tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-10 במאי היחידות של הקורפוס ה-30 הגיעו לעמדות של הצבא האדום.
ב-12 במאי בוצעה נחיתה אווירית של כוחות בעורף הארמייה ה-44, וב-13 במאי נפרץ קו ההגנה.
ב-14 במאי נתן סמיון בודיוני פקודה על פינוי הכוחות לחצי האי טאמאן, המהלך בוצע במשך מספר ימים והושלם ב-20 במאי.
למרות העדיפות המספרית, כוחות הצבא האדום במרחב קרץ' ספגו כישלון צורב.
המצב בחלק הדרומי של חזית הלחימה החמיר, והגרמנים יכלו לאיים בפריצת כוחותיהם דרך טאמאן לצפון הקווקז.
זמן קצר לאחר הקרב הסתיים המצור על סבסטופול והעיר נכבשה, ובכך הארמייה ה-11 הגרמנית השתחררה לביצוע משימות אחרות, אמנם בגלל האבדות הקשות היה צורך להסיגה להתארגנות מחדש והיא לא יכלה להשתתף בקרב סטלינגרד.
על הצלחתו בקרבות קודם מפקד הארמייה ה-11 אריך פון מנשטיין לדרגת גנרל-פלדמרשל.
אבדות הצבא האדום היו קשות.
במהלך הנחיתה הראשונה נפגעו כ-40 אלף חיילים, בקרבות השלב השני נפגעו כ-70 אלף חיילים, ובמהלך המתקפה הגרמנית נפגעו כ-162 אלף חיילים ו-140 אלף חיילים פונו לטאמאן.
בעקבות פינוי קרים, הוחלט על ביטול חזית קרים, ביטול "מפקדת צפון קווקז" והקמת חזית צפון הקווקז בפיקוד סמיון בודיוני.
הסטבקה הסיקה מספר מסקנות אישיות לגבי מפקדים בכירים סובייטים שהיו בראש הכוחות:
לב מכליס הורד בדרגה ואיבד את המינוי של סגן שר ההגנה.
דמיטרי קוזלוב הורד בדרגה ולא קיבל יותר מינוי למפקד חזית.
פיוטר ווצ'ני שהיה ראש מטה החזית לא קיבל יותר מינויים ברמה זו.
מפקדי ארמיות הורדו לדרגת קולונל.
ראש המטה הכללי הסובייטי בוריס שפושניקוב איבד את התפקיד ובמקומו מונה אלכסנדר ואסילבסקי.
קרב קנידוס היה קרב ימי שנערך בשנת 394 לפנה"ס במסגרת המלחמה הקורינתית, בין צי משותף אתונאי-פרסי תחת פיקודם של קונון, ופרנבזוס, לבין צי ספרטני תחת פיקודו של פייסנדרוס.
הקרב הסתיים בניצחון אתונאי-פרסי מוחץ וסיים את שליטת ספרטה בים, וגם החזיר לפרס כמה איים שהיו שייכים לה, ואפשר לאתונה לכבוש כמה איים שנלקחו ממנה לאחר המלחמה הפלופונסית.
לאחר המלחמה הפלופונסית, הפכה ספרטה לעיר החזקה ביותר ביוון.
אולם כאשר המלך אגסילאוס השני פלש לפרס, מיהרו הפרסים לשלוח את טימוקרטס מרודוס שגרם למרד כללי ביוון נגד ספרטה.
ערים רבות ביניהן אתונה, תבאי, קורינתוס, וארגוס, התאגדו לליגה אנטי ספרטנית וחברו לברית עם פרס.
הפרסים הקימו צי גדול של 200 ספינות וחיפשו מפקד מוכשר שיפקד עליו, קונון שאותה עת שהה בקפריסין קיבל את ההצעה, יחד איתו פיקד על הצי הסטרפ פרנבזוס.
ובראשית שנת 394 לפנה"ס פשטו השניים על רודוס, והחליפו את האוליגרכיה הפרו ספרטנית באי בדמוקרטיה.
פייסנדרוס היה חסר כל ניסיון בקרב ימי, בראשית אוגוסט שנת 394 לפנה"ס, נפגשו הציים בקנידוס.
מעט מאוד ידוע על מהלך הקרב עצמו, נראה שהספינות האתונאיות העסיקו את הספרטנים, בזמן שהפרסים תקפו אותם והשמידו אותם.
פייסנדרוס מת בעודו מגן על ספינתו.
לאחר הקרב קונון הקים באתונה מקדש לאפרודיטה לאות תודה על ניצחונו.
הניצחון שם קץ לעליונות הספרטנית בים, שאותה השיגה ספרטה לאחר קרב אייגוספוטמוי.
האחיזה הספרטנית באיי הים האגאי התמוטטה.
קונון ופרנבזוס כבשו את מרביתם, היתר מרדו בספרטנים והקימו משטר דמוקרטי עצמאי.
קרב קינוסקאפאלאי היה קרב שנערך במהלך המלחמה המוקדונית השנייה בין כוחות רומאיים תחת פיקודו של טיטוס קווינקטיוס פלמינינוס, לבין כוחות מוקדוניים תחת פיקודו של פיליפוס החמישי, מלך מוקדון.
הקרב הסתיים בניצחון רומאי מוחץ, שסיים למעשה את המלחמה.
היחסים בין ממלכת מוקדון ובין הרפובליקה הרומית לא היו טובים, מאז שבמהלך המלחמה הפונית השנייה הציע פיליפוס החמישי, מלך מוקדון ברית לחניבעל ברקה אויב רומא המפורסם.
הברית בין חניבעל לפיליפוס לא הניבה הישגים משמעותיים למי משני הצדדים, ורק גררה את רומא ומוקדון למלחמה המוקדונית הראשונה, שהסתיימה ללא הכרעה עם החתימה על שלום פויניקי.
אולם פיליפוס המשיך לתקוף ערים יווניות שהיו בעלות ברית של רומא, עד שבשנת 200 לפנה"ס קבוצת ערים בהנהגת אתונה פנו אל רומא בבקשה שתתערב בנושא.
רומא הכריזה מלחמה על פיליפוס, וגייס רומאי בפיקודו של טיטוס קווינקטיוס פלמינינוס נשלח ליוון.
לאחר כמה קרבות קטנים החליטו שני המצביאים להיפגש לקרב הכרעה.
על פי פלוטרכוס, צבאו של פלמינינוס כלל יותר מ-26,000 לוחמים.
מתוכם כ-8,000 היו מבעלי הברית היוונים.
כמו כן פלמינינוס הצטייד ב-20 פילי מלחמה שהיוו יתרון מכריע במהלך הקרב.
הבעיה העיקרית שעמדה בפני פיליפוס, הייתה מחסור בכוח אדם.
המלחמות הממושכות שהוא ניהל דלדלו מאוד את כוח האדם שלו, עד שהוא נאלץ לגייס נערים לצבאו.
על פי פלוטרכוס, הכוח המוקדוני היה דומה במספרו לכוח הרומאי.
מטיטוס ליוויוס ניתן להבין שהכוח המוקדוני כלל 16,000 הופליטים, 4,000 פלטסטים, 5,000 שכיר חרב, ו-2,000 פרשים, סה"כ 27,000. אולם חוקרים מודרניים מעריכים שלא זו בלבד שהכוח המוקדוני לא עלה על הכוח הרומאי, אלא שגם היה נחות ממנו, וההיסטוריונים העתיקים סילפו את העובדות כדי להאדיר את שמו של פלמינינוס.
המוקדונים לחמו בשיטת הפלנקס, נקודה נוספת שהייתה לרעתם שכן קרב קינוסקאפאלאי התרחש באזור הררי שלא התאים להפעלת הפלנקס.
שני הצבאות נעו לכיוון העיר פאראי, ופלמינינוס ניסה לגרור את פיליפוס לקרב באזור זה.
פיליפוס, נתן הוראה לפרשים לתקוף את המרכז הרומאי, בעוד הוא עם מרבית הרגליים תקף מהאגף הימני.
האגף השמאלי החלש יותר בפיקודו של ניקנור, קיבל הוראה לתקוף את האגף השמאלי הרומאי.
אולם אז פלמינינוס הבין שפיליפוס הטיל למערכה את כל כוחותיו, ויצא גם הוא למתקפה עם כל כוחות העתודה שלו.
הקרב התאזן מעט, אם כי למוקדונים היה יתרון קל באגף הימני.
כעת הטיל פלמינינוס מתקפה מוחצת בעזרת הפילים על האגף השמאלי המוקדוני, שהתנהל בכבדות בגלל הגבעות, ופורר אותו.
ההתפוררות אפשרה לפלמינינוס להזרים 4,000 ליגיונרים רומאים אל מאחורי האגף הימני המוקדוני.
פיליפוס עצמו הצליח לברוח משדה הקרב, לטענת פלוטרכוס משום שבעלי הברית היוונים החלו לבזוז את המחנה המוקדוני בזמן שהרומאים היו עסוקים במרדף.
ליוויוס מצטט מקורות הטוענים ש-32,000 מוקדונים נהרגו בקרב, וכן מקור אחר הטוען שהיו 40,000 הרוגים.
ליוויוס דוחה את הטענות הללו, ומעריך שבסה"כ נהרגו 8,000 מוקדונים ונשבו 5,000. גם פוליביוס מגיע למסקנות דומות.
הרומאים איבדו בערך 2,000 אנשים.
המשורר בן התקופה אלקאיוס ממסניה כתב שיר על הקרב בו הוא לועג לפיליפוס, וטוען שבקרב נהרגו 30,000 מוקדונים.
כשהתבוסה התפרסמה ביוון, פרצו מרידות נגד המוקדונים בכל רחבי הארץ.
פיליפוס הסכים לכל תביעות הרומאים, אם כי הדעות היו חלוקות באשר לאופן שבו יש להתייחס אל מוקדון המנוצחת.
היו שדרשו להדיח את פיליפוס ממלכותו, אולם פלמינינוס החליט לבסוף לקבל את דעתם של אלו שהסתפקו בצמצום כוחה של מוקדון עד שלא תוכל יותר לפתוח במלחמה על רומא או יוון.
פיליפוס נאלץ לוותר על כל נחלותיו ביוון, לפרק את ציו ומרבית צבאו, לשלם 1,000 טלנטים כסף לרומא.
וכן לשלוח את בנו כבן ערובה לאיטליה.
כמו כן יש הרואים בקרב את ההוכחה לעדיפות המאניפולוס הרומאי הגמיש והמהיר, על פני הפלנקס המוקדוני המגושם והכבד.
קרב קמלן היה הקרב האחרון של המלך ארתור, שבו נהרג בידי בנו הלא חוקי, סר מורדרד.
לפי האגדה התרחש הקרב בשנת 537 לערך.
