tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באולימפיאדת מקסיקו סיטי זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בשיא עולם חדש של 48.12 שניות, לפני גרהרד הניגה ממערב גרמניה (49.02) וג'ון שרווד חברו לנבחרת (49.03 שניות).
הוא שיפר את שיא העולם שהיה שייך לג'ף וונדרסטוק מארצות הברית (48.8 שניות)
באליפות אירופה, שנערכה באתונה, יוון זכה במדליית כסף בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.7 שניות, אחרי אדי אוטוז מאיטליה (13.5 שניות) ולפני אלן פסקו חברו לנבחרת (13.9 שניות).
במשחקי חבר העמים שנערכו באדינבורו, סקוטלנד זכה במדליית זהב בפעם השנייה ברציפות בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.66 שניות, לפני מל בירד מאוסטרליה (13.86 שניות) וגודפרי מוראי מג'מייקה (14.02 שניות).
באולימפיאדת מינכן זכה המרי בשתי מדליות, כסף וארד.
לאחר ההשתתפות באולימפיאדת מינכן פרש מספורט תחרותי והשתתף בתוכנית הטלוויזיה הבריטית "סופרסטארז" , שהופקה על ידי רשת ABC ושודרה על ידי רשת BBC.
בתוכנית זו מתחרים ספורטאי צמרת במקצועות בענפי ספורט שונים.
ב-1968 נבחר המרי כספורטאי השנה מטעם BBC .
ב-1969 הוענקה לו חברות במסדר האימפריה הבריטית.
ב-2003 הועלה לדרגת מפקד (Commander) במסדר האימפריה הבריטית.
דייוויד הול היה פוליטיקאי אמריקאי מאוקלהומה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אוקלהומה ה-20 בשנים 1971–1975. טרם כהונתו כמושל, שימש הול כתובע של מחוז טולסה והיה פרופסור למשפטים באוניברסיטת טולסה.
לאחר תום כהונתו כמושל, הורשע הול בשוחד ובסחיטה.
הוא היה מושל אוקלהומה הראשון שהורשע במעשים פליליים שביצע במהלך כהונתו.
הוא ריצה 19 חודשים מתוך עונש המאסר של שלוש שנים שנגזר עליו בבית הסוהר הפדרלי סאפורד שבאריזונה.
דייוויד הול נולד באוקלהומה סיטי כבנם של ויליאם ארתור "רד" הול ואוברי נל פרנץ'.
הוא התחנך בבית הספר התיכון קלאסן שבעיר הולדתו, שם הוא היה ב-1948 חבר נבחרת הכדורסל של בית הספר שהשתתפה באליפות המדינה.
ב-1952 סיים הול את לימודיו באוניברסיטת אוקלהומה.
במהלך לימודיו השתתף הול בתוכנית הכשרת קציני המילואים לסטודנטים ולאחר סיום לימודיו הוא התגייס לחיל האוויר של ארצות הברית.
הוא סיים את הכשרתו הבסיסית בבסיס חיל האוויר לקלנד שבטקסס, ולאחר מכן הוצב כמדריך ניווט טיסה בבסיס חיל האוויר סן מרקוס שבטקסס.
בבחירות למשרת מושל אוקלהומה של 1966 הגיע הול למקום השלישי בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית.
ארבע שנים לאחר מכן הוא ניצח בבחירות את המושל הרפובליקני המכהן, דיואי ברטלט במרוץ הצמוד ביותר בהיסטוריה של אוקלהומה, והושבע כמושל אוקלהומה לאחר ספירת קולות חוזרת שאישרה את בחירתו.
כמושל, הוא קידם את נושאי החינוך והתחבורה.
ממשלו נקט במדיניות שהיוותה ציון דרך, במסגרתה הוצא ספר שניתח את מערכת החינוך המדינתית.
הול והאנשים שהוא מינה לנציבות הכבישים המדינתית ולרשות כבישי האגרה לקחו על עצמם את הרחבת מערכת הכבישים המדינתית.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, הרחיבה המדינה באופן משמעותי את מערכת ההכשרה הטכנית, שהציעה הכשרה בעלות נמוכה או ללא עלות כלל עבור תושבי המדינה.
כמושל חתם הול על חוק מס ההכנסה של אוקלהומה, שהנהיג את גבייתו של המס במדינה.
צעדי המדיניות והיוזמות של ממשל הול נתקלו בהתנגדות על בסיס קבוע מצד העיתון הגדול ביותר במדינה The Oklahoman, ומצד המוציא לאור בעל העוצמה שלו המיליארדר אדוארד גיילורד.
גיילורד תמך ביריבו של קודמו של הול בתפקיד, המושל לשעבר דיואי ברטלט.
בבחירות לכהונה שנייה כמושל של 1974 לא עלה בידו של הול להיבחר.
ב-1975, שלושה ימים לאחר תום כהונתו כמושל, הואשם הול האשמות פדרליות בסחיטה, בקנוניה בה היו מעורבים הול ומזכיר המדינה של אוקלהומה ג'ון רוג'רס, שבזדון ניתבו את כספי קרנות הפרישה של עובדי המדינה של אוקלהומה להשקעה בקרנות שהיו בשליטת איש העסקים מדאלאס, טקסס ו.
במשפטו של הול העיד רוג'רס שהוא היה למודיע לאחר שהול הציע לו שוחד.
הוא היה למושל אוקלהומה הראשון שהורשע במעשים פליליים אותם ביצע במהלך תקופת כהונתו.
לאחר ערעור בכל הערכאות, ריצה הול 19 חודשים מתוך גזר הדין של שלוש שנות מאסר שהוטל עליו בבית הכלא הפדרלי סאפורד שבאריזונה (, ממורשעי פרשת ווטרגייט, ריצה באותה תקופה את עונש המאסר שנגזר עליו באותו בית סוהר).
עם שחרורו ממאסרו ב-1978, הוצא הול משורות לשכת עורכי הדין של אוקלהומה, צעד שלמעשה מנע ממנו מלעסוק בעריכת דין במדינה.
לאחר שיצא מאור הזרקורים, הוא עבר לעיר לה הויה שבקליפורניה, שם הוא עסק בעסקי נדל"ן ובעיסוקים נוספים.
ב-13 בפברואר 2007 הופיע הול לראשונה בציבור באוקלהומה מאז סיום כהונתו כמושל יותר משלושים שנה קודם לכן.
הוא הופיע במרכז להיסטוריה של אוקלהומה כדי לסייע בהשקת מיצג חדש שהציג את כל מושלי המדינה לדורותיהם.
הול העיר שזה היה "כמו לשוב לגן עדן".
ב-2012 הוא פרסם ספר זיכרונות בשם "צדק פתלתל: זיכרונות של מזימות ופוליטיקה אישית" (Twisted Justice: A Memoir of Conspiracies and Personal Politics), שבו הוא העלה את זיכרונותיו מתקופת כהונתו כמושל, ואת הרהוריו על תקופת המאסר והקריירה שניהל לאחריה.
דייוויד הול נפטר בבית החולים האזורי של סן דייגו, קליפורניה ב-6 במאי 2016, בגיל 85. קודם לכן הושתל בגופו קוצב לב והוא היה צפוי להשתחרר מבית החולים, אך הוא פיתח קריש דם שגרם לו לשבץ מוחי שממנו הוא נפטר.
דייוויד הוכשטיין היה כנר וירטואוז יהודי יליד רוצ'סטר, מדינת ניו יורק.
הוא התגייס לצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה ונהרג במתקפת מז-ארגון.
בית ספר למוזיקה נוסד לזכרו ברוצ'סטר, ונקרא כיום בית ספר הוכשטיין למוזיקה ולמחול.
הלנה צודוקוב ויעקב הוכשטיין היו שניהם יהודים רוסים, שנמלטו ממולדתם; הם נפגשו לראשונה ברוצ'סטר.
הלנה,שנולדה בשנת 1860, הייתה אחותה למחצה הבכורה של האנרכיסטית לעתיד אמה גולדמן, שעמה הגיעה לרוצ'סטר ב-1 בינואר 1886, שם התאחדו עם אחותן לנה ובעלה.
יעקב והלנה נישאו בשנת 1888. בנם דייוויד נולד ב-1892 ולדברי אביו, גילה כישרון מוזיקלי מגיל רך.
ליום הולדתו החמישי קיבל כינור, מתנה מאביו שהיה למורה הראשון שלו.
בסביבות 1902 ניגן דייוויד הוכשטיין בכינורו בבית חבר, שאביו היה האדריכל ג'.
אמילי סיבלי ווטסון, פטרונית אמנויות, גרה בבית הסמוך ושמעה את נגינתו של הוכשטיין.
ווטסון, בתו של נשיא וסטרן יוניון חירם סיבלי, עמדה על כישרונו של הוכשטיין ולקחה על עצמה לממן את המשך הכשרתו הן בארצות הבברית והן מחוצה לה.
בעזרת ווטסון, למד הוכשטיין אצל אוטאקר סבצ'יק בווינה ואחר אצל לאופולד אאואר בסנקט פטרבורג.
בשנת 1914, הפצירה ווטסון בג'ורג' איסטמן, איל הצילום שהיה הנדבן ופטרון האמנויות המשפיע ביותר ברוצ'סטר, להשאיל צמד כינורות להוכשטיין.
אחד הכינורות היה סטרדיוואריוס משנת 1715; השני היה לנדולף משנת 1735. הוכשטיין החל להופיע ברחבי ארצות הברית ואירופה, וב-1915 ניגן לראשונה על בימת קרנגי הול.
בשלב זה היה ברור, שהוכשטיין הוא כוכב עולה שנועד לגדולות.
בראשית 1917 הקליט את ההקלטות היחידות שלו לחברת אמרסון, שכללו את "ליבסליד" של פריץ קרייזלר, "אוריינטאל" של סזאר קואי ועיבוד משלו לוואלס בלה מז'ור מאת יוהנס ברהמס.
בראשית מלחמת העולם הראשונה הלך יעקב הוכשטיין לעולמו ודייוויד היה למפרנס היחיד של אמו.
דודתו, אמה גולדמן, התרתה בו שלא יתגייס לצבא, אבל הוכשטיין פסח על שתי הסעיפים.
הוא לא נלהב למלחמה, אבל חש אחריות לארצו ואשמה מסוימת על ניצול כשרונותיו להשתמטות מהבאת אותם קורבנות כבני גילו.
