tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בינואר חתם במכבי רמת עמידר שהייתה במאבקי תחתית.
עמידר נשארה בליגה לפני סיום העונה ומאירי התכונן להמשיך עונה נוספת, אך התפטר לפני תחילת המשחקים עקב סחבת בתשלומים.
מאירי דחה הצעה לחזור לרמת עמידר והצעת אימון בהפועל טבריה ונותר ללא קבוצה עד לחודש מרץ כשחתם בבית"ר נתניה עד סוף העונה וסיים במקום ה-12.
בעונת 1991–1992 חזר לאמן את הפועל רמת גן וסיים במקום העשירי בליגה הארצית.
בהמשך אימן מאירי את קבוצת מכבי קריית גת בליגה א' דרום.
בעונת 1993–1994 אימן את הפועל פתח תקווה בליגה הלאומית והתפטר בינואר בעקבות חילוקי דעות מקצועיים.
מאז סוף שנות ה-90 שימש מאירי כפרשן כדורגל בשידור משחקי הבונדסליגה מטעם חברת צ'רלטון.
בשנת 1979 אימן מאירי את נבחרת הנוער ובהמשך אימן את נבחרת הילדים של ישראל עד גיל 13 במסע לאליפות העולם בארגנטינה.
מאירי היה נשוי לפנינה ואב לשלושה: אלעד, ישראלה, עורכת דין, ומורן, עורך דין במקצועו וחבר הנהלה והוועדה המקצועית של ההתאחדות לכדורגל.
בעבר שימש מאירי חבר הנהלה בקופת חולים מאוחדת.
בשנת 2017 קיבל את אות "יקיר העיר פתח תקווה" ובשנת 2019 קיבל את עיטור "יקיר מכבי ישראל".
נפטר ב-17 בדצמבר 2024 , והובא למנוחות בבית העלמין סגולה בפתח תקווה.
רבי משה בן שלמה בן שמעון מבורגוס היה מגדולי מקובלי קסטיליה.
נולד בין השנים 1220–1225 ופעל במאה ה-13 בספרד בעיר בורגוס.
רבי משה היה תלמידו של רבי אברהם אבולעפיה - בזמן שערך מסע מסע נדודים ברחבי אירופה, אסף אבולעפיה קבוצות קטנות של תלמידים ולימדם תורה, ובפרט את "מורה נבוכים" בשיטתו המיוחדת.
תלמידיו הבולטים במסע זה היו שניים: רבי משה בן שמעון מבורגוס, שעליו הוא כתב "אדם גדול ונכבד", ור' יוסף בן אברהם ג'יקטיליה בעל הספר "שערי אורה".
כמו כן היה רבי משה תלמידם של האחים רבי יעקב הכהן, ורבי יצחק בן יעקב הכהן, הוא למד מהם במחצית הראשונה של המאה ה-13.
רבי משה הוא הראשון שמאחר את לימודי הקבלה מגיל 40 ואילך וכפי שכתב בספרו:
רבי משה התנגד בצורה חריפה לפילוסופיה וכדברי תלמידו רבי יצחק דמן עכו,
רבי משה חיבר חיבורים שונים, כולם עוסקים בענייני קבלה, אך רבים נשארו בכתב יד ולא נדפסו מעולם:
פרוש שם של מ"ב אותיות
סוד י"ג מידות ופירושן וגימטריות שלהן
משה מוסק (נולד ב-8 ביוני 1941, ימבול, ממלכת בולגריה) הוא ארכיונאי, היסטוריון, חוקר תולדות היישוב, יהדות בולגריה ומדעי הארכיונאות, סופר ילדים ופובליציסט ישראלי.
כיהן כגנז המדינה, הממונה על גנזך המדינה וכיושב ראש האיגוד הישראלי לארכיונאות ולמידע.
נולד בעיר ימבול בשם משה מוסקונה לאלברט נסים מוסקונה יליד קאזאנלק ולאסתר מפאנו–בסן מימבול.
ב-4 בנובמבר 1948 עלה לישראל והתיישב עם משפחתו בירושלים.
רכש השכלה תיכונית בבית חינוך - תיכון עירוני ג' (ירושלים).
שירת בנח"ל והיה חבר קיבוץ יד מרדכי.
לאחר שחרורו, רכש תואר ראשון במדע המדינה ולימודים רוסיים ותואר שני ביהדות זמננו מהאוניברסיטה העברית.
ב-1974 רכש דוקטורט מבית הספר לכלכלה ומדע המדינה של לונדון.
נושא עבודת הדוקטורט: "הרברט סמואל ומדיניות העלייה – הגישה הבריטית, הציונית והערבית", בהדרכת פרופ' אלי כדורי.
בין 1969–2008 הועסק מוסק בארכיון המדינה.
בין 1984–2008 כיהן כסגן גנז המדינה והממונה על הארכיון, ובין 1994–1995, כיהן כגנז המדינה.
במקביל, בין 1992–2005 כיהן כחבר ועדת ההוראה ומרצה לתואר מוסמך אוניברסיטה, בבית הספר לספרנות ארכיונאות ומידע, של האוניברסיטה העברית.
ב-1996 ייסד את המגמה ללימודי ארכיונאות במכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין וניהל אותה עד 2006. בין 2009–2016 ניהל מוסק את מכון גנזים.
מוסק היה חבר בוועדות מקצועיות של המועצה הבינלאומית לארכיונאות, המסונפת לאונסק"ו:
נציג ישראל וחבר הנהלה במכון הבינ"ל למדעי הארכיונאות, מריבור, סלובניה-טריאסט, איטליה (1992–1998).
נציג ישראל בארגון סיב"ל , סופיה, הארגון לחקר המקורות לתולדות ארצות הבלקן והים התיכון (1989–1990).
נציג ישראל בקולוקוויום חוקרים בינ"ל לחקר ההיסטוריה המשותפת של ארצות מזרח ומרכז אירופה (בפולנית: Colloquia Jerzy Skowronek Dedicata), ורשה, (1996–2003).
בין 1976–2006 כיהן משה מוסק כחבר הנהלת האיגוד הישראלי לארכיונאות ומידע, בין 1976–1982 כיהן כמזכיר האיגוד ובין 1989–1994 כיהן כיושב ראש האיגוד.
במקביל, כיהן כחבר הנהלת האגודה לשיתוף פעולה ואחווה ישראל בולגריה, ובין 2010–2016 כיהן כיו"ר האגודה.
ב-1999 נמנה עם מייסדי וחברי הנהלת עמותת סלבדור למורשת יהודי בולגריה.
נמנה עם מייסדי, חברי הנהלה וכיהן כמזכיר "קרן רחל (רשקה) דניאלובה למען יהודי בולגריה בישראל" (2001–2016).
ב-2021 נמנה עם מייסדי וחברי הנהלת עמותת "בית מורשת יהדות בולגריה ביפו".
בין 2006–2013 כיהן כיו"ר האגודה הישראלית לתיעוד בעל פה, ובהמשך כיהן בוועד המנהל של האגודה.
החל מ-2023 מעניק האיגוד הישראלי לארכיונאות ומידע מדי שנה את "פרס משה מוסק" לעבודות מחקר נבחרות בארכיונאות.
הרברט סמואל ומדיניות העלייה: הגישה הבריטית, הציונית והפלסטינית, הוצאת סטימצקי, 2019
עיצוב המדיניות הארכיונית בישראל בפועל ובהיבט אישי, האיגוד הישראלי לארכיונאות ולמידע, 2021
הנסיך מירון ועלילות לאונרד ארמנדו דה-פרסיה מלך פרנויה, הוצאת ירון גולן, 1995
יוני קנטי בעקבות האוצר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001
משה מוסק, מוטי כנרי, הישרדות או הצלה?, יהודי בולגריה בתקופת השואה–היסטוריה וכתיבת היסטוריה, הוצאת בית מורשת יהדות בולגריה–ביפו, ישראל, 2023,
"המאבק על הנהגת יהודי בולגריה לאחר השחרור", יהדות מזרח אירופה בין שואה לתקומה, 1944 -1948, עורך בנימין פינקוס (אוניברסיטת בן-גוריון,1987)
"כולנו בולגרים – יהודי בולגריה בין מורשת ספרד לתרבות אשכנז", עדות – עדות לישראל, גלות עלייה, קליטה תרומה ומיזוג.
"גנזך המדינה וארכיוני הרשויות המקומית", ארכיון, מקראות לארכיונאות ולתיעוד, גיליון 10–11, איגוד הארכיונאים בישראל, 1999.
"גנזך המדינה ימים של טרם בראשית", ארכיון, כתב עת ישראלי לארכיונאות ולתיעוד, גיליון 14–15, גנזך המדינה בשיתוף איגוד הארכיונאים בישראל, 2007.
"הצלת ארכיון הסרטים של נתן אקסלרוד", ארכיון, כתב עת ישראלי לארכיונאות ומידע, גיליון 16, 2010.
"ארכיונים של סופרים, האם הם עלולים לגלות מארצנו?
על פרשת ארכיון כתבי היד של יהודה עמיחי", מאזניים, דו-ירחון לספרות, אגודת הסופרים העברים.
מוסק מתגורר בירושלים, נשוי למרלין לבית רוקר, אב ל-3 ילדים וסב ל-8 נכדים.
אחיו הצעיר ניסים מוסק הוא במאי קולנוע דוקומנטרי.
רבי משה מאיוורא (חי במאה ה-13) היה רב מתקופת הראשונים, מבעלי תוספות איוורא, ונחשב לגדול שבחבורה זו.
למד אצל רבי שמשון משאנץ ורבי יהודה שירליאון.
היו שכתבו כי הוא כתב חלק מתוספותיו על מספר מסכתות מהלכות רב אלפס של הרי"ף, כנראה בגלל מחסור בספרי תלמוד, עקב שריפת התלמוד בפריז (ה'ד', 1244) שהייתה בימיו, אך כבר הוברר כי 'תוספות אלפס' הינו חיבור אחר שאין לו קשר לחכמי איברא.
יש המייחסים לו את חיבור התוספות הנדפסים עם התלמוד למסכת חגיגה.
על פי דברים המופיעים בראשונים משמו, נראה כי עסק גם במוסר וחסידות.
קיימת השערה כי כתב גם פירוש על התורה, וכמה מפירושיו על החומש מובאים בקובצי התוספות על התורה.
תקופת חייו המדויקת אינה ידועה.
הוא מופיע כרב באיוורא, אחרי פטירת רבי יהודה בן יצחק מסר לאון בשנת ד'תתקפ"ד (1224).
