tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחקר מטא-אנליזה שכלל מעל 6,000 ילדים עד גיל שמונה, העמיד בספק את האפקטיביות הטיפולית של שיטות טיפול פסיכולוגיות התנהגותיות, התפתחותיות, חינוכיות, חושיות, מבוססות בעלי חיים ומבוססות טכנולוגיה.
במחקר נמצא שכאשר לא מתחשבים במדדי האיכות של המחקר, וכוללים גם מחקרים שאינם איכותיים, ישנן השפעות חיוביות משמעותיות לטיפולים התנהגותיים והתפתחותיים.
עם זאת, כאשר מגבילים את המחקרים רק לניסויים מבוקרים עם הקצאה אקראית (RCT) ולתוצאות שעבורן לא היה סיכון לזיהוי הטיה, אף שיטה טיפולית לא הראתה אפקט מובהק סטטיסטית.
גישות התנהגותיות מתמקדות בשינוי התנהגויות על ידי הבנה של האירועים שהתרחשו לפני ואחרי ההתנהגות שאותה רוצים לשנות או לשמר.
גישות אלה הן בעלות התמיכה המדעית הרבה ביותר בטיפול בסימפטומים של אוטיזם, והן מקובלות ונפוצות בקרב אנשי חינוך ובריאות.
ניתוח התנהגות יישומי Applied Behavior Analysis (ABA) הוא גישה התנהגותית הבוחנת את התנהגותם ודפוסי הלמידה של אנשים.
טיפולים מבוססי ניתוח התנהגות יישומי מתמקדים בהקניית התנהגויות בעלות תוקף חברתי, בהפחתת התנהגות אשר מקשה על המטופל ובהגברת התנהגויות רצויות על מנת לשפר מגוון של מיומנויות.
גישת ה-ABA טוענת שאוטיזם הוא הפרעה נוירולוגית המתבטאת במגוון התנהגויות.
שיטת ABA עוסקת בשינוי יכולות והתנהגויות על ידי מניפולציה של הסביבה בצורה שיטתית, כדי ללמד ולחזק התנהגויות רצויות.
דרך העבודה בשיטת ABA היא לימוד מיומנויות בשלבים קטנים ומדידים, תוך שימוש בעקרונות המדעיים של ניתוח ההתנהגות שהוצעו על ידי ב.פ.
שורשיו של ניתוח התנהגות יישומי והמקורות ההיסטוריים המהווים את הבסיס הפילוסופי לניתוח התנהגות מצויים בראשית המאה ה־20 במחקרים שעסקו בתיאוריה של הלמידה ויצרו את הבסיס המדעי לגישה ההתנהגותית.
ווטסון, חוקר ופסיכולוג אמריקאי אשר טבע את המונח ביהביוריזם, פרסם בשנת 1913 את המניפסט "Psychology as the behaviorist views it" שבו הדגים את השפעת הנסיבות על ההתנהגות.
כך גם אדוארד תורנדייק, מחלוצי הפסיכולוגים שעסקו בעקרונות ובתהליכי למידה, חקר התנהגות אופרנטית בקרב בעלי חיים ואת הקשר בין גירוי לתגובה.
נקודת המבט הזו עוררה בעשורים המוקדמים של המאה העשרים השראה בחוקרים נוספים שבחרו להתמקד בחקר הסיבות להתנהגות האנושית.
בהיבט זה ידועה בעיקר עבודתו של ב.פ סקינר, אשר פיתח את המתודולוגיה הביהביוריסטית-דטרמיניסטית במחקרי מעבדה שערך במשך למעלה מעשור.
מתודולוגיה זו הדגישה את הנסיבות, ובעיקר את התוצאות, כמסבירות את ההתנהגות.
המאפיין המרכזי אשר נבע מהניתוח של סקינר היה הקשר המשולש של נסיבות-התנהגות-תוצאה, ואפשר לנסח עקרונות יסוד המגדירים את אופן הלמידה בגישה ההתנהגותית.
לטענת העוסקים בכך, כל תוכנית ABA מותאמת אישית לצרכיו של כל ילד.
מחקרים רבים שנעשו על השימוש ב־ABA בטיפול בילדים אוטיסטים, התמקדו לרוב בתחום מוגדר שנמדד, שהוצג על ידי תרשים המבטא את השפעת הטיפול.
נמצא כי תרגול וחזרה אינטנסיביים מסייעים בשיפור ההתנהגות ורמת התפקוד הקוגניטיבי של ילדים אוטיסטים, וכי צורת הטיפול אפקטיבית בהשגת היעדים הללו.
חלק מבין הילדים שהחלו את הטיפול בגיל צעיר שולבו בכיתות בבתי ספר רגילים.
על אף שהגישה ההתנהגותית מקובלת על־ידי אנשי מקצוע רבים, מופנית ביקורת כלפי יעדיה הטיפוליים.
כמו כן, מופנית ביקורת גם לפן הערכי שלה, ויש טענות על כך שהיא מהווה התעללות ומפרה את כללי הביואתיקה.
בנוסף, אוטיסטים רבים טוענים בבגרותם שהטיפול הזיק להם, נחווה כסוג של טיפול המרה ואפילו אילוף.
ישנם מחקרים המקשרים בין הטיפולים האלו לפיתוח טראומה, דיכאון, פוסט טראומה מורכבת ואף להתאבדויות.
בישראל השיטה איננה מעוגנת בחוק, ועיסוק בניתוח התנהגות לא נחשב כחלק מסל המקצועות הטיפוליים המוכרים על ידי מערכת הבריאות.
גישות פסיכולוגיות נוספות יכולות לעזור לאנשים עם אוטיזם להתמודד עם חרדה, עם דיכאון ועם בעיות נפשיות אחרות.
בטיפול קוגניטיבי-התנהגותי מזהים מטרות רצויות ובהתאם לכך משנים את הדרך שבה האדם חושב, על מנת לשנות את התגובות שלו.
טיפול קוגניטיבי־התנהגותי יכול לשפר סימפטומים של אוטיזם עם גודל אפקט קטן עד בינוני.
בקרב בני נוער עם אוטיזם בתפקוד גבוה, טיפול קוגניטיבי־התנהגותי יכול להפחית סימפטומים של חרדה.
בצעירים, טיפול קוגניטיבי־התנהגותי יכול להפחית חרדה, הפרעה אובססיבית קומפולסיבית ודיכאון.
גישות התפתחותיות מתמקדות בשיפור מיומנויות התפתחותיות ספציפיות, כגון כישורי שפה.
גישות אלה משולבות לעיתים קרובות עם גישות התנהגותיות.
הטיפול ההתפתחותי הנפוץ ביותר עבור אנשים עם אוטיזם הוא טיפול בדיבור ושפה, באופן מילולי, באמצעות סימנים, מחוות או תקשורת תומכת וחליפית.
טיפול התפתחותי נוסף נעשה באמצעות ריפוי בעיסוק, כאשר המטרה היא לשפר מיומנויות הנדרשות לתפקוד יומיומי (הלבשה, אכילה, רחצה).
ריפוי בעיסוק יכול לכלול גם אינטגרציה חושית, המסייעת לשפר את התגובות לקלט חושי.
ריפוי בעיסוק יכול גם לשפר מיומנויות פיזיות, כמו מוטוריקה עדינה או גסה.
מודל ההתחלה המוקדמת של דנוור (Early Start Denver Model) הוא מודל התפתחותי רחב המבוסס על עקרונות ניתוח התנהגות יישומי.
המודל מתאים לטיפול בפעוטות בני שנה עד ארבע שנים.
לפי מודל זה, הורים ומטפלים משתמשים במשחק, באינטראקציות חברתיות ובתשומת לב משותפת בסביבה הטבעית כדי לשפר שפה, מיומנויות חברתיות ולמידה.
טיפולים חינוכיים ניתנים במסגרת החינוכית.
גישה זו מבוססת על הרעיון שאנשים אוטיסטים משגשגים כאשר הלמידה היא חזותית וכשדפוסי הלמידה עקביים.
מורים הנעזרים בגישה זו יכולים, לדוגמה, לצייר את שגרת היום במקום בולט.
הם יכולים להציב גבולות סביב תחנות לימוד, ולהוסיף הדגמה פיזית או הסבר ויזואלי להסברים מילוליים.
גישות חברתיות מתמקדות בשיפור מיומנויות חברתיות ובבניית קשרים רגשיים.
לפי המודל The Developmental, Individual Differences, Relationship-Based model, שנקרא גם "זמן רצפה", מעודדים את ההורים והמטפלים לזהות במה הילד מתעניין, כדי להרחיב את ההזדמנויות לתקשורת בינאישית.
במודל The Relationship Development Intervention (RDI) משלבים פעילויות המגבירות מוטיבציה, עניין ויכולת להשתתף באינטראקציות חברתיות משותפות.
בגישה של סיפורים חברתיים (Social Stories) מתארים לילד סיפורים פשוטים המסייעים לו להבין למה לצפות במצבים חברתיים שונים.
לבסוף, קבוצות לפיתוח כישורים חברתיים מספקות הזדמנויות לאנשים עם אוטיזם לתרגל מיומנויות חברתיות בסביבה מובנית וכן אמצעי לפיתוח חשיבה חברתית שהיא התהליך המחשבתי שעומד מאחורי הבחירה להפעיל מיומנות חברתית זו או אחרת.
נכון לשנת 2023, אין תרופות המטפלות בסימפטומים העיקריים של אוטיזם, אך ישנן תרופות היכולות לסייע לאנשים עם אוטיזם לתפקד טוב יותר.
ישנן תרופות שמסייעות להירגע, להתמקד או להפחית פגיעה עצמית, כמו דפיקת הראש בחפצים או נשיכה של כף היד.
תרופות יכולות לסייע גם בהתמודדות עם הפרעות נלוות לאוטיזם, כמו חרדה, דיכאון, התקפי אפילפסיה ובעיות בשינה ובעיכול.
מנהל המזון והתרופות האמריקאי אישר את השימוש במספר תרופות אנטי-פסיכוטיות, כמו ריספרידון ואריפריפזול, לטיפול בעצבנות הקשורה לאוטיזם.
תרופות אלה יכולות להפחית היפראקטיביות, להפחית התנהגויות סטריאוטיפיות, ולמזער נסיגה ותוקפנות בקרב אנשים עם אוטיזם.
מעכבי קליטה חוזרת בררניים של סרוטונין (SSRI) הם תרופות נוגדות דיכאון, היכולות להפחית את תדירותן ועוצמתן של התנהגויות חוזרות; להפחית חרדה, עצבנות, התפרצויות זעם, התנהגות אגרסיבית, ולשפר את קשר העין בקרב אנשים עם אוטיזם.
