tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המוזיקה של דסאו נכתבה בשנים 1947-1948. אדון פונטילא ומאטי משרתו Herr Puntila und sein Knecht Matti קומדיה אפית 1940 1948 פאול דסאו מבוסס על סיפורים וטיוטת המחזה "נסיכת הנסורת" מאת הסופרת האסטונית-הפינית הֶלה וואוליוקי (1886-1954) שהייתה מארחתו של ברכט בגלותו בפינלנד.
גרסה שנייה: 1948. עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי Der aufhaltsame Aufstieg des Arturo Ui סאטירה אפית 1941 1958 הנס דיטר הוסלה חזיונות סימון מאשאר Die Gesichte der Simone Machard מחזה מלחמה 1942-1943 1957 הנס אייזלר ע"פ חזיונותיה של ז'אן ד'ארק.
שווייק במלחמת העולם השניה Schweyk im Zweiten Weltkrieg מחזה אפי 1943 1957 הנס אייזלר עיבוד לרומן "החייל האמיץ שווייק" (1923) מאת ירוסלב האשק.
הדוכסית ממאלפי The Duchess of Malfi טרגדיה אפית 1943 1946 בנג'מין בריטן עיבוד לטרגדיה (1613) מאת ג'ון ובסטר.
מעגל הגיר הקווקזי Der kaukasische Kreidekreis מחזה אפי 1938-1944 1948 פאול דסאו עיבוד למחזה הסיני מן המאה ה-14 "מעגל הגיר".
את המוזיקה להפקת הבכורה כתבה קתרינה גריפית.
המוזיקה של דסאו נכתבה בשנים 1953-1954 עבור הבכורה הגרמנית.
אנטיגונה Antigone טרגדיה אפית 1947 1948 עיבוד לטרגדיה הקלאסית מאת סופוקלס בתרגומו של הלדרלין.
ימי הקומונה Die Tage der Commune מחזה אפי 1947-1949 1956 הנס אייזלר עיבוד למחזה "התבוסה" (1937) מאת המחזאי הנוורגי נורדהל גריג.
גזר דינו של לוקולוס Die Verurteilung des Lukullus אופרה אפית 1949 1951 פאול דסאו עיבוד תסכית הרדיו משנת 1939. המחנך Der Hofmeister מחזה אפי 1949-1950 1950 פאול דסאו עיבוד למחזה (1774) מאת יעקב מיכאל ריינהולד לנץ.
קוריולנוס Coriolanus טרגדיה אפית 1951-1955 1962 פאול דסאו עיבוד לטרגדיה מאת שייקספיר.
ברכט הותיר את העיבוד והוא איננו גמור.
משפטה של ז'אן ד'ארק ברואן, 1431 Der Prozeß der Jeanne d'Arc zu Rouen 1431 מחזה אפי 1952 1952 עיבוד לתסכית רדיו (1937) מאת אנה זגרס.
דון ז'ואן Don Juan קומדיה אפית 1952 1952 פאול דסאו עיבוד לקומדיה (1665) מאת מולייר.
בהפקת הבכורה נעשה שימוש במוזיקה שכתב ז'אן-בטיסט לולי להפקתו המקורית של מולייר.
המוזיקה של דסאו נכתבה ב-1953. טורנדוט, או, קונגרס הכובסות Turandot oder Der Kongreß der Weißwäscher קומדיה אפית 1953-1954 1969 יהושע לקנר עיבוד לקומדיה דל'ארטה (1762) מאת קרלו גוצי.
תופים וחצוצרות Pauken und Trompeten קומדיה אפית 1955 1955 רודולף וגנר-רגני עיבוד למחזה "קצין המילואים" (1706) מאת ג'ורג' פרקהר.
שם עברי שם גרמני מקורי סוגה ספרותית שנות חיבור שנת בכורה מוזיקה הערות חניבעל Hannibal טרגדיה 1922 עיבוד לטרגדיה (1835) מאת כריסטיאן דיטריך גראבה.
יסטה ברלינג Gösta Berling 1922-1924 עיבוד לרומן "אגדת יסטה ברלינג" (1891) מאת סלמה לגרלף.
גוליית Goliath אופרה 1937 הנס אייזלר ע"פ ספר שמואל.
את שירו הראשון כתב ברכט בשנת 1913, ועד מותו בשנת 1956 הוציא תחת ידו מאות שירים.
את חלקם כתב עבור יצירותיו התיאטרליות, את חלקם כתב ע"פ דרישה, ורק מיעוט מהם פרסם בעצמו והיו לשלושה ספרי שירה.
הלחנות לשירים עבור הבמה מפורטות לעיל.
ברכט עצמו כתב לחנים פשוטים לשיריו הראשונים.
עשרות רבות משיריו הולחנו, לרוב בדיעבד, כלידר על ידי הנס אייזלר ופאול דסאו.
שירים רבים אחרים הולחנו כפזמונים על ידי מלחינים ופזמונאים שונים לשימוש בהפגנות של השמאל.
קורט וייל והנס אייזלר הלחינו שירים אחדים, בנוסף לשירים שהלחינו עבור הבמה, להרכבים קלאסיים שונים.
השיר "על האביב" (1938) הולחן הן על ידי פאול הינדמית והן על ידי קרל אורף.
הבלדה "מסע-צלב של ילדים" (1941) הולחנה בין השאר על ידי בנג'מין בריטן.
ייחודי הוא מקרהו של "שיר הנהרות", אשר הוזמן על ידי הבמאי ההולנדי הקומוניסט יוריס איוונס (1898-1989) עברו סרטו הדוקומנטרי "שיר הנהרות" (1954) והולחן על ידי דמיטרי שוסטקוביץ'.
שם עברי שם גרמני מקורי שנות חיבור הערות מחזור הדרשות למשפחה Die Hauspostille 1919-1927 ספר שירה, פורסם בשנת 1927. פזמונים שירים מקהלות Lieder Gedichte Chöre 1918-1933 ספר שירה למוזיקה של הנס אייזלר, פורסם בשנת 1934. מתוך מקראה לתושבי-הערים Aus einem Lesebuch für Städtebewohner 1926-1927 קובץ שירים.
שירי סוונדבורג Svendborger Gedichte 1926-1938 ספר שירה, פורסם בשנת 1939. אלגיות הוליווד Hollywood Elegien 1942 נכתבו עבור הנס אייזלר ששילבם בספר-הלידר שלו "Hollywooder Liederbuch" משנת 1943.
שם עברי שם גרמני מקורי סוגה ספרותית שנות חיבור הערות ברגן מרים ידיים: מעשיית שודדי-ים Bargan läßt es sein: Eine Flibustiergeschichte סיפור קצר 1919-1921 סיפורי מר קוינר Geschichten vom Herrn Keuner קובץ סיפורים קצרים 1926-1956 החיה Die Bestie סיפור קצר 1928 האינטלקטואל Der Tui-Roman רומן סאטירי 1930-1942 בלתי גמור.
רומן בגרוש Der Dreigroschenroman רומן 1933-1934 עיבוד המחזמר "אופרה בגרוש" לכדי רומן.
שיחות של פליטים Flüchlingsgespräche דיאלוגים 1936-1944 עסקיו של האדון יוליוס קיסר Die Geschäfte des Herrn Julius Caesar רומן אפי 1937-1938 בלתי גמור; חלק מהטקסט עובד לכדי הסיפור הקצר "קיסר והלגיונר שלו" (1942) שנכלל בקובץ "סיפורים מלוח השנה".
הישישה הבלתי מכובדת Die unwürdige Greisin סיפור קצר 1939 נכלל בקובץ "סיפורים מלוח השנה".
מעגל הגיר האוגסבורגי Der Augsburger Kreidekreis סיפור קצר 1940 מאוחר יותר עובד לכדי המחזה "מעגל הגיר הקווקזי".
נכלל בקובץ "סיפורים מלוח השנה".
סיפורים מלוח השנה Kalendergeschichten קובץ סיפורים קצרים 1948-1949 שזור בקטעי שירה.
שם עברי שם מקורי במאי סוגה אורך שנה וארץ מוזיקה הערות תעלומותיה של מספרה Mysterien eines Frisiersalons אריך אנגל קומדיית סלפסטיק אילמת 33 דקות 1923, רפובליקת ויימאר / בין השחקנים: מקס שרק.
קוהלה ואמפה, או: למי שייך העולם?
?Kuhle Wampe, oder: Wem gehört die Welt סלאטן דודוב סרט פרולטריון שחור-לבן 74 דקות 1932, רפובליקת ויימאר הנס אייזלר בין השחקנים: ארנסט בוש, הלנה וייגל.
!Hangmen Also Die פריץ לאנג סרט מלחמה 134 דקות 1943, ארצות הברית הנס אייזלר
משנת 1918 ואילך הוציא ברכט תחת ידיו עשרות כתבים תאורטיים.
הם הופיעו לראשונה כחיבורים דידקטיים, כמסות, כהערות להפקות תיאטרון, כמכתבים, כראיונות או כשיחות רדיו.
חלק הארי שלהם עוסק בתיאטרון, אם בביקורת ובניתוח היסטורי ואם בגיבוש רעיונותיו המהפכניים של ברכט עצמו על אודות התיאטרון האפי.
שם עברי שם גרמני מקורי שנות חיבור הערות התיאטרון המודרני הוא התיאטרון האפי Das moderne Theater ist Das epische Theater 1930 במקור הערות להפקת האופרה "עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני".
משפט בגרוש: ניסוי חברתי Der Dreigroschenprozeß: Ein soziologisches Experiment 1931 נכתב בעקבות פרשיית הסרט "אופרה בגרוש" משנת 1931 בבימויו של גאורג וילהלם פאבסט.
מה-טי: ספר התפניות Me-ti: Buch der Wendungen 1935-1939 לא גמור.
בעל, רמת גן: הוצאת המרכז הישראלי לדרמה, תרגם שמעון לוי, 1984.
תופים בלילה, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה, תרגם אליקים ירון, 1982.
הקבצן או הכלב המת, תרגם שמעון לוי.
ג'ונגל הערים, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה, תרגמה גבי אלדור, 1985.
בג'ונגל הערים, תרגם שמעון בוזגלו, 2012.
חיי אדוארד השני מלך אנגליה, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה, תרגם גיורא מנור, 1984.
אדם הוא אדם, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה, תרגם אמנון אחי נעמי, 1988.
אדם הוא אדם, תרגם יצחק לאור, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2016.