ידוע גם שלימד בבית מדרש במונפלייה שבפרובנס, לשם הגיעו תלמידים מספרד.
לרבי משה היה בן בשם רבי חיים שחיבר סידור.
רבי יונה גירונדי למד אצלו, וכנראה גם רבי אליעזר מטוך, עורך תוספות טוך, שהם היסוד לרבים מקבצי התוספות הנדפסים עם התלמוד.
אחד מתלמידיו כתב את הספר "על הכל", הכולל פסקי הלכה ומנהג בהלכות ברכות ותפילה ופירוש על התפילה (יש שייחסו את הספר לרבי משה עצמו, אך שם מובאים עשרות פסקים בשם "הר"ם", והוא רבי משה מאיוורא).
ערך את תוספות איוורא יחד עם אחיו רבי שמואל ורבי יצחק, שיחד עמדו הם בראש קבוצה שכונתה "גדולי איוורא", "רבני איוורא" או "חכמי איוורא".
משה לניאדו (נולד ב-7 ביולי 1975) הוא שחקן עבר ישראלי.
לניאדו למד משחק בניסן נתיב.
בשנים 1998–1999 השתתף בשתי העונות של הסדרה לפי הקומיקס הישראלי המצליח "זבנג!" ששודרה בערוץ 2, גילם את דמותו של ניר לה קוסטה.
בשנת 2001 שיחק בהצגה "כלב צמר".
בשנת 2002 שיחק בסדרה "כנפיים" ששודרה בערוץ הראשון, בה גילם את בנג'י.
בשנים 2002–2003 שיחק בסדרת הטלוויזיה הקומית של ערוץ 2, "ג'וני" בתפקיד פיני רהב.
בשנת 2003 השתתף בהצגה "פיאף", מחזה המגולל את סיפור חייה של הזמרת הצרפתייה אדית פיאף.
בשנת 2005 ניהל את מחלקת הפרומו בטלעד.
בשנת 2020 הפיק את הסדרה האמריקאית "Miss Scarlet and The Duke".
בשנת 2022 שימש כשופט בחבר השופטים של פרסי Promax Awards North America לשנת 2022.
לניאדו יצא מהארון כהומוסקסואל והוא בן זוגו של גל פלג.
בשנת 2011 לניאדו יזם מאבק למען פונדקאות לגייז הוא העלה עם בן זוגו סרטון שזכה לאלפי צפיות.
כיום לניאדו עוסק בניהול, שיווק, וקריאייטיב במגוון פלטפורמות.
משה מגן על בנות יתרו (באיטלקית: Mosè difende le figlie di Jetro) הוא ציור שמן על בד המיוחס לאמן האיטלקי רוסו פיורנטינו , אשר נוצר בין השנים 1523–1524 לערך.
היצירה מוצגת בגלריית אופיצי שבפירנצה, אליה הגיעה בשנת 1632. הציור מתאר את האירוע המקראי שבו משה מגן על שבע בנותיו של יתרו, אשר עתיד היה להיות חותנו.
על פי ג'ורג'ו וזארי בספרו חיי האמנים, הציור הוזמן על ידי ג'ובאני בנדיני ונוצר על בד, כאשר "מופיעים בו כמה איגנודי (גברים עירומים המזכירים אפיזודות עבר) מרשימים בסצנה מחייו של משה בעת שהותו במצרים...
ואני מאמין שהוא הוזמן בצרפת".
נראה כי היצירה נשלחה לצרפת סביב שנת 1530. בשנת 1587 כבר הייתה הציור באוסף Casino di San Marco בין נכסיו של דון אנטוניו דה מדיצ'י.
הזיהוי בין הציור הנוכחי לבין זה המוזכר אצל וזארי נעשה לראשונה על ידי ההיסטוריון גאטנו מילנסי.
עם זאת, קיימת אי-בהירות באשר לשאלה האם אכן מדובר ביצירה המקורית או שמא בהעתק נאמן שלה, כפי שסבר ההיסטוריון אנטוניו נטאלי.
במהלך בדיקות רפלקטוגרפיות שנעשו בשנת 1995, התגלו אי-דיוקים בציור התחתון, לצד אזורים שבהם הביצוע נראה חפוז ופחות מעובד, במיוחד בגופים הגבריים.
כמו כן, נראים אזורים בלתי ברורים, כגון המעבר בין הדשא לאבן בצד שמאל.
גם הבד עצמו מעורר ספקות, שכן פיורנטינו לא השתמש בתשתית מסוג זה לפני שהגיע לצרפת.
תיארוך היצירה לשנת 1523 מבוסס על הדמיון הסגנוני שלה לציורו של פיורנטינו נישואי הבתולה, הנמצא בבזיליקת סן לורנצו שבפירנצה.
עם זאת, חוקרים אחרים, כגון גולדשמידט ופבסנר, הציעו תיארוך מעט מאוחר יותר, אולי מתקופת רומא.
הרעיונות הקומפוזיציוניים של היצירה הושפעו ככל הנראה מהסכמה של מיכלאנג'לו לקרב קאשינה (כיום אבוד) ומהכוח האקספרסיבי של קרב אנגיארי מאת לאונרדו דה וינצ'י, אשר נועדו לקשט את Sala del Maggior Consiglio בפאלאצו וקיו שבפירנצה.
לציור קיים דימוי מקביל בשם רבקה ליד הבאר, אשר מיוחס לג'ובאני אנטוניו לפולי, והוא שמור במוזיאון המלכותי בפיזה.
הציור מתאר את הסיפור המקראי המופיע בספר שמות (ב', ט"ז–כ"ב), שבו שבע בנות יתרו, כהן מדין, ניגשות לשאוב מים מן הבאר עבור צאן אביהן, אך קבוצת רועים מדייניים מנסה לגרשן.
משה, שישב בקרבת מקום, מתערב באירוע ומגן עליהן.
כהוקרה על כך, נתן לו יתרו את בתו, ציפורה, לאישה.
סיפור חייו של משה היה פופולרי בחוגים ההומניסטיים של פירנצה, בין היתר בזכות ספרו של הפילוסוף היהודי פילון האלכסנדרוני, חיי משה, שנכתב במאה הראשונה לספירה.
פיורנטינו הכיר ככל הנראה את הטקסט ושאב ממנו את המשמעות המוסרית והפילוסופית של הסיפור.
לציור קומפוזיציה ייחודית, שבה מופיע משה בתנוחה פעילה ואלימה, כשהוא מגרש את הרועים בכוח.
דמותו נראית זועמת וחצי-עירומה במרכז הקומפוזיציה, בעודו מכה בגברים האחרים.
על פי מומחים, ייתכן כי הציור כלל במקור גם סצנות נוספות מחייו של משה, כגון הריגת המצרי שהכה איש עברי (שמות ב', י"א–י"ב) וניסיונו להפריד בין שני עבריים ניצים (שמות ב', י"ג–ט"ו).
החזית של היצירה מאופיינת בגופים עירומים בעלי קיצורי פרספקטיבה נועזים, עם הבעות פנים דרמטיות, כגון העיוות הכואב של הגבר הימני או זעמו של האיש הרץ לשמאל, עטוף רצועת בד מתנופפת, המזכירה אמנות קלאסית.
ככל הנראה, מדובר שוב במשה, המתקרב לציפורה (המוצגת בחזה חשוף ובשמלה נצמדת) כדי להכריז על גירוש הרועים, בעוד נשים אחרות נמלטות מהסצנה.
ניתן לראות את פי הבאר ואת צאן המשפחה, וברקע, מול שמיים צרים, נראים מבני מגורים.
הרכב הסצנה מחולק לשלושה מפלסים נפרדים, אך המורכבות האדריכלית מקשרת ביניהם תוך ערעור האיזון המסורתי של הרנסאנס.
הצבעים המשמשים בציור הם לעיתים קרובות משלימים, והצורות הגאומטריות מגוונות, כך שהתחושה של עומק מרחבי ומוצקות אובייקטיבית נחלשת, בכיוון שהוא לחלוטין אנטי-קלאסי.
בנוסף, קיימים הבדלים סגנוניים המעידים על כך שהציור בוצע על ידי יותר מיד אחת.
ייתכן כי אמנים אחרים היו מעורבים בהשלמת האזורים הלא-גמורים, או לחלופין, שזוהי העתקה של יצירה מקורית שאבדה.
רבי משה מִטְרָאנִי נולד לרבי יוסף מטראני, בן למשפחת חכמים ממגורשי ספרד שהתייחסה לרבי ישעיה דיטראני.
בשנת ה'רנ"ז הגיע אביו לסלוניקי שביוון, ושם נולד לאחר שלוש שנים בנו.
בהמשך, למד בישיבת רבי יוסף פאסי באדריאנופול, ואצל דודו רבי אהרן מטראני.
בשנת ה'רע"ח, בגיל 18, עלה לארץ ישראל.
הוא השתקע בעיר צפת ולמד תורה אצל רבי יעקב בירב והיה לתלמידו המובהק.
בגיל 25 התמנה לחבר בית הדין של רבי יעקב בירב, וזכה להיסמך על ידי מורו יחד עם הרב יוסף קארו שהגיע גם הוא לצפת באותן שנים.
במשך 54 שנים ישב המבי"ט בבית הדין בצפת ועסק בהרבצת תורה וכתיבת תשובות לשאלות שהופנו אליו מרחבי העולם היהודי.
המבי"ט היה חברו של רבי יוסף קארו והם הרבו לדון יחד בענייני הלכה, לצד מקרים של מחלוקת ואי הסכמה.
לאחר פטירת רבי יוסף קארו שימש במשך 5 שנים כאב בית הדין.
כן עמד בקשר עם חכמי דורו באימפריה העות'מאנית, בהם: הרדב"ז, רבי בצלאל אשכנזי ורבי משה אלשיך.
המבי"ט היה שותף לחרם שהטיל דון יוסף נשיא על נמל אנקונה ב-1556. בעקבות העלאה על המוקד של עשרים וארבעה אנוסים ששבו ליהדות בידי האפיפיור פאולוס הרביעי והאינקוויזיציה המקומית, הכריז דון יוסף נשיא חרם כלכלי של הסוחרים היהודים על נמל אנקונה.
החרם נתמך בידי רבנים שונים מחכמי הדור כהמבי"ט ר' יוסף קארו (?), ומהריב"ל ואחרים.
נפטר באחרון של פסח בשנת ה'ש"מ (1580) והניח אחריו שני בנים: רבי שלמה שהיה רב במצרים ורבי יוסף מחכמי צפת ומגדולי הפוסקים בדורו [אשר כתב את תולדותיו בהקדמת ספרו צפנת פענח].
