tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חוסיין ראה בקיומה של מדינה פלסטינית בהנהגת אש"ף בגדה המערבית איום על הממלכה הירדנית כולה, שכן על פי החלטת ועידת רבאט, אש"ף היה "הנציג הלגיטימי היחיד" של הפלסטינים, ולפיכך אמור היה לייצג גם את הפלסטינים בעבר הירדן, שהיו כמחצית מן האוכלוסייה שם.
לאחר הוועידה הצהיר חוסיין כי ירדן תמשיך להעניק לתושבי הגדה את כל השירותים שניתנו להם בעבר, אולם פלסטינים אשר יבחרו בזהות הפלסטינית, קרי באש"ף כמייצגם, ייהנו מן הזכויות הניתנות לאזרחי המדינות הערביות האחרות המתגוררים בירדן.
מהצהרה זו השתמע כי הפלסטינים בגדה המערבית צריכים להחליט מי מייצג אותם, ואם ייבחרו באש"ף, לא יוכלו להיות מיוצגים על ידי רשויות ירדניות, ויהיה עליהם לוותר על טובות ההנאה הגלומות בכך, כגון קצבאות, חופש תנועה ודרכון.
כדי להפגין כביכול את דבקותו בהחלטת רבאט ואת הפסקת ייצוג הפלסטינים מן הגדה המערבית, פיזר חוסיין את בית הנבחרים, שמחצית מחבריו היו פלסטינים מן הגדה המערבית, אך לא ערך בחירות חדשות בגדה המזרחית בלבד, שכן צעד זה משמעותו הייתה שירדן מוותרת על הגדה המערבית.
כמו כן, ביטלה ירדן את המשרד הממשלתי לענייני השטחים הכבושים, שטיפל בקשרים עם הגדה המערבית.
ירדן נמנעה למעשה מקיום החלטת רבאט.
בשנים אלה נהנה אש"ף מתמיכה גדלה והולכת בגדה המערבית.
בבחירות לרשויות המקומיות שערכה ישראל ביהודה ושומרון באפריל 1976 הצליחו המועמדים תומכי אש"ף לנצח את מרבית המועמדים הפרו-ירדנים.
חל תהליך של מעבר הממסד הציבורי-הפוליטי בגדה המערבית מתמיכה בירדן לתמיכה באש"ף, והיתרונות הכלכליים והאחרים שירדן הייתה יכולה להציע לתומכיה נעשו פחות ופחות אטרקטיביים.
בשנת 1980 הקימה ירדן מחדש את המשרד לענייני השטחים הכבושים, וחידשה את פעולת "הוועדה לענייני השטחים" של "המועצה הלאומית המייעצת".
כמו כן, הוקמו ועדה חדשה לענייני ירושלים ו"ועדה עליונה לענייני השטחים".
ב-1981 הוקמה גם ועדה לענייני דת בגדה המערבית.
ירדן תמכה באירועי המרי אזרחי והפרות הסדר שהתחוללו באביב 1982 ביהודה ושומרון; היא גינתה את התכנית הישראלית לאוטונומיה, ויצאה נגד התושבים שתמכו בתוכנית ושיתפו פעולה עם ישראל, ובראשם "אגודות הכפרים".
בתחילת ספטמבר 1982 פרסם נשיא ארצות הברית רונלד רייגן תוכנית לפתרון הסכסוך במזרח התיכון ("תוכנית רייגן"), שדיברה על הקמת אוטונומיה פלסטינית בגדה המערבית וברצועת עזה, תוך זיקה לירדן.
חוסיין שיבח את התכנית, אולם ועידת הפסגה הערבית שהתכנסה במרוקו שבוע מאוחר יותר דרשה מדינה פלסטינית עצמאית בהנהגת אש"ף.
ב-1983 הסכימו המלך חוסיין וראש אש"ף יאסר ערפאת על יחסים מיוחדים בין מדינה פלסטינית עצמאית שתקום בגדה המערבית לבין ירדן, אך יחסים קונפדרליים ולא פדרליים.
בפברואר 1983 אשרה "המועצה הלאומית הפלסטינית" עקרונית את המסגרת הקונפדרלית המוצעת ודחתה את תוכנית רייגן.
בתחילת אפריל פרסמו חוסיין וערפאת טיוטה של הצהרת כוונות בדבר הקשר הקונפדרטיבי ("תוכנית הקונפדרציה"), אך ערפאת סירב לחתום על הנוסח, בטענה שמוסדות אש"ף הם שצריכים לאשר אותו.
מוסדות אלה הציעו נוסח שלא היה מקובל על חוסיין וירדן הודיעה כי השיחות נכשלו.
בינואר 1984 חידש חוסיין את פעילות בית הנבחרים הירדני, שייצג את תושבי שתי הגדות, ותיקן סעיף בחוקה שאסר על בחירות ללא השתתפות הגדה המערבית, מה שאפשר למנות לבית הנבחרים פלסטינים מן הגדה המערבית.
ב-11 בפברואר 1985 נחתם בעמאן הסכם בין ממשלת ירדן לאש"ף, הקורא להסדר של "הבעיה המזרח תיכונית", בהתאם לכמה עקרונות, שאחד מהם הוא מימוש ההגדרה העצמית של הפלסטינים במסגרת איחוד ערבי קונפדרלי שייכון בין שתי המדינות, ירדן ופלסטין.
ההסכם זכה לתמיכה רבה בקרב תושבי הגדה המערבית, וגם מושב הפסגה הערבית באוגוסט 1985 תמך בו, אך "החזית העממית" ו"החזית הדמוקרטית" (שהיו חלק מאש"ף) סירבו לתמוך בו.
עקב סירובו של אש"ף לקבל את החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם, בפברואר 1986 הודיע חוסיין בנאום לאומה על הפסקת התיאום הפוליטי עם אש"ף, ומשמעות הנאום הייתה ביטול ההסכם שהושג שנה קודם לכן.
הירדנים גם קיוו שהתכנית תסייע ליצור מנהיגות מקומית שלא תהיה נתונה להשפעת אש"ף.
לצורך מימון התכנית, כונסה בעמאן ועידה בינלאומית שנועדה לעודד תרומות והשקעות, אולם ההיענות הייתה נמוכה, והתכנית לא יצאה לפועל.
לראשונה מאז 1967, אפשרה ישראל לפתוח סניפים של בנק עמאן-קאהיר ביהודה ושומרון, ומינתה, בתיאום עם ירדן, ארבעה ראשי עיריות חדשים בשומרון.
בדצמבר שנת 1987 פרצה בשטחי יהודה ושומרון וחבל עזה האינתיפאדה הראשונה, שגרמה למלך חוסיין להבין שהפלסטינים לא מעוניינים בחסות הממלכה הירדנית ולכן, כמו גם מתוך חשש שהאינתיפאדה תפרוץ גם בירדן, החליט לבצע תפנית במדיניותו.
ב-28 ביולי 1988 ביטלה ירדן את תוכנית החומש לפיתוח הגדה המערבית ועזה, ב-30 ביולי פיזר המלך את בית הנבחרים הירדני, ובכך בוטל ייצוגה של הגדה המערבית ברשות המחוקקת, וב-31 ביולי הודיע חוסיין על ניתוק הקשרים המשפטיים והמנהליים עם הגדה המערבית, והצהיר: "ירדן איננה פלסטין".
מכאן ואילך ראתה ירדן באש"ף את האחראי לנעשה בגדה המערבית ואת הגורם שעתיד לקבל את השלטון עליה לאחר נסיגה ישראלית.
מיד לאחר ההחלטה על ניתוק הזיקה, בוטל המשרד הממשלתי לענייני השטחים הכבושים.
בנובמבר 1989 נערכו בירדן בחירות כלליות, שבהן כל 80 חברי בית הנבחרים נבחרו בגדה המזרחית בלבד, ובכך הן ציינו את הניתוק הסופי מן הגדה המערבית.
ההחלטה על הניתוק מהגדה המערבית הגבירה את המתחים בין אזרחים ממוצא עבר-ירדני לאזרחים ממוצא פלסטיני בממלכה.
באוקטובר 1991 התכנסה ועידת מדריד, שנועדה לקדם תהליך שלום בין ישראל למדינות ערב והפלסטינים, בחסות בין-לאומית.
לקראת הוועידה אומץ רעיון של חוסיין לשלוח משלחת ירדנית-פלסטינית משותפת, שתדון עם ישראל בסוגיות הנוגעות לגדה המערבית.
אולם ועידה זו לא הצליחה לקדם הסדר פוליטי ישראלי-ערבי.
ירדן דחתה הצעה אמריקנית לכינון קונפדרציה בינה לבין מדינה פלסטינית בגדה המערבית וברצועת עזה, ועמדה על כך שבסוף התהליך צריכה לקום מדינה פלסטינית עצמאית.
ב-26 באוקטובר 1994 נחתם הסכם שלום רשמי בין ירדן לישראל, במסגרתו הכירה ישראל באינטרסים הירדניים בירושלים.
האו"ם והרוב המוחלט של מדינות העולם נוקטים עמדה שעל-פיה שטח הגדה המערבית ראוי להיות חלק ממדינה פלסטינית עתידית.
הגברת הלבנה (באנגלית The White Lady) הוא ציור סלע הנמצא במרומי ההר ברנדברג בנמיביה.
הציור נחשב במשך שנים לתעלומה ארכאולוגית, וכיום מוסכם כי זו היא יצירה בושמנית בת 2,000 שנה לפחות.
בציור, שממדיו כ-5.5 מטר לרוחב ו-1.5 לגובה, מתוארת קבוצת אנשים בעלי גון עור כהה שבתוכם דמות אישה שגוון עורה לבן, בידה האחת קשת ובידה השנייה – גביע.
כמו כן מתוארים בציור בעלי-חיים, ובהם ראמים.
על פי ההסבר המקובל, הציור מציג ריקוד טקסי ו"הגברת הלבנה" היא רופאת אליל, שגופהּ אך צבוע בצבע לבן והיא מקושטת בתכשיטים.
הציור נחשף לראשונה לציבור האירופי בשנת 1918 על ידי מגלה הארצות הגרמני ריינהרד מאק (Maack) .
מאק, שהתרשם מאוד מהציור המפורט, ערך רישומים שלו, יצר מהם סדרת העתקים ופרסמם באירופה.
בשנת 1929 הגיעו רישומיו של מאק לידיו של האנתרופולוג והפרהיסטוריון הצרפתי אנרי בריי בעת ביקורו בקייפטאון.
בריי השווה בין הציור לבין ציורי דמויות בארמון קנוסוס שבכרתים והציע שהציור נוצר בידי קבוצה שהגיעה מאזור הים התיכון.
