tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מוחמד ולד בילאל מסעוד הוא מהנדס מים בהשכלתו המכהן בתפקיד ראש ממשלת מאוריטניה מאז 6 באוגוסט 2020. הוא החליף את קודמו בתפקיד אסמאעיל ולד בדה ולד א-שייח' סידיא (إسماعيل ولد بده ولد الشيخ سيديا).
מוחמד בילאל נולד בשנת 1963, בעיר (בירת מחוז ), סמוך לנהר סנגל, המפריד בין מאוריטניה לסנגל השכנה.
הוא למד בעיר הולדתו רוסו, וסיים תואר ראשון במתמטיקה באמצע שנות ה-80. את השכלתו האקדמית הוא המשיך באלג'יריה, שם הוסמך כמהנדס מים בשנת 1990. בהמשך, הוא עבד כמהנדס מים ויועץ במספר מגזרים ממשלתיים ופרטיים במאוריטניה.
כיהן כשר החוץ ב-2003–2005. ביולי–אוגוסט 2005, כיהן כשר השירות הציבורי.
באפשריל – אוגוסט 2008 כיהן כשר השיכון.
ב-2013–2018, כיהן כשגריר מאוריטניה באלג'יריה.
במהלך שנת 2020 נשמעה ביקורת במדינה על תפקוד הממשלה, וכן הועלו חשדות לשחיתות.
דו"ח שהוכן על ידי ועדת חקירה פרלמנטרית אישש חלק מהחשדות, ובין החשודים היו כמה עוזרים בכירים ומקורבים של הנשיא לשעבר מוחמד אולד עבד אל עזיז.
בין החשודים עלה גם שמו של ראש הממשלה איסמעיל אולד בדדה ולד אל-שייח' סידיא, והוא התפטר ב-6 באוגוסט 2020 מבלי לציין סיבה.
בבוקר של אותו יום (6 באוגוסט 2020), הטיל הנשיא מוחמד אולד ג'ז'ואני על מוחמד ולד בילאל את תפקיד ראש הממשלה, וכעבור שלושה ימים, ב-9 אוגוסט 2020, הכריז בילאל על הקמת ממשלה חדשה, שבה נשארו רוב חברי הממשלה הקודמת והוחלפו רק שישה מבין 23 שרי הממשלה.
בחודש מאי 2021, כ-9 חודשים לאחר הקמת ממשלתו הראשונה, הקים מוחמד ולד בילאל את ממשלתו השנייה.
הוא החליף את רוב השרים בממשלתו (14 תיקים מתוך 23) וכן העביר סמכויות בין משרדי ממשלה, מה שגרם לשינוי שמות המשרדים.
במרץ 2022 התגברו קולות הביקורת על תפקודה של ממשלת בילאל, שכיהנה יותר משנה וחצי.
ב-24 במרץ נאם הנשיא ג'זואני בפני בוגרי בית הספר הלאומי למנהל, עיתונות ומשפטים וציין את ההכרח להתחיל לבנות במאוריטניה מנהל מודרני ואפקטיבי שבמרכזו השירות לאזרח.
כמה ימים לאחר נאומו של הנשיא, הודיע מוחמד ולד בילאל על התפטרות ממשלתו (מבלי לפרט את הסיבות) ולמחרת, ב-30 במרץ, הודיע שהנשיא הטיל עליו שוב להרכיב ממשלה חדשה.
מוחמד ולד א-שייח' מוחמד אחמד ולד אל-ע'זוואני הוא הנשיא הנוכחי והעשירי של מאוריטניה.
הוא מכהן בתפקיד הנשיא מאז אוגוסט 2019. הוא שימש בעבר כשר ההגנה תחת קודמו, מוחמד ולד עבד אל-עזיז, וקודם לכן היה הרמטכ"ל, במשך עשר שנים.
ב-1 במרץ 2019 הודיע אל-ע'זוואני על מועמדותו לנשיאות, כיורש הנשיא היוצא מוחמד ולד עבד אל-עזיז, וביוני 2019 הודיעה ועדת הבחירות המרכזית כי זכה בנשיאות ברוב של 52%.
בעבר כיהן בתפקידים צבאיים וביטחוניים בכירים, ביניהם: המשרד לביטחון לאומי, המטה הכללי והמטה הכללי של הצבאות, שם המשיך עד שמונה לשר הביטחון באוקטובר 2018. הוא בנה את מאוריטניה וקבע את מדיניות ההגנה של מאוריטניה שהפכה את המדינה לחריגה באזור הסאהל, מדינה שלא הותקפה מאז 2011.
ע'זוואני נולד בעיר בומדיד, 108 ק"מ צפונית לעיר כיפה, בירת אזור עסאבה שבמרכז החלק הדרומי של המדינה.
הוא בן למשפחה של שייח'ים סוּפיים, בעלת השפעה חברתית, רוחנית וכלכלית, בכל המחוזות שבדרום ומערב המדינה.
הוא קיבל את חינוכו בבתי הספר וכן בקרב משפחתו וידע לשנן בעל פה את כל הקוראן.
ע'זוואני סיים את בחינות הבגרות ב-1977, וב-1978 התגייס לצבא.
הוא התקדם ונשלח לקורס קצינים באקדמיה הצבאית המלכותית במקנס, מרוקו.
שירת בצבא ובמקביל המשיך ללמוד באקדמיה והשלים תואר שני במדעי המינהל והצבא.
הוא הנשיא המאוריטני הראשון שמחזיק בתואר שני, ודובר שלוש שפות: ערבית, אנגלית וצרפתית.
מ-1987 עד 1991, ע'זוואני היה עוזרו של הנשיא מעאוויה ולד סידאחמד טאייע.
בתחילת שנות ה-90 נסע לעיראק לאימון בבית הספר לשריון וכשחזר פיקד על גדוד השריון בצבא.
בהמשך, הוא מונה לראש המודיעין הצבאי בצבא מאוריטניה.
ב-6 באוגוסט 2008 מונה ע'זוואני לרמטכ"ל הכוחות המזוינים, ולאחר כמה חודשים בתפקיד, מונה על ידי הנשיא עבד אל-עזיז גם למנכ"ל משרד הביטחון הלאומי בממשלה, ושימש בכהונות אלו עשר שנים (2008 עד 2018).
הוא נחשב לשחקן הראשי בהצלחות הצבא המאוריטני.
מתקפת הטרור האחרונה במאוריטניה הייתה ביולי 2011.
ע'זוואני פיקד על הצבא המאוריטני והוביל אותו במשך 10 שנים, עד שהתמנה לשר ההגנה מ-2018 עד 2019.
ע'זוואני נחשב למועמד שנתמך על ידי הנשיא היוצא עבד אל-עזיז, וכבר בסיבוב הראשון הוא ניצח ברוב של 52.01% מהקולות, לפני ביראם דאה עביד , שקיבל 18.59%.
ב-11 אוגוסט 2019 הושבע ע'זוואני והפך לנשיא מאוריטניה.
זה היה המהלך הדמוקרטי הראשון לבחירת נשיא במאוריטניה.
קודם לכן, היו מספר הפיכות צבאיות ברציפות.
עם כניסתו לארמון הנשיא – "הארמון האפור" – ע'זוואני שם את האחדות והדיאלוג הלאומי בראש סדר העדיפויות, וקיווה "להשיג קונצנזוס לאומי בסוגיות היסוד העומדות בפני המדינה, ולבצע רפורמות למען שלטון החוק, שיובילו לפיתוח החיים הפוליטיים".
ואכן זמן קצר לאחר קבלת תפקיד הנשיא, ע'זוואני החל בסדרת פגישות והגיע להסכמות רחבות, עם כלל הגורמים בחברה האזרחית, לרבות מפלגות האופוזיציה.
בהמשך חזרו למדינה אמנים ואנשי עסקים מאוריטנים חשובים כמו מוחמד ולד בּוּעמאטו (محمد ولد بوعماتو), כמו גם בירם דאה עביד, יריבו לשעבר בבחירות לנשיאות, שהכריז כי "הבחין בהרבה מתינות ואיזון" בנשיא החדש.
ע'זוואני קידם יחסים דיפלומטיים עם מדינות המערב שכמותו נלחמו בטרור באזור הסאהל, שכן מאוריטניה ממשיכה לספק מודל ליציבות באזור.
הוא הצליח להשיג קידמה חברתית משמעותית על ידי הקמת ביטוח בריאות מקיף למאוריטנים בעלי הכנסה נמוכה.
מאוריטניה מחזיקה בעמדה מובילה בתחום החינוך בכל האזור, וע'זוואני עומד בראש ועידת החינוך של G5 Sahel בסאהל.
מוחמד ולד אל-ע'זוואני נשוי למרים בינת מוחמד פאד'ל ולד א-דאה, רופאה לכירורגיית שיניים ששרתה בצבא מאוריטניה.
יש להם שלושה בנים ושלוש בנות.
מרים, ילידת 1980, למדה רפואת שיניים בדמשק, וכשחזרה למאוריטניה התגייסה לצבא ושם פגשה את ע'זוואני, כשהוא היה מפקד גדוד שריון.
בנם השני לוקה באוטיזם, והיא הודיעה על התחייבותה לטפל בילדים עם צרכים מיוחדים בכל רחבי המדינה.
היא תרמה לפתיחת מרכז זאיד (مركز زايد) בעיר הבירה נואקשוט (نواكشوط), שהוא המרכז הראשון לטיפול בילדים עם אוטיזם במערב אפריקה.
מוצאו של מוחמד ולד אל-ע'זוואני הוא משושלת מוסלמית סופית, עתיקה במאוריטניה, הוא בן לשבט האידיבּוסאת העשיר והמשפיע, שממנו הגיע גם מוכתאר ולד דאדה, הנשיא הראשון של מאוריטניה העצמאית.
ע'זוואני מגדיר את עצמו כמי שדבק בערכי האסלאם, באסכולה המאלכית.
שנושאת על דגלה ערכים כמו מתינות, הקרבה, ענווה ותחושת השתתפות וסולידריות.
מוחמד דיומאנדה הוא כדורגלן איווארי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת גלאזגו ריינג'רס מליגת העל הסקוטית ובנבחרת חוף השנהב.
דיומאנדה גדל באקדמיית רייט טו דרים בגאנה.
ב-5 בינואר 2020 הצטרף דיומאנדה לנורשלן מליגת העל הדנית.
בסך הכל ערך 96 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 11 שערים.
ב-26 בינואר 2024 הצטרף דיומאנדה לגלאזגו ריינג'רס מליגת העל הסקוטית בעסקת השאלה עד לתום עונת עם חובת רכישה בסופה.
