tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באוקטובר 1790 הוציא עיתון עצמי בשם "הכתב הפיקרדי" (Le Correspondant picard), עיתון מהפכני רדיקלי, שבו מחה נגד המס ה"צנזיטרי" שהיווה תנאי לזכות להצבעה כפי שהונהג אחרי הבחירות ב-1791. כעבור כמה חדשים אולץ העיתון להיסגר, אולם באבף המשיך להתגייס לצידם של האיכרים והפועלים הפיקרדים.
ב-23 במרץ 1791 נבחר לנציב לאיתור הנכסים המשותפים של העיר רואה.
בחוברת שפרסם ביולי 1791 כתב שהרכוש הפאודלי הוא.
באותה שנה יצא בקריאה פומבית להשכנת הרפובליקה.
באוגוסט 1792 נבחר באבף לאספה הבוחרת של המחוז סום.
בהמשך התמנה לאחראי על מנהל המחוז במונדידייה, סום.
אולם אחרי שנפתחה נגדו חקירה פלילית בפברואר 1793 הוא נמלט לפריז.
בהגיעו לעיר הבירה, חידש באבף את הקשר עם הסופר סילבן מרשאל וצידד ביעקובינים נגד הז'ירונדינים.
במאי 1793 התקבל לוועדת הרווחה של פריז.
במסגרתה תמך בדרישות הסנקילוטים, והעז לחשוף את "ברית הרעב החדשה" שאורגנה לדבריו על ידי פייר לואי מנואל, הפרקליט הכללי של עיריית פריז (קומונת פריז, 1792), חשיפה שמשכה אליו אש.
בעקבות הפרשה שהבריחה אותו ממונדידייה, נאסר באבף מ-14 בנובמבר 1793 (24 ברימר שנת II) עד 18 ביולי 1794 (30 מסידור שנת II).
בסופו של דבר זוכה בעיר לאון, שבה כיהן פייר-שארל פוטופה כפרקליט כללי "סינדיק".
עשרה ימים אחרי שחרורו מהכלא, ב-27 ביולי (9 תרמידור) התחוללה הפיכה שהדיחה את רובספייר ואת המונטניארדים שבהם תמך.
באבף מתח בקורת על מעשי הטרור של המונטיארדים:
אבל ראה בהם חלק ברצף, וביקש לעבור מ"השיוון המוצהר" לשוויון במעשים" -השוויון המושלם שאליו הוא שאף.
הציג את רובספייר כ"מקסימיליין המחסל", אותו ואת האפיגון שלו, ז'אן-בטיסט קארייר, כמתכנני תוכנית לרצח העם.
החל מ-3 בספטמבר 1794 פרסם באבף עיתון חדש בשם "יומון חופש העיתונות" ("Journal de la Liberté de la presse") שבתאריך 5 באוקטובר (14 ונדמיאר) שינה את שמו ל"טריבון העם" ("Le Tribun du peuple").
עיתון זה נאבק בחירוף נפש בריאקציה התרמידורית וזכה בתגובות אוהדות רבות.
הוא הצטרף באותה תקופה למועדון הבוחרים, מועדון דיונים של הסנקילוטים.
ב-3 בנובמבר דרש שגם נשים תתקבלנה במועדון.
ב-1792 אימץ את השם הפרטי "קאמי" (Camille) והחל מ-1794 קרא לעצמו גרכחוס על שם האחים הגרכחים, יוזמי רפורמה אגררית ברומא העתיקה.
באותם הימים הזכיר את נחיצותו של "מרד בדרכי שלום".
עקב האשמתו בחילול שם הקונווט הלאומי ידי ז'אן לאמבר טאלייני, נעצר באבף פעם נוספת וב-7 בפברואר 1795 (19 פלובוויוז של השנה ג) הושלך זמנית לכלא בעיר אראס.
באותם הימים מהפכנים רבים ראו עצמם בבתי כלא.
בנסיבות אלה התוודע אז לסימון דיפלה, אוגוסטן דארטה ולפיליפ בואונארוטי.
אין עדויות שלקח חלק במרד ב-1 בפרריאל בשנה ג (20 במאי 1795.
בתום מושב הקונוונט הלאומי ב-18 באוקטובר 1796 (26 בוונדמיאר שנה ד) אושר חוק לחנינה ששחרר גם את באבף מבית הסוהר.
הוא הזדרז לפרסם את "טריבון העם".
הממשלה הגבירה בהמשך את אמצעי הדיכוי.
היא סגרה את מועדון הפנתאון שבה השתתפו רבים מידידיו וחסידיו של באבף וניסתה לעצור את באבף עצמו בינואר 1796. משהצליח להימלט הוא נכנס למחתרת.
אי היכולת לפעול בגלוי באופן חוקי הביא להתארגנות "קשר השווים" (Conjuration des Égaux) בראשותו, יחד עם אוגוסטן דארטה, פיליפ בואונארוטי, סילבן מרשל, פליקס לה פלטייה
(אחיו של חבר הפרלמנט לשעבר לואי-מישל לה פלטייה), פייר-אנטואן אנטונל ורובר-=פרנסואה דבון.
רשת "השווים" התפזרה בכל רבעי פריז ובערי ספר רבות.
הקשר הונהג על ידי "דירקטוריון" חשאי בראשות באבף.
מטרתם המוצהרת הייתה להמשיך במהפכה, ליישם את חוקת השנה הראשונה - "חוקת 7 במסידור" ולבצע קולקטיביזציה של כל האדמות ואמצעי הייצור על מנת להשיג את "השוויון השלם" ו"האושר המשותף".
עבור באבף ועמיתיו השוויון הוא הציר הנותן משמעות למהפכה.
גם הדמוקרטיה הוא יעד ראשי.
כפי שציין באבף בגיליון 42 של "טריבון העם":
במהרה הופצו פמפלטים שבישרו את ביטול המטבע, את השכנת העניים בבתיהם של העשירים וחלוקות חינם של דברי המזון.
הדלפות הגיעו לאוזני הדירקטוראט של צרפת.
פול באראס, שנהג בסבלנות, העדיף להתמקד לפי שעה בסכנה המלוכנית.
לעומת זאת, לזאר קרנו היה נחוש לדכא את הקנוניה.
ב-16 באפריל העמיד להצבעה חוק לעונש מוות לכל מי שמשבח את חוקת שנת 1793 וקורא לביטול הדירקטוראט.
בתאריך 10 במאי 1796 21 בפלוריאל (השנה ד) מלשין מקרב הקושרים, איש הצבא ז'ורז' גריזל, סייע למשטרה לעצור את באבף וגם את בואונארוטי, את דארטה ואת שאר מנהיגי קשר השווים.
ניסיון עממי לשחררם נכשל ב-29 ביוני (11 במסידור).
אחרי עוד ניסון דומה כושל, הועברו ה"שווים" לוואנדום במחוז לואר-א-שר
הוקם בית דין ומשפט הקושרים נפתח בוואנדום ב-20 בפברואר 1797 בנוכחות שני שרים.
המשפט הסתיים רק ב-26 במאי.
באבף שהואשם ביזימת הקשר ואוגוסטן דארטה ששתק לכל אורך הדיונים והואשם בעריכת פקודה להוציא להורג את הדירקטורים, נידונו למוות.
לשמיעת פסק הדין, באולם בית המשפט דקר באבף את עצמו פעמים חוזרות בעזרת פגיון.
בהיותו גוסס, הועלה למחרת על הגרדום.
דארטה שניסה גם הוא להתאבד, הוצא להורג בגיליוטינה ב-27 במאי 1797 (8 בפרריאל בשנה ה).
חמישה נאשמים אחרים נידונו להגליה.
56 נאשמים נוספים, וביניהם ז'אן-פייר-אנדרה אמאר ופייר-שארל פוטופה זוכו, ייתכן הודות לאהדת כמה פרלמנטרים מונטניארדים לשעבר.
גופתו של באבף נקברה בקבר המונים בבית הקברות הישן של ה"גראן פובור" בוואנדום.
ילדיו אומצו על ידי פליקס לפלטייה ולואי טירו.
אמיל או רובר באבף (יליד 1785)
קתרין אדלאיד-סופי II שמתה בגיל 7 ב-1795
ז'אן-בטיסט-קלוד, מכונה קאמי באבף (1815-1790) שאושפז כ"משוגע" בגיל 18 והתאבד בגיל 25 על ידי קפיצה מדירתו ומקום עבודתו בקומה ד של בניין, בו עבד אצל תכשיטן
קאיוס גרקכוס (1814-1797) שנהרג על ידי כדור תועה בעת המלחמה בפולשים לצרפת ב-1814
באבף יצר דוקטרינה פוליטית - ה"באבוביזם" שנתנה השראה למהפכני שנות ה-1830 ושל שנות ה-1840 שנקראו "נאו-באבוביסטים" שנאבקו בצרפת ובבלגיה למען השוויון והתוו אידאולוגיה טרום-סוציאליסטית אוטופית
פרידריך אנגלס וקרל מרקס ראו בבאבף מבשר של הקומוניזם וב"קנוניית השווים" את ההתארגנות הקומוניסטית הפעילה הראשונה.
רוזה לוקסמבורג ראתה בו חלוץ ההתקוממויות המהפכניות של הפרולטריון.
ההיסטוריון אלבר מטייה גינה את התנהגותו של באבף בזמן נפילתו של רובספייר אך ראה בו ממשיך דרכו של רובספייר.
ז'ורז' לפוור, ויקטור דאליו ואחרים העריכו את מקוריותה של ההגות הקומוניסטית של באבף.
(ב"יומן הקונפדרציה" בכלא קונסיירז'רי, פריז, 1790)
an III (1794) חמישה עשר עמודים
פרנסואה גספר אדם היה פסל צרפתי בסגנון רוקוקו.
פרנסואה החל את לימודיו אצל אביו הפסל ז'קוב סיז'יסבר אדם בנאנסי ובשנת 1730 עבר לרומא בעקבות שני אחיו הפסלים למבר סיז'יסבר אדם וניקולה סבסטיאן אדם, תחילה זכה במקום שני בפרס רומא ומאוחר יותר במקום הראשון.
בין בשנים 60–1746 היה הפסל הראשי של פרידריך השני, מלך פרוסיה ורוב עבודותיו
פרנסואה אבו סאלם היה שחקן ובמאי תיאטרון פלסטיני, מייסד התיאטרון הפלסטיני "תיאטרון אל-חכוואתי" במזרח ירושלים.
נולד בשם פרנסואה גספאר בעיירה פרובן, שבצרפת, ללורנד גספאר, שהיה כירורג ומשורר ולפרנסין שהייתה מעצבת תפאורות צרפתייה קתולית.
