tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולם בתווך דיספרסיבי, מהירות הפאזה של גל תלויה בתדירות שלו והיא אינה בהכרח שווה למהירות החבורה.
מקדם השבירה של חומר מוגדר כיחס בין מהירות האור בריק לבין מהירות הפאזה של האור בחומר:
במקרים מסוימים מהירות הפאזה של גל אלקטרומגנטי יכולה להיות גדולה ממהירות האור בריק, וזאת מבלי לסתור את תורת היחסות הפרטית, משום שמהירות ההעברה של מידע היא מהירות החבורה ולא מהירות הפאזה.
מהירות הפאזה של פונקציית גל (או של גל דה ברויי) גם היא יכולה להיות גדולה ממהירות האור משום שאינה מעבירה מידע.
מהירות על-קולית הוא מצב שבו עצם נע במהירות שעוברת את מהירות הקול (1 מאך).
עבור עצמים הנעים באוויר יבש בטמפרטורה של 20 מעלות צלזיוס בגובה הים, מהירות זו היא בערך 343.2 מטרים לשנייה (או 1,235 קמ"ש).
מהירות שגדולה פי חמישה ממהירות הקול (5 מאך) ומעלה בדרך כלל מכונה מהירות שגא קולית.
קול הוא תנודות הנעות בצורת גלים דחוסים בתוך תווך אלסטי.
בגז, קול נע למרחק במהירויות שונות, בעיקר בתלות במסה המולקולרית והטמפרטורה של הגז, כאשר ללחץ יש השפעה מעטה.
מאחר שטמפרטורת והרכב האוויר משתנים משמעותית בתלות בגובה, מספרי מאך למטוסים עשויים להשתנות למרות מהירות טיסה קבועה.
במים אשר בטמפרטורת החדר, מהירות על-קולית מושגת במהירות של 1,440 מטרים לשנייה.
מהירות ההתפוצצות או מהירות הנפץ, הידוע גם בראשי התיבות VoD (Velocity of Detonation), היא המהירות בה חזית גל ההלם עוברת דרך חומר הנפץ בעת ניפוץ.
הנתונים רשומים עבור חומרים ספציפיים הם לרוב הערכה גסה המבוססת על התנהגות גז בתנאי צ'פמן-ז'וגה הקשה למדידה בפועל.
מהירויות התפוצצות תמיד מהירות יותר ממהירות הקול באותו החומר.
אם חומר הנפץ מוגבל בתנועתו בזמן ההתפוצצות, כמו בירי תותח, הכוח שנוצר ממורכז על שטח קטן בהרבה, דבר שגורם להעלאת לחץ.
מכאן שמהירות ההתפוצצות באוויר הפתוח נמוכה יותר מהתפוצצות בתנאים מגבילים ב-70% עד 80%.
מהירויות ההתפוצצות האופייניות של גזים נעות בין 1,800 ל-3,000 מטרים לשנייה ושל מוצקים בין 4,000 ל-10,300 מטרים לשנייה.
רשימת מהירויות ההתפוצצות של נפיצים
מהירות רדיאלית של עצם ביחס לנקודת ייחוס היא קצב שינוי המרחק בין העצם ובין נקודת הייחוס.
המהירות הרדיאלית היא למעשה הטלה של וקטור המהירות של העצם ביחס לנקודת הייחוס על הקו המחבר אותם.
הרכיב של המהירות הניצב למהירות הרדיאלית נקרא מהירות משיקה.
השימוש העיקרי במהירות רדיאלית הוא באסטרונומיה, שם העצמים הם גרמי שמים והמהירות הרדיאלית מתייחסת לשינוי במרחק שלהם אל נקודת הייחוס שהיא בדרך כלל כדור הארץ, השמש או שביל החלב.
מדידת המהירות הרדיאלית של גרמי שמים נעשית בשתי צורות: מדידה אסטרומטרית מתבצעת עבור גרמי שמים שמרחקם מכדור הארץ ניתן למדידה מדויקת (למשל באמצעות היסט או מכ"ם) על ידי חישוב השינוי במרחק בין שתי נקודות זמן, ומדידה ספקטרומטרית מתבצעת על ידי מדידת ההסחה לאדום או לכחול של האור הנפלט מגרם השמים.
מכיוון שלכל גרמי השמים שפולטים קרינה אלקטרומגנטית יש ספקטרום בליעה או ספקטרום פליטה הנובע מההרכב הכימי שלהם, ניתן לזהות את ההסטה של הקווים בספקטרום וממנה לחשב את המהירות הרדיאלית.
מדידה כזו מושפעת תמיד גם מהמהירות של מכשיר המדידה וצריך להביא אותה בחשבון כאשר מחשבים את המהירות הרדיאלית האמיתית של העצם הנצפה.
כאשר נקודת הייחוס היא כדור הארץ צריך להתחשב במהירות התנועה של מכשיר התצפית ביחס לכדור הארץ, כמו מהירות התנועה של טלסקופ חלל סביב כדור הארץ או במהירות הסיבוב של כדור הארץ על צירו כאשר התצפית היא קרקעית, וכן בתנועת כדור הארץ סביב נקודת מרכז המסה שלו ושל הירח.
כאשר נקודת הייחוס היא השמש צריך להתחשב במהירות התנועה של כדור הארץ סביב השמש וכאשר נקודת הייחוס היא שביל החלב גם במהירות התנועה של השמש סביב מרכז הגלקסיה.
באסטרונומיה משמשת מדידת המהירות הרדיאלית למספר מטרות:
מדידת המהירות הרדיאלית של גלקסיה מאפשרת להעריך את מרחקה באמצעות חוק האבל ומדידת המהירות הרדיאלית של החומר באזורים שונים של הגלקסיה מאפשרת לחשב את ההתפלגות של מהירות ההקפה של החומר בגלקסיה כפונקציה של המרחק ממרכזה, וכך ניתן לקבל מידע על התפלגות המסה בגלקסיה ולחשב את מסתה הכוללת.
מדידת השינויים במהירות הרדיאלית של גרם שמיים מאפשרת לזהות שינויים מחזוריים המצביעים על כך שגרם השמים מקיף גרם שמים אפל שלא ניתן לצפייה ישירה או מוקף על ידי גרם שמים כזה.
באופן זה ניתן לזהות כוכבים כפולים וכן מערכות של כוכבי לכת.
בהנדסה ימית, מהירות כלי שיט או מהירות קער היא המהירות של כלי שיט שבה אורך הגל של גל החרטום (bow wave) שהוא יוצר משתווה לאורך של הספינה בממשק שבינה לפני המים (שנקרא Water Line Length).
כאשר מהירות זו מושגת, ספינה בתנועת העתקה טהורה תיראה "לכודה" באזור של שפל מאחורי גל החרטום הגבוה מאוד שלה.
מנקודת מבט פיזיקלית, במהירות קער גלי החרטום והירכתיים, שמהווים את עיקר הגלים שיוצר גוף הספינה, מתאבכים בצורה בונה, כך שנוצרים גלים גדולים מאוד, ולכן באופן יחסי גם כמות גדולה של גרר.
אף על פי שלפעמים משתמשים במונח כדי להתייחס למעין "גבול מהירות" של ספינה ספציפית, בפועל הגרר שהיא חווה משתנה בצורה חלקה (אם כי בקצב הולך וגובר) כאשר ספינה מתקרבת למהירות זאת ומשיגה אותה, ללא קפיצה משמעותית בנקודת המעבר.
"גרר גלים" הוא צורה של גרר שמשפיעה על כלי תחבורה ימיים, כמו סירות ואוניות, והוא משקף את האנרגיה שנדרשת כדי לדחוק את המים הלאה מגוף הספינה.
אנרגיית דחיקה זאת הופכת לגלי מים.
גלי המים הנוצרים על ידי ספינה מושפעים מהגאומטריה שלה וממהירות תנועתה, כאשר רוב האנרגיה שמשקיעה הספינה ליצירת גלים מועברת לשתי מערכות גלים מרכזיות: גלי חרטום (bow waves) וגלי ירכתיים (stern waves).
את יצירת גלי החרטום אפשר להבין כתוצאה של היערמות המים בחזית הספינה; החרטום הוא אזור של לחץ סטטי גבוה, והדבר מתבטא בעליית פני המים מסביב לו ובנוכחות של שיא הגל בצמוד אליו.
הן גלי החרטום והן גלי הירכתיים מתפשטים בתבנית V אופיינית יחסית לכיוון תנועת הספינה, שבעבור תחום מהירויות רחב למדי היא בעלת זווית פתיחה של 39 מעלות .
שתי מערכות הגלים הללו, זו של החרטום וזו של הירכתיים, נמצאות באינטראקציה אחת עם השנייה; השובל (wake) שנוצר מאחורי הספינה הוא תבנית התאבכות של שתי מערכות הגלים הללו, כשהגלים הכוללים הנוצרים הם אלו שאחראים להתנגדות (גרר הגלים) שחווה הספינה.
ניתן לחשוב על גל החרטום שיוצרת תנועת הספינה כמתחיל בחרטום ונמשך לאחור במעין שובל גלי מחזורי של שפלים ושיאים; כנ"ל לגבי גלי הירכתיים.
תכונה בולטת של גלי מים היא הנפיצתיות שלהם; במים עמוקים, ככל שהגל ארוך יותר, כך גדלה מהירותו.
מהירות המופע של גלי מים עמוקים יחסית לשורש הריבועי של אורך הגל של הגלים הנוצרים, ואילו אורך הספינה גורם להפרש פאזה בין הגלים שנוצרים באזור החרטום ובאזור הירכתיים.
לכן, יש קשר ישיר בין מהירות הספינה לאורך הגל שהיא יוצרת (ספינה מהירה יותר יוצרת גלים מהירים יותר ולכן גם ארוכים יותר), ובין אורך הספינה שנמצא במגע עם המים והעוצמה של ההתנגדות שיוצרים הגלים.
כאשר הספינה איטית יחסית, אורך הגל הנוצר קצר מאוד וניתן למנות מספר שיאי גל עוקבים לאורך קו המים של הספינה.
התוצאה היא שאזורים מסוימים בגוף ספינה שקועים יותר במים ואילו אזורים אחרים שקועים פחות, אולם במצטבר אין עלייה דרמטית בגרר, שכן הבדלים אלו מבטלים זה את זה.
דרך פשוטה להבין את מה שקורה להתנגדות שיוצרים הגלים במהירות הקער היא להסתכל על גוף הספינה בהתייחס לגלי החרטום והירכתיים.
