tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף על פי שהשילינג סומלילנדי הוא מטבע יציב, לא נקבעים לו שערי המרה רשמיים אם כי ניתן להמיר בהרגייסה מט"ח לשילינג סומלילנדי בשער ידוע מראש.
המכרות היחידים הפעילים במדינה הם מחצבות.
במדינה זוהו מרבצי נפט, גז ומינרלים שונים, אף שאלה עדיין לא נוצלו.
לדברי המשרד לאנרגיה ותשתיות של סומלילנד, זוהו במדינה מרבצים של המינרלים הבאים:
מינרלים תעשייתיים: גבס, פצלת השדה וקוורץ
מינרלים לטכנולוגיות אנרגיה נקייה: ליתיום, קובלט, מנגן ועוד.
מינרלים לעיבוד לתעשיית התכשיטים: אזמרגד, אחלמה, אקוומרין וספיר.
מתכות: נחושת, ניקל, עופרת, בדיל ואבץ
מתכות יקרות: זהב ויסודות מקבוצת הפלטינה (PGEs)
גודל האוכלוסין בסומלילנד הבריטית וברפובליקה של סומלילנד:
כ-99% מאוכלוסיית סומלילנד הם מוסלמים סונים.
הנצרות בסומלילנד היא דת מיעוט.
סומית (שם מדעי: Typhlocaris) היא הסוג היחיד של סרטן במשפחת Typhlocarididae.
הסומית היא סרטן ארוך בטן, שאורכו כחמישה סנטימטרים, בעל עשר רגליים (דקה-פודה), שלושה זוגות מחושים (הנחוצים לתפקוד בחושך מוחלט) כשלשתי זוגות הרגליים הקדמיות צבתות, העוזרים לו לחוש תנודות במים.
הסומית ניזונה על סרטנים הקטנים ממנה.
קיימות שתי סברות למקורה של הסומית.
או שמקורה מהים התיכון או שהיא התפצלה ממין שחי בים התיכון ונכחד באירוע המסיני (התייבשות כמעט מוחלטת של הים התיכון לפני כ-5 מיליון שנה), כאשר הסומית שרדה בזכות הסתגלותה למי התהום.
סרטנים אלה התגלו במקומות המזוהים עם שולי האוקיינוס הקדום ים טתיס, אשר החלק שנותר ממנו היום הוא הים התיכון.
הם נמצאו בלוב ליד העיר בנגאזי, באיטליה, במערות במחוז פוליה, ובישראל במערת איילון ובטבחה בצפון ים כנרת.
עד כה התגלו ארבעה מיני סומית, שניים מהם אנדמיים לאזורי מחיה מצומצמים בישראל.
סומליה הגדולה הוא מושג המתייחס לכל השטחים המיושבים בסומלים בקרן אפריקה.
מושג זה הוא חלומם של הלאומנים הסומלים.
ניסיון הגשמתו עלה לסומלים באלפי הרוגים בסכסוך עם אתיופיה ובמלחמה הבדלנית בקניה.
ואף היה אחת מהסיבות המרכזיות למלחמת אוגדן, ויותר מאוחר למהפכה הסומלית, ולמלחמת האזרחים, כשהאחרונה הסתיימה רק לאחר התערבות שכנתה המערבית אתיופיה, לאחר שהאו"ם וארצות הברית נכשלו בניסיונם להביא לסיומה.
סומליה הגדולה כוללת חמישה אזורים:
הקולוניה לשעבר סומלילנד האיטלקית, היא סומליה של ימינו
הקולוניה לשעבר סומלילנד הבריטית, היא סומלילנד של ימינו
נפות המחוז הצפון-מזרחי לשעבר - נפות גאריסה, וואג'יר ומאנדרה - וכן נפת לאמו, בקניה
גודלו של האזור המשתרע ממרכז-מזרח אתיופיה עד לאוקיינוס ההודי ומאריתריאה ועד מרכז קניה, הוא כ-1,067,015 קמ"ר, שטח הקטן במקצת מזה של בוליביה, והשווה כמעט כפליים משטחה של צרפת.
מבחינה אתנית, האזור אכן מכיל את העם הסומלי וכולל כ-15.3 מיליון תושבים, רובם סומלים מוסלמים.
שטח סומליה הגדולה (נקרא בזמנו סומליה-לנד "ארץ הסומלים") מעולם לא היווה שטח פוליטי מאורגן בצורת מדינה, ולכן הזמין לתוכו את המעצמות האירופאיות, במהלך המירוץ לאפריקה.
בתחילה צרפת השתלטה על אזור טג'ורה, שנהפך לסומלילנד הצרפתית ב-1862. אחריה הגיעה בריטניה, שהכריזה על הקולוניה שייסדה לאורך מפרץ עדן ב-1884 כמושבה בריטית, ולאחר מכן איטליה הצטרפה למירוץ והכריזה על האזור סביב מוגדישו כמושבה איטלקית.
הבריטים כבר החלו גם לשלוט בקניה והכריזו עליה מושבה ב-1896, ובכך הכניסו לתחומה גם סומלים.
האתיופים שהחלו לראות את ההתפשטות המואצת של המעצמות האירופאיות נכנסו לפעולה.
במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, אתיופיה נכבשה על ידי איטליה ואוחדה יחד עם סומלילנד האיטלקית וקולונית אריתריאה, שהפכו למזרח אפריקה האיטלקית.
הקולוניה החדשה הזו איחדה למעשה את שטח אתיופיה של היום ביחד עם סומליה, כך שכללה את רוב סומליה הגדולה.
בהמשך, במהלך מלחמת השחרור האתיופית, האיטלקים כבשו את סומלילנד האיטלקית, את סומלילנד הצרפתית לא היה צורך לכבוש מכיוון שהייתה בשליטת צרפת של וישי.
לאחר מכן האיטלקים הצליחו לכבוש חלקים מצפון מזרח קניה ולשלוט כמעט על כל העם הסומלי, למרות שזו לא הייתה מטרתם.
במהלך הבא האיטלקים הפסידו מול בעלות הברית והבריטים הצליחו לכבוש מידיהם את מזרח אפריקה האיטלקית והחזירו הכל לקדמותו, חוץ מסומלילנד האיטלקית, סומלילנד הבריטית, אוגדן, האאד וקניה, שנשלטו על ידיהם.
למרות כל זאת, במהלך ועידת פוטסדאם, הוחלט להחזיר את סומלילנד האיטלקית לאיטליה, במסווה של טריטוריית חסות מטעם האו"ם.
דבר זה בוצע ב-1949. במקביל לכך התנהל משבר דיפלומטי בין אתיופיה לבריטניה על גורלם של אוגדן והאאד, הבריטים אשר רצו לאחד את כל האזור תחת מדינה עצמאית אחת נתקלו בהתנגדות אתיופית.
וסופו של דבר אזור האאד הוחזר לאתיופיה ב-1948 ובעקבותיו האזור כולו ב-1954. למעשה, סיפוח זה לאתיופיה טירפד כל תוכנית אחרת.
במהלך סוף שנות החמשים ותחילת שנות השישים, נעשו מאמצים מצד ליגת הנוער הסומלית הלאומנית לאחד את סומלינד הצרפתית עם האיטלקית והבריטית, וליצור מדינה עצמאית.
תוכנית זו נכשלה מאחר שב-1958 אזרחי המושבה הצרפתית הצביעו במשאל עם לטובת הישארותה מושבה צרפתית.
באותו הזמן ארגונים אלו גם נדחו על ידי ראש ממשלת סומליה, מוחמד חג'י איברהים אגל, שגינה את פעולותיהם ולא רצה סכסוך עם השכנה אתיופיה.
בסופו של דבר ארגונים אלו פורקו בכוח על ידי צבא האתיופי לאחר סדרת קרבות בפברואר 1970. ב-1977 קרה דבר אשר הכעיס את סומליה, בגלל עצמאות סומלינד הצרפתית תחת השם ג'יבוטי, במקום איחוד איתה.
הסכסוך הצבאי הראשון התקיים בצפון מזרח קניה, במה שידוע בשם מלחמת שיפטה (1963–1967).
כאן היו מספר התנגדויות אלימות בין התנועה לשחרור המחוז הצפוני מזרחי המגובה על ידי סומליה לבין צבא קניה.
בעקבות זאת אתיופיה וקניה חתמו על הסכם התקפה הדדי ב-1963, לאחר שהסכסוך גלש לאתיופיה.
המלחמה הסתיימה בסופו של דבר ב-1967 בחתימת הסכם הפסקת העוינות, אך סומליה עדיין לא ויתרה על "סומליה הגדולה".
לאחר המהפכה האתיופית, החלו לקום ארגונים אתניים בכל רחבי אתיופיה, כולל אזור סומלי האתיופי.
באזור זה הארגון שפעל כנגד אתיופיה וקיבל תמיכה ממשלת סומליה, היה החזית לשחרור מערב סומליה, שהחל בהתנגשויות אלימות עם צבא אתיופיה בין השנים 1975–1977. במהלך 1977 החלה הפלישה הסומלית לאתיופיה, לצורך כיבוש אזור אוגדן, הנמצא במחוז הררג, במזרחה של אתיופיה, המיושב בסומלים, ובכך להגשים את חלום סומליה הגדולה.
בפלישה, הסומלים הגיעו עד לבירת האזור הרר ומעבר לכך, כמעט עד למרכז אתיופיה.
דבר זה הרגיז את אתיופיה ויחד עם עזרה מקובה, דרום תימן, ברית המועצות ומזרח גרמניה האתיופים ניצחו במלחמה, והיא הסתיימה בתבוסה מוחצת של סומליה, ב-9 במרץ 1978. הרעיון של סיפוח אוגדן לאחר ההפסד מול השכנה החזקה אתיופיה ננטש, והסומלים החלו לפזול אל עבר צפון מזרח קניה.
הם אף קיימו מספר התקפות, אך בסופו של דבר שני הצדדים חתמו על הסכם הפסקת אש ב-1981.
הסכסוך הצבאי בין סומליה לאתיופיה אומנם הסתיים, אך הארגונים הבדלניים הסומלים המשיכו בהתקפות וכתגובה הקימה אתיופיה שני ארגונים סומלים שיהוו התנגדות לסומליה: החזית הדמוקרטית לגאולת סומליה, ומאוחר יותר את הארגון התנועה הסומלית הלאומית, לפעילות כנגד שלטונו של נשיא סומליה, מוחמד סיאד בארה, בסומליה, ופעילות כנגד הארגונים הבדלניים באוגדן.