האזכור הראשון לקרב מופיע בכתבי תולדות ויילס במאה ה-10. המיקום של הקרב אינו ידוע אך ישנם כמה אפשרויות.
אחת היא קווין קאמל שבסאמרסט.
אפשרות אחרת היא ליד נהר הקאמל שבקורנוול או באזור צפון מערב ויילס.
מורדרד, בנו הממזר של ארתור ממורגן, אחותו למחצה של ארתור, חובר לאמו וביחד מנסים להפיל את שלטון ארתור על קמלוט.
במהלך הקרב ארתור נלחם נגד מורדרד.
מורדרד פצע את ארתור קשות אך לא לפני שארתור הצליח להרוג אותו באמצעות חרבו אקסקליבר.
רבים מאבירי השולחן העגול מתו במהלך הקרב.
על פי רוב הגרסאות של האגדה, ארתור מת מפצעיו ונקבר בסירה בנהר האבלון.
על קברו נכתב "המלך בעבר ובעתיד" בהתאם לאמונה כשיזדקקו לו, הוא יקום מהמתים.
קרב קרנונטום התרחש בשנת 170 לספירה כחלק מן המלחמות המרקומניות.
באביב אותה שנה, הותקפו פרובינציות רומיות לאורך נהר הדנובה בידי לוחמים של השבטים הגרמאניים מרקומני וקוואדי.
הקיסר הרומי מרקוס אורליוס ביחד עם חתנו ויועצו הצבאי טיבריוס קלאודיוס פומפיאנוס, חצו את הדנובה במטרה להרחיק את הפולשים.
שני הצבאות התנגשו בקרבת היישוב קרנונטום באזור פאנוניה עילית, כיום הכפר פטרונל-קרנונטום (Petronell-Carnuntum), כ-30 ק"מ ממזרח לווינה.
במקום שכנה מפקדת הלגיון ה-14. הצבא הרומי היה חסר ניסיון ובלתי מצויד.
תוצאות הקרב היו הרות אסון עבור הרומים.
לאחר הקרב הקשה נמנו כ-20,000 הרוגים בקרב הכוחות הרומים, ואילו השבטים הגרמאנים, המעודדים מתוצאות הקרב, המשיכו בתנועה דרומה, והטילו מצור על אקוויליה ואופיטרגיום (Opitergium) שלחוף הים האדריאטי בצפון מזרח איטליה של ימינו.
הייתה זו התבוסה הקשה ביותר של הרומים בקרבות המאה השנייה לספירה.
קיים רק מקור היסטורי אחד המתאר את הקרב ותוצאותיו, והוא בספרו הסאטירי של לוקיאנוס מסאמוסאטה-"אלכסנדר", אודות אלכסנדר מאבונוטקוס, מיסטיקן ואורקל יווני.
תוצאות הקרב המתוארות על ידי לוקיאנוס אינן מקובלות על היסטוריונים המודרניים שכן הן אינן נתמכות בממצאים היסטוריים אובייקטיביים אחרים כגון תיאורים של היסטוריונים בלתי תלויים בני התקופה, וממצאים ארכאולוגיים ואפיגרפים.
למרות זאת קיימת הסכמה בין החוקרים כי קרב זה אכן התרחש.
קרב קרנונטום ותוצאותיו היוו אירוע בעל משמעות רבה בהגותו של הפולקיסט האוסטרי הלאומני גידו פון ליסט, כחלק מגיבוש הזהות הלאומית הפאן גרמאנית שפיתח והטיף לה.
כחלק מפעילותו לחיזוק התודעה הלאומנית המתבססת על המורשת של העמים הגרמאנים הקדומים, ערך ב-24 ביוני 1875 טקס פגאני בחורבות מבנה של שער ניצחון מפואר מן התקופה הרומית באתר, ובו חגג מלאת 1500 שנה לניצחון הגרמאני, על ידי הדלקת מדורה וקבורה של 8 בקבוקי יין במבנה של צלב הקרס.
קרב קמדן היה קרב שנערך בדרום קרוליינה כחלק ממלחמת העצמאות האמריקאית בין כוחות אמריקאים בפיקודו של הורשיו גייטס לבין כוחות בריטיים בפיקודו של צ'ארלס קורנווליס.
קרב קמדן היה ניצחון גדול עבור הבריטים במערכה הדרומית של מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
ב-16 באוגוסט 1780 ניתבו כוחות בריטיים תחת פיקודו של הגנרל קורנווליס, את הכוחות האמריקאיים למרחק של כ-10 ק"מ מצפון לקמדן שבדרום קרוליינה ובכך חיזקו את אחיזת הבריטים בקרוליינות עקב כיבוש צ'ארלסטון.
התבוסה האמריקאית הייתה משפילה עבור גייטס, הגנרל האמריקני הידוע בפיקודו על האמריקאים בתבוסה הבריטית בסרטוגה.
העובדה שהוא נוצח בידי כוח שהיה קטן ממנו פי 2 גרמה לכך שלאחר הקרב הוא לא החזיק שוב בפיקוד שדה.
הקשרים הפוליטיים שלו, לעומת זאת, סייעו לו להימנע מבית המשפט הצבאי ומדיונים אודות התבוסה.
לאחר התבוסה הבריטית בסאראטוגה ב-1777 ובמונמות' ב-1778, החליטו הצרפתים להצטרף למלחמת העצמאות האמריקאית ביוני 1778 ולאחריהם הספרדים, ביוני 1779, ולסייע לארצות הברית.
עקב הקיפאון המלחמתי בצפון החליטו הבריטים לחדש את "האסטרטגיה הדרומית" שלהם על מנת לכבוש בחזרה את המושבות שלהם בצפון אמריקה.
האסטרטגיה הסתמכה על הנאמנים שהצטרפו לאנשי הצבא הבריטי וצרו על המורדים מכל עבר.
אסטרטגיה זו חזרה על עצמה בכיבוש סוואנה בדצמבר 1778. הכוחות הבריטיים המשיכו וכבשו את ג'ורג'טאון, צ'רו, קמדן ועוד.
על הגנרל קורנווליס הוטל לשמור על הרגיעה ביתר חלקי המדינה.
ההתנגדות של הפטריוטים בקרוליינה הדרומית כללה מיליציה תחת מפקדים כמו תומאס סאמטר, ויליאם דייווי ופרנסיס מריון.
וושינגטון שלח את גדודי הצבא הקונטיננטלי דרומה, תחת פיקוד זמני של ג'ון דה-קלב.
ב-16 באפריל 1780 הגיעו הכוחות לניו ג'רזי וב-18 באפריל הם הגיעו לבאפלו פורד שעל גדות נהר דיפ, 48 ק"מ דרומית לגרינסבורו ביולי.
ב-25 ביולי הגיע "גיבור סאראטוגה" הורציו גייטס למחנה ותפס את הפיקוד.
יומיים לאחר מכן הורה גייטס לצבאו לנסוע ישירות לקמדן, בניגוד לעצת קציניו, כולל אוטו הולנד ויליאמס.
ויליאמס הבחין כי המדינה שבה הם עוברים "שופעת מישורים חוליים, ביצות ומאוכלסת היטב".
לכל הכוחות של גייטס היה מחסור במזון מאז הגיעם לנהר דיפ.
ב-7 באוגוסט הצטרפו לגייטס עוד 2,100 אנשי מיליציה מקרוליינה הצפונית בפיקודו של הגנרל ריצ'רד קאסל.
במרחק 15 ק"מ צפונית לקמדן, הצטרפו עוד 700 אנשי מיליציה מוויריג'יניה, בפיקודו של הגנרל אדוארד סטיבנס.
בנוסף, גם הלגיון של ארמנד היה בפיקודו של גייטס.
אך בשלב זה, גייטס לא הסתייע עוד באנשיהם של מריון וסאמטר ואף שלח אליו לעזרה 400 חיילים מהצבא הקונטיננטלי על מנת שיעזרו לו בהתקפה על שיירת אספקה בריטית.
גייטס גם סירב להצעת העזרה של חיל הפרשים של קולונל ויליאם.
נראה כי גייטס תכנן לבצע עבודות הגנה במרחק 5.5 ק"מ מצפון לקמדן במטרה לאלץ את הבריטים לעזוב את העיר.
גייטס אמר לעוזרו תומאס פינקני כי אין לו כל כוונה לתקוף את הבריטים עם צבא המורכב ברובו ממיליציה.
בצד הבריטי, בקמדן היה חיל מצב בריטי של 1,000 חיילים תחת פיקודו של לורד ראדון.
גנרל קורנווליס, שהוזעק ב-9 באוגוסט בשל תנועת כוחותיו של גייטס הגיע מצ'ארלסטון ב-13 באוגוסט, ויחד עם הכוחות במקום העלה את מצבת כוח האדם הבריטי ל-2,240 גברים.
גייטס הורה על כוחותיו להתחיל בצעדת לילה בשעה 22:00 ב-15 באוגוסט.
עם זאת, לרוע המזל הם נתקלו בצבא קורנווליס, אשר גם הוא יצא יחד עם צבאו לצעדת לילה בשעה 22:00. בשעה 2:00 בבוקר התעורר בלבול כאשר שני הצבאות נפגשו, אך נפרדו במהירות, ונמנעו מקרב לילי.
כוחותיו של גייטס התארגנו עוד לפני אור ראשון.
באגף הימני הציב גייטס שלושה גדודים של מרדכי גיסט ואת גדוד דלאוור, כשהמפקד הכללי של אגף זה היה דה-קלב.
באגף השמאלי הוצבה המיליציה של קאסל, שכללה 1,800 חיילים מקרוליינה הצפונית.
כך, תכנונו של גייטס הביא לכך שהכוחות החלשים ביותר בצד האמריקאי הוצבו נגד הכוחות החזקים והמנוסים ביותר בצד הבריטי.
עם זאת, הכוחות הטובים ביותר של האמריקאים הוצבו מול הכוחות הבריטיים החלשים ביותר.
בצבא קורנווליס היו 2,240 חיילים, כולל המיליציה מאירלנד.
קורנווליס ארגן את צבאו בשתי חטיבות.
לורד ראדון פיקד על האגף השמאלי, שם הוא פיקד על המתנדבים האיריים יחד עם חיל הרגלים של בנסטר טאלרטון.
באגף הימני פיקד סגן ג'יימס ובסטר, מול המיליציה האמריקאית חסרת הניסיון.
כמו כן הציב קורנווליס ארבעה תותחים במרכז הכוח הבריטי.
גייטס הורה לסטיבנס ודה-קלב לתקוף, ואילו קורנווליס הורה לוובסטר לתקוף גם הוא.
800 החיילים באגף הימני הבריטי היו מנוסים בשימוש בכידונים, לעומת 2,500 חיילי מיליציה שמעולם לא השתמשו בכידונים.