אביו נולד למשפחה קתולית דוברת הונגרית בטרנסילבניה שברומניה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הצטרף לצבא המלכותי ההונגרי שלחם לצד הגרמנים במלחמת העולם השנייה.
אחר כך הצטרף לקבוצה של קצינים שביקשה לחותם על חוזה שלום עם ברית המועצות ולא להילחם נגדה.
בשל כך נכלא על ידי הגרמנים, ברח ממחנה המעצר והגיע לצרפת, שם עצרו אותו הכוחות האמריקנים על שיתוף פעולה עם הגרמנים (כחייל הונגרי).
לאחר המלחמה נשאר בצרפת ולמד רפואה, פגש את אמו של אבו סאלם שהייתה סטודנטית לאמנות.
בתום לימודיו לא קיבל אביו רישיון עבודה בצרפת וב-1953 קיבל משרה בבית החולים של בית לחם, ואחר כך כבר היה חלק מצוות ההקמה של בית החולים סנט ג'וזף בשכונת שייח' ג'ראח במזרח ירושלים.
אבו סאלם גדל ולמד בילדותו במזרח ירושלים ואז קיבל את הכינו "אבו סאלם", את לימודי התיכון עשה בבית הספר הקתולי ג'מהור בביירות, לשם נשלח כדי ללמוד לצורך קבלת תעודת בגרות צרפתית.
בתום לימודיו בקיץ 1967 נסע לפסטיבל אביניון, פגש את קבוצת התיאטרון החי מניו יורק והצטרף לסיור ההופעות שלהם בצרפת.
למד משחק שנה וחצי בשטרסבורג, ואחר כך הצטרף כשחקן לתיאטר דו סולֵיי (Théâtre du Soleil) של אריאן מנושקין בפריז.
ב-1970 חזר למזרח ירושלים, החל לעבוד כשחקן ובמאי והקים את להקת התיאטרון "אל-בלאלין" (הבלונים), שבשנת 1977 שימשה גרעין להקמת תיאטרון אל-חכוואתי.
ב-1983 יזם את שיפוץ אולם הקולנוע לשעבר "נוזהה", שנהרס חלקית בשריפה והפך מאז לאולם של אל-חכוואתי.
שחזר לירושלים ב-1970 הוא נכנס לישראל עם דרכון צרפתי מכיוון שלא היה במזרח ירושלים בעת שנכבשה על ידי מדינת ישראל במלחמת ששת הימים, סורבה בקשת התושבות שלו, והוא נאלץ לצאת מישראל מדי פעם ולחזור באשרת תייר.
ב-1980 הוא נישא לחברתו ג'קי לוביק, עולה חדשה מארצות הברית ובעקבות הנישואין הסכימה מדינת ישראל לתת לו מעמד של תושב.
שנות האינתיפאדה הראשונה פגעו קשה בתיאטרון.
חופש התנועה הוגבל מאוד וקהל פלסטיני מחוץ לירושלים לא היה יכול להגיע בשל מחסומים וסגרים.
פעילות התיאטרון הופרעה בקביעות על ידי כוחות הביטחון הישראלים, שאף סגרו את התיאטרון מספר פעמים.
קבוצה של אנשי תיאטרון ישראלים אף ארגנה פעילות מחאה למען אל-חכוואתי.
ב-1989 עזב אבו סאלם את אבו סאלם את תיאטרון אל-חכוואתי, בעקבות חילוקי דעות עם הנהלת תיאטרון וגם התגרש מג'קי לוביק.
בשנים 1990 עד 1995 פעל בפריז והקים להקה שפעלה גם בשם "אל-חכוואתי" ובהמשך עבד כבמאי תיאטרון בהפקות שנות ברחבי אירופה.
בשנת 2002 חזר אבו סאלם לחיות בירושלים וברמאללה ויצר מחזות בהם גם שיחק, ביניהם "גילגמש 3", "הוא לא מת" ו"זיכרון השכחה".
אך לאחר הקמת גדר ההפרדה סביב ירושלים, והגבלת התנועה של פלסטינים מהגדה לירושלים התקשה תיאטרון אל-חכוואתי לפעול.
אף על פי שקיבל את התואר "התיאטרון הלאומי הפלסטיני" סבל מבעיות תקציב, בנוסף מדינת ישראל סגרה את התיאטרון מספר פעמים, בטענה שהוא מוסד של הרשות הפלסטינית ולכן פעילותו אסורה במזרח ירושלים.
אבו סאלם התאבד ברמאללה ב-1 באוקטובר 2011, יום לפני יום הולדתו ה-60, לאחר סבל מדיכאון.
בתיאטרון אל-חכוואתי אבו סאלם ביים שורה של מחזות, שהוצגו באולם במזרח ירושלים וגם במקומות אחרים בסיבובי הופעות שערכה הלהקה, בין השאר:
"בסם אל-אב ו-ל-אם ו-ל-אבן" (בשם האב, האם והבן) (1978) - הצגה העוסקת בסיפורה של משפחה פלסטינית החיה תחת הכיבוש הישראלי, ובעת ובעונה אחת נאבקת בשאלות של מסורת ומודרניזציה בחברה שמרנית.
הכיבוש מוצג רק כנדבך אחד שבגינו לא מצליחה החברה הפלסטינית להשתחרר מנחשלותה, וחִצי הביקורת מופנים גם אל גורמים פנימיים בתוכה, למשל הדבקות במסורת, גם אם אינה מועילה, ומעמדה הנחות של האישה.
"מחג'וב מחג'וב" (1983-1980) - הצגה הנקראת על שם הדמות המרכזית בה, ועוסקת בעלילותיו של משתף פעולה עם שלטונות ישראל, כאשר התרחשויות המחזה נפרשות על פני שלושה לילות המשקפים את החיים תחת עול הכיבוש.
הוצגה גם בסיבוב הופעות באירופה וב-1983 במועדון צוותא בתל אביב.
"ג'לילי, יא עלי" (עלי הגלילי), נקראה גם "יומו של עלי" (1983-1984) - הצגה העוסקת בדמותו של פלסטיני החי בגבולות ישראל ועובר משבר זהות במגע עם החברה היהודית, שאמנם פותחת לו את זרועותיה אך בו בזמן מבהירה את גבולות חירותו האישית והלאומית.
בהצגה כיכב אדוארד מועלם בתפקיד הראשי, כעלי העובר לגור בתל אביב, משנה את שמו לאלי ופותח דוכן פלאפל.
"אלף לילה ולילה של משליך אבנים" (1983) - הצגה שבה התפאורה כלל שתי קומות.
המספרת, אם מוסטפא, היא סבתא של נער פלסטיני המתגורר בכוכים המקומרים של הקומה הראשונה, וגידי, המושל הצבאי הישראלי, מתגורר בארמון הסולטן המוזהב בקומה השנייה.
הנער פלסטיני זורק אבנים בהוראת גידי המושל הישראלי.
הצגה זו יחד עם "יומו של עלי" הוצגה במרכז התיאטרוני בנווה צדק.
"סיפורי השן העין" (1985) - סיפור על שתי משפחות שחיו באידיליה על אדמתן ועל שפת מעיין, מתחילות לרדוף זו את זו ללא סיבח ופורצת מלחמה.
השתיים עוקרות מביתן ונקלעות למצעד אינסופי של נדודים וחיי פליטות.
תוך כדי נדודים הם מתברגנים, מתחתנים, צוברים רכוש, כותבים היסטוריה ומקללים אותה.
בגרסה המקורית של ההצגה שתי המשפחות היו ערביות אך לאחר שקיבלו ביקורת שההצגה לא נועזת מספיק החליטו שאחת המשפחות תהיה ישראלית.
הלהקה כתבה את המחזה במשותף, אבו סאלם ביים ואת התפאורה עיצבה אמו פראנסין גספאר.
"מיסטרו בופו" (1986) - הצגת יחיד המבוססת על מחזה של הבמאי והמחזאי האיטלקי דאריו פו, בו שיתף פעולה אבו סאלם עם השחקן יוסף אבו ורדה, שאת התפאורה עיצבה פראנסין גספאר.
"סיפורי התפילה האחרת" (1987) - הצגת יחיד של סיפורים עממיים שאסף וערך ג'ורג' חליף וביים אבו סאלם שוב עם השחקן יוסף אבו ורדה.
"סיפור כפר שמעא" (1986 - 1989) - סיפורו על כפר דמיוני שחרב בנכבה, ושל ואליד בן הכפר היוצא למסע לחיפוש חבריו בני הכפר.
את המחזה כתבו במשותף אבו סאלם (שגם ביים) וג'קי לובק (שגם כיכבה בו).
המחזה הוצג במשך שלוש שנים, בירושלים, בפסטיבל עכו, ובמסעי הופעות באירופה וארצות הברית.
"גילגמש 3" - גרסה שלישית של המחזה שכתב וביים אבו סאלם (מכאן שמה), הועלתה בשנים 2006 עד 2008 לאחר שחזר לעבוד באל-חכוואתי.
ההצגה המספרת את סיפורם של שני חברים המנסים להעלות הצגה אודות עלילות גילגמש.
כשהבמאי מתעקש לספר שוב, בכל מחיר, אודות הידידות המעיקה בין הגיבורים האכאדיים גילגמש ואנקידו ולהעלות שוב על הבמה את כל האפוס על כל 25 דמויותיו.
הבמאי מאבד בהדרגה כל שליטה על ההפקה, והעלאת המחזה הופכת למטפורה למשמעויות של עשיית תיאטרון בפלסטין בימנו.
ב-1987 ביים בעברית את המחזה "הכת הלבנה" מאת דורון תבורי.
ההפקה אמורה הייתה לפתוח את העונה של תיאטרון חיפה, אך בוטלה מספר ימים לפני הצגת הבכורה.
ביים בתיאטרון "אל-סאראייא" - התיאטרון הערבי-עברי ביפו, מחזה שכתב על שני אחים.
אחד העומד על הבמה ומדבר אל הקהל, והשני מת.
הדובר היה איש מבריק שלמד מדעי המוח בסרייבו.
כאשר בשנת 1995 נודע לו שאחיו הצעיר הורג את עצמו בפיגוע התאבדות, הוא נשבר ולא מסיים את לימודיו.
הוא הופך להיות מטפל, צנוע ומדוכדך, בבית חולים לחולי נפש.
חייו מתנהלים סביב אחיו, שהפך ל"גיבור" האהוב של המשפחה והחברה – במקומו, לכאורה של הרופא המבריק.
בנוסף ביים ושיחק ב-2006, בתיאטרון הערבי-עברי ביפו, במחזה "הוא לא מת" מאת חוסיין ברגותי.
