tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קִיכְלִי חוּם-כָּנָף (שם מדעי: Turdus eunomus) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת הקיכליים, המקייץ ומקנן החל ממרכז סיביר מזרחה עד קמצ'טקה, וחורף ביפן, דרום סין ומיאנמר.
הוא מוגדר כמזדמן נדיר ביותר בישראל, עם תצפית אחת ויחידה בנובמבר 1982 בשדה בוקר.
קיכלי חום כנף קשור קשר הדוק למין קיכלי חלודי (T.
השניים נחשבו בעבר למין יחיד.
השם המדעי של הסוג, Turdus, מגיע מהמילה הלטינית לקיכלי.
שם המין הספציפי eunomos מגיע מיוונית עתיקה, ומשמעותו מסודר או מאורגן.
זהו מין מונוטיפי, כלומר לא תוארו לו תת-מינים נפרדים.
מין זה מקנן בשטחי חורש פתוחים.
בניגוד לקיכלי חלודי, קיכלי חום-כנף קשוח יותר, וניתן למוצאו גם בבתי גידול הרריים ושולי טונדרה.
מין זה נודד במלואו, חורף עד דרומית לדרום-מזרח אסיה, בעיקר בסין ובמדינות שכנות.
הוא מזדמן נדיר במערב אירופה.
בדצמבר 2016 תצפית של פרט בדרבישייר בבריטניה הביאה מאות טוויצ'רים (צפרים הרודפים אחר מינים נדירים) לחפש אותו.
הוא מקנן על עצים, מטיל 3–5 ביצים בקן לא מסודר אך מרופד בקפידה.
הוא אוכל כל, כולל מגוון רחב של חרקים, במיוחד יתושים, שלשולים ופירות יער.
קיכלי בינוני וחסון המזכיר במבנהו קיכלי אפור קטן.
תת-הכנף שלו בצבע חום-אדמדם, ויש לו פס-גבה חיוור.
הגב והשת בצבע חום כהה.
הפנים, החזה וכתמי הצד שחורים.
בהשוואה אליו לקיכלי חלודי יש גב וראש חומים בהירים יותר, והפנים, החזה, כתמי הצד והגב אדמדמים (ולא שחורים) ואילו הבטן והזנב לבנים גם הם.
הנקבה דומה למדי לזכר, אך לצעירים יש סימונים חלשים יותר.
השירה של הזכר פשוטה ובעלת צליל חלילי או שורקני, בדומה לזו של קיכלי לבן-גבה.
נטען כי השירה של קיכלי חום-כנף וקיכלי חלודי שונות זו מזו.
קִיכְלִי סַהֲרוֹן (שם מדעי: Turdus torquatus) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת הקיכליים, הנפוץ בעיקר באירופה.
זהו קיכלי בינוני, באורך 23–24 ס"מ באורך ובמשקל 90–138 גרם.
הזכר שחור ברובו עם סהר לבן בולט לרוחב חזהו המקנה לו את שמו העברי.
הנקבות חומות ועמומות יותר מהזכרים, ומצעירים סימני החזה עשויים להיעדר לחלוטין.
בכל רחבי תפוצתו (מלבד האזורים הצפוניים יותר), זהו מין החובב גובה, עם שלושה תת-מינים המקננים בהרים מאירלנד ומזרחה עד איראן.
הוא מקנן באזורים הרריים פתוחים עם כמה עצים או שיחים, כולל אברש, מחטניים, אשור, אלפנרוז או ערער.
זהו מין נודד, העוזב את אזורי הקינון לחורף בדרום אירופה, צפון אפריקה וטורקיה, בדרך כלל בהרים עם שיחי ערער.
התטולה האופיינית מכילה 3–6 ביצים בצבע כחול בהיר או ירקרק-כחול עם כתמים חומים.
כשכמעט כל הדגירה מתבצעת על ידי הנקבה, והבקיעה מתרחשת בדרך כלל לאחר 13 ימים.
הגוזלים פורחים מהקן לאחר עוד 14 ימים, ונשארים תלויים בהוריהם עד כ-12 ימים לאחר מכן.
הוא אוכל כל, בין השאר חסרי חוליות, במיוחד חרקים ושלשולים, מעט בעלי חוליות קטנים ומגוון רחב של פירות.
רוב הציד של בעלי החיים מתרחש על הקרקע.
במהלך נדידת האביב ובעונת הקינון, חסרי החוליות מהווים את חלק הארי בתזונתו של הבוגר ושל הגוזלים.
בהמשך השנה, הפירות הופכים תופסים נפח גדול יותר, ובמיוחד אלו של הערער המצוי.
עם תפוצה נרחבת ואוכלוסייה גדולה, קיכלי סהרון מוערך ברמת סיכון של "ללא חשש" על ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע (IUCN).
ישנם סימנים לירידה במספר מדינות; נחשד כי הסיבות לכך כוללות שינויי אקלים, הפרעות אנושיות וציד.
אובדן של עצי ערער עשוי להיות גם גורם באזורים מסוימים.
הסכנות הטבעיות כוללות טריפה על ידי טורפים של יונקים ועופות דורסים, ובאופן מקומי ייתכן כי גם תורמת לכך תחרות מצד קיכלים גדולים אחרים, כמו שחרור, קיכלי גדול וקיכלי אפור.
בישראל הוא מזדמן נדיר למדי, בעיקר בסוף הסתיו (נובמבר).
מרבית הפרטים הנצפים בארץ משתייכים לתת-המין T.
alpestris אבל הייתה גם תצפית אחת בתת-המין T.
עד לתחילת שנות ה-90 הוא היה מעט נפוץ יותר.
מקורו של השם המדעי במילים הלטיניות , "קיכלי", ו-torquatus, "צווארון", שמתייחס לסהרון הלבן הבולט בצווארו של הזכר.
שמו העממי באנגלית הוא "Ring Ouzel", כאשר "Ouzel" הוא שם ישן לשחרור, מילה שקשורה ל- מגרמנית.
"Ouzel" עשוי להיות מיוחס לקבוצה של ציפורים הדומות באופן שטחי אך רחוקות יותר, אמודאים, שנציגם באירופה, אמודאי אירופי, מכונה לפעמים Water ouzel.
קיכלי הסהרון תואר לראשונה על ידי קרל לינאוס תחת שמו המדעי הנוכחי במהדורה העשירית של Systema Naturae שלו משנת 1758. הוא ציין תיאורים קודמים של פרנסיס ווילובי ואליזר אלבין, שניהם נתנו לו את השם Merula torquata.
ישנם כ-85 מינים של קיכלים בינונים עד גדולים בסוג Turdus.
הם מאופיינים בראשים מעוגלים, כנפיים מחודדות בינוניות או ארוכות, והם בדרך כלל בעלי שירה מלודית.
מחקר משנת 2020 על הגנטיקה של הסוג העלה שהקיכלי התפתח לפני בערך 9.37 מיליון שנים, התפרש מאפריקה לפני כ-7.2 מיליון שנים, והתפצל לקבוצות פליארקטיות ואינדומלאיות לפני בערך 5.7 מיליון שנים.
הגירה נוספת מאפריקה ליבשת אמריקה התרחשה לפני כ-5.3 מיליון שנים.
פרטי המחקר מצביעים על כך שקיכלי סהרון, בן לקבוצה האירו-אסייתית, עשוי להיות קשור לקיכלי נאומני ולקיכלי חום-כנף יותר מאשר לשחרור הדומה לו יותר מבחינה שטחית.
לקיכלי סהרון שלושה תת-מינים מוכרים:
קיכלי סהרון צפוני, Turdus torquatus torquatus (ליניאוס 1758) - תת-המין הטיפוסי.
הוא מקייץ ומקנן ברחבי מערב וצפון אירופה מאירלנד דרך סקנדינביה ועד צפון-מערב רוסיה וחורף בדרום אירופה ובצפון-מערב אפריקה.
alpestris (כריסטיאן לודוויג ברם 1831) - מקייץ ומקנן ברכסי הרים מאיבריה דרך דרום ומרכז אירופה ועד הבלקן, יוון ומערב טורקיה, וגם בצפון אפריקה.
הוא חורף בצפון אפריקה, בדרום אירופה ובדרום טורקיה.
amicorum (ארנסט הארטרט 1923) - מקייץ ומקנן במרכז ובמזרח טורקיה ממזרח לטורקמניסטן, וחורף בעיקר באיראן ובחלקים מעיראק.
ניתוח של דגימות DNA מיטוכונדריאליות מרחבי אירופה מעלה כי למין זה הייתה תפוצה רחבה הרבה יותר לאחר עידן הקרח האחרון, שהסתיים לפני כ-11,700 שנים, מאשר עכשיו.
קיכלי סהרון הוא קיכלי בינוני, באורך 23–24 ס"מ באורך ובמשקל 90–138 גרם.
הניצוי של הזכר מתת-המין הטיפוסי שחור לחלוטין למעט סהרון לבן בולט על החזה, קשקשים אפורים צרים בחלקים העליונים ועל הבטן וקצוות חיוורים לנוצות הכנף.
המקור צהוב והרגליים חומות אפרפרות.
הנקבה דומה לזכר אך חומה יותר ועם רצועת חזה עמומה יותר.
הצעירים דומים לנקבה, אבל עם סהר שד חלש או לא קיים.
דגם החזה הלבן הופך את הבוגרים ממין הזה לקלים לזיהוי; גם זכרים בחורף הראשון מראים לפעמים סהרון חיוור.
ניתן לבלבל בין פרטים צעירים מסוימים עם צעירים של שחרור, אך אצל הראשונים תמיד יש דגם כנף לבן יותר.
alpestris יש דגם לבן רחב יותר בחלקים התחתונים שלהם מאשר T.
torquatus, המעניק להם מראה קשקשי מובהק מלמטה.
גם דגם הכנף בהיר יותר מאשר אצל התת-המין הטיפוסי.
הנקבות דומות יותר לאלו של הטיפוסי, אבל בעלות קצוות לבנים רחבים לנוצות הסנטר והגרון.
amicorum יש את רצועת החזה הגדולה והלבנה ביותר מבין שלושת תת-המינים, והקצוות הלבנים והקצוות הרחבים יותר של נוצות הכנף יוצרים דגם לבנבן ייחודי בכנף.
לנקבות יש גבולות לבנים צרים לנוצות בחלקים התחתונים.
קיכליי סהרון בוגרים עוברים חילוף מלא לאחר עונת הקינון מסוף יוני עד תחילת ספטמבר, לפני נדידת הסתיו שלהם.
