tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במשך 56 שנים היה נשוי לאשתו מצפון שוודיה.
כרים ח'רבוש , ידוע בשם הבמה פרנץ' מונטנה (French Montana), הוא ראפר, זמר ופזמונאי מרוקאי-אמריקאי.
פרנץ' מונטנה נולד וגדל בקזבלנקה, מרוקו.
היגר לארצות הברית עם משפחתו כשהיה בן 13.
ב-4 בספטמבר 2007 הוציא את מיקסטייפ הבכורה שלו, French Revolution Vol.
1. הסינגל המוביל מתוך המיקסטייפ, "Choppa Choppa Down", היה לפריצת הדרך הראשונה שלו.
ב-21 במאי 2013 הוציא את אלבום הבכורה שלו, Excuse My French.
האלבום הגיע בשיאו למקום הראשון במצעד שירי ה-R&B/היפ הופ ומצעד שירי הראפ.
ביולי 2017 הוציא מונטנה את אלבום האולפן השני שלו, Jungle Rules, שהגיע למקום השלישי בבילבורד 200. הסינגל המוביל מתוך האלבום, "Unforgettable",בו משתתף סוואה לי, הפך לשיר הראשון של מונטנה כאמן מוביל שהגיע לעשירייה המובילה בבילבורד הוט 100.
ב-6 בדצמבר 2019 הוציא את אלבומו השלישי, Montana.
פרנסס צ'וקה הייתה שחקנית אנגלייה, שהופיעה בעיקר בטלוויזיה בקריירה שנמשכה יותר משישים שנה.
בשנותיה האחרונות הייתה ידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד הסבתא נלי בולר בסיטקום "ארוחת ליל שישי".
צ'וקה נולדה בלונדון, ללטישה אליס אנני ולג'וזף צ'וקה.
בהמשך המשפחה עברה לגור בעיר הוב.
כילדה השתתפה בתוכנית הרדיו "שעת הילדים" של ה-BBC.
אחרי סיום הלימודים בגילדהול הצטרפה צ'וקה לסדנת התיאטרון.
ב-1958 שיחקה בתפקיד ג'ו במחזה "קורטוב של דבש" מאת שילה דילייני, והמשיכה להופיע באותו תפקיד בווסט אנד ובברודוויי.
בין ההפקות של "קורטוב של דבש" שיחקה במחזות בתיאטרון רויאל קורט בהם "סוף משחק" ו-"Live Like Pigs".
ב-1963 גילמה את דמותה של בקי שארפ במחזמר "יריד ההבלים" לצדם של ג'ורג' בייקר ודיים סיביל תורנדייק.
אחר כך עברה צ'וקה להופיע בטלוויזיה.
ב-1971 שיחקה בעיבוד הטלוויזיוני לרומן "תבונה ורגישות" מאת ג'יין אוסטן.
עוד שיחקה בתפקיד דול טירשיט במחזה "הנרי הרביעי, חלק שני".
היא השתתפה באופרות הסבון "קרוסרודס" ו"קורוניישן סטריט".
בקולנוע שיחקה בסרט "סקרוג'" בתפקיד אשתו של בוב קרצ'יט, ובסרט "הנרי השמיני ושש נשותיו" בתפקיד קתרין מאראגון.
צ'וקה לוהקה לתפקיד פגי מיטשל באופרת הסבון "איסטאנדרס" של ערוץ BBC1 בשנת 1991. היא הצטלמה לסצנות אחדות עם הדמות, אבל הסצנות קוצצו בעריכה.
אחר כך לוהקה לתפקיד ג'ו וורן (Jo Warne).
מ-2006 עד 2009 שיחקה בתפקיד גברת באסי, אישה חסרת בית, בדרמה הרפואית "חדר מיון".
הופעתה האחרונה בסדרה הייתה בספטמבר 2009, כשהדמות שגילמה מתה בפיצוץ במרכז קניות.
ב-2010 גילמה צ'וקה את ליידי ברקנל עם להקת התיאטרון לוגוס בתיאטרון Upstairs at the Gatehouse, בגרסה מיוחדת של המחזה "חשיבותה של רצינות".
במרץ 2011 החלה צ'וקה להופיע בסיטקום של ערוץ 4 "ארוחת ליל שישי", בתפקיד סבתא נלי בולר.
ב-2018 עזבה את הסדרה בשל מחלתה, והופיעה בתפקיד קמע פעם אחת בעונה החמישית בפרק "הכינור".
צ'וקה נפטרה ב-16 בפברואר 2020, אחרי שלקתה בשבץ מוחי בביתה שהמפסטד.
ג'יימס פרנץ' היל הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של מדינת ארקנסו.
מחוז קונגרס זה כולל בתוכו את עיר הבירה של ארקנסו ליטל רוק, כמו גם את מרבית פרווריה.
היל נולד בליטל רוק, בירת ארקנסו.
הוא השלים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת ואנדרבילט השוכנת בטנסי, וכמו כן קיבל תואר מנהל מוסמך מבית הספר אנדרסן לניהול של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בשנים 1982–1984 היה היל עוזרו של הסנאטור הרפובליקני ג'ון טאוור מטקסס, והיה חבר בסגל ועדת הבנקאות, השיכון והעניינים האורבניים של הסנאט של ארצות הברית.
בשנים 1989–1991 היה סגן עוזר מזכיר האוצר לענייני מימון חברות, ולאחר מכן המשיך לשרת בממשלה הפדרלית החל מ-1991 ועד 1993 כמזכיר ניהולי במועצה הלאומית לכלכלה תחת נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
לאחר שייסד את החברה, היה היל יושב ראש מועצת המנהלים של "תאגיד דלתא לבנקאות ונאמנות" (Delta Trust and Banking Corporation) ששכן בליטל רוק, עד שנרכש ב-2014 בידי בנק סימונס.
במהלך בחירות 2014 התמודד היל אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השני של ארקנסו, אחרי שנציג המחוז המכהן טים גריפין הודיע על פרישות מהקונגרס לקראת התמודדותו לתפקיד סגן המושל.
בבחירות הכלליות גבר על פט הייז, ראש העיר צפון ליטל רוק ברוב של כ-52% מקולות הבוחרים.
הוא הושבע לתפקידו עם התכנסות הקונגרס ה-114 של ארצות הברית.
היל נבחר מחדש אל הקונגרס בבחירות 2016 ובבחירות 2018. נכון לספטמבר 2018, היל הצביע עם סיעתו ב-95% מהמקרים ובהתאם לעמדתו של הנשיא דונלד טראמפ ב-96.6% מהמקרים.
למשל, ב-4 במאי 2017, הצביע בעד ביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה ובמקום זאת להעביר את "חוק הבריאות האמריקאי".
במהלך מגפת הקורונה בארצות הברית, שיבח היל את ניהולו של טראמפ את המשבר.
פרנסס רייט הייתה פילוסופית, מרצה וסופרת שפעלה למען זכויות נשים וביטול העבדות.
בגיל שנתיים התייתמה משני הוריה.
היא ואחותה קמילה נשלחו להתגורר אצל קרובי משפחה באנגליה.
בשנת 1813 חזרו האחיות להתגורר בסקוטלנד אצל דודן, ג'יימס מילן, שהיה פרופסור לפילוסופיה בקולג' גלאזגו.
באותה תקופה קיבלה גישה לספריית הקולג' והתעניינה במיוחד בספרים בנושא ארצות הברית.
בעקבות הקריאה החליטה להפליג למדינה כדי לראות כיצד התממשה הכרזת העצמאות הלכה למעשה.
מילן היה מתנגד נחרץ לעבדות והדבר הותיר רושם רב על רייט הצעירה.
כמו כן, במהלך תקופה זו החלה לפתח את כישרונה בכתיבה והתנסתה בכתיבת מספר מחזות וסיפורים, בהם גרסה ראשונית לספרה "כמה ימים באתונה" שבו סיפרה על אישה שהייתה תלמידה של אפיקורוס.
בשנת 1818 הפליגו היא ואחותה לארצות הברית.
הן שהו במדינה שנתיים, במהלכן טיילו ברחבי ארצות הברית, בערים שונות וברצועת הספר.
חשיפתה לעבדות במהלך מסעה באמריקה חיזקה את ההתנגדות הנחרצת שלה לתופעה.
במהלך שהותה בארצות הברית העלתה מחזה פרי עטה, שהתמקד בסיפור העצמאות של שווייץ.
המחזה זכה לביקורות צוננות ולתשומת לב מועטה.
רייט השתמשה בעדויות שאספה על החיים באמריקה בעת כתיבת ספרה "מבט על החברה וההליכות באמריקה" (Views of Society and Manners in America) אשר יצא לאור בשנת 1821 כרומן מכתבים.
הספר קיבל ביקורות חיוביות בקרב קוראים אמריקאים באותה עת.
רייט שבה לאנגליה בשנת 1820. לאחר שובה התיידדה עם הפילוסוף ג'רמי בנת'ם ועם המרקיז דה לה פאייט.
ידידותה עם השניים תרמה להתפתחות האינטלקטואלית שלה ולגיבוש הרעיונות החברתיים בהמשך דרכה.
בשנת 1831 נישאה רייט לרופא הצרפתי ויליאם פיקפל, לזוג נולדה בת אחת.
היא ובעלה התגרשו בשנת 1850. רייט איבדה את המשמורת על ביתה, והמשמורת ניתנה לפיקפל.
נפטרה בשנת 1852 ונקברה בסינסינטי.
רייט החלה את העשייה החברתית שלה בשנת 1828, אז הרצתה לראשונה בפני קהל.
באותה שנה גם החלה לערוך את כתב העת של המושבה ניו הרמוני, יחד עם רוברט אוון.
היא החלה לפעול למען ארגוני עובדים ושאפה לסייע להם לקדם את השכלתם.
רייט נחשבה באותה עת לדמות חשובה בקרב ארגוני העובדים, בעיקר באזור ניו יורק.
במסגרת הרצאותיה תקפה רייט בין היתר את הממסד הדתי ואת היחס המפלה שלו כלפי נשים.
ההרצאות משכו לא רק חושבים חופשיים אחרים אלא מגוון שכבות ומעמדות בחברה.
לצד התמיכה לה זכתה, הופנתה לא מעט ביקורת כלפיה, בעיקר על רקע העובדה כי נאומים בפומבי לא נתפשו כעיסוק מקובל לנשים באותה עת.
למרות הביקורות, היא המשיכה בפעילותה החברתית ביתר שאת.