בשנת 2009, הופיע אבו סאלם שוב בפסטיבל עכו והציג את המחזה "אבו אובו בשוק הקצבים".
ההצגה הייתה עיבוד למחזה מאת אלפרד ז'ארי על אב, אם ובן הזוממים להשתלט על משפחתם המוכרת בשר למחייתה.
במהלך ההצגה צולים השחקנים בשר על האש ומשליכים חלקי בשר נא ומדמם על הקהל.
העיבוד של אבו סאלם עסק בביקורת על החברה הפלסטינית הכוחנית, על מאבקי הכוח שלה והרציחות בתוך המשפחה.
היא חלקה את הפרס הראשון עם הצגה נוספת, ובנימוקי השופטים נכתב: "הפרס ניתן על עיבוד מקורי, רב דמיון ונועז של מחזה שהפך לקלאסיקה מודרנית ועל בימוי חתרני ומתפרע המשתמש באמצעים מגוונים של עיצוב, תפיסת חלל ואביזרים ובעיקר בהפגנת משחק וירטואוזי של צמד השחקנים".
בשנים 1989–1990, כתב, ביים ושיחק בהצגה "מחפשים את עומר ח'יאם" בבזל, שווייץ.
שנה אחר כך יצא לסיבוב הופעות ב-25 ערים ברחבי אירופה והציג את מחזותיו בפסטיבלים שונים, בין השאר בפסטיבל אדינבורו.
בשנת 1993, ביים הצגה בתיאטרון המלכותי הפלמי בבריסל שהייתה עיבד למחזה של הספר הרצאת הציפורים.
בשנת 1995, ביים סרט תיעודי על ירושלים, שהופק על ידי מכון הסמית'סוניאן בוושינגטון ושמו "שערים לעיר".
בשנת 1997, ביים את האופרה "החטיפה מן ההרמון" מאת מוצרט בפסטיבל זלצבורג, שהוקלטה ושדרה גם על ידי ערוץ התרבות והאמנות ארטה.
בשנת 1998, כתב וביים הצגה המבוססת על עלילות גילגמש.
ב-2003 הציג גרסה שנייה של המחזה בסגנון אופראי, עם מוזיקה של המוזיקאי הטורקי קודסי ארגונר.
בשנת 1998 הוענק לאבו סאלם, על ידי יושב ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת, פרס פלסטין, על מכלול יצירתו ותרומתו לתרבות הפלסטינית.
פרנסואה מארי ראול היה כימאי צרפתי, שנודע בעיקר בחוק ראול שניסח.
ראול נולד ב-10 במאי 1830, בפורנס אן וופס שבצרפת.
הוא למד מדעי הרפואה באוניברסיטת פריז.
בבגרותו לימד פיזיקה ומתמטיקה בתיכונים שונים, ובמקביל המשיך במחקריו, בעיקר על תאים פוטו-וולטאיים.
הוא היה מהראשונים שסברו כי אנרגיית התגובה הכימית והאנרגיה החשמלית של תא וולטאי אינם זהים.
בשנת 1867 החל ללמד כימיה באוניברסיטת גרנובל, שם לימד וחקר במשך 31 שנה.
ניסוייו של ראול במדידת לחצי אדים הובילו אותו בשנת 1882 לגילוי חוק ראול, חוק חשוב בכימיה פיזיקלית הקובע שלחץ האדים של ממס הוא יחסי לשבר המולי שלו בתמיסה.
התגלית התפרסמה לראשונה במאמר בכתב העת הצרפתי "Comptes Rendus", ב-23 במאי 1887. חוק זה זיכה אותו בפרסום עולמי.
בשנת 1892 זכה במדליית דייווי, "על מחקריו על נקודת הקפאה בתמיסות ולחצי אדים בתמיסות".
בשנת 1900 הוציא לאור ספר בשם "Tonomètrie" (טונומטריה), ושנה לאחר מכן פרסם ספר נוסף בשם "Cryoscopie" (קריוסקופיה), שעוסק בשיטה שבה מודדים את הירידה שגורם מומס בנקודת הקיפאון של ממס, וקובעים לפיה את המסה המולרית של המומס.
פרנסואה בוזיזה יאנגובונדה (François Bozizé Yangouvonda ; יליד 14 באוקטובר 1946, מואילה, גבון) הוא מדינאי מרכז אפריקאי, מנהיג פוליטי וצבאי; שר ההגנה (1979–1981), שר ההסברה והתרבות (1981–1982) ונשיא הרפובליקה המרכז אפריקאית (2003–2013).
הוא עלה לשלטון בהפיכה צבאית שהפילה את הנשיא אנז'ה-פליקס פטאסה.
לאחר שנתיים "תקופת מעבר", זכה בוזיזה בבחירות לנשיאות בשנת 2005.
פרנסואה בוזיזה נולד ב-14 באוקטובר 1946 במוילה שבגבון.
הוא נכנס לשירות צבאי ובשנת 1975 הוא הועלה לדרגת קפטן ובשנת 1978 הקיסר ז'אן-בדל בוקאסה העלה אותו לדרגת גנרל בריגדיר.
לאחר הפלת המשטר הדיקטטורי של בוקאסה בשנה שלאחר מכן, עלה דויד דאקו לשלטון במדינה, שמינה את בוזיזה לשר ההגנה.
בתקופת שלטונו של אנדרה קולינגבה, שימש בוזיזה מ-1981 עד 1982 כשר ההסברה והתרבות, אך מאוחר יותר Kolingba האשימו אותו בהכנת הפיכה וביולי 1989 הוא נעצר ב-קוטונו (הרפובליקה של בנין) .
הוא נכלא ועונה, אך בדצמבר 1991 זיכה אותו בית משפט בבנגוי
ב-22 באוגוסט 1993 הודיע פרנסואה בוזיז על מועמדותו לבחירות לנשיאות, אך הפסיד בסיבוב הראשון וקיבל 1.5% מהקולות במשך שנים רבות נחשב בוזיזה לתומכו של פטאסה, וסייע לו לדכא את מרידות הצבא ב-1996 וב-1997. בעיקר בזכות אלה, מונה בוזיזה לראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים של הרפובליקה המרכז אפריקאית.
ב-28 במאי 2001 בוצע ניסיון הפיכה כושל נגד הנשיא פטאסה.
ב-26 באוקטובר הודח הגנרל בוזיזה מתפקידו כראש המטה הכללי של הצבא באשמת מעורבות בניסיון ההפיכה.
ב-3 בנובמבר ניסו הרשויות לעצור אותו, אך בוזיזה התנגד וכתוצאה מכך נלחם.
במהלך חמשת ימי לחימה גורשו הגנרל ותומכיו ממעוזם בצפון בנגוי ונמלטו צפונה לצ'אד.
ב-25 באוקטובר 2002 ניסו כוחותיו של בוזיזה להפיל את פטאסה.
בבנגוי הבירה החלו קרבות בשימוש בתותחים - תחילה בחלק הדרום-מערבי של העיר, באזור שדה התעופה ואחר כך בצפון; הקרב התרחש גם ליד ארמון הנשיאות.
בקרב עם המורדים, בנוסף לכוחות הממשלה, נשלחו חיילים לובים ו-1,000 לוחמים לעזור לנשיא, מפקד תנועת השחרור של קונגו, ז'אן פייר במבה.
במהלך שישה ימי לחימה בבירה הובסו המורדים.
אך לאחר שגירשו אותם מהבירה, החלו בעלות הברית לבזוז את בנגוי ולבצע אלימות כלפי תושביה, ששימש כעילה להאשים את הנשיא פטאסה בניצול כוחו ובבגידה.
בפברואר 2003, הקונגולזים, בראשותו של ז'אן-פייר במבה, הדף את חייליו של בוזיזה כמעט עד לגבול עם צ'אד.
ב-15 במרץ 2003 נכנסו תומכיו של בוזיזה, בתמיכת ארטילרית, לבירת המדינה.
הם כבשו את שדה התעופה ואת מעונו של ראש המדינה, ואז את תחנת הטלוויזיה והרדיו הממלכתיים.
הנשיא פטאסה היה באותו הרגע בניז'ר השכנה בפסגת ארגון מדינות אזור סאהל.
פרנסואה בוזיזה טען ש"הפלת המשטר הקודם מאפשרת ליצור תנאים לרפורמות דמוקרטיות אמיתיות".
כתוצאה מההפיכה פרצה מלחמת אזרחים וכוחות האו"ם הוחזרו למדינה.
ב-5 בדצמבר 2004 התקיים במדינה משאל עם ובעקבותיו אומצה חוקה חדשה שקבעה צורה של רפובליקה מעורבת.
בסיבוב השני של הבחירות לנשיאות שהתקיימו בשנת 2005, פרנסואה בוזיזה זכה עם 64.60% מהקולות.
בתחילת מרץ 2004, הרפובליקה המרכז אפריקאית פגעה שוב בעמודי השער של עיתוני העולם לאחר שנחשף כי בוזיזה החליט להעניק מקלט לנשיא הודו שהדיח את ז'אן ברטראן אריסטיד.
עם זאת, אריסטיד לא שהה במדינה זמן רב.
בשנת 2007 הסתיימה מלחמת האזרחים בהסכם עם מרבית קבוצות המורדים.
עם זאת, מכיוון שהקבוצות עצמן לא פורקו מנשקם, הן שמרו על השפעתן.
גורם סיכון נוסף ל-CAR היה סכסוכים במדינות שכנות (DRC, אוגנדה, סודאן), ממנה הגיעו כלי נשק ופלשות חמושים פלשו.
הממשלה לא שלטה במלואה בשטח המדינה .
ב-1 בדצמבר 2010 חתם פרנסואה בוזיזה על צו טיהור מוחלט של שמו של הדיקטטור לשעבר ז'אן-בדל בוקאסה, בוזיזה כינה את בוקאסה "הומניסט גדול" ו"בן האומה, המוכר על ידי כולם כבנאי גדול" והדגיש "אני רוצה לדבר על בוקאסה.
הוא בנה את הארץ, והשמדנו את כל מה שבנה".
בבחירות לנשיאות שהתקיימו ב-23 בינואר 2011, בוזיזה נבחר מחדש עם 64.37% מהקולות.
בדצמבר 2012 האשימו המורדים את הממשלה בכך שהיא לא עומדת בתנאי הסכמי השלום שנחתמו בשנת 2007 והשתלטו על ערים מרכזיות רבות באזורי מרכז ומזרח המדינה.
ב-11 בינואר 2013 נחתם הסכם הפסקת אש בבירת גבון ליברוויל.
המורדים סירבו לדרוש את התפטרותו של נשיא הרפובליקה המרכז-אפריקאית, פרנסואה בוזיזה, בתורם עד 18 בינואר היה עליהם למנות נציג האופוזיציה לתפקיד ראש ממשלת המדינה.
