tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנה של שרה תאודורה, איוון שישמן, קיסר בולגריה שלט במרכז הממלכה ובבירה טרנובו, ובנה של קודמתה תאודורה מוולאכיה, איוון סרצימיר, שלט על נסיכות וידין שבירתה וידין.
החלוקה החלישה את האימפריה הבולגרית אשר כבר הייתה בדעיכה, ובהמשך היא נפלה לידי האימפריה העות'מאנית.
לשרה תאודורה ואיוון אלכסנדר נולדו חמישה ילדים.
איוון שישמן, איוון אסן החמישי שככל הנראה הוצא להורג על ידי העות'מאנים ב-1388, הנסיכה תמרה אשתו של מוראט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית, הנסיכה מריה (1348–1390) אשתו של אנדרוניקוס הרביעי, קיסר האימפריה הביזנטית, והנסיכות דסיסלאבה וואסיליסה.
שרה תאודורה נפטרה ככל הנראה בשלהי שנות ה-80 של המאה ה-14 ונקברה לצד בעלה איוון אלכסנדר בכנסיית סנט פטקה בטרנובו.
שרה גריי רפרטי היא שחקנית אמריקאית, הידועה בעיקר בתפקידה כדונה פולסן בסדרת הדרמה המשפטית "Suits" (2019-2011).
רפרטי נולדה בעיירה ניו כנען, קונטיקט שבארצות הברית; בתם של מרי לי רפרטי, יו"ר המחלקה לאנגלית בבית ספר ואביה, מייקל גריפין רפרטי הבן, שנהנה משתי קריירות מצליחות בתחום הפיננסים וציור שמן.
היא הבת הצעירה מארבע בנות; אחיותיה הן מאורה, אן וקונסטנס.
היא גדלה בעיירה גריניץ' (אנ'), קונטיקט.
למדה באקדמיית פיליפס (אנ') באנדובר (אנ'), מסצ'וסטס וסיימה את לימודיה שם ב-1989. בשנתה האחרונה בתיכון, נסעה לאנגליה ולמדה אמנויות הבמה במשך שנה באוניברסיטת אוקספורד.
לאחר מכן החלה לימודים לתואר ראשון באנגלית ותיאטרון בהמילטון קולג' (אנ') (1990-193) בניו יורק.
בהמשך למדה לתואר שני באמנויות בבית הספר לדרמה של אוניברסיטת ייל (1993-96).
ב-23 ביוני 2001 נישאה רפרטי לאלכסנטרי "סאנטו" אולי-פקה ספאלה, אותו פגשה באוניברסיטת ייל.
לזוג יש שתי בנות, אונה גריי ואיריס פריידי.
שרה שמוקלר (1889 בוברויסק – 6 במאי 1919, קבוצת כנרת) הייתה אחות ורוקחת, מאנשי העלייה השנייה.
הייתה יד ימינו של ד"ר הלל יפה בזכרון יעקב וביסוד המעלה.
עבדה בחקלאות בחוות כנרת ובדגניה.
בת זוגו של ברל כצנלסון.
נפטרה מקדחת בגיל 30. דמותה משמשת סמל לחלוצות התקופה.
שרה נולדה בבוברויסק לזאב ונחמה שמוקלר.
סיימה בהצטיינות את הגימנסיה המקומית.
בתקופה בה גרה בבוברויסק הכירה והתחברה לשניים שהיו שותפים להמשך דרכה: ברל כצנלסון (ששרה הייתה לחניכתו) ולאה מירון.
היא עברה ללמוד רוקחות בבית-הספר לאחיות בקייב, אותו סיימה בהצטיינות.
עם סיום הלימודים עברה לעבוד כחובשת בזמסטבה של פלך סמרה ברוסיה הלבנה, במשך שנתיים.
ב-1913 עלתה ארצה במסגרת העלייה השנייה כדי להרחיב את ידיעותיה בתחום מחלות בארץ.
בארץ הצטרפה לבית החולים של ד"ר הלל יפה בזכרון יעקב, והפכה ליד ימינו במלחמתו בקדחת.
ב-1915 נסחפה ברוח החלוצית, עזבה את בית החולים והצטרפה לחלוצים שישבו בדגניה א', ולאחר מכן עברה לחוות כנרת.
בחווה הצטרפה שרה לחבורתו של בן-ציון ישראלי כחלק מ"חבורת בוברויסק" (או "חבורת החברות"), ועבדה בגינת הירק ובמטבח, ובמקביל ניצלה את ידיעותיה הרפואיות כדי לטפל בחבריה ובפועלים שהתגוררו לחוף הכנרת.
אך שרה לא הייתה מחוסנת, וגם היא חלתה.
באותה שנה התכנסה ביישוב ועידת פועלות, ושרה נבחרה לוועד הפועלות, יחד עם חיותה בוסל ורחל כצנלסון.
במסגרת זו היא הביאה את מחאתן של החלוצות כנגד אפלייתן לרעה בקבוצות ונגד היעדר שותפות אמת בינן לבין הפועלים.
הן תבעו את זכותן להשתתפות שווה בעבודות המשק ובענייני הציבור.
במהלך מלחמת העולם הראשונה פרצה מגפת טיפוס הבהרות ביסוד המעלה וד"ר הלל יפה, שנשלח ליישוב, הזעיק את שרה לעזרתו, והיא עזבה את חוות כנרת ועלתה לגור ביסוד המעלה.
לאחר שהתגברו על מחלת הטיפוס פרצה ביישוב מחלת הקדחת הצהובה, ושרה נרתמה שוב לעזור לחולים.
אך לרוע מזלה חלתה גם היא בקדחת.
ב-3 במאי 1919 החמיר מצבה, והיא נלקחה לבית החולים רוטשילד בצפת, שם קדחה במשך שלושה ימים, וב-6 במאי נפטרה כשחברתה הטובה, לאה מירון, סועדת אותה.
ברל כצנלסון, שהוזעק גם הוא, הגיע לבית החולים יום לפני שנפטרה, כאשר כבר הייתה נטולת הכרה.
שרה הובאה לקבורה בבית הקברות של קבוצת כנרת, ורבים מחבריה השתתפו בהלוויה וספדו לה.
ד"ר הלל יפה ספד לה בהלוויה:
בתקופת בה חייתה שרה בחוות כנרת שהו על שפת הכנרת מספר רב של מחוסרי עבודה וביניהם היה גם ברל כצנלסון.
החווה ודגניה השתדלו לרתום לעבודה את אותם מחוסרי עבודה, וכך נקלט ברל בגן הירק של החווה.
זה היה הזמן בו ניצתה האהבה בין שרה וברל, וכשרצו להתייחד הסכימה לאה מירון לפנות להם את החדר המשותף לה ולשרה.
בין כסלו לסוף אדר תרע"ט, מיעטו ברל ושרה להיפגש, כשהיא ממשיכה לגור ביסוד המעלה וברל גר ביפו.
הפעם האחרונה שהתראו הייתה בפסח תרע"ט (1919) ביסוד המעלה, לשם הגיע ברל במהלך חופשה שקיבל בזמן שירותו בגדודים העבריים.
נטען כי השניים החליטו להינשא בל"ג בעומר אותה שנה, אולם לדברי אניטה שפירא, הביוגרפית של ברל כצנלסון, "גרסה זו מעוררת פיקפוק".
זמן קצר לאחר שובו של ברל לגדוד, חלתה שרה בקדחת צהובה ונפטרה.
המשתתפים בהלווייתה תיארו את יגונו הרב של ברל שהביאוהו לבכי ולירידה לבור הקבר על מנת להיפרד מאהובתו.
קיימת מחלוקת האם שרה הייתה בהריון כשנפטרה.
לדברי אניטה שפירא, הייתה זו רק שמועה שמקורה היה כנראה המורה פתחיה לבטוב, איש סודה של שרה ביסוד המעלה, "אך היא לא נתמכה בשום מקור נוסף".
היחסים בין שרה וברל נמשכו 15 שנה.
כשנפטר ברל, הסכימה בת זוגו וחברתה של שרה, לאה מירון, שייקבר ליד שרה, מתוך הבנה שהייתה אהבתו הגדולה.
לאחר מותה הפכה שרה לסמל בעיני בני דורה.
היו אלו מכלול תכונותיה המיוחדות שהפכו אותה לכזו (אהבת אדם, טוב-לב, אמונה עמוקה ביעודה בחיים, מסירות לחולים, הבנת נפש הזולת, חברות, רצינות, ענווה, אינטליגנציה, חריצות ומעורבות חברתית).
לזכרה נבנה בית ההבראה "ארזה" במוצא, ביוזמת ברל כצנלסון.
שרה שטרסברג-דיין (בלועזית: Sara Strassberg-Dayan; נולדה ב-15 ביולי 1938) היא מחזאית, חוקרת ומרצה לפילוסופיה ולמחשבת ישראל.
נולדה במונטווידאו, אורוגוואי, בה גדלה עד גיל תשע וב-1947 עברה עם משפחתה להתגורר בבואנוס איירס, ארגנטינה.
אביה, אברהם אליהו שטרסברג ואמה פרידה שטרסברג לבית מליצ'קה.
גדלה במשפחה יהודית-מסורתית בעלת השקפת עולם ציונית; הוריה גדלו בפולין והשתקעו לפני השואה באורוגוואי; לפרנסתם עסקו בייצור דברי נוי בסדנה בביתם.
לשרה אח בכור, לואיס, בעבר כנר בתזמורת הפילהרמונית של תיאטרון קולון בבואנוס איירס, עיר מושבו.
בארגנטינה סיימת את לימודיה בפילוסופיה כללית (Licenciada en Filosofía) ב-1962 ותורת התיאטרון ב-1965, שניהם באוניברסיטה הלאומית של בואנוס איירס.
לימדה פילוסופיה בפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטה זו (1968-1963), הדריכה את סדנת המחזאים של אגודת הסופרים של ארגנטינה ב-1972. היא לימדה שם גם במוסדות שונים להשכלה גבוהה (בית הספר הלאומי הגבוה לאומנות התיאטרון, סמינרים למורים על-יסודיים) ואחר-כך בבית הספר היהודי האינטגרלי ע"ש רמב"ם, בו לימדה פילוסופיה.
הייתה מזכירת מערכת וכתבת תרבות בכתב העת "ראיסס" (שורשים) ב-1968.
