tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כתוצאה מכך נערכו בחירות בספטמבר 2012, בהן VVD נשארה המפלגה הגדולה ביותר, עם 41 מושבים.
מנובמבר 2012 עד מרץ 2017 הייתה VVD שותף בכיר ב"קבינט רוטה השני", קואליציה "סגולה" (ביטוי פוליטי המשמש בעיקר בהולנד, בבלגיה ובארצות הברית לשילוב של כוחות פוליטיים אשר הצבעים המייצגים שלהם הם אדום וכחול) עם מפלגת העבודה.
VVD נשארה המפלגה הגדולה גם בבחירות של 2017, אך ירדה ל-33 מנדטים.
כיום מנהיגת המפלגה היא דילאן ישילגוז.
בבחירות 2021 זכתה המפלגה ב-34 מנדטים.
בבחירות 2023 ירדה המפלגה ל-24 מנדטים.
הפוליטיקאי היהודי-הולנדי אורי רוזנטל חבר ב-VVD ושימש כשר החוץ של הולנד מ-14 באוקטובר 2010 עד 5 בנובמבר 2012.
שריםתפקיד / תחוםכניסה לתפקיד מארק רוטה
(נולד 1967) ראש ממשלת הולנד כללי 14 באוקטובר 2010 סטף בלוק
(נולד 1952) שר כלכלה 5 בנובמבר 2012 ז'נין הניס-פלאסחארט
(נולדה 1964) שר בריאות רווחה וספורט 14 באוקטובר 2010 מלאני שולץ ואן האגן
(נולדה 1970) שר תשתיות וסביבה 14 באוקטובר 2010סגני שריםתפקיד / משרדכניסה לתפקיד אריק ויבס
(במשרד האוצר) 4 בפברואר 2014 קלאאס דיג'קהוף
(נולד 1981) בנובמבר חוקי משפחה, הגנת הפרט וזכויות יוצרים
(במשרד הביטחון והצדק) 20 במרץ 2015 סנדר דקר
(נולד 1975) סגן-שר השכלה גבוהה, הוראה
(במשרד החינוך התרבות והמדע) 5 בנובמבר 2012
מפלגת העצמאות (באיסלנדית: Sjálfstæðisflokkurinn) היא מפלגה ליברלית-שמרנית.
נכון ל-2025 מפלגת העצמאות היא המפלגה השנייה בגודלה באלת'ינגי, הפרלמנט האיסלנדי.
המפלגה הוקמה בשנת 1929 אחרי מיזוג בין המפלגה השמרנית למפלגה הליברלית.
מטרת האיחוד הייתה להביא לסופו של האיחוד בין איסלנד לדנמרק, דבר שקרה לבסוף בשל כיבוש דנמרק בידי הגרמנים בשנת 1944. מאז, המפלגה תמיד הייתה למפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט, עד לשנת 2009 כשהברית הסוציאל-דמוקרטית עקפה לראשונה את מפלגת העצמאות וזכתה ב-20 מושבים.
המפלגה נוסדה ב-25 במאי 1929 כתוצאה ממיזוג של המפלגה השמרנית עם המפלגה הליברלית.
אחרי האיחוד החליטו ראשי המפלגה לכנות אותה באותו השם שכונתה מפלגת העצמאות ההיסטורית, שהתמוססה בשנת 1927, בעיקר בגלל הקמת המפלגה השמרנית והמפלגה הליברלית.
כבר מממערכת הבחירות הראשונה שלה בשנת 1931 המפלגה הייתה לגדולה ביותר בפרלמנט, עד לבחירות שהתקיימו בשנת 2009. בשנת 1934 חלק מחברי המפלגה פרשו ממנה והקימו המפלגה הלאומנית שהייתה קיצונית ובסוף פעילותה נאסרה.
המפלגה חזרה למעמדה כמפלגה הגדולה ביותר לאחר בחירות 2013, כשזכתה ב-19 מושבים.
המפלגה הקימה ממשלה יחד עם המפלגה הפרוגרסיבית שהחזיקה שלוש שנים עד שנחשפה פרשת 'מסמכי פנמה' בהם התברר כי יושב ראש מפלגת העצמאות וראש הממשלה סיגמונדור דויד גונלאוגסון היה שותף בבעלות חברה מאיי הבתולה הבריטיים אשר החזיקה מניות של שלושה בנקים איסלנדיים.
במהלך המשבר הכלכלי ב-2008 הוא פעל כדי למנוע פגיעה במשקיעים זרים (ובכך למנוע פגיעה במניות שלו).
עם כניסתו לפרלמנט ב-2009 הוא לא דיווח על המניות ומכר אותן לאשתו בדולר אמריקני אחד.
אחרי לחץ פוליטי גדול, ב-5 באפריל נכנע גונלאוגסון ללחץ והתפטר מראשות הממשלה ואיסלנד הלכה לבחירות.
הבחירות הפרלמנטריות שהתקיימו בשנת 2016 הביאו להקמת ממשלה בראשות מפלגת העצמאות יחד עם עתיד מזהיר, מפלגת הרפורמה, תנועת השמאל הירוק, והמפלגה הפרוגרסיבית.
כיום מפלגת העצמאות מחזיקה ב-16 מושבים בפרלמנט והיא המפלגה הגדולה ביותר.
לאחר אירועי "משט המרמרה", נשא ביוני 2010 חבר המפלגה נאום בפרלמנט האיסלנדי בו גינה את האירועים, טען למעשי זוועה מצד ישראל והחמאס כאחד ועודד את פתרון שתי המדינות.
באותו נאום הוא דחה קריאות לניתוק היחסים עם ישראל בטענה שהדבר לא יסייעו ואף ידרוש ניתוק יחסים עם מדינות אחרות בהן מפרים זכויות אדם, וציין שאיסלנד זוכה לכבוד ולרצון טוב בישראל מסיבות היסטוריות.
בנובמבר 2024 הייתה מפלגת העצמאות אחת מארבע מפלגות שסירבו לשלוח נציג לכנס של ארגון "אגודת איסלנד-פלסטין".
ב-18 באפריל 2024 , חבר הפרלמנט מטעם מפלגת העצמאות, פרסם מאמר באתר המפלגה בו הוא מאשים את חמאס בסבל ובהרס ברצועת עזה, מתאר את ההפגנות נגד חמאס בעזה ואת התעלמות התקשורת האיסלנדית מהן, וטוען שהפתרון הוא שחמאס יניח את נשקו וישחרר את החטופים.
הוא מסיים במשפט "שלום עבור הישראלים הוא שלום עבור הפלסטינים".
במאמר הוא מצטט גורמים מן הרשות הפלסטינית שתומכים בדבריו ומציין פגישות שלו בנושא ברמאללה.
ת'ורארינסון עבד במטה אונר"א בירושלים בשנים 2014-2016.
מס'יושב ראשתחילת כהונהסיום כהונהמשך הזמן1יון תורלקסון
מפלגת העם הנוצרית סוציאלית (בלוקסמבורגית: Chrëschtlech Sozial Vollekspartei, או בקיצור CSV) היא המפלגה הפוליטית הגדולה ביותר בלוקסמבורג.
המפלגה דוגלת באידאולוגיה נוצרית-דמוקרטית וכמו רוב המפלגות בלוקסמבורג, היא גם מאוד פרו-אירופית.
ה-CSV חברה במפלגת העם האירופית (EPP) ובקבוצת מפלגת העם האירופית.
ה-CSV היא המפלגה הגדולה ביותר בלשכת הנבחרים של לוקסמבורג, ומאיישת 21 מתוך 60 המושבים בלשכה.
כמעט כל ראשי הממשלה במדינה מאז מלחמת העולם השנייה היו חברי המפלגה.
בנוסף על כך, המפלגה מאיישת שניים מתוך ששת המושבים של לוקסמבורג בפרלמנט האירופי.
נשיא המפלגה הוא מאז אפריל 2021 קלוד ויסלר.
עם זאת, הדמות המובילה במפלגה הוא ראש הממשלה לשעבר, ז'אן קלוד יונקר.
שורשי המפלגה נעוצים בהקמת של מפלגת הימין בלוקסמבורג ב-16 בינואר 1914.
ב-1944 הפכה מפלגת הימין רשמית ל-CSV.
בבחירות הראשונות לאחר מלחמת העולם השנייה (שהתקיימו ב-1945) המפלגה זכתה ב-25 מתוך 51 מושבים.
בשנים 1945–1974, המפלגה הייתה בממשלה, בעיקר בקואליציה עם המפלגה הדמוקרטית (DP).
בשנות החמישים הוקמו מדור הנוער של המפלגה ומדור הנשים .
המפלגה הפסידה לראשונה ונכנסה לאופוזיציה ב-1974. ב-1979 חזרה המפלגה לשלטון.
ב-1984 נבחר ז'אק סנטר לראשות הממשלה.
הוא נשאר בתפקיד עד 1995, אז ירש אותו ז'אן קלוד יונקר.
לאחר הבחירות הכלליות ב-2013, המפלגה חזרה לאופוזיציה בפעם השנייה בתולדותיה, כאשר קאסבייה בטל מהמפלגה הדמוקרטית הפך לראש ממשלה (שלראשונה הקים קואליציה עם עוד 2 מפלגות).
זו הייתה גם הפעם הראשונה שבה הירוקים היו חלק מהממשלה.
מפלגת העם השמרנית (בדנית: Det Konservative Folkeparti או בראשי תיבות: DKF) היא מפלגה בדנמרק המחזיקה באידאולוגיות של ימין מתון.
המפלגה הוקמה בשנת 1916 כאיחוד בין מפלגת הימין, השמרנים החופשיים, וסיעה מתונה שפרשה ממפלגת ונסטרה.
במהלך הכיבוש הגרמני בדנמרק במלחמת העולם השנייה, הייתה המפלגה חברה בקואליציית השלטון, אולם בעוד שחלק מחברי המפלגה אהדו את המשטר הנאצי, אחרים היו חברים במחתרת.
מנהיג המפלגה, יוהאן כריסטמס מלר , אפילו נמלט לבריטניה ושידר את שידורי ה-BBC בשפה הדנית.
לאחר המלחמה, המפלגה השתתפה בכמה ממשלות, אולם רק ראש ממשלה דני אחד הגיע משורות המפלגה - פאול שליטר, שכיהן כראש הממשלה ברציפות במשך שלוש קדנציות בין 1982–1993. הוא התפטר מתפקידו בעקבות פרשת "התיק הטמילי".
בבחירות לפולקטינג ב-2019 זכתה המפלגה ב-12 מושבים.
