tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן עזב את המועדון לתקופה קצרה, וכשחזר החל להשתלב בהרכב הקבוצה, ובמקביל שיחק במדי הנבחרת הצעירה של קרואטיה, במדיה ערך 10 הופעות וכבש שער אחד.
בשנת 2010 זכה עם היידוק ספליט בגביע.
ב-31 באוגוסט 2011 הגיע אורמוש לישראל, והושאל לקבוצת הפועל תל אביב.
ב-11 בספטמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה, כשנכנס כמחליף בניצחון 0–1 על בית"ר ירושלים.
בסך הכל כבש אורמוש חמישה שערים במדי הפועל תל אביב בכל המסגרות בעונת 2011/2012, ובגמר גביע המדינה מול מכבי חיפה כבש את השער הראשון במשחק, בדרך לניצחון 1–2, וזכה עם הקבוצה בגביע.
בקיץ 2012 חזר אורמוש להיידוק ספליט, ושיחק במדיה עונה נוספת, בה ערך 26 הופעות וזכה עם הקבוצה בגביע נוסף.
ב-27 ביוני 2013 חזר אורמוש לישראל וחתם בקבוצת בני סכנין, אך שוחרר עוד לפני פתיחת העונה.
אורמוש החל להתאמן בהפועל עכו, וב-17 בספטמבר חתם במועדון.
ב-23 בנובמבר כבש אורמוש את שער הבכורה שלו במדי הפועל עכו, בניצחון 3–2 על בני יהודה, ובסך הכל כבש בעונת 2013/2014 שני שערי ליגה ב-27 הופעות.
ב-17 ביולי 2014 חתם אורמוש בקבוצת הפועל פתח תקווה, שעלתה מהליגה הלאומית עונה קודם לכן.
את שער הבכורה שלו במועדון כבש ב-4 בדצמבר, בהפסד 1–3 לבית"ר ירושלים.
את שערו השני בקבוצה כבש בניצחון 2–1 על קבוצתו לשעבר הפועל תל אביב ב-19 באפריל 2015. בסך הכל כבש בעונת 2014/2015 שני שערים ב-29 הופעות, ובסופה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית.
בספטמבר 2015 חזר אורמוש לקרואטיה וחתם בקבוצת ר.נ.ק ספליט.
בנובמבר 2016 חזר לישראל וחתם בקבוצת הפועל אשקלון, במדיה ערך 19 הופעות עד תום עונת 2016/2017. בעונת 2017/2018 כבש שבעה שערים ב-29 הופעות, ובתום העונה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית.
ב-3 ביוני 2018 חתם אורמוש לשנתיים הפועל רעננה, ובעונת 2018/2019 כבש במדי הקבוצה שער אחד ב-30 הופעות ליגה.
ב-26 ביוני 2019 חתם אורמוש בקבוצת סרייבו מליגת העל הבוסנית, ובהופעת הבכורה שלו במועדון כבש שער בהפסד 1–3 לסלטיק במוקדמות ליגת האלופות.
ב-16 בינואר 2023, לאחר חצי שנה ללא קבוצה, חתם ביגמאן קונג'יץ', גם היא מליגת העל הבוסנית.
מירצ'ה יונוץ אקסנטה (ברומנית: Mircea Ionuţ Axente; ) הוא כדורגלן עבר רומני ששיחק בעמדת החלוץ.
אקסנטה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של LPS גאלאץ.
בגיל 18 חתם בפוליטכניקה טימישוארה.
לאחר שלא מצא את מקומו בין השנים 2007–2010 הושאל לקבוצות כמו: שקולאר רשיצ'ה, אקדמיקה צלינצני, גלוריה בוזאו ואוצלול גאלאץ.
בעונת חזר לטימישוארה ועד מהרה הפך לשחקן הרכב.
ב-29 ביולי 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 1-2 נגד מייפה שהיה גם משחק הבכורה שלו במסגרת אירופית.
3 ימים לאחר מכן הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון במסגרת הליגה, אך בתום העונה ירדה טימישוארה לליגת המשנה.
בליגת המשנה אקסנטה כבש 8 שערים והיה שותף לחזרה של המועדון לליגת העל.
בתום העונה סיים את חוזהו וחתם בדינמו בוקרשט.
בבוקרשט לא השתלב ואף על פי שפתח את עונת במועדון, לקראת סיום מועד חלון העברות האחרון הוא חתם בויטורול קונסטנצה.
בקיץ עזב לראשונה את רומניה וחתם בארמיס ארדיפו אך עזב לאחר חודשים בודדים במועדון וחתם בטרגו מורש.
ב-3 בפברואר 2016 חתם במכבי נתניה מליגת העל.
הוא שוחרר, שלושה מחזורים לפני סיום העונה, לאחר שהופיע בתשעה משחקים ולא כבש שער.
בקיץ חתם בגז מתאן מדיאש.
ב-26 בינואר 2017 חתם באל-פאייסלי הסעודית.
ב-7 בינואר 2018 חתם בבוטושאן.
בקיץ אקסנטה הצטרף לדינמו בוקרשט, ובינואר חתם באוניברסיטטה קלוז'.
בקיץ אקסנטה חתם בפולי טימישוארה.
מירצ'אה מנוליו (ברומנית: Mircea Manoliu; 24 באפריל 1917 - ?) היה פושע מלחמה שרצח יהודים בפרעות יאשי בתקופת מלחמת העולם השנייה והשואה.
יון אנטונסקו ניסה במשפטו להטיל עליו, לצד צבא גרמניה הנאצית, את האחריות על אירועי פרעות יאשי.
מנוליו נולד בדורוחוי, רומניה והיה סמל ברגימנט 13 חיל רגלים בצבא רומניה.
בתקופת פרעות יאשי, הוצב מנוליו במפקדת הרגימנט בשכונה "קופואו".
אחרי המלחמה, בניסיונו לחמוק מאחריות לפרעות יאשי, טען יון אנטונסקו במשפטו, שהפרעות פרצו ביוזמתו של הסמל בעל עבר לגיונרי, מירצ'אה מנוליו ויחידות הצבא הגרמניות, שהיו מוצבות בסביבה.
מנוליו נעצר ב-13 באפריל 1945 על ידי משמרות אזרחיים של החזית הלאומית הדמוקרטית במסגרת סדרת מעצרים והוצאות להורג של אנשים בתקופת פרעות יאשי.
מבית המעצר כתב מנוליו לשר הפנים של רומניה, והודיע לו שעל מעשיו ביוני 1941, כבר נשפט ב-1941 על ידי בית הדין הצבאי של הקורפוס הרביעי של צבא רומניה, ונמצא שהירי על חמישה יהודים, שניסו לברוח בעת היותם תחת משמורתו, היה מוצדק.
בית הדין העממי, שבנוסף לשיפוט, טיפל גם בחקירות, היה חסר כלים חקירתיים מתאימים, ולא מצא דרך לבטל את טענתו המוכחת של מנוליו, לכן שוחרר מנוליו ב-9 באוגוסט 1946.
מירצ'ה לוצ'סקו (ברומנית: Mircea Lucescu; נולד ב-29 ביולי 1945) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל רומני, אשר מאמן כיום את קבוצת הכדורגל דינמו קייב, מליגת העל האוקראינית בכדורגל.
במהלך הקריירה שלו לוצ'סקו זכה 6 פעמים באליפות ליגת העל הרומנית עם קבוצתו דינמו בוקרשט, הופיע 70 פעם במדי נבחרת רומניה והיה קפטן הנבחרת במונדיאל 1970. לוצ'סקו אימן ברומניה, איטליה, טורקיה, אוקראינה ורוסיה.
ידוע כמי שאימן את קבוצת הכדורגל האוקראינית שחטאר דונצק במשך 12 שנה והיה למאמן המוצלח ביותר בתולדות הקבוצה, לאחר שזכה עמה ב-8 אליפויות ליגת העל האוקראינית, 6 גביעי אוקראינה, 6 גביעי הסופר קאפ האוקראיני ובגביע אופ"א לעונת 2008/2009.
הוא אף זכה באליפויות ליגת העל הרומנית עם דינמו בוקרשט וראפיד בוקרשט ובליגת העל הטורקית עם גלאטסראיי ובשיקטש.
בשנת 2013 הוכתר כמאמן העשור ברומניה.
מירצ'ה נולד ב-29 ביולי 1945 בבוקרשט.
את קריירת המשחק שלו החל במועדון דינמו בוקרשט כקשר ימני.
בעונת 1968/1969 הבקיע 8 שערים והופיע 28 במדי הקבוצה והוא הוכתר בשנת 1969 כשחקן השנה ברומניה.
הוא היה לשחקן קבוע בנבחרת רומניה בכדורגל ושיחק בשורותיה במונדיאל 1970.
את קריירת האימון שלו התחיל מוקדם מאוד, לאחר שפרש ממשחק פעיל בשנת 1979.
לוצ'סקו אימן זמן קצר את נבחרת הכדורגל הרומנית ותקופה ארוכה אימן בליגות הכדורגל של איטליה קבוצות כדורגל כפיזה, ברשה, רג'אנה ואינטר מילאן, אך לא הגיע להישגים משמעותיים עד שחתם בקבוצת גלאטסראיי, כמאמן קבוצת הכדורגל.
לוצ'סקו הגיע לגלאטסראיי בשנת 2000 וזכה עמה בהסופר קאפ האירופי לאחר ניצחון על ריאל מדריד.
תחת לוצ'סקו הקבוצה העפילה לרבע גמר ליגת האלופות בעונת 2000/2001, אך הודחו על ידי ריאל מדריד.
באותה שנה הוא גם הפסיד את תואר אליפות ליגת העל הטורקית בכדורגל ליריבה העירונית פנרבחצ'ה.
בעונה לאחר מכן הקבוצה העפילה לשלב המוקדמות השני בליגת האלופות והצליחה לזכות באליפות ליגת העל הטורקית, אך בסוף העונה לוצ'סקו פוטר ובמקומו הובא פתיח טרים.
ביוני 2002 הוא הוחתם בקבוצת בשיקטש, שהייתה נחושה לזכות בתארים בעונת 2003 שהייתה עבורה השנה המאה להקמתה.
תחת הדרכת לוצ'סקו הקבוצה הצליחה לזכות באליפות ליגת העל הטורקית, עם הפסד אחד בלבד באמתחתם ועם הישג שיא של 85 נקודות.
בעונת 2003/2004 הקבוצה העפילה לשלב הבתים בליגת האלופות, אך הקבוצה הודחה לגביע אופ"א לאחר שסיימה שלישית בבית ושם הודחה מהטורניר על ידי ולנסיה שלבסוף זכתה בתואר.
