tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא הצטרפה בתחילת 1970 לחוג של צעירים במפלגה, שכללה גם את יוסי שריד, עוזי ברעם, עדי אמוראי, מיכאל חריש ועמירם סיון.
ביולי 1972, עם שובה מלימודיה בלונדון, היא נבחרה ליושבת ראש מחלקת החברות במפלגה.
לקראת הבחירות לכנסת השמינית היא העלתה דרישה לייצוג של 25% לנשים ברשימת המפלגה לכנסת.
בספטמבר 1973 היא שולבה בוועדה המסדרת את רשימת מפלגת העבודה לבחירות לכנסת.
בשנת 1979 הייתה סגנית יו"ר האינטרנציונל הסוציאליסטי לנשים.
באותה שנה היא נמנתה על המחנה של יעקב לוינסון במפלגה.
בשנת 1983 התמודדה על מועמדות מפלגת העבודה לראשות עיריית רמת-גן, אך הפסידה לאורי עמית.
באוקטובר 1993 מונתה ליועצת ראש הממשלה למעמד האשה של יצחק רבין וליו"ר המועצה הלאומית לקידום מעמד האשה.
בשנת 1981 נבחרה ארד לכנסת העשירית מטעם המערך, וכיהנה כחברת הכנסת ברציפות עד הכנסת ה-12. בכנסת הייתה חברה בוועדות העבודה והרווחה, הכספים והעלייה והקליטה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-13 נדחקה לאחורי רשימת המועמדים ולא נכנסה לכנסת ה-13. לאחר רצח יצחק רבין הייתה ארד הבאה בתור ברשימת מפלגת העבודה לכנסת ה-13. אולם יושב ראש הכנסת, שבח וייס קבע שהיא אינה יכולה להיכנס לכנסת, מפני שבאותה עת הייתה עובדת מדינה הפסולה להתמודד לכנסת.
ארד עתרה לבג"ץ נגד יושב ראש הכנסת ורוב של חמישה שופטים נגד שניים קבע שמועמד לכנסת אינו מנוע מלהיות עובד מדינה לאחר הבחירות ולכן ארד כשירה להיכנס לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת הארבע עשרה פרשה ממפלגת העבודה והקימה סיעת יחיד על שמה.
לכנסת ה-14 וה-16 התמודדה כיו"ר רשימת גיל, ללא הצלחה.
בבחירות לכנסת ה-17 זכתה הרשימה, הפעם בראשות רפי איתן וללא הכללת ארד, בשבעה מנדטים.
לבקשתה נשארה בתפקיד מזכ"ל המפלגה ולא התמודדה על תפקיד שר.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה הוצבה במקום ה-25 מתוך 26 ברשימת "גיל", שלא עברה את אחוז החסימה.
לארד נולדו בן ושני נכדים.
ארד נפטרה ב-21 בפברואר 2022 בגיל 83. נקברה בבית העלמין ירקון.
ארד תמכה בשוויון מלא בין גברים לנשים ובמסגרת זאת בקשה לבטל את חוקי המגן שהעניקו זכויות יתר לנשים, כמו חוק עבודת נשים.
כן התנגדה להקלות על קבלת פטור משירות בצה"ל לנשים, באופן הפוגע במה שהיא ראתה כהישג: שירות חובה לבנות ובנים בצה"ל.
כיו"ר נעמת כיוונה את הארגון להגברת מעורבות האשה בבעיות החברה במקום התרכזות באספקת שירותים לנשים.
ארד ראתה חשיבות רבה בחינוך לגיל הרך והטיפה לחינוך חינם מגיל 3, כיותר חשוב מחינוך תיכון חינם.
נָאוּאַרְכוֹס היה תוארו של מפקד צי מלחמתי ביוון העתיקה ובמיוחד בספרטה.
השם הוא הלחם של naus (אונייה) ו-archos (מפקד).
בספרטה נשא בתואר זה המפקד העליון של הצי, שכן הפיקוד העליון על הצבא היה מסור בידי מלכי ספרטה.
באתונה, לעומת זאת, שימש המונח לציון מפקד שייטת ולא למפקד הצי המלחמתי כולו; הלה היה כפוף לסטרטגים, עשרת המצביאים שנבחרו מדי שנה כדי לעמוד בראש כוחות הצבא והצי גם יחד.
נָבְאַרְכוֹס (כפי שהשם מבוטא ביוונית מודרנית) הוא שם הדרגה המקבילה לאדמירל בצי היווני של ימינו.
הפיקוד על הצבא בספרטה היה מסור לידי המלכים, ואילו בראש הצי עמד הנאוארכוס.
משרת הנאוארכוס, הנאוארכיה (nauarchia), ארכה שנה אחת בלבד, ואדם לא יכול היה להחזיק בה יותר מפעם אחת.
במקרים מיוחדים ניתן היה לעקוף חוק זה: הנאוארכוס הנכנס לא היה מקבל את הפיקוד אלא זמן מה לאחר בחירתו, אשר התקיימה באמצע הקיץ, ובינתיים נותר קודמו מפקד הצי בפועל; אפשרות אחרת הייתה למנות את הנאוארכוס הפורש מיד עם סיום כהונתו לסגנו של הנאוארכוס החדש, לאפיסטולאוס (επιστολεύς, epistoleus).
הנאוארכוס החדש נשא למעשה בתואר בלבד, והיה כפוף להוראותיו של האפיסטולאוס ולעיתים אף נשאר בספרטה עצמה ולא יצא עם הצי.
הנאוארכוס לא היה כפוף לשני מלכי ספרטה, אלא לאפורים בלבד; לא היו לו עמיתים לפיקוד ועל כן החזיק בידיו עוצמה פוליטית רבה.
האפורים יכלו לשלול ממנו את התפקיד אם נכשל במילויו, אך על פי רוב לא עשו זאת אלא העדיפו במקרה שכזה לצרף אליו חבר יועצים (symbouloi).
נאוארכוס יכול היה למנות את סגנו לפיקוד על חלק מן הצי או על כולו, ואם נהרג מילא סגנו את מקומו.
רשימת הנאוארכים בספרטה העתיקה שנה נאוארכוס מלחמות וקרבות512 לערךאנכימולוס עמד בראש מסע המלחמה נגד היפיאס, טיראן אתונה.
481/480 אוריביאדס (Eurybiades)קרב ארטמיסיון וקרב סלמיס.
480/479 לאוטיכידס השני (Leotychidas)שימש גם כאחד משני מלכי ספרטה.
479/478 פאוסניאס (Pausanias)שימש גם כעוצר המלך.
סולק מן הפיקוד בשל שיתוף פעולה עם הפרסים.
478/477 דוֹרְקִיס (Dorcis)החליף את פאוסניאס, אך נדחה על ידי בעלי הברית היוונים.
429/428–430 קנמוס עמד בראש צי המשלוח נגד זקינתוס ואחר כך נגד האקארנאנים, אך נחל תבוסה בשתי הפעמים.
427 אלקידס ברסידאס מונה להיות לו ליועץ.
426/425 תרסימלידס (Thrasymelidas) 413/412 מלנקרידס (Melancridas) 412/411 אסטיאוכוס סולק מהפיקוד בשל חוסר כישרון.
411/410 מינדרוס 410/409 פסיפידס הואשם בקשרים עם הסטרפ הפרסי טיספרנס.
409/408 קרטסיפידס 408/407 ליסנדרוס (Lysandros) 407/406 קליקרטידס (Callicratidas) נהרג בקרב ארגינוסאי.406/405 אטאוניקוס 405/404 אראקוס ליסנדרוס שירת כאפיסטולאוס שלו.
404/403 ליביס (Lybis) אחיו של ליסנדרוס.
(Panthoidas) 402/401 סמיוס (Samius)נשלח כדי לסייע לערים האיוניות שמרדו בפרס.
(Herippidas) 392/391 טלאוטיאס כהונה ראשונה במשרה.
אחיו למחצה של אגסילאוס השני.
391/390 אקדיקוס 390/389 טלאוטיאס (Teleutias)כהונה שנייה במשרה.
389/388 הִייראקס 388/387 אנטלקידס ניסח את חוזה השלום עם פרס הקרוי על שמו.
387/386 טלאוטיאס (Teleutias) כהונה שלישית.
נאוה בן צבי (נולדה 20 ביוני 1943) היא כימאית ישראלית, פרופסור אמריטה בפקולטה למתמטיקה ולמדעי הטבע של האוניברסיטה העברית בירושלים, ממייסדות האוניברסיטה הפתוחה.
כיהנה כנשיאת מכללת הדסה והחל מ-2014 מכהנת כיושבת ראש המרכז הישראלי למצוינות בחינוך.
כלת פרס ישראל לחינוך לשנת ה'תשע"ח (2018).
יקירת ירושלים לשנת ה'תשע"ה (2015).
נולדה בירושלים לגד ליבלינג שברח מגרמניה לפני מלחמת העולם השנייה, ולצפורה שעלתה לארץ ישראל מרוסיה, אחות בכורה לשמואל.
סיימה תואר ראשון בכימיה ופיזיקה ב-1963, תואר שני בכימיה ב-1965 ותואר שלישי בכימיה ב-1970 – כולם באוניברסיטה העברית.
בשנים 1963–1965 הייתה מורה לכימיה בסגל הגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב.
בשנת 1968 החלה את הקריירה האקדמית שלה באוניברסיטה העברית כעוזרת הוראה במכון לכימיה.
בשנות ה-70 נמנתה עם החבורה הקטנה והצעירה שהקימה את האוניברסיטה הפתוחה, פיתחה חומרי למידה במדעי הטבע, בעיקר בכימיה, הייתה מרצה בכירה וראש צוות הערכה, חברה בתת-ועדה על של מדעי החיים והטבע וחברת מועצה באוניברסיטה הפתוחה בשנים 1975 – 1985.
הפיקה בארצות הברית את הסדרה המדעית "עולם הכימיה" (The World of Chemistry), ביחד עם צוות מדענים.
הסדרה תורגמה לעברית ונלמדת באוניברסיטאות בישראל.
בשנת 1985 שבה אל האוניברסיטה העברית בדרגת מרצה בכיר, ב-1988 מונתה לפרופסור חבר וב-1998 מונתה לפרופסור מן המניין.
ב-1992 מונתה לראש המרכז ויו"ר החוג להוראת המדעים באוניברסיטה העברית.
בשנים 1992–1999 הקימה וניהלה את המרכז למולטימדיה באוניברסיטה העברית.
