tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסדר המימון הגרמני לפרויקט נחתם בשנת 1994, וכך נוסד סניף גרייפסוואלד של ה-IPP בצפון-מזרח גרמניה, אשר השתלבה אז באיחוד האירופי.
המבנה הושלם בשנת 2000 ובניית הסטלרטור אשר הייתה צפויה להסתיים בשנת 2006, נסתיימה רק בסוף שנת 2015.
קונסורציום אמריקאי של שלוש מעבדות (פרינסטון, אוק רידג' ולוס אלמוס) הפך לשותף בפרויקט, ומימן 6.8 מיליון אירו מתוך העלות הכוללת הסופית של 1.06 מיליארד אירו.
בשנת 2012, אוניברסיטת פרינסטון ואגודת מקס פלאנק הכריזו על מרכז מחקר משותף חדש בפיזיקה של פלזמה, שיכלול מחקר על W7-X.
סיום שלב הבנייה, שדרש יותר ממיליון שעות אדם, צוין רשמית בטקס ב-20 במאי 2014. בדיקת דליפות ובדיקת המגנטים הושלמו ביולי 2015.
הפעלה ראשונית (OP 1.1) הייתה החל מ-10 בדצמבר 2015, ומטרתה הייתה לבצע בדיקות משולבות של המערכות החשובות ביותר ולצבור ניסיון ראשון בפיזיקה של המכונה.
באותו היום, הכור ייצר בהצלחה פלזמת הליום (עם טמפרטורות של כ-1 MK) למשך כ-0.1 שניות.
לצורך בדיקה ראשונית זו, הוזרק כ-1 מ"ג של גז הליום לתוך ציוד הפלזמה ובוצע חימום במיקרו-גל בפולס קצר של 1.3 MW.
יותר מ-300 פריקות הליום בוצעו בדצמבר 2015 ובינואר 2016, כאשר הטמפרטורות עלו בהדרגה והגיעו לבסוף לשישה מיליון מעלות צלזיוס שנועדו לניקוי דפנות כלי הוואקום ולבדיקת מערכות אבחון הפלזמה.
התכנית המדעית החלה ב-3 בפברואר 2016 עם ייצור פלזמת המימן הראשונה.
הפלזמות בטמפרטורה הגבוהה ביותר הופקו על ידי פולסים של חימום מיקרוגל בהספק של ארבעה MW בנות שנייה אחת; טמפרטורות האלקטרונים בפלזמה הגיעו ל-100 MK, בעוד שטמפרטורות היונים הגיעו ל-10 MK.
יותר מ-2,000 פולסים בוצעו לפני הכיבוי.
שלב תפעולי 1 (OP 1.1) הסתיים ב-10 במרץ 2016 והחל שלב שדרוג המערכת.
שלב תפעולי נוסף (OP 1.2) המשיך בשנת 2017 כדי לבדיקת מפנה החום (הלא מקורר).
ביוני 2018, נרשמה טמפרטורת שיא של היונים עם כ-40 מיליון מעלות.
במהלך הניסויים האחרונים של 2018, התקבלו פלזמות עמידות לאורך זמן עם זמני פריקה ארוכים של 100 שניות.
האנרגיה עברה את ה-1 מגה-ג'אול.
בשנת 2021, ניתוח של נתוני ספקטרומטר עם גבישי דימות רנטגן שנאספו בניסוי של 2018 הפחית באופן משמעותי את אובדן החום.
בשנת 2025 נבדק מזרק דלק ששילב תדלוק רציף עם חימום בפעימות.
במשך 43 שניות, 90 כדורי מימן שנורו לתוך הפלזמה במהירות של עד 800 מטרים (2,600 רגל) לשנייה חיממו אותה לטמפרטורת שיא של 30 מיליון צלזיוס.
כמות האנרגיה עלתה ל-1.8 ג'יגה-ג'אול למשך שש דקות, ועברה את השיא של 1.3 ג'יגה-ג'אול מפברואר 2023. נתון זה עבר את השיא שהושג על ידי ה-Experimental Advanced Superconducting Tokamak (EAST) בסין בשנת 2025.
מימון הפרויקט נחלק כך שכ-80% מגיעים מגרמניה וכ-20% מהאיחוד האירופי.
90% מהמימון הגרמני מגיע מהממשלה הפדרלית ו-10% מממשלת מדינת מקלנבורג-מערב פומרניה.
ההשקעה הכוללת, עבור הסטלרטור עצמו, בין השנים 1997–2014 הסתכמה ב-370 מיליון אירו, בעוד שהעלות הכוללת עבור אתר IPP בגרייפסוואלד, לרבות השקעה בעלויות תפעול (כוח אדם ומשאבי חומרים), אשר הסתכמה ב-1.06 מיליארד אירו לתקופה של 18 שנים.
סכום זה עלה על הערכת התקציב המקורית, בעיקר משום ששלב הפיתוח הראשוני היה ארוך מהצפוי, והכפיל את עלויות כוח האדם.
ביולי 2011, נשיא אגודת מקס פלאנק, פיטר גרוס, הודיע כי ארצות הברית תתרום 7.5 מיליון דולר במסגרת התוכנית "גישות חדשניות להיתוך" מטעם מחלקת האנרגיה של ארצות הברית.
FJFI באוניברסיטה הטכנית הצ'כית בפראג (צ'כיה)
המכון להנדסת תהליכים וטכנולוגיית פלזמה (IGVP) באוניברסיטת שטוטגרט (גרמניה)
המכון לפיזיקה גרעינית בקרקוב והמרכז הלאומי למחקר גרעיני (פולין)
מכון לפיזיקת פלזמה ומיקרו-היתוך לייזר, ורשה (פולין)
מכון המחקר KFKI לפיזיקה של חלקיקים וגרעין של האקדמיה ההונגרית למדעים (הונגריה)
האוניברסיטה הטכנית של דנמרק (DTU) (דנמרק)
המעבדה הלאומית של לוס אלמוס
המעבדה הלאומית של אוק רידג'
וולף לֶסלאו היה מגדולי הבלשנים של השפות השמיות במאה העשרים ובפרט מגדולי חוקרי השפות השמיות של אתיופיה במאה העשרים.
לסלאו גדל בפולין בבית יהודי שומר מצוות ודובר יידיש.
בנעוריו קיבל חינוך יהודי מסורתי, אך אימץ אורח-חיים חילוני וב-1926 נסע ללמוד באוניברסיטת וינה, שם קיבל גם הסמכה להוראת העברית מטעם הסמינר העברי הפדגוגי.
באוניברסיטת וינה פגש את אשתו לעתיד שרלוט הלפרין, שהייתה סטודנטית לספרות צרפתית.
לאחר קבלת התואר נסע בשנת 1931 עם שרלוט לפריז, הזוג נישא (ועִמה הוא חי עד למותה ב-1998) והחל ללמוד בבית הספר הלאומי לשפות מזרחיות חיות (INALCO ) ובבית הספר ללימודים גבוהים שעל יד הסורבון.
למד בין השאר ערבית, אכדית ובהשפעת מורו, הבלשן הנודע מרסל כהן, החל לסלאו להתעניין בשפות אתיופיה והחל לחקור וללמד תחום זה.
פרסם תריסר מאמרים בין 1933 ל-1938, אז יצא לאור ספרו הראשון.
בשנת 1939 פרסם שלושה מאמרים וספר המתעד את שפת התיגריניה, הנחשב עד היום הספר הקנוני על שפה זו.
לאחר כיבוש צרפת בידי הנאצים נשלח לסלאו בשנת 1941 למחנה ריכוז ממנו ברח בשנת 1942 לניו יורק שבארצות הברית.
הוא לימד במכון אסיה ובניו סקול למחקר חברתי.
ב-1951 החל ללמד באוניברסיטת ברנדייס.
ב-1953 פרסם שני ספרים, השלים את לימודיו שנקטעו עקב המלחמה, טס לפריז וקיבל דוקטורט מהסורבון.
ב-1955 החל ללמד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA), בה כיהן כפרופסור עד ליציאתו לגמלאות וייסד בה את המכון ללימודי המזרח התיכון ואפריקה, ושימש שם כפרופסור אמריטוס עד ליום מותו.
בגיל שמונים למד להשתמש במחשב מקינטוש.
לסלאו נותר צלול והוא חקר ופרסם עד יום מותו בגיל מאה, בשנת 1999 פרסם ספר חשוב ובשנת 2000 שני ספרים נוספים.
וולף לסלאו פרסם למעלה מארבעים ספרים ומאות מאמרים מקצועיים והוא שלט בשבעים ושתיים שפות.
הוא חקר את כל השפות השמיות, אך בעיקר את השפות השמיות של אתיופיה (אחת מארבע משפחות השפות באתיופיה) והיה גדול החוקרים בתחום במאה העשרים בדומה לאוגוסט דילמן במאה התשע עשרה, בתחום זה העמיד תלמידים רבים שהפכו לחוקרים שהמשיכו את דרכו.
בין השנים 1946 ל-1976 ערך שלושים מסעות לאתיופיה שם ביצע מחקר שדה "הארץ הזאת היא המעבדה שלי", רכוב על גבי פרד, לנדרובר ושט בקייאק, נדד לכפרים מרוחקים, שבהם לא היה חשמל ולעיתים לא ראו זרים מעודם, ולעיתים הגיע לערים.
הוא נהג להקליט מאות עמודים בתשאלו אנשים ובשובו לארצות הברית הוסיף להם פירושים דקדוקיים.
לסלאו עסק בכל עשר השפות השמיות של אתיופיה.
החל מגעז, שפת הפולחן העתיקה של אתיופיה, לה הקדיש מילון עב כרס.
חקר את השפה השמית החיה השנייה בשכיחותה בעולם היא האמהרית, שמספר דובריה נאמד בכעשרים מיליון, כן חקר את שפתה הרשמית של אריתריאה היא תיגריניה.
אמהרית ותיגריניה הן השפות המדוברות בפי יהודי אתיופיה.
חקר וכתב אף על השפות הנדירות יותר, בכללן אלו שנכחדו.
לסלאו היה הראשון שתיעד במאמרים ובמילון בן שלושה כרכים את אגד הלהגים של גוראגה, אותו דוברים מיליון איש.
חקר אף את שפת ההררי.
הוא התעניין גם במנהגים עממיים והחומר הבלשני שפרסם מכיל מידע אנתרופולוגי רב.
פרסם גם אנתולוגיה של ספרות יהודי אתיופיה ואת סיפורי העם שלהם.
באחד ממסעותיו הגיע לכפר בו דיברו ארבעה ישישים את שפת הגאפאת, שנחשבה לנכחדת ופרסם את מחקרו בנידון.
