tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דיקפריו היה מועמד שבע פעמים לפרס האוסקר; על הופעתו בסרט: "מה עובר על גילברט" (1993) ועל כיכובו בסרטים: "הטייס" ו"לגעת ביהלום", וכן על הפקה ומשחק בסרט "הזאב מוול סטריט".
לבסוף הוא זכה בפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 2015 על תפקידו בסרט "האיש שנולד מחדש".
כן היה מועמד 13 פעמים לפרס גלובוס הזהב.
הוא זכה בפרס זה שלוש פעמים, על משחקו בסרטיו של מרטין סקורסזה "הטייס" ו"הזאב מוול סטריט" ובסרטו של אלחנדרו גונסלס איניאריטו, "האיש שנולד מחדש".
על משחקו ב"האיש שנולד מחדש" וכרגע הוא מועמד על תפקידו קרב רודף קרב.
זכה גם בפרס גילדת שחקני המסך ובפרס באפט"א לקולנוע.
המועמדות האחרונה שלו לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט מוזיקלי או קומדיה הייתה גם על תפקידו בסרט קרב רודף קרב שיצא לאקרנים ב-2025.
ניהל מערכת יחסים עם הדוגמנית הברזילאית ג'יזל בונדשן.
ניהל מערכת יחסים עם הדוגמנית הישראלית בר רפאלי בין השנים 2006–2011. בהמשך שנת 2011 ניהל מערכת יחסים קצרה עם השחקנית בלייק לייבלי, וכן ב-2012 עם הדוגמנית ארין הית'רטון, ממנה נפרד בנובמבר 2012. היה בזוגיות עם טוני גארן במשך כשנה וחצי עד אוקטובר 2014 ועם אלה קוואלק, דוגמנית ממוצא פולני.
בין השנים 2016-2015 היה במערכת יחסים עם השחקנית האמריקאית קלי רוהרבך.בשנת 2017 הוא היה בזוגיות עם הדוגמנית הארגנטינאית-אמריקאית, קמילה מורון ונפרדו בשנת 2022. דיקפריו הוא פעיל ידוע ובולט למען איכות הסביבה ושינוי האקלים.
בספטמבר 2014 מונה לשליח שלום מטעם האו"ם ויפעל בתחום שינויי האקלים בכדור הארץ, וכמו כן נאם בוועידת האקלים של האו"ם.
הוא מחזיק בית בלוס אנג'לס ודירה בשכונת טרייבקה שבניו יורק, ובעליו של האי "Blackadore Cay" בבליז, אותו רכש בשנת 2005 בשווי של 1.75 מיליון דולר.
בשנת 1998 תרמו דיקפריו ואמו 35,000 דולר עבור "מרכז המחשבים על שם לאונרדו דיקפריו" בסניף לוס פליז של הספרייה הציבורית בלוס אנג'לס, אתר בית ילדותו.
שנבנה מחדש לאחר רעידת האדמה בנורת'רידג' לוס אנג'לס בשנת 1994 ונפתח בתחילת 1999. במהלך צילומי "Blood Diamond, DiCaprio" עבד דיקפריו עם 24 ילדים יתומים מכפר הילדים של SOS במפאוטו, מוזמביק.
בשנת 2010, תרם מיליון דולר למאמצי הסיוע בהאיטי לאחר רעידת האדמה בהאיטי.
באפריל 2013 תרם דיקפריו 61 אלף דולר ל-ליגה ההומו-לסבית נגד השמצה, ארגון המקדם את הדימוי בני הקהילה הלהט"בית בתקשורת.
בעקבות הצלחת הטיטניק ב-1997, דיקפריו הקים את קרן לאונרדו דיקפריו ב-1998, ארגון ללא מטרות רווח המוקדש לקידום המודעות הסביבתית.
אף על פי שהוא מגדיר עצמו כמודאג בכל תחומי הסביבה, הוא מתמקד בבעיית התחממות כדור הארץ, שמירה על המגוון הביולוגי של כדור הארץ ותמיכה באנרגיות מתחדשות.
עבד על פרויקטים בלמעלה מ-40 מדינות, והפיק שני סרטי תעודה קצרים, "כוכב הלכת" ו"התרעה גלובלית".
בשנת 2000 ניהל את חגיגת יום כדור הארץ הלאומי, שם ראיין את הנשיא ביל קלינטון והשניים דנו בתוכניות להתמודדות עם ההתחממות הגלובלית ואיכות הסביבה.
מפתיחת הסרט "השעה ה-11", תיעודי אודות ההתחממות הגלובלית ויחס האנשים להתחממות הגלובלית, גייס כמעט 40 מיליון דולר עבור הקרן שלו.
אירוע זה הפך לאירוע הצדקה הסביבתי הגדול ביותר שהיה קיים בעולם.
דיקפריו הגדיר כי ההתחממות הגלובלית היא "האתגר הסביבתי מספר אחת בעולם".
לדיקפריו כלי רכב חשמליים היברידיים ידידותיים לסביבה וביתו מופעל על ידי פנלים סולריים, אולם שימושו במטוסים פרטיים וביאכטות גדולות משך ביקורת בגלל טביעת הרגל הפחמנית.
בתחילת שנת 2016, בפגישה עם האפיפיור פרנסיס, העניק תרומה לצדקה ודיבר על נושאים סביבתיים.
כמה ימים לאחר מכן, אולי בהשפעת פגישתו עם דיקפריו, האפיפיור אמר שהוא יפעל בסרט אבות המבוסס על אמונה מבוסס, מעבר לשמש.
בחודש יולי 2016 העניקה הקרן שלו 15.6 מיליון דולר בסיוע לחיות הבר ושמירה על זכויות האינדיאנים בארצות הברית, יחד למאבק בשינויי האקלים.
דיקפריו תומך פעיל בארגונים סביבתיים רבים ובהם: הקרן העולמית לשימור חיות הבר, גלובל גריין USA , NRDC .
לדבריו, "שינויי האקלים הורגים את כדור הארץ ופוגעים בכלכלה," ולכן הוא בוחר לתמוך בהאריס.
דיקפריו שיבח את האריס על הנהגת פעולות משמעותיות למען האקלים בארצות הברית, כולל העברת חוק הפחתת האינפלציה .
פרק - "Snake Pit"1990The OutsidersKid Fighting Scoutפרק - "Pilot"סנטה ברברהמייסון קאפוול5 פרקים1990–1991הורותגארי בקמן12 פרקים1991רוזאןחבר לכיתה של דרליןפרק - "Home-Ec"1991–1992להתבגר ולהתגברלוק בראוור23 פרקים2008–2010Greensburg2014סאטרדיי נייט לייבעצמופרק - "Jonah Hill/Bastille"
+שנהסרטשידור2004הטייסמלכודת לנשיא2007השעה ה-11הגיבור מגן עדן2009היתומה2011ירח אדוםמשחקי שלטון2013ההימוראחים בדםהזאב מוול סטריט2014וירונגהנטפליקס2015לתפוס את השמשקאוספירסי2016משחק השנהבלפני המבולחי את הלילה2018Deliriumרובין הודמאבק: חייו ואומנותו האבודה של שוקלסקינטפליקס2019ריצ'רד ג'וול
לאונרדו סיטי טאוור הוא גורד שחקים הממוקם במתחם הבורסה ברמת גן ומשמש בחלקו כבית מלון ובחלקו בית דירות.
הוא בעל 41 קומות ומתנשא לגובה של 157 מטרים, כולל תורן דקורטיבי בן שישה מטרים.
בנייתו הושלמה בשנת 2000 והוא בין גורדי השחקים הגבוהים בישראל.
סיטי טאוור נחשב למגדל שבו בית המלון הגבוה ביותר בישראל, אך קומותיו העליונות הן דירות מגורים.
הוא נחשב לאחד מהמלונות העסקיים המובחרים בישראל.
בבניין מעל ל-200 יחידות דיור כמו גם 167 חדרי מלון, סוויטות וחדרים מיוחדים.
בשלוש קומותיו הראשונות יש מרכז כנסים ואולמות אירועים.
בתחתית הבניין נמצא מרתף חניה גדול, שהכניסה והיציאה ממנו נעשים דרך שער יחיד, מצב הגורם לעומס כבד מאוד בשער החניון בתחילתו ובסיומו של אירוע הנערך במלון.
במלון יש 13 מעליות - שלוש מעליות מהחנייה, שלוש מעליות מלון, ארבע מעליות לדיירי הבניין ושלוש מעליות לעובדי המלון.
היוזמה להקמת הבניין החלה בשנת 1994, לאחר שעיריית רמת גן מכרה את המגרש בו שכנה בריכת השחייה "גלי גיל" לאיש העסקים יצחק תשובה.
לאחר שהבריכה נהרסה החלה הקמתו בשנת 1997, בנוסף נכנסו לשותפות בפרויקט הקבלן אורי דורי וקבוצת האחים עופר.
במרץ 1998 נחתם הסכם עם חברת "שרתון ישראל", שהייתה בבעלות המשותפת לחברת מלונות שרתון העולמית וחברת כור תעשיות, לניהול בית המלון שבפרויקט.
בעקבות ההסכם קיבל המגדל את השם "שרתון סיטי טאוור".
עד קיץ 1998 נמכרו כ-60 דירות בפרויקט תמורת כ-30 מיליון דולר.
בשנים 2001–2002, צולמה במגדל הסדרה "סיטי טאוור", אשר סיפרה את מעלליהם הבדיוניים של הגרים בדירות המגורים שבקומות העליונות.
באוגוסט 2008 רכש את הזכויות במלון איש העסקים האמריקני יצחק טולדנו, תמורת 150 מיליון שקל.
אך לאחר בדיקת נאותות ביטל את העסקה.
בשנת 2009 רכשה חברת פתאל ניהול מלונות את חברת אזורים תיירות שניהלה את מלונות שרתון בישראל.
שליש מהבעלות על המלון עבר לידי חברת פתאל והיא אף החלה לתפקד כחברת הניהול של המלון, במקום שרתון.
שם המלון שונה ל"לאונרדו סיטי טאוור".בפברואר 2010 רכשה פתאל את חלקו של אורי דורי במלון תמורת 19 מיליון שקל, והגדילה את חלקה בבעלות ל-50%.
בשנת 2017 החברה שהפעילה את אולמות הכנסים והשמחות בבניין פשטה את הרגל.
באוקטובר 2017 רכש איש העסקים אלי להב את שלוש הקומות שבהן ממוקמים האולמות תמורת 39 מיליון שקל.