יכולות הקבוצה הלכו והתדרדרו ולוצ'סקו החליט לעזוב את טורקיה.
במאי 2004 לוצ'סקו הצטרף לקבוצת שחטאר דונצק והפך לדמות מרכזית בקבוצה ובעלייתה להצלחה בשנים הבאות.
התואר הראשון שלו בשורות הקבוצה הייתה הזכייה בגביע האוקראיני בעונת 2003/2004 אחרי ניצחון על קבוצת דנייפר דנייפרופטרובסק בתוצאה 2–0. בעונת 2004/2005 שחטאר זכתה באליפות ליגת העל האוקראינית.
עונה לאחר מכן, שחטאר זכתה באליפות ליגת העל האוקראינית ובסופר קאפ האוקראיני.
עונה לאחר מכן, שחטאר לא הצליחה לזכות בתואר האליפות, אך עשתה זאת בעונת 2007/2008 וזכתה באותה עונה גם בגביע האוקראיני.
בעונת 2008/2009 שחטאר הצליחה לזכות רק בטורניר הסופר קאפ, ברם לוצ'סקו הצליח להוביל את קבוצתו לזכות בתואר האירופי הראשון שלה, עם הזכייה בגביע אופ"א אחרי ניצחון על ורדר ברמן במשחק הגמר, 2–1 בהארכה.
בעונת 2009/2010 שוב זכתה שחטאר באליפות הליגה האוקראינית.
ובעונת 2010/2011 לוצ'סקו הצליח להביא לשחטאר זכייה באליפות ליגת העל האוקראינית, זכייה בגביע האוקראיני וזכייה בסור קאפ האוקראיני, בעונה שהייתה לאחת המוצלחות שלו.
הקבוצה הצליחה להגיע גם להישג האירופי הטוב ביותר שלה לאחר שהעפילה עד לשלב רבע גמר ליגת האלופות, ממנו הודחה על ידי קבוצת הפאר ברצלונה.
בעונת 2011/2012 שוב זכתה שחטאר באליפות המדינה ובגביע.
מה שהיה לאליפות הששית של לוצ'סקו באוקראינה והגביע הרביעי שלו.
בזירה האירופית שחטאר סיימה במקום הרביעי בבית שלה בשלב הבתים של ליגת האלופות.
ב-29 במאי 2009 מועצת העיר דונצק העניקה ללוצ'סקו את תואר אזרח הכבוד של דונצק בשל תרומה לפופולריות של הכדורגל האוקראיני, שיפור העיר דונצק והמחוז והבאת גביע אופ"א לעיר.
בדצמבר 2009 הוא סירב להצעה לאמן את נבחרת אוקראינה בכדורגל והוא תירץ זאת בכך שלא רצה לפגוש בבנו, שאימן את נבחרת רומניה באותו הזמן.
לוצ'סקו הוביל את שחטאר להעפיל לחצי גמר הליגה האירופית בעונת 2015/2016 ולאחר שהקבוצה הודחה על ידי סביליה הוא הכריז על עזיבתו בתחילת שנת 2016, לאחר 12 שנים בקבוצה והוא הפך למאמן המעוטר והמוצלח ביותר בתולדות הקבוצה.
בחודש האחרון שלו, קבוצתו זכתה בגביע האוקראיני לאחר ניצחון 0–2 על זוריה לוהנסק בגמר, לפני שעזב לרוסיה.
ב-24 במאי 2016 לוצ'סקו חתם לחוזה בן שנתיים כמאמן קבוצת הכדורגל הרוסית זניט סנקט פטרבורג.
ב-2 באוגוסט 2017 מונה לוצ'סקו למאמנה של נבחרת טורקיה, אך בשל כישלונו להעפיל לשלבים המתקדמים בליגת האומות פוטר בפברואר 2019.
ב-23 ביולי 2020 מונה למאמן דינמו קייב.
אך ארבעה ימים לאחר מכן הודיע במפתיע על התפטרותו בשל העובדה שאוהדי דינמו קייב מחו בחריפות על ההחלטה להעסיק את הרומני בגלל מערכת היחסים ההיסטורית שלו עם היריביה העיקרית – שחטאר.
עם זאת, כבר באותו היום, מספר שעות לאחר מכן, נשיא דינמו, איהור סורקיס, הודיע לתקשורת שהוא הצליח לשכנע את לוצ'סקו שלא להתפטר.
תחתיו דינמו זכתה בסופר קאפ התשיעי שלה, אחרי שגברה על שחטאר דונצק.
אליפות הליגה הרומנית השנייה(1): 1979/80
מירצ'אה (ברומנית: Mircea) הוא סרט קולנוע היסטורי רומני הממוקד באירועים היסטוריים בנסיכות ולאכיה בשנים האחרונות לשלטונו של מירצ'אה הזקן.
הסרט הושלם כבר ב-1988, אך הקרנתו עוכבה עד סתיו 1989 בגלל מעורבותו של ניקולאה צ'אושסקו.
במאי הסרט היה סרג'יו ניקולאסקו, שגם מגלם בסרט את דמותו של מירצ'אה הזקן.
את התסריט כתב טיטוס פופוביץ'.
הפקה הסרט נעשתה בעזרת צבא רומניה, שסיפק את המוני החיילים המופיעים בסצנות הקרבות.
הסרט מתמקד במאבקו של מירצ'אה לשמירת עצמאות נסיכותו מול האימפריה העות'מאנית, תוך השגחה על הבויארים המתכננים בגידות.
מירצ'אה מוצג כמפקח על חינוכו והכשרתו של נכדו המועדף, מי שעתיד להיות ולאד המשפד.
הביקורת על הסרט הייתה צוננת למדי.
הפרופסור להיסטוריה מריוס דיאקונסקו (Marius Diaconescu) הביע השגות על הנרטיב הוצג בסרט לגבי מי ניצח בקרב והרקע ההיסטורי.
מהקרנת הבכורה של הסרט ועד סוף 2007 ראו את הסרט בבתי הקולנוע ברומניה 459,726 צופים.
מירצ'ה מונרו היא דוגמנית ושחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
ידועה בעיקר בשל הופעתה בתור מורנינג רנדולף בסדרה "אפיזודס" (2011–2017), בתור טנסי טרויט בסדרה "חשיפה לדרום" (2011–2015), ובתור אלכסה קאמינגס בסיטקום "אין לו אלוהים" (2016–2017).
מונרו נולדה בסנט לואיס, מיזורי.
כילדה, היא גרה באיים הדרומיים של פיג'י ובאיי סולומון.
שמה הפרטי מירצ'ה נבחר על ידי אביה כמחווה לפרופסור החביב עליו מירצ'ה אליאדה, איתו למד אביה באוניברסיטת שיקגו.
לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון למדה שנתיים באוניברסיטת וירג'יניה אך פרשה משם לאחר שנתיים.
מונרו הופיעה כאורחת במספר סדרות בהם "Just for Kicks", "ילדי האנרכיה", "מיאמי מדיקל", "צ'אק", "פרנקלין ובאש", "צווארון לבן", "המנטליסט", ו"איך פגשתי את אמא".
בשנת 2007 כיכבה מונרו תפקיד ראשי בסדרה "דרייב" ברשת FOX; שארכה פרקים בודדים.
בשנים 2011–2017 שיחקה בתפקיד ראשי בסדרה "אפיזודס" בתפקיד מורנינג רנדולף.
בשנים 2015–2016 שיחקה בתפקיד משני בסיטקום "אין לו אלוהים" בתפקיד אלכסה קאמינגס.
שיחקה גם בסדרה הקומית "אמא משמעותית" ברשת The CW.
בשנת 2016 השתתפה בתוכנית הריאליטי "מטבחי הגיהנום".
בשנים 2018–2019 שיחקה בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "הטירון".
מונרו היא צוללנית ומורה ליוגה מוסמכת.
בשנת 2017, מונרו החלה לצאת עם השחקן והקומיקאי האנגלי סטיבן מרצ'נט (אנ'), הם גרים יחד בבית שהיה בבעלותה של אלן דג'נרס בשכונת הוליווד הילס, לוס אנג'לס.
Cabbieרני שארמהBeautiful Girlויויאן2016חמישים גוונים של שחורבקי2018מועדון הספר הטובשרילGraceמיה2020The Opening Actקארי2021Masqueradeאוליביה
מירקו ברגמסטו (באיטלקית: Mirco Bergamasco; נולד ב-23 בפברואר 1983) הוא שחקן רוגבי איטלקי.
בין השנים 2001–2016, שיחק ברגמסטו ברוגבי יוניון .
בין השנים 2001–2003, שיחק בקבוצת Petrarca Rugby האיטלקית.
בין השנים 2003–2010, שיחק בקבוצה הצרפתית Stade Français .
בין השנים 2013–2014, חזר לשחק באיטליה עם קבוצת Rugby Rovigo Delta .
בשנת 2016, עבר לשחק בקבוצת הרוגבי האמריקאית Sacramento Express .
בין השנים 2002–2012, ברגמסטו השתתף ב-89 משחקים בנבחרת איטליה ברוגבי יוניון , שמונה משחקים מתוכם במסגרת גביע העולם ברוגבי ו-48 משחקים מתוכם במסגרת אליפות שש האומות .
בשנת 2016, החל לשחק בקבוצת Saluzzo Roosters האיטלקית בליגת הרוגבי .
באותה השנה החל להיות חבר נבחרת איטליה בליגת הרוגבי ושיחק במשחקי גביע העולם נגד נבחרת ווילס וסרביה ולבנון.
ברגמסטו משחק בעמדת הקשר או הכנף.
משום שבמהלך הקריירה שלו שיחק גם ברוגבי יוניון וגם בליגת הרוגבי, ברגמסטו נכלל ברשימת ה-dual-code rugby international .
ברגמסטו נולד בפדובה, איטליה וגדל במשפחה של שחקני רוגבי.
אביו, ארטורו ברגמסטו , הוא שחקן רוגבי וכך גם אחיו הבכור, מאורו ברגמסטו .
בשנת 2011, נישא לאשת התקשורת והשחקנית הצרפתייה-איראנית, ספטי אטי (Safavi Ati).
בין השנים 2012–2013, אימץ אורח חיים טבעוני.
לדבריו, הטבעונות עבורו היא פילוסופיה ודרך חיים, והוא נוהג להופיע בקמפיינים ובכנסים לקידום טבעונות וזכויות בעלי חיים.
כמו כן, הוא ואשתו הם הבעלים של מסעדה טבעונית בפדובה ששמה 'Doody'z'.
