tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחוזותיה של הנסיכות הריבונית של ארצות השפלה אוחדו עם ארצות השפלה הדרומיות אשר היו בשליטת הקיסרות הצרפתית הראשונה לממלכה אחת, הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה.
נורווגיה נמסרה מידי דנמרק שתמכה בנפוליאון ליד שוודיה שהשתתפה בקואליציות האנטי צרפתיות.
האימפריה האוסטרית קיבלה את הטריטוריות טירול, פורארלברג ומערב אוסטריה עילית (כולן בשטחי אוסטריה של היום), דלמטיה (בקרואטיה של ימינו) ואת צפון-מערב איטליה (לומברדיה-ונציה).
הדוכסויות של מרכז איטליה טוסקנה, פארמה, מודנה ולוקה חולקו בין נסיכים מבית הבסבורג ומבית בורבון.
מדינת האפיפיור במרכז איטליה הוחזרה לאפיפיור.
ממלכת נאפולי הוחזרה לשלטון הנסיכים מבית בורבון שמלכו בסיציליה.
לממלכה המאוחדת נוספו השטחים הלגולנד, מלטה, מושבת הכף בדרום אפריקה וציילון, וכן נמסרה לה החסות על האיים היוניים.
לשווייץ נוספו שלושה קנטונים שנותקו ממנה בידי נפוליאון.
לפרוסיה נמסרו פוזנן וטורון מידי פולין, מחציתה הצפונית של ממלכת סקסוניה, פומרניה – טריטוריה שוודית בגרמניה, וחבלי וסטפאליה והרינוס התחתי.
בוואריה קיבלה שטחים בפרנקוניה ואת פפאלץ שעל הריין.
המבורג, ברמן, ליבק ופרנקפורט חזרו להיות ערים חופשיות.
בשטחיה של דוכסות ורשה הוקמה ממלכה בשם פולין הקונגרסאית, שנשלטה על ידי הצאר הרוסי.
הלה שלט בה מעתה באמצעות משנה למלך, והקים פרלמנט נפרד ומינהל ציבורי נפרד לפולין.
התקבלה החלטה המתנגדת לסחר עבדים.
הובטח חופש השייט בנהרות אירופה.
הוקמה הקונפדרציה הגרמנית – ברית רופפת של 39 מדינות גרמניה, חסרת כוח של ממש.
הסדרת אופי הדיפלומטיה בין המדינות ומעמדם של הדיפלומטים.
סעיף המטיל על מדינות הברית הגרמנית לדון על הענקת שוויון זכויות ליהודי גרמניה, אך שכאמור לעיל מותיר את השאלה פתוחה, לשיקול דעתם המקומי של גורמים שונים: מדינות, ערים, אזורים, מחוזות.
קונגרס ברלין היה כינוס של מספר מעצמות שנערך בברלין בין 13 ביוני עד 13 ביולי 1878. בקונגרס השתתפו האימפריה הרוסית, הקיסרות הגרמנית, בריטניה, צרפת, האימפריה העות'מאנית, ממלכת איטליה והאימפריה האוסטרו-הונגרית.
אושררה בו מחדש, כתוצאה מלחץ רוסי, עצמאותן של סרביה, בולגריה, מונטנגרו ורומניה מהאימפריה העות'מאנית.
הקונגרס כונס על ידי יריביה של רוסיה על מנת לפתוח מחדש את חוזה סן סטפנו שסיים את המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
הקונגרס טיפל בכמה מהנושאים הבוערים הקשורים במצב בחצי האי הבלקני.
רוסיה, אחת מהמעצמות המובילות באותה עת, ראתה את עצמה כמגינת הסלאבים ולכן שאפה שכל הישויות הסלאביות שיקומו בעתיד יהיו נתונות למרותה של האימפריה הרוסית.
לשם ביצוע מטרה זו, רוסיה הייתה צריכה לשלוט בבלקן שהיה מאפשר לה גישה למצרי הדרדנלים והבוספורוס ולפיכך גם פיתוח נתיבי סחר בערי הנמל של הים השחור, דבר שיגדיל את כוחה הגאופוליטי בצורה משמעותית.
מבחינת עמי הבלקן, פאן-סלאביות משמעותה איחוד כל הסלאבים בבלקן תחת ישות מדינת אחת שתקום בבלקן ותהיה עצמאית לחלוטין ולא קשורה לרוסיה.
כאמור קודם לכן, רוסיה שאפה לשלוט על הבלקן מטעמים אידאולוגים של פאן-סלאביות (אם כי ניתן לומר גם ששאיפתה לשלוט בבלקן, מטעמים אימפריאליים או אסטרטגיים, תורצה במונחים פאן סלאביים).
שליטה רוסית בבלקנים תאפשר לרוסיה אחיזה טובה יותר בים השחור ולאחר מכן גם בים התיכון.
בריטניה, שרצתה לשמור על מאזן כוחות בין מעצמות אירופה ולשמור על האינטרסים שלה במזרח התיכון, ניסתה למנוע מרוסיה בכל דרך להשיג את מטרותיה שכן שליטה רוסית בים התיכון משמעותה הפרת מאזן הכוחות בין המעצמות ובהמשך אף התנגשות ישירה בין האינטרסים הבריטיים לאלו הרוסיים.
איחוד איטליה ואיחוד גרמניה ב-1871 סיכלו את שאיפותיה של האימפריה האוסטרו-הונגרית להתפשטות טריטוריאלית בכיוון דרום-מערב שם קמה כעת איטליה.
אוסטרו-הונגריה שינתה את מדיניותיה והתרכזה בעיקר בחיזוק השפעתה בדרום מזרח, בבלקן, ובפעולה כנגד תנועות פאן-סלאביות בתחומי האימפריה שניסו להפיל את שלטון בית הבסבורג כדי לקבל עצמאות.
לאחר ניצחונה של פרוסיה במלחמת צרפת–פרוסיה ויצירת גרמניה, הייתה גרמניה למעצמה היבשתית היחידה ללא אינטרסים בבלקן, מה שהפך אותה למתווכת נייטרלית מתאימה בין המעצמות לפתירת השאלה בנוגע לעתידו של אזור הבלקן.
התאמתו של חוזה סן סטפנו
לאחר מרד אפריל הבולגרי (1876) וניצחונה המכריע של רוסיה במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877-1878) הכריחו הרוסים את העות'מאנים לחתום על הסכם כניעה שנודע כחוזה סן סטפנו.
לפי החוזה, האימפריה העות'מאנית נאלצה להכיר בעצמאותן של מונטנגרו, רומניה וסרביה.
בנוסף הוקמה נסיכות בולגריה והייתה לגרורה של האימפריה הרוסית.
למעשה, קבלת ההסכם היווה שחרור כמעט מלא של הבלקן מאחיזתה של האימפריה העות'מאנית שנמשכה מאות שנים והפיכת רוסיה לפטרון של מדינות הבלקן.
מעצמות אירופה האחרות התנגדו בתוקף לחוזה סן סטפנו וקבלת ההגמוניה הרוסית בבלקן כעובדה, כל אחת מסיבותיה.
בריטניה לא רצתה ברוסיה חזקה שתאיים על הקולוניות הבריטיות במזרח התיכון ואף איימה במלחמה על רוסיה אם תכבוש את קונסטנטינופול בירת האימפריה העות'מאנית בזמן המלחמה.
צרפת פחדה גם היא ממעצמה נוספת באזור הים התיכון שתפגע באינטרסים הצרפתים במזרח התיכון.
באותה תקופה התרחש גם מה שנודע כמרוץ לאפריקה במסגרתו ניסתה כל אחת מהמעצמות לשלוט על כמה שיותר שטח באפריקה.
גם בריטניה וגם צרפת לא רצו שכוחה הגאופוליטי של רוסיה יגדל כך שגם היא בתורה תנסה להקים קולוניות באפריקה.
מעצמה נוספת שלא הייתה מרוצה מחוזה סן סטפנו הייתה האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בתוך שטחי אוסטרו-הונגריה ישבו סלאבים רבים ולכן הייתה מתיחות מתמדת בין שלטון בית הבסבורג לעמים הסלאבים.
שאיפותיה של אוסטרו-הונגריה היו לשלוט על עוד עמים בבלקן ולחזק את בית הבסבורג, ואלה עמדו בסתירה לשאיפותיה של רוסיה לשחרר את העמים הסלאבים ולכן נוצרה מעין יריבות טבעית בין רוסיה לאוסטרו-הונגריה אף על פי שברית שלושת הקיסרים הייתה אמורה ליישב את המחלוקות.
לאחר חתימת חוזה סן סטפנו והחיזוק הצפוי לרוסיה בצורת האחיזה בבלקן, אוסטרו-הונגריה הרגישה מאוימת צבאית ותרבותית.
קנצלר גרמניה באותה עת, אוטו פון ביסמרק, רצה לשמור על ברית שלושת הקיסרים וליישב את הסכסוך בבלקן בין רוסיה לאוסטרו-הונגריה ושאר המעצמות ולכן כינס את קונגרס ברלין ב-13 ביוני 1878.
לכל מדינה שהשתתפה בקונגרס היו אינטרסים שונים אותם ניסתה לממש במהלך קבלת ההחלטות בקונגרס.
להלן מוצגים האינטרסים העיקריים של כל משתתפת בקונגרס:
- יוצגה על ידי קנצלר גרמניה אוטו פון ביסמרק וכלודוויג, נסיך הוהנלוהה-שילינגספירסט.
ביסמרק רצה לפתור את הסכסוך בבלקן בדרכי שלום.
הוא לא היה מעוניין במלחמה העלולה לפגום בהתעצמות גרמניה.
החלטות הסכם סאן סטפנו פגעו בבת בריתה של גרמניה, אוסטרו-הונגריה, עד כדי אפשרות של פריצת מלחמה בין רוסיה לאוסטרו-הונגריה ואף מעצמות נוספות.
ביסמרק רצה לשמור על ברית שלושת הקיסרים על מנת שתהיה ברית חזקה כנגד צרפת ובריטניה.
מלחמה בין רוסיה לאוסטרו-הונגריה תפרק את הברית הגרמנית-רוסית-אוסטרו-הונגרית ותשאיר את גרמניה במצב פגיע.
מטרתה העיקרית של גרמניה אם כן הייתה לפתור את הסכסוך בבלקן בין אוסטרו-הונגריה לרוסיה בדרכי שלום.
