tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-16 ביוני 1946 הוציא הפלמ"ח לפועל את מבצע מרכולת (ידוע גם כליל הגשרים) שבמהלכו חובלו עשרה גשרים בגבולות הארץ (גשרי רכבת וגשרי רכב) במחאה על המשך מדיניות הספר הלבן של ממשלת בריטניה.
אחד הגשרים שפוצץ באותו לילה היה גשר אל חמה שעל הירמוך.
הפעולה בוצעה על ידי יחידה של כ-40 לוחמים ולוחמות מפלוגה ג' בגדוד השלישי של הפלמ"ח, בפיקוד אהרון ספקטור.
הלוחמים יצאו מקיבוץ אפיקים, הגיעו לגשר (אותו מצאו ריק משומרים) ופוצצו אותו בשעה 23:30 עם 400 ק"ג חומר נפץ מסוג ג'לניט.
לאחר הפיצוץ נסוגו הלוחמים דרך הגדה המזרחית של הירמוך, וחצו אותו לקיבוץ אשדות יעקב.
לאחר חבלה זו לא תוקן הגשר ומבין עשרת הגשרים שחובלו זהו היחיד שנשאר היום במצבו כפי שהיה ביום הפיצוץ.
בעקבות החבלה פסקה תנועת הרכבות לאורך כל המסילה, כך שמי שרצה להגיע ברכבת מחיפה לדמשק נסע עד תחנת הרכבת בצמח, המשיך ברכב לתחנת הרכבת אל חמה שם עלה על הרכבת לדמשק.
לאחר שנקבע שערוץ הירמוך יהיה קו הגבול עם ירדן, נסגר אזור הגשר מסיבות ביטחוניות.
מזרחית לגשר הרכבת אל חמה נמצאים גשר אל בנה וגשר בטנה (אם בטמה).
גשר אל חמה היה הגשר השני מעל הירמוך (הגשר הראשון היה ליד תחנת הכוח בנהריים).
הוא הוקם ברום של 180 מטר מתחת לפני הים ובמרחק של כ-93 ק"מ מתחנת חיפה מזרח (נקודת האפס).
אורך הגשר הוא כ-130 מטר וגובהו כ-20 מטר מעל ערוץ הירמוך.
הגשר נתמך על ידי שתי אומנות מצדי הערוץ, שנבנו מאבן בזלת ומבטון, וכן על ידי מספר קשתות אבן בגדה הדרומית.
הגשר עצמו נבנה משלוש יחידות של מסבכי מתכת, שהמרכזית בהן הייתה זו שנפלה לנחל.
ביוני 2016, במלאת 70 שנים לליל הגשרים, נחנך מצפור גשר אל חמה.
המצפור ממוקם סמוך למוצב "ברכה" הנטוש, בכביש העולה מחמת גדר.
מהמצפור ניתן לראות את שרידי גשר אל חמה שעל הירמוך.
במקום הוצב שלט המספר את סיפור הגשר ואת פיצוצו בליל הגשרים.
גשר הקשתות (גשר הסוואפירים) הוא גשר לרכב שנבנה על ידי הבריטים מעל לנחל לכיש כתשתית לדרך שמחברת את רצועת עזה לירושלים (כיום כביש 3).
משטח הגשר נתמך על יד קשתות ולכן כונה כך.
הגשר נמצא מצפון למרכז שפירא ועין צורים.
הוגדר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
לאורך ההיסטוריה היוותה הדרך המחברת את רצועת עזה לירושלים ציר אסטרטגי לשליטה באזור.
ב-1915 (תקופת השלטון הטורקי) סללו קבלנים ועובדים יהודים דרך לאורך ציר זה (במסגרת העמלייה) ובנו גשרים על הנחלים שחצו את הדרך.
בעקבות כיבוש באר שבע על ידי הבריטים באוקטובר 1917 השתמשו הטורקים בציר זה לתמיכה לוגיסטית בקו הגנה שני שניסו לייצב מדרום לו זאת על ידי סלילת מסילת רכבת בין רצועת עזה לא-טינה.
לאחר הניצחון בקרב עזה השלישי הדפו הבריטים את הטורקים צפונה והשתלטו על הדרך והמסילה.
עם תום מלחמת העולם הראשונה פירקו הבריטים את מסילת הרכבת אך השקיעו בשיפור התשתיות של הדרך.
כחלק משיפור התשתיות של הדרך בנו הבריטים מספר גשרים מעל נחלים שחצתה הדרך וביניהם גם גשר מעל נחל לכיש.
הגשר, שהוזמן על יד המנדט הבריטי, הוקם ב-1933 על ידי המהנדס זאב פריזר.
הכביש וגשריו סייעו רבות בשמירת הקשר לנגב המערבי.
בתקופת מלחמת העצמאות שימש הכביש, מצד אחד, כציר להעברת אספקה לנגב הנצור ומצד שני היה צורך למנוע מהמצרים את היכולת להעביר דרכו כוחות לכוון מרכז הארץ.
לפחות בשני מקרים כמעט פוצץ הגשר:
עודד נגבי (מפקד מחלקת החבלה של גדוד 53 של חטיבת גבעתי) התבקש לפוצץ את הגשר למנוע מעבר כוחות מצריים אך לבסוף הוחלט לא לבצע.
במועד אחר ניסה כח מצרי לחבל בגשר אולם עקב פגם בחומר הנפץ הפיצוץ גרם לנזק מועט לגשר והוא תוקן תוך זמן קצר.
לאחר המלחמה המשיך הגשר לשרת את הנוסעים בכביש (שהפך לכביש 3) אולם רוחבו (5 מטר) כבר לא התאים לגידול בהיקף התנועה.
כמו כן גובהו המועט ממפלס הנחל גרמו להצפת הגשר בזמן שיטפונות ולסגירת הכביש מדי פעם.
בשנת 1992 הרחיבה מע"צ את כביש 3 ובנתה גשרים חלופיים מעל הנחלים לכיש וגוברין והגשרים הבריטים נזנחו.
בעקבות כוונה להרוס את גשר הקשתות הוא הוגדר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
הגישה לגשר דורשת חציה של כביש 3. בשנות ה-90 של המאה ה-20 (לאחר סגירת הגשר) הקימו היישובים בסביבה שערי ברזל, משני צידי הגשר, על מנת למנוע מעבר של גנבים.
במהלך 2018 החלו עבודות הצלה בגשר ובסביבתו על ידי המועצה לשימור אתרים ובשיתוף "אגף המורשת" ב"משרד ירושלים ומורשת" ובשיתוף "משרד התרבות והספורט".
עם השלמת העבודות ישולב הגשר במסלול לאורך הנחל.
הגשר נבנה על ידי המהנדס זאב פריזר מבטון מזוין.
אורכו כ-20 מטרים ורוחבו כ-5 מטרים.
משטח הגשר נתמך על ידי 2 קשתות בטון וקורות המהוות מסבכים לתמיכה בגשר.
גשר המפרץ סן פרנסיסקו–אוקלנד , הידוע בקרב המקומיים כגשר המפרץ, הוא גשר למעבר מכוניות בקליפורניה שבארצות הברית.
הגשר, הנטוי על גבי מפרץ סן פרנסיסקו, מחבר בין העיר סן פרנסיסקו שבעברו המערבי לבין העיר אוקלנד שבעברו המזרחי.
אורכו הכולל הוא 7.18 קילומטרים ומדי יום חוצים אותו כ-270 אלף כלי רכב.
הוא מהווה חלק מהכביש הבין-מדינתי 80. הגשר בכיוון מערב הוא כביש אגרה.
הגשר כולל שני מקטעים, מזרחי ומערבי, המקושרים ביניהם במנהרה באי שבמרכז המפרץ.
הוא נפתח לתנועה ב-1936. בשנת 2013 נפתח לתנועה מקטע גשר מזרחי חדש, אשר החליף את המקטע המקורי כולו.
בשנת 2001 הוכנס הגשר למרשם האתרים ההיסטוריים של ארצות הברית.
המקטע המערבי של הגשר מקשר בין צפון-מערב סן פרנסיסקו לבין האי ירבה בואנה (Yerba Buena) שבמרכז המפרץ.
זהו גשר תלוי דו-מפלסי באורך של 3,141 מטר.
עמוד תמך רחב מחלק את המקטע לשני חלקים, שבכל אחד מהם שני מגדלי מתכת.
רוחב הגשר הוא 17.5 מטר, ובו חמישה נתיבי תנועה.
המפלס העליון נושא תנועה שפניה מערבה, והמפלס התחתון נושא את התנועה שפניה מזרחה.
גובה הגשר מעל פני המים הוא 67 מטר.
כיוון המקטע הוא בקירוב צפון-מזרח לדרום-מערב.
הוא נקרא על שם וילי ל.
בראון הבן (.Willie Lewis Brown Jr), שהיה ראש עיריית סן פרנסיסקו ויושב ראש בית הנבחרים של מדינת קליפורניה.
המקטע המזרחי של הגשר, שנחנך ב-2013, משתרע בין האי ירבה בואנה לבין אוקלנד.
זהו גשר בטון כפול חד-מפלסי באורך של 3,102 מטר.
כל אחד מצידיו נושא חמישה נתיבי תנועה - הצפוני את התנועה מערבה והדרומי את התנועה בכיוון המזרחי.
הגשר נישא על עמודים ובחלקו המערבי הסמוך לאי ירבה בואנה הוא גשר מעוגן כבלים בעל מגדל יחיד.
רוחבו הכולל של הגשר במקטע המזרחי הוא 78.74 מטר, וככזה הוא הגשר הרחב ביותר בעולם.
גובה הגשר מעל פני המים הוא 58 מטר.
נכלל בו מסלול ייעודי להולכי רגל ולרוכבי אופניים שלא היה קיים במקטע הגשר הישן ואיננו קיים במקטע המערבי.
תוואי המקטע מתעקל וכיוונו הוא בקירוב ממזרח למערב.
מנהרה באי ירבה בואנה מקשרת בין המקטע המערבי והמקטע המזרחי של הגשר כולו.
זוהי מנהרה דו מפלסית באורך של 160 מטר, הנושאת חמישה נתיבי תנועה בכל מפלס, בכיוון מערב במפלס העליון ובכיוון מזרח במפלס התחתון.
רוחבה הפנימי המקסימלי הוא 20 מטרים וגובהה הפנימי המקסימלי (שני המפלסים יחד) הוא 16 מטר.
קיימות בה יציאה אל האי ירבה בואנה ואי המטמון שמצפונו וכניסה מהן חזרה אל הגשר.
כיכר האגרה של הגשר ממוקמת בכניסה המזרחית אליו ובה 18 נתיבים.
