tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אוסטרליה, ניו זילנד ודרום אפריקה גיבו את הפלישה האנגלו-צרפתית למצרים כדי להחזיר את השליטה על תעלת סואץ, בעוד שקנדה, ציילון, הודו ופקיסטן, התנגדו לה.
נראה היה שצפויה סכנה שציילון, הודו ובמיוחד פקיסטן עלולות היו לעזוב את חבר העמים.
יום היה נחוש בתמיכתו בפלישה, אך הוא עשה שימוש בקשריו עם ג'ווהרלל נהרו, ונגליל קרישנן קרישנה מנון, ויג'יה לקשמי פנדיט ואחרים כדי למנוע את התפוררות הארגון.
מערכת היחסים שלו עם אידן הייתה תומכת ורגועה.
הוא סבר שהוא מסוגל, שלא כמו אחרים, להתריע בפני אידן על אי-נוחות בנוגע למשבר סואץ, הן מבחינה בינלאומית והן בקרב כמה חברים בקבינט.
אידן פיטר את השרים האחרים שאותם הוא כינה "האחיות החלשות" (weak sisters).
הבולט מבניהם היה ראב בטלר שהססנותו בנוגע למשבר סואץ ותמיכתו בעבר במדיניות הפיוס כלפי היטלר פגעו במעמדו במפלגה.
כאשר הפלישה הופסקה תחת לחצה של ארצות הברית בנובמבר 1956, שקד יום יחד עם מתנגדיה מקרב מדינות חבר העמים להפוך את הארגון למה שדאגלס הרד כינה "חבר עמים מודרני רב-גזעי".
בינואר 1957 התפטר אידן מתפקידו.
ב-1955 היה ברור שהוא היורש של צ'רצ'יל, אך כעת לא הסתמן אף אחד כיורשו של אידן.
מנהיגי המפלגה השמרנית לא נבחרו בהצבעה של חברי הפרלמנט או חברי המפלגה, אלא נבחרו לתפקידם לאחר דיונים בלתי רשמיים במפלגה שהיו יודעים בכינוי "תהליכי הייעוץ המקובלים" (the customary processes of consultation).
המצליף הראשי של המפלגה, אדוארד הית', שמע את דעותיהם של יושבי הספסלים האחוריים של המפלגה, של שניים מבכירי חברי בית הלורדים (הלורד נשיא המועצה, הלורד סולסברי והלורד צ'נסלור, לורד קילמויר) ונפגש עם חברי הקבינט באופן אישי כדי לשמוע את העדפותיהם.
רק אחד מחברי הקבינט תמך בבחירתו של בטלר וכל השאר, כולל יום, העדיפו את הרולד מקמילן.
זו הייתה גם דעתו של צ'רצ'יל, שאתו המלכה התייעצה.
ב-10 בינואר התמנה מקמילן כראש הממשלה.
בממשלתו של מקמילן המשיך יום לשמש כשר לקשרי חבר העמים הבריטי.
את רוב זמנו הוא הקדיש לעניינים הקשורים לאפריקה, שם היה צורך להסכים על עתידן של בוטסואנה ושל הפדרציה של רודזיה וניאסלנד.
בין שאר הסוגיות בהן הוא היה מעורב היו הסכסוך בין הודו לבין פקיסטן בנוגע לקשמיר, עידוד ההגירה מבריטניה לאוסטרליה והיחסים עם הארכיבישוף מקאריוס בקפריסין.
בזכות זה האחרון קיבל יום תפקיד רם מעלה יותר בקבינט.
מקאריוס, שהיה מנהיג של תנועה מיליטנטית אנטי-בריטית ופרו-יוונית, הוחזק בגלות בסיישל.
מקמילן, בהסכמתם של רוב חברי הקבינט, כולל יום, החליט שמאסרו של מקאריוס יגרום ליותר נזק מאשר תועלת למעמדה של בריטניה בקפריסין והורה על שחרורו.
הלורד סולסברי, שהתנגד לצעד זה בתקיפות, התפטר מתפקידו במרץ 1957. מקמילן העביר את סמכויותיו של סולסברי ליום בנוסף לתפקידיו הקיימים ומינה אותו לתפקיד הלורד נשיא המועצה ומנהיג סיעת הממשלה בבית הלורדים.
התפקיד הראשון מבין שני אלה היה ברובו כיבוד סמלי, אך תפקיד מנהיג סיעת הממשלה בבית הלורדים קירב אותו למרכז העשייה הממשלתית.
לדבריו של הארד, "באמצעות התהליך הבלתי מורגש האופייני לפוליטיקה הבריטית, הוא מצא את עצמו חודש אחר חודש, ללא שום צעד מיוחד מצדו, כדמות חיונית ביותר בממשלה".
יום זכה באופן כללי ליחס חם הן מעמיתיו והן מיריביו והיו פוליטיקאים בודדים שלא היו איתו ביחסים טובים.
אחד מהם היה קלמנט אטלי, אך מאחר ששיאי הקריירה של שניהם לא חפפו זו לזו, הייתה לכך חשיבות מועטה.
משמעותית יותר הייתה מערכת היחסים העוקצנית שהייתה לאיאן מקלאוד עם יום.
מקלאוד, שכיהן כשר המושבות בין השנים 1959–1961, היה, כמו בטלר, באגף הליברלי של המפלגה השמרנית.
הוא היה משוכנע, בניגוד ליום, שבמושבותיה של בריטניה באפריקה יש להנהיג את שלטון הרוב ולהעניק להן עצמאות מוקדם ככל האפשר.
בין תחומי האחריות של השניים הייתה חפיפה, בעיקר בפדרציה של רודזיה וניאסלנד, שכללה את רודזיה הצפונית, את רודזיה הצפונית ואת ניאסלנד.
הראשונה והשלישית היו עדיין מושבות ולפיכך בתחום אחריותו של מקלאוד ואילו רודזיה הדרומית הייתה תחת ממשל עצמי ולפיכך בתחום אחריות משרדו של יום.
שאיפתו של מקלאוד הייתה לקדם את תהליכי מתן העצמאות ושלטון הרוב.
יום האמין בגישה הדרגתית יותר בנוגע לעצמאות שתתאים לדעות ולאינטרסים הן של המיעוט הלבן והן של הרוב השחור.
מקלאוד לא היה שותף לדעותיהם של אלו שהזהירו שתהליך עצמאות מזורז יוביל את המדינות החדשות ל"צרות, סכסוכים, עוני, רודנות" ושאר עוולות.
תשובתו לדעות אלו הייתה "האם הייתם רוצים שהרומאים יישארו בבריטניה?" הוא איים להתפטר אם לא יתאפשר לו לשחרר מהכלא את הייסטינגס באנדה מניאסלנד, מהלך שיום ואחרים סברו שהוא לא נבון ועלול לעורר חוסר אמון כלפי בריטניה בקרב המיעוט הלבן בפדרציה.
בסופו של דבר התקבלה דעתו של מקלאוד, אך בשלב זה יום כבר לא כיהן יותר כשר לקשרי חבר העמים הבריטי.
ב-1960 התפטר שר האוצר, דריק הית'קואט-אמורי.
מקמילן הגיע איתו להסכמה שהמחליף הטוב ביותר לתפקיד יהיה מי שכיהן עד אז כשר החוץ, סלווין לויד.
במונחים של יכולות וניסיון, המועמד המתאים ביותר לקבל את תפקידו של לויד כשר החוץ היה יום, אך באותה עת הייתה ציפייה ששר החוץ יהיה חבר בית הנבחרים.
האחרון ששימש בתפקיד זה מקרב חברי בית הלורדים היה הלורד הליפקס בשנים 1938–1940. שאיפתו של אנתוני אידן הייתה למנות לתפקיד את סולסברי ב-1955, אך הנטייה בבית הנבחרים הייתה לא להסכים לצעד שכזה.
לאחר דיונים עם לויד ועם פקידי ממשלה בכירים, החליט מקמילן לנקוט בצעד חסר תקדים ולמנות שני שרי חוץ שיכהנו בקבינט: יום, בתפקיד שר החוץ שימשיך לשבת בבית הלורדים, ואדוארד הית', כלורד שומר החותם וכסגן שר החוץ שישב בבית הנבחרים.
כשבקשתה של בריטניה להצטרף לשוק האירופי המשותף הייתה בתהליך, נמסרה לידיו של הית' האחריות למשא ומתן עם הארגון וכן לדובר הממשלה בבית הנבחרים בנושאי חוץ.
מפלגת הלייבור שישבה באופוזיציה מחתה נגד מינויו זה של יום.
מנהיגה, יו גייטסקל, אמר שמהלך זה היה "מעורר סלידה מבחינה חוקתית" עבור חבר בית הלורדים להיות אחראי על משרד החוץ.
מקמילן השיב שהעובדה שיום נולד למשפחת אצולה לא אמורה לשלול ממנו את שירותיו של "האדם הטוב ביותר לתפקיד – אדם שאותו אני רוצה לצדי".
הארד העיר, "כמו כל המהומות המלאכותיות הללו, גם זו גוועה לאחר זמן מה" (ואכן היא גם לא חודשה כאשר 19 שנים לאחר מכן מינתה מרגרט תאצ'ר חבר אחר בבית הלורדים, הלורד קרינגטון, לאותו תפקיד).
השותפות בין יום להית' פעלה היטב.
על אף הרקע השונה של שניהם ועל אף פער הגילים (יום – אריסטוקרט שגדל בתקופה האדוארדית והית' – מריטוקרט בן המעמד הבינוני-נמוך שגדל בתקופה שבין שתי מלחמות העולם), כיבדו השניים איש את רעהו.
יום תמך בשאיפתו של מקמילן להכניס את בריטניה לשוק האירופי המשותף ושמח להפקיד את ניהול המשא ומתן בידיו של הית'.
תשומת לבו של יום התמקדה בעיקר במלחמה הקרה, תחום בו הוא ביטא בעוצמה את דעותיו האנטי-קומוניסטיות ויישם גישה פרגמטית בהתמודדות מול ברית המועצות.
הבעיה העיקרית הראשונה שנצבה בפניו בזירה זו הייתה כשב-1961, בהוראתו של המנהיג הסובייטי, ניקיטה חרושצ'וב, הוקמה חומת ברלין כדי לבלום את תנועת הבריחה של תושבי גרמניה המזרחית אל גרמניה המערבית דרך ברלין המערבית.
