tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרד מונמות' של 1685, הידוע גם כמרד הקלשון (Pitchfork Rebellion), היה ניסיון להדיח את ג'יימס השני, שהוכתר למלך אנגליה לאחר מות אחיו הבכור צ'ארלס השני ב-6 בפברואר 1685. ג'יימס השני לא היה פופולרי כיוון שהיה קתולי, ורבים התנגדו למלך "אפיפיורי".
ג'יימס סקוט, הדוכס הראשון ממונמות', היה בנו הלא חוקי של צ'ארלס השני, טען להיותו יורש העצר לכתר וניסה להדיח את ג'יימס השני.
המרד הסתיים בתבוסת כוחותיו של מונמות' בקרב סדג'מור, שנערך ב-6 ביולי 1685. מונמות' הוצא להורג בעוון בגידה ב-15 ביולי, ורבים מתומכיו הוצאו להורג ב"אסיזים העקובים מדם" של השופט ג'פריז.
מונמות' היה בנו הלא-חוקי של צ'ארלס השני.
באותה תקופה נפוצו שמועות שצ'ארלס נשא לאישה את אמו של מונמות', לוסי וולטר, אך מעולם לא הוצגו לכך הוכחות וצ'ארלס טען בתוקף שהייתה לו אישה אחת והיא קתרינה, נסיכת פורטוגל.
אביו מינה אותו למפקד העליון של הצבא הבריטי ב-1672 ולקפטן-גנרל ב-1678. הוא פיקד על הבריגדה האנגלית בצבא הצרפתי במהלך מלחמת הולנד–אנגליה השלישית, וזכה בה למספר הצלחות.
המוניטין הצבאי והפרוטסטנטיות שלו הפכו אותו לדמות פופולרית באנגליה.
על רקע המזימה האפיפיורית נעשה ב-1681 ניסיון בפרלמנט להעביר חוק שידיח את ג'יימס הדוכס מיורק (אחיו של צ'ארלס ולימים ג'יימס השני) מסדר הירושה לכתר הבריטי ויעביר את התואר למונמות', אך צ'ארלס גבר על יריביו ופיזר את הפרלמנט בפעם האחרונה.
לאחר שמזימת בית ריי נכשלה בניסיון להתנקש בצ'ארלס ובג'יימס ביחד, החליט מונמות' לצאת לגלות בארצות השפלה, וכשהגיע להאג החל לקבץ סביבו תומכים.
מונמות' חי חיי נוחות בארצות השפלה כל עוד צ'ארלס השני שלט באנגליה, וקיווה לעלות לשלטון באופן שקט.
עלייתו למלוכה של ג'יימס השני קטעה את התקוות הללו.
הנסיך ויליאם מאוראנז', למרות היותו פרוטסטנטי, היה מחויב לג'יימס באמצעות מספר אמנות, ולא היה יכול לארח בארצו את היריב לכתר.
במאי 1685 הפליג מונמות' לדרום-מערב אנגליה, שהיה אזור בעל נטייה פרוטסטנטית חזקה, עם שלוש ספינות קטנות, ארבעה תותחי שדה קלים ו-1,500 רובי מוסקט.
הוא נחת על החוף עם 82 תומכים, כולל לורד גריי מוורק, וב-11 ביוני קיבץ סביבו 300 אנשים בעיירה ליים רג'יס שבדורסט.
המלך ג'יימס קיבל כבר התראה על התקרבותו של מונמות', לאחר ששני קציני מכס מליים הגיעו ללונדון ב-13 ביולי לאחר שרכבו לאורך 322 קילומטרים.
מונמות' החליט לצעוד צפונה לכיוון סאמרסט במקום ללונדון, וב-14 ביוני נלחם במיליציית דורסט שבברידג'פורט, וגרם לרבים מבין אנשיה לנטוש ולערוק לצבא שלו, וב-15 ביוני נערך קרב נוסף באקסמינסטר.
המתגייסים החדשים הצטרפו לקבוצה הלא מאורגנת, שמנתה קרוב ל-6,000 חיילים שהיו בעיקר נונקונפורמיסטים, אומנים ועובדי חוות עם כלי חווה כגון קלשון.
אחד מהתומכים המפורסמים הללו היה דניאל דפו הצעיר.
מונמות' הכריז על עצמו כמלך והוכתר בצ'ארד שבסאמרסט, והוכתר גם בטאונטון ב-20 ביוני 1685, כשהוא מאלץ את תושבי העיירה באיומי חרב לצפות באירוע מחוץ לפונדק מקומי.
דבר זה נעשה בניסיון לגייס תמיכה נוספת מהאצולה הכפרית.
לאחר מכן הוא המשיך צפונה דרך שפטון מאלט, אליה הגיע ב-23 ביוני.
במקביל הצליח הצי המלכותי ללכוד את ספינותיו של מונמות', ובכך סיכל את האפשרות שהוא יימלט בחזרה לאירופה.
ב-24 ביוני חנה צבאו של מונמות' בפנספורד, ויום לאחר מכן הגיע לקנישאם תוך כוונה לתקוף את העיר בריסטול, שבאותה תקופה הייתה העיר החשובה והמאוכלסת ביותר במדינה לאחר לונדון, אך העיר כבר הייתה מוגנת על ידי הנרי סומרסט וחלק ממיליציית גלוסטר.
באזור התרחשו מספר עימותים נקודתיים ללא הכרעה מול כוחותיו של רוזן פברשאם.
לאחר מכן המשיך מונמות לכיוון באת', שנשלטה על ידי כוחות מלוכניים, וחנה ליד פיליפס נורטון (כיום נורטון סנט פיליפ), שם הותקפו ב-27 ביוני על ידי כוחותיו של פברשאם.
לאחר מכן הוא המשיך במשך הלילה לפרום, בדרכו לוורמינסטר.
מונמות' היה זקוק לתמיכה בדמות מרד בסקוטלנד בהנהגתו של ארצ'יבלד קמפבל, הרוזן התשיעי מארגייל, שהיה גורם להחלשת התמיכה במלך ולהתשת הצבא שלו.
ארגייל הגיע לקמפבלטאון ב-20 במאי ובמשך ימים אחדים גייס צבא קטן של תומכים, אך לא היה יכול להחזיק אותם ביחד בזמן שצעדו לכיוון גלאזגו.
הרוזן ואחדים מבני בריתו הנותרים נשבו ב-19 ביוני ליד הכפר איניס פיונהיין שברנפרושייר, ונלקחו לאדינבורו שבה הוצאו להורג ב-30 ביוני.
גם המרידות הצפויות בצ'שייר ובמזרח אנגליה לא יצאו לפועל.
המוראל בקרב כוחותיו של מונמות' החל להתדרדר לאחר שהחדשות על אירועי סקוטלנד הגיעו אל הצבא שחנה בפרום ב-28 ביוני.
המורדים הגיעו עד טרואברידג', אך הכוחות המלוכניים חסמו את הנתיב ומונמות' נסוג לכיוון סאמרסט דרך שפטון מאלט, והגיע לוולס ב-1 ביולי.
החיילים גרמו לנזקים לקיר הקדמי של קתדרלת ולס, תלשו עופרת מהגג על מנת להכין קליעים, שברו חלונות, ריסקו את האורגן והריהוט, ולמשך תקופה קצרה שיכנו את סוסיהם בספינה הראשית.
בסופו של דבר נדחק מונמות' עד למישורי סומרסט לוולס, היכן שאלפרד הגדול מצא מקלט במלחמותיו עם הויקינגים, כותר בברידג'ווטר ב-3 ביולי, והורה לחייליו לבצר את העיירה.
מונמות' הובס סופית על ידי פברשאם וסגנו ג'ון צ'רצ'יל ב-6 ביולי, בקרב סדג'מור.
מונמות' הוביל את חייליו הלא מיומנים והלא מצוידים דרך ברידג'ווטר בשעות הלילה המוקדמות, על מנת לתקוף בחסות החשיכה את הצבא המלכותי.
הם הודרכו על ידי ריצ'רד גודפיר, משרתו של חוואי מקומי, לאורך דרך בריסטול הישנה לכיוון באודריפ.
הם פנו דרומה לאורך ברדני ליין ומארש ליין, והגיעו לאזור אדמות בור פתוחות עם תעלות ניקוז עמוקות ומסוכנות.
כוחותיו של מונמות' התעכבו בזמן שחצו את אזורי הניקוז, והראשון שחצה אותם הבהיל את אחד מהסיירים הקדמיים של המלוכנים.
אחד החיילים פלט כדור מרובה המוסקט שלו, וגרם לאחד הפרשים לדהור לכיוון כוחותיו של פברשאם ולהזהיר אותם.
לורד גריי מוורק הוביל את הפרשים המורדים קדימה, והם נאבקו ברגימנט הפרשים המלכותי שהזעיק את שאר הכוחות המלוכניים.
האימון העדיף של הצבא הסדיר וסוסיו היו יתרון מכריע בקרב, ועד מהרה אוגפו המורדים.
מונמות' ברח משדה הקרב ונלכד בחפיר ב-8 ביולי.
לאחר מכן הרשיע אותו הפרלמנט באמצעות Act of Attainder (הכרזה על אדם כפושע ללא משפט).
למרות תחנוניו לרחמים, וטענתו על המרת דת לקתוליות, הוא הוצא להורג בעריפת ראש ב-15 ביולי 1685 בגבעת מצודת לונדון.
נטען גם כי נדרשו מספר מהלומות גרזן על מנת לערוף את ראשו, אך המקורות השונים חלוקים בנושא והטענות הן בין חמש לשמונה מכות.
הדוכסות של מונמות' ובאקלו הוחרמה על ידי המלך, אך התואר של דוכס מונמות' הוחזר מאוחר יותר כדוכס באקלו.
"האסיזים העקובים מדם" הם סדרת משפטים בניהולו של השופט ג'פריז, שהחלו בווינצ'סטר ב-25 באוגוסט וסיימו את המרד באופן סופי.
במשפטים היו חמישה שופטים: סר ויליאם מונטגיו (הלורד הברון הראשי של האוצר), סר רוברט רייט, סר פרנסיס וייטנס (שופט בבית המשפט העליון של המלך), סר קרסוול לווינץ (שופט בבית משפט בסגנון המשפט המקובל) וסר הנרי פולקספן, בראשותו של השופט ג'ורג' ג'פריז.
למעלה מ-1,000 מורדים המתינו בכלא למשפטם.
המשפט המפורסם הראשון היה זה של אצילה מבוגרת בשם דיים אליס לייל.