50 שנה לאחר מותו הדפיסו בניו את שני כרכי תשובותיו הכוללים כ-800 תשובות לשאלות שנשאל בענייני הלכה.
קרית ספר (ונציה שי"א) שבו בירר בכל דין ב"משנה תורה" לרמב"ם אם הוא מדאורייתא, או על פי שלוש עשרה מידות שהתורה נדרשת בהן, או לפי הלכה למשה מסיני או מדברי חכמים ותקנותיהם.
בית אלהים (ונציה של"ו) כולל שלושה חלקים: שער התפילה, שער התשובה, ושער העיקרים (בדפוס ראשון נקרא שער השלישי בשם שער העיקרים בדפוסים מאוחרים נקרא בשם שער היסודות כי בו מבאר את יסודות הדת).
לספר צורף גם פרק מיוחד הכולל ביאור על פרק שירה, זהו הפירוש הראשון שהודפס על פרק שירה.
בשנת ה'תרס"ה הודפס במונקאטש החיבור על פרק שירה בנפרד, בשם "נחמד".
אגרות דרך ה' (ונציה שי"ג)
בנוסף, חיבר פירוש על "התחיה והפדות" מאת רס"ג וספר "אגרת גאולת עולם".
כמו כן כתב לעצמו קיצור לתשובות הרשב"ש והרשב"ץ ולספר יוחסין.
המבי"ט השאיר כתבים מעטים בקבלה על ספר הפליאה, הנמצאים באוסף גרשם שלום, ב בירושלים, ונדפסו בקובץ מקבציאל.
משה מזרחי (5 בספטמבר 1931 – 3 באוגוסט 2018) היה במאי קולנוע, תסריטאי, שחקן ומפיק ישראלי יליד מצרים.
זוכה פרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ב-1977, פרס על מפעל חיים מפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה 1994 ופרס אופיר על מפעל חיים ב-2001.
משה מזרחי נולד באלכסנדריה במצרים שם ספג תרבות צרפתית ים-תיכונית, שאופיינה במפגש רב תרבותי בין מיעוטים מיוון, ארמניה, טורקיה, וארצות ים-תיכוניות אחרות אשר היוו חלק נכבד מאוכלוסיית העיר באותה תקופה.
תרבות זו שימשה בסיס ליצירתו של משה ובסרטיו מופיעה ערגה לתום הילדות שאפיין תקופה זו.
עלה לישראל ב-1946 מאלכסנדריה יחד עם אמו האלמנה ואחיו שבתאי.
המשפחה התיישבה ביפו ועברה חבלי קליטה קשים.
משבר גדול התחולל סמוך לעלייתם כאשר סבו, אבי אימו, נפטר בישראל והאם הפכה למפרנסת המשפחה.
דמות אימו משמשת כמרכיב מרכזי ביצירתו הרואה בדמות האישה את ההשראה והיצירה, ובלעדיה, כדבריו, נותר היה הגבר ברברי.
התחנך בחברת נוער בקיבוץ מעברות והושפע מתפיסת עולם קומוניסטית.
ב-13 ביולי 1948 נהרג אחיו בגיל תשע בהפצצה של חיל האוויר המצרי.
הימים היו ימי קרבות לטרון, ובבית הקברות נחלת יצחק לא היו די קברנים, כדי לכרות את הקברים הרבים וכך, נאלצו מזרחי ודודו לכרות את קברו של אחיו.
יכולתו של מזרחי ללמוד ולהתאים את עצמו לסביבה שבה נמצא, איפשרה לו להתערות בחיי הקיבוץ, ולאחר מכן בסביבה הישראלית.
תוך כדי עיסוקו בתרגום סרטים, התחדדה בו ההכרה שייעודו הוא בימוי סרטים.
מאחר שתעשיית הסרטים בישראל הייתה בראשית דרכה, החליט לנסוע לפריז.
ב-1958 נסע לצרפת ללימודי קולנוע ונשאר ליצור שם.
ב-1970, ביים את סרטו הראשון "אורח בעונה מתה".
בשנות ה-70 חזר לישראל, עסק בבימוי סרטים ישראליים ובמקביל עבד גם בצרפת.
בין 1970 ל-1973 ביים חמישה סרטים ארוכים:
אורח בעונה מתה - 1970, חרוזים לסופי - 1971, אני אוהב אותך רוזה - 1972 ושני סרטים ב-1973: הבית ברחוב שלוש ואבו אל בנאת (בכיכובם של יוסף שילוח ומיכל בת-אדם).
בשנת 1977 יצר את סרטו עטור השבחים "כל החיים לפניו", על פי ספרו של אמיל אז'אר.
הסרט נבחר על ידי חברי האקדמיה האמריקאית לקולנוע לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 1977 בתחרות פרס אוסקר.
בסרט כיכבו השחקנית הצרפתייה סימון סיניורה והישראלית מיכל בת-אדם, אשתו של מזרחי (מלבדו זכה ב-2019 גם הישראלי גיא נתיב בפרס האוסקר על סרטו הקצר "Skin").
בפברואר 2019 יצא לאור הספר "מבוא לאהבה: הסרטים של משה מזרחי" מאת מרט פרחומובסקי, הכולל שיחות עם מזרחי על חייו וסרטיו וכן ניתוחים של סגנונו ויצירתו.
הספר יצא בהוצאת ליריקה ובעריכת עליזה ציגלר.
מזרחי היה נשוי עד יום מותו לשחקנית-במאית מיכל בת-אדם ולהם בן, דניאל.
הוא שימש מורה מן החוץ באוניברסיטת תל אביב בחוג לקולנוע וטלוויזיה.
סרטו הראשון, "אורח בעונה מתה", היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר ולפרס דוב הזהב בשנת 1970
סרטו "אני אוהב אותך רוזה" היה מועמד לפרס דקל הזהב ולפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 1972
סרטו "הבית ברחוב שלוש" היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 1973
סרטו "אבו אל בנאת" היה מועמד לפרס דקל הזהב בשנת 1973
סרטו "כל החיים לפניו" זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 1977
פרס על מפעל חיים מפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה 1994
פרס אופיר על מפעל חיים בתחום הקולנוע 2001
אני אוהב אותך רוזה - 1972
שלחתי מכתב לאהובתי - 1981
ורבורג (סדרת טלוויזיה) - 1992
משה מזרחי (נולד ב-8 באפריל 1980) הוא כדורסלן עבר ישראלי .
מזרחי היה ידוע כשחקן אתלטי בעל קליעה טובה מחוץ לקשת.
מזרחי החל את הקריירה שלו בהפועל חולון, ושיחק בה עד שנת 2001. לאחר השתתפותו בקמפיין של נבחרת העתודה, עבר עם שחקנים אחרים מאותה הנבחרת (אורי יצחקי, איציק אוחנון ושחר גורדון) להפועל ירושלים, אותה אימן יורם חרוש, שאימן גם את נבחרת העתודה.
מזרחי שיחק שלוש עונות מוצלחות בירושלים, ברובם פתח כמחליף.
מאז, נדד בין מספר קבוצות.
ב-2004 עבר להפועל גליל עליון, ואחרי עונה אחת בקבוצה עבר לאליצור אשקלון.
בסיום העונה בישראל שיחק מספר משחקים באזובמאש מאריופול האוקראינית, אך חזר לישראל, ובשנת 2006 הצטרף לבני השרון.
בשנת 2007 היה שותף להפסדה של הקבוצה בגמר גביע המדינה, תוך שהוא קלע 16 נקודות.
בסיום העונה חתם בקבוצת ראסינג פריז הצרפתית, עמה ירד ליגה בסיום העונה.
ב-2008 הצטרף למכבי חיפה והגיע איתה לגמר גביע המדינה.
בעונת סיכם מזרחי לשנתיים בקבוצת הפועל ירושלים.
במהלך עונת 2011/2012 הועלתה האפשרות כי מזרחי יעבור בטרייד להפועל חולון בתמורה לדן גרונפלד, אך בסופו של דבר העסקה לא יצאה לפועל, ומזרחי נשאר בהפועל ירושלים
בקיץ 2012, עם תום חוזהו בהפועל ירושלים, חתם מזרחי לשנתיים במכבי אשדוד.
בספטמבר 2014 הודיע על פרישה מכדורסל בעקבות פציעה טורדנית בגבו.
מזרחי היה חבר בנבחרת הנוער שסיימה במקום ה-6 באליפות אירופה בשנת 1998 ובנבחרת העתודה שסיימה במקום השני באליפות אירופה בשנת 2000. משנת 2001 שיחק בנבחרת הבוגרת.
משה מטראצ'ינה (טראצ'ינו) (1555- 1623) היה מחכמי איטליה במאה ה-17, רב בקהילת פרארה (Ferrara) ונחשב כפוסק מרכזי באיטליה.
משפחתו הייתה מפורסמת בתלמידי חכמים.
מוצא המשפחה הוא מהעיר טראצ'ינה (Terracina) בחופה המערבי של איטליה, בין רומא לבין נאפולי.
בזמן השלטון הספרדי במאה ה-15 גורשו היהודים תושבי העיר: חלקם עברו לרומא - מדינת הכנסייה, אך הרוב העדיפו לעבור לצפון איטליה.
ר' מנחם מטראצינה הזמין סופרים שיכתבו עבורו ספרי קודש.
היה זה תחליף לדפוס כאשר מדובר היה בהעתקות בודדות.
מנחם בן משולם מטרצינה מופיע בראש כת"י של תנ"ך שנכתב בפיזה בשנת רנ"ו (1496), וכך נכתב:
רבי משה היה מחשובי רבני קהילת פרארה במשך עשרים וחמש שנה לפחות.
בשנת שנ"ח (1598) פסק הלכה בקשר לכשרות המקווה בקהילת רוויגו.
המחלוקת ידועה ונכתבו אודותיה ספרים לכאן ולכאן.
בסופו של דבר מופיעה בספר פלגי מים הפיסקה הבאה :
בשנת שס"א (1600) פסק בסכסוך בין בנקאי מנטובה לבין בעלי המלאכה והסוחרים של אותה קהילה.
בשנת ש"ע (1610) התבקשה הסכמה לפסק דין של הרמ"ע מפאנו, וכה הוא כתב בראש התשובה ובסופה:
לפסק הדין ניתנה הסכמה של "משה בכמר מנחם זלה"ה מטראצינה.
סמוך לשנת ש"ף (1620) התעוררה בפירארה מחלוקת בעניין הזכות להלוות בריבית לגויי הסביבה.