תחילה קיבל פטור משירות צבאי, מחמת אלמנותה של אמו, אבל במחשבה שנייה ויתר על הפטור.
הוא התגייס לצבא ארצות הברית באוקטובר 1917 וביקש במפורש הצמבה ליחידה לוחמת.
על אף זאת, הוכשטיין המשיך לנגן בתקופת שירותו.
בפעם האחרונה ניגן הוכשטיין בסטרדיוואריוס ב-8 במרץ 1918, ברסיטל בנוכחות מרגרט וודרו וילסון, בתו של הנשיא, במחנה אפטון בלונג איילנד.
למחרת, בנסיעה של להקת הוודוויל של המחנה לחמרכז רוקוויל בניו-יורק, קרתה תאונה עקב תקלה באוטובוס.
איש לא נפגע, אבל הכינור התפרק.
הוכשטיין חזר לרוצ'סטר עם הכינור, ושם דאג איסטמן למסור אותו לתיקון; הכינור נרשם בחזקתה של חברת ג'ון פרידריך ואחיו בניו יורק ב-1919, ומאז 1959 בבעלות הכנר הווירטואוז סטיבן סטאריק.
דייוויד הוכשטיין נהרג באוקטובר 1918 ביער ארגון, מחללי מתקפת מז-ארגון בצרפת, המתקפה הגדולה האחרונה של בעלות הברית במלחמה.
הלנה הוכשטיין מתה תוך פחות משנה.
לפני צאתו למלחמה, הביע הוכשטיין רצון לממן ביוזמה לחינוך מחוסרי היכולת של רוצ'סטר באמנויות המוזיקה, כך שהעלות לתלמידים ולמשפחותיהם לא תעמוד להם למכשול.
אחרי מותו, התכייסו אמילי סיבלי ווטסון וג'ורג' איסטמן להקים מפעל תמידי לזכרו.שני קונצרטי התרמה התקיימו ב-1919, ווטסון רכשה את בית הוכשטיין העזוב, שהיה למשכנו של בית ספר הוכשטיין למוזיקה ולמחול.
בית הספר, ששכר הלימוד בו משתנה בהתאם ליכולת המשפחה לשלם, החל לקבל תלמידים בפברואר 1920. המנהל הראשון של בית הספר היה הרולד גליסון, נגן העוגב האישי של איסטמן.
עד מהרה התייצב בית הספר בקדמת החינוך המוזיקלי הקהילתי בארצות הברית, תנועה גדלה וצומחת, שהחלה את דרכה בשנים שלאחר המלחמה.
כיום ממשיך בית הספר ללמד מוזיקה לתושבי קהילת רוצ'סטר, ועדיין מציע סיוע בשכר הלימוד כדי שלא לדחות שום פונה.
בית הספר התרחב פעמיים מעבר לקיבולת משכנו וכיום הוא שוכן בשדרות פלימות במרכז רוצ'סטר.
דייוויד דוֹד הנד היה אנימטור ויוצר סרטי הנפשה אמריקאי הידוע בעבודתו בוולט דיסני הפקות.
הוא עבד על מספר סרטי דיסני קצרים במהלך שנות ה-30 ובסופו של דבר הפך לבמאי מפקח בסרטים "שלגיה ושבעת הגמדים" ו"במבי".
לאחר מותו, בשנת 1994, הוא הוכרז כאגדת דיסני.
הנד, שנולד ב-23 בינואר 1900 בפליינפילד, ניו ג'רזי, למד במכון לאמנות בשיקגו.
עם תום הלימודים, הוא קיבל עבודה בסטודיו ג'יי.
בריי בניו יורק; שם הוא פגש את מקס פליישר והחל את קריירת ההנפשה שלו בעבודה על סדרת סרטי ההנפשה של פליישר, "מחוץ לקסת הדיו" במהלך שנות ה-20.
הנד התעניין באולפני וולט דיסני, שזה עתה הפיקו את "ספינת הקיטור וילי" - הסרט המצויר הראשון עם שמע מסונכרן.
על פי ההשערה, הוא החליט לבקר בקליפורניה ולהגיש מועמדות לעבודה בסטודיו.
בשנת 1930, הנד הצטרף לאולפני וולט דיסני בתור האנימטור ה-21 הצעיר והשאפתני ביותר, במהלך מסע גדול של דיסני לגייס ממיטב כישרונות ההנפשה.
לא לקח זמן רב עד שוולט דיסני הבחין בכישרונו של דייוויד להוציא דברים לפועל, ולכן הוא העביר את דייב (כפי שכונה על ידי חבריו) לביים סרטי הנפשה קצרים, כמו "יום הדין של פלוטו", "מטפסי הרים" ו"היאוואטה הקטן".
עד שנת 1932 הוא נחשב לאחד האנימטורים המובילים של האולפן (למרות כמה תלונות על כך שעבודתו הייתה "מכנית מדי") והפך לחבר קרוב של דיסני עצמו.
הכישורים הארגוניים של הנד גרמו לדיסני לבחור בו להיות הבמאי השלישי של האולפן אחרי ברט גילט ווילפרד ג'קסון.
מאוחר יותר, ב-1933, קידם אותו וולט למנהל ההפקה של הסטודיו, ובסביבות אותו זמן, הפקיד את הנד בבימוי הסרט המצויר הראשון באורך מלא, "שלגיה ושבעת הגמדים".
הנד "היה אציל בהפיכת חלומותיו של וולט להנפשה", מציינים האנימטורים ואגדות דיסני פרנק תומאס ואולי ג'ונסטון בספרם "Disney Animation: The Illusion of Life" .
הם הוסיפו: "דייב ידע מספיק כדי לזהות איכות, ואם וולט היה אומר, 'בוא נכניס את זה לסרט, דייב היה מוודא שזה נכנס ובדיוק באותו האופן.
אם וולט אמר, 'אנחנו יכולים לחסוך כאן כסף; בואו נשמור על העלות', דייב היה משתמש בכל קיצורי הדרך שבספר.
הוא מעולם לא בלבל את דעותיו או שאיפותיו שלו עם דעותיו של וולט".
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבימוי עבור החברה עם הסרט הקצר של מיקי מאוס "בונים בניין" והמשיך לביים גם סרטים קצרים הן של "סימפוניות טיפשיות" והן של "מיקי מאוס".
עד סוף שנות ה-30 כישורי הניהול של הנד אפשרו לו לעלות בהיררכיה של הסטודיו ולתפקד כיד ימינו של דיסני.
אבל כפי שמציין ההיסטוריון מייקל ברייר "משרתו של הנד הייתה מופרכת ביסודה – הוא היה שני בפיקוד בארגון שמנהיגו, צעיר מהנד עצמו, לא התכוון לזוז אי פעם הצדה או לחלוק כוח אמיתי".
במהלך 14 שנותיו בחברה, דייב עבד על כ-70 סרטים קצרים ושלושה באורך מלא.
לאחר שעזב את דיסני ב-1944, הנד נסע לאנגליה, ובגיבויו של התעשיין ג'יי.
ארתור ראנק, הקים את Gaumont British Animation ב-1946 כדי להפיק סדרה בשם "Animaland" ועוד אחת בשם "Musical Paintbox", תוך שהוא משפיע על דור של אנימטורים בריטיים.
בשנת 1948, הוא הפיק כמה פרסומות מונפשות תיאטרליות בשם "Ye Old English Car-Tunes" עבור Esso, השם המסחרי לאקסון מוביל.
אלה לא הצליחו להגיע להפצה בארצות הברית, והאולפן נסגר ב-1950, והכריע את התוכניות להפיק שני סרטי הנפשה באורך מלא שעובדו מתוך "האנשים הראשונים על הירח" של הרברט ג'ורג' ולס ו"ציד הסנרק" של לואיס קרול.
בשנת 1951 הנד חזר לארצות הברית והשתקע בקולורדו שם עבד במשך 18 השנים הבאות בחברת הסרטים אלכסנדר , יצרנית פרסומות וסרטים תעשייתיים.
החל מינואר 1949 יצאו לאקרנים בבתי הקולנוע בבריטניה סדרותיו של הנד "Animaland" ו-"Musical Paintbox".
מאוחר יותר, ביוני, שתי הסדרות שלו יצאו לאקרנים בבתי הקולנוע בקנדה.
מעטים במספרם, סרטיו הקצרים של הנד הוצגו בבתי הקולנוע במשך שנה בלבד, וסיימו את ריצתם בבריטניה ביולי 1950 ובקנדה באוקטובר 1950. במהלך אמצע שנות ה-70 ועד תחילת שנות ה-80, הסרטים של הנד שודרו בטלוויזיה בפעם הראשונה בבריטניה.
דייוויד הנד נפטר ב-11 באוקטובר 1986 בסן לואיס אוביספו, קליפורניה, בגיל 86.
בנו של הנד, דייוויד הייל הנד, הקים את "דייוויד הנד הפקות" המחזיקה בזכויות על 19 סרטי ההנפשה הקצרים של Gaumont British Animation – תשעה סרטים של "Animaland" ועשרה של "Musical Paintbox" – ומקווה להפיק סרטים חדשים בכיכובם של כמה מהדמויות מהסרטים.
שנהכותרת1930חצות בחנות צעצועים1931הצלחת הסיניתמנגינות מצריות1933המלך קולציפורים באביבהדוקטור המטורףבונים בניין1934העכבר המעופףחוטף הכלביםמכבש הקיטור של מיקי1935מי הרג את קוק רובין?יום הדין של פלוטוהחתלתול השודדשלושה חתלתולים יתומים1936קבוצת הפולו של מיקימבעד למראהשלושה מוסקטרים עיווריםמטפסי הריםאמא פלוטושלושה זאבים קטנים1937היאוואטה הקטןמיקי הקוסםשלגיה ושבעת הגמדים1938ציידי הלווייתנים1940פנטסיה1942במבי1943ניצחון באמצעות כוח אווירי
דייוויד הרברט דונלד היה היסטוריון אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות הביוגרפיה שכתב על אברהם לינקולן בשנת 1995. הוא זכה פעמיים בפרס פוליצר לביוגרפיה על יצירות קודמות; הוא פרסם יותר מ-30 ספרים על דמויות פוליטיות וספרותיות בארצות הברית ועל ההיסטוריה של הדרום.
דונלד נולד בגודמן, מיסיסיפי, עיירה במרכז מחוז הולמס.
