tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדרומה של העיר העתיקה עברה האמה בקרבתה של מרחצאות חמת טבריה ושלוחה של האמה המשיכה לתוך המרחצאות.
מספר חוליות מצינור זה נמצאו באתר.
הבסיס: יסודות האמה שנועדו לפלס את האמה ולהתגבר על השיפוע של המדרון.
הרוחב הממוצע של היסודות היה כ-3 מטר והגובה הבנוי של החלק המוגבה היה כ-2 מטר (בהתאם לשיפוה המדרון).
הבסיס נבנה מאבני גוויל (אבנים שאינן מסותתות) שהובאו מהסביבה (לרוב היו אלו אבני בזלת) וחוזקו במלט.
תעלת המים: מעל הבסיס נבנתה התעלה באותו אופן שנבנה הבסיס.
יחד עם זאת תחתית התעלה רוצפה הלבנים מסותתות וחלקה הפנימי טוייח במספר שכבות של טיח הידראולי כדי למנוע דליפת מים.
עומק התעלה השתנה בין 80 ס"מ (המעיינות) ל-60 ס"מ (בריכות האגירה).
רוחבה השתנה בין 110 ס"מ (מעיינות) ל-60 ס"מ (בריכות האגירה).
הקטנת חתך התעלה מצביע על צמצום בזרימת המים בתעלה שנבעה מהפניית מים להסתעפיויות של התעלה.
התעלה כוסתה באבנים שטוחות כדי למנוע כניסת לכלוך למים.
כאמור, אזכורים לאמת ברניקי קיימים כבר במחקריהם של חוקרי ארץ ישראל במאה ה-19. בין השאר הזכירו את האמה החוקרים צ'ארלס וילסון, צ'ארלס וורן, הוריישו קיצ'נר, קלוד קונדר ואחרים.
תוצאות של חלק ממחקרים אלו התפרסמו בספרים כמו גם במפת הקרן לחקר ארץ ישראל שפרסמה הקרן לחקר ארץ ישראל ב-1880.
במהלך המאה ה-20 נערכו מחקרים נוספים כמו מחקרו של אאפלי סאריסלו הפיני ב-1927, מחקרו של מיכאל אבי-יונה ב-1951, מחקרו של זלמן וינוגרדוב ב-1988 ומחקרו של יוסף סטפנסקי בשנות ה-90.
במאה ה-21 נערכו מחקרים בעיקר על ידי רשות העתיקות כשבחלק מהמקרים היו אלו חפירות הצלה באתרים בהם תוכננו הרחבת יישובים.
בתקופה זו (2012) נחקרה גם השלוחה לבית ירח.
נכון ל-2021 נשתמרו מהאמה הקטעים הבאים:
מקטעי אמה במורד נחל יבנאל.
2 מקטעי אמה ממערב לקבוצת כנרת (נחפר ונחקר על ידי עבד אלגני אבראהים מרשות העתיקות).
קטעי אמה במתחם גני מנורה, ליד מלון רויאל-פלזה.
מקטע של האמה באזור חמת טבריה, ממערב למלון הולידיי אין.
מקטע של האמה בתחומי טבריה הקדומה.
מקטע של האמה באזור המחצבה הנטושה (קרוב למבנה התיאטרון שלמרגלות מצוקי הר ברניקי).
מקטע של האמה בתחום בית העלמין המוסלמי שממערב ל"בריכת דונה גרציה".
אמתלאי בת כרנבו היא, לפי האגדה, אשתו של תרח ואמו של אברהם.
הגמרא מונה את שמות אמותיהן של אברהם, דוד המלך, שמשון ונשים אחרות אשר אינן מוזכרות במקרא.
בין השמות מזכירה הגמרא את שם אמו של אברהם - אמתלאי בת כרנבו.
הגמרא מבארת שהיא נדרשת לפרט את שמותיהן על מנת להוכיח את דייקנות המסורת ומכאן לאמונה בתורה שבעל פה.
הרשב"ם מוסיף עוד טעם, לדבריו .
הרב דוד שטיינברג מציע שהשם אמתלאי קשור לאלה היוונית אמלתיאה , האומנת של זאוס.
השם אמלתיאה מופיע גם בתרגום השבעים כתרגום לשמה של בת איוב קרן הפוך בצורה של "קרן אמלתיאה" (ייתכן ש'כרנבו' הוא שיבוש של 'קרן').
בגמרא הוזכר שאמתלאי היא אמו של אברהם, אך לא הוזכר אם היא אמם של הרן או נחור.
ב אברהם אומר על שרה: "וגם אמנה אחותי בת אבי היא אך לא בת אימי ותהי לי לאישה".
מכאן משתמע שהרן הוא אחיו אך מאם אחרת.
על אף ששמה לא הוזכר בתנ"ך, במדרשי האגדה מסופר שאמתלאי הרתה עם אברהם בזמן שנודע לנמרוד שבקרוב ייוולד ילד שיקום נגדו ויצליח.
לאחר התייעצות עם יועציו, הורה נמרוד להקים מתחם מיוחד בו ישהו כל הנשים ההרות עד לאחר הלידה.
נמרוד גם הורה למיילדות להרוג את כל התינוקות הזכרים שנולדו במקומות אלו.
בשיטה זו נרצחו כשבעים אלף ילדים.
כאשר הייתה אמתלאי בחודש השלישי להריונה, תרח בעלה הבחין שהיא בהיריון מתקדם מחמת חולשתה.
אמתלאי לא רצתה ללכת למתחם שהקים נמרוד, ולכך אמרה לתרח שהיא רק חולה אך לא בהיריון.
תרח ניסה לבדוק את בטנה, אך באופן ניסי לא חש בכלום.
הנס גדל עוד יותר כאשר בטנה לא גדלה במהלך ששת החודשים האחרונים להריונה, ואיש לא ידע שהיא בהיריון.
כשהגיע זמן לידתה, אמתלאי יצאה מהעיר ושוטטה במדבר.
במדבר היא מצאה מערה שבה ילדה בן וקראה לו אברם.
היא נטשה את הילד במערה, והמלאך גבריאל הציל את הילד.
בספר הישר (המאה ה-17) מובאת אגדה שונה, לפיה נמרוד חזה בכוכבים שנולד לתרח בן והוא יגדל וייפרה ויירבה ויירש את כל הארץ.
נמרוד דורש מתרח את בנו, תרח מנסה לבטל את הגזירה אך אינו מצליח, והוא מבקש לדחות את הגזירה בשלושה ימים.
לאחר שלושה ימים מביא תרח לנמרוד בן של אחד משפחותיו והוא הורגו, תרח לוקח את אברם אמו ומניקתו ומחביאם במערה למשך עשרה חודשים.
באחת ההרחבות של השיר כאשר המלך נמרוד אשר נכתב בסביבות גירוש ספרד הוטמעה אגדה לפיה פניה של אמתלאי האירו בהריונה, תרח שאל אותה למה פניה מאירות והיא ענתה שהיא מרגישה שיש לה קדוש בבטן.
מוטיב נפוץ בקבלת האר"י הוא ירידתם של "הנשמות הקדושות" דרך הקליפות, כלומר מכיוון שהנשמה היורדת לעולם היא נשמה גדולה הכוחות הרעים מורידים אותה לעולם בצורה גרועה, כך למשל שלמה המלך הגיע ממעשה דוד ובת שבע וכדומה.
אף אצל אברהם נאמרו דברים כאלו, ולפי האר"י תרח אילץ את אמתלאי לשכב איתו כשהיא נדה, לדבריו אמתלאי התגלגלה בדינה, בתו של יעקב, ומכיוון שהייתה נדה נענשה להיאנס על ידי שכם, בנוסף הבועל נדה מקבל את טומאתה ועל כן שכם תיקן את נשמתה.
לפי מקובלים אחרים נתקנה במיתת חנה ושבעת בניה.
הראב"ד השני כתב בביאורו למסכת בבא בתרא, שאמירת שם אמתלאי בת כרנבו שבע-עשרה פעמים מועילה למציאת חן בעיני השלטון.
רבי יצחק למפרונטי כתב שמצא כן בספר ישן נושן אבל שיש להגיד כן שלוש פעמים ולא שבע עשרה.
מספר אחרונים הביאו אף הם את סגולה זו.
רבי הלל מקולומיא כתב קמיע עם שם זה לשמירה על בית.
הרב יעקב אריה מראדזמין השתמש בשם זה לעצירת מגפה.
שמות נוספים ניתנו לאם אברהם:
ספר היובלים (פרק י"א) קורא לאמו של אברהם עדנה בת ארם.
בפרקי דרבי אליעזר היא נקראת עתידיי או עתריי.
אמת המידה של סייגן היא תחדיש ואפוריזם הטוען: "טענות יוצאות דופן דורשות ראיות יוצאות דופן" (ECREE).
הביטוי נקרא על שם המדען ואיש תקשורת המדע קרל סייגן שהשתמש בביטוי בתוכנית הטלוויזיה שלו קוסמוס.
הצהרות דומות נאמרו בעבר על ידי תאודור פלורנוי (Flournoy) ב-1899, פייר-סימון לפלס ב-1814 ותומאס ג'פרסון ב-1808.
אמת המידה של סייגן, לפי טרסולדי
אמת המידה של סייגן קשורה לתערו של אוקאם במובן זה שלפי היוריסטיקה כזו, הסברים פשוטים יותר מועדפים על פני הסברים מסובכים יותר.
רק במצבים שבהם קיימות ראיות יוצאות דופן, טענה חריגה תהיה ההסבר הפשוט יותר והקביל יותר.
צורה שגרתית של אמת מידה זו מופיעה בבדיקת השערות, בדיקה שבה מועדפת ההשערה שאין ראיות לתופעה המוצעת, מה שמכונה "השערת האפס".
הטיעון הפורמלי כרוך בהקצאת הסתברות פריורית חזקה יותר לקבלת השערת האפס מאשר לדחייתה של השערה זו.
אין פרמטרים קונקרטיים לגבי מה הן "טענות חריגות", מה שמעלה את השאלה האם הסטנדרט הוא סובייקטיבי.
לפי טרסולדי, בעיה זו פחות בולטת ברפואה הקלינית ובפסיכולוגיה, בהן תוצאות סטטיסטיות של ניסוי מבוקר הקצאה אקראית יכולות לבסס את חוזק הראיות.
האפוריזם הפך לפופולרי על ידי האסטרונום קרל סייגן שהשתמש בו בתוכנית הטלוויזיה "קוסמוס" משנת 1980 בהתייחס לטענות על חייזרים המבקרים בכדור הארץ.
