tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ליו באנג ואנשיו הסתתרו בהר מאנגדאנג (芒碭山; ב, , חנאן של היום) וחיו שם במעוז.
ליו באנג שמר על קשרים סודיים עם ידידיו הוותיקים כשיאו חה וצאו שן ממחוז פיי.
בשנת 209 לפנה"ס, צ'ן שנג וו גואנג הסיטו את התקוממות דאדזהשיאנג להפלת שושלת צ'ין.
השופט של מחוז פיי התלבט אם להשתתף במרד, ולכן, בהמלצתם של שיאו חה וצאו שן, הוא שלח את פאן קוואי (מקורבו של ליו באנג) כדי להזמין את ליו ואת אנשיו בחזרה למחוז פיי כדי שיתמכו בו.
אולם, הוא שינה את דעתו מאוחר יותר ומנע מליו באנג להיכנס למחוז.
הוא חשש פן שיאו חה וצאו שן יפתחו את השערים בשביל ליו באנג רק כדי שיהרוג אותם, אבל שיאו וצאו ברחו והצטרפו לליו.
ליו באנג האזין לעצתו של שיאו חה והורה לאנשיו לכתוב מכתב עם בקשה לעזרה, לעוטפו בחץ, ולירות את החץ לכיוון המחוז.
אלו נענו לקריאתו, הרגו את השופט וקיבלו את פני ליו באנג למחוז פיי.
ליו באנג הכתיר את עצמו "הדוקס של פיי" (沛公) ונהיה ידוע בעזרת התואר הזה.
ב-208 לפנה"ס, במהלך שלטונו של צ'ין אר שי, צאצאיהם של המשפחות המלכותיות של מדינות יאן, ז'או, צ'י מדינת ווי לשעבר התקוממו נגד הקיסרות כדי להחזיר את מדינותיהם, שנכבשו על ידי מדינת צ'ין לפני שני עשורים.
במדינת וו (ג'יאנגסו של היום), שיאנג ליאנג החל גם הוא בהתקוממות והציב את שיונג שין על כס השלטון של מדינת צ'ו לשעבר בתור "המלך חוואי המאוחר" (楚後懷王).
ליו באנג הצטרף לשיאנג ליאנג ושירת בצ'ו באותו זמן.
לאחר ששיאנג ליאנג מת בקרב דינגטאו, המלך חוואי השני שלך את אחיינו של שיאנג ליאנג שיאנג יו וסונג יי להוביל צבא כדי לתגבר את מדינת ז'או, שהותקפה על ידי כוחות צ'ין.
ליו באנג קיבל את התואר "המרקיז של וואן" (武安侯) על ידי המלך ונפקד על להוביל צבא כדי לתקוף את צ'ין.
המלך הבטיח למי שיכנס לגוואנז'נג (שממוקם בלב צ'ין) את התואר "המלך של גוואנז'ונג".
ב-206 לפנה"ס, ליו באנג הביס את שיאנג יו במרוץ לגוואנז'ונג והגיע לשיין-יאנג, הבירה של צ'ין.
דזהיינג, שנכנע לליו באנג ובכך הפיל את שושלת צ'ין.
ליו באנג אוסר בפקודה על הריגת אזרחים חפים מפשע ובזיזה של הערים הכבושות.
שלום ויציבות הוחזרו לשיאניאנג בזמנו.
שיאו חה הורה לאסוף את המסמכים של הארמון של צ'ין ושל כל המוסדות הממשלתיים ושלח אותם.
שיאנג יו לא היה מרוצה מכך שהובס במירוץ לגוואנז'ונג.
בעצתם של יועצו פאן זנג (范增) וצאו וושאנג (曹無傷), שהוא מודיע ממחנה ליו באנג, שיאנג יו החליט לטמון מלכודת ולהרוג את ליו באנג.
הוא העמיד פנים שהוא מזמין את ליו באנג למשתה, אולם בחשאי תכנן לרצוח את ליו בזמן המשתה.
אבל, דודו של שיאנג יו, שיאנג בו, שהוא חבר קרוב של האסטרטג של ליו באנג ז'אנג ליאנג, הצליח לשכנע את אחיינו לא להורות על הוצאתו להורג של ליו באנג בזמן המשתה.
כשהוא מעוצבן מהססנותו של שיאנג יו, פאן זנג הורה לבן דודו של שיאנג יו שיאנג ז'ואנג להעמיד פנים שהוא מבצע ריקוד חרבות ולהשתמש בהזדמנות הזאת להרוג את ליו באנג, אך שיאנג בו התנדב להצטרף לריקוד ולחסום את אחיינו כל פעם שהוא הניף בחרבו לכיוון ליו באנג.
כשהוא ראה שליו באנג נמצא בסכנת חיים, ז'אנג ליאנג התגנב החוצה וזימן את גיסו של ליו באנג ושומר ראשו פאן קוואי, אשר התפרץ למסיבה בשריון מלא והטיח בשיאנג יו האשמות על מזימתו.
בהיותו מובך בהאשמתו של פאן קוואי, שיאנג יו הורה על להפסיק את ריקוד החרבות ותגמל את פאן קוואי על אמיצותו.
ליו באנג לאחר מכן העמיד פנים שהוא הולך לצרכיו והשתמש בהזדמנות לברוח ממחנה שיאנג יו ללא שישימו לב.
הוא וכוחותיו לאחר מכן ברחו לשיאניאנג, שם הם בזזו את העיר ושרפו את ארמון אפאנג.
רשומות ההיסטוריון מציינות אירוע במהלך הקונפליקט הזה, אשר נשמט מהביוגרפיה של הקיסר עצמו אך נמצא בביוגרפיה של שיאנג יו, שבה הוא דחף את ילדיו לתוך העגלה כדי להצית אותה מתוך ניסיון נואש לברוח במקרה ויירדף על ידי אנשיו של שיאנג יו.
לאחר שכבש את שיאניאנג, שיאנג יו הכתיר את עצמו "המלך-הגמון של צ'ו המערבית" ופיצל את קיסרות צ'ין לשעבר לשמונה עשר ממלכות.
אזור גוואנז'ונג, שהיה חלק מהבטחתו של ליו באנג למלך חוואי השני, ניתן לשיאנג יו על ידי שלושה גנרלים לשעבר של שושלת צ'ין - ז'אנג חאן, סה-מא שין ודונג יי.
ליו באנג עבר ל הנידח באזור בא-שו (בשאאנשי של היום) וקיבל את התואר "המלך של האן" (漢王).
כאשר התפרץ מרד בממלכת צ'י ב-206 לפנה"ס, שיאנג יו עזב את צ'ו המערבית כדי לדכא את המרד.
ליו באנג ניצל את ההזדמנות לפלוש ולכבוש את גוואנז'ונג ואחר כך לתקוף מספר אזורים של צ'ו, הכוללים את הבירה פאנגצ'אנג (彭城; , ג'יאנגסו של היום).
בין 202-206 לפנה"ס, ליו באנג התמודד מול שיאנג יו במאבק כוחות - אשר נודע היסטורית כעימות צ'ו-האן - על השליטה של סין, כשבו זמנית הוא תוקף ומכניע ממלכות אחרות.
ב-203 לפנה"ס, שיאנג יו וליו באנג הגיעו להסכם, שנודע בשם הסכם מצר חונג, שהפריד בין את סין בין מזרח למערב לאורך מצר חונג תחת צ'ו והאן בהתאם.
מספר חודשים מאוחר יותר, ליו באנג הפר את ההסכם ותקף את שיאנג יו שוב.
ב-202 לפנה"ס, שיאנג יו הפסיד לליו באנג בקרב גאישיה, שם שיאנג יו התאבד.
לאחר כניעת צ'ו להאן, ליו באנג הצליח לשלוט על רוב סין.
ב-202 לפנה"ס, ליו באנג הוכתר כקיסר עם תמיכת נתיניו אף על פי שהביע הסתייגות לקחת את הכס.
הוא קרא לשושלת "האן", והוא נודע היסטורית כ"קיסר גאודזו" או "הקיסר גאו".
הוא ייסד הבירה צ'אנג-אן (שמאוחר יותר הועבר לוו-יאנג)והגדיר את אשתו הרשמית לו ז'י כקיסרית ובנם ליו יינג כיורש עצר.
בשנה שלאחר מכן, הקיסר גאודזו רצה לתגמל את נתיניו אשר תרמו להיווסדות קיסרות האן, אבל התהליך נמשך כשנה מפני שהם לא הסכימו על חלוקת הפרסים.
הקיסר חשב שהתרומה של שיאו חה הייתה הכי גדולה, ולכן העניק לו את התואר "המרקיז של זאן" ונתן לו את הכמות הגדולה ביותר של מזון.
אחרים הביאו התנגדות מפני שהם חשבו ששיאו חה לא היה מעורב ישירות בקרבות, ולכן תרומתו לא אמורה להיות הכי משמעותית.
הקיסר הגיב ששיאו אמור לקבל את התרומה הכי משמעותית מפני שהו תכנן את כל האסטרטגיה של המלחמה נגד שיאנג יו.
הוא קרא לצאו שן כמי שנתן את התרומה הכי משמעותית בקרב ולכן תגמל אותו בהתאם.
הקיסר גאודזו פירק את צבאותיו והרשה לחיילים לחזור לבתיהם.
הוא העביר פקודה שבה כל האנשים שנשארו בגואנז'ונג יהיהו פטורים ממס וקורווה לשתים עשרה שנים בעוד אילו שחזרו לאזורי מולדתם יהיו פטורים לשש שנים, ולשלטון המרכזי הוא נתן פתור של שנה.
הוא גם נתן חופש לכל אלו שהשתעבדו כדי להימנע מרעב בזמן המלחמות.
ב-195 לפנה"ס, הקיסר העביר שני צווים: בראשון הוא העביר באופן רשמי את ההורדה במיסים ובקורווה; ובשני הוא הגדיר סדרה של מנחות שישולמו על ידי מלכי החסות לכס הקיסרי בחודש העשירי של כל שנה.
את מס הקרקעות על התפוקה החקלאית הוא הוריד לשער של חמישית מתוצר היבולים.
הוא כמו כן הפריט את הטבעת המטבעות.
בימיו המוקדמים, הקיסר גאודזו סלד מלקרוא וגינה את הקונפוציאניזם.
לאחר שנהיה לקיסר, הוא שמר על השקפותיו בנוגע לקונפוציאניזם כפי שהוא נהג עד שנפגש עם המלומד לו ג'יה (או לו גו).
לו גו כתב ספר באורך של שנים-עשר כרכים המכונה שיניו (新語), שם קידם את התועלת של שלטון לפי מוסר על פני השימוש בחוקי ענישה (כפי שהיה תחת שושלת צ'ין).