הוא התמחה בהיסטוריה וסוציולוגיה, וקיבל תואר ראשון ממכללת מילספס בג'קסון, מיסיסיפי.
הוא סיים תואר שני בהיסטוריה בשנת 1942 באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
שם עשה דוקטורט בשנת 1946 תחת חוקר לינקולן ג'יימס ג' רנדל.
רנדל עודד את דונלד לכתוב דוקטורט על שותפו למשרד עורכי הדין של אברהם לינקולן, ויליאם הרנדון.
דונלד עיבד ופרסם את עבודת הגמר בתור ספרו הראשון, Lincoln's Herndon (הרנדון של לינקולן, 1948).
לאחר הדוקטורט לימד דונלד באוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת ג'ונס הופקינס ומשנת 1973 - באוניברסיטת הרווארד.
הוא לימד גם במכללת סמית', אוניברסיטת צפון ויילס (במענק תוכנית פולברייט), אוניברסיטת פרינסטון ויוניברסיטי קולג' לונדון, והיה פרופסור קתדרת הרמסוורת' להיסטוריה אמריקאית באוניברסיטת אוקספורד.
בג'ונס הופקינס, קולומביה והרווארד הכשיר דונלד עשרות סטודנטים לתארים מתקדמים, בהם הת'ר קוקס ריצ'רדסון, ג'ין ה' בייקר, ויליאם ג'יי קופר ג'וניור, מייקל הולט, אירווין אונגר, ארי הוגנבום וריצ'רד ר' ג'ון.
דונלד כיהן כנשיא האגודה ההיסטורית לחקר דרום ארצות הברית.
דונלד כיהן גם בוועדת המערכת של המיזם לפרסום כתבי אברהם לינקולן.
דונלד היה פרופסור בקתדרה על שם צ'ארלס וורן להיסטוריה אמריקאית (אמריטוס משנת 1991) באוניברסיטת הרווארד.
הוא כתב יותר משלושים ספרים, כולל ביוגרפיות של אברהם לינקולן, תומאס וולף וצ'ארלס סאמנר.
הוא התמחה בתקופות מלחמת האזרחים האמריקאית ובתקופת השיקום, ובהיסטוריה של דרום ארצות הברית.
דונלד קיבל פעמיים את פרס פוליצר לביוגרפיה או אוטוביוגרפיה, ב-1961 עבור ספרו צ'ארלס סאמנר ובוא מלחמת האזרחים וב-1988 עבור Look Homeward: A Life of Thomas Wolfe.
הוא קיבל גם מספר תוארי כבוד.
דונלד קיבל את פרס צלחת הזהב של האקדמיה האמריקאית להישגים בשנת 1997.
דונלד היה חתן פרס אקדמיית לינקולן באילינוי וקיבל את אות מסדר לינקולן (אות הכבוד הגבוה ביותר במדינה) מידי מושל אילינוי בשנת 2008 בתחום התקשורת והחינוך.
בהקדמתו, קרל סנדברג, המשורר והביוגרף של לינקולן, שיבח את ספרו הראשון של דונלד כמענה לתפילות המלומדים: "מתי מישהו יכתוב ספר על חייו של ביל הרנדון.
דייוויד מ' פוטר, חוקר מלחמת האזרחים, אמר שהביוגרפיה של דונלד על צ'ארלס סאמנר תיארה את "סאמנר כאדם עם חוסר התאמה פסיכולוגית חריפה" וחשפה את "חזית השווא של הגינות מפוארת" אותה הציג סאמנר.
גישתו הבלתי משוחדת של דונלד לסאמנר, סיכם פוטר, היא מודל לביוגרפים שעבדו על נושא קשה.
"אם הספר לא הופך את סאמנר לאטרקטיבי, הרי שהוא [הספר] בהחלט הופך את סאמנר למובן."
דונלד התגורר בלינקולן, מסצ'וסטס, עם אשתו אאידה דיפייס דונלד, היסטוריונית וסופרת שהייתה עורכת בכירה ולאחר מכן עורכת ראשית בהוצאת אוניברסיטת הרווארד.
דונלד מת מאי-ספיקת לב בבוסטון ב-17 במאי 2009. הותיר אחריו את אשתו, בנו ברוס דונלד ושתי נכדות.
דייוויד הייר היה אמן אמריקאי, הקשור לתנועה הסוריאליסטית.
הוא ידוע כפסל, אך גם יצר במדיות הצילום ובציור.
אביו מרדית' הייר, עורך דין ואמו הייתה אליזבת סייג' גודווין, אספנית אמנות.
בשנות ה-20 המשפחה עברה לסנטה פה, ניו מקסיקו, ומאוחר יותר לקולורדו ספרינגס, קולורדו, בתקווה שהאוויר הצח יעזור לרפא את השחפת של אביו.
אמו הקימה את בית הספר Fountain Valley, שבו למד דייוויד בתיכון.
לאחר התיכון התחתן הייר ועבר לרוקסברי, קונטיקט, שם עבד כצלם.
בשנים 1936–1937, הוא למד ביולוגיה וכימיה בבארד קולג' שברד הוק, ניו יורק.
בסוף שנות ה-30, ללא הכשרה אמנותית קודמת, הוא החל להתנסות בצילום בצבע.
באמצעות השכלתו הקודמת בכימיה פיתח האר טכניקה הנקראת "heatage" שבה הוא חימם את הנגטיב מה שגרם לתמונה להתפתל ולהתעוות.
הניסויים הסוריאליסטים של הייר בצילום היו רק אחד מהניסויים הרבים שלו.
בשנת 1938 הוא פגש את סוזנה ווינסלו וילסון והזוג התחתן.
גם דייוויד וגם סוזנה התעניינו בסוריאליזם והשתתפו בקביעות במפגשים של סוריאליסטים במסעדה הצרפתית "ניו יורק לארה" ברחוב 56 ובדירה בגריניץ' וילג'.
ב-1940 הוא קיבל הזמנה "מהמוזיאון האמריקני להיסטוריה של הטבע" לתעד את האינדיאנים מעם הפואבלו של דרום-מערב ארצות הברית.
שם הוא הפיק 20 הדפסים שפותחו באמצעות תהליך העברת הצבעים החדש של איסטמן קודאק.
באותה שנה הוא גם פתח סטודיו משלו לצילום מסחרי בעיר ניו יורק והציג את צילומיו בתערוכת יחיד בגלריה ז'וליאן לוי.
בשנים הבאות, באמצעות בת הדוד שלו הציירת קיי סייג', הוא בא במגע עם מספר אמנים סוריאליסטים שנמלטו מאירופה בגלל מלחמת העולם השנייה.
הייר הפך למעורב בתנועה הסוריאליסטית ושיתף פעולה עם האמנים המהגרים, באופן הדוק בפרויקטים כמו כתב העת הסוריאליסטי, אותו הוא ייסד וערך מ-1941 עד 1944 יחד עם אנדרה ברטון, מקס ארנסט ומרסל דושאן.
דייוויד וסוזנה התגרשו ב-1945 ורעייתו של ברטון, ג'קלין למבה, עזבה את אנדרה למען הייר.
הייר החל להתנסות בפיסול סוריאליסטי, שהפך עד מהרה למוקד העניין העיקרי שלו, והציג את עבודתו בתערוכות יחיד במספר מקומות מרכזיים, כולל הגלריה של פגי גוגנהיים.
בשנת 1948, הייר, בארנט ניומן, וויליאם בזיוטס, מארק רותקו ורוברט מאת'רוול הקימו את תוכנית הלימודים של בית הספר לאמנים ברחוב 35 מזרח 8. ההרצאות שם היו פתוחות לקהל.
בית הספר לאמנות נכשל מבחינה כלכלית ונסגר באביב 1949. הייר המשיך להיות קשור באופן הדוק עם אמנים והוגים משפיעים לאורך שנות ה-40 וה-50 המאוחרות.
בין חבריו ומכריו היו ז'אן פול סארטר, אלברטו ג'קומטי ופבלו פיקאסו.
הוא השתייך לדור המוקדם של האמנים האקספרסיוניסטים המופשטים של אסכולת ניו יורק שחדשנותם האמנותית בשנות ה-50 הוכרה מעבר לאוקיינוס האטלנטי, כולל בפריז.
הוא השתתף בשנים 1954 עד 1957 בתערוכות אמנות בניו-יורק.
שהמשתתפים בהן נבחרו על ידי האמנים עצמם.
במהלך שנות ה-60 וה-70 החזיק הייר בתפקידי הוראה במספר בתי ספר שונים, כולל במכללת פילדלפיה לאמנות.
במהלך תקופה זו, הוא החל לעבוד על סדרת הפיסול, הציורים והרישומים שהפכה לנושא של תערוכת יחיד במוזיאון גוגנהיים בניו יורק ב-1977. מרסל דושאן היה השושבין של האר בנישואיו השלישיים לצלמת דניס בראון.
נפטר ב-21 בדצמבר 1992 בג'קסון, ויומינג, לאחר ניתוח חירום למפרצת באבי העורקים.
הוא נכלל בתערוכות רטרוספקטיביות סוריאליסטיות רבות, בעיקר על ידי הפיסול והציור שלו.
דייוויד הול היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כמושל דלאוור ה-15 בשנים 1802–1805, ולחם כקצין בצבא הקונטיננטלי במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
דייוויד הול נולד בלואס שבמושבת דלאוור כבנם של דייוויד ומרי (לבית קולוק) הול.
סבו היה נתניאל הול, שנודע בכינוי "הלוחם באינדיאנים".
הוא הגיע לדלאוור ממושבת קונטיקט ב-1700. אביו דייוויד הול האב, היה חוואי ידוע באזור לואס, שכיהן כשופט שלום ולעיתים כחבר באספת המושבה מ-1753 ועד המהפכה האמריקאית.
ב-1776 נשא דייוויד הול הבן לאישה את קתרין טינגלי, בתו של סמואל טינגלי, הרקטור של הכנסייה האפיסקופלית סנט פיטר.
הול למד משפטים, וב-1773 התקבל ללשכת עורכי הדין בניו קאסל, דלאוור.
כמי שהיה כבר חבר במיליציה של מחוז סאסקס תחת פיקודו של הגנרל דוורתי, הוא הצטרף לרגימנט הראשון של דלאוור עם פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית ושירת כקפטן תחת פיקודו של קולונל ג'ון הזלט בקרב לונג איילנד ובקרב וייט פליינס.