לקטנים יש חילוף חלקי בין יולי לספטמבר, בו מתחלפים נוצות הראש, הגוף וסוככות הכנף.
השירה של הזכר מבוצעת ממנוחה במקום נמוך או לעיתים בתעופה.
השירה מורכבת מחזרה על 2–4 צלילים חליליים בעלי גוון נוגה, "טרי-ריי, טרי-ריי, טי-ריי", עם הפסקות בין החזרות.
הקריאה רועשת, "טאק-טאק-טאק", ונעשית קשה יותר אם הציפור נבהלת.
קריאת התקשורת היא "צ'ררר" רך בתעופה.
זכרים שרים בתדירות הגבוהה ביותר עם עלות השחר ובשקיעה.
קיכלי הסהרון מתרבה ברציפות ברחבי מערב וצפון אירופה מצפון-מערב אירלנד, דרך סקנדינביה לצפון מערב רוסיה, ובהרים ברחבי דרום אירופה מהפירנאים דרך האלפים, הבלקן, יוון וטורקיה מזרחה ועד טורקמניסטן.
בשנת 2014, תועד קינון ברכס טימאן שבמחוז ארכנגלסק, כ-300 ק"מ מזרחה יותר מאתרי הקינון שידועים בעבר בצפון רוסיה.
זהו מין נודד, הציפורים עוזבות את אזורי הקינון בספטמבר ובאוקטובר.
ציפורים מתת-המין הטיפוסי חורפים בדרום ספרד ובצפון מערב אפריקה.
אוכלוסיות מרכז אירופאיות של T.
alpestris נוהגות לנוע לגבהים גבוהים יותר בתחילה לפני שהן נעות דרומה או דרום מערבה דרך האלפים השווייצרים; כשבועיים לאחר מכן עוברים נודדים מתת-המין הטיפוסי באותו אזור לחורף בדרום טווח הקינון או סביב הים התיכון.
קיכליי סהרון alpestris מזרחיים נודדים דרך הבלקן וטורקיה.
amicorum נודדים דרומה למצרים ואזורים שכנים.
הנדידה חזרה מתרחשת בעיקר בחודשים מרץ ואפריל, הזכרים מגיעים כמה ימים לפני הנקבות.
מקננים צפוניים מגיעים מאוחר יותר, ובהרים, כמה ציפורים עשויות לטפס לגובה בשלבים עם הפשרת השלג.
ציפורים רבות עוצרות במקומות קבועים באביב ובסתיו.
קיכלי הסהרון נכחד מלטביה ומגיע רק בנדידה בדנמרק.
הוא חולף בסוריה ומזדמן לאיסלנד, ירדן, חצי האי ערב, סודן, קזחסטן, מאוריטניה, סבאלברד ויאן מאיין.
באוקיינוס האטלנטי, הוא מבקר קבוע בחורף באיים הקנריים אך נדיר באיים האזוריים ובמדיירה.
באזורים הדרומיים יותר, קיכלי סהרון הוא מין של הרים פנים יבשתיים, אך בצפון תפוצתו, הוא נמצא יותר ברמות החוף.
הוא יכול להתמודד עם רוחות וגשם אבל נמנע מקרח ושלג.
torquatus מצוי בדרך כלל באדמת בור פתוחה עם כמה עצים פזורים מעל רום 250 מטרים, ומגיע עד ל-1,200 מטרים בסקוטלנד ובצפון אירופה.
בשווייץ, קיכליי סהרון מקננים על מדרונות של רמות מחוספסות עם אברש, מחטניים, אשור או אלפנרוז בגובה 1,100–1,300, אם כי בטורקיה מם מצויים מגובה פני הים עד 1,500 מטרים.
בארמניה ובקווקז הוא תופס בית גידול תלול דומה של עצים מחטניים, סבך רודודנדרון ושיחי ערער, מגובה פני הים עד 2,000–3,000 מטרים.
בצפון-מערב אפריקה הם חורפים ביערות ערער בגובה 1,800–2,200 מטרים, לעיתים קרובות ליד נהרות או בריכות.
בנדידה הם מופיעים לעיתים בערבות חוף ועל גבעות תלולות עם עשב בר קצר ושיחים פזורים.
קיכלי סהרון הוא מין טריטוריאלי ונצפה בדרך כלל לבד או בזוגות, אם כי להקות קטנות עשויות להיווצר בנדידה.
מחוץ לעונת הקינון מספר פרטים עשויים להיות בקשר רופף באזורי האכלה טובים, כגון עצי פרי, לעיתים קרובות עם קיכלים אחרים כגון קיכלי רונן או קיכלי לבן-גבה.
התעופה שלו ישירה, וציפורים לרוב נחות על סלעים או על מקבצי אברש.
עונת הקינון נמשכת מאמצע אפריל עד אמצע יולי בהרי האלפים ובאיים הבריטיים, וממאי עד אוגוסט בסקנדינביה.
הטריטוריות עשויות להתפרש לאורך נחלים, במרחקים של 160–200 מטרים אחת מהשניה, והן אף עשויות לחפוף, אך מין זה אינו יוצר מושבות קינון.
הקן, שנבנה על ידי הנקבה, בצורת גביע העשוי מעלים, דשא יבש וחומר צמחי אחר ומודבק בבוץ.
במערב התפוצה כמעט תמיד בנויים הקינים על הקרקע, אבל תת-המין T.
alpestris עשוי גם לקנן בעץ קטן או שיח בגובה ממוצע של 3.5 מטרים מעל הקרקע.
התטולה מכילה 3–6 ביצים כחולות חיוורות או כחולות ירקרקות עם כתמים בחום-אדמדם.
הביצים בגודל 22 על 30 מ"מ ובמשקל של 7.4 גרם, מתוכו כ-6% מהקליפה.
הדגירה מתבצעת כמעט תמיד על ידי הנקבה, הבקיעה קורית בדרך כלל לאחר 13 ימים.
בוגרים מתרבים לאחר שנתם הראשונה ואורך חייהם הממוצע הוא שנתיים, אם כי תועדו גם פרטים בני תשע.
ייתכנו שני מחזורי קינון, במיוחד בדרום התפוצה, ואף שלושה באופן נדיר.
מין זה הוא פילופטרי, כלומר חוזר לאותו אזור כדי לקנן מדי שנה.
כ-36% מהצעירים שורדים את השנה הראשונה שלהם, בעוד ששיעור ההישרדות השנתי למבוגרים הוא 47% לזכרים ו-37% לנקבות.
גורמי המוות העיקריים בצפון מערב אירופה הם טריפה (9%), תקריות הקשורות לאדם בשוגג (10%) וציד, בעיקר בצרפת (77%).
במהלך נדידת האביב ובעונת הקינון, חסרי החוליות מהוות את חלק הארי בתזונתו של הבוגר ושל הגוזלים.
במהלך נדידת האביב ועונת הקינון, חסרי חוליות מהווים את המרכיב המרכזי בתזונה, וכוללים שלשולים, זבובים, חיפושיות, נמלים, עכבישים וחלזונות.
בהמשך השנה, הפירות נהיים חשובים יותר, כולל מגוון גרגרי יער, תות, דובדבן, עוזרר, בן-חוזרר וערער.
כשהוא זמין ערער מצוי מהווה יותר מ-90% מתזונת החורף של קיכלי הסהרון, כאשר פרוקי-רגליים מהווים את רוב השאר.
כתוצאה מכך, קיכלי סהרון הוא וקטור חשוב לפיזור זרעי הערער, והוא המפתח לפיזור ערער האיים הקנריים האנדמיים.
הצעירים ניזונים בעיקר מחסרי חוליות, זחלים ושלשולים שהאחרונים מהווים פריטים עיקריים היכן שהם זמינים.
למרות שציפורים הנודדות בסתיו משתמשות בבתי גידול דומים לאלו המשמשים באביב, פירות יער עונתיים מהווים את רוב תזונתם, במיוחד סמבוק, עוזרר, ובמידת האפשר, גרגרי ערער.
הטורפים של אוזל הטבעת כוללים את הלילית המצויה, ינשוף עצים, עקב חורף בז מצוי,נץ מצוי, חמוס השלגים והרמין.
רוב מקרי הטריפה הם של צעירים, ולציפורים שבקעו בתחילת העונה יש סיכוי גבוה יותר לשרוד מאשר בני מחזורים מאוחרים יותר.
מחקר סקוטי הראה שעופות דורסים היו אחראים ל-59% ממקרי המוות ויונקים ל-27%.
ברומניה, ביצים נטרפו על ידי סנאים אדומים וקיקי אגוזים.
כמו אצל קיכלים אחרים בסוג, קיכלי סהרון מהווה לעיתים רחוקות בלבד הורה פונדקאי של הקוקייה האירופית, טפיל תטולה.
אם הקן של הקיכלי עמוק מדי מכדי שהקוקיה תוכל לגרש את גוזליו של המארח, הקוקייה הצעירה לא תוכל להתחרות בהצלחה על מזון עם גוזלי המין המארח הגדל במהירות, ואם הקוקיה אכן מצליחה לגרש את חבריה לקן, ההורים אינם ששים להאכילו; כך או כך, הקוקייה הצעירה תרעב.
מחקר בהרי הקרפטים מצא שחלק ניכר מקיכליי הסהרון נשאו קרדית טרומביקולית.
אקריות אלו מדביקות בדרך כלל ציפורים הניזונות מהקרקע, ונגע כבד עלול לגרום למצב הקיכלים להידרדר ולהפסיק לאכול.
הקרציה Ixodes festai טפילה נפוצה אצל קיכלים, כולל קיכלי סהרון.
קיים תיעוד של מין זה הנושא טפיל דם Haemoproteus.
לקיכלי הסהרון טווח תפוצה נרחב, המוערך ב-9.17 קמ"ר, ואוכלוסייה גדולה, המוערכת ב-600,000–2,000,000 פרטים באירופה (המהווה 95% מטווח הרבייה).
לא מאמינים שהמין מתקרב לספי הקריטריונים לירידה באוכלוסייה של הרשימה האדומה של IUCN (כלומר, ירידה של יותר מ-30% תוך עשר שנים או שלושה דורות), ולכן הוא מסווג ברמת סיכון של "ללא חשש".
ישנם סימני ירידה במספר מדינות.
הירידה במספרים באירלנד בשנים האחרונות הייתה בולטת, כאשר הקינון הרגיל מוגבל כעת לשני מחוזות בלבד.
