tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אמנם, ממש לפני סוף המלחמה העניק פרנץ יוזף מקלט מדיני ל-494 חיילים מהארמייה הלאומית הרוסית הראשונה, בראשותו של גנרל בוריס סמיסלובסקי.
פרנץ יוזף היה פופולרי ואהוב מאוד בליכטנשטיין.
הוא פיקח על הפיתוח הכלכלי של הנסיכות, שהפכה ממדינה חקלאית נידחת לאחת המדינות העשירות בעולם.
במהלך שלטונו קיבלו הנשים זכות הצבעה במדינה, לאחר משאל עם שנערך (בקרב גברים בלבד) בשנת 1984.
בשנת 1984 העביר פרנץ יוזף את רוב סמכויותיו לבנו הנס אדם, נסיך הכתר של ליכטנשטיין.
פרנץ יוזף מת בגראבס, 26 ימים לאחר אשתו גאורגינה פון וילצ'ק, ובנו הנס אדם השני עלה לשלטון במקומו.
ב-7 במרץ 1943 התחתן פרנץ יוזף עם גאורגינה פון וילצ'ק, בתם של פרדיננד מריה פון וילצ'ק ונורברטינה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
גנרל פרנץ מאטנקלוט היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
מאטנקלוט נולד ב-19 בנובמבר 1884 בגרינברג בשלזיה, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1903 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-67 (מגדבורג ה-4), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה, וב-18 ביוני 1915 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה הצטרף מאטנקלוט לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1928 הועלה מאטנקלוט לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1932 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-1 באוקטובר 1934 הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-25. ב-1 במרץ 1938 הועלה מאטנקלוט לדרגת גנרל מיור, וב-1 ביולי 1938 מונה למפקד חיל המצב בטריר.
ב-19 בספטמבר 1939 מונה מאטנקלוט למפקד הדיוויזיה ה-72, שהוקמה על בסיס חיל המצב בטריר, והוצבה בחזית המערבית.
ב-1 בפברואר 1940 הועלה מאטנקלוט לדרגת גנרל לוטננט, ובמהלך המערכה על צרפת לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מקורפוסים שונים במסגרת הארמייה השישית.
ביולי 1943 חזר מאטנקלוט לפקד על הקורפוס ה-42, ופיקד עליו במהלך קרב קורסק, כחלק מפלגת הארמייה קמפף.
בינואר 1944 לחם מאטנקלוט עם הקורפוס שבפיקודו במהלך קרב קורסון-צ'רקאסי, שכמעט הושמד כליל, אולם הוקם מחדש על בסיס מפקדת הקורפוס ששרדה.
ב-14 ביוני 1944 מונה מאטנקלוט למפקד המחוז הצבאי ה-6, ופיקד עליו עד סוף המלחמה, ואז נכנע לכוחות האמריקניים.
בשנת 1947 שוחרר מאטנקלוט מהשבי, אולם באפריל 1949 הועמד למשפט בהמבורג על פשעי מלחמה, אולם לבסוף בוטלו נגדו האישומים.
לאחר שחרורו התגורר מאטנקלוט בעיר בראונלאגה , עד למותו ב-28 ביוני 1954, בגיל 70.
פרנץ יוזף ואלץ היה טייס בשירות האוויר הגרמני במלחמת העולם הראשונה ובלופטוואפה במלחמת העולם השנייה.
ואלץ נולד בשפייר שבגרמניה ב-4 בדצמבר 1885. בשנת 1905 התגייס לרגימנט הרגלים הבווארי ה-8 (פרידריך השני, הדוכס הגדול של באדן).
בשנת 1913 החל קורס טיס בשלייסהיים.
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שירת בכוחות האוויר הבוואריים ולחם בחזית המערבית.
ביולי 1916 נפצע והועבר לשלייסהיים, ובנובמבר חזר לטוס.
ב-9 באוגוסט 1918 הוענק לוואלץ עיטור פור לה מריט.
ב-20 בספטמבר 1918 ואלץ ואנשיו נפלו בשבי הצבא הבריטי (אירוע זה הוא רקע לסיפורו של יוסף חיים ברנר, "הגאולה והתמורה"), והוא שוחרר משביו ב-30 בנובמבר 1919.
לאחר המלחמה שירת מדצמבר 1919 עד ינואר 1920 בשלייסהיים.
מ-31 בינואר 1920 עד 1934 שירת במשטרת בוואריה, עם הפסקה בשנים 1927–1929, שבהן השתתף במשלחת המחקר הסינית-שוודית בראשות סוון הדין.
ב-1935 הועלה לדרגת אוברסט, ב-1939 הועלה לדרגת גנרל-מיור וב-1 באפריל 1941 הועלה לדרגת גנרל-לוטננט, והיה מפקד שדה תעופה גרמני בשלזיה.
ב-31 באוקטובר 1944 סיים את שירותו בלופטוואפה.
הוא מת ב-18 בדצמבר 1945 במחנה שבויים פולני בוורוצלב.
ב-21 ביוני 2016 הנפיק השירות הבולאי בול לציון מאה שנה ללוחמה האווירית בשמי ארץ ישראל.
על הבול מופיע דיוקנו של טייס גרמני שפעל בארץ ישראל, שעוצב על פי תצלום של פרנץ יוזף ואלץ.
פרנץ יוזף הראשון, נסיך ליכטנשטיין , היה נסיך ליכטנשטיין בשנים 1772–1781.
פרנץ יוזף נולד ב-19 בנובמבר 1726 במילאנו, לעמנואל, נסיך ליכטנשטיין ולאנטוניה, רוזנת דיטריכשטיין-וייכזלשטדט, בתם של קרל לודוויג, רוזן דיטריכשטיין ומריה תרזה אנה, רוזנת טראוטמאנסדורף.
מכיוון שבני דודו יוזף ונצל הראשון, נסיך ליכטנשטיין מתו בינקותם, אומץ פרנץ יוזף על ידי דודו והוכרז כיורשו.
במהלך מלחמת הירושה האוסטרית ליווה פרנץ יוזף את דודו במערכה בצפון איטליה, ואף לחם לצידו בקרב פיאצ'נצה בשנת 1746, שבו ניצחו הכוחות הקיסריים.
בשנת 1763 נסע פרנץ יוזף מטעם פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה אל ספרד, כדי להביא את מריה לואיסה, נסיכת ספרד - כלתו של הארכידוכס לאופולד.
בשנת 1767 מונה פרנץ יוזף חבר המועצה הקיסרית, ובשנת 1771 הוא קיבל את מסדר גיזת הזהב.
בשנת 1772 מת דודו יוזף ונצל הראשון, נסיך ליכטנשטיין, ופרנץ יוזף עלה לשלטון במקומו.
פרנץ יוזף טיפל בבעיותיה הכלכליות של הנסיכות, והרחיב מאוד את אוסף האמנות שלה.
ב-18 באוגוסט 1781 מת פרנץ יוזף במץ, ובנו אלויס הראשון, נסיך ליכטנשטיין עלה לשלטון במקומו.
ב-6 ביולי 1750 התחתן פרנץ יוזף עם לאופולדינה, רוזנת שטרנברג, בתם של פרנץ פיליפ, רוזן שטרנברג ולאופולדינה, רוזנת שטארהמברג, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
יוזף פרנץ דה פאולה עמנואל פיליפ איזיאס, נסיך ליכטנשטיין (1752–1754)
לאופולדינה מריה אנה פרנציסקה דה פאולה אדלגונדה, נסיכת ליכטנשטיין (1754–1823), התחתנה עם קרל עמנואל, רוזן הסן-ריינפלס-רוטנבורג
מריה אנטוניה אלויסיה ואלבורגה מכטילדיס, נסיכת ליכטנשטיין (1756–1821)
פרנץ דה פאולה יוזף, נסיך ליכטנשטיין (1758–1760)
אלויס הראשון, נסיך ליכטנשטיין (1759–1805)
יוהאן הראשון יוזף, נסיך ליכטנשטיין (1760–1836)
פיליפ ג'וזף אלויס מרטיניאנוס, נסיך ליכטנשטיין (1762–1802)
מריה יוזפה הרמנגילדה, נסיכת ליכטנשטיין (1768–1845), התחתנה עם ניקולאוס השני, נסיך אסטהארזי השביעי
פרנץ נאג' (בהונגרית: Nagy Ferenc; 8 באוקטובר 1903 – 12 ביוני 1979) היה פוליטיקאי הונגרי ממפלגת האיכרים הזעירים שכיהן בראש ממשלת הונגריה אחרי מלחמת העולם השנייה עד שהודח במהלך השתלטות הקומוניסטים על המדינה.
הוא הצטרף למפלגת בעלי הרכוש הזעיר בשנת 1924 ובשנת 1928 היה ליושב ראש סניף המפלגה בבאראניה.
ביולי 1930 הוא פרש מהמפלגה והיה בין מקימי מפלגת בעלי הרכוש הזעיר העצמאית.
במפלגה זאת הוא היה מזכיר המפלגה מאוקטובר 1930 עד שנת 1945. במאי 1939 הוא נבחר לפרלמנט ההונגרי.
בשנים 1941–1943 הוא היה יושב ראש החזית החקלאית ההונגרית והיה ידוע כמתנגד לנאצים.
לאחר שהנאצים כבשו את גרמניה בשנת 1944 הסגיר נאג' את עצמו לנאצים לאחר שאלו איימו שיהרגו את בני משפחתו אם לא יסגיר את עצמו.
בהמשך הוא הצליח להימלט מהמעצר ונותר במחבוא עד שהונגריה נכבשה על ידי הצבא האדום.
בינואר 1945 הקים מחדש, יחד עם זולטאן טילדי, את מפלגת האיכרים הזעירים השמרנית.
במאי 1945 הוא התמנה לשר השיקום בממשלה הזמנית שהוקמה לאחר מלחמת העולם השנייה.
בעקבות ניצחון המפלגה בבחירות בנובמבר 1945, היה ליושב ראש בית הנבחרים של הונגריה מ-29 בנובמבר 1945 וחבר המועצה הלאומית העליונה מ-7 בדצמבר 1945 עד 2 בפברואר 1946. ב-4 בפברואר 1946, לאחר שהונגריה הייתה לרפובליקה וראש המפלגה, זולטן טילדה, נבחר לנשיא הרפובליקה, התמנה נאג' לראש ממשלת הונגריה.
ב-14 במאי 1946 יצא לחופשה בשווייץ.