בעקבות מותו של הזלט ב בינואר 1777, הוא היה למפקד הרגימנט, ובאפריל אותה שנה קודם לדרגת קולונל.
הוא הוביל את הרגימנט ב ושוב ב, בו הוא נפצע ב-4 באוקטובר.
את השנה הבאה הוא בילה בהחלמה, בגיוס חיילים חדשים בווילמינגטון ובשירות בבתי דין צבאיים.
ביוני 1779 הוא שב לשירות פעיל במחנה מידלברוק, בילה את הקיץ בחוסר פעילות עם הרגימנט, אך שב לביתו באוקטובר אותה שנה, לאחר שהלין על פציעותיו ועל מחסור באספקה.
כאשר הרגימנט של דלאוור יצא לקרוליינה הדרומית באפריל 1780, לא יצא איתם הול.
בתגובה לבקשותיו החוזרות ונשנות, אשרה האספה הכללית של המדינה תשלום, אך זה לא היה מספיק דיו, ובסופו של דבר, באפריל 1782 פרש הול מהשירות.
בינתיים המשיך הול בעיסוקו בעריכת דין ונכנס לפוליטיקה.
הוא היה איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, מתומכיו של תומאס ג'פרסון, כמו רוב הפרסביטריאנים, אך בלואס האנגליקנית, הוא היה במיעוט.
הוא הובס על ידי הפדרליסט ריצ'רד באסט כאשר ניסה להתמודד על משרת מושל דלאוור ב-1798. הוא התמודד שוב ב-1801 נגד האפיסקופלי נתניאל מיטשל, דאיסט שמתח ביקורת באופן גלוי על המתודיסטים.
הול הדגיש את אמונתו הפרסביטריאנית, ועל אף שהובס שוב במחוזות קנט וסאסקס, הוא זכה בקולות הפרסביטריאנים במחוז ניו קאסל בהפרש כה גדול כך שהוא ניצח בכל המדינה בהפרש של 18 קולות.
הפדרליסטים שקלו לעשות שימוש בחוקי הזרים וההמרדה כדי לנסות ולפסול כמה מקולות המהגרים החדשים במחוז ניו קאסל, אך עם שליטתם המתמשכת באספה הכללית, הם בהדרגה "אפשרו" לו להיכנס לתפקידו.
הול כיהן כמושל דלאוור מ-19 בינואר 1802 ועד 15 בינואר 1805. במהלך תקופה זו רכש פיייר סמואל דו פונט דה נמורס את מפעל הכותנה הישן של ג'ייקוב ברום בברנדיויין קריק והחל בעסקי אבק השריפה שלו.
הייתה זו גם העת של התחזקות התנועה לביטול העבדות בדלאוור, בה כשלה האספה הכללית על חודו של קול אחד בהעברת חוק לשחרור הדרגתי של העבדים.
ב-1805 התמודד הול ללא הצלחה מול ג'יימס מ.
ברום בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית, ושוב ב-1812 על ידי המועמד הפדרליסטי תומאס קופר.
בשנה שלאחר מכן הוא מונה כשופט בבית המשפט לתביעות רגילות במחוז סאסקס.
דייוויד הול נפטר בלואס ב-8 בספטמבר 1817. הוא נפטר בבית הקברות של הכנסייה הפרסביטריאנית שבעיר.
ביתו בלואס הוסף ב-1976 אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
דייוויד בנט היל היה פוליטיקאי אמריקאי מניו יורק שכיהן כמושל ניו יורק ה-29 בין השנים 1885 ל-1891 וייצג את ניו יורק בסנאט של ארצות הברית בין השנים 1892 ל-1897.
בשנת 1892, התמודד לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית במצע של בי-מטאליזם, אך הפסיד את המועמדות לגרובר קליבלנד, יריבו הפוליטי משכבר הימים.
היל נולד ב-29 באוגוסט 1843 בהוואנה, שבניו יורק.
הוא התחנך במקום, למד משפטים והחל לעסוק בכך באלמירה ב-1864.
היל ייצג את מחוז צ'מונג באספת המדינה של ניו יורק בשנים 1871 ו-1872. ב-1880 נבחר היל לראש מועצת אלמירה, ב-1882 נבחר לראש עיריית אלמירה, ובין השנים 1886 ל-1887 כיהן כנשיא לשכת עורכי הדין של מדינת ניו יורק.
היל נבחר לסגן מושל ניו יורק בשנת 1882, עם יותר קולות מהמועמד הדמוקרטי לתפקיד המושל, גרובר קליבלנד.
בשנת 1885 התמנה היל למושל, כאשר קליבלנד התפטר על מנת להיכנס לתפקידו כנשיא ארצות הברית.
היל זכה בבחירות לתפקיד המושל בזכות עצמו בשנים 1885 ו-1888 למרות שקליבלנד הפסיד במדינה בבחירות שנערכו במקביל לנשיאות.
בעוד שקליבלנד דגל בפומבי ברפורמה בשירות המדינה, אימץ היל את השיטה של חלוקת משרות פוליטיות (פטרונאז') ובנה לעצמו בסיס תמיכה חזק.
בתקופת כהונתו כמושל, המפלגה הדמוקרטית בניו יורק התפלגה בין נאמניו של היל לבין תומכיו של קליבלנד.
כמושל, התנגד היל לניסיונות לחוקק רפורמה בשירות המדינה ולמסות משקאות חריפים.
לעומת זאת, הוא תמך ברגולציה על דיור בבנייני דירות וברפורמות עבודה כמו הגבלת שעות עבודה מקסימליות.
מספר רפורמות נוספות בתחום העבודה הונהגו בתקופתו.
ב־15 במאי 1885, חתם היל על חוק להקמת "שמורת יער" בשטח של 715,000 דונם, שנקבע כי תישאר לנצח "כשטחי יער פראיים" שטח זה הפך בהמשך לפארק אדירונדק.
במהלך כהונתו כמושל, ויליאם קמלר הוצא להורג בכיסא החשמלי, האסיר הראשון במדינה שהומת אי פעם בצורה זו.
ב-23 באפריל 1889 הטיל היל וטו על הצעת חוק של בית המחוקקים המדינתי, שנועדה למנוע את סלילת הרחובות במגרש הפולו.
הוא גם הטיל וטו על שתי הצעות נוספות לרפורמה בהליך ההצבעה, שהוגשו על ידי הרפובליקנים.
לאחר בחירות 1888, שבהן הפסיד קליבלנד לנשיאות והיל נבחר מחדש כמושל, הצליח היל לבסס שליטה אפקטיבית במפלגה הדמוקרטית במדינת ניו יורק.
הרווחים של הדמוקרטים בבחירות 1890 העניקו להם רוב בבית המחוקקים המדינתי, וזה בחר בהיל לסנאט של ארצות הברית.
היל היה אמור להיכנס לתפקיד בסנאט ב־4 במרץ 1891, אך סירב להתפטר מתפקיד המושל כדי שחבר מכנופייתו הפוליטית, רוזוול פלאוור, יוכל להיבחר למושל.
בשנת 1892 התמודד היל על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות, כתומך בי-מטאליזם (שימוש גם בזהב וגם בכסף כמטבע).
בוועידה הלאומית הדמוקרטית של אותה שנה, ניצח קליבלנד את היל ואת מושל איווה, הוראס בויס, כבר בהצבעה הראשונה.
קליבלנד המשיך וניצח את הנשיא המכהן, בנג'מין הריסון, בבחירות הכלליות.
כסנאטור, חסם היל שני מינויים של הנשיא קליבלנד לבית המשפט העליון – את ויליאם ב.
פקהאם, שני שופטים מניו יורק שהתנגדו למכונה הפוליטית שלו.
ב־1894, הפסיד היל בבחירות למשרת מושל ניו יורק לרפובליקני לוי פ.
מורטון, אף שכיהן באותה עת כסנאטור.
ב־1896, התנגד היל בתחילה למועמדותו של ויליאם ג'נינגס ברייאן לנשיאות, אך בבחירות הכלליות תמך בו מול "דמוקרטי הזהב" – תומכי קליבלנד.
בשנת 1897 הפסיד היל בבחירות לסנאט לרפובליקני תומאס ס.
היל קיבל תמיכה משמעותית במועמדות לסגן הנשיא בוועידה הלאומית הדמוקרטית של שנת 1900, אך המפלגה מינתה את סגן הנשיא לשעבר עדלי סטיבנסון הראשון.
בבחירות לנשיאות ב-1904 שימש היל כמנהל הקמפיין של המועמד הדמוקרטי לנשיאות אלטון פארקר.
היל מת בוולפרטס רוסט, ביתו הכפרי ליד אולבני ב-20 באוקטובר 1910, מההשפעות של מחלת ברייט ומחלות לב.
הוא נקבר בבית הקברות מונטור במאונטור פולס.
דייוויד הודני הוא קצין בדרגת גנרל בצבא ארצות הברית המכהן כמפקד פיקוד הטרנספורמציה וההדרכה של הצבא.
הודני גדל במדינת ניו יורק, סיים תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה מהאקדמיה הצבאית של ארצות הברית ב-1991 והתגייס לצבא.
בנוסף הוא בעל תואר שני בלימודי לוחמה לא קונבנציונלית מהאוניברסיטה הצבאית האמריקאית.
ב-2017 מונה לסגן מפקד הדיוויזיה הרביעית.
ב-2018 מונה לקצין חי"ר ראשי ומפקד בית הספר לחי"ר של הצבא.
באוגוסט 2021 מונה למפקד הדיוויזיה הרביעית.
ביוני 2023 מונה למנהל מנהל צוות הטרנספורמציה של הצבא ובינואר 2024 מונה למנהל מרכז עתיד וקונספטים בפיקוד העתיד של הצבא, העוסק בתחום פיתוח קונספטים ושילוב יכולות חדשות בתחום המודרניזציה של הצבא.
באוקטובר 2025 הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקד פיקוד הטרנספורמציה וההדרכה של הצבא, פיקוד חדש שמאחד את פיקוד העתיד של הצבא עם פיקוד האימונים וההדרכה.
דייוויד הולמס היה פוליטיקאי אמריקאי שפעל בווירג'יניה ובמיסיסיפי.
הוא כיהן חמש תקופות כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של וירג'יניה, ובהמשך מילא תפקיד מרכזי בהתפתחות מיסיסיפי כמדינה.
