tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1960, טוגולנד הצרפתית קיבלה עצמאות ונקראה הרפובליקה של טוגו.
נשיאה הראשון, סיבאנוס אולימפיו, אשר נבחר בתמיכת בני האווה שבטוגו, החזיק בדעה כי בני עמו בצד הגנאי צריכים להתאחד עם בני האווה הטוגולזים, ובכך היחסים הדיפלומטיים שבין גאנה לטוגו התדרדרו.
התנועה הלאומית לשחרור מערב טוגולנד (אזור מחוז נהר הוולטה) הוצאה מחוץ לחוק בגאנה ב-1976, וכל פעילות הקשורה בה הוגדרה כפשע חמור.
ב-1979, במהפכה פוליטית בהנהגת ג'רי רולינגס (Jerry Rawlings), בן לאם אווית שהיה לימים נשיא גאנה, תפסו אנשי האווה תפקידי מפתח בממשל הגאנאי, לצד מתח אתני שגבר בגאנה.
כוחם הפוליטי של בני אווה בטוגו נחלש ודוכא, זאת בעקבות הוצאת מפלגות פוליטיות מחוץ לחוק, והפיכת שלטון טוגו לדיקטטורי למראה, שלטון של מפלגה אחת.
בינואר 1993 החל צבא טוגו, הנשלט על ידי צפון המדינה (בו בני האווה חסרי כח), מהומות וגרם לגירוש המוני של כ־300,000 בני אווה מעבר לגבול, אל גאנה ובנין.
בהמשך 1993, כ-50,000 בני אווה נוספים ברחו מחשש לביטחונם.
בני האווה הנותרים בטוגו נרדפו על ידי הממשל.
בהמשך, כוחות מזוינים של אנשי האווה ביצעו ניסיונות התנקשות בנשיא והפיכה בטוגו, ללא הצלחה.
הכוחות נהדפו חזרה לגאנה בניסיונותיהם, כאשר הם משאירים מאחוריהם נזק רב.
בגאנה, מצבם של בני האווה שגשג בשנות ה-90 של המאה ה-20, בעקבות בחירתו של ג'רי רולינגס לנשיאות המדינה, בה שלט מאז ההפיכה ב-1979. רולינגס, ששורשיו אוויים, דגל בקידום סובלנות בין קבוצות אתניות שונות בגאנה, למרות ביקורות כנגדו על כך שטיפח את בני האווה מעבר לשאר הקבוצות השונות במדינה.
כיום הזהות האתנית האווית נותרה גאה וחזקה, וישנם אקטיביסטים רבים משני צידי הגבול שבין גאנה וטוגו הקוראים לאחד את בני האווה למען קבלת עצמאות לעם זה.
בבחירות שנעשו בנובמבר 2000, ג'רי רולינגס הוריש את כסאו, והעביר את כוחו במדינה בצורה מסודרת על מנת לבסס שלטון דמוקרטי בגאנה.
בני האווה, שנהנו מזכויות יתר תחתיו, תמכו בייצוב השלטון הגנאי בצורה דמוקרטית.
בני האווה שוכנים בעיקר בקו החוף של מערב אפריקה, מהחלק הדרומי והמזרחי של נהר וולטה ועד נהר מונו אשר בגבול טוגו-בנין.
האווים מרוכזים בעיקר בדרום טוגו ובמחוז וולטה שבדרום מזרח גאנה.
ישנו מיעוט אווי גם בדרום בנין, חוף השנהב וניגריה.
בני הקבוצה בנויים מ-5 קבוצות המאופיינות על ידי ניב שפתם ומיקומם הגאוגרפי: האנלו-אווה (Anlo Ewe), מינה (Mina), אנאצ'ו (Anecho), אדומה (uedome) וטונגו (Tongu).
במחוז וולטה, בו שוכנים מעל לחצי מבני האווה, כלכלת האזור מרוכזת ברובה סביב חקלאות, יערנות וציד.
גברי המחוז נוטים לעסוק בבנייה ופיתוח ונשות המחוז עוסקות בתחום המזון, הפצתו ומכירתו, ובענף המסעדנות.
רוב תושבי וולטה מחזיקים בעסקים פרטיים, מוערך כי 80% מעסקי המחוז הם עסקים פרטיים.
באזורים אחרים, מרבית עיסוקם של אנשי האווה הוא בחקלאות, בגידול תירס ויאם, שהם גם מזונם העיקרי.
באזורי חופים, דיג הוא עיסוקם המלא של רבים.
בנוסף, עוסקים בני האווה במסחר, קדרות, אריגה ונפחות.
כ-58.3% מתושבי המחוז משכילים ברמות שונות.
אחוז הגברים המשכילים אף גבוה יותר – 68.7%, נתון הגבוה יותר מהנתון המדיני המקביל לו.
כ-23% מתושבי המחוז בעלי השכלה על-יסודית ופחות מ-10% בעלי השכלה-תיכונית.
דת האווה המסורתית נקראת וודו.
התאולוגיה של בני האווה דומה לשכניהם הגאוגרפיים, דוגמת דת הפון.
שם הדת וודו (Voodoo) מושאל משפת הפון, ופירושה רוח.
הוודו נותנת חיים לכל החפצים (אנימיזם) ומאמינה בכוחות על-טבעיים של אבות קדמונים האוכפים אמונות חברתיות.
אנשי האווה מאמינים באל "מאווה" (Mawa) כאל הבורא, ובאלים בני-אלמוות נוספים.
אף על פי שזו הדת המסורתית של האווים, הדת לא תופסת חלק עיקרי באורח חייהם ואינה נמצאת בסדר יומם.
דת האסלאם הופיעה באזור בו אנשי האווה מתגוררים לראשונה במאה ה-17, ונשארה מרוכזת באזור הצפון בקרב אצילים וסוחרים בסחר חוצה הסהרה.
מלבד נוכחות משמעותית של הדת בצפון ובמחוזות מסוימים בדרום, נשארה הדת מיעוט בקרב בני האווה.
הנצרות הגיעה אל בני האווה בעקבות סוחרים ומיסיונרים קולוניאליים.
בשנת 1480, קולוניות אירופאיות הקימו מיסיונים לשם הפצת הדת באזורים אלו.
ב-1847, מיסיונרים גרמנים הקימו מיסיונים לשם הפצת האמונה באנשי האווה.
כאשר הפסידו הגרמנים במלחמת העולם הראשונה, אולצו המיסיונרים לעזוב את האזור וכך נשארו המיסיונים בשליטת הקולוניות הבריטיות והצרפתיות.
כיום כ-50 אחוז מבני האווה אימצו את הנצרות כדתם, אך דוקטרינות מסורתיות נשארו חלק חשוב באמונותיהם הדתיות.
בני האווה חיים בכפרים ונותנים חשיבות רבה להיסטוריה המשפחתית שלהם ולשושלת אליה הם משתייכים, השתייכות הפרט לשושלת מסוימת נקבעת על פי שושלת אביו.
בראש כל שושלת עומד אב בעל כבוד רב הנערץ בקרב האווים.
הקרקע שבבעלות בני האווה נחשבת למתנת אבות, והם אינם מוכרים מתנה זו.
לאורך ההיסטוריה, לאחר הניסיון של אנשי האווה במאה ה-17 לתמוך במלך אחד בעל כוח ועוצמה.
אנשי האווה סירבו לתמוך פוליטית במלכים חזקים והחלטות הכפר נעשו על ידי זקני הכפר.
בעניינים אזוריים, הכומר המסורתי הראשי היה המחליט העיקרי.
בעידן המודרני, ניסו אנשי האווה להתחבר ולבנות תרבות וזהות משותפת בשלוש המדינות בהן הם נמצאים בדרך כלל.
באופן מסורתי, נשות אווה מתעסקות בעיקר במסחר, הן הגורם העיקר שאחראי על הסחר הן ברמה הסיטונאית והן ברמה הקמעונאית ורוב החנויות והעסקאות מנוהלות אך ורק על ידי נשים, בעוד שהגברים עוסקים בעיקר בבניה, פיתוח, חקלאות וציד.
לפי צמד האתנולוגים רוזנטל (Rosenthal) וונקתאלאם (Venkatachalam), בני האווה עוסקים רבות בחלקם ההיסטורי בסחר העבדים שבו עסקו.
עיסוק זה מתבטא בהשקעת מאמצים כבירים להנצחת עבדים, בהוקרתם ובכיבודם.
אנשי האווה נוטים לשאת אחריות ולהביע ייסורים כבדים על תרומתם לנושא.
שפת האווה (בלועזית: Ewe language, באווית: Eʋegbe) היא שפה ניגרית-קונגולזית אשר מדוברת בעיקר במחוז וולטה שבגאנה על ידי מעל ל-3 מיליון בני אווה.
אווה נחשבת לשפה רשמית בגאנה ובטוגו.
שפה זו משתמשת בשילוב של אלפבית לטיני והאלפבית הפונטי הבינלאומי.
נכון לשנת 2017, יש מעל 20 מיליון דוברי שפה זו כשפת אם.
השפה שייכת למשפחת שפות הג'בה (Gbe), שהיא משפחת השפות השולטות באזור זה של אפריקה.
קיימים מעל 20 ניבי אווה שונים, רובם ככולם ניבי-כלאיים המשלבים את שפת האווה עם שפות ג'ביות אזוריות נוספות.
אווה נחשבת לשפה טונלית, בשפה זו נבדלות משמעויות מילים הנכתבות באופן דומה על ידי טון הגייתן.
בכתב, על מנת להבדיל בין המילים, הן מנוקדות לפי הטון המיוחס להן.
דוברי שפת האווה משתמשים בשיטת נתינת שם לילוד בהתבסס על היום בשבוע בו נולד.
מנהג זה מקורו באמונה כי שמו האמיתי של הילוד אמור להעיד על אופיו, אשר מתגלה בשבוע לידתו, וכך ניתן לילוד שמו האמיתי בטקס הענקת שם, כשבעה ימים לאחר הולדתו.
אף על פי שזהו שמם הזמני, לרוב נקראים האווים בשם לידתם, ושמם שניתן להם משמש בעיקר למסמכים הקשורים אליהם.
אנשי האווה פיתחו תרבות מורכבת של מוזיקה בשילוב הדוק עם המסורת שלהם.
המוזיקה היא מרכיב עיקרי בתרבותם ובשושלתם של בני האווה והיא תופסת מקום מרכזי ונרחב באורח חייהם.
