tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיכה אולמן, איגוד האמנים החדש, אאכן, גרמניה
1992 מיכה אולמן: רישומים ופסלים, המרכז לאמנות אירופית בתורינגיה, ארפורט, גרמניה
מיכה אולמן: ברזל וחול, גלריה ימאגוצ'י, אוסקה, יפן
מיכה אולמן: שולחנות אספלט, גלריה קורה הלצל, דיסלדורף, גרמניה
1993 מיכה אולמן: ארבעה שולחנות, גלריה גבעון, תל אביב
מיצב חול, הט אפולוהויז, איינדהובן, הולנד
גלריה קיבוץ מחניים, קיבוץ מחניים
1994 פסל מולד הירח, רישומי מולד הירח, אקדמיה שלוס סוליטוד, שטוטגרט, גרמניה
חלל, אמנות ישראלית עכשווית, גלריה 5-55, רומא
טקס הנחת אבן היסוד לאנדרטת "הספרייה הריקה" מאת מיכה אולמן, כיכר בֶּבֶּל, ברלין, גרמניה
1995 תערוכה לרגל קבלת הפרס ע"ש קתה קולוויץ, האקדמיה לאמנויות, ברלין, גרמניה
מולד הירח – 29 רישומים, גלריה קורה הלצל, דיסלדורף, גרמניה
1996 רישומי ספרייה ורישומי ירח, 1994–1995, מוזיאון תל אביב לאמנות (אוצר: מרדכי עומר)
1997 מיכה אולמן: יום חול, מיצב חול, סדנאות האמנים, תל אביב
1998 מיכה אולמן – רישומים, גלריה שרה לוי, תל אביב
מיכה אולמן – פסלים, גלריה קורה הלצל, דיסלדורף, גרמניה
1999 פסאז', מפגשי אמנות בין-לאומית, פרויקט מס' 4: מיכאלאנג'לו פיסטולטו, מיכה אולמן, גלריה שלוש לאמנות עכשווית, תל אביב
שולחן לשניים: אברהם אופק – מיכה אולמן, בית טיכו, מוזיאון ישראל, ירושלים
2000 שיחה; פסלים, רישומים, מיצב, המוזיאון לאמנות והיסטוריה יהודית, פריז, צרפת
2001 מיכה אולמן: 4 פעימות 2001 (לראות ולחשוב 13), אקדמיה לאמנויות, ברלין, גרמניה 2001
מיכה אולמן: ימי חול, גלריה לאמנות עכשווית, ברלין, גרמניה
2002 מיכה אולמן: פסלים, גלריה קורה הלצל, דיסלדורף, גרמניה
מיכה אולמן: מפה, גלריה גבעון, תל אביב
מיכה אולמן: הרצאה, מיצב חול, קונסטהאלה, גפינגן, גרמניה
2003 מיכה אולמן, מוזיאון ויסבאדן, ויסבאדן, גרמניה
2004 הד, אגודת האמנים, היידלברג, גרמניה Echo
גלריה קורה הלצל, ציריך, שווייץ
2005 מיכה אולמן: חלק I, דגמים, חלק II, פסלים, גלריה קורה הלצל, דיסלדורף, גרמניה
921 מ' מעל פני הים, תערוכה לרגל קבלת פרס הנס תומא, באדן וירטמברג, גרמניה
מוצג-מציג 8: מיכה אולמן לדניאל זיגלוך, המוזיאון לפיסול גלאסקסטן, מרל, גרמניה
כתוב במים, גלריה פטרוסהוף, אוברמארכטל, גרמניה
2006 דפי חול, גלריה ד"ס ארט, פרנקפורט, גרמניה
אמני המופת, אורנים, המכללה האקדמית לחינוך, קריית טבעון
מיכה אולמן: עץ, גלריית העיר פלבך, גרמניה
2009 למטה, גלריות אלכסנדר אוקס, ברלין, גרמניה / בייג'ינג, סין
יום חול, גלריה גוארדיני, ברלין, גרמניה
2010 מיכה אולמן: חול, גלריה קורה הלצל, דיסלדורף, גרמניה
2011 למטה, המוזיאון היהודי, ברלין, גרמניה
שעון-חול: עבודתו של מיכה אולמן, מוזיאון ישראל, ירושלים (אוצר: יגאל צלמונה)
תערוכת יחיד, מוזיאון ליאונרדי, דרזדן, גרמניה
מדרגות, כנסיית מתיו הקדוש, קולטורפורום, ברלין, גרמניה
2015 חדר אמן: מיכה אולמן, מוזיאון ישראל, ירושלים (אוצר: אמיתי מנדלסון)
2016 כלים שלובים, גלריה גבעון, תל אביב
2018 מיכה אולמן: דו-משפחתי, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הרצליה (אוצרת: איה לוריא)
מיכה אולמן: גרגר חול, האקדמיה לאמנות, ברלין, גרמניה
2024 בורות נשברים, הגלריה לאמנות עכשווית, רמת השרון (אוצרת: רוית הררי)
2024 מיכה אולמן: אשמורת ראשונה, מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע (אוצר: רון ברטוש)
1976 – מרצה אורח, האקדמיה לאמנויות יפות, דיסלדורף, גרמניה
1979 – פיסול ורישום בחוג לאמנות, אוניברסיטת חיפה
1979–1985 – הפקולטה לאדריכלות ותכנון ערים, הטכניון, חיפה
1991 – פרופסור באקדמיה בשטוטגרט.
1963 – פרס סונבורן, האקדמיה לאמנות ולעיצוב "בצלאל", ירושלים.
1971 – פרס קולינר, מוזיאון ישראל, ירושלים.
1980 – פרס סנדברג, מוזיאון ישראל, ירושלים.
1985 – פרס פונדיק, מוזיאון תל אביב לאמנות.
1995 – תערוכת הפרס ע"ש קטה קולביץ, האקדמיה לאמנויות, ברלין, גרמניה.
1996 – חבר באקדמיה הגרמנית לאמנויות, ברלין, גרמניה.
1997 – פרס החברה לתרבות ולשלום בין-לאומי, עמאן, ירדן.
1998 – פרס ירין, קרן התרבות אמריקה-ישראל.
2000 – פרס חיים גמזו, מוזיאון תל אביב לאמנות.
2004 – דוקטור לשם כבוד, האוניברסיטה העברית, ירושלים.
2005 – פרס תומא, באדן ויטמברג, ברנאו, גרמניה.
2009 – פרס ישראל בתחום הפיסול.
ברזל וכבל, גיא בן הינום, ירושלים, 1984.
יסוד, בטון וחול, שדרות רוטשילד 129, תל אביב, 1989.
שחודנייה (מזרח), אספלט, לודז', פולין, 1991.
פני הים, יציקת בטון, אבן כורכר וזכוכית, רח' אלנבי 22–24 תל אביב, 1992.
אף-אחד, פלדת קורטן וחול חמרה, גרופיוס באו, ברלין, גרמניה, 1992.
ספרייה, בטון וזכוכית, כיכר בבל, ברלין, גרמניה, 1995.
אותיות אור הספרייה הלאומית, ירושלים, 2023.
דברים שאין, שלום צוקרמן, הוצאת פיג'מה, 2025.
מיכה בר-עם (נולד ב-26 באוגוסט 1930) הוא צלם ישראלי, מקים המחלקה לצילום במוזיאון תל אביב לאמנות, חבר סוכנות מגנום וחתן פרס ישראל לצילום (2000).
נולד בשם מיכאל שמואל אנגוּלי ב-1930 בברלין, בירת גרמניה וגדל בעיר אולם.
אביו היה בעל נטיות ציוניות ותכנן כבר בתחילת שנות ה-30 לעזוב את גרמניה.
בשנת 1936, בתקופת גרמניה הנאצית, עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
בחיפה הקימו הוריו מפעל לקרח בעיר התחתית, שנשרף ב-1938, במהלך המרד הערבי הגדול.
בגיל 13 עברת את שמו לבר-עם ובנעוריו היה פעיל ב"הגנה".
בשנת 1948, בעת מלחמת העצמאות, התגייס לחטיבת הראל של הפלמ"ח ולחם בהרי ירושלים ובנגב.
היה ממייסדי קיבוץ מלכיה (1949) ואחר כך מראשוני חברי גשר הזיו.
בקיבוץ עבד כמסגר וכרתך ושם החל לצלם את חיי הקיבוץ במצלמות ששאל מחברים.
את התמונות שצילם פיתח בעצמו ומכר לחברים וב-1953 זכה לרכוש לעצמו מצלמת "לייקה".
בשנת 1956, באמתלה של חבר צוות הווי, הצטרף לכוחות הלוחמים במבצע קדש, ותיעד את המלחמה ואת נופי סיני.
התוצאה הייתה ספרו הראשון, "נופי סיני", שהקנה לו פרסום, ובזכותו התקבל בשנת 1957 כצלם לעיתון צה"ל, "במחנה", שם עבד כשמונה שנים.
בשנת 1961 התבקש לכסות את משפט אייכמן, שנערך אז בישראל.
בשנות ה-60 צילם ואצר יחד עם קורנל קאפה (אחיו הצעיר של הצלם רוברט) מספר תערוכות וכן הוציא לאור כמה ספרים, בהם "Israel: The Reality".
ב-1967 סיקר את מלחמת ששת הימים.
ב-1968 נתקבל כחבר סוכנות מגנום, ובמקביל התמנה לצלם "הניו יורק טיימס" במזרח התיכון, תפקיד שבו כיהן כעשרים וחמש שנה.
ב-1977 הקים את המחלקה לצילום במוזיאון תל אביב לאמנות ושימש כאוצר ראשי לצילום עד 1992.
תצלומיו של בר-עם כלולים באוספי חשובי המוזיאונים בעולם וכן באוספים פרטיים נבחרים.
בר-עם נשוי לציירת והפסלת ארנה בר-עם.
ארנה, רעייתו, היא ילידת קבוצת כנרת ורקדנית בעברה.
השניים הכירו לראשונה במחנה נוער ברמת יוחנן, שם שימש בר־עם כמדריך.
היא הייתה אז בוגרת כיתה ח', בת 14 והוא בן 21.
לזוג שלושה בנים: אהוביה, בנה של ארנה מנישואיה הראשונים, מומחה לספרות יוונית עתיקה ופרופסור בדבלין; ברק (אמן), ונמרוד (פילוסוף).
בני הזוג מתגוררים בשכונת רמת חן שברמת גן.
בשנת 2022 זכה הסרט אודותיו "1341 פריימים מהמצלמה של מיכה בר־עם" בשלושה פרסים בפסטיבל דוקאביב.
