tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדומה למשנה ברורה, המורכב משלשת החלקים "משנה ברורה", "ביאור הלכה" ו"שער הציון", גם "דרך אמונה" נכתב בשלשה חלקים:
דרך אמונה - עיקר הספר ובו ביאור כל דברי הרמב"ם על פי הנושאים הנדונים, עם תמצות דברי המפרשים וליקוט דעת הראשונים והאחרונים ובפרט דעת החזון איש
ביאור ההלכה - הרחבה וביאורים להלכות שנכתבו בדרך אמונה, כולל פלפול עיוני בסוגיות מהתלמוד הקשורות לנושא הנדון
ציון ההלכה - ציון מקורות לפסקי הדינים ולעיתים הערות נוספות בהלכה
הספר כולל חמישה חלקים ומשמש כספר בסיסי להלכות המצוות התלויות בארץ.
את מרבית ההכרעות ההלכתיות בספר מבסס הרב קניבסקי על פסקי רבו החזון איש ומציין את מקורו בחלק "ציון ההלכה" שבתחתית העמוד.
לצד המקור מובאים בציון ההלכה דעותיהם של פוסקים נוספים באם ישנה התייחסות בחיבוריהם לנושא הנדון.
כאשר לא נמצאה התייחסותו של החזון איש לנושא כלשהו הנדון בספר, מכריע המחבר כפי שעלה לו מלימוד הסוגיא ומציין בציון ההלכה את מקורו.
למרות היותו חיבור הלכתי ובמתכונת המשנה ברורה מדגיש המחבר בשער הספר ובהקדמתו כי "ח"ו להורות הלכה למעשה מספר זה".
לפני הדפסתו עבר על הספר הרב דוב לנדו ראש ישיבת סלבודקה לבקשת המחבר.
בהקדמתו מסביר המחבר את מטרת חיבורו וכותב שהפוסקים קיצרו מאוד בדיני המצות התלויות בארץ כי רובם לא התגוררו בארץ ישראל וענייני המצוות התלויות בארץ לא היו מעשיים עבורם.
וגם השולחן ערוך שהביא חלק מהלכות התלויות בארץ הביא זאת בתמצות ובקיצור, כי בזמנו היישוב בארץ ישראל היה קטן מאוד והקרקעות לא היו בבעלות יהודית.
וכיום שהיישוב בארץ ישראל התרחב ומרבית הקרקעות בבעלות של יהודים התעורר צורך מעשי יומיומי לבירור ההלכות הללו ולכן הוא חיבר את הספר.
בהתייחס לפסקי החזון איש בעניינים אלו כותב הרב קניבסקי בהקדמתו:
החיבור כולל בהדפסתו חמישה חלקים, על פי נושאים שונים בהלכות התלויות בארץ:
הלכות כלאים - כולל כל דיני הרכבה, כלאי זרעים, כלאי הכרם, כלאי בהמה דהרבעה והנהגה ודיני שעטנז.
הלכות מתנות עניים - כולל כל דיני פאה, לקט, פרט ועוללות, שכחה ודיני צדקה.
הלכות תרומות - כולל כל דיני הפרשת תרומה, נתינתן, אכילתן, שמירתן ותערובתן.
הלכות מעשר - כולל כל דיני מעשר ראשון, טבל ודמאי.
הלכות מעשר שני - כולל כל דיני מעשר שני, נטע רבעי, ערלה, ביעור ווידוי.
הלכות ביכורים ושאר מתנות כהונה שבגבולין - כולל כל הלכות ביכורים, חלה, מתנות, ראשית הגז, פדיון הבן ופדיון פטר חמור.
הלכות שמטה ויובל - כולל כל דיני שביעית, עבודתה ואכילתן בקדושה, שמיטת כספים, דיני יובל, בתי אחוזה, בתי ערי חומה וערי הלוויים.
השגות הראב"ד על סדר זרעים במשנה תורה
מקורות הרמב"ם על סדר זרעים
מכתבים מהחזון איש שלא פורסמו
רשימת הזרעים והפירות הנזכרים ברמב"ם
דרך ארץ היא מפלגת ימין ישראלית שהוקמה על ידי חברי הכנסת יועז הנדל וצבי האוזר, לאחר שהשניים פרשו ממפלגת תל"ם שברשימת יש עתיד – תל"ם, הסיעה של שניהם חתמה עם כחול לבן על הסכם ולפיו "יפעלו בכנסת ובממשלה כסיעה אחת לכל דבר ועניין, בהנהגתו של גנץ".
בבחירות לכנסת ה-24 המפלגה רצה במסגרת רשימת תקווה חדשה.
במשך הבחירות לכנסת ה-25 מנהיגי הרשימה התכוונו לרוץ יחד עם ימינה של איילת שקד אך בהמשך התחרטו והודיעו על פרישה.
ב-2 במרץ 2020 התקיימו הבחירות לכנסת העשרים ושלוש, במסגרתן נבחרו לכנסת האוזר והנדל, כחלק ממפלגת תל"ם, ברשימת "כחול לבן".
בתגובה לפרסומים באמצעי התקשורת כי "כחול לבן" תפנה להקים ממשלת מיעוט בשיתוף עם הרשימה המשותפת, הודיעו האוזר והנדל כי יתנגדו לממשלה הנשענת על הרשימה המשותפת, "החותרת תחת יסודותיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית".
לאחר שכתוצאה מהתנגדותם הוסרה מהשולחן האפשרות להקמת ממשלת מיעוט, ראש הרשימה, בני גנץ, שקיבל מנדט מנשיא המדינה להרכבת ממשלה, ניהל משא ומתן להצטרפות לממשלת אחדות עם ראש הממשלה בנימין נתניהו.
בתגובה הגישה מפלגת תל"ם בקשה להתפצל מ"כחול לבן".
האוזר והנדל, שתמכו בכניסה לקואליציה, הגישו בעצמם בקשה להתפצל ממפלגת תל"ם.
ב-29 במרץ 2020 אישרה הוועדה המסדרת את הפיצול של האוזר והנדל מתל"ם תחת שם הסיעה - "דרך ארץ", והם הצטרפו לממשלת ישראל השלושים וחמש.
הסיעה חתמה עם כחול לבן על הסכם ולפיו "יפעלו בכנסת ובממשלה כסיעה אחת לכל דבר ועניין, בהנהגתו של גנץ".
לפי חבר הסיעה, יועז הנדל, הסיעה דוגלת בימין ממלכתי, אחדות עם ישראל, "יגאל אלוניות", בלי מונופול חרדי על דת ומדינה ושמירה על איזונים ובלמים בין הרשויות.
הסיעה פעלה יחד עם סיעות העבודה וכחול לבן כמפלגה אחת ואף השתתפו איתן בישיבות סיעה וגם בהסכמים קואלציונים.
הנדל והאוזר, מייסדי וחברי המפלגה לקחו חלק מהתפקידים של כחול לבן במסגרת ההסכמים הקואלציונים לממשלת ישראל ה-35 יחד עם סיעת העבודה שלקחה גם היא שני שרים.
בממשלה זו, כיהן הנדל כשר התקשורת והאוזר כיו"ר ועדת חוץ וביטחון.
בהתאם ל, כנוסחו בעת הקמתה של סיעת "דרך ארץ", לא הייתה הסיעה זכאית למימון מפלגות, אך כחלק מהחקיקה שאושרה לקראת הקמתה של ממשלת ישראל ה-35 אושר גם תיקון לסעיף זה, כהוראת שעה, המעניק מימון מפלגות (בסך כ-6 מיליון ש"ח) גם לסיעת "דרך ארץ".
ביוני 2020 פנו הנדל והאוזר לרשם המפלגות לשם רישום מפלגת "דרך ארץ".
בספטמבר 2020 הצטרף למפלגה ראש מועצת שהם, איתן פטיגרו ובהמשך גם ראש המועצה המקומית אורנית ניר ברטל וראש מועצת רמת הנגב, ערן דורון.
המפלגה הצטרפה אל ההסתדרות הציונית העולמית ונציגיה חברי בקונגרס הציוני הל"ח שהחל בפעילותו בנובמבר 2020.בין צירי המפלגה בקונגרס הציוני מכהנים גם ניר ברטל, וערן דורון.
בדצמבר 2020 הודיעו הנדל והאוזר כי בבחירות הקרובות סיעת "דרך ארץ" תצטרף למפלגת "תקווה חדשה" שהקים גדעון סער.
יועז הנדל שוריין במקום 4 וצבי האוזר במקום 8.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש המפלגות תקווה חדשה וחוסן לישראל חתמו על הסכם ריצה משותפת ללא "דרך ארץ".
ב-27 ביולי 2022 התאחדו הימין החדש ודרך ארץ לרשימת הרוח הציונית.
עם זאת בהמשך התפרקה הרשימה והנדל והאוזר הודיעו על פרישה מהפוליטיקה.
שמירה על גבולות ישראל תחילה.
דרך ארץ מחויבת לביטחון תושבי הארץ ולשגרת חיים תקינה של תושבי הגבולות.
חברי מפלגת דרך ארץ רואים כמטרה עליונה את ביסוס ההתיישבות בגליל ובנגב, ביהודה ושומרון, רמת הגולן ובבקעת הירדן, וחיבורם לתשתיות מתקדמות בתקשורת ובתחבורה.
דרך ארץ רואה בחשיבות עליונה את פירוז רצועת עזה מטילים במערכה הבאה.
דרך ארץ מכירה ומתגאה בזכותו של העם היהודי לחיות כלאום עצמאי בארץ ישראל, זאת תוך מתן שוויון זכויות אזרחיות מלא למיעוטים החיים בישראל.
המפלגה מעודדת פעילות ציונית מעשית ועליית יהודים לארץ
דרך ארץ תומכת בשלמות העם והארץ, ומעודדת התיישבות ועבודה בכל חלקי הארץ.
דרך ארץ רואה חשיבות בהתיישבות באזורי הגבולות ופיתוח החקלאות והתעשייה באזורים אלו, שאותם הם מחשיבים כאזורי המגן של מדינת ישראל.
כנסתמושבים חברי כנסת הערותהכנסת ה-23 (2020)יועז הנדל, צבי האוזרהתפצלה ממפלגת תל"ם (חלק מרשימת יש עתיד – תל"ם דאז) שקיבלה 5 מנדטים.
הסיעה חתמה עם כחול לבן על הסכם ולפיו "יפעלו בכנסת ובממשלה כסיעה אחת לכל דבר ועניין, בהנהגתו של גנץ".הכנסת ה-24 (2021) במסגרת תקווה חדשה1 מתוך 6 מנדטיםיועז הנדל, צבי האוזרבמסגרת תקווה חדשה
לאחר הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש, הפסיק שר התקשורת הנדל את חברותו בכנסת במסגרת החוק הנורווגי, ובמקומו נכנס צבי האוזר.