מוזיקת האווה מכילה ז'אנרים רבים, מתוכם האגבקור (Agbekor), אשר מתייחס לשירים ולמוזיקה סביב מלחמה.
ז'אנר זה מתייחס לרגשות הקשורים בתוצאות המלחמה, ונובע מאומץ וסולידריות בהשראת אבותיהם להצלחה הבלתי מנוצחת שמחכה ללוחמים, למוות ולאבל על האובדן במלחמה.
קצב התיפוף הוא האלמנט העיקרי המרכיב את מוזיקת האווה, בני האווה מאמינים שאם מישהו הוא מתופף טוב, הוא ירש זאת מרוח אביו הקדמון שהיה מתופף טוב בעצמו.
הם משתמשים בנגינה במגוון כלים המנגנים יחדיו ומלווים את התופים השונים, בניהם האקזטזה (axatse) שהוא כלי הדומה לרעשן העשוי מדלעת חלולה המכוסה ברשת של זרעים או חרוזים.
הגנקוגו (Gankogui) והאטוקה (Atoke) שהם כלים המשמשים כפעמונים ועשויים מברזל.
לבני האווה תופים בגדלים שונים שהמבנה הכללי שלהם דומה, ראש התוף מורכב מעור של צבי או אנטילופה, הגוף שלו עשוי עץ, לרוב בצורת חבית, ולעיתים מעוטר בגילופים משוכללים.
הם מתופפים בעזרת מקלות עץ ובעזרת הידיים, ולעיתים קרובות מנגנים לפי כללים שייחודים למשפחתם ושושלתם.
קיימים מספר תופים ייחודים לאווים:
קגן (Kaganu) משמעותו "התוף הצעיר", והוא תוף קטן המפיק את הצליל הגבוה ביותר מבין התופים המשמשים את אנשי האווה, בדרך כלל מנגנים עליו בדפוס של פעימות חוזרות בשילוב עם נגינה בפעמון, הוא מלווה את שאר התופים ומוסיף אנרגיה למוזיקה.
קידי (kidi) הוא תוף בגודל בינוני, לו בדרך כלל תפקיד פעיל יותר בליווי.
הקידי עושה את מה שמתואר על ידי בני האווה לדיאלוג עם התוף המוביל ולעיתים מכונה תוף דיאלוג.
קלובוטו (Kloboto) וטוטדצי (Totodzi) אלו הם שני התופים הקטנים ביותר עליהם בני האווה מנגנים, אורכם הוא בדרך כלל בסביבות 18 סנטימטרים, ותפקידם דומה לזה של הקידי (kidi), הם מלווים את התוף המוביל ויוצרים אלמנט של דיאלוג משותף.
סוגו (sogo) התוף הראשי הבסיסי, הוא גרסה גדולה יותר של הקידי, הוא גבוה ורחב יותר ממנו ולעיתים יכול לשמש בתפקיד תמיכה זהה לשלו.
ניתן לנגן בו בכמה טכניקות תיפוף שונות, בעזרת מקלות עץ, בעזרת הידיים או בשילוב של שניהם.
הוא מפיק צליל נמוך ומנגנים בו בישיבה או בעמידה.
אטסימבו (Atsimevu) הוא תוף מוביל נוסף שגובהו כ-1.37 מטרים, על מנת לנגן בו המתופף חייב להישען על דוכן שנקרא וודצי (vudetsi), לעמוד על צד אחד של התוף ולתופף בעזרת שני מקלות או בעזרת יד אחת ומקל.
אגבובה (Agboba) הוא תוף מוביל חדש יותר, שהומצא על ידי האווה בשנות ה-50, והוא התוף בעל הצליל העמוק ביותר מבין התופים השונים, יש לו גוף רחב והוא נשען על דוכן דומה לזה של האטסימבו.
לאנשי האווה אוסף מורכב של ריקודים המשתנים בין אזוריהם הגאוגרפי וגורמים אחרים נוספים.
האדוו (adevu) פירושו "ריקוד הציד" וזהו ריקוד מקצועי שחוגג את הציד.
הריקוד נועד גם כדי להפוך את הציד לפשוט יותר וגם על מנת לקיים פולחן לחיות הנתפסות, כדי למנוע מרוחן לחזור ולפגוע בצייד.
ריקוד נוסף אגבדזה (Agbadza) הוא ריקוד מלחמה מסורתי, אך כיום הוא משמש גם לצורך פנאי וחברה וגם בשביל לחגוג את השלום.
ריקודי מלחמה משמשים לעיתים גם לתרגילים ואימונים צבאיים.
מקצב של תוף מלווה את הריקוד, מנחה ומוביל את הלוחמים להתקדם ימינה, שמאלה, למטה וכו'.
האסיאגבקור (Atsiagbekor) הוא גרסה עכשווית של ריקוד המלחמה של בני האווה, התנועות של גרסה זו של ימינו הן בעיקר במבנה פלוגות, והן משמשות לא רק להצגות טקטיות של קרב, אלא גם על מנת לתת אנרגיה ללוחמים ולהמריץ אותם.
כיום, האסיאגבקור מבוצע לבידור במפגשים חברתיים ובטקסים תרבותיים שונים של בני האווה.
האציה (Atsia) הוא ריקוד המתבצע בעיקר על ידי נשים, והוא סדרה של תנועות סגנוניות המוכתבות לרקדנים על ידי המתופף הראשי, לכל תנועת ריקודים יש תבנית קצבית קבועה המסונכרנת עם התוף המוביל.
גבדזימידו (Gbedzimido) הוא ריקוד מלחמה שבוצע בעיקר על ידי אנשי מאפי-גבורקוף, שהוא כפר חקלאי קטן ליד מאפי קומאזה ואמגקאפו (Amegakope) שנמצא במחוז טונגו המרכזי של אזור וולטה של גאנה.
גבדזימידו הפך לריקוד עכשווי והוא נראה בדרך כלל רק באירועים חשובות מאוד כמו פסטיבל אספוטו (Asafotu), שנחגג מדי שנה על ידי אנשי טונגו בסביבות דצמבר.
הריקוד מתבצע גם בהלוויות של אנשים בעלי מעמד גבוה בחברה, בעיקר גברים.
המראה החיצוני והלבוש בעל חשיבות גבוהה לבני האווה, הם תמיד מסודרים, נקיים עורם ללא פגמים והם לבושים בצניעות.
הם לובשים בעיקר בגדים בצבעים בהירים, וכשהולכים לכנסייה וללוויות לבושים בבגדים מסורתיים.
הנשים עוטפות את ראשן בכיסוי ראש עשוי בד צבעוני המכונה גאלה (gele) הדומה למעין צעיף צבעוני, ישנן דרכים וטכניקות רבות לקשירת כיסוי הראש, והקשירות השונות נחשבות בקרבן ממש לעבודות אומנות.
הן לובשות בדרך כלל ביום יום חצאית ארוכה מבד צבעוני בשילובי צבעים שונים, רבים ומגוונים והחולצה מכסה מעט את החצאית בחלקה העליון.
הגברים, עבור ביקור בכנסייה ועבור אירועים חשובים נוספים, לבושים בדרך כלל בבד כאשר הם קושרים אותו על גופם באופן מלא, או קושרים אותו על כתף אחת וכתפם השנייה חשופה.
הלבוש היומיומי שלהם הוא בדרך כלל חולצת טי פשוטה ומכנס ארוך.
בנוסף, אנשי האווה נותנים שמות לבדים השונים.
השמות יכולים להיות מורכבים או פשוטים והם מבוססים בדרך כלל על מרכיבים היסטוריים, פילוסופיים או קשורים באלמנט עיצובי כלשהו של הבד.
שמות הבדים אינם קבועים והם יכולים להשתנות כל הזמן, לא נדיר שיש חוסר הסכמה בין סוחרי בדים ואורגים שונים על שם הבד.
דוגמאות לשמות שניתנו על ידי בני האווה לבדים הן: שריון הצב (the shell of the tortoise), גן עדן וכדור הארץ (heaven and earth) ואתה המנצח (you are the winner).
תזונת האווה מורכבת בעיקרה במזונות עתירי עמילן כגון יאם, תירס ומניהוט מצוי (קאסווה), שהם מאכלים נפוצים בגאנה.
בנוסף, הם מרבים לאכול הרבה דגים, מאחר שרבים מהם עוסקים בדיג באזורי החוף.
המנה המזוהה עם בני האווה היא בנקו (banku), והיא מורכבת מתירס ומניהוט מצוי המותססים כשלושה ימים לפני הבישול.
אוּוַה היא עיירה ברפובליקת אודמורטיה ברוסיה.
היישוב הוקם על ידי פועלי ענף העץ בשנת 1923 על הגדה של נהר אווה .
כשנה לאחר מכן נבנה מבנה ראשון אשר שימש כמשרד.
ב-1927 נבנתה מסילת רכבת אשר חיברה את אווה עם איז'בסק.
אווה אקבלד (בשוודית: Eva Ekeblad, לבית דה לה גארדי; 10 ביולי 1724 – 15 במאי 1786) הייתה מדענית ורוזנת שוודית, אגרונומית ואשת החברה הגבוהה.
אקבלד הייתה ידועה כאחראית על גילוי שיטה חדשנית לייצור אלכוהול מתפוחי אדמה בשנת 1746, אשר איפשרה תפוקה יעילה ומסיבית, וצמצמה משמעותית את שכיחות הרעב ברחבי שוודיה, כיוון שהדגנים יוכלו לשמש למטרות מזון.
בשנת 1748 אקלבד הייתה האשה הראשונה שהתקבלה לאקדמיה המלכותית השוודית למדעים השוודית למדעים.
אווה דה לה גארדי נולדה למשפחה מיוחסת.
אביה היה הדוכס והמדינאי לספור מגנוס ג'וליוס דה לה גארדי (1668–1741) ואמה הייתה הפוליטיקאית החובבת וחברת חוג הסלון הספרותי, הדויג קטרינה ליליה , שהייתה שייכת למעגל המורחב של שושלת האצולה השוודית.
בשנת 1740 בגיל 16, נישאה אווה לדוכס של מחוז Riksråd, קלאיס קלאסון אקבלד, והייתה לאמם של שבעה ילדים: בן אחד ושש בנות., ביניהם קלאס יוליוס אקבלד (1742–1808) והדה פייפר אשר בני זוגם היו שייכים לאליטה של האצילות השוודית.