חבר המושבעים הרשיע אותה בחוסר רצון, וכיוון שהחוק לא הבחין בין בוגדים לבין מי שסייע להם, היא נדונה למוות באמצעות שרפה.
גזר דין זה הומר לעריפת ראש, שבוצע בכיכר השוק של וינצ'סטר ב-2 בספטמבר.
לאחר שסיים את פעולתו בווינצ'סטר עבר בית המשפט דרך מערב המדינה לכיוון סולסברי, דורצ'סטר וטאונטון, ולבסוף הגיע לוולס ב-23 בספטמבר.
למעלה מ-1,400 אסירים טופלו על ידי בית המשפט, ואף על פי שרובם נדונו למוות רק כ-300 נתלו או נתלו, נגררו ובותרו.
האסיזי של טאונטון נערך באולם הגדול של טירת טאונטון, המשמשת כיום כמשכן מוזיאון מחוז סומרסט.
מתוך למעלה מ-500 אסירים שהובאו בפני בית המשפט ב-18 וב-19 בספטמבר 144 ניתלו ושרידיהם הוצגו ברחבי המחוז על מנת להבטיח שהאזרחים יבינו את גורלו של מי שיעז להתמרד כנגד המלך.
בין 800 ל-850 אנשים הוגלו לאיי הודו המערבית, בהם שימשו ככוח עבודה זול.
נאשמים אחרים נכלאו בהמתנה למשפט נוסף, אך רבים לא חיו מספיק זמן ונכנעו לטיפוס הבהרות שהיה נפוץ בתנאים הלא סניטריים ששררו בבתי הכלא של אנגליה באותה תקופה.
ג'פריז חזר ללונדון לאחר האסיזים, על מנת לדווח למלך ג'יימס שגמל לו על שירותיו באמצעות מינויו ללורד צ'נסלור.
ג'יימס השני ניצל את היתרון שהקנה לו דיכוי המרד על מנת לאחד את כוחותיו.
הוא דרש מהפרלמנט לדחות את חוקי המבחן (Test Act, סדרת חוקים שהפלו לרעה קתולים ונונקונפורמיסטים) ואת חוק הביאס קורפוס, ניצל את כוחו הרב למנות קתולים למשרות בכירות, וחיזק את עוצמתו של הצבא הסדיר.
הפרלמנט התנגד לכל אחד מהצעדים הללו, וב-20 בנובמבר 1685 פיזר אותו ג'יימס.
ב-1688, עם לידתו של ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט שהבטיח המשך שליטה קתולית, הודח ג'יימס השני במסגרת המהפכה המהוללת, שבין השאר הייתה יוזמה של הממסד הפרוטסטנטי.
מיכה קלארק מאת ארתור קונאן דויל
קפטן בלאד מאת רפאל סבטיני
מרד מיסים הוא התקוממות כלכלית מאורגנת כדי להגביל או לבטל מיסים שהוטלו על ידי הממשלה, או סירוב לשלם מיסים בשל השימוש שהממשלה עושה בהם.
מרדי מיסים התרחשו משחר ההיסטוריה.
בכרוניקות האשוריות מתוארים מרדי מיסים רבים של הממלכות הכפופות לאשור.
אחד מאלו המוכר מהמקרא הוא מרד של המצרים בצירוף חזקיהו המלך בשנת 701 לפני הספירה.
נוסף לכך הוא מרד המס נגד תיגלת פלאסר השלישי.
בארצות הברית לרוב משתמשים במושג זה להתייחס לסדרה של יוזמות נרחבות נגד מיסים שננקטו במדינות מסוימות.
הגל המשמעותי הראשון של קמפיינים אלה התרחש בשנות השלושים של המאה העשרים.
השפל הגדול הטיל על הציבור האמריקאי מעמסות מס בשיעור שלא נודע כמותו בעבר.
בזמן שערכי הנדל"ן צללו ורמת האבטלה הרקיעה שחקים עלויות הממשלה נותרו באותה הרמה וכתוצאה מכך האחוז היחסי של המיסים מההכנסה הלאומית כמעט והכפיל עצמו מ-11.6% ב-1921 ל-21.1% ב-1932. עיקר העלייה הייתה במישור המקומי ובעיקר הפעילה לחץ על בעלי הנדל"ן בקרב משלמי המיסים.
גל נוסף של מרדי מיסים החל שנות ה-70 המאוחרות של המאה העשרים והיו פופולרים בעיקר במערב ארצות הברית.
ב-1978 המצביעים בקליפורניה העבירו הצעת חוק שהגבילה משמעותית את המיסים שניתן להטיל על רכוש במדינה.
בשנים שלאחר מכן הועברו חוקים דומים במדינות אורגון, וושינגטון, קולורדו ומסצ'וסטס.
המחאה כנגד מיסים גבוהים, הטלת מיסים נוספים, או ביטול הטבות מס שניתנו בעבר מהווה גם אלמנט מרכזי באידאולוגיה של תנועת מסיבת התה שהחלה לפעול ב-2009 לאחר שברק אובמה נכנס לתפקיד נשיא ארצות הברית.
במסגרת האינתיפאדה הראשונה ב-1988 קבוצה של סוחרים מבית סאחור יזמו מרד מיסים כאקט מחאתי לא-אלים מאחר שלטענתם המיסים שנאספו מהם על ידי ישראל שימשו בין השאר למימון ההתיישבות היהודית ביהודה, שומרון ועזה.
בעקבות הטלתו של היטל בצורת בשנת 2009, יזמו חמישה חברי הכנסת, בראשות רונית תירוש, מרד מיסים, בדמות קריאה לציבור להימנע מתשלום ההיטל, אך כעבור זמן קצר חזרו בהם.
מרד טמבוב היה מרד עממי נגד השלטון הסובייטי שהתרחש בשטח מחוז טמבוב במהלך 1920–1921 בתגובה להלאמת יבול במסגרת הקומוניזם המלחמתי.
היה זה המקרה הראשון בהיסטוריה בו נשק כימי נוצל לדיכוי מרד של אוכלוסייה אזרחית.
כלכלת מחוז טמבוב, האגררי ברובו הגדול, והתבססה על גידול דגנים ומכירתם בשוק המקומי וליצוא.
שטח המחוז השתרע על שטח מחוז טמבוב ומחוז ליפצק של היום.
לאחר כיבוש טמבוב והסביבה על ידי צבא המתנדבים חולק נשק רב לאיכרי הסביבה.
בשנת 1920 הייתה בצורת קשה, אך הממשל המרכזי לא הקטין את מכסות הדגנים שאיכרים היו צריכים להעביר לממשל.
במחצית השנייה של אוגוסט 1920 במספר כפרי המחוז סירבו איכרים להעביר את הדגנים ליחידות איסוף שבאו מטעם הממשל.
במספר כפרים החלו בהריגת חברי המפלגה הקומוניסטית, עובדי צ'קה ופקידי ממשל.
במהירות רבה התפשטה ההתקוממות ובכל הכפרים המורדים חוסלו נציגי הממשל והוכרזה אי-הכרה בממשל המרכזי.
ב-21 באוגוסט הנהלת ועד המפלגה של המחוז הקימה מטה חרום והכריזה על מצב מיוחד במחוז, אך השליטה על המצב כבר אבדה.
אף על פי שצבא הצליח להסב אבדות גדולות למורדים ושליטה בערי המחוז הייתה בידי הממשל המרד בכפרים נמשך.
ב-31 באוגוסט ראש הממשל המקומי אלכסנדר שליכטר בראש כוח צבאי משמעותי ניסה לסיים את מרד אך נכשל ונמלט בחזרה לעיר טמבוב.
באוקטובר 1920 ולדימיר לנין העניק לפליקס דזרז'ינסקי אחריות לדיכוי המרד.
לקראת 15 באוקטובר 1920 הצבא האדום באזור חוזק עד ל-5.5 אלף חיילים.
ב-14 בנובמבר 1920 המורדים החליטו לאחד את הכוחות תחת פיקוד אחיד.
בעקבות כך הוקמה הארמייה המאוחדת של הפרטיזנים של מחוז טמבוב בפיקוד פיוטר טוקמקוב.
תחת פיקוד זה פעלו 3 ארמיות מורדים.
כמו כן הוקמו ארגונים פוליטיים על בסיס המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית, ארגון פוליטי "איגוד האיכרים הפועלים".
דרישות המורדים כללו ביטול שלטון בולשביקי, כינון אספה מכוננת והפעלה מחדש של חופש כלכלי ופוליטי.
לקראת פברואר 1921 המרד היה בשיאו.
כוחות המזוינים של המורדים הגיעו לכ-50 אלף, הם השתלטו על מחוז טמבוב כולו, למעט ערים מרכזיות, ועמדו בלחץ הצבא האדום שכוחותיו באזור עלו לכ-11,600 חיילים.
ב-6 בפברואר 1921 נשלחה לטמבוב ועדה מיוחדת בראשות ולדימיר אנטונוב-אובסיינקו לבדיקת המצב.
ב-12 בפברואר חובת העברת הדגנים לממשל בוטלה, למורדים מן השורה הוכרזה חנינה בתנאי שהם ימסרו את נשקם ומקום מסתור של מפקדי המרד.
כתוצאה מכך חלק מהאיכרים החלו לנטוש את המורדים.
ב-21 בפברואר ראשי המורדים הודו בכך שבקרב המורדים מורגשת ירידה במוטיבציה ופחד.
המצב השתנה לחלוטין עם סיום הלחימה באזור חצי האי קרים.
הדבר אפשר לצבא האדום להעביר לאזור תגבורות משמעותיות.
מ-21 במרץ ועד 5 באפריל 1921 הוכרזה תקופה אחרונה בה מורדים היו יכולים למסור את הנשק.
ב-27 באפריל לאזור הגיע מיכאיל טוכאצ'בסקי שהועמד בראש הפיקוד הצבאי, איתו הגיעו ירונים אובורביץ' וגריגורי קוטובסקי.
טוכאצ'בסקי קיבל פקודה לסיים את הפעולות לדיכוי המרד תוך חודש.
לקראת מאי 1921 הצבא האדום ריכז באזור 43 אלף חיילים.
ב-25 במאי 1921 חטיבת פרשים בפיקוד גריגורי קוטובסקי הסבה אבדות גדולות ל-2 גדודי מורדים ומפקדיהם נהרגו.
כתוצאה מהקרבות שנמשכו מה-28 במאי ועד ל-7 ביוני 1921 חדלה הארמייה השנייה של המורדים בפיקוד אנטונוב מלהתקיים.
לאחר מכך, נמנעה הארמייה הראשונה מלהיכנס לקרב גדול.
