tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא טען שחקיקת חוקי יובש היא עניין מקומי, ורק ב-1910 תמך בתיקון לחוקה שיאסור על מכירת משקאות חריפים.
ב-1906, בלונדון, גיש תוכנית להקמת ועידת שלום שתהיה בוררת בסכסוכים.
הוא קרא להלאמת מסילות הרכבת, ולאחר מכן החליט להתמתן ולקרוא לרגולציה גבוהה יותר.
ב-1904, המפלגה הדמוקרטית בחרה באלטון פארקר, דמוקרט שמרן, שהפסיד לתאודור רוזוולט.
במהלך השנתיים לאחר מכן, ברייאן נאם ברחבי העולם, הטיף, הרצה וברח מהפוליטיקה האמריקנית.
הוא דרש מיסוד חוק למשאל העם כדי לתת למצביעים זכות להשפיע באופן ישיר על השלטון.
ב-1913 מינה אותו וודרו וילסון, הנשיא שבבחירתו תמך, למזכיר המדינה.
למרות מעורבותו והשפעתו על המפלגה הדמוקרטית, השנתיים בהן היה מזכיר המדינה היו השנים היחידות בהן שירת בתפקיד ציבורי בכיר.
וילסון הכריע על מדיניות החוץ מהבית הלבן.
ברייאן תמך בהתערבות במלחמת האזרחים במקסיקו ב-1914.
ברייאן הצליח להשיג 28 הסכמים שהבטיחו בוררות לגבי סכסוכים בינלאומיים לפני פריצת מלחמה עם ארצות הברית.
הוא ניסה להגיע להסכם עם גרמניה, שלא הבשיל.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, תמך בנייטרליות מוחלטת.
ניצחון, לטענתו, לא יהיה מוחלט, וממילא יגרום רק למלחמה נוספת.
ברייאן ניסה למנוע הלוואת למדינות ההסכמה אולם לא הצליח.
הוא הטיף להימנעות מטיולים בשטחים בריטיים, שיגרמו לתסבוכות בינלאומיות.
וילסון דרש מגרמניה אחריות לכל הפרת זכויות אמריקניות, בכוונה ולא בכוונה, לאחר הטבעת הלוסיטניה.
ברייאן היה בדילמה, והתפטר ביוני 1915. הוא טען שאנשים נדהמים מהטבעתם של אנשים, אולם אף אחד לא מתנגד להרעבת אומה שלמה.
למרות המחלוקות ביניהם, ברייאן תמך, כאזרח פרטי, בוילסון במהלך הבחירות ב-1916. עם ההצטרפות למלחמה באפריל 1917, ברייאן כתב שזאת חובתם של האזרחים לשאת בנטל המלחמה ולחלוק אותו, והציע את שירותיו לממשלה.
וילסון לא אישר לברייאן, בן ה-57, להצטרף שוב לצבא.
ברייאן תמך בתיקונים לחוקה שיבטיחו זכות בחירה לנשים ואיסור על מכירת משקאות חריפים.
ברייאן עבר לפלורידה, כדי להימנע ממפגש עם גרמנים-אמריקנים שהתנגדו לאיסור על משקאות חריפים.
ברייאן נאם רבות לטובת חוק היובש בשם ארגונים נוצריים.
הוא סירב לתמוך במועמד הדמוקרטי, ג'יימס קוקס, ב-1920, כיוון שטען שקוקס לא היה "יבש" מספיק ולא התנגד מספיק למכירת האלכוהול.
עוינותו הגבוהה לחברה העירונית, היותו נייטיביסט ופרוטסטנטי, גרמו לאמונתו שחוק היובש יתרום לבריאות ולמוסר של האדם.
נאומיו של ברייאן הובילו לחקיקת התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית ב-1918, שאסר החל מ-1920 על מכירת אלכוהול.
ברייאן לא פעל למען אכיפת התיקון לחוק.
הוא התנגד לגינוי הקו קלוקס קלאן במהלך הוועידה הדמוקרטית ב-1924, בטענה שהארגון ייפול תוך זמן קצר.
הוא התנגד בוועידה למועמדותו של אל סמית', מתנגד חוק היובש.
אחיו הצעיר, צ'ארלס ברייאן, נבחר להיות המועמד לסגנות הנשיאות לצד ג'ון דייוויס ב-1924 כדי ליצור אחדות מפלגתית.
ברייאן תמך בחוק למלחמה בסמים, למרות שמסיבות של מחויבות בינלאומיות ולא מסיבות מוסריות.
לאחר התפטרותו מתפקיד מזכיר המדינה, ברייאן תמך בהתיישבות בפלורידה, גם בחודשי החורף.
הוא נאם נאומים, פרסם מאמרים ואף נאם ברדיו, והצליח לגרום לפריחה בנדל"ן בפלורידה.
לפני המלחמה, ברייאן האמין שקידום מוסרי יוכל להשיג שוויון מבית ושלום מחוץ.
הוא התנגד לתורת האבולוציה של צ'ארלס דרווין משתי סיבות: ראשית, מסיבות דתיות ונוצריות.
שנית, הוא חשש מדרוויניזם חברתי שיקדם שנאה ועימותים.
ברייאן היה משוכנע שהתורה של דרווין היא האחראית לפגיעה המוסרית בגרמניה ולעליית הגזענות.
הוא קרא בספר שאינטלקטואלים גרמנים היו מחויבים לדרוויניזם החברתי, ללאומנות, לחומריות ולמיליטריזם.
לאחר מכן החליט להקדיש את עצמו להטפה כנגד האבולוציה.
ב-1920, טען שהאבולוציה היא הדבר הכי משתק שעל החברה להתמודד עמו, ושפרידריך ניטשה גרם בפרשנויותיו לפגיעה בדמוקרטיה, בנצרות ובאלוהים, לטובת סגידה לעל-אדם.
ב-1921, כבר סבר ברייאן שהדרוויניזם הוא איום משמעותי.
מחקר מאותן שנים דיווח על ירידה במספר התלמידים המאמינים, וברייאן חשש לפגיעה במוסריותם, שתוביל לעוד מלחמת עולם.
באוקטובר 1921, ברייאן נאם על "מוצא האדם", ושאל מה תפקיד האדם ביקום.
עבורו, התנ"ך עונה על שאלה זאת, והאחריות המוסרית טמונה באמונה באלוהים.
עותקים רבים של הרצאה זאת נמכרו.
ברייאן חשש מהשפעת האבולוציה על הכנסייה ועל האוניברסיטאות.
התפתחות הטכנולוגיה גרמה לכך שכמרים רבים אימצו את האבולוציה בטענה שאינה סותרת את הנצרות.
הוא הציע קיצוץ בתמיכה בבתי ספר בהם לימדו אבולוציה.
ברייאן עצמו, כך נטען, לא התנגד לחלוטין לאבולוציה, אלא תמך ברעיון כל עוד הוא לא פגע בקדושת התנ"ך.
ברייאן תמך בחוקים מקומיים שאסרו על לימוד האבולוציה.
חלק מהמועצות תמכו בו יותר מהכנסייה והעבירו חוקים כאלו.
בטנסי נאסר לחלוטין על לימוד האבולוציה.
המאורע המשמעותי האחרון בקריירה של ברייאן היה השתתפותו במשפט הקופים.
הוא התבקש לייצג את הנצרות במשפט.
ברייאן תושאל בידי קלרנס דרו, עורך הדין של ההגנה, בנוגע לתנ"ך.
שאלו אותו מתי התרחש המבול, וברייאן טען שב-2348 לפנה"ס.
בתגובה שאל אותו דרו האם לא ידע שהתרבות הסינית היא בת לפחות 7,000 שנה, דבר שברייאן לא ידע.
כשנשאל האם עוד דת הזכירה את המבול, ברייאן טען שהדת הנוצרית טובה מספיק בשבילו.
התקשורת הציגה את ברייאן כבור מהדרום (על אף שלא היה דרומי) שמתנגד להשכלה.
השופט פסל את תשובותיו של ברייאן, וחבר המושבעים פסק שהמורה ג'ון סקופס אשם.
בית המשפט העליון הפך את פסק הדין כתוצאה מסיבות טכניות.
ברייאן קישר את הדרוויניזם לתורתו של ניטשה, וטען שחשיבה כזאת היא תירוץ לאי צדק בעולם, לפגיעה בחלש ולמלחמות.
ברייאן עצמו הושפע מתורתו של לב טולסטוי.
בימים לאחר משפט הקופים, ברייאן נסע כמה מאות מיילים, ונאם בערים שונות.
ביום ראשון, ה-26 ביולי 1925, הוא חזר לביתו.
לאחר שהיה בכנסייה ואכל ארוחת צהריים גדולה, הוא מת במהלך שנתו, חמישה ימים לאחר תום המשפט, מסיבוכים של מחלת הסוכרת.
כשמישהו טען בפני דרו שברייאן מת מלב שבור, דרו טען שהוא מת מבטן מפוצצת.
מנקן, שתיעב את ברייאן וסיקר את משפט הקופים, התרברב בפני דרו שהם הרגו את ברייאן.
ברייאן נחשב לפוליטיקאי הידוען הראשון, שהיה ידוע יותר בגלל אישיותו ויכולות הנאום שלו, ולא בגלל עמדותיו הפוליטיות.
למרות שנאומיו היו בקו פרוגרסיבי ברור, הוא החזיק בעמדה רומנטית לגבי העבר האמריקני, חוכמת האנשים הפשוטים ודבק בעקשנות בכנותו.
היסטוריונים טוענים שברייאן היה אגואיסט ולא יכול היה לקבל את טעויותיו.
הוא עצמו חי חיים נוחים יותר מהחיים הפשוטים שהטיף להם, ורבים טענו שהתחזה לנציג האנשים הפשוטים כדי לקושש קולות.
בנוסף, נטען שלא היו לו רעיונות מקוריים ושהוא לא היה חכם מספיק כדי להיות נשיא.
ההיסטוריונים מחשיבים אותו למזכיר מדינה גרוע, ואף טוענים שהיה מסוגל להעביר חוקים שיאסרו על עבודה בימי ראשון בשל הנצרות שלו.
ברייאן מעולם לא התייעץ עם מומחים, מתוך חשש שהמשכילים הם בעלי הממון.
בתוך המפלגה הדמוקרטית, נחשב ברייאן למנהיג אהוד.
ב-1962, אמר הנשיא לשעבר הארי ס.
טרומן שברייאן הוא אחד מהגדולים ביותר, ושבזכותו הליברליזם קיים בארצות הברית.