לו גו קרא כל כרך לקיסר לאחר שסיים לכתוב אותו.
הקיסר התרשם למדי, ותחתיו הקונפוציאניזם פרח והחליף את הלגליזם של צ'ין כאידאולוגיה המדינית.
מלומדים קונפוציאניים, ולו גו ביניהם, גויסו לשרת את שלטון.
הקיסר החל גם ברפורמה חוקית של הקלה בחלק מהחוקים שירשו משלטון צ'ין והפחתה בחומרה של חלק מהעונשים.
ב-196 לפנה"ס, לאחר שדיכא את המרידה של יינג בו, הוא עבר בשאנדונג, ארץ מולדתו של קונפוציוס, והכין באופן אישי טקס כדי לחלוק כבוד לפילוסוף.
בשנותיו המאוחרים, הקיסר גאודזו העדיף את הפילגש צ'י על פני הקיסרית לו ז'י.
הוא חשב שליו יינג, היורש הגלוי (שנולד לקיסרית), חלש מידי מכדי להיות שליט.
לכן, הוא התכוון להחליף את ליו יינג עם בנו האחר, ליו רויי, אשר נולד לפילג צ'י.
לו ז'י נהייתה מודאגת, ולכן ביקשה מז'אנג ליאנג לעזור לה לשמור על עמדת בנה.
ז'אנג ליאנג המליץ על ארבעה חכמים מתבודדים, "רביעיית חאו של הר שאנג", כדי לעזור לליו יינג.
ב-195 לפנה"ס, כאשר בריאותו של הקיסר גאודזו הידרדר, הוא רצה אפילו עוד יותר שליו יינג יוחלף על ידי ליו רויי כיורש העצר.
ז'אנג ליאנג נישה לשכנע אותו אחרת, אבל הקיסר התעלם, ולכן הוא פרש בגין מחלה.
שוסוון טונג (המורה של יורש העצר) וז'ואו צ'אנג התנגדו גם הם להחלטתו של הקיסר להחליף את ליו יינג עם ליו רויי.
ז'ואו צ'אנג אמר, "אני לא מנוסה בריבים, אבל אני יודע שאין הדבר צודק.
אם הוד מעלתך תדיח את יורש העצר, אני לא אעקוב אחרי פקודותיך יותר".
ז'ואו צ'אנג דיבר באופן מוחצן אך סבל מגימגום, אשר גרם לדבריו להיראות כמשעשעים בפני הקיסר, שצחק לכך בתגובה.
לאחר מכן, רביעיית חאו של הר שאנג הופיעו בחצר הקיסר.
הקיסר גאודזו הופתע מלראות אותם משום שלפני כן הם סירבו להשתתף בשירות האזרחי כאשר הוזמנו.
ארבעת האנשים הבטיחו לעזור לליו יינג בעתיד אם הוא יישאר יורש העצר.
הקיסר שמח לשמוע שליו יינג קיבל את תמיכתם ולכן הוא זנח את הרעיון להחליף יורשים.
לאחר שייסד את שושלת האן, הקיסר גאודזו מינה נסיכים ומלכי חסות שיעזרו לו לנהל את קיסרות האן ולתת לכל אחד מהם חלקת אדמה.
היו מספר מלכי חסות שלא היו קשורים למשפחה הקיסרית: זאנג טו, מלך יאן; האאן שין, מלך האאן; האן שין, מלך צ'ו; פאנג יוה, מלך ליאנג; יינג בו, מלך חואינאן; ז'אנג אר, מלך ז'או; וו רוי, מלך צ'אנגשה.
אולם, מאוחר יותר, הקיסר דאג שמלכי החסות ימרדו נגדו מפני שאין להם שום קשרי דם איתו.
האן שין ופאנג פאנג יוה הואשמו אשמות כוזבות על בגידה, נעצרו, והוצאו להורג עם כל משפחותיהם.
יינג בו וזאנג טו מרדו נגדו אולם הם הובסו ונהרגו.
רק וו רוי וז'אנג אר נשארו.
השיונגנו מצפון נשארו איום מאז שושלת צ'ין.
צ'ין שי חואנג שלך את הגנרל מאנג טיין לפקח על ההגנה של הגבול הצפוני ולבנות את החומה הגדולה כדי להדוף את הפולשים.
מאנג טיין הצליח להרתיע את השיונגנו מלהתקדם מעבר לגבול.
אולם, לאחר ששולת צ'ין קרסה, השיונגנו לקחו את ההזדמנות להתקדם דרומה ולפשוט על הגבול שוב פעם.
ב-201 לפנה"ס, האאן שין הובס על ידי המנהיג של השיונגנו, מודו.
בשנה שלאחר מכן, הקיסר גאודזו הוביל צבא לתקוף את השיונגנו אולם הוא הוקף ונלכד על ידי האויב בקרב באידאנג.
לפי עצתו של צ'ן פינג, הקיסר שיחד את אשתו של מודו עם מתנות והורה לה לבקש מבעלה להסיג את כוחותיו, מה שמודו אכן עשה.
בחוזרו לבירה, הקיסר גאודזו הורה על מדיניות חהצ'ין, שבה נשים אצילות ישלחו להינשא לשליטי השיונגנו וישלמו את המנחות השנתיות שלהם לשיונגנו בתמורה לשלום בין קיסרות האן והשיונגנו.
הקיסר נפצע על ידי חץ תועה במערכה נגד יינג בו.
הוא נהיה חולה באופן חמור ונשאר במגוריו הפנימיים למשך תקופה ארוכה והורה על שומריו למנוע כניסה לכל מי שירצה לבקרו.
לאחר כמה ימים, פאן קוואי התפרץ לתוך חדרו וראה את הקיסר עם נתיניו מאחוריו.
הם ראו את הקיסר גאודזו שוכב על המיטה תחת טיפולם של הסריסים.
מצבו הבריאותי של הקיסר החמיר מאוחר יותר והקיסרית שכרה רופא מפורסם שיטפל בו.
כאשר הקיסר שאל על מצבו, הרופא אמר שאפשר לרפא את המחלה, אבל הקיסר הטיח ברופא וסירב להמשיך את הטיפול, והרופא נשלח משם.
לפני מותו, הקיסר אמר שצאו שן יכול להחליף את שיאו חה לאחר ששיאו ימות, ושוואנג לינג יכול להחליף את צאו שן.
הוא גם אמר שוואנג לינג יכול להיות צעיר מידי מכדי לעשות את חובותיו, ולכן צ'ן פינג יכול לעזור לוואנג, אך צ'ן גם הוא התאים לקחת את האחריות של השר בעצמו.
הוא מינה את ז'ואו בו כמועמד אפשרי בשביל התפקיד של המפקד העליון.
הוא מת בארמון צ'אנגלה ב-1 ביוני 195 לפנה"ס, והוחלף על ידי ליו יינג, שלימים יהיה ידוע בשם הקיסר חווי.
ליו טואן, הקיסר הפורש (太上皇帝 劉煓; בין 271-197 לפנה"ס)
הקיסרים ז'אולינג, משפחת וואנג (昭靈皇后 王氏), שם פרטי חאנשי (含始)
הנסיכה לויואן (魯元公主; מתה ב-187 לפנה"ס)
ליו יינג, הקיסר שיאוחווי (孝惠皇帝 劉盈; בין 210-188 לפנה"ס)
הקיסרית גאו, משפחת בו (高皇后 薄氏; מתה ב-155 לפנה"ס)
ליו חנג, הקיסר שיאוון (孝文皇帝 劉恆; בין 203-157 לפנה"ס)
פורן, משפחת צאו (夫人 曹氏)
ליו פיי, הנסיך צ'ידאוחווי (齊悼惠王 劉肥; בין 221-189 לפנה"ס)
גברת ממשפחת ז'או (趙氏; מתה ב-198 לפנה"ס)
ליו צ'אנג, הנסיך חוואינאנלי (淮南厲王 劉長; בין 199-174 לפנה"ס)
ליו חווי, הנסיך ז'אוגונג (趙共王 劉恢; מת ב-181 לפנה"ס)
ליו יואו, הנסיך ז'אויואו (趙幽王 劉友; מת ב-181 לפנה"ס)
ליואו ג'יאן, הנסיך יאנלינג (燕靈王 劉建; מת ב-181 לפנה"ס)
הקיסם בעינו של אלוהים הוא רומן מדע בדיוני מאת הסופרים האמריקנים לארי ניבן וג'רי פורנל, שפורסם לראשונה ב-1974. הסיפור מתרחש בעתיד הרחוק של יקום הקו-דומיניום של פורנל, ומספר על המגע הראשון של האנושות עם מין זר.
שם הספר מהדהד משחק מילים עם המשל "ולמה זה אתה רואה את הקיסם בעין אחיך, ואל הקורה אשר בעינך לא תביט" המצוטט ב מהברית החדשה.
"הקיסם בעינו של אלוהים" היה מועמד לפרסי הוגו, נבולה ולוקוס בשנת 1975. הספר ראה אור בעברית בתרגומו של אריה בובר בהוצאת זמורה-ביתן בשנת 1987.
"הקיסם בעינו של אלוהים" מתרחש ביקום הקו-דומיניום של פורנל, שבו שורה של הסכמים בין ארצות הברית לבין ברית המועצות מניבים ממשלה עולמית והתיישבויות בין-כוכביות במערכות שמש אחרות.
עם הזמן מתפתחת על כדור הארץ מלחמה גרעינית והקיסרות-הראשונה עולה ומתבססת על כוכב הלכת ספרטה.
אירועים אלה מתרחשים מאות ספורות לפני אירועי הרומן.
קיימת התייחסות לאירועים אלו בספרו של פורנל King David's Spaceship .
האנושות ברובה היא חלק מקיסרות-האדם השנייה.
בראשה עומד צי-החלל, המושתת על עקרונות הצי הבריטי של המאה ה-19, כגון צוותים המונים גברים בלבד; חיל קצינים כשירים ביותר שגויסו בנעוריהם והוכשרו כצוערים מתלמדים על ספינות חלל; וחיל נחתים מאורגן וחמוש היטב לביצוע משימות קרקע.
אלה אשר מוכיחים את עצמם בתפקיד יכולים להתקבל לאצולה, כמו במקרה של ד"ר אנתוני הורוואת, אשר זוכה בתואר ברון לקראת סוף הרומן.
האצילים עצמם נוטים להיות נאמנים יותר לחובת שירות הצי מאשר לנהנתנות מזכויות יתר.
הקיסרות אמנם נוצרית בעיקרה, אך דתות אחרות מותרות, פחות או יותר.