אופרה בגרוש: פזמונים ומזמורים, ת"א: הוצאת יחדיו, תרגם אברהם שלונסקי, 1933. הוצאת ספרית פועלים, 1960.
אופרה בגרוש, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה, תרגם אהוד מנור, 1977.
עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני, זמורה ביתן, תרגם אברהם עוז, 1987.
אופרה בגרוש, תיאטרון האוניברסיטה, חיפה, תרגם אברהם עוז, 1999.
מותו של האגואיסט יוהאן פאצר, תרגם דורי פרנס, עיבד יותם גוטל, בתוך: "תיאטרון", גיליון 49-50, ינואר 2022, עמ' 95-165.
יוהנה הקדושה של בתי המטבחיים, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה, תרגמה מרים קיני, 1986.
שבעת חטאי-המוות, ת"א: התזמורת הפילהרמונית הישראלית, תרגם גדעון תמיר, 1991.
אימתו ומצוקתו של הרייך השלישי, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה, תרגם תום לוי, 1983.
אשת הדייג קארר, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה, תרגמה שלומית בן-דורי, 1980.
חיי גלילאו, הוצאת אור-עם, תרגם אברהם עוז, 1982.
אמא קוראז' וילדיה, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה, תרגם רפאל אליעז, 1970.
משפט לוקולוס, הוצאת סטודיו למשחק, תרגם נסים דיין, 1969.
הנפש הטובה מסצ'ואן, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה, תרגמה לאה גולדברג, 1970.
אדון פונטילא ומאטי משרתו, הוצאת ספרי תרשיש, תרגם ט.
עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה, תרגם דוד אבידן, 1984.
עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה, תרגם אברהם עוז, 1998.
עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי, ירושלים: תיאטרון החאן, תרגום יותם גוטל, 2023.
שיחות של פליטים, תל אביב: הוצאת שוקן, תרגם רוני רייך, 1996.
חזונות סימון מאשאר, ת"א: הבימה, תרגם נסים אלוני, 1957.
מעגל הגיר הקווקזי, הוצאת אור-עם, תרגם נתן זך, 1983.
שלושה מחזות: אמא קוראז'; הנפש הטובה מסצ'ואן; אופרה בגרוש, הוצאת עם עובד, תרגם שמעון זנדבנק, 1986.
האמצעים שיש לנקוט; המחזה הלימודי של באדן-באדן על ההסכמה; האומר כן / האומר לא; היוצא מן הכלל והכלל, הוצאת שוקן, תרגם אהרן שבתאי, 2004.
סיפורי מר קוינר, הוצאת עם עובד, תרגמה אילנה המרמן, 2005.
רומן בגרוש, הוצאת זמורה ביתן, תרגם צבי ארד, 1983.
סיפורים מלוח השנה, הוצאת ספרית פועלים, תרגמה רוני לובייניקר, 1989.
מבחר שירים, הוצאת הקיבוץ המאוחד וספרית פועלים, תרגם מרדכי אבי-שאול, 1959.
גלות המשוררים: מבחר שירים 1914-1956, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תרגם ה.
מסע צלב של ילדים, הוצאת תרשיש, תרגם רפאל אליעז, 1966.
בתוך: הגרזן הפורח: מבחר שירה גרמנית מודרנית, ירושלים: הוצאת כתר, תרגם וערך שמעון זנדבנק, 1985.
בתוך: סוף העולם: מבחר מן השירה האקספרסיוניסטית הגרמנית, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תרגם וערך אשר רייך, 2013.
כתבי יד מאוירים בפרסית יהודית, הם קבוצת כתבי יד שנכתבו לאורך מאות שנים בשפה הפרסית יהודית, ועוטרו בציורים ובמיניאטורות.
ספרות זו החלה להתגבש במאה ה-14, וייתכן שעוד קודם לכן.
יהודי איראן, אשר חיו בה למעלה מ-2700 שנה, יצרו תרבות עשירה ומגוונת בתחומים רבים כגון ספרות, פילוסופיה, רפואה, מדע, מוזיקה ואמנויות אחרות.
מבין כל אלה, הספרות הפרסית יהודית תופסת מקום חשוב ומרכזי.
חלק מהיצירות שהועתקו בשפה זו עוטרו בציורים.
לא ידוע מתי החלו להוסיף איורים לכתבים בפרסית יהודית, אך לפי סגנון הציור של המיניאטורות המעטרות את כתבי היד המוכרים כיום ניתן להניח כי רובן אוירו בין המאות ה-17–19. האמנים שילבו ביצירותיהם מרכיבים, צורות, נוסחאות ומודלים השאולים מרפרטואר הציור הפרסי לתקופותיו, אך בד בבד יצרו סגנון עצמאי העומד בפני עצמו.
מרבית המאפיינים הסגנוניים מושפעים מן הציור הצפווי המאוחר של המאות ה-17-18.
תקופה זו, בה הופקו מרבית מכתבי היד המאוירים בפרסית יהודית, הייתה הרת גורל עבור תושביה היהודים של איראן.
תולדות היהודים באיראן, החל מראשית הכיבוש המוסלמי במחצית המאה ה-7 לספירה ועד למחצית המאה ה-16, לוטים בערפל.
נקודת המפנה התחוללה עם הופעת השושלת הצפווית (1722-1501).
השלטון הצפווי לא היטיב לרוב עם המיעוטים באיראן.
יהודים, נוצרים, ארמנים, זורואסטרים ואף מוסלמים סונים סבלו מיחס מפלה, נוקשה ובלתי סובלני, אשר בא לידי ביטוי הן במעמדם המשפטי והן בתנאי החיים החומריים והרוחניים.
עם זאת, לא כל השליטים הצפווים התאפיינו באותה מידה של קנאות דתית.
למרות רדיפות דתיות, איסלום בכוח, גזרות שמד, ויחס עוין של האוכלוסייה, הופקו בתקופה זו כתבי היד המאוירים וחוברו חיבורים ויצירות מקוריות בפרסית יהודית, דבר המעיד על חיי רוח ויצירה פעילים ועשירים בקרב יהודי איראן.
בקורפוס כתבי היד בפרסית יהודית התגלו עד כה כתבי יד ספורים המעוטרים במיניאטורות.
כתבי יד נדירים וייחודיים אלו זכו להתייחסות מועטה במחקר האמנות היהודית וכמעט שאינם נזכרים במחקרים העוסקים באמנות הפרסית.
כיום, מוכרים במחקר רק 14 כתבי יד מאוירים בפרסית יהודית הפזורים בספריות ובמוזיאונים ברחבי העולם.
האיקונוגרפיה של מחזורי האיורים בכתבי היד היא ייחודית ובעלת חשיבות מרובה, משום שהיא שואלת מוטיבים ומודלים ממקורות השפעה רבגוניים.
מרבית המיניאטורות המופיעות בכתבי היד הן ייחודיות, ואין להן מקבילות בציור הפרסי או המוסלמי מבחינת הנושאים המתוארים בהן.
בעיצוב הסצנות השתמשו האמנים במודלים מוכרים מרפרטואר הציור הפרסי, אך התאימו אותם לסצנות העוסקות באיקונוגרפיה יהודית.
המאפיין האיקונוגרפי הבולט ביותר לעין בחלק ממחזורי האיורים שבכתבי היד הן הילות האש המוזהבות המעטרות את ראשיהן של חלק מהדמויות.
הילות כאלה מופיעות כבר בציורי המזרח הקדמון, כאשר בנצרות הן מסמלות מעמד של קדושה, וגם בציור המוסלמי הן מופיעות לרוב סביב ראשן של דמויות קדושות או נביאים.
החל מסוף המאה ה-16 מופיעות הילות סביב ראשיהם של קדושים בצורת להבה מוזהבת שבסיסה בכתפי הקדוש.
צורת הלהבה מדגישה את האור והאש, ומקורה בהשפעה בודהיסטית או סינית.
באף אחד מכתבי היד לא מצוינים שמותיהם של האמנים שאיירו אותם, וזהותם נותרה בגדר תעלומה.
רשימת כתבי היד הידועים היום
הספרייה הלאומית ירושליםשועלה', יוסוף וזוליכא Ms.
בית המדרש לרבנים באמריקה, ניו יורק
כתבי אייזק אסימוב היא אסופת סיפורים של הסופר אייזק אסימוב שיצאה בשני כרכים בשנים 1990 ו-1992 והכילה 86 סיפורים.
רוב האסופה תורגמה לעברית בין השנים 2009–2014 בארבעה כרכים בהוצאת מובי דיק על ידי רמי שלהבת.
האסופה הכילה גם ארבעה שירים של אסימוב.
אני בנמל מאדים בלי הילדה
הכנס זיז א' בחור ב'
אני רק ממציא אותם, רואה?
איית את שמי באות ס'
כתבי ארונות קבורה הם כתבים המכילים לחשי קבורה מצריים עתיקים שנכתבו על סרקופגים וארונות מתים החל מתקופת הביניים הראשונה.
כתבים אלו דומים לכתבי הפירמידות, שנשמרו עבור שליטים בלבד, אך לעומתם כתבי ארונות הקבורה מכילים תכנים הקשורים לרצונות היומיומיים, מה שמעיד על כך שיועדו גם לפשוטי העם.
הכתבים נחקקו על פני ארון הקבורה, או על קירות הקבר, מסיכת המומיה או כל משטח זמין אחר.
בשל החוסר במקום, קוצרו לעיתים הלחשים וכך נוצרו לכל לחש גרסאות שונות באורכים שונים, חלק מהן הועתקו בספר המתים.
בניגוד לכתבי הפירמידות המתמקדים בתחום השמימי, כתבי ארונות הקבורה מדגישים את האלמנטים התת-קרקעיים של עולם המתים הנשלט בידי האל אוסיריס.
ממלכה זו מתוארת כמלאה ביצורים מאיימים, מלכודות ומוקשים.
כתבי ארונות הקבורה מגנים על נשמתו של הנפטר בעולם המתים ומונעים ממנו למות שם בשנית.
לחשים אחרים הגנו על האדם מפני גזרי דין קשים שעשויים להיגזר לעיו בידי אוסיריס ומועצתו.
בנוסף לחשים, הכילו הכתבים תיאור של ממלכת המתים, נופיה ותושביה.
כמה ארונות מתים מהעיר המצרית דיר אל-ברשה הכילו ייצוגים ציוריים ייחודיים של ממלכת המתים.