ב-11 ביוני 1921 פרסמה הוועדה בראשות ולדימיר אנטונוב-אובסיינקו צו לפיו הממשל החל בפעולות ענישה כנגד משפחות המורדים.
בהתאם לצו זה, היה ניתן להוציא להורג חשודים ובני משפחה של חשודים בהסתרת המורדים.
ב-12 ביוני 1921 פורסם צו על שימוש בנשק כימי כנגד המורדים המסתתרים ביערות.
בשיטות של ריכוז משפחות המורדים במחנות מעצר, לקיחות בני ערובה והריסה טוטאלית של כפרים מורדים נעשה שימוש נרחב.
על פי הערכות ההיסטוריונים, סבלו מפעולות הדיכוי עד כ-50 אלף איכרים שלא השתתפו במרד.
ביולי 1921 פרסמה הנהגת המרד צו לפיו על המורדים לעבור לפעולות פרטיזניות או לחזור לבתים.
פעולות מזוינות נמשכו עד לקיץ 1922. ב-16 ביולי 1922 מיכאיל טוכאצ'בסקי דיווח על דיכוי המרד וחידוש השלטון הסובייטי ברחבי המחוז.
גיל ההתבגרות הוא שלב פגיע במיוחד המאופיין בשינויים עמוקים מבחינה רגשית, קוגניטיבית והתנהגותית.
עם הופעתה של הבגרות המינית והמעבר לתקופת הבגרות המוקדמת, תמה תקופת הילדות "הנאותה".
לנוכח התפתחות הגוף וקצב הבשילה של האיברים הגניטליים, מתעוררות שאלות הנוגעות לזהותו של המתבגר.
אריק אריקסון התייחס לתפקיד המתבגר בשלב זה, והדגיש כי שלב "המורטוריום" בהתפתחותו של המתבגר נחוץ על מנת להכיל ולשלב את מרכיבי הזהות בשלב הילדות המוקדמת לתוך זהותם המתפתחת בהווה.
Hall, טען לפני כמאה שנה, כי גיל ההתבגרות הוא אינהרנטית (מטבעו), תקופה של סערה ומתח.
מרבית הפסיכולוגים בני-זמננו, אינם מכירים בכך שתופעה זו בלתי נמנעת.
עם זאת, הם סבורים, כי הסערה והמתח מתעוררים בעת המעבר לעיסוק בנושאים אחרים.
מחקרים עכשוויים שבדקו סערה ומתח בגיל ההתבגרות, התמקדו למשל בקונפליקט עם ההורים, באי יציבות רגשית, והתנהגות סיכונית.
בסוג אחר של מחקר דיווחו החוקרים כי סטודנטים והורים למתבגרים צעירים צפו שמתבגרים, יותר מאשר ילדים בבית ספר יסודי, ייטו ללקות בסימפטומים המאפיינים הפרעות נפשיות (כגון: חרדה, חוסר ביטחון ודיכאון) ולקיחת סיכון / מרדנות (כגון: פזיזות, אימפולסיביות וגסות רוח).
במחקר אחר נמצא כי הורים ומורים רואים את גיל ההתבגרות כתקופה קשה יותר מכל תקופה אחרת עבור המתבגרים, ועבור הורים ומורים.
הרעיון של תקופה קשה למתבגרים כולל שלושה מרכיבי מפתח:
קונפליקט עם ההורים – מתבגרים ניחנו בנטייה למרדנות ולהתנגדות לסמכות הורית.
נטייה למצבי רוח דיכאוניים – מתבגרים נוטים למצבי רוח הפכפכים ולטלטול מצב הרוח, ואף נוטים יותר לחוות אפיזודות דיכאוניות.
התנהגות סיכונית – מתבגרים נוטים להתנהגות פזיזה, להפרת נורמות, להתנהגות אנטי-חברתית ולהתנהגות שיש בה פוטנציאל לפגיעה עצמית ופגיעה באנשים הסובבים אותם.
ישנה שונות בקרב מתבגרים לגבי מצבי רוח דיכאוניים שהם חווים.
גורמים שונים עשויים להביא למצבי רוח קשים אלה, בינם: יכולת אקדמית נמוכה, מעמד חברתי נמוך מקבוצת השווים, קשיים משפחתיים- סכסוכים בין ההורים, וגירושים).
הסערה שעובר המתבגר עשויה להביא למרד.
סיבות המרד עשויות להיות שונות ומגוונות, הן מושפעות ממאפיינים אישיים וסביבתיים.
המרד בנוי מעימות עם הסדר הקיים המיוצג על ידי הורים, מורים ונורמות חברתיות, והוא ממשיך עם התגובה של הסמכות בה מורדים.
כאשר המרידה מופיעה בצורה חלשה זהו מצב נורמטיבי, אך כאשר ההתנהגות המרדנית חזקה ומתמשכת היא נחשבת לאנטי חברתית ומוגדרת כהפרעת התנהגות.
יחד עם זאת יש לזכור כי ההגדרות של מרדנות והפרעות התנהגות הן תלויות חברה ותרבות.
התנהגות מסוימת עשויה להיתפס במשפחה מסוימת כנורמלית, בעוד במשפחה אחרת היא תיתפס כסטייה .
בהקשר זה ישנה חשיבות לתגובת הסמכות למרד, העשויה להשפיע על התעצמות המרד.
התגובה למרד יכולה להיות קשה ולכלול ענישה, אך היא גם יכולה להיות סלחנית ומאפשרת.
בעיות התפתחות של הילדות כהפרעת ליקוי קשב ופעלתנות יתר, הפרעת דיכאון, אוטיזם וכמה הפרעות נוספות עם תסמינים מיוחדים, הן בחלקן פחות יציבות וניתנות לטיפול.
בלא טיפול בבעיות התפתחות של הילדות מתמזגת לעיתים, כמעט שלא במורגש, בהפרעות חמורות וכרוניות יותר כאשר הילד נכנס לתקופת הבגרות.
ההפרעות בגיל ההתבגרות מלוות פעמים רבות במרד, המלווה תקופה זו גם אצל מתבגר נורמטיבי ואף יותר אצל המתבגר בעל הפרעת ההתנהגות.
הפרעות התנהגות אופייניות לגיל ההתבגרות
מאז ראשית המאה העשרים, עם התפתחות התנועה לבריאות הנפש ועם זמינותם של שירותי הייעוץ לילדים, נעשו צעדים גדולים בהערכה, בטיפול והבנה של דפוסי התנהגות לא מסתגלת אצל ילדים ומתבגרים.
ההשקפה שרווחה אז, ראתה בילדים "מבוגרים בזעיר אנפין" ולא נתנה דעתה על בעיות ייחודיות, כגון אלה הקשורות בשינויי ההתפתחות הנורמליים המתחוללים אצל הילד או המתבגר.
מאוחר יותר חלה הבנה שאין כל אפשרות להבין את הפרעות הילדות בלי להביא בחשבון תהליכי התפתחות אלה.
התחום מכונה בדרך כלל פסיכופתולוגיה התפתחותית (developmental psychopathology).
(CD- Conduct Disorder) מדגישה את יחסיו של הילד או המתבגר עם נורמות חברתיות ועל כללי התנהגות, אשר המוקד הוא התנהגות תוקפנית או אנטי-חברתית.
בהפרעות אלה חשוב להבחין בין מעשים אנטי-חברתיים מתמידים, בהם נרמסות זכויותיהם של האחרים, לבין מעשי קונדס חמורים פחות שמעוללים לעיתים קרובות ילדים ומתבגרים "נורמליים".
תסמיניה העיקריים של ההפרעה הם הפרה מתמדת, חוזרת ונשנית של כללים וזלזול בזכויות הזולת.
התנהגותם של הלוקים בהפרעת זו היא עוינת, מרדנית, תוקפנית באופן פיזי או מילולי.
כמו כן הם נוטים למריבות תכופות, להתנהגות נקמנית והרסנית, שקרים, גנבות, פרצי זעם שכיחים, ולהיעדר עכבות מיניות ולתוקפנות מינית.
כאשר חלקם אף עוסקים בהצתות, השחתת רכוש, שוד ומעשי רצח.
הקטגוריה השנייה של תופעת האלימות היא התנהגות מתנגדת OPD- Oppositional Defiant) Disorder), המתאפיינת ב: אובדן שליטה, ויכוחים מתמשכים, התנגדות לשיתוף פעולה, הצקות, האשמה של האחרים, כעס, עוינות, והתעסקות טורדנית בהתנהגות האחר (APA, 1994).
הפרעה זו נחשבת פחות קשה מהפרעת התנהגות – CD.
הפרעת התנהגות מתפתחת לרוב בקרב 25% מילדים לאחר גיל 9. כאשר מבחינה התפתחותית, קדמה להופעתה, הפרעת התרסה-התנגדות האופיינית לילדים בני 6-9. שכיחותה גבוהה יותר בקרב בנים, ועם זאת בשנים האחרונות ניכרת עלייה בשכיחותה בקרב בנות, המבטאות אלימות בדרך עקיפה וכן באמצעות עוינות.
אצל רוב הילדים האלימות יורדת בהדרגה עד גיל ההתבגרות, ואז מופיעה עלייה מחודשת בשכיחותה.
נראה כי ביטויי התוקפנות והעדר מיומנויות חברתיות, גורמת לדחייתם על ידי בני קבוצת השווים, אשר עלולה להביא ל"רצף לולייני של פעילות גומלין חברתיות עם בני קבוצת השווים", המחריף את הנטייה להתנהגות אנטי חברתית.
מלבד זאת, הורים ומורים עלולים להגיב כלפי ילדים תוקפניים ברגש שלילי חזק, כגון זעם ולדחותם.
צירוף דחייתם על ידי ההורים, המורים ובני קבוצת השווים, גורם למתבגרים אלה לחוש בודדים ומנוכרים.
ולכן אין זה פלא שהם מרבים לפנות לקבוצות שווים עברייניות וסוטות בחיפוש אחר חברה.
הפרעות ליקוי קשב ופעלתנות יתר
הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות, מאופיינת בקשיים המשבשים התנהגות יעילה המכוונת למטלה, במיוחד אימפולסיביות, פעילות מוטוריות עודפת, וקשיים בשמירה על קשב, נפוצה ביותר בקרב בנים לפני גיל ההתבגרות.
הלוקים בהיפראקטיביות, נוטים להיסח הדעת, לעיתים קרובות אינם ממלאים הוראות או נענים לדרישות המוצבות להם.
הם נוטים לאימפולסיביות וסיבולת נמוכה לתסכול.