כך למשל תושבי כוכב הלכת דיין יהודים, ואילו הוראס בורי, דמות מרכזית ברומן, הוא סוחר ואיל הון מוסלמי מהלבנט.
דת חדשה בשם "הכנסייה אשר-לו", התבססה כשכוכב הקיסם הפך בהיר מאוד בן לילה ושויך ל"פניו-של אלוהים", אך לאורך הרומן היא מתוארת כדת דועכת, לאחר שמייסדה התאבד ביום שבו כבה אורו של הקיסם.
בשנת 3017 לספירה מתאוששת האנושות לאיטה ממלחמת אזרחים בין-כוכבית שהביאה לקיצה של קיסרות-האדם הראשונה.
קיסרות-האדם השנייה עסוקה בביסוס שליטתה על שרידי קודמתה, לעיתים בכוח, אם כך נדרש.
לאחר דיכוי המרד על כוכב הלכת שיקגו-החדשה נשאר קפטן ברונו קזילר, רב החובל של חללית צי-החלל הקיסרי מק'ארתור, כרמטכ"ל של המושל החדש.
במקומו ממונה המפקד רודריק בליין כמפקד זמני על הספינה, שמשימתה החדשה והסודית היא להשיב את הוראס חוסיין בורי, סוחר רב-כוכבי רב-עוצמה החשוד בהנהגת המרד, אל ספארטה, בירת הקיסרות.
נוסעת נוספת חשובה על המק'ארתור היא הליידי סנדרה ברייט "סאלי" פאולר, אחייניתו של סנטור בכיר בקיסרות ושבויה שחולצה מידי המורדים.
קאלדוניה-החדשה היא בירתו של המרחב הקיסרי שמעבר לערפילית שק-הפחם.
בתוך מרחב זה שוכן ענק אדום המכונה "עינו של מורצ'סון", אליו משויך כוכב צהוב דמוי שמש, אשר מנקודת מבט מקאלדוניה-החדשה ניצב ממש מול העין.
כיוון שיש אלה אשר מאמינים כי העין ושק הפח הם פניו של האל, הכוכב הצהוב מכונה בקרב רבים "הקיסם בעינו של אלוהים".
ספינות קיסרות-האדם השנייה משתמשות בהנע-אלדרסון המאפשר להן לדלג באופן מיידי בין "נקודות אלדרסון" במערכות שמש מסוימות.
כאשר המק'ארתור מתקרבת לקאלדוניה-החדשה, היא מקבלת פקודה לחקור את הופעתה של חללית זרה המונעת באמצעות מפרש שמש.
לאחר שהחללית הזרה יורה על המק'ארתור, פוקד בליין לנתק את המפרש מסל-המטען המרכזי והוא מועמס על הסיפון, ובתוכו מתגלה ייצור פרוותי חום-לבן, ללא רוח חיים.
לאחר דיונים רבים, נשלחת המק'ארתור חזרה אל כוכב "הקיסם" שבסביבתו הופיעה הספינה הזרה, מלווה בספינת הקרב לנין.
המק'ארתור נושאת עימה חוקרים אזרחיים שמטרתם לקיים מגע ראשון עם החייזרים, או "הקיסמניקים" - כינוי שדבק בהם במהרה.
על האדמירל קוטוזוב, שנמצא על סיפון הלנין, למלא את ההוראות המחמירות שלא ליצור אף מגע בין הלנין לבין החייזרים ולוודא כי אף טכנולוגיה אנושית אינה נופלת לידיהם.
לקיסמניקים, שנראים ידידותיים, יש טכנולוגיה מתקדמת שבה הם מוכנים לסחור, לשמחתו הרבה של בורי.
אף על פי שגם בספינותיהם הותקן הנע-אלדרסון, ספינות קיסמניקים שביצעו את הדליגה לא חזרו מעולם.
הקיסמניקים הם מין עתיק ילידי לכוכב הלכת שאותו מכנה האנושות "קיסם-ראשי" אשר התפתח לכדי תת-מינים בעלי התמחויות שונות.
הקיסמניק החי הראשון שמגיע לקרבת המק'ארתור ומועלה על סיפונה הוא מסוג "מהנדס"- תת-מין בעל יכולות טכניות גבוהות ביותר, אך מוגבל ביכולות שפתיות וברצון חופשי.
הוא נאסף יחד עם צמד יצורים הזוכים לכינוי "מיניאטורות" או "חומצ'יקים" - יצורים תבוניים למחצה המשמשים אותו כעוזרים.
כעבור ימים מספר מגיעה משלחת של "מתווכות" (מאותו תת-המין של הטייס המת של ספינת המפרש) - תת-מין המתמחה בתקשורת ובמשא ומתן - ואלה מזמינות את בני האדם לשלוח קבוצה לביקור בקיסם-ראשי.
לאחר דיונים, הביקור מאושר ולכל אדם בקבוצה זו מוצמדת "פיונץ'(קליק)"- מתווכת אשר לומדת אותו ומנסה להבין כיצד לחשוב כמותו.
בזמן זה נעלמות המיניאטורות שהיו על המק'ארתור ונחשבות למתות, אך בפועל הן מתרבות בקצב מסחרר, ומבלי שאיש יבחין הן משנות חלקים בספינה כך שיתאימו לצרכיהן.
כאשר מתגלה הדבר מתבצעים מספר ניסיונות להיפטר מהנגע, אך אלה נכשלים ועל המק'ארתור מתפרץ קרב שליטה שבסופו, לאחר אבדות רבות, נאלץ הצוות לנטוש את הספינה.
המבקרים בקיסם ראשי נקראים לחזור אל הלנין במהירות ללא הסבר.
לאחר פינויה המוחלט של מק'ארתור, יורה הלנין עליה כדי למנוע כל סיכוי של לכידת טכנולוגיה אנושית.
אף על פי שהמק'ארתור הושמדה לגמרי, על הלנין מבינים כי המיניאטורות גילו ושיפרו את שדה-לאנגסטון.
במהלך הפינוי מתנתקים שלושה צוערים - סטאלי, וייטברד ופוטר מהספינה ונאלצים להימלט בסירות הצלה שעברו התאמה בידי המיניאטורות.
הסירות נוחתות באופן אוטומטי בשטח דליל אוכלוסין על קיסם-ראשי, והצוערים מגלים מוזיאון מבוצר המציג ראיות להיסטוריה ארוכה ועקובה מדם, וזאת בניגוד מוחלט לרושם שהקיסמניקים הקפידו ליצור של עולם של שוחרי שלום.
לאחר מכן מתגלים הצוערים בעזרתה של ה"פיונץ'(קליק)" המתווכת של וייטברד, אשר חושפת כי הקיסמניקים (למעט המתווכות העקרות) חייבות להרות מעת לעת אחרת ימותו.
תכונה זו מובילה בהכרח להתפוצצות אוכלוסין ולמלחמות המשמידות ציווילזציות שלמות.
בנוסף, נחשף כי הנגידים (תת-מין של אדונים להם מצייתות המתווכות) מסתירים מפני האנושות את קיומו של תת-מין של לוחמים, קטלניים יותר מכל לוחם אנושי.
מטרת מוזיאונים מסוג זה היא לסייע לציוויליזציה שהדרדרה לכדי ברבריות מוחלטת לשוב לקידמה טכנולוגית ותרבותית.
"מחזורים" אלה של ציוויליזציה-מלחמה-קריסה החוזרים על עצמם למעלה ממאות אלפי שנים, מותירים את הקיסמניקים כמאמינים פאטאליסטיים בגורל זה.
אגדות מספרות על דמות מיתולוגית המכונה "אדי המוטרף", היחיד שסבור כי ניתן לשבור את המחזוריות, אך כל קיסמניק שמבטא אמונה בכך מסווג כ"אדי המטורף" ונחשב כמי שאיבד את שפיותו.
הציוויליזציה הנוכחית מושתת על פיאודליזם תעשייתי, עם קואליציות של נגידים השולטים בכוכב הלכת.
סיעה אחת, בראשותו של נגיד בשם "המלך פיטר", רוצה לחשוף את האמת לבני האדם, אך גישה זו נדחית.
התיישבות קיסמניקים על כוכבי לכת אחרים תוביל בהכרח לקונפליקטים בלתי פוסקים עם האנושות, שכן פיצוץ האוכלוסין הבלתי נמנע יאלץ אותם לחפש שליטה על עולמות הקיסרות.
אף על פי כן, הקואליציה החזקה יותר מעדיפה פתרון זמני זה על פני ההתמוטטות הממשמשת ובאה.
שני הפלגים שולחים לוחמים אחרי הצוערים, האחד כדי ללכוד אותם, השני להצילם.
לוחמי הקואליציה החזקה מצליחים ללכוד את הצוערים, אך השלישייה מסרבת לשבי וכתוצאה מכך נהרגת.
הלנין עוזבת את מערכת הקיסם מבלי לדעת מה עלה בגורל הצוערים, ולוקחת עימה שלושה שגרירים - נגיד זכר עקר ושתי מתווכות.
משימתם היא לאפשר את יציאתם של הקיסמניקים אל הגלקסיה הפתוחה, תוך הסתרת סודם הנורא של מינם.
בדיוק בזמן שוועידה קיסרית עומדת להסכים להקצאת מושבות עבור הקיסמניקים, קברניט השיוט קווין רנר, שחושד בכנות כוונותיהם של הקיסמניקים, מצליח להבחין בסרט היירוט של חללית המפרש כי צלליות נוסעי החללית המקורית, שנפלטו ממנה לחלל ונשרפו מקרינת השמש, מסגירים את אשר ניסו הקיסמניקים להסתיר.
לא רק שהוא מגלה צללית של לוחם בין הנוסעים, אלא גם כמה דמויות הרות, מה שמוכיח כי לא היו אלה פסלים או סמלים דתיים (כפי שטענו הקיסמניקים על השאלות בנוגע לסרט זה).
כתוצאה מגילוי זה מתוודות המתווכות על שעלה בגורלם של שלושת הצוערים הנעדרים.
בקרב הנהגת הקיסרות מתקבלת החלטה לארגן צי קרב שינסה לפרוק את הקיסמניקים מנשקם, ואם לא תושג כניעה - להשמידם.
השגרירים מבינים כי הכחדת המין שלהם קרבה משום שהם יודעים כי הנגידים לעולם לא ייכנעו לתנאים אלה, וכך אחד המתווכים מציע אפשרות שלישית: הטלת מצור על נקודת האלדרסון היחידה המאפשרת יציאה ממערכת הקיסם.
הקיסרות מאמצת תוכנית זו, על אף התנגדותו הנחרצת של בורי, התופש את הקיסמניקים כאיום הגדול ביותר שניצב בפני האנושות.
