tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1992 התקבלה החלטה עקרונית על הפיכת הפנימייה הצבאית בחיפה למכללה קדם צבאית, ובמסגרתה בוגרי הפנימייה שבחרו בכך למדו לימודים אקדמאיים לתואר ראשון באוניברסיטת חיפה במשך שנתיים ואחריהם התגייסו לשירות צבאי מלא ביחידות השדה.
תוכנית זו נמשכה עד 1997 ולאחריה חזרה הפנימייה למתכונת של לימודים תיכוניים רגילים.
החל ממחזור מ"ט (1999–2003) מתחנכות בפנימייה גם בנות.
נכון ליולי 2025, הגיעו 18 מבוגרות הפנימיה לתפקידי מפקדת פלוגה לפחות.
בשנת 2007 הוחלט על הכפפת הפנימיות הצבאיות למכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
ב-2024 הוכפפו הפנימיות הצבאיות למפקדת זרוע היבשה.
בעשור השני של המאה ה-21, החליט הרמטכ"ל גדי איזנקוט במסגרת תר"ש גדעון על סגירת הפנימיות הצבאיות, לאחר שנטען כי התועלת המופקת מהן אינה מצדיקה את עלותן.
בדצמבר 2015 אישר שר הביטחון, משה יעלון, החלטה להפסיק לקלוט תלמידים חדשים לשתי הפנימיות הצבאיות, ובכך להביא לסגירתן.
עמותת בהשקט ובבטחה של בוגרי הפנימיות והנהלת בית הספר הריאלי פעלו למניעת סגירת הפנימיות, תוך ריכוז נתונים היסטוריים על השפעת בוגרי הפנימיות על צה"ל ועל המדינה, וגיבוש פתרון תקציבי להמשך הפעלת הפנימיות.
בספטמבר 2016 הודיע שר הביטחון אביגדור ליברמן על ביטול ההחלטה של יעלון, וכי הפנימייה הצבאית בחיפה תישאר פעילה, תעבור לאחריות האגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון ותנוהל על ידי אזרחים.
ההחלטה התקבלה לאחר בדיקה של מנכ"ל משרד הביטחון, אודי אדם.
ביולי 2017 הוחלט שגם הפנימייה באור עציון תמשיך את פעילותה, תחת האגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון.
ב-30 באוגוסט 2017 התקיים בבית בירם טקס העברת הפנימייה הצבאית בחיפה לניהול משרד הביטחון.
והחל משנה זו סגל הפנימייה הצבאית לפיקוד חיפה מורכב מאזרחים, מפקדי מילואים המשתייכים לסגל בית הספר הריאלי, שהוא המפעיל של הפנימייה מטעם משרד הביטחון.
מפקד הפנימייה הוא קצין מילואים שכיהן לכל הפחות בתפקיד מג"ד קרבי.
בשנת 2024, כחלק מתוכניות הוועדה להסדרת יחסי הגומלין שבין האגף הביטחוני חברתי של משרד הביטחון, צה"ל והפנימיות הצבאיות, הוסמכה מנהלת תוכנית ארז של זרוע היבשה לקבל שני תחומי פעילות של הפנימיות הצבאיות תחת אחריותה: מתן ייעוץ בגיוס ובשיווק הפנימייה ועזרה בליווי הבוגרות והבוגרים ומיצויים לתפקידי פיקוד וקצונה.
במסגרת זו הוחלט לרענן את הסמלים אותם עונדים חניכי הפנימיות, מתוך כוונה לחברם ליעוד הפנימיות ומתן ניראות קרבית מעודכנת.
לבוגרי פנימיות מצטיינים הבוחרים לשרת בתוכנית ארז ניתנת האפשרות להצטרף לתוכנית במסלול מקוצר ישירות דרך סדרת המיון של התוכנית.
הפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי העברי בחיפה היא מוסד חינוכי המכשיר ומכין בני נוער להיות מפקדים ביחידות השדה בצה"ל.
בוגרי הפנימייה מיועדים לתפקידי מפקדי פלוגות ביחידות השדה של צה"ל ומתחייבים לביצוע שירות קבע של שנה ו-4 חודשים לפחות, עוד בטרם גיוסם הרשמי לצבא.
תהליך ההתחנכות בפנימייה מתחיל בכיתה י', כאשר המועמדים נדרשים לעבור סדרה של מיונים במהלך כיתה ט', על מנת להתקבל לפנימייה.
החניכים, שוחרים, לומדים את כל לימודיהם התיכוניים בבית הספר הריאלי, ומסיימים את לימודיהם עם תעודת בגרות מלאה.
המוטו של הפנימייה הצבאית הוא "בהשקט ובבטחה" והוא לקוח מ: .
עד לתחילת העשור הראשון של המאה ה-21, החלו החניכים בפנימייה את לימודיהם בכיתה ט', ובשנתם הראשונה למדו בסניף אחוזה של בית הספר הריאלי.
בשנת 2013 הוצבה בפנימייה הצבאית אנדרטה לזכר צוות "טנק הצוערים".
היא הוקמה לזכר ארבעה בוגרי הפנימייה הצבאית בחיפה, בני אותו המחזור, שהכשרתם בקורס קציני שריון נקטעה עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, והם נשלחו להצטרף ללחימה בחזית הדרומית וצוותו יחד באותו הטנק.
ארבעת הבוגרים נלחמו בגבורה ומצאו את מותם יחד בקרב החווה הסינית.
לאחר מותם הועלו הארבעה לדרגת סג"ם, וקיבלו את צל"ש הרמטכ"ל.
את הלימודים העיוניים למדים חניכי הפנימיה בבית הספר הריאלי העברי בחיפה כאשר בסוף תקופת לימודיהם זכאים לתעודת בגרות בהיקף של כ-30 יחידות לימוד.
במקביל ללימודים העיוניים בבית הספר הריאלי, לומדים החניכים מקצוע 5 יחידות לימוד "צבא וביטחון" וכולל שלושה נושאים: לימודי ארץ ישראל, היסטוריה צבאית ויסודות הפיקוד.
בתום תקופת הלימודים כותב כל חניך פנימיה עבודה מסכמת עליה הוא נבחן.
להלן שמותיהם של מפקדי הפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה ושנות כהונתם בתפקיד:
הפנימייה הצבאית התורנית לפיקוד אור עציון
כבר בשלהי שנות ה-60 הועלה על ידי המפד"ל הנושא של הקמת פנימייה צבאית דתית.
בתחילת שנות ה-80 נענה הרב חיים דרוקמן לבקשת צה"ל ומשרד הביטחון לייסד את הפנימייה הצבאית התורנית לפיקוד בישיבת "אור עציון", בה שימש כראש ישיבה.
הפנימייה הוקמה על ידי סא"ל פנחס נעמן כפנימייה צבאית דתית במרכז שפירא.
בנוסף שימש פנחס כמפקדה הראשון של הפנימייה.
בשנת 2019 עברה הפנימייה לפעול תחת משרד הביטחון, ומפקדה הוא סא"ל (מיל') דורון הלל, בוגר הפנימייה.
במסלול ההכשרה חניכי הפנימייה הצבאית תורנית לפיקוד מתאמנים ועוברים תכנים מתחום הכושר הגופני, תוכני סיירות שטח וניווטים, במסגרת הלימודים העיוניים ילמדו השוחרים במגמה צבאית וייבחנו בתחום, כחלק מיחידות הלימוד הנדרשות לבגרות.
הפנימייה הצבאית לומדת במסגרת הישיבה התיכונית "אור עציון" את לימודי הקודש והחול.
כמו כן, הלימודים כוללים בגרות מלאה.
השוחרים לומדים במגמה ייחודית, "המגמה הצבאית"- במסגרתה לומדים את עיקרי יסודות הפיקוד והמנהיגות הצבאית, קרבות ארץ ישראל והיסטוריה צבאית.
כהעשרה השוחרים עוברים מספר אימוני כושר גופני במהלך השבוע, כמו כן מקיימים סדנאות דיבייט, קורס צלילה, קורס מע"רים.
+מפקדי הפנימיה הצבאית התורנית לפיקוד אור עציוןשם המפקדתחילת כהונתוסיום כהונתופנחס נעמן19801998נתי שכטר19982001אדי דגן20012010אילון היימן20102016ליאור פרי20162018דורון הלל2019
הפנימייה הצבאית לפיקוד תל אביב (נסגרה)
בשנת 1965 הוקמה פנימייה צבאית ליד הגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב שפעלה עד 1984. בראשה עמד סא"ל ברוך לוי.
גם פנימייה זו הייתה מוסד חינוכי המכשיר ומכין בני נוער להיות מפקדים ביחידות השדה בצה"ל.
בוגרי הפנימייה היו מיועדים לתפקידי מפקדי פלוגות ביחידות השדה של צה"ל והתחייבו לשירות קבע של 3 שנים לפחות, עוד בטרם גיוסם הרשמי לצבא.
למחזור הראשון שנקלט בשנת 1965 נרשמו כ־800 מועמדים והתקבלו 80. את המחזור סיימו 29 בוגרים בלבד.
הרוב המכריע של הנושרים היה בעקבות אי הצלחה מספקת בלימודים העל יסודיים בגימנסיה וכישלון בעלייה לכתה הגבוהה יותר.
במחזורים הבאים אחריו השתפרה תמונת המצב.
למסדר הסיום של המחזור הראשון בחודש יולי 1969 הגיעה ראש הממשלה גולדה מאיר.
עיתונאים רבים הגיעו למעמד זה מתוך מחשבה שרוה"מ תמסור הצהרה מדינית בעיצומה של מלחמת ההתשה עם מצרים בסיני.
לבסוף היא לא עשתה זאת, ורק בירכה את הבוגרים "שיהיו בריאים".
במלחמת יום הכיפורים נהרגו 6 מבוגרי המחזור (21% מהבוגרים), כולם, כמו רוב בוגרי המחזור, היו חלק משדרת המ"פים בחיל השריון ובחיל הרגלים והצנחנים.
הפנימייה צבאית שליד הגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב נסגרה בשנת 1984 עקב ירידה בפוטנציאל הנרשמים לפנימיות הצבאיות לפיקוד.
עם בוגריה נמנים דוד ברנע, גבי אשכנזי, יואב קוטנר, רון ארד, גל הירש ואייל זמיר.
החניכים, הקרויים "שוחרים", מתחילים את הלימודים בפנימיות הצבאיות בכיתה י'.
החניכים בפנימייה לומדים לימודים עיוניים ככל תלמיד.