כמו כן, למפלגה ישנו מושב אחד בפרלמנט האירופי.
מפלגת העם השמרנית נחשבת למפלגה מתונה יחסית בתוך גוש מפלגות הימין בדנמרק.
היא נחשבת לבת ברית הדוקה של מפלגת ונסטרה, אולם שיתפה פעולה בעבר גם עם מפלגות מהשמאל המתון.
להמפלגה פועלת באופן הדוק עם שני ארגונים: השמרנים הצעירים, אשר נחשב לארגון הנוער של המפלגה, והסטודנטים השמרנים אשר משמש כהתאגדות הסטודנטים של המפלגה.
בפועל, שני הארגונים הם עצמאיים ואף ותיקים יותר ממפלגת העם השמרנית.
מפלגת העם הלאומית היא מפלגה פוליטית בהודו שמרכזה בצפון-מזרח הודו.
נכון לאוקטובר 2024, המפלגה היא מפלגת השלטון במגהלאיה.
מפלגת העם הלאומית הוקמה על ידי פ.
סנגמה בינואר 2013. סנגמה, פוליטיקאי ותיק שהחל את דרכו ב, פרש ממנה יחד עם שארד פאוור ב־1999 בעקבות התנגדותם לסוניה גנדי הלא־מקומית שהפכה למנהיגת המפלגה.
סנגמה היה ממנהיגי מפלגת הקונגרס הלאומית, אך עם הזמן הפך פאוור למנהיג העיקרי של המפלגה בעוד סנגמה פרש ממנה ב־2004 בעקבות התחממות היחסים בין המפלגה לקונגרס הלאומי ההודי ושב אליה לאחר שנה.
ב־2012 היה סנגמה מועמד הברית הדמוקרטית הלאומית לנשיאות הודו למרות שמפלגת הקונגרס הלאומית תמכה במועמד הקונגרס הלאומי ההודי פרנב מוקהרג'י, דבר שהביא לפרישתו הסופית מהמפלגה.
ביוני 2015 שללה ועדת הבחירות של הודו את מעמד המפלגה של המפלגה בעקבות אי הצגת נתונים כספיים על הבחירות ללוק סבהה ב־2014.
בבחירות ל ב־2015 הצטרפה המפלגה לחזית שלישית שהייתה בהובלת מפלגת סמג'וואדי לצד מפלגת הקונגרס הלאומית ושלוש מפלגות אחרות, כשמועמדים מטעמם מפלגת העם הלאומית התמודדו על שלושה מושבים.
המפלגה הייתה אחת מהמפלגות המקימות של , ברית־בת של הברית הדמוקרטית הלאומית שבהובלת מפלגת העם ההודית בצפון-מזרח הודו, שהוקמה במאי 2016.
בבחירות ל ב־2018 זכתה המפלגה ב־18 מושבים, כאשר שש מפלגות נוספות מהברית הדמוקורטית הצפון־מזרחית זוכות ב־13 מושבים אשר נתנו למפלגה רוב באספה בת השישים חברים והיא הקימה ממשלה בראשות קונרד סנגמה.
ביוני 2019 העניקה ועדת הבחירות של הודו מעמד של מפלגה לאומית למפלגה.
בבחירות במגהלאיה ב־2023 הגדילה המפלגה את כוחה באספה המחוקקת ל־28 מושבים, והקימה ממשלת קואליציה נוספת במדינה.
מפלגת העם הנוצרית-דמוקרטית של שווייץ , הידועה גם כמפלגת הדמוקרטים-הנוצרים , מפלגת העם הדמוקרטית (באיטלקית: Partito Popolare Democratico, PPD) ומפלגת הנוצרים-דמוקרטים השווייצרית (ברומאנש: Partida cristiandemocratica Svizra, PCD), הייתה מפלגה פוליטית נוצרית-דמוקרטית בשווייץ.
ב-1 בינואר 2021, המפלגה התמזגה עם (BDP/PBD) ליצירת מפלגת המרכז, שפועלת כיום ברמה הפדרלית.
השם מפלגת העם הדמוקרטית-נוצרית (CVP) שימש כמה קבוצות בקנטונים עד שנת 2024. מושביה של המפלגה באספה הפדרלית הועברו למפלגה החדשה, כמו גם המושב היחיד שלה במועצה הפדרלית.
המפלגה נוסדה כמפלגה השמרנית הקתולית בשנת 1912. היא הגיעה לשיאה בשנות ה-50, עם שלושה חברים במועצה הפדרלית (1954–1958) לפני שהסכימה לנוסחת הקסם.
השם הנוכחי נבחר בשנת 1970. בין 1979 ל-2003, המפלגה איבדה רבים ממצביעיה, בעיקר לטובת מפלגת העם השווייצרית (SVP/UDC).
ב-2003 היא איבדה מקום במועצה הפדרלית ונותרה עם חבר אחד.
המפלגה נחשבת מפלגת מרכז-ימין, והיא תומכת בדמוקרטיה נוצרית, בכלכלת שוק חברתי ובשמרנות חברתית מתונה.
המפלגה הייתה החזקה ביותר באזורי הכפרים הקתוליים, במיוחד במרכז שווייץ ובוואלה.
המפלגה הקתולית-שמרנית של שווייץ נוסדה בשנת 1912. משנת 1919 ואילך, המפלגה תפסה שניים מתוך שבעת המושבים בממשלה.
באקלים הפוליטי שלאחר המלחמה, המפלגה הגיעה לשיאה בשנות ה-50: היא יוצגה על ידי המשלחת הפרלמנטרית הגדולה ביותר במועצה הפדרלית, ומ-1954 עד 1958 החזיקה בשלושה מתוך שבעה מושבים בממשלה.
למרות זאת, המפלגה נאלצה לוותר על המושב השלישי לטובת 'נוסחת הקסם' שהוצגה לקבינט ב-1959. בשנת 1957 שינתה את שמה למפלגת העם השמרנית-נוצרית-חברתית ובשנת 1970 לשמה הנוכחי.
בעשורים הבאים, בסיס הבוחרים הקתולי התפוגג בחלקו, ויחד עם מחלוקות פנימיות, ספגה המפלגה ירידות רציפות ומשמעותיות בכוחה במהלך שנות ה-80.
החל משנות ה-90, בוחרים שמרנים ממעוזי ה-CVP לשעבר עברו להצביע למפלגת העם השווייצרית הפופוליסטית הימנית.
לאחר הבחירות ב-2003, רות מצלר מה-CVP הוחלפה על ידי ממפלגת העם השווייצרית במועצה הפדרלית, והשאירה את ה-CVP עם מושב אחד בלבד.
לאורך שנת 2020 התנהלו מגעים לאיחוד בין נשיא CVP גרהרד פיסטר ובין נשיא BDP מרטין לנדולט, מנהיג המפלגה הדמוקרטית השמרנית.
המיזוג אושר בהצבעה מפלגתית בנובמבר 2020. פיסטר העריך שמפלגת מרכז-ימין חדשה יכולה לקבל עד 20% מהקולות בבחירות עתידיות.
במצעה, ה-CVP תיארה את עצמה כמפלגת מרכז, התומכת בכלכלת שוק חברתי שבה מושג איזון בין ליברליזם כלכלי לצדק חברתי.
ל-CVP היו שלוש אידאולוגיות עיקריות במרכז הפוליטי:
תמיכה בכלכלת שוק חברתי: כולל תמיכה בייצוא תעשייתי ובהוצאות מוגברות על חינוך, מחקר ופיתוח.
היא גם שואפת להילחם בשוק השחור ובהעלמת מס.
כדי להגדיל את היעילות והתמריצים, ה-CVP קוראת לצמצום ולייעול של נהלים בירוקרטיים וסוכנויות ממשלתיות, מיסוי נמוך על עסקים משפחתיים ואלו שמציעים חינוך מקצועי והתמחויות.
ה-CVP קוראת לשוויון שכר והזדמנויות תעסוקה לגברים ולנשים כאחד.
ה-CVP תומכת בשעות עבודה גמישות, טיפול בילדים ודיור בר השגה.
ה-CVP שאפה להבטיח ביטוח לאומי, והיא תומכת ברפורמות במערכת הביטוח הלאומי, על ידי העלאת מיסי חטא כדי להניב הכנסות נוספות לקרנות הפנסיה.
היא תומכת גם בייעול מערכת הבריאות הציבורית על ידי קיצור זמני ההמתנה של הליכים רפואיים כדי להבטיח שירותים שוויוניים.
ה-CVP גם מקדמת תעסוקה כאמצעי העיקרי למאבק באבטלה.
לאחר הפסדים מתמשכים בבחירות לפרלמנט הפדרלי עד 2003, בדצמבר 2003, איבדה המפלגה אחד משני מושביה בממשלת הקואליציה בת ארבע המפלגות, המועצה הפדרלית השווייצרית, למפלגת העם השווייצרית.
לאחר הבחירות הארציות בסוף 2003, החזיקה המפלגה ב-28 מושבים (מתוך 200) במועצה הלאומית השווייצרית (הבית הראשון של האספה הפדרלית של שווייץ), 15 (מתוך 46) במועצת המדינות (הבית השני, והמפלגה הגדולה ביותר בבית זה) ומושב אחד מתוך 7 במועצה הפדרלית השווייצרית (הרשות המבצעת).
בשנת 2005, היא החזיקה ב-20.7% מהמושבים בממשלות הקנטונים ו-16.7% בפרלמנטים של הקנטונים השווייצריים.
בבחירות הארציות ב-22 באוקטובר 2007, זכתה המפלגה ב-14.6% מהקולות וב-31 מתוך 200 מושבים בבית התחתון של המועצה הלאומית ומעמדה האלקטורלי התייצב.
מפלגת הפעולה הדמוקרטית (בוסנית: Stranka Demokratske Akcije; ר"ת: SDA) היא מפלגה בבוסניה והרצגובינה.
המפלגה נוסדה ב־1990 והייתה למפלגה הבוסניאקית הראשונה ביוגוסלביה לשעבר.
המפלגה בעלת השפעה על הבוסניאקים בתוך בוסניה והרצגובינה ומחוצה לה.
בבחירות האחרונות לאספה הפרלמנטרית של בוסניה והרצגובינה שנערכו ב-12 באוקטובר 2014, זכתה המפלגה ב-10 מתוך 42 המושבים בבית הנבחרים (הבית התחתון) וב-3 מתוך 15 המושבים ב"בית העמים" (הבית העליון).
