tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משה בר-יודא, חוקר הקהילה ושליח הסוכנות בעבר, בהתייחסו לחשיבות עבודת התיעוד, טוען כי "בקהילה האתיופית יש תהליך של שכחה של השירה והתרבות....
ועם כל קייס זקן שמת, חלק מהתרבות מת".
למרות זאת, בשנים האחרונות ישנה תחייה מסוימת של תרבות הקהילה ושל שירת הקודש שלה.
"בשנים האחרונות הקייסים חזרו קצת אל התפילות המקוריות, והוציאו אותן מבית התפילה," מציין בר-יודא, "לאט-לאט מתחילות התפילות והיצירה האתיופית לעלות על הבמות במדינת ישראל, עם קצת הבדלים וקצת עיבודי ג'אז - מה שמסייע לשימורן."
בר-יודא מתייחס להיפתחות של ישראלים לתרבויות השונות של עדות ישראל כהכרח קיומי.
לתפיסתו הפצע של השואה אינו מסתכם רק בסבלן של קורבנות השואה ומשפחותיהן, אלא מהווה גם פצע תרבותי עמוק שהאימוץ של תרבויות עדות ישראל השונות הוא המרפא לו, או בלשונו, 'עירוי דם תרבותי'.
שירת הגורל אופוס 54, למילים של הלדרלין, היא יצירה קצרה למקהלה ותזמורת שכתב יוהנס ברהמס (1833–1897) בווינה ובוצעה לראשונה בשנת 1868.
עד תחילת שנות החמישים של המאה ה-19 היה ברהמס הצעיר מוכר רק בעירו המבורג ובכמה מחוזות בצפון גרמניה.
בשנת 1853 יצא לסיור ברחבי גרמניה והפתיע את כל שומעיו בנגינה בפסנתר, כשהוא משלב בהופעותיו יצירות משל עצמו.
המפגש הגורלי עם ליסט והכנר יוזף יואכים, אשר הכיר לו את הזוג קלרה ורוברט שומאן שינה את עולמו.
יואכים והזוג שומאן הפכו לידידיו הקרובים ביותר והוא אף עבר להתגורר זמנית בדיסלדורף, מקום מושבם של הזוג שומאן.
מאמר שפרסם שומאן בעיתון אותו ערך, אודות הצעיר המוכשר ש"יוביל אותנו בנתיב חדש" פתח בפני ברהמס את כל השערים.
מותו של שומאן בשנת 1856 היווה טרגדיה גדולה עבור ברהמס ועבור משפחת שומאן מרובת הילדים.
יחסי הידידות העמוקים שקשר ברהמס עם קלארה קיבלו משמעות שונה עם מותו של בעלה והם העדיפו להתרחק זה מזו.
ברהמס חזר להמבורג והחל לחלק את זמנו בין העיר המבורג, שם ניהל מקהלת נערות והעיר דטמולד שם קיבל מנוי כמורה החצר ומנצח.
בתקופה זו החל ברהמס לשלוח ידו בכתיבה להרכבים גדולים יותר של מוזיקה קאמרית ואף החל לכתוב מוזיקה תזמורתית.
ברהמס היה פרפקציוניסט חסר פשרות באשר למוזיקה שכתב.
הוא הרבה להשמיד חומרים שלא נראו לו והיה עובד על כל יצירה זמן רב עד אשר הגיע לשלמות כפי שהוא ראה זאת, זאת אף על פי שהיה מהיר כתיבה ושופע רעיונות.
בשנת 1862 החליט ברהמס אחרי תקופה של התלבטות להתיישב בווינה, שהייתה מרכז תרבותי של כל אירופה.
בשנת 1868 בוצעה לראשונה בעיר ברמן יצירתו הגדולה של ברהמס למקהלה ותזמורת – רקוויאם גרמני.
יצירה זו זכתה להצלחה רבה והביאה להכרה כי המוזיקאי בן השלושים וחמש הוא מלחין בשל ומביא רוח חדשה לעולם המוזיקה של אמצע המאה ה-19.
ברהמס בכתיבתו מייצג את שיאה של התקופה הרומנטית במוזיקה.
במהותה של המחלוקת ייצג ברהמס את התפיסה השמרנית הנותנת כבוד לצורות המסורתיות של הסימפוניה וצורת הסונטה, תוך יציקת תכנים חדשניים בכל הקשור למרחב ההרמוני והריתמי ולחופש הטונאלי.
התפיסה המהפכנית של וגנר ותומכיו הייתה כי על הצורות הישנות כגון הסימפוניה והסונטה הקלאסית לעבור מן העולם.
הם טענו כי עלינו לחפש ביטוי חדש בכל הקשור לשילוב אומנויות בעיקר הדרמה והמוזיקה.
הרקוויאם שנכתב בהשפעת מותו של שומאן ובעקבות מות אמו של ברהמס נושא רעיונות אוניברסליים לטקסטים מכתבי הקודש בגרמנית (במסורת מבוצע הרקוויאם, שהוא מיסה קתולית, בלטינית).
שמו של ישו אינו מוזכר בטקסט ומכאן האמירה של ברהמס עצמו (שלא היה קתולי) כי הכוונה לתפילה בעלת משמעות כלל אנושית.
הרקוויאם זכה להצלחה ותקופת היצירה שלאחרי ביצוע הרקוויאם הייתה מהתקופות הפורות בחייו של ברהמס.
בשנה בה בוצע הרקוויאם מצא ברהמס באוסף הספרים של ידידו, המוזיקאי אלברט דיטריך, ספר שירים של הלדרלין.
השיר "שיר הגורל של היפריון" משך את תשומת לבו והוא החל ברישומים לפואמה המקהלתית המכונה כיום שירת הגורל (בגרמנית "שיר הגורל" Schicksalslied).
פרידריך הלדרלין (Friedrich Hölderlin) (1843–1770) היה מענקי השירה הגרמנית של המאה ה-19 ומהדוגלים בעקרונות המהפכה הצרפתית.
שיר הגורל מופיע בנובלה "היפריון".
הנובלה בת שני החלקים היא היחידה שפרסם הלדרלין, היא כתובה בחלקה כפרוזה ובחלקה כטקסט לירי, ועוסקת בעולמו של היפריון – אידיאליסט יווני החי ביוון "החדשה" של המאה ה-18 הנאנקת תחת הכיבוש הטורקי.
הפריון חוזה בהתפוררותה של התרבות הקלאסית והעולם האידיאלי שאליו השתייך.
השיר של הלדרלין שאותו הלחין ברהמס מהווה כר נרחב לפרשנות מוזיקלית, בהיותו עוסק ביחסים שבין העולם הזה בו סובלים בני האדם מתהפוכות הגורל והעולם השמימי האידיאלי שבו שוררת הרמוניה נצחית בין שמיים וארץ.
השיר מחולק לשלושה בתים: הבית הראשון והשני מתארים את האידיליה של האיזון השמיימי, בו שוכנים יושבי מרום בשלווה ורוגע נצחיים; והבית השלישי מתאר את יושבי הארץ הרדופים כל חייהם ואינם מוצאים מרגוע.
נוסח שיר הגורל של הלדרלין היפריון (Hyperions Schiksaalslied)
מַשַּׁב אלוה זוהר נוגע לא נוגע,
גישתו הטראגית של הלדרלין לא תאמה את תחושתו של הקורא בשיר – ברהמס.
ברהמס ביקש לסיים את השיר בנימה האופטימית השוררת בשני בתיו הראשונים וכך אף הלחין זאת במקור.
אבל גישה זו לא תאמה לחלוטין את האסתטיקה של המשורר.
מתוך כך בחר ברהמס לסיים את היצירה באווירה שבה היא פותחת אך ללא הטקסט של הפתיחה, ובכך כיבד את המשורר אך לא ויתר על פרשנותו האישית.
המוזיקה לפתיחה היא שמימית ובהירה.
לאחר שהתזמורת יוצרת את האווירה המתאימה נכנסת המקהלה בקול חרישי ומשלימה את הרעיון שבפתיחה התזמורתית.
הבית השלישי הוא הקטע האמצעי של היצירה המוזיקלית, מאחר שבסיום כאמור חוזרת המוזיקה של הפתיחה ללא שירה.
בבית השלישי המתאר את האדם הארצי הסובל, בחר ברהמס בדימוי בו משתמש הלדרלין – הממשיל את תלאות האדם בעולם הגשמי למים הזורמים בנתיב מסולע במדרון היורד למעמקי האין-סוף.
כך גם במוזיקה של ברהמס נשמעת זרימת המים השוטפת כמעט באלימות על רקע שירת המקהלה.
יצירה זו מחזקת את השקפת העולם ההומניסטית שבה דגל ברהמס.
אף שלהלכה היה לותרני, הוא הרבה לבטא השקפות הומאניות כלל אנושיות.
דבוז'אק, שהיה מקורב לברהמס, טען פעם באוזני ידידים כי ברהמס אינו מאמין כלל.
לאורך היצירה יש התאמה של המבנה המוזיקלי למבנה הטקסט בשירו של הלדרלין.
בהאזנה מושכלת וקפדנית ניתן אף לשמוע "פרשנויות דקות" שנותן המלחין לטקסט דרך בחירת המרכיבים המוזיקליים, התזמור ומבנה היצירה הכללי.
התמונה המיידית הנפרסת לעיני הקורא בטקסט היא צעידה של ישויות כל שהן (האם מלאכים, בני-אדם, או נשמות בני אנוש שאולי כבר אינם בחיים?), אך לא על פני קרקע מוצקה אלא ב"זוהר הרקיע".
מעניין שברהמס אינו פותח את היצירה בתיאור "זוהר הרקיע" אלא דווקא בתיאור הצעידה באמצעות נקישות הטימפני במקצב צעידה אופייני על רקע נגינת מיתרים רכה אך "ארצית".
כבר כאן ניתנת פרשנות לטקסט המציעה הגדרה "אנושית" לאותן ישויות המהלכות "בזוהר הרקיע".
לאט ובהדרגה במשך 28 תיבות בטמפו איטי עובר המבט מהקרקע הארצית אל הזוהר השמיימי ורק עם כניסת האלט בנושא המוזיקלי הראשון נעלמים הדי הצעדים והמצלול הופך להיות בהיר טהור ושמיימי.
אך "הנשמות הטהורות" אינן נשארות ברקיע לבדן – הצטרפות הקולות האחרים לאלט בתיבה 34 מראה שוב גישה פרשנית של ברהמס לטקסט: כל עוד המלודיה הייתה מוצגת בקולות הנשים בלבד היא לוותה על ידי כלי נשיפה גבוהים בצלילם בהירים ה"מציירים" את זוהר הרקיע.
