tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההיסטוריון ג'ארד דיימונד מסביר בספרו 'מהפך' על הפחד האמריקני מפני עלייה סוציאליסטית באמריקה הדרומית: "היום יתקשו הקוראים הצעירים לתאר לעצמם למה היו רבים כל כך משוכנעים שיש למנוע משטר מרקסיסטי בצ'ילה בכל מחיר.
ההסבר מתחיל בעובדה שאחרי מלחמת העולם השנייה ברית המועצות פתחה במדיניות של השתלטות על העולם ופיתחה פצצות אטום [...] אחרי משבר הטילים בקובה האצה ברית המועצות את תוכניותיה לפיתוח נשק גרעיני וטילים בליסטיים בין-יבשתיים.
תגובתה הנחושה של ארצות הברית הייתה שלעולם לא תניח עוד למשטר מרקסיסטי לקום בחצי הכדור המערבי".
כבר בתקופה שקדמה לעליית איינדה, לקראת הבחירות לנשיאות באוקטובר 1970, נערכו בארצות הברית פגישות של "ועידת 40" (The 40 Committee), ועדה מטעם המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית אשר בדקה הצעות לפעולות חשאיות בצ'ילה, במטרה לגבש תוכנית פעולה במידה ואיינדה יזכה בבחירות בצ'ילה.
הן ממשל ניקסון והן החברות האמריקניות שפעלו בצ'ילה חששו מעלייה של איינדה לשלטון.
בראש ועדה זו עמד הנרי קיסינג'ר, שהיה ידוע בדעותיו השנויות במחלוקת לגבי נכונותה של ארצות הברית להתערב באמריקה הדרומית.
בפגישות אלה לקחו חלק גם בכירים בצבא צ'ילה, שאף הם לא רצו לראות עלייה של שלטון מרקסיסטי בצ'ילה.
הוויכוח סביב תמיכה בהפיכה צבאית בצ'ילה כדי למנוע את עליית איינדה היה סוער, ואף נעשה ניסיון עצמאי של הגנרל רוברטו ויאו להשפיע על הבחירות בצ'ילה באמצעות חטיפה של גנרל אחר, רנה שניידר, אולם הוא עלה בתוהו ולא נעשו ניסיונות נוספים לבטל את הבחירות.
ארצות הברית מימנה מתחרים של איינדה במהלך מספר סבבי בחירות טרם היבחרו, ובזמן שלטונו מימנה מחאות נגדו.
מלבד זאת אף קיימה דיונים בתוך הממשל עצמו בדבר התערבות צבאית אפשרית בצ'ילה.
עם זאת, הדו"ח קבע כי הראיות לא היו מספקות כדי להוכיח כי ארצות הברית תמכה באופן אקטיבי בהפיכה של פינושה ב-1973.
במהלך תקופת שלטונו של איינדה, ה-CIA פעל מסביב לשעון כדי לעורר אקלים לא יציב בצ'ילה, על מנת לעודד הפיכה צבאית.
כספים סמויים הוזרמו לקמפיינים שמטרתם לחזק פוליטיקאים מהימין, כאשר עד היום המספרים המדויקים חסויים תחת צנזורה.
לצד זאת, ה-CIA מימן בחשאי את העיתון השמרני "El Mercurio" בסכום של כ-1.5 מיליון דולר כדי שיפיץ תעמולה ימנית.
ביום שלאחר ההפיכה, ב-12 לספטמבר 1973, הפלת איינדה הוזכרה בתקציר המודיעין העולמי (PDB) של הנשיא ניקסון, ותוארה כ"הפיכה מוצלחת" שמנהיגיה "כולם מנהיגים מכובדים ומנוסים".
לעומת זאת, תקציר המודיעין היומי של היום שקדם לכך, יום ההפיכה עצמו, נותר עד היום חסוי על ידי צנזורה.
ארצות הברית המשיכה לתמוך במשטר פינושה כלכלית וצבאית במשך מחצית מתקופת שלטונו, תוך העלמת עין מהפרת זכויות האדם הרבות שנעשו על ידי החונטה הצבאית.
הן הנשיאים האמריקנים ריצ'רד ניקסון, ג'רלד פורד וג'ימי קרטר תמכו וקיימו יחסים דיפלומטיים מלאים עם משטר פינושה.
מזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר התייחס לפעולות הלא הומניות של משטר פינושה באמרו "כל כמה שפעולותיה [של הכת הצבאית] לא נעימות, הממשלה הזאת [של פינושה] טובה לנו מן הממשלה של איינדה".
עליות מתח או עליות און הן סוג של תרגיל התנגדות לפלג הגוף העליון בו המתאמן מושך את גופו מעלה כנגד כוח הכבידה באמצעות זרועותיו.
התרגיל מפעיל בעיקר מספר שרירים בפלג הגוף העליון לרבות שריר הגב הרחיב, שריר הדלתא (כתפיים), שריר הטרפז (גב עליון) ושריר הזרוע הדו-ראשי (הזרועות).
עליות מתח מבוצעות לרוב במתקן מתח ייעודי אשר מסוגל לתמוך במשקל הגוף של האדם שמתאמן.
מתקני מתח ייעודיים נמצאים לרוב במרבית חדרי כושר.
ניתן לבצע את התרגיל גם בטבעות התעמלות.
בעוד שעליות מתח פופולריות במסגרת תוכנית אימונים מסורתיות, הן פופולריות גם בענפי ספורט שונים כמו התעמלות מכשירים, פיתוח גוף, קליסטניקס וקרוספיט.
מצב ראשוני: אוחזים במוט המתח כאשר הזרועות ישרות, הגו ישר והרגליים אינן נוגעות בקרקע.
מושכים את הגוף מעלה בעזרת הזרועות ובשאיפה להביא את בית החזה לכיוון המוט.
לאחר שקו הסנטר עבר את גובה המוט, יש לחזור למצב הראשוני בקצב מבוקר תוך שמירה על גו ישר ויישור הזרועות.
עליות מתח המבוצעות באופן הלא נכון עלולות לגרום לפציעות.
ניתן לבצע וריאנטים שונים של עליות מתח על מנת להתמקד בקבוצות שרירים שונות או על מנת להגביר את הקושי.
כמה מהווריאציות הנפוצות ביותר כוללות:
ביצוע עליות מתח כאשר הידיים קרובות זו לזו (אחיזה צמודה)
כאשר ישנם משקולות על המותניים
כאשר מבצעים את עליות המתח עם זרוע אחת בלבד
עליות מתח נכללות במבחני כושר גופני רבים ברחבי העולם.
התרגיל נכלל לעיתים רבות במבחני כושר צבאיים ומבחני כושר של רשויות אכיפת החוק במדינות רבות כמדד לחוזק והסיבולת של פלג הגוף העליון של כל האנשים שמבצעים את מבחן הכושר הגופני.
שיא גינס עבור המספר הגדול ביותר של עליות מתח נקבע על ידי הצוללן היפני קנטה אדאצ'י בשנת 2022 אשר הצליח לבצע 651 חזרות של עליות מתח במהלך 87 דקות רצופות.
עלילות גילגמש הן אפוס מסופוטמי, מהיצירות הספרותיות המוקדמות ביותר בתולדות האנושות, מתקופת אור השלישית, בערך 2100 לפנה"ס.
ליצירה מספר גרסאות שונות בעלות תיארוך שונה.
הגרסה המלאה ביותר עד היום נמצאה בספריית המלך אשורבניפל, שמלך במאה השביעית לפני הספירה בנינוה שבאשור.
החלק הראשון מהיצירה, שפוענח על ידי ג'ורג' סמית' בשנת 1872 הוקדש לתיאור המבול.
לאחר מחקר נוסף התברר כי סיפור המבול הוא חלק מיצירה גדולה בהרבה, שכינויה הבבלי היה "סדר גילגמש".
יצירה זו כוללת שנים עשר שירים המתפרסים על שנים עשר לוחות אבן נפרדים.
אורכו של כל שיר הוא כשלוש מאות שורות.
שבר קטן מהלוח השביעי של עלילות גילגמש נמצא בתל מגידו בשפכי המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו שחפר בתל.
הגרסה המאוחרת המלאה שנמצאה בספרית אשורבניפל חוברה ככל הנראה בסוף האלף השני לפנה"ס על ידי מסין־לקה־אוניני.
הנוסח המקורי הקדום יותר, חובר ככל הנראה בתחילת האלף השני לפנה"ס, ומחברו אינו ידוע.
מחבר האפוס שאב ממקורות שומרים שונים קטנים בהיקפם, וערך אותם לכדי יצירה אורגנית אחת.
מקורות אלו נתחברו ככל הנראה בסוף האלף השלישי לפנה"ס בימי המלך שולגי מאור.
לוחות עלילות גילגמש נתגלו על ידי הורמוזד רסאם בשנת 1853. עם זאת, פענוח ותרגום היצירה נעשה מספר שנים לאחר מכן, בשנת 1872 בידי ג'ורג' סמית'.
התרגום המקובל ביותר שנכתב עד עתה נכתב על ידי ג'ורג' אנדרו רייזנר, ותרגומו מבהיר במדויק את הטקסט לצד הטקסט בשפת המקור.
שירת עלילות גילגמש שונה במהותה ובעיסוקה מיתר הספרות הבבלית בת זמנה.
יצירה זו מעניקה עוצמה דרמטית לגיבוריה, בני התמותה.
יצירות רבות באותה עת העמידו את האלים במרכז העלילה, ובני האדם שיחקו תפקיד שולי ומכני.
מבחינה זו, עלילות גילגמש נחשבת יצירה פורצת דרך ביצירות התרבותיות של המזרח הקדום.
בשנת 1956 נמצא בתל מגידו, בחפירות המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו, לוח אכדי המתאים ללוח השביעי בעלילות גילגמש נוסח נינווה.
הלוח הוא מן המאה ה־14 לפנה"ס ומעיד ככל הנראה על כך שעלילות גילגמש היו מקור ללימוד, לתרגום ולחיקוי בכל רחבי המזרח הקדום.
האפוס פותח בשיר הלל לגילגמש, מלך ארך, ומספר על תפארת העיר וחומותיה וכן על תכונותיו ומעלותיו.
גילגמש הוא שני שלישים אל ושליש אדם ואינו מוצא מנוחה לנפשו, מה שגורם לו לרדות בבני עמו.
עבור נשים צעירות דיכוי זה לובש צורה של "זכות הלילה הראשון", חוק שעל פיו נמסרות כלות לאונס השליט בליל כלולותיהן.