הממשל הפדרלי מינה אותו למושל הרביעי והאחרון של טריטוריית מיסיסיפי.
בשנת 1817 נבחר פה אחד למושל מיסיסיפי הראשון.
הוא גם כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם המדינה, לאחר שמונה למלא מקום פנוי עד שנבחר רשמית על ידי המחוקקים.
בהמשך נבחר שוב למושל, אך נאלץ להתפטר בשל בריאות לקויה.
את שנותיו האחרונות בילה בחזרה בווירג'יניה.
הולמס נולד ב-10 במרץ 1769 ליד העיירה הנובר שבמחוז יורק, בפרובינציית פנסילבניה.
בילדותו עבר עם משפחתו למחוז פרדריק בווירג'יניה.
הוא למד באקדמיית וינצ'סטר, המשיך בלימודי משפטים, הוסמך כעורך דין, ופתח משרד משפטי בהריסונברג, וירג'יניה.
בבגרותו ראה בעצמו בן וירג'יניה.
הוא נבחר לחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של וירג'יניה, וכיהן חמש קדנציות רצופות בין השנים 1797–1809, לאחר שנבחר שוב ושוב לתפקיד.
נשיא ארצות הברית תומאס ג'פרסון מינה את הולמס למושל הרביעי של טריטוריית מיסיסיפי.
הולמס היה אהוד מאוד, ומינויו סיים תקופה ארוכה של מחלוקות פוליטיות בטריטוריה.
באותה עת, מתיישבים אמריקאים-אירופאים לחצו להשתלט על שטחים נוספים, וחדרו לתחומי השבטים הילידיים צ'וקטאו וצ'יקאסו.
הולמס היה המושל האחרון של הטריטוריה, וכיהן בין השנים 1809–1817. הוא התמודד בהצלחה עם נושאים מגוונים – התרחבות הטריטוריה, מדיניות הקרקעות, היחסים עם הילידים, מלחמת 1812, והוועידה החוקתית של 1817 שבה נבחר לנשיא.
הוא עסק רבות גם בסוגיית מערב פלורידה, וב-1810 מילא תפקיד מרכזי במשא ומתן שהוביל לכיבוש השליו של חלק מהאזור בידי ארצות הברית.
ההיסטוריון מק'קיין (1967) כתב שהצלחתו של הולמס לא נבעה מברק יוצא דופן אלא מאישיותו – אדיבות, נדיבות, כושר שכנוע, אומץ, יושר, דיפלומטיה ותבונה.
בשנת 1817 הצטרפה מיסיסיפי לארצות הברית כמדינה ה-20 באיחוד.
הולמס נבחר פה אחד למושל הראשון של המדינה, והושבע באוקטובר אותה שנה, אף שמיסיסיפי קיבלה מעמד רשמי רק בדצמבר.
בתקופת כהונתו ייסד את מערכת המשפט ואת המיליציה המדינתית, וארגן את שטחי הארץ שממזרח לנהר פרל, שנמסרו לארצות הברית על ידי בני הצ'וקטאו בלחץ רב.
בשנת 1820 מונה לסנאטור מטעם מיסיסיפי כמחליפו של וולטר ליק שהתפטר.
באותה שנה נבחר שוב על ידי בית המחוקקים (כמקובל באותה תקופה) מטעם הסיעה הג'קסוניאנית, וכיהן מ-1821 עד סוף 1825, אז התמודד שוב למשרת המושל ונבחר.
אך בשל התדרדרות במצבו הבריאותי, הצליח לכהן רק שישה חודשים כמושל החמישי של מיסיסיפי.
אם סופרים גם את תקופת כהונתו כמושל טריטוריאלי וגם כמושל המדינה, הרי שהולמס הוא המושל שכיהן הכי הרבה זמן בתולדות מיסיסיפי – למעלה מ-11 שנים (10 שנים, 9 חודשים ו-29 ימים בתקופה הראשונה, ועוד 6 חודשים ו-18 ימים בתקופה השנייה).
הולמס חזר להתגורר ליד וינצ'סטר שבווירג'יניה, שם מצבו הבריאותי הידרדר.
הוא נפטר ב-20 באוגוסט 1832 באתר המרפא ג'ורדן וייט סולפר ספרינגס, ונקבר בבית העלמין הר הכרבנה בוינצ'סטר.
אחיו, מייג'ור אנדרו האנטר הולמס, נהרג קודם לכן בקרב האי מקינאק במלחמת 1812.
מחוז הולמס שבמדינת מיסיסיפי נקרא על שמו, וכך גם שדרת הולמס בעיר האנטסוויל, אלבמה, שהייתה חלק מטריטוריית מיסיסיפי בעת בנייתה.
דייוויד וינר (10 במאי 1958 – 2 בינואר 2005) היה סגן הסניגורית הציבורית הארצית ומורה מן החוץ לאתיקה משפטית באוניברסיטת בר-אילן.
וינר נולד בניו יורק בארצות הברית (1958).
היה בנם השני של יוג'ין ואניטה וינר.
אביו היה רב קונסרבטיבי, שהיה מקורב למרטין לותר קינג ואמו עובדת סוציאלית.
המשפחה התגוררה בקנדה ועברה לניו יורק כשאביו של וינר עשה שם דוקטורט בסוציולוגיה.
ב-1969 עלו לישראל והתיישבו בחיפה, שם החלו הוריו ללמד באוניברסיטת חיפה, האב היה מרצה בכיר לסוציולוגיה והאם - מרצה בכירה לעבודה סוציאלית.
וינר למד בבית ספר "חוגים" בחיפה ובגיל 16 נטש את בית הספר והחל ללמוד לקראת בחינות הבגרות במסגרת אקסטרנית.
הוא השלים את בחינות הבגרות בגיל 17 והחל ללמוד פילוסופיה באוניברסיטת חיפה.
בצבא היה בגרעין נח"ל ואחרי כן שירת כחובש בחי"ר ומדריך בקורס חובשים.
שבועיים לאחר סיום הצבא החל ללמוד פילוסופיה והיסטוריה של הדתות באוניברסיטת בראון, שם סיים תואר ראשון, ועשה דוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטת ייל.
נושא עבודת הדוקטורט שלו היה: "גאונות וכישרון: השפעתו של שופנהאואר על הפילוסופיה המוקדמת של ויטגנשטיין", והיא יצאה לאור ב-1992 כספר.
בזמן לימודיו לתואר השני תרגם לאנגלית את ספרו של אליעזר שביד "מיסטיקה ויהדות לפי גרשום שלום: ניתוח ביקורתי".
בסיום הדוקטורט שב וינר לישראל, התחתן ונולדו לו שני ילדים.
זמן קצר לאחר שובו החל ללמוד משפטים באוניברסיטת תל אביב.
הוא התמחה במשפט אזרחי במשרד אפרתי, גלילי ושות'.
בשנים 1993-1992 התמחה אצל פרקליטת מחוז מרכז, עו"ד נורית שניט, והחל ב-1993 ועד 1997 היה פרקליט בפרקליטות מחוז מרכז.
מורהו למשפטים, פרופ' קנת מן, שהקים אז את הסניגוריה הציבורית, גייס אותו לסניגוריה הציבורית, ובשנים 1997–1998 שימש כסניגור ציבורי.
בשנים 1999-1998 היה הסניגור הציבורי הארצי בפועל והחל משנת 2000 ועד מותו כיהן כממונה על מחלקת בית המשפט העליון בסניגוריה הציבורית הארצית.
משך שנים רבות לימד אתיקה וחוק ופילוסופיה וחוק באוניברסיטת בר-אילן ומשך מספר שנים גם באוניברסיטת חיפה.
בנוסף לכך הורה פילוסופיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, ובאוניברסיטת ייל.
וינר היה חבר המועצה הארצית והוועד המרכזי של לשכת עורכי הדין.
כיהן כעורך כתב העת "סניגור" וכתב מאמרים אקדמיים רבים.
בראש מעייניו שם את הרעיון של שינוי שיטת המשפט על מנת למנוע הרשעתם של חפים מפשע, והקים את מחלקת תיקי בית המשפט העליון ובתוכה המחלקה למשפטים חוזרים בסניגוריה הציבורית הארצית.
הוא ייצג והביא לזיכויו את עמוס ברנס, והגיש בקשה למשפט חוזר בעניינו של דניס אייזן.
על חייו ועל פעילותו המשפטית נעשו שני סרטים שהוקרנו בסינמטקים, בבימויו של יצחק רובין, האחד על היותו סניגורו של עמוס ברנס והשני על חייו ועל האירועים שהובילו להתאבדותו.
הקליניקה המשפטית באוניברסיטת בר-אילן קרויה על שמו, ומדי שנה מחלקים באוניברסיטה מלגות על שמו.
האסיר יצחק זוזיאשווילי הורשע בבית המשפט המחוזי בחיפה בסיוע להריגה ובאחזקת נשק, נשיאתו והובלתו שלא כדין.
המדינה ערערה לבית המשפט העליון על זיכויו מאשמת רצח.
הערעור התקבל ועל זוזיאשווילי נגזר מאסר עולם.
זוזיאשווילי הגיש בקשה למשפט חוזר.
וינר עיין בבקשה והשתכנע שיש לה בסיס.
הוא הציע לעורך הדין שגיב בר שלום שייצג את זוזיאשווילי לטפל בתיק ואילו וינר יפקח על הטיפול בתיק, כפי שנהוג בסנגוריה הציבורית במקרים המטופלים על ידי עורך דין חיצוני.
ב-19 ביולי 2004 נרצח השופט עדי אזר ברכבו.
המשטרה מצאה ברכב פתק שבו נכתב: "שחררו את יצחק זוזיאשווילי (ג'ינג'י) שידוע לכם שהוא חף מפשע / יש חשש ממשי לחייו / יש לגרשו לחו"ל (תנו לו הסבר של חנינה או משפט חוזר) / אסור ליידע את יצחק זוזיאשווילי בדרישה זו ...
לא תהיה פניה נוספת או משא ומתן!!!"
שבוע לאחר הרצח נפגשו וינר ובר שלום עם זוזיאשווילי בכלאו, ולאחר מכן נפגשו עם היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז, ואמרו שהם מייצגים את זוזיאשווילי, שמרצה מאסר עולם על רצח.
