכיבוש של אשור בשנת 734 לפנה"ס.
העיר מזוהה על ידי החוקרים כעיר "צֵר" המופיעה במקרא בתחום נחלת שבט נפתלי ().
בתל נמצאו שרידים רבים מהתקופה ההלניסטית בארץ ישראל הכוללים מבנה ציבורי ומבנה פרטי, ששטחו כ-400 מ"ר והוא כולל חצר וסביבה חדרים רבים.
לאחר מותו של הורדוס בשנת 4 לפנה"ס, הפך בנו פיליפוס לשליט האזור.
בתקופת שלטונו, החליט להקים בגולן התחתון עיר גדולה, בנוסף על העיר קיסיריה פניאס שהקים צפונית יותר, והעניק לכפר בית צידה מעמד של עיר וזכויות של פוליס.
יוסף בן מתתיהו מספר כי פיליפוס קרא לעיר "יוליאס".
מתוך ספרו "מלחמת היהודים", משתמע כי העיר נקראה על שם ליוויה (יוליה) אשת אוגוסטוס, אשר נפטרה בשנת 29 לספירה, אך בספרו המאוחר "קדמוניות היהודים", הוא מציין במפורש שהעיר נקראה על שם יוליה בתו של אוגוסטוס.
על פי זיהוי זה, העיר נוסדה לפני שנת 2 לפנה"ס, אז הוגלתה יוליה (הבת) מרומא.
פיליפוס התגורר בעיר וגם נפטר בה ונקבר בה.
במאה הראשונה לפני הספירה התפתחה העיר בית צידה והפכה לעיר העיקרית באזור.
קודם לכן הייתה העיר כפר דייגים קטן.
כמה משליחיו של ישו נולדו בעיר, ובהם פטרוס, אנדראס, ופיליפוס.
כן מוזכר בית ציידה כמקום בו ישו חי ופעל.
בברית החדשה כתוב שישו קילל את העיר מכיוון שתושביה סירבו לשמוע בקולו, ומשתמע מן הטקסט שגם נס הלחם והדגים היה באזור זה.
בשנת 66 לספירה נערך במקום קרב בין המורדים היהודים לחיילים הרומיים.
החיילים הרומיים שירתו את המלך אגריפס השני בעוד שהמורדים היו בפיקודו של יוסף בן מתתיהו.
במהלך הקרב שקע סוסו של בן מתתיהו בבוץ וכוחותיו הפסידו.
בית צידה נהרסה במהלך הקרבות.
בשל הניסים המיוחסים למקום והיותו מקום לידתם של כמה משליחי ישו (פטרוס ואחיו אנדריאס שהיו תלמידיו של ישוע ופיליפוס השליח), היו שרידי העיר לאתר עלייה לרגל של צליינים נוצריים, ודיווחים על תוצאות החפירות זכו לתהודה רבה בתקשורת העולמית.
במהלך ביקור האפיפיור יוחנן פאולוס השני בישראל טס האפיפיור במסוק מעל האתר ונפגש עם צוות החופרים.
במהלך ימי הביניים השתמשו הכפריים שבסביבת העיר בשרידי העיר כמקור לאבני בזלת לבניית בתיהם (שימוש משני).
משרידי העיר נותר כיום תל (הנקרא בערבית: א-תל, תל משפע, תל עמריה ותל תלויה), שאורכו כ-400 מטרים, רוחבו כ-200 מטרים וגובהו כ-25 מטרים מעל פני הכנרת (166 מטרים מתחת לפני הים).
עוד נתגלו בעיר כלי דיג, שכללו משקולות עופרת ששימשו להשקיע את רשתות הדיג וכן מחט לתיקון רשתות דיג - המלמדים שעיקר כלכלת העיר התבססה על דייג בכנרת.
באתר התגלו שני מטבעות כסף משנת 143 לפנה"ס וכן מטבעות ברונזה סלאוקיים, מטבעות ברונזה מתקופת אלכסנדר ינאי ומטבע אחד מימי פיליפוס בן הורדוס, שליט הבשן.
באזור בית הבק - תל המצוי בשפך הירדן אל הכנרת נתגלו שרידי בניין ציבורי גדול ומספר רצפות פסיפס מהתקופה הביזנטית - אתר שככל הנראה שימש את הצליינים הנוצריים שהגיעו לאזור.
החפירה הראשונה באזור בוצעה על ידי המכון לחקר הגולן בשנת 1987. החפירות נמשכו בשנים 1988 ו-1989.
גם בשנת 2009 נערכו חפירות באתר, בראשותו של פרופסור רמי ערב, ועונת חפירות בת שישה שבועות נסתיימה ב-20 באפריל של אותה שנה.
ערב חופר במקום מדי שנה, עם קבוצת סטודנטים מכעשר אוניברסיטאות וקולג'ים בנברסקה ארצות הברית.
בעונה זו התמקדו החופרים בשני שרידים חשובים, בחשיפת רובע המגורים מהתקופה ההלניסטית-רומית.
ובשער העיר מתקופת המקרא שהוא השער הגדול והשלם ביותר במזרח התיכון.
המתוארך למאה עשירית עד שמינית לפני הספירה, תקופתם של דוד ושלמה ועד תקופת היישוב בגולן, עד מסע תגלת פלאסר השלישי, בתקופת 732 לפסה"נ.
תל בית ירח הוא תל ארכאולוגי וגן לאומי לחופה הדרום מערבי של הכנרת, בסמוך למוצא הירדן מהכנרת, המזוהה עם היישובים הקדומים בית ירח וצינברי - שתי עיירות יהודיות סמוכות זו לזו, הנזכרות רבות בכתבי חז"ל ובמקורות נוספים מן התקופה הרומית.
בתל ממצאים מתקופות רבות, החל מן התקופה הכלכוליתית ועד התקופה הצלבנית, וכן שרידי בית כנסת מתקופת התלמוד ושרידי כנסייה ביזנטית.
גובהו של התל 15 מטרים מעל פני הכנרת, אורכו כ-1.2 ק"מ ורוחבו 380 מטרים.
צורת התל משולשת כשבסיסו בדרום וקצהו בצפון.
כיום זורם נהר הירדן מדרום לתל, אך בעת העתיקה זרם הנהר מצפון וממערב לתל.
במאה ה-19, בשנים גשומות, זרם הירדן משני נתיביו, והתל הפך למעשה לאי.