מאחר שהם אינם בשלים מהבחינה החברתית, לרוב הם מתקשים להסתדר עם הוריהם ואינם מצייתים לכללים.
בנוסף בעיות ההתנהגות שלהם מביאות אף ליחס שלילי מצד בני קבוצת השווים.
בגיל ההתבגרות נראות השפעות שרדיות כגון קשיי קשב.
מחקרים הוכיחו כי ילדים היפראקטיביים נשארים כאלה גם בתקופת הבגרות המוקדמת, או לוקים בבעיות פסיכולוגיות אחרות בשנות העשרה המאוחרות ובתקופת הבגרות המוקדמת.
למשל, במחקר מעקב של 16 שנים עם ילדים הלוקים בהפרעות ליקוי קשב-פעלתנות יתר נמצא כי כ-25% לא סיימו מעולם את בית הספר התיכון, לעומת 2% בלבד בקבוצת הביקורת .
המונח עבריינות נוער (juvenile delinquency) הוא מונח משפטי, שפירושו מעשים לא חוקיים שעושים בני אדם שגילם פחות מ-16–18 (בהתאם לחוק המדינה).
התנהגות זו כוללת מעשים כגון השחתת רכוש, אלימות כלפי בני אדם אחרים, והתנהגויות שונות המנוגדות לצרכים ולזכויות של הזולת המפרות את חוקי החברה.
מקרב שני מיליון צעירים העוברים דרך בתי משפט לנוער בכל שנה בארצות הברית, כמחצית מגיעים בגלל פעולות כגון בריחות מן הבית.
אף שהפשיעה בקרב בני נוער נעשית בידי נערים, בשל עבירות רכוש, אונס ומעשי רצח.
גם שיעור הנערות עולה בהתמדה.
נערות עברייניות נעצרות בדרך כלל בשל שימוש בסמים, עבירות מין, בריחה מהבית ועל "חוסר תקנה", אך גם על עבירות רכוש, כגון גנבה.
אמנם, על חלק גדול מהפשיעה בקרב בני נוער אחראיים בני נוער ממעמדות נמוכים, אך הבעיות קיימות בכל הרבדים החברתיים.
לתנאים החברתיים-תרבותיים יש נטייה ליצור או לעודד עבריינות.
גורמים בעלי חשיבות מכרעת, הקשורים זה בזה, הם ניכור, מרד, דחייה חברתית, ותמיכה פסיכולוגית שמעניקה ההשתייכות לכנופיית עבריינים.
תחושת ניכור ומרד משותפת לבני נוער רבים מרבדים חברתיים-כלכליים רחבים.
בני נוער מנוכרים עשויים להיכנע כלפי חוץ בפסיביות לדרישות מבוגרים, או לסרב בגלוי לציית לסמכות ההורים ומבוגרים אחרים, ולגרום לעצמם ולמשפחותיהם בעיות רבות.
הניכור מהמשפחה ומהחברה חושף אותם ל"נפילה בשביה" של קבוצת השווים שלהם, אליה הם עשויים לפנות לקבלת ייעוץ ואישור.
אצל מתבגרים המצטרפים לכנופיות אין מדובר בהכרח בפסיכופתולוגיה אישית, אלא בעיקר בפתולוגיה קבוצתית מאורגנת, הכרוכה במרד נגד הנורמות החברתיות, כדבריו של ג'נקינס: "העבריין המחוברת אינו משקף כישלון בחברות אלא מגבלה של נאמנות לקבוצת שווים של טורפים, פחות או יותר.
היכולת הבסיסית ליחסים חברתיים הושגה.
מה שחסר הוא שילוב יעיל בחברה הרחבה יותר כחבר תורם".
דיכאון בא לידי ביטוי במישורים שונים:
במישור הרגשי - הוא מתבטא במצב רוח מדוכא או עצוב.
במישור הקוגניטיבי - ניכרות בקרב האדם תפיסות שליליות של העולם, של עצמו ועתידו.
במישור הבין אישי - יופיעו קשיים ביצירת קשרים ושמירה עליהם.
במישור ההתנהגותי - תהיה הימנעות מפעילויות שהאדם עסק בהן בעבר.
במישור הפיזי - יזוהו שינויים בדפוסי אכילה ושינה.
האיגוד האמריקני לפסיכיאטריה של הילד והמתבגר קבע שדיכאון קשור גם לשיעורים גבוהים של התנהגויות אובדניות, שימוש בחומרים ממכרים, לבעיות עם החוק, לחשיפה לאירועי חיים שליליים ולהריון בגיל ההתבגרות.
אצל מתבגרים נוסף למצב הדיכאוני סיכוי גבוהה לתחלואה נלווית כהפרעות חרדה, שימוש בחומרים ממכרים, התנהגות אובדנית, התנהגויות סיכוניות והתנהגות אנטי-חברתית כוונדליזם, התנהגות מינית לא בטוחה ועוד.
בהתפתחות דיכאון אצל ילדים ומתבגרים יש משקל רב לסביבה המשפחתית.
מידת המצוקה של ההורים משפיעה מאוד על המתח המשפחתי ועל התפקוד ההורי, ונמצא כי דיכאון או חרדה אצל ההורה פוגעים ביכולתו של המתבגר המדוכא להחלים באופן מלא.
לדיכאון מג'ורי שכיחות של 15%-20% בקרב מתבגרים, כאשר נערות סובלות פי שניים מדיכאון מאשר נערים.
האופן שבו הדיכאון נחווה תלוי בחלקו ברמה ההתפתחותית הפיזיולוגית והחברתית של האדם.
התפתחות החשיבה המופשטת ויכולת להסתכל על העתיד יוצרת בגיל ההתבגרות ביטויים של דיכאון כ- תחושת אשמה, חוסר אונים וחוסר תקווה.
יתרה מזו, התפתחות מושג העצמי והשוואה חברתית מביאות לחוויה של דימוי עצמי נמוך.
מרד עוראבי היה מרד לאומני שפרץ במצרים בשנים 1879–1882 נגד הח'דיו (המושל) המצרי תאופיק פאשא ונגד ההתערבות האירופאית במצרים.
המרד הונהג על ידי הקולונל אחמד עוראבי , ונקרא על שמו.
מצרים של שנות ה-70 של המאה ה-19 הייתה מושחתת ובמצב של חורבן כלכלי.
חובות עצומים שנגרמו לה על ידי איסמאעיל פאשה, שליט מצרים, לא שולמו; בעלי החוב, הבנקים האירופאיים, שלחו באי כח משלהם, ובפועל נשלטה כלכלת מצרים על ידי צרפת ובריטניה.
כשניסה איסמאעיל פאשה להמריד את תושבי מצרים נגד ההתערבות הזרה בכלכלתם, הדיחו אותו הבריטים ומינו תחתיו את בנו, תאופיק פאשא, הגמיש יותר.
המעמדות הגבוהים של מנהל המדינה, הצבא ועולם העסקים המצרי היו נתונים להשפעתה של אירופה, ולמעשה היו נתונים לשליטתם, משום שהאירופאים השקיעו כסף רב יותר מהמצרים עצמם.
בנוסף, הוקמה בתוך מצרים מערכת משפט נפרדת לאירופאים; הדבר הכעיס את המצרים הצעירים וחדורי המוטיבציה במנהל האזרחי והצבאי, שהרגישו ששליטתם של האירופאים בעמדות הגבוהות במדינה מונעת את קידומם האישי.
גם האיכרים המצרים, הפלאחים, שמיסים כבדים הושתו עליהם, התלוננו על כך שהכסף מגיע לאירופאים שחיו בעושר יחסי.
גורם נוסף ולא פחות חשוב להתגברות המרמור במצרים היה שליטתם של הצ'רקסים הטורקים והאלבנים על שאר העמדות הגבוהות בממשל ובצבא.
גדודי צבא אלבניים שבאו ביחד עם מוחמד עלי ועזרו לו בתפיסת השלטון במדינה, היו עדיפים בעיני הח'דיו של מצרים.
טורקית הייתה עדיין השפה הרשמית הנהוגה בצבא, וקצינים עות'מאניים הועדפו וקודמו לעומת קצינים מצרים.
בקבינט של הח'דיו תאופיק, כל החברים היו צ'רקסים טורקים ואף לא אחד מצרי.
המשבר הכלכלי הגובר באוצר המדינה אילץ את הח'דיו לקצץ בצורה דרסטית בשורות הצבא.
מסדר גודל של כ-94,000 חיילים ב-1874, צומצם הצבא לסדר גודל של כ-36,000 חיילים ב-1879, כשהתוכנית הייתה לקצץ אותו אפילו יותר; צעד דרסטי זה הביא למובטלים רבים.
בנוסף לכך, הקרבות הרי האסון והתבוסה המשפילה באתיופיה, במהלך מלחמת אתיופיה-מצרים בשנים 1875–1876, הכעיסו את הקצינים; כוונתו של איסמאעיל פאשה במלחמה זו הייתה ליצור אימפריה שתקיף את כל נהר הנילוס, שחלק גדול ממנו נמצא באתיופיה, והקצינים חשו שזו הייתה מלחמה מיותרת וטיפשית.
בנוסף לכך, רוב המפקדים במלחמה זו היו קצינים אמריקנים ואירופיים שפאשא הביא, ודבר זה גרם למרמור גדול וכן להאשמות שהתבוסה נגרמה בגללם.
באותה תקופה, התפתחה במצרים מודעות ציבורית.
ההשכלה התפשטה, ויותר ויותר עיתונים יצאו לאור בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19, כמו למשל העיתון רב-ההשפעה "אבו נזארה" (أبو نظارة; מילולית: "בעל המשקפיים").
עיתון זה, שנדפס על ידי יעקוב צנוע, עיתונאי יהודי ממוצא מצרי ואיטלקי, היה עיתון סאטירי-פוליטי שלעיתים קרובות לעג להשפעה האירופאית על מצרים.
הדפסת העיתון הרגיזה מאוד את השלטונות כמו גם את האירופאים, כיוון שהייתה בו עדיפות ברורה לרפורמיסטים ולגורמים מהפכניים.
לעיתון הייתה תפוצה רחבה, שלא כמו לעיתונים אחרים, מכיוון שהיה כתוב בערבית מצרית ולא בערבית קלאסית, דבר שאפשר להמון הרחב - ולא רק לשכבה המשכילה - להבין את הסאטירה הפוליטית.
יעקוב צנוע טען שהעיתון שלו הגיע לתפוצה של 10,000 עותקים; זהו מספר גדול יחסית לימים ההם.
אחמד עוראבי היה קצין מצרי, מפקד גדוד בצבא המצרי.
