tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחשש לכיבוש העיר, בון-אדריאן ז'אנו דה מונסי יצר מחסום באתר כיכר קלישי והגן עליו עם 15,000 מתנדבים – מרביתם סטודנטים של האקול פוליטקניק והאקול וטרינייר (בית הספר הפוליטכני ובית הספר לווטרינריה).
על אף חוסר הניסיון של המתנדבים, הצליחו הסטודנטים להגן על אזור קלישי ולעמוד בפני הצבא המתקדם עד לשביתת הנשק שהוכרזה ב-30 במרץ 1814.
לציון האירוע מוצב בלב הכיכר פסל בגובה 6 מטרים, מעשה ידי אמדה דובלמאר המוקדש לה דה מונסי.
כיכר קטלוניה או פלאסה דה קטלוניה (בקטלנית: Plaça de Catalunya; ספרדית Plaza de Cataluña) היא כיכר גדולה במרכז ברצלונה.
הכיכר נחשבת גם למרכז העיר וגם למקום בו העיר העתיקה (אל ראבאל והרובע הגותי בסיוטט וליה) נפגשת עם בנייה מהמאה ה-19 של האישמפלה.
חלק מן הרחובות הראשיים של העיר עוברים בכיכר קטלוניה: לה ראמבלה, פסץ' דה גראסיה, ראמבלה דה קטלוניה ועוד.
גודל הכיכר הוא כ-50 דונם.
הכיכר ידועה בעיקר בשל המזרקות והפסלים שבה, קרבתה לאתרים הפופולריים בעיר, ולהקות היונים המתרכזות במרכזה.
סביב הכיכר חנויות רבות, מסעדות, בתי קפה, מלונות ובנקים.
בכיכר יש תחנה של הרכבת התחתית של ברצלונה והיא משמשת כמרכז תיירותי חשוב של העיר ברצלונה, כולל תחנות מידע לתיירים ותחנת יציאה לסיורים ואטרקציות תיירות שונות.
לאחר שחומות העיר מימי הביניים נהרסו במאה ה-19, פותחו תוכניות שאפתניות לשטחים הציבוריים בעיר תחת השגחתם של מתכנני ערים ידועים.
כיכר קטלוניה תוכננה בשנת 1859, אך לא ניתן אישור רשמי מהממשל עד לתערוכה העולמית של ברצלונה (1888).
הכיכר נפתחה לראשונה בשנת 1902, ועברה שינויים נוספים בשנת 1929 לכבוד התערוכה העולמית של ברצלונה (1929), שכללו גם בניית תחנת רכבת תחתית במקום.
האדריכל פרנסיסקו נבוט היה אחראי לשינויים שנערכו בשנת 1929.
כיכר פייסל היא כיכר עירונית בשכונת ואדי סאליב בחיפה.
הכיכר נמצאת על יד המקום בו שכן בעבר השער המזרחי בחומת חיפה העותמאנית, שנבנתה בשנת 1761 על ידי דאהר אל-עומר.
הכיכר נוצרה עם היציאה מן החומות בתחילת המאה ה-19.
בינואר 1904 נחנכה על יד הכיכר תחנת הרכבת חיפה מזרח, תחנת הקצה של רכבת העמק.
בתקופת המנדט הבריטי הורחבה התחנה, ויצאו ממנה רכבות לשלוש יבשות שונות - אפריקה, אסיה ואירופה.
בשנת 1946 פוצץ מבנה התחנה על ידי האצ"ל.
מאז שנות ה-90 אין מעבר נוסעים בתחנה, והיא משמשת כתחנה תפעולית, כמחסן, כמוזיאון וכנקודת האפס של רכבת ישראל.
בשנות השלושים של המאה ה-20 עבר בכיכר ארונו של פייסל הראשון, מלך עיראק, בדרכו משווייץ לעיראק דרך נמל חיפה.
לרגל המאורע שונה שמה של הכיכר לשמה הנוכחי, והוקמה בה רחבה מרוצפת ואנדרטה.
צורת האנדרטה כעמוד קטוע, ועל בסיסה קבועה כתובת בערבית: "לזכר העברת גופת הוד מלכותו, המנוח הגדול של הערבים, המלך פייסל הראשון", וכן אִמרה המיוחסת לפייסל: "העצמאות נלקחת ולא ניתנת - חירות העם בידיו".
מיקום הרחבה והעמוד השתנה במהלך השנים בעקבות שינויים שנעשו בנתיבי הנסיעה.
בתחילה שימשה הרחבה כמעגל תנועה והעמוד הוצב במרכזה, לאחר מכן בוטל מעגל התנועה והעמוד הוצב ממזרח לכביש ליד גדר בית הקברות, ולאחר מכן הועבר למקומו הנוכחי ממערב לכביש.
מהכיכר יוצאים שדרות הפל"ים דרך העצמאות, רחוב חטיבת גולני (לפנים רחוב פייסל) ורחוב שיבת ציון.
בסמוך עוברת דרך קיבוץ גלויות, שבה שוכן שוק הפשפשים.
רוב שטח הכיכר משמש ככביש לתנועה הנוסעת בכיוון צפון-דרום, בחלקו נת"צ המשמש את המטרונית העוברת בכיכר.
במערב הכיכר רחבה מרוצפת קטנה המשמשת בחלקה כחניון, ובה האנדרטה למלך פייסל.
לידה בתים ערביים ישנים בני 2–5 קומות.
בדרום הכיכר שטח דשא ופרחים, וממזרח לה נמצאים מבני תחנת הרכבת חיפה מזרח ההיסטורית, ובית קברות קטן של משפחת אל-חלילי.
מעבר להם נמצאים פסי הרכבת של התחנה.
כיכר פרשרן (בסלובנית: Prešernov trg) היא הכיכר העירונית המרכזית בליובליאנה, בירת סלובניה.
מיקומה של הכיכר בלב העיר העתיקה הופך אותה לנקודת מפגש חשובה, בה נערכים פסטיבלים, בהם הקרנבל של ליובליאנה, קונצרטים, אירועי ספורט ואירועי מחאה.
הכיכר והאזור סביבה סגורים לתנועת כלי רכב.
כיכר פרשרן, הממוקמת על גדת נהר הליובליאניצה, נקראת על שמו של המשורר הלאומי של סלובניה, פרנצה פרשרן, אשר מונצח גם על ידי פסל ארד גדול ממדים בדמותו, המוצב בתחומי הכיכר.
צורתה של הכיכר היא כשל משפך, וממנה יוצאים מספר רחובות לכיוונים שונים.
בדרומה של הכיכר, מחבר אותה הגשר המשולש, העובר מעל נהר הליובליאניצה, עם רחוב סטריטאר (Stritarjeva ulica) המוביל לכיוון בית העירייה, למרגלות טירת ליובליאנה.
רחוב צ'ופ (Čopova ulica), בין הרחובות המסחריים העיקריים של העיר, יוצא מהכיכר לכיוון צפון-מערב.
רחוב מיקלושיץ' (Miklošičeva cesta) יוצא מהכיכר צפונה לכיוון תחנת הרכבת המרכזית של ליובליאנה, ולאורכו מספר בניינים ידועים הבנויים בסגנון הזצסיון הווינאי.
רחוב וולף (Wolfova ulica) מוביל מהכיכר מערבה ומתחבר לכיכר הקונגרס, כיכר מרכזית נוספת בעיר.
מצדה המזרחי של הכיכר יוצא רחוב טרובאר (Trubarjeva ulica) הציורי, ומוביל לכיוון גשר הדרקון שהוקם לזכר קיסר אוסטרו-הונגריה פרנץ יוזף הראשון.
בנוסף מתחברת לכיכר טיילת לאורך גדת נהר הליובליאניצה.
הכיכר קיבלה את מראה הנוכחי במאה ה-17, עת הוקמה כנסיית הבשורה הפרנציסקנית, הבנויה בסגנון הבארוק והיא המבנה המוכר ביותר בתחומה.
במאה ה-19 הפך צומת הדרכים שהיה במקום לכיכר סלולה.
לאחר רעידת האדמה שהתרחשה בעיר בשנת 1895, חודשה הכיכר, ובניינים עתיקים רבים מימי הביניים אשר ניזוקו ברעידה, הוחלפו על ידי בתי פאר ברוח התקופה.
כיכר רומא (באיטלקית: "Piazza Roma") היא כיכר עירונית בירושלים המשתרעת לאורך מרכזו של רחוב הלל, על יד מוזיאון יהדות איטליה.
הכיכר נוצרה בעקבות צמצום מספר נתיבי הנסיעה ברחוב לאחד, ונחנכה במהלך ביקורו של ראש עיריית רומא, ג'אני אלמאנו , בישראל בשנת 2009. באותו מעמד נחנכה בעיר רומא "כיכר ירושלים", להידוק היחסים בין רומא לירושלים.
הכיכר היא למעשה רחבה ארוכה וצרה לאורך הרחוב - מעין מדרחוב שלצידו נתיב קטן למכוניות.
הכיכר מתחילה במוזיאון יהודי איטליה ומסתיימת במפגש עם רחוב ההסתדרות.
לאורכה מפוזרים ספסלים בגדלים שונים, ובשל הבדלי הגובה היא מדורגת בחלקה.
לוח המציין את הקמת הכיכר מצוין במרכז הרחבה.
הכיתוב עליו מופיע בשלוש שפות: עברית, אנגלית ואיטלקית והוא כולל שעון שמש המציין את השעה בספרות רומיות.
כיכר פלומר היא כיכר מלבנית בעיר התחתית של חיפה.
הכיכר קרויה על שם הלורד הרברט פלומר, שהיה הנציב העליון הבריטי השני לארץ ישראל.
בעבר היה רחוב שער פלמר שער הכניסה הראשי של נמל חיפה ולאחר שהוקמה תחנת הרכבת חיפה מרכז, הוקם בצמוד לתחנה ומעל הכיכר גשר עילי העובר מעל תחנת הרכבת ומשמש בעשור השני של המאה ה-21 בתור הכניסה הראשית לנמל חיפה.
לאחר הקמתו של הגשר הפך רחוב שער פלמר ("שער מספר 5") לאזור מסחרי ונסגרה הכניסה הישנה לנמל דרכו.
בחזית הכיכר נמצאת הכניסה הראשית אל תחנת הרכבת חיפה-מרכז ובצידה המערבי נמצאים מוזיאון דגון וממגורות דגון.
בצידה הדרומי של הכיכר נמצאת דרך העצמאות, אחד מהרחובות החשובים בחיפה כיום, ובצידה המזרחי נמצאים תילתן - המכללה לעיצוב ולתקשורת חזותית וקמפוס הנמל.
