tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אגודת מפיקי נוליווד בארצות הברית: עמותה אשר מייצגת ומגנה על האינטרסים של מפיקי הסרטים האפריקניים, לרבות מפיקי סרטי נוליווד ברחבי ארצות הברית ובמדינות אפריקה השונות.
קואופרטיב יצרני הסרטים של ניגריה.
"טקס האוסקר" האפריקני (AMAA): אירוע פרסי הקולנוע בניגריה, אשר מתגמל יוצרי סרטים מצטיינים בתעשיית הקולנוע האפריקנית.
הוא נוצר בשנת 2005 ונחשב לפרס היוקרתי ביותר בנוילווד וביבשת אפריקה.
מדובר בפרס הנחשק ביותר אחרי אירוע הסרטים האפריקניים הבינלאומי.
פרסי הקהל לקולנוע "אפריקה מג'יק"
Nollywood Film Festival Germany: החל משנת 2012, מתקיים מדי שנה פסטיבל שנתי לסרטי נוליווד בגרמניה, בו ניתנת הבמה ליוצרי סרטים ניגרים וכן יוצרים ממדינות נוספות מיבשת אפריקה להציג את סרטיהם למעריצים באירופה.
כמו כן, בפסטיבל השנתי ישנם פרסים אשר ניתנים לסרטים המוצלחים ביותר בסוף הפסטיבל.
הפרסים מוענקים למשקיעים, כוכבים, שחקנים ומוזיקאים.
תעשיית התרופות מגלה, מפתחת, מייצרת, ומשווקת תרופות כאמצעים לטיפול.
חברות התרופות עוסקות בתרופות גנריות או מותגיות ובמכשור רפואי.
הן כפופות למגוון של חוקים ותקנות המסדירים פטנטים, בדיקות, בטיחות, בחינת יעילות ושיווק של תרופות.
התפתחות שיטות סינתזה כימיות איפשרה למדענים לגוון באופן שיטתי את המבנים של החומרים הכימיים, והתפתחות תורת הפרמקולוגיה הרחיבה את יכולתם להעריך את ההשפעות הביולוגיות של המבנים האלו.
מאמצע המאה ה-19 ועד 1945: מצמחי מרפא לתרופות הסינתטיות הראשונות
בשנות ה-90 של המאה ה-19, התגלתה ההשפעה העצומה של תמציות בלוטת יותרת הכליה על רקמות שונות, והוחל בחיפוש אחר המנגנון הכימי של העברת האות ובחיפוש דרכים לנצל תצפיות אלה לפיתוח תרופות חדשות.
ההשפעות של תמציות בלוטת יותרת הכליה - כיווץ (הצרת) כלי-הדם והעלאת לחץ הדם - עניינו במיוחד מנתחים, אשר השתמשו בהן לצורך עצירת דימום וכטיפול בהלם.
מספר חברות פיתחו מוצרים המבוססים על תמציות בלוטת יותרת הכליה שהכילו חומר פעיל במידות שונות של זיקוק.
בשנת 1897, ג'ון אבל (John Abel) מאוניברסיטת ג'ון הופקינס זיהה את החומר הפעיל, אפינפרין, אותו בודד מהתערובת כמלח גופרתי.
מאוחר יותר, הכימאי התעשייתי יוקישי טקמינה (Jokichi Takamine) פיתח שיטה להשגת אפינפרין טהור, ורשם את הזכויות על השיטה על שם פארקה דייוויס.
פארקה דייוויס שיווק אפינפרין בשם המסחרי אדרנלין.
הזרקת אפינפרין הוכחה כיעילה במיוחד כטיפול מיידי בהתקפי אסתמה, וגרסה למשאף נמכרה בארצות הברית עד 2011 (ערפל Primatene).
ב-1929 נארז אפינפרין במשאף לשימוש כטיפול נגד גודש באף.
למרות יעילותו, הצורך בהזרקה הגביל את השימוש באדרנלין ולכן חיפשו החוקרים נגזרים שניתן לתת פומית (כלומר, בבליעה).
אפדרין, תרכובת הדומה למבנה של אדרנלין (ועוד יותר, לנוראדרנלין), זוהה על ידי כימאים יפנים בצמח מא-הואנג (אפדרה) ושווק על ידי חברת אלי לילי כתרופה פומית לטיפול באסתמה.
בעקבות עבודתם של הנרי דייל וג'ורג' ברגר בחברת בורוז-וולקום, סינתז הכימאי האקדמאי גורדון אלס את האמפטמין ובחן אותו בחולי אסתמה בשנת 1929. נמצא שלתרופה השפעה מעטה נגד-אסתמה אבל היא מביאה לתחושות של התרוממות הרוח ודפיקות לב.
חברת סמית', קליין ופרנץ' פיתחה משאף אמפטמין נגד גודש באף בשם המסחרי בנזדרין.
בסופו של דבר, אמפטמין פותח לטיפול בנרקולפסיה ובפרקינסוניזם פוסט-אנצפליטי, להעלאת מצב רוח בדיכאון ולהתוויות פסיכיאטריות נוספות.
ב-1937, איגוד הרפואה האמריקני אישר את האמפטמין כ"תרופה חדשה ולא רשמית" לשימושים אלו.
אמפטמין נותר בשימוש נרחב כטיפול בדיכאון עד לפיתוח נוגדני הדיכאון הטריציקליים בשנות ה-60 של המאה-20.
ב-1903, פרסמו הרמן אמיל פישר וג'וזף פון מרינג את תגליתם כי חומצה דיאתיל-ברביטורית, הנוצרת מתגובה של חומצה דיאתיל-מאלונית, אוקסי-כלוריד זרחני ואוריאה, משרה שינה בכלבים.
בין השנים 1950–1970 הופיעה מודעות גוברת ליכולת הממכרת של ברביטורטים ושל אמפטמינים, שהביאה להגבלות על השימוש ולפיקוח ממשלתי גובר על נותני המרשמים.
כיום, השימוש באמפטמין מוגבל בעיקר לטיפול בהפרעת קשב, והשימוש בפנוברביטל מוגבל בעיקר לטיפול באפילפסיה.
בסדרת ניסויים שבוצעו סביב תחילת המאה ה-20 נמצא כי סוכרת נגרמת עקב חסרונו של חומר המיוצר בלבלב.
ב-1869, אוסקר מינקובסקי וג'וזף פון מרינג מצאו כי סוכרת יכולה להיגרם בכלבים על ידי כריתה של הלבלב.
בשנת 1921, פרופסור פרדריק בנטינג הקנדי ותלמידו צ'ארלס בסט חזרו על המחקר ומצאו כי הזרקות של תמצית לבלב תיקנו את התסמינים שיצרה כריתת הלבלב.
תוך זמן קצר הודגמה פעולת התמצית אצל בני אדם, אבל פיתוח של טיפול באינסולין כטיפול שגרתי נתקל בקשיים בייצור חומר בכמות מספקת ובמידת ניקיון אמינה.
החוקרים ביקשו סיוע ושיתוף פעולה של אנשי חברת אלי לילי ושות' לאור ניסיונה בזיקוק בקנה מידה גדול של חומרים ביולוגיים.
הכימאי ג'ורג ' וולדן מאלי לילי מצא כי התאמה זהירה של חומציות התמצית איפשרה זיקוק אינסולין ברמה יחסית טובה.
תחת לחץ של אוניברסיטת טורונטו, ופוטנציאל למלחמת פטנטים מול מדעני אקדמיה שפיתחו שיטת זיקוק דומה באופן עצמאי, הושג הסכם לבלעדיות-ייצור של אינסולין על ידי מספר חברות.
לפני הגילוי והזמינות הנרחבת של אינסולין, תוחלת החיים של חולי סוכרת הייתה רק חודשים ספורים.
מחקר אנטיביוטי מוקדם: סאלברסאן, פרונטוסיל, פניצילין
הפיתוח של תרופות לטיפול במחלות זיהומיות היה מוקד מרכזי של המחקר ומאמצי הפיתוח המוקדמים; ב-1900, דלקת ריאות, שחפת ושלשולים היו שלושת הגורמים המובילים למוות בארצות הברית, התמותה בשנה הראשונה לחיים עלתה על 10%.
ב-1911 פיתחו פול ארליך והכימאי אלפרד ברטהיים מהמכון לטיפול ניסיוני בברלין את הארספנמין (arsphenamine), התרופה הסינתטית הראשונה נגד זיהום.
התרופה כונתה בשם המסחרי סאלברסאן.
ארליך, ששם לב הן לרעילות הכללית של ארסן והן לספיגה הברירנית של צבעים מסוימים על ידי חיידקים, שיער כי צבעים כאלו המכילים ארסן יוכלו לשמש לטיפול נגד זיהומים חיידקיים.
ארספנמין יוצר כחלק מיוזמה להפקת סדרה של תרכובות כאלה, ונמצא כי יש לו רעילות בררנית (Selective Toxicity) באופן חלקי.
ארספנמין הוא הראשון שהוכח כטיפול יעיל נגד עגבת, מחלה אשר לפני כן הייתה חשוכת מרפא, והובילה באופן בלתי נמנע לכיבי עור חמורים, לנזק מוחי ולמוות.
גישתו של ארליך, שינוי שיטתי של המבנה הכימי של חומרים סינתטיים ומדידת ההשפעות של שינויים אלה על הפעילות הביולוגית, הומשכה באופן נרחב על ידי מדעני התעשייה, כולל מדעני באייר ג'וזף קלרר, פריץ מיצש וגרהרד דומק.
עבודה זו, שהתבססה גם על בדיקות של תרכובות זמינות מתעשיית הצבע הגרמנית, הובילה לפיתוח של פרונטוזיל (Prontosil), הנציג הראשון של האנטיביוטיקות מקבוצת הסולפונאמידים (sulfonamide).
לעומת הארספנמין, לסולפונאמידים תחום רחב של פעילות והם הרבה פחות רעילים, מה שעושה אותם שימושיים גם כנגד זיהומים הנגרמים על ידי סטרפטוקוקים.
ב-1939 קיבל דומק פרס נובל לרפואה על גילוי זה.
עם זאת, הירידה הדרמטית במספר מקרי המוות ממחלות זיהומיות שהתרחשו לפני מלחמת העולם השנייה הייתה בעיקר תוצאה של שיפור אמצעים בריאותיים ציבוריים, כגון מים נקיים ודיור פחות צפוף, בעוד ההשפעה של תרופות אנטיביוטיות ושל חיסונים הייתה משמעותית בעיקר לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1928, גילה אלכסנדר פלמינג את ההשפעות האנטיבקטריאליות של פניצילין, אבל ניצולן לטיפול במחלות אנושיות המתין עד לפיתוח שיטות זיקוק וייצור בקנה מידה גדול.