ביקרה בישראל בדצמבר 1975, עם קבוצת מורים מבית הספר "רמב"ם", נשארה בארץ ואחרי שנה שבה לארגנטינה לחודש ימים ועלתה רשמית בינואר 1977, הוריה עלו אחריה באותה שנה.
בארגנטינה התחילה בכתיבת דוקטורט בפילוסופיה בנושא מרטין בובר, לימודים שנקטעו לאחר עלייתה לישראל ובארץ המשיכה בעבודת מחקר במחשבת ישראל בעת החדשה ובשנת 1988 קיבלה תואר דוקטור לפילוסופיה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת הדוקטור, "תפישת האדם במשנותיהם של א.ד.
גורדון והראי"ה קוק", נעשתה בהדרכתו של פרופסור אליעזר שביד.
על בסיס הדוקטורט כתבה את ספרה "יחיד, אומה ואנושות"; הספר ראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 1995, במסגרת "ספריית הילל בן-חיים".
בשנת 1986 הייתה מרצה אורחת באוניברסיטה הלאומית של בואנוס איירס בשליחות מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
היא פרסמה עד כה (ינואר 2015) עשרה ספרים, מהם שלושה בעברית ושבעה בספרדית.
מחזותיה הוצגו בתיאטרון, שודרו ברדיו ובטלוויזיה בבואנוס איירס וזכו שם לפרסים רבים.
היא פרסמה מאמרים רבים בעברית ובספרדית לפני ואחרי עלייתה ארצה.
בארץ היא חברה באגודת הסופרים העבריים, אקו"ם, איגוד כללי של סופרים בישראל אנ"י (איגוד נשים יוצרות בישראל), AIELC (איגוד ישראלי של סופרים בספרדית), חברה נציגת ישראל ב-P.E-N.
שרה שטרסברג-דיין מתגוררת בירושלים מאז עלייתה לישראל.
הייתה נשואה ליצחק דיין, בעל בית דפוס, מ-1995 ועד למותו, ב-2001.
בפילוסופיה כללית שטרסברג-דיין עוסקת באפשרות האתיקה כמקצוע אוטונומי ותורת הערכים ומקומה בהתמודדות עם המשבר המוסרי של האנושות בזמננו.
במחשבת ישראל היא עוסקת בעיקר בהוגים של העת החדשה, משפינוזה עד לוינס.
גורדון ואברהם יצחק הכהן קוק על נושאים כגון תפיסת האדם, בעיית ההכרה, המוסר, ההיסטוריה, הדת והציונות, הייתה הנושא של עבודת הדוקטור שלה.
היא עוסקת בעיקר בתחום זה בנושאים הקשורים לקיום היהודי בזמננו ולצורך לחדש את היהדות כ"הומניזם עברי" בעקבות הוגים כגון א.ד.
גורדון, מרטין בובר ועמנואל לווינס, בהתאם לנסיבות ולצרכים של ימינו, הן בישראל והן בתפוצות.
יחיד, אומה ואנושות: תפיסת האדם במשנותיהם של א.ד.
אברהם שפירא, על עטיפת הספר:
ניסיונו הכושל של אדם להגשים את עצמו וליצור, מול זרמי החיים שמכתיבים לו את גורלו.
המחזה שייך לתיאטרון האבסורד והושפע מיונסקו ובקט.
מחזה סוריאליסטי המשקף את מעמדו הבעייתי של האדם בימינו בתור פרט הנאבק כדי לממש עצמו ולחוות אהבה ואמפתיה בעולם צרכני קר.
מחזה העוסק בסגנון לא-ריאליסטי, סגנון של מדע בדיוני, באפשרות השמדת העולם בעתיד כתוצאה מתהליכי קדמת יתר של המדע והטכנולוגיה, תהליכים שאינם מלווים בהתקדמות מוסרית, תרבותית וערכית.
מר ברונר, המייצג את השקפת העולם המטריאליסטית והחומרנית, נעדרת הערכים האנושיים הבסיסיים של התרבות המערבית בת המאה העשרים, משתנה בפנימיותו.
השינוי בא לצורך הישרדותו בחיים והסתגלותו לתנאים בלתי מוכרים של השהיה במקום לא מזוהה בחברת אנשים לא מוכרים.
מתוך התמודדות עם המצב החדש נעשה מר ברונר מודע לטעויות שבחייו בעבר ומתחילים לפעום בלבו מאוויים לזכות בחיים חדשים, המבוססים על ערכי ידידות אמת, אהבת אמת, אחריות וסולידריות לאנשים האחרים.
מחזה היסטורי העוסק בהכנת המרד בגטו ורשה, המאבק בגטו והריסתו באביב 1943.
העלילה מתרכזת בגורלה של משפחת קהן, מאז שאורי, הבן, האמור להיות אחד ממנהיגי המרד, חוזר לגטו כשנה וחצי לפני המרד כדי לעודד את האנשים להתכונן למאבק נגד הנאצים, מתוך הנחה שאולי יהיה זה מאבק רק של יהודים.
מאשה, אחותו של אורי, "פטריוטית" פולנית ולוחמת למען זכויות האנושות כולה, מסרבת להיענות לקריאה זו, וגם אימו של אורי וחברים אחרים מתנגדים בתחילה לרעיון המרד, כל אחד ממניעים שונים, המשקפים את הפילוג האידאולוגי בתוך העם היהודי.
מתוך התפתחותם הטרגית של החיים בגטו תחת שלטון הנאצים, מגיעים תושבי הגטו האחרונים להחלטה למרוד ולהילחם עד הסוף.
השינוי בולט במיוחד בדמויות האם ומאשה, שאמורה לבסוף, לאחר שריפתו של הגטו, להיות היחידה מהמשפחה שתוכל לצאת מהגטו עם בנו התינוק של אורי, כדי לפתוח בחיים יהודים חדשים.
דמותו של אורי מבוססת על דמותו של מרדכי אנילביץ', אולם הפרטים ההיסטוריים והביוגרפיים שונו.
המחזה עוסק בחייו ובהגותו של סוקרטס ובמאבקו המתמיד למען האמת והצדק, נגד הקונפורמיזם והצביעות בחברה ובעד חינוכו הערכי והמוסרי של היחיד, כדי לשפר את חיי החברה והמדינה כולה.
המחזה שמתחיל בבית הדין, כשסוקרטס, בן שבעים, נאשם בכפירה באלי העיר ובהשחתת הנוער ודורשים להטיל עליו עונש מוות.
בשלב זה פונה סוקרטס לקהל שבאולם כאילו כולם חבר מושבעיו ומנסה להסביר מדוע חייו שונים מחיי כל אדם אחר באתונה ומהי השליחות הציבורית שקיבל עליו ארבעים שנים קודם לכן, כשהחליט להתמסר לפילוסופיה.
המחזה מהווה שיחזור של תולדות אתונה בשנים הללו, סביב השאלות הגדולות של מלחמה ושלום, והיחס בין אתונה לשכניה, מנקודת מבטו של סוקרטס, עד תחילת המשפט נגדו, שבעקבותיו הוא נידון למיתה, בתמונה האחרונה של המחזה.
המחזה נכתב ב-6–1967 ומהווה ביקורת סמויה על הנעשה בארגנטינה באותן שנים של ערעור המשטר הדמוקרטי, מהפכים צבאיים שהביאו עימם הידרדרות חברתית, פוליטית ובראש ובראשונה מוסרית.
התרגום העברי הותאם למציאות הישראלית.
המחזה עוסק בשלוש השנים האחרונות לחיי וינסנט ואן גוך.
שמו של המחזה "שדה החיטה והעורבים" לקוח משמה של אחת התמונות האחרונות שואן גוך צייר לפני התאבדותו.
המחזה מנסה לפענח תמונה זו ולבדוק מדוע הוא התאבד אחרי שיצר אותה.
זוהי דרמה ביוגרפית, על אף שאין היא מכוונת לשיחזור מדויק, לא של חיי הצייר וגם לא של הנסיבות החברתיות-תרבותיות של זמנו, אלא בפירוש העובדות והנתונים הפסיכולוגיים וההיסטוריים המוכרים לשם הצגת נושאים כגון ההתמודדות של האמן עם סביבתו והמאבק התמידי של היוצרים למען חופש הביטוי והיצירה.
הרפתקאות של הרובוט האדון פפה המפורסם, לאחר שיום אחד הוא מתקלקל ומתחיל לגרום לצרות צרורות לעירו: מכוניות זזות רק אחורה, הגשם אינו פוסק וכן הלאה.
הסמל "פרצוף חמוץ בום" יוצא בעקבות הרובוט שברח בעזרת ידידתו, הילדה גבי, המנסה לסייע לו להבריא.
המחזה מתאר את הניסיונות המצחיקים והכושלים של הרובוט ושל גבי למצוא עזרה אצל המכשפה בלגניה, עד שלבסוף, בעזרת עיתונאי חכם, הם מגיעים לביתו של ד"ר מזורוביץ', שמצליח לרפא את האדון פפה, וסוף-סוף, גם הסמל "פרצוף חמוץ", משתתף בשמחת כולם, כשהאדון פפה מצליח לתקן את כל הדברים שקילקל באמצעות שידור בטלוויזיה.
במעלית "נתקעים" אנשים המייצגים שכבות שונות בחברה הישראלית.
כך נחשף הפער והעימות בין עולים חדשים לוותיקים, חילוניים ודתיים, מבוגרים וצעירים.
המחזה מספר על אלישע בן אבויה והעימות שלו עם רבי עקיבא, על רקע המרד הגדול נגד רומי.
אלישע בן אבויה, אחד מחכמי הסנהדרין, רב מבריק וחכם, מורד בשלב מסוים במורשת היהודית שלו ובסמכות הדתית היהודית.
לפי המקורות הוא חוזה במותו של ילד ומתעוררות אצלו שאלות תאולוגיות על האל והדת.
הוא מחפש תשובות בספרי הפילוסופיה היוונית, דבר שמביא אותו להתנגשות עם חבריו ולקרע בחיי נישואיו.
הסנהדרין מזמינה אותו להופיע מולה כדי לחזור בתשובה והוא מחליט לברוח לסוריה ואנטיוכיה.
המחזה נפתח כשרבי עקיבא מבקר את אלישע בביתו, מנסה לשכנע אותו להישאר וכושל.
אלישע מעניק גט לאשתו, נפרד ממנה ומרבי עקיבא.
בהיותו באנטיוכיה, אלישע נהפך לחכם ידוע ומוערך מאוד.
אלישע מתנגד למרד בר כוכבא.