שני מאמרים משנת 1978, אחד ב-US News & World Report ואחר מאת קונרו רמקרישנה ראו (Rao) ב-Journal of Parapsychology ציטטו את הפיזיקאי פיליפ אייבלסון, עורך Science, שהשתמש בביטוי זה.
ב"על היוצא דופן: ניסיון הבהרה" (1978), קבע הסוציולוג מרצ'לו טרוצי:
בשנת 1899 הציג הפסיכולוג תאודור פלורנוי את העיקרון לפיו , וייחס את הרעיון ללפלס.
הוא ציטט אמרה של לפלס מ-1814: בשנת 1808 אמר תומאס ג'פרסון:
בשנת 2004 השתמש רוכב האופניים לאנס ארמסטרונג בביטוי כדי לשלול האשמות של שימוש בסמים שהשמיע העיתונאי דייוויד וולש (Walsh).
ארמסטרונג נשאל: ב-2013 הודה ארמסטרונג בשימוש בסמים.
אמיתית'אל "אמי" מחמוד היא אקטיביסטית ומשוררת אמריקאית ממוצא סודני, שזכתה בגמר תחרות הפואטרי סלאם העולמית בשנת 2015. בשנת 2018 מונתה לשגרירה של רצון טוב של נציבות האו"ם לפליטים, ובמסגרת תפקיד זה ביקרה במחנות פליטים ברחבי אוגנדה, יוון וירדן במטרה להעלות את תשומת הלב לבעיית הפליטים העולמית.
היא שימשה כיועצת לקבינט האמריקאי בענייני אסלאמופוביה, ופועלת בקרב בני נוער ברחבי העולם בכל הקשור בחינוך לשלום.
שירתה עוסקת בעיקר בחווית חייהם של פליטים ברחבי העולם, כמו גם הטראומה הבין-דורית שעולה אצל ילדי פליטים.
מחמוד נולדה בח'רטום שבסודן וכשהייתה בת שנתיים עברה עם הוריה לתימן ומשם לפילדלפיה, ארצות הברית.
כשהייתה בת שבע חזרו היא ומשפחתה לסודן לביקור ארוך בשל הפעילות האקטיביסטית של הוריה, במסגרתו השתתפו הוריה במחאות שהחלו במדינה כנגד מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה והשלטון הצבאי במדינה של הגנרל עומר אל-בשיר.
בביקור זה, מעידה מחמוד, היא החלה להבין את חשיבותו של החינוך כזכות יסוד אנושית, ועד כמה המצב הפוליטי המורכב בסודן השפיע על חינוכה בפרט ועל חייה בכלל.
מחמוד גדלה והתחנכה בפילדלפיה, שם סיימה את לימודי בית הספר התיכון בהצטיינות וזכתה במלגה שכיסתה ארבע שנות לימודים בכל אוניברסיטה שתבחר, בעקבות כישוריה וציוניה הגבוהים.
היא החלה ללמוד באוניברסיטת ייל בשנת 2012 וסיימה את לימודי הביולוגיה המולקולרית והאנתרופולוגיה בשנת 2016.
במהלך לימודיה באוניברסיטת ייל נחשפה מחמוד לז'אנר הפואטרי סלאם (שירה מדוברת) והצטרפה לקבוצת פואטרי סלאם בקמפוס ביוזמת סטודנטים, ולאחר מכן לנבחרת הפואטרי סלאם הרשמית של ייל.
בשנת 2013 היא שיחקה תפקיד של משוררת בסרט הקצר Haleema, המספר את סיפורה של אם סודנית אחת ושני ילדיה בחיפוש אחר מקום בטוח מפני מליציית הג'נג'וויד במסגרת רצח העם בדארפור.
השיר שזיכה את מחמוד באליפות הפואטרי סלאם נקרא "אמא" (Mama) כמחווה לאמא שלה ששהתה בזמן התחרות בסודן, בעקבות מות סבתה של מחמוד שנפטרה ביום הראשון לאליפות.
מחמוד כתבה את השיר בימים הראשונים של התחרות, והיא מדברת בו על נושאים הנוגעים ללב עשייתה, כמו היחס של המערב ליבשת אפריקה, היחס של גברים לנשים אפרו-אמריקאיות והלבשתן בדימויים אוריינטליסטים ותפקיד האם כמתווכת בין ילדיה שחווים מעבר תכוף בין מדינות לבין המדינות עצמן וההסתגלות המשפחתית בהן.
במהלך התחרות הקדישה מחמוד שיר אחר, "ילד בחול" (Boy in the Sand) לאלן כורדי, פליט בן שנתיים שתמונתו ללא רוח חיים לאחר שטבע במי הים התיכון הכתה גלים בעולם בשנת 2015.
בשנת 2018 התפרסם ספר השירה הראשון שלה, שנקרא "Sisters' Entrance".
בשנת 2020 מחמוד כתבה את השיר "The Seven Stages of Grief During Coronavirus" לכבוד יום הפליט שצוין תחת השפעות מגפת הקורונה.
בעקבות ילדותה בצל מלחמת האזרחים הסודנית השנייה וחוויותיה כפליטה, האקטיביזם של מחמוד מתמקד בפעילות לטובת ילדי פליטים ופליטים בוגרים, בעיקר מיבשת אפריקה אך לא רק.
משבר הפליטים העולמי הוא נקודת ההתייחסות העיקרית שלה בכל הפעילות ההתנדבותית שהיא מעבירה.
מאז לימודיה בבית הספר התיכון, אקטיביזם היה חלק מרכזי בפעילותה של מחמוד, במיוחד סביב רצח העם המתמשך בדארפור וסוגיית הפליטים העולמית.
בשנת 2015 היא נבחרה לרשימת "מאה הנשים מעוררות ההשראה בעולם" של ה־BBC והוזמנה בעקבות פעילותה החלוצית בקהילה המוסלמית האמריקאית לאירוע שולחן עגול שערך נשיא ארצות הברית ברק אובמה בעת ביקורו הראשון של נשיא מכהן במסגד אמריקאי בבולטימור, מרילנד.
תפקידה כשגרירה של רצון טוב של סוכנות הפליטים של האו"ם הביא אותה לפעילות והרצאות במחנות פליטים ברחבי אפריקה והמזרח התיכון, כמו גם לשימוש בשירה שלה להעלאת המודעות למצב הפליטים בעולם.
בשנת 2016 כתבה את השיר "Bird Watching on Lesvos Island" לאחר סיור במחנה פליטים סורים ששרדו את המסע המסוכן מטורקיה ליוון בסירות רעועות.
השיר "Head Over Heels" נכתב בשנת 2017 על מנת לציין את הפליט המיליון שחצה את הגבול בין סודן לאוגנדה בעקבות מלחמות האזרחים החוזרות ונשנות באזור ומצבם הרעוע של נושאים פוליטיים במדינה, כמו זכויות אדם וביטחון אישי.
במסגרת שליחותה כשגרירה של רצון טוב של סוכנות הפליטים של האו"ם, עבדה מחמוד עם מגוון זוכי פרס נובל, כמו פעיל זכויות הילד קאילש סאטיארת'י, העיתונאית תוואכול כרמאן, ומספר זוכות וזוכי פרס נובל נוספים, כמו גם עם ארגונים לזכויות אדם בעלי שם עולמי ומגוון ממנהיגי העולם.
החל משנת 2021 מחמוד משתתפת באופן קבוע בפאנלים העוסקים בהשפעת משבר האקלים על פליטים, ומבקרת באופן קבוע במחנות פליטים ברחבי העולם ובעיקר ביבשת אפריקה.
"אמת אחת" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית מאיה אברהם.
את השיר הוציאה בפברואר 2012 לאור חברת התקליטים הפיל, והוא נכלל כרצועה הפותחת של אלבום האולפן השני של הזמרת, ליום הזה חיכיתי.
השיר נכתב והופק על ידי רפי קריספין.
ב-1 במרץ 2012 הוא הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
בשבוע לאחר מכן נכנס לדירוג במקום ה-11. ב-15 במרץ עלה השיר למקום השישי – המיקום הגבוה ביותר שהגיע אליו.
לבסוף, ב-17 במאי, לאחר שבעה שבועות רצופים, יצא מהמצעד השבועי.
עידן רייכל ניגן בפסנתר בשיר.
במיתולוגיה היוונית, אמתיאה (ביוונית עתיקה: Ἀμάθεια, 'אחוריים, אחיות' או 'היא מים נוצצים') הייתה הנראידה "הירודה" ותוארה כבעלת "צמות תכלת שופעות", או כמו שחלק מהתרגומים אומרים זאת, "שיער ארוך וכבד".
היא הייתה אחראית על הדגים.
כאחת מהנראידות, היא הייתה בתם של נראוס ודוריס האוקיינידית.
וריאציות של שמותיה היו אמתאה ואמתיה שפירושו "מלכת הקול".
אמתיאה ואחיותיה האחרות ניחמו את תטיס כשהיא זעקה באהדה על צערו של אכילס על ידידו ההרוג פאטרוקלוס.
אמת המים של דלאוור היא אמת מים במערכת הובלת המים לעיר ניו יורק.
היא שואבת מים ממאגרי המים: רונדאוט, קנונסוויל, נברסינק ופפאקטון בגדה המערבית של נהר ההדסון, דרך תחנת ההשאיבה צ'לסי על הגדה המזרחית של נהר הדסון, מצפון ל גשר ניוברג-ביקון, ואז לתוך מאגרי: קנסיקו, הענף המערבי (של נהר קרוטון) והִילְוְויוּ יונקרס, ניו יורק, שם היא מסתיימת.
אמת המים נבנתה בין השנים 1939 ל-1945, והיא נושאת כמחצית מאספקת המים של ניו יורק.
רוחבה 4.1 מ', ואורכה המקורי הוא 137 ק"מ, אך לאחר שהוארכה, אורכה 170 קילומטרים.
אמת המים של דלאוור היא המנהרה הארוכה בעולם.
המערכת היא מערכת הזנת כבידה עם ראש הידראולי, המסופקת על ידי הפרש גובה של 300 מ' בין אגני הניקוז בצפון מדינת ניו יורק, לבין אזור החלוקה בעיר, שמספיקה כדי להביא מים בלחץ לקומה השישית של רוב הבניינים ללא שאיבה.
97% אחוז מהמים בעיר מגיעים לבתים ולעסקים באמצעות כוח הכבידה בלבד, ויש לשאוב רק כ-3 אחוזים ליעדם הסופי.
כלור מתווסף למים כדי להשמיד חיידקים, ומוסיפים גם פלואוריד כדי לסייע במניעת עששת.
יותר מ-90 אחוז מאספקת המים של העיר מגיעה מאגן הניקוז דלאוור/קטסקיל, כ-200 קילומטרים צפונית לניו יורק.