המרכז המיועד לקידום ההוראה בחינוך הגבוה.
בשנת 1994 הקימה, ביחד עם דודו רשתי, את אתר האינטרנט החינוכי "סנונית".
על פעילותו של אתר זה זכתה בפרסים רבים, בהם פרס היובל למצוינות (Jubilee Award for Excellence) ופרס קיי על טכנולוגיה וחדשנות יוצאים מן הכלל במדע (Kay's Award for Outstanding Technology and Science Innovation).
הייתה פרופסור אורח במחלקה לכימיה וביוכימיה באוניברסיטת מרילנד בארצות הברית.
בשנת 1999 מונתה לנשיאת מכללת הדסה, וכיהנה בתפקיד זה עד 2012. בין השאר עסקה במכללת הדסה בקידום נשים למקצועות טכנולוגיים.
משמשת כיו"ר של מספר ועדות לאומיות בתחום החינוך.
קידמה יוזמה לקידום של מנהיגות נשים בתחום הרפואה במזרח התיכון, במסגרת פרויקט "ELAM".
מילאה וממלאת בהתנדבות תפקידים בכירים בגופים מרכזיים כולל ייצוג של ישראל בארגון "אימפקט אקדמי" (Academic Impact) של האו"ם, יו"ר של תחרות המדענים הצעירים בישראל, יו"ר הוועד המנהל של מוזיאון המדע ע"ש בלומפילד ירושלים, ויו"ר הוועדה למדע וטכנולוגיה לחטיבות הביניים של משרד החינוך.
בתפקיד זה הובילה את ההחלטה להוסיף לתוכנית הלימודים את תורת האבולוציה, כך שכל תלמידי כיתות ח' וט' בחטיבות הביניים בארץ ילמדו את הרקע התאורטי להתפתחות מגוון המינים על פני כדור הארץ, כפי שהוא מוכר למדע.
בשנת 2002, מונתה על ידי מנכ"ל משרד החינוך, רונית תירוש, ליו"ר הוועדה לבדיקת הוראת המתמטיקה במערכת החינוך, וב-2008 שוב מונתה על ידי שרת החינוך, יולי תמיר, ליו"ר הוועדה.
בשנת 2006 זכתה בפרס למנהיגות גלובלית מטעם אוניברסיטת דרום פלורידה.
נמנתה עם מדליקי המשואות בטקס הדלקת המשואות שבפתיחת יום העצמאות תשס"ז.
בשנת 2015 נבחרה לקבל את עיטור יקיר ירושלים.
ב-18 במרץ 2018 הודיע שר החינוך כי הוחלט להעניק לבן צבי את פרס ישראל לשנת 2018 למפעל חיים בתחום החינוך.
ועדת הפרס, בראשותה של השופטת בדימוס שרה פריש, ציינה בנימוקיה כי:.
הייתה נשואה לד"ר עמוס בן צבי עד מותו בשנת 2017.
נאוה בוקר (נולדה ב-15 בנובמבר 1970) היא נשיאת עמותת יד עזר לחבר ועיתונאית.
היא כיהנה כחברת הכנסת בכנסת ה-20 כסגנית יו"ר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד, קודם לכן הייתה יו"ר קרן ליאור בוקר, עמותה שפעלה לקידום מערך הכבאות וההצלה אותה הקימה בעקבות אסון השריפה בכרמל בה נספה בעלה, תנ"צ ליאור בוקר.
נאוה בוקר נולדה בחדרה, בת ליחיא ורומיה ג'רפי, עולים מתימן.
היא גדלה בפרדס חנה-כרכור, סיימה לימודי תואר ראשון במדעי החברה ובמדעי הרוח, בבית ברל ובאוניברסיטה הפתוחה.
שנים רבות הייתה כתבת "ידיעות חדרה" ו"מעריב".
בהמשך הייתה כתבת רווחה בערוץ הראשון, וכן יועצת תקשורת ומרצה.
היא נישאה, ילדה שתי בנות והתגרשה.
בגיל 27 פגשה, במסגרת עבודתה כעיתונאית ב"מעריב", את מפקד משטרת חדרה, ליאור בוקר, ונישאה לו במה שהגדירה "נישואים אלטרנטיביים".
תת-ניצב ליאור בוקר נספה כשניסה לחלץ צוערים מאוטובוס בוער באסון השרפה בכרמל ב-2010. לאחר פטירתו הרבתה לעסוק ציבורית בעניין השרפה בכרמל.
ב-2012 הקימה את "קרן ליאור בוקר", שמטרתה שיפור מערך הכבאות, על ידי הקמת מרכז ארצי להכשרת כבאים, הרחבת מערך המתנדבים, רכישת ציוד ועוד.
בוקר שמשה יו"ר הדירקטוריון של הקרן.
ב-2015, לקראת הבחירות לכנסת ה-20, הצטרפה להתמודדות בפריימריז במפלגת הליכוד שבוע לפני קיומם, במטרה להתמודד על המקום המשוריין לאישה חדשה - מקום 25. בוקר זכתה לייצוג במקום זה, ונבחרה לכנסת.
ב-23 ביולי 2015 התמודדה בבחירות החשאיות על מקום בוועדה לבחירת דיינים כמועמדת הקואליציה, והפסידה לח"כ רויטל סוויד מהמחנה הציוני, מועמדת האופוזיציה.
בחודש יוני 2016 נבחרה לשמש סגנית יושב ראש הכנסת, לאחר שחברי סיעת הליכוד בחרו בה כנציגת הסיעה, על פני ח"כ אורן חזן, שסיים את כהונתו בתפקיד לאחר שנה, יחד עם ח"כ נורית קורן.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 התמודדה בפריימריז של מפלגת הליכוד, ונבחרה במקום ה-50 הלא ריאלי.
ב-2020 השתתפה בתוכנית הריאליטי הישרדות VIP עונה 3. כיום היא מנהלת את עמותת "יד עזר לחבר" התומכת בניצולי שואה.
בפברואר 2022 אמרה כי לא תחזור לפוליטיקה.
לקראת הבחירות המקומיות ב-2023 הצטרפה בוקר לרשימת הליכוד באור עקיבא במקום ה-9 ולא ריאלי.
נאוה אדלר - ביק (נולדה ב-30 ביולי 1948) היא מפיקת הצגות ילדים ונוער ישראלית.
נולדה בתל אביב ולמדה בגימנסיה הרצליה.
ב-1972 קבלה תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב, בפקולטה למדעי הרוח בחוג לספרות ובחוג לאומנות התיאטרון.
ב-1973 קבלה תעודת הוראה בפקולטה לחינוך באוניברסיטה העברית.
ב-1977 סיימה מסלול לחינוך יוצר ודרמה יוצרת בסמינר הקיבוצים.
היא החלה לעסוק בתיאטרון ילדים משנת 1981 בתחילה בהוראת תיאטרון לילדים טעוני טיפוח כולל הפקת הצגות וחינוך לתיאטרון במסגרות חינוך.
ב-1991 הקימה את תיאטרון "נאוה הפקות" ושמשה בו כמנכלי"ת ומנהלת אמנותית.
התיאטרון החל את דרכו כחברת הפקות קטנה והפך עם השנים לתיאטרון יוצר, איכותי ומוביל בישראל.
במסגרת התיאטרון הופקו עשרות הצגות תיאטרון ותיאטרון –מחול איכותיות לילדים עם מיטב היוצרים.
התיאטרון בהקמתה ובניהולה העסיק לאורך השנים עשרות רבות של יוצרים, שחקנים, מחזאים, במאים, תפאורנים, מעצבי תלבושות, מוזיקאים, כוריאוגרפים ותאורנים.
תיאטרון עטור פרסים, אשר ייצג את מדינת ישראל בפסטיבלים שונים בעולם מטעם אסיטז' .
ביק יצרה שיתופי פעולה עם תיאטראות ילדים מקצועיים והפקות משותפות (כגון תיאטרון אורנה פורת, תיאטרון ארצי לנוער ועוד) מתוך רצון לקדם את התחום.
במהלך השנים הוצגו הצגות התיאטרון בפסטיבלי ילדים שונים.
כן ייצגה את ישראל בקונגרסים בינלאומיים מטעם הנהלת אסיטז'.
כגון בדנמרק, גרמניה, אוסטרליה, פולין ועוד.
ההצגות הוצגו בכל ישוב בארץ והשתתפו בכל סלי התרבות ובכל מפעלי המנויים.
השתתפה שנים רבות בפסטיבל חיפה להצגות ילדים והפקותיה בפסטיבל זה זכו לפרסים רבים.
ב-1995 הפיקה עבור פסטיבל זה את "מחסן השטוזים של דתיה" מאת דתיה בן דור, הצגה שמככבת עד היום.
ביחד עם הבמאי יקי מחרז הפיקה במסגרת התיאטרון למעלה מ-15 הפקות לילדים ונוער.
משנת 1994 – חברת הוועד המנהל בארגון אסיטז' ישראל.
משנת 2022 יו"ר ארגון אסיטז'.
ב-1996 יזמה הקמת עמותת א.ל.ה- עמותה לתיאטראות ולאומנויות הבמה לילדים ונוער.
עמותה המאגדת בתוכה את התיאטראות הנתמכים בארץ ועוזרת לקידומם.
חברת הנהלה מיום הקמת העמותה.
כיום מכהנת כיו"ר עמותת א.ל.ה.
ב-1998 קבלה פרס הצילינדר הנודד על שם זאב יוסיפון על ידי אמנות לעם לתיאטרון על "הצטיינות בהפצת האמנות ביישובי הפריפריה".
ב-2000 הקימה עמותה ציבורית בשם "העמותה לטיפוח תרבות לילדים ונוער" שבמסגרתה יזמה פרויקטים ציבוריים תרבותיים בתחום התיאטרון לילדים ונוער והפיקה הפקות בעלות תכנים חברתיים למגוון רחב של שכבות גיל הילדים.
ב-2009- שופטת בפסטיבל הצגות הילדים בחיפה.
ב- 2020 הוענק לה פרס מפעל חיים מטעם ארגון אסיטז'.
נשואה לישעיהו (אישי) ביק ולהם שלוש בנות ובן.
בתה, השחקנית טלי ביק, נשואה למוזיקאי אריאל קשת, בנם של יונה אליאן וששי קשת.
1996- "הקץ של העץ"- מחזה- יענקל'ה יעקובסון.
בימוי- דניאלה מיכאלי - מקום ראשון בתחרות בפסטיבל חיפה.
1997- "וגר זאב עם כבש"-מחזה ופזמונים- חמוטל בן זאב.