לשני ארגונים אלו היה תפקיד מכריע בנפילתו ובתחילתה של מלחמת האזרחים הסומלית.
במהלך 1983–1988 אתיופיה החלה להתרגז מפעילות הבדלנים ותקפה את סומליה, התקפות שלא זכו לתגובה מצד הנתקפת, ושני הצדדים חתמו בסופו של דבר על הסכם הפסקת אש ב-1987.
בתחילת מלחמת האזרחים הסומלית בסוף שנות השמונים, הרעיון החל להינטש והפך ללא רלוונטי.
סומליה החלה להתפרק לאזורים שבהם שולטים מנהיגי מיליציה או שבטיים אחרים, בנוסף לישויות מאורגנות פוליטית, כמו סומלילנד ופונטלנד.
סומליה נהפכה, למעשה, למדינת אנרכיה ואפילו העזרה של האו"ם וארצות הברית להחזרת המשטר לאזור לא צלחה.
האנרכיה נמשכה, עד שב-6 ביוני 2006, אוחדו מספר בתי דין לתנועה אחת: "איחוד בתי הדין האסלאמיים", ארגון זה החלה לגבש את שליטתו סביב הבירה מוגדישו וכך הצליח לאחד חלק מסומליה תחתיו, ארגון זה החל להחיות שוב את הרעיון להצהרות כנגד קניה ואתיופיה.
אתיופיה, אשר סבלה מפיגועי תופת בשטחה, בייחוד בסומלי, ראתה בזו הצהרת מלחמה וצבא אתיופיה פלש לסומליה בכדי להחזיר את השלטון ולסיים את האנרכיה.
הפלישה, שהחלה ב-22 בדצמבר, הסתיימה לאחר שישה ימים שבהם אתיופיה כבשה את סומליה.
מלחמה זו מכונת לעיתים "מלחמת ששת הימים האתיופית".
כיום נעשים מאמצים לכונן שוב את המשטר, והממשלה הפדרלית הסומלית החלה בהקמת שלטון פדרלי-שבטי, שיצג את כל השבטים הסומלים, בדומה לאתיופיה שהיא פדרציה אתנית.
סומלים (בסומלית: Soomaaliyeed; בערבית: الصوماليون) הם קבוצה אתנית השוכנת בקרן אפריקה.
רובם המכריע של הסומלים דוברי סומלית, שפה כושית שהיא ענף במשפחת השפות האפרו-אסיאתיות.
הסומלים מונים כ-16–20 מיליון והם מתרכזים בעיקר בסומליה (יותר מ-9 מיליון), אתיופיה (4.6 מיליון), קניה (2.4 מיליון) וג'יבוטי (524,000).
ישנם סומלים גם בחלקים מסוימים של המזרח התיכון, צפון אמריקה ואירופה.
רוב הסומלים הם מוסלמים סונים.
ההיסטוריה של סומליה נמשכת עד לאלף ה-5 לפנה"ס, ואף מעבר לכך, עם עדויות ארכאולוגיות של ציורי מערות וקברים עתיקים.
בימי קדם העם הסומלי היה מאוד מרכזי בסחר בין קרן אפריקה לשאר העולם העתיק.
הסומלים היוו מקור מרכזי לסחר במור ובתבלינים- מוצרים שנחשבו למותרות בעולם העתיק.
עם הולדת האסלאם, סוחרים רבים סחרו עם חצי האי ערב והביאו איתם לסומליה את הדת החדשה.
המוסלמים שנרדפו בחצי ערב היגרו לסומליה ושם ביססו את האסלאם.
סוּמָכוֹס (מיוונית: Σύμμαχος, בן ברית) או סוּמְכוּס בר יוסף (או בן יוסי, בר איסי), היה תנא בן הדור הרביעי והחמישי לתנאים.
נחשב לתלמידו המובהק של רבי מאיר, מדבריו נשתמרו דברים ספורים, ומתוכם שנים משל רבי מאיר.
המפורסמת שבהוראותיו היא "ממון המוטל בספק - חולקין", העומדת בניגוד לדעת שאר החכמים כי המוציא מחברו עליו הראיה.
סומכוס נחשב לתלמיד-חכם חריף, ונאמר עליו: לאחר פטירת רבו, רבי מאיר, למרות אי-רצונו של רבי יהודה ללמד את תלמידי רבי מאיר שנחשבו ל"קנתרנים", נדחק סומכוס לשיעורו, והתווכח בהלכה עם רבי יהודה.
שיטה נוספת ייחודית לסומכוס היא, שעל נזק הנגרם כתוצאה מצרורות יש לשלם את מלוא שווי הנזק ("נזק שלם") בניגוד לדעה המקובלת שיש לשלם רק את מחצית הנזק.
באגדה לא מצאנו דבר מדברי סומכוס, למעט "כל המאריך באחד של שמע - מאריכין לו ימיו ושנותיו".
מסורת מאוחרת המוזכרת בפי עולי הרגל החל משנות ה-90 של המאה ה-19, מציינת את קברו של סומכוס, ברוריה ורבי נתן במתחם קבר רבי מאיר בעל הנס.
סומליה האיטלקית (ידועה גם כסומלילנד האיטלקית) הייתה קולוניה של ממלכת איטליה משנות ה-80 של המאה ה-19 ועד לשנת 1941 (משנת 1936 חלק ממזרח אפריקה האיטלקית), באזור סומליה של היום שבקרן אפריקה.
החל מסוף המאה ה-19 גברה ההתעניינות האירופית בשטחים שבקרן אפריקה כחלק מהמירוץ לאפריקה.
האימפריות האירופיות חתמו על הסכמים עם הסולטאנים המקומיים בשביל להבטיח את שלטונם באזור.
בסוף 1888 חתן הסולטאן יוסוף אל-קנדיד עם האיטלקים על הסכם שהפך את ממלכתו (סולטנות הוביו) לשטח חסות איטלקי.
דודו ויריבו, הסולטאן בוקור אוסמן מסולטנות מג'רטן (Majeerteen) יחתום על הסכם דומה בשנה לאחר מכן.
שני הסולטאנים האמינו שחתימה על הסכמי החסות יתרמו ליעדי ההתרחבות הטריטוריאליות שלהם.
קנדיד קיווה לתמיכה איטלקית בסכסוך גבולות מול סולטנות זנזיבר, ואילו אוסמן (וגם קנדיד) האמינו שיוכלו להתרחב האחד על חשבון האחר, בתמיכת האיטלקים.
כמו כן, שני הסולטאנים האמינו שהסכמי החסות ימנעו את כיבוש ממלכותיהם.
האיטלקים מצדם, קיוו לנצל את הנמלים החשובים של המדינה הצחיחה, אשר יכלו לשמש להם בסיס לגישה ל תעלת סואץ ולמפרץ עדן.
מאוחר יותר השתלטו האיטלקים גם על אזור קיסמאיו (Kismayo), שהיה כיבושם האחרון באזור סומליה ונשלט קודם לכן על ידי הבריטים.
בנוסף, מאחר שאיטליה המודרנית הפכה למדינת לאום רק ב-17 במרץ 1861, היא נכנסה למירוץ הקולוניאלי בשלב מאוחר; לכן הוגבל שטח ההתפשטות שלה לחלקים מצפון אפריקה שעדיין נשלטו בידי האימפריה העות'מאנית השוקעת, לחלק ממזרח אפריקה שטרם נתפס על ידי מעצמות אחרות במהלך המירוץ לאפריקה, ולאזורים בבלקן.
היסטוריונים נוספים מציינים ביקוש איטלקי לאוכלוסיית הבקר בסומליה, אולם האינטרס המרכזי לשליטה איטלקית באזור היה הנמלים החשובים שלו.
פוליטיקאי איטלקי בשם צזארה קורנטי (Correnti) ארגן בשנת 1876 משלחת לאזור תחת "החברה האיטלקית החקלאית".
בשנים הבאות הוקמו מספר רב של ארגונים וחברות שמטרתם חקירה והתיישבות באזורים אלו באפריקה; עודד השלטון האיטלקי את הרחבת ההתיישבויות, אולם לא איגד אותן תחת שלטון מוסמך אחד.
כוח של חיילים מאזור אריתראה הצליח להביס כוחות איטלקיים ולגרום למותם של 500 חיילים.
הפסד זה גרר את החלפת ראשי הממשלה באיטליה, דבר שהוביל לחתימת הסכם אוצ'ילי בשנת 1889 בין קיסר אתיופיה מנליק השני לאיטלקים.
ואולם "הסכם הידידות והמסחר" לא תרם להרגעת הרוחות, ובסופו של דבר פתחה איטליה בסביבות שנת 1895 במלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה.
כוחות האיטלקים יצאו מאזור סומליה ואריתראה.
בשנת 1905 ייסדה איטליה לראשונה קולוניה עם שלטון ריכוזי באזור דרום סומליה,, מינתה מושל אחד מטעמה וחילקה את הארץ לשישה מחוזות.
האימפריה המזרח-אפריקאית של איטליה (איטלקית: Africa Orientale Italiana, AOI) הייתה קולוניה איטלקית קצרת ימים שהורכבה מאתיופיה שרק נכבשה במלחמת איטליה-אתיופיה השנייה, ומהקולוניות של סומלילנד האיטלקית ואריתריאה.
המושבה לא כללה את לוב, שהייתה באותה עת מושבה איטלקית נוספת באפריקה.
המושבה נוצרה ב-1936 בזמן שלטונו של בניטו מוסוליני.
באוגוסט 1940 כבשו האיטלקים את סומלילנד הבריטית וסיפחו אותה למזרח אפריקה האיטלקית.
במערכה במזרח אפריקה בשנת 1941, הביסו הבריטים את האיטלקים.
סומליה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת מינכן (1972).
על אף שמלחמת האזרחים עודה נמשכת, ואין ממשל מרכזי מסודר במדינה, הצליחה סומליה לשלוח ספורטאים למשחקים הבאים.
בדרך כלל שולחת סומליה משלחות מעוטות משתתפים, שהישגיהם נמוכים.
יוצא דופן בהקשר זה הוא האתלט עבדי בילה, שהגיע למקום השישי בריצת 1500 מטר באולימפיאדת אטלנטה (1996).
לאולימפיאדת בייגניג סאמיה יוסוף עומאר קיבלה הזמנה מיוחדת.