כך האגף השמאלי של האמריקאים התמוטט במהירות כשהלוחמים האמריקאים החלו לברוח משדה הקרב, אף על פי שהם סבלו רק מ-3 פצועים.
הכוחות שהגיעו מקרוליינה הצפונית סיימו את בריחתם רק אחרי שהגיעו להיילסבורו שבקרוליינה הצפונית.
לדברי ויליאמס, בהתייחסו לטענה הבריטית, אמר כי "הפיצוצים יחד עם מהירות התקדמותם, היריות וההשתוללויות הכניסו את כל המיליציה לתבהלה".
חבר במיליציה של קרוליינה הצפונית, גארט ווטס, הודה מאוחר יותר כי "זה היה מיידי.
לא היה שום מאמץ להתאסף, לא היה עידוד להילחם, קצינים וחיילים הצטרפו למנוסה, זרקתי את האקדח".
כוחותיו של ראדון התקדמו בשני מסלולים, אך אש כבדה עיכבה את גדודיו.
לאחר שעיכבו את כוחותיו של ראדון, הכוחות הקונטיננטליים פתחו בהתקפת-נגד שמטרתה הייתה לפרוץ את קו ההגנה שהחל להתערער.
קורנווליס הגיע למקום וסייע בייצוב קו ההגנה הבריטי.
כך במקום לרדוף אחרי המיליציה הנמלטת, פנה ובסטר לכיוון האגף השמאלי וסייע לייצב את הקו.
אחת המיליציות מקרוליינה הצפונית, שהוצבה ליד קו דלאוור, נותרה במקומה, והפכה למיליציה היחידה שלא ברחה.
לבסוף, אחרי שעה אחת בלבד של לחימה, הכוחות האמריקאיים הובסו לחלוטין, עם כ-2,000 נפגעים ושבויים.
פרשיו של טאלרטון רדפו אחרי הכוחות הקונטיננטליים לאורך 35 ק"מ לפני שהפסיקו את המרדף.
גייטס, שהיה רכוב על סוס, מצא מקלט במרחק של כ-97 ק"מ משדה הקרב, בשארלוט.
לדברי צ'ארלס סטדמן, אחד מקציניו של קורנווליס, "הדרך במשך כמה מיילים הייתה מלאה בפצועים והרוגים אשר נפגעו מכוחות הלגיון במהלך המרדף של הבריטים: מספר סוסים מתים, קרונות שבורים והמטען המפוזר על הכביש יצרו סצנה מושלמת של אימה ובלבול: נשק, תרמילים ותחמושת נמצאו.
כך היה הטרור והאימה של האמריקאים".
בצד הבריטי היו 68 הרוגים, 245 פצועים ו-11 נעדרים.
לעומתם, האמריקאים סבלו מ-900 הרוגים ופצועים ומ-1,000 שבויים.
כמו כן האמריקאים איבדו את כל כלי הארטילריה שלהם, ולמעלה מ-200 קרונות ואת חלק הארי של המטען שלהם.
במכתב שכתב קורנווליס ב-21 באוגוסט נכתב כי הצבא לקח "כאלף שבויים, רבים מהם נפצעו".
כמו כן, מהצד האמריקאי נהרג בקרב דה-קלב, מהמפקדים הבכירים ביותר בקרב, שפיקד על האגף האמריקאי הימני.
קיימות סיבות רבות לתבוסתו של גייטס, ואלו הבולטות שביניהן:
גייטס, כקצין בריטי לשעבר, הכיר את פריסת הכוחות הבריטית המסורתית, לפיה הגדודים המנוסים ביותר נמצאים במקום של כבוד, באגף הימני.
בשל כך הוא הציב את הגדודים הקונטיננטליים באגף הימני, ואת המיליציות שהצטרפו אליו שמעולם לא השתתפו בקרבות - באגף השמאלי, כך שבדיעבד הציב אותן נגד הכוחות המיומנים ביותר.
גייטס היה רחוק מדי מאחורי כוחותיו כך שלא יכול היה לראות את הקרב או לראות איך הבריטים פועלים.
מלבד הטקטיקה בשדה הקרב, עשה גייטס כמה טעויות אסטרטגיות בטרם החל הקרב:
תנועתו הביאה את כוחותיו לעומק השטח הבריטי, באזור בו התושבים היו נאמנים לכתר הבריטי, ולא יספקו אספקה או יתגייסו לצבא ארצות הברית.
קווי האספקה של האמריקאים היו לא בטוחים ועל כן כוחות גייטס נחלשו מחוסר במזון.
גייטס זכה בביטחון רב אחרי ניצחונו בקרב סרטוגה אך טעה בהערכת יכולותיו של קורנווליס שהיה אסטרטג מוכשר.
לאחר הקרב גייטס נסע להילסבורו, במרחק של 180 ק"מ משדה הקרב.
הוא הגיע לעיר ב-19 באוגוסט וכתב את הדו"ח שלו לקונגרס למחרת.
הדו"ח לנשיא קונגרס הקונטיננטלי סמואל הנטינגטון נפתח כך:
לאחר מכן, גייטס איבד את הפיקוד על הצבא הדרומי.
עם זאת, דניאל מורגן ונתנאל גרין הגנו על פעולותיו של גייטס, אך לא על החלטתו להילחם בבריטים.
את גייטס החליף נתנאל גרין בפיקוד על הצבא הדרומי.
גייטס, שהיו לו קשרים רבים בקונגרס הקונטיננטלי, הצליח למנוע את חקירת התבוסה בקרב.
שדה הקרב ממוקם כ-8.9 ק"מ צפונית מקמדן.
479 דונמים משדה הקרב נמצאים בבעלות קרן השימור פלמטו, והם נמצאים בשימור בשותפות פרטית.
בשנת 1961 הוכרז האתר כשטח היסטורי לאומי, ובשנת 1966 נוסף לרשימה הרשמית של השטחים ההיסטוריים הלאומיים של ארצות הברית.
הקרב נכלל בסרט "הפטריוט", בו נראים בן וגבריאל מרטין צופים במתרחש בקרב דומה.
עם זאת, הסרט אינו מדויק מבחינה היסטורית, היות שהוא מציג יחס לא נכון באשר למספר החיילים הקונטיננטליים לעומת מספר לוחמי המיליציות ומראה כי המיליציות נסוגות בעת ובעונה אחת.
קרב קייב היה קרב צבאי על השליטה בעיר הבירה של אוקראינה, קייב.
קרב זה הוא חלק מהמתקפה על קייב בפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022.
בתחילה כבשו כוחות רוסיים אזורים מרכזיים מצפון וממערב לקייב, מה שהוביל לספקולציות בינלאומיות לגבי נפילתה הקרובה של העיר.
עם זאת, התנגדות אוקראינית עזה, לצד לוגיסטיקה כושלת והחלטות טקטיות לקויות מהצד הרוסי, עזרו למגינים לסכל מאמצי כיתור, ולאחר חודש של לחימה ממושכת כוחות אוקראיניים ביצעו התקפות נגד מוצלחות.
הרוסים החלו לסגת ב-29 במרץ; ב-2 באפריל הכריזו שלטונות אוקראינה כי קייב והמחוז סביבה שוב נמצאים בשליטה אוקראינית.
הקרב נתפס ככישלון גדול עבור הרוסים, שכן השתלטות על קייב הייתה אחת המטרות העיקריות של פלישתם.
בבוקר, שלושה חבלנים רוסים לבושים במדי צבא אוקראינה נכנסו לרובע אובולון.
רובע צפוני זה נמצא במרחק של כ-9.7 ק"מ מבניין הפרלמנט של אוקראינה.
שלושת החבלנים נהרגו על ידי כוחות אוקראינים.
לאורך כל היום נשמעו יריות ברחבי כמה אזורים בעיר; גורמים רשמיים אוקראינים תיארו את הירי כתוצאה מעימותים עם חיילים רוסים.
ויטלי קליצ'קו, ראש עיריית קייב, נשבע להרים נשק ולהילחם.
אחיו ולדימיר הביע את אותם רגשות, לאחר שהצטרף לחיילי המילואים חודשים קודם לכן.
כוחות מזוינים רוסים התבצרו בנמל התעופה אנטונוב, שנמצא בפרבר הוסטומל בקייבאן.
כחלק מהקרב בנמל התעופה אנטונוב, השליטה בשדה התעופה הוחלפה פעמיים.
נשיא אוקראינה, וולודימיר זלנסקי, דחק בתושבי קייב להגיב למתקפה הרוסית בזריקת בקבוקי תבערה.
18,000 רובים חולקו בין אזרחים.
כוחות ההגנה הטריטוריאליים, שבדרך כלל משמשים כחיילי מילואים, נשלחו גם הם.
בלילה התפתחו קרבות ירי כבדים.
הכוחות המזוינים האוקראינים טענו כי הרגו כ-60 חבלנים רוסים.
בשעות הבוקר הפגיזה ארטילריה רוסית את העיר במשך יותר מ-30 דקות.
בשעות הבוקר המוקדמות, היו כמה עימותים עם חבלנים רוסים בקייב.
גורמים מקומיים טענו כי קייב נותרה בשליטה מלאה של הכוחות האוקראינים עד הבוקר.
מאוחר יותר באותו בוקר נפלה רקטה והתפוצצה בחצר בניין בן 16 קומות שנמצא בטרוישצ'ינה, מה שגרם ל-7 מכוניות להתלקח.
לטענת גורמים אוקראינים, הטיל נורה על ידי מפציץ רוסי מבלארוס.
בשעות הערב הודיע ראש עיריית קייב ויטלי קליצ'קו, כי העיר מכותרת מכל עבריה, וכי אין באפשרות הכוחות האוקראיניים לפנות יותר את התושבים.
ב-28 בפברואר האשים משרד ההגנה הרוסי את ממשלת אוקראינה בשימוש באזרחים בקייב כ"מגנים אנושיים", בכך שהכריז על עוצר ושיכנע אותם להישאר בבתיהם.
הרוסים האשימו גם אוקראינים חמושים באלימות בעיר.
בעקבות התקפות הנגד האוקראיניות המוצלחות בסוף חודש מרץ, הודיעה רוסיה כי היא מוציאה את כוחותיה מאזור קייב ב-29 במרץ.
השתלטות על קייב נחשבה כמטרה מרכזית והתבוסה הרוסית נתפסה ככישלון צבאי גדול במערכה הרוסית.
ב-2 באפריל, טענו השלטונות האוקראינים שכל אזור קייב שוחרר.
הקרב השני על קייב היה חלק ממתקפה סובייטית רחבה בהרבה באוקראינה הידועה בשם קרב דנייפר, שכללה שלוש מתקפות אסטרטגיות של הצבא האדום והתקפת נגד מבצעית אחת של הוורמאכט, שהתרחשה בין 3 בנובמבר ל-22 בדצמבר 1943.