יום כתב לעמיתו האמריקאי, דין ראסק, "מניעת הגעתם של תושבי ברלין המזרחית אל ברלין המערבית לא הייתה מעולם קאזוס בלי עבורי.
אנו מוטרדים בנוגע לאפשרות המעבר מהמערב לברלין ועל זה עלינו לשמור".
עד מהרה הגיעו ממשלות בריטניה, גרמניה המערבית וארצות הברית להסכמה על עמדה משותפת במשא ומתן.
כל שנותר היה לשכנע את נשיא צרפת, שארל דה גול, ליישר עמם קו.
בסופו של דבר הושגה הסכמה והשותפים הכירו מבחינה טקטית בכך שהחומה עומדת להיוותר על תילה.
ברית המועצות מצידה לא חיפשה לנתק את הגישה של מדינות המערב למערב ברלין דרך שטחה של גרמניה המזרחית.
בשנה שלאחר מכן איים משבר הטילים בקובה להפוך את המלחמה הקרה למלחמה גרעינית.
נשק גרעיני סובייטי הוצב בקובה, באופן פרובוקטיבי בקרבה לארצות הברית.
נשיא ארצות הברית, ג'ון פיצג'רלד קנדי, עמד על כך שהטילים יוזזו משם ורבים סברו שהעולם עומד על סף קטסטרופה עם ירי הדדי של נשק גרעיני על ידי שתי מעצמות העל.
על אף תדמיתו הציבורית של אדם רגוע וקר רוח, היה מקמילן מטבעו עצבני ומתוח.
במהלך משבר הטילים, חיזק יום, שהרוגע שלו היה טבעי ומלידה, את החלטיותו של ראש הממשלה ועודד אותו לגבות את התנגדותו של קנדי אל מול איומי המתקפה הגרעינית של ברית המועצות.
הלורד צ'נסלור (לורד דילהום) התובע הכללי (סר ג'ון הובסון) וסגן התובע הכללי (סר פיטר ראולינסון) נתנו ליום בשיחות פרטיות את חוות דעתם שהמצור האמריקאי על קובה היה הפרה של החוק הבינלאומי, אך הוא המשיך להחזיק במדיניות של תמיכה נמרצת בנשיא קנדי.
כאשר נסוג חרושצ'וב ופינה את הטילים מקובה, הגיב יום:
ציון הדרך העיקרי בתקופת כהונתו של יום כשר החוץ נגע גם הוא ליחסי מזרח-מערב: המשא ומתן והחתימה על האמנה למניעת ניסויים גרעיניים באטמוספירה, בחלל החיצון, ותחת פני המים ב-1963. הוא הסתדר היטב עם עמיתיו האמריקאי והרוסי, דין ראסק ואנדריי גרומיקו.
זה האחרון כתב שבכל עת שהוא פגש את יום היו "פריצות דרך, לא פתאומיות אך עדיין מבריקות", אך כל פגישה הותירה רושם תרבותי שהפך את הפגישה הבאה לקלה יותר".
גרומיקו סיכם שיום הוסיף חריפות למדיניות החוץ הבריטית.
ב-5 באוגוסט 1963 חתמו גרומיקו, יום וראסק במוסקבה על החוזה.
לאחר החששות שעורר משבר הטילים בקובה, האיסור על ניסויים גרעיניים באטמוספירה, בחלל החיצון ותחת פני המים התקבל בברכה כצעד לקראת סיום המלחמה הקרה.
מבחינתה של ממשלת בריטניה החדשות הטובות שהגיעו ממוסקבה התקבלו בברכה כפל כפליים בשל הסחת הדעת שהם משכו מפרשת פרופיומו, שערורייה מינית שבה היה מעורב השר הבכיר ג'ון פרופיומו והותירה את ממשלו של מקמילן פגיע.
באוקטובר 1963, זמן קצר לפני כינוס הוועידה השנתית של המפלגה השמרנית, לקה מקמילן במה שנחשב בתחילה כסרטן בבלוטת הערמונית.
בתחילה נראה היה שהמצב חמור יותר ממה שהוא התברר בהמשך ומקמילן הודיע שהוא יתפטר מתפקידו כראש הממשלה מיד לאחר שיבחר יורשו.
שלושה פוליטיקאים בכירים נחשבו כיורשים אפשריים: ראב בטלר (שכיהן כמזכיר המדינה הראשון), רג'ינלד מאודלינג (שר האוצר) והלורד היילשם (הלורד נשיא המועצה ומנהיג סיעת הממשלה בבית הלורדים).
הטיימס סיכם את התמיכה בהם:
באותו מאמר הוזכר יום בדרך אגב כ"מועמד ההיפותטי הרביעי" שעליו יכולה המפלגה להתפשר אם יהיה צורך בכך.
ההנחה של הטיימס ושל פרשנים אחרים הייתה שאם היילשם (או יום) יהיה המועמד לתפקיד, הוא יוותר על זכותו לשבת בבית הלורדים.
צעד כזה היה כעת אפשרי הודות לחקיקה שהתקבלה זמן לא רב קודם לכן.
ראש הממשלה הבריטי האחרון שישב בבית הלורדים היה רוברט גסקוין ססיל שסיים את כהונתו האחרונה ב-1902. ב-1923, כאשר עמדה בפניו הבחירה בין סטנלי בולדווין לבין הלורד קרזון, החליט המלך ג'ורג' החמישי ש"אילוצי הזמן" מחייבים אותו למנות ראש ממשלה מקרב חברי בית הנבחרים.
מזכירו הפרטי של המלך ציין שהוא "האמין שהוא לא יקיים את האמון שניתן בו אם הוא יבחר בחבר בית הלורדים כראש הממשלה".
באופן דומה, לאחר התפטרותו של נוויל צ'מברלין ב-1940 עמדו על הפרק שני יורשים אפשריים, צ'רצ'יל והליפקס, אך זה האחרון פסל את עצמו כמועמד על רקע חברותו בבית הלורדים.
לפיכך, ב-1963, היה ברור לחלוטין שראש הממשלה צריך להיות אחד מחברי בית הנבחרים.
ב-10 באוקטובר הכריז הלורד היילשם על כוונתו לוותר על תואר האצולה שלו.
שוב התקיימו במפלגה השמרנית ה"תהליכים המקובלים".
החשאיות הרגילה של ההתייעצויות הפכה לבלתי אפשרית בשל העובדה שהם התנהלו במהלך ועידת המפלגה והיורשים האפשריים הציגו את המצעים שלהם בפומבי.
לבטלר עמד היתרון שהוא נשא את הנאום המרכזי של מנהיג המפלגה בהיעדרו של מקמילן, אך הוא באופן כללי היה ברור שהוא החמיץ את ההזדמנות לאחר שהנאום לא עורר השראה.
היילשם עורר את דחייתם של תומכים רבים בו עקב מערכה מוחצנת שרבים סברו שהיא וולגרית.
מאודלינג, כמו בטלר, נשא נאום שבו הוא כשל מלהרשים את הוועידה.
דמויות מפתח במפלגה, כמו הלורד וולטון וסלווין לויד, האיצו ביום להציג את עצמו כמועמד אפשרי.
לאחר שהוציא את עצמו מהמרוץ אחרי שהגיעו החדשות על מחלתו של מקמילן, הכעיס יום לפחות שניים מעמיתיו לקבינט עקב שינוי דעתו.
עד מהרה הגיע מקמילן למסקנה שיום יהיה הבחירה הטובה ביותר כיורשו והעניק לו גיבוי חזק מאוד מאחורי הקלעים.
הוא דאג לפרסם את רצונו שאם הוא יחלים, הוא ישמח לשרת כחבר בקבינט של יום.
קודם לכן העדיף מקמילן את היילשם, אך הוא נמלך בדעתו לאחר שהוא למד משגריר בריטניה בארצות הברית שממשל קנדי לא חש בנוח מהאפשרות שהיילשם יהיה ראש הממשלה.
כמו כן נודע לו מהמצליף הראשי שלו שהיילשם, שנראה כאיש האגף הימני, ירחיק מהמפלגה מצביעים מתונים.
בניגוד לכך, נתפש בטלר כאיש האגף הליברלי של המפלגה השמרנית ובחירתו כמנהיג המפלגה עלולה הייתה לפלג אותה.
הלורד צ'נסלור, לורד דילהום, קיים משאל בקרב חברי הקבינט ודיווח למקמילן שכאפשרות ראשונה ושנייה, קיבל יום עשרה קולות, מאודלינג קיבל ארבעה, בטלר קיבל שלושה והיילשם קיבל שניים.
מינוי ראש הממשלה נותר חלק מ"משפט המלוכה" (Royal prerogative) שעל פיו למונרך אין כל חובה חוקתית להיוועץ בראש הממשלה היוצא על מינוי יורשו.
על כל פנים, מקמילן יעץ למלכה שהוא רואה ביום את הבחירה הנכונה.
חלק מועט מהמהלכים הללו נודעו למישהו מעבר לדרגים הבכירים של המפלגה ושל סגל הארמון.
ב-18 באוקטובר פרסם הטיימס כותרת ראשית: "המלכה עשויה לקרוא למר בטלר היום".
הדיילי טלגרף והFinancial Times צפו גם הם שבטלר ימונה לתפקיד.
באותו יום זימנה המלכה את יום לארמונה.
כשהיא מודעת למחלקות בחוגי מפלגת השלטון, היא לא מינתה אותו כראש הממשלה, אלא הזמינה אותו כדי לבדוק אם הוא מסוגל להרכיב ממשלה.
עמיתיו של יום בקבינט, אינוק פאוול וליי מקלאוד, שלא היו שבעי רצון ממועמדותו, עשו מאמץ של הרגע האחרון למנוע אותו מלקבל את התפקיד על ידי שיכנוע של בטלר ושל המועמדים האחרים לא לקבל על עצמם תפקידים בקבינט של יום.
בכל אופן, בטלר האמין שחובתו לשרת בקבינט.
הוא סירב לקחת חלק בקנוניה וקיבל על עצמו את תפקיד שר החוץ.
שאר המועמדים הלכו בעקבותיו ורק פאוול ומקלאוד סירבו לשרת כשרים תחת יום.
מקלאוד העיר, "אין אנו מצפים שיהיו אתנו אנשים רבים בחפירה האחרונה".
ב-19 באוקטובר שב יום לארמון בקינגהאם והודיע למלכה כי עלה בידו להרכיב ממשלה.
העיתונות לא רק שהחלה ברגל שמאל בנוגע למינוי, אלא גם הייתה מאוד ביקורתית.
