tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר בחירות 1988 היו נציגי הקיבוצים והמושבים בין הגורמים החשובים בתוך מפלגת העבודה שלחצו על שמעון פרס להעדיף את משרד האוצר על משרד החוץ מתוך תקווה שיסייע לתנועות אלו להיחלץ ממצבן הכלכלי הקשה.
להסדר הקיבוצים הראשון קדמו ניסיונות ליצירת תוכניות לפתרון הבעיה, בהן ועדת רביד, בראשות שמעון רביד.
בתחילה היה הניסיון של התנועות הקיבוציות לפתרון הבעיה בתוך עצמן, ולאחר מכן בשיתוף עם הבנקים, אולם תוכניות אלו לא נשאו פרי.
בסוף 1989, לאחר שנה שלמה של דיונים בין התנועות הקיבוציות, הבנקים והאוצר הושג הסדר משולש שעקרונותיו המרכזיים היו:
מחיקת 2 מיליארד ש"ח (בערכי סוף 1993) מתוך חובות הקיבוצים על ידי הבנקים.
מחיקת 1.3 מיליארד ש"ח נוספים על ידי הבנקים במימון הממשלה.
גיוס 1.7 מיליארד ש"ח להחזר חוב למערכת הבנקאית על ידי התנועות הקיבוציות בצורה של מימוש נכסים תנועתיים ומלווה פנימי בין הקיבוצים באמצעות הטלת העול לתשלום החוב על הקיבוצים החזקים.
פריסה מחדש לזמן ארוך של 6.7 מיליארד ש"ח מן החוב, בריבית צמודת מדד של 4.5% לשנה מול פיקדונות ממשלתיים שהועברו למערכת הבנקאית.
ביטול הערבויות ההדדיות בין הקיבוצים (ערבות הסדין), הפסקת פעילות הקרנות התנועתיות כנותנות אשראי וערבות, והסבת כל חובות הקרנות וארגוני הקניות הארציים אל חובות הקיבוצים הבודדים.
לכל קיבוץ נקבע "כושר החזר", שהוא הסכום שאותו קיבוץ יכול לשלם כהחזר חוב בכל שנה על פי אמצעי הייצור שלו.
הופעלה מערכת פיקוח של הבנקים על התוכניות השנתיות של הקיבוצים כולל מערכת קריטריונים שעל הקיבוץ היה לעמוד בהם, כגון: רמת הוצאות מחייה, השקעות, נטילת הלוואות חדשות, ועוד.
הקמת מטה הסדר הקיבוצים, שאמור היה לפקח על ביצוע ההסדר ואשר הוגדר כנאמן של שלושת הצדדים להסדר.
בפועל, לא בוצעו כל המחיקות שנקבעו.
הריבית שהושתה על החוב שנותר גם היא הייתה גבוהה ממה שנקבע בהסדר.
חלק גדול מהקיבוצים לא הצליח לעמוד בכושר ההחזר שנקבע לו, וחובם הלך וגדל.
כבר בתחילת שנות התשעים החלו דיונים על הסדר נוסף.
בסופו של דבר, הוחלט כי "ההסדר המשלים" יתחיל ב-1994, אולם ההסכם עצמו נחתם רק ב-1996. בהסדר המשלים נקבעו העקרונות הבאים:
הקיבוצים חולקו לקיבוצי נדל"ן ולקיבוצי פריפריה.
חובם של כל הקיבוצים הוגדר מחדש כך שייפרע, על ידי כושר ההחזר שנקבע להם בעבר, במשך 20 שנה.
שאר החוב שנותר לכל קיבוץ הוגדר כ"בלון".
חוב ה"בלון" של קיבוצי הפריפריה נמחק.
על חוב ה"בלון" של קיבוצי הנדל"ן נקבע, כי ייפרע על ידי השבת הנדל"ן למינהל מקרקעי ישראל וקבלת פיצוי על הקרקע.
הקיבוצים יעבירו למדינה 25 אחוז מהחזקותיהם בתנובה לאחר הפיכתה לחברה בע"מ.
בשנים שחלפו מאז חתימת ההסדר המשלים, ועד סוף 2003, הצטרף להסדר רוב מוחלט של הקיבוצים מתוך 135 קיבוצים שאמורים היו להיכנס להסדר.
בדצמבר 2006 הצטרף הקיבוץ האחרון להסדר המשלים.
על פי כנס שערך מטה הסדר הקיבוצים במאי 2007 נמחקו בתקופה שבין דצמבר 1989 ובין דצמבר 2006, חובות בסך 14.95 מיליארד ש"ח ל-213 קיבוצים.
בנוסף, נמחקו חובות בסך 3.6 מיליארד ש"ח לתאגידים שבשליטת הקיבוצים.
בנטל המחיקות נשאו הבנקים (62%) והמדינה (38%).
חוב הקיבוצים השונים שנפרס בהסדר (עד שנת 2013), עמד על כ-8.3 מיליארד ש"ח וחלק גדול ממנו הוחזר עד מאי 2007. באותו כנס פרסם מטה הסדר הקיבוצים כי בהסדר המשלים השיבו 45 קיבוצים למדינה 19.1 אלף דונם קרקע בעלת פוטנציאל נדל"ני.
ההסדר עורר לא מעט ביקורת בציבור הישראלי.
רבים טענו כי יש בהסדר זה משום העדפה של מגזר מסוים, והוא מפלה עסקים רבים שהתמוטטו באותן שנים כתוצאה ממדיניות הממשלה.
עם זאת, יש לזכור כי ההסדר שרת לא רק את הקיבוצים, אלא גם את הצדדים האחרים להסכם.
הבנקים, שחוב הקיבוצים הענק העיק עליהם מאוד ואיים למוטט את חלקם, שיפרו את מצבם הפיננסי בעקבות העברת פיקדונות הממשלה אליהם.
לטענת צבי זיו, מנכ"ל בנק הפועלים באותה עת, עמד אז חוב הקיבוצים לבנק על סכום כפול מהונו העצמי של הבנק.
ראש מטה הסדר הקיבוצים, ישראל עוז, טען באפריל 2007 כי: "הסדרי החובות לקיבוצים ולמושבים (שנערכו בהיקפים דומים) איפשרו את הפרטת מערכת הבנקאות, והתמורות והתועלות שהשיגה המדינה ממכירת החזקותיה במערכת הבנקאות גבוהות מעלות הסדרי החובות לאוצר המדינה".
כמו כן, בעקבות ההסדר הם הצליחו להגדיל בצורה משמעותית את גביית החוב מקיבוצי ההסדר בהשוואה לזמן שלפני חתימת ההסדר המשלים.
הממשלה שהחזיקה בבעלות על הבנקים לאחר הלאמתם בעקבות משבר המניות הבנקאיות, נהנתה מהסדרת חובות הבנקים ומהפיכתם לנכס אטרקטיבי שניתן למוכרו במחיר נאה.
עוד יש לזכור כי הסדרים כאלו נעשו עם מגוון מוסדות אחרים, כגון מפעלים, קונצרנים (כדוגמת "כלל" ו"כור"), ועם רשויות מקומיות אחרות.
מצב הקיבוצים לאחר הסדר הקיבוצים
כבר בדיונים שקדמו להסדר הקיבוצים, התנגד חלק לא מבוטל מראשי התנועה הקיבוצית להסדר, בטענה שהוא גוזר כליה על הקיבוצים, משום שכושר ההחזר שנקבע להם גבוה מדי ולא יאפשר צמיחה מחודשת.
במידה מסוימת, ניתן לומר שהצדק היה איתם כיוון שבפועל, למרות שיפור בביצועים העסקיים של חלק גדול מהקיבוצים בשנים שלאחר החתימה על ההסדר, חלק גדול מקיבוצי ההסדר התקשו לעמוד בפירעון החוב שנקבע להם, ונדרשו להסדרים פרטניים מול חלק מהבנקים לפריסת החוב שבפיגור לתקופה נוספת.
בנוסף, מרכיב חשוב בהחלטות על עזיבת הקיבוץ שקיבלו חלק גדול מחברי הקיבוצים בשנות התשעים, במיוחד חברים שמלאו תפקידים מרכזיים בקיבוציהם, היה ראייתם את הקיבוץ, תחת ההסדר, כגוף אשר אפשרויות צמיחתו מוגבלות, ואשר רמת החיים האישית של החבר בו תהיה קפואה במשך כל שנות ההסדר (עד שנת 2013).
מאידך, יש הטוענים שהסדרי החוב שלוו בשנים הראשונות בבקרה ופיקוח על התנהלות הקיבוצים מצד הבנקים, הביאו בסופו של דבר להתנהלות כלכלית נכונה יותר בחלק גדול מהקיבוצים, דבר שאיפשר להם לשפר את ביצועיהם העסקיים בשנים האחרונות.
העיד, למשל, צבי בן-משה, כי "כשעסקתי עם חבריי בהסדר הקיבוצים, שהיה הסדר חוב במונחים אסטרונומיים, היה ויכוח בין אלו שתמכו במאבק ארוך ובלתי מתפשר בבנקים ובממשלה, כדי שנראה לכולם ולעצמנו כמה אנחנו צודקים וכמה הבנקים והמדינה 'דפקו' אותנו.
באותו זמן אמר לי דובי הלמן, שותפי לתפקיד מזכיר תק"ם: "במאבקים כאלה מנצח מי שיש לו זמן.
לממשלה היה זמן, לבנקים שכבר הפרישו את החוב כחוב אבוד, גם היה את כל הזמן שבעולם.
מפרסום שהוציאה התנועה הקיבוצית ביולי 2004 עולה, כי קיימת בתנועת הקיבוצית מגמת שיפור בנתונים הכלכליים, וכי החל משנת 2003 נבלמה הירידה הדמוגרפית שאפיינה את התנועה הקיבוצית בעשרים השנים האחרונות.
בינואר 2008, לאחר השלמת עסקת מכירת תנובה, מילאה התנועה הקיבוצית את חלקה בהסדר הקיבוצים והשיבה 25% מההחזקות שברשות קיבוציה למדינה שערכן היה שווה ל-100 מיליון דולר.
במקביל, נערכו הסדרי חובות חדשים למספר קיבוצים על בסיס הכספים שהגיעו לאותם קיבוצים בעקבות המכירה, והוקצו לפירעון חוב שבפיגור למערכת הבנקאית ולסוכנות היהודית.
ביולי 2010 הושלם באמצעות המטה להסדר הקיבוצים "ההסדר שלישי", שנקרא גם "ההסדר הפרטני", בין מספר קיבוצים שהתקשו לעמוד בתנאי ההסדרים הקודמים, לא הצליחו לפרוע את חובותיהם ואף הגדילו אותם, ובין המערכת הבנקאית.