נוגדי דיכאון טריציקליים הם סוג אחר של תרופות נוגדות דיכאון המשמשות לטיפול בדיכאון ובהתנהגויות אובססיביות-כפייתיות.
תרופות ממריצות יכולות לעזור להגביר את הקשב ולהקטין את ההיפראקטיביות אצל אנשים עם אוטיזם.
הן מועילות במיוחד עבור אלה עם תסמינים קלים של אוטיזם.
תרופות נגד חרדה יכולות להקל על הפרעות חרדה ופאניקה, הנלוות לעיתים קרובות לאוטיזם.
כמעט שליש מהאנשים עם סימפטומים של אוטיזם סובלים מפרכוסים או מהפרעות פרכוסים.
תרופות נוגדות פרכוסים מטפלות בהפרעות פרכוסים כמו אפילפסיה.
תרופות שנמצאו כבלתי יעילות להפחתת סימפטומים של אוטיזם כוללות בין השאר אוקסיטוצין.
חלק מהאוטיסטים ובני משפחתם נעזרים גם בגישות המשלימות את הטיפול הקונבנציונלי.
גישות אלה יכולות לכלול תזונה, תוספי מזון, טיפול בעזרת בעלי־חיים, טיפול באמנויות, קשיבות וטכניקות הרפיה.
טיפול במוזיקה יכול להוות כלי יעיל לשיפור תקשורת בינאישית בקרב ילדי גן עם אוטיזם.
נכון לשנת 2019, אין די עדויות לכך שטיפול בריקוד מסייע לאוטיסטים.
ישנן עדויות ראשוניות לכך שרכיבה טיפולית יכולה לסייע לילדים עם אוטיזם, וכן טיפולים אחרים בעזרת בעלי חיים.
טיפולים מבוססי קשיבות נמצאו כמועילים בטווח המיידי וכן לאחר 3 חודשים בשיפור הרווחה הסובייקטיבית של ילדים ומבוגרים אוטיסטים.
עם התפתחות הטכנולוגיה, החלו להופיע רובוטים חברתיים שמטרתם לעבוד עם ילדים אוטיסטים על כישורי התקשורת שלהם.
נראה שקיים אפקט חיובי רגשי וקוגניטיבי לטיפולים מסוג זה.
ילדים עם אוטיזם עלולים שלא לקבל את התזונה הנדרשת להתפתחות תקינה.
חלק מהילדים נמנעים ממזונות מסוימים בשל העדפות חושיות.
אחרים נמנעים ממזונות שנקשרים אצלם לכאבי בטן או אי נוחות.
מסיבות אלה, ישנם הורים המגבילים את הדיאטה של ילדיהם.
כאשר עושים זאת, יש להתייעץ עם דיאטנית מורשית, כדי לוודא שהילד מקבל תזונה בריאה.
לדוגמה, בארצות הברית ישנם הורים שמונעים מילדיהם גלוטן וקזאין (חלבונים הנמצאים בחיטה ובמוצרי חלב).
מחקרים לא מראים תועלת בהגבלה תזונתית שכזו וייתכן שהיא אף מזיקה.
לילדים עם אוטיזם יש בממוצע עצמות דקות יותר בהשוואה לילדים שאינם אוטיסטים.
מניעה של צריכת מוצרי חלב עלולה להחמיר את המגמה הזו.
על אף שנערכו מחקרים רבים על השפעתן של התערבויות תזונתיות, אין ממצאים משכנעים המראים את התועלת בדיאטות שכאלה, ולכן לא ניתן להמליץ עליהן.
בהיעדר תרופה לאוטיזם ובהיעדר טיפולים מוכחים מחקרית לריפוי אוטיזם, ישנם שרלטנים המציעים שיטות טיפול שאינן מבוססות בקנה מידה מדעי.
חלק משיטות הטיפול מבוססות על ניו-אייג', על רפואה אלטרנטיבית, על תיאוריות קונספירציה למיניהן, ועל פסאודו-מדע.
שיטות נוספות שלא מבוססות היטב הן:
פסיכואנליזה – טיפול אשר היה נפוץ במאה העשרים, משנות הארבעים ועד לשנות השישים.
כיום משתמשים בו לעיתים רחוקות לטיפול באוטיסטים.
בשנים שבהן הטיפול היה נפוץ, הדעה הרווחת הייתה שהאם אשמה באוטיזם של בנה, ועל כן הטיפול החל בהפרדת הילד מאמו למסגרת חוץ ביתית חמה, תומכת ואוהבת, בעיקר במקרים שבהם היו בעיות התנהגותיות.
תקשורת מסוייעת – בשיטה זו המטפל או ההורה מסייעים לילד להצביע על אותיות או מילים כתובות באמצעות נגיעה בידו או בזרועו של הילד, וזאת כדי לסייע לילד לתקשר.
שיטה זו נפוצה להטיפול באנשים בעלי הפרעות נוירו-מוטוריות כמו שיתוק מוחין.
שיטת ההתערבות הזו יושמה בילדים אוטיסטים בתחילת שנות 90 של המאה ה־20 והיא עוררה ויכוחים רבים.
התומכים בשיטת הסיוע הסבירו ששיטה זו מאפשרת לילדים האוטיסטים לבטא את רגשותיהם ואת מחשבותיהם.
בקהילה המדעית ישנה הסכמה נרחבת לכך שביטויי התקשורת נוצרו על ידי המטפלים עצמם, ביודעין או באופן לא מודע.
ניתן לראות הדגמה של השיטה בכתבה של אורית נבון במסגרת סדרת הרשת הדוקומנטרית "כאן מקשיבים".
אימון שמיעתי (Auditory training) – שיטה שפיתח הרופא גי בראר, שמשתמשת בזיהוי התדרים הקוליים שלילד יש כלפיהם רגישות יתר.
בזמן הטיפול, הילד מאזין בעזרת אוזניות לקלטות שמהן נמחקים התדרים שהוא רגיש אליהם.
הטיפול באימון שמיעתי כולל עשרה מפגשים בני 60 דקות במשך שבועיים.
במקרים רבים מייעצים להורים למנוע כל התערבות אחרת עד לסיום הטיפולים.
שיטת האימון השמיעתי צברה פופולריות בתחילת שנות התשעים, אך בכל זאת לא נמצאו ראיות לכך שרגישות יתר בשמיעה גורמת להתנהגויות לא מסתגלות אצל הילד.
כמו כן, לא נמצאו ראיות לכך שהאזנה למוזיקה יכולה לשנות רגישות יתר שמיעתית.
טיפול בהחזקה או באחיזה טיפולית מרסנת (Holding) – טיפול זה התפרסם בשנות ה־80 על ידי פסיכולוגית בניו-יורק וניתן לראות בו שרידים של הגישה הפסיכיאטרית הטוענת שהגורם לאוטיזם הוא ההורים.
בשיטת טיפול זו ההורים אוחזים את הילד תוך מאבק גופני איתו עד אשר הילד מגיע לרגיעה בת מספר דקות.
בזמן האחיזה ההורה עומד מול הילד פנים מול פנים, ואף רצוי שהוא יבטא בצעקה את רגשותיו כלפי הילד.
לפי שיטה זו לאחר טיפולים רבים, הילד יוצא אהוב ומשוחרר.
בדרך כלל אם השיטה לא מצליחה האשמה תופנה כלפי ההורים בטענה שהם אינם מתייחסים לסיבה ההפרעה של ילדם.
אין הוכחות מדעיות לכך ששיטת החזקה גורמת להגברת ההשתלבות בחברה או כל מיומנות אחרות.
שיטת אופשן (Option) – מפתחי הטיפול בשיטה זו הם ברי וסמריה קאופמן, והם עשו זאת למען בנם, רון, שאובחן כאוטיסט בגיל שנה וחצי.
התנסותם מתוארת בספר "גידולו של ילד".
לפי השיטה הטיפול צריך להיות באזור מוגן ומובדל מעולם החיצון, והיא כוללת: חיקוי תנועות הילד, ביטוי של קבלה רגשית במקום הצבת דרישות וציפיות.
הספר מתאר את עבודתם כטיפול פורץ דרך שגרם לבנם להפסיק להיות אוטיסט.
אין מחקר המוכיח שהשיטה אכן יעילה, וגם לא ברור אם אנשי המקצוע היו תמימי דעים לגבי היותו של הילד אוטיסט לפני תחילת תהליך ההתערבות.
יכולת החיקוי היא מיומנות חשובה שיכולה במקרה זה לעודד התנהגויות רצויות וכמו כן גם התנהגויות לא רצויות.
שיטה זו אינה עוזרת ברכישת מיומנויות חדשות ואף אינה מרחיבה מיומנויות קיימות.
שיטת Customized Autism Treatment) C.A.T) – שיטת טיפול פסאודו-מדעית העוסקת בהפחתת מאפייני אוטיזם באמצעות איתור ותיקון תהליכים מטבוליים לקויים לרבות קיומן של בעיות עיכול וסילוק רעלים (Detoxification), עומס מחמצן הנובע מרעילות ממתכות כבדות ותהליכי מתילציה וסולפציה לקויים.
איתור הבעיות המטבוליות מתבצע באמצעות בדיקות מעבדה מקיפות כמו בדיקת חומצות אורגניות בשתן (לאיתור תהליכים מטבוליים לקויים, עומס מחמצן גבוה וחוסר איזון תזונתי), בדיקת רגישות למזונות, בדיקת צואה מקיפה לאיתור תהליכי דלקת, היסטמינוזיס, שגשוג יתר של פטריות מזיקות וחיידקים מזיקים ובדיקת הצטברות רעלים ומתכות כבדות ברקמות.
עם עליית המודעות הציבורית לאוטיזם, החלה להתהוות התרבות האוטיסטית, המלווה בתנועות הזכויות האוטיסטית ובתנועת המגוון העצבי.
התנועות טוענות שיש לקבל אוטיזם כשונות שיש להתאים את הסביבה אליה, במקום לנסות לרפא אותה או לנרמל אוטיסטים.
עם זאת, עדיין קיימים אוטיסטים שהיו רוצים למצוא מרפא.
ברחבי העולם מציינים אירועים הקשורים לאוטיזם, כמו יום המודעות העולמי לאוטיזם הנחגג ב-2 באפריל, וחג האוטיסטים הבין-לאומי, הנחגג ב-18 ביוני.
