tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הובלת מדיניות הביטחון עברה מהדרג המדיני לדרג הצבאי, או לאלופים במילואים שהשתלבו בדרג המדיני ושהיו מיומנים בחשיבה טקטית ולא מדינית, ולכן לא תורגמו הצלחות צבאיות להצלחות מדיניות-אסטרטגיות.
כפועל יוצא, לא היתווה הדרג המדיני מטרות מדיניות, לא למלחמת ששת הימים, לא למלחמת יום הכיפורים ולא למלחמת שלום הגליל.
כיווני ההתפתחות של צה"ל ותפישת הביטחון היו קשיחים, ולא השתנו למרות השתנות הנסיבות.
ולד ממשיל זאת למירוץ ההתאבדות של הלמינגים.
כל עמדה, של אישים שונים, שגרסה כי קיימת שחיקה בביטחון הלאומי, דוכאה והודחקה וכך היה אפילו במחצית השנייה של שנות השמונים.
לכן, אותו רמטכ"ל שהזמין את הגרסה הצבאית של דו"ח ולד, פעל ככל יכולתו למנוע את השלמתה ונמנע מלדון בה לאחר שהושלמה.
השר, אליו הועברה העבודה, הורה למטה הכללי לדון בה, אך לא וידא ביצוע הנחייתו.
פרק ראשון – מלחמת שלום הגליל: אנטומיה של כישלון צבאי
למרות תנאי פתיחה מבטיחים לא הצליח צה"ל להביס את צבא סוריה בלבנון.
מטרותיה של תוכנית אורנים, שהתוותה את מטרות המבצע להוצאת הצבא הסורי מכל מרחבי דרום לבנון ומרכזה, לא הושגו.
במסגרת התוכנית הותוו יעדים בשלוש גזרות: המערבית, המזרחית והמרכזית, אך שלושת המהלכים האלה נכשלו.
ניתוח של הכישלון וסיבותיו התנקז לשני אפיקים עיקריים: האחד – חיפוש אשמים, בעיקר בדרג המדיני.
השני – שכתוב מטרות המלחמה – "הגדרה לאחור" שלהן.
חמש שנים אחרי המלחמה לא התבצע בצה"ל סיכום ממצה שלה ואפילו לא סיכום ביניים בדרג המטכ"ל והפיקוד המרחבי.
אומנם הייתה התערבות מדינית שמנעה מהלכים צבאיים מסוימים, אך לא זו הובילה לכשלים הצבאיים ולמחדל הצבאי.
פרקי המשנה של המשך הפרק הם:
הגזרה המערבית: ניתוח מהלכי הלחימה העיקריים.
הגזרה המרכזית: ניתוח מהלכי הלחימה העיקריים.
הגזרה המזרחית: ניתוח מהלכי הלחימה העיקריים.
ולד חוזר וטוען כי הבירוקרטיה הפיקודית וחוסר המקצועיות הצבאית של מפקדים שנושאי הלחימה זרים להם, עומדים בבסיס הכישלון הצבאי.
הוא מצטט את אריך פון מאנשטיין כי רק אימון והכשרה מקצועית מקיפה של מפקד צבאי, מאפשרים לו לקחת סיכונים מתקבלים על הדעת במהלך מבצע.
הוא תולה את הכישלונות בחולשת הפיקוד הצבאי, בהיעדר מצביאות, בבירוקרטיה ולחימה בירוקרטית, ובעובדה שצה"ל לא התבסס על קרב משולב אלא על בסיס חילי, ולא על התאמה לנסיבות השונות של המתקפה.
פרק שני – מלחמת ששת הימים: ניצחון טקטי והחמצה אסטרטגית
צה"ל אומנם הכה את צבא מצרים, צבא ירדן, צבא סוריה וצבא עיראק מכה אנושה, אך לא הכריע אותם ולכן אין לראות בהצלחה הטקטית המרשימה הכרעה אסטרטגית.
אי היכולת לתרגם את הניצחון הטקטי להישג אסטרטגי-מדיני הפכו את ההזדמנות יוצאת הדופן להחמצה רבתי.
המבחן האמיתי הראשון של תפיסת הביטחון שהתגבשה בשנים הראשונות של המדינה הוגשמה במלואה ומעבר לכל הציפיות.
בתקופת ההמתנה שגה הדרג המדיני בהערכה כי פניו של נאצר היו למלחמה, שגה בהערכת חסר של כישוריה הצבאיים של ישראל, ושגה בהערכת יתר של האילוצים הבין-לאומיים על ישראל.
על אף ציפיית המעצמות, לא תרגמה ישראל את ההצלחה הטקטית להצלחה אסטרטגית-מדינית.
הצלחת הרמה האסטרטגית היא להביא את הצד המפסיד לקבלת התנאים של הצד המנצח בהסדר מדיני, אך כזה לא היה.
למלחמה לא הותוו כלל יעדים מדיניים וככל שהייתה קביעה של הדרג המדיני, זו הייתה על דרך השלילה – מה לא לעשות.
כל שרצה הדרג המדיני היה לפתוח את מצרי טיראן ולשחרר את המילואים.
בסיני הייתה המטרה להגיע לקו אל עריש–אבו עגילה, לא לכבוש את יהודה ושומרון ולא לעלות לרמת הגולן.
אווירת הניצחון גרמה לכך שלא הדרג המדיני ולא צה"ל הפיקו לקחים מהמלחמה.
הניצחון הטקטי הפך לניצחון פירוס ובו היו שורשי הבעיה הפלסטינית וזרעי מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים.
תפקוד צה"ל במלחמה עמד בסימן האלתור.
פקודות המבצע שונו שלושה ימים לפני שעת ה-ש', לאחר מינוי משה דיין לשר הביטחון.
דוקטרינת צה"ל התבססה על "טוטליות הטנק" ו"הלם השריון", אך היעדר הפעלה משולבת של חי"ר וטנקים גבה את קורבנותיו בכמה מקרים.
פרק שלישי – מלחמת יום הכיפורים: המיתוס הביטחוני שהכזיב
צה"ל נגרר למלחמה שלא החליט עליה, לא קבע את עיתוייה ולא היה מוכן אליה קונספטואלית, אסטרטגית, טקטית וארגונית-היערכותית.
ראשית, המלחמה עמדה בסימן הפתעה אסטרטגית וכמה תבוסות טקטיות שנבעו מקונספט מעוות של "הגנה קווית קשיחה" וניהול קרב גרוע.
קרב הבלימה היה ניסיון נואש ולקוי מבחינה מקצועית, להגן על מטרה אבודה מראש.
בניגוד לכל הציפיות והתוכניות, נפרצו קווי ההגנה בשתי החזיתות, ובעקבות זאת התערערו הן הביטחון העצמי של מפקדים בכירים רבים, והן אמונתם ביכולתו של צה"ל להכריע את המלחמה.
לא ההפתעה, אלא תפיסת הגנה שגויה וניהול קרב לא מקצועי הם שגרמו לכישלון, ואלו הם תוצרים של תהליכים מורכבים וממושכים שקדמו למלחמה.
אפשר לטעון שדווקא בגלל תהליכים אלה התאפשרה ההפתעה.
משנות החמישים העדיף צה"ל לחימה התקפית, הזניח את תורת ההגנה ואפילו סלד ממנה.
תפיסת "הגנה קשיחה בקווי עצירה" המחישה כשל חשיבתי וארגוני של התכוננות למלחמה הבאה בתנאי המלחמה הקודמת ונסיבותיה, גם אם נסיבות אלו השתנו.
פיקוד צבאי שלא הכיר את תורת ההגנה, גם לא היה מודע לקביעתו של פרידריך הגדול, ש"המגן על כל מקום – אינו מגן על שום מקום".
יישום צבאי של תפיסת "אף שעל אדמה לתוקף" עומד בסתירה לשמירת כושר התמרון ולחיסכון בכוח.
תורת ההגנה הקלאסית קובעת שלמערך הגנה חייב להיות עומק, שיאפשר למגן מרחב התרעה.
תורת ה"בלימה" שפותחה בצה"ל הייתה המצאה צה"לית מקורית, שאינה מוזכרת בספרים על תורת ההגנה הקלאסית, ולא נזכרה אפילו בספר תורת הקרב של צה"ל משנת 1964. תורה זו היא "פטנט" של בניית מערכי הגנה קשיחים, מבוצרים ויקרים, ללא עומק.
גם סוגיית הניידות האסטרטגית – בחינת היכולת לרכז כוחות בחזית אחת בטרם יועתקו לאחרת, בהתחשב במרחקים הגדולים שנוצרו אחרי 1967 ובהשלכותיהם הלוגיסטיות – לא נבחנה בצה"ל לפני המלחמה.
לו נעשתה בחינה כזו היה המטכ"ל מבין שיש לרכז כוחות בחזית הצפון, תוך ניצול ערכו האסטרטגי-אופרטיבי של העומק בסיני.
לכן ניהל המטכ"ל את המלחמה כאילו מדובר בשתי מלחמות שונות שאינן משפיעות זו על זו.
אחרי מבצע קדש התפתחו בצה"ל עקרונות "הלם השריון" ו"טוטליות הטנק", על אף שאלה קרסו כבר במלחמת העולם השנייה, ומכיוון שלא נלמדו לקחי מלחמת ששת הימים, לא אומצה דוקטרינת הקרב המשולב ולא נעשה שיתוף פעולה מושכל בין השריון לבין כוחות החרמ"ש, ההנדסה והארטילריה.
נוסף לכל האמור גרמה התקבעות דוקטרינת הלם השריון לקיבעון מחשבתי שמנע ניהול קרב תוך תכנון, אלא חזרה שוב ושוב על השלכה חוזרת של הטנקים להתנפץ.
פנים נוספות של הפגיעה במקצועיות היו "הלילות השקטים" – אי לחימה בלילה; הערכות מצב "סופר-אופטימיות" שגויות, שהובילו להטלת משימות לא ריאליות על כוחות, ולקביעת לוחות זמנים בלתי אפשריים לביצועם, בניגוד למתחייב מניסיון צבאי מקובל; מטכ"ל "יבשתי", שלא השכיל להפעיל את חיל האוויר באופן מושכל.
ניתן היה לצפות שאחרי "רעידת האדמה של אוקטובר 1973" ייכנס צה"ל בתנופה לתהליך הפקת לקחים, אך במקום זאת החלו תהליכי ועדת אגרנט ומלחמות אלופים, ולא טופלו תורות הלחימה השגויות, המקצועיות הלקויה של מפקדים ומפקדות בכל הרמות, והמבנה המעוות של כוחות השדה.
משום כך, חזרו הכשלים על עצמם כעבור תשע שנים, ב-1982.