מוחמד השביעי אל-מונצף היה ידוע כמונצף ביי היה ביי של תוניס בין ה-19 ביוני 1942 ל-14 במאי 1943. השליט הלפני אחרון של השושלת החוסיינית.
מונצף ביי נולד ב-4 במרץ 1881 בלה מנובה, והיה בנם של מוחמד החמישי אנ-נאסיר ולאלה פאטמה סוני.
כאדם צעיר מונצף ביי הבליט את עצמו במהלך אירועי אפריל 1922 כאשר תמך בתנועת Destour הלאומנית והכריח את אביו נאסיר ביי לקבל את נציגיה.
הוא מונה כביי אל-מחאלה ב-30 באפריל 1942 וירש את בן דודו, אחמד ביי, לאחר מותו ב-19 ביוני של אותה שנה.
ב-2 ביולי 1942 הוענק למונצף ביי עיטור הצלב הגדול של לגיון הכבוד על ידי צרפת של וישי.
אף על פי כן, גישתו על כס המלכות לא הייתה כזו שלצרפת היה קל להתמודד איתה.
לפיכך, בתזכיר מ-2 באוגוסט 1942 למרשל פטן שהוצג על ידי הווזיר הגדול שלו הדי לחואה, הוא אישר מחדש את אמונתו בריבונות תוניסאית, ללא פגיעה במדינת החסות הצרפתית.
הוא התעקש על הקמת מועצה מחוקקת מייעצת שבה ישלטו התוניסאים; גישה לתפקידים בשירות המדינה עבור תוניסאים, וצעדים נגד עוני ואבטלה.
הוא גם רצה לימודי חובה בערבית, הלאמה של מפעלי מפתח ומגוון אמצעים אחרים בעלי אופי לאומני רחב.
ב-12 באוקטובר 1942 בטקסי עיד אל-פיטר בארמון לה מרסה, מונצף ביי הביע את הפתעתו מכך שלא היה ולו תוניסאי אחד מבין אנשי הממשל הבכירים שהשתתפו עם הנציב הכללי הצרפתי, אדמירל ז'אן-פייר אסטבה.
לאחר מכן הביי שלח מברק למרשל פטן וביקש להחזיר את אסטבה.
והמתח המשיך לעלות בין הביי לאסטבה.
בדצמבר 1942, עימות התפוצץ במהלך מושב מועצת השרים בין אסטבה לשר המשפטים עבדל'ליל זאוש, לאחר שהשר הביע הסתייגות ממימון הז'נדרמריה הצרפתית ואסטבה דחה בכעס כל ביקורת על הז'נדרמריה.
מונצף ביי סבר כי נימת קולו של הנציב הכללי היא עלבון לנציגו ובכך לגופו.
חיילי הציר הגיעו לתוניסיה ב-19 בנובמבר 1942 והמערכה בתוניסיה הפכה חלק ניכר מהמדינה לשדה קרב.
מונצף ביי התמודד עם דרישות מפטן להישאר נאמן לצרפת ומרוזוולט לאפשר מעבר חופשי לכוחות בעלות הברית.
מונצף ביי הכריז על נייטרליות תוניסאית תוך שהודיע בחשאי לרוזוולט שתוניסיה תתמוך בבעלות הברית.
הוא גם סירב להצעה מהשגריר האיטלקי בומביירי להתכחש להסכם בארדו ולהתקשר בהסכם חדש עם איטליה.
ב-1 בינואר 1943 מינה הביי כראש הממשלה את מוחמד צ'ניק, שתואר כ"חצי אמריקאי" על ידי הנציג הגרמני רודולף ראהן.
צ'ניק עמד בראש ממשלה שכללה את הדסטוריאני סלאח פרחאת, הנאו-דסטורי מחמוד אל מאטרי והעצמאי, עזיז דג'לולי.
קודמו אחמד ביי כונה לעיתים קרובות "הביי של הצרפתים" וחתם על כמה צווים שהוכנו על ידי משטר וישי אשר הזיקו לקהילה היהודית בתוניסיה.
מונצף ביי, לעומת זאת, כונה 'המגן של היהודים' ועשה מאמצים להבטיח שגזירות אלו לא יושמו.
הוא גם סירב לחתום על גזירות אנטי-יהודיות אחרות, לרבות אלה המחייבות יהודים לענוד את הטלאי הצהוב, או לבצע עבודת כפייה, או להוציא יהודים מפעילויות מסוימות.
בין נובמבר 1942 למאי 1943, בזמן שחיילי הציר כבשו את המדינה, הוא התערב שוב ושוב כדי להגן על עמו, במיוחד הקהילה היהודית, מפני תביעותיהם.
כאשר כוחות בעלות הברית כבשו את תוניס, השדולה הקולוניאלית הצרפתית סביב אנרי ז'ירו, כולל הנציב הכללי לשעבר ושר וישי מרסל פיירוטון, האשימה את הביי בשיתוף פעולה עם כוחות הציר.
לאחר בריחתו של אסטבה, הגנרל אלפונס ז'ואן הפך לנציב הכללי בפועל.
ב-13 במאי 1943, בהוראת ז'ירו, דרש ז'ואן את התפטרותו של הביי, אך הוא סירב.
למחרת הוא סולק בצו מז'ירו והוטס אל מחוץ למדינה על ידי חיל האוויר הצרפתי.
ירש אותו בן דודו השני, אל-אמין ביי, ב-15 במאי 1943.
מונסיף ביי נשלח ללאגוואט שבדרום אלג'יריה, שם התפטר רשמית ב-8 ביולי.
לאחר מכן הועבר לעיירה הקטנה טנס שבצפון המדינה וב-17 באוקטובר 1945 הוא הועבר שוב לפו, שם שהה עד מותו ב-1 בספטמבר 1948. שרידיו הובאו בחזרה לתוניס והוא נקבר בכבוד מלא בבית הקברות ג'לז בניגוד לבני משפחתו השליטים האחרים, שרובם נקברו בתורבה אל-באי.
הוא מונצח היום בארמון מונצף ביי בלה מרסה, שנקרא רשמית על שמו ב-1 בספטמבר 2012 על ידי הנשיא מונצף מרזוקי.
מוחמד השביעי אל-מונצף היה בנו של מוחמד החמישי אנ-נאסיר.
הוא התחתן עם לאלה טראקי ביה, בתו של מוחמד הרביעי אל-האדי (ולכן בת דודתו השנייה) באוקטובר 1900 בסידי בו-סעיד.
היא הייתה אם לארבעת ילדיו:
לאחר מותה של לאלה טראקי ב-1919 הוא התחתן עם לאלה זובאידה (לבית אזוז) ולאחר מכן עם בת דודה נוספת, לאלה חביבה (1888–1969), ממנה התגרש.
אשתו האחרונה הייתה לאלה ארבייה באוגוסט 1942, והיא הלכה אחריו לגלות, ומתה ב-1974.
מוחמד בן עבד א-רחמן בן עביד אללה , הידוע גם בשם מוחמד השלישי, היה מח'ליפי בית אומיה בקורדובה שבאל-אנדלוס.
מוחמד השלישי עלה לשלטון לאחר מותו של עבד א-רחמן החמישי.
הוא שלט בין השנים 1024 ל-1025, לאחר שהאספסוף שמרד כנגד קודמו הכריז עליו כח'ליף תחת שם הכבוד "אל-מֻסְתַכְּפִי" (المستكفي), כל זאת מבלי שנשאל על רצונו בדבר.
צעדו הרשמי הראשון היה ללוות את עבד א-רחמן החמישי אל עבר הוצאתו להורג.
ברם, מוחמד השלישי לא השכיל לשלוט והקיף את עצמו באנשים חסרי יכולות.
כאשר התפשטה שמועה לגבי צעידה של יחיא בן עלי בן חמוד אל-מעתלי לעברו, חששו גרם לו לברוח מהעיר ב-26 במאי 1025 מחופש לזמרת.
לאחר כמה שבועות הוא נרצח על ידי אחד מהאנשים שליוו אותו במנוסתו.
בין צאצאיו: בתו ולאדה בנת אל-מסתכפי שהייתה משוררת אנדלוסית מפורסמת.
מוחמד ג'וואד חוסיין-נז'אד (בפרסית: محمدجواد حسین نژاد; נולד ב-26 ביוני 2003 בג'ויבאר שבאיראן) הוא כדורגלן איראני המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת דינמו מחצ'קלה מליגת העל הרוסית ובנבחרת איראן.
חוסיין-נז'אד גדל במחלקת הנוער של ספהאן, ובשנת 2023 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל האיראנית.
ב-9 באוגוסט 2024 חתם בדינמו מחצ'קלה, העולה החדשה לליגת העל הרוסית.
ב-17 באוקטובר 2023 ערך חוסיין-נז'אד את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איראן, בניצחון 4-0 על נבחרת קטר במשחק ידידות.
מוחמד מחמוד אחמד דעאג'נה הוא איש צבא פלסטיני המכהן כמפקד המשמר הנשיאותי הפלסטיני מאז 23 בנובמבר 2024.
לאחר שסיים את לימודיו, הצטרף למשמר הנשיאות הפלסטיני, שם התקדם למחלקת ההגנה המיוחדת של נשיא הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת, לפני שעבר לעבוד במחלקה לעניינים כספיים ומנהליים.
הוא גם שירת ביחידת ההתערבות המהירה של המשמר הנשיאותי ומאוחר יותר התמנה לנהל את האימונים של כוחות הסוכנות.
הוא גם ליווה את מחמוד עבאס במשך שנים רבות ושימש כשומר ראשו.
כמו כן שימש כסגן מפקד המשמר הנשיאותי הפלסטיני.
ב-23 בנובמבר 2024 מונה למפקד המשמר הנשיאותי הפלסטיני.
בפברואר 2025 נבחר כחבר בחבר הנאמנים של האקדמיה הצבאית הפלסטינית של .
מוחמד מהמט דמאר הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הקשר בהופנהיים.
דמאר הוא תוצר של מחלקות הנוער של 1. פצ'ה שונברג, הרטה צלנדורף, הרטה ברלין ואיינטרכט פרנקפורט.
ב-7 ביולי 2022 הוא עבר להופנהיים מהבונדסליגה.
הוא ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו ב-6 באוגוסט 2022 בהפסד 3–1 לבורוסיה מנשנגלדבך במסגרת הבונדסליגה.
ב-28 באוגוסט 2023 הצטרף דמאר בהשאלה לעונה אחת להנובר 96, ששיחקה בבונדסליגה השנייה.
ב-20 באוגוסט 2024 עבר דמאר בהשאלה לאלוורסברג, ששיחקה גם היא בבונדסליגה השנייה.