1959 – הפרס הראשון בתחרות הצילום על-שם רוברט קאפה ודוד סימור.
1993 – פרס אנריקה קבלין למפעל חיים בתחום הצילום
מנימוקי השופטים: "מפעלו הנרחב והיוצא-דופן של מיכה בר-עם כצלם מתפרס על פני שנים ארוכות.
עבודתו הייחודית מלווה את תולדותיה של המדינה והתהוותה ומשקפת בעוצמה וברגישות פרקים במלחמות ישראל.
במשך שנות פעילותו כיוצר הצליח מיכה בר-עם להתמודד עם זיהוי הרוח הישראלית, והוא מבטא את התרבות הישראלית לעומקה כתרבות בעלת אתגרים רוחניים ואנושיים ובכך תורם להבנה מעמיקה של החיים בישראל".
מיכה גולדמן (נולד ב-10 באוקטובר 1948 בכפר תבור) הוא איש ציבור.
היה ראש המועצה המקומית כפר תבור, וחבר הכנסת מטעם המערך ומפלגת העבודה שכיהן בתפקיד סגן שר החינוך (הממונה על הספורט) בין השנים 1992-1996.
לאחר שחרורו מצה"ל החל גולדמן לעבוד כרכז תרבות וספורט במועצה אזורית הגליל התחתון ולמד ביחידה למדעי המדינה באוניברסיטת חיפה.
בשנת 1978 נבחר לראשות המועצה המקומית כפר תבור (תפקיד שהיה עד אז התנדבותי) שהייתה במצב קשה וכיהן בתפקיד עד 1992, בעקבות מינויו כסגן שר החינוך.
במהלך כהונתו, על בסיס תוכניות פיתוח שהחל לגבש קודמו בתפקיד מקס אופיר, החל גולדמן בפעולה שיפור התשתית הפיזית במושבה ולהגדלת האוכלוסייה, על ידי תכנון שכונות חדשות, בצמוד לגרעין הכפר שכונה מאז "שכונת המייסדים".
בהדרגה, במהלך שלושים השנים הבאות, הוקמו שכונות חדשות (חלקן הוקמו לאחר כהונתו על בסיס תוכניות שפותחו בימיו כראש מועצה): השקדים, הזיתים, הרימונים, התאנים, החרובים, השזיפים והאלונים.
כן הוקמה במהלך תקופת כהונתו אזור תעשייה ועסקים מקומי, וחברה לרשויות המקומיות בסביבה לפיתוח אזור תעשייה אזורי משותף, "אלון תבור", השוכן בין כפר תבור לעפולה.
גולדמן נענה ליוזמת משרד החינוך והקים בכפר בית ספר על-אזורי מחוזי לילדים מחוננים.
המועצה המקומית עודדה גם יזמים פרטיים להקים ולפתח עסקים מסוגים שונים בכפר.
תשומת לב ניתנה גם לפיתוח התשתית הציבורית במושבה: הוקם מתנ"ס על שמו של יגאל אלון, שכולל בין היתר אולם כינוסים ובית קולנוע.
כן הוקמו בריכת שחייה ציבורית, אולם ספורט גדול שנקרא על שם השר אברהם עופר, מגרש כדורגל, מגרשי טניס, בית נוער עבור תנועת "הנוער העובד והלומד", ספרייה ציבורית, ובתים לקופת חולים כללית ולקופת חולים מאוחדת).
על מנת להבטיח שירותים ציבוריים נאותים, נהגה המועצה המקומית להציע לעובדים נדרשים מגורים בשכר דירה נוח בדירות שהוקמו והיו בבעלותה מראשית שנות השבעים של המאה ה-20.
המועצה המקומית השקיעה גם בפיתוח האסתטי של הכפר.
בשנת 1988 נבחר לכנסת ה-12 מטעם המערך, ובמהלך כהונתו בכנסת זו המשיך לכהן כראש המועצה המקומית כפר תבור.
עם מינויו לסגן שר החינוך (הממונה על תחום הספורט) בממשלת רבין, בשנת 1992, פרש מראשות המועצה המקומית, ואת מקומו תפס יוסי דולה.
בשנת 1998 התמנה ליו"ר ועדת הפנים ואיכות הסביבה, בהתאם להסכם רוטציה בינו לבין סאלח טריף.
הוא הספיק לכהן בתפקיד שנה אחת בלבד, בטרם התפזרה הכנסת ה-14. במקביל עמד בראש ועדת חקירה מיוחדת להפקת לקחי אסון גשר המכביה.
בבחירות לכנסת ה-15 דורג במקום ה-31 ברשימת ישראל אחת, ונותר מחוץ לכנסת.
הוא יכול היה לחזור לכנסת בשנת 2001, עם התפטרותו של אהוד ברק, אך העדיף להישאר בעולם העסקים, שבו פעל בין השאר כשדלן בכנסת.
בשנת 2004 היה מועמד "הפועל" לתפקיד יו"ר איגוד הכדורסל, אך הפסיד למועמד "מכבי", ירמי אולמרט.
בינואר 2008 מונה מיכה ליו"ר הנהלת הקרן לקליטת חיילים משוחררים, שליד משרד הביטחון.
בתחילת שנת 2009 מונה ליו"ר החברה הלאומית לדרכים (מע"צ לשעבר).
בינואר 2012 סיים את תפקידו כיו"ר החברה הלאומית לדרכים ומונה לקדנציה נוספת בקרן לקליטת חיילים משוחררים.
בנו, שקד גולדמן, התמודד בבחירות 2018 לתפקיד הקודם של אביו, ראש מועצת כפר תבור, בעקבותיהם נבחר לראשות המועצה עודד הלפרין ושקד נבחר לשמש כחבר מועצה.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב במקום ה-112 הסמלי ברשימת העבודה לכנסת.
מיכה לימור (נולד ב-1 באוקטובר 1938) הוא עיתונאי, עורך, מפיק ומגיש טלוויזיה ישראלי.
לימור נולד כמיכאל ריגלר וגדל בירושלים.
סיים את בית הספר התיכון לקציני ים בעכו (מחזור א, 1956).
שירת בחיל הים כמפקד ספינת טורפדו (1957 – 1961), ולאחר מכן בשליחות משרד החוץ כמדריך לימאות וניווט בבית-הספר לקציני ים של גאנה וכקברניטה של ספינתו של נשיא גאנה, קוומה אנקרומה (1962 – 1964).
בהיותו בגאנה התבקש לשלוח כתבות ל"מעריב".
בשובו מהשליחות החל לעבוד כעיתונאי ב"מעריב", ולמד לתואר ראשון בחוגים לסוציולוגיה ולמדע המדינה, באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר מלחמת ששת הימים עבר לעיתון "ידיעות אחרונות" ככתב הראשון של העיתון ביהודה ושומרון.
ב-1969 הוזמן להצטרף אל צוות ההקמה של מחלקת החדשות בטלוויזיה הישראלית.
מאז ועד 1989 מילא ברשות השידור, במשך 20 שנה, שורה של תפקידים: כתב שטח, כתב צבאי (במסגרתו יצר את הכתבה שבה נולד הביטוי "העיניים של המדינה"), כתב מדיני ופוליטי, במאי דוקומנטרי, כתב באירופה, עורך, מגיש ומפיק תוכניות אקטואליה.
כיהן כעורך הראשי של מהדורת החדשות "מבט" והעורך הראשי והמגיש של "השבוע – יומן אירועים".
ב-1998 הוזמן לנהל את מערך השליחים והמגביות שבמרחב אירופה בארגון "קרן היסוד", תפקיד אותו מילא במשך חמש שנים.
מ-2003, עת פרש לגמלאות, ועד שלהי 2013 ערך את הירחון יקינתון MB, ביטאונם של צאצאי היקים בישראל.
ב-2007 החל במחזור חדש של לימודים אקדמיים, סיים (בהצטיינות) תואר ראשון במדעי החברה והרוח באוניברסיטה הפתוחה ולימודי תואר שני בתולדות עם-ישראל ובמרכז ללימודי גרמניה ואירופה באוניברסיטת חיפה.
ב-2015, לאחר אישורה של עבודת המאסטר שנושאה: השפעות תרבותיות ומקצועיות של העיתונות הגרמנית בתקופת ויימאר על העיתונות העברית בארץ-ישראל, הוענק לו תואר שני (בהצטיינות).
ב-2016 החל בכתיבתה של עבודת מחקר לתואר דוקטור בנושא התיישבותה של אוכלוסייה גרמנית בישראל.
ב-2010 הועלה מחזה המבוסס על תחקיר שלו, קוראים לי יקה, בתיאטרון בית ליסין ובתיאטרון העירוני של העיר היידלברג בגרמניה יחד עם התזמורת הפילהרמונית של היידלברג.
זהו תיאטרון דוקומנטרי, עם דמויות ממוצא גרמני, "ייקים", וצאצאיהם החיים בתל אביב.
מחזה על התגלגלות היחסים בין גרמנים לישראלים.
הוא נשוי למתנה לבית סמסונוב מזכרון יעקב (משנת 1959), אב לשלושה וסב לשבעה.
תוכניות הטלוויזיה העיקריות שערך, הפיק והגיש
השבוע (1974): מהדורת החדשות של ליל שבת.
מבט שני (1980 – 1981): תוכנית דוקומנטרית בענייני היום.
מבט לחדשות (1982): עורך ראשי של מהדורת החדשות היומית.
השבוע-יומן אירועים (1983 – 1986): תוכנית החדשות של ליל שבת.
הערב במפרץ - 1991): ערוץ 2 הניסיוני - מהדורת האקטואליה היומית.
יושב ראש מינהלת שכונת בקעה בירושלים (1981 – 1986).
ייזום והקמה של פרויקט שידורים של עולי אתיופיה בטלוויזיה - "דרך העיניים שלנו" (1992 – 1993).
גיוס כספים וטיפוח פרויקט "הגן הסולארי" בניצנה (2003 – 2004).
עריכת ביטאון צאצאי היקים בישראל "יקינתון MB" (2004 – 2014).
חבר נשיאות ארגון יוצאי-מרכז אירופה ויו"ר ועדת המדיה של הארגון (2014 ואילך).
דירקטור בחברת בתי הורים, רשת בתי ההורים של ארגון עולי מרכז אירופה סניף חיפה (2014 ואילך).
מיכה אוזין סליאן (נולד ב־24 באפריל 1962) הוא שחקן, קריין ומדבב ישראלי.
מיכה אוזין סליאן נולד בפתח תקווה בשם מיכאל (מיכה) מורים לאחר שירותו הצבאי בלהקה צבאית, למד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
השתתף בהצגות בתיאטרון הבימה, בין השאר בהצגות "בוסתן ספרדי" ו"נאסר א-דין".