במהלך חופשתו העבירו שלטונות הכיבוש הסובייטיים לידי הממשלה את עדותו של בלה קובאץ', איש מפלגתו שנאסר על ידי הסובייטים בפברואר 1947, על פיה נאג' היה שותף לקשר ריאקציוני נגד ממשלתו והתכוון להחזיר להונגריה את השלטון הפשיסטי.
הממשלה דרשה מנאג' לשוב להונגריה לבירור ההאשמות, אך הוא סירב לאחר שקיבל אזהרה משגריר הונגריה בשווייץ שהקומוניסטים מתכוונים לחסלו, ובהונגריה פורסם שהוא התפטר.
היו שטענו שנאג' תכנן מראש לברוח מהונגריה בעת שיצא לשווייץ.
בריטניה וארצות הברית הודיעו שהן רואות במהלך מזימה של הקומוניסטים להשתלט על הונגריה, אך הקומוניסטים מצידם טענו שהממשלה מוסיפה להיות ממשלת קואליציה דמוקרטית וכי חברי מפלגתו של נאג' הסכימו להחלפתו.
ב-2 ביוני 1947 קיבל נאג' את בנו בן ה-5 שנותר בבודפשט, על הגבול עם הונגריה, ובמקביל הגיש באופן רשמי את התפטרותו.
נאג' טען שהודיעו על התפטרותו 24 שעות לפני שהגיש אותה ובעיתונות פורסם שנאג' התפטר לאחר שאיימו עליו שאם לא יתפטר יהרגו את בנו.
נאג' דרש חקירה של ההאשמות נגדו באנגליה או בארצות הברית, שכן לטענתו מטרת הקומוניסטים הייתה להשתלט על המדינה בשיטת הסלמי, כאשר מחסלים אט אט את כל מנהיגי המפלגות האחרות.
לעומת זאת, הקומוניסטים בהונגריה טענו שסירובו לשוב להונגריה מעיד על אשמתו.
בקרב גורמים שמאליים בארצות הברית, דוגמת הניו ריפבליק, הוצג נאג' כמי שלא עשה דבר למנוע השתלטות פאשיסטית על הונגריה, ועל כן הוא הודח.
ב-14 ביוני 1946 הגיע נאג' לדבלין בדרכו לארצות הברית, בה קיבל מקלט מדיני.
נאג' השתקע בארצות הברית ובשנת 1948 פרסם אוטוביוגרפיה בשם "המאבק מאחורי מסך הברזל".
תמלוגי הספר אפשרו לו לרכוש בית בווירג'יניה בפרבר של וושינגטון די.
הוא היה פעיל בפוליטיקה של הגולים ההונגרים בארצות הברית והטיף עד סוף חייו לשחרור ההונגרים מהדיקטוטרה הקומוניסטית ולמתן רשות להונגרים להגר לארצות הברית.
בנוסף היה נאג' פעיל בחזית של מנהיגים פולטיים גולים ממזרח אירופה.
במהלך המרד ההונגרי באוקטובר 1956, הגיע נאג' לאירופה.
הוא העריך שבעקבות המרד יתקיימו בהונגריה בחירות חופשיות.
הוא טען שהמשטרים הקומוניסטיים במזרח אירופה נשענו על כידוני הסטליניזם ולאחר שהרפו מהדיכוי לא יוכלו להמשיך לשלוט על עמי מזרח אירופה השונאים את הצבא האדום ואת ברית המועצות.
גנרל פרנץ לנדגראף היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
לנדגראף נולד ב-16 ביולי 1888 במינכן.
בשנת 1909 התגייס לנדגראף לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים הבווארי ה-5 (ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן), עמו לחם בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1915 הוא הועבר לרגימנט היגר הבווארי ה-1, ובשנת 1917 הוא התחתן עם אוגניה ברגמן.
לאחר המלחמה הצטרף לנדגראף לפרייקור בבמברג, שם הועלה לדרגת האופטמן, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1931 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 באפריל 1934 הוא מונה למפקד גדוד ההכשרה של רגימנט הרגלים ה-21. ב-1 ביולי 1934 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-1 באוקטובר 1934 הוא מונה למפקד גדוד ברגימנט הרובאים ה-2, וב-1 באוגוסט 1936 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 באוקטובר 1936 הוא מונה למפקד רגימנט הפאנצר ה-7.
ב-6 בינואר 1941 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-6, ופיקד עליה לסירוגין במהלך הלחימה ברוסיה, וב-1 בספטמבר 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-1 באוגוסט 1943 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-155 מילואים בצרפת.
ב-1 באוקטובר 1943 הוא הועבר לעתודת המילואים של הוורמאכט, וב-19 באפריל 1944 הוא מת בביתו בשטוטגרט.
פרנץ נובאק היה קצין נאצי אוסטרי בעל דרגת האופטשטורמפיהרר.
נובאק סייע לאייכמן לנהל את מערכת הרכבות והשילוחים של היהודים אל מחנות הריכוז וההשמדה.
פרנץ נובאק נשר מלימודיו בשנת 1928 והחל לעבוד בתור שוליה בבית דפוס בוולפסברג.
הוא סייע להדפיס את העיתון "אונטרקרטנר נכריכטן" (Unterkärntner Nachrichten), עיתון שהפיץ תעמולה אנטישמית וקידם את דעות מפלגת העם של גרמניה הגדולה.
באוקטובר 1929 הצטרף לשורות הנוער ההיטלראי.
באפריל 1933 הצטרף לשורות האס-אה וחודש לאחר מכן למפלגה הנאצית.
לאחר שהמפלגה הנאצית הוצאה מחוץ לחוק באוסטריה ביולי 1933 הוא המשיך להיות חבר בה באופן חשאי וכן עלה בסולם הדרגות של האס-אה.
ביולי 1934 לקח חלק בניסיון הפוטש באוסטריה נגד אנגלברט דולפוס.
לאחר כישלון הפוטש נמלט ליוגוסלביה ומשם נסע לגרמניה והצטרף ללגיון האוסטרי.
לאחר האנשלוס בשנת 1938 עבר לווינה והיה לסגנו של אדולף אייכמן תחת הלשכה המרכזית להגירת יהודים.
נובאק הוסיף והצטרף גם כחבר במפלגה הנאצית, ב-1 בדצמבר 1938 קיבל דרגת אונטר-שטורמפיהרר.
ביולי 1939, לקח חלק בהקמת הלשכה המרכזית להגירת יהודים בפראג והיה כפוף להנס גינתר.
בתחילת שנת 1940, אייכמן לקח את נובאק למשרד הראשי לביטחון הרייך בברלין והפך אותו ליד ימינו בכל הנוגע לגירוש היהודים.
גם שם, היה כפוף להנס גינתר.
נובאק היה אחראי על העניינים הטכניים הנוגעים לארגון רכבות לצורך "ישוב מחדש" של פולנים ויהודים ברחבי הגנרלגוברנמן בשנים 1940–1941. הוא הפקיע קרונות רכבות מדויטשה רייכסבאן, חברת הרכבות הלאומית של גרמניה, ותיאם את הפעלתן עם אנשי אס-אס, כוחות המשטרה ובכירי מחנות הריכוז.
נובאק עבד בצמידות עם משטרת הביטחון: היה עליו לדווח לכל אחראי בזיפו (המשטרה החשאית) על שעת המשלוח ועל כמות המגורשים בכל קרון וקרון (לרוב נדחסו 1,000 איש ברכבת אחת).
כמו כן, נובאק תיאם את הגירוש והמשלוחים למחנות המוות עם בכירים אחרים במנגון הנאצי כגון תיאודור דנקר, אלויס ברונר ודיטר ויסליצני.
ב-15 במרץ נכח בבודפשט והיה חלק מקומנדו אייכמן עד ל-9 ביולי 1944, יחד עם בכירים נוספים ועם אייכמן נשלחו 476,000 מיהודי הונגריה במשלוחים מדויקים למחנות ההשמדה בפולין, רובם נרצחו באושוויץ.
מרבית המגורשים מצאו את מותם תוך דקות בתאי הגזים באושוויץ.
משנת 1945 נעלמו עקבותיו של נובאק והוא חי תחת זהות בדויה.
לאחר שהחוק הנוגע לפושעי מלחמה באוסטריה משנת 1947 שונה בשנת 1957 - נובאק חזר לחיות תחת שמו האמיתי.
עם ההכנות למשפט אושוויץ השני בשנת 1961, התובע הוציא צווי מעצר לעוזריו של אייכמן ובכללם צו נגד נובאק.
הוא נעצר ב-20 בינואר 1961 בווינה במקום עבודתו, חדר דפוס.
במהלך החקירה הכחיש מכל תוקף שאי פעם גירש יהודים ממולדתם.
במשפט שנערך בשנת 1964 אמר: "בשבילי, אושוויץ הייתה רק תחנת רכבת".
מבין ניצולי אושוויץ שהעידו נגדו במשפט נכלל חסיד אומות העולם האוסטרי הרמן לנגביין.
בית המשפט העליון של אוסטריה שינה גם גזר דין זה מסיבות טכניות.
ב-6 בספטמבר 1966, משפטו השני של נובאק, בית המשפט קבע כי נובאק פעל תחת פקודה בלתי חוקית בעליל ועל כן נמצא חף מפשע.
בית המשפט העליון באוסטריה שוב התערב גם במשפט זה ועל כן נקבע משפט שלישי.
ב-18 בדצמבר 1969 נובאק נמצא אשם ונידון ל-9 שנות מאסר, אך הוא ערער על פסיקת בית הדין והורשה לחיות כאדם חופשי.
לבסוף, ב-13 באפריל 1972, בית המשפט העליון דן אותו לשבע שנות מאסר תחת תקנה 87. אולם נובאק שוחרר ממעצר בשנת 1966 לאחר חמש שנים בהם המתין למשפט נוסף, ועל כן נפסק שאין צורך שירצה את המשך עונשו במעצר.
נשיא אוסטריה, רודולף קירכשלגר, העניק לו חנינה.
צייד הנאצים שמעון ויזנטל ביקר בחריפות את עונשו של נובאק, הוא ציין שהוא ישב במעצר 3 דקות ו-20 שניות בלבד על כל נפש אותה שלח למות באושוויץ.
פֶרֶנְץ מֶזֶאִי (במקור גרינפלד, בהונגרית: Mezey Ferenc; ניראצ'אד, 5 בפברואר 1860 – בודפשט, 2 ביולי 1927) היה הונגרי-יהודי, דוקטור למשפטים, עורך דין, עורך עיתון.