פרק רביעי – מדוע לא נלמדו הלקחים החוזרים?
צבא אמור לנצח במלחמה, אך הניצחון הוא מושג טקטי.
רק במקרה קיצוני של השגת הכרעה צבאית, המאפשרת למנצח להכתיב לצד השני את תנאי הכניעה, אפשר לזהות הצלחה טקטית מוחלטת עם הצלחה אסטרטגית.
בניתוח לאורך 15 שנה, שבמהלכן היה צה"ל מעורב בלחימה לפחות חמש פעמים, המסקנה היא שכושרו של צה"ל לנצח הלך ופחת כמגמה לאורך התקופה.
הצלחה אסטרטגית מדינית לא הושגה לאחר אף אחת מהמלחמות, ואילו היכולת להשיג הצלחות טקטיות הלכה ונשחקה.
התועלת היחידה שאפשר להפיק ממפלה היא הפקת לקחים שיתבטאו בסיכוי גבוה יותר לנצח במלחמה הבאה, אך צה"ל לא הפיק לקחים, ממילא לא יישם אותם, והמחדלים הצבאיים חזרו על עצמם פעם אחר פעם.
חמור מכך, השלכות המחדלים שאינם מאותרים ומטופלים – מתפתחות, גדלות ומתפשטות כגידול ממאיר, והכישלונות יגדלו עם כל מלחמה נוספת.
"בינוניות" היא תופעה ממארת, שכן מפקד בינוני ימנה תחתיו קצינים בינוניים שלא "יאפילו" עליו ו"יסכנו" את שליטתו.
הוא יוחלף על ידי פקודו הבינוני ובהמשך הדורות כבר לא יהיה המפקד הבא בינוני, אלא חלש.
כך יהיו גם הביצועים הצבאיים.
מאז מלחמת ששת הימים השתבש תהליך הפקת הלקחים בצה"ל לחלוטין.
לאחר המלחמות לא נערכה השוואה בין המטרות לתוצאות ולכן לא נחשף הפער ביניהן ולא אותרו המחדלים וסיבותיהם וממילא לא טופלו.
מהות הפקת הלקחים סורסה והפכה לריטואל ריק מתוכן, שבמהלכו לא נותחו הסיבות והתוצאות של קרבות טקטיים ואופרטיביים.
בהפקת הלקחים היה מובנה פיצול ללקחים חֵילִיִּים או מקצועיים, והוסט הדגש מלימוד לקחי השלם לחיתוכים נקודתיים של קטעיו.
עובדתית, חמש שנים לאחר מלחמת לבנון, 14 שנים לאחר מלחמת יום הכיפורים ו-20 שנה לאחר מלחמת ששת הימים, לא התבצע סיכום כולל ברמת המטכ"ל לאף אחת מהמלחמות האלה.
בהפקת הלקחים בלטה גם סלקטיביות – לא נותחו כל הקרבות, המאמצים והמהלכים, וכך אבדה היכולת לאתר את המכנה המשותף של המחדלים שחזרו על עצמם.
בנוסף, הפקת הלקחים הוכוונה ונוהלה על ידי אותם מפקדים שהיו מעורבים בלחימה, וכך נעקפו אירועים "לא נעימים" ונחלשה תקפות הלקחים.
הפקת הלקחים "הפכה עד מהרה להיות עיסה דביקה של טפיחות עצמיות על השכם, שמץ של הלקאה עצמית, שכתוב לאחור של מטרות מלחמה כדי שתתאמנה לתוצאות בשטח והמצאת תירוצים מתירוצים שונים".
כמו הלחימה עצמה, היה גם תהליך הפקת הלקחים לא מקצועי.
מכאן, שלשיקולים מקצועיים של אסטרטגיה אין סיכוי נגד מערכת בירוקרטית המנציחה פיצול ובנויה עליו.
קצינים בכירים אינם מאומנים ומיומנים לחשוב מחשבה כוללת.
קצינים צעירים המבקשים להתקדם, חייבים לוותר על חשיבה ביקורתית ומקורית, ועליהם "להתיישר" לפי ההרמוניה הבירוקרטית, רק כך יגיעו לדרגת אלוף ואז כבר לא יהיה מה לצפות מהם לחשיבה יוצרת.
"קצינים זוטרים, השותקים כאשר הבכירים מהם מדברים, אינם בהכרח מוגי-לב – אלא נוהגים כך מתוך חשבון".
פרק חמישי – דמדומי העוצמה של הכוח הצבאי: צה"ל בין מלחמות (1973–1982)
חולשתו של צה"ל אומנם הופגנה באירועים צבאיים/מלחמתיים, אך היא נבעה מאופן ניהול הצבא בין המלחמות.
יש לאתר את הדפורמציות שנוצרו במבנה הצבא ולתקנן תיקון רדיקלי.
אם בארגון עסקי היו מובילות דפורמציות כאלה להפסד, או לפשיטת רגל, הרי שבצבא הן מפחיתות את סיכוייו לנצח ומסכנות את כולנו.
תיקון המעוות מחייב רפורמה ארגונית, ותנאי מקדים לה הוא הבנת התהליכים שגרמו לדפורמציה.
לאחר כל מלחמה עלו התשומות שהושקעו בצה"ל וגדל נתח ההוצאה לביטחון מהתוצר הלאומי, אך אלה לא קטנו בתקופות שבין המלחמות, אלא נשמרו, כך שעליית ההוצאה לביטחון נשמרה כמגמה.
במשך שני עשורים, משנות השישים, גדלה ההוצאה לביטחון כמעט פי 3 (מ-6.9% מהתוצר ב-1966 ל-17.3% מהתוצר ב-1983), אך ההוצאה הנמוכה יחסית ב-1967 לא הפריעה לצה"ל להשיג תוך שישה ימים ניצחון טקטי מרשים על ארבעה צבאות בשלוש חזיתות.
מאז, ככל שעלתה ההשקעה, ירד כוחו של צה"ל ביחס הפוך.
בשנת 1985 הושקע שליש מהתוצר בביטחון.
חלו גידולים בכמות – בכוח האדם ובאמצעי הלחימה, אך לא באיכות – בטיב ובמקצועיות הפיקוד והמפקדות, בדוקטרינות הלחימה הטקטיות ושיטות הפעלה, במבנה הכוח, בשיטת האימונים ובמוטיבציה.
מתוצאות המלחמות לאורך הזמן עולה כי השקעה בכמות אינה חלופה להשקעה באיכות.
כוחות היבשה כמעט שהוכפלו בעשור שבין 1973–1982, אך רוב מסגרות הלחימה נוספו למערך המילואים, שבאופן מבני נופל באיכותו מהמערך הסדיר.
גם מצבת כוח האדם של המערך הסדיר גדלה, אך לא כתוצאה משנתוני גיוס גדולים יותר, אלא כתוצאה מהרחבת סף הגיוס לאוכלוסיות בעלות איכות נמוכה, שבעבר לא נטו לגייסן, וכתוצאה של "להטוט חשבונאי" של קיצור משכי הַכְשׇׁרוֹת, שהגדילה את מצבת כוח האדם, אך פגעה באיכותו.
גדלה גם מצבת אנשי הקבע, אך באנשי שירותים, אחזקה ומנהלה.
תוספת תקני כוח האדם לגיוס לקבע הוזרמה למפקדות, מנהלות, מטות, שירותים לוגיסטיים וגופים לא לוחמים סדירים אחרים.
התוצאה הייתה שהבירוקרטיה הצבאית התנפחה בקצב מדהים, חסר כל פרופורציה להתפתחות הדרג הלוחם.
בנוסף לניפוח התקורות, גרם הגידול הלא מבוקר בכמות המפקדות ובגודלן, להיווצרות רמות כופלות וחופפות שלהן.
כוחות היבשה עמדו עם הפנים לתקורות.
התפתחות הקצונה הסדירה בשנים 1973–1982 ממחישה את מגמת ניפוח התקורות, וכיצד ניפוח אינפלציוני זה גרם לדפורמציה מבנית, שסופה היה הרס עצמי.
עודפי הקצונה יצרו פיחות מתמשך במעמדה והובילו להסתאבותה.
חמש עשרה שנות הזנחה הספיקו כדי שקצונה סדירה בריאה, בוטחת בעצמה, דינמית ובעלת תושייה, תהפוך לבירוקרטיה של "ראשים קטנים", שתפקודה וביצועיה בינוניים ואף עלובים.
שיעור הגידול של הקצונה ממלחמת יום הכיפורים למלחמת שלום הגליל היה יותר מכפול משיעור הגידול של צבא היבשה.
בנוסף, רק 10% מתוספת הקצונה הוכשרה לפיקוד על לחימה והוזרמה לדרג הלוחם.
90% מהתוספת צמחה והוכשרה במסלולים מנהלתיים והוזרמה לתקורות של מפקדות ושירותים.
טכנוקרטים, פקידים ומנהלנים האפילו יותר ויותר על קצינים שקיבלו הכשרה צבאית מקצועית, וערב מבצע שלום הגליל הפכה הבירוקרטיזציה של הקצונה לעובדה מוגמרת.
נוסף על כך, פירמידת הקצונה התהפכה.
תקני קצונה נמוכים הומרו לתקני קצונה גבוהים, ועוצמת הניפוח עלתה ככל שהדרגה הייתה בכירה יותר.
במצב זה נעלם מרווח המיון והסינון המתבקש בין הדרגות, הקידום היה כמעט אוטומטי ובכך פגע במוטיבציה, באמביציה ובהישגיות.
כל מה שנדרש הוא "לא להסתבך" וכך ההשלכות מתפקודם של "ראשים קטנים" היו הסתאבות ופיחות באיכות שהתפתחו בקצב ממאיר.
עודפי הקצונה הבכירה יצרו אבטלה גלויה (קצינים הממתינים בביתם לשיבוץ) ואבטלה סמויה (קצינים המשובצים בתקנים נמוכים מדרגת הכתף שלהם, בתקני מילואים, או ללא תקן בכלל) שהצביעה על דפורמציה מבנית והסבירה את חולשת הפיקוד הצבאי שהופגנה במלחמת שלום הגליל.
מערכת צבאית הפועלת בתנאי מחסור בקצינים תעסיק את קציניה רק בדברים החיוניים והחשובים ותצמיח מפקדים בעלי כושר מצביאות ופיקוד.
המחיר המהותי של אינפלציית הדרגות אינו רק תוספת השכר הנובעת מכך שאל"ם עושה עבודת רס"ן, אלא הפיחות באיכויות ובביצועי הקצונה.
קצינים במערך המחקר יׇזמו רק פרויקטים יומרניים, מסובכים ויקרים.
קצינים במערך הפיקוח פיתחו מנגנונים ושגרות פיקוח אין סופיות.