ב-1900, כשהיה בן 16, נכח טרומן בוועידה הדמוקרטית בקנזס סיטי ושמע את נאומו של ברייאן, וכך הפך לתומך שלו.
רבים טענו שמסע הבחירות שלו ב-1896 היה המאבק הראשון של ההמונים במיוחסים.
ב-1934, נאם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לזכרו וטען שהיה כנה, ונלחם כל חייו כנגד עוולות.
ברייאן היה מהנואמים הגדולים בתקופתו, ונחשב למנהיג המפלגה הדמוקרטית והאנשים הפשוטים.
נאום "צלב הזהב" שלו הכניס את הפופוליסטים למפלגה הדמוקרטית, ופשטותו משכה אליה את השחורים והפמיניסטיות.
ברייאן האמין בכוחה של הממשלה לשפר את חייהם של אנשים, וטען ב-1916 שעל הממשלה לקבוע שכר מינימום, לקבוע שעות מקסימום לעבודה, לווסת את שיעורי הריבית, ולאכוף פיקוח על מזון, תרופות ודיור.
ברייאן הפך לגשר שהביא קבוצות שונות אל המפלגה, וסלל את הדרך לדמוקרטים ליברלים כרוזוולט עם מדיניות הניו דיל.
למרות זאת, רבים טוענים שהיה גזען, כרבים במפלגה הדמוקרטית בתקופה ההיא, ושנחשב לשריד מתקופה של עליונות לבנה שלא הייתה רלוונטית יותר.
ברייאן זכור גם בשל הצהרתו הנבואית לאחר שהפך למזכיר המדינה: "אני מאמין שלא תהיה מלחמה כל עוד אהיה מזכיר המדינה, ואני מאמין שלא תהיה מלחמה כל עוד אני חי".
לב טולסטוי העריץ את ברייאן כל כך עד שתלה את תמונתו על קיר חדר השינה שלו.
ויליאם אוורט גלדסטון היה מדינאי בריטי ליברלי, שכיהן ארבע פעמים כראש ממשלת בריטניה הגדולה.
רפורמיסט פוליטי, הידוע כיריבו של בנג'מין דיזראלי.
כראש ממשלה הגיע לעיתים לעימותים עם המלכה ויקטוריה אשר התלוננה "הוא תמיד מתייחס אלי כאילו היינו באספה פומבית".
גלדסטון כונה בידי תומכיו "הזקן הגדול" או "ויליאם של העם".
גלדסטון נולד בליברפול בשנת 1809 כבן הרביעי לסוחר ג'ון גלדסטוןס (הס' הסופית הושמטה מן השם על מנת לעשותו קל להיגוי).
מוצאו של גלדסטון היה סקוטי משני הצדדים.
הוא חונך בבית הספר איטון קולג', ולאחר מכן למד בקולג' כרייסט צ'רץ', באוקספורד, והתמחה בלימודים קלאסיים ובמתמטיקה.
בתחילה ייעד את עצמו לכמורה, אך לבסוף החליט להשתמש בכישרונו לדיבור בפני קהל בשדה הפוליטי.
באוניברסיטה הביע תמיכה בעמדות המפלגה הטורית, וגינה את ההצעות לרפורמה פרלמנטרית.
לראשונה נבחר לפרלמנט בשנת 1832 מטעם המפלגה השמרנית עבור מחוז ניוארק.
בתחילה היה בעל דעות שמרניות קיצוניות, התנגד לביטול העבדות ולחקיקה המסדירה את תנאי העבודה במפעלים.
ב-1838 פרסם ספר בדבר יחסי המדינה והכנסייה.
הוא נישא לקת'רין גלין בשנת 1839. לזוג נולדו שמונה ילדים, אחד מבניו היה הרברט גלדסטון, הוויקונט גלדסטון הראשון.
ב-1840 החל במסע להצלת הפרוצות בלונדון.
הוא היה מהלך ברחובות לונדון ומשדל פרוצות להיטיב את דרכיהן.
הוא נבחר מחדש בשנת 1841. שימש כנשיא לשכת המסחר בזמן כהונת ראש הממשלה רוברט פיל אך התפטר בשנת 1845 לאחר ויכוח על עניין עקרוני.
בדצמבר שב לכהונת שר המושבות בממשלה.
בתפקיד זה פעל למען מסחר חופשי ולמען הפחתת ההוצאה הציבורית.
הוא נקט עמדה מוסרית בעניינים שנגעו לדת ולאידיאלים, אך באופן מתקדם שזכה לכינוי "ליברליזם של גלדסטון".
הוא נבחר מחדש בשנת 1847 והיה באופוזיציה לראש הממשלה הלורד פלמרסטון.
ב-1848 ייסד את האגודה הכנסייתית לשיקום נשים שסטו מדרכן.
במאי 1849 הקדיש את רוב זמנו לעבודה זו, ופגש פרוצות בשעות לילה מאוחרות בביתן או ברחוב, ועסק בשיקומן, ובמציאת מקומות עבודה לאלו שהסכימו לעזוב את העיסוק בזנות.
במהלך ביקור בנאפולי בשנת 1850 החל תומך בהתנגדות הנפוליטנית לשלטון בית בורבון הצרפתי.
בשנת 1852 כאשר הפך הלורד אברדין לראש הממשלה, הצטרף גלדסטון לממשלה כשר האוצר, ובתפקיד זה ניסה ללא הצלחה לבטל את מס ההכנסה.
לבסוף נאלץ להעלות את המס בשל מלחמת קרים.
ב-1855, זמן קצר לאחר כינונה של ממשלה ברשות פלמרסטון, עזב את הממשלה, ועד 1859 כיהן באופוזיציה.
בשנת 1858 מונה הלורד סטנלי לראש ממשלה, וגלדסטון סירב לשרת בממשלתו, מכיוון שסירב לעבוד עם בנג'מין דיזראלי ששימש בעמדה בכירה בממשלה זו.
את שנותיו באופוזיציה ניצל גלדסטון כדי להשלים חיבור על כתבי הומרוס, שהעריץ עוד מימי לימודיו באיטון.
בניגוד לרוח הספקנית ששררה בקרב המלומדים בני הזמן, גלדסטון סבר שהכתבים המיוחסים להומרוס אכן נכתבו בידי משורר יחיד, ואכן משקפים אירועים היסטוריים.
בהיותו נאמן להשקפתו הדתית, עשה גלדסטון מאמץ להראות סימנים של ההתגלות האלוהית, ברוח נוצרית, בכתבי הומרוס.
טענה מקורית אחרת שהעלה בספרו היא שתפיסת הצבע אצל היוונים הקדומים הייתה שונה במהותה מתפיסת הצבע המודרנית, והם לא השכילו להבחין בין הצבעים השונים, אלא בעיקר בין דרגות של בהירות.
הספר עורר עניין רב, אך מרבית המבקרים דחו את השקפותיו של גלדסטון.
בשנת 1859 קיבל שוב פאלמרסטון את השלטון לידיו וגלדסטון קיבל שוב את תיק האוצר.
הוא עזב את המפלגה השמרנית והצטרף אל הליברלים.
בתפקיד זה נשא נאום שנוי במחלוקת ממנו עולה תמיכה במדינות הדרום במלחמת האזרחים האמריקנית.
בנאום שנשא בעיר ניוקאסל הכריז כי "יכול להיות שנהיה בעד הדרום, או נגדו.
אבל אין ספק כי ג'פרסון דייוויס ואנשיו הקימו צבא.
ויתרה מכך – נראה שהקימו אומה".
נאום זה נישא בעת שאנגליה הכריזה על נייטרליות במאבק.
בשנים שלאחר מכן ניחם גלדסטון על נאום זה.
בשנת 1864 החל תומך בהורדת המגבלות על הזכות להיבחר לפרלמנט, ובזאת הכעיס הן את פלמרסטון והן את המלכה ויקטוריה.
בשל כך איבד את מושבו בפרלמנט בשנת 1865 אך הצליח להיבחר מחדש עבור מחוז אחר, דרום לנקשייר.
גלדסטון יצא למסע בחירות ונאם בפני ציבורים רחבים, דבר שמעולם לא קרה באנגליה ואף זכה להערות של ליגלוג על "ההמוניות" של הפעילות הפוליטית שלו.
בפרלמנט האנגלי שלטו בפועל מעמד האצילים ואנשים עשירים מאוד.
עד הרפורמה של גלדסטון אחוז המצביעים באנגליה היה 2% ולפעמים במחוזות קטנים כמה עשרות אצילים היו בעלי זכות הבחירה היחידים.
עם פרישתו של הלורד ראסל בשנת 1867 הפך גלדסטון למנהיג המפלגה הליברלית.
בשנת 1868 הובס בבחירות בלנקשייר, אך נבחר כנציג גריניץ'.
אז הפך לראשונה לראש ממשלה, והחזיק במשרה זו עד שנת 1874. בעיני העם היה שר אוצר יעיל שהפך לרפורמיסט מתון.
אך מתחת לתדמית זו הסתתר מתקן עולם, בעל להט מוסרי, אשר התיימר לשנות מן היסוד את מה שנראה בעיניו בלתי צודק או בלתי מוסרי.
בשנים הבאות יפלג את העם, ואת מפלגתו, בנושאים שנראו בעיניו הרי גורל, כ"שלטון בית" לאירלנד.
טענתו, אותה טען בכל פעם שהביא נושא מסוג זה אל הבית, הייתה כי בעניינים אלה יש לקבוע את ההחלטות המדיניות על פי צו המצפון, ולא על פי התועלת הפוליטית.
הליברליזם הגלדסטוני התאפיין בשנים אלו במדיניות שנועדה לשפר את החירות האישית ולהסיר מגבלות פוליטיות וכלכליות.
הוא פעל על מנת להפחית את ההוצאה הממשלתית, בטענה שהכלכלה והמדינה ירוויחו אם אנשים יורשו להוציא את כספם כרצונם.
הוא טען כי מדיניות של שלום עולמי תסייע בהפחתת ההוצאה הממשלתית, תפחית את המיסוי ותסייע לסחר.
הוא תמך בכל רפורמה ממשלתית שתסייע לאנשים לפעול באופן חופשי להשגת מטרותיהם האישיות.
בשנותיו הראשונות כראש הממשלה ערך רפורמות בצבא, בשירות המדינה, ובשלטון המקומי.
הוא אסר על קניית דרגות צבאיות, וקניית תפקידי שיפוט.
הלקאה נאסרה בצבא בעת שלום.