בעמוד הראשון של הדיילי מירור, שהיה תומך בלייבור, נאמר:
הטיימס, שבאופן כללי תמך בשמרנים, גיבה את בטלר וכינה את ההתעלמות מכישרונותיו הרבים "בזבוז".
העיתון שיבח את יום כ"שר חוץ מוצלח באופן יוצא מן הכלל", אך הטיל ספק בהבנתו בענייני הפנים, באינסטינקטים החדשניים שלו ובהתאמתו "להוביל את המפלגה השמרנית במערכת הבחירות הפראית ואולי המלוכלכת" שצפויה להתקיים תוך שנה.
הגרדיאן, עיתון ליברלי בראייתו הפוליטית, העיר שיום "לא נראה כמו אדם שמקנה כוח ומתווה מטרה לקבינט ולמדינה" ורמז שהוא נראה חלש מדי מבחינה פוליטית כדי להיות אפילו ממלא מקום.
האובזרבר, עיתון נוסף בעל השקפה ליברלית, אמר, "הרושם המדהים והמזיק שהותירו אירועי השבועיים האחרונים הוא שהטורים (השמרנים) אולצו להתפשר על האפשרות הטובה השנייה...
הרוגע והיציבות שעשו אותו שר חוץ טוב, במיוחד בתקופה של המשברים בברלין ובקובה, עשויים גם לשקף אחריות".
בינואר 1964, ובהיעדר כל מידע נוסף, מקלאוד, שכעת היה העורך של השבועון The Spectator, ניצל את ההזדמנות כשכתב חוות דעת על ספר מאת רנדולף צ'רצ'יל כדי להוציא לאור את הגרסה השונה והמאוד מפורטת שלו אודות הבחירות למנהיגות המפלגה.
הוא תיאר את "הבדיקות המקדימות" של חמישה בני אצולה מהמפלגה השמרנית, שארבעה מתוכם, כמו יום ומקמילן התחנכו באיטון, כתפירת תפקיד על ידי "מעגל הקסם" של איטון.
ב-23 באוקטובר 1963, ארבעה ימים לאחר שהתמנה לתפקיד ראש הממשלה, ויתר יום על תוארו כרוזן ותוארי אצולה נוספים שהחזיק בהם.
בשל התואר אביר מסדר הדרדר שהוענק לו ב-1962, הוא נודע לאחר שפרש מבית הלורדים בתואר סר אלק דאגלס-יום.
המושב שייצג את מחוז הבחירה של קינורס ומערב פרת'שייר היה פנוי והוא הוצב כמועמד השמרנים במחוז בחירה זה.
הפרלמנט היה אמור להתכנס ב-24 באוקטובר לאחר פגרת הקיץ, אך כינוסו נדחה עד ה-12 בנובמבר עד לסיום בחירות הביניים.
במשך 12 ימים כיהן דאגלס-יום כראש הממשלה תוך כדי שהוא לא היה חבר באף אחד מבתי הפרלמנט, מצב חסר תקדים בהיסטוריה המודרנית של בריטניה.
הוא ניצח בבחירות הביניים ברוב של 9,328 קולות, המועמד הליברלי היה שני ומועמד הלייבור שלישי.
מנהיג סיעת הלייבור בבית הנבחרים, הרולד וילסון תקף את ראש הממשלה החדש כ"אנכרוניסט אלגנטי".
הוא טען שאף אחד מרקע דומה לזה של דאגלס-יום לא מודע לבעיותיהן של משפחות פשוטי העם.
בעיקר, תבע וילסון לדעת כיצד "נצר למוסד מנוון" יכול להוביל את המהפכה הטכנולוגית שוילסון טען שהיא כה חיונית: "זוהי מהפכת-הנגד...
לאחר חצי מאה של התקדמות דמוקרטית, של מהפכה חברתית, כל התהליך עלול להיעצר עם הרוזן הארבעה עשר!" דאגלס-יום ביטל את הטענה הזאת כ"סנוביות הפוכה" והעיר, "אני מניח שמר וילסון, כאשר אתה חושב על זה, הוא מר וילסון הארבעה עשר".
הוא כינה את וילסון "איש המכירות החלקלק של המדעים המלאכותיים" ואת מפלגת הלייבור "השארית היחידה במדינה של תודעה מעמדית".
האופוזיציה נסוגה עם הצהרה לעיתונות שאמרה ש"מפלגת הלייבור לא מתעניינת בעובדה שראש הממשלה ירש את תוארו כרוזן הארבעה עשר – הוא לא יכול לבוא בטענות לאבותיו הקדמונים יותר מאשר כולנו".
דאגלס-יום ירש ממקמילן ממשלה שנחשבה באופן נרחב כממשלה חלשה, "שקועה בים של סאטירות ושערוריות", כדבריו של הארד.
הוא היה מטרה לחיצי הסאטירה של הטלוויזיה של ה-BBC ושל המגזין Private Eye.
שלא כמו וילסון, הופעותיו בטלוויזיה לא היו נינוחות והוא נראה בהם פחות ספונטני בהשוואה ליריבו.
בזירה הבינלאומית האירוע הדרמטי ביותר בתקופת כהונתו של דאגלס-יום כראש הממשלה היה רצח קנדי בנובמבר 1963. דאגלס-יום, שהיה נרגש מאוד מהרצח, שידר דברים לזכרו בטלוויזיה.
הוא חיבב את קנדי ואהב לעבוד אתו.
הוא לא הגיע למערכת יחסים משביעת רצון כזאת עם יורשו של קנדי, לינדון ג'ונסון.
לשתי הממשלות היו חילוקי דעות רציניים בנוגע לשאלת הסחר הבריטי עם קובה.
בתקופת כהונתו קיבלו המושבות רודזיה הצפונית וניאסלנד את עצמאותן, אף על פי שהייתה זו תוצאה של המשא ומתן שהוביל מקלאוד בתקופת ממשלת מקמילן.
בבריטניה הייתה זו תקופה של שגשוג כלכלי.
על פי הטיימס רמת הייצוא נסקה, והכלכלה צמחה בשיעור שנתי של ארבעה אחוזים.
דאגלס-יום לא התיימר להיות מבין גדול בכלכלה.
הוא אמר שבעיותיו התחלקו לשני סוגים: "הבעיות הפוליטיות שלא ניתן היה לפתור אותן והבעיות הכלכליות שלא ניתן היה להבין אותן".
בהזדמנות אחרת הוא אמר: "כאשר עלי לקרוא מסמכים בענייני כלכלה, עלי להחזיק קופסת גפרורים שאיתם אני מנסה להמחיש את הבעיות ולפשט אותן עבורי".
הוא השאיר את מאודלינג כאחראי על האוצר וקידם את הית' לתפקיד החדש של שר המדינה לתעשייה, מסחר ופיתוח אזורי, בנוסף לתפקידו כנשיא מועצת המסחר (President of the Board of Trade).
הית' הוביל את אחד מתהליכי החקיקה המשמעותיים ביותר בתקופת ממשל דאגלס-יום, חוק תחזוקת המחיר החוזרת (Resale price maintenance).
חוק זה הונח על שולחן הפרלמנט כדי לשלול מהיצרנים והספקים את הכוח לקבוע את המחירים הקמעונאים של סחורותיהם.
באותה תקופה מחיריהם של עד ארבעים אחוזים מהסחורות שנמכרו בבריטניה תומחרו בשיטה זו, תוך פגיעה בעקרון התחרות ותוך פגיעה בצרכנים.
דאגלס-יום, שמטבעו היה פחות ליברל בסוגיות כלכליות בהשוואה להית', לא היה נותן להצעת חוק כזאת לעבור ללא הפרעה.
אף על פי כן, הוא העניק גיבוי להית', לנוכח התנגדותם של כמה מחברי הקבינט, כולל בטלר, היילשם ולויד, בנוסף למספר ניכר של יושבי הספסלים האחוריים מהמפלגה השמרנית.
הם האמינו שהשינוי ייטיב עם רשתות הסופרמרקטים ועם רשתות שווק גדולות אחרות על חשבונם של בעלי עסקים קטנים.
הממשלה נאלצה לבצע ויתורים כדי להימנע מתבוסה.
הפיקוח על המחירים הקמעונאיים המשיך להיות חוקי עבור כמה סוגי סחורות, כולל ספרים, והוא נשאר בתוקף עד שעקב כוחות השוק הוא בוטל ב-1995. לתעשיינים ולספקים הותר גם לסרב לספק סחורות לקימעונאים שימכרו את סחורותיהם במחירים שמתחת למחירי העלות כמוצרי לוס לידר.
הצעת החוק נתקלה בקשיים בהעברתה בפרלמנט, שכן מפלגת הלייבור נמנעה בהצבעה וכך נותרו חברי המפלגה השמרנית להצביע בעד או נגד ממשלתם.
ביולי 1964 קיבל החוק את ההסכמה המלכותית, אך הוא החל להיות מיושם רק ב-1965, כאשר דאגלס-יום, הית' ועמיתיהם היו כבר מחוץ לממשלה.
מזימה לחטוף את דאגלס-יום באפריל 1964 סוכלה על ידי ראש הממשלה עצמו.
שני סטודנטים מהאגף השמאלי מאוניברסיטת אברדין עקבו אחריו עד לביתם של ג'ון ופריסיליה באקן שבו הוא שהה.
דאגלס-יום היה לבד בבית ופתח את הדלת והסטודנטים עמדו שם ואמרו לו שהם מתכננים לחטוף אותו.
תגובתו הייתה: "אני מניח שאת יודעים שכתוצאה מכך השמרנים ינצחו בבחירות ברוב של 200 או 300 מושבים.
הוא הגיש לשניים בירה והם ויתרו על מזימתם.
הוא לא סיפר לאף אחד על המקרה, שכן הוא לא היה מעוניין להזיק לשומר הראש שלו, אך ב-1977 הוא סיפר את הסיפור להיילשם, שתיעד אותו ביומנו.
תקופת כהונתו של הפרלמנט שנבחר ב-1959 עמדה להסתיים באוקטובר 1964. הפרלמנט פוזר ב-25 בספטמבר ולאחר מערכת בחירות שארכה שלושה שבועות התקיימו הבחירות הכלליות ב-15 באוקטובר.
השמרנים בהנהגת דאגלס-יום השיגו הישג טוב יותר מהצפוי, אך הלייבור בהנהגתו של וילסון השיגו רוב דחוק וניצחו.
