tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-23 בספטמבר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 2-2 נגד נבחרת קוריאה הדרומית במשחק ידידות.
פטריק קון (בפולנית: Patryk Kun; נולד ב-20 באפריל 1995 בגיז'יצקו שבפולין) הוא כדורגלן פולני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת לגיה ורשה מליגת העל הפולנית ובנבחרת פולין.
קון החל את הקריירה המקצוענית שלו בסטומיל אולשטין ורוז'ווי קטוביץ מהליגות הנמוכות בפולין.
ב-1 ביולי 2017 הושאל קון לארקה גדיניה מליגת העל הפולנית.
ב-1 ביולי 2018 חתם קון בראקוב צ'נסטוחובה מליגת המשנה הפולנית.
בתום עונת העפיל עם המועדון ליגת העל הפולנית.
בקיץ 2023 חתם בלגיה ורשה.
פטריק פביאן הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי.
פביאן ידוע בשל גילום דמותו של הווארד המלין ב"סמוך על סול", והיה מועמד לפרס גילדת שחקני המסך ולפרס סאטורן עבור שחקן המשנה הטוב ביותר בטלוויזיה על דמותו זו.
פטריק פביאן, בנם של טום ומרי לו פביאן, נולד בפיטסבורג וגדל בניו קמברלנד שבפנסילבניה.
אביו עבד בסוכנות לסיוע בחינוך גבוה של פנסילבניה (PHEAA).
פביאן למד באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה, שם השלים לימודי תואר ראשון בהופעה.
לאחר מכן עבר לקליפורניה, שם קיבל תואר שני מאוניברסיטת המדינה של קליפורניה בלונג ביץ.'.
אחד מתפקידיו הבולטים והמוקדמים ביותר של פביאן היה גילום דמותו של פרופסור ג'רמיה לסקי ב"הצלצול הגואל: שנות הקולג'", סיקוול של "הצלצול הגואל" ב-NBC.
בנוסף על כך, פביאן גילם מספר דמויות חוזורות בסדרות הטלוויזיה "ג'ואן מארקדיה", "ורוניקה מארס", "Gigantic" ו"אהבה גדולה".
במרוצת השנים הופיע פביאן בכעשרים סרטי קולנוע, כשהראשון בהם הוא "מאפיה!" משנת 1998 בבימויו של ג'ים אברהמס.
כמו כן הוא רשם הופעות אורח אחדות בתוכניות טלוויזיה מפורסמות כגון "חברים" ו"ויל וגרייס".
תפקידו הידוע ביותר הוא של עורך הדין הווארד המלין בסדרת הספין-אוף של שובר שורות, "סמוך על סול".
עבודותיו של פביאן בבימות התיאטרון בניו יורק כוללת את "שרשרת המזון" מאת ניקי סילבר, "המפטי דמפטי" מאת אריק בוגוסיאן, וסיבוב לאומי של המחזה "שש דרגות לקירבה".
פטריק נסמית' היה צייר נוף סקוטי.
הוא היה בנו הבכור של האמן אלכסנדר נסמית'.
פטריק היה אחד מאחד עשר ילדיהם של ברברה ואלכסנדר נסמית' מאדינבורו.
שש אחיותיו - ג'יין, ברברה, מרגרט, אליזבת, אן ושרלוט - היו אמניות בולטות בעוד שאחיו הצעיר, ג'יימס, היה מהנדס חשוב שהמציא את פטיש הקיטור.
פטריק נסמית' נולד באדינבורו ונקרא על שמו של פטרונו של אביו, פטריק מילר.
הוא פיתח זיקה לאמנות בגיל צעיר.
הוא ואחיו קיבלו כולם שיעורי אמנות.
אביו היה להוט לראות שהם עצמאיים.
כנער פטריק איבד את יכולת השימוש בידו הימנית בעקבות תאונה, מה שאילץ אותו ללמוד לצייר בשמאלו.
הוא גם איבד את רוב שמיעתו בגלל מחלה.
חלק גדול מעבודותיו של נסמית, שאינו מתוארך, מתאר את מולדתו סקוטלנד, אותה המשיך לצייר גם לאחר שעבר ללונדון ב-1810. כמו אביו, הוא הושפע מאוד מהמאסטרים ההולנדיים של המאה ה-17, במיוחד מיינדרט, שהוצגו בלונדון.
פטריק' נפטר מדלקת ריאות, שבהם לקה זמן קצר לאחר שצייר סצנה מחוץ ללונדון.
פטריק קוליסון הוא יזם ומיליארדר אירי, מייסד ומנכ"ל סטרייפ, שאותה הקים עם אחיו הצעיר, ג'ון, ב-2010. הוא זכה בתערוכת המדען הצעיר והטכנולוגיה ה-41 ב-2005 בגיל שש עשרה.
בשנת 2020, הוא הקים את Fast Grants כדי להאיץ את המדע הקשור ל-COVID-19 עם טיילר קאון.
ב 2016 הפך למיליארדר, והיה למיליארדר הצעיר בעולם.
ביולי 2024 הוערך הונו בכ-7.2 מיליארד דולר על ידי פורבס.
פטריק נולד למהנדס האלקטרוניקה דניס ולמיקרוביולוגית לילי ב-1988, והוא ואחיו גדלו בכפר הקטן דרומינר במחוז טיפררי.
הבכור מבין שלושה בנים, הוא למד את קורס המחשבים הראשון שלו כשהיה בן שמונה, באוניברסיטת לימריק, והחל ללמוד תכנות מחשבים בגיל עשר.
קוליסון נכנס לתערוכת המדע והטכנולוגיה לצעירים ה-40 עם הפרויקט שלו בנושא בינה מלאכותית (כינוי 'אייזק' על שם אייזק ניוטון, אותו העריץ פטריק), וסיים כסגן אלוף אישי.
הוא נכנס שוב בשנה שלאחר מכן, וזכה במקום הראשון בגיל שש עשרה ב-14 בינואר 2005. הפרויקט שלו כלל יצירת Croma, שפת תכנות מסוג LISP.
הפרס שלו בסך 7,500 אירו וגביע של ווטרפורד קריסטל הוענק לו על ידי הנשיאה מרי מקאליז.
אחיו הצעיר טומי השתתף בפרויקט שלו בנושא בלוגים בתערוכת המדען הצעיר והטכנולוגיה בשנת 2010.
הוא למד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, אך בסופו של דבר נשר ב-2009 כדי להתרכז בעסק שהקים.
בשנת 2007, הוא הקים בלימריק את חברת התוכנה 'Shuppa' (משחק על המילה האירית siopa, שפירושה 'חנות') עם אחיו ג'ון קוליסון.
Enterprise Ireland לא הקצתה מימון לחברה, מה שגרם למעבר לקליפורניה לאחר ש-Y Combinator שבעמק הסיליקון גילו עניין, שם הם התמזגו עם שני בוגרי אוקספורד, Harjeet ו-Kulveer Taggar, והחברה הפכה ל-Auctomatic.
ביום שישי הטוב של מרץ 2008, קוליסון, בן תשע-עשרה, ואחיו, בן שבע-עשרה, מכרו את Automatic לחברת Live Current Media הקנדית, והפכו למיליונרים.
במאי 2008 הוא הפך למנהל ההנדסה בבסיס החדש של החברה בוונקובר.
קוליסון מייחס את הצלחת החברה שלו לזכייתו בתערוכת המדען הצעיר והטכנולוגיה.
בשנת 2010, פטריק ייסד את Stripe, אשר בשנת 2011 קיבלה השקעה של 2 מיליון דולר כולל ממייסדי PayPal אילון מאסק ופיטר ת'יל, ומחברות הון סיכון Sequoia Capital, אנדריסן הורוביץ ו־SV Angel.
בנובמבר 2016, האחים קוליסון הפכו למיליארדרים הצעירים בעולם, בפוטנציה בשווי של לפחות 1.1 מיליארד דולר, לאחר שהשקעה ב-Stripe של CapitalG וג'נרל Catalyst Partners העריכה את החברה ב-9.2 מיליארד דולר.
בשנת 2018, סטרייפ, בהנחיית האחים קוליסון, תרמה מיליון דולר לקליפורניה YIMBY, ארגון לובי לפיתוח דיור.
בספטמבר 2019 פורסם כי סטרייפ גייסה 250 מיליון דולר נוספים לפי שווי של 35 מיליארד דולר.
יחד, האחים מחזיקים בגרעין שליטה בסטרייפ.
באפריל 2022 התחתן קוליסון עם הביוכימאית השווייצרית-אמריקאית, סילבנה קונרמן, שאיתה ייסד את מכון ארק.
קוליסון פגש את קונרמן במהלך תחרות המדען הצעיר של האיחוד האירופי ב-2004.
פטריק אברהם סיל היה עיתונאי יהודי-בריטי.
סיל נולד בבלפסט, צפון אירלנד, הממלכה המאוחדת.
אביו היה תאולוג יהודי רוסי ואימו מיילדת תוניסאית-איטלקייה.
סיל למד בבייליול קולג' ובקולג' סנט אנטוני, שם התמחה בהיסטוריה של המזרח התיכון.
במשך שש שנים עבד בסוכנות רויטרס, בעיקר כעיתונאי לענייני כלכלה, ויותר מתריסר שנים ב, ככתב המסקר את המזרח התיכון, אפריקה והודו.
טוריו פורסמו בעיתונים דוגמת "אל-חיאת" ו"הדיילי סטאר".
ב-1978 התאלמן מאשתו, וב-1983 נישא בשנית ונולדו לו בן ובת.
סיל מת בגיל 83 כתוצאה מגידול מוחי.
כמה מהם ראו אור בעברית, והם:
המהפכה הצרפתית 1968, עם מורין מק'ונביל, מאנגלית: יוסף עוזיאל, הוצאת עם עובד, 1968.
סוריה: מאבק אל הצמרת, מאנגלית: אליקים רובינשטיין, הוצאת מערכות, 1968.
אסד: המאבק על המזרח התיכון, מאנגלית: גדעון טורי, הוצאת מערכות, 1993.
פטריק ג'יימס מוריסי הוא פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, המכהן כמושל וירג'יניה המערבית מאז ינואר 2025. בין השנים 2013–2025 כיהן כתובע הכללי של וירג'יניה המערבית.