הציורים האלו נאספו בספר הנקרא "ספר שתי הדרכים" והוא נחשב למפה המצרית העתיקה הראשונה של עולם המתים.
ספרים מאוחרים יותר, כמו ספר המתים, קיבלו השראה מספר שתי הדרכים.
הדרכים המתוארות הן דרך האדמה ודרך המים, המופרדות על ידי אגם האש, ומובילות למקומות שונים בעולם המתים.
כתבי הפירמידות הם אוסף של טקסטים דתיים מצריים עתיקים מתקופת הממלכה הקדומה, שנחקקו בכתב חרטומים הקירות הפנימיים וארונות הקבורה בכמה מהפירמידות בסקארה.
הכתבים הם האוסף הקדום ביותר של כתבים דתיים מצריים שהתגלה, כאשר הקדום מביניהם הוא הטקסט בפירמידה של אונס המתוארך למאה ה־24 לפנה"ס.
בניגוד לכתבי סרקופגים, ומאוחר יותר לספר המתים, כתבי הפירמידות היו שמורים עבור פרעונים בלבד.
בהתאם לאבן פלרמו, כתבי הפירמידות מציגים את אוסיר, שבשנים שלאחר מכן נעשה לאחד מהאלים החשובים במיתולוגיה המצרית.
הלחשים בכתבי הפירמידות מתמקדים בעיקר בהגנה על שרידיו של הפרעה, שימור גופו לאחר המוות וסיוע בעדו לעלות אל גן העדן.
הלחשים מתווים את הדרך בה יוכל הפרעה לעבור, ומשתמשים בין השאר במדרגות סולמות ותעופה.
לחשים אחרים קוראים לאלים לעזור לפרעה, או אף מאיימים עליהם ומחייבם אותם לעזור לו.
כתבי הפירמידות התגלו לראשונה בשנת 1881 בידי גסטון מספרו בפירמידה של אונס, ותורגמו בין השאר על ידי קורט זתה (לגרמנית) וג'יימס אלן (לאנגלית).
כתבים נוספים נמצאו בפירמידות נוספות של שושלות פרעונים שונות, כגון שושלת תתי, אנחנספפי השני ופפי השני.
בסך הכל התגלו מעל 700 לחשים שונים, אך אף קבר אינו משתמש בכולם.
בפירמידה של אונס נמצא לחש במצרית נגד נחשים, שביניהם משובצים קטעים קצרים בכנענית מתועתקת לכתב חרטומים, גם הם נגד נחשים.
הקטעים נחשבים לאחדים מהטקסטים הקדומים ביותר בכנענית שהתגלו.
הלחש המצרי מתאר הגנה על המלך מקבוצת נחשים, המכונים "גבלים", וזה מבהיר את מהות הכנענית שבטקסט: חלק מהנחשים עליהם מסופר בלחש הם נחשים גבליים, והם מבינים את הכנענית (המדוברת בגבל), ואף אזכור האל חֿעי־תאו (שנעבד בגבל, ומתואר בכתבי הפירמידות כשוכן בלבנון) מהווה זיקה לעיר.
לאחר מותו, הדבר הראשון שעל הפרעה לעשות הוא לקום מקברו.
לחש 373 עוסק בעניין זה:
קח את ראשך, אסוף את עצמותיך,קבץ את אבריך, נער את האדמה מבשרך!
טול את לחמך שלא רקב, את השכר שלא התקלקל,עמוד בשערים הסוגרים על פשוטי העם!
שומר הסף יוצא אליך, תופס בידך,לוקח אותך לגן העדן, אל אביך גב.
"הוא שמח על בואך, מושיט לך את ידיו,מנשק ומלטף אותך,
מושיב אותך לצד הרוחות וכוכבי הנצח...הנסתרים סוגדים לך,
האדירים סובבים אותך,הנוטרים משרתים אותך,
שעורה תודש עבורך,חיטת-אמר תיקצר למענך,
המשתה החודשי שלך ייערך עימם,המשתה החצי חודשי ייערך עימם,
כאשר הורה גב, אביך,עלה וקום, הו תתי, לא תמות!''
כתבים מן המרתף הוא רומן פילוסופי מאת פיודור דוסטויבסקי שיצא לאור ב-1864.
הרומן נכתב כקטע מתוך זיכרונות מטושטשים של הגיבור המר, המבודד, חסר השם (המכונה בדרך כלל איש המחתרת), שהוא עובד ציבור בדימוס המתגורר בסנקט פטרבורג.
החלק הראשון של הסיפור מסופר בצורת מונולוג על תיעוד הגותו מתוך יומנו של "איש המחתרת" והחלק השני שנקרא "בהקשר השלג הרטוב" מתאר אירועים מסוימים שמציגים את איש המחתרת ואת התממשות הגותו.
הרומן נחשב בעיניי רבים כאחד הרומנים האקזיסטנציאליסטיים הראשונים.
חלק 1: "מתחת לאדמה - במרתף"
החלק הראשון משמש כמעין כניסה למוחו המבולבל של איש המחתרת והוא מחולק לתשעה פרקים.
ההקדמה מציגה מספר חידות שפתרונן נלמד ומתפתח עוד יותר עם המשך הסיפור.
פרקים 2, 3 ו-4 עוסקים בסבל ובעונג הלא רציונלי של הכותב.
פרקים 5 ו-6 דנים בתנודות המוסריות והאינטלקטואליות שהוא מרגיש יחד עם חוסר הביטחון שלו לגבי ביצוע פעולות.
פרקים 7, 8 ו-9 עוסקים בגבולות ההיגיון האנושי ושני הפרקים האחרונים הם מעין סיכום ומעבר לחלק 2.
תשוקתו של איש המחתרת לאושר מתבטאת בכאב פיזי בכבד ובכאב שיניים.
הוא מזכיר שהחברה האוטופית אליה יש לשאוף מסירה את הסבל והכאב, אבל בפועל האדם חפץ בסבל וכאב וזקוק להם כדי להיות מאושר.
לדבריו, הסרת הכאב והסבל תיקח איתה גם את חירותו של האדם.
הוא אומר שהאכזריות של החברה גורמת לבני אדם להיאנח מכאב רק כדי להפיץ את סבלם לאחרים.
הוא מציג את הפרנויה שלו עד כדי כך שהוא אינו מסוגל להסתכל לעמיתיו בעיניים.
הבעיה העיקרית מבחינת איש המחתרת היא שאחרי כל המסע האינטלקטואלי הוא הגיע לנקודה של חוסר ודאות.
שלא כמו רוב האנשים שבדרך כלל פועלים מתוך נקמה כי הם מאמינים שהצדק הוא העיקר, איש המחתרת מודע לבעיותיו ומרגיש את הרצון בנקמה, אבל הוא מוצא אותה לא מוסרית; הדיסוננס מוביל לעלבון כלפי המעשה עצמו בנסיבותיו הנלוות.
הוא מרגיש כי אחרים כמותו קיימים אך הוא מתרכז ללא הרף על הקנטרנות שלו במקום על פעולות שיסייעו לו למנוע את הבעיות מהן הוא סובל.
איש המחתרת אפילו מודה שהוא מעדיף להיות לא פעיל מתוך עצלות.
בעיני הקורא יש לאיש המחתרת אישיות סותרת, משום שהוא מעניק לקורא מושגים הראויים לשבח, אך פועל בניגוד אליהם.
החלק הראשון נותן גם ביקורת חריפה על הדטרמיניזם ועל ניסיונות אינטלקטואליים להגדיר את הפעולה וההתנהגות האנושית על ידי הגיונות שאיש המחתרת קורא להם במונחים מתמטיתיים: פעמיים-שתיים שווה ארבע.
הוא קובע כי למרות הניסיון של האנושות ליצור את "ארמון הקריסטל", התייחסות לסמל המפורסם של אוטופיזם, לא ניתן למנוע את העובדה הפשוטה כי כל אחד, בכל עת, יכול להחליט לפעול בצורה שלא עשויה להיחשב כאינטרס אישי; חלקם יעשו זאת רק כדי לאמת את קיומם.
איש המחתרת מגחך את סוג האינטרס העצמי הנאור (אגואיזם, אנוכיות) שצ'רנישבסקי הציע כבסיס לחברה האוטופית.
המושג של מערכות תרבותיות וחקיקתיות הנשענות על האגואיזם הרציונלי הזה הוא מה שהגיבור מתעב.
בעבודות אחרות, דוסטויבסקי שוב מעמת את המושג רצון חופשי ומצייר טיעון שלילי כדי לעמת את הרצון החופשי מול דטרמיניזם.
כתבים מן המחתרת מסמן את נקודת ההתחלה של דוסטויבסקי בעיסוק הפסיכולוגי והסוציולוגי.
חלק 2: "בהקשר השלג רטוב"
החלק השני הוא בסגנון סיפורי והוא מורכב משלושה חלקים עיקריים שמובילים לתת התודעה של האדם.
החלק הראשון הוא האובססיה שלו עם קצין אשר לעיתים קרובות עובר לו ברחוב, לכאורה בלי לשים לב לקיומו.
הוא רואה שוטר ברחוב וחושב על דרכים לנקום בו על שלא שם אליו לב.
בסופו של דבר, לווה כסף כדי לקנות צווארון בעל מראה יוקרתי למעילו, כדי להיתקל בקצין, ולהראות שהם שווים כבני אדם.
מה רבה הפתעתו, שלמרות כל זאת, השוטר לא שם לב שזה בכלל קרה.
בחלק השני איש המחתרת נוסע לארוחת ערב עם כמה חברים ותיקים מבית הספר.
איש המחתרת שנא אותם כאשר הוא היה צעיר, אבל אחרי מפגש אקראי עם אחד מהם הוא מחליט לפגוש אותם וקובע את המקום.
הם לא מצליחים לעדכן אותו בזמן על השעה שהתנתה מחמש לשש, אז הוא מגיע מוקדם.
הוא נכנס לוויכוח עם ארבעה מהם לאחר זמן קצר, ומצהיר בפני כל על שנאתו.
בסוף, הם יוצאים בלעדיו לבית בושת.
הוא מגיע לבית הבושת כדי לדבר איתם על שאירע אך הם כבר פרשו עם פרוצות לחדרים אחרים.
בכעסו הוא נתקל בליזה, פרוצה צעירה, איתה הוא נכנס למיטה.
הסיפור ממשיך בסצנה שך ליזה ואיש המחתרת ששוכבים בשקט בחושך יחד.