בנוסף ניתן להנות מכמה ציורי קיר גדולים ('אמנות רחוב') המתארים נושאים שונים הקשורים בחיפה ובתולדות ארץ ישראל.
במרכזה של הכיכר ממוקם חניון ומסוף אוטובוסים הכולל תחנות מוניות וקיוסקים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 שימשה הכיכר בתור תחנת האוטובוסים המרכזית של חיפה עד למעבר אל תחנה מרכזית - בת גלים שהייתה לא הרחק משם בשנת 1974. גם כיום ישנם קווי אוטובוס המסיימים ומתחילים את מסלולם בכיכר.
כיכר פלומר היא כיכר עירונית בתל אביב-יפו.
הכיכר קרויה על שם הלורד הרברט פלומר, שהיה הנציב העליון הבריטי לארץ ישראל.
הכיכר ממוקמת בכניסה הראשית של מתחם יריד המזרח, במרכז רחוב התערוכה והיא קרויה כך מאז שנפתח היריד לראשונה בשנת 1934, ושנתיים לאחר מותו של הלורד פלומר.
הכיכר ממוקמת בהמשך רחוב דיזנגוף פינת רחוב התערוכה בסמוך אל מתחם נמל תל אביב הישן.
את הכיכר הקיפו 2 מבנים בצורת האות ר ששופצו ושוקמו בשנת 2013 ביחד עם כניסה חדשה אל מתחם יריד המזרח.
כיכר פרטוריוס היא אחת הכיכרות הראשיות של המרכז ההיסטורי של העיר פרטוריה, אחת משלוש ערי הבירה של דרום אפריקה.
כיכר קומסומולסקאיה היא כיכר במוסקבה שבה נמצאות שלוש תחנות רכבת: לנינגרדסקי, ירוסלבסקי, וקזנסקי.
הכיכר נקראת באופן לא רשמי "כיכר שלוש התחנות", והיא אחת הכיכרות העמוסות ביותר במוסקבה.
במאה ה-17 שם הכיכר המקורי היה קלנצ'בסקאיה, כשהייתה לצד ארמון הצאר אלכסיי מיכאילוביץ' עם מגדל העץ קלנצ'ה (каланчой, מגדל שמירה ברוסית).
בשנות הארבעים של המאה התשע-עשרה נסלל קו הרכבת ממוסקבה לסנקט פטרבורג, ושדה קלנצ'יובסקוי נבחר למיקום של תחנת הרכבת ניקולאיבסקי (לנינגרדסקי) שנבנתה מ-1844 עד 1851 כמיזם מועדף של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה.
בשנת 1862 הוקם לידה מסוף הרכבת ירוסלבסקי, מסוף הרכבת הטרנס-סיבירית.
אחרי שנתיים נחנך מסוף הרכבת קזנסקי בצד הנגדי של השדה.
עד 1909 חצתה את הכיכר מסילת הרכבת לתחנת קורסקי .
לאחר מכן הורם תוואי המסילה מעל פני הכיכר, על מנת לאפשר את התנועה ברחוב.
בתקופה הסובייטית נבנו ארבעה מבנים גדולים נוספים בכיכר.
בשנים 1925–1926 תכנן אלכסיי שצ'וסב בניין קונסטרוקטיביסטי שהיה המועדון המרכזי של פועלי הרכבת.
ב-1933 שונה שם הכיכר לקומסומולסקאיה, לכבוד חברי הקומסומול, בנאֵי הרכבת התחתית.
תחת הכיכר בוצע השלב הראשון של סלילת הקו הראשון של הרכבת התחתית של מוסקבה, כמתנה ליום השנה ה-15 של הקומסומול.
בתחילת שנות החמישים הושלמו גורד שחקים סטליניסטי של מלון הילטון מוסקבה לנינגרדסקאיה, וכניסה נאו-קלאסית לתחנת המטרו קומסומולסקאיה .
התוספת האחרונה הייתה חנות הכלבו מוסקובסקי בצד המזרחי של הכיכר ב-1983.
בשנת 2003, לפי צו ממשרד התחבורה, הוקם בכיכר פסל ברונזה של פאבל מלניקוב (1804–1880), שר התחבורה הרוסי שפיקח על הקמת קו הרכבת הראשון ברוסיה.
גם במאה ה-21, מקבלת הכיכר את רוב הנוסעים המגיעים למוסקבה מסנקט פטרבורג ומכל צפון מערב רוסיה דרך קו מוסקבה – סנקט פטרבורג, מאזור הוולגה, ומסיביר דרך הרכבת הטרנס-סיבירית.
כיכר פירדוס היא כיכר עירונית מרכזית בבגדאד, בירת עיראק.
שם הכיכר מבוסס על המילה הפרסית פירדוס, שפירושו "גן עדן".
מסביב לכיכר ממוקמים מספר מבנים מרכזיים בבגדד, ביניהם מסגד ה-17 לרמדאן ושני המלונות המפורסמים ביותר בבגדד, מלון פלסטין ומלון שרתון קריסטל גרנד אישתר.
על גבי מעגל התנועה במרכז הכיכר ניצבו לאורך השנים מספר מונומנטים ציבוריים מרכזיים.
בשנת 2009 הביע האדריכל המקורי של האנדרטה לזכר החייל האלמוני, ריפעת צ'אדרג'י, עניין בשחזור האנדרטה המקורית במתחם.
בשנת 2013 הוסרו פסלו של אל-דוויירי והעמודים שמסביבו מן הכיכר.
הריסת פסלו של סדאם חוסיין
באפריל 2002 הוצב בכיכר פסל בגובה 12 מטר של שליט עיראק, סדאם חוסיין, לרגל ציון יום הולדתו ה-65.
זמן קצר לאחר תחילת מלחמת עיראק בשנת 2003, הופל הפסל ארצה על ידי אזרחים עיראקים, בסיוע של חיילי צבא ארצות הברית, מול קהל צופים רחב ותוך תיעוד חי בטלוויזיה ובאמצעי התקשורת.
הצלם רוברט פיסק תיאר את האירוע כ"צילום המבוים המשמעותי ביותר מאז איוו ג'ימה".
לאחר הפלת פסלו של חוסיין הוצב במקום פסל חדש, המבוסס על אלמנט הצבע הירוק, שנועד לסמל "חופש".
ב-9 באפריל 2005, יום השנה השני לתחילת פלישת כוחות הקואליציה לעיראק, התקיימה בכיכר הפגנה רחבה כנגד שלטון הכיבוש האמריקאי בעיראק, בהשתתפות של עשרות אלפי אזרחים עיראקים.
ההפגנה אורגנה על ידי מוקתדא א-סאדר, כהן דת שיעי, וזכתה גם לתמיכתו של השייח' עבד אל-זהרא אל-סוויד, תומך של מפלגת הירוקים.
סוויד נתן דרשה בכיכר במהלך ההפגנה, וצוטט קורא למפגינים: "ההפגנה חייבת להישאר שלווה.
אתם צריכים לדרוש את נסיגת כוחות הכיבוש, וללחוץ על קיום הליך משפטי מהיר יותר כנגד סדאם חוסיין ועוזריו בפני בית משפט עיראקי."
ב-24 באוקטובר 2005 נערכה בכיכר מתקפת טרור משולבת, שכללה שימוש במשאית תופת ובשתי מכוניות תופת.
מטרת ההתקפה היו שני המלונות המרכזיים בכיכר, מלון פלסטין ומלון שרתון קריסטל גרנד אישתר, בהם התארחו מספר רב של אזרחים זרים, כמו גם עיתונאים ונציגים של כלי תקשורת.
במתקפה נהרגו למעלה מ-20 אנשים.
כיכר קרייר היא כיכר עירונית במרכז העיר נאנסי בצפון-מזרח צרפת.
מאז 1983 המתחם המרכיב את "כיכר סטניסלאס, כיכר קרייר וכיכר אליאנס" רשום כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
הכיכר ממוקמת צפונית-מערבית לכיכר סטניסלאס המרכזית בעיר העתיקה.
כיכר סטניסלאס וכיכר קרייר מחוברים דרך רחוב ארה (Rue Héré) ומופרדים מבחינת התכנון העירוני על ידי שער הניצחון של ארה (Arc Héré).
כהרחבה של רחוב ארה, הכיכר מהווה ציר חזותי בין ארמון הדוכס ל"ארמון הממשל" (Palais du Gouvernement).
בתקופת הדוכסות שימשה הכיכר הארוכה לאימון סוסים ושימשה כזירת תחרות הפלה ברומח וטורנירים.
מכאן שמה של הכיכר, "Carrière", שפירושו מסלול מרוצים, המקור למילה "קריירה" המשמשת מתחילת המאה ה-19 לתאר גם את מסלול הקידום המקצועי של אדם.
הכיכר המוארכת מחברת את העיר העתיקה עם העיר החדשה של המאה ה-18, שהוקמה על ידי סטניסלאב לשצ'ינסקי דוכס לורן.
הצדדים המערבי והמזרחי גובלים בשתי שורות של עצי טיליה.
קיר נמוך מקיף את הכיכר, הפינות נוצרות על ידי ארבע מזרקות עם דמויות ילדים.
בקצוות הדרומיים והצפוניים גדר ברזל יצוקה גבוהה תוחמת את הכיכר.
כיכר קרייר החדשה (Place Neuve Carrière) נוצרה במאה ה-16 כאשר הוגדלו הביצורים של העיר מימי הביניים, ואצילי נאנסי בנו בה את ארמונותיהם.
מיום הקמתה היה זה מקום של טורנירים, משחקים ופעילויות רכיבה אחרות.
תחריט נאמן של הכיכר מתקופת הרנסאנס הזו, על ידי החרט ז'אק קאלו, ניתן לראות ב בנאנסי.
בסוף המאה ה-16 פרצו הכובשים הצרפתים שער בחומות, "פורט רויאל" (Porte Royale, "השער המלכותי"), כדי ליצור דרך ישירה לעיר החדשה של נאנסי שנבנתה בדרום, מאחורי החומות.
מצפון היה אגף של , אגף שנהרס על ידי לאופולד, דוכס לורן שרצה לבנות ארמון לובר חדש שלעולם לא יושלם.
בדרום-מזרח נבנה בתחילת המאה ה-18 הארמון "אוטל דה בובו-קראון" (Hôtel de Beauvau-Craon), כיום בית משפט לערעורים, פרי תכנונו של האדריכל .
