tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חידושי הפלא"ה - על מסכת ברכות ועל שו"ע חלק יורה דעה.
ספר הפלא"ה - על מסכתות רבות מן התלמוד הבבלי ועל שו"ע חלקים אורח חיים יורה דעה וחושן משפט.
תוכחת מוסר - דרשה נגד תרגום התורה לגרמנית על ידי מנדלסון.
הגדה של פסח - פירוש על ההגדה.
פנים יפות מהדורה תנינא, נדפס לראשונה מכתב יד המחבר, 2011
פנחס גִינוֹסָר (גוֹלְדְפַרְבּ) (13 באפריל 1924, תל אביב - מרץ 2008, ירושלים) היה מלוחמי מחתרות האצ"ל והלח"י, פעיל במפלגה הקומוניסטית הישראלית כחלק מהפלג שתמך בציונות ב-1965, חוקר במדרשת בן-גוריון ועורך ספרים בנושא תולדות הציונות.
גינוסר נולד בתל אביב בשם פנחס גולדפרב לצבי ורחל, ילידי הארץ.
המשפחה הייתה אמידה, אביו היה רואה חשבון וכיהן בין היתר כרואה החשבון הראשי של חברת החשמל.
האווירה הפוליטית בבית הושפעה מאוד מהתנועה הרוויזיוניסטית, שאביו היה מנהיג מקומי בה.
רקע זה הביאו להצטרף לארגון האצ"ל בהיותו בן 14. למרות תמיכת אביו ברעיונות הלאומיים שייצג הארגון, הוא התנגד לפעילות המחתרתית של בנו, ובשל כך אף סילק אותו מהבית לתקופה.
עם הפילוג באצ"ל בשנת 1940 הצטרף לקבוצת הפורשים בראשותו של אברהם שטרן.
ב-1943 היה אחראי על הגיוס לארגון, בעיקר בקרב בני נוער.
ב-1944 אחראי על סניפי השרון והשומרון, וב-1945 התמנה לאחראי על אזור חיפה והצפון.
גינוסר השתתף בפעולות רבות של הארגון, בהן מעשי שוד למימון פעילות המחתרת, ניסיון ההתנקשות בג'פרי מורטון וההתקפה על מחנה הצבא הבריטי בחולון, בה נפצע.
בפברואר 1947 נאסר, וב-12 במאי 1947 הוגלה על ידי הבריטים לגלגול שבאפריקה יחד עם גולי אצ"ל ולח"י.
ב-12 ביולי 1948 שב לארץ ישראל עם אחרוני הגולים.
לאחר הקמת המדינה ושובו לישראל הועמד גינוסר בראש תנועת הנוער של מפלגת הלוחמים, ערך את הירחון "חזית הנוער" והיה מזכיר המערכת של עיתון "המעש".
גינוסר חויב על ידי שלטונות המדינה הצעירה בשירות צבאי, וב-1950 גויס לצה"ל.
שירת בחטיבת גבעתי וסיים קורס קצינים במחזור ז'.
במחזור ח' של הקורס שימש כמדריך.
עם הקמת המדינה היה ממארגני מסע הבחירות של מפלגת הלוחמים לאספה המכוננת.
לאחר התפרקותה, הצטרף למפ"ם ונתמנה למזכיר החטיבה הצעירה של מפ"ם בתל אביב.
עם הקרע במפלגה הצטרף לד"ר משה סנה והיה לחבר הוועד המרכזי של מפלגת השמאל הסוציאליסטי.
הצטרף עם אותה מפלגה למק"י.
לאחר הפילוג במק"י ב-1965 הצטרף לפלג שהתנתק מברית המועצות ונותר לתמוך בציונות, ונעשה חבר הוועד המרכזי והלשכה הפוליטית.
ב-1967–1972 שימש כעורך הדף לספרות של ביטאון מק"י "קול העם".
גינוסר למד ספרות עברית באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1980 קיבל בה תואר שני; עבודת הגמר שלו הייתה בנושא "תחנות באופני ההתייחסות לארץ ישראל ובתיאור הראליה שלה בשירה העברית".
בשנת 1987 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטה זו, על דיסרטציה שכותרתה: "הספרות העברית ותנועת הפועלים הארץ-ישראלית בימי העלייה השלישית (תרע"ח-תרפ"ג)".
כיהן כחוקר במכון למורשת בן-גוריון בקריית שדה בוקר וכמרצה במחלקה ללשון ולספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
פנחס גינוסר נישא ליהודית לבית הלוי, אותה גייס קודם לכן לשורות הלח"י.
בשנת 1949 נולד בנם הבכור דרור וב-1956 בתם אורלי.
לאחר שילדיהם בגרו הם עברו למדרשת בן-גוריון והתגוררו שם במשך כ-20 שנה.
בצאת לח"י מהמחתרת: פרוטוקול הוועידה הארצית הראשונה של לוחמי חירות ישראל / מבוא והערות: פנחס גינוסר, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן ('עיונים במחתרות ובמרי', 3), תשמ"ה-1985
הספרות העברית ותנועת העבודה / עורך: פנחס גינוסר, קריית שדה בוקר: המרכז למורשת בן-גוריון; באר שבע: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשמ"ט-1989.
פנחס גינוסר, אבי בראלי (עורכים), ציונות: פולמוס בן-זמננו, 'סדרת נושא' של עיונים בתקומת ישראל, תשנ"ז (1996).
אבי בראלי, פנחס גינוסר, גדעון כ"ץ (עורכים), עיונים בתקומת ישראל, 13, תשס"ג (2003).
אבי בראלי, פנחס גינוסר (עורכים), איש בסער: מחקרים ומסות על ז'בוטינסקי, 'סדרת נושא' של עיונים בתקומת ישראל, תשס"ד (2004).
פנחס ס' דָשֶׁבְסקי (בכתיב יידי: דאשעווסקי; ברוסית: Пинхас Израилевич Дашевский; 1879 – 1934?) היה סטודנט יהודי-רוסי ופעיל ציוני, שביצע ניסיון התנקשות בחייו של אחד המסיתים העיקריים לפוגרום קישינב.
מעשהו הותיר רושם עז בעולם היהודי.
דשבסקי נולד למשפחה יהודית מתבוללת בעיירה קוֹרוֹסְטִישֵׁב (Коростышев) שבפלך קייב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
בשנת 1897 הצטרף לציונות, והיה ממייסדי אגודת סטודנטים ציונית-סוציאליסטית אקטיביסטית בקייב.
בשנת 1902 הגיע לעיר קובל שבווהלין שם עסק בהוראה פרטית.
בעקבות פרעות קישינב (1903), שגרמו זעזוע בעולם היהודי ושבעקבותיהן נשמעו קריאות רבות להתקוממות יהודית, דאשבסקי פרסם עם חבריו מכתב הקורא ליהודי רוסיה להתעורר להתנגדות ולהגנה עצמית.
לאחר מכן, החליט דשבסקי לנקום את נקמת הנרצחים בעצמו, נסע לסנט פטרסבורג וב-4 ביולי 1903, תקף בסכין את העיתונאי האנטישמי פאוול קרושבאן (Pavel Krushevan), שהפיץ תעמולת שטנה נגד היהודים, האשים אותם במהפכנות, בבגידה, בכוונות להחריב את הנצרות הפרבוסלבית, לפגוע בצאר, ובשימוש בדם נוצרי לטובת אפיית מצות לפסח.
אחרי התקיפה הסגיר עצמו לידי המשטרה.
דשבסקי נשפט לחמש שנות עבודת פרך, אולם עורך הדין היהודי ישראל גרוזנברג, שהיה פעיל למען זכויות היהודים ברוסיה, הצליח להמתיק את גזר דינו, ודשבסקי שוחרר מכלאו ב-1906. לאחר שחרורו דשבסקי חזר לקובל, נשא לאשה את בת העיר אנה שנקר שם נולדה להם בת יחידה בשם רוזיה.
בשנת 1910 ביקר בארץ ישראל, והתקבל בלבביות על ידי היישוב.
שב לרוסיה, והשלים את לימודיו כמהנדס כימי.
נשאר נאמן לציונות, וכך לאחר מהפכת אוקטובר נאסר בידי השלטונות הסובייטים, הורשע בפעילות ציונית ונידון לגלות בסיביר.
על שמו נקרא רחוב בעיר תל אביב.
פנחס ולרשטיין (נולד בינואר 1949) הוא פעיל פוליטי וחברתי ביהודה ושומרון, מראשי גוש אמונים ומועצת יש"ע לשעבר.
שימש במשך 29 שנה ראש מועצת מטה בנימין, שהיה ממקימיה.
ולרשטיין נולד וגדל בכפר אתא.
הוא למד בישיבת הדרום ברחובות, שירת בנח"ל ונפצע קשה במלחמת ששת הימים.
לאחר תהליך שיקום ארוך, הצטרף לקיבוץ מעלה גלבוע בניסיון להיות קיבוצניק.
הניסיון לא צלח, והוא החל ללמוד לתואר ראשון בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות.
ולרשטיין שימש מחנך כיתה במשך שש שנים בבית הספר האזורי של מועצה אזורית שפיר.
בראשית שנות ה-70 נטל חלק בפעילות תנועת גוש אמונים וב-1975 היה בין מייסדי ההתנחלות עפרה, ומונה למזכירה, וב-1979 מונה למזכיר מטה בנימין ושימש כראש המועצה עד נובמבר 2008, אז הודיע כי לא יתמודד בבחירות ובמקומו נבחר סגנו אבי רואה כראש המועצה.
ב-2008 נבחר למנכ"ל מועצת יש"ע.
במשך קרוב ל-30 שנה שכיהן כראש המועצה האזורית מטה בנימין היה שותף בהקמתם של עשרות יישובי בנימין שחלקם הפכו אחר כך למועצות מקומיות.
בתאריך 11 בינואר 1988 נתקל ולרשטיין בעשרות נערים שהציתו צמיגים וידו אבנים לעבר רכבו.
הוא ירה צרור אוטומטי לעבר הקרקע ומהנתזים נהרג הנער הפלסטיני רבאח ר'אנם אחמד.
מפקד פיקוד מרכז דאז האלוף עמרם מצנע גיבה את פעולתו של ולרשטיין.
למרות זאת, הואשם ולרשטיין תחילה בהריגה, ובעקבות הסדר טיעון הורשע בגרימת מוות ברשלנות ונידון ל-4 חודשי מאסר אותם ריצה בעבודות שירות ול-12 חודשי מאסר על תנאי.
בגזר הדין, סיכם השופט עזרה הדיה את המקרה:
בשנת 2004 החל לקדם בניית מתקן טיהור שפכים עבור ההתנחלות עפרה על אדמה פרטית פלסטינית, שלא כדין.
