tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי המסופר, בשעות היום שט רע בסירה שנקראה '"מנג'ט"' (במצרית: mꜥnḏt, Mandjet) או "סירת מיליון השנים" (במצרית: wjꜣ-n-ḥḥw), ובשעות הלילה השתמש בסירה שנקראה מסקטט (מצרית: msktt, Mesektet).
על פי המיתוס המצרי, כאשר רע התבגר ועייף מכדי למלוך עלי אדמות הוא ויתר ועלה לשמים.
נאמר שרע נוסע בשמים על סירת השמש ומספק אור לעולם.
כל חלק השנים-עשר מהמסע השלם שלו יצרו את אחת מ-12 השעות המצריות של היום, כל אחת מהן בפיקוח אלוהות מגוננת.
כששקעה השמש והגיעה שעת הדמדומים, הוא וסירתו עברו דרך האח'ת (akhet), האופק, במערב, ונסעו לעולם התחתון.
שם רע צריך להפליג על הנילוס התת-קרקעי ולעבור דרך שנים-עשר השערים והאזורים, כאשר כל שעה בלילה נחשבת לשער המפוקח על ידי עוד אלוהות מגן ובסך הכל עוד 12 אלוהויות מגן.
בכל לילה ניסה הנחש העצום עאפפ, אל הכאוס (איספת ) לתקוף את רע ולעצור את מסעו בסירת השמש.
לאחר שהביס את הנחש, עזב רע את העולם התחתון, חזר והגיח עם עלות השחר, כדי להאיר שוב את היום.
נאמר עליו שהוא נוסע על פני השמים בסירה מנדג'ט בצורת ראש הבז שלו במשך שעות היום, ולאחר מכן עובר לסירה מסקתת בצורת בעלת ראש האיל כדי לרדת לעולם התחתון במשך שעות הלילה.
התקדמותו של רע על המנדג'ט נתפסה לפעמים כצמיחתו היומיומית, דעיכתו, מותו ותחיית המתים, והיא מופיעה בסמליות כתבי בתי מתים מצריים.
בפולקלור, סירה מסוג זה משמשת את אל השמש.
לפיכך, מכיוון שהפרעה היה ייצוג של אל השמש עלי אדמות, השליט היה משתמש בסירה דומה עם מותו כדי לנסוע דרך השאול במסעו אל העולם הבא.
אחת הדוגמאות הידועות ביותר לכך היא הספינה של ח'ופו, שנבנתה ולאחר מכן נקברה בגיזה יחד עם ח'ופו ושאר החפצים שלקח איתו לעולם הבא.
הספינה הוצגה במקור במוזיאון סירת השמש בגיזה , שנבנה במיוחד, אך לאחר מכן הועברה למוזיאון המצרי הגדול.
סיריוס בְּלֶק (; 3 בנובמבר 1959 - 18 ביוני 1996) הוא דמות בדיונית בספרי הארי פוטר מאת ג'יי קיי רולינג.
בלק מוזכר בקצרה כבר בספר הראשון בסדרה כקוסם שהשאיל לרובאוס האגריד את האופנוע המעופף לאחר שלורד וולדמורט רצח את ג'יימס ולילי פוטר.
דמותו הופכת לדומיננטית בספר השלישי, שבו בלק הוא האסיר המוזכר בשם הספר, ומתברר כי הוא סנדקו של הארי פוטר.
סיריוס בלק הוא אחת הדמויות האהובות ביותר בספרים, למרות מגרעותיו.
מעריצים רבים מכריזים עליו כעל הדמות האהובה עליהם, והוא מופיע פעמים רבות בפאנפיקשן.
כשאר בני משפחת בלק, שקרויים בשמות של גרמי שמיים, סיריוס נקרא על שם הכוכב "סיריוס" (α בכלב גדול) הידוע בכינויו "כוכב הכלב", דבר המרמז על צורת האנימאגוס אותה הוא עתיד ללבוש.
סיריוס הוא היורש האחרון של משפחת בלק, שבעבר הייתה משפחה טהורת דם ידועה.
הוריו, וולבורגה ואוריון בלק, השתייכו למשפחה והיו דודנים מדרגה שנייה.
לסיריוס היה אח צעיר בשם רגולוס, ושלוש בנות דודות: בלטריקס לסטריינג', אנדרומדה טונקס שהייתה אמה של נימפדורה טונקס ובת הדודה החביבה עליו, ונרקיסה מאלפוי (אמו של דראקו מאלפוי).
"סיריוס" הוא שם מסורתי במשפחת בלק, שחזר על עצמו בשלושת הדורות שתוארו על ידי רולינג, ונבע בעיקר מהמסורת של קריאת הצאצאים במשפחה בשמות מעולם האסטרונומיה: כוכבים, קבוצות כוכבים וגלקסיות.
סיריוס היה מסוכסך עם משפחתו בשנים הראשונות לחייו; הוא שנא את רוב קרובי משפחתו, ובמיוחד את אמו.
הוא התנגד לאליטיזם ולנטייה לעבר אומנויות האופל של משפחתו.
כל בני משפחת בלק התמיינו לבית סלית'רין בהוגוורטס, אך סיריוס שובץ בגריפינדור.
סיריוס הסתדר היטב בזמן שלמד בהוגוורטס, שם הוא היה תמיד ביחד עם חברו הטוב ג'יימס פוטר.
סיריוס וג'יימס היו תלמידים פופולריים מאוד בזכות כישרונם ויופים הרב.
יריבם הגדול של סיריוס וג'יימס בזמן הלימודים היה סוורוס סנייפ.
סיריוס תמך בג'יימס באופן פעיל, ובכך גרם לסנייפ לשנוא אותו באופן אישי.
השניים הטרידו את סנייפ פעמים רבות מכיוון ששנאו את חיבתו לאומנויות האופל.
חבריהם הטובים היו רמוס לופין (שמאוחר יותר התברר כי הוא אדם זאב) ופיטר פטיגרו (שמאוחר יותר הסגיר את ג'יימס ולילי לוולדמורט).
לאחר שהצליח ללמוד כיצד להיות אנימאגוס (על מנת לעזור ללופין) הוא היה יכול ללבוש בכל עת את צורתו של כלב שחור וגדול, ובשל כך זכה לכינוי "רך כף".
סיריוס עזב את ביתו בגיל 16, ועבר להתגורר בבית הוריו של ג'יימס.
אמו הזועמת שרפה את תמונתו שהייתה באילן היוחסין המשפחתי.
אלפרד, דודו של סיריוס, הוריש לו סכום כסף גדול ו"זכה" לגורל דומה.
סיריוס הפך לעצמאי מבחינה כלכלית כתוצאה מהירושה שקיבל.
