tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1991 עבר בהשאלה למכבי יפו, בה שיחק במשך עונה אחת, כשאחריה חזר לשמשון תל אביב.
בעונת 1993/1994 סיים עובדיה עם שמשון במקום הרביעי בליגת המשנה, אשר הקנה לה כרטיס למשחקי המבחן מול הפועל חיפה מהליגה הבכירה, אולם שמשון הפסידה ונשארה בליגת המשנה.
בתום העונה פרש עובדיה ממשחק פעיל.
אבינו מלכנו הוא אלבום סולו מספר 17 של הזמר-יוצר החסידי אברהם פריד.
האלבום יצא ב-2002 בחברת גל פז והוא מורכב מ-11 ניגוני חב"ד.
האלבום יצא בשנת תשס"ג והיה האלבום השלישי של ניגוני חב"ד של אברהם פריד.
הוא כולל 11 ניגונים בהם "אין עוד מלבדו" ועוד.
רוב השירים באלבום יצאו במשך השנים בגרסאות כיסוי והפכו לניגונים מפורסמים.
האלבום נקרא על שם הניגון השני באלבום, "אבינו מלכנו", שהלחין רבי שניאור זלמן מלאדי.
הניגון הפך במשך השנים לאחד הניגונים אותו נהוגים בחב"ד לנגן אותו בראש השנה ויום הכיפורים.
אבינגודה דיאגונל (בקטלאנית: Avinguda Diagonal; "השדרה האלכסונית"), היא שדרה מרכזית בברצלונה, החוצה את העיר לשניים.
כיוונה אלכסוני ביחס לרשת הרחובות של העיר, ומכאן שמה.
השדרה מהווה עורק תחבורה מרכזי של ברצלונה, וניתן לראות בה מלונות רבים ובנייני משרדים של חברות מרכזיות.
השדרה חוצה את ברצלונה לרוחבה, החל מרובע לס קורטס בצידה המערבי של העיר ועד לרובע סאנט מארטי במזרחה.
רוחבה 50 מטרים, והיא נמשכת לאורך של כ-11 ק"מ.
האדריכל והמתכנן העירוני אילדפונס סרדה תכנן את אבינגודה דיאגונל ואת אבינגודה מרידיאנה כשתי שדרות רחבות ידיים שיחתכו את רשת הרחובות המסודרת שהוא תכנן עבור שכונת האישמפלה ויפגשו בכיכר גלוריאס קטלאנס, אותו סרדה חזה להיות מרכז העיר החדש.
המשטרים השונים ששלטו בקטלוניה ובספרד לאורך המאה ה-20 ביקשו לשנות את שמות הרחובות בברצלונה, ושדרת דיאגונל לא הייתה יוצאת מן הכלל.
לאורך השנים, היא נודעה בשמות הבאים:
גראן ויה דיאגונל (הדרך הגדולה האלכסונית) - השם המקורי שאילדפונס סרדה וויקטור בלגואר ביקשו להעניק לשדרה.
אבינגודה ד'ארגואל - 1891. על שמו של אגוסטין ארגואל, פוליטיקאי ספרדי.
אבינגודה דה לה נסיונליטט קטלאנה (שדרת האומה הקטלאנית) - 1922. בתקופת חבר העמים הקטלאני.
אבנידה דה אלפונסו XIII - 1924. בתקופת הדיקטטורה של מיגל פרימו דה ריברה, על שמו של המלך אלפונסו השלושה עשר.
אבינגודה דל קטורזה ד'אבריל (שדרת הארבעה עשר באפריל) - 1931. בתקופת הרפובליקה הספרדית השנייה.
גראן ויה דיאגונל - 1939. שם ארעי שניתן לשדרה יום לאחר כיבוש ברצלונה על ידי הפשיסטים, בניסיון לחסל כל אזכור של הרפובליקה.
אבנידה דל גנרליסימו פרנסיסקו פרנקו - 1939. בתקופת השלטון הסמכותני של פרנסיסקו פרנקו.
אבינגודה דיאגונל - 1979. ניתן לשדרה במהלך תקופת שיקום הדמוקרטיה.
זהו שם השדרה עד ימינו.
גם כאשר שונה שם השדרה הרשמי, השם "דיאגונל" תמיד נשאר רווח בשימוש העממי.
תוכניותיו של אילדפונס סרדה להרחיב את ברצלונה ולשנות את המציאות האורבנית של העיר לא הצליחו לחלוטין, מאחר שרק חלקים מהם אושרו לבנייה.
לאחר השלמת החלק המרכזי של השדרה, המקטע שבין כיכר פרנסס מאסיה לכיכר גלוריאס, הפכה דיאגונל במהירות לאחת השדרות הפופולריות בעיר ומקום מרכזי בו יכלו האריסטוקרטים והבורגנים של קטלוניה להראות בהם לראווה את כרכרותיהם.
במהלך התערוכה העולמית של ברצלונה בשנת 1888, הוצגה השדרה לראווה כאחד הסמלים להתחדשותה וצמיחתה של ברצלונה.
פרנסס קמבו, מנהיג הליגה האזורית הקטלאנית (Lliga Regionalista), הציע בשנת 1919 לבנות בשדרה ארמון למלך אלפונסו השלושה עשר, לאחר שהארמון המלכותי הקודם שבעיר העתיקה נהרס בשריפה בשנת 1875.
בשנת 1992, כמה מתחמים בשדרה אירחו חלק מהתחרויות של אולימפיאדת ברצלונה.
השדרה הייתה מוקד בו התרחשו מספר פעולות טרור על ידי התנועה הבדלנית הבסקית, אט"א, בשנת 2000. ב-2 בנובמבר, מכונית תופת התפוצצה בשדרה ופצעה מאבטח ושוטר.
כמה ימים לאחר מכן, ב-21 בנובמבר, נרצח ארנסט לוך בהתפוצצות מכונית תופת נוספת במרכז השדרה.
ב-20 בדצמבר שוטר נרצח ביריות בשדרה.
אבינועם (פינקי) פינקלמן הוא מנכ"ל ואיש ציבור ישראלי.
כיהן בתפקידים רבים, בהם מנכ"ל חברת דלק אחזקות, קונסול כלכלי ביוסטון, יו"ר "דלק" ארצות הברית וראש המועצה האזורית חבל אילות.
נולד ב-1938 בשכונת שפירא בתל אביב לצבי ורחל (גיניה).
זמן קצר לאחר לידתו עברה המשפחה לחולון.
למד במחזור הראשון של הכפר הירוק.
בשנת 1951 היה ממקימי קיבוץ יטבתה, ושימש כמזכיר המשק והיה ממקימי מחלבות יטבתה.
בפברואר 1959, בעת שנסע במשאית בכביש הערבה, היה לאדם האחרון שראה ברדלס בטבע בישראל.
עם הקמת המועצה אזורית חבל אילות ב-1964 נבחר כיו"ר המועצה, שכללה באותה העת את הקיבוצים יטבתה, אילות וגרופית בלבד, אך הייתה מהגדולות בישראל בשטח השיפוט שלה.
בתפקיד זה כיהן עד אוקטובר 1970. הוא יזם הקמת מרכז אזורי ליד יטבתה, פיתוח תיירותי בפארק תמנע ומיזמי תיירות נוספים.
לאחר מכן עמד בראש רשות הניקוז האזורית והיה רכז המשק ביטבתה.
בהמשך, עזב את הקיבוץ ועבר לתל אביב.
ב-1972 נבחר כחבר דירקטוריון בנק החקלאות לישראל, נציג איחוד הקיבוצים במרכז "ברית התנועה הקיבוצית",
וכיהן גם כראש האגף הכלכלי בתק"ם וכחבר בית דין העליון של מפלגת העבודה.
ב-1978 נתמנה לקונסול כלכלי ביוסטון, ושנה לאחר מכן עבר לניו יורק ושימש כמנהל רשות ההשקעות של ישראל בצפון אמריקה עד אפריל 1982.
עם שובו לישראל, התמנה על ידי אברהם אגמון מנכ"ל "דלק" למנכ"ל חברת האחזקות דלק השקעות.
הוא הרחיב את פעילות החברה והכניס אותה לענפי שוק נוספים כמו שוק הקמעונאות, הרכב, התפלת מים ועוד, הביא את החברה להצלחות גם בחו"ל ובראשית שנות ה-2000 הוביל אותה למציאת גז טבעי במסגרת שותפות ים תטיס.
ב-1998 השתלט יצחק תשובה על חברת דלק.
פינקלמן מונה ליו"ר דירקטוריון קבוצת דלק.
ב-2003 פרש לגמלאות והחל לכהן כיו"ר "דלק" ארצות הברית למשך כשנה וחצי.
כמו כן כיהן כיו"ר חברת י.ת אמריקה-ישראל, החברה-האם של כל עסקי הנדל"ן של תשובה בארצות-הברית ובקנדה.
ב-2010 מינה גיל אגמון (בנו של אברהם אגמון) את פינקלמן ליו"ר דלק רכב, עד פרישתו בסיום שנת 2021.
כיום מנהל את חברת "פינקלמן א.
בתחילת שנת 1999 נחקר ברשות ניירות ערך בחשד שהסתיר מהמשקיעים את המגעים לקבלת הזיכיון ליבוא מכוניות פורד בישראל.
פינקלמן נעצר ושוחרר בערבות של חצי מיליון שקלים, נדרש להפקיד את דרכונו ברשות, ונאסר עליו לשוחח בטלפון עם תשובה, שלא בנוכחות אדם נוסף.
נגד פינקלמן הוגש כתב אישום.
ב-2004 זוכה ממרבית סעיפי האישום, והורשע בסעיף טכני של מסירת פרטים בלתי מדויקים בדו"ח, ונידון לקנס של 30,000 שקלים.
אבינועם פרץ (6 במרץ 1969 – 22 בספטמבר 1992) היה לוחם ימ"מ בדרגת רס"ם, שנפל בקרב בשנת 1992, והוענק לו עיטור המופת.
אבינועם פרץ נולד בט"ז אדר התשכ"ט, 6 במרץ 1969, לחנניה וסימה פרץ, הוא התגורר במגדל העמק, למד בבית הספר גיורא יוספטל ובחטיבת הביניים רוגוזין בעיר.
לאחר מכן, התגייס לימ"מ במשמר הגבול, שירת כמדריך קורסים והיה חברו ליחידה של קובי שבתאי (לימים המפכ"ל).
בכ"ד אלול תשנ"ב - 22 בספטמבר 1992 שב פרץ מחופשה ליחידתו, בעוברו בצומת הגבעה הצרפתית בירושלים הבחין ליד הטרמפיאדה בחשוד החמוש ברובה M-16, הוא ניגש לתשאל אותו אך המחבל ירה בו והרגו, חבריו של פרץ לכדו את המחבל.
