tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסרט הוקרן לראשונה בבכורה עולמית בפסטיבל סאות' ביי סאות'ווסט ב־8 במרץ 2025, ועלה לאקרנים בצפון אמריקה ב־28 במרץ 2025 בהפצת A24. הסרט זכה לביקורות מעורבות מצד המבקרים.
אליוט קינטנר, עורך דין, ובתו המתבגרת רידלי נוסעים להרי הרוקי הקנדיים לסוף־שבוע באחוזת מעסיקו המיליארדר.
בדרך הם פוגעים בחד־קרן צעיר, ורידלי חווה חזיונות מוזרים לאחר מגע בקרנו.
גופת היצור מוסתרת ברכבם, אך מתברר כי דמו וקרנו מעניקים כוחות ריפוי יוצאי דופן.
משפחת המיליארדר מגלה את היצור ומחליטה לנצל את סגולותיו, כולל ניסויים שמובילים לריפוי מחלה סופנית.
רידלי מתנגדת לניצול החד־קרן, אך קולָהּ נדחה.
במהלך העברת היצור למעבדה מופיעים חד־קרנים בוגרים — הוריו — ותוקפים את אנשי האחוזה.
העימות מסלים, ובני המשפחה והעובדים משלמים מחיר כבד.
לבסוף מתברר כי החד־קרנים נענים רק ל"עלמה טהורת לב", כפי שמתואר באגדה עתיקה.
רידלי מצליחה להשיב את האיזון, אביה נהרג ואז קם לתחייה בנס, והחד־קרנים עוזבים.
השניים נעצרים בידי המשטרה, שאינה מאמינה לסיפורם, ובסיום נרמז כי כוחם של החד־קרנים טרם נעלם.
שחקןשם הדמותמידע נוסףפול ראדאליוט קינטנרעורך דין אלמןג'נה אורטגהרידלי קינטנרבתו המתבגרת של אליוטויל פולטרשפרדבנו של אודלאנתוני קריגןגריףהמשרת של משפחת לאופולדסוניטה מאניד"ר בהטיהמדעניתסטיבן פארקד"ר סונגמדעןג'סיקה היינסשוהעוזרת האישית של משפחת לאופולדטֵיאה ליאוניבלינדהאשתו של אודלריצ'רד אי.
גרנטאודלהמעסיק של אליוטקתרין ארבקריינית סרטון שטיחי הקירהופעת קמע קולית
הסרט "מותו של חד קרן" הוכרז במאי 2023, כאשר ג'נה אורטגה ופול ראד לוהקו לתפקידים הראשיים בסרטו של אלכס שארפמן.
בנובמבר 2023 פורסם כי ריצ'רד אי.
גרנט, טֵיאה ליאוני, ויל פולטר, אנתוני קריגן, סוניטה מאני, ג'סיקה היינס וסטיבן פארק הצטרפו לצוות השחקנים.
הצילומים החלו בהונגריה ביולי 2023. ההפקה קיבלה אישור מיוחד להמשיך בצילומים במהלך שביתת התסריטאים האמריקנית בשנת 2023, מאחר שהמפיצה A24 אינה חברה בברית מפיקי הקולנוע והטלוויזיה.
בנובמבר 2023 הוכרז כי המוזיקה לסרט תולחן בידי ג'ון קרפנטר, קודי קרפנטר ודניאל דייוויס, אולם בפברואר 2025 נחשף כי דן רומר וג'וזואה גרקו נטלו על עצמם את מלאכת ההלחנה.
הטריילר הרשמי, שיצא ב־18 בדצמבר 2024, כלל גרסת כיסוי לשיר "Good Vibrations" של להקת הביץ' בויז.
ב־28 במרץ 2025 פרסמה המוזיקאית סנט וינסנט את שיר הפסקול "DOA".
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל סאות' ביי סאות'ווסט ב־8 במרץ 2025, ויצא לאקרנים בארצות הברית בהפצת A24 ב־28 במרץ 2025. החל מ־25 ביולי 2025 הסרט זמין לצפייה בשירות הסטרימינג HBO Max.
בצפון אמריקה יצא הסרט במקביל למספר סרטים נוספים, וההערכות עמדו על הכנסות של 7–8 מיליון דולר בסוף־שבוע הראשון.
בפועל גרף 2.7 מיליון דולר ביום הראשון, ופתח עם הכנסות של 5.8 מיליון דולר, במקום החמישי.
בסוף־השבוע השני הכניס 2.7 מיליון דולר נוספים.
באתר Rotten Tomatoes זכה הסרט ל־53% ביקורות חיוביות מתוך 214 ביקורות.
הקונצנזוס ציין כי הכימיה בין פול ראד לג'נה אורטגה מוסיפה חן, אף שהסאטירה רחבה ולעיתים מוגזמת.
באתר Metacritic קיבל הסרט ציון ממוצע של 51 מתוך 100, המעיד על ביקורות מעורבות.
קהל הצופים של CinemaScore העניק לו ציון ממוצע B–.
מבקרת הקולנוע הניו יורק טיימס "מנולה דארגיס" מצאה את האלמנטים הסאטיריים כבלתי משכנעים, אך שיבחה את משחקה של אורטגה.
טיי בר מ"וושינגטון פוסט" העניק לסרט שני כוכבים מתוך ארבעה, שיבח את ההופעות הקומיות אך ביקר את הבימוי והאפקטים.
הסרט היה מועמד לפרס הסרט העלילתי הטוב ביותר בפסטיבל סיטג'ס לקולנוע פנטסטי בשנת 2025.
מותו של יוליוס קיסר הוא ציור היסטורי מאת הצייר האיטלקי וינצ'נצו קמוּצ'יני, המתאר את רציחתו של יוליוס קיסר בידי קושרי הסנאט הרומיים, ובראשם ברוטוס וקסיוס.
היצירה מתמקדת ברגע השיא הדרמטי של ההתנקשות ומציגה את קיסר בעודו נופל תחת מכות המתנקשים.
הרקע האדריכלי הקלאסי והעמדת הדמויות בקומפוזיציה תיאטרלית מדגישים את הממד ההיסטורי והטראגי של האירוע.
הציור הוזמן בשנת 1793 על ידי פרדריק הרווי, הרוזן הרביעי מבריסטול .
באותה שנה הכין קמוּצ'יני רישום מקדים ליצירה, אשר זכה להערכה חיובית מצד מבקרי האמנות ברומא.
גרסה ראשונה של הציור, שהושלמה בשנת 1796, לא התקבלה באהדה, ובעקבות כך השמיד האמן את היצירה והחל לעבוד מחדש מן היסוד.
הגרסה הסופית הושלמה בשנים 1805–1806.
הציור מותו של קיסר מתאר את הרגע הדרמטי שבו יוליוס קיסר נרצח בידי קבוצת סנאטורים רומיים ב-15 במרץ 44 לפנה"ס, במהלך ישיבה בסנאט.
הדמות המרכזית בציור היא קיסר עצמו, המוצג ברגע שבו הוא קורס תחת מכות הסכין של הקושרים.
סביבו מתגודדים מתנקשים, ובראשם מרקוס יוניוס ברוטוס וגאיוס קסיוס לונגינוס, המזהים בו איום על הרפובליקה הרומית.
הקומפוזיציה מאורגנת בקפדנות במבנה תיאטרלי, כאשר קיסר ניצב במרכז, מוקף בקבוצה של דמויות בתנוחות דרמטיות.
כל אחת מהן מאופיינת במחוות גוף והבעות פנים המדגישות את המתח, הזעזוע או ההחלטיות שבמעשה.
הרקע מציג אדריכלות רומית קלאסית, עמודים, מדרגות ושיש[ אשר מספקים מסגרת סמלית של סדר וסמכות למעמד של אנרכיה פוליטית.
הצבעוניות מרוסנת ונעזרת בניגוד בין אור לצל כדי להדגיש את הדרמה, תוך ריכוז אור רך בדמותו של קיסר.
ההבעה בפניו נראית יותר נבוכה מאשר כועסת או נחרצת, ייתכן בהשראת התיאור הדרמטי של מילותיו האחרונות, "גם אתה, ברוטוס?".
עם זאת, קמוּצ'יני אינו מתמקד בריאליזם של הדם או האלימות, אלא באצילות של הסצנה ההיסטורית ובמטען הרעיוני שלה.
מותו של המזמין בשנת 1803 הוביל למשא ומתן ממושך בין קמוּצ'יני לבין יורשיו של הרוזן, אשר סירבו לשלם עבור היצירה.
בשנת 1807 נמכר הציור ליואכים מירא (Gioacchino Murat).
לאחר הרסטורציה וחזרתבית בורבון לשלטון, נרכש הציור על ידי פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות מבורבון והוצב בארמון המלכותי בנאפולי (Palazzo Reale).
בשנת 1864 הועבר הציור לאוספי המוזיאון הלאומי של קאפודימונטה, שם הוא מוצג עד היום.
נושא הציור שואב את השראתו מההיסטוריה של רומא הרפובליקנית, כפי שתוארה בכתביו של טיטוס ליוויוס, וכן מעיבודים ספרותיים מאוחרים יותר.
וולטר חיבר טרגדיה בשם מותו של יוליוס קיסר , וויטוריו אלפיירי עסק ביצירותיו בנושאים מקבילים של מאבק בחירות ובעריצות, בהם גם סיפור רציחתה של וירג'יניה.
בהקשר זה מוצג יוליוס קיסר כסמל מורכב של שלטון וכוח, בעוד מעשה הרצח נתפס כביטוי למאבק על חירות אזרחית והתנגדות לעריצות.
מותמויא הייתה אחת מנשותיו הזוטרות של פרעה תחותמס הרביעי ואמו של יורשו, פרעה אמנחותפ השלישי.
לא ידוע מה הרקע המשפחתי שלה טרם נישואיה לתחותמס.
כאשר מת תחותמס ואמנחותפ הצעיר עלה לשלטון, היא ככל הנראה תפקדה כעוצרת.
באותה תקופה נישא אמנחותפ הנער לאשתו תיה, שככל הנראה לא הייתה ממוצא מלכותי, וייתכן שמותמויא הייתה היוזמת של נישואים אלה.
חשיבותה נשארה גדולה גם בימי שלטונו של בנה.
תאריך מותה לא ידוע, אם כי נוכחותה בפסלי הענק של ממנון שהציב בנה אמנחותפ עשויה ללמד שהיא הייתה חיה בעת הצבתם, כלומר בעשור האחרון של מלכותו של אמנחותפ.