הגורמים החשודים כוללים שינויי אקלים, הפרעות אנושיות, ציד ופעילויות פנאי בחוץ.
אובדן של ערערים עשוי להיות גורם בדרום ספרד ובצפון-מערב אפריקה, כמו גם ייעור של אזורי הרמות בבריטניה.
תיתכן תחרות גם מצד קיכלים גדולים יותר כמו שחרורים, קיכלי גדול וקיכלי אפור.
מחקר סקוטי הצביע על כך שאתרים בגבהים גבוהים יותר ועם כיסוי טוב של אברש היו בעלי פחות סיכויים להיות נטושים על ידי קינון של קיכליי סהרון מאשר במקומות נמוכים יותר או פתוחים יותר.
בהרי האלפים, צפיפות הקינונים יכולה להגיע 60–80 זוגות לקמ"ר, אבל היא בדרך כלל נמוכה בהרבה עם 37 לקמ"ר בסבואה עילית, 22 זוגות לקמ"ר בהרי היורה, ו-8 בבתי גידול פתוחים יותר בבריטניה.
קיכלי הרים כחול (שם מדעי: Sialia currucoides) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת הקיכליים החי בטבע במערב אמריקה הצפונית למורדות הרי הרוקי ונודד דרומה בחורף.
הקיכלי הוא הציפור הלאומית של המדינות: איידהו ונבדה.
הוא בעל דו-צורתיות זוויגית בולטת, כאשר הזכרים בעלי גוון כחול מלא, בעוד הנקבות בעלות גוני תכלת אפור והראש והחלק התחתון אפור.
הם בעלי מקור חד ושחור ואישונים שחורים.
בטבע הקיכלי יכול לחיות בין 6 עד 10 שנים.
הקיכלי הוא אוכל כל, כאשר במשך הקיץ תזונתו מתבססת בעיקר על חרקים או עכבישים, בעוד במשך החורף הוא ניזון בעיקר מפירות יער.
זוהי ציפור השוכנת לאורך מערב אמריקה הצפונית בין אלסקה ודרום קנדה עד לצפון מקסיקו, כשבחורפים היא נודדת דרומה.
בהתאם לתקופת השנה, הם עשויים להיות בסביבות משתנות בין הרים, ערבות עשב פתוחות או חורשים פתוחים יחסית.
הקיכלים מקננים בין הענפים בחללים טבעיים ולעיתים גם בתיבות קינון.
בקן הנקבה מטילה ארבע עד חמש ביצים כחולות בצבעם, אותם שני ההורים מגדלים.
קיל בוקסון (בקוריאנית: 길복순) הוא מותחן פשע דרום קוריאני משנת 2023, אשר עוסק במתנקשת שהיא גם אם חד-הורית.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין ב-18 בפברואר 2023, ועלה לנטפליקס ב-31 במרץ.
גיל בוק-סון, היא מתנקשת מקצועית אשר עובדת בחברת מתנקשים יוקרתית בשם MK.
במקביל, היא גם אם חד-הורית, שמנסה לטפל בבתה המתבגרת גיל ג'י-יונג.
היא מנסה לנתק בין שני העולמות שבהם היא חיה, אולם הגבול ביניהם הולך ומיטשטש, וכאשר תוקף החוזה שלה עם החברה עומד לפוג, היא מתלבטת אם לחדש אותו.
אולם אז היא מקבלת משימה שהיא מסרבת לבצע, דבר שעל פי קוד המתנקשים משמעותו גזר דין מוות.
קיכל (ביידיש: קיכל; ברבים קיכלך וגם קיכלעך, הקטנה של השם קוכן=עוגה) הוא קרקר או עוגיה מתוקה במקצת במטבח היהודי.
עשוי מביצים, קמח וסוכר, מרדדים את הבצק לשטוח וחותכים לצורות של עניבת פרפר.
קיכלך מיוצרים גם מסחרית כמאפים יבשים בצורת עניבת פרפר ומפוזר עליהם סוכר.
הם הוגשו באופן מסורתי בקידוש בבתי הכנסת לאחר תפילות השבת והיוו פעם גם את הקינוח הפופולרי בראש השנה.
נראה כי קיכלך התפתחו במרכז או במזרח אירופה בקהילות אשכנזיות עד המאה ה-19, ולאחר מכן צברו פופולריות ברחבי העולם היהודי בכל הגולה דרך הגירות היהודים לרבות ההגירות במאה העשרים.
הקידוש בבתי הכנסת האשכנזים של תחילת המאה העשרים התרכז סביב הקיכלך, דג מלוח ושנאפס.
יהודים בדרום אפריקה עדיין מגישים קיכל עם הרינג קצוץ, הגשת קיכל היה נוהג נפוץ גם בבתי כנסת אמריקאים עד שנות ה-50. קיכלך אוכלים לפעמים עם סוג אחר של מתאבנים או בתוספת מלוחים.
בשל המרקם הקל והאוורירי שלהן, העוגיות נקראות לפעמים "גורנישט", כלומר כְּלוּם, שׁוּם דָּבָר, מְאוּם.
לקיכלך יש מוניטין של עוגייה יבשה ולעיתים קרובות טובלים אותם במשקה חם כמו תה.
בהכנה עם קמח מצה ניתן לצרוך קיכלך גם במהלך חג הפסח.
קיכלי קרקע מנומר (Geokichla guttata) הוא מין של ציפור ממשפחת הקיכליים (Turdidae).
הוא נפוץ ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, קניה, מלאווי, דרום אפריקה, סודן, טנזניה, ומוזמביק.
ציפורים אלו באורך של כ-23 ס"מ, עם גוונים חומים בחלק העליון וגוונים לבנים בחלק התחתון, שעליהם נראים כתמים כהים.
בתי הגידול הטבעיים שלו הם יערות יבשים תת-טרופיים/טרופיים, יערות לחים בשפלה תת-טרופית/טרופית, יערות לחים הרריים תת-טרופיים/טרופיים, וחורש לח תת-טרופי/טרופי.
המין נתון לאיום בשל אובדן בתי גידול.
הקיכלי המנומר מבלה חלק ניכר מזמנו בין עלי השלכת על קרקעית היער, שם הוא מניע את העלים בחיפוש אחר חסרי חוליות קטנים.
למרות צבעיו הבולטים, לעיתים קרובות קשה להבחין בו.
בקוואזולו-נטאל, דרום אפריקה, לקיכלים המנומרים יש אזורי מחיה ייחודיים בחורף ובקיץ.
בחורף הם שוהים בשרידי יערות החוף שנשארו, ובקיץ הן נודדים ליערות הנמצאים בפנים הארץ.
הציפורים מטילות ביצים בצבע כחלחל בקן בצורת כוס.
קִיכְלִי זְהַבְהַב (שם מדעי: Zoothera aurea) הוא מין של ציפור ממשפחת הקיכליים.
מקנן בצפון-מזרח אסיה, וחורף בדרום-מזרח אסיה וההימלאיה.
הקיכלי הזהבהב שייך לסוג של קיכלים אסייתים, Zoothera, השונה מהסוג של מרבית הקיכלים הנצפים באזורנו, Turdus.
שם הסוג Zoothera מגיע מיוונית עתיקה מהמילים zoon, "בעל חיים", ו-theras, "צייד".
שם המין הספציפי aurea הוא מלטינית aureus, "זהוב".
שמו העממי באנגלית, White's thrush, מנציח את חוקר הטבע האנגלי גילברט ווייט.
בעבר נחשב לתת-מין של הקיכלי Zoothera dauma , אך הופרד ממנו בשל שירתו השונה.
1825) - תת-המין הטיפוסי, מקנן במנצ'וריה וקוריאה, חורף בסין ואינדונזיה.
toratugumi (טוקוטארו מומיימה, 1940) - תת-מין מזרחי יותר, בעיקר יציב במזרח הרחוק הרוסי באזור אמור וסחלין, כמו גם חצי האי הקוריאני, יפן והאיים הקוריליים.
לחלקיו העליונים גוונים בז' עד זהוב זיתי, עם דוגמת קשקשים שחורים על רקע לבן או צהבהב בהיר יותר על חלקיו התחתונים.
מאפיין הזיהוי הבולט ביותר בתעופה הוא פס שחור על תת-הכנף הלבנה, מאפיין משותף עם הקיכלי הסיבירי .
לזכר יש שירה הנשמעת כשריקה מכנית רועשת למרחקים, עם הפסקות של 5–10 שניות בין כל מקטע באורך שנייה אחת טווי...
הוא מתרבה בטייגה מחטנית לחה, בעיקר באזור הפלארקטי המזרחי בסיביר ועד מנצ'וריה, קוריאה ויפן.
התת-מין המערבי נודד חזק, כאשר רוב הפרטים נודדים לדרום-מזרח אסיה במהלך החורף.
הוא מזדמן נדיר מאוד במערב אירופה ובישראל.
ב-30 באוקטובר 2025 צולם פרט ראשון לישראל בקיבוץ כפר הנשיא.
קילוגרם (בראשי תיבות: ק"ג או kg; מילולית: אלף גרם) הוא יחידת המידה הבסיסית של מסה לפי תקן מערכת היחידות הבין-לאומית.
בהשאלה, בחיי היום יום, כשאומרים "קילוגרם" מתכוונים לעיתים לקילוגרם-כוח, שהיא יחידת משקל (כלומר, יחידת כוח).
בניגוד למסה, המשקל אינו תכונה של החומר, שכן המשקל של גוף בן קילוגרם אחד משתנה בהשפעת כוח הכבידה שפועל על הגוף.
ב-1793, הוגדר הקילוגרם כמסתם של 1,000 סמ"ק (או ליטר) של מים מזוקקים בטמפרטורה של 4 מעלות צלזיוס ובלחץ של אטמוספירה אחת.
מכיוון שהגדרה זו לא הייתה מעשית, ב-1889 הוחלפה ההגדרה, בה הוגדר הקילוגרם כמסתו של מוט (הקרוי Le Grand K ) העשוי מסגסוגת של פלטינה ואירידיום ואשר שמור בלשכה הבינלאומית למידות ולמשקלות בפריז.
בשנת 2005, לאחר שהתברר שבמרוצת הזמן, מסת המוט משתנה ביחס לשכפוליה, גם אם באופן זעיר (כדי מסת גרגר חול), המליצה הוועדה הבינלאומית למידות ולמשקלות להגדיר מחדש את הקילוגרם באמצעות קבועים אוניברסליים, ובכך להבטיח הגדרה התקפה בכל תנאי.
