tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר נפילת האימפריה מילא תפקידים בתעשייה ובבנקים, והמשיך בפעילות אקדמית.
ב־1919 בוטלה האצולה באוסטריה, והוא וצאצאיו איבדו את תאריהם.
היה נשוי לתרזיה (1865–1950) ולהם שלושה ילדים: השחקנית אלמה זיידלר, אלפרידה, וארנסט – מנכ"ל רכבות אוסטריה.
זיידלר לקה בשבץ מוחי קל ב־1930, ובשבץ נוסף בינואר 1931 ממנו נפטר ב-23 בינואר.
ארנסט וילארד גיבסון היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי.
כחבר המפלגה הרפובליקנית, כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1923–1933 ובסנאט של ארצות הברית מ־1933 ועד מותו בשנת 1940.
גיבסון נולד 29 בדצמבר 1871 בלונדונדרי שבוורמונט, והיה בנם של סוויל (סטואל) וויליאם ל.
הוא למד בבתי הספר המקומיים וב־1891 השלים את לימודיו באקדמיית בלאק ריבר, שם היה חבר לספסל הלימודים של קלווין קולידג' (לימים נשיא ארצות הברית).
הוא המשיך ללימודים באוניברסיטת נורוויץ', שם קיבל תואר ראשון במדעים (1894) ותואר שני (1896).
גיבסון למד משפטים אצל עורך הדין איליזר ווטרמן והשופט ג'יימס לורן מרטין, למד גם בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן, והוסמך לעריכת דין ב־1899.
בשנים 1894–1898 כיהן כמנהל בית הספר התיכון בצ'סטר שבוורמונט, ובמקביל כיהן כנאמן הכפר.
לאחר שהוסמך לעריכת דין, פתח משרד בברטלבורו, ושם גם כיהן כרשם צוואות של מחוז וינהאם וכסגן מזכיר בית המשפט הפדרלי של ורמונט.
בשנים 1906–1910 כיהן כשופט עירוני בברטלבורו, ובמקביל נבחר לבית הנבחרים של ורמונט (1906) ולסנאט של ורמונט (1908), שם כיהן כנשיא בפועל.
בין השנים 1904–1911 היה גם פעיל כמרצה למשפט חוקתי באוניברסיטת נורוויץ'.
גיבסון נודע כמי שהוביל את התנועה הפרוגרסיבית בוורמונט, מה שהוביל להיווצרות פלג "גיבסון–אייקן" במפלגה הרפובליקנית, שנחשב ליברלי יותר מהממסד השמרני הוותיק.
אף שהחזיק בעמדות פרוגרסיביות, נשאר נאמן למפלגה הרפובליקנית, ושימש גשר בין הזרמים.
גיבסון שירת במשמר הלאומי של ורמונט בשנים 1899–1908 ושוב בין השנים 1915–1923. הוא התגייס כחייל פשוט, קודם לקצין ב־1901, ושירת במטה המושל פלטשר פרוקטור בדרגת קולונל.
במלחמת העולם הראשונה פיקד על פלוגה I של רגימנט הרגלים הראשון של ורמונט, אשר הוסב מאוחר יותר לרגימנט ההנדסה ה־57. היחידה הוצבה במחנות אימונים בקרוליינה הדרומית ובספטמבר 1918 נשלחה לצרפת, אך לא הספיקה להשתתף בלחימה בשל שביתת הנשק.
עם שובו לארצות הברית השתחרר בדרגת קולונל, ולאחר מכן פרש משירות פעיל עם בחירתו לקונגרס.
בשנת 1923 נבחר גיבסון לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז השני של ורמונט, לאחר התפטרותו של פורטר דייל.
הוא נבחר מחדש ברציפות עד 1932, וב־1932, לאחר ביטול המחוז השני, נבחר כנציג הכללי של ורמונט.
במהלך כהונתו שימש כיו"ר ועדת ההוצאות במשרד האוצר וכיו"ר ועדת הטריטוריות.
ב־1933, לאחר מותו של הסנאטור פורטר דייל, מונה גיבסון למלא את מקומו בסנאט.
ב־1934 נבחר להשלים את הקדנציה וב־1938 נבחר לקדנציה מלאה בת שש שנים.
הוא כיהן בסנאט עד מותו ב־1940.
ב־20 ביוני 1940, ונקבר בבית העלמין מורנינגסייד בברטלבורו.
ב־1896 נשא לאישה את גרייס פולרטון הדלי.
בנו, ארנסט ויליאם גיבסון הבן, מונה זמנית להמשיך את כהונתו בסנאט לאחר מותו, ובהמשך כיהן כמושל ורמונט ושופט בבית המשפט הפדרלי של המחוז.
נכדו, ארנסט גיבסון השלישי, כיהן כשופט בית המשפט העליון של ורמונט.
ארנסט וולטר מאייר היה ביולוג אמריקאי יליד גרמניה, אחד האבולוציונים המובילים במאה ה-20 נחשב לאחד מהביולוגים האבולוציוניים המובילים בעולם, ולעיתים כונה "דרווין של המאה ה-20".
עבודתו תרמה למהפכה התפיסתית שהובילה לסינתזה האבולוציונית המודרנית של גנטיקה מנדליאנית ואבולוציה דרווינית, ופיתוח מושג המין הביולוגי.
ידוע גם בזכות מחקריו בתחום טקסונומיה של עופות, גנטיקה של אוכלוסיות תאוריית ההתמיינות הפריפאטרית (התמיינות אבולוציונית) שלו, המבוססת על מחקרים שערך על ציפורים נחשבת לבסיס להתמיינות, והיא הבסיס לתאוריה של "שיווי משקל מקוטע".
מלבד מחקריו בביולוגיה, כתב מאייר גם על הפילוסופיה וההיסטוריה של המדע באופן כללי, ובביולוגיה בפרט.
אחד המושגים המרכזיים אותם פיתח הוא חשיבה אוכלוסייתית שיש לה השלכות בתחומים הנוגעים לאבולוציה - הן של יצורים חיים והן של מערכות במדעי החברה.
בשנת 1926 קיבל דוקטורט באורניתולוגיה באוניברסיטת ברלין והצטרף כחבר סגל לאוניברסיטה.
בשנת 1928 הוביל מאייר את הראשונה מתוך שלוש משלחות לגינאה החדשה ואיי שלמה, שם התרשם עמוקות מההשפעות של פיזור גאוגרפי על מינים שונים של בעלי חיים.
מחקריו המוקדמים בנושא היכולת של מין להתפצל למינים חדשים (ספציאציה) ובחקר אוכלוסיות שנוצרו ממספר קטן של מייסדים (founder populations) הפכו אותו לאחד המובילים בפיתוח הסינתזה האבולוציונית המודרנית.
תיאוריה זו, ששילבה את עבודותיהם של צ'ארלס דרווין (ברירה טבעית) וגרגור מנדל (גנטיקה), כללה את התהליכים הביולוגיים של מוטציה ושחבור גנים, שינוי במבנה ותפקוד הכרומוזומים, בידוד רבייתי וברירה טבעית.
כביולוג טיפוסי עם ניסיון מועט במתמטיקה.
מאייר נהג לבקר את הגישות המתמטיות המוקדמות לאבולוציה כמו זו של ג'ון הלדיין, לה קרא בשנת 1959 גישת "גנטיקת שקית קטניות".
הוא דוחה בעקביות את העמדה לפיה אבולוציה היא למעשה שינוי בתכיפות הגנים באוכלוסיות, וטוען שיש לקחת בחשבון גורמים אחרים כמו בידוד מבחינת הְתרבות.
באופן דומה מאייר ביקר גם מחקרים באבולוציה מולקולרית כמו אלו שנערכו על ידי קרל ווז .
ברבים מכתביו דוחה מאייר את רעיון הרדוקציוניזם בביולוגיה אבולוציונית, וטוען שלחצים אבולוציוניים פועלים על האורגניזם בכללותו, ולא על גנים ספציפיים, ושלגנים יכולות להיות השפעות שונות בתלות בשאלה אילו גנים אחרים נמצאים בתהליך.
הוא תמך בחקר הגנום כמכלול ולא חקר כל גן בנפרד.
מחקרים עדכניים באבולוציה מולקולרית מראים שלמרות שהתמיינות אלופטרית (בשל בידוד גאוגרפי) היא ככל הנראה שכיחה בקרב קבוצות (בעיקר אלו בעלות יכולת ניידות גבוהה יותר) כמו ציפורים למשל, ישנם גם מקרים רבים של התמיינות סימפאטרית (ללא בידוד גאוגרפי וקשורה בדרך כלל בשימוש במשאבים שונים) בקרב חסרי חוליות (בעיקר חרקים).
גם כשחצה את גיל 100, המשיך מאייר לכתוב ספרים, וביום הולדתו ה-100 התראיין למגזין "סיינטיפיק אמריקן".
מאייר סיכם את תורת האבולוציה של צ'ארלס דרווין, וחילק אותה למספר עובדות מרכזיות והמסקנות שהוסקו מהן:
כל מין הוא פורה מספיק, כך שאם כל הצאצאים ישרדו עד לרבייה – האוכלוסייה תגדל (עובדה).
על אף תנודות תקופתיות, אוכלוסיות נשארות בקירוב באותו גודל (עובדה).
משאבים כגון מזון הם מוגבלים ונותרים יציבים יחסית לאורך זמן (עובדה).
מכאן נובע מאבק קיומי (הסקה).
פרטים באוכלוסייה שונים באופן משמעותי זה מזה (עובדה).
חלק ניכר מהשונות הוא תורשתי (עובדה).
פרטים הפחות מותאמים לסביבה נוטים פחות לשרוד ופחות להתרבות; פרטים המתאימים יותר לסביבה נוטים יותר לשרוד, להתרבות, ולהוריש את תכונותיהם התורשתיות לדורות הבאים – תהליך המהווה את עקרון הברירה הטבעית (עובדה).
תהליך זה, המתרחש בהדרגה, גורם לאוכלוסיות להשתנות ולהסתגל לסביבתן, ובסופו של דבר הצטברות השינויים עשויה להוביל להיווצרות מינים חדשים (הסקה).
מאייר שאל מה היו התרומות המשמעותיות ביותר של דרווין?
הוא השיב כי היו אלו שלושה דברים:
הצגת ראיות מקיפות לקיומה של אבולוציה.
וזאת בניגוד לדעה לפי מינים אינם משתנים, אין תהליך היווצרות או הכחדה של יצורים חיים אלה כל המינים היו בצורתם הנוכחית מאז ומתמיד.