כמו כן מיוצגת המפלגה בשתי הישויות האוטונומיות המרכיבות את המדינה: בפדרציה של בוסניה והרצגובינה מחזיקה המפלגה ב-29 מתוך 98 מושבי בית הנבחרים (הבית התחתון) וב-10 מתוך 58 המושבים ב"בית העמים" (הבית העליון), ובאספת הנבחרים של רפובליקה סרפסקה מחזיקה המפלגה ב-4 מתוך 83 המושבים.
מפלגת הפועלים הגרמנית או מפלגת הפועלים הגרמנים הייתה מפלגה פוליטית למשך תקופה קצרה אשר ממנה צמחה המפלגה הנאצית .
מפלגת הפועלים הגרמנית התקיימה בין ינואר 1919 לפברואר 1920.
מפלגת הפועלים הגרמנית נוסדה ב-5 בינואר 1919 בעיר מינכן על ידי אנטון דרקסלר, יחד עם גוטפריד פדר, דיטריך אקרט וקארל הרר.
היא התפתחה מתוך תנועת עובדים בשם Freier Arbeiterausschuss für einen guten Frieden (קהילת פועלים חופשיים לשלום טוב), אשר דרקסלר הקים ב-1918. בהמשך אותה שנה שוכנעו דרקסלר וחברים פוליטיים נוספים על ידי עיתונאי וחבר באגודת תולה בשם קארל הרר להקים את Politischer Arbeiterzirkel (מעגל הפועלים הפוליטי).
החברים נפגשו לעיתים קרובות ודנו בנושאי לאומיות ואנטישמיות כנגד היהודים.
את העידוד להקים את מפלגת הפועלים הגרמנית בדצמבר 1918, קיבל דרקסלר מהמנטור שלו, ד"ר פאול טאפל.
טאפל היה מנהיגו של האיגוד הכול-גרמני (איגוד פאן-גרמני), דירקטור בחברת מאן, וחבר באגודת תולה.
עם הקמת מפלגת הפועלים הגרמנית בינואר 1919, נבחר דרקסלר ליושב ראש והרר מונה ל"יושב ראש רייך", תואר כבוד.
במאי נכחו רק 10 חברים בישיבה, באוגוסט נכחו 38 חברים בלבד בישיבה.
לאחר שמלחמת העולם הראשונה הסתיימה, חזר אדולף היטלר למינכן.
מכיוון שהיה ללא השכלה פורמלית וניסיון תעסוקתי, הוא ניסה להישאר בצבא במשך זמן רב ככל האפשר.
ביולי 1919 הוא מונה ל-Verbindungsmann (סוכן המודיעין) של Aufklärungskommando (סיור קומנדו) של הרייכסווהר, במטרה להשפיע על חיילים אחרים וכדי להסתנן למפלגת הפועלים הגרמנית.
בעוד הוא עקב אחר הפעילות מפלגת הפועלים הגרמנית, נמשך היטלר לרעיונות האנטישמיים, לאומניים, אנטי-קפיטליסטיים, אנטי-מרקסיסטיים של המייסד דרקסלר.
היטלר השתתף בפגישה שנערכה ב-12 בספטמבר 1919, והיה מעורב בוויכוח פוליטי סוער שהתעורר בה.
דרקסלר שהתרשם מהיטלר הזמין אותו להצטרף למפלגה, היטלר התקבל רשמית באותו היום והפך לחבר ה-55 במפלגה.
תוך פחות משבוע, קיבל היטלר גלויה מדרקסלר בה מצוין באופן רשמי כי התקבל למפלגת הפועלים הגרמנית והוא נדרש להגיע ל"ועדת" פגישה במטרה לדון בנושא.
בדרך כלל, אנשי הצבא לא הורשו להצטרף למפלגות פוליטיות.
אולם במקרה זה, להיטלר ניתן אישור מקפטן קרל מאייר.
יתרה מכך, הותר להיטלר להישאר בצבא ולקבל את המשכורת השבועית שלו.
באותו זמן לא היו למפלגה כרטיסי חבר - רק בינואר 1920 הונפקו כרטיסים כאלה לראשונה: היטלר קיבל את המספר 555. בפועל הוא היה החבר ה-55 (הספירה החלה מהמספר 501 במטרה להציג את המפלגה כגדולה יותר).
היטלר טען ב"מיין קאמפף" כי היה החבר השביעי במפלגה (ולמעשה, הוא היה החבר השביעי בהנהלה של הוועד המרכזי של המפלגה).
לאחר שנשא את הנאום הראשון עבור המפלגה ב-16 באוקטובר, הפך היטלר במהירות לנואם הפעיל ביותר של המפלגה.
הנהגת המפלגה העריכה את כישורי הרטוריקה והתעמולה של היטלר.
עם תמיכתו של אנטון דרקסלר, היטלר הפך להיות ראש התעמולה במפלגה בתחילת 1920. היטלר העדיף את התפקיד הזה, הוא ראה בתעמולה את הדרך להביא לאומיות לציבור.
ממפלגת הפועלים הגרמנית למפלגה הנאצית
חברי המפלגה המעטים נכבשו במהרה באמונותיו הפוליטיות של היטלר.
הוא ארגן את המפגש הגדול ביותר של 2,000 אנשים, ב-24 בפברואר 1920 במינכן.
בניסיון להפוך את המפלגה לרלוונטית יותר לחלקים רחבים באוכלוסייה, שונה שם המפלגה למפלגת הפועלים הגרמנית הלאומית-סוציאליסטית (המפלגה הנאצית) ב-24 בפברואר.
קארל הרר התפטר מהפלגה עקב חילוקי דעות עם היטלר על המהלך.
המצע ב-25 סעיפים של מפלגת הפועלים הגרמנית
1.אנחנו רוצים את איחוד כל הגרמנים בגרמניה אחת גדולה על סמך הזכות להגדרה העצמית של העמים.
2.אנחנו רוצים השוואת זכויות העם הגרמני לאלו של שאר הלאומים וביטול הסכמי ורסאי וסן-ז'רמן.
3. אנחנו רוצים אדמה ומרחב למען קיום עמנו וחיי עודף האוכלוסייה שלנו
4.יכול להיות אזרח רק מי שהוא חלק מהעם ("חבר העם" - Volksgenosse).
Volksgenosse יכול להיות אך ורק מי שיש לו דם גרמני, בלי קשר לדתו.
אף יהודי לא יכול להיות חלק מהעם.
5.מי שאיננו אזרח יכול לחיות בגרמניה אך ורק בתור אורח, אם הוא מכבד את חוקינו בנוגע לזרים.
6.רק לאזרח שייכית הזכות להחליט על הממשל ועל חוקי המדינה.
על כן אנחנו רוצים שכל תפקיד ציבורי, מכל סוג שהוא, ברייך, בפרובינציות וביישובים, יוטל רק על אזרחים.
אנחנו ניאבק נגד השחיתות הפרלמנטרית המחלקת תפקידים רק לפי נקודת מבט מפלגתית בלי קשר ליכולת ולכישורים.
7.אנחנו רוצים שהמדינה תתחייב קודם כל לספק לאזרחים עבודה ויכולת קיום.
אם אין אפשרות להבטיח את צורכי כלל אוכלוסיית המדינה יהיה הכרחי לגרש מהרייך את הזרים (שאינם אזרחים).
8.יש למנוע כניסת כל גל חדש של זרים ואנחנו רוצים שהגרמנים שהיגרו לגרמניה אחרי 2 באוגוסט 1914 יאולצו לעזוב מיד את השטחים הגרמניים.
9. כל האזרחים יהנו מזכויות וחובות שווים.
10. היצירה הרוחנית והחומרית תהיה חובתו הראשונה של כל אזרח.פעילותו של הפרט לא צריכה להיות מנוגדת לאינטרסים של הקהילה, כי אם להתנהל במסגרת הכלל ולטובתו.
11. חיסול ההכנסות שהושגו ללא עבודה ויגיעת כפיים.
12.לאור הקרבנות האדירים של העם ברכוש ובדם בזמן כל מלחמה, ההתעשרות האישית כתוצאה מהמלחמה תיחשב לפשע נגד העם.
לפיכך אנחנו רוצים את ההפקעה המוחלטת של כל הרווחים הכלכליים שהושגו כתוצאה מהמלחמה.
13.אנחנו רוצים את הלאמת כל החברות שהפכו לתאגידים.
14.אנחנו רוצים שתהיה השתתפות ברווחי החברות הגדולות.
15.אנחנו רוצים התפתחות נדיבה של קצבאות הזקנה.
16. אנחנו רוצים יצירתו של מעמד בינוני בריא ואת שמירתו.
של החנויות הגדולות והשכרתן במחירים צנועים לסוחרים הקטנים וכן התחשבות מיוחדת בסוחרים הקטנים בהבטחת שירותי האספקה עבור המדינה, הפרובינציות והיישובים.
17. אנחנו רוצים רפורמה אגררית תואמת את הצרכים הלאומיים ולחוקק חוק להפקעת חינם של קרקעות למען האינטרס הציבורי, כמו כן את ביטול המיסים על הקרקע וסילוק כל ספקולציות באדמות.
18.עבריינים, ספקולנטים, רמאים וכו' ייענשו עונשי מוות ללא הבדלי דת וגזע.
אנחנו רוצים מסע ללא פשרות נגד אלו שפעילותם פוגעת באינטרס הציבורי.
אנחנו רוצים שהמשפט הגרמני יחליף את המשפט הרומי הנוטה לסדר חומרי של העולם.
20. על מנת לאפשר לכל גרמני מוכשר וחרוץ להגיע לרמת חינוך יותר גבוהה ולהגיע על ידי כך לעמדות ניהול, יש לדאוג לפיתוח חדש לגמרי של חינוכנו הלאומי.
תוכניות הלימודים של כל מוסדות ההשכלה תתאומנה לצורכי החיים המעשיים.
הבנת מושג המדינה צריכה להתאפשר בבית הספר עוד מן הגיל שבו מתחילה להתפתח התבונה.
אנחנו רוצים שילדים של הורים עניים, אם הם מחוננים, יזכו בחינוך על חשבון המדינה, ללא הבדל של מעמד או מקצוע.
21. המדינה תדאג להעלאת רמת שירות הבריאות הציברית תוך הגנה לאם ולתינוק.
עידוד ההתפתחות הגופנית תוך הבטחת התעמלות וספורט חובה, הגנה מרבית של כל האגודות העוסקות בחינוך הגופני של העם.
22. ביטול הצבא השכיר והקמת צבא העם.
