tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי סקרים שנעשו, התוכנית נהנתה מתמיכת רוב הציבור.
בהצבעה שנערכה בקרב מתפקדי הליכוד, ההצעה נדחתה על ידי רוב המתפקדים.
בכנסת, רוב סיעת הליכוד הצביעה בעד התוכנית ושרון לא נענה לתביעות להעמידה למשאל עם של כלל הציבור.
מאז ספטמבר 2000 הייתה מדינת ישראל נתונה תחת מתקפת טרור מצד הפלסטינים במסגרת האינתיפאדה השנייה.
באמצעות הגברת הפעילות הצבאית ובניית גדר ההפרדה, הצליחה ישראל לבלום בהדרגה את הטרור הפלסטיני שהסב לישראל כ-1,000 אבדות בחמש שנים (עד ל-2005).
מרצועת עזה, המוקפת כולה על ידי גדר, לא יצאו כמעט פיגועי התאבדות מוצלחים אך ארגוני הטרור הפגיזו את יישובי גוש קטיף ויישובי עוטף עזה והנגב המערבי במאות רקטות קסאם ובאלפי פצצות מרגמה.
העיר שדרות, הסמוכה לרצועת עזה, החלה לספוג מאות רקטות, שגרמו למספר הרוגים.
צה"ל ערך בתגובה מספר מבצעים גדולים ברצועה, שאומנם הביאו לשקט זמני, אך ספגו ביקורת בינלאומית קשה עקב הנזק הרב שנגרם לפלסטינים.
ב־19 במרץ 2001 פורסמה בעיתון "הארץ ידיעה מאת זאב שיף כי שרון מוכן לפנות את נצרים, מורג וכפר דרום במסגרת הסדר ביניים מתמשך.
הידיעה הוכחשה נמרצות על ידי לשכת ראש הממשלה (שהיה באותו זמן בוושינגטון) זמן קצר לאחר שנבחר על יסוד ההבטחה שימנע מביצוע צעדים כלשהם לקראת הפלסטינים.
בשנת 2003 נערכו בחירות לכנסת השש עשרה ובהן זכה הליכוד ב-38 מנדטים.
הליכוד רץ תחת הנהגתו של אריאל שרון ששלל מהלכים חד צדדיים והכריז במפורש "דין נצרים כדין תל אביב".
יריבו העיקרי היה עמרם מצנע ממפלגת העבודה שרץ תחת ההבטחה לפינוי חד-צדדי של מספר התנחלויות בשומרון וברצועת עזה.
שרון הקים את ממשלת ישראל השלושים, שהייתה יציבה למדי, והתבססה על קואליציה של מפלגות מרכז וימין.
שרון העלה את ההצעה אחרי כשלוש שנים בראשות הממשלה, לאחר שהתבטא מספר פעמים בזכות מדיניות ההפרדה.
התחלת גלגול הרעיון באופן פומבי הייתה בוועידת ראש הממשלה ליצוא ולשיתוף פעולה בינלאומי שנערכה ב־20 בנובמבר 2003, בנאום הזכיר אמנם שרון את מפת הדרכים אולם הצהיר כי הוא שוקל צעדים חד צדדיים.
ב־5 בדצמבר, קרא אהוד אולמרט, שהחליף את שרון המצונן באזכרה לזכרו של דוד בן-גוריון לנסיגה חד צדדית.
ההצגה הרשמית (גם אם בצורה כללית) של ההתנתקות ברצועת עזה וביו"ש הייתה של שרון בכנס הרצליה ב־18 בדצמבר 2003. ב־2 בפברואר 2004 הוא דיבר לראשונה במפורש בראיון
עיתונאי עם יואל מרקוס בעיתון "הארץ" על הורדת 17 יישובים ברצועת עזה ושלושה בשומרון.
מכיוון שהשנים שקדמו להצעה אופיינו בעיקר בחוסר מעש מדיני, היו רוב ההתייחסויות להצעה כאל ספין תקשורתי, שנועד להדוף ביקורת משמאל כמו הקודמים לו.
שרון המשיך בדחיפת ההצעה, באמרו כי הבין שהשהייה ברצועת עזה מנוגדת לאינטרסים של ישראל.
לדברי שרון, ממילא לא תישאר ישראל, בסופו של דבר, באזורים מסוימים של 'ארץ ישראל השלמה', ולכן אין טעם להמשיך לשפוך שם דם וכסף.
כמו כן, ייתכן כי מטרתו של שרון הייתה לחסום בהצעתו את יוזמת ז'נבה של יוסי ביילין, שאותה ראה כמסוכנת לעתידה של מדינת ישראל.
גדי בלום וניר חפץ, בספרם "הרועה - סיפור חייו של אריאל שרון", שוללים טענה זו, ומציינים ששרון היה מוכן לוויתורים קיצוניים עוד לפני תחילת החקירה נגדו.
על פי פרסומים בתקשורת, גורמי צבא וביטחון בכירים הופתעו לפרסום התוכנית באמצעי התקשורת, מאחר שלא נערך דיון מקדים עם הצבא לגבי התוכנית, וצה"ל לא היה שותף בתהליך קבלה ההחלטה.
גם הקבינט המדיני-ביטחוני לא היה שותף מלא לקבלת ההחלטה, שהוכרעה בידי פורום החווה ובהתייעצות עם קציני צה"ל מקורבים.
למרות נטייה של הממשל האמריקאי לדחות את העיסוק בעניין עד סיום הבחירות לנשיאות בארצות הברית, לחץ דיפלומטי רב בראשותו של דב וייסגלס שכנע את בכירי הממשל האמריקני לתמוך בתוכנית.
ואכן, באפריל 2004 נפגש שרון עם הנשיא ג'ורג' בוש בבית הלבן וקיבל ממנו הבטחות לתמיכה אמריקנית בתביעות ישראליות במשא ומתן עתידי מול הפלסטינים.
הבטחות אלו סוכמו במכתב של בוש לשרון מיום ה־14 באפריל 2004.
שלילת זכות השיבה וחזרתם של הפליטים לתחומי 1947.
הכרזה אמריקנית שהגבולות העתידיים לא יתאמו לקו הירוק של 1949. בשל עקרון גושי ההתיישבות וגבולות בני הגנה.
מניעת ניהול משא ומתן מדיני, כמו גם מניעת הקמתה של מדינה פלסטינית, כל עוד לא יפורקו ארגוני הטרור ויבוצעו רפורמות משמעותיות.
הפלסטינים קיבלו במורת רוח ובהתמרמרות רבה מכתב זה, שנתפס כנוטה לצד ישראל.
מתנגדי הנסיגה מצידם טענו כי בנאומו של בוש ובמסמך שהפיץ שרון, אין הבטחות מפורשות כי אם ניסוחים מעורפלים בלבד.
מעבר לכך, נטען שגם אם מדובר בהבטחה, הממשלים הבאים יכולים להתנכר להבטחות אלו, כפי שהתכחשו להבטחתם לסיוע כספי בעקבות הנסיגה מלבנון.
כעבור כמה חודשים עמד שרון מול דיון עוין במוסדות הליכוד, ועל מנת להימנע מהדיון הציע לקחת את ההצעה למשאל בין חברי הליכוד.
נטען שאם ראש הממשלה מעוניין ללכת למשאל בנושא כל-כך גורלי, עליו להביא את השאלה להכרעת העם ולא להכרעת חברי מפלגתו.
מאידך נטען שמשאל עם אינו כלי מקובל בדמוקרטיה הייצוגית של ישראל.
שרון סירב ללכת למשאל עם, ובהסתמכו על סקרים שחזו פער של כ-20% אחוז לטובת תוכניתו, החליט שרון ב-9 באפריל 2004 להביא את ההתנתקות למשאל בקרב מתפקדי הליכוד, והודיע כי יקבל את תוצאות המשאל, תהיינה אשר תהיינה.
ב-11 באפריל הודיעה ועדת הבחירות המרכזית של הליכוד, בראשות השופט בדימוס ד"ר צבי כהן, כי משאל מתפקדי הליכוד יתקיים ב-29 באפריל, בין השעות עשר בבוקר לחצות.
המועד לא התחשב בעובדה שביום זה אמור היה להתקיים גם הפיינל פור בתל אביב.
כשהתקרב מועד ההצבעה, הוחלט לדחות את ההצבעה ל-2 במאי מסיבה זו, בתקווה להעלאת אחוז המצביעים ולהגברת סיכוייו של שרון לנצח.
לקראת המשאל הפנים מפלגתי התארגנה מועצת יש"ע להשפיע על חברי הליכוד.
בגייסה את כל משאביה האנושיים והכספיים, היא הניעה את המתנחלים ותומכיהם להשפיע אישית על חברי הליכוד והפעילה קמפיין פרסומי מאסיבי.
ראש הממשלה לא ניהל קמפיין משמעותי בתוך הליכוד, והמלאכה בוצעה בעיקר על ידי ממלא מקום ראש הממשלה אהוד אולמרט.
יש שראו בסירובו של שרון לנהל קמפיין הולם עוד ראיה לחוסר רצינותו.
עם זאת, שרון הפעיל לחץ פוליטי כבד על שריו הבכירים להודיע פומבית על תמיכתם בתוכנית.
ב-2 במאי החליט הליכוד ברוב גדול לדחות את תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה.
תנועת שינוי, השותפה הקואליציונית העיקרית של הליכוד בממשלה, דרשה מראש הממשלה להביא את ההצעה להכרעה לאומית, להבדיל מההכרעה הפנים מפלגתית בליכוד.
למרות הצהרתו של שרון כי הוא מכבד את תוצאת המשאל, שרון ביצע בפועל שינויים קוסמטיים זעירים בתוכנית, והביא אותה לאישור הממשלה, בטענה שזוהי תוכנית שונה מהתוכנית המקורית.
על התחמקות זו מהתחייבותו-שלו ספג שרון ביקורת קשה ממתנגדי התוכנית.
ב־15 במאי קיים "מטה הרוב" (איחוד של ארגוני שמאל, ביניהם שלום עכשיו ומפלגת העבודה) הפגנה גדולה בכיכר רבין שבה קרא "לצאת מעזה ולהתחיל לדבר".
ההפגנה התרחשה יומיים אחרי שנהרגו 11 חיילי צה"ל בפעילות מבצעית בשכונת זייתון וברפיח ברצועת עזה.
ב־18 במאי נערך מבצע קשת בענן בעיר רפיח כנגד תשתית הטרור המקומית ומנהרות ההברחה.
במהלך המבצע נהרגו 53 פלסטינים, מהם 41 מחבלים ונזק רב נגרם למחנה הפליטים.