בריי היה גם הראשון שכינה את הדמות בשם "הגברת הלבנה".
רק ב-1945 ביקר בריי בעצמו באתר ופרסם את התאוריה שלו על מקורותיה הים-תיכוניים של "הגברת הלבנה".
התאוריה של בריי השפיעה על חוקרים שבאו אחריו והציעו תאוריות שונות על מקורות הציור, בהן ההשערה שנוצר בידי פיניקים.
גם ההשערה, לפיה מתחם המבנים זימבבואה הגדולה הוקם בידי "לא-אפריקאיים", מושתתת על התאוריה של בריי.
הגדה האנגלית או המזח האנגלי הוא רחוב על גדת נהר הנבה במרכז סנקט פטרבורג שברוסיה.
הגדה האנגלית ממוקמת בין התעלה האדמירלית החדשה לבין כיכר הדצמבריסטים, בסמוך לגדת האדמירליות.
בניית הבתים לאורך גדת נהר הנבה באזור התעלה האנגלית החלה בשנת 1763. הגדה קיבלה את שמה בשל מיקומה של השגרירות האנגלית ששכנה ברחוב זה עד שנת 1918, וכן בשל כנסייה אנגליקנית (במספר 48) שנבנתה בשנים 1814–1815 על ידי האדריכל ג'אקומו קוורנג'י.
השגרירות הבריטית עברה מאתר זה בעקבות המהפכה הרוסית בשנת 1917 ועם העברת הבירה למוסקבה.
מבני האצולה הולאמו בעקבות המהפיכה, ולאחר פירוק ברית המועצות הפכו בעיקר למבני משרדים.
בניין הסנאט והסינוד הממוקם בגדה משמש את בית המשפט החוקתי של רוסיה.
מדי שנה, ב-22 ביוני נערך משט "מפרשי הארגמן" - מסורת שהחלה לאחר תום מלחמת העולם השנייה במסגרת נחגג סיום שנת הלימודים בהפלגת פריגטה (ספינת מפרש תלת תרנית) עם מפרשי ארגמן, בהשראת הרומן "מפרשי הארגמן" מאת אלכסנדר גרין.
האונייה מפליגה לאורך הגדה האנגלית, גדת האדמירליות וארמון החורף.
הפלגה זו נערכת מדי שנה כחלק מפסטיבל הלילות הלבנים.
הגברת הנעלמת הוא סרט קולנוע בריטי מסוגת מותחן קומי בבימויו של אלפרד היצ'קוק משנת 1938. בסרט משחקים בתפקידים ראשיים מרגרט לוקווד, מייקל רדגרייב, פול לוקאס ודיים מיי וויטי.
תסריט הסרט נכתב על ידי פרנק לאנדר וסידני גילט והוא מבוסס על ספרה של אתל לינה וויט משנת 1936, "The Wheel Spins".
הסרט היה בין סרטיו הבריטיים האחרונים של היצ'קוק לפני שעבר לארצות הברית.
הצלחתו של הסרט שכנעה את המפיק דייוויד או.
עוד שתי גרסאות, פחות מוצלחות, צולמו לסיפור: בשנת 1979 ביים אנטוני פייג' אתחול מודרני בכיכובם של אליוט גולד, סיביל שפרד, הרברט לום, ארתור לאאו, איאן קרמייקל, ג'ין אנדרסון, ולאדק שייבל, ואנג'לה לאנסברי בדמות מיס פרוי, "הגברת הנעלמת".
ב-2013 עובד הסיפור לסרט טלוויזיה בריטי, עם שורה של שחקני תיאטרון אנגליים בתפקידים הראשיים: טאפנס מידלטון, קילי הוז, ג'וליאן ריינד-טוט, פיפ טורנס, סטפני קול, טום יוז, אלכס ג'נינגס, וסלינה קאדל בדמות מיס פרוי, "הגברת הנעלמת".
הסרט מגולל את סיפורה של אייריס הנדרסון הנופשת עם שתי חברותיה בפונדק שכוח אל באירופה.
אייריס מתכוננת לשוב לאנגליה במטרה להינשא לאדם שהיא אינה אוהבת.
במלון מתארחים גם קולדיקוט וצ'ארטרס, זוג אוהדי קריקט; גברת פרוי, מורה למוזיקה וגילברט, מוזיקאי צעיר.
החבורה מתעכבת בפונדק עקב סופת שלגים, והם נאלצים לחכות ליום המחרת כדי לצאת לדרך.
במהלך הלילה אייריס מתלוננת באוזני מנהל המלון בדבר נגינתו החזקה של גילברט.
כאשר המנהל מעיף את האחרון מחדרו הוא בא לחדרה של אייריס.
היא נאלצת לבקש מהמנהל להשיב את גילברט לחדרו.
בינתיים, גברת פרוי מאזינה בקשב רב לזמר פולק הנרצח כשהיא ניגשת לאדן החלון.
למחרת, כאשר אייריס יוצאת לכיוון הרכבת נופלת עליה לבנה שנזרקה על ידי מישהו אלמוני מאחד החלונות בפונדק.
גברת פרוי מסייעת לה לעלות לרכבת, שם היא מתעלפת.
היא מתעוררת והיא נענית לבקשתה של פרוי לסעוד עימה בהפסקת תה.
האחרונה כותבת את שמה על החלון מפאת הרעש וכך אייריס מודעת לשמה.
השתיים חוזרות לתא, ואייריס נרדמת במהירות.
כאשר אייריס מתעוררת משנתה היא מגלה כי גברת פרוי נעלמה ויוצאת לחפש אותה יחד עם גילברט שמצטרף לחיפושים.
לאחר חיפושים מתישים השניים מוצאים את גברת פרוי שמתגלה כמרגלת שהעבירה מסר סודי באמצעות מנגינה.
לאחר מאבק עיקש נגד הקנוניה שניסתה לחטוף את גברת פרוי השניים מצליחים לברוח.
לאחר המסע שעברו גילברט ואייריס הם מתאהבים.
הם מצליחים להגיע למשרד החוץ ושם הם פוגשים שנית את גברת פרוי שמסרה את המנגינה.
לבסוף מתברר שלאחר כל המאמצים של קולדיקוט וצ'ארטרס להספיק את משחק הקריקט, הוא בוטל מלכתחילה.
מרגרט לוקווד - אייריס הנדרסון
פול לוקאס - ד"ר הרץ
דיים מיי וויטי - גברת פוי
ססיל פארקר - מר טודהאנטר
לינדאן טראברס - "גברת" טודהאנטר
הסרט זכה להצלחה קופתית מרשימה בבריטניה ובארצות הברית.
העיתון "הניו יורק טיימס" הגדיר את הסרט כטוב ביותר לשנת 1938. בשנת 1939 במאי הסרט, אלפרד היצ'קוק, זכה בפרס איגוד מבקרי הקולנוע של ניו יורק לבמאי הטוב ביותר.
זהו הפרס היחידי שהיצ'קוק קיבל על עבודת הבימוי שלו.
הגברים הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1950 בהפקתו של סטנלי קריימר ובבימויו של פרד זינמן.
התסריט הוא של קארל פורמן שכתב אותו בעקבות סיפור קצר שלו.
בתפקידים הראשיים מככבים מרלון ברנדו ותרזה רייט, זה סרט הבכורה של ברנדו לאחר שהתפרסם במשחקו בהצגה חשמלית ושמה תשוקה בברודוויי.
קריימר שהתעסק בסרטיו בבעיות חברה בחר הפעם בבעיות פצועי המלחמה המשותקים ובעיות הסתגלותם למצבם החדש.
הסרט מעלה את בעיותיהם הרבות כולל שליטה על הסוגרים ויכולתם להוליד, נושאים שלא הועלו עד אז בסרטים וגם את בעיותיהם של השתלבות בחברה של אנשים בריאים ובעיקר על עתיד יחסיהם עם חברותיהם.
בתחילה מופיעה הכתובת: "בכל המלחמות מאז שחר ההיסטוריה, היו גברים שלחמו פעמיים.
בפעם הראשונה לחמו באלה, חרב ומכונת ירייה.
בפעם השנייה לא היו להם הכלים האלה אבל זה היה הקרב הגדול ביותר.
הם נלחמו בו באמונה ובאומץ עד שהושג לבסוף הניצחון".
הסרט צולם בבית החולים בירמינגהאם של המחלקה לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית (VA) שהיה בואן נויס, לוס אנג'לס, ופעל בשנים 1944–1950 ובו טופלו אלפי פצועים משותקים מקרבות מלחמת העולם השנייה.
מרלון ברנדו גר בבית החולים במשך חודש לפני תחילת ההפקה, אשפז את עצמו במחלקת משותקי הגפיים התחתונות וסיגל לעצמו מיומנוית בנסיעה בכסא גלגלים.
בסרט משחקים את עצמם 45 מאושפזי המחלקה הזו.
הסרט לא הצליח כלכלית, האמריקאים לא אהבו את הצד העגום הזה של תוצאות המלחמה.
הבעיות המועלות בסרט דומות לבעיותיו של קטוע הידיים הומר פאריש מהסרט שנות חיינו היפות ביותר שגם בו השתתפה תרזה רייט.
לוטננט קן וילצ'ק ("באד") (מרלון ברנדו) מאושפז זמן ממושך בבית חולים צבאי לאחר שנפצע בגבו בפעולה במלחמת העולם השנייה ונותר משותק בחצי גופו התחתון.
הוא בדיכאון, מתקשה לקבל את מצבו החדש, אינו מתחבר לשאר המשותקים במחלקה, אינו משתף פעולה עם הצוות המטפל בראשות ד"ר ברוק (אוורט סלואן) ואינו רוצה בהמשך קשר עם חברתו.
אלן ("אלי") (תרזה רייט) חברתו של קן, אוהבת אותו ורוצה למסד את הקשרים ביניהם למרות פציעתו אך הוא דוחה אותה כי אינו רוצה שתרחם עליו.
רק לאחר פגישה במחלקה בו היא משכנעת אותו באהבתה אליו, הוא מתרצה ומתחיל בטיפול שיקומי כדי לחזק את שרירי גופו העליונים וגם מתחיל להיות אופטימי לגבי העתיד ומסכים להתחתן אתה.
"אלי" נחושה להתחתן עם קן למרות דעתם של הוריה המבקשים ממנה לוותר עליו לנוכח הסיכונים בנישואים כאלה.
"באד" לא מצליח לעמוד בטקס ונופל.
בבית מתחילות רגליו להתכווץ, הוא מסתכל באשתו, רואה את מבטה הנפחד ובורח מהבית.