אם אורך הספינה הוא חצי מאורך הגלים הנוצרים, הגל הכולל הנוצר יהיה חלש מאוד אודות לביטול הדדי של גלי הירכתיים והחרטום.
באופן פורמלי יותר, ניתן לחשוב על מערכת לחץ המים שנוצרת סביב הספינה כעל זוגן, כאשר הירכתיים מהווים בור (אזור של תת-לחץ) ואילו החרטום מהווה מקור (אזור של לחץ גבוה) - שני מקורות הגלים נמצאים בפאזה הפוכה ולכן הגלים מתאבכים באופן הורס.
באופן דומה, במהירות הקער, כאשר אורך הגל שווה לאורך הספינה, הגל הכולל הנוצר יהיה מאוד גדול אודות להגברה ההדדית של שתי מערכות הגלים.
מהירות המופע של גלי מים עמוקים ניתנת בנוסחה:
כאשר היא אורך הגל ו- תאוצת הכבידה.
ההנחה היא שהגלים שנוצרים בחרטום מתפשטים במהירות התקדמות הספינה.
כיוון שכך, ואודות לעובדה שבמהירות קער אורך הגל משתווה לאורך הספינה, נקבל את הנוסחה הבאה:
"" היא אורך קו הספינה שנמצא במגע עם המים ביחידות רגל.
"" היא מהירות הקער ביחידות קשר.
נוסחה זאת מסבירה את העובדה שכלי שיט ארוכים יותר חווים גרר גלים משמעותי במהירויות גבוהות יותר.
הגרף של גרר הגלים כפונקציה של מהירות הספינה מכיל גבעות ושקעים רבים, אולם המגמה הכללית שלו מתכונתית ל-.
התנודתיות בגרף היא תוצאה ישירה של הבדלי הפאזה המשתנים בין החרטום לירכתיים, שבתורם משפיעים על תמונת ההתאבכות, ואילו את המגמה הכללית ניתן להסביר תוך יישום מושגים חשובים מהידרודינמיקה והתאוריה הליניארית של גלי מים; אמפליטודת הגלים הנוצרים יחסית ללחץ הסטטי בחרטום, שמתכונתי למהירות בריבוע.
צפיפות האנרגיה הממוצעת של גלי המים יחסית לאמפליטודה שלהם
בריבוע, בעוד סה"כ האנרגיה המוכלת בגל יחסית למכפלת צפיפות האנרגיה ברוחב הגל ובאורך הגל שלו , שמתכונתי למהירות הספינה בריבוע.
כל המרכיבים הללו מסבירים את קצב העלייה המהיר ביותר של גרר הגלים.
דרכים להתגברות על מחסום מהירות הקער
הפחתת ההדחק של כלי תחבורה ימי, באמצעות הקטנת משקלו, היא הדרך הישירה ביותר להקטנת גרר הגלים.
דרך אחרת היא לעצב את החרטום כך שייווצר עליו עילוי דינמי כאשר הוא נע דרך המים.
בדרך זו החרטום אינו צריך לפלח את דרכו דרך גל החרטום, אלא שהוא דווקא מצליח "לגלוש" מעליו.
כלי שיט רחפנים מבצעים זאת, מה שמאפשר להם לשבור את מחסום מהירת הקער ולהיכנס למשטר זרימה שבה הגרר גובר עם ההאצה בקצב איטי הרבה יותר.
החיסרון של שיטת הריחוף הוא שהיא מעשית רק בכלי שיט קטנים יותר, עם יחס הספק למשקל גבוה, כמו סירות מנוע.
זהו לא פתרון מעשי בעבור כלי שיט גדולים כמו למשל מכליות נפט.
גוף ספינה עם חרטום קהה חייב לדחוף את המים מהר מאוד כדי לעבור דרכם, ותאוצה גבוהה זאת מצריכה כמויות גדולות של אנרגיה.
באמצעות שימוש בחרטום מדורג, עם זווית חדה יותר שגורמת לדחיפת המים בצורה הדרגתית יותר, כמות האנרגיה שתידרש כדי לדחוק את המים תהיה קטנה יותר, אף על פי שכמות המים הנדחקים תהיה זהה.
מהירות תת-קולית אווירודינמית מתארת תנועת זורם במהירויות אשר נמוכות מאוד ממהירות הקול בכל מקום בתווך.
כאשר מהירות הזורם נמוכה ממהירות הקול (M<1), היא נקראת תת-קולית.
עם זאת, מספר מאך של הזרימה משתנה כאשר עובר דרך חפץ או דרך צינור.
לכן לצורך פישוט, זורם נחשב תת-קולי אם מספר המאך שלו נע בין 0-0.8.
במשטר זרימה תת-קולי, הפרעות אמפליטודה קטנות נעות במהירות קולית, ומהירות הזורם נמוכה ממהירות הקול.
לכן, נוכחות הפרעות אלו מורגשת על ידי כל תחום הזורם.
כתוצאה מכך, זרימה תת-קולית ערוכה להתמודד עם הפרעות אלו.
ישנם מספר מקרים של זרימה תת-קולית, המוכר ביותר מביניהם הוא עבור זרימה לא צמיגה, לא דחיסה ולא רוטציונית.
המקרה הזה נקרא זרימה פוטנציאלית, וניתן לתיאור באמצעות משוואות דיפרנציאליות.
כאשר פותרים בעיה של זרימה תת-קולית, יש להחליט האם לקחת בחשבון את אפקטי הדחיסות של הזורם.
דחיסות היא תיאור כמותי של שינוי הצפיפות בתוך הזורם.
כאשר השפעת אפקטי הדחיסות על הפתרון קטנים, ניתן להניח כי הצפיפות קבועה.
לכן, הבעיה הופכת לבעיה אווירודינמית במהירות נמוכה בלתי דחיסה.
כאשר הצפיפות משתנה, הזרימה נקראת דחיסה.
באוויר, בדרך כלל מזניחים אפקטי דחיסות כאשר מספר מאך של הזרימה לא עולה על 0.3 (בערך 335 רגל (102 מטר) לשנייה, או 228 מייל (266 ק"מ) לשעה ב-60 מעלות פרנהייט (16 מעלות צלזיוס) ).
מעל מספר מאך של 0.3, צריך לתאר את בעיית הזרימה באמצעות אווירודינמיקה דחיסה.
מהירות שגא-קולית או שַׂגִּיא-קולית (בלועזית: מהירות היפרסונית) היא מהירות של עצם הנע הרבה מעל מהירות הקול, ואשר מתרחשות בה תופעות אווירודינאמיות ייחודיות.
מהירות שגא-קולית גדולה ממהירות על-קולית וניתן לאפיין מהירות זו כמעל 5 מאך.
עם זאת, המהירות הנמוכה ביותר המאופיינת כשגא-קולי היא בפועל טווח של ערכים בסביבות 5 מאך (גבוה או נמוך במקצת) ומשתנה כתלות בתנאים הפיזיקליים שבהם שרויה הזרימה.
עבור מספרי מאך גבוהים מ-20, לצורך אנליזה ראשונית של גלי הלם משופעים נהוג להניח כי מאך שואף לאינסוף לצורך פישוט נוסחאות, שכן ההבדלים ביניהם צפויים להיות זניחים.
כלי תעופה הנעים במהירות שגא-קולית הם מנועי על-מגח סילוני ומעבורות חלל בזמן תהליך החדירה לכדור הארץ.
ישנם גם טילים היפרסוניים הנעים במהירות זו.
מכיוון שקיימת רציפות בין מהירות על-קולית למהירות שגא-קולית נהוג להגדיר אותה באמצעות מספר תופעות שמאפיינות אותה:
שכבת גל הלם דקה – גל הלם קשתי נצמד לגוף כך שהמרחק בין הגל לגוף קטנה ונוצרת מעין שכבה דקה של זרימה.
במספרי ריינולדס קטנים שכבה זו יכולה להתמזג עם שכבת הגבול ולגרור שכבת גל הלם צמיגה.
שכבת אנטרופיה – שינוי (גרדיאנט) גדול של האנטרופיה בתוך שכבת הגבול.
במפגש של זרימה על-קולית בפינה קהה נוצר גל הלם מנותק ובעל עקמומיות.
השינוי באנטרופיה של קו זרימה לאחר גל ההלם גדל ככל שהעקמומיות גדלה.
במספרי מאך גבוהים, לפי משפט קרוקו (Croco's principle) השינוי הופך משמעותי וגורר שינוי אנטרופיה גדול שיוצרים מערבולות בזרימה (ערבוליות גבוהה).
טמפרטורות גבוהות – מתרחשת דיסוציאציה ויינון של הגז בזורם כך שהגז הופך לפלזמה והטמפרטורות שלאחר גל ההלם מגיעות לאלפי מעלות צלזיוס.
צמיגות רבה – הגדלה של שכבת גבול.
תופעות של גז לא אידיאלי.
בתחום הזרימה נהוג להשתמש בגדלים חסרי ממד.
עבור מהירות נמוכות נהוג להשתמש במספר ריינולדס בשביל לאפיין את הזורם.
עבור תחום השגא-קולי מספר זה פחות שימושי ונהוג לעשות שימוש במספר קנודסן.
עבור תופעות חשמליות ומגנטיות בזרימה שגא-קולית נעשה שימוש במספר סטיוארט.
X-43 - כלי טיס בלתי מאויש המהיר בעולם.
בפיזיקה, מהירות סחיפה או מהירות טְרִידָה היא המהירות הממוצעת של חלקיקים טעונים, כגון אלקטרונים, הנעים בחומר עקב שדה חשמלי.
כאשר לא מופעל שדה חשמלי על המוליך, אלקטרון במוליך ינוע באופן אקראי במהירות פרמי, וכתוצאה מכך מהירותו הממוצעת תהיה אפס.
הפעלת שדה חשמלי מוסיפה לתנועה אקראית זו זרימה קטנה בכיוון מסוים – זו הסחיפה.
בחומר נגדותי (resistive), היא גם פרופורציונלית לגודל שדה חשמלי חיצוני.
לפיכך ניתן להסביר את חוק אוהם במונחים של מהירות סחיפה.
הביטוי היסודי ביותר של החוק הוא:
כאשר היא מהירות הסחיפה, היא ניידות האלקטרונים של החומר, ו־ הוא השדה החשמלי.
במערכת SI, מהירות הסחיפה נמדדת ביחידות של מטרים לשנייה (), ניידות האלקטרונים ב־ והשדה החשמלי ב־.