במהלך שירותו הצבאי אימץ השקפה לאומנית, שהתחזקה בעקבות מלחמת אתיופיה-מצרים, ובשנת 1879 הקים את המפלגה הלאומנית המצרית.
ביולי 1880 הוציא שר המלחמה עות'מאן רפקי צו המגביל את השירות בצבא לארבע שנים.
הדבר התפרש על ידי עוראבי וקבוצתו כצו שנועד למנוע מחיילים ממוצא מצרי להגיע לדרגות קצונה.
בינואר 1881 הגיש עוראבי עצומה במחאה על מעשי ההפליה של רפקי, ותבע להדיחו.
בסופו של דבר, הח'דיו תאופיק נכנע ללחץ הצבא, הדיח את רפקי ומינה את מחמוד סאמי אל-בארודי, שהיה מועמדו של עוראבי, לשר המלחמה.
משנמשכו הצעדים נגד הקצינים המצרים, החליט עוראבי לצאת לעימות חזיתי עם הח'דיו תאופיק, וב-9 בספטמבר 1881 הוא הוביל איתו אלפי חיילים לחצר ארמון עבּדין.
אז הציג עוראבי בפני תאופיק את תביעותיו: פיזור הממשלה, כינוס מועצת נציגים והגדלת הצבא.
לבסוף נכנע הח'דיו לתביעות וממשלה חדשה הורכבה, בה אל-בארודי כיהן שנית כשר המלחמה.
בסוף 1881 התלוננו עוראבי ואל-בארודי לסולטאן באיסטנבול וטענו שהח'דיו תאופיק פועל להפריד את מצרים מהאימפריה העות'מאנית והופך אותה לתלויה במעצמות האירופיות.
הפנייה לא הועילה, שכן הסולטאן סבר שהפנייה נועדה לפגוע במעמדו של תאופיק, נציגו, ואין בה ממש.
בינואר 1882 שלחו צרפת ובריטניה איגרת תמיכה משותפת בח'דיו, דבר שגרם לדה-לגיטימציה שלו ולנפילת הממשלה.
בפברואר של אותה שנה הוקמה ממשלה חדשה בראשות אל-בארודי, ועוראבי כיהן בה כשר המלחמה.
במהלך כהונתו, פעל עוראבי להרחבת הצבא, וכן לחיזוק הקצונה המצרית המקומית בצורה של קידום והטבות שכר, אך גם בהרחקת מספר גדול של קצינים טורקים-צ'רקסים.
על רקע זה נגרם עימות חריף בין הח'דיו לממשלה; צרפת ובריטניה הודיעו שיתמכו בו צבאית אם יפטר את הממשלה וירחיק את עוראבי ממצרים.
הח'דיו הסכים, ולכן הממשלה התפטרה ב-25 במאי; אך הלאומנים והעולמא תבעו שעוראבי ישוב למשרת שר המלחמה, וגם לכך נאלץ הח'דיו להסכים, וב-27 במאי 1882 הוא מונה שנית לתפקיד.
הח'דיו עזב את קהיר לאלכסנדריה מחשש לביטחונו, ובפועל עוראבי ניהל כעת את מצרים.
המעצמות האירופאיות התנגדו לרפורמות של עוראבי, וכך גם רבים מבעלי האדמות, האליטה הטורקית והצ'רקסית, השכבות הגבוהות של העולמא והנוצרים סורים.
לעומת זאת, התמיכה בו הגיעה מהרוב של שאר האוכלוסייה המצרית הערבית, כולל השכבות הנמוכות של העולמא ומנכבדים מקומיים.
הנוצרים הקופטים נחלקו: השיוך והקרבה שלהם לאירופאים הכעיסו רבים ולעיתים הם נהפכו למטרות, אך היריבות העמוקה בינם לבין הנוצרים הסורים הניעה רבים מהם לחבור למהפכנים המצרים.
הפטריארך הקופטי הביע את תמיכתו במורדים, כשנשאל על כך בזמן שהמרד הגיע לשיאו, אך לאחר מכן טען שלחצו עליו לומר כן.
עוראבי ושאר מנהיגי המרד שהכירו בכך שהקופטים הם בעלי ברית פוטנציאליים, פעלו למניעת פגיעה בהם, אך לא תמיד הצליחו.
החלו מאמצים מצד שני הצדדים לקבלת תמיכה מהסולטאן, עבדול חמיד השני.
הח'דיו תאופיק קרא לסולטאן לדכא את המרד, אבל השער הנשגב היסס לשלוח גדודי צבא נגד מוסלמים שחטאם הוא ההתנגדות להשפעה נוצרית קולוניאלית זרה.
עוראבי ביקש מהסולטאן להדיח את תאופיק, אך גם לגבי זה היסס הסולטאן.
באחר הצהריים של 11 ביוני 1882, המהפכה הפוליטית התפוצצה לכדי אלימות ברחובות אלכסנדריה.
פורעים תקפו בתי עסק יווניים, מלטזיים ואיטלקיים, וקרבות רחוב פרצו.
הסיבות האמיתיות לפרוץ המהומות האלימות אינן ידועות; הן הח'דיו והן עוראבי החליפו האשמות הדדיות לגבי התחלת המהומות, אך אין הוכחה לאף אחד מן הצדדים.
כאשר חיל המצב המצרי של אלכסנדריה המשיך להחזיק בסוללות ההגנה שבחוף, נשלח אולטימטום מהבריטים, התובע שהכוחות שבסוללות יפורקו מנשקם, אחרת העיר תופגז.
המצרים התעלמו מהאולטימטום, והצי הבריטי בפיקודו של האדמירל סיימור הפגיז את העיר, והסוללות המצריות השיבו באש.
הצי הצרפתי, שהיה גם הוא מחוץ לאלכסנדריה, לא הסכים לקחת חלק במתקפה הבריטית.
לאחר מכן ניסו כוחות גדולים של הצי הבריטי לכבוש את העיר, ואף על פי שנתקלו בהתנגדות חזקה מצד המצרים, הם הצליחו בסופו של דבר לכבוש את העיר והניסו את הצבא המצרי.
כשהמהומות התפשטו ברחבי מצרים, בית הנבחרים הבריטי הצביע לטובת מעורבות גדולה יותר בנעשה במצרים.
בספטמבר של אותה השנה נחת צבא בריטי בתעלת סואץ, זאת לאחר ניסיון כושל של הצי הבריטי להתקדם מאלכסנדריה לקהיר, שהסתיים בתבוסה בקרב כפר אל-דאוואר.
הסיבות למוטיבציה של הבריטים להתערב במצרים עדיין שנויות במחלוקת.
הבריטים חששו בעיקר מכך שעוראבי ישתמט מתשלום החוב העצום של מצרים, וכן מכך שישתלט על תעלת סואץ.
ב-13 בספטמבר 1882 הביסו הכוחות הבריטיים את צבאו של עוראבי בקרב תל אל-כביר.
עוראבי עצמו נעצר וגורש לציילון (סרי לנקה המודרנית).
יוזמת ההתערבות הבריטית תוכננה להיות לתקופה קצרה, אך למעשה נמשכה עד 1954. הן הבריטים והן ממשלת הח'דיו השתדלו להוקיע את עוראבי כבוגד ואת ההתקוממות כמרד צבאי גרידא בעזרת מערכות התקשורת והחינוך של המדינה, אך בקרב הציבור הרחב נותר עוראבי דמות פופולרית.
מרד ינואר (בפולנית: powstanie styczniowe) היה התקוממות של המיעוט הפולני בשטחה של האימפריה הרוסית, התקוממות שפרצה ב-22 בינואר 1863. ההתקוממות אירעה באזורים המהווים כיום את פולין, ליטא, לטביה, בלארוס, חלקים מאוקראינה וחלקים ממערב רוסיה.
ההתקוממות הסתיימה עם תפיסתם של אחרוני המורדים, בשנת 1865.
בינואר 1863 ההתקוממות כיסתה את ממלכת פולין, בפברואר היא התרחבה לליטא, באפריל ובמאי הגיעה לאזור דאוגבפילס וויטבסק כמו גם למחוז קייב.
מתנדבים, כלי נשק ואספקה הגיעו מגליציה ומשטחי פולין תחת פרוסיה.
הגיעו גם מתנדבים מאיטליה, הונגריה, צרפת ורוסיה.
ההתקוממות החלה כמחאה ספונטנית של צעירים פולנים נגד גיוס החובה לצבאו של הצאר הרוסי.
למרד הצטרפו קצינים בכירים ממוצא פולני וליטאי.
המתקוממים היו נחותים במספרם ובחימושם ביחס לצבא הרוסי, ועברו במהרה למלחמת גרילה.
הם לא זכו לניצחונות צבאיים בולטים ולא כבשו ערים ראשיות או נקודות צבא מבוצרות.
בין המתקוממים היו יהודים שלחמו בגדוד על שם ברק יוסלביץ'.
הדיפלומטיה הרוסית טענה כי המרד הוא פרשתה הפנימית וכי התנועה הפולנית מכוונת לסדר האירופי.
עם זאת, חשיפת הוועידה הרוסית-פרוסית מ-8 בפברואר 1863 בנושא הזדהות עם פולנים, הפכה את ההתקוממות לבינלאומית ואפשרה למעצמות המערב להשתלט על היוזמה הדיפלומטית
בראש ההתקוממות הצבאית עמד לודוויג מרוסלבסקי.
לאחר מספר הפסדים בשדה קרב הוא נמלט לצרפת ובראש הכוח הועמד מריאן לנגביץ'.
בעקבות המרד ביטל הצאר אלכסנדר השני את נוהגו להעניק קרקעות לאיכרים הפולנים.
רבים ממנהיגי המרד וממשתתפיו הוצאו להורג וכמה אלפים גורשו לסיביר.
בשנת 1866 גירוש לסיביר לצמיתות הוחלף ל-10 שנות גירוש.
למרות התבוסה במלחמת קרים והחלשות מצבה הכלכלי והפוליטי של האימפריה הרוסית, הזהיר אלכסנדר השני ב-1856 מפני ויתורים נוספים במילים "שכחו את כל החלומות".
רווחו שני זרמי מחשבה בקרב אוכלוסיית ממלכת פולין.
לאחד מהם היו סערות פטריוטיות בתוך חוגים ליברליים-שמרנים בדרך כלל ואינטלקטואלים, שהתרכזו סביב אנדז'יי זמויסקי וקיוו לחזרה מסודרת למעמד החוקתי לפני 1830; הם התאפיינו כלבנים.
הנטייה האלטרנטיבית, המאופיינת כאדומים, ייצגה תנועה דמוקרטית המאגדת איכרים, פועלים וכמה אנשי דת.