ב-17 בינואר, ראש הממשלה פוסטאן-ארקאנז' טואדרה הוחלף בניקולס טיאנגאייה, מועמד מהאופוזיציה.
ב-24 במרץ 2013 השתלטו לוחמי קואליציית המורדים "סלקה" על ארמון הנשיאות בבנגוי.
הנשיא בוזיזה נמלט מהבירה לקמרון.
מנהיג המורדים מישל דיוטודיה הכריז על עצמו כנשיא, והבטיח לארגן בחירות בקרוב.
בוזיזה ניסה להתמודד בבחירות לנשיאות ב-2015 אך נדחה מרישום בוועדה הבחירות המרכזית.
הוא חי בגלות בבנין, אך שב למדינה בסוף 2019.
על פי החלטת בית המשפט החוקתי ב-3 בדצמבר 2020, לא אושר לבוזיזה להתמודד כמועמד לבחירות הנשיאותיות ב-27 בדצמבר 2020. לאחר מכן, הממשלה האשימה אותו בניסיון הפיכה.
פרנסואה באוש (בלוקסמבורגית: François Bausch נולד ב-16 באוקטובר 1956) הוא פוליטיקאי לוקסמבורגי ממפלגת הירוקים אשר משמש כשר ההגנה של לוקסמבורג מאז 5 בדצמבר 2018 וכסגן ראש ממשלת לוקסמבורג מאז 11 באוקטובר 2019.
באוש נולד ב-16 באוקטובר 1956 וגדל באש-סור-אלזט.
לאחר סיום לימודיו החל לעבוד כסוכן בחברת הרכבות הלאומית של לוקסמבורג.
הוא הצטרף למפלגת הירוקים ונבחר מטעמה לחבר פרלמנט ב-1989. ב-11 באוקטובר 1992 הוא התפטר, ובבחירות המקומיות ב-1993 הוא נבחר למועצת העיר לוקסמבורג סיטי.
בבחירות של 1998 הוא חזר לפרלמנט.
בפריימריז שנערכו במפלגה ב-1999 הוא הגיע למקום השני, ומאז שימש כחבר פרלמנט וכיו"ר ועדת השירות החשאי, המפקחת על השירות החשאי של לוקסמבורג.
ב־4 בדצמבר 2013 הוא מונה לשר הפיתוח והתשתיות, וב-5 בדצמבר 2018 הפך לשר ההגנה.
באוש נותר שר ההגנה האמון על המדיניות של צבא לוקסמבורג, ואנרי קוקס מונה לשר לביטחון פנים האחראי על פעילות המשטרה של לוקסמבורג.
ב-11 באוקטובר 2019 מונה באוש לסגן ראש ממשלת לוקסמבורג במקום פליקס בראז.
באוש ידוע בעמדותיו נגד השוק החופשי ובעד הטל מסי רכוש גבוהים.
פרנסואה-מארי-ז'אק פוז'ר היה גנרל צרפתי.
הוא שירת בצבא הצרפתי בין השנים 1933 ל-1941, במהלך 1940 היה מחליף מקומו של אז'ן מיטלהאוזר.
היה פעיל צבאי במערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה.
פרנסואה אנרי דה מונמורנסי-בוטוויל, דוכס פיניי-לוקסמבורג, הידוע בכינויו לוקסמבורג , וכינויו "המרפד מנוטרדאם" (Le Tapissier de Notre-Dame), היה גנרל צרפתי ומרשל צרפת.
חבר ויורשו של הקונדה הגדול, הוא היה אחד המפקדים הצבאיים המושגים ביותר של העת החדשה המוקדמת ונודע במיוחד בשל מעלליו במלחמת הולנד–צרפת ובמלחמת תשע השנים.
למרות שלא היה מרשים מבחינה פיזית, מכיוון שהיה אדם קלוש וגבן, לוקסמבורג היה בכל זאת אחד הגנרלים הגדולים של צרפת.
הוא מעולם לא הפסיד בקרב שבו החזיק בפיקוד.
פרנסואה אנרי דה מונמורנסי נולד בפריז.
אביו, פרנסואה דה מונמורנסי-בוטוויל, הוצא להורג שישה חודשים לפני לידתו בשל השתתפות בדו-קרב נגד המרקיז דה בוברון.
דודתו, שרלוט מרגריט דה מונמורנסי, נסיכת קונדה, לקחה עליו אחריות וחינכה אותו עם בנה, הדוכס מאנגיין.
מונמורנסי הצעיר (או בוטוויל כפי שהוא נקרא אז) נקשר לבן דודו, ושיתף את ההצלחות וההיפוכים שלו לאורך הצרות של הפרונד.
הוא חזר לצרפת ב-1659 וקיבל חנינה, וקונדה, שהיה אז קשור מאוד לדוכסית שאטיון, אחותו של מונמורנסי, הכין את הנישואים של חסידו ובן דודו ליורשת העצר הגדולה ביותר בצרפת, מדלן דה לוקסמבורג, נסיכת טינגרי ויורשת של דוכסות לוקסמבורג (1661), שבעקבותיה הוא קיבל את תואר דוכס לוקסמבורג ואציל של צרפת.
עם פתיחת מלחמת השחרור (1667–1668), לקונדה, ובעקבות כך ללוקסמבורג, לא היה תפקיד רשמי, אך במהלך המערכה השנייה הוא שימש כלוטננט גנרל של קונדה בכיבוש פראנש-קונטה.
במהלך ארבע שנות השלום שבאו לאחר מכן, לוקסמבורג טיפח את בן חסותו לובואה, ובשנת 1672 החזיק בפיקוד העליון נגד ההולנדים במהלך מלחמת הולנד–צרפת (1672–1678).
הוא הביס התקפת נגד של וילם השלישי, נסיך אורנז' בוורדן אך נחסם על ידי קו המים ההולנדי.
ב-27 בדצמבר מישור ההצפה קפא והוא החל לחצות את הקרח, אך הפשרה פתאומית פיצלה את כוחו לשניים.
במהלך נסיגתו דה לוקסמבורג מצא את עיירת המבצר בודג'רבן נטושה על ידי חיל המצב שלה והורה לשרוף את כל האוכלוסייה האזרחית בחיים עם בתיהם.
התעמולה ההולנדית האנטי-צרפתית ניצלה במהירות את הטבח הזה וכאשר דה לוקסמבורג התרברב בפני לואי ה-14 שהוא צלה כל הולנדי שמצא בעיירה, הוא הופתע לגלות שחלק מחצר המלוכה סבור כי אכזריות כזו היא מיותרת.
בשנת 1673 הוא ערך את הנסיגה המפורסמת שלו מאוטרכט למאסטריכט עם 20,000 איש בלבד מול 70,000, נסיגה שהציבה אותו בדרגה הראשונה של גנרלים.
בשנת 1674 הוא מונה לקפטן של גארד דו קורפס, ובשנת 1675 מונה למרשל צרפת.
ב-10 במרץ 1676 הוא מונה למפקד ארמיית הריין במקום קונדה, שהיה במצב בריאותי רע.
עם זאת, הוא לא יכול היה להקל על המצור על פיליפסבורג.
מבצר זה היה נתון במצור על ידי כוחות קיסריים תחת קרל החמישי, דוכס לורן ב-1 במאי.
לוקסמבורג לא יכל לפרוץ את ההגנות של ויסמבורג שהוקמו על ידי הכוחות הקיסריים, ולא למשוך אותם לקרב.
בשנת 1677 הוא הסתער על ואלנסיאן, ניצח שוב את ויליאם מאורנז' בקאסל ובשנת 1678, הדף עוד אחד מהתקפתיו בסן-דני לאחר חתימת הסכמי ניימכן.
המוניטין שלו היה עתה גבוה, אולם הוא הסתכסך עם לובואה, שהצליח לערב אותו ב"פרשת הרעלים" ולגרום לו להישלח לבסטיליה.
רוסט ב-Histoire de Louvois שלו הראה שהריב הזה הוא כנראה אפוקריפי.
לוקסמבורג בילה ללא ספק כמה חודשים במהלך 1680 בבסטיליה, אך עם שחרורו חזר לתפקידו בחצר המלוכה כקפטן דה גארד.
ב־1690, במהלך מלחמת הברית הגדולה, הופקד לוקסמבורג על הפיקוד על צבאו של המלך לואי בארצות השפלה הספרדיות, במקום לואי דה קרוואנט, דוכס הומייר.
ב-1 ביולי 1690, הוא זכה בניצחונו הגדול ביותר על מפקד בעלות בריתו של ויליאם, הנסיך מוולדק, בפלרוס.
בשנה שלאחר מכן הוא ניצח שוב ב-Leuze ב-18 בספטמבר 1691.
במערכה הבאה הוא חיפה על המצור של המלך על נאמור ב-1692, והביס את ויליאם השלישי, מלך אנגליה ב-Steenkerque ב-1692; ושוב ב-29 ביולי 1693, ניצח בקרבות המפורסמים ביותר שלו על יריבו הנצחי בניירווינדן, שלאחריהם הוא נקרא "Le Tapissier de Nôtre Dame" (המרפד מנוטרדאם) בשל מספר דגלי האויב שנתפסו ונשלחו לקתדרלה.
הוא התקבל בהתלהבות בפריז על ידי כולם מלבד המלך, שהביט בקור רוח על קרוב משפחה ותומך של בני קונדה.
סנט-סימון מתאר בכרך הראשון של זיכרונותיו כיצד במקום להיות מדורג במקום השמונה עשר מבין אצילי צרפת לפי התואר שלו משנת 1661, הוא טען באמצעות אשתו לתואר הדוכס דה פיניי של נחלה ישנה משנת 1571, שתציב אותו במקום השני בדירוג.
הפרשה מתוארת עם התעניינותו הרגילה של סנט-סימון באצולה, ונבדקה בעיקר באמצעות הסתירות שלו.
במערכה של 1694, לוקסמבורג עשה מעט בפלנדריה, מלבד ביצוע צעדה מפורסמת מוינימונט לטורנה מול האויב.
בשובו לוורסאי לחורף חלה, ומת.
ברגעיו האחרונים השתתף הכומר הישועי המפורסם בורדלו, שאמר במותו: "לא חייתי את חייו, אבל הייתי רוצה למות את מותו".
לוקסמבורג נחשב ללא מוסרי, אפילו בזמנים ההם, אך כגנרל הוא היה תלמידו הגדול ביותר של קונדה.