הרעיון להקים גשר שיחבר בין סן פרנסיסקו לבין אוקלנד על פני המפרץ שביניהן עלה כבר בימי הבהלה לזהב בקליפורניה במחצית המאה ה-19, אך לא התקדם בשל קושי הנדסי לבנות את הגשר וקושי כלכלי לממן את הבנייה.
הרעיון צבר תאוצה רק בשנות העשרים, במקביל להתרחבות השימוש במכוניות בארצות הברית.
עם התקדמות התכנון לגשר הוחלט שהוא יעבור באי ירבה בואנה, שהיה בסיס צבאי, ולשם כך נדרשה הסכמת הקונגרס, שניתנה ב-1931.
עבודות הקמת הגשר החלו ב-9 ביולי 1933 על פי תכנון של המהנדס צ'ארלס פרסל (Charles H.
בניית המקטע המערבי הייתה מאתגרת במיוחד מבחינה הנדסית עקב עומק המים באותו אתר.
המקטע המזרחי המקורי (שהוחלף ב-2013) הורכב משלושה קטעים דו-מפלסיים שונים - גשר מסבך גבוה סמוך לאי ירבה בואנה שתחתיו נקבע מפתח רוחבי שאפשר מעבר רחב לכלי שיט, לאחר מכן חמישה גשרי מסבך קטנים יותר ולבסוף רצף קטעי גשר שלוחה אשר היוו את חלקו הסופי של המקטע עד אוקלנד.
קרקעית המפרץ במקטע המזרחי היא בוצית.
לכן נבנו עמודי הגשר על גבי קורות עץ שננעצו לעומק הקרקעית הבוצית עד לשכבה העמוקה והיציבה יותר שלה.
קיר הפריד בין שני עברי המפלס התחתון.
הגשר נפתח לתנועה ב-12 בנובמבר 1936, שישה חודשים לפני חנוכת גשר שער הזהב, במעמד נשיא ארצות הברית לשעבר הרברט הובר, מושל קליפורניה פרנק מיריאם (Frank Merriam), מזכיר המדינה של הוותיקן הקרדינל פצ'לי (לימים האפיפיור פיוס השנים עשר) ונכבדים אחרים.
עלות הקמת הגשר הגיעה ל-77 מיליון דולר במחירי אותו זמן.
עם פתיחת הגשר נשא המפלס העליון שלו תנועת מכוניות לשני הכיוונים, והמפלס התחתון נשא תנועת משאיות לשני הכיוונים ופסים כפולים דו-סטריים של רכבת קלה.
לאחר ששירות הרכבת הקלה פסק לפעול ב-1958 הוסרו מן הגשר פסי הרכבת.
המנהרה כולה הוסבה לתנועת כלי רכב בלבד, ובמסגרת זאת גם הונמך גובה שני המפלסים שלה וחוזקה רצפת המפלס העליון.
עבודות השיפוץ במנהרה נסתיימו בשלהי 1962. ב-1963 החל המפלס העליון של הגשר לשאת תנועה שפניה מערבה בלבד, והמפלס התחתון החל לשאת את התנועה בכיוון ההפוך.
ב-1964 הוכרז הגשר חלק מהכביש הבין-מדינתי 80.
בשנת 1986 הותקנו נורות על גבי המיתרים האופקיים של הגשר המערבי.
בשנת 2013 נוספו עליהן 25 אלף נורות על גבי הכבלים האנכיים, במסגרת פרויקט "אורות המפרץ".
הפרויקט היה אמור להיות זמני ולהסתיים ב-2015, אך הוחלט להופכו לקבוע.
ב-11 בפברואר 1968 פגע מטוס צבאי בחלקו העליון של המקטע המזרחי של הגשר וצלל במימי המפרץ.
לא היו נפגעים בקרב הנוסעים על הגשר.
ב-7 בנובמבר 2007 פגעה המכלית קוסקו בוסן (Cosco Busan) באחד מעמודי הגשר, ובעקבות זאת דלפו ממנה למימי המפרץ 203 אלף ליטר של נפט.
ביום העבודה בספטמבר 2009 התגלה סדק באחד מחלקי הגשר המזרחי, אשר תוקן במהירות.
ב-27 באוקטובר באותה שנה כשל החלק המתוקן וחלקים ממנו צנחו על גבי המפלס העליון של הגשר המזרחי.
שלושה כלי רכב נפגעו מן החלקים שצנחו, אך לא היו נפגעים בנפש.
הגשר נסגר לשם תיקון הנזק עד ל-2 בנובמבר.
ב-17 באוקטובר 1989 נפגע אזור סן פרנסיסקו ברעידת אדמה בעוצמה של 6.9 בסולם מגניטודה לפי מומנט.
עקב הרעידה נשבר חלק באורך של 15 מטרים של המפלס העליון של מקטע הגשר המזרחי ונפל אל המפלס שתחתיו.
הגשר נסגר לתנועה במשך חודש עד לתיקון הנזק.
בעקבות רעידת האדמה הוחלט כי יש לחזק את כל חלקי הגשר בפני רעידות אדמה.
במקטע המערבי של הגשר נערך שיפוץ מקיף, שכלל חיזוק של עמודי הבטון, החלפת רוב חלקי המבנה הדו-מפלסי של הגשר בחלקי מתכת חדשים והחלפת המסמרות שחיזקו אותו בברגים מודרניים.
גורל המקטע המזרחי היה שונה: נמצא כי עלות חיזוקו והחלפתו הייתה בלתי כדאית בהשוואה להחלפתו.
לפיכך הוחל בתכנון ובבניית גשר חדש, אשר יעמוד בפני כל רעידת אדמה צפויה.
עבודות הבנייה של המקטע החדש החלו בשנת 2002 והיו אמורות להסתיים ב-2007, אך בשל קשיים ובעיות שונות התעכבו מאוד.
מקטע הגשר המזרחי הישן נסגר לתנועה ב-28 באוגוסט 2013 והמקטע המחליף החדש נפתח לתנועה חמישה ימים לאחר מכן.
עלות הקמתו, שהוערכה בתחילה ב-250 מיליון דולר, תפחה לסכום האדיר של 6.5 מיליארד דולר.
בכך היה זה לפרויקט העבודות הציבוריות היקר ביותר בתולדות קליפורניה.
לאחר פתיחת מקטע הגשר החדש הוחל בפירוק הדרגתי של המקטע הישן.
הפעולה כרוכה בסילוק 58 אלף טון של פלדה ו-245 אלף טון של בטון.
גשר הרכבת הטורקי על נחל הקישון (בתעתיק לעברית: גִ'סְר אַל-חָארִתִ'יֶּה) הוא גשר הממוקם 13 ק"מ דרומית מזרחית לחיפה.
הוא בנוי מאבן מסותתת ונתמך בשש קשתות.
נבנה על ידי בעלת הזיכיון השנייה לסלילת קו חיפה-דמשק החברה הבריטית S.O.R - Syrian-Ottoman Railway ("מסילת הברזל הסורית-עת'מאנית") טרם פשטה את הרגל ונטשה את המיזם.
הטורקים השמישו את הגשר הקיים והוא נחנך ב-1903 בסמוך לתחנת מספר 15, ג'למי, לטובת רכבת העמק, שלוחה של מיזם מסילת הרכבת החיג'אזית.
כיום הגשר איננו בשימוש וניצב בתחום פארק העמקים.
כחלק מתוואי רכבת העמק הוקמו מספר גשרים ומעברי מים על גבי נחל קישון, שהמרכזי שבהם הוא "גִ'סְר אַל-חָארִתִ'יֶּה" .
גשר זה הוקם, ככל הנראה, כבר בשלב הראשון של הנחת המסילה, בסמוך לצומת ג'למה, המכונה כיום גם "צומת שער העמקים" (על כביש 70 של ימינו), מדרום מזרח לצומת, בקילומטר ה-13 של תוואי רכבת העמק מחיפה.
זהו גשר אבן בעל 6 קשתות הבנוי מאבן גזית לבנה, שמור היטב, הממוקם באזור המעבר מעמק זבולון אל עמק יזרעאל רחב-הידיים.
גשר מעבר הרכבת מעל הקישון מוזכר בספרות בארבעה שמות שונים:
גשר הקישון – על שם נחל הקישון אותו הוא חוצה.
גשר ג'למה – על שם נקודת המשטרה הבריטית 'ג'למה' (מצודת טגארט) שהוקמה בסמוך.
גשר חרתייה (בתעתיק לעברית: גִ'סְר אַל-חָארִתִ'יֶּה) – על שם גבעות חרתייה הנמצאות ממזרח (עליהם הוקם קיבוץ שער העמקים).
גשר העמקים – על שם הנקודה בה נמצא הגשר, בין העמקים זבולון ויזרעאל.
טקס חגיגי לציון תחילת עבודות התשתית למסילה על ידי החברה בריטית נערך ב־13 בדצמבר 1893, כשנתיים וחצי לאחר קבלת הזיכיון, "בנוכחות כ-15,000 איש" כפי שנכתב בגיליון 30 בדצמבר של עיתון "החבצלת".
ההשערה שהגשר תוכנן על ידי המהנדס גוטליב שומאכר שעבד בשירות השלטון העות'מאני בתכנון תוואי המסילה דמשק - חיפה.
תכנון רוחב הגשר נקבע בהתאמה למסילת רכבת ברוחב 143.5 ס"מ, לפי התקן האירופאי.
בפועל מתחה בעלת הזיכיון הבריטית פסים רק לאורך כ־9 קילומטרים, מחיפה עד לאזור קיבוץ יגור של ימינו, והכשירה סוללה, שעליה יונחו הפסים, שנמשכה עוד 20 ק"מ נוספים מזרחה, בטרם החריפו סכסוכים שונים בין ראשי החברה, אשר הביאו להאטה בקצב (האיטי מלכתחילה) של הבנייה.
במקביל קטנה חשיבותה של המסילה בשל התחרות מול המסילה הצרפתית שנבנתה זמן קצר קודם-לכן ("מסילת ביירות-דמשק"), שבנייתה כבר נשלמה, ואשר פגעה בתנועת הסחורות אל נמל חיפה ובכדאיות פרויקט הרכבת למשקיעים.
שני התהליכים הללו הביאו את חברתו של פילינג לכדי פשיטת רגל, אשר בעקבותיה בוטל זיכיון החברה להקמת המסילה, בשנת 1902 - לאחר גמר בניית הגשר וטרם הנחת המסילה.
הטורקים המשיכו בבניית המסילה, כשעל מלאכת בניית המסילה פיקח המהנדס הגרמני היינריך אוגוסט מייסנר שהיה ממונה על הקמת רשת הרכבות באימפריה העות'מאנית.
המסילה, כנראה מטעמי חסכון ומהירות עבודה, נבנתה ברוחב 105 ס"מ, צר יותר מהרוחב התקני.