עם כניסת הקולות הנמוכים במקהלה בתיבה 34 נשמעים שוב הצעדים "הארציים", הפעם בנגינת פריטה בכלי המיתר הנמוכים.
בתיבה 52 מצטרף המלחין לתיאור הכל כך לירי שבטקסט: מתוך חיבה מובלטת לשימוש בדמוי הנבלאית ("כאצבעות עלמה הפורטות על נבל השכינה") כמטפורה לתיאור רוח השכינה, המוזיקה "מתעגלת" על ידי שימוש בפראזות ארוכות ורכות בנגינת המיתרים הגבוהים, המרכיבות את הנושא השני, שהוא מעין הרחבה או וריאציה של הנושא הפותח.
מתחתיו אנו שומעים חיקוי של נגינת הנבל בכלי המיתר הנמוכים הפורטים אקורדים שבורים על כליהם.
בין הבית הראשון לבית השני בשיר נשמע שוב מוטיב הפתיחה של "זוהר הרקיע", אך לפני כניסת המקהלה לבית השני – שהוא מבחינה מוזיקלית רפריזה של הבית הראשון – נשמעים כלי המתכת הנמוכים במעבר המתחיל בסול מינור "מאיים" אך נפתר מייד למי במול מז'ור "רך ואופטימי יותר".
והנה ברמז מוזיקלי קצר ומרוכז מגדיר ברהמס את המונח Schicksallos (שלוו לגורלו – ובשיר: כתינוק בן יומו שעדיין אינו מאוים על ידי גורל לא ידוע) בו משתמש המשורר כרמז לתוכנו הטראגי של הבית האחרון.
מעניין להבחין בכך שאותו מוטיב המהווה מעין נושא שני בבית הראשון, מופיע בבית השני שוב, הפעם בהכפלה של קרן היער והקלרינט עם המיתרים היוצרים רקע רך ושלוו למשפטי הסיום של הבית (והעיניים המבורכות...) אך מצד שני קושר מבחינה סימבולית את צליל הקרן אל המבוא "המאיים" שלפני תחילת הבית השני.
כמו בטקסט כך גם במוזיקה הבית השני מסתיים בשקט, כאשר המקהלה נשארת לבד ללא התזמורת, וכשמסתיים המשפט נכנסת התזמורת במוטיב הפתיחה, הכולל גם את מוטיב הצעידה בטימפני.
כך נוצר קשר לוגי במוזיקה כמו בטקסט המתחיל ב"נשמות הצועדות בזוהר הרקיע" ומסתיים ב"עיניים המביטות בשלוות הזוך הנצחי"...
אלא שכאן ברהמס מוסיף פרשנות חריגה: האקורד מי במול מז'ור, המסיים את החלק הזה של היצירה, מתוזמר כמו התיאור של זוהר הרקיע, אלא שעם הגיעו למרחבי הרקיע הגבוהים ביותר הוא מתחלף באקורד מוקטן וברקע נשמע דרדור תופים.
הטקסט עובר באופן פתאומי ומפתיע אל הדרמה הגדולה של הבית השלישי.
הבית השלישי הוא כאילו פרק חדש במוזיקה.
המוטיב השולט במוזיקה הוא תיאור המים השוצפים במורד ונחבטים בסלעים, המופיע כמטפורה לתלאות החיים האנושיים על פני האדמה רק לקראת סוף הבית.
רק בסוף התצוגה הראשונה של המוזיקה והטקסט מתחיל עיבוד מוזיקלי הנושא בחובו את המשמעותיות הנוספות, הפנימיות יותר מבחינה רגשית, של קשיי החיים, בהם גם ייאוש וחוסר תקווה בנוסף לסערות הנפש הגדולות.
לסיום היצירה מציג ברהמס פרשנות הנוגדת בתכלית את "כוונת המשורר".
הוא בוחר לסיים את היצירה במבוא הפותח אותה, המתאר את הבית הראשון המלא אור ואופטימיות.
אין זאת אלא שברהמס לא יכול היה לסיים את היצירה ברוח כל כך נכאה כפי שסיים אותה המשורר ולכן כתב "בית נוסף" – שאינו מושר כי לא נכתב טקסט עבורו.
וכך מסתיימת היצירה המוזיקלית ב"זוהר הרקיע" – המקום שבו התחילה.
שירת הכלות או שיר החתונה הוא סרט צרפתי-תוניסאי מאת קארין אלבו משנת 2008 על חברות של שתי נערות, אחת יהודיה והשנייה מוסלמית, בתוניס של מלחמת העולם השנייה.
מרים ונור הן חברות עוד מילדות.
מרים היהודיה מובטחת לראול, רופא מבוגר ממנה בהרבה.
היא לא אוהבת אותו, והיא לא מבינה, למה היא צריכה להסכים לחתונה.
נור המוסלמית אוהבת את ח'אלד, אך הוא מובטל, ואביה דורש שהוא יימצא קודם עבודה.
ואז כובשים הגרמנים את תוניסיה, בנובמבר 1942, חאלד מוצא עבודה, אך גם מושפע אידאולוגית מהגרמנים ודבריו האנטישמיים מרעילים גם את נור.
הבמאית יהודייה ממוצא אלג'יראי, אומרת:
"חברות מסוג זה, של שתי בנות בגיל ההתבגרות שכמעט נהפכות לאחיות, היא חיבור מאוד מיוחד, מעבר לעובדה שהאחת יהודייה והשנייה מוסלמית.
גם לי היו חברות מוסלמיות כשגרתי בתוניסיה.
יותר קל לפתח חברות כזו בארץ ערבית מאשר בארץ השרויה במלחמה כמו ישראל".
שירת מרים היא הפסוק מתוך שירת הים שמרים הנביאה שרה עם בנות ישראל, כשניגנו ורקדו לאחר קריעת ים סוף.
השירה מופיעה מיד אחרי שירת הים המלאה, ולפני סיפור מי מרה.
באחת ממגילות מדבר יהודה נמצא קטע הקודם לסיפור מי מרה.
הקטע מיוחס בביקורת המקרא לחלקים שהושמטו משירת מרים ולא נכללו בנוסח המסורה של התורה: .
לאחר אמירת שירת הים על ידי משה רבינו ובני ישראל לוקחת מרים הנביאה אחותו של אהרון הכהן את התוף בידה ומיד כל הנשים יוצאות אחריה בתופים ובמחולות.
על פי המדרש נשות ישראל הוציאו איתן תופים למדבר כיוון שידעו שעתיד הקדוש ברוך הוא לעשות איתן ניסים.
"ותען להם מרים" כמו בשירת הים, כשמשה אמר לאנשים לחזור אחריו, וכולם חזרו אחריו, כך גם בשירת הנשים, מרים אמרה וכל הנשים חזרו אחריה.
ראו גם רש"י על התורה: "שירו לה' כי גאה גאה, סוס ורוכבו רמה בים" (הדברים נאמרו בצורה דומה – משה עם הגברים בשירת הים).
על פי דברי הרא"ם (ממפרשי רש"י) מרים אמרה עם הנשים את כל השירה ולא רק פסוק אחד, אלא שהמקרא הסתמך על שירת משה שנאמרה לפני כן.
המקום הראשון בתורה שבו מוזכרת מרים כנביאה הוא כאן בפרשת השירה.
היו חילוקי דעות בין המפרשים, מתי החלה מרים להיות נביאה.
לפי דברי התלמוד במסכת מגילה ובמסכת סוטה, מרים התנבאה בהיותה "אחות אהרון" בטרם לידתו של משה, כי עתידה אמה ללדת בן שיושיע את ישראל (ולכך מתוארת בפרשה כ"אחות אהרן" ולא כ"אחות משה".).
לעומת זאת הכלי יקר טוען כי רק עכשיו נעשתה נביאה (ולא לפני-כן), כיוון שבמעמד זה זכו גם הנשים לנבואה (כנאמר בחז"ל: "ראתה שפחה על הים, מה שלא ראו נביאים") ומרים הייתה הראשונה שנתנבאה, ומיד כל הנשים אחריה.
לטענתו, מרים תוארה כ"אחות אהרון" ולא כאחות משה מפני שבנבואתה הייתה שווה לדרגת הנבואה של אהרון, אך לא לדרגת הנבואה של משה.
כך עולה גם מפרשנותו הקדומה יותר של רשב"ם (מאה 12), המציין בפירושו למילה "נביאה" (שמות טו כ) "קורא בעל דברי שבח...".
כמו כן הוא מסביר שמרים נקראת בפסוק זה אחות אהרון כי "על שם הבכור קורא אחות, כמו שפירשתי אצל: אחות נביות (רשב"ם בראשית כ"ח ט') ואחות לוטן (רשב"ם בראשית ל"ו כ"ב).
וכשני הפרושים הללו הסביר גם רבי אברהם בן הרמב"ם.
בפירוש המילה "מחולות" יש כמה דעות במפרשי התורה: במשמעות העולה מפסוקים אחדים במקרא מחולות הם ריקודים.
לפי פסוקים אחרים במקרא ובדברי המכילתא דרבי ישמעאל גם כן, המשמעות של המילה "מחולות" אינה ריקודים אלא כלי נגינה בדומה לתופים.
פרשנות מדרשית מציע הכלי יקר ולפיו מדובר במחילת עוון.
התורה כותבת את מענה מרים לנשים בלשון זכר, ולא כראוי בלשון נקבה "להן".
הרמב"ן לומד מכך שהנשים ענו למשה ולבני ישראל, כלומר, השירה הייתה משותפת לכולם.
פרשנים רבים אחרים הציעו פירושים דרשניים לכך.
למשל, בטעם הדבר כותב הכלי יקר כיוון שהנשים הגיעו למדרגת האנשים בהשגת הנבואה, לכן נאמר להם כמדבר אל גברים כמו שנאמר בנביא ירמיה שלעתיד לבוא "נקבה תסובב גבר".
הרב קלונימוס קלמן אפשטיין בספרו מאור ושמש לומד מהפסוקים כי הנשים שרו לפני הגברים: שאצל הגברים כתוב "וישע ה' .
וירא ישראל את מצרים מת על שפת הים" ורק לאחר שראו את המצרים מתים נאמר: "אז ישיר משה".
ואילו בשירת מרים כתוב: "כי בא סוס פרעה ורכבו ופרשיו בים" רק ראו שטבעו בידם מיד "ותיקח מרים הנביאה".