עשרות בתים נהרסו על ידי דחפורי צה"ל וגררו ביקורת בינלאומית קשה.
המבצע העלה לסדר היום את בעיית ציר פילדלפי בתוכנית ההתנתקות.
בסופו של דבר החליט ראש הממשלה להעלות תוכנית דומה להצבעה בממשלה.
לאחר התייעצויות ומאבקים בתוך הליכוד, הובאה להצבעה (ב־6 ביוני 2004) הצעת פשרה מתוקנת שהחליטה שישראל תצא מרצועת עזה ולמרות זאת קבעה שאין בכך החלטה על פינוי יישובים.
באשר לסתירה שבדברים, היו מי שבחרו להתעלם ממנה והיו מי שאמרו שזהו מס שפתיים לימין.
על מנת להבטיח את הרוב בממשלה להצעה, פיטר ראש הממשלה שניים משרי הימין: בנימין אלון ואביגדור ליברמן, בצעד שנוי במחלוקת, שאף ספג ביקורת משופטי בג"ץ.
החלטה זו הביאה לפרישת האיחוד הלאומי ומקצת המפד"ל מהממשלה.
על-פי הצהרות שרון, תוכנית ההתנתקות אמורה הייתה להתבצע עד סוף 2005, ולהביא להסרת הנוכחות הישראלית ברצועת עזה.
בשלב מסוים נשקלה האפשרות לאפשר נוכחות מצרית ברצועה, על מנת לדאוג ליציבות ולסדר, וזאת כתחליף לרשות הפלסטינית איתה ממשלת ישראל סרבה לדון.
תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה העלתה שאלות דומות לגבי יהודה והשומרון.
בהצהרותיו לנשיא בוש, הבטיח שרון לפנות גם כמה מההתנחלויות בצפון השומרון.
התגובות על התקדמות ביצוע תוכנית ההתנתקות היו שונות.
אנשי גוש קטיף החליטו לצאת בקמפיין ציבורי בשורה של פעילויות נגד ההחלטה.
אחת מהפעילויות הייתה ליצור שרשרת אנושית לאורך 90 הקילומטרים מגוש קטיף לירושלים, ב-25 ביולי 2004, ז' אב התשס"ד, בסמוך לתשעה באב.
על פי דיווחי המשטרה הגיעו לשרשרת האנושית כ-130 אלף איש שעמדו בצידי הכבישים בין גוש קטיף לירושלים, במפגן שקט של הזדהות עם תושבי גוש קטיף.
לטענת אנשי גוש קטיף הגיעו למעלה מ-200 אלף איש.
חלק ממתנגדי התכנית איימו בצעדים שקטים פחות.
חגי בן ארצי, הצהיר בראיון כי לא ייצא חי מביתו.
יואל מרקוס התריע ב'הארץ', וראש השב"כ אבי דיכטר התריע בישיבת ממשלה שגברו הסיכונים שאיש ימין קיצוני ינסה לפגוע באריאל שרון.
כמו כן אמר דיכטר כי "מתנחלים חמושים ברובי צבע יירו בעת הפינוי לעבר חבריהם כדי ליצור בהלה כאילו החיילים הם היורים.
בתגובה המתנחלים ישיבו באש חיה לעבר חיילי צה"ל".
הכותרת בידיעות אחרונות הייתה "תסריט האימים".
בעת הפינוי עצמו לא היה זכר לכל אלו.
גם הצד הפלסטיני לא נותר שלו.
ברצועת עזה נוצר מצב של אנרכיה, בעקבות מלחמות "ירושה" על השלל שעתיד ליפול בחיקם.
כך בוצעו על ידי אנשי דחלאן חטיפות של אנשים שונים, שכולם שוחררו בחיים רק לאחר התערבות של יו"ר הרשות, יאסר ערפאת.
ב-14 בספטמבר 2004 קיבל הקבינט המדיני-ביטחוני את עקרונות החקיקה לפיצויים.
מיום זה מתנחלים שירצו להתפנות יוכלו לקבל מקדמות על חשבון הפיצויים.
כניסת ההליך לשלב מעשי הלהיטה את הרוחות.
שר האוצר, בנימין נתניהו, קרא לעריכת משאל עם, באמרו כי משאל עם יפחית את ההתלהמות בקרב הציבור הלאומי וציבור המתיישבים.
התקבלו איומים על חייו של ראש הממשלה ושל ראש מנהלת ההתנתקות יונתן בשיא, שהוצמדה לו אבטחה.
אחרי אישור התוכנית בממשלה, נדרש היה אישורה בכנסת לצורך מימושה.
אישור התכנית בכנסת הושפע מהסלמה שחלה ברצועת עזה.
ב-30 בספטמבר 2004 פתח צה"ל במבצע ימי תשובה בצפון הרצועה אחרי ששני ילדים נהרגו ממטח רקטות קסאם על העיר שדרות.
במבצע זה נכנסו כוחות צה"ל לבית חאנון, בית לאהיא ומחנה הפליטים ג'בליה במטרה למנוע את ירי רקטות הקסאם אל עבר שדרות ויישובי גוש קטיף.
במהלך המבצע נהרגו עוד 3 ישראלים, ואילו הפלסטינים שילמו מחיר כבד: כ-133 פלסטינים, רובם הגדול מחבלים, נהרגו במהלך המבצע, ועשרות בתים נהרסו.
הפלסטינים והשמאל האשימו את שרון בניסיון להבעיר את הרצועה בשביל לצאת מעזה בשיטת האדמה החרוכה, ואילו מתנגדי ההתנתקות טענו שיציאה מעזה תביא לכך שרקטות קסאם ינחתו גם באשקלון ובחוות השקמים.
ב-26 באוקטובר 2004 אושרה תוכנית ההתנתקות המתוקנת בהצבעה דרמטית בכנסת, ברוב של 67 כנגד 45 ו-7 נמנעים, כאשר הליכוד היה מפוצל בהצבעתו, חברי הכנסת מסיעות העבודה ומרצ הצביעו בעד התוכנית, ואילו מרבית הסיעות הערביות נמנעו.
השר עוזי לנדאו וסגן השר מיכאל רצון שהצביעו נגד קיבלו מכתבי פיטורין מיד לאחר ההצבעה (בהתאם לעקרון האחריות המשותפת).
בהחלטה שאושרה לא אושר פינוי בפועל של התנחלויות אלא רק הכנת המסגרת ליישום תוכנית ההתנתקות (חקיקת חוקי הפיצויים, הסדרתה החוקית של מנהלת סל"ע).
בעקבות ההצבעה העמידו בנימין נתניהו ולימור לבנת שהצביעו בעד תוכנית ההתנתקות יחד עם המפד"ל אולטימטום לגבי החלטה על משאל עם.
המפד"ל אכן פרשה בתחילת נובמבר לאחר שהאולטימטום פג, אולם נתניהו ולבנת לא התפטרו מהממשלה (ב-7 באוגוסט 2005, ערב ביצוע הפינוי, במהלך ישיבת ממשלה שבה הוחלט על פינוי שלושת היישובים הראשונים, הודיע נתניהו על התפטרותו.)
חוק יישום תוכנית ההתנתקות (הידוע בכינוי חוק "פינוי-פיצוי"), שהוא החוק המסדיר את הפיצויים למפונים, אושר בכנסת ב-16 בפברואר 2005.
בעקבות ההתקדמות לעבר תהליך ההתנתקות וההסכמה על הצטרפות מפלגת העבודה והחרדים לממשלת שרון, החריפו מתנגדי ההתנתקות את מאבקם.
קציני מילואים הודיעו שיסרבו פקודה.
בצמתים, בערים ובגוש קטיף עצמו נערכו הפגנות, שבגדולות שבהן נכחו למעלה מ-100 אלף איש.
החל מתחילת אפריל 2005 עברו מתנגדי ההתנתקות להדגשת הבעיות ההומניות שייגרמו על ידי התוכנית (ניתוק ילדים מבתי הספר, פירוק קהילות) והטכניות (מקום למגורים, המשך חקלאות) במקום הנימוקים הביטחוניים שהיו במוקד קודם לכן.
לקראת יום העצמאות פתחו מתנגדי ההתנתקות במבצע "כתום" שבמסגרתו חולקו (במימון מועצת יש"ע) סרטים כתומים רבים.
המטה העולמי להצלת העם והארץ ערך כנס תחת הכותרת "מי לה' אלי", בהשתתפות אלפים בבנייני האומה.
במסגרת הכנס נשאו נאומים בזכות סירוב פקודה והצדיעו לסרבנים, הרבנים תקעו בשופרות ולבשו שקים לאות אבל על קבלת התוכנית.
בתחילה יולי פתחו חברי הכנסת של הליכוד המתנגדים לתוכנית (בראשות עוזי לנדאו) בקמפיין, הכולל פרסום חוצות, המנסה לשכנע את הציבור להתנגד לתוכנית מטעמים ביטחוניים.
בקמפיין צוטטו אישים ביטחוניים בכירים (כראש השב"כ, יובל דיסקין, וכרמטכ"ל לשעבר, משה יעלון), בדבר הסכנות שטומנת בחובה התוכנית.
קבוצה גדולה מרבני הציבור הדתי לאומי בראשות הרב אברהם שפירא, קראו לסרב לפקודת הפינוי.
לעומתם רבנים אחרים וביניהם הרב שלמה אבינר ומרדכי אלון התנגדו לסירוב פקודה מטעמים שונים.
כשבועיים לפני המועד להתחלת ביצוע ההתנתקות דיווח עיתון "הארץ" על פי סקר שנערך באוניברסיטת תל אביב כי 57% מהיהודים בישראל, ו-60% מהציבור כולו תומך בתוכנית, ו-34% מתנגדים לה.
23% מהמתנגדים חוששים שהתוכנית תראה כבריחה, 21% מציינים חשש מהגברת הטרור.
רק 9% תולים את התנגדותם בהיותה של עזה חלק מארץ ישראל המובטחת.
6% מהציבור עדיין האמינו שלא תבוצע כלל.
חלק ממבקריה של התוכנית טענו שהיא התקבלה בדרך לא דרך, בפורום מצומצם של אנשי שרון, ללא הליך מסודר של דיונים מדיניים בממשלה, בצבא ובמועצה לביטחון לאומי.
הרמטכ"ל משה יעלון טען כי לא היה שותף בהתייעצות בקבלת ההחלטה, אלא שמע עליה משר הביטחון שאול מופז, ולאחר מכן במאמר של יואל מרקוס וכי התוכנית התקבלה ללא דיונים ועבודת מטה באופן חובבני.