על השפה נודע מתרגום של שיר השירים מהמאה ה-18 שנעשה לבקשת חוקר מקורות הנילוס הסקוטי ג'יימס ברוס.
זכה לפרסים רבים ביניהם שני פרסי גוגנהיים, פרס היילה סילאסי בשנת 1965 שהעניק לו הקיסר היילה סלאסי, את מדליית זהב היוקרתית של לידזברסקי מחברת המזרח הבינלאומית בשנת 1996 וקיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בשנת 1996, בטקס בו עולים רבים מאתיופיה הגיעו על מנת לחלוק לו כבוד.
וולף לסלאו הוא קרוב משפחה של השחקנית והבדרנית הישראלית חנה לסלאו (הוא דודנו של אביה).
וולף מישל (נפטר בה' באלול ה'תרפ"ג, אוגוסט 1923) היה רב וד"ר לפילוסופיה.
נולד למשפחה יהודית מסורתית בעיר שצ'זץ הסמוכה ללבוב, ונשלח ללמוד אצל רב בדרוהוביץ.
בבית אותו רב שהה במשך שבע שנים עד שבגיל שמונה עשרה הוסמך לרבנות.
מישל סירב לקבל על עצמו תפקיד רבני, הקים בנק ושיתף פעולה עם אחיו בעסקים.
בשלב מסוים פעילותו העסקית לא סיפקה אותו ובשכנוע רעייתו הקדיש את עצמו ללימודים.
נרשם לפקולטה לפילוסופיה ולשפות המזרח באוניברסיטת וינה, שם רכש את השפה הערבית.
הוא המשיך בלימודיו באוניברסיטת ברלין ולמד גם ב"בית המדרש לרבנים בברלין".
במסגרת לימודיו שימש דרשן באתרי נופש בגרמניה.
מישל הסתובב בחוגים של אמנים וסופרים וזכה להכרה באוניברסיטאות שבהן למד.
בווינה נבחר לחבר כבוד בחוג "מרטין בובר" והרצה על פילוסופיה.
את לימודיו הוא המשיך וסיים באוניברסיטת ברן בשווייץ בציון הגבוה ביותר, ואת עבודת הדוקטורט שלו כתב על "תאוריית ההכרה של הרמב"ם".
בתקופת מלחמת העולם הראשונה סירב לכהן בתפקיד רב צבאי ראשי בטענה כי: .
בשנת 1906 קיבל על עצמו מישל תפקיד של רב במחוז קמפולונג מולדובנסק שבו נמצאו אז כאלפיים יהודים וכיהן בתפקידו עד שנת 1922. הוא גם ניהל את משרד רישום האוכלוסין באזור.
במסגרת תפקידו שימש פרופסור לענייני דת במחוז כולו והשפיע על כל האזור בדרשותיו.
בנאום חגיגי לכבוד הקמת בית ספר חדש בעירו אמר מישל את הדברים הבאים:
רבי בנימין זאב [וולף] בן שמשון היידנהיים (בראשי תיבות: רוו"ה; בכתיב שנהג בזמנו: וואלף היידענהיים; בגרמנית: Wolf Heidenheim; 1757, ה'תקי"ז – 23 בפברואר 1832, כ"ב באדר א' ה'תקצ"ב) היה חוקר מסורה ובלשן יהודי גרמני.
ערך והדפיס ספרי קודש רבים, בהם חמשה חומשי תורה סידורים ומחזורים.
למד בישיבה בפיורדא אצל רבי יוסף שטיינהארט, מחבר הספר "זיכרון יוסף", וכן תלמידו המובהק של רבי נח חיים צבי ברלין שהיה רב באה"ו.
בשנת 1799 הקים היידנהיים בית דפוס נודע בעיירה רדלהיים שבפאתי פרנקפורט.
ספריו נחשבו לבעלי יוקרה מיוחדת, משום שהשקיע רבות בהגהה ובעיצוב.
בין השאר הדפיס גם חומשים עם ביאורו של הרב יקותיאל הכהן ("יהב"י הנקדן") יחד עם הוספות שלו; עד גילוי כתר ארם צובא, והדפסת תנ"ך מדויק ע"פ כתר ארם צובא וכתבי יד מדויקים נוספים על ידי הרב מרדכי ברויאר, חומשיו היו נחשבים כמדויקים ביותר, ותנ"ך קורן הסתמך על נוסחו.
כמו כן הוציא מחזורים בתשעה כרכים עם ביאור משלו על הפיוטים.
כל ספריו זכו לשבחים רבים מפי גדולי דורו.
עם זאת, יש שמתחו ביקורת על סידורו, הן משום ששינה מהנוסח המקובל בהסתמך על יצחק סטנוב, שנחשד כזייפן וכמשכיל, והן משום שעירב בין נוסח אשכנז המערבי לנוסח פולין.
היה מקובל בחוגי היהודים, ורבנים שונים אף כתבו עליו בהערכה.
לדוגמה, רבי משה סופר כתב עליו (חו"מ תשובה פט) "שכילה כמה זמן בהגהת הפיוטים ולתרגמם בלשון אשכנז ואלמלא הוא- הפיוטים כבר נשתקעו ולא נאמרו בדורות הללו, כידוע".
לעומת זאת, בהקשרים אחרים סייע לרפורמים במחלוקתם עם האורתודוקסים, ועל פי טענות מסוימות הושפע מהגותם.
פרסם ספרים בנושא דקדוק עברי: "מבוא ללשון" (1806) ו"משפטי הטעמים" (1808).
הותיר אחריו מספר רב של חומרים וכן מאמרים מפרי עטו בנושא דקדוק שלא פורסמו, בשל צווי הגבלה על הדפסת ספרים.
בית הדפוס נחרב בידי הנאצים לאחר למעלה ממאה שנות פעילות.
הוא הדפיס על חשבונו בשנת 1812 את ספר "דברי אגרת" שחיבר חברו מענדל שטיינהארט, שכולל בתוכו תשובות על שינויים במנהגים מסוימים, כמו אכילת קטניות בפסח.
בין היתר היה מקורב אל מיכאל קרייצנאך, מראשי הרפורמים.
ברדלהיים, המהווה כיום חלק מפרנקפורט, קיים רחוב על שמו.
ברחוב שוכן בית העלמין היהודי שבו היידנהיים קבור.
וולף בליצר הוא עיתונאי יהודי אמריקאי מרשת CNN ומגיש תוכניות פוליטיות מובילות ברשת, כגון "חדר מצב" ובעבר "מהדורה מאוחרת עם וולף בליצר".
הוא שימש בעברו ככתב רויטרס בישראל וככתב ג'רוזלם פוסט בוושינגטון.
בליצר נולד באאוגסבורג, גרמניה, וגדל בבאפלו שבניו יורק להורים יהודים ניצולי שואה ממוצא פולני.
הוא נקרא על שם סבו מצד אימו, וזאת למרות הטענות לכאורה כי שמו הוא למעשה שם עט.
בליצר סיים את לימודיו התיכוניים בבית ספר קנמור ווסט סיניור, ובשנת 1970 סיים תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת באפלו.
בזמן לימודיו אלו הוא היה חבר באחוות אלפא אפסילון פאי, אחוות סטודנטים יהודים בין-אוניברסיטאית הפועלת בארצות הברית וקנדה.
בשנת 1972 הוא קיבל תואר שני ביחסים בינלאומיים בבית ספר ללימודים בינלאומיים מתקדמים של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
לקראת הבחירות לנשיאות בשנת 2008, במהלך שידורי בחירות מיוחדים של רשת CNN מהוועידה הדמוקרטית הלאומית בקולורדו, אף נחשף כי בליצר היה בצעירותו נגן קלידים ואף הקליט גרסאות כיסוי לשירים כגון "לואי לואי" משנות ה-50 והיה חבר בלהקת הכיסוי "הקופים" בשנות ה-60 (להבדיל מלהקת הקופים והארקטיק מאנקיז).
בליצר החל את הקריירה שלו בעיתונאות בתחילת שנות ה-70 כנציג סוכנות הידיעות רויטרס בתל אביב.
בשנת 1973 לכד את תשומת לבו של העורך הראשי של העיתון ג'רוזלם פוסט דאז, ארי ראת, אשר שכר את בליצר ככתב העיתון בוושינגטון.
כדובר עברית רהוטה, שימש תקופה מסוימת ככתב המדיני של על המשמר (בשמו העברי זאב בליצר) וכן פרסם כתבות בידיעות אחרונות (תחת השם זאב ברק).
בליצר עבד בג'רוזלם פוסט עד שנת 1990, כשבמסגרת תפקידו סיקר את הפוליטיקה האמריקאית וההתפתחויות במזרח התיכון.
בעת שעבד בג'רוזלם פוסט ראיין בליצר שורה של נשיאים אמריקאים ומזכירי מדינה ושידר חדשות נכנסות מלבנון, ממצרים ומירדן.
באותה העת התבלט בסיקור סיפור המעצר והמשפט של המרגל הישראלי ג'ונתן פולארד, והיה לעיתונאי הראשון שראיין את פולארד.
בשלב מאוחר יותר הרחיב בנושא וכתב את הספר "אזור השקרים" שאף תורגם לעברית.
באמצע שנות ה-70 עבד בליצר גם עבור השדולה היהודית למען ישראל בוושינגטון, איפא"ק, כעורך הירחון "Near East Report" שעסק בעניינים פנים־קונגרסיים., בזמן שעבד עבור עיתון השדולה היהודית, התמקדה כתיבתו בקשר שבין נושאי המזרח התיכון ומדיניות ארצות הברית.
באותה עת עסק גם בשתדלנות עבור איפא"ק במטרה לחזק את האינטרסים של ישראל בוושינגטון.
באפריל 1977, במהלך מסיבת עיתונאים של הבית הלבן, שאל בליצר את נשיא מצרים, אנואר סאדאת, מדוע משכילים, אתלטים ועיתונאים מצריים לא מורשים לבקר בישראל.
סאדאת, שנרתע מעט מהשאלה, הגיב כי ביקורים כאלה יהיו אפשריים לאחר שיושם קץ למצב הלוחמה בין שתי האומות.
זו הייתה הפעם הראשונה שבה אמר סאדאת כי שלום בין ישראל ומצרים הוא אפשרי.
באותה שנה בנובמבר, ערך סאדאת את ביקורו ההיסטורי בישראל, ובליצר סיקר את המשא ומתן בין שתי המדינות, ממסיבת העיתונאים הישראלית-מצרית המשותפת הראשונה ב-1977, ועד לחתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים שנתיים לאחר מכן.