- הנציגים המשתתפים מטעם בריטניה היו ראש ממשלתה בנג'מין דיזראלי ושר החוץ שלה רוברט ססיל.
בריטניה חששה שהישגיה של רוסיה בחוזה סן סטפנו יחזקו אותה מעבר למצב הרצוי לבריטניה.
ראש הממשלה דיזראלי זעם על הישגי רוסיה במלחמה ודרש לבטל את חוזה סן סטפנו אחרת יכריז מלחמה על רוסיה.
בריטניה רצתה לשמור על מאזן הכוחות הקיים באירופה, וזאת על ידי ביטול חוזה סן סטפנו והחזרת המצב לקדמותו.
- יוצגה על ידי נסיך רוסיה, אלכסנדר גורצ'קוב.
רוסיה השתתפה בקונגרס בעל כורחה שכן הייתה מרוצה מתוצאות המלחמה שלה מול האימפריה העות'מאנית ולא רצתה לשנות את חוזה סן סטפנו.
עם זאת נענתה לבקשתה של גרמניה להשתתף בקונגרס על מנת לפתור את המחלוקות עם אוסטרו-הונגריה.
- נציגה לקונגרס היה שר החוץ שלה, דיולה אנדראשי.
בוסניה והרצגובינה הובטחו לה על ידי רוסיה תמורת נייטרליות במלחמה מול האימפריה העות'מאנית, אך על פי החלטות חוזה סן סטפנו היא קיבלה אותן רק כבנות חסות ולכן רצתה לערוך שינויים בחוזה.
בנוסף רצתה למתן את ההשפעה הרוסית באזור הבלקן.
- לצרפת לא היה אינטרס ישיר בבלקן.
בדומה לבריטניה, גם צרפת רצתה שמאזן הכוחות באירופה יישאר ככל שניתן על כנו על מנת שתוכל להמשיך לדאוג לאינטרסים שלה בקולוניות ברחבי העולם.
- יוצגה על ידי הרוזן לודוו'יצ'ו.
כמעצמה עולה ביבשת השתתפה איטליה בדיונים אך עם זאת לא היו לה אינטרסים כלשהם בנושאים בהם דנו בקונגרס.
- נציגה בקונגרס היה מהמט עלי פאשה.
בתור אימפריה חלשה ומובסת שעומדת להתמוטט לא הייתה לאימפריה העות'מאנית השפעה ממשית על מהלך הדיונים אף על פי שהדיונים עסקו בשטחים שנמצאו בחלקם עדיין באימפריה העות'מאנית.
בנוסף נשלחו נציגים גם מסרביה, יוון, מונטנגרו ורומניה.
למרות שהדיונים עסקו בעתיד האזור ועתיד מדינות אלה, לנציגיהם של מדינות אלה לא הייתה יכולת להשפיע על מהלך הדיונים וההחלטות המתקבלות בקונגרס.
הנסיכויות הרומניות המאוחדות - שלחה את יון ברטיאנו ומיכאיל קוגלניצ'אנו מטעמה.
תוצאות הקונגרס והחלטותיו נוסחו במסמך שלימים נודע כ-"חוזה ברלין".
להלן מובאים עיקרי החלטות הקונגרס:
שטחה של נסיכות בולגריה שקמה אחרי חוזה סן סטפנו כישות עצמאית צומצם - החלק הדרום מזרחי (רומליה המזרחית) הוחזר לאימפריה העות'מאנית והחלק הדרום מערבי קיבל אוטונומיה בחסות עות'מאנית.
סרביה, רומניה ומונטנגרו קיבלו עצמאות דה פקטו אך שטחיהן צומצמו.
דרום בסרביה נשאר כשטח בשליטת רוסיה.
האימפריה האוסטרו-הונגרית קיבלה חסות על בוסניה והרצגובינה.
בריטניה קיבלה את האי קפריסין מהאימפריה העות'מאנית.
קונגרס חוק הבולים הייתה התכנסות של נציגים של שלוש עשרה המושבות הבריטיות בצפון אמריקה, בתגובה לחוק הבולים שהטילה בריטניה על המושבות ב-1765. הנציגים החליטו על מגילת זכויות וכתבו עצומות למלך ולפרלמנט הבריטי.
ישנם הרואים בקונגרס הבולים את הצעד המשמעותי הראשון לקראת הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
חוק הבולים גרר תגובות נזעמות מצד תושבים רבים במושבות.
קבוצת בני החירות המיליטנטית הצליחה לעורר זעם רב ולארגן הפגנות נגד הממשלה הבריטית.
במאי 1765, בית הנבחרים של וירג'יניה גינתה את החוק והגינוי הופץ בין המושבות.
ב-8 ביוני 1765 שלח ג'יימס אוטיס בתמיכת האספה הכללית של מסצ'וסטס, מכתב הקורא לכינוס של נציגי המושבות בניו יורק באוקטובר.
נציגים של 9 מושבות מתוך ה-13 הגיעו לניו יורק.
ארבע המושבות שלא שלחו נציגים: ניו המפשייר, וירג'יניה, צפון קרוליינה וג'ורג'יה תמכו בכל זאת בהחלטת הקונגרס.
לאחר שבועיים של דיונים, מה-7 באוקטובר עד ה-19 באוקטובר, הסכימו הנציגים על מגילת הזכויות והחליטו לשלוח עצומות למלך ולפרלמנט הבריטי.
הצהרת הזכויות הכילה 14 נקודות ובהם:
רק לתושבי המושבות ונציגיהם יש זכות להטיל מיסים במושבות
זכותו של כל תושב למשפט על ידי חבר מושבעים
לתושבי המושבות אותן זכויות כמו לתושבי בריטניה
הפרלמנט הבריטי אינו יכול לייצג את תושבי המושבות אשר אינם רשאים להצביע לפרלמנט
קונגרס הבולים החליט גם על חרם על תוצרת בריטית כדי להימנע מתשלום מס הבולים וכן על צעדים אקטיביים נגד גובי המס, שכללו אלימות נגד הגובים והשמדת הבולים.
חוק הבולים בוטל באביב הבא, וההצלחה של הפעולה המשותפת של תושבי המושבות, כמו גם ההצלחה של החרם על תוצרת בריטית שימנו את הדרך לפעילות משותפת של תושבי המושבות נגד הכתר הבריטי.
בפטרולוגיה קוֹנְגְּלוֹמֵרָט (מלטינית: conglomeratus; התלכד לכדור) או תַּלְכִּיד הוא סוג של סלע משקע המורכב משברי סלע מעוגלים שחוברו יחד.
הקונגלומרט הוא סלע אפיקלאסטי, כלומר סלע שנוצר משברי סלעים קודמים ועבר את כל ארבעת השלבים העיקריים ביצירת סלע משקע: בליה, הסעה, השקעה ומילוט.
הוא שייך לקבוצת הגודל המכונה "רוּדיטים", שבה גודל הגרגר גדול מ-2 מילימטר.
בקבוצת גודל זו מצוי סוג סלע נוסף, הברקציה, שבניגוד לקונגלומרט בנוי מחלקים זוויתיים ולא מעוגלים.
קיימות כמה שיטות למיון הקונגלומרטים.
על פי גודל הגרגרים (מגודל של חצץ ועד גודל של גוש סלע).
על פי אחוז מסת־האם (מטריקס - החומר שבו מצויים שברי הסלע) מתוך כלל הסלע.
על פי יחסי הגודל שבין השברים הבונים את הסלע.
אם כל השברים הם באותו גודל הקונגלומרט נקרא ממוין היטב (well-sorted), ואם יש גדלים רבים הוא ממוין רע (ill-sorted).
על פי הרכב המינרלים שבשברי הסלע.
על פי מקום ההשקעה המקורי, לדוגמה נחל, מניפת סחף או חוף ים.
בדרך כלל קונגלומרט ממוין היטב יכיל מעט מסת־אם בעוד שאחוז מסת־האם בקונגלומרט ממוין רע יהיה גבוה יותר.
עובדה זו משקפת את תנאי היצירה של שני הסוגים.
קונגלומרט ממוין היטב נוצר בזרמי מים רגילים בעוד שקונגלומרט ממוין רע נוצר בהשקעה מהירה כתוצאה למשל ממפולות.
בקונגלומרט ממוין היטב היה תהליך סחיפה והשקעה ממושך שבו התפרקו המינרלים היציבים פחות ונוצרו שברי סלע מעוגלים ממינרלים יציבים כדוגמת קוורץ בגודל אחיד פחות או יותר.
קונגלומרט ממוין רע יכיל שברי סלע בגדלים משתנים הבנויים ממינרלים בלתי יציבים יחסית ואחוז גבוה של מסת־אם.
פאראקונגלומרט בנוי ממסת־אם המכילה 15% ויותר של גרגרים בגודל הקטן מ-2 מילימטרים (גרגרי חול או קטנים מהם).
יתר הסלע בנויה מגרגרים גדולים יותר בגדלים משתנים.
אורתוקונגלומרט בנוי בעיקר מגרגרים בגודל חצץ (2.5-6 מילימטרים) והמכיל פחות מ-15% מסת־אם של חול וחלקיקים עדינים יותר.
מטאקונגלומרט הוא קונגלומרט שעבר התמרה.
פסאודוקונגלומרט – סלע דמוי קונגלומרט אבל הוא אינו קונגלומרט אמיתי משום שלא עבר את ארבעת תהליכי היצירה הקלאסיים של סלע משקע קלאסטי.
פסאודוקונגלומרט הוא סלע שנסדק והבליה הבליטה בו את החלקים הקשים.
ניתן לצפות בדוגמאות מרהיבות של קונגלומרט, קונגלומרט קרסטון (Crestone Conglomerate), בסמוך לעיירה קרסטון במדינת קולורדו שבארצות הברית בעמק סאן לואיס שלמרגלות הרי סנגרה די קריסטו.
קונגלומרט קרסטון הוא שכבה של סלע מותמר ומורכב מחלוקים קטנים עד גדולים למדי שנראה כי עברו הסעה בנהר קדום.
לחלק מהחלוקים יש גוונים של אדום וירוק.
קונגלומרט שנוצר בעומק מניפות סחף במדבר מכונה פנגלומרט.
בישראל מוכרות כמה תקופות בהם נוצרו קונגלומרטים ובמקביל ניתנו שמות לקונגלומרטים אלה על פי האזור בו הם מצויים:
תצורת אילת בנוי משברים מגמתיים מסוף תקופת הפרקמבריון.
תצורת ערוד בנוי מחלוקי קוורציט מהקרטיקון התחתון.