אלו פותחו על ידי התאגדות של חברות התרופות שהובילו ממשלות ארצות הברית ובריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה.
במהלך תקופה זו, חלה התקדמות התחלתית לקראת פיתוח חיסונים, בעיקר בדרך של מחקר בסיסי אקדמי או במימון ממשלתי, שהופנה לזיהוי של מחוללי-מחלה האחראים למחלות מידבקות נפוצות.
בשנת 1885 יצרו לואי פסטר ופייר פול אמיל רו את חיסון הכלבת הראשון.
חיסוני הדיפתריה הראשונים יוצרו בשנת 1914 מתערובת של רעלן דיפטריה ואנטי-טוקסין (מופק מנסיוב של בעלי חיים שהודבקו), אבל בטיחות החיסון הייתה גבולית ולא נעשה בו שימוש נרחב.
בשנת 1921 נרשמו בארצות הברית 206,000 מקרים של דיפתריה וכתוצאה מהם 15,520 נפטרים.
בשנת 1923, במקביל למאמצי גסטון רמון ב"מכון פסטר" ואלכסנדר גלני ב"מעבדות מחקר וולקום" (מאוחר יותר חלק מ-GlaxoSmithKline), הובילו לגילוי כי חיסון יכול להיות בטוח יותר על ידי טיפול ברעלן-הדיפטריה עם פורמלין.
ב-1944, מוריס הילמן מחברת התרופות סקוויב פיתח לראשונה חיסון נגד דלקת מוח יפנית.
מאוחר יותר, עבר הילמן לחברת מרק, שם שיחק תפקיד מפתח בפיתוח חיסונים נגד חצבת, חזרת, אבעבועות רוח, אדמת, צהבת A, צהבת B ודלקת קרום המוח.
תרופות מסוכנות ותחילת אסדרת התעשייה
לפני המאה ה-20, תרופות יוצרו בדרך כלל על ידי יצרנים בקנה מידה קטן ועם מעט חקיקה אסדרתית על הייצור או על טענות בטיחות ויעילות.
כאשר חוקים כאלה היו קיימים, אכיפתם היה רפה.
בארצות הברית, הדרבון לרגולציה מוגברת של חיסונים ושל עוד תרופות ביולוגיות, נוצר בארצות הברית מהתפרצויות טטנוס וממקרי מוות שנגרמו על ידי הפצה של חיסוני-אבעבועות-שחורות ונוגדני-דיפטריה שהיו מזוהמים.
חוק הפיקוח הביולוגי מ-1902 קבע כי יידרש אישור ממשלה פדרלי טרם שיווקה של כל תרופה ביולוגית וכן יידרש אישור עבור התהליך ומתקן הייצור של תרופות כאלו.
בשנת 1906 התווסף בארצות הברית גם חוק התרופות והמזונות הנקיים, אשר אסר על הפצה בין-מדינתית של מזון ותרופות קלוקלים או מזויפים.
תרופות הוגדרו כמזויפות אם הכילו אלכוהול, מורפיום, אופיום, קוקאין, או כל חומר אחר העלול להיות מסוכן או ממכר, ואם התווית שלו איננה מציינת את כמותם או שיעורם של חומרים כאלו.
עם זאת, בפסיקת בית המשפט העליון נידחו ניסיונות ממשלתיים להשתמש בחוק גם כדי לתבוע יצרנים על טענות-יעילות שאינן מבוססות.
בשנת 1937, מעל 100 אנשים מתו לאחר בליעת "אליקסיר סולפנילאמיד" שיוצר על ידי חברת S.E.
המוצר הוכן עם דיאתילן גליקול, שהוא ממס רעיל מאוד הנמצא כיום בשימוש נרחב כחומר נגד קיפאון.
על פי החוקים שהיו בתוקף באותו זמן, התביעה של היצרן התאפשרה רק בסעיף טכני, כי המוצר נקרא "אליקסיר", אשר משמעותו מומס באתנול.
בעקבות אירוע זה, אישר הקונגרס האמריקאי את חוק המזון, התרופות והקוסמטיקה של 1938, אשר בפעם הראשונה דרש הוכחת בטיחות לפני מכירת התרופה וכן אסר במפורש על טענות-יעילות כוזבות.
סטרפטומיצין היה הטיפול היעיל הראשון נגד שחפת.
בזמן התגלית, 'בתי הבראה' לבידוד אנשים נגועי שחפת נמצאו בכל עיר במדינות המפותחות, בהם נפטרו 50% מהחולים בתוך 5 שנים מכניסתם.
דו"ח נציבות הסחר הפדרלית מ-1958 ניסה לכמת את ההשפעה של אנטיביוטיקה על בריאות הציבור האמריקאי.
דווח כי בשנים 1946–1955, חלה ירידה של 42% בשכיחות מחלות אשר אנטיביוטיקה יעילה כנגדן, לעומת רק 20% ירידה בשכיחות מחלות אשר אנטיביוטיקה לא יעילה נגדן.
מסקנת הדו"ח הייתה כי "נראה שהשימוש באנטיביוטיקה, באבחון מוקדם, וכן גורמים אחרים הגבילו את התפשטות המגפות וכך את מספר המחלות האלו אשר התרחשו".
מחקר נוסף בדק את שיעורי התמותה עבור שמונה מחלות נפוצות אשר אנטיביוטיקה הציעה טיפול יעיל נגדן (עגבת, שחפת, דיזנטריה, שנית, שעלת, זיהומים מנינגוקוקליים, דלקת ריאות), ונמצאה ירידה של 56% לעומת התקופה המקבילה.
בולטת בין אלה הייתה הירידה של 75% בשיעור מקרי מוות עקב שחפת.
במהלך השנים 1940–1955, הואץ קצב הירידה בשיעור התמותה בארצות הברית מ-2% בשנה ל-8% בשנה, ואז חזר לקצב הקודם של 2% לכל שנה.
הירידה הדרמטית בשנים שלאחר המלחמה יוחסה להתפתחות המהירה של טיפולים חדשים ושל חיסונים נגד מחלות זיהומיות.
פיתוח החיסונים המשיך להאיץ, ובלט במיוחד בתקופה זו פיתוח חיסון פוליו (1954) על ידי ג'ונאס סאלק במימון הקרן הלאומית של שיתוק הילדים (מוסד ללא כוונת רווח).
תהליך החיסון לא נרשם כפטנט, ונמסר לחברות התרופות כך שהתאפשר ייצור בעלות נמוכה כתרופה גנרית.
ב-1960, זיהה מוריס הילמן מחברת מרק-שארפ-ודוהם את וירוס ה-SV40, שבהמשך נמצא כגורם גידולים במיני יונקים רבים.
מאוחר יותר נקבע, כי SV40 זיהם אצוות חיסוני פוליו שניתנו ל-90% מילדי ארצות הברית.
מקור הזיהום הוא כנראה בתאים המקוריים וברקמות הקוף ששימשו לייצור.
ב-2004 הודיע מכון הסרטן של ארצות הברית כי הגיע למסקנה ש-SV40 לא קשור בסרטן אצל בני אדם.
חיסונים חדשים בולטים אחרים של התקופה כוללים את חיסוני החצבת (1962, ג'ון פרנקלין אנדרס המרכז הרפואי לילדים של בוסטון, עם שיפור בהמשך על ידי מוריס הילמן מ"מרק"), האדמת (1969, הילמן, "מרק"), חזרת (1967, הילמן, "מרק").
חלה נפילה של מעל 95% בהארעות של אדמת, תסמונת אדמת מולדת, חצבת וחזרת בעקבות החיסון הנרחב.
הוערך כי ב-20 השנים שלאחר רישוי החיסון נגד חצבת בארצות הברית נמנעו כ-52-מיליון מקרים של המחלה, 17,400 מקרים של פיגור שכלי, ו-5,200 מקרי מוות.
פיתוח ושיווק של תרופות נוגדות יתר לחץ דם
יתר לחץ דם הוא גורם סיכון לטרשת עורקים, אי ספיקת לב, מחלת עורקים כלילית, שבץ, מחלת כליות, ומחלת עורקים היקפית,, והוא גורם הסיכון המוכר ביותר לתחלואת הלב וכלי הדם ולתמותה, במדינות המתועשות.
לפני 1940, כ-23% מכלל מקרי המוות בקרב אנשים מעל גיל 50 יוחסו ליתר לחץ דם.
מקרים חמורים של יתר לחץ דם טופלו על ידי ניתוח.
פיתוחים מוקדמים בתחום של טיפול ביתר לחץ דם כללו חוסמי מערכת עצבים סימפתטית מסוג יוני אמוניום רבעוני, אך תרכובות אלו מעולם לא היו בשימוש נרחב, בשל תופעות הלוואי החמורות שלהם וכיוון שניתנו באמצעות הזרקה.
ב-1952 גילו חוקרי Ciba את מרחיב כלי הדם הראשון הזמין בבליעה: הידרלזין.
אך נמצא כי הטיפול בהידרלזין בלבד מאבד את ההשפעה לאורך זמן (טכיפילקסיס).
בסביבות 1955 נמצא ופותח כלורותיאזיד (chlorothiazide) על ידי קרל ה.
כלורותיאזיד הוא עדיין התרופה הנפוצה ביותר נגד יתר לחץ דם.
נטען כי התפתחות זו הייתה קשורה עם ירידה משמעותית בשיעור התמותה בקרב אנשים עם יתר לחץ דם (אם כי שיעור התמותה ממחלות אחרות ירד עוד יותר באותה תקופה).
הממציאים זכו בפרס לסקר לבריאות הציבור בשנת 1975 על "הצלת חייהם של אלפים רבים מספור והקלת סבלם של מיליוני קורבנות של יתר לחץ דם".
בסקירת קוקרן מ-2009 הוסק כי תרופות נוגדות יתר לחץ דם מסוג תיאזידים מפחיתות אצל אנשים עם לחץ דם גבוה את הסיכון למוות (ביחס סיכון של 0.89), לשבץ (0.63), למחלת לב כלילית (0.84), ולאירועי לב וכלי דם (0.70).
במשך השנים פותחו סוגים אחרים של תרופות נוגדות יתר לחץ דם ונכנסו לשימוש נרחב גם כטיפול משולב, כולל 'משתני לולאה' (לסיקס/פוזיד, Hoechst 1963), חוסמי בטא (ICI 1964) מעכבי ACE, וחוסמי קולטן אנגיוטנסין.