רבי עקיבא מסייע לבר כוכבא והרומאים מוציאים להורג אותו וחכמים נוספים.
אלישע בן אבויה חוזר להיות יהודי ולוקח על עצמו את האחריות על העם.
הוא נפגש עם הנציב הרומאי רופוס ומבקש ממנו לחון את החכמים, מנהיגי העם, אולם מעלה חרס בידו.
הוא יוצא ביחד עם יהודים אחרים שמגרשים אותם מהארץ כדי ללמד ילדים יהודים את ההלכה.
המחזה מציג את אלישע בן אבויה כאחד האנשים שהכי השפיעו על עריכת המשנה, כשמרד בר כוכבא דוכא והרומאים הורגים את החכמים, אלישע אמור לעבוד במקום גלותו בעריכת החומרים שרבי עקיבא השאיר אחריו; בכך הוא יוצר המשך ליהדות ובסיס לחינוך של דורות חדשים.
שטרסברג-דיין הושפעה בבחירת הנושא מהרומן "כעלה נידף", פרי עטו של מילטון סטיינברג, שעסק אף הוא באלישע בן אבויה, אך פיתוחו ופירושו של הנושא שונים לגמרי במחזה שלה.
זהו המחזה האחרון אותו כתבה במקור בעברית.
הספר כולל את המחזות "החה-חה", "המלה הרעה", "שדה החיטה והעורבים", "סוקרטס", "נשף המסכות (המעלית)".
ארבעת המחזות הראשונים הם בתרגום המחברת מספרדית, המחזה החמישי נכתב במקור בעברית.
נוסח "סוקרטס" כאן הוא עיבוד חופשי שנכתב ב-2001 על בסיס תרגומה של טל ניצן מ-1990, תוך התאמתו למציאות החברתית-פוליטית בישראל.
גורדון והרב קוק; ספריית הילל בן חיים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1995, 300 עמ'.
הספר מבוסס על הדוקטורט בשם זה.
המחקר קיבל פרס מקרן לקריץ בשנים 1990–1993.
בטן הלוויתן – הגחלת, בתרגומה של טל ניצן, הוצאת רשפים, תל אביב, 1990, 150 עמ'.
המחזות קיבלו את פרס אקו"ם, 1987, להוצאתם לאור.
הרובוט המפוזר, פורסם ב"רמקול" – מאסף לספרות ולאמנות, תל אביב, הוצאת עקד, 1989. מערכה ראשונה של מחזה לילדים שהועלה בבמת הנוער, רחובות, בבימויו של מיכאל גרשטיין ב-1980, בתרגומה של המחברת.
המחזה המקורי, Mala cara Bum y el robot distraido הוצג בבואנוס איירס בשנים 1975–1976.
נגד הזרם: דפי חיי - מונטווידאו, בואנוס איירס, ירושלים, הוצאת פיוטית, 2021.
שני המחזות קיבלו את פרס הקרן הלאומית לאומנויות לשנת 1964. הצגת הבכורה של "החה חה" התקיימה בבואנוס איירס ב-1963; "המלה הרעה" שודרה לראשונה ברדיו הלאומי ב-1966, הצגת הבכורה נערכה ב-1968 בבהיה בלנקה ומאז הועלתה במסגרות שונות בארגנטינה וברחבי תבל.
ב-1984 הועלה עיבוד המחזה הזה בשם Procedencia H, בתיאטרון סן מרטין, בואנוס איירס.
הצגות אחרונות התקיימו ב-Teatro Girasol, Universidad de Costa Rica, בבימויה של רבקה מונטרו (Rebeca Montero) ב-2013 וב-2014. תרגום עברי של המחברת פורסם בספרה "משם והלאה".
המחזה זכה בציון לשבח של התיאטרון העירוני סן מרטין, בואנוס איירס, 1967; שודר ברדיו הלאומי ב-1968. ב-1971 קיבל המחזה אות כבוד של אגודת הסופרים בארגנטינה וב-1973 זכה בפרס מ.
דה לברדן מטעם האגודה לאנשי ספרות.
המחזה נלמד בבתי ספר תיכוניים בארגנטינה (בית הספר הלאומי של בואנוס איירס ובית הספר קרלוס פלגריני) כמייצג את התיאטרון הארגנטינאי העכשווי.
עיבוד עברי חופשי של המחברת ראה אור בספרה "משם והלאה".
("שדה החיטה והעורבים" – מחזה).
נכתב בבואנוס איירס בשנים 1971–1972, על בסיס חומר מחקרי וביוגרפי, בעיקר "מכתבים לתיאו".
זכה בפרס ראשון לדרמה מטעם עיריית בואנוס איירס לשנת 1973. המחזה שודר ברדיו הלאומי בשנת 1973 והוצג בדצמבר אותה שנה בערוץ הטלוויזיה 7 ובאוקטובר 1974 בערוץ 9, בואנוס איירס.
תרגום עברי על ידי המחברת ראה אור בספרה "משם והלאה".
("תיאטרון יהודי וישראלי: ברית אהבה, הגחלת, נשף המסכות").
מהדורה שנייה של שתי המחזות יחד שכוללת נספח עם ביקורות ורשימות בעיתונים וכתבי עת ומכתבים אישיים בספרדית אודות שני המחזות.
("שישה מחזות": יום הולדת שמח, אמנדה; מזמר ובולע ספרים בארץ הירח; רגע לאמנקאי; זהירות, תהום; פרצוף חמוץ בום והרובוט המפוזר; בטן הלוויתן).
(יהדות והומניזם- אלישע בן אבויה, מאמרים ומחזה.)
(נגד הזרם: דפי חיי, פרוזה.)
לפני עלייתה לישראל פרסמה שרה שטרסברג-דיין מאמרים וכתבות רבים, החל בכתב העת של האוניברסיטה הלאומית של בואנוס איירס (1960); ב"קומנטרי" Comentario (מס' 33 עד 65 – 1968-1962); "דבר" Davar מס' 101, 103 (1964); "ראיסס" Raices (1968) ובמקומות אחרים.
לאחר עלייתה ממשיכה לפרסם מאמרים ורשימות בעברית ובספרדית בארץ ובארגנטינה, בעיתון Aurora (2014-2006), בכתב העת של ה-P-E-N International בארגנטינה, Palabra y persona, abril 2007, ובאתרי אינטרנט שונים.
גורדון והראי"ה קוק", דעת 12, תשמ"ד.
גורדון ומקורותיו בהגות היהודית" – רשימה על הספר "אור החיים ביום קטנות" מאת אברהם שפירא, מדעי היהדות 36, 1996.
'"ציון, מלכות ישראל או מלכות שמים?
– בין "ברית שלום" ל"ברית הבריונים"' – על בסיס הרצאה בקונגרס העולמי ה-14 למדעי היהדות, 2005, פורסם בספר ברית שלום והציונות הדו-לאומית (עורך עדי גורדון), הוצאת כרמל, ירושלים, 2008.
"המסע עוד לא תם – פרשת מטות מסעי", עיוני שבת, שכטר, 12 ביולי 2007, בית המדרש לרבנים ע"ש שכטר, אתר ynet Jewish World, 13 ביולי 1997.
"בניין עם בארצו בשם ולמען האנושות, פרשת אחרי מות", עיוני שבת, שכטר, 15 באפריל 2008.
הגות הקיום היהודי של אליעזר שביד", בתוך עיוני תרבות-התחדשות החיים היהודיים במשנתו של אליעזר שביד, כרך א, כרמל, ירושלים, 2020.
"אחרי הרעש"- איחוד, שחרור רוחני והתחדשות", בתוך אם נדע לבקש חיים, אסופת מפגשים עם א.ד.גורדון, בעריכת נעמה שקד, כביש אחד, ירושלים, 2021.
שרה שטרסברג-דיין למדה ציור באקדמיה הלאומית הגבוהה לאומנויות ע"ש א.
דה לה קרקובה בבואנוס איירס; השתתפה בתערוכות קבוצתיות רבות בבואנוס איירס, ירושלים, תל אביב וגרמניה.
בנוסף לכך איירה עטיפה לספר ילדים (רחל סיידוף מזרחי, קריצת הפרפר - שירים מעולם החי, צבעונים הוצאה לאור, 2011) ועטיפה לספר העיון "יחיד, אומה ואנושות".
"נופי ירושלים", צבעי מים, , ינואר 2006
"נופים", גלריית ICU-ADD, מרכז אומנויות קסטרא, חיפה, יולי 2013.
"מבית ומחוץ", בית שמואל, ירושלים, יולי 2016.
"שכרון צבעים", היכל אומנויות הבמה, הרצליה, דצמבר 2019-ינואר 2020.
כתבה שירים בשפה העברית שהתפרסמו בכתבי עת שונים ובאנתולוגיות בהוצאת אנ"י (איגוד נשים יוצרות ישראל).
אחד משיריה הוקלט וראה אור בדיסק שהלחינה ושרה שושיה בארי-דותן ועיבד אורי שלזינגר (שושיה בארי דותן, "מנפשי יצירתי", קינג הפקות, 2013).
שירים בתוך משוררים בשעריך, בעריכת יהודה ניסן, אסופת שירים של קבוצת משוררי ירושלים, 2022.
שרה שוהם (נולדה ב-1946) היא מלחינה ומנצחת מקהלות ישראלית.
שוהם נולדה בתל אביב ב-1946, היא בוגרת האקדמיה למוזיקה תל אביב, שם למדה את מקצועות הניצוח, נגינה בפסנתר והלחנה.
לאחר גמר לימודיה השתלמה בישראל ומחוצה לה במוזיקה ווקאלית.
כותבת בעיקר למקהלות, בישראל ובעולם.
יצירתה "דברו אמת!", קוראת לשלום בין יהודים, נוצרים ומוסלמים, באמצעות נקודות חיבור חילוניות ואנושיות, בהשראת הסובלנות ופתיחות המחשבה והלב.
הטקסטים שביצירה הם בעברית, בערבית ובלטינית ולקוחים מן התנ"ך, מספר ישעיהו, מספר זכריה ומתהילים.
לצורך הלחנת היצירה, השמיטה שוהם את הביטויים המפרידים בין שלוש הדתות והשאירה רק אמירות אנושיות וחילוניות.
וכך מתארת שוהם את כתיבת היצירה: "אף במוזיקה העדפתי את המשותף, אותו ליקטתי מן המוזיקה היהודית, האיסלמית והנוצרית, שלשלושתן אותו השורש."