אף על פי שהיה עצלן כמו קונדה בניהול מערכה, ברגע הקרב נראה היה שהוא חטף השראות משמחות, ששום להט של ויליאם ושום יציבות של חיילים הולנדים או אנגלים לא יכלו לעמוד מולן.
מותו וחרפתו של קטינאט סוגרים את התקופה השנייה בהיסטוריה הצבאית של שלטונו של לואי ה-14.
ב-17 במרץ 1661 התחתן פרנסואה-אנרי דה מונמורנסי עם מדלן דה קלרמון-טונר, דוכסית לוקסמבורג, נסיכת טינגרי, רוזנת ליני, הברונית של דנגו, ונולדו לו 5 ילדים:
שארל פרדריק דה מונמורנסי-לוקסמבורג (1662–1726), דוכס דה פיניי-לוקסמבורג, אביו של שארל השני פרדריק (1702–1764) מרשל צרפת (1757);
פייר אנרי דה מונמורנסי-לוקסמבורג (1663–1700), אב המנזר של סן מישל ד'אורקאמפ;
פול זיגמונד דה מונמורנסי-לוקסמבורג (1664-?), דוכס דה שאטיון, הרוזן דה לוקס והברון ד'אפרמונט;
אנג'ליק קונגונדה דה מונמורנסי-לוקסמבורג (1666–1736), מדמואזל דה לוקסמבורג; התחתנה עם לואי אנרי דה בורבון, בטאר דה סואסון, בנו הבלתי חוקי של לואי דה בורבון;
כריסטיאן לואי דה מונמורנסי-לוקסמבורג (1675–1746), נסיך דה טינגרי, רוזן דה לוקס, אציל צרפת, מרשל צרפת (1734).
פרנסואה אטיין דה קלרמן, דוכס ואלמי השני היה גנרל פרשים צרפתי שנודע במעלליו הנועזים והמיומנים במהלך מלחמות נפוליאון.
הוא היה בנו של פרנסואה כריסטוף דה קלרמן ואביו של הדיפלומט פרנסואה כריסטוף אדמונד דה קלרמן.
ראשית חייו ומלחמות המהפכה הצרפתית
קלרמן נולד ב-4 באוגוסט 1770 במץ, ושירת תקופה קצרה ברגימנט ההוסרים של אביו לפני שנכנס לשירות הדיפלומטי ב-1791. ב-1793 שוב הצטרף לצבא, שירת בעיקר תחת פיקודו של אביו בהרי האלפים, ועלה ב-1796 לדרגת שף דה בריגדה.
בחלק האחרון של המערכה האיטלקית המהוללת של בונפרטה בשנים 1796־1797 משך קלרמן הצעיר את תשומת לבו של הקיסר העתידי על ידי התנהלותו המבריקה בעת חציית הטאגלימנטו.
הוא מונה מיידית לגנרל הבריגדה, והמשיך באיטליה לאחר שלום קמפו פורמיו, כשהוא מועסק ברציפות בצבאות רומא ונאפולי בפיקודם של מקדונלד ושמפיון.
בקרב מרנגו (1800) פיקד על חטיבת פרשים כבדה תחת הקונסול הראשון והוא יזם ויישם את אחת מהסתערויות הפרשים המפורסמות ביותר בהיסטוריה, אשר, עם התקפת הרגלים של דסה, הכריעה את הקרב.
הכוחות הצרפתיים נלחמו כל היום ונסוגו.
הכוחות האוסטריים יצרו טורים גדולים כדי לרדוף אחרי הצרפתים הנסוגים.
בערב חזרה חטיבת הפרשים המדולדלת של קלרמן שהועסקה מדרום לשדה.
יחד עם כמה אסקדרונים של דרגונים ואלמנטים אחרים, ההסתערות המתוזמנת בצורה מושלמת של אנשי קלרמן רכבה במורד שלושה גדודי גרנדירים אוסטריים.
לאחר מכן, הוא דרבן במהירות את חייליו, הסתער וניתק גדוד דרגונים אוסטרי.
הדרגונים דרסו דרך טורי חיל הרגלים האוסטריים, וגרמו לנסיגה כללית, והבטיחו ניצחון צרפתי בקרב שנראה כמעט אבוד רק שעה קודם לכן.
הוא הועלה לדרגת גנרל דיוויזיה בבת אחת, אך כבר בערב הקרב התרעם על מה שלדעתו היה ניסיון לזלזל במעשה הגבורה שלו.
לאחר מכן נוצרה מחלוקת סוערת באשר להשפעת הסתערותו של קלרמן על מהלך הקרב, ובמחלוקת זו הוא לא הפגין טאקט ולא אורך רוח.
עם זאת, יתרונותיו היו גדולים מכדי שהקריירה שלו תיהרס בין אם על ידי התנהלותו בסכסוך או על ידי השערוריות התכופות, ואפילו על ידי הונאות, של חייו הפרטיים.
בניגוד לאביו, התואר שלו לתהילה לא נשען על הזדמנות אחת.
אף על פי שלא היה המפורסם ביותר, הוא היה אולי המוכשר ביותר מבין כל מנהיגי הפרשים של נפוליאון, והתבלט בקרב אוסטרליץ בפיקוד על דיוויזיית פרשים קלה באגף השמאלי.
קלרמן פיקד על דיוויזיית פרשים בפיקודו של ז'אן-אנדוש ז'ונו בפלישה לפורטוגל ב-1807. בקרב וימירו הוא הוביל את עתודת הגרנדירים ולאחר התבוסה הצרפתית, השתמש בכישורים הדיפלומטיים הרבים שלו במשא ומתן על אמנת סינטרה.
בקרב אלבה דה טורמס ב-28 בנובמבר 1809, הוא הוביל 3,000 חיילים במתקפת פרשים מבריקה שהובילה את הצבא הספרדי של הדוכס דל פארקה לנסיגה.
הוא שירת בהצטיינות בהזדמנויות אחרות במלחמת חצי האי.
הדורסנות שלו הייתה ידועה לשמצה בספרד, ובכל זאת נפוליאון קיבל את התירוצים הלא משכנעים שלו במילים, "גנרל, בכל פעם ששמך מובא בפניי, אני לא חושב על דבר מלבד מרנגו".
הוא היה בחופשת מחלה במהלך הפלישה הצרפתית לרוסיה ב-1812. עם זאת, בשנים 1813 ו-1814 הוא הוביל את קורפוס הפרשים הרביעי במיומנות בולטת.
הוא שמר על דרגתו תחת הרסטורציה הראשונה, אך הצטרף לנפוליאון במהלך מאה הימים, ופיקד על קורפוס הפרשים השלישי במערכה בווטרלו.
הוא הוביל את האסקדרונים שלו במתקפת פרשים מפורסמת בקרב קאטר ברה ב-16 ביוני 1815. בפעולה זו, קיבל קלרמן הוראה מחייבת על ידי המרשל מישל נה לבצע הסתערות חזיתית על הקו של בעלות הברית האנגלית עם 770 החיילים של חטיבת הקירסירים של גיטון.
נגד תורת הפרשים, קרא קלרמן לדהרה מיידית כדי שאנשיו לא יראו עד כמה הם נחותים במספרם.
בארבע הסתערויות נפרדות, הקירסירים ה-8 וה-11 שברו את עמדות רגימנט הרגלים ה-69 ותפסו את ניסי הרגימנט, פיזרו גדוד הנוברי ושלחו את רגימנטים הרגלים ה-33 וה-73 להימלט למחסה של יער סמוך.
הפרשים תפסו לזמן קצר את צומת הדרכים המכריע, אבל אי השוויון היה גדול מדי.
ללא סוס, קלרמן נמלט בקושי על ידי אחיזת האוכף של אחד מאנשי הפרשים שלו.
בתחילה נפרסו שתי הדיוויזיות של קלרמן לתמיכה בחיל הרגלים במרכז השמאלי של הקו.
מוקדם יותר, קירסירים - או של קלרמן או של מילהוד - השמידו גדוד חי"ר הנוברי שהוצב ברשלנות.
אחר הצהריים, שלח נה את קורפוס הפרשים השלישי להתקפה המונית נגד ריבועי החי"ר הבריטים בין הוגומון ללה היי סנט.
באיזשהו זמן בשעות אחר הצהריים המאוחרות, רכבו חיילים - אולי של קלרמן - במורד גדודי הלגיון הגרמני של המלך ה-5 וה-8. אבל ההסתערויות חסרות התוחלת והחוזרות נגד הקו הראשי של בעלות הברית לא הצליחו לשבור ריבוע אחד ובזבזו את חיל הפרשים הצרפתי המפואר.
קלרמן זכה לחרפה ברסטורציה השנייה, ולאחר שזכה לתואר ולמושבו של אביו בלשכת עמיתים ב-1820, מיד תפס ושמר עד נפילתו של שארל העשירי ב-1830 יחס של התנגדות נחושה לבורבונים.
רשום על העמוד הדרומי (העמוד ה-21) של שער הניצחון.
פרנסואה-אלפונס פורל היה רופא שווייצרי ומדען שהיה החלוץ בחקר האגמים, ולכן נחשב למייסד ולאבי הלימנולוגיה, שהיא חקר גופי מים מתוקים ותכונותיהם הביולוגיות, הכימיות והפיזיקליות.
פורל נולד וגדל במורז' שבשווייץ, על חופי אגם ז'נבה, המכונה בצרפתית le Léman.
הוא הושפע מאוד מאביו, משפטן והיסטוריון, שהוציא אותו כנער לאגם כדי לחפש חפצים משרידי יישובים מתקופת הברונזה ששכנו מתחת לחוף האגם.
הוא עזב את מורז' כדי להמשיך את השכלתו: תחילה בז'נבה, אחר כך במונפלייה ובפריז, ולבסוף באוניברסיטת וירצבורג, גרמניה, שם קיבל בשנת 1865 את הדוקטורט ברפואה ומיילדוּת.
כשחזר לביתו באגם ז'נבה בגיל 26, הוא נכנס לתפקיד כפרופסור לאנטומיה, היסטולוגיה ופיזיולוגיה באוניברסיטת לוזאן, אך החליט להקדיש את זמנו לחקר האגם על כל היבטיו: מפיזיקה, כימיה וביולוגיה, ועד להיסטוריה האנושית וכלכלה.
ב-1892 הוא איחד את הנושאים המגוונים הללו בתחום מדע חדש שהוא כינה 'לימנולוגיה' והגדיר אותו כ"אוקיינוגרפיה של אגמים".
עבודתו שמה דגש על האופי המשולב של הלימנולוגיה, שבה כל הנושאים המיוחדים מקושרים, וכל נושא משפיע על השני.