ישנם גם כנסים ואירועים שמתרחשים בכל שנה ומיועדים לאוטיסטים, כמו אוטריט ואחרים.
מחקרים רבים נעשים על אוטיזם על מנת להעמיק את הידע בתחום, ואוטיסטים רבים קוראים לשיתוף של אוטיסטים בצוות המחקר על פי עקרון "שום דבר עלינו בלעדינו".
במרוצת השנים ניסו ארגונים רבים ליצור סמלים שיתארו את מהות האוטיזם.
בשנת 1963, מועצת המנהלים של האגודה הלאומית הבריטית לאוטיסטים , בראשות ג'רלד גאסון, הציעה את "חתיכת הפאזל" כסמל לאוטיזם, משום שהיא מתאימה לתפיסה שלהם את האוטיזם כ"מצב תמוה" (באנגלית – Puzzling).
בשנת 1999, אימצה האגודה האמריקאית לאוטיזם את סרט הפאזל כסימן האוניברסלי למודעות לאוטיזם.
אוטיסטים רבים מתנגדים לשימוש בסמל בטענה שהוא מציג אותם כחידה שחסר בה חלק, ומציג את האוטיזם כבעיה שיש לפתור ולא כשונות.
בשנת 2004, העלו איימי וגוון נלסון, פעילות אוטיסטיות תומכות המגוון הנוירולוגי, את סמל האינסוף בצבעי קשת בענן.
בתחילה היה זה הלוגו של האתר שלהן, אספים לחופש.
עם השנים הפך הלוגו לסמל המגוון הנוירולוגי.
האינסוף החל לשמש גם כסמל של הספקטרום האוטיסטי.
כמו כן, מעט מאוד מהתקציב שלו מוקדש לעזרה לאוטיסטים.
סמל האוטיזם המקובל על מרבית האוטיסטים הוא אינסוף זהוב.
הצבע הזהב כמייצג אוטיזם מגיע מהתחילית AU של המילה Autism, שהיא גם הסמל הכימי של היסוד זהב, מהמילה הלטינית Aurum.
חלק ממשפחות המטפלות בילד אוטיסט עשויות להתמודד עם מתח רב שנובע ממגוון סיבות.
ההורים עשויים להתקשות להבין את האבחנה, ורבים מהם מחפשים אפשרויות טיפול מתאימות.
לעיתים קרובות הם מתקשים לקבל את האבחנה ורואים בה כשלילית ומטלטלת רגשית.
כ־85% מהאוטיסטים מתקשים לחיות באופן עצמאי, ולכן יותר ממחצית מההורים מעל גיל 50 עדיין חיים עם ילדיהם.
עם זאת, בתקופה המודרנית קיימות קהילות משותפות להורים של אוטיסטים ולאוטיסטים, בין היתר ברשתות החברתיות, שמאפשרות להורים ללמוד על האוטיזם מאוטיסטים כדי להבין טוב יותר את ילדיהם ולהכיר את הקהילה האוטיסטית.
כמו כן, קיימים מקרים רבים שבהם אחד מהילדים במשפחה אובחן כאוטיסט, ובעקבות קבלת האבחון גם אחד ההורים אובחן כאוטיסט.
הייצוג של אוטיזם בתרבות השתנה בצורה משמעותית לאורך השנים.
אחד מהייצוגים הראשונים של אוטיזם בקולנוע היה בסרט איש הגשם משנת 1988, שהדמות המרכזית בו הייתה גבר אוטיסט עם תסמונת סוואנט.
הסרט הגביר מאוד את המודעות לאוטיזם בחברה, אך קיבע את הייצוג של האוטיסט בסרט כסטיגמה המאפיינת אוטיזם טיפוסי.
לאורך השנים יצאו לאקרנים סרטים וסדרות נוספים העוסקים באוטיזם, כמו פלפלים צהובים, לא טיפוסי, על הספקטרום, עולם משלו, ותוכנית המציאות Love on the Spectrum , כאשר ברובן מוצגות דמויות אוטיסטיות צעירות יחסית.
במאה ה־21 קיימת מגמה לייצוג מגוון יותר של אוטיסטים בתרבות, שלא בהכרח עונים על הסטיגמה שנוצרה, וישנם סרטים וסדרות העוסקים גם באוטיסטים מבוגרים, כמו הרופא הטוב והמפץ הגדול, גם באוטיסטים שאינם סוואנט, למשל קומיוניטי, וגם בנשים אוטיסטיות, כמו הפרקליטה וו.
לעיתים עולה ביקורת מצד אוטיסטים על בחירה בייצוג סטראוטיפי, לצד ביקורת על בחירת שחקנים שאינם אוטיסטים לגילום דמויות אוטיסטיות.
בשנת 2023 שודרה בערוץ כאן 11 סדרה שבה גולמה דמות ראשית של נערה על ידי שחקנית אוטיסטית, לראשונה בהפקה ישראלית.
גם בספרות חלה התפתחות לאורך השנים.
היקף הייצוג הכללי של אנשים עם מוגבלויות בספרות נמצא בעלייה מתמדת מאז שנות ה־70 של המאה ה־20. אוטיסטים מופיעים כדמויות ראשיות ומשניות הן בספרי ילדים והן ברומנים.
ספרי ילדים בנושא נכתבים פעמים רבות ככלי חינוכי שנועד ללמד ילדים על השונה מהם, או כדי לעזור לילדים אוטיסטים להבין את עצמם בצורה טובה יותר.
הספר "המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה" מאת מארק האדון, שזכה לפופולריות רבה, נותן פתח לעולמו של ילד אוטיסט.
הספר מספר בגוף ראשון כיצד מנסה הילד לפתור את תעלומת הירצחו של כלב השכנים.
דרך הספר נחשף הקורא להלך רוחו של הילד, למחשבותיו ולהרהוריו הפנימיים.
הפרקים בספר ממוספרים במספרים ראשוניים, שהרבה אוטיסטים מחבבים אותם על פני מספרים אחרים.
בשנת 2010 פורסם הספר "אספרגירלז" על התמודדות אישה עם תסמונת אספרגר.
איגוד האוטיזם האמריקאי המליץ על קריאת הספר לנשים המאובחנות בתסמונת או למי שחושבת שעשויה להיות מאובחנת.
הספר "פרויקט רוזי" מאת גרהם סימסיון מתאר את חייו של גבר אוטיסט לא מאובחן.
במהלך העלילה, המסופרת בגוף ראשון, מחליט הגבר ששמו דון למצוא בת זוג, ויוצא למסע שמעמת אותו עם השונות שלו מול החברה.
הספר יצא לאור בשנת 2013, תורגם ל-35 שפות, ועתיד להפוך לסרט.
ספר המשך, "אפקט רוזי", יצא לאור בשנת 2014, וספר נוסף – "הכל בגלל רוזי" יצא לאור בשנת 2019. בספר השלישי בנו גדל והופך לנער שמאוד מזכיר לדון את עצמו, ורק כאשר אנשי מקצוע ממליצים לפנות לאבחון הבן, דון מבין שגם הוא אוטיסט.
הרומן "חוקי הבית" מאת ג'ודי פיקו, שנכתב לפני פרסום ה־DSM-5, עוסק בנער עם תסמונת אספרגר שתחום העניין הייחודי שלו הוא פשע אמיתי.
במהלך הספר הנער מואשם ברצח.
הרומן מתאר את האתגרים שלו ושל משפחתו בתהליך, ואת חוסר ההתאמה של החברה, של מערכת המשפט ושל בתי הסוהר לאוטיסטים.
הספר "כלנית בעמק הגרוטאות" מאת רבקה בן-דוד הוא סיפור אוטוביוגרפי על תלאותיה של ילדה בעלת תסמונת אספרגר, בישראל של שנות ה־60.
בסדרת ספרי "כראמל" של הסופרת מאירה ברנע גולדברג, הדמות ויש, היא דמות של ילד אוטיסט.
התוכנית Love on the Spectrum היא תוכנית מציאות אוסטרלית שעוקבת אחר אוטיסטים במסע שלהם למציאת אהבה.
הדמות של ד"ר שון מרפי בסדרה האמריקאית "הרופא הטוב" היא על הספקטרום האוטיסטי.
שון מתואר כסוואנט, מה שמקנה לו יכולת ויזואליזציה נדירה שעוזרת לו בתור מנתח.
בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "המפץ הגדול", מתוארת דמותו של שלדון קופר (אחת הדמויות הראשיות, מגולם על ידי ג'ים פרסונס).
צופים רבים סוברים כי מדובר בגבר בעל תסמונת אספרגר משום שתכונותיו מתאימות מאוד למאפייני התסמונת.
יוצרי התוכנית טענו שזו לא הייתה כוונתם, ושהם יצרו אותו בעל תכונות "שלדוניות", כלומר תכונות שמתאימות לאופי של הדמות שהם דמיינו.
עם זאת, בראיון שעורכת השחקנית מים ביאליק עם יוצר "המפץ הגדול", ביל פריידי בפודקאסט "מים ביאליק ברייקדאון" שיצא ב-2 בפברואר 2021 מודה פריידי שדמותו של שלדון מבוססת על ניסיון חייו, כאדם החי עם תסמונת אספרגר.
בקומדיית המצבים קומיוניטי, עאבּד נדיר (שדמותו מגולמת על ידי דני פודי) הוא סטודנט אוטיסט לקולנוע ממוצא ערבי-פולני, האובססיבי לתרבות הפופולרית, ובעל ידע רחב על סרטי קאלט וסדרות מפורסמות.
הסדרה האמריקאית Atypical מתמקדת בחייו של נער אוטיסט, סם גרדנר בן ה־18 שתחום העניין האוטיסטי שלו הוא אנטארקטיקה.
הסדרה הקוריאנית הפרקליטה וו מספרת את סיפורה של וו יאנג-ווּ, עורכת דין אוטיסטית.
סרט האנימציה "מרי ומקס" (2009) מתאר התכתבות ארוכת שנים בין ילדה לבין אדם יהודי אוטיסט.
דמותו של ג'רי אספנסון בסדרה הפופולרית "בוסטון ליגל" (מגולמת על ידי כריסטיאן קלמנסון), מוצגת כדמותו של איש עם תסמונת אספרגר.
דמותה של הבלשית סאגה נורן בסדרה השוודית "הגשר" (מגולמת על ידי סופיה הלין) מאופיינת כאישה בעלת מאפיינים של תסמונת אספרגר.
היא בעלת מנת משכל גבוהה המאפשרת לה לתפקד כבלשית ושוטרת מצוינת אך מתקשה בתחום החברתי והאישי.