23. אנחנו רוצים חקיקת חוקים נגד השקרים הפוליטיים במודע והפצתם באמצעות העיתונות.
א.על מנת לאפשר הקמת עיתונים גרמנים אנחנו רוצים שכל העורכים והכותבים בעיתונים המופיעים בשפה הגרמנית יהיו Volksgenossen,
ב.שהעיתונים הלא גרמנים יידרשו לאישור מפורש של המדינה.
הם לא חייבים להתפרסם בשפה הגרמנית.
תיאסר כל השתתפות של לא גרמנים במימון העיתונים הגרמנים וכל השפעה שלהם עליהם.
כל הפרה של כלל זה יביא לסגירת החברה האשמה ולגירושם המידי של הגרמנים האשמים בכך.
העיתונים הפועלים נגד טובת הציבור ייאסרו.
אנחנו רוצים חוקים שייאבקו במגמות הספרותיות והאמנותיות המשחיתות את חיי עמנו ואת סגירת אותם המופעים שאינם עונים לדרישות אלה.
24. אנחנו רוצים חופש לכל הדתות במדינה, בתנאי שלא תסכננה את קיומו של הגזע הגרמני ולא תהיינה מנוגדות למנהגים ולמוסר של הגזע הגרמני.
המפלגה מקדמת את נקודת המבט של נוצרי חיובי בלי קשר לאיזו כנסייה הוא שייך.
היא נאבקת ברוח היהודית והחומרנית בתוכנו ובחוץ.
היא משוכנעת שהבראה איתנה של עמנו יכולה להתרחש אך ורק מבפנים על בסיס העיקרון שטובת הכלל קודמת לטובת הפרט.
25. על מנת שניישם את כל אלה אנחנו רוצים: יצירת שלטון מרכזי חזק של הרייך.
סמכות מוחלטת של הפרלמנט המרכזי על כל הרייך וארגוניו בכלל.
יצירת איגודים לפי קטגוריות ומקצועות לצורך יישום חוקי הרייך בכל מדינה של הקונפדרציה.
ראשי המפלגה מבטיחים שבמקרה הצורך, במחיר חייהם, מתחייבים באופן מוחלט ליישום כל הסעיפים הנ"ל.
מפלגת הפועלים של כורדיסטן (בכורדית: Partiya Karkerên Kurdistanê ובראשי תיבות נפוצים PKK) היה ארגון בעל אידאולוגיה לאומנית-כורדית, מרקסיסטית-לניניסטית וסוציאליסטית-ליברטריאנית.
ה-PKK נוסדה בסוף שנות ה-70 של המאה העשרים בטורקיה על ידי עבדוללה אג'לאן.
ה-PKK הוגדר כארגון טרור על ידי מספר מדינות וארגונים, ובהם טורקיה, ארצות הברית, האיחוד האירופי, נאט"ו, סוריה, קנדה, איראן, בריטניה, ניו זילנד ואוסטרליה.
אג'לאן היה מנהיג הארגון עד שנתפס ב-1999 בפעולה של שרותי המודיעין הטורקיים בקניה.
ה-PKK תחילה פעלה להקמת מדינה כורדית עצמאית בשטחי כורדיסטן ההיסטורית, ובמיוחד באזור דרום מזרח טורקיה, אותו הכורדים מכנים "כורדיסטן הצפונית".
בשנים האחרונות אידאולוגיית ה-PKK התרככה והיא התרחקה הן מהמרקסיזם והן מהדרישות הלאומיות התקיפות ועברה לפעול להשגת אוטונומיה, לרבות שוויון זכויות תרבותיות ולשוניות עבור הכורדים בטורקיה, ולמען ההכרה בכורדים כמיעוט אתני על פי החוקה הטורקית.
ה-PKK השתמשה בטרור ובאיומים בהפעלת אלימות כנגד מטרות צבאיות ואזרחיות לצורך השגת מטרותיה הפוליטיות.
למעלה מ-45,000 בני אדם נהרגו במהלך העימות שבין ה-PKK לבין השלטון בטורקיה מאז 1984. ה-PKK טוענת כי למעלה מ-18,500 בני אדם נהרגו בידי כוחות המשטרה והצבא הטורקיים.
מאז הקמתה, ה-PKK היא התנועה הכורדית הלוחמת המרכזית במסגרת הסכסוך הכורדי-טורקי.
ב-12 במאי 2025, כ-46 שנה לאחר היווסדה, הודיעה התנועה על התפרקותה מנשקה במסגרת הסדר עם טורקיה.
ב-11 ביולי 2025, החל תהליך התפרקותה מנשקה.
ב-1978, שנתיים לפני ההפיכה הצבאית של 1980, הוקמה "מפלגת הפועלים של כורדיסטן" (PKK) בראשות אג'לאן.
ב-1984 פתח ה-PKK בהתקוממות מזוינת, שכללה התקפות גרילה נגד כוחות הביטחון הטורקים ופעולות טרור נגד אזרחים בעיראק, באיראן ובטורקיה.
מאז הקמת הארגון בסוף שנות השבעים ובמהלך המהומות האלימות, שהגיעו לשיא בהפיכה צבאית ב-1980 בטורקיה, הגיעה ה-PKK למצב שבו הפכה לכוח צבאי למחצה.
העימות בינה לבין השלטון הטורקי הביא לכך שאזור דרום מזרח טורקיה הפך לשדה קרב במהלך סוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים.
מרבית פעולות הארגון אירעו בטורקיה, ואלו שבוצעו מחוץ למדינה כוונו כנגד יעדים טורקיים.
ה-PKK הצדיקה את מאבקה המזוין בטענה לדיכוי מתמשך ומכוון של הכורדים על ידי השלטון הטורקי.
אחת הדוגמאות העיקריות שהוצגו להמחשת הדיכוי הייתה החוק שנחקק ב-1983 אשר הגדיר את השפה הכורדית כבלתי חוקית.
חוק זה נועד, לטענת הכורדים, למחוק את שפתם וזהותם הלאומית.
ארגוני זכויות אדם כאמנסטי אינטרנשיונל האשימו את ה-PKK בביצוע פיגועים רצחניים כנגד אזרחים טורקים וכורדים כאחד.
עד שנת 1998 נתנה סוריה חסות לאג'לאן ואיפשרה לו לפעול משטחה נגד טורקיה.
בעקבות התגברות הטרור והידרדרות מצב הביטחון הפנימי, איימה ממשלת טורקיה בגלוי על סוריה ודרשה ממנה להפסיק את התמיכה ב-PKK.
כתוצאה מכך, אילצה ממשלת סוריה את אג'לאן לעזוב את גבולות המדינה, אולם לא הסגירה אותו לידי השלטונות הטורקיים.
אג'לאן עקר בתחילה לרוסיה ומשם הוא עבר למדינות שונות, ובהן איטליה ויוון.
לאחר תפיסת מנהיג המחתרת, עבדוללה אג'לאן, והשמתו בכלא מבודד תחת משמר כבד, מיתן אג'לאן באופן ניכר את האידאולוגיה המוצהרת שלו.
בשנים האחרונות קורא אג'לאן לפתרון בדרכי שלום של הסכסוך הכורדי בשטח טורקיה.
הוא קרא להקמת "ועדת אמת ופיוס" שתחקור את "פשעי המלחמה" שביצעו הן ה-PKK והן כוחות הביטחון הטורקיים.
במרץ 2005 אג'לאן פרסם את הכרזת הקונפדרליזם הדמוקרטי של כורדיסטן, שבה הוא קורא לקיים קונפדרציה בין האזורים הכורדיים שבשטחי טורקיה, סוריה, עיראק ואיראן, תוך קיום גבול פתוח ביניהן.
בשטח קונפדרטיבי זה יתקיימו שלוש מערכות חוק: של האיחוד האירופי, טורקית/סורית/עיראקית/איראנית וכורדית.
ב-28 בספטמבר 2006 פרסם עורך-דינו של אג'לאן הודעה מטעמו, הקוראת ל-PKK להכריז על הפסקת אש ולפעול להשכנת שלום עם טורקיה.
ב-21 במרץ 2013 קרא אג'לאן ללוחמיו להשתיק את הרובים ולהתכונן לנסיגה לבסיסם בעיראק.
חודש לאחר מכן באפריל 2013, לאחר 30 שנות עימות ויותר מ-40 אלף הרוגים, כחלק מהסכם השלום בין המחתרת לבין טורקיה, מפקד הזרוע הצבאית של המחתרת, מוראט קראילאן, הודיע כי המחתרת תחל בנסיגה מאדמת טורקיה במאי 2013, צעד שיהיה בדרך להתפרקות הארגון מנשקו.
בתמורה טורקיה תגמול בהרחבת זכויות הכורדים בטורקיה אותה היא מכנה "טורקים הרריים" בהם: שחרור מאות אסירים כורדים, הבטחת זכויות המיעוט הכורדי בחוקה החדשה, וחיזוק הרשויות המקומיות הכורדיות.
ביוני 2010, במהלך התקפה של כוחות מזוינים טורקיים על כורדים בעקבות העימות בין הצדדים, נהרגה נערה ונפצע פעוט.
בנובמבר 2010, הוגשו כתבי אישום נגד 150 אזרחים כורדים בגין קשרים עם ה-PKK והתביעה דרשה להטיל עליהם עונשי מאסר לתקופות שבין 10 שנים לבין מאסר עולם.
בתי המשפט בטורקיה פסקו בשנים האחרונות, כי די בנוכחות בהפגנה (שה-PKK עודדה אנשים להשתתף בה) כדי להרשיע אדם בפעולה שעל-פי הוראות ה-PKK.
מפגינים הורשעו בביצוע פעולות טרור כאשר המעשה שביצעו היה לעיתים רק סימון האות וי באמצעות כף ידם (סמל הניצחון), מחיאת כף, צעקה של משפט של ה-PKK, יידוי אבן או שרפת צמיג.
ארגון Human Rights Watch פרסם דו"ח שקבע כי "השימוש בחוקים נגד טרור כדי להעמיד לדין מאות מפגינים כורדים כאילו היו לוחמים חמושים מפר את חופש הביטוי, את חופש ההתאגדות ואת חופש ההתאספות.".
באפריל 2011 הודיעו כוחות הביטחון הטורקיים כי הרגו 7 כורדים שחצו את הגבול עם סוריה, כחודש לאחר שה-PKK הודיעו על ביטול הפסקת אש שנמשכה כחצי שנה.
באוקטובר 2011 הרגו ה-PKK חיילים ושוטרים טורקים בתקיפה לילית בדרום טורקיה כשבפעולה זו הם חדרו למוצבים טורקיים.