כשנישאה, אביה, ג'וליוס דה לה גארדי, העביר לאווה את האחוזות טירת מרידל ואת טירת לינהולמן.
כמו כן, בן זוגה הדוכס היה בעליו של אחוזת סטולה מנדל וכן בבעלותו היה בית בעיר הבירה סטוקהולם.
עקב היעדרותו התכופה של בעלה לרגל עסקים, אווה הייתה האחראית הבלעדית על ניהול שלוש האחוזות, תפקיד אשר כלל פיקוח על מנהלי האחוזות והאסיפות של הקהילה במחוז.
היא תוארה כדמות מרשימה וסמכותית ביותר, אשר נהגה בהגינות כלפי האיכרים, הגנה עליהם כנגד התעמרות הרשויות המפקחות, וכמי שלא היססה ללחום למען תיקון עוולות במהלך עימותים עם נכבדים מהמעמד הגבוה המקומיים.
היה לה גם תפקיד חשוב כחברה באצולה המקומית, אחוזת סטולה מנור הייתה מוכרת לטובה בזכותה.
במגוריי אקלבד בסטוקהולם היא נהגה לארח ערבי סלון תרבותיים מפוארים, והיא תוארה על ידי אשת השגריר הספרדי דה המרקיז דה פואנטפוארטה כ"בת האצולה אשר כבודה ללא רבב" ההופעות הראשונות של המוזיקאי יוהאן הלמיך הרומית בוצעו בסלון בית אקבלד.
היא הייתה ביחסים ידידותיים עם המלכה לואיזה אולריקה.
לאחר מותו של בעלה בשנת 1771, היא פרשה לאחוזות הכפריות מריאדל ולינדהולמן.
היא גם פיקחה על ניהול האחוזה סטולה, שהייתה שייכת לבנה, עקב היעדרותו לרגל נסיעותיו במסגרת הקריירה שלו, כפי שנהג אביו.
ב-1775, בנה, קלאס יוליוס (1742–1808) נישא לבריטה הורן, ולאחר 3 שנים נולדה יורשת האחוזה סטולה מנור.
בנובמבר 1778, אווה הייתה עדה ללידתו של מלך שוודיה לעתיד, גוסטב IV אדולף, מלך שוודיה.
ב-1746 אקבלד שלחה לאקדמיה המלכותית השוודית למדעים את תגליתה להכנת קמח ואלכוהול מתפוחי אדמה.
גידולי תפוחי האדמה ושימושם יושמו בשוודיה החל מ-1658, והיה אפשרי לגדלם רק בתוך החממות של האריסטוקרטיה.
תגליתה של אקבלד איפשרה ייצור מסחרי של תפוחי אדמה אשר הפכה אותם למוצר מזון בסיסי בשוודיה ועקב כך גדל ההיצע של חיטה, שיפון ושעורה אשר היו זמינים להכנת לחם, כיוון שתפוחי האדמה שימשו להכנת אלכוהול במקומם.
בעקבות זאת הרגלי הצריכה של תושבי שוודיה השתפרו משמעותית ובשל כך הופחתו תנאי הרעב ששרר בקרב האוכלוסייה.
תגליות נוספות לה אחראית אווה הן שיטה להלבנת כותנה, טקסטיל וחוטים בעזרת סבון, שהומצאה ב-1751, ושל שילוב קמח תפוחי אדמה במוצרי הקוסמטיקה, אשר החליפו חומרים מסוכנים לשימוש, שיטה שנגלתה ב-1752.
בשנת 1748, אווה אקבלד הייתה לאישה הראשונה להצטרף כחברה באקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
אין תיעוד לגבי השתתפותה בישיבות האקדמיה.
ב-1751 הוענק לה התואר "חברה של כבוד" ולא "חברה מן המניין", בשל המגבלות שנבעו מחוקי האקדמיה "לגברים בלבד".
אווה הסה הייתה פסלת יהודיה אמריקאית ילידת גרמניה, ידועה בעיקר בשל עבודתה פורצת הדרך עם חומרים כגון לטקס, פיברגלס ופלסטיק.
היא אחת ממובילות התנועה האמנותית הפוסט-מינימליסטית בשנות ה-60.
הסה נולדה למשפחה של יהודים שומרי מצוות בהמבורג, גרמניה, ב-11 בינואר 1936. כשהייתה בת שנתיים בדצמבר 1938, בתקווה לברוח מגרמניה הנאצית, שלחו אותה הוריה יחד עם אחותה הגדולה, הלן הסה חרש, להולנד על אחת הרכבות האחרונות של קינדרטרנספורט.
אחרי כחצי שנה, המשפחה התאחדה ועברה לאנגליה ולאחר מכן, בשנת 1939, היגרה לניו יורק, שם התיישבה בשכונת וושינגטון הייטס במנהטן.
ב-1944 נפרדו הוריה של הסה; אביה נישא מחדש ב-1945 ואמה התאבדה בשנת 1946. בשנת 1962, היא פגשה והכירה את הפסל טום דויל ולאחר ארבע שנים הזוג התגרש.
באוקטובר 1969, היא אובחנה עם גידול במוח, ונפטרה ביום שישי, 29 במאי 1970, לאחר שלושה ניתוחים כושלים.
מותה בגיל 34 גדע קריירה בעלת השפעה רבה, על אף פעילותה במשך עשור בלבד.
הסה סיימה את לימודיה בבית הספר לאמנות תעשייתית בניו יורק בגיל 16, ובשנת 1952 נרשמה למכון פראט לעיצוב, משם היא נשרה כעבור שנה.
בגיל 18 היא עשתה התמחות במגזין "סוונטין" (Seventeen) ובמקביל למדה בליגת הסטודנטים לאמנות.
בין 1954–1957 היא למדה בקופר יוניון ובשנת 1959 היא סיימה תואר ראשון באוניברסיטת ייל.
בייל למדה הסה אצל יוסף אלברס והושפעה מאוד מאקספרסיוניזם מופשט.
בסיום לימודיה שבה הסה לניו יורק, שם התיידדה עם אמנים צעירים רבים ובניהם סול לויט, דונלד ג'אד, יאיואי קוסאמה ואחרים.
חברותה הקרובה עם סול לויט נמשכה עד סוף חייה.
השניים כתבו זו אל זה לעיתים קרובות, ובשנת 1965 לויט נתן עצה להסה "הפסיקי [לחשוב] ופשוט תעשי!" גם הסה וגם לויט המשיכו להיות אמנים בעלי השפעה, וידידותם סייעה להתפתחות האמנותית של שניהם.
ב-1962 נישאה אווה הסה לפסל טום דוייל, ובשנת 1965 עברו השניים לגרמניה לתוכנית שהות אמן של דויל.
הסה ודויל חיו ועבדו בטחנת טקסטיל נטושה בגרמניה במשך שנה, בזמן זה נישואיהם החלו להתפרק.
הסה אמנם לא הייתה מאושרת להיות שוב גרמניה, אבל החלה לעבוד עם חומרים שנשארו במפעל הנטוש.
הבניין עדיין הכיל חלקי מכונות, כלים וחומרים מתחנת הטקסטיל וכל אלו שמשו השראה עבור הרישומים והציורים המכניים של הסה.
הפסל הראשון שלה היה תבליט בשם Ringaround Arosie, עשוי חוט מצופה בד, חוט חשמל, ומזוניט.
שנה זו בגרמיניה הייתה נקודת מפנה בקריירה של הסה.
מכאן ואילך המשיכה ליצור פסלים, שהפכו למרכז עבודתה.
כשחזרה לניו יורק ב-1965, החלה לעבוד ולהתנסות בחומרים הבלתי שגרתיים שהפכו מאפיינים לעבודתה: לטקס, פיברגלס ופלסטיק.
עבודתה המוקדמת של הסה (1960–1965) כללה בעיקר רישומים וציורים מופשטים.
היא מוכרת בעיקר בשל הפסלים שלה ובשל כך, הציורים נחשבים לעיתים קרובות כצעדים ראשוניים לעבודותיה המאוחרות יותר.
עם זאת, היא יצרה את רוב הציורים שלה כגוף עבודות נפרד.
היא מציינת, "הם היו קשורים כי הם היו שלי אבל הם לא היו קשורים באופן שבו הם משלימים זה את זה."
העניין של הסה בלטקס כחומר פיסולי היה קשור למיידיות.
קיטס מציין, "המיידיות עשויה להיות אחת הסיבות העיקריות שמשכו את הסה ללטקס".
בשתי יצירותיה הראשונות בלטקס, Schema ו-Sequel, 1967-68) השתמשה הסה בחומר באופן שמעולם לא דמיין היצרן.
הסה השתמשה בו כמו צבע, במריחת שכבה על גבי שכבה כדי לבנות משטח חלק אך לא סדיר, מרופט בקצוות כמו נייר בעבודת יד".
היצירות של הסה עשויות לעיתים קרובות מריבוי של צורה דומה המסודרת במבני רשת או באשכולות.
תוך שמירה על כמה מהמאפיינים של המינימליזם, מודולריות וחומרים לא קונבנציונליים, היא יצרה עבודה אקסצנטרית, ריפטטיבית ואינטנסיבית.
העבודה Contingent משנת 1968 היא דוגמה לכך.
בהצהרה על עבודתה, הסה מתארת את היצירה Hang-Up ...
"בפעם הראשונה שעבר לי רעיון אבסורדי או הרגשה קיצונית ...
כל העניין הוא נוקשה לחלוטין, כבל מסובב סביב כל העבודה ...
זה קיצוני ולכן אני אוהבת את זה ולא אוהבת את זה ...
זה המבנה המגוחך ביותר שעשיתי אי פעם, ולכן זה באמת טוב".
אווה הסה מזוהה עם התנועה האמנותית הפוסטמינליסטית.
ארתור דנטו הבחין בין פוסט-מינימליזם לבין מינימליזם על ידי "העליצות" שלו, "ניחוח האירוטיזם שאין לטעות בו", ו"החזרה הלא-מכנית "שלו.
היא עבדה ולפעמים התחרתה עם עמיתיה הגברים באמנות הפוסט-מינימליסטית, תנועה שנשלטה בעיקר על ידי גברים.
היסטוריונים רבים של אמנות פמיניסטית ציינו כי עבודתה מדגישה בהצלחה סוגיות נשיות, תוך הימנעות מאג'נדה פוליטית מובהקת.