בשנים שלאחר מכן הקדישה עצמה למספר מטרות חברתיות, אחת העיקריות בהן הייתה ביטול העבדות.
רייט ביקרה במושבה ניו הרמוני ונחשפה לתיאוריות החברתיות של רוברט אוון דרך עבודתה כעורכת בכתב העת שלו, "ניו הרמוני גאזט".
היא חשה הזדהות עם התיאוריות החברתיות של אוון ועם ערכי הסוציאליזם האוטופי.
לאור ערכים אלה, החליטה בשנת 1825 להקים קהילה סוציאליסטית.
כאשר שוחחה עם בעלי עבדים בדרום, הבינה מהם כי חלקם שאפו גם הם לשים קץ לעבדות, אולם חששו מן הנזק הכלכלי שייגרם להם או מהצתה של מהומות על רקע גזעי.
בתגובה שאפה רייט ליצור תוכנית שתציע תחליף לכוח העבודה שהיוו העבדים.
רייט רכשה אדמה בקרבת ממפיס, טנסי, וייסדה את קומונת "נאשובה".
מטרת פעילות הקהילה הייתה לשמש מקום מגורים לעבדים מחוות סמוכות, ולהוציא אותם לחופשי.
החזון בהפעלת נאשובה היה ליצור קהילה אוטופית שבה לבנים ועבדים משוחררים יוכלו לחיות יחד בשוויון מלא.
העבדים המשוחררים עבדו בעבודה חקלאית לצידם של הלבנים במקום, וכמו כן כמו כן ניתנה להם הזדמנות לרכוש השכלה במסגרת הקהילה.
החיים בנאשובה לא היו פשוטים והחברים בקהילה החדשה התמודדו עם לא מעט קשיים כגון תנאי אקלים קשים, מחסור במזון ומחלות.
הפרויקט של רייט גם זכה לתגובות עוינות מצד הציבור, שהביעו התנגדות לערכי השוויון הגזעי שבהם דגלה.
כמו כן, הפרויקט לא זכה לתשומת הלב וההיענות שלהם ציפתה רייט מצד בעלי העבדים, על אף הפיצוי שאותו הציעה להם על שחרור העבדים.
כמות העבדים המשוחררים שהצטרפה לקהילה הייתה קטנה באופן משמעותי משאיפותיה.
קהילת נאשובה פעלה במשך שנים ספורות בלבד ובשנת 1827 כבר הייתה על סף קריסה כלכלית.
רייט שבה לאירופה לאחר התמודדות עם מחלה קשה והשאירה את ניהול הקהילה בידי אחותה וחברים נוספים.
באותה עת הוחרפו התנאים בנאשובה והיחס לעבדים המשוחררים הורע.
גם תנאי המחיה במקום התדרדרו בעקבות תחזוקה לקויה.
העבדים שוחררו באופן מוחלט רק בשנת 1830, אז סייעה להם רייט להגיע להאיטי.
עם זאת, לא קיימות עדויות לגבי גורלם של העבדים המשוחררים בהמשך חייהם.
במהלך חייה פעלה רייט רבות למען שוויון זכויות לנשים.
בעת שהותה במושבה ניו הרמוני, הצטרפה לרוברט אוון בעריכת כתב העת "ניו הרמוני גאזט" (New Harmony Gazette) ובכך הפכה לאחת הנשים הראשונות בארצות הברית שערכו עיתון בתפוצה רחבה.
כמו כן, הייתה אחת הנשים הראשונות בארצות הברית אשר דיברו בפומבי בפני קהל מעורב.
היא נסעה מבוסטון ועד ניו אורלינס ודיברה מול גברים ונשים בנושאים כגון זכויות נשים וביטול אפליה גזעית תוך קידום ערכי השוויון והסובלנות.
רייט דיברה רבות בגנות מוסד הנישואין, היא ראתה בנישואין מנגנון דכאני ששלל מנשים את עצמיותן וחירותן האישית ומנע מהן זכויות בסיסיות.
כמו כן טענה כי בשל הגיל הצעיר שבו חותנו הנשים בתקופה, הן לא הספיקו לרכוש לעצמן השכלה, בעוד הגברים המשיכו להרחיב את אופקיהם גם לאחר הנישואין, מה שתרם לעצמאותם למול חוסר חירותן של נשותיהם.
רייט טענה כי באמצעות החינוך יכלו נשים לפתוח עבור עצמן הזדמנויות חדשות בחיים ולהתמודד עם הקשיים שעמדו מולן, וכן כי החברה האמריקאית תרוויח מהשכלתן, ומכאן גם מחירותן, של הנשים.
באותה תקופה דיבור בפומבי של נשים נתפש כלא מקובל, ורייט ספגה ביקורת על הנאומים וההרצאות שלה, בעיקר מצד הממסד הדתי.
היא נאבקה להגן על זכותה לדבר בציבור, להתפרנס לפי רצונותיה ולחיות את חייה כראות עיניה.
תשומת הלב הציבורית שלה זכתה רייט הייתה בעלת השפעה ואיתגרה את מגוון התפקידים המצומצם של נשים באותה עת.
פרנץ' מרטיני (French Martini, מרטיני צרפתי) הוא קוקטייל, המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי המורכב מוודקה, ליקר פטל (כדוגמת Chambord) ומיץ אננס.
מוגש באופן מסורתי בכוס מרטיני ללא קרח.
נהוג לסחוט מעל הכוס קליפת לימון טרייה ולקשט בה את הכוס.
הקוקטייל נרשם לראשונה בשנות ה-80 של המאה ה-20 בניו יורק במסעדת קית' מקנלי .
בניגוד לשמו, אין לו קשר לצרפת והוא לא גרסה של הקוקטייל מרטיני.
היה למשקה פופולרי מאוד בשנות ה-80 וה-90.
בשנות ה-90 גם נפוצה וריאציה בה ליקר פטל אדום הוחלף בקרם דה קסיס.
פרנסס פוקס פיבן היא פרופסור למדעי המדינה וסוציולוגיה, אקטיביסטית וסופרת אמריקאית-יהודייה, הידועה בזכות עבודתה למען צמצום העוני והגברת אחוזי המצביעים בארצות הברית.
פרנסס פוקס פיבן נולדה ב-10 באוקטובר 1932 בקלגרי שבקנדה, להורים יהודים שהיגרו משטעטל ליד מינסק.
כשהייתה בת שנה עברה איתם לקווינס, ניו יורק, שם גדלה ולמדה.
כשהייתה בת 15, אחיה שכנע את הוריהם לשלוח עבורה בקשת קבלה לאוניברסיטת שיקגו, בקשה שנענתה בחיוב ופיבן אף קיבלה מלגה.
בזמן לימודיה באוניברסיטה, פיבן עבדה כמלצרית על מנת לפרנס את עצמה.
בשנת 1953 סיימה פיבן תואר ראשון בתכנון ערים, ובשנת 1962, לאחר שסיימה תואר שני ודוקטורט, עברה לניו יורק.
מספר שנים לאחר מכן, ב-1971, השניים כתבו ספר בשם "ויסות העוני: תפקודה של מערכת הרווחה" ("Regulating the Poor: The Functions of Public Welfare").
בספר זה, קראו השניים למיטוט מערכת הרווחה הקיימת והחלפתה באחת הכוללת הכנסה מינימלית מובטחת.
עבודתם המוקדמת של פיבן וקלווארד היוותה בסיס לארגונים רבים, ביניהם "ארגון זכויות הרווחה הארצי", אותו פיבן גם עזרה להקים.
בנוסף לכך, השניים פרסמו מספר ספרים ומאמרים נוספים.
בין השנים 1966–1972, הרצתה פיבן באוניברסיטת קולומביה.
לאחר מכן, הרצתה באוניברסיטת בוסטון בה לימדה עד שנת 1982. בשנה זו, לאחר סכסוך שפרץ עקב שביתה שבה לקחה חלק פעיל, עברה להרצות באוניברסיטת העיר ניו יורק, שם היא מרצה עד היום.
בין השנים 2006–2007 כיהנה פיבן בתפקיד נשיאת .
פרנסס פוקס פיבן הייתה נשואה להרמן פיבן, ולהם בת.
לאחר מכן נישאה לריצ'רד קלווארד עד מותו בשנת 2001.
המחאה הראשונה בה השתתפה פיבן הייתה "מחאת המיסים של הסופרים והעורכים בזמן מלחמת וייטנאם", במסגרתה חתמה על נכונותה שלא לשלם מיסים כל עוד המלחמה מתחוללת.
במהלך הקריירה שלה, פיבן עזרה להקים ארגונים חברתיים רבים, דוגמת "ארגון זכויות הרווחה הארצי" ו-"HumanSERVE", ארגונים שנלחמים למען זכויות הרווחה והגדלת אחוזי המצביעים, בהתאמה.
בנוסף, פיבן הייתה חברה בארגונים נוספים, כגון "האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות", ו"הסוציאליסטים הדמוקרטיים של אמריקה", והייתה בעמדות מפתח בעוד מספר רב של איגודים מקצועיים, כמו "האיגוד האמריקאי למדעי המדינה" ו"האגודה למען חקירת בעיות חברתיות" .
המטרות המרכזיות של פיבן במחקרה ובפעילותיה הן שיפור מערכת הרווחה, עזרה ממשלתית לתושבים מתחת לקו העוני, ועידוד ההצבעה בקרב הציבור האמריקאי.
עבודתה המפורסמת ביותר, "מסמכי פרנסס פוקס פיבן" ("Frances Fox Piven Papers"), היא אסופה באורך 72 עמודים, שעיקרה מסמכים רשמיים בנושא מערכת הרווחה, ונחשבת לאחת מהעבודות החשובות ביותר בנושא.
עם לוריין מינייט ומרגרט גרוארק
פרנץ' גוּלץ' הוא יישוב לצורכי מפקד אוכלוסין במחוז שסטה בקליפורניה בארצות הברית.
אוכלוסייתו מונה 373 תושבים נכון למפקד האוכלוסין של 2020, עלייה מ-346 ממפקד האוכלוסין של 2010.
העיירה פרנץ' גולץ' נוסדה על ידי כורים צרפתים בשנת 1849 והפכה לאחד מאזורי הפקת הזהב העיקריים של קליפורניה.
העיירה הפכה למקום אספקה מרכזי כאשר הפכה לנקודת הקצה של הסעיף המערבי של .
פרנץ' גולץ' הייתה נפה חשובה, מוקדמת, של כרייה בסלעים קשים.
מערכת העורקים של וושינגטון (Washington vein system) התגלתה בשנת 1852, ופעלו לחלץ זהב ממנה לסירוגין עד 1914 בערך.