ב-2016 הגיעה הפרקליטות להסדר מותנה עימו ועם מחליפו בתפקיד, אבי רואה.
השניים הודו בעבירה של מתן היתר שלא כדין, לא נשפטו, ונקנסו ב-2,500 ש"ח כל אחד.
בשנת 2005, ביחד עם בנצי ליברמן, היה מראשי המחאה נגד תוכנית ההתנתקות ועמד מאחורי העצרות וההפגנות בכפר מימון, בנתיבות, ובאופקים, והסתננויות ליישובי גוש קטיף וצפון השומרון, כשהם הוכרזו שטח צבאי סגור.
ולרשטיין הוביל קו פייסני יחסית, בקרב מתנגדי ההתנתקות, והדבר עורר עליו תרעומת של פעילים רבים.
כתוצאה מכך מועצת יש"ע שינתה את פניה בשנה הבאה והוא נאלץ לפרוש מתפקידו ב-2008.
בינואר 2010 הודיע על פרישה מתפקידו במועצת יש"ע, בעקבות מחלוקת עם ראש המועצה דני דיין לגבי אופי המאבק בהקפאת הבנייה בהתנחלויות, ולאחר שגינה הנפת שלטי מחאה בטקסים צבאיים ואת מדיניות תג מחיר.
לאחר פרישתו בירך עליה חבר הכנסת יעקב כץ מהאיחוד הלאומי, ואמר: "ולרשטיין הזדהה יותר עם העוקרים מאשר עם העקורים מתוך הממלכתיות.
הוא מייצג קו פחדני עלוב ומתרפס שהשתמשו בו הרבה בגוש קטיף.
המהלך שלו להתפטר הוא מהלך נכון.
הוא נשבר והרגיש שהוא לא יכול לייצג יותר את הציבור הזה.
טוב שהוא הלך, טוב שהוא היה ואנחנו מאחלים לו הצלחה בהמשך דרכו".
בשנת 2010 מונה ולרשטיין לאחראי על ההתיישבות בנגב ובגליל של תנועת אמנה.
בשנת 2014 לאחר מבצע צוק איתן נענה לבקשת השר לפיתוח הנגב והגליל סילבן שלום ונרתם לסייע לקיבוצים צמודי הגדר להשתקם דמוגרפית לאחר גל משמעותי של עזיבות.
בתפקידו זה סייע בין היתר ברתימת משרדי הממשלה השונים ובגיבוש תוכניות, וכן הביא ליישובים צמודי הגדר את מודל 'בתי האגודה' במסגרתו הקיבוץ עצמו בונה בתים ומוכר אותם למתיישבים חדשים - מודל שיושם בעבר ביישובים הקהילתיים ביהודה ושומרון.
הקטע מכביש 463 המחבר בין גוש טלמונים לבין בית אל, ועוקף את רמאללה מצפון-מערב, מכונה "ציר ולרשטיין" מאחר שוולרשטיין היה זה שלחץ והביא לסלילתו.
קטע כביש זה סגור לתנועת ישראלים מאז שנת 2000.
ולרשטיין ידוע כבעל גישה ממלכתית למוסדות השלטון.
הוא מתנגד לסירוב פקודה ומגנה פעילות קיצונית של ארגונים ביש"ע כדוגמת פעולות תג מחיר.
בינואר 2024 בעקבות מלחמת חרבות ברזל וכנס ציבורי לחידוש ההתיישבות היהודית בעזה, קרא ולרשטיין לעשות זאת רק במסגרת הסכמה רחבה בחברה הישראלית.
ולרשטיין מתגורר בעפרה, נשוי לאסתר ואב לשבעה ילדים.
פנחס גולן (נולד ב-24 באוקטובר 1924, נפטר ב-2016) היה אמן, צייר ופסל ישראלי, ניצול שואה, אשר מרכז עבודתו בנושא זה.
גולן נולד בכפר קטן ליד העיר דברצן בהונגריה, והיה בן 15 כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה.
אמו ושני אחיו הקטנים, בני ה-5 ו-7, נרצחו בשואה, באושוויץ.
גולן עצמו היה כלוא במחנה עבודת כפייה נאצי באוסטריה.
בשנת 1948 עלה גולן לארץ ישראל.
שירת שירות קבע בצה"ל במשך 22 שנה ולקח חלק במלחמת העצמאות, מלחמת סיני, מלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים.
גולן הוא בוגר המכללה לציור ולפיסול רמת גן, בעל תואר ראשון בפילוסופיה ולימודים קלאסיים באוניברסיטת בר-אילן ותואר שני בפילוסופיה כללית באוניברסיטת בר-אילן.
עיקר עבודתו של גולן הייתה סדרת היצירות "השער החסום", אשר נוצרה מן החוויה האישית של אובדנו.
גולן היה נשוי לשפרה ואב לשניים.
עיקר עבודתו של גולן הייתה ב"שער החסום", אשר נוצרה מן החוויה האישית של אובדנו והיוותה חלק מרכזי בתערוכותיו ואף לנושא של חלקן.
זו סדרת אובייקטים שנוצרה במשך כ-30 שנות עבודה.
תחילתה של עבודתו של גולן בנושא השואה הייתה כאשר החל, למרות היותו חלק בלתי-נפרד מהטרגדיה האנושית לפנות מימים שלווים אחרים בטרם נחסמו שערים ואין בא ואין יוצא.
הכוונה לאותם ימים רחוקים בהם כילד כבר נחשף לרצון להתבטא ביצירה בדרך זו או אחרת, יהיה זה ציור, או חיבור חלקים שונים לקניית צורות חדשות.
לאחר מלחמת העולם השנייה מגלה גולן מבעד למסכי העשן המיתמר שעולמו אבד לתמיד.
מאז נולדה בו תופעה המוכרת בפסיכולוגיה כ" תופעת החלום החוזר על עצמו "-לילה אחד מתעורר אדם מחלום שחלם וקיצו לא ברור.
חלום כזה דבק לשנים רבות בגולן, חלום השערים החסומים.
בחלומו הוא חוזר לבית משפחתו לאחר היעדרות מוטרפת ומטורפת של ימי השאול ההם ומגיע עד לשער ביתו, זה השער שמאחוריו נמצא עולמו השלם בטרם הושמד.
אך בנסותו לפתוח את השער הוא מוצא אותו נעול וחסום בפניו, לעולם לא יעבור אותו, מעולם לא ימצא יותר את העולם שהיה ומתוכו נעקר.
השער הבלתי-עביר הוא שנותר בעולמו ובחלומותיו של פנחס גולן.
כתוצאה מכך החלה עבודתו של גולן בסדרת ה"שער החסום".
בעולם האמנות הוא ראש וראשונה צייר ורשם כאשר עבודותיו המרוסנות מצבע ועד פחם ועיפרון מעידות על-כך.
נושאיו רבים ומגוונים, קשת המאפשרת לעמוד על יכולתו הטכנית המפליגה, על ריסונו בצבע ועדינותו במעברים בין כהה לבהיר.
בנוסף הקו זוכה אצלו בהתייחסות ראויה של אמן רב-ניסיון היודע שכל המוסיף גורע.
תכונות אלה מאפיינות גם את ציורו השני המובא בזה, " ללא כותרת ".
זהו ציור המצביע כבר גם על רמת התייחסות הגותית מלוטשת וכמעט ישירה לנושאים המרכזיים האחרים ביצירתו.
הסדק אינו סתם סדק וניתן להכביר מילים מדימויים שונים שלו מרובה קטלני ועד לנר זיכרון שלהבתו חורכת.
ואילו מבחינה אחרת כמו ביקש האמן ליצור תחילתה של שרפה מכלה גם זיכרונות מעיקים, או כמי שמתכוון לזיק מעולם מואר הממשיך בשלו כאילו השטן לא רקד בתוכנו את ריקוד הזוועות שלו.
במרוצת השנים קיבץ לעצמו גולן את תמצית יצירתו בשישה כרכים גדולים מהודקים בין לוחות עץ, ושם נתן להם " אלבומי אמן ".
רבות מעבודותיו מזוהות מעתה כמשויכות לאלבום מס´ X .
מסע באלבומים מקרב אותנו לעולמו והופך אותנו לשותפים של ממש, שכן זו כוונתו לחשוף עצמו כמות שהוא.
איש שטרם פתר מלוא בעיותיו שהחיים הערימו עליו.
אך פתרון לחלק מהן מצוי מאחורי השערים הנעולים, או חסומים, שערים שירדו לארץ שאין ולא היה בה מעולם אלוהים אמיתי.
נראה כי נכון יהיה להיאחז במילותיו של יעקב ברזלי המתאר את האדם ש" מקבץ געגועים ".
זהו בעצם המאיץ הגדול באחד ממרכזי יצירתו של גולן, שהוא נרדף על ידי זיכרונותיו ואולי בעיקר על ידי געגועיו לעולמו השליו והבטוח כפי שהיה בילדותו האבודה וגעגועיו למה שהחמיץ בעונה שהעולם החשיך ואור לא היה בו אפילו כדי נר דועך.
יצירותיו מעוררות תערובת רגשות מחרדה סתומה, מאובדן הזכות הבסיסית של ילוד אישה לחופש, מאימת מה שהיה ואפילו מה שעוד יהיה.
בשנת 2004 נפתחה בברלין תערוכת-יחיד של השערים החסומים של גולן בהזמנת קרן ההנצחה לקרבנות יהודי אירופה.
התערוכה העבירה זעזוע בקרב הצופים, ביניהם כאלה שלא התכוונו להגיע ולראותה, כעדותו הקשה של מבקר האמנות ההונגרי בלה קלמן שפתח את רשימתו על התערוכה החשובה הזאת בפסוק ב´ מ: " ויאמר אלי ה´ השער הזה סגור יהיה.
לא יפתח ואיש לא יבוא בו ."
פרחים וקוצים מאדמת ארץ ישראל
סדרת עבודות של גולן שנושאה "פרחים וקוצים באדמת ארץ ישראל" ואשר היוותה נושא לחלק מתערוכותיו.
הפרשנות המקובלת לעבודתו של גולן הוא כי הוא יוצר פרחים-קוצים.
פרחיו, אשר לרוב קוצים, הם בשקפם את המציאות.
בחיבורי חומרים שונים הוא מנתח את המציאות הקיומית – ישראלית, נוצרות שכבות גאולוגיות – פיזיות, מוחשיות ניתנות למישוש, לא נעימות למגע.