ב-16 בנובמבר 2018 נערכה הצבעה רשמית ואושרה ההגדרה החדשה של הקילוגרם, והיא נכנסה לתוקף ב-20 במאי 2019. בהחלטה נקבע כי יש להגדיר את הקילוגרם כפועל יוצא של הגדרת קבוע פלאנק, בנוסחה:
- קילוגרם כיחידת מסה של ה-SI
הגדרה זו קושרת את הקילוגרם לשלושה קבועים אוניברסליים בפיזיקה: קבוע פלאנק, מהירות האור וקבוע המבנה הדק, כך שהקילוגרם החדש לא יכול להשתנות לעולם (בהנחה שקבועי הטבע אינם משתנים).
את הקילוגרם החדש ניתן למדוד באמצעות מכשיר הנקרא מאזני קִיבְּל .
בעבר הבדילו בין קילוגרם-מסה לבין קילוגרם-כוח: קילוגרם-כוח (קג"כ) אחד הוגדר ככוח שאיתו כדור הארץ מושך מסה של קילוגרם-מסה (קג"מ) אחד, קרי 9.81 ניוטון.
כיום מונחים אלה כבר לא בשימוש, והמינוח "קילוגרם" משמעו קילוגרם-מסה.
יחידות מסה נוספות הנגזרות מהקילוגרם, על-פי הקידומות המקובלות הן:
יוטאטון = ספטיליון טון, או גרם.
זטאטון = סקסטיליון טון, או גרם.
אקסטון = קווינטיליון טון, או גרם.
פטאטון = קוודריליון טון, או גרם.
טרהטון = טריליון טון, או גרם.
גיגהטון = מיליארד טון, או גרם.
מגהטון = מיליון טון, או גרם.
קילוטון = אלף טון, או גרם.
בהשאלה, קילוטון משמש לרוב כיחידת מידה לעוצמת פיצוץ גרעיני: פיצוץ בעוצמת קילוטון הוא שווה ערך לעוצמת פיצוץ קילוטון של חומר הנפץ TNT.
טונה או טון (או טון מטרי) = אלף קילוגרם, או גרם.
קילוגרם = היחידה הבסיסית, או גרם.
גרם = אלפית הקילוגרם, בקיצור גר' (באנגלית, g).
(מ"ג) = אלפית הגרם, בקיצור מ"ג (באנגלית, mg), או גרם.
(מק"ג) = מיליונית גרם, בקיצור מק"ג (באנגלית µg) או גרם.
ננוגרם = מיליארדית גרם, או גרם.
פיקוגרם = אלפית ננוגרם, או גרם.
פמטוגרם = מיליונית ננוגרם, או גרם.
אטוגרם = מיליארדית ננוגרם, או גרם.
זפטוגרם = קוודריליונית ננוגרם, או גרם.
יוקטוגרם = קווינטיליונית ננוגרם, או גרם.
קילומטר (בראשי תיבות: ק"מ; ביוניקוד וב-SI km) הוא יחידת מידה תקנית למדידת מרחק (אורך) במערכת היחידות הבין-לאומית, SI.
קילומטר שווה לאלף מטר (קילו=אלף).
קילומטר הוא היחידה המקובלת ברוב מדינות העולם למדידת מרחק בין מקומות גאוגרפיים.
המרה ליחידות מידת אורך אחרות
קילומטר רבוע (סמל: ק"מ² או קמ"ר) הוא יחידת מידה השייכת למערכת היחידות הבין-לאומית (SI) למדידת שטח של משטח כלשהו.
קילומטר רבוע אחד שווה ל:
שטח של ריבוע בעל צלע באורך 1 קילומטר
השטח של העיר העתיקה בירושלים הוא בקירוב קילומטר רבוע.
קילטֵפֶּה (בטורקית Kültepe, "גבעת האפר") הוא שמה הנוכחי של עיר עתיקה במרכז מזרח אנטוליה שבטורקיה, הידועה גם בשם כּרוּם כּנֵש, היינו "מושבת-הסוחרים של כנש" באשורית (בטורקית נהגה כַּנִיש).
העיר המודרנית הקרובה ביותר היא קייסרי, כ־20 קילומטרים דרום מערבית לקילטפה.
תעתיק שם העיר השכיח הוא "כנש", אחר שמה החתי, אולם שם מדויק יותר יהיה "כַּנֵס".
כרום כנש מתייחס לחלק מסוים של העיר שניתן על ידי הממונים המקומיים לסוחרים אשוריים לשימושם הפטור ממס, כל עוד סחורתם נותרה בתוך הכָּרוּם.
המונח "כרום" שאול מאכדית, ומשמעותו היא נמל.
העיר אליה הוצמד הכרום היא נשש, בירתם הראשונה של החתים באנטוליה.
מספר ערים אנטוליות אחרות אכלסו כרום, אולם הגדול בהם היה בכנש.
כרום חשוב זה יושב על ידי סוחרים אשוריים במשך מאות שנים.
האשורים ייבאו בדיל ואריגים מארצם עבור כסף ומוצרי מותרות.
שרידי הכרום יוצרים תל מעגלי בקוטר של כ־500 מטרים, ובגובה של כ־20 מטרים מעל המישור.
יישוב הכרום מורכב ממספר שכבות סטרטיגרפיות.
בניינים חדשים נבנו על גבי שרידי התקופות הקדומות יותר, לכן הרצף הסטרטיגרפי ארוך ונמתח מפרה־היסטוריה לתקופה החתית המוקדמת.
הכתב לא נכנס לשימוש באזור כלל.
שלב יישוב נוסף, עדיין אין עדויות לידיעת קרוא וכתוב בקרב יושבי האתר.
שכבה II, בין 1920 ל־1840 לפנה"ס ( על פי הכרונולוגיה התיכונה).
בתקופה המדוברת הסוחרים האשוריים הקימו את מושבתם הצמודה לעיר, הכרום.
הכרום נחרב בשריפה בתום התקופה; הסוחרים ברחו מההריסות והותירו מאחור חפצים רבים שנמצאו על ידי ארכאולוגים.
בין הממצאים הבולטים הם לוחות החומר האפויים שנמצאו בהמוניהם, חלקם בתוך מעטפות חומר חתומות.
הלוחות תיעדו פעילות יום־יומית כסחר וסידורים חוקיים.
הלוחות מתעדים סחר בין המושבה האשורית לעיר אשור וסחר המושבה עם המקומיים.
הסחר נוהל על ידי משפחות, לא האומה האשורית.
לוחות אלו הם, נכון למציאות הארכאולוגית של ימינו, הדוגמאות העתיקות ביותר לרשומות מאנטוליה.
שלב זה, כאמור, נשרף, ההשערות לחורבן הן, מאבקים פנימיים בין שליטי (הנסיכים) הערים באזור או כניסת החיתים והתיישבותם באזור קפדוקיה.
לאחר שלב ביניים בו נזנחה העיר נבנו מתקנים חדשים על גבי הריסות השכבות העתיקות; העיר הפכה במהרה למרכז סחר משגשג.
הסחר היה כפוף לשלטון אישמי דגון אשר הושם לשלטון אשור אחר כיבושה על ידי אביו, שמשי-אדד הראשון.
העיר, אומנם, נשרפה פעם נוספת.
מתקופה זו נמצא מספר תעודות קטן.
את חורבנה ניתן לזקוף למלכים שעלו על אשור, ובייחוד למלך בבל, הוא חמורבי.
העיר נבנתה מחדש, אולם אין סימנים לקיומה של מושבה אשורית.
העיר נכבשה על ידי אניתש, מלך חתי אגדי למחצה, ושמשה כבירה עד לימי חתושיליש הראשון, אז עברה הבירה החתית לחתושש.
שמה של השפה החתית בפי דובריה, "נשילי" נגזר משמה של כניש בפי החתים : "נֵשַש", ומשמעותו "שפת נשש".
קילטרטן הוא פרסום אוונגרדי שהוגדר כ"כתב עת חד-פעמי", שיצא בתל אביב בשנת 1964 בכמה מאות בודדות של עותקים ועסק בשירה ואמנות.
שמו נלקח משירו של המשורר האירי ויליאם בטלר ייטס "טייס אירי צופה מותו".
עורכיו של כתב-העת היו המשורר מקסים גילן ונחום קיין (שם העט של נחום כהן, שהיה אז חייל).
כמו כן השתתף בעריכה מאיר ויזלטיר.
קילטרטן נחשב חריג בתולדות הפרסומים הספרותיים הישראליים, חלק מייחודו הוא בשאיפתו להיות כתב עת חד-פעמי.
בגיליון היחיד שלו כתבו מאיר ויזלטיר, ברנרדוס לוציוס, מיכאל קרבובי, הצייר ניצן אביב, המחזאי יוסף מונדי, דפנה ערוד, יאיר הורביץ ויונה וולך שטרם מלאו לה 20. בגיליון התקיים גם ריאיון עם הפסל יצחק דנציגר (יוצרו של הפסל נמרוד).
קילטרטן הציב את עצמו משמאל לרוח האוונגרד שאז החלה לנשב בעולם הפואטי של ישראל.
בגיליון הפנו עורכיו מכתב מתריס לנתן זך, עורך כתב העת "יוכני", ולגבריאל מוקד, עורך כתב העת "עכשיו", בו כתבו:
בנוסף, ניסח העורך מקסים גילן מכתב הקורא לוועידת פרס נובל לספרות להעניק את הפרס למשורר עזרא פאונד, על אף היותו פשיסט, בשל השפעתו הגדולה על השירה.
קילטרטן הרבה ללעוג לפרובינציאליות הישראלית של אותה תקופה ובז למשוררים הוותיקים.
הוא כלל כתיבה רעננה ועיצוב לא מוקפד, על גבול הפנזין.
כיום עותקיו של פרסום זה נדירים ויקרים, אך אפשר לקרוא אותו דרך רשת האינטרנט.
"קילטרטן" השפיע על כתבי עת שיצאו לאחר מכן בשנות השבעים ומשפיע עדיין על כתבי עת בעלי נטיות אוונגרדיות כ"מעין" ו"כתם".
קילוף עור או בשמו העממי והלועזי "פילינג", הוא הליך קוסמטי בו תאי עור מתים מוסרים מהשכבה העליונה של העור ותאים חדשים נחשפים למתן מראה בריא וצעיר יותר.
קילוף עור יכול להתבצע במספר דרכים ביניהם מקלחת פשוטה, סיבון באמצעות לופה, שימוש בחומרים כימיים או קילוף באמצעות לייזר.