לפי מחקרו של יהודה לבנוני, בניית מסילת הברזל על הגשר הושלמה על ידי השלטון הטורקי בשנת 1905, כשעל מלאכת בניית המסילה פיקח המהנדס הגרמני היינריך אוגוסט מייסנר, הממונה על הקמת רשת הרכבות באימפריה העות'מאנית, ונסיעת בכורה על הגשר בקו חיפה-דמשק נערכה ב-15 באוקטובר 1905.
גשר זה, בנוסף לגשר נוסף הסמוך לו ומעברי מים אחרים שנבנו על גבי נחל הקישון, נבנו בבנייה מאסיבית עם קשתות ענק, מתוך הבנה שאחת למספר שנים הקישון עולה על גדותיו ומציף שטחים נרחבים מצידיו (המקרה המתועד האחרון היה בחורף 1992).
הגשר נבנה משש קשתות בנות 6 מטרים (20 רגל), והוא ממוקם מדרום לגשר-הדרך, המיועד לכלי-רכב, ואשר נבנה מאוחר יותר (בתקופת המנדט הבריטי).
הגשר בנוי מאבני גזית לבנות, ורוחבו נקבע בהתאמה למסילת רכבת ברוחב 143.5 ס"מ, לפי התקן האירופאי.
תחנת רכבת (תחנה 15 - ג'למי) חניית גשר הקישון/חניית עין גנים
בסמוך לגשר הרכבת, בחלקה הצפון-מערבי, ניצבה חניית עין-גנים.
בדו"ח סיכום פעולותיה של חברת S.O.R בשנת 1899, מופיע כי קיים תכנון להקמת תחנה/חנייה שתקרא 'חניית חרתייה'.
בשנת 1929 נקבעה באותה נקודה 'חניית גשר הקישון' או בשמה הרשמי 'חניית דרך ג'נין'/'חניית דרך עין גנים'.
בנקודת החנייה נבנה מאוחר יותר מחסן לעצי הסקה שעובדו מעצי אלון במנסרה שישבה באזור קיבוץ אלונים.
בהמשך, עם כינון המנדט הבריטי בארץ ישראל, הוקמה במקום עמדת שמירה בריטית.
גשר המלך קרול הראשון, (ברומנית: Podul Regele Carol I) היה גשר מעל נהר הדנובה, שחיבר את חבל דוברוג'ה ליתר חבלי רומניה.
ב-1878 קיבלה רומניה, בהנהגתו של קרול הראשון, מלך רומניה, עצמאות מלאה מהאימפריה העות'מאנית.
בחוזה סן סטפנו נאלצה רומניה לוותר לטובת האימפריה הרוסית על דרום בסרביה ובתמורה קיבלה את חבל דוברוג'ה.
המלך קרול יזם בניית גשר ראשון מעל לדנובה מאז נהרס גשר טראיאנוס, גשר המלך קרול הראשון, כדי לחבר את דוברוג'ה ליתר חבלי רומניה.
הגשר נבנה בין השנים 1890 - 1895 ונועד לקיים את תנועת הרכבות בין הבירה בוקרשט ובין הנמל הרומני בים השחור, קונסטנצה.
בתקופה הקומוניסטית שונה שם הגשר ל"גשר אנגל סליגני", שמו של המהנדס הרומני, שעמד בראש קבוצת המתכננים והבונים של הגשר.
השימוש בגשר זה נפסק ב-1987 לאחר שנבנה לצידו גשר חדש, גשר צ'רנוודה.
גשר המלך קרול הראשון מורכב משני גשרים נבדלים, האחד מעל האפיק הראשי של הדנובה והשני מעל זרוע בורצ'אה, בביצת יאלומיצה.
הגשר נמצא בגובה 30 מטר מעל גובה פני המים, כדי לאפשר מעבר מתחתיו לספינות בעלות תרנים.
בעת הקמתו זה היה הגשר הארוך ביותר באירופה.
הגשרים נפגעו במהלך שתי מלחמות העולם, במלחמת העולם הראשונה הצבא הרומני, שנסוג מפני הצבא הגרמני, חיבל בגשרים - הם תוקנו לאחר המלחמה.
במלחמת העולם השנייה, בשנת 1941, הגשרים הופצצו על ידי מטוסים סובייטים ונפגעו קשה - לקח ארבעה חודשים להשיב אותם לתפעול.
ביום הזה ניתן אישור לתושבי רומניה, לראשונה לאחר מלחמת העולם השנייה, לחצות את הגבול עם החבל, שבעבר היה חלק מרומניה ולהיפגש עם המתגוררים מהצד השני של הגבול ובהן גם קרובי משפחה.
לאורך הגבול בן כ-700 קילומטרים נקבעו שמונה נקודות מעבר, בהן תחילה עברו רק מהצד הרומני ובהמשך התחילו לעבור גם מהצד הסובייטי אל הצד הרומני.
באירוע השתתפו כמיליון ומאתיים אלף אנשים.
ב-16 ביוני 1991, כשהחבל, שעתיד להפוך לרפובליקת מולדובה עדיין לא הכריז על העצמאות מברית המועצות ניתן אישור חד פעמי לתושבי המקום לחצות את הגבול לרומניה ללא ביקורת דרכונים.
גם באירוע זה, כמו באירוע הראשון, הוטלו למי נהר פרוט מיליוני פרחים, שיצרו רושם של גשר צף.
תושבים רבים משתי גדות הנהר נכנסו למי הנהר ונפגשו במים.
אירוע זה מכונה "גשר הפרחים השני".
התנועות, התומכות באיחוד רפובליקת מולדובה עם רומניה, "הפעולה 2012" ו"התנועה האזרחית של צעירי מולדובה" ארגנו ב-11 ביולי 2015 את "גשר הפרחים השלישי", שנועד לקבל את פני אלף הצועדים המולדובנים, שיצאו לדרך מקישינב אל בוקרשט, כדי לדרוש את איחוד רפובליקת מולדובה עם רומניה.
החל משעה 10.00 בבוקר הם עברו את גשר הרכבת ברגל, כשאזרחי רומניה מקבלים את פניהם בגדה השנייה של הפרוט.
ביום 31 בדצמבר 2017 ארגנה התנועה ALIANȚA PENTRU CENTENAR מפגן של אלף רומנים ביישוב פלצ'יו, הסמוך לגבול עם רפובליקת מולדובה.
המפגן יצא אל אתר זיכרון לחיילים רומנים ומשם צעד אל מעבר מסילת הרכבת מעל נהר הפרוט.
המפגינים נשאו איתם דגל רומני האורך מאה מטרים והחזיקו אותו מעל הפרוט, כשהדגל מוחזק משני צדדי הנהר והגבול.
המפגינים בשתי גדות הנהר שרו את המנון רומניה וקראו ססמאות דוגמת "הלאה הגבול על הפרוט!", "התעורר רומני!", "בסרביה היא רומניה", "אחדות", "אותו דם, אותה ארץ, רומנים היינו כולנו פעם" ועוד.
בסיום שוחרר הדגל למי הנהר.
גשר הר הדובים הוא גשר תלוי מעל נהר ההדסון במדינת ניו יורק.
הגשר נקרא גם גשר הזיכרון לוותיקי מעוטרי לב הארגמן.
הגשר מאפשר לכבישים US 6 ו- US 202 לחצות את נהר ההדסון בין הפארק המדינתי הר הדובים במחוז אורנג' והעיירה קורטלנדט במחוז וסטצ'סטר.
עם השלמתו ב-1924 הוא היה הגשר התלוי הארוך ביותר בעולם (687 מטר), הראשון בעל כביש בטון והראשון שחיבר בין העיר ניו יורק לבירת המדינה אולבני.
גובהו מעל פני הנהר 45 מטר וגובהו הכללי 110 מטר.
שיא זה של הגשר התלוי הארוך בעולם החזיק מעמד רק 19 חודשים, כשנחנך גשר בנג'מין פרנקלין בין פילדלפיה לקמדן, ניו ג'רזי.
הגשר מהווה גם קישור לשביל האפלצ'ים שמוביל ממדינת ג'ורג'יה למדינת מיין.
הגשר היה גם אחד אחד הגשרים התלויים הראשונים שתוכננו מתוך מחשבה על אסתטיקה כדי לעזור לשמר את היופי הנופי של הרי ההדסון בעמק ההדסון התחתון.
בצידו הצפון-מערבי של הגשר, מתנקז לנהר נחל הפופולפן , שמעליו 3 גשרים קטנים יותר: גשר הכביש מהיר 9W, גשר/מעבר להולכי רגל שמתחתיו וצפונה מהם גשר רכבת.
חלק צר זה של נהר ההדסון גוּשָר לראשונה באוקטובר 1776 כאשר האמריקנים בנו שרשרת על הנהר כדי למנוע מעבר של ספינות הצי הבריטי במהלך מלחמת העצמאות.
השרשרת פורקה על ידי הבריטים במהלך ההתקפות על פורט מונטגומרי ופורט קלינטון הסמוכים, אך שרשרת שנייה הותקנה שנתיים לאחר מכן כמה קילומטרים במעלה הזרם בסמוך למכללת ווסט פוינט.
הניסיונות הראשונים להקים גשר תלוי מעבר לנהר ההדסון באתר זה החלו עם התאגדותה של חברת הגשר התלוי של רמת ההדסון בשנת 1868. המטרה העיקרית של הקמת הגשר אז הייתה להפחית את עלות הובלת הפחם מפנסילבניה לניו אינגלנד.
באותה תקופה, היה צפוי שהגשר החדש ישמש את הרכבות הנושאות 6 מיליון טון פחם בשנה, דבר שיבטל את הצורך בהובלת פחם בספינה מפילדלפיה, פנסילבניה או אליזבת, ניו ג'רזי, אך כל התוכניות הללו לא התממשו.
הפופולריות של הפארק המדינתי הר הדובים הסמוך, שנפתח בעשור השני של המאה ה-20, הובילה לצורך בגישור מעל לנהר כדי להחליף את סירות המעבורת שלא יכלו עוד להכיל את ההמונים ואת המכוניות שלהם.
פרויקט בניית גשר הר הדובים סימן את תחילתו של תור הזהב של בניית גשרים ארוכים לאורך נהר ההדסון וברחבי המטרופולין של ניו יורק.
מילר , חתם על הצעת חוק לשילוב "חברת גשר הר הדובים מעל ההדסון", המאשרת לחברה לבנות גשר עם כביש אגרה על פני נהר ההדסון.
הצעת החוק גם העניקה למדינת ניו יורק את הזכות לרכוש את הגשר במועד מאוחר יותר מהחברה הפרטית.