לפי ההערכות היא הפיקה כ-100,000 אונקיות של זהב.
על פי ההערכות, הפיק מכרה ניאגרה (Niagara Mine) כ-50,000 אונקיות מפעילותו בעבר.
בשנת 2008, חודש ייצור מוגבל ממכרות וושינגטון וניאגרה.
ב-14 באוגוסט 2004 פונתה כל העיירה פרנץ' גולץ' עקב שרפת יער אשר יצאה מכלל שליטה בחלק גדול ממחוז שסטה.
השרפה שרפה 52.6 קילומטרים רבועים והרסה 26 בתי מגורים, בניין מסחרי אחד ו-76 מבנים נסמכים.
הפינוי נמשך 3 ימים, ואפשר לתושבים לחזור הביתה ב-17 באוגוסט 2004. בסך הכל 1,345 לוחמי אש סייעו להשתלט על השריפה.
ב-22 ביולי 2018, פונתה פרנץ' גולץ' שוב עקב , שהתחילה עקב תקלה ברכב.
החל מ-2 באוגוסט, צוותי אוויר וקרקע המשיכו לעבוד באזור כדי להגן על העיירה מפני השרפה, ורבים מהמבנים, כולל המלון ההיסטורי, המשיכו לעמוד על תילם.
ב-8 באוגוסט הוסר צו הפינוי של פרנץ' גולץ' והסביבה, והתושבים הורשו לחזור לבתיהם.
פרנץ' גולץ' שוכנת ב-, כמה קילומטרים צפונית-מערבית ל, העיירה שוכנת לאורך כביש טריניטי מאונטיין (Trinity Mountain Road) היוצא צפונה מ של מדינת קליפורניה כשמרכז העיירה כ-5 קילומטרים צפונית ל-299, וכ-30 קילומטרים ממרכז העיר .
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית יש ליישוב שטח כולל של 32 קילומטרים רבועים, 99.70% ממנו קרקע ו-0.30% ממנו מים.
במפקד האוכלוסין של 2000 היו ביישוב 254 נפשות, 109 משקי בית ו-72 משפחות.
צפיפות האוכלוסין הייתה 7.9 אנשים לכל קילומטר רבוע.
היו 130 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 4.1 לקילומטר רבוע.
היספנים או לטינים מכל גזע היו 2.76%.
מתוך 109 משקי הבית ל-21.1% היו ילדים מתחת לגיל 18 שגרים איתם, 56.0% היו זוגות נשואים שחיו יחד, ל-6.4% הייתה בעלת בית רווקה, ו-33.9% היו לא-משפחות.
גודל משק הבית הממוצע היה 2.33 וגודל המשפחה הממוצע היה 2.71.
ההכנסה החציונית של משק הבית הייתה 27,083 דולר וההכנסה החציונית של המשפחה הייתה 31,250 דולר.
לגברים הייתה הכנסה חציונית של 41,250 דולר לעומת 33,750 דולר לנשים.
ההכנסה לנפש ביישוב הייתה 11,943 דולר.
כ-21.6% מהמשפחות ו-24.3% מהאוכלוסייה היו מתחת לקו העוני, כולל 22.7% מאלו מתחת לגיל שמונה-עשרה ו-11.8% מאלו שישים וחמש ומעלה.
במפקד האוכלוסין של 2010 היו בפרנץ' גולץ' 346 תושבים.
צפיפות האוכלוסייה הייתה 10.8 תושבים לקילומטר רבוע.
היספנים או לטינים מכל גזע היו 17 אנשים (4.9%).
היו 13 (8.8%) שותפויות לא נשואים בני המין השני, ו-0 (0%) זוגות נשואים או שותפויות חד מיניים.
גודל משק הבית הממוצע היה 2.35. היו 93 משפחות (63.3% ממשקי הבית); גודל המשפחה הממוצע היה 2.80.
הגיל החציוני היה 49.6 שנים.
שיעור המשרות הפנויות לבעלי הדירות היה 3.2%; שיעור הפנויות בשכירות עמד על 6.7%.
284 נפשות (82.1% מהאוכלוסייה) התגוררו ביחידות דיור בבעלותם ו-62 נפשות (17.9%) גרו ביחידות דיור להשכרה.
פרנסס מקדונלד מקנייר הייתה אמנית סקוטית שעבודות העיצוב שלה היו מאפיין בולט של הסגנון המודרני (סגנון אר-נובו בריטי) במהלך שנות ה-90.
אחותה של האמנית-מעצבת מרגרט מקדונלד מקינטוש, היא נולדה בקידגרוב, סטוק-און-טרנט, ועברה לגלאזגו עם משפחתה ב-1890. שתי האחיות נרשמו לשיעורי ציור בבית הספר לאמנות בגלאזגו ב-1891, שם פגשו את האדריכלים הצעירים צ'ארלס רני מקינטוש וג'יימס הרברט מקנייר.
פרנסס התחתנה עם מקנייר בשנת 1899, ומרגרט התחתנה עם מקינטוש בשנת 1900. לאחר שנפגשו, הם הציגו יחד בתערוכה במועדון האמנות.
בעקבות הגישה הסגנונית הדומה שלהם, הם זכו לכינוי "הארבעה".
באמצע שנות ה-90 האחיות עזבו את בית הספר כדי להקים יחד סטודיו עצמאי.
הם שיתפו פעולה בגרפיקה, עיצובי טקסטיל, איורי ספרים ועבודות מתכת.
פרנסס הפיקה גם מגוון רחב של עבודות אמנותיות אחרות, כולל רקמה, לוחות מתכת וציורי צבעי מים.
האחיות הציגו בלונדון, ליברפול ובוונציה.
ב-1899 היא נישאה למקנייר והצטרפה אליו לליברפול שם לימד בבית הספר לארכיטקטורה ואמנות שימושית.
בני הזוג ציירו צבעי מים ועיצבו חללי פנים, הציגו חדר כתיבה בתערוכה הבינלאומית לאמנות מודרנית בטורינו, ופרנסס החלה ללמד.
הם גם עיצבו את הפנים של הבית שלהם ברחוב אוקספורד 54. בתחילת שנות ה-1900 הם הציגו גם בליברפול, לונדון, פריז, ונציה, וינה ודרזדן.
סגירת בית הספר ב-1905, ואובדן העושר של משפחת מקנייר עקב כישלון עסקי, הובילו לירידה איטית בקריירה שלהם, והם חזרו לגלאזגו ב-1909. בשנים שלאחר מכן, פרנסס ציירה סדרה של צבעי מים סימבוליסטים המתייחסים לבחירות העומדות בפני נשים, כמו נישואים ואימהות.
לפרנסס והרברט נולד בן, סילבן, ביוני 1900 והיגר מאוחר יותר לרודזיה.
הישגיה של פרנסס פחות ידועים מאלה של אחותה, בין השאר בשל עזיבתה את גלאזגו, אך גם משום שבעלה הרס רבות מיצירותיה לאחר מותה.
יצירות שתי האחיות היו בצל לעיתים קרובות על ידי הישגיו של צ'ארלס רני מקינטוש.
חלק ניכר מעבודותיה שנותרו מוחזק על ידי המוזיאון והגלריה לאמנות ובגלריה ווקר לאמנות בליברפול.
פרנסס מקדונלד עבדה לעיתים קרובות עם אחותה, ופיתחה סגנון ייחודי המושפע ממיסטיקה, סמליות, נצרות ודימויים קלטיים.
בהקשר לבחירות סגנוניות חילוניות, מאמינים שהעבודות הן פרשנות וייצוגים של האישה החדשה.
החוקרים מציינים את התיאורים של מקדונלד של נשים גרושות מדימויים נפוצים של אותה תקופה, כמו הפאם פטאל.
נושאים בעבודתה מתוארים עירומים או כמעט עירומים, עם אלמנטים כמו עור ירקרק או צורה מוארכת זוויתית.
במהלך חייה, המבקרים דחו לעיתים קרובות את עבודתה כדקורטיבית מדי.
עם זאת, תובנות פמיניסטיות של יצירותיה תומכות בשימוש שלה בסגנון.
כמו אחותה, היא הושפעה מעבודתם של ויליאם בלייק ואוברי בירדסלי והדבר בא לידי ביטוי בשימוש שלה בדמויות מוארכות ובאלמנטים ליניאריים.
פרנסס ארטה קרפנטר (30 באפריל 1890–2 בנובמבר 1972) הייתה פולקלוריסטית, סופרת וצלמת אמריקאית.
היא נסעה ופרסמה אוספים של סיפורי עם ממדינות בחמש יבשות.
פרנסס ארטה קרפנטר נולדה בעיר וושינגטון בשנת 1890. אמה הייתה ג'ואנה קונדיקט.
אביה היה נוסע וכותב מסעות פרנק ג'י קרפנטר, ואחיה ג'ון קרפנטר.
בניגוד למקובל באותה תקופה, אביה לקח במסעותיו ברחבי העולם והיא שימשה כמזכירתו ועוזרת הצילום שלו משנות העשרה המוקדמות שלה, עם הפסקה כדי להשלים את לימודיה בקולג' החל מ-1908.
בשנת 1912 היא סיימה את לימודיה במכללת סמית' וחזרה לעבוד כעוזרת של אביה.
מגיל צעיר היא צילמה נושאים מגוונים מבחינה אתנוגרפית לספרי אביה.
הם טיילו בארבע יבשות, כאשר פרנסס המשיכה להיות שותפה פעילה של אביה עד מותו ב-1924.
ב-1930 פרסמה קרפנטר את סיפורים של סבתא באסקית, אוסף סיפורי העם הראשון שלה.
זה היה הראשון בסדרת סיפורי הסבתא הפופולרית שלה.
פריצת הדרך שלה כסופרת פופולרית הגיעה שלוש שנים מאוחר יותר עם פרסום סיפורים של סבתא רוסייה, (1933) סיפורים שתורגמו ממקורות רוסים מקוריים, והודפסו עם איורים מאת איבן ביליבין .
בתחילת שנות ה-60 נסעה קרפנטר לקנדה ולים התיכון .
ב-1964 ביקרה באפריקה וטיילה בכל היבשת במכונית.
בשנת 1966 היא הייתה ביפן ובקוריאה.
אסופת הפולקלור הגדולה האחרונה שלה, אנשים מהשמיים; סיפורי איינו מצפון יפן, אשר תיארו בפירוט את התרבות הנעלמת של בני האיינו בצפון יפן, פורסמו ב-1972.