מצוי במכתש רמון ובהר עריף.
תצורת כפר גלעדי – בנוי מחלוקי אבן גיר קשים מתקופת האאוקן.
פסל האריה השואג שליד כפר גלעדי בנוי מקונגלומרט זה.
קונגרס האג היה הקונגרס החמישי של האינטרנציונל הראשון, שנערך בספטמבר 1872, בעיר האג בהולנד.
הקונגרס מפורסם בשל הרחקתו של האנרכיסט, מיכאיל באקונין, מהקונגרס, עקב ההתנגשות הרעיונית בין באקונין לקרל מרקס ותומכיו, בנוגע לתפקיד הפוליטיקה באינטרנציונל הראשון.
הקונגרס סימן את הקץ לאינטרנציונל הראשון כארגון המאגד בתוכו את כל הכוחות הסוציאליסטים (אנרכיסטים ומרקסיסטים).
הרקע לקונגרס נמצא בכישלון הקומונה הפריסאית בחודש יוני של השנה הקודמת, ובלקחים השונים שנלמדו מכישלון זה על ידי שני האישים הבולטים באינטרנציונל, קרל מרקס ומיכאיל באקונין.
מרקס האמין שהלקח העיקרי מהקומונה הפריסאית היה שיש הכרח שהפרולטריון ישתלט על המדינה, ולכן על האינטרנציונל להפוך למפלגה פוליטית של הפרולטריון.
מצד שני, באקונין ראה באלמנט החשוב ביותר של הקומונה, את דחיית המדינה על כל צורותיה על ידי העובדים הפריסאים, והמשיך לקרוא לברית מהפכנית של עובדים ואיכרים בארגון מבוזר.
בספטמבר 1871, המועצה הכללית של האינטרנציונל, בהובלת מרקס, ערכה כנס בלונדון בו התקבלו מספר החלטות, הכוללות החלטה אחת שהכריזה ש"כינוס מעמד הפועלים במפלגה פוליטית הוא הכרחי במטרה להבטיח את ניצחון המהפכה החברתית ומטרתה הסופית - ביטול המעמדות." רבים ראו בהחלטה זו שינוי כיוון משמעותי של החוקים הכלליים של האינטרנציונל.
ההחלטה גרמה למבוכה רבה בחלקים רבים של האינטרנציונל, במיוחד באיטליה, החלקים דוברי הצרפתית בשווייץ וספרד, כיוון שראו בה כאמצעי שיחסל את העצמאות של קבוצות מקומיות, ויהפוך את האספה הכללית למשרד פוליטי ריכוזי.
הכינוס עצמו נחשב בלתי רגיל על ידי קבוצות אלו, שהאמינו שהחלטות בעלות אופי שכזה יכולות להתקבל רק בכינוס רגיל את האינטרנציונל.
ביוני 1872, נקבע קונגרס ל-2 בספטמבר 1872, בהאג, כאשר על סדר יומו של הקונגרס היה שינוי חוקי הארגון.
הקונגרס התכנס מה-2 ועד 7 בספטמבר 1872, כאשר הפלג המרקסיסטי השתלט על הקונגרס, ומרקס גירש את באקונין ואת האנרכיסט, ג'יימס גיום.
לאחר הגירוש של באקונין וגיליאם, האנרכיסטים הכריזו על הקונגרס והחלטותיו כבטלים ומבוטלים.
הפלג האנרכיסטי (פדרציית יורה) ערך קונגרס משלו, הידוע בשם קונגרס סיינט אימייר, מספר ימים לאחר מכן, שבו נוסד האינטרנציונל האנרכיסטי סיינט אימייר.
מאוחר יותר באותה שנה באקונין כתב:
קונגריים (שם מדעי: Congridae), היא משפחה מסדרת הצלופחאים של דגים טורפים החיים לרוב על קרקעית הים, עד עומק של 1,000 מטר.
המשפחה נפוצה בכל העולם מאקלים ממוזג ועד טרופי.
אורכם הממוצע 1.2-1.5 מטר אך המין הגדול במשפחה - קונגר אירופי מגיע לאורך של 3 מטרים ולמשקל של 100 ק"ג והוא הצלופח הגדול בעולם.
כמה מהמינים כמו צלופחי הגן נשארים קרוב למאורות בקרקעית כל חייהם ונמלטים לשם מיד ברגע סכנה.
סוג קונגר (Conger) - בו קונגר אמריקאי, קונגר אפור וקונגר אירופי
במתמטיקה, ובפרט באלגברה מופשטת, קונגרואנציה היא יחס שקילות על מבנה אלגברי (כגון חבורה, חוג או מרחב וקטורי) התואם לפעולות האלגבריות שבו.
החשיבות הגדולה של קונגרואנציות באלגברה נובעת מכך שהן מאפשרות להגדיר מבני מנה, שאבריהם הם מחלקות השקילות של המבנה האלגברי ביחס לקונגרואנציה.
הדוגמה הקנונית לקונגרואנציה היא יחס השקילות מודולו n על חוג המספרים השלמים (לפיה 2 מספרים הם שקולים אם הם משאירים אותה שארית בחלוקה ב-n), וממנה הגיע השם קונגרואנציה.
ההגדרה הכללית של מושג הקונגרואנציה שייכת לתחום האלגברה האוניברסלית, תחום החוקר מבנים אלגבריים בהקשר כללי.
ההגדרה מכלילה את מושג הקונגרואנציה מתחומים כמו תורת החוגים ותורת החבורות.
באלגברה אוניברסלית, מבנה אלגברי הוא קבוצה יחד עם אוסף של פעולות מעליה.
במובנה הכללי, קונגרואנציה היא יחס שקילות בין איברי , המתואם בנוסף עם הפעולות האלגבריות על באופן כזה שלכל פעולה באם .
אפשר לנסח מצב זה גם בכך שאם מחלקת השקילות של כל איבר ביחס ל- היא , התוצאה של הפעלת על , כאשר , תמיד תשתייך ל .
המשמעות של כך היא שקיימת פעולה , בין מחלקות השקילות של איברי היורשת את תכונותיה באופן טבעי מהפעולה .
פעולה זו מכונה פעולת המנה של , ומוגדרת על ידי .
המבנה האלגברי שאיבריו הם מחלקות השקילות של איברי ביחס לקונגרואנציה, והפעולות בו הן פעולות המנה של כל פעולה הקיימת ב, מכונה מבנה המנה או אלגבראת המנה של ביחס ל- ומסומן .
קונגרואנציה של חוג היא יחס שקילות על החוג השומר על החיבור והכפל.
אם a,b שקולים תחת יחס כזה, אומרים שהם קונגרואנטיים זה לזה.
אוסף האיברים השקולים לאפס תחת יחס כזה הוא אידיאל, ואוסף מחלקות השקילות הוא חוג המנה של החוג ביחס לאידיאל.
שני איברים הם קונגרואנטיים בדיוק כאשר ההפרש ביניהם שייך לאידיאל.
הדוגמה הראשונה לקונגרואנציה היא השקילות מודולו n (שני מספרים הם שקולים אם ההפרש ביניהם מתחלק ב-n) - ראו חשבון מודולרי.
קונגרס הקהילות היהודיות הדתיות והארגונים הדתיים של רוסיה הוא ארגון יהודי הפועל ברוסיה, אשר מאחד בעיקר קהילות היהדות האורתודוקסית, אך חברים בו גם כן קהילות היהדות הרפורמית.
הארגון, שהוקם בפברואר 1993, מאגד 100 ארגונים יהודיים מ-68 ערים ברוסיה.
בראש הרבנות עומד אדולף שייביץ', הרב הראשי לרוסיה מאז 1993 מטעם הקונגרס.
בשל מתחים בין קהילות רבות ברוסיה לבין ראשי הארגון, מונה בשנת 2000 הרב ברל לזר על ידי פדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה, שמזוהה עם חב"ד לרב הראשי לרוסיה מטעמה.
הארגון עמד במרכזו של מכתב 5000.
מאז, בתפקיד הרב הראשי לרוסיה מכהנים בפועל שני רבנים אשכנזים: הרב אדולף שייביץ' והרב ברל לזר, אשר אינם מוכרים על ידי הממשל הרוסי.
קונגרס יריחו היה כינוס של נציגים ונכבדים ערבים פלסטינים, שנערך ב-1 בדצמבר 1948 ביריחו, כדי לדון בעתידם של השטחים ממערב לנהר הירדן, שנותרו תחת שליטת ממלכת ירדן לאחר הכרזתה של הפסקת האש בגזרת ירדן ב-18 ביולי 1948, שטחים שנודעו מאוחר יותר בשם "הגדה המערבית".
בקונגרס הוחלט על סיפוחה של הגדה המערבית לממלכת ירדן, שברבות הימים נקרא "איחוד שתי הגדות" (הגדה המערבית והמזרחית של נהר הירדן) והמלכת המלך עבדאללה כמלך "הממלכה המאוחדת".
על פי תוכנית החלוקה נועדו לקום שתי מדינות - יהודית וערבית - בשטח ארץ ישראל המערבית.
היישוב היהודי קבל את החלטת החלוקה ואילו מדינות ערב וערביי ארץ ישראל דחו אותה.
קווי הפסקת האש עם שוך הקרבות, שבמהלך 1949 היו לקווי הסכמי שביתת הנשק הותירו את רוב שטחי יהודה ושומרון שנכבשו על ידי ממלכת ירדן בידה, את רצועת עזה תחת כיבוש מצרי, ואילו שאר השטחים שנועדו להיכלל במדינה הערבית ונכבשו על ידי ישראל, סופחו דה פקטו לשטחה.
בין המלך עבדאללה לבין המופתי אמין אל-חוסייני החריף המאבק על ייצוג הערבים הפלסטינים בשטחי ארץ ישראל המערבית, שנותרו בשליטה ערבית בשוך הקרבות.
ב-20 בספטמבר 1948 כינס אמין אל-חוסייני כמה עשרות נכבדים פלסטינים ברצועת עזה, ובתמיכת מצרים הקים את המועצה הלאומית הפלסטינית ואת ממשלת כל פלסטין.
פלסטין, על פי אל-חוסייני, השתרעה על פני שטחי ארץ ישראל המערבית, כולה, כולל השטחים שבשליטה ישראלית והשטחים שבשליטה ירדנית.
כנגד קריאת התיגר של אל-חוסייני, כינס המלך עבדאללה בעמאן ב-1 באוקטובר כמה אלפי נציגים פלסטינים בשם "הקונגרס הפלסטיני הראשון".