דגמן ביחד עם אחיו למעצב האופנה, ג'ורג'ו ארמני.
בשנת 2004, הופיע על שער לוח השנה של Dieux du Stade .
בשנת 2007, הופיע ביחד עם אחיו על עטיפת משחק המחשב Rugby 08 (במהדורה האיטלקית) של EA Sports.
מִירְפּוּאָה היא תערובת ירקות קצוצים המהווה בסיס למגוון רחב של מנות במטבח הצרפתי ומטבחים נוספים.
מירפואה מורכבת מירקות, לרוב בצל, גזר וסלרי, החתוכים לקוביות קטנות ומטוגנות במעט שמן, במשך זמן רב ובחום נמוך עד לריכוך וללא השחמה.
מטרת הפעולה להביא להמתקת הירקות ולא לקירמול שלהם.
מקובל להכין את המירפואה מראש, אך כאשר מכינים אותה תוך כדי הכנת המנה, נהוג לקצוץ את הירקות גס יותר בהתאם לזמן הבישול הכולל של המנה.
התערובת מכילה בדרך כלל בצל, סלרי וגזר.
ביחס מקובל של שני חלקים בצל, חלק אחד של סלרי וחלק אחד של גזר.
המירפואה היא בסיס למנות כמו מרקים, תבשילים, נזידים ורטבים.
בדומה למקבילותיה במטבחים אחרים כמו הסופריטו האיטלקי והספרדי.
מירקו פטרוביץ'-נייגוש (בסרבית: Мирко Петровић; 19 באוגוסט 1820 - 1 באוגוסט 1867), היה מפקד צבאי מונטנגרי, דיפלומט ומשורר, מבית פטרוביץ'-נייגוש.
הוא קיבל את התואר veliki vojvoda (הדוכס הגדול) של גראהובו, ולכן הוא ידוע גם בשם הדוכס מירקו.
הוא היה אביו של ניקולה הראשון, מלך מונטנגרו.
מירקו נולד ב-19 באוגוסט 1820 בנייגושי, והיה בנם של סטאנקו פטרוביץ'-נייגוש וכרסטניה ורביצה.
הוא היה האח הבכור של דנילו הראשון, נסיך מונטנגרו, ואחיינו של פטר השני פטרוביץ'-נייגוש.
הוא התפרסם בשל ניצחונו בקרב גראהובאץ' ב-1 במאי 1858, שבו הוביל את צבא מונטנגרו נגד האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1862, לאחר אמנת סקוטארי, הוא גורש משום שנלחם נגד העות'מאנים.
בשנת 1860 מת אחיו דנילו הראשון, ובנו ניקולה, נסיך מונטנגרו עלה לשלטון במקומו, וב-1 באוגוסט 1867 מת מירקו בעיר הבירה צטיניה.
קורפוס האפי שלו Junački spomenik (הזיכרון ההרואי), שפורסם בעיר הבירה של מונטנגרו, צטיניה ב-1864, מאדיר את מונטנגרו ואת המונטנגרים, ואומר הניצחונות הגדולים ברחבי האימפריה העות'מאנית.
ב-7 בנובמבר 1840 התחתן מירקו עם אנסטסיה מרטינוביץ', בתם של דראגו מרטינוביץ' וסטאנה מרטינוביץ', ממנה נולדו להם שלושה ילדים:
ניקולה הראשון, מלך מונטנגרו (1841–1921), התחתן עם מילנה ווקוטיץ'.
הנסיכה אנסטסיה (מתה ב-1879), התחתנה עם סאווה פלמנק.
הנסיכה מריה, התחתנה עם קפטן י.
מירקו לוי (בסרבית קירילית: Мирко Леви; בקרואטית: Mirko Levi; 5 בנובמבר 1920, נובסקה , ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים – 2 בספטמבר 2002, בלגרד, סרביה ומונטנגרו) היה פרטיזן יוגוסלבי ממוצא יהודי, חבר במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה וגנרל-מאיור בצבא העממי היוגוסלבי.
נולד בעיירה נובסקה הסמוכה לסיסאק לעמנואל וקרולינה לבית קָאוּפֶר.
רכש השכלה תיכונית בנובסקה, ותיכונית בווינקובצי.
בהמשך החל בלימודי הנדסת רכבות באוניברסיטת זאגרב וב-1941, השנה השלישית ללימודיו התרחשה הפלישה ליוגוסלביה ולימודיו הופסקו.
לוי חזר לנובסקה ובהמשך נאסרו הוא ומשפחתו על ידי כוחות האוסטאשה ונשלחו למחנה ההשמדה יאסנובאץ.
ביאסנובאץ פגש בקצין אוסטאשה שהיה חברו לספסל הלימודים בווינקובצי, אשר עזר לו להימלט מהמחנה.
במשך מספר חדשים הסתתר מירקו לוי בכנסייה באחד הכפרים.
בראשית 1942 חבר לכוחות הפרטיזנים של טיטו ושירת כקצין קשר.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה המשיך לשרת בצבא העממי היוגוסלבי, הוצב בזאגרב ובהמשך בבלגרד.
בבלגרד מונה למנהל אחד המפעלים של חברת SOKO וב-1952 מונה למנהל הצבאי של מפעל הנשק "זראק" (בסרבית: Зрак) בסרייבו והועלה לדרגת לוטננט קולונל.
ב-1959 נסע להשתלמות במפעל נשק בעיר ינה בגרמניה המזרחית.
ב-1963 ניהל את המכון הטכני של צבא יוגוסלביה והועלה לדרגת קולונל.
במסגרת תפקידו עסק בפיתוח טנקים עבור צבא יוגוסלביה.
בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 הועלה לדרגת גנרל-מאיור.
מירקו לוי הלך לעולמו בבלגרד ב-2002 והוא בן 81.
מירצ'ה סאוקאן (ברומנית: Mircea Săucan; 5 באפריל 1928 פריז - 13 באפריל 2003 נצרת עילית, כיום נוף הגליל) היה במאי, תסריטאי וסופר ישראלי-רומני.
סבל מרדיפות המשטר הקומוניסטי בגלל סרטיו הבלתי רגילים, מהפכנים מבחינה סגנונית, בהתאמה מושלמת עם הגל החדש של הקולנוע הצרפתי, "רעידת אדמה חזקה שהייתה עלולה לשנות את הקונפיגורציה הגאולוגית של הסרט הרומני".
תואר כ"אמן חולה תמונות" שסרטיו הלא רבים, איקונוקלסטים, היו יותר "סרטי מצב" מאשר של "עלילה".
מירצ'ה סאוקאן נולד בשנת 1928 בפריז כבן לאב רומני, אלכסנדרו סאוקאן, נכד של רועה צאן, ולאם יהודייה ממשפחה דוברת הונגרית, תרזה סולומון.
המשפחה עברה אחרי לידתו לפראג, שבה התחתנו הוריו רשמית ואביו למד במכון הפוליטכני המקומי.
ב-1934 עברו לגור ברומניה, בעיר קאריי.
בעקבות תכתיב וינה משנת 1940 כשסופחה קאריי מחדש לממלכת הונגריה נמלטה המשפחה בשנים 1940–1944 לסיביו ולסיגישוארה חלק ממשפחת אמו נעצרה על ידי השלטונות ההונגרים ונספתה באושוויץ
בימי השלטון הקומוניסטי בשנים 1952-1948 למד סאוקאן בימוי במכון הסובייטי לקולנוע במוסקבה.
אחד ממוריו, לזמן קצר, היה סרגיי אייזנשטיין.
מורים אחרים היו סרגיי גרסימוב ומארק דונסקוי,
סאוקאן ביים ברומניה רק 4 סרטים ארוכים, אבל רק אחד - "Meandre" (נפתולים) הוצג בבתי הקולנוע בשנת 1967. השאר נאסרו על ידי הצנזורה השלטונית או נשארו לא גמורים.
לדברי מנולה מרכוס היה במאי מקורי מאוד, בעל השקפה מודרנית מאוד לגבי הקולנוע והמציאות הרומנית אבל בגלל רדיפת המשטר נמנע מלמצות את הפוטנציאל המלא שלו.
לאחר שהיה בתחילת דרכו מעריץ כן של האידאולוגיה הקומוניסטית, ומילא את תפקיד מזכיר השלוחה של המפלגה הקומוניסטית באולפני הקולנוע "אלכסנדרו סאחייה" שבבוקרשט, הפך סאוקאן מהר לבלתי רצוי בגלל התוכן הנון-קונפורמיסטי של סרטיו ואיכותו האומנותית.
אחרי מות שני הוריו, ואחרי שבע שנים של אבטלה כפויה, החליט להגר לישראל בשנת 1987.
אחרי התיישבותו בישראל בשנת 1996 ביים בצרפת את הסרט הקצר בצרפתית "Le Retour" (השיבה).
קובץ סיפוריו הראשון - Camera copiilor (חדר הילדים) פורסם בשנת 1968. את רוב יצירותיו בפרוזה פרסם אחרי עלייתו לישראל, חלקן בצרפת.
סאוקאן היה נשוי החל משנת 1959 עם סוזנה (ז'וז'ה) רוט.
לזוג נולד בן בשם אמיל (יליד 1961).
Pe drumul libertății (1954) (בדרך החירות) - סרט פואטי לירי
Casa de pe strada noastră (1957) - סרט תיעודי (הבית ברחוב שלנו) עם ראדו בליגן כקריין
Pagini de vitejie (1959) - (דפים של גבורה) סרט תיעודי - סרט פואטי לירי
Când primăvara e fierbinte (1960) - סרט ארוך (כשהאביב חם) -לפי תסריט מאת דומיטרו קרבץ, בנו מאירוביץ', ומירצ'ה סאוקאן, - פואמה קולנועית על חיי הכפר רומני בשלהי מלחמת העולם השנייה, שני חיילים חוזרים לכפר לחופשה בת יומיים.