לגבי מעכבי ACE הוסק, בסקירת קוקרן מ-2012, כי הם מפחיתים את הסיכון למחלת כליות חדשה (ביחס סיכון של 0.71) ולמוות (0.84) בחולי סוכרת, אם כי הוערכה מידה גבוהה של פרסום-חלקי או סלקטיבי ב-31% מכלל המחקרים.
לפני מלחמת העולם השנייה, נאסרו אמצעי מניעה במדינות רבות, ובארצות הברית, אפילו עצם הדיון בשיטות מניעה הוביל לעיתים לתביעה לפי חוקי קומסטוק.
ההיסטוריה של פיתוח הגלולות למניעת הריון קשורה לכן באופן הדוק לתנועה לאמצעי מניעה ולמאמציהן של הפעילות מרגרט סאנגר, מרי דנט, ואמה גולדמן.
בהתבסס על מחקר בסיסי שבוצע על ידי גרגורי פינקוס, ועל שיטות סינתטיות לייצור פרוגסטרון שפותחו על ידי קרל דג'רסי ב-Syntex ועל ידי פרנק קולטון מג.ד.
סירל ושות', פותחה הגלולה הראשונה למניעת היריון, אנבוייד, על ידי ג.ד.
ואושרה על ידי ה-FDA ב-1960. בנוסחה המקורי שולבו מינוני יתר גדולים של הורמונים, וגרמה לתופעות לוואי חמורות.
עם זאת, עד 1962, 1.2 מיליון נשים אמריקאיות נטלו את הגלולה, ועד 1965 עלה מספרן ל-6.5 מיליון.
הזמינות של אמצעי זמני ונוחה למניעת הריון הובילה לשינויים דרמטיים בנורמות החברתיות, כולל הרחבת מרחב סגנונות- החיים העומדים בפני נשים, הפחתת ההסתמכות של נשים על גברים במניעת הריון, עידוד עיכוב הנישואין ועליה בשכיחות מגורים-משותפים טרם הנישואין.
בעקבות שימוע בקונגרס שערך ב-1959 הסנטור אסטס קיפובר מטנסי, נוצרה דחיפה לתיקונים של חוק המזון-התרופות-והקוסמטיקה של ארצות הברית.
השימוע כיסה מגוון רחב של בעיות, ביניהן פרסומים מטעים, ספקות לגבי תועלת של תרופות והצורך בהגברת הפיקוח על התעשייה.
בזמן שבו תנופת החקיקה החדשה נחלשה זמנית עקב ויכוח נרחב, התבררו פרטי האסון שהדגישו את הצורך ברגולציה מקיפה יותר וסיפקו את הכוח המניע להעברתם של חוקים חדשים.
ב-12 בספטמבר 1960, הגישה חברת ויליאם ס.
מרל מסינסינטי בקשה לאישור תרופה חדשה לתלידומיד (Kevadon), חומר הרגעה ששווק באירופה מאז 1956. פרנסס קלסי, קצין הרפואה של מנהל המזון והתרופות (FDA) שמונה לבדוק את החומר, האמין כי הנתונים התומכים בבטיחות התלידומיד היו חלקיים.
החברה המשיכה ללחוץ על קלסי ועל מנהל-התרופות לאשר את הבקשה עד נובמבר 1961, אז הוצאה התרופה מהשוק הגרמני בשל הקשר שלה עם מומים מולדים חמורים.
אלפי תינוקות באירופה ובמקומות אחרים סבלו מתופעות לואי טרטוגניות של תלידומיד.
החברה הפיצה את התלידומיד בלי אישור ה-FDA, במסווה של מחקר, ליותר מ-1,000 רופאים ומעל 20,000 אמריקאים קיבלו תלידומיד במסגרת ה"מחקר", ביניהם 624 מטופלות בהריון.
17 ילודים בארצות הברית סבלו מהשפעות התרופה.
אסון התלידומיד "הקים לתחייה" את הצעת החוק של קיפאובר שהייתה תקועה בקונגרס, תיקון קיפאובר-האריס הפך לחוק ב-10 באוקטובר 1962. מאז, על היצרנים להוכיח ל-FDA כי התרופות שלהם יעילות וגם בטוחות לפני שהם יכולים לשווק אותן בארצות הברית.
ה-FDA קיבל גם את הסמכות להסדיר את הפרסום של תרופות המרשם ולבסס את שיטות הייצור טוב.
החוק דרש, כי על כל התרופות שהוספו בין 1938 וב-1962 יש להוכיח יעילות.
מחקר משותף ל-FDA ולאקדמיה הלאומית למדעים הראה כי כ-40% ממוצרים אלה לא היו יעילים.
מחקר דומה בהיקפו לגבי תרופות-ללא-מרשם החל עשר שנים מאוחר יותר.
ב-1971, זיהה אקירה אנדו, ביוכימאי יפני מחברת התרופות סנקיו (Sankyo), את מבנה המולקולה של רעלן בשם מבסטאטין (mevastatin, ML-236B).
זהו סטאטין, המיוצר על ידי פטריית העובש Penicillium citrinum, ומעכב את האנזים HMG-CoA רדוקטאז, שהוא אנזים חיוני המשמש את הגוף לייצר כולסטרול.
ניסויים בבעלי חיים הראו הפחתה משמעותית ברמת הכולסטרול יחד עם השפעות רעילות, כולל גידולים, פגיעה בשריר ולפעמים מוות של כלבי המעבדה.
כתוצאה מכך מבסטאטין לא שווק לשימוש בבני אדם.
בהמשך זוהו ופותחו סטטינים נוספים, שחלקם אושרו כתרופות נגד מחלות לב וכלי דם ומשווקים בהצלחה: ב-1987 הם הפכו לתרופות הנמכרות בעולם.
גילוי תרופות הוא התהליך שבו תרופות פוטנציאליות מזוהות או מתוכננות.
בעוד שבעבר, רוב התרופות התגלו על ידי בידוד המרכיב הפעיל שבתרופות מסורתיות או על ידי גילוי מקרי.
הביוטכנולוגיה מודרנית מתמקדת לעיתים קרובות בהבנת תהליכים מטבוליים הקשורים למצבי מחלה או לגורמי-מחלה, ובשינוי התהליכים שלהם על ידי שימוש בביולוגיה מולקולרית או בביוכימיה.
חלק גדול מהשלבים המוקדמים של גילוי-תרופות בוצע על ידי אוניברסיטאות ומוסדות מחקר.
פיתוח תרופות מתייחס לפעילויות שבוצעו לאחר שזוהה חומר עם פוטנציאל תרופתי, כדי לבסס את התאמתו כתרופה.
מטרות פיתוח התרופות הן לקבוע פורמולציה ומינון, כמו גם כדי לבסס את הבטיחות.
המחקר בתחומים אלה כולל בדרך כלל שילוב של מחקרי מבחנה, מחקרים בתאים-חיים וניסויים קליניים.
העלות הגבוהה של שלבי הפיתוח המאוחרים, ממומנת בדרך כלל על ידי חברות התרופות הגדולות.
רישום פטנט על תרופה מתבצע בתהליך פיתוח תרופה בגילוי נוסחת תרופה המכילה מרכיב פעיל אפקטיבי חדש בהתייחס למזור מסוים.
לא ניתן לרשום פטנט על מרכיב פעיל מהטבע, כשיח, עץ, פרח וכדומה או גרורותיהם.
גילוי ופיתוח תרופות הם יקרים מאוד.
מבין כל התרכובות הנחקרות לשימוש בבני אדם, יאושרו בסופו של דבר (על ידי המוסדות רפואיים או הוועדות הממשלתיות ברוב מדינות) רק חלק קטן.
החוקרים לייט ולקסצ'ין דיווחו ב-2012, כי שיעור האישור של תרופות חדשות היה יציב יחסית בשיעור ממוצע של 15 עד 25 במשך עשרות שנים.
אישורים אלו מגיעים רק לאחר השקעה כבדה בפיתוח טרום-קליני וקליני, כמו גם מחויבות מתמשכת לניטור בטיחות.
בגילוי ובפיתוח תרופות אשר לא השלימו את התהליך הזה כרוכות עלויות גדולות לעיתים קרובות, ללא הכנסות בתמורה.
כאשר נלקחה בחשבון עלות התרופות שנכשלו, עלות פיתוח מוצלח של התרופה החדשה (ישות כימית חדשה, NCE), הוערכה ב כ-1.3 מיליארד דולר(לא כולל הוצאות השיווק).
בעוד עלות המחקר בארצות הברית הייתה 34.2 מיליארד דולר בין 1995 ל-2010, ההכנסות עלו מהר אף יותר - ב-200.4 מיליארד דולר בתקופה זו.
לגבי משמעות חלקן של הוצאות השיווק בעליה זו, ראו דיון בהמשך.
חלק מהתרופות המאושרות, כגון אלו המבוססות על פורמולציה מחדש של מרכיב פעיל קיים (ומכונות גם 'הארכות-קו') הן זולות בהרבה לפיתוח.
ברוב המחקרים הקליניים בתעשיית התרופות משתתפים גברים בלבד.
דוח מקנזי (McKinsey Health Institute)אשר פורסם בינואר 2024 הציע להתאים תרופות ומחקרים שנוסו על נשים ובכך לצמצם את כמות הנשים הלוקות בבריאותן.
דו"ח זה טען כי במאה שנים האחרונות מנהל המזון האמריקאי (FDA) אישר מעל 1,500 רכיבי תרופות חדשים אשר לא נוסו על נשים.
כלומר התרופות אינן מתחשבות בהבדלים הביולוגים בין הגברים לנשים.
כך יוצא אפוא כי טיפול באותה מחלה הניתן לאישה ולגבר יביא לתוצאות שונות ביעילות ובתופעות הלוואי.
קיימת נטייה מוכחת להימנע מפרסום תוצאות מחקרים שאינן רצויות על ידי חברות התרופות שמימנו את המחקרים.
הבנה זו הביאה להידוק הפיקוח בנושא על ידי קבוצות עצמאיות וממשלתיות כאחד.
בעקבות מספר מקרים בהם לא פורסמו נתונים 'לא רצויים' ממחקרים שנתמכו על ידי חברות תרופות, פרסם גם איגוד הסחר של החוקרים ויצרני התרופות של אמריקה הנחיות חדשות המדרבנות את החברות לדווח על כל הממצאים ולהגביל את המעורבות הכספית של חברות התרופות עם החוקרים.