הקיסמניקים הם מין חיזרי זקוף קומה ההולך על שתיים.
גובהם כ-1.3 מטר וגופם מכוסה פרווה שצבעה משתנה לפי תת-מינם.
הדבר הבולט ביותר במראם הוא האנטומיה הא-סימטרית של פלג גופם העליון: בצידם הימני ישנן שתי זרועות דקות ועדינות ואילו בצידם השמאלי זרוע אחת מאסיבית ששריריה צומחים עד לראש, כך שאין לקיסמניקים אוזן שמאלית שתתאים לאוזן הימנית הקרומית הגדולה דמוית הממברנה.
עמוד השדרה אינו חולייתי אלא מורכב מעצמות עבות המתחברות אל מפרקים גדולים, כך שהראש אינו מסוגל להסתובב.
פניהם פשוטות וחסרות יכולת הבעה לכן מחוות הגוף משמשות כחלופה להבעות פנים.
לנגידות ולנגידים פרווה לבנה כמשי, למהנדסים יש פרווה חומה, ואילו למתווכות פרווה חומה עם כתמים לבנים.
המתווכות הן הכלאה בין נגידים לבין מהנדסים והן תמיד עקרות.
לאחיות מתווכות יש דפוסים זהים של כתמי פרווה.
כל תת-המינים הקיסמניקיים מצייתים באופן מוחלט לנגידים, ורק למתווכות יש רמה מסוימת של עצמאות לניהול משא ומתן בין נגידים מתחרים.
קיימים תת-מינים נוספים המונים לוחמים שהושבחו גנטית ליעילות בקרב פנים מול פנים ולשימוש בנשק, רופאים עם מיומנויות מוגברות, וחקלאים תבוניים למחצה.
המיניאטורות או החומצ'יקים הן מין של חיות מאולפות המקושר גנטית לקיסמניקים, אך הן כשליש מגובהם ובעלות ארבע זרועות המאורגנות במנח סימטרי.
במקור האנגלי החומצ'יקים קרויים brownies, והם מכונים כך לא רק בשל צבעם החום, אלא גם בשל הדמיון בהתנהגותם לבראוניז בפולקלור הבריטי.
כחלק ממעגל הרבייה, מתחלף מינם של הקיסמניקים במהלך חייהם, אך המתווכות נשארות עקרות ואורך חייהן קצר יותר.
לשון הפניה אל המתווכות הוא בלשון נקבה.
נגידות יכולות להפוך לזכרים עקרים באמצעות טיפול הורמונלי, ובכך הם יכולים להפוך לאוצרים המגינים על משאבים משותפים שרצוי שלא יהיו סביבם מלחמות בעלות.
לעיתים קרובות, כאשר הם מקיימים שיח עם בני האדם, מזכירים הקיסמניקים דמות מיתולוגית המכונה "אדי המטורף".
סיפורי אדי המטורף רבים, אך כולם עוסקים במחזורי ההתמוטטות החוזרים ונשנים של ציוויליזציית הקיסם ובחוסר הטעם במניעתם.
הנע-אלדרסון, המאפשר לספינות קיסרות-האדם לנוע בין מערכות שמש, נקרא בפי הקיסמניקים הנע אדי המטורף.
הכינוי נובע מכך שספינות המנסות להשתמש בו נעלמות לעולמים, וזאת אף על פי שטכנולוגיית ההנע מבוססת על מדע מוכח והומצאה מחדש פעמים רבות בידי ציוויליזציות קיסמניקים בנות מחזורים שונים.
הקיסמניקים לא יודעים כי הספינות הנעלמות מופיעות למעשה בתוך הפוטוספירה הלוהטת של עינו של מורצ'סון.
ספינות קיסרות-האדם, לעומתן, מוגנות באמצעות שדה לאנגסטון הסופג אנרגיה.
הנקודה בחלל שבה פועל הנע-אלדרסון מכונה בפי הקיסמניקים נקודת אדי המוטרף, וזוהי כותרתו של החלק השני ברומן.
שאר כותרות חלקי הרומן נקראות "חללית החקר של אדי המטורף", "הכירו בבקשה, את אדי המטורף", "תשובתו של אדי המטורף", ו"הדליגה של אדי המטורף".
מנקודת מבטם של הקיסמניקים, בני האדם הם אדי המטורף.
מספר קיסמניקים, ביניהם הפיונץ'(קליק) של רוד בליין, הופכים בעצמם לאדי המטורף לאחר שנחשפים להתנהגות אנושית.
"הקיסר אלכסנדר השלישי" היא צוללת טילים בליסטיים גרעינית מהדור הרביעי.
זה כלי השיט השביעי של פרויקט 955A "בוריי-A" והרביעי, שנבנה תחת הפרויקט 955A (09552) "בוריי-A".
מאפיין מובחן של צוללות הטילים מדגם בוריי-A הוא שבמהלך בנייתם לא נעשה שימוש בנספחים מדגמי הצוללת הגרעינית הקודמים, כמו שצוקה-ב' או אנטיי, המאפשרים לחשוף באופן מלא את הפוטנציאל של הדור הרביעי של צוללות הטילים הבליסטיים.
הצוללת נקראת על שם הקיסר הרוסי אלכסנדר השלישי.
הצוללת הורדה למים ב-18 בדצמבר 2015 ועוגנת בבסיס ויליוצ'ינסק.
לפי סגן מפקד חיל הים הרוסי ויקטור בורסוק, מתוכנן כי צוללת זו תהיה חלק מצי האוקיינוס השקט.
על פי דיווחים בתקשורת, הצוללת הגרעינית תועבר לשירות הצי בשנת 2023.
הקיסרות הווייטנאמית (בווייטנאמית: Đế quốc Việt) הייתה מדינה בובה של האימפריה היפנית ובת ברית לכוחות הציר בשלהי מלחמת העולם השנייה והורכבה מחלקים ששתייכו לפני כן להודו-סין הצרפתית.
הקיסרות הווייטנאמית התקיימה בין 11 במרץ ועד 23 באוגוסט 1945. המדינה נשלטה כמונרכיה אבסולוטית, וקיסרה, באו דאי (Bảo Đại), היה למעשה כפוף אל הממשלה בטוקיו.
מלבד הקיסר, שירת טראן טרונג-קים (Trần Trọng Kim) כראש ממשלה.
הקיסרות נפלה עקב כניעת יפן וסיום מלחמת העולם השנייה.
שבורים נפשית על ידי הכניעה, נציגי הצבא היפני והסגל האזרחי בווייטנאם היו מפוצלים בסוגיית יחסם למתרחש.
צ'אן צ'ונג קים ניסה להשתלט על המצב, אך הוא נכשל.
ב-21 באוגוסט, יפן הכריזה רשמית על הפסקת אש, והקיסר באו דאי התפטר ב-25 באוגוסט 1945. האימפריה הווייטנאמית חדלה מלהתקיים.
ב-2 בספטמבר 1945, בשם הממשלה הזמנית, הכריז הו צ'י מין, בעצרת של 500 אלף איש בהאנוי, על הכרזת העצמאות, שסימנה את לידתה של הרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם.
צרפת, שלא הייתה מוכנה להשלים עם אובדן המושבות שלה, שלחה חיילים להודו-סין, ואנשי וייטנאם החלו במלחמת עצמאות מהשלטון הצרפתי במה שנודע כמלחמת הודו-סין הראשונה.
הקיסר הוא קלף מספר 4 בארקנה הגדולה של קלפי הטארוט.
לרוב מתואר יושב בצדודית על כס מלכות או על קוביית אבן שחקוק עליו עיט שראשו פונה לשמאל ומצליב רגליו בצורת האות ד' או המספר 4 ואוחז בשרביט ולעיתים גם בכדור מלכות.
בחבילת "השחר המוזהב" הוא יושב בחזית עם איל שמסמל את מזל טלה ואת שה האלוהים.
בחבילת הריידר הוא יושב בחזית עם כדור מלכות ועם הענח' על כס שראשי אילים חקוקים עליו ומאחוריו רקע הררי.
הקיסר מייצג את דמות האב, אדם בוגר ובעל ניסיון.
הוא מייצג אדם מסגרתי, שולט, יציב, משרה ביטחון, עוצמה, הישגים וכוח, אך עם זאת גם יכול להיות נוקשה ושמרני מידי ללא הפגנת רגשות ועם ביקורת והחמרה עצמית.
הקלף מציע לאדם להיות אסרטיבי ונחוש על מנת להשיג את מבוקשו.
לפי ארתור אדוארד וייט, קלף הקיסר מסמל בין היתר יציבות, סמכות ורצון.
ווייט קיבל את ההתאמה של השחר המוזהב של אסטרולוגיה לארקנה הגדולה, ולכן הקלף נושא סמלים למזל טלה - על כס המלכות יש ארבעה ראשי אילים, וכן על מלבושיו, והרקע של הקלף צבוע בצבע כתום של מזל טלה.
יש הגורסים כי קלף הקיסר מייצג את כוח הרצון, את המודעות לכישורים האישיים, ושהוא ביטוי לעוצמה, לנחישות, לשליטה עצמית, להתמדה וללקיחת אחריות.
עוד נטען כי הקלף מבטא צורך בביטחון חומרי ויציבות.
נאמר גם שקלף הקיסר מייצג את התרבות הפטריארכלית, מייצג את דמות האב, את דמותו של המגן.
הקיסר נפוליאון בלשכתו בטווילרי הוא ציור שמן מ־1812 מאת ז'אק-לואי דויד, הנמצא כיום באוסף הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון.
היצירה מציגה את נפוליאון בונפרטה ברגע חריג: עייף, שקוע בעבודה, רגע לפני עלות השחר.
היא הפכה לאחת הדימויים האיקוניים ביותר של המנהיג, לא כמצביא רכוב על סוס אלא כשליט שקוע בכתיבה וממשל.
זוהי יצירה טעונה סמלים, שמחברת בין מיתוס של מלכות לתחושת שחיקה אנושית.
במרכז הקומפוזיציה עומד נפוליאון, לבוש מדים כחולים כהים עם חזית לבנה, כפתורי פליז, מדליות וכתפיות זהב.
ידו הימנית תחובה בתוך המעיל – תנוחה שהפכה לסמל לזיהויו.
מכנסיו וגרביו מקומטים, רגליו נתונות בנעליים שחורות עם אבזמים מוזהבים.
מאחוריו מוצב שולחן מוזהב ועליו ניירות, ספרים ונר דועך.
לצדו כיסא אדום שעליו מונחים חרב וגליל נייר עם הכיתוב "COD" – רמז לקוד נפוליאון.
השעון מורה 4:13 – שעת בוקר מוקדמת, ומסמן את ליל העבודה שעבר הקיסר.