את דבריו חיזק מבקר המדינה בדוח שהוציא בסוף ספטמבר 2006 כתב כי ראשי המועצה לביטחון לאומי שמעו על ההחלטה בטלוויזיה.
ההופעה הספרטנית הייתה דומה להופעה של בני הלאס אחרים עם הבדלים קלים.
בניגוד לרוב היוונים, הספרטנים נהגו להאריך את שיערם ולקלוע אותו לצמות.
הגלימה האדומה, שעטו לוחמיהם, הייתה סמלם.
ההופעה הספרטנית הייתה מקור לחיקויים רבים.
כך פולייס אחרות העתיקו את צבע הגלימה.
בסוף התקופה הקלאסית, רוב ההופליטים היוונים לבשו גלימות בצבע אדום.
הספרטנים גידלו זקן ונהגו לטפח את שיערם הארוך.
פרט לכסות הארגמן, הספרטני עטה על גופו שני סוגי גלימות ושני סוגי טוניקות.
העבודות בשדות, בדומה לשאר חלקי יוון, נעשו ברגליים יחפות.
הלבוש הספרטני ופרטי הופעה אחרים אומצו על ידי מעריציהם של הספרטנים ובמיוחד על ידי הפילוסופים שהעריצו את משטרם.
אין דיווח רב לגבי הלבוש בתקופה הקלאסית, אך ניתן להניח בביטחון רב יחסית שרוב הספרטנים היו בעלי כסות אחת בלבד עד המאה ה-5 לפנה"ס.
הסיבה לכך היא המחיר הגבוה של הבגדים.
המצב השתפר מעט בתקופות מאוחרות יותר, אך מבחר הבגדים עדיין היה נמוך, כך שכסות הקרב שימשה אותם לא אחת גם להופעות פומביות אחרות.
על פי קסנופון ומקורות נוספים, ליקורגוס היה אבי הרעיון לעטות כסות בצבע ארגמן.
לא ברור אם זהו דיווח אמיתי או אנכרוניזם, אך כסות פשתן בצבע ארגמן הייתה מקובלת מאוד בספרטה ולאחר מכן חיקו אותה הרבה פולייס אחרים.
הסיבה לבחירה בצבע לא ברורה דיה, אך נראה שהיא קשורה לאימה שמעורר הצבע העז וההסוואה שהוא מעניק לדם הניגר מהפצעים.
סיבה נוספת היא המחיר הגבוה של הצבע הזה.
בעולם העתיק, נהוג היה ללבוש את הבגדים הנאים ביותר לקרב על מנת שהחייל ההרוג יופיע לפני האלים במלוא ההדר.
אף שלא הייתה חובה ללבוש גלימה דווקא בצבע זה, היא הייתה נפוצה מאוד ובמאה ה-4 לפנה"ס כל הצבא הספרטני עטה כסותות בצבע זה.
בנוסף לגלימה, המגן הספרטני קושט בדרך כלל באות "למדה" (Λ), האות הראשונה בשם ארצם – "לאקדמון".
בתקופה הקלאסית היוונים הבדילו בין שני סוגי גלימות.
הראשון "הִימָטְיוֹן" והשני הוא "כְלָאמִיס".
שתיהן היו מלבניות, אך ההימטיון היה ארוך בהרבה ונעטף סביב הגוף.
ההימטיון היה נפוץ בתקופה הארכאית, אך נדחק הצידה ברב רובה של יוון על ידי הכלמיס הקל והנוח שאפשר חופש תנועה רב יותר ליד.
בניגוד לרב היוונים, הספרטנים שמרו על ההימטיון והוא לא נדחק על ידי הכלמיס.
ההימטיון הספרטני נקרא "טריבופן" והיה דק יותר יחסית לדגם הנפוץ.
הכלמיס דומה בהופעתו לבגדים שמזוהים כיום עם יוונים ורומאים – מעין גלימה רחבה שנסגרת על כתף שמאל.
הכלמיס נלבש בדרך כלל על הטוניקה, ואילו ההיטמיון נלבש ישירות על הגוף.
הספרטנים לבשו את הגלימה בעתות שלום ואירועים פומביים.
הטירון הספרטני היה מקבל רק גלימה אחת על מנת לחשל את גופו לקור החורפי, אך גם המבוגרים לבשו בדרך כלל רק גלימה אחת על מנת להראות את קשיחותם.
מעריצי הספרטנים, במיוחד הפילוסופים אימצו התנהגות זו והיו מופיעים פעמים רבות בהיטמיון בנוסח הספרטני.
בנוסף לגלימה הספרטנים לבשו שני סוגי טוניקות.
הראשון הוא מעין חלוק רחב שנקרא "כיטון".
הכיטון היה בגד רחב ונסגר על הכתף בסיכה, תוך כדי שהוא משאיר יד אחת לא מכוסה.
בתקופה הארכאית, הכיטון היה עשוי מצמר עבה.
בתקופה הקלאסית מקובל היה ללבוש כיטון קל יותר, ולעיתים קרובות הוא היה עשוי פשתן ולא צמר.
בניגוד לכיטון, האקסומיס היה בנוי משני כיסויי כתפיים, עם סיכה שסגרה את אחד השרוולים.
הבגד הזה היה נוח יותר כי הוא סיפק הגנה טובה נגד הקור ויחד עם זאת לא הגביל את התנועה כי במקרה הצורך אפשר היה לשחרר את אחד השרוולים והיד הייתה מקבלת חופש פעולה רב.
העבודות בשדות נעשו ברגליים יחפות וכך גם הלחימה.
נעליים נלבשו רק לאירועים מיוחדים כגון ריצה או ציד שבהם הרץ היה צפוי להיתקל במכשולים חדים על הקרקע.
המצב השתנה בחורף והקור הכריח את הספרטנים להגן על רגליהם מפניו.
לבוש הנעליים נאסר על ילדים ונערים אפילו בחורף על מנת לחזק את כף רגלם.
בדומה ליוונים אחרים, הנעליים הספרטניות היו סוג של סנדלים.
בדומה לשאר יוון המטה היה נפוץ גם בספרטה.
המטה הלאקמוני המכונה "בקטפריון" היה ארוך למדי וצורתו הייתה צורת T והגיע לחזהו של אדם מבוגר.
הוא שימש כסמל סטטוס לפקידי ממשל בכירים כגון האפורים והגנרלים.
המטה, כמו פרטי הופעה אחרים, חוקה על ידי פילוסופים שהעריצו את המשטר הספרטני.
בניגוד ליוונים אחרים, הספרטנים גידלו שיער ארוך.
קיימות כמה גרסאות להופעתו של השיער הארוך.
קסנופון טוען שהוא אומץ כי השיער הארוך גרם לחיילים להראות גבוהים יותר, מכובדים יותר ואף מאיימים יותר.
על פי פלוטרכוס הסיבה הייתה שונה מעט.
הוא טען שהשיער הארוך גורם לאנשים יפים להיראות יפים יותר ואילו לאנשים מכוערים להיראות מכוערים יותר.
אריסטו טען שהשיער הארוך משווה הופעה אצילית לבעליו היות שזהו סמלו של אדם חופשי – קשה לעשות עבודה פיזית בשדה עם שיער ארוך.
הלאקדמונים נהגו לקלוע את שיערם לצמות.
מספר הצמות וצורתן השתנה על פני הזמן.
בראשית המאה ה-5 לפנה"ס נהגו לקלוע את השיער לצמה אחת ולהסתירה תחת הקסדה בקרב.
לאחר מכן, לקראת סוף המאה נהגו לאסוף את השיער בשתי צמות – אחת לכל צד.
במאה שבאה לאחר מכן, נהגו לקלוע את השיער ל-10 צמות: 4 לפנים, עוד 4 לאחור וצמה אחת מכל צד.
הזקן היה בדרך כלל קצר והשפה העליונה הייתה מגולחת.
במאה ה-4 לפנה"ס הזקן הוארך מעט, אך עדיין נשאר קצר למדי.
מנהג ספרטני נפוץ היה לפזר את השיער לפני הקרב ולסרקו בגלוי נוכח פני האויב על מנת להפגין התנשאות.
מנהג זה היה ידוע כמטיל אימה בקרב אויביהם.
ההוריקן הגדול של 1780 נחשב להוריקן האטלנטי הקטלני ביותר בכל הזמנים.
כ-22,000 איש מתו כשהסופה שטפה את האיים מרטיניק, סנט אוסטטיוס וברבדוס בין 10 באוקטובר ל-16 באוקטובר.
ועוד רבים נהרגו בסירות שטבעו בסופה.
הסופה פגעה בים הקריבי באמצע מלחמת העצמאות האמריקנית וגבתה מחיר כבד מהציים של בריטניה וצרפת שהתמודדו על שליטה באזור.
הצי הבריטי בפיקודו של תת-האדמירל הבריטי ג'ורג' ברידג'ס רודני שהפליג מניו יורק לאיי הודו המערבית התפזר וניזוק בסופה.
בהגיעו לברבדוס גילה אדמירל רודני כי שמונה מתוך 12 הספינות שהפליגו עמו ניזוקו ללא תקנה ורוב אנשי הצוות טבעו.
סייר בריטי שנשלח לאמוד את הנזק דיווח כי הסופה שהתה בסמוך לברבדוס במשך יומיים.
ההרס היה כה גדול שהסייר חשב בטעות כי לסופה התלוותה רעידת אדמה.
האי נחרב כמעט עד היסוד.
עשרות ספינות דיג לא חזרו לנמלן.
כמעט כל משפחה באי איבדה בסופה בן משפחה.
עונת ההוריקנים של שנת 1780 באוקיינוס האטלנטי הייתה יוצאת דופן בכך שאירעו במהלכה שלושה הוריקנים שכל אחד מהם גרם למותם של לפחות 1,000 איש.
סופות נוספות שהתרחשו באוקיינוס האטלנטי וגרמו לאבדות רבות בנפש כוללות את הוריקן מיץ' ואת ההוריקן של גלווסטון מ-1900. לשם השוואה, הוריקן קתרינה גרם למותם של פחות מ-2,000 איש.
ההזדמנות האחרונה (במקור: No second Chance) הוא ספר מתח, ה-12 במספר בסדרת הספרים שכתב הרלן קובן.
בישראל יצא לאור בהוצאת "ידיעות ספרים" בשנת 2004.
עלילת הספר עוקבת אחר מארק זיידמן, אשר הופך לחשוד העיקרי ברצח אשתו.
זיידמן נאלץ להוכיח את חפותו ובו בעת להציל את בתו התינוקת שנחטפה.