הם דיווחו לו שלאסיר יש גישה לאקדח שבו נרצח השופט אזר, ושהוא מציע שיספר את הידוע לו על הרצח בחיפה, וכן על פשע חמור נוסף שעומד להתרחש.
בתמורה המדינה תסכים לעסקת טיעון שתביא לקיצור מאסר העולם שלו.
באותו ערב נפגש מזוז עם נציגי הפרקליטות והמשטרה, והללו מסרו לו על הפתק שנמצא ברכבו של השופט עדי אזר.
סוכם כי פרקליטת מחוז תל אביב רות דוד תישא ותיתן עם עורכי הדין על המידע שבידי זוזיאשווילי.
במקביל לכך, חקירת רצח השופט במשטרה הובילה לטלפונים סלולריים שנעשה בהם שימוש בסמוך לבית השופט ולבית המשפט, ובדיקת השיחות הובילה לחשוד ברצח, אסיר עולם בשם רפי נחמני.
כמו כן התגלה כי נעשו שיחות בטלפונים הללו לטלפונים הציבוריים בכלא אוהלי קידר בו נכלא זוזיאשווילי.
כתוצאה מכך עלה החשד כי זוזיאשווילי מעורב ברצח השופט.
ניתן צו בית משפט המתיר לצותת לשיחות שנעשו מטעם זוזיאשווילי מן הכלא, גם אם נעשו באמצעות אחרים, מכיוון שעליו נאסר לדבר בטלפון.
במהלך חודש אוגוסט, בשיחות עם רות דוד וזיוה קנדל מפרקליטות מחוז תל אביב, העלה וינר חשש לביטחונו הוא ולביטחון משפחתו, וכן לביטחונו של זוזיאשווילי, אם יתגלה כי מסר מידע על הרוצחים.
ב-24 באוגוסט 2004 הוקלטה שיחה בין וינר לזוזיאשווילי, שדיבר באמצעות אסיר אחר, ודרש לקבל מענה לבקשתו תוך 48 שעות.
פרקליט המדינה ערן שנדר הביע דעתו כי וינר ייצג את לקוחו בתום לב, ולא ידע כי וינר יודע על המידע הקושר את זוזיאשווילי לרצח השופט.
בהתייעצות בפרקליטות הוחלט להמשיך במשא ומתן עם עורכי הדין, אך לא להסכים למשפט חוזר, אלא אם כן יתגלה שיש לכך בסיס.
במהלך כל התקופה לא עדכן וינר את הסניגורית הציבורית הממונה עליו (לטענת מקורביו, כיוון שחשש לחייה), ונמנע מתיעוד הדברים בתיק הסניגוריה.
פעמים מספר פגש וינר את זוזיאשווילי בכלאו, וכן דיבר עמו בטלפון באמצעות אסיר אחר, כשזוזיאשווילי מבקש שוב לקבל תשובה מן הפרקליטות.
וינר ניסה לשאת ולתת עם פרקליטות המדינה בקשר לדרישתו לעסקת הטיעון.
במהלך חודש נובמבר הובילה חקירת רצח השופט אזר למסקנה כי זוזיאשווילי יזם את הרצח במטרה להגיע לעסקת טיעון לשחרורו מן הכלא, בתמורה לכך שייתן את האקדח שבאמצעותו בוצע הרצח.
הוא יצר קשר עם האסיר רפי נחמני על מנת שיבצע את הרצח.
אבינועם חג'בי, שהיה מקורב לזוזיאשווילי, הסיע את נחמני למקום הרצח, שם ירה נחמני בשופט ארבע פעמים.
ב-14 בנובמבר 2004 הוחלט לחקור את וינר לגבי קשריו עם זוזיאשווילי, חקירה לא תחת אזהרה.
ב-24 בנובמבר הסכימה השופטת שרה סירוטה לבקשת המשטרה וכתבה: "הנני רואה לתמלל את השיחות, שכן על פניו מדובר בשיחות של קשר בין עבריינים וצר לי שאחד הדוברים הוא עו"ד ועו"ד נוסף".
הסניגורית הציבורית ענבל רובינשטיין לא עודכנה על כך שהמשנה לה נחקר, והיא מתחה על כך ביקורת בסרטו של רובין, "הסניגור".
ב-26 בנובמבר נחקרו וינר ובר שלום במשטרה, כל אחד בנפרד.
חוקרו של וינר היה רב פקד בניים.
ד"ר וינר טען כי חל חיסיון על שיחותיו עם זוזיאשווילי, וכי רק הלקוח יכול להסכים לוותר על החיסיון.
וינר הציע כי תעשה פניה להסרת חיסיון.
בניים אמר: "החיסיון הזה הוסר...
ההתנהגות שלכם היא לא התנהגות של עורך דין לקוח", וזאת למרות שבשלב זה לא ניתנה כל החלטה על הסרת חיסיון כאמור.
בקשתו של ד"ר וינר להציג אישור כזה לא כובדה.
בניים הקריא לווינר את החלטת השופטת לתמלל את השיחות ואמר: "התכנים שעליהם אתם מדברים מובילים לא רק ל...
עשייה פלילית של זוזיאשווילי, אלא זה כמעט מוביל לעשייה פלילית שלכם, אתה ושגיב בר שלום".
מהחדר הסמוך האזינה לחקירה עו"ד הר ציון מהפרקליטות.
ד"ר וינר נפגע מדרך ניהול חקירתו, ואף חשש מפגיעה בלתי מוצדקת בשמו הטוב ומכך שתיוחס לו התנהגות פסולה, מצד עמיתיו במשרד המשפטים.
פרקליטת מחוז תל אביב, רות דוד, הגישה בקשה לבית משפט השלום בתל אביב על מנת שיקבע כי לא חל חיסיון עו"ד-לקוח על השיחות המוקלטות של וינר ובר שלום עם זוזיאשווילי, וכן על המשא ומתן בקשר לאקדח שבאמצעותו נרצח השופט.
וינר הרבה להתייעץ עם חבריו עו"ד דרור ארד-אילון ועו"ד נמרוד ליפסקר, שגם הגישו תגובות בשמו לפרקליטות.
ב-16 בדצמבר 2004 הוגש לבית המשפט המחוזי בתל אביב כתב אישום נגד זוזיאשווילי באשמת רצח השופט אזר.
וינר ובר שלום הופיעו בכתב האישום כעדי תביעה מספר 131 ו-132. נוסח כתב האישום פגע בד"ר וינר, מאחר שהשתמע ממנו שהוא הציב אולטימטום לפרקליט המדינה.
העובדה שנתבקש להעיד כנגד לקוחו העמידה את וינר בקונפליקט קשה; אם היה מעיד נגד לקוחו, הייתה זו הפרה של חסיון עורך-דין לקוח, חסיון שהוא ראה כערך עליון באתיקה של עורכי הדין.
הפרה זו יכולה אף להביא לשלילת רישיונו, אם לא ניתן לכך אישור ביהמ"ש (לו היה ניתן אישור, ד"ר וינר לא היה מסתכן באיבוד רישיונו, כל עוד היה מתייעץ עם לשכת עורכי הדין).
לעומת זאת, אם וינר לא היה מעיד במשפט - הוא היה עלול להיתבע על ידי הפרקליטות ולשאת בעונש.
ב-31 בדצמבר 2004 ירה וינר בעצמו, לאחר שהותיר מכתב התאבדות.
הוא נפטר יומיים לאחר מכן.
"סוף עידן הלחישות: הדיון בהארכת מעצר", הסניגור 7, ספטמבר 1997
"עצורים מחוסרי אמצעים: הזכות לייצוג על ידי סניגור", הסניגור 20, נובמבר 1998
"עברם הפלילי של עדי התביעה: מסע דייג ועיוות דין", הסניגור 11, פברואר 1998
"הרשעת חפים מפשע: בעקבות פרסום הספר "חפות ממשית", הסניגור 40, אוגוסט 1999
(ביחד עם ו' דותן) "הרשעת חפים מפשע: בעקבות פרסומו של הספר "חפות ממשית", הסניגור 41, 2000, 3
"שני מכתבים לעמוס ברנס", קרית המשפט - ספר הזיכרון לחיים ה' כהן ג, תשס"ג, ע' 87-90.
"בעקבות פרשת עמוס ברנס: הזכות החוקתית להליך פלילי הוגן", קריית המשפט ד, תשס"ד/ה, 169
במאי 2009 הוקם, בתוך בית-הספר למשפטים שבמכללה למינהל, המרכז לאתיקה ואחריות מקצועית ע"ש דייוויד וינר ז"ל.
המרכז מבקש לפתח את הוראת תחום האתיקה בבתי הספר למשפטים בישראל.
במקביל יבקש המרכז לבסס ולהרחיב את תחום האתיקה והאחריות המקצועית בפרקטיקה הקיימת כיום.
מקימי המרכז קראו אותו על שמו של וינר, תוך שהם מציינים שוינר נחשב היה כמורה דרך בנושא זה, ובדמותו יש משום מופת לעורכי דין שהמרכז יהיה מעוניין לקדם – עורכי דין הפועלים מתוך תחושה חברתית עמוקה ומתוך תובנה אתית.
הסניגור: גיליון מאמרים מיוחד לזכרו של עו"ד ד"ר דייוויד וינר ז"ל, בהוצאת משרד המשפטים, הסניגוריה הציבורית, בשיתוף עם סקירה משפטית, ירחון מס' 95, פברואר 2005.
ספר דייוויד וינר: על משפט פלילי ואתיקה, הפרקליט, בהוצאת לשכת עורכי הדין, 2009.
רצח לכל החיים; במאי יצחק רובין, 2002.
הסנגור; במאי יצחק רובין, 2005.
דייוויד פיליפ וטר , שכונה "ילד הבועה", היה ילד אמריקאי ממדינת טקסס אשר נולד עם מחלת כשל חיסוני מולדת בשם SCID, וחי את כל חייו הקצרים בבועת פלסטיק.
רוב חייו עברו עליו בבית החולים לילדים בטקסס.
בניגוד לילדים בעלי כשל חיסוני שנולדו ללא כל הכנה ומתו בשל זיהומים, הוא קיבל טיפול מתוכנן ודקדקני מרגע לידתו ועד מותו.
וטר נולד לדייוויד ג'וזף וקרול אן, להם היו בת ובן נוסף שנפטר שמונה חודשים קודם לכן.