הוא גם זיהה את בני האדם כמרכיב בלתי נפרד של המערכת האקולוגית של אגם ז'נבה, הן מבחינת התלות בשירותי המערכת האקולוגית כגון מי שתייה, דיִג והיתרונות האסתטיים של חיים קרוב למים, כמו גם ביכולתם לגרום נזק רב לאגם.
פורל ידוע במיוחד בזכות עבודתו המכוננת על אור תת-מימי וצבע מים, וכן בגילוי תופעת הסייש וה-בנטוס של אגמים וחשיבותו של הפחמן האורגני.
תחום מדעי נוסף שפורל תרם לו הוא חקר רעידות האדמה.
הוא ייסד יחד עם מיקלה דה-רוסי את הסולם להערכת עוצמה סייסמית שנקרא על שמם – סולם רוסי פורל.
עד מותו בגיל 71, פורל הוציא 288 פרסומים, כולל המונוגרפיה בת 1,900 עמודים, בשלושה כרכים "Le Léman: Monographie limnologique" (אגם ז'נבה: מונוגרפיה לימנולוגית) שהציבה כאמור את היסוד למדע למינולוגיה.
פרנסה היא מקור הכנסה של אדם למימון צורכי הקיום שלו.
מקור פרנסה עיקרי הוא הכנסה מעבודה, כשכיר או כעצמאי.
מקור זה משמש את מרבית האנשים מיום כניסתם למעגל העבודה, בדרך כלל בעשור השלישי לחייהם, ועד לפרישתם ממנו, בדרך כלל בעשור השביעי לחייהם.
למי שאינו מסוגל לפרנס עצמו מעבודה, כתוצאה מנכות, מספקת מדינת הרווחה פרנסה בסיסית באמצעות ביטוח לאומי, בדמות קצבת נכות.
גם במקרים של חוסר יכולת זמני להתפרנס מעבודה מספק הביטוח הלאומי גמלאות מחליפות שכר.
מקרים אלה כוללים, בין השאר:
דמי אבטלה, המשולמים לתקופה מוגבלת למי שאינו מצליח למצוא עבודה ראויה
דמי לידה, המשולמים לאישה (ובמידה מסוימת גם לגבר) בתקופה שבה היא נמצאת בחופשת לידה.
דמי פגיעה, המשולמים למי שיכולתו לעבוד נפגעה כתוצאה מתאונת עבודה או מחלת מקצוע.
הבטחת הכנסה, משולמת למי שאינו מסוגל לפרנס את משפחתו, עקב היעדר מקור הכנסה אחר, וגם כאשר יש מקור הכנסה אך הוא אינו מספיק לצורכי הקיום הבסיסיים.
לאחר הפרישה מעבודה, בעקבות הגעה לגיל פרישה או מחמת נכות, מקור פרנסה עיקרי הוא תשלומי פנסיה, הניתנים לאדם בהתאם לזכויות שצבר בשנות עבודתו.
הכנסה מנכסים פיננסיים, כגון ריבית או דיבידנד.
הכנסה מרכוש, כגון שכר דירה.
מלגה, הניתנת בעיקר לסטודנטים, על מנת שיוכלו להתמקד בלימודיהם ללא עול פרנסה.
פרנסואה ביירו הוא פוליטיקאי צרפתי שכיהן כראש ממשלת צרפת מדצמבר 2024 עד 8 בספטמבר 2025. הוא עומד בראש המפלגה הדמוקרטית האירופית (EDP) מאז 2004 ובראש התנועה הדמוקרטית (MoDem) מאז 2007. היה מועמד לנשיאות בבחירות 2002, 2007 ו-2012.
מ-1993 עד 1997 היה שר החינוך והנוער הלאומי בשלוש ממשלות עוקבות.
הוא גם היה חבר באספה הלאומית מטעם מחוז הפירנאים האטלנטיים מ-1986 עד 2012 עם הפסקות קצרות וחבר בפרלמנט האירופי מ-1999 עד 2002. הוא ראש עיריית פו מאז 2014.
ביירו לא הציג מועמדות בבחירות לנשיאות צרפת 2017 ובמקום זאת תמך בעמנואל מקרון, אשר - לאחר שניצח בבחירות - מינה אותו לשר המשפטים בממשל אדואר פיליפ.
ב-21 ביוני 2017, הוא התפטר מהממשלה על רקע חקירה של העסקת עוזרים פרלמנטריים במרמה לכאורה על ידי התנועה הדמוקרטית, שנפתחה מוקדם יותר באותו החודש.
ב-13 בדצמבר 2024, הוא מונה לראש ממשלת צרפת על ידי עמנואל מקרון לאחר שממשלתו של מישל ברנייה נפלה בהצעת אי-אמון ובכך הסתיים משבר פוליטי של מספר חודשים.
ב-8 בספטמבר 2025 הודח מתפקידו על ידי נשיא צרפת עמנואל מקרון, לאחר הצבעת אי אמון בפרלמנט.
פרנסואה-תומא-מארי דה בקולר ד'ארנו היה סופר, משורר ומחזאי צרפתי, מבין המייצגים של הספרות הטרום-רומנטית הצרפתית והאירופית.
ד'ארנו נולד בפריז למשפחת אצולה מקונטה ונסן.
הוא החל לכתוב בגיל 9, ועד גיל 17 כבר הספיק לכתוב שלוש טרגדיות.
הסופר וולטר הדריכו ותמך בו כלכלית, ואף המליץ עליו לפרידריך השני, מלך פרוסיה, שבחר בו ב-1748 לכתב ספרותי ואף הביאו לברלין.
בברלין התמנה ד'ארנו לחבר האקדמיה המלכותית למדעים ולספרות, אולם הוא נשאר בברלין למשך שנה בלבד.
לקראת 1751 מונה ליועץ של הצירות הצרפתית בדרזדן, ולאחר מכן, ב-1755, חזר להשתקע בפריז, שם הקדיש את חייו לכתיבה.
הוא עסק במה שכינה בעצמו "סוגה קודרת" (genre sombre) בהקדמה השלישית למחזה Le Comte de Comminge ("הרוזן מקומנז'").
למרות פרסום יצירותיו, הוא לא זכה לחיי עושר ואף מת כעני.
מבין מחזותיו, הידוע ביותר הוא Le Comte de Comminge, המחזה, שהוא עיבוד לרומאן מאת קלודין גרן דה טנסן, הוצג בתיאטרון ב-1790 והשתייך לסוגה הגותית.
ד'ארנו חיבר גם רומאנים, נובלות ושירים שנשתכחו במשך השנים.
אופי הרומאנים היה סנטימנטלי, בדומה לכתיבתו של סמיואל ריצ'רדסון, והם נערכו בשתי סדרות בנות 12 כרכים כל אחת: Les Épreuves du sentiment ("מבחן הרגש") ו-Délassemens de l'homme sensible ("שעשועים של גבר רגיש").
ב-1803 הוציא לאור את כל כתביו ב-24 כרכים.
התכתבויותיו עם רבים מגדולי זמנו, בהם המלך פרידריך השני ווולטר, הם אוסף אוטוגרפי חשוב מן המאה ה-18.
נפטר ב-1805 בפריז ונקבר בבית הקברות פר לשז.
פרנסואה ויון הוא שם העט של François de Montcorbier או François Des Loges, משורר צרפתי, רוצח, גנב ונווד.
את יצירותיו הנודעות "Ballade des Pendus" ו-"Testaments" כתב בעת שהייתו בכלא.
ויון נולד ב-1431 לערך בפריז.
קרוב לוודאי כי נולד למשפחה ענייה וכי אביו מת בצעירותו.
אימו חיה עד היותו בן 30 לפחות ועליה כתב את אחת הבלדות המפורסמות שלו.
נראה כי ויון היה אדם של חיי הוללות, בייחוד בזמן תקופת לימודיו באוניברסיטת פריז.
נראה כי ויון קיבל אימץ את שם משפחתו מאחד הפרופסורים לחוק קאנוני אשר לקח אותו תחת חסותו ושיכן אותו בביתו.
המשורר היה לסטודנט לאומנות, והחל את לימודיו בגיל מוקדם מאוד, ייתכן כשהיה כבן שתים עשרה.
הוא סיים תואר ראשון ב-1449 ותואר מאסטר ב-1452. אחד האירועים המרכזיים בחייו אירע ב-5 ביוני 1455, כאשר הרג כומר בעת קטטה ברחוב.
עונשו של ויון אשר נמלט מפני החוק נקבע כהגליה, אשר נמחלה לו מאוחר יותר.
ב-1456 נקלע לצרה נוספת בקטטה בה נחבל קשות, שבעקבותיה נמלט לצפון צרפת.
לפני עזיבתו את צרפת חיבר את Petit testament או Lais, המבטא מרירות פנימית על חיים מבוזבזים, כפי שבא לידי ביטוי ביצירה החשובה ממנה שאחריה, Grand testament.
במרץ 1457 החלה חקירה על גנבת 500 כתרי זהב אשר הובילה בסופה של חקירת חברי כנופיות סטודנטים, אל ויון אשר עמד בראש כנופיית הפורצים.
ויון גורש מהאזור ובמשך ארבע שנים היה למשוטט והיה חלק מכנופיית גנבים תועים.
מקיץ 1461 עד אוקטובר אותה שנה ישב בכלא על שוד כנסייה.
ב-1461, בהיותו בן שלושים, כתב את Grand testament, יצירה אשר הקנתה לו תהילה רבה.
שנה לאחר מכן שב להסתבך עם החוק, עד שנאסר ונשפט לתליה, שהומרה לגירוש.
מאותו זמן ואילך לא נזכרים עוד פרטי חייו, והם ניתנים להשערה וניחוש בלבד.
גדולתו של ויון הייתה בחידושיו במוטיבים השיריים.
הוא הבין היטב את המוסר הביניימי, אך לעיתים בחר לכתוב נגד האצולה, בהופכו את הערכים המקובלים כשהוא מהלל את האנשים הבזויים בעיני החברה שנידונו לגרדום, בנופלו בשמחה לבדיחות גסות ובחדשו תמידית את השפה בה הוא משתמש.
אך עדיין, שיריו עוסקים ברובם בחייו שלו, ולא היו אלה חיים מאושרים.
עבודתו הגדולה, ה-Grand Testament מ-1461, מהווה במידת מה המשך ל-Petit Testament מ-1456. על 2023 חרוזיה נטבע מראה המוות בידי תליין.
עם אמביוולנטיות יוצאת מגדר הרגיל, ויון מערבב את השתקפות הזמן החולף, הלעג המריר ולהט דתי.
הטון המעורבל של כנות אומללה עומדת בניגוד לזו של משוררים בני זמנו.
ויון לא היה נודע ביצירותיו בימי חייו, והן נתגלו מחדש במאה ה-16.