הקונגרס היה חלק מניסיונו של המלך עבדאללה להעניק לגיטימציה ולמסד את שליטתו על הגדה המערבית, לאחר שבעקבות הסכמי הפסקת האש, ממלכת ירדן הפכה לריבון דה פקטו בשטחים אלה.
הנציגים הפלסטינים שכללו נכבדים מחברון, רמאללה, בית לחם, מפקד הלגיון הערבי והמושלים הצבאיים של כל המחוזות התנגדו לאל-חוסייני ולהקמת ממשלת כל פלסטין בעיתוי בעייתי, כאשר רוב שטח פלסטין בשליטה ישראלית.
בין ראשי המשתתפים בכינוס זה, היו: היושב ראש שייח' סולימאן תאג'י אל-פארוקי (איש דת ועיתונאי, רמלה), המזכיר עג'אג' נויהד' (דרוזי, ירושלים), סולימאן טוקאן (ראש עיריית שכם שמונה לחבר בממשלת כל פלסטין), אחמד אל-ח'ליל (שופט, חיפה) ויוסוף הייכל (ראש עיריית יפו).
הנכבדים הפלסטינים שכינסה ירדן הביעו תמיכה בעבדאללה וקראו לו לפתור את המשבר הפלסטיני בכל דרך שימצא לנכון.
הכינוס השני שערך עבדאללה, "הקונגרס הפלסטיני השני", התקיים ב-1 בדצמבר 1948 ביריחו.
בכינוס נכחו למעלה מ-1000 נציגים ונכבדים פלסטינים.
בהחלטות שהתקבלו בכינוס יריחו, הנציגות הפלסטינית הוקיעה את הוועד הערבי העליון ואת ממשלת כל פלסטין - הנציגות הפלסטינית המסורתית.
בנאום הסיכום של ג'עברי, הוא הטיל ספק בחוקיות הקמת ממשלת כל פלסטין וקרא לעבדאללה לספח את הגדה המערבית לממלכת עבר הירדן.
כמו כן, קרא להפקיד "את נושא הטיפול בעניין הפלסטיני בידיו הנאמנות" של עבדאללה.
הכנס הכריז על איחוד פלסטין עם עבר הירדן כצעד ראשון לאחדות ערבית כוללת, והסתיים בשבועת אמונים ("ביעה") לעבדאללה כמלך פלסטין.
נוסח החלטות הכנס כפי ששודר ברדיו רמאללה קבע כי "הפלסטינים מסכימים על איחוד פלסטין עם עבר הירדן תמורת התחייבותו של עבדאללה לשחרר את כל פלסטין".
אולם עבדאללה לא הסתפק בנוסח זה, שכן הוא נראה לו כובל, ולכן אנשיו זימנו חזרה חלק נכבד ממשתתפי הכנס והורו להם לשנות את הנוסח ל"הפלסטינים מעניקים למלך ייפוי כוח לפתור את בעיית פלסטין כראות עיניו".
החלטות כנס יריחו הוגשו לממשלת ירדן, שאישרה אותן ב-7 בדצמבר.
ב-13 בדצמבר אישר הפרלמנט של ירדן את החלטת יריחו.
בעקבות קונגרס יריחו, פרסם מזכ"ל הליגה הערבית, עזאם, הודעת גינוי לסיפוח הגדה המערבית.
תחנות הרדיו של סוריה ומצרים תקפו את הצעד של עבדאללה.
העיתון המצרי "אח'באר אל-יום" הגדיר ב-5 בדצמבר 1948 את ועידת יריחו כ"תקיעת סכין בגב האומה הערבית" מצד המלך עבדאללה.
ראשי העולמא של אל-אזהר קראו להתנגד לצעד של ירדן.
אנשי אמין אל-חוסייני עוררו מהומות בגדה המערבית ואף בקרב פלסטינים בגדה המזרחית, אולם עבדאללה הורה על מעצרים והרוחות נרגעו.
כדי לרכוש את תמיכת מתנגדיו, העניק להם משרות במנהל של הממלכה, בצבא, בשירות החוץ ובבית העליון של הפרלמנט, והשקט שהושג אפשר לו לחתום על הסכם שביתת הנשק עם ישראל בשנת 1949 ולמסור לידיה במסגרתו שטחים נוספים (רצועה צרה לאורך הגבול עם הגדה המערבית).
בעקבות הקונגרס החלה הממלכה הירדנית לקבל אחריות הולכת וגוברת על הגדה המערבית.
היא שילמה משכורות לפקידים ממשלתיים, והטמיעה את המחוזות השלטוניים לתוך מה שייקרא הממלכה ההאשמית של ירדן.
בפברואר 1950 שונה החוק הירדני כדי לכלול גם את הגדה המערבית, ולהעניק לכל פלסטיני אזרחות ירדנית.
החלטות יריחו העניקו חופש פעולה לעבדאללה בניסיון להביא לפתרון הבעיה הפלסטינית, כולל פתרון של סיפוח הגדה המערבית לשטח ממלכתו.
החלטות יריחו גונו ונדחו על ידי הליגה הערבית, בטענה שהן סותרות את ההחלטה הערבית האוסרת חלוקה או כיבוש של שטחי פלסטין.
עבדאללה גם הואשם בשיתוף פעולה עם בריטניה ועם ישראל.
בעקבות הגינויים, עבדאללה דחה את יישום תוכנית הסיפוח לשעת כושר שהגיעה שנה לאחר מכן, ובאפריל 1950 הכריז רשמית על סיפוח הגדה המערבית לירדן בשם "אחדות שתי הגדות" (وحدة الضفتين).
קונגרס הייתה פריגטת מפרשים (38 תותחים) של הצי האמריקני, אחת משש הפריגטות הראשונות של הצי לאחר הקמתו מחדש ב-1794. היא נבנתה על ידי ג'יימס הֵקִיט בפורטסמות', ניו המפשייר, והושקה ב-15 באוגוסט 1799. כמו אחיותיה הייתה גם היא גדולה וחזקה מכל פריגטה סטנדרטית אחרת בת זמנה.
היא נקראת על שמו של הקונגרס האמריקני, שם שנבחר על ידי ג'ורג' וושינגטון.
את שירותה בצי החלה "קונגרס" בהגנה על אוניות סוחר אמריקניות, תחילה במלחמה הבלתי רשמית עם צרפת (1800-1798) נגד פריבטירים צרפתיים ואחר כך במלחמה הברברית הראשונה (1805-1801) נגד הקורסארים הברברים של צפון אפריקה.
במלחמת 1812 ערכה האונייה כמה הפלגות-סיור ארוכות בלוויית אוניית האחות שלה "פרזידנט", ותפסה שלל או סייעה בתפיסה של עשרים ספינות סוחר בריטיות.
בסוף שנת 1813, בשל מחסור בחומרי גלם שנדרשו לתיקונה, הושמה האונייה בעתודה עד סופה של המלחמה.
ב-1815 הושבה "קונגרס" לשירות פעיל, השתתפה במלחמה הברברית השנייה (1815) והוסיפה לפטרל גם במהלך 1816. בתחילת שנות העשרים נטלה חלק בהדברת הפירטיות באיי הודו המערבית, ערכה הפלגות אחדות לאמריקה הדרומית, והייתה אוניית המלחמה האמריקנית הראשונה שביקרה בסין.
את עשר שנותיה האחרונות בצי עשתה "קונגרס" בנמל, כאוניית קליטה של מלחים לפני הצבתם לאוניות.
ב-1834 הוצאה מן השירות ונגרטה.
קונגרס האורניתולוגיה הבין-לאומי הוא סדרת מפגשים מהוותיקים והגדולים בעולם שמאגדים אורניתולוגים (חוקרי עופות).
הקונגרס מאורגן פעם בארבע שנים על ידי איגוד האורניתולוגים הבין-לאומי, גוף שכולל 200 חוקרי עופות.
הקונגרס הראשון נערך ב-1884 ועד ל-1926 הוא התקיים באופן לא קבוע.
משנת 1926 הוא נערך כל ארבע שנים למעט הפסקה של 12 שנה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
קונגרס טוקומן (בספרדית: El Congreso de Tucumán) הוא אספה מחוקקת (חוקים וחוקה) של הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה, כיום - ארגנטינה, שהתקיימה בהתחלה בטוקומן ולאחר מכן בבואנוס איירס בשנים 1816-1820. הוא מוכר בעיקר בזכות הכרזת העצמאות של ארגנטינה והחוקה הארגנטינאית משנת 1819.
כך בכל הגופים שמשלו החל מהחונטה הראשונה: ההצהרות בעל פה ובעיתונות המקומית התייחסו במפורש לעצמאות של הפרובינציות, אך במסמכים הדיפלומטיים שנשלחו לאירופה המשיכו להחזיק במה שמכונה "המסיכה של פרננדו" (máscara de Fernando): לכאורה הם נאמנים למלך ולא לגופים שקמו באזורים הלא כבושים של ספרד והתיימרו לייצג אותו בהיעדרו.
האספה הכללית בבואנוס איירס הדיחה את הטריאומווירט בסוף 1813 ומינתה במקומו דירקטור (Director supremo) שהיה נבחר לתקופה של שנתיים.
באפריל 1815 הודח הדירקטור השני - קרלוס מריה דה אלוואר (Carlos María de Alvear) והאסיפה התפזרה.
במקום אלוואר, הקבילדו של בואנוס איירס (Cabildo de Buenos Aires) בחר בגנרל חוסה רונדו (José Rondeau) שפיקד במקביל על צבא הצפון, נעזר במחליף שישב בבירה עצמה, והיה כפוף לחונטה מפקחת שהתמנתה אף היא בידי הקבילדו.
החונטה הכריזה על "מצב ביניים" (estatuto provisional) ב-5 במאי 1815 שפיקח על פעילות הדירקטור ושלא הייתה לו משמעות מעשית רבה, למעט סעיף 30 שקבע שעליו לזמן לטוקומן נציגים מכל היישובים שיחוקקו חוקה.
הזימון בוצע על ידי הדירקטור המחליף איגנסיו אלווארס תומאס (Ignacio Álvarez Thomas), במחצית השנייה של 1815, והם נבחרו בסוף אותה שנה ובתחילת 1816 לפי המפתח של נציג לכל 15,000 איש.