מעבר ללימודים הרגילים, לומדים חניכי הפנימייה במגמה ללימודי צבא וביטחון כמקצוע מורחב לבגרות.
במסגרת לימודי המקצוע כוללים תיאוריות ותורות צבאיות, היסטוריה צבאית וכן עבודת חקר רחבת היקף.
במהלך שנות הלימודים בפנימייה מושם דגש על פיתוח מנהיגות ומשמעת בחניכים, וזאת בשיעורים ועל ידי התנסות בפועל.
בזמן רוב החופשות מבית הספר, למשך מחצית החופשה, יוצאים חניכי הפנימייה לאימונים צבאיים.
החניכים נדרשים להתחייב ל-שנה וארבעה חודשים שירות קבע לקראת גיוסם לצבא, כדי למלא בסופו של דבר את תפקידי המ"פ בחילות השדה.
התלמידים בפנימיות הצבאיות מקבלים תעודת שוחר, וזכאים להטבות הדומות לאלו של חיילים (כגון נסיעה חינם באוטובוסים), ואף נהנים מדמי כיס חודשיים בשיעור רבע ממשכורתו של טירון.
השוחרים נדרשים למשמעת נוקשה, וצפויים לעמוד למשפט בפני מפקדם במקרה ועברו על הכללים (למשל, אם הם נתפסים בידי המשטרה הצבאית כשהם משתמשים בטרמפים).
משמעת זו היא אחת ממוקדי העניין שמגלים תלמידים והוריהם בפנימייה.
כמו כן מבצעים השוחרים קורס צלילה, צניחה, ושיעורי נהיגה מטעם הפנימייה.
לאחר הפיגוע בקו 37, בו נהרג השוחר עלתה שאלת זכאות השוחרים להלוויה צבאית, ונקבע כי גם שוחר זכאי לה.
נכון לשנת 2019, אחוז המיצוי לקצונה בקרב בוגרי הפנימיות הצבאיות עמד על 78%.
נכון לשנת 2023 אחוז המיצוי לקרבי מבוגרי הפנימיה בחיפה עמד על 97% ופיקוד זוטר על 94%.
בין בוגרי הפנימיות שלושה רמטכ"לים, 13 אלופים, עשרות תתי-אלופים ואלופי משנה, ראש "המוסד", שני ניצבים במשטרת ישראל, שישה חברי הכנסת ויו"ר הסוכנות היהודית.
52 מבוגרי הפנימיות בחיפה ובתל אביב זכו ל-56 עיטורים ולציונים לשבח על פועלם בשירותם הצבאי.
בין מקבלי העיטורים והצל"שים, סגן משה טל בלומנטל, שקיבל את עיטור הגבורה על לחימתו בעזה במלחמת ששת הימים.
תשעה בוגרים קיבלו את עיטור העוז, עשרה בוגרים קיבלו את עיטור המופת, ו-32 בוגרים קיבלו צל"שים מרמת המח"ט עד רמת הרמטכ"ל.
בוגר אחד קיבל את עיטור המופת האזרחי.
בנוסף, זכו שלושה מבוגרי הפנימיות בפרס ישראל, וארבעה נוספים בפרס ביטחון ישראל.
147 מבוגרי הפנימיות הצבאיות בחיפה ובתל אביב הם חללי צה"ל, בהם כמה שמקום קבורתם לא נודע ובוגר נוסף נעדר בקרב.
6 מבוגרי הפנימייה הצבאית אור עציון הם חללי צה"ל.
"בהשקט ובבטחה" היא עמותה שהוקמה בשנת 2000 על ידי בוגרי הפנימיות הצבאיות בחיפה ותל אביב.
מטרותיה הן לשמר את הפנימיות הצבאיות, לספק להן מעטפת תומכת, להנציח את בוגריהן שנפלו במלחמות ישראל, ולסייע לחניכי הפנימייה ולבוגריה במהלך שרותם הצבאי ובחייהם האזרחיים במישורים שונים.
שמה של העמותה נשאל מהמוטו של הפנימייה הצבאית המופיע על סמלה.
חברי העמותה הם בוגרי הפנימיות הצבאיות בחיפה ובתל אביב, ומספר לא מבוטל של ידידי העמותה.
את העמותה מנהל מנכ"ל העמותה, יניב רזניק, הכפוף לוועד העמותה שבראשו עומד האלוף במיל.
לצדו פועלת מועצה מייעצת שבין חבריה, נכון ל-2014, גבי אשכנזי, דורון אלמוג, הרצל בודינגר, יוסי בן-חנן, מתן וילנאי, גיורא רום, ועמרם מצנע.
מדי שנה בוחרת העמותה בבוגר שבמהלך שרותו הצבאי, ובחייו האזרחיים, ממצה את מטרות וערכי הפנימייה באופן המהווה דוגמה לאחרים.
לבוגר זה ניתן אות "בוגר מופת" במעמד הכנס השנתי של העמותה.
תקופת ההכנהכיתה י'כיתה י"אכיתה י"ב
+כותפות שוחרי הפנימייה הצבאית התורנית לפיקוד אור עציוןתקופת ההכנהכיתה יכיתה י"אכיתה י"ב
הפנתר הוורוד , הוא שמה של סדרת סרטי קומדיה שהראשון שבה יצא בשנת 1963. הדמות "הפנתר הוורוד" הופיעה בסרטון קצר שהוצג לפני תחילת כל סרט, בו המפקח קלוזו רודף אחרי הפנתר הוורוד ללא הצלחה; לאחר שזכתה לפופולריות רבה, הוחלט ליצור לה סדרת טלוויזיה משל עצמה, שעלתה לראשונה ב-1969.
הסרט "הפנתר הוורוד" (1963) הופק בבימויו של בלייק אדוארדס, אשר גם יצר את הדמות.
הסרט עוסק במפקח צרפתי מרושל בשם ז'אק קלוזו.
בתחילת הסרט נגנב יהלום ורוד יקר בשם "יהלום הפנתר הוורוד" (אם מסתכלים על היהלום מקרוב ניתן לראות דמות של פנתר ורוד).
על המפקח קלוזו מוטלת המשימה למצוא את היהלום.
על אף רשלנותו הוא מצליח לפתור את התעלומה, בעיקר דרך מקרה.
השחקן-קומיקאי פיטר סלרס, אשר גילם את קלוזו, זכה להצלחה גדולה בעקבות משחקו בסרטים.
נעימת הנושא של הפנתר הוורוד התפרסמה אף היא.
שם של כנופיית הפנתרים הוורודים מבוססת על הסרט.
הפנתר הוורוד - ירייה באפילה (1964)
שובו של הפנתר הוורוד (1975)
הפנתר הוורוד מכה שנית (1976)
בנו של הפנתר הוורוד (1993)
בשנת 1968 הופק "המפקח קלוזו חוזר" (Inspector Clouseau), על פי תסריט שנכתב על ידי תסריטאי שאר הסרטים, תחת אותה חברת הפקה של הסרטים האחרים, בבימויו של באד יורקין, ובכיכובו של אלן ארקין כמפקח השלומיאל, סרט הנחשב טכנית כהמשך הסדרה, אחרי "ירייה באפלה", אך לא זכה לאותה ההצלחה כמו האחרים.
הסיבה לשינוי הייתה שבאותה שנה היו פיטר סלרס ובלייק אדוארדס עסוקים בהפקת הסרט "המסיבה".
הם חזרו בהמשך ליצור עוד ארבעה סרטים נוספים בסדרה.
באחרון שבהם, "בעקבות הפנתר הוורוד", נעשה שימוש בחומר ארכיוני בו מופיע פיטר סלרס, שנפטר ב-1980, כשנתיים לפני הפקת הסרט.
בשנת 1993 ביים אדוארדס את סרטו האחרון, "בנו של הפנתר הוורוד", בו כיכב רוברטו בניני, סרט שנכשל הן בקופות והן בביקורת.
בעשור הראשון של המאה ה-21 נכנס סטיב מרטין לנעליו של המפקח קלוזו בשתי קומדיות חדשות בסדרה, שזכו להצלחה יחסית.
הפנתר הוורוד היא סדרת אנימציה אשר הופקו במהלך שנות השישים ושנות השבעים על ידי חברות ההפקה Mirisch Films ו- DePatie-Freleng Enterprises ושודרו במקור בין 6 בספטמבר 1969 ל-2 בספטמבר 1978 ברשת NBC האמריקנית, ובין 9 בספטמבר 1978 ל-1 בספטמבר 1979 ברשת ABC האמריקנית.
דמותו של הפנתר הוורוד מבוססת על דמות אשר הופיעה במקור בפתיח ובקטע הסיום של הסרט הפנתר הוורוד משנת 1963. הפופולריות של הדמות המצוירת הולידה סדרת סרטי אנימציה קצרים.
250 סרטוני אנימציה נעשו עד היום בכיכובו של הפנתר הוורוד.
המנגינה המפורסמת של הנרי מנציני "The Pink Panther Theme" מנוגנת ברקע של כל סרטוני הסדרה.
עלילת סדרת הסרטונים מתרחשת בעולם בדיוני אשר נוטה לעיתים להיות אבסורדי וסוריאליסטי יתר על המידה ומתמקדת בפנתר ורוד, רגוע ואדיש.
ברוב הסרטונים בסדרה, יריבו של הפנתר הוורוד הוא מפקח משטרה נמוך קומה בעל שפם.
בנוסף לגרסת האנימציה האילמת של הפנתר הוורוד, שודרה (בישראל בתחילת שנות ה-90) גרסה שבה הדמויות מדברות.
גרסה זו היא בעלת אנימציה חדשנית והציגה דמויות חדשות שלא הופיעו בגרסה הראשונית.
גרסה זו אף שודרה בישראל בדיבוב לעברית (בכיכובו של אלי לולאי שדיבב את הפנתר הוורוד).
על פי הגרסה המחודשת יצאו לשוק שני משחקי מחשב אינטראקטיביים בכיכובו של הפנתר, "הפנתר הוורוד - הוקוס פוקוס" ו"הפנתר הוורוד - משימה בינלאומית" (שניהם יצאו בישראל בשנות ה-90 כשאת הפנתר בעברית דובב חנן גולדבלט).
במקביל, יצאו בארץ מספר קלטות של הגרסה האילמת והקלאסית בישראל, כולן בהפצת "גלובוס גרופ -יונייטד קינג" (כיום: NMC יונייטד אנטרטיינמנט).
בגרסה המוקדמת, שהועלתה על הקלטות מראשית שנות ה-90, נתלוותה קריינות (של יוני חן) המתארת את תקציר העלילה ומלווה את הקטעים הכתובים בה.