גלדסטון תקף במרץ את שרידיה האחרונים של ממשלת בעלי האחוזות מן המאה ה-18, בשם אידיאלים של חירות אישית ומסחר חופשי.
בשנת 1870 החל ברפורמה של מערכת החינוך.
הביא להקמת רשת בתי ספר יסודיים, ופתח את שערי האוניברסיטאות בפני בני כל הדתות (כאשר עד עתה האוניברסיטאות המובילות היו פתוחות בפני פרוטסטנטים בלבד).
ערך רפורמה במערכת בתי המשפט.
גלדסטון הוביל לשינוי מקיף במפלגתו, המפלגה הליברלית, כאשר בעקבות חוק הרפורמה משנת 1867 ניתנה זכות הצבעה לכל בעל בית זכר בוגר, ולכל דייר המשלם למעלה מעשרה פאונד שכר דירה.
כן בוטלו מחוזות שבהם פחות מ-10,000 מצביעים (דבר שגרם לשחיתות ולקניית מושבים בפרלמנט).
חוק זה תוקן ב-1884 כך שמספר המצביעים הגיע לשישה מיליון נפש.
במדיניות החוץ היו אלו שנים סוערות, שראו את עלייתה של גרמניה המאוחדת במלחמת צרפת–פרוסיה, אותה ניסה למנוע ונכשל.
הוא מנע מלחמה עם ארצות הברית בשאלת אלבמה, כאשר הסכים לשלם פיצויים לממשלת ארצות הברית בשל סיועה של בריטניה למדינות הדרום בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית.
ב-1869 פירק את הכנסייה של אירלנד, בניסיון להביא שלום למדינה זו, ופעל לחקיקת חוק שיגן על חוכרי קרקע מפני פינוי בלתי הוגן.
שנות כהונתו האחרונות בקדנציה זו, הראשונה, הגיעו לסיומן באקורד צורם מבחינת גלדסטון.
כאיש עקרונות ניסה להעביר חקיקה כנגד משקאות חריפים, דוגמת זו שתתקבל בתחילת המאה ה-20 בארצות הברית, אך נכשל.
הדבר הביא לגל של מחאה כנגדו.
אל מול התקפות אישיות קשות של בנג'מין דיזראלי, נאלץ לפזר את הפרלמנט.
הוא ניהל את הבחירות בהצעה לבטל את מס ההכנסה, וספג כישלון צורב.
מכיוון שלא היה יכול לראות את ד'יזראלי כראש ממשלה, הודיע על פרישתו מן הממשלה ומן המפלגה הליברלית, אך שמר על מקומו בפרלמנט.
בשנת 1876 מצא מטרה נעלה להילחם עליה.
הוא פרסם עלון בו גינה במילים קשות את התנהגות האימפריה העות'מאנית כלפי הבולגרים.
ד'יזראלי, אשר ענה על שאילתא בפרלמנט בנושא זה השיב תשובה ממנה השתמע כי הבולגרים רגילים לכך שיענו אותם.
גלדסטון הסתער עליו בחמת זעם צדקנית, בטענה כי "אפילו קניבל באיי הדרום היה מתרתח לשמע הזוועות".
ד'יזראלי השיב כי גלדסטון "איום מכל זוועה בולגרית".
בשנת 1879 החל במסע בחירות, בו תקף את ד'יזרעאלי במילים בוטות בשל מדיניות החוץ שלו.
חוסר מזל הביא תוך שבועות ספורים להשמדת גדוד בריטי בידי שבט הזולו בדרום אפריקה ולטבח בשגרירות הבריטית בקאבול בירת אפגניסטן.
בסדרת נאומים במחוז מיד-לותיאן התקיף גלדסטון את מדיניות הממשלה כבלתי מוסרית, ומתעלמת מכך שקדושת החיים של אנשי הזולו ושל האפגנים היא כקדושת החיים של הבריטים.
היה זה מסע בחירות מודרני, אשר פנה ישירות אל העם.
המלכה ויקטוריה הזדעזעה לשמע הידיעה כי גלדסטון נשא נאום מתוך חלון של רכבת, אך היא ייצגה דור שהרכבת שלו כבר חלפה.
הרחבת זכות הבחירה, שגלדסטון עוד יפעל להרחיבה להיקף רחב יותר בטרם יסיים את תפקידיו, הביאה לצורך לפניה ישירה אל העם.
הבחירות לא היו עתה דרך לחלוקת תפקידים בין בני אצולה, הקונים את כיסאם בפרלמנט במחוזות בחירה מושחתים בהם מספר מאות מצביעים, אלא משאל עם על נושאים שעל סדר היום.
גלדסטון היה הראשון שהבין זאת, ואכן היה "ויליאם של העם".
המלל הנמרץ של גלדסטון בדבר מוסריות במדיניות החוץ עמד בסתירה למדיניות האימפריאליסטית של ד'יזראלי, אך אל מול משבר פוליטי מחוץ, ושפל כלכלי מבית, נאלץ ד'יזראלי לפזר את הפרלמנט ולהתפטר.
גלדסטון זכה בבחירות, למורת רוחה של המלכה ויקטוריה, אשר סברה כי הוא "מצית דליקות מטורף למחצה".
שני בניו נבחרו אף הם לפרלמנט.
עתה שימש הן כראש ממשלה והן כשר האוצר.
הוא הביא לסיומה של המלחמה באפגניסטן, מלחמת הבורים הראשונה והקרבות כנגד המהדי בסודאן.
הוא פעל להרחבה משמעותית של זכות הבחירה, ושינוי שיטת החלוקה למחוזות בחירה כך שתתאים לתנאים החדשים.
מותו של הגנרל צ'ארלס גורדון בח'רטום ב-26 בינואר 1885 הביא להבאשת ריחו של גלדסטון בעיני הבוחרים מהמעמד הגבוה.
גורדון נשלח לסודאן כשנה לפני כן על מנת לפקד על פינוי הכוחות המצריים מחבל ארץ זה, אשר היה נתון למרידות.
גורדון החליט להישאר על מנת שלא להפקיר את הארץ למורדים הדרווישים.
הוא הושם תחת מצור, וגלדסטון לא מיהר לשלוח לו סיוע.
כוחות שנשלחו לבסוף הגיעו מאוחר מדי.
גורדון מת, כשהוא בודד למעשה, וממתין לסיוע שאחר לבוא.
רבים מבני העם, וביניהם המלכה, ראו את גלדסטון אחראי למצב זה.
גלדסטון נאלץ להתפטר, וסירב להצעת ויקטוריה לתואר אצולה.
הכהונה השלישית והרביעית בראשות הממשלה – שלטון בית לאירלנד
בשנת 1886 איחד את הכוחות עם הלאומנים האירים בראשות צ'ארלס סטיוארט פרנל וזכה בבחירות.
הוא שב לתפקיד ראש הממשלה (ואיחד אותו, למשך כהונתו, עם תפקיד הלורד שומר החותם), כאשר מטרתו המוצהרת חקיקת חוק "שלטון בית" לאירלנד.
היה זה האחרון (והכושל) מבין מסעי הצלב הגדולים של איש זה.
אירלנד הייתה עד אז חלק בלתי נפרד מבריטניה הגדולה.
חוק איחוד הפרלמנטים משנת 1800 הביא לכך שמאה חברי פרלמנט אירים יצטרפו לפרלמנט בארמון וסטמינסטר, אך לא הביא לכך שהאירים יקבלו את השלטון האנגלי.
ניגודי הדת (קתולים לעומת פרוטסטנטים) והתרבות, מרידות בלתי פוסקות, ורעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד בשנות הארבעים של המאה התשע עשרה, שהביא לטינה מרה של האירים כלפי שליטיהם האנגלים, גרמו להעלאת דרישות ל"שלטון בית", שהיה למעשה ייסודו של פרלמנט אירי, שידון בענייניה של אירלנד, תוך שמירת המסגרת של המונרכיה הבריטית.
בתחילה הועלה הרעיון בצורה מתונה מפי המנהיג הפרלמנטרי אייזיק באט, אך לאחר מכן באופן נמרץ ואגרסיבי בידי "המלך הבלתי מוכתר של אירלנד", צ'ארלס סטיוארט פרנל.
גלדסטון, אשר בתחילה התנגד לשלטון הבית, מצא עתה מטרה חדשה להילחם עליה, וכהרגלו, הקנה לה אופי של מאבק מוסרי, בין חירות האדם ובין אלו השואפים לכבלו.
באפריל 1886 העלה בפני הפרלמנט את הצעת החוק ל"שלטון בית" לאירלנד.
בנאום בן שלוש שעות וחצי טען כי בכך יהיה צדק היסטורי לאומה זו.
גלדסטון נאלץ לפזר את הפרלמנט, והכריז על בחירות, אשר הנושא היחיד בהן היה "שלטון הבית".
ב-1892 נבחר גלדסטון לכהונה רביעית.
ב-1 במרץ 1894 נשא גלדסטון את נאומו האחרון בפרלמנט.
הוא דרש מעמיתיו כי יבטלו את הוטו של בית הלורדים, והתפטר יומיים לאחר מכן, אם כי המשיך בכהונתו כחבר פרלמנט עד שנת 1895 – כהונה שנמשכה בסך הכול מעל 62 שנים.
בשנת 1896 עוד נאם בציבור וגינה את טבח הארמנים בידי הטורקים.
באותה שנה גם פרסם מכתב תמיכה בספר מדינת היהודים של בנימין זאב הרצל ובו כתב "מובן שאני מאוד נגד אנטישמיות".
בשנת 1898 מת מסרטן, ונקבר בכנסיית וסטמינסטר, שם טומנת האומה האנגלית את טובי בניה.
ויליאם ג'יימס היה פסיכולוג ופילוסוף אמריקאי.
אביו, הנרי ג'יימס, היה תאולוג סוודנבורגי עשיר ואקסצנטרי, שהיה ידוע בחוגים הספרותיים והאינטלקטואליים.
כמו אחיו הצעיר, הנרי ג'יימס, שנחשב לאחד הסופרים החשובים של המאה ה-19, קיבל ויליאם ג'יימס חינוך טרנס-אטלנטי אקלקטי, והודות לו דיבר צרפתית וגרמנית.
בני משפחתו של ג'יימס היו למוקד התעניינות להיסטוריונים, לביוגרפים ולמבקרים, משום גאונותם וכישוריהם יוצאי הדופן.
נטייתו האמנותית המוקדמת הביאה אותו להיות חניך בסטודיו של ויליאם מוריס הונט בניופורט שברוד איילנד, אך ב-1861 עבר ללמוד מדעים באוניברסיטת הרווארד.