מכלול יצירתו של גולן רחוק מלעשותו ליפה מהמצוי והקיים, ועם כל זאת הרמה האסתטית גבוהה ביותר, מבטאת את רחשי ליבו ואת נקודת מבטו האינדיבידואלית בקומפוזיציות שלמות הנפרשות אל מול עיניו של המתבונן- דלות בחומר ועשירות בתוכן.
השימוש המתמשך בחומרים מועטים לאורך זמן הביא את יכולת הביטוי המוגבלת בצבעוניותה לידי מיצוי מלא.
הרעיונות מהדהדים מתוך היצירות גופן, מעלים תהיות ומזמינים לדיון.
בדברי האומן על תערוכת "פרחים וקוצים מאדמת ארץ ישראל" אמר פנחס כי קבוצה זו של העבודות נוצרה מן המשקע של התקוות הגדולות ומן האכזבות.
הוא אף מוסיף ומתאר כי יצירת קבוצת עבודות זו נוצרה מן השוקת ששתינו ממנה בשקיקה וזו מתגלית כבר כשבורה, מן הפשטות של ראשית המדינה – עד לפאר והברק המסנוור.
אפשר לומר לעיתים גם מעוור, לפחות את המצפון.
מן הדלתות שגם בלילות לא ננעלו בדירות של "תל אביב הקטנה" – עד לפריצות הרב בריח והפלדלת.
מן התרבות של מיץ תפוזים והגזוז – עד לשכרות בבילויי סוף שבוע, בהן דמו של נרצח מתערבב בקיאו של שיכור, ומן הברק המסנוור שהוזכר לעיל, גם בוקע הריק והקור והכל מוטל בספק, אך מנגד חמימותה של "המלאות" התקועה בעבר, כאן אין ספקות כי אין צורך בהוכחות.
הבעיה שהקיום האנושי התקין אפשרי רק בתווך שבין שני הקצוות של ספקטרום האפשרויות - אין חיים באש אך גם לא בקיפאון.
"ומפני חטאנו – הרי כבר- גלינו מארצנו".
אלא שהכל שאלה של המקום ממנו אתה צופה והמפה לפיה אתה מנסה לנווט: האם זו מפת הארץ מן הגלובוס הזה או, מין העולמות העליונים, אשר מובילה רק לשם, ובשאלה מה עניינו של כל זה לאמנות, אזכיר רק שתי התבטאויות:
"הפילוסוף כמו גם האמן, איננו זה שרואה, כי אם זה שמראה" סבור בוריס גרויס הפילוסוף והאסתטיקן הגרמני, ואילו משה קופפרמן סבר כי הפעילות האמנותית היא פעילות מוסרית והוא לא ייחס ערך לאמנות לשם עצמה בלבד.
סדרת עבודותיו של פנחס גולן תחת הכותרת "פרחים וקוצים מאדמת ארץ ישראל" מהווה מעין פרק ביניים בתוך מכלול יצירת חייו.
עברו האישי ובחירתו לחיות את חייו בארץ, הכתיבה את נושאי עבודתו המתמשכת.
להערכתי יש לראות את מכלול יצירתו כמקשה אחת מתחילתה ועד סופה.
מוצגי עבודה זו הוצגו בתערוכה בתאריכים 23/08/08 - 27/09/08 במשכן לאמנות, ע"ש מאירוב, חולון.
בתערוכה אפוקליפטית זו, מציג גולן את האני מאמין שלו בצורת פריסת ספר-אמן אליו מתווספות שלוש עבודות גדולות ממדים העשויות, גם הן, כדפי הספר, כקולאז'ים רב-שכבתיים.
1988 אגודת הציירים והפסלים, תל אביב
1991 "נופים רעים", גלריה ויגדו, בודפשט, הונגריה.
אוצרות: דורית קדר ומימי קראטושויל
1992 "התבהרות חלקית", מוזיאון יד לבנים, פתח תקווה.
1999 "השער החסום", בית האמנים בירושלים.
2000 "צירופים", בית האמנים, תל אביב.
2004 "השער החסום", קרן ההנצחה לקורבנות יהודי אירופה, ברלין.
1987 אמני הרצליה, מוזיאון הרצליה
1989 אמני הרצליה במרל, מערב גרמניה
1990 פרויקט ירושלים דליטא, מוזיאון לתרבות יהדות וילנה, ליטא
1995 מוזיאון בר דוד, קיבוץ ברעם
1996 עבודות חדשות באוסף, מוזיאון יד לבנים, פתח תקווה
2000 פרויקט מזוודה, גלריה מניH-נווה צדק, תל אביב, ניו יורק, לודז' פולין
"ירוק במקום בטון", בית ביאליק, תל אביב
"על קצה הלשון", בית ביאליק, תל אביב
2002 "אמנים מישראל" גלריה שולגרדן אסנס, דנמרק
"אדם באמונתו", מוזיאון בר דוד, קיבוץ ברעם
2005 – 2006 "אקטואליה עד הסוף", חוצות היוצר, יפו העתיקה
2007 "ינואר 2007", מוזיאון חניתה, קיבוץ חניתה
2010 "סגולות של זיכרון", מוזיאון יד ושם, ירושלים
מוזיאון הגר"א מדינה יהודית, וילנה, ליטא.
יד לבנים, מוזיאון פתח תקווה, ישראל.
מוזיאון בר דוד לאומנות יהודית, קיבוץ ברעם, ישראל
הרב פנחס הירשפרונג היה רב ראשי במונטריאול, וראש ישיבת תומכי תמימים במקום.
נחשב לאחד מגדולי הרבנים החרדים בקנדה, והיה חבר ועד הרבנים הכללי של ארצות הברית וקנדה.
פנחס הירשפרונג נולד בעיירה דוקלה שבגליציה המזרחית לחיים ולאמו בת הרב דוד צבי (טעביל) זהמאן.
למד תורה אצל סבו הרב, חבריו ללימודיו היו רבי יעקב לייזר (לימים האדמו"ר מפשעווארסק), וכן רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם, ולאחר מכן למד בישיבת חכמי לובלין שם הפך לתלמידו המובהק של רבי מאיר שפירא מלובלין.
כאשר הגיע לגיל בר מצווה פרסם את פרי למדנותו בספר "פרי פינחס", והחל לערוך מאסף חודשי לחידושי תורה, בשם: "אהל תורה".
הרב שפירא, מינהו באותה עת לבוחן של תלמידים חדשים שהגיעו לישיבת חכמי לובלין, תפקיד שדרש ידע רב.
הוא קיבל סמיכה לרבנות מהרב חנוך אייגש בעל המרחשת, והרב שמואל פירר.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר פלישת הצבא הנאצי אל פולין, נסע לקוֹבֶּה דרך סיביר, ומשם לשאנגחאי ויחד עם קבוצת תלמידי ישיבת חכמי לובלין המשיכו את לימודם שם, תחת הנהגת רבי שמעון שלום קאליש האדמו"ר מאמשינוב.
את תלאותיו תיאר בספר זיכרונותיו "פון נאצישען יאמערטאל: זכרונות פון א פליט" (בעברית: עמק הדמעות: זכרונות של פליט, מונטריאול ה'תש"ה).
עם הגיעו לקנדה התמנה לרבה של קהילת "עדת ישורון" במונטריאול ולראש ישיבת "מרכז התורה" שהתנהלה ברוחה של ישיבת חכמי לובלין.
בהמשך התמנה גם לראש ישיבת תומכי תמימים של חסידות חב"ד במונטריאול, ולמנהל ועד הרבנים וראש בית הדין של קהילת מונטריאול.
הוא הוזמן לכהן כרב בקהילות גדולות יותר בלונדון, אנטוורפן ומקומות אחרים אך סירב לכל ההצעות ונשאר במונטריאול.
ב-1969 לאחר פטירתו של הרב יהושע הירשהורן מונה לרב הראשי של מונטריאול.
הרב הירשפרונג היה ידיד קרוב לרב חיים צימרמן, לרבי מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד ולרבי יואל טייטלבוים מסאטמר.
המאמר השלישי בספרו של האדמו"ר מסאטמר "ויואל משה", העוסק בלשון הקודש, נכתב כתשובה לרבי פנחס הירשפרונג, שהתלבט לגבי שפת הלימוד במוסדות בית יעקב לבנות.
הרב הירשפרונג נמנה בין המתנגדים לנוסחת שטחים תמורת שלום.
הרב הירשפרונג היה ידוע כמתמיד גדול בלימוד ובעל זיכרון יוצא מן הכלל.
מכיריו העידו שכל התלמוד היה מונח במוחו כבקופסה.
בנערותו העיד עליו הרב שפירא כי הוא ידע 2,200 דפי גמרא בעל פה .
תלמידו, הרב נחום אליעזר רבינוביץ', סיפר עליו שהיה זוכר בעל פה את כל התלמוד הבבלי ואת ארבעת חלקי השולחן ערוך.
כאשר הגיע לארץ ישראל ביקר אצלו הפני מנחם מגור ובסיום הביקור נפרד ממנו כשהוא פוסע לאחור, כמו שמתרחקים מארון קודש.
אש פנחס - יצא לאור על ידי תלמידו הרב שלמה שטיין.
פון נאצישען יאמערטאל, ספר זכרונותיו מתקופת השואה ביידיש, תש"ה 1944, הספר תורגם לעברית על ידי יואל וולף.
פרי פנחס – על פרקים א-ב במסכת ברכות, תומלל מהקלטות שיעוריו ונדפס בידי בנו הרב יצחק, בתוספת חידושים מאת חתנו הרב יהושע צבי יודא, מונטריאול תשנ"ט
הרב פרופ' נחום אליעזר רבינוביץ'
הרב לוי יצחק הכהן כהן
פנחס חוּרגין היה פרופסור להיסטוריה וספרות יהודית, נשיא תנועת "המזרחי" בארצות הברית, דקאן ישיבה יוניברסיטי בניו יורק, מייסדה ונשיאהּ הראשון של אוניברסיטת בר-אילן.
חורגין נולד ב-1894 ב לרב ראובן יונה ודבשה חורגין.
למד בישיבת וולוז'ין והיה מתלמידיו של הרב רפאל שפירא.
בשנת תרס"ה (1905) עלה עם משפחתו לארץ ישראל ולמד בישיבת תורת חיים בירושלים.
בשנת 1915 נסע לארצות הברית, ושם קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת קלארק במסצ'וסטס ודוקטורט מאוניברסיטת ייל.
בשנת 1926 נתמנה לראש בית המדרש למורים של ישיבת יצחק אלחנן ("ישיבה יוניברסיטי") בניו יורק.
באותה שנה התמנה לעורך העיתון היידי "אונזער שטימע", וכיהן בתפקיד זה במשך שנתיים.