בעקבות קרב קורסק, הצבא האדום פתח במתקפת בלגורוד-חרקוב, והדף את קבוצת ארמיות דרום בפיקודו של אריך פון מאנשטיין בחזרה לעבר נהר הדנייפר.
הסטאבקה, הפיקוד העליון הסובייטי, הורה לחזית המרכזית ולחזית וורונז' לתפוס מעברים על הדנייפר.
כאשר זה לא הצליח באוקטובר, המאמץ הועבר לחזית האוקראינית הראשונה, עם תמיכה מסוימת מהחזית האוקראינית השנייה.
החזית האוקראינית הראשונה, בפיקודו של ניקולאי ואטוטין, הצליחה לאבטח ראשי גשר מצפון ומדרום לקייב.
מבנה הפעולות האסטרטגיות מנקודת המבט התכנונית הסובייטית היה:
מבצע מתקפה אסטרטגית בקייב (אוקטובר) (1–24 באוקטובר 1943) על ידי החזית המרכזית וחזית וורונז'
מבצע התקפי צ'רנוביל-רדומיסל (1–4 באוקטובר 1943)
מבצע הגנתי צ'רנוביל-גורנוסטאיפול (3–8 באוקטובר 1943)
מבצע מתקפה אסטרטגית בקייב (נובמבר) (3-13 בנובמבר 1943)
מתקפת הנגד של ראוס בנובמבר 1943
באוקטובר 1943, כמה מהארמיות של ואטוטין הסתבכו קשות בניסיון לפרוץ מהשטח המחוספס של עיקול בוקרין, ראש הגשר הדרומי.
קורפוס הפאנצר ה-24 של ולטר נהרינג תפס בעמדת הגנה יעילה, ודחק את הכוחות הסובייטיים היריבים פנימה.
כתוצאה מכך, ואטוטין החליט לרכז את כוחו בראש הגשר הצפוני בליוטז'.
ארמיית המשמר המשוריינת השלישית, בפיקודו של פאבל ריבאלקו, נעה צפונה לעבר ראש הגשר ליוטז' בחסות החשיכה והתקפות הסחה מתוך עיקול בוקרין.
ההכנות הסובייטיות היו ניכרות, כולל התקנת 26 גשרים ו-87 מעבורות.
רבים מהגשרים הסובייטים נבנו מתחת למים, מה שהקשה על זיהויים.
ייתכן שתקיפות הטעיה ובניית גשרים מזויפים הטעו את הגרמנים לזמן קצר.
תמיכה באש ניתנה על ידי 7,000 תותחים ומרגמות ו-700 מטוסי קרב.
הארמיות ה-27 וה-40 פתחו במתקפת ההסחה הסובייטית בבוקרין ב-1 בנובמבר, יומיים לפני המועד, אך התקדמו רק 1.5 קילומטרים לפני שהוסגו לאחור.
היסטוריונים סובייטים טענו להצלחה מוחלטת עבור אמצעי ההטעיה של הצבא האדום, אך הגרמנים זיהו נכון את גזרת התקיפה הסובייטית ושלחו תגבורת משוריינת לאזור.
יומן המלחמה של ארמיית הפאנצר הרביעית התייחס לדחיפה הסובייטית העיקרית מצפון לקייב ב-3 בנובמבר כ"המתקפה לה ציפינו".
הגרמנים לא היו בטוחים אם לתקיפה הסובייטית הצפויה היו מטרות מרחיקות לכת מלכתחילה או שנועדה רק ללכידת ראש גשר ראשוני לניצול מאוחר יותר.
מוקדם בבוקר 3 בנובמבר 1943, ארמיית הפאנצר הרביעית הייתה נתונה להפגזה סובייטית מסיבית.
הארמיות ה-38 וה-60 הסובייטיות תקפו בגל הראשון אך לא הצליחו לפרוץ את עמדות הקורפוס הגרמני ה-7. ב-4 בנובמבר נוספו להסתערות ארמיית המשמר המשוריינת השלישית וקורפוס הפרשים של המשמר ה-1, מה שאילץ את הקורפוס ה-7 לסגת ולפנות את קייב.
הסובייטים כבשו את קייב ב-6 בנובמבר.
השלב השני של המתקפה הסובייטית החל כעת, כאשר מטרת החזית האוקראינית הראשונה הייתה לכידת הערים ז'יטומיר, קורוסטן, ברדיצ'ב ופסטוב וניתוק מסילת הרכבת לקבוצת ארמיות מרכז; המטרה הסופית הייתה כיתור קבוצת ארמיות דרום.
ב-7 בנובמבר, חודי החנית הסובייטיים כבר הגיעו לצומת הרכבת החשוב בפסטוב 50 קילומטרים דרומית-מערבית לקייב.
התוכנית התנהלה בהתחלה בצורה מוצלחת עבור ואטוטין; מנשטיין, לעומת זאת, הפך מודאג.
כשהטנקים של ריבלקו נעו ברחובות קייב ב-6 בנובמבר, הפציר מנשטיין באדולף היטלר לשחרר את קורפוסי הפאנצר ה-48 וה-40 כדי שיהיו לו מספיק כוחות להשתלט מחדש על קייב.
קורפוס הפאנצר ה-48 הוכפף למנשטיין, אולם היטלר סירב להסיט את קורפוס הפאנצר ה-40, והחליף את הרמן הות בארהרד ראוס, שקיבל פקודה להקהות את המתקפה הסובייטית ולאבטח את האגף הצפוני של קבוצת הארמיות דרום ואת הקשר עם קבוצת ארמיות מרכז.
מספר מקורות מציינים את 6 בנובמבר כתאריך נפילת קייב.
נראה שהחטיבה העצמאית ה-1 של צ'כוסלובקיה החלה בהסתערות מוקדם יותר, בשעה 12:30 ב-5 בנובמבר, והגיעה לדנייפר בשעה 02:00 ב-6, לאחר שחלפה את הפרברים המערביים של העיר והייתה היחידה הראשונה במרכז העיר, אולם קייב נכבשה באופן סופי ב-6 בנובמבר ב-06:50.
לראוס היה קושי מסוים בכך שיחידותיו ספגו אבדות כבדות בשלבים הראשונים של המתקפה של ואטוטין.
ארמיית הפאנצר הרביעית תוגברה, במיוחד בארטילריה ורקטות.
הדיוויזיות הגרמניות קיבלו חיזוק ב-7 בנובמבר על ידי הגעתה של דיוויזיית הפאנצר ה-25 בפיקודו של גאורג יאואר.
התקדמותו לעבר פסטוב נעצרה על ידי קורפוס הטנקים של המשמר ה-7. דיוויזיית הפאנצר ה-25, הבנויה למחצה, עברה רק הכשרה אישית לעת חירום, חסרה קטגוריות ציוד שלמות והוכרזה המבצעית נגד מחאותיו של היינץ גודריאן, המפקח של כוחות השריון.
היא הפכה לדיוויזיית הפאנצר המבצעית הראשונה שלא הצליחה להשיג לפחות הצלחה התקפית ראשונית בחזית המזרחית.
המתקפה הגרמנית הכושלת עצרה את התקדמות ארמיית המשמר המשוריינת השלישית.
שאר הכוחות הסובייטיים המשיכו בהתקפותיהם.
ריבאלקו הגיע עד מהרה למרחק של 64 ק"מ מברדיצ'ב.
ז'יטומיר נכבשה על ידי הארמייה ה-38 ב-12 בנובמבר, אך ההתקדמות הסובייטית נעצרה כאשר חיילי קורפוס הפרשים של המשמר ה-1 בזזו את מלאי האלכוהול של ארמיית הפאנצר הרביעית הגרמנית.
הארמייה ה-60 כבשה את קורוסטן ב-17 בנובמבר והארמייה ה-40 נעה דרומה מקייב.
ההפוגה היחידה לגרמנים הגיעה כאשר הארמייה ה-27 מיצתה את עצמה ועברה למגננה בעיקול בוקרין.
תוך 10 ימים הסובייטים התקדמו 150 קילומטרים ופתחו פער של 100 קילומטרים בין קבוצת ארמיות מרכז לקבוצת ארמיות דרום.
ארמיית הפאנצר הרביעית הייתה בבעיה עמוקה.
עם זאת, המצב השתנה עם הגעתו של קורפוס הפאנצר ה-48 של הרמן באלק, הכולל את דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-1, דיוויזיית הפאנצר ה-1 ודיוויזיית הפאנצר ה-7. באלק הניע את כוחותיו צפונה לברוסיליב ולאחר מכן מערבה כדי להשתלט מחדש על ז'יטומיר.
ריבאלקו שלח את קורפוס הטנקים של המשמר ה-7 להתמודד עם ההתקפה הגרמנית.
התפתח קרב שריון ענק, שנמשך עד לחלקו האחרון של נובמבר, אז עצר בוץ הסתיו את כל הפעולות.
עם כיבושם מחדש של ז'יטומיר וקורוסטן, ארמיית הפאנצר הרביעית קיבלה קצת מרווח נשימה.
כשואטוטין נעצר, הסטבקה שחררה עתודות משמעותיות לחזית האוקראינית הראשונה שלו כדי להחזיר את המומנטום.
קורפוס הפאנצר ה-48 ערך מתקפה גורפת רחבה מצפון לז'יטומיר.
תוך שהם תפסו את הצבא האדום בהפתעה, ביקשו הכוחות הגרמניים לכתר את הארמייה ה-60 הסובייטית ואת הקורפוס ה-13. מחוזקים בדיוויזיית הצנחנים ה-2, הגרמנים התקדמו מזרחה, והעמידו את הסובייטים במגננה.
בשל האיום על פסטוב, הארמייה ה-60 נסוגה מקורוסטן.
וטוטין נאלץ לבקש מהסטבקה עתודות נוספות, והוקצו לו ארמיית המשמר המשוריינת הראשונה והארמייה ה-18. יחידות חדשות אלו, יחד עם קורפוס נוסף מגזרות אחרות, הוזנקו בחיפזון מערבה.
כך עצר הצבא האדום את ההתקדמות הגרמנית, חזר למתקפה וכבש מחדש את ברוסילוב.
שני הצדדים הותשו עד סוף דצמבר והקרב על קייב הסתיים.
למרות שהסובייטים לא הצליחו לנתק את מסילת הרכבת המקשרת עם קבוצת ארמיות מרכז או לכתר את קבוצת ארמיות דרום, הם פרצו את קו הדנייפר, כבשו את קייב, העיר השלישית בגודלה בברית המועצות, וגרמו אבדות משמעותיות לארמיית הפאנצר הרביעית.
