tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צעד זה איפשר העלת היישוב למעמד של "יריד" ב-1855 ורישומו על ידי השלטון ההבסבורגי תחת השם ואטרה דורניי.
ב-9 בספטמבר הוקמה סוגשל פרפקטורה.
בשנים הבאות התרבו הקובלנות של הרומנים המקומיים ומאבקם לאמנציפציה חסרתית ומנהלית
מעיינות המים המינרליים סביב היישוב נתגלו על ידי רועי צאן בשנות ה-1750, והם נקראו burcut "בורקוט" (מהמילה ההונגרית bórkut "בורקוט" שמשמעותה "מעיין יין").
הכימאי אקט (Hacquette) מנירנברג ניתוח ניתוח ראשון יחסית שלם של המים ביישוב וביישובים הסמוכים קנדרן ושאר.
הרופא האוסטרי איגנציוס פלוש חקר ב-1805 את המים המינרליים בפויאנה ניאגרה.הוא התרשם מהשימוש הפרימיטיבי והמסוכן של המים המינרליים ובדו"ח שהגיש לחצר הווינאית ב-1810 הציע בניית מרכז נופש והסדרת המעיינות והמרחצאות במקום.
עד אז החולים עצמם שאבו מים מהבאר יואן, 200 צעדים מרחק מדרך המלך, והכינו את המרחצאות בבתיהם.
פלוש הציע הסדרת אתר נופש בשטח שהשתייך לאדם בשם קראצר בעזרתו הטכנית והכספית של מאנץ דה מריינסה, בעלי המכרות יאקובן,
ב-17 בינואר 1811 אישר השלטון האוסטרי את התוכנית של ד"ר פלוש והמהנדס בוכהולצר בנה בניין שהכיל ששה אמבטים כשהמים נשאבו והוזרמו אליהם בצינורות.
ב-1868 נוצרה פרפקטורת קמפולונג ואחרי 1872 בעקבות ביטול הנחלה הקיסרית קמפולונג השתחררה ואטרה דורניי ממכשולים לכיוון פיתוחה סביב המעיינות המינרליים.
ב-1870 קרן הכנסייה האורתודוקסית הרומנית רכשה את המרחצאות ("מכון המרחצאות") יחד עם הבעלות על המים המינרליים.
אז נבנה בניין עם 20 תאי רחצה, במקום שבו נבנו לימים המלון מס.1 והקזינו.
בשנת 1886, העניק הקיסר פרנץ יוזף אישור ותמיכה כספית לפיתוח היישוב,.במהלך השנים הבאות נבנו בית העירייה, הבית הלאומי הרומני (כיום הספרייה העירונית), תחנת הרכבת העירונית ותחנת הרכבת של הספא, כנסייה רומית-קתולית ובית כנסת ששכנו בכיכר המרכזית של העיר ובית ספר יסודי.
כפי שיוצא מרשימות המהנדס קראסוסקי, מנהל המכרה יאקובן, ב-1895-1880 נלכדו המעיינות בצורה פרימיטיבית לבורות שמהם הובלו המים במרזבים עד לחביות פתוחות שהונחו על קורות.
מהחביות האלה הוזרמו המים דרך צינורות מתכת אל מקום שבו חוממו ומשם אל האמבטים של המרחצאות.
בסך הכל פותחו בוואטרה דורניי 15 מעיינות
ב-1895 ערך הגאולוג שטור מחקר גאולוגי של האתר ועל בסיס מחקר זה התנהלו הפרויקטים והתפתחה עיירת הנופש אחרי 1895.
בעשורים הבאים, המשיך אתר הנופש להתפתח, ונתגלו מעיינות חדשים.
בשנת 1899 הושלמו ונחנכו המתקנים העיקריים של אתר הנופש והספא ואטרה דורניי.
אלה כללו את: מעיין יואן (שנקרא מאוחר יותר מעיין אוניריה), מעיין פרדיננד ומעיין סנטינלה, כולם התמקמו ליד הקזינו.
מעיין סנטינלה, שהתגלה בשנת 1871, פותח על ידי המנהל לשעבר של מכרות יאקובן בשנת 1897. תחילה הוא נשא את שמו של שר החקלאות לשעבר של האימפריה האוסטרית, ונקרא מעיין פאלקנהיין, אך הרומנים מדורנה, שהקימו בשנים 1901-1898 את אגודת התרבות הפטריוטית "סנטינלה", החליטו לקרוא למעין לפי שם האגודה שלהם - "סנטינלה".
(אחרי 1948 בימי השלטון הקומוניסטי נקרא המעיין "23 באוגוסט", והוא חזר לשמו הישן, סנטינלה, לאחר מהפכת דצמבר 1989.
בין המבנים שהפכו למונומנטים אדריכליים נמצא הספא שנבנה בשנת 1895, שם בוצעו טיפולים במים מוגזים ובבוץ.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, רוב העיר והספא נהרסו, ולאחר המלחמה העיר עם כל בוקובינה סופחו לממלכת רומניה.
בין מלחמות העולם השיקום ההתנהל בעצלתיים, שכן הכנסייה, שעדיין הייתה הבעלים של הספא, מיעטה להשקיע בו.
בין השנים 1925 עד 1950, הייתה ואטרה דורניי חלק ממחוז העבר קמפולונג שבירתו הייתה קמפולונג
אחרי כניסת רומניה למלחמה נגד ברית המועצות במסגרת מבצע ברברוסה הורה המשטר יון אנטונסקו על שליחת יהודי העיר לשטח טרנסניסטריה בתנאי חיים נוראיים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנים 1943 ו-1944, עברה החזית מספר פעמים דרך העיר, ונגרם שוב לעיר נזק משמעותי.
בשנת 1945, הספא הולאם ולאחר מכן שופץ.
בימי השלטון הקומוניסטי אחרי 1950 הפכה ואטרה דורניי לחלק מ"אזור סוצ'אבה" והחל מ-1968 ממחוז סוצ'אבה.
עד לשנות ה-50 של המאה ה-20 הייתה בעיר אוכלוסייה מעורבת של רומנים, אוקראינים, יהודים וגרמנים.
אולם כיום נותרה במקום האוכלוסייה הרומנית.
מספר התושבים הגיע לשיא בשנת 1992, כאשר חיו בעיר כ-18,500 תושבים.
מאז אוכלוסיית העיר הצטמצמה בהדרגה.
נכון למפקד האוכלוסין של שנת 2011, העיר מונה 13,659 נפש.
ואטרה דורניי היא בעלת האוכלוסייה החמישית בגודלה במחוז, אחרי בירת המחוז, סוצ'אבה, והערים פלטיצ'ן, רדאוץ וקמפולונג מולדובנסק.
הקהילה היהודית בעיר התקיימה החל מסוף המאה ה-19 ועד הקמת מדינת ישראל.
אחוז היהודים מקרב כלל התושבים בתקופה מ-1880 ועד הגירוש לטרנסניסטריה באוקטובר 1941 היה בין 12 אחוז ועד מעל ל-20 אחוז.
באוקטובר 1941 גורשו היהודים לטרנסניסטריה.
לאחר החזרת הניצולים והשכנת המשטר הקומוניסטי עלו רבים מיהודי הקהילה לארץ ישראל.
בית הכנסת הגדול בכניסה לעיר ובית העלמין היהודי הם עדות לחשיבות הקהילה בעבר.
ואטרה דורניי היא אתר סקי נודע בהרים הקרפטיים.
בסמוך לעיירה ישנם מדרונות סקי, המושכים תיירים בעונת החורף.
ואטרה דורניי מוקפת באזורים מיוערים רבים, המתאימים לתיירות אלפינית.
בעיר ובסביבתה מצויים מעיינות מים מינרלים, שעזרו לעיר להתפתח בתחום המרחצאות.
בעיר מלונות אחדים, שני מוזיאונים (המוזיאון האתנוגרפי ומוזיאון מדעי הטבע) ומבנים מעטים בעלי משמעות היסטורית ואדריכלית ובהם: הקזינו, בניין המרחצאות הראשי, שתי תחנות הרכבת ובניין העירייה.
ואיה דה לוס אינחניוס (ספרדית: Valle de los Ingenios, מילולית: עמק טחנות הסוכר) הוא סדרה של שלושה עמקים במרכז קובה, כ-12 ק"מ מטרינידד, שהיוו בעבר את מרכז תעשיית הסוכר של קובה.
שטחם הכולל של שלושת העמקים, סן לואיס (San Luis), סנטה רוסה (Santa Rosa) ומֶיֶיר (Meyer), כ-270 קמ"ר.
בעמקים זורמים מספר נהרות, החשובים שבהם אָגָבָּאמָה, קָרָאקוּסֶיי, דֶה אָיי וטָיָיאבָּה.
הספרדים הם שהביאו את קני הסוכר לקובה ב-1512. האדמה ותנאי מזג האוויר באי היו אידיאליים לגידולם, והתשתית התעבורתית הטובה הקלה על ייצואו.
בשיאה, מסוף המאה ה-18 ועד סוף המאה ה-19, הייתה קובה יצואנית הסוכר הגדולה בעולם, ותעשיית הסוכר הייתה התעשייה החשובה ביותר בה.
במהלך המאה ה-19 פעלו בעמק 56 טחנות סוכר, שהעסיקו למעלה מ-11,000 עבדים, שהובאו על ידי בעלי המטעים מג'מייקה.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 נבנתה מסילת ברזל שקישרה את העמק עם טרינידד ועם הנמל בקאסילדה, מה שהקל עוד יותר על שינוע הסוכר.
תקופה זו כבר הייתה שירת הברבור של תעשיית הסוכר בעמק.
במהלך מלחמת העצמאות הקובנית נהרסו רבות מהטחנות, והתעשייה נדדה מערבה, למטאנסאס.
בעמק עדיין מגדלים סוכר, אך בהיקף מצומצם.
בשנת 1988 הכריז אונסק"ו על העמק ועל העיר הסמוכה טרינידד כעל אתר מורשת עולמית.
אף שמרבית המבנים בעמק נהרסו במהלך השנים, כמה מהם משמשים כיום כאתרי תיירות.
האתר הפופולרי ביותר הוא אחוזת מנאקה איסנאגה (Manaca Iznaga), שנבנתה ב-1750, ונרכשה בשנת 1795 בידי פדרו איסנאגה.
באחוזה מגדל בגובה 44 מ', שנחנך ב-1835. בעל המטעים הקים אותו כדי להשקיף ולפקח על עבודת העבדים, והוא נועד גם להעיד על עוצמתו.