סטניסלאס לשצ'ינסקי, הדוכס האחרון של לורן, החליט לאחד את העיר העתיקה עם העיר החדשה על ידי שימוש מחודש בכיכר קרייר, בפורט רויאל ובטיילת ענקית שתהפוך לכיכר סטניסלאס.
ארמון ממשל נאנסי (Palais du gouvernement de Nancy), בהתייחס לממשל הצרפתי שניהל בפועל את לורן בתקופת שלטונו של סטניסלאס לשצ'ינסקי, קרוי בטעות "ארמון המושל", לכבודו של המושל הצבאי של נאנסי שישב בבניין מאמצע המאה ה-19 עד סוף המאה העשרים.
לאורך כיכר קרייר, בצד המזרחי והמערבי, אוחדו חזית ארמונות הרנסאנס הגובלים בכיכר על ידי האדריכל עמנואל ארה דה קורני (Emmanuel Héré de Corny; 1705–1763) בסגנון קלאסי.
מדרום, נבנה פורט רויאל מחדש כשער ניצחון.
מדרום-מערב, גם למען הסימטריה הקלאסית, בנויה "בורסת הסוחרים" (Bourse des Marchands), מקום מושבו הנוכחי של בית המשפט המנהלי של נאנסי.
הבניין הוא העתק של "אוטל דה בובו-קראון" שמולו.
במרכז הוקמה טיילת נעימה, שלאורכה עצי תפוז (כיום עצי טיליה), אגרטלי אבן בסגנון רוקוקו, ובפינות מסודרות מזרקות המייצגות קבוצות ילדים.
כיכר רבוליוציי היא אחת הכיכרות המרכזיות של מוסקבה, הממוקמת ברובע טברסקוי, בין כיכר מנז' וכיכר תיאטרלנאיה.
על הכיכר ממוקמת כניסה משותפת לתחנות המטרו פלושאד רבוליוציי, ותיאטרלנאיה.
כיכר רבוליוציי היא הכיכר הראשית בצ'ליאבינסק, שברוסיה.
כיכר רבוליוציי ממוקמת במרכז העיר צ'ליאבינסק, ונחשבת למתחם אדריכלי.
כיכר קאלווין (בהונגרית: Kálvin tér) היא צומת תנועה בבודפשט על גבול הרבעים: 5 (בלווארוש-ליפוטווארוש), יוז'פווארוש (רובע 8), פרנצווארוש (רובע 9).
הכיכר ממוקמת לאורך השדרה הקטנה, בצומת של קטע שדרת המוזיאון, קטע שדרת ואמהאז, דרך אילאי, ורחובות קצ'קמטי ובארוש.
שמותיו הקודמים היו, תחילה בגרמנית: מהמאה ה-18 Ketschkemeterplatz ("כיכר קצ'קמט") וכיכר Heu- und Borstenviehhändler Platz ("כיכר סוחרי החציר והחזירים"), מהמאה ה-19 Heumarkt ("שוק חציר") Heuplatz ("כיכר חציר" ואז כבר גם בהונגרית: Széna tér) מ-1866.
היא קיבלה את שמה הנוכחי מהרפורמטור של הרפורמציה הפרוטסטנטית, השווייצרי יליד צרפת ז'אן קלווין (מבוטא: קַלְוֶון) ב-1874, עם האיות Calvin tér.
משנת 1953, הצורה של שם כיכר קלווין של היום כüKálvin היא רשמית.
הכיכר נמתחת לאורך חומת העיר שהקיפה בעבר את העיר פשט - למעשה בתוואי השדרה הקטנה של היום - שבעבר שימשה כיכר השוק מול שער קצ'קמט (הדרך שהובילה לעיר קצ'קמט).
ההיסטוריה של החצי הצפוני והצפון-מערבי של כיכר קאלווין היא למעשה ההיסטוריה של חומות העיר הדרומיות והדרום-מזרחיות של פשט, האזור שלאורך גבול העיר.
חומת העיר המתועדת הראשונה הידועה של העיר מתוארכת לתקופת בית ארפאד, לא יאוחר מהמאה ה-13. הכיכר נבנתה לכל המאוחר במחצית הראשונה של מאה זו.
במהלך פלישת המונגולים לאירופה ולממלכת הונגריה ב-1241, היא נשרפה ומעולם לא שוחזרה ושוקמה כמבצר.
ב-50 השנים הראשונות של המאה ה-15, לפי הנתונים, לא הייתה חומה מסביב לעיר פשט.
בשנת 1493, חומת העיר, שנבנתה מחדש, מוזכרת לראשונה בתעודה מתקופת שלטונו של מתיאש הראשון, מלך הונגריה, בעיקר בין השנים 1443–1479.
החומה נפגעה שוב, בקרבות נגד הטורקים.
בשנת 1540, צבאותיו של המלך פרדיננד כבשו מחדש את פשט, אך באוגוסט 1541 היא נכנסה שוב תחת השלטון הטורקי.
בין ספטמבר 1602 לבין 1604 הייתה פשט בידיים גרמניות, ואז נכבשה שוב על ידי הטורקים.
בשנים 1684 ו-1686 עזבו התושבים את פשט, והטורקים שרפו את העיר.
עם הנסיגה הסופית של צבאות טורקיה, תוקנו החומות שוב במאה ה-17. בסוף המאה אפילו כבר בשנת 1688, האזור שמחוץ לחומות העיר – האזורים של כיכר קלווין של היום – היו כמעט כולם אדמה לא בנויה ולא מפותחת, רק הדרכים המובילות לשערים נבנו.
הבנייה ההדרגתית של השטח מחוץ לחומות החלה במאה ה-17. השיפוץ הגדול האחרון של הקירות התרחש במהלך מלחמת העצמאות של ראקוצי.
ככל שגדל מספר המבנים באזור שמחוץ לחומות, כך גדל הצורך בחיבור בין החלקים הפנימיים והחיצוניים של העיר.
שער קצ'קמטי בפינת הכיכר ורחוב קצ'קמטי נהרס בין השנים 1794–1796. ב-1808 נהרסו גם שרידי חומת העיר פשט.
אז החלה להתגבש המסגרת של כיכר קאלווין של היום.
מצד אחד, אחד השערים המרכזיים של חומת העיר היה שם וכבישי השפלה שהובילו למקום, יחד תרמו לפיתוח הכיכר.
באותו זמן, המקום הזה היה הקצה הפנימי של רכבת קרונית הסוסים הראשונה (נעה צפונה לאויפשט), ומאוחר יותר עבר במקום גם נתיב החשמלית BVV הראשון.
הנקודה העמוקה ביותר של קו המטרו M3 עוברת מתחת לכיכר קלווין, משם עולה לכיכר דיאק פרנץ.
הכביש הארוך ביותר של בודפשט, דרך אילאי, מתחיל מהכיכר.
התצלום הידוע הראשון של פשט, של מה שהיה אז כיכר סֵנָה ׁ(כיכר חציר), צולם בכיכר, בפינת הכיכר ורחוב קצ'קמטי – במקום שער קצ'מטי הקודם – ב-1844.
הכיכר הייתה פעם צומת חשמלית חשובה: קווים התחילו ממנה בחמישה כיוונים שונים.
כיום, נותר רק קו השדרה הקטנה, השאר הוחלפו ב-1953 בטרוליבוס 74 וב-1976 בקו המטרו M3. טרוליבוס מספר 74 הופסק עוד לפני כן, ב-1973, והופעל מחדש רק 10 שנים מאוחר יותר, ב-1983, עם המספר 83.
כיום, תנועת מכוניות משמעותית עוברת בכיכר, בעיקר במסלול שדרת המוזיאון–דרך איליאי.
מתחת לכיכר נמצאת נקודת ההחלפה בין מטרו M3 לבין M4. חשמליות 47, 48 ו-49 עוברות בכיכר.
מערכת הרכבת התחתית מתחת לכיכר נבנתה בין השנים 1973–1976, במהלך בניית קו המטרו M3.
כיכר פלסטין היא כיכר מרכזית בעיר עזה.
היא מצויה על גבעה בין שכונת זייתון לעיר העתיקה של עזה, בהצטלבות של רחוב עומר אל-מוח'תאר עם מספר רחובות קטנים.
הכיכר נחנכה בזמן שלטון המנדט הבריטי.
היא בעלת חשיבות חברתית ותרבותית.
לא רחוק ממנה, בשכונת רימאל, נמצאת כיכר נוספת הנקראת "כיכר פלסטין".
בכיכר תחנות אוטובוס ותחנות מוניות.
סמוכים אליה שוק הפירות והירקות – שוק פראס, בניין עיריית עזה, בית החולים הערבי אל-אהלי, עשרות חנויות וקיוסקים ומספר סניפי בנקים ועסקי חלפנות כספים.
הכיכר אינה מוגדרת בצורה ברורה והיא למעשה הרחבה של רחוב עומר אל-מוח'תאר.
גודל הכיכר הוא כ-75 מטר לרוחב (צפון מזרח - דרום מערב) וכ-110 מטר לאורך (צפון מערב - דרום מזרח).
גבולותיה הם במזרח - בית החולים אל-אהלי במזרח, מסעדת פלסטין ושורת חנויות בצפון, בניין עיריית עזה במערב ובית הקברות בדרום.
אלמנטים מרכזיים בכיכר הם פסל של עוף החול, מקושר למיתוס אודות עזה, בפינה הדרומית מערבית של הכיכר, צמד שורות עצי דקל וצמד שורות עצי פיקוס, מזרקה בפינה הצפונית מזרחית של הכיכר.
קרבתה ל - לב המרכז הממלוכי העתיק בעיר העתיקה של עזה.
זהו המרכז התחבורתי החשוב בעזה.
החיבור לשוק הגדול ביותר בעיר - שוק פראס שנמצא כ-200 מטרים מצפון מערב לכיכר.
הימצאות בניין העירייה, סניפי הבנקים, חלפנות הכספים, המסעדות ושאר החנויות והעסקים שבהיקף הכיכר.
הימצאותו על ציר התנועה והרחוב המרכזי בעזה - רחוב עומר אל-מוח'תאר.
השווקים המסורתיים הסמוכים אל פינתה הדרומית מערבית: שוק זוואיה ורחוב פהמי בק.
בשנות השלטון הישראלי בעיר עזה (1994-1967), הייתה כיכר פלסטין מוקד הפגנות ועימותים בין צה"ל והמקומיים.
במהלך מלחמת חרבות ברזל שנפתחה עקב מתקפת חמאס על ישראל ב-7 באוקטובר 2023, שימשה הכיכר עבור חמאס מוקד לשחרור חטופים בעת הההפוגה במלחמה בנובמבר 2023.