הגרמנים, מצדם, הקיזו דם של כמה יחידות סובייטיות מרכזיות ושמרו על נתיב הרכבת החיוני פתוח, אך כשלו בניסיונות לכתר ולהשמיד את ראשי החנית הסובייטיים.
כמה ימים לאחר שקורפוס הפאנצר ה-48 הוצא למנוחה ולהתאוששות, פתחו הסובייטים במבצע דנייפר-קרפטי בערב חג המולד.
מתקפת חזית וורונז' ששמה שונה דחקה את הגרמנים בחזרה לגבול הפולני של 1939 עד 3 בינואר 1944.
קרב קַרְטֵיָה היה התנגשות ימית יוצאת דופן שהתרחשה במצר גיברלטר ב-206 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפונית השנייה, בין אוניות מלחמה רומיות וקרתגיות.
קַרְטֵיָה הייתה עיר קרתגית ולימים רומית בדרום ספרד, על חופו של מפרץ גיברלטר, מערבית לצוק גיברלטר ומזרחה מגאדס (Gades).
בהתנגשות השתתפו שמונה אוניות מלחמה רומיות בפיקוד גאיוס לֵייליוּס ותשע אוניות מלחמה קרתגיות בפיקוד אדרבעל.
ייחודו של הקרב בכך שנערך בלא סדר קרבי, כי אוניות שני הצדדים נאלצו להיאבק בזרם החזק של המצר תוך כדי הלחימה ביניהן.
בשלהי שנת 206 לפנה"ס, לאחר מפלת הצבא הקרתגי בקרב איליפה שבהיספניה, המשיכו הרומאים בפיקודו של סקיפיו להשתלט על חצי האי האיברי ולכפות את מרותם על השבטים המקומיים, בין בכוח בין בהסכמה.
איליטוּרגיה (Illiturgia) נכבשה, קַסטוּלוֹ (Castulo) הוסגרה על ידי בוגדים מבית, ואַסטַפָּה (Astapa) הוכנעה בחרב.
תושבי גאדס, שבה חנה חיל מצב קרתגי, עמדו להסגיר את העיר לידי הרומאים, אך דבר הקשר נחשף.
מאגו ברקה, מפקד חילות הקרתגים, אסר את המורדים ומסר אותם לידי אדרבעל, כדי שיעבירם לקרתגו למשפט.
הקושרים הועלו על חמש-חתרית קרתגית שלוותה על ידי שמונה תלת-חתריות בפיקודו של אדרבעל.
אדרבעל הוציא לים תחילה את החמש-חתרית, משום שהייתה כבדה ואיטית מהתלת-חתריות, ושט עם שאר האוניות מרחק לא רב אחריה.
לייליוס יצא מקַרְטֵיָה, הוא עצמו בחמש-חתרית ועימו עוד שבע תלת-חתריות, כדי ללכוד את החמש-חתרית הקרתגית, וכך אירע ששני הצדדים נפגשו באמצע המצר.
ליוויוס מספר, כי בשל הזרם המהיר במצר לא יכלה החמש-חתרית הקרתגית להסתובב ולהפנות את חרטומה אל ספינות האויב המתקרבות.
אדרבעל היסס אם לחוש לעזרתה של החמש-חתרית או להסתער על אוניות האויבים, ועוד הוא מתלבט התקרבו אוניותיו של לייליוס והתלקחה הלחימה.
בשל השטף המהיר של הזרם לא יכלו שני הצדדים לשלוט באוניותיהם, והלחימה לא הייתה כבקרב ימי סדור אלא בערבוביה ועל פי יד המקרה.
הספינות הוטחו זו בזו, אונייה רודפת שנלכדה בזרם סבה פתאום לאחור כאילו הייתה במנוסה, ואונייה שהסתערה כדי לנגח הוסטה לפתע הצדה ונוגחה בעצמה.
הקרב הוכרע בסופו של דבר על ידי החמש-חתרית הרומית, שיתרונה היה בכובדה ובהילוכה האיטי, ועל כן לא נכנעה בקלות לזרם החזק.
היא ניגחה וטיבעה שתי תלת-חתריות קרתגיות, שברה בחרטומה את משוטי צד אחד של תלת-חתרית אחרת, ועמדה להתנפל על שאר האוניות אלמלא החליט אדרבעל לנתק מגע ולהימלט מזירת הקרב אל אפריקה ואיתו ארבע מאוניותיו הנותרות.
לתוצאות הקרב לא הייתה כל השפעה על המערכה ביבשה, אך מתיאורו של ליוויוס ניתן ללמוד על ההבדלים בין התלת-חתריות לחמש-חתריות: הקווינקוורמות היו איטיות מטרירמות; הן היטיבו מהן להישמע להגה בשל כובדן הרב; הן לא הוסטו בקלות מנתיבן על ידי זרמים חזקים המשנים את כיוונם.
קרב קייברן היה צמד עימותים שהתרחשו בהפרש של יומיים, בין האימפריה הרומית הקדושה לממלכת צרפת בסוף אפריל 1792 ומזוהה כקרב השני במלחמת הקואליציה הראשונה .
ב-28 באפריל, אירעה התנגשות כוחות קלה בקייברן , ממש מעבר לגבול הצרפתי-בלגי, שהובילה לניצחון של הצבא הצרפתי בפיקודו של הגנרל ארמן-לואי דה גונטאו בירון .
עם זאת, למרות שבירון התקדם ותכנן לכבוש את העיר מונס ובסופו של דבר את בריסל, הוא קבע שכוחותיו, (שמנו בערך 15,000 איש) אינם חזקים מספיק והחליט לסגת למקום מבטחים.
ב-30 באפריל, כשחייליו שוב עברו ליד קייברן, נשמעו קריאות שווא של מתקפה אוסטרית על העיר.
החיילים נבהלו, והם נמלטו בחזרה לוולנסיין בבהלה והיסטריה.
בעל בריתו של גנקל בירון, תיאובלד דילון, ששירת עימו תחת המרשל רושאמבאו במהלך הפלישה הזו, סבל מגורל חמור עוד יותר במהלך קרב מרקן (ב-29 באפריל), כ-35 קילומטרים מצפון-מזרחה מהעיר.
הקרב על קיליקרנקי, הידוע גם בשם קרב רינרורי, התרחש ב-27 ביולי 1689 במהלך ההתקוממות הסקוטית הסקוטית ב-1689 .
כוח יעקוביטי גדול תחת פיקודו של ג'ון גרהם, ויסקונט הראשון של דנדי, הביס כוח צבאי תחת פיקודו של הגנרל יו מקאי .
בהיעדר אנשים ומשאבים, דנדי הימר על קרב מכריע שהוא קיווה שימשוך תמיכה רחבה יותר.
אף על פי שקיליקרנקי היה ניצחון בלתי צפוי ומהמם, צבאו ספג אבדות כבדות והוא נהרג בדקות האחרונות.
הניצחון גם לא תרם כדי לשנות את המצב האסטרטגי, והיעקוביטים לא הצליחו לנצל את הצלחתם.
בפברואר 1685 ג'יימס השני והשביעי שהיה קתולי ירש את אחיו צ'ארלס השני עם תמיכה רחבה מצד הרוב הפרוטסטנטי באנגליה ובסקוטלנד כאחד.
זיכרונות ממלחמות שלוש הממלכות בשנים 1638-1651 הביאו לכך שרבים חששו מההשלכות של עקיפת 'היורש הטבעי', וסירבו לתמוך במרד מונמות' או בהתקוממות של ארגייל ביוני 1685. ביוני 1688. עם זאת שלטונו של המלך והתמיכה בו לא היה מובטחים.
שני אירועים הפכו התנגדות למשבר, הראשון היה לידתו של ג'יימס פרנסיס אדוארד ב-10 ביוני.
זה יצר את הסיכוי לשושלת קתולית, במקום שג'יימס יעביר את השלטון לבתו הפרוטסטנטית מרי ובעלה ויליאם מאורנג' .
השני היה העמדה לדין של אנשי כנסייה בהאשמות שווא, האירועים ליבו להבות של חשש והתנגדות לשלטון שנראה כתומך בחזרת הקתוליות כדת מדינה.
על רקע התסיסה נחת ויליאם מאורנג' בבריקסהם ב-5 בנובמבר עם צבא של 14,000 חיילים ככל שהצבא הפולש התקדם, גברו העריקות בצבאו של המלך שבסופו של דבר יצא לגלות ב-23 בדצמבר.
הפרלמנט של אנגליה הציע את כס המלכות האנגלי לוויליאם ומרי בפברואר 1689. ג'יימס השביעי יצא לגלות בדצמבר 1688 לאחר שהודח במהלך המהפכה המפוארת בסקוטלנד.
במרץ 1689, הוא החל את מלחמת הוויליאמיטים באירלנד, בראש הצבא הנאמן למלך המודח עמד מרד בו-זמני בראשות הויסקונט של דנדי, בעבר מפקד צבאי בסקוטלנד.
מפקדו הצבאי של ויליאם מאורנג' בסקוטלנד היה הגנרל יו מקאי, ראש "הבריגדה הסקוטית" .
כוחו של 3,500 כלל רגימנט תחת פיקודו המיידי של מקאי, רגימנט הייסטינגס האנגלי ושתי יחידות סקוטיות שגויסו זה מקרוב.
מהצד השני הכוחות היו פחו.
מאורגנים ונסמכו על התארגנות אד הוק של כוחות לא סדירים שעמדו לרשות ראשי הקלאנים הסקוטיים.
כאשר נודע לאחד התומכים הראשיים של המלך הגולה יוון קמרון מלוצ'יאל על נחיתתו של ויליאם, הוא החל לגייס לוחמים להילחם עבור ג'יימס.
במהלך אפריל, דנדי הצטרף אליו בגלנרוי וב-18 במאי, לקח את כוחו של כ-1,800 היילנדרים וניסה לכפות על מקאי לקרב.
הוא לא הצליח לעשות זאת וחזר ביוני, ולאחר מכן רוב הלוחמים הסקוטיים הלכו הביתה, והותירו אותו עם פחות מ-200 איש.
ב-27 ביוני כתב דנדי אל הרוזן ממלפורט וביקש תגבורות אובדן השליטה באזור קינטייר לאחר הקרב על גבעת לופ הקשה מאוד על האספקה המחודשת מאירלנד, והמכתב מפרט נקודות נחיתה חלופיות.
ככל שחלף הזמן, מעמדו נחלש עקב המשך עריקות.
הכניעה של טירת אדינבורו ב-14 ביוני הייתה מייאשת במיוחד.
בקשותיו למשאבים נוספים נדחו, בין היתר בשל מחלוקת פנימית עם מקורבי המלך הקתוליים, ששלטו בחצרו של ג'יימס באירלנד ודחקו בו לסרב לוויתורים כלשהם כדי להחזיר את כסאו.