חורגין חקר את ההיסטוריה של עם ישראל והספרות היהודית, והורה תחום זה בישיבה יוניברסיטי.
בין תלמידיו: פרופ' יוסף חיים ירושלמי.
לימים התמנה לדיקן הישיבה יוניברסיטי.
במשך שני עשורים, בין השנים 1933 ל-1954, ערך את אחד עשר כרכי "החורב", קובץ מרכזי לתולדות עם ישראל וספרותו.
בשנות ה-40 היה פעיל בתנועת "המזרחי" בארצות הברית.
בשנת 1945 התמנה לסגן נשיא "המזרחי" באמריקה, וב-1949 מונה לנשיאו.
חורגין היה יוזם ומקים אוניברסיטת בר-אילן.
הוא ראה בעיני רוחו אוניברסיטה שתהיה בעלת צביון דתי ותתנהל ברוח יהודית.
בשנת 1950 ביקר חורגין בישראל ונפגש עם אישים שונים ועם ראשי הציבור הדתי במטרה לקדם את רעיונו.
ב-1951 נפגש עם ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון במטרה לרתום אותו לעניין.
הממשלה והקרן הקיימת לישראל ניאותו להקצות לאוניברסיטה שטח אדמה ברמת גן, בסמוך לתל השומר.
ב-1952 ערך חורגין מסע לגיוס כספים בקרב הקהילות היהודיות בצפון אמריקה לצורך הקמת מבני האוניברסיטה.
בי"ד באב תשי"ג (26 ביולי 1953) הונחה אבן הפינה לאוניברסיטה החדשה, שנקראה על שם מאיר בר-אילן, מראשי "המזרחי".
בשנת 1954 עלה חורגין לישראל לעמוד בראש האוניברסיטה.
פתיחתה הרשמית הייתה לקראת שנת הלימודים תשט"ז (1955–1956).
חורגין נסע לאנגליה כדי לגייס פרופסורים לסגל ההוראה של האוניברסיטה החדשה.
בין השאר הוא הצליח להעלות ארצה את פרופ' אהרון הראל פיש, שהורה ספרות אנגלית באוניברסיטת בר-אילן.
חורגין נפטר בה' בכסלו תשי"ח, 28 בנובמבר 1957 בניו יורק, לשם נסע לקבל טיפול רפואי.
נקבר בבית העלמין קריית שאול לצד אשתו רוזטה.
בשנת 1923 נישא חורגין לרוזטה זליגסון (נפטרה שלוש שנים לפניו, בשנת 1954).
לזוג נולדו שתי בנות, נעמי ובתיה, שתיהן פרופסוריות.
בתו, פרופ' בתיה חורגין, היא מוזיקולוגית, מייסדת המחלקה למוזיקולוגיה בבר-אילן.
אחיו הצעיר של חורגין היה פרופ' גרשון חורגין, שלימד גם הוא בישיבה יוניברסיטי.
בשנת 1955, עוד בחייו, ייסדה ישיבה יוניברסיטי קתדרה על שמו.
לאחר מותו יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן הספר "פנחס חורגין – חזון ומורשת" (בעריכת רפאל ינקלביץ ואליעזר זלמן ברנשטיין), הכולל מחקרים ומסות פרי עטו של חורגין בתחום המדע וההגות, אליהם מתלווים מאמרים על חייו ומשנתו, וביבליוגרפיה של כתביו.
הספר משקף את מפעלו המדעי והחינוכי במשך עשרות שנים, כולל ייסודה של אוניברסיטת בר-אילן.
כן נקבע באוניברסיטה פרס על שמו.
בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת בר-אילן פועלת הפקולטה לחינוך על שם פנחס חורגין.
כמו כן נקראו על שמו רחובות במספר ערים בישראל, ובפרט, ברמת גן.
מחקרים בתקופת בית שני (1950)
פנחס חליוה (נולד ב-1960) הוא ד"ר למדעי המדינה, מרצה בכיר בתחומי פילוסופיה של המשפט, מחשבה מדינית, האדם הפוליטי בעידן המודרני, חירויות הפרט והמשפט הפלילי, עורך דין ישראלי מייסד ומנכ"ל המכללה האקדמית אשקלון.
פנחס חליוה נולד בעיר מרקש שבמרוקו, אביו רב ואמו עקרת בית, והמשפחה המורחבת מנתה עשרה אחים.
בשנת 1964 עלה לישראל עם משפחתו ממניעים ציוניים.
את שירותו הצבאי עשה בשלישות של האוגדה המרחבית באילת.
במילואים שימש כמפקד מרכז גיוס באוגדה המרחבית באילת, בדרגת סגן ייצוגית.
בשנת 1982 החל את לימודיו האקדמיים, וקיבל תואר ראשון במדעי המדינה ובקרימינולוגיה ותואר שני במדעי המדינה ומנהל ומדיניות ציבורית.
בשנת 2011 סיים את עבודת הדוקטורט שנושאה "שלוחות אוניברסיטת בר-אילן: בין שליחות דתית-חברתית לבין שליחות חברתית-לאומית".
נוסף על כך הוא בעל תואר ראשון במשפטים.
בשנת 1987, מונה למנהל שלוחת אוניברסיטת בר-אילן באשקלון עת שעמדה לפני סגירה ומנתה כ-50 סטודנטים בלבד.
הוא הבין את הפוטנציאל הגלום בשלוחה והחל להפעיל תוכניות לימוד מגוונות בתחום המכינות הקדם-אקדמיות ופרויקט לימודי הנדסאים בסיוע שיקום שכונות.
בעקבות כך, גדל מספר הלומדים בעשרות אחוזים ומשרד החינוך החליט להכיר בשלוחה כמכללה אזורית (1991).
מאז גדלה המכללה בפעילות האקדמית והקדם-אקדמית והפכה לאחת המכללות הגדולות במדינה.
בשנת 2000 התאגדו המכללות האקדמיות בישראל לגוף וולנטרי.
בעקבות מהלך שהוביל ד"ר חליוה, במהלך מאי 2005 הפך הגוף הוולנטרי לעמותת ור"ם (ועד ראשי המכללות הציבוריות בישראל) שבה נשיאי המכללות משמשים כוועד המנהל.
מאז היווסדות העמותה ועד לשנת 2012 שימש ד"ר חליוה כמנכ"ל העמותה.
בשנת 2000 קיבלה המכללה האקדמית אשקלון את עצמאותה וחליוה משמש מנכ"ל המכללה גם כיום.
במקביל לתפקידו כמנכ"ל, החל משנת 1998 ועד לשנת 2005 שימש מרצה בתחומי המשפט, קרימינולוגיה ומדעי המדינה במכללה.
בחודש אפריל 2015 יצא לאור ספרו הראשון "השלום כערך-על במשפט העברי ובמדרשי חז"ל" בהוצאת מוסד ביאליק.
בחודש ספטמבר 2015 יצא לאור ספרו השני "אוניברסיטת בר-אילן - השלוחות והשפעתן על מפת האקדמיה בישראל" בהוצאת אוניברסיטת ת"א (כותר: דור לדור אוניברסיטת תל אביב.
החל משנת 1984, היה פעיל בתנועת "עודד" לקידום וההשכלה בשכונת שיקום באשקלון.
תנועת עודד היא תנועה של סטודנטים יהודיים מרוקאיים ששמה לעצמה למטרה לאזן את חוסר האיזון החברתי בקרב עולי מרוקו בישראל.
במסגרת זו, היה מעורב בפרויקטי שיפוץ ובינוי של מקלטים שישמשו כיתות לימוד בשעות אחר הצהרים לתלמידי תיכון.
בין השנים 1985 ל-1988, שימש כסגן יו"ר ארגון סטודנטים מקומי ס.ל.א – סטודנטים למען אשקלון - ארגון שעיקר פעילותו הייתה פעילות קהילתית וציבורית של סטודנטים מאשקלון הלומדים במוסדות להשכלה גבוהה.
בשנים אלו היה פעיל בתוכניות לפעילי ציבור בסוכנות היהודית ומנהל התוכנית באשקלון.
במקביל, שימש כמנהל יחידה להכשרה ופיתוח כוח אדם בפרויקט שיקום שכונות באשקלון.
בין השנים 1985 ל-1990 היה חבר בפורום הנגב ושיקום שכונות, בין השנים 1996 ל-2005 היה חבר הנהלה באת"י-חממה טכנולוגית באשקלון ויו"ר ועדת ביקורת במשך 3 שנים.
משנת 1996 נשיא המרכז הרוחני
בין השנים 2001 ל-2007 חבר הנהלה בתזמורת האנדלוסית הישראלית.
בין שנים 2003 ל-2006 חבר דירקטוריון בחברה הישראלית לביטוח סיכוני סחר חוץ (חברה ממשלתית), חבר ועדת כספים וארגון, ועדת ביקורת וועדת השקעות.
בין השנים 2004 ל-2016 יו"ר ההקדש לעיזבונות של קרן טסם באמצעות האפוטרופוס הכללי.
בין השנים 2006 ל-2009 חבר דירקטוריון המועצה לצרכנות, יו"ר ועדת ביקורת.
בין השנים 2010 ל-2011 יו"ר בפועל של המועצה הישראלית לצרכנות.
משנת 2013 חבר דירקטוריון "אלבר" חברה ציבורת למימון ושכירת רכב, חבר ועד ביקורת, תגמול ומאזן.
השלום בערך –על במשפט העברי ובמדרשי חכמים, ירושלים, המכללה האקדמית אשקלון ומוסד ביאליק.
אוניברסיטת בר-אילן: השלוחות והשפעתן על המפה האקדמית בישראל, דור לדור, קבצים לחקר ולתיעוד תולדות החינוך היהודי בישראל ובתפוצות, נא, תשע"ה-2015.
המערכת האקדמית בישראל - תמורות ושינויים באמצעות המכללות ושלוחות האוניברסיטאות בארץ אוניברסיטת בר-אילן: השלוחות והשפעתן על המפה האקדמית בישראל, דור לדור, קבצים לחקר ולתיעוד תולדות החינוך היהודי בישראל ובתפוצות, אושר לפרסום, יפורסם במהלך שנת 2020)
השבוע בשבילי הפרדס, ביאורים, עיונים ודברי הגות בפרשה, חלק א.
אורות יהדות המגרב, מכון לחקר הקהילות והמורשת הרוחנית של יהדות המגרב, לוד- תש"ף.
השבוע בשבילי הפרדס, ביאורים, עיונים ודברי הגות בפרשה, חלק ב.
אורות יהדות המגרב, מכון לחקר הקהילות והמורשת הרוחנית של יהדות המגרב (לקראת פרסום).