עבור הצעירים (הלוח פגום בנקודה זו) נאמר כי גילגמש מכלה אותם באמצעות משחקים, ובדיקה של חוזקם או אולי כעובדי כפייה בתוכניות בנייה.
האלים מחליטים להיענות להפצרות האנשים על ידי יצירה של יצור שווה ערך לגלגמש בכוחו כדי שהשניים יתחרו, ובכך יופסק הדיכוי של גלגמש ויובא השקט לארך.
זהו האדם הפרימיטיבי, אנכידו, אשר מכוסה בשיער וחי בטבע עם החיות.
האלים יוצרים את אנכידו כפרא אדם המתרוצץ בקרב חיות השדה ומגן עליהן מפני הצייד.
הצייד, באישורו של גילגמש, לוקח את שמח'ת הקדשה כדי שזו תפתה את אנכידו ותתרבת אותו.
שמח'ת מגיעה אל אנכידו ומפתה אותו, הם שוכבים במשך שישה ימים ושבעה לילות.
שמח'ת משכנעת את אנכידו לבוא לארך וללמוד את תרבות בני האדם.
גילגמש חולם חלום המבשר את בואו של אנכידו לארך.
בדרך לארך מביאה שמח'ת את אנכידו למשכנות הרועים.
שם לומד אנכידו את דרכי התרבות האנושית על שלל גווניה.
אנכידו שומע על כך שגילגמש מתכוון לממש את זכות הלילה הראשון בחתונה.
בעקבות הדברים, מזדעזע אנכידו ויוצא לארך כדי להתעמת עם גילגמש.
אנכידו וגילגמש נלחמים בקרב איתנים הנגמר בניצחון גילגמש.
בעקבות הניצחון, אנכידו מהלל את כוחו של גילגמש והשניים הופכים לרעים.
גילגמש מציע לאנכידו לצאת ליער הארזים כדי להרוג את המפלצת חומבבה, שומר היער, להביא מארזי היער ולעשות להם שם עולם.
אנכידו והזקנים מנסים לעצור את גילגמש מלצאת, אך לשווא.
הזקנים מברכים את גילגמש ויועצים לו לקראת מסעו.
גילגמש ואנכידו הולכים אל נינסון, אמו של גילגמש, להיפרד ממנה ולקבל את ברכתה לקראת המסע.
נינסון נעצבת למשמע תוכניתו של גילגמש ומתפללת לאל שַמַש עבור בנה.
נינסון מאמצת את אנכידו ומעניקה לו את הגנת גילגמש, והשניים יוצאים למסע.
גילגמש ואנכידו נמצאים בדרכם אל יער הארזים כדי להילחם במפלצת חומבבה.
הם הולכים כשישה ימים וחמישה לילות, מרחק רב מאוד, וגילגמש מקריב מנחה לאל שמש על פסגת הר ומבקש בשורת חלום.
חלומותיו של גילגמש מזכירים את תיאוריו של חומבבה, אך אנכידו מפרש אותם לטובה.
כשמגיעים השניים אל יער הארזים הם שומעים את שאגת חומבבה ונופלת עליהם אימה.
גילגמש משכנע את אנכידו להמשיך ולצאת לקרב כנגד חומבבה.
שני הרעים מגיעים אל היער ופוגשים בחומבבה.
מתנהל דו־שיח בין הרעים לבין חומבבה, כאשר כל צד טוען כי כוחו גדול יותר וניצחונו מובטח.
גילגמש נבהל ממראהו של חומבבה, אך אנכידו משכנע אותו להילחם בכל זאת.
הקרב מתחיל, ואל השמש בא לעזרת גילגמש ואנכידו, בכך שמעורר שלוש עשרה רוחות סער המשתקות את חומבבה.
חומבבה מתחנן על נפשו, וגילגמש מתחיל להשתכנע.
אנכידו מאיץ בגילגמש לחסל את חומבבה, וכך אכן קורה.
הרעים כורתים את ראשו של חומבבה ומביאים עמם ארזים עצומים חזרה לארך.
בנוסף, כורתים השניים את הארז המרכזי העומד במרכז היער כדי לבנות ממנו שער למקדש של אנליל.
עם שובם של גילגמש ואנכידו לארך מחזרת האלה אשתר אחר גילגמש, והוא מסרב מכיוון שהמיטה אסון על מאהביה הקודמים, כגון דומוזי־תמוז.
אשתר מבקשת מאביה אנו שישלח את אפסר, פר השמים, כדי שילחם בגילגמש.
לאחר סירוב ראשוני של אנו, הוא נותן לאשתר את הפר, הוא יורד לעולם ואכן זורע הרס וחורבן.
לאחר מאבק קשה, גוברים לבסוף גילגמש ואנכידו על הפר, הורגים אותו ומקריבים את ליבו לאל שמש.
אנכידו חולם חלום שבו ארבעת האלים אנו, אנליל, אאה ושמש מחליטים שהוא צריך למות בגלל מעשיו.
אנכידו נוטה למות, מתלונן על רוע הגזירה ומקלל את שמח'ת שהביאה אותו למצב זה, אך חוזר בו.
גילגמש מבטיח לו שינציח את זכרו לאחר מותו באמצעות צלם זהב שיעשה בדמותו.
גילגמש מתלונן אף הוא ומתפלל לשמש על אנכידו.
גילגמש אף הוא חולם על מותו, ועל חוויותיו בעולם שלאחר המוות – עולם השאול.
גילגמש נושא קינה לאנכידו שמת ממחלתו.
הוא פונה למוקירי אנכידו ומבקש שיבכו את מותו, וכן מתאבל על חברו הטוב בקינה אישית.
גילגמש מורט את שערותיו וקורע את בגדיו באבלו הרב.
הוא מצווה על אומני ארך לעשות צלם בדמות אנכידו, ונודר לקבור אותו בקבורת מלכים.
תחילה, מסרב גילגמש לקבל את מות אנכידו, ואינו מסוגל לקבור אותו למשך שבעה ימים.
לבסוף מקיים את הבטחותיו וקובר את אנכידו בקבורת מלכים.
לאחר מות אנכידו, גילגמש מבכה את מר גורלו, וחש אימה נוכח מותו שלו שיגיע ביום מן הימים.
בעקבות כך, הוא מחליט ללכת אל אותנפישתים, שקיבל חיי נצח מהאלים על תפקידו בסיפור המבול.
גילגמש מבקש לדעת את סוד חיי הנצח מאותנפישתים, ולצורך כך יוצא למסע ימי ארוך ומפרך כדי להגיע לקצה תבל, מקום מושבו של אותנפישתים.
במסעו הימי המסוכן, עובר גילגמש תלאות רבות הכוללות מעבר במנהרה ארוכה בחשכה גמורה, וכן פוגש יצורים מיתיים שונים.
גילגמש מגיע בסוף המסע אל חוף הים הקוסמי, בו סידורי המוזגת מבחינה בו.
סידורי המוזגת נבהלת ממראהו של גילגמש ובורחת מפניו.
מתקיים דו־שיח בין השניים, בו גילגמש מספר לה את סיבת מסעו ועל בקשתו לסיוע, וסידורי מנסה לשכנעו כי אין טעם בחיפושו אחר חיי נצח, וסופו להיכשל.
גילגמש אינו מוותר על מטרת מסעו, ומבקש מסידורי להראות לו את הדרך לאותנפישתים.
בסופו של דבר, היא מפנה את גילגמש אל אורשנבי, המלח של אותנפישתים, שיעזור לו לחצות את 'מי המוות' ולהגיע אל אותנפישתים.
גילגמש מגיע אל אורשנבי, ולאחר מאבק ראשוני, מפליגים השניים ומגיעים אל אותנפישתים.
גילגמש פוגש את אותנפישתים ומספר לו על מסעו ואת מבוקשו.
אותנפישתים מגיב על דברי גילגמש בתמיהה, ואומר כי אין ביכולתו של האדם להשיג חיי נצח.
לפי דבריו, אחרי המבול, כשהעניקו לו האלים חיי נצח, גזרו על יתר בני האדם מוות, ואין דרך לשנות גזירה זו.
בעקבות כך, הוא מייעץ לגילגמש לחזור לעירו, למלוך, לבנות מקדשים לאלים ולפעול על פי משפטם.
גילגמש מבקש מאותנפישתים לספר לו כיצד קיבל חיי נצח מהאלים, ואותנפישתים נעתר לבקשתו ומספר לו את סיפור המבול.
לפי דבריו, האלים, בראשות אנו ואנליל החליטו להביא מבול לעולם.
האל אאה סיפר על התוכנית לאותנפישתים, ציווה עליו לבנות ספינה גדולה ולהעלות אליה 'זרע נפש כל חי', ולספר לאנשי עירו כי עליו לעזוב, אך לא לספר על המבול המתקרב.
אותנפישתים עושה כמצווה ואף מקבל עזרה מאנשי עירו.
על הספינה מעלה את משפחתו, רכושו, אומנים ונפש כל חי.
פורצת סערה עזה על פי תכנון האלים, שנמשכת שישה ימים ושוככת ביום השביעי.
הספינה נחה על פסגת הר ניציר, וכעבור שבעה ימים שולח אותנפישתים יונה, שלא מצאה מנוח וחזרה.
בעקבות כך שלח סנונית, שחזרה אף היא, ולבסוף שלח עורב שלא חזר.
אותנפישתים שולח את כל דרי הספינה אל העולם ומקריב קרבנות לאלים.
אנליל כועס על כך שאותנפישתים ניצל מן המבול ומציע להשחית את המין האנושי, אך אאה מרגיע אותו ומשכנע אותו לזנוח את תוכניתו.
במקום, מציע אאה להעניש את החוטאים בלבד.
אנליל משתכנע ואף מברך את אותנפישתים ואשתו, נותן להם חיי נצח, ומושיב אותם ב'פי נהרות'.
אותנפישתים מציין בפני גילגמש שחיי הנצח להם זכה הם נחלתו בלבד, ומוכיח זאת לגילגמש באמצעות ניסיון לא לישון שבעה ימים.
גילגמש נרדם ונכנס לשינה עמוקה למשך שישה ימים, וכתוצאה מכך מכיר בחולשתו ובחוסר יכולתו לזכות בחיי נצח.
אותנפישתים מצווה על אורשנבי להכין את גילגמש לחזרה לארך, אך אשתו מרחמת על גילגמש ומציעה לספר לו על צמח הפלאות.
אותנפישתים מספר לגילגמש על צמח שיכול להאריך את ימיו, ובעקבות כך צולל גילגמש אל התהום וקוטף את הצמח.