בסוף שנות ה-90, ולאחר מכן בתחילת שנות ה-2000, יצאו המערכונים הקלאסיים מלווים בתרגום (למעט הפרק "פנתר חשאי 007", שבו השתתף יהויכין פרידלנדר).
במהלך השנים הופקו משחקי מחשב רבים, בהשראת הדמות ובהשראת עלילות הסדרה חלק גדול מהמשחקים יצאו גם בעברית.
הפנתר הוורוד הרפתקה באי המספרים
הפנתר הוורוד בעקבות חיות הבר
הפנתר הוורוד שומרים על איכות הסביבה
הֶפֵּנִינְג (מאנגלית: הִתְרַחֲשׁוּת) הוא אירוע, הופעה או סיטואציה אשר נתפשת כאמנות.
הפנינג יכול להיערך במקומות מסוגים שונים, תוך שימוש בטכניקות אמנותיות שונות והוא נוטה לשתף את הקהל באירוע.
על פי רוב אין להפנינג רצף עלילתי קוהרנטי.
ההפנינג הוא אחד מן המקורות הבולטים של אמנות המיצג.
המונח הפנינג נטבע בשנת 1957 על ידי האמן האמריקאי אלן קפרו (Allan Kaprow).
המונח הופיע לראשונה בדפוס בשנת 1958 בכתב עת אוניברסיטאי לספרות (Rutgers University undergraduate literary magazine).
ההפנינג התפתח בארצות הברית בשנות השישים.
אירועים אלו כללו יצירות אמנות מתחומים שונים שהוצגו זה לצד זה במעין פסטיבל.
אחד מן המקומות המרכזיים שבו התפתח ההפנינג היה בקולג' "בלאק מאונטן" (Black Mountain College), שבו קבוצה של מורים ותלמידים כגון ג'ון קייג', רוברט ראושנברג, מרס קנינגהם ואחרים יצרו אירועים קטנים הכוללים מחול, נגינה והצגת יצירות אמנות.
בשנת 1961 הציג אלן קפרו, בוגר נוסף של "בלק מאונטן" עבודה שנקראה "חצר" (Yard).
בעבודה, אשר הוצגה בחצר של גלריה לאמנות, מילאו עשרות צמיגי מכוניות את החצר והצופים בתערוכה התבקשו לעבור בין הררי הצמיגים.
באירועים אחרים, דוגמת אירועי ההפנינג שערך האמן רוברט ראושנברג, ניתן דגש גדול יותר על חלקו של האמן המופיע באירוע.
במסגרת אירועים אלו הופיע ראושנברג כשהוא רוכב על גלגיליות ונושא על גבו מעין חופה גדולה הדומה למצנח או כנפיים.
הפנרפיירדיר (באיסלנדית: Hafnarfjörður) היא עיר בדרום מערב איסלנד, מדרום לקואופווגיר וכעשרה ק"מ מדרום לבירה רייקיאוויק.
בעיר התגוררו בשנת 2018 כ-29,780 תושבים, והיא הייתה העיר השלישית בגודלה במדינה.
העיר ששטחה 147 קמ"ר שייכת לאזור המטרופולין של רייקיאוויק.
הפנרפיורדור היא מרכז הדייג הגדול באיסלנד והנמל השני בחשיבותו בסחר חוץ.
בעיר מספר מפעלים תעשייתיים שהחשוב שבהם עוסק במיצוי אלומיניום.
משמעות שמה של העיר הוא "מפרץ (פיורד) הנמל" ומקורו במפרץ הטבעי שסביבו היא שוכנת.
העיר נזכרה לראשונה בימי הביניים ב"ספר היישובים" האיסלנדי (Landnámabók), והעדויות הראשונות מאת נוסעים למקום הן מהמאה ה-14. ב-1553 הוקמה בעיר הכנסייה הלותרנית הראשונה באיסלנד.
סוחרים אנגלים הגיעו לעיר במאה ה-15 ובעקבותיהם הגיעו סוחרים גרמנים אשר ירשו את מקומם.
סוחרי ההנזה המשיכו במגעים מסחריים עם היישוב עד 1602 מועד בו הנהיגה דנמרק מונופול דני עם איסלנד כולה.
בשנת 1793 התיישב ביארני סילוורטסן בעיר והיה לסוחר ואיש עסקים.
בהשפעתו התפתח המסחר בעיר והוא נודע מאז כ"אביה של הפנרפיורדור" ומכונה "סייר ביארני".
התפתחות נוספת במשק הדייג המקומי הביאה לסלילת הכביש בין העיר לרייקיאוויק ב-1898, ולהכרזתה של הפנרפיירדיר לעיר ב-1908.
בעיר מתקיים ביום הארוך בשנה פסטיבל ויקינגי שנתי, ובו משוחזרות אמנות ותרבות ויקינגית.
האמונה העממית האיסלנדית כי הארץ מיושבת גם על ידי יצורים ננסיים המכונים "אלפים" (álfar) רווחת בהפנרפיירדיר באופן מיוחד.
לפי אמונה זו מתגוררים האלפים מתחת לסלעים ובנקיקי הלבה שעליהם יושבת העיר.
לעיר מפת תיירות רשמית המציינת היכן ניתן לנסות ולצפות באלפים, ומתקיימים בה סיורים מודרכים בנושא זה.
הפנתאון הוא מבנה בסגנון נאו-קלאסי שנבנה על גבעת זֶ'נֶביֶיב הקדושה ברובע החמישי של פריז, בלב הרובע הלטיני.
הוא נבנה במקור ככנסייה שיועדה לסנט-זֶ'נֶביֶיב, הקדושה הפטרונית של פריז, אך לאחר שינויים רבים היא מאחדת היום תפקידים ליטורגיים ואתר קבורה מפורסם.
הפנתאון צופה על כל רחבי העיר, ומוקף אתרים ומבנים חשובים נוספים, ככנסיית סנט-אטיין-די-מון, ספריית סנט-ז'נבייב, אוניברסיטת פריז-1 (פנתאון-סורבון) ופריז-2 (פנתאון-אסס), עיריית הרובע החמישי של פריז ובית הספר היוקרתי "אנרי הרביעי".
רחוב סופלו במזרח מספק פרספקטיבה לעבר גני לוקסמבורג.
המבנה הוא דוגמה מוקדמת לסגנון הנאו-קלסיציזם, עם חזית שנבנתה על פי המודל של הפנתאון ברומא, ומעליה מתנשאת כיפה, שעיצובה מושפע במידה רבה מן הטמפייטו (Tempietto) של ברמנטה.
אדריכל המבנה, ז'אק-זֶ'רמַן סוּפְלוֹ (Soufflot, 1713-80), התכוון לשלב את התאורה והקלילות של הקתדרלה הגותית יחד עם העקרונות הקלאסיים.
סופלו מת לפני שעבודתו הסתיימה, ותוכניותיו לא הוצאו לפועל במלואן.
השקיפות אותה ביקש עבור יצירתו, לא הושגה.
עם זאת, זהו אחד ההישגים האדריכליים הגדולים לתקופתו, והמונומנט הנאו-קלאסי הגדול הראשון.
הפנתאון, שנבנה במקור במאה ה-18 ככנסייה, הפך לאנדרטה לכבודם של אנשי המעלה שנטלו חלק משמעותי בהיסטוריה של צרפת.
בפנתאון קבורים, בין השאר, וולטר, ויקטור הוגו, ז'אן-ז'אק רוסו, אלכסנדר דיומא, קונדורסה, אמיל זולא, פייר ומארי קירי, ורנה קאסן.
ייעודיו המשתנים של המבנה, עיטוריו הרבים, ההקדשות שחקוקות על קירותיו והסמלים שבו, מאפשרים לבחון את בניית האומה הצרפתית.
לואי החמישה עשר נדר בשנת 1744 שאם יחלים ממחלה בה לקה, יחליף את הריסות כנסיית ז'נבייב הקדושה בבניין מפואר הראוי לקדושה הפטרונית של העיר פריז.
המרקיז דה מריני הופקד על העבודה.
מריני מימן את האדריכל סופלו, בו בחר לתכנון כנסיית סנט-ז'נבייב בסגנון הנאו-קלאסי.
העיצוב הכללי הוא בצורת צלב עם פורטיקו מסיבי בנוי מעמודים קורינתיים.
היסודות נחפרו בשנת 1758. לואי החמישה עשר הניח את האבן הראשונה ב-6 בספטמבר 1764. ואולם, לנוכח קשיים כספיים ומותו של האדריכל סופלו ב-1780, הבנייה התעכבה.
היא הושלמה לבסוף רק בשנת 1790, לאחר פרוץ המהפכה הצרפתית, בידי תלמידיו של סופלו, ז'אן-בטיסט רונדלה (Jean-Baptiste Rondelet) ומקסימיליין ברביון (Maximilien Brébion).
בין השנים 1791 ל-1793 עבר המבנה שינוי מהותי בידי אנטואן כריזוסטום קטרמר דה קנסי (Antoine Chrysostome Quatremère de Quincy), שהעניק לו את מראהו הנוכחי, לאחר שהוסב לפנתאון, כלומר, אנדרטה המוקדשת לזכרם של גדולי בניה של האומה.
בגמלון הוצבה הקדשה שהציעה דה פסטורה: "לאנשי המעלה, המולדת אסירת-התודה" ( Aux grands hommes, la patrie reconnaissante).
בזמן הקיסרות הראשונה, תחת צו מיום ה-20 בפברואר 1806, המבנה שימש פעם כאתר קבורה לאנשי המעלה ופעם כאתר פולחן.
בקריפטה נטמנו ארונות הקבורה בעוד שבאזור העליון התקיימו טקסים דתיים, בעיקר בעלי זיקה להנצחה קיסרית.
משנת 1821 ועד 1830 לא שימש המבנה כפנתאון; לואי ה-18 ושארל העשירי הפכו אותו לכנסייה בלבד, שהוקדשה לז'נבייב הקדושה.
המונרכיה של יולי, בתורה, נסוגה מהגדרת האתר ככנסייה בה מתקיימים טקסים קתוליים ב-15 באוגוסט 1830, והשיבה למקום את ייעודו כפנתאון, שכונה מעתה "מקדש התהילה" (le Temple de la Gloire).
דוד ד'אנז'ה הכין את הגמלון המפורסם, עם הכיתוב ששוקם: "לאנשי המעלה, המולדת אסירת-התודה".
ואולם, במהלך אותה תקופה איש לא נטמן בפנתאון.
בין השנים 1848–1851, בתקופת הרפובליקה השנייה, כונה המבנה "מקדש האנושות" (Temple de l'Humanité), אך אישים חדשים לא זכו להיכנס בשערי הנקרופוליס המכובדת.