פנחס (סִיקוֹ) זוּסמן (Pinchas Zusman; 10 באוגוסט 1927 – 1 במרץ 2002) היה פרופסור לכלכלה חקלאית באוניברסיטה העברית ומנכ"ל משרד הביטחון.
נולד בתל אביב בשנת 1927. בוגר בית הספר החקלאי כדורי.
בשנת 1946 הצטרף לפלמ"ח ושירת בגדוד הראשון.
עבר קורס מפקדי כיתות בשדה יעקב.
בשנת 1947 עבר קורס מפקדי מחלקות בג'וערה, ומונה למפקד מחלקת רמת יוחנן בגדוד הראשון של הפלמ"ח.
בהמשך השתתף בפעולה הרביעית לפיצוץ תחנת רדאר.
סיקו לחם בראש מחלקתו בקרבות משמר העמק.
בהמשך מלחמת העצמאות, השתתף זוסמן בקרבות בגליל, במבצע דני, בקרב חירבת כוריכור ובטריז בית חנון בקרבות מבצע יואב.
בסוף המלחמה מונה למפקד פלוגה בגדוד הראשון בחטיבת יפתח.
שלושה מחיילי מחלקתו: אברהם אביגדורוב, עמנואל לנדאו ויאיר רחלי עוטרו לאחר המלחמה בעיטור הגבורה.
לאחר הקמת צה"ל היה מדריך וסגן מפקד בית הספר לקצינים.
בשנים 1950–1955 למד חקלאות בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות, וקיבל תואר שני.
בשנים 1955–1957 היה הממונה על התכנון החקלאי במיזם הקמתו של חבל לכיש.
את תואר הדוקטור קיבל בשנת 1961 מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי (על עבודה שכותרתה "Econometric Analysis of the Market for California Early Potatoes"), ובמקביל קיבל שם תואר שני בסטטיסטיקה שימושית.
בשנת 1961 הצטרף לסגל הפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות.
בשנת 1966 היה למרצה בכיר, ב-1973 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1981 מונה לפרופסור מן המניין.
שנים אחדות עמד בראש המחלקה לכלכלה חקלאית.
בסוף 1986 מונה למנכ"ל האוניברסיטה העברית.
בשנת 1993 פרש לגמלאות, והמשיך כפרופסור אמריטוס.
בשנים 1962–1966 היה יועץ כלכלי במשרד החקלאות.
בשנים 1968–1972 היה יועץ כלכלי למשרד הביטחון.
בהמשך היה ראש היחידה לתכנון אסטרטגי במשרד הביטחון.
ב-1975 מונה למנכ"ל משרד הביטחון תחת שמעון פרס והמשיך בתפקיד תחת השר עזר ויצמן עד שהתפטר ב-1978.
במלחמת ששת הימים היה מפקד גדוד החרמ"ש בחטיבה 8.
במלחמת יום הכיפורים היה מפקד החפ"ק של אריאל שרון.
כיהן כדירקטור מקרב הציבור בבנק דיסקונט.
בשנת 1950 נישא להדסה, ולזוג נולדו שתי בנות.
התגורר ברחובות עד למותו ב-2002, בגיל 74. נקבר בעירו רחובות.
אחיינו הוא אסף זוסמן, פרופסור לכלכלה באוניברסיטה העברית.
רבי פנחס בן רבי משולם הדיין מאלכסנדריה (שנת לידה לא ידועה, פרובאנס צרפת – שנת פטירה משוערת, 1200 אלכסנדריה מצרים) היה חכם מחכמי פרובנס שהיגר למצרים, והתקבל לתפקיד הדיין של אלכסנדריה בהמלצתו של הרמב"ם.
במשך כל שנות כהונתו של פנחס הדיין באלכסנדריה, הוא עמד בקשרי מכתבים עם הרמב"ם.
ההתכתבות התקיימה בשפה העברית, שכן רבי פנחס לא שלט בערבית.
יחסיו של פנחס הדיין עם הרמב"ם ידעו עליות ומורדות, ובאיגרת שנכתבה אליו על ידי הרמב"ם באחת השנים הראשונות לשבתו של רבי פנחס על כס הדיינות במצרים, הוא משמיע באוזניו דברי תוכחה.
רבי פנחס היה מראשוני המתפלמסים עם הרמב"ם בקשר עם חיבורו הגדול משנה תורה, ומעבר להשגותיו על דרכי הפסיקה שלו, האשים את הרמב"ם כי הוא התיר לבעל קרי, להתפלל בבית כנסת, ולקרוא בתורה ללא טבילה.
כן התרעם רבי פנחס על הרמב"ם כאילו לא התייחס אליו בכבוד בפני דיינים אחרים, או ששמע גנותו מפי אנשים אחרים ולא מיחה בידם.
הרמב"ם באיגרת המוזכרת לעיל, משיב לרבי פנחס הדיין על כל טענותיו, ומפריך אותן אחת לאחת.
פנחס (פיניק) וזה (13 ביוני 1914 - 8 באוקטובר 1967) היה מפקד יחידת ה"רכש" של "ההגנה" בימי טרום המדינה ובזמן מלחמת העצמאות.
מוותיקי קיבוץ רוחמה וחבר בו עד סוף ימיו.
נולד בקובל שבפולין לאברהם וזה ולמאשה לבית הרליך.
חניך הגימנסיה העברית "תרבות" וחבר ב"השומר הצעיר" בקובל.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל והתיישב בקיבוץ רוחמה, שם נישא להינדה.
חבר ה"מטכ"ל" שלפני קום המדינה 1947–1948. מפעולות יחידת ה"רכש" - הטנקים והתותחים הראשונים לצבא שבדרך, טיפול בכלי הנשק מהאונייה "אלטלנה", ו"רכישת" כלי נשק ותחמושת שיועדו ללוחמים.
"רכש" זה, שהגיע בתחבולות ודרכים לא דרכים תוך סיכון מתמיד, היווה את בסיס החימוש של צה"ל בראשיתו.
ב-1948 היה חבר בצוות שמינה דוד בן-גוריון לטפל, מטעם צה"ל, באונייה אלטלנה.
שירת בצה"ל והשלים שירותו בדרגת סא"ל.
נפטר בשנת 1967 בקיבוץ רוחמה, ונקבר בבית העלמין שבקיבוץ.
מתוך דברים שכתב ישראל גלילי על וזה לאחר מותו:
המשימה - רכש, הוצאת מערכות, 1966.
הרב פנחס הכהן רבין (מכונה רבי פנחס 'הגדול'; סיוון ה'תקמ"ח, 1788 - כ"ט באייר ה'תרי"ח, 13 במאי 1858) היה הדיין והרב הראשי של יהדות בוכרה, וכל חבל טורקסטן, טג'קיסטן ואוזבקיסטן.
נולד בבוכרה, בחודש סיוון ה'תקמ"ח, לרב יצחק הכהן, אביו היה מורה צדק בבגדאד ובא לבוכרה לשמש שם רב ומו"צ.
בגיל 8 הכניסו אביו לישיבתו של רבי יוסף מאמאן "המערבי", והוא היה אחד מן התלמידים הראשונים שפקדו את ישיבתו.
לאחר פטירת רבו, הרב יוסף המערבי בכ"ג בכסלו ה'תקפ"ג (1822) מונה הוא לרבה של בוכרה על פי צוואת רבו, והוא בן שלושים-וחמש שנים.
במשך השנים ניהל חלופות מכתבים עם משה מונטיפיורי.
נחשב לבעל מופת ואודות הכינוי שהוצמד לשמו "רבי פנחס הגדול" מסופר במסורת העדה, שהאמיר - שליטה של בוכארה, היה מוסלמי קנאי.
על פי דיני האסלאם אסור למוסלמי לשתות יין ומשקאות חריפים, ואף ליהודים נאסר למכור יין למוסלמים.
הגיעו שמועות שהיהודים הפרו את הצו ומכרו למוסלמים יין, והשופט העליון הזמין את נשיא היהודים רבי פנחס והתרה בו שמעשים כאלו לא ישנו.
אולם רבי פנחס קיבל עליו את הדין בגבורה.
אנשי הקהילה הכריזו צום ותפילה להעביר את רוע הגזירה.
במועד גזר הדין הופל הרב מהמגדל, אך התרחש נס והוא לא נפגע כלל, ולתדהמת הצופים קם מיד ועמד על רגליו.
האמיר שארמונו היה במקום סמוך צפה באירוע, ובראותו את הנס נתמלא ביראה, והכיר את ערכו של הרב, ומיד ציווה להביאו אל ארמונו ונתן לו מתנות, והורה שמכאן ולהבא יש לנהוג כבוד ביהודים.
מאז כונה רבי פנחס בפי הכל רבי פנחס "הגדול".
עוד סיבה לכינויו היא ייחוסו.
לאביו, הרב יצחק מבגדאד, הייתה מסורת ואילן יוחסין שהגיע עד עזרא הסופר, ומשום שהיה כהן גדול מיוחס קראו לו רבי פנחס "הגדול" ולשותפו מולא פנחס "הקטן" (נייאז)
הרב פנחס נפטר בערב ראש חודש סיוון, כ"ט באייר ה'תרי"ח.
הרב פנחס דאג להדפיס ספרים לטובת הציבור, בין הספרים שיצאו לאור על פי בקשתו:
תרגום שני עם פירוש חדש על מגילת אסתר - ה'תקצ"ג (1833) שקלאב
הדרת זקנים - ה'תרט"ז 1856 ווינה
בנו הרב יצחק חיים הכהן רבין, שימש כדיין וראש ישיבה.
רבה של בוכרה וגלילותיה משנת ה'תרכ"ו ועד לפטירתו בג' בסיוון ה'תרנ"ו.
נישא ליוכבד, נכדתו של הרב מאמאן, רבו של אביו, ובין צאצאיהם:
בנו הרב חזקיה הכהן רבין, כיהן כרב וכדיין, וירש את מקום אביו בכ"ב בכסלו ה'תרס"ב, עד לעלותו לישראל בשנת ה'תרצ"ה, שם כיהן כרב ודיין.
בנו הרב יהודה הכהן רבין, מרבני עדת בוכרה בישראל ונשיא ישיבת "עטרת חזקיה".
בנו הרב יצחק חיים הכהן רבין, מרבני עדת בוכרה, וראש בד"ץ "עוד יוסף חי".
בנו, הרב פנחס הכהן רבין, התחתן בישראל עם בת משפחת הרב יצחק ברוך, ראב"ד ירושלים, וחזר לבוכרה, שם היה לנשיא הקהילה שפעל רבות למען היהודים.
נרצח בשנת ה'תרפ"א על ידי הבולשביקים.