בספר התורה מופיעה פרשה זו אחרי פרשת שירת הים כפרשה נפרדת, בתחילתה כפרשה פתוחה ובסיומה כפרשה סתומה.
בעלי התוספות מסבירים שהפרשה מופיעה בתורה כפרשה נפרדת, כדי להראות את חשיבותה, ולהורות שאינה טפילה לפרשה הקודמת - פרשת שירת הים, ובלשונם: "פרשה זו פתוחה שלא לערב את שירת מרים על הראשונה, שלא לעשותה טפילה ועראי אלא כדאי היא לעצמה להיות שירה חשובה".
רבינו יואל מבעלי התוספות כותב: "'ותיקח מרים הנביאה אחות אהרן' פרשה זו פתוחה ויש בה שני פסוקים ותיבותיהם כ"ו כמנין יקו"ק שהוא כ"ו".
כלומר, שפרשה זו כוללת שני פסוקים בלבד ויש בה 26 תיבות כמניין הגימטריה של שם הוי"ה.
בביאור זה אנו מוצאים להורות על ייחודיותה וחשיבותה של פרשה מקראית זו מעצם מהותה, מתוקף העובדה ששם ההוויה חתום בה.
לפי נוסח תימן הבלדי, שירת מרים נאמרת בפסוקי דזמרא לאחר שירת הים ואחריה פסוקי פרשת מי מרה ולאחר מכן קטע "רפאני", שהוא עוד רצף פסוקי שבח, בדומה ל"יהי כבוד".
לפי הנוסח השאמי לעומת זאת, היא נאמרת רק בימים בהם נקראת בתורה שירת הים.
חנן בן ארי שר את השיר "ותיקח מרים".
"שירת העשבים" הוא שיר שכתבה והלחינה נעמי שמר על בסיס שלוש אמרות של רבי נחמן מברסלב.
הבית הראשון של השיר הוא פרפרזה על דבריו של רבי נחמן מברסלב בספר ליקוטי מוהר"ן (תורה ס"ג במהדורא תנינא):
הבית השני מקורו ב"שיחות הר"ן" (אות קס"ג):
הבית השלישי הוא פרפרזה על משפט בליקוטי הלכות:
שמר סיפרה לימים כי מי שהביא לתשומת לבה את דבריו של רבי נחמן מברסלב היה השחקן שלמה ניצן, בתוכנית לרגל ט"ו בשבט, ולכן הקדישה לו את השיר בספרה.
לדבריה, מרגע ששמעה את הסיפור – המנגינה הייתה בה.
מכיוון ששלושת המשפטים של רבי נחמן קובצו יחד בספר המועדים על ט"ו בשבט, בעריכת יום-טוב לוינסקי סביר להניח שניצן לקח את הדברים מספר זה.
נעמי שמר כתבה את השיר בשנת 1976 עבור המחזה "מסעות בנימין השלישי", עיבוד לסיפורו של הסופר מנדלי מוכר ספרים, שעלה אז בתיאטרון בימות, שאת כל שיריו חיברה שמר.
את השיר ביצעו לראשונה על בימת התיאטרון אברהם מור, ספי ריבלין ודינה גולן, לאחר מכן הוא זכה לגרסת כיסוי של אמנים שונים, בהם ירדנה ארזי, רוחמה רז, שולי נתן, אתי אנקרי, המדרגות, אברהם פריד ושולי רנד.
כמו כן, השיר בוצע בידי שמר עצמה באלבומה "על הדבש ועל העוקץ" (1981).
חננאל מאק מונה את השיר בין שירי-תפילה ישראליים.
השיר נדפס בברכונים, ונהוג לזמרו בסדר ט"ו בשבט.
ב-2009 עלה בצוותא רביו סאטירי מאת אפרים סידון בשם "שירת העצבים", פרפרזה לשם השיר.
הרביו כלל פרפרזות לשירים עבריים קנוניים נוספים, ביניהן "ים הזיבולים" ו"גססנו אט", פרפרזה על "ים השיבולים" של יצחק קינן ועל "יצאנו אט" של חיים חפר.
שירת הציפורים (או שיר הציפורים.
בקטלונית El cant dels ocells) הוא מזמור חג מולד ושיר ערש קטלאני מסורתי.
השיר מתאר את שמחת הציפורים השונות, מהעיט ועד הזמיר, על לידתו של ישו באורווה בבית לחם, ואת השבחים שהן מרעיפות עליו ועל אמו מרים.
השיר התפרסם בעולם, והפך לסמל לאומי קטלאני, בעיבוד לצ'לו על ידי הצ'לן הקטלאני הנודע פבלו קזאלס שהחל לנגן אותו בהופעותיו כשהיה בגלות אחרי נפילת הרפובליקה במלחמת האזרחים הספרדית ועליית השלטון הדיקטטורי של פרנקו.
כשהוא ניגן את השיר בקונצרט ששודר מלונדון ב-1945 הוא אמר: "צלילים אלה הם הד עדין לנוסטלגיה שכולנו מרגישים כלפי קטלוניה.
רגשות אלה צריכים לגרום לנו לפעול ביחד בתקווה למחר של שלום, כשקטלוניה תשוב להיות קטלוניה".
קזאלס ניגן אותו בין השאר גם בהופעות שלו באו"ם וברסיטל שנתן ב-1961 בפני הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי בבית הלבן.
בין המבצעים של השיר נמנים ויקטוריה דה לוס אנחלס, ששרה אותו גם בעת כיבוי הלפיד האולימפי בטקס הנעילה של אולימפיאדת ברצלונה, וז'ורדי סאוואל.
לשיר גם גרסה עברית, במילים שונות ובעיבוד למקהלה של גארי ברתיני, שמקהלת האיחוד ביצעה בפני קזאלס באחד מבקוריו בישראל.
השיר נתן השראה לסרט "שירת הציפורים" של אלברט סרה מ-2008, שמבוסס על הסיפור מהברית החדשה על שלושת האמגושים שבאו לסגוד לישו אחרי לידתו, והוא מושמע בו בביצוע של קזאלס.
שירת למך, היא השירה הראשונה בתנ"ך ומן השירות העתיקות ביותר בשפה העברית.
השירה מופיעה בספר בראשית, כחלק מהרשימה הגניאולוגית של קין המופיעה ב.
בשירה זו, סיפר למך לשתי נשותיו, עדה וצלה, כי רצח אדם מבוגר וילד.
למך בן מתושאל הוא אביהם של שלושה ממניחי יסודות התרבות הראשונים במקרא, יבל: , יובל: אשר ילדה לו עדה, ותובל קין: .
אימו של תובל קין היא צילה, שילדה לו גם את נעמה אך עיסוקה אינו נזכר במקרא.
רש"י מפרש את השירה כשירת התנצלות של למך כלפי נשיו.
לפי רש"י, שהלך בדרכו של הילקוט שמעוני, למך היה עיוור, ובהוראתו של בנו תובל-קין, רצח בשגגה את זקנו קין.
מתוך צער ספק את כפיו והרג בשגגה גם את בנו.
לאחר מעשה זה נשיו רצו לברוח ממנו, ובניסיון להחזירם שר את השירה.
משמעות השירה לפי רש"י היא בתמיהה -
הפירוש השני של רש"י, בדומה לפירושו של אבן עזרא, מפרש את השירה כעידוד לנשיו.
לפי פירוש זה, נשיו של למך פחדו להוליד ילדים ללמך, אם משום חשש שהם יהיו דור שביעי לקין ויספגו את העונש, או חשש כללי מהמבול שעתיד לבוא.
בשירה זו עודד למך את נשיו שיבקש רחמים, וה' ירחם עליו שלא הוא יספוג את העונש, כיוון שלא הוא חטא.
גם רמב"ן פירש בדומה, שנשיו של למך חששו ממנו כיוון שלימד את בנו תובל-קין ליצור חרבות וכלי מלחמה, ונראה שלמך ממשיך את דרכו של קין זקנו ברצח.
למך עודד אותם שהוא אינו רוצח, ואפשר לרצוח גם על ידי פצע ללא חרב, ולפיכך ייצור החרב אינו חטא.
לפי פרשנות אחרת, למך התגאה בפני נשותיו עדה וצילה על רצח אלים שביצע, ולא הסתיר את פשעו.
הוא היה מודע אף לרצח הבל בידי אחיו, קין, וידע כי גם עונשו שלו יבוא.
סיפור אבותיו של למך אשר התחיל ברצח, הסתיים ברצח כפול.
משה דוד קאסוטו כותב בפירושו לספר בראשית כך: "על יד ההתקדמות החומרית לא הייתה מורגשת התקדמות מוסרית.
לא רק זה בלבד, שהחמס היה שורר בעולם, אלא שדווקא במעשי החמס היו אותם הדורות מתפארים".
זהו עוד שלב בהידרדרות האנושות.
בסיפור גן עדן מפרים אדם וחוה את הצו האלוהי שלא לאכול מפרי עץ הדעת.
שלב נוסף בהידרדרות קורה כאשר בנם קין רוצח את אחיו ואינו לוקח אחריות על מעשיו, ובשירה זו מסופר על רצח כפול.
למך מספר לשתי נשותיו שרצח אדם מבוגר וילד כלאחר יד ואף מתגאה בכך.
זהו עוד שלב בהידרדרות האנושות מימי הבריאה.
בדומה לכך פירש המלבי"ם, אלא שהסביר את השירה כאזהרה לנשים שיתנהגו לפי רצונו כי לא ימנע מלהורגן כמו שלא נמנע מלהרוג איש שפצע אותו, ואת בנו של אותו איש.
בשירת למך, קיים מוטיב גאולת הדם כאחת החובות, שהן תמצית כבודו של האדם.
שירה זו בנויה משלושה חרוזים בעלי שתי צלעות.
בתחילת השירה פונה המשורר אל קהל מאזיניו ובשירה זו נשותיו.
הפסוקים בעלי מבנה שבו חריזה מורכבים משתי תקבולות נרדפות.
פסוק זה הוא תקבולת נרדפת.
תקבולת שמות נשותיו ותקבולת צמד ביטויים הקוראים למאזינים, במקרה זה נשותיו של למך להאזין לו.
הפסוק הבא כולל שתי תקבולות: אִישׁ / יֶלֶד וצמד המילים המקבילות: פִצְעִי / חַבֻּרָתִי.