בנוסף לעבודתה שלה, הפרויקטים שלה כללו עבודה מתמשכת של ארגון הקורפוס של אביה, ארגון תרומה המונית של המסמכים והצילומים המשפחתיים לספריית הקונגרס ופרסום קטעים מעבודתו הכתובה של אביה.
Carp's Washington, מבחר מטורי הדעה המוקדמים שפרסם אביה (שנכתבו בשנות ה-80) פורסם ב-1960, והפך לרב מכר.
קרפנטר הייתה עמיתה ב-Royal Geographical חברה.
היא גם שימשה כסגנית נשיא האגודה הבינלאומית של נשים גאוגרפיות מ-1939 עד 1942. היא הייתה חברה במועדון הסולגרייב, מועדון הקוסמוס, מועדון השברולט צ'ייס ומועדון הקוסמופוליטן, נשיאת אגודת הבוגרים של סמית' קולג', ישבה במועצת הנאמנים שלהם מ-1936 עד 1944, ומ-1960 עד 1930 כיהנה במועצת היועצים של המכללה.
ב-6 באפריל 1920 נישאה קרפנטר לוויליאם צ'אפין הנטינגטון איתו המשיכה לטייל בכל העולם.
הוא עבד בשגרירות ארצות הברית, פריז ושירות החוץ של ארצות הברית מ-1920 עד 1961. לזוג נולדו שני ילדים: ג'ואנה הנטינגטון נואל ואדית צ'אפין הנטינגטון ויליאמס.
למרות, שכפי שהיה נהוג בזמן נישואיה, קרפנטר לקחה את שם המשפחה של בעלה, היא המשיכה לפרסם בשמה המקורי.
פרנסס קרפנטר מתה ב-2 בנובמבר 1972.
קרפנטר נקברה בבית הקברות אוק היל, וושינגטון.
המסמכים של פרנסס קרפנטר מוחזקים באוסף סופיה סמית' בסמית' קולג'.
בספריית הקונגרס יש אוסף של כ-7,000 תשלילים ו-16,800 תצלומים שצולמו על ידי בני משפחת קרפנטר.
פרנץ' האוס דומה לתת-ז'אנר פיוצ'ר פאנק, אם כי ישנם כמה הבדלים מרכזיים.
בין המפיקים הגדולים של פרנץ' האוס הם: דאפט פאנק, דייוויד גטה, בוב סינקלר, מרטן סולבג, סטארדאסט, קסיוס, הסופרמן לוברס, מודז'ו, ג'אסטיס, אייר ואטיין דה קרסי.
פרנץ' האוס הושפע ממוזיקת דאנס אמריקאית, יורודיסקו וספייס-דיסקו.
P-פאנק אמריקאי השפיע גם על הסאונד של הז'אנר, במיוחד עבודתם של ג'ורג' קלינטון ובוטסי קולינס.
P-פאנק נוגן לצד דיסקו במועדוני לילה צרפתיים רבים, בעיקר לאחר שליל הריסת דיסקו התקיים בארצות הברית.
השפעתה של מוזיקת הפופ הצרפתית של שנות ה-70, ניכרת גם בתוך הז'אנר.
השירים של תומא בנגלטר עבור חברת התקליטים שלו, Roulé, היו כמה מהדוגמאות המוקדמות ביותר של פרנץ' האוס.
דאפט פאנק, קסיוס ומאוחר יותר סטארדאסט היו האמנים המצליחים הראשונים בז'אנר, ויחד עם אייר הוחתמו בחברת התקליטים וירג'ין רקורדס.
ההוצאות הראשונות של כל השלושה זכו לקליפים בבימויים של ספייק ג'ונז, מישל גונדרי ואלכס אנד מרטין.
הודות למודעות הגוברת לסצנת המועדונים, יחד עם תמיכה של חברות תקליטים גדולות, אלבום הבכורה של דאפט פאנק, Homework, נכנס לטופ 10 של מצעד האלבומים הבריטי עם יציאתו.
הצמד הפך בסופו של דבר לצמד הצרפתי הנמכר ביותר בבריטניה מאז ז'אן מישל ז'אר.
הצלחה מסחרית בינלאומית נוספת נמשכה לתוך שנות ה-2000 כאשר בוב סינקלר, אטיין דה קרסי, בנג'מין דיימונד ומודג'ו השיגו להיטים באירופה.
בסוף 2005 הוציאה כוכבת הפופ מדונה את Confessions on a Dance Floor, אלבום עם השפעת פרנץ' האוס משמעותית בכמה מהשירים.
פרנסס קלייר קירוואן היא פרופסור בריטית למתמטיקה באוניברסיטת אוקספורד.
את מרבית לימודיה ומחקרה היא ביצעה באוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג' שבבריטניה, ובאוניברסיטת הארוורד הנמצאת בארצות הברית.
המחקרים שלה התרכזו במבנה אובייקטים גאומטריים- חקירת אובייקטים בגאומטריה אלגברית, בעזרת מיון של האובייקטים לקבוצות.
הגילויים שלה משמשים פיזיקאים להבנת מודלים מתמטיים תאורטיים של היקום שלנו.
העבודה והמחקר שלה זיכו אותה בפרסים ומעמדות יוקרתיים, כגון פרס וויטהד של החברה המתמטית בלונדון בשנת 1989, ופרס סוניור וויטהד של החברה המתמטית בלונדון, בשנת 2013. מעבר לכך, היא אף הייתה נשיאת הקבוצה בין השנים 2004-2006. לאורך שנות המחקר שלה, היא פרסמה ארבעה ספרים.
קירוואן סיפרה שאחד הזיכרונות הראשונים שלה מתחום המתמטיקה הוא זיכרון בו אביה מנסה להסביר לה מדוע סכום הזוויות בכל משולש הוא 180 מעלות.
הרעיון לפיו ניתן להוכיח ולבסס טענות גאומטריות מאוד הלהיב אותה.
היא השלימה את לימודי הדוקטורט שלה באוניברסיטת אוקספורד בשנת 1984, קיבלה את תואר ה"פרופסור" ב־1996, ובין השנים 2004–2006 היא הייתה נשיאת החברה המתמטית של לונדון.
פעילות לקידום נשים בתחום המתמטיקה
בריאיון שערכה לאחר שזכתה בפרס לנשים במדע בשנת 2023 (2023 For Women In Science International Awards), היא שיתפה שהיא מרגישה בת מזל, כיוון שכאשר היא התחילה את התואר השני שלה בפקולטה למתמטיקה של אוניברסיטת אוקספורד, כבר היו כ־10 נשים שהיו חלק מהמחלקה למתמטיקה.
מאז ומתמיד היו בסביבתה נשים מתמטיקאיות שהיוו עבורה מנטוריות, והיא הייתה יכולה לשאוב מהן השראה וללמוד מהן.
היא אף הוסיפה, שהיא פונה לכל אישה הרוצה לעשות דוקטורט במתמטיקה, וממליצה לה בחום לעשות זאת.
קירוואן היא פרופסור למתמטיקה, העוסקת בתחום הגאומטריה האלגברית.
גאומטריה אלגברית, היא תחום מרכזי בענף המתמטיקה, העוסק בחקר ביטויים, עקומות, ועוד, אשר יכולים לבוא לידי ביטוי גם כמשוואות אלגבריות וגם כאובייקטים גאומטריים.
היא מתארת את המחקר שלה כ"ניסיון להבין אובייקטים בגאומטריה אלגברית, בעזרת מיון האובייקטים".
כחלק מן המחקר, ולאורכו, היא גם התעסקה ונעזרה בתחום המתמטי "יריעות אלגבריות" (Moduli Spaces).
היא אף הציגה נוסחא מתמטית, הנקראת "מפת קירוואן" ("Kirwan map"), על שמה, שנועדה לסייע בחקר יריעות אלגבריות.
קירוואן פרסמה מספר ספרים בעקבות מחקריה, ביניהם:
"Geometric invariant theory" שפורסם בשנת 1994 בשיתוף דייוויד ממפורד וג'ון פוגרטי
פרנסס פיין בולטון לבית בינגהאם הייתה פוליטיקאית אמריקאית מהמפלגה הרפובליקנית, אשר כיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית, והייתה האישה הראשונה שנבחרה לקונגרס מטעם אוהיו.
בסוף שנות ה-30 נקטה בולטון בעמדה בדלנית בנוגע למדיניות חוץ.
היא התנגדה לחוק שירות החובה בשנת 1940, ובשנת 1941 התנגדה לחוק השאל-החכר.
במהלך המלחמה קראה לביטול ההפרדה של יחידות האחיות הצבאיות, שהיו כולן נשים לבנות.
בשנת 1947 יזמה הצעת חוק לחינוך בתחום הסיעוד לטווח ארוך, אך הצעת החוק לא עברה.
כאשר חודש הגיוס לאחר המלחמה, תמכה בולטון בתוקף בהכנסת נשים לשירות הצבאי.
היא ציינה את תפקידן המרכזי במהלך המלחמה, ואמרה כי חשוב מאוד שנשים ימשיכו למלא תפקידים אלו.
היא לא ראתה בכך איום על מוסד הנישואין, ועמדה על כך שנשים בשירות צבאי יפתחו את אופיין וכישוריהם, וכך יחזקו את תפקידן במשפחה.
כחברת ועדת החוץ של בית הנבחרים, תמכה בולטון באו"ם, ובמיוחד ביוניצ"ף, ותמכה בעצמאותן של מושבות אפריקאיות.
בולטון נולדה ב-29 במרץ 1885 בקליבלנד שבאוהיו, בשם פרנסס פיין בינגהאם, והייתה בתם של צ'ארלס ויליאם בינגהאם (1846–1929) ומרי פרי (לבית פיין) בינגהאם (1854–1898).
אחיה כללו את אוליבר פרי בינגהאם, ויליאם ה.
בינגהאם, אליזבת בירדסלי (לבית בינגהאם) בלוסום, והנרי פיין בינגהאם.
בין בני משפחתה מצד אמה היו הדוד ניית'ן פ.
פיין (ראש עיריית קליבלנד לשעבר), אוליבר הזרד פיין (שעבד עבור סטנדרד אויל), והדודה פלורה פיין (אשתו של מזכיר הצי האמריקני ויליאם קולינס ויטני).
סבה מצד אמה היה חבר הסנאט של ארצות הברית העשיר הנרי ב.
היא למדה בבתי ספר פרטיים בקליבלנד, ניו יורק ובפריז.
היא ייצגה את המחוז ה-22, שכלל בעיקר את פרברי קליבלנד המזרחיים.