הוא נבחר לתפקיד התובע הכללי בבחירות 2012 מטעם המפלגה הרפובליקנית, והיה לרפובליקני הראשון שנבחר לתפקיד זה מאז 1933. ב-2018 היה המועמד הרפובליקני בבחירות לסנאט של ארצות הברית בווירג'יניה המערבית, אך הפסיד לסנאטור הדמוקרטי המכהן ג'ו מנצ'ין.
בבחירות 2024 התמודד לתפקיד המושל ונבחר ברוב של 62% מהקולות לתפקידו.
מוריסי נולד ברובע ברוקלין שבניו יורק וגדל בעיר אדיסון שבניו ג'רזי.
אביו היה מנהל חשבונות בתאגיד הפלדה של ארצות הברית בעוד שאמו הייתה אחות מוסמכת.
בשנת 1985 השלים את לימודיו התיכוניים בתיכון סנט תומאס אקווינס שבאדיסון.
ב-1989 סיים בהצטיינות לימודי תואר ראשון בהיסטוריה ובמדע המדינה באוניברסיטת ראטגרס, וב-1992 השלים לימודי תואר שני במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ראטגרס.
מוריסי היה פעיל בפוליטיקה הרפובליקנית בניו ג'רזי בראשית חייו.
הוא עבד במטה הבחירות הנשיאותי של ג'ורג' הרברט ווקר בוש בבחירות 1988 ובמטה הבחירות של קרי אדוארדס, התובע הכללי של ניו ג'רזי, שהתמודד ב-1989 לתפקיד מושל המדינה.
ב-1990 היה דובר מטה הבחירות של כריסטין טוד ויטמן כאשר התמודדה לסנאט האמריקאי ב-1990.
בשנת 2000 התמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השביעי של ניו ג'רזי אך הפסיד בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית עם 9% בלבד.
הוא התנגד להפלות למעט במקרים חריגים, וניצב בפני התנגדות קשה למועמדותו מצד תנועות נגד הזכות להפלה מלאכותית שפעלו במחוז הקונגרס השביעי.
בשנים 2004–2012 עבד כעורך דין בוושינגטון הבירה.
תחילה היה שותף במשרד עורכי הדין "Sidley Austin" וב-2010 הצטרף ל-"King & Spalding".
בתור שדלן הוא נתפס כמומחה לתקנות וחקיקה הקשורות לבריאות ולתרופות.
בתפקיד זה השתכר ב-250 אלף דולר אמריקני מטעם קבוצת סחר בתרופות.
הקבוצה מומנה בידי מפיצי אופיואידים שמדינת וירג'יניה המערבית תבעה לימים בגין הפצה לא-חוקית שתרמה להרחבת מגפת האופיואידים במדינה.
בנובמבר 2012 התמודד מוריסי לתפקיד התובע הכללי של וירג'יניה המערבית נגד דארל מקגרו, שכיהן בתפקידו מאז 1993 מטעם המפלגה הדמוקרטית.
ב-10 ביולי 2017 הודיע מוריסי על כוונתו להתמודד לסנאט של ארצות הברית.
במהלך הפריימריז הרפובליקני התמודד מול חבר הקונגרס אוון ג'נקינס ומול איש העסקים דון בלנקנשיפ, שתקפו אותו על הקריירה שלו כשדלן בוושינגטון הבירה.
ב-8 במאי 2018 ניצח מוריסי את ג'נקינס ובלנקנשיפ עם יותר מ-34% מהקולות ונבחר למועמד המפלגה הרפובליקנית.
עם זאת, בבחירות הכלליות הפסיד לסנאטור הדמוקרטי המכהן ג'ו מנצ'ין ביחס של 46.3%-49.6%.
ב-4 באפריל 2023 הודיע מוריסי על התמודדותו לתפקיד מושל וירג'יניה המערבית בבחירות 2024. בבחירות המקדימות גבר על עמיתו הרפובליקני מור קפיטו עם 33.28% מהקולות.
בבחירות הכלליות ניצח מול דון בלנקנשיפ, שבעבר התמודד מולו על המועמדות הרפובליקנית לסנאט, וגרף כ-62% מהקולות.
הוא הושבע לתפקידו ב-13 בינואר 2025.
פטריק סאמון הוא שחיין אמריקאי, סגן אלוף ארצות הברית (2025) במשחה ל-100 מטר חופשי.
זוכה מדליית ארד באליפות עולם (סינגפור 2025) במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי.
סאמון למד באוניברסיטת המדינה של אריזונה.
באליפות ארצות הברית שמהווה את המבחנים האמריקאים לאליפות העולם שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה ב-3 ביוני 2025 הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 47.47 שניות, אחרי ג'ק אלכסי (47.17 שניות) ולפני כריס ג'וליאנו (47.49 שניות).
הוא שיפר את שיאו שעמד על 48.18 שניות.
כבר בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אישי חדש של 47.87 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.11 שניות וקבע במשחה ל-200 מטר חופשי שיא אישי חדש של 1:46.54 דקות.
פטריק וינסנט מקנמרה היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מישיגן משנת 1955 ועד מותו משבץ מוחי בשנת 1966.
פטריק מקנמרה נולד בעיר נורת' ויימות' שבמסצ'וסטס, לפטריק וינסנט ומרי ג'יין (לבית תין) מקנמרה – מהגרים מאירלנד.
הוא היה הבכור מבין שמונה ילדים ולמד בבתי ספר ציבוריים בעיר הולדתו.
לאחר שנתיים וחצי בתיכון המקומי עבר לבית הספר למתמחים "פור ריוור" בעיר קווינסי, שם למד את מקצוע השרברבות התעשייתית.
בשנת 1916 החל לעבוד כפועל ולאחר מכן כראש צוות במספנת "פור ריוור".
בין השנים 1919–1920 שיחק פוטבול חצי־מקצועני.
לאחר מכן עבר לדטרויט שבמישיגן, שם עבד כראש צוות בניית מתקנים בחברת "גרינל".
הוא נישא לקתלין קנדי, ולשניים נולדו שני ילדים – מרי ג'יין (1922) ופטריק (1925).
קתלין נפטרה בשנת 1929, וב־1930 נישא בשנית למרי מתי.
מקנמרה התקדם לתפקידים ניהוליים בענף הבנייה: היה מנהל עבודה בחברת R.L.
Spitzley בין 1922–1926, ומנהל כללי בחברת H.
Kelly בין 1926–1930. בין השנים 1930–1932 למד קורסי המשך באוניברסיטת מישיגן שבאן ארבור.
אחר כך עבד כממונה על אחזקה במפעל של קרייזלר (1931–1934), ובהמשך הצטרף לחברת "דונלד מילר".
בשנת 1937 נבחר לנשיא איגוד העובדים המקומי של מתקיני הצנרת Local 636, תפקיד שמילא עד 1955. במקביל כיהן כסגן נשיא הסניף בדטרויט של איגוד העובדים האמריקאי (AFL) בין השנים 1939–1945.
במלחמת העולם השנייה שירת כמנהל מחלקת השכירות במשרד לפיקוח על מחירים בדטרויט.
לאחר מכן עבד בחברת "סטנלי-קרטר" בתפקידים שונים, ובהם מנהל בנייה, אחראי קשרי לקוחות, מנהל יחסי עבודה ולבסוף סגן נשיא החברה.
ב־1946 נכנס מקנמרה לראשונה לפוליטיקה, כשנבחר למועצת העיר דטרויט במערכת בחירות שבה ניצח ב־21 מתוך 23 רובעי העיר.
הוא כיהן בתפקיד עד 1947. בהמשך, בין 1949–1955, היה חבר מועצת החינוך של דטרויט.
בשנת 1954 התמודד מקנמרה על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לסנאט מול הסנאטור לשעבר בלייר מודי.
מרבית הפרשנים הפוליטיים לא נתנו לו סיכוי לנצח, אך מודי נפטר כשבועיים לפני הבחירות המקדימות, ומקנמרה זכה במועמדות.
בבחירות הכלליות התמודד מול הסנאטור הרפובליקני המכהן הומר פרגוסון, ובמהלך הקמפיין תקף את מדיניותו הכלכלית, החקלאית והעובדתית של הנשיא דווייט אייזנהאואר.
בבחירות של נובמבר 1954 ניצח מקנמרה את פרגוסון בפער קטן – 51% לעומת 49%.
בשנת 1960 נבחר מחדש לאחר שניצח את , וכיהן כסנאטור עד מותו ב־1966. במהלך כהונתו היה יו"ר ועדת הסנאט לענייני אזרחים ותיקים בקונגרס ה־87, וכן עמד בראש ועדת העבודות הציבוריות בקונגרסים ה־88 וה־89.
בשימועי הוועדה בשנת 1959, ביוזמתו של מקנמרה, נפתח לראשונה דיון ציבורי רחב בנושא בריאותם של קשישים – דיון שהוביל בהמשך להקמת תוכנית הביטוח הרפואי "מדיקר".
מקנמרה היה חבר בארגון "Americans for Democratic Action", שפעל לקידום מדיניות ליברלית ופרוגרסיבית.
ב־30 באפריל 1966 נפטר משבץ מוחי בבית החולים של הצי בבת'סדה, בגיל 71, ונקבר בבית העלמין "מָאונט אוליבֶט" בדטרויט.
בניין הממשלה הפדרלי בדטרויט נקרא על שמו – "Patrick V.
מקנמרה תרם את כל מסמכיו האישיים והפוליטיים לארכיון וולטר פ.
רויטר, הפתוח לציבור לצורכי מחקר.
המסמכים כוללים תיעוד נרחב מתקופתו בסנאט, ובעיקר מעבודתו בוועדת העבודות הציבוריות (יושב ראש 1963–1966), בוועדת העבודה והרווחה הציבורית, בוועדת החקירות על שחיתות בעבודה ובניהול, בתת־הוועדה למאבק בעוני, ובוועדה לענייני אזרחים ותיקים.
הנושאים המרכזיים במסמכים כוללים: זכויות אזרח, אנרגיה אטומית, חינוך, מיסוי, עבודות ציבוריות, חקיקת כבישים פדרלית, וזכויות עובדים.
בין ההתכתבויות שבארכיון נכללות גם מכתבים עם מדינאים מובילים וראשי איגודי עובדים מאותה תקופה.
פטריק פרנק הוא קצין בדרגת לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית, משרת כמפקד הכוח היבשתי בפיקוד מרכז של ארצות הברית (הארמייה השלישית).
סימס סיים תואר ראשון במימון באוניברסיטת סנט בונאוונצ'ר במדינת ניו יורק ב-1989 והתגייס לצבא.