זוהי תקבולת נרדפת חסרה, וזאת כי לתבנית 'הָרַגְתִּי' אין מקבילה בצלע השנייה.
התקבולת הבאה מוסיפה מספרים שִׁבְעָתַיִם / שִׁבְעִים וְשִׁבְעָה.
לדעת חוקרים, באמצעות מספרים אלו מביע המחבר המקראי תיאור הגזמה.
הגזמה זו נמשכת ועולה מהצלע הראשונה ועד סופו של השיר.
אם יינקמו בקין "שִׁבְעָתַיִם", נקמתו של למך תהא גדולה יותר.
שירת הלויים היא אחת מהמצוות שהיו מוטלות על הלויים בזמן שבית המקדש היה קיים.
זמן השירה היה בעיקר בעת הקרבת קרבן התמיד, אך היו זמנים נוספים שהיו משוררים בהם כגון בעת ניסוך היין, וניסוך המים בשעת הבאת ביכורים, ועוד.
השירה לוותה בדרך כלל בשלושה כלי נגינה, נבל כינור וצלצל, מלבד שנים עשר יום בשנה שבו היו לויים שרים את ההלל בליווי חלילים.
לכל אחד מימי השבוע נתקן שיר מיוחד, אשר היה בעל קשר מסוים לדברים שנבראו באותו היום בששת ימי בראשית.
בימי שבת ומועדים היה שיר מיוחד המתאים לאותו היום.
כיום תקנו לומר בסיום תפילת שחרית את אותו השיר שהיו נוהגים לומר בבית המקדש - שיר של יום, זכר לשירת הלויים.
בתלמוד נחלקו האמוראים מהו המקור למצוות שירת הלויים.
לדעת הרמב"ם ההלכה היא כדעתו של רב יהודה אמר שמואל שאמר:.
המשנה במסכת שקלים מתארת את חמישה עשר בעלי התפקידים החשובים בבית המקדש והוגרס בן לוי נכלל ברשימה בתפקיד האחראי על שירת הלויים: על פי התלמוד, להוגרס בן לוי הייתה טכניקה מיוחדת של הכנסת האגודל לפיו להוציא קולות מיוחדים מגרונו ומסופר עליו: .
המשנה במסכת יומא מזכירה אותו לגנאי מאחר שלא הסכים ללמד את הטכניקה של שירתו לאחרים ונזכר לגנאי בעבור זה: .
שירת הלויים שנאמרה על הקרבנות, נאמרה רק בשעת ניסוך היין של קרבן תמיד של שחר ושל קרבן תמיד של בין הערבים ושל קרבן מוסף, וכך אמרו בתלמוד: .
בחמישה כלים היו משתמשים כדי ללוות את השירה בבית המקדש.
ביום רגיל היו שנים עשר לויים לכל הפחות, שהיו מנגנים בכינור נבל וצלצל, מלבד שנים עשר לוים אחרים ששרו:
כינור - לכל הפחות תשעה כינורות, אך ניתן להוסיף ללא שיעור.
נבל - אין פוחתין משני נבלים, ולא מוסיפין יותר משישה.
צלצל - יחידי, בן ארזא היה זה שניגן בו.
מאחר שקולו גדול אין להוסיף יותר.
במהלך השיר, 3 פעמים היו עוצרים הלויים את שירתם, והכהנים היו תוקעים בחצוצרות תקיעה, תרועה ותקיעה.
מלבד השירה הרגילה, היו שנים עשר ימים שבהם היו הלווים אומרים את הלל בבית המקדש, ובאותן ימים היו מנגנים בחליל.
מלבד השירה על הקרבנות, היו הלויים משוררים במקרים נוספים:
בזמן הקרבת קרבן פסח - היו הלויים שרים את ההלל.
ואף שאין אומרים שירה אלא על היין, כתבו בראשונים שדווקא בהקרבת קרבן נאמר דין זה.
בזמן הבאת ביכורים - היו הלויים שרים את מזמור ל' בתהילים: מזמור שיר חנוכת הבית.
שירת הלויים הייתה נעשית על גבי דוכן שנקרא 'דוכן הלוויים' אשר היה בנוי משלוש מדרגות עליהם עמדו הלויים בעת ששרו השיר של אותו היום.
הדוכן היה ממוקם בין עזרת ישראל (העזרה) לעזרת הכוהנים.
המשוררים צריכים להיות לויים בעלי קול ערב (לוי בעל מום שהיה פוסל כהן מלעבוד כשר אף הוא).
אמנם אף ישראלים כשרים לנגינה ובלבד שיהיו מיוחסים.
ויש סוברים שיכולים להיות אף סתם ישראלים ואפילו עבדים.
לויים שלא הגיעו לגיל המצוות אינם רשאים לעלות על הדוכן אלא הם עומדים מאחורי הדוכן ומסייעים את הלויים בקולם, אבל אינם משתמשים בכלי שיר.
המחללים בחלילים אינם עומדים על הדוכן אלא עומדים לפני המזבח ואינם מזמרים בפיהם אלא מנגנים בחלילים, התנאים נחלקו מי היה רשאי לחלל, י"א שהם היו לויים וי"א שהם היו משפחת בית הפגרים ומשפחת בית ציפרייא מאמאום והם היו ישראלים מיוחסים וי"א שהם היו עבדי הכהנים.
התוקעים בחצוצרות לפני השירה ובין הפיסקאות שבשירה צריכים להיות כהנים.
לכל יום מימות השבוע היה מזמור אחר.
רשימת המזמורים לימי השבוע כפי שמופיע במשנה (מסכת תמיד ז, ד):
במוספי שבת היו שרים את שירת האזינו ומחלקים אותה לשישה חלקים (הזי"ו ל"ך), כך שבמשך שש שבתות היו משלימים את כל הפרשה וחוזר חלילה.
בשבת בתמיד של בין הערבים, היו שרים לפי הסדר הזה: בשבת הראשונה את שירת הים מ'אז ישיר' עד 'מי כמכה', בשנייה מ'מי כמכה' עד סוף השירה, בשלישית שירת הבאר וחוזר חלילה.
בחגים וזמנים מיוחדים (ראש השנה יום כיפור, פסח שבועות סוכות וראשי חדשים, ועוד) היו שרים שיר מיוחד שהיה מתאים לאותו מועד:
במוספי ראש השנה מזמור פ"א ובתמיד של בין הערביים כ"ט, בחול המועד סוכות ביום א' אומרים מזמור כ"ט, בב' נ' יו-כג, בג' צ"ד יו-כג, בד' צ"ד ח-טו, בה' פ"א ז-יז, בו' פ"ב ה (ימוטו כל מוסדי ארץ)-ח.
בשבת שחל בראש חודש או ראש השנה במוסף מתחילים בשיר של ר"ח או ר"ה וממשיכים לשיר של שבת, אבל שבת שחל ביו"ט במוסף מתחילין בשיר של שבת וממשיכין לשיר של יום טוב.
בשבת שחל בחול המועד נדחה שיר של חול המועד לגמרי (ובסוכות ממשיכים כסדר ונדחה האחרון).
על פי המבואר בבבלי, בראש השנה שחל ביום חמישי מתחילים בשחרית את השיר, (פרק פ"א), רק מפסוק ז' () ובמוסף אומרים את המזמור כולו, ואם לא באו עדים קודם תמיד של שחר אומרים בתמיד של שחר את המזמור כולו.
כזכר לאותו שיר שהיה מושר על הקרבנות, נוהגים לומר כל יום בסיום תפילת שחרית (אשר נתקנה כנגד קורבן תמיד של שחר) את אותו שיר שהיו הלויים משוררים בבית המקדש.
לצורך אחסון כלי השיר, היו בבית המקדש שתי לשכות שהכניסה אליהן הייתה מעזרת נשים ונקראו 'לשכות כלי שיר'.
לשכות אלו שימשו כמחסן כלי הנגינה של הלויים.
הלשכות עצמן לא היו בעזרת נשים אלא במחילה מתחת לרצפת עזרת ישראל, אך הפתחים שבהם נכנסו ללשכות אלו היו בעזרת נשים, משני צדי המדרגות העולות לשער ניקנור.
בימינו נעשים ניסיונות לבניית מקהלות של לויים לצורך חידוש שירת הלויים.
בפרט, בשנת ה'תשפ"ג הוקמה, ביוזמתו של מנחם רוזנטל ובתמיכת מכון המקדש, מקהלה ובה כמה עשרות לויים מכל רחבי הארץ, העוסקים בלימוד ובאימון בשירה.
המנהל המוזיקלי של המקהלה הוא איציק וייס, מייסד מזמור בית ספר למוזיקה.
המקהלה משתתפת בשירת ההלל באירועים הקשורים לעבודת המקדש, כגון תרגול ניסוך המים ותרגול קורבן פסח.
בחול המועד סוכות ה'תשפ"ד הוזמנו לויים מכל הארץ לשיר על מדרגות חולדה, למרגלות הר הבית, בהשתתפות הזמר יונתן רזאל (שהוא עצמו לוי).
לפני פסח ה'תשפ"ה נערך תרגול קרבן פסח שכלל שירת לויים.
שירת הסירנה הוא ספרה הראשון של הסופרת הישראלית עירית לינור שיצא לאור בשנת 1991 בהוצאת זמורה-ביתן.
הספר נכתב בהשראת תושבי תל אביב שלא עזבו את העיר בתקופת מלחמת המפרץ.
הספר היה רב-מכר ונמכר בעשרות אלפי עותקים ובשנת 1994 קיבל עיבוד לסרט קולנוע עם תסריט שאותו כתבה הסופרת בעצמה.
הספר מסופר בגוף ראשון מפי טלילה כץ, פרסומאית מקצועית, אסרטיבית, בת 32 בעלת עצמאות כלכלית, נראית טוב ומתגוררת בצפון תל אביב.
טלילה לא מאושרת כי היא שונאת את העבודה שלה, בן זוגה לשעבר עומד להתחתן עם בחורה צעירה והגבר שיכול לעשות אותה מאושרת הוא מהנדס-מזון מרובע שמתגעגע לחברתו הקודמת.
ברקע מלחמת המפרץ, הסירנות שהתריעו על נפילות טילי סקאד מעיראק והבהלה בתל אביב עקב פגיעות הטילים הראשונים בשכונות בעיר.
בין אזעקה לאזעקה, טלילה מנסה לארגן את חייה מחדש: היא בורחת וחוזרת לתל אביב, מתמודדת עם הצרות של משפחתה המסוכסכת, יוצאת לקרב על ליבו של הגבר שהיא אוהבת, מסתכלת בעניין על המהומה שמסביבה, ויוצרת מהומות משלה.