באוגוסט 2017 עיריית רמת־גן הורתה להרוס בריכת שחייה שהוקמה ללא היתר על מרפסת בדירה בקומה ה-36 של המגדל.
הבריכה היוותה גם סכנת חיים עקב משקלה הרב והיה חשש ליציבות המרפסת.
המלון זכה לפרסום כאשר חברת הכנסת נעמי בלומנטל נחקרה במשטרה, בדצמבר 2002, בחשד שמימנה אירוח במלון לחברי הליכוד, כשוחד בחירות.
במאי 2003, היועץ המשפטי לממשלה, אליקים רובינשטיין, החליט לבקש מהכנסת להסיר חסינותה של בלומנטל, על מנת שניתן יהיה להגיש נגדה כתב אישום פלילי.
בדצמבר 2003 הוגש נגדה כתב האישום, בו נטען כי במהלך הפריימריס בליכוד בדצמבר 2002, בלומנטל סיכמה עם מיכאל אלנקווה (פעיל בסניף הליכוד ביוקנעם) כי היא תממן אירוח של חברי מרכז הליכוד במלון.
השניים סיכמו כי אלנקווה יארגן את האירוח, שבמהלכו הוא יפעל למען בחירתה של בלומנטל.
במרץ 2006 בלומנטל הורשעה בפרשה ונידונה ל-8 חודשי מאסר בפועל ו-10 חודשי מאסר על תנאי, ולקנס כספי.
במרץ 2007, דחה בית המשפט המחוזי את הערעור שהגישה.
פעיל הליכוד מיכאל אלנקווה נידון לשלושה חודשי עבודות שירות ותשעה חודשי מאסר על תנאי.
לאונרדו דניאל פונסיו (בספרדית: Leonardo Daniel Ponzio; נולד ב-29 בינואר 1981 בלס רוזאס, מחוז סנטה פה, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק כקשר אחורי.
מזוהה בעיקר עם ריבר פלייט בה זכה ב-17 תארים עם המועדון ונחשב בו לסמל.
פונסיו החל את הקריירה בקבוצת ניואל'ס אולד בויס, הוא שיחק בקבוצה החל מ-1999 ועד 2003 ואז הוחתם על ידי קבוצת ריאל סרגוסה הספרדית.
הוא שיחק שלוש עונות וחצי בסראגוסה, איתה זכה בגביע הספרדי ובסופר קאפ הספרדי (2004).
ב-2007 חתם בריבר פלייט, איתה זכה באליפות הקלאוסורה 2008. באותה שנה הוא שב לסראגוסה, שם הוא שהה עד 2012, שנה בה הוא חזר לריבר פלייט.
פונסיו סיים את הקריירה עם זכייה נוספת באליפות הליגה בעונת 2021 ובטרופאו דה קמפאונס באותה עונה.
פונסיו היה שותף לזכיית הנבחרת הצעירה של ארגנטינה בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 ב-2001. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הבוגרת באוגוסט 2004 במשחק מול יפן, לזכותו שמונה הופעות במדי הנבחרת כשהאחרונה הייתה במשחק מול בוליביה ב־26 במרץ 2013.
לאונרדו וינצ'י (באיטלקית: Leonardo Vinci, 1690 - 27 במאי 1730) היה מלחין איטלקי, הנודע ביותר באופרות שלו.
וינצ'י נולד בסטרונגולי (או נאפולי) ולמד אצל גטאנו גרקו בקונסרבטוריון של נאפולי.
פרסומו הראשון בא לו מן האופרה בופה שכתב בניב נאפוליטני בשנת 1719; כמו כן חיבר מספר רב של אופרה סריה.
הוא התקבל ל"קהילת מחרוזת התפילה" בפורמיילו בשנת 1728 ומת בהרעלה בשנת 1730 - לא 1732, כפי שגורסים לעיתים.
האריה Vo solcando מתוך "ארתחששתא" מדגימה היטב את לסגנונו.
המקור האנגלי לערך זה נלקח במקורו מן האנציקלופדיה בריטניקה, מהדורת 1911, כיום נחלת הכלל.
לאונרדו לאו (באיטלקית: Leonardo Leo; 5 באוגוסט 1694 - 31 באוקטובר 1744), ששמו המלא והמדויק יותר הוא ליונארדו אורונצו סאלוואטורה דה לאו, היה מלחין בארוק איטלקי.
לאו נולד בסאן ויטו דליי סקיאבוֹני (כיום סאן ויטו דאי נורמני, במחוז ברינדיזי), שהייתה אז חלק מממלכת נאפולי.
בשנת 1703 התקבל ללימודים בקונסרבטוריון דלה פייאטה דאי טורצ'יני בנאפולי, שם למד תחילה אצל פרנצ'סקו פרובנצאלה ואחר אצל ניקולא פאגו.
היו שסברו, כי היה תלמידם של פיטוני ואלסנדרו סקרלטי, אבל לא ייתכן שלמד אצל המלחינים הללו, אף כי אין ספק בהשפעה שהייתה ליצירותיהם עליו.
יצירתו המוכרת המוקדמת ביותר הייתה דרמה דתית, L'infedeltà abbattuta שביצעו חבריו ללימודים בשנת 1712.
ב-1714 העלה בתיאטרון החצר אופרה בשם Pisistrato, שהתקבלה בתשואות.
לאו כיהן במשרות שונות בקאפלה המלכותית והמשיך לכתוב לבימה, לצד הוראה בקונסרבטוריון.
אחרי שהוסיף ב-1722 תמונות קומיות ל-Bajazette של פרנצ'סקו גספאריני, לביצוע בנאפולי, חיבר ב-1723 אופרה קומית בשפה הנפוליטנית, La'mpeca scoperta.
האופרה הקומית המפורסמת ביותר שלו הייתה Amor vuol sofferenze משנת 1739, הידועה יותר בשם La Finta Frascatana, שזכתה לשבח מפיו של דה ברוס.
לאו התבלט לא פחות כמלחין של אופרות רציניות, Demofoonte
משנת 1735 ו-L'Olimpiade משנת 1737, שתיהן לליברית של המשורר מטאסטאזיו, יצירותיו הנודעות ביותר בתחום זה.
עם זאת, לאו מוכר יותר כמלחין מוזיקת קודש.
הוא מת כתוצאה מאירוע מוחי תוך כדי חיבור אריות חדשות לביצוע מחודש של "לה פינטה פראסקטאנה".
לאו היה הראשון באסכולה הנאפוליטנית שהשיג שליטה מלאה בקונטרפונקט הרמוני מודרני.
במוזיקת הקודש שלו באות לביטוי מיומנות והדרת כבוד; ההגיון גובר בה על להט הרגשות ואין בה שמץ מן הרגשנות שביצירותיהם של דוראנטה ופרגולזי.
האופרות הרצינות שלו סובלות מן הצינה והחומרה שבסגנון כתיבתן, אבל באופרות הקומיות שלו גילה חוש הומור שנון.
פרקי האנסמבל שלו נמרצים ומלאי התלהבות, אך אינם מגיעים לשיא חזק.
דוגמה נאה ואופיינית למוזיקת הקודש שלו היא "דיקסיט דומינוס" בדו מז'ור, בעיבוד סטאנפורד ובהוצאת נובלו.
מספר שירים מתוך אופרות כלולים בהוצאות מודרניות.
לאונרדו לורדאן או לאונרדו לורדאנו (באיטלקית: Leonardo Loredan או Leonardo Loredano; 16 בנובמבר 1436 - 12 ביוני 1521) היה הדוכס ה-75 של ונציה.
לורדאן כיהן כדוג'ה מאז מינויו, בשנת 1501, ועד פטירתו.
בתקופת שלטונו התרחשה המחלוקת בין ונציה לבין ליגת קמבריה.
לאחר מותו של האפיפיור אלכסנדר השישי, בשנת 1503, השתלטה ונציה על טריטוריות בצפונה של מדינת האפיפיור.
עם בחירתו של האפיפיור יוליוס השני כיורשו של אלכסנדר, ציפתה ונציה כי האפיפיור (שכונה "הוונציאני" (Il Veneziano) בשל תמיכתו בוונציה) יאשר את הסיפוח של הטריטוריות, אולם לאחר המינוי, ובמפתיע, הורה האפיפיור על נידוייה של לה סרניסימה ותושביה, ויצר ברית עם צרפת, האימפריה הרומית הקדושה ומדינות אחרות כנגד ונציה.
בעקבות קרב אגנאדלו איבדה ונציה שטחים רבים באיטליה, ולאחר נפילת פדובה הייתה העיר ונציה עצמה בסכנת כיבוש.
במקביל בשנת 1509 נערך קרב דיו, אשר במסגרתו הביס הצי הפורטוגזי את הצי העות'מאני והצי הממלוכי (אשר נתמכו על ידי ונציה) ובכך שבר את המונופולין הוונציאני על הסחר בתבלינים מהמזרח הרחוק שעבר דרך מצרים ודרך ונציה.
לורדאן איחד את תושבי ונציה בפני הסכנות, והצליח להביא לכיבושה מחדש של פדובה ולכריתת הסכם שלום במסגרתו ויתרה ונציה על השטחים שאיבדה אולם שבה להיות בת ברית של האפיפיור אשר יצא למלחמה באותה עת כנגד צרפת.
כאשר ניצחון האפיפיור על צרפת נראה בלתי נמנע, הפר האפיפיור את הסכם השלום עם ונציה.
בתמורה, כרתה ונציה הסכם עם לואי ה-12, מלך צרפת, והצליחה לכבוש מחדש את הטריטוריות שהפסידה, ואף הכריחה את האפיפיור לשלם את חובותיו למשפחת לורדאן - בסך של 500,000 דוקטים.
דיוקן הדוג'ה לאונרדו לורדאן מעשה ידי ג'ובאני בליני ידוע בהיותו אחד הדיוקנים הראשונים אשר צוירו כאשר נשוא הדיוקן מביט הישר קדימה אל הצופה, ולא ניצב בפרופיל (כמקובל בימי הביניים).
לאונרדו דונאטו או לאונרדו דונא (באיטלקית: Leonardo Donà או Donato; 12 בפברואר 1536 - 16 ביולי 1612) היה הדוכס ה-90 של ונציה.
דונאטו כיהן כדוג'ה מאז מינויו ב-10 בינואר 1606 ועד פטירתו.
בתקופת כהונתו כדוג'ה הגיעו לשיאו הסכסוך של לה סרניסימה עם מדינת האפיפיור על סמכותם של בתי המשפט החילוניים של ונציה לשפוט את הכמורה שבעיר.