כיכר רוטרי היא כיכר תנועה הממוקמת בצומת הרחובות הכרמל והרצל בעיר כפר סבא, ישראל.
הכיכר נחנכה לרגל 40 שנות פעילות של מועדון רוטרי בכפר סבא ומעוטרת בפסלים מעשה ידיו של הפסל דוד שמוס.
הכיכר מהווה סמל להוקרת פעילותו של מועדון רוטרי בקהילה המקומית ותרומתו לעיר כפר סבא לאורך עשרות שנים.
מועדון רוטרי כפר סבא הוקם בשנת 1960 כחלק מתנועת רוטרי הבינלאומית.
מפגשי המועדון הראשונים התקיימו בבית חולים ליולדות, ובהמשך עבר המועדון לבית ויצו (בית שרה) ב-14 במרץ 1961. המועדון החל את דרכו עם 20 חברים ובשנותיו הראשונות הגדיל את מספר חבריו ל-27.
לאורך העשורים, המועדון פעל במגוון תחומים קהילתיים בעיר כפר סבא ובסביבתה.
בין הפעילויות הבולטות ניתן למנות: הקמת קרן מלגות לתלמידים מצטיינים בשנת 1964, אימוץ פלוגת משמר הגבול, השתתפות במבצעי "הקש בדלת", הקמת ספריות בבתי ספר שונים בעיר (כולל בית הספר רמז ובית הספר בן צבי), ופרויקט "והדרת פני זקן" למען קשישי העיר.
כיכר רוטרי נחנכה כמחווה לציון 40 שנות פעילות של מועדון רוטרי בכפר סבא בשנת 2000.
לאחר קבלת החלטה עקרונית, נבחר מיקום כיכר רוטרי בצומת הרחובות הכרמל, הרצל ובר-אילן, בעיקר בשל לוחות הזמנים להקמה.
המועדון החליט לעצב את הכיכר באמצעות פיסול סביבתי, והוקמה ועדת בחירה שפנתה ל-40 אמנים.
מתוך 10 הצעות שהוגשו, נבחרה עבודתו של דויד שמוס.
הקמת הפסל כללה תהליך טכנולוגי מתקדם, תכנון בסיס ייעודי וייצור מקצועי במסגרייה.
לבסוף הורכב הפסל במקום, הושלם הפיתוח הסביבתי והותקנה מערכת תאורה תרומת חברת "אונלי תאורה".
עם סיום העבודות, נערך טקס חנוכה רשמי בהשתתפות ראש העיר יצחק ולד.
כיכר רוטרי ממוקמת בצומת הרחובות הכרמל והרצל בכפר סבא.
הכיכר מהווה צומת תחבורה משמעותי בעיר ומשמשת כנקודת ציון בנוף העירוני.
התכנון האדריכלי של הכיכר משלב אלמנטים פונקציונליים של תנועה עם מרכיבים אמנותיים ואסתטיים.
האלמנטים האמנותיים הבולטים של כיכר רוטרי הוא סדרת הפסלים שיצר האמן דוד שמוס.
הפסלים ממוקמים במרכז הכיכר ומהווים נקודת עניין אמנותית במרחב הציבורי של העיר.
הפסלים משקפים את ערכי תנועת רוטרי ואת תרומתה לקהילה.
הכיכר מסמלת את הקשר ארוך השנים בין מועדון רוטרי לבין העיר כפר סבא.
הכיכר מהווה הוקרה לפעילות הקהילתית-התנדבותית של חברי המועדון לאורך עשרות שנים ותרומתם לרווחת תושבי העיר.
מיקומה בצומת מרכזי בעיר מדגיש את מקומו של המועדון בלב העשייה הקהילתית בכפר סבא.
בנוסף, הכיכר משקפת את מסורת הנצחת ארגונים ואישים בעלי תרומה משמעותית לעיר באמצעות קריאת מקומות ציבוריים על שמם.
מועדון רוטרי כפר סבא ממשיך בפעילותו ההתנדבותית עד היום.
המועדון מקיים מגוון פעילויות קהילתיות, כולל חלוקת מזון, פרויקטים בבית חולים מאיר, פעילויות עם הקהילה האתיופית, הפעלת גינה קהילתית, תחרות ציורי ילדים בנושא זהירות בדרכים ועוד.
קרן המלגות של המועדון, שהוקמה בשנת 1964, ממשיכה לפעול ולהעניק מלגות לתלמידים מצטיינים.
כיכר שארל דה גול (צרפתית: place Charles-de-Gaulle), לשעבר כיכר האטואל (Place de l'Étoile; "כיכר הכוכב") נמצאת בפריז, בגבולות הרבעים של פריז - השמיני, השישה עשר והשבעה עשר.
הכיכר, הידועה גם כיום בשמה הישן, הפכה רשמית לכיכר שארל דה גול לאחר מותו של שארל דה גול, ב-13 בנובמבר 1970. הכיכר נמצאת במרכז הציר ההיסטורי של פריז (אקס היסטוריק), ובמרכזה ניצב שער הניצחון.
שמה המקורי של הכיכר הוא butte de Chaillot.
בנייתה, שנעשתה במקביל לסלילת שאנז אליזה, הסתיימה בשנת 1777. השם "אטואל" הוא קדום, ומציין התכנסות של רחובות; מה שקרוי כיום "כיכר האטואל" היה במאה השמונה עשרה פרשת דרכים של שטחי צייד.
בשנת 1787, בעת בניית "קיר האיכרים" (mur des Fermiers généraux), "שער האטואל" (שקרוי גם "שער ניי" Neuilly) מוקם על-פי תוכניתו של האדריכל והאורבניסט, קלוד-ניקולא לדו לשם גביית מיסי הכניסה לפריז.
שני מבנים, שאינם עוד כיום, הקיפו את השער.
השער סימן את גבול פריז ואת גבול הרובע הראשון הישן שלה (על-פי חלוקת העיר משנת 1795, שנותרה על כנה עד חלוקת העיר לעשרים רבעים בשנת 1859), שכיום מצוי בחלקו ברובע השמיני של העיר, ובחלקו ברובע הראשון החדש.
בניית שער הניצחון המונומנטלי שבמרכז הכיכר הסתיימה בשנת 1836 בעת תקופת מלכותו של לואי פיליפ.
בזמן הקיסרות השנייה עוצבה מחדש הכיכר על ידי האדריכל ז'אק היטורף (Jacques Hittorff), כחלק מתוכנית השיפוצים הגדולה של פריז שניהל הברון אוסמן, ששימש כמושל מחוז הסן מאז 1853, ובמסגרת תפקידו שאף לארגן מחדש את העיר.
על-פי צו שניתן ב-13 באוגוסט 1854, השטח שסביב שער הניצחון וחלק מטיילת שלו ( promenoir de Chaillot) הופקעו לטובת בניית בתי מידות אותם ניתן לראות גם כיום.
הגנים של אותם בתים הופנו לעבר הכיכר.
ניתן לזהות בקלות בתים משום שלכולם עמודים זהים.
בתים אלו בנויים משתי כנפיים שממסגרות את החצר הפתוחה.
פנורמה שצולמה מגג שער הניצחון, ומראה כמה מהשדרות שמתכנסות אל הכיכר.
שתים עשרה שדרות מתכנסות אל כיכר שארל דה גול.
השדרות, בכיוון השעון מהצפון, הן:
שדרות וגרם (avenue de Wagram), שנקראות בשם זה מאז תקופת הקיסרות השנייה, ולפניכן נקראו "שדרות הכוכב" (boulevard de l'Étoile) ו"שדרות בזון" (boulevard Bezons).
שדרות הוש (avenue Hoche), שנקראו "שדרות המלכה אורטנז" (avenue de la Reine-Hortense) בזמן הקיסרות השנייה, ולפניכן "שדרות מונסו" (boulevard Monceau).
שדרות פרידלן (avenue de Friedland) מאז תקופת הקיסרות השנייה, "שדרות בוז'ון" לפניכן (boulevard Beaujon).
שדרות מרסו (avenue Marceau), שנקראו "שדרת ז'זפין" בזמן הקיסרות השנייה.
שדרות קלבר (avenue Kléber), שהיו "שדרות מלך רומא" (avenue du Roi-de-Rome) בזמן הקיסרות השנייה, ולפניכן "שדרות פאסי" (boulevard de Passy) .
שדרות ויקטור הוגו (avenue Victor Hugo), שהיו "שדרות ד'איו" (avenue d'Eylau) בזמן הקיסרות השנייה, ו"שדרות סן-קלו" (avenue de Saint-Cloud) לפני כן.
שדרות פוש (avenue Foch), שנקראו "שדרות היער (בולון)" (avenue du Bois [de Boulogne]), בזמן הרפובליקה הצרפתית השלישית, ו"שדרות הקיסרית" (avenue de l'Impératrice) בתקופת הקיסרות השנייה.
שדרות הגרנד ארמה (avenue de la Grande-Armée), שנקראו "שדרות נה" (avenue de Neuilly) לפני תקופת הקיסרות השנייה.
שדרות קרנו (avenue Carnot), בתקופת הקיסרות השנייה - "שדרות אסלין" (avenue d'Essling).
שדרות מק-מהון (avenue Mac-Mahon), שנקראו "שדרות הנסיך ז'רום" (avenue du Prince Jérôme) בעת הקיסרות השנייה.
כַּיִל (בלועזית: טִיטֶר) הוא שיטה לביטוי ריכוז באמצעות מיהול סדרתי.
ערך הכיל הוא המיהול הגבוה ביותר עבורו הקריאה עודנה חיובית.
לדוגמה, עבור דגימה ששמונת המיהולים פי שניים הראשונים שלה נותנים קריאה חיובית, ערך הכיל הוא 1:256. אף על פי שהכיל מוצג בצורת שבר, ככל שהמכנה גדול יותר, כך הריכוז של החומר גבוה יותר, כי למעשה נדרש מיהול גבוה יותר על מנת להשיג קריאה שלילית.
בסרולוגיה נעשה שימוש בכיל על מנת להביע באופן כמותי רמה של נוגדנים נגד אנטיגן מסוים.
שיטת ELISA היא אמצעי נפוץ למדידת כיל נוגדנים.
כיל רותם (לשעבר רותם אמפרט נגב בע"מ) היא חברה העוסקת בכרייה ובהשבחת פוספטים, בייצור דשנים, חומצות זרחתיות ברמות ניקיון שונות וחומרים תעשייתיים אחרים, וכן בשיווקם ובמכירתם בישראל ובשאר העולם.
החברה מחזיקה בשטחי זיכיון בנגב.