הסבר תהליך האבולציה באמצעות הברירה הטבעית, זאת בניגוד לתאוריות מתחרות - כמו לאמרקיזם לדוגמה,
התייחסות למין כאל אוכלוסייה של פרטים שונים שיש ביניהם הבדלים במקום התייחסות לכל המין כאל מקשה אחת, דבר זה הוביל למושג שמאייר פיתח - חשיבה אוכלוסייתית
בהקשר לפרסום ספרו של דרווין מוצא המינים, זיהה מאייר מספר השלכות פילוסופיות של תורת האבולוציה:
עולם משתנה ומתפתח – לא עולם סטטי.
שלילת הרעיון שליקום יש תכלית קבועה.
ערעור ההצדקות לתפיסה אנתרופוצנטרית (מרכזיות האדם).
תהליכים חומריים מסבירים את הרושם של תכנון.
"חשיבה אוכלוסייתית" מחליפה את הגישה המהותנית.
1939 חבר באיגוד המלכותי האוסטרלי לחקר עופות (RAOU)
1969 המדליה הלאומית למדעים (National Medal of Science) של ארצות הברית
1986 מדליית סארטון (Sarton Medal) מטעם האגודה להיסטוריה של המדע
1998 פרס לואי מאייר (Lewis Thomas Prize) לכתיבה מדעית
1999 פרס קראפורד של האקדמיה השוודית למדעים במדעי החיים על פיתוח הקונספט של ביולוגיה אבולוציונית
יצוין כי למרות הישגיו הרבים, הוא לא קיבל פרס נובל, מכיוון שמחקר של ביולוגיה אבולוציונית איננו בתחום הפרס.
הוא עצמו ציין כי אפילו צ'ארלס דרווין, אם היה חי, לא היה מקבל פרס נובל.
פרס קראפורד, שאותו קיבל, מהווה תחליף לפרס נובל בביולוגיה.
ארנסט מאך היה פיזיקאי ופילוסוף אוסטרי-צ'כי.
עיקר השפעתו של מאך הייתה בגישתו האמפיריציסטית לתחום הפיזיקה ובהתנגדותו למרחב המוחלט ולתנועה המוחלטת העומדת ביסודה של המכניקה הניוטונית, הנהגתה כנתון ברור מאליו, עד כדי קביעתה כעובדה אפריורית על ידי עמנואל קאנט.
לרעיונות אלה הייתה השפעה עמוקה גם על אלברט איינשטיין בפועלו לניסוח מה שיהיה תורת היחסות כלומר מרחב שאינו מוחלט עוד.
על שמו של מאך קרויים מספר מאך, עקרון מאך וענף מאך.
מאך נולד ב-Chrlice (כיום בצ'כיה) וחונך בביתו עד גיל 14. הוא למד במשך תקופה קצרה בגימנסיה לפני שנרשם לאוניברסיטת וינה בהיותו בן 17 בלבד.
שם למד מתמטיקה, פיזיקה ופילוסופיה והשלים דוקטורט בפיזיקה ב-1860.
מחקריו המוקדמים עסקו באפקט דופלר, בייחוד בתחומי האופטיקה והאקוסטיקה.
ב-1864 התמנה לפרופסור למתמטיקה בגראץ, וב-1866 מונה גם לפרופסור לפיזיקה.
במהלך תקופה זו התעניין מאך גם בפיזיולוגיה של התפישה החושית, וזאת במסגרת התעניינותו בפילוסופיה של עמנואל קאנט, שקבע שהאדם מעצב את ניסיונו (התופעות הנצפות על ידו) באמצעות הסינתטי אפריורי (מעין חוקי בנייה) הגלום בתוכו.
ב-1867 התמנה מאך לראש הקתדרה לפיזיקה ניסויית באוניברסיטת קארל בפראג.
מאוחר יותר חזר מאך לאוניברסיטת וינה, שם התמנה לפרופסור לפילוסופיה אינדוקטיבית ב-1885. שנתיים לאחר מכן הוא לקה בשבץ וב-1901 פרש ממחקר פעיל כאשר מונה כחבר פרלמנט בפרלמנט האוסטרי.
על אף שפרש מהוראה ומחקר, המשיך מאך להרצות בפני הציבור הרחב.
מאך הלך לעולמו ב-19 בפברואר 1916 בהאאר (Haar) שבגרמניה.
מאך התמחה בעיקר באופטיקה וגלים ורוב לימודיו בתחום הפיזיקה הניסויית הוקדשו לחקר תופעות ההתאבכות, העקיפה, הקיטוב והשבירה של אור בתווכים שונים, תחת השפעת חיצוניות.
בעקבות מחקרים אלה החל מאך לחקור גם את נושא המהירות העל-קולית.
בשנת 1877 פרסם מאמר בנושא ובו תיאר בצורה נכונה מה יתרחש בזמן תנועה במהירות על-קולית של קליע.
בין השאר הסיק ואחר כך אישר ניסיונית את קיומו של גל הלם בצורת חרוט, שהקליע בראשו.
היחס בין מהירות התנועה של גוף למהירות הקול נקרא מספר מאך על שמו.
למספר זה תפקיד חשוב באווירודינמיקה ובהידרודינמיקה.
למאך הייתה תרומה חשובה גם לקוסמולוגיה הנקראת "עקרון מאך".
עקרון מאך קובע כי "האינרציה של כל מערכת היא התוצאה של האינטראקציה שלה עם שאר היקום.
במילים אחרות, כל חלקיק ביקום משפיע בסופו של דבר על כל חלקיק אחר."
לעיקרון זה הייתה השפעה חזקה מאוד על התפתחות תורת היחסות של איינשטיין, והוא שימש כנשקו העיקרי של מאך להתמודד עם טיעון הדלי של ניוטון בזכות תנועה מוחלטת.
מאך חקר קצת גם בנושאי התפישה החושית ומגבלותיה.
בתחום הוא ידוע בזכות האשליה האופטית הידועה כ"רצועת מאך" (Mach band).
עיקר תרומתו וחשיבותו של מאך הייתה הגותו בנושא הפילוסופיה של המדע ומהותה של הפיזיקה.
לפילוסופיה שפיתח הייתה השפעה רבה על המדע של המאה ה-19 ועל המדע של המאה ה-20.
בחושבו על יסודות המדע ועל מהות חוקי הטבע, תהה מאך מהי המשמעות של "חוק מדעי".
מאך הושפע מהפילוסופיה של עמנואל קאנט שקבעה שניתן לחוות תצפיות ולדבר עליהן רק מתוך העיניים (או ה"משקפיים" שדרכן) שצפו בהן, כלומר: אדם אינו יכול לדבר על המציאות כפי שהיא באופן נפרד מהאופן שהוא חווה אותה.
מאך טען שחוקים מדעיים הם הכללות של תצפיות ניסיוניות, ש"נוצרו על ידי בני האדם" למען הבנה מקיפה וכוללת של מגוון רב ומסובך של תוצאות ונתונים.
וכשכאלה, חוקי המדע עוסקים יותר בתודעה ההוגה אותם ופחות במציאות הקיימת בנפרד מהתודעה.
להלן מספר ציטוטים מכתביו של מאך בהם הוא מסביר נקודות בפילוסופיה שלו:
מאך כפר בקיומם של ישים תאורטיים בלתי נראים לעין כגון אטומים.
מאך התנגד לתורה האטומית שהציעו לודוויג בולצמן ואחרים, מאחר שראה באטומים פיקציה תאורטית שלא ניתן לצפות בה בניסוי.
לשיטתו, ניתן להאמין בקיומן של תופעות בלתי נראות רק כשהן מקיימות את "עקרון ההמשכיות הסיבתית".
לפי עיקרון זה, יש להאמין בישים תאורטיים או בתופעות תאורטיות רק כשהם המשך של תופעות שניתן להבחין בהן בעזרת החושים.
למשל, ניתן להאמין שאובייקטים מיקרוסקופים רוטטים באותן נסיבות שבהן רוטטים אובייקטים מקרוסקופיים, גם אם במקרה של האובייקטים המיקרוסקופים לא ניתן להבחין בויברציות באמצעות העין.
עיקרון זה זוכה לביקורת הן על ידי פילוסופים אמפיריציסטים והן על ידי פילוסופים ריאליסטים.
הפילוסופים האמפיריציסטים טוענים שעיקרון זה לא עקבי עם המחויבות האמפיריציסטית של מאך להאמין רק בידע שבא מהחושים, משום שבעיקרון אין כל דרך לדעת באמצעות החושים אם תופעות מיקרוסקופיות אכן זהות לתופעות מקרוסקופיות.
מנגד, פילוסופים ריאליסטים, המאמינים בקיומם של ישים תאורטיים כגון אטומים, טוענים שישים אלו מקיימים את עקרון ההמשכיות, או שלכל הפחות עיקרון זה עמום, משום שאובייקטים מיקרוסקופיים דומים לפחות בחלק מתכונותיהם לאובייקטים מקרוסקופיים.
הפילוסוף הישראלי זאב בכלר מבחין בין פילוסופיות אקטואליסטיות, המתמקדות במה שקיים בעולם עצמו בלבד, לבין פילוסופיות פוטנציאליסטיות, העוסקות בכל מה שיכול להתקיים בתודעה האנושית (חלוקה זו תואמת פחות או יותר את החלוקה המוכרת בין אמפיריציזם לרציונליזם).
בפרט, אצל בכלר הפוזיטיביזם הלוגי, שמאך היה ממבשריו, הוא פילוסופיה אקטואליסטית.
מאך הרבה להדגיש שחוקי המדע הן הכללות שבנתה האנושות והם בעצם אינם קיימים בטבע עצמו.
בטבע קיים רק המקרה הפרטי, כלומר: תנועתם של הגופים ותו לאו.
תוצאה פרטית אך חשובה של עיקרון זה היא, כפי שטען גם דייוויד יום כשדן בבעיית האינדוקציה, שסיבה ותוצאה אינן קיימות בטבע אלא הן הכללה או חוק הנמצא בתודעה האנושית בלבד.
לכן, חוקי המדע הם רק ביטוי לאופן שבו תודעת האדם מארגנת את העובדות ולא העובדות עצמן.
בנוסף, מאך מפריד בין מושגים תאורטיים למושגים תצפיתיים.
לשיטתו מושגים כמו מסה, אטום וכוח הם רק פיקציות תאורטיות שאין להן "שום ממשות מעבר למחשבה ובנפרד ממנה" (שם, 660).
הבחנה זו היא אבן יסוד של הפוזיטיביזם הלוגי.