היסטוריונים מתארים תהליכי קילוף עור שהתבצעו עוד במצרים העתיקה בערך ב-3,000 לפנה"ס.
נשים מצריות היו מושחות את גופן בחומרים רבים: עור של בעלי חיים ומלח לקילוף מכני של העור וחלב חמוץ ושאריות של ענבי יין לקילוף כימי של העור.
בתחילת המאה ה-19 החלו סלוני יופי באירופה וצפון אמריקה לבצע טיפולי קילוף עור ללקוחותיהם באמצעות "נוסחאות סודיות" שהיו כנראה חומצות מוחלשות ממקור צמחי.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 החלו רופאים לבצע טיפולי קילוף עור מבוססי חומצת פנול וחומצת אצטט-טרי-כלורית (TCA).
לבסוף, בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלו רופאים להשתמש בלייזר בטיפולי קילוף עור כתחליף לטיפול בחומצות.
ניתן לחלק את קילוף העור למספר סוגים:
פעולה אותה מבצעים במקלחת (לפעמים באופן לא מודע).
כאשר אנו מתקלחים ומסבנים את גופנו את מורידים משכבת האפידרמיס תאי עור מתים אשר צברו לכלוך וחושפים תאי עור חדשים.
ניתן לייעל את התהליך על ידי שימוש בסבון ו/או לופה.
יתרונות: נפוץ, קל לביצוע, עלות אפסית.
חסרונות: השפעה נמוכה יחסית לטיפולים מתקדמים יותר, דורש טיפול יומיומי.
קילוף מבוסס חומרי טבע או בשמו העממי "פילינג טבעי" הוא טיפול הכרוך במריחת חומרים ממקור אורגני ו/או מינרלי על העור.
חומרים אלו יכולים להיות בעלי אפקט מכני של גירוד העור (כמו גרגירים) או חומצות המסירות את שכבות העור העליונות (חומצות מהצומח).
קילוף מכני - בשיטה זו מגורד העור עם גרגירים קשיחים, בדרך כלל גרגירי משמש, גרנולה או קריסטלים שונים.
השפעתו של הקילוף היא שיפור זרימת הדם וספיחת לכלוך ושומנים.
יתרונות: קל לביצוע, ניתן להכנה וביצוע בבית, זול.
חסרונות: השפעתו נעלמת מהר ויש לחזור על הטיפולים לפחות פעם בשבוע.
קילוף שטחי - בשיטה זו משתמשים בחומצות אלפא הידרוקסי הממוצות מפירות וירקות כמו תפוחי עץ, אפרסק, עגבניות, פפאיה ועוד.
יתרונות: קל לביצוע, זול, זמין.
חסרונות: בריכוזים גבוהים מבוצע רק על ידי קוסמטיקאים או רופאים,
קילוף עמוק מבוסס חומרי טבע - תכשיר זה הוא תערובת שבבי צמחים יבשים עם פתיתי אלמוגים ותמציות של פירות והוא משלב קילוף מכני ואנזימטי כאחד.
לאחר הטיפול אין להיחשף לשמש למשך יממה.
יומיים אחרי הטיפול יתחיל קילוף העור בפועל ויימשך יומיים נוספים.
השפעתו הוא חידוש העור, מבהיר כתמים של פצעי בגרות, מגביר את מחזור הדם ומערכת הלימפה, הגברת חילוף החומרים בעור, קילוף של שכבות העור העליונות (אפידרמיס), מבלי להגיע לשכבת הדרמיס.
בנוסף הטיפול גם משטח קמטוטים עדינים ומיישר צלקות קטנות.
יתרונות: קל לביצוע, מצריך טיפול רק פעם במספר חודשים, משיג תוצאות טובות בסיכון מועט.
חסרונות: מבוצע רק על ידי קוסמטיקאי או רופא, אינו יעיל בריפוי צלקות עמוקות.
קילוף כימי או "פילינג כימי" הוא טיפול הכרוך בשימוש בחומצות כימיות כגון חומצת פנול וחומצת אצטט-טרי-כלורית (TCA).
טיפולים אלו יוצרים כוויות בדרגות קלות עד דרגה שתיים וגורמות לגוף לקלף מעליו את שכבות העור תוך יצור שכבות חדשות (שוב, בדומה לכווייה).
חסרונות: שימוש חובה במקדם הגנה על בסיס קבוע בשעות היום והימנעות ככל הניתן לחשיפה לשמש לאחר ביצוע של פילינג מסוג זה לצמיתות.
לאחר טיפול מערכת ההגנה החיסונית של העור נפגעת והיא נעשית חלשה וחשופה לקליטת זיהומים ברמה גבוהה יותר.
בהתאם לכך, השימוש על בסיס קבוע בתכשירי הגנה הם בגדר חובה על מנת למנוע זיהומים ומניעת פיגמנטציה.
יתרונות: גוון אחיד יותר לעור, מראה עור מלוטש ומעודן.
טיפול מסוג זה גורם להאטת ההזדקנות הביולוגית של העור ולתיקון של פגמי עור קלים.
קילוף כימי קל - פעולה זו תתבצע על ידי שימוש בחומצת אצטט-תלת-כלורית (T.C.A) בריכוזים נמוכים (20%-35%).
התמיסה נמרחת על העור ויצורת כווייה כימית קלה עם כאב מינימלי.
לאחר כ-5 ימים העור יתחיל להתקלף ובעקבותיו כתמים על העור יתבהרו, זרימת הדם והמערכת הלימפתית תשתפר.
יתרונות: אינו פוגע במלנוציטים ולכן גם בעלי עור כהה יוכלו לבצעו, כמעט ולא כואב.
חסרונות: אינו יעיל בריפוי צלקות, אחרי הטיפול דורש כשבוע של אי חשיפה לשמש או שימוש בקרם הגנה בעל מקדם גבוה.
קילוף כימי בינוני - שימוש בריכוזים גבוהים יותר של חומצת אצטט-תלת-כלורית (T.C.A), כ 35%-50% או בריכוזים נמוכים (עד 10%) של חומצת פנול יתנו אפקט של קילוף כימי בינוני.
התמיסה תימרח על העור ותיווצר כווייה כימית.
הדבר כרוך בכאבים אך נמשך רק מספר דקות.
לאחר כ-5 ימים שכבת האפידרמיס תתחיל להתקלף למשך יומיים עד ארבעה ימים נוספים.
תוצאות הטיפול הם הבהרת כתמי שמש וזקנה, החלקת קמטים קטנים, החלקת העור ובניה מחדש של סיבי קולגן ואלסטין.
יתרונות: כאב קצר ולא משמעותי, תוצאות הטיפול מחזיקות מעמד כשנה.
חסרונות: ישנה סכנה של זליגת החומצה לשכבת הדרמיס ועקב כך, פגיעה במלנוציטים ולכן בעלי עור כהה לא יוכלו לבצע טיפול זה.
אחרי הטיפול דורש כחודש של אי חשיפה לשמש או שימוש בקרם הגנה בעל מקדם גבוה לצמיתות.
קילוף כימי עמוק - טיפול זה יתבצע בעיקר עם חומצת פנול בריכוזים גבוהים מ-10% או חומצת אצטט-תלת-כלורית (T.C.A) בריכוז הגבוה מ-50%.
בניגוד לטיפולים האחרים, טיפול זה מכוון לקילוף כולל של שכבת האפידרמיס וקילוף חלקי של שכבת הדרמיס.
מכיוון שהטיפול כרוך ביצירת כוויה מדרגה שתיים, הרדמה מקומית היא צורך חיוני למניע כאבים מיותרים.
הטיפול עצמו אורך כחצי שעה שלאחריו יכוסה המטופל במסיכת אטומה ליומיים כהגנה מזיהומים ויאושפז לשלושה ימים.
לאחר כשבועיים יתקלף העור ויחשוף עור חדש ונטול כתמים מכל סוג: כתמי לידה, שמש, נמשים, זקנה וכו'.
בנוסף מקטין הטיפול את גודלם ועומקם של צלקות וקמטים.
יתרונות: הטיפול בעל התוצאות המשמעותיות ביותר מכל סוגי הטיפולים, מחזיק מעמד למעלה מ-5 שנים ולעיתים למעלה מעשור, זול יותר ממתיחת פנים.
חסרונות: מבוצע רק על ידי רופא בחדר ניתוח, דורש הרדמה, אשפוז והחלמה, לאחר הטיפול נדרשת אי חשיפה לשמש במשך חצי שנה או לחלופין שימוש בקרם הגנה בעל מקדם גבוה לצמיתות.
מנועי טיפול: הטיפול יעיל רק לבעלי עור בהיר.
בעלי פיגמנטים כהים (כדוגמת שחורים) או צהובים (כדוגמת סינים או אינדיאנים) אינם יכולים לעבור טיפול שכזה מכיוון שהקילוף יבהיר את האזור המטופל באופן ששונה משמעותית משאר הגוף.
בנוסף הטיפול אינו מומלץ לאנשים מבוגרים מאוד עקב קבלת מראה פלסטי מדי לאחר הטיפול.
קילוף עור באמצעות לייזר הוא בעיקרון זהה לקילוף הכימי.
הכווייה נוצרת על ידי קרן לייזר במקום חומצות ופרט לכך רוב המאפיינים זהים.
יתרונו של הלייזר על הקילוף הכימי הוא במתן מראה אחיד יותר וביטול אפקט "פני החרסינה" שלעיתים נוצר בקילוף כימי עמוק.
חסרונו של הלייזר על הקילוף הכימי הוא במחיר היקר יותר, הטיפול מכאיב יותר ולעיתים הוא כרוך בהרדמה כללית על מכלול סכנותיה.
בעוד שטיפולי קילוף יומיומיים וטיפולי קילוף טבעיים הם בעלי השפעה מועטה יחסית וכפועל יוצא כמעט נטולי סיכון, טיפולי הקילוף הכימי והלייזר טומנים בחובם סכנות לא מעטות:
טיפול לא מקצועי - מטפל שאינו מיומן בטיפולים אלו ואינו בעל התמחות ברפואת עור או כירורגיה פלסטית עלול לגרום לנזקים רבים כתוצאה משימוש לא נכון בחומצות או לייזר.
בין הנזקים ניתן למנות: יצירת צלקות או כתמים חדשים ומתן גוון לא אחיד לעור החדש כתוצאה מהרס פיגמנטים.
שימוש לא זהיר בחומצות חזקות עלול אף במקרים קיצוניים לגרום להשחתת הפנים.