המחשבה על מוות כזה, מוות מחפיר מאוד מביאה אותה לגבש את עמדתה החדשה.
אחרי זה, היא מנסה להתגבר על הפחד שלה ומגיעה לדירה שלו לאחר שהצטייר בעיניה כ-"גיבור".
באמצע ויכוח עם המשרתת שלו, היא מגיעה.
בכעסו הוא מקלל אותה ואומר שהוא צוחק עליה וחוזר על האמת על מעמדה האומלל.
לקראת סוף כעסו הוא מתפרץ בדמעות ואומר שהוא רק מנסה להשתלט עליה ומתוודה על רצונו הפנימי להשפיל אותה.
הוא מתחיל למתוח ביקורת על עצמו ומציין כי הוא למעשה מזועזע מהעוני שלו ומובך ממצבו.
ליזה מבינה כמה מעורר רחמים הוא ומחבקת אותו ברוך.
איש המחתרת זועק "הם - הם לא נותנים לי - אני - אני לא יכול להיות טוב!".
אחרי כל זה, הוא עדיין מתנהג בצורה נוראית כלפיה, ולפני שהיא עוזבת הוא דוחף לה שטר של חמישה רובלים בידה, שאותה היא מטילה על השולחן (משתמע כי איש המחתרת עסק בפעילות מינית עם ליזה וכי הכסף הוא פיצוי בשבילה).
הוא מנסה לתפוס אותה כשהיא יוצאת לרחוב אבל לא מצליח למצוא אותה ולא שומע ממנה שוב.
הוא מנסה לעצור את הכאב בלבו על ידי "הפנטזיה", "והאם זה לא טוב יותר, לא יהיה יותר טוב?...
עלבון - אחרי הכל, זה טיהור, זה התודעה הכי כואבת, כואבת!
מחר הייתי מטמא את נשמתה ומעייף את לבה, אבל עכשיו העלבון לעולם לא ימות בה, וגם אם היא תדחה את הזוהמה הממתינה לה, העלבון ירים אותה, היא תנקה אותה..."
המשפטים האחרונים הם ציטוט של דברים שנאמרו בחלק הראשון.
והכל נגמר עם הערה מאת המחבר כי בעוד היה ראוי להכתב עוד הרבה, "נראה כי אולי נעצור כאן."
כתבה היא ידיעה, פרסום, עדכון או סקירה המתפרסמת באמצעי תקשורת מגוונים כגון רדיו, טלוויזיה, עיתון, אתר אינטרנט ועוד.
הכתבה בדרך כלל מתייחסת לנושא ממוקד, הכולל זמן ומקום התרחשות.
לעיתים קרובות הכתבה היא ידיעה הכתובה בצורה ארוכה יותר, המתארת אירוע בסגנון סיפורי ובצורה מעמיקה יותר מאשר ידיעה פשוטה בחדשות.
כתבות אחרות לא מתרכזות באירועים עצמם, אלא בהתפתחויות ובמאורעות שהובילו לאותן התרחשויות ובתוצאות של האירועים האלה.
הכתבה (לעומת ידיעה קצרה) מיועדת לקורא שאינו נחפז, ומוכן להקדיש זמן רב יותר לקריאת הכתבה.
סוגי כתבות עיתונאיות: רֶפּוֹרְטָזָ'ה , כתבת תחקיר, כתבת צבע , כתבה פרסומית.
מבנה הכתבה כולל שלושה חלקים שונים: כותרת, פתיחה וגוף.
תפקיד הכותרת הוא להציג את נושא הכתבה.
אורך הכותרת יכול לנוע בין מילה אחת ועד למשפט, רצוי כמה שיותר קצר.
תפקיד נוסף של הכותרת הוא למשוך את העין של הקורא ולסקרן אותו לקרוא את הכתבה, הכותרת ממלאת תפקיד חשוב מאוד בכתבה, והיא פרט הכרחי בכתבה.
מכשיר ה-LG Q8 Plus עתיד להגיע כגרסה צנועה ל-LG V30. מכתבה באתר Gadgety.
אפשר גם להוסיף, בחלק של גוף הכתבה, כותרות משניות.
מטרתן היא לחלק את הכתבה לנושאים ולהקל על הקריאה וההבנה של הכתבה.
חלק הפתיחה, הנקרא גם "פתיח", "מבוא" או "הקדמה" הוא החלק הפותח את הכתבה, והוא צריך להכיל כמה משפטי פתיחה, המסבירים על הנושא המדובר.
לעיתים המשפטים נותנים פירוט על הנושא ולעיתים נותנים פחות פירוט, ואת הפירוט נראה בחלקים הבאים של הכתבה.
מטרתה העיקרית של הפתיחה היא להציג את הנושא בצורה מעניינת כדי לכבוש את לב הקורא, לעניין אותו ו"לשכנע" אותו לקרוא הלאה את המשך הכתבה.
הגוף הוא החלק שמכיל את התיאור העיקרי של הדברים והנושאים בהם הכתבה מתעסקת.
בחלק זה הכתב מפרט את הנושא, מסתמך על מקורות ועל דברי אנשים שראיין או שמע, ונותן תיאור נרחב, הסברים, נימוקים, דוגמאות ועוד.
זהו החלק החשוב ביותר בכתבה.
הגוף מתמקד בעיקר בחלקים המרכזיים של הכתבה, שהם; זמן, התרחשות, ומקום ההתרחשות.
הגוף צריך להיות החלק הארוך ביותר בכתבה, היות שהוא חלקה העיקרי ומביא את הנושאים בפירוט נרחב ובהסברים ונימוקים רבים.
גוף הכתבה קשור בצורה ישירה לחלקים האחרים, שמטרתם היא לכתוב אותו בקצרה או לסכם את הנקודות העיקריות שבו.
הגוף צריך להכיל משפטים קולחים וברורים ככל האפשר כדי שהקורא יוכל לקרוא את הכתבה בענייניות ולהבין את כל מה שנכתב מבלי "להיתקע" בקריאה.
בניגוד לידיעה חדשותית, אסור, ברוב הפעמים, לקצר כתבות על ידי השמטת הסוף.
רוב הכותבים נוהגים לסיים את הגוף ב"שורת מחץ", בסיום חזק ולעיתים אף שנון, כדי להותיר רושם חזק אצל הקורא.
ישנן 5 שאלות עיקריות שעל פיהן בונים כתבה, ורוב הכתבות צריכות להכיל תשובות לחמש השאלות, השאלות הן: מי?
כיוון שחמש השאלות מתחילות באות מ"ם, הן נקראות "חמש המ"מים".
- התשובה על השאלה הזאת היא נושא הכתבה, כלומר, הדמות \ הדבר המרכזי\ת שהכתבה מתעסקת בו\בה.
התשובה לשאלה הזו היא תיאור של ההתרחשות, שהיא החלק המרכזי ביותר של הכתבה.
דוגמה: (גן הילדים) החליט לשבות.
- באיזה זמן התרחש המקרה המתואר בכתבה?
דוגמה: (גן הילדים החליט לשבות) ביום ראשון.
- מדוע המקרה המתואר בכתבה התרחש?
דוגמה: (גן הילדים החליט לשבות ביום ראשון) כיוון ששכר הגננת והצוות היה נמוך במיוחד.
- באיזה מקום התרחש האירוע המתואר בכתבה?
דוגמה: (גן הילדים) הנמצא ברחוב ארלוזורוב בפתח תקווה (החליט לשבות...)
כתבן הוא מעבד התמלילים הבסיסי שנכלל כמעט בכל הגרסאות של Microsoft Windows מ-Windows 95 ואילך.
הכתבן, שהחליף את התמלילן ששווק עם Windows 1.0 – Windows 3.0, נחשב למתקדם יותר מפנקס הרשימות, ולפשוט יותר מ-Microsoft Word וממעבד התמלילים של חבילת Microsoft Works.
בעוד שכתבן מגיע עם יכולות עיצוב והדפסת טקסט, כולל הגדרות גופן ותמיכה בטקסט מודגש, נטוי, צבעוני ומיושר, חסרות בו פונקציות כמו בודק איות, תזאורוס ותכונות לשליטה על עיצוב העמוד.
כמו כן, התוכנה אינה כוללת תמיכה בהערות שוליים ובהערות קצה.
הדבקה ממסמך HTML אל תוך הכתבן, ממירה באופן אוטומטי את רוב התוכן ל-RTF (דבר שתלוי בחלקו בדפדפן האינטרנט שממנו הועתק הטקסט).
תוכנת הכתבן מתאימה לכתיבת הערות, טיוטות, מכתבים וסיפורים, ומותאמת לשימוש בטאבלטים, מחשבים ניידים וטלפונים חכמים שונים.
על כן, התוכנה אינה מתאימה לשימושים מסחריים הנשענים על גרפיקה כבדה.
ניתן להזין תו שאינו במקלדת לתוכנה על ידי הקלדת הקוד ההקסדצימלי שלו ב-Unicode ביחד עם .
באופן דומה ניתן להעביר את הקוד של תו מיישום אחר על ידי העתקתו לכתבן ביחד עם .
אף על פי ש-RTF הוא הפורמט הטבעי של התוכנה, היא אינה תומכת בתכונות הכלולות בפורמט RTF ממסמכים שנוצרו על ידי וורד החל מגרסה 2007 ואילך.
בגרסה ששוחררה עבור Windows XP נוספה תמיכה מלאה ביוניקוד, מה שאפשר לה לתמוך במספר שפות, אך UTF-16 / UCS-2 Big Endian אינו נתמך.
ניתן גם לפתוח קבצים שנוצרו על ידי מיקרוסופט וורד עד גרסה 2003, אם כי עשויות להתגלות בעיות תאימות בין הפורמטים.
כמו כן, בניגוד לגרסאות קודמות, היא לא יכולה לשמור קבצים בפורמט .doc (רק .txt ו-.rtf).
קבצים שנשמרו כטקסט Unicode מקודדים כ-UTF-16 LE.
למען האבטחה, Windows XP Service Pack 2 וגרסאות מאוחרות יותר של Windows וחבילות השירות שלה הפחיתו את התמיכה בפתיחת קובצי WRI ששימשו את התמלילן הישן יותר.
הגרסה ששוחררה עבור Windows XP Tablet PC Edition SP2 ועבור Windows Vista כוללת זיהוי דיבור, המאפשר למשתמש להכתיב לתוכנה מה שירצה.
בגרסאות Windows אלה ומאוחרות יותר, ניתן להתקין הרחבות המאפשרות לדוגמה בדיקת איות ודקדוק.