המוחזקים בכך לא רצו להניח למשפחה נוספת להצטרף לעיסוק זה.
לפני כמה שנים פרסם הרב דניאל שוורץ כרוז ובו דעות הרבנים שאסרו להשיג את גבולם של המוחזקים בהלוואות.בכרוז סוכמו דבריהם של הרבנים בקיצור, אך הם כתבו תשובות מפורטות.
אחד המוזכרים בכרוז הוא "האלוף כמהר"ר משה טירצינה".
נוסף לנושאים שנהפכו למחלוקות ציבוריות, שהוזכרו לעיל, השיב רבי משה ופסק בכל תחומי ההלכה: ריבית, נידה, כתובה, ארבעה אבות נזיקין הלכות דיינות, ועוד.
בכתב יד אחד, שבו מקובצות תשובות של כמה חכמי איטליה מאותה תקופה, נמצאות תשובות של רבי משה מטראצינה, כתובות בכתב ידו בנושאים הבאים:
בעניין מכירת בית במשכנתא, וצוואה בעש"ג (=ערכאות של גויים) וחרם לגלות שטרותיו.
בעניין נאמנות הבוררים לומר שטעו בקביעת התאריך המוזכר בפסק.
שאנשי הוועד הנבחר אינם צריכים להתחשב בתקנות הקודמות שנשכח זכרם.
בעניין חיוב המשלח בנזקי השליח.
בדין שכיר-שותף שנגרם נזק בפשיעתו.
משה לבוביץ מימון (4 בפברואר 1860 – 1924; ברוסית: Моисей Львович Маймон) היה צייר יהודי-רוסי, מראשוני האמנים הידועים בקרב יהדות רוסיה.
נכדו של הסופר אלכסנדר זיסקינד מימון.
משה מימון נולד בעיר וולקוביסק שבפולין (היום בבלארוס).
בנעוריו הוכשר כשען ולמד את אמנות הציור בוויטבסק (אצל יהודה פן), בווילנה ובוורשה.
בשנת 1880 היה בין ראשוני היהודים שהתקבלו ללימודים באקדמיה המלכותית לאמנות בסנקט פטרבורג.
קבלתו נעשתה על סמך ציורו הנודע "האנוסים", עליו זכה לאותות הוקרה.
לימודיו באקדמיה הסתיימו בשנת 1883. בתערוכות האקדמיה בשנים 1884 ו-1885 מימון זכה למדליות כסף.
בשנים מאוחרות יותר היה בין חברי האגודה לעידוד אמנים יהודיים.
שמו של מימון זכה לפרסום באימפריה הרוסית.
לאחר סיום לימודיו הוזמנו אצלו ציורים מבני אצולה ובכירי הממשל.
בשנת 1900 הוצגו על ידו פורטרטים של הצאר ובני משפחתו.
האקדמיה לאמנות "סנט איירין וסנט סבסטיאן" זיכתה אותו במדליית הוקרה.
מלבד חשיבותו של מימון כפורץ דרך עבור אמנים יהודים בתקופתו, עבודותיו עסקו בסיפורי התנ"ך ובהיסטוריה של העם היהודי.
שתי עבודותיו המוכרות ביותר הן "האנוסים" ו"החשמונאים".
מלבדן יצר סדרת ציורים על אישים בתנ"ך ונשים בתנ"ך, ציור "האינקויזיציה" (1893), הציור "לאחר הפוגרום" ואחרים.
מימון ערך עבודת חקר בטרם החל ביצירותיו ולצורך ציור "האנוסים" קיים מסע להכרת חיי היהודים בספרד.
עבודתו זכתה להכרה בינלאומית בתקופת חייו: בשנת 1904 הוצגו תשע מיצירותיו בתערוכה העולמית בסנט לואיס ובשנים 1916–1917 בתערוכה עולמית נוספת.
זכרונותיו הודפסו על ידו בקובץ "סיפור של תמונה".
נפטר בסנקט פטרבורג בשנת 1924. נטמן בבית הקברות פראוברז'נסקי היהודי.
עבודותיו מוצגות כיום במוזיאונים של משפחות אצולה, באקדמיה הצבאית לצוערים של צבא רוסיה ובמוזיאונים בלונדון ובניו יורק.
משה (מושיקו) מישאלוף (נולד ב-14 בספטמבר 1983) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדות הקשר אחורי והבלם, וכיום משמש כמנכ"ל ארגון שחקניות ושחקני הכדורגל בישראל.
באותה עונה, כשזכה עם קבוצתו בגביע המדינה.
בעונת 2006/2007 החל לשמש כקפטן הקבוצה.
בעונת 2008/2009 זכה עם הקבוצה בגביע הטוטו, ובתום העונה עזב את המועדון.
ביוני 2009 חתם באפולון לימסול מליגת העל הקפריסאית, ובינואר 2010 עבר לפאפוס, גם היא מאותה ליגה.
במשחקו הראשון בפאפוס כבש שער אחד ובישל שער נוסף.
בקיץ 2010 חתם לעונה אחת בבית"ר ירושלים, ושותף ב-27 משחקים במהלך העונה.
בעונה העוקבת חתם בהפועל עכו.
במשחקו הראשון בקבוצה כבש שער בניצחון 2–0 על בני יהודה תל אביב.
בעונת 2015/2016 הוא מונה לקפטן הקבוצה, והמשיך לשחק במדיה גם לאחר ירידתה לליגה הלאומית.
בעונת 2016/2017 העפיל עם הקבוצה בחזרה לליגת העל.
במהלך העונה הפך מישאלוף ל"מנודה" על ידי הקבוצה, וסולק מאימוני הקבוצה.
בתום העונה עזב את הקבוצה, ולאחר מאבק משפטי של שנתיים בבית דין לעבודה קיבל כ-800 אלף ש"ח בהסכם פשרה.
בעונת 2017/2018 שיחק בהפועל רמת השרון מהליגה הלאומית.
בעונת 2018/2019 שיחק בהפועל אום אל-פחם מליגה א', סייע לה להעפיל לליגה הלאומית ופרש ממשחק פעיל, בגיל 35.
במאי 2019 נבחר מישאלוף לתפקיד מנכ"ל ארגון שחקניות ושחקני הכדורגל בישראל.
מתוקף תפקידו, חבר מישאלוף בארגון FIFPro העולמי, ופועל לסייע לשחקני ושחקניות הכדורגל במענק מלגות, מתן ייעוץ משפטי וקיום קורסים שונים להכנה לקראת החיים שאחרי הפרישה.
למישאלוף תואר ראשון בחינוך, חברה וספורט ממכללת ה.
בנוסף, סיים קורס דירקטורים חיצוניים (בכיר).
מישאלוף נשוי לאוראל, עורכת דין, ואב לתאומים – בן ובת.
הרב משה מלכה (ה'/ו' באלול ה'תרע"א, 29 באוגוסט 1911 – י"ג באדר ב' ה'תשנ"ז, 22 במרץ 1997) היה חבר בית הדין קזבלנקה שבמרוקו, ולאחר מכן שימש כרבה הראשי הספרדי של פתח תקווה וחבר מועצת הרבנות הראשית.
משה מלכה נולד על גדות נהר תּודּגא שבהרי האטלס במזרח מרוקו בשנת ה'תרע"א (1911) לחכם החסיד והמקובל יחיאל (יחיא) מלכה, מצאצאי הרב יעקב אבן מלכא – מדייני פאס ורב העיר תטואן.
בהיותו בן שמונה עשרה, בשנת ה'תרפ"ט (1929), נפטר אביו, והוא עבר לבירה רבאט, בה הוא לימד בתלמוד התורה של הקהילה, מסר שיעורי ערב בתלמוד ובהלכה וניהל את הלימודים בחברת "פתח תקווה" שמנתה כ־200 צעירים.
בתקופה זו הוא נסמך כשוחט על ידי רבו – רבה הראשי של מרוקו, הרב יהושע בירדוגו.
חבורת לומדים, בהם בן גילו הרב מסעוד ריוח, למדה בביתו ובהמשך בבית רב העיר חיים רפאל עטייא, וכן בבית הרב בירדוגו בכל שבת אחרי מנחה.
בשנת ה'תש"ז (1947) ביקש רבי יהודה ליאון כלפון – רב העיר תטואן בירת מרוקו הספרדית – מהרב בירדוגו המלצה לרב עבור הערים אל־קסר אל־כביר, לאראש וארזילא , והאחרון מינה לתפקיד את הרב מלכה.
לדברי הרב שלמה דיין, בתפקידו זה ניכר כמקל ביחס לרב כלפון.
לאחר כשלוש שנים נקרא לשוב לבירה רבאט, בה הוסמך לדיינות ולימד בבית המדרש לרבנים אותו ניהל הרב הראשי של מרוקו שאול אבן דנאן.
בט"ז בשבט ה'תשי"ג (1953) מונה על ידי הממשלה לרב ולדיין בערים בני מלאל ובוז'עד.
החל מאדר ה'תשט"ו (1955) שימש כחבר בית הדין בקזבלנקה בראשות רב העיר שלום משאש, בו כיהנו גם הרב יצחק חזן, הרב רחמים בן עמארה והרב חיים רפאל שושנה.
לאחר כחמש שנים מונה לסגנו של הרב משאש בבית הדין, ובין תפקידיו היו סידור פסקי הדין וראשות ועדת הבחינה לענייני שחיטה ובדיקה.
למרות שלא היה אב"ד במרוקו, הוזמן להשתתף בכינוסי מועצת הרבנים במרוקו.
מעט לאחר מלחמת ששת הימים, בחודש אב ה'תשכ"ז (1967), עלה לארץ ישראל, בה קבע מושבו תחילה בעיר ירושלים.
באותה התקופה הרבנות הראשית לישראל לא הכירה בהסמכת רבני מרוקו, ודרשה מהרבנים העולים להיבחן שוב.
בניגוד לחברו הרב יצחק חזן שנענה לדרישה, הרב מלכה סירב לכך עקרונית היות שראה בכך זלזול בסמכותם של רבני מרוקו.
בתקופה קצרה זו, בה לא נשא בתפקיד ציבורי, החל להוציא את ספריו.
כעבור קרוב לשנה, עם צאת ספרו הראשון – מקוה המים חלק א, הכיר הרב הראשי יצחק נסים במעלתו והוא מונה לחבר לשכת הרבנות בעיר פתח תקווה, ובמקביל המשיך הרב בהוצאת ספריו.