שלושת הרופאים המייעצים, ג'ון מונטגומרי, מרי אן סאוף ורפאל וילסון, שהיו מודעים להיסטוריה המשפחתית שבה הילד הקודם נפטר בגיל שבעה חודשים מהכשל החיסוני המולד, עודדו את הוריו, שהיו להוטים ללדת ילד נוסף.
זאת, כאשר היה ברור להם שהמחלה פוגעת רק בבנים ולו ייוולד להם בן, הסיכוי שייוולד עם הכשל החיסוני יהיה 50%.
הרופאים טענו שאם הבן שייוולד יסבול מהתסמונת, הוא יוכל לחיות בתנאים סטריליים עד אשר יקבל תרומת מח עצם.
לא נעשה שום דיון ציבורי מקדים לשאלה בדבר האפשרות שלא תימצא תרופה, ואף הרופאים בינם לבין עצמם לא דנו בשאלה זו, לדבריהם.
הרעיון למקם את הילד בתנאים סטריליים התבסס על מקרה שאירע בגרמניה זמן לא רב קודם לכן, שבו נולד זוג תאומים עם הכשל החיסוני המולד, אולם לאחר תקופה קצרה בה שהו בבידוד, הוצאו ממנו משהתגלה שגופם פיתח מערכת חיסונית נאותה.
עם זאת, בדיקת אותו מקרה לא הביאה לתוצאות חד משמעיות.
מכיוון שכל חשיפה לחיידקים או נגיפים עלולה הייתה עלולה לגרום למותו, הרופאים הכינו לווטר תנאים סטריליים מרגע לידתו.
הוחלט שווטר ייוולד בניתוח קיסרי.
חדר ניתוח שהוכן במיוחד עבר עיקור.
במהלך הניתוח, הרופאים נמנעו מלדבר ביניהם ותקשרו באמצעות תנועות עיניהם.
לאחר הלידה נחשף וטר לאוויר חדר הניתוח למשך כ-20 שניות.
לאחר שהוטבל, לבקשת אימו, במים סטריליים על ידי אחד הרופאים ששימש גם כאיש דת, הוא הוכנס לתא פלסטיק, אשר זכה לכינוי "המבודד".
הציפייה הייתה שלאחר לידתו הוא יעבור השתלת מח עצם מאחותו הבריאה קתרין.
לאחר בדיקות התברר כי תחזית הרופאים הייתה אופטימית מדי, ובפועל אין התאמה למח העצם של אחותו.
את כל ימיו בילה בבועה, וכל חפץ שהועבר אליו עוקר תחילה.
המגע איתו נעשה באמצעות כפפות פלסטיק שחורות שהיו שתולות במקומות מסוימים בבועה.
בגיל 4, גילה וטר שביכולתו לנקב חורים ב"מבודד", בעזרת מזרק פרפר שנותר ברשותו בטעות.
גילוי זה הביא לכך שרופאו, רפאל וילסון, סיפר לווטר לראשונה אודות חיידקים ואודות מצבו המיוחד.
בגיל 6 הולבש וטר בחליפת חלל מיוחדת שסוכנות החלל האמריקנית נאס"א עיצבה עבורו במשך כשנתיים, כך שיוכל להכיר את העולם שמחוץ ל"מבודד".
הדבר לווה ברעש תקשורתי רב.
לאחר חמישה ניסיונות ביקש וטר לחזור לחיים בבועה, בשל פחדו הרב מהסביבה הלא מוגנת.
בגיל הרך התגלה כפעוט חייכני ומלא מרץ, אך ככל שנעשה מודע למצבו המבודד בגיל הילדות, ולאחר ששלושת הרופאים שליוו אותו מיום לידתו התקדמו בקריירה האישית שלהם ועברו לתפקידים אחרים, מצבו הנפשי נעשה קשה.
הוא נמצא בוהה באוויר והתעוררה דחיפות לשפר את מצבו.
בשנת 1981 שוחרר וטר מבית החולים לאחריותם המלאה של הוריו.
בשנת 1984, לאחר שהטכנולוגיה הרפואית התפתחה, עבר וטר השתלת מח עצם מאחותו.
ההשתלה לא עלתה יפה, ומספר חודשים אחריה חלה וטר באופן קשה כל כך, עד שהוחלט שהענקת טיפול נאות מחייבת את הוצאתו מ"המבודד".
לאחר תקופה קצרה, שקע בתרדמת ונפטר.
בנתיחה שלאחר המוות התברר כי במח העצם של אחותו היה נגיף אפשטיין-בר רדום שיצר בגופו של וטר תאים סרטניים רבים מסוג לימפומת בירקיט.
כשהוצא וטר מ"המבודד", אחת מבקשותיו הראשונות הייתה לטעום קוקה-קולה.
הוא שמע על המשקה רבות מהטלוויזיה ומילדים אחרים, ורצה לטעום, אך תהליך העיקור פגם בטעם המשקה.
רופאיו של וטר התנגדו לתת לו את המשקה במצבו השביר, וכך הוא נפטר מבלי שיוכל לממש את בקשתו, ומבלי שיוכל לחבק את הוריו אפילו פעם אחת.
סיפורו של וטר מעורר שאלות רבות הקשורות לאתיקה רפואית.
היו מומחים שביקרו את הדבר, וטענו שהרופאים עודדו את ההורים באופן מכוון כדי שיוכלו לחקור את המקרה, והיו אף שקראו לווטר "שפן הניסיונות האנושי הראשון בעולם".
עם זאת, הניסיון הוכיח, בין היתר, עובדה שכבר הייתה ידועה, שווירוס יכול לחולל סרטן.
דייוויד וייט היה היסטוריון אמריקאי, שהתמחה בנושאי דרום-מזרח אסיה, במיוחד בתאילנד.
ספרו תאילנד: היסטוריה קצרה (Thailand.
A Short History) מהווה ספר יסוד על ההיסטוריה של תאילנד בשפה האנגלית.
נולד בפיצ'בורג שבמסצ'וסטס וגדל באיווה.
וייט למד פילוסופיה באוניברסיטת הרווארד, שם הוא קיבל את התואר הראשון שלו ב-1959. הוא המשיך ללמוד באוניברסיטת בוסטון, שם הוא קיבל מאסטר בהיסטוריה בשנת 1960. הוא קיבל דוקטורט מאוניברסיטת קורנל ב-1966.
לפני סיום לימודי הדוקטורט הוא קיבל משרה בבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה באוניברסיטת לונדון
שם הוא לימד עד 1968. לאחר שנת הוראה באוניברסיטת מישיגן הוא שב למחלקה להיסטוריה שבאוניברסיטת קורנל ב-1969, ושירת במשך זמן מה כראש המחלקה, שם הוא נותר עד לפרישתו בשנת 2002.
באוקטובר 2005 הוא מכר את ספרייתו המכילה 15,000 כרכים לאוסף מזרח אסיה של אוניברסיטת אוהיו.
וייט אובחן ב-1995 כחולה בטרשת נפוצה והמשיך לעבוד במרץ עד למותו.
הוא נפטר מכשל בתפקוד ריאותיו ומכשל בתפקוד הלב במעון מרפא באיתקא שבניו יורק.
הוא הותיר אחריו את אשתו אלין וילסון וייט ושלושה בנים.
הוא אף תרגם מספר ספרים מתאית לאנגלית.
דייוויד מורר וסט הוא כדורסלן עבר אמריקאי, ששיחק בליגת ה-NBA בין השנים 2003–2018. גובהו 2.06 מטרים.
וסט, בוגר אוניברסיטת זייבייר, נבחר על ידי ניו אורלינס הורנטס במקום ה-18 בדראפט 2003.
בשתי עונותיו הראשונות בליגה, מיעט לשחק וממוצעיו היו בהתאם.
רק בעונת , החל להציג יכולת מרשימה והקפיץ את ממוצעיו באופן דרסטי ל-17.1 נקודות, 7.4 ריבאונדים ו-1.2 אסיסטים בכ-34 דקות למשחק וסיים שני בהצבעה לשחקן המשתפר של העונה, אחרי בוריס דיאו.
וסט המשיך להשתפר ובעונת , אף הוביל את קבוצתו לרבע גמר הפלייאוף עם ממוצעים של 20.3 נקודות, 8.9 ריבאונדים, 2.3 אסיסטים ו-1.3 חסימות למשחק ונבחר להשתתף במשחק האולסטאר.
בעונה שלאחר מכן ביסס את מעמדו כאחד הגבוהים הטובים בליגה ושוב נבחר לשחק באולסטאר כשהוא קולע 21 נקודות ומוריד 8.5 ריבאונדים בממוצע למשחק ושוב מוביל את ניו אורלינס לפלייאוף.
בתחילת עונת הוא עבר לאינדיאנה פייסרס תמורת 20 מיליון דולר לחוזה של שנתיים.
בתחילת עונת חתם וסט בסן אנטוניו ספרס על חוזה לעונה אחת.
לקראת עונת חתם וסט בקבוצת גולדן סטייט ווריורס, והיה לו תפקיד מפתח בתור שחקן ספסל בעל ניסיון בזכיות הקבוצה באליפות ה-NBA בעונות 2016/2017 ו-.
ב-30 באוגוסט 2018, יום אחד לאחר יום הולדתו ה-38, הודיע וסט על פרישתו ממשחק.
דייוויד וכסלר היה פסיכולוג יהודי-אמריקאי יליד רומניה.
פיתח את המבחנים למדידת מנת משכל הידועים כמבחן וכסלר לאינטליגנציית מבוגרים (Wechsler Adult Intelligence Scale, WAIS) ומבחן וכסלר לאינטליגנציית ילדים (WISC).
מבחני וכסלר למשכל הם המבחנים הפסיכולוגים הנפוצים ביותר בשימוש בעולם.
דייוויד וכסלר נולד ב-12 בינואר 1896 למשפחה יהודית בכפר לֶסְפֶּז (Lespezi) שעל יד יאשי ברומניה, הצעיר בין שבעה ילדים של הרב מויסה (משה) וכסלר, תלמיד חכם, ולאה לבית דסקל, בעלת חנות.
בשנת 1902, כשהיה בן 6, היגרה המשפחה לארצות הברית.
למד בסיטי קולג' של ניו יורק (City College), ואחר כך באוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1917 קיבל תואר שני בפסיכולוגיה, עם תזה בתחום הפסיכופתולוגיה הניסויית, בהדרכתו של רוברט וודוורת (Woodworth).