פרץ הובא למנוחות בחלקה הצבאית בבית העלמין של מגדל העמק, הוא היה בן 23 בנופלו, והניח אחריו הורים, שני אחים ושתי אחיות.
לאחר מותו הוענק לו עיטור המופת המשטרתי, בנימוק ש"במעשהו הקריב את נפשו כדי למנוע אסון ולהציל חיי אחרים, תוך הפגנת עוז רוח ואומץ לב הראויים לשמש מופת לכלל המשרתים במשטרת ישראל".
משמר הגבול מקיים תחרות ירי שנתית לזכרו.
בשנת 2019 הוקם לזכרו של פרץ מצפה ביער בלפור, בשיתוף פעולה של משפחתו, משמר הגבול קק"ל ועיריית מגדל העמק.
אבינועם אטון (נולד ב־25 באפריל 1996) הוא גיטריסט, מלחין ומעבד ישראלי, הפועל בניו יורק.
אטון נולד וגדל בירושלים, והחל לנגן בגיטרה בגיל צעיר.
בגיל 15 החל את לימודיו בתיכון הישראלי למדעים ולאמנויות (ירושלים), שם למד גיטרה אצל יונתן אלבלק ופיתוח שמיעה אצל בת-שבע רובינשטיין.
אטון הוא בוגר האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, שם למד אצל פרופ' יוסף ברדנשווילי ואלי דג'יברי.
עם תום לימודיו זכה במלגת לימודים לתואר שני בניו סקול בניו יורק, שם למד עם אורי קיין, דייב דאגלס ואמיליו סולה ואחרים.
במהלך לימודיו התמקד בכתיבה להרכבים גדולים, תוך חקירה של שילובים בין גיטרה חשמלית, כלי מיתר ואלתור חופשי.
ב-2023 הוזמן אטון להלחין יצירה מקורית לתזמורת הביג בנד של ה־Jazz Gallery בניו יורק, אחד מהמוסדות המרכזיים בעולם לג'אז עכשווי.
כשנה לאחר מכן, התקבל לתוכנית BMI Jazz Composers Workshop , מסלול יוקרתי למלחיני ג'אז המתקיים בניו יורק.
אטון השתתף בפרויקטים רבים כגיטריסט, מלחין ומעבד, ושיתף פעולה עם אמנים ממגוון סגנונות, ביניהם המנצחת מיהו חזמה , דואו הגיטרות הקלאסיות Newman & Oltman Guitar Duo , החצוצרן הגרמני הנס-פטר סאלנטין, הזמרת טלי גולרגנט והזמר צק ברקמן.
רבות מיצירותיו שואבות השראה מתמונות, צילומים וסצנות קולנועיות.
אֲבִיעֶזֶר (בתעתיק לטיני: Avi'ezer) הוא מושב בחבל עדולם, הממוקם כ-7 ק"מ מדרום לבית שמש, שוכן בשיפולי הרי יהודה וצופה אל נוף עמק האלה ממערב והרי גוש עציון ממזרח.
המושב משתייך לארגון הפועל המזרחי אך כיום אוכלוסייתו מעורבת והטרוגנית.
המושב הוקם בחודש אפריל שנת 1958 על אדמות הכפר הערבי הנטוש בית נטיף.
המייסדים היו עולים מאיראן, בני המעמד הבינוני.
בשל העדר מים עזבו עולי איראן לערים אחרות.
במקומם הובאו למקום עולים מיהדות קוצ'ין ששהו בתחילה במושב חדיד ליד לוד וכן אלו שישבו בתחילה במושב עלמה שבגליל.
הם הביאו למקום את תרבותם ומנהגיהם המיוחדים, אלו ניכרים עד היום, בעיקר בעת התפילות והאירועים סביב מעגל השנה וגם בבית הכנסת המרכזי במושב הנקרא "מורשת יהדות קוצ'ין".
בעת תכנון המקום הוא נקרא "עדולם 9".
המושב נקרא אביעזר, על שמו של אביעזר זיגמונד גסטטנר, נשיא קק"ל בבריטניה וציוני נלהב.
בהיותו יישוב ספר סבל היישוב מגנבות עדרי צאן וגנבות רכוש.
כביש הגישה למקום היה רעוע ולעיתים, בימות הגשמים, נותק המושב מהעולם החיצון בעת שנחל האלה היה עולה על גדותיו ומציף את הדרכים.
בהיותו של המושב מושב עולים שיתופי, עסקו רוב התושבים בחקלאות מטעים, שלחין ובענף הלולים.
כיום מתפרנסים רוב רובם של תושבי המושב בעבודות חוץ ועוסקים בכל ענפי המשק.
בין השנים 1992–1995, בסיוע משפחת גסטטנר, בוצע במושב פרויקט שיכון ייחודי למושבים במדינה.
הוא נועד לשכן עולים בעיקר מחבר המדינות בעלי תארים אקדמיים ומקצועות חופשיים.
הבתים שנבנו היו בתים תעשייתיים בני שלושה חדרים, עם קירות טרומיים וגג רעפים.
כך הוקמה שכונה חדשה הנמצאת בכניסה למושב.
עד לאחרונה התבצעה הרחבה חדשה בעיבורי המושב, היא הזרימה למקום כשבעים משפחות חדשות מכל רחבי הארץ.
עד לפני מספר שנים אותרו כתובות הבתים במושב באמצעות מספרים או שמות מעניינים שהוצמדו לרחובות, כמו למשל "רחוב הבית הכחול" בשל בית הצבוע בכחול שנבנה במרכזו.
או "רחוב הכלבים" בשל מספר הכלבים הרב הנמצא בחצרות בתיו.
בשנת 2018, תוך התייעצות עם תושבי המקום, נקבעו שמות חדשים לרחובות, כשהנושא המרכזי הוא עצים.
כך ששמות הרחובות הם: החרוב, השקד, האורן, האלון והרימון.
לדוגמה: את הרחוב הראשי של המושב מעטרת שדרה מרשימה של עצי אורן, על כן שמה הוא "שדרת האורן", האורנים נכרתו בדצמבר שנת 2022 משיקולי בטיחות ורצון למנוע שריפות עתידיות.
רחוב אחר בצפונו של המושב נקרא רחוב האלון בגלל שני אלונים חסונים הנמצאים בתחילתו.
לפי נתוני מפקד האוכלוסין משנת 2008, אחוז האקדמאים ביישוב הוא מן הגבוהים ביישובי מועצה אזורית מטה יהודה - 42.9 אחוזים.
כאמור בית הכנסת המרכזי "מורשת יהדות קוצ'ין" השוכן בלב המושב נוהג במסורת העתיקה והמיוחדת של יהדות קוצ'ין.
מסורת הכוללת נוסח תפילה ייחודי לעדה בצד פיוטים מיוחדים המושרים במועדים שונים: שבתות ומועדי ישראל.
בראשית ימי המושב שכן בית הכנסת במבנה קטן, בהמשך עבר בית הכנסת למבנה רחב יותר.
בשנת 2017 שופץ מבנה בית הכנסת, ממדיו הורחבו ועיצוב הפנים שלו שופר.
לבד מבית כנסת וותיק זה נוסד בשנת 2010, בית כנסת בנוסח ספרדי ירושלמי בו מתפללים בעיקר תושבי ההרחבה.
בראשית הדרך שכן בית כנסת זה בבית אחד המתפללים, אך יותר מאוחר עבר לשכון במקלט הסמוך לבית הכנסת המרכזי.
בבית כנסת זה פועל במהלך השבוע כולל אברכים, אלו מגיעים מדי יום מרמת בית שמש על מנת ללמוד ולהתפלל מנחה וערבית.
במועדי תשרי התכנס באחת מחצרות הבתים במושב, מניין שוויוני.
במשך שנים פעלה במקום צרכניה מושבית שהבעלים בה טיפל בדואר הנכנס והיוצא, לאחר מכן, במשך שנים רבות, עמד המבנה שומם.
בין השנים 2014-2018 פעל במקום סניף של "סופר הגבעה" ובין השנים 2018-2019 ניהל את המקום רוכל בשם רושל.
בשנת 2021 נפתח במקום מינימרקט שבנוסף למוצרי המכולת מפעיל קצבייה וארוחות המבורגר פעמיים בשבוע, דבר שעורר את השף אייל שני לצלם סרטון פרסומת לפעילותו הקולינרית במטה יהודה.
בשנת 2019, בעקבות שיפוץ מבנה "בית העם" המשמש פעילויות לציבור, מצאו הפועלים באר עתיקה, הדבר הוביל לנקיטת אמצעי בטיחות וגידור האתר.
המושב שוכן בעמק האלה, בין הר ושפלה, הנוף הוא חורש ים תיכוני, חלקו טבעי ומורכב מעצי אלון ואלה וחלקו נטוע, כמו עצי אורן וחרוב, זאת בצד בתה של צמחי בר.
בתחום המושב קיימים שרידים של בארות וגתות שמן מן התקופה הביזנטית וכן עצי אלון ואלה עתיקי יומין.
בעונת החורף יש פריחה של פרחי בר כגון כלניות, רקפות, חרדל אשר צובעים את הגבעות והעמק סביב.
באוקטובר 2014, במסגרת המפעל ה-37 של תנועת הנוער בני המושבים לזכרו של יוסי יפה, הוכשר שביל טיולים העובר בחורש שבתוך המושב ומוביל לבית הבד העתיק.
לאורך השביל הוקמו גם פינות מנוחה להנאת המסיירים במקום.
בחודש ינואר 2019 נחנך שביל טיולים מעגלי אל החורש הטבעי שבכניסה הראשית למושב.
השביל סומן בסימון שבילים ביוזמת תושבי המקום ובסיוע היחידה להגנת הסביבה והמועצה האזורית מטה יהודה.
הוא כולל שני מסלולים: האחד כחצי קילומטר והשני כקילומטר וחצי.
השביל עובר בין סלע נרקיסיים, חורבות עתיקות, עצי אלון חסונים ושדות פרחים, גם בו יש פינות מנוחה.
הוא מגיע אל גבעת הרקפות הנקראת גם תצפית 360, תל אבנים עגול שמפסגתו ניתן לראות את נוף השפלה ויישובי הסביבה, על גבעה זו חוזרות בכל שנה העיריות והרקפות ומכסות אותה במרבד מרשים.
חורבת בית בד מתנשאת מעל לבתי המושב.
(היא מופיעה במפת ה־F.E.P .בשם: Rus-er Umm.