מספר המושבים בפרלמנט של הלייבור היה 317, של השמרנים 304 ושל הליברלים 9.
כמנהיג האופוזיציה, דיבר דאגלס יום על לבם של מקלאוד ושל פאוול להצטרף מחדש לספסלים הקדמיים של המפלגה השמרנית.
תוך שבוע מקיום הבחירות הכלליות פרש בטלר מהחיים הפוליטיים וקיבל את משרת המנהל של טריניטי קולג' שבקיימברידג' ותואר אצולה לכל החיים.
דאגלס-יום לא הקצה לעמיתיו באופן מידי תפקידים בממשלת הצללים, אך בינואר 1965 מינה את מאודלינג להיות שר החוץ בממשלת הצללים ואת הית' כדובר לענייני האוצר והכלכלה.
לא הופעל עליו לחץ להעביר את המנהיגות לחבר מהדור הצעיר של המפלגה, אך בראשית אותה שנה החלה קבוצה חדשה במפלגה שנקראה "לחץ לשמרנות כלכלית וחברתית" (Pressure for Economic and Social Toryism), לקרוא באופן דיסקרטי לשינוי.
דאגלס-יום לא ידע, או שבחר להתעלם מהעובדה שהית' הרים תרומה לקבוצה זו.
הוא החליט שהגיע העת עבורו לפרוש מתפקידו כמנהיג והית' היה המחליף המועדף עליו.
כשהוא נחוש בדעתו שעל המפלגה לזנוח את "תהליכי הייעוץ המקובלים", שגרמו למורת רוח כה קשה כאשר הוא נבחר לתפקיד ב-1963, ייסד דאגלס-יום תהליך בחירה חשאי מסודר על ידי חברי הפרלמנט מטעם המפלגה לתפקיד יורשו ולמנהיגי המפלגה הבאים.
לטובת שיקולי האובייקטיביות, אורגנו הבחירות על ידי הוועדה של חברי המפלגה מהספסלים האחוריים ("ועדת 1922").
ב-22 ביולי 1965 הכריז דאגלס-יום על התפטרותו מתפקידו כמנהיג המפלגה.
שלושה הציגו את מועמדותם לתפקיד: הית', מאולדינג ופאוול.
הית' זכה בקולותיהם של 150 מצביעים (אחד מהם היה דאגלס-יום עצמו), מאולדינג ב-133 ופאוול ב-15.
בממשלת הצללים שהקים הית' מונה דאגלס-יום לאחראי על תיק החוץ.
רבים ציפו שמינוי זה יהיה קצר ימים, הקדמה לפרישתו מהחיים הפוליטיים.
באותה תקופה ניצבו אתגרים ליחסי החוץ של בריטניה: אירועים שהתחוללו במושבה בניהול עצמי של רודזיה (לשעבר רודזיה הדרומית), שעמדה בפתח משבר באותן שנים, גרמו בסופו של דבר לפריצת מרד כנגד ריבונותה של בריטניה.
ממשלת המושבה שהייתה מורכבת ברובה מלבנים, התנגדה להעברת השליטה המידית לידי הרוב השחור לפני שהמושבה תהפוך למדינה ריבונית ובנובמבר 1965 הם הכריזו על עצמאות באופן חד-צדדי.
דאגלס-יום קיבל את תמיכתם של אנשי האגף השמאלי של מפלגת הלייבור כמו וג'ווד בן להתנגדותו הנחרצת לממשלת המורדים ואת התעלמותם של אנשי האגף הימני של המפלגה השמרנית שלהם היו רגשות אוהדים למורדים על רקע גזעי.
ב-1966 נבחר דאגלס-יום להיות נשיא מועדון הקריקט של לונדון (Marylebone – MCC Cricket Club), שהיה אז הגוף המנהל של הקריקט באנגליה ובעולם.
תפקיד זה היה בעיקרו טקסי, אך דאגלס-יום הסתבך בשתי מחלוקות, שלאחת מהן היו השלכות בינלאומיות.
הייתה זו "פרשת ד'אוליבייה" (D'Oliveira affair), שבה הכללתם של השחקנים הלא-לבנים של נבחרת הקריקט של אנגליה במסע לדרום אפריקה גרמה לביטול המסע על ידי משטר האפרטהייד בפרטוריה.
בדיווח שלו אודות הפרשה, מתח העיתונאי פיטר אובורן ביקורת על דאגלס-יום על גישתו ההססנית כלפי ראש ממשלת דרום אפריקה, ג'ון פורסטר.
לדברי אוברון דאגלס-יום היה "לא תקיף יותר מאשר היה צ'מברלין כלפי היטלר שלושים שנה קודם לכן".
דאגלס-יום יעץ לוועד של ה-MCC לא להפעיל לחץ על הדרום אפריקאים וגישתו האופטימיסטית גרמה לקבוצה של חברי המועדון בראשותו של הכומר דייוויד שפרד למתוח עליו ביקורת קשה.
הפרשה השנייה לא הייתה קשורה לסוגיות גזעיות אלא לסוגיות חברתיות.
בראין קלוז הודח מתפקידו כקפטן של נבחרת אנגליה לטובתו של קולין קאודרי.
קלוז הודח לאחר שנקט בטקטיקת השהייה בתפקידו כקפטן של מועדון הקריקט של יורקשייר, אך המהלך נראה במידה רבה מוטה כלפי שחקני הקריקט החובבנים מהדור הישן שעד 1963 הם היו היחידים שמונו לתפקידי הקפטנים בנבחרת.
הרוב הדחוק שלו זכה וילסון בבחירות הכלליות של 1964 גרם לקשיים בהעברת השלטון וב-1966 הוא הכריז על עריכת בחירות חדשות בהן השיגה הלייבור רוב של 96 מושבים.
כמה מהחברים הוותיקים בצוותו של הית', כולל לויד, פרשו מהספסלים הקדמיים ופינו את המקום לחברים מהדור הצעיר.
הית' הפקיד בידי מאודלינג את האחריות על תיק החוץ בממשלת הצללים ודאגלס-יום החליפו כדובר בתחום היחסים עם מדינות חבר העמים.
במידה רבה נתפש הית' כבלתי יעיל מול וילסון ועם התקרב הבחירות הכלליות של 1970, הייתה דאגה בחוגי המפלגה שהוא עלול להפסיד ופאוול שאף להחליפו כמנהיג המפלגה.
מאולדינג והמצליף הראשי של המפלגה, ויליאם וייטלאו, האמינו שאם הית' יתפטר, יהיה דאגלס-יום המועמד הבטוח ביותר כדי לשמור את פאוול מחוץ לתמונה.
דאגלס-יום היה שותף לדעתם שמפלגת הלייבור תנצח בבחירות ושבמקרה כזה על הית' להתפטר, אך הוא לא היה מוכן להיכנס למחויבות אישית.
להפתעת הכול, למעט הית', ניצחו השמרנים בבחירות עם רוב של 31 מושבים בבית הנבחרים.
עם הקמת הממשלה החדשה הזמין הית' את דאגלס-יום לכהן בקבינט כמזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים.
במאות הקודמות לא היה זה יוצא דופן שראש ממשלה לשעבר יכהן כשר בממשלת יורשו ואף בחמישים השנים שקדמו למינויו זה של דאגלס-יום עשו כן ארתור ג'יימס בלפור, סטנלי בולדווין, רמזי מקדונלד ונוויל צ'מברלין.
נכון ל-2016, דאגלס יום הוא ראש הממשלה לשעבר האחרון ששימש כשר תחת יורשו.
בנוגע למינויו של בלפור כשר בקבינט של הרברט הנרי אסקווית', אמר הלורד רוזברי שכיהן כראש הממשלה בין השנים 1894–1895 שראש ממשלה לשעבר המכהן כשר בקבינט הוא "מותרות מסוכנות וקצרות טווח".
ת'ורפ כתב שמינויו של דאגלס-יום על ידי הית' "לא היה מותרות אלא חיזוק חיוני לממשלה".
ממשלו של וילסון מיזג ב-1966 את משרד המושבות עם משרד קשרי חבר העמים הבריטי למשרד חבר העמים ששנתיים מאוחר יותר מוזג עם משרד החוץ כדי ליצור את משרד החוץ הבריטי.
הית' מינה את דאגלס-יום לעמוד בראש המשרד ושוב בשותפות עם שר נוסף, הפעם אנתוני ברבר, שהיה אחראי, כמו הית' בשנות השישים, על המשא ומתן על הצטרפותה של בריטניה לשוק האירופי המשותף.
הפעם שני השרים היו חברי בית הנבחרים.
באופן רשמי היה ברבר הצ'נסלור של דוכסות לנקסטר.
שבועיים לאחר הבחירות עבר ברבר למשרד האוצר כדי לרשת את תפקיד השר מידי מקלאוד שמת באופן פתאומי ב-20 ביולי.
אף על פי שהיחסים ביניהם לא היו מעולם פשוטים, הכיר דאגלס-יום בשיעור הקומה של מקלאוד וחש שאובדנו היה הן פוליטי והן אישי.
כמה מהפרשנים טענו שמות מקלאוד והחלפתו בדמותו החלשה יותר של ברבר גרמה לאי הצלחתה של ממשלת הית' בתחום הכלכלה.
במשרד החוץ וחבר העמים הוחלף ברבר על ידי ג'פרי ריפון שטיפל במשא ומתן היומיומי תחת הנחייתו של הית'.
דאגלס-יום התמקד כמו קודם לכן ביחסי מזרח-מערב וביחסים עם מדינות חבר העמים.
הוא הסכים עם מדיניותו של הית' בנוגע לשוק האירופי המשותף ועשה רבות כדי לשכנע את הספקנים באגף הימני של המפלגה השמרנית בכדאיות של כניסתה של בריטניה לארגון.
בתחום יחסי מזרח-מערב המשיך דאגלס-יום במדיניות הריסון שלו כלפי ברית המועצות.
בספטמבר 1971, לאחר שתוצאות המשא ומתן עם גרומיקו בנוגע לפעילות השערורייתית של הק.ג.ב.
בבריטניה היו בלתי מספקות מבחינתו, הוא גירש 105 דיפלומטים סובייטים בעוון ריגול.
בנוסף להמולה שעורר צעד זה, הסובייטים חשו שגישתה של ממשלת בריטניה למשא ומתן על הדטאנט באירופה הייתה זהירה מדי ואף ספקנית.
אף על פי כן, לגרומיקו הייתה גישה מציאותית מספיק כדי לשמור על יחסי עבודה עם ממשלת בריטניה.