בטלוויזיה השתתף ב־1992 בסדרת הטלוויזיה "שלום סומסום" שם גילם מציל; ב־1997 גילם את יובל (תפקיד אורח) בטלנובלה "רמת אביב גימל"; ב־2001 גילם את עופר בסדרת הטלוויזיה "שמש" וב־2001 גילם את בנצי בסדרת הטלוויזיה "החבר'ה הטובים".
ב-2007 גילם נהג מונית באחד הפרקים של "קוויקי".
בקולנוע, גילם ב־2004 את סטאנלי בסרט הקולנוע של אבי נשר "סוף העולם שמאלה".
ב-2016 שיחק בסרטו של ארז תדמור, "נמל בית".
ב־2005 הורשע בעבירות של מעשים מגונים ותקיפת השחקנית שחף סגל, ונגזרו עליו 20 חודשי מאסר על תנאי.
ב־2013 השתתף בפרסומת של חברת HOT ביחד עם רמי הויברגר.
כן גילם את מאיר דיזנגוף כחלק ממשימה בתוכנית המציאות "המירוץ למיליון".
לאורך השנים השתתף בדיבוב דמויות בסדרות וסרטי הנפשה, ביניהם:
מיכה גוּדמן (נולד ב-1974) הוא דוקטור למחשבת ישראל, מחבר ספרי עיון, הוגה דעות, וחוקר של המחשבה היהודית והישראלית.
נולד להורים אמריקאיים, גרי גודמן ומגי לאב.
אמו הייתה קתולית בעלת שורשים ילידים אמריקאים משבט הצ'יקה סאווה.
היא התגיירה ועלתה לישראל עם אביו לאחר מלחמת ששת הימים.
הוא גדל בירושלים ולמד בישיבת עין צורים.
את עבודת המוסמך שלו כתב על היסטוריה והיסטוריוגרפיה בהגותו של הרמב"ם (יולי 2001) ואת הדוקטורט על היסטוריוגרפיה והיסטוריוסופיה בהגותם של הרמב"ם והרמב"ן (יוני 2005), שתיהן בהנחיית פרופסור זאב הרוי באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2010 יצא לאור בהוצאת דביר ספרו "סודותיו של מורה הנבוכים", העוסק בספר "מורה הנבוכים" של הרמב"ם ובפענוח הסודות שטמן המחבר לקוראיו בחיבורו.
בשנת 2012 יצא ספרו "חלומו של הכוזרי", המציג עיון מחודש ומקורי בספר "הכוזרי".
בשנת 2014 יצא ספרו "הנאום האחרון של משה" המציג ניתוח פילוסופי של ספר דברים ושל ההגות המקראית בכללותה.
בשנת 2017 יצא ספרו "מלכוד 67" שמציג ניתוח רעיוני של הרעיונות שמאחורי המחלוקת הפוליטית הגדולה על עתיד השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים.
בשנת 2019 יצא לאור ספרו "חזרה בלי תשובה".
הספר עוסק בחקר הרעיונות והזהויות של החברה היהודית בישראל.
בשנת 2021, יצא ספרו "מהפכת הקשב".
הספר יצא לעולם יחד עם תנועה אקטביסטית שקרויה על שם הספר 'מהפכת קשב' ופועלת לריפוי מערכת היחסים בין בני אדם וטכנולוגיה.
ספריו זכו לשבחים על סגנונם הבהיר תוך הנגשת ההגות היהודית של ימי הביניים לקוראים בני זמננו, מבלי לוותר על עומק הדיונים.
לצד זאת, עלו גם ביקורות אשר טענו כי המאמץ להציג את ההגות כרלוונטית לדורנו פוגע לעיתים בדיוק ובנאמנות לכוונה המקורית של ההוגים.
ביוני 2014 זכה גודמן (עם המוזיקאי אהוד בנאי) בפרס ליבהבר לעידוד הסובלנות הדתית, מטעם מכון שכטר למדעי היהדות.
בשנת 2017 בחר הג'רוזלם פוסט בגודמן כאחד מחמישים היהודים המשפיעים בעולם.
בשנת 2019 נבחר גודמן כאחד ממאה האנשים המשפיעים בישראל לשנה זו על ידי מגזין ליברל.
בעקבות ההדים שעורר ספרו מלכוד 67, כתב גודמן מאמר המשך בשם "שמונה צעדים לצמצום הסכסוך", בו מסביר גודמן שלא ניתן לסיים את הסכסוך, אבל אפשר לצמצם אותו.
המאמר התפרסם אף בכתב העת אטלנטיק.
קבוצה של אנשים הקימה בעקבות הספר והמאמר תנועה אקטיבסטית בשם 'היוזמה לצמצום הסכסוך'.
בשנת 2021, ראש הממשלה נפתלי בנט, אימץ בהתבטאויותיו הפומביות את רעיון "צמצום הסכסוך".
גודמן מעביר הרצאות בישראל, באירופה ובצפון אמריקה, בענייני הגות יהודית, ישראלית ופילוסופיה כללית.
גודמן השתתף בעבר באופן קבוע בתוכנית הטלוויזיה "סיפור מההפטרה" ששודרה בערוץ 2 והיה מבין המקימים של 'מבוע – מדרש ישראלי'.
כיום הוא חוקר במכון שלום הרטמן בירושלים והחל ממרץ 2021 מגיש יחד עם אפרת שפירא-רוזנברג את ההסכת "מפלגת המחשבות" המופק על ידי בית אבי חי, העוסק ברעיונות הגדולים שמאחורי הפוליטיקה הישראלית.
גודמן נשוי לציפי ולזוג נולדו תאומות, מתגורר בכפר אדומים.
היה מועמד לכנסת במקום 112 הסמלי ברשימת מפלגת העבודה לכנסת ה-25.
הקיטוב על פי גודמן ו"הקונצנזוס הנסתר"
גודמן עוסק רבות בתופעת הקיטוב בעולם בכלל ובישראל בפרט.
על פי גודמן תופעת הקיטוב מתחזקת בשנים האחרונות לא בגלל מנהיגים מקטבים ומחלוקות אידאולוגיות קשות אלא בגלל מדיה מקטבת.
לפיו, תופעת השנאה והקיטוב מתגברת בגלל דרכי השיח, ולא בגלל תוכן השיח.
לטענתו של גודמן החברה הישראלית עברה תהליך של קריסה אידאולוגית.
כל האידאולוגיות הגדולות והמחלוקות הסוערות שעברו על החברה הישראלית נגמרו.
גודמן מתאר תהליך בו גישות רעיוניות ובהן הציונות הסוציאליסטית, הציונות הדתית, הציונות הרוויזיוניסטית ותנועת השלום קרסו ובכך נוצר קונצנזוס רחב בחברה הישראלית.
כך שלפי גודמן, בחברה הישראלית ישנן הסכמות רחבות, אך פילוג משמעותי בגלל דרכי השיח.
סודותיו של מורה הנבוכים, הוצאת דביר, 2010
חלומו של הכוזרי, הוצאת דביר, 2012
הנאום האחרון של משה, הוצאת דביר, 2014
חזרה בלי תשובה, כנרת זמורה-ביתן, 2019
מהפכת הקשב, כנרת זמורה דביר, 2021
היום השמיני, הקיפוד והשועל, 2024
מיכה לבינסון היה שחקן ובמאי תיאטרון וקולנוע ישראלי.
כיהן כמנהלו האמנותי של פסטיבל ישראל בשנים 1994–2001 וכמנהלו של בית הספר לאמנויות הבמה בית צבי בשנים 2009–2014.
לבינסון נולד בירושלים בשנת 1952. בנם של אברהם לבינסון, צייר, גרפיקאי ומחלוצי ענף הפרסום בישראל, ושל הצ'לנית רות לבינסון.
גדל בתל אביב, ובנעוריו שיחק בתיאטרון "הבימה" והפיק מספר סרטים, בשיתוף עם הבמאי יעוד לבנון והסופר אריה קרישק.
למד בקונסרבטוריון למוזיקה וניגן ג'אז.
את שירותו הצבאי עשה בגלי צה"ל, שם הפיק, ערך והגיש תוכניות בנושאי אקטואליה, תרבות ומוזיקה.
שימש גם ככתב צבאי במלחמת יום כיפור ובמלחמת לבנון הראשונה.
לאחר סיום שירותו הצבאי למד באוניברסיטת ניו יורק, שם סיים לימודי תואר ראשון במחלקה לקולנוע ולימודי תואר שני במחלקה לבימוי תיאטרון.
עם סיום לימודיו זכה במלגה מטעם הקרן האמריקאית הלאומית לאמנות ושימש כבמאי-הבית וכמשנה למנכ"ל התיאטרון הציבורי בפיטסבורג, פנסילבניה .
מאז שובו ארצה ב-1980 ביים לבינסון ברוב התיאטראות בארץ.
ב-1985 זכה בפרס כינור דוד, ובאותה שנה הוזמן לביים את ההצגה "בת הגדוד" בבית האופרה של בוסטון.
האופרה "דון ג'ובאני" בבימויו פתחה את עונת 2000/01 של האופרה הישראלית החדשה.
לצד עבודתו בתיאטרון, ביים לבינסון תוכניות בידור, מופעים מוזיקליים וסרטוני פרסומת.
קריינות - "לא תשקוט הארץ", סדרה תיעודית במלאת 40 שנה למלחמת יום הכיפורים, בהפקת עמית גורן, 2013
במאי ומספר - "שרשרת הדורות", מיצב וידאו ותאורה, רחבת הכותל המערבי, נפתח בשנת 2006 (זוכה פרס Thea האמריקאי, 2008)
קריינות - "עידן הגנרלים" (Slaves of the Sword), סדרה דוקומנטרית בהפקת בלפילמס (ישראל), BBC (בריטניה) ו-ZDF/Arte (גרמניה/צרפת), 2003
ניהול אמנותי - "עושים אהבה בירושלים", פסטיבל מוזיקה, 2002
ניהול אמנותי - "By My Spirit", טקס בינלאומי לציון 500 שנה לגירוש ספרד, טולדו, ספרד, 1992
רעיון ובימוי - "הבטלנים", אירוויזיון 1987
ב-1990 זכה במלגת השתלמות לבימוי טלוויזיה ב-BBC בלונדון.
לבינסון לימד משחק ובימוי באוניברסיטת תל אביב, בבית צבי, בבית הספר סם שפיגל ובסמינר הקיבוצים.