כאשר מופעל הפרש פוטנציאלים על פני מוליך, אלקטרונים חופשיים מאיצים בכיוון המנוגד לשדה החשמלי (ומאטים בעת תנועה בכיוון השדה), ובכך נוסף להם רכיב מהירות – מהירות הסחיפה – בנוסף למהירות התרמית האקראית שלהם.
עקב מהירות סחיפה זו, סך הזרימה של האלקטרונים הפוכה לכיוון השדה.
מהירות הסחיפה של אלקטרונים היא בדרך כלל בסדר גודל של 10-3 מטרים לשנייה ואילו המהירות התרמית היא בסדר גודל של 106 מטרים לשנייה.
הנוסחה להערכת מהירות הסחיפה של נושאי מטען בחומר בעל שטח חתך קבוע ניתנת על ידי:
כאשר היא מהירות הסחיפה של האלקטרונים, היא צפיפות הזרם הזורם בחומר, היא הצפיפות הנפחית של נושאי המטען, ו־ היא מטען נושא מטען יחיד.
ניתן לכתוב זאת גם כך:
מכיוון שצפיפות הזרם ומהירות הסחיפה הן וקטורים, קשר זה לעיתים קרובות נכתב כך:
כאשר היא צפיפות מטען נפחית (מטען ליחידת נפח).
במונחים של המאפיינים הבסיסיים של מוליך אוהמי מתכתי גלילי נושא זרם, שבו נושאי המטען הם אלקטרונים, ניתן לכתוב ביטוי זה כך:
היא מהירות הסחיפה של האלקטרונים
היא המסה המולקולרית של המתכת
היא המוליכות החשמלית של התווך בטמפרטורה הרלוונטית
היא המתח החשמלי על המוליך
היא צפיפות המסה של המוליך
היא מספר האלקטרונים החופשיים בכל אטום
לרוב מוליכים חשמל בחוטי נחושת.
צפיפות המסה של נחושת היא 8.94 גרם לסנטימטר מעוקב ומשקלהּ האטומי הוא 63.546 גרם למול, ולכן יש 140,685.5 מול למטר מעוקב.
מול של אטומים הוא אטומים (מספר אבוגדרו).
לכן יש בערך אטומים () במטר מעוקב של נחושת.
לנחושת יש אלקטרון חופשי אחד לכל אטום, ולכן היא אלקטרונים למטר מעוקב.
נניח שזורם זרם של בחוט שקוטרו 2 מילימטרים (רדיוס של ).
לחוט זה יש שטח חתך של .
המטען של אלקטרון יחיד הוא .
לכן ניתן לחשב את מהירות הסחיפה:
כלומר, האלקטרונים זורמים בחוט במהירות של 23 מיקרומטר לשנייה.
אם הזרם הוא זרם חילופין בתדירות של 60 הרץ, בתוך חצי מחזור (1/120 שנייה) האלקטרונים נסחפים פחות מ־0.2 מיקרומטר בממוצע.
אמנם כ־ אלקטרונים יזרמו על פני נקודת המגע פעמיים במחזור, אבל מתוך כ־ אלקטרונים הנעים בכל מטר של חוט זהו חלק זניח.
בתנועת הארכת חיים, מהירות מילוט מאריכות ימים , מהירות מילוט אקטוארית או מהירות מילוט ביולוגית היא מצב היפותטי שבו תוחלת החיים שנותרה לאדם ברגע נתון (לא תוחלת החיים בלידה) מתארכת יותר מהזמן שבו עובר.
המונח נועד כאנלוגיה למושג מהירות מילוט בפיזיקה, שהיא המהירות המינימלית הנדרשת לעצם להתרחק ללא הגבלת זמן מגוף כבידה למרות כוח הכבידה המושך את האובייקט לכיוון הגוף.
במשך שנים רבות בעבר, תוחלת החיים בכל גיל עלתה במעט בכל שנה עם שיפור שיטות הטיפול והטכנולוגיות.
כיום, נדרש יותר משנה של מחקר עבור כל שנה נוספת של תוחלת חיים צפויה.
מהירות מילוט מאריכות ימים מתרחשת כאשר יחס זה מתהפך, כלומר שתוחלת החיים עולה מהר יותר משנה אחת לכל שנה של מחקר, בתנאי שקצב ההתקדמות הזה נשאר בר-קיימא.
בנקודה זאת לפי התיאוריה בני אדם יוכלו לחיות באופן תיאורתי כמות אינסופית של שנים.
המחקר על תוחלת החיים של עכברים סיפק את הראיות המשמעותיות ביותר בנושא, מכיוון שעכברים חיים רק מספר שנים, וכך ניתן להסיק תוצאות מחקר בתוך זמן קצר יחסית.
המונח "מהירות מילוט מאורך חיים (longevity escape velocity)" נטבע על ידי הביוגרונטולוג אוברי דה גריי במאמר מ-2004, אך הקונספט היה נוכח בקהילת הארכת החיים לפחות משנות ה-70, כמו במאמרו של רוברט אנטון וילסון "התחנה הבאה, אלמוות".
הקונספט הוא גם חלק מההיסטוריה הבדיונית המובילה לתוחלות חיים רב-מאתיות וצעירות בסדרת המדע הבדיוני "טרילוגיית מאדים" מאת קים סטנלי רובינסון.
תומכים עדכניים יותר כוללים את דייוויד הובל, מייסד שותף של קרן מתושלח ואת הטכנולוג העתידן ריי קורצווייל, שקרא לאחד מספריו, "המסע הפנטסטי: לחיות מספיק זמן כדי לחיות לנצח", בהשראת הקונספט.
השניים טוענים כי על ידי הפעלת לחץ נוסף על המדע והרפואה למקד מחקר בהגדלת גבולות ההזדקנות, ולא להמשיך בקצב הנוכחי, יותר חיים יינצלו בעתיד, גם אם התועלת אינה ברורה מיד.
הרעיון נהיה פופולרי עוד יותר עם פרסום הספר של אוברי דה גריי ומייקל ריי, "סיום ההזדקנות", בשנת 2007. דה גריי גם פופולריז את המונח "מתושלריות", שמתאר את אותו הקונספט.
ריי קורצווייל צופה שמהירות מילוט אריכות ימים תושג לפני שהאנושות תבין זאת.
בשנת 2018, הוא חזה שהיא תושג בתוך 10–12 שנים, כלומר שהאבן דרך תתרחש בערך בין השנים 2028–2030. בשנת 2024, בכתיבה ל-The Economist, קורצווייל שינה את תחזיתו לשנים 2029–2035 והסביר כיצד בינה מלאכותית תסייע לדמות תהליכים ביולוגיים.
אוברי דה גריי חזה באופן דומה כי לאנושות יש סיכוי של 50 אחוזים להגיע למהירות מילוט מאריכות ימים באמצע-סוף שנות ה-30 של המאה הנוכחית.
מהלך הרמוני הוא סדרה של אקורדים שמנוגנים ברצף מסוים.
הבסיס שעומד מאחורי המהלכים ההרמונים הוא שיטת ההרמוניה המסורתית, שבה לכל אקורד יש תפקיד טונאלי שתפקידו להביע "מתח" או "הרפיה" ביצירה, כך שבעזרת חיבורם של האקורדים למהלכים הרמוניים נוכל לבטא את עצמנו מוזיקלית בצורה רחבה ומורכבת יותר.
מהלכים הרמוניים עומדים בבסיסם של כוראלים, שירי עם וסגנונות רבים של מוזיקה טונאלית.
נהוג להשתמש במהלך ההרמוני בכל סוגי המוזיקה, והוא מיושם בצורה מדויקת בסגנונות כמו הבלוז.
מַהֲלַלְאֵל הוא דמות מקראית (), בנו של קינן, ואביו של ירד.
מהללאל חי 895 שנים, השמיני באורך חייו בתנ"ך.
הוא נולד בשנת שצ"ה לבריאת העולם (3366 לפנה"ס) ומת בשנת א'ר"צ (2471 לפנה"ס).
בנו, ירד, נולד לו בהיותו בגיל 65. היו לו בנים ובנות נוספים.
שם אשתו של מהללאל לא מוזכר בתנ"ך, אך זיהוי חיצוני לשמה מופיע בספר היובלים - דינה בת ברכאל, שהייתה בת-דודתו.
כמו כן מהללאל מופיע בברית החדשה בבשורה על-פי לוקס.
מהמט השני (טורקית עות'מאנית: محمد ثانى, טורקית: Fatih Sultan Mehmed – "מהמט הכובש"; 30 במרץ 1432 – 3 במאי 1481), היה סולטאן האימפריה העות'מאנית לתקופה קצרה בין 1444 ו-1446, ולאחר מכן שוב בין 1451 ו-1481. הוא כונה "שליט שתי הארצות (אנטוליה ורומלי) ושליט שני הימים (הים התיכון והים השחור)".
הוא היה השליט העות'מאני הראשון שטען לתואר קיסר האימפריה הביזנטית, לצד תארים כגון מלך, סולטאן, חאן, וזאת לאחר כיבוש קונסטנטינופול ב-1453 ואימוץ סמלי ביזנטיון לצד סמלים עות'מאניים.
מהמט המשיך את כיבושיו באסיה, עם האיחוד מחדש של אסיה הקטנה, ובאירופה, עד בלגרד.
הוא נחשב לגיבור לאומי בטורקיה, ועל שמו נקרא גשר פתיה סולטאן מהמט באיסטנבול.
מהמט השני נולד ב-30 במרץ 1432, באדירנה, אז עיר הבירה של האימפריה העות'מאנית.
אביו היה הסולטאן מוראט השני (1404–1451) ואימו ולידה סולטאן הומה הטון .
כאשר היה בן 11, הוא נשלח לאמסיה כדי למשול וכך לצבור ניסיון, בהתאם למנהג של השליטים העות'מאנים בזמנו.
לאחר שמוראט השני עשה שלום עם נסיכות קאראמאן באסיה הקטנה באוגוסט 1444, הוא ויתר על כס המלוכה לבנו מהמט בן ה-12. אביו שלח לו מספר מורים ללמוד תחתם.
לחינוך האיסלאמי הייתה השפעה רבה בעיצוב התפיסה והאמונות של מהמט השני, ובחיזוק אמונתו באסלאם, והוא התחיל לשבח ולקדם את יישום חוקי השריעה.
אחרי מבצע כושל נגד בלגרד ב-1442/1441 חתם הסולטאן העות'מאני מוראט השני הסכם הפסקת אש למשך 10 שנים עם הונגריה.