הוא נכנס לבר, משתכר ועושה תאונה עם מכוניתו.
לבקשת המשטרה הוא מוחזר לבית החולים ורוצה להישאר שם כל הזמן.
כעבור חודשיים, בלחץ חבריו וד"ר ברוק, הוא משתכנע לחזור לביתו שם מחכה לו "אלי" המקבלת אותו בחיוך וחיבוק.
הגברת השנייה של ארצות הברית הוא התואר הלא רשמי הניתן לאשת סגן נשיא ארצות הברית על בסיס התואר הגברת הראשונה של ארצות הברית הניתן כמעט תמיד לאשת נשיא ארצות הברית.
במונח "הגברת השנייה" נעשה ככל הנראה שימוש לראשונה על ידי ג'ני הוברט, רעייתו של סגן הנשיא גארט הוברט, סגנו של הנשיא ויליאם מקינלי.
בהמשך יצא תואר זה מהאופנה, אך השימוש בו התחדש בשנות ה-80 של המאה ה-20. בשנות התשעים נזנח שוב השימוש בתואר זה, לטובת התואר "אשת סגן נשיא ארצות הברית" (wife of the Vice-President), אך הוא הושב לתחייה בתקופת ממשלו של הנשיא ברק אובמה.
עם בחירתה של קמלה האריס לסגנית נשיא ארצות הברית בנובמבר 2020, התפקיד אויש לראשונה על ידי גבר - בעלה של האריס, דאגלס אמהוף, נקרא האדון השני של ארצות הברית .
אמהוף היה גם היהודי הראשון שכיהן בתפקיד.
החל מ-20 בינואר 2025 מכהנת בתפקיד אושה ואנס, רעייתו של סגן הנשיא ג'יי.
במשך השנים עברה מידת חשיפתה הציבורית של הגברת השנייה תהליך של התפתחות.
פלוריד קלהון, רעייתו של ג'ון קלהון הייתה דמות מרכזית בפרשיית התחתונית (Petticoat Affair), שערורייה חברתית-פוליטית שבמסגרתה נודו מבחינה חברתית מזכיר המלחמה, ג'ון איטון ואשתו, פגי איטון.
פרשה זו הזיקה עוד ליחסים שהיו כבר מתוחים בין סגן הנשיא קלהון לבין הנשיא אנדרו ג'קסון.
טיפר גור, רעייתו של סגן הנשיא אל גור, הייתה פעילה בכמה מערכות להסרת תכנים מהתרבות הפופולרית האמריקאית, מסרטי קולנוע, מתוכניות טלוויזיה וממופעים מוזיקליים, שמבחינתה היו מעוררי סלידה והיא החלה לעסוק בכך עוד מהימים שבעלה היה עוד סנאטור.
היא קראה תיגר על יוצרים שעשו שימוש במילים פוגעניות ולעיתים קרובות התעמתה עם מבקריה, כמו להקת דד קנדיז, והזמר ג'לו ביאפרה.
לין צ'ייני, רעייתו של ריצ'רד צ'ייני, תמכה ברפורמה בחינוך, וחשפה כשלים ספציפיים של מערכת החינוך הציבורי במהלך כהונתה כגברת השנייה.
צ'ייני היא באופן מיוחד תומכת גלוית לב של הוראת ההיסטוריה וכתבה חמישה ספרים רבי מכר על הנושא עבור הילדים ועבור בני משפחותיהם.
ג'יל ביידן, רעייתו של סגן הנשיא בתקופת ממשל אובמה, ג'ו ביידן, עובדת כמרצה לשפה האנגלית בקולג' הקהילתי של צפון וירג'יניה והיא נחשבת לראשונה מבין כל נשות סגני הנשיא שהחזיקה משרה בתשלום בעת כהונת בעלה כסגן נשיא.
ביידן הייתה מעורבת בכמה מטרות, כולל מודעות לסרטן השד ואוריינות.
בוועידת המפלגה הדמוקרטית ב-2016 אמרה ביידן: "הרשו לי לפתוח בדברי תודה כלפיכם על כך שאפשרתם לי לשרת כגברת השנייה של ארצות הברית בשמונה השנים האחרונות.
היה זה כבוד גדול עבורי".
הייתה זו הפעם הראשונה שנעשה שימוש בתואר בלתי רשמי זה על ידי הגברת השנייה בוועידה ארצית.
עד כה כיהנו בתפקיד 39 נשים וגבר אחד, 11 מתוכן כיהנו בהמשך בתפקיד הגברת הראשונה.
במשך השנים היו 17 תקופות בהן לא שימשה בתפקיד הגברת השנייה אף אחת (במקרים בהם לא היה סגן נשיא מכהן כלל, או שזה היה אלמן או רווק).
התקופה הארוכה ביותר הייתה 16 השנים בין כהונתם של בני זוגן של אביגייל אדמס ושל אן תומפסון גריי.
האחרונה מבין תקופות אלו הייתה 132 הימים ב-1974 מיום כניסתו לתפקיד נשיא ארצות הברית של ג'רלד פורד (שהיה קודם לכן סגן הנשיא ורעייתו בטי פורד שימשה כגברת השנייה), לבין תחילת התקופה בה שימשה בתפקיד הפי רוקפלר, רעייתו של סגנו של פורד, נלסון רוקפלר.
הגברת נעלמת הוא סרט טלוויזיה בריטי מסוגת מתח ומסתורין.
את הסרט ביים דיארמוד לורנס, בהפקה משותפת של ה-BBC ו-Masterpiece Films.
הסרט מבוסס על הרומן "The Wheel Spin" מאת אתל לינה וייט.
בסרט מככבים סלינה קאדל בתפקיד האישה הנעלמת מיס פרוי, טאפנס מידלטון בתפקיד אייריס קאר הצעירה (שמגלה את ההיעלמות אבל לא מתייחסים אליה ברצינות), טום יוז ואלכס ג'נינגס בתפקידי מקס הר והפרופסור, שני נוסעים אנגלים שבאים לעזרתה של אייריס.
הסרט שודר לראשונה ב-17 במרץ 2013 בערוץ BBC One.
נתוני הצפייה היו של 7.44 מיליון איש.
הסרט אינו רימייק של סרטו של אלפרד היצ'קוק "הגברת הנעלמת", אלא עיבוד מחודש של הרומן, והוא נאמן יותר למקור.
הסרט מתאר אשת חברה צעירה, בשם אייריס קאר, שנוסעת ברכבת ברחבי אירופה של שנות השלושים של המאה העשרים.
במהלך הנסיעה היא מגלה שאומנת אנגלייה, מיס פרוי, שנסעה איתה באותה רכבת, נעלמה באופן מסתורי.
היא מגייסת לעזרתה צעיר נאה בשם מקס הר, ופרופסור מאוקספורד שנוסעים יחד ברכבת.
בדומה למתואר בספר (אב בשונה מהגרסה הקולנועית משנת 1938), מיס פרוי היא אומנת כפי שהיא מציגה את עצמה ואינה סוכנת בריטית של סוכנות הביון MI6. המניע לחטיפה שלה אינו פעילותה בשירות סוכנות הביון, אלא העובדה שהיא ראתה חשוד ברצח בנסיבות שהיו פוסלות את האליבי שלו.
טאפנס מידלטון – אייריס קאר
סלינה קאדל – מיס פרוי
טום יוז – מקס הר
קילי הוז – גברת טודהנטר / לורה פרמיטר
ג'וליאן ריינד-טוט – מר טודהנטר / סר פווריל
סנדי מקדייד – גברת ברנס
פיפ טורנס – הכומר קנת' ברנס
סטפני קול – אוולין פלודפורטר
ג'מה ג'ונס – רוז פלודפורטר
מקום ההתרחשות של הגרסה המחודשת הוא ברכבת אקספרס מפוארת שנוסעת מקרואטיה לטריאסטה, ולא בארץ בדיונית כפי שמופיע במקור.
פנים רכבת הפאר משנות השלושים של המאה העשרים, כולל קרונות שינה, קרון מסעדה, בר וטרקלין, יוצרו בבודפשט עבור הפקת הסרט.
הגברת הראשונה של מצרים הוא התואר הבלתי רשמי של אשת נשיא מצרים.
נכון ל-2021 אנתסאר עאמר היא הגברת הראשונה של מצרים.
נגלאא מחמוד, אשתו של הנשיא לשעבר מוחמד מורסי (2012–2013), דחתה את תואר הגברת הראשונה, והעדיפה להיקרא "המשרתת הראשונה", "אשת הנשיא" או "אום אחמד", שם מסורתי שמשמעותו אמו של אחמד, בנה הבכור
הגדוד הוא סרט עלילתי באורך מלא, המוקדש לגדודי המוות הנשיים שנוצרו בשורות צבא האימפריה הרוסית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הסרט יצא לאקרנים ברוסיה ב-20 בפברואר 2015 ומתמקד בעלילותיה של מריה בוצ'קאריובה.
אביב 1917. מהפכת פברואר שינתה את חייה של רוסיה ואת מהלך המלחמה הגדולה.
הצאר הריבון כבר ויתר על כס המלוכה.
בתעלות, שם העימות עם הגרמנים נמשך יותר משנה, הבולשביקים מנהלים את התעמולה שלהם בכל הכוח ובעיקר הם קוראים לשלום עם האויב.
הקצינים הרוסים כמעט אינם יכולים להחליט דבר ללא אישור של ועדות החיילים.
הצבא נמצא על סף ריקבון סופי.
על פי הוראת הממשלה הזמנית, לצורך העלאת המורל, נוצר גדוד מוות נשי בפיקודה של מריה בוצ'קאריובה.
תחתיה, גדוד המוות מהווה דוגמה לאומץ לב, אומץ ורוגע, מעלה את רוח החיילים ומוכיח כי כל אחת מגיבורות הנשים המשרתות בו ראויה לתואר חיילת צבא רוסיה.
הרעיון עלה במהלך צילומי הסרט "מצודת ברסט".
המפיק איגור אוגולניקוב, שהתעניין בתולדות המלחמה הפטריוטית הגדולה, החליט להראות את גורלן של נשות חיל המצב של ברסט שנשלחו לשבי.
אך בהמשך ננטש רעיון זה, אך הוא הפך לעלילה העוסקת בכוחן של הנשים במהלך מלחמת העולם הראשונה ששירתו בגדוד המוות הנשי של מריה בוצ'קאריובה.
הסרט צולם במחוז פסקוב (בייחוד באזור הכפר בוגרובו וכביש לסקובסקוי) בסתיו 2013 ועברו לסנקט פטרבורג באביב 2014.