הרדמה כללית - בטיפולי קילוף עמוק מבוסס לייזר נהוג להרדים את המטופל הרדמה מלאה.
הרדמה מלאה מבוצעת רק על ידי רופא מרדים מומחה ולא על ידי המנתח עצמו.
להרדמה מלאה ישנם מספר חסרונות וסיבוכים אפשריים ועלולה במקרים קיצוניים אף לגרום למוות.
קילומבו (בפורטוגזית: quilombo; המקור בשפת ה-Kimbundu האפריקנית: kilombo) היה סוג יישוב בברזיל הקולוניאלית שנוסד בידי עבדים נמלטים, ולעיתים גם בידי מיעוט של פורטוגלים, אמרינדיאנים ברזילאים ואחרים אשר נדחקו לשולי החברה.
אחדים מיישובים אלו מוקמו בסמוך לנקודות יישוב פורטוגליות והיו פעילות הן בהגנה מפני משלחות ללכידת עבדים נמלטים והן בסיוע לבריחתם של עבדים נוספים.
מכיוון שכך קיומם היה תמיד בצילם של מאבקים עם רשויות קולוניאליות הולנדיות, לאחר מכן פורטוגליות ולבסוף, מצד האימפריה הברזילאית ובעלי העבדים.
הקילומבוס היו אחת מצורות ההתנגדות החשובות לעבדות.
לעיתים נעשה ניסיון לשחזר בקילומבו מערכת חברתית אפריקאית וחזרה לחברה שבטית.
המאבק המתמיד על קיומם של הקילומבוס הביא לכך שמשך קיומם של מרביתם היה קצר למדי.
אולם, קיומן של אחדות מנקודות היישוב שהיו מרוחקות יותר מיישובים פורטוגליים, ומאוחר יותר מערים ברזילאיות, נסבל, והן קיימות כיום כעיירות שבהן שגורים גם ניבים של שפות אפריקאיות שונות.
באמריקה הספרדית יישובים שכאלו קרויים "פלנקה" (בספרדית: palenque).
הידוע מבין הקילומבוס הברזילאיים היה הקילומבו של פלמארס (Palmares), קילומבו עצמאי ליד רסיפה שנוסד בשנת 1600. בשיאו כלל הקילומבו של פלמראס מספר יישובים ובהם מעל ל-30,000 איש, רובם עריקים ועבדים נמלטים.
שני המנהיגים-לוחמים המפורסמים ביותר של הקילומבו היו גנגה זומבה (Ganga Zumba) ואחריו בן אחותו זומבי (Zumbi).
בברזיל זוכים שני המנהיגים לכבוד רב והם נחשבים כסמלים ל"גאווה שחורה", חירות ודמוקרטיה גם כיום.
תאריך הוצאתו להורג של זומבי, ה-20 בנובמבר, נחגג כ"יום המודעות השחורה הלאומי" החל משנת 1995, והוא מופיע על גבי בולי דואר, שטרי כסף ומטבעות.
החוקה הברזילאית של שנת 1988 העניקה לקילומבוס שעדיין היו קיימים זכות בעלות קיבוצית על הקרקע שעליה ישבו מאז התקופה הקולוניאלית.
בכך הכירה החוקה בזהותם הייחודית של תושבי הקילומבוס, בדומה לזו של אמרינדיאנים ברזילאים.
בספרדית של אזור ריו דה לה פלטה התגלגלה המילה קילומבו לציון בית בושת ולאחר מכן מהומה וחוסר סדר.
בספרדית ונצואלנית משמעות המילה היא כינוי מזלזל בשטח כפרי מרוחק בפנים הארץ.
קילומטר לשעה (קמ"ש) היא יחידת מידה למהירות, המציינת מעבר של קילומטר אחד במשך שעה אחת.
יחידת מידה זו היא יחידה מקובלת למדידת מהירותם של כלי רכב במרבית מדינות העולם.
בארצות הברית מקובלת במקומה יחידת המידה מייל לשעה.
בכתיב פיזיקלי המהירות קילומטר לשעה נרשמת בצורה קילומטר/שעה או קילומטר·שעה1−.
יחידת מידה מקובלת למהירות בקרב הפיזיקאים היא מטר לשנייה (מ/ש) – זו יחידת SI למהירות.
תנועה במהירות גבוהה מאוד נמדדת בקילומטר לשנייה.
מהירות האור היא כ-300,000 קילומטר לשנייה, ומהירות המילוט מכדור הארץ היא 11.2 קילומטר לשנייה.
למעבר מקילומטר לשנייה לקילומטר לשעה יש להכפיל את המהירות ב-3,600.
קילון (יוונית עתיקה: Κύλων) היה אציל אתונאי שניסה לעורר הפיכה באתונה העתיקה, ולהפוך לטיראן במאה ה-7 לפנה"ס.
אירוע זה, ככל הנראה, הוא הראשון שניתן לתארך אותו באופן מהימן בהיסטוריה של אתונה.
קילון היה אלוף המשחקים האולימפיים העתיקים.
הוא ניסה לחולל הפיכה באתונה בשנת 632 לפנה"ס בתמיכת העיר מגארה, שהטיראן בה היה חותנו, תיאגנס.
האורקל מדלפי המליצה לקילון להטיל מצור על אתונה בזמן הפסטיבל לכבוד זאוס.
קילון הבין שהכוונה למשחקים האולימפיים.
ניסיון ההפיכה של קילון נכשל, ותומכיו התמקמו במקדש באקרופוליס כמקום מפלט, שם נדחקו לפינה בידי תשעת הארכונטים של אתונה.
על פי דבריו של פלוטרכוס, קילון ואחיו נמלטו ונרדפו בידי הארכונטים לאחר שיצאו מן המקדש, והועמדו למשפט לאחר שהובהר להם שיחוסו על חייהם.
בניסיון להבטיח את ביטחונם האישי, קילון ואחיו קשרו את עצמם לפסל המקדש לפני המשפט.
בדרכם למשפט החבל השתחרר מעצמו.
הארכונטים האתונאים, בהובלתו של מגאקלס, ראו בהשתחררות החבל כסימן מאשר מן האלים להרוג את שני האחים.
האחים נסקלו למוות בידי הארכונטים.
לעומת זאת, על פי הגרסה של תוקידידס והרודוטוס, קילון ואחיו הוצאו להורג לאחר שיצאו ממחבואם כשחשבו שלא ייפגעו.
מגאקלס הוגלה מן העיר לאחר המעשה בגין הפרת החוק נגד הריגה, וקללה הושטה על משפחתו המפורסמת, משפחת האלקמיונידים.
קללה זו צצה בהיסטוריה האתונאית עוד פעמים רבות.
כך למשל, כאשר קליסתנס, שנמנה אף הוא על משפחת האלקמאונידים, נלחם באיסגוראס על תפיסת השלטון באתונה, איסגוראס מבקש את עזרת קלמנס, מלך ספרטה, בתואנה שקליסטנס מפר את הקללה שרובצת על משפחתו.
קילט (בסקוטית: kilt) הוא לבוש סקוטי מסורתי הקיים בצורות מודרניות ומסורתיות שונות, הכוללות את הלבוש הסקוטי המודרני, הלבוש הסקוטי ההיסטורי , קילטים לאומיים אחרים כמו הקילט האירי או הוולשי וחצאיות של מדי בית ספר.
באירועי משחקי הרמה המודרניים בסקוטלנד וברחבי העולם ניתן לראות את הגרסה המודרנית של הקילט הסקוטי המסורתי.
הצורות ההיסטוריות של הקילט הסקוטי מאוד שונות מהגרסה המודרנית.
לשופטי ומארגני התחרות יש תקנות לגבי הלבוש המקובל למשתתפים, והמתחרים מחויבים ללבוש קילט.
המילה קילט בערך זה מתייחסת ללבוש הסקוטי הנראה במשחקים אלו.
ההיסטוריה של הקילט קיימת לפחות מסוף המאה ה-16. אף על פי שהקילט נחשב לפריט לבוש מסורתי של הרמה הסקוטית, הלאומיות של מסורת זו היא יחסית חדשה.
הקילט הפך למזוהה עם אנשי הרמה רק עם התעוררות הרומנטיזם במאה ה-19, ולאחר מכן אומץ על ידי סקוטים ברחבי העולם.
עמים קלטים אחרים כאירים, קורנים, וולשים ומנקסים גם הם אימצו את הקילטים בשנים האחרונות.
המילה קילט באה מהמילה הסקוטית Kilt שמשמעותה "לקפל את הבגד מסביב לגוף".
הבד של הקילט המקורי נקרא "Breacan an Fhéilidh" או "Féileadh Mòr" והיה חתיכת בד צמרי עבה ברוחב של כ-1.5 מטר ובאורך של כ-6.5 מטר.
הקילט הגדול, שנקרא גם אריג צמר חגור (Belted plaid) היה בגד תלוי שהיה עשוי מהבד שנאסף ידנית לקפלים והודק על ידי חגורה רחבה.
החלק העליון יכל לשמש כגלימה שנתלתה על כתף שמאל ונאספה מלפנים או הועלתה על הכתפיים או הראש כהגנה מפני מזג האוויר.
הקילט נלבש מעל כותונת שנקראה léine ויכל גם לשמש כשמיכה.
ידוע גם כי הקילט האירי הוספג בשומן אווז כדי להפוך אותו לחסין מים.
בזמן קרב היה נהוג להוריד את הקילט ולשים אותו בצד, כשההסתערות הייתה נעשית בכותנות או חולצות מלחמה.
לא ידוע בדיוק מתי התחיל עידן הקילט הגדול אך ידוע בוודאות כי הוא היה קיים כבר בתחילת המאה ה-17. הוא מזוהה בעיקר עם הרמה הסקוטית אך הוא היה בשימוש גם באזורים כפריים עניים בשפלה.
שימוש נרחב בקילט הגדול נמשך לתוך המאה ה-19 וישנם כאלו שלובשים אותו עד היום.
"הקילט הקטן" או "הקילט להליכה"
לפי מכתב שנשלח בשנת 1785 ל"מגזין אדינבורו", הלבוש לו אנחנו קוראים כיום "קילט" הומצא בסביבות שנת 1720 על ידי תומאס ראולינסון, קווייקר מלנקשייר, שעיצב את הקילט לאנשי הרמה שעבדו במפעל הפחם החדש שלו ביערות צפון סקוטלנד.
הקילט הגדול נחשב ללא נוח לעבודה בכריתת עצים ולכן ראולינסון לקח אותו לתופר במטרה שיהפוך אותו ליותר פרקטי.