המרד של האמיר איברהים קאראמנידה, אחד הצמיתים שלו באנטוליה, אילץ אותו לעזוב את אדירנה עם מרבית צבאו ב-12 ביוני 1444. מהמט מונה לשליט בהיעדרו.
באותו חודש פרצה התקוממות בקרב כוחות העילית הנקראים היניצ'רים, שחשבו לנצל את חוסר ניסיונו וצעירותו של מהמט השני, הם דרשו שמהמט יעלה את שכרם.
היניצ'רים התפרעו ושרפו את השוק באדירנה, ולבסוף מהמט השני העלה את שכרם.
חרף הסכם השלום, הונגריה שיתפה פעולה עם ונציה ועם האפיפיור אאוגניוס הרביעי בארגון צבא צלבני חדש.
לאור מידע זה, נקרא מוראט לשוב לשלטון על ידי בנו.
בתחילה, מוראט סירב, באומרו שאינו סולטאן עוד, אך בנו כתב לו: "אם אתה הסולטאן, הנהג את צבאותיך; אבל אם אני הוא הסולטאן, הרי שאני מצווה עליך לבוא ולהנהיג את צבאותי".
למוראט לא הייתה ברירה, אלא לשוב לשלטון.
איום מסע הצלב התממש, וצבא נוצרי גדול בפיקודו של האציל ההונגרי יאנוש הוניאדי, החל להתקדם דרומה אל הבלקן.
חייליו של מוראט השני הביסו את הצלבנים בקרב וארנה, ב-10 בנובמבר 1444. ויאנוש הוניאדי היה בין הנוצרים היחידים שנמלטו בחיים.
מוראט חזר לאדירנה לאחר הקרב, שם זמן קצר לאחר מכן הפתיע את החצר העות'מאנית בהכרזתו כי הוא מוותר על שלטונו לטובת בנו.
ב-1 בדצמבר 1444 עלה בנו לשלטון תחת השם מהמט השני.
מוראט, אז רק בן 40, פרש למניסה, והשאיר לבנו, שלא היה אפילו בן 13, את המושכות של האימפריה, עם חליל פאשה בתור הווזיר הגדול.
זמן קצר לאחר תחילת שלטונו, החליט מהמט השני בפזיזות לתקוף את קונסטנטינופול, אבל הונא מכך על ידי חליל פאשה, אשר דיווח על המקרה למוראט, כתיעוד על חוסר היכולת של בנו לשלוט.
חליל פאשה שלח למוראט הודעות רבות שביקשו ממנו לחזור, בעודו מתעקש כי מהמט היה צעיר מדי, ולא בוגר מספיק כדי לשלוט.
מוראט החליט לסיים את פרישתו ולחזור לאדירנה בספטמבר 1446. חליל פאשה שכנע את מהמט להתפטר לטובת אביו, שחזר בתור הסולטאן מוראט, בעוד בנו פרש למחוז מניסה.
מהמט היה אב בפעם הראשונה בינואר 1448, כאשר פילגש שלו ילדה לו בן, שעתיד להיות הסולטאן באיזיט השני.
ב-2 באפריל 1453 הטיל מהמט מצור על העיר קונסטנטינופול, וב-29 במאי נכבשה העיר.
מהמט שיקם את קונסטנטינופול והפך אותה לבירתו.
כנסיית איה סופיה הפכה למסגד.
הוא בנה בעיר את הבזאר הגדול ואת ארמון טופקאפי, ששימש את הסולטאנים לדורותיהם.
תקופתו גם אופיינה במיסוד המדינה העות'מאנית והפיכתה לאימפריה על ידי פיתוח ביורוקרטיה אימפריאלית ענפה.
לפיכך יש הקובעים את תאריך הייסוד של האימפריה העות'מאנית בכיבוש קונסטנטינופול.
מקצת מתושבי העיר קונסטנטינופול מתו במהלך המלחמה, חלקם נמלטו ממנה מחשש העות'מאנים וחלק מתו במחלות.
על מנת ליישב חזרה את העיר נקט מהמט בפעולת טרנספר פנימית (Sürgün) אל העיר וכן הביא אליה יהודים ונוצרים שיחדשו את חיי המסחר.
במלחמה נגד אוזון חסן (Uzun Hasan), מנהיג השבט הטורקמני אק קויונלו (Ak Koyunlu), אשר קרא עליו תיגר, זכה בניצחון מכריע ב-11 באוגוסט 1473 בקרב אוטלוק בלי .
קרב זה ביסס את מעמדו כשליט החזק באנטוליה.
מהמט השני פיתח רבות את הצי העות'מאני והפך אותו לכוח עיקרי בצבאו, שכלל מאות אוניות משוכללות.
מדיניותו הריכוזית העלתה את קצפם של האליטות הוותיקות, והלאמת השטחים שכבש ומוסדות הדת תחת חסותו הכעיסה את הבכירים ביותר שנחלשו.
עם מותו, ב-3 במאי 1481, הוא הותיר אימפריה שכללה את מרבית שטחי הבלקן דרומית לנהר הדנובה.
אימפריה זו שלטה על מצרי הדרדנלים והבוספורוס, ומרבית חופיו של הים השחור היו נתונים תחת שליטתה או השפעתה.
מהמט הביס את השבטים היריבים לו באנטוליה ובפרס, הכה במאחזים הוונציאניים והממלוכיים, והרחיב את גבולות הממלכה עמוק לתוך הבלקן, עד לגבולות הונגריה של ימינו.
מהמט הביא לקיצה של האימפריה הביזנטית בת אלף השנים, וכבש את בירתה קונסטנטינופול.
לאחר מותו פרצה מלחמה בין שני בניו, באיזיט (Bayezid) וג'ם , aשהסתיימה בהכתרתו של באיזיט לסולטאן באיזיט השני.
עלילת האופרה של רוסיני מ-1820, "מאומטו השני" , מספרת על מהמט השני במצור על נגרופונטו ב-1470.
בפיזיקה ובייחוד בתאוריה הקינטית ובפיזיקת מצב מוצק מהלך חופשי ממוצע של חלקיק (אטום, מולקולה, פוטון, פונון) הוא המרחק הממוצע שהחלקיק עובר בין התנגשויות עם חלקיקים אחרים.
חישובי מוליכות קוונטית למשל במוליכים למחצה ובננואלקטרוניקה מתבססים על מושג יסודי זה.
נניח כי קרן חלקיקים נורית דרך מטרות (צבועות באדום באיור) וננתח ריבוע בעל צלע L ועובי אינפיניטסימלי dx.
הנוסחה לחישוב הגודל של המהלך החופשי הממוצע תלויה במאפייני המערכת בה נמצא החלקיק.
עבור חלקיק עם מהירות גבוהה ביחס לאוסף של חלקיקים זהים בעלי מיקום אקראי, מתקיים הקשר הבא:
כאשר הוא המהלך החופשי הממוצע, n הוא מספר החלקיקים ליחידת נפח (צפיפות) ו-σ הוא חתך הפעולה האפקטיבי להתנגשות.
אם, מצד שני, המהירויות של החלקיקים הזהים הן בעלות התפלגות מקסוול של מהירויות, אזי הקשר הבא הוא התקף:
חתך פעולה של חלקיק הוא ה"שטח" האפקטיבי של המטרה בה החלקיק יכול להתנגש.
מספר המטרות הטיפוסי בבלוק הוא צפיפות המטרות n כפול נפח הבלוק .
ההסתברות שחלקיק יעצר בבלוק שווה לשטח הכולל של המטרות חלקי השטח הכולל של הבלוק.
כאשר הוא השטח (או ליתר דיוק "חתך הפיזור" של החלקיקים).
הירידה בעוצמת קרן החלקיקים שווה לשטף הנכנס כפול ההסתברות שחלקיק יעצר בתוך הבלוק.
כאשר הוא המרחק שטייל החלקיק המוקרן דרך הבלוק ו הוא שטף החלקיקים ההתחלתי, לפני הפגיעה בבלוק.
נקרא מהלך חופשי ממוצע כי הוא שווה למרחק הממוצע שמטייל החלקיק לפני שהוא נעצר בבלוק.
ההסתברות שהחלקיק יבלע בין x ל x+dx היא:
והתוצאה לפי ההגדרת ההסתברות מקיימת את הנוסחא:
בטבלה הבאה מובאים ערכים אופייניים עבור לחצים שונים.
יישום קלאסי של מהלך חופשי ממוצע הוא הערכת גודלם של אטומים או מולקולות.
יישום חשוב נוסף הוא הערכת ההתנגדות של חומר באמצעות המהלך החופשי הממוצע של האלקטרונים בו.
לדוגמה, עבור גל קול המתפשט בחלל סגור, המהלך החופשי הממוצע הוא המרחק הממוצע אותו עובר הגל בין החזרות סמוכות מקירות החלל.
מהמאדו דיארה הוא כדורגלן עבר מאלי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
דיארה נולד במאלי, מהמדינות העניות בעולם ב-18 במאי 1981 בעיר הבירה במאקו.
את הכדורגל הוא גילה ברחובות מאלי כששיחק עם חבריו, עד אשר אחד מהם הציע לו להבחן באקדמיה של סאליף קייטה, שנחשב למועדון האפריקאי הטוב ביותר בשנות השבעים.
דיארה התקבל ובגיל 12 החל לשחק באקדמיה, שם למד, בנוסף לאימוני הכדורגל, גם מקצועות כמו חשבון ואנגלית, ובכך ניצל מחיי העוני.
בגיל 15 הגיע דיארה לנבחרת מאלי לנערים, שם הבריק באחת התחרויות, ובגיל 16 עזר לסאליף קייטה להעפיל לליגה הראשונה.
דיארה החל את הקריירה האירופית שלו בגיל 17 בקבוצת אופי כרתים היוונית, וכעבור שנה עבר לקבוצה ההולנדית ויטסה ארנהיים.
התקדמותו של דיארה הצעיר נקטעה בהולנד קלות; היה לו קשה להסתגל, עד אשר קומאן, מאמנה בעבר של ויסטה, אימן אותו אישית ועזר לו להשתפר.
לאחר שנתיים בהולנד עבר דיארה לאולימפיק ליון הצרפתית תמורת 4 מיליון אירו.
בתקופתו בקבוצה (השנים 2002 עד 2006) עזר לקבוצה לזכות באליפות הליגה הצרפתית ארבע פעמים ואף להגיע שלוש פעמים עד לשלב רבע גמר גביע האלופות.