עבור שני הזרמים הדילמה המרכזית שלהם הייתה שאלת האיכרים.
עם זאת, בעלי אחוזות נטו להעדיף את ביטול הצמית בתמורה לפיצוי, אך התנועה הדמוקרטית ראתה בהפלת העול הרוסי תלויה לחלוטין בשחרור ללא תנאי של האיכרים.
בדיוק כשהדמוקרטים ארגנו את ההפגנות הדתיות והפטריוטיות הראשונות ב-1860, החלו להיווצר קבוצות התנגדות סמויות בקרב בני נוער משכילים.
הדם נשפך לראשונה בוורשה בפברואר 1861, כאשר הצבא הרוסי תקף הפגנה בכיכר הטירה ביום השנה לקרב גרוכוב.
כתוצאה מכך נהרגו חמישה מפגינים.
מחשש להתפשטות התסיסה הספונטנית, הסכים אלכסנדר השני בחוסר רצון לקבל עצומה לשינוי שיטת הממשל.
בסופו של דבר, הוא הסכים למינויו של אלכסנדר וילופולסקי לעמוד בראש ועדה לבחינת שמירה על הדת וחינוך ציבורי, והכריז על הקמת מועצת מדינה וממשל עצמי לעיירות ולכפרים.
הוויתורים לא מנעו הפגנות נוספות.
ב-8 באפריל היו 200 הרוגים ו-500 פצועים מאש רוסית.
משטר צבאי הוטל בוורשה, וננקטו צעדי דיכוי אכזרי נגד המארגנים בוורשה ובווילנה על ידי גירושם לעומק רוסיה.
בווילנה לבדה נערכו 116 הפגנות ב-1861. באותו סתיו הכריזו הרוסים מצב חירום בפלך וילנה, בפלך קובנה ובפלך גרודנו.
האירועים הובילו לגיבוש מהיר יותר של ההתנגדות.
מנהיגים עתידיים של המרד התאספו בחשאי בסנקט פטרבורג, ורשה, וילנה, פריז ולונדון.
מההתייעצויות הללו יצאו שני גופים.
עד אוקטובר 1861, הוקמה "ועדת התנועה" העירונית (Komitet Ruchu Miejski), שהחלה לפעול ביוני 1862, על ידי הוועד הלאומי המרכזי (CNC).
מנהיגיו כללו את סטפן בוברובסקי, ירוסלב דוברובסקי, זיגמונט פדלבסקי, אגטון גילר וברוניסלב שוורצה.
הגוף ניהל את יצירתם של מבנים לאומיים שנועדו להפוך למדינה פולנית סודית חדשה.
ה-CNC לא תכנן מרד לפני אביב 1863 לכל המוקדם.
עם זאת, המהלך של וילופולסקי להתחיל בגיוס לצבא הרוסי באמצע ינואר אילץ את הוועד להכריז על המרד בטרם עת בלילה שבין 22 ל-23 בינואר 1863.
המרד פרץ ברגע שבו שרר שלום כללי באירופה, ולמרות שהייתה תמיכה קולנית בפולנים, מעצמות כמו צרפת, בריטניה ואוסטריה לא היו מוכנות להפר את השקט הבינלאומי.
למנהיגים המהפכנים לא היו מספיק אמצעים לחמש ולצייד את קבוצות הצעירים המסתתרים ביערות כדי להימלט מפקודת הגיוס של אלכסנדר וילופולסקי לצבא הרוסי.
בתחילה, כ-10,000 גברים התאספו סביב הדגל המהפכני.
המתנדבים הגיעו בעיקר ממעמדות הפועלים בעיר ומפקידים קטינים, אך היו גם מספר לא מבוטל מהבנים הצעירים של השלכטה (האצולה) הענייה ומספר כמרים בדרג נמוך יותר.
בתחילה עמד לרשות ממשלת רוסיה צבא של 90,000 איש, תחת הגנרל הרוסי אנדרס אדוארד רמזי, בפולין.
זה נראה כאילו המרד עלול להימחץ במהירות.
הממשלה הזמנית של ה-CNC לא נרתעה, פרסמה מניפסט שבו היא הכריזה כי "כל בני פולין הם אזרחים חופשיים ושווים ללא הבדל של אמונה, מצב או מעמד".
היא קבעה שאדמות שעובדו על ידי האיכרים, בין אם על בסיס שכר או שירות, תהפוך לרכושם הבלתי מותנה, ופיצוי על כך יינתן לבעלי הקרקעות מכספי המדינה הכלליים.
הממשלה הזמנית עשתה כמיטב יכולתה לשלוח אספקה למתנדבים הלא חמושים והמפוזרים, שבפברואר נלחמו בשמונים עימותים עקובים מדם עם הרוסים.
בינתיים, ה-CNC פרסם פנייה לסיוע לאומות מערב אירופה שהתקבלה בכל מקום עם רגשות תמיכה מנורווגיה לפורטוגל.
מדינות קונפדרציית המדינות של אמריקה אהדו את המורדים הפולנים-ליטאים וראו את מאבקיהם באופן אנלוגי.
קצינים איטלקים, צרפתים והונגרים נענו לקריאה.
האפיפיור פיוס התשיעי היה נגד ההתקוממות ב-1863 שעליה הודיע לויסלב צ'ארטוריסקי.
ההיסטוריון יז'י זדרדה מתעד שעד סוף האביב ותחילת הקיץ של 1863, עמדו 35,000 פולנים חמושים מול צבא רוסי שמנה 145,000 חיילים בממלכה הפולנית.
ב-1 בפברואר 1863, פרץ המרד בשטחי הדוכסות הגדולה של ליטא לשעבר.
באפריל ומאי היא התפשטה לדינבורג, לטביה וויטבסק, בלארוס, לפלך קייב, צפון אוקראינה ולמחוז ווהלין.
מתנדבים, כלי נשק ואספקה החלו לזרום דרך הגבולות מגליציה, מהחלוקה האוסטרית ומהחלוקה הפרוסית.
מתנדבים הגיעו גם מאיטליה, הונגריה, צרפת ורוסיה עצמה.
הכישלון הגדול ביותר היה שלמרות מניפסט השחרור מה-KCN, ללא תסיסה אידאולוגית מוקדמת, לא ניתן היה לגייס את האיכרים להשתתף במאבק, אלא באותם אזורים שנשלטו על ידי יחידות פולניות, שראו את הצטרפותם הדרגתית למרד של עובדי חקלאות.
המדינה הפולנית הסודית נוהלה על ידי Rada Narodowa (RN, המועצה הלאומית) אליה היו אחראים על המבנים האזרחיים והצבאיים בשטח.
זו הייתה "ממשלת קואליציה וירטואלית" שהוקמה מהאדומים והלבנים והובלה על ידי זיגמונט סיראקובסקי, אנטנאס מקביצ'יוס וקונסטנטי קלינובסקי.
השניים האחרונים תמכו בעמיתיהם בפולין ודבקו במדיניות משותפת.
הקורפוס הדיפלומטי שלה התרכז בפריז בניהולו של ולדיסלב צ'ארטוריסקי.
התפרצות הסכסוך המזוין באיחוד לשעבר הפתיעה את בירות מערב אירופה, גם אם דעת הקהל הגיבה באהדה למטרת המורדים.
לפריז, לונדון, וינה וסנקט פטרבורג התחוור שהמשבר עלול להפוך למלחמה בינלאומית.
דיפלומטים רוסים מצדם ראו בהתקוממות עניין פנימי, והיציבות האירופית הושתתה בדרך כלל על גורל שאיפתה של פולין.
חשיפת קיומה של אמנת אלבנסלבן, שנחתמה ב-8 בפברואר 1863 על ידי פרוסיה ורוסיה בסנקט פטרבורג, כדי לדכא את הפולנים במשותף, הפכה את המרד לבינלאומי.
היא אפשרה למעצמות המערב לנקוט יוזמה דיפלומטית למטרותיהן.
נפוליאון השלישי, כבר אהד את פולין, דאג להגן על גבולו על הריין והפנה את נשקו הפוליטי לפרוסיה במטרה לעורר עמה מלחמה.
הוא חיפש במקביל ברית עם אוסטריה.
הממלכה המאוחדת, לעומת זאת, ביקשה למנוע מלחמת צרפת-פרוסיה ולבלום ברית אוסטרית עם צרפת ולכן ניסתה לצמצם כל התקרבות בין צרפת לרוסיה.
אוסטריה התחרתה עם פרוסיה על ההנהגה של השטחים הגרמניים אך דחתה את הגישות הצרפתיות לברית ודחתה כל תמיכה בנפוליאון השלישי כפועל נגד האינטרסים הגרמניים.
לא התקיים דיון בהתערבות צבאית מטעם הפולנים, למרות תמיכתו של נפוליאון בהמשך המרד.
צרפת, בריטניה ואוסטריה הסכימו להתערבות דיפלומטית בהגנה על זכויות פולין ובאפריל הוציאו הודעות דיפלומטיות שנועדו להיות לא יותר משכנע בנימה.
ה-RN הפולני קיווה שההתפתחות של המרד תדחוף בסופו של דבר את מעצמות המערב לאמץ התערבות מזוינת, שהייתה הטעם של שיחות דיפלומטיות פולניות עם המעצמות הללו.
הקו הפולני היה שכינון המשך השלום באירופה מותנה בהחזרת מדינה פולנית עצמאית.
עם הימנע איום המלחמה, סנקט פטרבורג השאירה את הדלת פתוחה למשא ומתן, אך הייתה נחושה בדחייתה של כל זכויות מערביות לסכסוך מזוין.
ביוני 1863 חזרו מעצמות המערב על התנאים: חנינה למורדים, יצירת מבנה נציגים לאומי, פיתוח ויתורים אוטונומיים ברחבי הממלכה, כינוס מחדש של החותמים בקונגרס וינה (1815) והפסקת אש למשך תקופתה.
זה נפל בהרבה מהציפיות של הנהגת המרד.
בעודו מודאג מאיום המלחמה, אלכסנדר השני הרגיש בטוח מספיק בתמיכת אנשיו כדי לדחות את ההצעות.
למרות שצרפת ובריטניה הועלבו, הן לא המשיכו בהתערבויות נוספות, מה שאפשר לרוסיה להאריך ולבסוף להפסיק את המשא ומתן בספטמבר 1863.
מלבד המאמצים של שוודיה, התערבות דיפלומטית של מעצמות זרות בשמה של פולין לא הייתה מועילה במאזן בהסבת תשומת הלב מהמטרה של אחדות לאומית פולנית כלפי השסעים החברתיים שלה.