בצעירותו סבל ג'יימס ממספר בעיות נפשיות וגופניות, בהן בעיות עיניים, גב, קיבה ועור, וכן מתקופות של דיכאון ומחשבות אובדניות.
שני אחיו הצעירים, גארת' וילקינסון (וילקי) ורוברטסון (בוב), נלחמו במלחמת האזרחים האמריקנית, אך שלושת האחים האחרים (ויליאם, הנרי ואלייס) סבלו מתקופות של נכות.
למרות זאת היה ג'יימס מסוגל להצטרף למסע מדעי של לואי אגסי במעלה נהר האמזונאס ב-1865.
המשפחה כולה עברה לקיימברידג' שבמסצ'וסטס, לאחר שוויליאם ג'יימס החליט ללמוד רפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד ובבית החולים הכללי מסצ'וסטס ב-1866. בגלל מחלתו קיבל את התואר רק ב-1869. לימודיו נקטעו כמה פעמים לתקופות ארוכות בהן חיפש פתרון לבעיותיו הרפואיות בגרמניה.
בפרק זמן זה החל לפרסם מאמרים בכתבי עת ספרותיים, כמו "נורת' אמריקן רוויו".
"מחלת-הנשמה שלי", כפי שכינה את מחלתו, נפתרה רק ב-1872, לאחר תקופה ארוכה של חיפוש פילוסופי.
שהותו של ג'יימס בגרמניה הייתה פורה מבחינה אינטלקטואלית, כיוון שלמד שם פילוסופיה ופסיכולוגיה ולא רפואה.
מאוחר יותר, ב-1902, כתב: "בהתחלה למדתי רפואה על מנת להיות פיזיולוג, אך נסחפתי לכיוון של פסיכולוגיה ופילוסופיה מתוך ייעוד כלשהו.
מעולם לא למדתי פילוסופיה בצורה מסודרת, וההרצאה הראשונה בפסיכולוגיה ששמעתי הייתה זו שנתתי אני".
ג'יימס למד רפואה, פסיכולוגיה וביולוגיה, ואף לימד נושאים אלה, אך נמשך למחקר המדעי של המוח האנושי בתקופה שבה הפסיכולוגיה החלה לבסס עצמה כמדע.
היכרותו עם מחקריהם של אישים כמו הרמן פון הלמהולץ בגרמניה ופייר ז'אנה (Pierre Janet) בצרפת, עזרה לו ללמד קורסים בפסיכולוגיה מדעית באוניברסיטת הרווארד.
הוא ייסד את אחת המעבדות הראשונות לפסיכולוגיה ניסויית – הוא חשב שהיא הראשונה – בארצות הברית, בבוילסטון הול ב-1875.
כל הקריירה האקדמית שלו הייתה באוניברסיטת הרווארד.
הוא מונה למרצה בפסיכולוגיה ב-1872, מרצה באנטומיה ובפיזיולוגיה ב-1873, פרופסור חבר בפסיכולוגיה ב-1876, פרופסור חבר בפילוסופיה ב-1881, פרופסור בפסיכולוגיה ב-1889, פרופסור בפילוסופיה ב-1897, ופרופסור אמריטוס לפילוסופיה ב-1907.
ג'יימס נפטר ב-1910, בצ'וקורוא שבניו המפשייר.
ג'יימס כתב רבות לאורך כל ימי חייו; ג'ון מק'דרמוט ריכז ביבליוגרפיה ממצה למדי של עבודתו, בת 47 דפים.
הוא זכה להכרה רחבה לראשונה כשפרסם את "עקרונות הפסיכולוגיה" (1890).
בחיבור זה ביקר גם את האסכולה ההקשרית האנגלית וגם את ההגליאניזם של ימיו כזרמים דוגמטיים בעלי ערך הסברי מועט, ושאף להסביר מחדש את המוח האנושי כסלקטיבי ומונחה מטרות.
ג'יימס הגדיר אמת כדבר שמועיל לאמונה.
"רעיונות אמיתיים מוליכים אותנו למקומות ורבליים ומושגיים מועילים, וכן למושגים תחושתיים מועילים.
הם מובילים לעקביות, יציבות וקשר אנושי שוטף" אך "כל תהליך אמיתי חייב להוביל לאימות של חוויות תחושתיות".
ג'יימס תרם תרומה חשובה גם בתחום הפסיכולוגיה של הדת והפילוסופיה של הדת, כשהוא מתאר תיאור רחב של "החוויה הדתית לסוגיה" (1902), ומפרש אותה לפי נטייה פרגמטית.
המחשבה הדתית צריכה להיות המוקד של לימודי הדת, ולא המוסדות הדתיים, מכיוון שהמוסדות הם רק התוצאה של המחשבה.
פסיכולוגים צריכים לחקור את מגוון החוויות הדתיות החזקות ואף הפתולוגיות, מכיוון שהן מציגות את הדבר הקרוב ביותר למיקרוסקופ של השכל – כלומר, הן מראות בצורה מוגדלת מאוד את התהליכים הנורמליים.
על מנת לפרש בצורה מועילה את העולם של החוויות המשותפות ושל ההיסטוריה, יש להאמין במספר "אמונות על".
אמנם לא ניתן להוכיח אותן, אך הן מעניקות למאמינים בהן חיים טובים ומלאים יותר.
הספר נפוץ בארצות דוברות צרפתית בגרסתו המעובדת של פרנק אבוזי.
ג'יימס הוא אחד משני מייסדיה של תאוריית ג'יימס-לנגה (James-Lange theory of emotion) של הרגש, שהוא ניסח בנפרד מקרל לנגה בשנות ה-80 של המאה ה-19. לפי התאוריה, הרגש הוא התפיסה של המוח את התנאים הפסיכולוגיים שנגרמים כתוצאה מגירוי מסוים.
ג'יימס מביא דוגמה ידועה: אנחנו לא רואים דוב, מפחדים ממנו, ואז בורחים, אלא אנחנו רואים את הדוב ובורחים, ולכן אנחנו מפחדים.
התפיסה של המוח שלנו את רמת האדרנלין הגבוהה יותר, הדופק וכדומה הוא הרגש.
להבנה זו השייכת לרגש יש משמעויות רבות לפילוסופיה של האסתטיקה.
ב"עקרונות הפסיכולוגיה" הוא מבאר מה יכולות להיות התוצאות של התאוריה:
אחת המחלוקות הגדולות בפילוסופיה של ההיסטוריה היא מידת השפעתם של יחידים על שינויים של החברה כולה.
יש הוגים שרואים את היחידים ("גיבורים", כפי שקרא להם תומאס קרלייל) ככוח המניע של ההיסטוריה, ואת החברה הרחבה כדף שעליו הם כותבים את מעשיהם.
יש הוגים שסוברים שהחברה משתנה על פי עקרונות הוליסטיים, או על פי חוקים, ואת היחידים הם רואים כחיילים פשוטים בעלי רצון מעט או רב.
ב-1880, הביע ג'יימס את דעתו במאמר "אנשים גדולים וסביבתם" שפורסם בכתב העת "אטלנטיק".
הוא תמך בדעתו של קרלייל, אך לא הדגיש כמוהו את הספירה הפוליטית-צבאית, ולא סבר כי ליחידים יש חלק בלעדי בקומן ובנפילתן של מדינות ואימפריות.
הרצון להאמין, (1897), תרגם לעברית יניב פרקש, בתוך חקירות ודרישות: מאמרי מופת על חברה, אמונה ומצב האדם, ערך אסף שגיב, כנרת זמורה-ביתן דביר ומרכז שלם, 2011.
החוויה הדתית לסוגיה, (1902), תרגם לעברית יעקב קופליביץ, מוסד ביאליק, תש"ט.
ויליאם ג'ונס היה בלשן בריטי ואחד האירופאים הראשונים שלמדו סנסקריט.
הגיע להודו בעקבות תמיכתו ובקשתו של וורן הייסטינגס על מנת ליצור מערכת חוקים כללית לתושבי הודו.
ג'ונס מצא קשר הדוק בין שפת הסנסקריט ללטינית וליוונית, והסיק כי הדמיון בין שפות אלו רב מדי על מנת להיות מקרי.
מסקנתו הובילה לטביעת המונח "קבוצת השפות ההודו אירופיות".
ולמחקר מעמיק של הקשרים ביניהן.
ג'ונס נולד בווסטמינסטר, אביו (שנשא את אותו שם) היה מתמטיקאי.
ג'ונס הצעיר היה גאון לשוני, שלמד יוונית, לטינית, פרסית, ערבית ואת יסודות הכתיבה הסינית בגיל צעיר.
בסוף ימיו ידע 13 לשונות על בוריין ושלט בצורה טובה ב-28 שפות נוספות, ובכך היה להיפר-פוליגלוט.
למרות מות אביו בהיותו בן 3, הצליח ג'ונס ללמוד ולסיים את אוניברסיטת אוקספורד בשנת 1764. למרות הפרסים בהם זכה, הוא היה עני מכדי לממן את שכר הלימוד, ולכן עבד כמורה פרטי לילד בן 7, בנו של לורד אלטורפ (אחד מאבות אבותיה של הנסיכה דיאנה).
הוא המשיך לעבוד כמורה וכמתרגם במשך שש שנים נוספות.
בתקופה זו פרסם את ההיסטוריה של נאדיר שאה, תרגום צרפתי של עבודה שבמקור נכתבה בפרסית וזאת לבקשת המלך כריסטיאן השביעי מדנמרק שביקר את ג'ונס – שכבר בגיל 22 נודע כמומחה למזרח.
זו הייתה אחת מעבודותיו המרובות בנושא איראן, טורקיה והמזרח התיכון בכלל.
החל משנת 1770 ובמשך שלוש שנים למד ג'ונס משפטים, ולימודים אלו הובילו אותו לעבודת חייו בהודו.
לאחר תקופה שבה היה שופט בוויילס, וניסיון כושל לפתור את בעיות המהפכה האמריקאית עם בנג'מין פרנקלין בפריז, הוא מונה לשופט בבית המשפט העליון בבנגל בשנת 1783.
בתת היבשת הוקסם ג'ונס מהתרבות ההודית, שטח שעדיין לא נחקר על ידי מלומדים אירופאים, וייסד את החברה האסייתית של בנגל.
במהלך 10 השנים הבאות הוא כתב שטף של עבודות על הודו, ובכך התניע את המחקר המודרני של תת-היבשת במרבית נושאי מדעי החברה.