בקיץ 2006 דיארה נרכש על ידי המועדון הספרדי ריאל מדריד תמורת 26 מיליון אירו (זאת לאחר שמאמנו בליון, ז'ראר הויה, דרש סכום של 40 מיליון אירו והסכים להתפשר רק לאחר משא ומתן ארוך).
דיארה הוצג ב-22 באוגוסט רשמית כשחקן ריאל מדריד וזכה לחולצה מספר 6, עליה ויתר השחקן הוותיק איבן הלגרה.
דיארה זכה עם ריאל מדריד בשתי אליפויות, אחת תחת פאביו קאפלו והשנייה תחת ברנד שוסטר.
בעונתו השלישית במועדון נפצע בברכו והושבת עד סוף העונה.
ב-27 בינואר 2011 חתם דיארה בקבוצה הצרפתית מונקו שם שיחק עד תום העונה בה נשרה הקבוצה לליגת המשנה.
מהמט החמישי (בטורקית: Mehmed V Reşad או Reşat Mehmet; בטורקית עות'מאנית محمد خامس رشاد; בערבית: محمد الخامس رشاد, 2 בנובמבר 1844 – 3 ביולי 1918) הידוע גם בשמו רשאד, כיהן כסולטאן ה-35 האימפריה העות'מאנית משנת 1909 עד לשנת 1918, והיה הסולטאן הלפני אחרון של האימפריה.
בתקופת שלטונו, מהמט החמישי פעל תחת מונרכיה חוקתית, ונמנע מהתערבויות נרחבות בנושאי ממשל, ונתן את דעתו במידה מצומצמת על פעילות משרדי הממשלה.
השנים הראשונות של כהונתו נחשבות לתקופה של מאבקי כוח ומחלוקות פוליטיות בין זרמים שונים בקרב הטורקים הצעירים, בעוד התקופה המאוחרת יותר מאופיינת במלחמות ובשלטון הדוק של מועצת האיחוד והקידמה ושלושת הפאשאות.
הוא בנו של הסולטן אבדילמג'יט הראשון, רשאד ירש את השלטון לאחר מותו של אחיו למחצה, עבדול חמיד השני.
עלייתו לכס המלוכה בעקבות ניסיון הפיכה כושל סימנה את התחלת שלטון מתוח ומלא אתגרים, שכלל תקופה של תשע שנים בהן התרחשו שלוש הפיכות, ארבע מלחמות ומרדים רבים.
במלחמה האיטלקית-עות'מאנית, האימפריה איבדה שטחים בצפון אפריקה ואת האיים הדודקאנסיים, כולל רודוס.
לאחר מכן, ההפסד הגדול של רוב השטחים האירופיים ממערב לקונסטנטינופול במלחמת הבלקן הראשונה.
הנסיך מחמד רשאד, שנולד ב-2 בנובמבר 1844 בארמון צ'ראאן שבאיסטנבול, היה בנו של הסולטן אבדילמג'יט הראשון.
רשאד גדל לצד שלוש אחיות גדולות ממנו: פאטמה סולטן, רפיה סולטן והאטיס סולטן, אשר הייתה התאומה של רפיה סולטן ונפטרה בגיל צעיר.
לאחר פטירת אמם ב-1851, נתקלו האחים בשינוי משמעותי בחייהם כאשר בת זוגו הבכירה של אביהם, לקחה אותם תחת חסותה.
הוא נהנה מחברתו של דודו אבדילאזיז.
מהמד הפך לנסיך הכתר בשנת 1876 עם עלייתו של אחיו עבדול חמיד השני, אך למעשה הוחזק במעצר בית בארמון דולמאבהצ'ה, והיה תחת מעקב צמוד.
עבדול חמיד הקפיד לא לתקשר איתו באופן אישי.במהלך תקופה זו הוא למד שירה פרסית ופיתח את יכולת הפיוט שלו, שזכתה מאוחר יותר לשבחים.
לאחר הסרת ההגבלות הרבות בעקבות מהפכת הטורקים הצעירים, זכה מהמד לפופולריות כיורש הכתר על ידי השתתפות בטקסים שחגגו את החוקה, למורת רוחו של אחיו האבסולוטי הקודם.
תקופת שלטונו החלה באופן רשמי ב-27 באפריל 1909 לאחר שאחיו הודח בהפיכת הטורקים הצעירים, אולם הוא לא נהנה מכל כוח משמעותי.
מקבלי ההחלטות האמיתיים היו גורמים שונים במשטר העות'מאני, ובתקופת מלחמת העולם הראשונה היה זה טריומווירט שהורכב מבכירי מועצת האיחוד והקידמה שהפכה לסיעה המרכזית בטורקים הצעירים, שר הפנים טלעת פאשה, שר המלחמה אסמאעיל אנוור פאשה ושר הצי אחמד ג'מאל פאשה, שנודעו כשלושת הפאשות.
ב-11 בנובמבר 1914 הכריז ג'יהאד נגד מדינות ההסכמה.
הייתה זו הכרזת הג'יהאד המחייבת האחרונה, לאור התפרקות הח'ליפות ב-1924. אף על פי שמוסלמים רבים חיו בשטחי האימפריה העות'מאנית, להכרזה לא הייתה השפעה משמעותית על מהלך המלחמה.
למעשה, במרד הערבי של 1916 הערבים לחמו דווקא נגד העות'מאנים, בהצטרפם לכוחות הבריטים במלחמה.
מהמט החמישי נפטר כשהיה בן 73, ב-3 ביולי 1918, ארבעה חודשים בלבד לפני כניעת מעצמות המרכז, ולפיכך הוא לא נאלץ לחזות בהתפרקות האימפריה העות'מאנית.
הוא בילה את מרבית חייו בארמונות דולמאבהצ'ה (Dolmabahçe) וילדז (Yıldız) באיסטנבול, ונקבר בעיר זו.
אג'ה נולד בכפר בנפת מלטיה שבמרכז טורקיה, וכנער התחבר לנוער שוליים והסתבך בפלילים.
לאחר מכן עסק בהברחות בין טורקיה ובולגריה.
לטענתו עבר אימונים צבאיים משך חודשיים בסוריה כחבר החזית העממית לשחרור פלסטין, אך טענה זו מוטלת בספק.
אג'ה היה חבר בארגון הטורקי הימני הקיצוני הזאבים האפורים (Bozkurtlar).
במסגרת זו, רצח אג'ה ב-1 בפברואר 1979 את אבדי איפקצ'י, עיתונאי, אינטלקטואל ופעיל זכויות אדם טורקי, ששימש אותה עת כעורך הראשי של היומון הטורקי השמאלני המתון "מילייט" (Milliyet).
הוא נתפס ונשפט למאסר עולם, אך לאחר שישה חודשים, ב-23 בנובמבר 1979, נמלט מהכלא לבולגריה.
ניסיון ההתנקשות באפיפיור יוחנן פאולוס השני
ב-10 במאי 1981 הגיע אג'ה לרומא במטרה להתנקש בחייו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
ב-13 במאי 1981 המתין אג'ה לאפיפיור בכיכר, ובשעה 17:22 משהגיע האפיפיור למקום, פתח אג'ה באש לעברו ופצעו.
שלושה כדורים פגעו באפיפיור, ואחד מהם חדר למעיו ונותר בגופו סמוך לעמוד השדרה.
הוא הובהל לבית החולים ג'מלי, נותח וחייו ניצלו.
אג'ה נתפס על ידי עוברי אורח מבלי שהצליח להשלים את משימתו או להימלט.
הוא הועמד לדין וטען להגנתו כי פעל מטעם ארגון מהפכני שנותר אנונימי, וכי נשלח אל המשימה על ידי איש מאפיה טורקי.
סנגוריו טענו מאידך כי פעל בגפו תוך שהוא מונע מדחף סכיזופרני להפוך לגיבור בעולם המוסלמי.
מאוחר יותר, בשנת 1982, שינה אג'ה את גרסתו וטען כי הנספח הצבאי הבולגרי ברומא היה מעורב בפרשה.
לפי גרסתו החדשה ההנחיות לפעולה, שאותה ביצע עם מתנקש נוסף שהועמד בעמדת גיבוי, אורל צ'ליק (Oral Çelik), היו לפתוח באש לעבר האפיפיור בכיכר פטרוס הקדוש בקריית הוותיקן, ולהימלט אל שגרירות בולגריה בעיר בחסות מהומה שתיווצר כתוצאה מפיצוץ מטען קטן שיופעל על ידי צ'ליק.
עוד מסר אג'ה כי צ'ליק נתפס לבהלה ונמלט מהמקום מבלי להפעיל את המטען כמתוכנן.
בשנת 1986 נדרש בית משפט איטלקי לטענותיו החדשות של אג'ה אך לא הצליח לאששן.
ב-2 במרץ 2006 קבעה ועדה פרלמנטרית איטלקית כי ברית המועצות ניצבה מאחורי ההתנקשות באפיפיור, בשל תמיכתו בארגון סולידריות הפולני.
הוועדה קבעה עוד כי שירות הביטחון הבולגרי שימש כחיץ במטרה לטשטש את עקבותיה של ברית המועצות בפרשה.
דעה זו הושמעה זמן רב לפני כן, והוזכרה גם בספרו של הקרדינל סטניסלאב דז'יוויש (Stanislaw Dziwisz).
ב-13 ביולי 1981 נדון אג'ה למאסר עולם ולא ערער על פסק דינו.
עונשו של אג'ה קוצר בשלוש הזדמנויות בסך כולל של יותר משלוש וחצי שנים.
לבסוף, ביוני 2000, לאחר 19 שנות מאסר, זכה אג'ה לחנינה מאת נשיא איטליה קרלו אזליו צ'אמפי, וגורש לטורקיה.
בטורקיה נאסר שוב בגין רצח איפקצ'י ובגין עבירות נוספות.
בקשתו לשחרור מוקדם בשנת 2004 נדחתה ונקבע כי לא יהיה זכאי להשתחרר לפני שנת 2010. למרות זאת, ב-12 בינואר 2006 שוחרר אג'ה על תנאי לאחר שתקופת מאסרו באיטליה והתנהגותו הטובה הובאו בחשבון.
מיד לאחר מכן הפכה ערכאת הערעור את ההחלטה, וב-20 בינואר 2006 הושב אג'ה לכלא.
בית המשפט חישב את תקופת מאסרו הנותרת של אג'ה וקבע כי ישתחרר ב-18 בינואר 2010.