בדרך חזרה טובל גילגמש בבאר ומשאיר את הצמח ללא השגחה, נחש מזדמן אוכל את הפרח ומשיל את עורו.
גילגמש מבכה את אובדן סיכויו האחרון לזכות בחיי נצח, אבל לבסוף משלים עם כך, וחוזר לארך.
לוח זה הוא ככל הנראה נספח שצורף ליצירה בידי עורך מאוחר של נוסח העלילה, מדובר בתרגום אכדי של חלק מן המיתוס השומרי הקדום 'גילגמש, אנכידו והשאול'.
המיתוס מתאר גרסה חלופית לסיפור מות אנכידו.
המיתוס השומרי מספר על כך שגילגמש שיחק בכדור ואלה תוך שהוא רכוב על גבם של יתומים עבדים.
זעקת היתומים נשמעה באוזני האלים שהפילו את הכדור והאלה אל השאול.
הלוח פותח בתלונת גילגמש על הכדור והאלה שירדו לשאול ואבדו לו.
אנכידו מתנדב לרדת שאולה להביא לגילגמש את כלי משחקו.
גילגמש מזהיר את אנכידו שלא להתנהג כאדם חי ברדתו לשאול, אך אנכידו אינו שומע לו ונהרג בידי ארשכיגל, מלכת השאול.
גילגמש מבקש מהאלים שיחזירו את אנכידו מהשאול, אנליל וסין מסרבים אך אנכי מנסה לעזור.
אנכי מצווה לפתוח צוהר לעולם השאול וגילגמש ואנכידו נפגשים, ואנכידו מספר על עולם השאול.
בלוחות רבים נמצאו קטעים של גרסה קדומה יותר, בבלית, מן המאה ה־17 לפנה"ס והמאה ה־18 לפנה"ס.
כמו כן, ישנו נוסח מאוחר יותר, אשורי.
מהשוואה בין הגרסאות ניתן להסיק כי הנוסח שבידינו היה נפוץ בצורה זו כבר במחצית הראשונה של האלף השני לפני הספירה.
גם היצירה הקדומה יותר, הבבלית לא נוצרה יש מאין, ושאבה את תוכנה ממקורות שומריים שונים.
את עובדה זו ניתן להסיק הן משמות הגיבורים גילגמש, שהופיע אף ברשימת מלכי ארך ההיסטורית ואנכידו, שניהם שמות שומריים, והן מן העובדה שמצויים בידינו לוחות ורסיסים שומריים שונים המהווים השראה לכתוב בעלילות גילגמש.
הפרגמנטים השומריים אינם מתלכדים לכדי יצירה מגובשת אחת, אך חלקים מן הסיפור הבבלי מזוהים בוודאות עם מקורות שומריים, לדוגמה: פרשת 'יער הארזים', 'פר השמיים', 'חיפוש חיי נצח', וכן סיפור המבול.
השימוש הבבלי בכתבים השומריים היה כחומר בסיס בלבד.
במקורות השומריים ניתן לזהות את גרעין התוכן, אך לא את העלילה המורכבת על שלל מהלכיה, שאותה יצרו הבבלים.
לוח שנים עשר, בשונה מיתר העלילה, הועתק כמעט במדויק מהמקור השומרי עליו הוא מתבסס, שנמצא אף הוא בשלמות, ושמו 'גילגמש, אנכידו והשאול'.
עובדה זו מחזקת את התאוריה שלוח שנים עשר נוסף לאחר התגבשות העלילה בשלמותה האורגנית על ידי עורך מאוחר יותר.
המקבילה המקראית המרכזית לעלילות גילגמש היא בתיאור סיפור המבול שבספר בראשית.
ישנן מספר נקודות דמיון בין התיאורים: ראשית, העובדה שישנה החלטה אלוהית להביא מבול כדי להשחית כל בשר על פני הארץ, אך לאפשר לאדם אחד לבנות תיבה ולהינצל, תוך שהוא מציל נבחרים מכל המינים.
שנית, תיאור שילוח העורב והיונה, וכן הקרבת קורבנות לאחר ההצלה.
ישנן גם לא מעט נקודות שוני בין התיאורים: ראשית, במיתוס המסופוטמי הסיבה להבאת המבול אינה שחיתות מוסרית אלא ריבוי אוכלוסין בלתי נמנע והפרעה למנוחת האלים.
בסיפור הבבלי מיוחסים החורבן וההצלה לאלים שונים – אנליל ואאה – ולהם מניעים שונים, בעוד בסיפור המקראי אלוהים הוא מקור החורבן וההצלה, והמניע לשניהם זהה – צדק מוסרי.
כמו כן, אותנפישתים מוליך שולל את אנשי עירו ומעלה לתיבה גם רכוש, מה שלא מתרחש במקרא.
אותנפישתים מעלה איתו גם את האומנים, במטרה להציל את הישגי התרבות, ואילו במקרא מזוהה התרבות החומרית דווקא עם שושלת קין, המושמדת במבול לחלוטין.
גם סופו של התיאור שונה.
לאותנפישתים ניתנים חיי נצח, ואילו לנוח לא, באופן עקרוני כמעט אף אחת מהדמויות בתנ"ך אינה זוכה לחיי נצח אנושיים (למעט חנוך בן ירד ואליהו הנביא), עיקרון המוצג כבר בסיפורים בתחילתו של ספר בראשית בחטא עץ הדעת וחטא בני האלוהים.
בנוסף, סיפור המבול המסופוטמי מסתיים בהטלת מגבלות שונות על הריבוי האנושי, בעוד מקבילו המקראי מסתיים בברכת פריון אלוקית לנוח ומשפחתו: "וַיֹּאמֶר לָהֶם פְּרוּ וּרְבוּ, וּמִלְאוּ אֶת־הָאָרֶץ".
השוואה מפורטת בין התיאורים ערך ד"ר שמואל דייכעס.
מקבילה נוספת היא בתאורי גן העדן: יצירת האדם מהעפר, עצי הגן, הנחש וגזילת חיי הנצח.
רוברט סילברברג כתב ספר פנטזיה שהתבסס על המיתולוגיה של עלילות גילגמש.
הספר יצא בתרגום לעברית של אריה חשביה בשנת 1990 בהוצאת עם עובד ונקרא "גילגמש המלך".
גילגמש הוזכר בסיפור הסודות של ניקולס פלמל בן האלמוות שנכתב בידי מייקל סקוט בתור מכשף.
סיפורם של גילגמש ואנכידו שהיו אויבים וסיימו כחברים מוזכר בפרק Darmok בעונה החמישית של הסדרה מסע בין כוכבים: הדור הבא ומובא כמטפורה למצבם של הגיבורים בפרק.
בסרט הנצחיים ביקום של מארוול ישנה דמות אחת מגיבורי הסרט ששמה גילגמש ועליה מסופרים סיפורים באימפריית בבל הישנה ואזור מסופוטמיה שניחנה בכוחות פיזים על טבעים אדירים.
שפרה, יעקב קליין, בימים הרחוקים ההם, הוצאת עם עובד, 1996.
שאול טשרניחובסקי, שירות ושירים (כל כתבי שאול טשרניחובסקי, כרך ו'), הוצאת עם עובד, 1995 (מגרמנית).
שמואל פרידמן, עלילות גילגמש מלך ארך, הוצאת ש.
שפרה, עלילות גילגמש: סיפור הידידות בין גילגמש המלך וידידו אנכידו, איורים: בלהה ומנשה קדישמן, עם עובד, 2000.
אורי גבאי ותמר וייס, המיתולוגיה הבבלית, הוצאת מפה, 2003, עמ' 132–175
ד"ר שירלי גרץ, גילגמש הצעיר, 2016, הוצאה עצמית.
עיבוד הסיפורים לילדים בשילוב ציורים.
יואל שלום פרץ, עלילות גלגמש – אפוס שומרי אכדי, הוצאת בשער 2020
עלילות טייני טון היא סדרת אנימציה בת 98 פרקים משנת 1990 שהופקה על ידי אולפני האחים וורנר בשיתוף עם סטיבן ספילברג.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ הראשון בין השנים 1993–1995 ובערוץ הילדים בין השנים 1999–2002.
עלילות הסדרה מתרחשות בעמק אקמי הבדיוני.
דמויות הסדרה מבוססות על הדמויות המפורסמת של הלוני טונס.
שלא בדומה לסדרות מצוירות אחרות אשר התבססו על סדרות מצוירות מצליחות בהם הציגו את הדמויות הראשיות כילדים (כגון "חבובוטף", "גור בשם סקובי-דו", "טום וג'רי: דור ההמשך" וכו'), ב"עלילות טייני טון" על אף שהדמויות הראשיות מבוססות על הדמויות המקוריות של הלוני טונס, לדמויות הסדרה יש קיום משל עצמן.
הדמויות המקוריות מהלוני טונס גם כן מופיעות בסדרה כמורים של דמויות הטייני טון אשר מלמדות אותן ב"לוניברסיטה" כיצד להיות "דור ההמשך" של דמויות הלוני טונס.
בספטמבר 2023 עלה בארצות הברית אתחול לסדרה בשם "לוניברסיטת טייני טון" שהציג בין היתר את לולה באני כטבחית של בית הספר, עיצובים חדשים לדמויות קיימות והציג דמויות חדשות כמו תלמידה שמעוצבת על פי מרווין ממאדים.
כמו כן, בניגוד לסדרה המקורית, באסטר ובאבי אחים.
ודמויות ההורים במלואם נראים, בניגוד לסדרה המקורית שרק הגוף שלהם נראה.
במשך השנים יצאו משחקי מחשב ובין היתר גם המשחק "באסטר ואפון הפלא".
בשנת 1992 יצא הסרט "עלילות טייני טון - כיף של חופשה" כהמשך לעלילת הסדרה.
באסטר באני (Buster Bunny) - ארנב כחול המעוצב לפי דמותו של באגס באני.
באבי באני (Babs Bunny) - הגרסה הוורודה והנשית של באסטר באני.
יש לה כמה אחים קטנים.
פלאקי דאק (Plucky Duck) - עוצב לפי דמותו של דאפי דאק.
בפרקים שמציגים את ילדותו נראה שהוא מתלהב מדברים שנופלים לתוך חורים, וכמו כן נראה שהוא הכיר את באבי כשהייתה תינוקת.
בפרקים מסוימים יש לו זהות שנייה בשם "רעלן נקמן" שנלחם בכל מיני אנשים שמזהמים את הסביבה.