בקונגרס האמריקאי נחקק חוק הדורש רישום ניסויים קליניים (שלב II ושלב III) על ידי היוזם באתר ייעודי, המנוהל על ידי המכון הלאומי האמריקאי לבריאות (NIH).
בישראל, חובת רישום מחקרים רפואיים באתר ה-NIH חלה משנת 2014, והחל מה-15 במאי 2017, מותנה אישור לביצוע מחקר רפואי חדש ברישום שלו במאגר משרד הבריאות.
עם זאת, חובת פרסום תוצאות המחקרים אינה נאכפת ביעילות.
גם כאשר חוקרי התרופות אינם מועסקים ישירות על ידי חברות התרופות, רבים נעזרים בהן על ידי קבלת מענקים, וחברות מרבות להיעזר בחוקרים כאלו כדי להציג את מוצריהן כעדיפים.
חוקרים מתוגמלים בעקיפין על ידי חברות התרופות גם בתמיכה בעלויות כנסים וכדומה.
תוכני הרצאות ואפילו מאמרים שמוצגים על ידי חוקרים אקדמיים עשוי למעשה להיכתב על ידי "סופרי צללים" מטעם חברות התרופות.
מספר מטא-אנליזות הראו שמחקרים פסיכיאטריים שמומנו על ידי חברות תרופות מדווחים על תוצאות חיוביות בשכיחות כפולה, ושאם עובד החברה מעורב במחקר, ההשפעה על הדיווח גדלה עוד יותר.
קבוצות עניין כמו 'אין ארוחות חינם' (No Free Lunch) ו-AllTrials, מתחו ביקורת על השפעה זו בטענה שהן מטות את הרופאים לרשום את תרופות המשווקות גם כאשר אחרות עשויות להיות זולות או טובות יותר למטופלים.
בהקשר לכך, מואשמת תעשיית התרופות בניפוח או המצאת מחלות (Disease mongering) שמטרתה הרחבת השוק לתרופות.
כנס יסוד בנושא התקיים באוסטרליה ב-2006. ב-2009 הושקה תוכנית "מחפשים ראיות - מזהים הגזמות" ("Finding Evidence – Recognising Hype") על ידי שירות המרשמים הממשלתי באוסטרליה.
סקירת ועדה מיוחדת של ממשלת בריטניה הגיעה לאותן מסקנות שלמעלה בהקשר לאיחוד האירופי ובו בזמן הדגישה גם את תרומותיה וצרכיה של התעשייה.
בתחקיר של פרופבליקה נמצאו לפחות 21 רופאים שקיבלו מיצרני תרופות יותר מ-500,000 דולר עבור הרצאות וייעוץ מאז 2009. מחצית בעלי השכר הגבוה היו פסיכיאטרים, וסך התשלומים לרופאים עבור שירותים כאלה היה כ-2 מיליארד דולר.
החברות אסטרא-זנקה, ג'ונסון & ג'ונסון ו- איליי לילי שילמו מיליארדי דולרים בעסקות טיעון בעקבות האשמות על תשלום לרופאים לצורך קידום תרופות לשימושים לא מאושרים.
במספר בתי ספר בולטים לרפואה התהדקו מאז הכללים לגבי קבלה של תשלומים מחברות התרופות על ידי סגל.
לעומת תפיסה זו, מאמרים שהופיעו ב-New England Journal of Medicine ממאי 2015, כולל מאמר מערכת, הדגישו את חשיבות יחסי הגומלין של תעשיית התרופות והרופאים לפיתוח של טיפולים חדשים.
במאמרים נטען כי הזעם המוצדק על פשעי התעשייה הוביל רבים להפריז בחשיבותם של ניגודי עניינים.
המאמר ציין כי ארגוני בריאות גדולים כמו המרכז הארצי לקידום תרגום-מדע (ליישום) של המכון הלאומי לבריאות, מועצת יועצי הנשיא למדע והטכנולוגיה, הפורום הכלכלי העולמי, קרן גייטס, קרן ולקם ומינהל המזון והתרופות האמריקאי עודדו יחסי-גומלין בין הרופאים לבין התעשייה לטובת חולים.
המחירים שגובות חברות התרופות המובילות בעולם שנויים במחלוקת, מאחר שמחירם היקר של תרופות מצילות חיים הם מעבר להישג ידם של רבים.
בנוסף, באמצעות תרגילים משפטיים, מונעות החברות שיווק של גרסאות גנריות זולות של תרופות בהן הן מחזיקות בפטנט (גם לאחר שהפטנט פג).
בשנת 2013, הסרט הדוקומנטרי 'אש בתוך הדם' (), טען שחברות התרופות גרמו למיליוני מקרי מוות מיותרים באפריקה, מאחר שחסמו שיווק של תרופה גנריות זולות ביבשת.
בהודו התיר חוק הפטנטים ייצור העתקים לתרופות המוגנות בפטנט, במקרים שבהם הפקת ההעתק כרוכה בתהליך ייצור שונה מזה של התרופה המקורית, כדי לייצור ולשווק תרופות בעלות זולה יותר.
חברות התרופות הבנילאומיות לוחצות על הודו לא לאפשר לייצר גרסאות גנריות פחות יקרות של תרופות מוגנות בפטנט.
תעשיית הקרמיקה בישראל התפתחה בשלהי המאה ה-19 והגיעה לשיאה בין שנות ה-50 לשנות ה-80 של המאה ה-20. המפעלים השונים, שהיוו חלק מרכזי בהיסטוריה של הקרמיקה הישראלית, ייצרו מגוון של מוצרים שעיקרם כלים סניטריים, חומרים לתעשייה ולצידם כלי-בית ועיצוב שונים.
ראשית תעשיית הקרמיקה המודרנית בארץ-ישראל
כלי חרס יוצרו בארץ-ישראל במשך מאות בשנים בטכניקות מסורתיות של שימוש באבניים או על ידי בניית-יד.
למרות ההיקפים הגדולים של הייצור, עשייתם הייתה שונה מן התעשייה המודרנית באופן ארגון העבודה, שאינו נסמך עוד על בסיס משפחתי, ובשאיפה למיכון ותיעוש הייצור, במטרה להגברת הייצור.
ראשוני בתי החרושת, שעסקו בעיקר בייצור לבנים ורעפים, הוקמו בשלהי המאה ה-19. היו אלו מפעלים שפעילותם הייתה קצרת טווח ושפעילותם לא יצרה מסורת של עשייה תעשייתית.
גורם הצמיחה העיקרי לבתי חרושת אלו היה הביקוש לרעפים, שגדל בתקופה זו בעקבות הפופולריות של רעפים משתלבים שיובאו ממרסיי, והיוו חידוש טכנולוגי בבנייה הארצישראלית של אותה עת.
את המיזם הראשון לייצור רעפים הקימו יחיאל מיכל פינס, יחיאל מיכל שטיינברג ודוד ילין, שניסו בשנת 1880 להקים, בעזרת מהנדס בשם אלטר גרינברג, בית מלאכה לרעפים במוצא.
בשנת 1879 נפתחה בבית היתומים שנלר סדנת קדרות קטנה בראשות אומן ערבי-נוצרי מקומי.
האברשטרו נסע לווינה ושהה שם בין השנים 1889–1895, שם התמחה בייצור מתועש של מוצרי קרמיקה לבנייה.
באותה תקופה הוקם בית מלאכה לרעפים בפתח תקווה, על ידי יוסף ברלוביץ, שעלה לארץ ישראל בשנת 1893, לאחר שהשתלם בתעשייה זו בצרפת.
החֹמר, כמו זה בו השתמש בית החרושת של שנלר, הובא ממוצא על גבי גמלים.
עם זאת בית המלאכה לא הצליח להתחרות בייבוא שהגיע מצרפת ונסגר.
בשנת 1923 שב יחיאל מיכל שטיינברג לעסוק במוצרי קרמיקה והקים במוצא מפעל לרעפים ולבנים שפעל החל מ-1926 במבנה המכונה "הבית האדום".
כושר ייצור הרעפים של מפעל זה היה דומה לזה של המפעל של "שנלר".
בעוד המפעל של "שנלר" נסגר סופית עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, מפעלו של שטיינברג, שסבל מקשיים רבים במהלך שנות ה-30, המשיך לפעול גם לאחר מותו, בשנת 1949, על ידי טוביה בראון, ששכר את המפעל והפעיל אותו עד לשנת 1959.
בתחום הקרמיקה הביתית, התבססה הצריכה בעיקר על כלי קדרות שנוצרו בסדנאות משפחתיות בקרב ערביי ארץ-ישראל ועל ייבוא מאירופה, שנמכר בעיקר בחנויות בערים הגדולות.
דוגמה לתוצרת המקומית של אותה עת ניתן למצוא בהודעת "הוועד להשתתפות ארץ-ישראל" בתערוכת "בריטניה הגדולה" בשנת 1923 (כנראה מדובר על "תערוכת האימפריה הבריטית"), שהציע להציג בתערוכה כלי חרס וזכוכית מקומיים הכוללים "זכוכית מחברון, כלי חרס מבריק, קרמיק יפה, כלי חרס מעזה, מחברון, מרמלה".
החל משנות ה-30 של המאה ה-20 החלו להופיע ביקושים לתוצרת קרמית בתחומים שונים כגון אריחי-קיר לחיפוי בסגנון אירופי, שלא היה נפוץ עד אז בבנייה המקומית; קרמיקה סניטרית, שהבנייה המואצת וצמיחת היישוב העירוני בתקופה זו תרמו לביקושה.
רשימת בעלי העסקים בתל אביב בשנת 1933 מונה 28 בתי מסחר לכלי בית, שצריכתם הלכה וגברה בתקופה זו בזכות התרבות העירונית שהביאו בני העלייה החמישית.
החומר שבו נעשה שימוש היה, על פי רוב, "אדמית", שהתאימה בעיקר לייצור חרס בשרפה נמוכה, אולם חרסינה (פורצלן) לא הייתה בנמצא, וגם הידע לעיבודה לא היה קיים.
במרבצים של קאוליניט (קאולין) מעבר הירדן, שהתגלו בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20. המאבק על הקמת המדינה הפסיק את השימוש בחרסיות אלו ומפעלי הקרמיקה נאלצו לעשות שימוש בחרסית מיובאת, בשל מחסור ובשל חוסר אחידות של החרסית המקומית.