לא ברור מתי שינה הירדן את נתיבו ועבר לנתיב הדרומי.
ככל הנראה קרה הדבר בסוף התקופה הביזנטית (יש חוקרים הסבורים כי שינוי הנתיב הוא מעשה ידי בוני ארמונות בית אומיה).
שמות התל הם "בית ירח", "צינברי", "פילוטריה" ו"הכֶּרַךְּ" (אלכרכ).
מקור שמה של העיר בתקופה הכנענית, והיא, בדומה ליריחו, קרויה על שם אל הירח שהיה אל העיר.
מקור השם "צינברי" או "סינברי" ככל הנראה בשמו של האל הכנעני סין.
זיהוי נוסף שהוצע לתל הוא עם העיר "פילוטריה", שנוסדה בתקופה ההלניסטית, על ידי המלך תלמי השני, שקרא לה על שם אחותו, הנסיכה התלמית פילוטרה.
עיר זו, שישבה דרומה לכנרת, נזכרת לראשונה בקשר לפעולותיו הצבאיות של אנטיוכוס השלישי, שהשתלט עליה בשנת 218 לפנה"ס.
היא נזכרת שוב בימי אלכסנדר ינאי, בין הערים ההלניסטיות שכבש, ככל הנראה בעשור הראשון לשלטונו.
בתקופה הצלבנית, עקב עיוות השם "צינברי", נקראה העיר "סאנה בוריה" (Sane Boria), ועד המאה ה-19 נקרא האתר סין-א-נאברה.
בשירה של רחל המשוררת "כנרת" מוזכר המקום במילים:
היישוב הראשון בתל מקורו בתקופה הכלכוליתית (כ-6,000 שנה לפני זמננו) - מתקופה זו התגלו בורות ששימשו לאחסון מזון ובישול.
מתקופה מאוחרת יותר התגלו מבני טיט קטנים.
לפני כ-5,000 שנה נוסדה העיר בית ירח שהייתה לעיר השנייה בגודלה בארץ (אחרי יריחו).
מתקופה זו התגלו כלי חרס ייחודיים, וכן חומות העיר ורחובות מרוצפים שנסללו בה.
חומות העיר נבנו מלבני טיט שיובשו בשמש, ועובי החומה הגיע לשמונה מטרים.
בתקופת הברונזה הקדומה גדלה העיר והתגלו בה כלי חרס ייחודיים המכונה על שם העיר "כלי בית ירח".
מתקופה זו התגלה אסם ציבורי גדול ממדים.
גודלו של האסם 30 על 40 מטרים, והיו בו רציפים שרוחבם 10 מטרים המקיפים בור מרוצף.
סביב האסם התגלו יסודות של שמונה מגדלים עגולים שקוטר כל אחד מהם כ-8 מטרים (ייתכן שהיו שני מגדלים נוספים אולם לא נתגלו יסודותיהם).
מגדלים אלה שימשו כאסמי תבואה, והם היו בנויים לבני טיט.
אסם תבואה ציבורי זה היה יכול להכיל 1,500 טון גרעיני חיטה - כמות אשר יכלה להזין 6,000 אנשים במשך שנה שלמה.
מתקופת הברונזה הקדומה נותרו שרידיהן של שלש חומות, שלפחות אחת המשיכה לכיוונה של דגניה א', דבר המעיד על כך שהירדן לא זרם באפיקו הנוכחי לפני כ־5,000 שנה.
מתחת לחומה התגלתה מנהרת סתרים שהוליכה לכיוון הכנרת.
ייתכן שמדובר במנהרה להובלת מים או להבאת מים לתוך העיר, ואם כך הדבר, המדובר במפעל המים הקדום ביותר שהתגלה בארץ.
בסוף תקופת הברונזה הקדומה נעזבה העיר, ומתקופת הברונזה התיכונה התגלו רק בתים בודדים ובית קברות ייחודי.
התל נותר נטוש במשך כ-1,000 שנה, עד התקופה ההלניסטית בה העיר שבה וגדלה.
בעיר התגלו שרידי כלי חרס מיוון העתיקה - דבר המעיד על סחר רחב היקף.
כמו כן התגלה בעיר מטמון של מטבעות שקלי כסף שמקורם במאה הרביעית לפני הספירה.
בתקופה זו נבנתה סביב העיר חומה שאורכה היה יותר מ-1,600 מטרים, גובהה ארבעה מטרים, ורוחבה 6–7 מטרים.
בחומה היו מגדלים מרובעים ועגולים לסירוגין, וכן היה בה מעבר סתרים סודי שאפשר יציאה מן העיר מבלי להתגלות.
פוליביוס בספרו "ההיסטוריוֹת" מספר שאנטיוכוס התקדם עם צבאו אל בית ירח: "בית ירח שוכנת על חוף האגם, אשר הנהר ירדן זורם לתוכו ויוצא שוב ממנו אל עמק בית שאן"
בתקופת המרד הגדול, בשנת 67 לספירה, לאחר כיבוש העיר יודפת חנה בעיר הצבא הרומי בדרכו לגולן:
בצינברי הייתה מפקדת הרומאים והחיילים עצמם חנו סביב דרום הכנרת.
מטרתו של אספסיאנוס הייתה לשבור את המורל של המורדים שראו מהגולן (מגמלא) את 18,000 החיילים החונים סביב הכנרת.
בתקופה הרומית נבנו בעיר בית מרחץ גדול, בית כנסת ומצודה, ובתקופה הביזנטית נבנתה בעיר כנסייה גדולה.
בית המרחץ המפואר, שהיה "מרכז הקהילה" כלל אולם מים קרים (פריג'ידריום) שגודלו 11 על 10 מטרים, שהיה מצופה שיש לבן, ותקרתו צופתה פסיפס מוזהב, חדר חם (קלדריום) וחדר פושר (טפידריום) שהיו מדרום וממזרח לאולם המים הקרים, בהתאמה.
החדר החם והחדר הפושר נבנו על עמודים ותחת העמודים הוזרם אוויר חם שחימם את החדרים.
בתקופה הביזנטית נבנתה גם אמת מים שהזרימה מים לעיר מנחל יבנאל.
המצודה שנבנתה בתקופה הרומית הייתה מבנה ריבועי שמידותיו 60 על 60 מטרים, והיא הייתה בנויה אבני גוויל מסותתות.
מגדלים נבנו בכל פינה של המצודה.