הוא כתב גם על החוקים המקומיים, מוזיקה, ספרות, בוטניקה וגאוגרפיה ותירגם מספר יצירות מרכזיות של הספרות ההודית לאנגלית.
מכל תגליותיו, ידוע ג'ונס היום בזכות תגליתו כי סנסקריט דומה ליוונית הקלאסית וללטינית.
בספרו "שפת הסנסקריט" (1786) הוא מציע כי לכל שלוש השפות מקור משותף, וייתכן אף שהן קשורות לגותית ולשפות הקלטיות וכן לפרסית.
הוא מצוטט לעיתים קרובות כאבי המחקר של הבלשנות ההשוואתית ושל המחקר ההודו-אירופאי.
הציטוט המפורסם ביותר שמנציח את תרומתו הגדולה להיסטוריה של המחקר הלשוני הוא:
אף על פי שכבר במחצית המאה ה-17 ההולנדי מרקוס ואן בוקסהורן (1612–1653) ואחרים היו ערים לכך שפרסית עתיקה שייכת לאותה קבוצת לשונות כמו השפות האירופאיות, זו הייתה תגליתו של ג'ונס שצדה את הדמיון של חוקרים מאוחרים יותר והפכה למקור החצי-מיתי של הבלשנות ההשוואתית המודרנית.
ג'ונס היה הראשון שתרגם מחזה הודי מסנסקריט ומפרקריט לשפה מערבית.
"זיהויה של סאקונטלה" מאת קאלידאסה שתורגם כ-"הטבעת הגורלית" (1789).
לג'ונס הייתה אחריות עקיפה על חלק מה"תחושה" של התנועה הרומנטית האנגלית בשירה (כולל לורד ביירון וסמואל טיילור קולרידג') משום שתרגומיו מהשירה המזרחית היו היסוד לסגנון זה.
ג'ונס כתב בשנת 1763 שיר בשם קאיסה.
השיר נכתב בלטינית ובשיר זה קאיסה דוחה בתחילה את חיזוריו של אל המלחמה היווני ארס.
האל הדחוי מבקש את עזרתו של אל הספורט, שממציא את משחק השחמט כמתנה לארס כדי שזה יזכה בחסדיה של קאיסה.
קאיסה מוזכרת לעיתים קרובות בניתוחי שחמט.
גארי קספרוב מזכיר אותה פעמים רבות, בעיקר בהקשר של מזל, כתחליף למילים "המזל שיחק לי" הוא כותב "קאיסה הייתה עמי", בעיקר בעמדות בלתי ברורות או כאשר הוא מקריב כלי.
התוכנה הראשונה שזכתה באליפות העולם בשחמט למחשבים שנערכה בשנת 1974 נקראה קאיסה.
ויליאם גולדמן היה תסריטאי, סופר ומחזאי יהודי-אמריקאי, זוכה שני פרסי אוסקר.
גולדמן גדל במשפחה יהודית בפרבר ליד שיקגו, אביו שהיה איש עסקים אך סבל מאלכוהוליזם, התאבד בזמן שגולדמן היה עדיין בתיכון.
היה זה גולדמן בן 15 שגילה את גופתו.
אמו הייתה חירשת, מה שיצר לחץ נוסף בבית.
הוא קיבל תואר ראשון באוברלין קולג' ב-1952 ותואר שני באוניברסיטת קולומביה ב-1956. בתחילת הקריירה שיתף גולדמן פעולה עם אחיו, המחזאי ג'יימס גולדמן, שנפטר ב-1998.
גולדמן פרסם חמישה רומנים והפיק שלושה מחזות בברודוויי לפני שהחל לכתוב תסריטים.
בכמה מהרומנים שלו השתמש יותר מאוחר כבסיס לתסריטים שכתב.
בין השאר כתב ב-1975 את התסריט לסרט "וולדו פפר הגדול" ביחד עם הבמאי ג'ורג' רוי היל ולסרט "נשות סטפפורד".
ב-1976 כתב את התסריט לשובר הקופות "כל אנשי הנשיא", על שני העיתונאים שחקרו את פרשת ווטרגייט מטעם הוושינגטון פוסט, בכיכובם של רוברט רדפורד ודסטין הופמן.
ובאותה שנה את התסריט לסרט "איש המרתון" (על פ ספר שפרסם שנתיים קודם) שוב בכיכובו של הופמן.
ב-1977 כתב את התסריט לסרט המלחמה "גשר אחד רחוק מדי".
בשנות השמונים כתב סדרה של זיכרונות שהתייחסו לתקופת עבודתו המקצועית בברודוויי ובהוליווד, בו ביקר בחריפות את הדרך בה נבחרים תסריטים להפקה.
ב-1987 עיבד את ספרו "הנסיכה הקסומה" לסרט באותו השם, דבר שסימן את חזרתו לכתיבת תסריטים.
הוא הוזמן לעיתים קרובות לשפר עבור אולפני הסרטים תסריטים בעייתיים.
גולדמן זכה בשני פרסי אוסקר עבור התסריטים ל"קיד וקאסידי" ו"כל אנשי הנשיא" ובשלושה פרסים נוספים על מפעל חיים.
כמו כן זכה בשני פרסי אדגר על התסריט הטוב ביותר לסרט "הרפר" ב-1967 ולסרט "קסם" (שעובד מהרומן שלו) ב-1979.
ב-1992 השתתף בכתיבת התסריט לסרט "צ'פלין".
ב-1994 כתב את התסריט לסרט מאבריק בכיכובו של מל גיבסון.
ב-1997 כתב את התסריט של הסרט כוח להשחית בכיכבו של קלינט איסטווד.
ב-2003 עיבד את הספר "לוכד החלומות" מאת סטיבן קינג לסרט באותו השם.
גולדמן עיבד למחזה את הרומן "מיזרי" מאת סטיבן קינג.
המחזה הועלה ב-2015 בברודוויי, וב-2019 הועלה נוסח עברי של המחזה בתיאטרון הקאמרי בישראל.
גולדמן היה נשוי לאלינוי ג'ונס עד גירושיהם ב-1991. לשניים נולדו שתי בנות.
נפטר בניו יורק ב-16 בנובמבר 2018.
ויליאם ג'יימס סידיס היה ילד פלא יהודי-אמריקאי וזכה לפרסום רב בתחילת המאה ה-20 בשל התפתחותו השכלית המוקדמת והמהירה, ומנת המשכל יוצאת הדופן שלו, שנטען שהיא מהגבוהות שנמדדו אי פעם.
סידיס למד לקרוא בטרם מלאו לו שנתיים, בגיל 4 הספיק לכתוב שתי עבודות מחקר, בגיל 8 למד 8 שפות והמציא שפה נוספת, ובגיל 11 התקבל לאוניברסיטת הרווארד.
עם זאת, בהמשך חייו התקשה מאוד מבחינה חברתית, ביקש להתרחק מאור הזרקורים ונטש את הקריירה האקדמית.
קיימת השערה כי סידיס היווה השראה לדמותו של מאט דיימון בסרט "סיפורו של ויל האנטינג".
סידיס נולד לפסיכולוג בוריס סידיס ולשרה (לבית מנדלבאום), מהגרים יהודים-אוקראינים.
הוריו נפגשו לראשונה בארצות הברית לאחר שב-1887 היגר אביו לארצות הברית עקב רדיפה פוליטית, ומשפחת אמו ברחה מהפוגרומים ב-1889. בוריס לימד פסיכולוגיה באוניברסיטת הרווארד, שימש כפסיכיאטר וכפסיכולוג, וכתב ספרים רבים.
הוא לימד את שרה שלא זכתה לחינוך רשמי, וכך היא התקבלה לבית ספר לרפואה וסיימה אותו בהצלחה.
לאחר שנולד ויליאם, ויתרה אמו על קריירה ברפואה למען גידולו.
ויליאם נקרא על שם סנדקו, עמיתו וחברו של אביו, הפסיכולוג והפילוסוף ויליאם ג'יימס.
הוריו של סידיס האמינו בהנחלת חינוך מוקדם לבנם, המבוסס על אהבת הידע והלמידה.
במקורות אחרים נטען שאביו תכנן "תוכנית עבודה" ליישם כמה מהתאוריות שלו על בנו, במטרה להפוך את הבן לגאון, מתוך תאוריה שאפשר לפתח את המוח כמו את כל השרירים על ידי אימון בלתי פוסק והגדלת הכמות מיום ליום.
האב תלה מול עיניו אותיות, ואין-ספור פעמים ישב ושינן בפניו במשך רוב שעות היממה.
כשהיה בן שישה חודשים ידע לזהות את כל האותיות ואת צליליהן.
בהמשך קרא אביו באוזניו ספרי גאוגרפיה, גאומטריה, פיזיקה, יוונית ולטינית.
סידיס למד לקרוא בטרם מלאו לו שנתיים, ובגיל 4 הספיק לכתוב שתי עבודות מחקר, אחת באנגלית ואחת בצרפתית.
בעודו בן 5 כתב עבודת מחקר מקיפה על אנטומיה.
האב בוריס הגיש את העבודה לחבריו באוניברסיטת הרווארד והם קבעו כי אין בה רבב.
באותה שנה התקין מיוזמתו לוח מיוחד שלפיו אפשר לחשב מתי חל כל יום מימי השבוע בעשרת אלפי השנים האחרונות.
בגיל 8 לימד עצמו שמונה שפות (לטינית, יוונית, רוסית, גרמנית, עברית, טורקית וארמנית).
בנוסף, המציא שפה וקרא לה שפת הוונדרגוד.
כשהיה בן 10, כתב ספר ללימוד גאומטריה בשפה היוונית.
בגיל 8 ניסה סידיס להתקבל לאוניברסיטת הרווארד, אך נדחה בשל גילו הצעיר.
בגיל 11 התקבל לאוניברסיטה כחלק מתוכנית לרישום מוקדם של סטודנטים מוכשרים.
בגיל 14 סידיס נתן הרצאה על גופים ארבעה ממדיים לקהל של מתמטיקאים וזו עברה בהצלחה.
לאחר ההרצאה צוטט פרופסור דניאל קומסטוק מ-MIT כאומר שסידיס עתיד להיות המתמטיקאי המוביל של המאה ה-20. את התואר הראשון קיבל בשנת 1914, שנה לאחר שהשלים את חובותיו, בגלל שבהרווארד סירבו לתת תואר לתלמיד כה צעיר.