כמו כן, במערכות מויסטה ואילך, הושמטה לחלוטין התמיכה בפתיחת מסמכי וורד ישנים (.doc), הן בגלל בעיות תאימות שונות והן בגלל סיכוני אבטחה.
לצורך צפייה במסמכי וורד, הן ישנים והן חדשים, מיקרוסופט המליצה על Microsoft Word Viewer שהופץ בחינם.
הגרסה ששוחררה עבור Windows 7 כללה אפשרות לפתיחת מסמכים שנוצרו בתוכנות OpenOffice לגרסאותיהן, וכן הציגה ממשק משתמש חדש בסגנון Ribbon בדומה לממשק שהוצג בגרסאות Microsoft Office מ-2007 ואילך.
בספטמבר 2023 נודע כי מיקרוסופט תפסיק את עדכוני התוכנה של תוכנת הכתבן, ותסיר אותה מהגרסאות הבאות של Windows.
כתבים מיוחדים הוא סרט קומדיה סאטירית שנכתב ובוים על ידי ריקי ג'רווייס, שגם שיחק בו.
עלילת הסרט מתמקדת בכתב רדיו בתחנה מקומית בניו יורק שנשלח לסקר מלחמה באקוודור יחד עם טכנאי הקול הראשי של התחנה, אולם האחרון זורק בטעות את הכרטיסים והשניים מסקרים את המלחמה מבית הקפה הסמוך לתחנה, תוך שהם שולחים "ידיעות" מאקוודור שהולכות ומסתבכות.
כתב הרדיו פרנק בנוויל (אריק באנה) נכנס לזירת רצח תוך שהוא מתחזה לשוטר ומקבל את פרטי הרצח.
לאחר שהוא מסולק מהזירה הוא מפרסם בפרסום ראשון את פרטי המקרה בתחנת רדיו.
כשהוא מגיע לתחנה זוכה פרנק בתשואות העובדים על הפרסום הראשון, אך המנהל ג'פרי מלארד (קווין פולאק) מזהיר אותו שאם יפר את החוק פעם נוספת, הוא יפוטר.
בערב, טכנאי הקול של התחנה, איאן פינץ' (ריקי ג'רווייס), לוקח את אשתו אלינור (ורה פרמיגה) לאירוע השנתי של התחנה, אך בהמשך הוא נאלץ לעזוב כדי לסקר אירוע של לקיחת בני ערובה יחד עם כתבת אחרת, קלייר מדוקס (קלי מקדונלד).
באירוע אלינור מכירה את פרנק והשניים הולכים לביתה תוך שהיא מסתירה את העובדה שהיא נשואה לאיאן.
למחרת בבוקר, מלארד ממנה את פרנק לסקר מרד שעתיד להתרחש באקוודור.
בנוסף, פרנק מבקש לקחת איתו גם את איאן לאקוודור.
בתחילה פינץ' מסרב בטענה כי עליו להציל את הנישואין שלו לאלינור שנפרדה ממנו בבוקר, אך לאחר זמן קצר הוא משנה את דעתו.
בנמל התעופה, מתגלה שאיאן זרק בטעות את הדרכונים והכרטיסים שלו ושל פרנק.
הם חוזרים לבית קפה אותו מנהל הזוג הספרדי ברידג'יה (אמריקה פררה) ודומינגו .
בית הקפה ממוקם מעבר לכביש בצמוד לתחנת הרדיו.
בעזרתם בעלי בית הקפה, הם מזייפים את היותם באקוודור מהחדר הסמוך.
אחרי שהם מחליטים שהסיפור צריך להיות גדול יותר, הם ממציאים את קיומו של אמיליו סנטיאגו אלוורס, דמות מסתורית וחמקמקה שקשורה למלחמה.
הדיווחים שלהם אודות האיש מעלים חשש בוושינגטון שהשניים יהיו כעת מטרה בידי אנשיו של אלוורס.
בינתיים, פרנק ופינץ' צופים בכתבים אחרים שמדווחים על הדמות הבדיונית שהמציאו, ובהם היריב הטלוויזיוני של פרנק, ג'ון בייקר (בנג'מין בראט).
מלארד מתקשר לפרנק ומבקש ממנו שהשניים יגיעו לשגרירות ארצות הברית בקיטו, משם יפונו הביתה.
מחשש שיאכנו את הטלפונים שלהם ויגלו שהם בניו יורק, שניהם הורסים את כרטיסי הסים שלהם.
בבוקר שלמחרת, פרנק ופינץ' לא מגיעים לשגרירות בקיטו ומעוררים דאגה בקשר לשלומם.
במקביל, כתבים מתחילים לדווח על "היעלמותם" של השניים.
קלייר מבקרת בביתה של אלינור אך נראה שאשתו של איאן עוסקת בעיקר בניסיון להבליט את הסיפור האישי שלה.
פרנק ופינץ' מזייפים את העובדה שנחטפו ושולחים סרטון בו הם מבקשים מנשיא ארצות הברית לשלם כופר שהם יוצאו להורג.
בערב הם צופים בטלוויזיה בה מתראיינת אלינור ופרנק מבין שזו שפגש באירוע היא אשתו של איאן.
בתוכנית, אלינור מבצעת את שירה "דולר לגיבור", וקוראת להחזרה של פרנק ואיאן.
אלינור הופכת לסנסציה לאומית, כשהיא מקימה קרן צדקה עבור בעלה ופרנק.
מלארד מבקש מקלייר להכיר את אלינור טוב יותר, וקלייר מבינה שאלינור מנצלת את המצב כדי לקדם את קריירת השירה שלה.
פינץ' מבין את האנוכיות של אשתו, ואומר שהוא כבר לא כועס על שהיא עזבה אותו.
ביום ההולדת שלו, הוא אומר שהוא לא יכול להמשיך עם ההתחזות הזו.
הוא ופרנק מגבשים תוכנית במסגרתה הם ייסעו לאקוודור ומשם יגיעו לשגרירות בקיטו.
הם מגיעים לבית שלו ושל אלינור, שם הם נתפסים בניסיונם לקחת חלק מהכסף, והם מחליטים לחלק את הכסף ביניהם.
לאחר מכן הם נוסעים ולאחר מכן מפליגים באופן לא חוקי ומגיעים לאקוודור.
באקוודור, הם מקבלים טרמפ ממקומי, שלוקח אותם לבר שבו הם נחטפים.
הם נלקחים לכפר קטן בו הם נאסרים.
בתחושה שהוא הולך למות, פרנק מתוודה בפני פינץ' ששכב עם אשתו.
למחרת בבוקר החוטפים דורשים מאלינור כופר, אך במחשבה שפרנק ואיאן מנסים לקחת ממנה את החלק שלה, היא מסרבת ואומרת לחוטפים להרוג אותם.
כשמפקד החוטפים חוזר הוא מציע להם להילחם עד המוות, כשהמנצח ישוחרר.
פרנק לוקח מהחוטף את האקדח שלו ואחרי התלבטות פינץ' יורה בו ובהמשך במספר חוטפים נוספים.
הם גונבים מכונית ומגיעים לשגרירות ארצות הברית בקיטו, משם הם מוטסים במטוס פרטי בחזרה לארצות הברית.
עם חזרתם הם מתקבלים בתשואות על ידי מזכירת המדינה, עיתונאים, חברים ומשפחה.
פרנק נואם ופינץ' מתעלם מאלינור והולך להודות לדומינגו ולברידג'יה.
לאחר מכן, אלינור משוחחת עם העיתונות על האלבום החדש שלה, ופינץ' מוריד את טבעת הנישואין שלו.
הוא ניגש לקלייר ומגיש לה כוס קפה על כל הפעמים שבהן היא קנתה קפה רק לו.
פינץ' מבין שקלייר מחבבת אותו בגלל מי שהוא, והם מתחילים לצעוד לכיוון מנהטן.
בסוף הסרט מעירה קלייר "זה נראה כמו סוף של סרט", ואיאן משיב "סרט דל תקציב, אולי".
+שםדמותאריק באנהפרנק בנווילריקי ג'רווייסאיאן פינץ'ורה פרמיגהאלינור פינץ'קלי מקדונלדקלייר מאדוקסבנג'מין בראטג'ון בייקרקווין פולאקג'פרי מלארדאמריקה פררהברידג'יהראול קסטילודומינגו
בסוף 2014 דווח שריקי ג'רווייס יביים סרט בשם "כתבים מיוחדים" אותו יכתוב.
ב-19 במאי 2015 החלו צילומי הסרט בטורונטו.
ב-27 ביוני עברו הצילומים לניו יורק.
שלב הצילומים הושלם עד 2 ביולי 2015.
הסרט זכה לביקורות שליליות, ובאתר Rotten Tomatoes הוא זכה לציון של 3.91 על סמך 36 ביקורות.
ב-Metacritic הוא קיבל ציון של 36 מתוך 100 לפי 14 ביקורות.
כתבי אוגרית הם אוסף של טקסטים עתיקים שנכתבו בכתבי יתדות (אלפביתיים והברתיים) בשמונה שפות לפחות, והתגלו משנת 1928 באתרי העיר אוגרית.
עד כה נמצאו מעל 1,300 לוחות ושברי לוחות חרס כתובים באלפבית אוגריתי (רובם באוגריתית, מעטים מהם בחורית ובאכדית, ולוחות אחדים שנמצאו ברחבי כנען וביטאו כנראה ניב כנעני שאיננו אוגריתית) וכ־1,500 לוחות ושברי לוחות חרס בכתב יתדות הברתי (וכוללים בעיקר אכדית, מעט שומרית, חתית וחורית, ואף טקסטים אחדים באוגריתית).
הכתבים נכתבו בסביבות 1400–1200 לפנה"ס.
הלשון הפרוזאית במסמכים ומכתבים המלכותיים קרובה מאוד לטקסטים הספרותיים, וניחנת בעידון ובכתיב מדויק; אך כמה טקסטים לא פורמליים, שנכתבו על־ידי בעלי השכלה לקויה או זרים, חושפים מאפיינים בלשון המדוברת שלא משתקפים באורתוגרפיה הסטנדרטית.
הכתבים האכדיים משתמשים באכדית הבבלית התיכונה.
כאשר נכתבו מלים או שמות אוגריתיים באכדית, לא נשמר הערך הפונטי של העיצורים הגרוניים (שאינם קיימים באכדית), והתנועה o (שגם היא לא קיימת באכדית) הועתקה בתנועה u.