בנו הרב בן ציון הכהן רבין, שהיה רבה של עדת בוכרה בתל אביב, למד אצל דודו הרב חזקיה, נישא לבתו ומילא את מקומו כשביקר בישראל, בין צאצאיו:
בנו הרב פנחס הכהן רבין (נפטר ב-3 בנובמבר 2019), שימש כאב"ד תל אביב וכרב הראשי של יהודי בוכרה העולמית.
בנו מאיר רבין היה מנאשמי פרשת הולילנד.
חתנו, הרב אברהם סלים, ראש ישיבת "מאור התורה" בירושלים.
הרב יעקב עבאדי, ראש ישיבת "אמת ליעקב" בירושלים.
חתנו הרב יוסף תילא הכהן, רב ופוסק גדול בבוכרה.
נישא לעדינה בתו של הרב יצחק חיים.
נכדו, חאג'י יונתן בן משיח, היה בעל רוח הקודש.
פנחס דורון (דורונבוש-שפלטר; באנגלית: Pinchas Doron-Spalter; 1933 – 30 באוגוסט 2019, כ"ט באב ה'תשע"ט) היה פרופסור ליהדות, תנ"ך, וספרות עברית, ומחבר ספרות תורנית בעברית ובאנגלית.
דורון נולד בשנת 1933 בעיירה לנצוט שבפולין.
בילדותו נחשב כילד פלא, ובהיותו בגיל חמש וחצי נשא דרשה תורנית שבה הסביר לציבור את הגמרא.
עם פרוץ השואה נמלטה משפחתו מהעיר.
אמו נספתה באושוויץ, ואביו נפטר לאחר המלחמה בבית חולים ממחלת השחפת.
דורון ואחיו הוכנסו לבית יתומים נוצרי ברוסיה.
לאחר כשנתיים נמלט דורון מבית היתומים ושב ללנצוט כשהוא נתלה על קרונות רכבת.
בלנצוט הוא גילה כי נותר ללא משען ומשענה והמשיך להתגלגל מעיר לעיר עד שנקלט בבית יתומים "גורדוניה" השייך למפ"ם.
בקרקוב חלה בדיפטריה, ושתי אחיות נזירות ניסו לפתות אותו להתנצר בהבטחות מפליגות.
הוא ביקש ארכה של שלושה ימים למחשבה ובסופם הודיע על סירוב בתוקף.
בן דודו אהרן גולדמן מצאו בבית החולים והדריך אותו לצאת מבית היתומים אל המקום שבו שהה בן הדוד.
לאחר מכן התקבל לישיבת תורת אמת שבראשות הרב משה שניידר, שם למד עם הרב משה שטרנבוך והכיר את הרב יצחק טוביה וייס.
בתקופת למודיו חלה באסתמה קשה והרופאים חייבוהו לעבוד עבודה גופנית.
עקב כך עלה לישראל בשנת 1951, והחל לעבוד בקיבוץ לביא בחליבה ידנית של כבשים.
לאחר מספר שנים עזב את הקיבוץ והחל ללמוד הוראה בסמינר למורים ומדריכים דתיים בבית וגן בירושלים.
לאחר נישואיו ירד לארצות הברית למשך 36 שנים, שבמהלכן קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העירונית של ניו יורק (CUNY) לפילוסופיה יהודית.
לקראת הדוקטורט שלו עסק בעריכת כתב יד מימי הביניים בשם "מלחמת האמת", שעיסוקו בפילוסופיה יהודית וקבלה.
מחקר זה שימש כתזה לדוקטורט ויצא כספר בשנת תשל"ח.
לאחר הדוקטורט המשיך ללמד שם יהדות, תנ"ך וספרות עברית עד יציאתו לגמלאות.
באותן שנים פרסם סדרת ספרים בת שישה כרכים על פירוש רש"י לתורה.
בבורו פארק קיבל גם סמיכה לרבנות.
הוציא לאור שני כרכים של פירושים על סידור התפילה בשם "פילולי פנחס".
בשנים האחרונות לחייו שקד על הוצאת סדרת ספרים בשם "מושגי יסוד בתלמוד" שמטרתה להוות אנציקלופדיה תלמודית גם לאנשים שאינם בקיאים בתלמוד ובלשונו הייחודית.
סדרה זו יוצאת לאור באנגלית ובעברית.
התגורר בשכונת הר נוף בירושלים, והיה אב לחמישה.
הרב פנחס אליהו וסרמן (כ"ב בתמוז ה'תרע"ז, 12 ביולי 1917, קישינב - ט"ז בטבת ה'תשנ"ז, 26 בדצמבר 1996, ירושלים) היה רבה של דורוחוי שברומניה במשך כחמישים שנה, ולאחר עלותו לישראל שימש כרבם של יוצאי רומניה בישראל.
התפרסם במאבקו לעלות לארץ ישראל.
פנחס וסרמן נולד בברית המועצות ליהודה ושרה-רבקה וסרמן.
נישא לסימה פרנקל, בת רבי חנוך הניך פרנקל, האדמו"ר מדורוהוי.
בשנת 1941 התמנה לרבנות העיר דורוהוי.
מלבד תפקידו כרב שימש במשך עשרות שנים גם בשאר התפקידים הרוחניים בקהילה היהודית - חזן, בעל קורא, שוחט ומוהל.
בשנות ה-60, לאחר העלייה הגדולה של יהודי רומניה לישראל והידלדלות הקהילה המקומית בדורוחוי, התכונן הרב וסרמן לעלות לישראל.
אולם הדבר נאסר עליו על ידי השלטונות הרומנים.
בשל רצונו להעניק חינוך דתי ותורני לששת ילדיו, הם עלו לישראל בגפם בסוף שנות ה-60, והוא ורעייתו נותרו בדורוחוי.
מקור ההתנגדות לעליית הרב וסרמן היה הרב ד"ר דוד משה רוזן, הרב הראשי לרומניה, שחשש כי עזיבתו של הרב וסרמן תיצור חלל בקהילה היהודית המדולדלת של רומניה ותסכן את קיומה.
לטענתו, הוא קיבל גיבוי מהרב עובדיה יוסף שפסק כי אסור לרב ולשוחט לעזוב את קהילתו.
ארבע בנותיו של הרב וסרמן נישאו בארץ בלא שיתאפשר להוריהן להשתתף בחתונתן.
שני הבנים, יוסף ויהודה, למדו בישיבות ולאחר מכן התגייסו לצה"ל.
הבנים פתחו במאבק מתוקשר להעלאת הוריהם לישראל.
בין השאר הם ערכו שביתת שבת ליד שגרירות רומניה בתל אביב.
כמו כן שבתו רעב בפתח "היכל שלמה", שם נערך "הכינוס העולמי של בתי כנסת וקהילות" שבו השתתף הרב ד"ר רוזן.
הם הניפו שלטים שבהם נכתב "הרב רוזן מנע מאבינו לעלות ארצה" ו"שלח את אבי".
במאמר מערכת ב"ידיעות אחרונות" כתב עורך העיתון ד"ר הרצל רוזנבלום: "נימוק זה, שלפיו אדם הדרוש במקום אין לשחררו לעליה, הוא נימוק סובייטי.
וכפי שאנו לא קיבלנו אותו ברוסיה, לא נקבלו ברומניה".
בהוראת הרב רוזן אסרו השלטונות הרומנים מהרב וסרמן אף לבקר בישראל, מחשש שיישאר בה.
בשנת 1975 הגיע הרב וסרמן לראשונה לביקור בישראל, תוך התחייבות שישוב לרומניה.
בשובו לרומניה הציב בפניו הרב רוזן אולטימטום: או שיעזוב את רומניה לאלתר, או שיחדל ממאבקיו לנסוע לישראל.
הנסיבות לא אפשרו לו התארגנות ועזיבה מיידית והוא חתם על מכתב ויתור.
בשנת 1980 הותר לו לבקר בישראל בשנית, לרגל חתונת בנו יוסף.
בשנת 1989 הגיעו הרב וסרמן ורעייתו לביקור נוסף בישראל כתיירים, לרגל נישואי נכדתם.
בעודם בישראל דרש ממנו הרב רוזן לשוב לאלתר לרומניה, ולא – הוא יפוטר ממשרתו.
הרב וסרמן, שהותיר את כל רכושו וחפציו ברומניה, לא נענה לדרישת הרב רוזן והחליט לבקש מקלט מדיני בישראל.
הוא קיבל מיידית מעמד של עולה חדש.
בתקופת מגוריו בישראל כיהן הרב וסרמן כרבם של יוצאי רומניה בישראל.
בשנת 1992 זכה בפרס מטעם שר הדתות על תרומתו למען המנהיגות בתפוצות.
לאחר מותו נקרא על שמו רחוב בשכונת נווה יעקב בירושלים.
כמו כן נקראה על שמו ככר סמוך לבית הכנסת הגדול בדורוהוי.
הרב יהודה וסרמן (משולם זושא יהודה) זצ"ל, האדמו"ר מדורוהוי, נפטר כ' חשון תשפ"א 07/11/2020
הרב יוסף וסרמן, כיהן כרב חי"ר וצנחנים ראשי ובשנת 2000 נבחר לרבה של יוצאי רומניה בישראל.
עומד בנשיאות "העמותה לקידום וטיפוח יהדות רומניה ע"ש הרב פנחס וסרמן זצ"ל"
סא"ל (מיל.) תת-ניצב (מיל) הרב יצחק חלמיש, לשעבר רב פיקוד מרכז והרב הראשי למשטרה, משמר הגבול והשב"ס,
הרב משה מרדכי טוביאס - רבה של קדימה
הרב חנוך וסרמן, רבה של קהילת 'ישמח ישראל' בכפר יונה
הרב מנחם מענדל טוביאס, ראש מערך הכשרות בקדימה - צורן
סרן (מיל.) הרב אהרון יצחק ווסרמן, כיהן כרב בחיל הים בחיפה, ורב קהילה במקסיקו
פנחס (פינקי) זוארץ (4 בנובמבר 1964 – 15 באפריל 2017) היה ראש מועצת בנימינה-גבעת עדה.
קודם לכן היה אלוף-משנה בצה"ל, שכיהן בין היתר כמפקד עוצבת שועלי מרום, כמפקד החטיבה הדרומית ברצועת עזה וכמפקד קורס פו"ם ברק.
זוארץ נולד וגדל בנתניה, בן להורים יוצאי לוב, הוא נקרא על שם סבו שנרצח בשואה.
היה חניך ומדריך בתנועת "המכבי הצעיר".
עם גיוסו לצה"ל התנדב זוארץ לצנחנים והתקבל לפלוגת הנ"ט של החטיבה.