ההסדר נערך ללא מעורבות המדינה והשתתפו בו גם ארגונים אזוריים בבעלות הקיבוצים, שניצלו את חוסנם הפיננסי כדי לסייע לקיבוצים לבנות הסדרים חדשים.
בעקבות הסדר זה נמחקו חובות של 815.9 מיליון ש"ח ונפרעו 738.1 מיליון ש"ח.
בכך, עלה סך סכום המחיקות בהסדרי הקיבוצים השונים מ-1989 לסך של 19.5 מיליארד ש"ח.
משבר התוכנה הוא מונח שנטבע כאשר הנדסת התוכנה הייתה תחום חדש שעדיין לא התבסס.
משבר התוכנה מתייחס לפער שבין היכולת לפתח תוכנה איכותית באופן שיטתי לבין הגידול המהיר בכוח החישוב.
ראשיתו של המשבר התוכנה בסוף שנות ה-60, אז הדביקו לראשונה מחירי התוכנה את מחירי החומרה הנדרשת להרצתה.
כתוצאה מכך עלתה חשיבותה של התוכנה וכן חשיבותן של דרכים שיטתיות לפיתוח תוכנה איכותית.
בארבעים השנים האחרונות של המאה העשרים הוכפל כוח החישוב מדי שנתיים בממוצע והיקף המערכות שניתן לפתח גדל גם הוא בהתאם.
לעומת זאת, לא חל גידול דומה ביכולת השיטתית לפיתוח תוכנה, ומידת ההצלחה בפרויקטים לפיתוח תוכנה גדלה רק באחוזים בודדים, והיא עומדת, נכון לתחילת המאה ה-21 על כ-34%.
משנות ה-80 ואילך, ברוב התחומים בהם עוסקת הנדסת תוכנה, הגורם העיקרי המגביל את פיתוח התוכנה הוא האנושי, ולא מהירות או ביצועי המחשבים.
נכון לתחילת המאה ה-21, נתגלה שככל שהיקף הפרויקט גדול יותר, כך קטנים סיכויי הצלחתו.
לאורך השנים הוצעו דרכים רבות להתמודדות עם משבר התוכנה.
רשימה חלקית של הפתרונות שנוסו: כלים, שפות תכנות, שפות מידול, פרדיגמות תכנות חדשות, שיטות פורמליות, ניהול שינוי, ניהול פרויקטים, ארכיטקטורה, מתודולוגיות, בדיקות ועוד.
חלק מהדרכים שנוסו הועילו, והפכו לטכניקות מקובלות בענף (כמו ארכיטקטורה, תכנות מובנה ותכנות מונחה עצמים), אחרות נמצאות בשימוש אך במידה קטנה והולכת (כמו מתודולוגיית מפל-המים), ורבות אחרות לא שרדו את מבחן הזמן ונעלמו, ובמקומן הוצעו דרכים אחרות.
משבר התוכנה בפתח המאה העשרים ואחת
נכון לתחילת המאה העשרים ואחת, מצבו של תחום הנדסת התוכנה טוב יותר ממצבו בסוף שנות ה-60, אך הוא עדיין רחוק מרחק רב ממצבן המבוסס של דיסצפלינות ההנדסה האחרות.
פרויקטים מוצלחים לפיתוח תוכנה, דהיינו, שסיפקו תוכנה המשמשת את המזמין ולא חרגו מלוחות התקציב והזמנים, עדיין מהווים רק כשליש מסך כל הפרויקטים לפיתוח תוכנה בעולם.
חברת הייעוץ סטנדיש גרופ סוקרת את תחום הנדסת התוכנה באופן שוטף ומפרסמת מעת לעת סטטיסטיקות שונות באשר למצבו.
להלן עיקרי הדוח לשנת 2003:
רק 34% מהפרויקטים לפיתוח תוכנה מסתיימים בהצלחה ובזמן.
15% מהפרויקטים לפיתוח תוכנה נכשלים כמעט מיד עם תחילת הפיתוח.
51% מהפרויקטים נקלעים לבעיות ומסתיימים בחריגה משמעותית מתקציב הפיתוח, חריגה מלוחות הזמנים, ואיכות תוצר ירודה.
בפרויקטים הנמסרים לאחר חריגה מהתקציב, עלות החריגה הממוצעת היא כ-43%.
רוב הפרויקטים הנמסרים מחייבים שינויים משמעותיים לאחר המסירה.
בפרויקטים המסתיימים בהצלחה, רק 52% מתכונות המוצר שנדרשו במקור מיושמות.
מתוכן, רק במחצית התכונות נעשה שימוש בפועל.
בענף הנדסת התוכנה מקובל כיום שאין בנמצא "תרופת פלא" למצבו של התחום, והשינוי יבוא על ידי שיפורים קטנים ומתמשכים (קָאיזֶן) בכל תחומי הנדסת התוכנה.
משבר הספוטניק היה נקודת מפנה במלחמה הקרה שהחל ב-4 באוקטובר 1957, עם שיגור הלוויין ספוטניק 1 על ידי ברית המועצות.
למרות כישלונם של שני שיגורים אמריקאיים, ארצות הברית האמינה שהיא המובילה בתחום פיתוח הטילים וטכנולוגיית החלל, אך שיגור הספוטניק על ידי ברית המועצות הוכיח שהיא טעתה.
אחרי משבר זה החל המירוץ לחלל, שהוביל לתוכנית אפולו ולנחיתה על הירח.
לאחר פרוץ המשבר, ארצות הברית יזמה מגוון פעולות, בעיקר על ידי משרד ההגנה, כולל חישוב מהיר של מסלול הספוטניק, הקמת נאס"א, הגדלת תקציב המחקר הממשלתי, ובניית 1,000 טילים בליסטיים בין-יבשתיים.
בנוסף, בציבור האמריקני התעורר חשש שלימודי המדעים במערכת החינוך של ברית המועצות מתקדמים מאלו שבארצות הברית.
כתוצאה מכך, בשנת 1958 יזם הנשיא דווייט אייזנהאואר את "חוק ההגנה הלאומית לחינוך" (), באמצעו השקיע למעלה ממיליארד דולר בלימודי מדעים במערכת החינוך האמריקאית.
משבר הרובל היה משבר כלכלי שפקד את רוסיה ב-17 באוגוסט 1998, והביא לכך שממשלת רוסיה והבנק המרכזי של רוסיה ביצעו פיחות בערכו של הרובל ודחו תשלום חובות.
למשבר היו השפעות חמורות על הכלכלות של מדינות באזור.
לאחר התפרקות ברית המועצות הפריטה ממשלת רוסיה את החברות הממשלתיות ואת נכסי המדינה החשובים, במקרים רבים במחירים שלא שיקפו את ערכם הריאלי.
תהליך ההפרטה נעדר את השקיפות הנדרשת מהליך זה.
נוספו על כך קשיים שהציבו הפרלמנט וקבוצות כוח על המעבר הסדיר לכלכלת שוק.
רוסיה, ש-80% מהייצוא שלה הוא חומרי גלם (מתכות שונות, נפט, גז טבעי, עץ) תלויה ומושפעת ממחירי מוצרים אלו בעולם.
בשנת 1998 היו מחירי מוצרים אלו נמוכים (12$ לחבית נפט בעת המשבר).
הממשל הרוסי, שחסרו לו מקורות הכנסה (כתוצאה מהעלמת מס מסיבית, ומערכת גבייה לא יעילה) מכר לאורך שנות ה-90 איגרות חוב בריבית אסטרונומית כדי לממן את הגירעון התקציבי הכרוני.
בנוסף עמד החוב החיצון הרוסי על 132.6 מיליארד בסוף 1996.
ירידה בפריון, שער חליפין קבוע גבוה בין הרובל למטבעות זרים, ניהול פיננסית לקוי וגירעון פיסקלי כרוני הובילו למשבר.
המחיר הכלכלי של מלחמת צ'צ'ניה הראשונה גם הוא גבה מחיר משמעותי מהכלכלה הרוסית.
בתחילת 1995, ההערכה הייתה שהמלחמה עלתה לרוסיה קרוב ל-30 מיליון דולר ליום.
לאחר הפסקת פעולות האיבה ב-1996, הוערך כי המלחמה בצ'צ'ניה עלתה לרוסיה 5.5 מיליארד דולר, קרוב ל-1.4% מהתמ"ג שלה.
במחצית הראשונה של 1997, הכלכלה הרוסית הראתה כמה סימני שיפור.
עם זאת, זמן קצר לאחר מכן, הבעיות החלו להתעצם בהדרגה.
שני זעזועים חיצוניים, המשבר הפיננסי באסיה ב-1997 והירידות בביקוש לנפט גולמי (ובמחירו) ובמחיר המתכות, השפיעו קשות על יתרות המט"ח הרוסיות, גרמו למשקיעים להוציא את הונם מהמדינה.
המשבר הפוליטי הגיע לשיאו במרץ כאשר נשיא רוסיה בוריס ילצין פיטר לפתע את ראש הממשלה ויקטור צ'רנומירדין ואת כל הקבינט שלו ב-23 במרץ 1998. ילצין מינה את שר האנרגיה סרגיי קיריינקו, אז בן 35, כראש הממשלה במקום ויקטור צ'רנומירדין.
עם זאת המינוי התעכב בחודש עד לאישור הדומה (הפרלמנט הרוסי).
ב-29 במאי 1998 מינה ילצין את בוריס פיודורוב לראש שירות המס של המדינה, סגן ראש הממשלה ואחראי למשא ומתן עם בעלי החוב של רוסיה.
ביוני הממשלה ניסתה לחזק את המטבע המקומי ולהילחם בבריחת ההון על ידי העלאת הריבית ל-150% לצורך משיכת משקיעים לקניית איגרות חוב ממשלתיות (), אך הדבר לא הועיל.
ביולי אישרה קרן המטבע הבינלאומית הלוואת חירום של 22.6 מיליארד דולר לרוסיה, לאחר אישור של הדומה לרפורמות מס במדינה וחבילת צעדים כלכליים נוספים.
ב-11 באוגוסט 1998 צנח שוק המניות, והמסחר בו הופסק זמנית; ב-14 בחודש כינס הנשיא ילצין את הפרלמנט למושב חירום.
הבועה התפוצצה ב-17 באוגוסט 1998 כאשר הכריזה ממשלת רוסיה על אי יכולת לעמוד בחובותיה, דהיינו פשטה את הרגל.