בימוי-יקי מחרז - מקום ראשון בתחרות פסטיבל חיפה.
2005-"יחיד במינו"- מחזה- שי בן עטר ויוסי וואסה.
במוי- שי בן עטר - פרס ראשון פסטיבל חיפה.
2006-"ססגוניה"- מחזה שירים ולחנים-דתיה בן דור.
בימוי- רפי ניב – פרס ההצגה הטובה בטקס פרס הבמה לילדים ונוער.
2008- "אורי"- (על פי ספרה של אסתר שטרייט-וורצל.) מחזה—דפנה אנגל.
בימוי- משה קפטן - פרס ההצגה הטובה בטקס פרס הבמה לילדים ונוער.
רשימה חלקית של הפקות נאוה ביק
1992-"גברת זקנה, פיל ודירה להשכיר" - עיבוד ובימוי -אבישי גרינפילד.
1993- "אצבעות קטנות "(סיפור ילדותו של המלחין פרוקופייב) מחזה ובימוי - אבישי גרינפילד.
1994-"מסיבה בגן העכברים" (סיפורים ושירים מאת שלומית כהן-אסיף).
1995-"מחסן השטוזים של דתיה" מחזה שירים ולחנים-דתיה בן דור.
1997-עמליה וגו' (על פי סיפרה של דורית אורגד) עיבוד ובימוי-צביקה קורמן.
1997- "מר זוטא ועץ התפוחים" (על פי סיפרה של אורית רז).
1997- "בגינה של ביאליק" (על פי שירי ביאליק).
מחזה ובימוי - יקי מחרז.
1998- "למשל שועל"-מחזה ופזמונים-חמוטל בן זאב.
1998- "דגדוגים של זהב" - מחזה שירים ולחנים - דתיה בן דור.
1998- "תעלומת האותיות" - מחזה- הנס אלפרדסון.
1998-"מבחן אומץ"-מחזה- ניצן כהן וצביקה קורמן.
1999- "הכבש השישה עשר" - מחזה - מיכאל גורביץ.
2000- "החיפושיות" - בשיתוף תיאטרון הקיבוץ.
מחזה – חמוטל בן זאב ויקי מחרז.
2000- "קורצאק ידיד הילדים "- מחזה- ניצן כהן וצביקה קורמן.
2001- " דרך האבנים הצהובות" –מחזה ובימוי- צביה הוברמן.
נוסח עברי ובימוי- גדי צדקה.
2002- "מכתבים לאחי"- מחזה ובימוי- יקי מחרז.
2003- "הענק וגנו הקסום" (על פי אוסקר ויילד) - התיאטרון השחור הראשון בישראל.
2004- "מפלצת מקסימה שלי" - בשיתוף תיאטרון הקיבוץ.
2004 "שובר גלים"-מחזה- ניצן כהן וצביקה קרמון.
2005- "סיפור העכברים" - כתיבה - חמוטל בן זאב.
2006- "בארץ הפלאות"- תיאטרון מחול בשיתוף להקת פרסקו.
מחזה ובימוי - רענן פררה ומשה בן שושן.
2006- "ססגוניה" - בשיתוף תיאטרון המדיטק.
מחזה, שירים ולחנים - דתיה בן-דור.
2008- "נולדתי לחלום" (על פי שירי עוזי חיטמן).
2009- "מחסן השטוזים של דתיה" (העלאה מחודשת).
מחזה, שירים ולחנים - דתיה בן-דור, בימוי: יקי מחרז
נאואווס (שם מדעי: Neoaves; מילולית: "עופות חדשים") הוא ענף של עופות בתראים בו נמצאים כל סדרות העופות המודרניים, למעט עופות קדומים חסרי שיניים והקבוצה דמויי־תרנגול.
מעל 95% ממיני העופות כלולים בקבוצה ענקית זו.
היא הוגדרה לראשונה ב־1988 בידי החוקר דייוויד אלן סיבלי.
עופות אלה החלו להתפתח מעט לפני הכחדת הקרטיקון לפני 66 מיליון שנה ולאחר ההכחדה, בפלאוקן והתקופות של הקנוזואיקון החלו לשגשג בשמיים ומספר מינים על האדמה.
הם הותאמו למגוון סביבות מחיה ממדבריות וקטבים ועד לאוקיינוסים וחלקם אף חיים בערים הגדולות.
הם אוכלי כל או ציידי חרקים בעיקרם, אך חלקם ניזונים ממזונות מתמחים כמו מציד (עופות דורסים) ודגים (עופות ימיים ומים).
חלק ממינים אלה כמו הפינגוויניים איבדו את התעופה, אך רובם הגדול מסוגל לעוף, והם העופות היחידים כיום שמותאמים לחלוטין לתעופה לא מגושמת.
המיון של בני קבוצה זו מעורפל, ורוב הקבוצות מבוססות על קרבה גנומית או מורפולוגית דומה.
עם זאת החוקרים משייכים את הקבוצות הראשיות לחמש עיקריות:
סדרת העגוראים (Gruiformes) - בעבר השתייכה לקבוצה גרואה
אקוורליטורניטס (Aequorlitornithes) - עופות מים
בעבר שייכו את בני קבוצה זו לשתי קבוצות: Columbea הכוללת את הקבוצה דמויי יונים (Columbimorphae) מדמויי היונאים והקבוצה מירנדורניטס ו־Passerea הכוללת את שאר העופות וביניהם את הקבוצה גרואה שכללה את ההואצינאים, העגוראים והחופמאים.
כיום רואים בקבוצה האחרונה פוליפילטית ושלוש הסדרות הכלולות בה נפרדו לקבוצות אחרות (למעט העגוראים שאינם קרובים לאף סדרה).
נאו סול או סול מתקדם הוא סגנון מוזיקלי שהתפתח בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 בארצות הברית ובריטניה ומשלב אלמנטים של רית'ם אנד בלוז עכשווי ומוזיקת נשמה.
הנאו סול זכה להצלחה במיינסטרים במהלך שנות התשעים, יחד עם פריצות דרך מסחריות של אמנים שונים, ביניהם דיאנג'לו, אריקה באדו, לורן היל ומקסוול.
מאז הפופולריות הראשונית שלו והשפעתו על צליל הרית'ם אנד בלוז העכשווי, הנאו סול הורחב וגוון מוזיקלית באמצעות יצירותיהם של אמנים אמריקאים ובינלאומיים כאחד.
הנוכחות המיינסטרימית שלה פותחה במהלך העשור הראשון של המאה ה-21, אם כי אמנים חדשים יותר הופיעו באמצעים עצמאיים יותר לשיווק המוזיקה שלהם.
נאוה בן-אור (נולדה בשנת 1955) היא עורכת דין ושופטת ישראלית שכיהנה כשופטת בית המשפט המחוזי בירושלים ולפני כן, כמשנה לפרקליט המדינה לעניינים פליליים.
נאוה בן-אור נולדה בשנת 1955 בארצות הברית ובשנת 1957 עלתה לישראל.
לאחר שירותה הצבאי היא החלה בלימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, אותם סיימה בשנת 1980. במקביל בשנים 1978 ל-1980 התמחתה אצל שופט בית המשפט העליון, מנחם אלון ובפרקליטות המדינה אצל הפרקליטה דורית ביניש (לימים פרקליטת המדינה ונשיאת בית המשפט העליון).
בפברואר 1981 הוסמכה כעורכת דין.
בין השנים 1981 ל-2004 עבדה במחלקה הפלילית בפרקליטות המדינה ובשנת 1995 מונתה למנהלת המחלקה.
בשנת 2001 מונתה למשנה לפרקליטת המדינה, עדנה ארבל, לעניינים פליליים.
בשנת 1998 סיימה תואר שני במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
התמחותה העיקרית היא במשפט מנהלי ובמשפט אזרחי–מסחרי, בין היתר, תובענות ייצוגיות מנהליות, דיני תחרות, סכסוכים חוזיים לרבות במקרקעין, דיני מכרזים ודיני תכנון ובנייה.
בין השנים 2004 ל-2007 שימשה מרצה בכירה למדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית וביוני 2007 מונתה לשופטת בבית המשפט המחוזי בירושלים.
בשנת 2010 החלה לכהן כראש בית הדין לתחרות (בית הדין להגבלים עסקיים) עד לפרישתה ב-2 באוקטובר 2018.
היא הייתה מועמדת מספר פעמים לכהונה בבית המשפט העליון ונהנתה מתמיכתן של הנשיאה לשעבר, דורית ביניש, ושרת המשפטים, ציפי לבני.
היא בעלת תואר שני בהיסטוריה ופילוסופיה של הרעיונות מאוניברסיטת תל אביב.
כיום היא משמשת מגשרת ובוררת במשכן לבוררות ופתרון סכסוכים וחברת הוועדה המייעצת של מרכז חת במכללה למינהל לחקר התחרות והרגולציה.
באוגוסט 2020 מונתה ליושבת ראש הוועדה הציבורית לשינוי מדיניות ביחס לפגיעה מינית בתקופת הילדות.
בנובמבר 2021 מונתה לעמוד בראש ועדה של איגי שתחקור את נושא הפגיעות המיניות בקרב נוער להט"ב וכן בקרב מתנדבי ומתנדבות הארגון.
נאויה אינואה (ביפנית: 井上 尚弥; נולד ב-10 באפריל 1993) הוא מתאגרף מקצוע יפני.
אינואה החזיק באליפויות עולם מרובות בארבע דרגות משקל, והוא המתאגרף השלישי בהיסטוריה (יחד עם טרנס קרופורד ואלכסנדר אוסיק) שהפך לאלוף הבלתי מעורער בשתי דרגות משקל בעידן ארבע החגורות.
אינואה, שזכה לכינוי "המפלצת", ידוע בכוחו יוצא הדופן, עם אחוז נוקאאוט לניצחון של 88.46 אחוז ו-90.4 אחוז במשחקי אליפות העולם.
הוא המתאגרף הראשון והיחיד שזכה באליפות הבלתי מעורערת, במשקל תרנגול קל, לאחר שהחזיק בכל ארבעת התארים הגדולים מאז 2023, כמו גם בתואר מגזין "הזירה".
הוא גם החזיק באליפות הבלתי מעורערת במשקל תרנגול בין 2019 ל-2023, המתאגרף הראשון בהיסטוריה שעשה זאת בעידן ארבע החגורות.
בעבר הוא החזיק בתואר במשקל זבוב קל של מועצת האגרוף העולמית (WBC) ב-2014, ובתואר של ארגון האגרוף העולמי (WBO) בין השנים 2014 ל-2018.