קצינים במערך הלוגיסטי ניפחו מפרטי דרישות והגדירו מפרטים אבסורדיים, שמנעו גם רכישת "מוצרי מדף" זולים יותר וכן הלאה.
כך מצאו את עצמם קציני מטה טובעים בניירת ומסיטים את הדגש מהעיקר – התמודדות עם סוגיות שלמות וכוללות, לטפל – התעסקות בפרטים.
ה"פיקוד" הצבאי הפך לניהול וזה נשחק לתת-ניהול, שהתבסס על רמות כופלות וחופפות של רסיסי תפקידים, על פעולות בירוקרטיות, על ניירת ועל ניסיון אבוד מראש לתאם ביניהם ולשכך את היריבויות שנוצרו בהכרח בין ממלאי תפקידים כופלים ומתחרים.
במהלך המלחמות על התקציבים, העוצמה, והכבוד, המפסיד העיקרי היה צה"ל, והתקבלו החלטות ארגוניות ואחרות שעמדו בסתירה להיגיון מקצועי ולשיקול מבצעי.
בתנאים כאלה נמנעת כל אפשרות להכין את הקצונה להתמודד עם אחריות כוללת.
התפתח מיתוס הרוטציה המהירה בתפקידי פיקוד על יחידות לוחמות, וכך ביחידות הלוחמות מכינים מפקדים את יחידותיהם לביקורות ולא למלחמה.
הם יודעים שכל מי שיחרוג מנורמות הראש הקטן ייחשב עושה צרות ויסכן את הקריירה שלו, לכן הם מטאטאים את הבעיות מתחת לשטיח, בתקווה לסיים קדנציה פיקודית מבלי להסתבך.
הרוטציה המהירה והעובדה שבמכללה לפיקוד ולמטה ובמכללה לביטחון לאומי מלמדים הכול חוץ מאסטרטגיה וטקטיקה יוצרת קצינים בכירים חסרי ידע בטקטיקה, ללא כושר מצביאות ופיקוד וללא ניסיון, והם מתנסים לראשונה בהפעלת יחידותיהם במלחמה.
כך הפכה הרוטציה מנוף לקידום קצינים לא מקצועיים, לא מומחים ולא מנוסים, וכך היא תורמת לדה-מיליטריזציה של הקצונה.
לכל שנאמר בפרק יש מכנה משותף: המטה הכללי.
הוא שאִפשר לכל התופעות האלה לקרות, הוא לא תִפקד כמפקדת על, הוא נמנע מלהפיק לקחים וליישמם בעקבות מלחמות והוא שאִפשר לדפורמציות להתפשט בתוכו כגידול ממאיר שפגע בכל חלקה טובה והוביל להסתאבותו.
כבר ב-1973 נגרר הפיקוד העליון אחר הפיקודים המרחביים ולא הוא זה שיזם מהלכי מלחמה.
בתקופה שבין המלחמות הוא לא תפקד כדרג מקצועי על-זרועי עליון.
הוא היה "מוטה יבשה", שהחניק את זרוע הים, אך איפשר תת-פיקוח על זרוע האוויר, ברוח ייעוד שעוצב על ידי שיקולים סקטוריאליים של התעשיות הביטחוניות.
הוא לא תפקד כמפקדה מקצועית יבשתית בתחום תפיסת המלחמה, תורת הלחימה, הארגון ומבנה כוח היבשה.
צבא זקוק למבנה ארגוני קשיח כדי להתקרב לדגם הוובריאני האידיאלי של בירוקרטיה.
המהות הצבאית מכתיבה דרישות מבניות חד-משמעיות והפרדה בין אישיות הפרטים בארגון לבין הסטטוס הארגוני שלהם.
הדפורמציה המבנית שפגעה במטה הכללי מיסדה את היפוכן של התכונות האלה.
סמכויות ואחריות התפצלו, התמסמסו ונשחקו, עד שנבצר מבעלי תפקידים לדעת מה סמכויותיהם ולהתאמן במימושם ובהפעלת אחריות כוללת בין המלחמות ובהן.
ההפרדה בין התפקידים לבין ממלאיהם התעמעמה, ומינוי בעלי התפקידים נעשה לפי שיוכם לקליקות ולא לפי מיומנויותיהם המקצועיות והישגיהם.
כך תפסו האלתור, הפרגמטיזם והאופורטוניזם הבירוקרטי את מקומה של המקצועיות הצבאית.
המטכ"ל שקע יותר ויותר בניהול בירוקרטי שהתפתח כתחליף לפיקוד הצבאי, למקצועיות צבאית ולעבודת מטה גבוה, וכך לא רק הסתאב אלא גם נקלע לסחרור ספירלי ולמערבולת חסרת מוצא.
עוצמת היתר של "מוסד הרמטכ"לות"
אותן דפורמציות מבניות שהחלישו את המטכ"ל חיזקו את הסטטוס הארגוני של העומד בראשו.
הביטויים המוחשיים לכך הם מוטת שליטה בלתי אפשרית, של פיקוד ישיר על ראשי האגפים, אלופי הפיקודים המרחביים, מפקדי הזרועות, חלק מקציני החַיִל הראשיים וגורמים נוספים.
התחומים והנושאים שבהם הרמטכ"ל הוא מקבל ההחלטה היחיד רחבים מדי.
לרמטכ"ל מונופול על קביעת יעדי צה"ל ברוח אישיותו, נטיותיו והעדפותיו, כאילו הצבא הוא קניינו הפרטי.
גם לאחר שהתחלף רמטכ"ל לא שונו יעדים כגון אלה שקבע רמטכ"ל קודם, וזאת גם כשקיצוצים תקציביים פגעו במבנה הכוח וגררו קיצוץ יחידות לוחמות.
המטכ"ל, לא רק שלא ערער על המונופול של הרמטכ"ל בתחום היעדים, הוא אף נמנע מלחוות דעה על נושאים בתחום אחריותו וסמכותו, וכך תרם לא רק לפיחות באחריות ובסמכותו, אלא גם להתחזקות "מוסד הרמטכ"לות".
קידומים, מינויים ושיבוצים בדרגות הבכירות נעשו לפי נאמנויות אישיות ותגמול על נאמנות אישית לרמטכ"ל ולא נאמנות לתפקיד.
בהגדרת ייעוד אג"ם – אגף המטה – נקבע כי "יישא באחריות המטה לתיאום אגפי המטה ועבודתם", כלומר, תפקידו לכוונן את גורמי המטכ"ל כך שיפעלו בו בזמן בתיאום ובהרמוניה.
בפועל נפגע אג"ם יותר מכל גורם אחר מהתפצלות התפקידים והמבנים הארגוניים לפלחים, לפלחי פלחים ולרסיסים.
איברים עיקריים שלו נעקרו ממנו והפכו לגורמים מטכ"ליים עצמאיים שלא הפסיקו להתנפח ולהסתרבל ואף להוסיף להתפצל.
אותם איברים שהתנתקו ו"זכו בעצמאות" מצאו לעצמם עיסוקים רבים ומגוונים – פרט לייעודם המקורי.
מאז שכל גורמי המטה הוכפפו ישירות לרמטכ"ל, התרוקן "אגף המטה" מתכניו ומכליו ואיבד את תפקידו לנווט, להוביל, לתאם, לשלוט ולפקח, וכוונון אגפי המטה הפך לריטואל עקר, חסר מהות וחסר שיניים, שסממניו החיצוניים הם סבבים אין-סופיים של דיונים בתוכניות מקוטעות שאינן נגזרות מראייה כוללת רב-שנתית.
בהמשך מדגים ולד את טענותיו שבכותרת, ומסכם כי נוצרה שניוּת בערוצי התקשורת והדיווח לשני צינורות מקבילים: הצינור האג"מי של הפירמידה המבצעית, והצינור המקצועי של קציני החַיִל הראשיים.
כפילות זו פוגעת בעקרון אחידות הפיקוד, תורמת לרעשים מיותרים, ממסמסת את האחריות, ויוצרת מצב שבו נוח לכל הגורמים לפעול בתחומי המרווח שנוצר בעקבות השניות, והם מוצאים יתרונות במציאות שעיקרה אחריות וסמכות עמומות ודיווחים סותרים.
"שיטה" בלתי-אפשרית של עבודת מטה
בהיעדר תורת מטה-גבוה שלמה, כתובה ומוסמכת, שממנה צריכות להיגזר תורות ההפעלה של הרמות שתחתיה, נזקק צה"ל לתחליפים מאולתרים, חלקיים ולא בדוקים; מושמט הבסיס למקצועיות עבודת המטה ועצם תפקודו, ומיני אלתורים, המצאות ופטנטים מפוקפקים מתמסדים ובאים במקומה.
בהמשך הפרק מדגים ולד טענה זו ומציין כי עבודת מטה מאולתרת ולא מקצועית מסתכמת לעיתים קרובות בכישלונות חוזרים ונשנים – אלא שמסרבים להכיר בהם.
ולד מסכם כי "זה שמונה שנים אין למטה הכללי תוכנית רב-שנתית אינטגרטיבית לבניין הכוח, כיוון שלא רצה בה".
מסלול המכשולים של החלטות בירוקרטיות-פרגמטיות
הדפורמציה הבירוקרטית היא שהכתיבה גם תהליכי קבלת החלטות עקמניים, שעשו את הסתאבות המטכ"ל לבלתי נמנעת.
תהליך קבלת ההחלטות הוא מיקוח בירוקרטי-פרגמטי, המניב פשרות אד הוק ותת-בחירות בירו-טקטיות, המתעצבות בתהליך מחזורי של מיקוח בין נושאי תפקידים ועמדות המבטאות את תפישת "האינטרס הארגוני" שלהם לשמור על האוטונומיה הסקטוריאלית, תקציבים נוספים, כוח ו"כבוד" – ולהרחיבם.
ההחלטות המתקבלות מקריבות, לפיכך, את הראייה הכוללת והעתידית, לטובת הראייה המוגבלת והטווח הקצר; מצמצמות נושאים מורכבים בצורה המעדיפה שיטה טכנית ונהלים אדמיניסטרטיביים על שיפוט, ומקריבות את המהות הצבאית לטובת פשרות ושיתוף פעולה, הנתפס כערך עליון.
"מתעוררת איפוא השאלה: באיזו מידה ניתן בכלל סיכוי לאינטרס הביטחוני הכולל, שאותו נועד המטה הכללי לשרת?"
פרק שישי – המלכוד של הביטחון המוחלט
מדוע מטביעים צה"ל והממסד הביטחוני את עצמם במים?
מעולם לא התנהלה מלחמה "טוטלית" ולא מלחמת הכרעה בין ישראל למדינות ערב, וגם שיעורי האבדות היו נמוכים יחסית.