בשנת 2007 הלחינה מוזיקה עבור סרטה הדוקומנטרי של זיוה פוסטק "באנו חושך לגרש".
שוהם הרבתה לעסוק בהנחיית מורים פלסטינים וישראלים למוזיקה ולדרמה, במיזם מיוחד של שיתוף פעולה חינוכי מטעם "אגודת ילדי המזרח התיכון" (MECA).
מקהלת לי-רון, מקהלה צעירה בניצוח רונית שפירא, ביצעה את יצירותיה של שוהם בתחרויות בינלאומיות וזכתה לפרסים ראשונים ולמדליות זהב.
באפריל 2012, במסגרת "הזמריה הים-תיכונית הראשונה" בעכו, בוצעו כמה מן ה"יצירות למען השלום" של שרה שוהם, בעברית, בלטינית, באנגלית ובערבית.
פרס לוין קיפניס להלחנה אמנותית
מענקי יצירה מטעם המועצה הישראלית לתרבות ואמנות, קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב ומפעלות דיסקונט.
פרס המועצה הציבורית לתרבות ואמנות בשיתוף חטיבת המוזיקה של קול ישראל
1998 - פרס ממשלת צ'כיה בתחרות בינלאומית למלחינים על יצירתה "ולא ילמדו עוד מלחמה" (ישעיהו י"ג:ד)
1999 - פרס בתחרות הבינלאומית למלחינים "פלוריליז'", המתקיימת בטור, צרפת, זאת על יצירתה "זהירות!
עשבים שוטים" (על פי אנטואן דה סנט-אכזופרי, "ילדים, היזהרו מעצי הבאובב", הנסיך הקטן)
2004 - פרס המקהלה הפילהרמונית תל אביב על היצירה "תפילה" לטקסט מאת פנחס שדה.
2005 - פרס קרן IBLA על יצירתה "העלמה מזלג הקטנה והעלמה כף הקטנה", על פי נורית זרחי
פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים לשנת 2002.
יצירתה "Loquimini Veritatem!" ("פסוקי תנ"ך") זכתה בפרס בתחרות בינלאומית ליצירה למקהלה בבלגיה.
2013 - פרס ע"ש פאול בן-חיים על מפעל חיים בתחום המוזיקה מאת אקו"ם.
שרוד קמפבל בראון הוא פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית, שכיהן כסנאטור מטעם מדינת אוהיו מאז ינואר 2007 ועד ינואר 2025.
בראון נולד במנספילד, אוהיו, לאמילי לבית קמפבל ולד"ר צ'ארלס בראון, אשר היה רופא במקצועו.
הוא נקרא על שם סבתו מצד אמו.
ב-1986 נבחר מחדש, אך ב-1990 הפסיד ליריבו הרפובליקני בוב טאפט.
בשנת 1992 עבר להתגורר בלוריין, עיר הנמצאת מערבית לקליבלנד, וזכה בפריימריז הדמוקרטים למושב פתוח עבור הבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית, על ייצוג של המחוז ה-13 של אוהיו, המייצג את הפרברים המערביים והדרומיים של קליבלנד.
הוא הביס בקלות את יריבו הרפובליקני ונבחר שוב 6 פעמים, כאשר כיהן כחבר בית הנבחרים בשנים 1993–2007. ב-2005 החליט להתמודד לסנאט.
בבחירות לסנאט בנובמבר 2006 הביס את הסנאטור הרפובליקני המכהן זה שתי כהונות, מייק דה ויין.
הוא נבחר מחדש בשנת 2012 לכהונה שנייה, כשהביס את ראש מחלקת האוצר של מדינת אוהיו, היהודי ג'וש מנדל, מקורבו של שלדון אדלסון.
נבחר מחדש לכהונה שלישית בשנת 2018.
בסנאט בראון כיהן כיו"ר תת-הוועדה החקלאית לרעב, תזונה ומשקים משפחתיים, וכן כיו"ר התת-וועדה הבנקאית למדיניות כלכלית.
הוא היה גם חבר בוועדה למסחר, בוועדה לענייני חיילים משוחררים ובוועדת האתיקה של הסנאט של ארצות הברית.
בשנת 2015 הפך לדמוקרט הבכיר ביותר בוועדה לבנקאות, דיור ועניינים עירוניים.
כך למשל, הוא התנגד למלחמת עיראק ותומך בנישואים חד-מיניים.
בראון התמודד בבחירות שנערכו בסנאט בשנת 2024, אך הפסיד לברני מורנו.
הוא נשוי לקוני שולץ ולזוג 4 ילדים.
שרודמיישצ'ה (בפולנית: Śródmieście) הוא רובע מרכזי בעיר ורשה שבפולין.
השכונות המתוירות בשרודמיישצ'ה הם העיר העתיקה של ורשה (Stare Miasto) ושכונת נובה מיאסטו (Nowe Miasto).
בשרודמיישצ'ה נמצאים גם המוסדות העירוניים החשובים ביותר בורשה, בתי עסק רבים, מוסדות להשכלה גבוהה (למשל אוניברסיטת ורשה, והאקדמיה לרפואה) ותיאטראות.
בחלק זה של העיר נמצאים גם מרבית אטרקציות התיירות של וורשה, כולל הבניין הגבוה ביותר בעיר (אשר בגובה 231 מטרים) הרחוב הצר ביותר בעיר (ברוחב 5.3 מטרים), האוניברסיטה העתיקה ביותר בעיר (נוסדה בשנת 1809), הפארק הציבורי העתיק ביותר בעיר (נפתח לראשונה בשנת 1727), והמבנה ההיסטורי העתיק ביותר בעיר (מהמאה ה-13).
שרה שרה (מעוצב: שׂרה שׁרה) הוא אלבום האולפן העשרים-ושלושה של הזמרת-יוצרת הים תיכונית שרית חדד.
האלבום יצא לאור ב-28 במרץ 2017, בהוצאת חברת התקליטים NMC יונייטד אנטרטיינמנט.
עם יציאת האלבום, יצא לאור השיר "לא תודה", שזכה להצלחה רבה בארץ.
האלבום זכה להצלחה רבה כאשר הפך לאלבום הנמכר ביותר של חדד בעשור האחרון, עם מכירות של למעלה מ-80,000 עותקים.
בזכות נתוני המכירות של האלבום, הוענק לו תואר פלטינה כפולה בישראל.
שמה המקורי של שרית והיותה זמרת, יצרו את שם האלבום "שָׂרָה שָׁרָה", ואת שיר הנושא מתוכו, "שרה שרה".
בנוסף לכך, השיר "למה לי" מהאלבום הגיע למקום ה-12 במצעד השנתי של רשת גימל.
את האלבום הפיק אבי גואטה, ואת שיריו כתבו מלחינים ופזמונאים רבים, כשהבולטים מביניהם הם; הנרי, דולב רם ופן חזות, אלירן אביטל, מאיר בנישתי, מאור אדרי, נתנאל ששון, תמר יהלומי ואחרים.
שרה שוב (נולדה ב-1934) היא משוררת וחוקרת חגי ישראל ומועדיו.
ספריה "לטייל עם חגי ישראל" ו"מעל מישור החולין" הוציאו את חקר החגים מההקשר הדתי המקובל, ובחנו אותם בהקשרים תרבותיים והיסטוריים כמייצגי וכמטפחי ערכים יהודים ואוניברסליים.
נוסף לאלה היא הוציאה לאור שני ספרי שירה המשלבים מודרניזם מערבי, אהבת הארץ והיכרות עמוקה עם המקורות.
שרה שוב נולדה וגדלה בתל אביב.
בשרותה הצבאי הייתה מ"כית בנח"ל ואחר כך סמלת "חינוך שדה", תחת פיקודו של נגה הראובני, והדריכה חיילים קרביים בנושאי הישרדות ומקורות ישראל.
כחברה בקיבוץ משגב עם שבגבול לבנון עבדה בגננות נוי והייתה פעילה בחיי התרבות.
בסוכות תשט"ז (23 בספטמבר 1956) נפגעה בשתי רגליה מירי של חיל ירדני על משתתפי הכנס הארכאולוגי ברמת רחל.
במהלך החלמתה למדה הוראה בסמינר הקיבוצים ולאחר מכן למדה באוניברסיטה העברית בירושלים ספרות עברית ואנגלית וספרות השוואתית ולימדה ספרות בבתי ספר תיכוניים.
אחרי מלחמת יום הכיפורים עבדה במרכז נעמת, שם פיתחה את הנושא "תרבות חיים", שעסק בחינוך לשינוי נורמות והרגלי התנהגות בלתי ערכיים בחברה הישראלית.
ב-1978 הצטרפה לסגל ההוראה במכללת לוינסקי, שם הורתה את נושא חגי ישראל וכתבה תוכניות לימודים בנושא חגי ישראל עבור תל"י והטלוויזיה הלימודית.
במכללת סמינר הקיבוצים הייתה ראש המרכז ללימודי יהדות.
כבעלת רישיון "מורה דרך" וחובבת טיולים, ארגנה קבוצת מטיילים בארץ במשך 38 שנים, עד לראשית משבר הקורונה.
ב-1968 פרסמה, בעידודו של נתן זך, ספר שירים בשם "יוקרת" (הוצאת אל"ף), עליו זכתה בפרס "אנה פרנק" מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל.
ב-2002 פרסמה את "הגדת אור לחנוכה" בהוצאת התנועה המסורתית בישראל - הגדה שמציעה לחדש את ההתמקדות בשני ערכים הומאניים מרכזיים של החג: הגבורה והאור.
הגבורה במובן היהודי המקורי של התגברות ושליטה עצמית, ושל הכפפת היצרים לערכים, והאור - כסמל לערכים.
ב-2008 יצא לאור ספרה "לטייל עם חגי ישראל" (הוצאת כנרת) המציע שילובים של חגי ישראל עם טיולים בארץ, בגישה המתבססת על המשמעויות הערכיות של החגים.
ב-2011 יצא לאור ספרה "מעל מישור החולין – עיון בחגי ישראל" (מכון מופ"ת) - קובץ מאמרים העוסקים במשמעויות הערכיות והאוניברסליות של חגי ישראל ועוקבים אחר התפתחותם לאור הצרכים הערכיים המשתנים של החברה.