בזמן הקיסרות השנייה (1851-1870), המבנה חזר לשמש ככנסייה, והכיתוב הוסר שוב.
רק מאז שנת 1885, מועד קבורתו של ויקטור הוגו בפנתאון, חדלה כנסיית סנט-ז'נבייב מלהתקיים.
מאז ועד היום משמש המבנה כאתר מנוחה אחרונה לאנשי המעלה שזכו לכבוד מידי הרפובליקה.
הפנתאון הוא מבנה באורך 110 מטרים וברוחב 84 מטרים.
הפסדה המרכזית מעוטרת בעמודים קורינתיים, ומעליהם גמלון משולש, שנוצר בידי דוד ד'אנז'ה.
המבנה, בצורת צלב יווני, מוכתר בכיפה בגובה 83 מטרים, המחופה בפנס גג.
פנים הכנסייה עוטר בידי ציירים אקדמיים כפייר פובי דה שאבאן, אנטואן-ז'אן גרו ואלכסנדר קבנל.
התוכנית האדריכלית של סופלו כללה כנסייה בעלת כיפה, בצורת צלב יווני, כלומר בעלת ארבעה אגפים קצרים, שווים באורכם וברוחבם.
למימוש תוכניתו, שאל סופלו סגנונות אדריכליים שונים, ועל כך כתב מקסימיליין ברביון:
סופלו שילב בכנסייתו סיגנונות שונים:
אדריכלות גותית: המבנה, אשר מורכב מספינה מרכזית בעלת קשתות ותמיכות דואות מעל המעברים הצדדיים.
יש לציין שסופלו הכיר היטב את האדריכלות הגותית משום שכתב ספר על אדריכלות זו בשנת 1747.
אדריכלות ביזנטית: בשימוש שעשה בכיפות החיפוי.
אדריכלות קלאסית: עם כיפת התוף, עם גלריית העמודים החיצונית, היא מחווה לטמפייטו של ברמנטה.
אך מעל לכל, אדריכלות יוון העתיקה: עם גלריה בעלת שישה עמודים, גמלון משולש (שהיה ייחודי באותה תקופה), ועמודים קורינתיים הנושאים אנטבלטורה.
בשל השילוב הזה בין הסגנונות השונים, כנסיית סנט-ז'נבייב הוחשבה בידי פייר לוודן (Pierre Lavedan) ולואי הוטוקר (Louis Hautecœur) כמבנה האקלקטי הראשון.
יחד עם זאת, היא מסווגת על פי רוב כנאו-קלאסית, בראש ובראשונה בשל התקופה בה נבנתה, ובשל אוצר המילים האדריכלי הקלאסי בו נעשה שימוש בתכנונה (עמודים, אנטבלטורה, גמלון וכדומה), מתוך שאיפה לחזור לפשטות העתיקה כנגד סגנון הבארוק שרווח באותם ימים.
מקדש רפובליקני, מקום זיכרון קולקטיבי
מי מחליט על קבורה בפנתאון?
החל מהמהפכה הצרפתית, ה"פנתאוניזציה", קבורת אישים בפנתאון, התכוננה על רקע מסורות ממצרים העתיקה, עבור דרך יוון ורומא.
ההחלטה להעניק לאישיות מסוימת את הכבוד העילאי, השמור לאנשי המעלה של המולדת, וכן ניהול טקס הקבורה, השתנו על פי התקופה בהיסטוריה של צרפת.
בשנת 1791, בעת כינון מושג הפנתאון הצרפתי, האספה המכוננת הלאומית הייתה זו שהחליטה.
בשנת 1794 נטלה הוועידה הלאומית את התפקיד והחליטה על קבורתו של ז'אן-ז'אק רוסו, אך גם על הוצאתו של מירבו מהקבר, ומאוחר יותר על הוצאתו של מארה.
בזמן הרפובליקה הצרפתית השלישית, השרים הם שהציעו ובחרו מועמדים.
כמה העברות של אישים לפנתאון, כגון זו של אמיל זולא ב-1908, עוררו ויכוחים אלימים.
בימינו, הבחירה נתונה בידי נשיא הרפובליקה.
נדרשת רק החלטה, ואין חוק של ממש או מסמך רשמי שקובע את הקריטריונים לבחירה או את צורת הטקס.
ניתן למנות מספר נשיאים ברפובליקה החמישית (שארל דה גול, פרנסואה מיטראן, ז'אק שיראק) ששאפו לעטר את כהונתם בקבורת אישים בפנתאון, כך שתשתקף באופן סמלי ממעשיהם תפיסת את ההיסטוריה של צרפת.
בשנת 2025 ישנם 82 אישים עליהם החליטה הממשלה כי יקברו בפנתאון (75 גברים ו-7 נשים), מהם כמה שהוצאו ממנו לאחר שנקברו בו.
המולדת הצרפתית מכבדת את בניה גם בחקיקת שמותיהם על קירות המקדש הרפובליקאי.
מעל אלף שמות חקוקים בו.
את שמות של 546 סופרים שמתו למען צרפת במהלך מלחמת העולם הראשונה (בהם גיום אפולינר ושארל פגי).
את שמות 199 סופרים שמתו למען צרפת במלחמת העולם השנייה (בהם אנטואן דה סנט-אכזופרי, מקס ז'קוב).
על קירות הספינה המרכזית חקוקים שמות של אישים ידועים בהיסטוריה של צרפת הודות למאבקיהם ורעיונותיהם.
במדרגות המונומנטליים ניתן למצוא לוח לזכר החיילים שמתו בקרבות של שנת 1870. בקריפטה לוח ברונזה מציין את שמותיהם של אלו שנפלו במהלך מהפכת יולי 1830. לוח זה הוצב בידי לואי פיליפ בטקס שנערך ב-29 ביולי 1831. שמות הנופלים במהלך המהפכה של 1848 נוספו מאוחר יותר.
בינואר 2007 הסיר נשיא צרפת, ז'אק שיראק, את הלוט מעל לוח הוקרה שהוצב בפנתאון לכבודם של מעל 2,600 איש שהוכרו כחסידי אומות עולם על ידי מוסד יד ושם בישראל, הודות לתרומתם להצלת יהודים מפני גירוש למחנות הריכוז.
לוח ההוקרה מציין כי שלושה רבעים מיהודי צרפת ניצלו מהמלחמה, לא פעם בזכות אנשים פשוטים שהגישו להם עזרה, תוך סיכון חייהם.
רשימת האישים שהוחלט על קבורתם בפנתאון
תאריך הקבורה בפנתאוןשםהערות 4 באפריל 1791 אונורה מירבו הוצא מהפנתאון בשנת 1794 11 ביולי 1791 וולטר בעבר נפוצו שמועות שגופתו נגנבה ב-1814 בידי קנאי דתי, אך הקבר נפתח ב-1897 והשמועה הופרכה.
1792 ניקולא-ז'וזף בורפר (Nicolas Joseph Beaurepaire) קצין בצבא המהפכני.
גופתו נעלמה ולכן לא הועבר לפנתאון.
24 בינואר 1793 לואי מישל לה פלטייה דה סן-פרז'ו (Louis-Michel Lepeletier de Saint-Fargeau) מהפכן.
גופתו הוצאה מהפנתאון בידי משפחתו ב-14 בפברואר 1795 1793 אוגוסטן-מארי פיקו, מרקיז דמפייר (Auguste Marie Henri Picot de Dampierre) גנרל בצבא המהפכני.
ההחלטה להכניסו לפנתאון לא בוצעה.
כד אפר עם ליבו 1809 ז'וסטין בונוונטור, רוזן מוראר דה גאל (Justin Bonaventure Morard de Galles) אדמירל בתקופת המהפכה ונפוליאון.
נקבר בעת חגיגות המאה למהפכה הצרפתית 1889 פרנסואה סוורן מרסו-דסגרווייר (François Séverin Marceau) גנרל בתקופת המהפכה.
אפרו הועבר לפנתאון בעת חגיגות המאה למהפכה הצרפתית 1894 מארי פרנסואה סדי קארנו נקבר בפנתאון מיד לאחר הרצחו 1907 מרסלן ברטלו (Marcellin Berthelot) כימאי ומדינאי.
קבורה לצד בעלה בפנתאון 1907 סופי ברטלו (Sophie Berthelot) נקברה לצד מרסלן ברטלו כשותפה לעבודתו.
1908 אמיל זולא 11 בנובמבר 1920 לאון גמבטה כד עם ליבו הועבר לפנתאון במרכבה בה הוסע חייל אלמוני לקבר החייל האלמוני תחת שער הניצחון באותו היום 1924 ז'אן ז'ורס ניטמן בפנתאון במלאת עשור להרצחו 1933 פול פנלווה 1948 פול לנז'בן 1948 ז'אן-בטיסט פרן פיזיקאי, כימאי ומדינאי.
נטמן באותו היום עם פול לנז'בן 1949 ויקטור שולסה (Victor Schœlcher) מדינאי, יוזם ביטול העבדות במושבות הצרפתיות באמצע המאה ה-19. אביו קבור עימו בפנתאון לבקשתו.
האדם השחור הראשון שהועבר לפנתאון.
1952 לואי ברייל גופתו הועברה לפנתאון בשנת המאה למותו 19 בדצמבר 1964 ז'אן מוּלֶן אפרו של לוחם הרזיסטאנס הועבר מבית הקברות פר לשז 1987 רנה קאסן הועבר לפנתאון בשנת המאה להולדתו 1988 ז'אן מונה הועבר לפנתאון בשנת המאה להולדתו 1989 אנרי גרגואר (Abbé Grégoire) איש דת.
נקבר בפנתאון בעת חגיגות מאתיים שנה למהפכה הצרפתית 1989 גספאר מונז' מתמטיקאי ומדינאי.
2025רוברט בדנטר (Robert Badinter) משפטן ופוליטיקאי, הוביל את ביטול עונש המוות בצרפת (1981)
מספר ניסיונות לא הוצאו אל הפועל או נכשלו בשל התנגדות האלמנה או המשפחה, סתירות משפטיות עם צוואת הנפטר, התנגדויות שונות, העדר עניין מצד המלייה הפוליטי, וכדומה:
האספה הלאומית הציעה ב-1792 להעניק לו את הכבוד ולהעביר את גופתו לפנתאון.
שתי מאות מאוחר יותר אפרו מונח עדיין בקפלה בכנסיית סן ז'רמן דה פרה בפריז.
צו של האספה מה-17 באוקטובר 1793 מעולם לא בוצע.