דמאר הוא יליד גרמניה ממוצא טורקי, הוא שיחק בנבחרות הצעירות של גרמניה, ובנבחרת גרמניה עד גיל 18 בשנת 2022.
מוחמד ח'אתמי (בפרסית: محمد خاتمی, תעתיק מדויק: מחמד ח'אתמי; נולד ב-29 בספטמבר 1943) הוא פוליטיקאי איראני, מראשי תנועת הרפורמה במדינה.
כיהן כנשיאה החמישי של איראן בשנים 1997–2005.
מוחמד ח'אתמי נולד ב-29 בספטמבר 1943 בארדכאן שבאיראן, לאיש דת.
למד תאולוגיה (כלאם) באוניברסיטת קום החל מ־1961, קיבל את התואר מוסמך לפילוסופיה מאוניברסיטת אספהאן, למד הוראת מדעים באוניברסיטת טהראן ב־1970 תוך התמחות במחשבה מדינית.
בהמשך סיים קורס בהנהגה דתית בקום.
היה פעיל בתנועה האסלאמית באיראן והוגלה לאירופה בסוף שנות ה-70. שב לאיראן לאחר המהפכה האסלאמית.
בשנת 1999 פרסם ספר של מחשבה מדינית בו תמך בעמדות של מורו ג'וואד טבאטבאי בקשר להתפתחויות בתחום זה במהלך ההיסטוריה של פרס.
הפך לשר התרבות ב־1982, הודח ב־1986 בשל מדיניות ליברלית מדי ומונה שנית לתפקיד בין השנים 1989–1992. במקביל כיהן במספר תפקידים צבאיים, ביניהם ראש הכוחות המשולבים של צבא איראן וסגן השר הממונה על הצבא במהלך מלחמת איראן–עיראק, וכן שימש כראש המטה לתעמולה.
היה ראש הספרייה הלאומית של איראן בשנים 1992–1997.
ח'אתמי נבחר לראשונה לנשיא איראן ב־23 במאי 1997 תוך תמיכה בעיקר של הצעירים והנשים, שדרשו רפורמה.
למרות ניסיונות השמרנים להכשילו הצליח לזכות ברוב בפרלמנט ב־2000 ובבחירות לנשיאות ב־8 ביוני 2001.
בשנת 2005 סיים את כהונתו בשל החוקה האיראנית שאינה מאפשרת לנשיא לכהן ברציפות יותר משתי קדנציות.
מחמוד אחמדינז'אד, שזכה בבחירות, החליף את ח'אתמי בתפקיד הנשיא.
בפברואר 2009 הודיע ח'אתמי כי יתמודד מול נשיא איראן המכהן מחמוד אחמדינז'אד, בבחירות לנשיאות שייערכו בחודש יוני.
ב-16 במרץ פרש מן המירוץ, על מנת לאפשר לחברו ויועצו, ראש הממשלה לשעבר מיר-חוסיין מוסאווי, להתמודד במקומו.
אייתוללה עליון סייד מוחמד חוסיין פדלאללה (ערבית: السيد محمد حسين فضل الله, תעתיק מדויק: סיד מֻחמד חֻסַין פצֿלאללה; 16 בנובמבר 1935 – 4 ביולי 2010) היה מנהיג מוסלמי דתי שיעי בלבנון.
לעיתים קרובות התייחסו אליו כאל הסמכות ההלכתית של חזבאללה, והוא ממניחי התשתית הרעיונית להקמתו.
השפעתו על מאמיני האסלאם השיעי, בכלל זה בעיראק, רבה ביותר.
כתב עשרות ספרים בנושאי דת, ייסד מספר בתי ספר דתיים ונאם לעיתים תכופות בפני קהל מאמיניו.
בדרשותיו נהג לקרוא לאסלאמיזם ולהתנגדות מזוינת נגד ישראל, שהוגדרה בפיו כ"גורם אימפריאליסטי".
מוחמד פדלאללה נולד בעיר נג'ף אשר בעיראק, ב-16 בנובמבר 1935. אביו, סייד עבד א-ראוף פדלאללה, היגר אל המקום מן הכפר הדרום לבנוני עיינאתא (הסמוך לבינת ג'בייל) בשנת 1928 לשם לימודים דתיים.
ב-1953, בגיל 16, ביקר פדלאללה בלבנון כדי לנכוח בטקס שיעי.
פדלאללה הצעיר הרשים את באי האירוע בלבושו ובדברי שירה שנשא.
בשיר שנשא התאבל על מותו של המשורר הלבנוני סייד מוחסן אל-אמין, אולם השיר עסק גם בענייני חברה ופוליטיקה רלוונטיים לאותה תקופה, ובכלל זה הקולוניאליזם הצרפתי, האחדות האיסלאמית, אבטלה ועוד.
גם בשנים הבאות המשיך לכתוב בזמנו הפנוי שירה, המתרכזת כמעט כולה בענייני דת האסלאם.
בתחילה למד פדלאללה בבית ספר מסורתי (כותאב), שם למד קוראן וכישורי כתיבה וקריאה בסיסיים.
לאחר מכן עבר אל בית ספר מודרני.
כבר בגיל צעיר התחיל לקרוא בכתבים אסלאמיים.
בקיאותו והבנתו המעמיקה הביאו אותו ללמוד אצל מורי הדת הטובים ביותר באזורו.
לאחר 21 שנות לימוד תחת מורי הדת של נג'ף, סיים פדלאללה את לימודיו ב-1966 ושב אל לבנון, הפעם כמורה.
בשנה זו קיבל הזמנה מקבוצת מאמינים בשם "אוסרת אתאחי" (משפחת האחווה) לבוא ולחיות עמם בפרבר נבעה במזרח ביירות.
פדלאללה היה למנהיג הדתי של הקהילה, מנהל התפילה בציבור ודרשנה.
בנבעה החל פדלאללה בארגון סמינרים תרבותיים ודתיים.
בדרשותיו התייחס גם לנושאים חברתיים.
את עיקר זמנו הקדיש לפיתוח לימוד הדת, ובין היתר הקים בית ספר דתי בשם "מכון השריעה האיסלאמית".
אחד מתלמידי המוסד היה השייח' רג'ב חרב, ממניחי היסודות הרוחניים להקמת החזבאללה.
את היותו מלומד דתי שילב פדלאללה עם מעורבות גבוהה בחיי הקהילה בה חי.
בזמן מלחמת האזרחים בלבנון נחטף פדלאללה בידי ארגונים לבנוניים נוצריים.
לאחר מכן עבר לפרבריה הדרומיים של ביירות (חארת חרייק וביר אל-עבד).
בזמן המלחמה הרבה להשתמש במסגדו הן לקיום תפילות והן להעברת שיעורים לגבי פירושי הקוראן כמו גם נשיאת נאומים דתיים.
הוא קרא לנקיטת פעולות כנגד מה שכינה "כוחות האימפריאליזם המערבי" המבקשים להכניע את העולם המוסלמי.
כמו כן צידד בהידברות בין המוסלמים השיעים והסונים.
במשך השנים הוציא עשרות של ספרים וכתבים בנושאי דת ושירה.
פדלאללה נחשב לליברלי יחסית באופן השקפותיו בנוגע למעמד האישה.
לקראת היום הבינלאומי למאבק באלימות נגד נשים פרסם פדלאללה פתווה המאשרת לאישה מוכה להכות את בעלה במסגרת ההגנה העצמית וכן למנוע מבעלה לאנוס אותה, כפי שהאסלאם מתיר לגבר לסרב לקיים יחסי מין עם אשתו כדרך "לחנכה".
על פתווה זו, ספג פדלאללה ביקורת רבה מחכמי דת מוסלמים אחרים, אשר טענו כי האישה נחותה מהגבר ורק לו הזכות לנהוג כלפיה באלימות ולא להפך.
חכמי דת אחרים טענו כי פתווה זו "הורסת בתים ונכנעת למערב".
בסיוע תרומות שגייס במשך השנים, פדלאללה עסק והיה שותף להקמתה של רשת סוציאלית מסייעת ובה מוסדות רבים בתחום שירותי הרפואה, החינוך והרווחה אשר צרכניה מונים עשרות אלפי אנשים.
במרץ 1985 ניצל מאחד מניסיונות ההתנקשות בחייו.
ניסיון התנקשות זה בוצע על ידי התפוצצות של מכונית תופת בביירות.
ישנן טענות כי אירוע זה אורגן על ידי ה-CIA.
מת בביירות ב-2010, בגיל 75, לאחר שסבל בשנותיו האחרונות מבריאות רופפת.
פדלאללה, בעל השפעה רעיונית רבה על העולם המוסלמי השיעי, שלל את זכות הקיום של מדינת ישראל ונהג לקרוא להתנגדות מזוינת נגדה.
בנוסף תמך ברעיונות המהפכה האיראנית, קרא לאסלאמיזם בלבנון כחלק ממהלך כולל להקמתה של מדינה מוסלמית רחבת היקף, במקום המדינות הנפרדות כיום, ובכלל זה לבנון.
פדלאללה היה ממייסדי החזבאללה, אשר הוכר במדינות מערביות כארגון טרור.
תמיכתו בארגון נמשכה אף שלא מילא תפקיד רשמי בו.
בד בבד גינה את פיגועי 11 בספטמבר ואף פרסם פתווה (פסק הלכה), בעקבות הפיגועים במרוקו, כנגד פיגועי התאבדות הפוגעים באוכלוסייה אזרחית.
הוא גם פרסם פתווה האוסרת על כל מוסלמי לסייע לארצות הברית בפעולותיה לכבוש כל מדינה מוסלמית.
ברם בנוסף התבטא כי התאבדות, כמו גם פיגועי התאבדות, במסגרת של ג'יהאד, היא לא מותרת.
פדלאללה התבטא כי פירוק חזבאללה מנשקו בעקבות מלחמת לבנון השנייה, כחלק מיישומה של החלטה 1559, הוא בגדר "מעשה בגידה".
מוחמד איברהים ותד היה חבר הכנסת מטעם מפלגות מפ"ם וחד"ש.
קודם לכן שימש עורך עיתון "על המשמר" בשפה הערבית.
ותד נולד בשנת 1937 בג'ת ולמד בבית ספר מקומי.
לאחר תקופה קצרה בתנועת הנוער בנק"י הצטרף לתנועה הערבית המקבילה לתנועת "השומר הצעיר", במסגרתה נבחר להנהגת התנועה.
את לימודיו התיכוניים סיים בבאקה אל-גרבייה ומאוחר יותר למד בחוג ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטת תל אביב.
בהמשך לפעילות בתנועת הנוער, ותד היה פעיל בשורות מפ"ם במגזר הערבי.