במאי 1990 עבר בליצר לעבוד ב-CNN ככתב צבאי ברשתות הכבלים של הרשת.
בליצר בילה כחודש במוסקבה ב-1991, והיה לאחד העיתונאים המערביים הראשונים שביקר במפקדות הקג"ב.
הסיקור שלו ושל הצוות שלו במלחמת המפרץ זיכה אותו בפרס CableACE Award והעלה את המוניטין שלו כעיתונאי.
בשנת 1992 הפך בליצר להיות כתב הבית הלבן של רשת CNN, וזאת עד לשנת 1999. במהלך תקופה זו הוא זכה בפרס אמי על סיקור הפיגוע באוקלהומה סיטי.
בשנת 1998 החל בליצר להגיש תוכנית ראיונות בימי ראשון, שנקראה "מהדורה מאוחרת עם וולף בליצר".
תוכנית זו נצפתה בלמעלה מ-180 מדינות ברחבי העולם עד להורדתה בינואר 2009. התפקיד הראשון שלו כמגיש חדשות היה בשנת 1999 בתוכנית ה-BBC, "דה וורלד טודיי", ובשנת 2000 החל להגיש תוכנית חדשות משלו, "וולף בליצר מדווח".
בשנת 2004 הוא נבחר מטעם CNN להיות המנחה הראשי של סיקורי הבחירות לנשיאות ותוצאותן, כולל בפריימריז, ומאז אוגוסט 2005 הוא המנחה הקבוע של התוכנית "חדר מצב", תוכנית אקטואליה בת שעתיים בסגנון תוכניות האקטואליה המשודרות בשעות הערב בארצות הברית.
תוכנית אקטואליה נוספת בת שעה המשודרת בצהריים ברשת CNN הבינלאומית נקלטת גם בישראל.
בליצר גם מנחה עימותים נשיאותיים של הרשת.
בליצר מתגורר עם רעייתו לין גרינפלד בבת'סדה, מרילנד, הסמוכה לוושינגטון, ולו בת אחת, אילנה בליצר גנדלמן (ילידת 1981).
קרל וולף בירמן הוא זמר-יוצר ופובליציסט יהודי-גרמני, לשעבר דיסידנט מזרח-גרמני.
אביו, יהודי-גרמני יליד המבורג, שעבד כמסגר במספנה בעיר, היה קומוניסט פעיל, חבר המפלגה הקומוניסטית של גרמניה, ומתנגד לנאצים.
בעת שלטון הנאצים נכלא בשל פעולותיו, בין היתר כנגד משלוחי הנשק שנשלחו מגרמניה לגנרל פרנקו בספרד ב-1937, ובמהלך מלחמת העולם השנייה נלקח מבית הכלא למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נרצח בשנת 1943.
כשסיים וולף בירמן את חוק לימודיו בראשית שנות ה-50, בגיל 17, החליט לעבור לגרמניה המזרחית, מתוך תקווה כי שם יוכל לחיות את חייו כקומוניסט בהתאם לאמונתו.
עד 1955 הוא התגורר בפנימייה ליד העיר שוורין.
בירמן למד כלכלה פוליטית באוניברסיטת הומבולט שבברלין.
בין השנים 1957–1959 שימש כעוזר מנהל בתיאטרון הגרמני ברלינר אנסמבל (Berliner Ensemble).
בהמשך עבר ללימודי פילוסופיה ומתמטיקה.
ב-1960 התוודע בירמן למלחין הגרמני-אוסטרי הנס אייזלר, אשר אימץ אותו כבן טיפוחיו, וניצל את השפעתו בממסד המזרח גרמני על מנת לקדם את קריירת השירה של בירמן, עד מותו ב-1962.
בשנת 1961 ייסד בירמן בברלין את תיאטרון העובדים והסטודנטים (Arbeiter- und Studententheater).
מופע שהעלה בנושא בניית החומה בברלין הביא לסגירת התיאטרון בשנת 1963.
על אף שהיה קומוניסט בדעותיו, הייתה השקפת עולמו נון-קונפורמיסטית, והדבר לא נעלם מעיני המשטר.
משנת 1964 החל להופיע גם בגרמניה המערבית.
בסוף שנת 1965 החליטה המפלגה לאסור עליו להופיע ולפרסם בציבור במדינה בטענה שהוא מפיץ דעות ספקניות ואנרכיסטיות.
איסור דומה הוטל גם על הסופרים שטפן היים והיינר מילר.
השטאזי הכין תוכנית פעולה להריסת המוניטין שלו במדינה.
מספר אמנים ביקרו את בירמן בשנים אלו על מנת לתמוך בו.
שירתו הועתקה והופצה במזרח גרמניה בכתב ובקלטות והועברה מיד ליד, וכך הגיעה גם לגרמניה המערבית.
שיריו אלו הביאו לו את הכרתו ופרסומו.
בשנת 1976 החליטה מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה על שלילת אזרחותו בעת ששהה בביקור במערב גרמניה.
ביקור זה היה באישור השלטונות המזרח-גרמניים, ובו הופיע בפני איגוד העובדים של עובדי הברזל.
שלילת האזרחות גררה מחאה ממספר אינטלקטואלים מזרח גרמניים, בהם הסופרת כריסטה וולף.
בשנת 1977 הצטרפה אליו גרושתו, השחקנית אווה מריה האגן, ובתהּ קטרינה (נינה האגן).
בעת שהותו במערב גרמניה ביקר בירמן את המשטר המזרח גרמני רבות.
השטאזי (המשטרה החשאית המזרח-גרמנית) ניסתה להתנקש בחייו מספר פעמים (באחת הפעמים באמצעות פגיעה בבלמים מכוניתו), וניסתה לפגוע בשמו הטוב (באחת הפעמים באמצעות ניסיון שלא צלח לפתותו על ידי קטינה) ולפגוע בו כלכלית.
כיום מתגורר בירמן בהמבורג ובצרפת, עם אשתו פמלה.
הוא אב לעשרה ילדים, מהם שלושה במשותף לפמלה בירמן.
למשפחתו של בירמן קשרים הדוקים עם ישראל.
מרבית ילדיו מבקרים בישראל לעיתים תכופות, וחלקם אף התנדבו בקיבוצים שונים.
חלק מילדיו עוסקים גם הם במוזיקה.
בנו בנימין הוא שדרן רדיו ותקליטן מפורסם, בתו מארי היא זמרת-שחקנית מחוננת, ובנו טיל כותב מוזיקה בגרמנית, באנגלית ובעברית.
בסדרת הרצאות שנתן בירמן בארץ בשנת 2006 הדגיש את תמיכתו בצד הישראלי בסכסוך הישראלי-ערבי.
הוא העביר ביקורת חריפה על הגרמנים והאירופאים וטען שהשקפותיהם מושפעות על ידי מניעים אנטישמיים (כלפי הישראלים) וגזעניים (כלפי הערבים).
רק מי שמשתנה נשאר נאמן לעצמו: שירים (תרגום: אנטיה איגר; עריכה: עמוס דולב), תל אביב: מכון גתה, [תשנ"א].
כמה שירים ברשת תרגום של אורי שני
וולף גריגורייביץ' מסינג (Во́льф Григо́рьевич Ме́ссинг, 10 בספטמבר 1899 – 8 בנובמבר 1974) היה אמן יהודי-פולני-סובייטי שהתיימר ביכולת לקרוא מחשבות, בחיזוי עתידות ובהיפנוזה.
וולף מסינג נולד בגורה קלוואריה שבפולין, למשפחה יהודית.
מגיל צעיר החל להופיע על הבמה כקורא מחשבות לכאורה.
לטענתו, שמו ונבואותיו על עתידו של היטלר הביאו את הנאצים להציב פרס על ראשו ועם כיבוש פולין על ידי הנאצים בתחילת מלחמת העולם השנייה הוא ברח לברית המועצות.
מאוחר יותר, שוב לפי סיפוריו של מסינג, נשבה על ידי הגסטאפו והצליח להיחלץ באמצעות כישורי ההיפנוט שלו.
מחקר שנערך באחרונה גילה כי לא היה כל יסוד במציאות לתיאוריו אלו של מסינג.
המחקר הפריך גם את סיפוריו של מסינג על קשריו עם סטלין.
עיקר פרטי הביוגרפיה של מסינג הומצאו על־ידו, בשיתוף עם אחד מעורכי העיתון "פראבדה".
וולף מסינג מת במוסקבה מאי ספיקת כליות ובצקת ריאות ב-8 בנובמבר 1974.
וולף לייבוביץ' וילֶנסקי Vilenskis; 1919 – 7 בינואר 1992) היה ישראלי שהיה בעברו קצין יהודי בצבא האדום במלחמת העולם השנייה, גיבור ברית המועצות.
וולף וילנסקי נולד בשנת 1919 בקובנה בירת ליטא במשפחה יהודית מסורתית.
למד בגימנסיה עברית "יבנה" ולאחר מכן בבית הספר "אורט" בעיר.
וילנסקי היה חניך בתנועת "השומר הצעיר" בליטא.
בשנת 1938 היה חבר בגרעין להכשרה חלוצית בחווה חקלאית ליד קובנה לקראת העלייה לארץ ישראל.
בשנת 1939, עם סיום לימודיו בבית הספר "אורט", גויס לשירות חובה בצבא הליטאי.
לאחר סיפוח ליטא לברית המועצות בקיץ 1940, הפכה היחידה הצבאית שבבה שירת לחלק מן הצבא האדום.
בקיץ 1941 התקבל ללימודים בבית הספר לקציני חי"ר בווילנה.
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות וכיבוש ליטא, התפנה, יחד עם כל צוערי בית הספר לקצינים, לעיר נובוקוזנצק שבמחוז קמרובו.
בתום הלימודים בתחילת 1942 הוענקה לו דרגת סגן ויחד עם שאר הבוגרים נשלח לשרת בדיוויזיית חיל רגלים ה-16, אשר הורכבה מיוצאי ליטא.
וילנסקי החל את שירותו בדיוויזיה כמפקד מחלקה, אך מהר מאוד קוּדַם לתפקיד מפקד פלוגה ובתחילת 1943 – לתפקיד קצין אג"ם גדודי.
בפברואר 1943 יצא וילנסקי יחד עם שאר חיילי הדיוויזיה אל החזית.
הוא השתתף בניסיון כושל של הצבא האדום לשחרר את העיר אוריול, ופלוגתו הייתה הפלוגה היחידה בכל הדיוויזיה שהשתלטה והחזיקה בגבעה השולטת.
לאחר מכן לחם בקרב קורסק; על גבורתו בקרב זה עוטר בעיטור אלכסנדר נבסקי.