הבחירה בטוקומן נעשתה בשל התנגדות הפדרליים לבחירה בבואנוס איירס כפי שקרה עם האספה משנת 1813. טוקומן הייתה מספיק רחוקה הן מבואנוס איירס והן מהבנדה אוריאנטל ומהשפעתו של ארטיגס, שכנה במרכז הטריטוריה של תת הממלכה לשעבר, והייתה מוגנת בידי צבא הצפון בפיקוד רונדו שהמטה שלו שכן בה.
הישיבות החלו ב-24 במרץ 1816 בנוכחות 33 נציגים, במבנה שנשכר במיוחד לשם כך והוכרז כאתר לאומי היסטורי ב-1941.
הנציגים (ומספרם) הגיעו מהפרובינציות הבאות:
צ'יצ'אס (דרום בוליביה של היום) (2)
מיסקה (דרום בוליביה של היום) (1)
היו ביניהם עורכי דין, אנשי דת ואנשי צבא.
אזורים רבים מאלטו פרו (כיום בוליביה) היו תחת שלטון המלוכנים ולכן לא יכלו להשתתף, וגם אלו שכן בחרו נציגים - עשו זאת במהלך המסע של רונדו לשם, ומשהוא הובס - הם חזרו לידי המלוכנים, ולא תמיד נציגיהם יכלו להשתתף בקונגרס.
הפרובינציות בבנדה אוריאנטל ובליטורל לא שלחו נציגים כי היו בעיצומה של מלחמת אזרחים נגד השלטון המרכזי (קורדובה נטתה לצידם אך לא השתתפה בפועל בלחימה).
פרגוואי הייתה למעשה מדינה עצמאית מספרד ומנותקת מהפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה, וב-1813 הקונגרס הלאומי שלה החליף את שמה מ"הפרובינציה של פרגוואי" ל"רפובליקה של פרגוואי".
בישיבות הראשונות נקבעו התקנות הפנימיות ונבחרו יושב ראש ושני מזכירים.
כדי להיבדל מהאסיפה של 1813 - הנציגים נחשבו לנציגי היישובים ולא לנציגי האומה, ובכך הם הכפיפו את עצמם לציבור בוחריהם ולא למדינה.
אחד הנציגים מהבירה לקח על עצמו לפרסם עיתון יומי על פעולות הקונגרס ושלח אותו לעירו, ובזכות זאת הם ידועים כיום.
בשל ריבוי הנושאים העקרוניים לטיפול ולנוכח הקושי לנהל דיונים לגביהם במליאת הקונגרס - הוקמה ועדה שטיפלה בנושאים כמו:
הקונגרס טיפל בהתפטרותו של השליט הבכיר אלווארס תומאס (Álvarez Thomas) והחלפתו באנטוניו גונסלס בלקרסה (Antonio González Balcarce), ובהתפטרותו של רונדו מהפיקוד על צבא הצפון.
חודשים מעטים לאחר מכן בלקרסה הוחלף בידי הגנרל חואן מרטין דה פואירדון (Juan Martín de Pueyrredón) שמינה את מנואל בלגרנו (Manuel Belgrano) כמפקד צבא הצפון.
הדבר יצר קרע עמוק עם נציגי סלטה וקורדובה ששאפו למנות לתפקיד את אחד הנציגים שנתמך על ידי גואמס (צבא הצפון הגן למעשה על סלטה).
נוכח נפילתה של סנטה פה בידי הפדרליים, הקונגרס שלח את אחד מנציגי קורדובה כדי להגיע עם תושבי העיר להסכם שבמסגרתו יכירו בשליט הבכיר וישלחו נציג לקונגרס, אך הוא הצטרף למפלגתו של ארטיגס ולקונגרס המזרחי (Congreso de Oriente) המתחרה שהלה הקים.
בישיבה סודית ב-6 ביוני השתתף בלגרנו ששימש בעבר כנציג הפרובינציות המאוחדות בבריטניה, והציע להקים מונרכיה חוקתית שבראשה יעמוד אחד מצאצאי האינקה ובירתה תהיה קוסקו (פרו), וכך גם להשתלב במגמות הראקציוניות באירופה של חיזוק המונרכיות לאחר נפילת נפוליאון, גם ליצור ברית עם האינדיאנים נגד ספרד, וגם לצרף את פרו לפרובינציות.
ההצעה נפלה בעיקר בלחצם של נציגי בואנוס איירס שלא התלהבו מהעברת הבירה מהם לקוסקו..
בשנת 1814 חזר המלך פרננדו ה-7 לכס השלטון בספרד, דבר שהציג ככלי ריק את הנאמנות לכאורה של הפרובינציות אליו.
בשל כך ובשל הצורך לזכות להכרה כמדינה עצמאית - היה צורך בהכרזת עצמאות.
סן מרטין ששימש אז כמושל קוז'ו ארגן את צבא האנדים לקראת חציית האנדים לצ'ילה, היה זקוק לסיוע שניתן היה להשיג בתור מדינה עצמאית, ולחץ על נציגי הפרובינציות של קוז'ו לקדם את הנושא.
ב-19 ביולי, בישיבה סודית, שינה הנציג מדרנו (Pedro Medrano) מבואנוס איירס את נוסח השבועה המתייחס לפרננדו ה-7 ל-"כל כובש חיצוני".
בניגוד למקובל, הכרזת העצמאות שינתה את שם המדינה ל-"הפרובינציות המאוחדות בדרום אמריקה" (Provincias Unidas en Sud América), שם בו לא נעשה שימוש עד כה.
כנראה שבהשראת בלגרנו, הכוונה הייתה לקרוא לכל המושבות בדרום אמריקה להצטרף למדינה אחת שבירתה קוסקו.
יש להבהיר ששלושה נציגים נעדרו מהכרזת העצמאות - שניים מצ'יצ'אס באלטו פרו שהייתה אז בחזית הקרבות עם המלוכנים, ואחד מנציגי סלטה.
החל מ-12 ביולי 1816 החלו הדיונים לגבי צורת הממשל, בעקבות ההצעה להקים מונרכיה חוקתית, הצעה שזכתה להתנגדות נחרצת של נציגי בואנוס איירס - גם מסיבות פרגמטיות, וגם מסיבות שמצטיירות כיום כגזעניות (בעקבות הצעתו של בלגרנו להמליך את אחד מצאצאי האינקה).
מספר ימים לאחר מכן נוסחה ההצהרה לאומות (Manifiesto a las Naciones) המבשרת על עצמאותן של הפרובינציות לשאר העולם.
יחד עם זאת, אף מדינה לא הכירה בעצמאות עם הכרזתה ובמהלך 7 שנים אחריה.
זמן מה לפני ההכרזה, פורטוגל תכננה לפלוש לבנדה אוריינטל (כיום - אורוגוואי), והדבר יצא אל הפועל באוגוסט - כחודש לאחר הכרזת העצמאות, בתירוץ שארטיגס - מפקד המורדים בבנדה אוריינטל - לא הכיר בסמכותם של הדירקטור בבואנוס איירס והקונגרס בטוקומן.
הדירקטור עצמו ראה גם את חצי הכוס המלאה בפלישה הפורטוגלית וקיווה שהיא תסייע לו לחסל את ארטיגס - מנהיג הפדרליים, ולהשתלט על הפרובינציות בליטורל, בסופו של דבר זה לא קרה, ומבין הפרובינציות הפדרליות - רק קורדובה שלחה נציגים לקונגרס.
נציגות שנשלחה מהקונגרס ושנבחרה למעשה בידי הדירקטור פואירדון דאגה בסופו של דבר לאינטרסים של האוינטריסטים מבואנוס איירס ותמכה בפורטוגלים; וכתוצאה מכך מונטווידאו נכבשה בתחילת 1817, וחרף מלחמת מגן עיקשת של תושבי הבנדה אוריינטל - הם הובסו לבסוף ב-1820 והבנדה אוריינטל נותרה כבושה עד מלחמת ארגנטינה–ברזיל.
ב-22 בנובמבר 1816 פרסם הקונגרס חוקה זמנית אשר לא יושמה בידי פואירדון.
מתחילת 1817 - המצב בחזית הצפונית הפך לבעייתי: בעקבות פלישתו של סן מרטין לצ'ילה, הגנרל המלוכני באלטו פרו - חוסה דה לה סרנה (José de la Serna) - החל בסדרת התקפות מתוך הערכה שעיקר המשאבים הצבאיים של הפרובינציות יופנו לצ'ילה ולא לחזית הצפון.
גואמס היטיב להתגונן מפני לה סרנה והדף בדיעבד את כל התקפותיו, אך מראש נוצרה סכנה לביטחון הקונגרס.
ב-17 בינואר 1817, בישיבה האחרונה, הוחלט להעביר את הקונגרס לבואנוס איירס מכיוון שבה שכן הדירקטור שהיה אמור להיות מתואם איתו.
נציגי קורדובה התנגדו ודרשו להתייעץ עם שאר הפרובינציות, וכתגובה הם גורשו מהקונגרס ונעצרו למספר שבועות.
מקובל להמשיך לקרוא לו "קונגרס טוקומן" גם בהתייחס להמשך פעילותו בבואנוס איירס.
משלב זה הוא היה נתון להשפעתה של בואנוס איירס: הדירקטור, העיתונות המקומית, הציבור, ולבסוף - הקבילדו ש"בחר" נציגים לפרובינציות באלטו פרו שהיו תחת כיבוש מלוכני.
במהלך שנת 1817 והמחצית הראשונה של 1818 הקדיש הקונגרס את עצמו לעיסוק במושאים שוליים יחסית - למעט פרסום התקנון הזמני (Reglamento Provisorio), רבים מחבריו הוחלפו, העיתון היומי (Redactor del Congreso) המשיך להתפרסם אך עורכו התחלף והוא איבד מחשיבותו.
למרות שאחת ממטרותיו העיקריות של הקונגרס הייתה פרסום חוקה, קמה לכך התנגדות בשל חשיבותה של החוקה מחד והעובדה שהמדינה שזה עתה קמה טרם התגבשה, אך לבסוף התקבלה דעתם של נציגי בואנוס איירס שתמכו.
באוגוסט 1817 הוקמה ועדת החוקה שפרסמה את התקנון הזמני (Reglamento Provisorio) ומאוחר יותר הרחיבה ושינתה אותה לכדי חוקה.
ב-31 ביולי 1818 החל הקונגרס בדיונים על החוקה שהתבססה על:
החוקים של האספה משנת 1813.