בתוך המצודה התגלה עמוד ועליו חרוטים מנורה עם שבעה קנים, לולב, אתרוג ומחתה - כנראה מקורו של העמוד במבנה קדום יותר.
בית הכנסת העירוני היה מבנה גדול שאורכו 37 מטרים ורוחבו 22 מטרים, והיה מחולק על ידי שתי שורות עמודים לאולם מרכזי ושני אולמות צדדיים (סיטראות).
בקיר הדרומי, הפונה לירושלים, היה אפסיס ששימש כהיכל.
בית הכנסת היה מרוצף פסיפס צבעוני המתאר צמחים ובעלי חיים.
בקרבת בית הכנסת התגלו שרידי בית מדרש.
העיר "צינברי" נזכרת רבות במקורות חז"ל בני התקופה, בעיקר בתלמוד הירושלמי ובמדרשים, הן בשל סמיכותה למוצא הירדן והן בשל האמורא בן המקום רבי לוי צנבריא.
הכנסייה שנבנתה באתר בתקופה הביזנטית הייתה בצורת בזיליקה ורצפתה הייתה מקושטת בפסיפס.
הכנסייה הורחבה מספר פעמים, ופסיפס שנוסף בהרחבה האחרונה מתארך אותה לשנת 529. הכנסייה נהרסה במאה השביעית, לאחר הכיבוש הערבי.
התקופה הערבית הקדומה והתקופה הצלבנית
בתקופה הערבית הקדומה התגוררו בעיר בחודשי החורף הח'ליפים של בית אומיה.
ארמון החורף של הח'ליפים נבנה על שרידי הכנסייה הביזנטית.
בשנת 1113 נערך בקרבת העיר קרב בין הצלבנים לבין המוסלמים, ולפני קרב קרני חיטין חנה צבאו של צלאח א-דין בצינברי.
לאחר הכיבוש הצלבני ננטשה העיר ולא נבנתה מחדש.
בשנת 1905 נקנו אדמות התל על ידי חיים מרגליות קלווריסקי בתיווכו של יהושע חנקין, ומאוחר יותר נמכר התל ונרכש על ידי התנועה הציונית.
ארתור רופין רצה להגשים את חזונו של בנימין זאב הרצל, המתאר בספרו אלטנוילנד את "טבריה החדשה" - עיר נופש שתיבנה מדרום לכנרת.
רופין תכנן הקמת עיר גנים יהודית שתיבנה על "חצי האי כרך", ואף שלח תוכניות אלה לאירופה שם הן זכו לתהודה רבה.
בספרו של ג'יימס ג'ויס - יוליסס מופיע תיאור של הגיבור לאופולד בלום, הקונה בשר באיטליז בדבלין, הנעטף ב"פרוספקט" המתאר את "החווה לדוגמה בכנרת על חוף אגם טבריה".
ב-8 ביולי 1908, (א' בסיוון ה'תרס"ח) הוקמה בקרבת התל חוות כנרת.
ב-כ' בתמוז תרס"ט - יום השנה החמישי למותו של הרצל, נערך בתל טקס זיכרון והוקם על התל גל אבנים לזכרו של הרצל.
חפירות ארכאולוגיות בתל בית ירח
כבר במאה ה-19 החלו החפירות הארכאולוגיות בתל.
חפירות אלה בוצעו על ידי הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל אשר סברה כי במקום נמצאים שרידי העיר טריכיי (אף שכיום טריכיי מזוהה עם האתר הארכאולוגי מגדלא באזור מגדל הצפונית יותר).
החפירה המדעית הראשונה נערכה בשנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי ויליאם פוקסוול אולברייט, אשר גילה במקום סוג ייחודי של כלי חרס, וקרא להם על שם העיר כלי בית ירח (או כפי שהייתה ידועה בעת החפירה - "כלי חירבת כרך" (Khirbet Kerak Ware).
בעת סלילת כביש טבריה צמח על ידי גדוד העבודה גילו בוני הכביש, העובר על התל, חרסים רבים, והחתך שנוצר בתל נבדק על ידי הארכאולוג אלעזר ליפא סוקניק.
חפירה נוספת ביצע במקום הארכאולוג הפיני סאריסאלו בשנות ה-30.
בחפירה שבוצעה בעיר בשנת 1936 התגלה בעיר מטמון מטבעות קדום מהמאה הרביעית לפני הספירה - לאחר כיבוש הארץ על ידי אלכסנדר מוקדון.
מטבעות אלה נטבעו בעיר צור והם נושאים את שמות שני המלכים האחרונים של העיר וכן את שמו של המושל הפרסי, וכן מטבעות הנושאים את שמו של אלכסנדר מוקדון ויורשיו.
בין השנים 1945–1946 בוצעה חפירה נוספת על ידי הארכאולוגים בנימין מזר, מיכאל אבי יונה, משה שטקליס ועמנואל דונייבסקי, בה התגלתה חומת העיר וכמה מבני מגורים.
בין היתר התגלו בחפירה זו בניין המעגלים (תקופת הברונזה הקדומה), בית המרחץ (תקופה רומית) ומצודה (מאותה תקופה).
בין השנים 1949–1950 נערכו חפירות על ידי מחלקת העתיקות של מדינת ישראל, והתגלה בית כנסת קדום.
במהלך חפירות אלה גילה הארכאולוג פסח בר אדון כי היו בתל 16 שכבות יישוב.
בשנים 1952–1953 חפרה במקום משלחת של המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו בראשותו של פנחס דלוגז הוא קיים חפירות נוספות באתר בשנים 1963–1964. בסיועה של הלין קנטור.
המשלחת גילתה את המבנים מתקופת בית אומיה וכן כנסייה ביזנטית.
בשנת 1967 נערכה בתל חפירת הצלה בהנהלת סוקניק אשר גילה במקום כלי עבודה מתקופת הברונזה הקדומה.
חפירות נוספות בוצעו בניהול רות עמירן ודן בהט.
בשנות ה-80 חפרו בתל עמנואל אייזנברג ואורה יוגב מרשות העתיקות.
בין השנים 2003 ו-2015 נערכו מספר עונות חפירה בתל מטעם המכון לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב בניהולם של רפי גרינברג ושרית פז.
בחודש מאי 2014 נעשתה חפירת הצלה בתוך שטח תיכון בית ירח בשטח שיועד להקמת אולם ספורט.
בית הספר יושב כולו על שטח העיר הקדומה.