בהמשך מונה הרב לדיין בפתח תקווה ובשנת ה'תשל"ו (1975) הוא מונה לרב העיר הספרדי ולחבר מועצת הרבנות הראשית.
בשנים 1984–1987 התחוללה בעיר פרשת קולנוע היכל.
בתחילת המאבק תמך במפגינים, אך בהמשך התנגד להפגנות כיוון שהן גרמו לדעתו לחילול שבת חמור ונרחב יותר מהצד האחד ומן הצד השני לא עלתה מהן תועלת.
לעמדתו זו הצטרפו רבני דורו הספרדים וכן הרב אליהו כץ, בניגוד לדעת עמיתו האשכנזי הרב ברוך שמעון סלומון שתמך בהמשך ההפגנות, שבעמדתו תמכו מספר פוסקים אשכנזים.
הרב מלכה תמך בקריאת ההלל בברכה ביום העצמאות, ואף כתב שהתקנא בחיילי צה"ל וחפץ היה להיות מהם, אך "חבל שהגיל מנע ממני את זאת."
בנאם שנשא בהסתדרות באירוע של בר מצווה לילדי עולים, בשנת תשמ"ט, הביע את הערכתו ותמיכתו הגדולה במפעל ההתנחלויות וקרא לאמץ את השקפותיהם הדתיות והלאומיות:
בין השואלים לחוות דעתו ההלכתית נמנו הרב עזריה בסיס – בהמשך רב העיר הסמוכה ראש העין, והרב מרדכי מלכא – בהמשך רב העיר הסמוכה אלעד.
נפטר בשבת זכור י"ג באדר ב' ה'תשנ"ז (22 במרץ 1997) ונקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
על שמו נקרא רחוב בפתח תקווה, והעירייה מעניקה לזכרו פרס לספרות תורנית.
מקוה המים: תשובות (ו' חלקים) – שו"ת בהלכה, ירושלים: דפוס המערב, ה'תשכ"ח–ה'תשמ"ט
נטפי המים – דרשות ונאומים (ב' כרכים), ירושלים ה'תשל"ג–ה'תשל"ה; ושוב נדפס עם כרך נוסף במכון הכתב, ה'תשמ"ד–ה'תשמ"ט
למען השבת: בירור הלכתי מקיף בעניין הפגנות השבת – ירושלים: ה'תשמ"ח
והשיב משה: שאלות ותשובות בענייני דת ודין שהשבתי שואלי דבר בדרך ארוכה וקצרה, לוד: אורות יהדות המגרב, ה'תשנ"ד
באר משה: ביאורים וחידושים על פסוקים מפרשיות השבוע וכן הארות על דברי הספר תורה תמימה (נדפס בסוף "והשיב משה")
דרש משה: דרשות והרצאות על פרשיות השבוע, מועדי ישראל וימי זיכרון של הכלל והפרט, לוד: אורות יהדות המגרב, ה'תשנ"ד
פני משה: דרשות והגות, פסקים ותשובות בליקוט משה עמאר ובעריכתו, לוד: עיריית פתח תקווה ואורות יהדות המגרב, ה'תשס"ז
משה (מושקו) מושקוביץ (23 בינואר 1925 – 24 בינואר 2021, כ"ז בטבת תרפ"ה - י"א שבט תשפ"א) היה איש חינוך ופעיל ציבור ישראלי, ממייסדי ישיבת הר עציון, ממחדשי היישוב היהודי בגוש עציון לאחר מלחמת ששת הימים, מיוזמי הקמתו של מכון צומת.
משנת 1952 ועד 1981 שימש ראש המועצה האזורית שפיר ולאחר מכן כיהן כראש המועצה המקומית אפרת, הראשון.
עמד בראש המשלחת להבאת 345 ספרי תורה, גווילים ומגילות ששרדו מתקופת השואה בווילנה.
משה "מושקו" מושקוביץ נולד בשנת 1925 בברטיסלבה שהייתה אז בצ'כוסלובקיה, ועלה לארץ ישראל עם הוריו בגיל 10. למד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל, בשנת 1939 התגייס לאצ"ל ולאחר הפילוג באצ"ל בשנת 1940, הצטרף עם קבוצת חברים ללח"י שם כונה "אריאל" ושם עבר אמונים, הפיץ חומרי תעמולה ועבר קורסים בתפעול אמל"ח
בשנת 1945 והקים עם חבריו את הגרעין הקיבוצי משואות, שהיווה את הבסיס להקמת קיבוץ משואות יצחק בגוש עציון.
בין השנים 1947 ל-1949 היה בשליחות מטעם הקיבוץ הדתי במחנות המעצר בקפריסין, במטרה לסייע למעפילים בארגון חייהם במחנות ולהכין אותם לקראת העלייה לארץ ישראל.
משנת 1952 ועד 1981 שימש כראש המועצה האזורית שפיר, במסגרת זו יזם את הקמת הישיבה התיכונית אור עציון ומוסדות חינוך נוספים.
במהלך הקמת המוסדות בשנות ה-50 צדד מושקוביץ בקבלת תרומה שנויה במחלוקת שהשיג יצחק קדמון מבישוף אזור אאוגסבורג, גרמניה, , לפיתוח מרכז תיכון תורני מקצועי במרכז שפירא.
לאחר מלחמת ששת הימים פעל רבות ליישובו של גוש עציון.
הקים את היישוב הקהילתי אלון שבות, ורתם את הרבנים יהודה עמיטל ואהרן ליכטנשטיין לייסוד ישיבת הר עציון ביישוב החדש.
בנוסף, הקים ביישוב את מכללת הרצוג, ובינואר 2017 דאג לפתיחת לימודי תואר שני של המוסד האקדמי בהיכל שלמה בירושלים, אחרי שמשרדי הרבנות הראשית עברו למשכן אחר.
בנוסף, ייסד את המוזיאון לאמנות יהודית בהיכל שלמה בירושלים.
בתחילת שנות ה-80 הקים את היישוב אפרת ושימש במשך למעלה מארבע שנים ראש היישוב וראש המועצה הראשון.
במסגרת עמותת "מנורה" שהקים, פעל במשך כ-60 שנה לגאול חפצי קודש יהודיים מהגולה.
בינואר 2002, בחלון הזדמנויות דיפלומטי, יצא בראש משלחת עם הרב הראשי ישראל מאיר לאו לווילנה, והביא לישראל 345 ספרי תורה, גווילים ומגילות אותם מציגים במוזיאון לאמנות יהודית בהיכל שלמה בירושלים, אותו ייסד.
ביום העצמאות החמישים למדינת ישראל בשנת תשנ"ח הדליק משואה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל.
ביום ירושלים תשס"ח הוענק למושקוביץ "פרס מוסקוביץ' לציונות".
בית הספר הממ"ד "אריאל" בשכונת התמר באפרת נקרא על שמו, כשם כינויו בלח"י.
ב-פברואר 2022, התקיים אירוע הנצחה לזכרו במוזיאון לאמנות יהודית ב"היכל שלמה" במלאת שנה לפטירתו.
ב-יוני 2022 הוכנס לישיבת הר עציון לזכרו ספר תורה, שניצל מהשואה והועלה לארץ על ידי עמותת מנורה.
מושקוביץ' התגורר במושב משואות יצחק.
בתו, שלומית, נישאה לפרופסור יעקב כץ, והם היו מראשוני תושבי גוש עציון, שמושקו פעל לחדש את היישוב בו.בין נכדיו נמנים גלעד כץ, ונבו כץ.
מאור התורה, עיונים בפרשות השבוע (חמישה כרכים)
משה "מוּץ" מטלון (נולד ב-12 במאי 1953, כ"ז באייר ה'תשי"ג בתל אביב) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם ישראל ביתנו בכנסת ה-18, המשמש יושב ראש הוועד הפאראלימפי הישראלי.
מטלון התגייס לשירות צבאי במסגרת הנח"ל.
בהיותו באימון מתקדם בגדוד 50 (שהשתייך אז לחטיבת הצנחנים) נפצע קשה בתאונת משאית עמוסה בתחמושת, פלג גופו התחתון נותר משותק והוא הוכר כנכה 100%, מאז מרותק מטלון לכסא גלגלים.
הוא השתתף ב בתחרויות הטלת כידון והדיפת כדור ברזל.
מטלון שימש יועץ ליוצרי הסרט "לא שם זין" המתאר את התמודדותו של חייל צה"ל עם נכותו, ואף השתתף באחת הסצנות.
מטלון למד קרימינולוגיה וסוציולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, וכן לימודי גמולוגיה, עסק בתחום היהלומים מספר שנים, היה בעל סוכנות נסיעות, חנות מזון וסוכן של המועצה להסדר ההימורים בספורט.
בשנת 1994 הצטרף לליכוד וכיהן כחבר מועצת העיר הרצליה עד שנת 2000. מטלון כיהן בהנהלת אגודת הספורט מכבי הרצליה והיה ראש משלחת ישראל ל באתונה 2004 ובייג'ינג 2008.
בשנת 1992 הצטרף להנהלת ארגון נכי צה"ל, מאוחר יותר נבחר למזכיר מחוז תל אביב וב-2001 נבחר ליו"ר הארגון.
בשנת 2008 התפטר מכהונתו בארגון נכי צה"ל לשם התמודדות ברשימת ישראל ביתנו בבחירות לכנסת ה-18, ושובץ במקום ה-13 ברשימה.
עם כניסתו לכנסת היה האדם הראשון שמרותק דרך קבע לכיסא גלגלים שנבחר לכהונה כחבר כנסת.
הדבר הצריך את הכנסת לשפר את נגישותה כדי לאפשר למטלון לתפקד כחבר כנסת.
במהלך כהונתו הגיש מטלון הצעת חוק שנועדה לאפשר לרשתות המזון להציג מחירים על צגים אלקטרונים.
ההצעה קודמה הודות למשרד הלובינג "גורן עמיר" העובד עם איגוד רשתות השיווק ונועדה להקל על הרשתות ולהפחית עלויות.
בעקבות ביקורת ציבורית לא קודמה ההצעה.
לאחר שהוצב במקום ה-44 הלא ריאלי ברשימת הליכוד-ביתנו לכנסת ה-19, פרש מטלון מפעילות פוליטית ומונה לדירקטוריון דיסקונט השקעות.
לקראת הבחירות לכנסת ה-20 הוצב מטלון במקום ה-16 ברשימת ישראל ביתנו לכנסת, אולם לא נבחר לכנסת לאחר שהמפלגה זכתה ב-6 מנדטים בלבד.