אמנם עבודות של כלי חרסינה נעשו בבצלאל ובבית המסחר של אריה ברבש בתל אביב, כבר בשנות ה-20 של המאה ה-20, אולם היו אלו עבודות של צביעת כלים שיובאו מאירופה.
מפעלים זעירים כגון אלו התקיימו החל משנות ה-30.
במחצית שנות ה-30 של המאה ה-20 החל שינוי בייצור המקומי, שנבע אף הוא בעיקר מן העלייה החמישית, במסגרתה הגיעו לארץ ישראל אמנים ואנשי תעשייה מאירופה ובעיקר מגרמניה.
דוגמה לתרבות החדשה שהביאו העולים ניתן למצוא בעליה הגדולה ביבוא מגרמניה, שעלה בשנת 1935 ב-29 אחוז.
עולים אלו, שעלו בעקבות עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה והתגברות האנטישמיות, הגיעו עם תודעה תעשייתית מודרנית וביקשו לממש אותה בארץ ישראל ממניעים ציוניים.
לצידם קמו כמה סדנאות לקרמיקה אמנותית (Studio pottery) ובתי מלאכה קטנים למוצרי קרמיקה, שעסקו בייצור כלים על ידי שימוש בתבניות יציקה, תוך שימוש בתנורים שהוסקו בתחילה בעצים.
בנוסף, פעלו גם בתי מלאכה שעסקו בעיטור כלים בעזרת שיובאו מחו"ל,
בין סדנאות אלו בלט "כד וספל" שהקימו חוה סמואל ופאולה אהרונסון בראשון לציון בשנת 1934. בית המלאכה יצר מגוון של כלים שימושיים וחפצי נוי, תוך שילוב של עבודה על אובניים לצד יציקות קרמיות.
באותן שנים ניסו גם הדוויג גרוסמן ורודי להמן להקים מפעל לייצור עציצי חרס ביגור, תוך ניצול חמר משדות הקיבוץ.
עם זאת, השותפות בין בני הזוג לאנשי הקיבוץ לא נשאה פרי ומפעל העציצים קם לבסוף בלעדיהם.
דמות נוספת שהייתה קשורה בפיתוח התעשייה הייתה חנה חר"ג צונץ, שעלתה לארץ ישראל בשנת 1940 כשהיא מחזיקה בתוכניות מפורטות לבניית מפעל קרמיקה מודרני, אולם משלוח של ציוד תעשייתי ששלחה אבד.
במהלך שנות ה-40 היא הייתה פעילה במספר מיזמים תעשייתיים, כגון הקמת בית מלאכה לפינג'אנים בבית ג'אלא או שיתוף פעולה עם מפעל "קדר" בחיפה.
כל אותה עת יצרה גם עבודת קדרות מסורתית בסטודיו שלה בחיפה.
ריכוז מפעלי הקרמיקה הראשונים היה בחיפה, עיר תעשייתית שהנמל שלה, שהוקם בשנת 1933, הקל על ייבוא חומרי גלם וייצוא של מוצרים.
ראשוני המפעלים נפתחו כבתי מלאכה קטנים בשנים 1933–1934 ב"עמק זבולון".
"קא"י" הוקם על ידי וורשבסקי(?) ועסק בייצור כלי בית ואריחי קרמיקה לבנייה.
היו אלו "קדר" מיסודם של זיגפריד ורוזה כץ, שהעסיק בראשיתו חמישה עובדים.
"ו-פלקרמיק", שהעסיק בראשיתו שלושה עובדים.
וב-29 בנובמבר 1938 הונחה אבן הפינה למפעל הלבנים "נעמן".
עם זאת, פריצת מלחמת העולם השנייה ומגבלות היבוא שהוטלו ב-11 בדצמבר 1939 על כלי חרס וחרסינה, כמו על מרבית הסחורות המיובאות, שימש זרז למפעלים הארצישראלים, שניצלו אותם לשם ביסוס מעמדם ופיתוח הייצור המקומי.
כתוצאה מכך הורחבו הסדנאות ממפעלים זעירים או קטנים לכדי מפעלים בינוניים, שהעסיקו כ-30–40 עובדים.
"נעמן", לדוגמה, הרחיב בשנת 1941 את תוצרתו מלבנים גם לייצור של כלי בית.
ובשנת 1943 הוקמו "לפיד" בתל אביב ו-"חרסה" בחיפה.
מפעל "קדר", שמנה כבר 80 עובדים, ניצל בשנת 1945 את סיום המלחמה המתקרב להרחבת שטחו.
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 החלה בישראל פריחה של התעשייה הקרמית.
ממדיניות הקיצוב שהפעילה ממשלת ישראל בשנים אלו, דרשה מן היבואנים הוצאה של רישיונות ייבוא במטרה לצמצם את הייבוא ולחסוך בהוצאת מטבע חוץ.
מדיניות זו אפשרה קיום למפעלים הצעירים, לצד המשך ייבוא מוצרים שנתפשו כאיכותיים יותר בעיני הציבור.
בעידן בו נדרשה המדינה לבנייה בסגנון מודרני ובהיקפים גדולים שיענו על הצורך בשיכון העולים הרבים, הוקמו מפעלים רבים במסגרת הסתדרותית או פרטית.
אלו ניסו לענות על הביקוש ההולך וגובר למוצרים אלו.
הממשלה השקיע בענף זה משאבים רבים באמצעות הלוואות, מכסי מגן ופעולות אחרות שהשפעתם ניכרה במהלך זמן קצר.
מניע נוסף להתפתחות הקרמיקה בארץ היו אפשרויות חדשות להפצתה דרך מגוון של חנויות עירוניות.
חנויות הכלבו שפתח "המשביר לצרכן" בשנת 1959 בתל אביב, חיפה ובאר שבע, היוו מודל השלמה
אחד מן המאמצים המרכזיים לעידוד התעשייה נעשה במהלך שנות ה-50–60 של המאה באמצעות ה"איגוד למחקר קרמי" בטכניון.
המכון עסק בבחינת מרבצי החומרים שהתגלו בנגב בשנים אלו ובהתאמתם לתעשייה.
בנוסף, עודד האיגוד הפצת ידע על תהליכי עבודה, באמצעות מומחים שהזמין מחוץ לארץ.
גם הממשלה עסקה בפיתוח הענף באמצעות הקמה חברה ממשלתית בשם "חרסית וחול זך בנגב", שעסקה בפיתוח ובשיווק מרבצי המחצבים בנגב.
למרות אלו לא הצליחה המדינה לספק לאורך זמן את כל חומרי הגלם שנדרשו לייצור, והיצרנים השונים נזקקו לייבא של חומרים אלו.
בשנת 1954, לדוגמה, 50% מחומרי הגלם ששימוש את מפעל "חרסה" היו חומרי גלם שהופקו בנגב.
שאר החומרים כללו פצלת השדה, חרסית וחומרים אחרים שיובאו מחוץ-לארץ.
כמויות כריית החרסית בשנים 1953–1955, השנים הראשונות בהן נמדדה כריית החרסית על ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, מעידה כבר על חוסר רציפות ותוכנית עבודה מסודרת.
כלי הקרמיקה המקומיים נתפשו בעיני הציבור כנחותים למוצרים דומים מייבוא הן באיכותם והם בעיצובם.
חברי מפעל "קרנת", למשל, שהוקם בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 כקואופרטיב של ניצולי שואה לאחר מלחמת העולם השנייה, נתקל עם הקמתו בקושי לשיווק של כלי הקרמיקה מתוצרתו בשל התחרות מיבוא מצ'כוסלובקיה.
אחד המענים לבעיה זו נעשה במסגרת מכון הייצוא הישראלי והמכון לפריון העבודה והייצור, שניסו לשלב בין התעשייה הקרמית הצעירה, לבין מעצבים ואומנים ישראלים, מתוך מטרה לקידום הענף והעלאת קרנה של תעשייה זו.
אחד הכלים המשמעותיים היה שורה של תחרויות עיצוב, שנועדו להכניס לייצור מוצרים בעלי ערך אמנותי.
עם זאת, המאמץ העיקרי של המפעלים התרכז בייעול הייצור ובתיעושו.
בשנת 1953 חנך מפעל "לפיד" כבשן-מנהרה באורך 150 מטר ושהגיע לטמפרטורה של 1300 מעלות צלזיוס.
עם זאת, התמודדות עם היבוא ועם התחרות עם "חרסה" גרמה לתפוקה חלקית בלבד של המפעל.
בשנת 1957 נרכשה מחצית מבעלות המפעל על ידי "כור", שיצרה מונופול בתחום הייצור הקרמי בארץ.
בשנת 1970 אוחדו מפעל "חסין אש", שייצר לבני בניין, עם מפעל "חרסה" בבאר שבע תחת הנהלה אחת.
המפעל המאוחד כלל כ-340 עובדים שייצרו מוצרים בכ-11 מיליון ל"י.
תחום קרמי נוסף שפותח בתקופה זו היה ייצור אריחי קיר לחיפוי.
בית החרושת "ברבור" שהוקם בשנת 1953, ייצר אריחי קיר מקרמיקה והעסיק כ-100. תוצרתו הראשונה של המפעל הייתה באיכות גרועה והוא סבל מתחרות עם ייבוא מאירופה.
אלו הביאו לסגירתו בשנת 1962 הוא נרכש ונפתח מחדש בשנת 1963 על ידי אברהם קריניצי, ש.
סבידסקי, שהיה בעל מפעל קרמיקה אחר, עד שנרכש אף הוא על ידי "כור".
מפעל קדר היה שרוי במשך שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 בקשיים כלכליים, שהביאו למחסור בהשקעות בתשתית מודרנית לייצור.
בשנת 1952 ייצר מפעל "נעמן" כמיליון צלחות לשנה.
חרסה התקין 2 תנורים באורך של 34 מ' (כ"א)
בשנת 1955 הקימה מחלקה לקרמיקה שימושית ומחלקה לייצור אריחים.
התוצרת המקומית עשתה שימוש בעיקר ב"אדמית" - חומר הנשרף בטמפרטורה נמוכה יחסית של עד 1050 מעלות צלזיוס.
מגמות של תיעוש והשקעות בקווי יצור איפשר לעשות שימוש ב"אבנית", הנשרפת בטמפרטורה גבוהה יותר של עד 1300 מעלות צלזיוס.
"פלקרמיק" העסיק בשנת 1957 70 עובדים ומחזורו השנתי היה כ-500 אלף ל"י.
כבר מראשית הקמתה התמודדה תעשיית הקרמיקה עם הייבוא.