הגברת הראשונה היא סדרת טלוויזיה דרמה אנתולוגית אמריקאית שנוצרה על ידי אהרון קולי, שהוקרנה לראשונה שואוטיים ב-17 באפריל 2022. בסדרה מככבים בין היתר מישל פייפר, ויולה דייוויס וג'יליאן אנדרסון, ומתאר את החיים והאירועים המשפחתיים של שלוש הגברות הראשונות של ארצות הברית : אלינור רוזוולט, בטי פורד ומישל אובמה.
הסדרה זכתה לביקורות מעורבות, עם שבחים על הביצועים של פייפר ואנדרסון, כמו גם על התלבושות ועיצוב התפאורה, עם ביקורת על הקצב העלילה והביצועים של דייוויס.
קליאה דובאל - מלווינה תומפסון
ג'קי ארל היילי - לואיס מקהנרי האו
קייט מאלגרו - סוזן שר
דרק ססיל - דונלד רמספלד
ריס וייקפילד - דיק צ'ייני
מייקל פוטס - פרייזר רובינסון השלישי
אלן בורסטין - שרה דלאנו רוזוולט
ג'ודי גריר - ננסי האו
לקסי אנדרווד - מליה אובמה
קיידן בויד - מייקל פורד
גאווין וייט - מייקל פורד בצעירותו
מארק הילס - ג'ק פורד
ג'ק שמייקל - ג'ק פורד בילדותו
בן קוק - סטיבן פורד
פול הולקומב - סטיסן פורד בצעירותו
לזלי קריצר - מרתה גרהם
סנייה סידני - סשה אובמה
איוון פארק - אלן טיילור
ב-5 בפברואר 2020, פורסם כי שואוטיים נתנה אישור להפקת סדרה בשם First Ladies.
מפיקי הסדרה היו צפויים לכלול את ויולה דייוויס, ג'וליוס טנון, קאתי שולמן, ג'ף גספין, בראד קפלן ואהרון קולי, שגם יצר את הסדרה ויכתוב.
דייוויס תככב בתפקיד מישל אובמה.
בינואר 2021, מישל פייפר, ג'יימי לוסון וקריסטין פרוסט לוהקו לתפקידים בסדרה בתור בטי פורד, אובמה הצעיר ופורד הצעירה, בהתאמה, כאשר סוסנה ביר אמורה לביים ולהפיק.
באותו חודש לוהקו השחקנים פמלה אדלון וריס וייקפילד.
ב-16 בפברואר 2021, ארון אקהרט לוהק לתפקיד ג'רלד פורד.
באותו חודש, החליפה ג'ודי גריר את אדלון עקב בעיות בלוח זמנים.
ב-22 בפברואר 2021, פורסם כי ג'יליאן אנדרסון תגלם את אלינור רוזוולט.
שלושה ימים לאחר מכן, ב-25 בפברואר 2021,פורסם כי או.
פגבנל יגלם את הנשיא ברק אובמה.
ב-2 במרץ 2021 פורסם כי דקוטה פנינג תגלם את סוזן פורד.
ב-9 במרץ 2021, לקסי אנדרווד לוהקה לתפקיד מליה אובמה בתפקיד חוזר.
ב-10 במרץ 2021, עוד תשעה שחקנים הצטרפו לסדרה, כולל דרק ססיל בתור דונלד רמספלד, איה קאש בתור אסתר ליבוביץ, ג'ק פיקינג בתור ג'רלד פורד (צעיר), קיידן בויד בתור מייקל פורד, מארק הילס בתור ג'ק פורד, בן קוק בתור סטיבן פורד, לסלי קריצר בתפקיד מרתה גרהם, תומאס אי.
סאליבן בתפקיד ביל וורן, ופטריס ג'ונסון צ'בנס בתפקיד קלרה פאוול.
ב-13 באפריל 2021, רג'ינה טיילור הצטרפה לצוות השחקנים בתור מריאן שילדס רובינסון, בעוד סנייה סידני, ג'וליאן דה נירו ואוון פארק הצטרפו לקאסט בתפקידים חוזרים כמו סשה אובמה, ברק אובמה הצעיר והאס.אס.
ביוני 2021, גלוריה ראובן וקייט מאלגרו הצטרפו לצוות השחקנים בתור ולרי ג'ון ג'ארט וסוזן שר, בעוד רוזלינד צ'או, מייקל פוטס, קתלין גארט ודונה לין צ'מפלין לוהקו לתפקידים חוזרים.
ביולי 2021, קיפר סאת'רלנד ולילי ראב לוהקו לתפקידים ראשיים בתור פרנקלין דלאנו רוזוולט ולורנה היקוק, בהתאמה, בעוד אלן ברסטין, אלייזה סקנלן, קיילי ספייני, קליאה דובאל וצ'ארלי פלאמר לוהקו לתפקידים חוזרים.
באוגוסט 2021, ג'קי ארל היילי, מריה דיזיה וג'רמי בוב לוהקו לתפקידים חוזרים.
הסדרה עלתה לראשונה ב-17 באפריל 2022 בשואוטיים ובשירות ההזרמה פרמאונט+ ב-2022.
ב-25 בפברואר 2021, הוכרז שהצילומים החלו בקובינגטון, ג'ורג'יה.
הגברת הראשונה של מאטו גרוסו דו סול (בפורטוגזית: Primeira-dama do Mato Grosso do Sul) הוא התואר המשמש את נשותיו של מושל מאטו גרוסו דו סול, ברזיל.
הראשונה שהחזיקה בתפקיד הייתה אמליה סנטנה, אשתו של המושל הראשון הארי אמורים קוסטה.
הגברת הראשונה הנוכחית של מאטו גרוסו דו סול היא Fátima Azambuja, אשתו של ריינאלדו Azambuja.
ב-1 בינואר 2023, מוניקה רידל תהפוך לגברת הראשונה כאשר בעלה, אדוארדו רידל, מושבע לתפקיד מושל המדינה.
ככלל, הנשים הראשונות של מאטו גרוסו דו סול, בנוסף לשמשה כמארחת המדינה וליוו את המושל לאירועים, עוסקות באקטיביזם ותומכות במטרות ציבוריות לטובת אוכלוסיית המדינה.
הגברת הראשונה של ברזיל (בפורטוגזית: Primeira-dama do Brasil) הוא התואר (הלא-רשמי) של המארחת בארמון אלבורדה.
תפקיד זה מבוצע, על פי המסורת, על ידי אשת נשיא ברזיל.
לגברת הראשונה אין תפקיד רשמי בממשלה, אבל בדרך כלל היא משתתפת בטקסים ציבוריים ומארגנת פעולות חברתיות כמו אירועי צדקה.
מכיוון שהנשיאה היחידה בתולדות ברזיל, דילמה רוסף, הייתה גרושה בתקופת כהונתה כנשיאה, לברזיל מעולם לא היה "אדון ראשון".
למרות שאין מדובר בתואר רשמי, התואר "הגברת הראשונה" התפשט גם לנשותיהם של מושלי מדינות ברזיל.
בעלה של רקל ליירה מושלת מדינת פרנמבוקו, מכונה בהתאם "האדון הראשון".
אשתו של סגן נשיא ברזיל מכונה הגברת השנייה של ברזיל.
החל מינואר 2023, הגברת הראשונה של ברזיל היא רוסנגלה לולה דה סילבה, רעייתו של הנשיא לואיז אינסיו דה סילבה.
מרייטה רודריגס אלווס 18 בנובמבר 1880 בתו של רודריגס אלווס 8 בדצמבר 1904 15 בנובמבר 1906 29 בינואר 1957 (76) בנותיו של הנשיא אלווס, חלקו ביניהן את תפקיד הגברת הראשונה, כאשר קטיטה שימשה בתפקיד בשנתיים הראשונות לכהונתו, ומרייטה בשנתיים הבאות.
הגברת איננה פונה אחורה (The Lady is not for turning) הוא ביטוי שבו השתמשה ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר בנאומה בכנס המפלגה השמרנית ב-10 באוקטובר 1980. הביטוי היה לשמו של הנאום שבו הוא נכלל, אשר נחשב לנאום מכונן בקריירה הפוליטית של תאצ'ר, והפך למעין מוטו שלה.
הביטוי שבנאום התייחס לסירובה של תאצ'ר לבצע פניית פרסה (, קרי "יוּ-טֵרְן") ולסגת מן המדיניות הכלכלית הליברלית שהנהיגה, כפי שהיו בקרב השמרנים מי שהאיצו בה לעשות, וביניהם ראש הממשלה השמרני הקודם אדוארד הית'.
הקריאות לנסיגה מן המדיניות שנקטה תאצ'ר באו על רקע מיתון כלכלי שהשתרר בבריטניה ועלייה חדה בשיעור האבטלה בה - 2 מיליון מובטלים לעומת 1.5 מיליון בשנה שלפני כן, והגיע לשיא של 3 מיליון מובטלים ויותר עד אשר תם המיתון ב-1982.
הביטוי נטבע עבור תאצ'ר על ידי המחזאי רולנד מילאר , שהיה כותב הנאומים של תאצ'ר מאז 1973. הוא משחק מילים ביחס לשמו של מחזה משנת 1948 מאת כריסטופר פריי בשם The Lady's Not for Burning.
למעשה, מילאר התכוון שהמיקוד בנאום יהיה על המילים בו שקדמו לביטוי זה, שהיו "פנו אחורה אם רצונכם בכך" (You turn if you want to, משחק מילים על U-turn), אך היה זה הביטוי שלאחריהן שתפס את תשומת הלב המרבית.
באותה עת כבר הייתה תאצ'ר ידועה בכינוי "אשת הברזל", אשר נטבע אודותיה על ידי עיתונאי סובייטי.
נאומה של תאצ'ר בכללותו התקבל בחיוב רב על ידי באי הכנס המפלגתי, וזכה בסיומו לתשואות שנמשכו חמש דקות.
הגברת הראשונה הוא מחזה ישראלי מאת מוטי לרנר ובבימויו של משה קפטן, שעלה לראשונה בשנת 2023 בתיאטרון הבימה.
בעקבות מחדל מלחמת יום הכיפורים קמה בישראל ועדת אגרנט בראשות השופט שמעון אגרנט עבור חקירת נסיבות פריצת המלחמה ומציאת האשמים בכישלון הישראלי.
מחאה ציבורית מתעוררת נגד ראש הממשלה גולדה מאיר ושר הביטחון משה דיין, המאשימה אותם בכשל המדיני שהביא למלחמה ובכשל הצבאי שגרם לאבדות כה רבות בה.