בעבר היה במגדל פעמון שצלצולו סימן את תום יום העבודה.
כיום משמש המגדל את המבקרים הבאים להשקיף על העמק.
ואטסו ו-shiatsu (שיאצו)) היא טכניקת טיפול במגע מתחום ההידרותרפיה (טיפול פיזיותרפי במים), המבוססת על שיטת ה"שיאצו".
טכניקת הוואטסו פותחה בשנות ה-80 של המאה ה-20 על ידי הרולד דאל, מטפל במים אמריקאי תושב קליפורניה שעסק בטיפולי שיאצו.
טיפולי ואטסו נערכים בבריכה מחוממת (34–35 מעלות צלזסיוס).
מים יוצרים התנגדות לתנועת גוף העובר דרכם, ההתנגדות תלויה בנפח ושטח הפנים של הגוף, במהירות התנועה ובצורת הגוף הנע וגודל חלקי הגוף שמתחת לפני המים.
השיטה מנצחת את ההתנגדות הזו כדי להפוך את המים לתווך יעיל לשחרור השרירים וחיזוקם.
במהלך הטיפול הנמשך בין דקות אחדות ליותר משעה, מציף המטפל את המטופל על פני המים ובידיו תומך בו בראש–עורף ובאגן-ברכיים.
עמידתו ותנועת גופו של המטפל במים דומה לתנועת הגוף המקובלת באמנויות הלחימה ביבשה (טאי-צ'י), המטופל נע בתנועות ערסול עדינות, בקצב אחיד, איטי או דינאמי לפי הצורך וללא מאמץ פיסי.
במהלך המפגש עוקב המטפל אחר תגובות המטופל וקשוב לשינויים עדינים בנשימתו ובמתח השרירים שלו כדי לדייק את הטיפול.
בראשית שנות השמונים התאים הרולד דאל את שיטת השיאצו לשימוש בצפון קליפורניה, עם מתן דגש על חיבור דפוסי הנשימה של המטופל והובלתו לחוות מדיטציה במהלך הטיפול.
הוא טען כי אנשים המקבלים טיפולי ואטסו נכנסים למצב הרפיה עמוק, עם השפעות פיזיות ורגשיות חזקות.
בתחילה הכשיר מעסות לעבוד כמטפלות ואטסו, ובכך הציעו קטגוריה חדשה של טיפולים במים.
שורשיו של הוואטסו הביאו להתנגדות בקרב מערכת הבריאות הרשמית, אך לאחר שבסוף שנות ה-80 וראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 החלו פיזיותרפיסטים וספקי שירותי בריאות אחרים להשתמש בשיטה לטיפול במצבים אורתופדיים ונוירולוגים שונים, נכלל הטיפול כיום בחלק מתוכניות השיקום המימי גם במרפאות ובתי חולים.
המרכז העולמי להכשרת מטפלי מים (The Worldwide Aquatic Bodywork Association - WABA), מפקח ואחראי על ההכשרה והסמכה של מטפלי ואטסו.
הארגון מנהל רישום של מתרגלים ומורים מוסמכים.
ההכשרה מורכבת מקורסים בסיסיים ומתקדמים וכן תרגול והפגנת שליטה בשיטה.
בהסמכה מספר רמות, המטפל צריך לשלוט באנטומיה של האדם ובשיאצו ולעבור קורס בשלוש רמות בזו אחר זו, כל רמה כזו מורכבת מ-50 שעות לימוד אקדמיות.
כדי להיות מטפל מוסמך צריך לצבור 620 שעות אקדמיות של עבודה מעשית במים וביבשה.
ואיומיה טיוס היא אצנית אמריקאית בעבר, אלופה אולימפית בעלת 4 מדליות מהן 3 זהב ושיאנית עולם בריצת 100 מטר.
היא האצנית הראשונה בהיסטוריה, הן בגברים והן בנשים שהגנה על תוארה בריצת 100 מטר.
היא למדה באוניברסיטה של מדינת טנסי.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכתה טיוס בשתי מדליות.
בשנת 1965 קבעה טיוס בריצת 100 יארד שיא עולם חדש של 10.3 שניות.
שבועיים לאחר מכן ב-31 ביולי בתחרות שנערכה בקייב אוקראינה (אז ברית המועצות) היא השוותה את השיא העולמי בריצת 100 מטר של אירנה שווינסקה האצנית היהודיה מפולין וקבעה 11.1 שניות.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בויניפג, קנדה בשנת 1967 זכתה טיוס במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 23.78 שניות, לפני בת ארצה ברברה פרל (23.83 נשיות).
כבר בשלב המוקדמות קבעה הרביעייה האמריקאית שיא עולם חדש של 43.4 שניות.
נוסף לכך היא סיימה במקום שישי בריצת 200 מטר בתוצאה של 23.0 שניות.
לאחר המשחקים האולימפיים פרשה טיוס מתחרויות.
ואיון הוא דמות בדיונית ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים", המופיע בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9".
דמותו מגולמת על ידי השחקן ג'פרי קומבס.
ואיון, חייזר המשתייך לגזע הוורטה, משמש כדיפלומט וכיועץ עבור ארגון הדומיניון האכזרי והמיליטריסטי מרביע גמא.
כמו כל וורטה, ואיון הוא להוט, מתרפס, תמיד חולק כבוד למייסדים, ויחד עם זאת - אכזרי בהתמודדות שלו עם אויביו ועם פקודיו.
ואיון היה יד ימינה של המשתנה הנקבה, ובפרק סיום הסדרה, "What You Leave Behind, היא מספרת לו שהוא היצור היחיד שאינו משתנה שרכש את אמונה.
קומבס, שגם שיחק את הדמות החוזרת של בראנט ב-"מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", הצהיר שהוא מעדיף לשחק את ואיון.
למעשה, היו מספר דמויות בשם ואיון, כולם שיבוטים.
הפרק הראשונה שבה נראה שיבוט של ואיון ב-"מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" היא בפרק "To the Death".
היה זה ואיון 4, אשר נהרג על ידי מפקד צוות הג'מהדאר הכפוף לו, לאחר שוואיון הטיל ספק בנאמנותם של אנשיו.
ואיון 5 מופיע לראשונה בפרק "Ties of Blood and Water", בו הוא מתלווה לדוקאט אל חלל עמוק 9, בניסיון לשכנע עריק קרדאסי גוסס, המאושפז במרפאתו של ד"ר באשיר, כי ישוב לקרדאסיה לקבלת טיפול, ולהביע תמיכה במשטר (האיחוד הקרדאסי כחבר בדומיניון).
ואיון 5 היה הראשון לשמש כמפקד כוחות הדומיניון ברביע אלפא.
כשנתיים לאחר הופעתו הראשונה, ואיון 5 נהרג בתאונת שיגור, שייתכן שאורגנה על ידי "לגאט" דמאר - ראש המשטר הקרדאסי באותה העת (התאונה התרחשה בשלב מסוים בין סיום הפרק "Shadows and Symbols" לבין תחילת הפרק "Treachery, Faith, and the Great River").
ואיון 6 ניסה לערוק לפדרציה, אך בטרם הספיק לעשות כן - הקריב את חייו, על מנת למנוע את מותו של אודו.
ואיון 7 הופעל לאחר שנתגלה לדומיניון הניסיון של ואיון 6 לערוק.
בנסיבות רגילות, יש רק שיבוט אחד (של כל וורטה פעיל נתון), הפועל בכל פעם, אולם לאחר שוואיון 6 ערק - ואיון 7 הופעל באופן מיידי.
ואיון 7 נהרג על ידי לוטננט-קומנדר וורף (בפרק "Strange Bedfellows").
מאוחר יותר, וורף לועג לכך, שכן הוא הרג שיבוט בלבד, במקום אויב שהוא פחות בר-החלפה.
אילם גארק הרג את ואיון 8, במהלך המתקפה של המחתרת הקרדאסית על מטה הדומיניון, במהלך הקרב על קרדאסיה (בחלקו השני של פרק סיום הסדרה הכפול "What You Leave Behind").
עם מותו, מציינת המשתנה הנקבה כי ואיון 8 היה השיבוט האחרון של ואיון, עובדה שגארק, אשר תיעב את ואיון, מוצא מספקת ביותר, ומוסיף: "קיוויתי שתגידי את זה".
זה היה השיבוט האחרון של ואיון, כתוצאה מהריסת מתקן השיבוט על כוכב הלכת רונדאק 3 (בפרק "The Changing Face of Evil").
ואיינאטו (בספרדית: Vallenato) היא סוגה מוזיקלית עממית, פרשנות באמצעות סיפורים ושירים שנולדה בחוף הקריבי או האטלנטי של קולומביה, בצפון-מזרחה של מדינה זו, ומרכזה הראשי במחוז הישן פאדייה (בימינו דרום מחוז לה גואחירה, צפון המחוז ססאר, ומזרח מחוז מגדלנה).
הוואיינאטו קיים בגרסאותיו העתיקות במוזיקת החופים (musica costeña) ושל אזור הסוואנה של המחוזות בוליבר, סוקרה וקורדובה.
בשנות ה-1980–1990 התפשטה לכל אזורי קולומביה והפכה למוזיקה הלאומית השנייה של המדינה, אחרי קומביה.
הוואיינאטו יובא אף למדינות השכנות - פנמה, ונצואלה, אקוודור וכו'.
מוזיקת ואיינאטו מתאפיינת בערבוב של שירה בעל פה עם שורשים היספניים מוזיקה אינדיאנית מקומית, לעיתים בסגנון קינתי, ומקצבים סינקופיים אפריקאיים-קריביים.
בתחילתה נוגן הוואיינאטו במטעי הבננות ובמרעי הבקר רק בחלילים ובכלי הקשה.
בסוף המאה ה-19 הגיע לקולומביה גם האקורדיון שהפך לכלי בולט במוזיקה זו.
ההרכב המסורתי של ואיינאטו כולל אקורדיון דיאטוני, כלי הקשה בשם גואצ'אראקה (guacharaca) ותוף הקרוי קאחה או "קאחה ואיינאטה" (caja vallenata), תוף קטן בעל צילים גבוהים וראש יחיד, מכוסה בעור עיזים או נייר צילום רנטגן, העמיד לחום וללחות)
במהלך הזמן התחוללה הפריה הדדית בין מוזיקת הקומביו והואיינאטו ובימינו ואיינאטו משתמש באותם הריקודים והמצקבים כמו הקומביה:
מרנגה (merengue) (במקצב 6/8, לא זהה למרנגה, הריקוד האופייני של הרפובליקה הדומיניקנית).