בפרט, האדם רואה רק תנועה יחסית ולכן היא הדבר היחידי שקיים בטבע ואין משמעות לקיומה של תנועה מוחלטת.
מאך הוסיף מסקנה חריפה יותר להצהרה זאת: תנועה (יחסית) יכולה להיות נצפית (להיות נתפשת) רק ביחס לעצם ממשי וחומרי.
כלומר, לא ניתן עוד לבחור מערכות ייחוס מופשטות שאותן אנו מדמיינים על המרחב, אלא אם נעגן אותן (נבחר את ראשיתן) בעצם ממשי חומרי (כגון כוכב בשמיים או עץ ליד הכביש).
מאך המשיך והעז וקבע שהתנועה היחסית אינה נמדדת ביחס לעצם החומרי אלא גם נקבעת על ידו (במעין סיבתיות לוגית).
כלומר: אם נסיר את עצמי הייחוס, ייתכן שהגוף ינוע בצורה שונה מבחינתנו.
ביקורת על המכניקה הניוטונית וטיעון הדלי
מאך השתמש באונטולוגיה זו כדי לתקוף את המכניקה הניוטונית שהניחה "מרחב מוחלט" וכתוצאה מכך הוכיח ניוטון שהוא יכול לזהות תנועות מוחלטות.
לב ההוכחה של ניוטון לכך היה ניסוי מחשבתי הנקרא "טיעון הדלי" שבו דלי ובו מים מתחיל להסתובב וכתוצאה מהסיבוב מתקערים פני המים, ללא תלות בתנועה היחסית בינם לבין הדלי, אלא רק עקב העובדה שהדלי באמת מסתובב.
מאך תקף טיעון זה באמצעות המסקנה שהסיק לעיל, הדלי "באמת מסתובב" רק ביחס לעצם חומרי כלשהו, למשל: שאר כוכבי השמיים.
כעת, אמר מאך, ייתכן שהמים יתקערו אם נקבע את הדלי במקומו ונסובב סביבו את שאר כוכבי השמיים.
אך לפי האקטואליזם של מאך אין מקום במדע לטיעוני "אילו" כי הדבר האקטואלי היחיד הוא מה שקיים.
למאך הייתה השפעה ישירה על הפילוסופים של החוג הווינאי ועל אסכולת הפוזיטיביזם הלוגי.
רוב רעיונותיו הבסיסיים היו ניסוח מחדש, בצורה פשוטה ופופולרית, של הרעיונות העיקריים בתורת ההכרה של עמנואל קאנט ובהכרזה שהמציאות כהדבר כשלעצמו אינה נתונה לנו ישירות אלא רק תחושותינו - ולכן הם הדבר היחידי שאקטואלי מבחינתנו.
מאך ניסח זאת בצורה חריפה וטען כי
אלברט איינשטיין הושפע ישירות מהגותו וציין אותו כנביא שהקדים לחזות את תורת היחסות.
ארנסט לוביטש היה במאי קולנוע יהודי-אמריקאי יליד גרמניה.
סרטיו של לוביטש שנונים ומתוחכמים, ויש בהם מיניות מרומזת ועדינה.
בכולם יש את "מגע לוביטש" המפורסם – דרכו הלא-קונבנציונלית לעשיית סרט, שהתבססה על חוש ההומור הסרקסטי שלו ושאט-נפשו מן החיים.
לוביטש נולד בשנת 1892 למשפחה יהודית בברלין בירת הקיסרות הגרמנית.
הוא הפנה עורף לעסק החייטות של אביו לטובת התיאטרון, ובשנת 1911 שיחק בתיאטרון הגרמני של מקס ריינהרט.
עבודתו בסרטים החלה בשנת 1912 כשחקן.
בהדרגה עזב את המשחק לטובת בימוי, וב-1918 עשה ציון דרך כבמאי רציני עם הסרט האילם Die Augen der Mumie Ma (עיני המומיה), דרמה טרגית בכיכובה של פולה נגרי.
לאחר מכן עבד לסירוגין על קומדיות אסקפיסטיות ודרמות היסטוריות רחבות מידה; הוא נהנה מהצלחה בינלאומית בשני הז'אנרים.
המוניטין שלו כרב-אמן של עולם הראינוע הגיע לפסגה חדשה עם הוצאת סרטיו Madame Du Barry (מאדאם דו בארי) ו-Anna Boleyn (אן בולין).
לוביטש עזב את גרמניה לטובת הוליווד ב-1922 בעקבות הזמנת השחקנית האמריקאית מרי פיקפורד.
פיקפורד הביאה אותו לידי חתימת חוזה עם האחים וורנר, שם ייסד את המוניטין שלו בקומדיות מתוחכמות, בהן הסרטים המסוגננים והמהנים כגון The Marriage Circle (מעגל הנישואים, 1924), Lady Windermere's Fan (מניפתה של ליידי ווינדרמר, 1925) ו-So This Is Paris (אז זוהי פריס, 1926).
ב-1928, כאשר הגיעה בשורת השמע והסאונד לסרטי הוליווד, הצטרף לוביטש לאולפני סרטי פרמאונט.
בין הסרטים הראשונים היה סרט "פטריאוט" על פי ספר של אלפרד נוימן.
בסרטו המדבר הראשון, The Love Parade (מצעד האהבה, 1929), בכיכובם של ג'נט מקדונלד ומוריס שבלייה פסע לוביטש צעד גדול כיוצר קומדיות מוזיקליות (והיה שוב מועמד לאוסקר).
עם תחילת עידן הסאונד, הוא יצר דיאלוגים חריפים וסרקסטיים בצד מצבים קומיים זדוניים ומוזרים.
מצעד האהבה, Monte Carlo (מונטה קרלו 1930), ו-The Smiling Lieutenant (הסגן המחייך 1931) קיבלו דברי הלל מן המבקרים שהגדירום יצירות מופת של הז'אנר המוזיקלי החדש.
אך בין אם הייתה מוזיקה בסרטיו, כמו The Merry Widow (האלמנה העליזה, 1934), Trouble in Paradise (צרות בגן עדן, 1932, שרבים מחשיבים אותו לסרטו הטוב ביותר) ו- One Hour With You (שעה אחת איתך, 1932) ובין אם לא Design for Living משנת 1933, לוביטש עדיין המשיך להתמחות בקומדיה מתוחכמת.
הוא יצר רק סרט דרמטי אחד נוסף, סרטו האנטי מלחמתי The Man I Killed ב-1932.
ב-1935 היה למנהל ההפקה של האולפן, ומתוקף תפקידו הפיק בעצמו את סרטיו והשגיח על מלאכת הפקות סרטים של במאים אחרים.
ב-1936 הפיק את הסרט תשוקה עם גרי קופר ומרלן דיטריך.
ב-1938 הפיק וביים את אשתו השמינית של כחול הזקן בכיכובם של גרי קופר וקלודט קולבר.
ב-1939 עבר לוביטש לאולפני MGM, וביים את גרטה גרבו ב-"נינוצ'קה", קומדיה סאטירית מבריקה על משטרו של סטלין, בה צחקה השחקנית הידועה לראשונה על המסך.
לאחר מכן ביים את החנות מעבר לפינה (1940) עם ג'יימס סטיוארט ו.
אחרי כן ביים עצמאית ב-1941 את That Uncertain Feeling, והקומדיה הצינית האנטי נאצית To Be or Not to Be (להיות או לא להיות, 1942).
לוביטש עבר לעבוד עם אולפני פוקס המאה ה-20, אך בעיית לב הורידה את מינון עבודתו.
סרטו הגדול האחרון נחשב כ-Heaven Can Wait (השמיים יכולים לחכות 1943), קומדיה אלגנטית ואירונית.
במרץ 1947 זכה לוביטש בפרס אוסקר לשם כבוד על "25 שנות תרומתו לסרטי הקולנוע".
הוא מת מאוחר יותר באותה שנה בגיל 55 כתוצאה מהתקף לב, השישי במספר שחווה.
סרטו האחרון That Lady in Ermine הושלם על ידי הבמאי אוטו פרמינגר ויצא לאקרנים אחרי מותו ב-1948.
בהלווייתו אמר בילי ויילדר: "לא עוד לוביטש", והבמאי ויליאם ויילר ענה: "גרוע מכך.
ארנסט טידמן היה סופר ותסריטאי אמריקאי שנודע בשל דמויות הבלש השחור שמאפינות את ספריו ובשל דמות המפתח הקולנועית שיצר ג'ון שאפט.
טידמן זכה בפרס האוסקר לתסריט בשנת 1971 על הסרט "הקשר הצרפתי".
ארנסט אורלנדו לורנס (; 8 באוגוסט 1901 – 27 באוגוסט 1958) היה אחד הפיזיקאים האמריקאים הבולטים במהלך המאה ה-20. הוא נודע בזכות המצאת הציקלוטרון, מאיץ החלקיקים המעגלי הראשון, ובזכות השימוש בו בחקר הפיזיקה הגרעינית.
על כך זכה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1939.
לורנס היה מחלוצי גישת "המדע הגדול" של פרויקטים הדורשים משאבים רבים וצוותים גדולים ומגוונים, תחילה במעבדה שהקים (הנקראת היום על שמו - המעבדה הלאומית לורנס ברקלי) באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ואחר כך במסגרת פרויקט מנהטן, שבו היה לו תפקיד מרכזי, בפרט בתחום של העשרת האורניום.
לורנס נולד בעיירה קנטון שבדרום דקוטה, למשפחה ממוצא נורווגי.
בנעוריו גילה עניין בהרכבת מכשירי רדיו.
בגיל 16 החל לימודי רפואה בקולג' לותרני קטן בשם סנט אולף במינסוטה.
לאחר שנה עבר לאוניברסיטת דרום דקוטה, ובה אחד הפרופסורים שכנע אותו ללמוד פיזיקה, כשהבחין בהתעניינותו במכשירי רדיו.
הוא סיים את התואר הראשון ב־1922, והחל ללמוד אצל ו.
לורנס עבר בעקבות מנחהו לאוניברסיטת שיקגו, ולבסוף לאוניברסיטת ייל, שם השלים ב־1925 עבודת דוקטורט ניסויית שעסקה באפקט הפוטואלקטרי.
הוא נשאר בייל במסגרת פוסט-דוקטורט והפך למרצה מן החוץ ב־1927.
ב־1928 עבר לורנס לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי כמרצה מן המניין, ושנתיים לאחר מכן הפך לפרופסור הצעיר ביותר בתולדות האוניברסיטה.