גולדה הנואשת מנסה להיאבק בהאשמות האלה, תוך התמודדות עם כאבה האישי בעקבות המלחמה וההבנה שתחת אחריותה נפלו כה רבים.
חנה, בתה של גולדה, מנסה לתמוך באמה החולה והמותשת בעקבות המלחמה, ומגלה את ספקותיה ואת רגשי האשמה שלה – כמו את הסיבה מדוע לא ביקרה מעולם את נכדתה.
במחזה מתוארים יחסיה של גולדה עם שר הביטחון באותה העת, וכן עם השר המקורב לה ישראל גלילי.
כמו כן, מוצגים אנשי לשכתה של ראש הממשלה המבקשים לגונן עליה ולשמור על בריאותה הנפשית, תוך התערבות בחיי משפחתה והסתרת מידע אישי ממנה.
הצגת הבכורה של המחזה יועדה לתאריך 14 באוקטובר 2023, בסמוך לציון חמישים שנים למלחמה.
בעקבות פרוץ מלחמת חרבות ברזל נדחתה בכורת המחזה עד שעלה לראשונה בתאריך 13 בדצמבר בתיאטרון באר שבע, והוא צפוי להיות מוצג במשכן תיאטרון הבימה מחל מתאריך 28 בדצמבר באותה השנה.
בריאיון לאתר כלכליסט, ציין המחזאי מוטי לרנר שבכתיבתו לקח חופש בהרבה מאוד אירועים ופרטים היסטוריים.
לדבריו, בחקירה בוועדת אגרנט חקרו אותה מעט מאוד על המשא ומתן עם סאדאת, בעוד הוא בנה סצנות שבהן החקירה היא הדבר העיקרי.
כמו כן, לגולדה היו בן ובת ולבן הייתה בת עם תסמונת דאון, ובמחזה היא של הבת.
"רציתי להאיר את זה שגולדה לא מסוגלת להתמודד עם זה וזה אומר עליה משהו", אמר לרנר.
ייעוץ דרמטורגי: שחר פנקס, ארז דריגס.
הדרכת מבטא: אילנה קיויתי דאבנפורט.
ישראל גלילי: מולי שולמן / יואב הייט.
שמעון אגרנט: דב רייזר / עודד לאופולד.
לו קדר: מיקי פלג רוטשטיין.
סרן מוטי אשכנזי: אלכס קרול / תום גרציאני.
הרמטכ"ל דוד (דדו) אלעזר: טל מוסרי / ניר זליחובסקי.
אברם אמינוף: אורן כהן / עמי סמולרצ'יק.
להקת חיילים: רונית אפל, איתי אורי, רעות רגב, לירן מזרחי.
הגדה היספנית-מורסקית היא הגדה של פסח מאוירת שנכתבה בין שלהי המאה ה-13 לבין תחילת המאה ה-14 בקסטיליה.
כתב היד נמצא בספרייה הבריטית ומספרו שם MS Oriental 2737.
ההגדה היא ככל הנראה, ציון דרך בהתפתחות הגדה נפרדת ממחזור תפילה וכספר נפרד.
בהגדה משולבת איקונוגרפיה המקשרת את כתב היד למקום מסוים, נסיבות היסטוריות ומשפחה, דבר שלא היה מצוין בזמן כתיבת ההגדה בספרות.
התמונות בהגדה מקושרות לתקופת אלפונסו העשירי, מלך קסטיליה, דבר המסייע לתארך את יצירת ההגדה ככל הנראה לרבע האחרון של המאה ה-13. ככל הידוע, ההגדה היספנית-מורסקית היא ההגדה הראשונה עם איורים על סיפורי התנ"ך.
למרות הגודל הקטן של ההגדה (16 ס"מ גובה לעומת 20 ס"מ להגדות ששרדו מאותה תקופה), ההגדה כוללת איורים רבים ומילים מעוצבות בתוך תיבות.
בשונה מהגדות מממלכת ארגון, שציור ההגדה מושפע מאיורים מאותה תקופה בעלי סגנון גותי בצרפת או באיטליה, שמאופיינים בצביעה עבה ושימוש בזהב, ההגדה היספנית-מורסקית מזכירה כתבי יד ספריים מוקדמים שמכילים שימוש בצבעים בהירים, בתיבות לא מווסתות צבעוניות בתוך גבולות מצוירים שמזכירים כתבי יד שנוצרו במנזרים איבריים במאה ה-10 והמאה ה-11.
בהגדה יש אזכורים להרלדיקה, כמו אריות וצריחים, שמשויכים לקסטיליה ולאון.
בהגדה ניתן למצוא אזכור ייחודי לנשים, שכן קיימים בה איורים של נשים שקוראות את ההגדה במהלך סדר פסח.
בכתב היד יש מגמה מעורבת של חבישת כיפה אצל הדמויות בתמונות.
בכמה תמונות בכתב היד מוצג המפגש שבין משה ואהרן במדבר או את משה ואהרן לפני פרעה, או את משה המנהיג את העם אחריו בים סוף, ניתן להבחין רק על ראשו של משה כיסוי ראש, הנראה ככיפה או ככובע קטן.
בסיפור המטה ההופך לנחש ובולע את מטותיהם של החרטומים חובשים גם משה וגם אהרן כיסוי ראש דומה, אך בצבעים שונים.
אך דמותיהם של אברהם ויצחק בשלושת שלבי התיאור של סיפור עקדת יצחק מצוירות בלא כיסוי ראש.
דמותו של משה לפני הסנה, אף היא מתוארת בגילוי ראש, כמו גם דמותיהם של בני ישראל היוצאים ממצרים והעוברים בים סוף.
הדמויות שמכינות חרוסת, מגעילות כלים, ויושבות סביב שולחן הסדר מתוארות בגילוי ראש, לעומת זאת, ראשיהם של בעלי הבית העורך את הסדר, האופה ושל מחלק האוכל מכוסים.
הגדה של מלחמה 1914 - 1915 (בגרמנית Kriegs-Hagadah 1914 - 1915) היא הגדה של פסח שהופקה בשנת 1914 עבור החיילים היהודים שלחמו בשורות הצבא האוסטרו-הונגרי והצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה.
חיילים יהודים רבים לחמו במלחמת העולם הראשונה בשורות צבאות המדינות בהן הם חיו.
מדינות רבות דאגו לספק לחיילים היהודיים מהדורות הגדה מיוחדות כדי שיוכלו לחגוג את ליל הסדר כהלכתו בחזית ובמחנות הצבא.
אחת ההגדות מסוג זה היא "הגדה של מלחמה" שהודפסה בעברית עם תרגום והוראות בגרמנית, עבור החיילים היהודים שלחמו בשורות הצבא האוסטרו-הונגרי והצבא הגרמני.
ההגדה הודפסה בשנת 1915 על ידי מקס היקל מהעיר ברנו בדרום מוראביה, אז בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
להגדה 63 עמודים, כאשר גם הטקסט וגם האיורים מודפסים בשחור לבן.
בשליש העליון של כריכת ההגדה מוצגות תמונותיהם של הקיסר האוסטרי פרנץ יוסף והקיסר הגרמני וילהלם השני לבושים במדי שרד ועטורים מדליות.
בין התמונות, כותרת בגרמנית שפירושה "לזכר מלחמת העולם 1914 – 1915".
מתחת לתמונות מופיעה כותרת בגרמנית באותיות גותיות "הגדה של מלחמה", וההערה "הקדמה מאת הרב המכובד ד"ר ד.
לאחר מכן מופיעה הכותרת בעברית בכתב אשכנזי מרובע גדול "הגדה של פסח".
בתחתית העמוד מופיעים פרטי ההוצאה לאור.
עמוד השער, בעל שוליים מעוטרים, מציג שוב את הכותרת בגרמנית "הגדה של מלחמה", השנים 1914 – 1915, והכותרת בעברית "הגדה של פסח" ופרטי ההוצאה לאור.
במרכז העמוד איור שמקורו לא ידוע, המתאר משפחה מודרנית מסיבה סביב שולחן החג.
בהקדמה מסביר הרב דוד פויכטוואנג על משמעותם של חג הפסח, של ההגדה ושל ליל הסדר.
לאחר מכן מופיעה תפילת אבינו מלכנו מיוחדת לחיילים היוצאים למלחמה, הכוללת בקשה לברך את היורש לכס הבסבורג ואת הקייזר האהוב.
טקסט ההגדה מודפס בעברית בכתב אשכנזי מרובע בשני גדלים.
הטקסטים בגרמנית, הכוללים הוראות לעורך הסדר, תרגום ההגדה לגרמנית והסברים, מודפסים באותיות גותיות קטנות יותר.
בהגדה איורים ועיטורים מעטים המודפסים בשחור לבן.
בעמוד 6, אחרי הברכה, הודפס תצלום ציורו של האומן היהודי מוריץ דניאל אופנהיים "ליל הסדר" שצויר בשנת 1867. התמונה נמצאה כמעט בכל בית יהודי גרמני מהמאה ה-19 ואילך.
חלק מאיורי ההגדה הועתקו מהגדות קודמות, לדוגמה:
איור ארבעת הבנים בעמוד 17, המשולב בתוך ההסבר שניתן בגרמנית למדרש ארבעה הבנים, נלקח מההגדה שהודפסה בעיר אופנבך על המיין בגרמניה (1721).
האיור בו מתואר משה הורג את המצרי, המשולב בהסבר בגרמנית על מצוות אכילת מצה ומרור בעמוד 35, נלקח מהגדת אמסטרדם שהודפסה בשנת 1695.
בסוף הפיוט "אחד מי יודע", בעמוד 61, מתוארים אהרון וחור תומכים בזרועות משה - .
בשנת 1930 הוא הופץ כברכה לראש השנה על ידי בית ההוצאה לאור Juedischer Buch und Kunstverlag מברנו.
אחרי תרגום הפיוט "חד גדיא" לגרמנית בעמוד 63, נוסף איור לקטע "שפוך חמתך על הגויים" שנלקח מהגדת מנטובה (1560), כעמוד אחרון לא ממוספר.
הגברת האלוהית הוא סרט דרמה היסטורית אמריקאי משנת 1929 בבימויו של פרנק לויד, המבוסס על הרומן "The Divine Lady: A Romance of Nelson and Emma Hamilton" מאת א.מ.
הסרט מגולל את סיפור אהבתם של אמה, ליידי המילטון, והאדמירל הבריטי הוריישו נלסון, על רקע המלחמות הנפוליאוניות.
בתפקידים הראשיים מככבים קורין גריפית' כליידי אמה המילטון, ויקטור ורקוני כהוריישו נלסון, וה.