בחפירה נמצאו שרידי מבני מגורים שחלקם הופרדו על ידי סמטה צרה.
נמצאו גם כמה כלי חרס מרוסקים ושלמים, בהם פכים ופכיות מטיפוס כלי אבידוס, ברמת גימור הרומזת שאולי הכילו נוזל כמו יין או שמן.
הממצאים מתוארכים מלפני 4,800 שנים החפירה נוהלה על ידי ד"ר אמיר גולני מרשות העתיקות.
החפירה הסתיימה ביום 1 ביוני 2014, והאתר שנחפר כוסה.
כאמור, בתל התגלו סוג כלים ייחודי שנוצר באמצע האלף השלישי לפני הספירה.
סוג ייחודי זה של כלים נקרא על ידי אולברייט (או כפי שהייתה ידועה בעת החפירה - "כלי חירבת כרך" (Khirnet Kerak Ware)).
החוקרים משערים שסוג ייחודי זה נוצר על ידי גל של מהגרים שהגיע לארץ והמשיך לייצר את הכלים כפי שייצרם בארץ מוצאו (אשר אינה ידועה - ומשערים שהייתה באזור הרי קווקז).
הגם ששמו המקורי של התל לא השתמר, אלא בצורה אלכרכ, עוד במאה ה-19 הוצע לזהותו עם "בית ירח" או עם "צינברי" הנזכרות רבות במקורות חז"ל כעיירות סמוכות השוכנות בסמוך למוצא הירדן מהכנרת.
בתלמוד הירושלמי בית ירח וצינברי נזכרות כשתי עיירות סמוכות:
כך גם במדרש בראשית רבה נזכרות שתי העיירות כצמודות, וכשוכנות בסמוך למוצא הירדן מהכנרת:
צינברי נזכרת בכתבי יוסף בן מתתיהו בצורה "Γινναβρὶν" (גינַבּרין) או "Ἔνναβρις" (אֶנַבּריס).
בצינברי עצמה ישב בין היתר האמורא רבי לוי צנבריא הנזכר מספר פעמים בתלמוד הירושלמי, וכן מובא בתלמוד הירושלמי מעשה שבו נפגם ספר תורה בעיירה.
בנוסף, במדרש בראשית רבה נזכרים לשבח גידוליה החקלאיים של העיירה, המשווים לפירות ארץ גושן:
במדרש שמואל מתקופת האמוראים זוהתה בית ירח התלמודית עם האתר המקראי אֶרֶץ תַּחְתִּים, שם עבר יואב בן צרויה.
תל באר שבע הוא גן לאומי אשר נמצא באזור המפגש של נחל חברון עם נחל באר שבע, מזרחית לעיר באר שבע, ממערב לתל שבע הבדואית, צפונית לנבטים ומדרום לעומר.
זהו תל השוכן על הצטלבות הדרכים המובילות צפונה להר חברון, מזרחה למדבר יהודה וים המלח, מערבה לכיוון מישור החוף, ודרומה לרמת הנגב וים סוף.
החפירות הארכאולוגיות בתל התקיימו בשנים 1969–1975 בניהולו של פרופ' יוחנן אהרוני ומשנת 1976 בניהולו של פרופ' זאב הרצוג מהמכון לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
התל מזוהה עם העיר המקראית 'באר שבע', אולם יש המשייכים אותו לעיר המקראית 'שבע' הסמוכה לה.
השרידים הקדומים ביותר מהתל מתוארכים לאלף הרביעי לפנה"ס (התקופה הכלקוליתית).
התל היה נטוש במשך כאלפיים שנים, במהלך תקופת הברונזה.
הוא יושב מחדש במהלך המאה ה-11 לפנה"ס (תקופת ברזל I).
התקופה העיקרית המיוצגת בשרידים שנמצאו בתל היא המבנים ממאה ה-9 לפנה"ס שנבנו על ידי תושבי ממלכת יהודה, והתל נבנה מחדש שלוש פעמים עד שנהרס סופית בשלהי המאה השביעית לפנה"ס עם הכיבוש האשורי.
העיר המקראית 'באר שבע', אליה מיוחס התל, מוזכרת כמה פעמים בתנ"ך, כאשר ההתייחסויות הראשונות קשורות לכריתת הברית בין אברהם לבין אבימלך מלך גרר לאחר שזה לקח בתום לב את שרה אשת אברהם, ולאחר פרשת בארות המים.
האזכור הבא של באר שבע מופיע בפרשת תולדות לאחר שיצחק כורת ברית עם אבימלך.
מאוחר יותר נכתב שהעיר הייתה בנחלתו של שבט שמעון, שהייתה בתוך הנחלה של שבט יהודה.
אמנם יש המזהים תל זה עם העיר 'שבע' הנזכרת הספר יהושע כעיר הסמוכה לעיר באר שבע: .
חפירות באתר חשפו עיר מבוצרת מתקופת השופטים עד חורבן בית ראשון.
באתר התגלו גם שרידים מן התקופה ההלניסטית, מימי הורדוס ומן התקופה הרומית.
היה במקום יישוב גם בתקופה הביזנטית והצלבנית, אך הוא חרב ונשאר בחורבנו עד 1880, כאשר הטורקים החלו בבניית העיר באר שבע באתר מערבי יותר מתל באר שבע.
ב-1990 בוצעה עבודת שחזור מקיפה בתל.
מתוך השכבות שנחפרו בתל שוחזרו שרידי העיר הישראלית מן המאה ה-8 לפנה"ס, תקופת הברזל.
ב-2005 התל הוכרז כאתר מורשת עולמית מטעם ארגון אונסק"ו.
בימי מלחמת העולם הראשונה היה על התל מערך הגנה עות'מאני.
על התל הוצבו כ-900 חיילים עות'מאנים עם מכונות ירייה.
בתוכנית המתקפה הבריטית על באר שבע היה צורך לכבוש את תל באר שבע בטרם תחל ההתקפה העיקרית על העיר באר שבע, אם כי כיום ישנם חוקרים המטילים ספק בדבר חשיבות כיבוש התל בטרם פתיחת המתקפה על העיר.
ב-31 באוקטובר 1917 בשעות הבוקר נשלחו כוחות פרשים קלים ניו זילנדים לכבוש את התל.
משאלו נתקלו בקשיים התווספו בשעות הצהריים כוחות אוסטרלים רכובים לכוחות התוקפים, עד שלבסוף, בשעה 15:00 נכבש התל.