באותה תקופה נעשה ניסיון שלא צלח להפוך את הפרובינציות למונרכיה כדי לקדם שיתוף פעולה עם בריטניה וצרפת, ונשלח נציג מהקונגרס עם הוראות למצוא נסיך מבית בורבון, ואף נמצא מועמד מתאים - קרלוס לואיס דה בורבון (Carlos Luis de Borbón - לימים יורש העצר קרלוס ה-6) שהיה אז בן כשנה..
כל זה במקביל לפרסום החוקה.
ב-22 באפריל 1819 פורסמה החוקה הארגנטינאית של 1819 שבמקור נקראה החוקה של הפרובינציות המאוחדות של דרום אמריקה.
זו הייתה חוקה אריסטוקרטית ואוניטריסטית שלא קבעה אם מדובר ברפובליקה או במונרכיה, ופונס (Gregorio - Deán - Funes, העורך של El Redactor שדיווח מטקומן על דיוני הקונגרס) תיאר את החוקה על דרך השלילה ככזו שאינה דומה לאף חוקה מוכרת אחרת.
מעשית החוקה לא יושמה מעולם: הדירקטור המשיך לפעול כמקודם, והפרובינציות הפדרליות דחו אותו.
אמנם מספר פרובינציות בחרו נציגים לשני בתי הנבחרים, אך המרידות שפרצו הובילו לבסוף לסיום שיטת הדירקטורים.
ב-9 ביוני 1819, לאחר שכל הצדדים פרקו עול וסירבו לציית לדירקטור פואירדון - כולל סן מרטין שסירב להחזיר את צבאו כדי להילחם בפדרליים בליטורל - הוא התפטר, והקונגרס בחר במקומו בגנרל חוסה רונדו (José Rondeau).
רונדו המשיך במדיניות של קודמו: המשך הלחימה בפדרליים, בריתות עם הפולשים הפורטוגליים לבנדה אוריינטל, והסגת הצבאות שנלחמו למען העצמאות לטובת מלחמת האזרחים.
בינואר 1820 היה מצב הדירקטור בכי רע: למעט בואנוס איירס וקורדובה ובמידה מוגבלת - סלטה וקוז'ו, אף פרובינציה לא צייתה לו; ולבסוף גם קורדובה וקוז'ו הצטרפו לפדרליים, ורונדו שלט למעשה רק על בואנוס איירס.
הוא החליט לצאת בעצמו להילחם נגדם, חואן פדרו אגירה (Juan Pedro Aguirre) נבחר כדירקטור מחליף, אך הוא הובס והפדרליים שהגיעו לשערי בואנוס איירס דרשו להחליף את השלטון.
רונדו הציג את התפטרותו, אך לא בפני הקונגרס כמתבקש אלא בפני הקבילדו של בואנוס איירס.
הקונגרס החליט להתפזר, הוטחו האשמות ונערכו מעצרים בקרב הנציגים על רקע התוכנית המונרכית שלא קרמה עור וגידים ושיתוף הפעולה עם פורטוגל, הם נמלטו מהעיר, והחלה האנרכיה של שנת 1820 בה ארגנטינה נותרה ללא שלטון מרכזי.
החוקה של 1819 שקעה בתהום הנשיה, והקונגרס של טוקומן סיים את תפקידו.
וָלַנְטַן בּרוּנל , הידוע יותר בשם הבמה שלו קוֹנגּס (Kungs), הוא די ג'יי, מפיק ומוזיקאי צרפתי.
את האלבום הראשון שלו, Layers, הפיץ קונגס בשנת 2016, לאחר הצלחת הסינגל "This Girl" שהיה לשיתוף פעולה עם Cookin' on 3 Burners והפך ללהיט בין לאומי.
השירים שיצאו לאחר מכן, "Don't You Know" יחד עם ג'יימי נ' קומונס ו-"I Feel So Bad" יחד עם ההרכב המוזיקלי אפמרלס זכו להצלחה בין לאומית גם כן.
ולנטן ברונל נולד בטולון אשר בצרפת.
ברונל בחר את שם הבמה "קונגס" ("מר"/מיסטר) בלטבית, לאחר שחיפש באינטרנט תרגום למילה ג'נטלמן בשפות שונות.
הוא החל לנגן כשהיה בן חמש, כשהוריו רכשו לו דג'מבה במתנה.
כשגדל נה להאזין לקלאסיקות רוק אנד רול יחד עם אביו, במיוחד The Who והקוקס.
הוא החל לכתוב ולפרסם באינטרנט יצירות משלו כשהיה בן שבע עשרה.
הוא הכין רמיקסים לשירים "Jamming" של בוב מארלי והוויילרס, "West Coast" של לנה דל ריי, שניהם זכו למיליוני צפיות בעמודי היוטיוב וה-SoundCloud.
הרמיקס שלו לשיר "Are You with Me" של Lost Frequencies הגיע ל-25 מיליון צפיות בעמוד היוטיוב.
האלבום "Layers" כולל את הלהיט הגדול "This Girl", עיבוד של שיר השייך במקור ל-Cookin' On 3 Burners, הרכב פאנק אוסטרלי.
תוך חודש הסינגל כבש את המקום הראשון בצרפת ולאחר מכן ב-39 מדינות נוספות.
עד 2016 הוא זכה למעל 300 מיליון השמעות בשירותי הסטרימינג, 1.5 מיליון הורדות, וסך מכירות של כ-4 מיליון סינגלים.
בעקבות ההצלחה של להיט הבכורה "This Girl", האמן דייוויד גטה הזמין את קונגס להצטרף לסיבוב ההופעות שלו "Listen" בקיץ 2016. שלושה סינגלים של קונגס יצאו לאור ביום פרסום אלבום הבכורה שלו, Layers, שפורסם ב-4 בנובמבר 2016.
ב-23 במרץ 2018 קונגס הופיע על הבמה הראשית בפסטיבל המוזיקה האלקטרונית אולטרה מיאמי.
ב-22 ביולי 2018 הוא הופיע בפסטיבל המוזיקה האלקטרונית Tomorrowland בבלגיה.
ב-21 במאי 2021, הוציא את הסינגל "Never Going Home".
כותרתפרטיםמיקומי שיאFRAAUTCANGERUKUSLayers יצא לאור: 4 בנובמבר 2016
RIAA: פלטינהLayers"Don't You Know"(בהשתתפות ג'יימי אן קומונס)5—8—16———17172—
שנהשםאלבום2015"To Describe You"(קונגס & מוזאמבו בהשתתפות מולי)N/A"We'll Meet Again"
שנהפרסיםקטגוריהזוכהזכייה/מועמדותמקור2016פרס המוזיקה של NRJ הדיג'יי החדש הטוב ביותרקונגססינגל הדאנס/אלקטרו"This Girl"פרסי המוזיקה LOS40 המעשה הבינלאומי החדש של השנהקונגס2017פרסי המוזיקה האלקטרונית אמן השנה החדשקונגס
קונגלומרט שינארמפ הוא פרט מתקופת הטריאס העליון, חלק מתצורת צ'ינלה.
הפרט בנוי מקונגלומרט קשה מאוד של אבן חול בעלת גרגרים גסים וחלוקי אבן.
שלעיתים יוצר סלע חיפוי בשל קשיותו.
השם קונגלומרט שינארמפ הופיע בספרות לראשונה ב-1875. הגאולוגים גרוב קרל גילברט (Grove Karl Gilbert, ידוע יותר כ-G.K.
שניהם לא הגדירו את השכבה, והאוול כתב שהשם הוצע במקור על ידי חוקר הארצות והגאולוג ג'ון וסלי פאוול.
פאוול עצמו הגדיר במאמר שפרסם שנה אחר-כך את "חבורת שינארמפ" (Shinarump Group) שכללה את שכבת הקונגלומרט שחיפתה את "צוקי שינארמפ" (Shinarump Cliffs) בדרום מערב יוטה (קרוב לגבול עם אריזונה).
גילברט לא קיבל הגדרה זו, ובמאמרו מ-1877 על הרי הנרי (Henry Mountains) הוא משתמש במונח קונגלומרט שינארמפ, כדי לציין את הקונגלומרט שמחפה את צוקי שינארמפ בלבד.
לגבי מקור השם שינארמפ שניתן לצוקים שעל שמם הקונגלומרט יש שתי גרסאות.
בשתיהן תחילת השם "שינא" או "שינאר" מקורו בשפת בני שבט הפאיוט ופירושו "זאב".
על פי הגרסה הראשונה גם סיומת השם היא בפאיוט ופירושה סלע.
על פי הגרסה השנייה סיומת השם היא באנגלית (rump) כלומר ישבן.
נטען כי שם זה ("ישבן הזאב") ניתן לגבעות הבנויות מסלע זה בעקבות הצורה המעוגלת שקיבלו בעקבות סחיפה.
קונגלומרט שינארמפ מורכב מכ-70% אבן חול ירקרקה עד אפורה-צהבהבה שבה מפוזרים בצורה בלתי אחידה עדשות של קונגלומרט כהה (כ-10% מנפח הסלע) ואבן בוץ אפורה-ירקרקה (כ-20% מנפח הסלע).
אבן החול ממוינת רע (מורכבת מגרגרים בגודל משתנה מגרגרים עדינים ועד גסים), מורכבת מקוורץ שקוף, וכוללת גרגירי צור אדומים וכתומים, גרגרי פצלת השדה, ומינרלים נלווים נוספים בצבע שחור.
בין הגרגרים מחברת פחמת הסידן בצורה חלשה והאבן צבועה בצורה בלתי אחידה בגוון חום-צהבהב של תחמוצת הברזל ופטינה מדברית שחורה.
הקונגלומרט בנוי משברים של קוורציט, צור, קוורץ ואבן גיר צורנית בגדלים שבין גרגר זעיר לחלוק נחל.
הגודל הנפוץ הוא גודל של אבני חצץ (כשני סנטימטרים), הגרגרים הזעירים זוויתיים ועשויים קוורץ, בעוד החצץ והחלוקים מעוגלים.
אבן הבוץ מורכבת מחול בעל גרגרים עדינים, טין וחרסית והיא מעט גירנית.
עיקר הריכוז של הקונגלומרט הוא בתחתית השכבה או בערוצים שהתחתרו בתצורת מואנקופי שמתחתיה בעוד שאבן הבוץ מרוכזת בערוצים אלו או בגג השכבה.
שרידי צמחים מצוים בשכבה כחומר פחמני בתוך אבן הבוץ או כמאובנים בקונגלומרט.