נכון למאי 2024 אינואה ממוקם במקום השני בעולם בטבלת הפאונד פור פאונד של מגזין "הזירה".
אינואה הוא מתאגרף חזק ומדויק הידוע בסגנונו האגרסיבי אך הבקיא מבחינה טכנית.
הוא משלב כוח אגרופים הרסני עם כישורי הגנה מצוינים, תוך שימוש במגוון רחב של אגרופים באופן אסטרטגי כדי להכריע את היריבים.
הלחץ הבלתי פוסק של אינואה, אינטליגנציה הטבעתית והיכולת לכוון אל הגוף הופכים אותו לאחד המתאגרפים הטובים בעולם כיום.
אינואה נשוי לאהובתו מהתיכון ולהם שלושה ילדים.
מאמנו הוא אביו, שינגו אינואה, מתאגרף חובב לשעבר.
יש לו אח אחד צעיר, טאקומה אינוה, ובן דוד מבוגר, קוקי אינואה, שניהם מתאגרפים מקצועיים.
נאווית המלחות (שם מדעי: Aphanius dispar), דג קטן (5–7 ס"מ) ממשפחת הנאוויתיים, שחי במים רדודים ומאכלס את מקורות המים הסמוכים לחוף הים התיכון, לאורך חופי ארץ ישראל.
אוכלוסיות של נאווית המלחות נמצאות כמעט בכל ארצות המזרח התיכון (חצי האי ערב, מצרים ועיראק).
הדג מצטיין בעמידות יוצאת דופן לטמפרטורות קיצוניות (eurythermal) ולטווח רחב של מליחויות (euryhaline), החל במים מתוקים וכלה במליחות הגבוהה ב-50% ממי ים (56 ppt).
בנחלים ובמעיינות שממערב ומדרום לים המלח, מעיינות-צוקים (עין-פשחה) שבצפון ועד נאות-הכיכר בדרום יש אוכלוסייה של הנאווית.
קיים הבדל ברור בין הזכרים לנקבות (דו-צורתיות זוויגית); הזכרים קטנים וצבעוניים יותר מן הנקבות.
נאווית המלחות אינה תוקפנית כמו הנאווית הכחולה הקרובה לה סיסטמטית ומאוד דומה לה.
השנייה הרבה יותר צבעונית, אך בגלל תוקפנותה הרבה הנובעת מטריטוריאליות חזקה, היא אינה יכולה לשמש כדג אקווריום.
הנאווית היא אוכלת-כל (omnivorous) והיא ניזונה מסרטנים זעירים (כמו דפניות וציקלופסים).
מזון מועדף עליה הן זחלי יתושים ורקבובית.
בטבע, עונת הרבייה הארוכה של הנאווית מתחילה בסוף פברואר ומסתיימת בסוף ספטמבר.
הנאוויות מטילות בזוגות והנקבה מסוגלת להטיל כל 3–5 שבועות.
הביצים דביקות ונאחזות בעשבים עד לבקיעה.
מחקרים שנעשו על ידי Frenkel & Goren בין השנים 1997–2000 בחנו את השפעת הפוטופריודה, הטמפרטורה, המליחות ורמת ההאבסה על התפתחות הנאוויות ויכולת ההתרבות שלהן בתנאי השבי.
לפי החוקרים נאווית עמידה ביותר בתנאים הסביבתיים הבאים:
טמפרטורה – הנאווית מסוגלת לשרוד בטמפרטורות הקרובות ל-10°C התפתחות אברי המין הפנימיים (שחלות ואשכים) מתחילה ב-18°C ומגיעה לשיאה (לייצור ביצים ותאי זרע פעילים ולהטלה) בטמפרטורות גבוהות של 27-35°C.
הטלות טובות מתקבלות בטמפרטורה של 25°C ומעלה.
מליחות – הנאווית עמידה בטווחי מליחות רחבים, החל מ-0 ppt וכלה במליחות שהיא 150% ממליחות מי הים (56 ppt).
לא נמצאו הבדלים מובהקים בהתפתחות הגונדות בדגים שהוחזקו במליחויות גבוהות ונמוכות, כלומר, הגונדות התפתחו במידה שווה במליחות גבוהה ונמוכה והדגים הטילו בכל מקרה.
פוטופריודה – בבדיקת השפעת הפוטופריודה על הטלות דגים נמצא שהפוטופריודה המתאימה ביותר להטלות רצופות היא של 14L/10D.
צמצום שעות האור אינה מאטה את התפתחות השחלות אך מקטינה הימצאות ביצים בשלות בשחלה.
נאוה מקמל-עתיר (נולדה ב-27 באוגוסט 1964) היא סופרת (בעיקר בתחום ספרות ילדים), מחזאית ומשוררת ישראלית.
נאוה מקמל עתיר נולדה בקיץ 1964 ברמת גן.
למדה בבית ספר הממלכתי הגבעה בני ברק ובתיכון בליך.
סיימה תואר ראשון בספרות, קולנוע וטלוויזיה.
בשנות העשרים לחייה החלה לעבוד כמשוררת במדור ילדים שבועי בעיתון "ידיעות אחרונות".
ב-1990, בעקבות השיר "מיכה שוב" שכתבה לזכר מיכה גרנית שנפל במלחמת יום הכיפורים קיים איתה יהודה אטלס ראיון ופרסם כתבה אודותיה, במוסף "שבעה ימים" ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
בשנת 1993 הוציאה את ספרה הראשון, "איילת צוללת".
להצלחה רבה זכה ספרה "העדי של עדי", שיצא בשנת 2000. הספר מבוסס על סיפור אמיתי של ניצולת שואה, שהומחז על-ידי עתיר להצגה.
הספר זכה בציון לשבח במסגרת "פרס זאב" ובמקום השלישי ב"מצעד הספרים הארצי" של ילדי ישראל, מטעם משרד החינוך והתאחדות המו"לים.
ספרה "מלך ההר" שיצא לאור בשנת 2004, במלאת 100 שנים למותו של בנימין זאב הרצל, מבוסס גם הוא על סיפור אמיתי של בן כתתה שנפל בהתרסקות מסוק.
בשנת 2005 זכתה שוב ב"פרס זאב" על ספרה "מבחן קבלה".
ספריה "העדי של עדי", "האיחור האחרון", "מלך ההר" ו"מבחן קבלה" זכו במקומות ראשונים במצעד הספרים הארצי של משרד החינוך ועובדו להצגות תיאטרון.
ספרה "הנערה במרפסת ממול" יצא בשנת 2006 והומחז להצגה בה מקמל-עתיר משחקת.
"אות מאבשלום", ספרה הראשון למבוגרים, יצא לאור בשנת 2009 בהוצאת ידיעות ספרים והפך לרב מכר.
כחצי שנה מיום שפורסם, קיבל "אות מאבשלום" את אות 'ספר הפלטינה' מטעם התאחדות המולי"ם על מכירת 40,000 עותקים.
ביוני 2015, קיבל "אות מאבשלום" את אות "ספר היהלום" מטעם התאחדות המו"לים על מכירת 100,000 עותקים.
ספרה "יד אחות" (רומן היסטורי למבוגרים) המספר את סיפור חייה של רחל המשוררת, ראה אור בשנת 2017 והפך גם הוא לרב מכר בתוך זמן קצר.
בעקבותיו, כתבה את המופע "הדיירת מעליית הגג" בו היא משתתפת ביחד עם המוזיקאי עופר כץ.
היא משחקת גם בהצגת הילדים "קיסר השכונה" לצידו של השחקן נבו קמחי.
ההצגה נכתבה בעקבות ספרה "קיסר השכונה" שזכה במצעד הספרים של משרד החינוך ונלמד בבתי ספר רבים.
ההצגה העוסקת בנושא החרם זכתה לשבחים רבים.
עד שנת 2005 ולאורך למעלה מעשור, שימשה מקמל-עתיר כמורה לספרות בחטיבה העליונה בתיכון בליך ברמת גן.
נאוה מקמל עתיר נשואה לאלי מקמל, קצין משטרה בדרגת תת-ניצב, ולהם שלושה ילדים.
נבחרה לאחת מחמישים הנשים המשפיעות לשנת 2010 מטעם המגזין "ליידי גלובס".
פרס אקו"ם לעידוד פרסום היצירה לספרות ילדים ונוער על ספרה "הסודות של מרק לום" (2023)
"נאוה להכיר ילד שמו ניר"
מקמל-עתיר והבמאית צביה הוברמן מביאות את סיפור חייה של חנה רובינא תוך כדי תהליך עבודה על מחזה חדש "רובינא מתחת לאיפור" העוסק בדמותה.
במחזה משחקות שתיהן והגר דנון מגלמת את דמותה של רובינא.
במחזה משולבים קטעי וידאו מחייה של רובינא.
נאוה סמל (15 בספטמבר 1954 – 2 בדצמבר 2017) הייתה סופרת, משוררת, מחזאית, תסריטאית, מתרגמת ועיתונאית ישראלית.
סמל נולדה ב-15 בספטמבר 1954 ביפו למרגלית (מימי) לבית ליקוורניק וליצחק ארצי, ניצולי השואה.
אחיה הבכור הוא הזמר שלמה ארצי.
רחל, סבתה מצד אמה, הייתה אחותו של הרב מאיר שפירא מלובלין.
שירתה בגלי צה"ל והשתחררה ב-1974.
קיבלה תואר שני בתולדות האמנות מאוניברסיטת תל אביב.
פרסמה שישה-עשר ספרים וארבעה מחזות.
במרכז יצירתה עומדים גיבורים ילידי הארץ המתמודדים עם הזהות הישראלית ועם צלקות העבר, בעיקר מהשואה.
הרבתה לעסוק בנושא הדור השני לשואה.
בנוסף לספרים, כתבה מחזות ויצירות נוספות, ותרגמה לעברית מספר רב של מחזות.
בשנת 2004 עובד ספרה "צחוק של עכברוש" לאופרה הישראלית "צחוק של עכברוש".
יצירותיה של סמל תורגמו וראו אור בארצות רבות.
היא זכתה בפרס "סופרות מאגן הים בתיכון" בצרפת ב-1994, בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת 1996, ובפרס "אשת השנה בספרות של תל אביב" ב-2007. סמל פרסמה גם ספר פנטזיה לילדים ולנוער - "מעופפת" (Taking Wing) תחת שם העט הואן בי.