"דרך ארץ" בלשון חז"ל, ובעקבותיהם אצל הראשונים, הוא האופן המתוקן והסדיר שכך אמור האדם להתנהג, כשהדבר מתייחס בייחוד להתנהגות האדם במוסר המידות ובנימוס, וכן ביישוב העולם ובעיסוק ומסחר.
למונח יש השלכות בין על מצוות שבין אדם למקום ובין על מצוות שבין אדם לחברו.
בהגדרת המושג "דרך ארץ" שבחז"ל, קיימות שתי משמעויות מרכזיות חופפות:
המשמעות הפשוטה בחז"ל: טוהר המידות, אצילות ונימוס, וכהגדרת הרמב"ם: , וכן תרבות.
יש הרואים בכלל זה גם את כל "המצוות השכליות" (מצוות המוסכמות גם אילולא ציוותה אותם התורה), ובייחוד את שבע מצוות בני נח.
השתתפות בחברה האנושית בבניין העולם, עיסוק, מסחר והשׂתכרות.
משמעות נוספת בחז"ל ל"דרך ארץ" היא תשמיש המיטה.
חז"ל כורכים את "דרך ארץ" עם קיום מצוות התורה, בכך שלא ניתן להסתפק בקיום המצוות תוך זלזול בסעיפים הנכללים בדרך ארץ, ואף רואים בדרך ארץ דבר בסיסי ויסודי לקיום כל המצוות.
בתלמוד בבלי, מסכת ברכות, מביאה הגמרא:
חז"ל ראו בדרך ארץ חשיבות זהה ומקבילה לחשיבות התורה, קיומית כלפיה ולפעמים אף עודפת ממנה, וביטאו זאת במספר מקומות במשנה:
המפרשים הקלאסיים מבארים את המושג "דרך ארץ" כעיסוק במלאכה ומסחר לשם פרנסה.
בדיוק הלשון "תורה עם דרך ארץ", יש שרואים בזה אף תנאי מקדים לדרך ארץ לפני תורה, שהבסיס הוא דרך ארץ ועליו נוספת התורה.
זאת בדומה לפתגם של דרך ארץ קדמה לתורה.
במשנה זו יש המפרשים את המושג "דרך ארץ" כעיסוק במלאכה ומסחר לשם פרנסה, ויש המפרשים זאת כהתנהגות במידות טובות ובנחת.
בביטוי "דרך ארץ קדמה לתורה", המבוסס על דברי חז"ל במדרש רבה, אף עולה נקודת קדימה או העדפה לדרך ארץ על פני תורה.
גוי - שנענש אף על עבירה שעשה מחמת אי ידיעה - נענש גם אם אי ידיעה זו היא מחמת אי ידיעת דבר הנכלל בדיני דרך ארץ, וזו הסיבה שהתחייב אבימלך מלך גרר מיתה בעת שלקח לעצמו לאישה את שרה אשת אברהם.
במקומות רבים במשנה ובתלמוד הזכירו חז"ל הנהגות רבות שהן בכלל "דרך ארץ".
במסכתות קטנות קיימות שתי מסכתות העוסקות כולן בנושא זה: דרך ארץ רבה (בהתנהגות שבין אדם לחברו ובנימוסין) ודרך ארץ זוטא (הדרכות מוסר המיועדות לתלמידי חכמים, בענייני צניעות והתנהגות כללית, וכן בביקורת עצמית).
הנהגות אלו שבחז"ל מכונות בשם "הלכות דרך ארץ", והן כוללת בין דברים שבינו לבין עצמו - עם בוראו, ובין דברים שבינו לבין הזולת; הן מקיפות את חיי האדם בדיבורו, באכילתו ובאופן התלבשותו, אופן הליכתו והופעתו, חייו מחוץ לביתו, עיסוקו במלאכה ובמסחר, ועוד.
בחיבורו המקיף של הרמב"ם - "משנה תורה" - הן מופיעות בעיקר ב"הלכות דעות" שבספר "מדע".
דרך אילאי (בהונגרית: Üllői út) היא השדרה הארוכה ביותר של בודפשט, המשתרעת ממרכז העיר (בלווארוש) עד לגבול הדרום-מזרחי של העיר לכיוון העיר אילה (Üllő).
מיספור הבתים בצד הזוגי של הדרך גדל בקצב נמוך בהרבה מהצד האי זוגי, מכיוון שלאורכה יש טריזים רבים, למשל, יחידות של אוניברסיטת זמלווייס, נפליגט, פארקים שונים ועוד.
למשל, מול בית מספר 121 עומד בית מספר 82, אקדמיית לודוביקה של הכוחות המזוינים המלכותיים ההונגריים, שפעלה בו עד 1945 (Ludoviceum), והיה בית הספר הגבוה לקצונה של הונגריה.
הדרך החלה להיבנות מגבול חומת העיר פשט הישנה בתחילת המאה ה-18. בהתחלה כונתה "דרך סולנוק" או "הדרך לסולנוק".
המבנים העתיקים ביותר בכביש נמצאים סביב צומת רחוב ארקל, מכיוון שהקודמים נהרסו בשיטפון של 1838.
אורך דרך ואצי הוא 15 ק"מ, היא ישרה לאורך כל הדרך, ועוברת בכיוון צפון-מערב - דרום-מזרח.
הדרך מתחילה בכיכר קאלווין (Kálvin tér), והמספר הגדול ביותר של בתים לאורכה הוא 873. לכן היא נמצאת בצמוד ברבעים 19-18-10-9-8.
קטע דרך אלאי מכיכר קאלווין ועד שדרת הטבעת הונגריה בקטע של שדרת קניבש קלמן Könyves Kálmán) körút) הוא הגבול הטבעי בין פרנצווארוש (רובע 9) לבין יוז'פווארוש (רובע 8).
קו מטרו M3 ("המטרו הכחול") עובר מתחתיה דרך 8 תחנות.
מבחינה אדריכלית, דרך אילאי מורכבת ממספר חלקים.
ניתן לומר, שהחלק במרכז העסקים הראשי של העיר בולט מהרקע הארכיטקטוני האחיד שלו עם הבניין של המוזיאון לאמנויות שימושיות (Iparművészeti Múzeum), ולאחר מכן הקטע של רובע 8 המכונה "רובע קורווין" (Corvinnegyed), המשתרע על כמה מאות מטרים מהצומת של השדרה הגדולה.
כשמתרחקים מתחנת המטרו בשם "קליניקות זמלווייס" (Semmelweis Klinikák), האקלקטיות משובצת עם הבניינים של "גיבורי השיקום העירוני" של שנות ה-70, כלומר בנייני הפאנל בסגנון הסובייטי.
אחרי זה נמצאים בנייני המוסדות הגדולים והמונוליטיים, אוניברסיטאות, אצטדיונים, בתי חולים, והדרך ביניהם הופכת למעבר פיזי בלבד.
בצומת שדרת הטבעת הונגריה, ניתן למצוא את תחנת האוטובוס למרחקים ארוכים בסגנון מודרני ובניין המשרדים ליד נפליגט.
דרך אגד היא חברה בת של אגד הפועלת באשכול עוטף ירושלים, אשכול תחבורתי הכולל את השירות בגבעת זאב, מבשרת ציון ובין ירושלים לבני ברק.
ביוני 2023 זכתה אגד במכרז להפעלת אשכול עוטף ירושלים, שכלל קווים שהופעלו בידי אגד, אלקטרה-אפיקים ואגד תעבורה, בעבר חברת בת של אגד.
לקראת המכרז הקימה אגד חברה ייעודית לשם התמודדות בו בשם אגד עוטף ירושלים בע"מ,
ולאחר זכייתה במכרז נבחר המיתוג "דרך אגד".
בנק דיסקונט יממן את מרבית ההשקעה הנדרשת של החברה.
ב־16 באפריל 2024 החלה החברה לספק שירות בקווי ירושלים–גוש דן שהופעלו בידי אלקטרה-אפיקים.
ב־3 בינואר 2025 החלה החברה להפעיל את השירות בגבעת זאב ומבשרת ציון.
צי החברה כולל אוטובוסים מדגמי וולוו מארס מרכבים (בינעירוני), מרצדס דיימונד ההארגז (בינעירוני) והייגר KLQ6129G (עירוני, משמש גם בתור אוטובוסים פרבריים בין ירושלים לגבעת זאב/מבשרת ציון)
"דרך ארוכה" הוא שיר שנכתב על ידי תלמה אליגון-רוז והולחן על ידי קובי אשרת.
השיר הוקלט עבור פסקול סרט הקולנוע "דיזנגוף 99", שביים אבי נשר והוקרן בבתי הקולנוע בשנת 1979.
השיר נכתב על ידי הפזמונאית תלמה אליגון-רוז והולחן על ידי קובי אשרת.
אשרת מסר לאליגון-רוז מנגינה, והיא כתבה את המילים העוסקות במסלול חיים של צעירים בתחילת דרכם.
השיר מסמל עמידה איתנה על אף החוויות והסערות הפוקדות כל אחד בפן האישי ואת המדינה.
את השיר ביצעה לראשונה גלי עטרי, והוא נכלל בפסקול הסרט "דיזנגוף 99".
עטרי אף כיכבה בתפקיד ראשי בסרט.
השיר לא הופיע באף אחד מאלבומי הסולו של עטרי.
השיר, וכך כל שירי הפסקול, נכתבו והולחנו עבור הסרט, והשיר הוא אחד מהלהיטים הגדולים שיצאו ממנו.
השיר הוצג ב"פינה לשיפוטכם" של מצעד הפזמונים של רשת ג' ב-23 במאי 1979. הוא שהה במצעד 13 שבועות, ובשיאו הגיע למקום השני.
במצעד השנתי תשל"ט (1979) של התחנה דורג במקום ה־26.
בשנת 1996 ביצעו עטרי וגידי גוב את השיר בתוכנית "לילה גוב".
בשנת 2003 ביצעו את השיר הזמרות דקלה אשל, מיטל מעודה, מעיין שקד ושירי מימון במסגרת התכנית "כוכב נולד".
בשנת 2005 ביצעה השחקנית מיה דגן את השיר במסגרת הסדרה "השיר שלנו".
בשנת 2005 ביצעה השחקנית מיקי קם את השיר במסגרת ההצגה "כמו בסרט".
ידוע גם ביצוע לשיר של משה פרץ משנת 2009.