היא חשפה במכתב לאתלין הוניג (1966), כי אישה "נמצאת בעמדת נחיתות מההתחלה...
אין בה את האמונה שיש לה את הזכות ל"הישגיות".
חסרה לה גם האמונה שההישגים שלה ראויים".
היא המשיכה להסביר, "כוח פנטסטי הוא הכרח ואומץ.
אני מתעכבת על זה כל הזמן.
הנחישות והרצון שלי חזקים אבל חסרה לי כל כך הערכה עצמית, שלעולם לא נראה לי שאתגבר עליה".
היא הכחישה כי עבודתה היא פמיניסטית לחלוטין, הגדירה אותה כנשית אך ללא אמירות פמיניסטיות.
בריאיון עם Cindy Nemser עבור Woman's Art Journal (1970), היא קובעת, "למצוינות אין מגדר".
יצירותיה של הסה מציגות לעיתים קרובות מניפולציה פיזית מינימלית של חומר, ובמקביל משנה לחלוטין את המשמעות שלו.
פשטות ומורכבות זו עוררו מחלוקת בין היסטוריונים לאמנות.
קיים דיון סביב אלו עבודות נחשבות גמורות ואלו נחשבות כמחקריות, סקיצות, או מודלים עבור עבודות עתידיות.
הרישומים של הסה הוגדרו כטיוטות קדומות לפסלים מאוחרים יותר, אבל הסה עצמה התנערה מכל קשר.
עבודתה מתוארת לעיתים קרובות כאנטי-צורה, מונח המתאר את ההתנגדות לאחידות.
עבודתה מגלמת אלמנטים של מינימליזם על ידי צורות פשוטות, קווים עדינים, ופלטת הצבעים המוגבלת.
כל העבודות שלה, ובמיוחד הציורים שלה, מבוססים על חזרות ועל התקדמות פשוטה.
האמנות של הסה לעיתים קרובות מתקשרת למאבקים הרבים בחייה.
זה כולל בריחה מהנאצים, הגירושין של הוריה, התאבדות אמה כשהייתה בת עשר, נישואיה הכושלים ומותה של אביה.
הסרט התיעודי " אווה הסה" משנת 2016, שהוקרן לראשונה בניו יורק, התמקד בעבר הכואב שלה.
בבימויו של מרסי בגלייטר, הסרט מספר את סיפור "החיים הטראגיים המושרשים" של הסה.
הוא "מתמקד באותן שנים של צמיחה אמנותית, תקופה של התפתחות מהירה ופרודוקטיביות זועמת, עם מעט הקבלות בתולדות האמנות".
לחוויות ללא ספק היו השפעות עמוקות על הסה, אך ההשפעה האמיתית של יצירותיה הייתה ההמצאה הפורמלית והאמנותית שלה.
לדוגמה, השימושים החדשניים שלה בחומר, תגובתה בת זמננו לתנועה המינימליסטית, ויכולתה להוביל את תנועות האמנות הפוסט-מודרניות והפוסט-מינימליסטיות.
ארתור דנו מחבר את השניים ומתאר אותה כ"מתמודדת עם תוהו ובוהו רגשי על ידי המצאה מחדש של הפיסול באמצעות סרבנות אסתטית, משחק עם חומר חסר ערך בין חורבות תעשייתיות של אומה מובסת, שרק שני עשורים קודם לכן הייתה רוצחת אותה בלי לחשוב פעמיים".
ב-1961 הוצגו ציורי הגואש של הסה בביאנלה ה-21 לצבעי מים הבינ"ל במוזיאון ברוקלין.
בד בבד הציגה את רישומיה בתערוכה "שלושה צעירים אמריקאים" בגלריית ג'ון הלר.
בחודש אוגוסט 1962, היא וטום דויל השתתפו בהפנינג Allan Kaprow בבית אגודת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק בוודסטוק, ניו יורק.
ב-1963 הציגה תערוכת יחיד של עבודות על נייר בגלריית אלן סטון באפר איסט סייד בניו יורק.
תערוכת היחיד הראשונה של פסלים הוצגה בכנס Kunstverein für die Rheinlande und Westfalen, Düsseldorf, בשנת 1965. בנובמבר 1968 הציגה את פסליה הגדולים בגלריה פישבאך בניו יורק, התערוכה "שרשרת פולימרים" הייתה תערוכת הפיסול היחידה שלה בימי חייה בארצות הברית.
תערוכה זו הייתה מהותית בקריירה של הסה.
היצירה Expanded Expansion הוצגה במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית בתערוכת "אנטי-אשליה: חומרים / חומרים".
לאחר מותה היו להסה עשרות תערוכות גדולות בארצות הברית ובאירופה.
אחת הראשונות הייתה במוזיאון גוגנהיים (1972), ואילו בשנת 1979, הוצגה הרטרוספקטיבה "אווה הסה: פיסול" בשלושה מקומות: בגלריה לאמנות וייטצ'אפל בלונדון, בין התאריכים 4 במאי - 17 ביוני 1979; מוזיאון קרולר-מילר באוטרלו מ־30 ביוני - 5 באוגוסט 1979; ואת קסטנר- Gesellschaft בהנובר מ-17 אוגוסט - 23 בספטמבר 1979.
בשנת 1982 ארגנה אלן הג'ונסון את הרטרוספקטיבה הראשונה שהוקדשה כולה לשרטוטים של הסה, שנדדה ל-Grey Art Gallery באוניברסיטת ניו יורק, מוזיאון אלן ממוריאל לאמנות במכללת אוברלין, אגודת הרנסאנס באוניברסיטת שיקגו, המוזיאון לאמנות עכשווית ביוסטון, והמוזיאון לאמנות בולטימור.
בשנים 1992 ו-1993 התקיימו תערוכות רטרוספקטיבה בניו הייבן, ולנסיה ופריז.
תערוכות רבות וגדולות הוצגו מאז תחילת שנות ה-2000, כולל תערוכה מרכזית ב-2002 (שיתוף פעולה בין מוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית, מוזיאון טייט מודרן ומוזיאון ויסבאדן), וב-2006 תערוכות במרכז לציור בניו יורק ובמוזיאון היהודי בניו יורק.
באירופה, הסה הציגה תערוכות בקרן הפונדסיו אנטוני טאפיס בברצלונה (2010) ובגלריית פרוטמרקט באדינבורו (אוגוסט-אוקטובר 2009).
תערוכת רישומיה מאוסף מוזיאון אלן לזיכרון ייסע בשנים 2019–2020 למוזיאון ויסבאדן, למומוק בווינה, האוזר ווירת' ניו יורק ומוזיאון האמנות אלן ממוריאל.
אווה דירינגר היא דוגמנית אוסטרית.
דירינגר נולדה בדורנבירן וגדלה בחלק מהילדות שלה באיטליה.
ב-1977 זכתה בתואר "מיס פורארלברג" ובאותה שנה זכתה בתחרות הארצית של מיס אוסטריה.
בטקס בחירת מיס תבל היא נבחרה למקום השני, כ"סגנית הראשונה".
בתחרות מיס עולם 1977, עלתה לחצי הגמר.
בתחרות מיס אירופה, שנערכה בפינלנד, זכתה דירינגר במקום הראשון.
ב-2011 ביקרה בישראל כאורחת של שבוע האופנה בתל אביב.
היא הכירה את מעצב האופנה רוברטו קוואלי בהיותו שופט במיס תבל בו השתתפה, ב-1980 הם נישאו ולהם שלושה ילדים.
דירינגר עוסקת בעיצוב אופנה ומשמשת כמנהלת האומנותית עבור הסטודיו של בעלה.
אווה קלי בורינג הייתה חברת הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת נברסקה.
בורינג נולדה בעיירה נוואדה (Nevada) שבמיזורי.
ב-1928 נישאה לארתור בורינג, לימים חבר בית המחוקקים של מדינת נברסקה.
הם התגוררו בחווה חקלאית בכפר הנידח מרימן שבצפון נברסקה.
בדומה לבעלה, בורינג הייתה פעילה בפוליטיקה המקומית מטעם המפלגה הרפובליקנית.
מ-1946 עד מינויה לסנאט שימשה כסגנית יושב ראש הוועדה הרפובליקנית המרכזית של נברסקה.
ב-1954 מונתה לסנאט האמריקאי בידי מושל נברסקה רוברט ב.
קרוסבי לאחר שבסנאט נותר מושב ריק עם מותו של הסנאטור דווייט גריזוולד, ובכך הפכה לאישה הראשונה שייצגה את נברסקה בסנאט.
היא שירתה מאפריל עד נובמבר 1954.
בורינג הייתה חברה במועצה המייעצת הלאומית של המכונים הלאומיים לבריאות ומנהלת מחלקת הנשים של המפלגה הרפובליקנית בנברסקה.
אחרי כהונתה בסנאט, המשיכה בורינג להתגורר בחוותה שבכפר מרימן.
היא שירתה במועצת השחרורים המוקדמים של מחלקת המשפטים של ארצות הברית בשנים 1956–1964. ב-1985 נפטרה, יממה בלבד טרם יום הולדתה ה-93. לאחר מותה, החווה החקלאית בה התגוררה נתרמה לנציבות הפארקים של נברסקה וכיום היא מתופעלת כאתר היסטורי בידי הנציבות.
אֶווה וָכוֹבִיץ' (בפולנית: Ewa Wachowicz; נולדה ב-19 באוקטובר 1970) היא מנחת טלוויזיה ועיתונאית פולנייה.
וכוביץ' נולדה בגורליצה, היא בוגרת תואר בניהול איכות מהאוניברסיטה החקלאית של קרקוב (Akademii Rolniczej w Krakowie).
באותה שנה הייתה בין חמש המועמדות הסופיות בתחרות מיס עולם.
ב-1993 גם החלה לשמש כמגישה בערוץ הטלוויזיה "Polsat" שם הנחתה בין היתר שעשועון טלוויזיוני.
בשנת 2007 היא החלה להנחות תוכנית בישול Ewa gotuje שמוקרנת גם כיום (2021).
מ-1993 ועד 1995 הייתה מזכירת העיתונות של ראש ממשלת פולין, ואלדמאר פאבלאק.
בסוף שנות התשעים הקימה חברת הפקות משלה וב-1998 החלה להפיק את תוכנית הקולינריה "Makłowicz w podróży".
ב-2007 לקחה חלק בתוכנית "רוקדים עם כוכבים" הפולנית.