האבדות במלחמת העצמאות, שהייתה היקרה ביותר, הסתכמו ב-1% מהאוכלוסייה, ובכל שאר המלחמות בפחות מעשירית האחוז.
להשוואה, שיעור האבדות של הרוסים במלחמת העולם השנייה הגיע ל-7% מהאוכלוסייה.
הערכות המצב המדיניות והצבאיות שעוצבו ערב מלחמת העצמאות עמדו ביסוד הקביעות שנים רבות לאחר מכן, ולא נבחנו מחדש כמתחייב מהשתנות הנסיבות, וכך הלכו והשתבשו.
במאי 1948 נגררה ישראל למלחמה ולא הגדירה לעצמה מטרות אסטרטגיות-מדיניות.
היעד "לכפות על הערבים השלמה עם קיומה של מדינת ישראל" הוא שכתוב לאחור שנעשה אחרי המלחמה.
ב-1956 השתתפה ישראל במזימה אנגלו-צרפתית, אך שוב לא הגדירה מטרות אסטרטגיות מדיניות של המלחמה ושוב, המטרות "חיסול האשליה הערבית שמדינת ישראל היא תופעה חולפת" ו"פתיחת מצרי טיראן" היו שכתוב לאחור אחרי המלחמה.
ישראל נסוגה מסיני ולא היו למלחמה פירות מדיניים.
גם ב-1967 לא קבע הדרג המדיני מטרות אסטרטגיות ערב המלחמה.
המטרות הטקטיות בחזית הדרום הוגדרו שלושה ימים לפני המלחמה על ידי אלוף הפיקוד – ולא על ידי המטכ"ל.
בחזיתות המרכז והצפון הוגדרו המטרות במהלך המלחמה ולאחריה לאור ההתפתחויות בשטח.
בניגוד למצופה, לא הייתה כל התערבות של המעצמות בנעשה.
המעצמה היחידה ששינתה את מדיניותה כלפי ישראל בעקבות המלחמה הייתה ארצות הברית.
עד אז היא לא הכירה בישראל כגורם מדיני באזור, אך מעתה ואילך, מתוך הנחה מוטעית, שישראל תממש את הניצחון הצבאי כמנוף לפתרון בעיות מדיניות, החלה ארצות הברית לספק את כל צרכיה הביטחוניים של ישראל.
במלחמת ההתשה לא היה לישראל שום יעד מדיני אלא צבאי מיידי בלבד.
לאחר סיום המלחמה שוכתבו מטרותיה לאחור והתברר כי כוונת הדרג המדיני הייתה להחזיר את הסטטוס קוו לקדמותו ולמנוע את פתיחת תעלת סואץ לשיט, אם נאסר על ישראל לשוט בה.
בפברואר 1971 קבע סאדאת כי מטרתו המדינית היא להגיע להסכם שלום עם ישראל תמורת החזרת סיני והצהרת נכונות לפתור את הבעיה הפלסטינית, אך ישראל דחתה את הצעתו כבלתי קבילה.
ההיצמדות לשמירת הסטטוס קוו יצרה כבר בסוף שנות השישים מחסום בפני כל חשיבה ועשייה מדינית, ובסיס להסתאבות צבאית.
מבחינה צבאית, מלחמת ההתשה הייתה המלחמה הראשונה שצה"ל לא סיים בניצחון טקטי מובהק, ומבחינה מדינית נטה המאזן לכיוון הפסד.
הערכת המצב הצבאית ערב מלחמת יום הכיפורים התגבשה בתרגיל "מהלומה" עוד ב-1971. לפי הערכת המצב, צבאות מצרים, ירדן, סוריה ועיראק יפתחו במתקפה מתואמת מראש בשלוש חזיתות.
צה"ל יפעיל בלימה שתיערך 4–5 ימים, ואחריה התקפות נגד שתימשכנה 3 שבועות, ובסיומן יימצא צה"ל במבואות דמשק, רבת עמון וקהיר, למרות אבדות כבדות של אלפי הרוגים, יותר מזה פצועים, נפגעים רבים באוכלוסייה האזרחית ונזקים לתשתיות.
במלחמת יום הכיפורים, על אף שכל התרחישים היו הרבה פחות שליליים, ובניגוד להנחות הרווחות של התערבות המעצמות, אחרי שהכף נטתה לטובת ישראל, לא השלים צה"ל את המהלך הצבאי.
כאשר שר החוץ האמריקאי הנרי קיסינג'ר ניסה לברר כמה זמן ולאלו אמצעים זקוקה ישראל להשלמת המהלך הצבאי, כך שיתאפשר מימוש הרצון המדיני, השיב הדרג המדיני – שלא קבע למלחמה מטרות מדיניות ולא הוטרד מחסרונן – כי כל רצונה של ישראל הוא הפסקת אש מיידית.
הערכת המצב הבסיסית גורסת שאין טעם בהכרעה צבאית מפני שלאויב משאבים כלכליים, חוסן מורלי, קנצנזוס לאומי ותמיכה מעצמתית; לכן אין דרך להביא את הערבים להסכמה מדינית, כי אין להם צורך להסכים לשום דבר.
בכל העימותים הצבאיים חיפשה ישראל סיבות ותירוצים לא להמשיך במלחמה, לא להגיע לתפוקות טקטיות ולא למצב בשטח שיאפשר הישג מדיני.
בכל המלחמות הופגן שהערבים נשברו ראשונים וביקשו להפסיק את האש, כי לצה"ל נותר לאחר המלחמה פוטנציאל לא מנוצל, כי התערבות המעצמות הייתה מוגבלת ולא מוחלטת, אך האסטרטגיה הישראלית בפועל הייתה של "לא לעשות" ואפילו זו לא בוצעה בתחכום.
העובדה שהערכת המצב שגויה מיסודה היא חמורה, אך משמעויותיה חמורות ממנה.
ישראל הפכה למדינה של סטטוס קוו שכדי לשמור עליו אין צורך להכריע אלא למנוע שוב ושוב את הפרתו, ואם הופר – לנסות להחזיר את הגלגל לאחור.
באותה מידה, מובנים גם החששות מכל יוזמה מדינית – שתסכן את הסטטוס קוו.
כך מבטיחה ההיצמדות לסטטוס קוו דריכה במקום ושחיקה היוצרת אוריינטציות תבוסתניות המנוצלות על ידי הצד שכנגד – המודע להן.
מחירה של הערכת מצב זו הוא שלישראל אין מטרות אסטרטגיות, ובמשך 30 שנה נלחם צה"ל שבע פעמים מבלי שהדרג המדיני קבע את היעדים האסטרטגיים של המלחמה.
הנחות יסוד שאבד עליהן כלח
הנחות היסוד של תפיסת הביטחון הלאומי שהתגבשה בראשית שנות החמישים התבססו על אימת הישרדות ועל הטראומות המצטברות של השואה, של הפוגרומים, של התנכלות האוכלוסייה הערבית ושל ניסיון העמידה של היישוב, מעטים מול רבים.
בבסיס תפיסת הביטחון הלאומי עמדה שאיפה מוצהרת ל"שלום", אך תמיד נתפס ה"ביטחון" כיעד חשוב יותר וזאת גם כאשר התברר שאיומים מדיניים ואף חברתיים פנימיים הפכו לחמורים ודוחקים יותר מהאיום הצבאי.
לאחר 1967 לקה הממסד הביטחוני בדיסוננס קוגניטיבי, שהיה בלתי נמנע מאז שנוצר חוסר התאמה בין תפיסת הביטחון לבין המטרות הצבאיות של המלחמה, המכניזם הצבאי למימושן, ותנאי המרחב והזמן, שהתקיימו עד 1967.
המלכוד האסטרטגי – מערכת מושגים מבולבלת
המלכוד האסטרטגי שהביא הדרג המדיני הישראלי על עצמו מאז 1967 אינו אלא המחשה נוספת לתופעה האוניברסלית של ממשלות הנוקטות מדיניות המנוגדת לאינטרסים שלהן עצמן.
שילוב הטראומות של המצוקה הקיומית, מנהיגות חסרת כישורים וניסיון אסטרטגי-מדיני, הערכות מצב שגויות והנחות יסוד אנכרוניסטיות עומדים ביסוד הניסיון הישראלי המאופיין בהיפוך תפקידים – השתלטות הטקטיקה על האסטרטגיה, שהתאפשר בתנאי מערכת מושגים מבולבלת.
"סלט המושגים" המבלבל בין "תפיסת ביטחון", "מטרות לאומיות", "מטרות מדיניות", "מטרות מלחמה" ו"מטרות קיומיות", ומניח קשרי גומלין דמיוניים ובלתי אפשריים ביניהם, אינו מקרי.
הוא יוצר מיסוך, מטפח הונאה עצמית ומתרץ את האיוולת, וכל אלה מאפשרים לדרג המדיני ולפיקוד הצבאי העליון להמשיך לדבוק בסטטוס קוו של שלילת האפשרות מן היריב לפגוע בקיום.
אלמלא מערכת המושגים המבולבלת, היה הדרג המדיני חייב להמציא מדיניות פוזיטיבית.
מערכת המושגים המבולבלת מאפשרת לא רק להמשיך לחיות עם הדיסוננס הקוגניטיבי, אלא גם להעמיד פנים שאינו קיים, וכך להמשיך לבוסס בביצה טובענית של קיפאון ומלכוד אסטרטגי.
במשך 40 שנה מאז 1946, הדרג המדיני הישראלי שבידיו מסוּר בפועל העניין הביטחוני, מהווה מועדון חברים אקסקלוסיבי מאוד, שלחברות מלאה בו זכו שמונה ראשי ממשלה, חמישה שרי ביטחון, שלא היו ראשי ממשלה, ולכל היותר ניתן להוסיף שלושה חברים נלווים נוספים.
מעבר לשחיקה האישית וההתעייפות המנטלית של האדם הבודד ותהליכי הרס עצמי, שהובילו להחלטות שגויות, הפכה גם התבטלותו של "הדרג המדיני" בפני הדרג הצבאי, ואף בפני דעת הקהל ואפילו האספסוף, לעובדה מוגמרת.
ולד מנתח את "ירידת הדורות" החל מבן-גוריון, שהוא זה שהכתיב לצה"ל את מדיניותו, הגם שהייתה שגויה לפעמים, דרך ראשי הממשלה שכיהנו אחריו, אשר באופן עקבי הולך ומעמיק התבטלו בפני הדרג הצבאי.