מוזיקה: אנטול ויארו - הוקע על ידי ביטאון המפלגה "סקנטייה" כ"עיוות של מציאות הכפר הרומני, המוצג באופן לא טיפוסי")
Țărmul n-are sfârșit (1962) - סרט ארוך (חוף ללא קץ) - סרט נסיוני - הוצג לראשונה ב-1990 - לי תסריט של וצלב סטוקאס ומירצ'ה סאוקאן, עם אאוג'ן פופיצה והזמרת ממוצא רוסי מרינה ווייקה - אהבתם של חייל רומני וצעירה מוסקבאית הנפגשים על חוף הים השחור; מוזיקה מאת טיבריו אולאך
Meandre (1966) - סרט ארוך (נפתולים) סרט פסיכולוגי על שני אדריכלים ועל זוג מתבגרים, לפי תסריט של הוריה לובינסקו - עם מרגרטה פוגונט, מיכאי פלדסקו, אנה סלש, דן נוצו, ארנסט מאפטיי - מוזיקה: טיבריו אולאך
Alerta (1967) - (האזעקה) סרט תיעודי - על העזרה הראשונה בתעשייה הכימית
O sută de lei (1973) - סרט ארוך (מאה ליי) - סרט פסיכולוגי לפי תסריט מאת הוריה לובינסקו, עם השחקנים דן נוצו ויון דיקיסיאנו - מוזיקה: אנטול ויארו„ יש אומרים כי תשליל הסרט נשרף בפקודת אלנה צ'אושסקו ודומיטרו פופסקו - לפי ניקולאיה מנולסקו - אחד הסרטים הנאו-ריאליסטים הרומנים הראשונים
Ziduri și mâini (1974) - סרט תיעודי (חומות וידיים) - הפרס ACIN
Un sul de ceară (1975) - סרט תיעודי (גליל שעווה)
Viitorul începe ieri - Ștafeta (1980) - סרט תיעודי (העתיד מתחיל אתמול - השליח) (הפרס A.C.I.N.) - על מחזור תלמידי תיכון
Le retour (1994) - (השיבה) סרט קצר, פואטי, בהפקת משרד החוץ של צרפת - עם ארנסט מפטיי בתפקיד הראשי
Camera copiilor, בוקרשט, 1969; (חדר הילדים)
Izidor Mânecuță: cioburi, Tel Aviv, 1990; ; איזידור מנקוצה -תל אביב, תרגום לצרפתית מאת מוניקה קוסטנדאקה, פריז 1994
David rege, 1991; דוד מלך, בוקרשט
Parastasul, 1994; האזכרה - בוקרשט
Funerailles à Bucarest 2000. לווייה בבוקרשט - תרגום לצרפתית מאת סנדה פרי ומוניקה קוסטנדאקה, תל אביב
1974 - פרס ACIN (איגוד הקולנוענים של רומניה) עבור הסרט התיעודי Ziduri și mâini
1980 - פרס ACIN (איגוד הקולנוענים של רומניה) עבור הסרט התיעודי Viitorul începe ieri - Ștafeta
1991 מדליון מירצ'ה סאוקאנו - רטרוספקטיבה לכבוד הקולנוען -אורגן על ידי סאבל סטיופול, מנהל ארכיון הסרטים של רומניה
2002 - הפרס סבסטיאן קוסטין (ישראל) - הטקס התקיים בירושלים, בהשתתפות מבקר הקולנוע דן פיינארו
2003 - Caietele culturale Realitatea evreiasca - מחברות התרבות של המגזין היהודי בבוקרשט "ריאליטאטיה אבריאסקה", גיליון 13, בעריכת ז'או שרבן, מוקדש למירצ'ה סאוקאן
מירקה גינובה (במקדונית: Мирка Гинова; 1916 – 27 ביולי 1946) הייתה לוחמת מתקופת מלחמת העולם השנייה ומלחמת האזרחים ביוון.
יחד עם אלפי פטריוטים מקדוניים ויוונים, היא נלחמה נגד הכובשים הפשיסטים של יוון, ובהמשך נגד כוחות התגובה והמונרכו-פשיזם.
מירקה גינובה הייתה האישה הראשונה שנורתה ביוון מסיבות פוליטיות.
מירקה גינובה (בגרסה היוונית, אירינה גינס) נולדה למשפחה ענייה ברוסילובו , כפר קטן עם כ-60 משפחות, בסמוך לאגם וגוריטידה .
בגיל שנתיים, אמה נפטרה משפעת, מה שהותיר אותה להרגיש את כל המרירות והסבל שבחיים.
היא סיימה את בית הספר היסודי בכפר פירגוי .
אביה, קונסטנטין גינוב, אף על פי שהיה עני, כשראה את צמאונה לידע, עם מעט מאוד אמצעים, שלח אותה לקורס הכשרת מורים בקסטוריה.
לאחר שסיימה את מסלול הכשרת המורים שלה, חיפשה מירקה עבודה במשך זמן רב, אך במשך שש שנים המשטר הפשיסטי של מטאקסס מנע ממנה למצוא עבודה.
כלומר, בתקופה זו המשטר הדיקטטורי באכזריות מוחלטת רדף את המקדונים, התייחס אליהם כאזרחים סוג ב' והתערב בחייהם.
לפני תחילת מלחמת איטליה–יוון (28 באוקטובר 1940), מונתה למורה בכפר ליד אדסה .
מירקה גינובה ידוע בשל אהבתה לילדים, ותוך זמן קצר צברה את אמונם וכבודם, והכפר כולו קיבל אותה.
עם תחילת הכיבוש הפשיסטי של יוון באפריל 1941, החמרה מצבם של המקדונים במקדוניה האגאית.
מירקה גינובה הצטרפה לשורות הארגון OKNE וארגון הנוער EPON .
כפעילה ב-EPON, היא פעלה באופן לא חוקי בכפרים אדסה ואלמופיה .
היא ארגנה את הנוער המקדוני כדי שיסייע במאבק השחרור של העם, גייסה לוחמים חדשים, והיא עצמה הצטרפה לפרטיזנים ב-1943, באזור קג'מקסאלאן .
מירקה גינובה הייתה מזכירה של החזית האנטי-פשיסטית של נשות מקדוניה באזור אדסה.
לאחר שחרור יוון, החלה הממשלה החדשה לרדוף את חברי ההתנגדות.
אנשי ELAS נעצרו באופן מאסיבי, נכלאו ונאסרו בעינויים חסרי תקדים, ובמיוחד האוכלוסייה המקדונית במקדוניה האגאית הייתה נתונה לפעולות תגמול.
ב-1945 הצטרפה מירקה גינובה לארגון TOMO , והשתתפה בקבוצות המזוינות של חזית השחרור הלאומית במהלך פרוץ מלחמת האזרחים ביוון.
ב-6 ביולי 1946, במקום דולגה ליבאדה בהר פוס, ליד וודן, הקימה מירקה גינובה פלוגה פרטיזנית קטנה.
עד מהרה, במבצע של 400 ז'נדרמים יוונים וחיילים, הותקפה הפלוגה ופרצה קטטה בה מירקה ג'ינובה (שהייתה היחידה חמושה) הרגה שני ז'נדרמים.
כשנגמרו לה התחמושת, היא נלכדה, יחד עם שישה מחבריה.
הז'נדרמים תקפו אותה באכזריות ובבגדים קרועים וכולם מכוסים בדם נשאו אותה ברחובות אדסה, אך היא הלכה עם ראשה ישר ותמיד חייכה אל האנשים שהתאספו לראות אותה.
ואז, התחילו עינויים נוראיים שבהם הוכתה מירקה גינובה בעץ, בדלי עשוי תיל ומתכת, דפקו מסמרים מתחת לציפורניה והכו בה בחשמל.
לאחר מכן, היא נקברה בחיים עד צווארה, בעוד ז'נדרים ירו מעל ראשה.
בהמשך ליוו את מירקה גינובה וששת חבריה לגיניסטה .
במשפט בבית הספר העירוני ב-25 ביולי 1946, נגזר עליה גזר דין מוות שיבוצע על ידי כיתת יורים.
יחד עם חברים אחרים, מירקה גינובה נורתה ב-27 ביולי 1946. מלבדה, נורו גם ריסטו סטויאנוב (45), טומה מיג'אנגוב (55), ג'ורג'י פרוב (25), פטר פופ דימיטרוב (35), דימיטר לימובוב (40) וגורגיוס מוצאצ'יס-אלקו.
במהלך המשפט, היא הראתה את כל אומץ לבה.
אף על פי שהיא מודעת לתוצאות הידועות מראש, היא הצהירה להגנתה בפני בית המשפט:
היא הראתה אומץ דומה בעצם פעולת הירי, כשלא נתנה לעיניים להיות מכוסות עיניים, וכל הזמן היא שרה את האינטרנציונל ותמיד צעקה "הורה למפלגה הקומוניסטית של יוון!".
חייל יווני שנכח בירי הבחין ברגעיה האחרונים של מירקה גינובה, ובמכתב לאביה הוא כתב את הדברים הבאים:
במקדוניה הצפונית, פניה של מירקה הם סמל לאומץ לבן של נשים מקדוניות.
אומץ לבה מושר בפולקלור המקדוני, כמו השירים "Тихо Мирка си заспала" ו-"Мирка на Гинови".
הוא מושר גם על ידי משוררים מקדוניים, כמו השיר "Мирка Гинова" מאת איוואן צ'פובסקי .
כיום, לכבודה ברחבי מקדוניה הצפונית, ישנם עשרות מוסדות, ארגונים ורחובות הנושאים את שמה (למשל מעון הסטודנטים הממלכתי לסטודנטים תיכוניים ואוניברסיטאים בביטולה, בית התרבות בדמיר קפיה וכו'), וכן הוקמה אנדרטה לזכרה שהוקמה על ידי דראגן פופובסקי-דאדא בטיילת בביטולה ב-2006.
מירקורפ הייתה חברת חלל פרטית אמריקאית-רוסית, שהוקמה כדי לנהל ולקדם פעילויות מסחריות בתחנת החלל מיר כדי לפתחה ולמנוע את התרסקותה אל כדור הארץ.
במסגרת זו החברה תכננה להשקיע בבניית חללית לתיירות חלל אך עם ריסוק התחנה אל כדור הארץ, התוכניות נזנחו ובסופו של דבר החברה פורקה.
מירקורפ ניסתה להדגים כיצד חברה פרטית יכולה לנהל תחנת חלל מאוישת וכיצד מודל עסקי יכול להיות מפותח סביב תחנת חלל.
עם זאת, כישלונה ביצירת הכנסות מספיקות לתשלום הוצאותיה ומאסרו של וולטר אנדרסון, אחד ממייסדיה, בגין העלמת מס מעידים על כך שמאמציה לא צלחו.
וולטר אנדרסון שיתף פעולה עם ריק טומלינסון ליצירת מירקורפף כדי לנסות להציל את תחנת החלל מיר לאחר שזיהו בה את הפוטנציאל הכלכלי.
לרוסיה חסרו כספים לשדרוג ולהצלת תחנת החלל מיר וממשלתה הגיעה למסקנה שאין ברירה אלא לרסק את התחנה.
כמה רעיונות עלו, כולל מסירתה לידי ארגון האומות המאוחדות.