בשיאו של הסכסוך נידה האפיפיור פאולוס החמישי את העיר - נידוי שנמשך בין השנים 1606–1607.
לאונרדו דונאטו היה בנם של ג'ובאני בטיסטה דונאטו וג'ובאנה קורנר.
משפחת דונאטו הייתה משפחת סוחרים אמידה, לאונרדו המשיך בעסקי המשפחה והצליח להפוך את המשפחה לאחת המשפחות העשירות בוונציה.
לאחר שצלח במסחר, פנה לאונרדו לפוליטיקה.
תחילה כיהן כשגריר לה סרניסימה בקונסטנטינופוליס, ולאחר מכן כפודסטה, כמושל ולבסוף כפרוקוראטור (המנהלן הראשי) של מבני השלטון בכיכר סן מרקו.
לאחר תפקיד זה כיהן דונאטו כשגריר במדינת האפיפיור והתגורר ברומא שנים רבות.
התנגדותו ליוזמות המדיניות של האפיפיור הביאה אותו לעימות עם הקרדינל בורגזה, לימים האפיפיור פאולוס החמישי.
לאחר מותו של מרינו גרימאני היה דונאטו אחד המועמדים לתפקיד הדוג'ה.
בבחירות שנערכו ב-25 בדצמבר 1605 התמודד דונאטו מול שני מועמדים ובהם מארקאנטוניו ממו (אשר לימים נבחר לדוג'ה).
לבסוף ויתרו שני המועמדים לדונאטו, והוא נבחר לדוג'ה ב-10 בינואר 1606.
עם עלייתו לשלטון נאלץ דונאטו להתמודד עם המחלוקת עם האפיפיור שהוריש לו קודמו - גרימאני חוקק מספר חוקים אשר הגבילו את סמכויות הכמורה בעיר והכפיפו את הכמרים לבתי המשפט החילוניים של ונציה.
בשלהי 1605 הועמדו שני כמרים למשפט, ובעקבות זאת, ב-10 בדצמבר 1605, שבועיים לפני מותו של גרימאני, שלח האפיפיור פאולוס החמישי מחאה רשמית לוונציה.
דונאטו דחה את מחאת האפיפיור, ובתגובה, באפריל 1606 נידה האפיפיור את העיר ונציה.
דונאטו, ביוזמת פאולו סארפי, הורה לכל הכמרים בעיר להתעלם מהצו ולהמשיך לקיים את טקסי המיסה, באיום גירושם מהעיר ונציה אם יסרבו.
הכמרים צייתו להוראת דונאטו, למעט הכמרים הישועים, אשר גורשו מהעיר.
המסדר הישועי לא שב אל העיר עד שנת 1655.
ממלכת צרפת ניסתה לתווך בין ונציה לבין מדינת האפיפיור וב-21 באפריל 1607 הוסגה הסכמה לפיה הכמרים שנשפטו יועברו לחזקת צרפת, ובתמורה האפיפיור יסיר את הנידוי.
דונאטו לא היה דוג'ה פופולרי, ולכן נמנע מלהשתתף בעצרות ציבוריות ובאירועים ציבוריים.
לאוס השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת מוסקבה (1980).
היא נעדרה מאולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), לאחר שהצטרפה לחרם שהובילה ברית המועצות על המשחקים, ומאז אולימפיאדת סיאול (1988) היא משתתפת בהם ברציפות.
עד כה, אף ספורטאי מלאוס לא זכה במדליה אולימפית, והישגיהם של הספורטאים הלאוסים במשחקים היו נמוכים למדי.
לאוס מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
לאוס קאראקס הוא במאי ותסריטאי צרפתי, שחקן ומבקר קולנוע.
ידוע בסגנונו הפואטי ובתיאורי האהבה המיוסרים אשר מאפיינים את עבודתו.
שמו האמיתי הוא אלכס כריסטוף דופון .
שם הבמה "לאוס קאראקס" הוא אנגרמה של השמות אלכס, שמו של הגיבור ברוב סרטיו, ואוסקר, על שם פרס האוסקר לקולנוע.
קאראקס נולד בסירן בפרבריה המערביים של פריז שבצרפת.
אמו היא עיתונאית ומבקרת קולנוע אמריקאית ואביו עיתונאי צרפתי לענייני מדע.
הוא החל את הקריירה שלו בעשיית סרטים קצרים ועבד כמבקר סרטים, בין היתר בכתב העת מחברות הקולנוע.
סרטו הארוך הראשון Boy Meets Girls ("נערה ונער" קראו לו בישראל) יצא לאקרנים ב-1984, הוצג בפסטיבל קאן, זכה לשבחים רבים וביסס את המוניטין של קאראקס בן ה-23 בזכות סגנונו החזותי הבוגר והמרשים.
בסרט זה גם החל לעבוד עם גיבורו\אלטר אגו שלו, השחקן דני לוואן (Denis Lavant).
ב-1986 ביים את סרטו השני "זה אצלה בדם", המשלב אלמנטים של פילם נואר ומדע בדיוני בכיכובם של דני לוואן וז'ולייט בינוש, שהייתה בת-זוגו של קאראקס באותו זמן.
הסרט המשיך לחקור את מורכבותה של האהבה בעולם המודרני (נושא מרכזי בסרטיו של קאראקס).
ניתן לראות בעבודתו של קאראקס השפעה רבה של סרטי הגל הצרפתי החדש ובמיוחד את השפעתו של ז'אן-לוק גודאר, בשילוב אלמנטים פוסט מודרניסטיים.
חמש שנים לאחר מכן ביים קאראקס את סרטו השלישי "הנאהבים מפריס" (1991), שהפקתו הסתבכה.
רשויות העיר פריז אפשרו לו עשרה ימי צילום בלבד על גשר פון נף.
בתגובה החליט קאראקס לבנות דגם של הגשר בקומונת Lansargues, אשר ממוקמת בדרום צרפת.
ביום הראשון לצילומים נפצע השחקן דני לוואן באגודלו וההפקה נדחתה כחודש ימים.
על אף הקשיים שתחתם הייתה נתונה ההפקה זכה הסרט לשבחי הביקורת ופתח את הדלת להפקת סרטו הרביעי, "פולה X" הניסיוני - עיבוד לסיפור על גילוי עריות מאת הרמן מלוויל.
ב-2008 ביים קאראקס סרט קצר בשם Merde כחלק ממקבץ סרטים קצרים בנושא העיר טוקיו, שבוימו בידי שלושה במאים ובהם קאראקס, מישל גונדרי ובונג ג'ון-הו.
סרטו החמישי כבמאי "מנועים קדושים" יצא ב-2013.
ב-2021 הציג בפסטיבל קאן את סרטו השישי "אנט", בהשתתפות אדם דרייבר ומריון קוטיאר, וזכה בפרס הבמאי הטוב ביותר.
נערה ונער - Boy Meets Girl (1984) – במאי ותסריטאי
זה אצלה בדם (1986) במאי ותסריטאי
הנאהבים מפריס (1991) – במאי ותסריטאי
פולה איקס (1999) – במאי ותסריטאי
מנועים קדושים (2013) - במאי ותסריטאי
לאוס השתתפה לראשונה ב בסידני (2000), נעדרה מהמשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004), שבה להתחרות ב ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע.
במשחקי החורף לא נטלה לאוס חלק מעולם.
המשלחות אותן שלחה לאוס הורכבו משני ספורטאים במשלחת הראשונה (גבר ואישה), וספורטאי בודד במשחקים בבייג'ינג.
כל הספורטאים הנכים שייצגו את לאוס במשחקים התחרו בהרמת כוח.
הספורטאי שהתחרה בבייג'ינג, זכה במדליה הפאראלימפית הראשונה של לאוס, עם מדליית הארד בקטגוריה של עד 48 ק"ג עם תוצאה של 157.5 ק"ג.
לאוסטכיוס ראטוט או אוסטכיוס ראטולד (בלטינית והונגרית: Leustachius Rátót, בהונגרית Rátót nembeli Leusták לאושטאק , סוף המאה ה-12) היה אציל הונגרי ממשפחת ראטוט, שלפי צ'ארטר מלכותי משנת 1230, כיהן כוויבוד של טרנסילבניה בערך בשנים 1196-1176. נחשב הוויבוד של טרנסילבניה הראשון ששלט בוודאות בחבל ארץ זה.
באותה תקופה (ב-1164) מציינים גם שמו של לאוכסטכיוס, רוזן של דובוקה, ואין יודעים אם מדובר באותו איש.
בני ראטוט, ככל הנראה בשמם המקורי ראתולד, היו, לפי הכרוניקה של שימון קזאי, צאצאים לשני איטלקים מקזרטה, נאפולי, בשם ראטולדו ואוליבר, שהתיישבו בהונגריה בימי המלך קלמן בסביבות שנת 1097.
לצד הפלטין של הונגריה, אמפוד או אומפוד ("Ompudinus tunc Banus et Leustachius Voyvoda") נדרש על ידי המלך בלה שלישי בשנת 1176, לשלוח תגבורות לאימפריה הביזנטית במלחמתה נגד הטורקים הסלג'וקים.
בקרב שהתקיים במיריוקפלון ידם של הסלג'וקים הייתה על העליונה.
לאונרדו דה לורנזו היה חלילן איטלקי ומחנך מוזיקלי.
נולד בויג'אנו, במחוז פוטנצה (נפה), דה לורנזו התחיל לנגן בחליל בגיל 8 ונסע לנאפולי להשתתף ב"קונסרבטוריון למוזיקה סן פייטרו אה מאיילה".
בגיל 16 הוא היגר לארצות הברית, עבד במלון קרולין, קנטקי, אך בשנת 1896 הוא חזר לאיטליה כדי לעשות את שירותו הצבאי באלסנדריה, והיה בלהקה צבאית.
ב-1914 הוא פגש את מוד פיטרסון בתזמורת מינסוטה, פסנתרנית שליוותה אותו בתדירות גבוהה והפכה לאשתו.
ב-1917 מועדון החלילית של לוס אנג'לס הציג מחזמר לכבודו ודה לורנזו נתמנה לחבר הכבוד הראשון של האגודה.
בין השנים 1923-1935 לאונרדו היה פרופסור לחליל בבית הספר איסטמן למוזיקה, לאחר פרישתו הוא התמקד בהלחנה וכתיבת פרסומים תאורטיים.
כל החומר המחקרי שלו נתרם לאוניברסיטת דרום קליפורניה.
לאופהיים היא עיר בדרום גרמניה, במדינת באדן-וירטמברג.