התפיסה שנוצרה בשנות החמישים המוקדמות, שלפיה על צה"ל לתת פתרון הגנתיים ל-100% מהאיומים על מדינת ישראל, כולל הגנה מוחלטת על סל הנכסים שנוסף ב-1967, הייתה בלתי ניתנת למימוש, ואף על פי כן היה המטכ"ל מוכן להשקיע בה "כל מחיר", אך למחירו של "ביטחון מוחלט" אין שום שיעור אובייקטיבי מדיד.
לכן הועדפו מפרטים יומרניים לפיתוח אמל"ח, ופתרונות מורכבים ובלתי אפשריים.
כך התנפח מחירם של אמצעי הלחימה מייצור עצמי, והוקמו עוד ועוד מסגרות לוחמות, גם על חשבון האיכות שלהן, שכן רמת האימונים של כל המסגרות החדשות הייתה ירודה.
הניסיון "להגן על הכל מפני כל סיכון" הוביל לפיצול המאמץ לאין-סוף כיוונים, ולהשקעה של "קצת" בכל אחד מהם, וכך נוצר "ארסנל ברזלים" גדול ומגוון ללא מאסה קריטית, המתיישן מהר ומשעבד את עיקר התקציב השוטף לאחזקה.
בנוסף, הניסיון "להגן על הכל מפני כל סיכון" שחרר את המטכ"ל מהטִרְדה הכרוכה בהגדרת מטרות וניתוח סיכונים.
ההבנה שייעודו של צה"ל הוא רק להגן, גרמה לזניחת ההבנה כי ייעוד הצבא הוא להכריע במלחמה, תוך לחימה בשתי צורות הקרב הבסיסיות: הגנה והתקפה.
היעדר חשיבה שיטתית (רציונליזם) כמכניזם בסיסי של התפתחות צה"ל ותפיסת הביטחון לטווח הארוך, תבהלת ההישרדות וההליכה שבי אחר מאגיית הכוח, הטיפוח של כוח צבאי מוחלט והסגידה לו, הובילו לתסמונת בירוקרטית ולהסתאבות, המבינה ביטחון בצורה חד־ממדית, כהגנה צבאית על הקיום ועל סל הנכסים, ומזניחה את הממדים האסטרטגיים-מדיניים והכלכליים החברתיים.
כבר בשלבי עבודתו של עמנואל ולד על הדו"ח, וכן עם הצגת הדו"ח בפני המטה הכללי, תקפו את ולד אישים שונים שהדו"ח ביקר.
דוברים שונים מתחו ביקורת על ולד, שלא הבין את המציאות הצבאית, שפרסם דברים שכבר היו ידועים ולא היה בהם חידוש, ושהמלצותיו אינן יישומיות.
רפאל איתן, שהיה הרמטכ"ל במלחמת שלום הגליל, צוטט בכותרת הראשית של העיתון מעריב ב-20 במאי 1986 כאומר: .
באותו גיליון צוטט גם האלוף במיל אביגדור בן-גל: .
בדיון שהיה באותו יום בוועדת חוץ וביטחון בראשות חבר הכנסת אבא אבן, אמר שר הביטחון יצחק רבין: .
גם בדיון עצמו טען רבין כי דבריו של ולד נכונים בחלקם.
בדיון בכנסת ב-30 בנובמבר 1987, בנושא "הודעת הממשלה בנושא פיגוע המחבלים בצפון", דרש חבר הכנסת מתתיהו פלד משר הביטחון יצחק רבין שצה"ל ינתח את דו"ח ולד, יסיק ממנו מסקנות ויפיק ממנו לקחים.
הספר הועלה מדי פעם על ידי כותבים שונים ובהקשרים שונים כדוגמה לביקורת מקיפה על צה"ל, ונגזרה ממנו ביקורת גם על משטרת ישראל.
קְלִישִי היא קומונה בצרפת ופרבר של פריז, מצפון-מערב לעיר פריז.
קלישי תחומה בין נהר הסן מצפון-מערב ובולוואר פריפריק (גבולה המוניציפלי של העיר פריז) מדרום-מזרח.
שם המקום מופיע בכתובים מן המאה השישית כאחוזת אציל גאלי ששמו בלטינית קלפיוס (Cleppius) ולפיכך נקראה Clippiacum (קליפיאקום) ובהמשך שובש השם ל-Clichiacum (קלישיאקום).
במאה השביעית היה המקום בירתו של המלך המרובינגי דגוברט הראשון.
מן המאה ה-13 הוגדרה רמת קלישי כ-garenne כלומר פארק-ציד של אציל ושמה היה לפיכך Clichy-la-Garenne, שם שעדיין נמצא בשימוש בלתי רשמי.
בעת המהפכה הצרפתית הוסרה הקונוטציה המעמדית של השם ונקבע שמו של המקום כ"קלישי הפטריוטית" (Clichy-la-Patriote).
לאחר המהפכה הוסרו התוספות והשם נקבע ל"קלישי" ללא תוספות.
ב-1830 אוחדו מספר התיישבויות ברמת קלישי לקומונה בשם Batignolles-Monceau.
בשנת 1860 נכללו רוב אדמות הקומונה במסגרת הרובע השבעה-עשר של פריז וסופחו לעיר כחלק מתוכנית אוסמן להתחדשות פריז.
רוב החלקים שנותרו מחוץ לעיר מהווים את קלישי כיום, חלק אחר אוחד ב-1867 עם חלקים מניי-סיר-סן ליצירת הקומונה לוולואה-פרה (Levallois-Perret).
בקלישי נמצאים מטות של חברות רב-לאומיות כגון חברת הקוסמטיקה לוריאל, חברת הציוד המשרדי Bic והמטה הצרפתי של חברת סוני.
כן ממוקם בה מטה רשת בתי הכלבו הצרפתית Monoprix.
אוטובוסי RATP 74, 174 ו-274, קו 13 של הרכבת התחתית של פריז וקו C של ה-RER מקשרים את קלישי עם מרכז פריז והפרברים הסמוכים.
RATP מפעילה גם את קו TUC הפנימי הסובב בפרבר.
כן נמצאת בקלישי תחנת הרכבת Clichy-Levallois המשרתת את קווי הטווח הקצר והבינוני (Transilien) היוצאים מתחנת סן לאזאר בפריז לכיוון צפון-מערב.
קלישי היא עיר תאומה של הערים:
קלמאן לאנגלה הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הבלם באתלטיקו מדריד ובנבחרת צרפת.
הקריירה שלו החלה בנאנסי, שם הופיע ב-85 משחקים החל מעונת 2013/2014, כאשר הוא זכה עם המועדון באליפות הליג-2 בעונת 2015/2016. בינואר 2017 עבר לסביליה תמורת 5.4 מיליון אירו, שם הופיע ב-73 משחקים, הבקיע ארבעה שערים, ונמכר כעבור שנה וחצי לברצלונה תמורת 35 מיליון אירו.
לנגלה נכנס כמחליף להופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של נאנסי, כאשר שיחקה הקבוצה בליגת המשנה, ב-27 בספטמבר 2013. הוא ערך 34 הופעות בעונת 2015–2016 במדי נאנסי, בסיומה זכתה הקבוצה באליפות ליגת המשנה.
במחצית הראשונה של עונת 2016/2017 פתח ב-18 משחקים במדי נאנסי בליגה הראשונה.
ב-4 בינואר 2017 עבר לספרד, שם חתם בקבוצת סביליה עד שנת 2021, תמורת חמישה מיליון אירו ששולמו לנאנסי.
לאנגלה הוחתם על מנת שישמש כמחליפו של בן ארצו טימותה קולודז'ייצ'אק, אשר עבר לבורוסיה מנשנגלדבך.
כעבור שמונה ימים ערך את הופעת הבכורה שלו במדי סביליה, כאשר שיחק ב-16 הדקות האחרונות בתיקו הביתי 3–3 מול ריאל מדריד במסגרת גביע המלך, אשר הסתיים בהדחת קבוצתו מהמפעל לאחר 3–6 בסיכום שני המשחקים.
ב-15 בינואר שיחק לראשונה במסגרת הליגה, שוב נגד ריאל מדריד, במשחק הניצחון שנערך באצטדיון רמון סאנצ'ס פיחואן.
ניצחון קבוצתו, בתוצאה 1–2, סיים את רצף 40 המשחקים ללא הפסד של ריאל מדריד בכל המסגרות.
במהלך המחצית השנייה של העונה שותף לאנגלה ב-17 משחקי ליגה נוספים.
ב-19 באוגוסט 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו במדי סביליה במשחק הראשון של העונה מול אספניול, אשר הסתיים בתיקו 1–1. ב-1 בנובמבר הבקיע את שערו הראשון במסגרת האירופית בניצחון 2–1 על ספרטק מוסקבה בליגת האלופות.
ב-12 ביולי 2018 הצטרף לברצלונה, לאחר שהפעיל את סעיף השחרור שלו מסביליה, אשר עמד על 35 מיליון אירו, וחתם לחמש עונות.
השאלות לטוטנהאם, אסטון וילה ואתלטיקו מדריד
ב-8 ביולי 2022 הושאל לעונה לטוטנהאם הוטספר.
ב-6 באוגוסט ערך לנגלה את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשנכנס כמחליף בדקות הסיום במשחק שהסתיים בניצחון 1–4 על סאות'המפטון.
ב-1 בספטמבר 2023 הושאל לאסטון וילה לעונה אחת.
ב-26 באוגוסט 2024 הושאל לאתלטיקו מדריד לעונה אחת.
ב-9 ביוני 2025 עזב את ברצלונה וחתם באתלטיקו מדריד לשלוש שנים.
ב-19 במאי 2019 זומן לאנגלה לסגל נבחרת צרפת על ידי המאמן דידייה דשאן לקראת משחק הידידות מול בוליביה וצמד המשחקים במסגרת מוקדמות יורו 2020 מול אנדורה וטורקיה, שנערכו ביוני של אותה שנה.
הוא ערך את הבכורה שלו במדי נבחרת צרפת ב-11 ביוני, בניצחון 0–4 על אנדורה, והבקיע את שערו הראשון בנבחרת במשחק הנוסף בין הנבחרות, שנערך ב-10 בספטמבר והסתיים בניצחון 0–3.
קלמאן טורפן הוא שופט כדורגל צרפתי.
טורפן שופט משחקים בליגת העל הצרפתית, וכן במסגרות משחקים של פיפ"א.
טורפן הפך לשופט מטעם פיפ"א בשנת 2010 ושופט שלב הבתים של אופ"א בשנת 2012. הוא שימש כשופט של משחקי מוקדמות מונדיאל 2014 ומוקדמות מונדיאל 2018
הוא הפך לשופט של במסגרת המועדונים של אופ"א במהלך עונת 2010/11 בליגה האירופית.