עם כיבוש תל באר שבע ניתן האות לפרשים הקלים לפרוץ בדהרה אל באר שבע והעיר נכבשה עד סוף היום.
באר שבע הייתה עיר שנבנתה מראש עם תכנון עירוני שלם, ולא נבנתה בהדרגה.
היא נבנתה על גבי כיפה שולטת עם תצפית מגובה לכל הכיוונים.
הבנייה מתקופת הברזל נחשפה כמעט במלואה.
הצורה ההיקפית של העיר היא אליפטית, והיא הייתה מוקפת בחומת סוגרים, שבחלקה המזרחי היה מבנה שער, עם 4 תאים (שניים מכל צד).
באחד התאים נחשפו ספסלי ישיבה לאורך שלושת קירותיו.
העיר הייתה מחולקת לשלושה גושים שהופרדו באמצעות רחוב היקפי ברוחב 2 מ', שהקיף את כל האתר במקביל לחומה, וכן שני רחובות שחצו את העיר לאורכה.
כל הרחובות הובילו לכיכר עירונית ראשית, היא רחבת השער.
הגודל של אזורי המגורים היה אחיד, הבתים היו בתי אורך שנבנו בסגנון שלושת-המרחבים (שני מבני אורך ומבנה רוחב אחד).
כל פתחי בתי המגורים פנו לצד מזרח.
המבנים העיקריים בעיר הקדומה היו שישה בתי אחסון שהשתרעו על פני שטח של 600 מ"ר וסיפקו את המקום שהיה דרוש על מנת לאחסן ולהכין מגוון גדול של מזון עבור מטרות אזרחיות וצבאיות.
מבנה חשוב נוסף היה ארמון המושל שבו היו שלושה היכלים ארוכים ומערכת של חדרים משניים.
בעיר היו שתי מערכות מים: באר מים ששכנה מחוץ לחומה ומאגר מים פנימי שהיה מיועד למקרה שהעיר תהיה נתונה במצור.
מערכת המים שבתוך העיר נבנתה בתקופת הברזל על ידי הקמת סכר על נחל חברון שאסף את המים למאגר תת-קרקעי שנבנה בחציבה בסלע קירטון, והגישה אליו מתוך העיר הייתה באמצעות גרם מדרגות שנבנה בתוך פיר.
המים שהגיעו למערכת זו היו מימי שיטפונות מנחל חברון שהוזרמו אל המאגר באמצעות תעלה מקורה.
היא הייתה בשימוש עד שלהי המאה ה-1 לפנה"ס.
באר המים מחוץ לחומה הייתה צמודה לשער העיר.
עומקה היה 69 מטרים מתחת לפני האדמה.
החלק התחתון של הבאר נחפר בתוך מסלע אבן גיר.
באתר התגלו גם שרידי מזבח עם ארבע קרנות הבנוי מאבני גזית מסותתות המקושטות בדמויות בעלי חיים.
מזבח מופיע בבאר שבע בסיפורי האבות בתנך.
יצחק זוכה להתגלות א-לוהית בבאר שבע, ולאחר מכן בונה בה מזבח: וַיַּעַל מִשָּׁם בְּאֵר שָׁבַע...
וַיִּ֧בֶן שָׁם מִזְבֵּחַ (בראשית כו, כג-כה), אולם לא ניתן לשייך את המזבח בתל למזבח המופיע במקרא.
בנוסף נמצאו צלמיות אלים מצריים.
המזבח שוחזר מאבנים שנמצאו במקום כשהן משולבות בקירות מבנים אחרים.
המזבח מעיד על קיומו של מקדש או מרכז דתי בעיר.
ההשערה היא שמזבח זה שימש לעבודה זרה, פורק ברפורמה של חזקיהו במאה ה-8 לפני הספירה ואבניו שולבו במבנה חדש.
שוני נוסף בין המזבח באתר לבין המזבחות המתוארים במקרא הוא צורת הקרניים - קרני המזבח בתל שבע מחודדות בעוד שהמזבחות שנצטוו בני ישראל לבנות הם בעלי קרניים רבועות.
שטחו של התל (10.5 דונם) קטן בהשוואה לשני התלים האחרים באתר המורשת.
עד כה נחפרו כ-75% משטח התל ורוב הבניינים והמבנים נחשפו.
לפי אונסק"ו, עבודות השימור במקום מתנהלות בהתאם לתקנים שנקבעו על ידי הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים, שהיא הוועדה המחליטה על הוספה לרשימת האתרים.
בחלק מהמקומות, ובייחוד בשער הכניסה הראשי בחומה, התבצעו עבודות שיחזור מקיפות של הקירות, ובייחוד בחלקים הגבוהים שהיו עשויים מלבני בוץ.
עבודות השחזור הללו ספגו ביקורת שלילית מאונסק"ו בטענה שהן פוגעות בערכו ההיסטורי של האתר.
התרבות החומרית שנחשפה באתר (שכבה 2, מאה 8 לפנה"ס) כללה מכלול קרמי דומסטי - סירי בישול, קנקנים, קדרות, קערות, נרות, משקולות נול ומעט חותמות.
שכונת תל ברוך היא שכונה בצפון-מזרח העיר תל אביב, שנוסדה ב-1947 ושוכנת בעברו הצפוני של נחל הירקון.
תל ברוך הישנה – חלקה הישן של תל ברוך מדרום לשדרות קק"ל היה לשכונה הראשונה שקמה מצפון לירקון.
שטח השכונה נרכש בשנת 1942 והיא נקראת על שמו של מרדכי (מרקו) יוסף ברוך (1872–1899), פעיל ציוני שפעל באלג'יריה, בבולגריה, במצרים ובאיטליה.
הקמת הבתים הראשונים החלה בשנת 1944 אך פיתוח השכונה התעכב והמתיישבים הראשונים בשכונה, יוצאי טורקיה ובולגריה, נושבו בה רק באוקטובר 1947 במימון קופת עליה.
בשלב הראשון, הוקמו חמישים יחידות דיור.
המשך בנייתה של השכונה מצפון לשדרות קק"ל החל בשנים 1949–1950, ובחלק זה נושבו עולים חדשים מבולגריה.
בית הספר היסודי על שם המשורר יהודה אלחריזי נחנך בשכונה בשנת 1951. בשנת 1965 הוקם בית ספר לחינוך מיוחד בשכונה.