"קדר", לדוגמה, פנתה בשנת 1938 לממשלת המנדט הבריטי בבקשה להטיל מכסים על תוצרת קרמית המיובאת, במטרה לשמור על המפעלים המקומיים.
בשנת 1942 הוצא צו תועלת ל"קדר" ולצבי ויצחק המר (ביח"ר א"י לתעשיית קרמיקה) ראו: צו הגנה (סחורות תועלת), תוספת מס' 2 לעיתון הרשמי, גיליון מס' 1329 מיום 13 במרץ 1944, עמ' 293
חוץ מן הירודה בייצור בשנת 1967 - שנת תקופת ה-"המתנה" ו-"מלחמת ששת הימים" - שמר המשק הישראלי על קצב ייצור יציב של מוצרי קרמיקה.
בין היתר יוצרו בממוצע כ-30,800 אריחי קרמיקה מזוגגים וכ-37,400 כיורי מטבח ו-88,000 אסלות.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 הייתה חברת "כור קרמיקה" החברה הגדולה בישראל בתחום הקרמיקה והיא ייצרה כ-70 אחוז מן התוצרת הקרמית הישראלית.
שאר הייצור היה בידי חברת "פקר קרמיקה", שייצרה בעיקר אריחי קיר תעשייתיים במפעל שבירוחם (לימים מפעל "נגב קרמיקה").
כור החזיקה בשיאה חמישה מפעלים קרמיקה שונים ובהם מפעל "רמי קרמיקה", שהוקם בשנת 1970 ועסק בייצור אביזרי קרמיקה לתעשייה.
מכירותיו של מפעל זה היוו בראשית שנות ה-80 כמחצית מסך מכירות הקבוצה, מפעלי "חסין אש" ו-"חרסה" בבאר שבע; מפעל "ברבור" בעכו, שייצר אריחי קרמיקה וכן מפעלי "לפיד" ו"נעמן".
בשנת 1988 עבר מפעל "חסין אש" בבאר שבע לבעלות העובדים, לאחר ש"כור" ביקשה לסגור אותו.
כבר מראשית העשור התמודדה תעשיית כלי הבית עם תחרות מייבוא ממזרח אירופה ובעיקר מן המזרח הרחוק.
ייבוא זה של מוצרים זולים פגע קשות במכירות המפעלים המקומיים.
בשנת 1983 אף בוטל "היטל-הגנה" על מוצרי קרמיקה מיובאים, שתרם להצפה של השוק המקומי.
עם זאת, המדיניות הכלכלית שהחלה בשנות ה-90, וממשיכה עד לעשור השני של שנות ה-2000, שעיקרה היה חשיפת השוק הישראלי לייבוא מסין וממקומות נוספים, פגעה קשות בתעשיית הקרמיקה, כמו גם בתעשיות נוספות שנשענו על ייצור מסורתי.
אם בשנת 1988 יובאו לישראל מוצרי קרמיקה בשווי של 50.1 מיליון דולר, הרי שבשנת 1998 עמד סך היבוא על כ-161 מיליון דולר.
מרבית מפעלי "כור", שנמכרו למשקיעים שונים סגרו את פעילותם לטובת ייבוא.
מפעל "נעמן" הפסיק לייצר והפך לייבואן קרמיקה.
לעומתם, מפעלים שונים ניסו להתאים את תוצרתם לייבוא הגובר על ידי פיתוח מוצרים חדשים.
בשנת 1988, לדוגמה, חנך מפעל "ברבור" קו ייצור לפסיפס קרמי.
ב-1953 הקים ישראל טאוב את בית המלאכה לכלי בית "קרמוס", ובראשית 1965 הוקם מפעל הקרמיקה כפר מנחם של קיבוץ כפר מנחם.
המפעל, שייצר בעיקר מוצרי קרמיקה דקורטיביים בטכניקות של יציקה לתבניות, עסק גם בייצור אריחי קיר דקורטיביים לאדריכלות.
המפעל נשען על חברי הקיבוץ, ביניהם הפסלים אביגדור כהן ומשה סעידי, שעיצבו את הדגמים, ואדריכל ישראל טאוב, שעסק בטכנולוגיה הקרמית ובהכשרת העובדים.
פדואה (איטליה) רוממה, ירושלים פסיפס קרמי מפעלי חרסינה בע"מ 1959 רמת השרון אריחי קיר פלדה קדרות בע"מ רמת השרון פיינס טרוסט צבי סבירסקי?
תעשיית הנשק או תעשייה ביטחונית היא קבוצת עסקים חובקי עולם, המייצרים ומוכרים כלי נשק, ציוד וטכנולוגיה צבאית.
חברות הנשק עוסקות במחקר ופיתוח, הנדסה, ייצור ותמיכה בציוד ובמתקנים צבאיים.
לתעשיית הנשק מוצרים רבים, החל מכלי נשק ותחמושת, עבור במערכות מיגון, וכלה במערכות מחשב, תקשוב ואלקטרואופטיקה תומכות לחימה.
מוצרים אופייניים כוללים נשק קל (רובים, מקלעים ואקדחים), תחמושת, ארטילריה, טילים, כלי טיס צבאיים, כלי שיט צבאיים (בהם ספינות מלחמה וצוללות), כלי רכב צבאיים (בהם טנקים, רכב קרבי משוריין ורכב שטח), אמצעי הנדסה קרבית, מערכות מכ"ם, מערכות לוחמה אלקטרונית ומערכות לוחמת סייבר.
המכון הבינלאומי לחקר השלום בסטוקהולם מתעד את היקפה של תעשיית הנשק העולמית.
על פי דיווחי המכון, בשנת 2012 ההוצאות על הצטיידות צבאית בעולם היו 1.8 טריליון דולר, וסך המכירות של חברות הנשק הסתכמו ב-395 מיליארד דולר.
המדינות שייצאו את כמויות הנשק הגדולות ביותר היו ארצות הברית, רוסיה, צרפת, הרפובליקה העממית של סין, גרמניה, וחמש היבואניות הגדולות ביותר היו הודו, ערב הסעודית, הרפובליקה העממית של סין, איחוד האמירויות הערביות ופקיסטן.
לרוב המדינות המתועשות יש תעשיית נשק המיועדת לכוחות הצבא של המדינה.
בחלק מהמדינות תעשיית הנשק מספקת נשק קל ותחמושת גם לאזרחים.
חלק מהנשק הקל משמש לפעילות פלילית.
כיום קיימים בעולם כ-875 מיליון רובים ואקדחים.
קיים קשר הדוק בין ממשלות של מדינות לבין תעשיית הנשק.
הממשלות מעורבות בקנייה ומכירה של כלי נשק, תחמושת ופריטים צבאיים אחרים.
כמו כן קיים קשר בין גורמים פוליטיים, מפקדים צבאיים וסוחרי נשק.
קשר זה כונה על ידי נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר בשם הקומפלקס הצבאי-תעשייתי.
במהלך העת החדשה המוקדמת התפתחו תעשיות נשק בצרפת, בריטניה, הולנד וגרמניה, שהפכו למעצמות בתחום ייצור הנשק.
לאחר זמן מה, עובדים מיומנים היגרו לפורטוגל ורוסיה ופיתחו שם תעשיות דומות.
במחצית השנייה של המאה ה-19 נקלעו רוסיה ויפן לעימותים צבאיים ונזקקו לספינות קרב, תותחים ורובים בכמויות שעלו על יכולת הייצור העצמי שלהן, והן נאלצו לייבא כלי נשק ממדינות אחרות.
כך החלה להתפתח לראשונה תעשיית נשק לייצוא.
בשנת 1854, ממשלת בריטניה חתמה על חוזה עם חברת Elswick לאספקת קני ארטילריה.
זו הייתה החברה הפרטית הראשונה שעסקה בייצור נשק.
מרבית הנשק יועד לשימוש בבריטניה, והשאר שימש לייצוא ליפן, ברזיל ומספר מדינות נוספות.
בשנת 1884 פתחה חברת Elswick מספנה שהתמחתה בייצור ספינות קרב.
אחד הלקוחות העיקריים של המספנה היה הצי הקיסרי היפני, ובזכות ספינות הקרב של הצי הוכרע קרב צושימה, בשנת 1905.
במלחמת האזרחים האמריקנית בשנת 1861 תעשיית הנשק של הצפון הייתה מתקדמת יותר, וייצרה רובים מתקדמים בעלי טעינה אחורית, בעוד שצבא הדרום נסמך על רובי מוסקט.
יתרון טכנולוגי זה היה בין הגורמים לניצחון מדינות הצפון במלחמה.
לאחר סיומה, תעשיית הנשק האמריקאית המשיכה לפתח את הטכנולוגיה של טעינה אחורית, ובין השאר פיתחה וייצרה את מקלע גאטלינג.
באותה תקופה התפתחה תעשיית נשק מתקדמת בפרוסיה, שייצרה את רובי המקלע הראשונים.
חדשנות תעשייתית זו אפשרה ניצחונות צבאיים של פרוסיה במלחמת אוסטריה–פרוסיה (1866) ובמלחמת צרפת–פרוסיה (1870-1871).
שימוש ברובי מקלע הכריע את שדה הקרב גם במלחמת הבורים הראשונה (1880-1881) ובמלחמת רוסיה–יפן (1904-1905), ואף העניק עליונות צבאית לגרמניה בתחילתה של מלחמת העולם הראשונה.
גם בצרפת התפתחה במאה ה-19 תעשיית נשק מתקדמת, אך ממשלת צרפת אסרה על יצוא נשק למדינות אחרות.
רק בשנת 1885 בוטל האיסור וצרפת אימצה מדיניות לסה פר שאפשרה סחר חופשי בנשק.
תעשיית הנשק הצרפתית שגשגה עד מלחמת העולם הראשונה.
בעקבות הקטל הרב במלחמת העולם הראשונה חל שינוי ביחס הציבורי לסוחרי נשק.
הם ספגו גינויים נרחבים, כונו "סוחרי המוות" והואשמו בכך שעודדו את המשך הלחימה בצרפת והרחבת הזירה הצפונית במטרה להגדיל את רווחיהם ממכירת נשק.
עם תום המלחמה זנחו רוב הממשלות את הרעיון של סחר חופשי בנשק, והחלו לשלוט בסחר זה ולווסת אותו.
היקף סחר הנשק גדל מאוד במהלך המאה ה-20, והוא החל לשמש ככלי פוליטי, במיוחד בתקופת המלחמה הקרה, שבמהלכה סיפקו ארצות הברית וברית המועצות נשק למדינות שונות ברחבי העולם שהזדהו איתם, במיוחד מדינות העולם השלישי.