הספר הביא לטביעת הביטוי "אקס מיתולוגי" שמשמעותו בן זוג שהפרידה ממנו הייתה קשה במיוחד והוא מופיע במילון הסלנג המקיף, מאת רוביק רוזנטל.
עירית לינור כתבה את התסריט לסרט שיצא לאקרנים ב-1994 בבימויו של איתן פוקס.
"שירת הסירנה (אל תפחד)" הוא סינגל של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה, שיצא לאור בדצמבר 1994 כשיר הנושא מתוך הסרט "שירת הסירנה", שמבוסס על ספרה של עירית לינור.
השיר נכתב על ידי מירי פיגנבוים ואיתן גלס, הולחן על ידי רמי קלינשטיין ועובד על ידי רמי קלינשטיין ויועד נבו.
ב-1996 נכלל השיר באלבום אוסף "תחנות בזמן".
שירת הפרח והתוף הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1961 בבימויו של הנרי קוסטר, המבוסס על המחזמר "שירת הפרח והתוף" של ריצ'רד רוג'רס ואוסקר המרשטיין משנת 1958.
זה המחזמר המשותף השמיני של רוג'רס והמרשטיין.
הוא הועלה בברודוויי ב-1958 ומבוסס על הרומן "שירת הפרח והתוף" מאת צ'ין יאנג לי , סופר אמריקאי ממוצא סיני.
זאת הייתה ההפקה הראשונה בברודוויי שבה רוב השחקנים היו ממוצא אסיאתי.
ננסי קוואן התפרסמה שנה לפני כן בסרט עולמה של סוזי וונג, שירתה בסרט מדובבת על ידי הזמרת בטי ג'יין בייקר.
המחזמר הצליח פחות מקודמיו - אוקלהומה!, המלך ואני ודרום פסיפיק.
המחזה עוסק בקהילה הסינית בסן פרנסיסקו, ומעלה את בעיית פער הדורות בין המבוגרים והצעירים ואת הקושי של המבוגרים הרגילים לתרבות הסינית עם החוקים הנוקשים לקבל את השפעת התרבות האמריקאית החופשית.
מיי לי (מיושי אומקי) ואביה, ד"ר האן לי (קאם טונג), מגיעים לנמל סן פרנסיסקו כנוסעים סמויים באוניית משא מהונג קונג.
כדי לאסוף כסף, מיי לי ואביה מופיעים ברחוב בשיר "מאה מיליון נסים" כשמיי לי מתופפת בתוף עליו ציור של פרח (מכאן שם הסרט).
מיי לי ואביה באים למעשה לפגוש את סמי פונג (ג'ק סו) בעל מועדון הלילה "Celestial Gardens".
מיי לי היא "כלת צילום" לנישואים מאורגנים בין משפחת מיי לי לאמו של סמי, מאדאם יאנג פונג (סו ינג).
סמי לא מתלהב ממנה כי הוא קשור כבר חמש שנים לרקדנית הראשית שלו, לינדה לאו (ננסי קוואן), ואף קנה לה מכונית מהודרת.
הוא מביא אותם לביתו של ידידו העשיר ואנג צ'י יאנג (בנסון פוג) שגר עם גיסתו (חואניטה הול) וארבעת ילדיו.
הוא רוצה לשדך בין בנו הבכור ואנג טא (ג'יימס שיגטה) למיי לי, אך בעצת גיסתו הוא נותן להם שבוע "כדי להתאהב".
ואנג טא הוא כבר אמריקאי מודרני וכולם שרים על פער הדורות בין ההורים לילדים.
וואנג טא מתראה עם לינדה היפה והמושכת, אך היא לא מספרת לו על עבודתה במועדון הלילה.
היא שמחה שיש לה מחזרים רבים ושרה מול המראה "אני שמחה להיות בחורה".
לינדה מארגנת מסיבה לכבוד סיום הקולג' שלו וגם לכבוד הצלחתה של מאדאם ליאנג במבחני ההתאזרחות.
מאדאם ליאנג שרה כי עכשיו יש בה תערובת של סיניות ואמריקניות כמו מאכל "צ'ופ סואי".
בתהלוכת סוף השנה ב"גרנט אווניו" בצ'יינטאון מופיעה לינדה ברחוב במופע ריקודים מרהיב.
סאם רוצה לשבש את הקשרים בין לינדה וואנג טא.
הוא מזמין את כולם למופע במועדון הלילה שלו.
לינדה מופיעה שם בריקוד חושפני, והם נבוכים ועוזבים את המקום.
לינדה כועסת על סם ושופכת עליו דלי מים.
וואנג טא משתכר ותופרת המשפחה הלן צ'או (רייקו סאטו) לוקחת אותו להתאושש בדירתה, גם היא חולמת עליו כבעל.
בבוקר מגיעה אליה מיי לי ונוכחת שוואג טא היה שם.
היא מנתקת את יחסיה איתו ועוזבת עם אביה לדירה אחרת.
סם אינו רוצה להתחתן עם מיי לי, הוא לוקח אותה למועדון הימורים ומראה לה איך הוא מפסיד.
לוקח אותה לבר ומראה לה את כל הבחורות העוגבות עליו, ולבסוף שר לה "אל תינשאי לי" ומפרט את כל מגרעותיו אבל זה לא עוזר.
לפני החתונה מבקר אותה וואנג טא ומתוודה על אהבתו אליה.
בטקס החתונה של מיי לי וסם נוכחים כולם.
מיי לי אומרת לכומר כי אינה יכולה להתחתן עם סם כי היא הגיעה לארצות הברית באופן בלתי חוקי.
וואנג טא מחליט להתחתן אתה ובאותו מעמד נערכת חתונה כפולה - מיי לי ווואנג טא, וסם ולינדה.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותננסי קוואןלינדה לאורקדנית/זמרתג'יימס שיגטהוואנג טאבנו הבכור של ואנג צ'י יאנגמיושי אומקימיי ליחואניטה הולמאדאם ליאנגגיסתו של וואנג צ'י יאנגבנסון פונגוואנג צ'י יאנגאביו של וואנג טאג'ק סוסמי פונגבעל מועדון לילהסו ינגמאדאם ינג פונגאמא של סמירייקו סאטוהלן צ'אותופרתקאם טונגד"ר האן ליאביה של מיי לי
פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר - צבע.
מיושי אומקי הייתה מועמדת לפרס גולובוס הזהב לשחקנית הטובה בותר - קומדיה או מוזיקלי.
שירת הברבור הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2021, אותו כתב, ביים והפיק .
בסרט מככב ולצידו ג'ניפר קולידג', לינדה אוונס, מייקל אורי, איירה הוקינס וסטפני מקוויי.
הבכורה העולמית של הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים South by Southwest ב-17 במרץ 2021. הסרט יצא להקרנה בבתי הקולנוע במהדורה מוגבלת ב-6 באוגוסט 2021, בטרם הופץ לצפייה ביתית בשירותי VOD ב-13 באוגוסט 2021, על ידי .
מעצב השיער בדימוס פטריק "פט" פיטזנברגר () הוא פנסיונר החי מביטוח לאומי אשר ויתר מזמן על החיים.
הוא נעל את עצמו בין קירות בית אבות אפרורי בפאתי , אוהיו, אותו לא עזב מזה שנים ובו הוא מחלים משבץ.
לקוחתו (לשעבר) האהובה ביותר, ריטה פרקר סלואן (לינדה אוונס), היא אשת חברה רפובליקנית עשירה.
כאשר היא הולכת לעולמה, היא מורה בצוואתה כי פט יעצב את שיערה לקראת הלווייתה.
בתחילה הוא מסרב, אך בסופו של דבר פט מחליט להיעתר לבקשתה ויוצא למסע, מבית האבות לבית הלוויות, ובדרך הוא אוסף את הציוד הקוסמטי הדרוש לו לצורך עבודתו האחרונה, תוך שהוא מתעמת עם עברו.
שם השחקן/ית אודות הדמות פטריק "פט" פיטזנברגר מעצב שיער לשעבר, פנסיונר החי מביטוח לאומי ומתגורר בבית אבות.
ג'ניפר קולידג' די די דייל לשעבר - שולייתו של פט; לימים - יריבתו העסקית.
לינדה אוונס ריטה פרקר סלואן לקוחתו לשעבר של פט אשר הלכה לעולמה.
הקרנת הבכורה העולמית של הסרט התקיימה בפסטיבל South by Southwest ב-17 במרץ 2021. עוד בטרם הקרנת הבכורה, רכשה את זכויות ההפצה העולמיות לסרט.
הסרט עלה לאקרנים בהפצה מוגבלת ב-6 באוגוסט 2021, לאחר מכן הסרט היה זמין לצפייה בשירות VOD החל מה-13 באוגוסט 2021.
הסרט זכה בעיקר לביקורות חיוביות מצד מבקרי הקולנוע.
באתר האינטרנט Rotten Tomatoes הסרט זכה לדירוג של 92% בהסתמך על 102 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.3 מתוך 10. על פי דעת הרוב, נקבע כי "הופעתו מרובת הממדים של מעניקה לסרט גוון וחדות המאזנים את הסיפור, שאחרת עלול היה להיתפס כתמהוני".
באתר האינטרנט Metacritic לסרט דירוג של 65 מתוך 100, המבוסס על 26 מבקרים, המעיד על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
ב-14 בדצמבר 2021, היה מועמד לפרס אינדפנדנט ספיריט עבור השחקן הראשי הטוב ביותר.
ב-21 בינואר 2022 הסרט עצמו היה מועמד לפרס התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה עבור הסרט הטוב ביותר בהפצה מוגבלת.
שנה פרס קטגוריה מועמד (ים) תוצאה הערות 2022 פרס אינדפנדנט ספיריט השחקן הראשי הטוב ביותר 2022 פרסי התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה הסרט הטוב ביותר בהפצה מוגבלת שירת הברבור
שירת מחיקה היא צורת שירה מצויה ואמנות רדי מייד שנוצרת על ידי מחיקת מילים מטקסט קיים (פרוזה או פסקה) ומסגור התוצאה על הדף כשירה.
הכותב של שירת מחיקה יכול להשאיר את תוצאות המחיקה על הדף כפי שהן או לסדר אותן בטורים ו/או בתים.
משוררים ואמנים רבים אימצו צורה זו הן כדי לייצר מגוון של השפעות קוגניטיביות או סמליות על הקוראים והן כדי להציג את המשמעויות החברתיות או הפוליטיות של המחיקה עצמה.