הצוואה הגדולה , שירים, ציורים - דיבו, מצרפתית - צבי הרמן, דביר, תל אביב, 1989.
מחול מות , משירי פרנסוא ויון, עברית - ראובן צור, כתב גד אולמן, ציור - דוד קלינמן, עקד, תל אביב, 1960.
הבלדה החותמת, מתוך "הצוואה הגדולה", עברית: דורי מנור, בתוך: "מיעוט", שירים ותרגומי שירה, הוצאת הקיבוץ המאוחד 2001.
פרנסואה דה לה רוֹשְׁפוּקוֹ היה סופר וסאטיריקן צרפתי.
פרנסואה השישי, הדוכס מרושפוקו, נולד בשנת 1613 בפריז למשפחת אצולה.
אביו שירת בחצרה של מריה דה מדיצ'י שהייתה עוצרת בשם בנה לואי השלושה עשר.
כבן אצולה קיבל לה רושפוקו את חינוכו בלטינית, במתמטיקה, במוזיקה, בריקוד, במשחקי אבירים ובגינוני טקס.
כשהיה בן 14 השיאו אביו לבתו של אחד מאנשי חצר המלכות.
בהיותו בן 15 נתמנה למפקד של יחידת פרשים.
שנה מאוחר יותר קנה לעצמו דרגת קולונל (בזמנו היה מקובל לקנות דרגות צבאיות), הצטרף לצבא הצרפתי ושירת באיטליה ובארצות השפלה.
במשך שירותו הצבאי גילה אומץ לב.
בשנת 1636 השתתף בקשר נגד הקרדינל רישלייה, נאסר בבסטיליה וגורש לאחוזתו של אביו סמוך לעיר אנגולם שבדרום מערב צרפת, שם התגוררו אשתו וילדיו.
הוא לחם במלחמת שלושים השנים תחת פיקודו של לואי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה שהביס את ספרד בקרב רוקרואה שבצפון צרפת בשנת 1643. משנפטר אביו בשנת 1650 לה רושפוקו ירש את האחוזה המשפחתית ואת התואר דוכס.
בשנת 1652 נפצע קשה בראשו וכמעט התעוור במרד הפרונד השני נגד הקרדינל מזראן.
כשהיה בן 40 חלה בדלקת מפרקים, פרש מן הפוליטיקה לאחוזתו הכפרית והתמסר לכתיבה.
החל משנת 1656 חילק את מגוריו בין אחוזתו לבין פריז, שם השתתף בחוגים ספרותיים.
התנסותו של לה רושפוקו בתככי חצר המלכות הייתה קשורה לכתיבה של שני ספריו: "זיכרונות" (1664) ו"אמרות" שיצא לאור לראשונה באותה שנה בהאג ובשנה שלאחריה בפריז.
לה רושפוקו קיים חוג ספרותי בביתו בפריז שבו השתתפו בין היתר שלוש נשים שעסקו בספרות: מאדאם דה סבלה, מאדאם דה סבינייה ומאדאם דה לה פאייט.
הוא השתתף גם בחוג הספרותי שהתקיים בביתה של מאדאם דה סבלה.
מספרים שהרעיון לכתוב את אמרותיו עלה בדעתו במרוצת שיחות אלה בחוגים הספרותיים.
המשתתפים עשו זאת להרגל לבחון חלקים של האמרות בשיחותיהם.
מישהו היה מציע נושא בדבר טבע האדם והתנהגותו והמשתתפים דנו בנושא זה מכל צדדיו.
ספר ה"הרהורים או אמרות ואמרי שפר מוסריים" (Réflexions ou sentences et maximes morales) זכה להצלחה גדולה מיד עם פרסומו.
הספר הופיע בחמש הוצאות במשך חייו של המחבר שהמשיך ללטש את האמרות ולהוסיף חדשות.
מקסימה ידועה מתוך החיבור היא:
אמרות, מחברות לספרות, מצרפתית: ישראל זמורה, תשי"ז.
כתבים נבחרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, מצרפתית: יוסי אסודרי, 2015.
פרנסואה הראשון , היה מלך צרפת מ-1515 ועד מותו ב-1547 ובן לשושלת ולואה.
פרנסואה נולד בטירת קוניאק ב-12 בספטמבר 1494, לשארל, רוזן אנגולם וללואיז, נסיכת סבויה, בתו של פיליפו השני, דוכס סבויה.
פרנסואה היה בן דודו מדרגה שלישית של שארל השמיני ונכד דודו של המלך לואי השנים עשר, שלא היה לו בן זכר שיוכל לרשת אותו.
אחרי מותו של לואי השנים עשר ב-1 בינואר 1515, ירש פרנסואה את כתרו ומלך בשם פרנסואה הראשון.
שנה לפני כן נישא פרנסואה לקלוד, בתו של המלך לואי השנים עשר, שילדה לו שבעה ילדים ונפטרה בשנת 1524. בשנת 1530 נישא פרנסואה ללאונור מאוסטריה, בתם של פליפה הראשון, מלך קסטיליה וחואנה, מלכת קסטיליה, אך לא היו לו ילדים ממנה.
המלך פרנסואה הראשון טען לכתר הקיסרות הרומית הקדושה ופתח בסדרת מלחמות באיטליה.
בקרב מאריניאנו (13–14 בספטמבר 1515) ניצח את צבא השכירים השווייצרי של דוכס מילאנו מאסימיליאנו ספורצה (בנו של לודוביקו ספורצה) והשתלט על העיר.
הוא ניסה לכרות ברית עם הנרי השמיני, מלך אנגליה נגד הקיסר קרל החמישי, וב-1520 התנהל משא ומתן בין שני המלכים בשדה אריג הזהב (ליד העיר קאלה) שהסתיים ללא תוצאות.
ב-24 בפברואר 1525 הובס פרנסואה הראשון בקרב פאביה שבצפון איטליה בידי קרל החמישי ונלקח בשבי למדריד.
על פי הסכם מדריד (14 בינואר 1526) ויתר על כל תביעותיו באיטליה ועל כל נחלותיו בארצות השפלה ובגבולותיה של צרפת עם הקיסרות הרומית הקדושה.
ב-6 במרץ של אותה שנה שוחרר מן השבי וחצה את הגבול לצרפת בעוד ששני בניו הובאו לעיר באיון שבדרום מערב צרפת, וב-15 במרץ הגיעו למדריד כבני ערובה למילוי תנאי ההסכם.
לאחר שחרורו התכחש פרנסואה הראשון לתנאי ההסכם בטענה כי נכפו עליו בהיותו בשבי.
ליגה זו כללה את צרפת, הרפובליקה של ונציה, דוכסות מילאנו ורפובליקת פירנצה בנוסף על מדינת האפיפיור.
כישלונות הצרפתים בנאפולי ב-1528 ובלנדריאנו שבלומברדיה ב-1529 אילצו את פרנסואה הראשון לחתום על הסכם קמברה עם קרל החמישי (5 באוגוסט 1529), שלפיו ויתר על תביעותיו לארטואה, לפלנדריה ולטורנה והתחייב לשלם כופר נפש בעבור שחרורם של בניו, פרנסואה ואנרי, שהוחזקו בשבי הספרדי מאז 1525.
פרנצ'סקו ספורצה השני, דוכס מילאנו מת ב-1535 מבלי להשאיר אחריו יורש, וקרל החמישי השתלט על עירו.
בתגובה, פלש קרל החמישי לפרובאנס, החל להתקדם אל עבר אקס-אן-פרובאנס, אך נמנע מלתקוף את אביניון, שהייתה עיר מבוצרת, ושב לספרד.
פרנסואה הראשון כרת ברית עם האימפריה העות'מאנית ואוניות מלחמה שהוצבו במרסיי בסוף 1536 איימו על ג'נובה.
בתיווכו של האפיפיור פאולוס השלישי חתם קרל החמישי על הסכם ניס עם פרנסואה הראשון ב-18 ביוני 1538, כאשר על פי תנאיו נשארה טורינו בידי הצרפתים.
הסכם ניס לא הביא על פתרונה את בעיית השליטה בדוכסות מילאנו שהעסיקה את פרנסואה הראשון ואת קרל החמישי.
ב-1542 פרצה מלחמה בארצות השפלה.
ב-1543 תקפו כוחות הברית הצרפתית-עות'מאנית את העיר ניס וביצעו מספר תרגילים צבאיים שהביאו לקרב קרסול מדרום לטורינו, בו גברו הצרפתים על הספרדים (11 באפריל 1544).
בתגובה, פלשו קרל החמישי והנרי השמיני, שראה בצרפת אויב משום שהייתה בת בריתם של הסקוטים, לצרפת.
כוחותיו של קרל החמישי תקפו את סנט דיזייה בשמפאן, ואילו אלה של הנרי השמיני הטילו מצור על עיר הנמל בולון-סור-מר.
מצור זה שנמשך זמן רב, העסיק את כוחותיו של הנרי השמיני ולא אפשר להפנותם למתקפה גדולה שתאיים על פריז.
כתוצאה מכך חתם קרל החמישי על הסכם קרפי ב-18 בספטמבר 1544, כאשר על פי תנאיו יישא שארל השני, בנו הצעיר של פרנסואה הראשון, לאישה את אנה מאוסטריה, אחייניתו של קרל החמישי, ויקבל כנדוניה את דוכסות מילאנו.
מותו של שארל השני ב-1545 גרם לביטול הסכם קרפי, והנרי השמיני, שלא אבה להסיר את המצור מעל בולון-סור-מר, המשיך במלחמה עד 7 ביוני 1546, כאשר נחתם הסכם ארדר בין צרפת לבין אנגליה, שלפיו בולון-סור-מר תישאר בידיו של הנרי השמיני עד 1554.
ב-1524 שלח פרנסואה הראשון את ג'ובאני דה וראצאנו כדי לחקור את חופי צפון אמריקה.
בזכות משלחת זו הוכרז כי ניופאונדלנד שייכת לכתר הצרפתי.
ב-1534 הוא שלח את ז'אק קרטייה לחקור את הנהר סנט לורנס בקוויבק.
ז'אק קרטייה מצא מספר איים וחבלי ארץ שלפי טענתו ניתן למצוא בהם כמויות גדולות של זהב ושל אוצרות אחרים.
ב-1541 שלח פרנסואה הראשון את ז'אן-פרנסואה רוברוואל כדי ליישב את קנדה ולהפיץ את הנצרות בקרב האינדיאנים.
המלך פרנסואה הראשון הושפע מתרבות הרנסאנס של איטליה, והוציא הון תועפות לשם הקמת טירות חדשות ובנייה מחדש של טירות קיימות.
הוא המשיך בבניית טירת אמבואז, שבה החלו קודמיו, והחל בבניית טירת בלואה מחדש.