בתגובה פלש צבא טורקיה לצפון עיראק והחל לתקוף את מקומות מושבם של המורדים, בשילוב התקפות מהאוויר ופעילות כוחות קומנדו.
במהלך פלישה זו נהרגו כ-50 מורדים כורדים.
ב-21 באוקטובר 2011 הודיעו טורקיה ואיראן על תיאום מלחמה משותפת של שתי המדינות נגד הכורדים בצפון עיראק, בד בבד עם ההודעה של ברק אובמה נשיא ארצות הברית על השלמת הוצאת הכוחות המזוינים של ארצות הברית מעיראק עד סוף 2011.
בסוף שנת 2012, מפלגת הפועלים של כורדיסטן החלה בתהליך שלום מול הממשל הטורקי - תהליך שנמשך שנתיים וחצי ללא הצלחה.
בשנת 2013, במהלך השיחות מספר פעילי המפלגה כולל סאקין קיסיז נרצחו בפריז.
בשנת 2014, המשא ומתן הגיע למבוי סתום עקב משבר כובאני בצפון סוריה.
ביולי 2015, בעקבות פיגוע נגד פעילים פרו-כורדים מצד אחד והוצאה לפועל של שתי פעולות תגמול נגד כוחות טורקיה בידי ארגונים כורדיים שקשורים למפלגת הפועלים מן הצד השני גרמו לטורקיה לצאת לפעולה צבאית נרחבת כנגד כוחות המורדים הכורדים במזרח המדינה ובצפון עיראק, שגרם לקריסת הפסקת האש וחידוש המאבק המזוין.
בין יולי לאוקטובר 2015 נהרגו כ-2000 חיילים, מורדים ואזרחים.
בתחילת מרץ 2025 הכריזה המחתרת הכורדית על הפסקת אש עם טורקיה, לאחר שמנהיגה הכלוא בטורקיה, עבדוללה אג'לאן, קרא לארגון להניח את נשקו, להתפרק ולחתור לשלום עם טורקיה.
לפני ההודעה, משלחת של המפלגה (הפרו כורדית) העממית לשוויון ודמוקרטיה (DEM) ביקרה את אג'לאן בכלא.
המשלחת חזרה מהביקור עם מכתב מאג'לאן הקורא להפסקת אש, ומאוחר יותר מסרה את הצהרתו באיסטנבול.
ב-12 במאי 2025 הודיע ארגון ה–PKK על התפרקותו.
ביולי, עבדוללה אג'לאן דיבר על "מעבר מרצון משלב הסכסוך המזוין לשלב הפוליטיקה והחוק הדמוקרטיים".
ב-11 ביולי 2025, החל תהליך ההתפרקות מנשק.
מפלגת הצדק (בטורקית: Adalet Partisi, AP) הייתה מפלגה בטורקיה שקמה ב-11 בפברואר 1961 לאחר ההפיכה הצבאית הראשונה במדינה ב-1960, והתקיימה עד שפוזרה ב-12 בספטמבר 1981 בעקבות ההפיכה הצבאית השלישית.
למפלגת הצדק הצטרפו רבים מיוצאי המפלגה הדמוקרטית, ומצעה היה ימני מתון וחילוני אם כי היו בה שתי קבוצות כוח עיקריות מנוגדות - האחת ליברלית והאחרת שמרנית באופן יחסי.
לאחר הפיכה זו פוזרו כל המפלגות הפוליטיות ודרכה של המפלגה זכתה להמשכיות בדמותה של מפלגת הדרך הנכונה, שב-27 במאי 2007 שבה ושינתה את שמה ל"מפלגה הדמוקרטית".
מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית הייתה מפלגה סוציאליסטית מהפכנית שהוקמה בשנת 1898 במינסק שב במטרה לאחד במסגרתה את הארגונים הסוציאליסטיים המהפכניים באימפריה הרוסית.
בכנס הראשון של המפלגה המאוחדת, אשר הוחלט שתיקרא "מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית", התקיים במינסק ב-13 במרץ 1898. בכנס זו השתתפו 9 נציגים של 3 קבוצות (כולל הבונד) ונבחר ועד מרכזי שכלל 3 אנשים.
מעשית הוא לא השיג דבר, כיוון שחבריו היו מעטים, הוא לא קיבל שום החלטה חשובה בדמות מצע או חוקה, הוועד המרכזי שנבחר נעצר מיד בתום הכנס.
בפועל המפלגה המשיכה להיות מפוררת למספר קבוצות, שברובן שלטה הדעה המכונה "אקונומיזם", הטוענת שהמאבק של הפועלים צריך להיות כלכלי ואילו המאבק הפוליטי יידחה לשלבים מאוחרים יותר.
כנגד הדעה הזאת החלה להתארגן קבוצה של מהפכנים צעירים כמו לנין, שהוציאו מחוץ למדינה את העיתון "איסקרה" (ניצוץ), ואשר פעלו במרץ נגד האקונומיסטים.
קבוצה זו, שכונתה גם "איסקראים" (על שם עיתונם), ראתה את מטרתה בהחדרת רעיונות פוליטיים בקרב מעמד הפועלים והקמת מפלגה מהפכנית חזקה וגדולה בתוך מעמד הפועלים שתפקידה לכוֵון מעמד זה.
בשנת 1903 התקיים הכנס השני (בבריסל ובלונדון), שבו פרצה מחלוקת בין לנין לבין מרטוב.
לנין רצה שהמפלגה תהיה מאורגנת פוליטית ושחבריה יהיו חייבים להיות פעילים בארגונים המחתרתיים (עקרון החברות הפעילה, על פי לנין), ושקבלת ההחלטות במפלגה תהיה שמורה לקבוצה נבחרת של מהפכנים אינטלקטואלים, שתהיה הגוף הבכיר בין כנס לכנס; לגוף זה קרא לנין בשם "הוועד המרכזי".
בהצבעה על מחלוקת זו זכו לנין וסיעתו לרוב, ולכן נקראו מאז "בולשביקים" (סיעת הרוב).
המנשביקים, ובראשם וותיקי המרקסיסטים כפלכאנוב, לא הסכימו לקבל את דעת הרוב הבולשביקי והחלו פועלים כסיעה נפרדת.
עם הזמן, גברה השפעת המנשביקים, ולנין, אחרי התלבטות רבה, החליט לארגן מוסדות ועיתונות משלו (העיתון "איסקרה" עבר לידי המנשביקים) וכן לארגן כנס בלונדון ב-1905. המנשביקים לא הכירו בכנס זה, וקיימו כנס משלהם בז'נבה.
חילוקי הדעות העיקריות כאן היו שהבולשביקים דרשו שאחרי המהפכה הקרובה יקום שלטון של פועלים ואיכרים שיכונה "דיקטטורה מהפכנית דמוקרטית של הפרולטריון והאיכרים"; המנשביקים, מאידך, דגלו בשלטון בורגני עם אופוזיציה חזקה ופעילה של הפרולטריון.
באפריל 1906 התקיים בסטוקהולם הכנס הרביעי ("כנס האיחוד") של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרוסית, ובו השתתפו הן הבולשביקים והן המנשביקים.
כנס זה נפתח לאחר האכזבה הגדולה שבכישלון מהפכת 1905. אכזבה זאת גרמה לכך שחלק גדול מהמנשביקים החלו דוגלים בהקמת מפלגה חוקית (גלויה ולא מחתרתית).
לכך התנגדו שאר המנשביקים וכל הבולשביקים.
בכנס זה הקימו המנשביקים ברית עם תנועת "הבונד" היהודית, והבולשביקים הפכו למיעוט במפלגה.
עם כל הרצון הרב לאיחוד השורות, גם בכנס זה לא התאחדו הפלגים.
ב-1912 ערכו הבולשביקים כנס עצמאי בפראג, שבו הוחלט על מאבק להקמת רפובליקה דמוקרטית סוציאליסטית עם הלאמת כל קרקעות המדינה.
נבחר ועד מרכזי בולשביקי (שבו השתתף, לראשונה, סטלין).
מכאן התקיימו שתי הסיעות כמפלגות נפרדות.
בזמן מלחמת העולם הראשונה היו הבולשביקים הכוח הראשי בהתנגדותו למלחמה ובנאמנותו לאינטרנציונליזם העולמי (לעומת גישות מהפכניות פרולטריות לאומיות, כמו בגרמניה ועוד).
לנין חזר לרוסיה מגלותו, עם שינוי אסטרטגי בעמדתו – מהפכה סוציאליסטי ברוסיה כהקדמה למהפכה עולמית.
ב-1912 הפכו הבולשביקים רשמית למפלגה נפרדת, שנקראה "מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית (בולשביקים)".
ב-1918, לאחר המהפכה הבולשביקית, הפכה זו למפלגה הקומוניסטית הרוסית.
המנשביקים הצליחו להמשיך פעילות מפלגתית לגאלית עד לשנת 1922. בשנת 1923 הופסקה גם הפעילות המחתרתית של המפלגה .
מפלגת הפיראטים (בשוודית: Piratpartiet) היא מפלגה שוודית הדוגלת במדיניות מתירנית כלפי שיתוף קבצים, בביטול זכויות יוצרים ופטנטים, ובהגברת השקיפות השלטונית, חופש המידע והגנת הפרטיות.
המפלגה אינה רואה את עצמה חלק מהקשת הפוליטית המסורתית של ימין ושמאל.
המפלגה הוקמה ב-1 בינואר 2006, ובראשה עומד ריקארד פאלקווינגה.
בבחירות שנערכו לפרלמנט השוודי באותה שנה קיבלה המפלגה 0.63% מקולות הבוחרים, ולא עברה את אחוז החסימה, שעומד בשוודיה על 4%.
ביוני 2006 פשטה משטרת שוודיה על משרדי אתר ההורדות הלא חוקי The Pirate Bay, בעקבות הפשיטה וניסיון הסגירה של האתר זינק מספר הפעילים והתומכים של המפלגה.
בבחירות לפרלמנט האירופי שנערכו בשנת 2009 קיבלה 7.1% מקולות הבוחרים, וקיבלה בתחילה מושב אחד בפרלמנט, אותו אייש סגן יושב ראש המפלגה, כריסטיאן אנגסטרם.
לאחר אשרור אמנת ליסבון והעלאת מספר הנציגים השוודים בפרלמנט האירופי מ-18 ל-20, החלה לכהן נציגה שנייה מטעם המפלגה.