בולטון כיהנה ארבע עשרה קדנציות נוספות, וכיהנה לצד בנה, אוליבר פיין בולטון, בשלוש מהקדנציות האלו.
היא ואוליבר הופיעו בתוכנית "What's My Line?" כהאם והבן היחידים שכיהנו יחדיו.
דווח כי כאשר הצביע נגד דעותיה, לחשה בקול, "זה הבן המאומץ שלי".
בעת שכיהנה בוועדת החוץ של בית הנבחרים, התקשרה בולטון למזכיר המדינה ג'ון פוסטר דאלס במאי 1954 לאחר נפילת הבסיס הצרפתי בדיין ביין פו, וביקשה ממנו להזמין את האחות ז'נבייב דה גאלאר לארצות הברית.
כאשר הגיעה גאלאר ביולי, תיארה אותה בולטון כ"סמל לנשיות הרואית בעולם החופשי".
לאחר שזכתה במדליית החירות הנשיאותית, התקבלה גאלאר בארוחת ערב לשלוש מאות איש במחוז הבית של חברת הקונגרס בולטון בקליבלנד, במהלך סיור ברחבי המדינה.
ועדת החוץ של בית הנבחרים
בשנת 1955 הייתה לחברת הקונגרס האמריקאית הראשונה שעמדה בראש משלחת בינלאומית, תוך שימוש במשאבים האישיים שלה לממן את המשלחת.
כחברה בוועדת המשנה לענייני חוץ של בית הנבחרים לענייני אפריקה, הרגישה שזו אחריותה לבקר בכמה שיותר מדינות ברחבי אפריקה.
כשהגיעה לסנגל ב-1 בספטמבר, בילתה את ששת השבועות הבאים בחציית היבשת במטוס, ברכבת, בסירה ובמכונית.
התחנות החשובות שלה כללו את ליבריה, גאנה (שאז עוד נקראה חוף הזהב), קונגו הבלגית, צפון רודזיה (כיום זמביה), דרום רודזיה (כיום זימבבואה), דרום אפריקה ואתיופיה.
היא נפגשה עם לאומנים מובילים כמו קוואמה נקרומה, פוליטיקאים רבי עוצמה כמו היילה סלאסי, ונשים מובילות כמו המלכה האם של שבט הטוטסי.
במהלך המסע שלה סיירה בבתי ספר ודיברה עם צעירים, ופגשה נשים מכל תחומי החיים בשווקים ובמרפאות.
כמי שהתעניינה בתחום החינוך ובריאות הציבור במשך כל חייה, נתנה עדיפות לנושאים אלו במהלך מסעה באפריקה.
כשחזרה לארצות הברית הגישה לקונגרס דו"ח מאוד מעמיק ומלא תובנות.
אחת מהמלצותיה הייתה שהקונגרס יקים משרד חדש במחלקת המדינה החדשה לענייני אפריקה שתפוקח על ידי עוזר מזכיר המדינה החדש לענייני אפריקה.
בנוסף לחינוך הקונגרס והציבור הרחב על אפריקה, המסע של בולטון עזר להתחיל תהליך של פתיחת דלתות לנשים למלא תפקיד משמעותי ביחסי החוץ של ארצות הברית.
בנוסף להשפעה על יחסי ארצות הברית עם אפריקה, הישג נוסף ומרשים של בולטון היה החסות על חקיקה לרכישת נכס מעבר לנהר הפוטומק ממול מאונט ורנון, ביתו של ג'ורג' וושינגטון.
זה מנע מסחור של האזור ושמר את המראה שלו כפי שהיה כשוושינגטון התגורר בו.
לבולטון הייתה מערכת יחסים טובה עם מצביעיה ממוצא איטלקי-אמריקאי.
בית הספר לסיעוד באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב נקרא על שמה, לזכר הישגיה ונדיבותה בתחום הסיעוד הציבורי.
לאחר שקודמה להיות חברת המיעוט הבכירה בוועדת החוץ של בית הנבחרים, הפסידה בולטון בשנת 1968, בניסיונה להיבחר מחדש לכהונה השש עשרה, לצ'ארלס ואניק.
היא הייתה עד להמשך כהונתה של לואיז סלוטר בשנת 2012, האישה המבוגרת ביותר שכיהנה בבית הנבחרים.
בולטון פרשה לבית משפחתה, פרנצ'סטר (על שמה ועל שם בעלה המנוח), בלינדהרסט שבאוהיו.
צ'ארלס בינגהאם בולטון (1909–1976), רופא שיניים שפיתח את "תקני בולטון לצמיחה קרניופציאלית".
קניון קאסל בולטון (1912–1983), פילנתרופ ופטרון האמנויות שנישא למרי אידל פיטרס מלנקסטר, אוהיו.
אוליבר פיין בולטון (1917–1972), שכיהן גם כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
היא מתה בלינדהרסט שבאוהיו, ב-9 במרץ 1977,
המלגה על שם בולטון תומכת במחקר בפאראפסיכולוגיה.
בולטון ובעלה תרמו קרקע סמוכה לאחוזתם בשנת 1922 כדי להקים את הקמפוס של בית הספר הוקן בלינדהרסט שבאוהיו.
בניה למדו בבית הספר הפרטי "קאנטרי דיי סקול".
המסמכים שלה שמורים בארכיון של החברה ההיסטורית של וסטרן ריזרב.
בית הספר לאחיות באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב בקליבלנד נקרא על שמה "בית הספר לאחיות פרנסס פיין בולטון".
פרנססקו פסארו (באיטלקית: Francesco Passaro; נולד ב-7 בינואר 2001) הוא טניסאי איטלקי מקצועני.
דירוג השיא שלו בדירוג ה-ATP הוא מקום 89 בעולם, אותו השיג ב-17 בפברואר 2025, בעוד שדירוג השיא שלו בזוגות הוא מקום 256, אותו השיג ב-20 בפברואר 2023.
פסארו ערך את הופעת הבכורה שלו בהגרלה הראשית של סבב ה-ATP באליפות אמיליה-רומאניה הפתוחה לשנת 2021, לאחר שקיבל כרטיס חופשי (ווילד קארד) להגרלה הראשית בזוגות.
הוא שיחק את גמר הצ'לנג'ר הראשון שלו בסבב ה-ATP צ'לנג'ר בטורניר צ'לנג'ר סן רמו 2022, שם הפסיד בשלוש מערכות (1–6, 6–2, 4–6) למדורג 91 בעולם, הולגר רונה מדנמרק.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בטורניר מאסטרס באליפות איטליה הפתוחה לשנת 2022 ככרטיס חופשי, אך הודח כבר בסיבוב הראשון לאחר הפסד לכריסטיאן גארין מצ'ילה.
הוא זכה בתואר הצ'לנג'ר הראשון שלו ביולי 2022 בעיר טריאסטה והפך לשחקן ה-20 במסגרת NextGenATP# שזוכה בתואר.
בעקבות הזכייה הגיע לדירוג שיא חדש בקריירה, מקום 144 בעולם ב-25 ביולי 2022. הוא שיפר את הדירוג שלו עד למקום ה-108 ב-13 בפברואר 2023.
הוא קיבל כרטיס חופשי לאליפות צ'ילה הפתוחה לשנת 2024, אך הוא לא הצליח לרשום שום ניצחון, מכיוון שהפסיד כבר בסיבוב הראשון לפדרו מרטינס הספרדי.
בנוסף, הוא נכנס להגרלה הראשית בטורניר ה-ATP צ'לנג'ר 125 של גביע נאפולי לאותה השנה, הפעם כ"שחקן חלופי".
במסגרת טורניר זה הוא נעצר בחצי הגמר לאחר שהפסיד בשלוש מערכות ללוקה נרדי (6–3, 5–7, 1–6).
בעקבות הישג זה, הוא שב בחזרה לדירוג הטופ 200 ב-1 באפריל 2024.
לאחר שהעפיל להגרלה הראשית של טורניר המאסטרס באליפות איטליה הפתוחה לשנת 2024 בזכות כרטיס חופשי למוקדמות, פסארו ניצח את ארתור רינדרקנש הצרפתי, ניצחון שסימל את ניצחונו הראשון בטורניר מאסטרס.
לאחר מכן הגיע לראשונה לסיבוב השלישי בטורניר מאסטרס, לאחר שניצח את המדורג 23, טאלון גריקספור ההולנדי.
הוא נעצר בשלב השלישי לאחר שהפסיד לנונו בורז'ס מפורטוגל.
פסארו ערך את הופעת הבכורה שלו בהגרלה הראשית של טורניר גראנד סלאם באליפות אוסטרליה הפתוחה 2025, כ'מפסיד בר-מזל' (Lucky Loser) בעקבות פרישתו של בן ארצו, פאביו פוניני.
פְרַנְץ אָנְטוֹן בֶּקֵנְבַּאוֵּאר היה כדורגלן ומאמן כדורגל גרמני שכונה "הקייזר" (Der Kaiser, "הקיסר"), ונחשב לאחד מגדולי הבלמים והכדורגלנים בכל הזמנים.
זכה פעמיים בכדור הזהב, והוא אחד מתשעה שחקנים שזכו גם בגביע העולם, גם בגביע אירופה לאלופות וגם בכדור הזהב.
הוא הופיע 103 פעמים בנבחרת גרמניה המערבית, ושיחק בשלושה גביעי עולם ושתי אליפויות אירופה.
הוא גם אחד משלושה שחקנים, (יחד עם מריו זגאלו הברזילאי ודידייה דשאן הצרפתי), שזכו בגביע העולם גם בתור שחקנים וגם בתור מאמנים; הוא הניף את גביע העולם כקפטן במונדיאל 1974, וכמאמן במונדיאל 1990. ב-2004 הופיע גם ברשימת פיפ"א 100 שנבחרה על ידי פלה.
בקנבאואר נולד וגדל בשכונת העוני גיזינג (Giesing) במינכן.
אביו עבד בדואר ופרנס את משפחתו בדוחק רב.
כדי לא להרוס את נעליו נהג בקנבאואר לשחק כדורגל ברגליים יחפות.
בקנבאואר הצטרף לקבוצת הילדים של SC מינכן 1906, למרות שגדל בשכונת גייסינג אשר הייתה מזוהה עם אוהדי מועדון הכדורגל מינכן 1860, בה רצה לשחק.
במהלך משחק אימון של SC מינכן 1906 מול מינכן 1860 ספג בקנבאואר סטירת לחי משפילה משחקן של הקבוצה היריבה, דבר שגרם לו להחליט להצטרף דווקא לבאיירן מינכן, היריבה העירונית.