בסוף 1943 הועלה לדרגת קפיטן ומונה למפקד הגדוד השלישי של רגימנט 249 של הדיוויזיה.
בסוף 1943, בגזרת החזית בסביבות העיר נבל (מחוז פסקוב), חדר הגדוד בפיקודו של וילנסקי עמוק לעורף האויב וחיסל מפקדה צבאית גרמנית רמת-דרג.
על הצלחתו בביצוע המשימה הוענק לו עיטור הדגל האדום.
ביוני 1944 השתתפה הדיוויזיה שבה שירת במבצע רחב-היקף לשחרור בלארוס (מבצע בגרטיון).
בתחילת אוגוסט הועברה הדיוויזיה צפונה כדי לקחת חלק בשחרור ליטא.
וילנסקי השתתף בקרבות לשחרור וילנה ועיר הולדתו קובנה מידי הגרמנים.
ב-10 באוקטובר 1944, במהלך ההתקפה של הצבא האדום באזור העיירה פאגגאי שבמערב ליטא, שימש הגדוד בפיקודו של וילנסקי כחוד החנית של הדיוויזיה.
הגדוד הצליח להבקיע את קווי ההגנה של הגרמנים ולהשתלט על צומת דרכים בין עיר הנמל קלייפדה לבין העיר טילזיט שבפרוסיה המזרחית.
כיבוש הצומת ניתק את חיל המצב הגרמני בקלייפדה מהכוח הגרמני העיקרי וחסם את נתיב נסיגתו האפשרי.
הגרמנים הפעילו כוחות רבים כדי לכבוש חזרה את הצומת.
וילנסקי, שעמד בראש חייליו גילה אומץ-לב וגבורה עילאית, והדף את כל התקפות של כוחות האויב בליווי טנקים על עמדות גדודו.
במהלך הקרב נפגע צוות של מקלע כבד.
וילנסקי תפס את מקומם, נתן לכוחות המסתערים של הגרמנים להתקרב ומטווח קצר פתח עליהם באש תופת.
בסופו של דבר הצליח הגדוד בפיקודו של וילנסקי להחזיק בצומת עד להגעת שאר יחידות הדיוויזיה.
על תפקודו בקרב זה הוענק לוולף וילנסקי תואר "גיבור ברית המועצות".
במהלך המלחמה עוטר וילנסקי ב-7 עיטורים (נוסף על כוכב הזהב של גיבור ברית המועצות):עיטור לנין, 2 עיטורי הגדל האדום, עיטור אלכסנדר נבסקי, עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה ו-2 עיטורי הכוכב האדום.
לאחר תום המלחמה נשאר וילנסקי לשרת בצבא הקבע.
הוא סיים בהצטיינות את האקדמיה הצבאית על שם פרונזה במוסקבה ולאחר מכן הועלה לדרגת פּוֹלְקוֹבניק (קולונל).
אולם בזה בעצם נגמר מסלול קידומו הצבאי.
בשל מוצאו היהודי הוא לא מונה לתפקיד פיקודי, אלא מילא תפקידים משניים – היה קצין העיר של קובנה ולאחר מכן ראש הקתדרה הצבאית באוניברסיטת וילנה (יחידה להכשרת קציני מילואים מקרב הסטודנטים של האוניברסיטה).
בשנת 1972 פרש סופית מהשירות הצבאי.
בתחילת שנות ה-70 עלו לישראל שני ילדיו של וולף וילנסקי וכן אחיו ואחותו עם משפחותיהם.
בקשתו שלו לאפשר לו לעזוב את ברית המועצות ולעלות לישראל נדחה על ידי השלטונות.
במשך כ-10 שנים היו וילנסקי ואשתו מסורבי עלייה.
רק בספטמבר 1983, לאחר מאבק ארוך וקשה, קיבל את האישור המיוחל ועלה לארץ מיד.
בארץ התגורר בבת ים, וכתב ספר זיכרונות בשם "תהפוכות הגורל", שבו תיאר את מהלך חייו עד לעלייתו ארצה.
קיבל דרגת אלוף-משנה של כבוד בצה"ל.
המידע עליו כגיבור ברית המועצות לא פורסם באוסף "גיבורי ברית המועצות" בשני כרכים שיצא לאור בברית המועצות בשנים 1987–1988.
וולף וילנסקי נפטר בינואר 1992 ונקבר בבית העלמין בראשון לציון.
בעיר נקרא רחוב על שמו.
תהפוכות גורל: סיפור-חיים של "גיבור ברית המועצות"; עריכה: לוי דרור; תרגמו מכתב-יד ברוסית: אהרן ברעם, שמעון מנסקי, תל אביב: מורשת, תשמ"ח 1988.
ווֹלְף חַצְקֵבִיץ' היה לויטננט קולונל סובייטי יהודי בחיל רגלים הצבא האדום.
וולף חצקביץ', בן בֶר (דב) שהיה ממעמד פקידות, נולד בכפר פאראפייבקה של גוברניית צ'רניגוב באימפריה הרוסית.
קיבל השכלה יסודית והצטרף למפלגה הקומוניסטית הרוסית ב-1930 בזמן שעבד ברית מעבדי עורות בנובוסיבירסק.
בשנת 1931 התגייס לצבא האדום ולאחר שנתיים סיים בלימודי חוץ מבחנים למפקד סגל תיכון.
השתתף במלחמת העולם השנייה מאז פלישתם של גרמנים ב-1941.
בלילה לקראת 26 בספטמבר 1943 בהיותו מפקד חטיבת 104 של חיל רגלים באוגדה 36 שהייתה חלק מן הארמייה ה-57 בחזית הערבה הוא היה זה שארגן ופיקד על צליחת נהר דנייפר סמוך לכפר סושינקה וכיבוש כביש שחיבר את הכפר עם כפר צ'רבונויה והדף 11 התקפות.
על כך זכה לפי פקודה מ-20 בדצמבר אותה השנה לעיטורי גיבור ברית המועצות, עיטור לנין (מספר סידורי 15696) וכוכב הזהב (מס' סידורי 1432).
כמו כן במהלך חייו עוטר בשלושה עיטורי הדגל האדום, שני עיטורי הכוכב האדום ואותות נוספים.
ב-1946, לאחר המלחמה, סיים קורסים המיועדים לקצינים מצטיינים: "ויסטרל" ("Выстрел") ו"קורס שיפור צוות קצינים" שנוהל על ידי שירות הביטחון הסובייטי.
השתחרר למילואים ב-1955 בדרגת קולונל.
בהמשך התגורר בכפר דאריינסקויה בצפון-מערב קזחסטן שם גם נפטר.
עפרו נטמן בבית העלמין דונסקויה החדש
בכפר הולדתו, בבית הספר בו למד, מוצב קיר זיכרון.
דף אישי באתר גיבורי ברית המועצות (רוסית)
בשנת 1529, כאשר הקרדינל וולסי מקבל חדשות על פיטוריו ממשרת הלורד קנצלר, עורך דינו תומאס קרומוול נזכר כיצד נפגשו הוא וולסי והאירועים שהובילו לנפילת הקרדינל.
כאשר שנת 1529 מתקרבת לסיומה, הקרדינל וולסי עובר ליורק בעוד תומאס קרומוול מנסה להשיג לו תמיכה מהמלך הנרי השמיני ואן בוליין, ותוך כדי כך זוכה בהדרגה בתמיכה לעצמו.
בשנת 1531 הציע המלך הנרי השמיני הצעת חוק אשר תהפוך אותו לראש הכנסייה באנגליה ותאפשר לו להתחתן עם אן בוליין.
עם זאת, תוכניותיו נתקלות בסדרה של סיבוכים.
בשנת 1533, אן בוליין ילדה בת.
ככל שהפרנויה של אן בגלל חוסר יכולתה להוליד בן גוברת, תומאס קרומוול מנסה לשכנע את סר תומאס מור לקדש את הנישואים המלכותיים.
בשנת 1535 נדחה הניסיון של המלך הנרי השמיני להיות מוכרז כראש הכנסייה באנגליה על ידי הקיסר הרומי הקדוש.
בינתיים, כישלונה של אן בוליין בהולדת יורש זכר מוביל את הנרי לזרועותיה של ג'יין סימור.
מזימתו של אקסטר עודנה בעיצומה.
בשנת 1536, המלך הנרי השמיני דורש שתומאס קרומוול ימצא דרך לפטור ממנו את אן בוליין - סנטימנט הנתמך על ידי אחרים המבקשים שג'יין סימור תתפוס את מקומה - מה שמוביל לסדרת טענות וגילויים.
מארק ריילנס - תומאס קרומוול
דמיאן לואיס - הנרי השמיני, מלך אנגליה
קלייר פוי - אן בולין
דייוויד רוב - תומאס בוליין
ברנרד היל - תומאס הווארד, דוכס נורפוק
אנטון לסר - תומאס מור
מארק גאטיס - סטיבן גרדינר
מתייה אמלריק - אסטאס שאפווי
ג'ואנה ויילי - קתרין מאראגון
ג'ונתן פרייס - תומאס וולזי
תומאס סאנגסטר - ראלף סדלר
טום הולנד - גרגורי קרומוול
הארי לויד - הנרי פרסי, הרוזן השישי מנורת'מברלנד
ג'סיקה ריין - ג'יין בוליין, "ליידי רוצ'פורד"
ססקיה ריבס - ג'והנה ויליאמסון
צ'ריטי וייקפילד - מרי בוליין
ג'וס פורטר - ריצ'רד קרומוול
אמה הידלסטון - מג מור
ג'ונתן אריס - ג'יימס ביינהם
נטשה ליטל - ליז קרומוול
אד ספלירס - אדוארד סימור, דוכס סומרסט
קייט פיליפס - ג'יין סימור
אדוארד הולקרופט - ג'ורג' בוליין
האנה סטיל - מרי שלטון
ריצ'רד דיליין - צ'ארלס ברנדון, דוכס סאפוק הראשון
פלורנס בל - הלן באר
איאן בצ'לור - תומאס סימור
פול קלייטון - ויליאם קינגסטון
ג'ק לאודן - תומאס וייאט
פליקס סקוט - פרנסיס בריאן
לוק רוברטס - הנרי נוריס
אלסטר מקנזי - ויליאם בררטון
מקס פאולר - מארק סמיטון
רוברט וילפורט - ג'ורג' קבנדיש
טום פורבס - ויליאם סטאפורד
איימי-פיון אדוארדס - אליזבת ברטון
בריאן דיק - ריצ'רד ריץ'
לוסי ראסל - ליידי שלטון
קרי אינגרם - אליס ויליאמסון
אנצו צ'ילנטי - אנטוניו בונוויסי
מוניקה דולן - אליס מור
ידוע גם כוויליאם וס או ויליאם וסט (William Wess, William West) 1861 -23 במאי 1946 היה אנרכיסט יהודי אנגלי ופעיל באיגודים מקצועיים.