במאי 2016, טורפן נבחר על ידי התאחדות הכדורגל הצרפתית לשופט הצרפתי הטוב ביותר.
באותה השנה הוא שפט שני משחקים של שלב הבתים במסגרת יורו 2016 אשר התקיים בצרפת, ואף נבחר לאחד מחמשת השופטים של אופ"א לטורניר הכדורגל באולימפיאדת 2016 אשר התקיים בברזיל.
ב-29 במרץ 2018, פיפ"א הודיעה שהוא ישפוט במונדיאל 2018 ברוסיה.
בקמפיין זה הוא שפט שני משחקים של שלב הבתים: האחד, בין נבחרת אורוגוואי לנבחרת ערב הסעודית, והאחר, בין נבחרת שווייץ לנבחרת קוסטה ריקה.
בגמר ליגת האלופות 2022 שפט טורפן בו נצחה ריאל מדריד את ליברפול בתוצאה של 1:0.
באפריל 2024 נבחר טורפן לשפוט בטורניר יורו 2024 בגרמניה, שם שפט שני משחקים בשלב הבתים.
קללה לברכה הוא סרט ישראלי שהופק בהזמנת קרן היסוד בבימויו של ג'וזף קרומגולד עם יצחק שילה (שולמן) ואסתר מרגלית בן-יוסף בתפקידים הראשיים.
ב-1946 הפיקה קרן היסוד סרט קצר בשם "הקללה והברכה", בבימויו של הלמר לרסקי, עם תיאטרון הבובות של ד"ר פאול לוי.
הצלחת הסרט הזה הביאה להפקת "קללה לברכה", שצולם ליד קיבוץ חפציבה שלמרגלות הגלבוע בעת ההפוגה במלחמת העצמאות.
הסרט נערך באנגלית והופץ בשם "Out of Evil".
הוא הוצג בארצות הברית ואירופה ב-1950 ובאותה השנה ייצג את ישראל בפסטיבל הסרטים בוונציה.
התסריט מבוסס בחלקו על הסיפור "ברית" של יהודה יערי אבל למעשה הוא מבוסס על הסיפור האמיתי של , הבן הראשון של בית אלפא שהוריו עזבו את הקיבוץ לאחר לידתו, חזרו לאירופה ונספו שם.
בעזרת הקיבוץ חזר ראובן לקיבוץ, נשלח ללמוד מתמטיקה ונהרג כלוחם במלחמת העצמאות.
את הגרסה העברית מקריין זלמן לביוש.
בסרט משתתף גם ד"ר פאול לוי, מראשוני הבובונאים בארץ ישראל, עם להקת המריונטות, שנקראה "להקת העץ".
יוסף (אליעזר ורטמן), סטודנט למתמטיקה באוניברסיטה העברית, נצור עם חבריו על הר הצופים.
הוא מתחיל לספר על הוריו יעקב (יצחק מיכאל שילה) וחוה (אסתר מרגלית בן-יוסף) שעלו עם חבריהם בשנות ה-20 להקים את קיבוץ "בית גלבוע".
הם עובדים קשה בסיקול הקרקע ולאחר החריש הראשון הם יוצאים במחול הורה ושרים את השיר "תלם".
יעקב וחוה מפירים את האידיליה של חיי הכלל כאשר הם מתאהבים ורוצים להינשא.
החברים ובראשם שמואל (זוסקה רפפורט), מתנגדים.
מזכיר הקיבוץ יצחק (מרדכי בן זאב) מבין לליבם ומשתדל לאפשר להם לחיות ביחד אף על פי שזה פוגע בתקציב המשק.
הרועה אברהם (נחום בוכמן) עוזר להם בכל יכולתו.
הם מקבלים אוהל לבד כאשר שאר החברים מתגוררים שישה באוהל.
לבסוף הם מתחתנים ונולד להם בן.
לקיבוץ מגיע תיאטרון בובות המציג את המחזה המוזיקלי "המעשה בבלעם" שבו מתבקש בלעם לקלל את עם ישראל.
בני הזוג חשים בקללה שהמיטו על הקיבוץ ומחליטים לחזור לגרמניה עם בנם.
הם נספים ובנם יוסף מצליח להגיע מאירופה בעזרתו של אברהם.
הוא מתקבל בקיבוץ בהתלהבות והקיבוץ מסכים לממן את לימודי המתמטיקה שלו באוניברסיטה העברית בירושלים.
בינתיים הארץ מתפתחת, הציונות מנצחת את הקללה שהייתה על העם היהודי והיא הופכת לברכה.
שחקןתפקיד יצחק שילה יעקב אסתר מרגלית בן-יוסף חוה נחום בוכמן אברהם מרדכי בן זאב יצחק זוסקה רפפורט שמואל ד"ר פאול לוי בובנאי אליעזר ורטמן יוסף
קלמאן אדר היה ממציא צרפתי ומהנדס חשמל, הידוע כאחד מחלוצי תחום התעופה.
אדר המציא מטוס בעל מנוע קיטור.
אדר למד הנדסת חשמל והפך למהנדס חשמל ומכניקה.
בשנת 1878 אדר שיפר את הטלפון שהומצא על ידי אלכסנדר גרהם בל, ובשנת 1880 הקים את רשת הטלפונים בפריז.
בשנת 1881 הוא המציא את הסטריאופון- מערכת שמע בה המאזינים קיבלו ערוץ נפרד לכל אוזן, מצב שאפשר תפיסה סטריאופונית של השחקנים על הסט.
בעזרת מחקריו של לואי מויאר על תעופת ציפורים, בשנת 1886 הוא בנה כלי טיס אותו כינה אדר איול וקרא לסוג כלי הטיס Avion מילה שהפכה בצרפתית למושג מטוס.
כלי הטיס היה דמוי עטלף, והונע על ידי מנוע קיטור קל אותו עיצב בעצמו.
המנוע כלל 4 צילינדרים, הפיק כוח של 20 כוחות-סוס (15 קילו-וואט) והניע פרופלור מסחב (כלומר מותקן בקדמת כלי הטיס ומושך אותו) ארבעה להבי.
בתאריך 9 באוקטובר 1890 אדר ניסה להטיס את כלי הטיס שבנה.
היסטוריונים של תעופה מעניקים קרדיט למאמץ זה המראה מונעת לטיסה בלתי נשלטת בגובה אפקט הקרקע, כ־50 מ (160 רגל) בגובה של כ 20 ס"מ (8 אינץ').
באוגוסט 1892 בנה מטוס נוסף וטען מאוחר יותר כי הוא טס עמו למרחק של 100 מטר (330 רגל).
אם כי מרבית המקורות מסכימים שהדגם מעולם לא הושלם ולא הוטס.
אם כי הניסויים של קלמאן משכו את תשומת לב הצבא הצרפתי שמימן את בנייתו של מטוס נוסף.
קלמאן בנה את הדגם השלישי שלו.
דגם זה גם דמה לעטלף והיה עשוי פשתן ועץ, בעל מוטת כנפיים ברוחב 15 מטר (48 רגל), מצויד בשני מנועי קיטור בכוח של 30 כוח-סוס כל אחד, שהניעו שני פרופלורי מסחב ארבעה להביים.
בתאריך 12 באוקטובר 1897 ביצע אדר ניסויי הסעה וכעבור יומיים ביצע ניסוי טיסה שכשל.
לאחר ריצה קצרה המכונה הוסטה מהמסלול על ידי משב רוח, ונעצרה.
בשל תוצאת טיסה זו, הצבא הצרפתי הסיר את המימון שלו, אבל שמר את התוצאות בסוד.
המסמכים שוחררו לידיעת הציבור ב-1910 בהם דווח שניסיונות להטיס את המטוס עלו בתוהו.
בשנת 1909 פרסם קלמאן את הספר L'Aviation Militaire (תעופה צבאית).
בספר מפתח קלמאן את רעיונותיו על הארגון התאורטי של חיל האוויר.
בספר הוא מדגיש את החשיבות העתידית של מטוסים צבאיים.
הרעיונות שלו פורסמו תחת הכותרת "לחימה צבאית".
בספרו L'Aviation Militaire, קלמאן חזה את נושאת המטוסים – ספינה עם סיפון טיסה שטוח ומבנה בודד מעל הסיפון בצד הספינה וכיצד הספינה תשמש את הציים.
המילה שבה השתמש לתיאור כלי הטיס (Avion) השתרשה בצרפתית ובספרדית כמושג למטוס.
הר אדר בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של קלמאן אדר.
קללת קנדי הוא ביטוי פופולרי המשמש לתיאור סדרה של אסונות ומקרי מוות בגיל צעיר שאירעו במשפחת קנדי האמריקאית.
טד קנדי תהה בפומבי האם אכן תלויה קללה על המשפחה במהלך עדותו בפרשת צ'פקווידיק בשנת 1969. עם זאת, ספקנים רבים טוענים כי כל האירועים שאירעו אינם חריגים במשפחה גדולה כל כך.
אירועים שפגעו במשפחת קנדי על פי סדר כרונולוגי:
12 באוגוסט 1944 – ג'וזף קנדי ג'וניור, בנם של ג'וזף ורוז קנדי, נהרג בהתרסקות מטוס הקרב שלו מעל סאפוק במסגרת מבצע אפרודיטה במלחמת העולם השנייה, בגיל 29.
13 במאי 1948 – קתלין קוונדיש, מרסיונית הרטינגטון, בתם של ג'וזף ורוז קנדי, נהרגה בהתרסקות מטוס בצרפת, בגיל 28.
23 באוגוסט 1956 - אראבלה קנדי, בתם התינוקת של ג'ון פיצג'רלד קנדי ושל ג'קלין קנדי-אונאסיס, נולדה מתה בלידה שקטה.
9 באוגוסט 1963 – פטריק בובייה קנדי, בנם התינוק של ג'ון פיצג'רלד קנדי וג'קלין קנדי-אונאסיס, מת מבעיות נשימה בגיל יומיים, לאחר שנולד כפג.
22 בנובמבר 1963 – נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי נרצח על ידי המתנקש לי הארווי אוסוואלד בדאלאס, בגיל 46.
5 ביוני 1968 – רוברט קנדי, סנאטור מטעם מדינת ניו יורק, נורה בידי המתנקש סירחאן סירחאן, בגיל 42.
25 באפריל 1984 – דייוויד קנדי, בנו של רוברט קנדי, מת ממנת יתר של קוקאין ופטידין הבית מלון בפאלם ביץ', בגיל 28.
31 בדצמבר 1997 – מייקל קנדי, בנו של רוברט קנדי, נהרג בתאונת סקי באספן, בגיל 39.
16 ביולי 1999 – ג'ון קנדי ג'וניור, בנו של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי, נהרג בהתרסקות מטוס שהטיס יחד עם אשתו וגיסתו, בגיל 38.