ב-2008 הופיעה בתפקיד עצמה בסדרה "Niania".
ב-2010 השתתפה בגרסה הפולנית של תוכנית המציאות "Just the Two of Us".
אווה קרולינה קטרוצ'י (בספרדית: Eva Carolina Quattrocci; נולדה ב-21 באפריל 1995), הידועה בשם אווה דה דומיניצ'י, היא שחקנית ודוגמנית ארגנטינאית.
דה דומינצ'י ידועה בתפקידיה בטלנובלות הארגנטינאיות "קטנטנות", "פטיטו", "מפונקים" ו"עשירים לא מבקשים רשות".
דה דומינצ'י נולדה באבז'אנדה, בואנוס איירס, ארגנטינה.
היא החלה את קריירת המשחק שלה בשנת 2006 לאחר מספר שנים שעסקה בדוגמנות.
הופעת הבכורה של דה דומיניצ'י הייתה ב-2006 בטלנובלה של המפיקה הארגנטינאית כריס מורנה, "קטנטנות" בתפקיד מיקי.
בשנים 2007–2008 דה דומיניצ'י השתתפה בטלנובלה "פטיטו" בתפקיד תמרה, לצידם של ברנדה אסניקר, תלמה פרדין וגסטון סופריטי.
ב-2010, דה דומיניצ'י השתתפה בקומדיה הארגנטינאית לילדים "מפונקים".
ב-2014, דה דומיניצ'י השתתפה בטלנובלה הארגנטינאית "דרך לאהבה" בתפקיד ולנטינה, לצידם של מריאנו מרטינס, פאבלו מרטינס וקרינה סמפיני.
באותה השנה שיחקה גם את דמותה של פילאר מירנדה בטלנובלה "אנחנו משפחה" לצדה של השחקנית הקולומביאנית אנה מריה אורוסקו.
ב-2016, דה דומיניצ'י השתתפה בטלנובלה הארגנטינאית "עשירים לא מבקשים רשות" בתפקיד חוספינה, לצידם של גונסלו הרדיה, לוסיאנו קסטרו ואגוסטינה צ'רי.
ב-2017 דה דומיניצ'י השתתפה חלקית במיני-סדרה הארגנטינאית "La fragilidad de los cuerpos", לצידם של חואן מנואל חיל נבארו, הרמן פלסיוס ומרסלו סוביאוטו.
בשנת 2018, דה דומיניצ'י שיחקה בתפקיד אורח, בטלנובלה הארגנטינאית "אגרוף בלב" בתפקיד ריטה.
בשנת 2020 התארחה בסדרת הטלוויזיה האמריקאית של רשת הטלוויזיה CBS; "הוואי חמש-אפס" בתפקיד של מריה.
בשנת 2021 השתתפה בסרט האמריקאי "חטא קוסמי" לצדו של ברוס ויליס.
באותה שנה שיחקה בסדרת הטלוויזיה הארגנטינאית "מרדונה: חלום מבורך" מבית פריים וידאו אודות הכדורגלן הארגנטינאי דייגו מראדונה.
דה דומיניצ'י גילמה את לורנה גאומונט, זמרת ספרדייה בתחילה דרכה איתה מארדונה ניהל רומן בשנות השמונים.
בשנת 2022 החלה לשחק בסדרת הדרמת-פשע האמריקאית "The Cleaning Lady" ברשת Fox, את דמותה של נדיה מוראלס, אשתו של הגנגסטר וראש קרטל סמים בשם ארמן (אדן קנטו).
בין השנים 2016–2018 דה דומיניצ'י הייתה במערכת יחסים עם השחקן הארגנטינאי חואקין פוריאל.
מ-2018 דה דומיניצ'י בזוגיות עם אדוארדו קרוז, אחיה של השחקנית הספרדייה פנלופה קרוז.
ב-6 באוקטובר 2019 נולד בנם קיירו קרוז.
דה דומיניצ'י מתגוררת בלוס אנג'לס, קליפורניה.
+שנהסדרהתפקידהערות2006קטנטנותמיקי58 פרקים2008-2007פטיטותמרה30 פרקים2010-2009מפונקיםגל19 פרקים2011Peter PunkיעלCuando toca la campanaפאולה38 פרקיםDance!
אווה אֶבְדוֹקימוֹבָה-גרגורי הייתה פרימה בלרינה אסולוטה בבלט המלכותי הדני, בבלט של הדויטשה אופר ברלין ובלהקת הבלט האנגלי הלאומי ואמנית אורחת בלהקות בלט חשובות רבות ברחבי העולם.
אבדוקימובה נולדה בז'נבה, שווייץ, לאב בולגרי נטול אזרחות ולאם אמריקאית והייתה אזרחית אמריקאית מלידה.
את לימודי הבלט החלה בילדותה במינכן.
בהמשך למדה בבית הספר המלכותי לבלט בלונדון, שם הייתה במשך שנים אחדות תלמידתה של מריה פיי.
ב-1966 הייתה לרקדנית הראשונה שאינה דנית שהצטרפה לבלט המלכותי הדני, שם המשיכה בלימודיה אצל ורה וולקובה.
בשנת 1969 סיימה את לימודיה בבלט האופרה של ברלין, שם רקדה לראשונה את ז'יזל בשנת 1971. בשנת 1973 קודמה לדרגת פרימה בלרינה, מעמד בו התמידה במשך 12 שנים.
במשך שנים רבות הייתה גם הבלרינה המובילה של לונדון פסטיבל בלט (כיום הבלט האנגלי הלאומי), שם בחר בה רודולף נורייב לרקוד כנסיכה הראשונה אורורה בהפקה שלו לבלט "היפהפייה הנרדמת" עם הלהקה, בשנת 1975.
לאורך הקריירה שלה רקדה אבדוקימובה עם כל להקת בלט חשובה ברחבי העולם, בהן בלט קירוב, שם הדריכה אותה נטליה דודינסקאיה, תיאטרון הבלט האמריקאי ובלט האופרה של פריז.
לעיתים קרובות רקדה עם נורייב.
השותפות ביניהם נמשכה מעל חמש-עשרה שנים והם הופיעו יחד מאות פעמים.
לאחר הופעה עם בלט קירוב הוענק לה התואר פרימה בלרינה אסולוטה.
לאחר זאת, הוצגה בתואר זה בכל הופעה ברחבי העולם.
נוסף לפרשנויותיה לגיבורות הטרגיות של התקופה הרומנטית, ז'יזל והסילפידה, חבק הרפרטואר שלה כ-150 תפקידים, מן הבלטים הקלאסיים עד אלה בני-זמננו.
המחול האחרון שנוצר בשבילה, על ידי הכוריאוגרף הנינג ריבזאם בשנת 2002, הניע את מבקרת המחול של הניו יורק טיימס ג'ניפר דאנינג לכתוב, "הן הסולו והן הביצוע שלה היו חגיגות של מעשה מחשבת אמנותי, מן הסוג שרק בשלות וניסיון יכולים להפיק."
אבדוקימובה הייתה האמריקאית הראשונה שזכתה בתחרות בלט בינלאומית, כאשר הגיעה למקום הראשון בתחרות הבלט הבינלאומית של ורנה בשנת 1970. בשנת 2005 קיבלה את פרס גלינה אולנובה על "מסירות נטולת-פניות לאמנות המחול".
בניו יורק למדה משחק באולפן HB.
אבדוקימובה הייתה למורה לריקוד ולמנהלת בלט בבוסטון בלט ושפטה במספר רב של תחרויות בלט בינלאומיות.
אווה אבדוקימובה מתה ב-3 באפריל 2009, מסיבוכים של מחלת הסרטן, במנהטן, לדברי בעלה, מייקל ס.
אווה גונזלס הייתה ציירת אימפרסיוניסטית צרפתיה.
אביה היה הסופר עמנואל גונזלס שהכיר לה כבר בילדותה חוגי אמנות וספרות שונים בעיר.
בשנת 1865 כשהייתה בת 16 החלה גונזלס ללמוד אמנות וקיבלה שיעורי אמנות מהצייר צ'ארלס ג'ושוע צ'פלין שהיה אז צייר דיוקנאות חברתי.
אביה שהיה הנשיא המייסד של אגודת הסופרים הצרפתית: Société des gens de lettres, היה מקושר מאוד לאנשים בתחומי האמנות, ודרכו פגשה אווה במגוון רחב של אנשי אליטה תרבותית פריזאית, ומגיל צעיר נחשפה לרעיונות חדשניים סביב אמנות וספרות באותה תקופה.
גונזלס ידועה בעיקר כמי שהחלה את הקריירה האמנותית שלה כתלמידתו של הצייר אדואר מאנה בשנת 1869. על פי סיפורים מאותה תקופה, מאנה החל לצייר את דיוקנה של גונזלס וסיים אותו כמעט לחלוטין בפעם אחת.
דיוקן זה הושלם במרץ 1870 והוצג בסלון פריז באותה שנה.
ב"דיוקן של אווה גונזלס", מאנה מציג את אווה עובדת כאשר היא שעונה על כן ציור, אבל תנוחת היציבה שלה נוקשה נוקשה ושמלתה הנראית יוקרתית אינם מתאימים לתיאור מישהי שעובדת על יצירת אמנות.
התיאור הזה שלה גרם ככל הנראה לחלק מהמבקרים לתפוס אותה כמודל דקורטיבי צעיר של אישה שעבדה עם צייר גבר ותיק ומבוגר ממנה בהרבה.
גונזלס הייתה התלמידה הרשמית היחידה של מאנה, וגם שימשה כמודל ציור עבור כמה מחברי האסכולה האימפרסיוניסטית.
הסגנון של גונזלס מתיישב עם התקופה הספרדית של מאנה, ובוצעו בסגנון זה שינויים קלים לאורך השנים.
הנושאים שבחרה לעבוד עליהם היו ייצוג של חיי היומיום, שהתבסס אצלה תחת ההדרכה של המורה שלה לציור, צ'אפלין.
במהלך 1871 מאנה המשיך לשלב את שילוב הצבעים המבריקים והמשטחים הפעילים יותר שאפיינו את האימפרסיוניסטים בעבודתו, בעוד שגונזלס החליטה לשמור על צבעים נייטרליים יותר ועל קווי מתאר מדויקים יותר, תוך שהיא ממשיכה להשתמש בפסטלים בגוונים רכים יותר שיצרו עבורה פלטה בהירה יותר.