בשנת 1991 שיחק בסרט המלחמה של חיים בוזגלו "עונת הדובדבנים" בכיכובם של גיל פרנק ואלון אבוטבול.
בשנת 2007 גילם עורך דין בעונתה השנייה של הסדרה הקומית בכיכובה של אורנה בנאי, "אמא'לה" ששודרה במסגרת שידורי קשת בערוץ 2.
בשנת 2011 שיחק בסרטו של הבמאי יוסף סידר "הערת שוליים".
הסרט היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר.
בשנת 2012 שיחק בעונתה השנייה של סדרת הדרמה "ילדי ראש הממשלה" בHOT3.
בשנת 2015 שיחק בסדרת המתח של HOT3, "הצורף" בכיכובם של ליאור אשכנזי, יהורם גאון ואדיר מילר.
ב-2017 שיחק ב"שבאבניקים" אך נפטר במהלך הצילומים.
הדמות שגילם - ראש הישיבה (הרב מרדכי בלוך), נראתה רק בקטע הפתיחה בפרק הראשון, ובו נהרג בנפילת הנברשת בישיבה.
הפרק הראשון בסדרה הוקדש לזכרו.
לבינסון היה הבכור בין ארבעה אחים: המלחין פרופ' גדעון לבינסון - ראש המחלקה לקומפוזיציה באוניברסיטת בר-אילן, עודד - שהיה עורך דין במקצועו ואיש גלי צה"ל, ובנימין (ג'ימי) - יועץ שיווק לחברות ומנהל בית שץ https://he.schatz.co.il .
היה נשוי לרחל ולהם שני בנים.
לבינסון נפטר בביתו ב-20 במרץ 2017.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב אליהו ספיר 2.
תינוק קבור מאת סם שפרד
לדבר עם מאת ג'יין מרטין
ביבר הזכוכית מאת טנסי וויליאמס
משחק הקלפים מאת דונלד קובורן
חבר הוועד המנהל, מרכז סוזן דלל
חבר הוועד המנהל, AICE הקרן לחילופי תרבות אוסטרליה-ישראל
חבר הנאמנים, האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל
מנהל אמנותי, פסטיבל ישראל, ירושלים (2001-1994)
מיכה דוד (נולד ב-1976) הוא מוזיקאי, מנצח ונגן סקסופון ישראלי.
את לימודי המוזיקה החל בגיל 4, בלימוד נגינה על פסנתר.
עד מהרה לטש עיניו לנגינה על סקסופון, אך נתבקש להמתין עד לגיל 8, אז החל ללמוד נגינה בקונסרבטוריון העירוני בבאר שבע, שם סיים את לימודיו בהצטיינות, תוך שזכה במספר תחרויות נגינה ובמלגות.
באותן שנים ניגן בתזמורת הנוער בניצוחו של מר נסים אלשיך ונמנה בין בוגריה.
דוד שירת בצה"ל כנגן סקסופון וקלרינט בתזמורת צה"ל, וסיים לימודיו בהוראה ובניצוח תזמורות כלי נשיפה אצל מפקד ומנצח תזמורת צה"ל אותה עת, אל"ם יצחק גרציאני.
בין האירועים הבולטים בהם נטל חלק פעיל ניתן למנות את טקס חתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן, ביקורו של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון בישראל, פסטיבל בינלאומי לתזמורות צבאיות בעיר סומיר שבצרפת, קבלות פנים לעשרות מנהיגי עולם, מסדרים, טקסים ועוד.
בשירות מילואים הוא משרת בהתנדבות בתזמורת צה"ל כמפקד וכמנצח.
עם תום שירותו בצה"ל פנה דוד ללימודי המשפטים, ובהמשך הוסמך כעורך דין.
בשנת 1998 מונה לנהל את מרכז המוזיקה ברמת אביב והיה למנהל הצעיר בארץ, שם לימד וניצח על תזמורת נוער.
במהלך השנים לימד נגינה על סקסופון במספר קונסרבטוריונים בתל אביב, והיה פעיל במסגרת פרויקטים ללימוד נגינה בקרב ילדי אוכלוסיות קשות יום בשכונות בדרום תל אביב.
היה בין מקימי אנסמבל בוגרי תזמורת צה"ל בשנת 2000.
בשנת 2004 השתתף בפסטיבל וינה ובפסטיבל שלדמינג (אוסטריה) לתזמורות כלי-נשיפה, בשנת 2006 השתתף בפסטיבל אינטרלאקן (שווייץ) לתזמורות כלי-נשיפה, וביולי 2010 השתתף בפסטיבל האומנויות בעיר אברדין שבסקוטלנד.
לאחר ששב להתגורר בבאר-שבע הצטרף דוד כנגן מן המניין בתזמורת כלי הנשיפה באר שבע, היה ממקימי "עמותת תזמורת כלי-הנשיפה ע"ש נסים אלשיך" ובשנת 2008 מונה לשמש כמנצח המשנה.
בקונצרט חגיגי שהתקיים ב-1 ביולי 2010 מונה דוד כמנצח תזמורת כלי הנשיפה באר שבע, במקומו של אלשיך שפרש מתפקיד זה, לצד עיסוקו כעורך דין פעיל.
בשנת 2012 ניצח על תזמורת כלי הנשיפה באר שבע בפסטיבל ותחרות לתזמורות כלי נשיפה בעיר מור שבהונגריה, שם זכתה התזמורת בדירוג זהב.
בשנת 2015 השתתפה התזמורת בתחרות לתזמורות כלי נשיפה בעיר פראג שבצ'כיה, שם זכתה התזמורת במקום השני.
בחודש אוקטובר 2025 ניצח על תזמורת כלי הנשיפה באר שבע בקונצרט הסיום של פסטיבל "שלום" בוילנה.
בחודש נובמבר 2025 קיבל מטעם התאחדות עולי רומניה את אות יקיר העדה הרומנית לשנת תשפ"ו בטקס שנערך בבאר-שבע, וזאת על תרומה ייחודית ובולטת להעלאת קרנה של הקהילה הרומנית בקרב האוכלוסייה בארץ ובבאר שבע בפרט.
החל משנת 2022 מכהן כחבר הוועד המנהל בעמותת "בת-דור" המנהלת את בית הספר למחול "בת-דור" ואת להקת המחול קמע.
במסגרת התנדבותו בלשכת עורכי הדין, שימש בין השנים 2011-2009 כיו"ר ועדת הצעירים בלשכת עורכי-הדין, במחוז דרום, בין השנים 2019-2011 שימש כנציג מחוז דרום בוועדת המינויים לבתי-הדין למשמעת בלשכת עורכי-הדין בישראל, החל משנת 2019 משמש כיו"ר (משותף) של ועדת דיני-עבודה בלשכת עוה"ד במחוז דרום.
מיכה "מייק" לִבנֶה (31 באוקטובר 1932 – 25 באפריל 2011) היה איש ידיעת הארץ, מדריך טיולים, סופר, בוטנאי, ארכאולוג, סייר ומחנך ישראלי.
מיכה לבנה נולד בגרמניה בשם מיכאל לוונטל, בנם של ארנסט ואמי (לבית שטראוס).
בגיל שנה וחצי, בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, בחרו הוריו, שהיו ציונים, לעלות לארץ ישראל.
המשפחה התיישבה בירושלים, ושם גדל לבנה עד לאחר מלחמת העצמאות.
בנעוריו היה חבר בתנועת הנוער התנועה המאוחדת.
בהיותו כבן 16 עברה המשפחה לתל אביב.
בשנת 1950 התגייס לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל שהצטרף לקיבוץ מעין ברוך, שם חי לבנה כחבר הקיבוץ עד יומו האחרון.
במהלך שנותיו בקיבוץ עבד בין השאר כרועה צאן ובענפי חקלאות אחרים, שימש כמורה ומנהל בבית ספר, וכיהן כמזכיר הקיבוץ ומרכז ועדות שונות.
בשנת 1967 נישא לרותי לבית טחובר, ולבני הזוג נולדו ארבעה ילדים.
את כישרונו לארגון טיולים והדרכתם גילה כבר בהיותו בכיתה ט', ומאז במשך למעלה מ-60 שנה שימש כמדריך טיולים ומנחה מדריכים.
התמחה במיוחד בתחומי הבוטניקה ותולדות ההתיישבות.
נחשב למומחה בחבלי הארץ הצפוניים - הגולן, הגליל והחרמון, ובמצדה.
הוא נחשב לדובר רהוט, בעל עברית צחה, וניחן בסבלנות רבה להסביר וללמד בתחום התמחותו.
הוא הרבה לסייר ולהדריך בהר החרמון, ובין השאר איתר בחרמון אוכלוסייה של אירוס וסט - מין נדיר של אירוס אשר החוקרים סברו כי הוא גדל רק במקום אחד מסוים בלבנון, עד לאיתורו בחרמון על ידי לבנה.
לבנה היה מראשוני החופרים באתר מצדה, ונחשב לאחד ממגלי הארמון הצפוני, יחד עם הארכאולוג זאב משל.
בתחילת שנות החמישים ארגנו לבנה ועוד מדריכים מהתנועה המאוחדת משלחות אשר איתרו את שביל הנחש לכל אורכו, סימנו אותו והכשירו אותו (במעדרים, טוריות ומכושים) למעבר רגלי של מטיילים.
לאחר מכן השתתף בחפירות שערך יגאל ידין במצדה בשנות ה-60. בספרו מעוז אחרון עוסק לבנה במצדה, מפרט את השרידים הארכאולוגים שנמצאו בה ואת ההיסטוריה והגאוגרפיה שלה ומתייחס למשמעות של מצדה בימינו.
בעיני לבנה הייתה הדרכת טיולים פעולה ציונית, חינוכית וערכית.
הוא עסק במתודיקה של הדרכה בספרי הטיולים שהוציא וגם בכתב העת "צידה לדרך" שערך אשר עסק במתודיקה של הדרכה בשדה.
לבנה למד הוראה במכללת בית ברל במגמת ביולוגיה בשנים 1960–1961, וסיים תואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
השכלתו הרחבה הייתה ברובה בלתי-פורמלית, והוא התאפיין ביכולת אוטודידקטית ניכרת.
בשנת 1966 ביצע חפירת הצלה בתל ברום שבצפון קריית שמונה.
לימים הוביל מאבק נגד העברת הממצאים מהאתר.
בשנות ה-80 השתתף בכתיבתה ועריכתה של האנציקלופדיה "החי והצומח של ארץ ישראל".
בשנים 1993 עד 2003 היה חבר הוועדה לשמות צמחים של האקדמיה ללשון העברית.