ניתן לבצע ואיינאטו גם בגיטרות ובכלי הקומביה בקומביאמבות ובהרכבים הקרויים grupos .de millo
ב-29 בנובמבר 2013 ה"ואיינאטו המסורתי" הוכרז בקולומביה למורשת תרבותית רוחנית של האומה על ידי המועצה הלאומית למורשת של משרד התרבות.
החל משנת 2006 ואיינאטו וקומביה הפכו לקטגוריות שבהן מתקיימת תחרות לפרסי גראמי הלטינים
באביב 2014 פנה ממשלת קולומביה לאוסק"ו עם בקשה להכיר בתרבות ואיינאטו כמורשת תרבותית עולמית.
המילה ואיינאטו מיוחסת בדרך כלל למילה ואייה (valle - עמק) כשהכוונה לתושבי העמקים באזור הקריבי של קולומביה, לרבות תושבי העיר ואיידופאר (Valledupar), בירת המחוז ססאר.
אם כי בשנת 1915 הקפיד המורה המקומי מנואל ונסה להדגיש שתושבי ואייהדופאר נקראים "ואלדופארנסס" ולא ואיינאטוס, מילה שנחשבה באותם הזמנים מתאימה לתרבות של עניים ונחותים.
יש שסברו כי המילה באה מתשובה שנתנו אנשי המקום כשבעת מסעות על פרדים נשאלו על מקום מוצאם:"Soy nato del Valle" כלומר "נולדתי למטה, בעמק".
הסופר גבריאל גרסיה מרקס, סבר כי אכן המושג ואיינאטו קשור לשם עירו ואיידופאר.
לפי המסורת, העיר ואיידופאר, שהיא הבירה העולמית של הוואיינאטו, נקראת כך לפי שמו של ראש שבט אינדיאני אגדי "אופאר" או "אופארי"
היו גם השערות פחות מקובלות בימינו כמו הכנוי ballenato שניתן לאנשים שנעקצו על ידי זבובי דם הקרויים "חחן" (jején) או לעניים מאזור גדת הנהר ססאר שסבלו ממחלת "קאראטה" (Carate) בעקבות עקיצות יתוש ושעורם נעשה יבש וקשקשי עם כתמים רחבים בצבע לבן או ורדרד, כמו צבעם של גורי הליוויתנים, ה"באיינאטוס"
הבסיס לפולקלור הוואיינאטו נוצר במאתיים שנים האחרונות בצפון-מזרח קולומביה של ימינו, באזור הסמוך לחוף האטלטני או הקריבי של קולומביה, בין הנהרות מגדלנה, ססאר ורנצ'ריה, הרי סיירה נוואדה דה סנטה מרטה וגבעות סראניה דל פריחה, לים הקריבי ולגבול עם ונצואלה.
מדובר במקור בסוגה מוזיקלית-נרטיבית שדרכה סיפרו הבוקרים ומעין טרובדורים שקמו מקרבם על אירועי היום יום שהתרחשו סביבם.
החוקר סירו קירוס מציין את סנטה קרוס דה מומפוקס וסביבתה, מגדלנה גרנדה, כחלק מהשטח שבו נולד ואיינאטו, לרבות מקומות כמו פלאטו, ואיידופאר, ריוהאצ'ה, אל פאסו ואזור מטעי הבננות (Zona Bananera).
בעידן של העדר אמצעי תקשורת כמו טלפון או רדיו, מחוץ לפן האמנותי שבדבר, לשירים-סיפורים אלה היה תפקיד תקשורתי עממי חשוב.
המוזיקה נוצרה מתוך תערובת של מסורות אירופיות, אינדיאניות ואפרו-קריביות.
הבוקרים הקולומביאנים המשיכו מסורות שבאו מאירופה - כמו של מינסטרלים הספרדים (juglares "חוגלארס") ואף מאפריקה, שבה גם נהגו מעין טרובדורים כמו ה "גריו" ממערב אפריקה ללוות את הבקר בחיפוש אחרי מקומות מרעה ובשוקי הבקר.
תחילה קול זמרי ואיינאטו התלווה בצלילי חלילים אינדיאנים מסוג גאיטה ( בשפה קוגי) מבמבוק, תופים ממקור אפריקאי הקרויים קאחה וכלי הקשה אחרים ממקור אינדיאני - גואצ'אראקה.
מאוחר יותר הם אימצו גם כלי נגינה אחרים כמו גיטרות.
אחרי שנת 1885 נפוץ במחוז גואחירה ואחר כך מחוצה לו כלי נגינה שהגיע מאירופה דרך הים הקריבי (ככל הנראה מארובה ומקוראסאו-) האקורדיון.
המוזיקאים המקומיים התלהבו מצלילי האקורדיון והתאימו אותו לצרכיהם.
האקורדיון הדיאטוני הפך לכלי המוביל את המנגינה ומכתיב את ההרמוניה במוזיקת הוואיינאטו עד לימינו.
נגני האקורדיאון- acordeoneros - גם שרו וכן שימשו כמלחינים ופזמונאים.
נגן האקורדיון האגדי פרנסיסקו אל הומברה (Francisco El Hombre), שעוצב בדמיון העממי, ככל הנראה לפי דמות אמן בשם פרנסיסקו מוסקוטה גרה ( Francisco Moscote Guerra ), נחשב בעיני העם למייסד מוזיקת הוואיינאטו המסורתית.
לפי אגדה ידועה הוא שלט על הנגינה באקורדיון בצורה כמעט מושלמת וביום מן הימים ניסה להתחרות עם שטן.
הצליח לגרש את השטן באמצעות השמעת הקרדו, ה"אני מאמין" הנוצרי בהפוך.
פרנסיסקו אל הומברה נהג לעבוד כשליח רכוב על חמור באזור הסוואנה של מחוזות ססאר וגואחירה.
היה מתייצב בככרות היישובים ומספר בדרך השירה על חדשות השעה.
בוצעו המנגינות בעזרת חלילי דוחן (caña de millo) או חילילי סוף (caña de carrizo), פתוחים בקצותיהן ועם ארבעה מפתחים לאורך הצינור, ולשונית היוצרת פיה ולוחצת על חוט, הנשען על השיניים, לצורך מודולציה של הצלילים, או
גאיטה קולומביאנית או קויסי המפיק צלילים המזכירים אלו של הגיידה
את התוף מחזיקים בין הברכיים ומקישים בו בידיים ריקות.
המילה "קאחה" משמעותה - קופסה.
גובה התוף גדול משל הבונגו - 40 סנטימטר, והקוטר שלו - 30 סנטימטר.גואצ'אראקה - כלי הקשה אינדיאני עתיק מורכב מקנה עשוי עץ דקל או קאניה-בראבה (Gynerium) באורך כ-45 סנטימטר אורך ו-3 סנטימטר רוחב, עם חריצים, אותם משפשפים בעזרת מין מסרק עם חוטי ברזל, תוך השמעת צליל צורם.
הכלי שימש את האינדיאנים המקומיים בטקסי ריקודים ובעת ציד.
הוא נקרא כך מפני שמחקה את שירת העוף הקרוי גואצ'אראקה (Ortalis ruficauda), מעין תרנגולת הודו פראית.
לפעמים משתמשים במקום גואצ'אראקה כלי הקשה אחר הקרוי גואצ'ה (guache).אקורדיון דיאטוני - שהפך לכלי המוביל בהרכב של ואיינאטו המסורתי, עם צליל חם ומתוק
אל כלי הנגינה מצטרף גם הזמר.
עד לשנות ה-1960 לרוב נגן האקורדיון היה גם הזמר.
מנגנים באקורדיונים עם שלוש שורות כפתורים, שלוש לשוניות לכל תו.
יש להם סוגי טונליות שונים: ADG, GCF, BbEbAb "5 Letras".
לאקורדיונים בקולומביה ופנמה יש לפעמים טונליות מותאמת לוואיינאטו ולקומביה.
לפי השערתו של סימון מרטינס, האקורדיונים הראשונים הוברחו לקולומביה בסביבות 1885 מארובה ומקוראסאו
דרך הנמל ריוהאצ'ה, לא הגיעו וליעדם בפנים הארץ, אלא נשארו בנמל אל פאסו ומשם התפזרו באזור ואומצו על ידי האמנים המקומיים.
לפי תאוריה אחרת כלי נגינה זה הגיע עם מהגרים גרמנים שהתיישבו במחצית השנייה של המאה ה-19 ב"ארצות הברית של קולומביה" במטרה להשתתף בפיתוח מערכת החינוך של המדינה.
השערה שלישית, של לואיס דליו גומס, גורסת כי האקורדיון הונהג על ידי חברת הספנות של נהר מגדלנה
אברס, שהתחילה לפעול בשנת 1824 ובשנת 1855 מנתה חמש סירות ששטו לאורך הנהר.
הן עגנו במקומות שונים בגדות הנהר והובילו משם טבק אל הנמל ברמן בגרמניה והביאו סחורות אחרות מגרמניה.
ארבעת המקצביםסון - יש לו מקצב 2/4, מנוגן עם הדגשה כבדה וקדנצה המנצלת את התווים הנמוכים של הצד השמאלי של האקורדיון.
בדרך כלל הוא עצוב ואיטי.פאסאו ( El Paseo colombiano ), גם הוא בעל מקצב 2/4, נחשב להתפתחות של ה"סון",יותר מהיר ממנו עם מקצב משתנה.
קיים פאסאו איטי (paseo lento) המתאים יותר לשירים רומנטיים ופאסאו מהיר (paseo rápido) המשאיר לאקורדיון הזדמנות להוביל.
הפאסאו הוא המקצב הנפוץ ביותר בהקלטות של ואיינאטו בן זמננו.
נחשב תפור להעברת סיפורים וקל יותר לביצוע.
הפאסאו המהיר מתקרב במהירות ל"מרנגה".
בפאסאו שימוש בנמוכים הוא ביעשור של 1/3 לפעמים בהתאם למנגינה 2/1.פויה (puya) (מלשון puyar,pullar "להכאיב", "להטריד", "לעקוץ")- מקצב של 6/8, ממקור אפריקאי ואינדיאני.
נחשב לעתיק, המורכב והמהיר בין ארבעת המקצבים, עם שורשים בריקוד אינדיאני עתיק מסיירה נוואדה דה סנטה מרטה.
השירים ארוכים יותר מאלו של המרנגה, כוללים לא פעם עקיצות על חשבון משיהו.