ב-27 בדצמבר 1983, יומיים לאחר חג המולד ביקר יוחנן פאולוס השני את אג'ה בכלאו, ולאחר מכן אמר כי:
ב-20 בפברואר 1987 קיבל יוחנן פאולוס השני את אמו ואת אחיו של אג'ה, שביקשו את מחילתו.
משנפל האפיפיור יוחנן פאולוס השני למשכב בשנת 2005, שלח לו אג'ה מכתב עם איחולי החלמה.
לאחר מות האפיפיור, מסר אחיו של אג'ה בראיון כי אג'ה ובני משפחתו אבלים את מותו, וכי היה ידידם.
ב-27 בדצמבר 2014, 33 שנה לאחר ניסיון ההתנקשות, הגיע אג'ה בפומבי לוותיקן כדי להניח ורדים לבנים על קברו של יוחנן פאולוס השני.
הוא הביע את רצונו לפגוש את האפיפיור פרנציסקוס, אך בקשתו נדחתה.
Mehmet (כונה צ'לבי [בתרגום חופשי: אציל] טורקית Çelebi Mehmet או Mehmet Çelebi; טורקית עות'מאנית محمد چلبى; 1386 – 26 במאי 1421) היה סולטאן האימפריה העות'מאנית מ-1413 ועד מותו ב-1421.
מהמט נולד ב-1389 לסולטאן באיזיט הראשון.
לאחר שבאיזיט הראשון ניגף בקרב אנקרה ונפל בשביו של טימור לנג, נגררה הסולטנות לתקופת כאוס ומאבקי ירושה (תקופת בין המלכים - Fetret Devri), מהם יצא מהמט הראשון כשידו על העליונה.
הוא החל, למעשה, את המנהג שבו לאחר מותו של הסולטאן, נפתח מאבק ירושה בין בניו, וזה שמצליח לתמרן בין הכוחות הפוליטיים והצבאיים ולפיכך "עומד במבחן", זוכה בירושה ומוציא להורג את אחיו כדי למנוע כל תחרות.
מנהג זה הופסק רק במאה ה-16 עם הופעת סולטנות הנשים.
את אחיו, מוסטפא צ'לבי לא הרג אלא שלח לגלות באי למנוס.
מהמט הוכתר לסולטאן והחל לייצב את האימפריה ולאחות את קרעיה.
הוא כבש את איזמיר ואת ולאכיה, והביס את נסיכות קרמנאואולו (Karamanoğulları), יריבתה העיקרית של העות'מאנים.
עם זאת, הוא נענה לתחינתם של בני קרמנאואולו ואפשר להם להמשיך ולהחזיק באדמתם, תוך שהוא מספחם הלכה למעשה לאימפריה שלו.
מהמט התנגד לעלייה המטאורית בכוחם של הנוצרים באימפריה בימי אביו.
הוא הדיח נוצרים רבים מתפקידם ומינה טורקים תחתיהם.
הוא הוריד את ההטבות של צבא הדוושירמה הנוצרי, ודאג שיוכפף באופן תמידי למרותו האישית.
מהמט השתמש פעמים רבות בשיטת הע'זו (הפשיטות האסלאמיות) לצורך כיבושיו.
הוא מת לאחר שמונה שנים בלבד בשלטון, ומותו נשמר תחילה בסתר כדי למנוע מהאימפריה לגלוש שוב למאבקי כוח פנימיים.
מהמט השישי (או מהמט וחידטין) (טורקית VI.
Mehmet, Vahidettin; טורקית עות'מאנית محمد السادس או محمد وحيد الدين, 14 בינואר 1861 – 16 במאי 1926) היה הסולטאן ה-36 והאחרון של האימפריה העות'מאנית, החל מ-4 ביולי 1918 ועד ביטול הסולטנות על ידי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה ב-1 בנובמבר 1922.
מהמט השישי נולד ב-14 בינואר 1861, והיה בנו של הסולטאן אבדילמג'יט הראשון, ואחיו של קודמו בתפקיד, מהמט החמישי.
מהמט היה ליורש העצר עם ההתנקשות בחייו של הנסיך יוסוף איזטין, בנו של הסולטאן אבדילאזיז.
מהמט השישי עלה על כס הסולטנות לקראת סופה של מלחמת העולם הראשונה וחתימת הפסקת האש של מודרוס ב-30 באוקטובר 1918 אשר נישלה את האימפריה מכל שטחיה שמחוץ לאסיה הקטנה ותראקיה המזרחית, והעניקה למדינות ההסכמה את הרשות לתפוס ולהחזיק ב"כל נקודה אסטרטגית" בשטחיה.
בנובמבר 1918 נכבשה הבירה איסטנבול בידי כוחות בריטים וצרפתים ולמהמט השישי לא הייתה שליטה על המדינה.
עד מהרה הוא הפך לבובה בידי המינהל הצבאי בעיר, הוא החל משפט פנימי נגד שלושת הפאשות על אחריותם בדחיפת האימפריה לתוך מלחמת העולם וב-5 באפריל 1920 ובלחץ המינהל הצבאי, הוא הורה על פיזורו של הפרלמנט הע'ותמאני הרביעי והאחרון.
ב-10 באוגוסט 1920 חתמו נציגיו של מהמט השישי על הסכם סוור שהסדיר את תנאי כניעתה של האימפריה העות'מאנית והעניק חלקים משטחיה הנותרים באסיה הקטנה ובתראקיה המזרחית ליוון, איטליה, צרפת, בריטניה ולרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה.
במקביל להתרחשויות אלה ייסדה התנועה הלאומית הטורקית בראשות מוסטפא כמאל את האספה הלאומית הגדולה של טורקיה באנקרה ב-23 באפריל 1920, וזו דחתה את הסכם סוור וסירבה לקבל את תנאיו.
בין מהמט השישי לבין האספה הלאומית התפתחה מחלוקת גלויה, אשר הובילה, עם סיום המאבק המזוין האחרון במלחמת העצמאות של טורקיה באוקטובר 1922, לביטול מוסד הסולטנות ולעזיבתו של מהמט השישי את טורקיה ב-17 בנובמבר 1922. מהמט השישי יצא לגלות, תחילה במלטה ולאחר מכן באיטליה.
הוא נפטר ב-16 במאי 1926 בסן רמו ונקבר בדמשק.
סולטאן מהמט השלישי (טורקית III.
Mehmet; טורקית עות'מאנית محمد ثالث, 26 במאי 1566 – 21 בדצמבר 1603) היה הסולטאן השלושה-עשר של האימפריה העות'מאנית, ושלט בה לאחר אביו מוראט השלישי, מ-16 בינואר 1595 ועד מותו בשנת 1603.
בדומה למעשיו של אביו, למהמט השלישי היו 19 אחים בנים ומתוכם רצח 18 מאחיו, אחד מהם הוברח על ידי ספייה סולטאן ובמקום אחיו החי הכניסו ילד אחר לארון קבורה וכל זאת בלי שמהמט בכלל יודע על כך וזאת על מנת להבטיח את שליטתו באימפריה.
בתקופתו רוכז עיקר הכוח השלטוני בידי אמו הוולידה סולטאן ספייה סולטאן (Safiye Sultan).
האירוע החשוב בתקופת מלכותו הקצרה היה מלחמתו נגד האוסטרים עליה פיקד באופן אישי, תוך שהוא מביס את יריביו בקרב אגר בהונגריה ב-1596 וכובש את העיר.
הוא המשיך וניצח את צבאות אוסטריה וטרנסילבניה בקרב מזקרסטש שנמשך יומיים, החל מ-24 באוקטובר 1596. למרות הישגים אלה לא התאפיינה תקופת שלטונו באירועים מיוחדים, והוא מת בגיל 37 בשל בריאות לקויה כתוצאה מהרגלי שתייה ואכילה מופרזים.
לאחר מותו עלה לשלטון בנו אהמט הראשון.
Mehmet; טורקית עות'מאנית محمد رابع; 2 בינואר 1642 – 6 בינואר 1693; כונה גם "מהמט הצייד" - "Avcı Mehmet" בשל חיבתו לספורט זה) היה הסולטאן התשעה-עשר של האימפריה העות'מאנית, ושלט בה מ-8 באוגוסט 1648 עד שהודח ב-8 בנובמבר 1687.
מהמט הרביעי היה בנם של הסולטאן אבראהים הראשון ושל טורהאן הדיג'ה סולטאן.
הוא עלה לשלטון באופן רשמי בגיל 6 וחצי בלבד, ואמו הייתה לעוצרת בשמו, והמשיכה כסולטאנה רשמית גם בהמשך, וחלקה עמו את השלטון.
לאחר הידרדרות במצבה הצבאי של האימפריה, ספציפית במצרי הדרדנלים במלחמה נגד הוונציאנים, תוצאה משרשרת וזירים חלשים, העבירה טורהאן חדיג'ה סמכויות רבות לוזיר הגדול מהמט פאשא קפרולו, אשר ביצע רפורמות שהחזירו את הכוח לצבא, ומצב זה לא השתנה שוב עד התפרקות האימפריה.
למרות זאת, ואולי בשל כך, נמשך שלטונו לאורך 39 שנים, דבר שלא קרה מאז ימי סולימאן הראשון באמצע המאה ה-16.
בשנות שלטונו הראשונות ובהנהגתו של קפרולו, ידעה האימפריה מספר הצלחות, ובין היתר כבשה חזרה את איי הים האגאי מידי ונציה והרחיבה את שטח שלטונה במזרח אירופה.
עם זאת, לאחר מות קפרולו ב-1661 הסתבכו העות'מאנים במאבקים מתמשכים נגד מדינות אירופה.
כיבוש פודוליה במהלך המלחמה כנגד פולין בין 1672 ל-1676 הוביל למלחמה העות'מאנית-רוסית (1676–1681) בה השיבו הרוסים והאוקראינים לתוקפנות העות'מאנית.
מלחמה זו הסתיימה כאשר נחתם הסכם שלום ב-3 בינואר 1681 ואשר קבע את קו הגבול בין המדינות לאורך נהר הדנייפר.
שנתיים בלבד לאחר מכן, ב-1 באפריל 1683, הורו העות'מאנים לצבאם להתקדם לעבר וינה.
באמצע חודש יולי החל המצור על העיר ולאחר חודשיים התחולל קרב וינה ב-11 בספטמבר 1683. בקרב זה ניצבה קואליציה נוצרית "קדושה" מול האימפריה העות'מאנית ובנות בריתה, והוא הוכרע ביום המחרת בתבוסה מוחצת של הצבא העות'מאני.
ב-1687 הודח מהמט הרביעי מתפקידו בידי היניצ'רים ונכלא בארמון טופקאפי.