לבנה היה מראשוני החברה להגנת הטבע בה עבד במשך שנים רבות כמדריך טיולים ובמחלקת הפרסומים, במסגרתה כתב וערך עשרות רבות של דפי מסלול.
בהמשך שימש גם כמדריך במסגרת מוזיאון בית אוסישקין.
היה מהדוחפים להקמתה של רשות שמורות הטבע.
מטרת הרשות בעיניו הייתה לשמור על הטבע לטובת המטיילים ולא מפניהם.
בהתאם לגישה זו נאבק בין השאר נגד סגירת שמורת נחל עורבים לציבור ולמען התקנת השביל התלוי בנחל חרמון.
בשנים 1967–1972 שימש כעורך כתב העת 'טבע וארץ' של החברה להגנת הטבע.
בשנותיו האחרונות הרבה לכתוב עבור אתר 'צמח השדה' על אודות צמחיית ארץ-ישראל.
כמו כן המשיך בסיורים ובהדרכת טיולים.
בשנת 2010 זכה לבנה באות יקיר הגליל.
זמן קצר לפני פטירתו יצא לאור ספר שהוקדש לו הגליל וצפון הארץ - מבחר מאמרים בידיעת ארץ ישראל, מוגשים למיכה (מייק) לבנה (הוצאת אריאל, 2011), בעריכת אלי שילר וגבריאל ברקאי.
בספר נכללים גם שני מאמרים פרי עטו של לבנה עצמו.
מיכה לבנה היה פעיל בוויקיפדיה העברית תחת השם משתמש:מיכה לבנה.
לבנה נפטר ב-25 באפריל 2011, ונטמן בבית העלמין בקיבוצו מעין ברוך.
לבנה כתב מספר ספרים בתחום ידיעת הארץ, ביניהם:
בין שלגי חרמון (משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1977) - עם וולטר פרגסון, אבי שמידע והזר ווד
פרחים במרומי חרמון (הוצאת מסדה, 1981)
מגדיר לצמחי חרמון – עם אבישי שמידע (1981)
שפן הסלעים (1982) - עם אהרון מלצר
מעוז אחרון - הסיפור של מצדה ואנשיה (משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1986)
לטייל בגליל - 50 מסלולי סיור בגליל ובגולן (הוצאת אריאל, 1991)
לטייל בצפון הארץ (משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1994)
לקסיקון החי והצומח של ארץ-ישראל בעלי חיים כרך 2 (החברה להגנת הטבע, 1995)
עמק החולה וסביבתו – עם יהודה קרמון (אריאל, 1990)
כמו כן ערך לבנה מספר ספרים, ביניהם:
האנציקלופדיה "החי והצומח של ארץ ישראל" (משרד הביטחון – ההוצאה לאור) - כרך 6 וכן כרכים 10–11 (צמחים בעלי פרחים א' ו-ב') - עם דוד הלר
עלה והגשם - ספר התנועה המאוחדת (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998)
צומח הנגב, אבינעם דנין (1977)
ארץ הצבי והיעל, עזי פז
על עשב השדה וחיית הארץ, עזי פז
הכנרת, משה גפן ויצחקי גל
הבדוים בסיני, שבתאי לוי שבו
כי האדם עץ השדה – עצי ארץ-ישראל, נילי ליפשיץ וגדעון ביגר, הוצאת אריאל והקק"ל תשנ"ח
הספר האדום – בעלי-חיים (חולייתנים) בסכנת הכחדה בישראל.
הגולן - אדם ונוף (קובץ מחקרים), עם משה ראובני (הוצאת רמות, 2005)
בנוסף, פרסם לבנה מאמרים רבים בתחום ידיעת הארץ.
את מאמרו הראשון פרסם בשנת 1953 (בגיל 21), ובו הוכיח כי ארמון הורדוס במצדה נמצא בקצהו הצפוני של האתר, בניגוד לדעה שהייתה מקובלת עד אז בספרות.
ב-58 השנים הבאות פרסם עשרות מאמרים נוספים, הן בכתבי עת שונים והן כפרקים או ערכים בתוך ספרים.
בין השאר הופיעו מאמריו בספר וילנאי, סיפורי ערים, סיפורי מושבות, סיפורי בתים, יד ליאיר, ארץ הגולן והחרמון, מדריך ישראל ועוד.
הרב מיכה הלוי (נולד בכ"ח בטבת ה'תשכ"ד, 13 בינואר 1964) הוא רב ישראלי, דתי לאומי, המשמש כרבה הראשי האשכנזי של פתח תקווה וראש ישיבת "עטרת נחמיה" בתל אביב.
כיהן במשך למעלה מ-20 שנה כרב שכונת נחלת יצחק בתל אביב-יפו.
היה מועמד לתפקיד הרב הראשי לישראל.
נולד בתל אביב לשלום ולחיה הלוי.
למד בישיבת נחלים ובישיבת מרכז הרב אצל הרצי"ה קוק, הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, הרב חיים שטיינר והרב מרדכי שטרנברג, ורואה באחרון את רבו המובהק.
לצד זאת, הרב הלוי רואה ברב שלמה גורן אחד מרבותיו, וערך, ייעץ או ריכז את ההוצאה לאור של מרבית ספרי ההלכה והמחשבה של הרב גורן.
פעילות רבנית בתל אביב וראשות ישיבת "עטרת נחמיה"
בתחילת שנות ה-90 עבר לתל אביב והקים בה כולל בשם "מכתם לדוד".
כעבור זמן התמנה לרב שכונת נחלת יצחק ורב בית הכנסת "הפועל המזרחי".
במקביל שימש במשך תשע שנים כר"מ בישיבת אור עציון.
בתקופה זו כיהן כחבר בוועדת הכשרות של הרבנות בתל אביב, הקים בה בית הוראה טלפוני והופקד על תחום כשרות בתי המלון בעיר.
בשנת ה'תש"נ (1990) הקים את עמותת "אביב התורה" והוא עומד בראשה.
העמותה מעודדת מחנכים דתיים להתגורר בתל אביב ולהשתלב בחינוך הדתי בה, מפעילה גני ילדים וצהרונים שבהם לומדים יחד ילדים דתיים וחילונים, וכן מדרשה שמקיימת ימי לימוד תורה שבועיים לנשים מהעיר ומחוץ לה.
בשנת ה'תש"ס הקים את הישיבה הגבוהה עטרת נחמיה בשכונת נחלת יצחק שבתל אביב, בראשה הוא עומד עד היום.
בנשיאות הישיבה עומד הרב חיים שטיינר, מרבותיו של הרב הלוי בישיבת מרכז הרב.
בשנות העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 פעל לצד תנועת ויצו תל אביב לקליטת עולים בשכונה.
מאז שנת ה'תש"ס (2000) משמש כיועץ הלכתי לעמותת "רעות" המפעילה בתי אבות ובית חולים סיעודיים בתל אביב ובירושלים.
הוא חבר בוועדת הלסינקי של משרד הבריאות.
בשנת 2007 הקים את פרויקט "עולים בהצלחה" לקליטת יהודי אתיופיה ביפו והביא למינויו של רב קהילה בן העדה הפועל לצדו למען הקהילה המקומית.
הרב הראשי האשכנזי בפתח תקווה
בכ"ח שבט ה'תשע"ב (21 בפברואר 2012) נבחר ברוב גדול לתפקיד הרב הראשי האשכנזי של פתח תקווה, לצד עמיתו הרב בנימין אטיאס, הרב הראשי הספרדי.
הקים בעירו מערך כשרות ייחודי, במסגרתו תאגיד כשרות אשר כפוף באופן שוטף לדרישות הרבנות המקומית, מעסיק ומפעיל משגיחי כשרות, כך שהמשגיחים אינם מקבלים את משכורתם מבתי העסק.
בשנת התשע"ו (2016) עמד בראשות ועדה מיוחדת מטעם הרבנות הראשית לבחינת מערך הכשרות בישראל.
באותה שנה, בשל מחלה, העביר הרב יעקב אדלשטיין את סמכויותיו בתחום הכשרות ברמת השרון לרב הלוי.
בשנת ה'תשפ"ב הצטרף כחבר במועצה הציבורית של "בית הציונות הדתית".
מדי חודש אלול נוהג לקיים בעירו שורת שיעורי תורה בלמעלה ממאה מוקדים שונים, באירוע המכונה "מסע המושבה".
בתקופת המחאה נגד הרפורמה המשפטית הוזמן בידי תומכי הרפורמה ומתנגדיה לפתוח "מעגלי שיח" משותפים בכיכר גורן בעיר.
לצד רעייתו הקים את "יסודות - מרכז יהודי למשפחה", במסגרתו מתקיימים הרצאות וסדנאות, בית הוראה למענה על שאלות הלכתיות, קו טלפוני לשאלות בנושאי משפחה וכנסי קיץ לנשים בעיר.
מועמדות לתפקיד הרב הראשי לישראל
בשנת ה'תשפ"ג הודיע על כוונתו להתמודד על תפקיד הרב הראשי לישראל.
בחשוון תשפ"ג (שלהי 2022), ועדה שהקים הרב חיים דרוקמן במטרה להציג מועמד ציוני-דתי מוסכם לתפקיד הרב הראשי לישראל, בחרה ברב הלוי על פני הרב אליעזר איגרא.
לאחר מכן, בסיוון תשפ"ג (יוני 2023), ועדת רבנים מוסכמת שנייה שהקים הרב יעקב אריאל, לבקשתו של יו"ר מפלגת הציונות הדתית שר האוצר בצלאל סמוטריץ', בחרה (בסיבוב שני) את הרב מאיר כהנא, אב בית דין בבית הדין הרבני באשקלון, על פני הרב איגרא והרב הלוי.
בר"ח אלול ה'תשפ"ד, במסגרת הבחירות לרבנות הראשית לישראל (2024), הודיע הרב הלוי על כוונתו להתמודד על תפקיד הרב הראשי האשכנזי לישראל.
כשלושה שבועות לאחר מכן הודיע בצלאל סמוטריץ', על תמיכת מפלגתו ברב הלוי לתפקיד הרב הראשי.
בבחירות שנערכו לאחר כשבוע נקבע כי הרב הלוי קיבל 40 קולות, לצד הרב קלמן בר, רבה של נתניה, שקיבל אף הוא 40 קולות.
זאת לאחר שהיועצת המשפטית לממשלה, גלי בהרב-מיארה, קבעה כי קול נוסף של הרב הלוי שהיה בו בכדי להכריע נפסל משום שלא הוכנס למעטפה הנכונה.
ועדת הבחירות קבעה כי יערך סבב בחירות שני בין השניים.