בעונה השנייה של התוכנית סליחה על השאלה של כאן 11 היה פרק שהתמקד בחוויות של אוטיסטים בוגרים.
ב-2018 שודרה הסדרה על הספקטרום – סדרה דרמה-קומית שבה שלוש הדמויות הראשיות הן על הספקטרום האוטיסטי.
סדרת הדרמה הישראלית פלפלים צהובים עוסקת במשפחה המגדלת ילד אוטיסט בשם עומרי אוחיון.
ב-2019 וב-2020 שודרה הסדרה אחד ממאה של כאן 11 – סדרת כתבות שבמרכזן ראיונות עם מגוון אוטיסטים.
ב-2023 שודרה הסדרה איסט סייד בכיכובה של שחקנית אוטיסטית, גפן קמינר.
ב-2023 הוקרן בכאן דוקו הסרט "שלושתנו" על משפחה חרדית מבני ברק שלה ילד אוטיסט בתפקוד בינוני
הסרט "נפלאות החושים" (Le goût des merveilles) (2015) עוסק בדמותו של פייר, אדם עם תסמונת אספרגר, ובכל המתרחש סביבו, המעורר חששות וכן פליאה והשתאות מצד האנשים שפוגשים בו.
התקרבותו לדמות הנשית, המרכזית בסרט מתגלה כתהליך מיוחד ורגיש, תחילה איתה, ולאחר מכן בקשריו עם בנה ובתה.
הסרט משוגעים מאהבה (2005) הוא קומדיה-דרמטית המתארת את סיפור אהבתם של שני צעירים אוטיסטים עם תסמונת סוואנט נלווית, בניסיונם לבסס את מערכת היחסים ביניהם ולחיות יחדיו.
הסרט מבוסס במידה מסוימת על מערכת היחסים האמיתית של ג'רי ניופורט, אקטיביסט למען אוטיסטים, ומרי מיינל, רעייתו.
הסרט רואה החשבון (2016) הוא סרט מותחן המתאר את סיפורו של כריסטיאן וולף (בגילומו של בן אפלק), רואה חשבון עם תסמונת אספרגר ותסמונת סוואנט נלווית העובד עבור האנשים המסוכנים ביותר בעולם, שהרשות למלחמה בפשעים כלכליים של משרד האוצר האמריקאי כושלת בניסיון לעצור אותו על הלבנת הון עבור העולם התחתון.
הסרט "טמפל גרנדין" (2010) הוא דרמה המבוססת על סיפורה האמיתי של הד"ר למדעי החיים, טמפל גרנדין.
גרנדין, אוטיסטית ילידת 1947, הייתה פעילה בהעלאת המודעות לאוטיזם.
כשגרנדין הצעירה נשלחת לגור בחוותה של דודתה באריזונה, היא מפתחת כישרון גדול בטיפול בבעלי החיים וסוללת את דרכה ללימודים אוניברסיטאיים, ומאוחר יותר אף הופכת לאחד מהמומחים הגדולים בעולם להתנהגות בעלי חיים.
נכון ל-2020, ישנם 27,993 אוטיסטים מאובחנים בישראל, אשר מהווים 0.3% מכלל האוכלוסייה במדינת ישראל.
שכיחות האוטיזם בישראל אצל ילדים נבדקה על ידי מכון המחקר של מכבי שירותי בריאות, ונמצא שבעשור האחרון חלה עלייה באבחון אוטיזם בילדים בישראל, וב-2018 אובחן כאוטיסט אחד מכל 78 ילדים בישראל; אחד מכל 48 בנים ואחת מכל 222 בנות.
נערים ונערות המאובחנים כאוטיסטים זכאים לפטור משירות החובה בצה"ל.
חלק מהאוטיסטים מתנדבים לצה"ל על אף הפטור, ובשנת 2020 הוקמה תוכנית המאפשרת לאוטיסטים להתגייס לצה"ל ולשרת בו.
בסוף שנת 2020 שירתו בצה"ל כ־200 אוטיסטים בשירות סדיר ובסוף שנת 2021 כ־500 אוטיסטים.
אוטופלואורסצנציה היא פליטת אור טבעית של מבנים ביולוגיים בהם מיטוכונדריה וליזוזומים, אשר מתרחשת כאשר מבנים אלה בולעים אור.
משמשת על מנת לזהות אור בסמנים פלאורסצנטיים שנוספו באופן מלאכותי (פלואורופורים).
המולקולות האוטופלואורסצנציות הנפוצות ביותר הן NADPH ופלאבינים.
המטריצה החוץ-תאית יכולה גם היא לתרום לאוטופלואורסצנציה בזכות המאפיינים הבסיסיים של קולגן ואלסטין.
בדרך כלל, חלבונים המכילים כמות מוגברת של חומצות אמינו מסוג טריפטופן, טירוזין ופנילאלנין מראים מידה מסוימת של אוטופלואורסצנציה.
אוטופלואורסצנציה מתרחשת גם בחומרים לא ביולוגיים המצויים בסוגים של ניירות ושל טקסטיל.
אוטופלואורסצנציה יכולה להיות בעייתית במיקרוסקופיה פלואורסצנצטית.
צביעות פולטות אור (כגון נוגדנים פלואורסצנטים) מיושמות על דגימות כדי לבצע הדמיה של מבנים ספציפיים.
אוטופלואורסצנציה מפריעה לזיהוי של אותות פלואורסצנטיים ספציפיים, במיוחד כאשר אותות המטרה עמומים - היא גורמת למבנים אחרים ממבנה המטרה להיראות.
במיקרוסקופים מסוימים (בעיקר מיקרוסקופים קונפוקליים), ניתן לבצע שימוש בזמני מחצית חיים שונים של מצבי העירור של הסמנים הפלואורסצנטים שנוספו והמולקולות האנדוגניות כדי להימנע מלכלול את רוב האוטופלואורסצנטיה.
במקרים אחדים, אוטופלורוסצנטיה עשויה להאיר את מבני המטרה, או לשמש אינדיקטור אבחוני שימושי.
לדוגמה, אוטופלואורסציה תאית יכולה לשמש כאינדיקטור לציטוטוקסיות ללא צורך בהוספת סמנים פלואורסצנטים.
ניתן להשתמש באוטופלואורסצנציות של העור כדי למדוד את רמת תוצרי הגליקציה המתקדמים (AGEs), שרמתם הגבוהה מאפיינת מהלך של מספר מחלות אנושיות.
מערכות הדמיה אופטיות המשתמשות בהדמיה רב-ספקטרלית יכולות להפחית את אובדן האות הנובע מאוטופלואורסצנציה על ידי הוספת יכולות ריבוב.
מיקרוסקופ רזולוציית העל SPDM חשף אובייקטים תאיים אוטופלואורסצנטים שאינם ניתנים לזיהוי בתנאי הדמיה פלואורסצנטיים קונבנציונליים.
אוטוקורקט הוא אוסף סיפורים קצרים מאת אתגר קרת, שיצא לאור בשנת 2024. זהו קובץ הסיפורים השביעי של אתגר קרת.
הספר נכתב בסגנון האופייני לקרת שמשתמש בשפה יומיומית ומתאר מצבים אבסורדיים עם יסודות ריאליסטיים המתרחשים לרוב בעולם הדומה לשלנו.
הספר עוסק במגוון נושאים בהם: מוות, טכנולוגיה, העתיד, סוף העולם, אהבה, אמונה ופוליטיקה.
בספר קרת שם יותר דגש על מוות וטכנולוגיה מבדרך כלל, ומשתמש באלמנטים של מדע בדיוני ברבים מהסיפורים.
הספר יצא לאור בשנת 2024 בהוצאת כנרת, זמורה, דביר.
1. עולם ללא מוטות סלפי
10. זיתים או סוף העולם בלוז
11. דעות נוקבות בנושאים בוערים
13. העתיד הוא לא מה שהיה פעם
31. לאישה שיש לה הכל
אוטיזם וחרדה הם מצבים נפשיים נפוצים בקרב ילדים ומבוגרים על הספקטרום האוטיסטי (ASD).
מחקרים מצביעים על כך שאי-סבילות לאי ודאות, אלקסיתימיה, הבדלי עיבוד חושי וקשיי ויסות רגשות הם גורמים המשפיעים על התפתחות חרדה בקרב אנשים אוטיסטים.
ילדים רבים המאובחנים עם הפרעות בספקטרום האוטיסטי (ASD) סובלים גם מהפרעות נפשיות שונות, כאשר חרדה חברתית היא אחת התופעות הנפוצות ביותר.
מחקרים הראו באופן עקבי שחלק ניכר מהאנשים המאובחנים עם אוטיזם חווים גם חרדה חברתית.
למעשה, מטה-אנליזה אחת מצאה שכמעט 40% מהילדים עם ASD סובלים מהפרעת חרדה אחת לפחות.
השכיחות של חרדה בקרב מבוגרים על הספקטרום האוטיסטי עשויה להגיע עד ל־42% במהלך חייהם.
יתר על כן, מבוגרים צעירים המאובחנים כאוטיסטים נמצאים בסיכון גבוה לאבחון חרדה בהשוואה לאנשים שאינם אוטיסטים.
החוויה של חרדה בקרב אוטיסטים יכולה להיות שונה מזו של האוכלוסייה הכללית.
מחקרים מצביעים על כך שאנשים אוטיסטים חווים חרדה הנובעת מדאגות עקב שינויים בשגרה (עקב חוסר סובלנות לאי־ודאות) או מגירויים חושיים מסוימים שאינם גורמים לחרדה ברוב האוכלוסייה.
תפקוד חושי לא טיפוסי – בין אם מדובר ברגישות יתר ובין אם בתת־רגישות לגירויים חושיים – מהווה גורם מרכזי לחרדה בקרב אוטיסטים.
מחקר אחד בקרב ילדים אוטיסטים בעלי תפקוד גבוה מצא כי חרדה חברתית היא הפרעת החרדה השכיחה ביותר.
בנוסף, אנשים עם ASD עלולים לפתח חרדה חברתית בעקבות חוויות שליליות חוזרות במהלך אינטראקציות חברתיות.
קשיים בתאוריה של הנפש (תאוריה של תודעה) והיכולת להבין את מחשבות ורגשות הזולת עלולים לתרום לחרדה חברתית בקרב ילדים אוטיסטים.
הפרעת חרדה מוכללת שיעורי השכיחות של הפרעת חרדה מוכללת בקרב ילדים אוטיסטים עומדים על 2%–35%.