אברהם סטרלינג העריך את מנת המשכל (ציון IQ) של סידיס ביותר מ-250. סידיס היה הצעיר והמבטיח בקבוצה של ילדי פלא שלמדו בהרווארד בשנת 1909, קבוצה שכללה, בין השאר, את נורברט ויינר, אבי הקיברנטיקה, את ריצ'רד באקמינסטר פולר ואת המלחין רוג'ר סשנס.
לאחר שקיבל איומים מסטודנטים באוניברסיטת הרווארד, העבירו אותו הוריו בשנת 1915, לאוניברסיטת רייס ביוסטון.
לאחר השלמת הדוקטורט שם הוא קיבל משרה של עוזר הוראה במחלקה למתמטיקה.
לאחר שנה עזב את המשרה, משום שלא הצליח בהוראה וזכה ליחס מזלזל מצד תלמידיו שהיו בוגרים ממנו.
הוא חזר לבוסטון ונרשם לבית הספר למשפטים של הרווארד בספטמבר 1916, אך פרש ב-1919, אף על פי שהיו לו ציונים טובים.
סידיס מיעט לשחק עם בני גילו, וכתוצאה מכך גדל ללא כישורים חברתיים.
כשהיה בן 8 החלו אצלו תופעות של היסטריה וצחוק עצבני וחזק, במיוחד כאשר פתר בעיות קשות.
ב-1912, כשמלאו לו 14 העביר הרצאה על הממד הרביעי.
כשסיים את הרצאתו, הקהל מחא כפיים בהתלהבות רבה.
במקום להודות למעריציו, החל לצחוק צחוק פרוע מכיוון שלא ידע כיצד להגיב על מחיאות הכפיים.
כשקיבל את תעודת ההצטיינות מאוניברסיטת הרווארד, האשים בפני העיתונאים את אביו שהרס את חייו.
הוא החליט לקיים מעתה "חיים של אדם פשוט".
ויליאם נעלם מביתו למשך זמן רב.
הוריו ניסו למצוא אותו אך ללא הצלחה.
לבסוף נודע להם שהוא מלמד במכון רייס ביוסטון.
הקריירה הזו הסתיימה תוך זמן קצר בשל קשיי תקשורת עם המורים או עם התלמידים.
ב-1919 נעצר סידיס בעת שהשתתף בצעדה נגד גיוס החובה שנערכה באחד במאי.
הוא הואשם על היותו סרבן מצפוני תחת חוק ההמרדה שנחקק ב-1918, ונידון ל-18 חודשי מאסר.
הוריו השתמשו בהשפעתם ובמעמדם ומנעו את כניסתו לכלא, אך החזיקו אותו בבית הקיץ שלהם בקליפורניה למשך שנה.
סידיס שינה מאוחר יותר את דעותיו הפוליטיות ונטש את הסוציאליזם.
ב-1922 ברח שוב מהבית ובעזרת חבר של אביו נמצא בחוף המזרחי של ארצות הברית.
הוא היה נחוש בדעתו לשמור על פרטיותו ולנהל חיים אנונימיים.
הוא עבד כפקיד זוטר בכלבו תמורת משכורת מעטה של 25 דולר לשבוע.
הוא השקיע זמן רב באיסוף של כרטיסי רכבת חשמלית, פרסם ירחונים, ולימד קבוצות קטנות של חברים את גרסתו להיסטוריה האמריקנית.
חבר של אביו הכניס מעט סדר לחייו, והוא הוזמן להרצות בנושא "האם יש חיים על מאדים".
עיתונאים רבים נהרו להרצאה, משום שזכרו אותו כגאון.
כאשר החלה ההרצאה, הופתע הקהל כאשר סידיס דיבר על בעיות התעבורה בדרכים במקום על הנושא המדובר.
הוא אמר דברים לא הגיוניים בליווי קולות מוזרים וצחוק רם.
בסוף הערב אמר לעיתונאים: "אבי רצה שאהיה גאון והפך אותי לכישלון" וברח מהמקום.
לאחר מות אביו, שהשאיר לבנו ירושה גדולה, התקשו עורכי דינו למצוא את סידיס שנעלם, וגם לאחר שמצאו אותו לא נגע בפרוטה מירושת אביו.
בשנת 1944, בגיל 46, סידיס נפטר מדימום תוך-גולגולתי בבוסטון.
באותה שנה פורסמה מודעה בעיתון על מותו מדלקת ריאות במוסד צדקה בברוקלין, אך אין אימות לטענה זו.
ויליאם גילברט או גילברד היה רופא אנגלי ופילוסוף הידוע בתגליותיו במגנטיות ובחשמל.
הוא טבע את המונח האנגלי "Electricity" לציון החשמל, ויש הרואים בו את אבי הנדסת החשמל או את אבי החשמל.
הוא היה רופאה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה.
בעבודה זו הוא תיאר הרבה מניסויו עם מודל כדור הארץ שלו הנקרא טֶרֵלָה.
מניסויו הסיק שכדור הארץ מגנטי ועל כן המגנט מצביע צפונה.
בספרו הוא גם הבחין בחשמל סטטי בשימוש בענבר.
ביוון ענבר נקרא אלקטרון, ולכן הוא החליט לקרוא לתופעה זו Electric Force.
עבודתו של גילברט הייתה מקיפה ויסודית - הוא הפריך, באמצעות ניסויים, אמונות מיסטיות ישנות רבות הנוגעות למגנטיות - כמו האמונה שמחצב מגנטי טבעי יכול לרפא כאבי ראש והרעיון שאפשר לנטרל מגנט אם משפשפים אותו בשום.
בין תגליותיו הגדולות היו גילוי חוקי המשיכה והדחייה המגנטיים, גילוי העובדה שכדור הארץ פועל כמו מגנט ענק והבנת ההבדל בין חשמל ובין מגנטיות.
גילברט טען נחרצות שחשמל ומגנטיות אינם צדדים שונים של אותה תופעה.
בתור הוכחה הוא ציין את העובדה הלא נכונה שמשיכה חשמלית נעלמת עם חום ומשיכה מגנטית לא.
יש הרואים חיוב בטעות זו, שברבות הימים הופרכה על ידי ג'יימס קלרק מקסוול, וטוענים שבהירות ההבדלים בין חשמל למגנטיות אצל גילברט אפשרה התקדמות מהירה יותר של המדע.
גילברט ידוע גם בשם גילברד, השם הרשום על המצבה שלו ושל אביו ובו נקרא בית ספר בקולצ'סטר הנקרא על שמו.
על שמו של גילברד נקראה יחידה של פוטנציאל מגנטי במערכת היחידות cgs.
ויליאם גילברט נפטר בשנת 1603 כתוצאה ממחלת הדבר.
ויליאם גיבסון הוא סופר מדע בדיוני אמריקאי-קנדי.
גיבסון טבע את המונח סייברספייס ב-1982 והקנה למושג זה פופולריות ברומן הביכורים שלו נוירומנסר משנת 1984. הוא תיאר עולם תקשורת רשתי עולמי שנים רבות לפני שהאינטרנט הפך לחלק משגרת החיים, חזה היבטים חשובים של האינטרנט וה-World Wide Web וביסס מושגי יסוד שלהם.
נחשב לאב-המייסד של התנועה הספרותית הקרויה סייברפאנק.
The Literary Encyclopedia הגדירה את גיבסון כ"אחד מסופרי המדע הבדיוני המעולים בצפון אמריקה".
עד עתה הוא פרסם סיפורים קצרים, תשעה רומנים (אחד עם ברוס סטרלינג), ספר אומנות לא בדוי, וכמה מאמרים.
שיתף פעולה רבות עם אמנים, במאים, ומוזיקאים.
הגארדיאן כינה אותו ב-1999 "הסופר החשוב ביותר בעשרים השנים האחרונות".
סופרי מדע בדיוני רבים יחסו לו השפעה על כתיבתם.
אף על פי שגיבסון שמר על אזרחות כפולה, מאז עזב את ארצות הברית בשנות השישים, הוא מתגורר בפועל בוונקובר שבקנדה.
ב-2019 היה הסופר ה-35 שזכה ב"פרס הגרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים, המחולק החל מ-1975 מדי שנה או שנתיים, במסגרת טקס חלוקת פרסי נבולה.
ויליאם גיבסון נולד ב-1948 בקונוויי שבקרוליינה הדרומית ובמשך רוב ילדותו התגורר בווייטויל שבוירג'יניה, עיירת כורים קטנה בהרי האפלצ'ים, שם נולדו וגדלו הוריו.
בילדותו, משפחתו נדדה לעיתים קרובות כתוצאה מתפקידו של אביו כמנהל בחברת בנייה גדולה.
ב-1956 נחנק אביו של גיבסון למוות במסעדה במהלך מסע עסקים.
אמו, שחששה לבשר לבנה את החדשות הרעות, שלחה אחרים להודיע לו על המוות.
ימים ספורים לאחר המוות החליטה אמו של גיבסון שהמשפחה תשוב מנורפוק שבוירג'יניה, לווייטויל.
גיבסון תיאר מאוחר יותר את וייטויל כ"מקום בו מודרניות הייתה קיימת, אך היה חשש עמוק מפניה", וזקף את התחלת התעניינותו במדע בדיוני לתחושת הגלות הפתאומית.
בגיל שלוש עשרה, רכש אנתולוגיה של ספרות דור הביט, וכך נחשף לכתיבתם של אלן גינסברג, ג'ק קרואק, ויליאם ס.
בורוז; הוא הושפע במיוחד מבורוז, שפתח לפניו את עולם המדע הבדיוני.
גיבסון היה מתבגר ביישן ומגושם, כפר במודע בדת, ומצא מפלט בקריאת סיפורי מדע בדיוני וסופרים כמו הנרי מילר.
בגיל חמש עשרה, נשלח לפנימיה פרטית בטוסון שבאריזונה.
אמו, שאותה תיאר כ"דאגנית ומדוכאת", נותרה בווייטויל והלכה לעולמה כשמלאו לגיבסון 19. טום מדוקס העיר שגיבסון "גדל באמריקה מופרעת וסוריאליסטית כפי שג'יימס גראהם באלארד ראה אותה בדמיונו".
השתמטות מגיוס, גלות ותרבות הנגד
לאחר מות אמו נטש גיבסון את בית הספר לפני סיום הלימודים, והתבודד.
הוא נדד לקליפורניה ואירופה, ואימץ דפוסי התנהגות של תרבות הנגד.
ב-1967 בחר להגר לקנדה על מנת להימנע מלהיות מגויס למלחמת וייטנאם.
לפני הגיוס הוא הודה בפני מראייניו כי מטרתו בחיים היא לנסות כל סם הזיות קיים.