הריכוז הגדול ביותר נמצא בערוצים שהתחתרו בתצורת מואנקופי או בבסיס השכבה.
השרידים כוללים גזעי עצים באורך שעד 3 מטרים ובעובי של 60 סנטימטרים, שכבות פחם בעובי של עד 10 סנטימטרים, ושרידים של עלים וגבעולים.
המאובנים הם של קרעי חומר צמחי באורך שבין 5 ל-30 סנטימטרים.
נמצאו גם מעט מאובנים של גזעי עצים.
לא נמצאו מאובנים של בעלי חיים.
השיכוב בצורת עדשות והשיכוב הצולב מעידים שפרט שינארמפ הושקע בערוצי נחלים משתנים שכיוונם צפון מערב.
מערכת הנהרות שהשקיעה את קונגלומרט שינארמפ היו נהרות איטיים מתפתלים ובהם אגמי נפתול.
הרצף הגאולוגי החלקי עד לפרט פטריפייד פורסט העליון (latest Petrified Forest Member) הוא כדלהלן:
פרט פטריפייד פורסט, טריאס עליון, 215 למ"ש
פרט הולברוק (Holbrook Member), תצורת מואנקופי, 240 למ"ש
פרט אבן הגיר וירג'ין (Virgin Limestone Member), תצורת מואנקופי, 245-240 למ"ש
הפרטים טימפווייפ וסינבד (Timpoweap and Sinbad members), תצורת מואנקופי, טריאס תחתון 245 למ"ש
בשלהי הטריאס התחתון והתיכון נסוגו הימים הטריאסיים שבשולי האוקיינוס המערבי של יבשת אמריקה הצפונית לצפון מערב תוך השקעה של הפרטים שינארמפ (225 למ"ש) ופטרייפייד פורסט (215 למ"ש).
בדרום אריזונה וניו מקסיקו, ובמרכז ובמזרח נבדה נוצרו רמות שהיוו מקור ליחידות הגעשיות של פרט פטריפייד פורסט.
ההרכב המגוון והחמצון של החומר הגעשי הכלול היו המקור לתוואי הנוף הססגוניים של תצורת צ'ינלה של המדבר הצבוע ובייחוד של תוואי הנוף בפארק הלאומי פטריפייד פורסט בדרום מזרח המדבר הצבוע.
המדבר מתמשך בצורת סהר כשהוא מקביל לקו הצפון מערבי – צפון מזרחי של שולי מגיון (Mogollon Rim), אבל פונה צפונה, מזרח לפלגסטף, על הגבול המזרחי של אזור השדה הגעשי סן פרנסיסקו (San Francisco volcanic field), בנקודה שבה נהר קולורדו הקטן פונה צפונה, ואז צפון מערב בדרכו לאזור גרנד קניון.
מדבר בצורת סהר זה מקיף את הגבול הדרומי והמערבי של בלק מסה (Black Mesa), עמק המונומנטים לצפון, ורמת דפייאנס לדרום מזרח.
השרידים של סלע החיפוי של קונגלומרט שינארמפ שוכנים צפונית-צפונית מזרחית להתרוממות דפייאנס-קמר מונומנט (Defiance Uplift-Monument Upwarp).
תחום תפוצתו של קונגלומרט שינארמפ נרחב בכל רחבי רמת קולורדו, והוא נחשף בצורה בולטת בשולי הקניונים שבאזור המונומנט הלאומי קניון דה שאיי באריזונה, ובצפון-צפון מזרח רמת דפייאנס (Defiance Plateau) / התרוממות דפייאנס (Defiance Uplift) באריזונה.
בקניון דה שאי מונחת שכבת קונגלומרט שינארמפ על גבי אבן חול דה שאיי (הפרט העליון בתצורת קטלר) בת 280 מיליון שנים, אי התאמה בת 50 מיליון שנים שנוצרה עקב סחיפה.
הפרט נחשף גם במורדות המערביים של הרי צ'וסקה, שכיוונם בעיקר צפון-דרום, שבצפון מזרח אריזונה, צפון מערב ניו מקסיקו.
צפונית מערבית לקניון דה שאיי יוצר קונגלומרט שינארמפ סלע חיפוי בעמק המונומנטים על הגבול שבין צפון אריזונה לדרום יוטה.
באזור זה מונחת שכבת קונגלומרט שינארמפ על גבי תצורת מואנקופי וכשכבת סלע חיפוי עמיד המשמרת את הצוקים האנכיים של אבן חול דה שאי ויחידות הסלע האחרות של קמר מונומנט (Monument Upwarp).
התרוממות בלק מסה (Black Mesa)-דפיינס הקשורה לקמר מתמשכת לכיוון דרום מזרח מעמק המונומנטים לתוך אזור הגבול המערבי של ניו מקסיקו.
סלע החיפוי של עמק המונומנטים וקניון דה שאיי
בעמק המונומנטים בצפון מזרח אריזונה ובדרום מזרח יוטה, רק תוואי הנוף הגדולים עדיין מכילים את שכבת סלע החיפוי המגן של קונגלומרט שינארמפ.
הצוקים הזקופים של אבן חול דה שאי העמידה בפני סחיפה מגנים על תצורת אורגן רוק הרגישה מאוד לסחיפה שיוצרת מעין "חצאית סחיפה" בבסיס המונומנטים בעמק המונומנטים.
בהרי השולחן (מסה) הגדולים יותר או תוואי נוף גדולים מחוברים, שבהם לא אבדה תצורת מואנקופי הנוטה יותר לסחיפה (שבהם גם סלע החיפוי של קונגלומרט שינארמפ מכוסה גם הוא), נשמרו קטעים גדולים יותר של שינארמפ.
בהרי שולחן שבשולי אזור עמק המונומנטים שומר סלע החיפוי על השכבה העליונה, הצמחים ומשקעי הסחף מסחיפה של פני תוואי הנוף.
בקניון דה שאי יורד השביל אל חורבות הבית הלבן (White House Ruin) דרך קונגלומרט שינארמפ, ובנוסף יש קניון חריץ שבקרקעיתו הצטברו ערימות של חומר מפורר, תוצאה של סחיפה של קונגלומרט שינארמפ.
השביל ממשיך דרך הצוקים של אבן החול דה שאיי (דיונות חול מאובנות).
קונגר אירופי או קוֹנְגֶּר יָם-תִּיכוֹנִי (שם מדעי: Conger conger) הוא מין של דג ממשפחת הקונגריים שבסדרת הצלופחאים והוא המין הכבד ביותר בסדרה.
הוא בעל גוף מגודל וכמעט חסר קשקשים בצבע אפור ובעל ראש גדול עם לסתות גדולות, עיניים כחולות גדולות ורצועת סנפירים מהגב עד לזנב ובקצה הגוף עד הבטן.
הוא מזכיר במראהו דגי מורנה אך גדול בהרבה.
הקונגר מצוי בין סלעים ואלמוגים בימים וחופים במי האוקיינוס האטלנטי מנורווגיה ואיסלנד עד סנגל וגם בים התיכון ובים השחור.
הקונגר טורף דגים קטנים יותר, סילוניות וסרטנים שהוא מועך בלסתותיו.
הוא ניזון גם מדגים מתים והוא יכול להימצא גם בתהומות בעומק 1,170 מ'.
קונגר אמריקאי (שם מדעי: Conger oceanicus) הוא מין דג ימי ממשפחת הקונגריים.
הוא קרובו של המין הגדול ביותר בסדרת הצלופחאים - קונגר אירופי.
הוא חי רק במימי האוקיינוס האטלנטי שלחופי אמריקה.
תחומי מחייתו הם מנובה סקוטיה בצפון לצפון-מזרח פלורידה וצפון מפרץ מקסיקו בדרום.
כמה דיווחים שלו נרשמו גם מהאי סנט הלנה שבאמצע האוקיינוס האטלנטי.
קונגר זה קטן מקרובו האירופאי אך עדין גדול מאוד ובבגרותו יכול להגיע לאורך של 2 מטר ולמשקל של מעל 40 קילוגרם.
הוא בעל גוף מוארך בצבע אפור כהה ובעל עיניים קטנות ולסתות גדולות.
הוא מצוי על קרקעית הים רוב זמנו ויוצא לצוד בשעות החשיכה.
צייד זה מתמקד במיני סרטנים, דגים קטנים ורכיכות שונות והוא יגוון גם בנבלות שנפלו לקרקעית הים.
הקונגר יכול לצלול לעומק התהומות בחיפוש מזון ולעיתים יעלה גם בשפכי נהרות אך לא כהתנהגות קבועה.
הצעירים מצויים במים כפלנקטון שצף על זרם הגולף.
הבוגרים נודדים לעבר ים סרגסו בו הם משריצים צאצאים על אצות הסרגסום ונעלמים, ככל הנראה מתים.
קונגרס הנציגים (בספרדית: Congreso de los Diputados) הוא הבית התחתון של הקורטס חנרלס, הרשות המחוקקת של ספרד.
הוא שוכן בארמון הפרלמנט (Palacio de las Cortes) שבמדריד.
בפרלמנט ישנם 350 חברים שנבחרים על ידי מחוזות (50 מחוזות ספרד ושתי ערים אוטונומיות, סאוטה ומלייה) על ידי בחירות בשיטה היחסית ושיטת ד'הונד.
נשיא קונגרס הנציגים משמש כראש הקונגרס (בדומה ליושב ראש הכנסת בישראל) ומנהל את דיוניו.
בקונגרס יוצרים חברי הפרלמנט קבוצות פרלמנטריות.
הקבוצות צריכות להיווצר על ידי לפחות 15 צירים, אבל קבוצה יכולה גם להיווצר עם רק חמישה צירים והיה והצדדים קיבלו לפחות 5% מהקולות האוכלוסייה הכללית, או 15% מכלל הקולות במחוזות בו הם רצים.
הנציגים שייכים למפלגות שלא יכולות ליצור קבוצה פרלמנטרית משלהם על מנת לייצר קבוצה מעורבת.
בחודש יוני 2018 41.72% מבין כלל הנציגים היו נשים, מה שממקם את ספרד במקום השלישי במספר הנשים החברות בבית התחתון של מדינתן, אחרי שוודיה ופינלנד ועם שיעור זהה לזה של נורווגיה.
קונגר אפור (שם מדעי: Conger cinereus) הוא מין של דג ממשפחת הקונגריים שבסדרת הצלופחאים המצוי בימים הרודים הטרופיים של האזור האינדו-פסיפי ממזרח אפריקה וים סוף לרבות מפרץ אילת עד לאיי מרקיז, אי הפסחא צפונה עד לאיי בונין ודרום יפן ודרומה עד לצפון אוסטרליה ואי הלורד האו.