הממשלה הודיעה על דחיית פירעון חוב הציבורי החיצוני ל-90 ימים.
תוך עשרה ימים צנח ערכו של הרובל ב-60% מול הדולר.
לאחר פיחות הרובל והשעיית פירעון התשלומים על איגרות חוב ממשלתיות ובינלאומיות בהיקף של כ-40 מיליארד דולר, הוקפא הסיוע שהובטח מקרן המטבע הבינלאומית.
עקב קריסה הרובל, הבנק המרכזי ברוסיה עצר את המסחר במטבע חוץ במדינה.
למשבר הייתה השפעה עצומה על הכלכלה ועל אזרחי רוסיה: אנשים איבדו את כל חסכונותיהם, מעמד הביניים נמחק ואנשים רבים נסחפו אל מתחת לקו העוני, הממשלה עצרה תשלומי משכורות, פנסיות וחובות, האבטלה זינקה, ותקציב הממשלה קטן בצורה משמעותית ולא ענה על תשומות וצרכים חשובים (הגנה, חינוך, בריאות ורווחה).
ההכנסה הממוצעת במשק צנחה ובעקבותיה גם הצריכה, דבר שהוביל לקיטון משמעותי בהכנסות האוצר ממסים.
עובדה זו הגדילה את הגרעון התקציבי.
כורי הפחם שנפגעו מהמשבר חסמו חלקים של הרכבת הטרנס-סיבירית, ולמעשה חצו את המדינה לשניים.
המשבר הפיננסי הוביל לירידה חדה בהשקעות במדינה ולבריחת הון מסיבית, כיוון שמשקיעים רבים איבדו את כספם בהשקעה ברוסיה.
המשבר פגע קשות בגישתה של רוסיה לשווקים בינלאומיים.
נציגי רוסיה הצליחו לשכנע את נושיה הבינלאומיים לפרוס את חובה של ארצם, זאת לאחר שנתקלו בהתנגדות נחרצת מצד הנושים לבקשת מוסקבה למחוק חלק מהחוב.
החוב החיצוני של רוסיה לנושים הבינלאומיים נאמד ב-1999 ב-150 מיליארד דולר, מתוכם 38 מיליארד דולר לקבוצת מדינות "מועדון פריז", ו-32 מיליארד דולר למוסדות פיננסיים חברי "מועדון לונדון".
כשני שלישים מכלל חובותיה של רוסיה באותה עת היו במקורם הלוואות שניטלו על ידי ברית המועצות.
השפעת המשבר הפיננסי חרגה מגבולות הכלכלה והגיעה גם לפוליטיקה.
ראש הממשלה התחלף ארבע פעמים בין אוגוסט 1998 לאוגוסט 1999. גם שר האוצר של רוסיה הוחלף פעמיים בתקופה זו.
ב-23 באוגוסט סרגיי קיריינקו התפטר מתפקיד ראש הממשלה במקומו מינה ילצין שוב את צ'רנומירדין, אך הדומה לא אישרה את המינוי, ובמקומו מונה יבגני פרימקוב.
במאי 1999 הדיח ילצין את פרימקוב ופיזר הממשלה, שבמקביל החל הליך ההדחה נגד ילצין בדומה.
סטפאשין פוטר אחרי שלושה חודשים.
בסופו של דבר מונה ולדימיר פוטין לראש הממשלה ושנה אחר כך לנשיא רוסיה.
רוסיה התאוששה מהר מן החזוי, בין השאר לאור השיפור בתנאים החיצוניים כגון עלייה חדה במחירי הנפט, גז טבעי ומינרלים אחרים שרוסיה מפיקה.
משבר הסאבפריים (באנגלית Subprime crisis) הוא משבר פיננסי-נדל"ני, שפרץ בארצות הברית ביולי-אוגוסט 2007, והתגלגל החל מספטמבר 2008 לידי משבר כלל עולמי.
המניעים העיקריים לצמיחת השוק היו הורדת שיעורי הריבית באותה תקופה על ידי הפדרל ריזרב, ומספר צעדי חקיקה אשר אפשרו לקיחת משכנתאות ללא מקדמה כלל, ואפשרו לקיחת משכנתאות גם על ידי אזרחים שיכולת החזר המשכנתה שלהם אינה ברורה.
באותם הימים, אפשרו הסנאט ובית הנבחרים האמריקניים לגופים בתמיכה ובפיקוח ממשלתיים כמו פאני מאי ופרדי מאק להעניק הלוואות גם ללווים שכושר ההחזר שלהם אינו ברור.
עידוד מיוחד העניקו חוקים כמו חוק "מקדמת החלום האמריקני" מ-2003, שכוון להקל על תנאי ההלוואה ללווים עניים או בעלי כושר החזר מוגבל ואחריו חוק "מקדמת אפס" מ-2004, שקבע כי לווים יוכלו לקבל הלוואות גם ללא תשלום מקדמה מהונם העצמי עבור רכישת הבית.
לווי הסאב-פריים, כלומר לווים שמוערכים פחות מ"פריים", היו לווים שיכולת ההחזר שלהם הייתה ברמת סיכון גבוהה מהמקובל (למשל מחוסרי עבודה או עובדים שהמשכורת החודשית שלהם נמוכה מהמקובל לחישוב החזרי משכנתה).
רוב הלווים נטלו הלוואות מסוג זה מתוך הנחה כי בהיעדר הצורך לשלם מקדמה, תשלומי המשכנתה שלהם יהיו דומים בגובהם לתשלומי שכירות ואם לא יוכלו לעמוד בתשלומי המשכנתה יסתכם נזקם באובדן הבית עבורו לא שילמו מקדמה ממילא (וכאילו שכרו אותו מהבנק).
הבנקים למשכנתאות העריכו כי מרבית הלווים יוכלו לעמוד בתשלומי המשכנתה, בגלל הירידה היחסית בריבית בשוק הסאבפריים, ובמקרה של חדלות פירעון, יוכלו למכור את הבית ברווח.
על בסיס הציפיות לגאות בשוק הנדל"ן, היו הבנקים משוכנעים שגם אם הלווים לא יוכלו להחזיר את ההלוואה, יוכל הבנק למכור בקלות את הנכס הממושכן.
מבקרים רבים טוענים שמדיניות הקצאת המשכנתאות הייתה בלתי סבירה, ששיעורי הריבית היו גבוהים מדי, ושהלקוחות פותו להלוואות שהיו מעבר לכוח ההחזר שלהם.
הגידול בביקוש לנדל"ן הביא לעלייה מתמדת במחיריהם, אשר בתורה הגדילה את הביקוש לנדל"ן כמכשיר השקעתי (מאחר שהסיכון הגלום בו גולגל בשלמותו לבנקים על ידי החקיקה האמורה לעיל).
גורם שלישי לעליות ניתן לראות בהיזון חוזר מצד המשקיעים – המשקיעים אשר השקיעו בנדל"ן גרמו לעליית מחירי הנדל"ן, אשר הציגה לכאורה תשואה גבוהה על השקעות אלה בטווח קצר, ועודדה אזרחים רבים יותר לפנות לנדל"ן כאפיק השקעה.
חלק ממשקי הבית אף נטלו משכנתאות על הבית אשר בבעלותם על מנת לממן רכישת נכסים בני-קיימא כמכוניות וסירות, והצריכה הפרטית גאתה.
כמתווכים פיננסיים, כאשר בנקים נותנים הלוואות ללקוחות, הם מממנים את ההלוואות מכספים שמופקדים בהם על ידי לקוחות אחרים.
בפרט, הבנקים למשכנתאות בארצות הברית מימנו את ההלוואות בשוק הסאבפריים בהפקדות של גורמים פרטיים ושל קרנות; הם נתנו למפקידים ריביות גבוהות יותר מאשר אלו שיכלו לקבל במקומות אחרים.
הגידול בשוק ההלוואות הוביל לגיוס נרחב של כספים, במיוחד על ידי גופים כפאני מאי ופרדי מאק באמצעות איגרות חוב, אשר הערובה להן היו התחייבויות הלקוחות אשר לקחו מהן משכנתאות לתשלום המשכנתאות.
כלומר, ניירות ערך מגובי משכנתא (MBS).
קוני איגרות החוב היו גופים פיננסיים בארצות הברית ומחוצה לה.
אלו הסתמכו, בין השאר, על הבטחה מרומזת לערבות ממשלתית לאיגרות החוב של פאני מאי ופרדי מק.
גם גופים אחרים הנפיקו איגרות חוב על ידי איגוח תיקי משכנתאות.
משכנתאות הסאבפריים הגיעו בשיאן, בראשית 2007, להיקף המוערך בכ-1.3 טריליון דולר
שלישית, ההאטה בשוק הנדל"ן בארצות הברית החל מ-2005 גרמה לכך, שלווים שלא יכלו לעמוד בתשלומים, לא יכלו למכור את נכסיהם כדי להחזיר את ההלוואה.
עליה חדה בשיעור הלווים שלא יכלו לעמוד בתשלומי המשכנתה גרמה לעליה בריבית שבה היו חברות אחרות נכונות להלוות לגופים מעניקי משכנתאות.
החמרת התנאים הזו עבור מעניקי המשכנתאות יצרה אצלם "מחנק אשראי" ומתחילת 2007 ניכרה עליה משמעותית בשיעור הליכי פירוק של גופים המעניקים הלוואות, לירידה במניותיהם של גופים הקשורים בנדל"ן ולהיעלמות הגאות בשוק זה.
המשבר לא התמקד בשוק הדיור האמריקני, משום שרוב המשכנתאות עברו תהליך של איגוח, משמע, הגופים המלווים גייסו כסף על ידי הנפקות של איגרות חוב שגובו במשכנתאות אלו (אג"ח המכונות MBS – Mortgage-Backed Security).
אג"ח אלה עברו גלגול נוסף על ידי בנקי ההשקעות למכשירים פיננסיים מורכבים המכונים CDO – Collateralized debt obligation.
ב-9 באוקטובר 2007 הגיע מדד דאו ג'ונס של הבורסה האמריקנית לשיא של כל הזמנים דאז (14,164.53 נקודות) ומאותה עת החלה ירידה מתמדת בשערי המניות בארצות הברית.
ירידות מתמשכות אלו שיקפו את הירידה שהחלה ניכרת בשוק הנדל"ן בארצות הברית, ואת העלייה החדה בשיעורי חדלות הפרעון אצל לווים, והן חלחלו לשוקי המניות במדינות רבות ברחבי העולם, כמו גם בישראל.
הנפילה בשוק הנדל"ן הובילה לצניחה בשעריהן של איגרות החוב, שכן מחזיקיהן סברו כי מידת הביטחון בפרעונן קטנה.