לאחר בחירות שנערכו בשנת 2014 המפלגה איבדה את ייצוגה בפרלמנט האירופי.
בשנים הראשונות לפעילותה היא צברה פופולריות רבה, ובמחצית 2009 נרשמו בה כ-49 אלף חברים.
המפלגה הפעילה גם תנועת נוער, "הפיראט הצעיר" (Ung Pirat), שבה היו חברים, נכון לשנת 2009, 20,700 חברים, מה שהופך אותה באותה עת לתנועת הנוער הפוליטית הגדולה בשוודיה.
המפלגה היוותה השראה למפלגת הפיראטים של גרמניה, ואחר כך מפלגות פיראטים בכל רחבי העולם, כולל בישראל.
המפלגה כשלה בבחירות לפרלמנט השוודי בארבע הפעמים בהם התמודדה (2006, 2010, 2014, 2018), וקיבלה פחות מאחוז מהקולות.
בבחירות לפרלמנט האירופי ב-2014 וב-2019 לא עברה את אחוז החסימה.
לאחר שהגיעה לשיא של כ-50,000 חברי מפלגה בסוף 2009, מספר החברים ירד בהתמדה לכ-2,500 חברי מפלגה בתחילת 2020.
מפלגת פועלים יהודית בלתי תלויה (ביידיש: ייִדישע אונאבהענגיגע ארבעטער פּאַרטײַ; ברוסית: Еврейская независимая рабочая партия, בראשי תיבות: ЕНРП) הייתה מפלגה יהודית שנוסדה באימפריה הרוסית בשנת 1901 על ידי מניה שוחט ביוזמת סרגיי זוּבַּאטוֹב, ראש המשטרה החשאית הצארית (האוכרנה), מתוך האידאולוגיה של אקונומיזם.
המפלגה, שחבריה נודעו בכינויים "הבלתי תלויים", "הלגליסטים", "האקונומיסטים" ו-"הזוּבַּאטוֹביסטים", הייתה זרם בתנועת הפועלים של סוף המאה ה-19 ברוסיה שנבע מהתנועה המרקסיסטית.
זרם זה טען שהמהפכה הסוציאליסטית יכולה להתבצע רק על ידי פועלי התעשייה.
על כן תפקידם הראשון של מרקסיסטים אקונומיסטים אלו הוא להחדיר את תעמולתם לתוך ציבור פועלים זה, לחנך אותם ולארגן אותם.
רק אחרי שלבים אלו יכול להתחיל המאבק הפוליטי.
חינוך וארגון הפועלים יכול לבוא רק על רקע האינטרסים הכלכליים שלהם, וכל עוד אינטרסים אלו לא ישופרו, אין מקום למאבק מהפכני.
על כן האקונומיסטים סברו שיש להזניח לפי שעה את המאבק הפוליטי נגד המשטר, ולפעול רק בכיוון של הטבת תנאי השכר והעבודה ויצירת מקומות עבודה לפועלים.
אקונומיסטים קיצוניים טענו שעל הפועלים לבצע מהפכה כלכלית, ואת המהפכה הפוליטית נגד המשטר יש להטיל על הבורגנות.
בתוך זרם זה נוסדה גם המפלגה האקונומיסטית היהודית הבלתי-תלויה.
מייסדיה ראו את מצבם של הפועלים היהודים ברוסיה ואת אי-יכולתם להשיג שינוי פוליטי של מצב היהודים בתנאי הגולה בכלל ורוסיה בפרט.
גישה זו קירבה את מפלגת הפועלים היהודית לחוגי הציונים.
תקופה מסוימת תמכו שלטונות רוסיה במפלגה, היות שראו בתמיכה זו דרך לנתב את אי-שביעות הרצון של הפרולטריון היהודי לכיוונים של מאבק כלכלי ולא מאבק נגד המשטר בנוסח המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של לנין.
המפלגה התנהלה מן העיר מינסק, והפעילה סניפים בערים אודסה, בוברויסק, קרסלבה ווילנה.
מנהיגיה הבולטים היו מניה וִילְבּוּשֶׁבִיץ (לימים שוחט), אלכסנדר צ'מריסקי ויהודה וולין.
היו מתנגדים רבים להתארגנות זו בקרב הציבור היהודי ובראשם אנשי הבונד, והמצב הגיע עד כדי מלחמת אחים בקרב ציבור הפועלים היהודי.
לאחר פרעות קישינב חל משבר במפלגה, וראשיה הבינו כי לא די במאבק כלכלי בלבד.
בראשית שנת 1903 הורה שר הפנים הרוסי, ויאצ'סלב פלבה, על פיזור המפלגה.
ב-5 בפברואר הודיעה המפלגה לחבריה בווילנה על השעיה זמנית של פעילות המפלגה.
ביוני החליטה ועידת המפלגה על סגירתה.
מפלגת הפיראטים, הוא כינוי שאומץ על ידי מפלגות פוליטיות במדינות שונות הדוגלות בזכויות אדם, דמוקרטיה דינמית (לעיתים גם בדמוקרטיה ישירה), רפורמות בדיני זכויות יוצרים ופטנטים, תוכן חופשי, פרטיות, שקיפות וחופש המידע.
מפלגת הפיראטים הראשונה הייתה מפלגת הפיראטים של שוודיה, אשר נוסדה ב-1 בינואר 2006 על ידי ריקארד פאלקווינגה .
מאז נוסדו לאורך השנים, ובהשראת היוזמה השוודית, עשרות מפלגות פיראטים שונות ברחבי העולם.
בשנת 2007 נציגי המפלגות הללו נפגשו לראשונה בווינה שבאוסטריה כדי לדון בעתיד התנועה ולהתכונן לבחירות לפרלמנט האירופי של שנת 2009. ב-18 באפריל 2010 נוסד באופן רשמי ארגון גג בינלאומי, האינטרנציונל של מפלגות הפיראטים, בכנס שהתקיים בבריסל, בלגיה.
בארגון חברות כשלושים מפלגות ממדינות שונות.
בבחירות לפרלמנט של ברלין שהתקיימו בספטמבר 2011 זכתה מפלגת הפיראטים הגרמנית ב-8.9% מהקולות, ובכך הפכה למפלגת הפיראטים הראשונה שזכתה במושבים בבחירות פרלמנטריות עירוניות.
בנובמבר 2012 זכתה מפלגת הפיראטים של איסלנד ב-5.1% מהקולות בבחירות לפרלמנט, ובכך הפכה למפלגת הפיראטים הראשונה שנבחרה באופן דמוקרטי לפרלמנט של מדינה.
בישראל קיימת מפלגת פיראטים מקומית, הפיראטים, שהתמודדה החל מהבחירות לכנסת התשע עשרה.
מפלגת הפועלים של קוריאה (הנגול: 조선로동당; הנג'ה: 朝鮮勞動黨) היא המפלגה השולטת בקוריאה הצפונית מאז היווסדה.
מבחינה טכנית, קיימות אומנם שתי מפלגות נוספות בקוריאה הצפונית, אך הן משועבדות לחלוטין למפלגת הפועלים של קוריאה, כך שבמהות, זו המפלגה החוקית היחידה בקוריאה הצפונית.
המפלגה הוקמה ב-26 באוגוסט 1946 עם איחודן של המפלגה הקומוניסטית של קוריאה הצפונית והמפלגה הדמוקרטית החדשה של קוריאה.
למנהיג המפלגה הראשון התמנה קים איל-סונג.
הוא הנהיג את המפלגה עד מותו בשנת 1994. בשנים שלאחר הייסוד דומיננטיות המפלגה התבססה בקוריאה.
סונג לא תמך בהשתלטות קומוניסטית על כל קוריאה (זאת בניגוד לקומוניסטים מהדרום).
לאחר כמה פגישות עם שליט ברית המועצות יוסיף סטלין, הוחלט לפתוח במלחמה.
ב-25 ביוני 1950 כוחותיה של קוריאה הצפונית פלשו לדרום קוריאה, ובכך החלה מלחמת קוריאה.
בזמן המלחמה נחלשה ההשפעה הסובייטית על צפון קוריאה, ובכך גם נחלש כוחו של סונג במפלגה.
המצב הגיע עד כדי יצרת פלגים שונים בתוך המפלגה.
היחסים בין המפלגה לבין המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות החריפו תחת ממשלו של ניקיטה חרושצ'וב, שתמך בתהליכי דה-סטליניזציה.
לאחר המלחמה אף הדרדרו היחסים שבין ממשל סונג לבין המפלגה הקומוניסטית של סין, ובכך קוריאה הצפונית הסתכסכה עם שתי המעצמות הקומוניסטיות הגדולות בעולם.
הסכסוך עם הסינים נבע מקרע אידאולוגי: סונג לא היה מוכן לגנות את הסטליניזם ולא היה מוכן לחשוב על יחסי שלום עם העולם הקפיטליסטי (מתוך מחשבה שיחסי דו קיום שווים לכניעה למערב).
המשבר עם הסינים הוביל לכך שסין לא הגדילה את התמיכה לקוריאה הצפונית, דבר שגרם לקריסה כלכלית במדינה.
בתגובה, סונג גינה את מהפכת התרבות בסין שבוצעה על ידי מאו דזה-דונג.
באותן השנים פולחן האישיות של סונג הגיע לשיאים חדשים וחוסלו הפלגים המפלגתיים שחתרו תחתיו.
החל משנות ה-80 הפכה המפלגה למנגנון נפוטיסטי שנשלטה על ידי מרבית ממקורביו של סונג.
בשנת 1980 קים ג'ונג איל, בנו של סונג נבחר ליורש העצר והחל לקדם את מעמדו במפלגה.
ב-1994 מונה קים ג'ונג איל, בנו של המנהיג הקודם, למזכ"ל המפלגה והוא הנהיג את המדינה עד מותו בשנת 2011. בשנת 1995 חל משבר בינו לבין המפלגה, כאשר העדיף את חיזוק הצבא, מאשר את חיזוק המפלגה.
באותן השנים חל רעב המוני שגרם למותם של כחצי מיליון בני אדם.
איל אף תקף את המפלגה על חוסר היעילות שלה והחל להעביר סמכויות ממנה לצבא.
מאז מותו של איל בשנת 2011, בראש המפלגה עומד קים ג'ונג-און - בנו של המנהיג הקודם ונכדו של מייסד המפלגה.
הרעיון המרכזי של המפלגה היא אידאולוגיית ג'וצ'ה: עליונות המנהיג האבסולוטי שהוא בעל תכונות מושלמות שלעולם לא טועה.