סמל הייתה חברת הוועד המנהל של מכון משואה, המכון ללימודי השואה בקיבוץ תל יצחק, וכיהנה במשך שנים כחברת הנהלת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
בין השנים 1993–2013 כיהנה כחברת הנהלה של המועצה הציבורית של מוזיאון יד ושם בירושלים, ובהמשך סייעה לניצולי השואה במסגרת חברותה בהנהלת קרן הרווחה לטובת ניצולי השואה.
בשנת 1976 נישאה לנעם סמל.
לשניים שלושה ילדים - הבן אייר (מוזיקאי) והתאומים נימדור (רכז חדשות עצמאי לשעבר, מורה בבית ספר) ואילאיל (במאית).
ב-2 בדצמבר 2017 נפטרה בתום מאבק של כחצי שנה במחלת הסרטן, כשבועיים בדיוק לאחר מות אמה מימי.
ביום המחרת נקברה בבית העלמין קריית שאול.
קרן מלגות לחקר יצירתה ולחקר יצירתם של בני הדור השני העוסקת בזיכרון השואה הוקמה על שמה בשנת 2019 בבית לוחמי הגטאות.
במסגרת מיזם הנצחת אמנים ואנשי תרבות תושבי תל אביב, הציבה עיריית תל אביב שלט זיכרון בכניסה לבית בו גרה, ברחוב ברנדיס 9.
עיריית רמת גן הציבה לוח הנצחה לנאוה סמל בגן בשדרות העם הצרפתי בקרבת מקום מגוריה שהיה בשיכון הוותיקים ברמת גן.
בשנת 2024, בעיר קריית אונו, נחנך הרחוב הראשון בארץ שקרוי על שמה.
בשנת 2025, יצא ספר ביוגרפיה "אישה על הנייר" על חייה שכתב ד"ר מוטי זעירא ("אישה על הנייר" כשם אחד מספריה שיצא בשנת 1997).
שירי הריון ולידה - ספרית פועלים, 1982. עורכת: עמירה הגני.
הילד מאחורי העיניים - הוצאת אדם, 1984.
כובע זכוכית - ספרית פועלים, 1985. עורך: נתן יהונתן.
ספר הפרוזה הראשון שעסק בנושא הדור השני.
בשנת 1988 זכה בפרס משואה.
ראה אור באיטליה, גרמניה ורומניה.
גרשונה שונה - הוצאת עם עובד, 1988. מספר על החיים במשפחה של ניצולי השואה בתל אביב.
בשנת 1990 זכה בפרס הספר היהודי הלאומי בארצות הברית.
לעוף מכאן - מהדורה ראשונה בהוצאת עם עובד, 1988. מהדורה שנייה בהוצאת משכל, 2004. מספר על ניצול שואה מתוניסיה, המלמד נערה ישראלית שיעורים בהישרדות.
בשנת 1995 נבחר בגרמניה כאחד מעשרת ספרי הנוער הטובים ביותר.
ראה אור באיטליה, צ'כיה, ספרד והולנד.
אופרה על פי הספר, בהלחנת אלה מילך-שריף, עלתה לבמת התיאטרון הקאמרי ב-2010 בבימויה של יעל רונן ובשיתוף עם האופרה הישראלית והסינפונייטה הישראלית באר שבע.
ראלי מסע מטרה - הוצאת עם עובד, 1993.
אשה על הנייר - הוצאת עם עובד,1997. בשנת 2004 היה מועמד לפרס ספר השנה לנוער בגרמניה.
מי גנב את ההצגה - הוצאת משכל, 1997. זכה בפרס הספר המאויר מטעם מוזיאון ישראל ובציון לשבח בפרס זאב.
עובד לסדרת טלוויזיה ששודרה בערוץ 2.
לילונה - הוצאת ידיעות אחרונות, 1998. שירה לפעוטות.
ישן הוא ער במקום אחר - ספרית הקיבוץ המאוחד, 2000. שירים לילדים.
צחוק של עכברוש - הוצאת ידיעות אחרונות, 2001. עוסק בזיכרון השואה כפי שהוא מועבר בשרשרת הדורות.
עובד לאופרה בהלחנתה של אלה מילך-שריף.
האומץ לפחד - ספרית פועלים, 2004. שירים לילדים.
חלק מהשירים הולחנו על ידי אלה מילך-שריף וחוה אלברשטיין.
אישראל - הוצאת ידיעות אחרונות, 2005. נכתב בהשראת חזונו של מרדכי מנואל נח להקמת בית לאומי ליהודים באי גרנד איילנד בארצות הברית.
בעקבות הספר הופק סרט תיעודי בבימויה של הבמאית אושרה שוורץ.
תורגם לאנגלית על ידי ג'סיקה כהן.
איך מתחילים אהבה - הוצאת ידיעות אחרונות, 2006. ראה אור בצ'כיה ובאיטליה.
חתונה אוסטרלית - הוצאת עם עובד, 2009.
פ-ייה והתרמיש - הוצאת ספרית פועלים, 2011. הרפתקאות לילדים.
ראש-עקום - הוצאת זמורה ביתן, 2012. ראה אור באיטליה שם גם עלה לבמות כהצגה.
ילדת הפעמון - הוצאת דני ספרים, 2015. הרפתקאות לילדים.
מזמור לתנ"ך - הוצאת אבן חשן, 2015. שירה.
מעופפת - הוצאת זמורה-ביתן, 2016. ילדים.
פאני וגבריאל - כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2017. רומן המבוסס על סיפור חייהם של סבה, סבתה ואביה של סמל.
הפמוטים שלנו - הוצאת ידיעות אחרונות, 2018. תורגם ליידיש בשם "אונדזערע לייכטער" על ידי שלמה לרמן, ירושלים 2019.
מחזור חיי אשה - הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2018.
כובעים של זכוכית, עורכת נועה מנהיים - הוצאת זמורה ביתן, 2019.
"מחזור חיי אשה - כל השירים" - הקיבוץ המאוחד ספריית הפועלים, שהושק במרץ 2019 לאחר פטירתה, וכולל שירים מעזבונה
הרומן "צחוק של עכברוש" הפך לאופרה מצליחה באותו שם, בהלחנת אלה מילך-שריף ובביצוע התזמורת הקאמרית הישראלית.
האופרה הוצגה במשך ארבע שנים בתיאטרון הקאמרי של תל אביב, והסופרת והמלחינה זכו במשותף ב"פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה" של עיריית תל אביב לשנת 2005. האופרה הוצגה במאי 2006 על במת התיאטרון העירוני של ורשה, בפסטיבל התיאטרון בסיביו שברומניה ובתיאטרון הלאומי של בוקרשט, ביוני 2007. הספר זכה לעיבוד לסרט קולנוע.
בין תרגומיה לתיאטרון: "הניצול", "משיח" (תיאטרון חיפה ותיאטרון באר שבע) "כשהיא רוקדת" (תיאטרון חיפה), "זינגר" (תיאטרון באר שבע), "ילדה של כולם" (תיאטרון בית ליסין), "נערות הזהב" (בית צבי), "רכבת הצלה" (תיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער) ו"רוז" (התיאטרון הקאמרי).
המחזה "הילד מאחורי העיניים" הוא סיפורה של אם לילד חריג.
הוא הוצג על הבמה בישראל במשך אחת-עשרה עונות וייצג את ישראל בתחרות באיטליה 1987. המחזה שודר בתחנות רדיו: ב-BBC בלונדון, בספרד, בלגיה, צרפת, אירלנד, רומניה, גרמניה ואוסטריה.
באוסטריה זכה בפרס "דרמת הרדיו הטובה ביותר לשנת 1996".
על הבמה הועלה המחזה בתיאטרון של לודז', בפולין, ברומא, ניו יורק, בוקרשט, לוס אנג'לס, פראג, בתיאטרון הלאומי של טורקיה באנקרה ובפסטיבל התיאטרון סיביו שברומניה.
בישראל הועלתה הפקה של ההצגה בשפה הערבית, עם השחקנית-זמרת אמל מורקוס, באפריל 2005.
סמל שיתפה פעולה עם המלחינה אלה מילך-שריף ב"אני רוצה להיכנס לספר בראשית" - מחזור שירי תנ"ך שבוצע בידי המקהלה הקאמרית רמת-גן, בניצוחה של חנה צור, בפסטיבל אבו גוש ב-2005 ו-2008 ובתיאטרון צוותא ב-2006.
"שם בעולם האחר" – יצירה למקהלה, בהלחנת אלה מילך-שריף, בוצעה בביצוע מקהלת לי-רון בעצרת משואה ליום השואה 2008 ושודרה בשידור חי בערוצי הכבלים בטלוויזיה.
הבלדה "על שלושה נביאים" בהלחנת אלה מילך-שריף, בביצוע מקהלת מורן, בניצוחה של נעמי פארן, בוצעה ביום העצמאות ה-60 למדינת ישראל, 8 במאי 2008, בפסטיבל בינלאומי למקהלות בפולין וביום השואה הבינלאומי 2009 ב"משואה"- המכון ללימודי השואה, בפני סגל השגרירים בישראל.
הראשון בשלושת הנביאים הוא משה, הנביא הזקן: "הוא הולך והים מלטף את רגליו ...
הם קוראים אליו לעולם לא נגיע, החוף הוא אכזב, אבל הוא בשלו, נוטה להם שביל של חירות במקלו".
השני הוא ישו, הנביא הצעיר: "הוא הולך על המים, גליל וכנרת ...
בן הנגר, איש תם וישר ...נושא צלב של עץ על הגב".
השלישי הוא הנביא החדש, מוחמד: "חוצה כסופה את חולות המדבר ...
השבטים אחריו, אוהלים בשרב ...
משמש מזרח אלי ליל מערב ...
יכסה בכנפיו ישימון ערב." בביצוע הבלדה השתתפו שלוש מקהלות, מקהלת מורן בניצוח ושתי מקהלות זרות, ומשולבות בה תפילת "אל מלא רחמים" היהודית, תפילת "הענק להם מנוחת עולם, אלוהים, ואור נצחי יזרח עליהם" מתוך תפילת האשכבה, רקוויאם, הנוצרית (בלטינית), ותפילה מוסלמית:"הוי אלוהים, סלח לחיים ולמתים שלנו, לנוכחים ולנעדרים מאיתנו" (בערבית).
בשנת 1999 השתתפה סמל בכתיבת התסריט לסרט התיעודי "לומר קדיש וללכת" על שואת יהודי טרנסניסטריה, בהפקת הטלוויזיה החינוכית הישראלית.