באותה תקופה הצטרף לסגל האוניברסיטה גם הפיזיקאי התאורטי רוברט אופנהיימר.
השניים התיידדו, ובהמשך אף שיתפו פעולה במחקריהם.
הן בייל והן בברקלי ערך לורנס ניסויים בתחומים פיזיקליים שונים, כמו מדידת אנרגיית היינון של כספית, מדידת פרקי זמן בסדר גודל של ננו-שנייה (מיליארדית השנייה) ושימוש במדידות אלו לצורך חקירת השלבים הראשונים של התפרקות חשמלית.
כן מצא לורנס שיטות חדשות למדידת היחס e/m בין מטען האלקטרון למסתו.
לורנס הרבה לשהות באוניברסיטאות במזרח ארצות הברית.
באחד מביקורים אלה פגש את מרי (מולי) בלאמר, בתו של פרופסור לרפואה בייל.
הם נישאו ב־1932, ונולדו להם 6 ילדים.
לורנס התפרסם בעקבות המצאת הציקלוטרון, שהיה מאיץ החלקיקים המעגלי הראשון, והיווה פריצת דרך משמעותית בתחום.
הציקלוטרון הפך למאיץ החלקיקים החשוב ביותר באמצע המאה העשרים, ומחקרים רבים נעשו בעזרתו.
מאיצי החלקיקים שהופיעו אחר כך ומשמשים את המדענים גם כיום, מבוססים על המצאתו.
עידן הפיזיקה הגרעינית החל ב־1919, כאשר ארנסט רתרפורד הפציץ אטומי חנקן בחלקיקי אלפא שנוצרו בהתפרקות רדיואקטיבית טבעית, וכתוצאה מכך חלק מאטומי החנקן הפכו לאטומי חמצן.
אולם במהלך שנות ה-20 לא חלה התפתחות בתחום, משום שהאנרגיה של חלקיקי האלפא הייתה מוגבלת, ולכן בשנת 1927 קרא רתרפורד לבניית מכשירים שיוכלו להאיץ חלקיקים טעונים למהירות מספיק גבוהה כך שהאנרגיה שלהם תגיע לערך הנדרש - מאות אלפי ואפילו מיליוני אלקטרון וולט.
באותה תקופה לא ניתן היה ליצור מתח גבוה מספיק הדרוש להאצת חלקיקי האלפא לאנרגיות כאלה, ולכן הועלו רעיונות להאיץ חלקיקים על ידי שימוש חוזר באותו מתח כמה פעמים, כלומר האצה בשלבים.
ב־1929 נתקל לורנס במאמר מדעי בכתב עת בגרמנית שהציע דרך לבצע זאת.
לורנס, שלא שלט היטב בגרמנית, לא קרא את המאמר עצמו לעומק, אולם הבין את הרעיון העיקרי מתוך השרטוטים שהיו מצורפים אליו: חלקיקים טעונים נמשכים לתוך אלקטרודה צינורית בעזרת מתח חשמלי ונדחים ממנה החוצה, לאחר שעברו את אמצע הצינור, בעזרת היפוך המתח בצורה מתוזמנת.
שימוש בכמה אלקטרודות כאלה בטור גורם להאצה נוספת בעזרת אותו מתח.
אולם כל תוספת לאנרגיה של ההאצה דורשת הוספה של עוד ועוד אלקטרודות צינוריות (שגם צריכות להיות ארוכות יותר), מה שגרם למכשיר להיות לא מעשי עבור אנרגיות גבוהות.
שיטה זו נתנה השראה ללורנס למצוא דרך להשתמש שוב ושוב באותו מתח על מנת להאיץ את החלקיקים, וכך לקבל בכל מעבר של החלקיק תוספת אנרגיה, עד קבלת האנרגיה הדרושה.
הוא הבין שניתן להשתמש בשדה מגנטי על מנת להחזיר את החלקיקים לאזור ההאצה לאחר כל פעם שיצאו ממנו, וכך להשתמש פעמים רבות באותו הפרש מתחים.
לורנס חשב על מכשיר שיכיל שני אזורים שבהם יש שדה מגנטי אחיד, וביניהם אזור קטן ובו שדה חשמלי מתחלף הניצב לשדה המגנטי.
החלקיקים יואצו באזור השדה החשמלי עד שיגיעו לאזור השדה המגנטי, שם הם יסתובבו בחצי מעגל בלי לשנות את מהירותם, ויחזרו לאזור השדה החשמלי על מנת לקבל האצה נוספת.
חלקיק טעון שנמצא בשדה מגנטי אחיד הניצב לכיוון תנועתו, מסתובב במעגל.
רדיוס המעגל עולה ביחס ישר למהירות החלקיק, ולכן התדירות ומשך זמן הסיבוב אינם תלויים במהירות.
הם תלויים רק במטען החלקיק, במסה שלו, ובעוצמת השדה המגנטי, שאינם משתנים.
לורנס הבין שמכיוון שזמן התנועה הוא קבוע באזור השדה המגנטי, אפשר לשים באזור החשמלי מתח חילופין בתדירות שמתאימה לתדירות הסיבוב של החלקיקים בשדה המגנטי, ואז המתח יאיץ תמיד את החלקיקים שיעברו בו.
לאחר כל מעבר כזה גדל רדיוס התנועה של החלקיקים בשדה המגנטי, עד שהם מגיעים לאנרגיה מסוימת, ואז הם יוצאים מהמכשיר בצורת קרן של חלקיקים.
לורנס, בעזרת הסטודנטים שלו ובראשם סטנלי ליווינגסטון, החל ב־1930 בבניית המודל הראשון של הציקלוטרון, בקוטר של 4.5 אינץ' (כ־11 ס"מ).
המודל הופעל לראשונה בהצלחה ב־2 בינואר 1931. בעזרת הפרש מתחים של 1,800 וולט, הצליח לורנס להאיץ חלקיקים טעונים למהירויות שבהן האנרגיה הקינטית שלהם הייתה 80,000 אלקטרון וולט (שקול להאצה חד-פעמית של אותו חלקיק בעזרת הפרש מתחים של 80,000 וולט).
ב־1934 רשם לורנס פטנט על הציקלוטרון.
אחרי שהפעלת המודל הראשון של הציקלוטרון הצליחה, החל לורנס לבנות ציקלוטרונים גדולים יותר, שהאיצו חלקיקים לאנרגיות גבוהות יותר.
ב־1932 בנה ציקלוטרון בקוטר 27 אינץ' (כ־70 ס"מ), שהאיץ חלקיקים לאנרגיות של מיליוני אלקטרון וולט, ובהמשך העשור נבנו ציקלוטרונים בעלי קוטר של עד 60 אינץ' (כמטר וחצי), שהאיצו לאנרגיות של עשרות מיליוני אלקטרון וולט.
הציקלוטרון הפך את לורנס לאישיות מפורסמת ומוערכת הן בעולם המדעי והן מחוצה לו.
בפברואר 1936 נשיא אוניברסיטת קליפורניה, רוברט גורדון ספול, הציע ללורנס ואופנהיימר להקים את מעבדת הקרינה שהפכה בהמשך למחלקה רשמית של אוניברסיטת קליפורניה כשהאוניברסיטה הסכימה להעמיד 20,000 דולר לשנה לפעילות המחקר שלה.
לורנס השתמש במודל עסקי פשוט: "הוא אייש את המעבדה שלו עם סטודנטים לתארים מתקדמים ובפקולטה זוטרת של המחלקה לפיזיקה, עם דוקטורנטים טריים שמוכנים לעבוד בשביל כל דבר, ועם בעלי מלגות ואורחים עשירים"
ב־1937 הופיעה עליו כתבת שער בטיים מגזין.
ב־1939 הוענק ללורנס פרס נובל לפיזיקה עבור עבודתו על הציקלוטרון ויישומיו.
טקס קבלת הפרס נערך בקליפורניה עקב המלחמה, ולורנס קיבל את המדליה שלו מהקונסול הכללי של שוודיה בסן פרנסיסקו.
בעוד שהמודל הראשון של הציקלוטרון נבנה מחלקי מתכת, חוטי תיל ושעוות חותם לבידוד בעלות כוללת של כ־25 דולר, בניית הדגמים המתקדמים יותר הצריכה הגדלה משמעותית הן במשאבים, הן בכוח האדם והן בגודל הפיזי של המקום שנועד להכיל את המגנטים הגדולים שנדרשו.
באוגוסט 1931 הקצתה האוניברסיטה בניין ללורנס, ובו הוקמה מעבדת הקרינה שבראשה עמד עד מותו.
בהמשך היא נקראה על שמו והפכה ל"מעבדה הלאומית לורנס ברקלי".
לורנס עסק לא רק בצד המדעי של בניית המכשירים ועריכת הניסויים בהם, אלא גם בגיוס מימון ותרומות, ובגיוס כוח אדם, כל זאת בימי השיא של השפל הגדול - דבר שפיתח את כישורי האדמיניסטרציה והשתדלנות שלו.
בשנות ה-30 כלל צוות מעבדת הקרינה עשרות אנשים, מתחומים שונים: פיזיקאים, כימאים, מהנדסים ואפילו אנשי רפואה וביולוגיה.
היא הייתה אחת הדוגמאות הראשונות ל"מדע גדול", שבו העבודה לא נעשתה על ידי מדען יחיד, אלא בצוותים גדולים של מדענים מתחומים שונים, ובהשקעה של משאבים רבים.
אנשי המעבדה של לורנס השתמשו בציקלוטרונים להפצצת אטומים בחלקיקים אנרגטיים.
בעזרת הגלאים שמדדו את החלקיקים המתפזרים מהחומר המופצץ, הם למדו על התכונות הבסיסיות של גרעין האטום, החלקיקים שמרכיבים אותו והאינטראקציות הגרעיניות.
בדגימות המופצצות נוצרו איזוטופים רדיואקטיביים מלאכותיים, ואף יסודות מלאכותיים שלראשונה הייתה אפשרות לחקור אותם ואת תכונותיהם באופן ניסויי.
בהשפעת אחיו הרופא, שאתו הוא שיתף פעולה במחקריו, ועל מנת לגייס תורמים, הקדיש לורנס תשומת לב רבה לייצור רדיואיזוטופים בעלי שימוש רפואי הן לצורך רדיותרפיה והן כסמנים (tracers).
ההתעסקות של לורנס בשיפור מתמיד של הציקלוטרון באה לעיתים על חשבון העבודה המדעית עצמה.
לורנס וצוותו החמיצו מספר תגליות שהיו יכולים לחשוף בניסויים שאותם ערכו, פשוט מפני שלא חשבו לבצע את המדידות המתאימות.