במקביל, עלתה במידה ניכרת הריבית שנדרשה על ידי בנקים תמורת הלוואות לגופים שהיו קשורים לשוק המשכנתאות.
במצב זה, הצטמצמה מאוד יכולתם של גופים פיננסיים לגייס כספים לצורך פעולתם השוטפת, כשבמקביל הם נדרשים לפרוע את איגרות החוב שלהם.
מצב זה של "מחנק אשראי" היה אחת הסיבות שהובילו את הבנק הפדרלי של ארצות הברית להוריד את גובה הריבית מ-5.25% ב-13 באוגוסט 2007 ל-2% בסוף מרץ 2008. כאשר הריבית צונחת, אמור מחנק האשראי להיעלם, שכן הבנקים וגופים פיננסיים אחרים מבססים את שיעורי הריבית שהם גובים ומעניקים על הריבית הפדרלית.
במקרה זה, הורדת הריבית לא הניבה את התוצאות המיוחלות.
במרץ 2008 נקלע בנק ההשקעות בר סטרנס לקשיים חמורים, וזכה לסיוע חרום מהבנק הפדרלי של ניו יורק.
במאי 2008 נקנה בנק ההשקעות על ידי חברת ג'יי.
מורגן צ'ייס, ופסק מלהתקיים כישות עצמאית.
בנק המשכנתאות קאנטריווייד, שנקלע לקשיים עוד קודם לכן, נרכש על ידי בנק אוף אמריקה ביולי 2008. מאז פרוץ המשבר ועד ספטמבר 2008 נסגרו 12 בנקים מסחריים, שבעה מהם בתקופה שמיולי עד ספטמבר 2008.
לאחר שגופים פיננסים רבים החלו להיקלע לקשיים מכשיר פיננסי נוסף נכנס לפעולה והחל להכביד על השווקים הפיננסים והוא ה-CDS, שבמקורו הוא מכשיר ביטוח לגידור סיכונים והגנה מפני חדלות פירעון של בעלי חוב.
במהלך השנים 1998–2008 התרחב השימוש במכשיר פי 100 לכדי 47 טריליון דולר נכון לנובמבר 2008. בשל רגולציה מינימלית לא הייתה מסלקה מרכזית שתבדוק את יכולת כיבוד ההתחייבויות של צדדי חוזי ה-CDS.
חברות ביטוח גדולות כגון AIG ו-MBIA שהנפיקו CDS כנגד מכשירי MBS בהיקף של 440 מיליארד דולר נקלעו אף הן לקשיים בגלל חדלות פירעון של אותם מכשירים ונאלצו לקבל סיוע פדרלי ממשלתי.
כשבנק השקעות ליהמן ברדרס פשט את הרגל בחודש ספטמבר 2008, הייתה אי ודאות רבה לגבי מי מבין חברות הפיננסים חשופה ולכן תידרש לכבד את חוזי ה-CDS בהיקף 600 מיליארד דולר כנגד חוב איגרות החוב של בנק ההשקעות.
בנק ההשקעות מריל לינץ רשם אף הוא הפסדי עתק, שיוחסו בחלקם לירידת שווי משמעותית בתיק ה-CDO הלא מגודר של החברה, בעקבות הפסקה של הצעת CDS לתיק ה-CDO על ידי חברת AIG.
אובדן האמון בשוק ביכולת הפירעון של החברה וביכולתה לממן את פעילותה בטווח הקצר הובילה לרכישתה על ידי בנק אוף אמריקה.
ועדת חקירת המשבר הפיננסי דיווחה בחודש ינואר 2011 כי ה-CDS תרם באופן משמעותי להחרפת המשבר.
חברות הצליחו למכור למשקיעים הגנות נגד הליך פירוק של ניירות ערך מגובי משכנתאות, ובכך עזרו לפתח שוק מסוכן זה והרחיבו אותו למכשירים חדשים, מורכבים כגון CDO.
כשהפועל היוצא היה ניפוח נוסף של בועת הדיור.
מכשירי ה-CDS גם הגבירו את ההפסדים מקריסה של בועת הדיור מכיוון שאפשרו ספקולציות מרובות על אותם ניירות הערך ועזרו להפיץ הימורים אלה במערכת הפיננסית.
חברות ביטוח ופיננסים שמכרו הגנות, כגון AIG, לא נדרשו ליחד הון מספק כביטחון כדי לכסות את החובות שלהם, למקרה שאירוע אשראי משמעותי יתרחש.
אקורד הסיום הצורם היה מפני ש-CDS רבים אינם נסחרים בבורסות ולכן אינם מתומחרים, נוצרה אי ודאות עצומה במערכת הפיננסית מכיוון שחובותיהם של מוסדות פיננסיים מרכזיים הפכו קשים למדידה.
השפעת המשבר על הבנקים בישראל
מרבית הבנקים בישראל כמעט לא היו חשופים באופן ישיר למשבר הסאב פריים, אולם הם נפגעו באופן עקיף מהמשבר הכלכלי בשנת 2008. יוצא דופן הוא בנק הפועלים אשר נפגע מרכישת איגרות חוב מגובות משכנתא מחברות כמו פאני מאי ופרדי מאק.
ברבעון הראשון בשנת 2008, לאחר שמועות על מחיקות ענק שהבנק יבצע והכחשות גורפות מצד מנהלי הבנק, דיווח הבנק על מחיקה בסכום של 350 מיליון דולר, בכך הגיע הבנק למחיקה מצטברת בסך של שמונה מאות מיליון דולר עד לאותה עת.
המשקיעים הגיבו בפאניקה ומניית הבנק נפלה בשיעור של למעלה משבעים אחוז, משער 2,200 ביוני 2007 לשער 600 בפברואר 2009, בכך נמחקו למעלה משלושים מיליארד שקל מכספי המשקיעים.
בעקבות המשבר, בנק ישראל הגביל את רכיב הפריים במסלולי המשכנתאות החל משנת 2011 לשיעור מקסימלי של 33%, במקום שיעור של 100% פריים שהיה נהוג עד אז.
הגבלה זו השתנתה רק לאחר עשור, ביוני 2021, אז בנק ישראל אפשר להעלות את שיעור המימון ברכיב הפריים ל-66%.
משבר זהות היא מיני-סדרת קומיקס בת שבע חוברות שפורסמה בידי DC קומיקס בסוף שנת 2004. את המיני סדרה כתב בראד מלצר ואייר ראגס מוראלס.
הסיפור דובק בסוגיות שהועלו מאז אירועי המשבר בעולמות האינסופיים, שהוצג ב-1986. בעקבות המיני סדרה יצא אירוע הקרוסאובר של שתי חברות הקומיקס (DC ומארוול), "המשבר האינסופי".
האירוע הוא חלק לא-קאנוני מאנתולוגיית "המשבר", הכוללת גם את "המשבר בעולמות האינסופיים", "שעת אפס: משבר בזמן", "המשבר האינסופי", "המשבר האחרון", "התכנסות" ו"המשבר האפל בעולמות האינסופיים".
החוברת הראשונה בסדרה היא אחת מהנמכרות ביותר של חברת DC.
בנוסף, המיני סדרה זכתה בפרס ה-Comics Buyer's Guide של שנת 2004 לסיפור הקומיקס הפופולרי ביותר.
הסיפור מתחיל כאשר סו דיבני, אשתו של האיש המוארך, נרצחת.
קהילת גיבורי העל כולה נרתמת לחיפושים אחר הרוצח, כאשר החשוד העיקרי הוא דוקטור לייט.
החץ הירוק מגלה לפלאש (וולי וסט) ולגרין לנטרן (קייל ריינר), שסו נאנסה על ידי לייט בעבר במפקדת הלוויין.
כדי למנוע את הישנות המקרה, חברי ליגת הצדק של אותה תקופה (האל ג'ורדן, בארי אלן, אטום, הקנרית השחורה והוקמן) אפשרו למכשפת זטאנה למחוק את זכרונו של הנבל ולשנות את אישיותו.
עוד נודע, כי תהליך נוסף של מחיקת זיכרון נעשה כאשר החבורה הסודית של נבלי-העל לכדו את סופרמן ואת באטמן.
או אז, גרין לנטרן, זטאנה ווונדר וומן החליפו גופות עימם ונלחמו עם האגודה, כאשר בסוף הקרב זטאנה מחקה את זיכרונם.
הגיבורים מוצאים את דוקטור לייט, אשר שכר את שכיר החרב דת'סטרוק להגן עליו.
לאחר הקרב זכרונו של לייט חוזר אליו והוא מלא זעם על הפלישה המכוונת לזכרונו.
בהמשך נשלחים מספר איומים על חייהם של כמה מקרוביהם של הגיבורים, ומתגלה כי הרוצחת האמיתית היא אשתו של האטום, ג'ין לורינג.
משבר יולי היה משבר דיפלומטי בין המעצמות המרכזיות של אירופה בקיץ 1914 שהוביל למלחמת העולם הראשונה.
מיד לאחר שהלאומן הסרבי-בוסני גברילו פרינציפ, התנקש ביורש העצר האוסטרו-הונגרי הדוכס פרנץ פרדיננד בסרייבו, סדרת מהלכים פוליטיים הובילו לאולטימטום של אוסטרו-הונגריה על סרביה ובסופו של דבר למלחמת העולם הראשונה.
האולטימטום היה חלק מסדרת מהלכים שנקטה אוסטרו-הונגריה כדי להחליש את ממלכת סרביה, כדי להביא לכיבוש חבל הבלקן הצפוני, שבדרומו שכן מיעוט סלאבי, כולל רוב הקהילה הסלאבית בבוסניה.
חבל זה היווה איום על ממלכת אוסטרו-הונגריה, ועל כן רצתה היא להשיג בו שליטה, או באמצעים דיפלומטיים או באמצעות מלחמה.
לאחר שנכשלו המאמצים הדיפלומטיים ואירע רצח הדוכס פרדיננד, הציבו האוסטרו-הונגרים שורת תנאים שהגבילו קשות את עצמאות סרביה, מתוך מטרה שלא תקבל אותם, ותהיה עילה לפתוח במלחמה.
חודש לאחר ההתנקשות בחייו של פרנץ פרדיננד, הכריזה האימפריה האוסטרו הונגרית מלחמה על סרביה, וכך נפתחה בפועל מלחמת העולם הראשונה.
ב-28 ביוני 1914, ביקר יורש העצר האוסטרו הונגרי, פרנץ פרדיננד, בבוסניה כדי להשתתף בתרגילים צבאיים מטעם הקיסר פרנץ יוזף.