העברת גופות הנערים ז'וז'ף ברה (Joseph Bara) וז'וז'ף אגריקול ויילה (Joseph Agricol Viala), שמתו בזמן המהפכה הצרפתית והפכו לסמל לפטריוטיזם רפובליקני, הוצעה על ידי רובספייר בשמונה בניבוז, שנה שנייה.
האספה הלאומית הוציאה צו ברוח זו, אך ההעברה מעולם לא התרחשה.
בינואר 1945 אנשי המפלגה הקומוניסטית הצרפתית דרשו להעביר לפנתאון את ארונו של הסופר רומן רולן, הודות למעורבותו בהתנגדות לפשיזם, אך המשפחה התנגדה למהלך.
מפלגת "התנועה הרפובליקאית העממית" (MRP) הציעה להעביר לפנתאון את גופתו של אנרי ברגסון, כנציג היהודים וקורבנות משטר וישי (הקדשה עם שמו נחקקה על קירות הפנתאון בשנת 1967).
העברתו של אלפרד דרייפוס הוצעה לרגל יום המאה לטיהורו (שהתרחש ב-12 ביולי 1906).
לטובת המהלך טענו אישים שונים, בהם שר התרבות לשעבר ז'אק לאנג, שר המשפטים פסקל קלמאן (Clément) והשר לשעבר אוליבייה סטירן (Stirn), בן אחיין רחוק של אלפרד דרייפוס, כי יהיה זה טיהור שני של הקצין היהודי.
ואולם, ב-5 ביולי 2006 הודיע ז'אק שיראק שהפרויקט לא ייצא אל הפועל.
באותו אירוע הצהיר שר המשפטים לשעבר, רובר באדינטר (Badinter):
בשנת 1851 הדגים הפיזיקאי, לאון פוקו, כיצד מסתובבת הארץ בניסוי שערך בפנתאון, בעזרת מטוטלת שנתלתה במרכז הכיפה, על חוט באורך 67 מטרים.
המטוטלת המקורית, שהוצגה במשך שנים במוזיאון לאמנויות והמקצועות, הושבה לפנתאון בשנת 1999.
הפנינה היא נובלה מאת הסופר האמריקאי ג'ון סטיינבק.
הנובלה של סטיינבק מבוססת על סיפור עם מקסיקני עתיק.
קינו האינדיאני מוצא את הפנינה הגדולה ביותר בתבל, ורואה בה הזדמנות להגשים את כל חלומותיו.
השמועה על התגלית של קינו עושה כנפיים בעיר, וכולם מתחילים לחמוד את הפנינה: "תמצית של פנינה היה הולך ונמהל בתמציתם של בני האדם, ומשקע מוזר ואפל היה מתעבה והולך...
הפנינה נכנסה לחלומותיהם של האנשים, להרהורים, למזימות, לתוכניות, לעתידות, לתקוות, לצרכים, לתשוקות ולרעבונות.
ואיש אחד בלבד עמד בדרכם, הלוא הוא קינו, ולכן היה קינו, בדרך מוזרה, לאויבו של כל אדם".
בלילה מתגנבים אנשים לבקתתו של קינו ומנסים לגנוב את הפנינה, אך הוא נאבק בהם ומבריח אותם.
חואנה, אשתו של קינו, מבינה את פוטנציאל ההרס הטמון בפנינה: "הדבר הזה הוא רע...
הפנינה הזו היא כמו חטא!
היא תהרוס אותנו", אך הוא לא מקשיב לה.
בבוקר הוא יוצא לעיר כדי למכור את הפנינה לסוחרי הפנינים בעיר.
סוחרים אלה, שלכאורה מתחרים אחד בשני, עובדים כולם עבור אותו קונה, ורוכשים את הפנינים מהאינדיאנים העניים באזור במחירים נמוכים מאוד: "למראית עין פעלו קוני הפנינים איש איש לעצמו והתחרו זה בזה במחירים שהציעו לדייגים המביאים את הפנינים.
ואולם שיטה נפסדת הייתה זו, שכן פעמים רבות, בלהט התחרות על פנינה יקרה, שילמו לדייגים מחיר גבוה מדי.
עכשיו היה רק קונה אחד בלבד ולו ידיים רבות, והאנשים שישבו במשרדיהם והמתינו לקינו ידעו מה המחיר שיציעו ועד כמה רשאים הם להעלותו ואיזו שיטה ינקוט כל אחד מהם".
הסוחרים מנסים להערים על קינו, וטוענים כי לפנינה בגודל כזה אין ערך.
קינו מתרגז ומחליט ללכת לעיר הגדולה כדי לחפש קונה לפנינתו.
בלילה מישהו שוב מנסה לגנוב את הפנינה, וקינו מבריח אותו.
חואנה, שחוששת מהרוע של הפנינה, קמה מאוחר יותר בלילה ומבקשת להשליך אותה בחזרה לים, אך קינו תופס אותה, מכה אותה ומשיב לעצמו את הפנינה.
היא עצמה אינה כועסת על התנהגותו: "'גבר אני', כך אמר, וחואנה הבינה את משמעות הדבר.
משמעו שהוא מטורף למחצה ואל למחצה, משמעו שנכון הוא לצאת בכוחו כנגד ההר וגם כנגד הים.
ובנפש האשה שבה ידעה חואנה שההר עתיד לעמוד אבל הגבר יישבר, והים עתיד לגעוש אבל הגבר יטבע בו".
בדרך חזרה לבקתה מותקף קינו שוב, ובמהלך המאבק עם התוקף שולף קינו את סכינו והורג אותו.
קינו וחואנה מחליטים לצאת למסע לעיר הגדולה כדי לחפש רוכש לפנינה.
הם מחביאים את הגופה בצד השביל, מסתתרים במשך היום בבקתת אחיו של קינו, חואן תומא, ובלילה יוצאים עם בנם התינוק קויוטיטו לכיוון העיר.
אלא שאחרי המשפחה עוקבים זרים, שמבקשים לשים ידיהם על הפנינה.
קינו מחליט להסתתר ולתקוף את הזרים בלילה, אך במהלך המאבק ירייה מהרובה של אחד הזרים פוגעת בראשו של קויוטיטו והורגת אותו.
קינו וחואנה חוזרים לכפר עם גופתו של קויוטיטו, ומשליכים את הפנינה בחזרה לים: "משך קינו את ידו לאחור והשליך את הפנינה בכל כוחו, ושניהם צפו בה במעופה וראו אותה קורצת ומנצנצת לאור השמש השוקעת.
הם ראו את המים שניתזו במרחק, ושעה ארוכה עמדו זה לצד זה והסתכלו במקום שנפלה".
מוסר ההשכל של הסיפור הוא כי החמדנות מביאה לאסון, ומוטב לאדם להיות מאושר בחלקו.
על אף השאיפות החיוביות של קינו, שמבקש לערוך חתונה נאה לאשתו ולו ולשלוח את ילדו הפעוט ללמוד בבית הספר, הפנינה מעוררת את היצר הרע בלב האנשים, שמנסים לגזול אותה.
הפנינה, תרגום: יונתן רטוש, הוצאת הקיבוץ הארצי, מרחביה, 109 עמודים, 1949.
הפוני האדום ; הפנינה תרגמה סמדר מילוא, הוצאת זמורה ביתן, תל אביב, 212 עמודים, 1988.
הפנקס הוא אתר אינטרנט ישראלי העוסק בספרות ילדים ונוער, וכן בתרבות הילדים באופן כללי - בתיאטרון, בקולנוע, באיור ובכל סוג של אמנות המיועדת לילדים.
האתר פועל בשפה העברית, ומגדיר עצמו כ"כתב עת מקוון".
האתר הוקם במרץ 2010 על ידי תמר הוכשטטר ויותם שווימר, שהיו שניהם באותה העת סטודנטים בירושלים.
החזון של העורכים הוא להפוך את הפנקס לבמה אלטרנטיבית ליוצרים ולחוקרים בתחום ספרות ותרבות הילדים.
מטרת האתר כפי שהוגדרה על ידי יוצריו היא לענות על שני צרכים בתחום התרבות לילדים בארץ:
ראשית, להעניק במה לדיון מעמיק ואיכותי בספרות, שירה, איור, קולנוע, תיאטרון ועוד אמנויות שונות לילדים.
שנית, לעורר את השיח בתרבות לילדים על ידי יצירת מרחב ציבורי הנגיש לכל המתעניינים.
תרבות לילדים היא בעלת ספקטרום נרחב.
יוצרי האתר מאמינים כי שיח מקורי בספרות ותרבות לילדים, המציג שלל התייחסויות וסגנונות, הוא בעל ערך אמנותי ומחקרי.
"הפנקס" מופיע בפורמט אינטרנטי על-מנת לאפשר למתעניינים בתחום התרבות לילדים לקחת חלק פעיל: על ידי שליחת תגובות, יצירת דיון, שליחת טקסטים ביקורתיים ויצירות מקוריות בתחום הספרות, השירה והאיור לילדים.
האתר מגדיר את האלמנט הוויזואלי כבעל חשיבות ולכן הפנקס שומר על עיצוב הנובע מהלך הרוח של עולם הילדים, במטרה ליצור חיבור לעולם זה גם דרך הוויזואליות של האתר.
כבר בגליונותיו הראשונים זכה האתר לתרומת תוכן של אישים ידועים בספרות הילדים בישראל כיהודה אטלס, שלומית כהן-אסיף יחיעם פדן ומרית בן ישראל, בעוד שאישים כנורית זרחי ועפרה עמית הסכימו להתראיין.
עובדה זו תרמה רבות לביסוסו של האתר.
האתר כולל ראיונות עם יוצרים, מאמרים וביקורות על יצירות ילדים, וכן אגף ל"יצירה מקורית" הכולל שירים, סיפורים, יצירות אנימציה וקטעי מוזיקה.
החומר בכתב העת מוגש לקורא ברישיון Creative Commons המקל על השימוש בתוכן, מבלי שיש בו ויתור על זכות יוצרים.
במרץ 2011 ערך "הפנקס" תחרות מאיירים בה השתתפה הוצאת הקיבוץ המאוחד.
המאיירים התבקשו לאייר סצנה מתוך הספר "ויהי ערב חדש" של פניה ברגשטיין.
הפנקס הוא יוזמה פרטית שלא עומד מאחוריה שום גוף כלכלי.
בשלושת החודשים לאחר עליית האתר לאוויר, נרשמו באתר הפנקס כ-2,000 כניסות בחודש.
בשנת 2021 זכתה נירה הראל בפרס מטעם כתב העת.פרס זה הוענק לה על תרומתה לתרבות הילדים בישראל.