כך למשל הפיזיקאים הצרפתיים אירֶן ופרדריק ז'וליו-קירי הקדימו אותם בגילוי הרדיואקטיביות המלאכותית, משום שאנשי המעבדה של לורנס בדקו את הקרינה הנפלטת מהמטרות אותן הפציצו בחלקיקים אנרגטיים רק בזמן הפגיעה, אך לא אחריה.
הטעות המביכה ביותר של לורנס הייתה טענתו שדאוטריום (חומר בו הרבה להשתמש כ"קליע" שהואץ בציקלוטרון ופגע במטרות העשויות מאטומים כבדים יותר) מתפרק כאשר הוא פוגע בגרעין אחר.
הטענה עוררה הדים רבים בשל השלכותיה מרחיקות הלכת על הפיזיקה הגרעינית, אך לבסוף התבררה כטעות שנבעה מזיהום במכשור הניסוי.
לורנס הרבה לחלוק עם מדענים נוספים את המידע שהצוות שלו גילה.
מדענים רבים התארחו במעבדתו על מנת ללמוד על הציקלוטרון ואחר כך לבנות ציקלוטרונים באוניברסיטאות אחרות בארצות הברית וברחבי העולם.
אחד משיתופי הפעולה המוצלחים של לורנס הוביל לגילויו של יסוד חדש.
באמצעות הציקלוטרון, הפציץ לורנס בשנת 1936 דוגמה של מוליבדן בדאוטריום, ואת התוצר הוא מסר לפיזיקאי אמיליו סגרה, שביקר בקליפורניה באותה עת.
לאחר ששב למעבדתו באוניברסיטת פלרמו שבאיטליה, בחן סגרה את הדוגמה וגילה את היסוד המלאכותי הראשון - טכנציום.
לורנס היה אחת הדמויות המרכזיות בפרויקט פיתוח הפצצה הגרעינית האמריקאית במהלך מלחמת העולם השנייה ("פרויקט מנהטן").
בשנת 1939, לאחר שהתפרסם כי אוטו האן גרם לביקוע גרעיני של גרעיני אורניום על ידי פגיעה של נייטרונים, החל לורנס לעסוק במחקר בתחום.
אולם בארצות הברית התנהל בעצלתיים הפרויקט של פיתוח פצצה שתשתמש בעקרון הביקוע, והוא התעורר בשל החשש שגרמניה הנאצית מפתחת פצצה גרעינית, ובעקבות התקדמות המחקר בנושא של מדעני הגרעין בבריטניה.
הבריטים הסיקו שאורניום 235 יכול לשמש לפיצוץ גרעיני ושהמסה הקריטית שלו היא בסדר גודל של קילוגרמים אחדים, ולא של טונות כפי שחשבו קודם.
מספר מדענים בריטים ואמריקאים, בראשות לורנס וארתור קומפטון, ניסו להאיץ את תהליך פיתוח הפצצה.
ניסיונותיהם החלו להתממש כאשר האחריות לנושא עברה לידיו של וניבר בוש, ראש "הוועדה הלאומית למחקר ביטחוני".
תרומתו המדעית העיקרית של לורנס הייתה בתחום העשרת האורניום.
לורנס היה אחראי לפיתוח שיטת ההפרדה האלקטרומגנטית, שמתבססת על התלות במסה שיש למסלול התנועה של חלקיק טעון בתוך שדה מגנטי.
ככל שהמסה גדולה יותר, כך גם רדיוס המסלול המעגלי של החלקיק יהיה גדול יותר.
כך אפשר להפריד (לפחות חלקית) בין האיזוטופים השונים של האורניום, ולקבל חומר עשיר יותר באיזוטופ אורניום 235 שמשתתף בתגובת השרשרת הגרעינית, לעומת האיזוטופ אורניום-238 שמפריע לה.
הגם שלא הגה את השיטה, הניסיון הרב של לורנס בשימוש במגנטים גדולים הפך אותו לאיש המתאים ביותר לעמוד בראש פרויקט היישום שלה.
בעזרת המגנטים של הציקלוטרונים הוא פיתח במעבדה בברקלי את הקלוטרון (Calutron - על שם אוניברסיטת קליפורניה), ואחר כך פיקח על בניית הקלוטרונים במפעל הגדול להעשרת האורניום באוק רידג' שבטנסי, ועל תיקון התקלות הרבות שהתגלו בהם.
תקלות אלו נבעו מתהליך הבנייה המזורז של הקלוטרונים.
אף על פי ששיטה זו לא הייתה היחידה שבה השתמשו באוק רידג' להעשרת האורניום, היא הייתה הראשונה שפעלה בהצלחה, והייתה השיטה העיקרית בהעשרת האורניום של "ילד קטן", הפצצה שהוטלה על הירושימה.
לאחר המלחמה הצליחו להתגבר על הבעיות שהיו לשיטות ההעשרה האחרות, ושיטה זו נזנחה, אולם השימוש בה היה חיוני לעמידה בלוח הזמנים התובעני של פרויקט מנהטן.
גם במסלול השני לייצור חומר בקיע לפצצה הייתה ללורנס יד - ייצור הפלוטוניום.
הדרך לייצר אותו מאורניום התגלתה במעבדה שלו בברקלי על ידי אדווין מקמילן, גלן סיבורג ושותפיהם למחקר.
מעבדת הקרינה בברקלי הפכה לאחד ממרכזי המחקר החשובים במהלך המלחמה, והדבר השפיע על אופייה: ממעבדה בה היו עשרות אנשי צוות, היא גדלה למעבדה בת למעלה מ־1,000 איש.
היא גם הפכה ממוסד מדעי טהור, למוסד שכפוף לכללים צבאיים ולסיווג ביטחוני.
גם לורנס נאלץ להגביל את מנהגו לחלוק מידע עם מדענים עמיתים, אם כי לא תמיד עמד בכך.
מעבר לתרומה הספציפית שלו בתחום העשרת האורניום, לורנס לקח חלק חשוב בניהול הכללי של פרויקט בניית הפצצה.
כשהאחריות על הפרויקט עברה לצבא, והוא הפך ל"פרויקט מנהטן", תמך לורנס בהקמת מעבדה מיוחדת שתרכז את פיתוח הפצצה עצמה, מעבדה שהוקמה לבסוף בלוס אלמוס.
לורנס הציע שבראש המעבדה יעמוד איש המעבדה שלו בברקלי, אדווין מקמילן.
אך ההחלטה הייתה בידי ראש הפרויקט, הגנרל לסלי גרובס.
גרובס רצה בתחילה שלורנס עצמו יעמוד בראש המעבדה, אך הוא היה נחוץ גם בפרויקט העשרת האורניום, ולבסוף בחר גרובס ברוברט אופנהיימר.
על אף שאופנהיימר היה ידידו, זעם לורנס על ההחלטה.
הוא לא האמין שאופנהיימר, התאורטיקאי, יוכל לעמוד בראש מעבדה כזו, וגם לא בטח בו בשל עמדותיו השמאלניות.
לורנס, רוברט אופנהיימר, ארתור קומפטון ואנריקו פרמי היו חברים בצוות שהתבקש להמליץ כיצד להשתמש בפצצות הגרעיניות, לאחר שהושלם פיתוחן.
בתחילה תמך לורנס ברעיון לבצע הדגמה של פעולת הפצצה בפני נציגים של יפן על מנת לשכנע אותם להיכנע, אולם לבסוף הוא השתכנע להצטרף לדעת שאר חברי הוועדה, שהמליצו ב־16 ביוני 1945 על "שימוש צבאי מיידי" בפצצה.
חודש אחר כך נכח לורנס בניסוי טריניטי שנערך בניו מקסיקו, ובו פוצצה לראשונה פצצה גרעינית.
לאחר תום מלחמת העולם, ועם תחילת המלחמה הקרה, המשיך לורנס לשמור על קשרים טובים עם הממסד הביטחוני האמריקאי, כולל הצבא, הוועדה לאנרגיה אטומית (AEC) שהוקמה ב־1946, וחברי קונגרס שעסקו בנושא.
בזכות כך הוא השיג תמיכה ממשלתית לפרויקטים החדשים של המעבדה, בהם ציקלוטרון בקוטר של 185 אינץ' (470 ס"מ), סינכרוטרון, ומאיץ קווי.
בעזרת מאיצים אלה הצליחו מדעני המעבדה ליצור בפעם הראשונה באופן מלאכותי מזונים, ולצפות בפעם הראשונה באנטי-פרוטון.
לורנס פעל לא רק למען הפרויקטים של המעבדה שלו, אלא ניצל את המוניטין והקשרים שלו לטובת פרויקטים ביטחוניים-טכנולוגיים אחרים.
כך דחף למען פיתוח של מנועים גרעיניים לצוללות ופיתוח של נשק רדיולוגי.
הוא לא נהג לפעול באופן פומבי, אלא מאחורי הקלעים, דבר שהתאים יותר לאופיו.
כמו רוב מדעני הגרעין, התנגד לורנס בתחילה לרעיון של אדוארד טלר לפיתוח פצצת המימן.
אולם אחרי שהסובייטים ערכו את הניסוי הגרעיני הראשון שלהם ב־1949 שינה לורנס את דעתו, והפך לתומך נלהב של פיתוח הפצצה.
תרומתו המדעית של לורנס לפרויקט זה אמורה הייתה להיות בניית מאיצי חלקיקים גדולים שיפיקו נייטרונים בעלי אנרגיה גבוהה.
נייטרונים אלו נדרשים לייצור הטריטיום המשמש בפצצת המימן, וכן לייצור פלוטוניום המשמש בפצצת ביקוע גרעיני.
המיקום שנבחר למאיץ הראשון היה בסיס חיל אוויר בליברמור, כ־50 קילומטר ממזרח לסן פרנסיסקו.
התוכנית בוטלה זמן קצר אחרי הפעלת המאיץ, אולם בעידודו של טלר הפך האתר בליברמור למעבדת המחקר הביטחונית השנייה בחשיבותה (אחרי מעבדת לוס אלמוס).
מעבדה זו הייתה בתקופתו של לורנס מסונפת למעבדת הקרינה שלו בברקלי, ואילו היום היא עצמאית לחלוטין וקרויה המעבדה הלאומית לורנס ליברמור.
הגישה הניצית ההולכת וגוברת של לורנס הובילה לקרע ביחסיו עם רוברט אופנהיימר, ששיאו היה נכונותו של לורנס להעיד נגד אופנהיימר בשימוע שנערך לו ב־1954 על הסרת הסיווג הביטחוני שלו.