10 האחוזים האחרים מגיעים מאגן הניקוז קרוטון שממזרח לנהר ההדסון.
אגן הניקוז הכפול הזה (דלאוור/קטסקיל), שוכן על כ-250,000 דונם, בבעלות ציבורית ופרטית כאחד, אך מוסדר מאוד כדי לוודא שמזהמים יישארו מחוץ למים.
מתוך 90 האחוזים מהמים שמספק אגן הניקוז של דלאוור/קטסקיל, מספק אגן הניקוז של דלאוור בלבד 50% ממי השתייה של העיר ניו יורק.
אמת המים של דלאוור מובילה מים מאגן ניקוז בגודל של כ-250 קמ"ר, באמצעות מאגרי רונדאוט, נברסינק, פפאקטון וקנונסוויל דרך מנהרות דלאוור ונברסינק.
שלושת המאגרים האחרונים נמצאים בתוך אגן הניקוז של נהר דלאוור, אך מאגר רונדאוט נחשב על ידי מחלקת הגנת הסביבה של העיר ניו יורק (NYCDEP) כחלק ממערכת דלאוור, למרות היותו בתוך אגן הניקוז של נהר ההדסון.
מועצת אספקת המים הגישה בקשה למועצת האומדנים של העיר ניו יורק בשנת 1927, להשתמש בנהר דלאוור כמקור מים נוסף לעיר ניו יורק.
זאת מכיוון שהמים שסופקו עד אז על ידי אמת המים החדשה של קרוטון ואמת המים של קטסקיל, לא הספיקו לענות על צורכי גידול האוכלוסייה בעיר.
אף על פי שהבקשה אושרה, פרויקט אמת המים של דלאוור התעכב עקב ערעור בבית המשפט העליון, שהוגש על ידי מדינת ניו ג'רזי, כדי למנוע ממדינת ניו יורק להשתמש בנהר דלאוור כמקור מים.
ניו יורק זכתה בתיק במאי 1931 ובניית אמת המים של דלאוור החלה במרץ 1937. האמה הושלמה ב-1944. מ-1950 עד 1964 הוקמו ברציפות ארבעה מאגרי רונדאוט, נברסינק, פפאקטון וקנונסוויל, זאת מתוך ששת המאגרים של אגן הניקוז דלאוור/קטסקיל כולו, וכדי להשלים את מערכת דלאוור.
המאגר הגדול ביותר מבין הארבעה הוא מאגר פפאקטון, שמחזיק יותר מ-140 מיליארד גלונים – יותר מהספיקה של כל המערכת של הקרוטון.
האמה עוברת במקומות מסוימים עד לעומק של כ-750 מטר מתחת לפני השטח, ומגיעה לקוטר מרבי של 6 מטר ב-21 הקילומטרים האחרונים שלה.
במהלכם לעיר, סופגים המים במנהרה קרינה אולטרה סגולה, למניעת זיהומים.
אמת המים של דלאוור מספקת 1.3 מיליארד גלונים (4,900,000 מ"ק) ליום.
רוחבה כאמור 4.1 מטר ואורכה 170 קילומטר, והיא המנהרה הארוכה בעולם.
כאמור, אגן הניקוז של דלאוור מספק 50% ממי השתייה של העיר ניו יורק.
ממאגר זה יוצאות 3 מנהרות עירוניות להובלת מים:
המנהרה יוצאת מהחלק הדרומי של מאגר הילוויו דרך הברונקס ומנהטן.
היא חוצה את הארלם ריבר ממש דרומית לגשר הגבוה, חוצה דרך מנהטן, דרומה מתחת לסנטרל פארק וממשיכה למרגלות רחוב קלינטון 1 .
היא חוצה מתחת לאיסט ריבר לרחוב ברידג' 388 בברוקלין, ומסתיימת בשדרה השלישית שם וברחוב שרמרהורן.
מנהרה שמסתעפת ממנה מתחת לשדרת פלטבוש , מפיצה את המערכת מתחת לרחוב לפאייט, לפיר טרמינל בפורט גרין פארק .
בברוקלין המנהרה מתחברת גם למנהרה העירונית מס' 2, ובאמצעותה למאגר תת-קרקעי בסילבר לייק אשר ברובע סטטן איילנד.
המנהרה הושלמה בשנת 1935. היא עוברת ממאגר הילוויו מתחת למרכז ברונקס, איסט ריבר ומערב קווינס לברוקלין, שם היא מתחברת למנהרה מס' 1 ולמנהרת ריצ'מונד לסטטן איילנד.
כאשר הושלמה, היא הייתה מנהרת המים הארוכה ביותר בעולם.
המנהרה שהושלמה חלקית, היא פרויקט הבנייה הגדול ביותר בהיסטוריה של העיר ניו יורק.
זה מתחיל במאגר הילוויו ביונקרס, ניו יורק ואז חוצה מתחת לסנטרל פארק במנהטן, כדי להגיע לשדרה החמישית ברחוב 78. משם היא עוברת מתחת לאיסט ריבר והאי רוזוולט לתוך אסטוריה, קווינס.
אמת המים העתיקה של הקרוטון הייתה מערכת חלוקת מים גדולה ומורכבת שנבנתה עבור העיר ניו יורק בין השנים 1837 ל-1842. האמה הייתה בין הראשונות בארצות הברית, שהובילו מים באמצעות כוח הכבידה למרחק של 66 ק"מ, מנהר קרוטון במחוז וסטצ'סטר למאגרים במנהטן.
האמה נבנתה מאחר שמקורות המים המקומיים הפכו מזוהמים ולא מתאימים לאוכלוסיית העיר הגדלה.
אף על פי שאמת המים הזו הוחלפה ברובה על ידי אמת המים החדשה של הקרוטון, שנבנתה ב-שנת 1890, אמת המים העתיקה של הקרוטון נשארה בשירות עד שנת 1955.
לאי מנהטן, המוקף בנהרות מליחים, הייתה אספקה מוגבלת של מים מתוקים.
היא הידלדלה כשהעיר גדלה במהירות לאחר מלחמת העצמאות האמריקאית, ומקורות מים מתוקים זוהמו במי שפכים.
לפני הקמת אמת המים, תושבי ניו יורק השיגו מים מבורות מים, בארות, מעיינות טבעיים ומקווי מים אחרים.
גידול מהיר של האוכלוסייה במאה ה-19, ופלישה לאזורים אלה כשמנהטן התקדמה צפונה יותר לאזור וול סטריט דהיום, הובילו לזיהום של מקורות המים הללו.
זאת ועוד, כשהעיר נהרסה על ידי מגפת הכולרה ב-1832 והשריפה הגדולה ב-1835, התבררה חוסר ההתאמה של מערכת המים של הבארות ובורות מים, ונבדקו חלופות רבות.
בסופו של דבר התברר, שרק נהר קרוטון בצפון מחוז וסטצ'סטר נמצא נושא מים מספיקים, בכמות ובאיכות, כדי לשרת את העיר.
בניית מערכת ההעברה החלה ב-1837, והושלמה ב-1848.
במרץ 1833, מונה מייג'ור דייוויד בייטס דאגלס , פרופסור להנדסה באקדמיה הצבאית של ווסט פוינט, לסַקֵר ולהעריך את התוואי המוצע.
בשנת 1837, החלה בנייה של פרויקט הנדסי ענק, כדי להסיט מים ממקורות בצפון המדינה, בעקבות מסלול שנסקר על ידי דאגלס ובפיקוח יורשו של דאגלס, המהנדס הראשי ג'ון ב.
נהר קרוטון נסכר, נבנו אמות מים, נחפרו מנהרות, הונחו צנרת ונוצרו מאגרי מים.
הפרויקט החל בבניית סכר ברוחב 76 מ' ובגובה 17 מ' כ-10 ק"מ במעלה הזרם של שפך נהר קרוטון, סכר הבנייה המשמעותי הראשון בארצות הברית.
סכר קרוטון הישן נבנה מגושים מרובעים של גרניט ומלט.
הסכר העלה את מפלס נהר קרוטון ב-12 מ', ויצר מאגר באורך 8 ק"מ, שגודלו היה כ-1,620 דונם, ובעל קיבולת של 1.8 מיליון מ"ק, והוא היה ממוקם בגובה של 51 מ' מעל פני הים ונקרא אגם קרוטון.
אמת המים המוזנת על ידי כוח הכבידה ירדה בשיפוע קבוע של כ-0.02% מהמאגר אל העיר ניו יורק.
צנרת ברזל עטופה בלבנים הונחה, עם מגדלי אוורור חרוטיים כל קילומטר לערך, כדי להקל על הלחץ ולשמור על טריות המים.
מלט הידראולי נוסף במקום שבו חצתה אמת המים נהרות.
אמת המים השתרעה מסכר קרוטון הישן בצפון מחוז וסטצ'סטר, ועד לנהר הארלם, שם הוא המשיך מתחת ובצמוד לגשר הגבוה ברחוב 173 ובמורד הצד המערבי של מנהטן, ולבסוף לתוך מאגר מים שמוקם ב"מרובע" שבין הרחובות ה-79 וה-86 ובין השדרה השישית והשביעית.
האתר הוא כיום "המדשאה הגדולה ובריכת הצבים" שבסנטרל פארק.
130,000 מ"ק זרמו אליו מדי יום מצפון וסטצ'סטר.
אמת המים נפתחה לשימוש הציבור ביום 14 באוקטובר 1842.
מאגר נוסף, הידוע כיום בשם מאגר ז'קלין קנדי אונאסיס, נפתח בשנת 1862, כדי לתת מענה לביקוש הגובר של העיר למים.
המאגר תוכנן על ידי מעצבי הסנטראל פארק, כדי לקבל מראה של אגם טבעי.
בשנת 1863 אישר בית המחוקקים בניו יורק בניית מאגר הייברידג' מנהטן ומגדל המים, כדי לספק לחץ מים לבניינים הממוקמים בגובה רב באזור שמסביב.
הפרויקט תוכנן על ידי המהנדס הראשי של אמת המים קרוטון.
הבנייה החלה בשנת 1866 והסתיימה בשנת 1872. מנועי קיטור שאבו מים מאמת המים כ-10 מטר לתוך המאגר, ולאחר מכן שאבו אותם עוד כ-61 מ' לראש מגדל המים לתוך מכל, עם קיבולת של 47,000 גלונים (180,000 ליטר).
אמת המים העתיקה הסתיימה היכן שכיום הספרייה המרכזית של העיר ובריינט פארק, בין רחוב 40 לרחוב 42. זה היה מאגר ההפצה של אמת המים העתיקה של קרוטון, ונקודת הסיום שלה.