הוא הורשה לצאת מהארמון מדי פעם ומת באדירנה ב-1693. במקומו עלה לשלטון אחיו סולימאן השני שהיה צעיר ממנו בשלושה וחצי חודשים.
Mahmut; טורקית עות'מאנית محمود اول, 2 באוגוסט 1696 – 13 בדצמבר 1754) היה הסולטאן העשרים-וארבעה של האימפריה העות'מאנית, ושלט בה מ-1 באוקטובר 1730 ועד יום מותו.
הוא היה בנו של הסולטאן מוסטפא השני ואחיינו של הסולטאן שקדם לו ואשר המליכו תחתיו, אהמט השלישי.
שני החודשים הראשונים של תקופת שלטונו היו סוערים והושפעו ממרד היניצ'רים אשר הביא לוויתורו של אהמט השלישי על השלטון ולהמלכתו של מהמוט הראשון, אך זה דוכא לבסוף.
השנים הבאות חלפו בצילן של מלחמות כנגד רוסיה והספווים.
במזרח הצליחו הטורקים לשמר את אחזיתם בבגדאד, אך הקווקז עבר לתחום ההשפעה הפרסית.
המלחמה העות'מאנית-רוסית בה ניצבה אוסטריה לצד הרוסים, פרצה עקב חילוקי דעות לגבי תוצאות מלחמת רוסיה-פולין של 1733-1735 ועקב פשיטות הולכות ונשנות של הטטרים מקרים.
לאחר הצלחות וכישלונות של שני הצדדים גם יחד, חתמו האוסטרים והרוסים על הסכמי שלום נפרדים עם הטורקים.
במסגרת הסכם ניסה בין האימפריה העות'מאנית ורוסיה, קיבלה האחרונה את העיר אזוב אבל נשללה ממנה הזכות להשאיר את הצי הרוסי הקיסרי בים אזוב או לבנות שם ביצורים.
מהמוט הראשון הפקיד את השלטון במידה רבה בידי שריו והתמסר לכתיבת שירה.
הסולטאן מהמוט הראשון נודע כאוהב יהודים.
מלכת בוהמיה והונגריה, מריה תרזה, פרסמה בחודש ינואר של שנת 1745 צו מלכותי שגזר גירוש מיידי על יהודי פראג ויהודי בודה, על נשיהם וטפם.
היהודים הוכרחו בעיצומו של החורף העז לעזוב את פראג ואת בודה, להתרחק ממרכזי הערים הראשיות ולהגר ליישובים כפריים קטנים בבוהמיה ובהונגריה.
במשך שלוש שנים, שממו פראג ובודה מיהודים.
במהלך אותן השנים, פנו המגורשים אל הנגיד היהודי יהודה ברוך, בנקאי הארמון של הסולטאן מהמוט הראשון, וביקשו ממנו שיפעל עבורם לקבלת אזרחות עות'מאנית.
המלכה, שהייתה מסובכת בלאו הכי במלחמה קשה, נרתעה מהאיום, ועם תום המלחמה (בשנת 1748) מיהרה להשיב את המגורשים לבתיהם, לאחר שחייבה אותם לשלם קנס הגון.
Mahmut, בטורקית עות'מאנית: محمود ثانى; 20 ביולי 1785 – 2 ביולי 1839) היה הסולטאן השלושים של האימפריה העות'מאנית, ושלט בה מ-28 ביולי 1808 ועד יום מותו.
הוא היה בנו של הסולטאן אבדילהמיט הראשון.
בן דודו, הסולטאן סלים השלישי, עורר עליו את זעמו של חיל היניצ'רים ברפורמות שיזם.
היניצ'רים התמרדו וכלאו את סלים, ואחיו של מהמוט, מוסטפא הרביעי אשר תמך ביניצ'רים, הומלך תחתיו.
עם זאת, הפאשה מוסטפא באיראקדר עלה על איסטנבול כדי לשחרר את הסולטאן המודח מכלאו, אך הוא הגיע באיחור לאחר שסלים נרצח על ידי סריס בהוראת מוסטפא.
כדי להישאר הנצר היחיד לבית עות'מאן, הורה מוסטפא לרצוח גם את מהמוט אך האחרון התחבא והצליח לחמוק מגורלו של סלים השלישי.
באיראקדר כילה את זעמו במוסטפא הרביעי והוציאו להורג, ותחתיו הומלך מהמוט שהיה למהמוט השני.
ב-1826 הוא הורה על הקמת יחידה עלית חדשה שנשאה את השם "ניזאם-אה ג'דיד" (Nizam-ı Cedid), ויש המעריכים כי עשה זאת במכוון כדי להתגרות ביניצ'רים ולגרור אותם למאבק מזוין.
תגובת היניצ'רים לא אחרה לבוא, וב-14 ביוני 1826 הם התמרדו באיסטנבול בפעם האחרונה אך לא זכו בתמיכת הצבא והאוכלוסייה.
הניצולים הוצאו להורג או נאסרו, ולאחר שנתיים החרים מהמוט השני את שארית נכסיהם ושחרר את האימפריה מהשפעת המוסד ההיסטורי.
בתחומי החברה והמשפט הוא ביטל את הכלל לפיו רכושם של נידונים להורג או לגירוש עבר לידי השלטון, דבר שגרם לשיקולים לא ענייניים של שליטים מקומיים לקבל החלטה ברוח זו.
הוא אף ביטל את זכותם של שליטים אזוריים להוציא להורג נאשמים ללא משפט.
הוא השתתף באופן פעיל במועצות השרים, דבר שסולטאנים רבים לפניו לא הקפידו עליו או שנמנעו ממנו לחלוטין.
מהמוט השני נדרש גם לנושאים פיננסיים.
הוא הטיל פיקוח ממלכתי על הכנסות הוקף וביטל את כל המיסים והאגרות שהוטלו על התושבים ונגבו לפי מצב רוחם של שליטים אזוריים או מקומיים, כשהוא מותיר על כנו רק את המס הדו שנתי.
הצלחתו העיקרית בתחום החוץ הייתה כיבושן מחדש של הערים הקדושות מכה ב-1812 ומדינה ב-1813 מידי המורדים הוהבים, פעולה שבוצעה על ידי שליטו במצרים מחמוד עלי.
במקביל איבדה האימפריה את אלג'יריה והצרפתים השתלטו עליה ב-1830. עתה התקומם גם מוחמד עלי כנגד העות'מאנים, וב-1831 הוביל בנו, איברהים פאשא מסע צבאי לכיבוש ארץ ישראל וסוריה.
הוא הגיע עד למרחק של כמה ימי הליכה מאיסטנבול, ורק התערבות רוסית הובילה למשא ומתן שהסתיים בהסכם בשנת 1833, לפיו מוחמד עלי השאיר תחת שלטונו את סוריה ואת ארץ ישראל.
הכוחות המצרים שוב הגיעו לסביבות איסטנבול אך נעצרו בשל התערבות בינלאומית, שבסופו של דבר דרשה ממוחמד עלי ומאיברהים פשה לוותר על סוריה בשנת 1841.
במהלך תקופת שלטונו של מהמוט השתפר בהתחלה מצב היהודים, הסולטאן אף מינה יהודי בשם יחזקאל גבאי "בגדדלי" ("איש בגדד") ל"סארף באשי" (בטורקית עות'מאנית ראש השולחנים - שר האוצר).
יהודי אחר, צ'לבי" יצחק בכור קרמונה היה לבנקאי החצר, אחראי על גביית המיסים ונודע כ"שאפצ'י באשי", כלומר הספק הראשי של אלום.
בנקאי וחלפן אחר, שנקשר כמו קרמונה למימון כוחות היניצ'רים, היה ישעיהו אג'ימן, שהיה בשלב מסוים אחראי על מטבעת הסולטאן.
השניים האחרונים הוצאו לבסוף להורג בפקודת הסולטאן בשנת 1826 בעקבות חיסול חיל היניצ'רים.
גם יחזקאל גבאי לא זכה לגורל טוב.
לפי מקורות שונים הוצא להורג או לפחות הוגלה.
יש מייחסים את האירועים להחרפת התחרות והסכסוכים המלווים בעלילות בין הארמנים והיוונים הנוצרים מחד ובין היהודים מאידך.
נכסי הגבירים היהודים המוזכרים הופקעו אחרי מותם על ידי הסולטאן.
מהמוט השני מת משחפת ב-1839. יוזמותיו החקיקתיות הנאורות וההסדרים החדשים אשר הנהיג היו הרקע לתקופת הטנזימאט אשר החלה מיד לאחר מותו ועם עלותו של בנו, הסולטאן אבדילמג'יט הראשון, לשלטון.
מהליה ג'קסון הייתה זמרת גוספל אפרו-אמריקאית.
היא זכתה לכינוי "מלכת הגוספל" ונחשבת על ידי רבים כזמרת הבולטת ביותר בסוגה מוזיקלית זו.
בזכות קול הקונטראלטו העוצמתי והייחודי שלה, הפכה ג'קסון לאחד מהגורמים הבולטים להפצת מוזיקת הגוספל בארצות הברית וברחבי העולם.
במשך הקריירה שלה היא הקליטה 30 אלבומים (רובם עבור קולומביה רקורדס), ו-12 מתוכם היו לאלבומי זהב.
מהליה ג'קסון נולדה בשכונת העוני קרולטון שבניו אורלינס, לצ'ריטי קלארק ולג'וני ג'קסון.
שמה בלידה היה מהלה ג'קסון (Mahala Jackson), והיא כונתה על ידי משפחתה "היילי".
היא גרה עם משפחתה המורחבת שכללה 13 נפשות בדירת שלושה חדרים ונקראה בשם דודתה שעל פיה התנהלו העניינים בבית המשפחה.
אביה היה סוור וספר ומאוחר יותר הפך למטיף בכנסייה בפטיסטית.
כשנולדה סבלה מברכיים עקולות (רגלי O בלשון העם) והרופאים ביקשו לנתחה על ידי שבירת עצמות רגליה ואיחוין מחדש, אך אחת מדודותיה התנגדה לכך בתוקף ואימה נהגה לעסות בילדותה את רגליה בעזרת מי שטיפת הכלים המשומנים.
רגליה לא מנעו ממנה לתרגל ולהציג צעדי ריקוד בפני הנשים הלבנות שאת בתיהן ניקו אימה ודודתה.
בהיותה בת 6 מתה אמה והיא ואחיה עברו לחסות דודתה שעל שמה נקראה.