סומליה מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
מפלגת הפועלים הנאציונל-סוציאליסטית האיראנית (בפרסית: حزب سوسیالیست ملی کارگران ایران, תעתיק: חזב סוסיאליסת מלי כארגראן איראן, בקיצור: חזב סומכא) היה ארגון נאו-נאצי איראני.
מפלגת סומכא נוסדה ב-1952 על ידי דאווד מונשיזאדה, איראני ממוצא אזרי ומרצה באוניברסיטת מינכן ששירת באס אס ונפצע בקרב על ברלין במלחמת העולם השנייה.
חברי הארגון היו תומכיו של אדולף היטלר בזמן המלחמה, ולאחר הקמת הארגון תרגם מונשיזאדה את כתביו לפרסית.
הארגון גייס מעט תומכים באוניברסיטאות איראניות.
מפלגת סומכא אימצה את האופי של המפלגה הנאצית עם פולחן אישיותו של היטלר, הצדעה במועל יד ושימוש בצלב הקרס ובחולצה השחורה.
הארגון היה חבר בתנועה הנאו-נאצית העולמית וראה את העם האיראני כחלק מהגזע הארי.
במקביל, היה הארגון ידוע בנאמנותו לשאה.
הוא התנגד לשליטתו של מוחמד מוסאדק, ואנשי הארגון הפעילו אלימות כלפי תומכיו של מוסאדק וכלפי תומכי מפלגת תודה, המפלגה הקומוניסטית האיראנית.
הארגון קרא לאימוץ המסורת הפרסית במקום האסלאם והביע שנאה ליהודים, ערבים וקומוניסטים.
פעילות הארגון דעכה לאחר שנת 1953 וחבריו עברו לתנועה הארית של הגנרל חסן ערפה.
בימינו קיימת קבוצה המייחסת לעצמה את השם "סומכא" ופעילה בעיקר באינטרנט.
סומלית (בכתב לטיני: Af-Soomaali, בכתב עוסמניה: 𐒖𐒍 𐒈𐒝𐒑𐒛𐒐𐒘, ב-IPA: [æ̀f sɔ̀ːmɑ́ːlì]) היא שפה אפרו-אסיאתית, ממשפחת השפות הכושיות.
סומלית היא השפה הרשמית בסומליה משנת 1972, ודוברים אותה 18.6 מיליון אנשים, בהם 500,000 כשפה שנייה.
השפה נפוצה בעיקר באזור קרן אפריקה ובמדינות סומליה, ג'יבוטי ואתיופיה, והשפה הקרובה אליה ביותר מבחינה לשונית היא שפת האורומו.
ייחודיות הסומלית היא שמדובר בשפה הכושית הנחקרת ביותר, עם תיעוד אקדמי שלה עוד מהמאה ה-19. באופן רשמי סומלית נכתבת באלפבית הלטיני, אולם גם האלפבית הערבי וכתב העוסמניה משמשים לכתיבתה.
+עיצורים בסומלית סדקי לועי ענבלי וילוני חכי כפוף בתר־מכתשי מכתשי/שִנִּי שפתי(־שִנִּי) אפיnm סותם ʔ qɡkɖd̪t̪bp מחוכך ʧ חוכך hʕħ χ ~ x ʃ s f מקורב(צדי)jl רוטטr
סומלילנד הבריטית הייתה פרוטקטורט בחסות האימפריה הבריטית בחלקה הצפוני של סומליה של ימינו (סומלילנד).
הפרוטקטורט הוקם ב-1888, וב-1960 קיבל השטח עצמאות, ואוחד עם סומליה האיטלקית, ליצירת מדינת סומליה.
המדינה הבלתי מוכרת "סומלילנד" הדורשת כיום עצמאות מסומליה, נמצאת על שטחה של סומלילנד הבריטית ההיסטורית.
החל מ-1840 החלו הבריטים בקשרי מסחר עם אזור סומליה, בשטחי צפון סומליה, וזאת באמצעות חברת הודו המזרחית.
המרוץ לאפריקה הביא למעורבות של המעצמות באזור.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19 השתלטה צרפת על שטח בצפון סומליה שהפך לאחר מכן למושבה בשם סומלילנד הצרפתית.
בתחילה הייתה בירת המושבה ברברה, אך לאחר שנת 1941 הוחלפה בהרגייסה.
בין 1899 ל-1920 לחמו הבריטים, לצד האתיופים והאיטלקים ב"מולה המשוגע" מוחמד עבדאללה חסאן, שייסד מדינה איסלמית עצמאית בשטחי סומליה ואתיופיה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הכריזה איטליה הפשיסטית מלחמה על הבריטים.
ב-5 באוגוסט 1940 פתחו האיטלקים במתקפה, בפיקודו של הגנרל גוליילמו נאסי שהובילה לכיבוש שטחי סומלילנד הבריטית ב-19 באוגוסט.
ב-16 במרץ 1941 שבו הבריטים וכבשו את סומלילנד הבריטית, בפלישה ימית מעדן אל ברברה, שכונתה "מבצע מראית עין" (Operation appearance).
המערכה במזרח אפריקה שהתחילה עם המתקפה על סומלילנד הבריטית, הוכרעה בנובמבר 1941 בכיבוש כל מושבות איטליה במזרח אפריקה על ידי הבריטים.
ב-1957 הוקמה בסומלילנד הבריטית מועצה מחוקקת ממונה, וב-1958 נערכו בחירות לחלק מחברי המועצה.
ב-1960 נערכו בחירות לכל חברי המועצה, והגוף הנבחר החליט כי הוא דורש עצמאות.
ב-26 ביוני 1960, קיבלה סומלילנד הבריטית את עצמאותה, וקראה לעצמה "סומלילנד".
המדינה החדשה הכריזה מייד על איחודה עם שטחי סומלילנד האיטלקית שזכו לעצמאות.
ב-1 ביולי 1960 הוקמה המדינה המאוחדת סומליה בראשותו של עדן עבדוללה עוסמאן דאר.
ב-1991 בעקבות התפרקותו של השלטון המרכזי בסומליה, הכריזה מדינת "סומלילנד" עצמאות.
המדינה נמצאת בשטח בו נמצאה סומלילנד הבריטית לשעבר.
סומליה הצרפתית (בצרפתית - Côte française des Somalis), הייתה מושבה צרפתית שהתקיימה באזור בו שוכנת כיום מדינת ג'יבוטי בין 1896 ל-1977. ב-1967 שונה שמה של המושבה והיא נקראה "הטריטוריה הצרפתית של העפרים והעיסאים".
החל משנות החמישים של המאה ה-19 החלה צרפת להשתלט על שטח בצפון סומליה ובמרכזו עיר הנמל ג'יבוטי.
ב-1888 חתמה בריטניה על הסכם עם צרפת שתיחם את שטחי המושבות של שתי המעצמות, והקימה פרוטקטורט בשם סומליה הבריטית או "סומלילנד הבריטית".
סומליה הצרפתית קמה באופן רשמי ב-1896.
בסוף המאה ה-19 הייתה סומליה מחולקת למעשה לשטח סומלילנד הבריטית, לשטח סומליה הצרפתית, ולשטח סומליה האיטלקית שהפך לחלק ממזרח אפריקה האיטלקית שכללה את שטחי סומליה האיטלקית, אתיופיה ואריתריאה.
לאחר תבוסת צרפת במסגרת המערכה על צרפת החליט מפקד הצבא הצרפתי במושבה פול לואי לז'נטיום להמשיך בלחימה לצד צרפת החופשית, אך השלטונות האזרחים החליטו לעמוד לצד צרפת של וישי ולא להפר את התנאים שסוכמו בהסכם הכניעה הצרפתי.
במהלך המערכה במזרח אפריקה היה מצבה של סומליה הצרפתית רגיש במיוחד.
במהלך המערכה הטילה בריטניה מצור ימי על סומליה הצרפתית.
רק בדצמבר 1942 לאחר מבצע לפיד בו כבשו בעלות הברית את מושבות צרפת בצפון אפריקה, והשתלטות גרמניה הנאצית על "האזור החופשי" בצרפת, הודיעו מנהיגי סומליה הצרפתית על תמיכתם בצרפת החופשית.
עד לסיום מלחמת העולם השנייה נותרה סומליה הצרפתית תחת שליטה צבאית בריטית וממשל אזרחי צרפתי.
ב-1958 בעקבות קבלת חוקת הרפובליקה הצרפתית החמישית נערך משאל עם בו הביעו תושבי סומליה הצרפתית את רצונם להמשיך במעמד מושבה צרפתית.
במושבה היו מתחים אתניים בין העפרים והסומלים.
צרפת חששה מהשתלטות סומליה (שהוקמה ב-1960 מאיחוד שתי המושבות סומלילנד הבריטית וסומליה האיטלקית) או אתיופיה על המושבה אם זו תקבל עצמאות.
ב-1967 נערך משאל עם נוסף, ובו הביע רוב של 60% את רצונו בהמשך השליטה הצרפתית במושבה.
בעקבות משאל העם שונה שמה של המושבה והיא נקראה "הטריטוריה הצרפתית של העפרים והעיסאים".
במשאל עם שלישי שהתקיים ב-1977 הביע רוב סוחף את רצונו בעצמאות, והוקמה המדינה ג'יבוטי.
סומית הגליל (שם מדעי: Typhlocaris galilaea) היא מין של חסילון בסוג סומית האנדמי למעיין עין נור בצפון הכנרת.
גודלה המרבי של סומית הגליל מגיע לכ-7-5 ס"מ.
הסומית היא חסרת עיניים ומכאן מקור שמה (סומית מלשון סומא).
על פי אחת התאוריות מאחר שהסומית חיה במערות שאינן חשופות לאור שמש, התנוונו העיניים לאורך השנים והן אינן קיימות עוד.
הסומית שקופה כמעט לגמרי עד כי ניתן לראות את איבריה הפנימיים דרך השלד החיצוני שלה.
עקב משבר המים במדינת ישראל התעורר חשש מהרס סביבת המחיה הטבעית של הסומית.
רשות הטבע והגנים החליטה על מבצע שימור במסגרתו הובאו לגן החיות התנ"כי בירושלים כ-20 סומיות שיהוו גרעין רבייה בשבי.
במקביל נערכים מאמצי שימור של אוכלוסיית הסומיות בטבע.
סומיר היא עיר וקומונה צרפתית במחוז מן ולואר שבצרפת.