לעומת זאת, ההערכה היא שהפרעת חרדה מוכללת משפיעה על כ־5% מהילדים ובני הנוער, ועל בין 3% ל־6% מהמבוגרים באוכלוסייה הכללית.
פוביה ספציפית פוביות ספציפיות מדווחות לעיתים קרובות בקרב צעירים אוטיסטים, והשיעורים נעים בין 8% ל-63%.
שיעור השכיחות הבין-לאומי של פוביה ספציפית במהלך החיים של האוכלוסייה הכללית היה 7.4%.
שיעור זה היה גבוה יותר בקרב נשים (9.8%) מאשר בקרב גברים (4.9%).
הפרעה טורדנית-כפייתית השכיחות של הפרעה טורדנית-כפייתית בקרב ילדים אוטיסטים דווחה כנע בין 6% ל־37%.
בקרב מבוגרים באוכלוסייה הכללית, השכיחות של הפרעה טורדנית-כפייתית הייתה 0.47%.
חרדת נטישה מטה־אנליזה מצאה כי שכיחות הפרעת חרדת נטישה בקרב ילדים אוטיסטים עומדת על 9%.
מחקרים אפידמיולוגיים שונים מצביעים על שכיחות של 4% עד 5% באוכלוסייה הכללית.
חרדה אצל אנשים אוטיסטים עשויה להתבטא בהגברת ההתנהגויות החזרתיות המוגבלות, כאשר גם ילדים עם ASD וחרדה עשויים להראות חוסר מנוחה, מתח וקשיי שינה.
בנוסף, זיהוי חרדה אצל אנשים אוטיסטים שאינם מדברים או מדברים במעט מהווה אתגר, כיוון שהתנהגויות חרדה עלולות להתערבב עם התנהגויות אחרות שמאפיינות את האוטיזם, כמו חזרה על תנועות או שקט, והשימוש המועט בשפה מילולית מקשה על ההבנה של מצבי החרדה.
אצל ילדים אוטיסטים, עשויה להתבטא גם בקשיים במצבים לא וודאיים, בהבנת רגשות ובקלט חושי שונה.
גורמים כמו חוסר סובלנות לאי ודאות וקשיים בוויסות רגשות תורמים באופן ישיר או עקיף לחרדה.
מחקרים מצביעים על קשר חזק בין אלקסיתימיה (קשיים בהבנת רגשות), ויסות רגשות, חוסר סובלנות לאי ודאויות והבדלים בעיבוד חושי לבין חרדה באוטיזם.
חוסר יכולת לעבד ולבטא רגשות עלול להחמיר את החרדה, שכן הוא מקשה על התמודדות עם תחושות חרדה.
קשיי ויסות רגשי קשורים גם הם לחרדה, כאשר אנשים אוטיסטים נוטים להשתמש באסטרטגיות ויסות רגשי לא מותאמות בתדירות גבוהה.
הפרעות חרדה משפיעות לרעה על איכות חייהם של אנשים אוטיסטים.
חרדה עלולה להגביר את תסמיני הליבה של ASD ולגרום לקשיים התנהגותיים.
על פי ממצאי המטה-אנליזה, חרדה בקרב צעירים על הספקטרום האוטיסטי קשורה לרמות נמוכות יותר של תמיכה ואינטימיות במערכות יחסים עם בני גילם.
טיפול קוגניטיבי–התנהגותי (CBT) נמצא כיעיל בטיפול בחרדה בקרב צעירים אוטיסטים.
מחקרים וסקירות מרובות מצביעים על כך ש-CBT, במיוחד כאשר הוא מותאם לצרכים הספציפיים של אנשים אוטיסטים, יכול להוביל לשיפור משמעותי ברמות החרדה.
מחקר אחד מצא כי CBT מותאם לאוטיזם השיג תוצאות טובות יותר מ-CBT סטנדרטי וטיפול רגיל בהפחתת חרדה ובשיפור תחומים קשורים כגון סימפטומים של הפנמה, תקשורת חברתית ותפקוד חברתי.
במהלך השנים, CBT עבר התאמות שונות כדי להתאים טוב יותר לאנשים אוטיסטים.
אחת הגישות הנפוצות היא שילוב מרכיבים התערבותיים המזוהים בדרך כלל עם ניתוח התנהגות יישומי (ABA), כגון שימוש בהנחיות שיטתיות וחיזוק דיפרנציאלי.
התאמות נוספות עשויות לכלול מעורבות מוגברת של מטפלים והתאמת חומרים ויזואליים ודיונים לרמה הקוגניטיבית של הילד.
במקרים מסוימים, עבור אנשים אוטיסטים ומוגבלות שכלית, דה-סנסיטיזציה שיטתית עשויה להיות יעילה.
CBT מותאם לאוטיזם נועד להתמודד עם אתגרים ספציפיים הקשורים לאוטיזם, כגון קשיים בתקשורת חברתית ובוויסות עצמי, באמצעות שיטות כמו אימון בפרספקטיבה וטכניקות ניתוח התנהגות.
בנוסף ל-CBT, קיימות גישות טיפוליות אחרות שיכולות לסייע בניהול חרדה בקרב ילדים עם אוטיזם.
התערבויות פרמקולוגיות, הכוללות שימוש בתרופות, משמשות לעיתים לניהול סימפטומים של חרדה.
התערבויות פסיכו-סוציאליות כגון תוכניות חברתיות, פנאי ולימוד מיומנויות חברתיות יכולות לתרום באופן עקיף להפחתת חרדה.
אוטיזם וזיכרון הם שני נושאים שקיים ביניהם קשר מורכב, הנמצא במוקד מחקר מתמשך.
הקשר מתמקד, בפרט, בתפקודי הזיכרון ביחס להפרעת הספקטרום האוטיסטי (ASD).
אוטיזם היא הפרעה נוירו־התפתחותית, המאופיינת בליקויים בתקשורת ובאינטראקציה החברתית, יחד עם דפוסי התנהגות מוגבלים וחוזרים על עצמם.
פרופיל הזיכרון באוטיזם אינו אחיד או חד־ממדי; הוא מורכב, וכולל הן חולשות הן חוזקות יחסיות.
הבנה מעמיקה של פרופיל זה מאפשרת פיתוח אסטרטגיות התערבות ותמיכה מותאמות אישית, המנצלות את החוזקות ומטפלות בחולשות.
המחקר בתחום הזיכרון באוטיזם מציג ממצאים מגוונים ולעיתים אף סותרים.
מחקרים מראים כי הזיכרון באוטיזם אינו ליקוי גורף, אלא פרופיל הטרוגני.
אין "ליקוי זיכרון אוטיסטי" אחד, אלא אוסף מורכב של יכולות זיכרון שונות; חלקן נפגעות (לדוגמה, זיכרון אפיזודי, זיכרון עבודה חזותי־מהיר), בעוד שאחרות נשמרות ואף מוגברות (לדוגמה, זיכרון סמנטי, למידה פרוצדורלית מרומזת).
אוטופיה פלאניטיה (ביוונית ולטינית: Utopia Planitia) היא מישור גדול בתוך אוטופיה, מכתש הפגיעה המוכר הגדול ביותר במאדים ובמערכת השמש עם קוטר משוער של 3,300 ק"מ.
זו האזור המאדים שבו נחתה נחתת ויקינג 2 והחלה לחקור ב-3 בספטמבר 1976, והרובר ז'ורונג נחת ב-14 במאי 2021 כחלק ממשימת טיאנוון-1. הוא ממוקם בנקודה האנטיפודלית של ארגיר פלאניטיה, ממרכז .
הוא נמצא גם ברביעי קסיוס, אמנת'ס וצברניה של מאדים.
האזור נמצא במישור הצפוני הרחב יותר אגן הקוטב הצפוני/בוראליס שמכסה את רוב חצי הכדור הצפוני של מאדים.
אגן אוטופיה מוערך כמי שהתהווה לפני כ-4.3-4.1 מיליארד שנה.
הגורם המכה ככל הנראה היה בקוטר של .
האגן מילא ברובו לאחר מכן, מה שהוביל למסקון (חריגה חיובית חזקה בכוח הכבידה) שניתן לזהותו על ידי לוויינים במסלול.
סלעים רבים באוטופיה פלאניטיה נראים מורמים, כאילו הרוח הסירה חלק ניכר מהאדמה בבסיסם.
קרום פני שטח קשה נוצר מפתרונות מינרלים העוברים דרך האדמה ומתאדים על פני השטח.
חלק מהאזורים של פני השטח מציגים טופוגרפיה מקוטעת, שטח שנראה כאילו נחצב על ידי כף גלידה.
שטח זה נחשב כמי שהתהווה מהתדרדרות של קרקע קפואה עשירה בקרח.
תכונות רבות הדומות לפינגוים על כדור הארץ נמצאים באוטופיה פלאניטיה (~35–50° צפון; ~80–115° מזרח).
ב-22 בנובמבר 2016, דיווחה נאס"א על מציאת כמות גדולה של קרח תת-קרקעי באזור אוטופיה פלאניטיה.
נפח המים שנמצא מוערך כשווה לנפח המים בימת סופיריור.
אוטופיה פלאניטיה שטח מסולסל הוביל לגילוי כמות גדולה של קרח תת-קרקעי המכיל מספיק מים כדי למלא את ימת סופיריורשטח מאדיםמפת שטח
טופוגרפיה מקוטעת נפוצה ברוחב-מישורי ביניים של מאדים, בין 45° ל-60° צפון ודרום.
היא בולטת במיוחד באזור אוטופיה פלאניטיה בחצי הכדור הצפוני ובאזור פניוס ואמפיטריטס פאטרה בחצי הכדור הדרומי.
טופוגרפיה זו מורכבת משקעים רדודים ללא שפתיים עם קצוות מקוטעים, המכונים בדרך כלל שקעים מקוטעים או פשוט.
שקעים מקוטעים יכולים להיות מבודדים או מקובצים ולעיתים נראה שהם מתאחדים.
שקע מקוטע טיפוסי מציג מדרון פונה לקו המשווה ושיפוע תלול יותר הפונה לקוטב.
אסימטריה טופוגרפית זו נובעת ככל הנראה מהבדלים בקרינה שמשית.
ישנם הסבורים כי שקעים מקוטעים נוצרים מהסרת חומר תת-קרקעי, אולי קרח בין-תאי, על ידי סובלימציה.
תהליך זה עשוי עדיין להתרחש כיום.
בזיכיון המדיה מסע בין כוכבים, אוטופיה פלאניטיה - הן על פני מאדים והן בתחנת חלל במסלול אריאוסינכרוני מעליה - היא אתר של חצר ספינות מרכזית של פדרציית הכוכבים המאוחדת, חצר הצי של אוטופיה פלאניטיה.