Pig) - עוצב לפי דמותו של פורקי פיג.
מירה דאף (Elmyra Duff) - ילדה חמודה אך טיפשה אשר אוהבת חיות אך ללא יודעין מזיקה להן.
עוצבה לפי דמותו של אלמר פאד.
אוהבת את מונטנה מקס, אך הוא עצמו לא אוהב אותה (הוא אף אמר לה שיש לה "אופי של חפרפרת מעוכה") אבל בסוף הפגישה הרומנטית שלהם היה נדמה לו שהוא מאוהב.
בהמשך, הופיעה בתפקיד אורח ב"אנימניאקס" וכן, כיכבה בסדרת בת משלה בכיכובה ובכיכובם של פינקי והמוח.
מונטנה מקס (Montana Max) - פרחח צעיר ועצבני, עוצב לפי דמותו של יוסמיטי סאם.
פיפי לה-פיו (Fifi La Fume) - בואש ממין נקבה בעלת מבטא צרפתי.
מבוססת בצורה רופפת על דמותו של פהפה לה-פיו הבואש.
שירלי דה-לון (Shirley the Loon) - ברווזה לבנה ובלונדינית.
נמשכת לתחום העל-טבעי והעידן החדש.
עוצבה לפי דמותה של מליסה דאק.
פרווני החתול הכחול (Furrball) - מבוסס בצורה רופפת על דמותו של סילבסטר החתול.
נוהג להסתבך בצרות, רוב הזמן הוא שתקן אולם הוא דיבר במספר פרקים בודדים.
שדון השד הטזמני/שדון סביבון (Dizzy Devil) - עוצב לפי דמותו של טאז השד הטסמני.
מצוין שלמרות אופיו הוא מצליח לאסוף אליו את הבחורות הכי יפות.
גוגו דודו המטורלל (Gogo Dodo) - עוצב לפי דמותו של הדודו מסרטון קצר מ-1938 בשם "פורקי בקוקוילנד", יצור משונה למדי הנוהג להכות בראשו בפטיש גדול.
גוגו עצמו גר בקוקולנד (Wackyland) שם הוא נוהג להשתגע ולהשתעשע.
ציפי הציפור הקטנה (Sweetie Pie) - ציפור ורודה מהירה ואגרסיבית בעלת סרט בצבע תכלת.
עוצבה לפי דמותו של טוויטי.
זאבי הזאב (Calamity Coyote) - זאב קטן וממציאן אשר נוהג לרדוף אחרי ביפר ללא הצלחה.
עוצב לפי דמותו של וויל אי.
ביפר הציפור המהירה (Little Beeper) - ציפור אדומה ומהירה.
עוצב לפי דמותו של רוד-ראנר.
אפצ'י העכבר המצונן (Li'l Sneezer) - עוצב לפי העכבר סניפלס שנהג להופיע באופן קבוע בסרטוני הלוני טונס בין השנים 1938 - 1946. כשהוא מתעטש הוא משמיע קול עמוק (זאת בניגוד לקולות הצייצניים שהוא עושה טרם ההתעטשות).
קונקורד קונדור (Concord Condor) - קונדור לא חכם במיוחד.
מבוסס על דמותו של ביקי באזרד.
ארנולד הכלב (Arnold The Pitball) - כלב פיטבול שרירי, מרכיב משקפי שמש ובעל מבטא אוסטרי.
מבוסס על השחקן ארנולד שוורצנגר.
תרנקול (FowlMouph) - תרנגול צעיר שמבוסס על פוגהורן לגהורן.
נוהג לנבל את הפה כשהוא מעוצבן.
תולעת ספרים (Book Worm) - תועלת ממושקפת שנוהגת לאכול ספרים וללמוד בספריית אקמי.
עלילות בבאי (ביפנית: パラソルへんべえ) היא סדרת אנימה ומאנגה יפנית אשר נוצרה במקור על ידי פוג'יקו פוג'יו איי.
סדרת המאנגה יצאה לשווקים בין אוקטובר 1989 לינואר 1991 ופורסמה בשני כרכים.
סדרת האנימה שודרה במקור ביפן בערוץ NHK בין השנים 1989 -1991 וכללה 200 פרקים.
בישראל הסדרה שודרה במקור בין השנים 1992–1993 בטלוויזיה החינוכית בגרסה עם דיבוב לעברית.
הסדרה מתמקדת בהרפתקאותיו של יצור קטן ומסתורי בשם בבאי אשר מגיע מכוכב לכת מרוחק.
בבאי נקלע בטעות לפורטל שמביא אותו לכדור הארץ, לארון אשר בחדר של ילד בשם גוני.
הפורטל נסגר בהמשך ובשל כך הוא אינו מסוגל לשוב לעולמו וחייב להסתגל לסביבתו החדשה.
לבבאי יש שמשייה קסומה אשר בעזרתה הוא מסוגל לעוף, לעשות קסמים ואפילו להגשים משאלות.
הוא מסוגל גם לדבר עם בעלי חיים והדבר מסייע לו בפעמים רבות לפתור בעיות שונות.
בבאי הופך בהמשך לחבר טוב של גוני, עובר לגור בביתו של גוני, והופך לחלק חשוב בחייו.
לאורך הסדרה בבאי נעזר בפעמים רבות ביכולות הקסם שלו על מנת לסייע לגוני ולחבריו באתגרים שונים בחיי היומיום שלהם.
בבאי - הדמות הראשית בסדרה.
בבאי הוא יצור ורוד, קטן, דמוי היפופוטם עם אישיות ילדותית טובת לב.
יש לו שמשייה קסומה בעזרתה הוא מסוגל לעוף ולעשות קסמים.
הוא מסוגל גם לדבר עם בעלי החיים ולהגשים משאלות.
בבאי תמיד שמח להשתמש ביכולות שלו על מנת לסייע לאחרים, אפילו שלעיתים הקסמים שלו גורמים לתוצאות לא רצויות.
גוּני - ילד טוב לב עמו גר בבאי.
גוני הוא, בן יחיד, תלמיד בבית הספר היסודי.
הוא לובש חולצה לבנה עם קו אדום וצוארון אדום, ומכנסים קצרים ירוקים משובצים.
הוא נוהג ללמד את בבאי על מנהגי העולם שלו.
גוני נוטה לעיתים רבות להסתמך על עזרתו של בבאי על מנת לפתור בעיות שונות בלימודים ולהתגבר על אתגרים שונים בחייו.
דנה - חברה קרובה של מאיה וניטה.
אחת ממושאי האהבה של גוּני.
מאיה - חברה קרובה של דנה וניטה.
ניטה - חברה קרובה של דנה ומאיה.
גורילו - אחד משלושת הילדים שהציקו לגוּני.
ספורנה - אחד משלושת הילדים שהציקו לגוּני.
תמיד תיעד כל דבר בפנקסו.
קספוּן - אחד משלושת הילדים שהציקו לגוּני, ענוב בדרך-כלל בעניבה אדומה ולבוש במקטורן כחול-כהה.
יושי - תלמיד בכיתה של גוני.
לילה (LILA) - אחותו הצעירה של גורילו.
גברת מימוסה - המחנכת של גוּני.
הסדרה נוצרה על ידי פוג'יקו פוג'יו איי, אשר נודע במיוחד בשל היותו חלק מצמד היוצרים שיצרו בעבר בין היתר את הסדרה דורימון.
הסדרה הופקה על ידי אולפני האנימציה Studio C&D.
הסדרה הופקה בשיתוף עם תאגיד השידור היפני NHK.
הגרסה העברית כללה 40 פרקים.
את שיר הנושא והסיום בגרסה העברית כתבה לאה נאור, הלחין יוריק בן דוד ושרה חני נחמיאס.
הדיבוב המקורי לעברית הופק בתחילת שנות ה-90 על ידי חסיה ורטהיים ובוים על ידי חנה דרורי קשי.
אפי בן ישראל (אמא של גוּני, ניטה)
דני מרקו (קספוּן, אבא של גוּני)
בשנת 1710, בטרגו ניאמץ ("היריד הגרמני") שבנסיכות מולדובה, העלילו על היהודים ששחטו ילד נוצרי כדי להפיק ממנו את הדם הדרוש ליהודים לעשיית מצות של פסח.
הפורעים ביצעו לינץ' והרגו חמישה יהודים ו-22 נוספים נכלאו ונכבלו באזיקים.
כאשר נוכחו היהודים לדעת שהאלימות רק הולכת וגוברת, שלחו משלחת אל השליט דימיטריה קנטמיר.
קנטמיר שלח שני אנשים מהימנים לחקור ולבדוק את הנעשה, ועל פי מסמכי התקופה האנשים הפריכו את הטענות נגד היהודים.
נקבע שיש לשחרר את היהודים הכלואים ואת הנזיר שיזם את כל הפרשה כלאו בבית משוגעים לכל חייו.
בשנת 1717, באורחיי שבבסרביה (אז בנסיכות מולדובה), הואשמו היהודים בעלילת דם.
ההאשמה טענה שיהודים "מופקרים" חטפו ביום החג של פסחא ילד נוצרי כבן 5. "דם הילד הושם בחביונות ונשלח בחלקו לחכם של קרקוב ובחלקו לחכם של דובסרי", גרסה ההאשמה על פי מסמכי התקופה.
4 יהודים הועמדו למשפט על כך ביאשי והמשפט עורר הדים רבים בעידודו של שליט הנסיכות, מיכאי רקוביצה, שניסה למנף את המקרה לסחיטת היהודים.
לבסוף זוכו הנאשמים וייפוי הכוח של השליט בוטל על ידי שלטונות מעצמת החסות, האימפריה העות'מאנית.
המקרה השאיר רושם עז, כך שהופיע במספר כרוניקות מהתקופה.
פרעות בעקבות הופעת ספר על עלילות הדם
בשנת 1803, ביאשי ובטרגו ניאמץ פרצו מהומות נגד היהודים, לאחר הופעת ספר בו הואשמו היהודים בשימוש ברצח פולחני.
הספר, שהודפס באותה שנה, נקרא Înfruntarea jidovilor asupra legii şi obiceiurilor lor (עימות היהודים מול חוקיהם ונוהגיהם), ספר שנכתב על ידי נאופיט Neofit, שמו הנוצרי של נוח מלמד, יהודי מומר שהיה לנזיר.
בני הקהילה היהודית מצאו מקלט אצל המיטרופוליט ונימין קוסטכה Veniamin Costache, שהרגיע את המהומות, גינה את ההתנהגות הפראית ומנע שפיכות דמים.