כתבה את התסריט לסרט הדרמה "דבר על מקום הימצאם", בבימויו של יהלי ברגמן, בהפקת הערוץ הראשון.
הסרט, שסמל הקדישה לזכרם של הוריה, מספר על מציאות חייהם של בני שתי משפחות עולים חדשים, מרומניה ומיוון, בראשית ימי המדינה, כשהקשר בין שתי המשפחות סובב סביב האזנה לפינת "המדור לחיפוש קרובים".
אישראל - הוצאת ידיעות אחרונות, 2005 עובד על ידי סמל למחזה בחזרה לאישראל אשר עלה בשנת באנסמבל עיתים בבימויה של אורלי רביניאן בשנת 2015.
הפקת מקור "את ילדה או אשה" לפי ספרה האחרון "מחזור חיי אשה" הועלתה לזכרה בבית לוחמי הגטאות בשנת 2019
"נאוואחו" (בשפת הנאווחו: Naabeehó) הוא שמו של עם של ילידי אמריקה אשר התקיימו בעבר כאומה ריבונית.
נכון לשנת 2021, חיים בארצות הברית כ-399,494 בני נאוואחו והם השבט האינדיאני הגדול ביותר בצפון אמריקה (צ'רוקי במקום השני).
גבול משכנה של האומה עובר סמוך לזה של שבט היוט, באזור "ארבע הפינות" של ארצות הברית (במקום מפגש הגבולות של המדינות אריזונה, קולורדו, ניו מקסיקו ויוטה) והוא נמשך דרך רמת קולורדו.
בני הנאוואחו קשורים במוצאם לשבט האפאצ'י, ושתי שפותיהם מהוות את משפחת השפות הדרום אתבסקיות.
שפותיהם מהוות ניב של משפחת השפות את'פסקן.
הזהויות הלשוניות מעידות כי הנאוואחו והאפאצ'י היו בעבר קבוצה אתנית אחת, שכנראה הגיעה לאזור ממרכזה ומערבה של קנדה.
קבוצה זו לא הופיעה בצורה משמעותית באזור דרום-מערב ארצות הברית של היום עד תחילת המאה ה-16.
הסחר בין שתי האומות הפך משמעותי עבורן באמצע המאה ה-16. התקיים ביניהן סחר חליפין של תירס וכותנה ארוגה בעבור מוצרים כגון בשר ביזון, עורות, וחומרים לכלי אבן.
הספרדים אשר הגיעו לאזור ציינו את קיומם של הנאוואחו לראשונה בשנות ה-20 של המאה ה-17. לפי העדויות הספרדיות בני הנאוואחו צדו את הביזון, חיו באוהלים והשתמשו בכלבים להובלת משאות.
במהלך המאה ה-17 הרחיבו הנאוואחו את שטחי מחייתם.
במאה זו רבו מגעיהם עם הספרדים וילידי אמריקה ששכנו באותו אזור לפני שהגיעו אליו, וחלו שינויים באורך חייהם וכלכלתם.
ילידים מצאו מקלט מפני הספרדים בקרב יישובי נאוואחו, והחדירו אליהם מלאכות כגון אריגה, קדרות וחקלאות.
בהדרגה היו הנאוואחו לאחד השבטים האמידים בדרום מערב אמריקה.
המקסיקנים ביצעו פשיטות על יישובי הנאוואחו לצורך סחר עבדים, והנאוואחו מצידם יצאו למסעות נקמה כנגדם.
מעגל הדמים הביא לנטישת יישובי הנאוואחו, ושיבתם לחיי נוודות בדומה לאבותיהם, עד שתמו מעשי האיבה בין הצדדים.
הנאוואחו גם תקפו חוקרים וסוחרים אנגלו-אמריקאיים שעברו באזורם.
לאחר שהכריזה ארצות הברית בעלות על הטריטוריות הדרום מערביות, יצאו כוחות צבא לסדרת פעולות חמושות כנגד הנאוואחו.
בסיועם של שבטים יריבים, ובראשם שבט היוט, בוצעו פשיטות על יישובי הנאוואחו, במהלכם נשרפו בתיהם ושדותיהם ונגזל חלק גדול מהמשק החי שלהם.
מאחז הנאוואחו העצמאי האחרון נפל בתחילת 1864. בני הנאוואחו גורשו מאדמתם אל שמורה באזור שומם במזרח ניו מקסיקו בסמוך לפורט סמנר, מרחק של קרוב ל-500 קילומטרים ממולדתם שאותו עשו ברגל באירוע המכונה הצעדה הארוכה של הנאוואחו.
רבים מבני הנאוואחו מתו בקרבות ובגירושים שנלוו להם.
לאחר כמה שנים הורשו הנאוואחו לחזור אל שטחי מחייתם.
בימי מלחמת העולם השנייה, ארצות הברית השתמשה בשפת הנאוואחו לצורך העברת מידע מוצפן.
לצורך כך גויסו חיילים מבני השבט, שלחמו בעיקר בחיל הנחתים של ארצות הברית והוכשרו כדוברי קוד.
הקרב המפורסם ביותר שבו הצופן עזר באופן משמעותי לניצחון בו הוא הקרב על סאיפאן.
בשנת 2014, נפטר צ'סטר נז, דובר קוד הנאוואחו האחרון שידע את שפת הצופן.
כיום עומד שטח שמורת הנאווחו בארצות הברית על כ-70,000 ק"מ מרובע.
השמורה משתרעת בכל אזור צפון מזרח אריזונה ובחלק ממדינות יוטה וניו מקסיקו.
בשטח השמורה נמצא קניון אנטילופ המהווה אטרקציה תיירותית.
לפי מפקד תושבים משנת 2000, דווח על 298,215 בני נאוואחו החיים בארצות הברית.
למעלה ממחציתם חיים בשטח השמורה.
כאות הוקרה לבני השבט על שרותם כדוברי קוד, הכריזה האומה האמריקאית על ה-14 באוגוסט כ"יום הנאוואחו הלאומי"
על שרותם של בני השבט במלחמת העולם השנייה יצא הסרט "לחישות מלחמה" בכיכובם של ניקולס קייג' וכריסטיאן סלייטר.
נָאווַאטְל (IPA: ; תעתיק לטיני: Náhuatl) הוא שם כולל למספר שפות אצטקיות ממרכז מקסיקו.
תחת "חוק כללי לזכויות לשוניות של העמים הילידיים" (Ley General de Derechos Lingüísticos de los Pueblos Indígenas) קיבלה נאוואטל, יחד עם 62 שפות "אמרינדיאניות" נוספות, מעמד רשמי כ"שפה לאומית" ושװה לספרדית.
לעיתים קרובות משמש המונח לציון שפת נאוואטל הקלאסית, שהייתה שפת האימפריה האצטקית, ועל כן שמשה כלינגואה פרנקה בחלקים נרחבים ממרכז אמריקה מהמאה ה-7 לספירה ועד למאה ה-16, עת נכבש העולם החדש בידי הספרדים.
המונח משמש גם לציון מספר שפות, חלקן ניבים של נאוואטל קלאסית, שעדין מדוברות בידי כ-1.5 מיליון איש בשטחה של מקסיקו.
כל הניבים הללו הושפעו מהשפה הספרדית במידה זו או אחרת.
הניבים המדוברים קרוב יותר לעמק מקסיקו קרובים יותר לנאוואטל הקלאסית, אם כי אינם זהים לה, מאשר אלו המרוחקים יותר.
נאוואטל היא השפה הילידית המדוברת ביותר במקסיקו ובצפון אמריקה.
בדומה לשאר השפות האמרינדיאניות, רוב דובריה הם דו-לשוניים השולטים גם בספרדית.
בעבר, היו רוב הדוברים שהתגוררו מחוץ לעמק מקסיקו דו-לשוניים גם הם, ושלטו בשפתם המקומית בנוסף לנאוואטל.
משערים כי זו הייתה שגורה גם בפי אבותיהם הקדמונים של האצטקים, כגון הטולטקים.
מגוון של ניבים שונים של נאוואטל מדוברים כיום באזור המשתרע בין המדינות המקסיקניות דורנגו שבצפון וטבסקו שבדרום.
ניב נוסף, שזכה לשם משלו ואשר קרוי פיפיל (Pipil), מדובר מדרום לאזור זה עד לאל סלוודור.
+פונמות בנאוואטל סדקי וילוני חכי בתר־מכתשי מכתשי דו־שפתי אפיnm סותם ʔ kʷ t p מחוכך(צדי) ʧ ʦ tɬ חוכך (h) ʃ s מקורב(צדי)wjl * תוספת פונמה בהתאמה לסטנדרט
לנאוואטל סממנים דקדוקיים האופייניים לשפות רבות של ילידי אמריקה, כגון הרכבת מילים (אינקורפורציה); עם זאת, יש קווי דמיון דקדוקיים לא מועטים בין נאוואטל לעברית.
מערכת זמנים דקדוקיים פשוטה יחסית, צורות סומך ונסמך (אם כי הפוכות בתפקידיהן: calli "בַּיִת" ו-ocelotl "יגואר" יוצרות ocelo-calli "בֵּית הַיגואר"), כינויי שייכות פשוטים המוצמדים למילה (אם כי בראשיתה ולא בסופה כמו בעברית: nantli "אֵם" לעומת nonan "אִמִּי") ועוד.
נאוואטל תרמה לספרדית מילים רבות, חלקן ייחודיות למקסיקו ומרכז אמריקה וחלקן מקובלות בשאר העולם דובר הספרדית.
אחדות ממילים אלו, בעיקר שמות פירות וחיות, עברו גם לשפות אחרות דוגמת האנגלית והעברית.
שוקולד: מהמילה xocoatl "מים מרירים" (דהיינו משקה שוקולד).
צירוף של xocotl "מריר" ו-atl "מים".
קקאו: מהמילה cacahuatl, שם לפולי הקקאו.
אבוקדו: מהמילה ahuacatl "אשך" (הפרי נקרא על פי צורתו).
כמו כן המילה האנגלית tomato (עגבנייה) ודומותיה בשאר שפות העולם נגזרה מהמילה tomatl "שמנמן", שמציינת כל פרי עגול בצורתו.
העגבנייה עצמה נקראה בשם xitomatl "שמנמן עם טבור" (מהמילה xitl "טבור") - שוב על שם צורתה.
שמות גאוגרפים רבים נגזרו גם הם מנאוואטל, כגון מקסיקו (בנאוואטל mēxihco), גואטמאלה (בנאוואטל cuauhtēmallan) ושם הר-הגעש פופוקטפטל.