הוא בעל תואר שני במנהל ציבורי באוניברסיטת סירקיוז, תואר שני בביטחון לאומי ולימודים אסטרטגיים ממכללת המלחמה של הצי ותואר שני בלימודים אסטרטגיים ממכללת המלחמה של הצבא.
פיקד על הבריגדה השלישית בדיוויזיה ההררית העשירית במהלך הלחימה במחוז קנדהאר באפגניסטן.
הוא שימש עוזרו של מפקד הכוח הרב-לאומי באפגניסטן וכן כסגן וממלא מקום מפקד הדיוויזיה הראשונה.
ב-2018 מונה למפקד המרכז להכשרת מוכנות משותפת, ב-2020 מונה לראש מטה פיקוד מרכז וב-2022 למפקד הכוח היבשתי של הפיקוד.
במסגרת תפקידו מונה באוקטובר 2025 למפקד הצבאי של מרכז התיאום האזרחי-צבאי לעניין פיקוח על יישום הפסקת האש בין ישראל לחמאס ושיקום רצועת עזה.
בדצמבר 2025 הוכרז על מינויו לסגן מפקד פיקוד מרכז.
פרנק נשוי לג'ניפר, עורכת דין במקצועה.
פטרישה קורנוול היא סופרת ספרי מתח אמריקאית, אשר זכתה בפרסים רבים על ספריה אשר זכו לשבחי הביקורת והפכו לרבי מכר.
בין הפרסים בהם זכתה ניתן למנות את: פרס "פגיון הזהב" הבריטי, הנחשב לעיטור היוקרתי ביותר בתחום ספרי המתח.
אכזר ומוזר, תרגמה יעל לוטן, הוצאת כתר, 1993.
גוף ההוכחה, תרגמה יעל לוטן, הוצאת כתר, 1994.
על גופתה המתה, תרגמה יעל לוטן, הוצאת כתר, 1994.
חוות הגופות, תרגמה יעל לוטן, הוצאת כתר, 1996.
קבורה אלמונית, תרגמה יעל לוטן, הוצאת כתר, 1996.
סיבת המוות, תרגמה צילה אלעזר, הוצאת כתר, 1997.
חשיפה, תרגמה ליאורה כרמלי, הוצאת כנרת, 1999.
נקודת מוצא, תרגמה ליאורה כרמלי, הוצאת כנרת, 2000.
צלב הדרום, תרגם אריה חשביה, הוצאת כנרת, 2000.
רישום שחור, תרגם אריאל ששון, הוצאת כנרת, 2002.
התחנה האחרונה, תרגום גיא עד, הוצאת כנרת, 2003.
ג'ק המרטש - דיוקן של רוצח: תיק סגור, תרגמה אינגה מיכאלי, הוצאת אריה ניר, 2004.
זבוב כחול, תרגמה עופרה עופר, הוצאת אריה ניר, 2005.
אי הכלבים, תרגמה דפנה בראון, הוצאת כנרת, 2006.
עקבות, תרגום שרון בן דוד, הוצאת אריה ניר, 2006.
הטורף, תרגום שרון בן דוד, הוצאת אריה ניר, 2007.
פטריק סטפן קלייברט (הולנדית: Patrick Stephan Kluivert; נולד ב-1 ביולי 1976) הוא כדורגלן עבר הולנדי ומאמן כדורגל.
קלייברט נולד ב-1 ביולי 1976 באמסטרדם, הולנד.
אביו, שחקן כדורגל מקצועי, נולד בכלכותה שבסורינם ואמו בקוראסאו.
קלייברט הצטרף לאקדמיית הכדורגל של אייאקס אמסטרדם, בגיל 7. בשנותיו המוקדמות, הוא שיחק במספר תפקידים, אפילו כמגן.
הוא ניחן בטכניקה טובה, מהירות וראיית משחק.
לעומת זאת, אופיו נחשב לאימפולסיבי.
קלייברט היה חלק מ"דור הזהב" של אייאקס בשנות התשעים והוביל אותה לקדמת הכדורגל האירופי ביחד עם חבריו מאקדמיית הנוער של אייאקס שכללה את אדגר דווידס, קלרנס סידורף והשוער ואן דר סאר.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של אייאקס ב-21 באוגוסט 1994, בסופר-קאפ ההולנדי נגד פיינורד, כשהוא בן 18 בלבד.
במשחק זה הוא כבש את שערו הראשון.
בעונת 95–1994 זכתה אייאקס בגביע האלופות.
קלייברט הבקיע את שער הניצחון במשחק הגמר מול מילאן, בווינה.
ב-1997 עזב את הקבוצה לטובת מילאן.
הקריירה שלו במילאן החלה בכיבוש שער סנסציוני נגד יובנטוס, במשחק ידידות.
לאחר תקופה לא פורה שהסתכמה בכיבוש שישה שערי ליגה בלבד, עזב לקבוצת הכדורגל של ברצלונה מהליגה הספרדית.
קלייברט חבר מחדש למאמן לואי ואן חאל, מאמנו מימיו באייאקס.
קלייברט ושותפו הברזילאי, ריבאלדו, הוליכו את ברצלונה לזכייה באליפות ספרד בעונת 1998/1999.
עונה לאחר מכן, הייתה מוצלחת מבחינה אישית, בה כבש 15 שערים.
קלייברט הבקיע 90 שערי ליגה בתקופתו בקבוצה, עובדה המדרגת אותו שישי ברשימת מלכי השערים של הקבוצה.
הוא הצטרף לקבוצת ניוקאסל יונייטד ב-21 ביולי 2004 וחבר לכוכבה, אלן שירר.
עם ניוקאסל, הגיע קלייברט גם לישראל, במסגרת גביע אופ"א, ושיחק באצטדיון רמת גן מול בני סכנין.
אף על פי שהבקיע 13 שערים, ניוקאסל סיימה את הליגה בחצי התחתון של הטבלה ולאחר עונה אחת בלבד, עזב את הקבוצה.
קלייברט החליט לחזור לספרד ולשחק בולנסיה.
לאחר עונה אחת ו-202 דקות הוא נפצע ובילה את רוב העונה מחוץ למגרש, כשהוא פצוע.
ב-2006, חתם על חוזה לעונה אחת בפ.ס.וו.
איינדהובן במהלכה נפצע פעמיים בחצי הראשון של העונה, דבר שהגביל את דקות המשחק שלו.
ביולי 2007 חתם בליל הצרפתית.
קלייברט פתח בהרכב רק 10 פעמים בהם הבקיע ארבעה שערים ובישל שערים חשובים.
בעונת 11–2010 שימש כעוזר המאמן של קבוצת ניימכן.
בעונת 2011–2012, הוא שימש כמאמן קבוצת הנערים של טוונטה.
ביוני 2012 מונה לעוזרו של מאמן נבחרת הולנד לואי ואן חאל.
במרץ 2015 מונה קלייברט למאמן נבחרת קוראסאו.
במרץ 2025 מונה קלייברט למאמן נבחרת אינדונזיה וב-16 באוקטובר אותה השנה, פוטר מתפקידו.
קלייברט החמיץ את רובו של טורניר יורו 96 בגלל פציעה בברך אבל הספיק לכבוש שער מול אנגליה.
במונדיאל 1998 הוא הבקיע בחצי הגמר נגד נבחרת ברזיל.
ביורו 2000, כבש שלושער ברבע הגמר מול יוגוסלביה.
למרות שהנבחרת ההולנדית הודחה בחצי הגמר מול איטליה, קלייברט ייזכר לטובה לאחר שהבקיע חמישה שערים וזכה ב"מגף הזהב" ביחד עם סאבו מילושביץ'.
קלייברט היה הכובש המוביל בכל הזמנים בנבחרת ההולנדית עם 40 שערים, עד ששיאו נשבר על ידי רובין ואן פרסי באוקטובר 2013.
ב-2004 הוא נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
קלייברט היה מעורב בתאונת דרכים קטלנית.
הוא נמצא אשם וקיבל עבודות שירות למען הקהילה ורישונו נשלל.
הוא נשוי בשנית, לרוזאנה לימה.
בנו, יוסטין, משחק כקיצוני שמאלי בבורנמות'.
בן נוסף שלו, רובן, משחק בקאסה פיה מליגת העל הפורטוגלית הפורטוגלית.
פטריקים הוא שמה של קבוצה חברתית מהמעמד הגבוה ברומא העתיקה.
בתקופת האימפריה הרומית המאוחרת שימש המונח לתיאור תואר מיוחד, פטריקיוס (patricius), של בכיר בחצר המלכותית.
המילה "פטריקיוס" מבוססת בחלקה על המילה הלטינית pater, שמשמעותה "אב".
בתקופת מלכי רומא ואולי אף לפניה היו הפטריקים מעמד האצולה.
בראשית הרפובליקה הרומית היו הפטריקים עדיין קבוצה שלטת בעלת מעמד מוּרש בעיר המדינה.
כל המגיסטראטות היו אסורות לפלבס.
נישואים בין פטריקים לפלבאים נאסרו אף הם.
למרות זאת ישנה סברה לפיה התקיימה תופעה של מעבר של פטריקים צעירים לשורות הפלבס ברפובליקה הקדומה מתוך תקווה שכפלבאים יהיו להם סיכוי גדול יותר לכהן במגיסטראטות הפלבאיות, וזאת בניגוד למגיסטראטות הרגילות, שהיו מעטות יותר ושמורות לאנשים בגיל מבוגר יחסית.
לא ידוע על מקור החלוקה בין פלבס לפטריקים.
לפי תאוריה אחת, מקור החלוקה הוא בימי המלוכה כאשר הפטריקים היו המשפחות שבניהם היו חברי הסנאט.
מאידך, לפי תאוריה אחרת, החלוקה נוצרה עם יסוד הרפובליקה כאשר חברי הסנאט ייסדו לעצמם מונופול שלטוני על המדינה.
עם הזמן הגיעו הפטריקים לידי התנגשות עם הפלבס, ואט-אט נאלצו הפטריקים לוותר על זכויות היתר המעמדיות שלהם.
בשנת 494 לפנה"ס נוצרה משרת טריבון הפלבס כדי להבטיח את זכויות הפלבאים, ועל הפטריקים נאסר לכהן במשרה זו.
ב-367 לפנה"ס נפתחו כל המשרות למועמדים פלבאים, וחשיבות ההבחנה בין פטריקים לפלבאים החלה להתפוגג.