תחילה התפתח בוואיידופאר ובכפרים של המחוז הישן מגדלנה גרנדה.
מחקה לפעמים שירת צפורים כגון זו של הקנית.
בעלת קצב מהיר, מהווה אתגר לנגני האקורדיון ועומד תכופות במוקד התחרויות.
בעשורים האחרונים המקצב של פויה הפך לעוד יותר מהיר.
לכל אחד משלושת כלי הנגינה המסורתיים של הוואיינאטו יש קטע סולו.מרנגה, לא זהה למרנגה מהרפובליקה הדומיניקנית, הובא על ידי עבדים מאפריקה והתפשט מכיוון הקריבים ומרכז אמריקה.
יש לו סגנון יותר סיפורי ומשמש תכופות ל"דסימה", השירה בבתים בני עשר השורות עם חרוזים פנימיים שהובאה על ידי הספרדים במאה ה-16. במקור שירי מרנגה תארו מצבים שנחוו על ידי המלחין או הוקדשו לידיד.
מבצעי המרנגה המפורסמים היו צ'יקו בולאניוס, אוקטביו מנדוסה וצ'יקו סרמיינטו.
בוואיינאטו המסחרי מצורף תכופות המרנגה לפאסאו.
בתחילת המאה ה-20 נפוצה שירת הוואיינאטו והתרבות שסביבה באמצעות נגני אקורדיון כמו לואיס אנריקה מרטינס, אבל אנטוניו וייה או אלחו (אלחנדרו) דוראן.
באותה תקופה נוצרו ההרכבים (conjunto vallenato קונחונטו ואיינאטו) המסורתיים האופייניים לוואינאטו, המורכבים מנגן אקורדיון זמר (acordeonero cantante), נגן גואצ'אראקה (גואצ'אראקרו guacharaquero), ומתופף (קאחרו - cajero).
בשנות ה-1920 וה-1930 נפוצו שירי וריקודי ואיינאטו במטעי הבננות שקמו בשליטת חברת United Fruit במחוז מגדלנה, מדרום ל לסנטה מרטה.
הפועלים שבאו לעבוד במטעים מאזורים שונים בקולומביה והקריבים הפיצו מוזיקה זו אל מקומות מוצאם.
באותה תקופה מוזיקה ותרבות זו נחשבו נחותות, מתאימה למעמד הנמוך, לפועלים ולבוקרים.
באזור מטעי הבננות ואיינאטו הושמע ב"אקדמיות ריקודים" שהיה תכופות שם שגיא נהור לבתי בושת.
דון קלמנטה קונטרו אראוחו, אחד מנציגי האליטה בעיר ואיידופאר, שנודע כחובב גדול של הוואינאטו, החליט לקדם את קבלת הפולקלור הזה גם בקרב המעמדות הגבוהים.
מיוזמתו אורגנה לראשונה בעיר במסגרת "המועדון החברתי של ואיידופאר" מסיבה ("פאראנדה -parranda) המוקדשת לוואיינאטו, בעיקר להיבט הסיפורי והמשעשע שלו.
יוזמתו ידעה המשך במאמצי ידידו, אלפונסו לופס מיצ'לסן, צאצא למשפחה ותיקה באזור, סופר ופוליטיקאי, לימים נשיא קולומביה, שייסד את מחוז ססאר בשנת 1966 ותרם בשנת 1968 להקמת פסטיבל האגדה של ואיינאטו.
אחרי נפילת ענף הבננות המשיכה מסורת הוואיינאטו במטעי הכותנה מסביב לואיידופאר, ובמטעי האורז.
בשנת 1928 התחיל פעילותו כאמן ואיינאטו (vallenatero) אמיליטו סולטה באקרו, שהלחין בשנת 1938 את הלהיט La gota fria שהפך מאוחר יותר ללהיט עולמי בביצועם של קרלוס ויבס (עם הערכב מסורתי שכלל גם חליל) וחוליו איגלסיאס.
בפברואר 1943 התחיל את הקריירה שלו כיוצר, אמן הוואיינאטו המפורסם רפאל אסקלונה, שזכה להערכה מצד הסופר גבריאל גרסיה מרקס המזכיר אותו בשני רומנים שלו - "מאה שנים של בדידות" ו"אין לקולונל מי שיכתב אליו".
בשנות ה-1950 גם צעירים מחוגי הבורגנות של בוגוטה אימצו את תרבות וואיינאטו על שיריה, סיפוריה וריקודיה.
במהלך השנים השתרשו בתרבות ואיינאטו תחרויות מסוג "דו-קרב" אמנותי בין האמנים.
תחרויות אלה שנקראו "פיקריה" לא היו רק מפגני ויטואוזיות של שני האמנים אלא כללו גם אלתורי חרוזים הכוללים עקיצות אישיות הדדיות בין שני היריבים, לפעמים תוך התבדחות על חשבון מוצאם והתנהגותם.
לפי המסורת חילופי המלים בין שני האמנים לבשו צורת בתים בני ארבע (quarteto) או עשר שורות (décima).
הזוכה ב"פיקריה" היה זוכה בתואר El Mejor en Piqueria (בטוב שבפיקריה).
אירוע האגדי של פיקרייה עמד להתארגן בשנת 1938 בעיירה אורומיטה (Urumita), בקצה הדרומי של מחוז גואחירה בגבול עם מחוז ססאר בעת חגיגה עממית - פאראנדה - המתאפיינת בדרך הרגיל בשפע מופעים מוזיקליים ושתיית יי"ש מקומי (aguardiente).
עמד אז להתרחש דו-קרב אמנותי בין שניים מענקי הוואיינאטו: אמיליטו סולטה, כוכב המחוז גואחירה ולורנסו מוראלס, כוכב המחוז השכן ססאר.
בסופו של דבר דו הקרב ככל הנראה בוטל, אם בכלל הסיפור לא היה כולו דמיוני.
אבל הוא הונצח בשירו של אמיליאנו סולטה שביקש לעשות בו צחוק מיריבה, שלדבריו חטף כביכול "גוטה פריה" - "מקלחת קרה" (באופן מילולי "הטיפה הקרה") ולא התייצב בתחרות.
השיר "לה גוטה פריה" (La Gota fria) הפך לאחד מלהיטי הוואיינאטו בכל הזמנים.
בסופו של דבר שני הזמרים התפייסו, ואף ערכו בערוב ימיהם בשנת 1991 מפגש מתוקשר באורומיטה.
לפי המסורת מבחינים במסגרת ואיינאטו שלוש אסכולות:ואיינאטו-ואיינאטו, המסורת מצפון ססאר, עם המרכז באזור בין ואיידופאר לאל פאסו, ובגואחירה.
נציגיה היו, בין היתר, אלחנדרו דוראן, אמיליאנו סולטה באקרו, לואיס אנריקה מרטינס, אנטוניו סאלאס ולורנסו מוראלס.ואיינאטו באחרו(Vallenato-Bajero) מאזור מגדלנה ובוליבר, שנציגיה הידועים היו, בין השאר, פרנסיסקו פאנצ'ו "ראדה" ואבל אנטוניו וייה.ואיינאטו-סוואנרו, מהמחוזות סוקרה וקרודובה, שנציגיה היו, בין השאר, אנדרס לנדרו, אאוחניו "חניו" חיל, אניבל ולאסקס ואלפרדו גוטיירס.
הוואיינאטו המסורתי העממי הוא מתבסס על המקצבים המסורתיים של הפאסאו, מרנגה, סון ופויה, ותוכנו -סיפורים בחרוזים על חיי היום יום, על ידידות, חגיגות עממיות, האדמה והאישה.
הוא מנוגן רק בשלושת הכלים האופייניים שאינדם נזקקים להגברה:שניים של הקשה (קאחה וגואצ'אראקה) המציינים את הקצב והאקורדיון הדיאטוני המבצע את המנגינה.
במקרים מסוימים התווספו גם כלי אחרים כמו גיטרה, חליל, גאיטה ואקורדיון כרומטי.
טרובדורים כמו אלחנדרו דוראן, אבל אנטוניו וייה, לואיס אנריקה מרטינס,"פאצ'ו" ראדה, "קולאצ'ו" מנדוסה, רפאל אסקלונה ואחרים.
הוא עומד במרכז הפסטיבלים הגדולים לוואיינאטו פסטיבל האגדה של הוואיינאטו ופסטיבל ערש הוואיינאטו.
ב"יוקה" שולטים מקצבי הפאסאו ובמידה פחותה יותר, ה"מרנגה".הוא התחיל להיות משודר ברדיו ובטלוויזיה מתחילת שנות ה-1970 ונציגיה המובהקים היו חורחה אוניאטה, האחים סולטה, דיומדס דיאס, אל בינומיו דה אורו, לוס בטוס, איוואן וייאסון ואחרים.
מייחסים לו את העלמות הפויה והסון בתרבות הוואיינאטו בת זמננו.
הרכבי הוואיינאטו שילבו עם הזמן גם כלי נגינה אחרים כמו גיטרה, גאיטה ואת האקורדיון הכרומטי, אך גם גיטרה בס חשמלית, קונגה וטימבלס.
החל משנות ה-1960 ושנות ה-70 סוג זה של מוזיקת ואיינאטו כבש את המסיבות, אולפני ההקלטות והאצטדיונים.
הוא הושפע על ידי בלדות (כפי שהוצגה על ידי המוזיקה של איוואן קלדרון) והתבסס על מקצבי הסון, הפאסאו ועל הרומנסה (romanza).
הוא התמקד בשירי אהבה ועל מערכת היחסים בחיי הזוגיות - אהבות, פרידות, פיוס וכו'.
הוואיינאטו הרומנטי התפשט לפנים המדינה ולארצות רבות.
אומצו בו גם ריקודי סלסה, מוזיקת רגאיי ומקצבים אחרים.
בשנת 1976 ישראל רומרו ורפאל אורוסקו הקימו את "אל בינומיו דה אורו דה אמריקה" שריתק עם להיטיהם את הנוער.
שיריהם נפוצו במהירות גם לוונצואלה, פנמה, אקוודור ובקריבים.
בשנת 1987 הם ערכו סיור מצליח מאוד בארצות הברית, שכלל גם מופע בככר מדיסון.
רפאל אורוסקו נרצח בברנקייה ב-11 ביוני 1992 ייתכן בפקודת סוחר סמים קנאי.
פרט לבינומיו, נציגיו הבולטים של ואינאטו הרומנטי הם לוס דיאבליטוס, לוס חיגאנטס, לוס אינקייאטוס, לוס צ'יצ'ס ונלסון ולאסקס.