ההוליס הייתה להקת רוק בריטית מהעיר מנצ'סטר שפעלה בתחילת שנות ה-60. סימן ההיכר של הלהקה היה ההרמוניה הקולית של חבריה.
ההוליס הוקמה כרביעייה בשנת 1962 על ידי גרהאם נאש ואלן קלארק.
בינואר 1963 צפה בהם נציג של חברת פרלופון בהופעה בקאוורן בליברפול והחתים אותם על חוזה, כשטוני היקס מצטרף אף הוא כחבר חמישי.
לאחר שתי גרסאות כיסוי ללהיטים של הקוסטרס שלא זכו להצלחה רבה, הגיעה גרסת הכיסוי שביצעו לשיר "Just one look" של דוריס טרוי, אל המקום השני במצעד הבריטי.
בשנתיים הבאות הקליטו ההוליס להיטים מצליחים בשרשרת שהבולט בהם היה "I'm alive" שכבש את פסגת המצעדים.
שירם הראשון בשנת 1966, "If I needed someone" של ג'ורג' האריסון, הגיע למקום ה-20, בעיקר מאחר שהמבצע המקורי תקף את הביצוע של ההוליס.
בהמשך השנה כבשו ההוליס גם את המצעד האמריקאי עם הלהיט "Bus stop" שכתב גרהאם גולדמן, והקליטו עם פיטר סלרס את שיר הנושא לסרט "After the Fox", שלא נכנס למצעד.
בשנת 1968 עזב גרהאם נאש את הלהקה ובמקביל לקריירת סולו, הקים את השלישייה "קרוסבי, סטילס ונאש".
במקומו הצטרף ללהקה טרי סילבסטר מהסווינגינג בלו ג'ינס.
ב-1969 זכתה הלהקה להצלחה עם הלהיט "He ain't heavy… he's my brother", בו השתתף גם אלטון ג'ון בנגינה על הקלידים.
במהלך 1971 עזב גם אלן קלארק את הלהקה, אך חזר אליה כעבור שנתיים.
ההוליס המשיכו להופיע גם בשנות ה-80.
הלהקה הקליטה באולפני אבי רוד תחת פיקוחו של טכנאי הקול אלן פרסונס, שלקח תחת חסותו גם את ההפקה המוזיקלית.
ההורים שלי חייזרים היא סדרת ילדים בריטית, אשר הופקה לשידור בין השנים 1999 עד 2006 בערוץ הבריטי CiTV.
בישראל הסדרה שודרה מספר שנים בערוץ הילדים.
התוכנית מספרת על שלושה אחים יתומים, מלאני, ג'וש ולוסי אשר מאומצים על ידי זוג חייזרים שנחת במקרה על פני כדור הארץ.
עקב הצלחתה הרבה בבריטניה, לסדרה הופקו 8 עונות על ידי חברת ההפקות "Granada Kids".
מל, ג'וש ולוסי בייקר הם אחים יתומים אשר הוריהם נהרגו בתאונת דרכים בה מכוניתם הייתה מעורבת.
השלושה נאלצים להעביר את חייהם בנדודים בין בתי יתומים רבים ומשפחות מאמצות, ומכיוון שאף משפחה אומנת לא הביעה רצון לאמץ את כולם לא פעם הם נאלצו להתפצל.
באותו הזמן, יצאו לשוטט זוג חייזרים מהכוכב וואלוקס ברחבי החלל החיצון.
לפתע, אחד מהם חש דחף בלתי נשלט ללחוץ על כפתור אדום וגדול (אשר צוין עליו: "נא לא ללחוץ") על לוח הבקרה של החללית שלהם.
כתוצאה מכך, החללית נוחתת על כדור הארץ והשניים נאלצים לשנות החללית לצורת בית רגיל ולאמץ לעצמם זהות אנושית תחת השמות בריאן וסופי ג'ונסון, על מנת להגן על זהותם האמיתית.
לא עובר זמן רב עד שהשניים מגלים שמשהו לא כשורה - שלא כמו שאר המשפחות ברחוב, להם כלל אין ילדים.
לכן הם מבקרים בבית יתומים מקומי ומחליטים לאמץ את מל, ג'וש ולוסי שמאושרים מאוד להתאחד מחדש במסגרת היחידה המשפחתית החדשה.
בריאן וסופי חושפים בפני הילדים את האמת שלהם - שניהם חייזרים אמיתיים והם תקועים על כדור הארץ עד אשר ארגון ה-AA הבין-גלקטי יגיע על מנת לתקן את החללית הניזוקה ולגרום לה לפעול מחדש.
לאחר שהילדים מתאוששים מההלם, הם מבינים כי זו הזדמנות שאינם יכולים לפספס, לנצל את הבורות של הוריהם החדשים לטובתם.
תוך כדי הילדים זוכים להכיר מחדש את החוקים של חיי משפחה והחייזרים לומדים לראשונה את החוקים הבסיסיים של החיים על פני כדור הארץ.
בשתי העונות הראשונות של הסדרה גילמה השחקנית ברברה דרקין את דמותה של סופי ובעונה השלישית הוחלפה בשחקנית קרלה מנדונסייה.
בעונה השישית בריאן וסופי מאמצים ילד נוסף בשם סי.ג'יי.
בעונה השביעית מל עוזבת לקנדה ובמקומה בריאן וסופי מאמצים את הארי (סטפני פירון) על תקן "מל החדשה".
בעונה השמינית הסדרה עוברת מהפך בעלילה, בצוות השחקנים ובסטים.
בפרק האחרון של העונה השביעית בריאן וסופי נוטשים את כדור הארץ בחזרה לכוכב שלהם, אך גם הפעם בריאן לוחץ בטעות על הכפתור האדום הגדול והחללית נוחתת שוב על כדור הארץ, הפעם במקום בסמוך לחוף ים.
בפרק הראשון של העונה השמינית הם מגלים שעקב הכישלון במשימתם הם יאלצו להתאייד, אך מסתבר שישנה אפשרות שתמנע זאת - למחוק את זכרונם ולזכור אך ורק את משימתם ואת השפה.
אחרי לבטים רבים, בריאן וסופי בוחרים למחוק את זכרונם ולשכוח את כל מה שעבר עליהם במשך שבע העונות הקודמות.
בריאן וסופי המאופסים הופכים מחדש את החללית לביתם ומאמצים ארבעה אחים יתומים: ג'ק (ג'קלין), דן, בקי ואדי בנט.
העונה גררה תגובות שליליות רבות מאלפי המעריצים המושבעים של הסדרה שלפי טענתם הייתה אמורה להסתיים בעונה השביעית, שכן העונה השמינית "הרסה" את הסדרה.
טוני גרדנר - בריאן ג'ונסון (עונות 1–8)
ברברה דרקין - סופי ג'ונסון (עונות 1–2)
קרלה מנדונסייה - סופי ג'ונסון (עונות 3–8)
דניאלה מק'קורמק - מלאני (מל) בייקר (עונות 1–6)
אלכס קיו - ג'וש בייקר (עונות 1–7)
שרלוט פרנסיס - לוסי בייקר (עונות 1–7)
סטפני פירון - הארייט (הארי) (עונה 7)
דניאל פלת'הם - דן בנט (עונה 8)
קייטי פירסון - רבקה (בקי) בנט (עונה 8)
ג'ק יאנג - אדוארד (אדי) בנט (עונה 8)
פטריק ניקנג'אד - פיט ווקר (עונות 1–7)
ג'ורדן מקסוול - פרנקי פרקינס (עונות 1–7)
איזבלה מלינג - וונדי ריצ'רדסון (עונות 1–7)
קית' וורוויק - טרנס (טרנט) קלמנטס (עונה 2–7)
דן אובריין - מר גרהם וויטסייד (עונה 1–7)
ביאטריס קלי - גברת אליסון הרדמן (עונה 1–7)
ההוגנוטים היא גראנד אופרה צרפתית מאת ג'אקומו מאיירבר לליברית מאת אז'ן סקריב ואמיל דשאן (Émile Deschamps).
בכורת האופרה התקיימה ב-29 בפברואר 1836 באופרה הלאומית של פריז, היא הועלתה באופן רצוף למעלה מאלף פעם ונחשבת לאופרה המצליחה ביותר של המאה ה-19. האופרה מצטיינת בתזמור עשיר ונועז ובתפקידי סולו וירטואוזיים לסולנים.
האופרה זכתה לשבחי בני תקופתו של מאיירבר כהקטור ברליוז, פרנץ ליסט (שכתב על בסיס האופרה עיבוד לפסנתר), ז'אק פרומנטל הלוי ואחרים במשך שנים רבות לא הופקה האופרה, אולם כיום היא מהווה פריט מקובל ברפרטואר של בתי אופרה רבים.
לאופרה חמש מערכות, אורך ההצגה המלאה של האופרה נטו (ללא הפסקות) הוא כחמש שעות, לפיכך, מרבית ההפקות המודרניות מציגות את האופרה תוך קיצורים לעיתים עד כדי השמטת המערכת החמישית כולה.
האופרה מתרחשת על רקע אירועי טבח ליל ברתולומאוס הקדוש, שהוא אירוע היסטורי שבו נרצחו הוגנוטים (פרוטסטנטים צרפתים) על ידי באי כוח השלטון הקתולי.
עם זאת עלילת האופרה בדויה ואיננה היסטורית.
מקום ההתרחשות: ארמון רוזן נבר
האופרה נפתחת בהקדמה מוזיקלית קצרה הבנויה על לחן של מזמור תפילה לותרני (Ein feste Burg), בה השתמש מאיירבר במקום אוברטורה.
בחצרו של הרוזן נערכת מסיבה בה שותפים רבים מידידיו, ראשי המפלגה הקתולית.
הקרואים מחכים לבואו של ידידו של הרוזן, ראול.
להפתעת הנוכחים מתברר שהוא פרוטסטנטי (הוגנוט).
לאחר כניסתו הוא שר, לבקשת הנוכחים, שיר אהבה אודות יפהפייה מסתורית בה התאהב, לאחר שסייע לה להימלט מידיהם של סטודנטים חוגגים.
שיר זה מלווה בנגינת סולו בלתי שגרתית בויולה ד'אמורה.
מרסל, משרתו הפרוטסטנטי של ראול, מזועזע לראותו בחברת הקתולים ושר בהתרסה את המזמור שלחנו פתח את האופרה.
לאחר מכן הוא שר את שיר הלוחמים הפרוטסטנטים במצור על לה רושל "פיף פאף".
הליווי התזמורתי של שיר זה יוצא דופן, חריג ומקורי ביותר מבחינת התזמור: הוא מלווה רק בפיקולו, 2 בסונים, קונטרבס בפריטת פיציקטו, פעמות בתוף בס ונקישות מצילה בכל פעמה שלישית.