הרעיון שהציעו אנדרסון וטומלינסון היה להציל את תחנת החלל מיר על ידי העלאתה למסלול גבוה יותר כדי להרוויח זמן ופיתוח תוך גיוס כספים נוספים עבור תחזוקתה.
תוכנית זו מעולם לא יושמה על ידי צוות מירקורפ, מכיוון שממשלת ארצות הברית אסרה על ייצוא טכנולוגיית חלל.
בפברואר 2000, נחתם הסכם בין חברת החלל הרוסית "אנרגיה", שהייתה בעלת הזכויות המסחריות לתחנת החלל, ומירקורפ, בלונדון.
במסיבת העיתונאים נכחו מנכ"ל מירקורפ, ג'פרי מנבר, ומנכ"ל תאגיד "אנרגיה", יורי סמיונוב.
במסיבת העיתונאים נכחו גם המשקיע המשותף ד"ר צ'ירינז'ייב קתוריה, ואנדרו אדי, שגויסו מסוכנות החלל הקנדית.
החברה הייתה חלוצת תחום תיירות החלל ואף יזמה עסקה עם רשת הטלוויזיה NBC, שתכננה הפקת תוכנית ריאליטי בשם 'המטרה: מיר' (Destination: Mir), שהייתה אמורה להתנהל על פי הפורמט של תוכניות ריאליטי: המשתתפים עוברים מבחנים כדי לזכות בזכות לטוס לתחנת החלל מיר.
המתנדבים נדרשו לעבור אימוני אסטרונאוטים מפרכים, שבסיומם אחד מהם יזכה לטוס למיר.
באפריל 2000 נרשמה נקודת ציון היסטורית: שני אסטרונאוטים שנשכרו על ידי מירקורפ המריאו אל מיר בחללית רוסית, הפעם הראשונה שבה חברה פרטית שלחה אסטרונאוטים לחלל.
הצוות שהה במיר 73 ימים, תיקן ליקויים שנתגלו בה והכין אותה לקראת הפיכתה לאולפן טלוויזיה ובית מלון לתיירים עשירים.
כאשר בסוף שנות התשעים חתמה מירקורפ על הסכם שיתוף פעולה עם חברת Space Adventures Ltd.
כדי לייצר הכנסה לתחזוקת תחנת החלל המזדקנת, מירקורפ החליטה למכור טיול תיירותי לתחנת החלל מיר ואיש העסקים דניס טיטו הפך לתייר החלל הראשון בעולם.
עם זאת, לפני שטיטו יכול היה לצאת לטיסה שלו, התקבלה ההחלטה בסוכנות החלל והתעופה הרוסית להסיט את מיר להתרסקות אל כדור הארץ ולאחר התערבות חברת Space Adventures Ltd.
הוחלט להטיס את טיטו למשימה בתחנת החלל הבינלאומית.
טיטו, ששילם 20 מיליון דולר עבור טיסתו בחללית הרוסית סויוז TM-32, שהה שבעה ימים בתחנה ונחשב לתייר החלל הראשון בעולם.
החללית עגנה בתחנת החלל הבינלאומית.
טיטו ביצע כמה ניסויים מדעיים במסלול.
עם זאת, לאור ההכשרה המפרכת הנדרשת למשימתו, טיטו התנגד לשימוש במילה תייר ומאז טיסתו המונח משתתף בחלל משמש לעיתים קרובות יותר להבדיל בין נוסעי חלל מסחריים לאסטרונאוטים מקצועניים.
בסופו של דבר, מירקורפ לא הצליחה להוציא לפועל את הפקת תוכנית הריאליטי וניסיונותיה לשמור את תחנת החלל מיר במסלול נכשלו.
שנים ספורות לאחר מכן נעצר וולטר אנדרסון באשמת העלמת מס ונידון לשמונה שנות מאסר.
חתימה על הסכם חכירה מסחרי ראשון לתחנת החלל מאוישת (דצמבר 1999)
משלחת מאוישת ראשונה במימון פרטי לתחנת החלל (טיסת סויוז TM-30, שוגרה ב-4 באפריל 2000, חזרה ב-16 ביוני 2000)
משימת אספקת מטען ראשונה במימון פרטי בחלל (27 באפריל 2000)
טיסת חלל ראשונה במימון פרטי (12 במאי 2000)
חוזה ראשון לתייר בחלל (דניס טיטו, 19 ביוני 2000)
מירקו פיליפוביץ' (בקרואטית: Mirko Filipović; נולד ב-10 בספטמבר 1974) הוא קיקבוקסר ולוחם MMA עבר קרואטי הידועה בכינוי קרו קופ.
קרו קופ ידוע בעיקר בתקופתו באליפות ה-MMA פרייד.
קרו קופ נלחם ב-UFC, K-1, RIZIN ובלאטור.
הוא נחשב לאחד מלוחמי הקיקבוקס וה-MMA הטובים ביותר בכל הזמנים.
קרו קופ הוא אלוף הגרנד פרי העולמי K-1 לשנת 2012.
מירקו נובוסל (בקרואטית: Mirko Novosel; 30 ביוני 1938 – 20 ביולי 2023) היה כדורסלן ומאמן כדורסל קרואטי.
נובוסל אימן כמה מהשחקנים הגדולים ביותר ביוגוסלביה לשעבר ובקרואטיה, ובהם קרשימיר צ'וסיץ' ודראז'ן פטרוביץ'.
הוא נבחר להיכל התהילה של הכדורסל כמאמן ב-7 בספטמבר 2007 ולהיכל התהילה של פיב"א כמאמן ב-2010.
נובוסל שיחק כדורסל מועדונים מ-1952 עד 1966 במדי לוקומוטיבה זאגרב.
נובוסל אימן את ציבונה זאגרב במשך 15 שנים שהתפרשו על פני שלוש תקופות, והוביל אותה לשתי זכיות בליגה היוגוסלבית, לשבעה גביעי יוגוסלביה ושני גביעי אירופה לאלופות ב-1985 ו-1986, אז נבחר למאמן השנה באירופה.
לאחר מכן אימן את נאפולי האיטלקית במשך שנתיים.
כמאמן הוביל נובוסל את נבחרת יוגוסלביה בכדורסל למדליית כסף באליפות העולם 1974 ובאולימפיאדת מונטריאול 1976, ולמדליית ארד באולימפיאדת לוס אנג'לס 1984. הוא גם זכה איתה באליפויות אירופה ב-1973 וב-1975.
נובוסל היה גם מאמן נבחרת קרואטיה, והוביל אותה למדליית הארד באליפות אירופה בכדורסל 1993.
מירקו שונדוב (בקרואטית: Mirko Šundov; נולד ב-15 בינואר 1962) הוא גנרל קרואטי בדימוס, אשר כיהן כראש המטה הכללי הקרואטי בין השנים 2016–2020.
שונדוב נולד ב-15 בינואר 1962 בכפר בראצ'ביץ'.
לאחר שקרואטיה הכריזה על עצמאותה מיוגוסלביה ב-1991, הוא הצטרף לצבא קרואטיה ולחם במלחמת העצמאות של קרואטיה.
בין השנים 1992–1995 הוא שימש כמפקד בריגדת המשמר ה-4. ב-1995 הוא מונה לראש מטה וסגן מפקד המחוז הצבאי ספליט.
בהמשך אותה שנה הוא מונה למנהל החינוך הצבאי, ובין 1996–1998 שימש כסגן מפקד המחוז הצבאי סטון.
בין 1998–2000 הוא שימש כמפקד המחוז הצבאי קנין.
בין 2001–2003 שימש כמפקד פיקוד ההדרכה של הצבא הקרואטי.
בין 2007–2011 שימש כמפקד האקדמיה הצבאית "פטר זרינסקי".
לאחר מכן הוא נשלח לבריסל כנציג קרואטיה בוועדות הצבאיות של נאט"ו והאיחוד האירופי עד 2014. בין 2014–2016 הוא שימש כמפקח הצבא הקרואטי.
ב-1 במרץ 2016 הוא מונה לראש המטה הכללי הקרואטי, וכיהן בתפקיד עד 1 במרץ 2020.
מירצ'ה סנגור (17 בינואר 1940 – 13 בספטמבר 2023) היה אגרונום ופוליטיקאי מולדובי שכיהן כנשיא מולדובה הראשון בין השנים 1990 ל-1997. לפני כן, כיהן כיו"ר הנשיאות של הסובייט העליון של הרפובליקה המולדבית בין השנים 1989 ל-1990 ויו"ר הסובייט העליון בין 27 באפריל ל-3 בספטמבר 1990.
סנגור נולד בטריפנשטי, אז בממלכת רומניה.
בשנת 1957 סיים סנגור את בית הספר התיכון בפרומוצ'יקה, מחוז פלורשתי, והמשיך ללמוד באוניברסיטה הלאומית לחקלאות של מולדובה, בה סיים את לימודיו בשנת 1961, והשלים דוקטורט במדעי החקלאות במחלקה לבעלות בעליי חיים באוניברסיטה בשנת 1972.
כאגרונום מיומן, עבד סנגור כמנהל הקולחוז בכפר לונגה, מחוז פלורשטי, בין השנים 1961-1968. בשנים 1968 עד 1973 היה מנהל תחנת הניסויים של גידולי שדה.
בין השנים 1973 עד 1978 היה סנגור מנהל המנהלת הראשית למדעי החקלאות במשרד החקלאות.
מ-1978 עד 1981, הוא עבד כמנהל הכללי של מכון המחקר סלקציה לגידולי שדה בבלץ.
סנגור היה חבר במפלגה הקומוניסטית של מולדובה מ-1964 עד 1990.
ב-1981 הוא הפך למזכיר ועידת המפלגה הקומוניסטית של מחוז אדינץ, תפקיד בו כיהן עד 1985. באותה שנה, הוא הפך למזכיר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית, וכיהן בתפקיד זה עד 1989. ב-26 במרץ 1989 נבחר סנגור לחבר בסובייט העליון של ברית המועצות בכינוסים ה-11 וה-12.
ב-29 ביולי 1989, מונה סנגור ליושב ראש הנשיאות של הסובייט העליון של מולדביה, וכיהן בתפקיד זה עד 27 באפריל 1990. במהלך כהונתו, הוא תמך בהצעת החוק להפוך את המולדובנית לשפה הרשמית ולהחזיר את דגל הטריקולור של מולדובה.
ב-27 באפריל, הוא הפך ליושב ראש הסובייט העליון של הרפובליקה הסובייטית של מולדובה.
ב-3 בספטמבר הוא הפך לנשיא הרפובליקה הסובייטית של מולדובה.