הוואיינאטו של "הגל החדש" (Nueva Ola)
זהו סוג ואיינאטו שהתפתח סוף המאה ה-20 ובעשור הראשון של מאה ה-21. יש בו מגמה ל מודרניזציה - שימוש במוזיקה אלקטרונית, רגאיי ומצקבים זרים אחרים, אך גם לחזרה לעקרונות ואיינאטו ישנים מלפני הוואנייאטו הרומנטי כגון צורת ה"מכתבים" המתייחסים לאישה, לאהבה, לחגיגות וכו', יחד עם מקצבים
נציגי טרנד זה עם סילבסרה דנגונד, פטר מנחארס, קאלט מוראלס, לואיס פרננדו "לואיפר" קואייו, לוס ק.
מוראלס, פליפה "פיפה" פלאאס, אלחנדרו פלאסיו, אל גראן מארטין אליסנטרה.
עם הגל החדש נמנים גם אמנים המנסים ליצור חלופות עצמיות תוך ערבוב עם סוגי ואיינאטו ישנים - כך יוצרים כמו קווראס, קאיטו דנגונד, אורלנדו ליניאן וכו'.
השמות של גדולי ה"חוגלארס" וה"וואיינטרוס" נכנסו להיסטוריה ולאגדה.
אחרי דמותו האגדית של פרסיסקו אל הומברה, ניתן להזכיר את פדרו נולסקו מרטינס, אמיליאנו סולטה, גיירמו בויטראגו, לורנסו מולראלס, לאנדרו דיאס, לואיס אנריקה מרטינס, טוביאס אנריקה פומארחו, חואנצ'ו פולו ולנסיה, אבל אנטוניו וייה, רפאל אסקלונה ו"מלך הואיינאטו" הראשון, אלחנדרו דוראן ורפאל אורוסקו מאסטרה.
בשלהי המאה ה-20 השגריר הגדול של שירת הוואיינאטו בעולם היה קרלוס ויבס, הנחשב גם למייסד ה"וואיינאטו-פופ" או ה"וואיינאטו האלטנרטיבי".
סילבסטרה דנגונד הוא ממובילי ה"גל החדש" של הוואיינאטו, לצידם של חורחה סלדון ואיוואן וייאסון ולהקות כמו "אל בינומיו דה אורו דה אמריקה".
מבצעים כמו דיומדס דיאס וליסנדרו מסה תרמו גם הם להפצת הסוגה בין כל השכבות החברתיות של קולומביה ובעולם.
פסטיבלים של אל ואיינאטופסטיבל האגדה הוואיינאטית (Festival de la Leyenda Vallenata''') - החל משנת 1968
מתקיים כל שנה בסוף חודש אפריל בעיר ואיידופאר.
במסגרת הפסטיבל מתקיימת תחרות בין מיטב מבצעי ואיינאטו ויוצריה: **תחרות לתואר "מלך הואיינאטו" (Rey Vallenato) - לאקורדיוניסטים
תחרות מתופפי קאחה - cajeros
בפסטיבל הראשון בואיידופאר זכה אלחנדרו דוראן שניצח על במת "פרסיסקו אל הומברה" את אמיליאנו סולטה.
קיימות תחרויות לפי הקטגוריות "מקצועיים", "חובבים" ו"ילדים".
במסגרת התחרות מקליטים מופעי תזמורות ואיינאטו
פסטיבל ערש האקודריונים (Festival Cuna de Accordeones) - הוקם בשנת 1979 בעיר וייאנואבה, במחוז לה גואחירה.
המתכונת דומה לזו של פסטיבל האגדה של ואיינאטו, אך כוללת גם קטגוריה לנגני אקורדיון מעל גיל 60.
מוזיקת ואיינאטו ביצירות במדיה ובאמנויות אחרות
1991 - הטלנובלה הקולומביאנית "אסקלונה" ב-33 פרקים -בבימוי סרחיו קבררה, ולפי תסריט מאת דניאל סמפר וברנרדו רומרו פרירו, בהפקת טלוויסין קאראקול, המוקדשת לאמן הוואיינאטו רפאל אסקלונה, בכיכובו של הזמר והמלחין קרלוס ויבס.
בסדרה מופיעים גם דמויות של ואיינאטרוס אחרים כמו גיירמו בויטראגו, אלחו דוראן, אנריקה דיאס, אמיליאנו סולטה, לואיס אנריקה מרטינס, אבל אנטוניו וייה ולורנסו מוראלס.
הטלנובלה מתרחשת בשנים 1945–1950 בוואיידופאר.
ואיגויה היא עיר בורקינה פאסו הנמצאת בגבולה הצפוני עם מאלי.
העיר משמשת בירת פרובינציית יאטנגס.
העיר נמצאת 185 ק"מ צפונית לבירה ואגאדוגו, בדרך לגבול על מאלי.
היא ממוקמת כ-40 ק"מ מדרום לעיר המאלית באנקס.
העיר נוסדה בשנת 1757, ושימשה כבירת ממלכת מוסי.
העיר נהרסה בשנת 1825 וכן הותקפה מספר פעמים בסוף המאה ה-19. צרפת בנתה אותה בשנת 1896 ומאז היא לא נהרסה יותר.
במהלך מלחמת מאלי - בורקינה פאסו בשנת 1985, הופצץ השוק בעיר על ידי חיל האוויר של מאלי ונהרגו מספר תושבים.
כעיר סאהלית טיפוסית, העיר מושפעת מאוד ממזג האוויר.
כמו כל המדינות באזור זה, המשקעים בעונה הגשומה משפיעים על איכות וכמות היבולים ובכך את רמת החיים של תושבים.
כלכלת העיר אינה כוללת כלל מפעלים.
ואטל , הוא בית ספר בינלאומי למנהל עסקים, ניהול מלונאות ותיירות.
הוקם בשנת 1981 על ידי אלן סבן, בית הספר הראשון של ואטל היה ממוקם בפריז.
מאז 2010, פרוסים שלושים וחמישה בתי ספר של הרשת ברחבי העולם.
יסוד הלמידה בבתי הספר ואטל, הוא שילוב בין תאוריה אקדמית וניסיון מקצועי.
סבן נוהג לומר כי "כל הידע התאורטי חייב מיד להיבדק על ידי התנסות מעשית בשטח".
בית הספר ואטל מציעה שני מסלולים שונים, בצ'לור ו-MBA בניהול מלונאי בכיר.
הרשת כוללת למעלה מ-7000 סטודנטים ב-35 קמפוסים בכל רחבי העולם.
ואטל בישראל - ואטל תל אביב
בשנת 2012, הקימה ואטל את ואטל תל אביב, הסניף הראשון של הרשת בישראל בשדרות רוטשילד בתל אביב.
מנכ"ל בית הספר הוא מיכאל סבן, ובבית הספר לומדים למעלה מ-100 סטודנטים.
בית הספר עובד בשיתוף פעולה עם התאחדות בתי המלונות בישראל, על מנת לקדם את התיירות בישראל.
בית הספר מוכר על ידי היחידה להכוונת חיילים משוחררים, פרויקט מסע, משרד הקליטה, משרד התיירות, התאחדות בתי מלון, משרד הכלכלה והרווחה בצרפת.
ב-20 בספטמבר 2017 עזב מנכ"ל בית הספר מיכאל סבן את תפקידו כמנכ"ל, עקב החלטת הנהלת הקבוצה ובעלי המניות לסגור את בית הספר בתל אביב.
ואטל תל אביב מציעה מסלול לימודים לתואר בצ'לור בניהול מלונאי בכיר.
המסלול הוא תלת שנתי בשפה האנגלית.
הלימודים מתמקדים ביכולות ניהול, ומתן ידע משפטי, מעשי ותאורתי בתחום האירוח הרמה הבינלאומית.
הסטודנטים במסלול הבצ'לור ילמדו; תעשיית המלונאות, מנהל עסקים, משאבי אנוש, מדעי המחשב, כלכלה ושיווק.
רשימת בתי הספר של ואטל בעולם
הו צ'י מין Ville וייטנאם (2011)
בואנוס איירס - ארגנטינה (2005)
Quatre Bornes מאוריציוס - מאוריציוס (2008)
וַאיֵה דל קאוקה (בספרדית: Valle del Cauca) הוא אחד מ-32 המחוזות של קולומביה.
המחוז נמצא במערב קולומביה והוא גובל במחוזות צ'וקו בצפון, בריסרלדה בצפון-מזרח, בקינדיו וטולימה במזרח, בקאוקה בדרום ובאוקיינוס השקט במערב.
כמו כן האי מלפלו שייך למחוז.
במחוז מתגוררים כ-4.7 מיליון תושבים (הערכה ל-2017), והוא המחוז השני באוכלוסייתו בקולומביה (להוציא עיר הבירה בוגוטה שלה יש מעמד מיוחד), אחרי אנטיוקיה.
בירת המחוז היא סנטיאגו דה קאלי.
המשמעות המילולית של השם היא "עמק הקאוקה", והוא מתייחס לעמק של נהר קאוקה הזורם במחוז ושעל גדותיו הוקמו כמה יישובים חשובים בתחילת ההתיישבות הספרדית באזור.
במהלך התקופה הפרה-קולומביאנית ישבו במקום שבטי ילידים שונים.
האירופאי הראשון שעבר במקום היה הקונקיסטאדורים הספרדים סבסטיאן דה בללקאסר וחואן דה אמפודיה ב-1535. תוך שנים ספורות הוקמה פרובינציית פופאיאן , שהשתייכה למלכות המשנה של פרו עד להקמת מלכות המשנה של גרנדה החדשה במאה ה-18, וכללה בין היתר את שטחי המחוז העתידי.
לאחר קבלת העצמאות של רפובליקת קולומביה הגדולה בתחילת המאה ה-19 נוצרה פרובינציית פופאיאן שהשתייכה למחלקת קונדינמרקה (שכללה את שטחי קולומביה ופנמה המודרניות), אך תוך שנים ספורות הייתה חלוקה מחדש למחוזות והאזור היה חלק ממחוז קאוקה (שכלל את כל מערב קולומביה המודרנית) .
לאחר פיצול הרפובליקה ב-1830 האזור נכלל ברפובליקת גרנדה החדשה והוא חולק בין פרובינציית פופאיאן שנוסדה מחדש ובין פרובינציית בואנוונטורה (שמ-1835 בירתה הייתה קאלי).