הוא היה דודו של עורך הדין והמשורר שאנדור מזאי.
מזאי בא ממשפחה יהודית, בנם של אלברט מזאי (גרינפלד) ורוזה פאביאן.
הוריו הועידו אותו להיות רב, אך הוא נכנס לתחום המסחר והגיע לבנק.
עם זאת, הוא לא אהב את הקריירה הזו ולכן עבר לאוניברסיטת פשט ולמד שם משפטים.
הוא סיים את הדוקטורט במשפטים, ואחר כך את בחינות לשכת עורכי הדין והפך לעורך דין מתמחה בבודפשט.
באותה עת הכין את הקרקע לעיתונים, מגזינים וכתבי כת יהודיים ולקבלת היהודים לתוך החברה ההונגרית והיה מזכיר התנועה.
יחד עם יוז'ף באנוצי הקים את האגודה הספרותית היהודית-הונגרית בשנת 1894 ובמשך שנתיים היה המזכיר ועורך ספר השנה שלה.
הוא היה פעיל בענייני התרבות של הקהילה היהודית.
משנת 1889 היה היועץ המשפטי והמזכיר של אגודת הצדקה היהודית החברה קדישא, והפך את המוסד למשמעותי, ארגן את ניהולו את האדמיניסטרציה שלו וזכה להרבה כבוד בתחום הצדקה הציבורית על ידי הקמת מוסדות עשירים.
הוא היה המזכיר של הקהילה היהודית (הגדולה והחשובה) של רובע 6, ושל הקרן הציבורית הלאומית היהודית.
בית האבות היהודי פותח על ידו על בסיס רחב יותר, וביוזמתו הוקמו בית לסיעודיים ובית החולים היהודי.
בהמשך נבחר על ידי הקהילה כסגן נשיא בכיר, עד פרישתו ממשרה זו בשנת 1916. לפני כן בשנת 1902 מונה למזכיר הלשכה הלאומית על ידי שר התרבות, זאת בתקופת נשיאותו בלשכה של עורך הדין והעיתונאי מור מזאי, הוא הפך תחילה לסגן נשיא הלשכה, ומשנת 1925 ליו"ר פעיל.
בנוסף, שימש בוועדת ההיגוי של בית המדרש לרבנים בבודפשט משנת 1905, ומשנת 1914 היה נשיא, ויו"ר ועד המנהל של מועצת "המכון הארצי להכשרת מורים יהודים".
הוא הניח את היסודות להקמת פנימייה להכשרת רבנים ומורים.
בין השנים 1884–1891 היה העורך משותף של כתב העת סקירה יהודית-הונגרית עם יוז'ף באנוצי ואחר כך עם לאיוש בלאו.
הוא קיבל דרגת "יועץ המלכותי" כהוקרה לפועלו.
הוא היה ממקימי המוזיאון והארכיון היהודי-הונגרי שנפתח ב -1916. מזאי עסק גם בכתיבה ספרותית.
סיפוריו הקצרים הופיעו בשם "רישומים מהחיים היהודיים ההונגריים".
מותו נגרם כתוצאה ממחלת כליות כרונית והוא הובא למנוחת עולמים ב -4 ביולי 1927 בהבעת צער בלתי מחולקת של כל יהדות הונגריה.
בשנות לימודיו כסטודנט כתב בעיתונות ערי השדה, לימים כתב מאמרים בכתבי עת משפטיים מקצועיים כמו "כתב העת למדעי המשפט" (1888).
הוא היה כאמור בבין מקימי ה"סקירה יהודית-הונגרית" וערך אותו בין השנים 1891–1895, שם פורסמו מאמריו תחת שמות בדויים של פרנץ קובץ' ואימרה קרשי.
פרנץ יוזף קלמן (24 ביולי 1897 – 12 במאי 1965) היה פסיכיאטר יהודי אמריקאי יליד גרמניה, מחלוצי המחקר אודות הבסיס הגנטי של הפרעות נפש.
קלמן פיתח את השימוש במחקרי תאומים להערכת התפקיד היחסי של התורשה והסביבה בפתוגנזה של הפרעות נפש.
נולד בנוימארקט, שלזיה, למארי וברונו קלמן, מנתח ורופא כללי.
בשנת 1936 נמלט מגרמניה לארצות הברית בשל יהדותו.
באופן פרדוקסאלי, הוא היה תלמידו של ארנסט רודין, מאדריכלי מדיניות האאוגניקה בגרמניה הנאצית.
בנאום שנשא בגרמניה בשנת 1935, קלמן טען כי יש לבדוק קרובי משפחה של חולים בסכיזופרניה במטרה למצוא ולעקר "נשאים לא מושפעים" של הגן הרצסיבי האחראי לכאורה.
בשנת 1944, קלמן תיאר חסר מצב של היפוגונדיזם היפוגונדוטרופי מולד יחד עם תתרנות שנקרא לימים על שמו, תסמונת קלמן.
בשנת 1948, היה ממייסדי החברה האמריקאית לגנטיקה אנושית.
ד"ר פֶרֶנְץ מֶזֶה (במקור גרינפלד, בהונגרית: Mező Ferenc; פלשקפה, 13 במרץ 1885 – בודפשט, 21 בנובמבר 1961) היה היסטוריון של הספורט יהודי-הונגרי, מורה, זוכה מדליית זהב אולימפית (אמסטרדם 1928) באמנות.
פרנץ מזה נולד בכפר קטן של כ-350 תושבים בדרום טרנסדנוביה בהונגריה במשפחה יהודית, בנם של מוריץ גרינפלד וסאלי גרינבאום.
למד בגימנסיה בנג'קניז'ה ובזאלאגרסג ולאחר סיום בחינות הבגרות, הפך לסטודנט למדעי הרוח בבודפשט.
לימד תחילה בראקושפלוטה ולאחר מכן בזאלאסנטגרוט.
במלחמת העולם הראשונה גויס ושירת בחזית במשך כמעט שלוש שנים, בשירותו הצבאי ולאחריה הוענקו לו שישה עיטורי גבורה רמי מעלה.
אחרי המלחמה הפך למורה בגימנסיה מתיאש בבודה (1918-1934).
בין תלמידיו היו לימים כמה מהאלופים האולימפיים של הונגריה.
בין השנים 1935 עד 1942 לימד בגימנסיה ברז'ני ולאחר מכן מונה למנהל הגימנסיה קלצ'אי.
בפברואר 1947 מונה ליועץ שר החינוך ההונגרי ולראש מחלקת האימון הגופני.
ביוני אותה שנה מונה לראש אגף במשרד הדתות והחינוך הציבורי.
כבר מגיל צעיר היה למזה עניין רב באתלטיקה, בטניס, בהיאבקות וירי ספורטיבי (קליעה) ובכלל בספורט.
ספרו הראשון ראה אור בשנת 1923 וכותרתו הייתה "האולימפיאדה של הזמן העתיק".
באולימפיאדת אמסטרדם בשנת 1928 זכה באליפות אולימפית אינטלקטואלית (מדליית זהב) עם יצירתו "ההיסטוריה של המשחקים האולימפיים" שפורסמה בצורת ספר בהונגרית (1929) ולאחר מכן בגרמנית (1930).
הוא לא יכול היה להשתתף בטקס חלוקת המדליות מכיוון שלא היה בחבר באופן רשמי במשלחת האולימפת ההונגרית.
בשנת 1947 הציע להקים את ה"ועד האולימפי ההונגרי" כגוף עצמאי והפך לסגן היו"ר שלו.
הוא לימד גם באוניברסיטת זמלוייס בתקופה זו.
בפברואר 1948 נבחר לחבר בוועד האולימפי הבינלאומי במקום דיולה מוז'ה המנוח.
בשנת 1958 ובשנת 1960 מונה לחבר המועצה ההונגרית לחינוך גופני וספורט (MTST).
ההיסטוריה של המשחקים האולימפיים; הקדמה קלבלסברג קונו; 1929 הספר ב-MEK (בשכפול: 1979, 2004)
על אדמת יוון שטופת השמש; 1930
חייו ויצירותיו של סופר הספורט ליוש מולנאר; 1931
העבר וההווה של הספורט ההונגרי; 1931
ארבעים שנה בשירות הספורט ההונגרי.
חייו ותקופתו של אלאיוש סוקויי; 1935
אנקדוטות, בדיחות ממלחמת העולם הראשונה; 1947 (ספריית הספורט ההונגרית)
האולימפיאדות המודרניות מאתונה עד מלבורן.
מסדר כתר ברזל קיסרי אוסטרי דרגה III.
עיטור הצלב הצבאי דרגה III.
מדליית הכבוד הצבאית ארד על סרט חיל הגבורה עם חרבות (סיגנום לאודיס)
מדליית ארד של הכתר ההונגרי (סיגנום לאודיס)
מדליית פציעה עם שני פסים (בגין שתי פציעות)
המדליה ההונגרית לזכר המלחמה עם חרבות וקסדה
המדליה האוסטרית לזכר המלחמה עם חרבות
מדליית האולימפיאדה של הרייך הגרמני דרגה II
צלב הקצינים של מסדר הכבוד של הרפובליקה של הונגריה (1947)
מדליית הכבוד לעבודה סוציאליסטית (1958)
חוג הידידים האולימפי על שם ד"ר פרנץ מזה
ד"ר פרנץ מזה "אולימפיאדת סטודנטים אינטלקטואלי"
כמה בתי ספר נושאים את שמו
מדליית ההנצחה של פרנץ מזה
פרנץ מונייאו היה צייר ומורה לאמנות אקספרסיוניסט גרמני, נרצח במחנה הריכוז בוכנוואלד.
אביו, מקס מונייאו, היה יצרן מברמן.
אמו פאולה, לבית מאיר, הייתה בתו של סוחר יין יהודי במיינץ.
בסביבות 1910 עברה המשפחה לדיסלדורף שם אביו הפך לנציג הראשי של יצרנית הסיגריות, א.
לאחר שסיים את לימודיו היסודיים, הוא נרשם ל-Kunstakademie Düsseldorf, שם למד בין השנים 1922–1926 כסטודנט אמן של היינריך נאון.
כצייר בעל מקצוע חופשי, הוא הפך לחבר ב"יונג ריינלנד" ואחר כך, ב"זצ'סיון".