עבודתה של גונזלס אולי לא הייתה מאוד חדשנית, אך היא עדיין הביאה תחושת ביטוי אישי שהעניקה ערך ליצירתה.
למרות התפיסה שלה כתלמידתו של מאנה, עבודתה עדיין נושאת משמעות ומייצגת את הטמפרמנט שלה.
עבודותיה של גונזלס צוינו לטובה על ידי מבקרים בזכות האינטואיציה הגלויה שלה לאמנות וגם המיומנות הטכנית שלה.
ביקורות לחלק ניכר מעבודותיה התאפיינו בדיון על ה"טכניקה הנשית" וה"הרמוניה המפתה" שלה.
עם זאת, אחד הציורים המפורסמים שלה אופיינו על ידי מבקרים כמאופיין ב"מרץ גברי", מה שהביא אותם לדחות שאלותו בנוגע לאותנטיות הציור שלה.
עבודותיה זכו לביקורות חיוביות על ידי מגוון מבקרים.
לואיס לרוי, ז'ולס קסטגנרי ואמיל זולא שיבחו את העבודות שלה שהוצגו בסלון ומבקרת האמנות מריה דרם שיבחה את גונזלס על כך שציוריה קוראים תיגר על האופן בו יוצגו נשים ציירות בזירת האמנות בפריז.
כמו אדוארד מאנה, גונזלס מעולם לא הציגה בתערוכות האימפרסיוניסטיות בפריז, אך היא נחשבה לחלק מקבוצת האמנים האימפרסיוניסטים של אותה תקופה בגלל סגנון הציור שלה.
במהלך לימודיה אצל מאנה, הדיוקנאות העצמיים שלה העידו שהיא בחנה את האינדיבידואליות והזהות שלה כאמנית.
עד שנת 1872 היא הושפעה מאוד ממאנה אך מאוחר יותר היא פיתחה את הסגנון האישי שלה.
ניתן לראות זאת בעבודות שלה מאותה תקופה שקורצות ליצירות של מאנה, בעוד שעבודות מאוחרות יותר שלה כוללות דיוקנאות של אחותה ז'אן.
גונזלס השתמשה רבות בבני משפחתה כמודלים לציוריה, במיוחד בבעלה ואחותה.
ציוריה של גונזלס נרכשו על ידי ממשלת צרפת וגם על ידי אספנים פרטיים.
מתוך כל עבודותיה ניתן לראות את הייצוג הרחב ביותר של יצירתה באוסף של בנה ויורשיו.
הישגים אחרים לאורך הקריירה שלה כוללים את העיתון L'Art שרכש את יצירות הפסטלים שלה שקיבלו הכרה באנגליה, בלגיה וצרפת.
בשנת 1879, לאחר תקופת אירוסין של שלוש שנים, היא נישאה להנרי גוארארד, גרפיקאי וחרט של מאנה.לזוג נולד בן בשם ז'אן ריימונד באפריל 1883, זמן קצר לפני מותו של מאנה.
במהלך מלחמת צרפת-פרוסיה היא מצאה מקום מקלט בדייפ.
בשנת 1883 נפטרה גונזלס במהלך לידה בהיותה בת שלושים וארבע, חמישה ימים לאחר מותו של מאנה.
אביו של מאנה ואחותה של גונזלס, ז'אן, אשר מאוחר יותר הפכה לאשתו השנייה של גוארארד שהיה בעלה של אווה, גידלו את בנה.
מאז מותה נערכו תערוכות של יצירתה בגלריות ומוזיאונים שונים ברחבי פריז.
עבודותיה גם הוצגו בשנת 1952 במוזיאון הלאומי במונטה קרלו.
אווה אינגבורג שולץ הייתה שחקנית גרמנייה.
שולץ נולדה בברלין, היא למדה בבית ספר למשחק בעיר וב-1947 החלה להופיע בתיאטרון.
ב-1948 ביצעה את הופעת הבכורה שלה בקולנוע בסרט "Kein Platz für Liebe" העוסק בחייל במלחמת העולם השנייה, ב-1948 גילמה לוליינית טרפז בסרט "1-2-3 Corona".
ב-1952 שיחקה בסרט הבלגי "The Smugglers' Banquet", ב-1958 שיחקה בסרט "The Merry Vineyard" המתבסס על מחזה של קרל צוקמאייר, ב-1958 שיחקה בסרט "Das Mädchen vom Moorhof" המבוסס על ספרה של סלמה לגרלף.
ב-1964 שיחקה את אמו של אמיל בעיבוד לספר אמיל והבלשים.
היא דיבבה את סינדרלה בדיבוב הגרמני של הסרט "סינדרלה: של דיסני, היא גם דיבבה את אחותה של אליס בסרט "אליס בארץ הפלאות".
היא הייתה נשואה פעמיים (בעלה הראשון וילפריד זייפרט נהרג בתאונת דרכים בשנת 1954) ולה שני ילדים מכל אחד מנישואיה.
אווה אוליקאינן (בפינית: Eva Ollikainen; נולדה ב-12 בפברואר 1982 באספו) היא מנצחת פינית.
אוליקיינן החלה בלימודי פסנתר בגיל שלוש, ולמדה גם כינור וקרן יער.
היא החלה לנהל לימודים עד גיל 12. למדה באקדמיית סיבליוס בין השנים 1994–2002 וסיימה בשנת 2002 תואר שני במוזיקה בפסנתר.
היא למדה ניצוח עם יורמה פאנולה ולייף זגרסטאם.
אוליקיינן היה חבר בהרכב הפיני העכשווי "אוסינטה", וניצחה על ביצועי בכורה כמה יצירות של מלחינים פיניים.
בשנת 2003 זכתה אוליקיינן בתחרות המנצחים השנייה של יורמה פאנולה.
היא ניצחה לראשונה על התזמורת הסימפונית של איסלנד בשנת 2005. בקיץ 2006, היא התמנתה לניהול מרכז המוזיקה של טנגלווד, הבחור היחיד באותה שנה שכבר היה נציגות סוכנות.
היא חזרה כמנצחת אורחת עם התזמורת הסימפונית של איסלנד בשלוש הזדמנויות בין השנים 2007–2010, ושוב בפברואר 2019.
ביוני 2017 הודיעה התזמורת הקאמרית הנורדית על מינויה של אוליקיינן למנצחת הראשית הבאה שלה, יעיל עם עונת 2018–2019, עם חוזה ראשוני של שלוש עונות.
מינוי זה מסמן את המנצחת הראשית הראשונה של אוליקיינן, והיא המנצחת הראשונה שנבחרה לתפקיד זה.
ביוני 2019 הודיעה התזמורת הסימפונית של איסלנד על מינויה של אוליקיינן למנצחת הראשית והיועצת האמנותית הבאה שלה, החל מהעונה 2020–2021, עם חוזה ראשוני עד שנת 2024. אוליקיינן היא המנצחת הנשית הראשונה שמונתה כמנצחת ראשית של התזמורת הסימפונית של איסלנד.
בנובמבר 2019 הודיעה תזמורת דלה טוסקנה על מינויה של אוליקיינן כמנצחת הראשית הבאה שלה, המנצחת הנשית הראשונה שזכתה לתפקיד, החל מהעונה 2020–2021.
אווה (ברומנית: Eva) הוא סרט דרמה רומני משנת 2010, הסרט הוקרן בפסטיבל קאן.
לאחר לכתו של אביה עוברת אווה עם אמה ואחותה הגדולה בטי לגור אצל דוד שלה אלפונס, אלפונס נכנס לחדרה של בטי ומנצל אותה מינית ומבציר שאם תספר על כך יזרוק אותן מביתו, בטי מספרת על כך לאווה אך מכחישה זאת בפני אימן.
ב-1936 בגיל שש עשרה אווה מתאהבת בטיודור, איש הגר בבית סמוך אליה.
בזמן שאמה ואחותה שוהות בקמפינה במשך יומיים, נכנס הדוד לחדרה של אווה ומנסה להטרידה מינית אך היא יורה בו, דודה מאושפז והיא נעמדת למשפט, במשפט היא יוצאת זכאית, במהלך המשפט היא מכירה את הברון אוסוולד פון סייל, העובד בשגרירות גרמניה ברומניה, היא מתחתנת איתו ועוברת לגור עימו באחוזה שלו.
יום אחד שלוש שנים לאחר עזיבתו חוזר טיודור לרומניה והיא עוזבת עבורו את בעלה, אך עם זאת טיודור אומר שהוא חייב לנסוע למרסיי והוא נותן לה מפתחות לדירה, אווה נכנסת להריון אך מאבדת את התינוק.
אוסוולד אותו עזבה מציל אותה מניסיון התאבדות והיא חוזרת לחיות איתו.
לאחר מכן טיודור חוזר לרומניה והוא מנסה לחפש את אווה, כשהוא מנסה להתגנב לביתה הוא נורה על ידי אוסוואלד ובעקבות הפציעה אווה מטפלת בו, בינתיים מתחילה מלחמת העולם השנייה, המכונית של שגרירות גרמניה מותקפת על ידי אלמונים ואוסוואלד נפצע בזרועו.
בכסף שאוסוואלד נתן לה היא פותחת חנות מוזיקה בבוקרשט, יום אחד כשהיא חוזרת הביתה היא מוצאת את טיודור מחכה לה, בינתיים כשלוסיין מבין שהוא לא יהיה יותר מחבר עבור אווה הוא מתגייס לצבא ונשלח לחזית.
טיודור מבוקש על ידי השירותים החשאיים ובעקבות הוא כך הוא מבקש מאווה להביא לו מסמכים מזויפים על מנת שיוכל לצאת מהמדינה.
היא מגלה שהיא בהריון שוב אך מחליטה שלא לספר לו על מנת שלא לשבש את התוכניות שלו.
היא מלווה את טיודור לתחנת רכבת ולאחר שהוא עולה לרכבת מתחילה הפצצה אווירית והרכבת נהרסת.
אווה מחפשת אחר טיודור אך לא מוצאת את שמו לא בין ההרוגים ולא בין הניצולים.
בהפצצה ב-1944 גונתר, הרופא שהכירה בארגון צדקה שעבדה נפצע ומאבד את שתי עיניו, לוסיין נהרג בחזית על יד יאשי.
יום אחד פונה אל אווה איש זר שאינה מכירה אשר ראתה אותו כמה פעמים מדבר עם טיודור.