הוא מצוי בסביבות של חוליות סמוך לכרי אצות, לגונות, מנגרובים ושוניות.
קונגר זה מגיע לאורך של 50–140 ס"מ, קטן יותר מקרובו - הקונגר האירופי.
צבעו אפור מפוספס עם סנפירי חזה בהירים וקצוות כהים.
הזנב ארוך ורחב והראש קטן עם לסת גדולה הבולטת מעבר לתחום העיניים, מה שמאפשר לצלופח לבלוע טרף גדול.
הצלופחים הצעירים קטנים יותר מהוריהם.
הוא ניזון מדגים וסרטנים שהוא חוטף בלסתותיו ממארב.
קונגרס אופ"א הוא הגוף המנהל של איגוד התאחדויות הכדורגל האירופיות (אופ"א).
הקונגרס מתקיים בכל שנה במדינה אחרת ומיוצגות בו כל התאחדויות הכדורגל החברות בארגון.
בקונגרס מתקיימות הצבעות על בחירת נשיא אופ"א וחברי הוועד המנהל של אופ"א.
הקונגרס הראשון התקיים ב-1955 בווינה שבאוסטריה.
מ-1955 עד 1958 התקיים המפגש בכל שנה, מ-1958 עד 2002 התקיים בכל שנתיים, ומ-2002 חזר להתקיים בכל שנה, לרוב בין פברואר למאי.
בנוסף למפגשים הקבועים ישנם גם מפגשים מיוחדים היכולים להתקיים לבקשת הוועד המנהל של אופ"א או בבקשתם של לפחות חמישית מהחברות בארגון.
מ-1955 התקיימו 13 מפגשים כאלו.
המפגש האחרון התקיים במרץ 2020 באמסטרדם שבהולנד, והמפגש הבא מתוכנן במרץ 2020 בשווייץ, וטרם נקבעה העיר המארחת.
הקונגרס אחראי על מספר נושאים, ובניהם
בחירת חברי הוועד המנהל של אופ"א.
אישור חברי הוועד המנהל אשר נבחרו על ידי ארגון הליגות האירופיות וארגון המועדונים האירופיים.
בחירת נציגי אופ"א במועצת פיפ"א.
אישור תקציב אופ"א והגשת דוחות כספיים לוועד המנהל.
קונגרס המדינה (באיטלקית: Congresso di Stato) הוא ממשלת סן מרינו.
הקונגרס מבוקר ומפוקח על ידי המועצה הגדולה והכללית.
הקונגרס מורכב ממספר משתנה של חברים הנע בדרך כלל בסביבות העשרה.
קבינט זה ממונה על ידי המועצה המחוקקת מבין חבריה אשר נבחרים על ידי האוכלוסייה.
בדרך כלל זה נמשך כהונת הקונגרס נמשכת כחמש שנים, אלא אם היא מתפרקת בהצעת אי אמון.
שלוש המשרות הבכירות ביותר בקבינט הן המזכיר לענייני חוץ, המזכיר לענייני פנים ומזכיר האוצר, שנבחרים ישירות על ידי המועצה.
הקונגרס הנוכחי מכהן מאז דצמבר 2016 בעקבות הבחירות הכלליות באותה שנה שהניבו ניצחון לגוש המרכז-שמאל.
קונגרס השחמט האמריקני הראשון אורגן על ידי ונערך בניו יורק, 6 באוקטובר עד 10 בנובמבר 1857, והמנצח היה פול מורפי.
זו הייתה תחרות נוקאאוט בה תוצאות תיקו לא נחשבות.
שישה עשר השחקנים האמריקאים המובילים הוזמנו (ויליאם אליסון, סמואל רוברט קלתרופ, דניאל וילארד פיסק, ויליאם ג'יימס פולר, חירם קניקוט, הוברט נוט, תיאודור ליכטנהיין, , הארדמן פיליפס מונטגומרי, , פול מורפי, לואיס פאולסן, , , צ'ארלס סטנלי ו).
מורפי סירב לקבל כסף, אבל הסכים לקבל מערכת כלי כסף המורכבת מכד, ארבעה גביעים ומגש.
את הפרס של מורפי העניק לו אוליבר ונדל הולמס האב.
שמות העולים לסיבוב הבא מודגשים
הארדמן פיליפס מונטגומרי 3/4 1 0 1 1
פול מורפי מול ג'יימס תומפסון - משחק ראשון
פול מורפי מול ג'יימס תומפסון - משחק שני
פול מורפי מול ג'יימס תומפסון - משחק שלישי
הארדמן פיליפס מונטגומרי 0/2 0 0
פול מורפי מול אלכסנדר בופור מיק - משחק ראשון
פול מורפי מול אלכסנדר בופור מיק - משחק שני
פול מורפי מול אלכסנדר בופור מיק - משחק שלישי
תיאודור ליכטנהיין ½/4 0 0 ½ 0
פול מורפי מול תיאודור ליכטנהיין - משחק ראשון
פול מורפי מול תיאודור ליכטנהיין - משחק שני
פול מורפי מול תיאודור ליכטנהיין - משחק שלישי
פול מורפי מול תיאודור ליכטנהיין - משחק רביעי
פול מורפי מול לואיס פאולסן - משחק ראשון
פול מורפי מול לואיס פאולסן - משחק שני
פול מורפי מול לואיס פאולסן - משחק שלישי
פול מורפי מול לואיס פאולסן - משחק רביעי
פול מורפי מול לואיס פאולסן - משחק חמישי
פול מורפי מול לואיס פאולסן - משחק שישי
פול מורפי מול לואיס פאולסן - משחק שביעי
פול מורפי מול לואיס פאולסן - משחק שמיני
קוֹנְגְרֶגַצְיוֹנַלִיזְם (מלטינית: congregātiō, "קהילה") הוא צורה של חוקה קהילתית נוצרית שבה לאוטונומיה של קהילות בודדות יש עדיפות עליונה.
לפי שיטה זו, מאורגנות התנועה האנבפטיסטית, תנועת הפנטקוסטלים, הקהילות הבפטיסטיות והכנסיות הקהילתיות בפועל.
יש להבחין בין חוקות הכנסייה הקהילתית לבין , שבה הכנסייה מנוהלת על ידי זקנים בפיקוח של מועצת מנהלים לאומית (סינוד), ומ, שבו זה נעשה באמצעות מערכת היררכית של בישופים.
קונגרגציונליזם נוצר במקור בתוך הכנסייה האנגליקנית באמצעות השפעות מהמסורת הרפורמית של ז'אן קלווין ואולריך צווינגלי.
בתוך התנועה הפוריטנית של אנגליה של המאה ה-16 וה-17, הכנסייה והארגון הכנסייתי הפכו לנושא מרכזי, ולכן הקבוצות השונות על הקשת הפוריטנית נקראו על שם עיקרון הארגון שלהן.
בקצה הימני של הקשת הפוריטנית היו הפרלטיקלים (Prelaticals), שהכירו במנהלת הכנסייה האנגליקניות אך קראו ל"דה-קתוליזציה" של הליטורגיה ולמשמעת כנסייתית מחמירה יותר, בעוד שהפרסביטריאנים החליפו את ההיררכיה הבישופית במערכת של רשויות כנסייתיות, שכמכלול מהוות בכל זאת .
החלטות הרשות העליונה צריכות להיות מחייבות את כל העיריות.
למרות דרישתם לאוטונומיה של הקהילות, אנשי הקהילה עדיין ראו את עצמם כחלק מהכנסייה האנגליקנית ורצו לתקן אותה מבפנים לפי המודל שלהם.
בקצה השמאלי של הקשת הפוריטנית היו ה"בדלנים" (Separatists), שהאמינו שלא ניתן ליישב את עקרון האוטונומיה הקהילתית עם כל סוג של , ונפרדו לחלוטין מהכנסייה האנגליקנית.
בדלנים וקונגרגציונליסטים אחרים התמודדו עם הרדיפה הקשה ביותר נגדם משום שדרישותיהם לאוטונומיה קהילתית היוו איום על כנסיית המדינה ובכך בעקיפין על תביעתו של המלך האנגלי לשלטון.
רבים מהם יצאו לגלות בהולנד או היגרו לאמריקה הצפונית, בעוד קבוצות קטנות יותר נשארו בבריטניה.
הפוריטנים דחו את מוסד הבישופות משום שלא מצאו את המושג הזה של תיווך הישועה בביבליה ולכן דחו אותו על פי הדוקטרינה של לותר על .
במקום זאת, הם הסיטו את השיקולים לשאלת חוקת הכנסייה והפכו את רעיון ברית האל לבסיס העיקרון הארגוני שלהם; בדרך זו הם האמינו שהם יכולים להתאים לחוקת .
כנסייה קונגרגציונליסטית נוצרה אפוא באמצעות מעשה היסוד המכוון של המאמינים, המובן כברית של מאמינים זה עם זה ועם ישו.
בהסכם מחייב הדדית, הם מתחייבים לקחת חלק פעיל בהסדרת ענייני הקהילה בדרך אדוקה.
ראשה המיידי של כל כנסייה הוא אפוא ישו.
החברות בכנסייה בקרב הקונגרגציונליסטים לא הייתה אפוא מקיפה, אלא מוגבלת לקהילה אחת; בסופו של דבר, כל קהילה ייצגה את הכנסייה שלה, ואפילו הפוריטנים של ניו אינגלנד, למשל, חשבו שהם יכולים להסתדר בלי סינודים לעת עתה.
עם זאת, מאז סוף המאה ה-19, היו מיזוגים גדולים יותר של קהילות קונגרגציונליסטיות שקיבלו על עצמם עיקרי אמונה נפוצים כגון .
כמה אגודות של קהילות קונגרגציונליסטיות התמזגו עם כנסיות אוונגליסטיות אחרות במאה ה-20, שבהן לקהילות הפרטיות עדיין יש מידה רבה של אוטונומיה:
בקנדה, קונגרגציונליסטים, פרסביטריאנים ומתודיסטים התאחדו ב מאז 1925.
בארצות הברית, הכנסיות הנוצריות הקונגרגציונליסטיות (Congregational Christian Churches) הצטרפו לכנסייה האוונגליסטית והרפורמית (Evangelical and Reformed Church) כדי ליצור את ב-1957.