בתחילת מלחמת ששת הימים, לפני פלישת צה"ל לשומרון, הופגזה תל ברוך באש תותחים מקלקיליה, אך לא היו נפגעים ונגרם רק נזק קל לכמה מבנים.
תל ברוך צפון – החלק החדש של השכונה, אשר הקמתו החלה בסוף שנות ה-90. למעלה מ-70% מהבנייה בתל ברוך צפון היא בנייה רוויה של בנייני מגורים בני ארבע עד שמונה קומות, ושאר הבתים הם בתים פרטיים.
מצויים בה המרכז המסחרי 'מיקדו סנטר' שבבעלות חברת גזית גלוב, בית ספר יסודי על שם נעמי שמר בית ספר תיכון על שם יצחק שמיר ופנימייה לילדים ממשפחות שאינן יכולות לגדלם באופן נורמטיבי.
בתקופת המנדט שכן במקום מחנה צבאי.
חלקה הצפוני של השכונה נקרא 'נווה גן' ונמצא בשטח המוניציפלי של רמת השרון, מה שהוביל לסכסוך גבולות לגבי עלות הפיתוח של הכבישים ושל התשתיות באזור.
שני חלקי השכונה נחשבים יוקרתיים, ומשלבים שטחים נרחבים של גנים ציבוריים וחורשות, נוסף לטיפוח הנופי הקיים והמורגש.
עם תושבי השכונה נמנים ראש עיריית תל אביב רון חולדאי ויו"ר מפלגת העבודה לשעבר, אבי גבאי.
חוף תל ברוך נקרא על שם השכונה, אך למעשה הוא מרוחק ממנה כשלושה ק"מ, ובינו ובין השכונה חוצצות שכונות נוספות שנבנו מאוחר יותר.
החוף נקרא כך משום שבשנות ה-50 היה שמו של הכביש שהוביל לחוף זה "כביש תל-ברוך" (כיום שדרות קק"ל), והחוף קיבל את שמו קודם להקמת השכונות האחרות.
בשנת 1962 הוקם בחוף מתקן התפלת מי ים נסיוני בשיטת אלכסנדר זרחין.
בשנת 1964 החלה הקמתו של שובר גלים בחוף במטרה ליצור רצועת חוף חולית רחבה.
תוך כמה שנים נלכד חול בין שובר הגלים לחוף ונוצרה במקום לשונית חול (טומבולו, שרטום), אך מצפון ומדרום לשובר הצטמצם שטח החוף.
אזור חוף תל ברוך נחרט בתודעה הישראלית כמוקד של זנות, וכיום עומד במרכזו של מאבק סביבתי נגד כוונות הפיתוח והבינוי ברכס של עיריית תל אביב-יפו (תוכנית תא/3700) ובעד הפיכתו לשמורת טבע עירוני.
במקום גם פעלה במשך כמה שנים מסעדה גדולה שהוקמה ללא רישיון.
בפסגת רכס הכורכר שמצפון לחוף תל ברוך נמצא תל רקית, שבו נמצאו שרידים של מחנות פרהיסטוריים משלהי התקופה הפלאוליתית העליונה וכן מהתרבות הכבארית של תחילת התקופה האפיפלאוליתית.
במשך עשרות שנים השליך צה"ל תחמושת רבה שפג תוקפה לים, בעומק של יותר משלושים מטר, מול חוף תל ברוך.
חלק מהתחמושת נפלט מדי פעם אל החוף.
השכונה הסמוכה לחוף היא שכונת נופי ים.
בין חוף תל ברוך לתחנת הכוח רדינג נבנתה טיילת כחלק מטיילת תל אביב.
בפברואר 2021 הודיעה עיריית תל אביב שהיא מתכננת להרוס חלקים מחלקו העליון של מצוק החוף ולמגן את בסיסו בגדר גבוהה עשויה מסלעים.
לטענת העירייה, פעולות אלו נחוצות כדי למנוע את התמוטטות המצוק וכדי להגן על השוהים בחוף.
"טקסטיל", ספרה של אורלי קסטל-בלום שיצא לאור בשנת 2006, עוסק במשפחת גרובר המתגוררת בתל ברוך צפון.
בין השאר מקיים הספר דיון סאטירי בשאלה מדוע נקראה השכונה בשם "תל ברוך צפון" ולא "קריית שאול דרום".
"אמש", שירו של אביב גפן שיצא באלבום "זה רק אור הירח", מזכיר את תל ברוך במשפט "כבר חצי תל ברוך יודעים שאני יהודי", שמרמז על הזנות שמתרחשת שם.
תֵּל בֵּית שֶׁמֶש הוא תל קדום הממוקם ממערב לעיר בית שמש של ימינו, צמוד לכביש 38, בין צומת הכניסה הצפוני לצומת הכניסה הדרומי לבית שמש.
התל מזוהה עם היישוב המקראי בֵּית שֶׁמֶש.
במאמר המסכם את החפירות הממושכות המתנהלות בתל, קבעו חוקרי המכון לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב פרופ' שלמה בונימוביץ וד"ר צבי לדרמן כי "תל בית-שמש הוא אתר מפתח ללימוד קצה גבול ההתפשטות הפלישתית והדינמיקה התרבותית והחברתית באזורי המפגש והחיכוך בתקופת הברזל א'".
תל בית שמש שימש כמרכז מִנהלי וכלכלי חשוב של ממלכת יהודה.
באתר התקיימה עיר עוד בתקופה הכנענית הקדומה, אולם רק בתקופה הכנענית המאוחרת החלה לשגשג ולקיים קשרי מסחר ענפים עם הארצות השכנות (ככל הנראה ממלכת מצרים בדרום).
תושבי המקום קיימו כנראה את פולחן אל השמש כפי שמרמז שמו של היישוב שהיה מושבה של האלה הכנענית שפש.
בתקופה זו הייתה העיר יישוב קטן יחסית ששכן בצל ערי המדינה האזוריות ירושלים וגזר.
בין מכתבי אל-עמארנה מהמאה ה-14 לפנה"ס, נמצאים שני מכתבים שנכתבו אל פרעה מאת "בעלת הלביאות" , שהייתה ככל הנראה שליטת בית שמש, לפי מיקומם של המאורעות האלימים שהיא מתארת בקרבת מקום מושבה, בעמק איילון ובעמק שורק, הקשורים לפעילות העפירו.