לפתע נשמע קולה של אישה זרה (מחוץ לבמה) הקוראת לרוזן נבר.
זוהי ולנטין, ארוסתו של רוזן נבר.
ראול מזהה אותה כעלמה בה התאהב ומבין שקיים קשר בינה ובין נבר.
אורבן, בן-לווייתה של מרגריט דה ולואה, מלכת צרפת (דמות היסטורית שהוכנסה לעלילה הבדויה), נכנס עם מסר סודי לראול, המורה לו לערוך מפגש סודי עם גבירתו.
ראול יוצא מובל על ידי אורבן, כשעיניו מכוסות.
מקום ההתרחשות: גני טירת שנונסו
מרגריט דה ולואה מתבוננת במראה ושרה את הפסטורלה O beau pays de la Touraine (הו הארץ היפה של טורן).
ולנטין נכנסת ומדווחת שנבר הסכים להפר את האירוסין עמה, לבקשת המלכה.
בהמשך מכינות נערותיה של מרגריט את חדר הרחצה בסצנת בלט.
ראול נכנס, עיניו מכוסות ונערותיה של מרגריט מתגרות בו.
כאשר מוסר כיסוי עיניו מורה לו המלכה להתחתן עם ולנטין, בתו של אחד מראשי הקתולים, כצעד לקירוב בין הפרוטסטנטים והקתולים.
בתחילה ראול מסכים, משום שהוא אינו יודע במי בדיוק מדובר.
בעוד להקת אצילים קתולים מבטיחה נאמנות, נכנסת ולנטין וראול מזהה אותה.
אז מסרב ראול לבקשת המלכה, בהאמינו שוולנטין היא פילגשו של נבר.
שירה של להקת האצילים משתנה לשיר נקם וזעם ומרסל, משרתו הקנאי של ראול, מגנה אותו על קשריו עם קתולים.
לסיום הסצנה שולפים הקתולים, בהנהגת דה ברי, אביה של ולנטין, את חרבותיהם ורק דברה של המלכה מציל את ראול.
מערכה זו היא הרוגעת ביותר באופרה, אך דווקא בה טמונה ההחלטה הגורלית החורצת את גורלם של הגיבורים.
מקום ההתרחשות: כיכר קפלה בגדה השמאלית בפריז
המקום מלא המון-אדם: חיילים משני המחנות של הקתולים והפרוטסטנטים, צוענים ואזרחים.
החיילים ההוגנוטים שרים את שיר המקהלה Rataplan בעוד נערות הקתולים מגנות אותם.
בכנסייה מתנהל טקס החתונה של ולנטין ורוזן נבר.
לאחר הטקס נותרת ולנטין בכנסייה לתפילה, בעוד אביה, אנשי נבר ומלוויהם יוצאים לכיכר.
באותה עת מביא מרסל כתב הזמנה לדו-קרב מראול לסן-ברי, אביה של ולנטין.
מיד לאחר שמרסל עוזב מתכנן סן-ברי מזימה לרצוח את ראול על ידי מארב שיטמנו לו נאמניו ולא יאפשרו לו לברוח מזירת הקרב.
ולנטין, ממקום עומדה, שומעת את המזימה.
מסתבר שהיא עדיין מאוהבת בראול.
ולנטין מספרת למרסל על המזימה ומאיצה בו להציל את ראול, הדואט בין ולנטין למרסל הוא משיאי המערכה.
כאשר מגיע ראול לדו-קרב ערוכים מלווים מקרב החיילים ההוגנוטים באכסניה סמוכה, כאשר מתנפלים עליו הקתולים יוצאים ההוגנוטים להגנתו ובמקום מתחולל קרב-רחוב בין שתי הקבוצות.
רק הגעתה של המלכה מפסיקה את הקרב.
הדו-קרב מתחיל בשירה בשבעה קולות En mon bon droit j'ai confiance ("בשל סיבה טובה") ומתפתח לכדי זמר של שתי מקהלות.
ספינתו של נבר עוגנת ברציף סמוך, על מנת לקחת את ולנטין, אשתו, לביתם.
המלכה מסבירה לראול שוולנטין אהבה רק אותו וכבר ביטלה את האירוסין עם נבר, בשעה שהוא סירב לקחת את ידה.
יציאתה של ולנטין מלווה בבלט, בשירת מקהלה ונגינת תזמורת צבאית על הבמה.
מקום ההתרחשות: בית רוזן נבר בפריז
ראול מגיע עם ערב לבית הזוג נבר, על מנת לדעת אם ולנטין אכן אוהבת אותו.
היא שרה את הרומנסה Parmi les pleurs mon rêve se ranine ("בין דמעות חלומי השבור").
ולנטין נכנסת והם מספיקים להחליף מספר מילים כאשר קולות צעדים מפריעים להם והם ממהרים להתחבא.
דה-ברי, נבר ואצילים קתולים נוספים מגיעים.
סן-ברי מעודד אותם לערוך בלילה, הוא ליל ברתולומאו הקדוש, טבח בהוגנוטים.
הכל מסכימים פרט לנבר, המובל משם כשבוי.
בהמשך מקדשים כמרים את חרבותיהם של האצילים הנשבעים להשתתף בטבח.
המוזיקה בסצנה זו דרמטית ביותר ושיאה בצלצול פעמון גדול, המסמל את תחילת הטבח.
האצילים יוצאים תוך הצלבה של חרבותיהם.
ראול יוצא ממחבואו נסער ונחוש ללכת לעיר ולהילחם נגד הקתולים.
ולנטין מנסה להניאו בשיר אהבה, המתחרה עם צלצולי הפעמון המבשרים רעה.
כאשר נראות להבות אש ונשמעות זעקות ראול אינו יכול יותר להישאר, ולנטין חוסמת את הדלת בגופה בעוד ראול קופץ אל הרחוב מבעד לחלון.
בשל הסיום הדרמטי של המערכה, הפקות רבות מסיימות את ההצגה בנקודה זו.
מקום ההתרחשות: Hotel de Neslé
ההוגנוטים חוגגים במהלך חתונת מרגריט ואנרי הרביעי, מלך צרפת, כאשר אל האולם פורץ ראול, מגואל בדם.
הוא מודיע לנאספים כי הכנסיות הפרוטסטנטיות הועלו באש וכי הקתולים משתוללים ברחובות.
הגברים שולפים חרבות ויוצאים אחרי ראול.
בתחילת התמונה מופיע סולו חסר תקדים בקלרינט בס.
אל הכנסייה מגיעים ולנטין, ראול ומרסל הפצוע.
ראול נחוש לחזור ולהילחם בעוד ולנטין מנסה לשכנעו להסתתר ולברוח.
הנאספים מקבלים ידיעה על מותו של רוזן נבר, בעלה הטרי של ולנטין.
ולנטין מצהירה שהיא תמיר את דתה לפרוטסטנטיות ותנשא לראול.
השניים כורעים ברך ומרסל מברך אותם, שעה שאל הכנסייה פורצים קתולים.
חייליו של סן-ברי פוגשים בוולנטין, ראול ומרסל הנמלטים ודורשים מהם להזדהות.
הם נענים בתשובה "הוגנוטים" מפי השלושה וסן-ברי מצווה של חייליו לחסלם.
מאוחר יותר הוא למד כי הנהרגת היא ולנטין, בתו.
המלכה מרגריט עוברת בכמרכבה ומזדעזעת למראה הטבח, בעוד החיילים הקתולים שואגים "אלוהים רוצה דם!" וממשיכים במסעם הרצחני.
הפקת הבכורה של האופרה התקיימה ב-29 פברואר 1836, כאשר בתפקיד ראול הופיע אדולף נורי (Adolphe Nourrit), אחד מזמרי הטנור הידועים באותה תקופה.
ההצגה האלף של הפקת האופרה הלאומית של פריס התקיימה ב-16 במאי 1906. ב-29 באפריל 1839 הועלתה האופרה לראשונה מחוץ לצרפת, בניו אורלינס.
הבכורה הלונדונית של האופרה התקיימה ב-20 ביוני 1842 וב-15 במאי 1858 היא חנכה את פתיחת תיאטרון הקובנט גארדן הנוכחי.
החל מ-1901 הועלתה האופרה במטרופוליטן אופרה בניו יורק בהפקה שנקראה "הלילה של שבעת הכוכבים" עם נלי מלבה כמלכה מרגריט, ליליאן נורדיקה כוולנטין, יאן דה רשקה כראול, אדוארד דה רשקה כמרסל, פול-אנרי פלנסון (Pol-Henri Plançon) כסן-ברי, ויקטור מורל (Victor Maurel) כנבר ואוגניה מנטלי (Eugenia Mantelli) בתפקיד אורבן.
במשך עשרות שנים נזנחה האופרה ויצאה מן הרפרטואר של בתי האופרה.
חוקרים מציינים מספר סיבות, למשל העובדה שעל מנת להעלותה נדרשים שבעה זמרים וירטואוזים, כאשר כל אחד מהם מופיע בתפקיד לא גדול יחסית ועם זאת תובעני ביותר מבחינה קולית.
מחירה של ההפקה המלאה יקר מאוד, ובתקופות שפל כלכלי ותקציבים נמוכים לבתי אופרה היא לא הייתה כלכלית.
גם העובדה שמאיירבר היה מלחין יהודי שכתב על נושא בו נוצרים רוצחים נוצרים על רקע דתי, גרמה לחצי ביקורת אנטישמיים שהוטחו באופרה, במיוחד על ידי ריכרד וגנר
מאז ראשית המאה ה-20 התקיימו מספר הפקות של האופרה במסגרות חד-פעמיות ובפסטיבלים, למשל ב-1974 בלייפציג, ב-1975 בניו אורלינס.
ראויה לציון הפקת אופרה אוסטרליה בסידני בשנת 1990 שנערכה לאחר השתדלותם של הזמרת ג'ואן סאת'רלנד והמנצח ריצ'רד בונינג באותה שנה הועלתה האופרה גם בלה סקאלה במילאנו, בלונדון ובבילבאו.
בשנת 2001 נערכה לראשונה הפקה רפרטוארית של האופרה במטרופוליטן אופרה בניו-יורק, לראשונה מזה 70 שנה, האופרה זכתה להצלחה ניכרת ומאז נכנסה לרפרטואר של בתי אופרה רבים אחרים.
בקיץ 2008 ניצח ליאון בוטשטיין על הפקה בימתית מלאה של האופרה בפסטיבל Bard SummerScape במדינת ניו יורק.