היא הרחיקה את אוסטריה, ששמרה על נייטרליות ידידותית כלפי פולין ולא הפריעה לפעילות הפולנית בגליציה.
היא פגעה בדעת הקהל בקרב קבוצות רדיקליות ברוסיה שעד אז היו ידידותיות משום שהתייחסו למרד כהתקוממות חברתית ולא לאומית.
היא גם עוררה את ממשלת רוסיה לדיכוי אכזרי מתמיד של פעולות איבה ודיכוי נגד משתתפיה הפולנים, שהתחזקו.
בנוסף לאלפים שנפלו בקרב, נתלו 128 גברים בפיקוחו האישי של מיכאיל מורביוב-וילנסקי 'מורביוב התליין', ו-9,423 גברים ונשים הוגלו לסיביר, 2,500 גברים לפי הערכות רוסיה עצמה.
ההיסטוריון נורמן דייוויס נותן את המספר כ-80,000 וציין שזהו הגירוש הגדול ביותר בהיסטוריה הרוסית.
כל הפעילות הכלכלית והחברתית הופסקה, ומעמד השלכטה נהרס באמצעות הפקעת רכוש ומיסים מופקעים.
אכזריותם של חיילים רוסים הייתה כזו שמעשיהם גונו ברחבי אירופה.
הרוזן פיודור ברג, המושל שזה עתה מונה, נמייסטניק של פולין, ויורשו של מורביוב, נקט באמצעים קשים נגד האוכלוסייה והגביר את הרוסיפיקציה השיטתית במאמץ למגר את המסורות והתרבות הפולנית.
מורדים ממעמד הצמיתים היוו 60% ממשתתפי המרד (בליטא ובלארוס כ-50%, באוקראינה כ-75%).
רישומים מצביעים על כך ש-95% מאלו שנענשו על השתתפות במרד היו קתולים, מה שהתאים לשיעור המשתתפים הכללי.
למרות הפנייה לאיכרים הרוסים (רותנים) מצד האצולה הפולנית (שלאכטה), מעטים יחסית השתתפו במרד ינואר.
בחלק מהמקרים הם סייעו לכוחות הרוסים בתפיסת המורדים.
זו צוינה כאחת הסיבות העיקריות לכישלון המרד.
במהלך 24 השעות הראשונות של המרד, נשדדו כלי נשק ברחבי המדינה, ופקידים רוסים רבים הוצאו להורג.
ב-2 בפברואר 1863, הייתה תחילתה של ההתנגשות הצבאית הגדולה הראשונה של המרד בין איכרים ליטאים חמושים ברובם בחרמשים ופלוגת הוסרים רוסים מחוץ לצ'יסטה בודה, ליד מריג'אמפולה.
זה נגמר בטבח האיכרים הלא מוכנים.
בעוד שעדיין הייתה תקווה למלחמה קצרה, קבוצות מורדים התמזגו להרכבים גדולים יותר וגייסו מתנדבים חדשים.
הממשלה הזמנית סמכה על התפרצות מרד ברוסיה, שבה נראה היה אז אי שביעות רצון רחבה מהמשטר האוטוקרטי.
היא גם סמכה על תמיכתו הפעילה של נפוליאון השלישי, במיוחד לאחר שפרוסיה, שציפתה לסכסוך המזוין הבלתי נמנע עם צרפת, ביצעה פתיחות בפני רוסיה חתומות באמנת אלבנסלבן והציעה סיוע בדיכוי המרד הפולני.
ההסדרים כבר הושלמו ב-14 בפברואר, ושגריר בריטניה בברלין, סר אלכסנדר מאלט, הודיע לממשלתו כי שליח צבאי פרוסי
צעד זה של אוטו פון ביסמרק הוביל למחאות מצד כמה ממשלות והסעיר את המדינות שהרכיבו את האיחוד לשעבר.
התוצאה הייתה הפיכתה של התקוממות חסרת חשיבות יחסית לעוד "מלחמה לאומית" נגד רוסיה.
מעודדים מהבטחות שהעניק נפוליאון השלישי, כל המחוזות של האיחוד לשעבר, הפועלים בעצתו של ולדיסלב צ'ארטוריסקי, התחמשו.
יתרה מכך, כדי להצביע על סולידריותם, כל אזרחי חבר העמים המכהנים בתפקידים תחת ממשלת רוסיה, כולל הארכיבישוף של ורשה, זימונט פלינסקי, התפטרו מתפקידם וחתמו את נאמנותם לממשלה החדשה שהוקמה, שהורכבה מחמשת הנציגים הבולטים ביותר של הממשלה.
האדומים, בינתיים, מתחו ביקורת על הממשלה הלאומית הפולנית על היותה ריאקציונית במדיניותה לתמרץ את האיכרים הפולנים להילחם במרד.
הממשלה הצדיקה את חוסר הפעולה שלה על רקע התקוות להתערבות צבאית זרה שהבטיח נפוליאון השלישי שמעולם לא התממשה.
רק לאחר שהגנרל הפולני רומואלד טראוגט לקח את העניינים לידיים ב-17 באוקטובר 1863 כדי לאחד את כל המעמדות תחת דגל לאומי אחד, ניתן היה לקיים את המאבק.
הארגון מחדש שלו כהכנה למתקפה באביב 1864 היה מבוסס על מלחמה כלל אירופית.
ב-27 בדצמבר 1863, הוא חוקק צו של הממשלה הזמנית לשעבר בכך שהעניק לאיכרים את האדמה שעבדו.
הקרקע הייתה אמורה להינתן על ידי פיצוי הבעלים באמצעות כספי מדינה לאחר סיומו המוצלח של המרד.
טראוגט קרא לכל המעמדות הפולנים להתקומם נגד הדיכוי הרוסי למען הקמת מדינה פולנית חדשה.
ההיענות הייתה מתונה מאחר שהמדיניות הגיעה מאוחר מדי.
ממשלת רוסיה כבר החלה לפעול בקרב איכרים כדי להעניק להם חבילות אדמה נדיבות עבור הבקשה.
האיכרים ששוחדו לא התקשרו עם מהפכנים פולנים בשום היקף ולא סיפקו להם תמיכה.
הלחימה נמשכה לסירוגין במהלך החורף של 1863–1864 בקצה הדרומי של הממלכה, סמוך לגבול גליציה, משם הסיוע עדיין הגיע.
בסוף דצמבר במחוז לובלין, יחידתו של הגנרל מיכל היידנריך הייתה המומה.
ההתנגדות הנחושה ביותר נמשכה בהרי שוויטוקז'סקיה, שם הגנרל יוזף האוקה-בוסאק הבחין בעצמו בכך שלקח כמה ערים מהכוחות הרוסיים העדיפים בהרבה.
עם זאת, גם הוא נכנע לתבוסה מוחצת ב-21 בפברואר 1864, שהקדימה את סוף המאבק המזוין.
ב-29 בפברואר, אוסטריה הטילה משטר צבאי, וב-2 במרץ הביאו השלטונות הצארים את ביטול הצמיתות בממלכה הפולנית.
שני האירועים ניטרלו את הרעיון של טראוגט לפיתוח המרד תוך התגייסות כללית של האוכלוסייה באזור הרוסי והסתמכות על סיוע מגליציה.
באפריל 1864 נטש נפוליאון השלישי את המטרה הפולנית.
ולדיסלב צ'ארטוריסקי כתב לטראוגט: "אנחנו לבד, ולבד נישאר".
המעצרים חיסלו עמדות מפתח במדינה הסודית של פולין, ומי שחש מאוים חיפש מקלט בחו"ל.
טראוגט נלקח בליל ה-10 באפריל.
לאחר שהוא וארבעת חברי המועצה הלאומית האחרונים, אנטוני יז'יורנסקי, רפאל קרייבסקי, יוזף טוצ'יסקי ורומן ז'ולינסקי, נתפסו על ידי כוחות רוסים, הם נכלאו והוצאו להורג בתלייה ב-5 באוגוסט במצודת ורשה.
זה סימן את הסיום הסמלי של המרד.
רק אלכסנדר וושקובסקי, ראש המרד בוורשה, חמק מהמשטרה עד דצמבר 1864, אך גם הוא הצטרף לרשימת "המוצאים להורג" בפברואר 1865. המלחמה שכללה 650 קרבות והתכתשויות עם 25,000 הרוגים פולנים ואחרים, נמשכה 18 חודשים.
ההתקוממות נמשכה בסמוגיטיה ובפודלסיה, שם האוכלוסייה היוונית-קתולית, הזועמת ונרדפת בשל מצוות הדת שלה, "קריאקי" (אלה שהוטבלו לכנסייה היוונית-אורתודוקסית), ואחרות כמו המפקד והכומר סטניסלב בז'וסקה, נאחזו הכי הרבה זמן בדגל המהפכני עד אביב 1865.
עשרות שנים של פעולות תגמול
לאחר התמוטטות המרד, נערכו פעולות תגמול קשות.
לפי מידע רוסי רשמי, 396 בני אדם הוצאו להורג ו-18,672 הוגלו לסיביר.
מספר גדול של גברים ונשים נשלחו לחלק הפנימי של רוסיה ולקווקז, לאורל ואזורים מרוחקים אחרים.
בסך הכל נכלאו יותר מ-60,000 בני אדם ולאחר מכן הוגלו מפולין ונשלחו לאזורים מרוחקים של רוסיה.
ביטול הצמיתות בתחילת 1864 נחקק בכוונה במהלך שנועד במיוחד להרוס את השלאכטה.
ממשלת רוסיה החרימה 1,660 אחוזות בפולין ו-1,794 בליטא.
מס הכנסה של 10% הוטל על כל העיזבונות כפיצוי מלחמה.
רק בשנת 1869 הופחת המס ל-5% על כל ההכנסות.
זו הייתה הפעם היחידה שבה שילמו האיכרים את מחיר השוק עבור פדיון הקרקע (הממוצע של האימפריה הרוסית היה 34% מעל מחיר השוק).
כל האדמה שנלקחה מאיכרים פולנים מאז 1864 הייתה אמורה להיות מוחזרת ללא זכויות פיצויים.
צמיתים לשעבר יכלו למכור אדמות רק לאיכרים אחרים, לא לשלאכטה.
90 אחוז מהצמיתים לשעבר באימפריה שזכו בפועל לקרקע לאחר 1861 היו מוגבלים לשמונה המחוזות המערביים.
צמיתים פולנים חסרי קרקע או ביתיים היו האנשים היחידים שהיו זכאים למענקי קרקע לאחר ביטול הצמיתות.