בתוך קירות הגרניט העבים של יותר מ-8 מטרים, שניצבו מעל פני השטח, היה אגם מלאכותי, (ולמעשה בריכה - ראו האיור משמאל) בן כ-16 דונם.
צינורות מים מברזל יצוק הסתעפו מהמאגר ברחבי העיר.
אמת המים החדשה של הקרוטון היא אמת מים במערכת הובלת המים לעיר ניו יורק היוצאת ממאגר במחוז וסטצ'סטר, ניו יורק, הנושאת את המים של אגן הניקוז של נהר קרוטון.
האמה החדשה נבנתה מעט אחרי אמת המים העתיקה של הקרוטון שאותה הגדילה במקור, ונפתחה בשנת 1890. האמה העתיקה נשארה בשירות עד שנת 1955, זאת רק כאשר אספקת המים מאמת המים של דלאוור, ומאמת המים של קטסקיל הספיקה כדי לאפשר הורדתה.
מֵימי אמת המים החדשה של הקרוטון (להלן: "האמה החדשה") זורמים למאגר פארק ג'רום בברונקס, לפני שהם נכנסים למפעל סינון המים קרוטון בפארק ואן קורטלנד לצורך טיפול, ואז יוצאים להפצה בעיר.
האמה החדשה כוללת 12 מאגרים ו-3 אגמים מבוקרים.
אגן הניקוז של הקרוטון, משתרע על שטח של 970.875 קמ"ר, ממזרח לנהר ההדסון, שמעביר 10% מאספקת המים לעיר ניו יורק.
מערכת אגני הניקוז המשולבים של קטסקיל ודלאוור, משתרעת על פני 4,134.633 קמ"ר מערבית לנהר ההדסון, ושמעבירה 90% מאספקת המים לעיר ניו יורק.
בשאיפה להרחיב את אספקת המים של העיר, מהנדסי ועדת האקוודוקט של העיר תכננו בשנת 1884 סכר בגובה 84 עד 91 מטר, החוסם את מימי נהר קרוטון, ליד פתחו הדרום מזרחי.
מאגר האגירה שהתקבל מאגן ניקוז של 41 קמ"ר, הכיל 54 מיליון מ"ק בתפוקה מלאה.
סכר זה, הידוע כיום כסכר ניו קרוטון, הושלם בשנת 1906 (לגבי מיקומו המדויק, ראו במפת אגן הניקוז וההסבר בתחתיתהּ).
במעלה הזרם נסכרו שני היובלים המערבי והתיכון של נהר קרוטון , ויצרו את מאגר מפלי קרוטון, שהוכנס לשירות ב-1911. האמה החדשה לעומת זאת, נפתחה כבר ב-15 ביולי 1890. האמה החדשה היא מנהרה "מרופדת" לבנים, בקוטר של 4 מ' ובאורך 53 ק"מ.
היא יוצאת ממאגר קרוטון החדש במחוז וסטצ'סטר למאגר ג'רום פארק בברונקס, לאחר מכן זרימות המים ממשיכות כאמור לכיוון מפעל סינון המים קרוטון לצורך טיפול ולאחר מכן להפצה בעיר.
בסוף שנות ה-90, העיר הפסיקה להשתמש במים ממערכת הקרוטון, מכיוון שהם הפכו יותר ויותר לא ראויים לשתייה.
יתרה מזאת, בשנת 1997 הסוכנות להגנת הסביבה האמריקאית (EPA), משרד המשפטים האמריקאי ומדינת ניו יורק, הגישו תביעה נגד העיר ניו יורק בגין הפרת חוק מי שתייה בטוחים, והקוד התברואתי של מדינת ניו יורק.
ממשלת העיר הסכימה לשקם את האמה החדשה, ולבנות מפעל סינון.
מערכת הסינון מגינה על הציבור מפני מיקרואורגניזמים וגורמי מחלות כמו Giardia ו-Cryptussporidium.
בשנת 2004, החל פרויקט השיקום של האמה החדשה, ובניית מפעל הסינון קרוטון, בפארק ואן קורטלנד, שהחל לפעול במאי 2015.
אמת המים של קטסקיל , היא חלק ממערכת הובלת המים לעיר ניו יורק.
היא מעבירה מים מהרי קטסקיל למאגר מים ביונקרס, ניו יורק, שם היא מתחברת לחלקים אחרים של המערכת בעיר.
הבנייה החלה בשנת 1907. אמת המים הושלמה בשנת 1916 וכל מערכת אמת המים של קטסקיל, הכוללת שלושה סכרים ו-67 , הושלמה בשנת 1924. העלות הכוללת של מערכת האמות הייתה 177 מיליון דולר (שווה ערך ל-5,787,900,000 דולר ב-2023).
המערכת של הקטסקיל כוללת 2 מאגרים ומספקת עד 40 אחוז מהצרכים היומיומיים של העיר.
אגן הניקוז של הקטסקיל ממוקם בחלקים ממחוזות גרין, אלסטר וסקוהרי, כ-160 קילומטר צפונית לעיר ניו יורק וכ-56 קילומטר מערבית לנהר ההדסון.
מאגרי המים שמשרתים את המערכת הזו הם מאגר סקוהרי ומאגר אשוקאן.
הראשון בראש אגן הניקוז והשני דרומה לו, ואשר מקבל ממימיו, וממנו מתחילה אמת המים של הקטסקיל.
לקראת העשור הראשון של המאה ה-20, התברר לפרנסי העיר שהמערכת של קרוטון לא תוכל להמשיך ולספק לבדה את צורכי המים של העיר.
על כן בשנת 1907, החלה בניית אמת המים של קטסקיל שאורכה למעלה מ-214 ק"מ, ומורכבת ממספר סכרים ומאגרי מים גדולים.
הבנייה התבצעה בשלבים, כשבשנת 2016 הגיעה אספקת המים הראשונה ממערכת זו לעיר, ובשנת 1924, הושלמה המערכת כולה.
היא מתחילה במאגר סקוהרי בקצה הצפון מזרחי של אגן הניקוז קטסקיל-דלאוור, שמימיו מועברים למאגר אשוקן באמצעות מנהרת שָנְדַאקֶן שהיא למעשה אמת מים שמעבירה את מימיה לערוץ שמתנקז למאגר אשוקן.
בפתח היציאה של מאגר אשוקן, מתחילה למעשה אמת המים של קטסקיל.
האמה חוצה בכיוון דרום מזרח, חודרת מתחת לעמק רונדאוט ונחל רונדאוט בעיירה מרבלטאון, לאחר מכן מתחת לנהר וולקיל בעיירה גרדינר במחוז אולסטר, לפני שהיא זורמת לכיוון מחוז אורנג', ניו יורק.
היא חוצה בעומק של 340 מ' מתחת לאפיק נהר ההדסון בהר סטורם קינג במחוז אורנג', לפני שהיא מגיעה למחוז פטנאם בצד המזרחי של הנהר ברכס בְּרֶיְיקְנֶק.
לאחר מכן האמה נכנסת למחוז וסטצ'סטר, ניו יורק, וזורמת אל מאגר קנסיקו (המקבל מים גם מאמת המים של דלאוור), ומשם למאגר הילוויו ביונקרס, ניו יורק.
מאגר הילוויו מזין את מנהרות העיר 1, 2 ו-3 שמביאות מים לעיר ניו יורק עצמה .
היא חוצה את הארלם ריבר ממש דרומית להייברידג', חוצה דרך מנהטן, דרומה מתחת לסנטרל פארק וממשיכה למרגלות רחוב קלינטון 1 .
המנהרה הושלמה בשנת 1935. היא עוברת ממאגר הילוויו מתחת למרכז הברונקס, איסט ריבר ומערב קווינס לברוקלין, שם היא מתחברת למנהרה מס' 1 ולמנהרת ריצ'מונד לסטטן איילנד.
אמת המים של זגוואן היא אמה שנבנתה ב לספירה, בתוניסיה, על ידי האימפריה הרומית, כדי להוביל מים לעיר קרתגו.
אורך האמה כ-132 ק"מ והיא אחת מהאמות הארוכות ביותר שנבנו באימפריה.
חלקים מהאמה שומרו ומהווים אתרים תיירותיים.
קיימות מספר הערכות לתקופה ולגורמים שהביאו לבניית האמה.
תאריך אחד שננקב הוא 128 לספירה אז ביקר בקרתגו הקיסר אדריאנוס וצוינו סיומן של חמש שנות בצורת בצפון אפריקה שייתכן שהביאו את אדריאנוס למסקנה שלא ניתן יותר להסתמך על מעיינות קרובים לקרתגו לאספקת מים לעיר ויש להשקיע בבניית אמת מים.
תאריך נוסף שננקב היה 162 אז נפתחו המרחצאות של אנטוניוס בקרתגו שהגדילו את צורכי המים של העיר ואילצו את ראשי העיר לחפש עוד מקורות מים.
האמה ניזונה על ידי מספר מעיינות כשצבר המעיינות העיקרי (5 מעיינות) היה זה שנבע בג'בל זגוואן , לייד העיר זגוואן (כ-60 ק"מ מדרום לקרתגו).
בתקופת האימפריה הרומית הפך מעיין זה לקדוש וסביבו בנו הרומאים מקדש מפואר.
מבנה זה הוקף בעמודים ורוצף במוזאיקה כשבמרכזו מבנה דמוי מקדש רומי שממרכזו נבעו המיים.
חמשת המעיינות שהזינו את המבנה הקדוש הזינו גם בריכת שיקוע שסייעה לשמור על צלילות המים לפני שהוזרמו לאמה.
מקור משני של האמה היה במעיינות ב-Jouguar, כ-30 ק"מ דרומית לזגוואן.
בניית האמה נועדה לאפשר זרימה בגרוויטציה.
מקטע ראשון של האמה, באורך כ-6 ק"מ, נבנה מזגוואן לכוון צפון מערב לעיירה Moghrane כשמקטע קצר זה נבנה בשיפוע של כ-2.2%.
ב-Moghrane התמזגה האמה מזגוואן עם האמה שהגיעה, לאחר כ-40 ק"מ, מ-Jouguar.
מ-Moghrane המשיכה האמה המאוחדת צפונה לאורך כ-84 ק"מ עד קרתגו בשיפוע מתון יותר של 0.15%.
התעלה, בה הוזרמו המים, הייתה סגורה לכל אורכה כדי למנוע את זיהום המים.
רוחבה היה 90 ס"מ וגובהה 130 ס"מ כשחלקה העליון נבנה כקמרון.