שתי העמותות הביאו אותו למגע עם חברי המפלגה הקומוניסטית בגרמניה (KPD).
אחרי תערוכה גדולה ב-GeSoLei הוא קיבל עבודה עבור המחלקה להיסטוריה של המדע - ציורים המתארים את אלברטוס מגנוס ואת המתנגד לציד מכשפות, יוהאן ווייר.
הרווחים שלו מפרויקטים אלה אפשרו לו לבלות מספר חודשים בנסיעה לימודית לפריז.
בשנת 1930 התחתן עם מורה להתעמלות, מארי מרטנס (1903–1997), המכונה "מיקה", אותה פגש שנה קודם בקרנבל.
בין השנים 1931–1933 הוא היה מורה בדיסבורג ובדיסלדורף.
הוא למד גם באוניברסיטת קלן, לקח שיעורים במדעי החינוך ופסיכולוגיה והעביר הרצאת אמנות מדי פעם.
בשנת 1933 נעצרו מונייאו, מיקה, וכמה חברים ונכלאו לזמן קצר, כחלק מסדרת פעולות שנעשו נגד "מפיצי עלונים", של המפלגה הקומוניסטית.
בהתבסס על הוראות החוק החדש (1933) לשיקום שירות המדינה המקצועי, הוא סולק מתפקידי הוראה, היה מנוע מלהבחן בבחינה הפדגוגית ובסופו של דבר פוטר משירות המדינה.
בין השנים 1936–1938 עבד כמורה לציור בית ספר יהודי פרטי בדיסלדורף.
הוא ערך גם כמה טיולי ציור לים הצפוני, הולנד ובלגיה.
בשנת 1941 נשלחה מיקה לעבוד בבית חולים בברלין ולימדה באופן בלתי חוקי בכמה בתי ספר יהודיים.
פרנץ עבר הכשרה מחודשת והוסמך כשרטט ונשלח לעבוד באלפונס קוסטודיס, חברת לבניית ארובות.
זמן לא רב לאחר מכן הועברה אמו, פולה, לטרזיינשטט והוא נבהל מיהדותו, מכיוון ש"חצי יהודים" (מישלינגס) היו כפופים לחוק מסובך ומשתנה.
ואז, ב-12 ביוני 1943, הושמדו הסטודיו שלו בדיסלדורף ורוב יצירותיו בהפצצה.
לבסוף, בשנת 1944, הוקע על ידי עמית לעבודה על כך שלא הגיב ל"הייל היטלר".
הוא נעצר והועבר לכלא הגסטפו המקומי.
בשנה שלאחר מכן הוא הועבר לבוכנוואלד, שם נפטר.
בשנת 1962 הוקמה בגולצהיים אבן זיכרון, אשר כיבדה את פרנץ מונייאו, יולו לוין ופטר לודוויגס.
בשנת 1998, לאחר מותה של מיקה, נוצרה קרן "Stiftung Monjau-Levin" ואוסף גדול של ציורי ילדים, שהיא החביאה בזמן השואה, שהושגו מבעלה ומיולו לוין שלימדו בבתי ספר יהודיים, קיבל מקום רשמי במוזיאון בדיסלדורף.
אבן זיכרון הונחה בסמוך למעונם לשעבר.
פרנץ מיכאל כץ היה צייר דיוקנאות גרמני וצייר מיניאטורות, שרטט, מורה לאמנות, סוחר אמנות ואספן אמנות.
כץ למד באקדמיה לאמנות בדיסלדורף במשך חמש שנים בהנהלת יוהאן פיטר לנגר.
בשנת 1805 התיישב בקלן כצייר פורטרטים ומיניאטורות.
שם הקים גם "בית ספר לציור ומכון לציור" בשנת 1812, במוסדות אלה הכשיר אמנים צעירים משני המינים וזכה במהרה למוניטין כמוסד חינוכי פרטי טוב, בקרב המעמדות העשירים באוכלוסיית קלן.
בין התלמידיו היו קרל יוזף בגס, אוטו גרסהוף ופרנץ איטנבאך.
כץ היה חבר ב"אגודה האולימפית" שהוקמה בקלן בשנת 1809 על ידי פרדיננד פרנץ ולראף ויוהאן קספר שוג (1766–1818), שהוקדשה במיוחד לאמנות ולספרות.
כאספן פרטי הוא יצר אוסף חשוב של ציורים, תחריטים ויציקות גבס על בסיס פסלים עתיקים.
אולם בשנת 1847 נאלץ כץ לפרק את האוסף ולמכור אותו כדי לכסות את חובות נושיו.
אשתו של כץ קרולינה (קרולינה) אופהוף הייתה גם ציירת וציירת מיניאטורית.
פרנץ מראי במקור מלינגר; בהונגרית: Mérei Ferenc; בודפשט, 24 בנובמבר 1909 – בודפשט, 23 בפברואר 1986) היה פסיכולוג, מחנך, חוקר רשתות חברתיות יהודי-הונגרי.
פרנץ מראי נולד במשפחה יהודית כבנם של גאשפאר גזה מראי (מלינגר) (1876–?) צלם, ושל ואלריה קליין (1884–?).
סבו וסבתו מצד אביו היו רז'ה מראי (מלינגר) (1842–1934) סוחר, וז'ופיה שטרן, סבו וסבתו מצד אמו היו אברהם קליין ואמיליה מאוטנר (1863–1904).
את ילדותו בילה בפשט, בסביבה בורגנית, בעיקר בסטודיו לצילום של הוריו בבזאר גאראי.
ניתוקו הנפשי ממחנכיו, האכזריות הפיזית שלהם גרמה לו לסבל רב.
הוא קרא הרבה ספרים, אפילו 400–500 עמודים בבת אחת.
חיי הזוגיות של אמו עם מחזרים מתחלפים הותירו בו עקבות עמוקים.
אחרי שעבר את בחינות הבגרות ועל אף שאמו העדיפה שייסע לברלין, הוא החל משנת 1928 את לימודיו בסורבון בפריז.
מראי עסק בכלכלה פוליטית, בסטטיסטיקה, בספרות ובלימוד אחת עשרה שפות.
בסופו של דבר פסיכולוגיית ילדים וייעוץ בבחירת קריירה באמת ריתקו אותו.
באוניברסיטה הוא התקבל כסטודנט של הרופא הצרפתי הפילוסוף והפסיכולוג אנרי ואלון (Henri Wallon), שהנחה אותו בחקר עולם הילדים.
בשנת 1930 הצטרף מראי שם בפריז למפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
בשנת 1932 נשא את הרצאתו המדעית הראשונה.
ההרצאה שמתחה ביקורת על הפסיכולוג השווייצרי ז'אן פיאז'ה העמידה אותו מול המרצה הפטרון שלו, אך הוא פיתח את רעיון המפתח שלו שעיקרו הנחישות החברתית של האדם.
מראי קיבל שני תארים; אחד במכללה הגבוהה לייעוץ בבחירת קריירה ואחד בפקולטה למדעי הרוח בסורבון בפילוסופיה, בסוציולוגיה, פסיכולוגיה ובפדגוגיה.
פריז העניקה לו לכל חייו את חבריו, את מוריו, את האידיאלים ואת השקפת העולם שלו.
הוא חזר להונגריה בשנת 1934 כבוגר אוניברסיטה "טרי" אך לא מצא עבודה, לכן עבד עד 1938 כפסיכולוג ללא שכר במכון הממלכתי לפסיכולוגיית ילדים (שהוקם על ידי יאנוש שנל, שגם הסכים לערוב לו במשטר הימני-קיצוני דאז).
הוא היה הראשון שחקר את החוויה החברתית המשפיעה על הפרט, את התפקיד החברתי של שלטון וגיבוש נורמות.
בשנת 1937 כתב את מחקריו: "הילד המשחק בכפתורים" (A gombozó gyermek), "השקפת העולם של ילד" ׁ(A gyermek világnézete).
בין השנים 1938 עד 1940 עבד במעבדת הפתולוגיה האנליטית ובמעבדה הרפואית של "המכללה להכשרת מורים לחינוך מיוחד" בניהולו של לאופולד סונדי.
גם שם לא קיבל שכר, אז הוא התפרנס מהוראת שפות.
הוא היה כבר נשוי באותה תקופה, ויחד עם אשתו - מורה לחינוך מיוחד (ורה מראי, בלידתה: ורוניקה מולנאר) למדו כיצד לארגן ולבצע מבדקים.
הוא נפסל ופוטר מהמעבדה בגלל יהדותו והחוקים ה(אנטי) יהודים (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי), ולכן משנת 1940 עבד במרפאת החוץ של אגודת החסות הלאומית היהודית בראשות יוליה ג'רג' (במקור לוי).
שם כתב את ספרו הראשון בשנת 1942, ששמו "הפסיכולוגיה של בחירת קריירה" (A pályaválasztás lélektana).
לאחר מכן הוא נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
בשנת 1944 ברח, חצה את החזית מזרחה והצטרף לצבא הסובייטי, שם שירת שרות צבאי בדרגת סרן.
בשנת 1949 קיבל את דרגת הכסף של פרס קושוט על עבודתו הפדגוגית.
בשנת 1950 נסגר המכון הלאומי לחינוך בו עבד יחד עם ליוויה נמש.
הוא פוטר מעבודתו ונאלץ שוב לפרנס את משפחתו מתרגומים.
הוא זוכה בשנת 1956 במרד ההונגרי והצטרף למכון לפסיכולוגיה של האקדמיה ההונגרית למדעים כמדען בולט ואחר כך בשנת 1958 הצטרף למכון לביוכימיה.
הוא נעצר באוקטובר 1958 באשמת התארגנות נגד המדינה ונידון לעשר שנות מאסר.
את מאסרו ריצה בכלא בבודפשט ואחר כך בכלא שאטוראליאויהיי ובכלא ואץ.
בשנת 1960 החל לכתוב את "היומן הפסיכולוגי" בכלא הלאומי בשאטוראליאויהיי (מכיוון שלא היה לו נייר לכתיבה אז כתב על נייר טואלט).
במהלך מאסרו הידרדר מצבו והוא סבל מעוויתות מוחיות.
הוא שוחרר במרץ 1963 בחנינה.
בשנות ה-70 כתב עבודות בולטות נוספות: "הרשת הנסתרת של הקהילות" (1971), "שיטות פסיכודיאגנוסטיקה קלינית" (1974), "פסיכולוגיה קלינית" (1974).