התופר פשוט חתך את הקילט לשניים.
ראולינסון היה כל כך מרוצה מהתוצאה שהוא התחיל ללבוש את הקילט החדש בעצמו, ולאחר זמן קצר העמיתים הסקוטים שלו, שבט מקדונל, לבשו אותו גם הם.
עם זאת קיימים איורים רבים המתוארכים להרבה לפני תקופתו של ראלינסון מראים את אנשי הרמה לובשים רק את החלק התחתון של הקילט הגדול.
"אריג הצמר החגור" היה עשוי בשני רוחבים של בד שנתפרו יחדיו.
הקילט הקטן התפתח לקילט הטארטן המודרני שבו הקפלים נתפרים לתוך הבד על מנת להקל על לבישתו.
"חוק האיסור" ותחייתו של הקילט
האיסור נשאר בתוקף במשך 35 שנה.
אף על פי שהקילט כמעט ונשכח ברמה הסקוטית, באותה תקופה היה זה אופנתי בקרב הרומנטיקנים הסקוטים ללבוש קילטים כצורת מחאה נגד האיסור.
הייתה זו תקופה בה עמים "פרימיטיבים", כמו אנשי הרמה, נחשבו לרומנטיים.
רוב אנשי השפלה פחדו מאנשי הרמה לפני שנת 1745, אך רבים הזדהו איתם לאחר שכוחם אבד.
הקילט, יחד עם מאפיינים אחרים של התרבות הגאלית הפך למזוהה עם יעקוביטיזם, וכשהאיום היעקוביטי הוסר הקילט הפך לחלק מהנוסטלגיה הרומנטית.
כשהאיסור הוסר ב-1782 בעלי אדמות ברמה הקימו "אגודות רמה" (Highland Societies) במטרה לעודד את השימוש בלבוש הרמה הישן.
"האגודה הקלטית של אדינבורו" בניהולו של וולטר סקוט עודדה את אנשי השפלה להשתתף בתחייה זו.
הקילט הפך למזוהה עם סקוטלנד כולה לאחר ביקורו של המלך ג'ורג' הרביעי ב-1822. אגודות הרמה ארגנו "מפגשים גאלים" וייסדו מסורות סקוטיות חדשות, כמו לבישת הלבוש "המסורתי" של הרמה על ידי אנשי השפלה וחיבורם של טארטנים לשבטים.
מתקופה זו ואילך הקילט צבר תאוצה כסמל התרבות הסקוטית.
המלך ג'ורג' הרביעי הופיע מספר פעמים לבוש בקילט ויורשתו, המלכה ויקטוריה, נהגה להלביש את בניה בקילט, עובדה שהגדילה את הפופולריות שלו.
החל מ-1624 הפלוגות העצמאיות של אנשי הרמה לבשו "קילטים גדולים", ועם הפיכתן ב-1740 למשמר השחור (כיום חלק מהרגימנט המלכותי של סקוטלנד) קילטים אלו הוחלפו בקילטים מודרניים עם טארטן כהה (טארטן "המשמר השחור" של שבט קמפבל).
מורדים יעקוביטים רבים אימצו את הקילט כמדים בלתי רשמיים ואפילו תומכיהם האנגלים לבשו פרטי לבוש העשויים מטארטן בתקופת המרד היעקוביטי של 1745. לאחר מרידה זו החליטה הממשלה ליצור רגימנטים שגויסו מקרב אנשי הרמה בשביל הצבא הבריטי כדי לפקח על האנרגיות של הגאלים.
רגימנטים אלו נשלחו להודו, צפון אמריקה ועוד, ובכך ירד הסיכוי לחידוש המרד הסקוטי.
מדי צבא לא נכללו בחוק הלבוש ומדי הרגימנטים הללו כללו קילטים מודרניים, כאשר כל רגימנט זוהה עם טארטן משלו.
יחידות סקוטיות רבות לבשו קילטים בקרבות במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הטקטיקות האכזריות של חטיבת הרמה המלכותית העניקו לחייליה את הכינוי "גברות מגיהנום" מהצבא הגרמני שנלחם נגדה בשוחות.
השימוש האחרון שנעשה בקילט במהלך קרבות היה בתחילת מלחמת העולם השנייה.
לצבא האירי אין מסורת של לבישת קילט בקרב, אולם החלילנים בחטיבות האיריות של הצבא הבריטי לובשים באופן מסורתי קילטים בצבע חרדל, ומסורת זו ממשיכה גם בלהקות החלילנים של הצבא האירי.
הקילט הסקוטי שונה במעט בעיצוב ובמבנה מהקילט הכללי.
זהו לבוש תפור העטוף מסביב למותניים ונסגר על ידי רצועות ואבזים בשני הצדדים.
הקילט מכסה את הגוף מהמותניים ומטה עד למעט מעל הברכיים.
שתי שכבות הבד שנמצאות בקדמת הגוף הן שטוחות בעוד הבד בצדדים ומאחורה הוא עם קפלים.
ניתן ללבוש תחתונים מתחת לקילט אך אין שום חובה לכך.
הקילט האופייני הנראה במשחקי הרמה המודרניים עשוי מצמר שזור הרקום באריג טוויל (twill, אריג בעל קווים מלוכסנים).
הטוויל הרקום לפי דפוס צבעים מסוים, הנקרא סט (Sett), נקרא טארטן.
הקילט האירי, לעומת זאת, היה עשוי מסורתית מבד בצבע אחיד.
קילט רגיל למבוגר עושה שימוש בכ-5.5 עד 7 מטר בד טארטן.
אחד מהמאפיינים הבולטים של הקילט הסקוטי הוא דפוס הטארטן, הנקרא סט.
רבים מהדפוסים הללו מזוהים עם שבטים או משפחות מסוימות בסקוטלנד אך ישנם גם טארטנים לאזורים, מחוזות, חברות, אנשים יחידים, בתי ספר ואוניברסיטאות.
הסטים תמיד מאורגנים אופקית ואנכית, לעולם לא באלכסון.
הם מתוארים לפי ספירת החוטים, זאת אומרת הרצף של הצבעים ועוביים.
לדוגמה, לטארטן של שבט וואלאס יש ספירת חוטים כזו: "K/4 R32 K32 Y/4".
זאת אומרת שבטארטן ישנם ארבעה חוטים שחורים, לאחר מכן 32 חוטים אדומים, 32 שחורים וארבעה צהובים.
הסטים רשומים ב"רשות הסקוטים לטארטנים" המחזיקה באוסף של דוגמאות בדים המאופיינות בשם ובספירת החוטים.
כיום ישנם בערך 5000 טארטנים רשומים, כאשר רובם נרשמו כבר במאה ה-19, לפני שהיה קישור בין הטארטנים לשבטים מסוימים.
הקילט ממחוז נורת'מבריה (Northumbria) הוא כמעט זהה לקילט הסקוטי אך בדרך כלל עשוי משזירה פשוטה יותר ופחות צבעוני.
הבדים המשמשים לקילטים אלו הם אינם טארטנים אמיתיים ובדרך כלל עשויים רק מצבע אחד.
בניגוד לקילט הסקוטי, הקילט האירי היה עשוי בדרך כלל מבד בצבע אחד, כאשר הצבעים הנפוצים ביותר היו ירוק וזעפרן.
הקילט באירלנד היווה סמל ללאומיות הגאלית בעיקר בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. בשנים האחרונות עוצבו טארטנים חדשים רבים המזוהים עם מחוזות איריים.
הטארטן האירי העתיק ביותר הוא טארטן אלסטר, שנתגלה ב-1956 ומתוארך לתחילת המאה ה-17, כנראה מהתקופה בה סקוטים רבים היגרו למחוז אלסטר שבצפון אירלנד.
למרות זאת, הקילט כיום באירלנד נחשב בעיקר לסקוטי, משום שההתעוררות האירית לנושא הקילטים בתקופה האחרונה הוא בעיקר של אירים אמריקאים.
הקילט בוויילס לא נחשב לחלק מסורתי בלבוש הוולשי הלאומי אך הוא נעשה יותר פופולרי כסמל לזהות הקלטית.
מאותה סיבה ניתן כיום לראות קילטים גם בקורנוול, דבון, האי מאן, בריטני, צפון פורטוגל ומחוז גליסיה בספרד.
כיום מיוצרים יותר ויותר טארטנים אישיים בוויילס, על אף שאין ממש ראיות לכך שהעם הוולשי (או כל עם קלטי אחר) השתמש בטארטנים כדי לזהות משפחות.
כיום רוב הסקוטים רואים בקילט לבוש רשמי או טקסי, אף שישנם אנשים רבים הלובשים קילט ביום-יום.
יחידות מסוימות בצבא הבריטי ובצבאות של חלק ממדינות חבר העמים הבריטי (לרבות אוסטרליה, קנדה, ניו זילנד ודרום אפריקה) עדיין כוללות את הקילט כחלק מהמדים הרשמיים שלהן, אף על פי שהוא לא משמש חלק ממדי הקרב מאז 1944.
קילומטר אפס (או אבן דרך אפס) הוא נקודת ייחוס למדידת מרחק בין ערים.
בשנת 20 לפנה"ס קבע אוגוסטוס קיסר את אבן דרך הזהב (מילריום אאוראום Miliarium Aureum) ברומא, כנקודת ייחוס למדידת מרחקים בכל הדרכים.
בשנת 1835 בעת סלילת דרך חדשה, התגלה החלק התחתון של האבן, אך המיקום המקורי המדויק שלה איננו ידוע כיום.
מדידת המרחקים של הדרכים המובילות אל רומא החל מהמאה ה-17 נקבעה בכל דרך אל חומת העיר הקרובה.
כיום קילומטר אפס של רומא היא פסגת גבעת הקפיטולין - לא רחוק ממיקום אבן דרך הזהב המקורית.
בפריז, הכיכר שלפני החזית המערבית של קתדרלת נוטרדאם הייתה מרחב פתוח עוד מימי הביניים.
בכיכר זו היה מתקיים שוק והיא היוותה את החלל הציבורי החשוב ביותר של פריז בעת זו.
עד היום מצויה בכיכר נקודה בולטת בריצוף הכיכר ובה כוכב עשוי ארד, המכונה "נקודת האפס של צרפת" ("Point zéro") והיא המרכז הגאוגרפי הרשמי של פריז ושל צרפת כולה.
נקודה זו שהייתה אבן המיל ההיסטורית מופיעה עד היום כנקודת ציון רשמית של מרכז העיר במפות.