בסיום קורס הקצינים מונה למפקד מחלקה בצנחנים.
בהמשך מונה למ"פ בגדוד 101 במהלך האינתיפאדה הראשונה.
זוארץ שימש בתפקידי פיקוד שונים בחטיבה ובהם מפקד גדוד 101 בלחימה בדרום לבנון, מפקד בסיס האימונים החטיבתי וסגן מפקד החטיבה.
במרץ 2000 קודם לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבה 646, חטיבת צנחנים במילואים בפיקוד הדרום הוא שירת בתפקיד זה עד אוגוסט 2002. במקביל פיקד גם על קורס מג"דים.
בהמשך, שימש כמפקד החטיבה הדרומית ברצועת עזה ופיקד עליה במהלך האינתיפאדה השנייה במבצעים כנגד הטרור הפלסטיני ברצועת עזה, ובהם מבצע קשת בענן וכן בעת אסונות הנגמ"שים.
ב-16 במרץ 2003, בעת פעולות חישוף בציר פילדלפי שביצע כוח מהחטיבה שכלל שני דחפורים משוריינים ונגמחון, נהרגה בתאונה רייצ'ל קורי, פעילה אמריקנית בתנועת הסולידריות הבינלאומית (ISM), על ידי דחפור די-9 צה"לי בעת שניסתה לעוצרו בגופה.
זוארץ התראיין לתוכנית "עובדה" בעקבות התקרית ובראיון הביע צער על מותה של קורי אך טען שמותה היה תאונה שנגרמה עקב חוסר אחריות של הפעילים.
בסופו של דבר, בית המשפט המחוזי דחה תביעה שהגישה משפחת קורי כנגד משרד הביטחון וקטרפילר, וקבע שמותה של קורי הייתה תאונה שנגרמה בעת פעילות מלחמתית, ושנהג הדחפור לא ראה אותה.
ב-8 ביולי 2004, בעת סיור בסמוך למורג, נפצע זוארץ ממטען חבלה רב עוצמה וכף רגלו נקטעה.
לאחר הליך שיקום שב זוארץ לשירות פעיל כמפקד קורס פו"ם ברק.
כנגד זוארץ התנהל משפט צבאי בגין חיילת שהתלוננה כי הוטרדה מינית על ידו וב-2007 הוא זוכה.
בשנת 2011, יצא עם משפחתו לשליחות בניו ג'רזי, ארצות הברית במסגרת ארגון ידידי צה"ל.
באוקטובר 2013, לאחר שחזר לישראל, נבחר לעמוד בראשות המועצה המקומית בנימינה-גבעת עדה.
זוארץ נפטר מדום לב ב-15 באפריל 2017 בעת ששהה בחופשה משפחתית בווייטנאם.
הוא הובא למנוחות בבית העלמין בבנימינה.
הותיר אחריו את אשתו תמי, שני בנים ושתי בנות.
רבי פנחס השיל (ה'תרל"ב - ז' בשבט ה'תרע"ו) היה רב ואדמו"ר חסידי בבוהוש ובזינקיב.
נצר למשפחת הרבנים מחסידות אפטא-זינקוב.
רבי פנחס נולד בזינקוב בשנת ה'תרל"ב לרבי חיים מנחם השיל (בן רבי משולם זוסיא השיל מאפטא-זינקוב; ורבה של זינקוב) נישא למלכה בתו של רבי יצחק פרידמן מבוהוש.
שימש ברבנות בבוהוש עירו של חמיו ועם פטירת אביו בכ"ד בסיון ה'תרנ"ג עזב את בוהוש כדי למלא את מקום אביו ברבנות זינקוב, ועם הזמן החל לנהוג באדמו"רות לצד שאר אדמו"רי אפטא-זינקוב.
רבי פנחס נפטר בז' באב ה'תרע"ו וחתנו רבי יעקב אריה טברסקי מילא את מקומו.
רבי אברהם יהושע השיל, חתנו של רבי ישראל הגר מויז'ניץ, רב בז'ינקוב.
רבי חיים יצחק השיל, רב בז'ינקוב
בלומא רייזיל השיל, אשת רבי יעקב אריה טברסקי בן הרב מרדכי זוסיא טברסקי (אדמו"ר מהצעליס-יאס)
חיה שרה סימא השיל (נפטרה ה'תשל"ח), אשת רבי יעקב דוד פרידמן (אדמו"ר מפאשקאן-יפו)
רבי פנחס טברסקי מאוסטילה (ר' פיניע'לע אוסטילער, תר"מ, 1880 – י"ז באייר תש"ג, מאי 1943) היה אדמו"ר חסידי משושלת רחמסטריווקא.
בשונה משאר אדמו"רי השושלת זכה לפרסום רב, והיה מהאדמו"רים הבולטים בגליציה המזרחית ערב מלחמת העולם השנייה.
בנו של הרב מרדכי טברסקי מרחמסטריווקא.
בילדותו מיעט בדיבורו והתמיד בלימודו.
נישא לחנה רחל בתו של קרוב משפחתו רבי ישכר דב רוקח מבעלז.
הוא התגורר במשך 30 שנה בחצר חמיו, והיה לתלמידו.
בזמן מלחמת העולם הראשונה נדד יחד עם חמיו לרצפרט, מונקאטש והולושיץ.
לאחר פטירת חמיו בשנת תרפ"ז החל לכהן ברבנות באוסטילה.
בשנת תרצ"ב החל לכהן ברבנות בפשמישל שם נסעו אליו אלפי חסידים, בהם חסידי בעלז.
הוא נהג בקירוב ואהבה עם החסידים.
בתקופה זו התקרב לאגודת ישראל.
על אף היותו תלמידו של חמיו, נהג בדרך רחמסטריווקא-צ'רנוביל.
הוא הסתגף רבות, ונהג לצום לעיתים משבת לשבת.
עם כניסת הנאצים לפולין נמלט לבוש כיהודי פשוט והתיישב בסמבור שהייתה בשטח הכיבוש הרוסי.
הוא המשיך להתנהג באדמו"רות וסייע ליהודים.
לאחר שנתיים וחצי משפחתו נרצחה ביער סמבור והוא נרצח במחנה ההשמדה בלז'ץ.
בת אחת נותרה, טראני אשת רבי יעקב יוסף טברסקי מסקווירא.
מכון "משכנות יעקב" של חסידות סקווירא, ליקט את דברי תורתו בספר "שארית לפנחס".
הרב ישעיה משולם זושא, חתן דודו רבי אהרן רוקח מבעלז
הרב יוחנן, חתן רבי חיים צבי טייטלבוים מסיגט
הרב דוד, חתן רבי נפתלי טייטלבוים מנירבטור
הרב זאב וולף, חתן רבי יהושע הלברשטאם מדולינה
הרב אלכסנדר מאיר, חתן קרוב משפחתו רבי שלום רוקח מלובטשוב-וואלברום
הרב יצחק, נחשב לחסיד ולתלמיד חכם ואף התכתב עם הרב יוסף רוזין.
נלקח לחתן על ידי ראב"ד לינסק רבי יעקב הורוביץ, אך לא זכה להינשא
טראני אשת הרב יעקב יוסף מסקווירא.
נודעה כרבנית חשובה, בעלת חסד ופקחית.
סבה רבי ישכר דב מבעלזא אמר עליה שחסר לה רק "קולפיק" (כובע אדמו"רי).
פנחס זליגמן הלוי פרום (פראם, פראמם, Seligmann Pinchas Fromm) (תקפ"ב 1822 – תרנ"ח 1898) היה רבה של באד הומבורג ורב בפרנקפורט.
שמו העברי היה פנחס שמחה.
מאחר שהוא היה משתמש רק בשמו השני 'שמחה' השתמשו בתרגום הגרמני זליגמן.
(זעליג פירושו מבורך, מאושר, ומכאן השם שמחה.
הוא נולד בגרוסלנגהיים בשנת תקפ"ב לאביו הערש פרום, בן יוסף פרום בנו של אברהם פרום.
משפחת פרום הגיעו מספרד וחיו בגרמניה במשך 500 שנים עד השואה.
למד אצל חמיו רבי יצחק דב במברגר שהיה מורו ורבו, ואצל הכתב סופר בפרשבורג.
בשנת 1852 נישא לרעכל רבקה (1831 - 1893) בתו הגדולה של רבי יצחק דב במברגר, להם נולדו 10 ילדים.
בין השנים תרי"א (1852) - תרל"ה (1875) כיהן כרב של הקהילה בבאד הומבורג (פר די הא) לאחר מכן הלך לפרנקפורט לגור אצל הברון וילהלם קארל פון (שמעון וואלף) רוטשילד (רוטשילד היה תלמידו המובהק) וכיהן שם כרב בית הכנסת של הברון 23 שנה עד לפטירתו.
נפטר בכ"ב בסיון תרנ"ח (1898) ונקבר בפרנקפורט.
נכדו היה הפסיכולוג אריך פרום.
לא ידוע כיום על חיבורים שחיבר, אמנם מכתבים תורניים ממנו התפרסמו בספרי שו"ת.
לזליגמן פנחס ורחל רבקה פרום היו 10 ילדים:
עמליה, נולדה ב-1854, נפטרה ב-1940 בשואה, נישאה לבנימין ברוך וולף.
יהודית, נולדה ב-1855, נפטרה ב-1919 בדואיסבורג גרמניה, נישאה לנתן בן הירש ולאה אשואג.
זרלין, נולדה ב-1857, נפטרה ב-1930 בהמבורג גרמניה.
גוטא, נולדה ב-1865, נפטרה ב-1942 בסוביבור בשואה, אשת מוריץ בן ירחמיאל וחנה הירשברג.
אמה מרלה, נולדה ב-1866, נפטרה ב-1934 בגרמניה, אשת אלברט הירשברג.
רבקה, נולדה ב-1867, נפטרה ב-1906 בגרמניה, אשת אליאס אליהו גוט.
נפתלי, נולד ב-1869, נפטר ב-1933, נישא לרוזה בת מוריץ קראוס.
סימון שמחה, נולד ב-1873, נפטר ב-1961 בארצות הברית, נישא לג'ני.
פנחס דלוגץ (דלוגז) היה ארכאולוג יהודי אמריקאני יליד אוקראינה, שביצע חפירות ארכאולוגיות בעיראק ובאיראן.
הוא היה ראש המשלחת בחפירות האתר צ'וגה מיש, אתר מהתקופה הכלקוליתית במוז ח'וזסתאן במערב איראן.
הוא היה פרופסור באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
דלוגץ נולד ב-1901 בשטח של אוקראינה של היום, אז באימפריה הרוסית לשמעון דלוגץ' ולציפורה לבית זילברמן.