תקופה ארוכה שימש עורך עיתון התנועה בערבית, "אל מרצאד" (המקביל לעיתון "על המשמר") וחבר הוועדה המדינית של מפ"ם.
כן התמנה לחבר הנהלת המרכז ללימודים ערביים ופעל במועצות ציבוריות שונות הנוגעות למגזר הערבי.
ב-1970 הוצג מחזהו "דו קיום" בתיאטרון חיפה בבימויה של נולה צ'לטון.
בבחירות למועצות בשנת ב-1978 התמודד על ראשות מועצת ג'ת, אך הפסיד בסיבוב השני.
בשנים 1981–1988 כיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-10 וה-11. לשתי כנסות אלו נבחר מטעם מפ"ם במסגרת המערך.
בכנסת ה-11 פרש ותד עם חברי מפ"ם לסיעה נפרדת ובשנת 1988. טרם הבחירות, פרש ממנה והצטרף למפלגת חד"ש, עקב חילוקי דעות עם אלעזר גרנות, שדחה את תוכנית השלום שהציג דובר אש"ף בסאם אבו שריף ("מסמך אבו שריף").
לאורך שבע שנות כהונתו היה חבר ועדת החינוך והתרבות וועדת הפנים ואיכות הסביבה.
לאחר סיום כהונתו בכנסת ניהל וערך את העיתון "כל אל-ערב" בנצרת ובשנותיו האחרונות ניהל משרד יחסי ציבור.
ותד נהרג בשנת 1994 בתאונת דרכים.
לאחר שהפך לשליטה של המדינה, הכריז על משטר צבאי וביטל את החוקה.
ההפיכה עצמה התבצעה כמעט ללא שפיכות דמים, אולם לאחר שעלה לשלטון העמיד זיא את בהוטו לדין והוא הוצא להורג.
זיא שלט בפקיסטן במשך כשנה תחת משטר צבאי ובחודש ספטמבר 1978 נטל את סמכויות הנשיא.
ב-17 באוגוסט 1988 נהרג זיא אל-חאק יחד עם כמה מקציניו הבכירים, בחברת שגריר ארצות הברית לפקיסטן ארנולד לואיס רפאל, בתאונת מטוס מסתורית שנסיבותיה נותרו עלומות.
רבים ראו במותו, וגם במות שגריר ארצות הברית, רצח שתוכנן מראש.
זיא נולד בשנת 1924 בעיר ג'אלאנדר שבמדינת פנג'אב בהודו, והיה בן לקאסטה האריאנית, אשר עיקר עיסוקם בחקלאות.
הוא היה בנו השני מתוך חמישה ילדים, של מוחמד אכבר, אשר עבד בדלהי ובשימלה בטרם חולקה הודו.
את לימודיו החל בשימלה ואחר כך עבר ללמוד בסנט סטפאן קולג' בדלהי המהווה היום חלק מאוניברסיטת דלהי.
בשנת 1943 הוא הוסמך לקצונה בגדוד פרשים של הצבא הבריטי בהודו ושירת במלחמת העולם השנייה.
לאחר שפקיסטן קיבלה את עצמאותה, הצטרף זיא כקצין בדרגת מייג'ור לצבא הפקיסטני שנוסד.
בין השנים 1962–1964 שהה בארצות הברית והשתלם במכללה לפיקוד של צבא ארצות הברית.
במשך מלחמת סין-פקיסטן בשנת 1965, זיא פיקד על כוח טנקים.
בין השנים 1967–1970 הוא שהה בממלכת ירדן כיועץ צבאי וכן הוביל כוח צבאי ירדני בעת אירועי ספטמבר השחור.
ב-1 באפריל 1976 הוא מונה על ידי ראש ממשלת פקיסטן, זולפיקאר עלי בהוטו, לעמוד בראש צבא פקיסטן, אף שבמטה הכללי שרתו אותה עת מספר קצינים בכירים ממנו.
ככל שהתארכה כהונתו של בהוטו במשרת ראש הממשלה גברה הביקורת הציבורית על מנהיגותו, והאהדה אליו הלכה ופחתה.
כמה מן המנהיגים הבולטים במפלגת העם גינו את בהוטו באופן פומבי וקראו להפגנות כנגד משטרו.
ב-8 בינואר 1977 מספר גדול של חברי אופוזיציה התאספו כדי ליצור את "הברית הפקיסטנית הלאומית" (PNA – Pakistan National Alliance).
לאור גל גואה של אי-שקט והפגנות נפגש בהוטו לשיחות עם מנהיגי ה-PNA, אשר בסופן הושג הסכם לפיזור בתי הנבחרים ולבחירות חדשות אשר עד לעריכתן תכהן ממשלת אחדות לאומית.
אולם, ב-5 ביולי 1977 בהוטו וחברי ממשלתו נעצרו על ידי כוחות הצבא בפיקודו של גנרל זיא.
דחיית הבחירות וקריאה להטלת אחריות ציבורית
לאחר שנטל את השלטון כראש מנהל השלטון הצבאי, הבטיח זיא לקיים בחירות לבתי הנבחרים האזוריים והלאומי בתוך 90 יום ולהעביר את השלטון לנציגיו הנבחרים של העם.
הוא אף הכריז כי לא ביטל את חוקתה של פקיסטן, אלא השעה אותה זמנית.
אולם, בחודש אוקטובר 1977, הוא הכריז על דחיית הבחירות והחליט לפתוח בתהליך של הטלת אחריות ציבורית על מדינאים.
זיא הכריז כי שינה את תוכניתו לערוך בחירות לאור דרישה של העם לבחון את מנהיגיו המדיניים אשר התרשלו בניהול השלטון עד לעלייתו.
לכן נקט במדיניות של "ראשית, גמול יאה ואחר כך הבחירות", מדיניות שלה קראה כבר מפלגת ה-PNA.
הוקם טריבונל שיפוטי לצורך פסילת מועמדות מועמדים לבית הנבחרים, ומספר חברי פרלמנט מן העבר הואשמו ברשלנות ונפסלו מלהמשיך ולהשתתף בהליך הפוליטי למשך שבע שנים.
זיא פרסם ספר לבן המאשים את ממשלת זולפיקאר עלי בהוטו המודח בגרימת עוולות לאומה.
שלטונו כראש מנהל השלטון הצבאי
אשתו של זולפיקאר עלי בהוטו, נוסראט בהוטו, הגישה תביעה כנגד שלטונו הצבאי של גנרל זיא וקראה תיגר על חוקיות ההפיכה הצבאית.
תביעה זו הביאה את בית המשפט העליון של פקיסטן לפסוק, במה שיכונה מאוחר יותר כדוקטרינת ההכרח, כי לאור המצב המדיני הבלתי יציב והמסוכן קודם לביצוע ההפיכה, ההפיכה של גנרל זיא והדחתה בכוח של ממשלת בהוטו הייתה חוקית ובגדר הכרח בנסיבות שבהן התבצעה.
פסק דין זה חיזק את אחיזתו של זיא בשלטון.
אף על פי שרוב ממשלתו של בהוטו פוזרה, שוכנע נשיא המדינה פאזאל לאהי צ'אודרי להמשיך במשרתו הסמלית.
ב-16 בספטמבר 1978, לאחר שתמה כהונתו, למרות ניסיונותיו של זיא להאריך את הכהונה, התפטר צ'אודרי וגנרל זיא נטל על עצמו אף את משרת הנשיא.
בכך הפך לשליטה הבלעדי של פקיסטן.
במשך שש השנים הבאות חתם זיא על מספר צווים נשיאותיים, אשר תיקנו את החוקה והוסיפו לסמכויותיו.
הבולט שבהם היה צו "חידוש חוקת 1973", אשר שם בידי זיא את הכוח לפזר את אספת הנבחרים על פי רצונו הבלעדי.
משפטו של זולפיקאר עלי בהוטו
ב-4 באפריל 1979 הוצא זולפיקאר עלי בהוטו להורג בתלייה, לאחר שבית המשפט העליון דחה את ערעורו ואישר את גזר דינו של בית המשפט העליון בלהור, שהרשיעו בקשר לרציחת אביו של אחמד ראזה קאסורי, מדינאי שהתנגד למפלגת העם.
פסק דינו של בית המשפט העליון של פקיסטן התקבל בהכרעה של ארבעה כנגד שלושה.
זיא סירב להעניק לבהוטו חנינה, למרות פניות רבות מראשי מדינות זרות, באומרו כי מדובר ב"פעילות של איגוד מקצועי".
התגובות להוצאתו להורג של ראש ממשלה נבחר על ידי שליט צבאי שתפס את השלטון בכוח זכו לביקורת עזה בעולם ובקרב הקהילה המשפטית בפקיסטן.
בעת שתפס את השלטון בפקיסטן, ירש זיא מרי אזרחי נרחב שהחל עוד בעת שלטונו של בהוטו, בפרובינציה הגדולה בפקיסטן, בלוצ'יסטן.
סכסוכים שבטיים והתנגשויות על רקע שליטה בקרקעות הביאו את בלוצ'יסטן אל סף פרישה והכרזת עצמאותה מפקיסטן.
זיא פעל במהירות והכריז על חנינה כללית לאלה אשר יניחו את נשקם וכן פעל לפיוס בין השבטים הניצים.
כאשר ראה כי מאמציו אינם משפיעים על שינוי האווירה השלטת, זיא הורה על הסגת חלק ניכר מכוחות צבא פקיסטן מן החבל ובכך הביא לקיצן תנועות מרי אזרחי.
תקופת שלטונו של זיא נחשבת כתור הזהב של בלוצ'יסטן ובתקופתו נערכו השקעות ענק בחבל ארץ זה, אשר כללו פרויקטים גדולים.
זיא מינה את גנרל רחימודין חאן, אשר בלט עד לאותה עת כקצין מצטיין, למשרת המושל הצבאי בבלוצ'יסטן (ומאוחר יותר אף מושל חבל סינד).
גנרל רחימודין החל מיד במדיניות של בידוד המשפחות הפאודליות ממשרות שלטוניות.
הוא שלט בבלוצ'יסטן באופן קפדני ודיכא כל סימן למרי אזרחי.
מינויו של רחימודין, לאור אופי שלטונו הדיקטטורי בבלוצ'יסטן, עוררה מחלוקת במדינה, כיוון שלמעשה שלט בחבל ארץ זה כמעט באופן עצמאי מן השלטון המרכזי במדינה.
הביקורת שהושמעה על המינוי נעלמה לאחר שהתבררו הישגיו של רחימודין בקידומה של בלוצ'יסטן בעת שלטונו (1978–1984).