לאחר שעזב את הוגוורטס הוא הצטרף למאבק נגד וולדמורט, ולבסוף הצטרף למסדר עוף החול.
הוא היה חברו הטוב של ג'יימס גם בתקופה זו, ואף היה השושבין בחתונתם של ג'יימס ולילי.
כאשר נולד הארי מונה סיריוס לתפקיד הסנדק.
בלק מוזכר בקצרה כבר בספר הראשון ובפרק הראשון כקוסם שהשאיל לרובאוס האגריד את האופנוע המעופף לאחר שלורד וולדמורט רצח את ג'יימס ולילי פוטר, כדי שיוכל להביא את בנם התינוק הארי לבית דודיו.
בחלק הראשון של הארי פוטר והאסיר מאזקבאן מתואר סיריוס כרוצח מסוכן וכתומך נלהב של וולדמורט, שהצליח לברוח מכלא הקוסמים אזקבאן על מנת לרצוח את הארי, המאמין כי סיריוס בגד בהוריו ולפיכך מפתח כלפיו שנאה תהומית.
אולם, לקראת סוף הספר מתברר כי סיריוס היה חף מפשע, והבוגד והרוצח האמיתי הוא למעשה פיטר פטיגרו.
האמת נחשפת באמצעות דיאלוגים בין הדמויות.
כאשר הפוטרים התוודעו לכך שוולדמורט רוצה לרצוח את בנם, הם קיבלו את עצתו של אלבוס דמבלדור וירדו למחתרת באמצעות שימוש בלחש פידליוס, שהוא קסם מורכב המאפשר להצפין סוד בתוך אדם אחד (המכונה "שומר הסוד").
לילי וג'יימס בטחו בסיריוס יותר מבכל אדם אחר, ומינו אותו לתפקיד.
אולם, סיריוס חשד שוולדמורט ירדוף אחריו קודם כל, ולפיכך שכנע את הפוטרים למנות לתפקיד את פיטר פטיגרו כיוון שלא היה סביר כי וולדמורט ירדוף אחריו.
סיריוס איתר את פטיגרו, ב-2 בנובמבר 1981, והיה נחוש להורגו כנקמה.
אולם, פטיגרו הצליח להערים עליו ובדרך גרם להפללתו של סיריוס, ביים את מותו (והותיר מאחוריו אצבע קטועה כעדות לכך ש"נרצח") והרג 12 מוגלגים בפיצוץ.
סיריוס נעצר והואשם (בלא משפט) במעשיו של פטיגרו ובתמיכה בוולדמורט.
הוא נידון למאסר עולם באזקבאן, ובמשך 12 שנים עד להתרחשות המתוארת בספר התאבל על מות חבריו והיה אובססיבי לגבי נקמה בפטיגרו.
הוא הצהיר כי בניגוד לאסירים אחרים (המאבדים את שפיותם בזמן המאסר), הוא היה יכול לשמור על שפיותו כיוון שידע כי הוא חף מפשע.
12 שנים לאחר שנכנס לכלא הוא ראה תמונה של משפחת ויזלי בעיתון, שבה הופיע עכברוש על כתפו של רון ויזלי.
הייתה זו נקודת מפנה בעלילה שהניעה את כל אירועי הספר השלישי, כיוון שסיריוס זיהה את פטיגרו בצורת האנימאגוס שלו- אצבע חסרה ברגלו הימנית הקדמית.
הוא הבין כי לפטיגרו יש הזדמנות נוחה לרצוח את הארי במקרה שוולדמורט יצבור כוח מחדש.
ידע זה סייע לו לגבור על התנאים באזקבאן ולברוח משם כשהוא מוסווה גם כן כאנימאגוס בצורת כלב, ובכך היה לאסיר הראשון שמצליח להימלט.
לאחר בריחתו הוא התחבא באזור הוגוורטס והעיירה הסמוכה הוגסמיד, ותכנן את נקמתו.
כיוון שהסוהרסנים כמעט ולא חשים בחיות הוא היה יכול לחדור להוגוורטס בצורת האנימאגוס שלו.
הארי מבחין בו ככלב פעמים אחדות, ובטעות מאמין כי הוא שד בשם "גרים".
סיריוס מתיידד עם החתול קרוקשנקס השייך להרמיוני גריינג'ר, ומכיר בטבעם האמיתי של סיריוס ושל פטיגרו.
לקראת סוף הספר מתעמת סיריוס עם הארי, רון, והרמיוני, וכמעט נהרג על ידי הארי; אולם, רמוס לופין עוצר את הארי בזמן.
לופין, שגילה כי סיריוס חף מפשע, מתאחד מחדש עם חברו הטוב.
פטיגרו נחשף, וניצל ממוות מידיהם של סיריוס ולופין בזכות הארי שטען כי אביו ג'יימס לא היה רוצה שיעשו זאת.
הארי מתחיל לראות בסיריוס תחליף לאביו, אך כאשר פטיגרו מצליח להימלט אין אפשרות להוכיח את חפותו של סיריוס והוא נאלץ להימלט מהוגוורטס.
סיריוס ככל הנראה נמלט מאירופה (לדעתו של הארי) ומחוץ לתחום השיפוט של משרד הקסמים.
הוא מתאושש מההשפעה של 12 שנים באזקבאן.
הוא יוצר קשר עם הארי רק לעיתים רחוקות כיוון שאין ביכולתו להשיג ינשוף מספיק אמין לצורך העברת המכתבים.
מערכת היחסים ביניהם ממשיכה להתפתח, והארי מתחיל לסמוך עליו יותר.
סיריוס מחליט לחזור לאנגליה לאחר שהארי סיפר לו על כאבים בצלקת שלו, ולאחר פעילותם של אוכלי המוות באליפות העולם בקווידיץ'.
הוא מתחבא במערה סמוכה להוגסמיד, ומתקיים על עכברושים ועל מנות מזון שנשלחות אליו מדי פעם על ידי הארי, רון והרמיוני.
בספר זה אין לו השפעה רבה על העלילה, והוא לא מצליח למנוע את האסון המתרחש בסופו של טורניר הקוסמים המשולש.
תפקידו העיקרי הוא מתן עצות להארי כיצד להצליח במשימות הטורניר.
לאחר חזרתו של וולדמורט לגופו הישן מטיל עליו דמבלדור לגייס מחדש חברים אחדים במסדר עוף החול, וסיריוס נפרד מהארי פעם נוספת.
במהלך הספר החמישי מתחבא סיריוס בבית משפחתו בכיכר גרימולד מספר 12 שבלונדון.
למרות מצבו המוזנח של הבית מחליט סיריוס, שהוא היורש של כל רכוש משפחת בלק מתוקף היותו הזכר האחרון שנותר, להשאיל אותו על מנת שישמש כמפקדה עבור מסדר עוף החול.