דנדי ויעקוביטים סקוטים אחרים היו בעיקר פרוטסטנטיים, אשר ויתורים היו חיוניים עבורם, ולכן ראו אותם בחשדנות בחצר המלך הגולה.
התגבורת היחידה שנשלחה לסקוטלנד היו 300 חיילים אירים, שנחתו ליד טירת דיוארט ב-21 ביולי.
כוח צבאי בפיקודו של פטריק סטיוארט מבאלצ'ין כבש את טירת בלייר, נקודה אסטרטגית השולטת בגישה לשפלה בסוף יולי הגיעה תגבורת של ה בא היעקוביטי לבלייר ומאקאי עבר צפונה כדי לתמוך בקווי ההגנה, תחת פיקודו היו בין 3,600 ל-5,100 חיילים.
דנדי ראה במהלך זה הזדמנות לכפות קרב על צבא הממשלה ויצא לדרך עם כוחותיו הזמינים, כשהוא מורה לראשי השבטים ללכת בעקבותיו "בכל המהירות האפשרית".
בבוקר ה־27 ביולי, למד דנדי שכוחותיו של מקאי נכנסים למעבר קיליקרנקי , מסלול באורך של כמעט 3 קילומטרים לאורך נהר גארי מצד אחד וגבעות תלולות משני הצדדים.
כוחות מיוחדים נשלחו להתעמת עם חיל החלוץ של צבא הממשלה בעוד שדנדי אסף את שאר חייליו במורדות התחתונים של הנקודה הגבוה" קריאג אליליך" מצפון למעבר.
מקאי עצר, זז מהדרך הסלולה ופרס את חייליו מול הגבעות התלולות בשורה ארוכה בעומק 3 חיילים על מנת למקסם את כוח האש.
הכוח של מקאי כלל את הגדודים של בלפור, רמזי ומאקאי של הבריגדה הסקוטית, יחד עם הגדודים החדשים חלק מהגדוד של הייסטינגס, ו-100 פרשים.
בתור המנוסה ביותר, החטיבה הסקוטית בפיקודו של בלפור ולאודר הוצבה בצד שמאל, מה שסיפק את שדה האש הטוב ביותר.
יעקוביטים התגבשו לטורים ונשארו במבנה זה על לשעות אחר הצהריים המאוחרים כשהם מחכים לשקיעה קצת אחרי 20:00 בערב התחילה ההתקפה.
הקו הקדמי של בלפור ירה שלושה מטחים, והרגו כמעט 600 לוחמים סקוטיים במטח הראשון, אך האש שלהם הוסוותה בחלקה על ידי גדר נמוכה שחצצה על צלע הגבעה, בעוד שהגדודים מימינם נמלטו ככל הנראה מבלי לירות ירייה.
הלוחמים הסקוטיים ירו מטח בודד למרחק של 50 מטרים, הפילו את המוסקטים שלהם, ובאמצעות גרזנים וחרבות תקפו בעוצמה את המרכז של צבא הממשלה.
הקרב היא הפעולה הגדולה הראשונה שבה ידוע כי חיילים בריטיים השתמשו בכידון רובה המוסקטרים האנגלים שירו את התחמושת שלהם קיבלו פקודה להרכיב את הכידונים ברגע האחרון.
מקאי הצליח להשליט סדר בחיילים שברחו משדה הקרב ולהחזיר את הגדודים של הייסטינגס ולוון לכשירות כ-800 גברים הגיעו לסטירלינג בקלות יחסית, בעוד שאחרים נאספו במהלך הימים הבאים.
הלוחמים הסקוטיים הפסיקו את המרדף אחרי החיילים הבריטיים לשדוד את הרכוש שנותר לאחר הנסיגה, גם העובדה שהסקוטים סבלו מאבידות כבידות עם בין 600 ל-800 פצועים או הרוגים, דנדי עצמו נפצע אנושות לקראת סוף הקרב, ומת זמן קצר לאחר מכן.
בהתבסס על רשימות גיוס לפני ואחרי הקרב, אבדות צבא הממשלה היו בסביבות 2,000 הרוגים, פצועים או נעדרים.
במקום דנדי מונה אלכסנדר קאנון נכנס ללמפקד הצבאי של הכוחות היעקוביטים, הוא התמודד עם אותן בעיות; ללא ציוד מצור, הוא לא יכול היה לכבוש נמל, מה שהפך אספקה מחודשת לכמעט בלתי אפשרית, וחלק מהלוחמים הסקוטיים התפזר לביתם לאחר שאספו מספק שלל לטעמם.
לאחר שהסתערות על דאנקלד באוגוסט נהדפה בהפסדים כבדים, קנון סיים את המערכה.
מקאי בילה את החורף בכיבוש המעוזים של היעקוביטים ובניית בסיס חדש בפורט ויליאם.
כאשר תומאס ביוקאן החליף את קנון בפברואר 1690, הוא יכול היה לגייס רק כ-800 לוחמים שלא הצליחו לעמוד בלחץ של צבא הממשלה והתפזרו במאי.
קרב קננורה התרחש בשנת 1506 ליד נמל קננורה בהודו, בין הצי ההודי של זמורין מקליקוט והצי הפורטוגזי בפיקודו של לורנסו דה אלמיידה, בנו של המשנה למלך אלמיידה.
הצי ההודי, המורכב מכ-200 ספינות מצוידות בתותחים שיוצרו בעזרת שני איטלקים ממילאנו, אוישו על ידי צוותים הינדים, ערבים וטורקים.
אחריו הגיעה הצלחה פורטוגזית נוספת במצור קננורה ב-1507, אבל בהמשך נחלו הפורטוגזים תבוסה בקרב שאול ב-1508.
קרב קריג מאוור (בוולשית: Brwydr Crug Mawr) היה קרב מכריע שנערך באוקטובר 1136 כחלק מהמרד הוולשי; בין כוח מממלכת דהייברת' וגוויניד' כנגד כוח אדוני המארשר האנגלו-נורמנים.
לקרב הייתה חשיבות מכרעת בבלימת הכיבוש וההשפעה האנגלו-נורמנית בדרום-מערב ויילס והבטיח עצמאות ולשית באזור ללמעלה ממאה שנים לאחריו.
הניצחון המזהיר של הכוח הוולשי כנגד כוח אנגלו-נורמני עדיף, שניצב בעמדה עדיפה, יוחס לשימוש של הוולשים בקשת ארוכה, והיה כך לטבילת אש מוצלחת ראשונה לטכנולוגיה החדשה.
יכולות הקשת הארוכה, כפי שנצפו בשדה הקרב, הובילו לאימוץ נרחב שלה גם בקרב הכוחות האנגליים במאות השנים הבאות.
בתחילת המאה ה-12 הושלם תהליך הכיבוש הנורמני של אנגליה, כ-60 שנה לאחר דיכוי ההתנגדות האנגלו־סקסית האחרונה.
חלק ניכר מאצולת אנגליה לשעבר נמלט לסקנדינביה, סקוטלנד, אירלנד ואף לאימפריה הביזנטית.
בעקבות הצלחתם באנגליה, החלו אדונים נורמנים שונים לחדור גם לוויילס, תהליך שהוביל בהמשך ליצירת "לורדי המארש".
משפחות בולטות בהם היו דה ברוז, דה קלייר ומורטימר.
בשנת 1110, בעקבות חטיפה, פלש גילברט פיץ' ריצ'רד דה קלייר לקרדיגיון, ולאחר מכן קיבל מהמלך הנרי הראשון את טירת קרדיגן.
צעד זה העלה את המתח באזור, ושני הצדדים גייסו צבאות גדולים.
מותו של המלך הנרי הראשון ב-1135 גרם להשבת חלק ניכר מהכוחות הנורמנים לאנגליה, על מנת להבטיח את עלייתו של סטיבן מבלאוה לשלטון.
המרד בוויילס היה בלתי נמנע.
באותה שנה הביסו כוחות ולשים בראשות הוול אפ מרדיד' את הנורמנים בקרב לוח'ור שבחצי האי גאוור.
זמן קצר לאחר מכן נפל גילברט פיץ' ריצ'רד דה קלייר במארב סמוך לאברגווני, אירוע שחיזק את רוחם של הוולשים.
גריפיד' אפ קינן שלח את בנו, אווין אפ גריפיד', לתקוף יישובים נורמנים, ובמהלך התקפות אלו נפלה טירת אבריסטווית'.
טירת קרדיגן נותרה המעוז הנורמני העיקרי באזור.
בקרב קריג מאוור עמדו הנורמנים, בפיקודו של רוברט פיץ מרטין, עם כוח של כ-1,000 חיילי רגלים פלמים מקצועיים, 7,000 לוחמים ממיליציות מקומיות וכ-2,000 פרשים, רובם כבדים.
מולו ניצב אווין גוויניד' עם כ-6,000 לוחמים רגליים, 2,000 קשתים וכ-1,000 פרשים.
הנורמנים התמקמו על גבעת קריג מאוור בצפון קרדיגן, תוך שהם מציבים את הפלמים בחזית, המיליציות בעורף והפרשים מאחור, בהתאם לטקטיקה הנורמנית המקובלת.
הוולשים סידרו את הקשתים מלפנים, הפרשים באגפים וחיל רגלים מאחוריהם.
במהלך הקרב פתחו הוולשים במטחי חצים מרוכזים, מהשימושים המוקדמים המתועדים בקשת ארוכה.
הנורמנים, שלא היו ערוכים לכך, החלו להתערער.
פיץ מרטין ניסה להטיל לקרב את הפרשים, אך אלה נבלמו גם הם במטחי חצים ולא הצליחו לפרוץ את מערך נושאי הרומח הוולשי.
מתקפת הנגד של הפרשים הוולשים מהאגפים הכריעה את המערכה, והכוחות הנורמנים נמלטו.
רבים מהם נהרגו בעת ניסיון חציית נהר הטייפי בקרדיגן, כאשר הגשר קרס תחת הלחץ.
התוצאה הייתה מפלה קשה לנורמנים; עיקר כוחם באזור הושמד, והשימוש היעיל בקשת הארוכה סימן נקודת מפנה.
אף שטירת קרדיגן נותרה בידיהם, ההשפעה הנורמנית בוויילס דעכה למשך כ־20 שנה.
רק עם עלייתו של הנרי השני לשלטון ב־1157 חודשה הלחימה, אך גם אז ספג תבוסות.
האזור נותר עצמאי מהאנגלים למעלה ממאה שנה לאחר הקרב, כאשר שליטה אנגלית מצומצמת חזרה לאזור רק בשנת 1241, עם פלישתו של המלך הנרי השלישי.
קרב קרקר התרחש בשנת 853 לפנה"ס, סמוך לעיר שבצפון מערב סוריה של ימינו.