העיר נמצאת בין נהרות הלואר והטואה, והיא מוקפת כרמים מהם מיוצרים יינות שידועים באיכותם, בעיקר יין נתזים.
עד המהפכה הצרפתית הייתה סומיר בירתו של תחום סמכות עצמאי באותו שם, ובתקופות מסוימות תחת שלטון רוזנות אנז'ו.
אחרי המהפכה התנהלו בעיר קרבות במסגרת מלחמות הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה.
ביוני 1940, במסגרת המערכה על צרפת בתחילת מלחמת העולם השנייה התנהל בעיר ולאורך הגדה הדרומית של הלואר קרב בלימה, בו צרפת ניסתה לעכב את ההתקדמות הגרמנית.
ב-8 וב-9 ביוני 1944 הייתה העיר מטרה להפצצות בעלות הברית בגלל מסילת הרכבת שעברה בה.
באחת מההפצות הגדולות נעשה השימוש הראשון בפצצות טולבוי, כנגד מנהרה שבה עברה מסילת הרכבת.
ההפצצה בוצעה על ידי מטוסי אוורו לנקסטר ודה הבילנד מוסקיטו, ונועדה למנוע משלוח של טנקי פאנצר שהיו בדרכם לבלום את כוחות בעלות הברית לאחר הפלישה לנורמנדי.
לאחר כשבועיים הופצץ גם הגשר שמעל הלואר על ידי חיל האוויר של ארצות הברית.
בעיר נמצא בית הספר הלאומי לרכיבה "קדרה נואר" שידוע בשל מופעי הרכיבה השנתיים שהוא מקיים.
כמו כן נמצא בעיר בית הספר לקציני שריון של הצבא הצרפתי ומוזיאון טנקים גדול.
מעל העיר מתנשאת טירת סומיר שנבנתה לראשונה במאה ה-10 ואחר כך שוב במאה ה-12.
מספר קילומטרים מהעיר ממוקם גן החיות של דואה.
סומפולנו (בפולנית: Sompolno; ביידיש: סאמפאלנע) היא עיירה במחוז קונין שבפרובינציית פולין גדול בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1242, ובשנת 1477 הוענקו לו זכויות עיר.
בחלוקת פולין בשנת 1793 נכללה העיירה בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בשטח פולין הקונגרסאית.
בשנת 1870 נטלו הרוסים את מעמדו העירוני של היישוב, וזה הושב לו בשנת 1973.
יהודים ישבו בעיירה מהמאה ה-18. בין השנים 1823 ו-1862 הגבילו הרוסים את התיישבות היהודים בעיירה.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-1,200 יהודים, כשליש מתושביו, והתקיימה בו פעילות של המפלגות הציוניות, של אגודת ישראל ושל הבונד.
בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן הגבלות תנועה, החרמת רכוש, חובת ענידת טלאי צהוב וגיוס לעבודות כפייה.
בשנת 1940 רוכזו יהודי העיירה בגטו קטן שהוקם בה, ממנו נשלחו גברים יהודים למחנות עבודה באזור פוזנן.
ב-2 בפברואר 1942 שולחו כל יושבי הגטו שבעיירה למחנה ההשמדה חלמנו.
סומליה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער סומלי לא זכה במדליה אולימפית לנוער.
ההשתתפות של ספורטאי הנוער הסומליים היא בעיקר סמלית.
המשלחת הראשונה של סומליה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה שני ספורטאים שהתחרו בענף האתלטיקה.
המשלחת מנתה שני ספורטאים שהתחרו בענף האתלטיקה והגיעו למקומות האחרונים.
סומיירה זאהור (באורדו: سمیرہ ظہور; נולדה ב-15 באוגוסט 1979) היא אצנית אולימפית מפקיסטן.
היא הייתה האישה הפקיסטנית השלישית שהתחרתה במשחקים האולימפיים כאשר לקחה חלק בתחרות ריצת נשים 1500 מטר באולימפיאדת אתונה ב-2004. היא הייתה האישה היחידה בנבחרת האתלטית של פקיסטן באולימפיאדה.
זאהור התחרתה לראשונה במרוצי מבחן באוניברסיטת פנג'ב.
היא התקבלה לקבוצת האתלטיקה של האוניברסיטה, וזכתה במדליית ארד בתחרות הראשונה שלה.
אחרי זה היא התחרתה באליפות פקיסטן, עם ביצועים שהיו מספיק טובים להבטיח לה מקום בנבחרת הלאומית במשחקי דרום אסיה.
התחרות הבינלאומית הראשונה שלה הייתה במשחקי אסיה בפוסן, שבקוריאה הדרומית, ב-2002.
בשנת 2004 זאהור השתתפה במירוץ 1,500 מטר נשים באולימפיאדת הקיץ באתונה, וסיימה במקום ה-15, ולא התקדמה.
ב-2005 היא השתתפה במשחקים האסלאמיים לנשים בטהראן, שם היא זכתה במדליית כסף בריצת 1500 מטר ומדליית ארד במרוץ שליחים 4×400 מטר.
בספטמבר 2010, זאהור הושעתה מתחרות לתקופה של שנתיים על ידי איגוד הספורט הפקיסטני אחרי שנכשלה בבדיקת סימום.
כתוצאה, פקיסטן לא התחרתה כלל באירועי אתלטיקה במשחקי חבר העמים הבריטי באותה שנה.
זאהור הכחישה את כל ההאשמות.
היא כמעט והפסיקה להתחרות מאז 2007, וטוענת שב-2009 היא שברה את רגלה והייתה בשיקום.
ההשעיה הוסרה כעבור שישה חודשים.
מאז, החלה זאהור לעבוד כמאמנת.
היא סיימה קורס אימון, ושימשה כמאמנת נבחרת הנשים במשחקי דרום אסיה ב-2016, וכעוזרת המאמן של נבחרת פקיסטן לאתלטיקה במשחקי הסולידריות האסלאמיים בבאקו במאי 2017.
מאז 2016, היא פועלת לקידום ענפי ספורט נשים בפקיסטן.
היא מציינת את המחסור במתקני ספורט עבור ילדות בבתי הספר, ומנסה לשכנע את הממשלה שאם תשקיע באקדמיה לספורט, פקיסטן תוכל להביא הביתה מדליות בתחרויות בינלאומיות, דבר שלא קרה מזה מספר שנים.
היא מבקשת גם שמאמנות יישלחו לקורסים מתקדמים מחוץ לפקיסטן כדי להעלות את הרמה האתלטית הכללית במדינה.
סומיה בנת ח'באט , ידועה גם כסומיה בנת ח'יאט, הייתה אחת מהצחאבה.
לא ידוע הזמן המדויק שבו קיבלה סומיה את האסלאם, אך לפי המסורת האסלאמית היא נחשבת לאחת מבין שבעת האנשים הראשונים שהציגו בפומבי את היותם מוסלמים.
לפי המתועד אצל היסטוריונים מוסלמים, ערב אחד, אבו ג'אהל ראה את סומיה, ניגש אליה והחל להטיח בה עלבונות, ולבסוף דקר אותה למוות.
סומפוספונדילי (שם מדעי: Somphospondyli) היא קבוצה של דינוזאורים זאורופודים גדולים בני קבוצת המקרונריה, אשר התקיימו החל מהיורה העליון עד לקרטיקון העליון לפני 155 עד 66 מיליון שנה מזמננו.
המאובנים שלהם התגלו לאורך אפריקה, אמריקה הצפונית והדרומית ולאורך אירואסיה.
למעשה הקבוצה המצליחה הצליחה להתפשט ברחבי כל העולם, ואף באיים כמו מדגסקר או באוסטרליה.
היא הוגדרה ב-1998 בידי סרנו ווילסון, אשר הפרידו אותה מדינוזאורים מקרונרים כמו הברכיוזאוריים על סמך מבנה שונה של החוליות ושאר השלד.
מיני קבוצה זו היו גדולים מאוד, למעשה הגדולים שבדינוזאורים שנכללו בקבוצת הטיטנוזאורים.
הזאוריפוסידון היה הגבוה שבכל הדינוזאורים והוא הגיע לגובה של 17 מטרים ולאורך 30 מטרים.
הם היו בעלי מבנה חוליות צוואר רחב ונוקשה יותר ובעלי גולגולת עם נחיריים מוגבהים.
כמו כן היו להם עצמות זרוע רחבות וארוכות מאוד.
אצל חלק מהמינים כמו הסלטזאורוס היה שריון עשוי אוסטאודרם להגנה ממתקפת טורפים כמו קרכרודונטוזאוריים שארבו לזאורופודים אלה.
סוג ללא מקור אגוסטיניה (Agustinia)?
סומיה סוואמינטן היא רופאת ילדים וחוקרת קלינית, הידועה במחקריה בתחום מחלת השחפת.
החל ממרץ 2019, היא מונתה למדענית הראשית של ארגון הבריאות העולמי.
מאוקטובר 2017 עד מרץ 2019, שימשה כמשנה למנכ"ל לפיתוח תוכניות (DDP) בארגון הבריאות העולמי.
בתם של מאנקומבו סאמבאסיון ומינה סוומינתן.
סוומיניתן, מכונה "האב ההודי של המהפכה הירוקה"' ' לאור תרומתו הרבה לשיפור זני החיטה בהודו.
אמה, מינה סוואמינטן, פתחה שיטות לימוד מתקדמות בחינוך ולימוד השפה לגיל הרך המשלבות דרמה.
שתי אחיותיה, מדורה סוואמינטן, פרופסור לכלכלה במכון הסטטיסטי ההודי בבנגלורו, וניתיה סוואמינטן, מרצה בכירה ב"ניתוח מגדרי" ופיתוח באוניברסיטת מזרח אנגליה.
היא נשואה לאג'יט ידב, רופא בתחום כירורגיה אורתופדית.
היא למדה רפואה במכון ללימודי הרפואה בניו דלהי .
לאחר מכן, כמו כן השלימה את הכשרתה בלימודי רפואה מתקדמים במכללה הצבאית ללימודי רפואה .
בסיום הכשרתה המקיפה ברפואה, היא סיימה בהצלחה את הבחינות הממשלתיות וקיבלה דיפלומה של המועצה הלאומית מהוועד הארצי לבחינות .
ב-1987, היא התקבלה ללימודי המשך והתנסות קלינית כרופאת ילדים בתחום רפואת ריאות אצל ילדים וילודים בבית החולים לילדים לוס אנג'לס , קליפורניה, המסונף לבית הספר לרפואה על שם קק באוניברסיטת דרום קליפורניה, ארצות הברית.