בגיל 18 התאמן בקנבאואר לראשונה עם הקבוצה הבוגרת, וב-1965 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת גרמניה.
שנה לאחר מכן, במונדיאל 1966 הפגין את יכולותיו, הבקיע ארבעה שערים והתפרסם בעולם.
אט אט נתפר עבורו תפקיד מיוחד במגרש, הליברו, בו היטיב לנצל את תכונותיו ההתקפיות וההגנתיות.
כשקבוצתו איבדה את הכדור, בקנבאואר ירד לאחור ועזר להגנה.
כשהכדור הוחזק על ידי חבריו לקבוצה, הוא הצטרף להתקפה וניצל את העובדה שאיש לא שמר עליו.
הצלחתו במונדיאל הביאה לו הכרה עולמית והוא הוחתם גם כשחקן קולנוע.
בסוף 1968 נבחר ל"נבחרת אירופה" במשאל בין מומחי כדורגל של סוכנות הידיעות הצרפתית.
הוא שיחק בגביע העולם 1970 ובמשחק המותח בחצי הגמר מול נבחרת איטליה סדק את עצם הבריח, אך המשיך לשחק כשזרועו במתלה.
ב-1971 מונה לקפטן נבחרת מערב גרמניה.
הוא הוליך את מערב גרמניה לזכייה באליפות אירופה בכדורגל ב-1972, ובגביע העולם 1974.
בנוסף, בקנבאואר הוביל את באיירן מינכן לזכייה בשלושה גביעי אירופה לאלופות (1974, 1975, 1976).
ב-1977, בגיל 32, החליט לעבור ולשחק בניו יורק קוסמוס.
הוא שיחק בניו יורק עד 1980 וזכה עימה בשלוש אליפויות ליגה.
הוא חזר לגרמניה ושיחק בהמבורג, עימה זכה באליפות הבונדסליגה ב-1982, אז חזר לניו יורק לעונה ופרש סופית ממשחק.
בתחילת יולי 1984, לאחר התפטרותו של יופ דרוואל, בלחץ דעת הקהל ומבלי שעבר קורס מאמנים, התמנה ליועץ טכני של נבחרת מערב גרמניה, ובעצם למנהלה בפועל.
במינוי זה, עקף בקנבאואר את סגני המאמן אריך ריבק והורסט קאפל, אשר על פי המסורת בגרמניה היו אמורים להחליף את המאמן המתפטר.
במונדיאל 1986 הוא הוליך את הנבחרת הלאומית לגמר, שם הפסידה לנבחרת ארגנטינה.
במונדיאל 1990 זכתה הנבחרת בגביע ובקנבאואר הפך לאדם השני שזכה בגביע העולם הן כשחקן והן כמאמן (הראשון היה מריו זגאלו עם נבחרת ברזיל), ואז פרש מאימון הנבחרת.
ב-1994 התמנה למאמן באיירן מינכן באמצע העונה והביא אותה לאליפות, ושנה לאחר מכן התמנה לנשיא המועדון.
מ-1998 הוא שימש גם כסגן נשיא ההתאחדות הגרמנית לכדורגל.
הישגו הגדול ביותר כעסקן הוא הבאת אליפות העולם בכדורגל של 2006 לגרמניה.
הוא עבר יותר ממיליון ק"מ בשנתיים במסעותיו על מנת לזכות באירוח הטורניר.
עד למותו שימש כנשיא כבוד של באיירן מינכן.
נבחר כבלם בקבוצת הכדורגל של המאה.
בקיץ 2010 נערך משחק ראווה לכבודו בין באיירן מינכן לריאל מדריד (ריאל ניצחה 2–4 בפנדלים בתום 120 דקות ללא גול).
בשנת 2007 הוענק לו פרס לוריוס למפעל חיים.
בקנבאואר היה נשוי שלוש פעמים ויש לו חמישה ילדים.
הוא נישא לראשונה בספטמבר 1966, בגיל 21, עם כלה בת 21. הנישואין נערכו בחשאי בניגוד לדעת הוריו והורי אשתו.
ב-7 בינואר 2024 נפטר בזלצבורג.
נטמן בסמוך לקבר הוריו במינכן, בבית העלמין ביער פרלאך.
השחקן הצעיר המצטיין של המונדיאל: 1966
פרנץ דיאק (בהונגרית: Deák Ferenc; 17 באוקטובר 1803 - 28 בינואר 1876) היה מדינאי הונגרי.
ידוע בהונגריה כ"איש החכם באומה".
דיאק נכנס בראשונה לפוליטיקה בשנת 1833 כאשר החליף את אחיו באספה בברטיסלאבה (כיום בירת סלובקיה, ובתקופה ההיא הייתה עיר בהונגריה שנקראה פוז'ון (Pozsony, בגרמנית: פרסבורג).
הייתה זו תחילתה של קריירה שהביאה את דיאק למעמד חשוב בפוליטיקה ההונגרית בשנות ה-40 של המאה ה-19. שמו התפרסם במיוחד כאשר היה מעורב בתביעה משפטית שמטרתה הייתה להצהיר כי לפרלמנט ההונגרי זכות לחוקק חוקים.
הונגריה באותה התקופה הייתה חלק מממלכת אוסטריה, תחת שלטון בית הבסבורג.
גישתם של שליטי הבסבורג באותה התקופה, שהתבטאה במדיניותו השמרנית של הנסיך מטרניך, הייתה כי אין לתת פתחון פה לעמדות ליברליות, ולמיעוטים לאומיים.
גישה זו נאכפה בחוזק יד תוך שימוש במשטרה חשאית ובצנזורה.
בשנת 1836 כתב דיאק והפיץ מסמך בדבר עמדותיו, מבלי לקבל לכך את אישור הצנזורה.
על אף שמסמך זה הוחרם, הייתה תפוצתו רבה, והדבר הביא לדיאק פרסום רב בחוגים נרחבים.
לאחר מות אחיו בשנת 1842, הוא שחרר את הצמיתים באחוזותיו, ועל אף מוצאו האציל שילם את מסיו, על מנת להראות כי הוא נאמן לגישתו הליברלית הלכה למעשה.
בשנת 1846 פרסם תחת שמו קול קורא להתנגדות לשלטון הבסבורג, על אף שכותב המניפסט היה לאיוש קושוט.
במהלך אירועי שנת 1848, בהם מרדו ההונגרים בבית הבסבורג וייסדו רפובליקה נפרדת בהנהגת קושוט, נותר דיאק בהתנגדותו לאלימות.
הוא קיבל משרה בממשל החדש, בעת שלאיוש בתיאני שימש כראש ממשלה, על מנת לחזק את בתיאני.
לאחר כישלון המרידה, מותו של בתיאני ויציאת קושוט לגלות, נותר דיאק בשנת 1849 מנהיגה של ההתנגדות הפסיבית לבית הבסבורג.
בעזרתו של אישטוון סצ'ני המשיך להנהיג את הפוליטיקה ההונגרית.
לאחר שהקיסר פרנץ יוזף הגיע למסקנה כי על מנת לחזק את האימפריה שבה שלט, עליו להיעזר בעם ההונגרי, ולשם כך יש לספק לעם זה את דרישותיו הלאומיות, היה דיאק בין מנסחי הסדר הפשרה (ה-Ausgleich) אשר הביא ליצירת האימפריה האוסטרו-הונגרית בשנת 1867, לאחר משא ומתן שנמשך שנים.
בהשפעתו של דיאק נוצר הסדר לפיו פרנץ יוזף ישלוט בשתי ממלכות - אוסטריה והונגריה, אשר לכל אחת מהן מוסדות משלה, אך השלטון המרכזי בענייני הצבא, החוץ והאוצר, יישאר בידי בית הבסבורג.
איש מפלגתו של דיאק, דיולה אנדראשי, נבחר לכהן כראש הממשלה הראשון של הונגריה לאחר קבלת הפשרה, אך דיאק נותר בעל השפעה רבה בממשלה החדשה.
משנת 1839 נבחר לאקדמיה ההונגרית למדעים ומאוחר יותר היה יושב הראש שלה.
לאחר שנת 1867 הלכה בריאותו והתרופפה.
רבים מרעיונותיו לרפורמה נדחו על ידי הפרלמנט, והפשרה אליה דחף הביאה להפניית עלבונות אישיים כלפיו.
הוא מת ב-28 בינואר 1876. הפרלמנט חוקק חוק כי לזכר השירות הנאמן ששירת את האומה ההונגרית, יוקם לזכרו פסל מכספי האומה.
כיום מצויה בבודפשט כיכר מרכזית הקרויה על שמו, ובה נפגשים שלושה מקווי הרכבת התחתית של העיר.
פרנץ אורי בועז (גרמנית: Franz Uri Boas; 9 ביולי 1858 – 21 בדצמבר 1942) היה אנתרופולוג אמריקאי ממוצא יהודי-גרמני.
בארצות הברית הוא נחשב ל"אבי האנתרופולוגיה", מכיוון שפיתח למעשה את האנתרופולוגיה כשיטה מדעית, בעוד שלפניו מחקרים אנתרופולוגיים היו מבוססים בעיקר על תצפיות לא-מדעיות ואנקדוטות.
פרנץ בועז נולד בווסטפאליה שבגרמניה למשפחה יהודית שתמכה ברעיונות ליברליים, הוריו היו מאיר בועז (1823-1899) וסופי לבית מאייר (1828-1916).
ב-1887 הוצעה לו משרת עוזר עורך במגזין "סיינס" בניו יורק.
הוא היגר לארצות הברית ובנוסף לעבודה זו הוא גם עבד כמרצה לאנתרופולוגיה באוניברסיטת קלרק.
גישתו האנתרופולוגית מזוהה עם הגישה האמריקאית (בניגוד לגישה האירופאית).
הוא תרם רבות לשינוי דרך החשיבה האנתרופולוגית.
בעבר אנתרופולוגים הסתכלו 'מלמעלה' על חברות כביכול פרימיטיביות תוך כדי שהם רואים בתרבותם, התרבות המערבית, כתרבות הראויה והעילאית ומולה כל שאר התרבויות נתפסו כפרימיטיביות.
בועז פסל את הדרך הזאת וקבע כי על האנתרופולוגים לחקור תרבויות דרך הערכים של התרבות הנחקרת עצמה, בלי להשוותם לתרבות כלשהי- 'יחסיות תרבותית'.
כלומר לחקור כל תרבות, בכל מקום ובכל זמן.