בצורה כזו, פעולת המחיקה יכולה להעניק לגוף טקסט קיים אוסף חדש של משמעויות, שאלות או הצעות.
כך ניתן מחד להפחית את עקבות הכותב המקורי של הטקסט ומאידך לקיים דיאלוג עם הטקסט המקורי.
מי שנחשבת בעיני רבים לאמנית הראשונה שהשתמשה בטכניקה זו היא האמנית דוריס קרוס.
קרוס פרסמה בשנת 1965 את הספר "Dictionary Columns" בו היא מחקה מילים מעמודות מילון כדי ליצור שירת מחיקה.
דוגמאות אחרות לפני 1980 כוללות:
השיר Radi Os של המשורר האמריקני רונלד ג'ונסון משנת 1977, אשר נוצר ממחיקת הטקסט גן העדן האבוד של ג'ון מילטון.
הספר A Humument , יצירתו העיקרית של טום פיליפס משנת 1970, אשר נוצרה ממחיקת מרומן ויקטוריאני.
הצורה הפואטית זכתה לחידוש פוליטי באינטרנט בשנת 2017.
שימוש בפעולות מחאה פוליטיות וחברתיות
ציורי העריכה של האמנית ג'ני הולצר מורכבים מ"ציורים" מוגדלים וצבעוניים של מסמכי צבא ומודיעין אמריקאיים שהוסרו ולעיתים קרובות צונזרו בכבדות, אשר נחשפו לאחרונה לציבור באמצעות חוק חופש המידע.
העבודות נועדו לשמש כתזכורת לעריכה והמחיקה האגרסיבית המתרחשת מאחורי הקלעים במערכת הצבאית והפוליטית האמריקנית.
המסמכים מתייחסים ללוחמה בטרור, התעללות באסירים, והאיום של אוסאמה בן לאדן.
חלק מהמסמכים מצונזרים כמעט לחלוטין, כמו התזכיר של קולין פאוול על ארגון מחדש של ה-DIA האמריקני.
האנתרופולוג מייקל פאוול כתב על יצירתה של הולצר: "בעוד שהמעשה עצמו של המחיקה מנסה לחלץ מידע ולמגר משמעות, הסמן השחור מעוות את הדרך בה אנו קוראים את המסמכים הללו, מעורר סקרנות ולעיתים קרובות מעורר קריאות סקפטיות, ביקורתיות ואף ציניות.
כאשר מסמכים ממשלתיים ערוכים עושים את דרכם מלשכות ממשלתיות לידי האזרחים, נראה שמתרחש מהפך מוזר, כזה היוצר פרנויה בתוך ההיגיון."
דוגמה נוספת היא שירת המחיקה שבע עדויות של הכותב האמריקני ניק פלין אשר נוצרה ממחיקת עדויות האסירים בכלא אבו גרייב.
היצירה Tree of Codes משנת 2010 של הסופר ג'ונתן ספרן פור היא שירת מחיקה באורך ספר מלא אשר נוצרה ממחיקת הספר רחוב התנינים מאת ברונו שולץ.
שולץ נהרג על ידי קצין הגסטפו במהלך הכיבוש הנאצי בעיר הולדתו דרוהוביץ', לאחר שמילט יצירות רבות פרי עתו לחבריו הגויים מיד לפני הכיבוש הנאצי.
כל כתבי היד הללו אבדו.
היצירה Tree of Codes היא ניסיונו של ספרן-פואר לייצג את האובדן הבלתי ניתן לייצוג שהתרחש בשואה על ידי מחיקת טקסט, במקום על ידי כתיבת ספר חדש על השואה כנושא היסטורי או יצירה בדיונית.
גישתו של ספרן-פואר לשואה כ"נושא בלתי ניתן לייצוג" מזכירה את השימוש במרחב השלילי בשירתו של דן פגיס.
סמית' כתבה כמה שירי מחיקה, כולל "הצהרה" (לקוחה מתוך הכרזת העצמאות האמריקנית) ו"המחסור האישי הגדול" (לקוחה מתוך מכתבים על החזקת עבדים).
משוררים כגון ג'ון אַבֶּל ובילי-ריי בלקורט הדגימו באמצעות שירת המחיקה שלהם את מחיקת ההיסטוריה הילידית.
דוגמאות לכך הן היצירות "NDN Coping Machanisms" של בלקורט אשר מוחקת את אמנה 8 משנת 1899 של המלוכה הבריטית, והיצירה "The Place of Scrps" של אַבֶּל אשר מוחקת את הטקסט "Totem Poles" של האתנוגרף מריוס ברבאו.
שירת מחיקה לא זכתה להכרה משמעותית בעולמות השירה העברית החדשה.
יוצא דופן לכך הוא ספרו של המשורר הישראלי אלכס בן ארי "מים מים" (הוצאת 'דפוס בית', 2020) אשר מורכב משירי מחיקה המוחקים את ספרו הראשון "ימים סמויים" (הוצאת 'כרמל', 2008).
השירים בספר זה כתובים באופן שבו כל שיר מוחק מילים מתוך השיר בעמוד המקביל לו ב"ימים סמויים".
הספר נוצר ברובו במהלך שהות האמן בבית שלום אש בבת-ים מטעם מוזיאון בת-ים לאמנות (מובי).
סדרת השירים Mans Wows של ג'סי גלס (1981), היא סדרת שירים וקטעי פרפורמנס שנוצרו על ידי מחיקת טקסט מספרו של ג'ון ג'ורג' הוהמן.
Nets – ספרה של ג'ן ברווין מציג שירת מחיקה של הסונטות של שייקספיר.
RED – ספרה של צ'ייס ברגרון מציג שירת מחיקה של הספר דרקולה מאת בראם סטוקר .
עץ התקווה – ספרו של פרנק מונטסונטי הוא ספר שירי מחיקה המבוסס על ספרו של ר.
סנפורד מרטין כיצד לגזום עצי פרי.
The O Mission Repo – ספרו של טרוויס מקדולנד הוא ספר שירה מחיקה שבו כל פרק בדוח ועדת ה-11 בספטמבר נמחק בשיטה שונה של מחיקה פואטית.
Erasing Infinite – שירת מחיקה של ג'ני ב' בייקר אשר נוצרה ממחיקת היצירה Infinite Jest של דייוויד פוסטר וואלאס, עמוד אחד בכל פעם.
Of Lamb – ספרה של מת'אה הארווי הוא ספר שירי מחיקה של הביוגרפיה של צ'ארלס לאמב.
The ms of my kin (2009) – ספרה של ג'נט הולמס הוא ספר שירי מחיקה של שיריה של אמילי דיקינסון שנכתבו בשנים 1861–62, השנים הראשונות של מלחמת האזרחים, אשר משקפים את מלחמת עיראק בת זמננו.
A Little Shadow – ספרה של מרי רופל הוא ספר שירי מחיקה שנעשה על ידי מחיקת מילים נבחרות מתוך ספר בן המאה ה-19.
Voyager – ספרו של סריקנת' רדי הוא ספר שירי מחיקה של האוטוביוגרפיה של קורט ולדהיים .
ספרה של המשוררת אדה מוריסון משנת 2012 "חושך" מוחק את הנובלה של ג'וזף קונרד ו"מלבין" את הטקסט שלו כך שיישארו רק תמונות של עולם הטבע.
ALL KIN D S OF FUR (2018) – ספרה של מרגרט יוקום מוחקת את המעשיה בעלת אותו השם מתוך סיפורי האחים גרים (גרסה של סינדרלה שנפתחת בגילוי עריות), כדי לחשוף כיצד הגיבורה תספר את הסיפור של עצמה.
[where late the sweet] BIRDS SANG – ספר מאת המשורר סטיבן רטקליף הוא מחיקה של הסונטות של שייקספיר בהוצאת O Books (1989).
שירת המקהלה הוא ספר מאת יהושע קנז שיצא לאור בשנת 2012 בהוצאת עם עובד.
הספר כולל עשרה סיפורים; חמישה סיפורים חדשים, וחמישה סיפורים שנדפסו בשעתם בכתבי עת שונים בראשית הקריירה הספרותית של קנז ולא כונסו בספר.
לטענת יוסף אורן, בעת הוצאת הספר כבר חלה קנז בדמנציה קשה ואת הספר ערכו שוחרי טובתו בהוצאת "עם עובד", בית-ההוצאה שבו התפרסמו רוב ספריו.
הילד של הדרי, לקראת בר המצווה שלו, מצטרף לאביו ולשותפו הדתי לעבודה, שצרף גם הוא את בנו שמואל, נער מעט מבוגר יותר, ללוות את האורחת של המשפחה הדתית.
האורחת, אוסטרית בורגנית ומגונדרת, זרה מאוד בנוף הארצישראלי של סוף שנות ה-40 וסובלת בחום הכבד שבסביבות הכנרת.
במהלך הנסיעה ולאורך אותו יום חווה הילד של הדרי מספר חוויות של עולם המבוגרים אשר חלקן עוסק במובלע בתמות חברתיות (אשכנזים-מזרחיים-ערבים וחילונים (מודרניים) מול דתיים) וחלקן בתמות אישיות (יחסי אב-בן וחשד לרומן הנרקם בין האב והאורחת).
יותם שווימר רואה בביקורתו על הסיפור את הפן האישי כשולט: "המפגש הטעון בין הילדות לבגרות, דווקא מתוך טריוויאליות וכמעט מתוך הבנאליות של אותו היום, כמוהו כחומר נפץ עבור הילד, וקנז מבטא אותו ברגישות רבה.".
לעומתו, טוענת קרן דותן בביקורתה: "בסיפור הזה, כמו בסיפורים אחרים, המבנה הפוליטי הישראלי הוא שמניע את הסיפור: בלי להבין את התסביך הישראלי עם המודרניות אי אפשר להבין את הסיפור הזה.".
יוסף אורן רואה בחשד הילד לרומן בין האב והאורחת כמוטיב המרכזי בסיפור: "החשיפה הזו היא דורסנית לגביו, כי במהלכה התוודע הילד לראשונה לכוחו של האֶרוֹס ולשקרים שבאמצעותם מחפים המבוגרים על חמדנותם המינית.".
המספר משאיל את מפתחות ביתו למלצר (כנראה מעדות המזרח) שרוצה להתייחד עם אהובתו בזמן שהמספר נמצא בארוחה אצל נחמה עם חבריו הקבועים.