בזמן ששיירתו עברה ברחובות סרייבו, זרק נדליצ'קו צ'ברינוביץ', אחד הקושרים, פצצה לעבר השיירה.
הפצצה פגעה קשות ברכב הרביעי בשיירה ובנוסעיה, אך לא ביורש העצר ואשתו, שנסעו ברכב השלישי בשיירה, והאיצו את נסיעתם לכיוון בניין העירייה.
צ'ברינוביץ' מיהר לבלוע גלולת ציאניד ולקפוץ לנהר, על מנת להתאבד, אך הגלולה לא השפיעה עליו, ומי הנהר היו רדודים מדי לטביעה.
משטרת סרייבו תפסה אותו בנהר ולקחה אותו אל תחנת המשטרה לחקירה.
לאחר קבלת הפנים בבניין העירייה, החליט פרנץ פרדיננד לבקר את הפצועים בבית החולים.
מכוניתו, שזכתה לאבטחה דלה בלבד, עברה מול גברילו פרינציפ, אחד הקושרים, שבמקרה נכח במקום.
פרינציפ ניסה להתאבד בעזרת גלולת ציאניד, אך ניסיון זה לא צלח והוא נלקח לתחנת המשטרה לחקירה.
ב-30 ביוני החלו דיפלומטים אוסטרו הונגרים וגרמנים, להגיש למקביליהם הסרבים והרוסים בקשות לחקירת ההתנקשות.
תת-שר החוץ הגרמני ארתור צימרמן העביר לשגרירויות בארצו את הבקשה.
גם השגריר האוסטרו הונגרי בסרביה הגיש בקשה דומה למשרד החוץ הסרבי.
שתי הבקשות נדחו על סף.
משהסתיימה החקירה פלילית ב-23 ביולי והתגלה שבתכנון וארגון ההתנקשות היה מעורב רב-סרן בצבא הסרבי, הגישה אוסטרו-הונגריה מכתב רשמי לממשלת סרביה.
משבר יולי הוא משבר שלטוני ברוסיה במהלך יולי 1917 בעקבות כישלון מתקפת יוני והפגנות הסנקט פטרבורג.
המשבר החל כהפגנות לא מאורגנות של חיילים ופועלים ונוצל על ידי הבולשביקים לקידום מטרותיהם.
הממשלה הצליחה לייצב את המצב ואלכסנדר קרנסקי מונה לראש הממשלה החדש, ראשי הבולשביקים נעצרו וולדימיר לנין נמלט לפינלנד.
לאחר חזרת ולדימיר לנין לרוסיה באפריל 1917, הוא פרסם הנחיות להמשך מהפכה.
שר החוץ פאבל מיליוקוב פרסם גילוי דעת על כך שמדינה צריכה לעמוד מאחורי התחייבויותיה של האימפריה הרוסית למדינות ההסכמה ולהשתתף במלחמת העולם הראשונה עד סופה.
המשבר שהתרחש בעקבות כך לא הביא להפלת הממשלה והבולשביקים התנערו מאחריות להפגנות.
ביוני מצב הבולשביקים בסובייט פטרוגרד היה לא יציב והשפעתם הייתה מוגבלת.
גם בוועידה כלל רוסית של הסובייטים הבולשביקים היו המפלגה השלישית בגודלה לאחר המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית והמנשביקים.
בסוף יוני הממשל החליט להעביר לחזית חלק מהיחידות המוצבות בבירה.
הכוונה הייתה בעיקר להעברה לחזית של גדוד תת-מקלעים הראשון שכלל כ-12 אלף חיילים וקצינים והיה תחת השפעה בולשביקית חזקה.
בתחילת מתקפת יוני, הסטבקה החליטה על העברה לחזית של חלק משמעותי של הגדוד, אך נתקל בסירוב והפקודה לא בוצעה.
גם הבסיס הימי בקרונשטאדט היה תחת השפעה בולשביקית חזקה והם למעשה השתלטו על העיר והבסיס.
במחצית יוני הממשלה החליטה לפזר מטה האנרכיסטים בבירה.
לאחר שמטה האנרכיסטים פוזר, בעיר נפוצו שמועות שהממשלה מתכוונת להעביר לבירה כוח צבאי של קוזאקים בהיקף של 20 אלף חיילים.
כצעד מחאה לסיכום בין הממשלה לבין נציגי אוקראינה בהקשר לאוטונומיה 5 שרים של המפלגה הדמוקרטית החוקתית עוזבים את הממשלה.
בעקבות חשיפת המידע, חיילים ופועלים שהיו תחת השפעת התעמולה הבולשביקית והאנרכיסטים התרשמו שבעקבות לחץ נוסף ניתן להפיל את הממשלה הזמנית.
בישיבת ראשי האנרכיסטים הוחלט על תחילת הפגנה המונית שמטרה הפלת הממשלה.
ראשי הבולשביקים החליטו להתנגד להפגנה המונית וגם לפרסם את ההחלטה בעיתון פראבדה.
נציגי המפלגה בשטח הגיבו בכך שיעדיפו לעזוב את מפלגה אך להשתתף בהפגנה.
ראשי גדוד התת-מקלעים הראשון הגיעו לקרונשטאדט וביקשו מימיים להצטרף להפגנות.
הוקמה ועדה משותפת לארגון ההפגנה שמטרתה הפלת הממשלה.
גריגורי זינובייב בישיבת אחד הוועדות של סובייט פטרוגרד דרש לקבל החלטה על תפיסת השלטון.
כאשר נציגי המנשביקים והמפלגה הסוציאל-רבולוציונרית עזבו את הישיבה החלטה התקבלה.
אלכסנדר קרנסקי שלא היה מודע לנעשה עזב את הבירה ונסע לחזית.
חלק מראשי הסובייט הגיעו למפקד פיקוד פטרוגרד וביקשו עזרה והגנה.
מפקד הפיקוד סירב לתת עזרה בשלב זה אך העביר את הכוחות למצב כוננות גבוה.
בצהריים הוועד המרכזי של הבולשביקים החליט להתנגד להפגנה מזוינת.
החלטה זו בהמשך הייתה בסיס לקביעה שבולשביקים לא היו חלק מהמהלך הכולל להפלת השלטון.
ההפגנות החלו בשעות הערב והיו נשמעות חילופי יריות בין הצבא לבין המפגינים.
במהלך הלילה בארמון טבריצ'סקי התקיימה התייעצות של ראשי הבולשביקים.
באותה עת סביב הארמון התאספו כ-20 אלף מפגינים.
ראש ימיי קרונשטאדט פיודור רסקולניקוב הודיע טלפונית שבבוקר הימיים יהיו בבירה ולא ניתן לעצור אותם.
בסופו של דבר סוכם לעמוד בראש ההפגנה שחלק ממשתתפיה יהיו עם נשק לצורכי הגנה נגד כוחות אנטי-מהפכנים.
היסטוריונים מפרשים החלטה זו כקריאה להפלת הממשלה.
כמו כן סוכם לבטל הודעה בפראבדה הכוללת קריאה לביטול ההפגנות.
לאחר המעשה ולדימיר לנין הסביר שהחלטה להצטרף להפגנה הייתה לצורך ארגונה בלבד.
בבוקר 4 ביולי הימיים החלו להגיע לבירה.
יעקב סברדלוב נאם בגנות הממשלה עם קריאה להפלתה.
במקביל אנרכיסטים החלו להפגין בזכות הפלת הממשלה.
המפגינים התקדמו ברחובות עיר לכיוון ארמון החורף.
נרשמו מספר תקריות ירי ועד היום לא ברור האם הם החלו כתוצאה מפעילות של חיילים הנאמנים לממשלה, מפגינים או גורמים אחרים.
במהלך היום התקיימו מגעים בן ראשי הסובייט מטעם המנשביקים ונציגי המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית והבולשביקים.
מטעם הבולשביקים בראש הצוות עמד יוסיף סטלין שהיה נחשב למתון.
השתתפותו בשיחות מנע בהמשך את מעצרו.
לקראת הערב היה ניסיון לעצור אחד משרי הממשלה ויקטור צ'רנוב שהיה ראש המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית.
השר שוחרר ברגע אחרון בלחץ לאון טרוצקי.
בהיוודע דבר המעצר, מפקד פיקוד הבירה פיוטר פולובצב החליט להתערב בנעשה.
הוא נתן פקודה לצבא לפזר את המפגינים בכוח תוך ירי.
הכוחות הנאמנים לממשלה השתמשו גם בתותחים.
תוך זמן קצר המפגינים החלו להתפזר ללא התנגדות של ממש, כמה עשרות נהרגו.
במהלך הלילה והבוקר רוב הימיים חזרו לקרונשטאדט.
יחידות צבא נאמנות לממשלה התחילו במעצרים בקרב הבולשביקים.
חלק מהיחידות צבא שהשתתפו בהפגנות התבצרו במבצר פטרופבלובסקיה.
בניין מערכת העיתון פראבדה נתפס על ידי כוחות הממשלה, כאשר ולדימיר לנין עזב את הבניין מספר דקות לפני זה.
במהלך היום נתפס בניין מטה הבולשביקים.
גם החיילים שהתבצרו במבצר פטרופבלובסקיה נכנעו לכוחות הממשלה.
במהלך היום לבירה הגיעו יחידות צבא הנאמנות לממשלה ששוחררו מהחזית, גם אלכסנדר קרנסקי חזר לבירה.
בעקבות המשבר הממשלה התחלפה ואלכסנדר קרנסקי מונה לעמוד בראש הממשלה החדשה.
סובייט פטרוגרד הכיר בממשלה החדשה וקרא לה "ממשלת הצלת המהפכה".
בעקבות הקטנה משמעותית של השפעת הבולשביקים בסובייט, ולדימיר לנין ביטל את הסלוגן "שלטון לסובייט".
הוצא צו מעצר נגד ולדימיר לנין וגריגורי זינובייב, הם הסתתרו בשטח פינלנד.
בקרב הציבור הבולשביקים נתפסו כשכירי חרב של הגרמנים.
גאורגי פלחנוב כתב ש"ההפגנות אורגנו בעזרת האויב החיצוני ובמטרה להביס את המדינה כולה".
נאסרה הוצאה לאור של עיתון פראבדה.
רוב החיילים של גדוד תת-מקלעים הראשון נשלחו לחזית.
באוגוסט אלכסנדר קרנסקי ארגן ועידה במוסקבה שמטרתה הייתה להגיע לפיוס חברתי.
אומנם התברר שוועידה זו הייתה במה להצגת עמדות של לאוור קורנילוב וראשי צבא נוספים.