פרנסת העיר בעת המודרנית מתבססת על בתי חרושת שהוקמו בסביבתה, וכיום פועל בסמוך אליה בסיס תעופה של צבא גרמניה.
לאופהיים נזכרת לראשונה במסמך משנת 778.
בשנת 926 הרסו ההונגרים את המקום כשפלשו לאזור.
בשנת 1100 הוקמה במקום טירה.
בשנת 1331 נמכרה האחוזה לבית הבסבורג האוסטרי.
בשנת 1407 היו קיימים במקום טירה, כנסייה וכפר קטן סביבה.
לאופהיים זכתה למעמד של עיר בשנת 1869.
במחצית השנייה של המאה ה-19 שכנה בה הקהילה היהודית הגדולה ביותר במדינת באדן-וירטמברג.
המשפחות היהודיות הראשונות הורשו להתיישב בעיירה בשנות ה-20 של המאה ה-18, ואלה התיישבו ברובע שכונה "הר היהודים" (Judenberg).
עקב הגירה שלילית, הצטמצמה הקהילה היהודית בעיר, ושיעורה באוכלוסייה הכללית ירד מ-22.6% בשנת 1856 לכדי 2.7% בלבד בשנת 1933.
123 יהודי העיר אשר לא הצליחו להימלט ממנה בתקופת השלטון הנאצי הועברו במהלך השואה ללטביה ולפולין, ורובם המכריע נרצחו.
בין היהודים שנולדו בעיר: החזן והמלחין מוריץ הנלה, הבנקאי קיליאן פון שטיינר, מייסד חברת סרטי יוניברסל קרל למל, הספורטאית גרטל ברגמן, הסופר זיגפריד איינשטיין והמעצב פרידריך אדלר, שנספה באושוויץ.
בית הכנסת של לאופהיים נפגע קשות בפוגרום נובמבר 1938 (ליל הבדולח), ובהמשך נהרס.
מאז סיום מלחמת העולם השנייה אין קהילה יהודית בלאופהיים.
בית הקברות היהודי נשמר ומטופח על ידי תושבי העיר ואגודה מקומית לזיכרון ושימור.
להלן תמונות של בתי הרובע היהודי בעיר, מצבת הזיכרון לבית הכנסת, בית העלמין הישן, ולוח הזיכרון לנספי העיר בשואה:
לאונרדו אדריאן רודריגס יאקוביטי (בספרדית: Leonardo Adrián Rodríguez Iacobitti; נולד ב-27 באוגוסט 1966) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הקשר.
קריירת המשחק של רודריגס נפרשה על פני שש מדינות שונות, והוא שיחק בסך הכול בתשעה מועדונים שונים.
המועדון בו זכה להצלחה הגדולה ביותר ושיחק במשך הזמן הרב ביותר הוא אוניברסידד דה צ'ילה, במדיו זכה בשלוש אליפויות צ'ילה ובשני גביעים.
במדי סן לורנסו זכה רודריגס באליפות ארגנטינה ובגביע מרקוסור.
רודריגס ייצג את נבחרת ארגנטינה במשך ארבע שנים, בהן הספיק לזכות איתה פעמיים בטורניר קופה אמריקה, ואף להיבחר לשחקן המצטיין של קופה אמריקה 1991, וכן לזכות בגביע המלך פהד 1992 ולייצג את הנבחרת במונדיאל 1994. בסך הכול ערך 28 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש פעמיים.
רודריגס החל את דרכו בקבוצת הנוער של לנוס מעיר הולדתו.
ב-1983 עלה לשחק בקבוצה הבוגרת, ששיחקה אז בליגת המשנה הארגנטינאית.
בעונת עבר לשחק לראשונה בליגה הבכירה, כשחתם במדי ולס סארספילד.
בתום עונה אחת במועדון, שהסתיימה במקום ה-11, עבר רודריגס לארחנטינוס ג'וניורס.
לאחר עונה אחת עבר לקבוצתו הרביעית בארגנטינה והשלישית בליגה הבכירה, סן לורנסו.
העונה בליגה הארגנטינאית התפצלה אז לטורנירי אפרטורה וקלאוסורה, ובטורניר השני מביניהם הגיע רודריגס עם קבוצתו למקום השני בטבלה תוך שהוא מפגין יכולת גבוהה, שאף זיכתה אותו בזימון בכורה לנבחרת ארגנטינה.
לקראת עונת החל רודריגס את הקריירה האירופית שלו, כשחתם במדי ספורטינג טולון מליגת העל הצרפתית.
רודריגס השתלב היטב במדי הקבוצה, וקבע שיא קריירה אישי של 12 שערי ליגה באותה העונה.
הוא היה למלך שערי הליגה של קבוצתו באותה העונה, ושישי בטבלת מלך שערי הליגה כולה.
טולון סיימה את העונה במקום ה-14, בפער שלוש נקודות מהקו האדום.
בתום עונה אחת בצרפת, ולקראת עונת , עבר רודריגס לשחק באטאלנטה מהסרייה א', תחת המאמן מרצ'לו ליפי.
רודריגס לא הצליח לשחזר את יכולת כיבוש השערים מהעונה החולפת, וכבש רק פעם אחת באותה העונה ב-19 הופעות ליגה.
אטלנטה של ליפי סיימה את העונה במקום השמיני, מרחק נקודה בלבד מהמקום השישי המקנה השתתפות בגביע אופ"א.
עונה אחר כך, עם עזיבתו של ליפי והגעתו של פרנצ'סקו גווידולין , איבד רודריגס את המקום בהרכב וכמעט ולא זכה להופעות.
גם החלפתו של גווידולין בצ'זרה פראנדלי כבר בחודש נובמבר לא שיפרה את מצבו של רודריגס, שבחצי עונה רשם הופעת ליגה אחת בלבד במדי אטלנטה.
רודריגס סיים את דרכו בקבוצה בחלון ההעברות, לאחר עונה וחצי במועדון.
בסיום העונה ירדה אטלנטה לסרייה ב'.
במהלך חלון ההעברות של חורף 1994 עבר רודריגס לבורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה, תחת המאמן אוטמאר היצפלד.
את הופעת הבכורה שלו ערך רודריגס ב-12 בפברואר בניצחון הביתי 1-0 על באייר לברקוזן, ובסך הכול הספיק לערוך שש הופעות ליגה עד לתום העונה, אותה סיימה הקבוצה במקום הרביעי.
בתום העונה חזר לאטלנטה בליגת המשנה, אך שוב לא הצליח לקחת חלק משמעותי במהלך העונה, רשם עשר הופעות ליגה וכבש שער אחד בלבד.
אטלנטה סיימה את העונה במקום הרביעי, והעפילה בחזרה לליגה הבכירה.
לאחר שעזב את אטלנטה, סיים רודריגס למעשה את הקריירה האירופית שלו.
הוא הצטרף במהלך עונת של ליגת העל הצ'יליאנית לאוניברסידד דה צ'ילה, ועד לתום העונה הספיק לערוך 14 הופעות ליגה, בהן כבש ארבעה שערים והפגין יכולת טובה שסייעה לקבוצתו לזכות באליפות צ'ילה, בפער שתי נקודות מאוניברסידד קאתוליקה.
היה זה התואר הראשון בו זוכה רודריגס במהלך הקריירה.
רודריגס נותר בקבוצה עונה נוספת, במהלכה כבש שישה שערים ב-21 הופעות.
הקבוצה סיימה את העונה במקום החמישי בלבד.
בתום עונה וחצי בצ'ילה עבר רודריגס למועדון הפאר המקסיקני, קלוב אמריקה, לקראת טורניר וראנו .
הוא הצליח להעפיל עמה מהמקום הראשון לפלייאוף האליפות, אך שם הופתעה הקבוצה כבר ברבע הגמר על ידי המדורגת שמינית, אתלטיקו מורליה.
בעונת רשם רודריגס 31 הופעות, בהן כבש חמישה שערים, כשקבוצתו הצליחה להעפיל לחצי הגמר בשני הטורנירים של אותה העונה.
בעונת חזר רודריגס לקדנציה שנייה באוניברסידד דה צ'ילה.
בתום מאבק אליפות צמוד סיימה הקבוצה כסגנית האלופה, בפער שתי נקודות בלבד מהאלופה קולו-קולו.
עם זאת, רשם רודריגס תואר שני עם קבוצתו באותה העונה, לאחר זכייה בגביע הצ'יליאני עם ניצחון בגמר הכפול על אאודקס איטליאנו.
עונה אחר כך הפגינה קבוצתו של רודריגס יכולת גבוהה וזכתה באליפות צ'ילה, השנייה בקריירה של רודריגס, בפער 11 מהסגנית אוניברסידד קאתוליקה.
רודריגס היה שחקן הרכב משמעותי בזכייה בתואר, וכבש חמישה שערים ב-28 הופעות.
רודריגס נותר עונה שלישית ברציפות בקבוצה, והשלים עמה זכייה בדאבל המקומי.
בסך הכול לאחר חמש עונות בשתי קדנציות שונות בקבוצה, זכה רודריגס עם אוניברסידד בשלוש אליפויות ושני גביעים, ערך 124 הופעות ליגה ובהן כבש 22 שערים.
לקראת טורניר קלאוסורה , חזר רודריגס לליגה הארגנטינאית לקדנציה שנייה בסן לורנסו, עשר שנים לאחר שעזב ממנה לקריירה האירופית שלו.
המאמן הצ'יליאני מנואל פלגריני הוביל את סן לורנסו לזכייה מרשימה באליפות הטורניר, בפער שש נקודות מריבר פלייט ועם 15 ניצחונות ב-19 משחקים.
על אף שלא היה שחקן מפתח בזכייה אליפות, היה רודריגס שותף לתואר הראשון שלו במולדתו עם שלושה שערים ב-16 הופעות.
בהמשך, זכה עם הקבוצה גם בטורניר גביע מרקוסור במהדורתו האחרונה בשנת 2001. סן לורנסו גברה על פלמנגו בצמד משחקי גמר, בהם שותף רודריגס רק בתוך תוספת הזמן של משחק הגומלין.
בשנת 2002, בתום הקדנציה המוצלחת בסן לורנסו, חזר רודריגס למועדון נעוריו לנוס, ולראשונה שיחק עמו בליגה הבכירה.
בתום טורניר אחד בו רשם 11 הופעות וכבש פעמיים, פרש רודריגס ממשחק פעיל בגיל 36.
רודריגס החל את דרכו בנבחרת ארגנטינה תחת המאמן אלפיו באסילה, שזימן אותו לסגל הנבחרת לקראת קופה אמריקה 1991 על אף שלא שותף עד אז באף משחק בינלאומי.