בתום תקופה של שנתיים בארצות הברית, היא המשיכה את הכשרתה הקלינית במחלקה לטיפול בהפרעות נשימה בקרב ילדים, באוניברסיטת לסטר, בריטניה.
בהמשך היא עסקה במחקר רפואי בתפקידה כפרופסור קליני בחוג לבריאות הציבור ולרפואת משפחה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת טאפט, בוסטון ארצות הברית
לאחר הכשרה מקיפה בתחומי הרפואה והמחקר באנגליה וארצות הברית, היא חזרה להודו ב-1992, והחלה לעבוד כחוקרת ולימים כמנהלת המכון הלאומי למחקר בשחפת, צ'נאי הודו.
בהמשך היא מונתה למתאמת פעילות של התכנית המיוחדת של ה- UNICEF / UNDP / הבנק העולמי / ארגון הבריאות העולמי למחקר והדרכה במחלות טרופיות בז'נבה - 2009 עד 2011
בין השנים 2015 - 2017 היא הייתה מזכירת ממשלת הודו לחקר הבריאות ומנכ"לית המועצה ההודית למחקר רפואי.
בתפקידה זה, היא התמקדה בגיבוש מדיניות מערכת הבריאות הממשלתית על בסיס מחקר ואיסוף מידע תוך הגברת שיתוף הפעולה בין מוסדות הבריאות במדינה.
בין השנים 2009 עד 2011, היא ניהלה את התכנית המיוחדת של ה- UNICEF / UNDP / הבנק העולמי / ארגון הבריאות העולמי למחקר והדרכה במחלות טרופיות בז'נבה1 לאחר מכן, היא מונתה למשנה למנכ"ל ארגון הבריאות העולמי מ-2017 עד מרץ 2019. החל ממרץ 2019, היא המדענית הראשית של ארגון הבריאות העולמי.
כחלק מהמאבק של הארגון הבריאות העולמי בנגיף הקורונה - COVID-19, היא פעילה בקואליציה של ארגוני מחקר ופיתוח ללא מטרות רווח במדינות עם משאבים מוגבלים.
פעילות משותפת זאת תאפשר איחוד כוחות וידע במטרה להתמודד טוב יותר עם פגיעת הקורונה - COVID-19.
היא עמדה בראש קבוצה רב-תחומית של מדענים קליניים, מעבדתיים והתנהגותיים במכון הלאומי לחקר השחפת בצ'נאי, שבחנו היבטים שונים של שחפת וקשרי גומלין בין שחפת ל-HIV.
סוואמינטן יחד עם עמיתיה היו בין הראשונים שהרחיבו את השימוש באבחון מולקולרי למעקב וטיפול בשחפת, תוך עריכת ניסויי שדה של נבדקים שנבחרו באופן רנדומלי במטרה לטפל בשחפת באוכלוסיות מעוטות יכולת.
לאחרונה היא שותפה בפרויקט TB Zero City שמטרתו להביא "לצמצום מחלת השחפת לאפס" העבודה נעשית בשותפות עם ממשלות מקומיות, מוסדות ועמותות.
במהלך שנות עבודתה, היא פרסמה כ־350 עבודות וכתבה פרקים בספרי רפואה ומחקר רפואי.
1999: מדליית זהב ע"ש ד"ר קיה להירי על המאמר הטוב ביותר בכנס הריאה הלאומי לילדים ב-XI
2008: פרס ע"ש אורשן קשניקה שניתן על ידי המועצה ההודית למחקר רפואי
2009: סגנית יו"ר תחום HIV באיחוד הבינלאומי נגד מחלות שחפת וריאות
2011: חברה באקדמיה ההודית לרפואת ילדים
2011: פרס מפעל חיים שניתן לה על ידי האיגוד ההודי של מיקרוביולוגים יישומיים
2012: פרס טמיל נאדו למדע וטכנולוגיה
2012: חברה באקדמיה הלאומית למדעים, הודו
2013: חברה באקדמיה ההודית למדעים, בנגלור
2016: פרס לקידום המחקר ע"ש NIPER, מחברת STRAZENECA
סומניום (מלטינית, "החלום") הוא רומן שנכתב בלטינית ב-1608 על ידי יוהאנס קפלר.
הוא הוצא לאור בשנת 1634 על ידי בנו.
בסיפור, נער איסלנדי ואמו המכשפה מתוודעים לאי שמיימי העונה לשם לבניה (Levania, הירח).
סומניום מציג תיאור דמיוני ומפורט של איך היה נראה כדור הארץ במבט מהירח, ונחשב לחיבור המדעי הרציני הראשון בנושא אסטרונומיה ירחית.
קרל סייגן ואייזק אסימוב התייחסו אליו כאל אחת מן היצירות הראשונות בהיסטוריה של מדע בדיוני.
הסיפור מתחיל כשקפלר קורא על קוסמת מוכשרת בשם ליבוסה.
הוא נרדם בעודו קורא אודותיה.
הוא נזכר בחלום מוזר שחלם בשל קריאה בספר זה.
החלום מתחיל בכך שקפלר קורא ספר על דורקוטוס, נער איסלנדי בן 14. אמו, פיולקסהילדה, מתפרנסת ממכירת שקי עשבים, שסימנים מוזרים מעטרים את אריגם.
לאחר שפתח את אחד השקים והרס הסיכוי למכירתו, דורקוטוס נמכר לרב חובל.
הוא מפליג עם רב החובל עד שמסר מכתב לידיו של טיכו ברהה באי יאן (כיום ון, שוודיה).
מכיוון שדורקוטוס ל קה במחלת ים, רב החובל השאיר את דורקטוס על האי עם טיכו.
טיכו מבקש מתלמידיו ללמד את דורקטוס דנית כדי שיוכלו לשוחח.
בנוסף לשפה החדשה, הוא לומד גם אסטרונומיה.
הוא מתלהב מאוד מהעולם החדש שגילה בכוכבים, ונהנה מהזמן שהם מעבירים בצפייה בשמי הלילה.
חולפות כמה שנים בטרם חוזר דורקטוס הביתה לאיסלנד.
כשהוא חוזר, דורקטוס מגלה שאמו עדיין בחיים.
היא שמחה לגלות שהוא בריא ומלומד במדעי האסטרונומיה, משום שגם היא בעלת ידע בנושא.
יום אחד פיולקסהילדה מגלה לדורקטוס איך למדה את רזי השמים.
היא מספרת לו על השדים שביכולתה לזמן.
השדים הללו ניחנו בכוחות מיוחדים, והם יכולים לשגרה לכל מקום בכדור הארץ.
בשלב זה בסיפור היא מזמנת את השדה המועדפת עליה.
השדה אומרת להם, "חמישים אלף מיל בתוך האתר נמצא האי לבניה", הירח של כדור הארץ.
לפיו, קיימת דרך בין השניים.
כאשר הנתיב פתוח, שדים יכולים לקחת בני אדם לשם בתוך ארבע שעות.
המסע קשה עבור בני אדם, והם צריכים לקחת סמי הרגעה כדי לעברו.
קור עז מהווה עוד מקור לסכנה, אך השדים משתמשים בכוחותיהם כדי לעזור בהתמודדות עמו.
בעיה נוספת היא האוויר, ובני אדם צריכים להחדיר ספוגים לחים לתוך נחיריהם כדי לנשום.
המסע נערך בזכות יכולתם של השדים לדחוף את בני האדם בכח רב לכיוון לבניה.
בנקודת לגראנז' בין כדור הארץ והירח, על השדים להתחיל להאט את מהירות המעוף כדי להבטיח שהנוסעים לא יתרסקו על הירח.
לאחר תיאור המסע ללבניה, השדה מציינת ששדים נשלטים על ידי השמש.
הם שוכנים בצללי כדור הארץ, המכונה וולבה בידי תושבי לבניה.
השדים יכולים לשוב לוולבה בעת ליקוי חמה, או שהם נשארים חבויים בצללים על לבניה.
השדה ממשיכה בתיאור התנהגותם של השדים, ואז מרחיבה יותר אודות לבניה.
היא מחולקת לשתי המיספרות, הנקראות פריוולבה וסאבוולבה.
מי שנמצא בפריוולבה לעולם לא רואה את כדור הארץ (וולבה), ומסאבוולבה וולבה נראית כירח שלה.
וולבה מופיעה באותם מופעים כמו הירח עבור כדור הארץ.
כמה מתיאורי השדה את לבניה הם מדויקים מבחינה מדעית: איך ליקויים ייראו מהירח, גודל הפלנטות המשתנה נוכח מרחק הירח מן הארץ, השערה בדבר גודלו של הירח ועוד.
פרטים אחרים הם פיקטיביים: תיאוריהם של היצורים המאכלסים את פריוולבה וסאבוולבה, הצמחייה האופיינית לכל המיספרה, ומחזור החיים והמוות של לבניה.
החלום נקטע באמצע תיאור יצורי הפריוולבה.
קפלר מתעורר בשל סערה המתרחשת בחוץ.
אז הוא מבין שראשו מכוסה וכי הוא עטוף בשמיכות, ממש כמו הדמויות בסיפור.
סומניום החל כדיסרטציה סטודנטיאלית בה הגן קפלר על הדוקטרינה של קופרניקוס אודות תנועת כדור-הארץ, המציעה כי עבור המביט מן הירח תנועת הפלנטות תיראה בבירור, כמו תנועת הירח עבור הנמצא על כדור-הארץ.
כמעט 20 שנה לאחר מכן, קפלר הוסיף את סיפור המסגרת של החלום, ועשור אחר כך כתב סדרה של מסמכים בהם פרט את הרהוריו על הקריירה הסוערת שלו ועל שלבי התפתחותו האינטלקטואלית.
הספר נערך על ידי לודוויג קפלר וג'ייקוב ברטש, לאחר מותו של קפלר ב-1630.
קיימים הרבה קווי דמיון בין קורות חייו האמיתיים של המחבר לתוכן הסומניום.
בסיפור, דורקטוס מבלה זמן רב בעבודה עם התוכן טיכו ברהה.
בשנת 1600, קפלר עבד תחת ברהה לפני שהפך למתמטיקאי.
אמו של קפלר, קתרינה, נעצרה בעוון האשמות היותה מכשפה.
קפלר נאבק 5 שנים כדי לשחררה.