גיבסון הבחין ש"אכן עלה בידי להתחמק מהגיוס, מכיוון שהם מעולם לא טרחו לגייס אותי".
לאחר השימוע שב לביתו ורכש כרטיס אוטובוס לטורונטו, ועזב זמן קצר לאחר מכן.
בסרט התיעודי הביוגרפי "No Maps for These Territories" שנעשה עליו בשנת 2000, טען גיבסון שהשתמטותו מהגיוס נבעה מרצון לשכב עם ילדות הפרחים ולהשתמש בחשיש יותר מאשר מהתנגדות מצפונית לשירות הצבאי.
בטורונטו החליט גיבסון שהוא לא סובל את קהילת המהגרים של משתמטי גיוס אמריקאים שחייתה במקום משום שכיחותם של הדיכאון, ההתאבדות וההתמכרות לסמים קשים ולאלכוהול בקרב חברי הקהילה.
הוא הופיע במהלך קיץ האהבה ב-1967 בקטע מתשדיר חדשות של CBS על תת-תרבות של ילדי הפרחים ביורקויל שבטורונטו.
פרט לתקופת הוללות קצרה בוושינגטון הבירה, גיבסון שהה בטורונטו בשאר שנות השישים.
הוא פגש שם צעירה מוונקובר שאיתה נסע לטיול באירופה.
גיבסון ציין שהם שהו במהלך טיולם במדינות אירופאיות בעלות משטרים פשיסטיים, מכיוון שבהן שער ההמרה של המטבע היה נמוך, וכך הם יכלו להתקיים.
הזוג נישא והתיישב בוונקובר שבקולומביה הבריטית ב-1972. לאחר הולדת בנו הראשון, גיבסון טיפל בילד, בעוד אשתו מפרנסת את המשפחה ממשכורתה כמורה.
בעקבות אפשרות לקבלת מלגת סטודנט, אם ישיג ציונים גבוהים בקולג' הוא נרשם לאוניברסיטת בריטיש קולומביה.
שם סיים תוך כמה הפסקות בלימודים, תואר ראשון באנגלית, ב-1977. לימודי הספרות האנגלית, חשפו אותו לסוגים רבים של ספרות יפה.
הוא זקף לזכות לימודיו רכישת רעיונות חדשים הקשורים לתרבות המדע הבדיוני ובכללם המודעות לפוסטמודרניות לאחר מכן למד קורס על מדע בדיוני באוניברסיטה וקורס זה המריץ אותו לכתוב את סיפורו הראשון "Fragments of a Hologram Rose".
בוגר אוניברסיטה, כתיבה מוקדמת והתפתחות הסייברפאנק
גיבסון התחיל ללמוד לתואר מוסמך אוניברסיטה ושקל לכתוב תזה על סוגת Hard science fiction כספרות פשיסטית, אך הוא הפסיק את לימודיו, ובמקום זאת הרחיב את אוסף תקליטי הפאנק שלו.
בתקופה זו הוא עבד בעבודות שונות, ובהן מתרגל בקורס היסטוריה של הקולנוע באוניברסיטה שבה למד.
מאחר שלא מצא את מקומו בקרב קהילת מעריצי המדע הבדיוני בוונקובר ב-1980 או 1981, התיידד גיבסון עם מוזיקאי הפאנק והסופר ג'ון שירלי, שאותו ראה כ"נפש תאומה".
השניים נעשו חברים וחברות זו נמשכה כל חייהם.
שירלי שכנע אותו למכור את סיפוריו הקצרים המוקדמים ולהתייחס אל הכתיבה ברצינות.
גיבסון התוודע, דרך שירלי, אל ברוס סטרלינג ולואיס שיינר, שיהיו, מאוחר יותר, חלוצים בתנועת הסייברפאנק.
סטרלינג ושיינר קראו את סיפוריו של גיבסון והבינו שהם "סיפורים פורצי דרך".
גיבסון פגש את סטרלינג בוועידת מדע בדיוני בדנוור שבקולורדו בסתיו של 1981, שם הוא קרא את "Burning Chrome" - סיפור הסייברספייס הקצר הראשון שלו - לקהל בן ארבעה אנשים.
באוקטובר 1982 נסע גיבסון לאוסטין שבטקסס, לוועידת המדע הבדיוני ArmadilloCon, שבה הופיעו הוא, שירלי, סטרלינג ושיינר בפאנל שנקרא "מאחורי צל המראות: מבט אל מדע הבדיוני הפאנק".
שיינר ציין לגבי האירוע, ש"הייתה תחושה של קבוצה מלוכדת".
לאחר סוף השבוע בו דנו על רוק אנד רול, MTV, יפן, אופנה, סמים ופוליטיקה.
גיבסון עזב את הקאדר בוונקובר והצהיר, ש"חבורה חדשה נוצרה".
כתיבתו המוקדמת של גיבסון התאפיינה בדרך כלל בסיפורים עתידנים על השפעתם של טכנולוגיות הקיברנטיקה והסייברספייס (מחשבים מדמי מציאות) על הגזע האנושי.
הוא עסק ב"ערי שאנטי" (שכונות מאולתרות) של דור ההייטק, ממריצי הקלטות או שידור (יפותחו מאוחר יותר לחבילת "דמגור" המתוארת בדקדקנות בנוירומנסר), וערבוב של טכנולוגיה ובני אדם.
מאפיינים אלה ניכרו כבר בסיפורו הראשון שיצא לאור, "Fragments of a Hologram Rose" בשנת 1977. חברו ועמיתו ברוס סטרלינג תיאר את יצירתו החדשנית של גיבסון, במבוא לאסופת הסיפורים של גיבסון "Burning Chrome" כ"הקומבינציה הקלאסית של גיבסון בערבוב חיים פשוטים עם הייטק".
בשנות השמונים הופיעו סיפוריו הקצרים של גיבסון בכתבי העת Omni ו-Universe II, שבהם שררה אווירה של סרט אפל, שהותירה הרגשה עגמומית.
גיבסון התרחק, בעבודתו המוקדמת, מהמיינסטרים של המדע הבדיוני (שכלפיו הוא חש "רתיעה אסתטית"), ושאף להידמות לג'יימס גראהם באלארד.
כשברוס סטרלינג החל להפיץ את סיפוריו, הוא הבחין ש"הקוראים התבלבלו.
כלומר, הם לא הבינו את המשמעות של המשפטים בסיפור...
המשלים הדמיוניים שהוא המציא היו מעבר לתפישתם השכלית של הקוראים."
בעוד לארי מקפריי העיר שהסיפורים הקצרים הללו הפגינו ניצוצות מיכולתו של גיבסון, עמיתו מבקר המדע הבדיוני דארקו סבין ציין שהם "ללא ספק היצירות הטובות ביותר של הסייברפאנק", המגיעות עד "קו האופק" של הסוגה.
הנושאים שגיבסון פיתח בסיפורים הללו, "The Sprawl", "Burning Chrome" ודמותה של Molly Millions מהסיפור הקצר "Johnny Mnemonic" הגיעו לשיא ברומן הראשון שכתב, נוירומנסר.
נוירומנסר נערך בידי טרי קאר לסדרה של שלושה ספרים בשם Ace Science Fiction Specials שהציגה רומני ביכורים בלבד.
גיבסון התחיל לכתוב כשהוא מלא פחדים.
במהלך תהליך הכתיבה, שיכתב גיבסון את שני השלישים הראשונים של הרומן, והיה משוכנע ששמו יתפרסם לשימצה לאחר יציאתו לאור של הספר.
אולם הספר הצליח הרבה מעל הצפוי.
הספר לא נחל הצלחה בן לילה, אלא התפרסם לאט, ונעשה להיט מחתרתי ששמעו סופר מפה לאוזן.
הוא הפך לרומן הראשון שזכה ב"כתר המשולש" של פרסי המדע הבדיוני החשובים ביותר: פרס נבולה, פרס הוגו, ופרס פיליפ ק.
דיק, ומכר לבסוף 6.5 מיליון עותקים ברחבי העולם.
לורנס פרסונס ב"רשימותיו לעבר המאניפסט של הפוסט-סייברפאנק" ב-1998 ציין את הרומן כ"אב הטיפוס לספרי הסייברפאנק".
ב-2005 הטיים כלל אותו ברשימת 100 הרומנים הטובים ביותר שנכתבו בשפה האנגלית מאז 1923, וטען ש"המילים אינן מצליחות לתאר באיזו מידה נוירומנסר היה רדיקלי כשהוא פורסם לראשונה".
לפי המבקר לארי מקפארי, הצלחת הרומן נעוצה בחזון המקורי שלו, בפרוזה המשעשעת, בדימויים ובמטפורות הטכנולוגיים וברעיון המטריקס, שבו "מידע רוקד עם מודעות אנושית...
זיכרון אנושי הוא מתומלל ונעשה מכני...
מערכות מידע רב-לאומיות משתנות ומתרבות לתבניות חדשות ומפחידות שבהן מתמזגים יופי ומורכבות מעבר לכל דמיון, מיסטיקה ומעל הכול אל-אנושיות." גיבסון ציין, שנים אחר כך, לגבי האדם שהוא היה בזמן כתיבת הספר: "אני הייתי מזמין אותו למשקה, אבל לא הייתי מלווה לו כסף", והתייחס לרומן כ"ספר למתבגרים".
אף על פי שהרבה מהמוניטין של גיבסון נעוץ בספר נוירומנסר, יצירותיו המשיכו להתפתח מושגית וסגנונית.
הרומנים הבאים השלימו את הטרילוגיה הראשונה שלו - הידועה בתור "טרילוגיית המשרעה" - והם Count Zero מ-1986, רומן איטי השם דגש על הדמויות, ו-Mona Lisa Overdrive מ-1988, שבהם הגיע לשיא סגנונו הווירטואוזי (שאפיין גם את שני הספרים הקודמים), ושלארי מקפארי ציין כי הוא "כיבה את האורות" על ספרות הסייברפאנק.
לאחר השלמת טרילוגיית המשרעה, הספר הבא של גיבסון היה "The Difference Engine", רומן של היסטוריה חלופית שנכתב בצוותא עם ברוס סטרלינג.
הרומן מוקם בבריטניה של התקופה הוויקטוריאנית אך המתקדמת טכנולוגית, ובו הסופר עזב את שורשי הסייברפאנק שלו.
הספר היה מועמד לפרס נבולה לרומן הטוב ביותר ב-1991 ולפרס John W.