באותו זמן, השליט של נסיכות מולדובה, אלכסנדרו מורוזי Alexandru Moruzi, ציווה להחרים ולהשמיד את כל עותקי הספר.
המיטרופוליט ציווה לעצור ולחקור את כל הנזירים שהיו מעורבים בעניין.
מקרה דומה התרחש ביאשי בשנת 1819 בעקבות הופעתו בשנת 1818 של ספר מסית בשם Răsturnarea religiei evreilor (הפיכת דת היהודים).
המקרה של גאלאץ אופייני למדי.
בגאלאץ, בחג הפסחא של שנת 1859 היו פרעות אלימות בהם יהודים נהרגו ונפצעו, בתי כנסת נהרסו, גלילי תורה נשרפו, בתים וחנויות נבזזו ונהרסו והשלטונות בתגובה עצרו את היהודים.
אירוע דומה התרחש בגאלאץ בשבת, ב-21 בספטמבר 1868. בעל חנות יהודי ביקש מנער רומני לגזור עבורו כמה מטפחות, כי לא רצה לגזור בעצמו ביום השבת.
הנער נפצע עד זוב דם מהשימוש במספרים ונפוצה השמועה שהיהודי רצה לקחת מדמו.
המון התחיל להתפרע, ארבעה בתי כנסת נבזזו ונהרסו וספרי תורה נקרעו לגזרים, בתי היהודים נבזזו ו-90 יהודים נפצעו.
בעקבות תלונות היהודים הודח לבסוף הפרפקט ושולמו אלף מטבעות זהב כפיצוי}.
בבוקרשט שבנסיכות ולאכיה, בשנת 1801, הייתה עלילת דם שבמהלכה נהרגו 128 יהודים.
לפי פקודת הנסיך מורוזי נענשו המתפרעים וחלק מהיהודים קיבלו פיצויים.
כעבור שלוש שנים, בשנת 1804, שוב העלילו על היהודים, אך הנסיך קונסטנטין איפסילנטי דרש מראשי הכנסייה הנוצרית להגן על היהודים וזאת בהסתמך על כך שחוקי היהודים אוסרים עליהם את אכילת הדם.
הרוחות נרגעו, אך לא לזמן רב ובשנים 1808 ו-1811 היו ניסיונות מחודשים להצתת עלילות דם.
בשנת 1812 הטילו על היהודים את האשמה על המגפה שפרצה במקום והם נאלצו לפדות עצמם בממון.
בחודש אפריל 1903 התחוללו בעיר קישינב (אז בחבל בסרביה) פרעות, אשר פרצו על רקע של אנטישמיות שהופצה בעיר במשך שנים, על ידי העיתונות, ובעידוד שר הפלך בבסרביה פון ראאבן, מפקדי הצבא והמשטרה המקומיים, וגם גורמים בשלטון המרכזי ובראשם שר הפנים הרוסי פון פלאבה.
הפוגרום פרץ בעקבות עלילת דם שלפיה יהודים הואשמו ברצח נער נוצרי למטרות דתיות.
בקישינב הופיעו בריונים שקראו "מוות ליהודים" והפיצו כרוזים שנכתב בהם, כי הצאר ניקולאי השני התיר לפגוע ביהודים לכבוד חג הפסחא.
הפרעות, שהצטיינו באכזריותן, נמשכו יומיים, והשתתפו בהם פורעים מכל שכבות הציבור הרוסי.
49 יהודים נרצחו, מאות נפצעו, ואלפי בתים וחנויות נשדדו ונהרסו.
הפוגרום האכזרי זעזע את היהודים, ובעקבותיו כתב חיים נחמן ביאליק את הפואמה "בעיר ההרגה" וכן את שירו המפורסם "על השחיטה".
הפוגרום שימש נקודת מפנה, ובעקבותיו גדל זרם ההגירה לארצות הברית והעלייה לארץ ישראל.
פוגרום זה גם שכנע את בנימין זאב הרצל להציע בקונגרס הציוני השישי את תוכנית אוגנדה כפתרון למצוקת יהודי רוסיה.
כעבור כשנתיים וחצי, ב-19 באוקטובר 1905, פרע שוב המון מוסת ביהודים.
הפעם, כ-200 יהודים היו מאורגנים בקבוצה להגנה עצמית, אך רק למחציתם היו אקדחים.
29 יהודים נהרגו, ועשרות נפצעו, אך הפעם, גם פורעים רבים נהרגו.
ב-7 במאי 1911, בבוקרשט, התלמיד יוסף פרג לא חזר לביתו וחיפושים אחריו לא נשאו פרי.
הוא הגיע לביתו למחרת, כשהוא צמא מאוד, חיוור ועייף וסירב לספר מה קרה.
לאחר שישן והתעורר סיפר ששני גברים פיתו אותו עם סוכריות לעלות לכרכרה, הביאו אותו למקום בו נתנו לו לשתות משהו ונרדם.
לדבריו כשהתעורר ראה את הסוחר היהודי סולומון פינקלשטיין מפיק דם מידו.
את ילקוטו מצאו במרתף אחד מבתיו של פינקלשטיין.
פינקלשטיין הכחיש הכל וטען שכל אחד יכול היה לזרוק את הילקוט לאותו מרתף.
לאחר חקירה ומשפט הוחלט לזכות את פינקלשטיין, בעיקר משום שלא נמצאו על גופו של הילד סימנים להוצאת דם מגופו.
גם אחרי שפינקלשטיין זוכה, המשיך אבי הילד בתביעת פיצויים באמצעות שני עורכי דין, שאיימו על פינקלשטיין בפתיחת מסע השמצות עיתונאי.
תלונתו של פינקלשטיין במשטרה הובילה למעצר עורכי הדין ופתיחה בהלכים נגדם.
עלילה בְרֵטונית (Breton lai), הידועה גם כשיר נראטיבי, היא סוג של רומנסה צרפתית ואנגלית מימי-הביניים.
עלילות ברטוניות הן סיפורים קצרים (בדרך-כלל 600-1000 שורות) ומחורזים העוסקים באהבה ואבירות, ולרוב מתאפיינים במוטיבים של סיפורי-פיות קלטיים וכוחות על-טבעיים.
יש הסוברים ששירים ליריים אלה, שלא שרדו, הוצגו לראשונה כתקצירי עלילה כהכנה לשירי-זמר, ושתקצירים אלה היו לבסיס של השירים העלילתיים.
"שיר החוף", אחד מכעשרים שירי-עלילה בצרפתית עתיקה שתורגמו לנורווגית עתיקה כפרוזה במאה ה-13, מספק לנו תיאור מפורט של ויליאם הכובש המורה על חיבור מה שנראה כשיר-עלילה לירי להנצחת תקופה שבילה בברלפור.
העלילות הברטוניות הכתובות המוקדמות ביותר חוברו במגוון ניבים של צרפתית עתיקה, וככל הידוע כחצי-תריסר עלילות חוברו באנגלית עתיקה במאות ה-13 וה-14 בידי כותבים אנגלים שונים, בהן:
"סר אורפיאו", "סר דגארה", "סר גותר", "אמארה" ו"הרוזן מטולוז", כולם על ידי מחברים אלמונים.
"Lay le Freine", תרגום של "המילה" מאת מארי דה פרנס.
"סיפורו של בעל האדמות" מסיפורי קנטרברי מאת ג'פרי צ'וסר.
("סיפורה של האישה מבאת'" מזוהה לעיתים כעלילה ברטונית, אך למעשה אינו כולל אף אחד ממאפייני הסוגה שמוסכמים על החוקרים בדרך-כלל.)
"סר לנפל", מאת תומאס צ'סטר (הגדה מחדש של עלילה מוקדמת יותר באנגלית עתיקה, "סר לנדבל", היא עצמה עיבוד ל'לנבל' של מארי דה פרנס).
העלילה שופכת אור על אמונותיהם ותפיסותיהם הדתיות של אנשי העיר אוגרית, ועל מחשבותיהם ומנהגיהם של אנשי ארץ כנען.
השירה, שהתגלתה בספריית הכהן הגדול בעיר אוגרית, כתובה על שישה לוחות (ועוד כמה שברים) ברמות שימור שונות.
הלוחות מקוטלגים באותיות KTU.1.2 עד KTU.1.11.
הדמויות המרכזיות בשירה זאת הן: אל – ראש פנתאון האלים הכנענים המתואר בצלמיותיו כדמות מלך היושב על כיסא; בעל – אל הגשם, הסערה והפוריות; אחותו הנאמנה ענת – אלת המלחמה והציד, שמסייעת לו; האל ים – אל הימים והנהרות; מוֹת – אל השאול והמוות.
במרכז העלילה מתרחשת מלחמה והתגוששות בין האלים על שליטה ומלוכה בארץ.
האלים בעל וענת אחותו נאבקים באלים ים ומות.
כאשר גוברים בעל וענת, הכוחות החיוביים, יש לבני האדם חיים, גשם ופריון, וכאשר גוברים ים ומות, שהם כוחות שליליים חזקים, סובלים בני האדם מבצורת, מעקרות, ממגפות, מהצפת נהרות ונחשולי מים, וממוות.
ים נתפס בשירה כאל דמוני במיוחד, שעוזריו הן מפלצות ים נוראות.
אֵל, ראש פנתאון האלים הכנעני ובורא העולם, רוצה להמליך את אחד מילדיו כמלך הארץ, אך עשתר, אל כוכבי השמים ואחד המועמדים למלוכה, שמתואר כעריץ, משתלט על כס המלכות.
ים, אל הימים והנהרות, מצליח להדיח את עשתר, ושולח שליח לאל כדי שיורה לכושר וחסיס, אל האוּמנות, לבנות לו ארמון בפסגת הר צפון כדי לבסס את מלכותו.
מתיאורה של שפש (=שמש), מאור האלים, עולה כי אל מצדד בים וסובר שהוא שליט ראוי, והיא קוראת לעשתר להשלים עם המציאות.
לעשתר לא נותר אלא לקונן על מר גורלו.
בהמשך, מפנה ים את כוחו נגד בעל הדד, אל הגשם והחקלאות, הטוען לכתר.
בעל בורח אל אספת האלים, וים שולח בעקבותיו שליחים לבקש שיסגירו לידיו את בעל ועבדיו, ומורה לשליחים שלא להשתחוות בפני האלים.
האלים שישבו לאכול מבחינים בשליחי ים שעומדים זקופי קומה, עזי מצח וגאים, והם מרכינים את ראשם מפחד, וסופגים בשל כך גערה מבעל.