משנת 1976 ניהל את "החברה הפסיכולוגית ההונגרית" ואת ההכשרה הפסיכודרמטית.
יצירת חייו הוכרה על ידי האקדמיה ההונגרית למדעים בשנת 1982 בתואר "דוקטור למדעי הפסיכולוגיה" ומדליית הזיכרון פאל רנשבורג.
סרט ראיונות נערך עימו בשנת 1984, במהלך התאוששותו מניתוח רציני, שחלקים מהסרט בהם מתח ביקורת על החיים הציבוריים בהונגריה, שודרו רק בשנת 2009, במלאת 100 שנה להולדתו.
מראי ורעייתו הובאו למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי של אובודה.
מדליית הזיכרון של פאל ראנשבורג (1982)
פרנץ יוזף הובר היה קצין אס אס בכיר גרמני, ששירת במשטרה ובשירותי הביטחון הגרמניים ברפובליקת ויימאר ובגרמניה הנאצית.
הובר הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1937 ועבד בשיתוף פעולה הדוק עם ראש הגסטפו היינריך מילר.
לאחר האנשלוס הוא הועבר ב-1938 לווינה, שם מונה למפקד משטרת הביטחון (SiPo) והגסטפו בווינה ובאזורי הדנובה התחתונה והדנובה העליונה.
בתפקידו זה היה אחראי על גירוש המוני של יהודים מהאזור למחנות העבודה וההשמדה.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה והשואה ומשפט ב-1949, לא ריצה הובר מעולם עונש מאסר כלשהו.
שירות הביון המערב-גרמני (BND) העסיק אותו במשרה מלאה במשך קרוב לעשור (1955–1964) והעניק לו סיפור כיסוי.
הוא מת במינכן בשנת 1975.
פרנץ לוי (בהונגרית: Lőwy Ferenc; קרשלדאן, 19 בינואר 1869 – 1944) היה רב, תאולוג, חוקר, מתרגם, יהודי-הונגרי שנספה בשואה.
פרנץ לוי סיים את לימודיו בבית המדרש לרבנים בבודפשט ובבית המדרש לרבנים בברלין עם דוקטורט בפילוסופיה.
הוא היה רב בנג'אטאד (1894-1903), אחר כך הרב הראשי של קהילת הסטטוס קוו אנטה של טרגו מורש; הוא כתב מחקרים המסבירים את כתבי הקודש.
ספרו בשם "סיפור מקראי מבריאת העולם עד פילוג ממלכת ישראל המאוחדת" (בודפשט, 1904; טרגו מורש, 1922) כספר לימוד, הודפס בשלוש מהדורות.
הוא היה חבר ב"אגודת ז'יגמונד קמני" (KZST) הספרותית מאז 1909, שם הרצה על מדעי המזרח (1912), על רוסטם ואמברי (1914), הסובוטניקים (1920) ועל השירה בשם "היסטוריה של המלך תלמי" שכתב פטר שיימש אילושוואי (1930), על הסופר מור יוקאי (1931), והסיבות לאי הכרתו בחו"ל של המשורר יאנוש אראן (1932).
הכתיבה שלו על "ההסמכה האחרונה של נסיכי טרנסילבניה" פורסמה במגזיני טרגו מורש (1935) ובשנתונים של KZST.
הוא תרגם מגרמנית להונגרית את הדרמה של מקס נורדאו ד"ר קוהן (כהן).
פרנץ מירטס (בהולנדית: Franz Meerts; 1836 – 1896) היה צייר בלגי שנודע בסצנות הפנים שלו, סצנות הז'אנר, טבע דומם ונופיו.
הוא היה פעיל גם כסופר ומוציא לאור.
הוא למד בעיר הולדתו באקדמיה לאמנויות יפות.
מאוחר יותר עבר לבריסל, שם למד בסטודיו הפרטי לאמנות של יאן פורטלס, צייר בולט של סצנות ז'אנר, סיפורי תנ"ך, נופים, פורטרטים ונושאים מזרחיים ומייסד האסכולה האוריינטליסטית הבלגית.
פורטלס הכשיר בסטודיו הפרטי שלו לאמנות את הדור הבא של ציירים בלגים.
מירטס הוזמן על ידי ממשלת בלגיה לנסוע לספרד ולאיטליה כדי להעתיק את יצירותיהם של המאסטרים הגדולים.
לרגל נסיעות אלה, הוא למד את טכניקת הפרסקו.
הוא גם קיבל הזמנה ממועצת העיר לוון להעתיק יצירות עבור בית העירייה.
הוא השלים את העבודות בשנים 1890–1899. את שנות חייו האחרונות הקדיש לשחזור ציורי הקיר של כנסיית פטרוס הקדוש באנדרלכט (בריסל).
מירטס היה המייסד השותף של שתי אגודות אמנים בבריסל.
הראשונה הייתה L'Union des Arts שהתקיימה מ-1876 עד 1885 וארגנה תערוכות קבוצתיות של יצירות של אמנים חזותיים.
שלוש מתערוכות אלה נערכו, כולן בסטודיו האישי של מירטס.
הן לא היו מוצלחות במיוחד.
לאחר מכן, פרנץ מירטס ייסד אגודה חדשה לאמנים צעירים, שקיבלה את השם ההולנדי "פורוורד" ('קדימה') בשנת 1885. מייסד שותף אחר היה לואי בארטה.
הסלון הראשון של "פורוורד" נערך בשנת 1885 במרכז בריסל.
בשנת 1888, "פורוורד" הציגה במוזיאונים המלכותיים לאמנויות יפות של בלגיה בבריסל.
הוא היה מחבר שותף של "La Belgique illustrée", היסטוריה מאוירת וסקירה של בלגיה.
פרנץ מירטס מת במאי 1896 בבריסל.
פרנץ מוֹרָה (בהונגרית: Móra Ferenc; קישקונפלג'האזה, 19 ביולי 1879 – סגד, 8 בפברואר 1934) היה סופר, עיתונאי, מוזיאולוג הונגרי, מן הסופרים ההונגרים החשובים.
פרנץ מורה נולד במשפחת איכרים ענייה.
אביו, מרטון מורה, עבד כפרוון מתקן טלאים ואמו אנה יוהאס, הייתה אופת לחם.
בשל עוני המשפחה הוא למד בתנאים קשים.
סיים את לימודיו כמורה לגאוגרפיה ומדעי הטבע באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), אך הוא לימד במשך שנה בלבד כעוזר מורה.
אחר כך בראשית המאה ה-20 הגיע לעיר סגד ככתב של "יומן סגד" (Szegedi Napló).
הוא היה העורך הראשי של העיתון בשנים 1913–1919 ולאחר מכן נשאר עובד קבוע שלו עד מותו.
זה היה פחות או יותר העיתון היחיד שלא היה בשירות התעמולה של מלחמת העולם הראשונה.
משנת 1904 היה פקיד וספרן של ספריית שומוג'י ושל ארמון החינוך הציבורי והתמחה גם בארכאולוגיה.
הוא חפר בהתמדה ובשנת 1908 עבר קורס ארכאולוגיה מאורגן על ידי הפיקוח הלאומי על המוזיאונים והספריות.
לאחר מותו של אישטוואן טמרקן בשנת 1917 הפך מורה גם למנהל המוזיאון של סגד.
בין השנים 1911–1920, פרנץ מורה היה חבר בלשכת הבונים החופשיים בסגד, מילא מספר תפקידים, נשא נאומי פתיחה וכתיבת שירים של הבונים החופשיים.
מאמרי העיתונים שלו וארנקיו, שנערכו בקפידה ונבנו בכושר סגנוני מושלם, הופיעו בטורים של דרום הונגריה בסגד.
הוא היה עובד ביומון ליברלי, ולאחר פירוקו הופיעו תיקיו ב-Magyar Hírlap, ועד מותו היה עובד בכיר.
מורה החל את הקריירה שלו בכתיבת שירים (הכבש המוזהב, שיר סיפורי, סגד, 1902; בקו העניים, 1905).
גם מאוחר יותר כתב שירים (ספר דמעות, בודפשט, 1920).
בסיפורים וברומנים שלו, הוא היה אחד מהמתארים הרגישים ביותר של ניצול האיכרים.
הפרוזה היפה שלו מאופיינת בסיפורת מעולה, הומור רגוע וסגנון בהיר קרוב לדיבור חי.
כפובליציסט, ביקר באומץ את העוולות וההתעללויות החברתיות של תקופת הורטי, אפילו בכיוון האירוני.
ב-1905 פגש את לאיוש פושה בסגד, שהפנה את התעניינותו של מורה לכיוון ספרות הנוער.
משנת 1905 כתב גם ב"עיתון שלי", כתב עת לילדים.
עד שנת 1922 פורסמו שם יותר מאלף מאמריו סיפוריו, יצירותיו לנוער, שבהשראת חוויות ילדותו, הפכו אותו לקלאסיקה בספרות הנוער ההונגרית.
הייתה לו ידידות עמוקה גם עם המשורר דיולה יוהאס.
ניתן לקרוא את יצירותיו במספר שפות זרות.
אדה קישטלקי – ינה מולנאר – פרנץ מורה: החיים.
סדרת תמונות דרמטית; שולהוף, סגד, 1903
הכבש הזהוב / הכוכב של בית לחם; יומן סגד, סגד, 1903
בכפר - בעיר; זינגר-וולפנר, 1906 (ספרייה בגרוש)
סיפור; זינגר-וולפנר, 1910 (ספרייה בגרוש)
סיפור; זינגר-וולפנר, 1913 (ספרייה בגרוש)
סיפור מהמלחמה הגדולה עבור הנוער ההונגרי; זינגר-וולפנר, 1915
מעילון צייד האוצרות; זינגר-וולפנר, 1918
יצירותיו הרבות הנוספות המשיכו להתפרסם גם לאחר מותו במשך עשורים עד ימים אלה.
אגודת ידידי מוזיאון סגד (נוסדה ב-29 בפברואר 1920, מורה היה חבר בוועד הניהול)
פרנץ "פרנצל" לאנג הידוע גם בתור "מלך היודל" (בגר': Jodlerkönig) היה זמר יודל אלפיני מבוואריה, גרמניה.
לאנג שר רק שירי מוזיקה עממית גרמניים, לאנג שר לרוב בדיאלקטים הבוואריים הכפריים.
לאנג, גדל במינכן, הוכשר כיצרן כלים.
הוא החל לנגן על אקורדיון בגיל תשע.