לאחר שפיזר את אספת נבחרים, החליט זיא להקים מערכת אלטרנטיבית.
בשנת 1980 הוא הציג את המאג'ליס-א-שורא.
רוב חברי השורא היו אינטלקטואלים, מלומדים, עיתונאים, כלכלנים ואנשי מקצוע מתחומי חיים שונים.
השורא פעלה כמועצה מייעצת לנשיא.
כל 284 חברי השורא מונו על ידי הנשיא באופן אישי.
גנרל זיא החליט לקיים בחירות בפקיסטן.
אולם לפני העברת השלטון לידי נבחרי הציבור, הוא החליט להבטיח את משרתו כעומד בראש המדינה.
בחודש דצמבר 1984 התקיים משאל עם שבו עמדה לבחירה השאלה, האם לבחור בגנרל זיא כנשיא המדינה העתידי.
על פי התוצאות הרשמיות, יותר מ-95% מן הציבור בחר בהמשך כהונתו של זיא כנשיא המדינה, ולכן נבחר לתקופת כהונה נוספת של חמש שנים.
אולם, משאל העם לווה בהאשמות קשות על אי-סדרים והפרות חוק באופן הנוגד בחירות דמוקרטיות.
לאחר שהבטיח את נשיאותו במשאל עם, החליט זיא לקיים בחירות כלליות במדינה בחודש פברואר 1985. הוא קבע כי בחירות אלה יהיו על בסיס לא מפלגתי.
בתגובה החליטו רוב מפלגות האופוזיציה להכריז חרם על הבחירות, למרות זאת תוצאות הבחירות הצביעו על כך כי רבים מן הנבחרים השתייכו למפלגה כזו או אחרת.
זיא בחר מבין חברי בית הנבחרים את מוחמד חאן ג'וניג'ו כראש ממשלה.
לרבים בחירתו של ג'ונג'ו, אדם פשוט וחסר יומרות, סימלה את רצונו של זיא למנות ראש ממשלת בובות.
אולם, תיקון זה הפחית במידה ניכרת את כוחו, קודם לבחירות, שכן אז היה יכול לפזר אף את בית המחוקקים ללא כל נימוק.
התיקון השמיני איפשר לזיא לפזר את האספה הלאומית אך ורק אם מתמלאים שני תנאים: הראשון, הממשלה נפלה בהצבעת אי-אמון ולא נראה כי ניתן לבחור בממשלה חלופית.
השני, הממשלה לא יכולה להמשיך ולתפקד בהתאם לחוקה.
ב-25 בדצמבר 1979 פלשו כוחות ברית המועצות, אשר הייתה מעצמת-על באותה עת, לאפגניסטן.
גנרל זיא, כנשיאה של פקיסטן השכנה, התבקש על ידי מספר חברי ממשלתו להימנע מלהתערב במלחמה, זאת לאור עליונותה הצבאית המוחלטת של ברית המועצות.
אולם זיא, מוסלמי אדוק בדתו, לא היה יכול לקבל את הרעיון כי כוחות קומוניסטים השתלטו על מדינה מוסלמית שכנה ולא הסתיר את כוונותיו לסייע באופן כלכלי וצבאי לכוחות המוג'הידין האפגניים.
תחת שלטונו של זיא, בוטלו באופן הדרגתי פעולות ההלאמה מעת שלטונו של זולפיקאר עלי בהוטו והחלה תנועה של הפרטה במשק.
זאת כחלק מתמיכתו המוצהרת של גנרל זיא בשיווין זכויות ובתיעוש המדינה.
הנשיא זיא תרם באופן משמעותי להשגת יכולתה הגרעינית של פקיסטן.
פעולותיו זכו לביקורת מחוץ לפקיסטן, מצד שלל ארגונים בינלאומיים ובמיוחד על העובדה כי פקיסטן לא הצטרפה לאמנה למניעת הפצת נשק גרעיני.
דרכו של זיא להגיב לביקורת שהושמעה נגד מדיניותו הייתה להדגיש את הקשר שבין פעולות ארצו לבין תוכנית הגרעין ההודית.
הוא אף ניסח הצעה בת חמש נקודות כתגובה ללחץ הבינלאומי הכוללת גינוי לשימוש בנשק גרעיני.
למרות זאת, הוא לא הסתיר את תמיכתו הכלכלית במפעל להעשרת אורניום בקחוטה בניהולו של ד"ר עבדול קאדיר חאן, מי שלימים סייע ללוב בתכנון תוכנית גרעין משלה.
הנשיא זיא זכה לעליה במעמדו הבינלאומי לאחר הצהרתו כי ילחם בפולש הסובייטי לאפגניסטן ובזמן קצר השתנתה תדמיתו בתקשורת המערבית, מזו של שליט צבאי עריץ לאלוף העולם החופשי.
ביחסי ארצות הברית ופקיסטן ידעו הרעה עם הכרזתו של הנשיא ג'ימי קרטר על הפסקת הסיוע לפקיסטן, לאור סירובה לנקוט בצעדים לריסון תוכנית הגרעין שלה.
אולם ב-25 בדצמבר 1979, עם הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, הציע הנשיא קרטר סיוע אמריקאי של 325 מיליון דולר למשך שלוש שנים.
זיא דחה את ההצעה בטענה שמדובר ב"פירורים".
לאחר עלייתו של רונלד ריגן לשלטון, בבחירות 1980 בארצות הברית, הוטב יחסה של ארצות הברית לפקיסטן.
הודות למאמציו של חבר הקונגרס צ'ארלי וילסון, ובמסגרת מבצע ציקלון של ה-CIA, הוגבר הסיוע האמריקאי לפקיסטן ולמוג'הידין באופן משמעותי, בניסיון לגייס את זיא להילחם את מלחמתה של ארצות הברית כנגד ברית המועצות.
עם עליית ריגן לשלטון מצא עצמו זיא בעמדה שבה יכול היה לדרוש ולקבל מיליארדי דולר בסיוע עבור המוג'הידין.
מעורבות שירותי הביון הפקיסטנים והכוחות המיוחדים שלה במלחמת אפגניסטן הלכה וגברה, זאת בשיתוף פעולה עם ה-CIA ועם הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית.
בשנת 1981 סיפק ממשלו של ריגן לזיא משלוח ראשון של 40 מטוסי F-16, אולם הסובייטים המשיכו לשלוט בשמי אפגניסטן עד שנת 1986, אז סיפקו האמריקאים טילי סטינגר למוג'הידין.
מאותה עת הלכה ונחלשה אחיזת הסובייטים באפגניסטן, עד לנסיגתם בינואר 1988. לפקיסטן היה תפקיד מרכזי במעורבות מדינות המערב במלחמת אפגניסטן.
כצעד ראשוני לביסוס חברה איסלמית בפקיסטן הכריז זיא על יסוד מוסד השריעה.
על עבירות רכוש העונש הקבוע בחוק העונשין הפקיסטני היה מאסר, קנס, או שניהם יחד.
עם אכיפת תקנות החודוד משנת 1979, הומרו עונשים אלה בכריתת כף יד ימינו של הגנב בשורש כף היד בידי מנתח.
על עבירת שוד, נכרתה בניתוח יד ימינו של השודד בשורש כף היד וכף רגלו השמאלית בקרסול.
חודוד הוא מונח הנמצא בשימוש תכוף בספרות האיסלמית המשפטית והחברתית לציון גבולות מקובלים להתנהגות חברתית.
אף שהעונשים נאכפו על פי כללי החודוד, המשיכה מערכת המשפט לעבוד במסורת האנגלו-סכסית.
כיוון שעל פי חוקי האסלאם ניתן לאכוף את עונשי החודוד רק אם מופיעים ארבעה עדים לפשע, רק לעיתים נדירות נגזרו עונשים אלה בפועל.
עד לשנת 1977 לגימת יין (ובכלל זה משקאות אלכוהוליים) לא הייתה אסורה בפקיסטן על פי חוק העונשין.
החל משנת 1977 נאסר בחוק לצרוך או למכור יין על ידי מוסלמים בתחומי פקיסטן ועבירה על חוק זה נענשה בשישה חודשי מאסר, או קנס של 5,000 רופי, או שניהם יחד.
כך גם הוחמרה הענישה על ניאוף והאשמים בעבירה זו נענשו ב-100 מלקות אם אינם נשואים.
אם היו נשואים אזי דינם מוות בסקילה.
בשנות השמונים (1980, 1982 ו-1986) תוקן חוק העונשין ותקנות סדר הדין הפלילי, כך שכל הבעת חוסר כבוד לנביא מוחמד, לבני משפחתו , לצחאבה ולסמלי האסלאם, היה לעבירה פלילית שעונשה מאסר, או קנס, או שניהם יחדיו.
עוד נוספה לספר החוקים "תקנה 20" משנת 1984 ולפיה נאסר על אחמדים לכנות עצמם "מוסלמים", או להשתמש במונחים מוסלמיים, או לקיים פולחנים מוסלמיים.
בכך, הפכה באחת הקהילה האחמדית בפקיסטן למגזר מיעוטים.
ככל שחלף הזמן מעת שנבחר, גברה התביעה בבית המחוקקים לקבלת עצמאות וסמכויות נוספות.
בתחילת שנת 1988 התפשטו שמועות על קרע בין ראש הממשלה ג'ונג'ו לבין הנשיא זיא.
ב-29 במאי 1988 פיזר הנשיא זיא את האספה הלאומית ופיטר את ראש הממשלה על פי סמכותו בחוקה המתוקנת.
בין המניעים למעשה הייתה הסכמתו של ג'ונג'ו לחתום ב-14 באפריל על הסכמי ז'נבה ליישוב הסכסוך באפגניסטן.
זאת כנגד דעתו של זיא.
לאחר 11 שנה שוב עמד זיא והבטיח לאומה בחירות חדשות בתוך 90 יום.
בנזיר בהוטו, בתו של זולפיקאר עלי בהוטו, שבה מגלות בשנת 1986 והכריזה מיד על התמודדותה בבחירות.
עם עליית התמיכה בבנזיר וירידה בסיוע הבינלאומי לרגל נסיגת ברית המועצות מאפגניסטן, זיא מצא עצמו במצב מדיני קשה.
ב-17 באוגוסט 1988, בעודו מתמודד עם משבר שלטוני, נהרג לפתע זיא בתאונת מטוס.
לאחר שנכח במצעד טנקים בעיר באהאוואלפור, זיא עזב את המקום במטוס הרקולס.
זמן קצר לאחר ההמראה איבד מגדל הפיקוח קשר עם הטייס.
לדברי עדי ראייה, המטוס טס באופן לא סדיר ומיד אחר כך צלל והתפוצץ על הקרקע.