על ג'קסון ועל הילדים הצעירים האחרים בבית היה לעבוד מעלות החמה ועד שקיעת השמש בעבודות הבית ובייחוד בניקיון.
הם נענשו בעונשים פיזיים כשלא מילאו את המטלות לשביעות רצון הדודה ונעדרו פעמים רבות מבית הספר.
באותן שנים התפתחה אהבתה לשירה ובמיוחד לשירה בכנסייה אותה פקדה משפחתה.
כבר בגיל 13 היא החלה לעבוד מחוץ לביתה כמבשלת וככובסת.
ב-1927, במהלך ההגירה הגדולה של אפרו-אמריקאים מדרום ארצות הברית לצפונה, עברה ג'קסון בת ה-16 בגפה לשיקגו אל אחד מדודיה.
זמן מה לאחר הגעתה לשיקגו, היא עלתה לשיר בצורה ספונטנית בתפילת יום ראשון בכנסייה וביצעה את השיר המועדף עליה באותה עת: "Hand Me Down My Favorite Trumpet, Gabriel".
בעקבות זאת, היא הוזמנה להצטרף למקהלת הכנסייה הבפטיסטית "גרייטר סיילם".
בהמשך, היא החלה להופיע ברחבי העיר יחד עם "זמרי הגוספל של ג'ונסון" – אחת מחבורות הגוספל המקצועיות הראשונות.
ב-1929 פגשה ג'קסון את הכומר תומאס דורסי, שנודע בכינוי "אבי מוזיקת הגוספל", והוא החל להדריך אותה מוזיקלית.
באמצע שנות ה-30 של המאה העשרים הם החלו להופיע ביחד ברחבי ארצות הברית כשג'קסון שרה את המזמורים שחיבר דורסי באירועים כנסייתיים ובעצרות דתיות.
אחד השירים שעיבד דורסי, "Take My Hand Precious Lord", הפך לשיר המזוהה ביותר עם מהליה ג'קסון והיה השיר המועדף על מרטין לותר קינג .
שיתוף הפעולה בין ג'קסון ודורסי נמשך 14 שנים.
באותן שנים שטרם פרסומה, עסקה במגוון עבודות: חדרנית במלון, כובסת ושמרטפית.
ב-1931 הקליטה בפעם הראשונה, את השיר "You Better Run, Run, Run".
ההקלטה אבדה ולא ידועים פרטים לגבי מעבר לכותרת.
הביוגרפית לוריין גורו טוענת כי באותה עת הוסיפה ג'קסון לשמה הפרטי את האות "I" ונקראה מעתה מהליה.
במאי 1937 היא הקליטה מספר שירים בחברת התקליטים דקה כשמלווה אותה בפסנתר אסטל אלן.
התקליט לא הצליח מבחינה מסחרית וחברת דקה הניחה לה לעזוב.
ב-1947 היא חתמה על חוזה הקלטות עם חברת אפולו רקורדס וב-1948 הקליטה את שירו של ויליאם הרברט ברוסטר, "Move On Up A Little Higher".
ההצלחה הייתה מיידית וחנויות התקליטים לא הצליחו לענות על הביקוש.
התקליט נמכר ב-8 מיליון עותקים והזניק את ג'קסון לתהילה.
שנים רבות לאחר מכן, ב-1998, זכה השיר לכבוד ונכלל ב"היכל התהילה של פרס גראמי".
מיד אחרי ההצלחה בארצות הברית הגיעה גם ההצלחה באירופה, וג'קסון הפסיקה לשיר בכנסיות והחלה להופיע בקונצרטים בארצות הברית ובאירופה.
גם הליווי המוזיקלי השתנה: אם לפני פרסומה שרה בלווית פסנתר או עוגב בלבד, הרי שעכשיו הליווי והעיבודים הפכו בדרך כלל לתזמורתיים.
בשנים שלאחר מכן, הוציאו ג'קסון וחברת תקליטי אפולו הקלטות נוספות של שירי גוספל ואלו זכו להצלחה גדולה הן בארצות הברית והן במדינות אחרות במערב אירופה, ביניהן צרפת, דנמרק ונורווגיה.
ב-1950 הייתה לאמנית הראשונה שערכה הופעה של מוזיקת גוספל באולם קרנגי הול שבניו יורק.
ב-1952, בעת שערכה מסע הופעות באירופה, כונתה שם "זמרת הגוספל הטובה בעולם" ו"מלאך השלום" והופעותיה נערכו מול קהלים גדולים.
במהלך שנות ה-50 וראשית שנות ה-60 המשיכה הקריירה שלה במסלול עלייה.
ב-1954 היא החלה בסדרת תוכניות ברשת CBS וחתמה על חוזה חדש עם חברת קולומביה רקורדס.
עם הצלחתה הגדולה גם בזרם המרכזי של המוזיקה, הפכה ג'קסון מטרה לביקורת של חלק מיוצרי מוזיקת הגוספל בטענה כי היא ויתרה על סגנון וצליל הגוספל הקלאסי שלה לטובת הגעה לקהלים נרחבים יותר.
ב-1958 היא הקליטה מספר שירים שהשתתפו בסרט "St.
Louis Blues" וב-1959 שרה את "Trouble of the World" כשהופיעה בסרט "חיקוי לחיים" (Imitation of Life) בתפקיד סולנית במקהלת כנסייה.
היא הייתה האטרקציה המרכזית בתצוגת הגוספל הראשונה שהייתה בפסטיבל הג'אז של ניופורט ב-1957, הוקלטה על ידי קול אמריקה וחזרה לפסטיבל ניופורט גם ב-1958.
ב-1961 היא שרה בנשף לכבוד כניסתו של ג'ון פ.
קנדי לתפקיד נשיא ארצות הברית וב-1962, במקביל ליציאת אלבום נוסף שלה, הפכה להיות דמות מוכרת בקרב צופי הטלוויזיה הבריטית בעקבות הקרנתם המזדמנת של קליפים של שיריה.
במצעד הגדול לוושינגטון, שהתקיים ב-1963, בו נשא מרטין לותר קינג את נאומו המפורסם "I Have a Dream", שרה ג'קסון את השיר "How I Got Over" בפני 250,000 איש.
כשנרצח מרטין לותר קינג ב-1968, היא שרה בהלווייתו את השיר האהוב עליו, "Take My Hand, Precious Lord".
במשך שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 ערכה ג'קסון מסעי הופעות ברחבי העולם, כולל באירופה בשנים 1961, 1963, 1964, 1967, 1968 ו-1969. ב-1961 נכללה גם תל אביב במסע הופעותיה, והופעתה בישראל זכתה להצלחה גדולה.
ב-1970 היא הופיעה בליבריה בפני נשיא המדינה האפריקנית (ויליאם טבמן) ובאותה שנה הופיעה במספר איים בקריביים.
ב-1971 היא הופיעה בפני המשפחה הקיסרית היפנית ובהודו, בפני קהל הודי וראש הממשלה (אינדירה גנדי).
את הופעתה בת שלוש השעות בהודו סיימה בהדרן עם השיר "We Shall Overcome".
אלבומה האחרון, "What The World Needs Now", יצא לאור ב-1969 ומסע ההופעות האחרון שלה הסתיים בגרמניה ב-1971. כשחזרה לארצות הברית ערכה את אחת הופעותיה הטלוויזיוניות האחרונות ב"מופע של פליפ וילסון" (Flip Wilson Show).
באותה תקופה התמקדה ג'קסון בסיוע לאחרים.
היא יסדה את "קרן המלגות מהליה ג'קסון" שהעניקה מלגות להשכלה גבוהה לצעירים.
על מאמציה לקידום ההבנה בעולם היא קיבלה את פרס יונת הכסף.
היא התגוררה בשיקגו עד מותה ב-1972, שנגרם מאי ספיקת לב אחרי מספר שנים בהן סבלה מבריאות לקויה.
כנוצרית דתית סירבה ג'קסון, במשך כל שנותיה כזמרת, לשיר שירים חילוניים.
עם זאת, היא שרה שירים חילוניים שניתן היה לפרשם כבעלי משמעות דתית כגון You'll Never Walk Alone.
ניסיונות רבים נעשו לשכנעה להקליט ולהופיע גם עם חומר חילוני.
אמני ג'אז כמו לואי ארמסטרונג ואמני בלוז ניסו לשכנעה לשיר בזרמים המוזיקליים שלהם, אך ג'קסון טענה כי "בלוז היא מוזיקת הייאוש.
שירי הגוספל הם שירי תקוה.
כשאתה שר גוספל, יש לך את ההרגשה כי יש תרופה למה שאינו כשורה, אך כשאתה מסיים עם הבלוז, אין לך על מה להישען".
על אף שמילות השירים היו בעלי נימה דתית, שירתה מלאת הנשמה וההתרגשות מול קהלים אפרו-אמריקאים הפכו במקרים רבים את השירים לבעלי אופי מחאתי.
אנתוני היילבוט, מחבר הספר "The Gospel Sound" והביוגרף של ג'קסון, טוען כי בעוד שבהופעותיה בטלוויזיה ומול קהלים לבנים הייתה הופעתה של ג'קסון מאופקת, הרי שמול קהלים שחורים, הייתה הופעתה מלאת רגש וסערה, עד כי מסרקותיה נפלו משערה.
הקהל השחור הגיב בריקודים, צעקות ואקסטזה.
הזמרת הישראלית, נחמה הנדל, שנכחה בכנסייה בשיקגו בעת שג'קסון שרה בה, תיארה את החוויה במילים:
בעת שהופיעה ב-1961 בישראל, היא רואיינה על ידי יוסף לפיד, וכשנשאלה על ידו האם היא מתכוננת להופעותיה, ענתה:
ב-1936 נישאה ג'קסון לאייזק ליינס גריי הוקנהאל ("אייק") שהיה כימאי בוגר אוניברסיטת פיסק ומכון טסקגי והיה מבוגר ממנה ב-10 שנים.
הם התגרשו ב-1943 בעקבות לחצו הבלתי פוסק של הוקנהאל על ג'קסון שתעתיק את מרכז פעילותה להשתתפות במיזמים של מוזיקה חילונית, דבר שהיה בניגוד לאמונתה ובעקבות התמכרותו להימורים על מרוצי סוסים.
לאחר הצלחתה המסחרית היא פתחה מכון יופי וחנות פרחים בשיקגו והחזיקה בהם עד מותה.
בעקבות הכנסותיה בשנות השיא (כ-100 אלף דולר בשנה) היא אף השקיעה בנדל"ן.