מז'יבוז' (באוקראינית: Меджибіж (מֶדְז'יבּיז'); בפולנית: Międzybóż (מְיֶנְדְזִ'יבּוּז'); ביידיש: מעזשביזש) היא עיירה (בעבר שטעטל) במחוז משנה לטיצ'ב שבמחוז חמלניצקי באוקראינה.
בחלוקה המנהלית הישנה (עד 1918) נמצאת מז'יבוז' בפולין ההיסטורית, בצפון פודוליה, סמוך לגבולה הדרומי של ווהלין, בין נהר הבוג הדרומי לנהר הבוז'וק.
בתולדות עם ישראל ידועה העיר מז'יבוז', שבאזור פודוליה, בעיקר בזכות היותה מולדתה של תנועת החסידות ומקום מושבו של מייסד החסידות, הבעל שם טוב.
גם נינו, רבי נחמן מברסלב, נולד בעיר.
העיר סמוכה לאזור גליציה, שם המשיכה להתפתח תנועת החסידות.
מז'יבוז', שהייתה עיר גבול, מתועדת לראשונה בכתובים כמי שעברה בשנת 1146 מידי הנסיך אִיזְיַאסְלב מְסְטִיסְלאביץ' מהרוס של קייב לנסיך סְוויאטוֹסְלב וְסֶווֹלוֹדוֹביץ' נסיכות ווהלין (אף היא חלק מתרבות הרוּס).
לאחר הפלישה המונגולית לנסיכויות הרוסיות (1239) עברה העיר מיד ליד.
על פי היסטוריון החצר הפולני בן המאה ה־16 סטניסלב סרניצקי, מקור שם העיר בהיותה ממוקמת בין שני הנהרות, הבּוּג הדרומי והבּוּז'וֹק.
כ-120 שנה לאחר מכן, בשנת 1362, הביס הנסיך הליטאי אולגירדס את חילות הטטרים, וחיבר את אדמות פודוליה, ווהלין וחלקים מגליציה האוקראינית לשטחה של הדוכסות הגדולה של ליטא.
במהלך העשורים הבאים עברה מז'בוז' לסירוגין לשליטתם של נסיכי פולין וליטא.
הרישום האחרון של העיר כמשויכת לנסיכות הליטאית הוא משנת 1442. משנה זו ואילך עבר רובו של מחוז פודוליה, ומז'יבוז' בתוכו, לשליטת הכתר הפולני.
עקב מיקומה, בצומת שני נתיבי הפלישה של הטטרים לאוקראינה ופולין, הפכה העיר לבסיס הגנה חשוב, ועוד בשנות שלטונו של הנסיך הליטאי אוליגראד הוחל בבנייתה של מצודה צבאית, שמאוחר יותר, תחת שלטון הפולנים, נבלמו הטטרים למרגלותיה.
ברבע הראשון של המאה ה-16 השתייכה מז'יבוז' לשושלת האצילים הפולנית גרבורט.
לאחר מאבקי כוח שונים ומלחמות ירושה, שבהן החליפה מז'בוז' מספר שליטים, הועברה מחציתה של העיר לשליטתו של הנסיך הגליציאני ניקולאי סינייבסקי, שנודע כ"אציל מבעלז".
שושלת סינייבסקי הרחיבה את שליטתה בעיר, וברבות הימים עבר גם חלקה השני של מז'יבוז' לשליטתה, והיא שלטה בה במשך כמאה וחמישים שנה.
משהעמיקו בני משפחת סינייבסקי את שליטתם בעיר, הם חיזקו את המצודה וביצרו את חומותיה.
מתוך רצון לחזק את ביטחונם של התושבים, נחפרו מחילות מכל רחבי מז'יבוז' שהובילו ישירות אל המצודה המבוצרת.
לאחר חיזוקה, נמנתה המצודה בין המצודות החזקות שבפודוליה.
לקראת המחצית הראשונה של המאה ה-17 החלה מז'יבוז' לתפוס את מקומה כאחד ממרכזי הכלכלה באזור פודוליה.
רובעי המגורים תפסו את כל השטח שבין הנהרות בוג ובוז'וק, ועל פי רישומים מסוימים מנתה אוכלוסייתה בתקופה זו כ-12,000 איש, וחשיבותה עלתה על חשיבות קייב (שמספר תושביה עמד על כ-15,000 תושבים).
התפתחות העיר - ששימשה בעת ההיא כאכסניה לגדולה שבקהילות היהודיות בפודוליה (כשש מאות משפחות) - קשורה הייתה במישרין עם הימצאותם של היהודים, שהיוו קרוב למחצית מתושביה והחזיקו בה בעמדות מפתח.
מרד הקוזאקים בהנהגתו של הטמאן בוגדן חמלניצקי – המוכר בהיסטוריה היהודית כגזירות ת"ח ות"ט - קטע את התפתחותה של העיר, ולמעשה גרם לשיתוקה המוחלט למשך תקופה של שנים לא מעטות.
העיר הותקפה פעמיים בידי אנשי חמלניצקי.
בפעם הראשונה פרצו אל העיר כ-20,000 קוזאקים בפיקודו של מקסים קריבונוס בתחילת אוגוסט 1648, שחרף כל מאמציו לא הצליח להכניע את המצודה המבוצרת, והוא כילה את זעמו במרכז מז'יבוז' ובפרבריה הבלתי מבוצרים.
החיילים שתחת פיקודו שדדו ושרפו רכוש ובתים יהודיים וטבחו ללא רחם בכל יהודי שנקלע בדרכם.
אולם, ככל המסופר, נָסו רבים מיהודי מז'יבוז' על נפשם לכפרי הסביבה, וחלקם הסתתרו במבוכים התת-קרקעיים - שקושרו כאמור עם המצודה - וכך ניצלו.
בחודש תמוז שנת ת"ט הותקפה מז'יבוז' בשנית על ידי הקוזאקים, תחת פיקודו של האטמאן דנילו נייצ'אי.
חייליו של נייצ'אי, כובשי העיר, שרפו את העיר עד היסוד והשמידו את רוב יהודיה.
לאחר חתימתו של חוזה זבורוב, שבו האצילים לבית סינייבסקי אל העיר והחלו לשקמה אט אט.
רק כעבור כ-12 שנים נמצאו שוב יהודים בין תושבי מז'יבוז', אם כי במספרים קטנים מאוד.
מצבה הכלכלי של העיר היה בכי רע בשנים אלו, וכל בעלי הבתים בה קבלו פטור גורף מתשלומי מסים לאדוני האזור.
כעבור עשר שנים נאלצה פולין לוותר על שטחי פודוליה, ועל פי חוזה בוצ'אץ' עברה מז'יבוז' (יחד עם מרבית שטחי פודוליה) לידי האימפריה העות'מאנית, ששלטה בה במשך 27 שנים.
הטורקים ראו בעין יפה את אכלוסה של העיר על ידי הפליטים היהודים ששבו אליה מרחבי פודוליה וחבלי רוסיה הצ'רבונית הסמוכה, ואף עודדו יהודים מהפרובינציות הטורקיות האחרות - ולאכיה ומולדובה - לבוא ולהתיישב בה.
במשך תקופת שלטונם של הטורקים בעיר השתקמה הקהילה היהודית, וכוחה והשפעתה התחזקו במידה ניכרת.
עם שובו של האציל אדם ניקולאי סינייבסקי לשלוט בעיר המשיך מעמדם של יהודי מז'יבוז' להתחזק, וכשירשה בתו היחידה של סינייבסקי את שטחי אביה, היא התחשבה באופן משמעותי בדעתם של מנהיגי הקהילה היהודית בעיר, ויחסה להם משקל חשוב בניהול העיר ובקביעת מושליה.
עוד בתקופת השלטון הליטאי, החלו פליטים יהודים להתיישב בעיר.
עדות מבוססת לכך נמצאה בכתובות על מצבות קבורה בבית הקברות הישן של העיר - הנושאות תאריכים עוד משלהי המאה ה-15. (מעבר לכך קיימת מסורת עתיקה כי בית המדרש הראשון של מז'יבוז' - שבמרוצת השנים הפך להיות בית מדרשו של הבעל שם טוב - נבנה כבר במאה ה-15).
כעיר העומדת על צומת דרכים חשוב, הפכה מז'יבוז' מעיירת ספר לאחת הערים החשובות והמרכזיות באזור.
בעיקר עלתה חשיבותה עם החלת השלטון הפולני עליה, והטלת מרותה של שושלת האצילים לבית גרבורט על העיר.
משנזקק בית גרבורט לחזק את מעמדה הפיננסי של העיר, השתלבו היהודים בפיתוח כלכלתה ובביסוס חיי המסחר בה.
כך החלה הקהילה היהודית במז'יבוז' לפרוח ולגדול.
על חלקם של היהודים בניהולה האדמיניסטרטיבי של העיר בתחילת המאה ה-16, מעידים ממצאים ומסמכים שונים.
הראשון שבהם הוא כתב הרשאה ל"אקזאקטור" (גובה מסים מטעם מלכות פולין) ליברמן, מופיע בספרי התיעוד של מִנהל הממלכה הפולנית מ-17 ביוני 1509: .
סביר להניח כי השתלבות היהודים בפיתוחה הכלכלי של העיר, גרמה לגידול מהיר במספרם ואף היוותה זרז להתבססותם כ"קהילה" יהודית - המתועדת כ"קהילה" לראשונה, במסמכים רשמיים של הממשלה הפולנית משנת 1511 (המציינים את החלטת הכתר הפולני להוריד את שיעור המס השנתי שה"קהילה" אמורה לשלם לאוצר הממלכה מ-200 זלוטי ל-100 זלוטי).
חיי המסחר, בהשתתפותם הפעילה של יהודי מז'יבוז', התפתחו במהירות.
הם סחרו עם ערים וארצות אחרות, ואף קיבלו פריבילגיות מיוחדות ממלכי פולין: זיגיסמונד הראשון בשנת 1547 וזיגיסמונד אוגוסטוס בשנת 1557, שפטרו אותם מתשלום מיסים ומכס בערי פולין השונות "ובפרט בלובלין ולבוב".
הגדיל לעשות המלך סטפאן באטוריי, שבעקבות פלישתם של גדודים טטריים למז'יבוז' בשנת 1576 פטר את יהודיה לזמן מה מתשלומי כל המיסים, על מנת שיצליחו לשקם את עסקיהם.
בד בבד עם שגשוגה הכלכלי של העיר ושל יהודיה צמחה הקהילה היהודית ותפסה לעצמה מקום של כבוד כגדולה שבקהילות פודוליה.