הסרט זכה בפרס האוסקר לבמאי הטוב ביותר והיה מועמד לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי (קורין גריפית') והצילום הטוב ביותר.
הסרט מתאר את עלייתה של אמה ליידי המילטון, מאישה פשוטה לאחת הנשים המשפיעות באנגליה, ואת מערכת היחסים הרומנטית והסוערת שלה עם האדמירל הוריישו נלסון, על רקע האירועים ההיסטוריים של התקופה.
קורין גריפית' – אמה, ליידי המילטון
ויקטור ורקוני – הוריישו נלסון
וורנר – סר ויליאם המילטון
הסרט זכה לשבחים רבים עם יציאתו.
ה-"פיטסבורג פוסט-גאזט" תיאר את הסרט כ"סיפור אהבה אפי המשלב בין רגש להיסטוריה".
ה-"Los Angeles Times" ציין את הופעתה של קורין גריפית' כ"מרשימה", והוסיף כי "היא מביאה למסך דמות מורכבת ומלאת חיים".
ה-"ברטלבורו רפורמר" כתב: "הבימוי של פרנק לויד מצליח ללכוד את המהות של התקופה ואת העוצמה של הסיפור".
סרט זכה בפרס אוסקר לבימוי הטוב ביותר עבור פרנק לויד, והיה מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר.
בישראל, הסרט הוקרן בסינמטקים וזכה להתעניינות מצד חובבי קולנוע קלאסי.
הגדה של פסח מגניזת קהיר היא הגדה של פסח שנמצאה בגניזת קהיר, ומקורה מגניזה שנמצאה בבית הכנסת בן עזרא.
ההגדה מתוארכת לשנת 1100 בערך, והיא נחשבת להגדה העתיקה ביותר שנשתמרה.
ההגדה הוצגה ב-2019 בספריה הלאומית בירושלים.
ההגדה נמצאה בין אוסף של כ-350,000 כתבי יד יהודיים שנמצאו בעליית הגג של בית הכנסת בית עזרא שבקהיר.
חלק מההשערה של החוקרים בקשר לתיארוך ההגדה נוגע לאופן שבו נכתבה: על קלף רבוע.
בתחילת המאה ה-10 השימוש בקלף לספרים נזנח כמעט לגמרי, וכתיבת הספרים נעשתה על נייר במקום על קלף.
בנוסף, צורת האותיות בהגדה מתאימה לצורה המקובלת באותה תקופה.
הטקסטים של ההגדה כתובים בעברית, אך ההוראות כתובות בערבית, באותיות עבריות.
לדוגמה, החלק של נטילת הידיים כתוב כך: "פישרבו אכואסהם ויגסל ידיהם", במקום הנוסח "ישתו מכוסותיהם וייטלו ידיהם" בעברית.
לפי חוקרים שחקרו את ההגדה, ההגדה נכתבה על ידי אדם שקשור למסורת שבארץ ישראל ולא למסורת הבבלית.
באותה תקופה התקיימו שני ריכוזים יהודיים גדולים – בבבל, ובארץ ישראל.
הפעולה של נטילת הידיים מנוסחת בהגדה כ"ירחצו ידיהם", ולא כפי הנוסח המקובל במסורת הבבלית – "ייטלו ידיהם".
לדברי החוקרים, דבר זה מעיד על כך שמחבר ההגדה היה קשור לקהילה הנאמנה למסורת הארץ-ישראלית.
הגברת מגלרה הוא פסלון של אשה עשוי בהט, שנוצר במאה ה-7 לפני הספירה, המייצג ככל הנראה את האלה עשתרת מהמזרח הקרוב.
הוא נמצא במוזיאון הארכאולוגי הלאומי של ספרד במדריד.
הגבירה מגלרה היא ככל הנראה מתוצרת פיניקית.
היא יושבת בין שני ספינקסים ומחזיקה קערה לנוזל שנשפך משני חורים בשדיה כביטוי לשפע.
שיערה ותלבושתה מראים השפעות מצריות, אך צורתה החסונה דומה גם לפסלים מסופוטמיים.
ייתכן שהיא החזיקה מעמד במשך מספר דורות כחפץ קדוש לפני שנקברה כנברת.
הפסלון נמצא בגלרה, עיירה ספרדית שנקראה בעבר טוטוגי, במחוז גרנדה.
בקרבת מקום, בסרו דל ריאל, נמצאת הנקרופוליס האיברי של טוטוגי, אתר ארכאולוגי חשוב ובו סוגים שונים של קברים.
סוג הקבר הנפוץ ביותר שם מורכב מחדר מלבני המכוסה בתל עגול, אליו מגיעים דרך מסדרון ארוך.
בין הממצאים שהתגלו בקברים אלה נמנים אגרטלים פיניקיים, יווניים ואיבריים, קישוטים, כלי נשק, רהיטים ודמויות מחימר ומבהט, המתוארכים בין המאות השלישית לשישית לפני הספירה.
הגדר הטובה (או מדיניות הגדר הטובה) הייתה כינוי למדיניות שאותה יזם שר הביטחון שמעון פרס בגבול לבנון–ישראל, החל מיוני 1976, שכללה סיוע אזרחי, רפואי וכלכלי לתושבי דרום לבנון, וסיוע צבאי לצבא לבנון החופשית.
מהקמת מדינת ישראל עד לסוף שנות ה-60 היו יחסי ישראל-לבנון קורקטיים, והגבול בין ישראל ולבנון היה שקט לחלוטין (לבנון גם לא לקחה חלק במלחמת ששת הימים או במלחמת יום הכיפורים).
בגבול לא הוקמה גדר מערכת, והותר לאזרחים לבנונים להיכנס לישראל דרך מעבר ראש הנקרה לביקורי משפחות, וצליינות.
לעיתים אירעו הסתננויות, אך ברוב המקרים היו אלו תושבי הכפרים מצידו השני של הגבול, שביקשו ללקט חציר או עצים, או עברו את הגבול בטעות.
במחצית השנייה של שנות ה-60 חלה הידרדרות במצב הביטחוני לאורך הגבול, אירעו שורה של מעשי חבלה של מסתננים, והוקמה גדר מערכת לאורך הגבול.
ב-5 במאי 1967, הופגז, לראשונה מאז מלחמת העצמאות, קיבוץ מנרה באש מרגמות משטח לבנון, ושוב ביוני 1968. עם התבססות ארגוני הטרור הפלסטיניים בדרום לבנון, החל מ-1968 הגבול הפך לקו עימות.
תחילתה של "מדיניות הגדר הטובה" הגיעה עם פריצת מלחמת האזרחים בלבנון ב-1975, כאשר אזרחים לבנונים מרונים פנו לישראל בבקשת סיוע.
החל מסוף 1975 הלכו והתרופפו הקשרים בין דרום לבנון ובין ביירות.
מלחמת האזרחים הביאה להפסקת השירותים האזרחיים ולהרס תשתיות.
המחבלים השתלטו על אזורים נרחבים ויחידות של צבא השחרור הפלסטיני באו ללבנון מסוריה.
מאוחר יותר הגיעו יחידות של צבא סוריה והיו לגורם הצבאי הדומיננטי בלבנון.
המאורעות בצפון השפיעו על הדרום, שהיה תחילה רגוע יחסית.
אנשי יחידה של צבא לבנון הערבי בראשותו של סגן אחמד אל־ח'טיב, שפרשו מצבא לבנון המתפורר, השתלטו במרץ 1976 על מפקדת צבא לבנון במרג' עיון ועל המבצר העתיק של אל-ח'יאם והחלו לפגוע בכפריים הנוצרים של האזור.
המתיחות החריפה בעת שכמה מחייליו של אל־ח'טיב חטפו חייל נוצרי מן הכפר קליעה.
הכומר של קליעה דרש את שחרורו המיידי ואיים, כי אם לא ישוחרר, תבקש קליעה את סיוע צה"ל.
חיילי אל־ח'טיב נרתעו והחייל הנוצרי שוחרר ולאחר מכן משפחתו נמלטה והגיעה למטולה.
הייתה זו המשפחה הלבנונית הראשונה שבאה לישראל מדרום לבנון בבקשת עזרה.
את המשפחה אירח ביאליק בלסקי, בעל "מלון הארזים".
אנשי מטולה יצרו קשר עם חבר הכנסת יוסי שריד, שביקש אישור מראש הממשלה ושר הביטחון כי יאשרו למשפחה להישאר בישראל.
מאוחר יותר חזרה המשפחה ללבנון.
אחרי אירועים אלו היו מגיעים לשטח ישראל נשים שכרעו ללדת, או ילדים שנפצעו ונאספו על ידי סיורים של צה"ל.
קריאת הנוצרים לסיוע הגיעה לאלוף פיקוד הצפון רפאל איתן שדיווח עליה בישיבות אצל שר הביטחון שמעון פרס.
הוא נפגש עם לבנונים, שמע על מצוקתם, והחל לטפח רעיון של בניית יחסים חדשים בגבול, על רקע מצוקות התושבים בדרום לבנון.
כבר בינואר 1976 הודיע פרס, כי ישראל פותחת את הגבול לפני פליטים נוצרים הנמלטים מלבנון והוראה ברוח זו הועברה ליחידות צה"ל הפרושות לאורך גדר המערכת.
אלא שהגבול שנפתח, לא קלט פליטים, התברר, כי הלבנונים מבקשים להישאר בלבנון, למרות סבלם, הם לא חצו את הגבול והעדיפו להישאר בביתם.
אך ביקשו סיוע, בעיקר עזרה רפואית מישראל.
חובשים שהיו בסיורים לאורך הגבול, נתנו טיפול רפואי והחישו את הנזקקים לבתי חולים.
ביוני 1976 הביא שר הביטחון פרס את נושא לדיון בישיבת הממשלה, והוחלט לקבוע נקודת קבע בגדר בין מטולה לכפר כילא (המכונה שער פאטמה), שבה תינתן עזרה רפואית.
בתחילה הקיף ההסדר רק את הנוצרים, אחר־כך הורחב על כל המבקשים סיוע.
באוגוסט 1976 פנו גם המתואלים (השיעים הלבנונים) לקבל עזרה ובקשתם נענתה בחיוב.
ב-20 ביוני 1976, נחשפה מרפאת הסיוע ליד מטולה, כאשר אנשי תקשורת הוזמנו למקום, והדבר התפרסם באמצעי התקשורת בעולם.
מטרת החשיפה הייתה יצירת תדמית חיובית לישראל בדעת הקהל העולמית.
המדיניות, כפי שהסביר שמעון פרס, התבססה על שלושה עקרונות.