וס נולד ב-1861 באוקמרגה באימפריה הרוסית, היום ליטא למשפחה חסידית.
בגיל שתים עשרה היה שוליה של סנדלר.
הוא עבד גם כמכונאי בבית חרושת בדווינסק.
ב-1881 היגר וס לאנגליה כדי להימנע משירות צבאי.
אחרי שהגיע ללונדון הצטרף וס לסניף האקני של הליגה הסוציאליסטית והיה אחד ממייסדי International Working Men's Educational Club (המועדון הבינלאומי לחינוך פועלים).
לאחר מכן נעשה המפקח בבית הדפוס שם.
ב-1888 הוא היה העד הראשון שנקרא בקשר למותה של אליזבת סטרייד, הקרבן הראשון של ג'ק המרטש.
וס היה מאוד מעורב בתנועות העבודה המקומיות ו"שיחק תפקיד חשוב בתנועת האיגודים המקצועיים היהודים בבריטניה.
הוא עזר להקים כמעט את כל האיגודים היהודיים בשנות ה-80 וה- 90. במקרה אחד הוא היה מזכיר ועדת השביתה של קבוצת חייטים באיסט לונדון במהלך שביתתם מה-27 באוגוסט עד 2 באוקטובר.
כמזכיר הוא וידא שלמשפחות השובתים יש כל מה שנחוץ למחיה כשהוא משיג תרומות מנדבנים ואיגודים מקצועיים אחרים, כולל ₤100 מאיגוד הסוורים.
בשנה שאחרי כן היה וס המזכיר המייסד של איגודי הפועלים באיסט לונדון ומאוחר יותר מזכיר של איגוד העובדים הבינלאומי של החייטים, המכונאים והמגהצים והתאגדות חייטי בגדי נשים.
כמו כן, עזר להקים קואופרטיב יהודי של אופים.
באותה שנה החל לעזור לסדר בדפוס בעיתון Freedom – עיתון אנרכיסטי שהחל לצאת ב-1886. הוא התמנה למנהל בית הדפוס Freedom ב-1891 ויצא למסעות הרצאות יחד עם פיוטר קרופוטקין, אריקו מלטסטה, לואיז מישל ושאול ינובסקי.
כשינובסקי עזב לארצות הברית הוא הוחלף לפרק זמן קצר על ידי יעקב קפלן כעורך ארבעטער פריינד.
(חברו של הפועל) – שבועון אנרכיסטי ביידיש.
אבל וס המנוסה יותר החליף אחרי זמן קצר את קפלן ב-1895.
עם תחילת המאה העשרים הפחית וס את השתתפותו בתנועת איגודי העובדים.
הוא התחיל לעבוד כמנהל חשבונות בבית חרושת לטבק הוא נשאר עם טום קיל (Tom Keell) המלחין והמנהל החדש של Freedom.
ביוני 1906 הוא השתתף עם רוקר בוועידה נוספת של חייטים ששבתו.
בשנים 1928–1929 עסק וס בבניית קבוצת החירות הלונדונית (London Freedom Group) אבל היא נסגרה ב-1931. בסוף שנות ה-30 הוא הקים אותה מחדש ונעשה מעורב בפעילות סולידריות עם המהפכה הספרדית של 1936 יחד עם אמה גולדמן.
ב-1946 הוא עוד היה פעיל כנואם בחוגים יהודים רדיקליים בלונדון כשהוא נושא נאום לציון יובל 55 לפרסום הראשון של פרייע ארבעטער שטימע (קול הפועלים החופשיים).
הוא נפטר ב-23 במאי באותה שנה בגיל 84 וגופתו נשרפה בקרמטוריום של גולדרס גייט.
וולפגנג, רוזן פפאלץ-צווייבריקן (גרמנית: Wolfgang.
וולפגנג נולד ב-26 בספטמבר 1526, ללודוויג השני, רוזן פפאלץ-צווייבריקן ואליזבת מהסן, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן, בתם של וילהלם הראשון, רוזן הסן ואנה מבראונשווייג-וולפנביטל.
בשנת 1532 מת אביו לודוויג השני, רוזן פפאלץ-צווייבריקן, ווולפגנג עלה לשלטון במקומו.
בתחילה החזיק וולפגנג גם בשטחי רוזנות ולדנץ, אולם בשנת 1543 מסר אותם לדודו רופרכט, רוזן פפאלץ-ולדנץ.
בשנת 1548 כבש קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את חלק משטחי הרוזנות במהלך הלחימה נגד הפרוטסטנטים, אולם החזיר אותם בשנת 1552. בשנת 1555 נחתם הסכם אוגסבורג שהסדיר את ענייני הדת בגרמניה, ובשנת 1556 נלחם וולפגנג כקצין פרשים נגד הטורקים.
בשנת 1557 ירש אוטו היינריך, רוזן פפאלץ-נויבורג את נסיכות הבוחר מפפאלץ, ולפי חוזה היידלברג העביר את רוזנות פפאלץ-נויבורג לוולפגנג.
בשנת 1569 הגיע וולפגנג בראש 14,000 חיילים לעזרת ההוגנוטים במלחמה השלישית של מלחמות הדת בצרפת ופלש לבורגון, אולם ב-11 ביוני 1569 נהרג וולפגנג בקרב על יד נקסון.
לאחר מותו חילקו בניו את נחלותיו ביניהם: פיליפ לודוויג קיבל את פפאלץ-נויבורג, יוהאן קיבל את פפאלץ-צווייבריקן, אוטו היינריך קיבל את פפאלץ-זולצבאך, פרידריך קיבל את פפאלץ-צווייבריקן-ווהנשטראוס-פארקשטיין וקרל קיבל את פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד.
בשנת 1545 התחתן וולפגנג עם אנה מהסן, בתם של פיליפ הראשון, רוזן הסן וכריסטינה מסקסוניה, ממנה נולדו לו 13 ילדים:
פיליפ לודוויג, רוזן פפאלץ-נויבורג (1547–1614)
יוהאן הראשון, רוזן פפאלץ-צווייבריקן (1550–1604)
אוטו היינריך, רוזן פפאלץ-זולצבאך (1556–1604)
ברברה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן-נויבורג (1559–1618), התחתנה עם גוטפריד, רוזן אטינגן-אטינגן
קרל הראשון, רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד (1560–1600)
מריה אליזבת מפפאלץ-צווייבריקן-נויבורג (1561–1629), התחתנה עם אמיך השנים עשר, רוזן ליינינגן-דאגסבורג-הארדנבורג
וולפגנג, רוזן הסן , היה נסיך גרמני מבית הסן וחתנו של מקס פון באדן.
וולפגנג נולד ב-6 בנובמבר 1896 באופנבך, לפרידריך קרל, נסיך הסן ולמרגרטה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך השלישי, קיסר גרמניה וויקטוריה, הנסיכה המלכותית.
בשנת 1918 הוכתר אביו למלך פינלנד, ווולפגנג מונה ליורש העצר, אולם עד מהרה הפכה פינלנד לרפובליקה, בעקבות תבוסת הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה.
ב-17 בספטמבר 1924 התחתן וולפגנג עם מריה אלכסנדרה, נסיכת באדן, בתם של מקסימיליאן, נסיך באדן ומריה לואיזה, נסיכת הנובר, אולם לא היו להם ילדים.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוצב וולפגנג בלפלנד, ושהה שם כשלוש שנים.
בשנת 1943 נהרג אחיו כריסטוף, נסיך הסן, ווולפגנג אימץ את בנו קרל.
בשנת 1944 נהרגה אשתו במהלך התקפה אווירית על פרנקפורט, ובסוף המלחמה נפל וולפגנג בשבי בעלות הברית.
ב-12 ביולי 1989 מת וולפגנג בפרנקפורט, ובעת מותו היה הצאצא האחרון של המלכה ויקטוריה שנולד בחייה.
וולף וילהלם גרף פון באודיסין היה תאולוג פרוטסטנטי גרמני, מבקר מקרא וחוקר האמונות השמיות הקדומות.
באודיסין למד תאולוגיה ומדעי המזרח באוניברסיטאות ברלין, ארלנגן, לייפציג וקיל.
את הדוקטורט שלו קיבל באוניברסיטת לייפציג ב-1870. הוא זכה למשרת הוראה ראשונה בלייפציג ובהמשך הרצה באוניברסיטת שטרסבורג, באוניברסיטת מרבורג ובאוניברסיטת ברלין (לפי סדר זה), בברלין שימש רקטור האוניברסיטה בשנים 1912–1913.
באודיסין הושפע מאוד מהתאולוג הלותרני, מראשוני חוקרי מדעי היהדות, פרנץ דליטש.
וולף דורמשקין (בליטאית: Wulf Duhr-MASH-k'n, באנגלית: Wolf Durmashkin; מרץ 1914, ליטא - 18 או 19 בספטמבר 1944 מחנה הריכוז קלוגה, אסטוניה) היה מלחין, מנצח ופסנתרן יהודי בוילנה, ליטא.
וולף דורמשקין נולד במרץ 1914 בווילנה שבליטא, בנם של עקיבא דורמשקין, מנהל מוזיקלי ליטורגי ומנהיג מקהלה ובנה של שיינה דורמשקין.
בגיל שבע כבר החל להופיע ברסיטלים בפסנתר.
הוא סיים את לימודיו במוזיקה בקונסרבטוריון של וילנה בגיל 23. לאחר זמן קצר הוא עבר לוורשה כדי להמשיך את הכשרתו המוזיקלית אולם כשפרצה המלחמה ב-1939 החליט וולף לחזור לעיר הולדתו ושם מונה למנצח של התזמורת הסימפונית של וילנה, בגיל 25 בלבד.
כיבוש וילנה במלחמת העולם בשנייה
בתחילת המלחמה חיו בווילנה 76,000 יהודים.
היא הייתה מרכז רוחני יהודי וחיו שם דורות רבים של יהודים ולכן כינויה היה "ירושלים דליטא".
ביולי 1940, בעקבות הסכם ריבנטרופ-מולוטוב, צורפה וילנה לברית המועצות והמשטר הגביל מאוד את היהודים בתחומי החינוך והכלכלה ויהודים רבים אף הוגלו לברית המועצות.
ב-21 ביוני 1941 התחיל "מבצע ברברוסה" ומטרתו היה להכניע את ברית המועצות.