הוא לא יכול לצאת מהבית כיוון שהמרדף אחריו נמשך, וכתוצאה מכך סובל מתנודות אחדות במצב הרוח שלו.
הוא מזוהה על ידי לוציוס ודראקו מאלפוי בזמן שהוא מלווה את הארי להוגוורטס אקספרס, וכתוצאה מכך המרדף אחריו מתמקד בלונדון.
הוא שומר על קשר עם הארי באמצעות ינשופים ורשת הפלו.
לקראת אמצע הספר נמלטים מאזקבאן עשרה אוכלי מוות, כולל בת-דודתו בלטריקס לסטריינג' שאותה הוא שונא.
משרד הקסמים ממשיך להכחיש את חזרתו של וולדמורט, ומטיל את האשמה בבריחה על סיריוס.
סיריוס מתפקד כתחליף אב עבור הארי לאורך הספר.
הוא מעודד אותו להתנגד לדולורס אמברידג' ולחוקים המעוותים שהיא קובעת, ותומך באופן נלהב בהקמת קבוצת התלמידים הסודית הידועה בשם "צבא דמבלדור".
הוא מפגין את אמונו הרב בהארי בכך שהוא מספק לו מידע רגיש הנוגע למסדר עוף החול ולוודמורט.
לופין ומולי ויזלי מודאגים מהתנהגותו כשהוא נמצא ליד הארי, וטוענים כי הוא מתקשה להבדיל בינו לבין אביו ג'יימס וכי הדבר אינו רצוי.
וולדמורט שותל במוחו של הארי חזיון שווא ובו סיריוס מוחזק ומעונה במחלקת המסתורין של משרד הקסמים.
הארי מנסה ליצור קשר עם סיריוס, אך מוטעה על ידי גמדון הבית קריצ'ר לחשוב שסיריוס אכן שבוי.
הארי וחבריו מגיעים אל מחלקת המסתורין, שם הם נתקלים במארב של אוכלי המוות.
סוורוס סנייפ היה זה שהציל אותם למעשה; לאחר שווידא כי סיריוס בריא ושלם, הוא התריע בפני המסדר על התלמידים הנעדרים ועל חשדו שהם הגיעו אל משרד הקסמים.
סיריוס מצטרף אל חברי מסדר אחדים, והם נלחמים באוכלי המוות בחדר הידוע בכינוי "היכל המוות".
במהלך הקרב עם בת-דודתו בלטריקס הוא מקניט אותה כיוון שלא הצליחה לפגוע בו.
בלטריקס מנצלת זאת ופוגעת בו בקללה הגורמת לו למעוד אחורה וליפול דרך פרגוד מסתורי אל מותו.
הארי מנסה לנקום בבלטריקס ולהטיל עליה את קללת הכאב "קרושיאטוס", אך לא מצליח בעקבות הופעתו של וולדמורט.
עד לתחילת הספר השישי מטוהר שמו של סיריוס.
הארי יורש את כל רכושו, כולל הבית בלונדון, גמדון הבית קריצ'ר ובקביק ההיפוגריף.
למרות התיאור הברור של מות סיריוס נפוצו שמועות רבות על כך שהוא לא מת.
רולינג הכחישה זאת באופן נחרץ בראיון שהעניקה ל-BBC בשנת 2003. אולם, היא רמזה לכך שיש חשיבות מסוימת למראת קסמים שסיריוס העניק להארי זמן קצר לפני מותו: "ייתכן והמראה לא עזרה כמו שחשבת, אך מצד שני, תעזור יותר ממה שאתה חושב.
אתה תצטרך לקרוא את הספר האחרון על מנת להבין זאת!".
בספר השביעי משתמש במראה הדו-כיוונית הזאת אברפורת' דמבלדור (אחיו של אלבוס), לאחר שרכש אותה ממנדנגוס פלצ'ר שנה אחת קודם לכן, על מנת לראות את הארי במרתף של אחוזת מאלפוי ולשלוח אליו את גמדון הבית דובי על מנת שיחלץ אותו ואת חבריו הכלואים עמו.
הופעתו האחרונה של סיריוס בספר השביעי היא כאשר הארי מגלה את אבן האוב בתוך הסניץ' המוזהב שדמבלדור הוריש לו.
הוא מופיע בצורה דמוית רוח רפאים ביחד עם לילי, ג'יימס ולופין, וארבעתם מלווים אותו דרך היער האסור אל המקום שבו וולדמורט נמצא.
סיריוס מבטיח להארי שארבעתם יהיו חלק ממנו לתמיד.
בעץ המשפחה שרולינג חשפה בתוכנית טלוויזיה ניתן לראות את כל הנכדים של משפחת ויזלי, ובין השאר רואים כי הארי וג'יני קראו לבנם הבכור ג'יימס סיריוס על שם אביו של הארי ועל שם הסנדק שלו.
גארי אולדמן הופיע בתפקיד סיריוס החל מהסרט השלישי.
הוא היה זה שהציע את סגנון העיצוב של שערו של סיריוס, ואילו הבמאי אלפונסו קוארון עיצב את הקעקועים שלו.
אולדמן אמר כי הוא שמח על כך שיש ביכולתו להציג את עבודתו לילדים, וזאת בניגוד לסרטים קודמים שהצפייה בהם הייתה מוגבלת.
נאמר על אולדמן כי הוא משקיע מאמץ רב בהחייאת דמותו של סיריוס, והוא עצמו הצהיר כי המאמץ הוא בזכות קוארון שאותו תיאר כאדם נלהב ביותר לתפקיד.
דמותו של סיריוס מופיעה פעם אחת בלבד בסרט הרביעי (בניגוד לספר עצמו), בסצנה במגדל גריפינדור שבה מתרחשת שיחה בינו לבין הארי באמצעות האח.
הוא השתתף גם בסרט החמישי.
בסרט הזה יש גם סצנה קצרה שבה מתואר זיכרון של סנייפ שבו סיריוס הוא נער צעיר, והשחקן שגילם אותו היה ג'יימס וולטרס.
סיריוס מתואר כאדם גבוה עם שיער שחור ארוך ועיניים אפורות.
מספר פעמים לאורך הסדרה מוזכר כי הוא נחשב לגבר נאה לפני שנכלא באזקבאן.
בגלל השנים הארוכות שבהן שהה באזקבאן פניו נהפכו ל"שעווניות", ובספר השלישי סופר כיצד הביעו פניו תחושה של רדיפה.
ההזנחה שממנה סבל גרמה לכך ששיערו ייהפך לארוך ומלוכלך, ושיניו הפכו לצהובות.
בסצנה הראשונה שבה הוא והארי נפגשים מסופר כיצד הארי חושב שלפניו נמצאת גופת מת.