על פי אמונה עממית, כל מי שנעמד מעל נקודת האפס, בהכרח יחזור עוד לפריז בחייו.
בשנת 2000 נוסד בפריז איגוד בינלאומי של אומנים ויוצרים בתיאטרון ובעיתונות שנקרא קילומטר אפס (Kilometer Zero) - על שם הנקודה שלפני קתדרלת נוטרדאם.
קילומטר אפס (בספרדית: Kilómetro cero) של מדריד ושל ספרד כולה - מצוין על גבי אבני הריצוף מול בניין בית הדואר (Casa del Reloj) בפוארטה דל סול (Puerta del Sol) - כיכר שער השמש, שהיא הכיכר המרכזית של העיר, ובעבר הייתה אחד השערים בחומה שהקיפה את מדריד במאה החמש עשרה.
מכיכר זו יוצאים רחובות ושדרות לכל הכיוונים.
בכל אחד מהרחובות האלה, מיספור הבתים מתחיל מהצד הקרוב יותר אל כיכר פוארטה דל סול.
כך גם ביתר הרחובות במדריד.
בשנת 2000 הופק הסרט הספרדי קילומטר 0 (Km.
הדמויות בסרט נוהגות לקבוע נקודת מפגש באותו קילומטר אפס שבכיכר פוארטה דל סול.
אבן לונדון היא אבן עתיקה, הנמצאת ברחוב קנון (Cannon Street) 111 בלונדון.
מיוחסת לרומאים, שקבעו אותה כנקודת אפס לחישוב כל הדרכים בבריטניה.
על פי האגדה, האבן הייתה חלק ממזבח שנבנה על ידי הקונסול הרומי ברוטוס מטרויה, מייסד העיר לונדון.
האבן נחשבת כבר מאות שנים כמרכז הסיטי, וסביבה נערכו עסקות.
ג'ק קייד, שהנהיג מרד נגד המלך הנרי השישי בשנת 1450, הכה בחרבו על אבן זו, כאשר כוחותיו נכנסו ללונדון, והכריז על עצמו כשליט העיר.
האבן הייתה במקור במרכז רחוב קנון, והייתה גדולה יותר מאשר היום.
מאוחר יותר הועברה לקיר כנסיית סנט.
סוויתין, שהופצצה מאוחר יותר במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה.
כיום נמצאת האבן בחזית חנות למוצרי ספורט, מול תחנת רחוב קנון, בבניין שמתוכנן להיהרס, ואז תועבר האבן אל מוזיאון לונדון.
בבריטניה המודרנית, הנקודה המקובלת ביותר כנקודת האפס של לונדון היא כיכר טרפלגר, אך בעבר היו מדידות שהתייחסו לנקודות אחרות במרכז העיר: גשר וסטמינסטר, פינת הייד פארק / מארבל ארץ', או וייטצ'אפל.
קילומטר אפס של בודפשט ושל הונגריה - נמצא בכניסה למנהרה ליד גשר השלשלאות (Széchenyi lánchíd) בבודפשט.
במקום מונומנט בגובה 3 מטרים העשוי אבן גיר בצורת הספרה 0. זהו גשר, המגשר בין שני רובעי העיר המרכזיים: רובע "בודה" ורובע "פשט".
המונומנט נמצא בצד בודה, בגן על שם המהנדס הבריטי, שתכנן את הגשר.
בעבר היה קילומטר אפס במקום אחר - במפתן הכניסה לארמון המלכותי של בודה, אך עם בניית גשר השלשלאות בשנת 1849 הועבר קילומטר אפס למקומו הנוכחי.
קילומטר אפס של בוקרשט ושל רומניה כולה - נמצא לפני כנסיית ג'ורג' הקדוש החדשה (Biserica Sfântul Gheorghe Nou) במרכז העיר.
במקום מונומנט כדורי ועליו גלגל המזלות.
המונומנט נעשה על ידי קונסטנטין ברסקי (Constantin Baraski) בשנת 1938.
קילומטר אפס של מוסקבה נמצא לפני הקפלה שליד שער התחייה הקרוי גם השער האיוורי (Иверские ворота).
שער זה תוחם את הכיכר האדומה מצפון.
קילומטר אפס של ורשה הוא עמוד אבן הנמצא בהצטלבות שדירות ירושלים (Aleje Jerozolimskie) עם רחוב מרשלקובסקה (Ulica Marszałkowska), סמוך לארמון התרבות והמדע.
קילומטר אפס של קייב ושל אוקראינה נמצא ב"כיכר העצמאות" מאידאן נזאלז'נוסטי (באוקראינית Майдан Незалежності).
הכיכר נחשבת לכיכר הראשית של העיר, בסמוך לה ניצב בית הדואר המרכזי במדינה.
במרכז הכיכר ניצב עמוד לבן הנושא גלובוס כחול וסביבו דמויות של יוני דואר במעופן.
העמוד מסמל את נקודת האפס במדינה.
קילומטר אפס של ברטיסלאבה נמצא מתחת לשער מיכאל (Michalská brána) - השער היחידי שנותר מביצורי העיר העתיקה של ברטיסלאבה.
אבן דרך אפס של וושינגטון הבירה נמצאת דרומית לבית הלבן, בקצה הצפוני של האליפסה שבפארק הנשיא (President's Park).
המונומנט עשוי מאבן גרניט בגובה של כ-1.2 מטרים, וכולל שושנת רוחות עשויה מארד בעלת 16 כיוונים.
תוכנן על ידי הארכיטקט הורס פיזלי (Horace W.
הנקודה נקבעה כנקודת האפס בשנת 1919 והמונומנט נחנך בשנת 1923. בעבר שימשה אבן דרך זו לכל הדרכים בארצות הברית, אך כיום משמשת אבן דרך זו לדרכים באזור וושינגטון הבירה בלבד.
העתקים של אבן זו נמצאים בערים רבות בארצות הברית, ובכל עיר אבן זו משמשת אבן דרך אפס מקומית.
קילומטר אפס של הוואנה ושל קובה כולה - נמצא בבניין אל קפיטוליו (El Capitolio).
בבניין זה שכן בעבר הקונגרס הקובני, וכיום שוכנת בו האקדמיה הקובנית למדעים.
במרכז האולם המרכזי, על הרצפה בדיוק מתחת לכיפת האבן נמצא כוכב מתכת ובמרכזו העתק של יהלום 25 קרט (5 גרם).
היהלום המקורי, המיוחס לצאר הרוסי ניקולאי השני, נמכר לממשלת קובה על ידי סוחר טורקי, אך נגנב בשנת 1946, והוחזר באופן מסתורי כעבור חודשיים לנשיא קובה רמון גראו סן מרטין.
בשנת 1973 הוחלף היהלום המקורי בהעתק דומה לו.
קילומטר אפס של בואנוס איירס ושל ארגנטינה כולה - הוא עמוד אבן, שנמצא לפני בניין קונגרס העם (Congreso de la Nación).
הוקם על ידי האחים הפסלים חוזה ופיוואראנטי מאקסימום, ונחנך בשנת 1935 על ידי נשיא המדינה דאז אוגוסטין חוסטו.
קילומטר אפס של מקסיקו סיטי ושל מקסיקו כולה - נמצא סמוך לקתדרלה העירונית (Catedral Metropolitana).
קילומטר אפס של לה פאס ושל בוליביה כולה - בכיכר המרכזית פלאזה מוריו (Plaza Murillo).
קילומטר אפס של סנטיאגו ושל צ'ילה כולה - בכיכר הארמאס (Plaza de Armas)
קילומטר אפס של מונטווידאו ושל אורוגוואי כולה - נמצא בכיכר קאחנצ'ה (Plaza de Cagancha).
קילומטר אפס של פנמה סיטי ושל פנמה כולה - נמצא בגשר מרטין סוסה בשדרות סימון בוליבר.
בתקופה הרומית ובתקופה הביזנטית, ואולי גם מאוחר יותר, ניצב עמוד ניצחון רומי ברחבה שמול שער שכם, וממנו מדדו את המרחק אל ערים אחרות.
עמוד זה מופיע במפת מידבא.
העמוד לא שרד, אולם שער שכם נקרא עד ימינו בערבית "באב אל-עמוד" (باب العمود).
החל מהמאה ה-20, קילומטר אפס של ירושלים נמצא ברחבה שמחוץ לפתח בחומה שעל יד שער יפו.
הפתח בחומה נעשה בשנת 1898 לכבוד ביקורו של קיסר גרמניה וילהלם השני.
בתקופת המנדט הבריטי הותקנה עמדה מוגבהת עליה עמד שוטר תנועה - ברחבה שמחוץ לפתח בחומה.
העמדה עליה עמד השוטר נקבעה כנקודת האפס למדידת מרחקים אל ירושלים.
כיום אין כל ציון בשטח לנקודה זו.
קילומטר אפס של דלהי נמצא בפתח אתר ההנצחה ראג' גאת לזכרו של מהטמה גנדי.
לאחר הירצחו, גופתו נשרפה במקום זה ב-31 בינואר 1948.
קילומטר אפס של יפן (ביפנית: 日本国道路元標) - עבור כל הכבישים ביפן - נמצא באמצע גשר ניג'ובאשי בטוקיו.
נקודת האפס עבור מסילות הרכבת בכל יפן, נמצאת בתחנת הרכבת המרכזית של טוקיו.
קילומטר אפס של סין - הוא תבליט פליז בצורת שושנת הרוחות, ברצפת כיכר טיין-אן-מן בצד הדרומי של שער זן-יאנג.
קילומטר אפס של מנילה ושל כל הפיליפינים - נמצא באנדרטה לזכר ז'וזה ריזל (José Rizal) הנמצא בפארק ריזל במרכז העיר.
קילומטר אפס של אתיופיה כולה - באנדרטת מנליק השני בכיכר מנליק השני באדיס אבבה.
קילומטר אפס של העיר האוטונומית הספרדית סאוטה נמצא במקום בו מתחיל חצי האי אלמינה, סמוך לחומות המלכותיות והחפיר של סאן פליפה (Murallas reales y foso de San Felipe).
כריסטיאן אלברטו גונסאלס פרט (בספרדית: Cristian Alberto González Peret; נולד ב-4 באוגוסט 1974 ברוסאריו), הידוע בשם קילי גונסאלס, הוא כדורגלן עבר ומאמן ארגנטינאי ששיחק בעמדת חלוץ בארגנטינה ובאירופה.
גונסאלס החל את הקריירה בקבוצת הנוער של רוסאריו סנטרל, שם בלט בזכות מהירותו.