העיר בית שמש העתיקה מוזכרת בספר יהושע, שם נמנית בין שלוש עשרה ערי הכהנים, העיר ומגרשיה הועברו כעיר הכהנים על פי הגורל שנערך במשכן שילה על ידי יהושע בן נון ואלעזר הכהן.
אף על פי שהעיר מופיעה בתנ"ך ובתלמוד שמה אינו מוזכר במקורות אחרים.
על פי הממצאים הארכאולוגים הרבים בתל, ניכר שבית שמש נחרבה מספר פעמים, בין היתר על ידי מסע העונשין של סנחריב בשנת 701 לפנה"ס.
כאשר בית שמש נחרבה בשנת 586 לפנה"ס, הפעם בידי נבוכדנצר מלך בבל, היא שוקמה ונבנתה מחדש מעט מזרחה ממיקומה הקודם, אולם ירדה ממעמדה, ואילו בימי שיבת ציון חזרו אליה משפחות הכהנים שגלו על ידו.
באתר נמצאו ממצאים של ישוב יהודי ימי בית שני.
היא מוזכרת בתלמוד כמקום יישוב קטן וזניח.
רק במאה ה-5 לספירה, נבנה במקום מנזר ביזנטי גדול.
על פי הטקסט התנכי שכנה בית שמש בסמוך לצרעה, אשתאול ועקרון.
על פי כתבי אוסביוס, היסטוריון נוצרי מהמאה השלישית, נמצאת בית שמש באתר הנמצא 10 מיל מבית גוברין ובסמוך לאמאוס.
על סמך מידע זה הצביע החוקר אדוארד רובינסון על תל רמיילה שניצב סמוך לכפר הערבי עין שמס שבשמו נשתמר זכר העיר הקדומה.
זיהוי זה של רובינסון שנוי במחלוקת.
התל ששטחו כ-30 דונם, יושב על פסגה בגובה 250 מטר מעל פני הים בנקודה אסטרטגית על ערוץ נחל שורק מצפון ונחל שמש ממערב עובדה שאפשרה אספקת מים סדירה ליישוב, אוכף מחבר את הפסגה לרכס ההרים הנמצא ממזרח.
החפירות הארכאולוגיות הראשונות בתל נערכו בין השנים 1911–1912 במימון הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל בראשותו של דנקן מקנזי, וכבר אלו חשפו ממצאים חשובים שהתמקדו בשלוש ערים מתקופות שונות.
בין השנים 1928–1935 בוצעה חפירה נוספת במימון קולג' הוורפורד בפנסילבניה בראשותו של אליהו גראנט, וזו חשפה את מרב שטחי התל ובעיקר חלקו המערבי והנקרופוליס שמחוץ לתחומים המבוצרים.
ממצאי חפירות אלו פורסמו בשנת 1939 ובפסקת הסיכום ציין העורך כי יש צורך בחפירות שיטתיות ובקנה מידה גדול על מנת להגיע לתמונה מלאה של האתר.
בשנת 1967, במסגרת עבודות דחק לתושבי בית שמש התקיימו בתל עבודות שיקום.
מאז שנת 1990 נערכות במקום חפירות נוספות בניהול המכון לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב בראשותם של צבי לדרמן ושלמה בונימוביץ.
החפירה בוצעה מתוך כוונה לענות על מספר שאלות שנותרו פתוחות במבנה השכבות של התל ולמפות את ההקשר התרבותי של תל בית שמש "במסגרת ארכאולוגית רחבה של אזור נחל שורק".
החפירות התמקדו בצד הצפון מזרחי של התל שלא נחפר כלל, אולם שפכו אור רב גם על ממצאים קודמים.
החל מעונת החפירות של שנת 2008 הופעלו באתר שיטות הדמיה דיגיטלית במטרה לשחזר את מראה השרידים והממצאים בעתות קדם, במאמר שתקציר שלו פורסם באתר רשות העתיקות מתארים החוקרים את הפעלת הכלים החדשניים: "אגף אחד מתוך מבנה גדול אשר קבור כולו תחת מפולות הלבנים.
במהלך החשיפה הורחבה פלטפורמת התיעוד הדיגיטלי-מבוסס GIS, שמשלחת תל בית-שמש הייתה חלוצה בשימוש בה.
בעזרת שיטה זו נאסף מידע רב ומפורט באשר למיקומן ולתנוחתן המרחבית של לבני הבוץ בעיי המפולת.
המידע שנאסף ומוחשב אפשר בניית מודלים ויזואליים דו- ותלת-ממדיים של האגף שנחפר.
בניתוח שנערך על מודלים אלו, בשילוב עם המידע הרב שנאסף, התגלתה המכניקה של החורבן וניתן לשחזר את מבנהו של החדר לפני חורבנו.
יתרה מזו, מודל ה־GIS מאפשר לנו "לחפור" שוב ושוב את החדר ולהבין את תהליכי החורבן אשר התחוללו בו".
בין השנים 2019–2020 התנהלו במזרח התל חפירות הצלה שנוהלו על ידי בועז גרוס מטעם מכון ישראלי לארכאולוגיה (ע"ר) והמכון לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב ומטעם רשות העתיקות, ומשלחת נוספת בראשותם של צבי לדרמן ויהודה גוברין מטעם ההיברו יוניון קולג'.
בחפירות, שהיקפן עמד על 940 ריבועי חפירה התגלו מערכת צפופה של בנייני ציבור, חדרי אחסון ומתקני תעשייה חקלאיים וחללים תת-קרקעיים.
שילוב המיזמים המקבילים של חפירות ההצלה ברמת בית שמש, החפירות המתמשכות של אוניברסיטת תל אביב משנות ה-90 והמחקר הסביבתי שנערך בתחום העיר הם דוגמה ייחודית לסינתזה במחקר ארכאולוגי אזורי, שהביאה להרחבת יריעת המחקר והתארכות תקופת החפירות.
במרץ 2021, הכריזה עיריית בית שמש על תוכנית להקמת מרכז מבקרים באתר ושימור התל כולו כפארק ארכאולוגי, בהשקעה של עשרות מיליוני שקלים.
לאחר שבחפירה הראשונה בשנים 1911–1912 אותרו 3 ערים נפרדות מתקופות שונות, בחפירה של המשלחת של הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל בשנים 1928–1935 מוינו הממצאים באתר ל-6 שכבות תיארוך.
בחפירות שבוצעו בראשית המאה ה-21 נמצאו שכבות נוספות.