בזמן שלמד בהוגוורטס הוא היה ידוע כעושה צרות ביחד עם חבריו, והוא אף אמר להארי בספר החמישי כי הוא, ג'יימס, לופין ופטיגרו היו פוצים.
סיריוס אף אמר כי הוא לא מונה למדריך בהוגוורטס כיוון שהוא וג'יימס בילו יותר מדי זמן בעונשים.
סיריוס מגונן מאוד על הארי, אך גם מעודד אותו לקחת סיכונים.
רולינג אמרה על כך כי "מה שהארי משתוקק לו הוא אב".
רולינג אמרה כי אף על פי שהיא אוהבת את סיריוס "אני לא חושבת שהוא כל כך מושלם".
לפי דבריה של רולינג סיריוס אמנם היה אמיץ ונאמן, אך מנגד היה גם פזיז, ממורמר ו"מעט לא מאוזן עקב שהותו הארוכה באזקבאן".
רולינג נשאלה בעבר האם להארי יש סנדקית, ותשובתה הייתה "סיריוס תמיד היה יותר מדי עסוק בלהיות מורד מכדי להתחתן".
סיריוס תיעב את אמנויות האופל ולא האמין בטוהר הדם, בניגוד להוריו ואחיו רגולוס.
רולינג אמרה כי סיריוס היה אדם מוסרי, אך לא תמיד הקפיד על כך.
דבר זה מתבטא בין השאר ביחסו הרע לגמדון הבית קריצ'ר, המזכיר לו את משפחתו שאותה הוא שונא.
יחס זה גורם בסופו של דבר לכך שקריצ'ר יבגוד בסיריוס, דבר המוביל למותו.
רולינג אף אמרה כי סיריוס מעולם לא התבגר מבחינה מנטלית כיוון שנכלא באזקבאן בערך בגיל 22.
רוב בני משפחת בלק תמכו בטוהר הדם, וחלקם עסקו בקסמים אפלים.
בית משפחת בלק שוכן בכיכר גרימולד מספר 12 שבלונדון, ותכולתו כוללת חפצים רבים ממקור מפוקפק או בעלי יכולות מסוכנות.
המוטו המשפחתי הוא "Toujours Pur", ומשמעותו בלטינית היא "טהורים תמיד", כיוון שהמשפחה היא אחת מהיחידות שבהן קיים רצף של בעלי דם טהור.
לרוב בני משפחת בלק, ולמשפחות שקשורות אליה בקשר דם, יש שמות המבוססים על גרמי שמים (כוכבים או קבוצות כוכבים), לדוגמה: סיריוס, אוריון, בלטריקס, אנדרומדה, סיגנוס, דראקו ועוד.
משפחת בלק קשרה את עצמה למשפחות טהורות דם אחרות באמצעות נישואין, כולל משפחות בעלות עבר ידוע בתחום הקסמים האפלים כגון באלסטרוד, מאלפוי, רוזייר, יאקסלי ולסטריינג', אך גם למשפחות שאינן קשורות לאומנויות האופל כגון פוטר, קראוץ', לונגבוטום, פרואיט וויזלי.
הסיבה לכך הייתה על מנת לשמור על טוהר הדם במשפחה לאורך הדורות.
כל הדורות האחרונים של משפחת בלק היו קשורים לפינאס ניגלוס בלק ואורסולה פלינט.
הם האמינו במטרותיו של וולדמורט הנוגעות ל"טיהור" גזע הקוסמים, אך חלק מהם (כגון הוריו של סיריוס) נמנעו מלהביע תמיכה מפורשת כשראו את מלוא קיצוניותו.
רגולוס, אחיו של סיריוס, הצטרף לאוכלי המוות עם תום לימודיו בהוגוורטס, אך כשגילה את אחד ההורקרוקסים של וולדמורט הוא התחרט והחליט לנטוש, אך לא לפני שינסה להשמיד את ההורקרוקס שגילה.
בזמן הניסיון הזה הוא נהרג ומותיר את המשימה לגמדון הבית קריצ'ר, אך זה נכשל בה.
הוא מותיר אחריו קמע מזויף, וחותם עליו בראשי התיבות רא"ב, המתבררים רק בתחילת הספר השביעי.
אף על פי שקרובים של המשפחה מופיעים באופן קבוע לאורך הספרים, כולם נשים, צאצאי נשים, צאצאים של אנשים שנודו מהמשפחה, ואף אחד מהם לא קרוי בלק.
הזכר האחרון במשפחה, סיריוס, נרצח על ידי בת-דודתו בלטריקס לסטריינג' בספר החמישי.
עץ המשפחה מתואר בספר החמישי, אך הובא לידיעת הציבור באופן ברור יותר בינואר 2006 כאשר ג'יי קיי רולינג תרמה גרסה של עבודת יד מעץ למטרות צדקה.
בעץ מוצגים בני ובנות המשפחה, וקשריהם באמצעות נישואין למשפחות אחרות המופיעות בספרים.
העץ המתואר בספר החמישי משתרע עד לימי הביניים, אך גרסתה של רולינג מתארת רק את 150 השנים האחרונות בקירוב.
המפרט המדויק של העץ נשמר בסוד במהלך המכירה הפומבית באמצעות פרסום תמונות מטושטשות או חלקיות.
עץ המשפחה היה חלק מהרקע בסרט החמישי.
בסופו של דבר נקנתה הדוגמה של רולינג על ידי דניאל רדקליף המשחק את הארי בסרטים.
השמות המודגשים הם בני המשפחה שנודו ממנה בגלל סיבות שונות.
השמות של כולם נמחקו מהעץ המוזכר בספר החמישי:
איסלה בלק מהדור הראשון נודתה כיוון שנישאה למוגל בשם בוב היצ'נס.
פיניאס בלק מהדור השני נודה כיוון שתמך בזכויות המוגלגים.
מריוס בלק נודה כיוון שהיה סקיב.
סדרלה בלק, בת דודתו של מריוס מהדור השלישי, נודתה כיוון שנישאה לספטימוס ויזלי שנחשב על ידי משפחת בלק כבוגד בטוהר הדם.
אלפרד בלק מהדור הרביעי נודה לאחר מותו כיוון שהוריש את כל רכושו ל"אחיין הבורח" סיריוס.
סיריוס בלק מהדור החמישי ברח מביתו ובעקבות כך נמחק שמו.
אנדרומדה בלק, בת דודתו של סיריוס, נודתה כיוון שנישאה לבן המוגלגים טד טונקס.
הכוכב הראשי במערכת הוא סיריוס-A, כוכב הסדרה הראשית מסוג ספקטרלי A1 V, צבעו לבן-כחלחל והוא מאיר בעוצמה גבוהה פי 25 מעוצמת ההארה של השמש.