שמו של האמן חתום על מגילה על הרצפה: "LVD.CI.DAVID OPVS 1812".
הציור מציג את נפוליאון כעובד ציבור מסור – לא רק לוחם אלא מחוקק, איש רפורמות.
הסביבה עשירה בפרטים שמסמלים סמכות: רהיטים כבדים ומוזהבים, הדבורים שעל הריפוד (סמל בית בונפרטה), הספרים, והניירות.
אך בניגוד לרהב של סמלים אימפריאליים, הדמות עצמה עייפה, שערה פרוע, עיניו נוגות.
הניגוד הזה מייצר אפקט מורכב: לא רק האדרת מנהיג אלא גם אנושיותו, המאמץ שהוא נושא, והשחיקה שבשלטון.
תיאור זה שומר על הדימוי האזרחי החדש שלו, ולא על הדימוי ההרואי (כמו בפסלו של קנובה "נפוליאון כמרס מביא השלום") או הצבאי (כמו בציורו של דויד "נפוליאון חוצה את האלפים").
עם זאת, החרב שעל מסעד הכיסא עדיין רומזת להצלחותיו הצבאיות.
פרחי האירוס (fleurs-de-lys) והדבורים ההרלדיות מרמזות על יציבותה של השושלת הקיסרית.
במאמרו של מנואל מאייר, "תשישות הקיסר", נטען כי הציור מציג לא שליט נשגב, אלא אדם מותש שזה עתה קם מכיסאו.
הקומפוזיציה ממקמת את הקיסר בגובה העיניים, מבטו פוגש את הצופה, לא ממקום של כוח אלא מתוך מאמץ.
לטענת מאייר, זו אינה תעמולה בלבד אלא חקירה ציורית של מצב אנושי: הקיסר שוקע מעומס עבודה, והצופה הופך שותף להבנת עולו.
ניתוחו של מאייר מצביע על הצורך להחזיר את הדגש לניתוח ציורי, ולא להסתפק רק בפרשנות היסטורית.
הציור נוצר שנה לפני הפלישה לרוסיה, תחילת שקיעתו של נפוליאון.
בתקופה זו ביקש דויד להאדיר את דמותו לא רק כלוחם אלא כאדריכל של הסדר החברתי החדש.
עם זאת, נפוליאון ההיסטורי הוא דמות מורכבת: הוא אחראי לרפורמות מתקדמות, אך גם להחזרת העבדות, למלחמות עקובות מדם ולביזה נרחבת.
הציור נותר עד היום סמל לדואליות שבשלטון, חזון והרס, ייעוד ותשישות.
הקיסרות השנייה (המכונה גם האימפריה הצרפתית השנייה) היא תקופה שלטונית בצרפת שנמשכה בין 1852 ל-1870. פרק זמן זה היווה תקופת ביניים בין תקופת הרפובליקה השנייה ובין תקופת הרפובליקה הצרפתית השלישית.
בפברואר 1848 הודח מלך צרפת לואי פיליפ לאחר התקוממות עממית, ובכך הסתיימה תקופת המונרכיה של יולי.
קבוצת פרלמנטרים ואינטלקטואלים הקימה את הרפובליקה השנייה קצרת הימים.
בנובמבר אותה השנה הוכרזה חוקה חדשה, שמכוחה נערכו בחירות לנשיאות בתוך חודש ימים.
החוקה החדשה הבטיחה לנשיא הנבחר סמכויות ביצוע מרובות.
לואי נפוליאון, אחיינו של הקיסר נפוליאון, אשר חזר מגלות בבריטניה, התמודד בבחירות אלו והבטיח ממשלה חזקה, איחוד בין המעמדות וגדולה לאומית.
בבחירות שנערכו ב-10 בדצמבר 1848, זכה לואי נפוליאון ברוב מדהים של 5.5 מיליון מתוך 7.5 מיליון מצביעים.
הוא לא הסתפק בסמכויות שנתנה לו החוקה.
ב-2 בדצמבר 1851, הכריז על הארכת נשיאותו בעשר שנים נוספות, ולמעשה נטל לעצמו סמכויות דיקטטוריות.
היה זה יום השנה להכתרתו של נפוליאון הראשון כקיסר, וכן יום השנה לקרב אוסטרליץ.
ב-14 בינואר 1852 הכריז לואי נפוליאון על חוקה חדשה אשר כל כולה הייתה מיועדת להעניק סמכויות לראש המדינה.
זה יהיה אחראי רק כלפי העם (וזאת מן השפה ולחוץ, שכן לעם לא היה עתה כל כוח להפעיל כלפי הנשיא).
הנשיא הוא הממנה את חברי מועצת המדינה, שתפקידם הוא להכין את החוקים, ואת חברי הסנאט, האמור לייצג את העם, מתכנס לשלושה חודשים מדי שנה, וחבריו נבחרים לכל ימי חייהם.
החידוש בחוקה היה כי הגוף המחוקק ייבחר על ידי כלל בעלי זכות הבחירה, אך לא תהיה לו כל זכות ליזום חוקים, אלא רק לאשר את החוקים שמביא בפניו ראש המדינה.
הייתה זאת אך הכנה לבאות.
ב-2 בדצמבר 1852 אישר העם הצרפתי, במשאל עם, את מתן התואר "קיסר" ומלוא הסמכויות הנלוות לתואר, ללואי נפוליאון, אשר נקרא מעתה "נפוליאון השלישי".
בכך באה לקיצה תקופת הרפובליקה השנייה והחלה תקופת הקיסרות השנייה.
הייתה זו דיקטטורה ריכוזית, אשר הושלטה על מדינה שמזה למעלה מחצי מאה הייתה בעלת מסורת מהפכנית ודמוקרטית, וקידשה את זכויות האדם ואת הסיסמה "חירות, שוויון, אחווה".
קרל מרקס, אשר הביט מן הצד בהתפתחויות אלו כתב על הכתרתו של לואי נפוליאון לקיסר את המסה "השמונה עשר בברימר של לואי בונאפארט", בה העיר כי ההיסטוריה חוזרת על עצמה פעמיים, פעם כטרגדיה ופעם כפארסה.
על אף שהמנגנון החוקתי היה כמעט זהה בתקופת הקיסרות השנייה לזה של הקיסרות הראשונה, העקרונות שעמדו מאחורי מנגנון זה היו שונים.
נפוליאון השלישי אהב לומר כי תפקיד הקיסרות הוא להדריך את העם לצדק בארץ פנימה, ולשלום תמידי בחוץ.
הוא ראה בעצמו את נציג העם ואת נציגו עלי אדמות של הקיסר נפוליאון הראשון, "אשר זינק חמוש מן המהפכה הצרפתית כמינרווה מראשו של יופיטר", על מנת לשמור על הישגיה החברתיים.
עד מהר הוכיח נפוליאון השלישי כי באומרו צדק חברתי אין כוונתו לחירות.
הוא פעל בצורה ששמה ללעג את עקרונות מהפכת שנת 1848 אשר הביאו לעלייתו לשלטון מלכתחילה.
הוא רוקן מתוכן את כל המוסדות שמכוחן יכולה רפובליקה דמוקרטית לתפקד - את הפרלמנט, את זכות הבחירה הכללית, את העיתונות, את החינוך ואת זכות ההתאגדות.
הגוף המחוקק לא הורשה לבחור לעצמו את נשיאו או לקבוע את התקנון שהסדיר את דרכי פעולתו, להציע חוק חדש או תיקון לחוק, להצביע על פרט מפרטי התקציב (שהובא בפניו כמקשה אחת) או אף לתת פומבי לדיוניו.
באופן דומה זכות הבחירה הכללית הייתה נתונה להשגחה ולפיקוח.
באמצעות שינויים מחוכמים במחוזות הבחירה פוצלו הקולות הליברלים בין מחוזות בחירה כפריים ומרוחקים, ולא ניתן להם ביטוי.
העיתונות הייתה תחת מעקב וצנזורה, והעיתונאים נאלצו להפקיד כופר להתנהגותם הטובה.
שר האוצר של הקיסרות היה היהודי המומר אשיל פולד שכיהן בתפקיד בין השנים 1849–1867.
כדי למנוע אופוזיציה מצד יחידים, נוצרה משטרה חשאית שעקבה אחרי חשודים בהתנגדות למשטר.
ניסיון התנקשות בחיי נפוליאון השלישי, על ידי לאומן איטלקי בשם פליקס אורסיני, שהתרחש בשנת 1858, נוצל לחקיקת "חוק ביטחון כללי" (sûreté générale) אשר אפשר מעצר והגליה ללא משפט.
בשנים הראשונות לקיסרות, הייתה צרפת ללא חיים פוליטיים וללא אופוזיציה של ממש.
האימפריה נוהלה על ידי סדרה של משאלי עם.
לאחר שנת 1860 החל נפוליאון השלישי לאבד את אחיזתו בדיקטטורה שיצר.
ב-1860 הורשה הפרלמנט לנהל דיון על "נאום הכתר", מעשה שממנו השתמעה אחריות של הממשלה כלפי הפרלמנט, וכלי בו החל להיעשות שימוש גובר והולך.
הפיקוח על העיתונות התרופף, והאופוזיציה הרפובליקנית בהנהגת אישים כאדולף טייר ולאון גמבטה החלה לפעול בגלוי.
נראה כי בסוף תקופת הקיסרות היה הממשל דומה מאוד לממשל בתקופת המונרכיה של יולי שקדם לה, ונתון באותה מידה להתקפות מצד ליברלים ורפובליקנים, ביניהם אישים כויקטור הוגו.
נפוליאון השלישי רצה ליצור משטר שבו זכויות האדם תוחלפנה בשגשוג כלכלי ובפריחה תרבותית שידכאו כל רצון להפיכה.
הדרך להשיג זאת הייתה בייזום עבודות ציבוריות רחבות היקף.
בראשן בנייתה מחדש של פריז בניצוחו של הברון אוסמן בשנות ה-60 של המאה התשע עשרה.
מטרתה של הבניה הייתה למנוע מהפכת נגד.
הרחובות הצרים והמפותלים, אשר שמשו רקע למהפכות ב-1789, 1830 ו-1848, והיו אידיאלים לחסימה בבריקדות על ידי המון אזרחים זועמים, נהרסו, ובמקומם נבנו שדרות רחבות, אידיאליות למצעד טורי חיילים ולמעבר תותחים.
למעשה הפך השינוי את פריז לעיר חדשה ומודרנית, אחת היפות בעולם, ובה שדרות רחבות ידיים, בית אופרה חדש, כיכרות וכנסיות מרשימות ביופיין.