הפניקס חברה לביטוח בע"מ היא חברת ביטוח ישראלית העוסקת בכל תחומי הביטוח.
הפניקס היא חברת הביטוח הגדולה בענף מבחינת שווי שוק והיקף הנכסים נכון לשנת 2023.
ראשיתה של החברה בהקמת "סוכנויות ארץ ישראליות (Israeli Insurance Agencies)" על ידי דוד חכמי, בנו של יוסף חכמי שהיה מנהל בנק ברקליס בארץ ישראל.
חכמי ייצג בארץ חברות ביטוח אנגליות ובהן פניקס.
ב-1949 הקים את חברת "הפניקס הישראלי" שבתחילת המאה ה-21 נמכרה על ידי ילדיו של חכמי, יוסי וניצה, ליעקב שחר וישראל קז.
החברה נמצאת בבעלות מלאה של חברת הפניקס פיננסים בע"מ, שבשליטתה חברות נוספות בתחומי הביטוח, הפיננסים ועוד.
ניירות הערך של חברת הפניקס פיננסים נסחרים בבורסה לניירות ערך בתל אביב ברשימת 35 החברות הגדולות במשק הישראלי.
הנהלת החברה שוכנת בבית הוורד שבגבעתיים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נקלעה החברה למחלוקות עם שותפה בחברת הביטוח "ארד", שבסיומן רכשה את חלקו בחברה וזו מוזגה לתוכה.
משנת 2009 ועד שנת 2019 שימש אייל לפידות כמנכ"ל החברה.
בפברואר 2014 הוקם לראשונה ועד עובדים בחברה, אשר חתם על הסכם קיבוצי כשנתיים לאחר מכן.
בשנת 2019 פרש לפידות מהתפקיד, ואייל בן סימון החליף אותו.
ביוני 2015 פורסם כי נחתמה עסקה למכירת הפניקס אחזקות (כשמה אז) מידיה של קבוצת דלק לתאגיד fosun הסיני תמורת 1.8 מיליארד שקלים.
בפברואר 2016 בוטלה העסקה, עקב התנגדות המפקחת על הביטוח במשרד האוצר.
לאחר מספר ניסיונות רכישה נוספים בחודש נובמבר 2019 הושלמה מכירת גרעין השליטה בהפניקס אחזקות מקבוצת דלק ל-Belenus Lux S.a.r.l, המוחזקת על ידי קרנות סנטרברידג' וגלאטין קפיטל.
לחברה אוסף גדול של אמנות ישראלית, שנוצר בעת שנוהלה בידי יוסף חכמי.
ב-30 באוקטובר 2019 הודיעה החברה על הפסקת שיווק של ביטוחים סיעודיים פרטיים.
בשנת 2021 החברה הייתה שותפה להקמת "ביזי פיננסים בע"מ".
חברת הפניקס היא המשקיעה המוסדית הגדול בישראל במונחי שווי שוק, ומנהלת חסכונות פנסיה בשווי למעלה של מ-360 מיליארד ש"ח
באוקטובר 2025 רכשה החברה, באמצעות סוכנות הביטוח "אורן מזרח" שבשליטתה, 86% מסוכנות הביטוח Wobi לפי שווי של עד 150 מיליון ש"ח.
הפניקס פיננסים בע"מ (עד אוגוסט 2024: הפניקס אחזקות בע"מ) היא חברת החזקות ישראלית.
החברה נוסדה בשנת 1949, ובשנת 1978 הפכה לחברה ציבורית שניירות הערך שלה נסחרים בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בעלות מלאה בחברת הביטוח "הפניקס חברה לביטוח בע"מ".
בעלות מלאה בחברת "הפניקס השקעות ופיננסים בע"מ", שבשליטתה:
חברת הפניקס בית השקעות בע"מ (בעבר אקסלנס השקעות, וקודם לכן אקסלנס נשואה), שהיא בית השקעות (78.43%).
מהדרין בע"מ (41.42%) - חברה בעלת החזקות בתחום החקלאות, ובמיוחד בתחום פירות ההדר
בעלות מלאה בחברת האשראי החוץ בנקאי גמא ניהול וסליקה בע"מ - חברת שירותים פיננסיים בתחום כרטיסי האשראי.
בעלות חלקית בחברת "עד 120 מרכזי מגורים לאוכלוסייה המבוגרת בע"מ".
באמצעות הפניקס סוכנויות ביטוח 1989 בע"מ, מחזיקה הקבוצה בסוכנויות ביטוח, בשיעורי החזקה שונים.
הפניקס פנסיה וגמל בע"מ (100%)
הפניקס חח"י קופה מרכזית לקצבה בע"מ (100%)
החל מאפריל 2022 מחזיקה 26% מפרטנר תקשורת.
החברה נמצאה בשליטתה של קבוצת דלק בע"מ, שהחזיקה כ-55% מהבעלות בחברה.
ביוני 2015 פורסם כי נחתמה עסקה למכירת הפניקס אחזקות מידיה של קבוצת דלק לתאגיד fosun הסיני תמורת 1.8 מיליארד שקלים.
לאחר מספר ניסיונות רכישה נוספים בחודש נובמבר 2019 הושלמה מכירת גרעין השליטה בהפניקס אחזקות מקבוצת דלק ל-Belenus Lux S.a.r.l, המוחזקת על ידי קרן השקעות פרטיות סנטרברידג' וגלאטין קפיטל.
באפריל 2024 קיבלה Belenus אישור לרדת מהחזקה של 31% להחזקה של 10% בלבד, ועד יולי 2024 ירדה החזקתה ל-10%, והחברה הפכה לחברה ללא גרעין שליטה.
יו"ר הדירקטוריון של החברה הוא בנימין גבאי ומנכ"ל החברה הוא אייל בן סימון.
הפנתר הוורוד 2 הוא סרט קומדיה שיצא בשנת 2009, ומהווה סרט המשך ל"פנתר הוורוד" בכיכובו של סטיב מרטין.
בסרט זה, יהלום "הפנתר הוורוד" נגנב שוב, ובזירת הפשע נמצא פתק חתום של "הטורנדו".
המפקח קלוזו, וחבורת בלשים מקצועיים מארצות שונות, נקראים לפתירת התעלומה.
ניסיונותיו של קלוזו לפתירת התעלומה מסתבכים, והמפקח הממונה עליו מגרש אותו מקבוצת הבלשים, שעליהם מוטלת המשימה לפתור את התעלומה.
לאחר שקבוצת הבלשים פתרה, כביכול, את התעלומה, מתקיים טקס פרסים שאליו מתגנב קלוזו וחושף את הפושעת האמיתית (מה שמעיד על הטעות המביכה של הבלשים).
קלוזו פותח במרדף אחריה, שנגמר ביריית אקדח ביהלום היקר, אולם לאחר עצירת הפושעת, קלוזו נעצר לרגע של פלאשבק ומספר על כך שהחליף את היהלום האמיתי במוזיאון עם חיקוי שהיה ברשותו.
זאת בטענה שלאחר מספר פשעים של ה"טורנדו", הוא הניח ש"הפנתר הוורוד" יהיה הקורבן הבא והלך להצילו.
עובד הניקיון במוזיאון, שהוא גם חברו של קלוזו, עזר לו בהחלפת היהלום בסודיות על מנת לא לחשוף את המעשה.
הסרט מסתיים בחתונה של קלוזו וניקול, האישה שאותה חיבב מאז הסרט הראשון, אך לא הודה בכך.
סטיב מרטין בתפקיד המפקח ז'אק קלוזו
ז'אן רנו בתפקיד גילברט פונטון
ג'ון קליז בתפקיד המפקח שארל דרייפוס
אמילי מורטימר בתפקיד ניקול נובו דוראן
אלפרד מולינה בתפקיד רנדל פפרידג'
אישווריה ראי בתפקיד סוניה סולאנדרס
אנדי גרסיה בתפקיד ויצ'נזו בארקליאונה
לילי טומלין בתפקיד איווט ברנגר
יוקי מצוזאקי בתפקיד קנג'י מזוטו
ג'רמי איירונס בתפקיד אלונסו אוולאנדה
ג'וני האלידיי בתפקיד לורנס מיליקין
הפנתר הוורוד הוא סרט קומי שיצא בשנת 2006 בכיכובו של סטיב מרטין.
הסרט מתחיל ברציחתו של מאמן כדורגל מפורסם בעזרת חץ מורעל ובהיעלמותו של יהלום יקר בשם "הפנתר הוורוד" השייך לו.
המפקח קלוזו (סטיב מרטין) נקרא לחקירת הרצח והגנבה, ונעזר בעמיתו לעבודה פנטון (ז'אן רנו).
לאחר התקדמות החקירה, העקבות מובילים את קלוזו לחברתו של מאמן הכדורגל (ביונסה נואלס), שהייתה בדרכה ליהלומן.
אך היהלום אינו נמצא אצלה.
קלוזו מתחיל לעקוב אחר עוזר מאמן קבוצת הכדורגל, שידוע כצלף מעולה ומתמצא בעשבים סינים.
לאחר מספר ימים נודע לקלוזו שאשת מאמן הכדורגל בדרכה לניו יורק.
הם עוקבים אחריה, אך מסתבכים בשדה התעופה והממונה על קלוזו (קווין קליין) מגרש אותו מהחקירה וקלוזו נותר בודד ושנוא הקהל.
בטקס הענקת הפרס לממונה על קלוזו, קלוזו מתפרץ לטקס, חולק על דברי הממונה עליו וחושף את הימצאות היהלום ה"גנוב": היהלום נמצא אצל חברתו של מאמן הכדורגל.
זו טענה שהיהלום נמסר לה לאחר הניצחון במשחק וקלוזו מסכים איתה ומכריז על בעלותה על היהלום ועל סגירת התיק.
ג'ייסון סטיית'האם בתפקיד מאמן הכדורגל איב גלואן
ז'אן רנו בתפקיד ז'ילבר פונטון
קווין קליין בתפקיד המפקח שארל דרייפוס
ביונסה הופיעה בשני שירים בסרט.
הראשון "A Women Like Me", והשני הלהיט שכבש את המקום הראשון של מצעדי הבילבורד "Check On It".
הפניקס בית השקעות בע"מ (לשעבר אקסלנס השקעות), הוא בית השקעות ישראלי, שמנהל נכסים בשווי של כ-110 מיליארד שקל נכון לספטמבר 2024. בית ההשקעות מאגד בתוכו פעילות של מספר חברות בנות ומציע שירותי ניהול נכסים במגוון תחומים, לרבות ניהול קרנות נאמנות, שירותי ברוקראז' ומסחר בבורסה, ניהול תיקי השקעות ושיווק השקעות אלטרנטיביות.