פרנץ מוכר (במיוחד בגרמניה) כמלך היודל, הוא הופיע מספר פעמים בהופעת ומחזות זמר.
הלהיט הגדול ביותר שלו היה גרסת כיסוי משנת 1968 של הלחנת "Lied Kufsteiner Das" של קרל גנזר.
לאורך שנות ה-70, הוא היה שותף קבוע בתוכניות מגוונות מוזיקליות בטלוויזיה המערב גרמנית, במיוחד בתוכנית Lustige Musikanten של ערוץ ZDF.
לאנג מכר יותר מ-10 מיליון תקליטים; הוא זכה ב-20 תקליטי זהב ותקליט פלטינה אחד בתעשיית ההקלטות הגרמנית.
ביום הולדתו ה-70, הופיע בפעם האחרונה.
לאנג היה נשוי לאשתו יוהנה משנת 1954. היה אב לבן ולבת.
נפטר בבית אבות במינכן ב-6 בדצמבר 2015 מתסמונת כשל רב-מערכתי ונקבר ב-11 בינואר 2016, בבית קברות ביער, עם הקדשות מרובות ממשפחתו וחבריו.
פרנץ מורר היה איש אס אס, מפקד גטו וילנה מהקמתו ועד יולי 1943.
מורר נולד באוסטריה והצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1938. אחרי כיבוש וילנה בתחילת מבצע ברברוסה נשלח מורר לווילנה כסגנו של מושל העיר, ואחראי על ענייני היהודים.
מורר ניצח על הקמת גטו וילנה ופיקד עליו עד יולי 1943, עת הגיע ברונו גיטל להחליפו ולחסל את הגטו.
דבורז'צקי סיפר על עלילות מורר בגטו וילנה:
"הוא היה נוהג לשוטט ברחובות וילנה ולבדוק אם "הטלאי הצהוב" מודבק כהוגן אל חזהו של היהודי; העונש: על אי ענידת הטלאי הצהוב היה מלקות או שילוח לבית־הסהר של העיר "לוקישקי", ומשם הובילה הדרך למוות בפונאר.
הוא אהב לערוך ביקורים תכופים בגיטו: במוסדות, בסדנאות, בבית־המרחץ – ושם למצוא לו טרף – אנשים.
שעות ארוכות היה עומד ליד שער הגיטו ומצליף על גבם של היהודים אשר מצא אצלם כמה תפוחי אדמה, פת לחם, או קטניות או שהיה המנצח על ההצלפות בגוף הערום של קרבנותיו; בסאדיזם מיוחד היה נוהג כלפי נשים שהיה מוצא אצלן קצת מזון, בבדיקה על יד השער.
כציפור טרף היה מתנפל באורח לא צפוי על חבורות יהודים החוזרות מן העבודה ולוקח לו ביניהם קרבנות ללוקישקי ולפונאר."
"בגיטו סופר כי מורר הביא לבית־החולים היהודי את הפקודה על איסור ילידת ילדים: הרופאים והמיילדות שלא ישמעו לפקודתו, ולא יהרגו את הילדים הנולדים, ישולחו לפונאר (בימים ההם גפתח בונקר חשאי בבית החולים היהודי.
שם נולדו התינוקות הבלתי ליגאליים...)".
דבורז'צקי מורר היה המנצח על האקציות דלקמן:
שחיטת יהודי הפרבר נובגורוד (17 ביולי 1941);
הוצאתם להורג של יהודי הפרבר זאראטשה;
האקציה של "הפרובוקציה הגדולה", עת הוצאו למוות 10 אלפים יהודי וילנה (31 אוגוסט 1941);
הוצאתם למוות של יהודי הפרברים והרחובות: אנטוקול, פוהולנקה, קאלוואריסקה, לידסקה, ביום יצירת הגיטו (6 בספטמבר 1941);
חיסול 12 אלף יהודי גיטו מס.
האקציה של יום הכיפורים (1 אוקטובר 1941)
האקציה של "תעודות החיים" (24 בדצמבר 1941)
האקציה של התעודות הוורודות (21 בדצמבר 1941)
האקציות של הזקנים (17 ביולי 1942)
האקציה "קובנה פונאר" (5 אפריל 1943)
האקציות בערי־השדה של סביבת וילנה.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזר מורר לשטיריה.
אחות בבית חולים באזור ששמעה מניצול שואה יהודי שהוא מווילנה ספרה לו שהבעל של חברה שלה שירת בווילנה במהלך המלחמה וששמו הוא פרנץ מורר.
היהודי סיפר את הדברים ומורר נעצר על ידי השלטונות הבריטיים באוגוסט 1947. מורר הוסגר לידי שלטונות ברית המועצות, שהעמידו אותו לדין בווילנה.
הוא נדון בשנת 1948 ל-25 שנות מאסר, אולם שוחרר לאחר שבע שנים וחזר לאוסטריה בשנת 1955, בעקבות חתימת אמנת המדינה האוסטרית.
מורר מונה ליו"ר המרכז החקלאי המחוזי בליצאון והיה בעל אחוזה בגייסהורן.
בשנת 1961 נתגלה דבר שחרורו של מורר ובפברואר 1961 דרש שמעון ויזנטל את העמדתו לדין של מורר.
כן נעשתה פנייה מישראל לשלטונות אוסטריה להעמידו לדין.
במענה לפנייה נאמר שלא ניתן להעמידו לדין על הפשעים עליהם כבר נדון בווילנה, אך אם יובאו ראיות חדשות לפשעים אחרים יוכלו להעמידו לדין.
במאי 1961 נעצר מורר באוסטריה לאחר שנציג אוסטריה במשפט אייכמן שמע עדויות מרשיעות על מורר.
לבקשת שלטונות אוסטריה אספה משטרת ישראל עדויות נגד מורר מניצולי גטו וילנה.
מורר טען להגנתו שהוא לא עסק בפגיעה ביהודים אלא עסק באספקת מצרכים חיוניים לתושבי הגטו.
ביוני 1963 הועמד מורר לדין בגראץ.
12 יהודים הגיעו מישראל כדי להעיד נגד מורר במשפט וביחד העידו 20 עדים כי ראו במו עיניהם את מורר רוצח יהודים.
למרות זאת, המושבעים זיכו את מורר פה אחד מ-15 אישומים ולגבי שני אישומים נוספים היו ארבעה מושבעים בעד הרשעה וארבעה נגד.
בעקבות הזיכוי התקיימו הפגנות ברחבי העולם נגד שחרור מורר.
לאחר שנה הורה בית המשפט העליון באוסטריה על העמדתו לדין מחדש של מורר, בנקודה אחת ספציפית, אך תוצאות המשפט לא השתנו.
יוצאי וילנה בישראל המשיכו לדרוש את העמדתו לדין של מורר אל תוך שנות ה-70.
פרנץ מלניצקי (בגרמנית 1822,VAMBERK, בוהמיה – 1876, וינ: Franz Melnitzky;ה) היה פסל אוסטרי.
בן של סתת שהתמחה בסיתות והחליט להפוך לפסל.
למד פיסול באולומואוץ ואחר כך עבר לוינה שם למד באופן פרטי אצל יוסף קליבר לאחר שלא הצליח להיכנס לאיטליה למד במשך זמן קצר אצל הנס גאסר והקים סטודיו.
פסלים מעשה ידיו מצויים באולם הגדול של המוזיקפריין מעל העוגב ומעל היציעים הצדדיים וגם פסלים בגמלון החיצוני של המוזיקפריין בנושא אורפיאוס בשאול.
פרנץ לאופולד זיגפריד מאובה היה ויצה-אדמירל גרמני במלחמת העולם הראשונה.
מאובה נולד ב-11 בנובמבר 1864 בקטוביץ.
מספטמבר 1903 הוא היה קצין המטה הימי הראשון של הצי.
מדצמבר 1905 עד אפריל 1908 הוא עבד באדמירליות.
הוא מונה למפקד סיירת ההדרכה המחודשת SMS ויקטוריה לואיז ב-4 באפריל 1908. ביולי 1908 החלה הפלגתו הראשונה לחו"ל.
מכיוון שהספינה הייתה אמורה לקחת חלק בהפרחת סדרת בלונים בינלאומית, הייתה על סיפונה ועדה מדעית.
דרך מדיירה וטנריף הגיעה השייטת לאזור התכנסות אינטרטרופי, שם נערכו הפרחות הבלונים ובלון של ויקטוריה לואיז הצליח לקבוע שיא גובה של 21,800 מ'.
ב-5 באוגוסט ירדו המדענים מהספינה, שהמשיכה בדרכה ל.
שם היא השתתפה יחד עם SMS הרתה בתחילת ינואר 1909 במבצע סיוע למסינה שנפגעה קשות ברעידת אדמה.
המסע הראשון של הסיירת הסתיים ב-10 במרץ 1909 בקיל.
עם כיתה חדשה של צוערי ים על הסיפון, ה-SMS ויקטוריה לואיז יצאה למסע אימונים ב בקיץ 1909 ויצאה למסע שני לחו"ל באוגוסט.
הספינה הגיעה לניופורט דרך האיים האזוריים, לשם הגיעו גם ה-SMS הרתה והסיירות הקלות SMS ברמן ו-SMS דרזדן בספטמבר.
ארבע הספינות השתתפו מ-26 בספטמבר עד 9 באוקטובר 1909 חגיגות הדסון-פולטון בניו יורק, במהלכן הנציג הגרמני הרשמי, האדמירל הגדול הנס פון קסטר, היה על סיפון ה-SMS ויקטוריה לואיז.
הסיבה לחגיגות אלו הייתה 300 שנה לניווט הראשון של ההדסון ותחילת השירותים המתוכננים בין ניו יורק לאלבני עם ספינת הקיטור קלרמונט שתוכננה על ידי רוברט פולטון בשנת 1807. בעקבות השהות בניו יורק, שייטה SMS ויקטוריה לואיז במימי הודו המערבית ובמרץ 1910 חזרה לקיל.
באפריל 1910 מונה מאובה לראש המחלקה באדמירליות.
מאוקטובר 1911 עד ספטמבר 1913 פיקד על אוניית המערכה SMS פומרן.
לאחר מכן הוא הפך לאדמירל השני בשייטת השנייה, צי הים הפתוח.
באוגוסט 1915 הוא מונה למפקד שייטת זו.