Kh) משתרעת על פני כ־15 דונם ושוכנת בראש גבעה המתנשאת לגובה של 442 מ' מעל לפני הים, החורבה מצויה במרחק של כ־5.2 ק"מ דרומית־מזרחית לחורבת בית נטיף וכ־3 ק"מ צפונית־מזרחית לתל עדולם.
וכך נכתב בסיכום תחקיר שערכו איתן קליין, גדעון גולדנברג ואילן חדד:
"באתר נחשפה בשנת 1898 כנסייה מעוטרת בפסיפסים הכוללת כתובת בשפה היוונית והסורית המציינת את הקדשת הכנסייה ליוחנן הקדוש.
מתחת לכנסייה אותרה מערת קבורה שבדופנותיה מקמרים, וזוהתה כקריפטה ביזנטית השייכת לכנסייה.
בשנת 2014 נסקרה מערת קבורה זו בשנית בידי מפקחי היחידה למניעת שוד עתיקות
עקב זיהוי פגיעה באתר על ידי שודדי עתיקות.
התברר כי דופנות המערה מטויחות בטיח אפור מהסוג האופייני לימי הבית השני, והועלתה השערה כי מדובר במקווה טהרה מתקופה זו שהוסב לשמש מאוחר יותר כמערת קבורה.
חפירת בדיקה שנערכה במקום מטעם רשות העתיקות איששה את השערתנו, ותוצאות הבדיקה מאפשרות לשחזר את שלבי השימוש השונים של המתקן.
כחלק מעבודת שדה זו נסקרו באתר חללים תת־קרקעיים נוספים ובהם בורות מים, מחסנים תת־קרקעיים, מערכת מסתור ומקוואות טהרה"
אביעד שלמה קיסוס (נולד ב-9 בפברואר 1979) הוא פסיכולוג, ובעבר גם שדרן רדיו, מנחה טלוויזיה, עיתונאי ופובליציסט ישראלי.
קיסוס נולד בחיפה וגדל בכפר סבא.
אמו נילי היא אשת חינוך, ואביו שירת כנגד בצבא קבע.
קיסוס למד במגמת ספרות ותיאטרון בתיכון כצנלסון בכפר סבא.
קיסוס הוא פסיכולוג, בוגר המרכז הבינתחומי הרצליה בפסיכולוגיה ומוסמך בפסיכולוגיה קלינית מהמכללה האקדמית תל אביב-יפו.
בתחילת דרכו כתב בשבועון הבידור "רייטינג" ובשנת 2000 היה לסגן-העורך של העיתון.
בשנת 2002 החל להגיש לצדו של טל ברמן את תוכנית הבוקר ברדיו תל אביב.
בסוף שנת 2009 עזבו השניים את התחנה ומאז 2010 שודרה התוכנית ברדיו "Eco 99" עד לסיום התוכנית במאי 2023 לאחר כ-21 שנים.
בשנת 2004 הנחה את התוכנית "דייט לסטרייט" ששודרה בערוץ 2. לאחר מכן השתתף בעונה הראשונה של "מועדון לילה" כחבר פאנל קבוע ועזב באמצע העונה השנייה.
בנוסף, הנחה את מגזין הבידור "Y בעשר" עד סוף 2009 ושיחק בדרמה המוזיקלית "השיר שלנו" (2005-2007).
השתתף בכתיבת הסדרה הקומית "שולץ" (yes, 2008) וביצירת הסדרה "פלאשבק" (ערוץ הילדים, 2016).
בשנת 2008 הנחה את התוכנית "בעירום מלא" בערוץ 2, וב-2009 הנחה את תוכנית האירוח "אינסטינקט בסיסי" באותו ערוץ.
באוגוסט 2010 הנחה את התוכנית "המסע לארץ הציצים" בערוץ 10.
בשנת 2011 הנחה לצד טל ברמן את תוכניות הריאליטי "וייפאאוט" ו"הדור הבא 24/7" בערוץ 10, ובשנת 2012 הנחו השניים את התוכנית "משחק החתונה" באותו ערוץ.
בשנת 2011 כתב טור אישי במוסף סוף השבוע של עיתון "הארץ", ובשנת 2013 כתב טור שבועי באתר "מאקו".
החל מיולי 2014 כותב טור במגזין "ליברל".
בשנת 2016 החל להשתתף לסירוגין כחבר פאנל בתוכנית הסאטירה "גב האומה" בערוץ עשר.
קיסוס יצא מהארון בפני משפחתו בגיל 18. הוא פעיל בולט בקהילה הלהט"בית, חבר הוועד המנהל של איגי - ארגון נוער גאה, ומרבה לקחת חלק ביוזמות למען שוויון זכויות לקהילה הגאה.
היה נשוי לשחקנית מיכל לוי, אולם היו אלה נישואים פיקטיביים לדבריו.
לקראת הבחירות לכנסת ה-19, חשף כי הוא תומך במפלגת מרצ.
התוכנית "הבוקר עם טל ואביעד" זכתה פעמיים בפרס הרדיו לתוכנית המצטיינת.
שנהפרויקטדמותהערות2004-2005דייט לסטרייטמנחה2005-2007השיר שלנוגידי ברק / בתפקיד עצמו2006-2007מועדון לילהפאנליסט2006-2009Y בערבמנחה2008שולץבתפקיד עצמובעירום מלאמנחהדני הוליוודתפקיד עצמו / אביגד קישלר2009-2010אינסטינקט בסיסימנחה2010המסע לארץ הציציםמנחה2011מצב האומהמשתתף אורחWipeout ישראלמנחהביחד עם טל ברמןהדור הבא 24/7מנחהביחד עם טל ברמן2012משחק החתונהמנחהביחד עם טל ברמן2016-2019גב האומהמשתתף אורח2017פלאשבקשחקן אורח
שנהפרויקטדמותהערות2010אמא ואבא, יש לי משהו לספר לכםמרואייןסרט דוקומנטרי בנושא היציאה מהארון של אסי עזר
אביעד בנטוב (נולד ב-1 בפברואר 1975) הוא שחקן, קריין, בדרן, כוכב ילדים ואמן סטנד-אפ ישראלי.
ידוע בעיקר בזכות תפקידיו בסדרות הקומיות לילדים "גור ואוח" ו"הקלמרים", בהן משחק לצד אודי גוטשלק.
בנטוב הקים יחד עם אודי גוטשלק את הצמד "אודי ואביעד".
לפני שהשניים הפכו לצמד, בשנת 1993 חבר לאסי כהן והפכו לצמד והופיעו במועדון ה"דומינו גרוס", אך נפרדו בשנת 1996.
בנטוב השתתף ב"פרה פרה", תוכנית ההמשך של "הקומדי סטור" אשר שודרה בערוץ הילדים בשנת 1997, וקודם לכן, בספיישל "משדרים חשמונאים פלוס".
בנטוב גם כותב תסריטים ושירים, עורך ומפתח תוכניות בערוץ ג'טיקס (כיום "דיסני") ובערוץ הילדים ("בית ספר לשטויות", "סמואל המשוטט", "משפחת חפץ", "בלגאן", "ג'טיקס קלאב" ועוד).
בנטוב היה קריין הבית של ערוץ "ג'טיקס" וקריין הפרסומות של "אולסייל" ו"שוגי" של חברת תלמה, השתתף בתוכנית "מהדורה מוגבלת" בערוץ ביפ ושיחק כניצב בסדרת הטלוויזיה "הנפילים", בתפקיד ישראל.
בשנת 2008 שיחק לצידם של אודי גוטשלק והדר לוי בסדרה הקומית "לה לה לנד" ששודרה בערוץ הילדים, ובה גילם את שלמה.
בשנים 2009־2018 דיבב את בובו בתוכנית "בובו וזץ" ששודרה ב-HOT VOD Young.
בשנת 2011 התארח בסדרה הקומית "מה בכריש?" ששודרה בערוץ הילדים, גילם את דמותו של פייר בונז'ור באגט.
באותה השנה גם עם הנחה עם אודי גוטשלק את התוכנית "סבבבנט" ששודרה בערוץ הילדים.
בשנים 2013־2017 שיחק לצד אודי גוטשלק בסדרה הקומית "גן חיות" בערוץ ניקלודיאון, ובה גילם דמויות שונות.
בשנים 2013־2019 ובשנת 2024 עלתה הסדרה "הקלמרים", בה מככב בנטוב לצד שותפו אודי גוטשלק.
בשנת 2015 הופיע בסרט הקומי "מה כבר יכול לקרות?!" לצידם של דובדבני וקובץ', שיחק בתפקיד נהג אמבולנס.
בשנת 2016 כיכב במחזמר "ספר הג'ונגל-המחזמר" עבור תיאטרון הילדים הישראלי בתפקיד "באלו הדוב".
בשנת 2019 גילם בסדרה כפולה את זוג האחים רוג'ר ויגאל הנדריקס.
באותה שנה שיחק גם בסרט "יציאת מצרים", ובמחזמר "בילבי".
בשנת 2020 הנחה בנטוב לצד מירב פלדמן את התוכנית לילדים בשידור חי "אנחנו כאן" בכאן חינוכית.
בשנת 2022 הנחה את התוכנית "למה זה טוב?" בתפקיד עצמו.
בשנת 2025 שיחק בסרט "ילד זין.
באותה השנה גם שיחק בעונה השנייה של "מלון הוטל" בתפקיד גזאלה, הבעלים החדשים של המלון ואבא של קווסטשן.
בנוסף באותה השנה התארח בסדרה הקומית "סברי מרנן" ששודרה בקשת 12 גילם את נתנאל.
כמו כן באותה השנה הופיע בסדרת הטלוויזיה "מה הבעיה?" ששודרה בערוץ זום, גילם את אוריין.
בנטוב נשוי ואב לשלושה ילדים.
אביעד קליינברג (נולד ב-25 בנובמבר 1957) הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב.
בין 2015 ל-2019 היה ראש בית הספר להיסטוריה ע"ש צבי יעבץ באוניברסיטת תל אביב.
קליינברג היה מנהל ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב ע"ש חיים רובין.
בין השנים 2021 - 2025 שימש כנשיא המרכז האקדמי רופין.
קליינברג עוסק בתולדות ימי הביניים באירופה ובתולדות הנצרות והתאולוגיה הנוצרית.
נולד וגדל בבאר שבע, בן להורים ניצולי שואה מפולין.
קיבל דוקטורט בשנת 1989 מאוניברסיטת טורונטו, שעניינו לימודי ימי הביניים.
נושא עבודת הדוקטור: "קדושים חיים ומוניטין של קדושה בימי הביניים".