דוקטרינת ניקסון הייתה חלק ממדיניות זו.
נשק יבשתי מחולק לשתי תת-קטגוריות: נשק קל ונשק כבד.
נשק קל כולל רובים, אקדחים ותחמושת.
דו"ח משנת 2003 שנערך על ידי אמנסטי אינטרנשיונל ואוקספם, העלה את הממצאים הבאים:
קיימים בעולם מעל ל-639 מיליון כלי נשק קל.
קיימים מעל ל-1,135 יצרנים של נשק קל ותחמושת, הנמצאים ב-98 מדינות שונות.
נשק יבשתי כבד כולל בעיקר מוקשים, מקלעים, טנקים ונגמ"שים.
רוב היצרנים של כלי נשק יבשתי הם קטנים, ורבים מהם נמצאים במדינות העולם השלישי.
כלי נשק אלה הם זולים יחסית, וקיים בהם סחר בינלאומי משמעותי, עם מעט מאוד פיקוח.
כפועל יוצא מכך, כלי נשק רבים נופלים לידי כנופיות פשע מאורגן, כוחות מורדים, ארגוני טרור או משטרים שנויים במחלוקת המצויים תחת סנקציות.
מערכות אוויריות כוללות כלי טיס צבאיים ובפרט מטוסי קרב, טילים קונבנציונליים, ולוויינים צבאיים.
מערכות אלה כוללות טכנולוגיה מתקדמת.
מספר מצומצם של חברות שולטות בשוק המערכות האוויריות, והתחרות ביניהן מועטה.
רובן נמצאות בארצות הברית ורוסיה.
בין יצרני המערכות האוויריות נמנות רולס-רויס, BAE סיסטמס, דאסו תעופה, סוחוי, מיקויאן, EADS, לאונרדו (Finmeccanica לשעבר), קבוצת תאלס, לוקהיד מרטין, נורת'רופ גראמן, בואינג והתעשייה האווירית לישראל.
מערכות ימיות כוללות ספינות קרב, נושאות מטוסים, צוללות גרעיניות ומערכות הגנה נגד טילים.
בחלק מהמערכות ישנה יכולת גרעינית.
מערכות אלה נמצאות בדרך כלל בשימוש המעצמות הגדולות, ובאמצעותן הן מפגינות נוכחות גלובלית.
במקביל לשוק המערכות הימיות הגדולות קיים שוק גלובלי גדול לספינות קרב משומשות, הנרכשות בדרך כלל על ידי מדינות מתפתחות.
תעשיית אבטחת מידע הפכה לתעשייה ביטחונית חשובה ביותר, לאחר מספר מתקפות סייבר שאירעו בתחילת המאה ה-21 ופגעו ביכולת הצבאית של המדינות שהותקפו.
מדינות העולם משקיעות מדי שנה סכומים הולכים וגדלים בתחום אבטחת המידע, על מנת להגן על המערכות הצבאיות ואף האזרחיות של המדינה.
נתונים כוללים על סחר נשק בינלאומי
על פי מכון המחקר SIPRI, היקף סחר הנשק הבינלאומי בשנים 2010–2014 היה גבוה ב-16% לעומת השנים 2005–2009.
בשנים 14–2010 יצואניות הנשק הגדולות ביותר היו ארצות הברית, רוסיה, הרפובליקה העממית של סין, גרמניה וצרפת.
מדינות אלה סיפקו 74% מכלל הנשק בתעשייה.
בשנים אלה, יבואניות הנשק הגדולות ביותר היו הודו, ערב הסעודית, הרפובליקה העממית של סין, איחוד האמירויות הערביות ופקיסטן.
מדינות אלה קנו 33% מכלל הנשק הנסחר.
כמו כן חל גידול משמעותי באספקת נשק לאפריקה, אמריקה, אסיה והמזרח התיכון, וחלה ירידה בולטת באספקת נשק למדינות אירופה.
הטבלה הבאה כלולה בדו"ח של מכון המחקר SIPRI משנת 2018 ומוצגות בה יצואניות הנשק הגדולות בעולם, על פי ההיקף הכספי של יצוא הנשק, במיליוני דולרים.
הטבלה הבאה כלולה בדו"ח של מכון המחקר SIPRI ומוצגות בה יבואניות הנשק הגדולות בעולם, על פי ההיקף הכספי של יבוא הנשק בשנים 2010 עד 2018, במיליוני דולרים.
הטבלה הבאה כלולה בדו"ח של מכון המחקר SIPRI ומוצגות בה החברות הביטחונית הגדולות בעולם, על פי סך ההכנסות ממכירת נשק בשנת 2017, במיליארדי דולרים.
בדו"ח לא כלולות חברות מהרפובליקה העממית של סין.
הטבלה מציגה את הכנסות החברה ממכירת מערכות נשק, ולצידם את אחוז המכירות של כלי נשק מתוך סך המוצרים של החברה.
למשל, חברת בואינג מייצרת מטוסים אזרחיים וצבאיים, ובשנת 2017 סך מכירות הציוד הצבאי שלה היה 26.9 מיליארד דולר מתוך סך מכירות כולל של 93.4 מיליארד דולר, ומכאן שבאחוזים 29% מהכנסות החברה מקורם בציוד צבאי.
פיקוח על סחר נשק כולל מגבלות בינלאומיות על פיתוח, ייצור, אגירה והתפשטות השימוש בנשק קל, נשק קונבנציונלי ונשק להשמדה המונית.
פיקוח זה בדרך כלל מבוצע באמצעות הסכמים בין ממשלות ואמנות בינלאומיות בנושא סחר נשק.
אמנות בולטות בנושא הפיקוח על סחר נשק בינלאומי:
פרוטוקול ז'נבה בנושא נשק כימי וביולוגי, 1925
אמנת החלל החיצון, שנחתמה ונכנסה לתוקף בשנת 1967
אמנת הנשק הביולוגי, נחתמה בשנת 1972, נכנסה לתוקף בשנת 1975
מדיניות הפיקוח על טכנולוגיית טילים (1987)
אמנת הנשק הכימי, נחתמה בשנת 1993, נכנסה לתוקף בשנת 1997
הסדר ואסנאר בנושא פיקוח על טכנולוגיה דו-שימושית, נחתם בשנת 1996
אמנת אוטווה בנושא מוקשים נגד אדם, נחתמה בשנת 1997, נכנסה לתוקף בשנת 1999
הסכם סטארט החדש, בין רוסיה לארצות הברית, נחתם באפריל 2010, נכנס לתוקף בפברואר 2011
ההאמנה לפיקוח על סחר בנשק נכנסה לתוקף ב-24 בדצמבר 2014
ייצור כלי רכב הוא ענף תעשייה משמעותי ברוסיה, המעסיק ישירות כ-600,000 איש, ומהווה 1% מכלל כוח העבודה במדינה.
רוסיה ייצרה 1,767,674 כלי רכב בשנת 2018, שמציבים אותה במקום 13 בקרב המדינות המייצרות מכוניות בשנת 2018 והיוו 1.8% מהייצור העולמי.
המותגים המקומיים העיקריים הם יצרני הרכבים הקלים AvtoVAZ וקבוצת GAZ בעוד KamAZ היא יצרנית הרכבים הכבדים המובילה במדינה.
11 יצרניות זרות עוסקות בפעילות ייצור או בונות את מפעליהן ברוסיה.
מותג "מארוסיה", המיוצר על ידי מארוסיה מוטורס, הפך למכונית הספורט המודרנית הראשונה ולמכונית העל הראשונה המיוצרת ברוסיה.
ה-B1 של מרוסיה הושק ב-16 בדצמבר 2008 באולם החדש של Manezh במוסקבה.
ב-10 בספטמבר 2010 נפתח במוסקבה חדר התצוגה הראשון של מרוסיה מוטורס.
את מארוסיה מוטורס הוביל ניקולאי פומנקו, איש טלוויזיה, זמר, שחקן ונהג מרוצים רוסי בולט.
החברה שלו רכשה "חלק משמעותי" בקבוצת פורמולה 1 של Virgin Racing, ששמה שונה בשנת 2011. קבוצה זו אמורה הייתה להפוך לקבוצה הראשונה אי פעם בבעלות רוסית בפורמולה 1. מרוסיה מוטורס הצהירה על פשיטת רגל בשנת 2014.
פרויקט נוסף שהיה קצר מועד היה ה-Yo-mobile, מכונית עירונית שיכולה לצרוך גם בנזין וגם גז טבעי והיו בה זוג מנועים חשמליים.
המכונית הוצגה ב-13 בדצמבר 2010 במוסקבה, כתוצר של מיזם משותף בין יארוביט, יצרנית משאיות שממוקמת בסנט פטרבורג, רוסיה וקבוצת ההשקעות Onexim, של האוליגרך מיכאיל פרוחורוב, אשר מימן את הפרויקט.
בשנת 2014 נמכר הפרויקט כולו לממשלת רוסיה בסכום סמלי ובכך מסמל את נטישת הרעיון.
מעולם לא יוצרו בו כלי רכב מלבד מכוניות קונספט בודדות.
עם התפרקות ברית המועצות, רוסיה ירשה את תעשיית הרכב הסובייטית, אך מחצית מהיצרניות שנתמכו על ידי המדינה לא הצליחו להסתגל לתנאים החדשים של השוק הקפיטליסטי ופורקו.
שםעירשנת הקמהבעליםפעילותכח ייצורשנת סגירה(הקפאה)הערותZiLמוסקבה1916-רכבים פרטיים ורכבי משא200,000 (שנות 1980)2013פורקAZLKמוסקבה1930-רכבים פרטיים?2010פורקGAZמחוז ניז'ני נובגורוד1932GAZ Groupרכבי משא ורכבים פרטיים70,000 (2010)-UAZאוליאנובסק1941Sollersג'יפים?-אורלמחוז צ'ליאבינסק1941GAZ Groupמשאיות11,000 (2011)-KZKTקורגן1950-טרקטורים כבדים?2011פורקPAZמחוז ניז'ני נובגורוד1952GAZאוטובוסים15,000 (2007)-KAvZקורגן1958GAZאוטובוסים4,083 (2007)-BAZבריאנסק1958הסוכנות הפדרלית לניהול רכוש המדינהטרקטורים?-LiAZמחוז מוסקבה1959GAZאוטובוסים2,894 (2007)-IzhAvtoאודמורטיה1965אווטוואזרכבים פרטיים119,000 (2017)-LADA VestaAvtoVAZמחוז סמרה1966Renault+רוסטךרכבים פרטיים500,000 (2017)-UAMZמחוז סברדלובסק1967-משאיות?2018פורקKamAZטטרסטן1969רוסטךמשאיות38,000 (2017)-ZMAטטרסטן1987Sollers+פורדרכבים פרטיים110,000 (2019)
מפעל הטרקטורים של עבר הוולגה
מפעל ארזאמס לבניית מכונות — ייצור רק"מים.