ב-2017, חמישים שנה אחרי צאת ספר השירים הראשון שלה, יצא ספר שיריה השני "אשא רגלי אל ההרים" (הוצאת גוונים)."שירה שורשית ספוגה בידע המקורות, ושירה אוניברסלית על פי תכניה, המאתגרת ברוחב היריעה ובעומק דעתה את הכתיבה המקובלת" כתב על הספר המשורר והעורך עמוס לויתן.
ב-2019 התפרסם מאמרה "מי היא 'ארץ אהבתי' בשירה של לאה גולדברג", המוכיח ש"ארץ אהבתי" אינה ארץ קונקרטית (א"י או ליטא), כי אם מטאפורה לחיי האהבה המקופחים של המשוררת.
ב-2022 פתחה שרה שוב את האתר "החג בחוג המשפחה" ובו מגוון הצעות לפעילויות בחגיגת חגי ישראל בחוג המשפחה או במסגרת מפגש חברתי, ברוח תרבות ישראל, תכניה וערכיה.
שרה שוב נשואה לאגרונום ד"ר יוסף שוב, בן מושב גני עם, והיא אמם של מבקרת הקולנוע יעל שוב, השחקן עמוס שוב (1967–2015), אוצרת האמנות מורן שוב רובשוב, ונגן הגיטרה הקלאסית עודד שוב.
"שרה שרה" (מעוצב: "שׂרה שׁרה") הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית שרית חדד.
השיר יצא לאור ב-3 באפריל 2017, כסינגל הרביעי מתוך אלבום האולפן ה-23 שלה, שרה שרה, על ידי חברת התקליטים אבי גואטה הפקות בע"מ.
השיר הגיע למקום השלישי במצעד של מדיה פורסט, והיה צריך להיכנס למצעד של רשת ג', אך זו נסגרה קודם לכן.
השיר נכתב על ידי מאור אדרי, שגם היה זה שהלחין אותו, והוא הופק על ידי יעקב למאי.
שיר זה הוא שיר הנושא מתוך האלבום הקרוי על שמו, והוא משלב בתוכו את הסגנון המזרחי, ביחד עם סגנון הפופ.
כלפי השיר הופנו ביקורות חיוביות, ביניהן יוסי חרסונסקי אמר עליו כי: "חג לתעשיית מוזיקת השמח הים-תיכונית.
שרה שרה שיר שמח וכולם עפים".
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר בוים על ידי עוזי ג'ורג' שגם ביים את הקליפ ללהיט "לא תודה", והוא מעין הופעה.
תחילה, ניתן לראות את חדד עם צוות הנגנים שלה נכנסת אל תוך מיניבוס.
לאחר מכן, ניתן לראותם מנגנים בתוכו.
בהמשך, חדד עוצרת את המיניבוס ומקיימת הופעת רחוב.
מיד לאחר מכן המיניבוס מגיח אל עבר הופעה באולם, שאליה הייתה צריכה חדד להגיע מלכתחילה.
שרה מרים שולמן היא סופרת, מחזאית, מחברת ספרי עיון, תסריטאית והיסטוריונית איידס אמריקאית.
היא פרופסור למדעי הרוח במכללת סטטן איילנד (CSI) ועמיתה במכון למדעי הרוח של ניו יורק.
שולמן נולדה בניו יורק ולמדה בתיכון האנטר קולג'.
בין השנים 1976 ל-1978 למדה באוניברסיטת שיקגו, אך את התואר הראשון שלה היא השלימה באמפייר סטייט קולג'.
בספר העיון שלה, Stagestruck: Theater, AIDS, and the Marketing of Gay America (1998), שזכה בפרס סטונוול, טוענת שולמן כי חלק משמעותי מן העלילה של מחזמר הלהיט משנת 1996 "רנט" נלקח מספרה People in Trouble.
העלילה הטרוסקסואלית של "רנט" מבוססת על האופרה "לה בוהם", ואילו העלילה הלהט"בית דומה מאוד לעלילת ספרה של שולמן.
אבל שולמן לא תבעה על הפרת זכויות יוצרים.
בשנת 2009, פרסמה שולמן ספר עיון נוסף, Ties That Bind: Familial Homophobia and Its Consequences, אשר היה מועמד לפרס למדה לספרות.
"סלייט" מנה את הספר כאחד מ-"10 הספרים הלא ידועים הטובים ביותר", וכתב העת GalleyCat קרא לו אחד מהספרים הטובים ביותר שלא זכו להכרה באותה השנה.
הספר גם היה מועמד לפרס למדא לספרות.
ספרה הבא היה Israel/Palestine and the Queer International, ב-2012, שאף הוא היה מועמד לפרס למבדא לספרות.
שולמן נכללה ברשימת Publishers Weekly כאחת מ-60 הסופרים התת-מוערכים ביותר.
הרומן העשירי של שולמן, The Cosmopolitans, נבחר על ידי Publishers Weekly כאחד הרומנים האמריקאים הטובים של 2016. באותה שנה היא פרסמה את ספר העיון Conflict Is Not Abuse, אשר נכנס למהדורה חמישית כבר באותה השנה, וזכה בפרס Publishing Triangle לספר העיון הטוב ביותר של 2016.
כבר בילדותה השתתפה יחד עם אמא במחאות נגד מלחמת וייטנאם.
בעת לימודיה לתואר, הייתה פעילה באיגוד הנשים של אוניברסיטת שיקגו.
מ-1979–1982, שולמן הייתה חברה בוועדה למען זכות ההפלה ונגד שימוש לרעה בעיקור (CARASA) ולקחה חלק במחאת פעולה ישירה שבה היא וחמש נשים אחרות (שכינו עצמן The Women's Liberation Zap Action Brigade) שיבשו שימוע נגד הפלות בקונגרס.
היא הצטרפה ל-ACT UP, קואליציית AIDS, בשנת 1987, ונעצרה כאשר הארגון השתלט על תחנת גרנד סנטרל כמחאה על מלחמת המפרץ.
ב-1987, שולמן והקולנוען ג'ים האברד ייסדו את פסטיבל הקולנוע הניסיוני הגאה של ניו יורק.
הפסטיבל מתקיים מזה יותר מ-30 שנה (שמו שונה עם הזמן ל-MIX).
ב-1992, שולמן וחמש נשים נוספות יסדו את ארגון "הנוקמות הלסביות" (Lesbian Avengers), קבוצת פעולה ישירה.
בסבב ההשקה לספרה Empathy, שולמן ביקרה בחנויות ספרים להט"ביים באזור הדרום כדי להקים סניפים חדשים לארגון.
פעילויות מרכזיות של הארגון כוללות את ייסוד מצעד הדייקיות, ושליחת קבוצות של מארגנות צעירות למיין ואיידהו כדי לסייע במאבקים מקומיים נגד יוזמות חקיקה אנטי-להט"ביות.
שולמן עבדה חמש שנים עם ארגון האירים-אמריקאים הגאה במאבק שלהם לצעוד באופן גלוי במצעד יום פטריק הקדוש.
היא נעצרה במצעד כל אחת מהשנים האלה, אבל מעולם לא הורשעה.
הם ניהלו לפחות 187 ראיונות עם החברים הנותרים של ACT UP בניו יורק.
הלן מולסוורת, לשעבר האוצרת של מוזיאון הרווארד לאמנות, יצרה תערוכה באוניברסיטה מן העדויות שבעל פה, עם לוחות המציגים אקטיביזם איידס ואמנות של אקטיביזם.
התערוכה נפתחה באוקטובר 2009 ועברה לגלריה בניו יורק לבן בסתיו של 2010. הרווארד רכשה את הארכיון עבור האוסף שלה, תוך שמירה על גישה חופשית, והכספים שימשו להפקת הסרט United in Anger.
בשנת 2009, שולמן דחתה הזמנה להרצות באוניברסיטת תל אביב, בתמיכה בתנועת ה־BDS הפלסטינית.
היא ארגנה סיור של מנהיגים מתנועת הסולידריות הלהט"בית במאבק הפלסטיני, המשלחת הראשונה מסוגה לפלסטין, ויזמה את הכנס Homonationalism and Pinkwashing במרכז ללימודי להט"ב של אוניברסיטת העיר ניו יורק.
היא חברה בוועדה המייעצת של ארגון קול יהודי לשלום, והיא יועצת הסגל של סטודנטים למען צדק בפלסטין במכללת סטטן איילנד.
שולמן הייתה רכזת הקמפיין בארצות הברית לשחרור טארק לובאני וג'ון גרייסון מבית הכלא בקהיר.
הקמפיין, אשר כלל אלפי מתנדבים ברחבי העולם, הצליח להציל את האסירים הקנדים בתוך 50 ימים, זמן קצר באופן יוצא דופן לשחרור אסירים פוליטיים בינלאומיים.
בין השנים 1979–1994 כתבה שולמן 15 מחזות שהופקו ועלו לבמה בתוך תנועת האוונגרד "Downtown Arts Movement" בניו יורק, בהמזרח הכפר.
שולמן התקבלה למעבדת התיאטרון של פסטיבל הסרטים סאנדנס בשנת 2001 עם המחזה שלה, Carson McCullers.
המחזה עלה לבמה בבכורה העולמית בשנת 2002. בעקבות הצלחה זו, היא כתבה שני מחזות בהזמנה מ-South Coast Repertory: Made in Korea, המבוסס על זכרונותיו של מי אוק ברונינג, ו-Mercy.
שני המחזות הוצגו במספר קריאות וסדנאות.
ב-2007, עלתה לבמה הפקה של "שונאים – סיפור אהבה", מאת יצחק בשביס-זינגר, אותו עיבדה שולמן כמחזה.
בסתיו 2009, שולמן ושריל דוניה כתבו את התסריט לסרטה של דוניה, The Owls.
בכורת הסרט העולמית הייתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין בינואר 2010. והיא ודוניה אז כתבו סרט למבוגרים, Mommy Is Coming, אשר הופק בגרמניה על ידי יורגן ברונינג.
הסרט נבחר עבור פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין של שנת 2012.
היא מפיקה-שותפה עם ג'ים האברד בסרטו התיעודי United in Anger: A History of ACT UP שהוקרן לראשונה במוזיאון לאמנות מודרנית.
ההקרנה הבינלאומית הראשונה של הסרט התקיימה ברמאללה.