ההולכים בחושך הוא מחזה מאת חנוך לוין.
המחזה כמעט נטול עלילה לחלוטין ועוסק באנשים נטולי שמות המוגדרים על ידי מצב תמידי של ציפייה לקראת האירוע הבא - ההולך, המחכה והחומק - היוצאים למסע לילי.
בנוסף אליהם ישנם גם אם ההולך ואב המחכה, ששניהם גוססים, מגוון מחשבות הרודפות אחר ההולכים בחושך, ודמויות רבות של מתים הממשיכים להתלונן ולהתקוטט ממקום משכבם בבית הקברות.
ההתרחשויות כולן מתוארות על ידי מספר הנמצא מחוץ לנרטיב, ואף קיימת דמות אלוהים אך הסבריו אינם מגיעים לאוזני הדמויות או הקהל.
במהלך המחזה, לאחר המפגש עם האלוהים, המספר פונה אל הקהל במעין ביקורת על מה שמתרחש במסגרת המחזה ובחיים בכלל, אך גם קבלתם כבלתי נמנעים:
בטורו הקבוע בעיתון מעריב יהונתן גפן כינה את המחזה "אולי הטוב ביותר שכתב חנוך לוין, ואולי גם הטוב ביותר בעולם ב-50 השנים האחרונות." מיכאל הנדלזלץ ראה במחזה זה מעין זיקוק של הדרמה שחנוך לוין יוצר, אך גם סוג של שיא:
"הדרמה של לוין הולכת ומצטללת.
במה ריקה, עם מסכים תיאטרליים מלאכותיים, ומוזיקה קרקסית עצובה.
להקה גדולה ותהלוכות, והרבה שחקנים...
ואכן הייתה פסגה מסוימת, כי לוין הוא גם אמן של תיאטרון וחיזיון, לא רק משורר."
המחזה הועלה לראשונה בתיאטרון "הבימה" בשיתוף עם תיאטרון חיפה ב-9 במאי 1998 בבימויו של חנוך לוין, עם תפאורה ותלבושות של רקפת לוי ומוזיקה מאת יוסי בן-נון.
אליעזר אפלבוים - הדחוק רוברט הניג - הנדחק
אלכס כהן - השכן, מחשבת פירמידות
רוזינה קמבוס - אם ההולך
אלכס מונטה - אב המחכה
תחיה דנון - אם הטפל
צבי כנר - אם החומק המתה, מחשבת מכנסיים
מרים נבו - אם-אם ההולך
לופו ברקוביץ' - אב-אם ההולך יצחק לוי - מת עייף
דן הרדן - מת חרוץ
ליה דוליצקיה - מתה מרירה
נחום בוכמן - מת ביישן
מנורה זהב - מתה עדינה
גיורא שמאי - מת רתחן
שמואל שילה - מת גס
מרדכי בן זאב - מת מיואש יוסי סגל - מת זאטוט
רינה רוזנבאום - מתה חמוצה
אברהם פלטה - אם החומק הקנדית, מחשבת שוקולד
אסי הנגבי - מחשבה מעורפלת
אורי אברהמי - מחשבה מטושטשת
עופר זוהר - מחשבת דג מלוח
אברהם סלקטר - מחשבת תחת
טרייסי אברמוביץ' - מחשבת לאז'אן
דניאל מגון/נוי ברק - מחשבת ילד
ההולנדי המעופף היא אופרה בשלוש מערכות שנכתבה והולחנה בידי ריכרד וגנר.
באוטוביוגרפיה שלו טוען וגנר כי את ההשראה לכתיבת האופרה קיבל כאשר ספינתו נקלעה לסערה בעת מסע בים מריגה ללונדון בקיץ 1839. במקום אחר טען כי הושפע מסיפורו של היינריך היינה, "זכרונותיו של מר שנבלופסקי".
הצגת הבכורה של האופרה התקיימה ב-2 בינואר 1843 בדרזדן והציגה את ניסיונותיו הראשוניים של וגנר ביצירת אופרות הנשענות על לייטמוטיבים חוזרים, כמאפיינים של הדמויות והאירועים בסיפור המסגרת.
קפטן דאלאנד (Daland) מנווט את ספינתו לאורך החוף הנורווגי בדרכו הביתה ובמזג אוויר סוער.
הוא וצוותו פורשים למנוחה ומשאירים רק את ההגאי על משמרתו.
ההגאי נרדם כאשר ספינת רפאים מופיעה, ושתי הספינות מתנגשות זו בזו.
ידיים נעלמות מקפלות את המפרשים.
איש חיוור ומזוקן ולבוש שחורים עולה על החוף ומבכה את מר גורלו.
הוא קולל על ידי השטן להפליג לנצח בימים.
על מנת לזכות בחנינה, יקבל אפשרות להגיע לחוף מדי שבע שנים ולמצוא לעצמו אישה נאמנה אשר רק בכוחה לשחררו מן הקללה.
קפטן דאלאנד מתעורר ומציע לזר את בתו סנטה (Senta) בתמורה לאוצר גדול.
קבוצת נערות רוקדות ושרות בביתו של דאלאנד.
סנטה בוהה בתמונת הולנדי יפהפה התלויה על הקיר וחולמת להצילו מידיו של השטן.
אריק הצייד, חברה לשעבר של סנטה, שומע את שירתה, ומספר לה על חלום שבו מופיע אביה עם זר מן הים שאותו בכוונתו להשיא לה.
דאלאנד חוזר מן הים עם הזר וסנטה נשבעת להיות נאמנה לו עד המוות.
הנערות חוזרות להכנת מסיבת החתונה ומזמינות את מלחי ספינת הרפאים להצטרף אליהן.
אנשיו של דאלאנד נבהלים מרוחות הרפאים.
אריק וסנטה מגיעים והוא כועס עליה על שנטשה אותו למרות הבטחותיה בעבר לשמור לו אמונים לנצח.
הזר השומע את דבריו נתקף בייאוש ומבין כי הוא אבוד לנצח ולעולם לא ישתחרר מן הקללה.
הוא מכנס את אנשיו, מודיע לסנטה על הסיבה לביטול החתונה, ומכריז באוזני כולם כי הוא ההולנדי המעופף.
ההולנדי ואנשיו מתכוננים להפליג חזרה.
סנטה משליכה את עצמה לים ומכריזה כי היא נאמנה לו עד המוות.
בכך היא גואלת את ההולנדי מן הקללה שהוטלה עליו, ספינת הרפאים נעלמת, ושניהם מגיעים לגן העדן.
ההורים שלי היא סדרת טלוויזיה ישראלית דוקומנטרית, בה במאים מצלמים את מערכת היחסים של הוריהם.
בסדרה 4 פרקים והיא שודרה בערוץ yes דוקו.
+#שם הפרקתיאורבימויפרסיםפרק 1"תמי ויעקב"ההורים של ניר חיים יחד בקיבוץ ארבעים שנה.
הפרק מצולם לאורך שלוש שנים, כאשר תמי מטפלת ביעקב שחולה בפרקינסון בשלב מתקדם.
ניר מצלם את אביו במקלחת, בשירותים ובמיטה, נתמך ותלוי לגמרי באשתו, ואת אימוכשהיא מאבדת את מידת הרחמים, צועקת ומשתוללת אל מול בעלה חסר האונים.
ניר מסתכל עליהם ורואה גיהנום.
בשיאו של הגיהנום משהו נרגע; הרגעים חולפים והקרבה ביניהם פיזית וחזקה.
ניר מצלם רגעים של חסד ואהבה, כאשר אמו לא מותרת על בעלה, ונשארת לטפל בו.ניר הורוויץציון לשבח - פסטיבל דוקאביב 2011פרק 2"שנטי ומרטין"אמא של ג'ייסון עזבה את אביו לאחר 22 שנות נישואין.
כשהיא עזבה את הבית ג'ייסון ואחותו ניתקו איתה קשר, כי הם הרגישו נטושים.
עכשיו, שלוש שנים אחרי פירוק התא המשפחתי, ג'ייסון יוצא לראשונה לבקר את אמו, שחיה מאז בחושה באחד החופים בסיני.
שנטי חושפת לראשונה בפני בנה, את הסיפור שלה ושל מרטין, אביו.
היא מקריאה לו מהיומנים שכתבה לאורך השנים והתמונה הזוגית המושלמת שאחז בה נשברת ומתחלפת באמת חדשה.
ג'ייסון מגלה ששנטי היא קודם כל אשה, הרבה לפני שהיא אמא.ג'ייסון דנינו-הולטהתחרות הרשמית - פסטיבל דוקאביב 2011פרק 3"ציפורה ויעקב"ציפורה ויעקב, הוריה של גיתית, נשואים כבר 50 שנה.
הם היו זוג רגיל - ציפורה הייתה מורה מחנכת בבית ספר יסודי, ויעקב עבד בתפקיד בכיר במשרד האוצר.
הם מתגוררים בבית הכרם בירושלים, ולהם שלושה ילדים ואחד עשר נכדים.
במשך שנה וחצי צילמה גיתית את הוריה מתמודדים עם פחד ותסכול מודחק, ומתפוצצים ברגע שהגורל טורף עבורם את הקלפים.
יעקב עובר אירוע מוחי, ולאחר חודשים ארוכים של שיקום חוזר הביתה בכיסא גלגלים ועם מטפל פיליפיני צמוד.
ציפורה נאלצת לקבל את השינויים החלים בגבר שלה, בבית וביחסים; היא מרגישה אבודה ורוצה לעזוב.
הצלילה העמוקה אל תוך המשבר הקשה בזוגיות מצולמת דרך עיניה של הבת.גיתית כביריהתחרות הרשמית - פסטיבל חיפה 2011, התחרות הרשמית - פסטיבל רחובות לסרטי נשים 2011.פרק 4"ניצה ודיק"אוהב נולד לפני 40 שנה בקומונה בראש פינה של היפים אנרכיסטיים, שהוקמה על ידי הוריו.
פעם בשנה הוא נוסע לביקור אצל הוריו החיים באוסטרליה בבית יפה ומבודד.
הוריו, ניצה ודיק, חיים יחד תחת אותה קורת גג, אבל ישנים בחדרים ובמיטות נפרדות.
אוהב מצלם שני אנשים החיים יחד באותו החלל אך מרגישים בודדים לחולטין.
התמונה המתעתעת של זוג היפים משוחררים ופתוחים, המזדקנים בכיף ומעשנים את החומר הטוב ביותר, מתפוגגת ותחתיה מתגלה מערכת יחסים מלאה בכעסים על פגיעות ישנות.