הוא אומר לה שהיא בסכנת חיים ומציע לה לעזוב את ארצה ולנסוע לאמריקה לאמו של טיודור, הם עוזבים ביחד את רומניה בסירה ואז האיש, שהוא בן דוד של טיודור מספר לה כמה סודות, טיודור גויס כמרגל אמריקאי.
אוסוולד שימש כקצין מודיעין בצבא הגרמני ונשלח לקהיר על ידי וילהלם קנריס על מנת לקיים מסע ומתן בחשאי אודות כניעת גרמניה, שם הוא נהרג על ידי הגסטפו.
אווה ברטה (מקודם בראון, בהונגרית: Barta Éva; בודפשט, 8 באפריל 1916 – בודפשט, 15 במרץ 1994) הייתה אמנית, צורפת, קרמיקאית יהודייה-הונגרייה, אשתו של הגרפיקאי והצייר בלה פקטה נאג'.
בתקופת השואה הצליחו היא ובעלה להציל ממוות, יותר מ-1,000 יהודים.
אווה בראון נולדה במשפחה יהודית כבתם של ארנה ברטה (מקודם: בראון 1878–1956) צייר, גרפיקאי ושל אלה צ'רס (מקודם: גולדברגר).
משנת 1933 למדה שנה בבית הספר לאמנויות שימושיות.
בין 1934 לבין 1938 למדה באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות, המאסטרים שלה היו אגושט בנקהארד ואישטוואן סניי.
בשנת 1938 נסעה לפריז, שם עסקה בקרמיקה, ובשנת 1939 הקימה סדנה בבודפשט, שם בעיקר עיצבה וייצרה תכשיטים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, היא ובעלה ייצרו שוצפאסים (כתבי חסות) מזויפים כדי לעזור ליהודים הנרדפים, כולל משפחתה של אווה ברטה (Schutzpass: שגרירויות המדינות הנייטרליות שנותרו בהונגריה (בודפשט) הנפיקו עשרות אלפי "תעודות חסות" למבקשי מקלט יהודים ואלה אישרו כי בעליהם נמצא תחת חסותה של אותה מדינה).
בערך 1,000 עד 1,200 חיי יהודים ניצלו עקב מסמכים מזויפים שייצרו ברטה ובעלה.
בעלה הלא יהודי קיבל לאחר מותו את התואר חסיד אומות העולם מיד ושם.
אווה ברטה השתמשה ליצירותיה באמייל, באבנים חצי יקרות ובמתכות אצילות.
יצירותיה נשלטות על ידי צורות אמורפיות וטבעיות.
היא הייתה חברה ב"קבוצת האמנים הסוציאליסטים".
1961 •אולם אדולף פניאש, בודפשט
1975 • בית התרבות ברטוק, סגד (עם קלרה פרייזר)
1976 • היכל האמנות (בודפשט), בודפשט
1972 תערוכת תכשיטים לאומית, גלריית צ'וק, בודפשט, הלבשה, מוזיאון ארנסט, בודפשט.
פרס ראשון בתחרות התכשיטים של החברה לאמנויות שימושיות (1959)
אווה ארליך (בהונגרית: Ehrlich Éva; בודפשט, 18 ביוני 1932 – בודפשט, 24 במרץ 2009) הייתה כלכלנית יהודייה-הונגרייה, פרופסור באוניברסיטה, ודוקטור (PhD) של האקדמיה ההונגרית למדעים (1989).
אווה ארליך נולדה במשפחה יהודית לאביה זולטאן ארליך (1905–1944), טכנאי שיניים, ולאמה אירן הרמן (1906–1995).
אביה ניספה בשואה והיא ואמה הצליחו לשרוד ולהינצל.
בשנת 1958 קיבלה תואר בכלכלה מאוניברסיטת קרל מרקס לכלכלה (היום אוניברסיטת קורווינוס של בודפשט).
ב-1969 עברה את הבחינה המתקדמת (ברמה הגבוהה ביותר) הממלכתית בשפה האנגלית.
ב-1975 הגנה על עבודת הגמר שלה לתואר שני באקדמיה ההונגרית למדעים (MTA).
שם התזה שלה הייתה: "תשתיות, תקופות ומדינות".
כותרת עבודת הדוקטורט שלה ב-MTA הייתה: "רמות פיתוח כלכליות, יחסים, מבנים, נתיבי תיעוש, 1937-1986", שהגנה עליה ב-1989 ב-MTA.
בין השנים 1947–1951 היה מנהלת ב"איגוד הטכנולוגי ומדעי הטבע"
בין השנים 1951–1959 הייתה מנהלת במרכז המפלגה (MDP, אחר כך MSZMP)
בין השנים 1959–1979 הייתה חוקרת מדעית במשרד התכנון הלאומי.
בין 1979 לבין 2003 הייתה חוקרת בכירה במכון למחקר כלכלי עולמי של האקדמיה ההונגרית למדעים
מנכ"לית המכון למחקר משנת 1993
באותה השנה מונתה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת בודפשט לכלכלה
ארליך השתתפה בהשוואה הבינלאומית רבת הפנים של רמת הפיתוח הכלכלי של מדינות בעלות מערכות חברתיות שונות, כולל מה שנקרא השתתפות בפיתוח "שיטת השוואה בינלאומית מפושטת".
בשנת 1968, בהזמנת מחלקת המחקר והתכנון של הוועדה הכלכלית של האו"ם לאירופה, היא עבדה ארבעה חודשים בז'נבה כיועצת.
בין 1980 לבין 1982, עמדה בראש מחלקת התכנות והתכנון של הוועדה הכלכלית של האו"ם לאירופה בז'נבה כמנהלת.
היא יזמה את התחלת מחקר עבודת צוות שמטרתו הייתה השוואה בינלאומית של 100 שנות פיתוח של תשתיות.
היא חקרה את תהליכי התיעוש ארוכי הטווח של יפן ופרסמה את תוצאות המחקר שלה בספרה ב-1979.
בשנת 1985, זכתה במלגת ACLS מהמועצה האמריקאית לחברות נלמדות (American Council of Learned Societies ACLS Fellowships ) ושהתה 11 חודשים בארצות הברית באוניברסיטת פנסילבניה.
משנת 1986 הובילה מחקרים ב:
ארליך הרצתה בכנסים בינלאומיים רבים באירופה ומחוץ לאירופה.
(ארצות הברית, ישראל, קנדה, קניה ועוד)
ECONBIZ Find Economic Literature פרסמה על זמינותם של 78 מחקרים שלה, שפורסמו רובם באנגלית.
פרטי ההתקשרות של 41 ממחקריה פורסמו במאגר המידע MATARKA.
מסד נתונים ניתן לחיפוש של תוכן העניינים של כתבי עת הונגריים.
נתוני 57 ספריה ומחקריה פורסמו במנוע החיפוש OSZK.
עם אטילה צ'רנוך וג'רג' סילאג'י.
יפן: האנטומיה של להדביק את הקצב.
תחרות המדינות 1937–1986: רמות פיתוח, מבנים, שיעורי צמיחה, נתיבי תיעוש.
התשתיות בהונגריה לאור דרישות האיחוד האירופי.
בודפשט, משרד ראש הממשלה ומרכז הניתוח האסטרטגי, 2003
טרנספורמציה ופיתוח אזורי הונגרי: עובדות, מגמות, דילמות ויעדים.
בהספד שלו שפורסם ב"סקרת הכלכלה" (Közgazdasági Szemle) (יוני 2009), כתב איבאן ט.
ברנד על אווה ארליך: "עבודת המחקר החלוצית שלה, תחילה בקבוצת המחקר של משרד התכנון ולאחר מכן במכון המחקר הכלכלי העולמי של האקדמיה, קשורים לחשיפת סודות הצמיחה הכלכלית מאז שנות ה-70. זה הוביל אותה לדרך של מחקר השוואתי קשה.
מה היה סוד ההישגים הכלכליים יוצאי הדופן של יפן ושל ארצות הברית?
ומה הרלוונטיות של זה לדרך ההתפתחות ההונגרית?
היא התעניינה באנטומיה של כיצד להדביק את הקצב.
התוצאות יוצאות הדופן הסבו את תשומת הלב שלה לתפקיד המיוחד של התשתיות בביצועים הכלכליים, והדבר הוכח גם על בסיס השוואה בינלאומית רחבה.
ללא עבודתה של אווה, אי אפשר היה לנתח את הממשלות השונות ואת הארגונים הכלכליים הבינלאומיים הרבים וליצור תוכניות כלכליות.
בעשרים השנים האחרונות היא ניסתה לסלול את הדרך לטרנספורמציה עם לימודי מציאת המודלים שלה.
היא הייתה בלתי נלאית וחוקרת יעילה במיוחד.
האמת הייתה לה קדושה, שאותה אמרה גם כשנתקלה בהתנגדות אידאולוגית נוקשה.
אני עצמי הייתי עד לעימות כזה בקשר להגנת תוצאת חישוב ההכנסה הלאומית, ששונה במידה ניכרת מהרשמית ובכיוון שלילי.
אווה ארליך שיתפה פעולה בכמה תוכניות מחקר עם השווייצרי המפורסם בעולם פאול ביירוך ועם מוריס לוי-לבויי הצרפתי.
החישובים, המחקרים והספרים שלה מדורגים בין הטובים בניתוח הכלכלי המקומי, אך הם פורסמו גם על ידי הבנק העולמי, הנציבות הכלכלית האירופית ובאוסטריה, פולין, צ'ילה ובקובה.
אלפים רבים של אנשים האזינו להרצאותיה במדינות רבות בעולם, באוניברסיטאות קיוטו, אוניברסיטת קובה והוקאידו ביפן, באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, במהלך מסע הרצאות ב-1984 ב-32 אוניברסיטאות אמריקאיות, וכן באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת חיפה, קניה ופורטוגל.
דרגתה המקצועית אינה לפי תואר הדוקטור האקדמי שלה, אלא לפי איכויות וביצועי המחקרים שלה".
אווה גרגיי (במקור גרינפלד, בהונגרית: Gergely Éva; בודפשט, 10 ביוני 1914 – בודפשט, 14 בנובמבר 1993) הייתה רופאת שיניים יהודייה-הונגרייה, פרופסור (1963), אשתו של ארתור אלמאי (1894–1978), רופא שיניים, מנתח פה.