מלים אוגריתיות ששולבו בטקסטים אכדיים סומנו לעיתים באמצעות "גלוסה" .
עד כה נמצאו כ־1,500 טקסטים ושברים, כולם מתוארכים למאות ה־13 וה־12 לפנה"ס.
המפורסמים ביותר מבין כתבי אוגרית הם כחמישים השירים האפיים.
הכתבים האחרים כוללים 150 לוחות המתארים את הפולחן והטקסים האוגריים, 100 מכתבים, מספר קטן של חוזים וטקסטים משפטיים אחרים (באכדית שנחשבה אז לשפת החוק), ומאות טקסטים מנהליים או כלכליים, בעיקר רשימות שמות וסחורות.
הכתבים הבולטים והארוכים ביותר שנמצאו באוגרית הם לוחות השירה.
בין קובצי השירה הבולטים ניתן למנות את עלילות בעל וענת, אגדת כרת ואגדת אקהת, ובלוחות בודדים נמצאו יצירות שירה עלילתית אחרות, כגון הולדת שחר ושלם, חתונת ירח ונכל, לחש עלילת האלים הנאבקים בנחש, וקטעים רבים נוספים.
הטקסטים הפולחניים שנמצאו באוגרית הם כתבים שאינם שיריים, ומתארים את הפולחן שננהג בעת כתיבתם.
בין כתבים אלה ניתן למצוא רשימות קורבנות: לאלים השונים, להגנת העיר אוגרית, לימים השונים בחודש, ולאלים שונים בתוספת מנחות מתכת.
בין סוגי הקורבנות ניתן למנות שֶׂיִים, אלופים, "גדולות" (בנות בקר) ו"דקות" (בנות הצאן), צאן, שלמים, ציפורים, ובין המנחות ניתן למצוא "שקלי כסף טוב" ו"שקלי חרוץ".
כתובת אחת מתארת את הפולחן בחודש הראשון, כולל החגים, הקרבנות, והמנהגים שנדרש המלך לקיים.
בין הרשימות הרבות שנמצאו ישנן רשימות בעלות זיקה פולחנית, כגון רשימת מקדשים, רשימת אלים, רשימת חמורים למעמדות הכהונה, רשימת סוגי התגלויות של אל ועוד.
מקדשי אלים, יחד עם שמות אנשים פרטיים, נזכרים ברשימה של כמויות כסף או יין.
לעיתים מעמדות כהונה נזכרים ברשימות מנהלתיות בין גילדות מקצועיות שונות.
בין הכתבים נמצאו גם דיווחים אסטרונומיים.
בארכיוני אוגרית נמצאו מכתבים רבים, בשפות שונות.
הנושאים הנפוצים הנידונים במכתבים הם דרישות שלום (מעבר לברכת הנימוס הרגילה הפותחת מכתבים רבים), נושאים כלכליים, שחרור עבדים/משרתים, ענייני ספנות, ודיפלומטיה.
המכתבים נקראים, כמו במקרא, "ספר".
כתבים אחרים שאינם רשימות כוללים חוזים, שטרות הענקת שדות מהמלך, הוראות מלכותיות, שמות על חותמי גליל ("מאַדֿמנ" באוגריתית), וכתובות שיוך לאדם או לאנשים.
בין הלוחות נמצאו תרגילי כתיבה שונים, כגון סדר האלפבית האוגריתי, רשימת מילים המתחילות באות י', מבחן כתיבה ולוח הכולל העתקה חלקית של מכתב יחד עם כמחצית מאותיות הא"ב לפי סדרן פעמיים וכמה מילים ואותיות ללא הקשר בסוף.
בין הכתובות הזרות באוגרית נמצאו כתובות פולחניות בחורית באלפבית האוגריתי בהם נזכרים אלים כנענים כגון אל, ענת, וכן אלים חוריים כגון כומרבי , נובדיג , חבת ועוד.
הטקסט המוזיקלי העתיק בעולם (ככל הנראה) נמצא באוגרית, ונכתב בחורית ואכדית.
בחלק מהטקסטים האוגריתיים משולב מעט טקסט בכתב יתדות אכדי; ברוב המקרים מדובר במספר מצומצם של מילים בסוף רשימה לצורך זיהוי תוכן הרשימה או לסכמה.
בין הלוחות נמצא גם לוח פגום, המשווה אותיות אוגריתיות למקבילותיהן האכדיות העיצוריות.
ייתכן שמספר טקסטים כתובים באכדית בכתב היתדות האוגריתי.
בדומה לרשימות הרבות שנכתבו באוגריתית, מספר רשימות שנמצאו באתר נכתבו באכדית, על לוחות עליהם נכתב גם טקסט אוגריתי.
דוגמות לכך הם לוח עם רשימה קצרה של בדים ומספרים באכדית, או רשימת כמויות שמן באכדית.
כתבים אחרים באכדית בלבד כוללים מכתבים, רשימות מנהליות, חוזים, טקסטים מילוניים, ועוד.
באוגרית נמצאו גם כתבים רבים בשומרית, מצבה וחרפושיות במצרית עתיקה, ממצאים עם הירוגליפים חתיים, ולוח בקיפרו־מינואית .
שני חצים עם כתובות שיוך באלפבית פיניקי נמצאו בעיר.
אחד הוא להב מנחל תבור ועליו כתובת באלפבית האוגריתי "ל[צ]לבעל ב[ן] פלצבעל".
שני הוא לוח חרס פגום כתוב באלפבית אוגריתי שנמצא בבית שמש.
לא ברור מה תכנו של הלוח, אך הוא כנראה דתי.
כתובת אחרת היא מתענך, וכוללת משלוח של אוכל כלשהו.
שלוש הכתובות כתובות מימין לשמאל, בניגוד למרבית הכתבים שנמצאו באוגרית.
כאמור, כמה חפצים אחרים, כגון מצרפת (עיר פיניקית), כמד ואף קפריסין, נמצאו על כתובות באוגריתית עליהם.
בתל אפק נמצא מכתב מאוגרית בארמון המושל שבתל.
המכתב עוסק במשלוחי חיטה מדרום כנען לאוגרית.
חיטה מיבולי כנען נשלחת אליה, באמצעות נציב מצרים בכנען, משתי ערי הנמל העיקריות שלו, יפו ועכו, הנזכרות במכתב, ובתיווכה החיטה עוברת לאימפריה החתית.
רוב הטקסטים התגלו בחפירות הצרפתיות בין 1929–1969 באתר ראס שמרה; מעטים מהם התגלו מ־1971 והלאה בחפירות סוריות-צרפתיות בראס אבן־האני , דרומית לראס שמרה.
בחפירות העיר אוגרית, שנמצאה במקרה בשנים 1928–1929 בראס שמרה מצפון ללטקיה, נמצאו כמה מרבצים של לוחות חרס בכתב יתדות; כולם מתוארכים לשלב האחרון של אוגרית, בסביבות 1200 לפנה"ס.
נמצא כי הטקסטים נכתבו בשפה שמית צפון־מערבית לא ידועה.
לוחות אחרים שנמצאו באתר נכתבו בשפות אחרות של כתב יתדות (שומרית, חורית ואכדית), כמו גם הירוגליפים מצריים וחתיים, וקיפרו־מינואית.
הלוחות נמצאו בספריית ארמון, ספריית מקדש ובשתי ספריות פרטיות, כנראה ייחודית בעולם באותה תקופה – האחת שייכת לדיפלומט בשם רפאנו.
הספריות באוגרית הכילו כתבים דיפלומטיים, משפטיים, כלכליים, מנהליים, לימודיים, ספרותיים ודתיים.
במהלך חפירות 1958, נחשפה ספריית לוחות נוספת.
עם זאת, אלה נמכרו בשוק השחור ולא הוחזרו מיד.
"לוחות קלרמונט – ראס שמרה" נמצאות כעת במכון לעתיקות ונצרות, בית הספר לדת, אוניברסיטת קלרמונט, קלרמונט, קליפורניה.
הם נערכו על ידי לורן ר.
לאחר 1970, היורש של קלוד שפר (חופר אוגרית) היה אנרי דה קונטנסון, ואחריו ז'אן מרגרון, מרגרט יון, ולאחר מכן איב קלבה ובסאם ג'מוס, שמאז 2005 מכהן בתפקיד המנהל הכללי של עתיקות ומוזיאונים.
בשנת 1973 התגלה במהלך חפירות הצלה ארכיון המכיל כ־120 לוחות.
בשנת 1994 התגלו יותר מ־300 לוחות נוספים, אלפביתיים (כלומר אוגריתיים) והברתיים (אכדיים), המתוארכים לסוף תקופת הברונזה המאוחרת, בתוך בניין גזית גדול; אלה הם כתבי "ארכיון אוּרְתֶנוּ".
עד שנת 2000 נחשפו כבר 650 תעודות מארכיון אורתנו.
כתבי אוגרית התגלו כחשובים להכרת תולדות המזרח הקדום, ובמיוחד להבנת התנ"ך.
הלוחות שימשו חוקרי התנ"ך להבהרת טקסטים עבריים מקראיים וחשפו הקבלות רבות, תרבותיות, דתיות ולשוניות, בין ישראל ויהודה הקדומות ודתן לתרבויות השכנות.
הלוחות חושפים הקבלות למנהגים הישראלים המתוארים במקרא; לדוגמה, הענקת חלק גדול יותר מהירושה לבן הבכור, ייבום ופדיון הבן היו מנהגים נפוצים גם בקרב האוגריתים.
רשימות מסוימות הקשורות בחקלאות ובמרעה הושוו לפקידים המלכותיים של דוד המלך המפורטים בדברי הימים ( ו).
ייחודיים בין הטקסטים האוגריתיים הם הכתבים האקרוסטיכונים האלפביתיים הקדומים ביותר הידועים, רשימות אותיות בכתב יתדות אלפביתי, שבהן ניתן לראות לא רק את הסדר הקאנוני של הכתב העברי־פיניקי, אלא גם השמות המסורתיים לאותיות האלפבית.
לכתבי הקודש (התנ"ך והברית החדשה), או בשמם המקובל בארצות הברית הבייבל The Bible, הייתה השפעה מכרעת על עיצוב הלאומיות אמריקנית.
חשיבותם של כתבי הקודש בארצות הברית הייתה גדולה מיום ייסודן של המושבות הבריטיות באמריקה, ועד לעומק המאה ה-19. במשך 150 שנות התקופה הקולוניאלית רוב החינוך היה ביתי, כאשר עיקר הלימוד היה לקרוא ולפרש את הבייבל.