ניצה לא מצליחה לסלוח לדיק על עשורים של בגידות והשפלות, והוא מתמודד עם החיים במחיצת אישה שהחליטה להפסיק לעשות איתו סקס לפני 15 שנה.
הביקור של אוהב מטלטל את השקט התעשייתי של ניצה ודיק.אוהב פלנץ
ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב על שם חיים רובין היא הוצאת ספרים של אוניברסיטת תל אביב.
ההוצאה לאור נוסדה בשנת 2001, ביוזמת רקטור האוניברסיטה, פרופ' נילי כהן.
מייסד ההוצאה ומנהלה עד לשנת 2022 היה פרופ' אביעד קליינברג, וכיום המנהל הוא פרופ' אסף פינקוס.
באתר האינטרנט של ההוצאה הציג פרופ' קליינברג את חזונה:
במסגרת ההוצאה יוצאות לאור סדרות אחדות:
שירת תור הזהב: שירים מאת אברהם אבן עזרא, טודרוס בן יהודה אבולעפיה, יהודה אלחריזי, יהודה הלוי, ישראל נג'ארה ועוד.
דתות העולם: ספרי מבוא על אסלאם, בודהיזם, הינדואיזם, וודו, יהדות.
החומרים המרכיבים אותנו: קובצי מאמרים בעריכת אביעד קליינברג: "בטן מלאה - מבט אחר על אוכל וחברה", "לא להאמין - מבט אחר על דתיות וחילוניות", "על אהבת אם ועל מורא אב - מבט אחר על המשפחה".
"ההופכים את עורפם לאומלאס" הוא סיפור משנת 1973 מאת אורסולה לה גווין.
הסיפור מסווג כסיפור קצר, אך הוא תיאורי ונטול עלילה - המספרת מתארת את פסטיבל הקיץ בעיר האוטופית אומלאס - בה האושר והעושר של תושביה תלויים באומללות של ילדה אחת יחידה.
"ההופכים את עורפם לאומלאס" היה מועמד לפרס לוקוס לסיפורת קצרה ב-1974, וזכה בפרס הוגו לסיפור הקצר הטוב ביותר באותה שנה.
הסיפור פורסם לראשונה באנתולוגיית New Dimensions בעריכת רוברט סילברברג, באוקטובר 1973. הוא פורסם מחדש באוסף הסיפורים של לה גווין The Wind's Twelve Quarters ב-1975, ומאז נכלל באנתולוגיות רבות נוספות.
הוא גם יצא לאור בהוצאה עצמאית בתור ספר קצר לנוער, בעל 31 עמודים, ב-1993.
הסיפור תורגם לעברית על ידי עמנואל לוטם בשנת 2009.
האלמנט הכרונולוגי היחיד בסיפור הוא ציון היום המתואר כיום הראשון של הקיץ באומלאס, עיר נוצצת של אושר ועונג יוצאים מן הכלל.
באומלאס, היום הארוך ביותר של הקיץ נחגג בפסטיבל מרהיב, ותחרות של ילדים רכובים על סוסים.
האווירה החגיגית, עם זאת, מתוארת כאווירה היומיומית של הקהילה המאושרת, אשר תושביה הם אנשים אינטליגנטיים ומתוחכמים, על אף הטכנולוגיה המוגבלת שלהם, אשר שמורה לשימוש ציבורי ולא פרטי.
באומלאס אין מלכים, חיילים, כמרים או עבדים.
המספרת אומרת לקוראים שהיא לא יכולה לספק את פרטי הפרטים של העיר - ומזמינה את הקוראים לתאר את החדווה האישית שלהם, ומרמזת אפילו לכך שניתן לכלול אורגיות בדימוי המנטלי הזה.
כל מה שקשור באומלאס הוא כל כך מלא בחן ויופי, שהמספרת מחליטה שכנראה אין הקוראים מאמינים לה שזהו מקום אמיתי, ולכן היא משתפת את הפרט האחרון על העיר: הזוועה האחת שלה.
כל השלווה וההוד וההדר של אומלאס תלויים בכך שילדה (במקור Child, המין של הקורבן אינו ידוע) אחת מסכנה תישמר בתנאים של טינופת, חושך, ואומללות.
כשתושבי אומלאס מגיעים לגיל שמותר להם לדעת את העובדה הזאת, בהתחלה הם, ברובם, חווים תחושות של הלם וגועל.
אך עם הזמן הם משלימים עם אי-הצדק האחד הזה, שמבטיח לכל השאר את אושרם.
אבל אחרים, מעטים, צעירים וזקנים, עוזבים את העיר, ואין איש יודע לאן.
הסיפור מסתיים ב"המקום אליו פניהם מועדות הוא מקום שנתקשה להעלותו בדמיוננו, עוד יותר מאשר את עיר האושר הזאת.
איני יכולה לתאר אותו כלל וכלל.
אבל דומה שהם יודעים לאן הם הולכים, ההופכים את עורפם לאומלאס."
רוי מיטשל היה אפרו-אמריקאי מווייקו, טקסס, שהורשע ברצח של שישה אנשים, והוצא להורג ב-30 ביולי 1923. מעצרו, המשפט שלו, הרשעתו והוצאתו להורג נחשבו כדוגמאות לקנאות במערכת המשפט בטקסס בשנות ה-20, אך גם בשינוי ביחס לאלימות המונית ולינצ'ים פומביים.
מיטשל היה הטקסני האחרון שהוצא להורג בפומבי, והוא נחשב לאחרון שנתלה לפני שהחלו להשתמש בכיסאות חשמליים.
בתחילת המאה ה-20, וייקו הייתה עיר משגשגת וביתה של קהילה אפרו-אמריקאית, שכללה אף מעמד ביניים מצומצם.
המתח הגזעי בעיר היה גבוה, והגיע לשיאו בשנת 1916, לאחר הלינץ' בג'סי וושינגטון, שהואשם ברצח אישה לבנה.
בעקבות חקירת הנושא, וכן פרסום תמונות מהלינץ' על ידי ה-NAACP, רשויות וייקו היו תחת לחץ פוליטי למנוע תקריות נוספות של המון אלים.
הלינץ' הבא שנערך בווייקו היה בשנת 1921, הקורבן במקרה זה היה אדם לבן ונכה בשם קורלי הקני.
בשנת 1919 טקסס הייתה במקום השני בארצות הברית אחרי ג'ורג'יה במספר הלינצ'ים שהתרחשו בשטחה.
בדצמבר 1921, השופט המחוזי ריצ'רד מונרו נאם בנושא, וגינה את אלימות ההמון, והכריז שכל מי שלקח חלק בה אשם בעצמו ברצח.
למרות זאת, הפופולריות של התנועה הגזענית רק התגברה ברחבי טקסס, ואדם נוסף חווה לינץ' באותה השנה.
באביב של 1922, וייקו הייתה אחוזת היסטריה לאור תקיפות של כמה זוגות במקומות ציבוריים.
הארולד בולטון נהרג ב-25 במאי, ובת לווייתו נאנסה.
ב-27 במאי, שכן חטף את ג'סי תומאס, נהג מונית שחור, שנטען שהוא הרוצח של בולטון.
הוא נרצח על ידי מקומי בשם סאם האריס.
הרצח של תומאס לא עצר את התקיפות בווייקו.
המשפט וההוצאה להורג של מיטשל
ב-29 בינואר 1923, רוי מיטשל נעצר על ידי רשויות וייקו, אחר שחבר שלו בשם ג'סי וודלאו סיפר לשריף המקומי לסלי סטגל שהוא מאמין שכובע שהושאר על ידי תוקף נמלט, שייך למיטשל.
סטגל תיאר את מיטשל כ-"שחור צהוב עם זהב בשיניו הקדמיות, מדבר בשפה נכונה." בתחילה המשטרה טענה שמיטשל ידוע למשטרה כבר מספר חודשים, ולאחר מכן שינתה את גרסתה לשנים.
כאשר התבקש להודות בפשע, מיטשל השיב שעם ראיות כה חותכות נגדו, לתביעה אין צורך בהתוודות שלו.
במהלך חקירתו, מיטשל הודה ברצח של חמישה אנשים, אונס ארבעה, ושלוש תקיפות, כולל הפשעים בהם הואשם ג'סי תומאס ועליהם נרצח.
עיתונים הציגו את פשעיו כפשעי "גנבה ותעבה".
בתחילת המשפט שלו, מיטשל חזר בהתוודותו וטען שהוא עונה במכות, מסמרים, גפרורים וכן האיום שיעבירו אותו לינץ' על ידי המון.
מקור אחד טען שמישטל הודה מתוך פחד ומניפולציות פסיכולוגיות שהופעלו עליו.
גזר הדין של מיטשל הוחלט לאחר דקות של התייעצות בקרב חבר המושבעים.
אישו של מיטשל, מיני, וביתו בת ה-10 מרגרט ליוו אותו במשפטו והעידו שבעת הפשעים הוא היה בבית.
לאחר שהורשע ונידון למוות בגין כל האשמות נגדו, מיטשל נאשם והורשע ברצח נוסף, של אישה בשם לולה ברקר.
זאת למרות ששני גברים שחורים אחרים הודו ברצח שלה אחרי חקירתם.
ראש העיר של וייקו, בן ריצ'רדס, ושריף סטגל הודיעו בציבור שבכוונתם להגן על מיטשל מאלימות על ידי הציבור עד הוצאתו להורג.
דקות לפני הוצאתו להורג, נאמר שמיטשל הודה שוב בכל הפשעים בהם הורשע.
ב-30 ביולי 1923, מיטשל אמר ברוגע "להתראות, כולם" ואז נתלה על ידי כלא מחוז מקלנאן לפני קהל של כ-5,000 איש.
מיטשל היה האדם האחרון שהוצא להורג בפומבי בטקסס, והוא מתואר רבות כאדם האחרון שנתלה באופן חוקי.
ההיסטוריונית פטרישה ברנשטיין טענה שההגנה של מיטשל מלינץ', והוצאתו להורג לפי חוק, מדגימה את האפקטיביות של הקמפיין נגד הלינצ'ים של ה-NAACP.
ההודעה (במקור: The Message) הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב.
הסיפור תורגם לעברית בשנת 1976 בספר גדול ורחב הוא העולם תחת השם השדר ושוב בכתבי אייזק אסימוב חלק 1 בשנת 2009. הסיפור מביא הסבר בדיוני לתופעה של אנשים הכותבים על קירות במקומות ציבוריים את שמם ואת זה שהם "היו שם".
הסיפור קצר מאוד, ואורכו פחות משני עמודים.
הסיפור מתחיל בתיאור של שלושה חיילים שנפגשים ומעלים זיכרונות מזמן המלחמה.