תוך ימים ספורים לאחר גירוש הדיפלומטים הוא נפגש עם דאגלס-יום וקיים איתו דיון בנוגע לפירוק החימוש ובנוגע למזרח התיכון.
בסוגיות אלו במדיניות החוץ שלו, הוא זכה לשבחים על הצלחותיו.
הצלחתו של דאגלס-יום במשא ומתן על עתידה של רודזיה הייתה פחותה יותר.
הוא הצליח לשכנע את מנהיג המורדים, איאן סמית', לקבל את ההצעות להעברת השלטון לרוב השחור.
דאגלס-יום הקים ועדה עצמאית בראשותו של השופט הבריטי הבכיר, הלורד פירס, שתבדוק כיצד יתקבלו ההצעות בקרב רוב אוכלוסיית רודזיה.
לאחר עבודת שדה יסודית שהתנהלה בכל רחבי רודזיה, דיווחה הוועדה, "אנו סמוכים ובטוחים שההצעות מקובלות על הרוב הגדול של האירופאים.
באופן זהה אנו שבעי רצון...
מכך שהרוב המכריע של האפריקאים דחה את ההצעות.
לדעתנו עמה של רודזיה ככלל לא מקבל את ההצעות כבסיס לקבלת עצמאות".
לאכזבתו של דאגלס-יום לא התקבלה החלטה והשלטון ברודזיה המשיך להיות מורד זמן רב לאחר שהוא סיים את תפקידו.
בבחירות הכלליות שנערכו בפברואר 1974 הובסה ממשלת הית' על חודם של מושבים בודדים בבית הנבחרים.
דאגלס-יום, שהיה אז כבר בן 71, פרש מן החיים הפוליטיים לאחר הבחירות הנוספות שהתקיימו באוקטובר אותה שנה.
בסוף השנה הוא שב לבית הלורדים כאשר הוענק לו תואר אצולה לכל החיים, ברון יום מהירסל.
בין השנים 1977–1989 הוא כיהן כנגיד מועדון הקריקט הנודד, I Zingari.
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים הוא פרסם שלושה ספרים.
הראשון היה "הדרך בה הרוח נושבת" (he Way The Wind Blows) שיצא לאור בשנת 1976, ותואר על ידי הארד כ"אוטוביוגרפיה טובה מטבעה, שאולי היו בו יותר אנקדוטות מאשר תובנות".
השני היה הספר Border Reflections שיצא לאור ב-1979 והשלישי היה "מכתבים לנכד" (Letters to a Grandson) שיצא לאור ב-1983 וכלל את ההתכתבויות של דאגלס-יום עם נכדו, מתיו דרבי.
בשנות השמונים בילה דאגלס-יום חלק ניכר יותר מזמנו עם משפחתו בסקוטלנד.
הוא היה דייג חובב נלהב ועסק להנאתו גם בציד.
הארד כתב ש"לא היה רגע פתאומי אחד בו הוא נטש לחלוטין את העיסוק בפוליטיקה" ותחת זאת "מעורבותו הלכה ופחתה בהדרגה".
את נאומו האחרון בבית הלורדים הוא נשא ב-1989 כאשר הוא דיבר כנגד הצעותיו של הרד לשפוט פושעי מלחמה בבריטניה: "לאחר פרק זמן כה ארוך, הצדק לא יראה ולא יעשה.
זה עלול להיות מסוכן להסתמך על זיכרון האירועים שהתרחשו לפני זמן רב כל כך.
מאוחר מדי לפתוח את הנושא הזה".
פרישתו מענייני הציבור בלטה יותר לאחר מותה של אשתו ב-1990, לאחר 56 שנות נישואים.
אלק דאגלס-יום מת ב-9 באוקטובר 1995 באחוזת הירסל בגיל 92. הוא נטמן בחצר כנסיית לנל שבעיירה קולדסטרים שבמחוז סקוטיש בורדרס, סקוטלנד.
תקופת כהונתו של דאגלס-יום כראש הממשלה הייתה קצרה ולא בלטה לעין בחדשנותה.
הארד העיר, "הוא לא היה מסוגל להפליג למחוזות הדמיון כמו מקמילן", אך הוא היה פוליטיקאי יעיל ומעשי.
במשרד קשרי חבר העמים הבריטי ובמשרד החוץ הוא לקח חלק חשוב במעבר של בריטניה מאימפריה לשותפה עם מדינות אירופה.
בוב ת'ורפ והארד ציטטו מזכר שכתב מקמילן ב-1963 שמטרתו היה לסייע למלכה להגיע להחלטה על בחירת יורשו:
דאגלס הארד, ששימש בעבר כמזכירו הפרטי של דאגלס-יום, ולאחר שנים רבות גם כיהן גם הוא כשר החוץ וחבר העמים, כתב: "שלושת האנשים האדיבים ביותר שהכרתי בפוליטיקה היו הלורד יום, חוסיין, מלך ירדן ונלסון מנדלה.
כל השלושה לא היו צריכים להיות מוטרדים בנוגע לתדמיתם האישית וכך התאפשר להם להעסיק את עצמם בנוגע להרגשותיהם של האחרים".
אף על פי שחלק מחברי המפלגה השמרנית הסכימו עם וילסון ועם ג'ו קרימונד, מנהיג הליברלים, שהשמרנים היו מנצחים בבחירות 1964 אם בטלר היה מכהן אז כראש הממשלה, בטיימס נכתב, "אין להתעלם מכך שבאוקטובר 1963 קיבל דאגלס-יום ממשלה שהמורל שלה היה מרוסק ושמצבה בסקרי דעת הקהל היה על סף התהום.
שנה לאחר מכן ניצחה מפלגת הלייבור בבחירות הכלליות עם רוב של ארבעה מושבים בלבד בבית הנבחרים.
דאגלס-יום הצליח לבצע עבודת שיקום נרחבת כל כך שהייתה הישג בפני עצמו".
אף על פי כן, במבט לאחור על הקריירה של דאגלס-יום, התייחס הטיימס לכך שהמוניטין שלו התבסס לא על תקופת כהונתו הקצרה כראש הממשלה, אלא על שתי תקופות הכהונה שלו כשר החוץ: "הוא הביא למשרד...
את יכולת הדיבור הישיר שלו, את קשיחותו כלפי ברית המועצות ואת ההחלטיות שלו (שלעיתים התפרשה כחוסר סימפתיה) כלפי מדינות אסיה ואפריקה.
אך הוא הביא משהו נוסף עמו לתפקיד: מידה רבה של כבוד עולמי".
אלק גרייבן הוא המחבר של הספר "איך לדבר עם בנות", שיצא לאור כשהיה בן 9, בנובמבר 2008.
הספר החל כחוברת שמכר ביריד בית-ספרי בעבור 3 דולר לעותק.
אלן דג'נרס הזמינה את גרייבן לתוכניתה בפברואר 2008 ועזרה לו לזכות בעסקה עם הרפר קולינס, הוצאת ספרים בריטית.
הספר, שבאנגלית כולל 46 עמודים עם איורים של גרייבן בעצמו, מייעץ לבנים כיצד להתנהג בקרב בנות בעזרת משפטים פשוטים, שתוארו בביקורות כמדויקים למדי.
הספר נכנס לרשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס, ואלק גרייבן בן תשע בלבד.
גרייבן הופיע פעם נוספת ב"אלן", שם סיפר כי הוא בתהליכי כתיבה של ספר נוסף, שיעזור לילדים להתקרב להוריהם.
לאחר הוצאת הספר הופיע במופע הלילי של קונאן או'בריין ובטונייט שואו של ג'יי לנו.
ג'ון אלכסנדר "אלק" מקי היה כדורגלן צפון אירי.
מקי נולד בפרבר מונקסטאון שבבלפסט, והחל את הקריירה שלו במונקסטאון ובפורת' ריבר לפני שהצטרף לארסנל ב-1922. החתמתו של מקי הייתה חריגה כיוון שהוא דרש קוף מחמד במקום תשלום עבור החתימה, דרישה שבוצעה על ידי הנהלת ארסנל בעקבות קשריו הבינלאומיים של היושב-ראש סר הנרי נוריס.
מקי היה מגן ימני צעיר וחזק, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול ברמינגהאם סיטי ב-9 בדצמבר 1922. הוא הפך לשחקן הרכב קבוע, השתתף ב-23 משחקי ליגה בעונתו הראשונה וב-31 משחקי ליגה בעונה הבאה.
ב-14 באפריל 1923 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת צפון אירלנד במשחק מול נבחרת ויילס.
אולם, את רוב עונת 1924/1925 הוא החמיץ בעקבות פציעה.
אף על פי שמקי חזר להרכב הפותח, והשתתף ב-35 משחקי ליגה בעונת 1925/1926, הוא הודח מההרכב לאחר הצטרפותו בקיץ 1926 של טום פארקר, לימים קפטן המועדון.
מקי שיחק בארסנל במשך שתי עונות נוספות בעיקר כשחקן מילואים, וב-1928 עזב לפורטסמות' לאחר למעלה ממאה משחקים בכל המסגרות ושער אחד במדי ארסנל.
הוא היה שחקן הרכב קבוע בפורטסמות' במשך שבה עונות.
הוא השתתף בלמעלה מ-250 משחקי ליגה עבור פומפי, ופעמיים הפסיד עם המועדון בגמר גביע ה-FA (לבולטון וונדררס ב-1929 ולמנצ'סטר סיטי ב-1934).
כמו כן, בתקופה זו הוא השתתף בשני משחקי נבחרת נוספים.
מקי עזב את פורטסמות' ב-1936, וסיים את הקריירה שלו בנורת'המפטון טאון ובסיטינגברן.
אלקאיד (בכתיב לועזי: Alkaid מערבית "המוביל"), נקרא גם בנטנאש או η (אטא) בדובה הגדולה, הוא הכוכב בקצה הזנב של הדובה הגדולה (או בקצה היצול של העגלה הגדולה).
לאלקאיד דרגת בהירות נראית 1.84, והוא הכוכב השלישי בבהירותו בדובה הגדולה ואחד הכוכבים הבהירים בשמים.
ציון באייר η (אטא) ניתן לו מכיוון שיוהאן באייר ציין את שבעת כוכבי הקבוצה הבהירים על פי מיקומם ממערב למזרח ולא על פי בהירותם.
מקור שני השמות של הכוכב מתייחס לזיהוי עתיק של הקבוצה כשלוש מקוננות (הכוכבים אלקאיד, מיזר ואליות) העומדות ליד מיטת המת (הכוכבים דובהה, מראק, פקדא ומגרז).