חתך זה אפשר הזרמת מים בקיבולת של 370-200 ליטר לשנייה, ספיקה שהבטיחה אספקה של 32-17 אלף מ"ק מים ביום לקרתגו.
דפנות התעלה צופו על ידי אופוס קמנטיקיום שהיה סוג של בטון ששימש את הרומאים.
בחלקה העליון של התעלה הותקנו חורים קוטנים לאוורור התעלה ובקרקעיתה נבנו שקעים לאיסוף משקעים וזיהומים.
כדי לחסוך בעלויות בניה ולצמצם בנייה של אמה מוגבהת שאפו בוני האמה לנצל את תוואי הקרקע כדי להזרים את המים בתעלה חפורה במידת האפשר, מגמה שגרמה להארכת תוואי האמה.
בשלושה אתרים לאורך האמה לא ניתן היה להישאר במפלס הקרקעי ובוניה נאלצו להגביהה על ידי בנייתה על גבי קשתות:
מישור אודנה (Oudna) שם נבנתה אמה מוגבהת לאורך 5 ק"מ כשבמקטע של 125 מטר עברה האמה על גשר קשתות כפולות בגובה של 33 מטר.
מישור מיליאן (Miliane) שם נבנתה אמה מוגבהת באורך של כשני ק"מ ובגובה של כ-20 מטר.
מישור לה-סאוקרה (La Soukra) שם נבנתה אמה מוגבהת באורך של כ-10 ק"מ ובגובה של כ-20 מטר.
חקר קליטת המים מהאמה ופיזורו ברחבי העיר נחקר חלקית בלבד וקיים ידע חלקי על המערכת.
ההערכה היא שמי האמה נאספו לשני בורות מים (לפחות) ומשם פוזרו בעיר.
בור המים לה-מלגה בעל קיבולת של כ-50,000 מ"ק
בור המים בורג' ג'דיד בעל קיבולת של כ-30,000 מ"ק
ארכאולוגים מעריכים שהבורות נחפרו לפני בניית האמה ושימשו בתחילה לאגירת מי גשמים.
התלות של קרתגו במים מהאמה הפכה אותה למטרה למי שביקש לכבוש את העיר.
ב-439, במהלך המצור של הונדלים על קרתגו , הרסו הונדלים חלקים מהאמה.
ב-533 נלחם יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית בקרתגו כדי להחזיר שטחים בצפון אפריקה לשליטת האימפריה וניתק גם הוא את אספקת המים לעיר.
ב-698 כבש שליט ח'ליפות ראשידון את העיר וניתק את האמה.
בגלל חשיבות המים עמלו אנשי העיר לתקן את הנזקים שנגרמו לאמה כדי לחדש את זרימת המים.
ב בנה שליט העיר מהשושלת החפסית את ביתו במנובה (כ-25 ק"מ ממזרח למרכז קרתגו) ובנה שלוחה לאמה לספק מים לביתו.
ב החל תהליך בליה של האמה ותושבים, באזורים בהם עברה האמה, החלו לפרק אבנים מהאמה לבנייה.
ב-1859 מונה מהנדס צרפתי לבצע סקר של האמה למטרת חידוש השימוש בה.
מסקנותיו היו שאת מקטעי האמה שנחפרו ניתן להחזיר לשימוש אך הנזק הגדול שנגרם לקשתות שנשאו את האמה לא ניתנים לשחזור.
בהתאם לכך הותקנו, במקום האמה המוגבהת, צינורות לחץ גבוה.
ב-1862 חודשה הזרימה באמה אך בהספק קטן יותר של עד 12,000 מ"ק ביום.
הבליה של חלקים מהאמה המוגבהת גרמה ליצירת חורים וחללים בתוכה.
חללים אלו הפכו עם הזמן למקומות קינון לציפורים שונות וביניהן סוגי בזים (בז אדום, בז צוקים ובז מצוי), כחל מצוי, בארית ההרים, זרזיר ועורב שחור.
ריכוז זה של עופות, שחלקו ייחודי בעולם, הביא להגדרת חלק מהאמה וסביבתה (בשטח של כ-160 דונם) כשמורת טבע.
סביבת השמורה משמשת לגידול דגנים ומשמשת מקום לציד נברנים עבור הציפורים.
"אמת או חובה" הוא שיר מאת ריקי גל.
את השיר כתבה שמרית אור והלחין ועיבד קובי אשרת.
שם השיר מבוסס על משחק החברה אמת או חובה, הפופולרי בקרב מתבגרים וילדים.
ריקי גל ביצעה את השיר בפסטיבל שירי הילדים מס' 10, בשנת 1979. השיר זכה במקום השני.
השיר הוצג כמועמד למצעדי הפזמונים השבועיים של רשת ג' ב־9.1.1980, זכה להצלחה גדולה וצעד 12 שבועות, עד 9.4.1980. שבועיים מתוכם עמד בראש המצעד, החל מ־12.3.1980. למרות הצלחתו הרבה במצעדים השבועיים הוא לא הגיע למצעד השנתי של התחנה.
ב-1997 בוצע על ידי יעל בר זוהר במסגרת קלטת הווידאו לילדים "רדיו גן".
ב-2005 ביצעה שיר ביטון את אמת או חובה, במסגרת המופע "שיר נולד" לחג החנוכה.
ב-2010 ביצעו את השיר רינת גבאי וגיא פרידמן בקלטת הילדים "מסיבת פיג'מות".
ב-2010 ביצעו את השיר שחר פרץ שחר ישי ומיכל מוכתר בקלטת הילדים "חבורת ראש כרוב".
ב-2012 ביצעו בנות העונה הראשונה של בית-הספר למוזיקה את גרסתן לשיר.
ב-2013 ביצע את השיר בסגנון רוקיסטי, הרכב הרוקנרול לכל המשפחה, אינדי ילד.
אמת או שקר: השעשועון היא סדרת ריאליטי באורך עשרה פרקים, שהופקה על ידי נטפליקס ב-2022, בהנחייתו של האווי מנדל.
בניגוד למשחקי טריוויה מקובלים, המטרה באמת או שקר אינה לענות בהכרח את התשובה הנכונה (אם כי זה ודאי עדיף), אלא להצליח לשכנע לפחות אחד משלושה בני אדם שהמתמודד יודע על מה הוא מדבר.
בכל שלב, מתמודד אחד משחק טריוויה בזמן ששלושה מתמודדים המעוניינים לתפוס את מקומו אחרי שיסיים, בין אם יצליח לקחת כסף ובין אם יודח, עומדים מולו על הפודיום ומשמשים כמעין שופטים.
לכל אחד מהצדדים מטרות משלו, כדלקמן.
המתמודד, מיד לאחר שצפה עם שאר המועמדים בשאלה, לוחץ על התשובה במסך הגלוי לעיניו בלבד, ורואה מיד האם ענה תשובה נכונה או שגויה.
לאחר מכן, עליו להסביר לשלושת ה'שופטים' מה הוא ענה ולמה הוא כל כך בטוח בעצמו (על בסיס ידע קודם, ניחוש מושכל וכדומה).
המטרה: לגרום לפחות לאחד מהם להאמין לו.
אם המתמודד ענה את התשובה הנכונה, או אם הוא שגה בתשובתו אבל לפחות אחד מהשלושה האמין לו, הוא ממשיך לשלב הבא.
אם הוא ענה תשובה שגויה ושלושת ה'שופטים' זיהו שהיא שגויה, הוא נכשל ומסיים את המשחק.
ה'שופטים' מצדם צריכים לדייק באופן מקסימלי, משום שכאשר המתמודד יסיים, אזי מי משלושתם שדייק באחוז הגבוה ביותר של פעמים וידע אם המתמודד ענה נכונה או בילף, יהיה זה שיחליף אותו ויתפוס את מקומו כמתמודד הבא.
אחת לכמה פרקים מוחלפים חלק מה'שופטים' הללו.
הסכומים נעים מ-1,000 דולר בשאלה הראשונה ועד מיליון דולר לאחר עשר שאלות.
למתמודד יש שני מנעולים שהוא יכול להציב על סכום שכבר השיג, כשלאחר השימוש במנעול הראשון הוא נדרש לעבור לפחות 3 שאלות נוספות לפני שישתמש במנעול השני.
לכן, מתמודדים רבים נוטים להשתמש במנעול הראשון בשאלה הראשונה, כדי שיוכלו להשתמש בשני כבר בשלב בו ישיגו 50,000 דולר.
בנוסף, לאחר כל שאלה המתמודד יכול לבחור שלא להמשיך ולפרוש עם הכסף שצבר.
פרשת מור הוא הספר הראשון בסדרת ספרי המתח לנוער "אמת וצדק" מאת הסופרת הישראלית דנה אלעזר הלוי.
הספר יצא לאור בשנת 2022 בהוצאת אחוזת בית.
בספר מתוארת רמה כרמון, תלמידת כיתה ט', שעברה עם אמה להתגורר ביישוב "מנור".
היא פוגשת את ירון מור, ראש המועצה, במהלך נאום שהוא נושא ביום הראשון של הלימודים, ורואה בו מנהיג ראוי ומאוד מוכשר.
רוב תלמידי בית ספרה מחבבים אותו, פרט לאיתמר.
בתחילה רמה מתעלמת מאיתמר, משתלבת יפה בכיתה, ושואפת להתקבל לקבוצת ה"תורן", קבוצה של שמונה תלמידים מצטיינים העוסקים בפעילות מיוחדת.
איתמר ממשיך להפנות את תשומת ליבה למעשים לא ראויים של ירון, ובהדרגה משכנע אותה.
רמה היא תלמידת כיתה ט' שנולדה לאמא יחידנית מתרומת זרע.
היא עוברת עם אמה ליישוב "מנור" ומתחילה ללמוד בבית הספר "מנור-טק".
למרות חששותיה הראשונים, היא מצליחה יפה בבית הספר ואף מתקבלת לקבוצה בשם "תורן".
בקבוצה שני תלמידים נבחרים מכל שכבה.
אף אחד חוץ מחברי הקבוצה לא יודע מה מטרתה של הקבוצה.
כשרמה מתקבלת לקבוצה היא מגלה שמטרתה היא לדווח לראש המועצה, ירון, על בעיות ביישוב.
בהתחלה היא לא רואה בזה בעיה, אבל לבסוף איתמר מצליח לשכנע אותה שירון, ראש המועצה, הוא בעצם אדם מתעמר ושמשתמש בחברי הקבוצה כדי לרגל אחרי אנשי היישוב.
רמה פורשת מהקבוצה ומצבה החברתי מידרדר משום שהיא פועלת יחד עם איתמר נגד ירון.
איתמר הוא תלמיד כיתתה של רמה והילד הראשון שנולד ביישוב מנור.