Campbell Memorial Award for Best Science Fiction Novel ב-1992 ונחשב כרומן תשתית של סוגת הסטימפאנק (סוגה של מדע בדיוני שמשולבים בה יסודות של המהפכה התעשייתית של המאה ה-19).
ב-Bridge trilogy, הרשעים של גיבסון התחלפו מתאגידים רב-לאומיים ו-בינה מלאכותית של ה-Sprawl trilogy לתקשורת - כלומר ל"טלוויזיה הצהובה" ולפולחן הידוענים.
Virtual Light תיאר את "השלב הסופי של הקפיטליזם, שבו היוזמה הפרטית ומניעי הרווח מגיעים לשיאם הקיצוני".
Mail & Guardian ו-Mail & Guardian טענו כי בספר Idoru גיבסון חזר לצורת כתיבתו המוכרת, בעוד שהמבקר סטיבן פול טען כי All Tomorrow's Parties ציין את התפתחותו של גיבסון מ"כתיבת מדע בדיוני גאוני לניתוח סוציולוגי מעוות של העתיד הקרוב".
הרומנים של גיבסון Pattern Recognition מ-2003, ו-Spook Country מ-2007, מוקמו שניהם "פחות או יותר באותו עולם בו אנו חיים כיום" - והביאו את כתיבתו של גיבסון לרשימת רבי המכר של המיינסטרים בפעם הראשונה.
שני הרומנים נהיו טועים באותה סביבה והופיעו בהן אותן דמויות וביניהן הוברטוס ביגנד ופמלה מיינוורינג - עובדים של חברת השיווק המסתורית בלו אנט.
תופעה הייחודית לעידן זה הייתה ההתפתחות העצמאית של מועדוני המעריצים PR-Otaku ו-Node Magazine, שהוקדשו ל-Pattern Recognition ו-Spook Country בהתאמה.
אתרים אלה עקבו אחר האזכורים ומרכיבי העלילה ברומנים באמצעות מקורות מקוונים כמו גוגל וויקיפדיה וזווגו את התוצאות, ביוצרם גרסאות היפרטקסט של הספרים.
המבקר ג'ון סאטרלנד אפיין את התופעות הללו כ"שדרוג כללי של הדרך שבה מתבצעת ביקורת הספרות."
גיבסון משקיף על פיגועי 11 בספטמבר כ-Nodal point בהיסטוריה העכשווית, "חוויה מחוץ לתרבות", "במובנים מסוימים...
ההתחלה האמיתית של המאה ה-21." ברומן "Pattern Recognition", שיבחה הביקורת את גיבסון בשל היותו הסופר הראשון שכתב על ההתקפה.
לאחר שכתב 100 עמודים קודם להתקפה, הוא תיאר את השפעת הפיגועים על התפתחות הדמויות כ"ההרגשה המוזרה ביותר שחוויתי מעודי בכתיבה".
נושא בולט בעבודתו המאוחרת של גיבסון היה בחינת השינויים התרבותיים שהתחוללו באמריקה לאחר פיגועי 11 בספטמבר, בכללם "אינפנטיליות חברתית".
למרות זאת, כתב העת פרובידנס ציין, כי מוקד כתיבתו נותר "בצומת של פרנויה וטכנולוגיה."
שלושה מעשרה סיפוריו המוקדמים של גיבסון שקובצו מאוחר יותר באסופה Burning Chrome נכתבו בצוותא עם מחברים נוספים.
"The Belonging Kind" משנת 1981 עם ג'ון שירלי; "Red Star, Winter Orbit" מ-1983 עם ברוס סטרלינג, ו-"Dogfight" משנת 1985 עם מיכאל סוואנוויק.
"Red Star, Winter Orbit" היה שיתוף פעולה בין גיבסון לשירלי; ב-1990 הם חיברו יחדיו את הסיפור הקצר "The Angel of Goliad", אותו הם הרחיבו לרומן של היסטוריה אלטרנטיבית The Difference Engine, שראה אור באותה שנה.
הם "הוזמנו לחלום בפרהסיה" (גיבסון) בוועידה משנת 1993 של האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית שנסובה על נושאי טכנולוגיה וחינוך ("אנשי אל גור"), בה הם טענו כנגד הפער הדיגיטלי ועוררו "חרדה בכולם" בהציעם להעלות את כל בתי הספר ללימודים באופן מקוון, כשהחינוך יתבצע באינטרנט.
בראיון משנת 2007, חשף גיבסון כי סטרלינג העלה רעיון ל"רומן מדעי שני שימשיך את הקודם לו, שהוא רעיון נפלא", אולם לא עלה בידו של גיבסון לחבור אליו לביצוע הרעיון כי הוא לא היה פנוי באותו הזמן.
ב-1993 הלחין גיבסון נעימה באלבום Technodon ושימש כזמר אורח ב-Yellow Magic Orchestra, הוא אף חיבר נעימה עבור הפסקול "Dog Star Girl" עבור האלבום "Debravation" של הזמרת דבי הארי.
מאמציו המוקדמים של גיבסון בכתיבת תסריטים לסרטים היו עיבודים לספריו "Burning Chrome" (ביחד עם קתרין ביגלו), ו-"Neuro-Hotel", אך הם לא הבשילו לתוצר מוגמר.
בשנות התשעים המוקדמות הוא כתב גרסה מוקדמת של "הנוסע השמיני 3" (אותו הוא תיאר מאוחר יותר כטרקובסקאי), מרכיבים מעטים מזה עשו דרכם לתסריט הסופי.
שניים מסיפוריו הקצרים של גיבסון, שהתרחשו שניהם ביקום ה-Sprawl trilogy, עובדו בחופשיות לסרטים: הסרט הראשון היה "ג'וני נמוניק" משנת 1995, שגיבסון כתב לו את התסריט וכיכבו בו קיאנו ריבס, דולף לונדגרן וטקאשי קיטאנו.
הסרט השני היה "New Rose Hotel" משנת 1998 וכיכבו בו כריסטופר ווקן, וילם דפו, ואסיה ארג'נטו.
הסרט הראשון מבין השניים עשה היסטוריה בכך שהייתה השקה כפולה שלו בו-זמנית, הן כסרט והן כמשחק מחשב אינטראקטיבי על CD-ROM.
הספר נוירומנסר שתוכנן זמן רב לעבדו לסרט, היה בתהליכי עיבוד נכון לשנת 2007. הרומן "Count Zero" עובד ביחד עם הבמאי מייקל מאן ל-"The Zen Differential" ו-"Mona Lisa Overdrive", הרומן השלישי מטרילוגית Sprawl Triology נדון אף הוא כאופציה ונקנה.
הוכרז כי נערכת הפקת אנימה של Idoru בשנת 2006. ו-Pattern Recognition היה בתהליכי הפקה בידי הבמאי פיטר ויר, שלפי גיבסון אינו קשור עוד לפרויקט.
גורל דומה נפל בחלקו של שיתוף הפעולה השנוי במחלוקת של גיבסון עם הבמאי היפני סוגו אישי ב-1991.
זירה נוספת בה לקח גיבסון חלק היא סדרת הטלוויזיה תיקים באפלה, הוא כתב ביחד עם חברו תום מדוקס, את הפרקים Kill Switch ו-First Person Shooter, ששודרו בארצות הברית ברשת הטלוויזיה של חברת הסרטים פוקס המאה ה-20 בשנים 1998 ו-2000. ב-1998 הוא תרם את המבוא לפרסום ה-Art of the X-Files.
בשנת 2000 היה גיבסון נושאו של הסרט תיעודי "No Maps for These Territories" שביים מרק ניל.
הסרט עקב אחר מסעו של גיבסון ברחבי צפון אמריקה ועסק בהיבטים שונים של חייו, עבודתו הספרותית ופרשנויות התרבות שלו.
הסרט הציג ראיונות עם ג'ק וומאק וברוס סטרלינג, בסרט גם קראו בונו ודה אדג'.
גיבסון הופיע בהופעת אורח קצרה במיני-סדרה "Wild Palms", הבמאי אוליבר סטון השתית את הרעיונות לסדרה מספריו של גיבסון, והוא הופיע לצידו של דאגלס קופלנד בסרט הקצר משנת 2002, "Mon Amour Mon Parapluie", שבו הם שיחקו זוג פילוסופים.
ג'ונתן נולאן כתב תסריט לסדרת טלוויזיה בשם "The Peripheral", על פי רומן באותו שם שכתב גיבסון ורשת HBO הפיקה את הסדרה.
הטקסטים של גיבסון שולבו במספר מיצגי אומנות.
באוקטובר 1989, כתב גיבסון טקסט כזה בשיתוף פעולה עם רוברט לונגו, הבמאי לעתיד של סרטו "ג'וני נמוניק", שם המיצג היה "Dream Jumbo: Working the Absolutes" והוא הוצג ברויס הול, באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
שלוש שנים אחר כך תרם גיבסון טקסט מקורי ל-Memory Palace, מופע שהציג את קבוצת התיאטרון La Fura dels Baus ב-Art Futura '92 שבברצלונה, שהציג מיצגים של קרל סימס, רבקה אלן, ומארק פלינגטון ומוזיקה מאת פיטר גבריאל ואחרים.
ב-Art Futura '92 פגש גיבסון בצ'ארלי אטאנס, שמאוחר יותר עיבד את ספרו "Burning Chrome" לבמה.
תרומתו האחרונה של גיבסון הייתה בשנת 1997, שיתוף פעולה עם להקת המחול המודרני עטורת התהילה Holy Body Tattoo מוונקובר.
ב-1990 לקח גיבסון חלק ב-Visionary San Francisco, תערוכה במוזיאון לאמנויות מודרניות בסן פרנסיסקו שהציגה מ-14 ביוני עד 26 באוגוסט אותה שנה.
הוא כתב סיפור קצר Skinner's Room, שהתרחש בעת שקיעתה של סן פרנסיסקו, שבה גשר שער הזהב של סן פרנסיסקו נסגר והשתלטו עליו מחוסרי בית - אתר בו גיבסון מיקם מאוחר יותר את ה-Bridge trilogy שלו.
הסיפור היווה השראה לתערוכה של ארכיטקטים כמו מינג פונג וקרייג הודג'טס שראו בעיני רוחם את סן פרנסיסקו עתירת ממון מעל לסן פרנסיסקו הדלה והעלובה וגשרה הרעוע והיא ניזונה ממגדלי אנרגיה סולארית בני עידן ההייטק.
תערוכת הארכיטקטים הציגה את הסופר על גבי צג, והוא שוחח בה אודות העתיד והקריא מתוך Skinner's Room.