שמו המלא של הכוכב בערבית היה "אל-קאיד בנאת אל-נאש", כלומר המקוננת המובילה, וממנו נגזרו שני השמות.
אלקאיד מהווה את כוכב התקן לפיו מוגדרת המחלקה הספקטרלית B3V.
אלקאיד הוא כוכב הסדרה הראשית כחול, מסוג ספקטרלי B3. הכוכב נמצא במרחק של 101 שנות אור והוא בעל מסה של כ-6 מסות שמש ורדיוס כמעט פעמיים רדיוס השמש.
בהירות נראיתו היא מדרגה 1.86 והוא מאיר בעוצמה של פי 150 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה ופי 700 בתוספת הקרינה בתחום העל-סגול, הנוצרת בשל טמפרטורת פני השטח הגבוהה שמגיעה לכ-20,000 קלווין.
לו היה הכוכב חם מעט יותר הוא היה פולט קרינת X שנוצרת מהתנגשות של ענני גז הנפלטים ממנו במהירויות גבוהות.
בעוד שמרבית הכוכבים הבהירים בקבוצת הדובה הגדולה נמצאים במרחק דומה, נעים יחד והם בעלי מאפיינים ספקטרלים דומים, אלקאיד, בדומה לדובהה, אינו חלק מהם.
הוא רחוק יותר, חם יותר ונע בכיוון אחר משאר הכוכבים, מה שיגרום בעתיד להתפרקות הקבוצה.
אלכסנדר ריי "אלק" בולדווין השלישי הוא שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה אמריקאי, זוכה שלושה פרסי גלובוס הזהב, שלושה פרסי אמי ושמונה פרסי גילדת שחקני המסך על תפקידו בסדרה "רוק 30".
היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 2003 על תפקידו בסרט "קולר – להרגיש את וגאס".
בולדווין נולד בלונג איילנד לקרול ניוקום ולאלכסנדר ריי בולדווין הבן, מורה להיסטוריה ומאמן פוטבול.
לבולדווין שלושה אחים: דניאל, ויליאם וסטיבן, כולם שחקני קולנוע (ידועים בתור האחים בולדווין), ושתי אחיות.
בולדווין למד בבית הספר התיכון "אלפרד ברנר" בלונג איילנד, שם שיחק בקבוצת הפוטבול המקומית.
הוא למד כשלוש שנים באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, עד שהתקבל לבית הספר לאמנויות על שם טיש של אוניברסיטת ניו יורק, שם סיים ב-1994 לימודי תואר בוגר אוניברסיטה.
בולדווין למד משחק אצל איליין אייקן וג'בפרי הורן במכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע.
בולדווין החל את דרכו כשחקן תיאטרון בברודוויי ב-1986 במחזה "שלל", לאחר מכן שיחק במחזה "חשמלית ושמה תשוקה" בתפקיד הגיבור – סטנלי קובלסקי.
על תפקידו במחזה קיבל מועמדות לפרס הטוני.
ב-1998 הופיע במחזה "מקבת'" לצידו של לייב שרייבר.
בשנה שלאחר מכן הופיע באולם קרנגי הול במחזה המוזיקלי של רוג'רס והמרשטיין "האוקיינוס הדרומי".
קריירת המשחק שלו החלה באופרת סבון מקומית בשם "הדוקטורים", לאחר מכן הופיע במספר פרקים בסדרה "נוטס לנדינג".
את פריצתו לעולם הקולנוע עשה בשנת 1988 כשהשתתף בתפקיד ראשי בקומדיית האימה של טים ברטון "ביטלג'וס".
בשנת 1990 הופיע במותחן האקשן "המרדף אחר אוקטובר האדום", בו גילם את קצין הנחתים וה-CIA ג'ק ראיין, גיבור ספריו של טום קלנסי.
בהמשך הוצע לו לחזור לגלם את הדמות בסרט נוסף אך סירב.
שיחק גם בקומדיה של וודי אלן "אליס".
בשנת 1992 שיחק בדרמה "גלנגרי גלן רוס" בה גילם את בלק, מנהל בסוכנות נדל"ן אשר מטיל אימה על עובדיו וגורם להם לנסות באופן נואש להציל את משרתם.
בשנת 1996 שיחק בתפקיד ראשי בדרמה של רוב ריינר "פסק דין", בסרט גילם את בובי דלאוטרס, התובע המחוזי הפותח את פרשת רציחתו של מדגר אוורס, פעיל שחור למען זכויות השחורים במיסיסיפי.
בשנת 1998 השתתף במותחן האקשן "קוד פרוץ", בו שיחק את קולונל ניקולס קודרו, האיש הרע בסרט שמוכן להקריב חיי ילד קטן לטובת ענייניו הצבאיים.
בשנת 1999 החל לשמש כקריין בדיבוב האמריקאי של הסדרה "תומס הקטר וחברים" בין העונות החמישית והשישית, וב-2000 גילם את מר כרטיסן בסרט "תומס ומסילת הקסמים", המבוסס על הסדרה.
לאחר העונה השישית הוחלף בתפקיד זה על ידי מייקל ברנדון.
בשנת 2001 כיכב בדרמת המלחמה הרומנטית זוכת פרס האוסקר של מייקל ביי "פרל הארבור".
בסרט גילם את דמותו ההיסטורית של קולונל ג'ימי דוליטל, המפקד במהלך מבצע התגובה של חיל האוויר האמריקני "הפצצת טוקיו" שנועד לנקום על המתקפה על פרל הארבור.
ב-2002 הופיע בהופעת אורח בסדרה "חברים" כחבר חדש של פיבי בופה.
בנוסף דיבב בסרט האנימציה "כלבים נגד חתולים" את דמותו של הכלב בוטש ובסרט האנימציה הבדיוני "פיינל פנטסי" את דמותו של קפטן גארי אדוארדס.
בשנת 2003 היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בדרמה הרומנטית "קולר – להרגיש את וגאס", בסרט גילם את דמותו של שלי קאפלו, מאפיונר המנהל קזינו שבעבר שבר את ברכו של ברני לוץ (ויליאם ה' מייסי) במהלך ויכוח בעניינים פיננסיים.
כדי לא להרגיש אשם, שוכר שלי את לוץ כ"קולר" המקומי.
בשנת 2004 שיחק בדרמה הביוגרפית זוכת 5 פרסי האוסקר של מרטין סקורסזה "הטייס".
בסרט גילם את דמותו של ג'ואן טרייפ, יזם של חברת תעופה אמריקנית.
שיחק בקומדיה "ואז הגיעה פולי" ובסרט האנימציה "בובספוג: הסרט" בו דיבב את דניס, רוצח סדרתי שנשלח מטעם פלנקטון לחסל את בובספוג ואת חברו פטריק.
בשנת 2005 שיחק בסרט הקומי "דיק וג'יין עושים את זה", בו גילם מנכ"ל חברה בשם ג'ק מקאליסטר שמפטר את דיק הרפר, דבר שגורם לו לצאת למסע נקמה משעשע עם אשתו ג'יין.
בנוסף הופיע בדרמה הקומית "אליזבט טאון".
בשנת 2006 הופיע במותחן הפשע זוכה 4 פרסי האוסקר של מרטין סקורסזה "השתולים", בסרט גילם את פקד ג'ורג' אלרבי, מפקד היחידה שרודפת אחר הבוס של המאפיה האירית בבוסטון – פרנק קוסטלו (ג'ק ניקולסון).
בנוסף שיחק גם במותחן של רוברט דה נירו "שומר המדינה", בסרט גילם בולדווין את סוכן ה-FBI סם מוראץ'.
בסוף שנה זו החל להופיע בתפקיד ראשי בסדרה הקומית "רוק 30".
בסדרה גילם את דמותו של ג'ק דונגי, מנכ"ל חברת הטלוויזיה האמריקאית NBC.
על תפקידו בסדרה קיבל שני פרסי אמי, שלושה פרסי גלובוס הזהב וכן את פרס גילדת שחקני המסך שבע פעמים ברציפות.
בשנת 2008 דיבב בסרט "מדגסקר 2" את דמותו של מקונגה האריה הרשע בסרט.
בשנת 2009 שיחק בדרמה "שומרת אחותי" המבוססת על רומן הנושא אותו שם, בסרט שיחק את עורך הדין קמפבל אלכסנדר אליו פונה אנה פיצג'רלד (אביגייל ברסלין) כדי שתוכל לתבוע מהוריה את זכויותיה הרפואיות על מנת להציל את אחותה קייט החולה בלוקמיה.
בסוף שנת 2009 נבחר יחד עם השחקן סטיב מרטין להנחות את טקס פרס האוסקר לשנת 2010.
בשנת 2010 זכה בפרס גלובוס הזהב השלישי שלו בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסדרה הקומית על הופעתו בסדרה "רוק 30".
בולדווין משתתף בתוכנית "סאטרדיי נייט לייב", וזוכה לפרסום עולמי בשל חיקויו לנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ.
באוקטובר 2024, פורסם שצפוי לצאת סרט דוקומנטרי חדש בשם Playing POTUS העוסק בפרודיות על נשיאי ארצות הברית.
הסרט כולל ראיונות עם שחקנים שמבצעים חיקויים נשיאותיים כמו בולדווין, שחיקה את דונלד טראמפ.
באותו החודש בולדווין חזר לגלם את ברט בייר בפתיחה הקרה של "סאטרדיי נייט לייב", במערכון על הראיון בין קמלה האריס לרשת פוקס ניוז.
זו הייתה ההופעה הראשונה של בולדווין ב"סאטרדיי נייט לייב" מאז תקרית הירי באוקטובר 2021.
ב-21 באוקטובר 2021 נערכו צילומים למערבון "ראסט".
בולדווין הוא אחד המפיקים של הסרט וגם נועד לשחק בו בתפקיד הראשי.
בעת הצילומים ירה בולדווין בכלי נשק ששימש כאביזר צילומים ולא היה אמור להיות טעון בתחמושת קטלנית.
מהירי נהרגה צלמת הקולנוע הלינה האצ'ינס ונפצע הבמאי ג'ואל סוזה.
עקב התאונה הופסקו צילומי הסרט.
ב-10 בנובמבר 2021 נכלל בולדווין כנתבע בתביעת פיצויים מצד התאורן הראשי סרג' סבטנוי, בגין רשלנות כללית, נגד צוות ההפקה והבימוי, כולל העוזר הראשון לבמאי, אחראית החימוש, יועץ החימוש, כל מממני הסרט ואנשים נוספים.