גם בהמשך הרבה לחקור את תחום סיפורי הקדושים, ולאורך השנים פרסם מאמרים רבים בנושא.
בשנת 1994 התמנה למרצה בכיר בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב, קודם לדרגת פרופסור חבר בשנת 2004 וקודם לדרגת פרופסור מן המניין בשנת 2008. בשנים 2000 - 2004 כיהן כראש החוג ללימודים כלליים ובינתחומיים ומשנת 2001 ועד 2022, ניהל את ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב.
מדצמבר 2015 עד נובמבר 2019 היה ראש בית הספר להיסטוריה על שם צבי יעבץ.
תחום מחקרו של קליינברג הוא הנצרות מראשיתה ועד לעת החדשה.
הוא תרגם את הספר "וידויים" של אוגוסטינוס הקדוש, שנחשב לאוטוביוגרפיה הראשונה בתולדות המערב והוא בעל השפעה רבה על הספרות, הפילוסופיה והתאולוגיה הנוצרית.
הוא מפרסם בלוג בשם "מבט על ההיסטוריה של העתיד".
קליינברג היה בן זוגה של פרופ' יערה בר-און.
הספר עוסק בסיפורה של תופעת הקדושה הנוצרית בחיי היומיום של אנשי ימי הביניים המאוחרים.
קליינברג מתמקד במפגש בין קדושים חיים לבין קהילות מאמיניהם.
הוא מתאר תהליך שבמהלכו מכירה הקהילה באחד מחבריה כקדוש ומנתח את הדינמיקה ההופכת אדם אחד לקדוש בעוד שמשנהו אינו נהיה כזה.
חשיבותו של הקדוש במקרים רבים הוא בהעניקו משמעות לאירועים סתומים והוא נוסך אופטימיות בחברה קשת היום החיה בעולם האכזר של התקופה.
זהו מחקר סוציולוגי, אנתרופולוגי והיסטורי של התופעה.
מעמדו של הקדוש נתון כל העת לביקורת מצד עדת מאמיניו.
הספר אף דן ביחסים בין הקדושה הכנסייתית הקאנונית לבין זו שצמחה במסגרת הקהילה וקובע כי במקרים רבים הקהילה וקדושיה, ולא ההיררכיה הכנסייתית, העניקו את התוכן להופעה.
קליינברג מספר את סיפורם של ארבעה קדושים: דוסלין מדין, כריסטינה משטומלן, לוקארדיס מוויימאר עלית ופרנציסקוס מאסיזי.
בסיום הספר מתאר קליינברג את תופעת הניסים וחשיבותה בבניית הקריירה של הקדושים וכן את התפתחות מערכת היחסים בינו לבין הקהילה בה הוא חי.
הספר דן בהיווצרות אגדות על קדושים נוצריים בקרב הקהילה הכפרית, לפני שהכנסייה ניכסה אותם לעצמה והכירה בהם.
רגל החזיר של האח ג'ינפרו
בספר זה מתאר קליינברג את הנתיב דרכו מתעלת הכנסייה הנוצרית את סיפור הקדושים לטובתה, תוך שהיא מחליטה מי ראוי להערצה ומי לא.
הכנסייה הנוצרית עיבדה את סיפורי הקדושים העממיים באופן שיתאימו לאמונה הנוצרית המקובלת וכך הרחיבה את השפעתה וחיזקה את מעמדה בקרב עדת המאמינים.
הכנסייה אף חיברה ביוגרפיות לקדושים שהיו בחזקת אלמונים, על מנת להפכם לסיפורים נורמטיביים.
באמצעות סיפור חיי הקדוש, מעשיו הטובים ומידותיו התרומיות, יצרה הכנסייה תעמולה להעברת מסריה לקהל המאמינים הנוצרי.
הספר מתאר את פולחן הקדושים מן המאה הרביעית ועד למאה השלוש עשרה לספירה, ואת התפתחותו לאורך השנים.
הוא מנסה לחשוף את עולם הדעות והאמונות של המאמין הפשוט בתקופת ימי הביניים לפי ספורי הקדושה הנוצריים.
הוא מתאר את עולמם של הקדושים כפי שהוא משתקף בקובץ פופולרי מן המאה ה-13, "הגדת הזהב" של יקובוס מוארזה, שהיה הספר הנקרא ביותר בימי הביניים, למעט כתבי הקודש.
בספר נפרש מגוון רחב של אגדות קדושים, רובם מן העבר המיתולוגי של הנצרות, עת הייתה דת נרדפת באימפריה הרומית.
האגדות מסופרות באופן ציורי ומלהיב על מנת לספק חומר חינוכי לדרשן כדי להעביר את מסריו.
קריאת ביניים: מדריך קצר לימי הביניים במערב, 2020. הספר הוא מבוא לתקופת אלף השנים המכונה "ימי הביניים".
מדריך לחילוני: איך לא להאמין בלי להתנצל, 2019. הספר מציג את הטענות הדתיות העיקריות ומציע להן מענה חילוני.
שבעת החטאים - רשימה חלקית, ספרי עליית הגג, ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2007.
הספר תורגם לאנגלית (בהוצאת הרווארד), צרפתית, גרמנית, איטלקית, פורטוגזית והולנדית.
רגל החזיר של האח ג'ינפרו: סיפורי הקדושים משנים את העולם, זמורה-ביתן, 2000. הספר תורגם לאנגלית (בהוצאת הרווארד), צרפתית (בהוצאת גלימאר), איטלקית ורומנית.
גאולה וכוח: לתולדות הנצרות בימי-הביניים: מבחר מאמרים/ ערך והוסיף מבואות ונספחים אביעד קליינברג, ספרי תל אביב, 1999.
תקומה - 50 השנים הראשונות.
בימי הסהר והצלב: ימי הביניים וראשית העת החדשה: היסטוריה לכיתה ז'.
משרד הביטחון – ההוצאה לאור, ספריית אוניברסיטה משודרת, 1995.
ספר הילדים איך בוטלה המתמטיקה, ידיעות ספרים, 2010.
האל החושני: לגופו של האל המופשט, מאנגלית: אביעד שטיר.
ספרי עליית הגג / ידיעות ספרים, 2017
וידויים/ אוגוסטינוס; תרגם מלטינית והוסיף מבוא, הערות ואחרית דבר: אביעד קליינברג.
תל אביב: המוסד לתרגומי מופת, ספרי עליית הגג, ידיעות אחרונות, 2001.
בטן מלאה: מבט אחר על אוכל וחברה.
על אהבת אם ועל מורא אב: מבט אחר על המשפחה.
לא להאמין: מבט אחר על דתיות וחילוניות.
אביעד הכהן (נולד בחשוון ה'תשכ"ג, 1 בנובמבר 1962) הוא פרופסור למשפטים ופובליציסט ישראלי.
נשיא המרכז האקדמי שערי מדע ומשפט ולשעבר, במשך כעשור כיהן כדיקן בית הספר למשפטים שבו.
הכהן מזוהה עם עמדות האורתודוקסיה המודרנית.
אביו, הרב מנחם הכהן, כיהן כחבר הכנסת, כרב תנועת מושבי העובדים בישראל וכרבה הראשי של רומניה, ואמו היא ההיסטוריונית פרופ' דבורה הכהן.
למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר ואחר כך בישיבת הר עציון ובישיבת הכותל ושירת בצבא במסגרת ההסדר.
בשנים 1985–1989 למד לתואר ראשון במשפטים ב, ובמקביל ללימודיו עבד כעוזר מחקר במכון לחקר המשפט העברי באוניברסיטה.
את ההתמחות עשה אצל המשנה לנשיא בית המשפט העליון פרופ' מנחם אלון, ואצל עו"ד ד"ר מישאל חשין (אף הוא לימים המשנה לנשיא בית המשפט העליון).
בשנת 1991 החל ללמד כמורה עוזר בפקולטה למשפטים בירושלים במקביל לתואר השני שאותו סיים בהצטיינות בשנת 1993. בשנת 1995 החל ללמד גם באוניברסיטת בר-אילן סוגיות דת ומדינה, משפט עברי ודיני תקשורת.
בשנת 1996 החל לעבוד כמרצה וכמנהל המרכז להוראת המשפט העברי ולימודו במכללת "שערי משפט".
את הדוקטורט סיים בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים בהדרכתו של פרופסור מנחם אלון בהצטיינות יתירה, בציון "מעולה" בשנת 2003.
החל משנת 2007, מוזכר שמו של אביעד הכהן כמועמד לכהן כשופט בבית המשפט העליון.
שמו נכלל ברשימת המועמדים הסופית שהוגשה לוועדה למינוי שופטים גם ב-2011, 2016, ו-2021, אך הוא לא נבחר.
בשנת 2017 התמנה כנשיא המרכז האקדמי שערי מדע ומשפט (לשעבר מכללת שערי משפט) ודיקן בית הספר למשפטים שבו, שבו לימד מ-1996.
הכהן נשוי לאלישבע ואב לארבעה מתגוררים בירושלים.
פעילותו האקדמית של אביעד הכהן מתמקדת בתחום המשפטי: חקר המשפט העברי, במשפט זכויות האדם ובדיני תקשורת; בחקר התלמוד הירושלמי ובספרות השו"ת.
במקביל לעבודתו כמרצה למשפטים, יסד את "מוזאיקה" - המרכז לחקר דת, חברה ומדינה; חבר בוועדה למונחי משפט של האקדמיה ללשון העברית; עמית מחקר בכיר במכון ון ליר בירושלים וחבר בפורומים נוספים.
משנת 1997 שימש חבר במערכת הפרסום הרשמי של פסקי הדין (פד"י) של בית המשפט העליון, ומשנת 2006 שימש במשך כמה שנים כעורך הראשי.
בין השאר, כתב את הערכים החדשים בנוגע לזכויות האדם במהדורה החדשה של "אנציקלופדיה יודאיקה", ובהם ערכים על חופש הביטוי, חופש התנועה וחופש העיסוק.
הכהן כותב במגוון נושאים, הן בתחום המשפטי והן בסוגיות ציבוריות אחרות.
הוא משמש כפרשן המשפטי של העיתון "ישראל היום" למן ייסודו.
כתב מאות מאמרים, הן בבמות אקדמיות ומדעיות והן בבמות פופולריות, בהן דף פרשת השבוע של משרד המשפטים וכן בעיתונות, מאמריו הופיעו ב"הארץ", ב"ידיעות אחרונות", ב"מעריב", ב"מקור ראשון", ב"נקודה", ב"הצופה", ב"The Jerusalem Post" ועוד.
הוא כותב, משנת 2001, טור שבועי בעלון השבת "שבתון".
הוא ניסח את "אמנת הספרייה הלאומית".