בשנים שלאחר מכן חלקים נוספים פוצלו מפרובינציית פופאיאן ועתה היו חלקים מהמחוז העתידי גם בפרובינציות ברבקואס וקאוקה (שבירתה הייתה העיר בוגה בשטחי המחוז העתידי).
ב-1857 הרפובליקה הפכה לפדרלית ונוצרה מדינת קאוקה שכללה את כל דרום ומערב המדינה, כמו גם חלקים נרחבים ממזרחה ואשר בירתה הייתה פופאיאן (במחוז קאוקה המודרני).
תושבים מקומיים ניסו לגרום לפיצול האזור של ואיה דל קאוקה ממחוז קאוקה, אך הם לא צלחו בעשורים הראשונים לפעולותיהם.
ב-1908 הייתה חלוקה מחדש של מחוזות בקולומביה, ובין היתר פוצלו ממחוז קאוקה מחוזות קאלי (שבירתו הייתה קאלי), בוגה (שבירתו הייתה בוגה) וקרטגו (שבירתו הייתה קרטגו) בשטחי מחוז ואיה דל קאוקה המודרני.
החלוקה החדשה לא שרדה זמן רב והייתה כוונה לספח את המחוזות החדשים בחזרה למחוז קאוקה, אך פעילות של ילידי האזור אצל השלטון בבוגוטה גרמה לכך שב-16 באפריל 1910 המחוזות אוחדו לכדי מחוז ואיה דל קאוקה המודרני, כשבירתו היא קאלי.
כלכלת המחוז מסתמכת בעיקר על חקלאות, הכוללת בין היתר גידול קנה סוכר, כותנה, סויה ודורה.
תעשיית הסוכר הענפה של המחוז מתרכזת באזור העיר יומבו.
כמו כן, הנמל של העיר בואנוונטורה במחוז הוא אחד הנמלים החשובים של קולומביה בחוף האוקיינוס השקט.
בדומה לחלק גדול ממחוזות קולומביה, יש למחוז חלוקה מנהלית נוספת מלבד החלוקה לרשויות מקומיות והוא מחולק לחמישה אזורי משנה (Subregiones) כדלהלן:
שם שם בספרדית יישוב מרכזי מספר רשויות מקומיות צפון Norte קרטגו 16 מזרח Oriente סביליה 2 מרכז Centro טולואה 13 דרום Sur סנטיאגו דה קאלי 10 מערב Occidente בואנוונטורה 1
ואידאצ'קה (בהונגרית: Vajdácska; ביידיש: וויידיטשקא) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
המתיישבים היהודים הראשונים הגיעו למקום בתחילת המאה ה-19. הקהילה השתייכה לזרם האורתודוקסי.
במקום היו חברה קדישא ובית תפילה.
בשנת 1941 גויסו 11 צעירים יהודים מהכפר לעבודות כפייה ובשנת 1944 הועברו יהודי המקום לגטו שאטוראליאויהיי, ומשם שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה חזרו לכפר שבעה ניצולים אך הם לא הצליחו לחדש את החיים היהודיים במקום.
בשנת 1963 חיו בכפר רק שני יהודים שנשאו ללא יהודיות בנות המקום.
ואטה (בהונגרית: Vatta) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית ואטה קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-969 תושבים בשנת 1990 עד 901 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-7%).
בואטה חיה קהילה יהודית ועד היום קיים במקום בית קברות יהודי.
וַאטְנַאיוֹקוּטל (באיסלנדית: Vatnajökull, בתרגום מילולי: "קרחון האגמים"), לעיתים נקרא קרחון ואטנה, היא כיפת הקרח הגדולה ביותר באיסלנד בשטחה ובנפחה, והשנייה בגודלה באירופה אחרי כיפת הקרח של האי סברני בארכיפלג נוביה זמליה ברוסיה.
הקרחון נמצא בדרום-מזרח האי, שטחו כ-7,900 קמ"ר והוא מכסה כ-8% משטח המדינה.
מפלי דטיפוס, השניים בעוצמתם באירופה, נובעים ממימיו.
מתחת לכיפת הקרח ישנם מספר הרי געש פעילים, שהתפרצותם יצרה בעבר "כיסים" גדולים של מים מתחת לקרח.
ההתפרצות האחרונה התרחשה בשנת 2011 ויצרה עמוד עשן שהתנשא לגובה של 17 קילומטרים.
בתאריך 7 ביוני 2008 הוכרז הפארק הלאומי ואטנאיוקול המהווה אתר מורשת עולמי.
בתרבות הפופולרית שימש ואטנאיוקוטל כזירת צילום למספר סרטי קולנוע, ביניהם רצח בעיניים, הסרט ה-14 בסדרת ג'יימס בונד.
כמו כן שימש האתר לצילום קטעים מהעונה השנייה בסדרת הטלוויזיה משחקי הכס.
ואטנס היא עיירת שוק של מחוז אינסברוק באוסטריה במדינת טירול.
עיר זאת ידועה בעיקר כבית חברת זכוכית הקריסטל סברובסקי.
ואטנס ממוקמת בעמק אין התחתון בצפון טירול, כ-13 קילומטרים מזרחית לאינסברוק.
האזור העירוני משתרע מן הגדה הדרומית של נהר אין אל עמק הצד ואטנטאל.
השם ואטנס הוזכר לראשונה כ"וואטאנס" (Vuattanes) בשטר משנת 930, כאשר האזור היה חלק מדוכסות הגזע הגרמנית בוואריה.
האזור הוחזק על ידי ספירת טירול מהמאה ה-12 ואילך ונרכש על ידי הבית האוסטרי של הבסבורג בשנת 1363.
בשנת 1559 הוקמה טחנת נייר בוואטנס, הראשונה במדינות אוסטריה.
הכלכלה המקומית קדומה עוד יותר, כאשר בשנת 1895 דניאל סברובסקי (1862–1956), עובד זכוכית מייז'טין פוד בוקובו (Jiřetín pod Bukovou) שבבוהמיה, התיישב כאן כדי להתחיל בייצור תכשיטים קריסטליים.
ואטנס קיבלה זכויות שוק בשנת 1895.
חברת סברובסקי היא מקור הכלכלה העיקרי של ואטנס.
בשנת 1995 חגגה את יובל המאה שלה עם הקמת מוזיאון "סברובסקי קריסטלוולטן".
אנדרה הלר עיצב כמה ארונות סקרנות שעוצבו על פי החדרים ההיסטוריים של טירת אמבראס.
המוזיאון מציג את ההיסטוריה של ייצור הקריסטלים, חייו של דניאל סברובסקי ואוסף גדול של קריסטלים הכולל יצירות של אמנים בולטים כגון בריאן אינו וניקי דה סן פאל.
זהו אחד היעדים התיירותיים העיקריים באוסטריה, והוא מושך אליו מבקרים מכל העולם.
ואייחו היא עיר באזור מפרץ סן פרנסיסקו אשר בקליפורניה שבארצות הברית.
ואייחו נקראת על שמו של גנרל מקסיקני ממוצא ספרדי שהפך לאחד הפוליטיקאים הראשונים בקליפורניה עם כניסתה לאיחוד.
ואייחו אף שימשה לתקופה קצרה בשנים 1852–1853 לבירתה של קליפורניה.
נכון לשנת 2019, אוכלוסיית העיר משוערת כ-121,000 תושבים.
זוהי העיר העשירית בגודלה באזור המפרץ.
מבחינה כלכלית, המעסיקים הבולטים בעיר הם שירות היערות של ארצות הברית, קייזר פרמננטה, וכן מערכות הבריאות והחינוך המקומיות.
מבחינה אתנית, ואייחו נחשבת למגוונת במיוחד - 32.8% מתושביה לבנים, 22.1% אפרו-אמריקאים, 22.6% ממוצא היספני ו-24.9% אסייתים.
בעיר ישנה גם קהילת להט"ב גדולה ומשמעותית.
מבין האישים הבולטים שהתגוררו בעיר לפרק זמן כזה או אחר ניתן למנות את רוקמונד דנבר, נטלי קוגלין, ביל באקנר, גבריאלה וילסון ובייבי באש.
העיר ידועה גם בשל העובדה שרוצח הזודיאק פעל בסביבתה במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20.
ההתיישבות במקום החלה בשנת 1851 בהחלטה של הסנאט המקומי.
ההתיישבות הוכרזה כעיר בשנת 1868.
ואייט הון ראסל הוא שחקן קולנוע אמריקאי-יהודי ושחקן הוקי קרח לשעבר.
ראסל נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה, לשחקנים קורט ראסל וגולדי הון.
הוא נכדו של השחקן בינג ראסל.
שני אחיו-למחצה (מנישואיה הראשונים של אימו) הם השחקנים אוליבר הדסון וקייט הדסון.
הוא ממוצא גרמני, אנגלי, סקוטי, אירי והונגרי-יהודי (מסבתו מצד אמו).
ראסל שיחק בקבוצות הוקי חובבניות ומקצועניות בתפקיד השוער.
בין היתר שיחק בריצ'מונד סוקס, לנגלי הורנטס, שיקגו סטיל, וגרוניז גריסון.
הוא גם שיחק הוקי באוניברסיטת אלבמה בהאנטסוויל.
הקריירה שלו נקטעה בגלל פציעות.
כילד ראסל שיחק בכמה סרטי קולנוע ובסדרות טלוויזיה.
כשחקן בוגר שיחק בין היתר בסרט "רחוב ג'אמפ 22" משנת 2014. בשנת 2016 שיחק בסרט "Folk Hero & Funny Guy" שהוקרן לראשונה בפסטיבל טרייבקה.
בשנת 2016 שיחק בפרק של סדרת הטלוויזיה "מראה שחורה".
בשנת 2018, הוא שיחק בתפקיד ראשי בסרט האימה "אוברלורד".
בשנת 2020 שיחק במיני-סדרה של רשת שואוטיים "ציפור אלוהים שבשמים" שיצר והפיק אית'ן הוק מתוך עיבוד לספר באותו שם משנת 2013 של הסופר היהודי-אמריקאי ג'יימס מקברייד.
בשנת 2021 הוא כיכב בתפקיד ג'ון ווקר / סוכן ארצות הברית במיני-סדרה "הפלקון וחייל החורף" של דיסני +, חלק מהיקום הקולנועי של מארוול.
באותה שנה שיחק במותחן הפסיכולוגי של נטפליקס "האישה בחלון", מתוך תסריט שעיבד טרייסי לטס, המבוסס על רומן משנת 2018 בשם זהה על ידי א.ג'.