החברה נמנית בין יצרניות הדשנים הגדולות בעולם בתחום הדשנים והכימיקלים הזרחניים.
כיל רותם היא חברה בת של קבוצת כיל, השייכת לחברה לישראל, והיא אחות למפעלי ים המלח (הנמצאים מזרחית למפעלים של כיל רותם) באזור רותם, ליד מפעלי כיל רותם.
החברה נוצרה בשנת 1991 ממיזוג של פוספטים בנגב, רותם דשנים וקבוצת אמפרט האירופאית.
החל משנת 2003 היא גם כוללת את פעילות מפעל "פריקלאס ים המלח".
מפעליה של הקבוצה בנגב, במישור רותם, באורון, בעבר גם בהר צין והם תלויים לחלוטין באספקה סדירה של חומרי הגלם הבסיסי לתעשיית הזרחן, קרי פוספטים, אשר נמצאים ברחבי הנגב.
לחברה גם מפעלים באירופה וארצות הברית.
החברה מחזיקה ברישיונות לכריית פוספטים באתרים שונים בנגב למעלה מ-60 שנה.
לחברה שלושה מפעלים - רותם, צין ואורון, בהם מועסקים כ־1,100 עובדים, רובם תושבי הנגב.
במפעל "אורון", דרומית־מזרחית למכתש הגדול וצפונית־מערבית לשמורת מכתשים עין יהב, קיים מכרה פוספט ומתקני ייצור ושינוע.
במפעל "צין", דרומית־מזרחית למפעל אורון ולשמורת מכתשים עין יהב, נמצאים מכרות פוספט, בריכות, ומתקני ייצור ושינוע.
שטחי הכרייה של המפעל משתרעים על פני 11 קמ"ר.
במפעל "מישור רותם", 15 ק"מ מזרחית לדימונה וכ-20 ק"מ דרומית לערד, ישנם מכרות פוספט ומתקני ייצור, שינוע ובריכות אחסון.
החברה מייצרת למעלה מ-80% מתצרוכת החשמל שלה בעצמה, על ידי ניצול חום ממתקני הייצור ללא שריפת דלקים.
רוב התוצרת של רותם מיוצאת.
מוצרים אלו משמשים לדישון, לתעשיית התרופות, המזון, הקוסמטיקה ועוד.
ב-22 באפריל 1952 נרשמה "פוספטים בנגב בע"מ" כחברה ממשלתית לניצול עתודות הפוספטים בנגב.
באותה השנה החלה כרייה בפועל בשדה אורון.
במרוצת השנים, התבצעו מיזוגים ורכישות לרוב, בישראל ומחוצה לה.
בנובמבר 1952 התמזגה פוספטים בנגב עם חברת "דשנים וחומרים כימיים" לחברה בשם "כימיקלים ופוספטים".
בשנת 1972 החליט שר הפיתוח, חיים גבתי, להקים מחדש את "פוספטים בנגב" כגוף נפרד ולהפכה לאחת מחברות הבת של כימיקלים לישראל.
באותן שנים, הרחיבה החברה את פעילותה למישור רותם, המכתש הקטן ונחל צין.
בשנת 1977 הקימה כימיקלים לישראל חברה נוספת במסגרת הקונצרן: חברת "רותם דשנים", שנועדה להיות הבעלים של מתקני הייצור החדשים במישור רותם.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 איחדה כימיקלים לישראל את רותם דשנים ואת חברת אמפרט (Amsterdam Fertilizers או בשם מקוצר Amfert) - יצרנית הדשנים ההולנדית, לקבוצת דשנים בינלאומית בשם "רותם אמפרט".
ב-1991 מוזגה "פוספטים בנגב" אל תוך המערך החדש, שנקרא מאז כיל רותם (לשעבר: "רותם אמפרט נגב בע"מ").
ב-1995 נמכרה החברה על ידי ממשלת ישראל לקבוצת אייזנברג.
ב-2001 נמכרה החברה לישראל, החברה האם של כימיקלים לישראל, לקבוצת עופר.
כיו מהווה כיל רותם חברה מרכזית בתוך קונצרן כיל.
לאחר שהוענק למפעל פרס "מגן איכות הסביבה בתעשייה" לשנת 2001 מהמשרד להגנת הסביבה טענו עמותות אדם טבע ודין וחיים וסביבה שהמפעל הוא אחד האחראים העיקריים לזיהום מי התהום באקוויפר "חבורות יהודה" בנגב.
לטענתם, במשך שנים רבות אגר המפעל את שפכיו בבריכות אידוי לא מדופנות, דבר שגרם לדליפת שפכי תעשייה בעלי חומציות ומליחות גבוהות ביותר, וזיהום של האקוויפר.
כתוצאה מכך אבדו מיליוני מטרים מעוקבים של מי שתייה.
בתגובה טענה "כימיקלים לישראל", כי בבדיקות שנעשו באזור לא הוכח קשר בין המלחת קידוחי מים במישור רותם לבין מפעלי התעשייה של כיל רותם, וכי קיימים מקורות אפשריים נוספים רבים להמלחה זו.
כן הודיעה החברה כי היא משתפת פעולה עם המשרד להגנת הסביבה, ופועלת להפחתת הזיהום.
בשנת 2002 התגלו בבדיקות של המשרד להגנת הסביבה במפעל בצין חריגות רבות מהתקן.
בעבר היה במפעל מתקן גדול לקליית פוספטים, אך מתקן זה הושבת.
גם לאחר השבתת המתקן, פלטו שתיים מארובות המפעל כמות גדולה מאוד של חלקיקים מזהמים.
גם במפעלים באורון ובמישור רותם התגלו בשנת 2002 חריגות מהתקן.
בשנת 2006, פלטו מפעלי החברה 44% מכלל הזיהום החלקיקי התעשייתי בישראל.
החלוקה היא כדלקמן: 35% מקורם במפעל צין, 7% נוספים מקורם במפעל אורון והיתר, 2% מקורם במפעל מישור רותם.
בשנת 2011 קבע ד"ר אביהו בורג מהמכון הגאולוגי שהזיהום בעין בוקק הוא תוצאת זיהום של מפעלי כיל רותם במישור רותם.
ביוני 2017 בקע בקיר המפעל הביא לדליפה של כ-100 אלף מ"ק מי גבס חומציים, אסון סביבתי שגרם לזיהום חמור של נחל אשלים, לחסימה זמנית של התנועה בכביש 90 ולמותם של בעלי חיים מקומיים, בכללם כשליש מהיעלים בנחל אשלים.
שלושה ימים אחרי הדליפה הודיע המשרד להגנת הסביבה שיפתח בחקירה פלילית של האירוע, וביולי 2017 זימן לשימוע את מנהלי המפעל.
במאי 2018 הגישה רשות הטבע והגנים בקשה לתביעה על סך כ-400 מיליון שקל נגד החברה בעקבות הדליפה.
ב-14 באוקטובר 2018 פורסם כי בעקבות עתירה שהגישה אדם טבע ודין, התחייב המפעל להעתיק את בריכות הגבס למיקום חדש שלא יסכן את נחל אשלים, ובנוסף לשקם נופית את בריכות הגבס הישנות, וזאת עד לשנת 2020. בדצמבר 2022 הודיעה החברה שחתמה על הסכם פשרה עם רשות הטבע והגנים ושאר התובעים.
במסגרת ההסכם היא תשלם 115 מיליון שקל למימון הוצאות העבודות לניקוי הנחל מהזיהום, שארכו שלוש שנים.
ב-15 באוקטובר 2018 פרסם המשרד להגנת הסביבה את מדד ההשפעה הסביבתית ובו קבע שמפעל כיל רותם הוא המפעל המסוכן ביותר לסביבה בישראל.
ב-7 בפברואר 2019 פורסם כי מנהלי המפעל זומנו לשימוע במשרד להגנת הסביבה בעקבות גלישת כמה עשרות קוב של מי בוצה בעקבות גשמים עזים.
ב-9 ביולי 2020 פורסם מדד ההשפעה הסביבתית לשנת 2018 ובו נקבע כי המפעל עדיין מדורג ראשון ואף רשם עלייה של 7% בניקוד; זאת לאור חריגות בפליטה לאוויר, קריסת הקיר שהובילה לשפך החומרים המסוכנים בנחל אשלים, אי עמידה בזמני הגשת מסמכים ודיווחים וכן אירועים חומרים מסוכנים נקודתיים נוספים.
באוגוסט 2021 הוטל על החברה עיצום כספי של יותר מ-700 אלף ש"ח על ידי המשרד לאיכות הסביבה עקב הפרה של תנאי הפליטה מהמפעל.
ב-20 באוקטובר 2021 פרסם המשרד להגנת הסביבה את מדד ההשפעה הסביבתית לשנת 2019 ובו קבע כי המפעל מדורג שני ברשימת המפעלים המסוכנים ביותר לסביבה בישראל, אחרי בז"ן.
זוכת פרס "מגן איכות הסביבה בתעשייה" 2001
בדצמבר 2001 זכתה כיל רותם בפרס "מגן איכות הסביבה בתעשייה" מטעם המשרד להגנת הסביבה.
הנימוקים למתן הפרס היו צמצום שפכים במקור וחיסכון במים, הרחבת מיחזור חומרים מסוכנים ושיקום מאצרות ישנות, מיחזור חומצות וקליטת חומצות שנפלטות ממפעלים אחרים באתר רותם, צמצום פליטות של זיהום אוויר, שיקום של נופי מכרות תוך כדי הכרייה ולאחריה, והקמה ואחזקה של מסלולי מטיילים באזור.
כמו כן טיפל המפעל בפסולת מוצקה ובמיחזורה, כגון: ברזל, גומי, חביות נייר, קרטון וסוללות.
כיל רותם נוקטת פעילות פרו-אקטיבית לשמירה על הסביבה, הכוללת אימוץ וולנטרי של עקרונות בינלאומיים בתחום.
מיזמי חברות כיל דשנים שרותם נכללת בהן כוללים:
מעבר לשימוש בגז טבעי כמקור אנרגיה ככל שניתן.
שימוש אחראי במשאבים טבעיים, כגון שיקום ואדיות, שיקום ושימור אזורי כרייה וחציבה.
הגברת השימוש בתוצרי לוואי של תהליכי הייצור, כדי להביא לידי השבה מרבית של המשאבים והתשומות שנצרכו בתהליך הייצור.
שינוע בטוח – בחירת מובילים אחראיים והדרכתם, שימוש במערך חירום לטיפול בתקלות בשינוע, הקפדה על אריזה בטוחה ותקנית והקפדה על אמצעי הובלה תקניים ונאותים.