בנוסף, מספק בית ההשקעות שירותי נאמנות לאופציות לעובדים ושירותי נאמנות במסגרת עסקאות ומיזוגים ורכישות.
בשנת 1992 נוסדה חברת אקסלנס השקעות בע"מ.
בשנת 1993 נוסדה חברת נשואה זנקס בידי ערן גורן ועורך הדין אלי נחום.
במאי 2003 התמזגו שתי החברות וקיבלו את השם החדש "אקסלנס נשואה שירותי בורסה בע"מ".
בשנת 1994 מניות אקסלנס הונפקו לציבור והיא נסחרה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנת 2001 השיקה החברה שירותי מסחר עצמאי בבורסות בארץ ובעולם.
בשנת 2003 נוסדה חברת הבת "קסם תעודות סל" (כיום "קסם קרנות נאמנות בע"מ), הנפיקה את תעודת הסל הראשונה שלה והפכה לאחת מחלוצות תחום המדדים בישראל.
בשנת 2005 הצטרפה לבית ההשקעות חברת ESOP, שתהפוך במרוצת השנים לחברה הוותיקה בישראל לניהול תוכניות אופציות לעובדים ושירותי נאמנות.
בשנת 2009 רכש בית השקעות את פעילות קרנות נאמנות ותעודת סל של בית ההשקעות פריזמה, והפך לגוף השני בגודלו בענף הקרנות.
ביוני 2016 נמחק בית ההשקעות מהמסחר בבורסה לאחר שבוצעה הצעת רכש למניותיו, והפך לחברה פרטית בבעלות מלאה של הפניקס פיננסים בע"מ, שמחזיקה נכון לשנת 2024 בכ-88% ממניות החברה.
יתרת המניות מוחזקת במישרין ובעקיפין על ידי אבנר חדד, בועז נגר ורוי רגב.
ב-1 בינואר 2017 עברה פעילות חברת הגמל של בית ההשקעות לבעלות ישירה מלאה של הפניקס חברה לביטוח.
בשנת 2018 החברות הבנות "קסם תעודות סל" ו"אקסלנס קרנות נאמנות" התמזגו לכדי חברה אחת, "קסם קרנות נאמנות", המנהלת את כל סוגי קרנות הנאמנות – קרנות סל, קרנות מחקות פתוחות וקרנות אקטיביות.
בנובמבר 2022 רכשה הפניקס בית השקעות את חברת קרנות הנאמנות וחברת ניהול התיקים של בית ההשקעות אפסילון.
באותה השנה שונה שם החברה מאקסלנס בית השקעות להפניקס בית השקעות.
בשנת 2022 מונו אבנר חדד לתפקיד מנכ"ל הפניקס בית השקעות (במקום חנה הולנדר) ובועז נגר לתפקיד יו"ר דירקטוריון הפניקס בית השקעות.
בשנת 2023 נרכשה פעילות פסגות בית השקעות, הכוללת את פעילות ניהול התיקים וקרנות נאמנות.
הרכישה הפכה את חברת הבת קסם קרנות לחברת הקרנות הגדולה בישראל אשר מנהלת, נכון לנובמבר 2024, למעלה מ-100 מיליארד שקל.
ניהול קרנות מחקות, קרנות סל וקרנות אקטיביות
מסחר עצמאי בבורסה בישראל ובעולם
שירותי מחקר וברוקראז' ללקוחות מוסדיים
ניהול תיקי השקעותשירותי פמילי אופיס וניהול עושר
שיווק מוצרים אלטרנטיביים ללקוחות כשירים
שירותי נאמנות ותפעול אופציות לעובדים
שירותי סוכנות וייעוץ פנסיוני ופיננסי
הפנינג/Happening היא רשת חנויות צעצועים ומתנות ישראלית.
רשת "צעצועי חצי חינם" רכשה באפריל 2006 את רשת הצעצועים הפנינג, המשתייכת לקבוצת חלים.
ד"ר נאוה מיכאל-צברי, בעלי צעצועים חצי חינם, הקימה חברה בבעלות משותפת עם דודי ברסלר ועופר רפפורט.
החברה המשותפת רכשה את פעילות רשת הפנינג.
דודי ברסלר משמש כמנכ"ל החברה המשותפת, שמפעילה את שני המותגים במקביל.
בשנת 2017 התחילה הרשת לשווק בישראל את המוצרים של חברת Funko.
הרשת מונה, נכון לשנת 2020, 33 חנויות אשר רובן נמצאות במרכזי קניות שונים ברחבי ישראל.
הפנתאון הוא מבנה מתקופת רומא העתיקה, הנמצא בעיר רומא, בירת איטליה.
מקור השם "פנתאון" במילה היוונית Πάνθεον, שפירושה "מקום סגידה לכל האלים".
השימוש בשם בהקשר זה רווח ב, שבה סגדו לכל האלים באופן קולקטיבי.
מכאן שאוב ייעודו המשוער של המבנה, אם כי לא ידוע איזה פולחן בדיוק היה נהוג בו.
המבנה הוקם לראשונה ביוזמתו של אגריפה, תחת שלטונו של הקיסר אוגוסטוס (27 לפנה"ס – 14 לספירה) כחלק ממתחם שדה מרס.
המבנה נשרף ונהרס על ידי ברקים ואש, ונבנה מחדש בשנים 80 ו-100 לספירה.
הפנתאון הניצב כיום ברומא משויך לתקופתו של הקיסר אדריאנוס, והדעה הרווחת במחקר היא שבנייתו החלה לא לפני שנת 117 וחנוכתו הייתה בין השנים 126–128.
בעת העתיקה, לצד תפקודו המשוער כמבנה בעל ייעוד דתי, שימש הפנתאון גם כמקום התכנסותו של הסנאט הרומי.
במאה ה-7 הוסב שימושו לכנסייה, המוכרת בשם "סנטה מריה רוטונדה" (Santa Maria Rotonda).
בקדמת המבנה האדריאני נמצאת מבואת כניסה המכונה "פרונאוס": פורטיקו ריבועי בעל גמלונים הנתמכים על ידי שמונה עמודים קורינתיים ומחלקים את חללו לשלוש ספינות (nave).
לפרונאוס צמודה רוטונדה, חלל פנימי ייחודי (Cella) בצורת צילינדר (קוטרה החיצוני כ-65 מטר, והפנימי 43.3 מטר), והיא מקורה בכיפה יצוקה מבטון רומאי (opus caementicium) על בסיס אדמת פוצולנה.
זו הייתה הכיפה הגדולה בעולם במשך כ-1,400 שנה, עד בניית כיפת סנטה מריה דל פיורה בפירנצה.
עד היום זוהי כיפת הבטון הגדולה ביותר שנבנתה ללא זיון פלדה.
במרכזה של הכיפה אוקולוס, פתח עגול לשמים, שדרכו נכנס אור טבעי לחללו הפנימי של המבנה.
הפנתאון ברומא הוא המבנה הרומי המונומנטלי שנשמר באופן הטוב ביותר כ-1,900 שנה, ובחללו הפנימי ניתן למצוא שימוש בחיפוי שיש במגוון צבעים עשיר.
אף על פי כן, הסביבה העירונית שלו השתנתה באופן דרמטי: מפלס הרחוב והפיאצה הוגבהו ב-10 עד 15 מטרים.
מבנים מימי הביניים ומתקופת הרנסאנס נבנו על גבי מחצית משטח הפורום הרומי המקורי שהיה בקדמתו, והמבנים העתיקים שתחמו אותו בעבר מדרום, ממזרח וממערב, נעלמו כולם.
המבנה מהווה מוקד משיכה לתיירים מכל רחבי העולם.
בקדמתו כיכר הנקראת "פיאצה דלה רוטונדה" (Piazza della Rotonda).
בחזיתו הקדמית של המבנה הנוכחי הקדשה:
ופירושה: (כלומר בשנת 27 לפנה"ס).
הקדשה זו הביאה במשך שנים רבות לגיבוש ההנחה המוטעית שאגריפה היה זה שבנה את הפנתאון הנוכחי ולא הקיסר אדריאנוס.
השערה זו הופרכה רק במאה ה-19 כאשר נחקרו חותמות של לבנים מן המבנה.
למעשה, ההקדשה התייחסה למבנה קודם שעמד במקום ונבנה על ידי אגריפה בין השנים 29 ו-19 לפנה"ס, כנראה סביב שנת 25 לפנה"ס, לאחר קרב אקטיום, במסגרת תוכנית פיתוח אורבני נרחבת לשדה מרס.
אגריפה בנה את הפנתאון כחלק ממכלול של שלושה מבנים ששימשו מוקד אזרחי ודתי בשדה מרס, כולם נבנו באוריינטציה על ציר צפון-דרום.
הפנתאון היה הצפוני שבהם, מדרום לו הבזיליקה של נפטון, ולבסוף מרחצאות אגריפה אשר נמשכו עד המתחם המכונה כיום לארגו די טורה ארגנטינה (Largo di Torre Argentina).
הפנתאון של אגריפה פנה לעבר חלקו הצפוני של שדה מרס שפותח בחסות הקיסר אוגוסטוס בשנים אלו, לצד מבנים בעלי חשיבות סימבולית מהותית: מאוזוליאום אוגוסטוס, ארה פקיס – המפאר את הדמויות המייסדות של רומא והשושלת היוליאנית ושעון השמש – אובליסק מגרניט אדום אשר הובא מאון (Heliopolis) שבמצרים.
ייתכן שהפנתאון והמאוזוליאום קושרו בקו מבט על ידי שדרה של עצים אשר ניטעו על ידי אגריפה ושימשו כפארק מלכותי.
הפונקציה שמילא ותפקודו של פנתאון זה אינם ברורים, וישנה השערה מוטלת בספק כי שימש כמקדש לאל מרס.
ככל הנראה, הפנתאון של אגריפה הכיל פסלים של יוליוס האל, מרס וונוס – האלים החשובים ביותר תחת שלטונו של אוגוסטוס, וכן האלים יופיטר, יונו ומינרווה.
פנתאון זה יועד במקור לפאר את אוגוסטוס ושלטונו כקיסר.
על פי כתביו של דיו קסיוס, אגריפה רצה בתחילה לקרוא למבנה על שם אוגוסטוס ולהציב בתוכו את פסלו, אולם אוגוסטוס סירב לכבוד.