בשנת 2023 החל לככב בסדרת הפעולה והמדע-בדיוני "מונרך: מורשת של מפלצות" (אנ') שיצר מאט פרקשן עבור רשת אפל TV פלוס; בעוד ראסל גילם את דמותו של לי שואו בצעירותו, אביו, קורט ראסל גילם את דמותו הבוגרת.
ב-14 במרץ 2012 לאחר שנתיים של זוגיות, התחתן ראסל עם הסטייליסטית סאן האמרס, אותה הכיר בהולנד בזמן ששיחק בקבוצת הוקי.
בני הזוג נפרדו ב-2 במרץ 2015, והתגרשו ביחסים טובים ב-24 באוקטובר 2017.
לאחר שנפגשו על סט הצילומים של הסרט "Folk Hero & Funny Guy" בשנת 2015, ראסל החל מערכת יחסים עם השחקנית מרדית' האגנר.
הם התארסו בדצמבר 2018 ונישאו בשנת 2019. במרץ 2021 נולד בנם הראשון, באדי פרינס ראסל.
צ'רלי ווילובי Folk Hero & Funny Guy ג'ייסון 2017 אינגריד מאבדת את הצפון עזרא אוק'יףשולחן 19 טדיבריון להשכרה 2 אנדרס קייןאגם שימר אד ברטון 2018בלייז גליןאוברלורד רב"ט לואיס פורד 2021 האישה בחלון דייוויד וינטרס2024שחייה ליליתריי וולר2025ת'אנדרבולטס*ג'ון ווקר / סוכן ארצות הבריתBroke טרוגם מפיקאתם מוזמנים חגיגית (אנ')רקדן עם מסכה2026התגלית
שנה פרס קטגוריה עבורתוצאהמקור 2014 פרס בחירת הנוער פריצת השנה בסרט קולנוערחוב ג'אמפ 22 2025פרס סאטורןהשחקן הטוב ביותר בסדרת טלוויזיהמונרך: מורשת של מפלצות (אנ')
ואיה (בהונגרית: Vaja) היא עיירה במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
יהודים החלו להתגורר בואיה כבר בסוף המאה ה-18. הם התפרנסו בעיבודה ושיווקה של תוצרת חקלאית, בעיקר משקאות חריפים, חומץ ושמן.
בזמן הקרע ביהדות הונגריה במסגרת קונגרס יהודי הונגריה (1869–1968) הצטרפה הקהילה לזרם האורתודוקסי.
בקהילה היו חברה קדישא, בית כנסת וחברות צדקה.
אחרי החלת החוקים היהודיים משנת 1938, שנועדו להגביל את היהודים בתחומי הכלכלה והתרבות, נותרו כ-40 משפחות יהודיות בואיה ללא פרנסה.
יחידות צבא הונגריות, שהוקמו בתחילת מלחמת העולם השנייה החלו לבצע מעשי חבלה מעבר לגבול הצ'כי, והם שכנו סמוך לואיה.
חייליהן שדדו חנויות בבעלות יהודית, פגעו ביהודים ברחובות הכפר והרגו יהודי אחד.
בשנת 1942 נשלחו גברים יהודים מהכפר לעבודות כפייה.
הם גויסו כ"שרות עזר" ליחידות הצבא ההונגרי, שלחמו לצד הגרמנים בחזית המזרח.
בעיקר עסקו בעבודות ביצורים ושירותים.
משפחותיהם נותרו בכפר ללא פרנסה.
באביב 1944, רוכזו היהודים בבית הכנסת, אז התגנב הכומר הפרוטסטנטי של ואיה לבית הכנסת, ניסה לעודד אותם בדבריו ולקח עמו למשמרת שני ספרי תורה.
לאחר כמה ימים הועברו היהודים לגטו בעיר קישווארדה הסמוכה, שם עונו רבים כדי שימסרו דברי ערך.
כמה ימים לפני חג השבועות הובלו יהודי ואיה למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה חזרו לואיה כ-25 יהודים.
הם שיקמו את בית הכנסת, ניקו את בית העלמין וחידשו את חיי הקהילה.
במשך הזמן התפזרו, רובם עלו לישראל ורק משפחה אחת נשארה במקום.
מתיו ואייט אלרוד הידוע יותר בשם ואייט נאש, הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ואישיות טלוויזיונית אמריקאית.
בשנת 2011, התמודד בעונה ה-22 של תוכנית המציאות האמריקאית "הישרדות: אי הגאולה".
בעקבות הופעתו בהשרדות הוא בחר לאמץ את שם הבמה: ואייט נאש (שמו האמצעי בתוספת נאש לעיר הולדתו, נאשוויל) כשם הבמה שלו.
נאש הופיע בתפקיד קמרון בסדרה "הוליווד הייטס" בערוץ ניקלודיאון, התפרסם בתור קורט פלטשר בסדרה "אנשים לבנים יקרים" בנטפליקס והחל משנת 2019 הוא מגלם את דמותו של צ'ארלס סמית' בסדרת הטלוויזיה "ריברדייל" של רשת The CW.
אלרוד השתתף בעונה ה-22 של תוכנית המציאות האמריקאית "הישרדות" (Survivor: Redemption Island) כאחד מ-16 המתמודדים החדשים של העונה.
אלרוד סיים במקום השביעי, והיה החבר השישי בחבר המושבעים שקבע את הזוכה.
לאחר סיום העונה נעשתה לאלרוד פניה לחזור לעונה ה-26 של הישרדות, אך הוא סירב.
בעקבות הופעתו בהישרדות, אלרוד (הידוע כיום בשם ואייט נאש) הופיע בדרמה "Nick at Nite" בתפקיד משני.
לאחר מכן הוא הופיע בסרטים קצרים ושיחק בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה "1600 פן" ו-"פילגש".
לאחר מכן, נאש לוהק לתפקיד נייג'ל רייט, טייס המסוק וחברה של ג'נה מרשל, בסדרה "שקרניות קטנות".
ב-24 בפברואר 2014 פורסם כי נאש לוהק לגלם את דמותו של כריסטופר בעיבוד הטלוויזיה של Lifetime לספר "עלי כותרת עפים ברוח", ו.
אנדרוז, בו שיחק לצד רוז מקייבר.
בשנת 2015, נאש כיכב בתפקיד ראיין, המתואר כמוזיקאי שאפתן דרומי, בעיבוד לרומן הנמכר ביותר של קארן קינגסברי "הגשר" אשר שודר בבכורה בערוץ הולמרק.
בשנת 2016 הוא השתתף בסרט ההמשך "הגשר חלק 2" לצד קייטי פינדלי.
בשנת 2016 לוהק נאש לתפקיד קורט פלטשר, עורך מגזין ההומור בקמפוס ובנו של נשיא המכללה, בסדרה של נטפליקס "אנשים יקרים לבנים".
בשנת 2017 נאש כיכב כספנסר בסרט המקורי של הולמרק "Like Cats and Dogs" לצד קאסידי גיפורד.
ואידאס ג'ייקוב באומילה (בליטאית: Vaidas Jacob Baumila; נולד ב-28 במרץ 1987) הוא זמר ליטאי.
ייצג את ליטא באירוויזיון 2015 יחד עם מוניקה לינקיטה, עם השיר "This Time".
הוא התפרסם לאחר שהגיע למקום השלישי בתוכנית השירה "Dangus" של רשת TV3. בשנת 2014 הוא הגיע לגמר הקדם הליטאי לאירוויזיון 2014, אך סיים במקום השלישי ולא נבחר.
שםפרטי האלבוםמיקומי שיאליטא יצא לאור: 2006
פורמט: הורדה דיגיטלית, CD–Išklausyk יצא לאור: 2007
פורמט: הורדה דיגיטלית, CD–Iš naujo יצא לאור: 2015
פורמט: הורדה דיגיטלית, CD–Milijonai יצא לאור: 2020
(עם סופיה) 2020"Meilės sezonas"נורמנטאס אולביצ'יוס
שָׁנָהפרסקטגוריהמועמד (ים)תוצאההערה2015פרסי MAMAהמופע הטוב ביותר–מופע הפופ הטוב ביותר–השיר הטוב ביותר"This Time"(עם מוניקה לינקיטה)הקליפ הטוב ביותר"Ant mašinos stogo"2019פרסי MAMAקליפ השנה"Milijonai"(עם JUSTÉ)
הנהר ואטאניי (בספרדית: Río Huatanay), הקרוי בחלקו העליון ריו ואנקרו (Río Huancaro), הוא יובל שמאלי באורך 46.5 ק"מ של ריו וילקאנוטה (Río Vilcanota), החלק העליון של הנהר אורובמבה, במחוז קוסקו ברמות האנדים של דרום-מזרח פרו.
הנהר ואטאניי מתחיל כנהר מתנשא כנהר ריו ואנקרו, כתשעה קילומטרים דרומית לבירה האזורית קוסקו, דרומית-מזרחית לעיירה אוקופטה (Occopata) בגובה של כ-4,050 מטרים.
בתחילה הוא זורם לכיוון צפון-צפון-מערב לאורך שישה קילומטרים, ואז צפון-צפון-מזרח.
בקילומטר 37 של הנהר מגיע הנהר לעמק קוסקו הגבוה.
מקילומטר 35 הנהר פונה מזרחה, אחר כך מזרח-דרום מזרח.
באזור המטרופולין של קוסקו, הנהר זורם ברובו בתוך תעלה.
הוא זורם דרומה על פני .
הכביש הלאומי 3S עוקב אחר מהלך הנהר.
הנהר ואטאניי פונה לצפון-צפון-מזרח במשך ארבעת הקילומטרים האחרונים לפני שהוא מגיע לסופו לבסוף בוואמבוטיו (Huambutio), בגובה של כ-3,055 מטרים, כשהוא נשפך אל ריו וילקאנוטה.
מתחת למפגש עם הנהר ואטאניי הנהר נקרא ריו אורובמבה.
הנהר ואטאניי מנקז שטח של 502 קמ"ר.
כ-450,000 אנשים חיים באגן הניקוז של הנהר.
אגן הניקוז גובל באגן הניקוז של הנהר אפורימק מדרום, באגן הניקוז של ריו וארוקונדו (Río Huarocondo) במערב, ובאגן הניקוז של ריו אורובמבה וריו וילקאנוטה בצפון ובמזרח.
ריאל ואיאדוליד כדורסל (בספרדית: Real Valladolid Baloncesto) הוא מועדון כדורסל ספרדי מ, קסטיליה ולאון, המשחק בליגת ה-LEB Oro, הליגה השנייה במבנה ליגות הכדורסל בספרד.