במשחקה הראשון של הנבחרת בטורניר, ב-8 ביולי 1991, ערך רודריגס את הופעת הבכורה שלו כשעלה מהספסל בדקה ה-78, בדרך לניצחון נבחרתו 3-0 על .
יומיים אחר כך עלה מהספסל במחצית הניצחון 1-0 על , ויומיים לאחר מכן עלה לראשונה בהרכב ואף שיחק תשעים דקות בניצחון 4-1 על .
רודריגס פתח בהרכב בכל שלושת משחקי בית הגמר, בהם הניצחון 3-2 על , שוויון 0-0 מול צ'ילה וניצחון 2-1 על שהבטיח לארגנטינאים את המקום הראשון ואת הזכייה בתואר.
רודריגס, על אף שלא כבש במשחקים בהם שותף, נבחר בסיום לשחקן המצטיין של הטורניר.
רודריגס נכלל בסגל של באסילה לטורניר גביע המלך פהד 1992 בערב הסעודית.
הייתה זו המהדורה הראשונה של הטורניר ששינה בהמשך את שמו לגביע הקונפדרציות, ונכללו בו אז ארבע נבחרות בלבד.
רודריגס פתח בהרכב בניצחון נבחרתו 4-1 על בחצי הגמר, והיה הכובש הראשון בגמר הטורניר בו גברה ארגנטינה 3-1 על כדי לזכות בתואר.
היה זה שער הבכורה שלו במדי הנבחרת.
ב-24 בפברואר 1993 זכה רודריגס עם ארגנטינה בגביע ארטמיו פרנקי, לאחר ניצחון בדו-קרב בעיטות עונשין על אלופת יורו 1992, .
רודריגס עלה בהרכב והוחלף לאחר שישים דקות.
באותה השנה זומן על ידי באסילה לסגל הנבחרת לקראת קופה אמריקה 1993. רודריגס פתח בהרכב הנבחרת בשלושת משחקיה בשלב הבתים, שנפתחו בניצחון 1-0 על והמשיכו בשתי תוצאות תיקו 1-1, מול ומול קולומביה.
ארגנטינה העפילה לרבע הגמר מהמקום הראשון בבית, ושם פגשה את ברזיל.
רודריגס עלה מהספסל בדקה ה-54, ורבע שעה אחר כך כבש את שער השוויון של נבחרתו שקבע 1-1. המשחק הגיע להכרעה בדו-קרב פנדלים, ושם כבש רודריגס את הפנדל השלישי של נבחרתו בדרך לניצחון 6-5 בדו-קרב.
בחצי הגמר מול קולומביה עלה רודריגס מהספסל במהלך המחצית השנייה, ולאחר שוויון 0-0 שוב עבר המשחק להכרעה בפנדלים.
הפעם הופקד רודריגס על הבעיטה הרביעית וביצע אותה בהצלחה בדרך ל-6-5 ולגמר הטורניר.
במשחק הגמר מול מקסיקו עלה רודריגס מהספסל לאחר כשעה, וזכה עם נבחרתו בקופה אמריקה בפעם השנייה ברציפות עם ניצחון 2-1 בסיום.
רודריגס היה שותף לכל ששת המשחקים של ארגנטינה בשלב הבתים של מוקדמות מונדיאל 1994, בהם התבוסה 5-0 לקולומביה, והעפיל עם הנבחרת למונדיאל 1994 בארצות הברית על אף שלא שותף בצמד משחקי הפלייאוף מול .
רודריגס זומן לסגל הנבחרת למונדיאל על ידי באסילה, אך היה לשחקן מחליף בלבד במהלך הטורניר.
הופעתו היחידה של רודריגס בטורניר הייתה כשעלה בהרכב בהפסד 2-0 ל במשחק האחרון של שלב הבתים, בעקבות הרחקתו של דייגו מראדונה מהטורניר עקב שימוש בחומרים אסורים.
ארגנטינה הודחה מהטורניר לאחר הפסד 3-2 ל בשמינית הגמר.
בתום הטורניר סיים באסילה את תפקידו כמאמן הנבחרת, ובעקבותיו הסתיימה גם הקריירה הבינלאומית של רודריגס, שלא לבש עוד את מדי ארגנטינה לאחר המונדיאל.
בסך הכול ערך רודריגס 29 הופעות במדי ארגנטינה, בהן כבש שני שערים.
הכדורגלן המצטיין של קופה אמריקה 1991
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשערים - לנוסליגת המשנה הארגנטינאית9217ולס סארספילדליגת העל הארגנטינאית274ארחנטינוס ג'וניורסליגת העל הארגנטינאית263סן לורנסוליגת העל הארגנטינאית276ספורטינג טולוןליגת העל הצרפתית2712אטאלנטהסרייה א'19110בורוסיה דורטמונדבונדסליגה60אטאלנטהסרייה ב'101אוניברסידד דה צ'ילהליגת העל הצ'יליאנית144216קלוב אמריקהליגת העל המקסיקנית171315אוניברסידד דה צ'ילהליגת העל הצ'יליאנית385285232סן לורנסוליגת העל הארגנטינאית163245לנוסליגת העל הארגנטינאית112סך הכול בקריירה45882
לאונרדו דל וקיו (באיטלקית: Leonardo Del Vecchio; 22 במאי 1935 – 27 ביוני 2022) היה איש עסקים איטלקי, יושב ראש ומייסד חברת לוקסוטיקה.
החברה היא יצרנית וקמעונאית המשקפיים והעדשות הגדולה בעולם, החברה מעסיקה 77,734 עובדים ובבעלותה מעל 7,000 חנויות ברחבי העולם.
על פי מגזין פורבס, דל וקיו היה האדם השני בעושרו באיטליה עם שווי הון שנאמד ב-18.7 מיליארד דולר, והאדם ה-37 בעושרו בעולם.
דל וקיו נולד במילאנו למשפחה דלת אמצעים.
אביו נפטר חמישה חודשים טרם לידתו.
הוא נמסר לאימוץ במשפחת אומנה מאחר שאמו לא יכלה לדאוג לו כלכלית.
החל את הקריירה שלו בתור שוליה של מעבד מתכות, אך החליט לרתום את הידע שלו בעבודה עם מתכת כדי ליצור מסגרות למשקפיים.
לכן, עבר בשנת 1961 לאגורדו בנפת בלונו, מקום מושבה של תעשיית יצרני המשקפיים באיטליה.
לחברה שהקים בשותפות קרא לוקסוטיקה.
בשנת 1967 החל למכור מסגרות שלמות של משקפיים, העסק גדל ונהפך לרווחי מאוד כבר בשנת 1971.
בשנת 1974 רכש חברת הפצה איטלקית.
בשנת 1981 פתח סניף בגרמניה.
החברה צמחה וגדלה ובשנת 1988 בין חברות העיצוב שאיתן שיתף פעולה נמנתה חברת ארמני.
חוזה לאונרדו נונס אלבס סוזה ז'רדים (בפורטוגזית: José Leonardo Nunes Alves Sousa Jardim; נולד ב-1 באוגוסט 1974) הוא מאמן כדורגל פורטוגלי המאמן את קבוצת א-ריאן הקטרית.
לאונרדו ז'רדים נולד בברצלונה בירתו של המחוז אנסואטגי בוונצואלה להורים פורטוגזים שהיגרו לוונצואלה לצורכי עבודה.
בהיותו בגיל צעיר עזבו הוריו את ונצואלה והשתקעו באי מדיירה.
ז'רדים שיחק כדורגל וכדוריד אך לא הצטיין וייעד את עצמו להיות מאמן כבר מגיל צעיר.
מגיל 19 החל לאמן באופן חובבני קבוצות ילדים ונערים נשים ונערות בכדורגל ובכדוריד.
בגיל 27 החל בקריירת האימון הרשמית שלו כשמונה לעוזר מאמן קאמאצ'ה - קבוצה מקומית באי מדיירה, למשך שנתיים.
לאחר מכן החל לאמן בליגות הנמוכות בפורטוגל העלה את שאבאש לליגה השנייה, פוטר, ומונה למאמן ביירה-מאר מהליגה השנייה והעלה אותה לליגה הראשונה ופוטר גם משם בשל חילוקי דעות עם ההנהלה.
במאי 2011 מונה כמאמנה של בראגה, הוא הוביל אותה למקום השלישי כשהיא שוברת שיאי מועדון אך בסוף 2012 עזב את תפקידו בשל חילוקי דעות עם נשיא המועדון.
במאי 2012 מונה למאמנה של אולימפיאקוס היוונית הוא הוביל אותה לעונה ללא הפסדים ופער של 10 נקודות בטבלה, אך פוטר על רקע אי שביעות רצון מסגנונה ההגנתי של הקבוצה.
בקיץ 2013 שב לפורטוגל ומונה למאמנה של ספורטינג ליסבון.
הוא הוביל אותה למקום השני בטבלה.
הוא בחר לעזוב לאחר שקיבל הצעה ממנוקו.
בקיץ 2014 מונה למאמנה של מונקו, לאחר שנפרדה ממספר שחקנים מובילים.
הוא הטמיע בקבוצה את שיטתו ופיתח שחקנים צעירים, בעונת 2015 סיים במקום השלישי בליגת העל הצרפתית.
בעונת 17–2016 מונקו הפכה לקבוצה התקפית, היא הובילה לאורך רוב העונה את הליגה הצרפתית, בליגת האלופות העפילה עד לחצי הגמר תוך שהיא גוברת על מנצ'סטר סיטי בתוצאה 3-1 אך הודחה נגד יובנטוס בחצי הגמר.
ב-11 באוקטובר 2018 פוטר מתפקידו לאחר רצף כישלונות של הקבוצה.
לאוס משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער מלאוס לא זכה במדליה אולימפית לנוער.
ההשתתפות של ספורטאי הנוער מלאוס היא סמלית.
המשלחת הראשונה של לאוס למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה שלושה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט: אתלטיקה, בדמינטון ושחייה.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה ששני ספורטאים שהתחרו בענף האתלטיקה.
בדומה לאולימפיאדת הנוער סינגפור, המשלחת סיימה במקומות האחרונים והשתתפותה היא סמלית.
לאונרדו פַּאבוֹלֵטִי (באיטלקית: Leonardo Pavoletti; נולד ב-26 בנובמבר 1988) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת החלוץ בקליארי.
פאבולטי נולד ב-26 בנובמבר 1988 בליבורנו שבאיטליה לפאולו, מאמן טניס.