בתובענה שהגיש, טען סבטנוי שלא הייתה סיבה סבירה שבאקדח ה"קולט 45" היה קליע חי בעת חזרה על שליפה מהירה, ומדובר ברשלנות והזנחה, שסיכנו את חיי כל מי שנכחו באתר הצילומים.
כנגד בולדווין הוגשו מספר תביעות אזרחיות נוספות מצד אנשי צוות ומצד משפחתה של האצ'ינס.
ב-1 בפבואר 2023 הוגש כתב אישום נגד בולדווין בגין הריגה בשוגג של הצלמת הלינה האצ'ינס.
התביעה טענה שבולדווין היה עסוק בטלפון בזמן הדרכת הירי לקראת הצילומים, זאת בנוסף לתקריות נוספות שבהם נהג בחוסר אחריות.
ב-20 באפריל 2023 הודיעה התביעה כי היא מושכת את כל האישומים נגד בולדווין, כיוון שהתגלו ראיות חדשות הדורשות חקירה נוספת, אך אישומים חדשים ייתכנו בהמשך.
ב-19 בינואר 2024 הוגש נגדו שוב כתב אישום באשמת הריגה ברשלנות.
ב-13 ביולי באותה השנה, לאחר שלושה ימי דיונים, החליטה השופטת על הפסקת המשפט וביטול האישומים נגד בולדווין, זאת לאחר שנמצא שהפרקליטות לא העבירה לידי ההגנה ראיות חשובות – מחסנית כדורים, ובכך פגעה בזכויות ההגנה.
התובעת, קארי מוריסי, הגישה מסמך בן 52 עמודים ב-30 באוגוסט 2024, שבו טענה שהראיות לא היו רלוונטיות למקרה ולא מערערות על אשמתו של בולדווין.
בספטמבר 2024, השופטת מרי מרלו סומר דחתה את בקשת התובעת לפתוח מחדש את התיק נגד בולדווין.
הסיבה לדחיית הבקשה הייתה שהמסמך שהגישה התובעת, מוריסי, חרג ממגבלת 10 העמודים המותרת.
מוריסי טענה שהשופטת טעתה כשסגרה את התיק ביולי.
השופטת ציינה שהמסמך הפר את כללי הפרוצדורה של בית המשפט בגלל אורכו, ולא התייחסה לתוכן המהותי של הבקשה.
בדצמבר 2024, התיק הפלילי נגד בולדווין נסגר לאחר שהפרקליטות ביטלה את הערעור על החלטת השופטת לבטל את ההליך המשפטי.
משפחתה של האצ'ינס, הכוללת את הוריה ואחותה מאוקראינה, הביעה התנגדות לסגירת התיק הפלילי וממשיכה בתביעה אזרחית נגד בולדווין והמפיקים.
בולדווין התחתן בשנת 1993 עם השחקנית זוכת פרס האוסקר קים בייסינגר אותה הכיר על סט הסרט "כל הזמן את אשתי".
הזוג התגרש ב-2002, והחל מאבק מתוקשר בין השניים על משמורת על הבת.
בולדווין השאיר הודעה קולית לבתו בתקופה הזו, ובה האשים אותה בכך שפגעה והשפילה אותו.
ההודעה פורסמה בכלי התקשורת וגררה הד תקשורתי.
נשוי בשנית למדריכת יוגה בשם הילריה.
חברים (2002) - בתפקיד: הופעת אורח - פארקר, החבר של פיבי בופה.
המגדלים הגבוהים (2018) - בתפקיד: ג'ורג' טנט.
ד"ר מוות (2021) - בתפקיד: רוברט הנדרסון.
אלק ראולי היה מלחין, פסנתרן, נגן עוגב ומחבר ספרי מוזיקה אנגלי.
ראולי נולד בלונדון בשנת 1908 נכנס לאקדמיה המלכותית למוזיקה, שם למד הלחנה אצל פרדריק קורדר (Frederick Corder), עוגב אצל ה.
ריצ'רדס ופסנתר אצל אדוארד מורטון (Edward Morton).
בשנים 1912 עד 1921 היה נגן עוגב בכנסיית סנט ג'ון בריצ'מונד ומ-1921 עד 1932 בסנט אולבנ'ס בטדינגטון.
במקביל לימד בטריניטי קולג' הלונדוני וקידם רבות את החינוך המוזיקלי.
הוא הרבה להופיע ולשדר ברדיו בדואו פסנתר עם אדגר מוי (Edgar Moy) בשנים 1933-43 ונודע ברבים ביצירותיו להרכבי חובבים.
בשבעת שירי המקהלה שלו, "מבחר מלחים", יש שפע מוזיקה טובה ודי אתגר לעשות את החזרות למעניינות.
נוסף לכך כתב ראולי יצירות רבות לפסנתר סולו ולעוגב סולו.
בלט המימיקה שלו, "הנסיכה שאיבדה מנגינה" זכה לפרסום מטעם קרן קרנגי בשנת 1926. אף כי רבות מיצירותיו הן מיניאטורות, היו לו גם יצירות גדולות, שבוצעו בקונצרטי הפרום ובפסטיבל צ'לטנהם.
פרסים ומלגות על שם ראולי
1958 פרס לזכר אלק ראולי בקולג' טריניטי, תרומת סר הרולד קניון
1970 פרס רסיטל הפסנתר על שם אלק ראולי מטעם פרופסור אלפרד קיצ'ין
מלגת ביצוע מוזיקלי מטעם בריל קינגטון באוניברסיטת איסט אנגליה
"ארבע ידיים - פסנתר אחד" (אוקספורד, 1940)
"מוזיקה הלכה למעשה" (Practical Musicianship) (לונדון, 1941)
"אלתור: מסה לנגני עוגב" (Extemporisation)
אלקה דה לוי (בהולנדית: Elka de Levie; 21 בנובמבר 1905 – 29 בדצמבר 1979) הייתה מתעמלת אולימפית יהודייה-הולנדית, אלופה אולימפית (אמסטרדם 1928) בהתעמלות קבוצתית לנשים.
היהודיה היחידה בנבחרת ההתעמלות האולימפית ההולנדית, ששרדה את השואה.
דה לוי נולדה באמסטרדם ב-1905. היא הייתה חברה בנבחרת ההולנדית להתעמלות נשים, שזכתה במדליית הזהב האולימפית באולימפיאדת אמסטרדם, במדליית כסף זכתה נבחרת איטליה ובמדליית ארד נבחרת בריטניה.
הנבחרת כללה 5 נשים יהודיות (סטלה בליץ-אחסטריבה, אנה דרזדן-פולק, יודיק טיימנס-סימונס והלנה קלוט-נורדהיים), ואף המאמן חריט קלירקופר היה יהודי.
אולימפיאדת אמסטרדם הייתה הראשונה בה נכלל מקצוע התעמלות הנשים.
התחרות הייתה לקבוצות, ומדליות אישיות לא חולקו.
דה לוי זכתה במדליית הזהב ביחד עם קבוצתה.
מבין חמש החברות היהודיות בנבחרת התעמלות הנשים של הולנד, הייתה דה לוי ניצולת השואה היחידה.
שלוש מתעמלות נספו במחנה סוביבור (קלוט-נורדהיים, דרזדן-פולק ותמנס-סימונס), וכן המאמן קלירקופר בסוביבור.
בשנת 1997 הונצחו בנות הנבחרת ומאמנן קלירקופר ביד לאיש הספורט היהודי, במכון וינגייט.
ב-1929 התחתנה עם אנדראס אברהם בואז ונולדו להם שתי בנות.
הזוג התגרש בשנת 1943. אלקה דה לוי ובנותיה שרדו את השואה לאחר ששהו במחבוא במהלך המלחמה.
היא נפטרה באלמוניות בשנת 1979 באמסטרדם.
אלק (פולנית: Ełk; גרמנית: Lyck; פרוסית: Luks) היא עיר בצפון-מזרח פולין.
העיר, ככל האזור, נשלטה על ידי ממלכת פרוסיה ובהמשך על ידי האימפריה הגרמנית, רפובליקת ויימאר וגרמניה הנאצית, עד מחצית המאה ה-20. רוב התושבים ראו עצמם כגרמנים, והשפה המדוברת באזור הייתה גרמנית.
בעקבות הפסד גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, בשנת 1945, בוטלה מדינת פרוסיה, גבולות פולין הורחבו והיא קיבלה את השליטה באזור.
הפולנים, שהיוו קודם מיעוט, קיבלו עידוד לבוא להתיישב באזור בהמוניהם.
חלק באו מווילנה וממרכז פולין; ורובם, כולל מספר קטן של אוקראינים, באו משטחי פולין במזרח, שסופחו לברית המועצות בקו קרזון.
עם המעבר לשליטת פולין, שונה שם העיר מליק לאלק.
שמה של אלק עבר כמה גלגולים.
שמה הגרמני של העיר היא ליק (Lyck), לגבי המקור יש שתי תאוריות.
לפי תאוריה ראשונה זה גלגול של שמה הפרוסי של אלק, Lucks (מהמילה luka, נופריים); לפי תאוריה אחרת מקור השם מהמילה הפולנית łęg, אחו.
שינוי בגודל האוכלוסייה בין 1910-2011
יהודים ראשונים התיישבו באלק בשנת 1707. בשנת 1840 היו העיר 90 יהודים ובשנת 1847 הוקם בית כנסת.
בשנת 1856 בעיר התחיל להתפרסם שבועון ראשון בשפה העברית המגיד.
הוא הופץ ברחבי האימפריה הרוסית וגרמניה.
בשנת 1899 אברהם מרדכי פיורקו החל להדפיס בעיר עיתון עברי לילדים.
בשנת 1905 בעיר התגוררו 365 יהודים.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, חיי היהודים בעיר היו קשים.
רובם ברחו והיתר מצאו את מותם.
אלקאוס , או בשמו המלא "אלקאוס לשונות מינית ומגדרית בחברה הפלסטינית" , הוא ארגון פלסטיני אקטיביסטי הפועל למען זכויותיהם של להט"בים ערבים ישראלים ופלסטינים הגרים בגדה המערבית ומזרח ירושלים.
הארגון נוסד בשנת 2001 והוא הארגון הפלסטיני הרשמי הראשון למען זכויות להט"ב.