רוב המתיישבים במושבות הדרומיות היו אנגליקנים.
מושבות ניו אינגלנד בצפון הוקמו כמושבות פוריטניות, עם להט דתי בייבליסטי.
המאפיין העיקרי של הדת הפוריטנית בניו-אינגלנד היה מחויבות עמוקה לבייבל מצד אחד, וזכותו של כל איש לפרש את הבייבל כרצונו מצד אחר.
בספרו "הדמוקרטיה באמריקה" טען דה טוקוויל ששרשי הדמוקרטיה האמריקנית נעוצים במסורת התרבותית- פוליטית שהמתיישבים הביאו למושבות הבריטיות, ובעיקר הרגלם של האמריקנים להתאגד בקהילותיהם סביב עניינים כנסייתיים.
גם האנגליקנים, ובודאי הפוריטנים היו נוצרים פרוטסטנטים.
בדומה לכך, גם רוב המתיישבים במושבות המרכז היו פרוטסטנטים.
המשותף לכל הפרוטסטנטים היה ביסוס הנוהג הדתי על כתבי הקודש לבדם, ולא על מסורת הכנסייה.
כמו כן, הקביעה כי הבייבל ניתן לפרשנות עצמאית, שלילת האפשרות לגאולה באמצעות מעשים טובים, הדגשת האמונה כאמצעי היחיד לקבל את חסד האל, וסירוב להכיר בייחוד של מעמד הכמורה על פני יתר המאמינים (ראה בהרחבה בערך נצרות פרוטסטנטית).
בתנאים המיוחדים שנוצרו בארצות הברית, ביטויים המעשי של ערכים אלה יצר מעין "דת בייבל" אמריקנית.
אהבתם ומחויבותם של האמריקנים לבייבל בתקופה הקולוניאלית באה לידי ביטוי בין השאר בשמות פרטיים ובשמות מקומות, וכמובן בעצם נוכחותו של בייבל בכל בית, כאשר במקרים רבים מדובר בספר היחיד בבית.
יסודות הדמוקרטיה האמריקנית נעוצים במידה לא מבוטלת בעיירות של ניו אינגלנד.
במרכז העיירה היה "בית המפגש הקהילתי" Congregational Meetinghouse.
כך כונתה בתקופה הקולוניאלית הכנסייה הפוריטנית.
בכל עיירה היה לפחות מרכז אחד כזה.
המטיפים היו מלומדים, ולימדו בייבל, מדעים, שפות ועוד.
הציבור כולו היה משכיל, בעיקר על מנת שיוכל לקרוא בבייבל.
הדמוקרטיה כתרבות וכמשטר, צמחה במידה רבה מתוך אותה נצרות פרוטסטנטית, במידה לא מבוטלת בגלל טיפוח ערכי האינדיבידואליזם והרציונליזם.
ערכים אלו התפתחו בתרבות זו, מהחשיבות שייחסו הפרוטסטנטים לאמונה, שהאדם ניצב לבדו מול האל, מפרש את כתבי הקודש לפי הבנתו, ואינו נמדד על השתתפותו בטקסי קהילת המאמינים, אלא במעשים הטובים שהוא עושה כיחיד.
האינדיבידואליזם הפרוטסטנטי הדגיש את חופש המצפון והבחירה.
פילוסופיה אינדיבידואליסטית מנתחת תופעות חברתיות כיחסי גומלין בין פרטים בעלי רצון חופשי, מה שהוביל למשטר הדמוקרטי המודרני, כמשטר המתבסס על הסכמתם של רוב היחידים בחברה לחיות יחד.
התקופה אחרי המהפכה האמריקנית התאפיינה בהתעוררות דתית משמעותית, וביצירת כיתות דתיות חדשות.
היסטוריונים שעוסקים בדת ברפובליקה הצעירה, כמו מרק נול, טוענים שבראשית המאה ה-19 נוצרה בארצות הברית סינתזה תרבותית בין פרוטסטנטיזם אבנגליסטי, ורפובליקניזם, כאשר כל הכיתות הדתיות, היו שותפות להדגשת סמכותו של הבייבל.
סינתזה זו, של "רפובליקליזם אבנגליסטי", התבססה במידה רבה על כך, שרוב האמריקנים האמינו שאדם צריך לסמוך על שכלו ועל כח שיפוטו.
עבור אמריקנים רבים תובנה זו התפתחה במידה רבה כתוצאה מהמקובל בנצרות האמריקנית, שכל אדם יכול וצריך לפרש את הבייבל כראות עיניו.
בשנים אחרי המהפכה מדינות הדרום נעשו יותר דתיות ממדינות הצפון, ונוצרה "חגורת הבייבל".
בדרום התערבו מטיפים מתודיסטים ובפטיסטים צעירים בהווי העממי, בעיקר דרך קשרים חברתיים שיצרו בעיקר עם נשות האיכרים.
המטיפים והנשים תמכו אלה באלה.
כריסטין הירמן אומרת, שהכיתות הדתיות האבנגליסטיות צמחו בעיקר הודות לאותם מפגשים בלתי אמצעיים בבתי האיכרים.
החוט המקשר בין העולם החילוני לעולם הדת היה הזכות והחובה של כל אחד לפרש את הבייבל כהבנתו.
במהלך המהפכה האמריקנית ובעקבותיה, התפתחה זהות לאומית אמריקנית.
זהות לאומית זו לא הייתה דבר מובן מאליו, נוכח זהות מגובשת של כל אחת מהמדינות (וירג'יניה, מסצ'וסטס, וכו'), ועוד יותר מכך, נוכח השוני בין מדינות הצפון והדרום.
ארצות הברית נולדה כרפובליקה, שהתפתחה עד מהרה למדינה דמוקרטית.
התפתחות שרחוקה מלהיות מובנת מאליה נוכח ההבדלים הנזכרים, ובמיוחד נוכח תופעת העבדות.
מכנה משותף לכל מדינות הברית היה זיקה חזקה במיוחד לבייבל, שהיה כאמור נפוץ ופופולרי במיוחד בכל מדינות הברית באותן השנים.
ההיסטוריה האמריקנית התאפיינה מאז הקמת המושבות הבריטיות ועד אמצע המאה ה-19 בתופעה של הרחבת ההתיישבות לכיוון מערב.
דה טוקוויל מתאר את המתיישבים במערב, כאנשים "שחודרים למערב הפראי עם בייבל, גרזן וקובץ עיתונים".
בשנים אחרי המהפכה מתפתחים ברחבי ארצות הברית בתה"ס הציבוריים, ומעכשיו הם קולטים גם את רוב ילדי המעמד הבינוני.
הקריאה נעשתה מן הבייבל, שסיפק גם את תוכן הלימוד המרכזי.
עד מהרה הוקמו גם בתי"ס של יום א', זאת במאמץ לצמצם יציאתם לתרבות רעה של ילדי העניים.
קסטל מציין הבדל גדול בין ארצות הברית לאנגליה: חינוך לעניים היה מאד מקובל בארצות הברית, בניגוד לאנגליה.
הפעילים ביותר בשטח היו הקווייקרים, שהיו הפעילים גם בארגונים נגד העבדות, והקימו בין השאר בתי"ס לשחורים משוחררים.
בתה"ס של יום א' חילקו לילדים ארוחות, ביגוד וספרי בייבל.
ספרי הלימוד הבסיסיים ברפובליקה הצעירה, Spellers & Readers, משתמשים בבייבל לקריאה בסיסית, ועיקרם הוקדש ליחסי האל עם העולם, עם האדם ועם הילד עצמו.
בספרי הלימוד המשיכו לשלב קטעי בייבל, וספורים מהבייבל, במשך כל המאה ה־19. אף לא אחד מספרי הלימוד יכול להיות מוגדר כחילוני.
נוכחות האל היא מוחשית מאד בעולם, והשגחתו הברוכה על היחידים ועל האומה כולה, ונמצאת בכל ספרי הלימוד בכל המאה ה־19. ספרי הלימוד ניסו לשכנע שכל יציאה כנגד הבייבל מערערת את הסדר החברתי.
דאיזם ואתאיזם הוצגו בספרי הלימוד כלא הגיוניים ולא מוסריים.
הספרים "מגייסים" את האישים המפורסמים, שהיו נוצרים נאמנים ומוצהרים, החל בניוטון ובג'ון לוק, עם דגש על ג'ורג' וושינגטון, שתמיד חש בנוכחות האל, שהדריכו בדרכו.
נח וובסטר נחשב "אבי החינוך האמריקני".
מילון וובסטר שערך, נועד להיות מילון שיבטא את רוחה וערכיה של האומה הצעירה.
במילון הוסיף וובסטר מילים, ובעיקר משמעויות, שמצא בבייבל.
בשנת 1834 כתב וובסטר ספר על ערכו של הבייבל, כמדריך לצעירים שנכנסים לקולג'.
הוא כותב שם, שהבייבל הוא המדריך החשוב היחיד לחיי האדם, אם בענייני יחיד וחברה, ואם בשאלות ארגון החברה ודרכי השלטון.
האבות המייסדים היו בייבליסטים מובהקים, הכירו "בדת בייבל" אמריקנית, ובחשיבותה לעיצוב האומה.
בנאום הפרידה של ג'ורג' וושינגטון מהאומה, בסיום נשיאותו, מתייחס וושינגטון למעשה "לדת הבייבל" האמריקנית.
הנשיא היוצא מתייחס לסכנות הפנימיות המאתגרות את הברית, בעיקר בגלל ההבדלים בין הצפון והדרום, אך טוען שניתן להתגבר על הקשיים, כי המשותף רב על המבדיל.
וושינגטון טוען שיש לכולם את אותה הדת.
דת זו עומדת ביסוד הרפובליקה, וארצות הברית כאומה העומדת על יסודות אלה, ועתידה לתת לעולם השראה, כיצד לנהוג בדרכי המוסר והחסד.
ג'ון אדמס, אחד החשובים באבות המייסדים והנשיא השני, הכיר היטב את הבייבל, והוקירו מאד.
בצעירותו, כ-15 שנים לפני המהפכה, כתב אדמס ביומנו, שאם חברה מאמצת את הבייבל כבסיס החוק והמוסר, אזי כל חבריה יהיו בעלי מצפון, ועושים מעשי חסד איש לרעהו.