בניית גשר הר הדובים החלה ב-24 במרץ 1923 והכבלים הראשיים עוגנו באוגוסט 1924. כל כבל היה בקוטר 46 סנטימטר, ובאורך של 792 מטר, והוא מורכב מ-7,452 כבלי פלדה בודדים.
הכבלים הראשיים נתמכים על ידי מגדלי פלדה בגובה 108 מטר.
הטופוגרפיה הייחודית של האתר, הממוקם בין הר הדובים בגובה 391 מ' ממערב, לבין ה"אף של אנתוני" בגובה 270 מ' ממזרח, אִפשרה לעגן את הכבלים הראשיים של גשר הר הדובים ישירות בתצורות סלע האם הצפופות משני צדי הנהר.
המַעָגנים קודחו לעומק של 30 מטר בסלע בקצה המזרחי ולעומק של 24 מטר בקצה המערבי.
הגשר נחנך ב־24 נובמבר 1924 בחג ההודיה.
התנועה השנתית מעל הגשר הגיעה ליותר מ-7.8 מיליון כלי רכב בשנת 2019, שנת ה-95 להיווסדו.
בשנת 2018, בית המחוקקים של מדינת ניו יורק, העניק את התואר הטִקסי לזכר ותיקי מעוטרי לב הארגמן.
הנצחה מיוחדת נערכה ב-12 בנובמבר 2018. השם הטקסי לא רק נותן כבוד לחיילים שנהרגו או נפצעו בהגנה על ארצות הברית, אלא גם מכיר בקשר של עמק ההדסון ליצירת לב הארגמן והמשך הקשר של העמק לצבא ולהיסטוריה שלו.
גשר הר הדובים שימש לבדיקת מספר חומרים חדשים שנועדו להוזיל את העלות וההשפעה הסביבתית של תחזוקת כבלי גשר.
אחד מהם הוכיח את עצמו כמבטיח - דבק מיוחד: במהלך בדיקות שגרתיות, כבלי גשר מפורקים ומשמשים כטריזים להפרדת הגדילים הבודדים.
הפקחים מחפשים סימני רטיבות וקורוזיה בכל כבל.
במשך למעלה מ-100 שנים, נעשה שימוש במשחת עופרת אדומה כדי לאטום את הגדילים מפני חדירת לחות.
בנוסף להופעת מפגע סביבתי במהלך תקופה זו, הדבק היה גם נוטה להתייבש ולהיסדק לאחר מספר שנים, דבר שיצר משימת תחזוקה מתמשכת.
בשנות ה-90 מהנדסים ערכו ניסויים בכמה חומרים על חלק קטן מהכבלים של גשר הר הדובים.
לאחר שנה נבחנו מחדש אזורי הבדיקה ומשחה אחת על בסיס פולימר, לא רעילה, נמצאה עדיפה.
לאחר מכן נעטפו מחדש כבלי הגשר בשנת 2000 באמצעות החומר.
שבע שנים לאחר מכן נמצאו הכבלים נקיים מלחות נוספת או קורוזיה.
המהנדס הראשי של רשות הגשר של מדינת ניו יורק הביע תקווה שהחומר החדש עשוי להאריך את חיי הכבלים בכל הגשרים התלויים, ולהפחית את הצורך בבדיקה ותחזוקה.
גשר הקונקורד הוא גשר מעל נהר הסן בפריז המחבר את כיכר הקונקורד והרובע השמיני בגדה הימנית עם ארמון בורבון והרובע השביעי בגדה השמאלית.
הגשר נבנה ב-1791 ושמו הנוכחי התקבע ב-1830. ב-1932 הושלמה הרחבתו כדי להתמודד עם עומס התנועה עליו.
במאה ה-19 קושט הגשר, לאורכו, בפסלי שיש אך לאחר שמשקלם איים על יציבות הגשר הם הועברו לאתרים אחרים.
ב-1725 הורה מלך צרפת, לואי החמישה עשר, לגילדת הסוחרים של פריז לבנות במקום גשר שיחליף שירות מעבורות שהתקיים.
ההוראה ניתנה כדי להקל על הגישה לכיכר הקונקורד שנבנה באותו זמן.
עקב מחסור תקציבי לא החלה הבנייה בתקופתו של לואי ה-15.
ב-1787 גויס הכסף הנדרש והחלה עבודת תכנון הגשר.
העבודה נמסרה לארכיטקטים ז'אן-רודולף פרונה ודניאל-צ'ארלס טרודיין שהיו מעורבים בפרויקטים אחרים בפריז.
הארכיטקטים תכננו גשר קשתות בעל חמש קשתות אבן בסגנון נאו-קלאסי.
בניית הגשר בפועל התרחשה במהלך המהפכה הצרפתית כשרבות מהאבנים לבניית הגשר נלקחו מהריסות הבסטיליה שנפלה ביולי 1789 כשלפי בוני הגשר זה נעשה "כדי שהאנשים יוכלו לרמוס ללא הרף את הבסטיליה".
אורך הגשר היה 153 מטר ורוחבו כ-17 מטר כש-6 מטר יועדו להולכי רגל.
הגשר נחנך ב-1791 ונקרא על שם מלך צרפת באותו זמן, לואי השישה עשר.
ב-1792 שונה שמו של הגשר ל"גשר המהפכה" (Pont de la Révolution), ב-1795 שונה שמו ל"גשר הקונקורד", ב-1814 הוחזר השם המקורי "גשר לואי השישה עשר" וב-1830 שונה שם הגשר בחזרה ל"גשר הקונקורד", שם שנשאר עד היום.
ב-1810 הורה נפוליאון בונפרטה להציב על הגשר פסלים של שמונה קצינים בכירים שנהרגו בתקופת הקיסרות הראשונה.
ב-1816, תקופת הרסטורציה הצרפתית, הוחלפו שמונת הפסלים, לפי הנחיית מלך צרפת לואי השמונה עשר, ב-12 פסלי שיש של אישים דגולים .
בתקופת המלך לואי פיליפ התברר שמשקלם הרב של הפסלים מהווה סיכון ליציבות הגשר ולכן פורקו והועברו לארמון ורסאי כשבהמשך פוזרו במספר אתרים.
בתחילת המאה ה-20 התברר שהגשר אינו עונה על הגידול בעומס התנועה ויש להכפיל את רוחבו.
ב-1925 התקיימה בפריז התערוכה הבין-לאומית לאמנויות דקורטיביות ותעשייתיות מודרניות שגרמה לחסימת גשר אלכסנדר השלישי, המקביל לגשר הקונקורד, וגרמה לגידול העומס עליו.
על מנת להקל על העומס הפכו מדרכות הולכי הרגל של הגשר למסלולי רכב וגשר זמני ברוחב שישה מטר עבור הולכי רגל נבנה לייד הגשר.
עם סיום התערוכה הגיעה מחלקת התחבורה למסקנה כי לא ניתן להחזיר את המצב לקדמותו ויש צורך להגיע לפתרון קבע על ידי הרחבת הגשר.
בשנים 1930–1932 הורחב הגשר כשאדריכל הפרויקט, אנרי לאנג , הקפיד לשמור על הסגנון הנאו-קלאסי על פיו נבנה הגשר המקורי.
רוחב הגשר החדש היה 35 מטר וההרחבה בוצעה משני צידי הגשר על ידי תקיעת כלונסאות עץ בעזרת פטיש אוויר.
ב-1975 נכנס הגשר לרשימת המונומנטים ההיסטוריים של צרפת .
גשר הׇנֵבֶל הוא גשר להולכי רגל ורוכבי אופניים בפארק נחל חדרה, המקשר את הגדות הדרומית והצפונית של נחל חדרה, ומהווה אטרקציה נופית ותיירותית לבאי הפארק.
הגשר הוקם בשנת 2013 על ידי רשות ניקוז ונחלים שרון במימון המשרד להגנת הסביבה, כחלק מפיתוח נחל חדרה.
הגשר תוכנן על ידי האדריכל רוני מרגולין ועל ידי מהנדס הקונסטרוקציה נמרוד אייל, ונבנה על ידי החברה "אל טרנס".
עלותו של הגשר כ-5 מיליון שקלים, והוא תוכנן כך שישתלב סביבתית בפארק נחל חדרה, כולל תאורה לילית מיוחדת וממוחשבת.
הגשר קיבל את שמו בגלל צורתו הייחודית שדומה לכלי הנגינה נֵבֶל.
הגשר עשוי פלדה, מדרך (שביל ההליכה) של הגשר מחופה דק (deck) מבמבוק סינתטי.
אורכו של הגשר כ-80 מטרים, גובה הגשר כ-13.5 מטר, הגשר נמצא בגובה כ-5.5 מטרים מעל פני המים ומשקלו 7 טון.
גשר וסטמינסטר הוא גשר מעל הנהר תמזה במרכז לונדון המקשר בין רובע וסטמינסטר לבין רובע למבת'.
את העיטורים הגותיים תכנן צ'ארלס בארי, מתכנן ארמון וסטמינסטר.
צבעו של הגשר ירוק - כצבע כיסאות בית הנבחרים הבריטי.
גשר למבת' הסמוך צבוע באדום - כצבע כיסאות בית הלורדים.
מצידו המערבי של הגשר נמצא הפרלמנט הבריטי בארמון וסטמינסטר ובית פורטקליס, ובצידו הצפון מזרחי של הגשר נמצאים בניין המחוז של לונדון והלונדון איי.
בסרט הקולנוע המדע הבדיוני 28 יום אחרי מתעורר גיבור הסרט ומגלה שכל תושבי לונדון נעלמו.
באחת מסצנות הסרט חוצה הגיבור את הגשר העמוס בדרך כלל, כשהוא ריק לחלוטין.
ב-22 במרץ 2017 אירע על הגשר פיגוע דריסה, בו נרצחו חמישה ונפצעו כחמישים.
הגשר המקורי במקום נבנה בשנים 1739–1750 אך היה רעוע ביותר.
הגשר הנוכחי נבנה בשנת 1862 והוא העתיק מבין גשרי מרכז לונדון הקיימים כיום.
טרם הקמת הגשר (המקורי), היה ניתן לחצות את התמזה רק דרך גשר לונדון או דרך גשר קינגסטון.
אך גשרים אלו, שהיו באותם ימים צרים ורעועים לא עמדו בעומס תנועת הכרכרות שהעבירו כמויות רבות של סחורה בין שתי גדות התמזה.
מעבר בין שתי הגדות דרך גשר לונדון ארך לעיתים קרובות כשעה ואף יותר מכך.
בשנת 1664 הועלה לראשונה הרעיון של הקמת גשר חדש באזור וסטמינסטר אך בשל התנגדות מצד חברות הספנות הבריטיות שתפעלו מעבורות, וקווי תובלת סחורות בין שני חלקי התמזה, לא נתקבלה החלטה לבניית גשר במקום.