באותה שנה ביצעו את השיר איה כורם ודני רובס במסגרת התכנית "דואט ישראלי".
באותה שנה הקליטה אניה בוקשטיין גרסה לרגל צאת DVD של הסרט.
"דרישת שלום מחיים אחרים (מילי)" הוא סינגל שהוקלט על ידי הפרויקט של עידן רייכל בהשתתפות שירה בן שמחון.
את השיר הוציאה ב-14 בינואר 2025 לאור חברת התקליטים הליקון ארומה מיוזיק כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
"דרישת שלום מחיים אחרים (מילי)" נכתב והולחן על ידי אבי אוחיון ועידן רייכל, שגם הפיק אותו מוזיקלית לצד מתן דרור.
השיר נכתב בהשראת סיפורה האישי של אביטל, אשתו של שגיא דקל חן, שנחטף מקיבוץ ניר עוז לרצועת עזה בטבח שבעה באוקטובר.
השיר מתאר את ההתמודדות עם אובדן, בדגש על הפער בין זיכרון לבין מציאות.
הדוברת מתארת את הימים החולפים, בהם היא נותרת ללא תשובות ברורות לכאב או לפער שהותיר האדם שאבד.
חלומותיה משמשים כמרחב מפלט, בהם הדוברת חווה קרבה מחודשת אל מי שאיננו עוד, ומשוחחת עמו כאילו עדיין נוכח.
עם זאת, היא מתעוררת למציאות שבה היא לבדה, והגעגוע חוזר בעוצמה.
השיר משקף כמיהה לאפשרות של מפגש, ולו קצרצר, שיזכיר לה את החיים הפשוטים שהופסקו ומבטא את התקווה לשינוי שמתקיימת במקביל.
כחלק מהסכם חמאס–ישראל חזר משבי חמאס שגיא דקל חן בשבת, 15 בפברואר 2025. עוד בהיותו על המסוק השמיעה לו אשתו את שירו של רייכל, והוא מייד כתב לרייכל שהוא נרגש מהמחווה.
"דרישת שלום מחיים אחרים (מילי)" הפך ללהיט ברחבי ישראל, והושמע רבות בתחנות הרדיו במדינה.
הוא הגיע בשיאו למקום החמישי במצעד של מדיה פורסט ישראל, המבוסס על נתוני איירפליי שבועיים בישראל.
נכון לספטמבר 2025, לשיר יש למעלה מ-460 אלף צפיות ביוטיוב.
דרך אלוף שדה היא דרך ראשית העוברת ברמת גן, ובחלקה על גבול גבעתיים, ומשמשת כאחד מצירי הכניסה המרכזיים לתל אביב מכיוון מזרח גוש דן, יחד עם המשכיה לשני הכיוונים.
נקראת על שמו של אלוף יצחק שדה.
הדרך נמצאת בעיקר ברמת גן, ברבעים 4 ו-5 שלה, ובשכונות רמת חן, נווה יהושע, הבילויי"ם ושיכון צנחנים.
ראשיתה של הדרך כהמשכה של דרך שיבא בבקעת אונו, בין כפר אז"ר לרמת אפעל, הובילה לבית החולים שיבא ולקריית אונו, גני תקווה וסביון.
הדרכים מתחברות על גשר במחלף אלוף שדה, שתחתיו עובר כביש 4, המחבר את הציר בעזרת כביש 471 לגבעת שמואל ופתח תקווה.
בעקבות חיבורים אלה, דרך אלוף שדה מהווה את המעבר המרכזי בין דרום־מרכז גוש דן למקומות המוזכרים.
בתחילת הדרך, כחלק ממחלף אלוף שדה, נמצא מסוף אלוף שדה, המחבר אותה עם תל אביב, בני ברק, גני תקווה, גבעת שמואל, קריית אונו, פתח תקווה, רמלה ולמספר רב של מקומות וערים ברחבי ישראל וכן עם החלקים האחרים של רמת גן.
לאורך הדרך מספר תחנות אוטובוס, בהם עוברים קווים המחברים אותו גם עם חולון ובת ים.
בדרך צפויות לקום ארבע תחנות של הקו הסגול של דנקל: תחנת אלוף שדה (במחלף אלוף שדה), תחנת הירדן (בצומת הירדן), תחנת רזיאל (בצומת רבין) ותחנת כורזין (בצומת כורזין).
הקו יעבור בצד הצפוני של הדרך.
כיום מתקיימות עבודות לכל אורך הדרך על הקמת הקו.
הדרך ממשיכה עד לדרך השלום במקום מפגשה עם רחוב עודד, המשמש גבול תחום השיפוט של הערים רמת גן ותל אביב: ממזרח לו שכונת רמת חן ברמת גן, וממערב לו שכונת רמת הטייסים בתל אביב.
צפונית לצומת החיבור שוכנת העיר גבעתיים.
דרך השלום מתעקלת לכיוון צפון, וממשיכה עד מחלף השלום, תחנת רכבת השלום ודרך בגין, בסמוך למגדלי עזריאלי.
לכל אורך הדרך, חומות מפרידות בינו ובין השכונות שסביבותיו.
הדרך נוטה להיות פקוקה מאוד, לשני הכיוונים.
קילומטריםשםסוג מפגשמיקוםדרכים מצטלבותדרך אלוף שדה ממזרח למערב0מחלף תקווהבקעת אונו (כפר אז"ר), דרך שיבא1צומת הירדןנווה יהושע, שיכון הצנחנים, רמת חן, אזור הבילויי"םרחוב הירדן, רחוב פרץ ברנשטיין1.6צומת רביןרמת חן, אזור הבילויי"םדרך יצחק רבין, רחוב רזיאל2.1צומת כורזיןגבעתיים, רמת חןרחוב כורזין2.2צומת עודדגבעתיים, רמת חןדרך השלום, רחוב עודד
דרך א-רשיד , המסומן במפת סימון הכבישים של ישראל ככביש 230, הוא כביש העובר לחופי רצועת עזה.
הדרך מהווה את אחד משני צירי התנועה הראשיים של רצועת עזה מצפון לדרום, יחד עם דרך סלאח א-דין.
היא משתרעת לאורך רוב חוף הים התיכון של הרצועה.
נמל עזה, הנמל של הרצועה, ממוקם לחוף הדרך, בחלק הצפוני של הרצועה.
לאורך הדרך מספר אתרים ארכאולוגיים ועתיקים, בהם בית הכנסת העתיק בעזה ותל אום-עאמר.
קטע הרחוב שעובר בתוך העיר עזה הוא רחוב א-רשיד, והוא משמש כמרכז העיר שלה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל שימש הציר מספר פעמים למעבר אוכלוסייה אזרחית כאשר נאסר עליה לנוע בדרכים אחרות.
בעת הפסקת האש השנייה במהלך המלחמה שימש הציר כמעבר רגלי לחזרת אזרחים לצפון הרצועה לאחר שנעקרו לדרומה בזמן הקרבות בצפונה.
הדרך נקראת על שם הארון א-רשיד.
הכביש מתחיל באזור אל-עטאטרה שבצפון מערב רצועת עזה, ממשיך במגמת דרום מערב לעבר העיר עזה.
קטעו של הרחוב שעבר בתוך העיר הוא למעשה רחוב, המכונה "רחוב א-רשיד".
מהעיר ממשיכה הדרך להדריך לאורך החוף ופוגשת את קצה ציר נצרים אל מחנות המרכז ודיר אל-בלח, משם ממשיך אל אל-מוואסי ומסתיים באל-קריה א-סווידיה שבדרום מערבה של הרצועה.
מאז כיבוש רצועת עזה יחד עם חצי האי סיני במלחמת ששת הימים ב-1967 מידי מצרים, עבר הרחוב לידי ישראל, וסומן במפות הכבישים שלה במספר 230, קרי – כביש החוף של מערב הנגב.
ארגון הטרור חמאס השתלט על רצועת עזה ב-2007, ומאז אספקת החשמל ברצועה כולם וברחוב בפרט לא הייתה סדירה, והתרחשו הפסקות חשמל יומיות שנמשכו עד 20 שעות ביום.
דוכנים לאורך הרחוב משתמשים בגנרטורים כדי לספק אור.
בתקופות לחימה בין ישראל לחמאס, היו מתאספים לאורך הרחוב עזתים רבים במטרה להימלט מהאזור הבנויים של העיר אשר הם צפופים יותר.
חלקם אף ישנו על החוף לאורך הרחוב.
על פי לשכת העיתונות של העיר עזה, מדי יום מבקרים ברחוב העובר בעיר כ-10,000 איש.
במבצע צוק איתן בשנת 2014 נפגע הרחוב מהליכי הלחימה.
בשנה שלאחר מכן שוקם הרחוב ונבנה מחדש באמצעות תמיכה כספית של ראש ממשלת קטר לשעבר חמד בן ח'ליפה אל-ת'אני, פאנלים סולאריים הותקנו לאורכו והבטיחו אספקת חשמל קבועה.
פרויקט השיקום כלל מגוון רחב של שיפורי תשתית, כולל עבודות מים, ביוב, סלילת כבישים, עבודות חשמל, עבודות תקשורת, עבודות תנועה, צביעת כבישים, עבודות בטיחות ועבודות חקלאיות.
עם תחילת מלחמת חרבות ברזל ב-2023, לאחר שחמאס ביצע טבח נרחב ביישובי הישראליים של מערב הנגב, הורה צה"ל לתושבי צפון רצועת עזה להתפנות לחלק הדרומי שלה.
בתחילה יועדה דרך סלאח א-דין המזרחית יותר לתפקד כנתיב הפינוי, אך עם התקדמות המלחמה זכתה דרך זו לבכורה בנושא זה.
במהלך המלחמה נחרבו חלקים נרחבים ברחוב, עקב פעילות טרור נרחבת בו.
בין היתר הושמדו, נמל עזה, אנדרטת המרמרה, מסגד אל-חסינה ומסגד אל-ח'לידי.
הושמדו מבני מגורים ומסחר ואף כביש הרחוב עצמו.
אספלט הכביש נעלם ובמקומו נחשפה אדמת חול.
השמדת הרחוב יצרה אפקט פסיכולוגי משמעותי על תושבי הרצועה והחלישה את רוחם, שכן הרחוב היה עבורם אזור מסחר משמעותי.
בקצהו הצפוני של הציר הקימה ישראל את מעבר זיקים, ודרכו ודרך הציר כולו הזרימה לתוך הרצועה כמויות גדולות של סיוע הומניטרי
צה"ל בנה מהגבול הישראלי עד לציר, באזור מסדרון נצרים, את ציר נצרים, ובמקום המפגש בין הצירים הקימה נקודת בידוק לעזתים ואת בסיס נצרים, שהיה בסיס צבאי ראשון שלה לחופי הרצועה במלחמה זה.