כל זה היה כדי להעניש את השלאכטה על תפקידה במרידות של 1830 ו-1863. בנוסף לאדמות שהוענקו לאיכרים, ממשלת רוסיה העניקה להם יער, מרעה וזכויות יתר, הידועות בשם "servitutes", אשר התבררו כמקור לעצבנות בלתי פוסקת בין בעלי האדמות והאיכרים במהלך העשורים שלאחר מכן ופגעו בפיתוח הכלכלי.
הממשלה השתלטה על כל אחוזות הכנסייה והקרנות וביטלה מנזרים ובתי כמרים.
למעט הוראת הדת, כל ההוראה בבתי הספר נצטווה להיות ברוסית.
זו גם הפכה לשפה הרשמית של המדינה, לשימוש בלעדי בכל משרדי השלטון המרכזי והמקומי.
כל עקבות האוטונומיה הפולנית לשעבר הוסרו, והממלכה חולקה לעשרה מחוזות, שלכל אחד מהם מושל צבאי רוסי ממונה בשליטתו של המושל הכללי בוורשה.
כל פקידי הממשלה הפולנית לשעבר נשללו מתפקידיהם והוחלפו בפקידים רוסים.
לדברי ג'ורג' קנאן, "אלפי מורדים פולנים" הועברו ל"מחוז מכרות הכסף של נרצ'ינסק ...
לאחר המרד הלא מוצלח של 1863".
אמצעים אלה של מיגור תרבותי הוכחו כיעילים רק בחלקם.
ב-1905, 41 שנים אחרי שרוסיה ריסקה את המרד, התקומם הדור הבא של הפולנים שוב במרד לודז', שגם הוא נכשל.
מרד ינואר היה אחד בסדרה של מאות שנים של התקוממויות פולניות.
בעקבותיו החלו להתפתח שתי תנועות חדשות שקבעו את סדר היום הפוליטי למאה הבאה.
האחד, בראשות צאצא הליטאים, יוזף פילסודסקי הופיע כמפלגה הסוציאליסטית הפולנית.
השני, בראשותו של רומן דמובסקי, הפך לתנועת הדמוקרטיה הלאומית; המכונה לפעמים אנדצ'ה, שורשיה נעוצים בשמרנות הקתולית שחיפשה ריבונות לאומית, יחד עם היפוך הרוסיפיקציה הכפויה והגרמניזציה על ידי הפולוניזציה של השטחים המחולקים באיחוד הפולני-ליטאי לשעבר.
מרד נט טרנר (או מרד סאות'המפטון) היה מרד העבדים הנודע ביותר בתולדות ארצות הברית, וההתקוממות הראשונה שבמהלכה נהרגו לבנים ששיעבדו עבדים שחורים.
המרד פרץ בווירג'יניה והתפשט למחוזות הסמוכים.
המרד הונהג על ידי נט טרנר, עבד שחור שחלם כי אלוהים הועידו להנהיג מרד עבדים שחורים נגד אדוניהם הלבנים, כמו שמשה הציל את בני ישראל מהעבדות במצרים.
במהלך המרד יצאו עבדים עם כלי עבודה כדי להרוג ולהילחם במי ששיעבדו אותם.
המרד פרץ בווירג'יניה ב-21 באוגוסט 1831 ונמשך כמעט יומיים, עד ה-23 באוגוסט 1831. הוא הביא למותם של כשישים משעבדים לבנים ולפחות מאה שחורים.
זהו המספר הגדול של ההרוגים בהתקוממות שהתרחשה לפני מלחמת האזרחים האמריקנית בדרום ארצות הברית, לפחות במונחים של הרג אדונים לבנים.
התומכים של נט טרנר במרד הגיעו ברובם מסאות'המפטון קאונטי, וירג'יניה.
טרנר נתפס, נידון למוות ונתלה.
בעקבות המרד הוצאו להורג 56 שחורים שהואשמו בחטא להיות חופשיים ובהצטרפות למרד העבדים של טרנר.
מאתיים שחורים הוכו ונרצחו על ידי מיליציות של תושבים לבנים שהגיבו באלימות למרד הגדול.
נתנאל "נט" טרנר (1800–1831) היה עבד אמריקאי שחור אשר הוביל את מרד עבדים הגדול בהיסטוריה של עבדים מורדים.
נט טרנר קיבל את שמו מבעל החווה, בנג'מין טרנר, בהתאם לנוהג המקובל על פיו בעלי העבדים כינו את העבדים בשם משפחתם כהצהרה לשייכותם לאותו מחזיק עבדים, זאת על אף שלא ידוע האם בשם זה זוהה בתוך קהילת העבדים.
טרנר ידע מעט על הרקע של אביו, שככל הנראה נמלט מחוות העבדים כאשר טרנר היה נער צעיר.
הוא לימד את עצמו קרוא וכתוב והיו לו "התגלויות" בהן ציווה עליו האל לשחרר את העבדים השחורים.
הוא הרבה לצום ולהתפלל וטען שהוא רואה חזיונות אלוהיים ואלה השפיעו עליו רבות.
בשל החזיונות, שאחרים ראו כמסרים מאלוהים, נקרא טרנר "הנביא" (PROPHET) בידי חבריו השחורים ואף בידי כמה לבנים ממעמד נמוך.
הוא נתן שיעורים בלימודי תנ"ך ואף הטביל אנשים לנצרות.
התחזקות רוחנית זו באה לידי ביטוי ב-12 במאי 1828, כאשר טרנר היה בשדות העבודה ושמע קול מדבר אליו:
באשר לדמותו הפיזית של טרנר אין מידע רב, אולם מקובל לחשוב כי ישנן ראיות חזקות לכך שאדם מסוים צייר תמונת דיוקן שלו בזמן שטרנר ישב בתא האסירים וחיכה למשפט ולהוצאתו להורג.
המסמך המקרב אותנו הכי הרבה לידיעה כיצד נט טרנר נראה הוא הודעת פרס על ראשו של טרנר אשר התפרסמה על ידי מושל וירג'יניה, ג'ון פלויד, ומתארת אותו כדלקמן:
ב-11 בפברואר 1831 אירע ליקוי חמה במדינת ווירג'יניה.
טרנר ראה בכך אות משמיים כי ידו של גבר שחור הגיעה עד לשמש ומכסה אותה.
טרנר האמין שזהו סימן אלוהי והחל מתכונן לקראת מרד נגד בעלי העבדים.
המרד תוכנן בתחילה עבור 4 ביולי 1831 – יום העצמאות של ארצות הברית, אך נדחה לאחר דיון נוסף בינו וחסידיו, משום שחלק מהם היו חולים.
כחצי שנה לאחר ליקוי החמה, בחודש אוגוסט, התרחש אירוע שמשי נוסף.
טרנר ראה בכך אות נוסף וסופי, ושבוע לאחר מכן ב-21 באוגוסט 1831 פרץ המרד.
ביום ראשון ה-21 באוגוסט 1831 פתח טרנר במרד לצד כמה ממאמיניו ונאמניו הקרובים ביותר.
המורדים עברו מבית לבית, שחררו עבדים והרגו את בעלי העבדים, ובחלק מהמקרים גם אנשים לבנים שנקרו בדרכם.
טרנר עצמו התוודה רק על הרג של אישה אחת.
מספר המורדים שהשתתפו בפועל נע בין שישים לשמונים שחורים משועבדים וחופשיים.
המרד עצמו היה קצר ונמשך פחות מיומיים, אך בכל זאת הצליח לעורר אימה ופחד עד כדי פאניקה כללית בקרב תושבי האזור.
בתחילה השתמשו המורדים בסכינים, גרזנים, ובמכשירים קהים כנשק.
המורדים השחורים דילגו על כמה בתים כי טרנר האמין שחלק מהתושבים הלבנים העניים לא ראו את עצמם טובים יותר מהשחורים.
טרנר גם חשב שמהפכה אלימה יכולה להבליט את יחסם של בעלי העבדים הלבנים לאכזריות הטבועה בעבדות.
לדיכוי המרד הופעל חוק ההתקוממות 1807.
עד לשעת צהריים של ה-23 באוגוסט המרד דוכא ורוב המורדים נהרגו, נתפסו או פוזרו על ידי כוח מיליציה מקומי.
טרנר עצמו היה היחיד שהצליח לחמוק מלוכדיו עד ל-30 באוקטובר.
הוא נתפס לבסוף על ידי חוואי מקומי בשם בנג'מין פיפס.
ב-5 בנובמבר 1831, נשפט טרנר על "קשירת קשר למרד וביצוע מרד", הורשע ונידון למוות.
טרנר נתלה ב-11 בנובמבר בג'רוסלם (כיום קורטלנד), וירג'יניה.
על מנת לעורר אימה ופחד בקרב שאר העבדים, לאחר שמת בתלייה, ראשו נכרת וגופתו בותרה לארבעה חלקים.
בתקופה שלאחר המרד היו 45 עבדים, כולל טרנר, וחמישה שחורים חופשיים שנשפטו על התקוממות ופשעים הקשורים לכך בסאות'המפטון.
מתוך 45 העבדים שנשפטו: 15 זוכו ו-30 הורשעו, מתוכם 18 נתלו, ואילו 12 קבלו רחמים ונמכרו מחוץ למדינה.
בזמן שטרנר המתין למשפט, עורך דין מקומי בשם תומאס ראפין גריי ביקש לראיין אותו ולפרסם את "הווידויים של נט טרנר".
"בעת מאסרו, בהיתר של רב הסוהרים, הורשתי לבקרו כחפצי, ומשהתברר לי כי הוא נכון להודות מרצונו הטוב באחריותו הגמורה לרעיון, לארגון ולביצוע מעשי התקוממות של עבדים, אשר הוא הגה אותם ועמד בראשם, גמרתי בדעתי, לשם סיפוק סקרנות הקהל, להעלות את דבריו על הכתוב ולהוציאם לאור מבלי לשנות כמעט מאומה מלשונו".
עבודה זו של תומאס גריי היא המסמך ההיסטורי העיקרי וכמעט היחידי בנוגע לטרנר ולמרד שהנהיג.
בסיכום האירוע, המדינה הוציאה להורג 56 עבדים שחורים, שהיו חשודים במעורבות במרד, במידה כלשהי.
בנוסף, קרוב למאתיים שחורים, הוכו, עונו ונהרגו בשל המרד, ללא שום קשר ישיר לטרנר עצמו או למרד.
טרנר זכה למעמד של גיבור בקרב אמריקה השחורה ואף באפריקה.
סופרים והוגים אפרו-אמריקאים כמו ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז והרייט ג'ייקובס מזכירים אותו בכתביהם.