בסופו של דבר, בגלל אשפוזו של לורנס, הוא לא העיד באופן רשמי בפני הוועדה, אבל דיבר עם צוות התביעה וטען באוזניהם כי אסור לאפשר לאופנהיימר "איזשהו קשר לקביעת מדיניות".
בעקבות הניסויים הגרעיניים שנערכו באטול ביקיני ב־1954 במהלך "מבצע קאסל" , וגרמו לפיזור נשורת גרעינית בטווח שהיה גדול מהמצופה ושכלל גם אזורים מיושבים, החלה לעלות דרישה ציבורית להפסקת הניסויים הגרעיניים.
לורנס התנגד לדרישה, והציע במקום זאת לפתח פצצות "נקיות", שיגרמו לפיזור של פחות נשורת.
ב־1958 נענה לבקשתו של הנשיא אייזנהאואר להצטרף למשלחת האמריקנית לשיחות שנערכו בז'נבה בשווייץ בנושא של הפסקת הניסויים הגרעיניים.
במהלך הדיונים, חלה החמרה במחלת הקוליטיס הכיבית שממנה סבל באופן כרוני.
הוא חזר לארצות הברית ונותח בבית חולים בפאלו אלטו.
לורנס לא שב להכרתו לאחר הניתוח, ונפטר כחודש לאחר מכן, ב־27 באוגוסט 1958. עשרים ושלושה ימים בלבד לאחר מותו, החליטה אוניברסיטת קליפורניה לקרוא על שמו את המעבדות בברקלי ובליברמור.
היסוד הכימי מספר 103 שנתגלה ב־1961 במעבדת לורנס בברקלי נקרא "לורנציום" על שמו.
ארנסט יונגר (גרמנית: Ernst Jünger; 29 במרץ 1895 – 17 בפברואר 1998) היה סופר ופילוסוף גרמני.
יונגר נולד בהיידלברג וגדל בהנובר, בנעוריו היה חבר בתנועת הנוער הוואנדרפוגל.
במלחמת העולם הראשונה שירת כמתנדב בחזית המערב, נלחם בקרב על הסום, נפצע וזכה בעיטורים רבים בהם העיטור הרם ביותר פור לה מריט.
את חוויותיו במהלך המלחמה תיאר בסדרת מסות וספרים שכתב במהלך שנות העשרים בהם "בסופת הפלדה" (1920), ו"המלחמה בחזית הפנימית" (1922).
עם פרישתו מהצבא בשנת 1923 החל ללמוד זואולוגיה ופילוסופיה, אך פרש בטרם סיים את לימודיו.
יונגר היה חבר במספר קבוצות לאומניות בתקופת רפובליקת ויימאר והיה בקשר עם מנהיגים נאצים כיוזף גבלס ואוטו שטראסר.
יחד עם זאת, סירב להצטרף למפלגה הנאצית ולהיות חבר ברייכסטאג מטעמה.
ב-1932 ראה אור ספרו של יונגר "העובד" הפורש את משנתו הפוליטית באותה עת.
לפיה הוא תפס את החברה כמערכת של גיוס וייחס תפקיד מכריע לטכנולוגיה כמאפשרת את גיוסה המוחלט של החברה למלחמה.
החיבור בין הגוף למכונה יוביל לגאולה פיזית ורוחנית של האדם.
את המלחמה קישר לאסתטיקה וליופי.
בטכנולוגיה אף טמון מרכיב משמעותי בגיוסו הפוליטי של ההמון, רעיון שהשפיע ויושם על ידי הנאצים.
ב-1933 סירב יונגר להצטרף לאגודת הסופרים הגרמנית שטוהרה בידי הנאצים.
על פי יומנו שפורסם לאחר מלחמת העולם השנייה, יונגר התנגד לנאציזם וחש כלפיו בוז עמוק, יותר בגלל התנגדות האינטלקטואל לוולגרי מאשר מתוקף התנגדות אידאולוגית.
ביומנו הוא מספר על הבושה שאחזו בו למראה יהודים עם טלאי צהוב.
ב-1940 הוצב יונגר כקצין במפקדת הוורמכט בפריז.
בעת היותו בפריז יצר קשרים עם משכילים צרפתים כמו פבלו פיקאסו וז'אן קוקטו.
לאחר ניסיון ההתנקשות הכושל בהיטלר ב-20 ביולי 1944 שוחרר מהצבא, על אף שככל הנראה לא היה מעורב בו.
בראשית 1944 נעצר בנו על פעילותו האנטי נאצית.
עד לשנת 1949 נאסר פרסומם של כתביו של יונגר.
לאחר מלחמת העולם השנייה היו שלמדו זכות על יונגר וטענו שספרו "צורי שיש" מהווה אליגוריה המבקרת את השלטון הנאצי.
אחרים הזכירו שהספר זכה לתשבחות בביטאון דאס רייך של יוזף גבלס, וראו ביונגר דוגמה לסופר גרמני אנטישמי.
זכה בפרסים רבים והחשוב שבהם בשנת 1982 פרס גתה לספרות, שהוענק לו לאחר ויכוחים מרים בין חברי הוועדה הבוחרת עקב קשריו בעבר עם הנאצים, וכן בשל הגותו ועברו הלאומני.
יונגר הוא מן המחברים והוגי הדעות הרבגוניים ביותר.
הוא כתב מסות, מניפסטים פוליטיים, יומנים, ספרי פילוסופיה וסיפורת.
ארנסט ישראל יפת (8 במאי 1921 – 22 במאי 1997) היה מנכ"ל בנק לאומי לישראל בשנים 1970–1977, ויושב ראש מועצת המנהלים של הבנק בשנים 1977–1986. מראשי האחראים למשבר מניות הבנקים והורשע בשורה של עבירות הקשורות בכך.
בפסק הדין שהרשיע אותו נאמר כי "נחשב בעיני הרשויות וגורמים מרכזיים בכלכלה הישראלית ובבנקאות הבינלאומית כמומחה מהמעלה הראשונה, כבעל קשרים ענפים וחשובים ביותר לכלכלת המדינה וכמי שעשה רבות לגיוס הון ומטבע חוץ למדינת ישראל."
בתקופתו הפכה הבורסה לניירות ערך בתל אביב לגורם משמעותי בשוק ההון ופעילות משקי הבית בבורסה גברה.
משבר מניות הבנקים הביא את הפעילות האינטנסיבית לקצה.
בשנת 1986 סיים יפת את פעילותו בבנק.
כעבור שנה, עם פרסום תנאי השכר והפרישה שלו, הפסיק יפת את שאר פעילותו הבנקאית ועבר להתגורר בחו"ל.
יפת נולד בגרמניה ב-1921 ליעקב יפת, בן למשפחת בנקאים ובעליו של בנק יפת, ולאילזה בת למשפחת הבנקאים פויכטוונגר.
כשהיה בגיל 12 עלתה המשפחה לישראל מגרמניה, והאב יסד בירושלים ובחיפה את בנק יפת ושות' בשותפות עם אלפרד פויכטוונגר ורוברט לוי.
ארנסט יפת למד בגימנסיה העברית ברחביה, ירושלים, אך לא סיים את לימודיו שם והחל לעבוד בבנק שיסד אביו כשוליה, עד שהאב נפטר.
ב-1941 התגייס לצבא הבריטי שירת חמש שנים בחיל המודדים והגיע לדרגת סמל.
ב-1946 השתחרר וניהל את הסניף הירושלמי של בנק יפת ולאחר מכן את הסניף החיפאי.
בעקבות חילוקי דעות עם פויכטוונגר, שהיה עתה השותף הבכיר בבנק, על רקע התנגדותו של יפת למיזוג הבנק עם בנק אגוד לישראל, פוטר יפת מהבנק.
בשנים 1952–1963 עבד בבנק אגוד לישראל, והגיע לדרגת מנכ"ל משותף.
ב-1961 עברה השליטה בבנק אגוד לידי בנק לאומי ובשנת 1963 עבר יפת לבנק לאומי בתפקיד המשנה למנכ"ל.
בשנת 1965 היה למנכ"ל משותף לצדם של ד"ר ארנסט להמן והיינריך גרינבאום.
בשנת 1970 התמנה למנכ"ל הבנק.
בשנת 1977 נבחר על ידי בעלי המניות ליושב ראש מועצת המנהלים של הבנק, במקביל להיותו מנכ"ל ראשי של הבנק.
עד לכניסת יפת להנהלת הבנק, הייתה לבנק לאומי פעילות בנקאית מצומצמת בחו"ל: בנק בשווייץ, בנק בלונדון ושלוחה בניו יורק.
נציגויות היו לו בגרמניה, שעסקה בשילומים, ובדרום אמריקה, שיצרה קשר בין יהודים בעלי הון לבין הבנק.
יפת הגביר את הקשרים עם ראשי המערכת הבנקאית בחו"ל.
בכך איפשר לפתח את פעילות הסחר הבינלאומית של ישראל ואת פעילות הבנק בחו"ל.
בין השאר, מילא תפקיד מרכזי בהשגת אשראי למדינת ישראל מגופים שהוקירו את בנק לאומי.
גולת הכותרת של פעילותו הבינלאומית הייתה רכישת עשרות סניפי בנק בניו יורק וצירופם לבנק לאומי ניו יורק.
כמו כן בתקופתו התבסס הבנק בלונדון והיו לו סניפים אחדים, ובנק חדש נוסד בפריז.
פעילות הבנקים לא התרכזה בלקוחות יהודים.
יפת ניסה לפתח מערכת בנקאות המבוססת על לקוחות מקומיים.
בבנקים שנוסדו בחו"ל לא היה לבנק אותו מעמד כמו בישראל.
הוא לא היה יכול להחליט לתת אשראי רק ללקוחות נבחרים, כמו שנהג בישראל.
בחו"ל הלקוחות הנבחרים היו של הבנקים המקומיים.
התוצאה הייתה, שבמקרים רבים, רשת הבנקים של לאומי בחו"ל נתנו מתן אשראי ללקוחות פחות טובים ובענפים בעלי סיכון גבוה מהממוצע.
כך נקלעו לקשיים הבנקים בצרפת ובארצות הברית.
יפת היה הממונה על תחום האשראי בהנהלת הבנק.
בתקופה בה הדוחות הכספיים של החברה היו בעלי ערכים היסטוריים ולא שיקפו את הונן של החברות, נאלצו הבנקים לסמוך על המומחיות והידע של הבנקאים בשיקולים למתן אשראי ולהעניק אשראי על בסיס הכרת תפקודם של בכירי החברה הלווה בעבר.