אל מסכים לדברי השליחים שבעל יהיה עבדו של ים.
בעל מתקומם ואוחז במאכלת כדי להרגם, אך ענת ועשתרת אחיותיו אוחזות בידיו ומרגיעות אותו, כי אין טעם להרוג את השליחים, באשר חובת האדון עליהם.
בעל משיב מלחמה וגובר על ים
בעל מודיע לשליחיו של האל ים כי בכוונתו להילחם על המלוכה בארץ וים נענה לאתגר.
ענת הורגת את מפלצות הים הנוראות ששלח ים: התנין הגדול, לווייתן פתן בריח, ופתן עקלתון בעל שבעה ראשים, ובכך נפתחת מלחמתם של שני האלים.
(על פי לוח אחר, בעל היה זה שניצח את עוזרי ים.
ראו בהמשך) בתחילת המלחמה מציף ים את הארץ במי מלח והורס את היבולים, אך אחותו, שפש – אלת השמש שעומדת לימין בעל, עוזרת לבעל לייבש את הקרקע.
כושר וחסיס, אל האוּמנויות המוכשר, יוצר לבעל כלי נשק מאגיים שיעזרו לו במלחמתו נגד ים – יגרש ("מגרש") ואימר ("מניע").
יגרש הולמת בכתפיו של ים ואימר בקדקודו בין עיניו וכך הוא נופל לארץ.
לאחר שים מוטל לארץ ונלכד, הורג אותו בעל ועל כך נוזפת בו עשתרת, על הפרת אתיקת המלחמה, לפיה אין להרוג שבוי.
בעל מוכרז כמלך על כל האלים וכשליטה הבלעדי של הארץ.
את הכתרתו חוגג בעל, כנהוג, במשתה של בשר ויין לצלילי נגינה ושירה.
למלחמה באויבים שנותרו מצטרפת ענת.
שבע נערותיה מושחות אותה בזפת, היא יורדת מביתה שבהר והורגת באויביו של בעל במקומות שונים: בתחתית ההר, בעמק, בין הערים ואף בהיכלה.
היא עושה זאת בלב מלא שמחה ו"בכבד תפוח מצחוק".
לאחר ההרג היא מתנקה בטל השמיים ובגשם של אחיה בעל.
השירה מתארת בפירוט רב את הטבח של ענת את אויביה.
בתיאור ניתן לקרוא כיצד ענת "מבוססת עד ברכיה בדם החיילים וצווארה במעי הלוחמים", ועל כך שהיא תולה את כפות ידיהם של הלוחמים המובסים על חגורתה, ותחתיה את ראשיהם של הלוחמים ככדורים.
בשלב מסוים מתעייף בעל מהמלחמות ויושב בהר צפון עם נשותיו.
הוא שולח את שליחיו ובהם גפן-ואוגר שיבקשו מענת להפסיק את המלחמות ובתמורה יגלה לה את סודות היקום: "נאום עץ, לחישת אבן, שיחת שמים" ועוד.
ענת חוששת שהם באים לבשר לה בשורת איוב, על מותו של בעל, אך הם מרגיעים אותה ומבקשים ממנה את בקשתו "אספי מלחמות מעפרים.
ענת, שהפסיקה את המלחמות, מגיעה לביקור אצל בעל במרומי הר צפון.
לאחר שהיא מבינה שכדי לבסס את שלטונו הוא צריך היכל, היא מנתרת, פורסת כנפיה ועפה אל אביה אל.
אל נחבא מפניה עמוק בהיכלו בתוך שבעה חדרים ומאחורי שמונה מנעולים.
ענת מאיימת עליו באופן קשה שיעתר לבקשתה וגם מתחנפת לו בבקשה שיבנה ארמון לבעל אך הוא מסרב.
לאחר שפני ענת מושבים ריקם, מנסה כושר-וחסיס את כוחו ופונה הן לאל והן לאשתו אשרה.
את האלה הוא מנסה לשחד בכלי פאר שונים מזהב וכסף שיצר במיוחד כדי לפתותה, אך הדבר לא עולה גם בידו.
לאחר כל זאת, מחליטים בעל וענת לאחד כוחות ולבוא יחד אל אשרה עמוסי מתנות ולבקש ממנה שתשדל את אל לבנות ארמון.
במקביל בעל פועל בחזית אחרת ומטיח קללות כלפי שאר האלים במועצתם על אדישותם כלפיו.
לבסוף, אשרה מתרצה וקוראת לשליחה קודש-ואמרר דיג אשרה, לחבוש את חמורה ולהובילה לביתו של אל.
אל שמבחין בה מקבלה בשמחה ובהתלהבות ומציע לה לאכול ולשתות.
גם אשרה כענת מחניפה לאל על חכמתו הרבה ועם זאת קובעת כי בעל הוא "שופטנו שאין מעליו".
אשרה מבקשת מאל לבנות היכל לבעל ולאחר סירוב ראשוני הוא נעתר לבקשתה.
ענת ממהרת לעוף לפסגת צפון ומבשרת לבעל שרצונו התקבל, והוא יכול להתחיל בהכנות לבנות לעצמו בית – בית ארזים ולבנים, המחופה בזהב, כסף ואבנים יקרות.
בעל שולח לקרוא לכושר-וחסיס ולאחר כיבודים שונים, מבקש ממנו למהר "חיש" ולבנות לו היכל במרומי צפון.
כושר-וחסיס מסכים ואף מציע לו ביוזמתו בית משוכלל עם חלונות, אך בעל מסרב לחלונות כי חושש מבריחה או מחטיפת בנותיו-נשותיו אלת הערפל – פדרי בת אור ואלת הטל – טלי בת רב.
כושר-וחסיס לוקח מארזי הלבנון המובחרים, ומדליק אש במשך שישה ימים כדי להתיך את הכסף והזהב ולהפכם ללבנים ומטילים.
ביום השביעי, הארמון העשוי מארזים, כסף וזהב מוכן באורח פלא.
לאחר סיום הבניה, עורך בעל מסיבה מפוארת של בשרים ויינות אליה מוזמנים האלים ובהם גם שבעים בני אשרה.
לאחר ניצחונות רבים בעל מרשה לאל האומנות לפתוח חלונות וארובות בהיכלו, ומזעזע את הארץ בקולו דרך הבקיעים בעננים.
בשלב זה, מתוודע לפתע בעל לקיומו של מות הטוען לכתר והמתריס נגדו.
חסר אונים חוזר בעל בבכי לביתו.
בעל שולח את שליחו גפן-ואוגר (בעברית: גפן ושדה) ל"בית החופשית" מקום משכנו של האל מות, אל המוות והשאול אשר יושב בנקיק הסלע, כדי לבשר לו שבנה היכל מופלא מכסף וזהב, ולבקש ממנו להכיר בסמכותו כמלך הארץ.
בעל מזהיר את שליחו שלא יתקרב למות יתר על המידה שמא יבלעהו, ועם זאת מצווהו שיכבד את מות וישתחווה לו, כפי שהאלים מדריכים את שליחיהם.
מות לא מתרשם מניצחונו של בעל על ים ועוזריו, ושולח להודיע לו את כוחו העוצמתי וההרסני ומאיים לפעור פיו ולבלוע אותו כזית.
בעל ירא מפניו ונכנע ללא קרב, ומכריז שהוא עבדו לעולם.
שליח מגיע לפני אל ומודיע לו כי בעל מת ואבד מושל הארץ.
אל יורד מכסאו, יושב על הארץ ומקיים טקסי אבלות.
גם ענת הולכת בכל הארץ ומביטה בכל פעליו של בעל, ולאחר מכן מצטרפת לטקסי האבל, שורטת את עורה ובוכה.
שפש יורדת איתה ולבקשת ענת עוזרת לה להעמיס את גופו של בעל על כתפיה, להעלות אותו לפסגת צפון.
שם שתיהן מבכות אותו וקוברות אותו.
ענת זובחת סדרות של שבעים בעלי חיים שונים: פרים, צאן, איילים, יעלים ויחמורים.
ענת חוזרת אל בית אביה אל, "במוצאי הנהרות בקרב אפיקי התהומות", ולועגת להוריה אל ואשרה, על שלא מנעו את מפלתו של בעל.
אל קורא לאשרה להמליך אחד מבניה במקום בעל שנהרג, לבל תיוותר הארץ ללא שליט.
אך אשרה הגבירה מסרבת בטענה, שאין להמליך את מי שלא יודע לשלוט.
אל מסכים עימה שצריך מחליף בעל שיעור קומה שישווה לבעל.
אשרה מציעה את עשתר העריץ, שכבר יש לו ניסיון במלוכה על הארץ, אך בחירתה לא טובה.
עשתר שמתיישב על כס המלוכה של בעל בפסגת צפון, מרגיש שאינו ראוי לה ויורד מהכס על דעת עצמו.
ענת נוקמת במות ובעל קם לתחייה
ענת מחפשת את אחיה בעל בכל מקום, כדי להשיבו למלוכה.
היא מוצאת את מות, תופסת אותו בדש בגדו ומפצירה בו להחזיר לה את אחיה (='את מת תנ אחי').
מות מסרב ומתרברב כי בלע את בעל כטלה וכגדי, והוא בתוך לועו, במקום שבו אפילו השמש הזוהרת נעצרת ואין לה דריסת רגל.
לאחר שעוברים חודשים ענת שליבה קשור מאוד לבעל, "כלב פרה לעגלתה", פוגשת שוב את מות, והפעם ללא אומר ודברים, היא אוחזת בו, מבקעת אותו בחרב, זורה אותו בכברה, שורפת אותו באש, טוחנת אותו ברחיים, וזורעת את פירוריו בשדה ואת שאריותיו אוכלים העופות.
"אל לטפן בעל הלב" שמח על כך, הוא רוקע ברגליו, מחייך וצוחק, מוצא מרגוע בנפשו, ומחליט לתת את המלוכה לבעל באופן סופי.
אל פונה לענת, ומבקש ממנה שתשכנע את השמש לחזור ולהאיר, והשמש מסכימה לבקשת ענת, אך מודיעה שהיא תמשיך לחפש את בעל האדיר, אשר קם לתחייה לבסוף.
מקץ שבע שנים מות פוגש את בעל, ובא אליו בטרוניות על אשר עשתה לו ענת.
מתפתחת מלחמה גדולה ואימתנית ביניהם.
הם מנענעים זה את זה כבהמות, מתנגחים כראמים, נושכים זה את זה כפתנים, ושניהם חזקים ללא הכרעה.