וילנה נכבשה על ידי הגרמנים ביוני 1941.
ב־7 בספטמבר הוקם גטו וילנה ברובע יהודי ישן במרכז העיר.
הנאצים פיצלו את האזור לשני גטאות לפי כוח העבודה של האנשים: בגטו א', בו שהו כ-30,000 יהודים, נועד לאלו שיכלו לעבוד ושהיו להם "אישורי עבודה" וגטו ב' - בו שהו כ-11,000 נפש, הורכב משאר האסירים, בעיקר זקנים וחולים.
מפעם לפעם היו אקציות בהן הוצאו יהודים מן הגטאות ונורו בבורות הירי ביערות בקרבת פונאר.
ב-21 באוקטובר 1941, כ-45 ימים לאחר פלישת הנאצים חוסל גטו ב'.
וולף ורבבות יהודים שלא נרצחו עם חיסול גטו ב' על ידי הנאצים ועוזריהם הליטאים, נאלצו להמשיך לחיות בגטו א' הצפוף.
למרות מצבם הקשה והמזעזע של היהודים בגטאות וילנה התקיימו בהם חיי תרבות ורוח, כגון, תזמורת סימפונית, תיאטרון מוזיקלי, הרכבי קאמרי, מקהלות, תזמורת מנדולינות, תיאטרון כללי שגם הוא שילב מוזיקה בהצגותיו
עם פלישת הנאצים לווילנה המשיך וולף בעבודתו המוזיקלית, הלחין, ארגן תזמורת ועזר להקים את "איגוד הסופרים והאמנים בגטו וילנה".
בכינוס יסוד האיגוד השתתפו כ-100 אנשים.
בכנס נקבע שחברי האיגוד יהיו מי שהיו אמנים פעילים, כגון חברי אגודת הסופרים, המוזיקאים, השחקנים, וכדומה.
האיגוד עסק בארגון ערבי ספרות ואמנות וקנה מן האמנים והסופרים את הזכויות על יצירותיהם כדי להוציא לאור לאחר המלחמה.
קומץ מתושבי הגטו התנגדו לפעילות בתחומי התיאטרון והמוזיקה, והיו אף גופים שהחרימו הצגת בכורה בתיאטרון.
בין הגופים שהתנגדו בגטו לפעילות האיגוד בלטו פועלי ציון והחלוץ, תנועות בעלות אופי ציוני- סוציאליסטית.
גם אנשי הבונד החליטו להחרים את ההזמנה.
איש מהם לא ילך ל"קונצרט החולה", הכריזו.
ברחובות הגטו נתלו כרוזים בהם נכתב (ביידיש):"בבית-קברות אין עושים תיאטרון" (אויף א בית-עלמין מאכט מען נישט טעאטער) וחברי התנועות ניסו לשכנע את תושבי הגטו לא להגיע למופעי התרבות השונים.
היוזמה למופעי אמנות וקונצרטים הייתה של בודדים וקבוצות עוד לפני שהיודנראט הקים מחלקה לטיפול בנושאים אלה.
היודנראט והמשטרה היהודית שפעלה בגטו שוכנעו כי התיאטרון יעודד את רוחם של תושבי הגטו וכי הכנסות הקונצרטים יתרמו למטרות סעד.
לפני הקונצרט הראשון באולם הגימנסיה הריאלית, התנצל יוסף גלזמן, סגן מפקד משטרת הגטו, על עריכת מופע בגטו הספד לקורבנות.
בין המופיעים היו הזמרת ליובה לוויצקה, החזן אידלסון והפסנתרנית סוניה רכטיג בקטע של שופן.
לקונצרטים אחדים הוזמנו ובאו גרמנים וליטאים מהמְמשל בווילנה.
בספטמבר 1943, בגירוש השלישי והאחרון במסגרת חיסול גטו וילנה, נלקח דורמשקין למחנה הריכוז קלוגה, שהיה באסטוניה, בסמוך לעיר טאלין.
מחנה קלוגה, שהוקם בקיץ 1943, היה אחד המחנות הגדולים באסטוניה, מסונף מבחינה מנהלית ופיקודית למחנה ואיווארה.
בקלוגה היו 2,000-3,000 אסירים יהודים, גברים ונשים.
רובם הובאו לשם באוגוסט-ספטמבר 1943 מגטו וילנה, ומיעוטם מגטו קובנה וממקומות אחרים.
המחנה התחלק לשני מחנות: מחנה גברים ומחנה נשים, מרוחקים כחצי קילומטר זה מזה.
כל אחד מהמחנות כלל מבנה גדול דו-קומתי שבו התגוררו האסירים היהודים.
גדר תיל הקיפה את המחנה כולו ואת שני המחנות הפנימיים, משמר המחנה היה מורכב מאנשי ס"ס גרמנים ואנשי ס"ס אסטונים.
בכרטסת של אסירי קלוגה היה רשום ליד כל אסיר מקצועו, שהלה הצהיר עליו, ומקום עבודתו.
לא תמיד הצהירו האנשים על מקצועותיהם האמיתיים.
כך אנו למדים מן הכרטסת כי וולף דומירשקין עבד כנגר ובבניית צריפים.
אחד הקווים המאפיינים של החיים "החברתיים" במחנות היה "החתירה לשמירת הזהות".
כלומר הרצון להישאר גם במחנות האנשים שהיו לפני המחנות, ואם עלה בידי האסיר להישאר במחנה בעיסוקו מלפני המלחמה ראה בזה חשיבות מיוחדת.
לאסירים שנשארו במקצועם מלפני המלחמה השתייכו אנשי הסדנאות למיניהם, החשמלאים, הזגגים וכו'.
בכרטסת של האסירים היה רשום את כל שמות האסירים וליד כל שם במה עבד לפני הכניסה.
וולף אייזק לאדז'ינסקי היה כלכלן וחוקר חקלאי ג'ורג'יסט יהודי אמריקאי, שעבד תחילה במחלקת החקלאות של ארצות הברית, לאחר מכן בקרן פורד ולאחר מכן בבנק העולמי.
הוא היה יועץ מרכזי לרפורמת קרקעות לממשלות של כמה מדינות אסיה, כולל יפן מ-1945 עד 1954 (במהלך הכיבוש) וכן סין ומאוחר יותר טאיוואן תחת צ'יאנג קאי שק, דרום וייטנאם מ-1955 עד 1961 תחת נו דין דיים ומדינות בדרום מזרח אסיה ובתת היבשת ההודית.
עבודתו ביפן ובטאיוואן זכתה להצלחה מסחררת, אך ניסיונות מאוחרים יותר סוכלו.
נולד במשפחה יהודית ביקטרינופול שבאימפריה הרוסית (כיום בצ'רקאסי של אוקראינה) בשנת 1899, כשאביו היה בעל טחנת קמח ועסק במסחר.
לאחר לימודיו בחדר הלך לגימנסיה רוסית בזבניגורודקה.
לדג'ינסקי נמלט מאוקראינה הסובייטית בשנת 1921 לרומניה כפליט מהמהפכה הרוסית.
תחילה גם שם עבד בטחנת קמח ואפייה אך בהמשך הצטרף לחברה שעזרה להגירה היהודית.
הגיע לארצות הברית ב-1922 כמלווה לילדים יתומים שנשלחו לשם וסיים את לימודיו באוניברסיטת קולומביה שש שנים מאוחר יותר.
ב-1928 קיבל אזרחות ארצות הברית.
ב-1933 אחד מהפרופסורים שלו בקולומביה, רקספורד טוגוול, עזר לו להשיג תפקיד במחלקת החקלאות.
שנתיים לאחר מכן הצטרף לשירות החקלאות החוץ של המחלקה, והתמחה בבעיות אסיה.
בשנת 1945 הוא הוצב לצוות ה-SCAP של גנרל דאגלס מקארתור ביפן הכבושה, שם הוא מילא תפקיד מרכזי בפיתוח והחדרת תוכנית רפורמת הקרקע שפירקה מבנה כוח שנשלט על ידי בעלי אדמות עשירים.
עם זאת, לאדז'ינסקי הצהיר כי האדריכל האמיתי של הרפורמה היה הסוציאליסט חירו ואדה, שר החקלאות היפני לשעבר.
השפעתו על צ'יאנג קאי שק בטייוואן זוכה לזכותו בסיוע לנס טאיוואן.
בדצמבר 1954, בתקופת המקארתיזם בארצות הברית, היה לדמות המרכזית בתקרית פומבית מאוד שעוררה זעם בקרב הליברלים בקונגרס ונפתרה בהתערבות של הבית הלבן.
לאדז'ינסקי, גם בהיותו דמוקרט ניו דיל אנטי-קומוניסטי, הוכנס לרשימה השחורה של מספר קבוצות שמרניות.
בעת שעבד כנספח חקלאי בטוקיו, תפקידו הועבר ממשרד החוץ לתחום האחריות של משרד החקלאות.
זמן קצר לאחר מכן נשלל הסיווג הביטחוני שלו, והוא פוטר על ידי שר החקלאות עזרא טאפט בנסון, שראה בו "סיכון ביטחוני" למרות שהודה בחוסר ראיות מוצקות נגדו.
בהצהרה פומבית נטען כי בעבר לאדז'ינסקי "נדרש לאישור מהמפלגה הקומוניסטית" כדי לעבוד בחברת Amtorg Trading Corporation, עבורה שימש לתקופה קצרה כמתרגם ב-1930. באותה תקופה היו לו גם שלוש אחיות שחיו ברוסיה הסובייטית, מה שצוטט כמי שהופך אותו ל"נתון לכפייה".
האשמה האחרונה הייתה שהוא היה חבר בשני ארגוני החזית הקומוניסטית, כולל ועדת וושינגטון לפעולה דמוקרטית.
מ-1961 הוא עזב את השירות הממשלתי והצטרף לקרן פורד.
שם במשך שנתיים הוא עסק בהמלצות לביצוע הרפורמה החקלאית בנפאל שכשלה.
מ-1964 הוא הועסק על ידי הבנק העולמי ששלח אותו תחילה להודו, ובהמשך למקסיקו ואירן.
משם חזר לנהל את ענייני הבנק העולמי בהודו עד למותו ב-1975.
בעקבות צוואתו האוסף לאמנות המזרח שלו הועבר למוזיאון ישראל.
ב-1977 הבנק העולמי פרסם אוסף העבודות המרוכז שלו.
וולף בורוכוביץ' קורסונסקי היה טייס יהודי-סובייטי, גיבור ברית המועצות.
נולד בעיר באחמוט באוקראינה במשפחת פועלים.
התנדב לשירות הצבאי בגיל 17 שנת 1940. ב-1942 סיים בית הספר לטיס בעיר אוראלסק, בו הוכשר להיות טייס של מטוסי איליושין-2.