בין השאר הם מדברים גם על התעלומה רבת השנים.
ג'ורג' קילרוי, היסטוריון בן המאה ה-30, נוסע בזמן למאה העשרים כדי לחקור את חייהם של חייל הרגלים במלחמת העולם השנייה.
הוא מגיע לצפון אפריקה כשהחיילים עולים ליבשת דרך חוף אוראן, ולפני שהוא עוזב הוא משאיר את חותמו על קיר של צריף - "ג'ורג' קילרוי היה כאן" - משפט המתכתב עם כתובות הגרפיטי 'קילרוי היה כאן' שנהגו להשאיר חיילים אמריקאים בימי המלחמה.
ההומוסקסואלים הוא פרק משנת 1967 בסדרת הטלוויזיה התיעודית דיווחי CBS (במקור: CBS Reports).
השידור, שארך כשעה, כלל דיון במספר נושאים הקשורים להומוסקסואליות ולהומוסקסואלים.
מייק וואלאס הנחה את הפרק, אשר שודר ב-7 במרץ 1967. אומנם היה זה הסרט התיעודי הראשון המשודר ברשת שידור אמריקאית, אשר מתמודד עם נושא ההומוסקסואליות, אך לא היה זה השידור הטלוויזיוני הראשון בארצות הברית בנושא זה.
השידור הראשון היה סרט תיעודי בשם The Rejected אשר הופק ושודר בשנת 1961 בערוץ KQED, תחנת טלוויזיה מקומית ציבורית בסן פרנסיסקו.
במהלך תהליך הפקת הסרט, שנמשך כשלוש השנים, התחלפו שני מפיקים.
הסרט עבר שינויים רבים במהלך תקופה זו, ובסופו של דבר, כלל ראיונות עם מספר גברים הומוסקסואלים, פסיכיאטרים, משפטנים ומבקרי תרבות, וכן שולבו בו צילומי גיי בר ותרגיל עוקץ של המשטרה.
תגובות המבקרים לסרט היו מעורבות.
בשל שידור הסרט בטלוויזיה, רשת השידור CBS זכתה הן לשבחים והן לביקורות.
יצירת התוכנית הוצעה עוד בשנת 1964. הגרסה הראשונה הופקה על ידי ויליאם פיטרס, עם פרד וו.
עם קבלת המשימה, פיטרס החל בעבודת תחקיר על ידי קריאת ספרים והתייעצות עם מומחים בתחום.
פיטרס הציע שהתוכנית תתמקד אך ורק בגברים הומוסקסואלים, ושהוא יכסה את הלסביות בתוכנית אחרת, ופרינדלי הסכים.
עיקר הצילומים החלו בסתיו 1964 ונמשכו עד לתחילת 1965. פיטרס ראיין גברים בסן פרנסיסקו, פילדלפיה, שארלוט וניו יורק, וצבר 30 שעות של חומר גלם מצולם.
זהותם של כמה מהגברים טושטשה בצורה כלשהי, אם באמצעות הצללה או, במקרה אחד, באמצעות עציץ דקל גדול.
כמו כן התראיינו צ'ארלס סוקרידס, פסיכיאטר שטען כי הומוסקסואליות היא מחלת נפש, ועמיתו הפסיכיאטר אירווינג ביבר, שהיה שותף לדעתו של סוקרידס, שהומוסקסואליות היא פתולוגיה.
בין לבין הוצגו צילומים של גיי בר ושל גברים העוסקים בזנות העומדים בפינת רחוב ושל מעצרו של נער מתבגר, כחלק ממבצע עוקץ.
לאחר סיום העריכה הראשונית של הסרט, פיטרס פנה אל מייק וואלאס וביקש ממנו להנחות את התוכנית בת השעה.
בתחילה, וואלאס לא שש לעשות זאת אולם לאחר שצפה בתוכנית הסכים לכך בהתלהבות.
למרות התלהבותו, הערותיו של וואלאס היו פוגעניות כלפי הומוסקסואלים.
פרינדלי אישר באופן כללי את הגרסה הראשונה של הסרט, אך סבר כי היה צורך לכלול מידע על הפעילות המינית החד-מינית.
עם זאת, כאשר פרקטיקות אלו הוסברו לו, הוא שינה את דעתו.
בעוד הסרט התיעודי היה עדיין בשלבי הפקה, פרינדלי קודם לתפקיד נשיא CBS News (אך פרש זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד, בשל חילוקי דעות אודות האופן בו הרשת סיקרה את מלחמת וייטנאם).
הוא הוחלף על ידי ריצ'רד ס.
סלנט, שהטיל ספק בדבר עתידו של הסרט, ועתידה של התוכנית CBS Reports כולה, בשל שיקולי עלות-תועלת.
סלנט אכן ניסה לבטל את הפרויקט, אבל ידיעות אודות יצירת הסרט כבר החלו להופיע בעיתונות הכלכלית, ופוטנציאלית, CBS עמדה בפני מצב מביך, אלמלא שידרה את הסרט.
באמצע 1965, סלנט נתן לפיטרס "אור ירוק" להשלמת הסרט.
פיטרס עבד עם הסניף הניו יורקי של אגודת מאטאשין לצורך קיום ראיונות עם שני גברים גאים נוספים, לארס לארסון וג'ק ניקולס, שניהם הפגינו קבלה עצמית בנוגע למיניות שלהם.
ניקולס מתאר את המפגש שלו עם וואלאס:
בהמשך, פיטרס הוסיף לסרט עוד צילומים של פסיכיאטרים המביעים תמיכה באותה הגישה, כמו גם סצנות מכנס ארגונים הומופילים של אזורי החוף המזרחי שנערך בשנת 1965. האישור הסופי לשידור הסרט ניתן על ידי CBS, ומועד השידור נקבע לאביב 1966.
לאחר מכן, סלנט הסיר את הסרט מלוח השידורים והורה למפיק הארי מורגן לערוך אותו מחדש.
לדברי וואלאס, סלנט סבר כי הסרט סנסציוני מדי; עם זאת, סי.
טריפ, הפסיכולוג שקישר בין CBS לבין המטופל שלו לארס לארסון, טען כי סלנט הרגיש שהסרט הוא פרו-הומוסקסואליות.
מורגן ערך מתוך סרטו של פיטרס כמעט הכל, למעט 10 דקות.
CBS חשה כי הגברים ההומוסקסואלים שבסרט, המפגינים קבלה עצמית, מציגים רושם חיובי למדי, ועל כן מורגן ערך שניים מהראיונות על מנת לגרום לגברים להיראות אומללים.
לדברי וואלאס, לא נמכרו כל חסויות מסחריות עבור שידור פרק זה, בשל הטאבו בנוגע לטיבו של הנושא.
את זמן המסך של החסויות המסחריות מילאו תשדירי שירות של חיל השלום ושירות הכנסות הפנים.
המרואיין הראשון שהוצג בתוכנית היה גבר גיי בשם לארס לארסון, שהופיע באופן גלוי ודיבר באופן חיובי על המיניות שלו.
לאחר הראיון שלו, וואלאס הציג לצופים תוצאות של סקר שנערך על ידי מחלקת החדשות של CBS, ועל פיו הציבור האמריקאי מחשיב הומוסקסואליות כמזיקה לארצות הברית יותר מאשר ניאוף, הפלות או זנות, שני שלישים מהאמריקאים תיארו את תגובתם להומוסקסואליות כתחושת "גועל, אי-נוחות או פחד" ועשרה אחוזים תיארו את תגובתם כתחושת "שנאה".
עשרה אחוזים השיבו כי הומוסקסואליות היא פשע, אבל הרוב עדיין מאמין שהיא פלילית.
לאחר הצגת הסקר, הוצג מרואיין הומוסקסואל נוסף, שהתראיין כשהוא שוכב על ספת הפסיכיאטר שלו עם פניו מוסתרות באמצעות צל.
הוא תיאר יציאה מהארון בפני משפחתו, וסיפר שהם התייחסו אליו "כמו אל איזו חיה פצועה שהם הולכים לשלוח לוטרינר".
לאחר ראיון זה הוצג מרואיין נוסף באופן גלוי, ג'ק ניקולס שמו (שהוצג בתוכנית עם השם הבדוי "וורן אדקינס"), ממייסדי סניף וושינגטון די.
בניגוד למרואיין שקדם לו, הוא סיפר כי יצא מהארון בפני משפחתו בגיל 14, ויחסם אליו לא היה כאל חיה חולה, כי אם הם התייחסו אליו בחום ובהבנה.
לאחר דבריו של סוקרידס, הדוגל בגישה על פיה הומוסקסואליות היא מחלה, וואלאס דן בהיבטים המשפטיים של ההומוסקסואליות, וציין כי אנגליה מתכוונת לבטל את האיסור הפלילי על מעשים הומוסקסואליים.
לאחר מכן, אלברט גולדמן (אז פרופסור לספרות אנגלית באוניברסיטת קולומביה) וגור וידאל, סופר ומחזאי, דנו בנושא ההומוסקסואליות, בדגש על הצגתם של הומוסקסואלים ביצירות אמנויות.
גולדמן טען כי הומוסקסואליות "היא רק אחד מתוך מספר של ...
דברים שכולם נוטים לקראת חתרנות, לקראת שחיקה סופית של הערכים התרבותיים שלנו".
וידאל, בטענה כי הומוסקסואליות היא טבעית כמו הטרוסקסואליות, הגיב באומרו: "ארצות הברית חיה בתוך איזה חלום פרוטסטנטי [של] המאה ה-19 בנוגע להתנהגות האנושית ....
אני חושב שהשבירה, כביכול, של חוט השדרה המוסרי של המדינה הזאת היא אחד הדברים הבריאים שהתחילו לקרות".
וואלאס סיים את התוכנית עם ריאיון עם גבר הומו, נשוי לאישה ועם שני ילדים, שטען כי הנרקיסיזם של גברים הומוסקסואלים לא מאפשר לשני אנשים ליצור מערכת יחסים אוהבת ארוכת טווח.
את התוכנית בת השעה סיכם וואלאס בדברים הבאים:
כמו כן דנו בגישות הדתיות כלפי הומוסקסואליות ובשערורייה ההומוסקסואלית של בויסי, חקירה גורפת של מה שכונתה "המחתרת ההומוסקסואלית", מבויסי, איידהו ב-1955.
התגובות לתוכנית הטלוויזיה, בזמן שידורה המקורי, היו מעורבות.
הניו יורק טיימס, ה-Washington Star ו-Chicago Daily News שיבחו את CBS על הטיפול בנושא.