בתעודות ממשלתיות וברישומי האוכלוסין נמצא כי בשנת 1570 השתייכו ליהודים 70 בתים במרכז העיר.
כאמור, על פי המסורת, הקימו לעצמם יהודיה הראשונים של העיר, במאה ה-15, בית מדרש קטן בנוי מעץ.
משגדלה האוכלוסייה היהודית במז'יבוז', גדלו אף צרכיה.
מנהיגי הקהילה - שהחלה לתפוס מקום של כבוד בין קהילות פודוליה - ראו לנכון להקים לעצמם בית מקדש מעט שיהא בנוי לתלפיות, ויוכל לשמש את כל תושבי העיר.
בית הכנסת הגדול שהקימו יהודי מז'יבוז' במאה ה-16, נבנה מאבן על גבעה קטנה לא הרחק מהמצודה ובקרבת מקום לבית המדרש הישן.
עם התפתחות הקהילה היהודית, במרוצת השנים, הפך כל האזור שמבית הכנסת ועד הכניסה המערבית של מז'יבוז' לאזור חנויות ומסחר יהודיים.
בתחילת המאה ה-17 כבר הפכה מז'יבוז' לאחת הבולטות שבקהילות היהודיות בדרום מזרח פולין, ולבעלת ההשפעה הגדולה ביותר על החיים היהודיים באזור ובין רבניה (בשנים 1604–1612) נמנה גם רבי יואל סירקיש (1561–1640), הידוע בכינויו הב"ח (על שם פירושו "בית חדש" על ארבעה טורים).
העיר מז'יבוז' ידועה היום בעיקר בזכות היותה מולדתה של תנועת החסידות ומקום מושבו של מייסד החסידות, הבעל שם טוב.
על פי מחקרו של ש.
אנ-סקי ומשלחתו האנתרופולוגית, ראשי קהילת מז'יבוז' שחפצו להשיב לעירם המתפתחת את מעמדה משכבר הימים, הזמינו את מייסד תנועת החסידות, הבעל שם טוב, להתיישב בעירם.
לבעש"ט, שכבר התפרסם באזור, התחייבו לדאוג לפרנסה מקופת הקהל ולמגורים.
בית המדרש הראשון של העיר הפך להיות "בית מדרשו של הבעל שם טוב".
בשנת 1760 נפטר הבעל שם טוב ונקבר בעיר.
גם נכדו, רבי ברוך ממז'יבוז' חי בעיר ונקבר ליד סבו.
גם נינו של הבעש"ט, רבי נחמן מברסלב, נולד בעיר.
רבי אברהם יהושע השיל מאפטא אב"ד העיר אפטא שהיה מגדולי תנועת החסידות בדורו הגיע לגור בעיר מזיבוז ובנה בה בית מדרש שקיים עד היום, ובניו אחריו המשיכו את שושלת החסידות בעיר.
והסתעפו ממנו חסידויות מזיבוז, אפטא-ז'ינקוב, קופיטשניץ וטורנופול.
עם נסיגת הצבא האדום ופינוי המוסדות הסובייטיים מאזור מז'יבוז' ביולי 1941, החלו לאומניים אוקראינים לפרוע ביהודי מז'יבוז'.
עם תחילת הכיבוש נהרס בית מדרשו של הבעש"ט עד היסוד.
כמו כן נהרס בית הקברות.
יהודי מז'יבוז' רוכזו בגטו שהוקף בגדרות תיל גבוהות וסבוכות, בתנאי מחיה של 15–20 נפש בחדר.
הצעירים שביהודי העיר נשלחו לעבודות כפייה, ורבים מהם מתו.
בבוקרו של יום שלישי, 22 בספטמבר 1942, הקיפו אנשי הגסטאפו ועוזריהם האוקראינים את הגטו היהודי וריכזו את יהודי הגטו הנותרים בכיכר העיר.
הצעירים רוכזו ונשלחו למחנות עבודה, ויתר היהודים, כ-1,000 במספר, נלקחו משם לגדות נהר בוג, שם נרצחו.
כ-2,500 יהודים עדיין הצליחו להסתתר בבונקרים ובכפרי הסביבה, ובמשך שלושה שבועות נמשך ציד היהודים, ובסיומו נמנו כ-3,500 הרוגים אשר קבורים בקבר אחים מחוץ לעיר.
מעטים מאוד מבני קהילת מז'יבוז' ניצלו.
לאחר שחרור העיר בידי הצבא האדום ב-24 במרץ 1944 חזרו למז'יבוז' כ-20 משפחות יהודיות, אולם חיי הקהילה במקום לא נתחדשו.
בשנת 1969 עברו כל המוסדות הממשלתיים ללטיצ'ב, ורוב היהודים עזבו את העיירה.
בשנות ה-80 חיו בעיר כשמונה יהודים, ובשנות ה-90 – שלושה.
בשנת 1977 ביקר בעיר הרב יצחק הכטמן, רבה של מונטריאול, ובידו תיאור בית הקברות הישן וקבר הבעש"ט.
לאחר מאמצים למצוא את הקבר לפי התיאורים הקבר נמצא, אם כי הרוס.
משפחת ליפיצקי חידשה את המצבה לאחר מכן, למרות אי מתן אישור מהשלטונות.
לאחר 1991 בנתה חברת "דרך צדיקים", המארגנת נסיעות לקברי צדיקים, אוהל על קבר הבעש"ט, ואף בית מלון קטן לכל העולים לרגל.
בית המדרש העתיק שוחזר, ונבנה שם מקווה על יד מעיין הבעל שם טוב.
מז'יבוז' מהווה מוקד עלייה לרגל לחסידים מרחבי העולם, העולים להתפלל על קברו של מייסד החסידות.
מז (צרפתית: Meuse; הולנדית וגרמנית: Maas; ולונית: Mouze, נהגה מוּז) הוא נהר בצפון אירופה, הנובע בצרפת, חוצה את בלגיה ונשפך לים הצפוני בהולנד.
אורכו הכולל של המז 925 קילומטר.
מקור הנהר נמצא ברמת לָאנְגְר (Langres) בצרפת, ומשם הוא זורם צפונה על פני העיירה סדאן וחוצה את הגבול הבלגי.
הוא עובר בערים דינאן ונאמור, שם הוא מתמזג עם הסאמבר.
אחרי נאמור עובר הנהר בשולי הארדנים וחוצה את לייז', שם הוא מתמזג עם הנהר אורת.
לאחר מכן מהווה הנהר חלק מן הגבול בין בלגיה והולנד, וחוצה את העיר מאסטריכט (שם העיר פירושו "חציית המז" - "טריכט" נגזר מהמילה הלטינית traiectum, חצייה).
בהולנד ממשיך הנהר צפונה דרך פנלו ופונה מערבה, ויוצר יחד עם הריין והסכלדה מערכת גדולה של דלתה.
הנהר ההיסטורי נסתם בסחף (והיום הוא פלג קטן הנקרא Oude Maasje, "המז הקטן והישָן"), והמים מוטים לשני נהרות מעשה ידי אדם: ה-afgedamde Maas (המז הסכור) וה-Bergse Maas ("המז של בֶּרְך", על שם העיירה חֶרְטְראוּדֶנבֶּרְך שבקרבת מקום).
הבֶּרְכְסֶה מָאס מתמזג עם כמה נהרות נוספים ונשפך לים הצפוני.
רוב אורכו של הנהר עביר לכלי שיט: בהולנד ובבלגיה הנהר הוא חלק מתשתית ענקית של נתיבי שיט ותעלות, המחברת את נמלי אנטוורפן, אמסטרדם ורוטרדם עם ערי התעשייה במעלה הנהר: דן בוס, פנלו, מאסטריכט, לייז' ונאמור.
דרומית לנאמור יכולים לעבור רק כלי שיט קטנים יותר, אבל דוברה באורך 100 מטר עדיין יכולה לשוט עד לעיר הגבול הצרפתית ז'יבֶה (Givet).
משם ואילך יכולות אסדות קטנות יותר לשוט בתעלה הנקראת תעלת המז לאורך 272 קילומטר.
על שם המז נקרא זוחל ימי מתקופת הקרטיקון, מוזאזאורוס.
המאובנים הראשונים שלו נתגלו מחוץ למאסטריכט ב-1780.
המשורר שארל פגי שם בפי ז'אן ד'ארק, שנולדה בדומרמי שעל שפת המז, את השורות הבאות:
בשירו של ז'אק ברל "שלג יורד בלייז'" מוזכר המז מספר פעמים.
בין השאר מופיעה בו השורה Croissant noir de la Meuse sur le front d'un clown blanc ("המז סהר שחור על מצחו של ליצן לבן").
בהמנון גרמניה הישן מופיעה השורה השנויה במחלוקת "מן המאס ועד הממל", לפיה משתמע כי שטח גרמניה משתרע מהנהר מז במערב ועד ליטא במזרח.
בית זה אינו מושר עוד היום ונחשב כפוגעני.
לוביו (בגאורגית: ლობიო) הוא תבשיל שעועית אדומה, בצל ועגבניות שמוצאו מהקווקז.
לתבשיל מספר גרסאות, בגרסה המסורתית הוא מבושל בכד חרס ומוגש לשולחן באותו הכד.
עמק מְזַאבּ הוא אזור בצפון הסהרה השוכן בתחומי מחוז גרדאיה, כ-600 ק"מ דרומית לעיר אלג'יר באלג'יריה.
העמק שוכן ברמה עשויה אבן גיר בסביבתו של ואדי מזאב, ובזכות האדריכלות והמסורת התרבותית יוצאות הדופן שלו, הוא מוכר כאתר מורשת עולמית מאז שנת 1982.
העמק יושב כבר בתקופת האבן החדשה ושרידי מבנים המעידים על כך נמצאו ברחבי האזור.
במאה ה-9 מצאו בו שבטי נוודים ברברים מקלט מפני הח'וארג'.
שבטים אלה הידועים כיום כמוזאבים (بني مزاب) דוברים ניב ברברי הקרוי טומזאבט, ומאז המאה ה-11 לערך הם שייכים לכת האיבאדיה.
באותה עת החל יישובו של העמק ביישובי קבע והבתים המוקדמים ביותר באזור הם מתקופה זו.
במאה ה-18 היה עמק מזאב לנקודה חשובה לאורך דרכי המסחר בסהרה.
ב-29 באפריל 1853 ניסחו תושבי המקום הסכם עם הצרפתים לפיו תישמר האוטונומיה של האזור, אך לאחר מרד הוא סופח לאלג'יריה הצרפתית באופן סופי ב-1 בנובמבר 1882.