הוא בנו של עורך דין מפורסם וכל המשפחה רוחשת בוז כבד ליישוב ולמנהיגו ירון מור.
איתמר טוען שירון מור מתעמר באנשי היישוב, כגון העוזרת שלו ומורים בבית הספר.
בהתחלה יחסיו עם רמה גרועים כיוון שרמה חושבת שהוא שוגה ומעריצה את ירון מור, אך אט אט רמה מתחילה להבין שאיתמר צודק לגבי ירון ומתחילה להתיידד עם איתמר ואף לתכנן איך להפיל את ירון.
ראש המועצה של היישוב "מנור" ומייסד קבוצת תורן, ביום הלימודים הראשון ב"מנור-טק" הוא נואם מול כל התלמידים ומעורר ברמה רצון להשתתף בקבוצה "תורן".
במהלך התקדמות העלילה ניתן לזהות את יחסו המזלזל כלפי עובדיו במועצה וכלפי מורי בית הספר של רמה.
רמה ואיתמר טוענים כי הוא מתעמר בעובדיו ואף מנסים לשכנע את המזכירה שלו לתבוע אותו על רקע יחסו לעובדיו, אך המזכירה מתנגדת וטוענת שאף על פי שלפעמים קשה לעבוד אצלו התנהגותו כלפי עובדיו תקינה.
לבסוף הוא נעצר בגין העלמת מס.
איילת כרמון היא אמה של רמה ועורכת ספרים שילדה את רמה מתרומת זרע.
עם המעבר למנור היא מקבלת עבודה של עורכת ספרים במועצת היישוב "מנור".
אמת וצדק היא סדרת ספרי נוער מאת הסופרת הישראלית דנה אלעזר-הלוי.
בסדרה הופיעו שני ספרים: "אמת וצדק 1 - פרשת מור" (מרץ 2022), ו"אמת וצדק 2 – מרוץ נגד הזמן" (אפריל 2023), שניהם בהוצאת "אחוזת בית".
במרכז הסדרה נערה ונער מיישוב קטן שמתמודדים יחד בשאלות של צדק ומוסר.
הספר הראשון, "אמת וצדק 1 - פרשת מור", מספר על תלמידת תיכון שמגיעה ליישוב חדש ויוצאת נגד המנהיג שלו, שמתגלה כאדם מתעמר.
בספר "אמת וצדק 2 - מרוץ נגד הזמן" הגיבורה מגלה שיש לה חצי-אח וחצי-אחות שלא ידעה על קיומם.
הסדרה היא מעין רומן התבגרות מתמשך, בה כל ספר מתמקד בעלילה שמשלבת אמת וצדק.
היא משלבת גם רגש וגם מתח, גם סיפור מהחיים וגם הרפתקה.
אמת המים אוור היא אמה שנבנתה בשלהי המאה ה-19 כדי להוליך מי שתייה מנהר אוור , שבמחוז נורמנדי, לפריז.
האמה, שמספקת כ-12% מאספקת המים של פריז, נמתחת על פני כ-105 ק"מ ובדרכה היא עוברת על גבי גשרים, אקוודוקטים, מתקני סיפונים ומנהרות.
האמה מזרימה כ-80 מיליון ליטר ביום (925 ליטר לשנייה), מתוך סך של 680 מיליון ליטר מי שתייה המוזרמים ביום לעיר פריז.
זרימת המים באמה מתאפשרת בעזרת גרביטציה כשהשיפוע הממוצע שלה הוא 30 ס"מ/ק"מ (40 ס"מ/ק"מ ב-20 הק"מ הראשונים).
שיפוע זה מבטיח זרימה בקצב של 2.25 קמ"ש.
תשעה מתקני סיפון, באורך כולל של 7.5 ק"מ, כדי לעבור עמקים וערוצי נחלים.
26 ק"מ של מנהרות שהארוכה ביניהן של 7.3 ק"מ.
לפני הגיעם לפריז נאספים המים למאגר ממזרח לפריז, בפרבר סנט-קלוד , שגודלו 426,000 מ"ק.
במאגר זה עוברים המים טיפול כדי להתאימם לתקן איכות מי שתייה.
במעבר על הנהר הסן, במערב פריס, נבנה גשר אוור כדי לתמוך בצינורות המים שהונחו עליו.
לאחר הגשר עברו הצינורות מתחת ליער בולון.
ב-1884 רכשה עיריית פריז את עמק אור שבמחוז אר ולואר שם נמצאים מקורות המים של האמה.
בשלהי 1890 הוגשו התוכניות והאישורים להקמת אמת המים.
התכנון נמסר למהנדס אדמונד הומבולט וביצוע הפרויקט נמסר למהנדס פלוגנס ביינוונו שתכנן את הרכבת התחתית של פריז.
בתחילת 1893 הושלמה בניית האמה ומאז היא פעילה.
אמת המים של ולנס (בטורקית: Valens Su Kemeri; ביוונית עתיקה: Ἀγωγὸς τοῦ ὕδατος) הייתה אמת מים רומית שנבנתה בסוף המאה ה-4 לספירה, כדי לספק מים לקונסטנטינופול.
בניית האמה החלה בתקופת שלטונו של הקיסר הרומי קונסטנטיוס השני (שלט: 337–361) והיא הוארכה, משמעותית, בשנת 373 על ידי הקיסר ואלנס (שלט: 378-364).
האמה הייתה שילוב של תעלות מכוסות ומבנים עיליים שהוגדרו: "קו אספקת המים הרומי הארוך ביותר".
האמה נותרה בשימוש במשך מאות שנים רבות והורחבה ותוחזקה על ידי הביזנטים והעות'מאנים.
אמה המים באורך של כ-430 קילומטרים, בנויה ממערב למזרח.
במקור, הובלו המים ממעיינות דנימנדרה (Danımandere) ופינארקה (Pınarca) והיא הייתה באורך כ-250 ק"מ.
השיפוע נוצר מגובה המקורות בדנמנדירה, 171 מטר מעל פני הים, לבין חומות קונסטנטינופול, בגובה 65 מטר מעל פני הים.
במאה ה-5, הוארכה האמה בעוד כ-180 קילומטרים של תעלות שהובילו מים ממעיינות בפָּזַרְלִי (Pazarlı), בגובה 240 מטר מעל פני הים.
התעלות נבנו מאבן והיו בעלות צורה מלבנית עם כיסוי מקומר והקירות עד לקצה הקמרון היו מטוייחים בטיט.
רוב התעלות היו צרות, ברוחב של כ-0.65 מטר ובגובה של כ-1 מטר עד לקצה הקמרון.
עם זאת, התעלה מהמאה החמישית הייתה רחבה יותר, כ-1.6 מטר ובגובה של כ-1.7 מטר, עד לקצה הקמרון.
השריד האחרון והבולט ביותר של האמה, נמצא בעיר העתיקה של איסטנבול ושמו "בוזדואן קמרי" (Bozdoğan Kemeri), שפירושו: אמת המים של (נחל) בוזדואן.
זהו ציון דרך חשוב בעיר וקשתותיו עוברות מעל שדרות אטאטורק (Atatürk Bulvarı).
החלק ששרד הוא באורך 921 מטרים, כ-50 מטרים פחות מהאורך המקורי (971 מטרים).
המים שהגיעו לעיר, אוחסנו בשלושה מאגרים פתוחים ומעל מאה בורות מים תת-קרקעיים, כמו בור ירבאטאן, בקיבולת משולבת של למעלה ממיליון מטרים מעוקבים.ליד הקצה המזרחי של האמה הייתה ממערכת אחת של חלוקת מים ומערכת נוספת נבנתה ליד איה סופיה.
בניית מערכת אספקת מים לעיר ביזנטיון החלה תחת שלטונו של הקיסר אדריאנוס.
קונסטנטינוס הגדול ייסד מחדש את העיר והרחיב אותה, דבר שגרם לעלייה משמעותית בצריכת מים מתוקים.
התאריך המדויק בו החלה בניית האמה אינו ודאי, אך היא הושלמה בשנת 368 לספירה בתקופת שלטונו של ואלנס, שאת שמו נושאת האמה.
קטע "בוזדואן קמרי" נבנה לאורך העמק בין הגבעה השלישית, שעליה היה בנוי מבנה ציבורי גדול (Capitolium) וגבעה הרביעית של קונסטנטינופול, שעליה הייתה בנויה כנסיית השליחים הקדושים (Church of the Holy Apostles).
על פי המסורת, גשר האמה נבנה עם אבני חומות כלקדון, שנהרסו ב-366, לאחר "מרד פרוקופיוס" (Procopius).
המבנה נחנך בשנת 373 על ידי מושל העיר קלרכוס (Clearchus), שבנה מזרקה במרכז העיר, שקיבלה את מימיה מאמת המים.
האמה הזינה שלושה בורות מים גדולים, מחוץ לחומות קונסטנטינופול: בור המים של מוקיוס (Cistern of Mocius), בור המים של אספר (Cistern of Aspar; Sultan Selim Çukurbostanı), והבור של אטיוס (Cistern of Aetius; Karagümrük Çukurbostanı).
במאה ה-5, שונתה חומת העיר והקיפה גם את הבורות.
בור המים של מוקיוס היה, ככל הנראה, האחרון שהושלם ובנייתו מיוחסת לאנסטסיוס הראשון (שלט: 491–518).
שלושת בורות המים, יחד, יכלו להכיל כ-607,715 מטרים מעוקבים של מים.שני בורות מים נוספים בתוך חומות העיר, ניזנו שניהם מאמת המים של ואלנס: אחד בסראצ'אנה (Saraçhane) והשני ברחוב באב-אי עלי (Bab-ı Ali Caddesi).
תחת הקיסר תאודוסיוס השני (שלט: 402–450), מֵי האמה הופנו אך ורק לנימפאום, למרחצאות זאוקיפוס (Baths of Zeuxippus) ולארמון הגדול של קונסטנטינופול.
האמה, שככל הנראה ניזוקה ברעידת אדמה, שוקמה תחת יוסטיניאנוס הראשון (שלט: 527–565), אשר קישר אותה עם בור המים ירבאטאן.
במאה ה-4, גרגוריוס מנזיאנזוס תיאר את אמת המים כ"נהר תת-קרקעי ואווירי".
על פי תמיסטיוס, השלב הראשון של בניית האמה היה באורך של 1,000 סטדיון, כ-185 קילומטרים.
קביעה זו נחשבה כהגזמה עד שסקר ארכאולוגי חשף את תוואי התעלה הידוע.