לקראת הבחירות לכנסת ה־21 הצטרף למפלגת תל"ם של משה יעלון אשר התמודדה יחד עם יש עתיד וחוסן לישראל תחת השם כחול לבן והוצב במקום ה-36 ברשימה, אך לא נכנס לכנסת.
גם בבחירות לכנסת ה-22 הוצב במקום ה-36 ברשימת "כחול לבן" ולא נבחר לכנסת.
בבחירות לכנסת ה-23 לא נכלל ברשימת כחול לבן.
ב-11 בספטמבר 2023 נבחר מטלון ליו"ר הוועד הפאראלימפי.
מטלון מתגורר בהרצליה, נשוי בפעם השנייה ואב לארבעה.
מאז שנת 2000 מתאמן ומתחרה באופני יד.
משה מזרחי (20 בספטמבר 1950 – 10 בדצמבר 2022) היה פוליטיקאי ישראלי, חבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה וניצב במשטרת ישראל.
משה מזרחי נולד בבית החולים הסקוטי בטבריה ב-20 בספטמבר 1950, השביעי מבין שמונת ילדיהם של יעקב ובלהה.
הוא למד בבית ספר יסודי אליאנס ובבית הספר התיכון "הגליל" בטבריה.
עם גיוסו לצה"ל, בנובמבר 1968, שובץ מזרחי בחטיבת גולני והוא התנדב לסיירת אגוז.
לאחר קורס מ"כים חי"ר נפצע בתאונת אימונים, איבד את הראייה בעינו הימנית ובעקבות זאת שוחרר מצה"ל.
לאחר שחרורו מצה"ל, השלים את לימודיו לתעודת בגרות.
למזרחי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב, הוסמך כעורך דין ולאחר מכן הצטרף לשורות המשטרה במרץ 1976 כתובע משטרתי.
בהמשך מונה לראש מחלקת חקירות פשעים בתחנת יפו, קצין אגף חקירות במרחב ירקון (1986–1989), שימש כמפקד תחנת יפו (1991–1992) וסגן מפקד מרחב איילון.
ב-1993 מונה למפקד מרחב יהודה.
האירוע הבולט במרחב בתקופתו כמפקד היה כשתושב קריית ארבע, ברוך גולדשטיין, ביצע את טבח מערת המכפלה.
בספטמבר 1995 מונה למפקד המכללה לקציני משטרה בכירים.
באפריל 1997 מונה לראש היאחב"ל (יחידה ארצית לחקירות פשעים חמורים בינלאומיים).
החקירות הבולטות עליהן פיקד היו בפרשת נמרודי ב' בה מוקדו מאמצים גם נגד השר לביטחון פנים אביגדור קהלני, פרשת נמרודי ג' - השיבוש על ידי יעקב נמרודי והסופר אריה קרישק, והחקירה נגד מנכ"ל משרד ראש הממשלה אביגדור ליברמן, איש העסקים דוד אפל ומיכאל גורלובסקי.
בחקירות אלו נערך שימוש נרחב בהאזנת סתר.
על פי עדויות אנשי היחידה, הפגין מזרחי מעורבות רבה בחקירות אלו ואחרות שהצריכו האזנות ומעקבים, הרבה מעבר למעורבות "רגילה" של מפקד יחידה.
בדצמבר 2000 מונה על ידי השר לביטחון פנים שלמה בן עמי לראש אגף החקירות והמודיעין בדרגת ניצב, זאת חרף התנגדותו של המפכ"ל שלמה אהרונישקי.
בעקבות חשיפות עיתונאיות בגלובס ושל יואב יצחק נפתחה באותה תקופה חקירת מח"ש נגד מזרחי, אשר נועדה לבדוק האם היה שימוש פסול בהאזנות סתר בחקירות אותן ניהל כראש היאחב"ל.
חקירת מח"ש הובילה להמלצה להעמידו לדין משמעתי, ובאוקטובר 2003 פרסם היועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין את מסקנותיו בהן קבע כי התנהלותו של מזרחי בפרשיות שנחקרו הייתה בעייתית, הוא הפעיל שיקול דעת לקוי ולא כיבד צווי בתי משפט.
רובינשטיין מצא שיש להסיק כלפי מזרחי מסקנות פיקודיות-מינהליות במישור האישי עד כדי סיום תפקידו, בכפוף לשימוע.
ביולי 2004 החליט המפכ"ל אהרונישקי לנזוף בו ולא להדיחו.
חבר הכנסת גלעד ארדן עתר לבג"ץ כנגד רובינשטיין בבקשה להורות לו להעמיד לדין פלילי, וכן להורות (או להמליץ) להעמיד לדין משמעתי את ניצב מזרחי.
עתירה זו נדחתה בתחילת נובמבר 2004. בית המשפט קבע ש"לא נמצא יסוד לחלוק על צדקת הביקורת שמתח היועץ המשפטי על דרך התנהלותו של מזרחי", אך מקובלת עליו קביעת רובינשטיין ש"אין ראיות מספיקות להוכחת היסוד הנפשי הנדרש להרשעתו של מזרחי בעבירה פלילית".
בנובמבר 2004 הודח מזרחי מתפקידו על ידי השר לביטחון פנים, גדעון עזרא אך לא נתבקש לפרוש מהמשטרה.
ב-2005 מונה למפקד אגף קהילה ומשמר אזרחי וביולי 2006 סיים את שירותו במשטרה.
ב-2008 התמודד מזרחי על ראשות מועצת שוהם, בראש רשימת "עתיד לשוהם".
בבחירות האישיות זכה בכ-13% מקולות המצביעים.
עם זאת, סיעתו זכתה בשני מנדטים וכך, נכנס למועצת העיר ושימש כחבר בה.
בינואר 2012 הכריז על התמודדותו בבחירות המקדימות לרשימת מפלגת העבודה הישראלית לבחירות לכנסת.
מזרחי הוצב במקום ה-15 ברשימה ונבחר לכנסת התשע עשרה.
סיעתו הייתה באופוזיציה והוא שימש כחבר בוועדת החוקה, חוק ומשפט, בוועדה המיוחדת לזכויות הילד וכן בוועדה המיוחדת לבעיית העובדים הזרים.
כיהן גם כיושב ראש השדולה למאבק בשחיתות במינהל הציבורי (לצד מיקי רוזנטל) במסגרת תפקידו קידם הצעת חוק לפיה נבחר ציבור שהואשם בעבירה שיש עמה קלון לא יוכל לשוב ולהיבחר לתפקיד ציבורי בעתיד (והמגבלה לא תוסר לאחר שבע שנים, כפי שנקבע בחוק קודם לכן).
בכנסת זו הוביל מספר חוקים נוספים, ביניהם, החלת חוק חופש המידע על הקרן הקיימת לישראל, חובת רישום פרוטוקול בדיוני ועדת השרים לענייני חקיקה וכן פרסום אופן הצבעתם של חברי הוועדה.
בנוסף, בכנסת זו קידם תיקון לחוק שיווי זכויות האישה המחיל על חברות קבורה (כדוגמת חברה קדישא) את עקרון הייצוג ההולם ומחייב אותן לשריין נשים במוסדות המנהלים אותן.
ההצעה מחילה עליהן גם את חוק חופש המידע.
הצעת חוק זו נוסחה בסיוע הקליניקות המשפטיות במכללת "שערי משפט".
הצעה זו לא הצליחה לעבור בשל התנגדות הסיעות החרדיות בקואליציה.
בינואר 2015 הוצב מזרחי במקום ה-29 של רשימת המחנה הציוני לקראת הבחירות לכנסת העשרים ולא נכנס לכנסת עם כינונה.
בעקבות התפטרותו של חבר הכנסת זוהיר בהלול, חזר מזרחי לכנסת ב־18 באוקטובר 2018. בתקופת כהונה חלקית זו, שימש כחבר בוועדה לביקורת המדינה.
בבחירות לכנסת ה-21 שובץ במקום ה-26 ברשימת העבודה ולא נכנס לכנסת.
במקביל לפעילותו הציבורית, עסק מזרחי באמנות פלסטית ובפרט בציור בצבעי שמן על בד ויצירותיו גם הוצגו במספר תערוכות שנפתחו לקהל הרחב, ביניהן בכנסת.
מזרחי היה תושב שוהם, נשוי ואב לחמישה.
את אשתו הכיר מזרחי במהלך שירותו במשטרה, כאשר שימשה, באופן זמני, פָּקוּדה שלו.
ב-10 בדצמבר 2022 נפטר מדום לב בביתו, והובא למנוחות בבית העלמין במושב חדיד.
משה מכרתים היה משיח שקר יהודי, שחי במאה ה-5 לספירה.
לאחר כישלון מרד בר-כוכבא, התנועה המשיחית פסקה לכמה מאות שנים, אך עם זאת השאיפה למשיח עדיין הייתה קיימת.
ייתכן שהציפייה למשיח עוררה במאה ה-5 בכרתים תקוות כלפי אדם שטען שהוא המשיח והצליח לסחוף את האוכלוסייה היהודית לתנועתו.
האיש כינה את עצמו "משה".
הוא הבטיח ליהודים לגאלם משעבוד בדרך נס ולהוליכם לארץ ישראל.
שם יכוננו מחדש את ממלכת ישראל.
המוני היהודים האמינו בו והלכו אחריו, הפקירו את בתיהם ורכושם, עזבו את משלח ידם והיו מוכנים לדרך, למה שבעיניהם הייתה יציאת מצרים החדשה.
על פי ההיסטוריון היווני נוצרי סוקרטס מקונסטנטינופול (Historia Eccicsiac vii.
36), שחי במאה ה-5, בחג הפסח יצא משה וכל יהודי כרתים עם נשיהם וטפם אחריו, ומצוק מעל הים הורה למאמיניו לקפוץ אל המים, והבטיח להם שהים ייבקע לפניהם וכולם יעברו אותו ביבשה, כמו בימי יציאת מצרים.
רבים מן העם הנלהב והמצפה לגאולה לא התמהמהו וקפצו הימה, ולמעשה קפצו אל מותם.
רק מקצתם ניצלו בידי הדייגים והספנים היוונים.
על פי סוקרטס, משה עצמו נעלם.
סוקרטס מציין שנמלט, אולם הבישוף המצרי יוחנן מניקוא (פעל בשלהי המאה ה-7) גורס בכרוניקה שלו כי טבע בים.
יוחנן אף מציין כי שמו האמיתי של משה היה פיסקיס (Fiskis), וטוען כי לאחר שהיהודים הניצולים נוכחו לדעת כי מדובר במשיח שקר, רבים מהם התנצרו.