במקום זאת הציב אגריפה את פסלו של יוליוס קיסר בתוך הרוטונדה, כאשר בנישות שבפרונאוס, משני צידיה של הכניסה – שם את פסלו שלו ושל אוגוסטוס.
מראהו של המבנה, כמו גם עיצובו הארכיטקטוני והאורנטציה שלו שנויים במחלוקת.
ארכאולוגים רבים האמינו בעבר כי הפנתאון של אגריפה פנה לכיוון דרום ולא צפונה, כפנתאון האדריאני.
פרשנות ראשונה שניתנה לחפירות ארכאולוגיות שבוצעו סביב 1890 על ידי הארכאולוג רודולפו לנצ'אני (Rodolfo Lanciani), דגלה בתאוריה כי למבנה הייתה תוכנית בעלת צורה T ופרונאוס הפונה דרומה.
כאשר במקום הפרונאוס של היום, היה חלל מקדש פנימי (cella) בעל תוכנית מרובעת, ואזור הרוטונדה של היום היה מתחם מרוצף, פתוח לשמיים ותחום על ידי קירות היקפיים, ממנו נכנסו אל המבנה.
תאוריה אחרת הציעה כי האתר תפקד בתחילה כמתחם סגידה פתוח (templum בלטינית) ולא כמבנה סגור.
מתחם זה הגדיר מרחב קדוש שאת גבולותיו אין לשנות, דבר המסביר מדוע אדריאנוס דבק בגבולות הללו כשבנה מחדש את המבנה.
עם זאת, חפירות ארכאולוגיות שבוצעו בין השנים 1996–1997 הראו כי הפנתאון של אגריפה היה למעשה בעל אותה אוריינטציה לכיוון צפון, על ציר צפון-דרום וכי תוכניתו הייתה דומה למדי לזו של אדריאנוס, למעט שינויים קטנים.
הפרונאוס בפנתאון של אגריפה היה רחב יותר והרוטונדה שלו לא הייתה מקורה בגג מבטון אלא הייתה בעלת גג מעץ, יש לשער בצורת חרוט.
כמו כן, חפירות אלו חשפו כי הכניסה למבנה הייתה משני מהלכי מדרגות צידיים, ובמרכזה במה לנאומים.
מידע נוסף על אודות הפנתאון של אגריפה מספק פליניוס הזקן, המספר ביצירתו "תולדות הטבע" (Naturalis Historia) כי הפנתאון קושט על ידי דיוגנס מאתונה (Diogenes of Athens), וחלק מהעמודים שתמכו במקדש היו קריאטידות.
ארכאולוגים מאמינים כי אלו הוצבו בחזית הפרונאוס, אשר קושט בכותרות עמודים מברונזה מהעיר סירקוסאי.
הפנתאון של אגריפה עמד על תילו עד שנת 80 לספירה, בה נפגע בדליקה שפרצה בזמן כהונתו של הקיסר טיטוס.
זמן קצר לאחר מכן שופץ המבנה ושוחזר על ידי הקיסר דומיטיאנוס.
בתקופתו של טראיאנוס נפגע המבנה מברק ועלה באש בפעם השנייה.
לכן, בנה אדריאנוס את המבנה מחדש לחלוטין.
עד היום, לא ברור בדיוק מי האדריכל שהיה אחראי על המבנה הנוכחי ומקובל לשייך את בנייתו לתקופת שלטונו של אדריאנוס, בין השנים 118–128. עם זאת, ליזה הרלנד (Lise Herland), מראה במחקרה כי בחינה מחודשת של הלבנים במבנה מולידה מסקנות אחרות בנוגע לתארוך תחילת בנייתו של הפנתאון הנוכחי.
מסקנתה היא שייתכן מאוד שהמבנה תוכנן והחל להיבנות בשלהי תקופת שלטונו של טראיאנוס.
על כן, ישנה השערה לא מבוססת כי אפולודורוס מדמשק, אשר עבד תחת טראיאנוס, היה האדריכל האחראי של קונספט המבנה.
כמו כן, ייתכן שההקדשה בחזית הפרונאוס, איננה העתק של ההקדשה המקורית, אלא נבחרה על ידי אדריאנוס כדי לכבד את יוזמו ומקימו של הפנתאון הראשון, שכן אגריפה לא היה מציג את עצמו כקונסול בפעם השלישית, תואר שהופיע על גבי מטבעות רק לאחר מותו.
בכל אופן, הפנתאון המחודש הוצב כשבקדמתו שני מבני פורטיקו מקבילים אשר תחמו חלל פורום חדש ובניהם מבנה שער מפואר.
פורום זה היה תואם לרוחבו של פורום אוגוסטוס, כ-60 מטר, אולם אורכו היה פי שניים ממנו, כ-150 מטר.
עומקו של הפורטיקו מכל צד היה כ-4.6–6 מטר והיה מוגבה כ-1.8 מטר מעל פני הריצוף של הפורום עצמו.
אותם עמודים בפורטיקו היו גרסאות מוקטנות של העמודים בפרונאוס של הפנתאון, עם מוטיבים זהים של בסיסים וכותרות מן הסדר הקורינתי.
צידו המערבי של הפורטיקו הפריד בין הפורום ובין מרחצאותיו של נירון והפורטיקו המזרחי חבר למתחם סגור שהקים יוליוס קיסר לצורכי הצבעה (Saepta Julia).
במרכזו של הפורום, על הציר שחוצה את דלתו הקדמית של הפנתאון, היה מבנה שדמה לקשת ניצחון ופיאר את הקיסר כמפרנסה הנדיב של האימפריה (Arcus Pietatis).
בשנת 202, הפנתאון עבר שיקום על ידי ספטימיוס סוורוס ובנו קרקלה (בשמו המלא מרקוס אורליוס אנטונינוס), כפי שמלמד כיתוב נוסף שנמצא על גבי הארכיטרב בחזית המבנה:
מעט מאוד ידוע על התקופה שבין העת העתיקה המאוחרת לבין הסבת הפנתאון לכנסייה.
בשנת 398 הקיסר הונוריוס חוקק איסור על בניית בקתות ומבנים פשוטים במתחם שדה מרס, שהיה בעבר המתחם המפואר והייצוגי ביותר בעיר.
מצבם הרעוע של המבנים בכל סדר גודל, הצפות נשנות והפסקת שירותי הסניטציה בעיר, עם שירותים ציבוריים נוספים, כל אלו הביאו לעליית מפלס הקרקע סביב הפנתאון בהדרגה ולאיבוד אחד ממרכיביו הבולטים, פודיום עליו עמד הפרונאוס.
הייתה זו תקופה חשוכה בעיר רומא, עם העברת מרכז השלטון של האימפריה לקונסטנטינופול בשנת 330. כתוצאה מכך, הכסף וכוח האדם שזרמו בעבר לעיר, חדלו מלהגיע, ממדי רומא התכווצו בחלוף המאות לכדי כפר קטן והמונומנטים מעברה המפואר של האימפריה נותרו כעזובה.
במאה ה-7 ביקש האפיפיור בוניפקיוס הרביעי מפוקאס, קיסר האימפריה הביזנטית, להשתמש במבנה ככנסייה.
במרבית המקורות שבידינו, נטען שהתאריך להסבתו של המבנה הוא 609. אולם, מחקרו של סיבלה דה בלאו (1994 ,S.
de Blaauw) בנושא מציע כי למעשה המבנה הוסב רשמית לכנסייה ב-13 במאי 613, לאחר מותו של האפיפיור.
באמצע המאה ה-7 הפנתאון כונה "כנסיית מרים הקדושה של הקדושים המעונים" (Santa Maria ad Martyres) ובמחצית השנייה של המאה השמינית מאוזכר כ-Sanctae Maria Rotundae.
העובדה כי המבנה המשיך להיות בשימוש על ידי הכנסייה בתקופת האימפריה הביזנטית, הבטיחה את שרידותו.
הכנסייה אומנם ביצעה שינויים בחלק מפרטי הבנייה המקוריים של הפנתאון אך החסות שפרשה עליו הבטיחה תחזוקה וטיפול מינימליים אשר היו נחוצים לשמירתו עד אשר בוצע בו שימור ראוי יותר בעת המודרנית.
חזקתו של מוסד האפיפיורות על הפנתאון החלה עם הקדשת המבנה מחדש לדת הנוצרית והמשיכה אל תוך המאה ה-19.
בשנת 663, בעת ביקורו בעיר, הסיר קונסטנס השני, קיסר האימפריה הביזנטית, את רעפי הברונזה המוזהבת שעל גג כיפת הרוטונדה ואלו נגנבו בדרכם לקונסטנטינופול, על ידי שודדי ים ערבים בסיציליה.
בינתיים הוסיפו לערוך במבנה שינויים ונפתח מעבר בין הנישה הדרומית והראשית (דמוית אפסיס) לנישה הסמוכה לה ממערב, דרך אחד העמודים, ללא מודעות לתפקידו ההנדסי בנשיאת עומסים.
במאה ה-8 כוסתה הכיפה בלוחות עופרת ואלו חודשו בתכיפות עד לעת החדשה המוקדמת.
בתקופת הרנסאנס, לוחות אלו קיבלו תשומת לב מיוחדת, כפי שיעידו הקדשות שניתן עדיין לאתר על גג כיפת המבנה, ביניהן של האפיפיור ניקולאוס החמישי (1447–1455).
במאה ה-12 נבנה על צירה המרכזי של חזית המבנה מגדל פעמונים והוחלף בתחילת המאה ה-17 בזוג מגדלים, כנראה על ידי קרלו מדרנו (Carlo Maderno) ופרנצ'סקו בורומיני (Francesco Borromini), ולא על ידי ברניני כפי ששוער בעבר.
בשנת 1591, יוחס לג'אקומו דלה פורטה את התכנון לסגירת האוקולוס בזיגוג זכוכית, במטרה למנוע את כניסת מי הגשמים למבנה, אולם יותר מאוחר נתגלו השרטוטים לפרויקט הנזכר לעיל, שלא בוצע מעולם, בסטודיו של ברניני.
האפיפיור אלכסנדר השביעי, שאף לעטר את היקפו של האוקולוס בהקדשה ואת הפאנלים השקועים בסמלו (coat of arms), פרויקט שיוחס לביצועו של קרלו פונטנה.
חלק מהעיטורים הללו אכן בוצעו כפי שניתן להסיק מעדויות שנמצאו, בנוגע לתשלום על הסרתם בין השנים 1667–1669, ביוזמתו של האפיפיור קלמנס התשיעי.
תיאורים שונים של המבנה, ביניהם איורים, הדפסים ומפות, מצביעים על המבנה במצבי פיתוח שונים לאורך השנים.