16 בספטמבר 2011 – קארה קנדי, בתו של טד קנדי, מתה מהתקף לב בהיותה במכון כושר, בגיל 51.
16 במאי 2012 – מרי ריצ'רדסון קנדי, גרושתו של רוברט קנדי ג'וניור, התאבדה בביתה שבמחוז וסטצ'סטר, בגיל 52.
1 באוגוסט 2019 – סוירשה קנדי היל, נכדתו של רוברט קנדי, מתה ממנת יתר במתחם בית המשפחה בקייפ קוד, בגיל 22.
2 באפריל 2020 - מייב קנדי , נכדתו של רוברט קנדי, ובנה גדעון, שטו בקאנו במפרץ צ'ספיק במרילנד ונעלמו במהלך סערה.
גופתה של מייב התגלתה ארבעה ימים לאחר מכן.
22 בנובמבר 2025 - טטיאנה שלוסברג, נכדתו של ג'ון פיצג'רלד קנדי, מודיעה כי חלתה בלוקמיה וכי נשארה לה שנה לחיות.
שלוסברג מסרה את הבשורה ביום השנה ה-62 לרצח סבה.
1941 – רוזמרי קנדי, בתם של ג'וזף קנדי ורוז קנדי, שהייתה בעלות מוגבלות שכלית, עברה הליך לובוטומיה שנכשל והותיר אותה ללא יכולת לדבר בצורה מובנת.
קנדי בילתה את רוב שארית חייה בטיפול במוסד.
19 בדצמבר 1961 – ג'וזף קנדי עבר אירוע מוחי שהותיר אותו משותק בצד ימין, ועם אפאזיה שמנעה ממנו כמעט את היכולת לדבר.
19 ביוני 1964 – מטוס קל שבו טס טד קנדי התרסק.
קנדי חולץ מההריסות ובילה שבועות בבית חולים כשהוא מתאושש מגב שבור, ריאה מנוקבת, צלעות שבורות ודימום פנימי.
18 ביולי 1969 – פרשת צ'פקווידיק: טד קנדי סטה עם רכבו מגשר שעליו נסע ונפל לנהר.
קנדי נמלט מהמקום לאחר שלא הצליח להציל מטביעה את הנוסעת הנוספת ברכב, מרי ג'ו קופקני.
13 באוגוסט 1973 – ג'וזף קנדי השני נהג ברכב ונקלע לתאונה, שהותירה את אחת הנוסעות ברכב, פאם קלי, משותקת.
אחיו, דייוויד קנדי, נפצע גם הוא בתאונה.
17 בנובמבר 1973 – אדוארד קנדי ג'וניור נאלץ לעבור ניתוח לקטיעת רגלו הימנית בשל מחלת הסרטן, בעודו בן 12 בלבד.
4 במאי 2006 - פטריק ג'יי קנדי התרסק עם רכבו כשהוא שיכור לתוך מתרס בגבעת הקפיטול בוושינגטון די.
קללת עץ התאנה היא אירוע המתואר ב, בבשורות מרקוס ומתי, כאחד הנסים שחולל ישו לפני כניסתו לירושלים.
לדימוי עץ התאנה שורשים הנעוצים בתנ"ך, כאשר התאנה מסמלת ומייצגת את עם ישראל.
לפי רוב הפרשנויות, עץ התאנה המתואר בברית החדשה מסמל אפוא את עם ישראל באותה תקופה, במיוחד הצדוקים והפרושים, שלא זיהו את זמן הגאולה.
לפיכך, הקללה הייתה עונשם בגלל שדחו את ישו ולא קיבלו אותו כמלך המשיח.
בבשורת לוקס האירוע מסופר כמשל.
כמו כן, ישנו משל לבלוב התאנה בקיץ.
בשורת יוחנן משמיטה את האירוע לחלוטין ומצמידה אותו לאירוע טיהור בית המקדש שאליו הוא קשור, מסיומה של שרות הבשורה של ישו לראשיתה.
בבשורת מרקוס מתוארים שני מפגשים עם עץ התאנה: המפגש הראשון כשישו ותלמידיו בדרכם לירושלים, והמפגש השני בצאתם מירושלים למחרת.
בין המפגשים ביקרו בבית המקדש בירושלים וגירשו את חלפני הכסף.
בדרכם לירושלים, קילל ישו את עץ התאנה משום שחיפש ולא מצא בה פרי.
למחרת בבוקר גילו התלמידים שאותה תאנה שקוללה קמלה ומתה.
הקטע הזה מסתיים בשיח על "כוחה של התפילה", מה שהוביל מספר מלומדים לפרש את הנס דווקא בנושא זה, תוך התעלמות מן ההיבט הנבואי כמניע העיקרי שלו.
לעומת זאת בבשורת מרקוס, בפרק י"ג פסוקים 1–2 יחד עם פסוק 28, משתמש ישו שוב בדימוי עץ התאנה על מנת להבהיר שירושלים תיפול, המקדש יחרב ועם ישראל יאלץ לגלות תקופה ארוכה עד סמוך לשובו לארץ באחרית הימים.
בשורת מתי דוחסת את תיאור הנס המחולק בבשורת מרקוס לשניים, לסיפור אחד.
כאן התאנה נובלת מיד לאחר שישו מבטא בשפתיו את הקללה.
לאחר הקטע הזה מגיע סיפור המפגש של ישו עם כוהני המקדש ולתוכחה שלו כנגדם וכנגד אופן הנהגתם את העם היהודי והתייחסותם המבזה את המקדש.
בשורת לוקאס מחליפה את סיפור נס קללת התאנה, במשל עץ התאנה ללא פרי, שבמקורו ככל הנראה מגיע מאותה מסורת שעומדת מאחורי בשורת מרקוס.
ישו והתלמידים עוברים לירושלים כאשר הם שומעים על מותם של הגלילים, וישו מעניק לאירועים פרשנות נבואית באמצעות משל.
בעל כרם נטע עץ תאנה ומצפה שתישא פרי, אך בכל ביקוריו בכרם התאנה נותרה ללא פרי.
סבלנותו של בעל הכרם פקעה, אך הכורם שעבד אצלו התחנן לקבל ארכת זמן.
בעל הכרם מסכים, אך השאלה האם העץ יישא בסופו של דבר פרי, נותרה תלויה ועומדת.
כל זאת בהמשלה למעשים המגלים את מלכות האלוהים.
לפי בשורת לוקס, ישו קושר את סיפור המשל באזהרה שאם השומעים לא ישובו בתשובה, כולם יאבדו.
סיפור שונה מאוד מופיע ב"בשורת הילדות" של "בשורת תומא" הלא קנונית, אולם מצוי שם ציטוט דומה מפיו של ישו: (III: 2).
רוב המלומדים הנוצריים מאמינים שבשורת מרקוס הייתה הבשורה הראשונה ושהיא שימשה כמקור לחיבור הבשורות של מתי ולוקס.
עם ישראל מיוצג בכתבים יהודיים לעיתים קרובות, כפירות עץ תאנה (התאנים), כמו למשל בהושע ט', 10, ירמיהו כ"ד 4-3, או כתאנה שאינה נושאת פר בירמיהו ח', 13.
העידן המשיחי לאחרית הימים, מתואר בכתבי הקודש בין השאר כעידן שבו כל אדם ישב תחת גפנו ותאנתו ללא חשש (מיכה ד': 4).
גם הגפן וגם התאנה הם פרות שמסמלים במקומות רבים בתנ"ך ובברית החדשה את עם ישראל.
קללת עץ התאנה בבשורת מרקוס ובבשורת מתי והסיפור המקביל בבשורת לוקס מופנים אפוא באופן סמלי כלפי עם ישראל, שלא קיבל, ולמעשה דחה את ישו כמלך המשיח.
לכאורה זה נראה כי שהקללה שישו הטיל על עץ התאנה אשר כתוצאה מכך קמל, התייבש ומת, אינו תואם לאופיו וטבעו (המלא חסד, אהבה ורחמים) של ישו, כפי שמתואר לאורך הברית החדשה.
אך יש לזכור כי מדובר בקללה שהוטלה על עץ ולא על בני אדם.
יש לראות את האירוע כנבואה, למעשה מעין "משפט נבואי" לעתיד לבוא על עם ישראל.
במסה שכתב הפילוסוף ברטראנד ראסל "מדוע אינני נוצרי", הוא משתמש בסיפור הנס הזה כאחד הנימוקים שמערער לכאורה את תפארתו וגדולתו של ישו.
קלמאן מואמבה היה פוליטיקאי קונגולזי, שכיהן כראש ממשלת הרפובליקה של קונגו מאז 2016 ועד להתפטרותו ב-2021. כיהן כשר האוצר בשנים 1992–1993.
מואמבה נולד בסוף 1943 בסיביטי.
תחת הנשיא פסקל ליסובה, הוא היה שר האוצר מספטמבר 1992 עד יוני 1993. מואמבה היה חבר מוביל באיחוד הפאן-אפריקאי לסוציאל-דמוקרטיה (UPADS), שהיה המפלגה השלטת תחת ליסובה ונכנס לאופוזיציה לאחר הדחת ליסובה במלחמת האזרחים ב-1997.
מואמבה היה אחד מכמה בכירים ששירתו תחת ליסובה והתמודד עם האשמות בשחיתות ב-1993. עם זאת, ב-27 בדצמבר 2001 נגנזו ההאשמות נגד מואמבה בטענה שרק מילא הוראות שניתנו לו.
ליסובה וארבעה בכירים אחרים – שנשפטו בהיעדרם הורשעו ונידונו לעשרות שנים של עבודת פרך.
בקונגרס הראשון של המפלגה, שנערך בסוף בדצמבר 2006, נבחר מואמבה לאחד מ-25 סגני הנשיא.
מואמבה התחזק עם מפלגתו בתקופה שקדמה למשאל העם החוקתי ב-2015. הוא לקח חלק בשיח הלאומי בחסות הממשלה בנוגע לשינוי החוקה (שהוחרם על ידי האופוזיציה).
משאל העם אפשר לנשיא דניס ססו-נגוסו להתמודד לכהונה נוספת בבחירות לנשיאות במרץ 2016. כשבוע לאחר שססו נגוסו הושבע לכהונה נוספת באביב 2016, מואמבה הושבע לראשות הממשלה.
מואמבה הוגדר כמועמד של מפלגת העבודה הקונגולזית השלטת (PCT) בעיירה סיביטי לבחירות לפרלמנט ביולי 2017. סאסו נגוסו מינה אותו מחדש לראשות הממשלה ב-21 באוגוסט.
הרכב הממשלה החדשה של מואמבה הוכרז ב-22 באוגוסט.