מיולי 1942 לחם במסגר רגימנט מפציצי סער מס' 103. השתתף בקרבות ב:קרב על הקווקז, קרבות לשחרור חצי האי קרים, שחרור בלארוס, קרבות בפולין ובפרוסיה המזרחית.
במהלך המלחמה ביצע 161 משימות קרביות, בהן השמיד ציוד לחימה וחיילי אויב רבים.
על פועלו במהלך המלחמה לו ב-18 באוגוסט 1945 תואר גיבור ברית המועצות.
לאחר המלחמה נשאר לשרת בצבא הקבע.
שירת כסגן מפקד טייסת ביחידה אווירית שהוצבה במזרח גרמניה.
נהרג בתאונה אווירית ב-17 במרץ 1950. נקבר בעיר הולדתו בחמוט.
אחד מרחובות העיר קרוי על שמו.
וולף שטיינשלייגר היה מדען ומהנדס יהודי סובייטי-רוסי-אוקראיני, מומחה בבניית לייזרים, מערכות מכ"ם ותמיכה ברדיו-אסטרונומיה.
וולף שטיינשלייגר נולד בשנת 1918 בחמלניצקי למשפחה יהודית.
זו הייתה תקופת מלחמת האזרחים ברוסיה שבסופה העיר נכללה באוקראינה הסובייטית ובהמשך בברית המועצות.
לאחר סיום בית ספר שטיינשלייגר למד הנדסת רדיו במכון האנרגטי במוסקבה וסיים את הלימודים בשנת 1939.
בשנים 1941–1943 הוא עבד באופה על מערכות תקשורת מוצפנת לצורכי הממשל הסובייטי.
בשנת 1945 שטיינשלייגר החל לעבוד במפעל לבניית מכשור שבהמשך שולב בתשלובת "וגה".
הוא עבד שם כול תקופת פעילותו.
במקביל הוא היה מלמד באוניברסיטת מוסקבה (1950–1954), מכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה (1964–1968) ובמכון לבניית מכשור אלקטרוני (1968–1974).
הוא כיהן בדרגת פרופסור משנת 1968. בשנה 1963 הוא סיים לימודי פוסט דוקטורט.
שטיינשלייגר היה מומחה לפיתוח מערכות לייזר בתדרים גבוהים במיוחד.
מערכות שהוא פיתח הגדילו רגישות של רדיוטלסקופים ומערכות קשר עם הלוויינים.
הוא גם היה פעיל בפיתוח מערכת לצורכי ביטחון.
שטיינשלייגר פרסם כ-150 מאמרים מדעיים, מספר ספרים וקיבל 50 פטנטים על המצאותיו.
בשנת 1987 שטיינשלייגר התקבל כחבר בהתכתבות לאקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1951 וב-1976 הוא קיבל פרס ברית המועצות.
שטיינשלייגר נפטר בשנת 2013 במוסקבה ונטמן בבית העלמין ווסטריאקובסקויה.
סיריל וולף מנקוביץ היה סופר, מחזאי ותסריטאי יהודי-אנגלי.
אביו של מנקוביץ היה מוכר ספרים יהודי-רוסי שהיגר לאנגליה וגדל בלונדון.
מנקוביץ החל ללמוד ספרות אנגלית באוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1943 ולאחר מכן עבד בתחילה כסוחר עתיקות.
מאוחר יותר עבר לעסוק בעיתונאות והחל לעבוד כמבקר ספרות ותיאטרון.
הוא גם כתב כמה סיפורים קצרים ועד מהרה הפך למחבר של רומנים ומחזות.
ב-1954 החל את הקריירה הקולנועית שלו כתסריטאי, תחילה בעיבודים של יצירותיו הספרותיות.
סרטו העלילתי הראשון משקף היטב את מוצאו היהודי והרוסי של מנקוביץ.
בשנת 1962 הציע מנקוביץ לחברו אלברט ברוקולי לפגוש את הארי זלצמן, בעל הזכויות על ספרי ג'יימס בונד, כאשר הראשון אמר שהוא רוצה להפוך את סדרת הספרים לפרויקט הקולנועי הבא שלו.
ברוקולי וזלצמן הקימו אז את איון הפקות והחלו בהפקה משותפת של הסרט הראשון בסדרת הסרטים, "ד"ר נו", ומנקוביץ הושכר כאחד מתסריטאי הסרט, אך לבסוף פרש מתפקידו זה.
מאוחר יותר היה אחד מתסריטאי הסרט "קזינו רויאל", שאינו הופק על ידי איון הפקות.
ב-1944 התחתן מנקוביץ עם אן זליגמן, פסיכואנליטיקאית; בני הזוג נפגשו באוניברסיטת קיימברידג'.
נולדו להם ארבעה בנים; הבכור שבהם, , הוא צלם.
מנקוביץ מת במחוז קורק שבאירלנד ממחלת הסרטן ב-1998.
במהלך אוגוסט 2010 נחשף כי במשך עשור לאחר מלחמת העולם השנייה נחשד מנקוביץ על ידי ה-MI5 כמרגל למען ברית המועצות.
החקירה נגדו נסגרה לאחר שביטל ביקור בברית המועצות ב-1957.
זאב (וולף) שסטופול (בלועזית: Wolf Shestapol; ה'תקצ"ב, 1832 – ה'תרל"ב, 1872) היה חזן ומלחין יהודי שפעל ברוסיה הדרומית, בעיקר בעיר חרסון.
ועל שם זה נודע בכינויו "וועלוועלע חרסונער".
נמנה עם ממשיכי דרכו של החזן שלמה זלצר ונחשב לדמות בולטת בדור המעבר שבין המסורת החזנית המזרח־אירופית ובין סגנון בתי הכנסת המודרניים של המאה התשע עשרה.
שסטופול נולד בסביבות שנת 1832. אביו שמואל שימש כחזן באודסה.
בילדותו שר יחד עם אביו ועם חזן העיר בצלאל שולזינגר, ולימים שימש כחזן בבית הכנסת מיקולאייב הישן שבעיר חרסון שבדרום האימפריה הרוסית.
קהילתו שלחה אותו לווינה כדי להשתלם אצל החזן הנודע שלמה זלצר, מגדולי מחנכי הדור ומעצב דרכה של המוזיקה החזנית באירופה.
שסטופול היה מלחין פורה שיצר מנגינות רבות, רובן נעימות ומתוקות, אך רק מעטות מהן נחשבו למקוריות.
על יצירתו השפיעה המוזיקה האיטלקית שהייתה רווחת באודסה באותה תקופה, והוא שילב לעיתים במנגינותיו נושאים ומוטיבים מן האופרה.
כך, לדוגמה, שילב קטע מהסולן מתוך האופרה לה טרוויאטה (מס' 6) בלחן שחיבר לפסוקי המזמור "אדני זכרונו יברך" (תהילים קט"ו, י"ב–י"ח), החל במילה "השמים".
לחן זה נעשה לימים מוכר בציבור הרחב לאחר שאומץ בידי אברהם גולדפדן בהאופרטה שולמית.
ההרמוניה המקהלתית של שסטופול תוארה כבעלת אופי אינסטרומנטלי ופשוטה יחסית, אולם בזכות הנעימות והאופי העממי של לחניו, ובעיקר אלה שבסולם מינורי, הם נפוצו ברבים ונעשו אהודים מאוד, אף שמעולם לא נדפסו בדפוס.
שסטופול נפטר בשנת 1872, בטרם הגיע לגיל ארבעים.
וולפגנג אמדאוס מוצרט היה מלחין ווירטואוז אוסטרי בן התקופה הקלאסית.
מספר היצירות שחיבר במהלך חייו הקצרים ואיכותן יוצאת הדופן, מציבים אותו כאחד מגדולי המלחינים של כל הזמנים.
מוצרט הלחין למעלה מ-800 יצירות.
מלחינים בולטים שהשפיעו על יצירתו הם יוזף היידן ויוהאן כריסטיאן באך, אך הוא הביא עמו סגנון חדש ורענן אל התקופה הקלאסית, והיה אחד המלחינים הבולטים בה.
מוצרט תרם רבות למוזיקה הקלאסית, והמוזיקה שחיבר שימשה השראה לשורה ארוכה של מלחינים.
יצירותיו של מוצרט קוטלגו בשנת 1862 בקטלוג כרונולוגי-נושאי על ידי לודוויג פון קכל.
רשימת קכל (שבה מקוטלגות יצירות מוצרט מ-K.1a עד K.626) עברה מאז מספר עדכונים, האחרון שבהם בשנת 1964.
מוצרט נולד בבית אחורי ברחוב גטריידה מס' 9 בזלצבורג.
אביו, לאופולד, היה מוזיקאי בשירות הארכיבישוף, ואמו, אנה מריה, הייתה מורה לכינור ומוזיקאית חובבת.
מוצרט הצעיר הוטבל לנצרות יום לאחר הולדתו בקתדרלת רופרט ווירגיל הקדושים, וקיבל את השם יוהנס כריסוסטומוס וולפגנגוס תאופילוס (גוטליב) מוצרט.
שני השמות הראשונים הם שמו של הקדוש הנוצרי יוחנן כריסוסטומוס, אשר ביומו נולד מוצרט.
השם השלישי הוא שמו הפרטי והוענק לו על-שם סבו מצד אביו, והרביעי הוא שם יווני שמשמעו "אהוביה" והיה שם סנדקו.
שם זה שימש את מוצרט כשם אמצעי לאורך כל חייו, ובהתאם לנוהג המקובל בתקופתו, נהג מוצרט להתאים את שמו האמצעי לשלל שפות בהתאם למקום מגוריו ולמצב רוחו.
כך בעת ביקוריו באיטליה כינה את עצמו "אמדאו" (Amadeo), בזלצבורג היה "גוטליב" (Gottlieb) ולעיתים השתמש בגרסה הצרפתית "אמדה" (Amadé).
שם זה היה החביב עליו ביותר, ולראיה, זהו השם בו חתם על הסכם נישואיו.
כישרונו המוזיקלי הנדיר של מוצרט בלט כבר כשהיה בן שלוש.
אביו, שהיה אחד ממורי המוזיקה המפורסמים באירופה באותה עת, לימד אותו מגיל מוקדם, ומלבד לימודי תאוריה, לימד אותו גם נגינה בכינור ובצ'מבלו.
בגיל חמש החל מוצרט לחבר קטעי מוזיקה קטנים ולהעלותם על הכתב בסיועו של אביו.
בגיל שש כבר ידע לפרוט על הפסנתר כשעיניו מכוסות.