השתתפו בו שלמנאסר השלישי מלך אשור וכנגדו ברית של 12 מלכים מקומיים שחברו במאמץ להדוף את התפשטותה של האימפריה האשורית מערבה.
נהוג לזהות את העיר קרקר העתיקה עם תל קרקור, שנמצא כ-8 ק"מ מדרום לג'סר א-שגור, בעמק נהר הארנת במערב סוריה.
הקרב מתואר בשתי כתובות אשוריות: האובליסק השחור ובמונולית מכורח.
באחרון מספר שלמנאסר כיצד יצא מנינוה ביום ה-14 לחודש איירו, חצה את הפרת והחידקל, וכפה מס על מספר ערים, שהחשובה שבהן היא חלב.
לאחר חלב נתקל בהתנגדות ראשונית מצד מלך חמת, אירחולני (בלובית: אירחולינה), אך נצחו.
שלמנאסר תיאר את הקרב כך:
"לחמתי איתם בכוח הרם שנתן לי האל אשור, בכלי הנשק האדירים שנתן לי האל נרגל...הנחלתי להם מפלה...הכיתי בחרב 14,000 בלוחמיהם...הפלתי עליהם סופה.
השלכתי את גויותיהם ומלאתי את פני המישור...(שהיה) צר מידי לתת לנשמותיהם לרדת לשאול"
"במצוות אשור, האדון הרם, אדוני, איתם עשיתי מלחמה.
מרכבותיהם, כרכרות מלחמתם, מכשירי מלחמתם לקחתי מהם.
20,500 מלוחמיהם עם חצים הרגתי"
למרות הכתוב במקורות האשוריים, ככל הנראה מלך אשור לא הצליח לנצח את הברית, כיוון שלאחר הקרב הוא חזר לארצו ולא המשיך במסע כיבושיו (שהתחדש רק ארבע שנים מאוחר יותר), והממלכות שממערב לנהר הפרת שמרו על עצמאותן.
לדעת חוקרים מודרניים, קרב קרקר עיכב בכמאה שנים את התקדמות האימפריה האשורית לכיוון סוריה וארץ ישראל.
המונולית מכורח מתאר את סדר גודל הכוחות:
בן הדד השני (קרוי בכתובת בשם הדדעזר) מארם דמשק עם 1,200 מרכבות, 1,200 פרשים ו-20 אלף רגלים.
אירחולני מחמת עם 700 מרכבות, 700 פרשים ועשרת אלפים רגלים.
מלך ערקה עם 10 מרכבות ועשרת אלפים רגלים.
אדון-בעל משיאנה עם 30 מרכבות ואלף (או עשרת אלפים) רגלים.
בעשא מבית רחובו, העמוני או מלך צובא מהר אמנה.
כפי שניתן לראות הברית כללה 11 מלכים ולא 12 כפי שנכתב במונולית מכורח, הסיבה לכך אינה ידועה, וייתכן שהסופר האשורי החליט לעגל את המספר.
לקרב זה היו שתי השפעות:
התפשטותה של אשור למערב נבלמה למשך מאה שנה לערך (רק בשנת 732 לפנה"ס הצליח תגלת פלאסר השלישי לכבוש את דמשק).
לראשונה נטשו מדינות האזור את המריבות ביניהן והתאחדו כדי להתנגד לכיבוש האשורי.
ברית זו לא נמשכה זמן רב וכעבור שנתיים נערכה מלחמת רמות גלעד בין ישראל לארם-דמשק, ובה מצא המלך אחאב את מותו.
תיאור קרב קרקר במונולית מכורח
הקרב מתואר בהרחבה במונולית מכורח, ומופיע בקצרה באובליסק השחור.
להלן תרגום לעברית של תיאור הקרב כפי שמופיע במונולית מכורח (שתי הפסקאות הראשונות לא מתייחסות לקרב קרקר, אלא למסע בדרך לקרקר).
התקרבתי אל ערי גִיַמֻ שעל נהר בליח.
נכנסתי אל הערים סַחֿלַלַ ותִל-שַ-תֻרחִֿ.
הכנסתי את (צלמי) אלוהיי להיכליו וערכתי סעודת חג בהיכליו.
פתחתי את מחסניו (ו)ראיתי אוצרותיו.
את חפציו (ו)רכושו שללתי (ו)הובלתים לאשור עירי.
קיבלתי את מנחתם של מלכי עבר הפרת בעיר אנ-אשור-אתר-אצבת שבעבר הפרת על נהר סַגֻרַ אשר אנשי ארץ חת קוראים לה פיתרו, מאת סַנגַרַ מכרכמיש, כֻנדַשפֻ מכמח, אַרַמֻ מבית־אגוסי, לַלַּ ממלד, חִֿיַנֻ מבית גברִ (שמאל), קַלפַרֻדַ מפַתִנ, וקַלפַרֻדַ מגֻרגֻם: כסף, זהב, בדיל, ארד, (ו)קערות ארד.
קרב אגם רגילוס (Regillus) היה קרב ספק מיתולוגי ספק היסטורי, בו ניצחו הרומאים את כוחות הברית הלטינית.
לפי מסורות שונות, התנהל הקרב בשנים 509 לפנה"ס, 496 לפנה"ס או 493 לפנה"ס.
מקומו של האגם אינו ידוע בוודאות, אך לפי ההיסטוריון טיטוס ליוויוס, הוא נמצא באזור טוסקולום, עיר עתיקה בלאטיום.
לפי מקורות מסוימים, עמד בראש הצבא הלטיני לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס, מלכה האחרון של רומא, שגורש על ידי לוקיוס יוניוס ברוטוס מכס המלכות, גלה לקימה לחצרו של אריסטודמוס מקומאי וניסה להשתלט מחדש על רומא.
בראש הכוחות הרומים עמדו הדיקטטור אפיוס פוסטומיוס וסגנו טיטוס איבוטיוס.
את המורדים הנהיגו, כאמור, אוקטאביוס מאמיליוס וטארקוויניוס סופרבוס ובניו.
תוצאות הקרב לא היו חד-משמעיות, ונראה שבעקבות אי ההכרעה נחתמה ברית חדשה בין הליגה הלטינית לבין רומא, שהעניקה לשני הצדדים מעמד שווה, ברית צבאית משותפת וחלוקה של שלל מלחמה.
לפי המסורת הרומית, נבנה מקדש קסטור ופולוקס לאות תודה על ניצחון העיר רומא.
על פי האגדה, נשבע הדיקטטור פוסטומיוס כי אם ינצח בקרב יבנה מקדש לקסטור ופולוקס.
השניים הופיעו רכובים על סוסים בשדה הקרב והצילו את הרפובליקה הרומית.
מאוחר יותר הופיעו אלו בפורום ובישרו לתושבי העיר כי עירם ניצלה.
המקדש נבנה במקום בו, על פי האגדה, הופיעו התאומים ובנייתו הושלמה בשנת 484 לפנה"ס.
קרב רורק'ס דריפט היה עימות צבאי בין האימפריה הבריטית לשבט הזולו, במהלך מלחמת הזולו, שנמשך מ-22 עד 23 בינואר 1879. מיד אחרי תבוסת הבריטים בקרב איסאנדלוואנה, תקפו הזולו את מעברת רורק, מיסיון בפרובינציית נאטאל שנמצא כיום בשטחה של דרום אפריקה.
המבנה ניצב סמוך למעברה בנהר הבפאלו, שהתווה את הגבול בין נאטאל לממלכת זולו.
139 חיילים בריטים, בפיקודו של סגן ג'ון צ'ארד, עמדו מול התקפות עזות של כוח זולו גדול שמנה כ-3,500 עד 3,700 לוחמים, והצליחו לבלום אותם.
אחד-עשר צלבי ויקטוריה הוענקו למגני המיסיון, וזהו אחד הקרבות בגינם הוענק המספר הרב ביותר של עיטורים בכל תולדות בריטניה.
בבוקר שלאחר שוך קרב איסאנדלוואנה, פנה כוח של הזולו בפיקודו של דבולמנזי קמפנדה להתקיף בסיס עורף של הבריטים, מיסיון רורק'ס דריפט.
הגם שהמוצב הזה לא הוגדר כמטרה של צבא הזולו, יחידתו של דבולמנזי, שהייתה יחידת עילית, השתתפה בקרב איסנדלוואנה כעתודה בלבד, והקרב על רורק'ס דריפט התקיים, לדעת חלק מהחוקרים, במטרה לספק את תאוות החיילים "לטבול את חניתותיהם בדם בריטי".
המנזר הישן שימש את הבריטים כבית חולים, שאליו פונו כמה מהפצועים בקרב על איסאנדלוואנה, וכמחסן תחמושת ומזון ללוחמים.
הזולו נצפו מבעוד מועד על ידי חיילי באסוטו בפיקודו של וויט, אשר הצליחו להימלט יום קודם מציפורני הזולו.
מספרם של הזולו הוערך במתקפה זו בכ-2,000, מה שגרם לרבים מהבריטים והמקומיים שגויסו על ידם, להימלט לנקודה הבאה - הלפמאקר.
במחנה נותרו, אפוא, 139 לוחמים כשירים ועוד כמה עשרות פצועים בבית החולים.
מפקד הכוח, צ'ארד, ביצר מבעוד מועד את המתחם באמצעות שקי תירס ועגלות שהיו במקום.
מתקפת הזולו החלה בשעה 16:30 של 22 בינואר 1879. היא נמשכה עד 2:00 בלילה, וכללה פריצה לאחד המתחמים המבוצרים, חדירה לאחד מחדרי בית החולים, והעלאת גגו באש.
אולם בסופו של דבר הסתבר שהבריטים הצליחו להדוף את המתקפה במספר אבדות קטן יחסית: 15 הרוגים מול 351 הרוגים של הזולו.
מספר חסר תקדים של 11 צלבי ויקטוריה חולקו לחיילים.
קרב זה מתואר בסרט זולו, סרט קולנוע אנגלי משנת 1964.
הספר עד הסוף המר, מאת בריאן פרט, מתאר קרבות שונים בהיסטוריה שנוהלו "עד הלוחם האחרון" ומקדיש את פרקו החמישי לקרבות אינסדלוואנה ורורק'ס דריפט.
הסרט "טעם החיים" של מונטי פייתון כולל תיאור סאטירי של הקרב, הלועג להבדלי המעמדות בין שכבת האריסטוקרטיה והקצונה בצבא הבריטי לבין החיילים הפשוטים שמסרו את נפשם בקרב.
המתקפות הסובייטיות על הבליטה, שהחלו בינואר 1942 נודעו בכינוי "מטחנת הבשר של רז'ב" ("Ржевская мясорубка") בשל שיעור האבדות הגבוה שספג הצבא הסובייטי במהלכן.