"Jason and Shirley" (בוים על ידי סטיבן וינטר, 2015)
"Mommy Is Coming" (בוים על ידי שריל דיון, 2011)
"The Owls" (בוים על ידי שריל דיון, 2009)
שתי מלגות הקרן לאמנויות של ניו יורק - סיפורת ומחזאות
פרס קסלר לתרומה מתמשכת ללימודי להט"ב
עמיתה במכון למדעי הרוח, אוניברסיטת ניו יורק
שני פרסי סטונוול לספרות להט"ב, מטעם איגוד הספריות האמריקאי
שני פרסי פרסום Publishing Triangle (סיפורת ועיון)
2018 פרס ביל וייטהד על מפעל חיים
שרה שפירא (1866–1932?) הייתה משוררת עברייה שחייתה באימפריה הרוסית וברוסיה.
ידועה בזכות שירה "ציון", שנודע לפי מילות הפתיחה שלו, "אל טל ואל מטר".
שפירא נולדה בשנת 1866. סבה, ישעיה מאיר שפירא, היה רב ואב בית דין בקהילת יהודי צ'ורטקוב שבגליציה.
אביה, ד"ר דוד בנימין שפירא, היה רופא בעיר דינבורג שברוסיה (היום דאוגבפילס בלטביה), ופרסם מאמרים בעיתונות העברית.
היא גדלה בדינבורג וכן אצל סבה בצ'ורטקוב.
פרסמה מאמרים ושירים בכתבי עת עבריים.
שירה "ציון", שנודע לפי מילות הפתיחה שלו, "אל טל ואל מטר" (שמקורן בקינת דוד), פורסם בשנת 1887, בכרך השני של השנתון "כנסת ישראל" שבעריכת שאול פנחס רבינוביץ (שפ"ר).
ארבע שנים לאחר פרסום השיר הלחין אותו דוד קבונובסקי, מלחין יהודי-רוסי שפעל באודסה בסוף המאה ה-19. השיר התקבל בהתלהבות ביישוב, ונדפס בשירונים ציוניים רבים.
בשנת 1901 עבדה כמורה באודסה, והשתתפה בוועידת "חובבי ציון" שהתכנסה בעיר.
קיימה קשר מכתבים עם המשורר יהודה לייב גורדון (יל"ג), שאף הקדיש לה ארבעה משיריו.
גם המשוררים יצחק רבינוביץ ויהודה ליב גמזו כתבו לה שירי תהילה.
אחרי המהפכה הרוסית עברה להתגורר במוסקבה עם אביה.
עבדה בקיטלוג ספרים עבריים במחלקה העברית-היהודית של ספריית לנין, והייתה עוזרתו של מנהל המחלקה, שמואל אייזנשטדט.
שרוד (בהונגרית: Sarród) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בשרוד מספר התושבים נמצא בירידה.
בשרוד חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
שרוביפטריקס (שם מדעי: Sharovipteryx; מילולית: "כנפי שרוב") הוא סוג נכחד של זוחל דיאפסידי קטן מקבוצת הפרוטורוזאוריה, שחי במשך אמצע עד סוף הטריאס של מרכז אסיה לפני 230 עד 225 מיליון שנה מזמננו.
המאובנים שלו התגלו בתצורת מדייגן שבקירגיזסטן (במקור בברית המועצות) והם תוארו ב-1971. במקור הסוג נקרא בשם: Podopteryx - "כנפי רגליים", אך שם זה הועבר לסוג שפירית אוסטרלית.
שמו החדש קרוי על שם החוקר הרוסי שתיאר אותו לראשונה, אלכסנדר גריגורוביץ' שרוב .
סוג זה נחשב ליחיד בבני משפחת השרוביפטריגיים, עד לגילוי הסוג אוזימק (Ozimek) ב-2016. במראהו היה קרוב ללונגיסקואמה, אשר חי לצידו, אך בעל מבנה אווירודינמי שהזכיר סנאים דואים או לטאות דואות.
זוחל קדום זה הגיע לאורך 15 סנטימטרים, ולמשקל של 7.5 גרם והוא היה בעל מבנה קל ורגליים בעלות מפרקים ארוכים מאוד שביניהם בלט כנראה קרום עור (שלא השתמר במאובנים), ועזר ליצור הקדום לדאות בין העצים.
כמה מהחוקרים מעריכים שהוא היה מאבות הפטרוזאורים המודרניים, אם כי לא נמצאו הוכחות לכך.
למעשה מבנה הזוחל לא היה מאוד אווירודינמי, אך הזכיר במראה כנף דלתא של מטוס קרב.
לעומת הגפיים האחוריות הנמתחות שלו והזנב הארוך, הגפיים הקדמיות היו זעירות ביותר ושימשו רק לאחיזת ענפים.
המבנה הדו-זוויתי היה מתאים יחסית לדאייה ושמירת לחץ אווירי אך לא למעוף אמיתי.
שרה שטיין היא מיני-סדרת טלוויזיה גרמנית מרשת ARD.
קתרינה לורנץ מגלמת פקחית במשטרת ברלין בשם שרה שטיין.
לאחר שפגשה את הפסנתרן הישראלי דייוויד שפירו (איתי טיראן), היא יוצאת אחריו לתל אביב, שם נערכים אירועי הסדרה.
הפרק הראשון הוקרן ב-2 יולי 2015 בבכורה בפסטיבל הסרטים במינכן ושודר בערוץ Das Erste במרץ 2016.
רצח די ג'יי ישראלי המכונה תמר הופך לאתגר עבור שרה שטיין, שכמעט ולא מעוניינת בחקירת רצח בעל רקע דתי.
אלא שהלחץ הציבורי לפתרון התיק הולך וגובר וקיים חשד שיכול להיות רקע פוליטי לפשע.
חברו של הנרצח, ח'אלד הפלסטיני ומשפחתו עומדים במרכז החקירה.
כשאביו של ח'אלד מודה ברצח, שרה שטיין נבהלת כי תיתכן תפנית ורקע נסתר יותר למקרה זה.
היא חופרת עמוק יותר ובכך מזניחה את חייה הפרטיים, כולל אהובה החדש, המוזיקאי הישראלי דייוויד.
אלא שהחקירה מביאה אותה עד לתל אביב.
קתרינה לורנץ – שרה שטיין
קתרינה מארי שוברט – אנה רודק
איתי טיראן – דוד שפירו
סמואל פינצי – הפקח יעקב בלוק
שרה שוורץ (7 באפריל 1958 – 11 בנובמבר 2002) הייתה שוטרת במשטרת ישראל, שעוטרה בעיטור האומץ של המשטרה.
שרה שוורץ נולדה ברחובות וגדלה בנס ציונה.
ב-29 במאי 1989 הצילה השוטרת שוורץ ילד ממלתעות כלב שתקף אותו.
ב-4 בספטמבר 1990 היא עוטרה על פעולתה בעיטור האומץ.
ב-11 בנובמבר 2002 נהרגה שוורץ בתאונת דרכים בנס ציונה תוך כדי מילוי תפקידה.
היא נפגעה על ידי אופנוע כבד, פונתה לבית חולים ומתה שם מפצעיה.
לאחר מותה הועלתה לדרגת רב-נגד.
שרה שוורץ הניחה אם, בעל ושתי בנות.
היא נקברה בבית הקברות הצבאי בנס ציונה.
שרה שלום (נולדה ב-8 ביולי 1950 בתל אביב) היא תסריטאית, סופרת, משוררת, ואמנית רב תחומית.
יצירותיה ראו אור בספרים, בתקליטורים, בקלטות אודיו ווידאו, במשחקי מחשב, בתוכניות טלוויזיה, בסרט ובעבודות אמנות בין תחומית.
כיוצרת היא מכוונת את כישוריה למען הקהילה, למען אוכלוסיות בעלות צרכים מיוחדים ומגזרים שונים.
בעבודתה במט"ח (המרכז לטכנולוגיה חינוכית) פיתחה, כתבה וערכה תוכניות רבות עבור אוכלוסיות אלו.
היא הייתה התסריטאית היחידה במספר תוכניות של סדרת הטלוויזיה "פרפר נחמד" המקורית.
שרה שלום היא דור שני לשואה ואחד הנושאים הבולטים ביצירתה הוא הנצחת זכר השואה, נספיה ושורדיה גם מהפן האשכנזי של אמה (מפולין) וגם מהפן הספרדי של אביה (סלוניקי יוון).
שרה שלום למדה בתיכון עירוני א' בתל אביב עד שנת 1968 בהמשך החלה ללמוד ספרות באוניברסיטת תל אביב.
לימודיה נקטעו עם לידת בנה השני, היא פנתה ללימודי רוח וחברה באוניברסיטה הפתוחה, וסיימה תואר ראשון בהצטיינות.
לאחר הולדת הבת השלישית והיציאה המחודשת אל שוק העבודה עברה הכשרה בנחיית קבוצות בבית ברל, ורכזי חינוך מבוגרים במסגרת מחלקת החינוך של אוניברסיטת ת"א.
כמו כן, למדה שלום לתואר שני בחינוך בלסלי קולג' במגמת שילוב אמנויות בתוכניות לימודים.
בנוסף לכך למדה נושאים אמנותיים מגוונים כמו תסריטאות בהנחיית הבמאית ציפי טרופה באוניברסיטה הפתוחה.
דרמטורגיה, בהנחיית אורי אגוז במאית, מחזאית ותסריטאית ממקימי איגוד במאי התיאטרון הישראלי, וחברת הוועד המנהל של ארגון השחקנים בישראל (שח"ם).
שלום למדה, בסדנת מחול יצירתי "גילה" בהנחיית הכוריאוגראפית גלית ליס ובחממת אופיר למדה בקורס "אנשים יוצרים אמנות", בהנחיית האמנית שולי בריסקין.
עם צאתה לגמלאות למדה שרה כתיבה עיתונאית בהנחיית העורכת שוש ברקאי והשתתפה במערכת עיתון הגמלאים של הרצליה "כיוון חדש".
היציאה לגמלאות אפשרה לשרה להתפנות אל מה שהיא קוראת "שפת הלב", לימודי תרבות הלאדינו ושפת הלאדינו במרכז לחקר הלאדינו באוניברסיטת בר-אילן.
לימודים שתרמו רבות לכתיבת סיפורים ושירים נוסטלגיים בעברית מתובלת בלדינו ולפרסומם באתר שלה וכן בספרים שכתבה "אין גלים בים סלוניקי" ו"בזוס בים תל אביב".
יצירותיה ראו אור בספרים, בתקליטורים, בקלטות אודיאו ווידאו, במשחקי מחשב, בתוכניות טלוויזיה, בסרט ובעבודות אמנות בין תחומית.