מוועדון הכדורסל העירוני ואיאדוליד נוסד ביוני 2015 על ידי כדורסלן העבר האמריקאי-ספרדי מייק הנסן במטרה להחליף את המועדון הראשי של העיר, שפורק בסוף עונת 2014/15.
בעונתה הראשונה, ב-LEB Plata (הליגה השלישית), סיימה הקבוצה מתחת לקו האדום עם תשעה ניצחונות בלבד ב-26 משחקים אך נשארה בליגה בשל מקומות פנויים.
בעונה הבאה עלתה ואיאדוליד ל-LEB Oro לאחר שזכתה בפלייאוף העלייה.
בשנת 2020 הקבוצה הוליכה את הליגה השנייה כשהעונה הופסקה עקב מגפת הקורונה בספרד והייתה אמורה לעלות לליגת העל, אך לא עמדה בדרישות להצטרפות לליגה ונשארה בליגת המשנה.
ב-28 ביולי 2020 סיכם המועדון על שיתוף פעולה עם קבוצת הכדורגל של העיר ריאל ואיאדוליד והחלה להשתמש בשמו, צבעיו וסמלו.
ואיינה קאפאק (בקצ'ואה: Wayna Qhapaq, בספרדית: Huayna Cápac; סביבות 1467–1527) היה קיסר האינקה האחד-עשר (שלט 1493–1527) של אימפריית האינקה.
אביו היה טופאק אינקה יופאנקי, ובניו היו הקיסרים ואסקאר ואטוואלפה.
הוא השלים את מסכת הכיבושים של קודמיו כשהשתלט על החלקים המזרחיים של פרו ואקוודור, אך הוא גם זרע את המחלוקת שעתידה הייתה להכשיל את האינקה.
המקום והתאריך המדויק של לידתו של ואיינה קאפאק אינם ידועים.
אף על פי שהוא גדל בקוסקו, ייתכן שהוא נולד ב-1468 בטומבמבה (קואנקה של ימינו) ובילה שם חלק מילדותו.
הוא היה בנו של הקיסר טופאק אינקה יופאנקי (שלט בשנים 1471–1493) שהרחיב את שלטון האינקה צפונה לתוך אקוודור של ימינו, תהליך שנמשך על ידי ואיינה קאפאק.
אשתו הראשונה של ואיינה קאפאק הייתה אחותו, הקויה (המלכה) "קוסי רימאי" (Kusi Rimay).
היא מתה בתחילת שלטונו של בעלה ולא ילדה לו יורשים זכרים.
ואיינה קאפאק נישא לאחות נוספת, ראווה אוקיו (Rawa Okllo), כאשתו המלכותית.
היא ילדה לו בן שעתיד למלוך כקיסר ואסקאר.
בנוסף לקוסי רימאי וראווה אוקיו, היו לוואיינה קאפאק יותר מ-50 נשים והן ילדו לו יותר מ-50 בנים וכ-200 ילדים בסך הכל.
בניו כללו את נינאן קויוצ'י (Ninan Cuyochi, נסיך הכתר), אטוואלפה, טופאק ואייפה (Túpac Huallpa), מאנקו אינקה יופאנקי, פאויו אינקה שעתידים לקבל את תואר הקיסר (סאפה אינקה), חלקם כשליטי בובה של הספרדים.
בתור "ילד צ'יף" או "ילד ריבון", היה לוואיינה קאפאק מורה, ואייפאייה (Wallpaya) אחיינו של טופאק אינקה יופאנקי.
מזימתו של מורה זה לקבל את תואר הקיסר התגלתה על ידי דודו, המושל ואמאן אצ'צ'י, אשר הרג את ואייפאייה.
בדרום המשיך ואיינה קאפאק בהרחבת אימפריית האינקה לצ'ילה וארגנטינה של ימינו וניסה לספח שטחים לכיוון צפון במה שהם כיום אקוודור ודרום קולומביה.
באקוודור, שנודעה בעבר כממלכת קיטו, שילב ואיינה קאפאק את קונפדרציית קיטו באימפריית האינקה לאחר שהתחתן עם מלכת קיטו פאצ'ה דוצ'יצ'לה שיריס ה-16 (Paccha Duchicela Shyris XVI) על מנת לעצור מלחמה ממושכת.
מנישואים אלה נולד אטוואלפה (1502 לספירה) בקרנקי (Caranqui) אקוודור.
אטאוולפה היה אמור לרשת את ממלכת קיטו, על פי צוואתו של אביו ואיינה קאפאק, ומאוחר יותר הפך לקיסר האינקה לאחר שהביס את אחיו, קיסר האינקה ואסקאר במלחמת האזרחים, בעקבות הניסיון של ואסקאר אינקה לכבוש את ממלכת קיטו לאחר שבע שנים של שלום.
אקוודור התחבבה על ואיינה קאפאק והוא בילה שם את רוב זמנו, והקים ערים כמו .
בירת האימפריה הייתה בקוסקו, ואיינה קאפאק בנה מחדש את קיטו כדי להפוך אותה ל"בירה השנייה" של האימפריה.
בתור סאפה אינקה, הוא גם בנה מצפי כוכבים באקוודור כמו אתר .
ואיינה קאפאק קיווה להקים מעוז צפוני בעיר טומבמבה באקוודור, שבה חיו בני הקניארי (Cañari).
בעמק הקדוש, עדיין ניתן למצוא את השרידים הדלילים של אחת מאחוזותיו של ואיינה קאפאק והארמון הכפרי שלו בשם בעיירה של ימינו.
בבוליביה של ימינו היה ואיינה קאפאק אחראי לפיתוח קוצ'במבה כמרכז חקלאי ומנהלתי חשוב, עם יותר מאלפיים ממגורות (קולקה) שנבנו באזור לאחסון תירס.
צפונה יותר באקוודור, ניסו כוחותיו של ואיינה קאפאק להתרחב אל השפלה של אגן האמזונס, עד לנהר , אך הם נהדפו לאחור על ידי ה.
ואיינה קאפאק רכש חיבה מיוחדת למרכז האנדים הפרואני ולגולות הכותרת המקומיות שלו; הוא מתועד כמי שנפש ב ברמת בומבון.
רפסודות רבות של האינקה הובאו לאגם ישירות מאקוודור לשם השעשוע שלו.
בדרכה לקוסקו, לאחר מותו של ואיינה קאפאק בקיטו, נעצרה התהלוכה הנושאת את גופתו בסביבת שוושה (Shawsha), עיר במרכז האנדים הפרואני, מתוך הכרה בחיבה לאזור שחש לאזור ומשום שהתושבים היו מהנאמנים ביותר למטרותיו.
אימפריית האינקה הגיעה לשיא גודלה ועוצמתה תחת שלטונו, והשתרעה על פני רוב בוליביה, פרו, ארגנטינה, צ'ילה, אקוודור ודרום-מערב קולומביה של ימינו.
היא כללה שטחים שונים מהאנדים הקפואים הגבוהים ועד הביצות הצפופות ביותר.
נתיניו כללו יותר ממאתיים קבוצות אתניות שונות, כל אחת עם מנהגיה והשפות שלה.
האימפריה השתרעה לאורך 3,500 קילומטרים מצפון לדרום, שכללה את חוף האוקיינוס השקט במערב ואת הרי האנדים בדרום-מזרח ואגן האמזונאס במזרח.
למרות האתגרים הגאוגרפיים והתרבותיים, אימפריית האינקה או "טוואנטינסויו" (Tawantinsuyu, "ארבעת האזורים המאוחדים") הייתה מתוחכמת לזמנה ולמקומה.
בשיאה, היו בה ערים מונומנטליות, מקדשים, מבצרים מאבן מתוכננים להפליא, דרכים שנחצבו במדרונות הרי הגרניט, טרסות חקלאיות מסיביות ועבודות הידראוליות.
כשליט מסור, תרם ואיינה קאפאק רבות כדי לשפר את חיי עמו.
בנוסף לבניית מקדשים ועבודות אחרות, הוא הורה להרחיב מאוד את מערכת הדרכים של האינקה.
הוא בנה לאורכה מחסנים (קולקה) למזון כך שניתן היה להגיש במהירות סיוע לכל מי שנמצא בסכנת רעב.
ואיינה קאפאק ידע על הגעת הספרדים לחופי האימפריה שלו  כבר ב-1515.
מיליוני תושבים מתו במגפה זו, כולל אחיו של ואיינה, אוקי טופאק אינקה (Auqui Tupac Inca), ובנו הבכור של ואיינה, נינאן קויוצ'י (Ninan Kuyuchi).
בניו: אטוואלפה אינקה וואסקאר אינקה קיבלו שני אזורים נפרדים של אימפריית האינקה: אטוואלפה החביב עליו, את החלק הצפוני שבמרכזו קיטו; ויורשו הלגיטימי ואסקאר את החלק הדרומי שמרכזו בקוסקו.
ואסקאר הבטיח במהירות את השלטון בקוסקו ואחיו נכלא, אך אטוואלפה נמלט ממאסרו בעזרת אשתו.
אטוואלפה השיג את תמיכת המצביאים ביותר של ואיינה קאפאק, קיסקיס (Quizquiz) וצ'אלקוצ'ימק (Chalkuchimac), שהיו במקרה ליד קיטו, העיר הגדולה הקרובה ביותר.
אטוואלפה מרד באחיו וניצח במלחמת האזרחים שלאחר מכן וכלא את ואסאקר בתום המלחמה.
לפרנסיסקו פיסארו ואנשיו היה המזל לעלות להרי האנדים בדיוק בזמן שאטוואלפה חזר לקוסקו לאחר סיומם המוצלח של מסעות המלחמה הצפוניים.
לאחר שפתח במתקפת פתע בקחאמרקה וטבח למעלה מ-6,000 חיילי האינקה, לקח פיסארו בשבי את אטוואלפה.
כדי להבטיח את שחרורו התחייב אטוואלפה למלא חדר של כ-88 מטר מעוקב בחפצי זהב יקרים, חדר הכופר המפורסם של אטוואלפה.
במהלך החודשים אחר-כך הובילו שיירות של סבלים חפצים יקרים מרחבי האימפריה.
אלו כללו צנצנות, סירים, כלים ולוחות מוזהבים גדולים שנעקרו מקירות מקדש השמש של קוריקנצ'ה בקוסקו.
ב-3 במאי 1533 הורה פיסארו להתיך את האוסף הגדול של חפצי זהב, תהליך שנמשך שבועות רבים.
לבסוף, ב-16 ביולי, חולק השלל בין אנשיו.