כחלק מפרויקט אוטונומי במסגרת הבית הפתוח בירושלים לגאווה ולסובלנות.
לאחר מספר שנים של התארגנות משפטית, הוא הוכר כמלכ"ר ב-2006.
אלקאוס חוברת לארגונים אחרים העוסקים בזכויות אדם וזכויות האזרח, מכיוון שקהילת הלהט"ב הפלסטינית היא מבוזרת וחבריה בעלי דרגות שונות של זכויות וחופש התניידות, והמטרה של העמותה כוללת שיפור במצב החברה הפלסטינית בכללה.
במסגרת זו, קיימה אלקאוס מחקר בשיתוף פעולה עם מספר ארגוני זכויות אדם הפועלים בגדה המערבית, כדי לחקור את הגישה כלפי זהויות מיניות ומגדריות שונות, ספציפית בקרב פעילים למען צדק חברתי, זכויות אדם וזכויות להט"ב, כיוון שהנושא נחשב לטאבו בחברה הפלסטינית.
פרויקט נוסף שערך הארגון היה מחקר שמטרתו למצוא אלטרנטיבות למודל המערבי לגבי זהויות מיניות ומגדריות - מודל בו ההתמקדות היא בנראות וביציאה מהארון, שתי פרקטיקות שאינן מציאותיות לפלסטינים רבים - כדי לייצר פתרונות שיתאימו לתרבות ולערכים של החברה הפלסטינית.
העמותה גם עושה פעילות הסברה, כמו הקמפיין שיצא ב-2013, "מיניות מזמרת" (ע'ני ען א-תעריף غنّي عن التعريف), שהשתמש במוזיקה כדי לעורר דיון על מיניות בחברה הפלסטינית.
בנוסף, העמותה מציעה שירותים טיפוליים, סדנאות לפעילות פוליטית ומנהיגות, וקבוצות דיון בנושאי מיניות ומגדר.
היא גם פועלת במישור החברתי, ומציעה ל מסיבות ואירועים אחרים, כדי לספק לחברי הקהילה מרחב בטוח להכיר ולהתרועע בו.
מוחמד אל-כורד, תושב מפורסם משכונת שייח' ג'ראח שבירושלים, תומך בעמותה.
על תמיכתו בה נמתחה ביקורת.
אלקה האמונד (Aleqa Hammond, נולדה ב-23 בספטמבר 1965) היא פוליטיקאית גרינלנדית וחברת הפולקטינג הדני (הפרלמנט).
הייתה האישה הראשונה לכהן כראש ממשלת גרינלנד, לאחר שמפלגתה, סיומוט, ניצחה בבחירות הכלליות בגרינלנד 2013. כמו כן היא כיהנה גם כחברה בפולקטינג, בו שימשה כיו"ר ועדת גרינלנד.
בשנת 2014 היא התפטרה מתפקידה כראש הממשלה ומהנהגת המפלגה, בעקבות ניצול לרעה של כספי ציבור.
האמונד, שהנהיגה את ממשלת המדינה האוטונומית, השתמשה על פי הדיווחים ביותר מ-100,000 קרונות של כספי ציבור לשהייה במלונות וכרטיסי טיסה וכן לדברים נוספים לבני משפחתה.
היא הודתה כי השתמשה בכספים עבור דברים כאלה, אך אמרה כי מדובר בשגיאות חשבונאיות ולא בשימוש לרעה במכוון.
לקח לה יותר משנה להחזיר את הכספים, והיא עדיין לא חשפה מדוע ההחזר התפרש על פני כל כך הרבה זמן.
אלקה חדת-מקור או אלקה (שם מדעי: Alca torda) היא מין גדול, יחידי בסוגו ממשפחת האלקיים - עופות ים קטנים החיים רק באזור הארקטי שלחופי האוקיינוס האטלנטי.
עוף זה הוא קרובה של האלקה הענקית שנכחדה והוא מבין המינים הגדולים במשפחתו, אך קטן ממיני האוריה.
ישנם 2 תת-מינים של האלקה:
לאלקה זו מקור שחור, גדול ומשונן בעל פסים לבנים לאורכו.
היא חיה באזור הארקטי, בצפון אמריקה, אירופה (בגרינלנד, איסלנד, בריטניה ועד צרפת בדרום) ולאורך רוסיה.
היא מקננת בצוקים גבוהים ותלולים שאינם נגישים לטורפים כמו שועלים, זאבים ודובים וגם מגוננים מפני מזג האוויר הארקטי.
עם זאת, אתרי הקינון פגיעים לעופות דורסים שונים.
הנקבה בוחרת זוג אחד לכל חייהם והם מזדווגים פעם יחידה בשנה.
הנקבה מטילה ביצה יחידה עם כתמים שחורים, הנחה בדיוק על מדף הסלע ללא קן.
היא מוארכת במקצת ואם היא נופלת היא תסתובב על הצד ותתאזן ולא תישבר.
האלקה שחורה בפלג העליון ולבנה מהתחתון כמו פינגווין.
אין הרבה הבדל בין המינים אבל הזכר גדול מעט מהנקבה.
מהרגע שאפרוחם בוקע הם מחפשים לו מזון כמו דגים קטנים ועובדים קשה לשם כך, כשאחד ההורים מגן על האפרוח.
לאחר 17–23 ימים האפרוח מוכן לעוף מהצוק לעבר הים שנמצא לידו, אך אם הוא ייפול הוא ייטרף על ידי שועלי שלג המחכים לו למטה.
אם הוא שורד ההורים והאפרוחים שוחים לאורך החוף דרומה, כשהחורף מגיע לאזור הארקטי.
אלקה זומר היא שחקנית גרמנייה, זוכת פרס גלובוס הזהב.
זומר נולדה בשם אלקה פון שלץ בברלין בנובמבר 1940. במהלך מלחמת העולם השנייה ברחה משפחתה לכפר על יד ארלנגן.
לאחר סיום התיכון נסעה לאנגליה ועבדה שם כאו-פר.
במהלך חופשה באיטליה התגלתה על ידי הבמאי האיטלקי ויטוריו דה סיקה, והחל מ-1958 החלה להופיע בסרטים איטלקיים.
במהלך תקופה זו שינתה את שמה לזומר, כדי להקל על ההגייה על ידי קהל לא-גרמני.
בשנות ה-60 עברה להוליווד והחלה לעבוד בסרטים.
במהרה החלה להיחשב כסמל מין.
באותה תקופה תמונות שלה היו פופולריות מאוד, וגם פורסמו במגזין "פלייבוי".
זומר הייתה משחקניות הקולנוע המובילות בשנות השישים.
היו לה תשעים ותשע הופעות בקולנוע ובטלוויזיה מ-1959 ועד 2005, ובהן בסרטים "אמנות האהבה", לצד דיק ואן דייק, "מלכודת הכסף", לצד ריטה הייוורת', ו"האוסקר", לצד סטיבן בויד.
ב-1964 זכתה בפרס גלובוס הזהב על תפקידה בסרט "הפרס".
נודעה גם בכך ששרה במספר פרקים בתוכנית "המופע של דין מרטין".
ב-1967 הופיעה בתפקיד קצר בסרט הפרודיה על ג'יימס בונד "קזינו רויאל".
בשנות השבעים שיחקה בסרט "זפלין" לצד מייקל יורק (1971), ובאחד מהעיבודים הקולנועיים של ספרה של אגתה כריסטי "עשרה כושים קטנים" (1974).
ב-1981 לקחה חלק בהנחיה ובפרשנות של טקס בחירת מיס תבל.
בשנות השמונים גם הנחתה את התוכנית "העולם המרגש של מהירות ויופי".
ב-1986 גילמה את סופיה שרלוטה מהנובר במיני-סדרה של NBC "פיוטר הגדול".
באותה שנה שיחקה בסרט "אנסטסיה: המסתורין של אנה" העוסק בסיפור ההתחזות לאנסטסיה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה לצד איימי אירווינג.
בשנות התשעים התמקדה יותר בציור וזנחה את קריירת המשחק.
בשנת 2000 לקחה חלק בדיבוב הגרמני של הסרט "הקיסר נפל על הראש".
זומר נישאה פעמיים במהלך חייה.
בין הפרסים שזכתה בהם במהלך השנים:
פרס גלובוס הזהב לשחקנית החדשה של השנה (עבור תפקידה בסרט "הפרס")
פרס זרי הדפנה ( (פרס הוליוודי שניתן בין השנים 1957–1971) – זומר הופיעה ברשימה ארבע פעמים בשנים 1964–1967
פרס במבי (פרס אירופאי להצטיינות בסרטים ובתקשורת בינלאומית) – זכייה כפולה, ב-1967 וב-1968
אלק גרוב היא עיר בקליפורניה, ארצות הברית, הממוקמת דרומית לבירת המדינה סקרמנטו.
בשנת 2016, אוכלוסיית העיר נאמדה בכ-167,965 תושבים, מה שהופך אותה לעיר ה-30 בגודלה בקליפורניה.
מבחינה כלכלית, המעסיקים המרכזיים באזור הם מערכות החינוך והבריאות המקומיות, וולמארט, אפל וקייזר פרמננטה.
משלחת חקר ספרדית הגיעה לאזור סקרמנטו לראשונה בשנת 1808. ההתיישבות החלה בסביבה זו בשנת 1850. בשנת 1868 הוקם באזור קו רכבת.
בעשורים שלאחר מכן נותרה אלק גרוב קהילה חקלאית קטנה עם התפתחות עירונית מועטה.
בשלהי שנות ה-80 של המאה ה-20 חלו תהליכי פרוור בסביבת סקרמנטו, אשר פיתחו את אלק גרוב.
ב-1 ביולי 2000 התאגדה אלק גרוב כעיר ונהנתה מצמיחה דמוגרפית מהירה ביותר בשנים שלאחר מכן.
העיר נפגעה רבות כתוצאה מהמשבר הכלכלי העולמי של שנת 2008.
אלק ברקס הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת ניו יורק ניקס מליגת ה-NBA, בעמדות הקלע והסמול פורוורד.
ברקס נולד וגדל בעיר גרנדוויו שבמיזורי, ובשנת 2009 החל ללמוד באוניברסיטת קולורדו.
בעונתו הראשונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה קלע 17.1 נקודות למשחק, ובעונתו השנייה נבחר לחמישיית העונה של מחוז ה-"Big 12" ("First-team All-Big 12") לאחר שהוביל את כל שחקני המחוז עם ממוצע של 20.5 נקודות למשחק.