לאחר סדרת התנגדויות נוספת וגידול מתמיד בנפח התנועה בגשר לונדון קבע המלך הג'ורג' השני במאי 1736 כי יבנה גשר חדש במיקום שהוצע ואנשי חברות הספנות יקבלו פיצוי בגובה של כ-25,000 ליש"ט.
בראשית שנות ה-40 של המאה ה-18 החל סמואל סקוט לצייר את לונדון, במיוחד את גשר וסטמינסטר החדש, שנבנה באותם ימים.
לאחר הגעת קאנאלטו ללונדון בשנת 1746, ציורי הנוף של העיר הפכו אופנתיים, הוא החל לעבד את הרישומים לציורי שמן.
הוא צייר לפחות אחת עשרה גרסאות לתצפית על גשר לונדון העתיק, הישנה ביותר משנת 1747. סקוט המשיך לצייר עותקים ממנה לאחר 1757, כאשר הבתים הנשענים על הגשר, המוצגים בציור נהרסו.
תמונות גשר לונדון צוירו לעיתים קרובות כתליון מורכב מזוג תמונות והשנייה תמונה של מגדל לונדון או גשר וסטמינסטר.
גשר ויליאמסבורג הוא גשר תלוי החוצה את איסט ריבר ומחבר בין לואר איסט סייד של רובע מנהטן ושכונת ויליאמסבורג שברובע ברוקלין בעיר ניו יורק.
עבודות הקמת הגשר החלו בשנת 1896 והגשר נפתח לציבור ב-19 בדצמבר 1903. עלות הקמתו של הגשר הייתה 12 מיליון דולרים.
בעת שנבנה היה הגשר - הגשר התלוי הגדול בעולם.
הגשר נשא תואר זה עד לבניית גשר בר מאונטיין בשנת 1924. את תואר הגשר התלוי הארוך ביותר בצפון אמריקה הוא נשא עד פתיחת גשר בנג'מין פרנקלין בשנת 1926.
אורכו של מרכז הגשר 488 מטרים, ואורך הגשר בין שני עוגניו - 2,227 מטרים.
רוחבו של הגשר במרכזו 36 מטרים, וגובה הגשר מעל פני הנהר 41 מטרים.
גובה המגדלים של הגשר 102 מטרים.
בעת הקמתו היו על הגשר שני מסלולים לנסיעת כלי רכב, שני מעברי הולכי רגל, ארבע מסילות חשמלית ושתי מסילות רכבת תחתית.
הגשר הוא אחד משני גשרים באזור העיר ניו יורק הנושא הן תחבורת כלי רכב והן רכבות (השני הוא גשר מנהטן).
בשנות ה-80 של המאה ה-20 שופץ הגשר מספר פעמים.
גשר וראזאנו נארוז הוא גשר תלוי המחבר בין רובע סטטן איילנד לבין רובע ברוקלין בעיר ניו יורק.
הגשר מחבר את הרבעים בעוברו מעל הנרוז - מצר הים שבפתח נמל ניו יורק במעבר בין מפרץ ניו יורק העליון למפרץ ניו יורק התחתון.
הגשר קרוי על שם המגלה האיטלקי ג'ובאני דה וראצאנו - שהיה האירופאי הראשון שנכנס לאזור מפרץ ניו יורק והפליג במעלה נהר ההדסון.
אורך חלקו המרכזי של הגשר 1,298 מטרים, ובעת שנפתח (1964) היה הגשר התלוי הארוך בעולם.
כיום הוא השביעי באורכו בעולם.
הגשר מכונה בקרב תושבי העיר בשם "הווראזאנו".
הגשר הוא אחרון המבנים הציבוריים של העיר ניו יורק שנבנו תחת פיקוחו וביוזמתו של רוברט מוזס - ראש רשות המנהרות וגשר רוברט פ.
קנדי, בעלות של 320 מיליון דולרים.
הגשר תוכנן על ידי אותמר אמאן אשר תכנן גם את גשר ג'ורג' וושינגטון, גשר ברונקס וייטסטואון, גשר רוברט פ.
קנדי ואת גשר ת'רוגס נק.
עבודות הקמת הגשר החלו ב-13 באוגוסט 1959. המפלס העליון של הגשר נפתח לציבור ב-21 בנובמבר 1964. בטקס הפתיחה נכחו למעלה מ-5,000 מוזמנים והוא נערך על ידי ראש העיר באותה עת - רוברט פ.
המפלס התחתון של הגשר נחנך ב-28 ביוני 1969.
בין השנים 1964 ל-1981 היה הגשר התלוי הארוך בעולם, עד להשלמת גשר האמבר באנגליה.
הגשר בבעלות העיר ניו יורק ומנוהל על ידי רשות גשר ומנהרת טרייבורו.
ע"פ משרד התחבורה של ארצות הברית:
כל אחד משני המגדלים מכיל 1 מיליון ברגים ו-3 מיליון מסמרים.
קוטר כל אחד מארבעת הכבלים הוא 914 מ"מ.
בגלל גובה המגדלים (211 מ') והמרחק ביניהם (1,298 מ'), היה צורך להביא בחשבון את העקמומיות של פני כדור הארץ בעת תכנון הגשר – המרחק בין שני המגדלים בקצה העליון גדול ב-41.275 מ"מ מהמרחק בסיס; המגדלים אינם מקבילים זה לזה.
בגלל ההתפשטות התרמית של כבלי הפלדה, גובה מפלס הכביש בקיץ נמוך ב-3.66 מ' מאשר בחורף.
שמו של הגשר היה נתון במחלוקת במשך שנים רבות.
שם הגשר הוצע לראשונה על ידי האגודה ההיסטורית האיטלקית של אמריקה כאשר הגשר היה עוד בשלבי התכנון.
אף שהתכנון הראשוני נזנח, המשיכה האגודה לפעול למען הקמת הגשר וקריאתו על שמו של וראזאנו.
במסגרת מאמצי האגודה ופעולותיה הכריז בשנת 1954 מושל ניו יורק ו.
אווריל הרימן שה-17 באפריל יום הגעתו של ואראזנו למפרץ ניו יורק יקרא "יום וראזאנו".
בעקבות הכרזה זו פנה ראש האגודה ג'ון נ.
לה קורט לרשות המנהרות וגשר רוברט פ.
קנדי וביקש שנית הקמת גשר על שמו של וראזאנו.
מנהל הרשות הודיע לו כי מעולם לא שמע על וראזאנו, וכי השם ארוך מידי.
בעקבות תשובתו של מנהל הרשות, הוצע חוק באספת הנבחרים של מדינת ניו יורק לקרוא לגשר על שם המגלה.
החוק עבר ונחתם בשנת 1960 על ידי מושל המדינה נלסון רוקפלר.
המחלוקת על שם הגשר התעוררה שוב בשנה האחרונה לבנייתו, לאחר הירצחו של ג'ון פ.
בעקבות הרצח נערכה עצומה שדרשה לקרוא לגשר על שמו.
העמותה פנתה לאחיו של קנדי, רוברט קנדי שהודיע כי לא יסכים שיקראו לגשר על שם אחיו.
על אף המאבק הארוך, רבים מתושבי העיר קוראים לגשר "גשר נארוז" או "גשר ברוקלין - סטטן איילנד".
בכל שנה נערך על הגשר (ובחלקים אחרים בעיר) מרוץ המרתון של העיר ניו יורק, המתחיל בקצהו של הגשר המצוי על הסטטן איילנד.
פתיחת המרוץ בו רואים את הגשר מלא אצנים היא אירוע טלוויזיוני שנתי.
הגשר הופיע בסרט משנת 1977 - "Saturday Night Fever" בכיכובו של ג'ון טרבולטה המגלם את דמותו של טוני מנרו, ומטפס על כבלי הגשר.
גשר ווקסהול הוא גשר פלדה מעל הנהר תמזה במרכז לונדון המקשר בין רובע וסטמינסטר בצפון מערב לבין שכונת ווקסהול בדרום מזרח.
הגשר נמצא בין גשר למבת' לבין גשר גרובנור.
מצידו הצפוני של הגשר, בגדה הצפונית של הנהר מצוי אזור וסטמינסטר ובו מוזיאון טייט בריטניה ומגדל מילבנק וכן שכונת פימליקו.
מצידו הדרומי של הגשר, בגדה הדרומית של הנהר מצויים תחנת ווקסהול, בניין SIS והשכונות קנינגטון וווקסהול.
נהר האפרה, אחד מהנהרות התת-קרקעיים של לונדון נשפך אל נהר התמזה מזרחית לגשר, בגדתו הדרומית של הנהר.
הגשר הראשון שעמד במקום זה היה גשר קשתות שתוכנן על ידי ג'יימס ווקר ונפתח לציבור בשנת 1816 כגשר אגרה.
גשר זה היה הרביעי מבין הגשרים שהוצעו במקום.
שלוש תוכניות קודמות להקמת הגשר באתר זה כללו שתי תוכניות של ג'ון רני: גשר אבן ובו שבע קשתות, וגשר ברזל יצוק ובו 11 קשתות, ותוכנית של סר סמיואל בנת'ם.
תוכניות אלה נזנחו עוד בשלב התכנון.
לגשר שנבנה על ידי ווקר היו תשע קשתות עשויות ברזל, והוא היה מבנה הברזל הראשון שנבנה בלונדון.
בשל סחף הגאות נחשפו יסודות המבנה ויציבותו התערערה.
הוחלט שלא לתקן את היסודות משיקולי עלות, וגשר זמני מעץ נבנה בשנת 1898 על מנת לאפשר את הריסת הגשר.
הגשר נהרס באותה שנה, אולם בניית הגשר החדש לא החלה עד שנת 1904.
הגשר הנוכחי תוכנן על ידי סר אלכסנדר ביני.
התוכנית עברה מספר שינויים על ידי מוריס פיצמוריס.
הגשר הושלם בשנת 1906 ונפתח לציבור ב-26 במאי בנוכחות המלך ג'ורג' החמישי.
גשר זה היה הגשר הראשון שאפשר לחשמלית לחצות את התמזה.
רוחבו של הגשר 24 מטרים, ואורכו 246.5 מטרים.
הגשר בנוי מחמש קשתות פלדה המוצבות על יסודות מגרניט.
סדרה של פסלי נשים המסמלות את המדעים והאמנויות, מעטרת את הגשר משני צידיו.
גשר ווטרלו הוא גשר מעל הנהר תמזה במרכז לונדון.
הגשר, הנמצא בין גשר בלקפריירס וגשר הנגרפורד, קרוי על שם קרב ווטרלו שנערך בשנת 1815.