האחת: בקרבת הגבול אספקת סיוע הומניטרי לתושבים המקומיים ומניעת חדירה של מחבלים.
השנייה, מתן אספקה צבאית לכוחות הנוצריים.
השלישית, לא לבצע התערבות צבאית ישירה במלחמת האזרחים בלבנון.
באזור דרום לבנון לא יילחם צה"ל לצד הנוצרים.
את הפעולות הצבאיות היה עליהם לבצע באמצעות יחידותיהם והסיוע יינתן, רק באמצעות ירי ארטילרי משטח ישראל.
בנוסף, מאחר שאספקת נשק לעדה מסוימת בלבנון, הנוצרים במקרה זה, יכולה לייצר מתח עם יתר העדות, ובמיוחד עם השיעים שהם הרוב בדרום לבנון, ולא פעלו נגד ישראל באותן שנים, הוחלט שהעברת הנשק לנוצרים תיעשה בהדרגה ובאופן חשאי ככל הניתן.
מטרת המדיניות הייתה למנף את האינטרסים המשותפים של ישראל והאוכלוסייה המקומית לאורך הגבול כנגד האיום המשותף, כוחות ארגון צבא השחרור הפלסטיני שהתבססו באזור הפתחלנד, ומיליציות שפעלו לצידם עם פרוץ מלחמת האזרחים, ולחזק את האוכלוסייה המקומית מול האיום המשותף, באמצעות סיוע, אזרחי-הומניטרי וצבאי.
"מדיניות הגדר הטובה" החלה עם מתן סיוע רפואי, תחילה כאמור במרפאה שהוקמה סמוך לשער פאטמה.
בהמשך הוקמה מרפאה שנייה סמוך למושב דוב"ב ומרפאה שלישית נחנכה על ידי שמעון פרס ב-29 בספטמבר 1976, סמוך לקיבוץ חניתה.
עד תחילת ספטמבר 1976, 6,208 לבנונים קיבלו טיפול רפואי מישראל ומאות טופלו בבתי חולים.
אזרחים רבים גם תרמו ציוד והגישו סיוע במרפאות.
הסיוע התרחב גם לתחום נוספים:
השלב השני ב"מדיניות הגדר הטובה" היה מתן אפשרות לתושבים בדרום לבנון לרכוש אספקה, מזון דלק ומים מישראל.
סוחרים מלבנון הורשו להיכנס עם רכבם לקריית שמונה, להגיע לסניף בנק לאומי בעיר, להמיר את הלירה לבנונית ללירה ישראלית ולקנות מוצרים בעיר.
בנוסף הורשו חקלאי דרום לבנון למכור את יבול הטבק שלהם בישראל, מאחר שמלחמת האזרחים מנעה מהם את היכולת למכור את היבול בתוך לבנון.
הטבק היה מקור ההכנסה העיקרי של תושבי האזור.
אחר כך הורחבה אפשרות מעבר הסוחרים לנקודת נוספת לאורך הגבול.
בדצמבר 1976 אף הוקמה נקודת מסחר בתוך הכפר רמיש בלבנון, שבה יכלו התושבים לקנות סחורה ישראלית.
בנוסף לכך, מספר סטודנטים לבנונים נרשמו ללימודים במכללת תל-חי.
הסיוע צבאי, בשלבים הראשונים של יישום מדיניות הגדר הטובה, היה אספקת נשק קל לחיילים נוצרים בצבא לבנון, בעיקר מהכפר קליעה, שהותקפו על ידי לוחמי צבא לבנון הערבי – מיליציה איסלאמית אשר הורכבה מעורקי צבא לבנון ששיתפו פעולה עם לוחמי צבא השחרור הפלסטיני.
הלוחמים הנוצרים התארגנו תוך מספר חודשים במיליציה משלהם בשם צבא לבנון החופשית.
ניהול הקשר עם הכוחות הנוצריים בוצע על ידי יחידה 504, והאספקה נמסרה דרך "שער וייס" שמצידו המזרחי של מטולה, ולא דרך "שער פאטמה" שממוקם סמוך לכפרים שיעיים.
מאחר ששירותי הדואר הלבנוני חדלו לפעול בדרום לבנון, בעקבות מלחמת האזרחים.
ביקשו תושבי לבנון להעביר דואר, בעיקר חבילות ומכתבים דרך ישראל לקרובי משפחה בחו"ל.
תחילה נשלחו מכתבים מנקודת דואר שהוקמה בשער פאטמה, בהמשך החל דואר ישראל, להעביר מכתבים וחבילות נכנסות לתושבי דרום לבנון, דרך ישראל.
במשך כ-24 שנים (בין 1976 ועד לנסיגת צה"ל בשנת 2000) טיפלו הרשויות הישראליות בבריאות בעלי החיים שבאזור דרום לבנון.
הדבר נעשה במשותף על ידי קמ"ט חקלאות והשירותים הווטרינריים במשרד החקלאות, תוך העסקתם של עובדים מקומיים לביצוע החיסונים ההמוניים השנתיים.
החיסונים של הבקר והצאן טיפלו בעיקר במחלות הפה והטלפיים, הברוצלוזיס, הכלבת ואבעבועות הצאן .
בוצעו ביקורים תקופתיים וביקורים מיוחדים על פי קריאות דחופות של מומחים ישראלים למחלות צאן ובקר ומחלות דבורים ושל מומחים נוספים.
האזור המטופל כלל 32 כפרים (כ-46,000 בעלי חיים) בגזרה המזרחית ו-23 כפרים (קרוב ל-27,000 בעלי חיים) בגזרה המערבית.
מצב הבריאות השפיר באזור שימש כחגורת מגן למשק הישראלי נגד המחלות המגפתיות החודרות בתכיפות ללבנון מהצפון ומהמזרח ומתפשטות בה.
ממשלת ישראל השמונה עשרה בראשות הליכוד שעלתה לשלטון במאי 1977 החליטה לשנות את המדיניות, להפוך את שיתוף הפעולה עם הנוצרים שבדרום לבנון לגלוי, ולהתערב בצורה ישירה במלחמת האזרחים בלבנון.
ישראל החלה לספק סיוע ונשק לצבא לבנון החופשית באופן גלוי.
ב-2 במרץ 1978 פשט כוח של אש"ף על הכפר מרון א-ראס הסמוך לגבול עם ישראל והצליח להשתלט על כלי נשק וכלי רכב שסופקו לנוצרים על ידי צה"ל.
ישראל הייתה מעוניינת להוכיח לבני בריתה הנוצרים כי היא מחויבת להגנתם ולא תשלים עם פעולות מסוג זה ופתחה במבצע ליטני בליל 14 במרץ 1978. צה"ל פלש לחלקה הדרומי של לבנון עד לנהר הליטני, והחזיק בשטח זה במשך כשלושה חודשים, עד לנסיגתו חזרה לגבול הבין-לאומי.
ושוב במלחמת לבנון הראשונה כבשה שטח ניכר משטח לבנון והחזיקה ב"רצועת ביטחון" עד שנת 2000. במשך השנים שמדינת ישראל שלטה ב"רצועת ביטחון" התדרדרו היחסים עם האוכלוסייה המקומית.
המרפאות בגדר הגבול נסגרו בסוף שנות ה-80. בשנות ה-90, לרוב רק קרובים מדרגה ראשונה של חיילי צד"ל הורשו לעבור כל יום לעבוד בישראל.
לאחר נסיגת צה"ל מרצועת הביטחון, נסגרו כל מעברי הגבול בין ישראל ללבנון, למעט מעבר ראש הנקרה, ופסק כל הסיוע האזרחי לתושבי דרום לבנון שעוד המשיך להתקיים עד הנסיגה (דוגמת הסיוע הווטרינרי שמטרתו הייתה לא רק לסייע לתושבים בלבנון, אך גם למנוע מעבר של מחלות בעלי חיים מעבר לגבול לישראל).
לאחר שינוי המדיניות הפכה התנועה בששת מעברי הגבול שהוקמו לדו-כיוונית.
דרכם נכנסו ויצאו בתדירות גבוהה כוחות צה"ל, אזרחים עובדי צה"ל, אנשי תקשורת ואנשי קהילת המודיעין לתוך לבנון.
התנועה בכיוון מלבנון לישראל גם גדלה לאחר הקמת צד"ל, כשהותר לכל בן משפחה של חייל צד"ל לעבוד בישראל.
לעיתים הותר גם לרכבים לבנוניים להיכנס לישראל.
עם הגידול בנפח התנועה בין ישראל ללבנון, החלה גם פעילות ענפה של הברחות מלבנון לישראל, בעיקר של מוצרי חשמל (שהוזכרה במערכון "המוסך" של שלישיית הגשש החיוור), משקאות חריפים וסמים.
במשך השנים נתפשו עשרות חיילים ואזרחים שעסקו בהברחות, כולל מפקדים בכירים.
בין השאר נתפס ז'אן אלרז, מפעיל סוכנים ביחידה 504 שבמהלך עבודתו פיתח רשת של הברחות מכשירי חשמל מלבנון לישראל.
הוא נלכד בעקבות חשד שרצח את אחד מסוכניו הלבנונים.
בכתב האישום נגדו נטען כי ב-31 מקרים שונים בשנים 1987–1988 הבריח לישראל מאות מכשירי חשמל, בהם מכשירי וידאו, רדיו-טייפ ומקלטי טלוויזיה.
הוא הועמד לדין על הברחות ונידון ל-5 שנות מאסר.
באוגוסט 1990 נתפס מפקד מעבר שער פאטמה בדרגת רב-סרן, שברכבו 9 ק"ג הרואין מלבנון.
הגדוד הקדוש של תבאי היה יחידת עילית של הופליטים בצבא תבאי ביוון העתיקה.
לפי פלוטרכוס, הרכבו של הגדוד הוא שעשהו למיוחד: 150 זוגות אוהבי־גברים, שצוותו יחדיו מתוך אמונה שנאהבים יילחמו בעוז ובגיבוש רב יותר, זה לצד זה, מאשר זרים שאין ביניהם יחסי חיבה מיוחדים.
יחסים אינטימיים בין גברים ביוון הקלאסית לא היו נוהג נלעג או בלתי מקובל.
על אף זאת, לא הייתה יחידה אחרת שהורכבה מזוגות נאהבים.
את הקמתו של הגדוד, בשנת 378 לפנה"ס, יזמו המצביא התבני אפמינונדס וחברו הקרוב פלופידס, בעקבות שחרור הקדמאה, האקרופוליס של תבאי, משליטת ספרטה בשנת 379 לפנה"ס.