גישה זו נקראת פרטיקולריזם היסטורי.
בועז האמין בדטרמיניזם תרבותי - כלומר שהגורם המשמעותי ביותר המשפיע על התנהגות האדם הוא התרבות ולא גורמים ביולוגיים או גאוגרפים.
כמו אנתרופולוגים מוקדמים אחרים, גם בועז הוכשר בתחומים אחרים, עם תואר ראשון בפיזיקה ודוקטורט בגאוגרפיה.
הוא הפך לאנתרופולוג לאחר שערך מחקר בקרב האינואיטים (שבטים החיים באזור הארקטי).
במהלך מחקרו שמטרתו המרכזית הייתה גאוגרפית, שם לב בועז שלא ניתן להסביר את התנהגותם של האינואיטים על ידי גורמים גאוגרפים.
הוא הגיע למסקנה שהגורם המרכזי המשפיע הוא התרבות.
בועז פרסם ספרים ומאמרים רבים שעסקו בעיקר בתרבות ובגזע.
בין תלמידיו באוניברסיטת קולומביה היה אדוארד ספיר, שמיזג בין מומחיותו בבלשנות לאנתרופולוגיה, והאנתרופולוגית המפורסמת מרגרט מיד, שפיתחה יחד עם תלמידים אחרים שלו את אסכולת תרבות ואישיות שטענה שכדי להבין את האישיות, יש להבין קודם את התרבות.
זוהי גישה שמשלבת בין אנתרופולוגיה ופסיכולוגיה, והיא הבסיס לתחום שנקרא היום אנתרופולוגיה פסיכולוגית.
קרנה של מיד ירדה לאחר שהסתבר שהמפורסם והמשפיע ביותר במחקריה, "התבגרות בסמואה", היה מוּטֶה וקידם מסקנות שגויות בעליל.
בשנת 1887 נישא לאשתו מארי קרקאוויזר (1861-1929), יחדיו נולדו להם 6 ילדים:
2.ארנסט פיליפ בועז (1891-1955), חלוץ ברפואה פתולוגית ופיזיולוגית
6.פרנציסקה מארי בועז (1902-1988), חלוצת תרפיה בריקוד
פרנץ דליטש (לעיתים דליץ'; בכתיב מיושן: דעליטש; מגרמנית: Franz Delitzsch; 23 בפברואר 1813, לייפציג – 4 במרץ 1890, שם) היה מלומד ותאולוג לותרני גרמני, ומראשוני חוקרי מדעי היהדות.
כיהן כפרופסור לתאולוגיה באוניברסיטאות רוסטוק (1846–1850), ארלנגן (עד 1867) ולייפציג (מ-1867 עד מותו).
דליטש נחשב לאחד מגדולי חוקרי התנ"ך (העברי) במאה ה-19. בנוסף, תמך והיה מראשוני הדוחפים להקמת מדעי היהדות כדיסציפלינה אקדמית נפרדת.
הוא הגן על יהודי גרמניה מפני התקפות אנטישמיות.
ב-1880 ייסד את המכון היהודי בלייפציג, למטרת הכשרתם של מיסיונרים שיפעלו בקרב היהודים.
כיום הוא זכור בעיקר כמתרגם הברית החדשה לעברית.
הוא בלט במומחיותו לשפה העברית.
דליטש גם חיבר, בשיתוף עם יוהאן פרידריך קרל קייל, פירוש לתנ"ך שראה אור ב-1861.
דליטש נולד לגוטפריד דליטש, סוחר זעיר בעל מלאכה ועובד שכיר יום; וסוזאנה רוזינה, שנולדה כמילר בלייפציג.
הוא היה הצעיר מבין שלושת ילדי הוריו, כאשר היה היחיד מביניהם ששרד את הינקות המוקדמת.
ב־4 במרץ 1813 הוטבל דליטש בכנסיית ניקולא בלייפציג עם השם הפרטי "פרנץ יוליוס".
אחד מסנדקיו, כפי שנרשם במסמכי הטבילה של קהילת ניקולא, היה סוחר עתיקות, נקרא פרנץ יוליוס הירש, שדליטש נשא את שמו הפרטי.
את העובדה שדליטש, יכול היה ללמוד בבית הספר ובאוניברסיטה, על אף נסיבות הרמה הסוציו-אקונומית הנמוכה של משפחתו, הוא חייב למוכר העתיקות היהודי לוי הירש היהודי, שהוא מכנה "מיטיבו מנעוריו".
הסוחר היהודי התגורר באותו בית והיה מקורב למשפחת דליטש.
דליטש עצמו דחה את השמועות בדבר מוצאו היהודי כביכול.
הרקע לשמועות אלה היה ללא ספק הבקיאות והידע המדהים של דליטש בספרות עברית וספרות רבנית והעניין הרב שגילה במיסיון ליהודים.
אפילו "מיטיבו" לוי הירש היהודי המיר דתו ונטבל לנצרות, כנראה בהשפעתו של דליטש.
בנו הבכור של פרנץ דליטש, יוהאנס דליטש (1846–1876), היה גם תאולוג.
בנו, פרידריך דליטש (1850-1922), היה אשורולוג ידוע שפרסם כתבי פולמוס נגד התנ"ך העברי ("הברית הישנה") ונגד היהדות.
לאחר שסיים את לימודי התאולוגיה, התפוגגו תוכניותיו ללמד בלייפציג.
כתוצאה מכך הציע ארנסט וילהלם הנגסטנברג את דליטש למשרת פרופסור לתנ"ך בברסלאו.
אך גם משרה זו לא התממשה כמו גם הצעה דומה בקניגסברג, הסיבה לכך הייתה אהדתו ללותרנים שהתפצלו מהזרם המרכזי.
בינתיים התמנה דליטש כפרופסור לתנ"ך באוניברסיטת לייפציג (בשנת 1844), כמה שנים מאוחר יותר, הגיע לרוסטוק (1846), ומשם לארלנגן (1850) ולבסוף חזרה ללייפציג (1867).
מאז 1850 הוא היה חבר חוץ של האקדמיה הבווארית למדעים.
דליטש נחשב למומחה גדול של הספרות הרבנית.
בשנת 1871 ייסד דליטש את האגודה הלותרנית האוונגלית עבור המיסיון המרכזי לעם ישראל (כיום האגודה האוונגלית הלותרנית הלאומית למפגשים בין נוצרים ויהודים).
בהשפעתו, ייסדו בשנת 1886 מספר כמרים בלייפציג את המכון ליהדות על שם דליטש (Delitzschianum Judaicum Institutum), במטרה לקדם את הבשורה (מיסיון) ליהודים על בסיס תאולוגי ומדעי בעולם.
באמצעות לימודיו ומחקריו במכון, הוא זכה להכרה מצד חוקרים נוצרים ויהודים כאחד.
אלא שבשל מאמצי הבישור (המיסיונריות) שלו נגרמו לעיתים קרובות חיכוכים ועימותים מול חוגי מלומדים יהודים, במיוחד בקרב נציגי "מדעי היהדות",
פרנץ דליטש נפטר ונקבר בבית העלמין בדרום לייפציג בשנת 1894.
דליטש נחשב לאחד מן מפרשי התנ"ך הנוצריים החשובים ביותר של המאה ה-19: הוא נחשב כלמדן מעמיק ומקיף, בעל בקיאות רבה בספרות חז"ל וכפרשן חשוב בתאולוגיה המקראית תוך הקפדה בהקשר הפילולוגי.
אחד מסדרי העדיפויות העליונים של דליטש היה להבהיר ולהכיר את הברית החדשה ליהודים.
מסיבה זו, הוא טרח ועבד במשך 51 שנים על תרגומה של הברית החדשה מהמקור היווני ללשון העברית (ייתכן שחלק מן הכתבים הראשונים של הברית החדשה נכתבו בעברית או ארמית).
התרגום יצא לאור בשנת 1877 "כברית החדשה".
אחד מהמשאלות של תלמידיו הרבים היה שהם לעולם לא יכתבו ספר שלא יסיים בסופו של דבר מבלי לפאר את שם ישו.
אחד מתלמידיו המפורסמים היה הפרופסור לתאולוגיה בעל שם עולמי ארנסט פון דובשיץ (1870–1934) בהאלה.
יחד עם עמיתו קרל פרידריך קייל פורסמו במשך עשרות שנים, במהדורות גדולות סדרת פרשנויות מובילות במאה ה-19 לתנ"ך בשם Keil-Delitzsch-Reihe.
מלבד סדרה זו הופיעה בשנת 1887 המהדורה החמישית של פרשנות לספר בראשית המשמעותית שלו.
זמן קצר לפני מותו, הוא קיבל מבנו פרידריך הבטחה לחזור ולעבד לפרסם את הפרשנות שלו למזמורי תהילים.
פרשנות מעודכנת זו הופיעה במהדורה המעודכנת החמישית בשנת 1894. כמו כן, הודפסה המהדורה השישית של שנת 1984 שאזלה תוך זמן קצר.
הרב חיים יעקב אונגר כתב לכבודו ספר "מזמור לתודה", בעקבות התנגדותו לאנטישמיות.
יצא לאור באיגלאו, שנת תרמ"ג (1883).
פרנץ האלדר היה גנרל-אוברסט גרמני במלחמת העולם השנייה.
פרנץ האלדר נולד בווירצבורג למשפחת אנשי צבא.
אביו, מקס האלדר, היה גנרל-מאיור במשרד המלחמה של בוואריה והיה מראשוני המשתמשים בארטילריה מודרנית.
האלדר הצטרף ליחידת ארטילריה בצבא בוואריה בשנת 1902, קודם לדרגת לוטננט וכשסיים את לימודיו באקדמיה הצבאית בשנת 1904, המשיך ולמד בבית הספר לארטילריה (1906–1907) ובבית הספר לקציני מטה (1911–1914).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שירת כקצין מטה של הקורפוס הבווארי ה-3, קודם להאופטמן באוגוסט 1915 ושירת במטה של הארמייה השישית, עד סוף המלחמה הספיק לשרת במפקדות הארמייה השנייה והארמייה הרביעית.
בסוף המלחמה נשאר לשרת בצבא גרמניה המצומצם, הרייכסווהר, שירת תחילה כמדריך בין השנים 1919 ל-1924.
בשנת 1924 האלדר קודם לדרגת מיור ובשנת 1926 הוא מונה לקצין המבצעים של כוח הרייכסווהר במינכן.
הוא קודם לדרגת אוברסט-לויטננט בפברואר 1929 ובאוקטובר הוצב כמדריך בבית הספר לקציני הרייכסווהר.