האוכלוסייה מתרכזת בקבוצה של חמישה כפרים מבוצרים, או קסר, המשתרעים על שטח של כ-75 קמ"ר והמכונים "פנטאפוליס" ("חמש ערים") - היישוב המרכזי גרדאיה (Ghardaïa), בני אישגון (Beni-Isguen), מליקה (Mélika), בו נורה (Bou Noura) ואלאטאף (El-Ateuf).
כל אחד מהיישובים נבנה לפי עקרונות אדריכליים קבועים, והוקף בחומה.
מועצה זו עוסקת בנושאי תרבות, חברה ודת.
מזאצ'ו (איטלקית: Masaccio, שמו המקורי Tommaso di Giovanni di Simone Cassai; 21 בדצמבר 1401 – שלהי 1427 או ראשית 1428) היה צייר פלורנטיני חשוב בתקופת הרנסאנס המוקדם, הידוע במיוחד בזכות ציורי הפרסקו שלו בקפלת בראנקאצ'י.
אף שתקופת פעולתו הייתה קצרה מאוד, שש שנים, הייתה לציוריו השפעה ניכרת על ציירי הרנסאנס.
מזאצ'ו נולד בקסטל סן ג'ובאני, שהיא היום העיירה סן ג'ובאני ואלדארנו, במחוז ארצו שליד פירנצה.
אביו היה נוטריון, אמו בת לפונדקאי ואחיו, ג'ובאני, היה צייר כושל.
מזאצ'ו, לפי ביוגרף ציירי הרנסאנס וזארי, זכה בכינויו (שפירושו, תומאסו המגושם) בגלל פיזור הנפש שלו והרישול שבחוסר תשומת לב בהופעתו.
לא ידוע בוודאות כיצד או מדוע הפכו מזאצ'ו ואחיו ציירים, אף שאביהם היה נוטריון.
האב מת ב-1406, ואמם נישאה מחדש לרוקח, וייתכן כי האחים שאבו עידוד או תמיכה ממשפחת סבם מצד אביהם, שהיה נגר של שידות (באיטלקית, cassoni, ומכאן שם המשפחה Cassai).
האב החורג, טאדסקו, מת ב-1417 וייתכן כי האם ושני בניה עקרו אז לפירנצה.
פרטים נוספים על ילדותו ונעוריו של מזאצ'ו אינם ידועים, ובמיוחד חסר מידע כלשהו על האמן אצלו למד והכשיר עצמו לציור.
העובדה הוודאית הראשונה הידועה לנו על מזאצ'ו אחרי תאריך לידתו היא הצטרפותו לאחת משבע גילדות האומנים של פירנצה ב-7 בינואר 1422. מזאצ'ו הצטרף תחת השם ג'ובאני די סימונה (Johannis Simonis), צייר, "תלמידו של האדון ניקולו מפירנצה" (populi S.
העבודה המוכרת הראשונה שלו היא טריפטיך (ציור מזבח בעל שתי כנפיים) קטן מה-23 באפריל 1422. הטריפטיך צויר בטמפרה על לוח עץ עבור כנסיית סנט פייטרו בקאשה די ראג'לו (כיום בגלריה אופיצי).
על לוחו המרכזי מופיעים מריה וישו, מלווים בשני מלאכים, ועל כנפיו מופיעים ארבעה מן השליחים.
בפיזיות הבולטת של הדמויות ניכרת השפעתם של ציירים כג'וטו ושל הפסל דונאטלו, והן רחוקות כבר מהמסורת הפלורנטינית הקודמת.
היצירה החשובה הבאה של מזאצ'ו הייתה ציור מזבח גדול עבור כנסיית סנטה מריה דל קרמינה בפיזה (1426).
הזמנת המזבח על ידי גורם מחוץ לפירנצה מעידה ככל הנראה על כך שבשלוש שנות פעילותו הראשונות כבר רכש מזאצ'ו לעצמו שם ומעמד מרכזי.
ציור המזבח פורק במאה ה-18 ורבים מחלקיו אבדו.
זמן לא רב אחרי השלמת עבודת המזבח בפיזה הוזמן מזאצ'ו ליצור סדרה של ציורי קיר בכנסיית סנטה מריה דל קרמינה שבפירנצה.
ידוע כי מזאצ'ו נטש את העבודה בשלב מסוים, שב אליה ושוב נטש אותה.
מאוחר יותר יצר, שינה או השלים פיליפינו ליפי שלושה מציורי הפרסקו.
שני ציורי הקיר המזוהים ביותר עם מז'אצ'ו בקפלה הם "גירוש אדם וחווה מגן עדן" ו"הוויכוח על תשלום המס".
פרסקו הגירוש, בו נראים אדם וחווה הבוכים והמיוסרים מגורשים על ידי המלאך מגן עדן, מפגין את קלות מכחולו, יכולת עיצוב הגוף והתנופה הדרמטית המרשימה של מזאצ'ו, המצליח להמחיש את רגע הגירוש ואת חרטתם של אדם וחווה.
הרושם שהותירה היצירה הנועזת הועצם מן הסתם נוכח ציור הקיר של "פיתוי אדם וחוה", מעשה ידיו של מאזולינו הנראה, בהשוואה, צפוד וקפוא.
ציור הקיר של "הוויכוח על תשלום המס" (לפי מתי כ"ב; מרקוס י"ב; לוקס כ').
מאייר את ישו בוויכוח למי מגיעים כספי המס.
הציור זרוע דמויות המצוירות בביטחון רב, עם נפחיות משכנעת.
הציור זונח את המסורת הביזנטית, המציגה את הדמויות בתנוחות סמליות, ומנסה לאייר את הסיפור באופן מציאותי, כהתרחשות דרמטית אליה אנו יכולים להציץ.
אלמנט נוסף הבולט בציור קיר זה, כמו גם בציורי קיר אחרים, הוא התחלה של שימוש עקבי יותר בפרספקטיבה בציור, כפי שניכר מדמותו של פטרוס האוסף את הכסף ממעי הדג בחלקו האחורי של הציור.
השימוש העקבי בעקרונות הפרספקטיביים של פיליפו ברונלסקי בולט גם בציור הקיר החשוב האחרון של מזאצ'ו, "השילוש הקדוש" שבכנסיית סנטה מריה נובלה בפירנצה.
תקרת הגומחה הברונלסקית-רומית שבציור היא כנראה הדוגמה הראשונה לשימוש עקבי בציור לפי נקודת מגוז על־פי העקרונות שהתווה ברונלסקי.
הציור מציב את דמויותיו (האב, הבן הצלוב, מריה ויוחנן המטביל) במעין חלל אדריכלי דמיוני, כשבחזית התמונה כורעים על ברכיהם שני תורמים, והיווה מודל לציורים רבים מתקופת הרנסאנס, שהציגו אירועים מן הברית החדשה באופן פרספקטיבי ובתוך חללים אדריכליים מדומיינים מסוג זה.
מזאצ'ו עזב את פירנצה בשנת 1427 או 1428 ונסע לרומא, שם מת בסוף 1428 בנסיבות שלא הובהרו עד תום.
משערים כי אחת הסיבות ליציאה לרומא הייתה כדי להצטרף למאזולינו, שעסק שם בציור קיר בבזיליקה די סן קלמנטה, אך לא ידוע אם תרם מזאצ'ו ליצירות כאן.
במובנים רבים היה מזאצ'ו ממשיכו החשוב של ג'וטו, בצרפו להישגיו של קודמו החשוב רבים מפיתוחי הרנסאנס המוקדם: הנפח הפיסולי שהעניק דונאטלו לפסליו, השימוש העקבי בקיארוסקורו (הצללה) כדי ליצור נפח, והשימוש השיטתי יותר בעקרונות הפרספקטיביים שפיתח ברונלסקי.
השפעתו של מזאצ'ו נכרה במיוחד אצל הציירים הפלורנטינים החשובים, שנהנו מיתרון של היכולת להתרשם מיצירותיו ישירות ובאופן בלתי אמצעי.
וזארי מספר כי רבים מן הציירים נהגו לבחון את יצירותיו ולהתעמק בהן.
השפעתו ניכרת ביצירותיהם של פיירו דלה פרנצ'סקה, אנדראה דל קסטאניו, פרה אנג'ליקו ופיליפו ליפי, אך לרושם העז והמתמשך ביותר זכתה יצירתו באמצעות השפעתה על סגנונו של מיכלאנג'לו.
ביוגרפיה של מזאצ'ו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
הר מזאמה הוא הר געש שכבתי שהתמוטט השוכן במחוז קלאמת בחלקה של מדינת אורגון ברכס קסקייד, והוא חלק מהקשת הגעשית של הקסקייד - קשת געשית המשתרעת מצפון קליפורניה בארצות הברית ועד לדרום-מערב קולומביה הבריטית בקנדה.
בתוך הקלדרה שנוצרה מהתמוטטות הר הגעש שוכן אגם קרייטר לייק, וכל ההר שוכן בתחומי הפארק הלאומי קרייטר לייק.
מזאמה נהרס בהתפרצות געשית שהתרחשה בשנת 5,677 לפנה"ס (150± שנים).
ההתפרצות הקטינה את גובהו המשוער של ההר, כ-3,700 מטרים, בכ-1,500 מטרים.
מרבית החומר ממנו היה עשוי הר הגעש צנחה לתוך צינור ההזנה של הלבה ולתוך תא המאגמה שהתרוקנו לאחר ההתפרצות.
הנקודה הגבוהה כיום בהר היא פסגת הילמן (Hillman Peak) השוכנת על שפת הקלדרה בגובה 2,487 מטרים.
השם ניתן להר ב-1896 כאשר מועדון מטפסים מפורטלנד המכונה "המזאמאס" (The Mazamas), שנוסד שנתיים לפני כן, ארגן ביקור בקרייטר לייק.
חברי המועדון קראו לפסגת ההר "הר מזאמה", על שם מועדונם.
מקור שם המועדון בשפת נאוואטל הוא המזאמה - מין ממשפחת האייליים המצוי במקסיקו ובדרום אמריקה.
הר מזאמה החל לצמוח בפליסטוקן, לפני כ-400,000 שנים, בעיקר מקילוחי לבה שהיו מעורבים בחומרים פירוקלסטיים.
עוביים של קילוחים מוקדמים אלו נע בין 6 ל-9 מטרים והם התגבשו במשך כמה שנים עד כמה מאות שנים.
כמה חרוטי מגן נוצרו כתוצאה מקילוחים אלו, ומספר רב של חרוטי אפר צמחו באזור הסמוך (חלקם חרוטים טפילים).