לסיריוס מהירות רדיאלית של 7.6 ק"מ לשנייה, ובתצפיות נתגלה סביבו ענן אבק.
הכוכב המשני במערכת הוא הננס לבן סיריוס-B.
הוא מסתובב סביב נקודה משותפת בינו לבין סיריוס-A ב־50.1 שנות ארץ, במסלול אקסצנטרי מאוד, המשתנה בין 8.1 יחידות אסטרונומיות ל־31.5 יחידות אסטרונומיות.
סיריוס-B חיוור פי 10,000 מסיריוס-A, קוטרו 12,000 ק"מ וצפיפותו גדולה פי 92,000 מצפיפות השמש.
סיריוס־A הוא כוכב התקן למחלקה הספקטרלית A1V.
סיריוס ניתן לצפייה כמעט מכל המקומות הניתנים ליישוב על כדור הארץ (למעט אזורים מצפון לחוג הארקטי) ובשל בהירותו הרבה היה מוכר לרוב התרבויות העתיקות.
הוא מופיע בכתבים ממצרים העתיקה בשם "סותיס" וזוהה עם האלה איסיס.
המצרים בתקופה ההיא ייחסו לו חשיבות רבה והופעתו בשמי הבוקר לפני זריחת השמש בישרה את היפוך הקיץ ואת עונת הצפת הנילוס, אירוע חשוב ביותר מבחינה חקלאית.
בצו קנופוס שפורסם על ידי תלמי השלישי, המלך מפרסם רפורמה בלוח השנה בהתבסס על מחזורו של כוכב סותיס.
זו גם הסיבה שהוא מכונה כוכב הכלב, שכן הודעתו על הצפת הנילוס הייתה משולה לנביחת כלבי הבית, המתריעים על סכנה.
ביוון העתיקה בישרה הופעתו של סיריוס בדמדומי הבוקר את תחילת התקופה החמה והיבשה, שנקראה ימי הכלב או ימי הכלבים.
בשל בהירותו הגדולה של הכוכב יוחסו לו גלי החום והיובש של הקיץ והוא נחשב לבעל השפעה שלילית על הצומח והחי, ופרוש שמו בלטינית הוא "חורך".
תלמי, קיקרו, גרמניקוס, סנקה ואנשים נוספים בעת העתיקה תיארו את סיריוס ככוכב אדום, בדומה לארקטורוס, אלדברן, אנטארס וביטלג'וז, זאת למרות שכיום הכוכב הוא בעל גוון לבן-כחלחל.
אין כיום שום הסבר מקובל לשינוי הצבע של הכוכב בתוך מאות שנים מאדום ללבן וחיפוש אחר שרידים של ערפילית פלנטרית, שתעיד על הפיכת סיריוס B מענק אדום לננס לבן, לא העלה דבר.
עם זאת, בשל עוצמתו, סיריוס נוטה לנצנץ יותר מכוכבים אחרים כאשר הוא קרוב לאופק, ואז אורו נראה לעיתים כמשתנה בין אדום, לבן וכחול.
קיומו של סיריוס-B, הננס הלבן, המכונה גם "הכלבלב", נחזה עוד בשנת 1844 על ידי פרידריך בסל, על סמך תצפיות בסיריוס ושינויים בתנועתו.
ב-31 בינואר 1862, האסטרונום ויצרן הטלסקופים האמריקני אלבן גרהם קלארק צפה לראשונה בסיריוס B במהלך בדיקה של טלסקופ חדש בקוטר 18.5 אינץ', שבנה לאוניברסיטת דיירבורן.
הטלסקופ היה אחד מטלסקופי השבירה הגדולים באותה תקופה, והגדול ביותר בארצות הברית.
התצפית הישירה בסיריוס B אושרה ב-8 במרץ באמצעות טלסקופים קטנים יותר.
בשנת 1915, נעזר וולטר סידני אדמס, בטלסקופ של מצפה הר וילסון כדי פענח את תעלומת סיריוס-B.
על ידי ניתוח ספקטרום האור הנפלט מהכוכב, הוא גילה כי מדובר בכוכב לבן חיוור וצפוף במיוחד, מה שהוביל לזיהויו כאחד הננסים הלבנים הראשונים שנתגלו.
מאוחר יותר, בשנת 2005, נערכו מדידות מדויקות של סיריוס-B באמצעות טלסקופ החלל האבל, שגילו כי הוא בעל קוטר דומה לזה של כדור הארץ.
כמו כן התגלה כי מסתו כ-1.02 מסות שמש.
סיריוס-B הוא אחד הננסים הלבנים המאסיביים ביותר הידועים, עם מסה כמעט כפולה מממוצע המסה של ננסים לבנים, 0.5–0.6 מסות שמש.
טמפרטורת פני השטח הנוכחית שלו היא כ-K°25,200. מכיוון שאין לו מקור חום פנימי, סיריוס B ילך ויתקרר בהדרגה בשל הקרינה שהוא פולט.
סיריקיוס היה יורשו של דמסוס הראשון על כס האפיפיור וכיהן בערך בין השנים 384–399.
סיריקיוס נולד בערך בשנת 334 ברומא, בן לאדם בשם טיבּוּרטיוס.
הוא נכנס לשירות הכנסייה בגיל צעיר והיה לקטור ואחר כך דיאקון בתקופת כהונתו של האפיפיור ליבריוס בשנים 352–366. יש הסוברים שהוא הראשון שכינה עצמו אפיפיור.
אחרי מות דמסוס נבחר סיריקיוס פה אחד ליורשו בדצמבר 384. אורסינוס, יריבו של דמסוס התנגד למהלך וניסה למנות עצמו לאפיפיור, אך הקיסר ולנטיניאנוס השלישי נתן הסכמתו ב-23 בפברואר 385 לבחירת סיריקיוס ובכך הביא את הבעיה לפתרונה.
פעולתו הראשונה הייתה דקרטל כמענה למכתב שכתב הבישוף הימריוס מטרגונה שבספרד בו שאל חמש עשרה שאלות שונות בנושאים כמו טבילה, כפרה, משמעת כנסייתית ופרישותם של אנשי הכמורה.
סיריקיוס ענה למכתב בפברואר 385, ובתשובתו קבע את עמדת האפיפיורות בנושאים אלו, כשהוא מדגיש את סמכותה העליונה של הכנסייה.
למכתב זה חשיבות מיוחדת משום שזהו הצו האפיפיורי העתיק ביותר ששרד.
סיריקיוס הקדיש תשומת לב מיוחדת למשמעת הכנסייתית ושמירה על הקנונים על-ידי הכמורה.
בוויעוד (סינוד) ברומא ב-6 בינואר 386 הדגיש סיריקיוס את תשעת הקנונים ואת תקנות הכנסייה בנושאי משמעת (משיחת בישופים, פרישות, וכדומה).