בניגוד למרקסיזם הרואה את מלחמת המעמדות ככוח המניע של ההיסטוריה, המפלגה רואה באנושות ככוח המניע שלה.
מעמד הפועלים אינו יכול להתנהל ולהחליט לבדו, ולפיכך ניהולו מתבצע באמצעות המנהיג העליון שהוא הנציג הלגיטימי היחידי של המעמד.
המפלגה טרחה להדגיש את המסורת האידאולוגית של קוריאה ואת החפיפה המלאה שבין הפטריוטיות לקומוניזם; למרות זאת, קיימים קווי דמיון חדים בין אידאולוגית ג'וצ'ה-סונגון גם לפשיזם, לרבות יצירת היררכיה חברתית נוקשה שבראשה מנהיג עליון כל-יכול, לאומנות קיצונית, והתנגדות לדמוקרטיה הליברלית ולמרקסיזם.
מפלגת הפועלים של האיחוד המרקסיסטי (בספרדית: Partido Obrero de Unificación Marxista; קטלנית: Partit Obrer d'Unificació Marxista), או ה-POUM הייתה מפלגה ספרדית שנוצרה בתקופת הרפובליקה הספרדית השנייה ופעלה בעיקר בתקופת מלחמת האזרחים בספרד.
היא נוצרה מאיחוד של המפלגה הטרוצקיסטית שנקראה השמאל הקומוניסטי של ספרד עם בלוק הפועלים והאיכרים, בניגוד לדעתו של ליאון טרוצקי.
הסופר ג'ורג' אורוול שירת במיליציה של המפלגה בזמן מלחמת האזרחים בספרד ותיעד את הדיכוי הסטאליניסטי של התנועה באופן שעיצב את גישתו האנטי-טוטליטרית.
בשנת 1935 הוקמה מפלגת הפועלים של האיחוד המרקסיסטי כאופוזיציה קומוניסטית לסטאליניזם בידי המהפכנים אנדראו נין וחואקין מאורין.
שניהם הושפעו עמוקות מהגותו של ליאון טרוצקי, בעיקר מרעיון המהפכה המתמדת.
כנגד רצונו של טרוצקי התאחדו המפלגה הטרוצקיסטית שנקראה השמאל הקומוניסטי של ספרד (Izquierda Comunista de España, ICE) עם בלוק הפועלים והאיכרים (BOC).
המפלגה גדלה והייתה לגדולה יותר מהמפלגה הקומוניסטית של ספרד (PCE).
המפלגה הייתה ביקורתית מאוד למדיניות האיחוד העממי של סטלין והקומינטרן.
אף על פי כן, השתתפה מפלגת הפועלים של האיחוד המרקסיסטי בחזית העממית בראשות מנואל אסאניה, מנהיג מפלגת הפעולה הרפובליקאית.
חברי מפלגת הפועלים של האיחוד המרקסיסטי ניסו לקדם גישה מהפכנית-רדיקלית במדיניות ממשלת החזית העממית, אך הם נתקלו בהתנגדות של הכוחות השמרניים יותר בחזית.
ג'ורג' אורוול שלחם עם מפלגת הפועלים של האיחוד המרקסיסטי במלחמת האזרחים, דיווח שהיו בה פחות מ-10,000 חברים ביולי 1936, 70,000 בדצמבר 1936 ו-40,000 ביוני 1937, על אף שהוא מציין שהמספרים עשויים להיות מופרזים.
העמדה הקומוניסטית העצמאית של מפלגת הפועלים של האיחוד המרקסיסטי, ובעיקר ההתנגדות לסטלין, יצרו חיכוך מתמיד עם ה-PCE והסניף של בקטלוניה, המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת של קטלוניה שהיו נאמנות לקומינטרן.
המחלוקות אלו, שגררו בתחילה האשמות מצד ה-PCE בטרוצקיסטיות ובשיתוף פעולה עם הפאשיזם, הביאו לבסוף להתנגשויות אלימות בין תומכי המפלגות.
הבולטות ביותר התרחשו בשנת 1937, כאשר ל-PCE הייתה דומיננטיות גדולה בממשלת האיחוד העממי כתוצאה מתמיכתה של ברית המועצות.
באחד במאי תקפו כוחות הממשלה בברצלונה את ה-POUM.
בעוד שבתחילה המפלגה האנרכיסטית הגדולה, CNT, תמכה ב-POUM, הופעל לחץ על מנהיגיה שלא להתערב.
חברי מפלגת הפועלים של האיחוד המרקסיסטי נותרו מבודדים ביחד עם הסקציה הבולשביקית-לניניסטית ונאלצו לרדת למחתרת.
אנדראו נין נשבה ועונה למוות בידי סוכני ה-NKVD במדריד.
בשונה ממפלגות החזית העממית האחרות, מפלגת הפועלים של האיחוד המרקסיסטי לא קמה מחדש לאחר נפילת שלטון פרנקו.
הסופר הבריטי ג'ורג' אורוול לחם כחלק ממיליציית מפלגת הפועלים של האיחוד המרקסיסטי.
הוא כתב על חוויותיו בספרו מחווה לקטלוניה.
הסרט על תמימות וחופש, שביים קן לואץ', מתאר את קורות חיילי מחלקה במפלגת הפועלים של האיחוד המרקסיסטי דרך עיניו של מתנדב בריטי חבר המפלגה הקומוניסטית הבריטית.
מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית (בפולנית: Polska Zjednoczona Partia Robotnicza), בדרך כלל בקיצור, PZPR (מפמ"פ) הייתה המפלגה הקומוניסטית אשר שלטה ברפובליקה העממית הפולנית במשטר חד מפלגתי בשנים 1948–1990. מבחינה אידאולוגית, המפלגה הייתה מבוססת על התיאוריות של הלניניזם עם דגש חזק על לאומיות שמאלית.
למפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית הייתה שליטה מוחלטת על מוסדות ציבוריים במדינה וגם על הצבא העממי הפולני, סוכנויות הביטחון של המשרד לביטחון ציבורי, כוחות המשטרה של מליציות העם, והתקשורת.
הבחירות המזויפות של 1947 הבטיחו לשמאל הרדיקלי סמכות ושליטה מוחלטת בפולין של אחרי מלחמת העולם השנייה.
המפמ"פ נוסדה מיד לאחר מכן בדצמבר 1948 דרך האיחוד של שתי מפלגות קודמות אחרות, מפלגת הפועלים הפולנית והמפלגה הסוציאליסטית הפולנית.
מאז 1952 המשרה של "המזכיר הראשון" של מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית הייתה שווה לכך של דיקטטור, נשיא, או ראש מדינה במדינות עולם אחרות.
במשך קיומה, המפמ"פ שימרה על קשרים חמים עם מפלגות דומות מבחינה אידאולוגיה כלפיה, בעיקר מדינות הגוש המזרחי.
ביניהן הכי ידועות הן מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה והמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
בין 1948 ו-1954 קרוב ל-1.5 מיליון אנשים נרשמו כחברים במפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית, ומספר החברים במפלגה עלה ל-3 מיליון עד 1980.
המטרה העיקרית של המפלגה הייתה לאכוף אג'נדה סוציאליסטית לתוך החברה הפולנית.
הממשלה הקומוניסטית שאפה לשפר את רמת החיים של הפרולטריון, לאפשר חינוך ומערכת בריאות חינמית אשר נתונה לכל, לייסד כלכלה מתוכננת ריכוזית, להלאים את כל המוסדים ולספק ביטחון פנימי וחיצוני על ידי אחזקה של צבא חזק.
כמה מהקונספטים הללו אשר יובאו מחוץ לפולין, כמו החקלאות הקולקטיבית רחבת-ההיקף והמיגזור, נכשלו בשלביהם המוקדמים.
המפמ"פ נחשבה למפלגה ליברלית יותר ופרו-מערבית מאשר מקבילתה המזרח-גרמנית או הסובייטית, והתנגדה יותר לפוליטיקה רדיקלית.
אף על פי שתעמולה הופצה על ידי ניצול אמצעי תקשורת כמו העיתון "טריבונה לודו" (טריבונת העם) ותוכנית החדשות הטלוויזיונית "דז'ניק" (יומן), הצנזורה נהייתה לא אפקטיבית באמצע שנות השמונים וננטשה באופן הדרגתי.
מצד שני, מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית הייתה אחראית להשקטה הברוטלית של התנגדות עממית ומפגינים במהומות פוזנן ב-1956, ההפגנות ההמוניות ב-1970 ובזמן השלטון הצבאי בשנים 1981–1983. המפמ"פ יישמה נוסף על כך קמפיין אנטישמי במשך המשבר הפוליטי הפולני ב-1968 אשר הכריח את שארית יהודי פולין להגר.
בזמן המשברים הפוליטיים והכלכליים המתמשכים, תנועת הסולידריות נוסדה כתנועה חברתית גדולה ואנטי-בירוקרטית אשר דרשה שינוי חברתי.
בזמן שהשלטונות הקומוניסטיים הרפו את שליטתם במדינות השכנות, המפמ"פ באופן סיסטמטי איבדה תמיכה והוכרחה לקיים משא ומתן עם האופוזיציה ובסופו קיימה בחירות דמוקרטיות חופשיות.
הבחירות ב-4 ביוני 1989 הביאו ניצחון גדול עבור תנועת הסולידריות, ובכך גרמו לסיום השלטון הקומוניסטי בפולין אשר משך 40 שנה.
מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית התפרקה בינואר 1990.
עד 1989, המפמ"פ החזיקה בכוחות דיקטטורים (התיקון לחוקה של 1976 ציין "כוח לאומי מנהיג") ושלטה בבירוקרטיה, הצבא, המשטרה החשאית, והכלכלה.
המטרה העיקרית הייתה ליצור חברה קומוניסטית ולייצא את הקומוניזם לכל העולם.
דה יורה, המפלגה אורגנה על הבסיס של צנטרליזם דמוקרטי אשר נתן כח להרבה מאוד סמכויות מפלגתיות ומדיניות להחלטת החלטות וניהול פעולות.
עם זאת דה פקטו, התפקידים המרכזיים "שוחקו" על ידי הוועדה המרכזית של המפלגה, הפוליטביורו ומזכירות המפלגה אשר היו פקודות לסמכויות הסובייטיות.
הסמכויות האלה החליטו על המדיניות וההרכב של הגופים המרכזיים של המפלגה אף על פי שלפי החוקה, האחריות הזאת הייתה של חברי הקונגרס, אשר התאסף כל 5 או 6 שנים.