התפרצויות עזות יותר החלו לפני כ-75,000 שנים וגרמו לבניית רצף הרי געש שכבתיים בקו שכיוונו כלפי מערב.
התפרצויות בונות חרוטים געשיים נמשכו עד לפני כ-50,000 שנים כאשר לבה אנדזיטית זרמה במורד המדרונות הצפוניים והדרום-מערביים של הר מזאמה.
ההתפרצויות התחוללו מלועות שונים, כשתוצאת כל ההתפרצויות הייתה הר געש מורכב הבנוי מחרוטי מגן וחרוטים מורכבים חופפים שגובהו הגיע ל-3,400 מטרים.
עקב כך, היה להר מזאמה בסיס רחב ומדרונותיו לא היו כה תלולים כמו הר שסטה המצוי באותו רכס.
לאחר שהסתיים שלב בניית החרוט הפכה הלבה שנפלטה מההר עשירה יותר ויותר בסיליקה וצמיגה יותר, שני גורמים הנוטים ללכוד בלבה גזים נפיצים.
ההתפרצות הראשית הראשונה במחזור חיים חדש זה של הר מזאמה התרחשה כ-10,000 שנים אחר-כך, כאשר קילוחי לבה דקיטית יצרו סדרה של כיפות גבוהות על המדרון הדרום-מערבי של ההר.
מבנים אלו נהרסו אחר-כך עקב התמוטטות או בהתפוצצות שמקורה בקיטור .
כך או כך, ההריסה יצרה מפולות אדמה גדולות שהותירו שרידים החל בקצה העליון של עמק מנסן (Munson Valley), וכלה בתצורת הנוף המכונה "עמוד השדרה של השטן" (Devils Backbone) על שפת הקלדרה.
תקופת ההתפרצות הבאה של הר מזאמה התרחשה בין לפני 30,000 שנים ללפני 25,000 שנים.
בהתפרצות זו נפלטה לבה ריודקיטית (המכילה תכולת סיליקה גבוהה יותר מדקיט).
קילוחים עבים שצמיגותם דומה לבצק, שנעו באיטיות התפרצו מהלוע שעל המורדות הצפון-מזרחיים של הר מזאמה והתמצקו על מנת ליצור את צוק רדקלאוד (Redcloud – "ענן אדום") שגובהו 180 מטרים (שמאוחר יותר נבקע לשניים בעת צניחת הקלדרה), וכיפה מעל מה שכיום הוא מפרץ סטיל (Steel Bay).
במשך 20,000 השנים הבאות היה הר הגעש רדום, כאשר קרחונים שנוצרו ברציפות במהלך עידן הקרח (שעוביים הגיע ככל הנראה ל-300 מטרים בערוצים) התחתרו ויצרו עמקים נרחבים במורדות ההר.
אחד הקרחונים הגדולים ביותר זרם במורד עמק מנסן בסמוך למבנים של מרכז הפארק כיום, במורד עמק אני קריק (Annie Creek Valley), וייתכן שאפילו עד היישוב הקטן פורט קלאמת (Fort Klamath).
כאשר עידן הקרח האחרון הסתיים לפני כ-12,000 שנים, נסוגו קרחונים אלו במעלה המדרון מעבר לגובה שפת הקלדרה כיום.
בתקופה שמאזמה היה רדום השתנה הרכב המאגמה בתא המאגמה מתחתיו, כאשר סלעים קלים יותר עתירים בגז ובסיליקה הצטברו קרוב לפני השטח.
סביב שנת 5,677 לפני הספירה נעור מזאמה משנתו בסדרת התפרצויות מתפוצצות ריודקיטיות על חלקה הצפוני של הפסגה הראשית במקום בו שוכן כיום סלע לאו (Llao Rock).
כמויות גדולות של פומיס ואפר געשי נפלטו לאוויר מתוך לוע שיצרו ההתפוצצויות.
הטפרה נישאה על ידי הרוחות למזרח ולדרום מזרח.
יחד עם פליטת הטפרה נוצר גם זרם פירוקלסטי שרוחבו 2 קילומטרים ועוביו 370 מטרים בנקודה העמוקה ביותר, שהכיל קילומטר מעוקב של חומר (מאוחר יותר נחתך הלוע המלא בחלקו לשניים כשהתחתית צנחה כשנוצרה קלדרה, וכך נחשף חתך רוחב של חומרים אלו – כיום קרוי מקום זה סלע לאו).
כמאה עד מאתיים שנים אחר-כך (בהתבסס על תיארוך פחמן-14) התרחשה ההתפרצות העיקרית האחרונה לפני ההתפרצות שיצרה את הקלדרה, קילוח לבה ריודקיטית המכונה קילוח קליטווד (Cleetwood flow).
קילוח זה התפרץ מלוע בסמוך למה שהוא כיום שפת המכתש הצפונית.
קילוח קליטווד היה עדיין נוזלי כאשר נוצרה הקלדרה, כך שבהכרח הוא היה בן כמה שבועות עד כמה חודשים לפני כן.
מאוחר יותר כאשר הר מזאמה התמוטט, חלק מלבת קליטווד זרמה בחזרה לתוך הקלדרה.
המערכה האחרונה בחייו של הר מזאמה התחילה בהתפרצות גדולה ששיגרה לשמים עמוד התפרצות של טפרה חמה שקוטרו כקילומטר וגובהו בין 8 ל-16 קילומטרים ומהירותו כמעט כפולה ממהירות הקול.
העמוד התמוטט לסדרה של זרמים פירוקלסטיים שכיסו את מרבית האזור שבין מורדות סלע לאו וצוק רדקלאוד.
זרם זה, ראשון מבין רבים, היה כה חם עד שהוא התמצק כטוף מולחם המכונה טוף מולחם ויינגלס (Wineglass Welded Tuff).
זרמים רבים נפלטו בקצב מהיר, יותר מהר מהקצב שבו התמלא תא המאגמה מחדש.
ההר החל לשקוע תחת משקלו העצמי.
שברים טבעתיים קונצנטריים החלו להיווצר סביב ההר, ויצרו בכך מקומות מוצא נוחים נוספים לפליטת לבה.
ההתפרצות הגיעה לשלב האחרון וההרסני ביותר כאשר זרמים פירוקלסטיים גדולים מאוד וסוחפניים התפרצו מהשברים הטבעתיים בכל ההיקף של הר הגעש.
זרמים אלו נעו בכל הכיוונים ממזאמה כלפי חוץ, כשהם עוקבים אחרי תוואי ערוצי הנחילים ובמקרים מסוימים הם התמידו בכך עד למרחק של 65 קילומטרים.
במקביל להתפרצויות אלו החל הר מזאמה לקרוס פנימה.
ההתמוטטות וההתפרצויות הטבעתיות הסוחפניות הזינו זה את זה – הר הגעש השוקע דחק מאגמה כלפי מעלה, והחומר המתפרץ פעל כנוזל שימון שהקל על צניחת ההר ובמקביל שחק את צדי ההר, ובכך הקל על מרבית ההר מאזמה לשקוע לתוך האדמה.
בנוסף, ההפחתה הפתאומית והדרמטית בלחץ על נתך הסלעים העשירים בגזים כלואים בתא המאגמה שגרמה לתגובה מיידית של התפוצצות של תערובת הגזים הלוהטת שהשתחררה יחד עם אבק וקצף לבה.
עוצמת ההתפוצצות כתשה לאבק כל סלע מוצק סמוך או שנפל לתוך הקלדרה מהתמוטטות ההר.
מהתפוצצות הועפה באוויר מחצית מפסגת הילמן (Hillman Peak) בת 70,000 שנים וחשפה חתך רוחב של החרוט.
ראשם של קניונים רבים שנוצרו מפעולת הקרחונים נערף וכיום הם מופיעים כחריצים בשפת הקלדרה.
בולטים בהם :חריץ קר (Kerr Notch), עמק מנסן וחריץ סן (Sun Notch).
הזרם הפירוקלסטי האחרון בשלב זה היה של סקוריה אנדזיטית, מה שסימן שהר מזאמה מושך חומר עמוק מתוך תא המאגמה שלו.
שכבה של חומר זה יוצרת רצועה כהה בשכבות האפר הקשורות למחזור התפרצות זו (היא גם יצרה את האזור החשוף מצמחייה מצפון להר המכונה מדבר פומיס - Pumice Desert).
חרחורי הגסיסה של ההר היו סדרה של התפוצצויות חלשות יחסית שהשקיעו שכבה של פומיס, לפילי ואפר בעובי של עד 15 מטרים על שפת הקלדרה שזה עתה נוצרה.
בסופו של דבר נפלטו מתא המאגמה של הר מזאמה בין 46 ל-58 קילומטרים מעוקבים של מאגמה שהפכו לכ-100 קילומטרים מעוקבים של טפרה (המאגמה דחוסה יותר עקב הלחץ העז שמופעל עליה).
הייתה זו התפרצות מדרגה 7 במדד התפרצות געשית.
המאגמה שנפלטה הוחלפה בכמות דומה של חומר כאשר מרבית הר מזאמה צנחה לתוך הקלדרה.
לאחר ההתפרצות היה ההר נמוך בכ-1,500 מטרים מגובהו לפניה (כאמור, 3,700 מטרים).
בהתמוטטות נוצרה קלדרה באורך 8 קילומטרים מצפון לדרום ו-10 קילומטרים ממזרח למערב, ועומקה המשוער 1,200 מטרים.
מאות קילומטרים רבועים של האזור שסביב ההר נפגעו מהחומר שנפלט מההתמוטטות ומההתפרצויות הקשורות בה.
זרם פירוקלסטי אחד הגיע למרחק של 65 קילומטרים ממזאמה במורד עמק הנהר רוג, בעוד שזרם אחר נע צפונה בין הר ביילי (Mount Bailey) והר תילסן (Mount Thielsen), לרוחב אגם דיאמונד (Diamond Lake), והוא נעצר לבסוף בעמק הנהר .
הרוחות נשאו טפרה (אפר ופומיס) ממזאמה לצפון מזרח, והיא כיסתה שטח של 1,300,000 קמ"ר המשתרע על כמעט כל מדינת אורגון, וושינגטון, צפון קליפורניה, איידהו, מערב מונטנה, וחלקים מיוטה, נבדה, ויומינג, בארצות הברית וה פרובינציות הקנדיות: אלברטה, ססקצ'ואן וקולומביה הבריטית.
שרידים לאפר מההתפוצצות נמצאו אפילו בגרינלנד הרחוקה.
הגאולוגים יודעים את ההרכב הכימי המדויק של הטפרה (אותה הם מכנים "אפר מזאמה").