הכהן חבר במערכות של שנתון המשפט העברי (היוצא לאור מטעם המכון לחקר המשפט העברי של הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית); "רפואה ומשפט", "זהויות" - כתב עת לתרבות וזהות יהודית של מכון ון ליר, "מחניים", "מסכת", "שערי משפט", "הלשכה - ביטאון לשכת עורכי הדין בירושלים", "עלון שבות לבוגרי ישיבת הר עציון" ועוד.
הכהן פעיל כעורך דין בתחומים ציבוריים וחברתיים: משנת 1994 הוא משמש כיועץ המשפטי של עמותת פסטיבל ישראל ושל תנועת "הכל חינוך".
כיהן כחבר ועד מחוז ירושלים, כחבר בית הדין המשמעתי של לשכת עורכי הדין ובוועדות ציבוריות.
שימש יועץ לוועדת הקודיפיקציה; יועץ ל"ועדת שושני" שעסקה בתקצוב מוסדות החינוך בישראל.
מכהן כדירקטור ויו"ר ועדת הלוגיסטיקה של פרויקט תגלית.
חבר בגופים ציבוריים, בהם עמותת מרכז צדק לנשים, עמותת ישיבת הר עציון, הנהלת ארגון בית הלל ו"פורום תקנה" לטיפול ולמניעת הטרדה מינית בציבור הדתי.
בשנת 2011 מונה ליועץ המשפטי של מפעל הפיס.
היה שופט בחידון המשפט הישראלי, בתחרות פסטיבל הסרטים היהודי, ויו"ר חבר השופטים בחידון התנ"ך הארצי למבוגרים.
בשנת 2020 היה חבר בוועדת "פרס ישראל" לספרות תורנית וחבר הוועדה לבחינת מתכונת בחינות ההסמכה לעורכי דין שמונתה על ידי שר המשפטים.
בין מקרים שבהם ייצג הכהן בפני בית המשפט:
עתירה נגד שידור דוקו-דרמה בטלוויזיה שהכפישה את שמה של חנה סנש לאחר מותה.
זכה בעתירה שהגיש בשם תנועת "נשים בירוק" ונדיה מטר למען זכות קיום תהלוכה שלהן בליל תשעה באב סביב חומות העיר העתיקה בירושלים.
מתן היתר לנשים להספיד בבתי עלמין.
ייצג את עמותת "צהר" ואת ארגון "קולך" בניסיון למנוע בחירת דיינים חרדיים ואת ארגוני הנשים בפרשת הסדר הטיעון עם הנשיא משה קצב.
בשנת 2006 ייצג את עמותת "מרכז צדק לנשים" בעתירה שנועדה להסדיר את פעילותה של קרן ממשלתית המשלמת כספים לסרבני גט ובכך מעודדת אותם בעקיפין.
בעקבות העתירה הוסדרה פעילות הקרן ונקבעו קריטריונים לפעילותה.
ייצג את תושבי גוש קטיף בעתירות שהוגשו לוועדה המיוחדת לפי חוק יישום תוכנית ההתנתקות במנהלת סל"ע.
בשנת 2005 ייצג את תושבי כפר מימון בעתירה לבג"ץ, לאחר שהמשטרה מנעה את יציאתם מתחומי היישוב בשל החשש שיצטרפו למפגינים נגד תהליך ההתנתקות.
בשנת 2008 ייצג את עמותת "נוער כהלכה" ואת יואב ללום שביקשו לראות אפליה עדתית בבית הספר "בית יעקב" בעמנואל.
בג"ץ קיבל את העתירה, וקבע הלכות יסוד בעניין הזכות לחינוך שוויוני .
בשנת 2011 הגיש עתירה נוספת בשם אותם עותרים נגד משרד החינוך והרשויות המקומיות בשל הפליה עדתית בסמינרים לבנות במגזר החרדי.
בשנת 2008 ייצג את הסייף יובל פרייליך שנבצר ממנו להשתתף בתחרות כיוון שהוא שומר שבת.
בג"ץ הוציא צו שחייב את איגוד הסיף להעביר את התחרות ליום חול ולאפשר לסייף להתמודד בתנאי תחרות שוויוניים.
בשנת 2009 ייצג את רב העיר צפת, שמואל אליהו, בעתירה שביקשה להעמידו לדין בגין התבטאויותיו, עתירה שנדחתה (בג"ץ 6702/05).
בשנת 2010 ייצג את ראש העיר ירושלים ניר ברקת בעתירה שמנעה מחטף בבחירת הרבנים הראשיים לירושלים.
בשנים 2010–2011 ייצג את חברת מועצת העיר ירושלים רחל עזריה בשתי עתירות שביקשו למנוע הפרדה מגדרית בשכונת מאה שערים.
בשנת 2012 ייצג את חברי מפלגת "ירושלמים" בעתירה לבג"ץ בגין אי פרסום תמונות נשים בפרסומות על גבי אוטובוסים בירושלים.
בעקבות העתירה הודיעה המדינה כי היא מסכימה עם עמדת העותרים.
בעקבות עתירה שהגיש בשנת 2012 הוצא צו ביניים האוסר על הרבנות הראשית לישראל לתת כושר לרבנות עיר ללא בחינה בכתב.
כעבור זמן הודיעה הרבנות כי היא מפסיקה נוהל זה.
בעקבות עתירה שהגיש (בג"ץ 554/14) בוטל 'נוהל אדמו"רים' שהעניק במשך שנים הטבות ל-45 רבנים, ללא קריטריונים, בנמל התעופה בן-גוריון.
בשנת 2014 יצג את הרב אריה שטרן בפני ועדת הבחירות לרבנות ירושלים וטען לתקפות תעודת הכשירות שלו ובכך אפשר את בחירתו.
באותה שנה ייצג קבוצת חרדים שביקשה למנוע את ביטול החוק שפטר תלמידי ישיבות מלימודי ליבה, בטענה שלא ניתן לעשות זאת בכפייה.
בשנת 2019 קיבל, בצעד נדיר, הרשאה מהיועץ המשפטי לממשלה לייצג, כעו"ד פרטי, את הרבנות הראשית לישראל בעתירה (בג"ץ 1550/18) שעניינה הכנסת חמץ לבתי חולים בפסח.
בשנת 2020 נתקבלה עתירה (בג"ץ 3865/20) שהגיש בשם קבוצת תושבים מקרית ארבע שתבעו לקיים גם שעות "שחייה משפחתית" בבריכה העירונית.
פסק הדין קבע הלכה באשר לחובת רשות מקומית כלפי קבוצת מיעוט במקום.
בשנת 2024 ייצג את הראשון לציון, הרב דוד יוסף בשתי עתירות לבג"ץ שביקשו לפסול אותו מהתמודדות לכהונת הרב הראשי ולהדיחו מהכהונה אליה נבחר.
למן שנת 2016 החל לייצג את בני משפחת גולדין, שבנה הדר גולדין נהרג במבצע "צוק איתן" וגופתו הוחזקה בידי ארגון החמאס (עד לנובמבר 2025), במאבקה להשבת החיילים והאזרחים המוחזקים ברצועת עזה לישראל.
בשנת 2008 היה הכהן בין החברים המעטים (3 מתוך 30) בוועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-18 שהתנגד לפסילת הרשימות הערביות מלהשתתף בבחירות, עמדה שקיבלה חיזוק מאוחר יותר בהחלטת בית המשפט העליון לבטל את פסילתן.
הוא נמנה עם מייסדי ארגון "במעגלי צדק".
במסגרת פעילותו בארגון הביע עמדות נחרצות בעד מלחמת חורמה בסחר בנשים, וקרא להגברת המודעות והסיוע לאנשים עם מוגבלות והקטנת הפערים הכלכליים בחברה הישראלית.
כמו כן הביע ביקורת קשה על מה שהוא מכנה הזנחת הטיפול של הציבור הדתי במקרים של תקיפה מינית וסרבנות גט.
שימש כיועץ המשפטי הראשון (פרו בונו, ללא תמורה) של עמותת "סנגור קהילתי" שסייעה לבני אוכלוסיות מוחלשות למצות את זכויותיהם.
בשנת 2020 מונה על ידי שר המשפטים לחבר הוועדה לבחינת בחינות ההסמכה של לשכת עורכי הדין ("ועדת חשין").
בינואר 2022 מונה על ידי שר הבינוי והשיכון זאב אלקין לכהן כיושב ראש "ועדת הכהן" - הוועדה הציבורית לקביעת אמות מידה לקבלת זכאות לדיור הציבורי.
באפריל 2024 מונה על ידי שר האוצר, בצלאל סמוטריץ', לעמוד בראש "ועדת הכהן", ועדה ציבורית שתיתן מענה לנפגעי טבח שבעה באוקטובר..
בשנת 2024 מונה על ידי יו"ר הכנסת להיות דירקטור בקרן פרס יו"ר הכנסת לאיכות חיים.
הכהן פעיל מראשית שנות התשעים למען עגונות ומסורבות גט.
בשנת 2016 קיבל אות הוקרה מארגון "מבוי סתום" בעקבות פעילות זו.
הוא נמנה עם מקימי "מרכז צדק לנשים", המסייע לפתרון מקרי עגינות ולתיקון עיוותים ביחס למעמד האשה בבתי הדין הרבניים ובבתי המשפט.
ספרו "דמעת העשוקים" עוסק בפתרונות חדשניים לסוגיית העגונות.
ב-2004 הופיע בארצות הברית ספרו "The Tears of the Oppressed" (דמעת העשוקים - על סוגיית העגונה ודרכים לפתרונה).
בחיבור זה מציע הכהן גישות חדשות לפתרון בעיית העגינות, הנסמכות על מקורות הלכתיים.
בשנת 2011 הופיע ספרו "פרשיות ומשפטים" המאגד מבחר ממאמריו ובהם פרקים על זכויות האדם, משפט פלילי ומשפט אזרחי וזיקתם למשפט העברי.
הכהן ערך ספרים, בהם "מנחה למנחם", לכבוד אביו (עם חיים באר) ו"ספרא וסייפא - ספר היובל לרב מרדכי פירון" (עם צבי טל); וספר הזיכרון לשופט מנחם אֵלון.
כן שימש כיועץ מדעי לספר הלימוד באזרחות לבתי הספר התיכוניים "להיות אזרחים בישראל", ולספר הלימוד "לחיות יחד בישראל - מולדת, חברה ואזרחות" (עם אריה שחר ומרדכי קרמניצר).