בין קונגרסים, מושבי המפלגה של הסניפים האזוריים, מחוזיים, ומועצות העבודה היו העיקריים.
היחידה הארגונית הקטנה ביותר של המפמ"פ הייתה ה"ארגון מפלגתי פונדמנטלי", אשר פעל במקומות עבודה, בתי ספר, מוסדות תרבותיים וכו'.
חלקה העיקרי של המפמ"פ גולם על ידי פוליטיקאיים מקצועיים של המפלגה, אשר נקראו "הליבה של המפלגה", אשר הורכבה על ידי אנשים אשר המליצו עליהם לנהל מוסדות מדינה גדולים, איגודים מקצועיים, וארגונים חברתיים.
בתקופת הזהב של התפתחות המפמ"פ למפלגה היו 3.5 מיליון חברים.
המשרד הפוליטי של הוועדה המרכזית, המזכירות, וועדות אזוריות מונו על ידי מוסדות מפלגתיים ומדיניים, ממשרדים מרכזיים ועד קואופרטיבים קטנים.
לזה קראו "שיטת הנומנקולטורה של ניהול המדינה והכלכלה" באזורים מסוימים של הכלכלה, כמו בחקלאות למשל, שיטת הנומנקולטורה נשלטה על ידי אישור של המפמ"פ ומפלגות הברית שלה, "המפלגה העממית המאוחדת" (חקלאות וייצור מזון), ו"המפלגה הדמוקרטית" (סחר, עסקים קטנים, וקואופרטיבים).
לאחר התחלתו של השלטון הצבאי, התנועה הפטריוטית נוסדה כדי לארגן את המפלגות הללו.
במהלך דצמבר 1948 התקיימו במקביל הן הקונגרס השני של מפלגת הפועלים הפולנית (PPR) שמנתה כמיליון חברים והן הקונגרס ה-28 של המפלגה הסוציאליסטית הפולנית (PPS) שמנתה כחצי מיליון חברים.
מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית נוסדה רשמית בקונגרס איחוד של מפלגת הפועלים הפולנית הקומוניסטית והמפלגה הסוציאליסטית הפולנית במהלך פגישות שנערכו בבניין הראשי של אוניברסיטת ורשה לטכנולוגיה בין ה-15 ל-21 בדצמבר 1948. ה-PPS נכבשה על ידי קומוניסטים, והפעילים שהתנגדו לאיחוד נאלצו לעזוב את המפלגה.
באופן דומה, חברי ה-PPR אשר התנגדו לאיחוד הואשמו ב"סטייה ימנית-לאומנית" (פולנית: odchylenie prawicowo-nacjonalistyczne) וגורשו.
"סטייה ימנית-לאומנית" היה ביטוי פוליטי ותעמולתי אשר היה בשימוש על ידי הסטליניסטים הפולנים כלפי אקטיביסטים, כמו ולדיסלב גומולקה ומריאן ספיצ'לסקי אשר התנגדו להתערבות סובייטית בעניינים הפנימיים של פולין.
ישנו מיתוס שאומר שיוסיף סטלין הוא זה שלחץ על בולסלאב ביירוט ויעקוב ברמן להסיר את גומולקה וספיצ'לסקי מהשלטון ולטהר את תומכיהם ב-1948. ישנם הערכות שאומרות שמספר המגורשים מהמפלגה על רקע זה היו כ-25% אחוזים מהמפלגה כולה.
את רוב התפקידים הבכירים במפלגה המאוחדת תפסו חברי PPR.
בולסלאב ביירוט, סוכן ק.ג.ב וסטליניסט נלהב, שימש כמזכיר הכללי של המפמ"פ מ-1948 עד 1956, ובכך גילם תפקיד מנהיג ביישום הקומוניזם והתקנת המשטר המדכא.
הוא שימש כנשיא מ-1944. לאחר שחוקה חדשה ביטלה את מוסד הנשיאות, ביירוט נכנס לתפקיד ראש ממשלה, משרה שהחזיק בה עד 1954. הוא נשאר מנהיג המפלגה עד מותו ב-1956.
מותו המסתורי של ביירוט במוסקבה ב-12 במרץ 1956 (זמן קצר לאחר שהשתתף במושב המפלגה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות) העלה השערות על כך שסיבת המוות הייתה התאבדות, הרעלה, ובאופן סמלי סימן את תהליך סוף עידן הסטליניזם בפולין.
עם מותו של סטלין, החלו להיווצר סיעות בתוך הנהגת מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית, המייצגות אפשרויות שונות להתגברות על המשבר הפוליטי והכלכלי שפקד את הרפובליקה העממית הפולנית.
ב-1956, זמן קצר לאחר מושב המפלגה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, במאבק על בחירת יורשו של ביירוט, התפצלה הנהגת המפמ"פ לשנתי סיעות מובחנות: ה"נאטולינים" וה"פולביאנים".
המחנה הנטוליני היו נגד תוכניות הליברליזציה הפוסט-סטליניסטיות והכריזו על סיסמאות פשוטות, לאומיות ואנטישמיות, כחלק מתוכניתם לצבור כוח.
המחנה הפולביאני רצו בליברליזציה של הסוציאליזם בפולין.
במהלך מליאת המפלגה, שהתכנסה עם מותו של ביירוט, ל"נאטולינים" היה מועמד שזכה לחסדו של חרושצ'וב.
כפשרה, מכיוון שאף אחת הסיעות לא הייתה חזקה מספיק כדי להשיג רוב, מונה אדווארד אוחאב, שנהנה מאמון מלא של הקרמלין, לתפקיד המזכיר הראשון של הוועד המרכזי של מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית.
אוחאב כיהן בתפקיד זה בין 20 במרץ ל-21 באוקטובר 1956, בתקופה זו שכך המאבק בין שני הפלגים.
בחודש יוני 1956 דיכא אוחאב בכוח הפגנת פועלים שובתים בפוזנן (מחאות פוזנן 1956) ובכינוס המפלגה שנערך לאחר מכן, נבחר ולדיסלב גומולקה לתפקיד המזכיר הראשון של המפלגה, בתמיכת הפולאבים, ובכך פחת מעמדם של חברי נאטולין.
שני המחנות התפרקו בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20.
ב-24-26 באוקטובר 1957 נערכה המליאה העשירית של הוועד המרכזי של מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית.
גומולקה הוקיע את הרוויזיוניזם והפילוג כמקור העיקרי לחולשת המפלגה.
על מנת לרפא את המפלגה, התקבלה החלטה על טיהור.
כל חברי ה-PZPR היו אמורים להופיע בפני ועדות מיוחדות כדי לקבוע את עמדתם האידאולוגית.
כתוצאה מפעולה זו, עד מחצית 1958, כשישית מכלל החברים והמועמדים הודחו מהמפלגה.
ב-4 ביולי 1958, במהלך ישיבת מזכירות הוועד המרכזי של מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית, התקבלה החלטה לשלוח מכתב להנהלת הוועדות המחוזיות, המחוזיות והעיריות בנוגע למדיניות כלפי הכנסייה.
משמעות הדבר הייתה תחילתו של שלב חדש בעימות עם הכנסייה.
המכתב מיולי הזהיר מפני מתקפה מצד הקלריקליזם המיליטנטי.
באותו יום הוקמה במזכירות הוועד המרכזי ועדת הכמורה, הליברליזציה של המדיניות הדתית לאחר אוקטובר התבררה כצעד טקטי בלבד.
גומולקה השתתף בכנס ברית ורשה בצ'כוסלובקיה ב-1968. באותו זמן גומולקה היה גם אחראי על רדיפת סטודנטים והקשחת הצנזורה על התקשורת.
ב-1968 הוציא לפועל קמפיין תעמולה אנטי-ציוני כחלק מההתנגדות של הגוש המזרחי למלחמת ששת הימים.
בדצמבר 1970, בעקבות מהומות של עובדי המספנות, שבהם כמה עשרות של פועלים נורו למוות גרמו לו להגיש מכתב התפטרות (באופן רשמי בגלל סיבות בריאותיות, אך למעשה עבר שבץ).
מנהיג צעיר ודינמי יותר, אדוורד גרק השתלט על הנהגת המפלגה והלחצים הפנימיים נחלשו.
בסוף שנות השישים, אדוורד גרק פיתח לעצמו בסיס כח אישי, ונהיה המנהיג המזוהה עם המחנה הצעיר והטכנוקרטי של המפלגה.
כאשר מהומות פרצו בנוגע לתנאים הכלכליים של המדינה בסוף 1970, גרק החליף את גומולקה כמזכיר הראשון של המפלגה.
גרק הבטיח רפורמה כלכלית וחוקק תוכנית להעביר את תעשיות המדינה מודרניזציה, ולהגדיל את זמינות מוצרי הצריכה דרך הלוואות זרות בעיקר.
היחסים הטובים שלו עם פוליטיקאים מערבים, בעיקר עם הפוליטיקאי הצרפתי, ולרי ז'יסקר ד'אסטן והפוליטיקאי המערב-גרמני הלמוט שמידט, עזרו לו לקבל עזרה מהמערב והלוואות.
רמת החיים השתפרה בשנות השבעים, הכלכלה עם זאת החלה להתנדנד בזמן משבר האנרגיה העולמי ב-1973, וב-1976 התעורר הצורך להעלות את המחירים באופן משמעותי.
ב-1976 מהומות חדשות התפרצו, אף על פי שהן דוכאו בכוח על ידי המדינה, עליית המחירים המתוכננת הושהתה.
חובות זרים גבוהים, מחסורים במזון, ומודל תעשייתי מיושן גרמו לשורה של רפורמות כלכליות ב-1980. פעם נוספת, עליית מכירים גרמה לפריצת מהומות והפגנות ברחבי המדינה, בעיקר במספנות גדאנסק ושצ'צ'ין.
גרק היה חייב לתת מעמד חוקי לתנועת סולידריות ולאפשר את הזכות לשבות.
זמן קצר לאחר מכן, בתחילת ספטמבר 1980, גרק הוחלף על ידי סטניסלב קאניה, כמזכיר הכללי של הוועדה המרכזית של המפלגה, ובזמן חוסר-הרגיעה הכלכלי והחברתי ששרר באותם ימים, קאניה הודה בכך שהמפלגה עשתה טעויות כלכליות, והמליץ על עבודה משותפת עם קבוצות אופוזיציה קתוליות אשר תומכות באיגודים מקצועיים.
הוא נפגש עם מנהיג תנועת סולידריות, לך ולנסה, ומבקרים אחרים של המפלגה.