לאחר מותה כתב קפלר כתבים מפורטים בהם ביאר את השתלשלות העניינים.
ב-1634 הספר יצא לאור, 4 שנים לאחר מותו, בידי לודוויג בנו.
קפלר משתמש בשדה על מנת לתאר את האי "לבניה" בדרכים מדעיות.
הכוכבים המקובעים במקומם נמצאים באותם מקומות כמו בכדור-הארץ.
הפלנטות מופיעות כגדולות יותר מלבניה מאשר מכדור הארץ בשל המרחק בין הירח והארץ.
מלבניה נראות תנועות הפלנטות באופן שונה.
למשל, נדמה כי לבניה אינה זזה בעוד כדור-הארץ זז ממש כמו שהירח זז במבט מהארץ.
זו דוגמה להגנתו של קפלר על התיאוריה של קופרניקוס בדבר הרוטציה היומית.
הנמצאים בקו המשווה של לבניה רואים את כוכבי הלכת באופן שונה משאר תושבי לבניה.
בעיקר חמה ונוגה נראים גדולים עבורם.
משך היום סביב 14 יממות ארץ, לפעמים פחות.
הלילה אורך 15 או 16 יממות ארץ.
במהלך הלילה, פריוולבה חווה רוחות עזות וקרות.
במשך היום שורר חום עז והרוח שוככת.
במשך היום חלק מהמים נשאב חזרה לפריוולבה כדי להגן על התושבים מן החום העז.
המקומיים מתוארים כענקים, והם מסתתרים מתחת למים כדי לברוח מהחום.
יום ולילה משכם כשלושים ימי ארץ.
יום בסאבוולבה מייצב את מופע הירח לכיוון הארץ.
כדור הארץ מקיים מופעים ממש כמו הירח עבור כדור-הארץ בלילה.
היצורים המאכלסים את סאבוולבה הם דמויי נחשים.
פני השטח מרושתים בשדות וערים ממש כמו על כדור-הארץ.
בלילה הפריוולבי כל המים נשאבים לסאבוולבה כדי להגן עליה, ורק חלק קטן מאדמתה נותר מעל המים.
הסאבוולבים מוגנים מפני השמש על ידי כיסוי עננים קבוע וגשם.
"פרש אייר V" הוא אלבום של מנהיים סטרימרולר, בו המוטיב העיקרי הוא ה"סומניום".
הרומן "חלומו של גליליאו" של קים סטנלי רובינסון שואב השראה ישירה ממנו.
ב"זיכרון דברים", הרומן המופתי של יעקב שבתאי, אחת מהדמויות המרכזיות (גולדמן), לוקח על עצמו את המשימה לתרגם לעברית את הסומניום (הוא מתאבד לפני שהספיק להשלים אותו).
האמן ההולנדי ג'אקו גארדנר הוציא בשנת 2018 אלבום בשם "סומניום" כאות הערכה לסיפור של קפלר.
סומייל אלח'ליל היה כפר ערבי שהתקיים בשפלת יהודה, כ-32 ק"מ מערבית לחברון, באזור שמצויים בו כיום המושבים נחלה וסגולה.
הכפר נקרא גם ברכאת אל-ח'ליל (כלומר בְּרַכַת אברהם).
משערים כי הכפר נוסד על ידי מסדר ההוספטלרים ב־1168 במהלך מסעי הצלב, במטרה להגן על המצודה שנבנתה על ידם בבית ג'וברין .
תושבי הכפר האמינו שכפרם נקרא על שם סמואל, אחד הצלבנים שייסדו את הכפר.
לא ברור כיצד אמונה זו מתיישבת עם קיומו של כפר נוסף בשם סומייל (סומייל אל-מסעודייה שבתל אביב).
השערה נוספת היא כי מקור שמו של הכפר בא מהמילה הערבית "צומיל", שפירושה אדמה יבשה.
שמו הנוסף של הכפר, ברכאת אל-ח'ליל (בְּרַכַת אברהם), ניתן לו מפני שהסולטן הממלוכי ברקוּק (מאה ה-14) השתמש בכספי המיסים מהכפר לבניית מסגד אברהם בחברון.
לפי תיאורו של חוקר המקרא האמריקאי הידוע אדוארד רובינסון, שעבר דרך הכפר באמצע המאה ה-19, היה הכפר גדול למדי והיו בו באר ציבורית גדולה וקטע של חומה עתיקה, שככל הנראה הייתה חלק ממבצר.
כיום ניתן למצוא את השרידים הללו כ־300 מטר צפונית לגבול הבתים של מושב נחלה.
ערב מלחמת העצמאות חיו בכפר כמעט 1,000 נפש כולם מוסלמים.
תושבי הכפר שאבו מים מבאר שכונתה אל-ח'ליל, והתפרנסו בעיקר מחקלאות וגידול כבשים; הגידולים העיקריים היו דגנים, ענבים ותאנים.
הכפר נכבש ביולי 1948 במבצע אנ-פאר על ידי חטיבת גבעתי בקרבות עשרת הימים.
סומית איילון (שם מדעי: Typhlocaris ayyaloni) הוא מין של חסילון טרוגלוביטי במשפחת Typhlocarididae.
זהו מין אנדמי למערת איילון שבשפלת יהודה בישראל.
מין זה גדל ל-7 עד 10 ס"מ אורך והוא עיוור, ומכאן שמו.
זן סומית איילון (Typhlocaris ayyaloni) התגלה בשנת 2008 במערת איילון בישראל, ליד רמלה.
הוא נמצא חי בבריכה קטנה של מים מליחים עשירים בגופרית, כ-100 מטרים מתחת לפני הקרקע, ללא גישה טבעית לפני השטח.
זהו אחד משמונה מינים חדשים שהתגלו לאחרונה באזור, האחרים הם Tethysbaena ophelicola, Metacyclops longimaxillis, Metacyclops subdolus, Akrav israchanani (מינים יבשתיים שנמצאו רק מתים וגם בחלקים אחרים של המערה), Ayyalonia dimentmani (מינים יבשתיים), Lepidospora ayyalonica (מינים יבשתיים), ומין שעדיין לא ידוע על שם בסוג Collembola.
מין זה נמצא בסכנת הכחדה, משום שידוע על הימצאו רק באקוויפר הירקון-תנינים, שחווה ירידה במפלס המים.
זהו אחד ממקורות המים העיקריים בישראל.
במיתולוגיה הרומית, סומנוס ("שינה") הוא ההאנשה של השינה.
לפי ורגיליוס, סומנוס היה אחיו של המוות (מורס),
ולפי אובידיוס היו לסומנוס כאלף בנים,
הסומניה ("צורות חלום"), המופיעים בחלומות כשהם בצורות שונות.
אובידיוס מנה שלושה מבניו של סומנוס: מורפיאוס, המופיע בצורה אנושית, איקלוס/פובטור, המופיע בצורת חיות, ופנטסוס, המופיע כעצמים דוממים.
במסורת היוונית, היפנוס (שינה) היה אחיו של תנטוס (מוות), ובנו של ניקס (לילה).
לפי הסיודוס, השינה, יחד עם המוות, חיים בעולם התחתון,
בעוד שבמסורת ההומרית, למרות ש"ארץ החלומות" הייתה ממוקמת בדרך לעולם התחתון, ליד הנהר הגדול המקיף את העולם אוקיינוס, בקרבת עירם של הקימרים, שינה עצמו התגורר באי למנוס.
בהתאם למסורת היוונית, ורגיליוס מתאר את השינה והמוות כאחים, וממקם את מגוריהם זה ליד זה, בסמוך לכניסה של העולם התחתון.
סומנוס מופיע בקצרה באיניאדה של ורגיליוס.
בגרסה זו סומנוס גורם לפלינורוס, ההגאי של ספינתו של איניאס, להירדם בעודו מחזיק בהגה הספינה בלילה.
סומנוס, במסווה של פורבס, חבר לספינה, מופיע בפני פלינורוס ומציע להחליפו, כדי שפלינורוס יוכל לנוח זמן מה.
לאחר שפלינורוס סירב להצעה, סומנוס משתמש בענף, "רווי" בכוחו של נהר הסטיקס של העולם התחתון, כדי לזרות על פלינורוס טיפות מים מנהר לתה, נהר השכחה של העולם התחתון.
לאחר מכן פלינורוס נרדם, וסומנוס דוחף אותו מעל הסיפון.
סומנוס ובניו מופיעים גם ביצירתו של אובידיוס מטמורפוזות.
אובידיוס, כמו ורגיליוס לפניו, הלך בעקבות הסיודוס בהצגתו של שינה כשוכן השאול.
עם זאת, בהקשר למיקומה של 'ארץ החלומות' באודיסאה, אובידיוס ממקם גם את משכנו של סומנוס "ליד ארץ הקימרים".
לפי אובידיוס, סומנוס מתגורר במערה שבה השמש לעולם אינה חודרת, ואין הבחנה בין יום ובין לילה כי ישוררת שם אפלה תמידית:
בדומה לווירגליוס, אובידיוס מקשר את סומנוס לנהר לתה של העולם התחתון, הזורם מתחתית המערה של סומנוס, ושאדוותיו משרות תנומה.
ליד הכניסה פורחים פרגים וצמחים אחרים הגורמים לשינה שבהם משתמש נוקס (לילה) כדי לזרות שינה על הארץ.
בדומה לאלים אחרים הקשורים לשינה, אובידיוס מתאר את סומנוס כבעל יכולת תעופה.
סומיילי מונטנו היא שחקנית, מדבבת ומפיקה אמריקאית.
מונטנו נולדה באוגוסט 1972 בקולומבוס, אוהיו למשפחה ממוצא פיליפיני ותאילנדי והיא גדלה בארצות הברית אך מספר שנים גם בבנגקוק.
דוד-רבא שלה היה השחקן והסופר הפיליפיני .
היא למדה באוניברסיטת הרווארד בקיימברידג', מסצ'וסטס, ב-1993 בתוכנית פולברייט.
היא עבדה כאנליסטית של בנק ההשקעות מורגן סטנלי בניו יורק ובהונג קונג, אך עזבה לטובת לימודי משחק וקודם לכן עשתה מסעות טיולים באפריקה.
היא למדה משחק והחלה לדבב ב-1999 במשחק הווידאו: "Space Channel 5".
לאורך השנים היא שיחקה ודיבבה במספר שפות עם מבטאים שונים ביניהם בסינית, פיליפינית, בריטית, דרום, תאילנדית, וייטנאמית, מזרח אירופאית ויפנית.