בשנת 2024 התגלתה בספרייה בלייפציג שבגרמניה יצירה לא מוכרת שהלחין מוצרט ככל הנראה בנעוריו.
היצירה נכתבה כנראה בשנות ה-60 של המאה ה-18 לשלישיית מיתרים, ואורכה כ-12 דקות.
במכתבים רבים ובכמה מיצירותיו הקלילות ביטא מוצרט הומור בתי שימוש ילדותי וגס, שהביך את חוקריו, משום שעמד בסתירה לרצינות ולבגרות של יצירותיו המוזיקליות.
לדוגמה, במכתב שכתב לדודניתו ב-5 בנובמבר 1777 חרז מוצרט ביטויים אנאליים על הפרשות, וכך עשה גם בקאנון הפארודי K.382c.
חוקרים אחדים מייחסים זאת להתפתחותו הנפשית של מוצרט במסגרת המשפחתית שבה גדל.
ליאופולד מוצרט זיהה את הכישרון יוצא הדופן של בנו, והבין חיש מהר כי בילד המחונן טמון פוטנציאל כלכלי גדול.
כשהיה מוצרט בן 6, ואחותו מריה אנה (נאנרל) בת 11, יצא איתם אביהם למסע הופעות ראשון, שבמהלכו ביקרו במינכן ובווינה.
מוצרט הקטן הוצג לראווה בחצרות האצילים כילד פלא, בעוד אחותו, שניחנה אף היא בכישרון מוזיקלי, ליוותה אותו בפסנתר.
לצורך הופעות פומביות אלו חיבר מוצרט מספר דואטים לכינור ולפסנתר.
הילדים, ובמיוחד וולפגנג, הותירו רושם עז בקרב כל שומעיהם.
המאזינים התפעלו מיכולתו של וולפגנג לנגן בפסנתר קטע מוזיקלי תוך כדי חיבורו ממש, ומיכולתו לזהות בקלות – בעיניים מכוסות – כל צליל שנוגן בפניו.
הם העשירו את כיסי אביו, ובלבד שיוכלו לחזות בבנו המחונן ולהאזין לנגינתו.
בראותו עד כמה רבה ההצלחה, החליט האב לפרסם את שמו של הבן במרכזי המוזיקה הגדולים של אירופה, והמשפחה יצאה למסע ארוך שנמשך קרוב לשלוש שנים, דרך גרמניה, איטליה, צרפת, אנגליה, ארצות השפלה ושווייץ.
בפרנקפורט צפה בו גתה בן ה-14, שלימים תיאר בכתביו את היום ההוא.
בלונדון ליווה מוצרט את המלכה שארלוט בשירתה, וניגן בפניה ובפני המלך ג'ורג' השלישי ארבע שעות תמימות.
בלונדון פגש מוצרט גם את יוהאן כריסטיאן באך (בנו של יוהאן סבסטיאן באך).
המסעות היו כרוכים בהוצאות כספיות מרובות, והתנאים בהם היו קשים.
בכל מדינה ועיר נאלץ ליאופולד לשכור כלי נגינה חדשים, לקנות בגדים חדשים כאופנת המקום, ולשכור מקומות לינה מתאימים.
הקהל שילם לרוב במתנות קטנות ולא בכסף.
עם זאת, עבור מוצרט הצעיר הערך האמיתי שהשיג במסעות היה חשיפתו למגוון תרבויות אירופה.
המסעות הביאו למוצרט הצעיר תהילה רבה, והוא נחשף למוזיקה מעולה בסגנונות השונים.
בכוח זיכרונו המופלא קלט את היצירות ששמע והבינן מיד, ובעבודותיו המוקדמות ניכרות השפעות של מלחינים אחרים, אולם כבר בגיל צעיר הטביע ביצירתו חותם אישי.
הנסיעות הארוכות היו כרוכות בקושי רב, ובמהלכן חלו שלושת בני המשפחה במחלות מסכנות חיים, תחילה ליאופולד (לונדון, קיץ 1764), ואחר כך שני הילדים (האג, סתיו 1765).
בשנת 1769, כשמוצרט היה בן 13, שנתיים בלבד לאחר שובו מהמסע הארוך באירופה, יצאה המשפחה למסע נוסף לאיטליה.
המסע, שנמשך כשנתיים, היה הראשון בסדרה של שלושה מסעות לאיטליה, שהגיעו לסיומם כעבור ארבע שנים.
גם במסעות אלו זכה הנער להצלחה רבה, בעיקר בזכות האופרות שכתב, ושמו הלך לפניו בכל אשר פנה.
האפיפיור קלמנס הארבעה עשר הוקסם מגאוניותו של מוצרט הצעיר והעניק לו אות כבוד.
אנקדוטה הממחישה את גאוניותו המוזיקלית של מוצרט קשורה ביכולתו הפנומנלית לזכור מוזיקה ולשחזרה: באותה תקופה נחשבה המיזררה (יצירה גותית דתית) של גרגוריו אלגרי לנשגבת; מותר היה להשמיעה רק פעם בשנה בכנסיית האפיפיור, ותוויה נשמרו בסוד.
ליאופולד מוצרט כתב באחד ממכתביו, שבנו נכח בעת ביצוע היצירה ואחר כך שחזר בכוח זיכרונו את תוויה והעלה אותם בשלמות על הכתב.
בתקופת שהותו בבולוניה התוודע מוצרט למלחין הצ'כי יוזף מיסליבצ'ק והתיידד עמו.
כאשר מיסליבצ'ק חלה בעגבת, פקד ליאופולד על בנו לנתק כל קשר עם המלחין, אך סבלו של מיסליבצ'ק נגע ללבו של וולפגנג, ובשנת 1777, כאשר שהה עם עמו במינכן, ערכו השניים ביקור אצל מיסליבצ'ק ששהה אף הוא בעיר.
בשנים 1773–1777 היה מוצרט בזלצבורג ושימש מלחין החצר של הנסיך-הארכיבישוף של זלצבורג.
העבודה נתפסה בעיניו כחד-גונית ומשעממת, עם זאת הייתה זו תקופת הלחנה פורייה מאוד.
הוא הלחין סימפוניות, סונאטות, רביעיות מיתרים, מיסות, סרנדות ואופרות.
הוא אף יצא למסעות שונים ברחבי אירופה.
במסעו למינכן ב-1775, לשם כתיבת האופרה La finta giardiniera (נערת הגן המתחזה), כתב מוצרט את הסונאטה לפסנתר מס' 6. למסעו האחרון יצא מוצרט בן ה-21 ב-23 בספטמבר 1777 כשהוא מלווה באמו.
מסע זה כלל ביקור במינכן, במנהיים ובפריז, אך בניגוד להצלחות הכבירות אותן ידע מוצרט בעבר, מסע זה היה אפוף עגמומיות ומלא אכזבות.
במנהיים הוא קיווה להשיג משרה בחצרו של הנסיך הבוחר, אך לאחר המתנה של מספר חודשים נכזבה תקוותו.
בעת שהותו שם התאהב בזמרת המחוננת אלואיזיה ובר, שהשיבה לו אהבה בתחילה, אך דחתה אותו בסופו של דבר.
התנגדותו של האב ליאופולד לקשר זה הביאה לשורה של אי הבנות ומתחים בין האב לבנו.
שהות של מספר חודשים בפריז אף היא לא הביאה לתוצאות המקוות, ובעודם בפריז נפלה אימו למשכב, וכעבור זמן קצר נפטרה.
מיואש ומאוכזב עזב מוצרט את פריז.
בשנת 1781 ביקר מוצרט בווינה כחלק מפמלייתו של הנסיך-הארכיבישוף של זלצבורג.
יחסו הנוקשה של הארכיבישוף לא נעם למוצרט (לדוגמהד: מוצרט נאלץ לאכול עם המשרתים), וזמן קצר לאחר הגעתם לווינה נפרדו דרכיהם.
כפי שתיאר זאת מוצרט עצמו: הוא שוחרר ממשרתו "בבעיטה באחוריו".
מוצרט עורר עניין רב בקרב אצילי העיר, והחליט להשתקע בווינה ולפתח קריירה מוזיקלית עצמאית.
מוצרט הגיע לווינה בתקופה של סובלנות ופתיחות.
הקיסר יוזף השני הסיר מגבלות ופתח הזדמנויות חדשות לתרבות ולחברה.
מוצרט הבין שהוא באופנה ואם ימהר יוכל לקיים סדרת קונצרטים למנויים.
הוא חיבר שישה קונצ'רטי לפסנתר, ומכר כרטיסים לתלמידיו ולבני אצולה.
במהרה קנה לו שם ונהיה פופולרי.
מוצרט כבש את לבה של וינה כמלחין עצמאי, כמורה וכמבצע.
ב-4 באוגוסט 1782 נשא מוצרט לאישה את קונסטנצה ובר (1842-1762), דודניתו של המלחין קרל מריה פון ובר, בניגוד לעצת אביו שסלד מהנישואים.
קונסטנצה ומוצרט הביאו לעולם שישה ילדים, אך רק שניים מתוכם הגיעו לבגרות – קרל תומאס ופרנץ קסאוור וולפגנג.
ילדיו של מוצרט לא נישאו מעולם ולא הביאו צאצאים, וכך בא הקץ לשושלת מוצרט קצרת הימים.
שנת 1782 הייתה שנה מבשרת טובות למוצרט ומשפחתו.
האופרות שהלחין זכו להצלחה כבירה, והוא החל להופיע כמנצח וכפסנתרן בסדרת הקונצ'רטי לפסנתר שהלחין.
השנים 1782–1785 היו המאושרות בחייו.
על פי אומדן, מוצרט הרוויח בתקופה זו סכום ששווה היום ליותר מ-155,000 אירו בשנה.
בשנים 1782–1783 התוודע מוצרט לעבודותיהם של מלחיני הבארוק הגדולים, באך והנדל.
הדבר התאפשר בעזרתו של הברון גוטפריד ואן סוויטן (Gottfried van Swieten), שעודד את מוצרט ללמוד ולנתח את ספריית התווים הגדולה שהייתה ברשותו.
המפגש של מוצרט עם יצירות הבארוק הביא לכתיבתן של מספר יצירות שבהן חיקה את הסגנון הישן, שמאוחר יותר השתלב ביצירותיו ובשפתו המוזיקלית, כפי שניתן לראות במעברים הפוגאליים בסימפוניה מס' 41, באופרה חליל הקסם וברקוויאם.
בשנת 1783 נסע מוצרט עם אשתו לביקור אצל אביו בזלצבורג, במטרה ליישר את ההדורים עמו, לאחר נתק שנמשך מיום חתונתו.