צמצום במקור של כמות השפך והפליטות הנוצרות והאצת המיחזור של הניתן למיחזור.
יישום מדיניות של ניהול אחראי של מוצרים לאורך כל מחזור חייהם.
אתרי הכרייה והייצור בארץ נמצאים במישור רותם, במפעל צין ובמפעל אורון.
כרית הפוספטים בנגב פגעה קשה בנוף המדברי ובערכי טבע.
לחברת כיל רותם זיכיון לכרייה על פני 200 קמ"ר (200,000 דונם), מתוכם כ-35 קמ"ר של מכרות לא משוקמים.
בשנת 2003 העניקה רשות מקרקעי ישראל לחברת כיל רותם פטור מדמי חכירה עבור שטחים בהם לא נעשית כרייה פעילה, בתמורה להקמת קרן לשיקום מכרות אליה יופרשו כספים לשיקום מכרות העבר במטרה למזער את הנזק ולהחזיר את המצב לקדמותו.
אולם, על פי בדיקת מבקר המדינה מ-2012 הקרן לשיקום מחצבות לא הוקמה ולא הופרשו לזכותה כספים כנדרש.
עם זאת, תוכניות כרייה חדשות כוללות בתוכן תוכניות שיקום, אשר מתבצע תוך כדי כרייה.
כילדריך הראשון (Childeric; בערך 440–481) היה אביו של כלוביס הראשון ומלכם המרובינגי של הפרנקים הסאלים משנת 457 ועד מותו.
כילדריך ירש את כיסאו מאביו מרובך הראשון, שעל שמו קרויה השושלת המרובינגית, וישב עם לוחמיו בעיר בירתו טורנה על קרקע שאותה ירש כתוצאה של הסכם פוידרטוס בין הפרנקים הסאלים לבין הרומאים.
כמו ראשי שבטים רבים אחרים, כילדריך שיתף פעולה עם הרומאים בהגנה על האימפריה הרומית.
בערך ב-463 הוא שיתף פעולה עם הגנרל הרומאי אגידיוס, ששנתיים קודם לכן הכריז על עצמו כקיסר ממלכת סואסון.
הם הביסו באורליאן את הויזיגותים שקיוו להרחיב את שלטונם לאורך הנהר לואר.
כילדריך ואנשיו גירשו את הבורגונדים מן העיר ליון והתאחדו עם כוחותיו של אגידיוס בעיר ארל.
ב-464 נרצח אגידיוס, ופאול מאנז'ה, שהיה בן לווייתו, תפס את מקומו.
כילדריך בא לעזרתו של פאול מאנז'ה ולחם נגד הוויזיגותים בראש כוחות משולבים פרנקים וגאלו-רומים.
ב- 469 אודואקר מלך איטליה הגיע לאנז'ה ובעזרתם של הסקסונים לחם שם נגד כילדריך הראשון.
פאול מאנז'ה נהרג בקרב זה, אך כילדריך הצליח להשתלט על אנז'ה, ולאחר מכן דלק בעקבותיהם של הסקסונים והצליח להביסם באיים שלחוף האוקיינוס האטלנטי מול שפך הלואר.
בהתאם להיסטוריון גרגוריוס מטור מאוחר יותר אודואקר כרת ברית עם כילדריך הראשון במטרה לעצור את שבט האלמאנים שאיים לפלוש לאיטליה.
על פי אותו מקור, כילדריך הראשון עורר את זעמם של הפרנקים אחרי שחילל את כבודן של נשותיהם, והם גירשו אותו מטורנה.
הוא התגורר בתורינגיה במשך שמונה שנים בחצרו של המלך בסין והצליח לפתות גם את המלכה בסינה.
אחרי שעבדו הנאמן של כילדריך שלח לו פיסת זהב והודיע לו כי הפרנקים קוראים לו לשוב לטורנה, הוא שב לשם בחברתה של בסינה שהפכה לאשתו.
מנישואים אלה נולד כלוביס (לימים כלוביס הראשון).
ב-27 במאי 1653 התגלה קברו של כילדריך הראשון בעת שנעשו תיקונים בכנסיית סנט-בריס בטורנה.
נמצאו שם מטבעות זהב וחפצים יקרי ערך רבים עשויים זהב ואבני חן, ובהם טבעת עם הכתובת בלטינית "של המלך כילדריך" (Childerici Regis).
אוצר זה הועבר תחילה לרשותו של בית הבסבורג בווינה, ואחרי כן נשלח כמתנה ללואי הארבעה עשר, מלך צרפת שלא גילה בו עניין רב ושם אותו בספרייה המלכותית.
בתקופת המהפכה הצרפתית הספרייה המלכותית הפכה לספרייה הלאומית.
נפוליאון בונפרטה התרשם מאוד מן הדבורים של כילדריך והכריז עליהן כסמלי גבורה של האימפריה הצרפתית במקום הפלר דה ליס של השושלת הקאפטינגית.
בלילה שבין 5 ו-6 בנובמבר 1831 נגנבו מן הספרייה הלאומית בפריז כ-80 ק"ג של חפצים יקרי ערך ובהם האוצר של כילדריך.
כמה מחפצים אלה התגלו מאוחר יותר ובהם שתיים מן הדבורים של כילדריך.
כילדברט הראשון (Childebert I; בערך 496 – 13 בדצמבר 558) היה אחד מארבעת בניו של כלוביס הראשון ושימש כמלך פריז מ-511 עד מותו.
עם מות אביו (27 בנובמבר 511) הוכתר כילדברט למלך פריז וקיבל את חלקו בממלכת הפרנקים, שכלל את החלק הצפוני של עמק נהר הסום ואת חבלי הארץ שהפכו מאוחר יותר לברטאן, נורמנדי, מיין ואקיטן.
אולם גונדומר, בראש צבא בורגונדי מאושש זכה חזרה בממלכתו.
כלודומר, מלך אורליאן, שנעזר בתיאודוריך הראשון, הוביל את הצבא הפרנקי אשר הובס בידי גונדומר ובעלי בריתו האוסטרוגותים בקרב וזרונטיה.
מלך אורליאן נהרג בקרב זה (21 ביוני 524).
גונדומר שרד עד 534, שנה שבה נהרג, והמרובינגים כבשו את בורוגנדיה.
אחרי שכלודומר נהרג במערכה, זימן כילדברט הראשון את אחיו כלותאר הראשון לפריז כדי להגיע להסכם על חלוקת נחלותיו של כלודומר.
כלותאר וכילדברט רצחו שנים מילדיו של כלודומר, השלישי קיצץ את שערו הארוך שהיה סמל להיותו בן מלוכה, נמלט והצטרף למנזר.
כלותאר נשא לאישה את גונדיוק, אלמנתו של כלודומר, וקיבל לידיו את הערים טור ופואטייה, ואילו כילדברט הראשון קיבל את הערים שארטר ואורליאן.
ב-531 כילדברט הראשון קיבל הודעה מאחותו קלותילדה, שנישאה לאמלריק, מלך הויזיגותים בספרד, כי בעלה נהג בה בגסות בגלל שהייתה קתולית, בניגוד לאמונה שרווחה בממלכתו שהייתה האריאניות.
כילדברט פלש לספרד עם צבאו ותפס את אוצרו של אמלריק, שנמלט לברצלונה ונרצח שם.
ב-532, כילדברט הראשון השתתף שוב במערכה נגד ממלכת בורגונדיה והטיל מצור על העיר אוטן.
ב־534, עם חורבנה של ממלכה זו, הוא קיבל לידיו את הערים מקון, ז'נבה וליון.
ב-535, כאשר ויטגס מלך האוסטרוגותים מסר את פרובאנס לידי הפרנקים, קיבל כילדברט לידיו את הערים ארל ומרסיי.
בשנים 536–537 השלים את כיבושה של פרובאנס בעזרת אחיו, כלותאר.
ב-542 פשט כילדברט שוב על הוויזיגותים, כבש את העיר פמפלונה בעזרת אחיו כלותאר, והטיל מצור על סרגוסה, אך נסוג.
כתוצאה מפשיטה זו, הביא עמו כילדברט לפריז שריד מגלימתו של וינסנט הקדוש מסרגוסה, שלכבודו החל להקים בפריז ב־543 את המנזר המפורסם של סן ונסן (כיום כנסיית סן ז'רמן דה פרה).
כילדברט הראשון מת בפריז ב-558, ביום שבו השלים את בנייתו של מנזר זה.
היות שלא היו לו בנים, ירש אותו אחיו, כלותאר הראשון, מלך סואסון, כמלך פריז.
כילפריך הראשון (בערך 539 - ספטמבר 584) היה מלך נויסטריה מ-561 עד מותו.
ספרו של גרגוריוס מטור "היסטוריה של הפרנקים" הוא מקור רוב הידוע אודות כילפריך הראשון.
בספר, בין היתר, מתואר כילפריך כמשכיל שחיבר חרוזים לטיניים וניסה להוסיף ארבע אותיות יווניות לאלף-בית הלטיני.
כילפריך היה אחד מבניו של כלותאר הראשון, מלך סואסון.
ב-561, עם מות אביו, הוא נכנס לפריז, תפס את האוצר המלכותי וניסה להשתלט על כל ממלכת הפרנקים.
אולם, אחיו אילצו אותו להתחלק אתם בנחלותיה של הממלכה.
מלבד העיר סואסון, גם הערים אמיין, אראס, קמברה, טורנה ובולון-סור-מר נפלו בחלקו.
אחיו כריברט הראשון קיבל לידיו את פריז, אחיו גונתרם - את ממלכת בורגונדיה ובירתה אורליאן, ואחיו סיגיברט הראשון, קיבל את אוסטרזיה.
זמן לא רב אחרי מות אביהם, החל כילפריך הראשון ללחום באחיו סיגיברט הראשון, שגבר עליו, התקדם אל עבר סואסון ולקח בשבי את בנו בכורו של כילפריך.
ב-567, עם מותו של כריבר, מלך פריז, אחרי שכילפריך פלש שוב לנחלותיו של סיגיברט ללא הצלחה, הם חילקו ביניהם את פריז.
ב-573, כילפריך וגונתרם שיתפו פעולה נגד אחיהם סיגיברט, אולם גונתרם הצטרף לפתע אל סיגיברט, וכילפריך הפסיד שוב במערכה.
כילפריך הראשון, שהיה נשוי לאודוברה, בגד בה ולקח לעצמו מאהבת בשם פרדגונד.
אחרי כן, הוא נישא לגאלסווינת, אחותה של ברונהילדה מאוסטרזיה אשת סיגיברט הראשון.