במהלך המלחמה ניסו תושבים מהרצועה לעבור דרך הציר חזרה לעיר עזה למרות האיסור שהטילה ישראל על ביצוע מעשה כזה.
בעת הפסקת האש השנייה במלחמה שימש הציר כדרך לחזרת עזתים לצפון הרצועה.
"דרך אחת" הוא אלבום האולפן ה-34 של הזמרת הישראלית חוה אלברשטיין, שיצא לאור בשנת 1995 על ידי חברת התקליטים NMC.
האלבום כולל שנים-עשר שירים בשפה העברית, ומתאפיין באווירה אינטימית, טון אישי והפקה מוזיקלית עדינה, שהופקדה בידי אילן וירצברג.
"דרך אחת" יצא לאחר האלבום "מארגאריטקעלעך" (1994) ולפני "יונת האהבה" (1996).
האלבום שייך לתקופה ביצירתה של אלברשטיין שבה בחרה להתרחק מהפולקלור היהודי והיידי לטובת חומרים אישיים, מקוריים ועכשוויים.
מרבית השירים נכתבו על ידה, חלקם הולחנו גם על ידה, והשאר הולחנו או עובדו בשיתוף עם וירצברג.
האלבום כולל תכנים הנוגעים בהתבוננות פנימית, זוגיות, בדידות, אהבה מאוחרת ויחסים משתנים.
הסגנון המוזיקלי נמשך בקו הפופ-אקוסטי המזוהה עם חלק מהפקותיה של אלברשטיין בשנות התשעים, עם עיבודים מינימליים המבוססים על גיטרה, פסנתר וכלים חיים נוספים.
השירים כתובים לרוב בגוף ראשון, לעיתים כווידויי, ומתאפיינים במשלב פשוט ויומיומי.
לדוגמה, בשיר הפותח "הבוקר הוא זמן מצוין לאהוב" מביעה הדוברת התבוננות רכה על הרגעים הקטנים של החיים, ואילו בשיר "האהבה כואבת לי" מועברת תחושת שבר ובלבול בקשר זוגי מורכב.
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי אלברשטיין, למעט איפה שצוין אחרת.
כל השירים הופקו על ידי וירצברג.
"דרישת שלום" הוא שיר שביצע הזמר הישראלי שלומי שבת, אשר יצא לאור ב-28 בספטמבר 2025 במסגרת מיזם ההנצחה "וזכרת: קהילה יוצרת זיכרון".
את מילות השיר כתב טל קסטיאל, שהלחין אותו יחד עם עדן אטד.
השיר מבוסס על משפטים שנלקחו ממדבקות הנצחה שנכתבו לזכר נופלים ונופלות במלחמת חרבות ברזל, ומהווה חלק מפרויקט הנצחה לאומי שמטרתו לשמר את זכרם של קורבנות טבח שבעה באוקטובר והמלחמה שבאה בעקבותיו.
השיר נוצר כחלק ממיזם "וזכרת: קהילה יוצרת זיכרון", יוזמה רחבת היקף שהוקמה בשיתוף משרד ראש הממשלה, החברה למתנ"סים, ארגון "יד לבנים" ועמותת "הילמ"ה".
מטרת המיזם היא ליצור תהליך הנצחה קהילתי וחי, המאפשר לכל אזרח לקחת חלק פעיל בזיכרון הלאומי באמצעות פעילויות מקומיות, שירה, יצירה ודיאלוג.
במסגרת המיזם מתקיימים ברחבי הארץ מאות אירועי זיכרון קהילתיים, הממחישים את האחדות, ההזדהות והמחויבות הציבורית לשימור זכר הנופלים והחטופים.
על פי אתר "מאקו", הרעיון למיזם "דרישת שלום" צמח מהמדבקות שנוצרו על ידי בני משפחה וחברים של חללים במלחמת חרבות ברזל.
הסטיקרים, הנושאים משפטים וערכים שייצגו את הנופלים, הפכו לבסיס להנצחה פעילה וערכית, זיכרון המתורגם למעשה חברתי וקהילתי.
באמצעות השיר ופעילויות נוספות, מבקש המיזם לעודד אזרחים להמשיך את דרכם של הנופלים ולא רק לזכור את שמותיהם, אלא לאמץ את ערכיהם וליישם אותם בחיי היומיום.
"דרישת שלום" הוא שיר הנצחה שנכתב בהשראת משפטים מתוך המדבקות שיצרו משפחות הנופלים.
השיר כולל שורות המשקפות את רוחם של הנופלים ואת תקוותיהם, בהן: "השיר שלך יתנגן לנצח", "שמור על עצמך בסוף עוד ננצח", ו"תמיד תרים ת'ראש רק לא את הידיים".
השורות נועדו לשמר את קול הנופלים כצוואה מוסרית ורוחנית, ומייצגות שילוב בין כאב לאמונה, בין פרידה לתקווה.
הקליפ לשיר, שבו מופיע שבת כשהוא שר מול קיר מלא בעשרות סטיקרים עם מסרים אישיים, מדגיש את אופיו הקהילתי של המיזם.
השיר נכתב באישור המשפחות השכולות, ומשלב בין טקסטים אישיים לבין לחן מרגש שמעניק למסרים צורה מוזיקלית נגישה לציבור הרחב.
לדברי מארגני הפרויקט, השיר נועד להיות "צוואה חיה", ביטוי לאומי של זיכרון פעיל ומחויבות אנושית.
הביקורת על "דרישת שלום" מאת יוסי חרסונסקי התמקדה באופיו הייחודי של השיר כיצירה אמנותית המשלבת בין קול הזיכרון הקולקטיבי לבין אמירה אנושית אוניברסלית.
חרסונסקי תיאר את השיר כ"אנדרטה חיה", יצירה המורכבת ממשפטים שנלקחו מסטיקרים, כתובות, פתקי פרידה, ציוצים וכתבות שנכתבו על ולזכר הנופלים מאז אירועי 7 באוקטובר, והופכת אותם לפסיפס של קולות וזיכרונות.
לדבריו, שבת לא שר בקולו האישי בלבד, אלא משמש פה לקולו של דור שנקטע, כשהשיר אינו מתפקד כקינה אלא כצוואה של חיים, תקווה ועשייה.
חרסונסקי הדגיש את הממד האמנותי-רגשי של השיר ואת האיפוק הביצועי של שבת, אשר מעניק למילים נוכחות רכה ומכבדת.
השיר, לדבריו, מצליח ליצור תחושת אינטימיות ופיוט גם כשהוא עוסק באובדן קולקטיבי, והופך את הפזמון החוזר, "השיר שלך יתנגן לנצח, שמור על עצמך, בסוף עוד ננצח", למעין מנטרה לאומית של נחמה והתחדשות.
חרסונסקי ראה ב"דרישת שלום" ביטוי נדיר ליכולת של מוזיקה ישראלית לשמש לא רק תיעוד של כאב, אלא גם אמצעי של ריפוי וחיבור בין זיכרון לעשייה, בין קולות הנופלים לחיים הממשיכים.
דרך בורמה הייתה דרך שנסללה במהלך מלחמת סין–יפן השנייה, הובילה אספקה מבורמה לדרום סין ועקפה את השליטה של כוחות האימפריה היפנית בנמלי הים.
במהלך מלחמת סין–יפן השנייה שהחלה לפני מלחמת העולם השנייה כבשה האימפריה היפנית, חלקים גדולים של סין, ובכללם את שאנגחי ואת בירת סין נאנג'ינג.
הפיקוד הסיני עבר לתוך היבשת, כשהוא מנותק ממקורות אספקה חיצוניים - הן רוסיים והן מערביים.
בעבודת כפיים עצומה חוברו דרכי סחר עתיקות שקישרו את בורמה (כיום מיאנמר) ודרום מזרח סין שהוחזקה על ידי הצבא הסיני, בראשות צ'יאנג קאי שק (גיאנג ג'אישה).
בכך הובטח משלוח אספקה מבורמה, שהייתה מושבה בריטית אותה עת.
דרך בורמה, המובילה מן העיר לאשיוֹ שבבורמה, בדרך הררית ומפותלת לאורך כ-1130 קילומטר, לקונמינג בירת מחוז יונאן שבדרום סין, נסללה על ידי 200,000 פועלים סינים.
הדרך נסללה בשנת 1937 והושלמה בשנת 1938. במלחמת העולם השנייה, עד הכיבוש היפני של בורמה ב-1942, מילאה הדרך תפקיד אסטרטגי חשוב כאשר בעלות הברית השתמשו בה כדי להעביר ציוד מלחמתי לסין.
הסחורות שהובאו לבורמה בדרך הים, נפרקו בנמל רנגון (היום יאנגון) ומשם הובלו ברכבת ללאשיו, מקום בו החלה דרך בורמה.
דרך זו שימשה כנתיב אספקה עיקרי של ציוד לחימה ותומך לחימה לסין, בימי מלחמת סין יפן השנייה ובראשית מלחמת העולם השנייה.
זמן לא רב לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה בגזרה הפאסיפית, כבשו היפנים את בורמה כולה וניתקו את הנתיב.
הבריטים נסוגו להודו והאספקה לסין בוצעה באמצעות רכבת אווירית מוטסת מעל ה"גבנון" (The Hump), אך בגלל השליטה היפנית בבורמה המטוסים טסו בנתיב ארוך מעל הרי ההימאליה והאספקה הייתה מועטה ולא מספקת.
הבריטים והאמריקאים ריכזו כוחות בהודו, ובמקביל אימנו אלפי חיילים סינים.
לקראת סוף שנת 1942 החלו כוחות בעלות הברית בגיבוי סיני במתקפה נגד היפנים בבורמה, כשבמקביל החל מאמץ הנדסי עילאי של פריצת דרך מקצה מסילת הברזל בעיירה לדו (כיום במדינת אסאם שבהודו), מזרחה לבורמה, במטרה לחברה לצומת מונג-יו (Mong-yu) שבדרך בורמה המושבתת.
המאמץ נמשך כשנתיים ובמהלכן נסללה דרך בידי 15,000 אמריקנים בראשות גנרל ג'וזף סטילוול (מהם כ-10,000 שחורים) וכ-35,000 פועלים מקומיים, כשהסלילה מתבצעת תוך לחימה וכיבוש של הכוחות האמריקנים/סינים וכוחות הברית בראשות הבריטים.
עם סיום כיבוש צפון בורמה מידי היפנים, חוברו שתי הדרכים, ודרך בורמה המקורית הורחבה וחוזקה.