הגשר מקשר בין אזור סאות' בנק בדרום (בו מצויים אולם הפסטיבלים המלכותי, תחנת ווטרלו, אולם המלכה אליזבת, התיאטרון הלאומי המלכותי ותיאטרון הסרטים הלאומי המצוי ישירות מתחת לגשר), לרציף ויקטוריה, הסטרנד ואזור אלדוויץ' (בקרבת בית סומרסט) בצפון.
הגשר הראשון במיקום זה תוכנן על ידי ג'ון רני ונפתח לציבור בשנת 1817 כגשר אגרה.
גשר זה היה בנוי גרניט וכלל תשע קשתות, שקוטר כל אחת היה 36.5 מטרים (120 רגל), ואורכו הכולל היה 748.5 מטרים (2,456 רגליים).
בעת בנייתו נקרא הגשר "גשר הסטרנד", ועם חנוכתו שונה השם לשמו הנוכחי.
הגשר הולאם בשנת 1878 והועבר למחלקת העבודות המטרופולינית אשר הפסיקה לגבות אגרות מעבר בגשר.
מחלקת העבודות גילתה כי הגשר אינו יציב, והחלה בעבודות לחיזוק הגשר.
הגשר צויר על ידי אימפרסיוניסטים רבים ובהם קלוד מונה הצרפתי וג'ון קונסטבל האנגלי.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 גברה אי יציבותו של הגשר, ומועצת מחוז לונדון החליטה על הריסתו והחלפתו בגשר חדש שתוכנן על ידי סר גיילס גילברט סקוט.
הגשר נפתח לתנועה באופן חלקי בשנת 1942 והושלם בשנת 1945. גשר זה היה היחיד שבין גשרי התמזה שנפגע על ידי הפצצות הלופטוופה במסגרת הבליץ במהלך מלחמת העולם השנייה.
מאחר שהגשר נבנה במהלך המלחמה, משערים שמרבית בוני הגשר היו נשים, עובדה המסבירה את הכינוי שדבק בגשר באותה עת - "גשר הנשים" ("the women's bridge"), אף שעל פי מסמכים מאותה תקופה לא עולה שמספר הנשים שעבדו עלה על מספר הגברים.
גשר זה נבנה על ידי חברת פיטר לינד ושות', והיה עשוי מאבן פורטלנד שהובאה מדרום-מערב אנגליה.
אבני הגרניט של הגשר המקורי נשלחו כמתנה למדינות שונות של חבר העמים הבריטי.
גאורגי מרקוב, שערק מבולגריה לגוש המערבי, נרצח על גשר ווטרלו ב-7 בספטמבר 1978 על ידי סוכנים של המשטרה החשאית הבולגרית בסיוע הק.ג.ב..
מרקוב חצה את הגשר בדרכו לתחנת אוטובוס מעברו השני של הגשר, ובדרכו חש דקירה ברגלו.
בערב אותו יום לקה מרקוב בחום גבוה, ולאחר שלושה ימים נפטר.
לאחר מותו מצאו הרופאים קליע פלטינה קטן, כ-1.52 מ"מ אורכו, נעוץ בשוקו.
את הקליע, כך התברר, ירו הסוכנים באמצעות מטרייה בה הותקן מנגנון ירי בעזרת גז דחוס.
מספר סרטים נקראו על שם הגשר ובהם הסרט גשר ווטרלו משנת 1931 והסרט גשר ווטרלו משנת 1940 בכיכובם של רוברט טיילור וויוויאן לי.
השיר "ווטרלו סנסט", שנכתב על ידי ריי דייוויס והוקלט על ידי להקת הקינקס בשנת 1967, מתאר שני אנשים שנפגשו בתחנת ווטרלו וחצו את הנהר על הגשר תוך שהם רואים ממנו את השקיעה (הגשר עצמו לא מוזכר בשיר, אולם דייוויס הסביר שלכך הייתה כוונתו).
השיר "אחרי ארוחת הצהרים" מאת המשוררת ונדי קופ מתאר שני אוהבים שנפרדים זה מזה על הגשר.
בסיפור הקצר חמישה חרצני תפוז ג'ון אופנשאו, לקוחו של שרלוק הולמס, מוצא את מותו כאשר שליחיו של ארגון הקו קלוקס קלאן דוחפים אותו מגשר ווטרלו אל מימי התמזה.
גֶּשֶׁר זוֹהַר הוא הגשר הנמוך בעולם ביחס לגובה פני הים, כ-370 מטרים מתחת לפני הים גובהו.
הגשר נמצא בכביש 90 מעל נחל זוהר, סמוך לים המלח וסמוך ליישוב הקטן בישראל נווה זוהר.
אורכו 120 מטר, גובהו 40 מטר מעל לנחל, והמפתח המקסימלי שלו 52 מטר.
הגשר נבנה באזור בו עובר השבר הסורי אפריקני.
אזור זה מועד לרעידות אדמה מה שחייב את בניית הגשר לפי תקנים מחמירים.
הגשר תוכנן על ידי המהנדס יצחק-צבי שטרן, החתום על גשרים ומבנים פורצי דרך רבים ברחבי הארץ, ביניהם גשרים לאורך כביש 1, כביש 6, כביש 431 ועוד.
בניית הגשר הושלמה בשנת 1997. היום, הגשר נחשב לשלישי בגודלו ובאורכו בארץ לאחר גשר הרכבת מעל עמק איילון וגשר עכברה.
גשר הרכבת מעל עמק איילון (המכונה גם גשר 6) הוא הוויאדוקט הארוך ביותר במדינת ישראל.
הגשר חולף מעל עמק איילון והוא חלק ממסילת ירושלים - גנות.
אורכו 1.2 קילומטר, וגובהו בנקודה הגבוהה ביותר מהקרקע הוא 40 מטרים.
תוואי מסילת הרכבת ממודיעין לירושלים, עליו הוחלט בשנת 2001, מכונה חלופה A1. אורך הקטע שמאזור כפר דניאל בסמוך למודיעין עד לתחנת הרכבת ירושלים – יצחק נבון הוא 28 קילומטר, והוא כולל 10 גשרים ו-3 מנהרות באורך כולל של כ-20 קילומטר.
הגשר נבנה כדי לאפשר לרכבת לנסוע במהירות של 160 קילומטר לשעה, ובכך לאפשר נסיעה מהירה מירושלים לתל אביב בפחות מ-30 דקות.
גשר 6 חוצה את חלקו הצפוני של עמק איילון, וחולף מעל כביש 3 סמוך למודיעין.
צדו המערבי סמוך מאוד ליישוב שעלבים וצדו המזרחי מסתיים בצלע גבעה, בסמוך לפארק קנדה, שם מתחברת המסילה למנהרה מספר 1, שאורכה 3.5 קילומטר.
למעשה זהו ויאדוקט כפול - עבור שתי מסילות רכבת.
כל אחד משני חלקי הוויאדוקט הכפול ניצב על גבי 24 עמודי בטון, ובסך הכל 48 עמודים.
בניית הויאדוקט הצריכה 100 אלף מטר מעוקב בטון ו-10 אלף טון פלדה.
עלות הקמתו - כ-140 מיליון שקלים.
הגשר נבנה על ידי חברת מנרב, החל מהמחצית השנייה של 2006 עד אמצע 2008.
העמודים חלולים, כדי שיעמדו ברעידות אדמה.
הם נבנו בשיטת בנייה הנקראת "תבנית מטפסת": יוצקים בטון לתבנית בגובה של כ-5 מטרים ולאחר מכן מרכיבים מעליה תבנית נוספת וחוזר חלילה.
הגשר עצמו הוקם בשיטת בנייה נורווגית הקרויה MSS (Movable Scaffolding System - מערכת פיגומים ניידת), שנוסתה בישראל לראשונה בבניית ויאדוקט זה.
בשיטה זו מניחים תבנית יציקה ענקית בין שני עמודים, ויוצקים לתוכה מאות מטרים מעוקבים של בטון.
לאחר מכן מזיזים את התבנית באמצעות כוחות הידראוליים אל המרווח שבין העמודים הבאים.
כיוון הקמתו של הויאדוקט היה ממערב למזרח.
גשר ויטסטון הוא מעגל חשמלי הנועד לחישוב התנגדות (או עכבה חשמלית) במקרה שמדובר ברכיב שלא ניתן למדוד בצורה ישירה (על ידי מיכשור).
המעגל הוא פרי המצאתו של המדען האנגלי צ'ארלס ויטסטון (1802 - 1875).
המעגל בנוי בדרך כלל מ-4 נגדים או עכבות, הגשר מוזן ממקור מתח חשמלי.
העיקרון הוא שניתן לחשב את ההתנגדות Rx על ידי הבאת הגשר לאיזון כלומר על ידי איפוס המתח בין הנקודות B ו-C על ידי שינוי אחד הנגדים הידועים (בדרך כלל שמים פוטנציומטר כמו R2 בציור משמאל).
כאשר הגשר מאוזן (כלומר ) מתקיים:
גשר ויטסטון משמש כאמצעי מדידה של תכונות שונות המשפיעות על חומרים שמהם עשויים הנגדים בגשר.
כך ניתן למשל למדוד טמפרטורה כאשר הנגדים עשויים מחומר שהתנגדותו משתנה כפונקציה של טמפרטורת הסביבה באפיון ידוע (ליניארי, או אחר).
לצורך מדידה כזו יונח צד אחד של הגשר בטמפרטורה ידועה והצד השני באזור הנמדד.
הפרש המתח שיתקבל פרופורציונלי להפרש הטמפרטורות, על-פי האפיון לעיל.
גשר ווֹקוֹפּ (גם גשר רדינג או גשר רידינג, על פי הגייה מקובלת) הוא הגשר הראשון שנבנה מעל נחל הירקון בתחומי תל אביב-יפו, והוא המערבי בגשרי הנחל.
הגשר הוקם בשנת 1938 בשפך הירקון כגשר שירות לאתר הבנייה של תחנת הכוח רדינג – מאחז ראשון של תל אביב בגדה הצפונית של הירקון.
מכיוון שהגשר היה מיזם פרטי של חברת החשמל, לא הוענק לו שם רשמי, ובשנים הראשונות הוא כונה, בין השאר, "הגשר על הירקון", "הגשר של תחנת רֶאדינג" ו"הגשר לתחנת רֶאדינג".
עם הזמן, נתקבע שמו "גשר רידינג".
ב-23 בפברואר 1938 הונחה אבן פינה לגשר נוסף בקצה המערבי של רחוב בני דן (כיום רחוב אוסישקין).
בטקס בנוכחות הנציב העליון סר ארתור ווקופ וראש העיר ישראל רוקח הובטח כי הגשר ייקרא על שמו של ווקופ.