ספינות כמו USS אנטרפרייז- D, USS דפיאנט, USS וויאג'ר ו־USS סאו פאולו נבנו שם.
אוטיזם והפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות הן הפרעות נוירו-התפתחותיות נפוצות, שעשויות להופיע במקביל אצל אותו אדם.
לעיתים מכונה מצב זה AuDHD ומוגדר כתחלואה נלווית.
אף על פי שהאבחון של אוטיזם מתבצע לרוב בגיל צעיר יותר מזה של ADHD, שתי ההפרעות חולקות קשרים גנטיים ומאפיינים נוירו-פסיכולוגיים משותפים.
במהדורות קודמות של המדריך האבחוני והסטטיסטי להפרעות נפשיות (DSM), ובהן ה-DSM-IV, נקבעה מגבלות משמעותית על אבחון כפול של אוטיזם ושל הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות (ADHD).
קריטריון האבחון של ADHD קבע שאין לאבחן אותו אם סימני חוסר הקשב וההיפראקטיביות מופיעים אך ורק במסגרת הפרעה התפתחותית נרחבת (PDD), כמו אוטיזם.
ההנחה הרווחת הייתה שליקויים קשב אצל אנשים אוטיסטים הם חלק בלתי נפרד ממאפייני הליבה של האוטיזם, ולא הפרעה נפרדת.
למגבלה זו היו השלכות אבחוניות חמורות.
מחקרים הראו שילדים שאובחנו הן באוטיזם והן ב־ADHD אובחנו באוטיזם בגיל ממוצע מאוחר יותר בהשוואה לילדים שאובחנו באוטיזם בלבד.
למשל, גיל האבחון הממוצע באוטיזם בלבד היה כ־2.5 שנים, ואילו בילדים עם תחלואה נלווית הוא היה מעל 6 שנים.
עיכוב זה מנע מאנשים רבים גישה לתמיכה וטיפול מתאימים.
התמונה האבחונית השתנתה באופן דרמטי עם פרסום ה־DSM-5 בשנת 2013. בעקבות גוף הולך וגדל של מחקרים שהצביעו על שיעורים גבוהים של קיום משותף ועל מנגנונים גנטיים ופנוטיפיים חופפים, עודכנו קריטריוני האבחון של ADHD: אבחנה של אוטיזם אינה מהווה עוד קריטריון אי־הכללה, והותרה לראשונה אבחנה כפולה של שני המצבים.
ארגון הבריאות העולמי אימץ אף הוא גישה זו, ובמהדורה הבינלאומית החדשה לסיווג מחלות (ICD-11) אפשר לאבחן הפרעת קשב וריכוז לצד אוטיזם.
בספרות המדעית, על פי ממצאים מטא־אנליטיים, שיעור התחלואה הנלווית של הפרעת קשב וריכוז בקרב אנשים המאובחנים כאוטיסטים גבוה.
סקירות ספרות ומטא־אנליזות מעריכות כי 50%–70% מהאוטיסטים יש גם הפרעת קשב וריכוז.
עם זאת, הנתונים המדווחים במחקרים הבודדים נבדלים מאוד, וטווח השכיחות נע בין 10% ל־90%.
מחברי הסקירות מסבירים שונות זו, בין היתר, בהבדלים מתודולוגיים בין המחקרים – למשל, באוכלוסיות המחקר השונות ובכלי האבחון שאינם אחידים – ומציינים שהנתון הממוצע עלול להיות "ערך מדויק אך אשלייתי".
לעומת זאת, מחקר אפידמיולוגי מ־2024, שבדק מדגם של תלמידים, מצא שיעור של 32.8%.
מחקרים מראים כי הקשר בין אוטיזם להפרעת קשב וריכוז אינו מקרי, אלא נובע, בין היתר, מבסיס גנטי משותף.
שתי ההפרעות נחשבות לתורשתיות במידה רבה: 70%–80% מהשונות בכל אחת מהן מוסברת בגורמים גנטיים.
מחקרי תאומים, שבדקו תסמינים של שתי ההפרעות, מצאו ש־50%–70% מהשונות המשותפת להן (co-variance) נובעת מגורמים גנטיים חופפים.
מחקרים משפחתיים הראו כי לאחים של ילדים המאובחנים עם הפרעת קשב וריכוז שיעור גבוה יותר של תסמינים אוטיסטיים.
ילדים עם אבחנה כפולה של אוטיזם וADHD חווים לעיתים קרובות עיכוב משמעותי באבחון האוטיזם.
במקרים רבים, אבחנת ה־ADHD ניתנת ראשונה, ומובילה לעיכוב ממוצע של שלוש שנים באבחון האוטיזם, בהשוואה לילדים שאובחנו אוטיסטים בלבד.
שילוב שתי ההפרעות קשור לקשיי למידה משמעותיים וללקויות שפה ספציפיות, במיוחד בקרב אוטיסטים בתפקוד גבוה.
הקושי באבחנה המבדלת בין אוטיזם לADHD נובע ממה שחוקרים מכנים "תסבוכת של תיאורי תסמינים".
מצב זה מסביר מדוע ילדים מסוימים מקבלים לאורך התפתחותם אבחנה חלופית של הפרעה זו או אחרת.
ניתוח סטטיסטי משנת 2017, שנערך בניסיון להבין את הקשר הסיבתי בין התסמינים, זיהה מספר מסלולים ישירים.
לדוגמה, המודל מצא ראיות לכך שאימפולסיביות, תסמין מרכזי בADHD, עשויה להוביל ישירות לקשיים בהבנת מידע חברתי, תסמין מרכזי באוטיזם.
באופן דומה, נמצא קשר ישיר בין היפראקטיביות להתנהגויות חזרתיות וסטריאוטיפיות.
ממצאים אלה מצביעים על כך שתסמינים מסוימים בADHD עשויים לא רק להתקיים במקביל לתסמינים אוטיסטיים, אלא אף להוות גורם ישיר להופעתם או להחמרתם.
בנוסף, המחקר זיהה קשר משולש בין חוסר קשב, קשיים חברתיים ויכולת מילולית (IQ מילולי), מה שמעיד על קשר מורכב יותר, ייתכן דרך גורם שלישי משותף.
מטא־אנליזות ומסקירות מערכתיות מלמדות על קונצנזוס ברור: תחלואה כפולה של ADHD ו־ASD גורמת לפגיעה קלינית חמורה יותר מכל אחת מההפרעות בנפרד.
הפגיעה ניכרת בתחומי חיים רבים, וכוללת תסמינים אוטיסטיים חמורים יותר, קשיים משמעותיים במיומנויות חברתיות ותקשורתיות, פגיעה משמעותית בתפקודים קוגניטיביים ובכישורי הסתגלות, שיעור גבוה יותר של בעיות התנהגות (כגון התקפי זעם ותוקפנות), ושיעור גבוה יותר של תחלואה נפשית נלווית, כמו חרדה, דיכאון והפרעות שינה.
סקירה שיטתית משנת 2023 מצביעה על הסכמה מדעית בנוגע להחמרת ליקויים אצל ילדים אוטיסטים (ללא מוגבלות שכלית) הסובלים גם מ־ADHD.
ילדים עם אבחנה כפולה מפגינים ליקויים חברתיים וקוגניטיביים משמעותיים יותר, וכן שיעור גבוה יותר של בעיות התנהגות מוחצנות ומופנמות.
זיהוי ADHD אצל ילדים אוטיסטים חיוני להשגת תוצאות טיפוליות מיטביות בתחומים החברתיים וההתנהגותיים בשלבי התפתחותם הקריטיים.
המונח AuDHD מתאר את החפיפה הקלינית והחווייתית בין אוטיזם להפרעת קשב וריכוז.
כינוי זה אינו אבחנה רשמית המופיעה במדריכים הקליניים הבינלאומיים, אלא מונח קהילתי שנטבע על ידי חברי תנועת הנוירו־מגוון כדי לתאר את קיומם המשותף של שני המצבים באדם אחד.
במערכת הרפואית והמדעית, מצב זה מכונה לרוב "תחלואה נלווית" אך בשנים האחרונות, גם הקהילה המדעית החלה לאמץ את המונח AuDHD כקטגוריה מחקרית נפרדת.
למעשה, אפלבאום הרחיבה מאמר שפרסמה באטלנטיק תחת הכותרת "הרעים מנצחים".
הספר יצא לאור ב-2024 ותרגומו לעברית בהוצאת ידיעות ספרים יצא לאור ביולי 2025.
הספר מתאר את היחסים בין ממשלות אוטוקרטיות במאה ה-21, שאינן מבוססות עוד על אידאולוגיה משותפת אלא "על נחישות חסרת רחמים לשמר את עושרן האישי ואת כוחן".
רשת זו של אוטוקרטיות, הכוללת את רוסיה, סין, איראן, ונצואלה ומדינות נוספות, משתמשת במערכת הכלכלית הגלובלית ובקשרים אישיים כדי לתמוך זו בזו בשמירה על עושרן האישי ועל דיכוי עמיהן.
המחברת בוחנת כיצד האוטוקרטיות משתפות פעולה ביניהן בכמה תחומים מרכזיים: תעמולה ושליטה בתקשורת, סחר בנשק וטכנולוגיה (בעיקר כזו שמסייעת לשלוט באוכלוסייה ולדכא אותה) והלבנת הון.
לפי אפלבאום, התמיכה הזו מתבטאת בכמה היבטים: האחד, סיוע של מדינות אוטוקרטיות זו לזו להתגבר על הסנקציות באמצעות הלוואות כספים ועסקאות הדדיות, כדוגמה לכך היא מציינת את העסקאות שעשו מדינות כמו רוסיה, סין, טורקיה ואיראן עם משטריהם של הוגו צ'אווס וניקולאס מדורו בוונצואלה.
השני, סיוע באספקת טכנולוגיה ונשק, בעיקר טכנולוגיה כמו זו שמסייעת לסין לשלוט במיעוט האויגורי באמצעות מצלמות, אפליקציות ושלל אביזרי מעקב מתקדמים.
השלישי, התמיכה התקשורתית שהן מעניקות זו לזו, כולל באמצעות ערוצים ואתרי חדשות שמתחזים לכלי תקשורת נורמטיביים שבסיסם במדינות מערביות.
הרביעי, המאבק המשותף שהן מנהלות ברשתות החברתיות באמצעות רשתות בוטים כדי לחולל פגיעה במעמדן של המדינות הדמוקרטיות ולייצר בהן כאוס.