בעבודתה במט"ח (המרכז לטכנולוגיה חינוכית) פיתחה תוכניות לימודים, כתבה וערכה תוכניות רבות עבור אוכלוסיות אלו ועבור מערכת החינוך.
בנוסף עסקה בהנחיית כותבים בנושאים של הקניית השפה והלשון, הבנת הנקרא, עידוד קריאה וכתיבה יצירתית, הקניית עברית כשפה שנייה, ועוד.
שלום היא חברה באקו"ם – אגודת קומפוזיטורים, מחברים ומו"לים.
כמן כן, חברה בתל"י – תמלוגים ליוצרי הקולנוע והטלוויזיה בישראל.
שלום הייתה התסריטאית היחידה במספר תוכניות של סדרת הטלוויזיה "פרפר נחמד" המקורית.
הסדרה היא תוכנית של הטלוויזיה החינוכית הישראלית לילדים בגיל הגן.
הסדרה דנה, באמצעות שיח בין מנחים לבובות, בדילמות וסוגיות שונות מעולמם של הילדים, וכן בתכנים חינוכיים כגון פרקים המוקדשים לחגי ישראל.
הפקת התוכנית לטלוויזיה החינוכית החלה בינואר 1981, והפרק הראשון שודר ב־31 במרץ 1982. פרקי התוכנית שודרו פעמים רבות בשידורים חוזרים.
הסדרה נמצאת כמעט בכל בית בישראל על גבי תקליטורים ובערוץ יוטיוב גם בשנת 2020 בישראל ומחוצה לה.
בין השנים 1986–2006 כעשרים שנה עבדה במט"ח (המרכז לטכנולוגיה חינוכית) ופיתחה תוכניות לימודים מגוונות.
שלום הייתה חלק מצוות הפיתוח של התוכנית "הכל חדש", הקניית עברית כשפה שנייה לילדים עולים חדשים שהעברית אינה שפת האם שלהם.
התוכנית פותחה עם העלייה הגדולה מרוסיה בשנות התשעים, במהלך פיתוח התוכנית כתבה שני ספרים.
בין השנים 1990–2004 פיתחה, ערכה, כתבה, הנחתה כותבים ועמדה בקשר עם מורים מהמגזר הערבי בתוכניות "עברית זה כיף".
במסגרת התוכנית שרה שלום כתבה עשר חוברות לתלמיד וכן חוברות למורה.
התוכנית "עברית זה כיף" נועדה להקניית השפה לילדי המגזר הערבי, ולקרובם אל השפה והתרבות של האוכלוסייה היהודית.
עבודתה נעשתה תוך שיתוף פעולה הדוק עם המפקח על לימודי העברית כשפה שנייה במגזר הערבי ועם מורים ומורות מבתי ספר ערביים.
לאור הצלחת התוכנית הוחלט להרחיבה מכיתות ב'–ו', ולהמשיכה בחטיבות הביניים, בשם "עברית זה כיף למתקדמים".
במסגרת התוכנית לחטיבות הביניים שרה פיתחה, כתבה, הנחתה כותבים וערכה ארבעה ספרים לתלמיד וחוברות עזר למורה.
כתוספת לחומרי הלימוד היא תסרטה דיאלוגים לקלטות שמע "עברית זה כיף", המלוות את התוכנית ומעשירות אותה בהקניית הבנת הנשמע, במיומנויות שפה מדוברת וכן כללה קטעים מתוכנית הטלוויזיה החינוכית "בלי סודות", ושילובם בתוכנית "עברית זה כיף".
עקב דרישת בתי הספר במגזר הערבי פיתחה שרה שלום תוכניות לקריאת העשרה שכללו את:
"לקרוא בכיף" סדרה בת 80 ספרונים לילדים בכיתות ב'–ו'.
הסדרה בנויה ברמות קריאה ותוכן מדורגות, לפי גילאי הקוראים ומושאי התעניינותם, ומאוירת בסגנונות איור מגוונים.
גיליונות "כיף" לתלמידי חטיבות הביניים, במתכונת של מגזין, שבהם מידע מגוון המעודד קריאה, מקרב את הקוראים אל עולם כתבי העת, ומרחיב שפה וידע כללי.
שרה שלום פיתחה וכתבה מספר חוברות במסגרת התוכנית "אשכולית" להקניית לשון ושפה לילדים שעברית היא שפת האם שלהם.
ניסיונה בתוכנית זו תרם להסבת החומר ולהתאמתו להקניית לשון ושפה במגזר החרדי.
במסגרת התוכנית ששמה "רימון" נכתבו חוברות, בהן עסקה שרה בהנחיית כותבים מהמגזר החרדי ובעריכה.
תוכניות מתואמות ללומדים ברמות שונות
ללומדים ברמות שונות, דוברי עברית כשפת אם, כתבה שרה מספר תוכניות לפיתוח מיומנויות קריאה והבנת הנקרא.
במסגרת התוכנית "צעד צעד" היא כתבה סדרת סיפורים לכיתות הנמוכות בבית הספר היסודי, שבה כל סיפור מעובד ומדורג לשלוש רמות, לשם הנגשה אל תלמידים ברמות שונות.
במסגרת התוכנית "מובן מאליו" (שח"ק, שיפור חיזוק הקריאה), שרה שלום כתבה סדרת חוברות המיועדת לבני נוער המתקשים בקריאה שבה התכנים מתאימים לבני נוער.
שפת הכתיבה, ואוצר המילים נועדה לעידוד קריאה.
אחת החוברות נקראה "על כלבים ואנשים" שמופיעה בספריה הלאומית.
ניסיונה הרב בפיתוח וכתיבה עבור קהלי יעד בעלי צרכים מיוחדים גרם לשרה שלום ליזום בהתנדבות את פיתוח התוכנית "סיפור בשבילכם" עבור מבוגרים בעלי פיגור קל ובינוני.
התוכנית כוללת סיפורים ששרה כתבה במיוחד עבור אנשים אלו לאחר הכרות איתם ולמידת צורכיהם מאנשי מקצוע.
הסיפורים הוקראו להם על ידה בספריה העירונית בהרצליה, ועודדו אותם לקריאה, להאזנה, לשיחה, ויותר מכל לשילובם בקהילה.
לאחר הצלחת הפיילוט פיתחה שרה דפי עבודה שמלווים את הסיפורים ונועדו לחיזוק הבנת הנשמע, הבנת הנקרא, הבנת הקשר בין איור לתמונה, כתיבה, הבעה בעל פה, שילוב בקהילה ועוד, וכן דף פעילויות נלוות למטפל, כלי עבודה להעברת הסיפורים ולפעילויות נוספות.
הפיילוט לדפי עבודה אלו נעשו בהנחייתה בהתנדבות.
התוכנית כולה הוצגה על ידי שרה שלום וזכתה להתעניינות רבה, בכינוס הארצי הרביעי בנושא "הטיפול באדם עם פיגור שכלי" שנערך על ידי מדינת ישראל, משרד הרווחה, האגף לטיפול באדם המפגר, במלון דויד אינטרקונטיננטל תל אביב מאי 2005.
עבודה עם פרופסור שלמה הרמתי
שלום עבדה עם פרופסור שלמה הרמתי ותרמה מניסיונה לפיתוח הסדרה "שלום קריאה" שפותחה על ידו בשיטת השכתוב הדידאקטי.
מטרתה להקל על קוראים צעירים שמתחילים דרכם בקריאה ולעודדם באמצעות הקפדה על משפטים קצרים, בהירות טקסט ועימוד גרפי.
הסדרה הוצאה לאור ב"מסדה" וב"מודן".
עבור סדרה זו כתבה את ספריה "רוני קטשופ" ו"חגואל".
בספרה "חגואל" השתתפה בניסוי נוסף של בדיקת התאמת ניקוד חלקי בספר וכיצד הוא משפיע על רהיטות הקריאה של תלמידים בכיתות הנמוכות ועל הבנת הנקרא.
סדרת ההמשך לגילאים גבוהים יותר נקראת "שעת קריאה" ועבורה כתבה שרה את הספרים "מה רע להיות סקרן", "ג'מבו" ו"לא יודע להפסיד בכבוד".
ב-17 במרץ 2010 שרה שלום השתתפה וגם הנחתה את אירוע האמנות "אישה 10".
תערוכה קבוצתית בתחומי יצירה ציור, פיסול, צילום, כתיבה יוצרת, אופנה ועוד.
התערוכה ארחה רב שיח "בשביל זה היה שווה לשרוף את החזיות?" בהשתתפות אמנים אורחים.
ביוני 2019 התפרסם הספר "כיס הסודות" בו שרה שלום שיתפה פעולה עם ורד כתר בכתיבת הסיפורים בספר המשותף שלהן.
הספר נכתב כדי לתת מענה לדילמות אופייניות בחיי נשים מבוגרות המתוארות על ידי שרה שלום בחריזה קלילה והומוריסטית.
בתקליטור המצורף לספר, הצעות לטיפול בכל דילמה בשיטה הוליסטית של ורד כתר שהיא מורה מומחית לתנועה, מודעות וצמיחה.
במכון לקידום נוער ליצירתיות ולמצוינות מיסודה של ד"ר אריקה לנדאו פיתחה שרה שלום חוגים עבור בני נוער בנושאי "חשיבה יצירתית" ו"כתיבה יצירתית – גם אני יכול", והדריכה בהם.
במסגרת מתנ"סים וספריות ערכה סדנאות לקבוצות הורים וילדים בנושאים של "שילוב אמנויות בשילוב דורות", "יום המשפחה שלי", "בנות מצווה – אמהות ובנות" ועוד.
כמו כן פיתחה והנחתה סדנאות לקבוצות מבוגרים בנושאים שונים, בהם כל מפגש החל ביצירה אישית שהיוותה טריגר להכנסת העיניים אל העולם הפנימי, ויציאה אל שיחה קבוצתית ושיתוף.
"זיכרון בסלון" שרה מספרת את הסיפור האישי של הוריה ושלה כדור שני לשואה, במפגשים למבוגרים, לבני נוער בחטיבת הביניים, בתיכון ולנוער "כנפיים של קרמבו".
מפגשים הכוללים הצגת ציורים ועבודות אמנותיות.
כתיבת עמודי הנצחה באתר "דורות ההמשך ממוריאליין".
שרה שלום עסקה בהתנדבות, בפיתוח תוכנית "סיפור בשבילכם" עבור מבוגרים בעלי פיגור בינוני וקל.