שכבה זו נחפרה על ידי המשלחת האמריקאית של גראנט.
מתקופה זו זוהו ממצאים בודדים בלבד שנמצאו על מפלס הקרקע המקורי של התל.
הממצא העיקרי מתקופה זו היא מערכת ביצורים מאסיבית שחשף מקנזי בראשית המאה ה-20, ונחפרה בהמשך באופן נרחב יותר.
בתקופת קיומה של העיר הקדומה משכבה זו נבנתה חומת העיר, ובחורבותיה נמצאו כלי קרמיקה מיובאים מהתרבות המיקנית.
בחומה התגלה שער הכניסה והמגדל המערבי ההרוס לחלוטין - החוקרים מין המשלחת האמריקאית של גארנט הגיעו למסקנה כי המגדל הדרום מערבי הוא תוספת מאוחרת.
לא ברור האם העיר משכבה חמישית נהרסה בלחימה אך החוקרים ייחסו את סופה למערכה של צבא מצרים.
בית שמש של תקופת הברונזה המאוחרת הייתה עיר משגשגת.
החוקרים זיהו שתי תקופות משנה: IVA ו-IVB כאשר ביניהם מפרידה שכבת שרפה, ההרס מיוחס לתקופה של אי-יציבות פוליטית באזור כפי שמשתקף במכתבי אל עמרנה.
בנית מידות מפואר נחשף על התל ודומה מאוד לבתים מפוארים שנחשפו בין היתר בתל גזר ותל בטש.
בבניין אחר שנחשב נמצאו כבשנים שהשימוש המקורי בהם לא הוברר, אך ייתכן והיה קשור לכבשן מוארך נוסף שנחשב בקרבת מקום ושימש ככל הנראה להתכת נחושת.
בורות מים רבים נחצבו בסלע וצופו בטיח אטום למים עם צוואר צר המגיע עד לקצה השכבה.
בחפירות נחשפו מספר ממצאים בעלי עניין מיוחד ובהם טבלה עם כיתוב באלף-בית של אוגרית ואוסטרקון עם כתובת בכתב פרוטו-כנעני.
בשכבה זו, שתוארכה לתקופת הברזל I, נמצאה עיר שאופיינה בתחילה על ידי מקנזי בשנים 1911–1912 כעיר פלשתית, בעקבות כלי חרס פלשתים המתאפיינים בקישוטים בשני צבעים (ביכרומטי).
בחפירות שנערכו בסוף המאה על ידי אוניברסיטת תל אביב, תיארכו ואפיינו מחדש את האתר.
במאמרם "בית-שמש בגבול פלשת", מציינים צבי לדרמן ושלמה בונימוביץ כי "בחפירות המחודשות בתל בית-שמש, הנערכות ברציפות משנת 1990, הוכיחה הגישה הכמותית כי להתרשמות החופרים הקודמים ופרשנותם אין, למעשה, תימוכין.
ברצף סטרטיגרפי צפוף ועשיר נתגלה כי כמות הקרמיקה הדו-גונית הפלישתית אינה עולה על 5% מן המכלול".
החוקרים מסתמכים גם על ממצא מעניין של עצמות בעלי חיים.
מתוך השוואה עם יישובים פלישתיים מאותה תקופה ואזור (למשל: עקרון) עולה שבעוד שבישובים פלישתיים וכנעניים אחוז עצמות החזיר הוא כ-20% מהממצא, בתל בית שמש אחוז עצמות החזיר נמוך מ-1%.
עובדה אותם מפרשים החוקרים כתומכת במסקנה כי באתר יש סימנים מועטים לתרבות פלשתית.
חפירות אוניברסיטת תל אביב חשפו מקטעים נוספים של החומה המסיבית שחשף מקינזי ועדכנו את התיארוך של מקינזי לגבי החומה שהיה בתחילה מוקדם יותר.
בנוסף נחשפו גם קטעי ביצורים נוספים בנויים מגושי אבן מסיביים, מעין מבצר נוסף שנבנה במקביל ומעל לחומה, ושער נוסף בצד הצפוני של התל.
מסקנת החוקרים, לפיכך, הייתה שבית שמש הייתה בין האתרים הכנענים שהייתה להם מספיק עוצמה כדי לעמוד בפני הגעתם של הפלשתים.
החוקרים הערכיו שהבידול המכוון שנוצר מהתנגדות רציפה לתרבות הפלשתית ההגמונית הביא גם לשינויים פנימיים במבנה התרבותי והחברתי הכנעני וליצירת ישות תרבותית חדשה.
מיקום בין-תרבותי זה עשוי להיות הסיבה לכך שנמצא בשכבה זו מכלול ממצאים פולחניים חריגים וייחודיים, שונים במאפייניהם מממצאים אחרים שנחפרו באתרי ישראל.
חלק מהממצאים הייחודיים היו אולם פולחן, מבנה עגול ששימש כבמת פולחן מוגבהת המוקפת פינות בישול ומעין שולחן שטוח עשוי אבן דולומיט.
מפה שהורכבה על סמך החפירות מתארת כפר שנבנה ללא תכנון, וגם המבנים הפשוטים, נוסף על הקרמיקה, הם בעלי מאפיינים כנעניים מובהקים.
מאגר מים תת-קרקעי חצוב בסלע תוארך גם הוא לתקופת הברזל.
המאגר מורכב מחלל מרכזי וחללים מלבניים צמודים אליו מכל צד.
מערכת מדרגות היורדת דרך פיר מרובע מובילה ממבנה כניסה אל המאגר.
קירות תמך של מערכת המדרגות בנויים מאבני ענק מסותתות שמשקלן מאות קילוגרמים.
מפעל זה מצביע על יכולת הנדסית גבוהה.
נמצאה באתר גם סדנת ברזל הקדומה ביותר שהתגלתה באגן המזרחי של הים התיכון.
בסדנת הברזל נתגלו שרידים לפעילות תעשייתית ובהם כבשנים וצינורות ששימשו לייצור כלי קרמיקה וראשי חיצים וגושים של סגסוגת ברונזה שייתכן ומעידים על הפקת המתכת בעיר.
החופרים מראשית המאה ה-20 ייחסו את הרס העיר לפלשתים במהלך המאה ה-11 לפנה"ס.
העיר בשכבה זו נחרבה בשרפה גדולה והשכבה בתל נקראה על ידי מקנזי "שכבת השרפה האדומה".