בנוסף לכך, מאחר שהמעמד הפטריקי היה מוּרש בלבד, לא נוצרו משפחות פטריקיות חדשות, ומספרן הלך והצטמצם.
כבר בתקופת הרפובליקה התיכונה הרומית, במאה השנייה לפנה"ס, הפכו משפחות פלבאיות אמידות לחלק בלתי נפרד מהאליטה הרומית החדשה, הנוביליטאס, והיתרונות שהציעה הפטריקיות לא חרגו מעבר לתוספת יוקרה וכהונה במספר משרות דתיות שהחשובה ביותר הייתה הפונטיפקס מקסימוס.
מתקופה זו קיימות עדויות על פטריקים שארגנו את אימוצם על ידי משפחות פלבאיות כדי שיוכלו לכהן במשרת טריבון הפלבס, הפטריקי הראשון שעבר בוודאות לפלבס היה גאיוס סרוויליוס גמינוס, שכיהן כקונסול של שנת 203 לפנה"ס.
בעקבות הידלדלות מספר הפטריקים בשלהי הרפובליקה, יוליוס קיסר ואוגוסטוס חוקקו מספר חוקים המעבירים פלבאים למעמד של פטריקים, ונוהג זה השתרש גם בדורות הבאים.
פטריקיוס (לטינית: Patricius) הוא משרה מיוחדת בתקופת האימפריה הרומית המאוחרת.
השם מבוסס על קסטת האליטה הפטריקית בתקופת הרפובליקה הרומית.
המונח "פטריקי" חדל להיות בעל משמעות מעמדית מובחנת כלשהי בסוף ימי הרפובליקה הרומית.
הקיסר הרומי קונסטנטינוס החיה את המונח בדמות תואר פטריקיוס, שהפך לתואר כבוד עבור אנשים שהפגינו שירות נאמן לאימפריה.
מספרם של הפטריקים בממלכה הוגבל, ולעיתים היה רק פטריק אחד.
במאה החמישית לספירה שימש התואר בדרך כלל לאדם שהחזיק בכוח מאחרי הקלעים באימפריה, בדרך כלל קצין בכיר בצבא הרומי.
עם הפטריקים הבולטים באותה תקופה נמנו סטיליקו, קונסטנטיוס השלישי, פלביוס אאטיוס, בוניפקיוס וריקימר.
המונח שימש בתקופות מאוחרות יותר גם אחרי קיצה של האימפריה הרומית.
לדוגמה, האפיפיור סטפניוס השלישי העניק תואר "פטריקיוס הרומים" לשליט הפרנקי פיפין השלישי.
פטרישה ניל הייתה שחקנית אמריקנית זוכת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, פרס גלובוס הזהב ופרס טוני.
נולדה כפטסי לואיז ניל, בפאקרד, קנטקי וגדלה בנוקסוויל, טנסי.
היא למדה משחק באוניברסיטה באילינוי, שבין חבריה לכיתה נמנה צ'רלטון הסטון, והחלה להופיע בברודוויי.
היא אף זכתה בפרס טוני על ההצגה "צד אחר של היער" ב-1947, כשחקנית המשנה הטובה ביותר בדרמה, בטקס פרסי הטוני הראשון.
את הופעת הבכורה הקולנועית שלה ערכה בקומדיה "הכלה המיותרת" (1949), בו כיכב רונלד רייגן בתפקיד הראשי.
באותה שנה הופיעה בסרט "הלב הנמהר" לצדם של ריצ'רד טוד ורונלד ריגן.
באותה שנה כיכבה בסרט "כמעיין המתגבר", לצד גרי קופר.
השניים ניהלו רומן בתקופת הצילומים.
בהמשך הרומן ניל הרתה, אך הפילה כשהבינה שקופר ואשתו לא ייפרדו.
ההפלה גרמה לה רגשות אשמה במשך שנים רבות.
היא כיכבה בסרטים כדוגמת "נקודת המפנה" על פי ספרו של ארנסט המינגוויי, אותו ביים מייקל קורטיז, "אולטימטום לאדמה" שביים רוברט וייז ו"Operation Pacific" לצד ג'ון ויין.
באותם ימים (1952) סבלה ניל מהתמוטטות עצבים, לקראת סיום מערכת היחסים בינה לבין קופר.
ניל פגשה את הסופר הבריטי רואלד דאל בארוחת ערב שאירחה המחזאית ליליאן הלמן ב-1951. הם התחתנו ביולי 1953 ונולדו להם חמישה ילדים, כשהבכורה נפטרה מחצבת בגיל שבע.
ב-1967, ניל כיכבה בדרמה "פנים בהמון" שביים איליה קאזאן, ובתפקיד משני בסרטים "ארוחת בוקר בטיפאני" ו"האד", עליו זכתה בפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
ב-1959 שבה לברודוויי לתפקיד האם ב"עושת הנפלאות", בו כיכבה גם אן בנקרופט.
בפברואר 1965 פורסם בטעות בשבועון "Variety" כי פטרישה ניל נפטרה משבץ מוחי כפול, אולם האמת הייתה שהיא הייתה בקומה במשך 21 יום, כשבאוגוסט אותה שנה נולדה לה ילדה החמישי, שהייתה בת בריאה.
בתום שלושים שנות נישואים התגרשה ניל מבעלה בנובמבר 1983.
ניל סירבה לתפקיד של "גברת רובינסון" ב"הבוגר", כי חשבה שהתפקיד בא זמן קצר מדי לאחר האירוע המוחי שעברה.
היא שבה אל המסך הגדול בדרמה "דבר אלי בוורדים" (1968), עליו קיבלה מועמדות לפרס האוסקר.
ב-1971 הופיעה בסרט טלוויזיה בשם "The Homecoming: A Christmas Story", שהיה פיילוט לסדרה "משפחת וולטונס".
למרות שזכתה על תפקידה בסרט בפרס גלובוס הזהב, היא לא הוזמנה לככב בסדרת הטלוויזיה.
ב-1981 גילמה אותה השחקנית גלנדה ג'קסון בסרט הטלוויזיה על חייה "The Patricia Neal Story".
פטרישה הייסמית' הייתה סופרת אמריקאית שנודעה במותחני הפשע שכתבה.
רבים מהם עובדו לסרטי קולנוע, שהידועים בהם הם "זרים ברכבת", שעובד לסרט על ידי אלפרד היצ'קוק בשנת 1951, וסדרת ה"ריפליאדה".
בשנת 2022 יצא הסרט השווייצרי "לאהוב את הייסמית" ("Loving Highsmith") שמתאר את חייה וכתיבתה.
הייסמית' נולדה בטקסס בינואר 1921 בשם "מרי פטרישה פלנגמן" (Mary Patricia Plangman) בסמוך לעיר פורט וורת'.
אמה התגרשה מאביה הביולוגי זמן קצר לפני לידתה.
בגיל 12 עברה לגור בבית סבתה למשך שנה, שהוגדרה על ידה בהמשך כ"שנה העצובה בחיי", ולאחר מכן שבה לגור עם אמה ואביה החורג.
שני הוריה הביולוגיים, וכן אביה החורג (שממנו קבלה את שם המשפחה "הייסמית'"), היו אמנים.
להייסמית' היו יחסי אהבה-שנאה מורכבים עם אמה.
לדבריה, אמה סיפרה לה כי בעת שהייתה בהריון ניסתה לבצע הפלה באמצעות שתיית טרפנטין.
נראה שסיפור ניסיון ההפלה רדף אותה בהמשך חייה, ואף הוביל לכתיבת סיפור קצר בשם "The Terrapin" ("צב הים") - משחק מלים עם Turpentine (טרפנטין) - בו היא מתארת ילד צעיר, בעל מאפיינים ביוגרפיים דומים לשלה (אם אמנית, אב נוטש, קריאה בגיל מוקדם של ספרות מקצועית פסיכולוגית), הדוקר את אמו למות.
סבתה של הייסמית' לימדה אותה לקרוא בגיל צעיר, וכבר בגיל 8 החלה לקרוא ספרי פסיכולוגיה, כאמור, ובהם ספרו של קרל מנינגר "המוח האנושי", הדן במחלות נפש (פירומניה וסכיזופרניה).
בשנת 1942 סיימה הייסמית' את לימודיה במכללת ברנרד, בה למדה ספרות אנגלית, כתיבת מחזות וסיפורים קצרים, ועברה לניו יורק, ולאחר מכן למקסיקו, שם התגוררה עד שנת 1948.
בין השנים האלה כתבה הייסמית' סיפורי קומיקס קצרים.
לאחר שעברה להתגורר במושבת הסופרים "יאדו" שבסרטוגה ספרינגס במדינת ניו יורק, שכתבה, על פי הצעתו של טרומן קפוטה, את הרומן הראשון שלה, "זרים ברכבת".
הספר, שפורסם בשנת 1950, זכה להצלחה מועטה, אולם לאחר שאלפרד היצ'קוק עיבד את הרומן לסרט "זרים ברכבת" בשנת 1951 הפכה הייסמית' להצלחה.
ספרים רבים נוספים שכתבה עובדו לסרטים, ובהם: "The Blunderer" בשנת 1954, "This Sweet Sickness" בשנת 1960, "הכישרון של מר ריפלי" בשנת 1955 ו"המשחק של ריפלי" בשנת 1974.
הייסמית גילתה אהדה רבה להומוסקסואלים ולסביות וברבים מספריה מצויים סאבטקסטים של תמות הומוסקסואליות.
בשניים מספריה הדבר מצוין מפורשות: "מחיר המלח" ו"Small g: a Summer Idyll".
"מחיר המלח" נודע בסיום האופטימי שלו, והיה הספר ההומוסקסואלי הראשון עם סיום אופטימי.
ספר זה פורסם תחת שם העט "קלייר מורגן" (Claire Morgan) בשנת 1953 וזכה להצלחה רבה.
ב-2015 זכה הספר לגרסה קולנועית עתירת שבחים בבימויו של טוד היינס.
על פי הביוגרפיה שנכתבה אודותיה, "צל יפה" (Beautiful Shadow), הייסמית' הייתה אלכוהוליסטית, ולא הצליחה לקיים קשרים רומנטיים ארוכי טווח.
מכריה חשבו שהיא מיזנתרופית (שונאת אדם), ראו בה אדם רע, ואמרו שהיא מעדיפה את חברתן של חיות המחמד שלה על בני אדם.
הייסמית' תמכה בעמדות פרו-פלסטיניות, אך בעצת המוציא לאור שלה צמצמה את התבטאויותיה בנושא.