גם פאבולטי עצמו שיחק טניס עד גיל 10, אז החל לשחק כדורגל.
מלך השערים של הליגה השלישית: 2011/2012
הפרוטקטורט הצרפתי של לאוס היה חלק מפרישת חסות של האימפריה הקולוניאלית הצרפתית בדרום מזרח אסיה.
היא הייתה מורכבת משטחה של הממלכה לשעבר של לאן שאנג והייתה חלק מהודו-סין הצרפתית מ-1893 ועד שהוענק לה שלטון עצמי בתוך האיחוד הצרפתי ב-1946. אמנת צרפת-לאוס משנת 1953 קבעה את לאוס כחברה עצמאית באיחוד הצרפתי.
על פי ועידת ז'נבה שהביאה לנסיגת צרפת מהודו-סין לאחר מלחמת הודו-סין הראשונה, לאוס קיבלה עצמאות ב-1954.
לאחר סיפוח קמבודיה ב-1863, חוקרים צרפתים בראשות ארנסט דה לאגריי המשיך להוליך מספר משלחות לאורך נהר המקונג למצוא דרכי מסחר אפשריים עבור השטחים של קמבודיה וקוצ'ינצ'ינה (וייטנאם) לכיוון דרום.
בשנת 1885 הוקמה קונסוליה צרפתית בלואנג פרבאנג, אשר יחד עם המחוז המלכותי של ויינטיאן, הייתה ממלכת וסאלית של סיאם (תאילנד המודרנית).
סיאם, בהנהגתו של המלך צ'וללונגקורן, חששה עד מהרה כי צרפת מתכוונת לספח את לואנג פרבאנג וחתמה על הסכם עם הצרפתים ב־7 במאי 1886, שהכיר בחסות של סיאם על ממלכת לאו.
בסוף שנת 1886 מונה אוגוסט פאבי לסגן קונסול ללואנג פרבאנג והיה אחראי על משלחות שפעלו בשטח לאוס, עם אפשרות להפוך אותו לשטח צרפתי.
ב-1888 הכריזו הכוחות הסיניים הידועים בשם "הדגל השחור" (שודדי ים) מלחמה על סיאם ועל האזור הוואסאלי שלה בלואנג פרבאנג.
פאבי וכוחות צרפתים התערבו ופינו את משפחת המלוכה של לאוס למקום מבטחים.
חיילים צרפתים נוספים מהאנוי הגיעו מאוחר יותר לגרש את ה"דגל השחור" מלואנג פרבאנג.
עם שובו לעיר, ביקש המלך און קאם חסות צרפתית על ממלכתו.
מאוחר יותר שלח פאבי את בקשתו של און קאם לממשלת צרפת בפריז.
הצעת החוק הנותנת ללואנג פרבאנג את חסותה של צרפת נחתמה ב-27 במרץ 1889 בין שני הצדדים למרות מחאה סיאמית.
לאחר מתן אולטימטום על ידי פאבי, שהיה באותה העת שגריר בבנגקוק, באוגוסט 1892 לממשלת סיאם, שתי המדינות יצאו למלחמה ב־1893, שהגיעה לשיאה בתקרית פקנאם - כשצרפת, נכנסה לבנגקוק עם אוניות מלחמה.
הממלכה נאלצה להסכים לשליטה צרפתית על הצד המזרחי של נהר המקונג.
פאבי המשיך לתמוך במסעות צרפתיים באזור לאוס, והעניק לטריטוריה את השם המודרני לאוס.
לאחר שסיאם נכנעה לאולטימטום הצרפתי וויתרה על האדמות שממזרח למקונג, כולל האיים בנהר, הוקם באופן רשמי הפרוטקטורט של לאוס, והבירה המנהלית עברה מלואנג פרבאנג לוויאנטיאן.
עם זאת, לואנג פרבאנג נשארה מקום מושבה של משפחת המלוכה, שעוצמתה הופחתה כאשר סמכויות השלטון בפועל הועבר לידי פקידים צרפתים, כולל סגן הקונסול.
בינואר 1896 חתמו צרפת ובריטניה על הסכם קביעת הגבול שבין לאוס הצרפתית לבין בורמה הבריטית.
בשנת 1898 הייתה לאוס משולבת במלואה באיחוד ההודו סיני הצרפתי שנוצר בשנת 1887 על ידי הצרפתים בווייטנאם ובקמבודיה.
הממשלה המלכותית בלואנג פרבאנג עדיין נחשבה לשליטה הרשמית של העיר וסביבתה, ועדיין נותרה החצר המלכותית, אך הכוח השלטוני היה נתון בידי צמרת מנהלית צרפתית.
תשעת המחוזות האחרים של לאוס נשלטו ישירות על ידי ממשלת צרפת, כאשר לכל מחוז היה מושל תושב ופיקוד צבאי.
כדי לתמוך כלכלית בממשלה הקולוניאלית, הוטלו מיסים על האוכלוסייה.
ב-1902, הסכם עם סיאם אילץ אותה לוותר על שטחים נוספים בצד המערבי של נהר המקונג.
בשנת 1904 הגבול הנוכחי בין לאוס לקמבודיה סומן לאחר שסיאם ויתרה על מלופרי (מחוז פריה ויהיאר) ושאמפסאק לצרפתים.
תוכניות צרפתיות להרחיב את שטחה של לאוס הסתיימו ב-1907, לאחר שהסתיים שיתוף הפעולה עם הבריטים לגבי ההרחבה של הודו-סין הצרפתית.
האימפריה הבריטית חששה שבסופו של דבר התהליך יוביל לסיפוח צרפתי של סיאם, דבר שיפגע במאזן הכוחות של האזור.
ב-1904, למרות הטענה ההיסטורית של קמבודיה, לאוס ויתרה על מחוז סטונג טרנג בתמורה לבירת המלוכה של שמפסאק, שהייתה תחת שלטונו של קמבודיה.
מאחר שלא הצליחו בתוכניתם הגדולה לספח את סיאם ואת לאוס ירד העניין של צרפת בלאוס, היות שהייתה בעלת אוכלוסייה קטנה (האוכלוסייה נאמדה ב־470,000 נפש ב־1900) וחסרת יציאה לים ולכן בלי נמלי מסחר.
במשך חמישים השנים לאחר מכן לאוס נשארה מחוז שולי בתוך שטחי האימפריה הצרפתית בהודו סין.
באופן רשמי, ממלכת לואנג פראב אנג'ב נותרה אזור חסות עם אוטונומיה פנימית, אבל בפועל היא נשלטה על ידי צרפת.
שאר לאוס הייתה כפופה לצרפת ישירות כמושבה.
המלך סיסוואן וונג, שהפך למלך של לואנג פראב אנג'ב בשנת 1904, נשאר נאמן לצרפתים כל זמן שלטונו - 55 שנה.
מבחינה כלכלית, הצרפתים לא פיתחו את לאוס בקנה מידה שעשו בווייטנאם, ווייטנאמים רבים גויסו לעבודה בממשלה בלאוס במקום תושבי לאוס, וגרמו לעימותים בין המקומיים לבין הממשלה.
ההתפתחות הכלכלית התרחשה באיטיות רבה בלאוס ובתחילה לוותה בגידול אורז ומזקקות המייצרות אלכוהול מאורז.
אף על פי כן, הצרפתים לא התכוונו להרחיב את כלכלת לאוס והחליטו לעזוב את הפעילות המסחרית לאוכלוסיות המקומיות.
הבידוד הגאוגרפי גרם לכך שהשפעתה של צרפת בלאוס הייתה קטנה לעומת המושבות הצרפתיות אחרות, וב־1937 מעריכים כי רק 574 אזרחים צרפתים חיו כעובדים ממשלתיים בלאוס, נתון נמוך בהרבה מאשר בווייטנאם ובקמבודיה.
הצרפתים עודדו את הווייטנאמים להגר ללאוס, שנראתה בעיני המתיישבים הצרפתים כפתרון רציונלי לבעיה מעשית בגבולות המרחב הקולוניאלי של הודו סין.
בשנת 1943, האוכלוסייה הווייטנאמית בלאוס עמדה על קרוב ל-40,000, והיוו את הרוב בערים הגדולות של לאוס ונהנו מן הזכות לבחור את מנהיגיהן.
כתוצאה מכך אחוז ניכר מתושבי הערים בלאוס היו וייטנאמים, ורק בערי לואנג פארב אנג' האוכלוסייה הייתה בעיקר של בני לאו.
מאוחר יותר בשנת 1945, הצרפתים אפילו הכינו תוכנית שאפתנית להעביר אוכלוסייה וייטנאמית מסיבית לשלושה אזורים מרכזיים בלאוס, תוכנית שלא מומשה עקב הפלישה היפנית להודו-סין.
אחרת, על פי מרטין סטיוארט פוקס בני לאו היו עלולים לאבד שליטה על ארצם.
הממשל הצרפתי ערך מספר רפורמות חברתיות.
למשל הגברת הביטחון בדרכים, ביטול העבדות, הפסקת האפליה המשפטית של מיעוטים שונים.
סוחרים וייטנאמיים וסינים הגיעו מאוחר יותר לאכלס את הערים (בעיקר ויינטיאן) ולהחיות את המסחר, וכמה מבני לאו הורשו להשתתף בממשלה המקומית.
למרות הרפורמות החברתיות הללו, קבוצות מיעוט רבות, ובמיוחד שבטי הגבעות של לאו סונג, לא נהנו משלטון צרפת ולא הושפעו כלל מהתרבות הצרפתית.
בשנת 1901, פרץ מרד בדרום לאוס ברמת בולוואן בקרב קבוצות של בני לאו טאונג בראשות אונג קיאו, שהיה איש קדוש שהוביל כת משיחית.
המרד קרא תיגר על השליטה הצרפתית בלאוס ולא דוכא עד 1910, כאשר אונג קיאו נהרג.
עם זאת, יורשו וסגנו, אונג קומנדאם, הפך למנהיג בתנועה הלאומנית של לאוס.
בין 1899 ל-1910, התרחשה תסיסה פוליטית במחוז הצפוני של פונגסאלי.
ראשי שבטי הגבעות המקומיים קראו תיגר על השלטון הצרפתי ועל מדיניות ההתבוללות המתבצעת ברמות הגבוהות.
בשיאו של המרד, התסיסה התפשטה לאזור ההררי של טונקין (צפון וייטנאם) והתרכזה בעיקר בקרב קבוצות מיעוט של המאו וההמונג.