אך בפעם הזאת מתערבת השמש ונוזפת במות, על מלחמתו בבעל, ומאיימת עליו שאל יהפוך את כיסא מלכותו וישבור את שרביט ממשלתו, האיום מועיל ומות "אהוב אל הגיבור" פוחד ומפסיק את הקרב, ובעל חוזר לכיסא מלכותו.
לאחר שמושג השלום, מסופר על בעל שיוצא לציד ראמים בביצות שמך, ועל ענת ובעל שמתעלסים ויולדים צאצא משותף.
כיוון שהלוחות המקוריים אינם ממוספרים, תוכן השירה ורצף העלילה תלוי במידה רבה בצורת סידורם של הלוחות.
בנוסף, הטקסט בלוחות איננו שלם, ולעיתים ישנן שורות מקוטעות או חסרות שצריך לשער את תוכנן.
פעולת התרגום מאוגריתית עלולה אף היא לשנות את משמעות התוכן.
כמו כן, ניתן לפרש את הטקסט עצמו בדרכים שונות, מכיוון שכדרכה של שירה הוא ניתן בצורה גולמית ואיננו מפורש ומסביר את עצמו.
בעוד שקאסוטו הסתמך על סידור הלוחות הראשוני של וירולו, הסתמך אמיר על ה-KTU המאוחר והמעודכן יותר, ובעקבותיו כתוב גם ערך זה.
להלן יוצגו גרסאותיהם של קאסוטו ואמיר.
ההצגה כוללת את סדר האירועים ואת הרציונל המארגן של העלילה.
גרסתו ופרשנותו של מ' ד' קאסוטו
קאסוטו מתייג (בעקבות וירולו) את ששת הלוחות באותיות אב"ו, אב"ה, אב"ב, אב"ג, אבא*, ואב"א.
הוא גם מציין שלוחות אב"ה, אב"ב ואב"א, השתמרו בחלקם הגדול.
לוח אב"א השתמר כמעט בשלמותו, מלוח אב"ו שרד רק אמצע הלוח, ומלוח אב"ג שרדו רק קטעים.
קאסוטו טוען שבין לוח אב"ו לאב"ה חסר לפחות לוח אחד, שבו צריכה להיות מתוארת המלחמה של ענת באל ים ובמפלצותיו: התנין, נחש העקלתון והנחש בעל שבעת הראשים.
ראשית העלילה בכך שמות, אויבו של בעל, מתנכל להורידו מכיסא מלכותו.
אל, ראש הפנתאון, מנבא למות שבתחילה יצליח, אבל בהמשך בעל ינצחו.
מות ועוזריו מצליחים להחריב את היכלו של בעל, אף שהאלה ענת מכה בהם.
אל מבקש מענת שתפסיק ממלחמתה ותביא שלום.
בעל מוצא מחסה בבית אחד האלים שמנחמו בסעודה ובניגונים.
ענת שוב נלחמת בבני האדם, מצדדיו של מות שתקפו את היכלה, והורגת בהם.
בעל, שחזר לביתו ההרוס, מבקש ממנה להפסיק את המלחמה ולהחזיר את השלום, ולדרוש מאל שייתן רשות לבנות לו היכל.
לאחר שידול אמו אשרה הוא מצליח לבנות לו היכל מפואר.
מבעד לחלונות הוא מכריז על מלכותו ומזמין את מות לקרב מכריע.
הוא נלחם בהצלחה כנגד עוזריו של ים והורג בהם, אבל מות מאיים למחוץ אותו ולהרגו ואף מצליח בכך.
ענת נוקמת את נקמתו של בעל, ומכה את מות מכה נוראה, ואז בעל קם לתחייה ובקרב המכריע הוא כופה על מות להכיר בכך שבעל הוא המלך המולך על הארץ.
לדעת קאסוטו מלחמה זאת מסמלת את "המריבה העצומה שבין כוחות החיים והקיום ובין כוחות ההרס והכיליון, וסוף שכוחות החיים מנצחים, גם אם הניצחון בא מתוך קשיים נוראיים".
גרסתו ופרשנותו של דוד אמיר
בגרסתו של אמיר ראשית העלילה היא בכך שים מסלק את עשתר, ומתפנה למאבק בבעל – המסוכן שבמתחריו.
אל, מלך האלים, נבהל מים ומוכן להסגיר את בעל לים ל"עבד עולם".
בעל לא נכנע, מחזיר מלחמה שערה והורג את ים.
לרגל המאורע מכין בעל משתה, אליו מוזמנים בני האלים.
בתום הסעודה ענת קוטלת באויבי אחיה וממשיכה להילחם בהם.
בעל מבקש שתשכין שלום והוא בתמורה יגלה לה את סודות היקום.
כדי לבסס את מלכותו פונה ענת לאל (בגרסה שנייה היא מבקשת את תיווכה של אשרה, ובגרסה שלישית הדבר נעשה בפעילות משותפת של בעל וענת).
כושר וחסיס, אל האומנות, מקבל פקודה לבנות את ההיכל, בונה אותו על הצד הטוב ביותר, ובעל מוריד גשם על פני האדמה.
לפתע מופיע מות, אלוהי המוות, ובעל חוזר לביתו בבכי מר, לאחר שהתברר לו שהוא חסר אונים למול מות, אהובו של אל.
לאחר איום וקריאה תקיפה של מות, נכנע בעל ויורד לשאול עם כל אביזריו, כשאז הטבע קמל ובני האדם מבכים את מותו.
לאחר ניסיון כושל להושיב את עשתר על כסאו של בעל, באה ענת אל מות ודורשת להחזיר את אחיה.
כאשר מות מגלה לה כי בלע את בעל, היא נוקמת בו וזורה את גופו בשדות.
בעל קם לתחייה, השמש מחזירה את מאורה, ומתפתח קרב ענקים בין מות לבעל, שלא מגיע לידי הכרעה סופית.
כמו בתרבויות אחרות, יצירות מיתולוגיות נוצרו כדי לספק הסברים לתופעות אסטרונומיות, מטאורולוגיות ותופעות טבע חריגות או מחזוריות.
על ידי האנשת כוחות הטבע בידי אלים, הצליחו הקדמונים מחברי עלילה זאת, שהיו ברובם עובדי אדמה, אך גם לא מעט דייגים, לתת הסבר מלא ונטול סתירות למחזוריות עונות השנה, לתופעת הבצורות, לשיטפונות מהים ולהצפות מי הנהרות.
התגוששות האיתנים בין האלים המייצגים את כוחות הטבע השונים מספקת הסבר לתופעות אלה.
בנוסף, המיתולוגיה אפשרה להם לא לפחד מהשינויים ואף להתמודד עם המוות וכיליון החיים.
כמו כן, מספקת המיתולוגיה הנחיה מעשית להתמודדות עם התופעות הבלתי נשלטות לכאורה הללו באמצעות פולחן נכון של האלים שיגביר את כוחם של אלי החיים והפריון: בעל, אשרה, עשתרת וירגיע את האלים הזעפנים ים ומות.
בכך ניתן יהיה "לשלוט" על תופעות טבע כמו בצורות והצפות ולהבטיח את חזרתם של הספנים והדייגים בשלום, עם שלל פירות הים.
על אף שאלי אוגרית מתוארים כבעלי יכולות חזקות, כמו כוח רב, מהירות, יכולת מעוף, אלמותיות ויכולת של תחייה לאחר המוות (בעל ומות קמים לתחיה), יכולת הסתוות בחיות אחרות, יכולות מאגיות ועוד, במאפיינים פיזיולוגיים ופסיכולוגיים רבים הם עדיין דומים לבני אדם: הם אוכלים, שותים, מקיימים יחסי מין ויולדים.
הם בעלי רגשות שניתנים למניפולציה: ניתן לאיים עליהם ולהפחיד אותם וניתן לשחד אותם במתנות או במחמאות.
הם מצטערים, מקוננים ובוכים כאשר קורה מאורע מעציב, ושמחים, מחייכים ומאושרים כאשר קורה להם מאורע משמח.
הם שואפי כבוד ושררה, ולעיתים חומדים דברים שאינם שייכים להם.
יש ביניהם בעלי חוש צדק מפותח וטוב לב שופע, ויש ביניהם תאבי רצח ושפיכות דמים.
ניתן בסופו של דבר לסכם כי האלים הם בצלם האדם.
לא לחינם מתלבטים אל ואשרה במי לתמוך מבין שני האלים ים ובעל.
לשניהם ישנם יתרונות מובהקים והמאבק ביניהם הוא בין שני אלים פרודוקטיביים שמועילים לאנושות, כך שהדילמה במי לבחור היא אמיתית.
קרבתה של אוגרית לים התיכון משפיעה ללא ספק על מיתוס זה ועל ההתלבטות בין השניים.
בעל הוא אל הגשם, מקור הטל והערפילים, ובו תלויים עובדי האדמה ובני האדם לצורכי החקלאות.
לא לחינם נקרא שליחו 'גפן-ואוגר' (=גפן ושדה).
לעומת זאת ים הוא אל הים שלו זקוקים הדייגים, ואף הסוחרים שמפליגים בין אוגרית לקפריסין וליוון.
ים הוא גם אל הנהרות המושכים מים, ובהם אפשר לשתות, לרחוץ ולהשקות את השדות הסמוכים.
אשרה, אלת האדמה, נקרעת ביניהם.
מצד אחד הזדקקותה לבעל מובנת – היא זקוקה לגשם, אך מצד שני שליחה 'קודש-ואמרר' הוא דווקא דייג הזקוק לשיתוף הפעולה של ים.
עשתר, אל הכוכבים, ניסה בתחילה לשלוט כצופה מלמעלה, אך אינו יכול לעזור מבחינה מעשית לכלכלה של בני האדם הואיל והוא גבוה מדי.
מות, אל השאול, נמצא הרחק מתחת לארץ ואין לו כל עניין לעזור לבני האדם, או לשבת על כס המלכות שלהם.
בסופו של דבר קיימת קואליציה רחבה שתומכת בגלוי בבעל, בשל ההכרה בסגולותיו הטובות.
ענת, עשתרת, שפש, כושר וחסיס ואף אשרה ואל שהתלבטו בינו לבין ים, מכריעים שבעל חשוב יותר לאנושות מאשר ים.
עלייתו של בעל למלוכה היא תוצאה מיידית של ניצחונו במערכה מול ים, הניצחון החשוב בסדרת ניצחונות של בעל ובעלי בריתו, ענת ועשתרת.
ניצחון זה מסתיים בהכרזה החגיגית על המלכתו של בעל: "ים מת.