לשינוי הייתה גם משמעות חברתית, שכן הריסת מגורי הפועלים העלובים על מנת לבנות את השדרות חייבה מעבר של פועלים לשכונות החיצוניות של פריז, יצירת מקומות תעסוקה ורשת תחבורה.
נפוליאון השלישי קידם גם את יצירת רשת הרכבות.
באופן מוזר תוכננה הרשת כשפריז במרכזה, וממנה מובילים קווי הרכבת אל כל ערי צרפת, אך הערים עצמן אינן מחוברות בקו רכבת זו לזו.
כך, מי שנסע בין מרסיי לבורדו היה צריך לעבור דרך פריז.
הייתה זו שיטה בלתי יעילה, שמנעה את אפשרות השינוע של צבא צרפת במקרה של מלחמה, דבר שעליו שילם לואי נפוליאון מחיר כבד בשנת 1870.
נפוליאון השלישי ערך בפריז תערוכות ירידים עולמיים בשנת 1855 ובשנת 1867, וכן את ועידת המעצמות בתום מלחמת קרים.
תושבי פריז הרגישו עצמם במרכזה של מטרופולין בינלאומית ענקית, בירת העולם התרבותי.
נפוליאון השלישי הכריז כי "האימפריה היא השלום" אך המשיך לחרחר מלחמה.
המלחמה הסתיימה בניצחונן של בעלות הברית על רוסיה, וההסכם שנחתם בפריז הביא ללואי נפוליאון את הגדולה הבינלאומית בה חפץ.
היה זה סופה של הקיסרות הצרפתית השנייה, ותחילתה של הרפובליקה הצרפתית השלישית.
הקיסרות הראשונה (מכונה גם האימפריה הצרפתית הראשונה; ) הייתה מערכת שלטונית שהתקיימה בצרפת, אשר תחילתה בהכתרת נפוליאון בונפרטה לקיסר בשנת 1804 וסופה בהדחתו ובגירושו בשנת 1814. לקיסרות הראשונה היה ספיח בשנת 1815, המכונה "מאה הימים", תקופה בה חזר נפוליאון לשלטון, אך בסופה הודח והוגלה שנית, במאמץ משותף של כוחות אירופים.
לאחר המהפכה הצרפתית עלתה לזירה ההיסטורית דמות חדשה, בעלת ממדים היסטוריים גדולים מכל מה שנודע עד אז בתקופת המהפכה הצרפתית.
היה זה חייל קורסיקני בשם נפוליאון בונפרטה.
עד מהרה התקדם נפוליאון בתוך התוהו ובוהו השלטוני שהשאירה מאחוריה המהפכה, ובשנת 1799 הכריז על עצמו כ"קונסול ראשון", והוא בן 30 בלבד.
בפרק זמן קצר שבין 1800 ו-1803 יצר נפוליאון מהפכה במשטר הצרפתי.
הוא שידד את מערכות המנהל, יצר גופים ומוסדות הקיימים עד היום ועל פי פקודתו ליקטו ואיחדו את החוק הצרפתי למערכת אחת הידועה בשם "קוד נפוליאון".
הקוד משמש כדוגמה לחוקים ולמערכות חוק, לא רק בצרפת, אלא בעולם כולו.
נפוליאון הגיע להסכמה עם הכנסייה הקתולית והאפיפיור שעמד בראשה, פיוס השביעי.
כחלק מהסדר זה הוכרה הכנסייה הקתולית כדת הרוב במדינה, אולם מינוי אנשי הכמורה הושאר בידי נפוליאון והכנסייה אישרה את השטחים שהולאמו ממנה קודם לכן לטובת הכלכלה הצרפתית.
היה זה הישג אשר ניסה לפשר בין צרפת מהפכנית חדשנית לחלקים מהאוכלוסייה אשר עדיין נאחזו בדת.
בסופו של דבר הכנסייה ואיכרים אדוקים רבים, לא היו מרוצים מהפשרה שהושגה.
ב-18 במאי 1804 דן הסנאט בהכתרתו של נפוליאון ל"קיסר הצרפתים" .
ב-6 בנובמבר 1804 אישר משאל עם את הכרזת נפוליאון לקיסר.
ב-2 בדצמבר 1804 הכתיר נפוליאון את עצמו בקתדרלת נוטרדאם דה פארי כקיסר צרפת בברכת האפיפיור.
במהלך הטקס הניח נפוליאון את הכתר בעצמו על ראשו כדי לא ליצור מראית עין של כפיפות לאפיפיור.
חצי שנה מאוחר יותר, הוכתר נפוליאון במילאנו גם כמלך איטליה.
הקמת הקיסרות הייתה קריאת תִּגָּר על המשטרים הישנים בכל אירופה, בדומה למשטר בצרפת במהפכה הצרפתית.
אמנם הייתה זו חצר מלוכה, עם גינוני חצר, תוארי אצולה ומשרות, אך נפוליאון לא התיימר, כמלכים התורשתיים, כי שלטונו הוא ברצון האל או כתוצאה ממוצא נשגב, אלא שאב את הלגיטימציה לשלטונו מרצון העם.
היה זה שלטון אישי, בעל מאפיינים פופוליסטים, אשר היה שונה באופן קיצוני מן המשטרים התורשתיים באירופה.
הסכמת העם התבטאה, שלא כבמשטרים דמוקרטיים, בעוצמה צבאית.
כל עוד ניצח נפוליאון בקרבות, לא קמו עוררין על שלטונו, והעם הסכים עם גינוניו ועם הדיקטטורה הצבאית שייסד.
האיום המשתמע מצורת שלטון זו על אירופה כולה היה חיצוני כמו גם פנימי.
מבחינה חיצונית שאף נפוליאון לכיבושים טריטוריאליים, אשר מטבע הדברים כללו רבות מן הארצות בהם שלטו שושלות ותיקות באופן האבסולוטי המקובל.
האיום הפנימי היה על ידי מתן דוגמה לחמיסה מוצלחת של השלטון על ידי אלמוני שבא מן האשפתות, והופך, בברכתה של הכנסייה, לקיסר.
היה זה תמרור לכל הרפתקן ולכל מורד המורה על ערעור הסמכות בת הדורות הרבים של המשטרים המלוכנים.
בשנת 1803 הכריזה הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד בשנית מלחמה על שלטונו של נפוליאון.
ב-21 באוקטובר 1805 הובס ציין המשותף של צרפת וספרד על ידי הצי הבריטי בקרב טרפלגר בראשותו של הורציו נלסון.
כישלון זה הנציח את שליטתה הימית המוחלטת של בריטניה שנמשכה עד מלחמת העולם השנייה.
לאחר קרב זה החל נפוליאון במסע כיבושים נרחב ברחבי יבשת אירופה כנגד כל המעצמות שהתנגדו לשלטונו.
בדצמבר 1805 ניצח נפוליאון את צבאות אוסטריה ורוסיה בקרב אוסטרליץ.
באוקטובר 1806 הוא ניצח את צבאות פרוסיה בקרבות ינה ואאורשטדט.
בהמשך הוא כבש את פולין וכונן שם נסיכות תחת השפעתו.
באותה עת נפוליאון נמנע מלפלוש לרוסיה ובמקום זאת הוא כרת ברית בטילזיט עם הצאר אלכסנדר הראשון שחילקה את אירופה ביניהם.
לאחר מכן פנה נפוליאון מערבה ופלש בשנת 1808 לספרד ומינה את אחיו ז'וזף למלכה של מדינה זו.
אחת המטרות החשובות של צעד זה הייתה ניסיון לכפות מצור כלכלי על בריטניה, האויבת שנפוליאון לא הצליח להכריע.
אולם, צעד זה לא נחל הצלחה.
לאומנים ספרדים התקוממו כנגד השלטון הזר ונעזרו בצבאות בריטים שפלשו ב-1808 לספרד ופורטוגל.
כקיסר המשיך נפוליאון במפעלים הגדולים בהם החל כקונסול.
הוא שיפר את החינוך בכל הרמות, והקים את "האוניברסיטה של צרפת" מעין משרד חינוך מרכזי.
נפוליאון יזם עבודות ציבוריות אשר הקטינו את האבטלה ועודדו את התעשייה, והבטיחה לאוכלוסייה רווחה כלכלית.
"ההסגר הימי" שהטיל על בריטניה היה יותר מאמצעי צבאי - הוא היה העדפה מכוונת של צרפת ושל התוצר הצרפתי באירופה כולה.
תחת שלטון נפוליאון הייתה צרפת למרכז הכלכלי, התרבותי והשלטוני של אירופה, ללא מתחרים.
התמורה ששילם העם הצרפתי עבור יתרונות אלו הייתה היעדר חירות האישית.
משטרו של נפוליאון היה דיקטטורה צבאית ללא כחל ושרק.
ז'וזף פושה מונה בשנת 1804 לשר המשטרה, והקים מנגנון יעיל של משטרה חשאית, אשר פעלה נגד אויבי המשטר.
העיתונות הייתה כפופה לצנזורה חמורה, וחופש הדיבור הוגבל.
ב-1810 גירש נפוליאון את אשתו האהובה ז'וזפין, שלא ילדה לו ילדים, ונשא לאישה את מריה לואיזה, ארכידוכסית אוסטריה, בתו של פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה.
נולד לו בן אחד ממרי-לואיז שנקרא נפוליאון-פרנסיס-ז'וזף-שארל בונפרטה (1812–1833).
לימים הוא יקרא נפוליאון השני ויוכתר על ידי אביו כמלך רומא על אף שלא שלט בה מעולם.
מלבדו היו לנפוליאון כמה ילדים לא חוקיים.
לאחר תקופת רגיעה מסוימת החלו בעיות גם בחזית המזרחית כאשר הברית עם רוסיה נכשלה.
הצאר אלכסנדר הראשון סירב לשתף פעולה עם נפוליאון כנגד הבריטים.
ב-22 ביוני 1812 פלש צבא נפוליאון לרוסיה.
תחילת הפלישה התאפיינה בכיבוש פולין, שבה כונן שלטון בחסות צרפתית.
במקום להתנגד, נסוגו הכוחות הרוסים כשהם מושכים את צבא נפוליאון לתוך שטח רוסיה.
האסטרטגיה של הצאר הסתמכה על השטחים הרחבים של רוסיה כדי להתיש את הצבא הצרפתי.
נפוליאון מנגד לא היה מעוניין במלחמה מול רוסיה אבל הוא המשיך להתקדם יותר ויותר לעומק רוסיה בתקווה שהצאר ייכנע כשיראה את עומק החדירה הצרפתית.
בשלב מסוים דעת הקהל ברוסיה ובצבאו של הצאר לא ראו בעין יפה את הפלישה הצרפתית לשטחה.