לאור זאת חתמו למעלה מ-70 רבנים על הצטרפות לקריאת הרב יעקב אריאל לתמיכה ברב הלוי.
הרב אריאל פרסם סרטון בו קרא בקולו להצביע לרב הלוי.
בסבב בחירות שני שנערך בין הרב הלוי והרב בר, קיבל האחרון 77 קולות וניצח בבחירות לתפקיד הרב הראשי לישראל, לעומת הרב הלוי אשר קיבל 58 קולות.
בהתאם לפרשנותו להגותו של הראי"ה קוק, רואה הרב מיכה הלוי ברבנות הראשית לישראל כמי ש"מציבה את האידיאל הרוחני המשפיע על כל אחד ואחד בארץ ישראל".
לדעתו עיקר תפקיד הרבנות הוא להיות "מלכות של תורה", וערכה לא מצומצם לסוגיית שביעות הרצון הציבורית משירותיה.
הוא מתנגד לגיור ומתן כשרות שלא מכוח הרבנות הראשית.
תומך במחאה ציבורית כנגד תופעות דוגמת חילול שבת ופירוק המשפחה המסורתית, אולם מדגיש שיש להימנע ממחאות פוגעניות.
בשנת 2024, לאחר שלא הצליח להיבחר לתפקיד הרב הראשי לישראל, פרסם הרב יעקב מדן, מראשי ישיבת הר עציון, מכתב חיזוק פומבי לרב הלוי.
רואה בשירות בצה"ל מצווה, ומחנך לשירות צבאי משמעותי, זאת לצד הערכה רבה כלפי עולם התורה החרדי.
בשנת תשנ"ו היה בין מקימי ארגון רבני צהר, והיה מראשי מיזם עריכת החופות ללא תמורה כספית.
מאוחר יותר פרש מהארגון, בשל תפיסתו שהפיכת הארגון לאופוזיציה לרבנות פוגעת בזהותה היהודית של המדינה.
בשנת 2013, בתקופת הבחירות לרבנות הראשית, הביע התנגדות חריפה למועמדות הרב דוד סתיו לתפקיד הרב הראשי לישראל, בטענה כי דרכו משקפת רצון להציג אלטרנטיבה לרבנות הראשית.
בהקשר דומה, בשנת 2015 בראיון לקו החדשות "הקול החרדי", מתח ביקורת על הרב שלמה ריסקין, רבה של אפרת, אשר לדבריו "ניסה לחייב את הרבנות לפעול לפי דעתו בגיור".
בשנת 2017 הצטרף למכתב רבנים המברך את ראש הממשלה בנימין נתניהו וממשלת ישראל ה-34, "על שמירת קדושת הכותל ועל הפעולות לחיזוק מערך הגיור הממלכתי".
בשנת 2019, לקראת הבחירות לכנסת ה-21, הצטרף למכתב רבנים בו נתבקשו ראשי מפלגות דתיות להתנות כניסה לקואליציה עתידית בהכנסת שמירה על "השבת הציבורית" לקווי היסוד שלה.
בשנת 2018, לאחר שנטען שכתב האישום בתיק הפיגוע בדומא נשען על הודאות שנמסרו לאחר עינויים, הצטרף למכתב רבנים שקרא לעצירת ההליך המשפטי והקמת ועדת חקירה לבחינת הטענות.
לאחר שעמירם בן אוליאל הורשע בפיגוע, הצטרף למכתב אישי ציבור ורבנים אשר קרא להוצאת בן אוליאל מבידוד והעברתו לאגף תורני.
רואה בפעילות ארגונים הפועלים בתחום הכשרות שלא במסגרת הרבנות, דוגמת ארגון כושרות, הצגת "אלטרנטיבה לרבנות" בפועל.
מתנגד לעליית יהודים להר הבית ורואה בה "חילול השם".
הביע הסתייגות רעיונית מהיתר הלכתי ללידת ילדים במסגרת משפחה חד-הורית, בטענה כי תפקידו של רב להקרין לציבור חזון ולא הלכה בלבד.
לצד רבנים נוספים, השתתף בגיבוש תיקון לחוק בחירת רבני הערים, שנועד להעביר את מרב כח הבחירה של רבני הערים לידי שר הדתות ומועצת הרבנות הראשית.
הרב הלוי מרבה לקיים פעילות משותפות עם מוסדות החינוך הממלכתיים-דתיים בעירו, אך הביע גם תמיכה במודל ישיבה קטנה לאומית.
בשנת השמיטה תומך בחברת אוצר הארץ של מכון התורה והארץ.
אסר על תפילת הלל עם כלי נגינה בעיר פתח תקווה.
מתנגד לגיור קטנים כאשר הורי הילד לא מתגיירים לצדו.
בשנת 2021, הביע התנגדות למתווה הגיור ולרפורמת הכשרות שגיבש שר הדתות מתן כהנא.
ואף נפגש עם השר במטרה להניא אותו מתוכניתו ולהפנותו לאפיקים חלופיים.
פרסם קריאה ציבורית לגבאי בתי כנסת, לסייע לילדים שהוריהם גרושים להשתלב בתפילות.
נשוי ליעל (לבית ציטרין) ואב לשמונה.
אחיו, פרופ' יונתן הלוי, שימש כמנהל המרכז הרפואי שערי צדק בירושלים.
גיסו הוא הרב אלי סדן מנשואיו לוורדינה הלוי.
גם הרב והסופר חיים סבתו גיסו, מנשואיו לאחות אשתו.
הרב אהרן (ארל'ה) הראל הוא מחותנו.
הרב על הקו – תשובות בהלכה מאת הרב שמעון אשר, הרב מיכה הלוי והרב משה זנדר, הוצאת בית ההוראה שעל יד המועצה הדתית לתל אביב-יפו, תשס"ח ותשע"א
אשיח בפיקודיך: שיעורים בחמישה חומשי תורה, תמוז תשע"ז
מצות הדלקת נר חנוכה – מאמר הלכתי, שיחה ולקט הלכות, המועצה הדתית פתח תקווה תשע"ט
הדור קבלוה – לקט הלכות, שיחה בהלכה ושיחה באמונה, המועצה הדתית פתח תקווה תשע"ט
האחריות הציבורית על לימוד התורה בישראל, קריית ארבע תשע"ט
מצמיח ישועות בורא רפואות – דברי חיזוק ואמונה בתקופת הקורונה, ישיבת עטרת נחמיה תש"פ
שלמי שמחה – על מסכתות סדר נשים בתלמוד הבבלי על בסיס שיעורי עיון שמסר בפני הקהל הרחב, תשפ"ב
ספרים בעריכתו: תורת הפילוסופיה מאת הרב שלמה גורן, תשנ"ח.
תורת המקרא מאת הרב שלמה גורן, תשנ"ו
שימש כמפקד סיירת צנחנים וכמפקד יחידת הקישור ללבנון ועוצבת עמוד האש.
טמיר נולד וגדל בגן יבנה והתגורר ביסוד המעלה.
עם גיוסו לצה"ל ב-1967 התנדב לסיירת מטכ"ל.
לאחר טירונות צנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם ביחידה וקורס קציני חי"ר.
עם תום הקורס מונה למפקד צוות בסיירת צנחנים.
במלחמת יום הכיפורים הוביל את צוותו בפשיטות מעבר לקווי האויב בסוריה (מבצע כותונת ומבצע דוידקה) עליהן פיקד שאול מופז.
בהמשך מונה למפקד גדוד 450. ימים ספורים בטרם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה היה מיועד להתמנות כמפקד גדוד 202 של הצנחנים, אולם מפקד החטיבה, יורם יאיר, בחר להותיר בתפקיד את המג"ד היוצא ישראל רמות ולמנות את טמיר כמפקד כוח נוסף במלחמה ובו פלוגותיהם של שאול אריאלי וניר ברקת.
בין היתר כבש כוח זה את ארמון הנשיאות בביירות.
בהמשך הלחימה מונה למפקד גדוד 202. הגדוד בפיקודו הוצב בביירות וכיתר את מחנות הפליטים סברה ושתילה, ולאחר הטבח התנגד טמיר לכניסת כוחות צה"ל למחנות.
מפקדו, אל"ם יאיר לא קיבל את דעתו והצנחנים, ובהם טמיר, נכנסו למחנות כדי למנוע טבח נוסף.
בהמשך שימש כמפקד חטיבה 226 בדרגת אל"ם, ובשנים 1988–1987 שימש כמפקד חטיבת הבקעה.
לאחר מכן עשה הסבה לשריון ומונה למפקד חטיבה 211. לאחר מכן הועלה לדרגת תא"ל ובין פברואר 1991 לאוקטובר 1992 שימש כמפקד יחידת הקישור ללבנון.
ארגון החזבאללה ניסה להתנקש בחייו וב-6 באפריל 1992 נערכה התקפת מחבל על שיירה צה"לית בה נסע.
שני חיילים נהרגו אולם טמיר עצמו לא נפגע, ופיקד על הכוח שהרג את המחבלים.
בהמשך שימש כמפקד עוצבת עמוד האש בשנים 1993–1996. לאחר מכן השתחרר מצה"ל.
לאחר שחרורו שימש טמיר כראש יחידת מבצעים בחברת רפא"ל וכמרכז הכנה לצה"ל במכינת גליל עליון.
עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל התנדב שוב לשירות מילואים.
נפטר ב-20 במאי 2024, הותיר אחריו אישה, ילדים ונכדים.
מיכה טלמון (27 ביוני 1922 - 9 בפברואר 2013) היה ראש מינהל מקרקעי ישראל בשנים 1977–1976. הוא פיתח וגיבש את שיטת שיווק המגרשים "בנה ביתך".
זכה באות יקיר באר שבע.
טלמון נולד בירושלים, בנם של צבי אליהו כהן ולאה, אח בכור לשתי אחיות.
אליהו אביו נשלח יחד עם אחיו, שני נערים בגיל 15 ו-17, על ידי אביהם כדי שיתחנכו בגימנסיה העברית "הרצליה".
אמו לאה, עלתה לארץ כילדה קטנה בסוף המאה ה-19 עם הוריה ד"ר נפתלי וד"ר חנה וייץ שנשלחו כרופאים למושבות הברון.
ילדותו עברה בין ירושלים לתל אביב.
בגיל 16 הצטרף כמדריך "הנוער העובד" להכשרה שהתכוננה להקים את קיבוץ אלומות.
נמנה עם קבוצת מדריכי הנוער העובד שיצאה בראשות הארכאולוג שמריהו גוטמן לפרוץ ולהכשיר את השביל למצדה, המשמש מאז דורות של מטיילים העולים למצדה.