ב-23 במאי 1991 הפך סנגור לנשיא הרפובליקה של מולדובה, עדיין רפובליקה שהייתה שייכת לברית המועצות.
ב-27 באוגוסט 1991 הכריזה מולדובה על עצמאותה מברית המועצות וסנגור הפך לנשיא הראשון של מולדובה כמדינה עצמאית.
סנגור החליט להתמודד כמועמד עצמאי בבחירות לנשיאות בדצמבר 1991, והתמודד ללא התנגדות לאחר שמאמצי החזית העממית לארגן חרם בוחרים כשלו.
ב-3 בספטמבר 1991, הקים סנגור את הצבא הלאומי של מולדובה.
בדצמבר 1991 חתם סנגור על הלוק שהפך את מולדובה לחברה מלאה בחבר המדינות, וב-2 במרץ 1992 הפכה מולדובה לחברה באו"ם.
ביולי חתם סנגור עם נשיא רוסיה בוריס ילצין על הסכם שציין את סיום מלחמת טרנסניסטריה.
ב-29 ביוני 1994 אומצה חוקה חדשה של מולדובה, וב-26 ביוני 1995 התקבלה מולדובה כחברה במועצת אירופה.
בנאום בפני הפרלמנט של רומניה בפברואר 1991, דיבר סנגור על זהות משותפת של מולדובים ורומנים, בהתייחסו ל"רומנים משני עברי נהר פרוט".
למרות זאת, סנגור הוכיח את עצמו כמתנגד לאיחוד מידי עם רומניה, מה שהוביל לפיצול עם החזית העממית של מולדובה באוקטובר 1991. במקום זאת, הוא תמך ברעיון של איחוד מדיני שישמור על הריבונות הפוליטית של כל מדינה תוך שיתוף פעולה כלכלי וצבאי (המכונה תוכנית "עם אחד, שתי מדינות").
ב-1995 הקים סנגור את מפלגת התקומה והפיוס של מולדובה עם חברים לשעבר במפלגה החקלאית של מולדובה.
סנגור התמודד כמועמד מפלגת התקומה והפיוס בבחירות לנשיאות ב-1996, שם זכה ברוב הקולות, אך לא ברוב הנדרש, של קולות בסיבוב הראשון.
עם זאת, יו"ר הפרלמנט, פטרו לוצ'ינשי, הפתיע את האומה עם ניצחון סוער על סנגור בסיבוב השני.
סנגור המשיך כנשיא עד 15 בינואר 1997.
את זיכרונותיו פרסם בספר "מבוך הגורל: זיכרונות" בשנת 2007.
בשנת 1960, הוא התחתן עם ג'ורג'טה סנגור (23 באפריל 1937 – 23 בדצמבר 2019), ונולדה לו בת, נטליה גרמן, שהייתה ממלאת מקום ראש ממשלת מולדובה ב-2015, ובן.
מסדר הכבוד האזרחי של ברית המועצות (1966)
תואר מהאקדמיה האירופית לאומנויות (1995)
תואר כבוד ומדליית זהב של מסדר הכבוד האירופי (1995)
תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הלאומית לחקלאות של מולדובה(1996)
תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אנקרה (1996)
חבר במסדר הרפובליקה של מולדובה (2000)
תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הבינלאומית של מולדובה(2001)
חבר במסדר הכבוד של ליטא (2007)
תואר דוקטור לשם כבוד מהאקדמיה למדעים של מולדובה (2011)
מירצ'אה, נסיך רומניה (ברומנית: Mircea, Principe al României; 3 בינואר 1913 – 2 בנובמבר 1916) היה בנם השלישי והילד הצעיר ביותר של פרדיננד הראשון, מלך רומניה ומריה מאדינבורו, מלכת רומניה ונין של המלכה ויקטוריה דרך אמו.
הנסיך מירצ'אה נולד הבוקרשט ב-3 בינואר 1913, כבן השלישי והילד הצעיר ביותר של פרדיננד, נסיך הכתר של רומניה ושל מריה מאדינבורו, נסיכת הכתר של רומניה.
הוא הוטבל ב-2 בפברואר בארמון המלכותי (כיום המוזיאון הלאומי לאמנות).
אייטל פרידריך, נסיך פרוסיה הגיע ברכבת לבוקרשט כדי לייצג את אביו.
הוא נפגש שם עם המלך קרול הראשון, יורש העצר פרדיננד והנסיך קרול.
הסנדקים שלו היו הקיסר הגרמני וילהלם השני, המלך קרול הראשון, המלכה אליסאבטה ומריה פיודורובנה, קיסרית רוסיה.
אמו, נסיכת הכתר, נעדרה עקב התקף אפשרי של פלביטיס.
במהלך חייו הקצרים, הוא נודע כמסתדר היטב עם אחותו, אילאנה, נסיכת רומניה.
האומנת שלו הייתה מרי גרין.
הנסיך מירצ'אה מת בבופטאה ב-2 בנובמבר 1916 ממחלת הטיפוס בזמן המלחמה כאשר חיילי האויב התקרבו לבוקרשט וקרבות רבים התנהלו בקרבת העיר.
משפחת המלוכה נאלצה לקבור אותו במהירות בשטח ארמון קוטרוצ'ן, לפני שהם נסוגו ליאשי, הבירה הישנה של מולדביה, החלק הלא כבוש בצפון-מזרח רומניה.
תעודת הפטירה שלו נשרפה חלקית.
בשנת 1920, אחיו הבכור של מירצ'אה, הנסיך קרול, קרא לילד שלו מזיזי למברינו מירצ'אה גריגור, לזכרו של הנסיך מירצ'אה שמת רק ארבע שנים קודם לכן.
בשנת 1941, מירצ'אה נקבר מחדש, לבקשת הנסיכה אילאנה, מקוטרוצ'ן לקפלה הקטנה של טירת בראן, קרוב למקום קבורתה של ליבה של מריה.
בינואר 2018, הוכרז כי שרידיו של המלך קרול השני יועברו לארכידיוקסיה החדשה ולקתדרלה המלכותית, יחד עם אלה של אלנה, המלכה האם.
בנוסף, גם שרידי הנסיך מירצ'אה יועברו לקתדרלה החדשה.
Mircea הוא שם בלעדי בשימוש רומני שמקורו ב-mir הסלאבי הישן שפירושו "שלום" או "עולם".
הנסיך מירצ'אה נקרא על שמו של מירצ'ה הראשון מוולאכיה, נסיך ולאכיה הרומני מימי הביניים שארגן התנגדות נמרצת לטורקים במאה ה-14, ושחייליו לחמו זה לצד זה עם הסרבים בשדה הקטלני של קוסובו.
מַיִשׁ דרומי (שם מדעי: Celtis australis, בערבית: ميس جنوبي) הוא עץ בר ממשפחת הקנאביים הגדל בחורש באקלים ים תיכוני.
הוא מגיע לגובה של 20 מטר.
גזעו מפותח ונאה, קליפת הגזע עדינה וחלקה.
העלים מסורגים, פשוטים, קטפתיים בצעירותם, דמויי-ביצה, לא-סימטריים בבסיסם, קודקודם מסתיים בחוד ארוך, שפתם משוננת וצבעם ירוק כהה בצד העליון ובהיר יותר בצד התחתון.
כ-5 עד 10 עורקים בולים בעלה בשונה מאולמוס.
הפרי הוא בית-גלעין המכוסה בציפה דקה.
הפריחה נמשכת מסוף פברואר עד תחילת מאי.
תפוצת העצים הגדלים בר בארץ מוגבלת למקומות מעטים, כגון: צפת, ראש-פינה, מורדות הגולן, פקיעין, ירושלים וביר-זית וכן ניתן למצוא עצי מיש לצד קברי קדושים מוסלמיים ובקרבת מסגדים עתיקים.
במאה השנים האחרונות החלו לגדלו בארץ כעץ נוי, בעיקר כעץ צל ושדרות.
מיש דרומי הוא צמח מוגן בישראל.
הפרי ניתן לאכילה וטעמו מתוק.
ברפואה העממית חלקי הצמח מקובלים כתרופה למחלות ולדלקות עור (בעיקר לפטריות ולפסוריאזיס) ולטיפול בכאבי פרקים.
שמם של הדמויות המיקראיות: מישא ומישאל גזור משם הצמח.
עץ המיש הוא העץ הקדוש ביותר לאסלאם ונפוצו עליו אגדות רבות.
לפי האמונה, עץ המיש הוא החזק ביותר לגירוש שדים וגם כפיס קטן ממנו יכול להגן על הנושא אותו באופן מוחלט מפני עין הרע, לכן נוהגים המוסלמים לתלות כפיס עץ קטן מהמיש על מיטת התינוק.
אגדה מוסלמית מספרת כי כאשר שלמה המלך בנה את בית המקדש היה מוטרד כיצד יגן עליו מפני אשמדאי.
אז נגלה אליו אלוהים בחלום וציווה עליו לטעת חורשת עצי מיש סביב המקדש, דבר שיגן על הבניין מכל רע.
ואכן, על הר הבית נטועה חורשת עצי מיש.
חורשה זאת מוזכרת במקורות מהתקופה הממלוכית.
אגדה נוספת מספרת כי בראשית ימי האסלאם נלחמו מוחמד וחבריו עם אויביהם במדבר צחיח.
ידם של האויבים הייתה על העליונה והם צרו על המוסלמים, שמימיהם נגמרו.
אז קטף מוחמד עלה מיש וינק ממנו מים מרווים והורה לחבריו לעשות כמוהו.
האויבים, בראותם זאת, אמרו "אנשים אלו השותים עצים ואוכלים אבנים הם בלתי מנוצחים" וברחו.
עץ המיש מוזכר בגמרא (תלמוד בבלי תמיד כ"ט ע"ב) כחלק מן העצים שלדעת רבי אלעזר לא היו מבעירים על גבי המזבח משום שמוציא בעת השריפה עשן רב.
עצי מיש עתיקים בארץ ישראל
עץ מיש בודד גדול היה בחורשת הזיתים ליד מנזר מאר אליאס שבדרום ירושלים.
עירית ירושלים בנתה סביבו מעקה אבן מיוחד בשולי צומת חומת מגן וצליינים וחובבי טבע רבים בקרו אותו לאורך הדורות.
בסתיו 2024 נבנה במקום אתר של מנהלת פיתוח גבעת המטוס, במהלך עבודות הפיתוח הושמד המיש הקשיש.
לפי האמונה הנוצרית תחת אחד מאבות-אבותיו של העץ נחה מרים, אם ישוע בהימלטה מפני הורדוס.