אחותו שרה (סוניה) נולדה בזוויאהל באזור ז'יטומיר..הוא גדל באזור כפרי, וקיבל חינוך ביתי בו למד ספרות רוסית וספרות עברית.
בשנת 1913 נשלח ללמוד בארץ ישראל, בגימנסיה הרצליה בתל אביב.
בעת פרוץ מלחמת העולם הראשונה קיבל הצעה מהצלב האדום להעביר אותו למשפחתו, למקום שהיה בטוח יותר, אבל הוא החליט להישאר בארץ ישראל.
בגימנסיה הרצליה הוא התרכז בלימודי מתמטיקה ומדעים, למד ערבית, וקשריו עם חברים ערבים הביאו אותו גם להיכרות עם סגנון חייהם במזרח הקרוב.
מלחמת העולם הראשונה, ובסופה המהפכה הרוסית שהתרחשה ב-1917, הביאה להפסקת הקשר עם משפחתו ולהפסקת המימון שנשלח אליו, והוא נאלץ לממן את עצמו.
הוא נשאר בארץ ישראל עד 1922, ואז עבר לצרפת להמשך לימודים.
בצרפת שם המשפחה שלו נהגה "דלוגז" .בין השנים 1922–1926 למד מתמטיקה ופיזיקה בסורבון בפריז.
תוך כדי לימודיו הוא גילה עניין באדריכלות ובאמנות, שהובילו אותו בסופו של דבר לארכאולוגיה.
הידע שלו במדעים סייע לו בעבודתו כארכאולוג, כשנהג לגשת לפתרון בעיות בדרך מדעית, שגם דחפה אותו לפתרונות מדעיים יותר לבעיות, וגם נתנה לו את היכולת להעריך נכונה כלים מדעים שהוצע להשתמש בהם.
עבודתו הראשונה כארכאולוג חופר הייתה כשהצטרף כעוזר אדריכל למשלחת ארכאולוגית של אוניברסיטת הרווארד ובית ספר בבגדאד של בית הספר האמריקאי לחקר המזרח.
החפירות התקיימו בצפון עיראק באתר של העיר העתיקה נוזי, בה התגלו תעודות נוזי.
בין השנים 1929–1931, הצטרף למשלחת החפירות של המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו בחורסבאד בצפון עיראק.
בסוף החפירה הוא היה אחראי למשלוח פסלי הלמסו הענקיים שנמצאו באתר לארצות הברית.
חפירות אלה הביאו לקשר ארוך טווח בינו ובין המכון.
בין השנים 1931–1937, הוא ניהל את משלחת בחפג'ה במשלחת של המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו.
יחד איתו ניהלו את המשלחת הארכאולוג ההולנדי הנרי פרנקפורט, והארכאולוג הדני טורקילד יקובסן ().
בעונת החפירות 1937/8 הוא נשאר עונת חפירה נוספת וניהל את המשלחת המשותפת של אוניברסיטת פנסילבניה ובית הספר האמריקאי לחקר המזרח.
זאת הייתה העונה האחרונה באתר, שלאחריה עבר בשנת 1938 לארצות הברית.
שנות מלחמת העולם השנייה, בהן לא ניתן היה לבצע עבודת חפירה ארכאולוגית, הוקדשו על ידו לפרסומים של דוחות החפירה באתרים בהם חפר בעיראק.
בשנת 1949 הצטרף לסגל האקדמי של אוניברסיטת שיקגו ובין השנים 1960–1967 שימש כפרופסור לארכאולוגיה באוניברסיטה.
ביו השנים 1944–1967, שימש כאוצר במוזיאון בל המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו.
בשנים 1952–1953 הוא ניהל את החפירה מטעם אוניברסיטת שיקגו, באתר תל בית ירח בישראל.
הוא קיים חפירות נוספות באתר בשנים 1963–1964, בסיועה של הלין קנטור.
בנוסף חפר לבקשת מחלקת העתיקות של מדינת ישראל, קברים בנחל תבור.
בשנת 1961 הוביל משלחת של סקר ארכאולוגי בטורקיה ומערב איראן.
מטרת המשלחת הייתה לאסוף מידע לצורך תוכניות העבודה של המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו.
הסקר הוביל ליזום החפירה הארכאולוגית באתר צ'וגה מיש במערב איראן שהחלה בשנת 1961. צ'וגה מיש הוא אתר פרהיסטורי גדול, לחפירה זאת הוא הקדיש את שארית חייו המקצועיים.
בשנת 1967 הוא עבר לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס וקיבל שם משרה של פרופסור לארכאולוגיה של המזרח הקרוב.
הוא המשיך לחפור בצ'וגה מיש, המימון לחפירות התקבל מאוניברסיטת קליפורניה והמכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו.
החפירה הייתה מיזם משותף של משלחת אירנית בשיתוף המכון האוריינטלי ואוניברסיטת קליפורניה.
יכולותיו המקצועיות של דלוגץ, הידע שלו באדריכלות ויכולתו לקרוא את פני השטח, גם כשהוא היה מכוסה שכבות של עפר וכלל בורות שדידה, הובילו לגילו מקדש חשוב.
יכולתו והבנתו בנושא בנייה בלבנות בוץ סייעו רבות בחפירה.
בשנת 1970 החל גם לנהל, במקביל לעיסוקיו האחרים, את המוזיאון להיסטוריה תרבותית (Museum of Cultural History) של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
דלוגץ נפטר ב-29 במרץ 1975 מהתקפת לב, באתר החפירות של צ'וגה מיש.
הוא נפטר במכוניתו בעת שעשה סבב באתר בנקודות החפירה השונות.
ב-1979, ארבע שנים לאחר שנפטר, התרחשה המהפכה האיראנית.
המבנה בו שיכנה המשלחת הארכאולוגית בצ'וגה מיש את ממצאיה, נהרס, וממצאים ארכאולוגיים שנשארו שם ותיעוד רב של החפירה, נהרס והושמד.
הלין י' קאנטור ופנחס פ' דלוגאז, המאמר "התגליות בצ'וגה־מיש שבאיראן - עיר בת חמשת אלפים שנה" בתוך קדמוניות, שנה ח חוברת 30–31, תשל"ה, 1975, עמ' 94–95
פנחס הלפרן הוא רופא מומחה להרדמה, טיפול נמרץ ורפואה דחופה, רופא צלילה, פרופסור להרדמה וטיפול נמרץ, ראש החוג לרפואה דחופה, הפקולטה לרפואה אוניברסיטת תל אביב (משנת 2015).
היה מנהל המחלקה לרפואה דחופה במרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי
בשנת 1976 סיים הלפרן את לימודי הרפואה בפקולטה לרפואה על שם סקלר, באוניברסיטת תל אביב.
ב-1977 סיים שנת סטאז' בתל השומר.
בין השנים 1979–1982 התמחה הלפרן ברפואה היפרברית, במכון לרפואה ימית של חיל הים בחיפה.
בין השנים 1983–1984 התמחה בטיפול נמרץ בבית חולים רמב"ם בחיפה.
בין השנים 1983–1987 התמחה הלפרן בהרדמה במרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי
בין השנים 1987–1988 התמחה הלפרן בטיפול נמרץ כללי במרכז הרפואי של אוניברסיטת אוהיו ב ארצות הברית.
בין השנים 1990–1993 כיהן הלפרן כסגן מנהל מחלקת הרדמה וטיפול נמרץ בבית החולים איכילוב.
ב- 1997 השתלם הלפרן ברפואה דחופה ב-Whipps Cross Hospital, לונדון, בריטניה
בשנת 2011 מונה הלפרן לפרופסור חבר קליני בהרדמה וטיפול נמרץ, הפקולטה לרפואה, אוניברסיטת תל אביב.
משנת 2015 מכהן הלפרן כראש החוג לרפואה דחופה, בפקולטה לרפואה, אוניברסיטת תל אביב.
להלפרן 118 פרסומים רפואיים מדעיים.
ממחקריו של הלפרן : "תחלואה עקב נטילת הסם אקסטזי: סקר ארצי במחלקות לרפואה דחופה בבתי חולים כלליים 2003"
הלפרן חבר באגודה האמריקאית לטיפול נמרץ SCCM, האגודה האמריקאית לרפואה דחופה ACEP, האגודה הבינלאומית להערכת טכנולוגיות ברפואה.
הלפרן בחבר במועצה המדעית של מפקדת קצין רפואה ראשי, כמו כן חבר במועצות הלאומיות לטראומה וללוגיסטיקה ברפואה.
הלפרן מכהן כמזכיר האיגוד הישראלי לרפואה דחופה, וכרופא ראשי, של הרשות הלאומית לצלילה ספורטיבית.
פנחס ובניו הם להקת פיוז'ן ישראלית המשלבת בין סגנונות פולקלור שונים ורוק מתקדם.
ההרכב קיים בגלגולים ושמות שונים מ-2007 והתגבש לכדי "פנחס ובניו" ב-2015.
ההרכב החל להופיע ב-2007 תחת הכותרת "עופר פנחס מציג" בסגנון מוזיקלי המתכתב עם הרוק המתקדם של שנות השבעים (בעיקר ששת) ובהשפעה חזקה של המוזיקה הקלאסית.
ב-2008 יצא הסינגל הראשון של ההרכב - "עץ שנופל" (גרסת האלבום) שנכנס למצעד השבועי של רשת ג'.
ב-2012 שונה שם ההרכב ל"ההרכב של עופר פנחס", בתקופה זו החל ההרכב להכניס השפעות אתניות יותר, הבאות לידי ביטוי בשירים "כסף" המושפע ממוזיקה ערבית, "אני אשתגע" ממוזיקה מרוקאית ו-"בטיסטוטה רחל" ממוזיקה אפריקאית.
בסוף 2014 הוציא ההרכב את אלבומו הראשון בשם "מטאפורות זולות על אהבה", זמן קצר לאחר מכן התגבש הרכב הנגנים של ההרכב ושונה שמו ל"פנחס ובניו".
ב-2015 הקליטו שני סינגלים בהפקתו של אייל מזיג – "מחול הטירוף" ו"ליל סתיו".
באותה שנה זכה ההרכב באתגר לא רשמי ביוזמת עידן רייכל לביצוע תפקיד הסולו בשיר "מעגלים".
ב-2016 ההרכב נבחר להשתתף בפרויקט "לשיר איתה" של רשת ג', לינקטון, הליקון ו-ynet לציון עשור למותה של שושנה דמארי.
ההרכב השתתף בפרויקט בביצוע לשיר "שני שושנים" יחד עם הזמרת שירן אברהם.