החלטות הקונציל הועברו לבישופים בצפון אפריקה ובאופן דומה גם לבישופים אחרים שלא היו בסינוד עם הפקודה לפעול בהתאם להם.
סיריקיוס שיגר מכתבים דומים גם בנסיבות אחרות, גם כאן בדגש על סמכות ומשמעת כנסייתית.
סיריקיוס נדרש להתמודד כנגד הנזיר יוביניאנוס מרומא שהתנגד לצומות, עבודות טובות ולכך שחיי פרישות הם נעלים יותר.
היו לו חסידים בקרב הנזירים והנזירות ברומא.
בערך בין 390–392 ערך סיריקיוס ויעוד ברומא שבו גונו וגורשו מן הכנסייה יוביניאנוס ושמונה מחסידיו.
ההחלטה נשלחה לאמברוסיוס הקדוש, הבישוף הגדול של מילאנו וידידו של סיריקיוס וזה ערך ויעוד של בישופים באיטליה הצפונית, ששבו ואישרו את ההחלטה.
סיריקיוס נדרש להתמודד באותן שנים גם עם הבישוף בונוסוס מדרדיקה, שאף הוא הואשם בשגיאות בדוֹגמת השילוש הקדוש וטענה שמריה הקדושה לא הייתה תמיד בתולה.
במחלוקת בשאלת פריסקיליאנוס התנגד סיריקיוס להוצאתו להורג של פריסקיליאנוס על ידי סמכות חילונית ואף גירש מן הכנסייה את הבישוף פליקס מטרייר שתמך במאשימו של פריסקיליאנוס, איתאקיוס, ושבעירו הוצא פריסקיליאנוס להורג.
נטען ב"ספר האפיפיורים", הליבר פונטיפיקליס, כי סיריקיוס נקט צעדים חריפים כנגד המניכאים ברומא.
קרוב לוודאי שהפעולה שייכת לתקופת חייו של האפיפיור לאו הראשון.
ייתכן והכוונה היא לפעולת הפריסקיליאנים, שהכתובים נוטים לבלבל בינם לבין המניכאים.
במזרח, התערב סיריקיוס כדי ליישב את הקרע המלטיאני באנטיוכיה.
אחרי מותו של מלטיאנוס בשנת 381 בחרו חסידיו בפלוויאנוס כיורשו, ואילו חסידי הבישוף פאולינוס בחרו אחרי מותו בשנת 388 באווגריוס ואחרי מותו של זה נותר פלוויאנוס לבדו.
סיריקיוס שוכנע כאן להכיר בפלוויאנוס ולהחזיר אותו לשורות הכנסייה.
כשנבחרה לכהונתה הראשונה, ב-1960, הייתה לאישה הראשונה בעולם שנבחרה לעמוד בראשות ממשלה.
סירימאבו רטאוואטה (Ratwatte) הייתה הבת הבכורה במשפחה שהשתייכה לקאסטת רדאלה, הקאסטה האריסטוקרטית.
אחד מאבות-אבותיה היה רטאווטה דיסאווה, שחתם בשם הסינהאלים על אמנת קנדיאן (בשנת 1815), שהעניקה לבריטים את כוחם בציילון.
היא למדה בבית ספר קתולי פרטי לבנות, אך הייתה כל חייה בודהיסטית.
ב-1940 נישאה לסולומון ווסט רידג'וויי דיאס בנדרנאיקה, שהיה אז חבר ב"מועצת המדינה של ציילון" והיה בנו של סר סולומון דיאס בנדרנאיקה (האב), המודאליאר (יועץ ראשי מטעם המקומיים) למושל הקולוניאלי.
בנדרנאיקה נכנסה לחיים הפוליטיים כאשר נקראה למלא את מקומו של בעלה, סולומון, שכיהן כראש ממשלת סרי לנקה (אז ציילון) מ-1956 ונרצח ב-1959, וב-21 ביולי 1960 החלה לכהן כראש הממשלה.
בהמשך הקריירה, השתמשה ברצח ליצירת מניפולציה רגשית, כאשר נהגה לפרוץ בבכי בעת שהסבירה שעליה להמשיך במדיניותו.
יריביה כינו אותה בשל כך "האלמנה המייבבת".
בתה המשותפת עם סולמון בנדרנאיקה, צ'נדריקה קומרטונגה, כיהנה כנשיאת סרי-לנקה בין השנים 1994–2005. בנה אנורה בנדרנאיקה היה פוליטיקאי בממשלת סרי לנקה וכיהן בין היתר כשר וכיו"ר האופוזיציה.
בשנתה הראשונה בתפקיד הורתה להפסיק את השימוש באנגלית כשפה רשמית, ולהותיר את הסינהלה כשפה הרשמית יחידה.
המיעוט הטמילי התקומם נגד ההחלטה, משום שחשש שהדבר יקשה על שילובו במדינה.
המתיחות במדינה גברה, ובנדרנאיקה הכריזה על מצב חירום.
בעיות נוספות התעוררו כאשר חברות זרות, ובמיוחד חברות נפט אמריקאיות ובריטיות, הולאמו.
ארצות הברית ובריטניה הטילו אמברגו על סרי לנקה, מה שקירב את המדינה לברית המועצות ולסין.
ב-1962 נכשל ניסיון הפיכה צבאית נגדה, וב-1964 נפלה ממשלתה בהצבעה על הצעת אי אמון.
אחרי 5 שנים באופוזיציה חזרה בנדרנאיקה למשרת ראש הממשלה ב-1970. בראשית תקופת כהונתה השנייה אושרה חוקה חדשה, שבה המדינה הוכרזה כרפובליקה, שינתה את שמה מציילון לסרי לנקה והתנתקה מחבר העמים הבריטי.
16 חודשים לאחר שנבחרה, התקוממות של צעירים מהשמאל כמעט ושמה קץ לשלטונה.
הצבא הסרי לנקי הקטן לא הצליח להתמודד עם ההתקוממות, אך הודות ליחסיה הטובים של בנדרנאיקה עם גוש המדינות הבלתי-מזדהות, מיהרו אלה לסייע לה לדכא את ההתקוממות.
בשיתוף פעולה נדיר, אף הודו ופקיסטן שלחו כוחות צבא לסייע לבנדרנאיקה.
המשבר הפך לרגע מכונן עבורה, ועיצב את תדמיתה כמנהיגה.
אחד מהשרים התבטא אז כי "היא הייתה הגבר היחיד בקבינט".
למשבר האנרגיה העולמי ב-1973 היו השלכות קשות על כלכלת סרי לנקה.
ניתוקה של המדינה מהמערב מנע אפשרות של קבלת סיוע ממדינות אלה, ובנדרנאיקה נאלצה להנהיג מדיניות של קיצוב.