הרב משה מינץ היה רבה של אובודה, מחשובי רבני הונגריה בדורו.
מינץ נולד בפודוליה ב-1750. תחילה כיהן כרב בווישניביץ (Vyshnivets), ומשנת תק"ן (1790) היה לאב בית הדין ורב הקהילה של אובודה, שלימים הפכה לאחד מרובעי בבודפשט, הקהילה הגדולה והצומחת ביותר באותה עת בהונגריה.
חמש שנים לאחר מכן היה לרב הגליל (המחוז) שכלל את כל קהילות האזור.
בתקופה זו עסק בלימוד עם גיסו (חתן חותנו) הרב משה יהושע השיל אורנשטיין בעל "ים התלמוד".
ב-1803 כתב מינץ הקדמה לספר "עמק השוה" של הרב אהרן חורין מאראד, ממבשרי היהדות הרפורמית.
מינץ לא חזר בו מתמיכתו בחורין גם לאחר מכן וקבע כי ספרו לא הכיל דברי מינות, אך נמנע מלהשתתף במשפט בו נגזר על חורין לגנוז את החיבור.
הוא היה מאחרוני רבני הונגריה שתמכו בו: רק במהלך ריב ההיכל ב-1818 פנה סופית נגדו והתנער ממנו, כשהלה התעלם מדרישת מינץ לחזור בו מתמיכתו בהיכל בהמבורג, והתנער ממנו.
מאז נעשה חורין מבודד לגמרי.
כרב הקהילה הקים מינץ באובודה ישיבה, בית דין צדק ובית כנסת – בית הכנסת המפואר ביותר באירופה של אותה תקופה, לדעת רבים.
בטקס חנוכת בית הכנסת קרא הרב מינץ דרשה שיצאה לאור לאחר מותו בספר בשם "דביר הבית", ובו דימה את מעשה הקמת בית הכנסת להקמת מקדש שלמה על ידי שלמה המלך.
תלמידו האחר היה הרב ברוך גויטיין, אב"ד העדיעס.
בנו הרב יעקב נרצח בפוגרומים במהלך המהפכה ההונגרית.
ספר אפי זוטרי והוא חלק הראשון מחלקי שאלות ותשובות של כבוד מורי רבי הרב הגאון המפורסם מאור הגולה מוהר"ר משה מינץ נ"י אב"ד אובן ישן...
וסדרתי את הדברים רק לדוגמה בעלמא אני בנו ותלמידו יוסף יצחק מינץ, פראג, ד' באב תקפ"ז
דרוש ליום בשורת הצלחת הקיסר פרנץ הראשון יר"ה להשקטת הארץ, תקע"ד
ספר פרי יעקב חידושים על סוגיות שונות בש"ס חיבר יעקב בר"מ חונה (הרצוג) עם איזה הערות מאמ"ו הגאון מו"ה משה מינץ נ"י אב"ד ק"ק אובן ישן, אפען (בודפשט), 1830
דביר הבית שהוא גדל הערך קטן הכמות ורב האיכות דרוש להקמת בית הכנסת של אובודה
משה מכנס (א' בחשוון תרס"א, 24 באוקטובר 1900 – י"ז באייר תשל"ב, 1 במאי 1972) היה מפעילי "בני בנימין", גואל אדמות בארץ ישראל וממייסדי נתניה ואבן יהודה.
למד בבית הספר של פיק"א בפתח תקווה, בבית הספר למל בירושלים ובבית הספר של חברת "עזרה" בירושלים.
בתחילת שנות ה-20 נסע למשך שנתיים לווינה ללימודים בבית הספר למסחר.
בשנות ה-20 השתתף בפעולות ארגון "בני בנימין".
בשנת 1927 נישא לרות סגל ממיניאפוליס (אחותה של צילה נתניהו, אמו של בנימין נתניהו).
בשנת 1928 היה שותף ליסוד חברת "הנוטע" יחד עם אחיו גד מכנס, עובד בן עמי ואחרים, ובאמצעותה גאלו עשרות אלפי דונמים למטרות חקלאות ולבנייה עירונית.
היה שותף לגאולת אלפי דונמים סמוך לחוף הים בשרון שעליהם הוקמה העיר נתניה.
ב-1946 רכש עם אחיו גד מכנס את חברת "הדרי יפו" לשיווק פרי הדר.
נכדו הוא איש העסקים רואי מכנס
משה "מושיק" מָחוֹבֶר (נולד ב-31 ביולי 1936) הוא פילוסוף, מתמטיקאי ופעיל שמאל-רדיקלי ישראלי-בריטי, ממייסדי הארגון הישראלי "מצפן".
שנותיו הראשונות ותחילת מעורבותו הפוליטית
משה מחובר נולד בתל אביב.
בילדותו היה פעיל בסניף תל אביב-מרכז של השומר הצעיר.
בהמשך, הצטרף למפלגת השמאל הסוציאליסטי של משה סנה, אשר פרש ממפ"ם, ועם התמזגות מפלגת השמאל הסוציאליסטי לתוך המפלגה הקומוניסטית הישראלית הפך לחבר מק"י.
בשנת 1960 מונה למרצה למתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1964, ואליו שב ב-1966 עד שעזב בצורה סופית את התפקיד ב-1968.
בשנת 1961, עם שובו לישראל מפולין, שם עסק בכתיבת הדוקטורט שלו בלוגיקה, כתב יחד עם עקיבא אור, חברו לסניף מק"י בירושלים, את ספרם "שלום, שלום, ואין שלום", ספר בן 516 עמודים שדן ביחסי ישראל-ערב משנת 1948 עד אותה עת, בצורה ביקורתית ונוקבת.
בשנת 1962 קיבל תואר דוקטור למתמטיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, על עבודה שכותרתה "Theory of Transfinite Recursion" ונעשתה בהנחייתם של אנדז'יי מוסטובסקי ומיכאל רבין.
עזיבת המפלגה הקומוניסטית והקמתה של מצפן
עוד הוסיפו, כי אם דבר זה לא אפשרי, יש לפתוח ביטאון פנימי הגלוי רק לחברי המפלגה, בו כל חבר מפלגה יוכל להעלות שאלות על הכתב, להביע את דעתו ולקרוא את דעותיהם של חברים אחרים במפלגה.
הארבעה ראו בוויכוח הפנים-מפלגתי צורך קיומי, זאת בשל הגילויים החדשים שנחשפו בוועידות ה-20 וה-22 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, אשר חשפו את מדיניותו של סטלין בתקופת שלטונו על ברית המועצות, ונלוו להעברת ביקורת נוקבת על מדיניותו ועל פולחן האישיות אותו טיפח.
בהמשך, לאחר שהצעתם נדחתה, העבירו שניים מן הארבעה (מחובר ואור), ביקורת חריפה וקוהרנטית יותר על המפלגה הקומוניסטית הישראלית במכתב, אותו שלחו לחברי הסניף של מק"י בירושלים.
בביקורתם, מתחו השניים ביקורת על הגופים הרשמיים של המפלגה, על כך שלא התוו תוכנית מגובשת על הדרך הישראלית להגעה לסוציאליזם.
בנוסף, מחו שוב על החוסר בביקורת עצמית הקיים בתוך המפלגה, ועל גניזת מאמרי ביקורת שחיברו הארבעה (מאמרים שביקרו את הקו הרשמי של המפלגה) בידי העיתונים הרשמיים של המפלגה, זו הדרך וקול העם, מאמרים אשר לא פורסמו.
החברים בסניף ירושלים איימו על מחובר ואור בגירוש מן המפלגה, וראו בהם אויבי מעמד הפועלים.
הניסיונות של אור ומחובר לאתגר את החשיבה המונוליטית הרשמית בסניף, נענו בבוז ובאיומים.
בשל כך, פרשו-סולקו הארבעה מן המפלגה וחברו לפלג טרוצקיסטי חיפאי שפרש מן המפלגה הקומוניסטית הישראלית כמה שנים קודם לכן ולקבוצה של אוהדי המפלגה הקומוניסטית לשעבר, ויחדיו הקימו את הארגון הסוציאליסטי הישראלי (אס"י), שנודע על שם ביטאונו - מצפן.
בסרטו התיעודי של ערן טורבינר אודות מצפן: "מצפן: ישראלים אנטי-ציוניים", מסביר מחובר את הקמת מצפן בצורך שהיה לדעתם, בהקמת גוף שמאלי, בלתי תלוי ועצמאי, שיחתור לסוציאליזם, ושלא יהיה מחויב לאינטרסים המעצמתיים של ברית המועצות.
בסרטו של טורבינר, מספר מחובר כי בתהליך שהתחולל בארגון בין השנים 1963 ל-1966–1967, הגיעו החברים בתנועה, לגיבוש תפיסה שגורסת שהציונות היא תנועה התנחלותית, ושהסכסוך של ישראל (כמדינת מתנחלים) עם הפלסטינים הוא סכסוך ממין קולוניאלי, בין אוכלוסיית מהגרים התנחלותית לבין אוכלוסייה ילידית שהייתה לקורבן המדיניות ההתנחלותית.
בנוסף לכך, מספר מחובר, כי באותה התקופה בה היה פעיל במצפן והתגורר בישראל, קיבל לעיתים טלפונים עם איומים על חייו ועל חיי בני משפחתו (ביניהם שני בניו, שהיו קטנים באותה תקופה, טל ודניאל, וספגו איומים ברצח מבעד לשפופרת).
ב-22 בספטמבר 1967, כשלושה חודשים לאחר מלחמת ששת הימים, פורסם בעיתון "הארץ" גילוי דעת ובו נכתב:
"זכותנו להתגונן מפני השמדה אינה מקנה לנו את הזכות לדכא אחרים.
על גילוי דעת זה היו חתומים שנים-עשר ישראלים: שמעון צבר, חיים הנגבי, דן עומר, דוד ארנפלד, ראיף אליאס, אלי אמינוב, אורי ליפשיץ, רפי זכרוני, אריה בובר, שניאור שרמן, יהודה רוזנשטראוך ומשה מחובר.
בשנים 1964–1966, היה מחובר, בנוסף לתפקידו כמרצה באוניברסיטה העברית, מרצה אורח למתמטיקה באוניברסיטת בריסטול באנגליה.
בשנת 1968, לאחר שעזב את תפקידו באוניברסיטה העברית, עבר להתגורר בלונדון.
זמן מה לאחר מעברו ללונדון, בשנת 1973, מונה מחובר למרצה ללוגיקה מתמטית בקינגס קולג', בתפקיד זה החזיק עד 1995, אז מונה לפרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת לונדון.