בשנת 1940 עלתה ההכשרה והקימה את קיבוץ אלומות.
שם פגש את רעייתו רחל.
בקיבוץ עבד כשומר שדות ועל סוסתו רכב וביקר בשבטי הבדואים שבגליל.
שם שמע ואסף ידיעות בשרות הש"י, שרות הידיעות של ההגנה.
במלחמת העצמאות נלחם כסמל בגדוד 12 של חטיבת גולני בקרבות על שחרור הגליל.
בחג השבועות 1948, בקרב על משמר הירדן, נפצע ברגלו ועת נסוגו כוחות צה"ל מפני הצבא הסורי נותר שוכב פצוע בשדה הקרב ומסתווה למת.
מקץ 16 שעות חזרו כוחות צה"ל וכבשו את האזור ומצאו אותו חי, פצוע בשטח, ופינו אותו.
בשנת 1949 עבר לגור בבאר שבע ומעט מאוחר יותר הצטרפו גם אשתו רחל ובנם הבכור אליהו.
בראשית דרכו שימש עוזר למנהל חבל הנגב של המחלקה להתיישבות.
בהמשך היה מנהל מפעל ההתיישבות באזור באר שבע וממנהל מדור התכנון בנגב.
ב-1 בינואר 1956 החל טלמון לכהן בתפקיד מנהל חבל הנגב.
בשנים אלה עסק בהתיישבות העולים במושבים שמסביב, בפיתוח מקורות מים ופרנסה למתיישבים.
בשנות ה-60 שימש מנהל המחוז של משרד השיכון ועסק בפיתוח וקידום הצד העירוני של הנגב, באר שבע ועיירות הפיתוח שמסביב.
ב-1 בפברואר 1969 עבר למינהל מקרקעי ישראל, בה התחיל כמנהל האגף העירוני.
טלמון תמך בשיטת שיווק המגרשים "בנה ביתך" ושתי השכונות הראשונות בישראל ששווקו בשיטה זו בשנת 1974 היו שכונת וילות מצדה בבאר שבע ואזור רחוב כליל החורש ורחוב הזית בעומר.
בדצמבר 1976 התפטר מאיר זורע מתפקיד מנהל מינהל מקרקעי ישראל כדי לעבור לפעילות פוליטית, וטלמון סומן במועמד מוביל להחליפו.
ב-1 במאי 1977, שבועיים וחצי לפני הבחירות לכנסת התשיעית אישרה הממשלה את מינויו למנהל מינהל מקרקעי ישראל.
בספטמבר 1977 הוחלף על ידי שר החקלאות אריאל שרון ביעקב עקנין.
הוא הצטרף לבנו ולמילן זגר, ויחד הקימו את חברת "נגב תים".
גם כאן המשיך בפעילות למען העיר באר שבע והיה מנהל פרויקט דרך הנשיאים (כיום שדרות רגר).
בשנת 1985 ניהל את הקמת שכונת בנה ביתך בנווה נוי.
משנת 1987 שימש כמבקר אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, במשך כעשר שנים.
לאחר פרישתו מתפקיד ציבורי זה ובסמוך למותו שימש כחבר בוועדת הבינוי והפיתוח של האוניברסיטה.
בשנים האחרונות לחייו התגורר יחד עם רחל אשתו בשכונת "גני עומר" שבעומר.
בשנת 1999 זכה טלמון לתואר יקיר באר שבע.
בחודש מרץ 2016 הנציחה עיריית באר שבע את זכרו וקראה פארק בדרום העיר על שמו.
טלמון היה נשוי במשך קרוב ל-70 שנים לרחל ולהם נולדו שלושה ילדים, אליהו, שמאי מקרקעין ומודד מוסמך, בת שבע, מורה ואשת חינוך ושי, לשעבר החשב הכללי במשרד האוצר, ממלא-מקום מנכ"ל בנק הפועלים ומנכ"ל כלל ביטוח.
מיכה כגן (נולד בשנת 1962) הוא טריאתלט ישראלי, אלוף ישראל בטריאתלון בשנים 1987–1991.
הוא השתתף בתחרויות הטריאתלון הראשונות בארץ וניצח ברובן.
זכה באליפות ישראל בכל חמש אליפויות ישראל הראשונות שהתקיימו באילת בין השנים 1987–1991, כשהגיע במקום הראשון בין הטריאלתטים הישראלים.
בשנת 1989 ייצג כגן את ישראל באליפות העולם הראשונה בטריאתלון למרחק שהפך מאוחר יותר לאולימפי באביניון, צרפת וסיים במקום ה-73 מבין 113 משתתפים בתוצאה של 2:13:46 שעות.
בשנת 1990 השתתף כגן במרתון תל אביב וסיים במקום הראשון בין הישראלים בתוצאה של 2:46:16 שעות.
בשנת 2002 חזר כגן להשתתף בטריאתלון אילת בתחרות לקבוצות גיל, וזכה במקום הראשון לגילאי 45-40.
חמש פעמים אלוף ישראל בטריאתלון ברצף.
במשך שבע שנים ניצח בין הישראלים בכל התחרויות בהן השתתף.
מיכה ומכבי האש היא מעשייה פרי-עטה של הסופרת דליה רביקוביץ'.
אמו של מיכה, גיבור הסיפור, שברה את ידה וכתוצאה מכך לא היה ביכולתה לבשל, דבר שציער את מיכה מאוד.
השתמע שהתאונה קרתה עקב פנס מקולקל.
מכיוון שאיש לא חשב לתקן את הפנס החליט מיכה לטפל בזאת בעצמו.
הוא הוציא את נורת מנורת-השולחן שלו ממקומה.
בנורה זו הוא החליט להשתמש כדי לתקן את הפנס.
מיכה, שנחפז בדרכו, לא הבחין בשלט המודיע על האיסור לטפס על הפנס.
הפנס היה גבוה מאוד ומיכה, שלא הצליח להכניס את הנורה, נשאר תקוע למעלה.
הוא לא היה מסוגל לרדת למטה ועל-כך זעק לעזרה.
אביו, ששמע אותו, הודיע כי הוא רץ למחסן, להביא סולם.
אולם בסופו של דבר מיכה ניצל על ידי מכבי האש.
זמן לא רב אחר כך חגג מיכה יום-הולדת ומכבי-האש, במחווה יפה, הופיעו באזור.
מיכה ביטון (נולד ב-21 באוקטובר 1964) הוא סולן, גיטריסט ומלחין ישראלי, בעבר ממובילי להקת "טאנארא".
ביטון הוא יליד העיר שדרות, גדל במשפחה בת עשרה ילדים והתייתם מאביו בגיל תשע.
בשל הקשיים במשפחתו נשלח למשפחת אומנה בירושלים, במשפחתה של הסופרת גלילה רון פדר, שהיווה השראה לגיבור ספרה ואף נתנה לו להיות הקורא הראשון של ספרים בסדרה "אל עצמי".
לאחר ארבע שנים במחיצתם, עבר להתגורר בקיבוץ נצר סרני.
בשנות ה-90 פרץ עם הלהקה הראשונה שהקים, "טאנארא".
בארץ נחשב כאחד מחלוצי ז'אנר הרוק-אתני, יחד עם להקות כמו "כנסיית השכל", "טיפקס" ו"שפתיים", שיצאו אף הן משדרות.
לאורך שנות ה-80 ובראשית שנות ה-90, הופיע מיכה עם להקת "מייקל ביט" והם ביצעו שירים של בוב דילן, אמריקה, קרוסבי סטילס נאש ויאנג, ג'ון דנוור ועוד.
הלהקה הופיעה בהצלחה בכל הארץ.
באלבום "נשימה עמוקה" תרגם מיכה את "שרה", שירו של בוב דילן, כביטוי לאהבתו לדילן ולאלבום "Desire" שמלווה אותו מאז נעוריו ועד היום.
ביטון ביצע את שיר הנושא של הסרט "אל עצמי" (1988) אותו כתבה חנה גולדברג והלחין אילן וירצברג, שזכה להצלחה.
את סיפורו האישי הפך למופע בשם "בין שדרות לירושלים", אותו העלה ברחבי הארץ.
בשנת 1994, בעיצומו של גל הלהקות המקומיות בשדרות, הקים ביטון את להקת "טאנארא" עם אורי ראובן, יוסי אנקרי ודוד אדרי.
ב-1996 יצא אלבום הבכורה של הלהקה.
את שירי האלבום כתב והלחין ביטון, ביניהם "אזור הדימדומים", ו"אתה לך ואני לי".
"טאנארא" שילבה רוק מערבי עם מוזיקה מרוקאית, ישראלית וים תיכונית.
באותה שנה נערך בשדרות מופע רוק, בו השתתפה גם להקת "טאנארא".
ביטון סומן כאחת החוליות החזקות מבין המוזיקאים שיצאו באותה תקופה משדרות ונכלל ברשימת "השמות הבאים במוזיקה הישראלית".
שלא כמותם, הוא לא נדד בחזרה אל העיר הגדולה, אלא העדיף להשקיע את עצמו בחינוך, בהוראת מוזיקה ותיאטרון, ובהקמת מרכז לאמנויות הבמה בשדרות, אותו הוא ניהל.
ב-2005 יצא האלבום "נוסע בזמן" וב-2008 יצא "הצד המואר", אלבומים שזכו להערכה רבה.
במהלך שנת 2010 יצא האלבום "נשימה עמוקה", מתוכו הצליח השיר "שיבוא".
באפריל 2014 יצא האלבום "כמו מים".
ב-2015 יצא אלבום בהופעה חיה "מיכה ביטון live".
ב-2016 יצא "מיכה וליסה" אלבום מזמורים מספר תהילים שאת כולם מיכה הלחין מלבד שלושה שירים שגם כתב וגם הלחין.
ב-2017 יצא האלבום "מפרש געגועים" אלבום שאת כל המילים כתב יניב אלמוג ומיכה הלחין ביצע והפיק מוזיקלית.
ב-4 באוגוסט 2017, הפיק ביטון את "בושה בחסד", שירו של המוזיקאי והסופר חנן יה (חנן-יה ישראל בוהדנה) וביצע אותו יחד איתו.
במהלך טבח שבעה באוקטובר, שהה ביטון בביתו זה 33 שנה במושב נתיב העשרה יחד עם משפחתו, וניצל.
ב-28 בדצמבר הוציא חידוש לשיר "שיבוא" יחד עם המוזיקאים אהוד בנאי, שלומי שבת ולאה שבת.
ביטון נשוי לנעמה, ומתגורר מאז 1991 במושב נתיב העשרה.