המהנדסים אף הניחו במהלך הבנייה, לאורך 748 הקילומטר של הדרך, צינור נפט במקביל לדרך כדי לתדלק את כלי הרכב.
עם סיום הבנייה בינואר 1945, היו יכולות להגיע שיירות מהודו לסין.
אורך המסלול המלא היה יותר מ-1,700 קילומטרים והנסיעה של השיירה הראשונה ארכה יותר מעשרים יום.
הדרך החדשה נקראה "דרך לדו" ושם נוסף אותו נתן המפקד העליון צ'יאנג קאי שק הוא "דרך סטילוול" על שם הגנרל האמריקאי ג'וזף סטילוול שהוביל את המהלך.
משתתף נוסף במערכה סמוכה לשחרור בורמה היה צ'ארלס אורד וינגייט, אשר מצא את מותו בהודו, עם שובו מביקור של כוחותיו שלחמו בבורמה.
הוא נהרג בהתרסקות במטוס נוסעים אמריקני, עם רוב נוסעים אמריקנים בטיסה מנהלתית, ולכן נקבר בארצות הברית ולא בבריטניה.
בהשאלה, דרך בורמה הישראלית הוא כינויה של הדרך שנסללה במהלך מלחמת העצמאות ועקפה את הכוחות הערבים שהטילו מצור על ירושלים.
לפי הזיהוי של קדש ברנע בעין קודיראת, מקובל לזהות את דרך האתרים כדרך העוברת מערד דרך תל ניצנה אל עין קודיראת.
אולם לפי הפסוק המשייך את חורמה להר שעיר: "וַיַּכְּתוּ אֶתְכֶם בְּשֵׂעִיר עַד חָרְמָה" (דברים א), הרי שדרך האתרים עוברת לכיוון הערבה.
דרך זו ירדה מערד אל אזור מכרות הנחושת של פונון וחשיבותה הייתה עצומה לתושבי האזור.
ייתכן אם כך שבמקור שמה היה "דרך התמרים" ע"ש תמר.
ייתכן ומדובר בשיבוש השם "דרך התרים", דרכם של עשרת המרגלים שיצאו לתור את הארץ.
החוקר יוחנן אהרוני, במאמרו 'דרכי המדבר בתקופת המקרא', היה החוקר הראשון שזיהה את הדרך הזאת מערד, דרך לדרום מערב, בינות למצודות הישראליות בהר הנגב ועד למצודת אהרוני בקוסיימה.
ידועות מספר מצודות לאורך דרך האתרים כמו חורבת חלוקים, חרבת הרועה ועוד.
מתברר כי כביש שדה בוקר, ירוחם דימונה (כביש 204) עובר ברובו על הנתיב הקדום של דרך האתרים.
"דרך הבשמים - ערי מדבר בנגב" הוא השם הקיבוצי שניתן על ידי ארגון אונסק"ו לארבע ערים נבטיות בנגב, עת הוכרזו בשנת 2005 כאתר מורשת עולמית.
יחד עם ארבע הערים - עבדת, ממשית, שבטה וחלוצה - נכללו בהכרזה מספר מצודות וחאנים, אבני דרך, קטעים מדרכים עתיקות, עדויות לשימוש חקלאי שנהג בנגב ושרידים נוספים.
תחילתה של דרך הבשמים, אשר בעומאן, הוכרזה גם היא כאתר מורשת עולמית בשנת 2000, תחת השם ארץ הלבונה.
היוזמה להגשת הבקשה להכרזה על ידי אונסק"ו הייתה של המשרד לשיתוף פעולה אזורי בראשות השרים שמעון פרס, ציפי לבני ורוני מילוא, וקודמה על ידי היועץ רפי בנבנשתי בשנים 1999/2000. הכוונה הייתה לסייע לפיתוח התיירות בנגב וליצור מכשיר לשיתוף פעולה אזורי לאורך דרך הבשמים.
בפברואר 2018, במסגרת מסע רגלי ראשון מסוגו לשחזור רציף של הצעידה בדרך הבשמים במקטע שאורכו כ-100 קילומטרים בין פטרה לעבדת, התגלה המקטע האבוד של הדרך - 7 ק"מ שלא היו מוכרים עד אז, בין מצד מחמל שעל שפת מכתש רמון לבין מצד גרפון.
האתרים המוכרזים שוכנים בחלקה הצפוני של דרך הבשמים ההיסטורית שהובילה מדרומו של חצי האי ערב ומסומליה, מרחק של כ-2,000 ק"מ, אל נמלי הים התיכון.
משם המשיכה הסחורה את דרכה לאירופה ולצפון אפריקה.
תחילת השימוש בדרך היה במחצית הראשונה של האלף הראשון לפנה"ס, כאשר בני האדם החלו להשתמש בגמל כאמצעי הובלה במדבר.
הראשונים שפעלו בדרך היו המעינים והשבאים מתימן וצפון ערב הסעודית.
שרידי חרסים עם סימני כתב שלהם התגלו בירושלים מהמאה ה-7 לפנה"ס.
בשנת 2008 נתגלתה כתובת שבאית קדומה.
הכתובת מתוארכת לשנת 600 לערך לפני הספירה, כלומר, עוד לפני חורבן בית ראשון, ומספרת בין היתר, על מסחר בין תימן לבין ערי יהודה.
ממצא זה מאשר את הנאמר במקרא פעמים רבות על המסחר בין ארץ ישראל לבין תימן דרך דדן, בהתייחסות מפורשת לבשמים.
האזכור המפורש של ערי יהודה, לראשונה בכתובות שבאיות, מוכיח את הקשר הישיר בין ארץ ישראל לבין תימן ומחזק את המסורת בדבר קיום נוכחות יהודית בתימן לפחות מראשית המאה השישית לפני הספירה.
הדרך והאתרים שלאורכה שגשגו בתקופת הנבטים משך כ-500 שנים, החל במאה ה-3 לפנה"ס ועד המאה ה-2, עת שמשו את סחר הבשמים, ובעיקר מור ולבונה, ואלה העניקו לה את שמה.
בעולם ההלניסטי והרומאי נחשבה לבונה למוצר יקר ערך שערכו עלה אף על זה של זהב, והיא שימשה לפולחן, לצרכים רפואיים וקוסמטיים.
עוד הובלו לאורך הדרך תבלינים, מלח, שחשיבותו בעת העתיקה הייתה גדולה לשימור מזון, ואספלט מים המלח אשר שימש לאטימת אוניות.
התנועה על דרך הבשמים התנהלה לרוב בשיירות (אורחות) גמלים, כדי לשאת את כמות הסחורות, וכן את המזון והציוד לשיירה עצמה.
אורחה כזו היא קבוצה גדולה ואיטית, ולרוב עשירה, ולכן הייתה מטרה נוחה לשודדים באזור.
שבטים שלמים פיתחו אורח חיים המבוסס על שוד שיירות בדרך.
קטעים מדרך הבשמים השתמרו במספר מקומות, ואלה היו רחבים דיים כדי לאפשר לשיירות גמלים ופרדות לעשות את דרכן לאורכה.
לאורך הנתיב השתמרו אבני דרך ועדויות לשימושים חקלאיים של הקרקע כמו סכרים, מתקני תיעול ומאגרי מים.
אתרי דרך הבשמים בנגב היו בשליטת ממלכת הנבטים עד סיפוח ממלכתם לאימפריה הרומית בתחילת המאה ה-2, והעברת בירת הנבטים צפונה למזרח ירדן.
לאחר מכן הייתה הדרך בשליטת הרומאים וחיילים רומאיים איישו מצדים ומחנות לאורכה.
עם שקיעת האימפריה הרומית החלו הערים לאורך הדרך לשקוע וננטשו לחלוטין לאחר הכיבוש הערבי במאה ה-7.
אתרי דרך הבשמים בנגב שוכנים לאורך קטע בן 100 ק"מ לערך המשתרע לרוחבה של ישראל, ממואה הנבטית שליד הגבול הירדני בדרום-מזרח ועד חלוצה שליד גבול מצרים בצפון-מערב.
רוב האתרים הוקמו לאורך הדרך שהובילה מפטרה אל נמלי הים, ובעיקר אל נמל עזה.
העיר ממשית יוצאת דופן מבין האתרים שכן שכנה על הנתיב שהוביל צפונה לכיוון דמשק.
ההכרזה כוללת את האתרים הבאים:
אורחן מור (מואה הנבטית) - חאן וישוב סמוך ליישוב צופר של ימנו.
חורבת קצרה - עמדת שמירה
מצד נקרות - עמדת שמירה
מצד סהרונים - חאן ומצודה בצד הדרומי של מכתש רמון.
נמצא סמוך לעין סהרונים שנובע כל השנה.
מצד מחמל - עמדת שמירה שממוקמת על השפה הצפונית של מכתש רמון מזרחית למצפה רמון
מצד גרפון - עמדת שמירה בדרך לעבדת
עד סוף שנת 2021 היו קטעים משמעותיים מדרך הבשמים בישראל סגורים בפני ציבור המטיילים – חלקם עוברים בשטחי אש, וחלקם עוברים בשמורות טבע סגורות ואינם שבילים מסומנים.
ב-1 בנובמבר אותה שנה הושק פיילוט שבמסגרתו יתאפשר הטיול בשניים מהמקטעים שעד אז היו סגורים לציבור באמצעות מנגנון "אישורי מסע" בהרשמה דיגיטלית (פרמיטים) דרך אתר רשות הטבע וגנים.
כמות המטיילים בכל מועד תוגבל על מנת לשמור על המקטע ועל חוויית הטיול הייחודית.
שני המסלולים שנבחרו לפיילוט הם המקטע ברמת נקרות, בין מפער נקרות למצד ובור נקרות, שאורכו כ-7 קילומטרים, וכן המקטע מנפתול נחל עומר לאורחן מור (לשעבר "חורבת מואה") שאורכו כ-2 קילומטרים.
על מנת לשמור על בטיחות הטיול ועל ערכי הטבע והמורשת במסלולים, המטיילים נדרשים במסגרת ההנחיות בין היתר ללכת רק על תוואי הדרך המאושרת להליכה, להימנע לחלוטין מהזזת אבנים, פגיעה והוספת אבנים למערומי אבן קיימים (רוג'ומים) לאורך הדרך, וכן לא לדרוך על שרידי קירות, מתקנים או מערומי אבן.
מקטע אחר מ"דרך הבשמים" שפתוח לטיול באופן חופשי הוא המקטע שחוצה את מכתש רמון – בין מצד סהרונים למצד מחמל.