משימת הקמתו הוטלה על המפקד התבאי גורגידס.
בארבעת העשורים לקיומו היה הגדוד מהחשובים שבכוחות תבאי, ואיפשר למנהיגי הפוליס להביא את תבאי לגדולתה קצרת הימים.
הגדוד מילא תפקיד מכריע בקרב לאוקטרה (בשנת 371 לפנה"ס), והושמד לחלוטין בקרב כירונאה בשנת 338 לפנה"ס.
במועד הקמתו גויסו אל הגדוד זוגות פֵּדַרַסְטים משורות צבא תבאי.
כלומר, מערכת היחסים הייתה על בסיס חונך ונחנך.
הזוגות הורכבו מ"הֵנְיוֹכוֹי" (נהגי מרכבה) - הבוגרים, ו"פַרַאיבַטַאי" (בני-לוויה) - הצעירים.
כאמור, מקור כוחם של לוחמי הגדוד הייתה הנכונות למות למען אהובם ולא להביך את עצמם מולו בשדה הקרב.
באחד התיאורים סופר על מקרה שבו אחד מחיילי היחידה הבין כי מותו קרב, וביקש מן הבא להורגו כי יפלח את חזהו רק כדי לחסוך מאהובו את הבושה של לראותו מדמם מאחור.
אפלטון, בדיאלוגים המפורסמים שלו, מספר על כוחו של גוף הבנוי מאוהבים ונאהבים:
גם פלוטרכוס הביע את הערכתו לצבאות אוהבים:
היחסים בין הזוגות לא תאמו בהכרח את המודל הדוברי, המתייחס למבנה מערכות היחסים החד-מיניות ביוון העתיקה, שכיום נהוג יותר לייחסו בעיקר לאתונה.
סביר להניח שתחום הגילאים לא הוגבל ומערכת היחסים הייתה רגשית, ארוכת טווח ולא פדרסטית, כדוגמת זו האתונאית (למרות שכיום הסברה היא שהיחסים הפדרסטיים לרוב לא מומשו לסופם, אפילו באתונה).
הסכנה הגדולה לגדוד הייתה טמונה בכוחו שלו, אם תתפרק המסגרת הרגשית של הלוחמים היחידה תתמוטט.
על כן, יש הסוברים כי נערך טקס תבאיי של מחויבות שבו שני הגברים היו מגיעים לנקודה מסוימת בלילה, לאור הירח, והיו נשבעים שבועת אהבה ונאמנות זה לזה.
אם אכן היה טקס שכזה הרי שזה היה טקס הנישואים החד-מיניים העתיק ביותר שידוע לנו עליו ואולי מקור השם "הגדוד הקדוש".
בתחילת דרכו, מתוך כוונה לחזק את המורל, פוזרו זוגות לוחמי גדוד העילית במערך החזית של צבא תבאי.
אולם בקרבות מאוחרים יותר נלחם הגדוד כיחידה אורגנית.
בשנת 375 לפנה"ס זכה הגדוד ל"טבילת האש" שלו תחת פיקודו של פילופדס, בקרב טגירה, בו הצליח להביס כוח ספרטני גדול פי שלושה.
בשנת 371 לפנה"ס השתתף הגדוד בפיקודו של אפמינונדס בקרב לאוקטרה ונחל ניצחון על כוח ספרטני עדיף ב-4,000 איש.
בקרב נהרג קלאומברוטוס הראשון מלך ספרטה.
יש המחשיבים את הניצחון הזה "כניצחון המכריע ביותר במלחמת יוונים כנגד יוונים".
לימים היה הגדוד ל"כלב השמירה" של ההגמוניה התבאית על יוון, אך עם מותו של אפמינונדס בקרב מנטיניאה השני (362 לפנה"ס) היא הלכה ונחלשה.
עשורים אחדים לאחר מכן ביססו המקדונים את ההגמוניה שלהם ביוון בקרב כיירונאה (338 לפנה"ס), שבו ניצחו פיליפוס השני ובנו אלכסנדר צבא תבאיי ואתונאי.
כשמרבית הצבא ויתר וברח, רק הגדוד הקדוש עמד איתן ונלחם למוות.
פלוטרכוס מביא את תגובת פיליפוס לאחר הקרב כאשר ראה את גופות הגיבורים:
פיליפוס הורה לקבור את גופותיהם בקבר אחים והקים מעליו את אנדרטת האריה מכיירונאה לזכרם.
הקבר נחקר בשנת 1881 והחקירה איששה את דברי פלוטרכוס.
היחידה הוזכרה בספרם של אילון לסטר ושי טובלי "צבא האלים" בהוצאת הקיבוץ המאוחד, תשע"ב (2012).
הגדרה היא תיאור לשוני מדויק וממצה של מושג כלשהו.
ההגדרה משתמשת במונחים לשוניים אחרים כדי להביא לזיהויים המדויק של המושג להבדילו ממושגים אחרים.
הגדרה של מושג עונה על השאלה "מהו אותו מושג", בין אם הוא אובייקט מוחשי או רעיון מופשט.
בחלק מתחומי הידע, הגדרת מושג חייבת להיעזר רק במושגים שהוגדרו שלא בעזרת שימוש בו, כדי להימנע מהגדרה מעגלית.
שימוש בהגדרות הכרחי בתחומי הפילוסופיה, המתמטיקה, המדע, המשפט, ההלכה והמילונאות.
בשל העובדה, שהגדרה מוצלחת צריכה להיות גם מדויקת וגם שימושית, בתחומים שונים קיים שוני בנוהלי ההגדרה.
לעיתים מלאכת ההגדרה אינה פשוטה, במיוחד בתחומים שאינם ניתנים למדידה ולתצפית מדויקת, ולפעמים אף נחשבת לבלתי אפשרית.
יוצאת מן הכלל היא המתמטיקה, שתכניה אינם ניתנים למדידה או לתצפית, ובכל זאת מלאכת ההגדרה בה מפותחת ושיטתית.
אריסטו קבע כי הגדרה נכונה היא כזאת הנקבעת Per genus et differentiam, כלומר על ידי סוג והבדל.
אם, למשל, נגדיר את הכלב כ"בעל חיים נובח", הרי ש"בעל חיים" הוא הסוג אליו שייך מין הכלב ו"נובח" הוא ההבדל, כלומר התכונה המבדילה אותו ממינים אחרים באותו סוג.
הגדרה מוצלחת היא כזו שתוחמת מושג, או משמעות של מונח, באופן מדויק ונעזרת לצורך זה בתיאור קל להבנה וקל לבדיקה.
תחימת מושג באופן מדויק פירושה פירוט תכונותיו המהותיות ורק אותן, תוך שימוש במושגים מוגדרים היטב, באופן שמכלול התכונות שבהגדרה יתקיים רק במה שמסומן על ידי המונח המוגדר.
לדוגמה, נניח כי אנו מתבוננים במטוס ומעוניינים להגדיר את רעיון המטוס (המושג).
ההגדרה: "עצם שעף" אינה טובה שכן נכללים בה עצמים שאינם מטוס כגון ציפור או אבן שנזרקה לאוויר.
כלומר, "עצם שעף" היא הגדרה שיש בה תכונה מהותית של המטוס, אולם לא כל התכונות המהותיות שלו.
ההגדרה "עצם שעף ועשוי מתכת" אף היא אינה טובה, כיוון שייתכן שמטוס יהיה עשוי מחומר אחר.
לפיכך, "עשוי מתכת" אינה תכונה מהותית למטוס.
לעומת זאת ההגדרה: "מכונה שטסה באוויר בכוח המנוע אשר בה" היא מוצלחת יותר שכן היא כוללת תכונות מהותיות של מטוס, שכולן יחד מאפיינות רק אותו:
יכולת הטיסה נובעת מהמנוע שבתוכה
ההגדרה אינה כוללת תכונות לא מהותיות של מטוס כגון, החומר שממנו הוא עשוי, המקום שבו הוא מיוצר, השימוש שנעשה בו (לצרכים אזרחיים, צבאיים וכדומה) וכיוצא באלה.
עם זאת, ההגדרה תיחשב טובה רק אם יש הגדרה טובה למונחים: מכונה, טיסה באוויר, מנוע.
אם למשל אין אפשרות להגדיר מהי מכונה או מהו מנוע, ההגדרה תיחשב פגומה.
אלא אם כן מדובר בתאוריה דדוקטיבית שבה האקסיומות מספקות למעשה את משמעות המונחים הראשוניים (הבלתי מוגדרים) שלה.
יצירת הגדרה למושגים בסיסיים (כמו זמן, מקום, חוכמה, אנושיות, חיים) היא מלאכת מחשבת מסובכת, עמומה, ואולי אף בלתי אפשרית.
לכן שימשו הגדרות נושא חקירה מרכזי בפילוסופיה לאורך הדורות.
ישנם גם מקרים בהם יצירת הגדרה לעצמים מוחשיים כמו שולחן מהווה אתגר קשה ביותר, זאת בעיקר בשל הקושי לאפיין את התכונות המהותיות של השולחן (מה הופך עצם כלשהו לשולחן?).
בעיה אחרת היא ביצירת מערכת הגדרות שיטתית, שמישה, קוהרנטית ומקובלת על הכול לסדרה ארוכה של מושגים או מונחים הקשורים זה בזה.
לצורך זה התפתחו מוסדות ותת דיסציפלינות שזה מרכז עיסוקם: חיבור ועדכון מדריכים כמו מונחון IUPAC הקובעים את שמותיהן של תרכובות כימיות, תקן ICD להגדרת מחלות או מדע הטקסונומיה המגדיר מיני יצורים חיים.
בתקופות מאוחרות יותר נקבעו גם דרכים אחרות להגדרה per genus et differentiam (להלן יפורטו כמה מהן).
אחת הביקורות הידועות על ההגדרה היא זו של לודוויג ויטגנשטיין המאוחר (בספרו חקירות פילוסופיות), שטען כי רכישת המשמעות של מילים בשפה נעשית תדיר באמצעים שונים לחלוטין מן ההגדרות הלשוניות המקובלות.
כמו כן טען כי אם כל הגדרה נזקקת לסוג שמעליה, מה יהיה על הסוגים העליונים ביותר?
(טענה שכבר עלתה אצל אפלטון בדיאלוג תאייטטוס, אך לא בהקשר הלשוני אלא בהקשר המטאפיזי).
ואם החוליות היסודיות שבשרשרת אינן נשענות על דבר, הרי שהשרשרת כולה תלויה על בלימה.
ההגדרה משמשת לתקשורת בין בני אדם, ולכן חשוב להגיע להגדרה המקובלת על כל המשתמשים בה.