הן גאולוגים והן ארכאולוגים משתמשים בשכבה הייחודית שהיא יצרה בטכניקות ייחודיות של תיארוך יחסי המכונה טפרוכרונולוגיה.
כמו בכל שכבות טפרה, שכבת אפר מזאמה העבה ביותר (כ-6 מטרים) נמצאת בסמוך למקורה, והיא הולכת ונעשית דקה יותר ככל שהמרחק מהמקור גדל.
כך למשל במרחק של 110 קילומטרים צפונית מערבית להר עובי השכבה הוא כ-30 סנטימטרים.
המשקעים בסמוך להר שמקורם בזרמים הפירוקלסטיים נשארו לוהטים מאוד במשך חודשים, ובחלק מהמקומות הגיע עוביים ליותר מ-75 מטרים.
גזים לוהטים שהשתחררו מהמשקעים המצטננים נטו להיפלט דרך תעלות אנכיות ולהופיע בפני השטח כפומרולות.
במשך הזמן הלחימו הגזים הלוהטים את הדפנות של תעלות אלו, שכיום נחשפו כעמודים אנכיים גבוהים מאוד וצריחי טוף.
דוגמאות בולטות לתופעה מצויות לאורך קירותיו העליונים של קניון סנד קריק (Sand Creek Canyon) וקניון אני (Annie Canyon).
כל הפעילות הגעשית על הר מזאמה מאז ההתמוטטות התרחשה בתוך הקלדרה.
תקופת ההתפרצות המשמעותית הראשונה של שלב זה יצרה בימה מלבה אנדזיטית ("הבימה המרכזית"- central platform) המתרוממת לגובה של 365 מטרים מעל לקרקעית הקלדרה.
התפרצויות מאוחרות יותר יצרו חרוטי אפר דוגמת האי ויזארד (Wizard Island), אי שגילו מוערך בכ-6,000 שנים וגובהו 233 מעל פני המים וחרוט מריאם (Merriam Cone) וכמו כן כיפות ריודקיטיות (מרביתם נמצאים כיום מתחת למים).
במהלך השנים התמלאה מרבית הקלדרה, שעומקה היה במקור 1,200 מטרים, בחומר געשי.
חלק מיתרת הקלדרה התמלאה במים מהפשרת שלגים ומגשמים על מנת ליצור בסופו של דבר את קרייטר לייק.
ההערכה כיום כי נדרשו 250 שנים של משקעים עד שהאגם הגיע לממדיו הנוכחיים.
עומקו המקסימלי של קרייטר לייק הוא 594 מטרים, האגם השני בעומקו באמריקה הצפונית (לאחר ימת העבדים הגדולה בקנדה).
עומקו הרב של האגם וצלילות מימיו גורם למים לספוג את כל הצבעים באור הנראה למעט כחול, ועקב כך יש למים גוון אינדיגו אופייני.
פעילות געשית עתידית עתידה ככל הנראה לשחזר את הפעילות הגעשית שהתרחשה אחרי ההתמוטטות, ותהיה מוגבלת לקלדרה.
חרוטי אפר ייווצרו על קרקעית האגם או שקילוחי לבה יפלטו מסדקים מהקרקעית.
חלקם יהיה תת-מימיים, וחלקם יגיע לפני השטח על מנת ליצור איים או חצאי איים חדשים.
קילוחי לבה יכולים להצטבר במשך הזמן, תוך הקטנת עומק האגם, וייתכן שבסופו של דבר יחלקו את האגם לכמה גופי מים (כפי שאירע בקלדרת ניוברי - Newberry Caldera).
אפשרות סבירה פחות היא המשך פעילות בניית החרוטים ויצירת שרשרת של הרי געש שכבתיים קטנים משולבים, שעתידה, בבוא העת, להתמזג על מנת לבנות את מזאמה בגודלו לשעבר.
אפשרות סבירה פחות מזו היא חזרה על ההתפרצות האדירה שיצרה את הקלדרה (עם זאת, חל גידול בתכולת הסיליקה בלבה מהתקופה האחרונה, כך שזו עדיין אפשרות).
משערים כי אבותיהם הקדמונים של הילידים המקומיים בני עם הקלאמת חזו בהתפרצות הר הגעש שכן המיתולוגיה המקומית מספרת כי בהר התגורר אל השאול לאו (Llao) וכי הוא נלחם באל השמים סקל (Skell).
הקרב נגמר בהרס מגוריו של לאו.
עבור בני הקלאמת ההר הוא אתר קדוש.
האנשים הלבנים הראשונים שהגיעו אל ההר היו מחפשי זהב במשלחת שמומנה על ידי ג'ון וסלי הילמן (John Wesley Hillman) ב-1853. משלחת מחפשי זהב נוספת הגיעה ב-1862. וב-1863 בעקבות מעשי איבה בין האינדיאנים למתיישבים הלבנים בנה הצבא את מצודת פורט קלאמת בסמוך להר.
הקמת המצודה חייבה בניית דרך אליו עבור קרונות משא והקלה על אפשרות הביקור באתר.
מקור רוב המידע על הגאולוגיה של מזאמה הגיע ממחקריו של הגאולוג הבריטי האוול ויליאמס (Howel Williams; 1980-1898) מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי , ומאוחר יותר ממחקריו של הגאולוג האמריקני צ'ארלס בייקון (Charles R.
Bacon), איש סוכנות הסקר הגאולוגי של ארצות הברית שהרחיב ועדכן את מחקריו של ויליאמס.
"מותק של פסטיבל" היא סדרת הופעות ישראלית שהופקה במקור בין השנים 2008- 2015 על ידי סולן הפקות, יוכלמן-אשר הפקות ובשיתוף "קבוצת מדיה הופ!" עד 2016 שבה השתתפו כוכבי הערוץ והיא נולדה כ"גרסה לקטנטנים" של הפסטיגל.
משנת 2016, לאחר פירוק השותפות בין סולן הפקות ויוכלמן - אשר הפקות, עלה המופע על ידי סולן הפקות בשיתוף מאור מימון (במופע "מותק הטרול הקסום" בשנת 2017), משגב עורי הפקות ו-NMC.
ב-2017 הופסק שיתוף הפעולה עם ערוץ הופ!
ובשנים שלאחר מכן שם המופע השתנה משנה לשנה.
לאור ההצלחה, המופע הפך למופע שנתי של חג החנוכה.
מ-2009 "מותק של פסטיבל" שילב גם את כוכבי הקטנטנים של HOT VOD Young (רינת גבאי, גיא פרידמן ושי ורועי משנת 2010 עד 2017).
המופע החל בתור מחזמר עם במה רגילה, ולאור ההצלחה משנת 2013 ואילך המופע החל להיות על בימת 360 מעלות שפונה לכל היציעים, וב-2025 חזר המופע למתכונת במה קלאסית הפונה לכיוון אחד.
ב-2018 ירד המופע מהבמה בגלל כישלון מכירת הכרטיסים בשנה שלפני, ושנה אחר כך חזר המופע לבמות.
ב-2019 יצאה סדרה בשם "מותק גיבורי החלומות", בערוץ הופ!
לילדי "yes" בלבד (וגם ב-VOD Kids של yes וב-STINGTV) ובאותה שנה נוצרה דמות חדשה בשם ארנבי.
ב-2020 נעדר המופע פעם נוספת מהבמות בעקבות מגפת הקורונה שהשביתה מופעים נוספים, למעט הפסטיגל שיצא במתכונת וירטואלית.
ב-2021 המופע שב אל הבמות תחת השם "מותק של משפחה".
ב-2023 בגלל מלחמת חרבות ברזל המופע נדחה לחנוכה 2024.
מזא"ה 9 הוא "בית הצעירים" של עיריית תל אביב-יפו, המיועד לסייע לתושבי העיר הצעירים ולחבר בינם לבין המגזר הציבורי.
במקום ניתן ללמוד, לעבוד, לקיים שיחות ומפגשים בחדרי הבניין (שמפוצל לשני בניינים).
במקום מתקיימים אירועים חברתיים וקהילתיים והחללים זמינים לתושבי העיר בשכירות.
המקום מעניק גם שירותים כגון ייעוץ משפטי במחיר מסובסד, ייעוץ עסקי ועוד.
בשנת 2008 היה כל תושב שלישי בתל אביב בין הגילאים 18–35. מתוך הבנה שצרכי דור זה שונים מצרכי דורות אחרים, הוקם בנובמבר 2011 בבית ברלין-פסובסקי בית הצעירים של עיריית תל אביב-יפו.
המרכז נפתח אחרי תהליך ארוך של שיתוף ציבור, בו השתתפו כ-1,200 מתושבי העיר.
בתהליך נקבע כי הצרכים המרכזיים של תושבי העיר הצעירים הם מגורים, תחבורה, תעסוקה, לימודים, בילויים, יצירה, הכרות, תחושת שייכות, השפעה חברתית, ואזרחות בעיר.
מרכז הדיור של עיריית תל אביב-יפו – ביולי 2013 הוקם ברחוב מזא"ה 9 מרכז הדיור של עיריית תל אביב-יפו.
המרכז נוסד כדי לקדם שכירות הוגנת בין שוכרים ובעלי דירות והוא משמש מוקד מידע וייעוץ משפטי, ללא עלות.
בנוסף, משמש מרכז הדיור כקבוצת לחץ של שוכרי דירות ושואף להסדיר את שוק השכירות באמצעות חקיקה.
זהו המרכז הראשון מסוגו בישראל.
הטרקלין החברתי – מרחב עבודה משותף ליזמים חברתיים.
במסגרת מרחב העבודה מקבלים היזמים חלל משרדי, חדרי ישיבות, שירותי משרד בסיסיים, קהילת יזמים תומכת ועוד.
תוכנית המתמחים לחדשנות אורבנית – תוכנית המתמחים נועדה לעזור לצעירים להיכנס אל המגזר הציבורי.
התוכנית בוחרת כ-15 צעירים מתוך מאות מועמדים, אשר עוסקים במשך שלושה וחצי חודשים בפיתוח מיזמים במחלקות השונות, מתלווים לבכירי עירייה, יושבים בוועדות ובישיבות המועצה, משתתפים בסדנאות בתחום החדשנות והשלטון המקומי ועוד.
מה הקטע – כחלק מהניסיון של בית הצעירים להפגיש בין המגזר הציבורי לתושבי העיר נערכים מפגשים בפאבים ובתי קפה בהם בכירים בעירייה משוחחים עם תושבים, עונים על שאלות ומסבירים את פעילויות העירייה.