אורכו של קטע זה כ-10.5 קילומטרים, אך מבחינה לוגיסטית (מיקום חניוני יום ולילה ואפשרויות גישה עם רכב פרטי) מורכב לבצע אותו בשלמותו ביום אחד בלבד.
דרך מנחם בגין, שנקראה עד לשנת 2001 דרך פתח תקווה, היא דרך ראשית בעיר תל אביב על שם ראש ממשלת ישראל מנחם בגין.
הדרך מהווה רחוב ראשי ומרכז עסקים ראשי בעיר תל אביב-יפו בפרט ובמדינת ישראל בכלל, וגם ציר תנועה חשוב, בעיקר לתחבורה ציבורית.
דרך בגין היא חלק מדרך היסטורית המחברת בין יפו לפתח תקווה (מכאן גם שמה הקודם "דרך פתח תקווה"), דרך שהתפתחה כחלק מדרך יפו-שכם ההיסטורית.
הדרך מתחילה מכיכר המושבות, חוצה את רחוב הרכבת מדרום מערב לצפון מזרח, וממשיכה בצומת מעריב ומשם צפונה עד לגשר דוד שיפמן וכניסתה לשטחה המוניציפלי של רמת גן, משם ממשיכה כציר ז'בוטינסקי.
אתרים חשובים לאורך הרחוב מדרום לצפון:
בית מעריב לשעבר (במקומו אמור לקום מגדל משרדים בגובה של כ-42 קומות)
מתחם השוק הסיטונאי לשעבר (כיום שכונת גינדי TLV).
בית ידיעות אחרונות לשעבר (נהרס לשם הקמת מגדל הספירלה)
דרך בגין עמוסה בקווי אוטובוס עירונים ובינעירוניים רבים, בשל היותה דרך המובילה לתחנה המרכזית החדשה (ובעבר לתחנה הישנה, וכיכר המושבות) ובשל מיקומם הסמוך של מוקדי תעסוקה ובילוי נרחבים.
מסיבה זאת, יש גם לקו האדום של הרכבת הקלה שלוש תחנות לאורך דרך בגין ("קרליבך", "יהודית" ו"שאול המלך").
החל משנות העשרים של המאה ה-21 משפצת עיריית תל אביב את הרחוב כחלק מפרויקט "שדרות הקריה".
כדי להפוך אותו לנעים יותר להולכי רגל.
במסגרתו, הורחבו המדרכות, נוספו שבילי אופניים ונשתלו עצים למתן צל על העוברים ושבים.
ב-1 בספטמבר 2024, נערכה בשדרה זו ההפגנה הראשית נגד התנהלות ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ושרים בכירים בסוגיית השבת החטופים מרצועת עזה.
דרך בּוּרְמָה הישרְאלית הייתה הדרך עוקפת ששימשה מַעבר לכוחות צבא ישראלים ואספקה מאזור קיבוץ חולדה לירושלים במהלך מלחמת העצמאות.
דרך בורמה נסללה כדרך עפר במהלך מלחמת העצמאות, מאחר שהכביש מהשפלה לירושלים נחסם בלטרון ובשער הגיא.
הדרך כונתה על שם דרך בורמה ההיסטורית המקורית, שהייתה ציר אספקה בין בורמה לסין במלחמת סין–יפן השנייה.
דרך בורמה התחילה ממזרח לכפר דיר מוחיסין (היום מושב בקוע), שעל כביש מסמיה–לטרון (היום כביש 3) ועברה בסמוך לכפרים בית ג'יז ובית סוסין (היו ממוקמים צפונית לקיבוץ הראל).
הדרך התפתלה ועלתה לרכס ממזרח לבית סוסין ואחר כך ירדה וחצתה את כביש הר-טוב–שער הגיא (היום כביש 38 מצומת שמשון לשער הגיא), שם עלתה לבית מחסיר (היום בית מאיר) ושמורת המסרק.
משם המשיכה לסאריס (היום שורש ושואבה), שם התחברה לכביש לירושלים.
יש מקורות בהם נקראת הדרך בשם "דרך 7" או "כביש 7" וזאת על שם חטיבה 7 שהייתה אחראית על מרחב הלחימה של הדרך.
במהלך החלק הראשון של מלחמת העצמאות (מ-29 בנובמבר 1947 עד 15 במאי 1948) הצליחו הכוחות הערבים המקומיים להשתלט על גבעות שחלשו על כביש הגישה לירושלים מ"באב אל וואד" (שער הגיא) ועד הקסטל וירו על כלי רכב ישראלים שניסו לעבור בכביש, שהיה עורק התחבורה היחיד שקישר את ירושלים ומישור החוף.
למעשה, הם הטילו מצור על היישוב היהודי בירושלים.
244 מתוך 245 שיירות הגיעו ליעדן מתוך כלל השיירות לירושלים (שיירת חולדה נפלה).
למרות ההצלחה לכאורה, השיירות ספגו אבדות כבדות והרבה מהנשק והמזון שיועד לנצורי ירושלים לא הגיע לייעדו.
במהלך מבצעי נחשון, הראל ומכבי נתפסו הכפרים הערביים בתווך שבין שער הגיא וירושלים והדרך נפתחה לכל ארכה.
תחנת המשטרה בלטרון אוישה בתקופה זו על ידי כוחות בריטיים.
אור ל-15 במאי 1948 נטשו הבריטים את תחנת המשטרה בלטרון וזו נתפסה על ידי כוחות חטיבת הראל של הפלמ"ח.
לאחר שהועברה שיירת אספקה נסוגו כוחות הפלמ"ח ושבו ועלו למשטרה בלילה הבא.
אולם בליל ה-18 במאי נתפסה המשטרה על ידי כוחות הלגיון הערבי, שפלשו מירדן.
מנקודה זו ואילך נכשלו כל ניסיונות הצד הישראלי לתפיסת התחנה, ששולטת על הציר לירושלים.
הצורך ההולך וגובר באספקה חדשה של ציוד לחימה ומזון לחלקים היהודים של ירושלים, יחד עם חשש גדול שירושלים כולה תיפול לידי הלגיון הירדני, בעוד "פקק לטרון" מנע אפשרות להעביר ציוד ונשק לעיר, העלו צורך דחוף בדרך נסתרת עוקפת.
ב-21 במאי 1948 הוחלט על מציאת דרך עוקפת נסתרת.
ב-25 במאי 1948 נכשל הניסיון לכיבוש לטרון במבצע בן נון א'.
כלקח מפעולה כושלת זו הוחלט לכבוש את הכפרים בית ג'יז ובית סוסין, פעולה שהסתיימה בהצלחה ב-26 במאי.
כך נפתחה אפשרות לעבור בדרך מקרית ענבים ועד חולדה באמצעות ג'יפים.
לא ברור מי מצא את קטע המעבר שדרכו נסללה לימים דרך בורמה, הגרסה הרווחת מספרת על שלושה לוחמי הגדוד השישי של חטיבת הראל, אריה עמית (טפר), יאיר מונדלק ושלמה בן שלום ששהו בקיבוץ קריית ענבים והיו חייבים לרדת לשפלה.
בליל 27 במאי הם ניווטו בדרך מסאריס (שורש) ועד חולדה, ברגל ובחשיכה, וכך לא התגלו על ידי שוכני הכפרים שבדרך (כלומר בית ג'יז ובית סוסין כיוון שבית מחסיר ודיר מוחיסין, כבר נכבשו במבצעים קודמים) אך גם על פי עדותו של אריה טפר הם הלכו בדרך לא דרך.
את הדרך המוכרת היום, גילה משה אשד ("מוסה") שהיה סייר וקצין מודיעין מחטיבת גבעתי שנקלע לירושלים ורצה לרדת חזרה ליחידתו, ושני לוחמים שיצאו עמו בליל 28 במאי.
אשד, אשר היה מומחה לג'יפים, זיהה שזאת דרך שבה יכולים לעבור ג'יפים בדרך לירושלים והוא מיהר לדווח על כך למפקדה.
הגרסה של משה אשד הייתה הגרסה הראשונה שפורסמה על זהות מגלה דרך בורמה וכבר ב-1963 בכרך 13 של האנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו של דוד תדהר ושם נכתב בערך על משה אשד שהוא הראשון שעבר בדרך בורמה.
על פי טענות אחרות המומחה שמצא את הדרך לג'יפים היה גברוש (גבריאל רפפורט) מבית-אלפא.
את הג'יפ הראשון שפרץ את דרך בורמה הובילו אליהו סלע ("רעננה"), קצין המבצעים של חטיבת הראל, ואברהם שוטלנד – הנהג קצין התחבורה של החטיבה, ולאחר מכן מפקד שיירות הג'יפים (על שיירת הג'יפים הראשונה פיקד עמוס חורב).
בלילה שבין ה-29 במאי וה-30 במאי יצאו 11 חברי פלמ"ח וביניהם שלמה שמיר מפקד חטיבה 7, שהיה מהנדס במקצועו, וסיירי הפלמ"ח עמוס חורב וגבריאל רפפורט ("גברוש") בג'יפ מכיוון חולדה במטרה לבדוק אם ניתן להגיע עד אחרי שער הגיא בתוואי היוצא מדיר מוחיסין והאם ניתן להרחיבו לצורך תנועת משאיות.
בג'יפ שנע מהשפלה היו: דוד מרכוס, שלמה שמיר מח"ט 7, עמוס חורב וגארבוש קצין המודיעין.
ג'יפ שני יצא לסיור מקריית ענבים, ללא תיאום מראש, מכיוון ירושלים הגיע ג'יפ בו נסעו מאיר בץ, "רעננה" מחטיבת הראל, אוירבוך ומשה בן גיאת..
להפתעתם הרבה נפגשו שני צוותי הפלמ"ח כאשר אלו שהגיעו ממערב נמצאים בתחילת עליה גדולה ואילו אלו שבאו ממזרח נמצאים בסופה.
למעשה, שמונה ק"מ (ארבעה ק"מ לכל כיוון, כלומר ממערב: מדיר מוחיסין ועד העלייה וממזרח: מבית מחסיר ועד העלייה) מתוך עשרת הק"מ של הדרך היו עבירים ללא קושי מיוחד עבור ג'יפים.
הבעיה הייתה לגשר על קטע העלייה של שני ק"מ.
חורב וסלע הבינו שיש דרך לירושלים, אשר נסתרת מהלגיון הירדני.
הם נסעו מיד למטה הכללי ודיווחו על כך ליגאל ידין.
הם קיבלו אישור וטיפלו בגיוס 13 ג'יפים, דבר שהתאפשר בהתערבות בן-גוריון.