בנאומו בטקס אמר ווקופ שהגשר יחבר את תחנת הכוח רדינג לתל אביב.
אולם הגשר המתוכנן לא הוקם אלא כמעט 40 שנה מאוחר יותר, ואז החליטה עיריית תל אביב לקוראו גשר בן-אליעזר על שם אריה בן-אליעזר.
בשלב מסוים דבק בטעות בגשר רדינג השם "גשר ווקופ" שקנתה לה אחיזה בציבור ובכתובים.
כאשר שוחזר הגשר בשנת 2001 על ידי חברת אתרים, הונצחה הטעות בשלט שהוצב למרגלותיו ובו נכתב "גשר ווקופ".
באוגוסט 2011 הודיעה עיריית תל אביב יפו שלאור השתרשות הטעות בציבור אין בכוונתה לשנות את השילוט על הגשר.
במקום שבו התקיים טקס הנחת אבן הפינה לגשר ווקופ הוצבה לוחית זיכרון.
נחל הירקון הוא בעל הספיקה הגבוהה מבין נחלי החוף.
כתוצאה מכך הנחל נחשב כמכשול טופוגרפי משמעותי ויעיד על כך הניסיון הבריטי במלחמת העולם הראשונה.
הגשר האזרחי הראשון שהוקם באזור על ידי הבריטים לאחר מלחמת העולם הראשונה היה גשר הירקון (כיום הגשר על דרך נמיר) אז בתחום הכפרים הערביים ג'מאסין אל-ע'רבי ושייח' מוניס.
גשר נוסף הוקם על הירקון בשנת 1936 ממזרח לגשר הירקון ליד עשר טחנות, ועליו נסלל כביש שחיבר את תל אביב להרצליה דרך רמת גן, (כיום כביש 482).
עם ההחלטה על הקמת תחנת הכוח רדינג החליטה חברת החשמל באפריל 1937 למסור לידי חברת סולל בונה את הקמת הגשר שיחבר את התחנה עם שאר חלקי העיר תל אביב.
אגודות הספורט הימי דרשו לוודא שהגשר לא יפריע לשיט בירקון והנושא עלה בישיבת עיריית תל אביב.
בעקבות זאת הוכנה תוכנית לגשר בגובה 4 מטר מעל פני המים עם קטע מתפרק ברוחב 6 מטרים.
מעליו, בגובה 10 מטרים תוכנן גשר נוסף להולכי רגל.
תוך מספר ימים בתחילת מאי 1937 הוקם גשר עץ זמני על הירקון, והחלו העבודות לבניית הגשר הקבוע.
אולם העבודות התעכבו כך שבמשך חודשים רבים שימש רק גשר העץ הזמני.
בנובמבר 1938 בסופת גשמים בעיר נהרס כמחצית גשר העץ הזמני והפועלים נתקעו במפעל החשמל מעבר לירקון.
אספקה הועברה אליהם בחבלים שנמתחו מעל הירקון.
בעקבות זאת הגשר תוקן ובסופה בינואר 1940 הגשר לא נפגע והתנועה עברה עליו כסדרה.
גשר הירקון נבנה מחדש בשנות ה-50, ומאז ירדה חשיבות גשר רדינג, הגם שהמשיך לשמש חלק מהתנועה.
חברת החשמל הסירה את השמירה מהגשר ואפשרה לכל המעוניין בכך לעבור על הגשר.
עם זאת, החברה הציבה ליד הגשר שלטים גדולים המתרים שהגשר הוא שטח פרטי והעובר על הגשר עושה זאת על אחריותו.
בשנת 1960 עבר הגשר טיפול תחזוקה אחרון ומאז הוזנח ושימש בעיקר דייגים ומתבודדים וכן בשעות העומס על גשר הירקון שימש לעקיפת הפקק.
התנועה על הגשר הוגבלה לעומס של 20 טון ולמהירות של עד 20 קמ"ש.
בסוף פברואר 1964 החליקה מכונית צבאית מהגשר, שברה את המעקה ונפלה למי הירקון.
במאי 1964 החל משא ומתן בין חברת החשמל והעירייה על העברת הגשר לרשות העירייה, ושיפוצו במימון חברת החשמל.
אולם עוד בטרם שיפוץ הגשר החליק ממנו רכב אל גדת הירקון במרץ 1965 והגשר נסגר.
מכיוון שהגשר יועד להיות בציר ראשי של מצעד צה"ל, ומחשש שהגשר ינזק שוב לפני המצעד, נדחתה פתיחת הגשר עד לאחר יום העצמאות, למרות עומסי התנועה הכבדים על גשר הירקון.
הגשר נפתח שוב לזמן קצר עד הסדרת דרך חלופית בקצה רחוב אבן גבירול, שתאפשר את סגירת הגשר לשיפוצים לתקופה ממושכת.
ביולי 1965, לאחר הקמת גשר אוסישקין, גשר ביילי על המשכו של רחוב אבן גבירול, אליו הוסטה התנועה, נסגר הגשר לשיפוצים למשך מספר חודשים.
עבודות השיפוץ בעלות של 100,000 לירות מכספי חברת החשמל הושלמו בינואר 1966. העבודות כללו הגדלת רוחב הגשר ב-80 סנטימטר.
עם אישור הממשלה להקמת תחנת הכוח רדינג ד' נקבע שהגשר לא ייסגר על ידי החברה עד להשלמת הקמת גשר בר-יהודה.
בדצמבר 1970 נסגר הגשר לתנועת כלי רכב, לאחר שגשר בר-יהודה נפתח לתנועה, ובשנת 1995 נסגר גם להולכי רגל בשל תאונות ובעיות בטיחות קשות.
הגשר נבנה מחדש על ידי חברת אתרים כגשר להולכי רגל בלבד בשנת 2001. ב-2010, במסגרת פרויקט לחיבור טיילת רציפה בתל אביב, נחנך בסמוך גשר נוסף, המגשר מעל מעגן רדינג.
שני הגשרים יחד מאפשרים מעבר הולכי רגל ורוכבי אופניים בין מתחם נמל תל אביב לטיילת תל ברוך.
בגדה הצפונית של הירקון בסמוך לקצה הצפוני של הגשר, על חורבות תל כודאדי, שנחפר בזמן הקמת הגשר, הוקם ב-1935 גם מגדלור קטן – מגדלור תל אביב, שבשנות פעילותו של הנמל שימש להזהיר מפני התקרבות בשל זרמים חזקים הנוצרים ממתקני הקירור של תחנת הכוח (המגדלור אינו פעיל כיום).
הגשר וסביבתו שימשו כאתר צילום באחת הסצנות בסרט מציצים.
גשר השלשלאות סצ'ני (בהונגרית: Széchenyi Lánchíd) הוא גשר תלוי על נהר הדנובה בלב בודפשט.
הגשר היה גשר הקבע הראשון שחיבר בין שני חלקיה, בודה ופשט.
הגשר נבנה בין 1839 ל-1849 ביוזמת הברון אישטוון סצ'ני, תוכנן על ידי האדריכל הבריטי ויליאם טירני קלארק, והוקם על ידי המהנדס הסקוטי אדם קלארק (אין קשר משפחתי).
הגשר, העשוי מברזל יצוק, נבנה באנגליה בחלקים שהובלו וחוברו בהונגריה.
במהלך נסיגת גרמניה הנאצית ב-1945 פוצץ הגשר, אך נבנה מחדש בשנת 1949. מיפתח הגשר, 202 מטרים, היה בעת הקמתו מן הגדולים בעולם, אורך הגשר 375 מטר ורוחבו 16 מטר.
בצידו המערבי, בודה, מסתיים הגשר בכיכר אדם קלארק בה נמצא מונומנט בגובה 3 מטרים העשוי אבן גיר בצורת הספרה 0 - זהו קילומטר אפס של בודפשט ושל הונגריה כולה.
מן הכיכר נמשכת מנהרה החצובה בהר מתחת לגבעת המצודה, ואורכה 350 מטר.
המנהרה נפתחה בשנת 1856. בצידו המזרחי, בפשט, מסתיים הגשר סמוך הגשר לבניין האקדמיה ההונגרית למדעים שנוסדה על ידי סצ'ני.
בשני קצות הגשר מגדלי אבן אותם מעטרים פסלי אריות.
הם דומים לאריות בכיכר טרפלגר בלונדון, אף שנבנו לפניהם.
שני עמודי האבן מחזיקים את מבנה הברזל החזק שמשקלו כמעט 5,200 טון.
לפי אגדה אורבנית נפוצה בעיר קפץ האמן שפיסל את האריות לדנובה לאחר שנוכח כי שכח לפסל להם לשון וזכה לבוז ציבורי.
העובדה היא שלאריות יש לשון, אלא שהיא נסתרת, כפי שאכן מתרחש בטבע בתנוחה זו של אריה חי.
גשר הרכבת מעל עמק הארזים הוא גשר במסילת הרכבת בקו הרכבת המהיר לירושלים.
הוא מכונה גם גשר 10 כיוון שהוא הגשר העשירי והאחרון במניין הגשרים בקטע המסילה בין כפר דניאל לירושלים.
השימוש בגשר החל בספטמבר 2018 עם חנוכת קו הרכבת.
אורכו של הגשר, העובר מעל כביש 1 בעמק הארזים (לשעבר כביש 9), מגיע ל-975 מטרים.
הוא מתחיל בקצה המזרחי של מנהרה 3A המובילה מכיוון מבשרת ציון ומסתיים בכניסה למנהרה 4 בסמוך לשדרות בן-גוריון לכיוון תחנת הרכבת ירושלים - יצחק נבון.
הגשר מחזיק בתואר הגשר הגבוה בישראל.
הגשר הכפול עומד על 14 ניצבים, הרחב שבהם הוא הניצב השישי מפתח מנהרה 3A – רוחבו 14 מטרים, אך הגבוה שבהם הוא הניצב שאחריו – ניצב 7, שגובהו כולל הקורות שמעליו מגיע לכ-86.5 מטר.
בנקודה זו נוסעים נוסעי הרכבת בגובה של כ-90 מטר מעל פני הקרקע, ולפיכך הגשר עוקף בגובהו את גשר עכברה שליד צפת, שעד לבנייתו היה הגשר הגבוה בישראל.
רכבות יכולות לנוע על הגשר במהירות של עד 160 קילומטר לשעה אך בפועל הן נוסעות במהירות נמוכה יותר בגלל הקרבה לתחנת נבון.
הגשר בוצע בשילוב בין שיטת הדחיקה לשיטת היציקה המאוזנת.
מניצב 14 הסמוך לכניסה למנהרה 4 ועד ל-9 ומניצב 1 הסמוך למנהרה 3A עד ל-6 הגשר נבנה בשיטת הדחיקה, ובמרווח שבין הניצבים 6 ל-9, באורך של 125 מטר בשיטת היציקה המאוזנת.