קרן דותן כותבת על הסיפור: "היסוד האפל שטמון במבנים החברתיים ובמפגש הבין־מעמדי משמר את עצמו גם כאשר האחיזה משוחררת וגולשת לקומי.".
יוסף אורן רואה בסיפור זה את "היפה והעמוק מבחינה רעיונית מבין סיפורי הקובץ".
הוא רואה את הנושא כ"מה קורה לרגש האהבה הטבעי והזך, כאשר הוא יוצא מהרשות האינטימית של הפרט ומתגלגל ברשות הרבים הרכלנית של החברה".
על פי אורן, כל ההשערות הרכלניות והזנותיות של המספר ושל משתתפי הארוחה מתנפצות אל מול דמותם הצחה והצחורה של המלצר ובמיוחד של אהובתו.
צוות עובדים של מקום עבודה קטן מתחקה בעלילה בלשית אחרי מקום הימצאו של חברם, הוגו, בעקבות מציאת מודעת אבל מוזרה על דלת המשרד.
יותם שווימר ומוטי פוגל מזהים קשר בין רצונו של הוגו למות ובין סיפורו הקצר של קפקא, "הגלגול".
יוסף אורן סבור כי הסיפור "מעלה לבירור את השאלה הבאה: האם הספרות, זו שמציעה רעיונות לתיקון האדם ולשיפור החברה, אכן משפיעה על החיים, או שמא לשווא היא מייחסת לעצמה את יכולת ההשפעה הזו?".
הוא מוצא כאן את הדו־שכבתיות האופיינית לקנז וטוען כי "התפרצותו של הוגו במעמד הזה, המתרחשת בעלילה החיצונית-חושית של הסיפור, מקורה בייאוש שהתגבש ברובד הנפשי שלו, בעלילה הפנימית והנסתרת של הסיפור ...
שאם אין האנושות מאזינה לאזהרות סופרים מסוגו של קפקא – אזי באמת מוטב למות לפני המועד שבו יגלו בני-אנוש להפתעתם בוקר אחד, שאיבדו את צלמם האנושי והפכו לג'וקים.".
המספרת מקבלת גור כלבים מהזוג פ., יקים חשוכי ילדים, העוסקים ברישום נתוני מזג האוויר בביתם.
היא נקשרת אליו עד אשר הוא משתחרר פעם אחת ומרביע כלבה בגן הציבורי והיא הורגת אותו בחבטות בהתקף זעם.
באוקטובר 1960 התפרסם בהארץ סיפור קצר מאת אבי עתניאל (שם העט של יהושע קנז באותה עת), בשם "מימי החמסין הגדול".
סיפור מוקדם זה עוסק גם הוא בזוג פ.
אין להבחין כאן רישא וסיפא, בחינת שעטנז רב.
המספר סטודנט, כנראה בפריז, צופה בהתאבדותו של חברו ללימודים קים, בדירה שמולו מעבר לרחוב, בלי ידיעתו והבנתו שמדובר בקים.
הוא נמלא מצד אחד פחד וחרטה ומצד שני צידוק עצמי בכך שלא ידע שמדובר בקים.
פורסם בכתב העת גזית (בעריכת גבריאל טלפיר) באביב 1963, תחת השם "מותו של קים".
הוא מזדרז אפוא למרק את מצפונו".
המחבר סוקר במהלך הלילה את עבודתו הספרותית ואת קורות חייו של ז'ואשן די בלה.
הוא כותב על סונט 113 שכתב די בלה: "נכתב בהשראת סונט דומה של ברנרדינו דניאלו .
התרוממות הנפש, כמיהה אל השלמות והיופי האידיאלי.
אין ספק, היפה בסונטים שכתב די בלה.".
המספר טוען כי הסונטה זהה בדיוק לזאת של דניאלו, למעט השלשה הראשונה, אך הוא כותב כי "משוררנו ידע כיצד להפוך סונט בינוני ליצירת מופת." בעלילה מקבילה, נמסר סיפורו של ר., שהתנהגותו מוזרה והוא דחוי בקרב הסטודנטים באוניברסיטה הצרפתית.
פשע לנגד עיניו של המחבר.
פורסם בכתב העת גזית (בעריכת גבריאל טלפיר) בתחילת שנות ה-60. גם בסיפור זה מוצאת לילך נתנאל את העד לאסון שצופה מהצד ואינו מתערב: "אחרי כמה דקות שמענו צעקות מן המטבח, צעקות אישה נוראות, והמגישה הקטנה ברחה בבהלה מן המטבח.
אליעזר, נכה בן 28, מובא על כפי הוריו אל חדר בקומה השלישית בבית הגברת שטרן.
הקשר היחיד שיש לו חוץ מהוריו וגברת שטרן, הוא ניסיונו ליצור קשר עם אתר בניה שבו הוא צופה מהחלון ועם אליעזר, ראש פועלי הבניין.
הסיפור מסתיים כשהוא מציין 29 לאחר נפילת הפועל אליעזר מהפיגום, כנראה אל מותו.
פורסם בכתב העת קשת (בעריכת אהרן אמיר) בקיץ 1962. לאחר פרסומו באנתולוגיה "סיפורים עבריים בני־זמננו" בחורף 1962, ביקרה גיטה אבינור את הסיפור: "הוא בנוסח הסימבוליזם הדל והשדוף מרוב שימוש...
יצירת סמל הכפיל נעשית בצודה פרימיטיבית למדי ...
סמל חייב להיות בעל משמעות רחבה יותר מן המושא שהוא בא במקומו.
ברגע שהוא רק חופף אותו, אין כל הצדקה לשימוש בסממן ספרותי זה.".
לעומתה, אלי שביד היה סבור באותה עת כי מדובר בסיפור שאינו יומרני ובולט לטובה.
המחבר סוקר שתי פעמים בהן לא ניתן לו להשתתף במקהלה שהייתה משאת נפשו.
פעם ראשונה בבית הספר ופעם שנייה בהיותו סטודנט בירושלים.
אלא שזיכרונותיו מוטלים בספק שכן י"ב (ייתכן יפה ברלוביץ) שלמדה איתו, זוכרת דברים שונים בתכלית.
לטענת, יפתח אשכנזי, גם דמותו של עמוס עוז (שהיה ידידו של קנז מימי לימודיו באוניברסיטה העברית), מופיעה בסיפור: "לא רחוק ממני ישב חייל בלונדיני, שהייתי עתיד לעשות היכרות אתו בחוג לפילוסופיה.
הוא הדליק לו סיגריה, הוציא מכיס המדים פנקס 'קוהינור' קטן, שלף מאותו הכיס עט כדורי ורשם משהו במהירות.".
תיאור טיול שנתי של גמר בית הספר העממי.
במוקדו שלושה אירועים: גניבת ענבים מכרם גניגר, לינה על חוף הכנרת בטבחה, והכאת המורה בֶּנוֹ, אשר בתגובה מכה את התלמיד אשכנזי.
פורסם בכתב העת קשת (בעריכת אהרן אמיר) בחורף 1964. הסיפור בעל המאפיינים האוטוביוגרפיים מקדים את "בין לילה ובין שחר" גיבורי הסיפור המאוחר: אלי שפירא ורחל היימן כבר מופיעים בו כדמויות מפתח.
עירן דורפמן מציין שב"ענבים בגניגר" בא לידי ביטוי מנהגו של קנז לתאר את העולם הזעיר־בורגני והמהוגן, "עולם המתואר רק כדי להיפרץ בסופו של דבר על ידי כוחות שיגעוניים וגרוטסקיים".
תיאור ילדותו הצעירה של המספר בזמן מלחמת העולם השנייה השנייה בנווה שאנן בחיפה.
אביו קונה לו מתנת יום הולדת כלבלב שסופו טרגי.
יפתח אשכנזי מסיק כי זהו סיפור אוטוביוגרפי המתאים עצמו בתקופת הזמן גם לשניים מסיפורי "מומנט מוסיקלי" ולנובלה "נוף עם שלושה עצים".
אשכנזי טוען כי "גם סיפוריו האוטוביוגרפים הם כבר יותר סיפור ופחות אוטוביוגרפיה.
אך אותו דיוקן הפוך, שבו הסיפור, ולא החיים, הוא הדבר המרכזי, הופך את הסיפור לכזה שיכול להכיל את כל החוויה האנושית, על הצחוק והעצב, וחוסר הנוחות שבה.
כשהרים אליו הילד את ראשו, ראה טיפה נקווית בזווית עינו של אביו, מתגלגלת על לחיו ונושרת ארצה.".
מוטי פוגל רואה מכנה משותף לסיפורים הישנים ולסיפורים החדשים שבספר: "יש משהו משותף לסיפורי "שירת המקהלה".
ואף אוסיף חטא על פשע, ואשתמש במונח שאין קלישאי ונדוש ממנו – "קפקאי".
עוול כללי, שאינו נובע מרוע מכוון ולעיתים אף אין לו מקור שאפשר להצביע עליו.
זהו רוע שקיים בלעג לחלש, בניצולו, בעצימת עין, בהתעלמות.
אבל הוא נעשה ללא רגש, לא מתוך תשוקה, כמעט כבדרך אגב."
לילך נתנאל רואה את הנקודה המשותפת בעיניים המתבוננות: "סיפורי "שירת המקהלה" מרכיבים קובץ סיפורים מגוון למראית עין, אך למעשה מופיעים בהם שוב ושוב עֵדי מוות, עדים שחוזים מהצד בעינויו או במיתתו של אדם.
כמו עיניהם של תלמידי בית הספר ש"פזורים על הארץ כגחליליות" בליל הטיול השנתי, העיניים המשתאות והמשתוקקות שמתבוננות באימת המוות מופיעות ברוב סיפורי הקובץ.".
קרן דותן מבדילה בין הסיפורים הישנים ובין החדשים: "הסיפורים המוקדמים - מאופקים ומסוגננים לעילא - בונים בטון מורצן, כמעט קודר, דרמה של תפאורה בורגנית, כדי לקרוע את המעטה התרבותי בפרץ של אלימות קטלנית.".
"לעומתם, האפלה שבסיפורים המאוחרים כבר מתירה לעצמה מגע יד קליל בהרבה.
פני הפוקר של קנז ...
זונחות את הסבר החמור לטובת חיוך ממזרי.".
כותרת רשימת הביקורת של דוד אדלר היא "ספר שנולד בחטא".
הוא מתאר את כינוס כל הסיפורים בספר אחד במילים: "שוב ניצחו השיקולים השיווקיים את הספרותיים".