במטוס נהרגו גנרל זיא, מספר גנרלים בכירים אחרים וכן שגריר ארצות הברית לפקיסטן ארנולד רפאל וגנרל מצבא ארצות הברית, הרברט מ.
ווטסון, ראש המשלחת הצבאית לפקיסטן.
החשד הכללי בפקיסטן היה כי מדובר ברצח פוליטי, אף שהדבר מעולם לא הוכח.
בעקבות מותו שטף את פקיסטן גל של תאוריות קשר, והוא אף קיבל ביטוי בעיתונות העולמית.
בין שלל הגורמים שהואשמו במותו היו קצינים בכירים בצבא פקיסטן, בני משפחת בהוטו, חברי קהילת האחמדים, שירותי הביון של ארצות הברית, ברית המועצות וישראל.
הלווייתו של זיא נערכה בבירה איסלמאבאד ב-19 באוגוסט 1988. הייתה זו הלוויה המונית בהשתתפות מיליוני פקיסטנים, כן הגיעו להלוויה נציגי מדינות רבים.
שרידי גופתו נקברו בקבר צנוע מחוץ למסגד המלך פייסל באיסלמאבאד.
מנהיגים ברחבי תבל פרסמו הודעות השתתפות באבלה של פקיסטן לשמע מותו.
מוחמד חוסיין טנטאווי היה איש צבא מצרי, שירת כמֻשִיר בצבא מצרים, שר ההגנה ויושב ראש המועצה העליונה של הכוחות המזוינים עד להדחתו באוגוסט 2012. בנוסף כיהן למעשה כראש מדינת מצרים בפועל בשנים 2011–2012 מהדחת חוסני מובארכ ועד להעברת השלטון למוחמד מורסי.
טנטאווי נולד בקהיר, בן למשפחה ממוצא נובי (קבוצה שחיה בצפון סודאן ובדרום מצרים), היה לקצין בצבא מצרים ב-1 באפריל 1956 ושירת בחיל הרגלים.
הוא השתתף כחייל בכוחות המזוינים המצריים במלחמת סיני, במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים, בה פעל כמפקד גדוד חי"ר בגזרת החווה הסינית.
על תפקודו במלחמה קיבל את "אות האומץ הצבאי".
בשנת 1975 מונה לתפקיד הנספח הצבאי של מצרים, תחילה בפקיסטן ולאחר מכן באפגניסטן.
בשנת 1988 מונה ל"מפקד משמר הנשיאות".
טנטאווי התמנה לתפקיד שר ההגנה ומפקד הכוחות המזוינים של מצרים בשנת 1991, לאחר שפוטר הגנרל יוסף סברי אבו טאלב.
הוא היה לקצין הראשון במצרים בדרגת "מֻשִיר" (המקבילה לדרגת פילדמרשל) מאז שנת 1989. במלחמת המפרץ הראשונה הוא נטל חלק בכוחות הקואליציה.
למרות ההפגנות במצרים ב-2011 לא החליף הנשיא מובארכ את טנטאווי והותיר אותו בתפקידו כשר ההגנה.
לאחר שמובארכ פיטר את הממשלה ומינה ממשלה חדשה, הוא העניק לטנטאווי את תואר סגן ראש הממשלה, בנוסף לתפקידו כשר ההגנה.
ב-11 בפברואר 2011 החליף טנטאווי את מובארכ כשליט המדינה בפועל, מתוקף היותו יו"ר המועצה העליונה של הכוחות המזוינים במצרים, שאליה הועבר השלטון במדינה.
ב-12 באוגוסט 2012 הודח טנטאווי יחד עם הרמטכ"ל ו-3 גנרלים בכירים נוספים על ידי הנשיא מוחמד מורסי.
עבד אל-פתאח א-סיסי מונה במקומו.
מוחמד חסנין הייכל היה עיתונאי, עורך, פרשן פוליטי וסופר מצרי.
היה עורך היומון המצרי "אל-אהראם" ואיש סודו של נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר.
הייכל החל את הקריירה העיתונאית שלו בגיל 18, בשבועון "רוז אל-יוסוף".
מ-1945 כתב בשבועון "אח'באר אל-יום" וב-1948 היה כתב צבאי של השבועון "אח'ר סאעה", ובמסגרת עבודתו התלווה למתנדבי האחים המוסלמים המצרים שלחמו בארץ ישראל.
מאמריו של הייכל משכו את תשומת לבם של הקצינים החופשיים (שעתידים היו לחולל את מהפכת הקצינים החופשיים), והוא הוזמן והשתתף בכמה דיונים של התא החשאי.
כך נפגש עם נאצר, ובין השניים התפתחה ידידות.
לאחר מהפכת הקצינים החופשיים התמנה הייכל לעורך השבועון "אח'ר סאעה", ומאמריו בעיתון זה היוו שופר לביטוי עמדות השלטון.
בהמשך עבר לניהול העיתון "אל-אח'באר", וב-1957 התמנה לעורך "אל-אהראם".
בהנהגתו הפך "אל-אהראם" לעיתון מהחשובים בעולם הערבי.
טוריו בעיתון הוקראו באופן תדיר ברדיו קהיר ודבריו נחשבו למעידים על דעותיו של נאצר.
לאחר מותו של נאצר ב־1970 נחלש כוחו של הייכל, וב־1974 פוטר מעריכת "אל-אהראם", ונאסר עליו לפרסם בעיתונות המצרית.
הייכל חיבר ספרים רבים בתחום הפוליטי.
בשנת 2012 הוציא ספר על נשיא מצרים חוסני מובארכ.
מוחמד מחמוד חאג'-יחיא הוא חוקר ופרופסור מן המניין המכהן בקתדרה על-שם גורדון בראון בבית הספר לעבודה סוציאלית ולרווחה חברתית ע"ש פאול ברוואלד, באוניברסיטה העברית בירושלים.
חאג' יחיא נולד בטייבה, למשפחה ערבית-מוסלמית.
הוא סיים את לימודי תואר בוגר והמוסמך באוניברסיטה העברית בירושלים, וסיים דוקטורט בעבודה סוציאלית באוניברסיטת מינסוטה בשנת 1991. לימד עבודה סוציאלית באוניברסיטת בית לחם ובאוניברסיטת אל-קודס.
משנת 1994 החל ללמד באוניברסיטה העברית ובשנת 2004 מונה לפרופסור חבר.
בשנת 2010, מונה לדרגת פרופסור מן המניין.
בשנת 2009 העניקה לו אוניברסיטת מינסוטה פרס על מנהיגות מצטיינת.
חאג' יחיא נחשב כפורץ דרך בתחומי המחקר העיקריים שלו והם אלימות נגד נשים, פגיעה בילדים והזנחתם, המשפחה הערבית בתהליכי מעבר ושינוי, השלכות חשיפתם של ילדים ובני נוער לאלימות בקהילה ולאלימות פוליטית, גורמי החוסן הממתנים את ההשלכות הללו וההקשר הסוציו-תרבותי של החינוך לעבודה סוציאלית.
בשנת 2021 נבחר לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
מוחמד חמזה ע'נאים היה משורר ומתרגם ערבי-ישראלי.
ע'נאים נולד בכפר באקה אל-גרבייה ולמד באוניברסיטת תל אביב.
במהלך חיו פרסם כארבעה ספרי שירה בערבית.
שימש בשנות השמונים כעורך "מפגש", כתב עת ספרותי דו-לשוני.
בין היצירות שתרגם מעברית לערבית: "המאהב" מאת אברהם ב.
יהושע, "הזמן הצהוב" מאת דויד גרוסמן, ו"הפלסטינים, עם בהתהוותו" מאת ברוך קימרלינג ויואל מגדל.
הוא תרגם לערבית שירה מאת יהודה עמיחי, דליה רביקוביץ, רוני סומק ואחרים.
לעברית תרגם משיריו של מחמוד דרוויש ואת הרומן "הסיפור של זהרה" מאת חנאן אל-שייח'.
שימש כחוקר במרכז הפלסטיני למחקרים ישראליים ברמאללה.
היה חבר במערכת כתב העת "משארף".
ב-1988 זכה בפרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים על העמקת ההבנה והדו-קיום בין היהודים והערבים.
מוחמד ע'נאים נפטר ב-25 במאי 2004. היה נשוי, אב לבת ושני בנים.
בנו, אלטייב ע'נאים, הוא משורר ומתרגם אף הוא.
מוחמד אחמד חוסיין הוא המופתי של ירושלים מאז יולי 2006. חוסיין מונה על ידי מחמוד עבאס, יו"ר הרשות הפלסטינית במקומו של השייח' עכרמה צברי, שכיהן בתפקיד מאז 1994 ופוטר על ידי עבאס.
קודם לכן שימש חוסיין אימאם במסגד אל-אקצא.
בראיון שנתן שלושה חודשים לאחר מינויו הצדיק חוסיין את השימוש בפיגועי התאבדות נגד יהודים.
בדרשותיו טען כמה פעמים כי מסגד אל-אקצה מאוים על ידי היהודים והזהיר מפני הניסיון לייהד את כותל 'אל-בוראק' (הכותל המערבי), הנחשב לדבריו חלק מההקדש המוסלמי.
כחלק מהכחשת בית המקדש, בשנת 2015 טען, שמעולם לא היה מקדש יהודי על הר הבית, ושהאתר היה מסגד כבר מ"בריאת העולם".
ביולי 2015 הגדיר מחבלים הכלואים בישראל על פעילות טרור כ"קדושים" וקבע כי יש "חובה דתית ולאומית" של כלל החברה הפלסטינית לתמוך בהם.
ביולי 2017 לאחר הפיגוע בהר הבית התקינה משטרת ישראל מגנומטרים בכניסות להר הבית.
בתגובה הוציא חוסיין פסק הלכה (פתווה) האוסר על כניסת מוסלמים להר כל עוד הבידוק הביטחוני נמשך.
מוחמד חוסיין הייכל היה אחד מגדולי האינטלקטואלים של מצרים בעת החדשה ושל העולם הערבי בכלל.
מוחמד חוסיין הייכל נולד בכפר אל-ע'נאם שליד מנצורה בדלתא של הנילוס כבן למשפחת בעלי קרקעות.
רכש השכלה דתית מסורתית, ובין השנים 1905 עד 1909 למד משפטים בבית-הספר הצרפתי בקהיר, שם התיידד עם אחמד לוטפי א-סייד והחל לפרסם מאמרים ראשונים לעיתון "אל-גרידה" של "מפלגת האומה" ("חזב אל-אמה"), שייסד לוטפי א-סייד.