גם העובדה שהצבא הרוסי האדיר לא נלחם מול הצרפתים אלא ביצע נסיגה אחר נסיגה והשאיר שטחים רבים בידי הצרפתים השפיעה על האוכלוסייה.
ולכן ב-12 בספטמבר 1812 התרחש קרב עקוב מדם בבורודינו שבפאתי מוסקבה בין הכוחות הרוסים לצבאו של נפוליאון, שהסתיים ללא ניצחון מכריע, אם כי מחצית הצבא הרוסי הושמד בקרב והמחצית השנייה העדיפה להסתלק.
נפוליאון סבל אף הוא כמה עשרות אלפי נפגעים.
עקב האבדות הכבדות לשני הצדדים והקרבה למוסקבה חש נפוליאון שגדלו הסיכויים שהצאר ייכנע.
אולם הצבא הרוסי המשיך בנסיגתו ככל שנפוליאון התקדם, ואיפשר לנפוליאון להיכנס למוסקבה.
חייליו המותשים של נפוליאון השתלטו על העיר כשהיא ריקה מאיש.
אחרי מספר ימי מנוחה ומחוסר מעש החלו החיילים לבזוז את מוסקבה.
לפני הנסיגה שחרר הצאר אסירים מבתי הכלא כדי שאלה יציתו את העיר יחד עם צבאו של נפוליאון וכך היא לא תוכל לשמש בסיס לצבא הצרפתי.
ואכן, העיר עלתה באש בלילה הראשון ולאורך מספר שבועות הייתה מכוסה בענני עשן ושריפות גדולות בכל חלקיה.
במשך חודש שלם חיכה נפוליאון לשווא לכניעת הצאר הרוסי.
משכניעה זו לא הגיעה, נסוג נפוליאון בחזרה לאירופה בגלל חששותיו מהחורף הרוסי שהתקרב.
בשלב הנסיגה החל צבא נפוליאון להדלדל.
מתוך חצי מיליון החיילים שהחל עמם את הפלישה נותרו פחות מ-100,000. הקור הרוסי התיש את החיילים ובהתקפות בזק על ידי פרשים קוזקים, והפרטיזנים הרוסיים נהרגו אלפי חיילים צרפתים שלא עמדו בקצב הנסיגה.
הקור הקשה גבה יותר קורבנות מאשר כל הקרבות של נפוליאון.
הצבא התדלדל כל כך עד שנפוליאון החליט לא לצעוד עמו כל הדרך, אלא לנטוש את חייליו, ולחזור לפריז בדרך חלופית ובזהות בדויה.
נסיגה זו עוררה שינוי בגישה האירופית כלפי נפוליאון.
הוא לא נראה יותר בלתי מנוצח ועמים רבים ניצלו גילוי חולשה זה כדי להשתחרר משליטת הצרפתים.
מיוני ועד 19 באוקטובר 1813 התקבצו צבאות רוסיה, פרוסיה ואוסטריה להילחם בחיילי נפוליאון בקרב לייפציג, אשר כונה גם "קרב האומות".
בקרב זה נחלו הצרפתים כישלון מוחלט.
במקביל, נחלו חיילי נפוליאון גם תבוסות באיטליה ובספרד.
ב-1814 התאחדו בעלות הברית (בריטניה, רוסיה, פרוסיה ואוסטריה) נגד נפוליאון ופלשו לצרפת.
ב-31 במרץ הן הצליחו לכבוש את פריז.
ב-6 באפריל התפטר נפוליאון והעביר את השלטון לבנו, אבל בנות הברית לא הסתפקו בכך והמליכו במקומו את לואי ה-18 כמלך צרפת.
היה זה סיומה של הקיסרות הראשונה והתחלת תקופה הנקראת "הרסטורציה".
נפוליאון גלה לאי אלבה, אי בים התיכון 20 ק"מ מחופי איטליה.
הוא הורשה להמשיך ולשאת את התואר "קיסר" אבל נקבע כי האימפריה שלו היא רק האי הקטן הזה.
גלותו של נפוליאון באי אלבה הייתה קצרת ימים.
בסוף פברואר 1815 הוא נמלט מהאי ונחת בחופי פרובאנס.
כוחות הצבא שנשלחו כדי לעצור אותו קיבלו אותו כמנהיגם.
הוא החל לצעוד לעבר פריז כאשר לאורך המסע מצטרפים לשורותיו חיילים ומתנדבים רבים מקרב העם.
לואי ה-18 נמלט מפריז עם הגיע כוחות נפוליאון שחזר להיות השליט בפועל.
המעצמות הזרות לא קיבלו את חזרתו לשלטון.
הקרב הסופי התחולל ב-18 ביוני 1815 בווטרלו שבדרום בלגיה בין הצבא הצרפתי לבין הצבא הבריטי והצבא הפרוסי.
הצבא הצרפתי הובס בקרב זה, ונפוליאון חזר לפריז.
בתחילה קיווה לתמיכה עממית, אך כשזו לא באה, התפטר ב-22 ביוני.
לואי השמונה עשר שב למשול בצרפת.
הקיסרית ג'יטו (יפנית:持統天皇; 645-703), בתו השנייה של הקיסר טנג'י, הייתה הקיסרית ה-41 של יפן ושלטה בין השנים 686-697.
"הקיסרית ג'יטו", או Jitō Tennō, הוא השם שניתן לה על ידי חוקרים מהמאה ה-18. למעשה בני זמנה הכירו אותה כנסיכה אוּנוֹ (Uno), סאסארה (Sasara), או הירוֹנו (Hirono).
ג'יטו נולדה לנסיך נָאקָה נוֹ אוֹאֶה (Naka no Ōe), שלימים הפך לקיסר טנג'י, ולאשתו אוֹצִ'י.
אוצ'י התנדבה להתחתן עם הקיסר לאחר שאחותה הבוגרת נעלמה ביום שלפני החתונה המלכותית, בעקבות מזימה של קרוב משפחה לחלל את כבודו של אביהן, סוגה נו אִישִיקַאוָואמָארוֹ (Soga no Ishikawamaro).
אמנם אין תאריך מדויק המציין את יום היוולדה, אולם ישנם מקורות שונים שבהם נכתב כי ג'יטו נולדה ביום הראשון של החלת רפורמת טאיקה.
בהתאם למנהג בתקופה, כשהייתה ילדה קטנה גרה עם אחותה, שהייתה גדולה ממנה בשנה אחת, בביתו של סבן אישיקאוואמארו בעיר נאניוואה, שהפכה לבירה בהמשך.
ג'יטו ואחותה צפו במותם האכזרי של סוגה נו אישיקאוואמארו ובני משפחתו המצומצמת, כשנרדף שלא בצדק בחשד שרצה במותו של הנסיך.
ג'יטו טֶנּוֹ עלתה לכס הקיסרות לאחר מות בעלה, הקיסר טמו, שהיה גם דודה, על מנת לוודא שנכדה מוֹמוּ יעלה אף הוא לכס המלוכה.
על אף שוויתרה על התואר "'קיסר" בשנת 697 והעבירה את השלטון לנכדה בן ה-14, היא המשיכה במידה רבה לשלוט במדינה מאחורי הקלעים, מנהג שנהיה מקובל בפוליטיקה היפנית מאז.
הקיץ של אביה הוא ספר אוטוביוגרפי פרי עטה של גילה אלמגור.
הספר מבוסס על סיפור ילדותה, ועלילתו מתרחשת בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20. הספר תורגם ל-11 שפות.
הספר עובד להצגת יחיד בכיכובה של אלמגור שעלתה לראשונה ב-12 במאי 1987, בבימוי של איציק ויינגרטן.
ההצגה זכתה ב"פרס רובינא" והוצגה מאז מאות פעמים.
בשנת 1988 הופק הסרט המבוסס על הספר.
בשנת 1992 יצא ספר המשך, "עץ הדומים תפוס", המבוסס על חוויית נעוריה של אביה, הדמות המרכזית בסיפור.
בשנת 1994 יצאה גם גרסת הסרט.
בשנת 2022 יצא הספר "הקיץ של אביה" במהדורה חדשה בהוצאת עם עובד.
מהדורה זו כוללת גם את "עץ הדומים תפוס".
בריאיון בעקבות יציאת המהדורה החדשה סיפרה אלמגור שההוצאה ביקשה שתשנה את סוף הספר, כך שיהיה חיובי יותר, אך היא סירבה.
אביה היא ילדה בת 10, יתומה מאב, החיה בפנימייה, כי אמה הניה ניצולת שואה חולה בנפשה ומאושפזת בבית חולים פסיכיאטרי.
בטקס סיום הלימודים בפנימייה ב-1951, להפתעתה של אביה, מגיעה אמה לפנימייה ומוציאה אותה משם כי גילתה ששערה של בתה מלא כינים, זו היא רמיזה לכך שאמה היא חולת ניקיון.
אחרי שהן חוזרות הביתה למושבה (ששמה לא מצוין), אמה מספרת את אביה כדי לבער את נגע הכינים.
הקרחת היא מושא לעג עבור הילדים במושבה.
גם הניה היא מושא ללעג ולבוז עבור ילדי המושבה המכנים אותה "פרטיזונכה".
אביה לא מאמינה שאביהּ, אבא שלה, באמת מת.
יום אחד בא למושבה אדם בשם מקס גנץ.
אביה, המוצאת דמיון בינו לבין אביהּ המנוח המופיע בתמונה, מדמיינת לעצמה שהוא אביהּ.
לאחר שעקבה אחריו, מר גנץ כועס על אביה והיא סוף סוף מסתכלת לו בעיניים.
בעקבות כך היא מחליטה שהוא אינו אביהּ.
אביה רוצה להשתתף בשיעורי הבלט של מאיה אברמסון, אך מאחר שאין לה בגדים יפים, מאיה לא נותנת לה להיכנס לשיעור.
אביה מקללת את מאיה, ולאחר שמאיה שופכת עליה דלי מים, אביה זורקת על מאיה אבן, פוגעת בעינה וגורמת לה לעיוורון זמני.
אביה מבקרת אצל מאיה בבית החולים ומבקשת ממנה סליחה, וזו סולחת לה.
אביה חוגגת את יום הולדתה העשירי ואף אחד מהילדים בשכונה לא מגיע.
רות עורכת מסיבה לכבוד ההבראה של מאיה ואביה ואימה לא מוזמנות.
הניה מחליטה לערוך לה ולאביה נשף קטן בביתן והן רוקדות יחד.
בסוף הספר, סובלת הניה מהתמוטטות עצבים ונלקחת בחזרה למוסד הרפואי.
מאיה דופקת על דלת ביתה של אביה, ואביה מזמינה להיכנס לביתה אך מאבדת עניין בחברות עמה, ובסוף אביה מבינה שאביה מת ולא רוצה לדבר עליו.