במהדורת שישי מרץ 2024 התראיין בין היתר על חייו כילד אומנה אצל הסופרת גלילה רון פדר אצלה גדל והפך להיות גיבור סדרת הספרים שלה "אל עצמי".
מיכה בן-עמי (רבינוביץ) (1895 – 6 בדצמבר 1974) היה רופא ישראלי, מנהל מכון הרנטגן בבית החולים הדסה בירושלים (1925–1930) והרנטגנולוג השני של תל אביב.
בן-עמי נולד באודיסה, אוקראינה, ברוסיה למרדכי בן-עמי ממשפחת ר' נחמן מברסלב ולאמו חיה לבית יפה, שהייתה אחותו של הד"ר הלל יפה.
אח לירמיהו, לתמר ולשרה בן-עמי סולודר, אשר הייתה רופאה ביסוד המעלה, אשתו של המשורר אברהם סולודר.
אחרי פרעות 1905 היגרה משפחתו לשווייץ, בן עמי סיים תיכון בז'נבה והתקבל שם לבית ספר לרפואה.
סיים את לימודיו ב-1920. התמחה ברנטגנולוגיה.
בשנת 1925 עלה בן-עמי לארץ ישראל.
עד שנת 1930 ניהל את מכון הרנטגן של בית החולים הדסה בירושלים.
בשנת 1930 הקים בן-עמי את מכון הרנטגן השני בתל אביב, ברחוב בלפור מול בית החולים הדסה, בבית בן קומה.
אשתו, חנה, הייתה אסיסטנטית ומנהלת החשבונות.
מכון הרנטגן הראשון בתל אביב הוקם על ידי ד"ר ישעיהו אליהו.
בן-עמי היה בין המייסדים של האיגוד הרנטגנולוגי בישראל.
בשנת 1934 נשא בן-עמי את חנה לבית שטרן.
בהמשך נולדו הבנות אימרה והילה.
בשנת 1969 חיבר בן-עמי ביחד עם ד"ר אשר גולדשטיין מילון רנטגנולוגי עברי, שיצא לאור בהוצאת ניב.
בן-עמי נפטר ב-1974 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
"מונחים לרפואה ולרוקחות" - קובץ אקדמי-דתי - הוצאת "יבנה" (1949) (ביחד עם ד"ר אשר גולדשטיין והרוקח הילמן)
הרב מיכה אודנהיימר (נולד ב-24 במאי 1958) הוא עיתונאי, רב ופעיל חברתי.
מייסד אגודת יהודי אתיופיה ועמותת "תבל בצדק".
ב-2012 נבחר כאחד ממאה היהודים המשפיעים בעולם על ידי מעריב.
נולד בברקלי וגדל כאורתודוקסי-מודרני בלוס אנג'לס.
למד באוניברסיטת ייל, התמחה במדעי הרוח וב-1980 השלים בהצטיינות תואר ראשון בדת.
בשנתו הראשונה באוניברסיטה השתתף בתוכנית חילופי סטודנטים בישראל והחל להתעניין במוסד החסידות, לאחר שלמד עם הרב גדליהו אהרון קניג, ממנהיגי קהילת חסידי ברסלב.
ב-1984 הוסמך אודנהיימר לרבנות בידי הרב משה פיינשטיין, והרב מיכאל בירנבאום, מישיבת 'מתיבתא תפארת ירושלים' בניו-יורק.
הוא הושפע רבות ממשנתו ופועלו של הרב שלמה קרליבך.
אודנהיימר החל לעסוק בעיתונאות ב-1988, עם עלייתו לישראל.
הוא כתב לעיתון "הארץ", ל-Jerusalem Report ולמגזין ארץ אחרת, ובנוסף כתב לעיתונים וושינגטון פוסט, Foreign Policy,London Times ולעיתונים נוספים.
עבודתו העיתונאית התמקדה בעיקר בשני תחומים; דיווח מאזורי משבר ממדינות מתפתחות, ביניהן אתיופיה, סומליה, נפאל, בורמה, הודו, עיראק, אינדונזיה, בנגלדש, תאילנד והאיטי וטרנדים רוחניים וקבוצות דתיות חדשות בעולם היהודי.
אודנהיימר עבד באתיופיה בזמן עליית יהודי אתיופיה בשנים 91–1990 ודיווח ממבצע שלמה במאי 1991. כמו כן הוא היה באתיופיה בעת המרד באדיס אבבה.
כתיבתו על "היהודים האבודים של קווארה", שהתפרסם ב-Jerusalem Report, ביחד עם סרטו הטלוויזיוני שהוצג בערוץ 1, תרמו לעלייתם של כ-2000 יהודים אתיופים בשנים 1999–2000. על כך, אודנהיימר קיבל את פרס בוריס סמולר לעיתונאות.
לאחר נסיעה לנפאל ב-2001, לאזורים שהוחזקו על ידי המאואיסטים, אודנהיימר היה הראשון שכתב על המרד המאואיסטי לעיתון אמריקאי מרכזי.
ב-2003, היה בעיראק וכתב ל'הארץ' מבגדד, קרבלה, נחף ומוסול, וכן מכורדיסטן העיראקית.
אודנהיימר היה בין הכותבים הראשונים שקראו להתמקד ולהדגיש את החיבור היהודי לצדק חברתי בהקשר של תהליכי כלכלה גלובלית.
ב"יהדות וצדק חברתי בעידן של גלובליזציה", הוא מציג ביקורת על גלובליזציה נאו-ליברלית, בהתבסס על קריאה בתנ"ך המשלבת נרטיבים מרכזיים וסיפורים ידועים.
אודנהיימר כתב גם על חזרתה של רוחניות יהודית לחיי היומיום המודרניים, ובתוך כך על הרב אשלג, משיחיות חב"ד, עולם הישיבות האורתודוקסיות, חסידי ברסלב, רוחניות אתיופית, נטורי קרתא, יהדות רפורמית, רבי זלמן שכטר, הרב אברהם יצחק גרין ואישים וקבוצות נוספים.
בשנים 90–1988, אודנהיימר היה חלק מהקבוצה שייסדה את "אלול", בית המדרש הראשון שנוצר כשותפות בין יהודים חילוניים ודתיים.
האגודה האמריקאית ליהודי אתיופיה לקחה חלק במבצע משה ומבצע שלמה להעלאת יהודי אתיופיה.
ב-1993 האגודה בחרה באודנהיימר לייצג אותה בישראל במשך שנת פעילותם האחרונה, לאור תכנונם לסגור את האגודה עם תום מבצעי העליות מאתיופיה.
במשך שנה זאת, אודנהיימר הגיע למסקנה שהדיור שניתן לעולים החדשים, וכן מדיניות החינוך של הממשלה הישראלית והסוכנות היהודית, לא יובילו לשילוב מוצלח של יוצאי אתיופיה בחברה הישראלית.
במטרה להביא לרפורמות בסוגיות אלה, הוא ייסד את האגודה הישראלית ליהודי אתיופיה, בעזרתם של ניית שפירו, וויל רקאנט וסוזן פולאק מהאגודה האמריקאית.
במשך חמש שנים אודנהיימר פעל לשינוי סוגיות שונות במדיניות הקליטה.
האגודה עוררה מודעות בקרב החברה הישראלית והעולם היהודי, ולחמה עבור זכויות דיור, הנהגה דתית וסוגיות נוספות.
ב-2006 ייסד אודנהיימר את עמותת "תבל בצדק", פלטפורמה יהודית-ישראלית לעבודה ופיתוח במדינות העולם המתפתח.
תחילה התמקדה "תבל בצדק" בהתנדבות של ישראלים ויהודי התפוצות בעולם המתפתח.
בתחילת 2008 החלה לעבוד באזורים הכפריים, תוך שימוש בחיזוק היכולת החקלאית כבסיס ליצירת הון ארגוני-קהילתי.
בנוסף לתחום החקלאות, עבדה העמותה בשלושה תחומים נוספים: העצמת נוער, העצמת נשים והשכלה.
ביחד עם שותפה המרכזי, Nyanik Sansar, ארגון מקומי מקביל ל"תבל בצדק", כיום עובדת העמותה עם כ-25 אלף נפאלים תושבי הכפרים, אשר הושפעו ונפגעו מרעידת האדמה בנפאל ב-2015. קרוב לאלף מתנדבים ישראלים ויהודים השתתפו בתוכניות השונות של תבל בצדק.
בעקבות רעידת האדמה בהאיטי ב-2010, פעלה העמותה בשנים 2010–2014 במחנה החילוץ הגדול ביותר בפורט-או-פרנס, וכן באזורים הכפריים ליד העיר Leogane, במוקד רעידת האדמה.
בשנים 2014–2016 פעלה "תבל בצדק" גם בבורונדי, אך הצוות נאלץ לעזוב עקב מתח פוליטי ואירועים אלימים במדינה.
בשנת 2021, זכה אודנהיימר בפרס בוני ציון.
מיכה לייקין אבני (נולד ב-13 ביוני 1969) הוא מייסד ומנכ"ל קבוצת פנינסולה, עו"ד, יזם ופעיל למען עסקים קטנים ובינוניים ומקים תנועת "Stop Incitement" הפועלת להעלאת המודעות להסתה ברשתות החברתיות.
אבני נולד בגלסטונברי, קונטיקט, ארצות הברית, לקרן ולריצ'רד לייקין.
המשפחה עלתה לישראל באוגוסט 1984. הוריו ניהלו בית ספר פרטי בירושלים בשם "הברירה הלימודית", בו למדו מוסלמים, נוצרים ויהודים דוברי אנגלית.
אמו, קרן, היא מורה במקצועה, פנסיונרית ומתגוררת בירושלים.
אביו, ריצ'רד, נרצח בפיגוע טרור בירושלים באוקטובר 2015. הוא היה מנהל בית ספר יסודי בפנסיה.
אחותו, מנייה לייקין, היא סגנית היועץ המשפטי של מינהל מקרקעי ישראל.
אבני למד בבית הספר האמריקאי בכפר שמריהו, ולאחר מכן שירת בצה"ל כלוחם בחטיבת גולני.
לאחר שירותו הצבאי פנה ללימודים אקדמיים, והוא בעל תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, בה למד בין השנים 1992–1995. כעבור מספר שנים המשיך את לימודיו, והשלים תואר שני במנהל עסקים.
התואר משותף לאוניברסיטת תל אביב, לבית הספר למנהל עסקים על שם קלוג ולאוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו (תוכנית קלוג-רקנטי), בהן למד בין השנים 2002–2004.
אבני הוא חבר לשכת עורכי הדין בישראל מאז 1996, אותה השנה בה החל לעבוד כעו"ד במשרד יגאל ארנון ושות'.