יחד עם זאת, סובייט פטרוגרד התעלם מכך שוולדימיר לנין הואשם בבגידה ובקשר עם הגרמנים ולדעת הסובייט בולשביקים היו תומכי המהפכה שטעו בתום לב.
מספר ימים לאחר תום המשבר החלה מתקפה משולבת גרמנית-אוסטרים והיה ברור שזה מהלך מתואם עם האירועים בבירה.
בעיתונות החלו להתפרסם עדויות ומסמכים על כך שבולשביקים ממומנים על ידי האימפריה הגרמנית.
הוקמה ועדת החקירה ממשלתית ונעצרו כ-800 פעילים בולשביקים כולל לאון טרוצקי שבאופן פורמלי בתקופה זו לא היה חבר מפלגה.
ב-7 בספטמבר 1917 רוב הנעצרים שוחררו בעקבות פרשת קורנילוב.
משבר הפלקון הוא כינוי למשבר דיפלומטי חריף בין ישראל לסין, שפרץ בעקבות ביטול העסקה למכירת מטוסי ביון עם מערכת "פלקון" לשליטה והתרעה מוקדמת.
במהלך שנות ה-90 חתמה ישראל על הסכם למכירת מטוסי התרעה מוקדמת מדגם אילושין-76 שעליהם מותקנת מערכת המכ"ם "פלקון" מתוצרת התעשייה האווירית.
ככל שהתקדמה העסקה, החל הממשל האמריקאי להפעיל לחץ כבד לביטולה, שראה בעסקה הפרה של הבנות ביטחוניות.
ארצות הברית חששה שהטכנולוגיה הישראלית, המשולבת בידע אמריקאי, תפגע במאזן האסטרטגי מול סין.
המערכת הייתה מעניקה לסין יתרון אסטרטגי שיאיים על טאיוואן, ויפגע באינטרסים הביטחוניים של ארה"ב באסיה.
התעקשותה של ישראל להמשיך בפרויקט הציתה משבר חריף ביחסי ארצות הברית–ישראל.
לאחר לחץ כבד, שבשיאו כלל איום בפגיעה בסיוע הביטחוני, הודיעה ישראל בשנת 2000 על נסיגה מההסכם.
ההסתלקות מהחוזה גרמה למשבר דיפלומטי חריף, הפעם בין ישראל לסין, והסתיים רק לאחר תשלום פיצויים כבדים מצד ישראל בסך כ-350 מיליון דולר, וצינון ממושך ביחסים בין המדינות.
פרשה זו נחשבת לקו פרשת מים ביחסי החוץ של ישראל, שבו הובהר כי האינטרס האסטרטגי עם ארה"ב גובר על שיקולים כלכליים וביטחוניים מול מעצמות אחרות.
בעקבות המשבר מול סין, הוקם במשרד הביטחון האגף לפיקוח על היצוא הביטחוני בשנת 2006, ובהמשך חוקק גם חוק הפיקוח על יצוא ביטחוני.
בשנת 1996 נחתם הסכם בין הרפובליקה העממית של סין לתעשייה האווירית, לאספקת 4 מטוסי ביון מתקדמים, המבוססים על מערכות מכ"ם להתרעה מוקדמת מדגם "פאלקון" של חברת הבת אלתא מערכות.
ייעודה העיקרי של המערכת הוא לספק מודיעין על-מנת לאפשר עליונות אווירית ולבצע מעקב אחר כוחות בזירה.
העסקה נחתמה בתיווך איש העסקים שאול אייזנברג, שהיו לו קשרים בממשל הסיני.
אייזנברג ברח לעיר חרבין שבסין במהלך מלחמת העולם השנייה ומאז היה פעיל בעסקים במזרח הרחוק, ושם עשה את עיקר הונו הראשוני.
באותה עת, במזרח הרחוק, רק יפן וארצות הברית הפעילו מטוסים עם מערכות מכ"ם להתרעה מוקדמת, מדגם "איוואקס", וההסכם היה בעל חשיבות אסטרטגית לסין.
המערכות היו אמורות להיות מורכבות על מטוסי תובלה בעל 4 מנועי טורבו-מניפה, מדגם איליושין Il-76, תוצרת חברת איליושין הרוסית.
המטוסים של חיל האוויר הסיני היו אמורים לשהות בישראל, במתקני התעשייה האווירית שליד נמל התעופה בן-גוריון, לצורך הרכבת המערכת.
עקב כך נדרש אישור של ממשלת רוסיה לעסקה.
במרץ 1997 אישר נשיא רוסיה, בוריס ילצין את העברת המטוסים לאלתא לצורך התקנת מערכות ההתרעה, לאחר ביקור של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ברוסיה.
לאחר התפוצצות הפרשה, נחשף כי המגיעים עם הסינים על העסקה החלו בחשאיות כבר בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, עוד לפני כינון הקשרים הדיפלומטיים המלאים בין המדינות ב-1992. והעסקה צברה תאוצה לאחר ביקור של ראש הממשלה יצחק רבין בסין, בסוף 1993, ופגישה עם נשיא סין ג'יאנג דזה-מין.
ושבמקביל ניהלו הסינים משא ומתן עם רוסיה והממלכה המאוחדת לאספקת מערכות דומות, אך העדיפו את המערכת הישראלית.
המטוס נרכש במסגרת העסקה על ידי התעשייה האווירית, תמורת 45 מיליון דולר.
פרטי העסקה נשמרו בחשאיות לבקשת סין, אך פרטים עליה הגיעו לארצות הברית, וגם במספר מקרים עדכנו גורמים ישראלים, בהם שרי ביטחון ומנכ"לי משרד הביטחון, את האמריקאים על המגעים עם הסינים.
בפגישות אלו הובטח שלא ישולבו רכיבים תוצרת ארצות הברית במטוס.
במהלך שנת 1999 החלה ביקורת על העסקה בכלי התקשורת בארצות הברית ובקונגרס.
בנוסף לא ניתן היה לשמור על החשאיות לאחר שמטוס האיליושין נחת בישראל ונראה במתקני התעשייה האווירית בנתב"ג.
בקיץ 1999 קיבל משרד החוץ דיווחים על ביקורת קשה נגד ישראל, בקרב חברי בית הנבחרים על העסקה, בטענה כי מימושה יחזק את סין מבחינה אסטרטגית, וישפר את היכולות ההתקפיות שלה, כאשר הדגש היה על התערבותה הצבאית של ארצות הברית בטאיוואן.
ב-24 באוקטובר התפרסם מאמר של הפובליציסט היהודי בעל ההשפעה אייב רוזנטל, ב"ניו יורק טיימס" בו ביקורת חריפה על העסקה.
הביקורת על ישראל בתקשרות האמריקאית גברה עם ביקור סגן נשיא סין בתעשייה האווירית, בנובמבר 1999.
בתחילת שנת 2000 הכריז מזכיר ההגנה של ארצות הברית ויליאם כהן שהוא מתנגד בנחרצות לעסקה.
כהן היה חבר המפלגה הרפובליקנית אך מונה למזכיר ההגנה בידי הנשיא ביל קלינטון חבר המפלגה הדמוקרטית, בגלל ניסיונו הרב בענייני ביטחון וגישתו המקצועית והלא מפלגתית, והיה משקל רב לעמדתו.
ב-12 במרץ 2000 נפגש הנשיא קלינטון, עם ראש הממשלה ושר הביטחון אהוד ברק, והודיע לו רשמית על ההתנגדות האמריקאית.
בתגובה אמר סגן שר הביטחון אפרים סנה כי:.
גם ראשי התעשייה האווירית חשבו שההתנגדות האמריקאית נובעת מסיבות מסחריות של חסימת מתחרה בתחום בו שולטת ארצות הברית.
העבודות על המטוס הראשון נמשכו כרגיל והוא היה בשלבי ביצוע מתקדמים.
ב-13 באפריל 2000 הגיע נשיא סין ג'יאנג דזה-מין לביקור היסטורי בישראל (ביקור ראשון ויחיד עד כה של נשיא סיני בישראל).
דזה-מין היה אמור לבקר בתעשייה האווירית, אך הוחלט לבטל ביקור זה עקב המשבר עם ארצות הברית.
בתגובה החל הקונגרס האמריקאי בהליך חקיקה לקיצוץ 250 מיליון מכספי הסיוע האמריקאי לישראל (עלות המטוס), או אף להקפיא את הסיוע כולו.
ב-29 ביוני 2000 דובר משרד החוץ הסיני הביעה לראשונה עמדה פומבית בנושא ואמר ש"ממשלת סין דורשת מממשלת ארצות הברית שלא להתערב בעסקה לרכישת מטוס ההרתעה "פלקון" מישראל".
שבוע אחר כך, בניסיון לפתור את המחלוקת עם ארצות הברית, ישראל שקלה להציע לאמריקנים לספק את ה"פאלקון" לסין דרך מדינה שלישית.
ב-12 ביולי 2000 הודיעה מדינת ישראל כי היא מבטלת את העסקה, בעקבות חוות דעת של משרד החוץ והמועצה לביטחון לאומי על הפגיעה ביחסי ישראל-ארצות הברית אם תושלם.
מנכ"ל משרד הביטחון, עמוס ירון, הודיע על ביטול העסקה ישירות לנשיא סין, ג'יאנג דזה-מין.
ביטול העסקה הביא להקפאה מוחלטת של היחסים הביטחוניים בין ישראל לסין.
התעשייה האווירית מצידה דרשה שממשלת ישראל או הממשל האמריקני ישלמו את הפיצוי לסין בעקבות הביטול.
בנוסף, דיווח העיתון הרוסי "איזווסטיה" כי ממשלת רוסיה מתכוונת להחכיר לסין מטוס התרעה מוקדמת מדגם ברייב A-50, במקום ה"פלקון", מטוס שרוסיה הציעה לסין כמה שנים לפני שהוחלט לקבל את המערכת הישראלית.
לאחר ביטול העסקה, הציעה ישראל להודו להצטייד במטוס, אך סין דרשה לקבל אותו בכל מקרה, גם בלי הציוד שעליו.
ארצות הברית לא התנגדה למכירת המטוס להודו, למרות שהודו נמנית עם 4 מדינות שארצות הברית דורשת לפקח על הייצוא הביטחוני של ישראל אליהן (המדינות הנוספות הן סין, רוסיה ופקיסטן).
ב-12 מרץ 2002, נחתם הסכם פשרה בו הסכימה מדינת ישראל לשלם פיצוי של 350 מיליון דולר לממשלת סין על ביטול העסקה, סין הספיקה לשלם לתעשייה האווירית הישראלית 190 מיליון, והפרש הפיצוי היה על הנזק הנוסף שנגרם לסין בגלל ביטולה.