המחרשות – במהלך תקופת המבחנים פותח בית הצעירים לסטודנטים אתרים שמנגישים ללא תשלום חללים ציבוריים הכוללים שולחנות, כיסאות, אינטרנט אלחוטי, פינות קפה, ואווירה לימודית.
מז'ייקיאי (בליטאית: Mažeikių rajono savivaldybė ) היא אחת מ-60 הרשויות המקומיות של ליטא, השוכנת בצפון-מערב המדינה על גבול לטביה.
רשות מקומית מז'ייקיאי משתרעת על פני 1,220 קמ"ר, ואוכלוסייתה מנתה בשנת 2014, למעלה מ-56,000 תושבים.
העיר הגדולה ביותר ברשות היא מז'ייקיאי, המשמשת כמרכז המנהלי שלה.
מז הוא מחוז בחבל גראנד אסט שבצרפת, אשר נקרא על שם נהר המז.
מז הוא אחד מ-83 המחוזות שנוצרו במהלך המהפכה הצרפתית ב-4 במרץ 1790. הוא נוצר במהלך פירוק הפרובינציות באריוס ושלושת הדיוקסים .
במהלך מלחמת העולם הראשונה, התרחש בורדן, בצפון המחוז, הקרב על ורדן.
מזאמה (שם מדעי: Mazama; לחלופין: אייל שיפוד) היא סוג של אייל קטן-בינוני בתת-משפחת איילי העולם החדש, אשר כוללת כתריסר מינים דמויי צבי האנדמיים לאזור הנאוטרופי ביבשת אמריקה, והיא מצויה בכל אחת ממדינות אמריקה הדרומית להוציא את צ'ילה.
הסוג תואר מדעית לראשונה בשנת 1817 על ידי החוקר הספרדי קונסטנטין סמואל ראפינסקיו אך המינים שלו היו מוכרים כבר זמן רב לפני כן.
מקורו של השם הוא בכינוי משפת הנאוואטל עבור האיילים הללו במקסיקו במהלך המאה ה-16. מיני המזאמות חולקים ביניהם מאפיינים גופניים ואקולוגיים דומים, והם בין היונקים הפחות ידועים של יבשת אמריקה.
הם דומים במידה רבה למונטיאקים מאסיה או לצביונים מאפריקה.
הטקסונומיה של מיני המזאמה השתנתה באופן משמעותי בעשורים האחרונים.
עד 1999 היו מוכרים ארבעה מינים בלבד: אדומה (Americana), אפורה (Gouazoubira), ביצתית (Rufina) וצ'וני (Chunyi).
כל אחת מהמזאמות הללו כללה מספר אוכלוסיות נפרדות אשר לאחר מכן הועלו למעמד של מינים נפרדים, כך שעד שנת 2005 הוכרו כתשעה מיני מזאמה.
המזאמה העשירית (Nemorivaga - אמזונית), נכללה באופן מסורתי תחת המזאמה האפורה, אבל כבר בשנת 2000 היה נראה שמדובר בסיווג מוטעה - אף שהיא טרם הוכרה כמין נפרד על ידי ספר "מיני היונקים של העולם".
המין האחד-עשר (Tienhoveni) תואר לאחרונה באגן האמזונס הנמוך.
בנוסף, בשנת 2004, התגלתה, כנראה, מזאמה קטנה נוספת, בעלת פרווה אדמדמה ורגליים שחורות, שטרם מוכרת למדע.
היא צולמה בשפלה של הפארק הלאומי מנו בפרו, ועל סמך עדויות ראייה נמצאת גם בצפון-מערב בוליביה.
על פי מחקרים מולקולריים, נראה שמקורה של משפחת האיילים הוא ממרכז אסיה בסוף תקופת המיוקן, ובמהלך תחילת הפליוקן, התפזר שבט Odocoileini בתת-משפחת איילי העולם החדש ברחבי צפון אמריקה עד שלבסוף הגיע לאזור מצר פנמה.
במהלך הפליוקן, הגיעו לפחות שמונה צורות של אב קדמון של האיילים לדרום אמריקה, והמזאמה האדומה, למשל, החלה להציג גיוון גנטי שהוליד בסופו של מספר מינים בעלי הבדלים מורפולוגיים.
האיילים האנדמיים שהתפתחו בעולם החדש, התפצלו לשתי שושלות ביו-גאוגרפיות: שושלת אחת כללה את המזאמה האדומה ואייל פרדי אשר נפוצו בצפון, מרכז ודרום אמריקה, ואילו השושלת השנייה כללה מיני איילים דרום אמריקנים בלבד - ביניהם המזאמה האפורה.
משמעות הדבר היא, שיש לבחון מחדש את התוקף של המזאמה כסוג, כיוון שהפילוגנטיקה של המינים בו שונה לגמרי.
התאוריה, המערערת על הגדרת המזאמה כסוג, נתמכת על ידי ניתוח גנטי שהראה הבדלים מולקולריים גדולים בין קבוצות של מיני מזאמה הדומים מבחינה מורפולוגית.
הדבר בא לידי ביטוי בפרט במזאמה האדומה אשר מראה קשר מרשים ברצפי הגנים בינה לבין האייל הפרדי, וכן במיני מזאמות מסוימים אשר יוצרים יחד ענף עם הפודו ואייל הפמפס.
המזאמות הן איילים בגודל קטן עד בינוני עם גוף חסון ואוזניים גדולות.
מינים מסוימים אינם עולים בגודלם בהרבה על ארנבת, בעוד שמינים אחרים מתקרבים לגבוה של אייל רגיל.
צבע הפרווה נע בין אדמדם לחום או אפור המתמזג היטב בסביבה המיוערת והחשוכה, כשהזנב קצר ורחב.
הקרניים של המזאמה הם אולי המאפיין בולט ביותר של המין: בניגוד מוחלט לשאר האיילים הידועים בקרניים המסועפות, המזאמה יוצאת דופן בכך שקרניה בעלות מבנה של חנית פשוטה הדומה לקרן הצבי (מה שהוביל לכינוי אייל שיפוד).
המבנה של הגוף צר ורזה, הגב עגלגל, והרגליים מוצקות.
באופן כללי, ניתן לחלק את המינים בסוג לארבע קבוצות עיקריות על בסיס הגודל, הצבע ובית הגידול (אבל לא בהכרח תואם את הקרבה הגנטית בעץ הפילוגנטי):
המזאמה האדומה והמזאמה המרכז-אמריקנית חיות בדרך כלל ביערות טרופיים וצפופים.
הן יחסית גדולות למינים האחרים בסוג, וצבע הפרווה שלהן חום אדמוני בהיר עד כהה.
הראש, הצוואר והרגליים בדרך כלל אפרפרים.
המזאמה האפורה, המזאמה האמזונית והמזאמה היוקטנית חיות לרוב ביערות טרופיים, שברי יערות וארץ-שיחים.
הן הבינוניות בסוג מבחינת מידות גופן, וצבע הפרווה שלהן הוא חום או אפרפר עם גחון חיוור.
המזאמה הננסית, הביצתית, הצ'וני ומזאמה מרידאנית, חיות ביערות-מרעה הרריים בגובה רב וכן ביערות ננסיים או ביערות עננים.
הן בינוניות עד קטנות בגודלן, וצבע הפרווה שלהם הוא אדמדם-כתמתם.
החלק העליון של הראש והרגליים בצבע שחור או אפור כהה.
הבורורו חי ביער האטלנטי בדרום מזרח ברזיל.
במראה שלו הוא מהווה מעין צורת ביניים בין המזאמה האדומה (הקבוצה הראשונה) לבין המזאמה הננסית (הקבוצה השלישית), והפרווה שלו עשויה להיות בצבע אדמדם, חום, כתמתם או צהבהב.
מעבר לכך שהמזאמות הן פעילות לילה בדרך כלל, גודלן הקומפקטי והביישנות שלהן מובילה לכך שהן כמעט ולא נצפות.
הן חיות לבד או בזוגות בתוך טריטוריה קטנה אשר תסומן על ידי הפרשות מבלוטות הריח או על ידי שתן וצואה.
כאשר הם נרדפים על ידי טורפים (בעיקר יגואר ופומה), הן נמלטות ומסתתרות בסבך הקרוב עד יעבור זעם.
המזאמות הן צמחוניות, והתזונה שלהם מורכבת מעלים, פירות, ושיחים על קרקעית היער.
יש להן חיבה למקווי מים ולאזורים בוציים.
המזאמות בדרך כלל מונוגמיות (הזכר והנקבה חיים יחד למשך חייהם), אך הזכר עשוי להתרבות עם נקבות החולפות בטריטוריה.
כאשר הזכרים נלחמים על טריטוריה או על נקבה, הם משתמשים בקרניים החדות שלהם או בנשיכות; שלא כמו איילים רבים, נגיחות המזאמה עשויות להיות קטלניות.
למיני המזאמה אשר חיים באזורים טרופיים אין עונת רבייה קבועה, בעוד שאלו החיים באזורים ממוזגים מתרבים בעיקר בסתיו.
תקופת ההריון היא בערך 200–220 ימים, ולאחריהם הנקבות ממליטות עופר יחיד בכל פעם.
העופר שוהה בסבך במשך זמן רב עד שיהיה גדול מספיק כדי לעקוב אחר אימו.
הוא נגמל בדרך כלל בסביבות שישה חודשים ומגיע לבגרות לאחר שנה.
מזאמה אדומה (שם מדעי: Mazama americana; ידועה גם כשיפוד אדום), היא מין של אייל בינוני בסוג מזאמה שבתת-משפחת איילי העולם החדש, החיה ברחבי אמריקה הדרומית.
היא תוארה מדעית לראשונה בשנת 1777 על ידי הזואולוג הבריטי ג'והן כריסטיאן ארכסלבן ויש לה כ-12 תת-מינים וודאיים.
מספר מינים מהסוג מזאמה נחשבו בעבר כתת-מינים שלה כמו מזאמה מרכז-אמריקנית ומזאמה יוקטנית.
המזאמה האדומה היא המין הגדול ביותר בסוגה וטווח התפוצה שלה הוא הרחב ביותר מבין מיני המזאמות.
מקור השם המדעי של המזאמה האדומה הוא כדלהלן: "Mazama" - מקורו במילה "מאקאמה" (macame) ששימשה ככינוי לאייל מסוים במקסיקו במהלך המאה ה-17. americana פירושו "אמריקנית", ומתייחס לכך שמין זה מאכלס שטחים נרחבים בדרום ומרכז יבשת אמריקה הדרומית.