בין השאר היא ידועה מדיבוביה בסדרות כמו: ימי חיינו, נאשוויל, סקנדל, צעירים חסרי מנוח, החיים עצמם וויפ וגם במשחק משחקי וידאו כמו: Dragon Age: Inquisition או Ghost of Tsushima.
מונטנו נשואה מ-2011 לקרייג צימרמן והיא גרה בלוס אנג'לס.
שנהסרטתפקידהערות 2011 קונג פו פנדה: סודות המאסטרים אחיות הוו 2012 סופרמן נגד האליטה קריין 2015 ליגת הצדק: כס אטלנטיס מרה 2016 רק אתמול קיוקו דרך קלוברפילד 10 קול ברדיו 2021 מפרץ ההרפתקאות: הסרט שונות 2022 אגדות מורטל קומבט - עיוור בשלג קינדרה2024הקאסה-גרנדה: הסרטמריהדיבוב
סומכוס או סימכוס היה סופר שתרגם את "הברית הישנה" ליוונית.
תרגומו נכלל על ידי אוריגנס בהקספלה והטטרפלה שלו, שהשוו גרסאות שונות של "הברית הישנה" זו לצד זו עם תרגום השבעים.
אוסביוס הסיק שסומכוס היה אביוניט (Ἐβιωνίτης Σύμμαχος "סומכוס האביוניט"), אך כיום סבורים שפרט זה אינו אמין.
אפשרות אחרת היא שהוא היה שומרוני שהתגייר.
דיווחו של אפיפניוס שסומכוס היה שומרוני אשר הסתכסך עם עמו והתגייר זוכה כיום לאמון רב יותר, מאחר שפירושי המקרא של סומכוס אינם מצביעים על אביוניזם.
בשלב מסוים בחייו, הוא גם כתב פרשנות לבשורה הארמית של מתי , שהייתה ידועה אז בשם "על פי העברים".
אחדים זיהו את התנא סומכוס בן יוסף עם סומכוס המתרגם; אחרים סבורים שהטענה אינה מבוססת, אף על פי שאפיפניוס מסלמיס ממקם את סומכוס בתוך מסגרת הזמן של רבי מאיר, באומרו שסומכוס המיר את דתו לדת היהודית לאחר שהיה שומרוני.
התנא סומכוס היה תלמידו של רבי מאיר, ותורתו מוזכרת במשנה בשם "סומכוס".
לדברי ברוס מצגר, התרגום היווני של כתבי הקודש העבריים שהוכן על ידי סומכוס נערך לפי "תיאוריה ושיטה...
עם זאת, סומכוס שאף לשמר את המשמעות של טקסט המקור העברי באמצעות תרגום מילולי יותר מאשר תרגום השבעים.
כמה קטעים מהגרסה של סומכוס שרדו במה שנותר מה"הקספלה", והחוקרים מציינים לאורם את הטוהר והאלגנטיות האידיומטית של היוונית של סימכוס.
הירונימוס העריץ את סגנונו והשתמש בחיבורו לצורך חיבור ה"וולגטה" שלו.
לפי אוסביוס, סומכוס כתב גם פירושים, שלא שרדו, ונכתבו ככל הנראה כדי להתמודד עם הבשורה היוונית הקנונית של מתי, ה"היפומנמטה".
תאריך שהותו של אוריגנס עם יוליאנה היה כנראה בשנים 238–241, אבל הגרסה של סומכוס לכתבי הקודש כבר הייתה ידועה לאוריגנס כשכתב את הפירושים המוקדמים ביותר שלו, בסביבת שנת 228.
סוּן יַאט-סֶן (בסינית: 孫逸仙, 孫中山 או 孫文; ) היה מהפכן, מנהיג ופוליטיקאי סיני אשר השפיע השפעה מכרעת על סילוקה של שושלת צ'ינג הקיסרית מהשלטון ועל הקמתה של הרפובליקה הסינית.
כמייסד הקוומינטנג, סון היה נשיאה הזמני הראשון של הרפובליקה ושימש כמנהיגה בפועל מ-1923 ועד 1925. תורתו הפוליטית המהפכנית זכתה לכינוי "שלושת העקרונות של העם" והיא מהווה את היסודות הרעיוניים של הרפובליקה הסינית (טאיוואן).
סון – שאהוד באופן יוצא דופן על ידי כלל הסינים, ונקרא בטאיוואן "אבי האומה" – חווה בחייו מאבקים קשים ואף הוגלה לא פעם מארצו, כדי להגשים את חזונותיו המהפכניים ולהקים בעזרתם את הרפובליקה.
בסין ובעולם היה מוכר כד"ר סון יאט-סן.
הסינים קראו לו גם "סון ווֶן" – "סון הידען".
סון יאט סן נולד למשפחת איכרים סינית עניה בכפר צווֵי-חֶנְג (נכתב גם כצ'ויהאנג), כיום במחוז גואנגדונג הדרומי.
לאחר מספר שנות לימוד בבית הספר המקומי, בגיל 13, עבר סון לגור עם אחיו הגדול, אה-מיי, שהיגר זה מכבר להונולולו שבהוואי, והתפרנס מעבודות כפיים שונות וממסחר.
את לימודיו השלים סון בתיכון בהוואי.
בהתחלה חשב לבחור בקריירה של כמורה ולהיות מיסיונר נוצרי.
אך בסופו של דבר בחר ברפואה ונסע ללמוד בבית הספר לרפואה נאנהואה המסונף לבית החולים הפרסביטריאני האמריקאי בו-ז'י בעיר גואנגג'ואו ואחר כך בין השנים 1887–1892 במכללה הבריטית לרפואה שהקים ד"ר ג'יימס קנטלי בהונג קונג.
שם קיבל תואר דוקטור לרפואה בשנת 1892. הוא סיים במקום השני בין עשרים בוגרים.
הדיפלומה הייתה מוכרת רק בסין, לא בהונג קונג ובמקאו, אך עם זאת, בשנת 1892 הוזמן סון יאט-סן כדי לארגן בהתנדבות את המחלקה ל"רפואה מערבית" בבית החולים קיאנג וו במקאו.
הוא היה לרופא הסיני הראשון שעסק ב"רפואה מערבית" במושבה פורטוגזית זו.
בהמשך פתח שם קליניקה לרפואה "מעורבת" – מסורתית סינית ומערבית ברחוב Rua das Estalagens וזכה להערכה רבה על מקצועיותו ברפואה כללית ובכירורגיה.
אולם לבסוף עזב אחרי זמן קצר סון יאט-סן את העיסוק ברפואה והתמסר לפעילות הפוליטית שהייתה אהובה עליו ביותר.
בשנותיו בהוואי חונך סון בידי מיסיונרים אמריקאים, דבר שהביאו לפיתוח עניין מעמיק בשיטות הכלכלה האמריקאיות.
סון הפך לראש ארגון שהקדיש את פעילותו לעקרונות השוק החופשי שם נתוודע לרעיונותיהם של אלכסנדר המילטון ואברהם לינקולן.
לדבריו של סון, הנוסחה של לינקולן: "ממשל של העם, על ידי העם ולמען העם" הייתה ההשראה לשלושת העקרונות של העם.
בשלב מאוחר יותר של חייו הוא איגד את רעיונותיו לשני ספרים משפיעים ביותר: הראשון, בעייתה העליונה של סין (1917) איבחן מספר מהבעיות של הקולוניאליזם.
הערצתו של סון לרעיונותיו המהפכניים הובילה אותו לחוסר שביעות רצון מתפקוד הממשל הקיסרי בסין תחת שלטונה של שושלת צ'ינג והוא החל את הקריירה הפוליטית שלו בניסיונות לארגן קבוצות מהפכניות של גולים סיניים בהונג קונג.
בנובמבר 1894 הוא ייסד את החוג להתחדשות סין כדי לחשוף בפומבי את מטרתו לדאוג לרווחת המדינה הסינית ולהכנת השטח לפעולות מהפכניות עתידיות.
באוקטובר 1895 הוביל ניסיון הפיכה כושל במחוז קנטון שבעקבותיו ברח מסין (תחילה להונג קונג ומשם ליפן) ושהה בגלות במשך כ-16 שנים בהן נדד באירופה, בארצות הברית, בקנדה ובאימפריה היפנית.
במהלך שנים אלו גייס סון כספים להקמת מפלגה מהפכנית.
ביפן, שם הוא נודע כנאקאיאמה (חוטב העצים מההרים התיכונים) הוא הצטרף לקבוצות סיניות מרדניות, הפך למנהיגן ואיחד אותן תחתיו לארגון הטונְג-מֵן-חְווֵי.
בעקבות פעילותו זו הוא גורש מיפן לארצות הברית.
נשיא ראשון של הרפובליקה הסינית
ב-10 באוקטובר 1911 החלה בסין התקוממות ווצ'אנג, התקוממות בה לא הייתה לסון מעורבות ישירה, ואשר החלה תהליך שהביא לקיצו של השלטון בן אלפי השנים של שושלות הקיסרים הסיניות.
כאשר שמע סון מהתקשורת האמריקאית על המרידה המוצלחת בשושלת צ'ינג השלטת, הוא חזר מיד לסין.
ב-29 בדצמבר, בעיר נאנקינג (נאנג'ינג), התכנסה אספה של נציגי המחוזות שהכריזו על התנתקותם ממרות השלטון הקיסרי, ובחרו בסון כנשיא הזמני של הרפובליקה הסינית שאך הוקמה.
התאריך הרשמי שנקבע לייסוד הרפובליקה – 1 בינואר.
ההיסטוריה הרשמית של הקוומינטנג, מוקירה את סון כנשיאה הראשון של הרפובליקה, אך היסטוריונים רבים מפקפקים בחשיבות ההיסטורית של תפקידו האמיתי של סון בייסודה, מאחר שהוא לא היה מעורב בהתקוממות בווצ'אנג והיה למעשה מחוץ למדינה כאשר היא התרחשה.
לדברי ההיסטוריונים הללו, סון הוכרז כנשיא הזמני של הרפובליקה רק משום שמייסדיה כיבדו אותו ומשום שהוא היה מועמד "אפור" ומקובל על כלל מקבלי ההחלטות ולא מפאת תפקידו בהקמת הרפובליקה.