יחד עם זאת סירבה כל חייה לכל פנייה לתרגום ספריה לעברית.
רק לאחר מותה תורגמו: "המשחק של ריפלי" ב-2003; "קרול" ב-2016; הסיפור הקצר "צב הים" בקובץ "16 סיפורים מאת סופרי המתח הגדולים בעולם" (בתרגום שולמית לפיד ובעריכת דרור משעני), ב-2024; "קריאת הינשוף" ב-2025.
הייסמית' הייתה ביסקסואלית שניהלה יחסים עם נשים ועם גברים ולא נישאה מעולם.
מ-1949 ניהלה מערכת יחסים רומנטית עם הסופר מארק ברנדל ואחריו במשך שנתיים 1959-1961 ניהלה יחסים עם הסופרת מ.
הייסמית' נפטרה מסרטן הדם בשנת 1995 בלוקרנו שבשווייץ, בגיל 74. היא הורישה את כל רכושה למושבת הסופרים יאדו.
גיבורי ספריה הם לרוב דמויות בעלות פגמים מוסריים וזהות מינית מעורפלת, או דמויות שאין להן כל בעיה לפעול בניגוד לחוק ואף לבצע רצח.
הדמות הספרותית הידועה ביותר שיצרה, טום ריפלי, הוא דמות שנטייתה המינית אינה ברורה, אין לה כל מצפון, וביכולתה לבצע פעולות לא-מוסריות ואף רציחות בלא הנד עפעף.
מחיר המלח (בשם העט קלייר מורגן) (1952) - פורסם מחדש ב-1990 בשם קרול בשמה האמיתי של הסופרת, ויצא גם כסרט ב-2015. תורגם לעברית ב-2016 על ידי דנה זייברט טל בהוצאת דיונון.
הכישרון של מר ריפלי (1955)
The Cry of the Owl (1962) - קריאת הינשוף, תרגם יותם בנשלום, אחוזת בית ספרים וידיעות ספרים, 2025.
המשחק של ריפלי (1974) - תורגם לעברית ב-2003 על ידי עידית פז בהוצאת כתר.
Small g: a Summer Idyll (1995) - פורסם לאחר מותה של הייסמית'.
אוספי סיפורים שפורסמו לאחר מותה של הייסמית':
הנרי בשל סיפורה "הגיבורה ("The Heroine") במגזין הרפרס בזאר
1951 : פרס אדגר - מועמדות בשל הרומן "זרים ברכבת"
1956 : פרס אדגר בשל הרומן "הכישרון של מר ריפלי"
1963 : פרס אדגר מועמדות בקטגוריית הסיפור הקצר הטוב ביותר עבור "הטרפנטין"
1964 : פרס פגיון הכסף מאת אגודת סופרי סיפרי הפשע של הממלכה המאוחדת.
1990 : Chevalier dans l'Ordre des Arts et des Lettres (אבירת מסדר האמנות והספרות) מאת משרד התרבות הצרפתי
פטריק קים הוא שמה של סדרת ספרי מתח פופולריים בכריכה רכה, מסוגת ספרות זולה, שנתפרסמו בישראל בשנות ה־60, ה־70 וה־80 של המאה ה־20. הספרים יצאו בהוצאת רמדור, תל אביב, ולמחברם ניתן שם העט ברט ויטפורד, כשהמחברים האמיתיים הוצגו, בדרך כלל בשם עט משלהם, כמתרגמי הספר לעברית.
פטריק קים הוא סוכן קוריאני, שני מטרים גובהו, בשירות ה־CIA, שנודע בביצועיו המושלמים בכל התחומים, לרבות במיטה.
"ידיו המסוקסות" הפכו למטבע לשון בישראל.
יוצרו הוא חוקר הספרות גלעד מורג שחיבר את הספרים הראשונים להזמנת המו"ל, אורי שלגי.
מורג כתב את הספרים הראשונים בסדרה בשנות ה־60, כשהיה סטודנט, ושמו מופיע בהם כמתרגם "ג.
עד יציאתו לגמלאות, הוא שימש כפרופסור לספרות עברית בארצות הברית וכנשיא איגוד הפרופסורים לעברית.
בסדרה נתפרסמו למעלה מ־150 ספרים.
הספרים נכתבו על ידי שורה של סופרים ישראלים – ובהם – בנוסף למורג: פנחס דנציגר ("פ.
דולג"), אריה קרישק ("דן בימור"), שלמה פרנקל, אשר דורי, אריה מקל, איל מגד, אלישע בן מרדכי, אורי בר-יוסף ואחרים.
הסדרה זכתה למעמד "קאלט" ומהווה מקור לנוסטלגיה בקרב קוראיה.
היו מספר ניסיונות לחדש את הסדרה, אף להפכה לסרט קולנוע (מנחם גולן) – אך הם לא צלחו.
בראשית 2017 העלה תיאטרון החנות מחזה, המבוסס חופשית על ספרי הסדרה – "Radio Play", בעיבודה של נועה בקר ובבימויו של שחר מרום.
ההצגה הפכה להצלחה אדירה וזכתה לשבחים על מקוריותה.
פטרישה דייוויס קלארקסון היא שחקנית אמריקאית, זוכת שני פרסי אמי על תפקידה בסדרה "עמוק באדמה", זוכת פרס גלובוס הזהב על תפקידה במיני-סדרה "חפצים חדים", הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב בשנת 2003 על תפקידה בסרט "רסיסי אפריל".
קלארקסון נולדה בניו אורלינס, לואיזיאנה לארתור ולג'קי קלארקסון שהיו מנהל בית ספר מקומי לרפואה ופוליטיקאית.
קלארקסון היא הצעירה ביותר מבין 5 אחיות.
משפחתה חלקה ממוצא יהודי אשכנזי וחלקה נוצרית.
מוצא משפחתה הכללי הוא בסקי, ספרדי, רוסי, ליטאי, אנגלי, גרמני, אירי, סקוטי והולנדי.
קלארקסון למדה באוניברסיטת פורדהאם שם סיימה את לימודיה בהצלחה, ולאחר מכן החלה ללמוד דרמה באוניברסיטת ייל.
את תפקידה הראשון קיבלה קלארקסון בשנת 1987 בדרמת הפשע זוכת פרס האוסקר של בריאן דה פלמה "הבלתי משוחדים", בסרט גילמה קלארקסון את דמותה של קתרין נס אשתו של סוכן משרד האוצר האמריקאי אליוט נס (קווין קוסטנר).
שנה לאחר מכן שיחקה בסרט משחק המוות לצידו של קלינט איסטווד.
ב-1995 השתתפה קלארקסון במותחן הפנטזיה "ג'ומנג'י".
תפקיד הפריצה המשמעותי של קלארקסון באותן שנים היה בשנת 1999 בדרמת הפשע מועמדת 4 פרסי האוסקר של פרנק דרבונט "גרין מייל".
בסרט גילמה קלארקסון את מלינדה מורס וקיבלה את פרס סאטורן.
ב-2001 שיחקה קלארקסון בדרמת המסתורין של שון פן "השבועה".
בשנת 2002 קיבלה קלארקסון את פרס אמי על תפקידה בסדרת הדרמה "עמוק באדמה", כמו כן באותה שנה השתתפה קלארקסון בדרמה הרומנטית מועמדת 4 פרסי האוסקר "הרחק מגן עדן".
בשנת 2003 קיבלה קלארקסון מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר וכמו כן מועמדות לפרס גלובוס הזהב על תפקידה בדרמה הקומית "רסיסי אפריל".
בסרט גילמה קלארקסון את דמותה של ג'ויי ברנס אמה של אפריל גיבורת הסרט.
באותה שנה קיבלה ביקורות טובות על תפקידה בסרט "אנשי התחנה".
ב-2005 שיחקה קלארקסון בדרמת המתח ההיסטורית שהייתה מועמדת ל-6 פרסי אוסקר של ג'ורג' קלוני "לילה טוב ובהצלחה".
בשנת 2006 קיבלה קלארקסון את פרס אמי השני שלה, גם הוא על תפקידה בסדרה "עמוק באדמה".
ב-2007 השתתפה קלארקסון בקומדיה הרומנטית "אהבה בתפריט" ובדרמה הקומית מועמדת פרס האוסקר "לארס והבחורה האמיתית".
ב-2008 השתתפה קלארקסון בדרמה הרומנטית של וודי אלן "ויקי כריסטינה ברצלונה".
המלכה של אלכס היילי (1993) - בתפקיד: ליזי
ארץ הפלאות (2000) - בתפקיד: תאמי באנגר
חפצים חדים (2018) - בתפקיד: הבלשית אדורה קרלין
בית הקלפים (2018) - בתפקיד: ג'יין דייוויס
לא רעב ולא אוהב (2022) - בתפקיד: דיבוב קולה של פאם
פטרישה טי ארקט היא שחקנית קולנוע ובמאית טלוויזיה יהודייה-אמריקאית, זוכת פרס אוסקר, פרס אמי, פרס גלובוס הזהב, פרס באפט"א לקולנוע ופרס גילדת שחקני המסך.
היא מוכרת בזכות הופעותיה בסרטים "סטיגמטה", "רומן על אמת" ו"אד ווד" ובשל תפקידה הראשי בסדרת הטלוויזיה "מדיום", אשר שני פרקים בה, היא אף ביימה.
ארקט נולדה בשיקגו לשחקן הקולנוע לואיס ארקט ולשחקנית ברנדה אוליבייה.
אמה של ארקט היא יהודייה ממשפחת ניצולי שואה מפולין, ואביה הקתולי המיר את דתו לאסלאם.
לארקט, שגדלה בווירג'יניה, ארבעה אחים ואחיות: רוזאנה, אלקסיס, ריצ'מונד ודייוויד, כולם שחקני קולנוע.
ארקט פרצה לתודעה בגיל 19 כשהופיעה בתפקיד ראשי בחלק השלישי בסדרת סרטי האימה "סיוט ברחוב אלם".
בסרט גילמה ארקט את קירסטן פארקר, נערה מתבגרת אשר הרוצח הסדרתי פרדי קרוגר מופיע שוב ושוב בחלומותיה.
לאחר שפרדי חותך את ורידיה של קירסטן, אימה חושדת בה שניסתה להתאבד ושולחת אותה למחלקת נוער בבית חולים פסיכיאטרי.
במחלקה מאושפזת קירסטן יחד עם קבוצה של בני-נוער אשר סובלת גם היא מהפרעות שינה.