האמה נהרסה בחלקה, על ידי האווארים במהלך המצור על קונסטנטינופול בשנת 626 ואספקת המים חודשה רק לאחר הבצורת שהייתה ב-758, על ידי הקיסר קונסטנטינוס החמישי (שלט: 741–775), באמצעות כוח עבודה גדול שנלקח מיוון ומאנטוליה.
אנדרוניקוס הראשון קומננוס היה הקיסר הביזנטי האחרון שתחזק את האמה.
לאחר כיבוש קונסטנטינופול (1453), תיקן הסולטן מהמט השני (שלט: 1444–1446, 1451–1481) את המערכת והמים סופקו לארמונות הקיסריים אסקי סאראי (Eski Saray; הארמון הישן) וטופקאפי סאראי .
רעידת אדמה גדולה שפקדה את האזור ב-1509 הרסה את הקשתות ליד מסגד שחזאדה (Şehzade Mosque) ותיקוני מערכת המים נמשכו תחת שלטונו של באיזיט השני (שלט:  1481–1512).
באמצע המאה ה-16, סולימאן המפואר (שלט:  1520–1566) בנה מחדש את הקשתות (אוגיבליות) 47 עד 51 , ליד מסגד שחזאדה, והזמין את האדריכל הקיסרי, מימר סינאן, להוסיף שני קווי מים נוספים, היוצאים מ"יער בלגרד" (Belgrad Ormanı).
הזרימה המוגברת אפשרה את חלוקת המים לרובע קירקצ'מה (Kιrkçeşme; "ארבעים המזרקות"), הממוקם לאורך אמת המים בצד קרן הזהב, ונקרא כך על שם המזרקות הרבות שנבנו שם תחת סולימאן.
בפקודת הסולטאן מוסטפא השני (שלט: 1695–1703), שוחזרו חמש קשתות (41–45), תוך שמירה על הצורה העתיקה.
כתובת לציון השחזור בנמצאת באתר, מתוארכת לשנת 1696/97. יורשו , אחמד השלישי, תיקן שוב את רשת החלוקה.בשנת 1912, נהרסו כ-50 מהאמה ליד מסגד פאתח (Fatih Camii).באותה תקופה, הוקם בקצה המזרחי "טקסים", מפעל חלוקת מים", מודרני.
גשר "בוזדואן קמרי" היה באורך 971 מטרים וגובהו המרבי כ-29 מטרים (מהם: 63 מטרים מעל פני הים) עם שיפוע קבוע של 1:1000. קשתות 1–40 ו-46–51 נבנו בתקופתו של ואלנס, קשתות 41–45 לתקופתו של מוסטפא השני, ואלו שבין 52 ל-56 לתקופתו של סולימאן הראשון.
במקור, היה המבנה ישר לחלוטין, אך במהלך בניית מסגד פאתח, מסיבות לא ידועות, הוא התעקם בחלק זה.
הבנייה אינה סדירה, ועשויה משילוב של אבנים מסותתות, לבנים ואופוס קמנטיקיום.
השורה הראשונה של הקשתות בנויה מאבנים מסותתות בצורת קובייה והשורה העליונה בנויה לסירוגין, מארבעה עד שבעה נדבכים של אבנים ושכבה של חומר דק יותר, אופוס קמנטיקיום, המהודק במלחצי ברזל.
רוחב גשר האמה נע בין 7.75 מטרים ל-8.24 מטרים.
עובי העמודים הוא 3.70 מטרים, והקשתות מהסדר התחתון הן ברוחב 4 מטרים.
סקרים גיאופיזיים שבוצעו בשנת 2009, לימדו שיסודות העמודים נבנו כ-5.4-6.0 מטרים, מתחת לפני השטח הנוכחי.
אן, מלכת בריטניה הייתה מלכת אנגליה, סקוטלנד ואירלנד בתחילת המאה ה-18, והמלכה הראשונה של ממלכת בריטניה הגדולה, בעקבות חוקי האיחוד של 1707.
אן נולדה במהלך שלטונו של דודה, המלך צ'ארלס השני.
אביה היה אחיו הצעיר של צ'ארלס והיורש המיועד, ג'יימס, שנחשד כקתולי, דבר שהיה מאוד לא פופולרי באנגליה.
על פי הוראותיו של צ'ארלס, אן ואחותה הבכורה מרי גודלו כאנגליקנים.
מרי נישאה לבן דודם הפרוטסטנטי ההולנדי, ויליאם השלישי מאורנג', בשנת 1677, ואן נישאה לנסיך הלותרני ג'ורג' מדנמרק בשנת 1683. עם מותו של צ'ארלס בשנת 1685, ג'יימס עלה לכס המלכות, אך שלוש שנים לאחר מכן הודח במהפכה המהוללת של 1688. מרי וויליאם הפכו לשליטים משותפים.
אף על פי שהאחיות היו קרובות, מחלוקות בנוגע לכספים ולמעמד המכרים של אן צצו זמן קצר לאחר עלייתה לשלטון של מרי והן התרחקו זו מזו.
לוויליאם ולמרי לא היו ילדים.
ולאחר מותה של מרי בשנת 1694, ויליאם מלך לבדו עד מותו בשנת 1702, כאשר אחריו אן ירשה אותו.
במהלך שלטונה, אן העדיפה פוליטיקאים טוריים מתונים, שנטו יותר לדעותיה הדתיות האנגליקניות מאשר יריביהם, הוויגים.
אך הוויגים התחזקו במהלך מלחמת הירושה הספרדית, עד שבשנת 1710 אן פיטרה רבים מהם מתפקידם.
הידידות הקרובה שלה עם שרה צ'רצ'יל, הדוכסית ממרלבורו, נהרסה כתוצאה ממחלוקות פוליטיות.
הדוכסית נקמה בה באמצעות תיאור בלתי מחמיא של המלכה בזיכרונותיה.
תיאור זה נחשב לאמת היסטורית עד שאן הוערכה מחדש בסוף המאה ה-20.
אן סבלה מבעיות בריאותיות לאורך כל חייה, ומאז שנות השלושים לחייה הלכה והחמירה בריאותה והשמינה.
למרות 17 הריונות, היא נפטרה ללא יורש ששרד והייתה המלכה האחרונה מבית סטיוארט.
בעקבות חוק ההסדר של 1701, אשר שלל את כל הקתולים, ירש אותה בן דודה מדרגה שנייה ג'ורג' הראשון מבית הנובר.
אן נולדה ב-6 בפברואר 1665 בשעה 23:39 בארמון סנט ג'יימס בלונדון, הילדה הרביעית והבת השנייה של דוכס יורק (לימים המלך ג'יימס השני) ואשתו הראשונה, אן הייד.
אביה היה אחיו הצעיר של המלך צ'ארלס השני, ששלט בשלוש ממלכות: אנגליה, סקוטלנד ואירלנד, ואמה הייתה בתו של לורד צ'נסלור אדוארד הייד, רוזן קלרנדון הראשון.
בטבילתה האנגליקנית בקפלה המלכותית בסנט ג'יימס, הייתה אחותה הבכורה, מרי, אחת מהסנדקים שלה, לצד הדוכסית ממונמות' והארכיבישוף מקנטרברי, גילברט שלדון.
להוריה של אן היו שמונה ילדים, אך רק אן ומרי שרדו והגיעו לבגרות.
כמקובל במשפחת המלוכה, אן ואחותה גודלו בנפרד מאביהן במוסד שלהן בריצ'מונד שבסארי.
לפי הוראותיו של דודן, צ'ארלס השני, הן גודלו כפרוטסטנטיות, אף על פי שאביהן היה קתולי.
הן הועמדו תחת חסותם של קולונל אדוארד וליידי פרנסס ויליארס, וחינוכן התרכז בתורת הכנסייה האנגליקנית.
הנרי קומפטון, בישוף לונדון, מונה כמדריך של אן.
בסביבות 1671, אן הכירה לראשונה את שרה ג'נינגס, שהפכה מאוחר יותר לחברתה הקרובה ולאחת היועצות המשפיעות ביותר עליה.
ג'נינגס נישאה לג'ון צ'רצ'יל (הדוכס העתידי של מרלבורו) בסביבות 1678.
בשנת 1673, הפכה המרת הדת של אביה ג'יימס לקתוליות לציבורית, והוא נישא לנסיכה הקתולית, מרי ממודנה, שהייתה רק שש וחצי שנים מבוגרת מאן.
לצ'ארלס השני לא היו ילדים חוקיים, ולכן ג'יימס היה הבא בתור לכתר, ואחריו שתי בנותיו הנותרות מנישואיו הראשונים, מרי ואן – כל עוד לא היה לו בן.
במהלך עשר השנים הבאות, למרי ממודנה נולדו עשרה ילדים, אך כולם היו מתים בעת לידתם או מתו בינקותם, והשאירו את מרי ואן במקום השני והשלישי בסדר הירושה לאחר אביהן.
ישנם כל הסימנים לכך שבמהלך ילדותה של אן, היא ואמה החורגת הסתדרו היטב, וג'יימס היה אב מצפוני ואוהב.
בנובמבר 1677, אחותה של אן, מרי, נישאה לבן דודן ההולנדי, ויליאם השלישי מאורנג', בארמון סנט ג'יימס, אך אן לא יכלה להשתתף בחתונה כיוון שהייתה מרותקת לחדרה בשל מחלת האבעבועות השחורות.
עד שהחלימה, מרי כבר עזבה לחייה החדשים בהולנד.
מורתה ליידי פרנסס ויליארס נדבקה במחלה ונפטרה.
דודתה של אן, ליידי הנרייטה הייד (אשתו של לורנס הייד), מונתה למורתה החדשה.
שנה לאחר מכן, אן ואמה החורגת ביקרו את מרי בהולנד לשבועיים.
הדוכס והדוכסית מיורק ברחו לבריסל במרץ 1679 בעקבות ההיסטריה האנטי-קתולית שניזונה מהמזימת האפיפיורית, ואן ביקרה אותם מאוגוסט.
באוקטובר, שלושתם חזרו לבריטניה: אן לאנגליה, ואביה ואמה החורגת לסקוטלנד.
היא הצטרפה אליהם בארמון הולירוד באדינבורו מיולי 1681 עד מאי 1682. היה זה מסעה האחרון מחוץ לאנגליה.
בן דודה השני של אן, ג'ורג' מהנובר, ביקר בלונדון לשלושה חודשים מדצמבר 1680, מה שעורר שמועות על נישואים פוטנציאליים ביניהם.
שמועות אחרות טענו שהיא חוזרה על ידי הלורד מאלגרב, אם כי הוא הכחיש זאת.
עם זאת, כתוצאה מהרכילות, הוא הודח זמנית מהחצר.