כמפקד הספינות הוותיקות יותר של המערך, הוא השתתף בקרב יוטלנד ב-31 במאי וב-1 ביוני 1916. השייטת האיטית שלו הפעילה את מפקד הצי ומפקד השייטת לשעבר, ויצה-אדמירל ריינהרד שר, שלא רצה להקריב את הספינות.
הם בקושי יכלו להשתתף בקרב.
בנסיגה הלילית, השייטת שלו הייתה יעד להתקפת טורפדו של משחתות בריטיות, שהטביעה את ה-SMS פומרן, שהייתה תחת פיקודו בעבר של מאובה, וטבעה עם כל הצוות, שמנה יותר מ-800 אנשי צוות.
שיעור הנספים מהאונייה היה כמעט שליש מהנופלים בצד הגרמני.
ב-8 בנובמבר 1916 הוא מונה למפקד השייטת הרביעית החדשה שהוקמה לאחרונה, וב-23 בספטמבר 1917 הוא פרש מתפקידו.
פרנץ מאובה מת ב-12 בדצמבר 1931 בבית החולים מרטין לותר בברלין-שמרגנדורף ונקבר ב-Sudwestkirchhof Stahnsdorf ליד ברלין.
פרנץ יוזף אמיל פישר היה כימאי גרמני.
הוא היה המייסד והמנהל הראשון של מכון מקס פלאנק לחקר הפחם.
הוא ידוע בזכות גילוי .
בשנת 1925, הוא והנס טרופש גילו את תהליך פישר-טרופש.
התהליך אפשר לייצר פחמימנים נוזליים מפחמן חד-חמצני ומימן עם זרז מתכת בטמפרטורות של C° 150–300.
ב-1930, הוא והנס שרדר פיתחו את , בדיקת מעבדה סטנדרטית לקביעת תפוקת השמן מפצלי שמן.
הוא הצטרף למפלגה הנאצית ב-1933, ונשאר חבר בה עד 1943.
פֶרֶנְץ מַרְטוֹש, ׁ(במקור מיטלמן, בהונגרית: Martos Ferenc; ארד, 10 בינואר 1875 – בודפשט, ארז'בטווארוס, 24 בנובמבר 1938) היה סופר הונגרי, משורר, מחזאי, כותב לבריות אופרטה, עיתונאי, עורך עיתון.
פרנץ מרטוש נולד למשפחה יהודית שהמירה את דתה כבנם של פרנץ מרטוש (מיטלמן) (1847–?) בעל בית חרושת ושל אדל הרצ'קה.
סיים תיכון בארד, ואז עבר לבירה עם הוריו.
כנשיא התאחדות הסטודנטים ההונגרית הלאומית ערך את עיתוני האוניברסיטה במשך שנה אחת.
בין השנים 1896–1914 עבד כפקיד במשרד הדתות והחינוך הציבורי.
בנוסף לכך מ-1894, היה עמית מערכת פנימי של פשטי נפלו, אחר כך של "עיתון בודפשט" (Budapesti Hírlap), ובין 1900 לבין 1902 הוא ערך את ה"עיתון הבירה" (Fővárosi Lapok).
הוא החל את קריירת הכתיבה שלו בשירה וברומנים והמשיך במחזות, ומשנת 1904 כתב רק לבריות אופרטה.
אשתו הייתה גיזלה דויטש, איתה התחתן בבודפשט ב-8 ביולי 1908. בתם: ורוניקה מרטוש.
בלינט בלשה (מחזת בחרוזים, בודפשט, 1902)
מאסטר שימוני (קומדיה, בודפשט, 1903)
המטריה של פטרוס הקדוש (מחזה, מחבר שותף: קארוי בקוני, בודפשט, 1907)
ענייני חיילוּת (מחזה בחרוזים, נכתב על ידי: אנדרה סילבן וז'אן גסקון, בכורה: בודפשט, 1897)
הדרור (מחזה בחרוזים, נכתב על ידי לואי ארטוס, בכורה: בודפשט, 1906)
העבר (מחזה בחרוזים, נכתב על ידי ויקטוריאן סרדו, בכורה: בודפשט, 1907)
העכבר הכחול (משחק בחרוזים, נכתב על ידי: יוליוס הורסט ואלכסנדר אנגל, מצגת: בודפשט, 1915)
פרַנץ פַנוֹן היה פסיכיאטר ופילוסוף מדיני, מהבולטים בהוגי הדעות של זרם הפוסטקולוניאליזם.
כיהן כראש המחלקה לפסיכיאטריה בבית החולים "בבלידה" באלג'יר.
מאנשי "החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה" (FLN).
פנון עסק בכתביו בשאלת הקולוניאליזם והתמודדות עמי העולם השלישי אל מול המעצמות הקולוניאליות לשעבר.
הוא העלה על נס את המאבק האנטי-קולוניאלי, והעמיק בבעייתם של שחורי העור בעולם הנשלט על ידי האדם הלבן.
בכתביו הטיף למהפכה מתמדת, לנטישת אירופה ותרבותה, לפרישה מהמודרניות ומהתיעוש, לאלימות שחורה נגד הלבנים ולשחרור האישה.
האלימות, לשיטתו, היא שלב הכרחי בדרך לשחרור, כאמצעי עבור אלה הרוצים להשתחרר מעול של דיכוי.
הטרור שעליו הוא מדבר איננו טרור "עיוור" או טרור לשמו, אלא טרור מכוון למטרה פוליטית מוגדרת, ולו שיטה והנהגה מהפכנית.
בהקדמה שכתב לספרו של פנון, "מקוללים עלי אדמות", הקצין ז'אן-פול סארטר את עמדתו של פנון בנושא הבחירה בדרך האלימות.
פנון לא מחה על כך, אך בהזדמנויות אחדות דיבר על רצונו להבהיר את דבריו ולהעמידם על דיוקם.
הדבר לא עלה בידו, מאחר שנפטר מלוקמיה בדצמבר 1961, שבועות אחדים לאחר שהספר יצא לאור.
בעבודתו כפסיכיאטר חולל שינויים שנחשבו בזמנם למהפכניים בגישה כלפי המטופלים ובשיטות הטיפול בהם.
הניסיון שלו להבין את המדוכאים, הנשלטים והחלשים ולסייע להם, צמח על רקע עבודתו המקצועית.
על סמך מטופליו, טען פנון כי הקולוניאליזם היווה גורם מרכזי בהתפרצותן של מחלות נפש ביבשת אפריקה.
פנון נולד בשנת 1925 באי הקריבי מרטיניק הנמצא בשליטת צרפת.
הוא היה השלישי מבין ששת ילדיה של משפחה מסטיסית עם שורשים רחוקים באלזס.
אביו, קזימיר פנון, היה מפקח מכס ואמו נקראה אלאונור.
בשנת 1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, התגייס לצבא צרפת החופשית ובמסגרתו נלחם נגד הנאצים.
עם תום המלחמה בשנת 1945 נשאר בצרפת והחל ללמוד רפואה ופסיכיאטריה בליון.
במהלך לימודיו שימש פנון כעורך העיתון "טום טום" (Tom Tom), עיתון הסטודנטים יוצאי הקולוניות באוניברסיטה.
בשנת 1951 השלים פנון את לימודי הפסיכיאטריה.
ספרו המפורסם "עור שחור, מסכות לבנות" (Peau noire, masques blancs) ראה אור שנה לאחר מכן, בשנת 1952. בשנת 1953 נישא פנון לז'וזי דובלה (Josie Dublé), אישה לבנה ממוצא צרפתי.
באותה שנה עבר לאלג'יריה והחל לכהן כראש המחלקה הפסיכיאטרית בבית החולים בלידה-ז'ואנוויל (Blida-Joinville).
בשנת 1954, במהלך שהותו שם, פרצה המלחמה לשחרור אלג'יריה.
בשנתיים הראשונות למלחמה הוא המשיך בתפקידו ובמקביל סייע לכוחות המורדים.
בעקבות המלחמה החל פנון לטפל בו זמנית גם בחיילים הצרפתים שהיו מעורבים בעינויים וגם בקורבנות האלג'יראים שעונו.
ההיחשפות לתופעות העינויים ולסיפורים האישיים של מטופליו זעזעה את פנון ובשנת 1956 הוא התפטר מתפקידו.
פנון עבר לתוניסיה, שם החל לעבוד עם חזית השחרור הלאומית (FLN).
באותה שנה החל פנון לשמש כעורך העיתון של "חזית השחרור הלאומית" שנקרא "אל-מוג'אהד" (El Moudjahid).
בשנת 1960 מונה פנון לשגריר הממשלה האלג'יראית הזמנית בגאנה, שם הוא לקה במחלת הלוקמיה.
בשנה האחרונה לחייו בגאנה כתב פנון את ספרו המוכר ביותר, "מקוללים עלי אדמות" (Les Damnés de la Terre), שנחשב לספר ההגות האנטי-קולוניאלי החשוב והמשפיע ביותר.
הספר פורסם בידי ז'אן-פול סארטר זמן קצר לפני מותו של פנון, אשר נפטר ב-6 בדצמבר 1961 במדינת מרילנד שבארצות הברית, שם קיבל טיפול בלוקמיה.
שנים לאחר מותו, נתפס פנון כנביא של הפוסט-קולוניאליזם בשל כתיבתו על פוסט-קולוניאליזם כעשרים שנה לפני שהוא החל להתממש כמציאות היסטורית.
עד היום נחשב פרנץ פנון לאחד מהוגי הדעות האפריקאים החשובים והמשפיעים ביותר.
"עור שחור, מסכות לבנות" (Peau noire, masques blancs), אשר פורסם ב-1952, הוא ספרו הראשון של פנון.
הספר עוסק במנגנונים התרבותיים של הקולוניאליזם ובהשפעותיהם על יחידים ותרבויות, כפי שהם מתבטאים בשאלות של זהות וגזענות.
פנון השתמש במודלים פסיכואנליטיים כדי לתאר את תחושות התלות וחוסר המותאמות של השחורים בעולם הלבן, ואת תחושת העצמי המפוצל שלהם לאחר איבוד שורשיהם התרבותיים לטובת תרבות המדינה הכובשת.
בנוסף השתמש פנון בהגות פילוסופית רחבה, הכוללת בין היתר אקזיסטנציאליזם ומחשבה הגליאנית.
ספר זה מהדהד במידה רבה את חוויותיו של פנון כשחור, יליד הקולוניה של מרטיניק, אשר כותב לאחר שחי בצרפת וחווה בה תחושות של זרות ונחיתות.