יפת קבע את היקף האשראי שרצוי לתת ללקוחות, מבחינת הבנק.
הוא נהג לגלות עניין במצבם של לקוחותיו ולהיפגש איתם באופן אישי.
לאחר משבר מניות הבנקים בשנת 1983, התברר לציבור שבנק לאומי לישראל, כמו שאר הבנקים הגדולים, הונחה בפעולותיו על ידי המנכ"ל בלבד.
מועצת המנהלים, הנבחרת על ידי בעלי המניות ועל ידי ה"גוברנורים", אשר מונו מטעם בעלי השליטה בבנק אוצר התיישבות היהודים, לא מילאו את תפקידם.
בפועל ההחלטות שקבלו על מדיניות הפעולה של הבנק היו בהתאם להמלצות מנכ"ל הבנק, אשר נחשב בעיניהם למומחה בבנקאות המודרנית.
חברי הדירקטוריון של האוצר ושל הבנק היו בדרך כלל בעלי תפקידים במוסדות הסתדרות הציונית העולמית והיכרותם עם מערכות הבנקאות המודרנית של המאה ה-20 הייתה מועטה.
הנהלת הבנק דאז, בראשותו של יפת, נהגה לווסת את המסחר במניות הבנק.
ויסות המניות גרם לכך שמחירן יעלה בהדרגה והציבור יתייחס למניות כהשקעה בטוחה.
מגמת העלייה במחירי המניות עודדה את הציבור לקנות את המניות בשוק.
כמקובל בשוק בכלל ובשוק המניות בפרט, כאשר השוק למוצר הקיים (השוק המשני) חזק אפשר למכור ניירות ערך חדשים בשוק הנפקות חדשות.
התוצאה הייתה שהבנקים הצליחו בשנים אלה לגייס הון עצמי מהציבור בסכומים ניכרים.
ההון העצמי המוגדל נתן לבנקים מנוף פיננסי.
גיוס המשאבים הכספיים איפשר לבנקים להרחיב את עסקיהם.
התוצאה הייתה פריחה בבנקאות: יותר סניפים ויותר רווחים.
מגמה זו באה לקיצה בסוף שנת 1983. עקב תנועת מכירות חריגה במיוחד של המניות בכלל ומניות הבנקים בפרט, לא עלה בידי הבנקים לייצב את מחירי המניות.
תחילה הבנקים פנו לבנק ישראל לקבלת אשראי למימון רכישת המניות מהציבור.
כאשר נבצר מבנק ישראל לסייע התערבה ממשלת ישראל.
תחילה הופסק המסחר במניות הבנקים ורק לאחר שנקבע הסדר מניות הבנקים חודש בבורסה המסחר במניות.
בעקבות ההסדר, הובטח אינטרס בעלי המניות מהציבור.
כתוצאה מפרשת הוויסות, נאלץ ארנסט יפת לפרוש מתפקידיו בבנק.
ועדת החקירה הממלכתית לחקר הפרשה, ועדת בייסקי, קבעה כי יפת הוא בכיר האחראים לוויסות מניות הבנקים ולמפולת במחירי מניות הבנקים.
בינואר 1987 פרסם נחמיה שטרסלר מעיתון הארץ את תנאי השכר והפרישה של בכירי הבנק.
אמנם, ה"גוברנורים" מטעם "אוצר התיישבות היהודים" אישרו את ההסכמים והם היו אלה אשר מונו, בין השאר, גם לתפקיד זה מטעם ההסתדרות הציונית העולמית, אולם הציבור לא היה מוכן לקבל טיעון זה, והתוצאה הייתה כי תנאי השכר והפרישה בוטלו.
פרשת תנאי השכר והפרישה שלו הביאה לתגובות רבות ועוררה הדים שליליים רבים.
ארנסט יפת נכלא על ידי ועד עובדי הבנק בלשכתו בבית גיבור אליה עבר מבנק לאומי.
יפת העביר את מקום מגוריו לחו"ל בעוד בני משפחתו נשארו בישראל.
עזיבתו את ישראל לא ציננה את יחס דעת הקהל בישראל נגדו.
היועץ המשפטי לממשלה, יוסף חריש, החליט כי די בהדחתם של ראשי הבנקים המסחריים שוויסתו את מניותיהם, ואין עניין לציבור בהמשך התביעה במישור הפלילי.
נגד החלטה זו הוגשה עתירה לבג"ץ וזה החליט ב-9 במאי 1990 להפוך החלטה זו וקבע: כי על היועץ המשפטי להעמיד לדין 26 גופים האחראים לוויסות המניות: הבנקים, ראשי הבנקים ובכיריו - בהם ארנסט יפת - ורואי החשבון של הבנקים.
יפת, שעזב את ישראל לא שב למשפט ונעדר מהמשפט, שבו עמדו לדין האחראים לוויסות המניות.
לאחר ששב לישראל, הוא הועמד לדין במאי 1994, בנפרד משאר ראשי הבנקים, בבית המשפט המחוזי בירושלים.
כיוון שהוסכם על הצדדים כי הראיות שהיו במשפט הבנקים ייחשבו כמי שנשמעו גם במשפטו, הרי הוא הסתיים במהירות (לפי עיתון הארץ, בתום 45 דקות), לאחר יום נוסף הורשע יפת, והוא נידון ל-11 חודשי מאסר בפועל, שנתיים מאסר על תנאי ולקנס בסך 900 אלף ש"ח.
היה זה העונש החמור ביותר בפרשת ויסות המניות.
ביולי 1994 ערער יפת לבית המשפט העליון, אשר לא ביטל את ההרשעה, אולם המיר את המאסר בפועל.
כעבור שלוש שנים, בגיל 76, במאי 1997, נפטר ארנסט יפת בניו יורק.
אחרי ארונו הלכו מנהלים מבנק לאומי וידידיו המעטים שנותרו.
ידידו ועורך דינו יגאל ארנון ספד לו: "יפת הוא גדול הבנקאים שמדינת ישראל הולידה".
ארנסט טוך היה מלחין של מוזיקה קלאסית ומוזיקה לסרטי קולנוע.
טוך נולד בווינה למשפחה יהודית, ולמד פילוסופיה באוניברסיטת וינה ורפואה בהיידלברג, גרמניה.
לימודי המוזיקה שלו התמקדו בפסנתר, שבו ניגן ברמה של פסנתרן קונצרטים.
לכלי זה גם הקדיש חלק גדול מיצירותיו.
בין מוריו היה ברנהרד זקלס.
את הידע שלו בקומפוזיציה רכש בכוחות עצמו, ובאמריקה הקנה את הרעיונות והגישות החדשים שהגה לדורות של מלחינים צעירים.
ביכורי יצירותיו נכתבו בסביבות 1900, קטעים שונים בסגנון מוצרט.
הרביעייה הראשונה שלו בוצעה בלייפציג ב-1908, והשישית (אופוס 12, 1905) בוצעה בשנת 1909. בשנה זו זכתה הסימפוניה הקאמרית בפה מז'ור (שנכתבה ב-1906) בפרס מוצרט בפרנקפורט.
מאז ואילך הקדיש טוך את כל זמנו להלחנה.
הוא זכה בפרס פליקס מנדלסון ובעוד חמישה פרסים חשובים אחריו.
בשנת 1910 ובשנת 1913 התמנה למרצה לפסנתר ולקומפוזיציה במכללה למוזיקה במנהיים, גרמניה.
במלחמת העולם הראשונה שירת טוך בחזית האיטלקית במשך ארבע שנים.
בשנת 1916 נשא לאישה את לילי צוואק ואחרי המלחמה חזר למנהיים, שם המשיך לעסוק בהלחנה ולפתח סגנון פוליפוניה חדש.
טוך נחשב לאחד החשובים במלחיני האוונגארד בתקופה שקדמה לעליית הנאצים וכמו הרבה אמנים ומוזיקאים אחרים, יצא לגלות עם עליית היטלר לשלטון והיגר לארצות הברית.
בין 1934 ל-1958 המשיך לחבר מוזיקה בסגנונו החדשני.
יצירותיו מציגות במקרים רבים היבט הומוריסטי (בונטה סוויטה, 1929).
ב-1930 המציא "מוזיקה מדוברת" (Gesprochene Musik), הבאה לביטוי כ"מקהלה מדברת"; יצירתו המבוצעת ביותר היא "פוגה גאוגרפית", אם כי הוא ראה בה לא יותר משעשוע חסר חשיבות.
טוך כתב מוזיקה לסרטי קולנוע, סימפוניות, מוזיקה קאמרית, אופרות קאמריות.
ארנסט טוך זכה בפרס פוליצר למוזיקה בשנת 1956 על הסימפוניה השלישית שלו, שבוצעה לראשונה בתזמורת פיטסבורג ב-2 בדצמבר 1955. הוא מת בלוס אנג'לס ונקבר בבית העלמין וסטווד.
"הנסיכה על העדשה", ליברית מאת בנו אלקן 1927
סוויטת מחולות אופוס 30, 1923
סימפוניה לפסנתר ולתזמורת (קונצ'רטו לפסנתר מס' 2), אופוס 61, 1933
"ביג בן" (וריאציות תזמורתיות), 1935
סימפוניות, כולל הסימפוניה ה-5, "יפתח"
יצירות להרכב כלי נשיפה מעץ
"משחק" אופוס 39 (בכורה בפסטיבל דונאושינגן), 1926
"חייו הפרטיים של דון חואן", 1934
סונאטה לפסנתר אופוס 47, 1928
"הדים מעיר קטנה: ארבעה-עשר קטעים קלים למדי לפסנתר, אופוס 49, 1929
עשרה אטיודים קונצרטנטיים, אופוס 55, 1931
ארנסט לודוויג קליין , שחמטאי יהודי-אוסטרי-בריטי ומחבר ספרי שחמט.
קליין נולד בווינה למשפחה יהודית, והיגר לאנגליה בשנות השלושים.
בשנת 1930 חלק מקום שלישי-רביעי בתחרות גיור (ניצח: יצחק קשדן), הפסיד דו-קרב לסבלי גריגורייביץ' טרטקובר 1:3.
בתחרות מרגייט בפריז בשנת 1935, הגיע קליין למקום הרביעי-חמישי עם 4.5/9, וסיים בתיקו עם שלושת המנצחים בתחרות.
קליין היה עוזרו הבלתי רשמי של אלכסנדר אלכין בדו-קרב לקביעת אלוף העולם נגד מקס אויבה.