אף-על-פי שהמרד התחיל כהתנגדות להשפעה הצרפתית ולהידוק הממשל, הוא שינה אחר כך את מטרתו לבלימת הדיכוי הצרפתי של סחר האופיום.
חוסר היציבות נמשך בצפון לאוס עד שנת 1919 כאשר קבוצות המונג שהיו המפיקות הראשיות של האופיום בהודו סין, התקוממו נגד המיסוי הצרפתי והמעמד המיוחד שניתן לבני לאו לום, שהיו מיעוט הררי, בסכסוך המכונה "המלחמה המשוגעת" או "מלחמת המשוגעים".
המורדים מאנשי ההמונג טענו כי גם אנשי לאוס וגם פקידים צרפתים מתייחסים אליהם כאל קבוצות נחותות ובלתי מתורבתות, והובסו מאוחר יותר במרץ 1921. לאחר המרד העניקה ממשלת צרפת לאנשי ההמונג אוטונומיה חלקית במחוז שיאנג-צ'ואנג.
למרות התסיסה בקרב שבטי המיעוטים בצפון, החלקים המרכזיים והדרומיים של לאוס זכו לשיפור במצבם תחת השלטון הצרפתי לעומת השלטון הסיאמי.
הדבר הביא להגירה ניכרת של בני לאו מאזור איסאן שבצפון-מזרח סיאם אל לאוס, מה שחיזק את האוכלוסייה.
ערי עמק המקונג, כגון ויינטיאן וסאוואנכט, גדלו במידה ניכרת, אף על פי שערים אלה היו בעיקר של מיעוטים וייטנאמיים וסיניים.
כדי להתחרות במסחר הסיאמי, הציעו הצרפתים לבנות רכבת שתקשר בין האנוי לבין ויינטיאן, אך תוכניות אלה מעולם לא אושרו.
עם זאת, תשתיות השתפרו בפעם הראשונה בלאוס.
לדוגמה נבנה הכביש הלאומי 13 המקשר בין ויינטיאן לפאקאס, שהוא הכביש החשוב ביותר בלאוס.
בשנת 1923 נפתח בית ספר למשפטים בווינטיאן כדי להכשיר אנשי לאוס מקומיים המעוניינים להשתתף בממשל הקולוניאלי, אולם חלק גדול מהסטודנטים בבית הספר היו וייטנאמים, שהמשיכו לשלוט במשרדים פוליטיים.
אף על פי שכריית האבץ והקפה החלו בשנות העשרים של המאה העשרים, הרי שתנאי הבידוד ופני הארץ הקשים של המדינה גרמו לכך שלאוס נותרה במידה רבה חסרת ערך כלכלי לצרפתים.
יותר מ-90% של תושבי לאוס נותרו חקלאים בחקלאות קיום - גידלו מעט עודפים לצורכי מסחר במזומן ותשלום המיסים שלהם.
אף על פי שהצרפתים יזמו תוכנית פיתוח בלאוס כמו בווייטנאם, הם היו איטיים לאכוף אותם בשל הבידוד וחוסר החשיבות הכלכלית במושבה.
בתי הספר נמצאו בעיקר בערים הגדולות, ורק בשנות העשרים של המאה הקודמת החלו אזורים כפריים להיחשף לחינוך הצרפתי.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, שיעורי האוריינות בקרב אנשי לאו לום ואוכלוסיות בשפלה גדלו במידה ניכרת, ותלמידים לאוטיים החלו לקבל השכלה גבוהה בהאנוי או בפריז.
עם זאת, ההתקדמות הייתה איטית.
בפריפריה, שם שבטי הגבעות היו מבודדים מדי כדי להגיע או סירבו לאמץ את מערכת החינוך המבוססת על השפה הצרפתית הזרה, החינוך היה ברמה מאוד נמוכה.
רוב הצרפתים שהגיעו ללאוס כפקידים, מתיישבים או מיסיונרים פיתחו חיבה עזה למדינה ולעם שלה ושנים רבות הקדישו למה שראו כחיזוק חיי עם לאו.
חלקם נישאו לנשי לאו, למדו את השפה, הפכו לבודהיסטים - תהליך שהיה יותר מקובל באימפריה הצרפתית מאשר בבריטית.
עם זאת, בהשפעת עמדות גזעניות האופייניות לאירופאים באותה תקופה, הם נטו לסווג את אנשי לאו כילדותיים, נאיביים ועצלנים ביחס לאירופאיים.
לאוס במהלך מלחמת העולם השנייה
בשנת 1932 הפיל פלק פיבונסונגראם, ראש ממשלת סיאם, את המלך והקים את ממשלתו הפשיסטית במדינה, שאת שמה שינה מאוחר יותר ל"תאילנד".
היו לו תוכניות לאחד את כל עמי טאי, כולל הלאו, תחת מדינה אחת.
לאחר נפילת צרפת ביוני 1940, פעלה לאוס תחת הנהגת ממשלת וישי הצרפתית יחד עם שאר הודו-סין הצרפתית, והממשלה פעלה תחת פיקוח יפני.
באוגוסט 1940 התקיפה תאילנד הפשיסטית את הכוחות הצרפתיים של וישי בגדה המזרחית של המקונג בין ויינטיאן לבין מחוז צ'מפסאק.
תאילנד והממשל הצרפתי בהודו-סין הכריזו מלחמה ביניהם.
למרות הניצחונות הצרפתיים, הממשלה היפנית תיווכה להפסקת אש והכריחה את הממשלה הקולוניאלית הצרפתית לוותר לתאילנד על פרובינציות צ'מפסאק ועל קסינבולי בלאוס ומחוז בטאמבנג בקמבודיה.
מחוזות אלה הוחזרו מאוחר יותר למדינותיהם על ידי תאילנד לאחר שצרפת איימה לחסום את כניסת תאילנד לאו"ם בעקבות מלחמת העולם השנייה.
כדי לשמור על התמיכה ולגרש את היפנים והתאילנדים כאחד, עודד המושל הקולוניאלי ז'אן דקו את עליית התנועה הלאומנית בלאוס - התנועה לשיקום לאומי, שביקשה להגן על שטחה של לאוס תוך הכרה פרדוקסלית בשלטון ובתמיכה הצרפתית.
כמו כן פרסם הארגון עיתון תעמולה, "גראנד לאוס", ותקף את המדיניות התאילנדית והיפנית על אנשי לאוס.
בדרום המדינה הוקמה תנועת לאו-סרי בשנת 1944. שלא כמו התנועה לשיקום לאומי, לא תמכה התנועה בקיום הודו-סין הצרפתית והכריזה על מדיניות "לאוס למען לאוטים" שמטרתה השגת עצמאות.
בשנת 1944 שוחררה צרפת ושארל דה גול הפך למנהיגה.
באותו הזמן, כוחות האימפריה היפנית הובסו ברובם בחזית האוקיינוס השקט ובניסיון של הרגע האחרון יפן פיזרה את השלטון הצרפתי במושבותיה בהודו סין והקימה בה מדינות בובות (הקיסרות הווייטנאמית וממלכת קמפוצ'יאה), במרץ 1945. מספר גדול של פקידים צרפתים בלאוס נכלאו בידי היפנים.
המלך סיסוואנג וונג נכלא גם הוא ונאלץ להכריז על תום הפרוטקטוראט הצרפתי של לאוס ועל הקמת ממלכת לואנג פרבאנג היפנית ובכך קיבל את השלטון של יפן הקיסרית בלאוס דה פקטו.
יפן המשיכה לשלוט במישרין על לאוס למרות התסיסה האזרחית המתמדת נגדה עד שנאלצה לסגת מלאוס באוגוסט 1945, פחות מחודש לפני שנכנעה לחלוטין לבעלות הברית.
לאחר כניעת היפנים באוגוסט, אמר המלך סיסאבאנג וונג כי בכוונתו להחזיר את לאוס למעמדה הקודם כמושבה צרפתית בניגוד לדעתו של הנסיך ששלח מברק לכל מושלי המחוזות והודיע להם שהכניעה היפנית לא השפיעה על לאוס והיא במעמד עצמאי, והזהיר אותם להתנגד לכל התערבות זרה.
עם זאת, כוחות צרפת כבר כבשו את לואנג פרבאנג ונפגשו עם המלך סיסאבאנג וונג שהבטיח לקולוניאליסטים הצרפתים כי לאוס עדיין תחת חסות צרפתית למרות הצהרת אפריל.
בעקבות גירוש יפן מלאוס, התרחש ואקום שלטוני במהלכו ארגון לאו איסארה, בראשות הנסיך פטסראת', השתלט על הממשלה ואישר מחדש את עצמאותה של המדינה ב-12 באוקטובר 1945. עם זאת, הצרפתים דרשו להחזיר את השלטון הקולוניאלי.
עד סוף אפריל 1946, כוחות של הממשלה הזמנית הצרפתית, נכנסו לוויינטיאן עם כוח צרפתי-לאו, ששב וכבש את העיר.
בו בזמן, כוחות ויאט מין שנלחמו על עצמאותה של וייטנאם מצרפת גייסו מספר אנשי לאו להתנגד לשלטון הצרפתי.
הנסיך פטסראת' תיאם מהלכים עם הוייט מין, הכריז מאוחר יותר על ביטול הפרוטקטורט הצרפתי על לאוס ותמך בתנועות העצמאות הלאומיות, במיוחד בתנועה לאו איסארה.
כדי למנוע מלחמה ישירה עם כוחות מחתרת בלאוס, כמו שקרה בווייטנאם, צרפת הסכימה להכריז על לאוס כמדינה בעלת שלטון עצמי בתוך האיחוד הצרפתי בשנת 1949. בעקבות תבוסת צרפת בקרב דיין ביין פו ב-1954, לאוס קיבלה עצמאות בוועידת ז'נבה בספטמבר של אותה שנה.
לאונרדו סילאורן (בספרדית: Leonardo Cilaurren; 5 בנובמבר 1912 – 9 בדצמבר 1969) היה כדורגלן ספרדי, ששיחק בעמדת הקשר אחורי.
סילאורן נולד בבאסורטו-זורוטזה, חבל הבסקים, שבספרד בשנת 1912 למשפחה של סוחרים עשירים.
על מנת לשחק כדורגל החליט לפרוש מהלימודים בניגוד לדעת הוריו.
הוא התחיל לשחק בארנס קלוב ולאחר מכן עבר לאתלטיק בילבאו.
עם אתלטיק זכה בגביע הספרדי בשנים 1932 ו-1933, ובליגה בעונות 1933/34 ו-1935/36. הקריירה שלו נעצרה עקב מלחמת האזרחים שהתרחשה באותו זמן בספרד.