ביוני 2002 חידשה סין את המגעים עם התעשיות הביטחוניות הישראליות בנוגע למערכות נשק אחרות, אולם המהלך שוב הוביל למשבר חריף ומתוקשר ביחסי ארצות הברית–ישראל.
סלע המחלוקת היה בקשתה של ישראל למכור לסין חלקי חילוף ושדרוגים עבור מזל"טים מדגם "הארפי" שנמכרו לה כבר בשנות ה-90. הממשל האמריקאי, שראה בחימוש סין איום אסטרטגי, הגיב בחריפות ובתחילת 2005 הטיל על ישראל סנקציות ביטחוניות.
אלו כללו הקפאת פרויקטים משותפים, פגיעה בחילופי מידע טכנולוגי ועצירת עסקאות ביטחוניות, מה שהעמיד את היחסים בין המדינות במבחן משמעותי.
המשבר הגיע לסיומו רק לאחר שישראל נאלצה להיענות לשורה של דרישות אמריקאיות קשיחות שנועדו להדק את הפיקוח על הייצוא הביטחוני.
במסגרת ההבנות, העבירה ישראל לארצות הברית פרטים מלאים על למעלה מ-60 עסקאות שבוצעו עם סין בעבר, והסכימה לבחינה מדוקדקת של מנגנוני הפיקוח הפנימיים שלה.
שיאו של התהליך היה בחתימת מזכר הבנות מחייב בין המדינות, המסדיר את נהלי מכירת הנשק הישראלי למדינות ברחבי העולם, ומוודא כי אינטרסים ביטחוניים אמריקאיים לא ייפגעו בעתיד.
במקביל למישור המדיני, נדרשה מערכת הביטחון לטפל בהשלכות הכלכליות והמשפטיות של ביטול עסקת ה"פאלקון".
באוקטובר 2003 דרש משרד הביטחון מהתעשייה האווירית להשיב לממשלת סין מקדמות בסך של כ-200 מיליון דולר, ואף לגבות בחזרה את העמלות ששולמו לאיש העסקים שאול אייזנברג, שבינתיים נפטר, בגין התיווך בעסקה.
עם זאת, התעשייה האווירית הצליחה למנף את הטכנולוגיה בשווקים אחרים.
במרץ 2004 נחתם הסכם לאספקת מערכת דומה להודו, וזו סופקה בהצלחה בשנת 2009, מה שהפך את הודו ללקוחה אסטרטגית חלופית.
למרות ביטול העסקה באופן רשמי והחזרת מטוס ה"איליושין" לסין בשנת 2002 כשהוא מרוקן ממערכות ישראליות, קיימות הערכות כי הידע הטכנולוגי הישראלי בכל זאת הגיע לידיים סיניות.
מומחים וגורמי צבא אמריקאיים ציינו כי הסינים הצליחו לבנות מערכות דומות בעצמם, ככל הנראה על ידי שילוב של ידע שנרכש בתקופת המגעים עם המומחים הישראלים, יחד עם רכיבים אזרחיים דו-שימושיים הקיימים גם בשוק החופשי.
כך, למרות הלחץ האמריקאי, הצליחה סין לצמצם את הפער הטכנולוגי בכוחות עצמה.
משבר המאה ה-3 (235–284 לספירה), הידוע גם בשמות האנרכיה הצבאית והמשבר האימפריאלי, הוא תקופה בהיסטוריה של האימפריה הרומית שבמהלכה האימפריה כמעט קרסה תחת שילוב של לחצים, בהם פלישה, מלחמת אזרחים, מגפה ומשבר כלכלי.
בשיאו של המשבר, בשנת 268, האימפריה הייתה מחולקת לשלוש מדינות מתחרות: האימפריה הגאלית, הכוללת את הפרובינקיות של גאליה, בריטניה ולתקופה קצרה גם היספניה; האימפריה התדמורית, הכוללת את הפרובינקיות המזרחיות: סוריה פלשתינה ומצרים; והאימפריה הרומית העצמאית במרכז איטליה, בין שתי האימפריות האחרות.
מאוחר יותר, אורליאנוס (270–275) איחד מחדש את האימפריה.
המשבר הסתיים עם עלייתו של דיוקלטיאנוס והרפורמות שביצע בשנת 284.
משבר המים ברצועת עזה הוא משבר מים אזורי שנוצר משתי בעיות שונות, היעדר מי שתייה וזיהום מקורות המים ברצועת עזה.
למשבר המים בו נתונה הרצועה השלכות סביבתיות ובריאותיות בכמה תחומים עיקריים: זיהום הים והחופים, זיהום נחלים, זיהום מאגרי מים ומי תהום וסכנת הידבקות במחלות.
לפי ועידת האו"ם לסחר ופיתוח 95% ממי התהום של עזה אינם ראויים לשתייה.
הסיבות המרכזיות לכך הן התשתית הרעועה מאוד של צנרת המים והביוב ברצועה, שאיבת יתר של האקוויפר שהביאה להמלחת מי תהום ולרמה גבוהה של כלור במים וכן טיפול לקוי של הרשויות ברצועת עזה.
כתוצאה מכך המים מלוחים מאוד והתושבים אינם משתמשים בהם לשתייה, אלא לצורך היגיינה וניקיון בלבד.
מדי יום עשרות אלפי קוב של שפכים ופסולת מוצקה מוזרמים אל הוואדיות ברצועה.
דרך מי התהום הם מגיעים אל הים התיכון סמוך לחוף אשקלון.
למשבר עלולות להיות השלכות ביטחוניות ומדיניות למדינות השכנות – מצרים וישראל.
זאת בשל מצוקת האוכלוסייה וחוסר היציבות המתלווה לה.
השפכים הלא מטופלים גורמים לזיהומי הים, הנחלים ומי התהום בשטחי ישראל הגובלים ברצועת עזה.
רצועת עזה נמצאת באזור צחיח עם אקלים ים-תיכוני יבש, ומקור המים היחיד בה הוא אקוויפר החוף.
בשל כך האוכלוסייה בעזה נסמכת כמעט רק על שאיבת מי התהום שבאקוויפר.
עובי האקוויפר נע בין מטרים בודדים במזרח ודרום-מזרח הרצועה לבין 120–150 מטרים בצפון הרצועה ולאורך החוף.
המים באקוויפר נאגרים בתוך חול, אבן חול וכורכר יחד עם חרסית וטין.
מתחת לאקוויפר ישנן שכבות קשות ולא פרודוקטיביות עם חדירות נמוכה.
שכבות אלו עשויות חרסית וחוואר בעובי של 800-1,000 מטרים.
רוב המים המזינים את האקוויפר מגיעים ממי הגשמים.
בממוצע יורדים בעזה 356 מ"מ של מי גשמים בשנה, כ-23% פחות מיהודה ושומרון.
במסגרת הסכם קהיר משנת 1994 הועברה מערכת אספקת המים ברצועת עזה לשליטת הפלסטינים.
הפלסטינים הפכו לאחראים על הניהול, הפיתוח והתחזוקה של מערכות המים והביוב.
היוצאים מן הכלל היו היישובים הישראלים, בעיקר בגוש קטיף, בהם נשארו בבעלות ישראלית הקידוחים, הצנרת וברכות האיגום.
בספטמבר 1995 נחתם בוושינגטון הסכם הביניים (אוסלו ב') בין ישראל לפלסטינים.
ההסכם כולל פרק נרחב (סעיף 40) בנושא המים והביוב.
במסגרת זו הוסכם על העברת 5 מיליון מטרים מעוקבים בשנה לרצועה, שלא ינקטו פעולות העלולות להביא לזיהום הסביבה ושהביוב יטופל כראוי.
כמו כן הוחלט שההסכמים וההסדרים הקיימים בין הצדדים בנוגע למשאבי מים ומערכות מים וביוב ברצועת עזה יישארו ללא שינוי.
עם יישום תוכנית ההתנתקות בשנת 2005 הועברו לרשות הפלסטינית גם מערכות המים ששרתו את היישובים הישראלים ובהן 25 בארות מים, בריכות אגירה ומערכת הובלה מפותחת.
בסופה של ההתנתקות כל מערכות המים והביוב ברצועת עזה היו בשליטה פלסטינית.
אז, כיסוי אספקת המים וזמינותם היו טובים יותר מאשר ביהודה ושומרון.
אולם מיד לאחר יציאת ישראל מהרצועה, נקדחו בה למעלה מ-3,000 קידוחים פיראטיים.
קידוחים אלה הביאו לפגיעה קשה באיכות מי אקוויפר עזה ובמשק המים הכולל של הרצועה.
מצב זה נמשך ומוסיף להתעצם.
זאת משום שיש הרבה יותר קידוחים לא חוקיים מקידוחים הנעשים באופן חוקי, מה שמגדיל את הנזק הכולל הקשה לתיקון.
האקוויפר מוגבל למדי בשל כך כמות המים שאמורה להישאב ממנו בשנה שווה לכמות המשקעים באזור.
בפועל, הפלסטינים שואבים כמויות מים גבוהות בהרבה.
כך למשל, בשנת 2012 עמד ניצול אקוויפר על 185 מיליון מ"ק כשכמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 55–60 מיליון מ"ק.
כתוצאה מכך גירעון המים המצטבר הולך וגדל, אפילו בשנים שבהן חל גידול ניכר בכמות הגשמים.
משבר המים התפרץ לאחר השתלטות חמאס על רצועת עזה ביוני 2007, אשר הביא גם לעימות אלים עם הפת"ח, וגם להטלת הסגר מצד המדינות השכנות.
העימות הפנימי ברשות הפלסטינית ואי־שיתוף פעולה עם מדינות זרות, הביא להחרפה משמעותית של המצב ברצועה, שממילא סבלה ממשק מים שברירי.
ניהול כושל וחוסר פיקוח מצד ממשל חמאס ברצועת עזה, המתעדף התעצמות צבאית על חשבון פיתוח תשתיות חיוניות, הביא לפגיעה אנושה במשק המים.
במקום שבו הריבוי הטבעי הוא מהגבוהים בעולם, לא נבנו די מפעלי התפלה וטיהור שפכים, ואלו הקיימים אינם מתוחזקים כראוי.
הממשל המקומי לא ניהל את משק המים בצורה יעילה, כך שהתשתיות המיושנות והצנרת הרעועה הביאו לפְּחָת משמעותי בזרם המים.