כעבור 8 שנים, בשנת 1925, סיים תחת הדרכתו של וודורת את עבודת הדוקטור שלו, שדנה במדידת תגובות רגשיות (The Measurement of Emotional Reactions) בעזרת התגובה הגלוונית בעור.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, תוך כדי המתנה כמתנדב לשיבוץ בבסיס הצבאי קמפ יאפהנק Camp Yaphank בלונג איילנד, סייע וכסלר להיסטוריון של הפסיכולוגיה אדווין בורינג (Boring) בהערכת תוצאות אחד מהיישומים ההמוניים הראשונים של המבחנים הקבוצתיים לאינטליגנציה, "אלפא ארמי טסט".
בהמשך הוצב וכסלר כפסיכולוג בבסיס הצבאי קמפ לוגן בטקסס, באגף הפסיכולוגי של חיל הרפואה.
שם עסק בהערכת נתוני החיילים על סמך מבחני משכל פרטניים כגון "סולם סטנפורד-בינה לאינטליגנציה", והשתכנע ממגבלות המבחנים הללו במקרים של נבדקים חסרי השכלה או ילידי ארצות זרות.
לאחר ששירת בצרפת ושוחרר מהשירות הצבאי בשנת 1919, נשלח וכסלר על ידי הצבא להשתלמות באנגליה, באוניברסיטת לונדון.
שם עבד יחד עם הפסיכולוג הידוע צ'ארלס ספירמן (Spearman; 1863–1945) ועם המתמטיקאי קרל פירסון (1857–1936) על בניית מבחנים פסיכולוגים שיועדו למיון המתגייסים החדשים.
לאחר מכן השתלם בצרפת אצל הפיזיולוג לואי לאפיק (Louis Lapique ) ואצל הפסיכולוג הניסויי המפורסם אנרי פיירון (Pieron).
באותה תקופה חקר את התגובה הפסיכו-גלוונית (התגובה הגלוונית של העור, GSR) – השינויים בהובלת החשמל בעור בעת ריגוש.
בהמשך, בין השנים 1922–1925 עבד זמן קצר בבית חולים פסיכיאטרי בבוסטון, ואחר כך כפסיכולוג קליני בלשכה להדרכת הילד (Bureau of Child Guidance) בניו יורק.
בין השנים 1925–1927 כיהן כמזכיר פעיל של ההתאגדות הפסיכולוגית (Psychological Corporation) – אגודה שמטרתה הייתה קידום מדע הפסיכולוגיה ויישומיו, וכן בלשכה היהודית לשירותים חברתיים בברוקלין (Brooklyn Jewish Social Service Bureau), ובשנים 1927–1932 עבד כפסיכולוג קליני פרטי בניו יורק.
לאחר מכן, במשך 35 שנה, בין 1932–1967, היה הפסיכולוג הראשי של בית החולים הפסיכיאטרי "בלוויו" בניו יורק.
במקביל, בין 1933–1967, היה פרופסור קליני במכללה לרפואה (Medical College) של אוניברסיטת ניו יורק.
בימי מלחמת העולם השנייה הועסק וכסלר כיועץ מיוחד של שר המלחמה (אינסטנציה שכעבור מספר שנים הוחלפה במשרת שר הצבא היבשתי, תחת מזכיר ההגנה).
אחרי 1948 שימש כיועץ למינהל הווטרנים האמריקאים.
בשנת 1947 נסע למחנות ההסגר הבריטים בקפריסין, על מנת להשתתף בבניית תוכנית לבריאות הנפש שיועדה לניצולי השואה.
אחרי פרישתו בשנת 1967 ממשרותיו באוניברסיטת ניו יורק ובבית החולים "בלוויו" כיהן וכסלר כפרופסור אורח לפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטה העברית בירושלים.
דייוויד וכסלר נפטר בניו יורק ב-2 במאי 1981.
היה נשוי פעמיים: אשתו הראשונה, פלורנס פֶלסקֶה, נהרגה בתאונת דרכים בשנת 1934, 3 שבועות אחרי חתונתם; בשנת 1939 נישא בשנית לרות הלפרן, ולזוג נולדו שני ילדים.
כאמור, בעת שירותו הצבאי ערך וכסלר היכרות עם כמה סוגים של מבחנים פסיכולוגים שמטרתם הייתה הערכת כישוריהם הקוגניטיביים של החיילים.
מבחן "אלפא" (Alpha Army Test) אמור היה להעריך את יכולותיהם של חיילים בעלי ניסיון חיים משתנה, ולסייע בשיבוצם בתפקידים ההולמים אותם ביותר.
מתוך ניתוח מגרעות מבחן זה הסיק וכסלר כי ההגדרה התאורטית המקובלת בזמנו של האינטליגנציה אינה ישימה בחיים הריאליים.
הוא מצא שמבחני בינֶה צרים מדי בהיקפם, ואינם מתאימים למבוגרים.
הוא טען שהגדרה מתאימה של המשכל צריכה להיות רחבה יותר ובעלת תקפות לפי אמות מידה הניתנות להסתכלות.
בהמשך מצא שגם תאוריית ה-g וה-s של ספירמן היא פשטנית מדי, ודחה את המושג "אינטליגנציה גלובלית" של ספירמן.
הוא סבר כי האינטליגנציה כוללת מישור מילולי ומישור ביצועי, ובנה מספר תת-מבחנים להערכת כל אחד ממרכיבים אלה.
וכסלר ראה באינטליגנציה יותר תוצאה מאשר סיבה.
הוא היה מודע לכך שהאינטליגנציה כוללת לא רק מסוגלות קוגניטיבית אלא גם קווי אישיות ומצבי רגשיים, כי מדידתה צריכה להיעשות בסביבה הטבעית של הנבדקים, וכי בהערכתה חייבים להתחשב בגורמים חינוכיים, תרבותיים וסוציו-כלכליים.
אחד המבחנים הראשונים שהמציא היה "מבחן לנהגי מוניות", לשימוש חברת מוניות בפיטסבורג (1926).
בשנת 1938 פיתח סוללת מבחני משכל הידועה כסולם האינטליגציה וכסלר-בלוויו (Wechsler-Bellevue Intelligence Scale, WBIS); במקור היו מבחנים אלו מיועדים למדוד את האינטליגנציה אצל מבוגרים מתוך פרספקטיבה קלינית.
ה-WBIS היה מבחן האינטליגנציה המתוקנן הראשון.
וכסלר דחה את מושג "גיל הרפרנס", שנהוג היה להשתמש בו במדידת האינטליגציה אצל האדם.
הוא הגדיר את האינטליגנציה כיכולת גלובלית לפעול לפי כוונה (intention), לחשוב בצורה הגיונית (רציונלית) ולהגיע לשינויים רצויים או מועילים בסביבה.
תפיסה זאת מבוססת על הרעיון שהאינטליגנציה איננה תכונה יחידה, אלא מכלול של תכונות אנושיות.
עבור וכסלר, אינטליגנציה נורמטיבית היא ערך ממוצע המתייחס לקבוצת אנשים, ערך שנקבע בהסכמה כ-100; בחירה בממוצע של 100 ובסטיית תקן של 15 איפשרה השגת תוצאות קרובות לאלו שהושגו באמצעות אל מבחניו של ויליאם סטרן, כלומר הגיל השכלי, במקרים של IQ ממוצעים (אפקט של הצטברות למעלה).
ה-WBIS ששיפר וכסלר בשנת 1942 (מבחן וכסלר צבאי, Army Wechsler) הפך למבחן הנפוץ ביותר בשימוש בארצות הברית.
בשנת 1949 פרסם וכסלר את סולם וכסלר לאינטליגנציית ילדים (WISC), שעבר שיפור בשנת 1974. בשנת 1955 פיתח גרסה למבוגרים: סולם וכסלר לאינטליגנציית מבוגרים (WAIS) – מבחן בעל מבנה זהה למבחן לילדים, אשר עבר שינוי כדי להתאימו לקבוצות אוכלוסייה שונות.
במדגם נכללו אנשים ממוצא לא-אירופי.
גם מבחן זה עבר שיפור בשנת 1981, זמן קצר לפני מות המחבר.
המבחן האחרון שפיתח וכסלר היה הסולם לאינטליגנציה לילדים בגיל הגן ובית הספר היסודי (Wechsler Preschool and Primary Scale of Intelligence, WPPSI), בשנת 1967.
מבחני וכסלר מודדים לא רק כישורים "שכליים" או מנטליים, אלא גם כישורים ביצועיים.
וכסלר החליף את חישוב הגיל השכלי נוסח בינה, עם "מנת סטייה" (deviation quotient), שמסייעת בהערכת כישורי הפרט לעומת בני קבוצת השווים.
מנת הסטייה מתקנת את השינויים הקשורים לגיל ועוזרת בגילוי ההפרעות האמיתיות.
וכסלר הביע מודעות למגבלות מבחני האינטליגציה, והמליץ לשלבם עם הערכה קלינית אחרות.
1959–1960 – יושב ראש האיגוד האמריקאי לפסיכופתולוגיה
1973 – הפרס לתרומה מקצועית יוצאת מן מהכלל, מטעם האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה
פרס מיוחד של האיגוד האמריקאי לליקוי שכלי
דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים
1935 – The Range of Human Capacities (טווח היכולות של האדם) – בספר זה טען כי פסיכולוגים נטו להפריז בהבדלים בין אנשים, וכי בני אדם הם דומים ביניהם בצורה מפתיעה למדי; הוא העריך כי לכישורים יש שיא בגיל מסוים, ולאחר מכן מתחילים לרדת.
דייוויד ונהם הוא שחקן קולנוע אוסטרלי, התפרסם כפאראמיר בטרילוגיית "שר הטבעות", כדיליוס בסרט "300" ובדמותו קארל בסרט "ואן הלסינג".
ונהם נולד בפרבר מארקוויל שבסידני, אוסטרליה.
הוא בנם של קאת' וביל ונהם; לוונהם חמש אחיות ואח אחד.
ונהם גדל בבית קתולי ולמד במוסד הנוצרי-קתולי "תיכון האחים".
את דרכו החל ונהם בסרטים אוסטרלים, הסרט הראשון בו הופיע בתפקיד ראשי והתפרסם ברמה המקומית היה "הבנים".
בשנת 2001 הופיע ונהם לראשונה בהפקה הוליוודית, כאשר גילם בדרמה מוזיקלית "מולין רוז'" דמות משנית בשם אודרי.