ככל שגברה הביקורת על מדיניותה הכלכלית, הפכה בנדרנאיקה פחות סובלנית כלפיה.
היא הלאימה את העיתון הנפוץ במדינה, "לייק האוס", והורתה לסגור עיתונים שביקרו אותה בחריפות.
בניגוד לביקורת שנמתחה על בנדרנאיקה מבית, מחוץ לסרי לנקה דרך כוכבה.
ב-1976 היא נבחרה לעמוד בראש ארגון המדינות הבלתי-מזדהות, ואירחה ועידה גדולה בהשתתפות ראשיהן של מדינות אלה.
בסופו של דבר, המשבר הכלכלי, לצד מחאה על גילויי שחיתות בממשלתה, הובילו לתבוסתה של בנדרנאיקה בבחירות שנערכו ב-1977.
שנות ה-80 של המאה ה-20 היו השנים הקשות בקריירה הפוליטית של בנדרנאיקה.
הציבור הסרי לנקי, שהעריץ אותה בעבר, סלד ממנה.
במפלגתה קראו תיגר על מנהיגותה, ואפילו ילדיה שלה, צ'נדריקה ואנורה, יצאו נגדה.
כפוליטיקאית ממולחת, הצליחה בנדרנאיקה לפלג את מתנגדיה, ולהישאר בראש המפלגה על אף תבוסותיה החוזרות ונשנות בבחירות.
בבחירות לנשיאות שנערכו בשנת 1994 זכתה בתה של בנדרנאיקה, צ'נדריקה קומרטונגה.
קומרטונגה מינתה את בנדרנאיקה לראש הממשלה, אלא שב-17 השנים שחלפו מאז תקופת שלטונה הקודמת, שונתה חוקת המדינה, וכעת מרב הסמכויות היו בידי הנשיא ולא בידי ראש הממשלה, בדומה לשיטת המשטר הנהוגה בצרפת.
היא עזבה את התפקיד זמן קצר לפני מותה, בשנת 2000, והלכה לעולמה בדיוק ביום הבחירות.
סיריל מנגו היה היסטוריון וחוקר תולדות האמנות בריטי יליד איסטנבול.
תחום המחקר שלו היה האמנות והאדריכלות של האימפריה הביזנטית.
מנגו נולד באיסטנבול שבטורקיה למשפחה ממוצא בריטי-רוסי.
הוא כיהן כפרופסור בקינגס קולג' לונדון ובאוניברסיטת אוקספורד.
בין חיבוריו הידועים מחקר על הפסיפסים של כנסיית אגיה סופיה (The Mosaics of St.
Sophia at Istanbul) שיצא לאור בשנת 1962, קובץ המקורות "האמנות של האימפריה הביזנטית 312-1453" (1966) ו"ביזנטין, האימפריה של רומא החדשה" (1980).
סיריל אסלנוב (Cyril Aslanov, נולד ב-15 במאי 1964) הוא בלשן ישראלי, פרופסור באוניברסיטה העברית ומשמש ראש המדור ללימודים צרפתיים והמדור לרומאניסטיקה (שפות וספרות קטלאנית ואוקסיטנית) במוסד.
תחום המומחיות שלו הן השפות הרומאניות ובעיקר הצרפתית והפרובאנסלית העתיקה.
למד לתואר ראשון ושני בבלשנות ושפות קלאסיות באקול נורמל סופרייר בין השנים 1984 ל־1988. השלים תואר ראשון נוסף בבלשנות ולימודים קלאסיים בסורבון בשנת 1985. בשנת 1992 סיים דוקטורט בסורבון ביוונית עתיקה ושפות קלאסיות בהנחיית פרופסור ז'אן-לואי פרפילו (Jean-Louis Perpillou).
בשנת 1994 עלה לישראל ומאז מלמד באוניברסיטה העברית, בשנת 2003 מונה לפרופסור חבר.
דובר 20 שפות: עברית, ערבית, אנגלית, רוסית, צרפתית, איטלקית, ספרדית, פורטוגלית, גרמנית, יוונית, רומנית, הולנדית, דנית, שוודית, נורווגית, פולנית, צ'כית, סלובקית, סרבו-קרואטית, בולגרית ואיסלנדית.
במחקריו הוא בוחן את התפתחותן הדיאכרונית של אותן השפות וזיקותיהן לשפות אחרות בשילוב ניתוח מבני והשוואתי.
כמו כן, הוא עוסק בחקר לשונות היהודים בדגש על הקשרן הרומאני ובהתפתחותה של השפה היוונית, בעיקר בשלהי העת העתיקה ובימי הביניים.
הוא חבר באקדמיה ללשון העברית.
סרגיי וסילייביץ' פַּרְחומנקה , הידוע בשם סיריוגה (Серёга), הוא ראפר רוסי ממוצא בלארוסי.
שיריו הם שילוב מיוחד של מוזיקת פולק רוסית עם ביטים מודרניים, ומושכים בעיקר בני נוער.
אחרי שנתיים של לימודים באחת המכללות במינסק (בירת בלארוס), נסע סרגיי פרחומנקו לגרמניה, שם למד חמש שנים מדעי החברה וכלכלה והתיידד עם הרבה אוהדי ראפ ומפיקים.
סרגיי חזר לבלארוס עם רצון להתחיל בקריירת ראפ.
בשנת 2002 הוא הוציא את הסינגל הראשון שלו: Погубили Лялю ("הרסו את חייה של ליאליה").
בשנת 2004 הוא נחל הצלחה עם יציאת הקליפ לסינגל Чёрный Бумер ("ב.מ.וו.
שחורה") שצולם בקייב (בירת אוקראינה) על ידי ולדימיר יקימינקו.
הקרנת הבכורה של הקליפ הייתה ב-15 בספטמבר 2004 בערוץ הטלוויזיה האוקראיני M-1. השיר והקליפ זכו להצלחה רבה, וקיבלו מועמדות לפרסי MTV ולפרסי Russian Music Awards בקטגוריות "שיר השנה" ו"קליפ השנה".
בשנת 2004 השיר Чёрный Бумер, עלה למקום הראשון במצעדי הפזמונים של MTV RUSSIA, Муз-ТВ והערוץ הראשון של הטלוויזיה הרוסית (אפיק 181 ב-yes) וגם בתחנות הרדיו המובילות במדינה.
בשנת 2006, יצא הקליפ של סיריוגה "גיר הגורל או שירת טמרלן" (Мел Судьбы или песня Тамерлана) שהיה לפסקול של הסרט "משמר היום" (Дневной дозор).
בשנת 2007 סיריוגה הופיע בתוכנית "שרים עם כוכבים" (Две звезды).