קליין חלק מקום חמישי-שישי בתחרות הייסטינגס 1938/39 (ניצח: לאסלו סאבו) וחלק מקום שני עם סאלו פלור בתחרות בורנמוט בשנת 1939 (ניצח: מקס אויבה).
לאחר מלחמת העולם השנייה חלק מקום תשיעי-עשירי בתחרות בירמניגהם 1951 (תחרות לזכרו של הווארד סטאונטון ניצחו: פטר טריפונוביץ' ווסיה פירץ).
קליין ניצח באליפות אנגליה בשנת 1951.
ארנסט ליסאואר היה משורר, מחזאי וסופר לירי ודרמטי יהודי-גרמני.
נודע בעיקר בזכות כתיבת שיר המלחמה של הקיסרות הגרמנית ב"שיר השנאה לאנגליה" שהפסוק הידוע מתוכו "אלהים, הענש את אנגליה" שימש כסיסמת קרב של הצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה.
ליסאואר נתפס בזמנו, בקרב יהודי גרמניה כסמל לנאמנות היהודים למדינתם ולהצלחת השתלבותם בחיים בגרמניה לעומת אנגליה שעדיין דגלה בחוקים מגבילים יחסית ליהודים הרבה זמן אחרי האמנציפציה בגרמניה.
ליסאואר נולד ב-1882 בברלין והיה בנו של הוגו ליסאואר, שופט שהיה חבר בבונים החופשיים ובעליו של בית המסחר למשי הגדול בברלין (הפירמה ה.
ליסאואר) אשר היה ספק השמלות של אשתו של קיסר גרמניה.
אביו, יחד עם אחיו, אדוארד מוזס ליסאואר (אשר בנו ולטר ליסאואר היה מחלוצי התעופה), היו מבין המייסדים של "אגודת סוחרי ברלין".
אימו של ליסאואר, צרלינה פרידברגר (Friedeberger) מפוטסדאם, הייתה אשתו השנייה של אביו לאחר שאשתו הראשונה, קלרה ליסאואר מבית אופנהיים, נפטרה ממחלה.
בנה, אחיו למחצה, פרידריך וולפגנג ליסאואר (פריץ) היה מלחין, כנר, תובע, ומנצח בבית האופרה של ברלין.
בנו של פריץ ליסאואר, אוטו כתב בשם הספרותי "מיכאל לוגן" יחד עם עוד חבר את הסיפור של הסרט Fanfare d'amour "רומן אהבים" שהיה המקור לתסריט של חמים וטעים, סרט שזכה לפרס האוסקר.
מקור משפחתו היה יהודי החסות של המלך בגרמניה ומאמצי אוגוסטה ארנד ומשפחתה (יהודייה שהייתה אהובתו של הנסיך אוגוסט ואם שבעת ילדיו).
בין היתר, היה קרוב משפחה של המלחין אוטו ניקולאי, וכן של אברהם ריס, שניהל את המשא ומתן לקבלת היהודים שגורשו מאוסטריה על ידי המלך לגרמניה בעת שלטון הקיסר.
מקור שם משפחתו ליסאואר הוא מהעיירה ליסה (Lissa - Leszno).אבותיו מצד האב השתתפו במיליציה האזרחית בימי מהפכת 1848 ונמנו עם מייסדי הקהילה היהודית הרפורמית של ברלין.
ברוח הקהילה הרפורמית גדל ליסאואר בתרבות הגרמנית ובניתוק מצביון העברי של הדת.
בגיל 15 סירב להתנצר כפי הציעו הוריו כי לא היה מוכן לבגוד בשורשי המשפחה.
לא ראה סתירה בין דתו להיותו פטריוט פרוסי-גרמני.
ליסאואר למד בבית הספר התיכון פרידריסוורדר ואחר כך למד כמה סמסטרים היסטוריה של הספרות באוניברסיטאות לייפציג ומינכן.
אחר כך שב לברלין והתחיל לעבוד כמשרק ספרות וסופר עצמאי.
המוציא לאור אויגן דידרכס התלהב מאוד מקריאת כתבי היד והודיע שגילה בליסאאור "את גדול המשוררים הגרמנים של התקופה"
ליסאאור נודע כסופר לירי ודרמטי.
הוא חי לסירוגין במינכן, ויסברן, ברלין ווינה.
אשתו הראשונה הייתה מארי וילפיר, והשנייה גרטה לאנגר.
העריץ מאוד את ההיסטוריה של פרוסיה, של פרידריך הגדול ושל "מלחמות השחרור" שבאו לידי ביטוי במחזור השירים "1813" שנכתב לרגל מלאות מאה לקרב לייפציג נגד נפוליאון.
יצירתו הראשונה שפורסמה הייתה "השדה" ( Der Acker) ב-1907 .
הוא פרסם גם את המגזין "פרונט" ("חזית")"
ליסאאור התפרסם במיוחד בעקבות קומדיה שכתב ובה שירו "שיר שנאה לאנגליה", שהפך בצד הגרמני להמנון מלחמת העולם הראשונה.
הוא זכה על כך באות ההצטיינות גבוה מצד הקייזר וילהלם השני.
השיר הוצא מהקשרה של הקומדיה הלועגת שבה נכלל, ברוח הימים והתלהטות המלחמה כפי שציין באותה עת.
השיר נכלל בכרך ג (1916) של סדרת האנתולוגיות של שירי מלחמה ופטריוטיים "מלחמה הגרמנית ושירים גרמנים" שנערך ופורסם על ידי מבקר התרבות והתיאטרון יוליוס באב, גם הוא ממוצא יהודי.
החוגים האנטישמיים לא יכלו לתקוף את מי שסימל בשביל נוצרים ויהודים את הנאמנות לגרמניה בעיקר לאור העובדה שליסאואר עצמו שירת בחזית, לכן בחרו החוגים האנטישמיים ובראשם יוסטון סטיוארט צ'מברלין (מתומכי האידאולוגיה הנאצית) להתקוף אותו בטענה: "רק יהודי יכול להגיע לרמת שנאה שכזאת".
ארנסט ליסאואר ציין שהשיר הוצא מתוך קומדיה וסירב להפצתו בבתי הספר, המשורר לא ציין שעל אף דברי השטנה שחש בתור הוכחה לנאמנותו לגרמניה, חלק ממשפחתו גרה באנגליה ובין קרוביו נמנים גם משפחת רוטשילד ומשה מונטיפיורי.
בין חבריו של ליסאואר היה הסופר שטפן צווייג, שאמר על חברו: "ככל שהיה הנושא יותר גרמני כך הוא היה נלהב יותר אליו".
הוא הרגיש מחויב לשירה, לאמנות, להיסטוריה ולשפה הגרמנית כחלק ממנו, תחושה שהתעצמה עם רוחות מלחמת העולם הראשונה.
בתום המלחמה השיר השפיע לרעה על הקריירה שלו.
המבקר הספרות רוברט בודנצקי גינה אותו בטענה שהשיר לא היה טקסט פטריוטי אלא שיר שנאה ותעמולת מלחמה.
ליסאאור ניסה לפנות לכתיבת מחזות בעיקר על דמויות היסטוריות כמו תומאס מינצר, וכן מסות ובקורת שירה.
מואכזב מחוסר ההצלחה, בשנת 1924 ערק לווינה.
ארנסט ליסאואר קונן אז בשיר על מולדתו הנשלטת על ידי הנאצים באומר, בין השאר: "עבור הגרמנים אני יהודי המחופש לגרמני ועבור היהודים אני גרמני המועל בעם ישראל".
בשנת 1937 נפטר אחיו הבכור המלחין פריץ ליסאואר בברלין, ובאותה שנה נפטר ארנסט ליסאואר בביתו בווינה, לשם גלה עקב עליית הנאצים לשלטון בגרמניה.
- 27 בינואר 1915 - אות מסדר העיט האדום דרגה 4, עם כתר מלכות - מדי הקיסר וילהלם השני
(עיטור דומה קיבלו גם עמיתים ריכרד דהמל, רודולף פרסבר, צזאר פליישלן, פאול וארנקה, ריכרד נורדהאוזן, גוסטב פאלקה, פרדיננד אוונאריוס, ויל וספר, ולטר פלקס ודורלף אלכסנדר שרדר- על שירי המלחמה שלהם}
תרגום רשמיו של אחיו פריץ ליסאואר מגרמנית פרוסית
תיעוד ממידע של בני משפחת אחיו
השוואת מקורות של רקע היסטורי חלק שבהם נעשה שימוש להשוואת התקופה תיאום אירועים מהספרים תולדות היהודים בגרמניה/טים נחום גידל, רקוויאם גרמני/עמוס איילון
ארנסט כאהן (Ernst Cahn; 27 ביולי 1889 – 3 במרץ 1941) היה יהודי גרמני, פליט בהולנד, חבר המחתרת ההולנדית בזמן מלחמת העולם השנייה.
ארנסט כאהן נולד בשנת 1889 בעיר רמאגן שבקיסרות הגרמנית לסלומון כאהן (Salomon Cahn) ורוזה קצנשטיין (Rosa Katzenstein).
כאהן נשא לאישה את אורסולה לייה לבית הופמן.
בשנת 1936, בעקבות רדיפת היהודים בגרמניה, היגרו ארנסט ואשתו כפליטים להולנד.
שתי בנותיהם אינגה (רות) והלגה עלו לארץ ישראל כחלוצות כשנה לפני כן.
ארנסט כאהן ושותפו אלפרד קוהן (גם הוא פליט יהודי מגרמניה) היו בעלים של שני עסקים באמסטרדם: סלון גלידה KOCO ברחוב ואן ואוּסטראט (Van Woustraat) מס' 149 וחנות לדברי מאפה ברחוב דה ריינסטראט (De Rijnstraat) מס' 71–73. הם היו מקובלים ואהודים בקרב האוכלוסייה ההולנדית והקהילה היהודית.
בסלון הגלידה ברחוב ואן ואוּסטראט אורגנו פעולות מחתרתיות, והוא שימש גם מקום מפגש ותכנון ההתקוממויות של קבוצות יהודים נגד הקטטות האנטי-יהודיות שהתרחשו בפברואר 1941.
ב-11 בפברואר 1941 החלו הנאצים בפעילות בידוד של היהודים, והורו ליהודים להסגיר את כלי הנשק שברשותם.
הוראה זו לא מולאה, ובעקבות כך עצרו הגרמנים מספר צעירים יהודים, שרובם נרצחו בהמשך במחנות אושוויץ ומטהאוזן.
ביום שבת 15 בפברואר 1941 נופץ חלון הראווה של סלון הגלידה על ידי קבוצת פאשיסטים.