באירופה, הקדישו חברי מצפן את עיקר פעילותם, ע"פ עדותם בסרטו של טורבינר, למען שינוי תודעתו של השמאל האירופי, שהיה, לטענתם, "סלחן מדי כלפי הציונות, מתוך רגשי אשם על השואה".
הם ניסו לשנות את התודעה של השמאל האירופי ממצב של תודעה סלחנית כלפי האידאולוגיה הציונית, לתודעה המכירה בכך שהקורבן בסכסוך הישראלי-פלסטיני הוא ציבור הפלסטינים, שנהפכו לקורבן בשל אותה הסלחנות לציונות.
טארק עלי, שהיה עורכו של עיתון סוציאליסטי בבריטניה שנקרא "The Black Dwarf" ("הגמד השחור"), נהג לפרסם בעיתון זה את כתביהם הפוליטיים של אור ומחובר שנגעו לסכסוך הישראלי-ערבי, והעיד עליהם, בסרטו של טורבינר, כי הם היו המחנכים שלו בכל הנוגע לנושא.
כהן-בנדיט, טען ב-1976, כי מצפן (ופעילותם של מחובר ואור באירופה) הם "הכבוד של ישראל", בסרטו של טורבינר הוא משבח אותם על "יכולתם לומר את האמת, ולא ליצור מיתולוגיה סביב ישראל, אלא לספר את המציאות ולהביא לידיעת הכלל מה הן ההשלכות האמיתיות של יצירתה של מדינת ישראל".
בשנת 1975, ערך משה מחובר ריאיון עם נציג אש"ף בלונדון באותה התקופה, סעיד חמאמי.
בסרטו של ערן טובינר, הוא מסביר כי אנשי מצפן תמכו בזכות ההגדרה העצמית של העם הפלסטיני, ועל אף שהייתה להם ביקורת על אש"ף, הוא היה הנציג המקובל והנבחר של העם הפלסטיני, ועל כן לדעתו היה חשוב לדעת מה האנשים המשתייכים לארגון זה רוצים, ומה יש להם לומר.
בהתייחסו לפרוגרמה הפוליטית של 1970, אמר, כי נוסף על האמור באמנה, כל היהודים, גם אלה שלא נחשבו בפני האמנה כפלסטינים, יוכלו לחיות במדינה אחת, חילונית ודמוקרטית של יהודים וערבים שיחיו יחדיו בשלום, אם ירצו בכך.
בהמשך לכך, הזכיר את נאומו של יאסר ערפאת באו"ם, במסגרתו אמר ערפאת: "כשהנני חושב על פלסטין העתידה, אני מתכוון לכל היהודים החיים שם ורוצים לחיות איתנו בהרמוניה ובשלום".
בנוסף, באותו ראיון, הכיר סעיד חמאמי בישראלים כעם נפרד וחדש, שנוצר במהלך שנות ה-40, באומרו: "לדעתי ולדעת כל הפלסטינים המתקדמים, מהווים יהודי ישראל, החיים עתה בפלסטין, עם; זהו עם חדש, עם שנוצר במהלך שנות סכסוך....
העובדה היא שקיימים שני עמים: העם הערבי הפלסטיני והעם היהודי הישראלי.
לשני עמים אלה יש תביעה-שבזכות לפלסטין.
אני מאמין כי אנו שייכים לפלסטין וכי היא ארצנו.
אני גם יודע כי כל יהודי ישראלי אמיתי, במיוחד מי שנולד שם וחי שם במשך שנים על שנים, מאמין שזוהי ארץ מוצאו, שזוהי ארצו.
אינני מאשים אותם במעשיה של "חירות"; אינני מאשים אותם במה שעוללו לארצי הארגונים הציוניים הריאקציוניים והטרוריסטיים; את הדור הישראלי הנוכחי אינני מאשים אף במה שעוללו אבותיהם לי באופן אישי, בגרשם אותי מארצי.
אבל עליהם לדעת כי גם אנחנו קיימים כעם, ויש לנו תביעה-שבזכות לארץ.
אף פלסטיני מתקדם אחד אינו יכול לומר ליהודי ישראלי: "לך אין זכות לארץ זאת".
אבל אף יהודי ישראלי אחד אינו יכול לבוא ולומר לערבי פלסטיני "זכותי לארץ זאת גדולה מזכותך".
ייתכן שזכותנו שלנו על פלסטין גדולה במקצת מזו של היהודים הישראלים."
בנוסף, תמך בדבריו בפתרון של שתי מדינות לשני עמים כפתרון ביניים מוסכם, עד לאיחוד משותף בין העמים לכדי מדינה אחת, חילונית ודמוקרטית.
בשל ראיון זה, קשריו עם אנשי שמאל ישראלים נוספים, ובשל אמירותיו (שנחשבו על ידי קיצונים מסוימים בחברה הפלסטינית כ"מתונים"), שילם סעיד חמאמי בחייו, כאשר נרצח ב-4 בינואר 1978, ככל הנראה על ידי אנשיו של אבו נידאל.
בשנת 1978, הצטרף משה מחובר למערכת העיתון "חמסין", שהוגדר כ"כתב עת של סוציאליסטים מהפכנים מהמזרח התיכון" ופורסם באנגלית.
את הסכמי אוסלו ביקר מחובר, בסרטו של ערן טורבינר, בכך שמתחילתם נעשו במאזן כוחות בלתי שוויוני ומוטה לטובת ישראל, שיכולה הייתה לכפות את כל תנאיה על הצד הפלסטיני.
בכך הוא הגדיר את ההסכמים כ"מכירת חיסול של ערפאת", ואמר כי הטרגדיה היוונית מלמדת אותנו, כי בחטא ההיבריס של ישראל, ככוח חזק שיכול לכפות את כל תנאיו על הצד השני, היא זורעת זרעים שעלולים להיות הרי אסון בעתיד.
בנוסף לפעילותו במישור הישראלי-פלסטיני, מחובר היה פעיל בלונדון גם בהפגנות נגד מלחמת וייטנאם ונגד האפרטהייד בדרום אפריקה, ובעת האחרונה הפגין כנגד תקיפה אפשרית של ישראל באיראן.
בתחילת אוקטובר 2017 סולק מחברותו במפלגת העבודה הבריטית עקב חשד לחברות במפלגה הקומוניסטית של בריטניה, דבר שמנוגד לכללי המפלגה.
תחילה נטען כי סילוקו נבע גם ממאמר שפרסם בעיתון המפלגה הקומוניסטית בו הבליט את הטענה כי לנאציזם ולציונות היו מטרות דומות, ונטען כי היה אנטישמי, אך התברר שסילוקו נבע רק מחברותו לכאורה במפלגה הקומוניסטית, ומשהוכיח כי אינו חבר בה, הושבה חברותו במפלגת העבודה הבריטית.
משה מחובר נשוי לאילנה ואב לשני בנים (בהם עורך הדין הבריטי דניאל מחובר, שהתמחה בתיקים של זכויות אדם וזכויות אזרח).
משה מישקינסקי (Mishkinsky; 12 ביוני 1917 – 25 באוגוסט 1998) היה היסטוריון ישראלי, חוקר תנועת הפועלים היהודית במזרח אירופה, פרופסור להיסטוריה יהודית מודרנית באוניברסיטת תל אביב.
אביו, היה ציוני כמו חותנו אף שלא השתייך לתנועת "המזרחי" ומישקינסקי למד בבית הספר העממי של התנועה, "יבנה".
בגיל 13 החל ללמוד בישיבת מיר.
במהלך לימודיו נבטו בו ספקות אמוניים, וכעבור שנתיים עזב את הישיבה ועבר ללמוד בגימנסיה העברית הציונית של רשת "תרבות" בעירו.
ב-1936, לאחר שסיים את לימודיו, עלה לארץ ישראל עם אשרת סטודנט, ולמד היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בארץ היה לפעיל בתנועה הקומוניסטית, שאליה התקרב עוד בביאליסטוק.
הוא היה ממנהיגי קבוצת הסטודנטים הקומוניסטית "אמת", ונבחר ליו"ר הסתדרות הסטודנטים.
הוא פנה עורף לקומוניזם בעקבות משפט הרופאים ב-1952, ומאז הזדהה עם האגף השמאלי של תנועת העבודה הציונית, מפ"ם, אך לא היה פעיל פוליטית.
אביו, אמו ואחיו הצעיר נפתלי הרץ נספו בשואה ב-1942.
משנת 1944 ועד 1961 עבד כמורה במספר בתי ספר בישראל.
ב-1947 קיבל תואר שני מהאוניברסיטה העברית.
נישא למאשה אוֹשֶרוֹבסקי והיה אב לבת, גבריאלה.
במלחמת העצמאות לחם במערכה על ירושלים.
המשיך ללמוד בחוג להיסטוריה של עם ישראל אוניברסיטה העברית אצל פרופ' ישראל היילפרין, דודנה של אמו, ואצל פרופ' שמואל אטינגר, ידידו מתקופת פעילותו בתנועה הקומוניסטית.
משנת 1963 היה עוזר הוראה באוניברסיטה העברית.
בשנת תשכ"ה 1965 קיבל תואר דוקטור.
כותרת הדיסרטציה שהגיש הייתה "יסודות לאומיים בהתפתחותה של תנועת הפועלים היהודים ברוסיה (מראשיתה ועד 1901)".
התמנה כעמית מחקר באוניברסיטה העברית והרצה גם באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1968 התמנה כמרצה בכיר להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב.
כעבור שנים ספורות התמנה כפרופסור.
בסוף שנות ה-80 פרש כפרופסור אמריטוס.
תלמידו יוסף גורני העיד עליו כי כ"חוקר והיסטוריון היה דקדקן, וכמורה היה קפדן...
בעניינים עקרוניים היה מוכן להיאבק עד תום", וכי עם זאת היה אדם צנוע ובעל יחס חם לתלמידיו.
לדבריו, דרכו, ש"הייתה רצופה מעברים תרבותיים ורעיוניים, כמו אצל רבים מבני דורו", התייחדה בכך ש"במעברים אלה מתרבות לתרבות ומהשקפת עולם אחת לשנייה...
נשא עמו לאורך כל דרך השינויים יסודות מתרבותו ומהשקפת עולמו הקודמים.
כך, כאדם בעל אמונה חופשית לא ניתק עצמו מן המקורות התורניים של ימי ילדותו, כאדם בעל השקפה ציונית עקרונית הוא נשאר קשור אל עברו המרקסיסטי, וכאיש הממסד האקדמי הוא התמיד בעצמאות המרדנית של ימי נעוריו.