הניסיון הראשון להעביר אספקה עם ג'יפים לירושלים על דרך בורמה כשל.
אחד הג'יפים התהפך, וכדי להימנע מחשיפה באור יום ללגיון הירדני בלטרון, נסוגה השיירה.
יום לאחר מכן נשלחה שיירת ג'יפים נושאי קמח ותחמושת מתל אביב ומולה יצאו משאיות ריקות מירושלים.
כלי הרכב הגיעו עד לאן שיכלו ובפער ביניהם סחבו סבלים את האספקה על גבם.
צינור שהותקן במקביל שימש להעברת דלק, שהורק לתוך הצינור בצד אחד והתקבל בצידו האחר.
בכך הוקל מיידית מצב ירושלים הנצורה.
אחר כך אורגנו שיירות ממחנה ביל"ו ליד כפר ביל"ו ומשם כשהן נושאות בעיקר מצרכי מזון הגיעו עד לאותו מקום אותו צריך היה לעבור ברגל שם העמיסו הכל על גבם של סבלים.
חלק מן הסבלים הגיעו עם המשאיות מנמל תל אביב.
במשך שמונה ימים הועברה אספקה, שכללה מצרכי מזון ודלק על ידי סבלים, פרדות וגמלים, כשבמקביל מתבצעות עבודות הנדסיות לפריצה ולסלילת הדרך.
דרך בורמה של הג'יפים הייתה בנסיעה על פני גבעה סלעית בשטח ההפקר שבין הכוח הישראלי ללגיון הערבי ובכך עקפה את מחסום לטרון.
לנסיעה הזו נדרשה מיומנות נהיגה גבוהה ביותר, ואברהם שוטלנד שכינויו בפלמ"ח היה אברהם חן, עבר מג'יפ אחד לשני והקפיץ אותם על הסלעים.
שיירות הג'יפים פעלו מדי לילה במשך מספר ימים עד שנכנסה לתוקף ההפוגה הראשונה, אז הורחבה הדרך למעבר משאיות והסתיים תפקידן של שיירות הג'יפים.
לאחר גילוי המעבר החלו חיל המהנדסים ועובדים מ"סולל בונה" להכשיר את הדרך.
בגלל מחסור בציוד חפרו אף בידיים חשופות.
חלק ממאמצי הפריצה נעשו באמצעות חומרי נפץ, דבר שגרר הפגזות ארטילריות לעבר הפורצים וחייב את הכוחות הישראלים לאבטח את העבודות.
בעבודות הפריצה והסלילה נעשה גם שימוש בציוד מכני הנדסי דוגמת דחפורים ומשאבות כדי להכשיר את הדרך במהירות המרבית.
בשלב הראשון הדרך הייתה עדיין קשה למעבר והתבצעה בעזרת כלי רכב מתאימים, אך בהמשך המלחמה שופצה הדרך.
על העלייה הונחו רשתות כדי לאפשר מעבר משאיות והיו משאיות שנדחפו באמצעות טרקטור בעליה.
לפריצתה של 'דרך בורמה' הייתה חשיבות מורלית אדירה ליישוב בארץ.
היא אפשרה את קיום הקשר עם ירושלים הנצורה על אף מחסום לטרון.
שיירת המשאיות הראשונה עברה בדרך ב-10 ביוני 1948 ובכך למעשה ביטלה את חשיבותו של "פקק לטרון" ושחררה את ירושלים מהמצור.
יממה לאחר מכן נכנסה לתוקפה ההפוגה הראשונה.
לפי ההסכם נמנעו פעולות סלילה של דרכים חדשות וכמו כן נאסרה הובלת תחמושת לירושלים.
ב-14 ביוני אישר האו"ם את קיומה של דרך בורמה ולמחרת נערך טקס רשמי וחגיגי לכבוד פתיחת דרך בורמה.
אולם נציגי האו"ם לא ידעו שהדרך אינה מגיעה רק עד שער הגיא אלא עוקפת את שער הגיא וממשיכה עד בית מחסיר.
לפיכך, התאפשרה הובלת מזון דרך נקודת הביקורת של האו"ם בשער הגיא ללא מפריע והובלת תחמושת נעשתה בדרך שעקפה את שער הגיא והתחברה אל הכביש הראשי בבית מחסיר.
באוקטובר 1948 נכבש הרכס שמדרום לדרך בורמה, במבצע ההר, דבר שאיפשר את סלילת "כביש הגבורה" (בתוואי כביש 44 מצומת נחשון לצומת שמשון וכביש 38 עד שער הגיא), דרך זו שימשה ככביש הראשי לירושלים עד 1967.
למעשה שימשה דרך בורמה באופן פעיל כחצי שנה בלבד.
חטיבת הראל קראה לדרך "דרך הראל" או "דרך הגברושים" (על שם גבריאל רפפורט שפיקד על פעולת הפריצה של הדרך).
חטיבה שבע ביקשה לקרוא לה "דרך שבע" על שם החטיבה ולכבודו של שלמה שמיר, המח"ט שגילה אותה (לשיטתם).
שם נוסף היה "דרך הג'יפים".
אולם העיתונאי קנת בילבי נתן לה את הכינוי "דרך בורמה", על שם הדרך שנפרצה במזרח אסיה בתקופת מלחמת העולם השנייה בידי צבאות ארצות הברית ובריטניה, שעקפה את האזור שבשליטת היפנים, ושימשה להעברת אספקה לצבא סין.
במקביל ל"דרך בורמה" הוקם "מפעל השילוח" (קו צינורות עם שתי תחנות שאיבה, שעקף את לטרון מבריכה ליד חולדה ועד שער הגיא), שאיפשר הזרמת מים לירושלים הנצורה, ואשר תוכנן על ידי מהנדס המים שמחה בלאס ובוצע על ידי חברת "מקורות".
הצינורות ששימשו לצורך המפעל נרכשו על ידי בלאס בסוף 1945 בארצות הברית ובאין קונה (הרכישה לא אושרה על ידי המוסדות) שילם בנק אנגלו-פלשתינה (בנק לאומי) בעד הצינורות והם היו משועבדים לו.
מספר ימים ארכה ההתדיינות בין הגורמים השונים (הבנק, האוצר, עיריית ירושלים וחברת "מקורות") על התשלום בעד הצינורות, עד שהם שוחררו מן השעבוד וניתן היה להתחיל בעבודה.
לאחר פריצת המצור דיווחו עיתונים רבים ברחבי העולם על יצירתה של "דרך בורמה הישראלית" אשר הצליחה לפרוץ את המצור על ירושלים.
פריצת הדרך לירושלים הונצחה באנדרטת ה"רְמָחִים" שהוקמה בדרך העולה משער הגיא וכן באנדרטת "דרך הגבורה" סמוך ליער חולדה (יער הרצל).
גילוי הדרך בידי משה אשד ושותפיו הונצח בידי פינת הדרכה של קק"ל בדרך בשנת 2011.
מאז שנת 2011 יוצאים בני משפחתו של משה אשד מדי שנה בליל ה-28 במאי, התאריך שבו התגלה הנתיב, במסע לילי לאורך הנתיב.
בשנים האחרונות משתתפים במסע אנשים שונים מחוץ לבני המשפחה וחיילים ביחידת "גבעתי" להנציח את גילוי הנתיב שיש הרואים בגילויו נקודת הכרעה במלחמת העצמאות.
נתן אלתרמן פרסם בטור השביעי, ב-10 בדצמבר 1948 את השיר "דבר מבקיעי הדרך".
העיתונאי והסופר מנחם תלמי, שהיה בין העיתונאים הראשונים שכתבו על גילוי דרך בורמה, כתב על כך מאמר גדול בשם "פורצי הדרך" שהופיע בגיליון כתב העת "מולד" בנובמבר 1948.
תלמי כתב על כך גם בצורה תיעודית ובספרים תיעודיים כמו "כך לחם ישראל: פרשיות מלחמת העצמאות".
(תל אביב: יזרעאל, תשי"ג 1953) ו"שיירות באש" (אייר גרשון גרא תל אביב: עמיחי, 1957)
תלמי גם פרסם ספר לבני נוער בשם "הבחורים לא הכזיבו" (עם איורים של יוסי שטרן תל אביב: נ.
טברסקי,תשי"ג 1952) שבו תיאר בצורה בדיונית את גילוי הדרך בידי גיבורי הספר.
היה זה ספר המשך לספרו "יחי האומץ" ששולב עימו ביחד במהדורות מאוחרות (הוצאת מסדה,1970 עם איורים של איה שמואלי).
הסופר יהודה סלוצקי פרסם את הסיפור "איש הפלמ"ח", סיפור דמיוני העוסק בגילוי "דרך בורמה" בעזרת שמשון הגיבור.
הסיפור הופיע לראשונה בדבר לילדים, כרך כ' חוברת 41 ב־28 ביוני 1950. הסיפור הופיע שוב בקובץ הסיפורים של סלוצקי "חלומו של דרור" (אייר אורי אליעז, תל אביב: הוצאת מסדה, 1963).
יהודה סלוצקי פרסם ב-1959 את הספר "אש בהרים" (הוצאת עם עובד) העוסק גם הוא במצור על ירושלים ובגילוי "דרך בורמה".
גילוי ובניית "דרך בורמה" מתוארים בחלק הרביעי ברומן רב המכר של ליאון יוריס "אקסודוס", שגם הפך לסרט ב-1960.
בשבועון "דבר לילדים" הופיע בשנת 1967 הסיפור המצויר בהמשכים "דרך בורמה", מאת מרדכי אלון.
לארי קולינס ודומיניק לאפייר,תיארו את גילוי "דרך בורמה" בספר "ירושלים, ירושלים", שפורסם באנגלית ב-1971, ותורגם לעברית בידי אהרון אמיר ב-1972.
בשבועון הארץ שלנו הופיע ב-1972 חלקו השני של סיפור הקומיקס "יוסקה מאיור" מאת דב זיגלמן וגיורא רוטמן המתאר את גילוי "דרך בורמה".
דרך בורמה מאוזכרת ומתוארת בזכרונותיו של נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר "יומן של המלחמה בפלסטין", "Nasser's Memoirs of the First Palestinian War" translated by Walid Khalidi, 1973.
הסופר הרמן ווק תיאר את גילוי "דרך בורמה" ברומן רב המכר "The Hope", מ-1993, שתורגם לעברית בשם "התקווה" בתרגום ברוך גפן בהוצאת "ידיעות" ב-2008
הספר הראשון בסדרת מנהרת הזמן מאריכת הימים של גלילה רון פדר "ירושלים במצור", הוצאת מודן ,1997 עוסק בילדים המגיעים בזמן למצור של ירושלים כמה ימים לפני גילוי דרך בורמה.