ב-1993 הופיעה ארקט במותחן הפשע של טוני סקוט וקוונטין טרנטינו "רומן על אמת".
בסרט הופיעה ארקט כאלבמה ווית'מן, זונה שמתאהבת בלקוח בשם קלרנס וורלי (כריסטיאן סלייטר).
קלרנס, שמתאהב בה, מחליט להתחתן איתה ולהוציא אותה מעסקי הזנות.
תפקיד זה קידם מאוד את מעמדה של ארקט בהוליווד.
לבד מזאת קיבלה ארקט מועמדות לפרס ה-MTV בקטגוריית "הנשיקה הטובה ביותר" עם כריסטיאן סלייטר.
תפקידה הבא של ארקט היה בדרמה הקומית-ביוגרפית זוכת 2 פרסי אוסקר של טים ברטון "אד ווד".
בסרט גילמה ארקט את דמותה של קת'י או'הרה, חברתו ולאחר מכן אשתו של במאי הקולנוע המפורסם אדוארד ווד (ג'וני דפ).
בסוף שנות ה-90 הופיעה ארקט בדרמת המתח של מרטין סקורסזה "לגעת במוות" ובמותחן האימה של דייוויד לינץ' "כביש אבוד", בו גילמה את רנה מדיסון, אשתו של פרד שמקבלת לביתה באופן מסתורי קלטות וידאו שצולמו בביתם מבחוץ ומבפנים.
את המילניום סגרה ארקט כששיחקה בתפקיד ראשי במותחן האימה "סטיגמטה" שם גילמה את דמותה של פרנקי פייג', מעצבת שיער אתאיסטית שחיה בפיטסבורג.
לפרנקי יש חבר וחייה נראים רגילים ונורמליים לחלוטין, עד שיום אחד תוקפים אותה סימפטומים של סטיגמטה, תופעה בלתי מוסברת המתועדת בקרב מאמינים קתולים, שגורמת לדימומים פתאומיים בראש ובכפות הידיים והרגליים, במקומות שבהם מוסמר ישו לצלב.
רופאים ופסיכולוגים, שאליהם פונה פרנקי, לא מסוגלים לסייע לה, והתופעה רק הולכת ומחריפה.
לאחר שכומר מקומי עד למצבה הקשה של פרנקי, הוא מדווח על כך לממונים עליו.
בוותיקן מחליטים לשלוח חוקר מיוחד, אנדרו קירנן (גבריאל ביירן), המתמחה בטיפול בתופעות מיסטיות ובסילוק שדים, שינסה לפענח את המסתורין סביב התופעה וימצא תרופה לסבלה של פרנקי.
בשנת 2000 שיחקה ארקט בקומדיית האימה "שטן על הזמן".
בסרט גילמה את ואלרי וראן שמנסה ללמד את ניקי (אדם סנדלר) בנו של השטן מספר דברים על אנושיות.
בשנת 2003 השתתפה ארקט בדרמת ההרפתקאות המסתורית "בורות".
בסרט שיחקה ארקט רוצחת בשם קייט בארלו.
בשנת 2005 זכתה להערכה כשקיבלה את פרס אמי על תפקידה בסדרת הדרמה "מדיום", בה גילמה את דמותה של אליסון דובואה אשר מתפקדת כמדיום ועוזרת בחקירות עבור התובע המחוזי של פיניקס, אריזונה.
על תפקידה קיבלה ארקט 3 מועמדויות לפרס גלובוס הזהב, וכמו כן מועמדות נוספת לפרס אמי.
בשנת 2009 היא גם ביימה שניים מפרקי הסדרה.
בשנת 2012 שיחקה בקומדיה "ילדה בתהליך" בכיכובה של אווה מנדז.
ב-2014 זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, בפרס גלובוס הזהב, בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה, בפרס גילדת שחקני המסך בפרס אינדפנדנט ספיריט ובפרס סטלייט על תפקידה בסרט "התבגרות", שצולם במשך 12 שנים.
בשנת 2018 זכתה בפרס גלובוס הזהב ובפרס גילדת שחקני המסך על תפקידה במיני סדרה "הבריחה מדנמורה".
ב-2019 שיחקה במיני סדרת הפשע של רשת הולו "הפשע: ג'יפסי רוז" על רצח דידי בלנשרד, ועל תפקידה בסדרה זכתה בפרס גלובוס הזהב ובפרס אמי לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה.
בשנת 2022 כיכבה ארקט בסדרת הדרמה "ניתוק" מבית אפל TV, בבימויו של בן סטילר.
בספטמבר 2024, פורסם שארקט תשחק בתפקיד ראשי במיני-סדרת דרמה על משפחת מרדוק בהולו.
הסדרה פותחה לראשונה בנובמבר 2022, והוזמנה רשמית להפקה בעקבות הליהוק של ארקט.
בשנת 1995 התחתנה ארקט עם השחקן ניקולס קייג', עמו שיתפה פעולה בסרט "לגעת במוות".
אולם, לאחר 5 שנות נישואים הגישה ארקט בקשה לגירושין והזוג נפרד סופית לקראת סוף שנת 2000.
לארקט שני ילדים ממערכת יחסים שניהלה עם המוזיקאי פול רוסי, ובת שנולדה בשנת 2003 מאירוסיה לשחקן תומאס ג'יין.
ב-2005 נישאו ארקט וג'יין בטקס פרטי בוונציה.
באוגוסט 2010 הודיעו על גירושין, וביולי 2011 הושלם תהליך הגירושין.
את בתם המשותפת הם חולקים במשמורת משותפת.
לאחר מות אמה מסרטן השד בשנת 1997, החלה ארקט להעלות את המודעות למחלה בקרב הציבור, והייתה אחראית על מספר פרויקטים שבהם גויסו מיליוני דולרים לחקר המחלה ולמאבק בה.
יאן ניקלס פטריק שברג (בשוודית: Jan Niklas Patrik Sjöberg; נולד ב-5 בינואר 1965) הוא אתלט-עבר שוודי.
הוא פעמיים סגן אלוף אולימפי (לוס אנג'לס 1984 וברצלונה 1992), אלוף עולם (רומא 1987), אלוף העולם באולם (פריז 1985), ארבע פעמים אלוף אירופה באולם (אתונה 1985, ליווה 1987, בודפשט 1988, גנואה 1992) ושיאן העולם בעבר בקפיצה לגובה.
הוא מחזיק בתוצאה השלישית בטיבה בעולם בקפיצה לגובה בכל הזמנים (2.42 מטר).
באולימפיאדת לוס אנג'לס זכה שברג במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.33 מטר, אחרי דיטמר מגנבורג ממערב גרמניה (2.35) ולפני שיאן העולם דאז זו ג'יאנהו הסיני (2.31 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בפריז, בחודש ינואר, זכה שברג במדליית זהב בתוצאה של 2.32 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בשנת 1986 סיים שברג במקום השישי בתוצאה של 2.25 מטר.
בתחרות שנערכה בפיראוס שביוון ב-1 בפברואר, קבע שברג שיא עולם חדש בקפיצה לגובה באולם, כשקפץ לגובה של 2.41 מטר.
בתחרות שנערכה בסטוקהולם ב-30 ביוני אותה שנה קבע שברג שיא עולם חדש בקפיצה לגובה כשעבר גובה של 2.42 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה בתחילת ספטמבר אותה שנה, זכה שברג במדליית זהב בקפיצה לגובה (2.38 מטר), לפני שני קופצים מברית המועצות שזכו בצוותא במדליית כסף - איגור פקלין (2.38 מטר) וגנדי אבדינקו (2.38 מטר); שניהם היו שיאני עולם בקפיצה לגובה לפניו.
באולימפיאדת סיאול זכה שברג במדליית ארד בתוצאה של 2.36 ביחד עם רודולף פוברניצין מברית המועצות ואחרי אבדינקו שקבע שיא אולימפי חדש של 2.38 מטר והוליס קונוויי מארצות הברית (2.36 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בבודפשט, בחודש מרץ זכה שברג במדליית ארד בתוצאה של 2.35 מטר.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו סיים שברג במקום השביעי בתוצאה של 2.31 מטר.
המנצח היה צ'ארלס אוסטין מארצות הברית (2.38 מטר).
באולימפיאדת ברצלונה זכה שברג במדליית כסף בתוצאה של 2.34 מטר, אחרי חאבייר סוטומאיור מקובה (2.34 מטר) ולפני שלושה קופצים שזכו בצוותא במדליית ארד - ארטור פרטיקה מפולין, קונוויי, וטים פורסית מאוסטרליה (2.34 מטר).
כל חמשת הקופצים הראשונים קפצו אותו הגובה, 2.34 מטר, וההכרעה נפלה לפי מספר הפסילות.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בטורונטו, בחודש מרץ, זכה שברג במדליית כסף בתוצאה של 2.39 מטר.
באליפות העולם שנערכה בגטבורג בשנת סיים שברג במקום השישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.32 מטר.
המנצח היה טרוי קמפ מבהאמה (2.37 מטר).
פטריק מיכאל "פאט" ראפטר הוא טניסאי אוסטרלי בעבר.
הוא דורג ראשון בעולם (26 ביולי 1999) לפי דירוג ה-ATP וזכה בשלושה טורנירי גראנד סלאם, 2 ביחידים, באליפות ארצות הברית (1997, 1998) ו-1 בזוגות באליפות אוסטרליה, עם יונס ביורקמן משוודיה (1999).
באליפות וימבלדון הוא הגיע למשחק הגמר, פעמיים ברציפות (2000, 2001).
בשנת 2002, נבחר לאיש השנה של אוסטרליה .
ראפטר נולד במאונט איסה למשפחה בת תשעה אחים ואחיות.
באפריל 2004 נישא לבת זוגו לארה פלטמן (איתה יש לו בן בשם יהושוע) בפיג'י.
במאי 2005 הביאו השניים לעולם את ביתם, אינדיה.
ראפטר תרם מחצית מסכום זכיותיו באליפות הפתוחה בארצות הברית בשנים 1997 ו-1998 לארגון צדקה בשם "Starlight Children's Foundation".
בנוסף ראפטר גם פעיל לזכויות בעלי החיים.
לעיתים נוהג ראפטר לשחק פוטבול אוסטרלי.
לאחר פרישתו החל ראפטר לדגמן הלבשה תחתונה עבור מותג ההלבשה האוסטרלי "Bonds".