קודם לדרגת אוברסט בדצמבר 1931 ושירת כראש המטה של הרייכסווהר במינסטר עד שנת 1934.
קודם לדרגת גנרל-מיור באוקטובר 1934 ושירת כמפקד הדיוויזיה ה-7 שהייתה מוצבת במינכן.
קודם לדרגת גנרל-לויטננט באוגוסט 1936, הפך להיות ראש אגף האימונים של הורמאכט והיה אחראי לתרגילי האימון הגדולים ביותר שנערכו מאז שגרמניה החזירה את גיוס החובה בשנת 1935.
קודם לדרגת גנרל חיל התותחנים ב-1 בפברואר 1938. ראש ה-OKW החדש וילהלם קייטל בעצה אחת עם אדולף היטלר מינה את האלדר לראש המטה הכללי של ה-OKH כיורשו של לודוויג בק שהתפטר בעקבות משבר הסודטים.
כשבוע ממינויו הגיש האלדר להיטלר תוכנית לכיבוש צ'כוסלובקיה; לפי תוכניתו הכוחות הגרמנים בראשות גרד פון רונדשטט וריטר פון לאב היו אמורים לפלוש למדינה ולהתקדם בצורת צבת.
היטלר שינה את התוכנית והורה שולטר פון רייכנאו יתקדם ישירות לעבר פראג.
האלדר, שרצה להימנע ממלחמה, דן עם כמה גנרלים גרמנים ברעיון להדיח את היטלר מהשלטון בהפיכה צבאית, אולם הרעיון הזה לא יצא אל הפועל מאחר שהסכם מינכן נחתם וסכנת המלחמה עברה.
לאחר המלחמה העיד האלדר בפני שוביו שבעקבות הצלחת היטלר לכופף את מעצמות המערב במינכן, הוא הכיר בפקחותו המדינית של היטלר ונהיה לנאמנו.
האלדר השתתף בהכנת תוכניות הפלישה לפולין באביב 1939 והעריך שמלחמה עם פולין תסתיים בניצחון גרמניה בפרק זמן של שבועיים עד שלושה שבועות.
במהלך נובמבר 1939 סיכם עם ולטר פון בראוכיטש שהוא יתן לו את תמיכתו במקרה שינסה לרסן את תוכניותיו של היטלר להמשך מלחמות ההתפשטות, בראוכיטש דחה את הצעתו.
בסוף שנת 1939 היה אחראי על ניסוח תוכניות הפלישה לצרפת, לארצות השפלה ולבלקן.
בתחילה האלדר היה ספקני לגבי סיכויי הצלחת הפלישה לצרפת אבל על פי פקודת היטלר הוא קיבל את תוכנית הפלישה דרך הארדנים שניסח אריך פון מאנשטיין ושהוכיח את הצלחתה.
האלדר קודם לדרגת גנרל אוברסט ב-19 ביולי 1940 ובאוגוסט התחיל לתכנן את מבצע ברברוסה.
זמן קצר אחר כך בניסיון להעצים את כוחו, היטלר איפשר להאלדר לעסוק רק בתכנון מבצעים בחזית המזרחית.
במהלך 1942 חזה שהסובייטים יוכלו עדיין להזרים מיליוני חיילים חדשים לחזית בניגוד לדעת היטלר שסבר שהצבא האדום מתקרב לנקודת שבירה.
האלדר גם התנגד להחלטתו של היטלר לשלוח את הארמייה ה-11 של הוורמאכט בפיקודו של פון מאנשטיין לסייע בהתקפה על לנינגרד והעברתה מהקווקז.
בגלל חילוקי דעות אלה היטלר החליט שהאלדר לא ניחן יותר בגישה התוקפנית המתאימה לניהול מלחמה והכריח את האלדר לפרוש בספטמבר 1942.
אחרי קשר העשרים ביולי ולמרות שהוא לא לקח חלק בו או ידע עליו, האלדר ביחד עם אשתו ובתו הבכורה נעצר על ידי הגסטאפו בחשד למעורבות בניסיון ההתנקשות בהיטלר.
האלדר נשלח למחנה הריכוז דכאו (ובהמשך הועבר למחנה הריכוז פלוסנבירג).
אשתו ובתו הוחזקו במחנה הריכוז ראוונסבריק.
בסוף המלחמה שוחרר האלדר מן המחנה על ידי חיילים אמריקאים.
לאחר השחרור הועבר למחנה שבויים אמריקאי, שם הוחזק עד לשנת 1947.
אחרי שחרורו ממחנה השבויים האמריקאי הוא עבד בין השנים 1948–1961 כראש חטיבת הצבא הגרמני ביחידה למחקר היסטורי של צבא ארצות הברית בגרמניה.
הוא כתב שני ספרים על המלחמה, "היטלר כמפקד צבאי" ו"יומני האלדר".
פרנץ האלדר נפטר בביתו שבבוואריה בשנת 1972.
פרַנץ בְּרֶנְטַנוֹ , היה פסיכולוג ופילוסוף אוסטרי, שפעל בווינה, ועסק, בין היתר, בחקר ההכרה.
ברנטנו נולד בגרמניה למשפחת אינטלקטואלים גרמנים–איטלקים.
למד מתמטיקה, שירה, פילוסופיה ולימודי דת באוניברסיטת ברלין, מינכן ווירצבורג.
הוא הפך לכומר, אך המשיך בעיסוקיו האקדמיים, בתחום הפילוסופיה בעיקר, עד שפרש מחיי הדת מעט אחרי 1873. באותה תקופה פרסם כמה כתבים מדעיים בנושאי פסיכולוגיה, ועבר לשמש מרצה בווינה בשנת 1894.
לשם נישואיו הראשונים, נאלץ לוותר על משרתו ואזרחותו באימפריה האוסטרו-הונגרית, וכששב לווינה נדחה בקבלת משרת המרצה בחזרה.
לאחר מות אשתו הראשונה בשנת 1896 עבר לפירנצה, איטליה ונישא שם שוב.
במלחמת העולם הראשונה עבר לציריך שבשווייץ הנייטרלית ושם נפטר במרץ 1917.
ברנטנו נחשב מרצה מחונן וכריזמטי ורבים מתלמידיו הפכו לחוקרים ומרצים מפורסמים ברחבי אירופה, ביניהם גם זיגמונד פרויד, אבי הפסיכואנליזה.
בניגוד לווילהלם וונדט, בן תקופתו, ממציא הסטרוקטורליזם (גישה בסיסית בפסיכולוגיה הטוענת כי חקירת ההכרה צריכה להתבצע תוך פירוק החוויה ההכרתית למרכיביה), טען ברנטנו כי הפסיכולוגיה צריכה לתאר תהליך דינמי ולא לפרק את החוויה ההכרתית למרכיבים ותגובות, על כך הוא נחשב מחלוצי הפנומנולוגיה בפסיכולוגיה.
למשל, על פי ברנטנו, החוויה הפסיכולוגית היא תמיד אחידה, גם כאשר אנו רואים נוף מסוים ובה בעת מאזינים לשריקת הרוח ומריחים את ניחוח העלים היבשים אנו חווים את החוויה, כחוויה אחידה אחת.
בכך נבדלת החוויה ההכרתית מהחוויה הפיזיולוגית.
ברנטנו עסק גם במודעות ותפישת הזמן של האדם וכן במושג ה"התכוונות".
מבחינת תפיסת הפילוסופיה ניתן לזהות אצל ברנטנו השפעה חזקה של אמפיריציזם על שני פניו: אמפיריציזם בריטי ופילוסופיה אריסטוטלית.
את תפיסת הפילוסופיה שלו הוא ניסח בעבודת הפוסטדוקטורט (Die 25 Habilitationsthesen).
בתזה מספר 4 ברנטנו טוען: "שיטתה האמיתית של הפילוסופיה איננה אלא שיטת מדעי הטבע".
משמעות התזה היא שפילוסופיה מתחילה מניתוח הניסיון הנתון
ניסיון זה הוא מקור התפיסה הוודאית (Evidenz) והוא אשר מבטיח את מעמדה של פילוסופיה כמדע חמור (שלא מבוסס על שיקולים הסתברותיים).
תפיסה זו של הפילוסופיה באה לידי ביטוי מובהק בשיטתו הפסיכולוגית ובתורת הנפש.
הפסיכולוגיה של ברנטנו היא מדע תיאורי, פסיכולוגיה תיאורית או "פסיכוגנוזיה" למינוחו של ברנטנו.
היא מבוססת על נתוני התפיסה הפנימית.
לפי ברנטנו הפסיכולוגיה מובחנת באופן חד־ממדעים ניסויים: הפסיכולוגיה חוקרת תופעות מנטאליות המוגדרות כתופעות התכוונותיות (אינטנציונאליות).
"התכוונות" היא תכונת האקט המנטלי שתמיד על משהו - האובייקט האינטנציונאלי או התוך-התכוונותי.
למשל, נפילת אבן היא אירוע פיזיקאלי ואיננה על אודות משהו.
לעומת זאת המחשבה על נפילת האבן מניחה אקט מנטלי כלשהו שהוא על אודות או מכוון לאובייקט מסוים (האבן הנופלת).
מושג ההתכוונותיות לקוח על ידי ברנטנו מפילוסופיה אריסטוטלית ופילוסופיית ימי הביניים, אך מקבל פשר חדש ומהפכני הסולל דרך לפילוסופיית הנפש (mind) המודרנית.ברנטנו אחז בתפיסה אימננטית של אינטנציונאליות; משמעות הדבר היא שאובייקט אינטנציונאלי איננו אובייקט חיצוני לנפש, אלא אובייקט אימננטי המוכל באקט המנטלי עצמו.
על ראשית ההכרה המוסרית / מאת פראנץ ברנטנו (תרגם: מ' שפי; ערוך בידי ש"ה ברגמן ונתן רוטנשטרייך), ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשי"ד.
(תורגם לראשונה בתר"ץ במסגרת "מבחר ספרי המופת הפילוסופיים לשמוש תלמידי האוניברסיטה העברית".)
פרנץ ברוואלד (שוודית: Franz Adolf Berwald; 23 ביולי 1796 - 3 באפריל 1868) היה מלחין שוודי רומנטי, שלא זכה להכרה בחייו והתפרנס למחייתו כמטפל אורתופד ובהמשך כמנהל מנסרה ומפעל זכוכית.
כיום רואים בו את המלחין השוודי הטוב ביותר של המאה ה-19, אולי הטוב במלחיני שוודיה בכל הזמנים.