מילון משפטי עברי-אנגלי, אנגלי-עברי (עם אלישבע שקד), תל אביב, 1992; מהדורה שנייה, 1999; מהדורה שלישית, 2009
פרשיות ומשפטים, הוצאת ידיעות ספרים, 2011
ארי בין העולמות - חייו ומשנתו החינוכית של הרב אריה בינה, הוצאת ידיעות ספרים, ה'תשע"ט
(עורך משותף עם מיכאל ויגודה), פרשת השבוע – עיונים משפטיים בפרשת השבוע, המרכז האקדמי "שערי מדע ומשפט" ומשרד המשפטים, ירושלים תשע"ב
(עורך משותף, עם חיים באר וחנה עמית), מנחה למנחם – ספר היובל לרב מנחם הכהן, ת"א תשס"ח), הוצאת הקיבוץ המאוחד, ת"א, 2007
(עורך משותף, עם אשר מעוז), זהות יהודית, בהוצאת הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת ת"א, תשע"ד
עורך משותף, עם השופט צבי טל), ספרא וסייפא – ספר היובל לרב מרדכי פירון, ירושלים, תשע"ד
נשמה יתירה במשפט – אמרות ולקוטות ממשנתו של מנחם אֵלון, ירושלים תשס"ד
מישאל חשין: פרש בודד בערבות המשפט, בהוצאת המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי ע"ש הרי סאקר, הפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית, ירושלים, 2015; מהדורה שנייה, 2016
(עורך משותף, עם אריה אדרעי, דוד גליקסברג, ברכיהו ליפשיץ, בני פורת), הלכה ומשפט: ספר הזיכרון למנחם אלון, ירושלים תשע"ח
(עורך משותף, עם הרב ראובן ציגלר), הרב אהרן ליכטנשטיין: מוסר אביב – הלכה והגות, מוסר ופילוסופיה, ירושלים תשע"ו
ספרא וסייפא - עיונים בפרשיות השבוע בצל מלחמה, ירושלים תשפ"ה
פרס ע"ש ד"ר יעקב הרצוג לתלמיד מצטיין בלימודי המשפטים, האוניברסיטה העברית, 1991
פרס ע"ש סלביט לתלמיד מצטיין בלימודי התואר השני, האוניברסיטה העברית, 1992
פרס ע"ש שנרך לתלמיד מצטיין בחקר המשפט העברי, האוניברסיטה העברית, 1994
פרס ע"ש רובר אסרף למחקר מצטיין בלימודי התואר השלישי, האוניברסיטה העברית, 1997
פרס ע"ש ליאו גוזיק לתלמיד מצטיין בלימודי המשפט העברי, האוניברסיטה העברית, 1999
פרס ע"ש ד"ר משה זילברג לעבודת דוקטורט מצטיינת בלימודי המשפטים, האוניברסיטה העברית, 2004
פרס כץ, ליישום ההלכה בחיים המודרניים, 2023
פרס הרב קוק לספרות תורנית – ספרות מחקר תורנית, 2024
אביעד גיל (נולד ב-1983) הוא זמר חרדי-מזרחי, מפיק ומלחין.
מייסד ומנכ"ל חברת ההפקות "הפקות חברים".
אביו מחנך בתלמוד תורה "זכרון מאיר" בבני ברק.
הזמר והדי ג'יי נריה אנג'ל הוא אחיו הצעיר.
למד בישיבת "יצחק ירנן" באשקלון.
את שיריו הראשונים כתב עוד בהיותו בישיבה.
התפרסם לראשונה בעקבות השיר "היכן הילד שלי" העוסק בפרשת ילדי תימן.
השיר הופיע בפסקול הסרט "נשמה של ילד" העוסק בפרשת ילדי תימן, בהפקתם של האחים גרובייס.
בשנת 2004 הופיע בסרט "זעקת הנפטר".
הופעתו הראשונה הייתה בהכנסת ספר תורה.
את תחילת דרכו המוזיקלית עשה בהקלטת גרסאות כיסוי לשירים חסידיים מוכרים.
גיל ביצע חידוש לשיר "עזר עזר" הטורקי שזכה לחשיפה רבה, כאשר את החליף את מילות השיר המקורי במילים "עזר עזר לי ה' תמיד עזר" והקליט את השיר כדואט עם הזמר בני מזרחי.
השיר נכלל באלבום "אביעד גיל וחברים" כשאת כל האלבום ביצע בדואטים עם מיטב הזמרים.
האלבום נמכר בלמעלה מ-20,000 עותקים.
בהמשך הקליט יצירות נוספות משלו כדוגמת "נשמת כל חי" ו"אחות קטנה", שביצע עם חברו גד אלבז.
גיל הקים משרד "הפקות חברים" הכולל אולפן הקלטות.
בין המיוצגים במשרד: מישל אלבז (בתו של בני אלבז), המופיעה בקרב הציבור הדתי בפני נשים בלבד.
בעבר ייצג את הזמר מידד טסה.
בין 2020 ל-2021 היה שופט בתוכנית המציאות של רדיו קול חי, "הקול הבא".
2004 – "בלהיטי זהב" (אביעד גיל וחברים)
בשנת 2014 השתתף באלבומו של אבי בן ישראל "פעמיים כי-טוב".
נשוי (מאז 2012) לאיילת ישראל, ולהם חמישה ילדים.
ב-2025 פורסם כי הזמר החרדי מידד טסה הגיש תביעה לבית המשפט המחוזי נגד גיל.
לפי הנטען, לאורך התקופה בה גיל היה מנהלו המוזיקלי של טסה, הוא ניצל אותו כלכלית ונפשית וביצע בו עבירות מין.
לטענת טסה, גיל הודה בבית דין של רבנים אך בבית משפט הכחיש את המיוחס לו ושינה את גרסתו.
אולם לטענת גיל, טסה ברח מהליך בוררות שזימן בעצמו, אך כאשר הבין כי יפסיד בהליך - אז פנה לבית המשפט תוך שהוא מציג שם טענות סותרות ושקריות.
אביעד (עדי) יפה (12 בספטמבר 1923 – 19 במאי 1977) היה איש ציבור ודיפלומט ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם המערך.
יפה נולד בשנת 1923 ברחובות, בנם של המחנכים יצחק ובלהה יפה.
כשהיה בן חודש עבר עם משפחתו להתגורר בירושלים, שבה היו הוריו ממייסדי שכונת בית הכרם.
הוא למד בבית ספר התיכון בשכונה ולימודי מדעי הרוח באוניברסיטה העברית.
בשנת 1936 הצטרף לארגון "ההגנה", וכן היה מראשי תנועת "המכבי הצעיר".
בשנים 1942–1945 לימד יפה בתיכון בית הכרם ובמכללה למורים על שם דוד ילין.
פעילותו בהגנה נמשכה כחבר המחלקה הערבית של הש"י, ובמלחמת העצמאות השתתף בקרב הקסטל ובמצור על ירושלים.
לאחר הכשרתו בקורס לדיפלומטים הצטרף בשנת 1949 לשירות החוץ ושימש בו בתפקידים שונים: מזכיר ראשון בשגרירות ישראל בקנדה (1953–1956), קונסול בניו יורק והממונה על מרכז ההסברה בארצות הברית (1957–1962) ומנהל מחלקת ההסברה במשרד (1965–1966).
במקביל החל, בשנת 1965, הושאל למשרד ראש הממשלה וכיהן כמזכיר המדיני וראש הלשכה של ראשי הממשלה לוי אשכול וגולדה מאיר אחריו.
ביוני 1969, לקראת הבחירות לכנסת השביעית התפטר מתפקידו על מנת שיוכל להכלל ברשימת מפלגת העבודה לכנסת.
ב-1970 היה ממייסדי יד לוי אשכול.
בשנת 1972 נכנס יפה לכנסת השביעית במקומו של ראובן ברקת.
החל ב-1973 כיהן כיו"ר האיגוד הישראלי לשחמט.
כהונתו של יפה נמשכה לאורך הכנסת השמינית ובשנה האחרונה לכהונתה (1977) מונה לכהן כמנכ"ל הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית העולמית.
הוא נפטר יומיים לאחר הבחירות לכנסת התשיעית.
הותיר אחריו את אשתו ושתי בנות: דורית הוק, אדריכלית, ורויטל יפה-כ"ץ, שופטת ונשיאת בית המשפט המחוזי בבאר שבע.
יפה היה נשוי לאורה, בתו של הדיפלומט ואיש הציבור אליהו ששון ואחותו של הדיפלומט משה ששון.
היה אחיהם הצעיר של עמנואל יפה, מחנך שכיהן כמנהל המחלקה להכשרת מורים, כסמנכ"ל משרד החינוך וכיו"ר המזכירות הפדגוגית, ועמיקם יפה, מהנדס העיר ירושלים.
בשנת 2017, גילם את דמותו של אביעד יפה (כמזכיר המדיני וראש לשכתו של לוי אשכול) השחקן אלון אופנהיים בדרמת הטלוויזיה "האיש שניסה למנוע מלחמה / נסיונותיו של לוי אשכול למנוע את מלחמת ששת הימים".
את הסרט ביים גדעון גנני.
את דמותו של לוי אשכול גילם דב גליקמן.
במיתולוגיה היפנית אביסו (יפנית: 恵比須, 恵比寿, 夷, 戎, אנגלית: Ebisu) הוא אל הדייגים, המזל הטוב והפועלים.
שימש כאל המשגיח על בריאותם של הילדים, השומר על הבית ודואג לרווחת דייריו.
נקרא גם הירוקו (יפנית: 蛭子, אנגלית: Hiruko) או קוטושירו-נושי-נו-קאמי (יפנית:事代主神, אנגלית: Kotoshiro-nushi-no-kami).
היה אחד משבעת אלי המזל (七福神, Shichifukujin) והיחיד מביניהם שמקורו ביפן.
בן בכור לאיזאנגי (האל הזכר) ולאיזאנמי (האלה הנקבה), נולד אביסו ללא עצמות ולפי סיפורים אחרים- ללא גפיים, בשם הירוקו (מילולית: 'ילד העלוקה').
פגמיו נבעו כתוצאה מפשעיה של אימו במהלך חתונתה.
הירוקו נאבק כדי לשרוד אך היות שלא יכל אף לעמוד, הוא נשלח לים בסירת גומא טרם מלאו לו שלוש שנים.
בסופו של דבר נשטפה סירתו לחוף ובני שבט האיינו אימצו אותו וגידלו אותו.
הילד הקטן והחלוש התגבר על מצוקותיו הרבות וגידל את רגליו ושאר חלקיו החסרים בגיל שלוש, אז הוכתר כאל אביסו.
אמנם הוא נותר מעט נכה וחירש, אולם מלא שמחת חיים והצלחה, ומכאן משמעות שמו: האל הצוחק.