לאחר השבעתו לנשיאות שלח סון יאט סן מסר לכל המחוזות וקרא להם לשלוח נציגים מטעמם שיקימו את הוועדה הלאומית של הרפובליקה הסינית.
לאחר הרכבת הוועדה נקבע החוק הזמני במדינה וכן נקבעו הקווים המנחים לניהול המדינה החדשה.
אולם, הממשלה הזמנית שהקים סון הייתה חסרת כל כוח.
המחוזות הדרומיים בסין אמנם הכריזו על עצמאותם והתנתקותם משלטונה של שושלת צ'ינג, אך המחוזות הצפוניים לא הצטרפו אליהם ונשארו נאמנים לקיסר.
יתר על כן, לרפובליקה הזמנית לא היה צבא משלה, ושליטתה על הגורמים המורדים ב"צבא החדש" (ראה: התקוממות ווצ'אנג) הייתה מוגבלת, כמו כן, כוחות צבא רבים לא ביטלו עדיין את נאמנותם לקיסר.
בגלות בעת שלטונו של יואן שה-קאי
עקב מצבה הצבאי הרעוע, חיפשה הרפובליקה את תמיכתו של יואן שְה-קאי, מצביא הצבא של צפון סין (צבא בֵיי-יאנג).
לאחר שהובטחה לו נשיאות הרפובליקה בתמורה לתמיכתו, הצטרף יואן לכוחות המהפכנים וכפה את ויתורו על הכתר של הקיסר הצעיר פויי.
אולם תפיסתו הדיקטטורית של יואן צימחה לה מתנגדים רבים.
בשנת 1913 הוביל סון ניסיון מרידה כושל כנגד יואן, שלאחריה הוא מצא מחסה ביפן, שם ארגן מחדש את הקוומינטנג.
בגלותו זו ביפן, נשא סון את אשתו השנייה סוּנג צ'ינג-לינג מבלי שהתגרש מאשתו הראשונה ואם שלושת ילדיו לו מוג'ן.
סון חזר לסין בשנת 1917 ובשנת 1921 הוא נבחר לנשיאות המשטר הלאומני בפרובינציית גוואנגג'ו שהכריזה על עצמאותה.
ב-1923 נשא סון נאום ובו העביר לנתיניו את "שלושת העקרונות של העם" כיסודות לכינון המדינה ואת החוקה המבוססת על 5 זרועות שלטוניות שמהוות את הקווים המנחים למיסוד המערכת הפוליטית והבירוקרטית.
בהבינו שלהכנעת בייג'ינג הבירה דרוש לרפובליקה כוח צבאי, הקים סון אקדמיה צבאית כאשר בראשה עומד צ'יאנג קאי שק ובתמיכתם של מנהיגי המהפכה כמדריכים פוליטיים.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 זכה סון לתמיכת הקומינטרן לאחר שהכריז שהקוומינטנג היא מפלגה לניניסטית-סוציאליסטית-דמוקרטית.
שיתוף הפעולה עם המפלגה הקומוניסטית עזר לסון להחיש את סיום מלאכת כיבוש המדינה מידי תומכי הקיסר.
באותו הזמן היה סון משוכנע כי התקווה היחידה לאיחודה של סין הייתה כיבוש צבאי מוחלט של המדינה מבסיסם של הלאומנים בדרומה, ולאחר מכן כינון משטר דיקטטורי למחצה שיתפתח למשטר דמוקרטי.
ב-10 בנובמבר 1924 נאם סון בצפון המדינה וקרא לכנס ועידה שתכלול את כלל נציגי העם הסיני ותגנוז את חוזיה המשפילים של סין עם מעצמות המערב.
יומיים לאחר מכן המשיך סון לבייג'ינג לדון בעתידה של ארצו על אף ההידרדרות במצבו הבריאותי וחרף הימשכותה של המלחמה במדינה.
סון יאט סן מת בשנת 1925 מסרטן הכבד בבייג'ינג והוא בן 58. הוא נטמן בהר הסגול.
מורשתו של סון יאט סן
משנתו הפוליטית של סון, הידועה כ"שלושת העקרונות של העם" אשר פורסמה לראשונה באוגוסט 1905, הושתתה ברובה על המערכת הכלכלית האמריקאית, עליה התחנך סון בנערותו.
בספרו "שיטות ואסטרטגיות לייסוד המדינה", אשר הושלם ב-1919, הציע סון את שלושת העקרונות כבסיס לכינון שלום עילאי, חירות ושוויון במדינה.
לאחר מותו של סון החל סכסוך ירושה בין יורשו הצעיר של סון – צ'יאנג קאי שק, לבין אחיו הוותיק לנשק – וַאנְג גִ'ינְג-וֵיי, סכסוך שהביא לפיצולו של הקוומינטנג.
במרכז הסכסוך עמד עניין פירוש תורתו הדו-משמעית של סון, כאשר הקומוניסטים רואים בו קומוניסט מושבע ואילו הלאומנים רואים בו לאומן ולא קומוניסט.
הסכסוך, שהביא בסופו של דבר להתפצלותם של הקומוניסטים מהקוומינטנג ב-1927, הכין למעשה את הקרקע לפרוץ מלחמת האזרחים הסינית כאשר גם לאחר הפיצול טענה כל קבוצה כי היא ממשיכת דרכו האמיתית של סון.
נוסף על כך, במהלך מלחמת העולם השנייה, גם מתנגדי הכיבוש היפני בהנהגת צ'יאנג קאי שק וגם משטר הבובות שכיננו היפנים בהנהגתו של ואנג ג'ינג-ויי טענו להיותם יורשיו החוקיים של סון כמנהיגי האומה הסינית.
הכבוד הרשמי שהוענק לסון לאחר מותו (בעיקר בקרב חברי הקוומינטנג) גבל בסגידה שהתמקדה בעיקר באזור קברו בנאנג'ינג.
סונג צ'ינג-לינג, אלמנתו של סון, שלאחר מותו הביעה תמיכה רשמית במפלגה הקומוניסטית, שימשה בתפקידים של כבוד בצמרת השלטון החל מכינונה של הרפובליקה העממית של סין ב-1949 ועד למותה ב-1981.
ייחודו של סון בקרב מנהיגיה של סין במאה ה-20 הוא בכך שהוא מוערך ונערץ הן ברפובליקה הסינית (טאיוואן) והן ברפובליקה העממית של סין (סין הקומוניסטית).
בטאיוואן הוא נתפס כאבי האומה ודיוקנו מופיע על קירות כיתות הלימוד בבתי הספר ועל מטבעות ובולים רשמיים של המדינה.
הוקרה זו בולטת במיוחד ביחס ליחסם של הטאיוואנים לדמותו של צ'יאנג קאי שק, אשר החל משנות ה-90 של המאה ה-20 החל להיעלם בהדרגה מהמטבעות ומהכרזות הרשמיות של המדינה.
בסין עצמה, נתפס סון כלאומן וכפרו-סוציאליסט ולרוב מוזכר כ"מבשר המהפכה".
תמונותיו החליפו בשנים האחרונות את תמונותיהם של קרל מרקס ולנין בימי החג בכיכר טיין-אן-מן, ודמותו משמשת כיום את המפלגה הקומוניסטית בסין כדימוי לשילוב מוצלח בין לאומנות סינית עמוקה וקומוניזם.
סון יאט סן הוא גם אחד מהקדושים החשובים ביותר בדת הווייטנאמית קאו דאי.
האוניברסיטה שהקים ב-1924 בעיר גואנגג'ואו והאוניברסיטה לרפואה בעיר זו נקראות על שמו.
בית החולים בו למד ועבד סון יאט סן כסטודנט בגואנגג'ואו נקרא Memorial Hospital Sun Yat-sen.
בהונג קונג הוקם בשנת 2006 מוזיאון דוקטור סון יאט-סן לזכרו.
ב-24 באפריל 1920 הביע סון יאט-סן, את תמיכתו הבלתי מתפשרת בציונות ואף כינה אותה: "אחת מהתנועות הדגולות של העת הנוכחית".
את המילים האלו הוא כתב במכתב ששלח לניסים אליאס בנימין עזרא, שהיה סופר ומוציא לאור בעל השפעה ומייסד "האגודה הציונית של שנגחאי".
סונאטה (סוֹנָטָה) (מ"סונארה" הלטינית והאיטלקית, שפירושה "להצליל"), הוא מונח מוזיקלי, המגדיר יצירה לנגינה בכלי, בניגוד לקנטטה הווקאלית (שמקורה ב"קנטארה" – לשיר, בלטינית ובאיטלקית).
המונח, הכללי ומעורפל מטבעו, התפתח לאורך השנים וחל על צורות שונות בתולדות המוזיקה עד לתקופה הקלאסית, שבה גדלה חשיבותו.
בראשית המאה ה-19 התקבל השימוש במונח סונאטה כעיקרון לחיבור יצירות בקנה מידה גדול ויושם לרוב הסוגות האינסטרומנטליות, כאחת משתי השיטות היסודיות לארגון, פירוש וניתוח מוזיקה קונצרטית, לצד הפוגה.
במאה ה-20 המשיך המונח לשמש ביצירות אינסטרומנטליות, אבל העקרונות הצורניים שנוסחו, הוגדרו ולומדו במאה ה-19 נחלשו או התרופפו.
תקופת הבארוק השתמשה במונח סונאטה למגוון יצירות.
במעבר מתקופת הבארוק לתקופה הקלאסית חל שינוי בשימוש במונח סונאטה – אם עד אז הגדיר סוגים רבים ושונים של יצירות אינסטרומנטליות קטנות, הרי מעתה נעשה ספציפי יותר לסוגות מוזיקה קאמרית, לכלי סולו בלבד או לכלי סולו עם פסנתר.
יותר ויותר, לאחר 1800, חלה הפרדה בין המונח צורת סונאטה, המתייחס לסידור והצגת חומר מוזיקלי בקנה מידה גדול ומשמש בעיקר מוזיקולוגים ומוזיקאים העוסקים בניתוח יצירות, לבין השימוש הספציפי הנפוץ ליצירה קאמרית, לכלי סולו או לכלי סולו עם פסנתר, המוגדרת כסונאטה בדומה לסונאטות לפסנתר או לכינור ופסנתר של בטהובן, מוצרט ואחרים.
במאה ה-20 המשיכו מלחינים מפורסמים ומשפיעים לחבר סונאטות, אף כי לא כל היצירות שנשאו שם זה ענו על אמות המידה המחמירות במובן הצורני של סונאטה.