באותה תקופה, בעידודו של לוטפי א-סייד, החל הייכל ללמוד ספרות ערבית וספרות אירופאית.
עם קבלת רישיון עריכת-הדין נסע הייכל לפריז על-מנת להמשיך בלימודיו לדוקטורט.
בצרפת התוודע לתרבות ולמחשבה הצרפתית אשר תעצב בעתיד את הגותו.
בשנת 1912 חזר למצרים והחל לעבוד כעורך-דין במנצורה.
כאשר נסגר העיתון "אל-גרידה" עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נמנה עם מייסדי העיתון "אל-סופור" (הסרת הרעלה), שבו ניכרת השפעתו הרבה של קאסם אמין על הגותו של הייכל.
הייכל גם כתב מאמרים ומסות עבור עיתון זה, לצד שיעורים שהעביר באוניברסיטה המצרית בקהיר במהלך תקופה זו.
אחרי המרד הלאומי של 1919 עזב הייכל את עיסוקו כעורך-דין והחל את פעילותו במפלגת "הליברלים החוקתיים" ("חזב אל-אחראר אל-דוסתריין") שם שימש כאידאולוג הראשי של המפלגה.
הייכל התמסר לעבודתו העיתונאית והפוליטית והיה לעורך כתב העת "אל-סיאסה" של מפלגת "הליברלים החוקתיים".
הייכל נבחר מטעם המפלגה לפרלמנט המצרי ולסנט ואף כיהן כשר החינוך בין השנים 1938 עד 1942. מאוחר יותר נבחר גם ליושב ראש הסנט המצרי עד שפורק בעקבות מהפכת הקצינים החופשיים.
כמו כן יסד הייכל בשנת 1926 את השבועון "אל-סיאסה אל-אוסבועיה", אשר מילא תפקיד מרכזי בחיי התרבות והספרות במצרים של שנות העשרים.
בשנת 1913 פרסם הייכל את יצירתו החשובה ביותר, "זינב" , אשר נחשבת בעיני רבים לרומן המצרי-ערבי הראשון.
הספר פורסם תחת שם העט "פלאח מצרי".
ברומן משתקפת תפישת הלאומיות של הייכל, וניכרת בו רומנטיזציה של דמות הפלאח המצרי הקשור לאדמתו.
הייכל הוסיף לפתח את הלאומיות הטריטוריאלית מבית מדרשו של לוטפי א-סייד בכך ששם דגש על העבר הפרעוני כמודל בניית זהות לאומית ודגש על הדם הפרעוני הזורם בפלאח המצרי.
כמו כן, בהשפעתו של קאסם אמין, ביקר הייכל בספרו את מעמדה הנחות של האישה המצרית.
לקראת שנות השלושים החלה התקרבות בהגותו של הייכל לגוונים אסלאמיים-לאומיים.
גישה זו ניכרת במיוחד בחיבורו הביוגרפי על חיי הנביא מוחמד, "חיאת מחמד" משנת 1935, בספריו על אודות ההח'ליפים הראשונים, ובספרו שכתב לאחר שביצע את מצוות החג' "משכן ההתגלות" ("פי מנזל אל-וחי") משנת 1937.
מוחמד חוסיין הייכל האמין כל חייו ברעיונות הקדמה המדעית והחילוניות.
מבחינה פילוסופית היה פוזיטיביסט והושפע עמוקות מהסוציולוג הצרפתי אוגוסט קונט.
במישור הלאומי הייכל הושפע מאוד מרעיון הלאומיות הטריטוריאלית של אחמד לוטפי א-סייד, ממנה גיבש את רעיון הספרות המצרית הלאומית (אל-אדב אל-קומי), שאותה ראה כמרכזית בעיצוב התודעה המצרית הלאומית.
על-פי הייכל, על הספרות המצרית להשתחרר מכבלי הספרות הערבית וליצור ספרות ילידית מקומית ממש כשם שהספרות האמריקאית התפתחה בשונה מן הספרות האירופאית בהשראת הנוף והתרבות הלאומית המקומית.
סביב רעיון הספרות הלאומית ניכרת גם השפעתו של הפילוסוף הצרפתי היפוליט טיין על הייכל, שטען כי יצירה ספרותית משקפת את מצבו הנפשי של היוצר בסביבה נתונה.
הייכל תבע בנוסף להטמיע יסודות של הלשון המצרית המדוברת (עאמיה) בתוך הלשון הערבית הספרותית, תוך פישוט והגמשת לשון הכתיבה וסיגולה לחיים המודרניים.
הייכל אומנם הקדיש לנושא הספרות הלאומית רק מספר מצומצם של מאמרים, אך אינטלקטואלים ועיתונאים רבים שעבדו ופרסמו בעיתונו של הייכל ,"אל-סיאסה אל-אוסבועיה" כדוגמת נגיב מחפוז, תאופיק אל-חכים וחוסין פוזי, היו אחראים להפצתם ולהנחלתם של מוצרים ספרותיים מקומיים דרך מאמריהם וכתביהם.
הקבוצה הדינמית של "אסכולת אל-סיאסה אל אוסבועיה" עיבדה את הרעיונות של הייכל מבחינה תאורטית ופרקטית' והפכה אותם למוצרי תרבות זמינים בתקשורת המודפסת.
מוחמד חלמי היה רופא מצרי שחי בברלין בימי השואה, הסתיר בביתו אישה יהודייה, ובכך הציל אותה מהנאצים.
על פועלו זה, הוענק לו אות ההוקרה "חסיד אומות העולם" והוא הערבי היחיד שקיבל אות זה.
בשנת 1922 החל חלמי לימודי רפואה בברלין.
לאחר תום לימודיו וקבלת תואר הדוקטור לרפואה היה אסיסטנט במכון על שם רוברט קוך בברלין וזכה להכרה רבה מצד מנחיו.
בתקופה הנאצית (1945-1933), העובדה שלא היה ממוצא ארי הייתה לו למכשול בקידומו המקצועי.
מוצאו ועמדתו הביקורתית הגלויה כלפי ראשי המשטר הנאצי הגיעו גם לאוזנם של אנשי הגסטפו, וב־1937 הוא פוטר מבית החולים, נאסרה עליו עבודה בבית חולים ציבורי כלשהו ואף נאסר עליו להינשא לארוסתו הגרמנייה.
ב־1939 נעצר חלמי עם אזרחים מצרים נוספים, אך שוחרר לאחר כשנה בשל בעיות בריאותיות.
ד"ר חלמי ופרידה שטורמן, אישה גרמנייה מקומית, פעלו יחד בגרמניה הנאצית במטרה להציל משפחה יהודית במהלך השואה.
ד"ר חלמי הוא המצרי הראשון המוכר כחסיד אומות העולם.
סמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה (1939) נאסר ד"ר חלמי עקב אזרחותו הזרה, אך שוחרר לאחר תקופה קצרה.
עם תחילתו של גירוש היהודים מברלין, בסוף שנת 1941, הסתיר חלמי את אנה בורוס ידידתו.
הוא המשיך להסתירה עד תום המלחמה, גם בתקופות שנחקר על ידי המשטרה עקב התבטאויות ביקורתיות כלפי המשטר.
חלמי סיפק מחבוא וסיוע חומרי גם לחלק מבני משפחתה של בורוס, לבדו ובסיוע של ידידה.
מתוך עדותה של אנה בורוס ליד ושם, חלמי הסתיר אותה בבקתתו בברלין ממרץ 1942 עד לסיום הקרבות.
משנת 1942 לא היה לה קשר לעולם החיצון.
ד"ר חלמי היה הרופא שלה והצליח להתחמק מכל חקירות הגסטפו.
בעיתות סכנה שיכן אותה חלמי אצל מכרים, שם שהתה כמה ימים במסווה של אחייניתו מדרזדן.
לאחר חלוף הסכנה חזרה לבקתתו.
לאחר המלחמה נשאר חלמי בברלין, והתגורר בה עד מותו.
הוא נישא לארוסתו הגרמנייה, אנני ארנסט (אמי חלמי לאחר נישואיהם).
אנה בורוס ובני משפחתה היגרו לאחר המלחמה לארצות הברית, אך מעולם לא שכחו את מציליהם.
בשנות ה־50 ובתחילת שנות ה־60 הם שלחו מכתבי תודה חמים לסנאט של ברלין על פועלם של מציליהם.
מכתבים אלו נמצאו בארכיון בברלין ונמסרו למחלקת חסידי אומות העולם ביד ושם.
בשנת 2013 הכיר יד ושם בד"ר חלמי כחסיד אומות העולם, והחל לתור אחר קרובי משפחתו כדי לכבדם בטקס ולהעניק להם את תעודת הכבוד ומדליית חסיד אומות העולם.
בעזרת היסטוריונית גרמנייה אותרו קרובי משפחתו במצרים, אך הם סירבו לקבל את האות מידי ישראל.
סיפור ההצלה של אנה בורוס בידי ד"ר מוחמד חלמי תועד על ידי הבמאית והמפיקה הישראלית טליה פינקל בסרט תיעודי בשם מוחמד ואנה - האומץ להציל, שהוקרן במוצאי יום השואה תשע"ז (2017) בערוץ הראשון.
בסרט משולבים תמונות וקטעי ארכיון נדירים שנמצאו בארכיונים בברלין.
תוך כדי יצירת הסרט, איתרה פינקל את ד"ר נאסר קוטבי, רופא מצרי קשיש החי במצרים והוא בן אחיינו של חלמי.
בתיווכה הוא ניאות לקבל את התעודה.
באוקטובר 2017 הוענקו לו התעודה ומדליית חסיד אומות העולם בטקס במשרד החוץ הגרמני בברלין, בנוכחות שגריר ישראל וקונסול מצרים בגרמניה, וכן בנוכחותה של קרלה גרינשפן, בתה של אנה בורוס.
פינקל תיעדה את המפגש בין קוטבי לבין בתה של אנה בורוס כבסיס לסרט אנה והרופא המצרי, ששודר בתאגיד השידור כאן 11 לרגל יום השואה הבינלאומי ב־2023.
ב-25 ביולי 2023 בחרו בגוגל לציין את יום הולדתו של חלמי.
באותו יום שונה סמליל דף הבית של מנוע החיפוש בישראל וכן בגרמניה, ב, באיסלנד ובקובה, לדודל שעוצב בידי המעצבת הישראלית-גרמנית נועה שניר.
מוחמד חמאקי הוא זמר פופ מצרי.
בשנת 2010 זכה בפרס המוזיקה של MTV אירופה למופע ערבי הטוב ביותר.
כישרון השירה של חמאקי התגלה בתקופת הילדות, כאשר היה שר בטקסים וחגיגות בבית הספר.