עלות הקמת הגשר הייתה כ-138 מיליון שקלים, והוא בוצע על ידי חברת טר ארמה.
גשר השלום הוא גשר בינלאומי בין ארצות הברית לבין קנדה בקצה המזרחי של ימת אירי, מעל נהר הניאגרה.
הגשר הוקם בשנת 1927 ומחבר בין העיר באפלו שבניו יורק לעיר פורט אירי שבקנדה.
הגשר נבנה במלאת 100 שנה של שלום בין ארצות הברית לקנדה לפיכך הוא נקרא "גשר השלום".
הגשר הוא אחד מן החשובים ביותר בצפון אמריקה ועל פי הערכות שונות עוברות בו מדי יום למעלה מ-4,000 משאיות.
בניית הגשר אושרה ב-6 באוגוסט 1925 ואדוארד לופר נבחר למהנדסו הראשי.
הבנייה החלה באותה השנה והסתיימה בשנת 1927. הקושי העיקרי שהתעורר במהלך בניית הגשר היה עקב זרימתו הרבה והמהירה של נהר הניאגרה.
ב-13 במרץ 1927 נסע לופר במכונית בפעם הראשונה על הגשר וב-1 ביוני 1927 נפתח הגשר לציבור.
טקס הפתיחה הרשמי נערך כחודשיים לאחר מכן, ב-7 באוגוסט, בנוכחות כ-100,000 איש, והועבר בשידור חי ברדיו.
הערכת העיתונים בארצות הברית לאחר מכן הייתה שמספר המאזינים לאירוע היה כ-50 מיליון.
בין המשתתפים באירוע היו: נסיך ויילס, הנסיך ג'ורג' (לימים המלך אדוארד השמיני), ראש ממשלת קנדה ויליאם ליון מקנזי קינג, ראש ממשלת בריטניה סטנלי בולדווין, סגן נשיא ארצות הברית צ'ארלס דוז, שר החוץ פרנק קלוג ומושל ניו יורק אל סמית'.
גשר וילסון או "הגשר הגדול" הוא גשר עתיק הנמצא מצפון לרחבת הכותל המערבי בעיר העתיקה של ירושלים.
הגשר קרוי על שמו של החוקר הבריטי צ'ארלס וילסון שהיה הראשון שחקר באופן מדעי את קשת וילסון, הקרויה גם על שמו, המהווה חלק מן הגשר.
הגשר בנוי על גבי שני טורים של קמרונות, כל טור בעל שני מפלסים, והוא מחבר את העיר העליונה של ירושלים עם הר הבית.
הקמרונות המחזיקים את הגשר מצויים כיום במתחם מנהרות הכותל.
הקמרון המזרחי ביותר של הגשר, הוא קמרון יחיד, לא דו מפלסי כשאר הקמרונות ומשולב בכותל המערבי.
קשת זו מכונה קשת וילסון, והיא כפולה בגובהה וברוחבה משאר קמרונות הגשר.
מעל קשת וילסון, בקצהו המזרחי של הגשר, ניצב בימי הבית השני אחד מארבעה שערי הר הבית בכותל המערבי, המכונה שער וילסון.
על גבי הגשר עובר כיום רחוב השלשלת ובסופו שער השלשלת, המשמש כיום כשער כניסה להר הבית.
בימי הבית השני וכן בתקופות מאוחרות יותר עברה על הגשר אמת המים התחתונה, שהובילה מים מבריכות שלמה הסמוכות לבית לחם ועד להר הבית.
לדעת דן בהט נבנה הגשר לראשונה בתקופה החשמונאית, וחרב על ידי אנשיו של אריסטובולוס השני בעת המצור של המצביא הרומאי פומפיוס בשנת 63 לפסה"נ.
הגשר שוקם בתקופה ההרודיאנית ועבר שינויים בימי הקולוניה איליה קפיטולינה.
כיום ידוע כי קשת וילסון שעומדת כיום היא הקשת המקורית שנבנתה בימי בית המקדש השני והיא לא התמוטטה מעולם.
בעבר הוצע כי הקשת התמוטטה במהלך חורבן בית שני ושוקמה רק בתקופה האומיית.
לדעת עמוס קלונר הגשר שוקם כבר בתקופה הרומית ולא בתקופה המוסלמית, והקמרונות הקיימים כיום הם מן התקופה הרומית המאוחרת ואלה אפשרו גישה בימי אליהי קפיטולינה להר הבית עליו נבנה מקדש יוליאני על ידי הלגיון העשירי שישב בעיר.
אלכסנדר און ושלומית וקסלר בדולח פרסמו מאמר ובו טענו שבימי הבית השני לא היה כלל גשר קשתות שחיבר את העיר העליונה עם הר הבית.
בימי הבית השני היה במקום רק קיר סכר גדול שעליו עברה דרך.
קשת וילסון לדעתם לא הייתה חלק מגשר אלא מחלף, בדומה לקשת רובינסון.
לדבריהם, נבנה גשר הקשתות לראשונה בתקופה הרומית, ובמהלכה גם הוכפל רוחבו.
לפי דעה זו אמת המים התחתונה לא נכנסה להר הבית דרך גשר וילסון אלא צפונה יותרבדעה זו תומך גם מאיר בן דב.
למרגלות גשר וילסון התגלו בחפירות ארכאולוגיות מקוואות טהרה מימי הבית השני וכן מבנה מפואר מן התקופה ההרודיאנית, ככל הנראה נימפיאון.
גם כיום נמשכות חפירות ארכאולוגיות לאורך גשר וילסון במתחם מנהרות הכותל.
גשר ואסקו דה גאמה או גשר ואשקו דה גאמה (בפורטוגזית: Ponte Vasco da Gama) הוא גשר מיתרים החוצה את נהר הטז'ו ומקשר בין צפונה של העיר ליסבון לבין אזור אלקושטה בפורטוגל.
הגשר, שנחנך ב-1998, הוא הארוך ביותר באירופה ואורכו הכולל, 17.185 קילומטרים, כולל 11.5 קילומטרים על עמודים ו-4.8 קילומטרים של גשר מיתרים.
הגשר, הנקרא על שם מגלה הארצות ואסקו דה גאמה, הושלם ביובל ה-500 לגילוי המעבר הימי סביב כף התקווה הטובה המאפשר מסע ימי בין אירופה להודו.
רוחב הגשר כ-30 מטר ועליו שישה נתיבים לכלי רכב.
בעתיד, אם יהיה צורך בכך, יש תוכנית להתאים על הרוחב הנוכחי 8 נתיבים.
כביש גישה צפוני שאורכו 488 מטרים, ב-11 מקטעים
גשר עמודים יבשתי בן 12 מקטעים שאורכו 672 מטרים, מעל האזור בו התקיימה תערוכת אקספו 98
גשר מיתרים באורך כולל של 829 מטרים.
הוא מכיל שלושה מקטעים - שני מקטעים צידיים שאורכם 203 מטרים כל אחד, ומקטע מרכזי שאורכו 420 מטרים.
גובה העמודים המחזיקים את המיתרים - 150 מטרים, והם עשויים בטון.
גובה כלי השיט המסוגלים לעבור מתחת מקטע זה - 45 מטרים.
גשר עמודים מרכזי שאורכו כ-6.35 ק"מ, המורכב מ-80 מקטעים שאורך כל מקטע 78 מטרים.
הקטע המרכזי נמצא בגובה של פחות מ-14 מטר מעל פני הים.
גשר עמודים דרומי שאורכו 3.895 ק"מ - המורכב מ-84 מקטעים שאורך כל אחד 45 מטרים.
כביש גישה דרומי שאורכו 3.895 ק"מ
ליסבון יושבת על הגדה הצפונית של שפך הטז'ו, שהיווה מכשול מפני הגעה של תושבי הגדה הדרומית אל העיר.
בשנת 1966 הוקם גשר 25 באפריל באורך של 1013 מטרים מעל הקטע הצר ביותר של הטז'ו בקרבת ליסבון.
עם השנים, עומס התנועה על הגשר היה לבלתי נסבל ובשנת 1992 החליט המשרד לעבודות ציבוריות, תחבורה ותקשורת להקים גשר נוסף מעל הטז'ו, לאחר שהאופציה לחפירת מנהרה נשללה.
שלוש חלופות נבחנו, והמזרחית ביותר, והארוכה ביותר שבו רוחב הנהר מעל 10 קילומטרים, נבחרה.
ביולי 1992 אישרה הממשלה את התוכנית ובסוף 1994 היא אושרה בידי הקרנות המבניות של האיחוד האירופי.
הגשר אושר למרות מחאות של ארגוני סביבה שהזהירו מפני פגיעה בציפורים מקננות ודגים.
בשנת 1994 נבחר קונסורציום שכלל חברות פורטוגליות (50.4%), חברה צרפתית (24.8%) וחברה בריטית (24.8%) להקמת הגשר.
עלות הקמת הגשר הייתה 897 מיליון אירו (1.1 מיליארד דולר אמריקאי), מתוכם 644 מיליון אירו לעבודות הבנייה והשאר - לפיצויים והוצאות אחרות.
על פי החוזה להקמת הגשר, ניתנה לקונסורציום בלעדיות על כל מעברי הטז'ו באזור ליסבון לתקופה של כ-33 שנים.
בתחילה הייתה כוונה להעלות את דמי השימוש בגשר 25 באפריל באופן משמעותי ולבטל את המעבר חינם בחודש אוגוסט, אולם לאחר מחאות חריפות הסכימה הממשלה לבטל את העלאת המחירים ולשלם את ההפרש מכספי משלם המיסים.
עבודות הקמת הגשר החלו בפברואר 1995 והגשר נפתח לתנועת כלי רכב ב-29 במרץ 1998, זמן קצר לפני פתיחת תערוכת היריד העולמי אקספו 98. על הקמת הגשר עמלו כ-3,300 עובדים במשך תקופה של 18 חודשי הכנה ולאחריהם 18 חודשי בנייה.
על מנת שהגשר יוכל לעמוד בפני רעידות אדמה עוגנו יסודות הגשר העמוקים ביותר 95 מטרים מתחת לגובה פני הים.
הגשר הוא כביש אגרה מתוך כוונה שהאגרה תחזיר את עלויות הבנייה.
המחיר ב-2014 לרכב פרטי היה 2.65 אירו לנסיעה מדרום לצפון.
מצפון לדרום לא נגבית אגרה.
גשר התַּנָּאִים הוא גשר להולכי רגל השוכן ברחוב התנאים בחולון, מעל נתיבי איילון ומסילת הרכבת.
אורכו כ-71 מטרים, רוחבו כ-21 מטרים וגובהו כ-6 מטרים.