בכפר יברוד צומח עץ מיש גדול במרכז במה עתיקה.
מיש קדום נוסף מצוי בצפת, סמוך למערת שם ועבר.
בזכרון יעקב, בתוך מערה הנקראת "מערת המיש" צומח מיש עתיק בעל מספר גזעים שגילו מוערך בכ-200 שנה.
בשטח בית קברות ערבי נטוש סמוך לגדר קיבוץ יראון צומח מיש דרומי שגם גילו מוערך בכ-200 שנה.
מיכאל (מישה) מאיסקי או ברוסית - מיכאיל לאופולדוביץ' מאיסקי, בלטבית: Miša Maiskis (נולד ב-10 בינואר 1948 בריגה, לטביה) הוא צ'לן ישראלי ממוצא יהודי-רוסי, החי בבלגיה, זוכה תחרות צ'ייקובסקי הבינלאומית במוסקבה בשנת 1966.
מישה מאיסקי נולד בריגה, לטביה, ב-1948, למשפחה של מוזיקאים.
בילדותו היה חבר לבית הספר בריגה עם רקדן הבלט מיכאיל ברישניקוב.
מגיל 8 התחיל ללמוד צ'לו ואחרי לימודים בבית ספר למוזיקה נרשם לקונסרבטוריון של ריגה.
אחיו ולרי ניגן בעוגב ואחותו לינה ניגנה בפסנתר.
החל משנת 1962 עבר ללמוד בקונסרבטוריון של לנינגרד והחל מ-1963 בקונסרבטוריון של מוסקבה אצל מסטיסלב רוסטרופוביץ' .
מגיל הנעורים בנה מאיסקי קריירה במסעות קונצרטים ברחבי ברית המועצות.
בשנת 1965 זכה בפרס ראשון בתחרות על-סובייטית לנגינה וב-1966 בתחרות הבינלאומית צ'ייקובסקי במוסקבה.
אחרי עלייתה לישראל של אחותו, לינה יעקובסון בשנת 1969, לא הורשה מאיסקי לצאת מחוץ לברית המועצות בגלל חשש השלטונות שיעזוב את המדינה.
לאחר מכן התחיל לסבול מהצקות ונלקחה ממנו מלגת הלימודים.
בשנת 1970 אחרי שנתפס קונה טייפ ללא רשות מחנות המיוחדת שנועדה רק לנומנקלטורה נתפר לו תיק פלילי והושלך לכלא למשך 4 חדשים, ואחר כך ריצה 14 חדשים עבודות כפייה במחנה עבודות בעיר דזרז'ינסק באזור גורקי.
אחרי שחרורו על מנת להימנע מגיוסו לצבא הסובייטי התאשפז לחודשיים בבית חולים פסיכיאטרי במוסקבה.
אחרי שנתיים של השבתה מנגינה חזר בהצלחה לאמנותו האהובה.
ב-8 בנובמבר 1972 הצליח לעזוב את ברית המועצות ולעלות לישראל בעזרת התערבותו של ראש עיריית ירושלים, טדי קולק ואיש עסקים יהודי אמריקאי ששילם את הכופר (20,000 דולר) שנדרש כפיצוי על הלימודים על ידי השלטונות הסובייטיים.
העלייה לישראל וקריירה אמנותית הבינלאומית
אחרי הגיעו לישראל התגורר תקופה בעיר חולון.
בקריירת ההופעות וההקלטות שלו, עבד בשיתוף פעולה מתמשך עם אמנים כמו הפסנתרנים מרתה ארחריץ' וראדו לופו, הכנרים ודים רפין וגדעון קרמר והמנצחים ליאונרד ברנשטיין, זובין מהטה ולדימיר אשכנזי, דניאל בארנבוים וג'וזפה סינופולי.
זכה שלוש פעמים בפרסים של אקדמיית דיסקים בטוקיו וכן ב"גראן פרי" לדיסקים בפריז.
מאיסקי הקליט לראשונה את כלל יצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך לצ'לו, ללא ליווי.
בשנת 2005 הופיע, בין היתר, לצד בתו לילי מאיסקי, בפסטיבל למוזיקה קאמרית באילת.
כיום חי מאיסקי בבלגיה אולם הוא עדיין מחזיק באזרחות ישראלית.
אחיו היה נגן העוגב ולרי מאיסקי.
לילי מאיסקי, בתו של מישה, היא פסנתרנית ובנו אלכסנדר מאיסקי הוא כנר.
ב-1 בפברואר 2019 הופיעו השלושה יחד בקונצרט ה"שוברטיאדה" השנתי בסדרת "קאמרי בצהרי שישי" של התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון.
למישה מאיסקי יש עוד 4 ילדים נוספים מנישואיו השניים - מקסים, מתיאו, מנואל ומילה.
כולם מוזיקאים מוכשרים בזכות עצמם.
מישה אֶלְמן (20 בינואר 1891 – 5 באפריל 1967) היה כנר יהודי-אמריקאי יליד אוקראינה, שנודע בסגנון נגינתו עתיר הרגש והנלהב וביפי צלילו.
אלמן נולד בכפר הקטן טלנויה, במחוז קייב של האימפריה הרוסית.
סבו היה כליזמר, נגן יהודי עממי, שניגן גם הוא בכינור.
עוד כשהיה צעיר מאוד, היה ברור שלמישה יש שמיעה אבסולוטית, אבל לאביו היו ספקות לגבי קריירה של מוזיקאי לבנו, משום שמוזיקאים עמדו במקום לא גבוה ביותר בסולם החברתי.
לבסוף נכנע ונתן למישה כינור מיניאטורי, שעליו למד עד מהרה לנגן כמה נעימות מעצמו.
בהיותו בן חמש שמעה האצילה המקומית, הרוזנת אורסובה, את נגינתו והתפעלה ממנה עד כדי כך, שביקשה לפרוש עליו את חסותה ולאמץ אותו לבן, תוך הבטחה לגדלו באחוזתה ולדאוג לו לטובי המורים - כל זאת בתנאי, שהוריו יסכימו להטבלתו לנצרות.
אביו של מישה, מורה כפרי וכנר לעת מצוא, דחה את ההצעה והודיע לרוזנת, כי בנו יצליח בדרכו גם ללא עזרתה.
זמן קצר אחר כך נלקח לאודסה, שם למד באקדמיה הצארית למוזיקה.
פבלו סרסטה המליץ עליו באמרו, שמישה אלמן יכול להיות לאחד הכישרונות הדגולים באירופה.
הוא ניגש לבחינה אצל ליאופולד אאואר בגיל 11, בנגינת הקונצרט מס' 2 של הנריק וייניאבסקי והקפריס מס' 24 של ניקולו פגניני.
אאואר התרשם כל כך, שקיבל את אלמן לקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג.
בשנת 1903 החל אלמן להופיע בנגינה בבתי פטרוני אמנות עשירים.
בשנת 1904 הופיע לראשונה בברלין ויצר סנסציה רבתי.
הופעת הבכורה שלו בלונדון בשנת 1905 כללה את ביצוע הבכורה בבריטניה של הקונצ'רטו לכינור של אלכסנדר גלאזונוב.
הוא ניגן בקרנגי הול בשנת 1908 והרשים מאוד את קהל מאזיניו האמריקאי.
משפחת אלמן היגרה לארצות הברית, ומישה היה לאזרח אמריקאי בשנת 1923. הוא הרבה להופיע, לעיתים עד 107 קונצרטים בעונה של 29 שבועות.
בשנת 1943 ניגן בביצוע בכורה את הקונצרט השני של בוהוסלב מרטינו, שנכתב לכבודו.
מכירות תקליטיו עברו שני מיליון, ורבים מהם מופקים מחדש על תקליטורים.
מישה ברטון היא שחקנית בריטית-אמריקאית.
ברטון נולדה בשכונת האמרסמית', לונדון שבממלכה המאוחדת לאב אנגלי ולאם אירית.
היא האמצעית בין אחיותיה זואי הניה.
בגיל 5 עברה עם משפחתה לניו יורק שבארצות הברית, שם למדה בבית ספר התיכון למקצועות הבמה (Professional Children's School) אשר במנהטן, וסיימה את לימודיה בשנת 2004. ב-2006 למדה משחק שייקספירי בקורס קיץ של האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה שבלונדון.
בילדותה דגמנה ברטון, ובין השאר עבדה עבור סוכנות הדוגמנות "פורד מודלס".
את קריירת המשחק החלה בגיל 9, כאשר שיחקה בתפקיד הראשי במחזה "סלאבים!" (!Slavs), שנכתב על ידי המחזאי האמריקאי-יהודי טוני קושנר, בתיאטרון בניו יורק.
באותה שנה היא הופיעה בסרט קצר בשם "Polio Water".
לאחר מכן היא השתתפה בעוד מחזות רבים, ביניהם המחזה "12 חלומות" של ג'יימס לאפין, שגם בו שיחקה בתפקיד הראשי.
את תפקידה הראשון בקולנוע עשתה בסרט "ידידות אחרת" (Lawn Dogs), שזכה בכמה פרסים בפסטיבלי סרטים בעולם, לצד סם רוקוול.
מאז היא שיחקה בעוד כמה סרטים, ביניהם "דברים שלמדתי מאמא", "נוטינג היל", "החוש השישי" ו"אבודות והוזות", שבו כיכבה.
ברטון הופיעה על מסך הטלוויזיה לראשונה בשנת 1995 באופרת הסבון "כל ילדיי".
בשנת 1996, דיבבה את בטי אן בונגו בתוכנית האנימציה "קאבלאם!".
ב-1999 היא שיחקה בסרט "גורים".
ב-2001 הופיעה בתפקיד אורח ב-8 פרקים בסדרה "להתחיל מחדש", בתור חברתה מבית הספר של ג'סי סאמלר, המשוחקת על ידי אוון רייצ'ל ווד.
בסרטים וסדרות המיועדים למבוגרים בלבד, וכללו בדרך כלל יחסי מין, סמים, אלכוהול ואימה.
בשנת 2003, היא התארחה בסדרה "הנתיב המהיר" (Fastlane), והופיעה בוידאו קליפ של אנריקה איגלסיאס לשיר "Addicted".
באותה שנה, התפרסמה ברטון תודות לתפקידה כמריסה קופר בסדרה המצליחה ".The O.C", בה שיחקה עד 2006.
בשנת 2005, הופיעה בקליפ של ג'יימס בלאנט לשיר "Goodbye My Lover".
בשנת 2008 שיחקה במותחן "התנקשות בנשיא בית הספר" לצד ברוס ויליס.
בשנת 2010, היא התארחה בפרק בסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד".