נאוואחו (Navajo; במקור: Diné bizaad) היא שפה אתבסקית שמדוברת באזורים השײכים כיום לארצות הברית, על ידי אמריקאים ילידים משבט הנאוואחו.
הנאוואחו היא שפת הילידים האמריקאים המדוברת ביותר כיום בצפון אמריקה, עם יותר ממאה אלף דוברים.
עד היום היא משמשת כשפת אם לרבים מילדי שבט הנאוואחו, בניגוד לרוב המוחלט של השפות האינדיאניות שנכחדו.
בכל זאת, גם בקרב ילדי שבט הנאוואחו ניכר מעבר הדרגתי לשפה האנגלית ושיעור האוכלוסייה הדוברת אנגלית בלבד גדל.
שפת הנאוואחו היא שפה הקרובה רק לשפה האפאצ'ית.
היא ייחודית במבנה ואינה מקורבת לשפות אחרות המדוברות כיום בעולם.
בהיעדר כתב ייחודי, נכתבת השפה כיום באותיות לטיניות המשמשות את האנגלית.
השפה הועלתה על הכתב רק ב-1939.
בשפת הנאווחו 33 עיצורים ו-12 תנועות.
התנועות נחלקות לתנועות קצרות, ארוכות, וארוכות מאוד.
השפה היא טונאלית, כך שאופן היגוייה משנה את משמעותה.
מילים דומות בגובה טון שונה, יכולות להביע משמעויות שונות.
בימי מלחמת העולם השנייה, השתמשה ארצות הברית בשפת הנאוואחו לצורך העברת מידע מודיעיני.
לצורך כך גײסה אלחוטאים שהיו במוצאם ילידים-אמריקאים, דוברי השפה והם הוכשרו כדוברי קוד.
הסיבות לשימוש בה להעברת מסרים מודיעינײם היו: היותה שפה שלמה ויחודית, צופן בלתי ניתן לפיצוח; יחודה הגאוגרפי - השפה מדוברת בארצות-הברית בלבד, על ידי ילידים אמריקאים משבט אחד, היותה שפה מדוברת ולא כתובה והעובדה שלא היה ידוע על בלשנים או אנתרופולוגים גרמנײם או יפנים שחקרו אותה.
בשנת 2013 תורגמה מלחמת הכוכבים לשפת הנאוואחו.
נאוה בָּרוּכִין (כיום נאוה בר-ברג'ס; נולדה ב-17 בפברואר 1953) היא זמרת ישראלית, סולנית שלישיית הנשמות הטהורות.
ברוכין, ילידת חדרה, שירתה בצוות הווי חטיבת הצנחנים.
בשנת 1971 השתתפה בתוכנית "אחריי לצנחנים", שבה שרה סולו בשיר "המקפלת לצנחן".
לאחר שחרורה מצה"ל בשנת 1973 הצטרפה לשלישיית הנשמות הטהורות, והייתה חברה בהרכב המקורי של הלהקה.
הלהיט הגדול ביותר שלה כסולנית הלהקה היה השיר "אחכה לך" (מילים: דודו ברק, לחן: נתן כהן).
ב-1974, לאחר סיום מרבית ההקלטות, ובטרם סיום הפצתו של אלבום הבכורה של הלהקה, היא עזבה אותה ופתחה בקריירה עצמאית.
באותה שנה הקליטה את השיר "איך שנים עברו" לסרטו של ג'ורג' עובדיה "שרית".
בסוף 1975 הוציאה ברוכין את "שיר הבוקר" (למילותיה של המשוררת אלישבע וללחנו של שייקה פייקוב).
עם השיר השתתפה גם בפסטיבל הזמר של ויניה דל מאר בצ'ילה ב-1976, והגיעה למקום הרביעי.
באביב 1976 הוציאה את השיר "למה זה אינך יוצא מחיי" (מילים: מירית שם-אור, לחן: צביקה פיק, עיבוד: אלדד שרים), בסגנון דיסקו, שזכה להצלחה יחסית במצעדים.
במרץ 1977 השתתפה בפסטיבל הזמר והפזמון תשל"ז עם השיר "במקום אחר" (מילים: עדנה פלג, לחן: מיכל היינברג, עיבוד: אלדד שרים).
עוד באותה שנה השתתפה בפסטיבל הזמר של ויניה דל מאר בשנית עם הגרסה האנגלית ל"שיר לאהבה" של בעז שרעבי, וזכתה במקום הראשון.
בפברואר 1978 השתתפה בשנית בפסטיבל הזמר והפזמון תשל"ח עם השיר "ביקשתי" (מילים: יעל טבת, לחן ועיבוד: קובי אשרת), איתו הגיעה למקום העשירי.
באותה שנה השתתפה גם בקולות רקע בתקליטיהם של כמה זמרים, בהם צביקה פיק ("מוזיקה"), גלי עטרי ("נסיך החלומות"), אושיק לוי ("חדש וקצת ישן") ורמי פורטיס ("פלונטר").
בשנת 1980 עזבה ברוכין את ישראל, וחתמה על חוזה הקלטות בפריז.
שם עבדה עם המפיק הבריטי קן ברג'ס.
ב-1982 יצא בצרפת אלבום הבכורה שלה "Navah" בהפקתו של ברג'ס.
השניים, שבדיוק נפרדו מבני הזוג הקודמים שלהם, התאהבו ובהמשך נישאו.
ברג'ס עבר למענה תהליך של גיור רפורמי בפריז ב-1984.
ב-1983 הוציאה את הסינגל "Welcome The Night/Only Time", שהיא כתבה בעצמה את מילותיו והלחין ברג'ס.
ב-1984 ייצגה את ישראל בפעם השלישית בפסטיבל ויניה דל מאר עם השיר "Glory", שגם אותו כתבה והלחין ברג'ס.
הוציאה לרדיו את השיר "זה עוד לא הכל" שכתב אהוד מנור והלחין ברג'ס.
עוד באותה שנה היא נישאה לברג'ס, ועברה להתגורר עמו בלונדון.
ב-1988 כתבה והלחינה ביחד עם בעלה קן ברג'ס את השיר "מכור לאהבה", שביצע הזמר אדם, וזכה להצלחה.
ברוכין שבה לישראל עם בעלה בשנת 1993.
ב-1995 הוציאה את אלבומה "נאוה ברוכין", בעיבודו של ברג'ס.
האלבום, שלא הצליח, כלל את השירים "איפה אתה", "מזל דלי", "עידן הענבים" ו"איש מלאך", שכתב לה יואב גינאי לזכר השחקן והאמן עופר ניר.
לאחר יציאת אלבום זה חזרה בתשובה.
גם בעלה קן ברג'ס עבר תהליך של גיור אורתודוקסי.
בפסטיבל ערד, ב-1998 נערך איחוד מיוחד של להקת הנשמות הטהורות, בו הופיעו נתן כהן ונאוה ברוכין בשירי השלישייה.
זו הייתה ההופעה האחרונה של ברוכין בפני קהל מעורב, ומאז היא ממשיכה להופיע בפני נשים בלבד.
בשנת 2007 הקליטה אלבום בשם "Hold On To The Dream", שרוב שיריו באנגלית והם עוסקים בבורא עולם.
את העיבודים לשירים ואת המילים לשירים כתב בעלה.
ברוכין טענה בראיונות שנעשו עמה לפני ואחרי הוצאת האלבום כי לא התכוונה דרכו להצהיר על חידוש פעילותה המוזיקלית, אלא לחזק אנשים להאמין בבורא עולם; היא קיבלה אישור מרבנים להקליט את החומרים ולהעביר אותם לתחנות הרדיו.
האלבום זכה להצלחה בקרב נשים דתיות, ובפרט הסינגל הראשון ממנו, "כי לאן שתפני", אשר נכלל בגרסה עברית ואנגלית.
בשנת 2015 הקליט ההרכב המקורי של הנשמות הטהורות שיר חדש - "איך יכולת שלא" (מילים: ענת הראל, לחן: נתן כהן ויורם ירוחמי), בו חזרה לתפקידה כסולנית ההרכב.
מתגוררת בסביון וסייעה לקריירה המוזיקלית של בעלה.
כל הלחנים מאת פרנסיס ליי.A1. Leaving (Murray Head) (4:08)
כל הלחנים מאת קן ברג'ס.
עולם חופשי (נילי ארונוביץ') (3:45)
משחק האהבה (נילי ארונוביץ') (4:31)
עד גבול שמים (נילי ארונוביץ') (5:17)
Hold On to The Dream (החזק חזק בדרך לחלום)
Best Part of Life (החלק הטוב ביותר בחיים)
Every Move You Make (כי לאן שתפני - גרסה אנגלית)
He Saw It Was Good (נראה הוא כי טוב - גרסה אנגלית)
כי לאן שתפני (גרסה עברית)
נראה הוא כי טוב (גרסה עברית)
נאוויד (בפרסית: نويد, תעתיק מדויק: נויד, "נושא בשורות טובות"), הוא שמו של לוויין מפיתוח איראני עצמאי.
הלוויין הוצג פומבית ביום תעשיות החלל של איראן, ב-3 בפברואר 2010. דוברים איראנים שונים התייחסו ללוויין כאל "לוויין סטודנטים", שמטרותיו הן חישה מרחוק של כדור הארץ למשימות מחקר.
הלוויין שוגר לחלל ב-3 בפברואר 2012, כחלק מהאירועים המציינים את "ימי השחר", החגיגות המאורגנות על ידי המשטר מדי שנה לציון המהפכה האיסלמית של 1979. הלוויין נשרף באטמוספירה של כדור הארץ ב-19 במרץ 2012.
הלוויין בנוי בצורת קובייה שאורך פאתה 50 ס"מ.
הוא מזכיר בתצורתו את הלוויין האיראני הראשון מפיתוח עצמי, אומיד, אולם הוא גדול ממנו מעט ובניגוד אליו הוא מכוסה במשטחי תאים פוטו-וולטאיים לייצור חשמל.
על פי הפרסומים האיראניים, הלוויין כולל מצלמה שנועדה לצלם את כדור הארץ לשם יישומים מחקריים שונים ובהם מיפוי כדור הארץ, מעקב אחר צמחייה ותהליכי מידבור, סיוע בעת רעידות אדמה (הערכת נזקים) וכן ניטור ימים.
הרזולוציה המוצהרת של צילומים מלוויין זה היא 400 מטר והיא נעדרת ערך צבאי-מודיעיני.