במרץ 1943 פינה הפיקוד הגרמני ביוזמתו את מבלט רז'ב-ויאזמה ונסוג לאזור סמולנסק, כדי לקצר את חזיתו, ולשחרר את הכוחות הגדולים שהחזיקו בשטח המבלט למשימות אחרות.
המחלוקת סביב היקפו ויעדיו של המבצע
במהלך השנים האחרונות מתנהל ויכוח היסטוריוגרפי ביחס להיקפו וליעדיו של "מבצע מארס".
החוקר האמריקני דייוויד גלנץ טוען שמדובר במתקפה אסטרטגית של הצבא הסובייטי, שיוסיף סטלין והפיקוד הסובייטי העליון ייחסו לה חשיבות רבה, שלא נפלה ואולי אף עלתה על החשיבות שהם ייחסו למתקפת הנגד המתוכננת באזור סטלינגרד.
היקף הכוחות שנועדו להשתתף במבצע מארס, ובמבצע מתוכנן נוסף שנועד לבוא בעקבותיו (מבצע יופיטר), עלה על היקף הכוחות הסובייטיים שרוכזו לצורך מתקפת הנגד הסובייטית בחזית הדרום (מבצעי אורנוס וסטורן), ויעדיו היו שאפתניים לא פחות.
גלנץ גם טוען שההיסטוריוגרפיה הסובייטית של מלחמת העולם השנייה ניסתה להמעיט ככל האפשר מחשיבותו של המבצע.
מספר חוקרים רוסיים ומערביים מתחו ביקורת על טענותיו של גלנץ ביחס ל"מבצע מארס" וטענו שהוא הגזים בכוונה בחשיבות שייחס הפיקוד הסובייטי למבצע, בהיקף הכוחות הסובייטיים שהשתתפו בו, ובאבדות שספג הצבא הסובייטי במהלכו.
הם טענו שהמבצע היה מתקפה מוגבלת, שיעדה העיקרי היה לרתק את כוחות קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית, ולהסיח את דעתו של הפיקוד הגרמני מהמתקפה הסובייטית העיקרית, שנועדה להתבצע בדרום ברית המועצות באזור סטלינגרד.
לדעתם, למרות כישלון המבצע, והאבדות הכבדות יחסית שספג הצבא האדום במהלכו, הוא הצליח להשיג את יעדו העיקרי, בכך שריתק כ-30 דיוויזיות גרמניות להגנה על בליטת רז'ב-ויאזמה, ומנע העברת תגבורות מקבוצת ארמיות מרכז לעזרת הכוחות הגרמניים בחזית הדרום לאחר כיתור הארמייה השישית באזור סטלינגרד.
במבצע נועדו להשתתף כוחות משתי "חזיתות" סובייטיות.
הארמייה ה-39 מחזית קלינין נועדה לערוך מתקפה משנית על הקצה הצפון מזרחי של הבליטה הגרמנית באזור נהר מולודוי טוד, במטרה לרתק את הכוחות הגרמניים ולבלבל את הפיקוד הגרמני ביחס לכיוון המאמץ הסובייטי העיקרי.
לאחר השלמת כיתור הכוחות הגרמניים במרחב רז'ב-סיצ'בקה-ביילי, הכוחות הסובייטיים היו אמורים להתרכז בחיסול הכוח המכותר.
גאורגי ז'וקוב, שעד סוף אוגוסט 1942 שימש כמפקד החזית המערבית, מונה על ידי הסטאבקה כמתאם הפעולות ההתקפיות של החזית המערבית וחזית קלינין.
מבצע מארס נועד במקור להתבצע בסוף אוקטובר 1942, אך גשמי סתיו מאוחרים עיכבו את ההכנות לקראתו והפיקוד הסובייטי נאלץ לדחות את מועד תחילתו ל-25 בנובמבר, כדי לאפשר לקרקע הבוצית לקפוא ולהקל על תנועת הכוחות התוקפים.
מקורות רוסיים טוענים שההחלטה לפתוח במבצע שבוע לאחר תחילת מתקפת הנגד באזור סטלינגרד (19 בנובמבר), אף על פי שתנאי מזג האוויר באזור בליטת רז'ב היקשו מאוד על ביצוע המתקפה, נבעה מהרצון לרתק את כוחות קבוצת ארמיות מרכז לחזיתם בכל מחיר.
דייוויד גלנץ טוען, שהפיקוד הסובייטי העליון תכנן לערוך מתקפה גדולה נוספת בחזית המרכזית, שנועדה לנצל את הצלחת מבצע מארס, כפי שמבצע סטורן בחזית הדרומית, נועד לנצל את הצלחת מבצע אורנוס (מתקפת הנגד הסובייטית באזור סטלינגרד).
במסגרת המבצע, שקיבל את שם הקוד מבצע יופיטר, נועדו הכוחות הסובייטיים לכתר ולהשמיד את הכוחות הגרמנים באזור ויאזמה, ולהמשיך במתקפה לכיוון סמולנסק.
הארמיות ה-5, ה-33 וארמיית הטנקים השלישית של החזית המערבית היו אמורות לתקוף את החזית הגרמנית מדרום מזרח לוויאזמה, לכבוש את העיר ולחבור עם כוחות חזית קלינין, שיתקפו לכיוון דרום מזרח מהאזור שייכבש במהלך מבצע מארס.
גלנץ מסתמך בעיקר על ראיות נסיבתיות (קיום ריכוזי כוחות סובייטיים חזקים מדרום מזרח לוויאזמה, שתוגברו במהלך אוקטובר ונובמבר 1942 על ידי כוחות מעתודת הסטאבקה).
הוא כותב, שלא הצליח למצוא בארכיונים הסובייטיים ראיות לקיום תוכניות מבצע ספציפיות להמשך האופנסיבה בחזית המרכזית לאחר השלמת מבצע מארס.
כלומר, אין כל ראיה ממשית לקיומה של תוכנית "מבצע יופיטר".
מצבת הכוחות של הצדדים היריבים
קו החזית מול הגזרה שנבחרה למתקפה בבליטת רז'ב הוחזק על ידי 7 ארמיות סובייטיות (4 ארמיות של החזית המערבית ו-3 ארמיות של חזית קלינין), אך לא כולן הופעלו במהלך מבצע מארס.
שתיים מהארמיות של החזית המערבית (ה-29 וה-30) לא השתתפו כלל בשלב הראשון של המתקפה הסובייטית, ורק 3 מתוך 10 הדיוויזיות של הארמייה ה-31 מילאו בה תפקיד פעיל.
הכוחות שנטלו חלק בשלב הראשון של המתקפה הסובייטית כללו 30 דיוויזיות חי"ר בסיוע אלפי קני ארטילריה.
הכוחות הניידים שהוקצו למתקפה כללו 2 קורפוסי טנקים (שאחד מהם הוחזק בעתודה), 2 קורפוסים ממוכנים, קורפוס פרשים ולמעלה מ-20 בריגדות טנקים ובריגדות ממוכנות עצמאיות (1600–1900 טנקים.
חלק ניכר מתוכם טנקים קלים).
קיימת מחלוקת לגבי גודלו של הכוח הסובייטי שהשתתף במבצע "מארס".
לפי גלנץ, 7 הארמיות שנועדו להשתתף במבצע, כללו ערב פתיחת המתקפה 667 אלף חיילים ויותר מ-1900 טנקים, ובמהלך המתקפה על בליטת רז'ב הם תוגברו בכ-150 אלף חיילים וכמה מאות טנקים נוספים.
אולם לפי מקורות רוסיים, הכוחות שהשתתפו באופן פעיל בשלב הראשון של מבצע מארס כללו 362 אלף חיילים, 1300 טנקים וכ-4000 קני ארטילריה, וכלל הכוח הסובייטי, כולל עתודות שהופעלו בשלבים המאוחרים של המתקפה, לא עלה על 550 אלף חיילים.
הכוח הגרמני שהחזיק באזור שהותקף בבליטת רז'ב, כולל תגבורות שהועברו לאזור לאחר תחילת המתקפה הסובייטית, כלל 24 דיוויזיות - 15 דיוויזיות חי"ר (כולל דיוויזיית שדה של הלופטוואפה), דיוויזיית פרשים של האס אס, 6 דיוויזיות פאנצר ו-2 דיוויזיות פאנצרגרנדיר.
כוח זה היה שווה ערך לשתי ארמיות גרמניות בתקן מלא.
חמישה קורפוסים גרמניים השתתפו בלחימה תחת פיקודו של ולטר מודל, מפקד הארמייה הגרמנית התשיעית : הקורפוסים ה-23, ה-27 וה-30 (האחרון מעתודת קבוצת ארמיות מרכז) וקורפוסי הפאנצר ה-39, וה-41. אין בידינו נתונים מדויקים לגבי גודלו של הכוח הגרמני שהשתתף בלחימה במהלך מבצע מארס.
לפי הערכה גסה, הוא כלל 300–350 אלף חיילים וכ-1000 טנקים ותותחי סער.
בהתחשב בעובדה, שהגרמנים החזיקו בעמדות מבוצרות היטב, שעמדו בפני שורת מתקפות סובייטיות החל מראשית 1942, והועמדו בכוננות לקראת מתקפה סובייטית חדשה צפויה, ניתן לומר שהכוח הסובייטי התוקף לא נהנה מעדיפות מספקת על הכוח המגן, במיוחד כשמדובר במספר הכלים המשוריינים.
המתקפה הסובייטית הראשונה (25–30 בנובמבר)
המתקפה הסובייטית החלה ב-25 בנובמבר עם שחר.
תנאי מזג האוויר הקשים, שכללו סופת שלג וערפל כבד, הגבילו במידה רבה את יעילות ההכנה הארטילרית שקדמה למתקפה, ולא אפשרו לחיל האוויר הסובייטי להעניק לה סיוע.
התקפת כוחות החזית המערבית על הקצה הדרום מזרחי של בליטת רז'ב לא נחלה הצלחה רבה.
3 דיוויזיות חי"ר מהארמייה ה-31 ומשמאלן עוד 3 דיוויזיות מהארמייה ה-20 בסיוע 4 בריגדות טנקים, תקפו גזרה ברוחב כ-40 ק"מ בין הנהרות אוסוגה וואזוזה, אך נבלמו על ידי הדיוויזיה הגרמנית ה-102, שהגנה על הגזרה, ולא השיגו התקדמות משמעותית.
דייוויד גלנץ טוען, ששלוש הדיוויזיות של הארמייה ה-31, שהשתתפו במתקפה, ספגו אבדות כבדות כל כך ביומה הראשון, עד שהארמייה חדלה למלא תפקיד משמעותי בשלבים המאוחרים יותר של מבצע מארס.