אווה גרינפלד נולדה כבת בכורה במשפחה יהודית בורגנית כבתם של וינצה גרגיי (גרינפלד) (1885–1958) פקיד, סוחר תבואה ושל רוזה גולדשמיד (1892–1976).
אחותה הייתה קלרה גרגיי (1917).
אווה דיברה אנגלית, צרפתית וגרמנית מילדותה.
הוריה, לפי אופנת התקופה, שמו דגש רב על החינוך הספורטיבי.
היא ואחיה הצטיינו בענפי ספורט שונים.
שניהם היו טובים בטניס, שחייה וסקי.
אווה השלימה את לימודי התיכון שלה בליציאום לבנות לאה ראשקאי.
היא השתתפה בהכנת המונוגרפיה של אימרה מדאץ' פרי עטו של פרידייש רידל.
היא קיבלה את תעודת הבגרות ב-1932. בגלל החוק המפלה יהודים בממלכת הונגריה בקבלה ללימודים אקדמיים, הנומרוס קלאוזוס, היא החלה את לימודיה הגבוהים בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה הגרמנית בפראג.
היא חזרה הביתה עם תואר דוקטור לרפואה ב-1939, אבל בהונגריה, על פי החוק היהודי השני, היא יכולה הייתה לעבוד רק כעובדת כפיים.
במשך זמן מה, הדביקה פונפונים לנעלי בית.
מאוחר יותר, קיבלה עבודה רפואית ללא תשלום במחלקה הפנימית בראשותו של לאיוש לוי של בית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' (שמה היום המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט.
אחותה, שגם היא השיגה תואר ברפואה, לא שבה להונגריה והתיישבה עם בעלה בארצות הברית.
בשנת 1944 השיגה אווה גרגיי לה ולמשפחתה תעודות חסות (שוצפאס) בסיועו של הדיפלומט השוודי ראול ולנברג.
היא התחילה שוב את העיסוק הרפואי שלה ב-1946 ובאותה השנה הכירה את רופא השיניים ארתור אלמאי (במקור ויינפלד), לו נישאה במהרה.
ב-11 במרץ 1949 היא עברה בחינה מקצועית ברפואת שיניים במכון לרפואת שיניים וקיבלה הסמכה.
באותה השנה זומנה לצבא העם ההונגרי.
היא עבדה כרופאת שיניים צבאית, אבל בין לבין נסעה גם ל"יער הקאמרי" לצורך אימוני ירי.
היא עסקה רבות במחקר מדעי, כתבה מאמרים, נסעה לכנסים ותירגמה ספרות טכנית.
בין שאר הנושאים, הייתה חשיבות גדולה למחקריה בתחום בחינת החומרים החדשים להכנת דוגמאות שיניים לצורכי תותבות והיא כתבה על הבדיקות והתכונות ההשוואתיות של החומרים.
כתביה אלה הופיעו באותה תקופה.
מ-1956 ועד לפרישתה ב-1974 עבדה בקליניקת שיניים גדולה בבודפשט.
אווה גרגיי הובאה למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
חומרי חדשים ללקיחת מידות והשוואתם לאלו הידועים עד כה.
החשיבות של רובד שיניים ולשון.
תפקיד קרום השורש בריפוי פצע החילוץ.
החשיבות של פרטי קרום השורש שנותרו במיטה הדנטלית לריפוי פצע העקירה.
הגבהת נשיכה ושחזור תותב בתותבת מפוצלת.
שחזור של המשנן השיורי עם תותב חלקי של מעקה כובע.
אווה פרדריקה בונייר (17 בנובמבר 1857 – 13 בינואר 1909) הייתה ציירת ופילנתרופית שוודית ממוצא יהודי.
בונייר נולדה בסטוקהולם, בתו של המו"ל אלברט בונייר ממשפחת בונייר הידועה, משפחה שוודית יהודית מובילה של מוציאים לאור.
למדה ציור אצל אוגוסט מלמסטרום והפכה לסטודנטית במחלקה לנשים באקדמיה המלכותית השוודית לאמנויות בסטוקהולם ב-1878. יחד עם חברתה ושותפתה האנה הירש, היא נסעה לפריז ב-1883, שם שהתה עד 1889. הציור שלה "מוזיקה" (1889) זכה לציון מכובד בסלון פריז.
לאחר חזרתה לשוודיה ב-1889, היא הייתה פעילה כציירת עד 1900 לערך, בעיקר של דיוקנאות, כמו אלה של ליזן בונייר (גיסתה), המדען האלמר לונדבוהם, הפוליטיקאי מוריץ רובנסון, המחנך קארל מייברג, והמשורר והחוקר אוסקר לברטין.
בונייר הציגה את עבודתה בארמון האמנויות היפות בתערוכה הקולומביאנית העולמית ב-1893 בשיקגו, אילינוי.
היא מיוצגת בכמה ציורים במוזיאון הלאומי, סטוקהולם.
לאחר 1900 בערך בונייר נעלמה כאמנית והתמסרה לעבודתה הפילנתרופית, שהתאפשרה באמצעות הירושה שקיבלה.
היא הקימה קרן לטיפוח סטוקהולם, שמימנה בשנותיה הראשונות ציורים ופסלים למקומות ציבוריים ומוסדות, כמו הספרייה המלכותית, אוניברסיטת סטוקהולם וכמה בתי ספר בסטוקהולם.
בונייר הייתה חברה באגודת הנשים "ניה אידון".
בונייר סבלה מדיכאון, ונטלה את חייה בקופנהגן ב-1909, בגיל 51.
אווה אוקרו היא שחיינית בריטית, סגנית אלופת עולם בבריכת 25 מטר (בודפשט 2024) במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב.
באליפות אירופה לנוער שנערכה ברומא שבאיטליה ביולי זכתה במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:42.27 דקות.
בנוסף, זכתה בשתי מדליות ארד: במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.45 שניות, ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב לאחר ששחתה בשלב המוקדמות של המשחה.
מדליית ארד באליפות אירופה לנוער
באליפות אירופה לנוער שנערכה בבלגרד שבסרביה ביולי זכתה במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:43.37 דקות.
באולימפיאדת פריז שנערכה ביולי-אוגוסט סיימה במקום שביעי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:35.25 דקות.
סגנית אלופת עולם בבריכת 25 מטר
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה בבודפשט שבהונגריה בדצמבר זכתה במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב יחד עם אבי ווד, אנגהרד אוונס ופרייה אנדרסון בשיא הממלכה המאוחדת חדש של 3:47.84 דקות, אחרי ארצות הברית (3:40.41 דקות) ולפני הרפובליקה העממית של סין (3:47.93 דקות).
"אָווֶה מריה" היא מעין תפילה קתולית ואורתודוקסית הפונה אל מרים, אם ישוע בבקשה שתתפלל לאלהים בעד המתפלל.
מילות חלקה הראשון של התפילה שאובות מברכתו של המלאך גבריאל למרים כפי שמתוארת בספר הבשורה על-פי לוקס, א': כ"ח.
מקורו של המשפט השני בתפילה בברכתה של אלישבע, אם יוחנן המטביל אל מרים בלוקס א': מ"א-מ"ב.
הגרסה הלטינית הקתולית של הטקסט מוכרת במיוחד, אך נוסחים מוקדמים התקיימו כבר במאה השישית בארמית.
"שלום לך, מרים" היא העתירה הנפוצה והפופולרית ביותר אל הבתולה הקדושה.
+עבריתארמיתאנגליתלטיניתשִׂמְחִי מִרְיָם, מְלֵאַת הַחֶסֶד, ה' עַמְּךָ.
אָמֵן.שלום לך בתולתא מרים, מליאת טיבותא, מרן עמך.
מברכתא את בנשי, ומברך הוא פירא דבכרסך, מרן ישו.
הו קדישתא מרים, יולדת אלהא, צלוי חלופין, חטאיה, השתא ובשעתא דמותן, אמן.Hail Mary, full of grace, the Lord is with thee.
תפילת אווה מריה מקבלת ביקורת חריפה מאת מתנגדיה, בטענה הנפותה שפנייה למרים בגוף ראשון וסיווגה כ"תפילה" מצביעה על סגידה למרים כאלה, כלומר עבודת אלילים.
גם בשפה האנגלית תופעה לשונית זאת קיימת, כאשר המילה המודרנית Worship (אשר משמעותה פולחן) נגזרת מן המילה Weorþscipe באנגלית עתיקה, אשר משמעותה כשם הביטוי "Worthship", הערכה של דבר כפי שראוי לו, כך שמבחינה לשונית, עצם התפילה היא לא פולחן באופן בלעדי.
תפילת אווה מריה הולחנה פעמים רבות על ידי מלחינים שונים.
בין הגרסאות השונות, גרסתו של שארל גונו (1859) שהוסיף מנגינה ומילים לפרלוד הראשון מתוך יצירתו של יוהאן סבסטיאן באך, "הפסנתר המושווה".
גם אנטונין דבוז'אק הלחין את התפילה ב-1877, וג'וזפה ורדי הלחין את התפילה מספר פעמים, אחת מהן כחלק מהאופרה "אותלו" (1887).
ניתן למצוא במקומות שונים את יצירתו של פרנץ שוברט, (Ellens dritter Gesang 1825), תחת השם "אווה מריה".
זוהי טעות הנובעת ממילות הפתיחה של היצירה, שלמעשה חוברה לתרגום גרמני לשיר של וולטר סקוט.
בלבול נוסף נוצר מהעובדה כי לעיתים התפילה אווה מריה מבוצעת למנגינת יצירה זו של שוברט.
התפילה אף נאמרת בפיה של מאדאם פלורה ברגע משבר באופרה "המדיום" מאת ג'אן קרלו מנוטי.
הטקסט הולחן לעיתים קרובות גם בתקופת הרנסאנס, יצירותיהם של ג'ובאני פיירלואיג'י דה פלסטרינה, אורלנדו די לאסו וז'וסקן דה פרה.
מילות התפילה מופיעות לעיתים בגרסאות שונות אצל מלחיני הרנסאנס.
גם אחינועם ניני ביצעה את אווה מריה בגרסה משלה, למוזיקה של באך.
במנזר דיר ראפאת שליד בית שמש נמצאת כנסיית גבירתנו מלכת פלשתינה, ועל קירותיה כתוב הטקסט "אווה מריה" במאתיים ושמונים שפות שונות כולל עברית ("שלום לך מרים").