בתחילת שנות מלכותו החל לבנות את טירת שאמבור בסגנון הרנסאנס האיטלקי, והקים את טירת סן-ז'רמן-אן-לה.
תוכניתו הגדולה הייתה בנייתה מחדש של טירת פונטנבלו שהפכה עד מהרה למקום מגוריו המועדף, ולמקום מגוריה של מאהבתו אן דה פיסלה דוכסית אטאמפ.
הוא הוציא הון רב גם על עיטורים פנימיים וחיצוניים של טירותיו, ובהם ספריות, פסלים, גנים, חצרות מפוארות ומזרקות מים.
פרנסואה בנה מחדש את ארמון הלובר בפריז, שבימי הביניים שימש כמבצר, והפך אותו לבניין מפואר בסגנון הרנסאנס האיטלקי.
הוא שכנע את לאונרדו דה וינצ'י לעזוב את איטליה ולהתגורר בקלו לוסה באמבואז שעל גדות נהר הלואר בצרפת.
לאונרדו הביא איתו לצרפת יצירות אמנות ובהן ציורו המפורסם ה"מונה ליזה".
המלך פרנסואה הראשון העסיק את צורף הזהב והפסל בנוונוטו צ'ליני ואמנים איטלקיים אחרים בדקורציה של ארמונותיו.
הוא העסיק סוכנים באיטליה במטרה לרכוש יצירות אמנות חשובות, כמו אלה של מיכלאנג'לו, טיציאן ורפאל.
הוא היה גם איש ספר שתרם לפיתוחה של הספרייה המלכותית והעסיק בה כספרן ראשי את המלומד גיום בידה, וייסד ב-1530 את קולז' דה פראנס.
הוצאותיו הגדולות של פרנסואה הראשון במלחמותיו באיטליה, בהקמה ובבנייה מחדש של טירות בצרפת וברכישת חפצי אמנות גרמו להתרוששותה של צרפת.
הוא העלה את המיסים והתחיל בנוהג של מכירת משרות ממלכתיות.
בתקופת מלכותו של פרנסואה הראשון, ייסד מרטין לותר בגרמניה את תנועת הרפורמה הפרוטסטנטית.
תנועה זו התפשטה בצרפת כמו בכל אירופה.
בתחילה, בהשפעת אחותו מרגריט מנווארה, גילה פרנסואה הראשון יחס של סובלנות כלפי התנועה החדשה, ששימשה לו כמכשיר פוליטי נגד יריבו הקיסר קרל החמישי, אך יחסו כלפי הפרוטסטנטים השתנה כאשר בליל ה-17 באוקטובר 1534 הופצו כרזות בגנות המיסה הקתולית ברחובות פריז ובערים אחרות בצרפת.
הדבר גרם לסערת רוחות בקרב הקתולים בצרפת, והמלך שראה בכך קנוניה נגד שלטונו החל לרדוף את הפרוטסטנטים ואף להוציאם להורג.
באזורים מסוימים נחרבו כפרים שלמים ואלפי אנשים איבדו את בתיהם ונשארו חסרי כל.
פרוטסטנטים רבים ובהם ז'אן קלווין נאלצו לצאת לגלות.
בשנת 1525 חתם עם האפיפיור על הקונקורדט של בולוניה שהפך אותו לאחראי על מינוי כמרים לאחר שקיבלו את אישור האפיפיור.
בשנת 1539 חתם פרנסואה על פקודת וילר-קוטרט, אשר הפכה את הצרפתית לשפת המנהל הרשמית במקום הלטינית.
צו זה חייב כמרים לרשום לידות, נישואין והלוויות בצרפתית והקמתם של משרדי רישום בכל אזור בצרפת, מהלך שיצר את הרישומים הראשוניים של נתונים סטטיסטיים באירופה.
פרנסואה הראשון מת ב-31 במרץ 1547, ככל הנראה ממחלת העגבת בה נדבק במהלך חייו, ונקבר בבזיליקת סן-דני שליד פריז.
בנו אנרי ירש את הכתר בשם אנרי השני.
ב-18 במאי 1514 התחתן פרנסואה עם קלוד, נסיכת צרפת, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
מדלן מוולואה (1520–1537), התחתנה עם ג'יימס החמישי, מלך סקוטלנד
מרגריט מצרפת, דוכסית ברי (1523–1574), התחתנה עם אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה
ב-7 ביולי 1530 התחתן פרנסואה בשנית עם לאונור מאוסטריה, ממנה לא נולדו לו ילדים.
פרנסואה השני , בן לשושלת ולואה, היה מלך צרפת בשנים 1559–1560.
פרנסואה היה בנם הבכור של אנרי השני וקטרינה דה מדיצ'י, וירש את הכתר אחרי מות אביו ביולי 1559. הסכם הנישואין של פרנסואה למרי מלכת הסקוטים נעשה בידי אביו, המלך אנרי השני ב-1548 כאשר פרנסואה היה בן ארבע שנים בלבד.
מרי סטוארט הוכתרה למלכת סקוטלנד ב-14 בדצמבר 1542, כשהייתה בת שישה ימים בלבד.
לאחר שאושר הסכם הנישואין, המלכה בת השש מרי סטיוארט נשלחה לצרפת כדי לקבל את חינוכה בחצר המלכות הצרפתי.
הנישואין נערכו ב-24 באפריל 1558, כאשר פרנסואה היה בן 14 ומרי סטיוארט בת 15.
שנה מאוחר יותר מת אנרי השני ופרנסואה הוכתר בשם פרנסואה השני.
היות שנישא למלכת סקוטלנד, פרנסואה השני היה מלך צרפת וסקוטלנד.
אך מכיוון שהיה בן 15 בלבד, אמו, קטרינה דה מדיצ'י, שמשה כעוצרת בשמו.
בתקופה זו נמשכו רדיפות ההוגנוטים (הפרוטסטנטים הצרפתיים) ורבים מהם נידונו למוות, אם כי קטרינה דה מדיצ'י עשתה ניסיונות להגיע עמם לפשרה.
פרנסואה מת ב-5 בדצמבר 1560 בשל קדחת במוח.
אחיו שארל ירש את הכתר בשם שארל התשיעי, אבל היות שהיה בן עשר בלבד, המשיכה אמו של שארל, קטרינה דה מדיצ'י לשמש כעוצרת בשמו.
פרנסואה דה מאלרב היה משורר ומבקר ספרותי צרפתי.
דה מאלרב נולד בעיר קן שבנורמנדיה לאב שהיה שופט מחוזי.
הוא למד בקן, בפריז, בהיידלברג ובבזל.
בשנת 1576, עם סיום למודיו, נסע לפריז ונכנס לשירותו של אנרי השני דוכס אנגולם שהיה מושל פרובנס.
הוא שימש כמזכירו בעיר אקס אן פרובנס ונישא שם ב-1581. ב-1586 פטרונו נפטר ודה מאלרב איבד את משרתו, אך חרז חרוזים שעבורם קיבל מענק כספי ניכר מאנרי השלישי מלך צרפת.
הוא התגורר לחליפין בפרובנס ובנורמנדיה במשך כעשרים שנה.
דה מאלרב המשיך לכתוב שירים ובשנת 1596 פרסם "שיר למלך אנרי הגדול" (אנרי הרביעי מלך צרפת).
ב-1600 מארי דה מדיצ'י עברה באקס אן פרובנס בדרכה לנישואיה עם המלך אנרי הרביעי בפריז.
דה מאלרב כתב לכבודה "שיר קבלת פנים למלכה מארי דה מדיצ'י", שהיה שירו החשוב הראשון.
ב-1605 נסע לפריז והתקבל על ידי אנרי הרביעי שהזמין אצלו שיר על מנת לחגוג את המערכה הצבאית שלו בחבל לימוזן.
דה מאלרב כתב את השיר "תפילה עבור המלך אנרי הגדול בצאתו ללימוזן".
שיר זה זיכה אותו בתואר משורר החצר של המלך.
ב-1610, אחרי שאנרי הרביעי נרצח בפריז, הפך דה מאלרב לבן חסותה של מארי דה מדיצ'י ולמשורר החצר של בנה, לואי השלושה עשר מלך צרפת.
בשנת 1624, כאשר הקרדינל רישלייה נתמנה לשר הראשי של המלך לואי השלושה עשר, הפך דה מאלרב לבן חסותו של רישלייה שמינה אותו לגזבר אוצר המדינה.
ב-1627, בנו של דה מאלרב, מארק אנטואן נהרג בדו-קרב.
הוא עשה ככל שביכולתו להביא לדין את האשמים (החל משנת 1626 הפך הדו-קרב לבלתי חוקי בצרפת), אך נפטר ב-1628 בפריז.
לשירתו של דה מאלרב נודעה השפעה רבה על הספרות הצרפתית.
בהשפעתו התפתחו בהדרגה כללי השירה הקלאסית ששלטו בכיפה עד הופעתה של השירה הרומנטית.
כמבקר ספרותי דה מאלרב דרש יתר שלמות ופשטות באוצר המילים ובחריזה.
האקדמיה הצרפתית שנוסדה שבע שנים אחרי מותו הורכבה בחלקה מתלמידיו שאימצו את תפיסתו.
המשורר והמבקר הספרותי ניקולה בואלו הרעיף עליו שבחים וכתב בספרו "אמנות הפיוט": "לבסוף הגיע דה מאלרב".
לא זו בלבד שדה מאלרב היה אדון השירה, אלא גם אדון הלשון הצרפתית.
מספרים כי לפני מותו נזף באחות רחמנייה מפני שאינה מדברת צרפתית כראוי.
פרנסואה ז'קוב היה ביולוג צרפתי, יהודי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1965 על גילוי מנגנון בקרת התעתוק במהלך מחקרו על אופרון הלקטוז.
פרנסואה ז'קוב נולד בנאנסי, צרפת לסימון ותרז ז'קוב.
מגיל 7 ובמשך 10 שנים למד בבית ספר קרנו בפריס, ולאחר מכן החל ללמוד רפואה, אך ביוני 1940 נפסקו לימודיו בשל מלחמת העולם השנייה.
ז'קוב עזב את צרפת והצטרף לצבא צרפת החופשית, במסגרתו לחם בצפון אפריקה שם גם נפצע קשה.
על שירותו הצבאי זכה בעיטור מסדר השחרור.
לאחר שובו לצרפת המשיך את לימודי הרפואה אותם סיים ב-1947. ב-1950 הצטרף למעבדתו של אנדרה לבוף במכון פסטר, וב-1954 קיבל תואר דוקטור למדעים מהסורבון.
ב-1957 התמנה למנהל מכון פסטר.