הוא טוען כי רמתם של חלק מהסיפורים היא נמוכה וכי על פי נושאיהם וסיגנונם חלק מ"הסיפורים החדשים" הם כנראה סיפורים שנכתבו בשנות היצירה המוקדמות של קנז ולא התפרסמו.
השערתו זו נסמכת על נושאי וסגנון הסיפורים וכן על כך "שהסיפורים האלה לוקים בתסמינים של סיפורי ביכורים עם סימני בוסר מובהקים.".
יוסף אורן רואה בתמה המשותפת לקובץ סיפורים זה ולספרו של קנז, "דירה עם כניסה בחצר", כ"מחאתו נגד שכיחות הזדון, הרשעות והכיעור מול מיעוט החסד, הנדיבות והיופי בחיים".
אורן מאפיין חלק מהסיפורים ב"דו־שכבתיות" השכיחה בכתביו של קנז: "התופעה הדו-שכבתית בבניית עלילת הסיפור, זו המתבטאת בהצפנת ההצדקה לאירועי העלילה החיצונית בעלילה הפנימית של הסיפור, גם אם זו לפעמים רק מרומזת ופחות מפורשת מהעלילה החיצונית.".
שירתה של טרויה הוא רומן מודרני שנכתב על ידי הסופרת האוסטרלית קולין מקאלוג בשנת 1998, ועלילתו מציגה עיבוד חופשי של אגדת טרויה.
הסופרת הסתמכה בין השאר בכתיבתה על יצירותיו של הומרוס, האיליאדה והאודיסיאה וכן על כתבי אוריפידס, הסיודוס, ורגיליוס ועוד.
בנוסף, שולבו בספר פרשנויות מודרניות למאורעות מלחמת טרויה, חלקן מתבססות על ממצאים ארכאולוגיים וניתוח של כתבי הומרוס.
הספר כתוב בצורת "רשומון", כאשר העלילה מתוארת בכל פרק מנקודת תצפית של גיבורים שונים.
בין מאפייני הספר – הצגה נבדלת של האלים השונים, כאשר קיימות גרסאות יוניות וטרויאניות של כל אל.
בין הגיבורים שמופיעים כבעלי נקודת תצפית אפשר למנות את: פריאמוס מלך טרויה, הנסיכה היוונית הלנה, אכילס, הקטור, אודיסאוס, אגממנון ונאופטילמוס.
הספר תורגם לעברית על ידי עדי גינצבורג הירש, ויצא לאור בעברית בשנת 2000.
הספר מתאר את המלחמה האפית בין השבטים ההלניים של יוון העתיקה לבין העיר טרויה שבאסיה הקטנה.
עלילת הסיפור מתחילה דרך עיניו של פריאמוס הצעיר, שנים רבות לפני מאורעות טרויה, כאשר הגיבור האגדי הרקולס מגיע לעיר טרויה.
בואו של הרקולס מניע שורה של מהלכים, שבסופם אביו של פריאמוס נרצח, פריאמוס מומלך למלך טרויה, ואיבת דורות ניצתת בין יוון לטרויה.
במהלך הספר מתוארת האגדה המוכרת של טרויה בהרחבה ובנופך רב.
הסיפור מסתיים בחורבן טרויה, וחזרתם של ההלנים לביתם.
הדפים האחרונים של הרומן נראים דרך עיניו של נאופטילמוס, בנו של אכילס.
ההרס של טרויה מתואר בהרחבה.
בסופו של הספר נאופטילמוס עולה על ספינתו ונוסע הרחק מהעיר החרבה בחזרה ליוון.
שיש הוא סלע משקע ימי קרבונטי, לרוב קלציט ודולומיט, שעבר התמרה והתגבשות מחדש כתוצאה מחום או מלחץ במעמקי כדור הארץ.
מרקמו חלק ומבריק והוא ניתן לליטוש.
שיש לבן נוצר מהתמרת סלע גיר או דולומיט העני מאוד בסיליקה, ואילו עורקים צבעוניים וכתמים בו נוצרים מאילוח בחול, תחמוצות מתכת שונות, טין, צור ועוד שהיו בין שכבות הגיר המקוריות.
כאשר שיש חשוף למזג האוויר, גשם חומצי מגיב עם הסידן הפחמתי שבשיש ויוצר חומצה קרבונית הגורמת לבלייה של השיש, דבר הניכר בפסלים ומצבות שיש עתיקות שלא הוגנו ממזג האוויר.
שיש נחצב ממחצבות שיש בגושים גדולים במגוון טכניקות כגון קידוח ופיצוץ, חיתוך בסילון מים או החדרת טריזים לחריצים הנחצבים בסלע.
מרבית השיש בעולם נחצב באיטליה, סין, ספרד והודו.
התפוקה העולמית נאמדה בשנת 2019 ב-316 מיליון טונו, אם כי למעלה ממחצית מהתפוקה אובדת בפחת בתהליך הייצור.
היוונים נהגו לפסל פסלים משיש שהובא מאיים שבים האגאי ומהר פנדליקון שנמצא בצפון מזרח לאתונה ששימש לעיצוב המקדש פרתנון שבאתונה.
איכות השיש לפיסול תלויה בגודל הגבישים היוצרים את השיש.
כך, ככל שהגבישים קטנים, השיש נחשב מתאים יותר לפיסול.
מקורות לשיש נחצבו בבלגיה, שווייץ, אירלנד, ארצות הברית ובהודו.
אמני הפיסול הרבו להשתמש בשיש מאזור קרארה שבצפון מערב איטליה.
גם הרומאים בתקופה העתיקה נהגו להשתמש בשיש זה.
במאה ה-16 פיסל מיכלאנג'לו בואונרוטי בשיש זה.
אבן השיש בצורתה המעובדת משמשת בעיקר עבור משטחים לחדרי מטבח וחדרי רחצה, חיפויי קירות דקורטיביים, דלפקים ושולחנות בר ושימושים ביתיים נוספים.
על פי הגדרת התקן האמריקני שיש הוא סלע גבישי שנוצר מאחד משלושת המינרלים: קלציט, דולומיט או סרפנטין.
בתעשייה בישראל, המונח "שיש" משמש לתיאור משטח סלע מלוטש מסוגי אבן שונים, כגון גרניט או גיר (למשל "שיש חברון"), אף שמשטחים אלו אינם עשויים משיש על פי ההגדרה הגאולוגית.
מחצבות חפציבה הייתה המחצבה היחידה בארץ ישראל לשיש אמיתי.
המחצבה נסגרה עוד לפני קום המדינה.
שישה כובעי חשיבה של אדוארד דה בונו, היא שיטת חשיבה שמטרתה שיפור תהליך קבלת ההחלטות בקבוצות.
במסגרת השיטה, המשתתפים בדיון מבצעים משחק תפקידים בהתאם לכובע הדמיוני שהם חובשים.
דה בונו פרסם את השיטה בספרו "שישה כובעי חשיבה" שראה אור בשנת 1985. הספר תורגם גם לעברית.
משתתף רשאי להחליף כובעים במהלך הדיון וכך לייצג דרכי חשיבה שונות זו מזו.
ביקורתיות מצד אחד, הפריית הדיון ויצירתיות מצד שני, שיפוט נייטרלי לקבלת החלטות שקולות הם ממאפייני השיטה.
כובע לבן - עובדות, נתונים ומידע.
חשיבה נייטרלית ואובייקטיבית בהצגת המידע לקבלת החלטה שקולה.
הכובע הלבן עונה על השאלות: איזה מידע יש בידינו?
איזה מידע דרוש לנו ואין לנו?
איך משיגים את המידע הזה?
אנו זקוקים לצבע זה לצורך מתן מענה לשאלה, בחירת ההסבר הנכון, הערכת רעיון, פתרון לבעיה, קבלת החלטה וכדומה.
כובע אדום - רגשות, תחושות ואינטואיציה.
לגיטימציה להכנסת רגשות כולל שנאה ופחד למשל בחשיבה.
שימוש בתחושות ובאינטואיציה ובחוש שישי לקבלת החלטות.
הכובע האדום עונה על השאלות: מה אני מרגיש בקשר לעניין כרגע?
הנטייה הטבעית שלנו היא להוציא את רגשותינו גם בשיחה נייטרלית.
הכובע האדום נותן לגיטימציה לשלב "איתותים" רגשיים בשיחה רצינית.
במקרה של ניסיון בשטח יש לזה ערך רב, אך באותה מידה הוא יכול להטעות.
כובע שחור - שיפוט שלילי, מדוע לא יצליח (תפקיד פרקליט השטן).
ניסיון אובייקטיבי להראות המרכיבים השליליים והצבעה על טעויות לוגיות או הסתמכות על העבר.
הכובע השחור עונה על השאלות: האם זה נכון?
מהן הסכנות, הקשיים והבעיות שיש לקחת בחשבון?
משתמשים בו כשרוצים לבטל רעיון, לנמק מדוע לא כדאי לקבל הצעה מסוימת או לשכנע לבטל תוכנית מסוימת.
כובע צהוב - גישה חיובית ואופטימית, הזדמנויות.
הכובע הצהוב עונה על השאלות: מה היתרונות שיש?
משתמשים בו כאשר רוצים לבחון את תרומת הרעיון, או היתרונות של פתרון: האם כדאי לקבל את הרעיון והאם כדאי לבצע זאת?
כל רעיון יצירתי משתמש בכובע צהוב.
החשיבה החיובית איננה טבעית כמו חשיבת הכובע השחור ודורשת לעיתים מאמץ מכוון.
כובע ירוק - יצירתיות וצמיחת
ניסיון להתקדם אל מעבר לידע הקיים.
חשיבה לטרלית (צידית, רחבה, מתפרשת) לגיבוש תפיסות ומושגים חדשים.
הכובע הירוק עונה על השאלות: מה עוד?
(רעיון, היבט, הסבר, פתרון, מסקנה) אילו אלטרנטיבות אפשר להציע?
האם קיימים כיווני חשיבה שלא העלינו?
הכובע הירוק שימושי ביותר כאשר מחפשים הסבר לתופעה, פתרון לבעיה מעבר לפתרונות הקיימים, כשהדיון נתקע, כשצריך פרובוקציה כדי לקדם את הדיון הלאה.
כובע כחול - רוגע ושליטה.
חובש הכובע הכחול מארגן את תהליך החשיבה, מגדיר את הנושא, מנסח את השאלות.
אוכף המשמעת ואחראי לסיכום הדברים.