החמישי, הניסיון שלהן לשנות את הנרטיב העולמי משיח של זכויות אדם למושגים מעורפלים כמו 'רב קוטביות' או שימת דגש על 'ריבונות' של מדינה ואי התערבות של מדינות אחרות בנעשה בה.
אפלבאום מביאה דוגמאות בולטות, רבות מהן התרחשו לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה.
כך למשל, כאשר מדינות מערביות הסירו את ערוץ הטלוויזיה הרוסי רוסיה היום מהלוויינים שלהן מכיוון שלטענתן הוא משדר תעמולה רוסית ו"נרטיבים כוזבים".
בתגובה, לוויין סיני החל להעביר את הערוץ והוא ממשיך להפיץ תעמולה פרו-רוסית ברחבי העולם.
דוגמה אחרת היא הפצת פייק ניוז, למשל נגד תנועת הלהט"ב עם הכותרת "ממשלות אירופאיות לוקחות ילדים ממשפחות סטרייטיות ונותנות אותם לזוגות הומוסקסואלים" והצגת המשטר האוטוקרטי כמגן המשפחה.
הם גם משתמשים ברשתות החברתיות כדי להפיץ תעמולה, תוך שימוש בשגיאות הקלדה מכוונות בכתובות אתרים (למשל, Reuters.cfd במקום Reuters.com), כדי להעניק אמינות כוזבת למסרים שלהם ולתמרן את דעת הקהל.
הרשת של האוטוקרטיות יוצרת לעיתים קרובות שיתופי פעולה בלתי צפויים בין ממשלות שאינן חולקות אידאולוגיה, דת או גבולות משותפים.
דוגמה לכך היא יחסי איראן-ונצואלה: איראן סיפקה תמיכה טכנית, מזון ודלק לוונצואלה, ובתמורה הלבינה ונצואלה כספים לחזבאללה, וסיפקה דרכונים לבכיריה.
ביודעין ושלא ביודעין, ארגונים שונים במדינות דמוקרטיות תורמים גם הם להעשרתן של ממשלות אוטוקרטיות.
סוכנים רוסים וסינים שוכרים עורכי דין, רואי חשבון, סוכני נדל"ן ולוביסטים בערים דמוקרטיות כמו ניו יורק ולונדון כדי לעזור להלבין הון.
האוטוקרטים מתמרנים במיומנות את המערכת הכלכלית הגלובלית כדי לשרת את האינטרסים שלהם, בעוד שהעולם הדמוקרטי, המונע על ידי תאוות בצע ונוחות, לעיתים קרובות מעלים עין.
בנוסף, היא ממליצה למדינות דמוקרטיות לאמץ את סגנון ההתאגדות של ממשלות אוטוקרטיות כדי לגבור עליהן: להתאחד כדי להגביר את הייצור העצמי של תעשיות קריטיות, להגביר את השקיפות בשווקים הפיננסיים כדי להילחם בשחיתות ובחברות קש ולייצר רגולציה במדיה החברתית כדי לרסן את התפשטות התעמולה, החדשות המזויפות והמידע המוטעה.
מעל לכל, היא קוראת לעולם המערבי להכיר בסדר העולמי המשתנה ולנקוט בפעולה מתאימה.
היא מאמינה ש"אזרחי ארצות הברית, ואזרחי הדמוקרטיות של אירופה, אסיה, אפריקה ואמריקה הלטינית, צריכים להתחיל לחשוב על עצמם כקשורים זה לזה ולאנשים שחולקים את ערכיהם גם בתוך האוטוקרטיות".
היא מדגישה שחברות דמוקרטיות זקוקות זו לזו עכשיו יותר מתמיד, מכיוון ש"הדמוקרטיה שלהן אינה בטוחה.
הדמוקרטיה של אף אחד אינה בטוחה".
הספר הוכר כאחד מ"ספרי השנה" על ידי האקונומיסט.
הוושינגטון פוסט כינה אותו "ספר בעל ערך מסיבות רבות".
הטיימס תיאר את הכתיבה כ"פרוזה דחופה" ואת קריאת הספר כ"עוצרת נשימה".
אוֹטוֹקַר צֶ'רְנִין היה דיפלומט ופוליטיקאי אוסטרו-הונגרי בתקופת מלחמת העולם הראשונה, וכיהן בעיקר כשר החוץ בין השנים 1916 ל-1918.
צ'רנין נולד ב למשפחת האצולה הבוהמית הוותיקה .
בשנת 1897, נשא לאישה את הרוזנת מריה קינסקי פון וכיניץ אונד טטאו (1878–1945) ב.
אחיו הצעיר היה גם הוא דיפלומט ושירת, בין היתר, כשליח בסופיה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר לימודי משפטים באוניברסיטת קארל-פרדיננד בפראג, הצטרף לשירות החוץ של האימפריה האוסטרו-הונגרית בשנת 1895 ונשלח לשגרירות בפריז.
בשנת 1899 הוא נשלח להאג, אך שלוש שנים בלבד לאחר מכן נאלץ להתפטר עקב זיהום ריאות ופרש לאחוזותיו בבוהמיה.
בשנת 1903, הפך הרוזן פון צ'רנין לחבר בבית התחתון של בוהמיה כנציג של ה-"Deutsche Verfassungspartei" (מפלגת החוקה הגרמנית).
הוא הפך במהרה לתומך בשמרנות ולמגן על "עקרונות המלוכה", ותמך בשימור המונרכיה תוך התנגדות לזכות בחירה אוניברסלית ולפרלמנטריזם.
דעות אלו הסבו את תשומת לבו של הארכידוכס פרנץ פרדיננד, יורש העצר של המונרכיה הכפולה.
כחבר מוביל במה שכונה "חוג בלוודר" של פרנץ פרדיננד, מונה הרוזן פון צ'רנין לחבר בבית העליון האוסטרי () בשנת 1912.
לבקשת יורש העצר, חזר הרוזן פון צ'רנין לשירות הדיפלומטי באוקטובר 1913, עת נבחר לציר בבוקרשט.
המינוי עורר בתחילה מחלוקת מסוימת, שכן הוא נחשב למדיארופוב (שונא הונגרים) ידוע, אך הוא הצליח לשכנע את ראש ממשלת הונגריה, הרוזן טיסה, להסכים.
עם זאת, ריאיון בעיתון הונגרי בינואר 1914 כמעט ועלה לו במשרתו, בעקבות קריאות הונגריות להתפטרותו.
כציר בבוקרשט, משימתו של הרוזן פון צ'רנין הייתה לבחון את ערך הברית עם רומניה ואת האפשרויות לחזקה.
עם זאת, הוא דיווח במהרה לווינה כי לא ניתן לסמוך על ממשלת רומניה במקרה שתפרוץ מלחמה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, הוא פעל בהצלחה לשמור על רומניה נייטרלית, בין היתר בזכות תמיכתו של המלך הקשיש קרול הראשון.
רוב הרומנים לא חלקו את רגשותיו הפרו-גרמניים המובהקים של קרול, ובכללם ראש הממשלה ברטיאנו וממשלתו.
הרוזן פון צ'רנין המליץ לווינה להציע לוותר על זיבנבירגן (כיום טרנסילבניה) וחלקים מבוקובינה, כדי לשכנע את רומניה להאריך את נייטרליותה, אך התוכנית נתקלה בהתנגדות עזה מצד ממשלת הונגריה.
רומניה נכנסה למלחמה לצד מדינות ההסכמה באוגוסט 1916, והרוזן פון צ'רנין חזר לווינה.
בעקבות עלייתו של קרל הראשון לכס הקיסרות, מונה הרוזן פון צ'רנין לשר החוץ ב-23 בדצמבר 1916, והחליף את הברון .
שני האישים החזיקו בדעה כי יש הכרח בהשגת שלום מהיר כדי למנוע את התפרקות האימפריה ההבסבורגית.
מטרתו העיקרית של הרוזן פון צ'רנין הייתה, לפיכך, לחתור לשלום של פשרה תוך כיבוד ההסכמים שנחתמו עם גרמניה.
עם זאת, הוא גילה במהרה כי תלותה הגוברת של המונרכיה הכפולה בגרמניה הפכה ניהול מדיניות חוץ עצמאית אמיתית לבלתי אפשרי.
בעוד שהסכים בחוסר רצון להכרח שבחידוש מלחמת צוללות בלתי מוגבלת בפברואר 1917, הוא השקיע מאמצים רבים באותה שנה בניסיון כושל לשכנע את המנהיגים הפוליטיים והצבאיים של גרמניה בצורך בשלום של פשרה.
בוועידה בין גרמניה לאוסטרו-הונגריה ב-17–18 במרץ 1917 בנושא מטרות המלחמה, הוא הציע, בין היתר, ויתור על שטחים של מעצמות המרכז כדי להגיע לשלום מהיר עם מדינות ההסכמה.
לטענתו, הכרזת המלחמה של ארצות הברית הייתה אסון, וניצחון של מעצמות המרכז הפך לבלתי סביר.
ליתר דיוק, הוא הציע שגרמניה תוותר על אלזס-לורן ובלגיה בתמורה לשטחים נרחבים בפולין.
בתרחיש של הרוזן פון צ'רנין, אוסטרו-הונגריה תפוצה בעיקר בשטחים רומניים.
ב-12 באפריל הוא ניסח תזכיר ובו תחזית קודרת לגבי מצב המלחמה של אוסטרו-הונגריה, שהועבר באמצעות הקיסר קרל הראשון למתיאס ארצברגר, חבר הרייכסטאג, ובו פירט את הסיבות שבגללן המונרכיה הכפולה לא תוכל לשרוד חורף נוסף של לחימה.
צעד זה הוביל להצעת השלום חסרת התועלת, גם אם בעלת כוונות טובות, מ-19 ביולי 1917. בנאום בבודפשט ב-2 באוקטובר 1917, הוא דיבר בזכות צדק בינלאומי, פירוק נשק, בוררות וחופש הימים כבסיס לשלום וכבסיס משפטי לאירופה חדשה.
בעקבות תפיסת השלטון הבולשביקית ברוסיה, הפועלים ברחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית הפכו פעילים יותר ויותר סביב סוגיית המחסור במזון והשאיפה ל"שלום ללא סיפוחים".
הדבר הוביל ל, שבה נאלץ צ'רנין להתערב אישית.
ב-24 בינואר 1918 הוא הודיע כי הוא מקבל את ארבע עשרה הנקודות של וילסון.