NefAZ — חברה בת של קאמאז, ייצור אוטובוסים.
SeAZ — ייצור רכבים לנכים.
נסגר בשנת 2011. היה חברה בת של מפעל לבוב.
מפעל הרכבים על שם אוריצקי (כיום Trolza) — ייצור טרוליבוסים
מפעל המשאיות סראנסק - יצרנית משאיות זבל
Derways - מיזם לייצור רכבים פרטיים
אאורוס - מותג רכבי שרד
תעשיית היהלומים בישראל היא תעשייה חשובה בישראל ואחת מהתעשיות החשובות בעולם לליטוש יהלומים ולמסחר בהם.
בשיאה העסיקה תעשייה זו 35 אלף עובדים, וישראל החזיקה ב-40 אחוז מיצוא היהלומים המלוטשים העולמי.
מאז הצטמצם חלקה של ישראל עקב מעבר הליטוש למדינות אחרות, בעיקר הודו, שם העבודה זולה יותר.
נכון ל-2016 יהלומים היוו כ-23.2% מסך הייצוא של ישראל ולמעשה יהלומים הם המוצר המיוצא ביותר במדינת ישראל, בהיקף של כ-12% מהייצור בעולם כולו.
ישראל היא ממייסדות תהליך קימברלי, פורום בינלאומי למסחר ביהלומים, ובשנת 2010 אף כיהנה בראשותו.
בין השנים 1905–1936, נעשו ניסיונות שונים להקים ולפתח ענף יהלומים בארץ ישראל, אולם ניסיונות אלו לא הצליחו.
בשנת 1933, החלו מאמצים מול שלטונות המנדט הבריטי לביטול המכס על יבוא יהלומי גלם, ובשנת 1936 ביטלו השלטונות את המכס על יבוא זה.
רק לאחר מכן החלה להתפתח תעשיית היהלומים בארץ בצורה בת קיימא.
בשנת 1937 הוקם בפתח תקווה מפעל ליטוש יהלומים, על ידי אנשל (אשר) דסקל וצבי רוזנברג.
בני הדודים נולדו בצפון רומניה ולימים הפכו ליהלומנים מצליחים באנטוורפן.
דסקל קנה מכונות לעיבוד יהלומים, ובתחילת 1937 היגר לפלשתינה עם משפחתו ועם המכונות.
המפעל החל את דרכו בחדר בביתו של צבי רוזנברג.
במפעל הוכשרו עשרות תלמידים מפתח תקווה בחיתוך וליטוש יהלומים.
לימים הפכו תלמידים אלה תעשיינים מובילים בענף.
התלמיד הראשון היה אריה מולדבסקי נער בן 15, שלימים היה תעשיין מצליח וקיבל את אות יקיר תעשיית היהלומים.
בשנת 1939 הציע ראש עיריית נתניה עובד בן עמי לבני הדודים דסקל ורוזנברג להקים מפעל בעיר.
דסקל ובן עמי נסעו לאנטוורפן לנסות לשכנע יהלומנים יהודים לעבוד בארץ ישראל ולהציל את עצמם ומשפחתם.
בין 1940–1946 תעשיית היהלומים התרחבה ופרחה.
בהמשך הוקמו יותר משלושים מפעלים בעיקר בנתניה ובתל אביב ובמקומות נוספים.
כ-3,300 עובדים הועסקו במפעלים אלו.
שווי היצוא של תעשייה זו הוערך במעלה מ-3,200,000 לירות ארץ-ישראליות.
זה היה הערך הגבוה ביותר למוצרים שיוצאו מהמנדט הבריטי באותה שנה.
השנים הראשונות של מדינת ישראל
לאחר הכרזת העצמאות של מדינת ישראל הועברה כלכלת הצריכה למתכונת של כלכלת מלחמה .
החלטה זו הגיעה בשיאו של משבר בתעשיית היהלומים, חרף משבר זה כבר בשנת 1956, לראשונה בתולדותיה של מדינת ישראל, נערך בה הקונגרס הבינלאומי של הפדרציה העולמית של בורסות היהלומים (WFDB).
במהלך חמש עשרה השנים הראשונות לקיומה של ישראל תעשיית היהלומים וחברת תפוזי ג'אפה היו מוצרי הייצוא העיקריים של המדינה הצעירה.
ב-2012 שווי הייצוא עמד על כ-5.56 מיליארד דולרים.
ב-2007, כאשר היהלומים עדיין היוו קרוב לכ-24% מסך היצוא הישראלי, 12% מהיהלומים בעולם יוצרו ולוטשו במדינת ישראל.
עם זאת ב-2010 ירד הייצור לכ-9% מהיהלומים בעולם.
מנגד, ב-2016 פורסם כי תעשיית היהלומים הישראלית ייצאה כ-28% מסך המוצרים שיוצאו מישראל ובמקביל כ-12% מהיהלומים בעולם יוצרו בישראל.
ביוני 2018 פורסם כי ישראל והרפובליקה העממית של סין חתמו על הסכם במסגרתו כ-100 חברות סיניות יעבירו את המפעלים שלהן לישראל, המפעל שירכז את החברות יוקם במתחם הבורסה, במתחם שיכיל כ-2 מרכזי ליטושים וישתרע על שטח של כ-1,100 מטר מרובע.
עלות ההקמה של המפעל מוערכת ב-10 מיליון שקלים.
באפריל 2020, לאחר התפרצות נגיף הקורונה בישראל והמשבר הכלכלי שבא בעקבותיו הצהיר נשיא בורסת היהלומים, יורם דבש כי תעשיית היהלומים הישראלית חוותה נזק של למעלה ממיליארד שקלים.
בספטמבר 2020, לאחר חתימת הסכם נרמול היחסים בין איחוד האמירויות הערביות לישראל פורסם כי בורסת היהלומים הישראלית תיפתח נציגות בדובאי, החלטה זו באה לאחר חתימת הסכם שיתוף פעולה בין בורסת היהלומים לחברת DMCC שהיא למעשה התאומה האמירתית של בורסת היהלומים הישראלית.
הענף נמצא ב"רובע היהלומים" (שם נמצאת גם בורסת היהלומים הישראלית), הרובע הממוקם במתחם הבורסה שברמת גן.
המתחם מורכב מכ-4 בניינים (הגבוה מהם הוא מגדל יהלום), המחוברים אחד לשני באמצעות שבילים.
ממשלת ישראל מממנת גוף תעשייתי ללא כוונת רווח הנקרא "מכון היהלומים הישראלי" ומטרתו היא לייצוג ארגונים ומוסדות הקשורים לתעשיית היהלומים בישראל.
ישראל היא ממייסדות תהליך קימברלי, פורום בינלאומי לסחר ביהלומים המתווה את תהליך הסרטיפיקציה ליהלומים.
הפורום קם בכח החלטת או"ם להסדיר את השוק, ולשים סוף לתופעת יהלומי המריבה.
הקריטריונים שנקבעו בקימברלי הפכו לחוקים ב-71 מדינות בעולם, והיהלומנים הפועלים במסגרת הבורסות ליהלומים, ובהן גם בישראל, כפופים לדינים מחייבים.
עם זאת, חלק מפעילי זכויות האדם טוענים כי תהליך קימברלי מגדיר יהלומי סכסוך בצורה צרה או כללית מדי.
המתבלטים בהאשמת בישראל בסחר ביהלומי דמים, הטוענים כנגד חוקיות התעשייה בישראל, הם ארגונים לזכויות אדם פלסטינים ותנועת ה-BDS.
ארגונים אלה נוהגים לכרוך את אי-חוקיות התעשייה לכאורה בטיעונים הנוגעים לסכסוך הערבי-ישראל והיחס לפלסטינים, ולא באי עמידה בדיני תהליך קימברלי.
הלכה למעשה ארגונים אלה טוענים שבעצם פעולותיה מדינת ישראל הופכת את היהלומים בה ליהלומי מריבה.
תעשיית השבבים בישראל כוללת מרכזי פיתוח שבבים של חברות ישראליות ותאגידים רב-לאומיים, מפעלי ייצור שבבים ומפעלים המייצרים ציוד לתעשיית השבבים.
זהו ענף חשוב בתעשייה בישראל, המעסיק עשרות אלפי עובדים, ותורם תרומה ניכרת לייצוא מישראל.
בנוסף לחברות ותיקות בתחום זה פועלות בו בישראל חברות הזנק רבות.
מחקר שנערך בשנת 2020 העלה שישראל היא שנייה בעולם (לאחר ארצות הברית) במספר חברות ההזנק בתעשיית השבבים הפועלות בה.
על פי דו"ח רשות החדשנות, נכון לשנת 2025 תעשיית השבבים מונה כ-45 אלף עובדים המועסקים בכ-200 חברות.
מרכזי הפיתוח של חברות רב לאומיות מעסיקות כ-70% מהעובדים בתחום בארץ.
שאר העובדים מועסקים בעשרות חברות ישראליות.
מרביתם המכריע של העובדים בארץ (כ-75%) מועסקים בתחומי ה-Chip Design.
כ-16% מועסקים בMetrology & Inspection – תעשיית המדידה והבדיקה.
בישראל גם שני מפעלי ייצור שבבים, של חברת Tower-Jazz במגדל העמק ושל אינטל בקריית גת.
ראשיתה של תעשיית השבבים בישראל בשנת 1974, עם פתיחתו בחיפה, ביוזמתו של דב פרוהמן, של מרכז פיתוח של חברת אינטל האמריקאית, מרכז הפיתוח הראשון של החברה מחוץ לתחומי ארצות הברית.
בסוף שנות ה-70 החליטה החברה לבחון אפשרות של הקמת מפעל למוליכים למחצה בירושלים על ידי צוות בהנהגתו של פרוהמן.
בשנת 1980 החלה הקמת המפעל בפארק המדע הר חוצבים בירושלים, בהשקעה של 50 מיליון דולר.
בשנת 1998 הוקם גם מרכז פיתוח בהר חוצבים, עם 80 עובדים, על בסיס מרכז הפיתוח של חברת DEC שנרכש על ידי אינטל.