השם הרשמי של המין - "מזאמה אדומה" מתייחס לכינוי האמור ולצבע פרוותו האדמוני; השם הרשמי הנוסף "שיפוד אדום" (באנגלית "Red brocket"), מקורו כנראה במילה "broc" מהצרפתית העתיקה שפירושה הוא "סעיף של קרן", ומתייחס לקרניים היוצאות דופן של המזאמה בקרב האיילים.
המזאמה האדומה שייכת לסוג מזאמה שבשבט "Odocoileini" בתת-משפחת איילי העולם החדש, לצד כ-10 מינים נוספים.
נכון להיום, הטקסונומיה של המזאמה האדומה עדיין אינה ברורה.
יש לה בין 9 ל-15 תת-מינים, וחלק מהם נחשבים כיום כמינים נפרדים.
מניתוחים גנטים במהלך השנים שנעשו לפרטים רבים ברחבי אמריקה דרומית עלו נתונים סותרים בקשר למספר הכרומוזומים של המין: 48, 50, 52, 54, 56, 68, 70 ו-74. בנוסף תועד גם שוני נרחב בגודל של כרומוזומים מסוימים.
ההבדלים העצומים בין הפרטים שנותחו העלו שאלות רבות הנוגעות לסיווג של תת-המינים של המזאמה, ולדברי חוקרי הטבע ההבדלים מציינים את קיומם של מספר מינים בלתי מוכרים שנכללים בטעות תחת המזאמה האדומה.
מינים וודאיים שנחשבו בעבר כתת-מינים שלה הם: מזאמה מרכז-אמריקנית, מזאמה יוקטנית, מזאמה ביצתית ובורורו.
להלן מספר תת-המינים המוסכם של המזאמה האדומה:
אף על פי שבמונחים כלליים המזאמה האדומה היא מין אייל קטן למדי, היא נחשבת לגדולה מאוד - יחסית לשאר מיני המזאמה.
בסורינאם נמצאו זכרים שחרגו בהרבה מהמידות הממוצעות ומשקלם הגיע לכ-65 ק"ג.
הנקבות בדרך כלל זהות בגודלם לזכרים.
המורפולוגיה של אייל זה דומה לאיילים קטנים או לצביונים האפריקנים: יש לו גוף עדין ומוצק עם שדרה גמישה וקמורה, כשהמבנה הכללי צר.
הרגליים שלו דקיקות וגמישות, והאחוריות ארוכות יותר מהקדמיות וגורמות לו להיראות כפוף.
מבנה זה נועד לאפשר למזאמה זליגה מהירה לתוך הסבך בעת מנוסה.
הזנב הרחב שלו באורך בינוני (15-8 ס"מ), והאוזניים גדולות, רחבות ועגולות.
הצוואר קצר בדרך כלל, והראש מוארך ומשולש; קו החרטום בולט מעט על רקע הפנים, והעיניים ממוקמות בתוך שקעים בפנים המוקפים בעצמות בולטות.
האף רחב, גדול ועגלגל, הלוע הצר והעיניים בינוניות.
הפרסות של המזאמה קצרות וחדות.
לנקבות יש ארבע פטמות בדומה לבקר.
הפרווה של המזאמה האדומה קצרה ודקה, ולעיתים קרובות משטח השערות דליל למדי.
כפי שמרמז שמה, צבעה של המזאמה הוא בעיקר חום-אדמדם, אולם הסקלה של הצבעים עשויה להיות שונה מפרט לפרט ומאזור גאוגרפי למשנהו: החל מסגלגל-שחרחר לערמוני, ומקפה עד חום בהיר; במקרים מסוימים פרוותה של המזאמה תהיה בגוון כתמתם או אפרפר.
הגיוון המרובה בצבעי הפרווה, מקשה מאוד על הזיהוי בין מין זה לבין מינים אחרים.
הפרווה נוטה להתכהות באזור הכתף וברגליים, ולהתבהר יותר באזור הצוואר, המותניים והגחון; צדדי הרגליים הפנימים, החזה, והמפשעה, בדרך כלל בצבע צהבהב קרמי או לבן דהוי, וצידו התחתון של הזנב לבן בוהק.
צבעו של הראש משתנה בין חום אדמאדאם דהוי בלחיים, לשחרחר או סגלגל באזור החרטום, הפנים והקרקפת.
המצח מתאפיין במשטח שיער צפוף וקצוץ הדומה לזה של צביון גמדי או מונטיאק הציצית, וצבעו כהה בדרך כלל.
במקרים מסוימים, יש סביב העיניים משקפיים בצבע מוקסין או פשתן שמהם נמשכים זוג פסים בצבע זהה לעבר צידי משטח השיער.
הסנטר לבנבן, והאוזניים בהירות; הצד הפנימי שלהן קירח משיער ברובו.
לקרניים הפשוטות הללו יש פוטנציאל קטלני ביותר בדומה לדקירה של מחט, ואין זה נדיר לראות מזאמות מסתובבות עם צלקות או פצעי דקירות עמוקים.
במקרים נדירים למדי (בעיקר אצל זכרים מבוגרים), הקרן עשויה להתפצל לסיעוף אחד או שניים.
הדו-צורתיות הזוויגית בין הזכר לנקבה בא לידי ביטוי רק בכך שהנקבות הן חסרות קרניים.
בדומה לאיילים טרופיים אחרים, המזאמה אינה משירה את קרניה באופן סדיר, ולעיתים קרובות הקרן מחזיקה מעמד למעלה משנה.
כפי שמרמז שמה המדעי ("אמריקנית") המזאמה האדומה מאכלסת אזור משמעותי ביבשת אמריקה הדרומית.
טווח התפוצה שלה כולל את כל השטח של קולומביה, ונצואלה, גויאנה הצרפתית, גיאנה, סורינאם, פרגוואי ואקוודור, מרבית ברזיל, מחצית משטחן של בוליביה ופרו, ואזורים קטנים יחסית בצפון ארגנטינה.
המדינות היחידות ביבשת זאת שבהן המזאמה האדומה נעדרת הן אורוגוואי וצ'ילה.
זוהי המזאמה היחידה שמצויה באי טרינידד ברפובליקה של טרינידד וטובגו, ובעבר הייתה מצויה גם על האי טובגו עד שהוכחדה משם עקב ציד.
המזאמה האדומה חיה בעיקר ביערות טרופיים צפופים עם חופה סגורה כדוגמת יער האמזונאס, והיא מעדיפה אקלים לח או יבש אך גשום.
עם זאת, ניתן למצוא אותה גם בסוואנות טרופיות דוגמת הסראדו בברזיל.
היא נוטה להישאר בקרבת ביצות, נהרות ונחלים אשר לאורך שפתם יש כיסוי צפוף של צמחייה, ומאכלס אזורים הרריים עד גבהים של 5,000 מטר מעל פני הים בצפון הרי האנדים.
היא נעדרת ממישורי הפמפס בדרום ממדבר אטקמה במערב ומהקאטינגס בעלת הצמחייה המדברית במזרח.
ממדי הגוף הקטנים יחסית שלה, מאפשרים למזאמה לנוע בקלות במים ובצמחייה צפופה ולהיטמע היטב בסביבה ולהפוך לבלתי נראית עבור הטורפים.
בשעות הלילה, המזאמה יוצאת לשיחור מזון גם בקצוות היער, בשדות ומטעים חקלאיים ואפילו בגינות.
הטמפרטורות בתחומי מחייתה 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת גבוהה ביותר 500 עד 6,000 מילימטר לשנה.
מעט מאוד ידוע על הפעילות של המזאמה האדומה בשל האופי הביישן שלה.
על פי הספרות המדעית, המזאמה האדומה עשויה להיות פעילה בכל שעות היממה, אך בפעילות לילית יש יתרון בשל היותה מחוץ לטווח הראיה של טורפים וציידים.
באופן כללי, המזאמה היא פעילת יום המבלה את רוב זמנה בחיפוש אחר מזון ביערות העבותים, אולם בשעות השחר ובין הערביים הוא עשוי לגשת לבלות יותר באזורי שיחים נמוכים.
עם הזריחה, המזאמה חוזרת לשטח הביתי שלה.
באזורים מסוימים כמו באי טרינידד שבה המזאמה נרדפת בכבדות, היא פעילת לילה ונדיר לראותה ביום.
המזאמה האדומה היא אייל טריטוריאלי; היא נוהגת לסמן את שטחה באמצעות חותמי ריח שונים (ראה בהמשך), אך הדבר משתנה בין הזכרים לנקבות: הזכרים נוהגים לסמן את כל שטחם ובמיוחד את הגבולות, בעוד שהנקבות יסמנו רק את תחום הליבה של הטריטוריה.
היקף החפיפה בין הטריטוריות משתנה בין מבוגרים לצעירים ובין זכרים לנקבות.
הזכרים כמעט ואינם סובלים חפיפה לשטח של זכר אחר ובדרך כלל חפיפה ממוצעת תהיה כ-2% בלבד מהטריטוריה.
הדבר נובע מהתוקפנות שלהם אחד כלפי השני במהלך היחום של הנקבות אשר עשוי להתרחש לאורך השנה ללא עונה קבועה.
אצל הנקבות לעומת זאת, תיתכן חפיפה של 20% בתחומי הליבה, וחפיפה בהיקף של 43% בשאר הטריטוריה.
שטחו של זכר אחד עשוי לחפוף לשטחם של מספר נקבות, אולם לאף אחד מהצדדים לא יהיה בעיה בכך.
המזאמה האדומה היא מין יחידאי בדרך כלל.
מחקר אחד שתיעד מזאמות, מצא שב-73% מהתצפיות המזאמה נצפתה בגפה, ב-22% מהתצפיות היא נצפתה עם בן זוג, ורק ב-3% מהתצפיות היא נצפה בשלשות.
במקרים נדירים יותר היא עשויה ללקט מזון בקבוצה של 4 פרטים למשך זמן קצר.
חוש הריח הוא דפוס התקשורת העיקרי המשמש את המזאמה האדומה וחיוני במיוחד לקיומה.
את חותמי הריח שלה אשר נועדו לאותת למזאמות אחרות על נוכחותה באזור היא משאירה באמצעות הטלת שתן וצואה גירוד קליפת העצים על ידי השיניים ושפשוף המצח על קליפות העצים.
הזכרים נעזרים גם בקרניהם כדי לשפשף את הצמחייה בקרבתם.
הריח של המזאמה נועד כדי לקבוע את הגבולות הטריטוריאליים שלה.
תקשורת ווקאלית נעשית לעיתים רחוקות בשל האופי הביישן שלה, אך בשעות הסכנה היא משמיעה שריקות חדות.