לאחר מכן ניהל משא ומתן על הסכם שלום נפרד עם הרפובליקה העממית של אוקראינה שזה עתה הוקמה, אשר נחתם ב-9 בפברואר 1918 ובו הסכים לוותר על חלם.
מה שכונה "שלום הלחם" לא פתר את בעיית אספקת המזון של המונרכיה הכפולה, אך בעקבות זאת החלו הפולנים באוסטרו-הונגריה, שטענו גם הם לבעלות על חלם, לתעב את הרוזן פון צ'רנין.
הוא הגיע לשיא הקריירה שלו כאשר חתם לאחר מכן על הסכמי שלום עם רוסיה ב-3 במרץ ועם רומניה ב-7 במאי, ונחשב לדיפלומט המוביל של מעצמות המרכז.
אולם פרשת סיסטו הובילה לנפילתו של הרוזן פון צ'רנין.
הקיסר קרל הראשון באמצעות גיסו סיסטו, נסיך בורבון-פארמה, הבטיח בחשאי לנשיא צרפת רמון פואנקרה במכתב מ-24 במרץ 1917, כי יתמוך ב"דרישתה הצודקת" של צרפת להחזרת אלזס-לורן.
אף שתפקידו בפרשה נותר לא ברור, הוא היה מודע למשא ומתן החשאי, גם אם לא לניסוח המדויק של המכתב.
כאשר ראש ממשלת צרפת ז'ורז' קלמנסו פרסם את המכתב שנה לאחר מכן, הרוזן פון צ'רנין, שחש נבגד על ידי הקיסר קרל הראשון ושעמד על סף התמוטטות עצבים, הגיש את התפטרותו ב-14 באפריל 1918.
ההיסטוריונים שפטו את הרוזן פון צ'רנין בחומרה יחסית.
בעוד שניתן לטעון שהיה בעל דמיון ואנרגטי יותר מקודמיו, הרוזן פון ברכטולד או הברון בוריאן פון ראייץ, הוא היה באותה עת גם בלתי צפוי והפכפך יותר, ונכנע לדחפים פתאומיים.
הדבר העניק למדיניות החוץ שלו יסוד של חוסר יציבות, שככל הנראה לא עורר אמון בצד השני שעמו ביקש להגיע לשלום של פשרה.
אף על פי שבזמנו כונה "שר השלום", מאמציו הדיפלומטיים לנתק את ארצו ממלחמת העולם הראשונה כשלו במניעת התפרקותה של אוסטרו-הונגריה.
לאחר המלחמה, הרפורמות האגרריות בצ'כוסלובקיה נישלו אותו מאדמותיו בבוהמיה, והוא פרש לזאלצקמרגוט שבאוסטריה.
בין השנים 1920 ל-1923, הוא כיהן כציר מטעם ה-Demokratische Partei (המפלגה הדמוקרטית) במועצה הלאומית של רפובליקת אוסטריה.
בשנת 1917, הוענק לו והוא צורף כחבר במסדר גיזת הזהב.
נראה כי לאחר המלחמה הוא כתב לקיסרית זיטה וביקש ממנה לא להדיחו מהמסדר האחרון בשל התנהגותו הבלתי יציבה כשר החוץ.
בשנת 1919, הוא פרסם את זיכרונותיו מתקופתו כאיש סוד בזירות הפוליטיות והדיפלומטיות של אוסטרו-הונגריה במהלך מלחמת העולם הראשונה, בספר שנקרא "במלחמת העולם" (Im Weltkriege) – מבט מרתק על המנגנונים הפנימיים של אימפריה עתיקה הנקרעת לגזרים על ידי מלחמה.
בספר הוא טען כי הדורות הבאים יזכרו את מלחמת העולם הראשונה כמבוא למהפכה עולמית.
הרוזן פון צ'רנין נפטר בווינה ב-4 באפריל 1932.
דמותו של הרוזן פון צ'רנין גולמה על ידי השחקן כריסטופר לי בפרק של סדרת הטלוויזיה האמריקאית "אינדיאנה ג'ונס הצעיר".
הפרק נקרא "אוסטריה, מרץ 1917" ושודר לראשונה ברשת הטלוויזיה ABC ב-21 בספטמבר 1992.
אוטיקה היא עיר פניקית עתיקה, ושמו של חבל הארץ בו שכנה ההתיישבות הפיניקית (בתוניסיה ולוב של היום) בצפון אפריקה.
וממוקם בסמוך לשפך של נהר המג'רדה, 32 ק"מ צפונית-מזרחית לעיר תוניס בתוניסיה.
היא הייתה אחד היישובים החשובים בקרב היישובים הפיניקיים באפריקה.
זמן ייסודה של אוטיקה איננו ודאי, ותארוכו תלוי בשאלות גדולות יותר הנוגעות לסיבת תחילת ההתפשטות הפיניקית מערבה; תארוכים מוקדמים מתייחסים לסוף האלף השני לפנה"ס, בסביבות 1,100 לפנה"ס.
אוטיקה הייתה הקולוניה הראשונה של הפיניקים בצפון אפריקה, ומכאן פשר שמה: (עיר) עתיקה.
אמנם שכנתה הצעירה קרתגו, עלתה עליה והפכה במהרה להגמונית באזור, תוך שהיא לוקחת תחת חסותה ערים פיניקיות אחרות דוגמת לפטיס מגנה, אך אוטיקה שמרה במשך תקופה ארוכה על עצמאות כלכלית ופוליטית וגם מאוחר יותר כשכבר הייתה תחת שליטה של קרתגו נחשבה לבעלת ברית מיוחסת.
לפי מנאנדרוס מאפסוס ודיוס, חירם הראשון מלך צור יצא למסע נגד אנשי אוטיקה (Ἰτυκαίοις) שלא שילמו מס לצור.
עם חורבנה של קרתגו בעקבות המלחמה הפונית השלישית הפכה אוטיקה לבירתה של הפרובינקיה הרומית אפריקה, אולם מעמד זה נלקח ממנה עם ייסודה של קרתגו הרומית בימיו של אוגוסטוס.
סטראבון כתב שאוטיקה שנייה בחשיבותה רק לקרתגו, ולאחר חורבן קרתגו בידי הרומאים הפכה למטרופולין רומי ולראש לכל שלטונם באפריקה.
תוך ירידת קרנה של הקיסרות הרומית המערבית נכבשה העיר בידי הונדלים ב-439 לספירה וכמאה שנים מאוחר יותר בידי הביזנטים.
חורבנה הסופי של העיר הגיע עם כיבושה על ידי הערבים בסוף המאה ה-7.
אוטם שריר הלב (באנגלית Myocardial infarction, בראשי תיבות: MI), שידוע בכינוי העממי התקף לב, הוא מחלת לב איסכמית שבה הפרעה באספקת דם ללב, או לחלק ממנו, גורמת למות תאים בחלק משריר הלב.
אוטם לבבי נובע לרוב מחסימת אחד העורקים הכליליים, הבאה בעקבות קרע של רובד טרשתי לא יציב באותו עורק, שעליו מתפתח קריש דם החוסם את העורק.
כתוצאה מהחסימה מתפתחת איסכמיה של רקמת שריר הלב, ואם מצב זה לא מטופל תוך זמן קצר, עלול להיווצר נזק בלתי הפיך באותה רקמה לבבית.
התמותה המוקדמת כתוצאה מהתקף לב במהלך החודש הראשון שבו התרחש האירוע, מוערכת בכ-30%, מתוכם יותר ממחצית מקרי המוות מתרחשים בטרם ההגעה לבית החולים.
אף שהתמותה כתוצאה מהתקף לב נמצאת בתחילת המאה ה-21 בירידה, עדיין אחד מכל 25 מקרים המטופלים בבית חולים מת במהלך השנה הראשונה שלאחר האירוע.
תסמינים נפוצים לאוטם שריר הלב כוללים כאב פתאומי וחד בחזה, שלרוב מקרין לזרוע השמאלית, לצוואר או ללסת, קוצר נשימה, בחילה, הקאות, פעמת, הזעה מוגברת וחרדה.
אצל נשים הסימנים לעיתים פחות טיפוסיים להתקף לב מאשר אצל גברים, וכוללים קוצר נשימה, חולשה, תחושה של בעיה בעיכול ועייפות.
אחוז לא מבוטל של התקפי לב אצל נשים הם התקפי לב "שקטים" (Silent MI), דהיינו התקפי לב ללא כאב בחזה או תסמינים אחרים.
בדיקות אבחנתיות שמבוצעות לזיהוי פגיעה בשריר הלב כוללות אלקטרוקרדיוגרם (אק"ג), אקוקרדיוגרפיה, דימות תהודה מגנטית, ומגוון של בדיקות דם ביוכימיות הכוללות בדיקת אנזימי לב, בעיקר רמות טרופונין וקראטין קינאז.
אק"ג ובדיקות ביוכימיות הן הבדיקות הנפוצות ביותר לאבחון מיידי.
הטיפול המיידי באדם עם חשד להתקף לב כולל מתן ניטרוגליצרין, חמצן ואספירין, והעברתו המיידית לחדר מיון.
בבית החולים מטופל אוטם שריר הלב לפי סוג האוטם וחומרתו: מטרת הטיפול באוטם שנגרם מחסימה מלאה של עורק כלילי היא זילוח מחדש של דם לרקמה הפגועה במהירות מקסימלית, וזאת על ידי צנתור לב, או מתן תרופות הממיסות את קריש הדם.
במטופלים עם חסימה נרחבת של מספר כלי דם כליליים, בעיקר מטופלים הסובלים גם מסוכרת, נשקל ביצוע ניתוח מעקפים על פני צנתור לבבי.
באוטמים הנגרמים מחסימה חולפת, הטיפול הוא בעיקר תרופתי, אך ייתכן צנתור אם המטופל עונה על קריטריונים מסוימים.
אוטם שריר הלב מסווג ברמה המורפולוגית הפתולוגית לאוטם סובאנדוקרדיאלי (תת-פנים הלב) ולאוטם טרנסמורלי (חוצה דופן).
אוטם סובאנדוקרדיאלי הוא כזה שבו נפגע אזור הסובאנדוקרד בלבד, אזור בשליש הפנימי של שריר הלב, הנמצא מתחת לשכבת האנדוקרד, שהוא המוּעד ביותר לאיסכמיה בלב בשל ריחוקו מהעורקים הכליליים.
כל אוטם מתחיל מאוטם סובאנדוקרדיאלי ועלול להתפתח לאוטם טרנסמורלי, כזה שפוגע בלמעלה מחצי משכבת המיוקרד - רקמת שריר הלב.