בזקנתו, בשנת 1807, שנים אחדות אחרי סיום כהונתו כנשיא, כתב אדמס לידידו בנימין רש, שהבייבל מכיל את הפילוסופיה העמוקה ביותר, את המוסריות הגבוהה ביותר, ואת המדיניות המעודנת ביותר עלי אדמות.
זה הספר הרפובליקני ביותר בעולם.
חוקי הבייבל הם הדרך היחידה לדעתו לשימור הרפובליקה.
תומאס ג'פרסון נחשב לאבי רעיון הפרדת הדת מהמדינה.
רעיון ההפרדה ממחיש את השפעתו של הבייבל על עיצוב הלאומיות האמריקנית, כגורם דתי משותף, מה שיצר בפועל הגבלת כוח פוליטי של ממסד דתי זה או אחר.
כמושל וירג'יניה, ג'פרסון יזם את חוק ההפרדה בווירג'יניה.
שאר מדינות הברית הלכו בעקבות וירג'יניה.
גם התיקון הראשון בחוקה אימץ את הרעיון.
ג'פרסון רצה למנוע עדיפות "לכנסיית מדינה" (הכנסייה האנגליקנית בווירג'יניה) על פני כנסיות אחרות.
החוק זכה לתמיכה של כל הכיתות הדתיות.
ג'פרסון גם ערך מחדש את "הברית החדשה".
את הדחיפה לכך קיבל כנראה מידידו צ'ארלס תומסון, מי שהיה מזכיר הקונגרס הקונטיננטלי מיום היוסדו, 1774, עד לפיזורו עם אישור החוקה, 1789 (את שארית חייו הקדיש תומסון לחקר הבייבל).
תומסון, שהוציא ב־1808 פירוש לבייבל, שלח לג'פרסון בשנת 1815 תמצית שהוא ערך לארבעת האוונגליונים (ספרי הבשורות).
אז ניגש ג'פרסון לעריכת הבייבל "שלו".
בגלל הפופולריות של הבייבל, ג'פרסון הבין שהבייבל משמש בסיס חינוכי ראוי לאומה הצעירה, ולפיכך הוא רצה לשפר את הבייבל.
יתר על כן, ההיסטוריון הולוצ'אק מעריך, שג'פרסון רצה לקבע בייבל "חינוכי", מקובל על כולם, ובדרך זו לחזק עוד יותר את הפרדת הדת והמדינה.
בחילופי מכתבים בין תומאס ג'פרסון לבין ג'ון אדמס, לקראת כתיבת הפרויקט, מסביר ג'פרסון לאדמס עד כמה הוא סולד מהברית-הישנה, אך מעריך את הברית החדשה, אפילו שגם היא לא נקיה מפגמים.
במכתבי התשובה מגן אדמס בלהט על הברית הישנה, ומבטא שם את הקונצנזוס עליו התחנך בניו אינגלנד.
כל האמור לעיל הביא הלכה למעשה להיווצרותה של "דת בייבל" אמריקנית.
פיליפ שף הגדיר בשנת 1855 את האומה האמריקנית, כאומה שהיא קברו של עוף החול של הלאומיות האירופאיות השונות, אבל לא פחות מכך קברן של הכתות הנוצריות השונות, ומתוך כך הותכה דת חדשה.
דת שנוצרה בניגוד למגמת החילון, שהייתה אופיינית לשאר ארצות המערב במאתים השנים האחרונות.
ארצות הברית הייתה המדינה המערבית היחידה, שלא עברה באותן שנים תהליך חילון מואץ.
גילברט צ'סטרטון הגדיר בשנת 1922 את ארצות הברית "אומה עם נשמה של כנסייה".
גם כיום רוב מכריע של האמריקאים מאמינים באלוהים ורואים את עצמם דתיים.
הנשיא לינקולן כתב "לגבי הספר הדגול הזה, זו המתנה הטובה ביותר שאלהים נתן לאדם...
כל הדברים הנחוצים לרווחת האדם מתוארים בו." ביוגרף חשוב של לינקולן קבע שהבייבל הוא מקור עיקרי לציטוטים, לסגנון הכתיבה ולדרך החשיבה שלו.
הנשיא הארי טרומן היה בייבליסט נלהב.
הוא האמין שהאל הטיל עליו להחזיר את עם ישראל לארצו, ותמך בהקמת מדינת ישראל, בניגוד לאנשי מחלקת המדינה.
טרומן ראה עצמו בתור "כורש החדש".
המסורת של נאומים שנתיים של הנשיאים, הרוויים בטרמינולוגיה בייבליסטית, נמשכה גם לכל אורך המאה העשרים.
בנאום ההכתרה של ג'ון קנדי, 1961, הנשיא הקתולי הראשון בארצות הברית, הרבה הנשיא להשתמש בביטויים ברכת האל", "עזרת האל", בדרך המזכירה מאד את לשון המקרא.
בנאום ההכתרה של לינדון ג'ונסון, 1965, השפה המקראית מפורשת אף יותר: "...הם כרתו ברית עם ארץ זו.
ברית זו, שנולדה מצדק, שנכתבה מתוך חירות, שנכרכה באיחוד, נועדה להאציל מרוחה על תקוות האנושות כולה..."
הביטוי "In God We Trust" (באל נשים מבטחנו) נעשה המוטו של ארצות הברית, ואף אומץ באופן רשמי כמוטו על ידי הקונגרס בשנת 1956. ביטוי זה מוטבע על כל שטר כסף אמריקני.
לפי משאלים שנערכו בעשור הראשון של המאה, כ־90% מהאמריקנים היו מרוצים מהדפסת המוטו הזה על השטרות.
דת הבייבל האמריקנית השפיעה מאד על עיצוב אידאולוגית ההתפשטות של ארצות הברית מערבה, והצדקת שליטתה ביבשת אמריקה כציווי דתי, מה שנקרא "היעוד הגלוי".
השפעת "דת הבייבל" על יחסי ישראל - ארצות הברית
הזיקה הדתית של אמריקאים לבייבל, במיוחד בקרב נוצרים אוונגליסטים, השפיעה משמעותית על יחסי ישראל-ארצות הברית.
הנשיא טרומן ראה עצמו "כורש חדש", ותמך בהקמת מדינת ישראל, בניגוד לעמדת מחלקת המדינה.
האמונה הדתית של האוונגליסטים, הרואה בהקמת מדינת ישראל חלק מהתגשמות נבואות תנ"כיות, הובילה לתמיכה פוליטית ומדינית נרחבת בישראל.
לדוגמה, המטיף ג'ון הייגי, מייסד הארגון "נוצרים מאוחדים למען ישראל" (CUFI), מילא תפקיד מרכזי בקידום העברת שגרירות ארצות הברית לירושלים בשנת 2018
כתבי הלוויה המצריים העתיקים הם אוסף של מסמכים דתיים ששימשו במצרים העתיקה, בדרך כלל כדי לעזור לרוחו של האדם המעוניין להישמר בחיים שלאחר המוות.
הם התפתחו עם הזמן, החל מכתבי הפירמידות בתקופת הממלכה הקדומה דרך כתבי ארונות קבורה בתקופת הממלכה התיכונה ולמספר ספרים, כשהמפורסם ביותר הוא ספר המתים, בתקופת הממלכה החדשה ובזמנים מאוחרים יותר.
כתבי הלוויה של הממלכה הקדומה היו שמורים בתחילה למלך בלבד.
לקראת סוף התקופה הופיעו הכתבים בקברי נשות המלוכה.
אלו הם אוסף של לחשי קבורה מצריים עתיקים שנכתבו על ארונות קבורה החל מתקופת הביניים הראשונה.
כמעט מחצית מהלחשים בכתבי ארונות קבורה נובעים מאלה בכתבי הפירמידות.
לאחר תקופת עמארנה , החלו להשתמש בסט חדש של כתבי קבורה.
אלה מתמקדים בייצוגים של נות, אלת השמיים.
הם מייצגים את המסע הלילי של השמש אל תוך גופה ודרכה, כשהיא יולדת את השמש המתחדשת בבוקר.
מקברו של רעמסס הרביעי ואילך שניים מספרי השמים הללו הוצבו בדרך כלל זה ליד זה על תקרת קברי מלכות.
עם תחילת השלטון התלמי של מצרים וערבוב הדתות היווניות עם הדת המצרית העתיקה, הופיעה הקבוצה האחרונה הידועה של טקסטים לקבורה.
לאחר מכן הצטמצם תפקידם של הטקסטים הללו עם כניסתה של הנצרות למצרים באמצע המאה הראשונה לספירה.
כתבוגא היה לוחם ומפקד בצבא המונגולי, נאמנו של האילח'אן הולאגו ונושא תואר נויאן.
כתבוגא הנהיג את המונגולים מול הצבא הממלוכי בקרב עין ג'אלות שבו מצא את מותו.
מייחסים את מוצאו של כתבוגא לניימאנים ומציינים את דתו כנוצרית, ככל הנראה נסטוריאנית.
כתבוגא מילא תפקידים בחצר המונגולית, ובקיץ 1252 מונה למפקד חילות החלוץ בצבאו של הולאגו ח'אן במערכה על מעוזי האיסמאעילים הניזארים (החשישיון) בהרי אלבורז בצפון פרס.
באביב 1253 חצה את נהר אמו דריה (אוקסוס) בראש תומאן, והצליח לכבוש שורת מבצרים ניזאריים.
הולאגו וצבאו הגיעו לאזור בסתיו 1255. בדצמבר 1256 נפלה מצודת אלמות, ובעקבותיה חוסל מנהיג הכת רֻכּן א-דין ח'ורשאה .
בהמשך ההתקדמות המונגולית מערבה השתתף כתבוגא במתקפה על הח'ליפות העבאסית, שהוכרעה בראשית 1258 בכיבוש בגדאד – שם פיקד על אחד משני אגפי המצור על העיר – ובהוצאתו להורג של אל-מסתעצם הראשון, אחרון הח'ליפים העבאסים בבגדאד.
אחרי בגדאד בא תורה של סוריה שתחת שלטון האיובים, והמהלכים הבאים נעשו בשיתוף כוחות של גאורגים, ארמנים ואף צלבנים מנסיכות אנטיוכיה.
בתחילת 1260 חצה צבאו של הולאגו את הפרת והטיל מצור על חלב.
העיר נכבשה עד מהרה, תוך מעשי טבח והרס, פרט למצודתהּ שהחזיקה מעמד כחודש נוסף.
עוד לפני כיבושה של חלב שלח הולאגו אוגדה דרומה בפיקודו של כתבוגא.