באוקטובר 2010 הוכרז שראפטר מונה למאמן נבחרת אוסטרליה בגביע דייוויס.
פָּט֧רִיק זַ'ק רוּאַה הוא מאמן הוקי קרח קנדי, המאמן הראשי של ניו יורק איילנדרס מליגת ה-NHL.
בעברו שוער הוקי קרח מקצועני הנחשב בעיני רבים לאחד השוערים הטובים בכל הזמנים.
רואה שיחק 19 עונות בליגת ה-NHL, אותן חילק בין שני מועדונים - מונטריאול קנדיאנס וקולורדו אוולאנש.
הוא זכה עם קבוצותיו ארבע פעמים בגביע סטנלי - פעמיים עם כל אחת.
בתחום הפרסים האישיים, רואה הוא השחקן היחיד בהיסטוריה של ה-NHL שזכה שלוש פעמים בגביע קון סמיית' כ-MVP של פלייאוף ה-NHL - וזאת על פני שני עשורים ועם שתי קבוצות שונות.
לאחר פרישתו ולאחר שאימן בהצלחה בליגת צעירים ראשית בקנדה, הפך למאמן קבוצתו לשעבר, קולורדו אוולאנש, שהפכה לקבוצת תחתית בליגה.
הוא החזיר את הקבוצה לפלייאוף וזכה בתואר מאמן העונה ב-NHL כבר בעונתו הראשונה כמאמן.
רואה נולד בקוויבק סיטי וגדל בפרוור קאפ-רוז', שהיום מהווה חלק מהשטח המוניציפלי של העיר.
הוא החל להתעניין בהוקי קרח בגיל 7.
בהתאם למסלול המקובל של שחקן הוקי קרח צעיר בקנדה, שיחק רואה באחת מליגות הצעירים המרכזיות של קנדה - ליגת הצעירים של קוויבק (QMJHL).
הוא נבחר בדראפט ה-NHL של 1984 כבר בגיל 19, במקום ה-51 (סיבוב שלישי), על ידי מונטריאול קנדיאנס - בחירה שלא הייתה לרוחו בתחילה, כיוון שכיליד העיר קוויבק, היה רואה אוהד קוויבק נורדיקס, יריבתם המושבעת של הקנדיאנס.
באותה עונה הספיק לשחק משחק אחד במדי הקבוצה, משחק בו נכנס כמחליף.
הוא שמר במשחק על רשת נקייה וסייע לקנדיאנס לנצח במשחק.
לאחר מכן נשלח לקבוצה-בת שלה, שרברוק קנדיאנס, בליגה המשנית AHL.
הוא הספיק לשחק בה משחק אחד בעונה הרגילה, ולאחריו הפך לשוער הראשון בקבוצה במהלך הפלייאוף והוביל אותה לזכייה באליפות ה-AHL.
לאחר ההצלחה בקבוצה-הבת, חזר רואה לסגל הבכיר של הקנדיאנס בעונת 1985/86 ובהדרגה הפך לשוער הראשון בקבוצה, תוך הפגנת יכולת גבוהה שהפכה אותו לאחד מכוכבי הקבוצה.
בפלייאוף הגיע לשיאו כשהקבוצה זכתה, כנגד הציפיות, בגביע סטנלי, ורואה זכה בגביע קון סמיית' כ-MVP של הפלייאוף בגיל 20 בלבד - הזוכה הצעיר ביותר בגביע (שיא בו מחזיק רואה עד היום).
רואה המשיך להפגין יכולת גבוהה לאורך תקופתו בקנדיאנס, וזכה לכינוי "סנט פטריק" בפי אוהדיה.
הוא זכה פעמיים ברציפות - ב-1989 וב-1990 - בגביע וזינה כשוער העונה ב-NHL, והוסיף 4 זכיות בגביע ג'נינגס בזכות ספיגה מועטה של שערים.
אך ההישגים אליהם הוביל את הקבוצה בעונה הרגילה - שלוש זכיות באליפות הבית שלה - לא היתרגמו להצלחות בפלייאוף, עד עונת 1992/93.
אותה עונה, עונת ה-100 של גביע סטנלי, הייתה דווקא פושרת מבחינת ההצלחה של הקבוצה בעונה הרגילה - היא סיימה שלישית בלבד את הבית שלה, מיקום שהביא לה מפגש פלייאוף מול יריבתה המושבעת, קוויבק נורדיקס.
רואה גילה יכולת חלשה בשני המשחקים הראשונים בסדרה, ספג שערים טפשיים, והקנדיאנס נוצחו בשני המשחקים הראשונים; הדבר גרר תהיות לגבי יכולתו של רואה מול הקבוצה שהייתה גיבורת ילדותו, והצהרות מצד מאמן הנורדיקס שקבוצתו מצאה את נקודות התורפה של רואה.
אחרי התגובות לשני המשחקים הראשונים חל שיפור חד ביכולתו של רואה; יכולתו תרמה רבות לכך שהקנדיאנס ניצחו בארבעת המשחקים הבאים ואת הסדרה כולה, לאחר מכן ניצחה ב-4 משחקים את באפלו סייברס, והמשיכה ב-3 ניצחונות רצופים בגמר החטיבתי מול ניו יורק איילנדרס - שיא NHL של 11 ניצחונות פלייאוף רצופים.
רואה קבע שיא נוסף במדי הקבוצה באותו פלייאוף, עם 10 ניצחונות רצופים בהארכה - שניים מול הנורדיקס, שלושה מול הסייברס, שניים מול האיילנדרס, ושלושה נוספים בסדרת הגמר מול לוס אנג'לס קינגס.
הקנדיאנס זכו בגביע סטנלי, ורואה נבחר שוב ל-MVP של הפלייאוף וזכה בפעם השנייה בגביע קון סמיית'.
בתחילת עונת 1995/96 הוחלף המאמן הוותיק של הקנדיאנס, ז'ק דמר, ובמקומו הובא לקבוצה כמאמן מריו טרמבלה.
טרמבלה היה שחקן עבר בקבוצה, והספיק לשחק עם רואה בקבוצה שזכתה בגביע סטנלי ב-1986 - עונתו הראשונה המלאה של רואה בקבוצה, שהייתה גם עונתו האחרונה של טרמבלה לפני שפרש.
בין השניים היה סכסוך ישן, כיוון שטרמבלה הוותיק נהג תכופות ללעוג לשוער הצעיר על האנגלית הלקויה שלו.
הסכסוך נמשך לאחר שטרמבלה פרש ממשחק והפך לפרשן, ובפרשנותו הרבה לבקר את רואה.
המפגש בין השניים כמאמן ושחקן היה טעון והגיע מספר פעמים לסף עימות פיזי; לשיאו הגיע העימות במשחק שהיה המשחק החלש ביותר של רואה אי פעם בקנדיאנס - רואה ספג 9 שערים מתוך 26 מכות לשערו במשחק מול דטרויט רד וינגס, ובניגוד למקובל טרמבלה לא החליף אותו.
רואה טען לאחר מכן שטרמבלה השאיר אותו במשחק על מנת להשפילו, ואכן רואה זכה ללעג של הקהל שהריע לו בסרקסטיות בכל פעם שהצליח להציל מכה לשערו.
רק לאחר השער התשיעי הוחלף רואה, ולפני שהתיישב, הוא ניגש אל נשיא הקבוצה רונלד קורי שישב מאחורי הספסל והצהיר כי זהו משחקו האחרון בקבוצה, לפני שחלף על פני המאמן והתיישב בספסל.
הוא הושעה מהקבוצה לאחר המשחק, בו נוצחה בתוצאה משפילה של 11:1.
ארבעה ימים לאחר התקרית יזמה הקבוצה בבהילות עסקה, במסגרתה הועבר רואה לקולורדו אוולאנש - הגלגול החדש של הקבוצה אותה אהד בילדותו, קוויבק נורדיקס.
מנהלי הקנדיאנס זכו לביקורת נוקבת על העסקה, כיוון שהייתה בהולה ונעשתה במחיר נמוך; העסקה נודעה מאז כאחת העסקאות הכושלות בתולדות הליגה.
מבקרי העסקה טענו שההנהלה לא עשתה דבר כדי לפתור את הסכסוך בין רואה וטרמבלה, ומיהרה במקום זאת להיפטר מאחד מכוכבי הקבוצה.
כבר בעונתו הראשונה באוולאנש, 1995/96, שהייתה גם העונה הראשונה של הקבוצה בדנוור אחרי המעבר מקוויבק, היה רואה אחד מכוכבי הקבוצה שזכתה בגביע סטנלי בפעם הראשונה (והשלישית של רואה).
זו הייתה הפעם הראשונה שקבוצת NHL זכתה בגביע סטנלי כבר בשנה הראשונה שלה בעיר חדשה.
בדרך לגביע, בסיבוב הראשון, הדיחו האוולאנש את דטרויט רד וינגס - הקבוצה שהשפילה את רואה בתבוסה הגדולה במשחק האחרון שלו במונטריאול בתחילת העונה.
המפגשים של רואה עם דטרויט רד וינגס באותה עונה התוו את היריבות הגדולה שהתהוותה בין האוולאנש, ורואה באופן אישי, לבין הרד וינגס.
בעונה שלאחר מכן, 1996/97, הגיעה היריבות של רואה עם הרד וינגס לשיא, כאשר במשחק בין הקבוצות לקראת סיום העונה הרגילה החלה קטטה המונית בין שחקני שתי הקבוצות.
רואה ושוער הרד וינגס מייק ורנון התקוטטו זה עם זה כחלק מאותה קטטה - קטטה בין שוערים היא מחזה נדיר למדי ב-NHL.
בהמשך העונה נקמו הרד וינגס ברואה ובאוולאנש והדיחו אותם בסדרת הגמר של החטיבה המערבית.
רואה הסתבך שוב בקטטה מול שוער הרד וינגס - הפעם כריס אוזגוד - עונה אחת לאחר מכן.
כל אותה עת המשיך רואה להיות אחד השוערים המצטיינים בליגה, ועזר להוביל את האוולאנש למעמד של קבוצת צמרת קבועה.
עונת 2000/01 הייתה שיא במגמה הזו - האוולאנש עלו לפלייאוף כקבוצה עם המאזן הטוב בליגה, הצליחו לממש את יתרון הביתיות שלהם וזכו בפעם השנייה בגביע סטנלי.