הסופרת אתי אלבוים מתארת ברומן ההיסטורי "סחלבים בשער הגיא" ((הוצאת תכלת, 1998) את פרשת גילוי דרך בורמה (יצא במהדורה מחודשת בהוצאת "תכלת", 2018).
גילוי דרך בורמה תואר בסרט ההוליוודי הטל צל ענק, מ-1966, כשבסרט מתגלה הדרך על ידי האלוף דוד מרקוס.
ב-2006 יצא לאקרנים הסרט "ירושלים, ירושלים", מאת הבמאי אלי שוראקי, אשר מבוסס על העובדות ההיסטוריות המופיעות בספר בשם זה, וכולל תיאור של גילוי "דרך בורמה".
הוועדה לשבילי ישראל של החברה להגנת הטבע סימנה את דרך בורמה כנתיב הליכה ארוך.
אורכו של המסלול, המסומן בצבע אדום, הוא 18 ק"מ, אותם ניתן לבצע ביום הליכה של כ-10 שעות או לחלקו ליומיים (עם עצירת לילה במסילת ציון).
חלק ניכר מן השביל חופף לשביל ישראל.
הטיול מומלץ לעונות הסתיו והאביב, כשבקיץ חם מידי לעשותו ובחורף תנאי האדמה אינם מאפשרים זאת.
בנוסף, ניתן לעשות את המסלול ברכיבה על אופניים, אופנועי שטח או סוסים.
דרך בורמה -סרטון מ-1948 של נתן אקסלרוד
פריצת דרך בורמה ביומן מ-1968
שער הגיא, סרט קצר בבימויו של דוד גרינברג, שירות הסרטים הישראלי, 1965. השתתף בפסטיבל ונציה בשנת 1965 ובפסטיבל בעיר קורק באירלנד ב-1966.
דרך בורמה (ישראל) 1948 .סרט תיעודי בבימויו של יגאל בורנשטיין, 1973,
המאבק על הדרך לירושלים במלחמת העצמאות, סרט, חודשי המאבק על קיום הקשר בדרך העולה מתל אביב לירושלים, רמת אפעל : מרכז ישראל גלילי ללימודי כוח המגן וההתיישבות, 1990.
ראיונות עם אריאל שרון, טד אנסון, אשר לוי, שמואל שמיר ואחרים.
גרסאות שונות של אנשים שטענו שגילו את דרך בורמה
בן דונקלמן, נאמנות כפולה, תרגם אריה חשביה, הוצאת שוקן, 1977
דרורה לביא, דרך גברוש, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2003
יונה טפר, איש ושמו אריה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017
גדוד 54 – גבעתי במלחמת העצמאות, הוצאת ותיקי גדוד 54, תשס"ד 2004
עינת חרמ"ץ, משה (מוסה) אשד: קורות חייו, הוצאה עצמית,2021.
"דרך האוקיינוס הגדולה" (ידועה כאוטוסטרדת חוף הגלישה בין ג'ילונג לטורקי) הפרוסה לאורך החוף הדרום מזרחי של אוסטרליה בין הערים ג'ילונג וווארנאמבול היא מצבת הזיכרון המלחמתית הגדולה ביותר בעולם.
הדרך נבנתה בין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה על ידי חיילים לשעבר ככבוד לחבריהם שנפלו.
בניית הכביש נמשכה 16 שנה והיא נעשתה ידנית תוך שימוש במעדרים, כפות ודינמיט.
השער הראשי, קשת, נבנה מחדש מספר פעמים.
הקשת הראשונה נהרסה ונבנתה כאשר הדרך הורחבה, הקשת השנייה נבנתה לאחר התנגשות של משאית בה והקשת השלישית נהרסה במהלך שריפות יום הצום הראשון.
השער אינו ממוקם בדיוק בתחילת הדרך.
בדרך של הצמדות לחוף, הדרך מציעה נוף של מצר בס והאוקיינוס הדרומי.
האזור ליד פורט קמפבל מכסה כמה מקווי החוף היפים ביותר בעולם.
מגבלת המהירות בדרך נעה בין 80 קמ"ש (50 מייל לשעה) ל-100 קמ"ש (62 מייל לשעה), אך העיקולים החדים אינם מאפשרים להגיע למהירויות אלו ברוב המקומות.
הדרך בעלת שני נתיבים (נתיב לכל כיוון).
רכבים חייבים לנוע בצד שמאל של הדרך.
ישנן מצלמות בקרת מהירות לאורך הדרך.
דרך ארץ פלשתים היא הדרך הקרובה והקצרה ממצרים לארץ ישראל.
דרך זו קישרה את מצרים עם ארץ ישראל, ועברה לאורך צפון סיני סמוך לחוף.
המצרים הקדומים קראו לה "דרכי הורוס".
אחד המסעות בנתיב זה היה של פרעה סתי הוא סתי הראשון בשנת 1303 לפנה"ס.
תיאור מסעו מופיע בתבליטים במקדש כרנך בכרנך.
הדרך שימשה גם לכובשים אחרים של ארץ ישראל.
בין השאר בעת החדשה: במאה ה-18 מסע נפוליאון בארץ ישראל.
ובמאה ה-20 היו אלה הבריטים במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה ולקראת מלחמת העצמאות היה זה הצבא המצרי שפלש לארץ ישראל.
לראשונה בכתובים אנו קוראים על דרך ארץ פלשתים בספר שמות.
לאחר יציאת בני ישראל, אלוהים מצווה על משה כי בני ישראל לא יעלו לארץ ישראל בדרך זו.
שכן, היה חשש כי יתקלו באויב ואז יבקשו לסגת חזרה למצרים וכך כתוב במקרא:
צבי אילן בספרו מביא תיאור מסעו של פרעה סתי ב"דרך ארץ פלשתים".
התבליט מתאר את שובו של פרעה סתי מארץ כנען, כאשר הוא מוביל שלל ושבויים.
נחש של מלך - כנראה רפיח.
כעשר תחנות מתוארות בדרך, 25 ק"מ מרחק ביניהם - מהלך יום של שיירה.
יוצא כי את מדבר סיני עברו בעשרה ימים.
בסופו של המסלול מתוארות תחנות הקרובות זו לזו:
המים המפרידים - נהר עם תנינים וצמחים אולי סּוף.
בצידו המזרחי מצוי מבצר מעליו מעין גשר.
כנראה הכוונה לזרוע המזרחית של הנילוס הקרויה הזרוע הפֶלוּסית על שם העיר פלוסיון ששכנה לידם.
המים הנפרדים נקראים במקרא "שִיחוֹר" שעליו נאמר שהוא גבול מצרים.
קטע מים ובו דגים - מסמל את הים התיכון.
מבצר הקרוי "סילה" - "קנטרה" של ימינו.
מגדל של סתי - כנראה מִגדוֹל המקראית - אחת התחנות הראשונות של בני ישראל בדרך לארץ ישראל.
באר חפר - ליד המגדל של סתי.
בהמשך הדרך עוד בארות כמו באר סתי המנצח.
הפרעונים הקימו בארות ומצודות לאורך הדרך לשם אספקת מים ומזון וכן להגנה מפני ה"בדווים" של אז "שוסי המדבר".
סמוך לימת ברדוויל, ליד היישוב ביר אל-עבד, ממערב להיאחזות הנחל "נחל ים" לשעבר, נערכו חפירות ארכאולוגיות על ידי חוקרי אוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע.
התחנה השתרעה על 50 דונם.
נחשפו בה שרידי מצודה, ארבעה אסמים גדולים שעל רצפת שלושה מהם התגלו גרגירי תבואה.
שרידים אלה מספרים לנו על תפקידה של תחנה בדרך:
בין הממצאים נכללו חרפושיות וכן ידיות של קנקני אגירה ועליהן טביעת חותם של סתי הראשון.
דרך הים (בלטינית Via Maris - וִיאָה מָרִיס) היא דרך עתיקה עוד מתקופת הברונזה שחיברה בימי קדם את מצרים עם סוריה, אנטוליה, ומסופוטמיה (איראן ועיראק של ימינו) כאשר חלק ממנה עבר בתחומה של ארץ ישראל.
שמה המקורי של הדרך היה דרך ארץ פלשתים, תזכורת לעובדה שהדרך עברה דרך מישור פלשתים.
הדרך התפצלה באזור קיסריה לשתי דרכים, דרך אחת חצתה את הרי מנשה לכיוון מגידו, והשנייה המשיכה לאורך הים עד דאר, שם חצתה את ההרים.
הדרכים התאחדו שוב על חוף ימת הכנרת והמשיכו צפונה.
כיום, תוואי הדרך ברצועת עזה נקרא דרך צלאח א-דין.
שימשה כמעבר בטוח גם את השיירות לירושלים ולמושבות הדרום בואכה נגב ביציאתן מתל אביב.
כדי לאבטח את סלילתה של דרך הביטחון ואת בניית גשר העץ עליו חצתה הדרך את נחל איילון לכיוון השער הצפוני של מקוה ישראל, נתפס ב-4 בדצמבר 1947 על ידי נוטרים בית נטוש בקצה פרדס בבעלות ערבית, עם חצר גדולה מוקפת חומה, בגדה המערבית של נחל איילון, שכונה "המצודה".
ממערב לבית ובצמוד לו נמתחה מסילת הרכבת יפו-ירושלים.
הבית והחצר נקבעו כעמדה, בסיס ל'מחלקת המצודה' שהשתייכה ל'פלוגה המיוחדת', אנשי חי"ש, ששמרה על דרך הביטחון משכונת התקווה עד מקוה ישראל.
לימים הוצבה מדרום ומעבר לכביש, כיום הכניסה לבית הספר הולץ, לוחית זיכרון.
ממערב הגנו על ראשיתה של הדרך שתי עמדות של ההגנה בבתי החרושת "היוצק" ו"הספירט".
דרך הביטחון פתרה את בעיית החסימה באבו כביר, אך היה צריך לפתור גם את חסימת הכביש לירושלים באזור יאזור שנסגר סופית לתחבורה יהודית לאחר רצח שבעת הנוטרים.
כדי לעקוף את יאזור היה צורך להאריך את דרך הביטחון משכונת מולדת לכביש צומת בית דגן-ראשון לציון בפאתי נחלת יהודה.
זה הצריך הכשרת דרך בחולות בתוך הפרדסים והקמת מזקפי ביטחון לאורכה.
רק בסוף ינואר 1948 הושלמה כל דרך הביטחון.
ראשיתה בשכונת עזרא, חצתה את האיילון על גשר עץ עד לשער מקוה ישראל.