כשג'ורג' מהנובר הוצא מהתמונה כחתן פוטנציאלי עבור אן, חיפש המלך צ'ארלס נסיך מתאים אחר שיתקבל על ידי נתיניו הפרוטסטנטים אך גם יהיה מקובל על בעל בריתו הקתולי, לואי הארבעה עשר מצרפת.
הדנים היו בעלי ברית פרוטסטנטים של הצרפתים, ולואי הארבעה עשר היה מעוניין בברית אנגלו-דנית כדי לרסן את כוחם של ההולנדים.
לבסוף נבחר הנסיך ג'ורג' מדנמרק, אחיו הצעיר של המלך כריסטיאן החמישי, אביה של אן הסכים לנישואין בלהיטות כי זה הפחית את השפעת חתנו האחר, ויליאם מאורנג', שלא היה מרוצה מהשידוך.
בישוף קומפטון ערך את טקס נישואיהם של אן וג'ורג' ב-28 ביולי 1683 בקפלה המלכותית בארמון סנט ג'יימס.
אף על פי שהיו אלו נישואין פוליטיים, הם היו בני זוג נאמנים ומסורים.
הוקצה להם סט מבנים, הידועים בשם "הקוקפיט", בארמון וייטהול כמעונם בלונדון.
עלייתו של אביה, ג'יימס השני לכס המלכות
כשהמלך צ'ארלס השני מת בשנת 1685, אביה של אן הפך למלך ג'יימס השני של אנגליה והשביעי של סקוטלנד.
למורת רוחם של האנגלים, ג'יימס התחיל למנות קתולים לתפקידים צבאיים ומנהליים, בניגוד לחוקי המבחן שנועדו למנוע מינוי כזה.
אן חלקה את הדאגה הכללית והמשיכה להשתתף בטקסים אנגליקניים.
מכיוון שאחותה מרי חיה בהולנד, אן ומשפחתה היו בני המשפחה המלכותית היחידים שהשתתפו בטקסים דתיים פרוטסטנטיים באנגליה.
כאשר אביה ניסה לגרום לאן להטביל את בתה הצעירה ביותר לאמונה הקתולית, אן פרצה בבכי.
"תורת הכנסייה הרומית היא רעה ומסוכנת", כתבה לאחותה, "הטקסים שלהם – רובם – עבודה זרה גמורה".
אן התרחקה מאביה ואמה החורגת, כאשר ג'יימס ניסה להחליש את כוחה של כנסיית אנגליה.
בתחילת 1687, בתוך מספר ימים, אן הפילה את תינוקה, בעלה נדבק באבעבועות שחורות ושתי בנותיהם הצעירות מתו מאותה מחלה.
ליידי רייצ'ל ראסל כתבה שג'ורג' ואן "קיבלו [את המוות] בצורה כבדה מאוד...
לפעמים בכו, לפעמים התאבלו במילים; ואז ישבו בשקט, יד ביד; הוא חולה במיטה והיא האחות המטפלת המסורה ביותר שאפשר לדמיין".
מאוחר יותר באותה שנה, היא עברה הפלה נוספת.
הדאגה הציבורית מהקתוליות של ג'יימס גברה כאשר אשתו, מרי ממודנה, נכנסה להריון בפעם הראשונה מאז עלייתו של ג'יימס לכס המלכות.
במכתבים לאחותה מרי, העלתה אן חשדות שהמלכה מזייפת את הריונה בניסיון להציג יורש מזויף.
היא כתבה, "הם לא יהססו לעשות דבר, יהיה זה מרושע ככל שיהיה, אם זה יקדם את האינטרסים שלהם...
ייתכן שמתוכנן משהו לא טוב".
אן עברה הפלה נוספת באפריל 1688 ועזבה את לונדון כדי להחלים בעיירת הספא באת'.
אמה החורגת של אן ילדה בן, ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, ב-10 ביוני 1688, וסיכוי לשושלת קתולית מבוססת גבר.
אן עדיין הייתה בבאת', ולכן לא הייתה עדה ללידה, מה שהזין את האמונה שהילד אינו לגיטימי.
ייתכן שאן עזבה את הבירה במכוון כדי להימנע מלהיות נוכחת, או כי הייתה חולה באמת, אך גם אפשרי שג'יימס רצה להרחיק את כל הפרוטסטנטים, כולל בתו, מענייני המדינה.
"לעולם לא אהיה מרוצה עכשיו", כתבה אן לאחותה מרי, "אם הילד הוא אמיתי או שקרי.
ייתכן שזהו אחינו, אבל רק אלוהים יודע...
קשה להימנע מאלף חששות ומחשבות מלנכוליות, אבל יהיה אשר יהיה השינוי, תמיד תמצאי אותי נאמנה לדת שלי ונאמנה לך."
כדי לפזר שמועות על ילד מזויף, הביא ג'יימס 40 עדים ללידה למפגש של המועצה המלכותית, אך אן טענה שאינה יכולה להשתתף כיוון שהייתה בהריון (מה שלא היה נכון) ואז סירבה לקרוא את ההצהרות כי זה היה "לא הכרחי".
גיסה ויליאם מאורנג' פלש לאנגליה ב-5 בנובמבר 1688, במה שידוע כמהפכה המהוללת, שבסופה הודח אביה המלך ג'יימס.
נאסר על אן לבקר את אחותה מרי באביב 1687, אך היא המשיכה להתכתב איתה והייתה מודעת לתוכניות הפלישה.
לפי עצתם של משפחת צ'רצ'יל, סירבה אן לתמוך בג'יימס לאחר נחיתתו של ויליאם, וב-18 בנובמבר כתבה לוויליאם והביעה את תמיכתה במעשיו.
צ'רצ'יל עזב את המלך הלא פופולרי ג'יימס ב-24 בנובמבר.
באותו לילה עזב גם ג'ורג', ובערב שלמחרת הוציא ג'יימס צו לעצור את שרה צ'רצ'יל בארמון סנט ג'יימס.
אן ושרה נמלטו מוויטהול במדרגות אחוריות, והעמידו את עצמן תחת חסותו של הבישוף קומפטון.
הן שהו לילה אחד בביתו, ולאחר מכן הגיעו לנוטינגהאם ב-1 בדצמבר.
שבועיים לאחר מכן, בליווי משמר גדול, הגיעה אן לאוקספורד, שם פגשה את ג'ורג' בניצחון.
"אלוהים עזור לי!", קונן ג'יימס כאשר גילה על עריקתה של אן ב-26 בנובמבר, "אפילו ילדיי נטשו אותי." ב-19 בדצמבר חזרה אן ללונדון, שם ביקר אותה ויליאם מיד.
ג'יימס נמלט לצרפת ב-23 בדצמבר.
אן לא הראתה שום דאגה למשמע החדשות על בריחתו של אביה, ובמקום זאת ביקשה לשחק את משחק הקלפים הרגיל שלה.
היא הצדיקה את עצמה בכך שאמרה שהיא "רגילה לשחק ולעולם לא אהבה לעשות משהו שנראה כמגבלה מזויפת".
בינואר 1689 התכנסה פרלמנט הכינוס באנגליה והכריז כי ג'יימס ויתר למעשה על הכתר כאשר ברח, וכי כיסאות המלוכה של אנגליה ואירלנד נותרו ריקים.
הפרלמנט של סקוטלנד נקט בפעולה דומה, וויליאם ומרי הוכרזו כמלכי כל שלוש הממלכות.
חוק הזכויות של 1689 וחוק טענת הזכות של 1689 קבעו את הירושה.
אן וצאצאיה יהיו הבאים בתור אחרי ויליאם ומרי, ואחריהם יהיו כל צאצאים של ויליאם מנישואים עתידיים.
ב-24 ביולי 1689 ילדה אן בן, הנסיך ויליאם, דוכס גלוסטר, אשר אף על פי שהיה חולה, שרד את ילדותו.
מאחר שלוויליאם ולמרי לא היו ילדים, נראה היה כי בנם של אן יירש את הכתר בעתיד.
ימי מלכותם של ויליאם ומרי
זמן קצר לאחר עלייתם לכס המלכות, ויליאם ומרי גמלו לג'ון צ'רצ'יל על ידי הענקת תואר הרוזנות של מרלבורו, וג'ורג' בעלה של אן קיבל את תואר דוכס קמברלנד.
אן ביקשה להשתמש בארמון ריצ'מונד ולקבל קצבה פרלמנטרית.
ויליאם ומרי סירבו בהתחלה, והתנגדו ללא הצלחה לבקשה השנייה, מה שגרם למתח בין שתי האחיות.
הטינה של אן החמירה כאשר ויליאם סירב לאפשר לג'ורג' לשרת בצבא בתפקיד פעיל.
המלך והמלכה החדשים חששו שהעצמאות הפיננסית של אן תחליש את השפעתם עליה ותאפשר לה לארגן סיעה פוליטית יריבה.
מאז אותה תקופה, לפי בקשת אן, היא ושרה צ'רצ'יל, ליידי מרלבורו, החלו לקרוא זו לזו בשמות חיבה גב' מורלי וגברת פרימן, בהתאמה, כדי להקל על מערכת יחסים שוויונית יותר ביניהן כשהיו לבד.
בינואר 1692, בחשד שצ'רצ'יל זומם בחשאי עם תומכיו של ג'יימס, היעקוביטים, פיטרו אותו ויליאם ומרי מכל תפקידיו.
כהפגנה פומבית של תמיכה בצ'רצ'ילים, אן לקחה את שרה לאירוע חברתי בארמון, וסירבה לבקשת אחותה לפטר את שרה ממשק ביתה.
ליידי מרלבורו פוטרה לאחר מכן ממשק הבית המלכותי על ידי הלורד צ'מברלין, ואן עזבה בזעם את מעונה המלכותי ועברה לגור בבית סיון, ביתו של דוכס סומרסט.
אן נשללה משומר הכבוד שלה; נאסר על החצרנים לבקר אותה, והרשויות האזרחיות הונחו להתעלם ממנה.
באפריל, ילדה אן בן שמת תוך דקות.
מרי ביקרה אותה, אך במקום להציע נחמה, ניצלה את ההזדמנות לנזוף שוב באן על חברותה עם שרה.
האחיות לא ראו זו את זו שוב עוד.
מאוחר יותר באותה שנה, עברה אן לבית ברקלי בפיקדילי, לונדון, שם ילדה בת מתה במרץ 1693.
כשמרי מתה מאבעבועות שחורות בשנת 1694, ויליאם המשיך למלוך לבדו.
אן הפכה ליורשת העצר שלו, שכן כל הילדים שהיו עשויים להיות לו מאישה אחרת הועברו למקום נמוך יותר בסדר הירושה, והשניים התפייסו בפומבי.