אחרי זמן מה, גאלסווינת נמצאה חנוקה במיטתה, וכילפריך נישא למאהבתו פרדגונד.
רצח זה שימש עילה לשרשרת מלחמות עקובות מדם בין כילפריך לבין סיגיברט המושפע מאשתו שרצתה לנקום על מות אחותה, שביניהן היו הפסקות אש אחדות.
ב-575 סיגיברט הראשון נרצח בידי אנשיה של פרדגונד, והערים טור ופואטייה עברו לרשותו של בעלה, כילפריך הראשון, שניסה להשתלט על כל ממלכת אוסטרזיה, אך ללא הצלחה.
כילפריך לחם באחיו גונתרם, שניסה להגן על אלמנתו ובנו של סיגיברט הראשון.
כילפריך תקף את הברטונים וכבש את ארצם (מאוחר יותר חבל ברטאן).
כעדות לכך תשמש פואמה שנכתבה על ידי ונאנטיוס פורטונאטוס כדי לחגוג מאורע זה.
בספטמבר 584, כאשר כילפריך הראשון ניסה לרדת מעל סוסו בשובו מצייד בין הערביים, הוא נרצח בידי אדם בשם פאלקו, שתקע פגיון מתחת לבית השחי שלו, ואחר כך בבטנו.
הרוצח הצליח להימלט ולא נתפס מעולם.
גרגוריוס מטור ייחס רצח זה לברונהילדה, אלמנתו של סיגיברט הראשון.
המלכה פרדגונד הפכה לעוצרת בשם בנה כלותאר השני שנולד קצת אחרי רצח אביו.
בספרו "היסטוריה של הפרנקים", גרגוריוס מטור, שיחסיו עם כילפריך הראשון היו בכל רע, כינה אותו בשמות "נירון" ו"הורדוס" של תקופתו.
בין היתר, הוא האשים אותו בכך שהפריד את העיר טור מממלכת אוסטרסיה, תפס את רכושה של הכנסייה הקתולית, ומינה את אנשי חצרו לבישופים.
הוא התנגד גם למאמציו של כילפריך הראשון ללמד תורה חדשה בדבר השילוש הקדוש.
גרגוריוס מספר על יהודי ושמו פריסקוס (Priscus) שהיה מיודד עם המלך ושימש סוכן בעבור חלק מן הרכישות שביצע.
גרגוריוס מספר על ויכוחים בין כילפריך לפריסקוס בשאלות של אמונה, שגרגוריוס עצמו השתתף באחד מהם.
גרגוריוס מתאר גם את רמת האלימות שהייתה בחברה המרובינגית בתקופתו של כלפריק:
כילפריך הראשון (נפטר סביב 480) היה מלך ממלכת בורגונדיה מ-473 ועד מותו.
הוא ירש בתפקיד המלוכה את אחיו הבכור, גונדיוך (Gundioch) ומלך בשיתוף עם אחייניו גודומר השני, גונדובד, כילפריך השני, מלך בורגונדיה וגודגיזל מז'נבה.
המידע היחיד עליו מגיע מחיבורו של גרגוריוס מטור, "היסטוריה של הפרנקים", וגם שם הוא מוזכר בקיצור.
כיכר א־תחריר היא כיכר גדולה במרכז קהיר.
בעבר נקראה הכיכר "כיכר איסמעיליה", על שם איסמעיל פאשה, שליט מצרים בין 1863 ל־1879. אחרי מהומות 1919 הכיכר נודעה בכינוייה ככיכר "א־תחריר" (השחרור), וב־1952 במקביל לסיום מהפכת הקצינים החופשיים המצריים, הפך כינוי זה לשמה הרשמי.
סביב הכיכר מספר מבני ציבור חשובים, בהם המוזיאון המצרי, מטה המפלגה הלאומית הדמוקרטית, בניין ה"מוגמע" המשמש משרדי ממשלה שונים, מטה הליגה הערבית, קמפוס האוניברסיטה האמריקאית, ומלון הנילוס.
את באי הכיכר משרתת תחנת המטרו על שם אנואר סאדאת.
הכיכר שימשה זירה לכמה מההפגנות והעצרות הגדולות בתולדות מצרים, בהן מהומות הלחם ב־1977, הפגנות נגד מלחמת עיראק, וסדרת ההפגנות בתחילת 2011 שהובילה לפרישתו של נשיא מצרים חוסני מובארכ.
הכיכר שימשה זירה לכמה מההפגנות והעצרות הגדולות בתולדות מצרים, בהן מהומות 1919, מהפכת הקצינים החופשיים (1952), מהומות הלחם (1977), הפגנות נגד מלחמת עיראק (2003), השביתה הכללית במצרים (2008) והמהפכה במצרים (2011).
כיכר א־תחריר המשיכה להיות סמל המהפכה גם לאחריה, בחגיגות 'יום השנה לדמוקרטיה' וביקורים של אישים מכובדים רבים מהעולם.
דייוויד קמרון ראש ממשלת בריטניה, קתרין אשטון הנציגה העליונה לענייני חוץ ומדיניות ביטחון של האיחוד האירופי, מזכירת המדינה האמריקאית הילרי קלינטון, וקווין ראד, שר החוץ האוסטרלי הם חלק מהשמות הבולטים שביקרו בכיכר לאחר מהפכת 2011.
אחת הספינות אשר היו אמורות להצטרף למשט השני לעזה נקראה תחריר על שם כיכר תחריר.
ב־29 ביוני 2011 משטרת מצרים תקפה צעירים מצרים אשר התפרעו בכיכר, באמצעות גז מדמיע ואמצעים נוספים.
הצעירים דרשו הליכי משפט מהירים יותר במשפטם של פקידים בכירים שסולקו ממעמדם במהלך מהפיכת 2011. משרד הפנים המצרי הטיל את האשמה במתיחות על קבוצות חתרניות שונות.
ב־1 ביולי 2013 הוצתו מחדש מחאות העם המצרי, במהלכן התמלאה כיכר תחריר במאות אלפי מפגינים המנופפים בדגלי המדינה וקוראים להדיח את הנשיא המכהן החדש מוחמד מורסי.
מורסי אכן הודח וב־8 ביוני 2014 החל עבד אל־פתאח א־סיסי לכהן כנשיא מצרים.
מאז כניסתו לתפקיד מקפיד א־סיסי להציב כוחות משטרה באופן קבוע בכיכר א־תחריר כדי למנוע מראש מהומות ופעולות מחאה.
ב־19 באוקטובר 2023 פעילים פרו פלסטינים הפגינו בכיכר בשל תקיפות צה"ל בעזה במסגרת מלחמת חרבות ברזל.
כילדברט השלישי (Childebert III; 683 - 23 באפריל 711) היה שליט פרנקי מהשושלת המרובינגית, מלך בשנים 695–711.
כילדברט היה בנם השני של תיאודריך השלישי וקלוטילדה (או דודה - Doda).
ירש את אחיו כלוביס הרביעי לאחר מותו של זה ממחלה בגיל צעיר.
כמו קודמיו לפניו, היה נטול סמכות ממשית ואחד מהמלכים עושי-כלום.
הוא היה נתון לחלוטין לשליטתו של המאיורדומוס פפין האמצעי.
עם זאת, הרשומות מזמנו מהללות אותו כמלך רחום והוגן, ומציינות כי נהג לשפוט בצדק.
במהלך שלטונו הכניע פפין את ראדבוד דוכס פריזיה.
כמו כן, נעשו האצילים בדרום הממלכה מרדניים יותר.
בתקופתו נבנה המנזר לכבוד המלאך מיכאל (סן מישל) על האי מון-סן-מישל.
כילדברט מת לאחר שש עשרה שנים על הכס, בנו דגוברט השלישי החליף אותו בשלטון.
כילון איש ספרטה (המאה ה-6 לפנה"ס) היה אחד משבעת חכמי יוון.
כילון היה בנו של דמגטוס, וחי בתחילת המאה ה-6 לפנה"ס.
הרודוטוס מדבר עליו כעל בן זמנם של היפוקראטס (לא הרופא) אביו של פיסיסטאראוס, ושהיה אפורוס בספרטה של שנת 556 של המאה ה-6 לפנה"ס, כמו כן נטען כי היה חבר באספה הספרטנית.
דיוגנס לארטיוס הרחיק לכת וטען, כי כילון איש ספרטה היה הראשון שהנהיג את המנהג הצטרפות האפורים כיועצי המלכים של אותה תקופה.
נאמר על כילון כי עזר להפיל את הטיראניה של סיקיון, לאחר שהפכה להיות בעלת בריתה של ספרטה.
דיוגנס לארטיוס מתאר את כילון כמשורר שירים אלגיים שתרם אמרות כגון:
אל תדבר על רוע המתים.
העדף עונש על רווח מביש, כי בעוד האחד כואב פעם אחת, השני הוא לכל חיי האדם.
אל תצחק על ביש המזל.
על החזק להיות גם רחמן, למען יכבדוהו מכבוד ולא מפחד.
למד לסדר את ביתך היטב.
אל תתנו ללשון להשתחרר מדי.
אל תחשוק את הבלתי אפשרי.
האגדה טוענת כי מותו של כילון נבע משמחה כאשר בנו זכה בפרס האגרוף במשחקים האולימפיים, וכי בהלווייתו השתתפו כל היוונים שנאספו שם.
כילה היא רשת להגנה מפני יתושים, זבובים וחרקים נוספים, ולפיכך גם מפני המחלות שהם נושאים, כגון מלריה, קדחת דנגי, קדחת צהובה, דלקת המוח וקדחת מערב הנילוס.
יעילות הכילה מותנית באריג שימנע חדירת חרקים אלו, ללא פגיעה מוגזמת ביכולת לראות דרכה ובחדירת אוויר.
כדי להגביר את היעילות יש להשתמש גם בקוטל חרקים או דוחה חרקים.
כילות משמשות באזורים מוכי מחלות כגון מלריה, בעיקר בתצורה של מעין אוהל מעל מיטה.
כדי שהכילה תהיה יעילה יש לוודא שאין בה חורים ושהיא מכסה היטב את המיטה.
אסור שהכילה תונח ישירות על האדם החוסה תחתיה, שכן כך יתושים יוכלו לעקוץ בעד הכילה.
כילה שצורתה עגולה מכסה את המיטה בצורה מיטבית.
כילות מיוצרות מכותנה, פוליאתילן, פוליאסטר וניילון.
חרירים בגודל 1.2 מילימטר מונעים חדירת יתושים.
כדי למנוע חדירת יבחושים (Ceratopogonidae), זבובוני חול וכדומה נדרשים חרירים בגודל 0.6 מ"מ.