"ניצוצות – לעוף רחוק", מפגשים עם בני נוער בנושא "איך מפתחים הקשבה של אמן יוצר".
"אור לדור", עריכת ספרי חיים של קשישים שנכתבו בשיתוף עם בני נוער.
"בית פוסטר", ערוץ הסרטים של הרצליה.
"כיוון חדש", חברת מערכת וכותבת במגזין למען אוכלוסיית הקשישים בהרצליה.
יועצת פנאי לבני הגיל השלישי
חברת מערכת בתוכנית רדיו לגמלאים בהתנדבות, מתנדבת בכתיבה, בעריכה ובהגשה במערכת תוכנית הרדיו לגמלאים "שישי לגיל השלישי" מטעם "קול האוניברסיטה" של אוניברסיטת רייכמן, בשיתוף עם עיריית הרצליה.
ספרים, תוכניות לימודים, טלוויזיה, רדיו, שירים ועבודות אמנות שהוצגו בתערוכות ובגלריות, בספריה "אין גלים בים סלוניקי" ו"בזוס בים תל אביב", ובאנתולוגיות של הוצאות ספרים שונות.
שרה שלום היא דור שני לשואה ואחד הנושאים הבולטים ביצירתה הוא הנצחת השואה, נספיה ושורדיה גם מהפן האשכנזי של האם (מפולין) וגם מהפן הספרדי של האב (מסלוניקי יוון).
קהל היעד – ילדים, נוער ומבוגרים
תסריטאית בתוכנית של הטלוויזיה החינוכית (טח"י) "פרפר נחמד"
יוצרת סרט על אמה "אם לא אני מי יחיה?!" חלינה חגואל שורדת שואה
וידאו, "סופרים קוראים", מרכז הספר והספריות בישראל
פרופסור שמואל רפאל העומד בראש "המרכז לחקר תרבות הלאדינו באוניברסיטת בר-אילן":
גרשון ברגסון,"ספרי קריאה לילדים" קטלוג מנומק ומפתחות (מספר 6–1992) משרד החינוך והתרבות המזכירות הפדגוגית, המדור לסיפרות ילדים, "החבורה בעקבות השודד", עמ' 22
גרשון ברגסון, "מצא את הנושא" נושאים ייחודיים בספרות הילדים והנוער, קרן הספריות לילדי ישראל, "החבורה בעקבות השודד", עמ' 152
ספרים חדשים בהוצאת שוקן עיתון "הארץ", 7 בדצמבר 1990
נעמי גבעון, תופסים ראש בלשי, "הד הקריות", 1 בפברואר 1991
דליק ווליניץ, "החבורה, מקומית דווקא", צומת השרון, 8 במרץ 1991
העיתון לילדים פילון מראיין את שרה שלום, "פילון" מס' 336, 15 בפברואר 1991
לאה איני, לילדים ולנוער, "הד החינוך", גיליון 9, מאי 1998
טלי בן סירא, "הורים וילדים אתגר לקטנים" גיליון 112, מאי 1997
מארק רייך, "לקרוא בכיף", ידיעות חיפה, 18 באפריל 1997
שרית פרקול, "להיות משפחה", גיליון דצמבר 1997
שרית פרקול, מעריב מוסף "סגנון ", מדור "חדר משפחה", 26 במרץ 1997
שרית פרקול, גאוות יחידה, מעריב מוסף "סגנון"
על "מה רע להיות סקרן"
בינה אופק, ספרים חדשים, "ידיעות אחרונות לילדים", 20 במרץ 1991
מרי רייזל, "מעריב " מוסף לספרות טחנת רוח", 27 ביולי 1990
בינה אופק, ידיעות אחרונות לילדים, 10 ביוני 1992
על הסרט "אם לא אני מי יחיה – חלינה חגואל שורדת שואה"
ליהי לאופר, "המסע של חלינה", הדור השלישי "ידיעות השרון", 20 באפריל 2012
בילי בסרגליק, "אם לא אני", מקומון "קול הרצליה", 20 באפריל 2012
יהודה אטלס, "שיר שאני אוהב" על ילדים ספרים ואנשים", שבועון 7 ימים, ידיעות אחרונות, 19 במאי 1989
נירית צוק, "היא הייתה מתחילה לספר, והדמעות היו זולגות", באתר עשר פלוס, 4 באפריל 2021
שלום נולדה ב־8 ביולי 1950 בתל אביב להורים ניצולי שואה.
אמהּ מוורשה, פולין, ואביהּ מסלוניקי, יוון.
נישאה ליצחק שלום במרץ 1970, ועברה להתגורר בהרצליה.
שרוד (בהונגרית: Sarud) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בשרוד מספר התושבים נמצא בירידה.
יהודים חיו בשרוד במאה ה-18 ובמאה ה-19. החל משנת 1885 החלו יהודי הכפר להיות כפופים לרבנות טיספירד ובשנת 1944 נרצחו מהכפר יהודים רבים בשואת יהודי הונגריה.
שרה תומפסון היא שחקנית קנדית.
מוכרת בין היתר מתפקידה בתור מולי רוס בדרמה המשפטית "נטל האמת" (אנ') (2018–2019) ובתור ונסה קלארק בסדרת המסתורין של נטפליקס, "אחד מאיתנו משקר" (2021–2022).
תומפסון נולדה וגדלה בוויניפג, מניטובה.
היא התחילה לרקוד כשהייתה בת 3 והמשיכה לרקוד במשך כל שנות לימודיה בתיכון.
בגיל 18 לאחר שנפצעה, היא הפסיקה לרקוד והחליטה להתמקד במשחק.
היא למדה במשך תקופה באקדמיה לקולנוע של ניו יורק (אנ').
בשנת 2008 הופיעה לראשונה בקולנוע בתפקיד קטן בסרט הריקודים "להגשים את החלום" את דמותה הצעירה של לורין, אותה גילמה בבגרותה השחקנית מרי אליזבת' וינסטד.
תפקידה הראשי הראשון שלה היה בשנת 2018 כשכיכבה בסדרת הדרמה המשפטית "נטל האמת".
בהמשך, השנה שבה עם תפקידה לעונה השנייה.
עוד ב-2018, היא שיחקה בסרט "Night Hunter" לצד הנרי קאוויל ובן קינגסלי.
בשנת 2019, היא הצטרפה לעונה השישית של סדרת המדע הבדיוני הפוסט-אפוקליפטית "המאה" של רשת The CW, בתפקיד ג'וזפין לייטבורן, אחת מהנבלים של הסדרה.
היא קיבלה את התפקיד לאחר שריצ'רד הרמון ששיחק עימה בסרט Return, המליץ לה להיבחן לתפקיד, היא שלחה את קלטת האודישן שלה ובסופו של דבר לוהקה לתפקיד.
בשנת 2021 שיחקה בתפקיד משנה בסדרת הדרמה "אחד מאיתנו משקר" מבית שירות הזרמת המדיה "Peacock".
שנה לאחר מכן, שודרה לתפקיד משמעותי יותר בעונה השנייה.
תומספון אובחנה כחולת אפילפסיה בגיל 16.
תומפסון היא פעילה בפרויקט Orange Daisy, קמפיין המבקש לקדם בריאות נפשית אצל נשים צעירות.
+שנהסרטתפקידהערות2008להגשים את החלום (אנ')לורין הצעירה2016Lovesickמלצרית2018אני עדיין רואה אותך (אנ')ג'נין2019Night Hunterג'ולי2020The Returnבת'
+שנהסדרהתפקידהערות2017Channel Zeroבחורה עם שיער ורודפרק: "The Hollow Girl"2018GONE: My Daughterטיפאניסרט טלוויזיה של LMN (אנ')2018–2019נטל האמת (אנ')מולי רוסתפקיד ראשי (עונות 2-1); 15 פרקים2019–2020המאהג'וזפין לייטבורן6 פרקים2021מכושפות: הדור החדשג'וליפרק: "Yew Do You"2021–2022אחד מאיתנו משקרנסה קלארקתפקיד ראשי (2 עונות); 16 פרקים
שרווין האג'יפור (בפרסית: شروین حاجیپور; נולד ב-30 במרץ 1997) הוא זמר איראני המוכר בזכות שירו בראיי (מבוטא "בַּרָאיֶה"), אשר תואר כ"המנון" של הפגנות מהסא אמיני.
הוא נעצר ב-29 בספטמבר 2022, יומיים לאחר פרסום השיר, ושוחרר בערבות כמעט שבוע לאחר מכן.
האג'יפור למד כלכלה באוניברסיטת מאזנדראן .
הוא נכנס לעולם המוזיקה בגיל שמונה, כשהשתתף בחוג כינור, וסיים מספר חוגי מוזיקה נוספים בהמשך.
כשלמד בתיכון, הוא התחיל ליצור מוזיקה באופן מקצועי.
בעת שלמד באוניברסיטה, הוא הלחין מוזיקה להצגות תיאטרון ולמטרות עריכה.
רק מאוחר יותר הוא התחיל לשיר בעצמו.
בגיל 22 האג'יפור השתתף בתוכנית הריאליטי המוזיקלית אַסְרֵה זַ'דִיד ("העידן החדש") , בה העפיל לגמר הסיבוב השני בעונה הראשונה.
מאוחר יותר, המנהל האמנותי של התוכנית הודיע כי רשות השידור האיראנית חששה כי הוא יגרום לבעיות בהמשך.
בראיי צבר מעל ל-40 מיליון צפיות בעמוד האינסטגרם שלו, תוך פחות מיומיים.
הנושא המרכזי של השיר הוא תמיכה בנשים, על ידי שימוש בסיסמת המחאות "אישה, חיים, חופש".
ב-29 בספטמבר 2022 האג'יפור נעצר בעקבות הוצאת השיר "בַּרָאיֶה".
זמן קצר לאחר מעצרו, הוא הוכרח להסיר את השיר מפלטפורמות המדיה החברתית שלו על ידי סוכני הביטחון של משמרות המהפכה האסלאמית של איראן.
סוכנות הידיעות תסנים, המזוהה עם חיל משמרות המהפכה, פרסמה גרסה ערוכה של הסרטון, עם תמונות המציגות את הישגי הרפובליקה האסלאמית, במקום התמונות המקוריות.
ב-4 באוקטובר 2022, האג'יפור שוחרר בערבות "כדי שהתיק שלו יוכל לעבור את ההליך המשפטי", לדברי מוחמד קארימי, תובע בפרובינציית מאזנדראן הצפונית.