כבר בתקופת הילדות יכל לשמוע מקצב ולנגן אותו על מספר כלים.
לחמאקי יש 21 אלבומים, האחרון שבהם יצא בשנת 2019. עם שיריו הבולטים נמנים השיר "نفسي أبقى جنبه" - (בעברית- אני רוצה להיות איתה) והשיר " من قلبي بغني" - (בעברית-שר מהלב שלי).
החל משנת 2018 משמש חמאקי כשופט בתוכנית הכישרונות "דה וויס" (בגרסת העולם הערבי בערוץ MBC) בעונתה הרביעית.
מוחמד זבידאת הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת המגן הימני בהפועל איחוד בני סמיע.
זבידאת החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של בני סכנין, וב-1 באוגוסט 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בהפסד 2–3 למכבי תל אביב במסגרת גביע הטוטו.
ב-22 באוגוסט 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בהפסד 1–3 למכבי תל אביב.
עונה לאחר מכן רשם הופעה אחת בגביע הטוטו והופעה אחת בגביע המדינה, אך עקב פציעה נעדר ברוב שלבי העונה.
בעונת 2011/2012 הצטרף לסגל הקבוצה הבוגרת באופן קבוע ורשם 13 הופעות בליגה.
בסך הכל ערך זבידאת 102 הופעות במדי בני סכנין בליגת העל.
ב-20 באוגוסט 2018 חתם במכבי נתניה לעונה אחת, עם אופציה לעונה נוספת.
ב-21 ביולי 2020 חתם לעונה אחת בהפועל רמת גן בליגה הלאומית.
ב-3 במרץ 2021, חתם זבידאת בשמשון כפר קאסם מליגה א'.
ב-3 באוגוסט 2022 חתם בהפועל כאוכב.
ב-4 בינואר 2024 חתם במכבי טמרה.
מוחמד עבדאללה זידאן הוא כדורגלן עבר מצרי ששיחק בעמדת החלוץ.
לזידאן קריירה ענפה בליגת העל הדנית, שם סיים כמלך השערים בעונת 2004/05, ובליגת הבונדסליגה, שם זכה באליפות עם בורוסיה דורטמונד בעונת 2010/11. בנוסף, לזכות זידאן 44 הופעות, 13 שערים ושתי זכיות בגביע אפריקה לאומות בנבחרת מצרים.
זידאן נולד בפורט סעיד שבמצרים, ושיחק בילדותו במועדון המקומי אל מסרי.
בשנת 1999 שוחרר זידאן מהמועדון בו בילה עשר שנים, מאחר שלקה לדעת המועדון ביכולת המסירה.
משפחתו של זידאן עזבה באותו זמן לדנמרק, שם זידאן ניסה את מזלו במספר מועדונים, ובאותה שנה חתם בAB מליגת העל הדנית, שם שיחק עד לשנת 2003 והפגין יכולת טובה.
באותה שנה עבר ליריבתה של AB בליגה הדנית, מיטיולן, שם שיחק שתי עונות.
בעונתו הראשונה במועדון, 2003/04, הבקיע זידאן 19 שערים, והוכתר ביחד עם שלושה שחקנים נוספים כמלך השערים של ליגת העל הדנית, ובנוסף, נבחר לרוקי השנה בדנמרק.
יכולת ההבקעה של זידאן במגרש הביתי של מיטיולן, הביאה את האוהדים לכנות את האצטדיון הביתי של הקבוצה "זידאן ארנה".
זידאן החל את עונת 2004/05 במיטיולן ושמר על קצב הבקעה גבוה, והוסיף 11 כיבושים למאזנו, אך בפגרת החורף של עונה זו עזב את מיטיולן לאחר שהבקיע 30 שערים ב-47 הופעות ליגה, והושאל לורדר ברמן מהבונדסליגה עד לתום העונה, עם אופציה לרכישה תמורת 3.5 מיליון אירו.
זידאן סיים את העונה בברמן, והוסיף למאזנו שני שערים בעשרה משחקים, ובתום העונה חתם בברמן, והושאל מיד למיינץ 05 לעונה אחת.
זידאן הופיע בעונה זו ב-26 משחקי ליגה, והבקיע תשעה שערים.
בתום עונת 2005/06 חזר זידאן לורדר ברמן, אך לא הצליח להתאקלם בקבוצה וסדרת פציעות הביאה את ברמן למכור אותו למיינץ בפגרת החורף של עונת 2006/07 תמורת 2.8 מיליון אירו, וזו הייתה הרכישה היקרה ביותר בהיסטוריה של מיינץ.
מאמנו של זידאן במיינץ היה נחוש שלא לשחרר אותו, במטרה שהקבוצה תשוב במהרה לבונדסליגה, אך זידאן חתם בסופו של דבר בהמבורג, תמורת סכום של כ-5.8 מיליון אירו.
זידאן שיחק בהמבורג עונה אחת, בה הבקיע שני שערים ב-21 משחקי ליגה ובאופן כללי הציג יכולת מאכזבת, אך הבקיע שער שוויון יוקרתי במשחק ליגה מול באיירן מינכן, שעצר לשוער אוליבר קאן רצף ארוך ללא ספיגה.
את עונת 2008/09 החל זידאן בהמבורג, אך לפני תום חלון ההעברות חתם בבורוסיה דורטמונד, כאשר תמורתו ותמורת חמישה מיליון אירו נוספים עבר הקרואטי מלאדן פטריץ' מבורוסיה דורטמונד להמבורג.
בתקופתו בדורטמונד חבר זידאן ליורגן קלופ, שהיה המאמן של מיינץ כאשר זידאן שיחק בה.
בשתי העונות הראשונות בדורטמונד, זידאן היה שחקן הרכב קבוע והבקיע 13 שערי ליגה במצטבר בשתי העונות.
בעונת 2010/11 סבל זידאן מפציעה שהשביתה אותו לשישה חודשים, ושיחק שמונה משחקי ליגה בלבד, אך היה חלק מהזכייה של בורוסיה דורטמונד באליפות הבונדסליגה.
את עונת 2011/12 החל זידאן בבורוסיה דורטמונד, אך מיעט מאוד לשחק, ובפגרת החורף של אותה עונה חזר למיינץ 05, והבקיע בכל אחד מששת המשחקים הראשונים שלו בקבוצה, ושבר את שיאו של פרדי בוביץ', שהבקיע בחמישה משחקים רצופים בעונת 1994/95, שהייתה עונת הבכורה שלו בשטוטגרט.
זידאן סיים את עונת 2011/12 עם שבעה שערי ליגה ב-12 משחקים במיינץ, אך סירב לחדש את החוזה, מאחר שהקבוצה הסכימה להאריך בשנה אחת בלבד, והוא דרש חוזה לשנתיים.
לאחר עזיבתו את מיינץ, שיחק זידאן בבניאס קלאב מליגת העל של איחוד האמירויות, ואחר כך באל אנטאג אל חרבי המצרית, משם שוחרר בשנת 2016.
זידאן החל לשחק בנבחרת מצרים בשנת 2005. בשנת 2006 זידאן היה אמור להשתתף בגביע אפריקה לאומות 2006, אך טען תחילה כי ויתר עליו מאחר שעליו לסייע למיינץ 05 במאבקי הליגה שלה, כאשר גביע אפריקה נערך בזמן משחקי הליגה.
שנתיים אחר כך טען כי סבל מפציעה ולכן לא השתתף באליפות, בה נבחרת מצרים זכתה גם בלעדיו.
מאמנו חסן שחאטה אמר אחר כך שלא יזמן יותר את זידאן לעולם לנבחרת, מאחר שהוא לא התייצב כאשר היה צריך אותו.
עם זאת, שחאטה נמלך בדעתו בהמשך, ובשנת 2008 זימן את זידאן למשחקי מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2008, שם הבקיע זידאן שערים מכריעים, שהעלו את הנבחרת לטורניר עצמו.
מצרים זכתה באותו טורניר, כאשר זידאן הבקיע צמד בשלב הבתים בניצחון 4-2 על נבחרת קמרון, אך בגין פציעות לא פתח בהרכב ברוב משחקי הטורניר, בו ניצחה מצרים את קמרון גם בגמר, בתוצאה 1-0. זידאן נכנס בגמר כמחליף בדקה ה-60 במקום עימאד מוטייב.
בשנת 2009 השתתף זידאן עם נבחרת מצרים בגביע הקונפדרציות 2009, שם הבקיע צמד בהפסד 4-3 לנבחרת ברזיל בשלב הבתים, שלאחריו הודחה מצרים.
בשנת 2010 זידאן השתתף עם נבחרת מצרים בגביע אפריקה לאומות 2010, והוסיף לארונו גביע נוסף.
בטורניר זה, הבקיע זידאן שער אחד, בניצחון 4-0 על נבחרת אלג'יריה בחצי הגמר.
באותו משחק זידאן גם בישל שער אחד.
בגמר, בו ניצחה מצרים 1-0 את נבחרת גאנה, שיחק זידאן 90 דקות.
זידאן שיחק בהמשך עוד מספר משחקים עבור מצרים, אך היעדרויותיו ממשחקי ידידות הובילו להפחתת הזימונים שלו בהמשך, והופעתו האחרונה בנבחרת נערכה בשנת 2012.
מלך השערים של ליגת העל הדנית: 2004/05
מוחמד זאהיר שאה (בפשטו: محمد ظاهرشاه, בפרסית: محمد ظاهر شاه; 16 באוקטובר 1915 – 23 ביולי 2007) היה המלך האחרון של אפגניסטן, מ-1933 ועד שהודח בהפיכה ב-1973. לאחר שובו מהגלות, קיבל בשנת 2002 את התואר "אבי האומה" האפגנית, בו החזיק עד מותו.
זאהיר שאה נולד ב-16 באוקטובר 1915 בקאבול שבאפגניסטן.
הוא היה בנו של מוחמד נאדיר שאה, חבר בכיר במשפחת המלוכה אשר על פי המסורת מיוחסת לשאול המלך, והוא נחשב למפקד העליון של הצבא האפגני תחת המלך לשעבר חאן אמאנאללה.
נאדיר שאה תפס את השלטון לאחר שהוציא להורג את המלך הקודם, חביבואללה ראזי ב-10 באוקטובר 1929. אביו של מוחמד זאהיר, בנו של סרדר מוחמד יוסוף חאן, נולד בדהרה דון, הודו הבריטית, לאחר שמשפחתו שהוגלתה בעקבות המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה.
נאדיר שאה היה צאצא של סרדאר סולטן מוחמד חאן טלאהי, אחיו למחצה של אמיר דוסט מוחמד חאן.