רשתות כאלו משמשות גם לכיסוי שק שינה, לאוהלים ולהצבה על מסגרות עבור דלתות רשת ורשתות לחלונות.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 פותחו כילות המכילות חומרי הדברה (ITNs), למניעת מלריה.
במדינות רבות הן מוחלפות כיום בסוג כילות חדש ואמיד יותר (LLIN).
כילות ספוגות בחומרי הדברה נמכרות במדינות היעד על ידי האו"ם, ארגון הבריאות העולמי וארגונים נוספים במחיר בסביבות 2–3 אירו.
ארגונים פרטיים, כגון הקרן של ביל ומלינדה גייטס רוכשים כילות מסוג LLIN ותורמים אותן.
סקירה של 22 ניסויים אקראיים מבוקרים של ITNs הראתה כי כילות אלו מצמצמות תמותת ילדים בחמישית.
באזורים בהם המלריה יציבה, התרחשות אפיזודות של מלריה לא מסובכת הצטמצמו ב-50% לעומת אי שימוש בכילות כלל, וב-39% לעומת שימוש בכילות ללא חומרי הדברה.
באזורים עם מלריה לא יציבה, חל צמצום של 62% לעומת אי שימוש בכילות כלל, ו-43% לעומת שימוש בכילות ללא חומרי הדברה.
המסקנה מהסקירה - מתוך 1000 ילדים המוגנים על ידי כילות ITNs, ינצלו כל שנה חייהם של 5.5 ילדים בזכות הכילות.
כילוניס הייתה נסיכה ספרטנית, בתו של לאונידס השני, אשתו של קלאומברוטוס השני, ואחותו של קלאומנס השלישי.
היא הייתה בתו של לאונידס השני מהשושלת האגידית, ושל אישה פרסית.
היא נישאה לקלאומברוטוס השני, וילדה לו שני ילדים.
אולם אביה התנגד לרפורמות שניסה ליישם אגיס הרביעי, ובן בריתו של אגיס ליסנדרוס ארגן את גירושו של לאונידס שנמלט לטגאה, מרחק יום מספרטה.
קלאומברוטוס הוכתר כמלך במקום לאונידס, אולם כילוניס בחרה להתלוות לאביה במקום למלוך לצד בעלה.
אולם כאשר אגיס יצא למסע מלחמה נגד האיטולים, ניצל זאת לאונידס כדי לתפוס את השלטון בספרטה.
הוא רצה להוציא להורג את קלאומברוטוס, אולם כילוניס התחננה בפניו שלא יעשה זאת.
במקום זאת קלאומברוטוס יצא לגלות, כשכילוניס ושני ילדיו מלווים אותו.
היו לה שני אחים, קלאומנס השלישי, ואאוקלידס.
אחד מנכדיה אגסיפוליס השלישי היה אחרון המלכים בשושלת האגידית.
כיכר רמב"ם (מוכרת בשם כיכר אורדע) היא כיכר מרכזית בעיר רמת גן.
הכיכר תחומה במזרח על ידי צומת הרחובות הרא"ה והרצל ובמערב על ידי רחוב ביאליק, וחצויה בין צפון לדרום על ידי כביש פנימי.
מתוך הכיכר יוצאות "שדרות הילד" ומקשרות אותה לגן דוד המלך.
הכיכר שופצה בתחילת שנת 2023.
הכיכר עוצבה לראשונה בשנות העשרים ונקראה על שם הרמב"ם וכללה משולש דשא באזור שכונה "העמק" במרכז עיר הגנים הקטנה שהייתה רמת גן באותה עת.
בשנת 1937 נחנך צפונית לכיכר קולנוע אורדע, ולפניו נבנתה רחבה שסופחה לשטח הכיכר; רבים מכנים את הכיכר על שמו של הקולנוע ההיסטורי.
עם השנים נבנו מסביב לכיכר ובסמוך לו בית הכנסת הגדול של העיר, בית האזרח, בית עיריית רמת גן ובניינים שונים בעיקר בסגנון הבינלאומי.
ב-1939 עלה לארץ התעשיין אליעזר בדנר והקים יחד עם בנו משה מפעל נעליים קטן בשם "אלבה" בחנות באחד המבנים בכיכר.
בהמשך עבר המפעל לבניין קבוע בשכונת הגפן.
ב-1990 נסגר קולנוע אורדע והוסב לסניף של הבנק הבינלאומי, ולאחר מכן לסניף של רשת סופר פארם.
בעשור הראשון של המאה ה-21 הוצעו תוכניות לבניית מגדלי מגורים על שטח הכיכר, ביניהן תוכנית לבניית מגדל בן 22 קומות על ידי חברת שיכון ובינוי.
תוכנית זו נדחתה סופית לאחר שבשנת 2012 אושרה בוועדה הארצית תוכנית לשיפוץ הכיכר ובניית חניון תת-קרקעי בצידה.
תוכנית זו שינתה את ייעוד הקרקע של הכיכר משטח שהוגדר "למגורים ומסחר" לשטח ציבורי פתוח.
במסגרת שיפוץ הכיכר הוחלט לשמר את תחנת האוטובוסים הראשונה של רמת גן שעמדה בסמוך לכיכר רמב"ם, ולשלבה בתוך שטח הכיכר המחודשת.
בשנת 2022 הוחל בפרויקט התכנון מחדש של כיכר רמב"ם וסביבתו על פי תכנון משרד ת.מ.א.
בשלב הראשון נבנו במה מרכזית להופעות ליד בית הכנסת, בריכת נוי ומזרקה, רחבה מרוצפת, והוצבו כיסאות וספסלים חדשים.
פסל ביאליק ופסל האיילות נשתמרו.
השלב הראשון הסתיים בתחילת חודש מרץ 2023.
במהלך השנים הייתה הכיכר מוקד הבילוי העיקרי של תושבי רמת גן ובה מקיימת עיריית רמת גן הופעות ואירועים שונים.
בשטח הכיכר קיימים מספר פסלים, ביניהם פסל ציפורים, "איילות" מעשה ידי הפסל אהרן פריבר, ופסל של חיים נחמן ביאליק מעשה ידי הפסל היהודי-אוזבקי יאשה שפירא.
כילוניס הייתה נסיכה ספרטנית, בתו של לאוטיכידס מהשושלת האאוריפונטידית.
אשתו של קלאונימוס, והמאהבת של אקרוטאטוס השני.
כילוניס הייתה בתו של אציל ספרטני בשם לאוטיכידס, מבית המלוכה האאוריפונטידי.
על פי פלוטרכוס, היא נודעה כיפהפייה.
היא נישאה לקלאונימוס, נסיך מהשושלת האגידית.
הוא נודע כבעל "מזג אלים ושרירותי" וזלזל באשתו.
כילוניס התאהבה "באופן נואש" בנסיך אקרוטאטוס השני, בן אחיינו של קלאונימוס.
הרומן ביניהם היה ידוע לרבים.
על פי פלוטרכוס, בגידתה של כילוניס, כמו גם העובדה שקלאונימוס סולק מכס המלוכה לטובת אראוס הראשון, אביו של אקרוטאטוס, גרמה לכך שקלאונימוס הסית את פירוס מלך אפירוס לתקוף את ספרטה.
בעת שפירוס תקף, שהה המלך אראוס הראשון בכרתים.
לפיכך, על הגנת העיר פיקד אקרוטאטוס.
בספרטה הציעו בתחילה לשלוח את הנשים לכרתים כדי להגן עליהן, אולם תוכנית זו נתקלה בהתנגדות מצד הנשים עצמן.
אישה בשם ארכידמיה הגיעה עם חרב בידה בפני הגרוסיה, ובשם נשות ספרטה הצהירה שהן לא מוכנות לחיות אם ספרטה תיפול.
לפיכך, הוחלט שהנשים ישתתפו בהגנת העיר, ויחד עם הגברים הן חפרו תעלה נגד פילי הקרב של פירוס.
במשך יומיים הצליחו התושבים לעמוד נגדו, כשהגברים לוחמים על החומות והנשים מטפלות בפצועים וקוברות את הגופות הנושרות מהחומה, משום שמפואר "למות בזרועות אמותיהם ונשותיהם".
כילוניס עצמה לא השתתפה בהגנה.
על פי המסופר, היא הכינה חבל תלייה והצהירה שאם בעלה יכבוש את העיר היא תשים קץ לחייה.
המצור הגיע לקיצו כאשר שלח אנטיגונוס השני גונאטס, מלך מוקדון גיס שכירים שלו תחת פיקודו של אמינאס איש פוקיס לעזרת העיר, ואראוס חזר מכרתים עם 2,000 חיילים.
פירוס נאלץ לעזוב את ספרטה, ומאוחר יותר מת בארגוס.
גורלו של קלאונימוס אינו ידוע.
פלוטרכוס מספר שלאחר יום הקרב הראשון, נכנס אקרוטאטוס מכוסה בדם לספרטה, ונראה נאה יותר מתמיד.
כל נשות ספרטה קינאו בכילוניס, וזקני ספרטה ביקשו ממנו לעזוב את הקרב ולשאת את כילוניס לאישה כדי שיוליד ילדים נוספים כמוהו.
הדבר אינו מצוין במפורש במקורות, אולם נראה שלאחר מכן נישא אקרוטאטוס לכילוניס באופן חוקי.
אקרוטאטוס מת בקרב בשנת 262 לפנה"ס, ובאותה שנה ילדה כילוניס את בנם הראשון, אראוס השני.
מכאן ואילך לא ידוע עליה דבר.
על פי פלוטרכוס, אהדת העיר הייתה נתונה לאהבתם של כילוניס ואקרוטאטוס, ולא לקלאונימוס, בעלה החוקי של כילוניס.
בהנחה שפלוטרכוס כתב אמת ולא הגזים כדי להגביר ולהסביר את עוצמת הזעם של קלאונימוס, הרי שמדובר בטענה מוזרה מאוד, בהתחשב בכך שבספרטה קידשו את הנישואין והחובה כערך עליון.
לפיכך, ניתן לראות בכך הד לדברי פילארכוס, שאראוס ואקרוטאטוס השחיתו את המידות של בני ספרטה.
כיכר השופט שמעון אגרנט היא כיכר עירונית בקריית הלאום שבירושלים.
הכיכר קרויה על שם השופט שמעון אגרנט, נשיא בית המשפט העליון לשעבר ויושב ראש ועדת אגרנט לחקירת מלחמת יום הכיפורים.
הכיכר ממוקמת בכניסה הראשית לבניין בית המשפט העליון, על יד גן וואהל לוורדים.