לאחר המלחמה חזר לשחק והפעם ברחבי אמריקה.
הוא התחיל בדפורטיבו אוזאקי שבמקסיקו.
בשנת 1939 עבר לשחק בארגנטינה במועדון ריבר פלייט, ואחר כך עבר לפניארול שבאורוגוואי.
הוא שב למקסיקו, רק שהפעם לקבוצה אספניה שעימה זכה פעם אחת בליגה ובגביע ופעמיים בסופר קאפ.
בנבחרת ספרד שיחק במשך ארבע שנים, שבהן ערך 14 הופעות.
במונדיאל 1934 היה חלק מהנבחרת הספרדית, והגיע עימה עד לרבע גמר שבו הודחו נגד איטליה במשחק חוזר.
בסיום הטורניר נבחר להיות בנבחרת המצטיינת.
בשנת 1937 עבר לשחק עבור חבל הבסקים וערך עימה סיבוב הופעות ברחבי אירופה ואמריקה.
בשנת 1945 פרש מכדורגל בגיל 32 בלבד, ולאחר כמה שנים בחו"ל חזר ב-1953 להתגורר במדריד שם עבד בתור מנהל בר בסגנון בסקי.
סילאורן נפטר ב-9 בדצמבר 1969 בגיל 57 לאחר שלקה במחלת הסרטן.
לאונרדו ספינאצולה (באיטלקית: Leonardo Spinazzola; נולד ב-25 במרץ 1993) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת המגן בנאפולי ובנבחרת איטליה.
סיינה, יובנטוס ושלל השאלות ברחבי איטליה
ספינאצולה נולד בפוליניו, איטליה והחל את הקריירה שלו בכדורגל במחלקת הנוער של וירטוס פוליניו המקומית עד שהגיע לסיינה בשנת 2007. שלוש שנים לאחר מכן, הוא הצטרף ליובנטוס ונשלח לקבוצת הפרימוורה של המועדון.
ב-5 ביולי 2012, הוא הושאל לקבוצת הסרייה ב', אמפולי עד לתום העונה.
את הופעת הבכורה בקריירה הבוגרת שלו רשם ב-1 בספטמבר, כשנכנס כמחליף בתיקו החוץ 2–2 מול נוברה.
שערו הראשון הגיע שבועיים לאחר מכן במסגרת ההפסד 4–2 לליבורנו.
לאחר שערך שבע הופעות בלבד, ההשאלה שלו הסתיימה מוקדם מהצפוי והוא הושאל בינואר 2013 לווירטוס לנצ'יאנו.
ספינאצולה שותף בשלושה משחקים בלבד במדי הקבוצה, כולם מהספסל.
ב-10 באוגוסט 2013, הוא הושאל פעם נוספת, הפעם לקבוצת נעוריו, סיינה, שבה הוא היה חלק אינטגרלי מההרכב הפותח.
את אותה העונה הוא סיים עם 24 הופעות ואף זכה לכבוש שער אחד.
ב-11 באוגוסט 2014, ספינאצולה הצטרף בהשאלה לאטאלנטה.
תריסר ימים לאחר מכן, הוא רשם את הבכורה שלו בקבוצה ואף כבש את השער השני והאחרון בניצחון הבית 0–2 על פיזה במסגרת הגביע האיטלקי.
הופעת הבכורה שלו בליגה הבכירה לא איחרה לבוא, כשזה קרה ב-31 באוגוסט, כאשר הוא נכנס כמחליף בדקות הסיום של התיקו המאופס הביתי מול הלאס ורונה.
את אותה עונת השאלה בקבוצה הוא סיים עם שתי הופעות ליגה בלבד.
לאחר השאלות בויצ'נצה ובפרוג'ה, ספינאצולה חזר לאטאלנטה ביולי 2016.
לאחר שתי עונות השאלה באטאלנטה, ספינאצולה שב ליובנטוס בקיץ של שנת 2018. לאחר פציעה שהשביתה אותו במחצית הראשונה של עונת 19–2018, ספינאצולה ערך את הופעת הבכורה שלו במדי יובנטוס ב-12 בינואר 2019 בניצחון החוץ 0–2 על בולוניה במסגרת הגביע.
ב-12 במרץ הוא רשם את הופעתו הראשונה בליגת האלופות בניצחון הבית 0–3 על אתלטיקו מדריד במסגרת משחק הגומלין של שלב שמינית הגמר.
ב-1 ביולי 2019, ספינאצולה הצטרף לרומא מיובנטוס עבור 29 מיליון וחצי אירו בחוזה לארבע שנים, כאשר לוקה פלגריני עשה את דרכו ההפוכה מעיר הבירה לקבוצה מטורינו.
הופעת הבכורה שלו במדי הזאבים הגיעה ב-15 בספטמבר בניצחון הבית 2–4 על ססואולו, כאשר הוא נכנס כמחליף של אלסנדרו פלורנצי בדקה ה-73. שערו הראשון בקבוצה הגיע ב-19 ביולי 2020 בתיקו הביתי 2–2 מול אינטר.
ב-10 ביולי 2024 חתם ספינאצולה בנאפולי.
ב-28 במרץ 2017, ספינאצולה ערך את הופעתו הראשונה במדים הלאומיים של נבחרת איטליה, כאשר נכנס כמחליף בניצחון החוץ 1–2 על נבחרת הולנד.
ביוני 2021, ספינאצולה נכלל בסגל הנבחרת האיטלקית עבור יורו 2020 על ידי המאמן, רוברטו מאנצ'יני.
במשחק הפתיחה של הטורניר אשר נערך ב-11 ביוני והסתיים בניצחון 0–3 על נבחרת טורקיה, ספינאצולה נבחר לאיש המשחק מטעם אופ"א בעקבות התצוגה שלו במשחק, שבו היה מעורב בשער השני של הנבחרת, כאשר הוא בעט כדור שנהדף על ידי השוער הטורקי וחזר אל רגלי צ'ירו אימובילה, שדחק את הכדור מקרוב.
ב-26 ביוני, הוא בישל את השער הראשון לפדריקו קייזה במסגרת הניצחון 1–2 על נבחרת אוסטריה בשלב שמינית הגמר אשר נגרר להארכה; בעקבות היכולת שלו במשחק, הוא נבחר לאיש המשחק מטעם אופ"א בפעם השנייה בטורניר.
ב-2 ביולי, בניצחון 1–2 על נבחרת בלגיה בשלב רבע הגמר, ספינאצולה הורד מהמגרש באלונקה בדקה ה-77 לאחר שקרע את גיד האכילס במהלך יציאה לריצה מהירה, קרע שסיים את דרכו בטורניר.
איטליה המשיכה עד לזכייתה השנייה בתולדותיה באליפות אירופה, וספינאצולה נבחר להיכלל בנבחרת המצטיינת של הטורניר.
לאונרדו פביו (בספרדית: Leonardo Favio; 28 במאי 1938 – 5 בנובמבר 2012, בואנוס איירס) היה זמר, שחקן ומפיק ארגנטינאי.
לאונרדו פביו נולד בשם פואד חורחה חורי למשפחה ערבית בעיירה בצפון-מערב מנדוסה.
העוני הביא אותו לפנימייה לילדים קשים וגם לבית הסוהר.
לאחר סיום תקופת מעצר, הוא הגיע לבואנוס איירס והחל להתעניין בקולנוע.
תחילה הוא שיחק בתפקידים משניים ואף היה עוזר במאי.
סרטו הראשון Crónica de un niño solo שצולם בשנת 1965 קיבל הכרת המבקרים והוכרז כסרט השנה בארגנטינה.
בפסטיבל הקולנוע במר דל פלטה הסרט זכה בפרס עיתונאים.
בנוסף לקולנוע לאונרדו פביו היה זמר פופולרי.
הוא כתב שירים וביצע אותם תוך נגינה בגיטרה.
במהלך הקריירה הוא הוציא כ-20 אלבומים.
במהלך כל חייו לאונרדו פביו היה תומך של פרוניזם.
הדבר הביא לכך שבשנת 1976 הוא נאלץ לעזוב את המדינה וחזר לארגנטינה רק בשנת 1987. בשנת 1993 הוא ביים וכתב תסריט לסרט על חייו חוסה מריה גטיקה, גם הוא בין תומכי פרון מובהקים.
יהורם גאון ביצע את השיר "איפה את אהובה", בתרגומה של תלמה אליגון-רוז, המבוסס על השיר "Ella ya me olvidó".
לאונרדו טורנאבוני (באיטלקית: Leonardo Tornabuoni; יליד פירנצה, 1494?
– רומא, 1540) היה מדינאי ואיש דת קתולי איטלקי.
הוא היה בנם של לורנצו טורנאבוני, ממשפחת טורנאבוני, מהאצולה העירונית המקושרת למשפחת מדיצ'י וג'ובאנה דלי אלביצי.
הוא פיתח קריירה כנסייתית בצילו של האפיפיור מבית מדיצ'י לאו העשירי.
ב-1 באוקטובר 1520 האפיפיור לאו העשירי הכיר בזכות הירושה של גאלאוטו גרציאני כבישוף סנספולקרו.
ב-15 באפריל 1522 נפטר גרציאני במהלך מגפה, ולמחרת השמרנים המפוארים, כששמעו את הידיעה, בחרו פה אחד שמונה אזרחים למסירת משרת הבישוף לידי לאונרדו טורנאבוני.
ב-14 בינואר 1524, עם עיכוב ככל הנראה עקב המגפה, הוא החל את הכהונה בראש הדיוקסיה.
איתו נפתחת "השושלת האפיסקופלית" של בני טורנאבוני בסנספולקו, שעל כיסאה יחליפו ארבעה מבני משפחה זו בשנים 1522 ל-1598.
דיוקסיה סנספולקרו הוקם רק לפני מספר שנים ולכן טורנאבוני החל מיד ליצור את המוסדות השלטוניים של המחוז הכנסייתי.
בשנת 1524 הכריז על הכנסייה הראשונה של הדיוקסיה, בראשותו של הכומר, הרופא דונאטו בוצ'י מפירנצה; בשנת 1525 ערך ביקור ראשון.
באותה שנה קיבל את פני האפיפיור קלמנס השביעי שעבר בעיר ואירח אותו באפיסקופ.
בשנת 1538, בעוד העיר נקרעה על ידי מאבקים מזוינים בין פלגים, קידם עבודת נחת רחבה, שהופקדה בידי נזיר הקפוצ'ין ג'וזפה דה פרמו.