ב-2011, היא הופיעה בתפקיד הראשי בסרט "You and I" שבו משתתפות בנות הצמד הרוסי ט.א.ט.ו..
בשנת 2016 נדרשה לשלם 200 אלף דולר בתביעה משפטית, לאחר שלא הופיעה לצילומי סרט עליו חתמה חוזה.
ברטון דגמנה לחברות שונות, בהן קלווין קליין ו-Keds.
חברת מוצרי הקוסמטיקה "ניוטרוג'ינה" אף בחרה בה להוביל את מסע הפרסום העולמי שלה.
בתפקיד זה היא הולכת בעקבות כוכבות הנוער ג'ניפר לאב יואיט, מנדי מור, אלקסיס בלדל וקריסטין קרוק.
בנוסף הייתה משווקת של רשת בתי הקפה קופי בין.
בהיותה בת 19, קנתה ברטון דירה בבוורלי הילס, לוס אנג'לס, אותה היא חלקה עם הוריה, עד שהיא מכרה את הדירה בשנת 2016. בנוסף, מחלקת את זמנה בין דירותיה בלונדון ובניו יורק.
ב-2006 כשבוע לאחר יום הולדתה ה-20, ברטון התאזרחה כאמריקאית, בנוסף לאזרחות הבריטית שלה מלידה.
ב-27 בדצמבר 2007, נעצרה ברטון בחשד לנהיגה בשכרות, החזקת מריחואנה ונהיגה עם רישיון שאינו בתוקף.
נעצרה ושוחררה מאוחר יותר באותו יום.
לבסוף הואשמה בעבירות: נהיגה בשכרות וללא רישיון בתוקף.
היא הייתה בעברה במערכות יחסים ארוכות טווח עם יורש הנפט ברנדון דייוויס, עם המוזיקאי סיסקו אדלר והדוגמן האוסטרלי, ג'יימס אברקרומבי.
בשנת 2017, ברטון זכתה בתביעה משפטית של פורנוגרפיית נקם נגד בן זוגה לשעבר, ג'ון זכריה, שעצרה ממנו למכור קלטת סקס שלה.
בשנת 2006, ברטון שימשה כדוברת של קמפיין SAFE, להגברת המודעות של סרטן העור.
בשנת 2007 השאילה את שמה לקמפיין "TRAID" למען מיחזור טקסטיל לסיוע ופיתוח בינלאומי.
עוד בשנת 2007 היא עבדה עם חברת "QVC" לשם גיוס כספים למען חקר מחלות סרטן אצל נשים, וכן, שימשה גם כשגרירה של ארגון "Save the Children" והשתתפה בקמפיין "One Water" שמטרתו להנגיש מים למקומות מרוחקים באפריקה.
בשנת 2009 הייתה ברטון לדוברת של "כוכב אקלים", ארגון שנלחם בהתחממות עולמית בעזרת אקטיביזם חברתי וחקיקתי.
מִישָׁאֵל (מישה) חֶשִׁין (16 בפברואר 1936, כ"ג בשבט ה'תרצ"ו – 19 בספטמבר 2015, ו' בתשרי ה'תשע"ו) היה משפטן ישראלי, אשר כיהן כשופט בבית המשפט העליון בשנים 1992–2006, ומתוכן בשנים 2005–2006 כיהן כמשנה לנשיא בית המשפט העליון.
חשין היה גם פרופסור למשפטים ויו"ר ועדת הבחירות במהלך הבחירות לכנסת השש עשרה (2003).
חשין היה בן למשפחה ירושלמית ששורשיה מהיישוב הישן, צאצא למשפחת ריבלין ולמשפחת שניאורסון, בנו של שופט בית המשפט העליון שניאור זלמן חשין.
חשין למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, כיהן כמשנה ליועץ המשפטי לממשלה תחת מאיר שמגר והיה מעורב בוועדת כהן ופרשת קו 300. במהלך כהונתו בבית המשפט העליון עמד לעיתים רבות בדעת מיעוט.
בין עמדותיו שלא עמדו בקנה אחד עם הקונצנזוס בבית המשפט נמנים התנגדותו לאפשר לכנסת לחוקק חוקה והערכתו כי כבוד האדם הוא ערך העומד מעל לכל הזכויות, כולל חופש הביטוי.
מישאל חשין נולד בביירות, בעת שמשפחתו שהתה בלבנון.
ב-1937 שבה משפחתו לארץ ישראל.
חשין גדל בתל אביב ובגיל 14 עבר לירושלים.
אביו, שניאור זלמן חשין, היה שופט וממלא מקום נשיא בית המשפט העליון, צאצא למשפחה מהיישוב הישן.
חשין הוא מצאצאי רבי שניאור זלמן מלאדי, בעל התניא וה"שולחן ערוך הרב", מייסד חסידות חב"ד, וראש שושלת אדמו"רי חב"ד.
וכן הוא צאצא למשפחת ריבלין.
בשל סיבות רפואיות לא התגייס חשין לצה"ל, אך מאוחר יותר, כאשר כבר היה סגן פרקליט המדינה, התעקש לשרת במילואים בפרקליטות הצבאית.
חשין למד בבית הספר העממי הכרמל בתל אביב ובהמשך בבית הספר התיכון בית הכרם בירושלים.
ב-1953, בגיל 17, החל ללמוד הנדסה בטכניון.
לאחר שלושה שבועות עזב את לימודיו והחל את לימודי המשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
סיים תואר ראשון בהצטיינות יתרה ב-1957 וכעבור שלוש שנים קיבל רישיון עורך דין מוסמך.
בגיל 26 קיבל תואר דוקטור למשפטים, בהנחייתו של פרופ' גד טדסקי.
במשך שנים ארוכות שימש כמרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטה זו עד שנות השמונים.
בשנת 1962 הצטרף לפרקליטות המדינה, ובה התקדם עד שמונה ב-1973 למשנה ליועץ המשפטי לממשלה, מאיר שמגר.
בשנות ה-70 הוא נחשב לאחד מבכירי משרד המשפטים במשפט חוקתי, יחד עם יהודית קרפ, יהודית צור ונעמי סלומון.
ב-1978, לאחר שאהרן ברק ויצחק זמיר הועדפו על פניו כיועצים משפטיים לממשלה, פרש והקים משרד עורכי דין פרטי.
בין השאר, ייצג את אמיר דרורי בפני ועדת כהן ואת רפי מלכא, מבכירי השב"כ שחשפו את פרשת קו 300. בתקופה זאת היה פעיל בלשכת עורכי הדין בישראל וכיהן כיו"ר המועצה הארצית של הלשכה.
ב-15 בינואר 1992 מונה לשופט בבית המשפט העליון.
מינויו היווה את הפעם השנייה מאז הקמת המדינה שבה עורך דין מהמגזר הפרטי נבחר ישירות לכהונת שופט בבית המשפט העליון.
המינוי העיד על הערכה רבה ליכולותיו של חשין כמשפטן, ועם זאת עלה חשש שהעדר "מזג שיפוטי" יפגום בתפקודו.
ואכן, חשין היה ידוע כבעל רוח סוערת.
לעיתים קרובות העיר הערות חדות בדיון, יותר מהמצופה משופט.
אופיו המיוחד משתקף בפסקי הדין שלו הכתובים בסגנון פיוטי יוצא דופן.
בשנת 2003 כיהן כיו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת השש עשרה.
במסגרת זו הפסיק שידור מסיבת עיתונאים של ראש הממשלה אריאל שרון, ששודר בשלושת ערוצי הטלוויזיה המרכזיים, בנימוק כי זה בגדר תעמולת בחירות אסורה.
במהלך כהונתו החליטה הוועדה שלא לפסול את מועמדותו לכנסת של ברוך מרזל (למרות תמיכתו בהצעה), ולעומת זאת לפסול את אחמד טיבי, עזמי בשארה ובל"ד (למרות התנגדותו להצעות).
בסופו של דבר, בית המשפט העליון התיר לכל המועמדים והרשימות הללו להתמודד בבחירות לכנסת.
ב-4 בינואר 2005 מונה למשנה לנשיא בית המשפט העליון, וב-16 בפברואר 2006, עם הגיעו לגיל 70, פרש לגמלאות.
במהלך כהונתו לקח חלק בכתיבה של מעל ל-5,000 פסקי דין.
לאחר מינויו של פרופ' דניאל פרידמן לשר המשפטים בפברואר 2007, ובעקבות הצהרותיו על כוונתו לחולל רפורמה שנויה במחלוקת שתצמצם את סמכויותיו של בית המשפט העליון, אמר חשין בריאיון בשידור חי לרשת ב' "אבא שלי היה שופט בית המשפט העליון הראשון.
הוא הגיע להיות ממלא מקום קבוע לנשיא בית המשפט העליון.
אני הייתי משנה לנשיא בית המשפט עליון.
מי שירים יד על ביתי אני אגדע את ידו".
בראיון אחר תקף את גישתו של אהרן ברק לזכויות האדם, אך התנצל על כך לאחר פרסום הראיון.
בשנת 2007 קיבל את אות אביר איכות השלטון מטעם התנועה לאיכות השלטון על מלחמתו בשחיתות ועל כך ש"נהג בחומרה בנבחרי ציבור שסרחו והתבטא בפומבי נגד קלקול המידות במגזר הציבורי".
בשנת 2009 יצא לאור לכבודו "ספר מישאל חשין", בעריכת אהרן ברק, יצחק זמיר ויגאל מרזל.
בשנת 2010 קיבל חשין את פרס גורני למשפט ציבורי מטעם העמותה למשפט ציבורי בישראל.
בספטמבר 2015 נפטר חשין בביתו בהרצליה מסרטן.
חשין נקבר בבית הקברות גבעת השלושה.
בנובמבר 2015 יצא לאור הספר "פרש בודד בערבות החוק והמשפט" בעריכתו של אביעד הכהן, ובו לקט אמרות ממשנתו של חשין.
חשין היה נשוי לרות חשין, מנהלת הקרן לירושלים ובת למשפחת סלומון, ממייסדות חברת טבע.
גיסו היה יו"ר טבע, אלי הורביץ.
מנישואים אלה נולדו לזוג חשין שלושה ילדים.
בתו הבכורה, אפרת, היא מדריכת איינגאר-יוגה.
בנו שניאור אברהם נהרג ב-18 ביוני 2010 בתאונת פגע וברח, בעת שרכב על אופניו.
בהלווייתו של שניאור הזכיר חשין בדברי ההספד את עובדת היותו צאצא של מייסד תנועת חב"ד רבי שניאור זלמן מליאדי ונושא את שמו.