נאוויס לוּסוֹרְיָה הייתה סוג של ספינת מלחמה קטנה משלהי האימפריה הרומית ששימשה להובלת חיילים.
היא הונעה על ידי שלושים חיילים-חותרים ומפרש עזר.
כלי שיט זה, שהיה צר וארוך, נמוך שוקע ומהיר תנועה ותמרון, שימש את הרומאים בנהרות הריין והדנובה הסמוכים ללימס גרמניקוס, הגבול הגרמאני.
הלוסוריה נזכרת בכתביו של ההיסטוריון הרומי אמיאנוס מארקלינוס, אך את עיקר ידיעותינו אודותיה אנו חבים לגילוי של ארבע טרופות מסוגה במיינץ שבגרמניה בחורף 1982/2.
בנובמבר 1981, במהלך עבודות לבניית מלון הילטון במיינץ, נחשפו סמוך לגדת הנהר ריין שרידי עץ שזוהו כחלקיה של ספינה עתיקה.
במשך שלושת חודשי חפירת ההצלה, עד חידוש הבנייה, גילו הארכאולוגים את שרידיהן של עוד ארבע ספינות, שתוארכו בבדיקה דנדרוכרונולוגית למאה ה-4 לספירה.
לאחר מדידה ותיעוד של שרידי הספינות במקום גילוין הן פורקו לחלקים, וב-1992 הובאו אל המוזיאון לספנות עתיקה במיינץ (Museum für Antike Schiffahrt) להמשך השימור והמחקר.
החוקרים העניקו לספינות את השמות "מיינץ 1", "מיינץ 2" ועד "מיינץ 5", ויחד הן נקראות "הספינות הרומיות ממיינץ" (Mainzer Römerschiffe).
מדובר בכלי שיט של הצי הרומי, שהשתייכו לשייטת של הפרובינציה גרמניה, "קלאסיס גרמניקה" (classis Germanica).
ארבע ספינות (מיינץ 1, 2, 4 ו-5) הן מובלות חיילים קטנות מסוג "נאוויס לוסוריה", ואחת (מיינץ 3) היא ספינת סיור.
החוקרים בנו שחזור של לוסוריה בקנה מידה אחד לאחד, כשמיינץ 1 ו-5 משמשות להם כדוגמה.
הספינה המשוחזרת מוצגת במוזיאון לספנות עתיקה.
היא בנויה מעץ אלון, אורכה 21.0 מ', רוחבה 2.8 מ', גובהה עד הלזבזת 0.96 מ' ולה ליווח מְשׁוּוֶה (carvel built).
מעטפת הגוף, שעוביה 2 ס"מ, בנויה מלוחות באורך 25 ס"מ בדרך כלל, המחוברים זה לזה על ידי מחבר חפייה בצורת Z.
הספינה נבנתה בשיטת "השלד תחילה", כשהצלעות נמצאות במרחק של כ-33.5 ס"מ אחת מהשנייה ועובי השדרית 5 ס"מ בלבד.
הספינה הייתה ספינת משוטים במהותה, אך שרידי התרנים מעידים כי צוידה גם במפרש, מפרש רוחבי על סקריה כנהוג באותה תקופה.
ההיגוי נעשה על ידי שני משוטי הגה.
חישובי החוקרים מראים, כי הלוסוריה יכלה להגיע למהירות שיוט של 6–7 קשרים ולמהירות שיא של 10 קשרים.
לאחר הקמת המצודה הצבאית במוגונטיאקום (Mogontiacum, מיינץ של ימינו) ב-12/13 לספירה, נעשה נמלה בסיס לאוניות הקלאסיס גרמניקה.
העיר הלכה ושגשגה, ועד מהרה הפכה לבירת הפרובינקיה גרמניה העילית (Germania Superior).
ספינות סוחר יצאו מנמלה אל מעלה ומורד הריין ואף מזרחה אל נהר מיין.
השייטת תוגברה כאשר חיזק הקיסר יוליאנוס את ההגנה לאורך הריין במאה ה-4, ואמיאנוס מרקלינוס מספר כי הקיסר החזיק במוגונטיאקום 40 לוסוריות לשימוש חייליו.
הגבול היה נתון באותו זמן לסכנה מתמדת, והרומאים השתמשו בלוסוריות להובלת חיילים אל המוצבים או לנקודות הלחימה.
ברם, הוונדלים, הסואבים והאלאנים הצליחו בסופו של דבר לפרוץ את הגבול ולבזוז בסביבות 407 לספירה את מוגונטיאקום.
קץ שלטונם של הרומאים היה גם סופן של אוניות השייטת.
באין בהן כל שימוש נרקבו הלוסוריות במקום חנייתן, ועם השנים כוסו בשפוכת, בוץ ואדמה.
רפליקה נוספת של לוסוריה, הנושאת את השם "רגינה" (Regina) נבנתה על ידי המחלקה להיסטוריה עתיקה באוניברסיטת רגנסבורג והושקה ב-2004. ב-2006 הפליגה "רגינה" מרגנסבורג אל בודפשט, כשהיא גומאת עד 100 קילומטרים ביום, ומדגימה הלכה למעשה את הניידות הרבה שהעניקה ספינה מהירה זו לצבא הרומאי.
הוסיף הערות וביאורים דוד רוקח.
נאוה קולטון (נולדה ב-29 במרץ 1954) היא מפיקת טלוויזיה ושחקנית ישראלית.
נאוה קולטון התחילה את דרכה כמפיקה בפועל בתוכנית הקומדי סטור ששודרה בשנת 1996. לאחר שידור הסדרה, שודרה באותה השנה ערוץ הילדים סדרת-בת בשם "משדרים חשמונאים פלוס".
בשנת 2004 הפיקה קולטון את התוכנית "שמש" ששודרה בערוץ 2 ובערוץ הילדים.
שנה לאחר מכן, הפיקה קולטון את התוכנית "חשיפה".
הפיקה קולטון את הסדרה "השיר שלנו: בשנת 2007. באותה השנה, שודר גם הספין-אוף לסדרה, שנקרא "העיר שלנו".
הפיקה את "הנפילים" ששודר בשנת 2008, והפיקה קולטון את התוכנית "דני הוליווד" ששודרה בשנת 2009 .
הפיקה קולטון גם את "תיכון השיר שלנו", ספין-אוף נוסף של הסדרה "השיר שלנו" ששודר בשנת 2010. הפיקה קולטון גם את "מנדלבאום בלש פרטי" ואת "15 דקות".
הפיקה קולטון את "אליפים" ששודרה ב-yes בשנת 2013, את "הפיג'מות" שודרה בערוץ הילדים, ואת "סברי מרנן" ששודרה בקשת.
בנוסף לקריירת ההפקה שלה, נאוה קולטון היא גם שחקנית.
היא משחקת בעיקר בתפקידים קטנים בסדרות אותן היא מפיקה.
בשנת 2007 שיחקה קולטון בדמותה של אילנה בר לב בסדרה "הנפילים".
ב-2010 שיחקה בדמותן של מספר דמויות בסדרה "הפיג'מות", ביניהן: מורתה של רוני, שפרה מנדלבאום ואת עצמה בעונה הרביעית.
בשנת 2011 שיחקה קולטון בדמותה של אמא של קטנצ'יק בסדרה "אליפים", אותה גם הפיקה.
בשנת 2013 הופיעה נאוה קולטון בסדרה "סברי מרנן" בדמות אישה בחלומו של שי.
קולטון נולדה בפתח תקווה לאבי קולטון ולרחל ינאי
נאוה כגן (נולדה ב-21 בפברואר 1956) היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל בשחייה 3 פעמים ברציפות (1974-1972) במשחים ל-100 מטר חזה ול-200 מטר חזה.
בעלת שתי מדליות, כסף וארד מהמכביה התשיעית (1973).
כגן גדלה בקיבוץ שמיר והתאמנה בקבוצת השחייה של הקיבוץ בהדרכת מיכה שטראוס.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט בסוף ספטמבר 1972 זכתה כגן ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד.
מדליית ארד, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 6:18.7 דקות.
בתחרויות השחייה של המכביה התשיעית שנערכו בבריכת השחייה "גלי גיל" ברמת גן ביולי 1973 זכתה כגן בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, ביחד עם תמר שמיר, רעיה צורף וענת וייס בתוצאה של 4:59.1 דקות, אחרי הרביעייה האמריקאית שקבעה שיא מכביה חדש של 4:27.4 דקות ומדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:23.0 דקות.
בתחרות מבחן למשחקי אסיה שנערכה בבריכת השחייה של מכון וינגייט בתחילת אוגוסט 1974 קבעה כגן את מינימום ההשתתפות במשחה ל-200 מטר חזה (2:55.2 דקות), לאחר ששחתה תוצאה של 2:54.4 דקות, 6 עשיריות לפני תמר מייסנר ובכך הבטיחו שתי השחייניות את מקומן במשלחת הישראלית.
חודש לאחר מכן, במשחקים עצמם שנערכו בטהראן שבאיראן בתחילת ספטמבר, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:21.45 דקות ובמקום חמישי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:56.15 דקות.
נוואנטם "נאווי" פילאי (בשם מלא באנגלית: Navanethem "Navi" Pillay; נולדה ב-23 בספטמבר 1941) היא משפטנית דרום אפריקאית, שכיהנה כנציבה החמישית של האו"ם לזכויות האדם.
היא שימשה גם כנשיאת בית הדין הבינלאומי הפלילי לרואנדה וכשופטת בבית הדין הפלילי הבינלאומי.
פילאי ידועה בשל הביקורת שלה על מדינת ישראל, ותוארה כ"אנטי-ישראלית".
פילאי נולדה בעיר דרבן שבדרום אפריקה למשפחה ממוצא הודי-טמילי.
ב-1965 נישאה לעורך הדין גבי פילאי.
באותה שנה סיימה את לימודיה באוניברסיטת נטאל, שמומנו בעזרת תרומות מהקהילה שבה גדלה.
ב-1982 סיימה לימודים לתואר שני בבית הספר הרווארד למשפטים וב-1988 קיבלה תואר דוקטור למשפטים ממוסד זה (הדרום אפריקאית הראשונה שעשתה זאת).
ב-1967 הייתה פילאי האישה הלא-לבנה הראשונה שפתחה משרד עורכי דין בפרובינציית נטאל – לדבריה, היות ששום משרד עורכי דין של לבנים לא היה מוכן להעסיקה.
תחת חוקי שלטון האפרטהייד נאסר עליה להיכנס ללשכות השופטים בבתי המשפט.