רואה היה אחראי עיקרי לזכייה עם יכולת מצוינת לאורך הפלייאוף, ויכולת שיא בסיום סדרת הגמר מול ניו ג'רזי דווילס בה פיגרו האוולאנש 2:3. בשני המשחקים האחרונים בסדרה ספג רואה שער אחד בלבד, והאוולאנש הצליחו להפוך את הסדרה ולזכות בגביע.
רואה נבחר שוב ל-MVP של הפלייאוף וזכה בגביע קון סמיית'.
בעונות הבאות ניכרה ירידה ביכולתו של רואה.
למרות זאת סייע לאוולאנש להגיע שוב לסיבובים המתקדמים של הפלייאוף בניסיון להגן על תוארם, אך בגמר החטיבה המערבית פגשו רואה והאוולאנש את יריביהם המושבעים - דטרויט רד וינגס.
הפרק האחרון ביריבות בין הצדדים נגמר באופן קשה עבור רואה, שספג 6 שערים במשחק השביעי והמכריע והוחלף.
הרד וינגס הביסו את האוולאנש 7:0 ומנעו מהם עלייה נוספת לגמר גביע סטנלי.
עם סיום עונת 2002/03, בה הודח עם האוולאנש כבר בסיבוב הראשון של הפלייאוף, הודיע רואה על פרישה ממשחק.
רואה שיחק בנבחרת קנדה רק במפעל בינלאומי גדול אחד - אולימפיאדת נאגנו (1998).
הוא היה השוער הראשון ופתח בכל המשחקים.
קנדה הגיעה עד לחצי הגמר, שם הגיעה לדו-קרב מכות עונשין מול צ'כיה לאחר משחק שהסתיים בתיקו 1:1. אף על פי שרואה הצטיין ועצר 4 מכות עונשין של הצ'כים מתוך 5, המכה האחת שחדרה לשערו הספיקה כדי להדיח את קנדה, כיוון שחלוציה החמיצו את כל מכותיהם מול השוער הצ'כי דומיניק האשק.
בהמשך, נוצחה קנדה על ידי פינלנד במשחק על מדליית הארד, וסיימה את המשחקים ללא מדליה כלל.
עוד לפני שנבחר סגל הנבחרת לאולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002), הודיע רואה שאין בכוונתו לשחק בה.
לאחר שפרש ממשחק פעיל, רכש רואה את הבעלות על קבוצת קוויבק רמפרטס - קבוצה בליגת ה-QMJHL, אחת מליגות הצעירים הראשיות של קנדה, ליגה בה שיחק גם רואה בצעירותו.
הוא מילא בקבוצה שורה של תפקידים - סגן נשיא לענייני הוקי, מנכ"ל, ולבסוף גם מאמן.
תחת מגוון תפקידיו אותם מילא בעת ובעונה אחת הוביל את הקבוצה לזכייה ב"ממוריאל קאפ" - אליפות שלוש ליגות הצעירים הראשיות של קנדה, ב-2006 - העונה הראשונה בה לקח על עצמו גם את תפקיד המאמן.
רואה, כמו גם שני בניו ששיחקו בקבוצה אותה אימן, היו מעורבים בשורה של תקריות אלימות בימיו בקבוצה.
באחת מהן, ב-2008, נראה רואה בבירור מסית את בנו ג'ונתן, ששיחק כשוער בקבוצה, להיכנס לקטטה עם השוער היריב, במהלך שהוביל להליכים פליליים נגד ג'ונתן.
ב-2012 עזב רואה את תפקידיו בקבוצה והפך לפרשן בתוכנית הוקי מפורסמת בקנדה.
למרבה האירוניה, שותפו לתוכנית היה מריו טרמבלה - המאמן איתו היה רואה מסוכסך, ושבעקבות הריב ביניהם עזב רואה את מונטריאול קנדיאנס 16 שנה קודם לכן.
רואה התקבל להיכל התהילה של ההוקי קרח ב-2006. חולצתו, מספר 33, הוצאה לגמלאות על ידי שתי הקבוצות בהן הצטיין - מונטריאול קנדיאנס וקולורדו אוולאנש.
כבר ב-2009 צצו דיווחים על כך שקולורדו אוולאנש הציעה לרואה את תפקיד המאמן, לאחר שהידרדרה לתחתית הליגה.
רואה דחה את הרעיון באותו זמן, אך אמר כי בכוונתו להגיע למשרת אימון ב-NHL בעתיד.
לקראת עונת 2013/14 הוצע שוב התפקיד לרואה, והפעם נענה רואה בחיוב והפך למאמן האוולאנש.
כבר בעונתו הראשונה הזניק רואה את הקבוצה בחזרה לצמרת.
האוולאנש תחת רואה זכו באליפות הבית המרכזי עם 112 נקודות, והשוו את שיא המועדון עם 52 ניצחונות.
אף על פי שהאוולאנש הודחו מוקדם מהצפוי בפלייאוף, זכה רואה בתואר מאמן העונה ב-NHL ועל כך הוענק לו גביע ג'ק אדמס.
עם זאת, בשתי העונות שלאחר מכן נכשלו רואה והאוולאנש ולא עלו לפלייאוף.
בסיום עונת 2015/16 הודיע רואה על עזיבתו את תפקידו.
בינואר 2024 חזר רואה לאמן ב-NHL כשמונה למאמנה של ניו יורק איילנדרס.
רואה גרוש ואב לשני בנים ובת.
שני בניו שיחקו תחתיו כשאימן את קבוצת הצעירים קוויבק רמפרטס.
הבכור, ג'ונתן, ששיחק כשוער, לא הפך לשחקן הוקי קרח מקצועני ופנה לעיסוק במוזיקה.
בנו השני, פרדריק, ששיחק כחלוץ מרכזי בקבוצתו של אביו, הפך למקצוען, אך לא נבחר בדראפט ה-NHL ומשחק כיום בליגה משנית.
זכייה באליפות ה-AHL עם שרברוק קנדיאנס
שיחק 11 פעמים במשחק ה"אול-סטאר" של ה-NHL
שיא NHL למשחקים בפלייאוף לשוער - 247 (מקום שלישי בין כלל השחקנים בהיסטוריה)
שיא NHL לניצחונות פלייאוף לשוער - 151
השוער הראשון בהיסטוריה שהגיע ל-1,000 משחקים ב-NHL (סיים עם שיא של 1029 משחקים; שיאו נשבר על ידי מרטן ברודר)
פטרישה אן לוק (21 בינואר 1928, שמורת פורט הול, צפון אמריקה - 20 באוקטובר 2001) הייתה מחנכת ופעילה אינדיאנית אשר המירה את דתה לדת הבהאית.
היא הייתה האינדיאנית הראשונה שנבחרה לכהן באספה הרוחנית הלאומית של הבהאים בארצות הברית.
בשנת 1991 זכתה במלגת מקארתור.
היא ייצגה את הבהאים האמריקאיים בכנס העולמי הרביעי על נשים בבייג'ינג.
עודדה חינוך והשכלה גבוהה בקרב אינדיאנים.
בשנת 2001, זמן קצר לפני מותה, זכתה בפרס "האנשים שמשנים" מטעם המוסד לשפות ילידיות.
בשנת 2006 צורפה להיכל התהילה הלאומי לנשים, ובשנת 2014 כנס אחוות הגזעים הלאומי כיבד את זכרה ב"מדליית הכבוד לאחוות גזעית".
היא נולדה לג'ון ולאווה ("ארץ מעופפת") מקגיליס, בשמורה האינדיאנית פורט הול.
השם שהוענק לה רשמית היה פטרישה אן מקגיליס.
היא גדלה בשמורה בתרבות הלקוטה והצ'יפווה.
אביה עבד עבור הלשכה לענייני אינדיאנים, והתגייס לצבא ארצות הברית בזמן מלחמת העולם הראשונה, לאחר שערער על פסילתו משירות (באותה עת אינדיאנים לא נחשבו אזרחים כשירים לשירות).
שמה של לוק בלשון לקוטה, Tawacin WasteWin, פירושו "יש לה תודעה טובה; אישה רבת חמלה".
לוק סיימה את לימודיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בשנת 1951. היא הייתה נשואה לצ'ארלס א' לוק בין השנים 1952 ו-1975. נולדו להם בן, המוזיקאי קווין לוק, ובת בשם ווינונה פליינג ארת'.
לוק דאגה שבנה קווין יתחנך במסורות אינדיאניות, ושלחה אותו למוסד לאמנויות אינדיאניות ללימודי התיכון.
היא לימדה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, באוניברסיטת המדינה בסן פרנסיסקו, באוניברסיטה המתודיסטית באלסקה, באוניברסיטת קולורדו, ובאוניברסיטת דרום מיין.
בשנת 1969 הוקלטה מספרת היסטוריה בעל פה, וההקלטה שמורה בספריית הקונגרס.
בשנת 1970 עשתה נפשות לגישה שהאינדיאנים עצמם צריכים לעמוד במרכז ניסיונות לפתרון בעיות חברתיות בקרב אינדיאנים.
בשנת 1975 נשאה את נאום המפתח בתוכנית הכשרת המורים האינדיאניים, על הנושא "חינוך אינדיאנים על בסיס כְּשירויות".
בשנת 1978 יצאה לוק נגד להחלת חוקים פדרליים על ממשלות אינדיאניות, ותמכה בחוק חופש הדת לאינדיאנים.
בשנת 1979 התמנתה לכוח המשימה למדיניות חינוך אינדיאנים של משרד הפנים של ארצות הברית.
לאורך השנים סייעה ל-17 שבטים אינדיאניים להקים מכללות אינדיאניות.
באוגוסט 1988 הצטרפה לבנה ב"מסע האור", התארגנות של בהאים אמריקאים לנסוע לדרום אמריקה.
אז אימצה את האמונה הבהאית עד סוף ימיה.
היא חיברה סדרת מאמרים בעיתון מקומי ליד שמורת Standing Rock בה חיה אחרי המרת דתה, שנועדו לתאר את חיי שבט הלקוטה, את אמונותיהם, ומקרי עוול שנעשו להם, שבאמצעותם קיוותה לבנות הבנה עם האוכלוסייה הלא-אינדיאנית באזור.
בשנת 1989 ראיינה לוק את ג'קלין לפט הנד בול באותו עיתון בנושא השקפתה של בול על היחס בין האמונה הבהאית לבין אמונות הלקוטה, במיוחד בהתייחס לדמות המיתולוגית של הלקוטה, האישה-תאו הלבנה.
"כשהיא אמרה שתשוב, הייתה זו הבטחה.