הוא מתואר לעיתים כחובש כובע גבוה (Kazaori Eboshi ,風折烏帽子), אוחז במקל ובדג גדול.
גם מדוזות מקושרות לאל הזה.
פסטיבל אביסו נחגג ביום העשרים לחודש היפני העשירי.
אבינעם יֶלין (1900, תר"ס – 22 באוקטובר 1937, תרצ"ח), ילדם השישי של איטה ודוד ילין, היה מחנך ומזרחן, איש ירושלים, מומחה לערבית וחוקר בספרות ישראל.
יליד ירושלים, למד בגן הילדים העברי הראשון בירושלים (של לשכת בני ברית) ובבית הספר למל.
בין השנים 1917–1918 שהה יחד עם משפחתו בגלות בדמשק.
בן 20 נשלח לאנגליה, ללימודים באוניברסיטת קיימברידג', ושם למד שפות שמיות וחינוך והוסמך בשנת 1923 לאחר שכתב עבודה על השירה בערבית שנכתבה על ידי יהודים.
בתקופה זו גם תרגם לעברית את "ספר אחיקר החכם", שיצא לאור ב-1923 ושוב חודש אחרי מותו.
ב-1925 חזר לארץ ישראל, ומונה על ידי המנדט הבריטי למפקח הכללי על החינוך העברי בארץ ישראל.
בתוך כך עסק גם בהוראה באופן פעיל, בעיקר בהוראת עברית וערבית וחיבר ספרי לימוד להוראת הלשון העברית והשפה הערבית, היה חבר בוועד הלשון העברית.
בנוסף חקר כתבים מגניזת קהיר וכתבי יד של ספרים יהודים עתיקים.
אשתו עלזה הייתה בתו של אלעזר הלוי גרינהוט ממשפחת ריבלין, בוגרת אחד המחזורים הראשונים של בית הספר לאחיות של "הדסה".
בתקופת המרד הערבי הגדול נורה על ידי ערבים סמוך למשרדו, משרד מחלקת החינוך של ממשל ישראל, על הר ציון, ב-21 באוקטובר 1937, ונפטר מפצעיו למחרת.
אמו, איטה ילין הספידה אותו: "אבינעם בני יקירי, נפלת חלל בירושלים עירך.
קראוך לאמריקה להיות פרופסור בפילדלפיה, הריצו טלגרמות אחריך – אך אתה בחרת בירושלים ונפלת בה קרבן.
עפרך קדוש, בני אבינועם, ואתה קדוש לה'."
על שמו נקראו רחובות בירושלים ופתח תקווה, וכן מלגת לימודים של המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין.
ב-1938 ניטע בשטח מכללת דוד ילין, "גן אבינעם" לזכרו.
בתחילה כגן בוטני ואחר כך כגן לימודי הפעיל עד היום.
תרגום מסורית, לפי מספר כתבי יד, של ספר אחיקר החכם
אוסף כתבי הגניזה אשר בבית עקד הספרים הלאומי בירושלים, קריית ספר, תרפ"ה.
ספרי יסוד בלימוד לשון עברית בראשם הספר הבסיסי הפופולרי שער לשוננו שהיה מאויר בידי נחום גוטמן ושימש דורות של תלמידים וספרי לשון רבים בהם "כיצד אנקד", "כיצד נוטים פעלים", "כיצד נוטים שמות" ועוד
ספרי יסוד בלימוד הלשון הערבית לדוברי עברית כגון "להוראת השפה הערבית בבית הספר התיכוני העברי" ו"ליקוטי קריאה בלשון הערבית לתלמידי בתי הספר וללומדים מעצמם"
אביעזר בורשטיין (7 בפברואר 1918 – 18 באוגוסט 1996) היה סופר ומחנך דתי ישראלי.
נולד בגובורובו בפולין למרדכי וגיננדל בורשטיין.
למד בישיבת חכמי לובלין והוסמך לרבנות.
בשנת 1947 נישא לרוזה רינגר.
היה ממייסדי המוסד לנוער עולה "תלפיות" בירושלים וניהל אותו במשך מספר שנים.
לאחר מכן שימש מנהל ישיבת "תורה ומלאכה" בכפר סיטרין.
הרב בורשטיין עסק בחקר תולדותיהם של גדולי הרבנים באלף השנים האחרונות.
פרסם מספר ספרי ביוגרפיה על גדולי הרבנים מתקופות שונות.
כמו כן פרסם בקביעות מונוגרפיות ומאמרים בנושאים שונים בעיתונות הדתית והחרדית, בעברית וביידיש.
היה מעורכי כתב העת 'זכור', ופרסם בו מאמרים שונים, ביניהם סיפור הצלתו ממוות במחנה הריכוז אושוויץ, בזכות קופסת שימורים.
לאחר שפרש מתפקידו בכפר סיטרין התגורר בשכונת רחביה בירושלים.
היה נשוי לרוזה רינגר, ולהם ארבעה בנים: אברהם מרדכי, מנחם, אוריאל בר אבן ונועם.
צדקת החכם: קורות חייו ותורתו של ...
רבי נפתלי מרופשיץ : נלווה קונטרס "אמרי שפר" : ליקוט דברי תורה ואמרות מהר"ן / על ידי האדמו"ר ...
האדמו"ר הרופא, תל אביב, תש"ל (על ר' חיים דוד ברנהרד)
בקרב חסידים: סיפורים חסידיים לרגלים ומועדי ישראל, ירושלים, תשמ"ט
ספר הזהב לבר מצווה, תל אביב, תשל"ב
חסידים דערציילן, תל אביב, תשל"ז
כן היה מהעורכים של ספרי היזכור לקהילות אושפיצין וגובורובו.
אבינועם מור חיים (נולד ב-20 ביוני 1938) הוא שחקן תיאטרון ישראלי.
נולד בטורקיה ועלה לישראל ב-1948. למד משחק בסטודיו של תיאטרון הבימה בהדרכת צבי פרידלנד; בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב אצל פיטר פריי; בסטודיו למשחק של נולה צ'לטון והשתלם בהוראת משחק ב"דרמה סנטר" בלונדון.
בתיאטרון האהל: ב-1964 שיחק בהצגה "בלי עין הרע" מאת ריימונד פיזנטי שביים זאב ברבן, ושיחק בהצגה "עמך" שעיבד י"ד ברקוביץ (על פי שלום עליכם) וביים פיטר פריי.
בתיאטרון גיורא גודיק: ב-1965 שיחק במחזמר "איך להצליח בעסקים מבלי להתאמץ" מאת פרנק לסר שביים הרי וולובר; וגילם את פרצ'יק במחזמר "כנר על הגג" מאת ג'וזף שטיין שביימו ריצ'רד אלטמן ואמנון קבצ'ניק.
בתיאטרון הקאמרי: ב-1989 שיחק בהצגה "מקבת'" מאת שייקספיר שביים מיכאל גורביץ', ושיחק בהצגה "אחרי החגים" שכתב שמואל הספרי (על פי יהושע קנז) וביים אהרון אלמוג.
בתיאטרון הסימטה: ב-1990 שיחק בהצגה "הקאמבק המפואר של הסופר שווכליכט" מאת שמעון צימר שביים שולי כהן במסגרת "שבוע תיאטרון מקורי".
בתיאטרון הבימה: ב-2012 גילם 3 תפקידים בהצגה "רעל ותחרה" מאת ג'וזף קסלרינג שביים משה קפטן.
במסגרת קבוצת התיאטרון המקומי גילם את המלך ליר בהצגה "המלך ליר" מאת שייקספיר.
מ-1976 נמנה עם צוות שחקני תיאטרון החאן.
ב-1976 שיחק בהצגה "האידיוט" מאת דוסטויבסקי שעיבד וביים אילן רונן וגילם את ג'ון בהצגה "ג'ונגל הכרך" מאת ברטולט ברכט שביים אילן רונן.
ב-1977 שיחק בהצגה "חד גדיא" שעיבד אפרים סידון וביימו אילן רונן ורות זיו אייל.
באותה שנה גילם את תת, איכר שיצא למערב "לעשות כסף", לצד שבתאי קונורטי בהצגה "המהגרים" מאת סלאבומיר מרוז'ק שביימה מיכל גוברין, ועל תפקידו בהצגה זו זכה בפרס מרגלית.
ב-1978 שיחק ב"משיח בא, משיח בא" מאת סלבומיר מרוז'ק שביים הלל נאמן; ב"רוזנקרנץ וגילדרנשטרן" מאת טום סטופארד שביים דוד זינדר ובהצגה "קדימה בית"ר" שכתב וביים אילן רונן.
ב-1979 שיחק ב"חקירה" שביימה אנבל מלצר; גילם את קמייה בהצגה "מרסיה וקאמיה" מאת סמואל בקט שביימה מיכל גוברין; שיחק ב"אוכלים" מאת יעקב שבתאי שביים אילן רונן; ובהצגה "שבעת הקבצנים" שעיבד וביים יוסי יזרעאלי.
ב-1980 שיחק בהצגה "אגממנון" מאת אייסכילוס שביים סטיבן ברקוף; בהצגה "הרפתקות החייל איבן צ'ונקין" שביים אילן רונן; בהצגה "חייו של ז'אן בטיסט פוקלן" שביים יונתן מרזר ובהצגה "חסות" שביים אילן רונן.
ב-1981 שיחק בהצגה "מלחמות היהודים" מאת יהושע סובול שביים אילן רונן ובהצגה "המרפסת" מאת ז'אן ז'נה שביים יעקב רז.
ב-1982 גילם את וולפונה בהצגה "וולפונה" מאת בן ג'ונסון שביים אילן רונן, וגילם את סיזווה בנזי ורוברט זולינזימה בהצגה "בנזי מת" מאת את'ול פיוגארד (במשותף עם ג'והן קאני ווינסטון נצונה) שביים ולדימיר מירודן.
ב-1983 גילם את לאונס בהצגה "אגדת חורף" מאת שייקספיר שביים יורם פאלק ובהצגה "נופלים בפח" מאת קן קמפבל שביים ישראל גוריון.
ב-1984 גילם את אבא אובו בהצגה "אבא אובו" שעיבדה עדה בן נחום (ע"פ כתבי אלפרד ז'ארי) וביים שמואל הספרי, וגילם את חיריאס בהצגה "קליגולה" מאת אלבר קאמי שביים עודד קוטלר כקופרודוקציה של תיאטרון החאן והמרכז התיאטרוני בנווה צדק.
ב-1991 גילם את הסוחר מוונציה ב"אהבה שגעון - תמונות שייקספיריות" שערך ג'ורג' טבורי וביים מרטין פריד, ושיחק בהצגה "עלילות עקביה" שכתבו אברהם ורוני ניניו (על פי רומן מאת יהודה בורלא) וביים רוני ניניו.