את ניצחונותיו של בעל מלווה סעודת אלים חגיגית בה אלים זוטרים משרתים את בעל ומגישים לו יין בגביע מיוחד "יתן כוס בידו, גביע בשתי ידיו...כד של איש שמיים, כוס של קדושים...", מלשון הפיסקה ייתכן ומדובר במעין סעודת הכתרה.
עם זאת, יציבותה (היחסית) של מלכות בעל לא תובטח קודם שיבנה לו היכל – סממן מלוכה ראשון במעלה אשר על הקשיים סביב בנייתו ותהליך הבניה שלו נסוב חלק מרכזי בעלילה.
השלמת ההיכל מסתיימת גם היא במשתה חגיגי בהשתתפות כל אחיו האלים "שבעים בני אשרה" (מספר המייצג ריבוי).
סממני מלוכה נוספים על סעודות ההמלכה וההיכל, הן האלות המאגיות שהוענקו לבעל, בעזרתן הוא מכניע את ים וכן הכיסא.
בנוסף, קיימים אפִיתֶטים מלכותיים המובאים בפי דמויות שונות וכן על ידי המספר עצמו לאחר ביסוס מלכותו – החשוב שבהן הוא 'אלאין בעל' (=בעל החזק), וכן אפיתטים נוספים כגון 'רוכב עננים', 'מושל ארץ' ו'קרדום אדיר'.
כמו כן, ישנן הכרזות והצהרות חגיגיות שעניינן הוא המלכתו של בעל ("תיכון מלכות עולמך – ממשלתך לדור ודור").
ניתן לראות בקריאתו של בעל לענת לחדול ממלחמותיה באויביהם ורצונו להשכין שלום עדות ליציבות מלכותו של בעל, הואיל ושאיפות אלה הן שאיפותיו של מלך מנצח ולא של טוען למלכות.
מלכותו של בעל (השברירית והמוגבלת אמנם) משתרעת על פני רמות שונות של המציאות – בעולם האלים (בו הוא משמש כאל בכיר על פני בעלי בריתו, יתר אחיו והאלים הזוטרים המקבלים את מרותו), בעולם האנושי ובטבע.
ניתן ללמוד זאת באופן כולל דווקא על דרך השלילה מדברי מות לבעל "יחידי אני זה שימלוך על אלים ואצווה על אלים ואנשים.
אשביע המון ארץ" וכן ממלחמותיה של ענת בעמים שלא סרו למרותם.
בטבע, בעל שליט על כוחות הסערה, העננים, הברקים, הרעמים והגשמים, משתמש בהם למלחמותיו, גומל טובה באמצעותם לאחר בניית ההיכל, יודע את סודותיהם, ולוקח את נתיניו אלה, יחד עם משרתים נוספים ברדתו לשאול.
המאבק בין בעל לים החל ברדיפתו של ים את בעל, כחלק מניסיונו של הראשון לבסס את מלכותו ולחסל טוענים אפשריים לכתר.
ים מוצג בפתיחה כאל החזק יותר הנמצא במומנטום של הצלחה וזוכה לתמיכתם של יתר האלים המבקשים לבנות לו היכל, ואילו בעל הוא זה אשר נאלץ להימלט ולהתחבא מפניו.
נקודת המפנה לטובתו של בעל באה מכיוונו של כושר-וחסיס המביא לו שתי אלות מאגיות, באמצעותן הוא מכה את ים אשר מצידו מצליח לעמוד בפני מהלומותיה של הראשונה אך צירופה של האלה השנייה מכניע אותו.
בטקסט אחר בהמשך העלילה, מנכסת לעצמה האלה ענת, אחותו ובעלת בריתו של בעל, את הניצחון על ים ועוזריו (תנין, פתן עקלתון).
יישוב שתי הגרסאות הללו אפשרי בכמה דרכים.
ראשית, ייתכן כי ענת פשוט מתפארת במעשים לא לה, אך ניתן אולי לחבר את שתי הגרסאות ולהבין כי מדובר היה בקרב משותף לבעל וענת, כאשר ענת התרכזה בלחימה מול עוזריו של ים, ואילו בעל הכניע את ים עצמו עד שהאחרון נפל בידיו כשבוי.
הלשון המעורפלת בתיאור מכת המוות שניתנה לים, נותנת מקום לאפשרות לפיה מכה זאת ניתנה על ידי ענת.
בנוסף, קיימת האפשרות שמציע ט"ל פנטון במאמרו, כי שינויי תרגום עשויים לשנות את הבנת דבריה של ענת.
אפשרות נוספת היא ששתי הגרסאות, משקפות שתי מסורות שונות באשר לזהות מכניעו של ים.
אף שבעל הוא אל החיים, הגשם הצמיחה והפריחה – האל החיובי, הוא לא יכול לעמוד לבדו, וזקוק לצידו לכוח של אלה איומה ונוראה, שבלעדיה הוא חסר אונים.
למעשה האלה ענת עושה הרבה מ"העבודה השחורה" שלו, נלחמת את מלחמתו בשליחיו של ים, מפלצות הים הנוראות, עוזרת לבעל לשכנע את אשרה ואל לבנות לבעל היכל, הורגת את מות ואת אויביו האחרים של בעל, ואף משכנעת את השמש להאיר בשליחותו של אביה אל.
את הניגודיות שיש בחיים ובעולם, ניתן על פי התפיסה האוגריתית להסביר רק בדרך של ריבוי אלים ותפיסה דיכוטומית של כוחות העולם.
כיוון שהדברים הרעים שמתרחשים בעולם, אינם יכולים להתרחש מצידו של אל, בעל או אשרה, חייבות להיות ישויות אחרות שהן מטילות אימה, בולעניות או רצחניות, וגורמות את כל הסבל שעובר על האנושות.
מוות – שאלת המוות וכליון החיים העסיקה רבות את כותבי השירה האוגרית.
בשלוש העלילות הגדולות שהתגלו באוגרית מופיעות התייחסויות רבות למוות.
אגדת כרת מתחילה בטרגדיה גדולה של מות כל צאצאי כרת ונמשכת במחלתו וכמעט מותו בעקבות הפרת נדר.
אגדת אקהת מסתיימת במותו של גיבור הסיפור, לאחר שהרגיז את ענת.
בעלילות בעל וענת, בעל מת וקם לתחיה במחזוריות קבועה.
כמו כן, גם ים מת, ובאופן פרדוקסלי גם מות מת.
נראה שמלבד השאלה מה קורה לאחר המוות בממלכת המתים בה נמצאים המתים חופשיים מכל מחויבות, עניינה אותם יותר השאלה מדוע המוות פוקד אנשים שלא בעיתם, כיצד ייתכן שגיבורים גדולים ומלכים שנחשבים לבני אלים – מתים, וכיצד ניתן לשלוט על המוות ולדחות את מותו של האדם.
ממכלול העלילות האוגריתיות עולה כי יחס לא נאות כלפי האלים, כמו הפרת נדר כלפיהם או התגרות בהם עלול לגרום למוות.
גם בעלילת בעל, מותו נגרם מכך שהוא מתגרה במות, שולח אליו שליח, ודורש ממנו להכיר במלכותו.
באופן דומה גם את מותם של שליחי ים וים עצמו, אפשר להסביר לא רק בעימותם מול בעל, אלא ביחס הלא נאות כלפי יתר האלים.
קבורה וקינה – שני טקסים הקשורים למוות היו קבורה וקינה בהתאם לאמונה כי הקבורה נותנת מנוחה לנפשו של הנקבר בעולם המתים.
בעלילה, ענת והשמש קוברות את בעל.
גם באגדת אקהת, אביו דנאל מחפש את שרידיו וקוברו, ומתריע בפני הנשרים שלא יפריעו את מנוחתו ולא יעופפו מעל קברו.
בהקשר של הקינה, אל וענת מקוננים על בעל ובאגדת אקהת מכניסים נשים מקוננות לבית.
תחיית המתים – ניכרת בשירה האוגריתית תפיסה של תחיית המתים, שכן לאחר מותו של בעל וקיומו בשאול, אל חולם שבעל קם לתחיה, ואכן בעל שוב מקבל שלטון עם הפריחה של הטבע.
גם מות שענת הרגה אותו וטחנה אותו עד דק, כך שלא זכה לקבורה קם לחיים ונלחם שוב עם בעל.
למעשה התפיסה אודות התחיה איננה טרנספורמציה ממצב אחד לשני כפי שאנו מבינים כיום, אלא מעבר מעולם המתים חזרה לעולם החיים.
עם זאת, יכולת זאת שמורה רק לאלים, שכן באגדת אקהת, אקהת הגיבור לא זוכה לקום מחדש, גם כאשר ענת מנסה להחיותו, ובאגדת כרת בניו מתים והוא צריך להוליד אחרים במקומם.
נקמת דם – ניתן לראות דמיון רב בין עלילה זאת לאגדת אקהת בו נוקמת פועת האחות את מות אחיה הגיבור אקהת, מידי יטפן גיבור החיל שהרג אותו ואף התרברב בהריגתו בפניה.
גם בעלילות בעל, ענת האחות נוקמת את דמו של בעל האדיר והורגת את מות הגיבור, שמתרברב בפניה על הריגת אחיה.
בשני המקרים נקמת הדם נעשית לאחר תום הקבורה והאבל ביד אשה דווקא, האחות המסורה שלוקחת על עצמה את הדבר.
ניכרת כאן התפיסה של "מידה כנגד מידה", עושים לאדם מה שהוא עשה לאחרים.
עלילות בעל וענת לעומת התנ"ך
מקבילות עלילתיות בין התנ"ך לשירה האוגריתית
כמו באגדת אקהת ובאגדת כרת, גם בעלילות בעל וענת קיים המוטיב של פעילות אלוהית או אנושית, בכל מיני תחומים כמו פולחן האלים, או מלחמה, הנעשית במשך שישה ימים ונפסקת ביום השביעי בו מתרחשת התוצאה המקווה ומתקבל פרי המאמץ.
בעלילות בעל וענת אל האומנות כושר-וחסיס בונה ארמון לבעל ומבעיר אש בהיכל שישה ימים כדי להתיך את הכסף והזהב וליצוק מהם לבנים ומטילים.
ביום השביעי "תפסיק האש מהבית", הלבנים נוצרים באורח פלא ופני ההיכל מצופים בזהב.
תיאור זה דומה באופן מעניין, לתיאור של אלוהים בבריאתו את העולם במסורת היהודית ולמקורה של השבת.