הממשלה הייתה מעט קטנה יותר מממשלתו הקודמת (35 חברים לעומת 38), והשינויים בהרכב הממשלה נחשבו מינוריים יחסית.
במאי 2021 התפטרו מואמבה וממשלתו.
נפטר ב-29 באוקטובר 2021 בפריז מסיבוכים של מחלת הקורונה.
קללת ספרים הייתה שיטה רווחת למניעת גניבת כתבי יד בתקופת ימי הביניים באירופה.
השימוש בקללות ספרים החל לפני הנצרות, כאשר זעם האלים הופעל כדי להגן על ספרים ומגילות.
באיום בנידוי נבחרו פרטים יצירתיים ודרמטיים ככל האפשר.
האיומים בדרך כלל נרשמו בעמוד הראשון או האחרון של כרך כחלק מהקולופון.
קללות אלו נחשבו לעיתים קרובות להגנה היחידה על ספרים וכתבי יד נחשקים.
עקב אמונתם של אנשים בקללות, האמינו שאם אדם גנב או קרע דף, ימות מוות מייסר.
עם ראשית הדפוס, הקללות הפכו לטקסטים שרשומים בספרים ושאפשרו למשתמשים להצהיר על בעלות על הספר באמצעות שילוב של משאבים חזותיים וטקסטואליים.
אזהרה, איום וקללה שולבו במדיום אחד.
דוגמה לקללת ספר: "אם מישהו לוקח את הספר הזה, מי יתן וימות; מי יתן ויהיה מטוגן במחבת; מי יתן ומחלה תיפול עליו וקדחת תכה בו; מי יתן ויישבר על גלגל עינויים וייתלה.
קללת הספרים המוקדמת ביותר הידועה היא של אשורבניפל, מלך אשור משנת 668 עד 627 לפנה"ס.
הקללה הבאה כתובה על רבים מהלוחות שנאספו בספרייה בנינוה, ספריה הנחשבת לדוגמה מוקדמת לאיסוף שיטתי של ספרים:העליתי על לוחות את התוצרים האציליים של עבודת הסופר שאותה איש מהמלכים שהלכו לפני לא למד, יחד עם חכמת [האל] נבו ככל שהיא קיימת [בכתב].
סידרתי אותם בשיעורים, תיקנתי אותם והנחתי אותם בארמון שלי, כדי שאני, השליט היודע את אורו של [האל] אשור, מלך האלים, אקרא אותם.
כל מי שישא את הלוח הזה, או ירשום עליו את שמו לצד שמי, יפילו אותו [האלים] אשור ובלית, בזעם ובכעס, וישמידו את שמו ואת מוצאו בארץ.קללה נוספת מנינוה אומרת: "המסיר את [הלוח], כותב את שמו במקום שמי, יהי רצון שאשור ונינליל, כועסים וקודרים, יפילו אותו, וימחק שמו, זרעו, בארץ.
קללות ספרים אחרות היו דיסקרטיות יותר: "מי שמפחד מאנו, אנליל ואנכי שיחזיר את הספר לבית הבעלים באותו היום", ו"מי שירא את אנו ואנטו יטפל בספר ויכבד אותו".
הלוחות היו עשויים מחימר והושחתו בקלות.
לכן היו קללות ספציפיות להגן מפני מעשים כאלה, כגון: "בשם נבו ומרדוך, אל תשפשפו את הטקסט!" נבו היה האל הבבלי של הכתיבה והחוכמה, בנם של מרדוך וסרפניטו.
כל עוד הוא חי, שיתנו לשמו, לזרעו להיגרע מן הארץ, שיכניסו את בשרו בפי כלב.קללות הספרים עתיקות כספריות עצמן.
ספרנים בימי קדם התייחסו לגנבי ספרים כמו לרוצחים ומגדפי האלים.
ספרנים אלה עוררו את זעמם של האלים על גנבי ספרים ועל ונדלים.
קללות עתיקות יומין שימשו כדי למנוע השאלת ספרים לאחרים: "המפקיד את [הספר הזה] בידי [אחרים], יקללו אותו כל האלים המצויים בבבל!".
רבות מקללות ימי הביניים נשבעו שהשלכות קשות ייגרמו לכל מי שייקח את היצירה מבעליה.
העונשים כללו בדרך כלל נידוי או קללה.
הנידוי היה הקל שבעונשים, משום שהוא מצב הפיך.
נידוי וקללה דרשו זיהוי של הצד האשם וכן פעולה מצד הכנסייה.
לקללה היה יתרון בכך שלא הצריכה התערבות אנושית, מכיוון שהבורא, לא הכנסייה, ביקר מיד באופן אינטימי בנשמתו של הפוגע בספר.
כל שלושת סוגי הקללות נחשבו אמצעי הרתעה יעילים נגד גנב ספרים.
קללות אלו הטילו עונש חברתי ודתי משמעותי על גנב או משחית ספרים, שנחשבו כולם ליצירות יקרות לפני הופעת הדפוס.
כתב סטיבן גרינבלט, ב-"The Swerve: How the World Became Modern" (יצא לאור בעברית בשם "התפנית"): "הספרים היו נדירים ובעלי ערך.
הם העניקו יוקרה למנזר שהחזיק בהם, והנזירים לא נטו לשחרר אותם מעיניהם.
מדי פעם מנזרים ניסו להבטיח את החזקתם על ידי ליווי כתבי היד היקרים שלהם בקללות".
דוגמה המצוטטת לעיתים קרובות, כביכול ממנזר בברצלונה, היא למעשה בדיונית, ולקוחה מהמתיחה מ-1909 של "The Old Librarian's Almanack":ואיזה גינוי יתאים לעלוב המקולל (שהרי הוא לא יכול לתבוע בצדק את התואר "אדם") שגוזל וגוזל למען מטרותיו האנוכיות חפץ יקר כמו ספר?
אני נזכר באזהרה שהוצגה בספריית המנזר האפיפי של סן פדרו בברצלונה.
זוהי הגרסה האנגלית של סר מתיו מנהאן, שראה אותה כתובה בלטינית במנזר, כפי שהוא עצמו מתאר בספר הלימוד שלו, "מסעות במדינות ספרדיות", 1712. באזהרה נכתב כך: "עבור מי שגונב ספר מהספרייה הזו, מי יתן וישתנה הספר לנחש בידו ויקרע אותו.
מי יתן ויוכה בשיתוק וכל אבריו יתפוצצו, מי יתן ויתייאש מכאב, יבכה בקול בתחינה לרחמים, ואל יהיה מזור לייסוריו עד שישקע ויתפורר.
מי יתן ותולעי ספרים יכרסמו את קרביו בשם התולעת שאינה מתה, וכאשר יגיע סוף סוף לעונשו האחרון מי יתן ולהבות הגיהנום יכלו אותו לנצח נצחים."סופרים מימי הביניים כתבו את רוב הקללות בקולופון של הספר.
זה היה המקום היחיד בכתב יד מימי הביניים שבו סופר היה חופשי לכתוב כרצונו, ולכן קללות ספרים נוטות להיות ייחודיות לכל ספר.
מדי פעם, סופר היה חורז קללה:ידידי ההגון, ספרים אל תגנוב
אם לא תרצה למות במכאוב
סופר ממנזר אבשם (Evesham) כתב קולופון המשבח את פועלו של הסופר – ומבקש עבורו יין איכותי ('vini nobilis haustum') כפרס – אך מסתיים בקללה שבה מאחלים לגנב הספר "מוות מדברים רעים: ימות גנב הספר הזה".
ספרו של מארק דרוגין, "Anathema!
כתבי ימי הביניים ותולדות קללות הספר", תרם להבנת המושג "קללות ספרים".
הוא ריכז אוסף קללות גדול.
לפי דרוגין, קללות ספרים הן עדות למידת ערכם של הספרים עבור סופרים וחוקרים של אותם ימים.
דרוגין מסביר כיצד נוצרו ספרים בעידן של סופרים נזירים, בצורת כתבי יד וקלף.
העבודה הפיזית והמשאבים הדרושים להפקת כרך אחד מבהירים מדוע סופרים נטו לאמצעים כה דרסטיים כדי להגן עליהם.יהי רצון שחרב האנתמה [הקללה] תהרוג
את מי שיגנוב את הספר הזה.השימוש בשם בעל הספר בימי הביניים נעשה לשם קללה, אך בעת המודרנית הפך לדרך לסמן בעלות על ספר.
לאחר המצאת בית הדפוס, וכדי להגן על ספרים, קללות ספרים בכתב יד התפתחו ללוחיות ספרים מודפסים שהודבקו על הכריכות הקדמיות של ספרים, בדרך כלל בסגנון ex Libris, ואז – שם הבעלים.
נוהג זה השתנה לרישום שמות בכתב יד על הכריכה הקדמית הפנימית של ספרים.
קללות הספר התקיימו גם בבריטניה האדוארדית, כהיבט של בעלות על רכוש.
עם זאת, בשלב זה, קללות נכללו יותר כמסורת מאשר כאיום ממשי.
בין קללות הספר ישנה קללת המסמך.
קללות אלו הופעלו כמו קללת הספר, אך בהבדל אחד; קללות ספרים הגנו כמעט תמיד על ספר פיזי (או לוחית), וקללות מסמכים נוסחו בדרך כלל כדי להגן על הטקסט של המסמך שהכיל אותן.
הם נמצאו לעיתים קרובות בצוואות, במענקים, בצ'רטרים ולפעמים בכתבי בית-דין.
קללות מסמכים מעידות על מפגש בין אמונות נוצריות, שיטות פגאניות והליכים משפטיים.
קללת אבן העקרב הירוקה הוא סרט קולנוע קומדיית פשע אמריקאי משנת 2001 בכתיבה ובימוי של וודי אלן, עם וודי אלן והלן האנט בתפקידים הראשיים.
הסיפור הוא על חוקר בחברת ביטוח שהופנט על ידי נוכל בעזרת אבן ירקן (Jade) בצורת עקרב כדי שיגנוב למענו תכשיטים וכסף.
העלילה מתרחשת בניו יורק בשנת 1940.
בפסקול המוזיקה מופיעה נעימת בשוק הפרסי באלתורים שונים.
C.W בריגס (וודי אלן) הוא חוקר מצליח בחברת הביטוח נורת' קוסט.
מנהל החברה, כריס מגרגור (דן אקרויד), מינה לאחרונה את בטי אן פיצג'רלד (הלן האנט) לאחראית על ארגון הסדר במשרד ובתפקידה זה היא בריב ממושך עם בריגס, ושניהם אינם סובלים זו את זה.
כריס ובטי מקיימים יחסים אינטימיים והיא לוחצת עליו להתגרש.