לאור זאת מתגברת שאיבת מי התהום, שאינה מבוקרת, וזו לצד היעדר פיקוח מקצועי, מובילים להידרדרות איכות המים ולהמלחת האקוויפר.
הגורמים למשבר המים בעזה קשורים למספר גורמים עיקריים – סביבתיים, מדיניים, כלכליים וחברתיים.
מאז עלה חמאס לשלטון, ההנהגה המקומית מקצה משאבים להתעצמות התשתית הצבאית, על חשבון בטיפול התשתיות האזרחיות, כמו מערכות מים וביוב.
חמאס אף עושה שימוש בכספי סיוע הומניטרי ותקציבי שיקום רצועת עזה למטרות אלה.
מה שנותר לסוגיות האזרחיות, מנוהל באופן מסואב ומושחת, בהיעדר שקיפות, ולפי נאמנות אישית וקרבה פוליטית.
לכן, תשתיות ישנות וחסרות תחזוקה, יחד עם מחסור בהשקעות במתקני טיהור מים והתפלה, הובילו לכך שכמות גדולה של שפכים נשפכת לים או חודרת למי התהום ומביאה להידרדרות אקוויפר החוף, מקור המים העיקרי באזור.
בנוסף, חמאס מנהל קונפליקט מתמשך עם ישראל.
עצם קיומו של הקונפליקט פוגע בניהול התקין של משאבי המים ברצועה.
מאז עליית ממשל חמאס בעזה הוטל הסגר על רצועת עזה מצד מצרים ומדינת ישראל.
הסגר מונע הכנסת חומרים דו-שימושיים, אותם ניתן לנצל הן למטרות אזרחיות והן למטרות לוחמה.
הסגר מהווה מכשול בפיתוח תשתיות מים.
לא זאת בלבד אלא שהעימות עצמו מסב נזק ישיר לתשתיות.
המצב הביטחוני המתוח גם מונע שיתופי פעולה עם ישראל ומדינות שכנות, שהיו יכולים לסייע בפתרונות למים, כמו התפלה או חיבור לרשתות מים חיצוניות, או לרשתות חשמל למתקני ההתפלה.
לחמאס גם סכסוך פנימי עם השלטון המרכזי של הרשות הפלסטינית היושב ברמאללה.
הפילוג הפוליטי שנתגלע בין הצדדים, הסלים לכדי עימות אלים, ומונע שיתוף פעולה בניהול משאבי מים ובקבלת סיוע בינלאומי.
מאז שחמאס שולט בעזה בצורה עצמאית, הרשות הפלסטינית מתקשה להפעיל שם סמכות ולתחזק את התשתיות.
רשות המים הפלסטינית () מתקשה לתחזק ולטפל במערכות המים בעזה בשל חוסר גישה ושליטה בפועל.
בעיות אלה מצטרפות לקשיים שכבר היו קיימים עוד לפני עליית חמאס לשלטון.
בהם, מיעוט במקורות מים טבעיים, קרקע צחיחה ואקלים המאופיין בגשמים מועטים.
כמו כן צפיפות אוכלוסין וריבוי טבעי מהגבוהים בעולם, עם שיעור ריבוי טבעי של קרוב ל-3% בשנה.
רצועת עזה היא אחד האזורים הצפופים בעולם, והאוכלוסייה בה גדלה בכ-53% מאז עלה חמאס לשלטון.
גם המצב הכלכלי הקשה ברצועה, שבה מרבית התושבים חיים בעוני, מוסיף להחמיר את הבעיה.
אקוויפר החוף הוא המקור המקומי היחידי הנגיש למים נקיים בעזה.
עקב הגידול האוכלוסין המהיר ברצועה, חל גם גידול מהיר בביקוש למים.
רמות גבוהות של ביקוש ושימוש השפיעו במידה רבה על זמינות המים ועל איכותם.
הביקוש המוגבר, וללא מקורות מים חלופיים, הוביל לשאיבת יתר ולהידלדלות מהירה של מי האקוויפר.
קצב שאיבת המים גבוה למעלה מפי שלושה מן האספקה המתחדשת.
כמות המים שנשאבה בשנת 2016 מאקוויפר החוף עומדת על 167.2 מיליון מ"ק.
כמות זו מתקבלת באמצעות שאיבה המסכנת את קיימותו של האקוויפר, אשר אמור להניב 50–60 מיליון מ"ק בשנה.
מבחינה אקולוגית הפגיעה באקוויפר מחמירה, והמחקרים מראים על עלייה מתמדת במליחות המים.
כמו נזק בלתי הפיך כבר נגרם לכמה מקומות באקוויפר ו־96.2% ממי האקוויפר המסופקים ברצועה לשימושים ביתיים מסוכנים לשתייה.
שאיבה בלתי מבוקרת זו מהווה איום חמור על זמינותו ארוכת הטווח של מקור זה.
ההידלדלות החמורה גרמה גם לצניחה של שכבת מי התהום אל מתחת לפני הים, וכתוצאה מכך להידרדרות נוספת באיכות המים.
ככל שרמת מי התהום נמוכה יותר מגובה פני הים, כן גובר חלחול מי ים מלוחים.
במהלך העשור האחרון נרשמה עלייה ברמות המליחות בבארות המגיעה ל-1,000 מ"ג/ליטר של כלור, פי 4 מהתקן המומלץ עבור מים בטוחים לשתייה העומד על 250 מ"ג/ליטר של כלור.
איכות המים באקוויפר נפגעה גם כתוצאה מזיהום חנקה שמקורו בחדירת שפכים בלתי מטופלים דשנים כימיים ומים מלוחים.
נתונים עדכניים מראים כי 90% מהמים הנשאבים מהאקוויפר מכילים ריכוזי חנקה החורג מהגבול שנקבע על ידי ארגון הבריאות העולמי העומד על 50 מ"ג/ליטר.
רק 3.6% מהבארות ברצועה עומדים בתקן של ארגון הבריאות העולמי מבחינת זיהום של כלור וחנקה.
בנוסף לכך קיימת תופעה מתמשכת של חדירת מי שפכים אל האקוויפר.
הגישה למים בטוחים לשתייה בעזה מוגבלת ביותר.
לפי מחמוד דאהר, ראש ארגון הבריאות העולמי בעזה, משבר המים נובע גם מכמות המים וגם מאיכותם.
בשל תשתית המים המיושנת ברצועה, כ-40% מהמים המסופקים לשימוש ביתי אובדים בדרך לבתי התושבים.
גם המים הזורמים בברזים אינם ראויים לשתייה.
לכן תושבי עזה מצמצמים צריכת המים שלהם ורוכשים מים מותפלים מספקים פרטיים.
תושב עזה צורך בממוצע 70 ליטר מים ביממה, הרבה פחות מהמינימום שקבע ארגון הבריאות העולמי לאורח חיים תקין, שהם 150 ליטר לנפש ביממה.
הגבלות משטר המים המצומצם והירידה בצריכה הביאו לפגיעה בבריאות ובתנאי ההיגיינה.
ב־2014 זכו פחות מ־11% מתושבי עזה לגישה למי שתייה באמצעות הרשת הציבורית, בהשוואה ל־97% ביהודה ושומרון.
כתוצאה מכך, 90% מהאוכלוסייה תלויה באספקת מים באמצעות מכלים ובקבוקים.
אספקת המים הכללית לשימוש ביתי בעזה עמדה על 95.3 מיליון מטרים מעוקבים ב־2015. באותה שנה נותרו ברצועה כ-100 אלף תושבים המנותקים מרשת המים הציבורית.
לאלו שמחוברים לתשתיות המים יש הפסקות תכופות באספקתם.
משמעות הדבר הוא שיש ימים שבבתים בעזה לא זורמים מים כלל.
לפי רשות המים הפלסטינית, בשנת 2016 כמחצית מתושבי עזה קיבלו מים לשימוש ביתי במשך שמונה שעות – מדי ארבעה ימים.
שליש ממספר התושבים זכו לאספקת מים במשך שמונה שעות מדי יומיים.
כאשר הזרימה מתקיימת כסדרה מועברים מי תהום מליחים שאינם ראויים לשתייה.
מים אלה משמשים את התושבים לצורכי ניקיון והיגיינה בלבד.
לשתייה ולבישול צורכים העזתים מים באמצעות דרכים חלופיות.
לפי נתוני רשות המים הפלסטינית, כמות המים המסופקים לשימושים ביתיים בעזה עמדה ב-2016 על 98 מלמ"ק.
85.8% מהם נשאבו מבארות מים בתוך הרצועה, 10.1% מהם קנתה הרשות הפלסטינית מחברת מקורות והשאר הותפלו על ידי 154 מתקני התפלה פרטיים.
בסה"כ, 18.09% מהמים המסופקים ממקורות אלה לשימושים ביתיים בטוחים לשתייה.
על פי הערכות רשות המים הפלסטינית, כ-85 מלמ"ק נוספים נשאבו מבארות בעזה לחקלאות.
90% מהעזתים שותים מים מותפלים המופקים על ידי 154 מתקני התפלה, אשר רק 48 מתוכם פועלים ברישיון ותחת פיקוח.
המתקנים מפחיתים את רמת המליחות, אך לא בהכרח מסלקים את המזהמים מן המים.
כמו כן, מתקני ההתפלה הקטנים מתפקדים עתה ב־15% מהקיבולת שלהם, עקב מחסור בחשמל.
אפשרות יקרה יותר היא רכישת יחידת התפלה ביתית במחיר של בין 1,000 ל–1,200 שקל.
כ–20 אלף משפחות בעזה בחרו בפתרון זה.
האפשרות היקרה ביותר היא קדיחת באר פרטית.
עלות קדיחה לעומק האדמה, הכנסת צינורות והפעלת גנרטור שאיבה נאמדת בכ-3,000 עד 5,000 דולר, תלוי בעומק הקידוח.
משקי בית שאינם מסוגלים לשלם, נאלצים להסתמך על בארות בלתי מבוקרות כמקור אספקה חלופי.
הזיהום במים גורם להתפשטות מחלות בקרב תושבי הרצועה.
ככל שעולה רמת הזיהום כך הולכת וגדלה הסכנה להתפרצות מגפות.
כתוצאה מכך ישנה תחלואה הולכת וגוברת שנובעת משתיית מים מזוהמים.
הפגיעה היא בעיקר בקבוצות סיכון כמו ילדים ונשים בהיריון.
בהתאם 26% ממחלות הילדים בעזה נובעות מזיהום מים, בעיקר פריחות, שיעול, מחלות מעיים וקלקולי קיבה.
כמו כן הזיהום במים הוא הסיבה הראשונה לתמותת תינוקות.