בספר פנון טוען שהקולוניאליזם כרוך בהפרדה, חלוקת החברה לאורך קווים גזעיים ותיאור השחור כ"אחר" הנחות של האדם הלבן.
השחור בצרפת מזוהה לפי סטריאוטיפים, הוא נתפס כנחות מבחינה אינטלקטואלית וכמאיים.
זהו המבט שמופנה לעבר האדם השחור ואשר בהכרח מעורר בו ניכור עצמי.
כך נוצר אצל האדם השחור פיצול פנימי, אשר מתקשר גם למטפורה שמופיעה בשם הספר.
פנון מדגיש את חשיבות השפה במסגרת תהליכים אלו ורואה באדם השחור כמי שכלוא בין הצרפתית, שפתו של המיישב, לבין האפשרות של שימוש בניבים מקומיים שמקבעים את נחיתותו בעיני האדם הלבן.
פנון גם מצביע על הבעייתיות של המצב הקולוניאלי, במסגרתו האדם השחור שואף להידמות לאדם הלבן.
אחת הביקורות הנפוצות שהופנתה כלפי ספר זה היא שהוא מכיל סתירות רבות, במיוחד בנוגע להתייחסותו של פנון לזהות שחורה (negro), שלעיתים מתוארת כקטגוריית זהות אותנטית, בעוד במקומות אחרים פנון מתנגד לעיסוק ב"ערכים שחורים" ולתפיסה של זהות שחורה כקבועה.
"מקוללים עלי אדמות" (Les Damnés de la Terre) יצא לאור בשנת 1961, תקופה קצרה לפני מותו של פנון ממחלת הלוקמיה.
עם פרסומו הספר נאסר להפצה בצרפת, ועם זאת הוא הופץ וזכה לתשומת לב רבה.
כמו בספריו הקודמים, גם ספר זה מנסה לבחון את מאפייני השליטה הקולוניאלית ואת השפעותיה על הנשלטים, העמים המיושבים (Colonized).
זהו ספר שנכתב מנקודת מבטם של העמים המיושבים, ומבחינה ביוגרפית הוא נכתב לאחר שפנון "חצה את הקווים" והצטרף למחתרת האלג'יראית.
בספר מדגיש פנון את האלימות הפיזית הישירה של השלטון הקולוניאלי ומתאר את תהליך הדה-קולוניזציה ככזה שיחייב אלימות נגדית, עד להפיכתה המוחלטת של המערכת הקולוניאלית.
הספר מתאר את הניגוד החד בין המיישב (colonisateur) והמיושב (colonisé).
בעוד הראשון חי בתנאים של עושר ונוחות, השני חי בעוני ועליבות.
בין השניים אין תקשורת והמרחב הוא מופרד לחלוטין.
הדרך לשינוי המצב היא החלפתם של המיישבים במיושבים, כלומר סילוקם של המיישבים.
פנון מתאר את התהליך המהפכני של הדה-קולוניזציה ככזה שעשוי לייצר אדם חדש, תודעה אנושית חדשה, שתתגבר על עוולות ודעות קדומות.
אחת הביקורות שהופנתה באופן תדיר כלפי ספר זה היא שהוא מהלל את האלימות.
לדעת אחדים, ביקורת זו התעצמה בעקבות ההקדמה שכתב סארטר לספר זה ואשר מצדיקה את האלימות.
עדות לכך ניתן לראות באחד מהציטוטים המפורסמים מתוך ההקדמה: "חיסול של אירופי משיג שתי ציפורים במכה אחת, הוא מחסל בו זמנית את המדכא ואת המדוכא: מה שנותר הוא אדם אחד מת ואדם אחד חופשי".
במישור האינטלקטואלי הגותו של פנון השפיעה על הוגים רבים ובעיקר נחשבת למבשרת של מחשבה פוסט-קולוניאלית.
רעיונותיו של פנון נחשבים כמטרימים את כתיבתו של אדוארד סעיד אודות האוריינטליזם, את ביקורת האירופצנטריות של ז'אק דרידה, ואת "תאוריית התלות" ו"תאוריית המערכת העולמית" המרקסיסטיות.
הביקורת של פנון נכתבה על רקע מאבקים לשחרור לאומי באפריקה והיא השפיעה רבות על מאבקים שונים לשחרור ברחבי העולם.
ספריו של פנון, ובמיוחד "מקוללים עלי אדמות", נקראו באופן נרחב בעולם השלישי והיוו השראה לתנועות שחרור שונות ברחבי העולם, ביניהן: "החזית לשחרור מוזמביק" בקולוניה הפורטוגלית של מוזמביק, תנועות ערביות מהפכניות שונות, הצבא הרפובליקני האירי בבלפסט, "הפנתרים השחורים" בארצות הברית ועוד.
כתבי פנון נקראו גם על ידי מנהיגים מהפכניים בולטים כדוגמת צ'ה גווארה, מלקולם אקס וסטיב ביקו.
אלה שוחט, אחת הכותבות הישראליות המזוהות עם חשיבה פוסט-קולוניאלית, העלתה באחרית דבר למהדורה העברית של "מקוללים עלי אדמות", מספר אפשרויות ליישום רעיונותיו של פנון בהקשר הישראלי, בהם ראיית היחס לעדות המזרח בישראל דרך המושגים הפסיכואנליטיים של פנון, וראיית התנועה הציונית כקולוניאליסטית.
יהודה שנהב כותב שבעוד ש"עור שחור, מסכות לבנות" זכה להתייחסות רבה בישראל, "מקוללים עלי אדמות" זכה למעט תשומת לב, בגלל גישתו האנטי-קולוניאליסטית שיכולה להתפרש כנוגעת לכיבוש הישראלי של שטחי יהודה, שומרון וחבל עזה, ועל כן קשה יותר לעיכול בישראל.
עור שחור, מסכות לבנות (1952) (ראה אור בעברית בתרגומה של תמר קפלנסקי, ספריית מעריב, 2004, ובכתר, 2024)
מקוללים עלי אדמות (1961) (ראה אור בעברית בתרגומה של אורית רוזן, הוצאת בבל, 2006)
פְרַנְץ יוֹזֵף הֵרְמַן מִיכָאֵל מַרִיָה פוֹן פַּאפֶּן היה פוליטיקאי גרמני אשר כיהן תקופה קצרה כקנצלר גרמניה, ושתככיו נמנו בין הגורמים לעלייתו של אדולף היטלר לשלטון.
פון פאפן נולד ב-29 באוקטובר 1879 בוורל, למשפחה קתולית עשירה בחבל וסטפאליה.
הוא שירת כקצין בחזית הטורקית במלחמת העולם הראשונה ולאחר מכן כנספח בשגרירות גרמניה בארצות הברית, משם גורש עקב מעורבותו בתכנון מעשי חבלה בטרם הצטרפה ארצות הברית למלחמה.
לאחר המלחמה הצטרף פאפן למפלגת המרכז הגרמנית והחל בפעילות פוליטית.
פאפן היה אדם אמיד, הודות לנישואיו ליורשת עשירה.
הוא החל את פעילותו הפוליטית כמונרכיסט והיווה את האגף הימני של המפלגה, שבראשותה עמד היינריך ברינינג, אשר שימש כקנצלר.
ב־1 ביוני 1932 החליט נשיא גרמניה פאול פון הינדנבורג לפתור משבר קואליציוני על ידי פיטוריו של ברינינג, והעלאת פאפן במקומו למשרת הקנצלר.
היה זה חלק מתוכנית שהגה יועץ הסתרים של הינדנבורג, קורט פון שלייכר, בעצה אחת עם היטלר.
הרעיון היה כי הרייכסטאג (אשר היה מזה זמן רב נתון במשברים קואליציוניים שלא אפשרו הקמת ממשלה יציבה) יפוזר, תוקם ממשלת מעבר, ממשלת המעבר תכריז על בחירות, וכן תבטל את כל האיסורים הקיימים על פעילות האס אה ושאר מיליציות המפלגה הנאצית.
הדבר יסייע להשיג רוב ימני שמרני לאחר הבחירות, שייתמך על ידי הנאצים, שייטלו חלק בשלטון, ויסייעו בשינוי החוקה ובהקטנת סמכויותיו של הרייכסטאג, לטובת משטר שמרני - אוטוריטארי, שבו יהיה שלייכר בעל הכוח.
השלב הראשון בתוכנית זו היה כי הקנצלר ברינינג יפוטר, ובמקומו יבוא פון פאפן, יושב השורות האחרונות במפלגתו של ברינינג.
תגובת אנשי מפלגתו של פאפן לכך שאיש מפלגתם הוא שסייע להפיל את הקנצלר המכהן מטעם מפלגתם הייתה גירושו מן המפלגה והצבעת אי אמון בממשלתו.
פאפן בחר באנשי אצולה רבים שלא היו חברי פרלמנט לשרים וממשלתו כונתה בלעג "קבינט הברונים".
שלייכר כיהן בממשלה זו כשר ההגנה.
הייתה זו ממשלה חסרת רוב קואליציוני ואפשרויותיה לשלוט היו מוגבלות.
פאפן המשיך בביצוע התוכנית שהגה עם שלייכר והיטלר והסיר את האיסור על פעילות האס.אה.
דבר שגרם מיד לגל מהומות ורציחות בכל רחבי גרמניה.
כמו כן הוכרז על בחירות ב־31 ביולי.
על מנת למצוא חן בעיני הימין והשמרנים, פיטר פאפן את ממשלתה החוקית של פרוסיה בראשות אוטו בראון, שהייתה מורכבת מסוציאליסטים, ומינה עצמו כראש ממשלת פרוסיה.
הבחירות שנערכו בחודש יולי רק חיזקו את המפלגה הנאצית, והקטינו את כוחן של מפלגות הימין השמרני שמהן שאב פאפן את כוחו.
ליושב ראש הרייכסטאג החדש מונה הרמן גרינג, מראשי המפלגה הנאצית.
בפגישה שנערכה בין היטלר להינדנבורג, בנוכחות פאפן ושלייכר באוגוסט, סירב היטלר לקבל את תפקיד סגן הקנצלר ותבע את ראשות הממשלה לעצמו יחד עם תיקים נוספים לנאצים.
לאחר כישלון המשא ומתן, היה זה האינטרס של הנאצים כי לא תוקם ממשלה יציבה וכי תערכנה בחירות נוספות, בהן העריך היטלר כי הנאצים יוכלו לזכות ברוב.