ב-1992 שיחק בהצגה "האזור החופשי" מאת ז'אן קלוד גרימברג שביים עירן בניאל.
ב-1993 שיחק בהצגה "דון קישוט" מאת מיכאיל בולגקוב שביים בנימין סמחוב; שיחק בהצגה "האם הטובה" מאת קרלו גולדוני שביים ג'יאנפרנקו דה בוזיו; ושיחק בהצגה "הלילה וההר" מאת עבד אל ע'פאר מכאווי שביים פואד עוואד.
ב-1994 גילם מחזר בהצגה "האשה המופלאה שבתוכנו" שכתב וביים חנוך לוין, שהועלתה בשיתוף התיאטרון הקאמרי ושיחק בהצגה "טוני היפה" שכתב וביים יהושע סובול.
ב-1995 שיחק בהצגה "יש מלחמה בחוץ" שכתב וביים אילן חזן ושיחק בהצגה "צוואתו של כלב" מאת אריאנו סוואסונה שביים עירן בניאל.
ב-1996 גילם פועל ופקיד כמורה בהצגה "אנה גלקתיה" מאת הווארד בארקר שביימה אופירה הניג.
ב-1997 גילם את המגיד הקדוש בהצגה "הבתולה מלודמיר" מאת יוספה אבן-שושן שביימה אופירה הניג; גילם את שוקן בהצגה "אסתרליין יקירתי" שעיבד וביים יורם פאלק (על פי ש"י עגנון) וגילם את ג'ורג' בהצגה "הנסיכה איבון" מאת ויטולד גומברוביץ' שביימה אופירה הניג.
ב-1998 גילם את פייר בהצגה "שיחות אחרי לוויה" מאת יסמינה רזה שביים רוני ניניו, וגילם את אדון ב' ומשרת בהצגה "מידה כנגד מידה" מאת שייקספיר שביים גדי רול.
ב-1999 גילם את איב בהצגה "קולות אחרים" מאת ג'ו פנהול שביים בן לוין.
ב-2000 גילם את סורין בהצגה "השחף" מאת צ'כוב שביימה אופירה הניג וגילם את סאבלון בהצגה "השיבה למדבר" שכתב ברנאר-מארי קולטס וביימה אופירה הניג.
ב-2002 גילם רופא בהצגה "מילה של אהבה" שכתב וביים מיכאל גורביץ', וגילם את ראש הממשלה בהצגה "מלחמה על הבית" שכתב אילן חצור (בהשראת המחזות "האכארנים" "הפרשים" ו"ליסיסטרטה" מאת אריסטופאנס) וביים מיכאל גורביץ'.
ב-2003 גילם את המשרת ואת ז'רונט בהצגה "אשליה" מאת פייר קורניי שביים יוסי יזרעאלי.
ב-2003 גילם את דוד המלך בהצגת היחיד "למה לא אני?" שכתבה וביימה גילי שנית (על פי הספר "אלוהים יודע" מאת ג'וזף הלר), ובהצגה "הקמצן" מאת מולייר שביים מיכאל גורביץ'.
ב-2004 גילם את פרופ' גרגורי בהצגה "לוקאס הפחדן" מאת נסים אלוני שביימה קארין סיגל בשיתוף עם תיאטרון הבימה; גילם את בעל הבית בהצגה "חטא" מאת דייוויד פ'ר שעיבד וביים בן לוין; וגילם את האב בהצגה "אושר" שכתב וביים מיכאל גורביץ'.
ב-2006 גילם גבר וכומר בהצגה "מאכינל" מאת סופי טרדוול שביים סיני פתר, ושיחק בהצגה "המצליחים" מאת דניאל לפין ומיכאל גורביץ שגם ביים.
ב-2008 שיחק בהצגה "בידרמן והמציתים" מאת מקס פריש שביים אודי בן-משה.
ב-1966 שיחק בסרט "שני קוני למל" שכתב וביים ישראל בקר (על פי המחזמר "שני קונילמל" מאת אברהם גולדפדן).
ב-1967 שיחק בסרט "ארבינקא" שכתב וביים אפרים קישון.
ב-1973 שיחק בסרט "הזמנה לרצח" שכתב נפתלי אלטר וביים אסי דיין.
בשנים 1974–1978 גילם את אישוני הכבאי בסדרת הטלוויזיה הלימודית הילדים משכונת חיים.
ב-1982 גילם את אליהו בסדרה "מישל עזרא ספרא ובניו" שכתב וביים נסים דיין על פי ספר בעל אותו שם מאת אמנון שמוש.
ב-1988 גילם את לוי בסרט "מלך הסלים" שכתבו נתן נתנזון ודובי גל שגם ביים, ושיחק בסרט "חתול במגפיים" שביים יוג'ין מרנר בהפקת מנחם גולן ויורם גלובוס.
ב-1992 גילם את משה (אבא של אביב (אביב גפן)) בסדרה "עניין של זמן" שביימה יעל גרף.
ב-1995 שיחק בפרק "דירה להשכיר" בסדרה "אני לא כזה" ששודרה בטלוויזיה החינוכית, וגילם את מנהל בית הספר בסדרה "סיטון" שכתב בני ברבש וביים אורי ברבש.
ב-2001 שיחק בסדרת הטלוויזיה "דום לב" שביים שמואל אימברמן בערוץ 1. ב-2005 גילם רב בעונה הרביעית של הסדרה "החיים זה לא הכל" שכתב דניאל לפין וביים עדי בנימינוב.
ב-2009 שיחק בסרט סטודנטים בשם "אני מוכן" שכתבה וביימה אסתר סיטון וזכה בפרסים ברחבי העולם.
ב-2010 שיחק בסרט "היו לילות" שכתב וביים רוני ניניו.
ב-2013 שיחק בסדרה "בית המשאלות" שכתב וביים חיים בוזגלו.
ב-2013 גילם מורה למתמטיקה בסרט "איגור ומסע העגורים" שכתבו דיתה גרי ואיתן לונדנר וביים יבגני רומן.
מור-חיים היה נשוי לרות (נפטרה ב-2015), ולזוג נולדו שלושה ילדים.
ב-24 במאי 1993 שכל את בנו, (יליד 1972), שנהרג מאש כוחותינו במהלך פעילות מבצעית בלבנון.
בטקס הדלקת המשואות לרגל יום העצמאות ה-59 של מדינת ישראל ב-2007 נבחר להשיא משואה לזכרו.
אביעד פרידמן (נולד ב-22 באוקטובר 1971) הוא איש עסקים, מנהל, דירקטור ויזם חברתי ישראלי, המשמש כיום כראש מנהלת תקומה.
לשעבר מנכ"ל משרד הבינוי והשיכון.
פרידמן הוא בוגר ישיבת הר עציון ומוסמך לרבנות בהצטיינות.
הוא בעל תואר ראשון (בהצטיינות) במדעי הרוח מהאוניברסיטה הפתוחה ותואר שני (בהצטיינות) במינהל ציבורי מאוניברסיטת בר-אילן.
שירת בחטיבת גולני ובמילואים כקצין בדרגת רב-סרן בגדוד 7012 בחטיבת אלכסנדרוני.
החל את עבודתו בשירות הציבורי בלשכת הקשר נתיב בשנים 1993–1996, בעיקר בתפקידי שטח ברוסיה.
לאחר מכן שימש במספר תפקידים בכירים בשירות המדינה.
בשנים 1996–2001, בהם יועץ בכיר לשר הקליטה יולי אדלשטיין בשנים 1996–1999, אז עסק בקליטת יהודי רוסיה וקליטה יהודי אתיופיה.
בשנים 1999–2001 שימש כראש המטה של השר הרב מיכאל מלכיאור במשרד לענייני חברה ותפוצות.
מאוחר יותר שימש כיועץ לשר החוץ.
בשנים 2001–2006 היה ממקורביו של ראש הממשלה אריאל שרון ושימש כיועצו לענייני רוסיה והעולים החדשים.
כיהן כדירקטור בקרן הקיימת לישראל ובחברת מסע.
הוא היה ממקימי פרויקט תגלית וחבר בוועדת הביקורת של הפרויקט.
כמו כן שימש כמנהל הוועדה לקידום השוויון בנטל, שנודעה בשם "ועדת פלסנר".
הוא חבר בהנהלת המכון הישראלי לדמוקרטיה וחבר הנהלה בארגון צו פיוס.
שימש במשך כעשור כנציג ממשלת ישראל בקרן הזיכרון הגרמנית EVZ .
בשנת 2007 היה ממקימי מכינה קדם-צבאית בני ציון בתל אביב ולימד בה בהתנדבות.
בשנת 2009 היה שותף להקמת קהילת יחד בתל אביב, קהילה דתית ליברלית אורתודוקסית במרכז תל אביב והוא חבר בוועד המנהל של הקהילה.
בין השנים 2013 - 2019 כיהן כיו"ר הדירקטוריון של החברה למתנ"סים, תפקיד אותו ביצע בהתנדבות.
שימש כיו"ר חברת dogiz המתמחה בהעסקה של בעלי צרכים מיוחדים כמוליכי כלבים.
עם פרוץ מלחמת מלחמת חרבות ברזל, התנדב פרידמן לשירות מילואים, יזם והקים, ביחד עם פיקוד העורף, את פרויקט "עיר מקלט", להכשרת המקלטים העירוניים בצפון הארץ לשהייה ממושכת.
על חלקו במלחמה קיבל את "אות העוז והתקווה", שהוענק לו מטעם מדרשת עין פרת.
בפתח שנת 2026 נבחר פרידמן לרשימת 100 האנשים המשפיעים של עיתון מעריב, על תפקידו כראש מנהלת תקומה בשיקום ופיתוח חבל עוטף עזה לאחר 7 באוקטובר ועל קידום החזרת תחושת הביטחון והחוסן החברתי לתושבי וקהילות העוטף.
בשנים 2001–2003 שימש כמנכ"ל חברת igb שהייתה חברת החזקות בתחום התקשורת והחזיקה מניות בחברת חדשות ישראל, ערוץ ישראלי בשפה הרוסית וערוץ ישראלי בארצות הברית.
משנת 2003 כיהן כמנכ"ל חברת מוסט נכסים אשר בבעלות איש העסקים היהודי רוסי ולדימיר גוסינסקי בנוסף כיהן כדירקטור בחברות מוסט ספורט, מוסט אחזקות ומוסט נכסים.
בשנת 2004 מונה פרידמן למשנה למנכ"ל חברת מעריב החזקות.