בסוף הספר אביה חוזרת לפנימייה.
"הקיץ האחרון" הוא שיר שבוצע על ידי להקת "שפיות זמנית" והושמע לראשונה ברדיו ביוני 1990. השיר נכתב והולחן על ידי בסיסט הלהקה מקס גת-מור.
השיר זכה להצלחה רבה, צעד 52 שבועות במצעד הפזמונים של רשת ג' ואף זכה בתואר "שיר השנה" של הרשת במצעד הפזמונים העברי השנתי בשנת 1991.
בשנת כתיבת השיר, הוזמנה "שפיות זמנית" להשתתף בתחרות "רוק ירוק" שנערכה ברעננה.
הלהקה הופיעה שם עם השיר "הקיץ האחרון", שכתב גת-מור.
גת מור כתב את השיר בהיותו בן 15 בלבד, לדבריו בתוך 15 דקות בלבד (יש שפירשו את מסר השיר כדיכאוני ואובדני, אך גת מור התייחס לפירוש זה ואמר שלא כך הדבר).
הלהקה, שבפועל הוקמה רשמית לקראת התחרות, זכתה במקום הראשון, מה שזיכה אותה בהקלטת סינגל.
הסינגל פורסם שלושה חודשים לפני מלחמת המפרץ, והיה כבר בתהליך ירידה במצעד העברי ברשת ג' יום לפני שפרצה המלחמה, אך במהלכה הושמע רבות בתחנות הרדיו.
השיר שהה במצעד הפזמונים של רשת ג' במשך 52 שבועות, מתוכם שבועיים במקום הראשון, הישג שאף שיר אחר במצעד לא הגיע אליו (הכי קרוב היה השיר "אהבה קצרה" של מאיר בנאי, שצעד 43 שבועות).
לאחר מכן, זכה השיר בתואר "שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי ל-1991 של התחנה, בהצלחה שנחשבת נדירה לשיר בכורה של להקה.
השיר היה שיר הנושא של אלבומה הראשון של הלהקה, שיצא בשנת 1991 בחברת "פונוקול" על גבי תקליט, דיסק וקלטת אודיו.
הצלחת השיר, ביחס לשיריה האחרים של הלהקה, יצרה לה בטעות תדמית ציבורית של להקה של להיט אחד, על אף שהיו לה להיטים נוספים שהצליחו אך נשכחו.
במאי 2019, להקת "ההרצלים" ביצעה גרסה מיוחדת לשיר בתוכניתו של יואב גינאי "מה יהיה" בגלי צה"ל לרגל יום השואה.
באופן זה, השיר נשא עמו אז משמעות נוספת.
באוקטובר 2023 בזמן מלחמת חרבות ברזל חידש היוטיובר דילן דרור את השיר שנקרא "תזכרו שהבטחתם" עם בתים ששונו לראפ והפזמון שנשאר כפי שהיה במקור.
מילים, לחן, גיטרה בס, עיבוד והפקה מוזיקלית: מקס גת-מור
תופים: יהושע לימוני וירמי כדורי
השיר בולט במילותיו הקשות, ומדבר על פרידה כואבת, מוות, ואבל עתידי.
הבית הראשון בו נפתח במילים: "זה הקיץ האחרון שלי אתכם, עם הגשם הראשון אני אעלם".
הבית השני נפתח במילים: "אני איש של חורף בין אלפי אנשי ים, אך בחורף הזה כבר לא אהיה קיים...".
הבית הרביעי פותח במילים "אני רוצה לטפס על ההרים כי הם שם", משפט שנלקח מדבריו של מטפס ההרים ג'ורג' מאלורי, בתגובה לשאלה מדוע הוא כה להוט לטפס על ההרים, השיב "רק כי הם שם".
תשובה זו מצאה חן בעיני כותב השיר מקס גת-מור שהתרגש מהרצון "לכבוש את ההר", והיא מצאה את מקומה בין מילות השיר.
השיר מסתיים במסר למתאבלים בעתיד: "תעצמו את העיניים כל גשם ראשון ותחשבו עלי".
הקיץ הארוך והלוהט הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1958, שביים מרטין ריט, ובו מככבים פול ניומן, אורסון ולס וג'ואן וודוורד.
הסרט מבוסס על סיפורים מאת זוכה פרס נובל, ויליאם פוקנר ובייחוד על ספרו "הכפר" (The Hamlet).
בן קיוק (ניומן) תפס טרמפ לעיירה במיסיסיפי.
וויל וורנר, האיש החזק בעיירה, רואה בבחור החדש והחצוף גרסה צעירה של עצמו: שתלטן, אכזרי ושאפתני, תכונות אשר, לצערו, חסרות בבנו ג'ודי (אנתוני פרנציוזה).
ויל מאוכזב גם מהמחזר של בתו, קלרה (ג'ואן וודוורד), ומעוניין לשדך את בן לקלרה כדי להזרים דם חדש וגברי יותר למשפחה.
קלרה, לכאורה, לא מתרשמת מניסיון השידוך, למרות שבן רואה בה מעבר לכספו ולכוחו הרב של אביה.
בינתיים, נכנסת לתמונה הפילגש לשעבר של בן, שאינה מרוצה מן הסיטואציה, כשכל הקלחת הזאת מגיעה לנקודת רתיחה בקיץ ארוך ולוהט.
לי רמיק משתתפת בתפקיד אולה, אחותה של קלרה וורנר.
במציאות, ניומן ווודוורד (שכאמור, מגלמת את קלרה) התחתנו לאחר סיום צילומי הסרט.
לסרט צולמה גרסה טלוויזיונית בת 26 פרקים ששודרה בין השנים 1965–1966. בסדרה השתתפה דורותי מלון.
ב־1985 צולם סרט טלוויזיה בכיכובם של ג'ייסון רוברדס, מלאני גריפית, דון ג'ונסון וסיביל שפרד.
פרס השחקן הטוב ביותר לפול ניומן בפסטיבל קאן 1958
"הקיפוד והשועל" היא מסה מאת ישעיה ברלין, אשר נכתבה בהתייחס להשקפתו של הסופר הרוסי לב טולסטוי על ההיסטוריה.
חיבור זה, אולי המפורסם מבין חיבוריו של ברלין, יצא לאור לראשונה בשנת 1953.
כותרת החיבור היא קונוטציה לפתגם המיוחס למשורר היווני בן המאה ה-7 לפנה"ס ארכילוכוס:
ברלין יוצא מן התמצית הרעיונית המובאת בפתגם זה, ומשתמש בה כמטפורה כאשר הוא דן במתח שבין ראיית עולם מוניסטית לפלורליסטית.
לפי ברלין, נחלקים ההוגים והיוצרים לשתי קטגוריות:
קיפודים – אלה הרואים את העולם מבעד לעדשה חד-ממדית.
עם סוג זה של הוגים נמנים לדוגמה דנטה אליגיירי, אפלטון, פסקל, הגל, דוסטויבסקי, ניטשה, איבסן ופרוסט.
שועלים – הוגים המתבססים על מגוון רחב של התנסויות ואינם מצטמצמים לשיפוט על בסיס רעיון יחיד.
לדוגמה: שייקספיר, הרודוטוס, אריסטו, מישל דה מונטן, ארסמוס מרוטרדם, מולייר, גתה, פושקין, אונורה דה בלזק וג'יימס ג'ויס.
בהתייחס לטולסטוי, טוען ברלין כי במבט ראשון נראה שהוא מצליח לחמוק מהגדרה.
הוא סבור כי על אף שטולסטוי מדגים כישרונות של שועל – הוא מחזיק באמונה כי על האדם להיות כקיפוד, ובכך יצירתו הפורה כשלעצמה עלולה להיות מטעה.
ברלין ממשיך ומשתמש ברעיון זה של טולסטוי כבסיס לניתוח התאוריה של ההיסטוריה שהציג האחרון ברומן "מלחמה ושלום".
ישנם הוגים דוגמת מייקל וולצר, אשר תיארו את ברלין עצמו באופן זהה – אדם היודע דברים רבים, בהשוואה לצרות עולמם של פילוסופים פוליטיים רבים בני זמננו.
תלמידו לשעבר של ברלין, הפילוסוף הקנדי צ'ארלס טיילור, כונה בפי ברלין "קיפוד", ואף הודה בכך ברצון בראיון שנערך עמו לאחר זכייתו בפרס טמפלטון (Templeton) בשנת 2007.
הספר שהוצג גם על ידי ברלין עצמו כסוג של בדיחה הפך לספר פופולרי למדי ברבות השנים, והרעיון המוצג בו של קיפודים ושועלים משמש כיום כמושג שגור למדי.
בשנים האחרונות נכתבו מספר לא קטן של מאמרים וספרים העושים שימוש בהבחנה זו, בעיקר בתחומי הניהול והחדשנות.
הוגה מרכזי שעשה שימוש בהבחנה זו הוא פיליפ טטלוק, שטען כי הסיכוי של "שועל" לחזות התפתחויות בהצלחה גבוה מן הסיכוי של מומחה "קיפוד".
בישראל קידם את הרעיון של "חשיבה שועלית", ד"ר צבי לניר בספר "פנקס הכיס של השועל" המתבסס אף הוא על הבחנתו של ברלין.
הקיץ של אביה הוא סרט קולנוע ישראלי, משנת 1988, בבימויו של אלי כהן.
הסרט מבוסס על ספר בעל שם זהה שכתבה גילה אלמגור, אך עם שינויים מהסיפור המקורי.
הסרט מבוסס על סיפור ילדותה של אלמגור, שגם כתבה את התסריט לסרט, הפיקה אותו ושיחקה בו תפקיד ראשי בתור אמהּ, ובנוסף היא קריינה בסרט משפטים הלקוחים מהספר.
הסרט צולם בשכונת כפר אברהם בפתח תקווה.
"הקיץ של אביה" מכר כ-200,000 כרטיסים בבתי-הקולנוע בישראל.
בשנת 1994 יצא סרט המבוסס על ספר ההמשך, הנקרא "עץ הדומים תפוס".
בדצמבר 1985 יצא לאור ספרה של אלמגור "הקיץ של אביה", ושנה אחר כך החלה לעבוד על התסריט לסרט המבוסס על הספר, בשיתוף עם חיים בוזגלו.
כתיבתה של גרסה ראשונה של התסריט הסתיימה בפברואר 1987, ואלמגור החלה לחפש מימון להפקת הסרט, וילדה שתככב בתפקיד הראשי.
באוגוסט קיבל התסריט מימון מהקרן לעידוד סרטי קולנוע ישראליים איכותיים.