בתוכנית הוא שר יחד עם הפוליטיקאי השנוי במחלוקת, ראש המפלגה הליברלית וסגן יו"ר הפרלמנט, ולדימיר ז'ירינובסקי (Владимир Жириновский) שלא ידע לשיר כלל.
לאור העובדה הזאת רוב העבודה בשירה הייתה על כתפיו של סיריוגה.
והוא הוכיח שהוא שולט הייטב לא רק בראפ, אלא גם בסגנונות אחרים כגון: שירי ילדים (שיר הפיראטים מהסרט המצויר "אי המטמון"), שירה עממית ("רכבת, תעצרי"), פריטי פופ ("השיר המזרחי"), שירי מולדת ("החוף שלי") וכו'.
בשנת 2016 הוא הוציא וידאו קליפ על בו שר ביחד עם ביאנקה.
השיר היה מועמד לקבלת פרס של MusicBox.
עוד שירים שכבשו את מצעדי הפזמונים בערוץ הראשון, MTV ו-Russian Music Box הם:
מיליון דולר ארצות הברית (Миллион Долларов США)
קינג רינג היא חברת תקליטים המתמאצת בראפ (כמו חברת תאקט של סאבלימינל).
הם מקדמים בשוק שלושה מותגים: סיריוגה (Серёга), מקס לורנס (Макс Лоренс) וסאצורה (Сацура).
קורנבלות' היה סופר מדע בדיוני יהודי אמריקאי, וחבר בולט של Futurians.
הוא השתמש במגוון שמות עט, כולל ססיל קורווין, ס.
גוטסמן, אדוארד ג'בלן, קנת פלקונר, וולטר ג.
דייוויס, סיימון אייזנר, פרק הירדן, ארתור קוק, פול דניס לאבונד ומארינר סקוט.
תוספת ה-"M" בשמו של קורנבלות' היה אולי כמחווה לאשתו, מרי באיירס.
קורנבלות' נולד וגדל באינווד בעיר ניו יורק.
כנער, הוא הצטרף ל-Futurians, קבוצה רבת השפעה של חובבי מדע בדיוני וסופרי הז'אנר.
כחבר בקבוצה זו, הוא פגש והתיידד עם אייזק אסימוב, פרדריק פול, דונלד א.
וולהיים, רוברט לאונדס ואת אשתו לעתיד מרי באיירס.
הוא גם השתתף בפנדום של איגוד עיתונאים חובבי פנטסיה (Fantasy Amateur Press Association).
קורנבלות' שירת בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה (בזירה האירופית).
הוא קיבל את כוכב הארד על השתתפותו בקרב על הבליטה, שם שירת כחבר בצוות מקלע כבד.
עם שחרורו, הוא חזר להשלים את לימודיו, שנקטעו על ידי המלחמה, באוניברסיטת שיקגו.
בעת שהתגורר בשיקגו, הוא עבד גם בשירות ידיעות רדיופוני.
בשנת 1951 הוא החל לכתוב במשרה מלאה וחזר לחוף המזרחי שם שיתף פעולה במספר סיפורים עם חברים ותיקים מה-Futurian פרדריק פול וג'ודית מריל.
קורנבלות' החל לכתוב בגיל 15. סיפורו הראשון, "ירי הרקטות של 1955" (The Rocket of 1955), יצא לאור באוגוסט 1939 בפנזין של ריצ'רד וילסון "בריחה" ("Escape"); שיתוף הפעולה הראשון שלו, "בנים חורגים למאדים" (Stepsons of Mars), נכתב עם ריצ'רד וילסון ופורסם בשם "Ivar Towers", הופיע באפריל 1940 במגזין Astonishing Stories.
סיפורו התיק השחור הקטן עובד לראשונה לתוכנית הטלוויזיה Tales of Tomorrow ב-30 במאי 1952. מאוחר יותר הותאם לטלוויזיה על ידי ה-BBC בשנת 1969 לסדרה Out of the Unknown.
בשנת 1970, אותו הסיפור עובד מחדש על ידי רוד סרלינג לפרק בסדרת ה-Night Gallery.
בפרק זה כיכב ברג'ס מרדית' כאלכוהוליסט דוקטור ויליאם פול, שמזה זמן איבד את רישיון הרופא שלו והפך לאלכוהוליסט חסר בית.
הוא מוצא את התיק השחור ובו טכנולוגיה רפואית מתקדמת מהעתיד (2098), ולאחר שנכשל בניסיון למשכן אותו, הוא משתמש בכליו בנדיבות.
הסיפור "מצעד המטומטמים" הוא מבט על עתיד רחוק שבו אוכלוסיית העולם מורכבת מחמישה מיליארד אידיוטים וכמה מיליוני גאונים - מיעוט רעוע של "אליטה" העובדת מאחורי הקלעים באופן נואש כדי לשמור על תפקוד המערכות.
רבים מהרומנים של קורנבלות' נכתבו כשיתופי פעולה: או עם ג'ודית מריל (באמצעות שם העט סיריל ג'אד), או עם פרדריק פול.
בין החשובים בהם היו הרומנים גלדיאטור בחוק וסוחרי החלל.
הסיפור "סוחרי החלל" תרם באופן משמעותי להתבגרות ז'אנר המדע בדיוני ולמכובדות אקדמית רחבה יותר שלו, לא רק באמריקה אלא גם באירופה.
קורנבלות' גם כתב מספר רומנים תחת שמו שלו והמוצלחים בהם היו: The Syndic ו-Not This August.
קורנבלות' מת בגיל 34 בלווינטאון, ניו יורק.
הוא אמור היה להיפגש עם בוב מילס בעיר ניו יורק, ופינוי השלג משביל הגישה של מכוניתו, גרם לו לאבד זמן ולמהר כדי להשיג את הרכבת.
הוא קיבל התקף לב על רציף תחנת הרכבת.
מספר סיפורים קצרים נותרו בלתי גמורים עם מותו של קורנבלות', והם הושלמו בסופו של דבר ופורסמו על ידי פרדריק פול.
אחד מהסיפורים האלה, "המפגש" (The Meeting) שפורסם בנובמבר 1972 במגזין לפנטזיה ומדע בדיוני , היה שותף לפרס הוגו ב-1973 לסיפור הקצר הטוב ביותר, הוא זכה יחד עם סיפורו של ר.
פרס הוגו לשנת 1973 לסיפור הקצר הטוב ביותר לסיפורו, "המפגש" (The Meeting)
שמו מוזכר בסדרה של צרות של למוני סניקט (שם העט של דניאל הנדלר) כחבר בקבוצת ה-V.F.D.
ארגון סודי המוקדש לקידום אוריינות, למידה קלאסית, ומניעת פשיעה
"תיק שחור קטן" בתוך מבחר הסיפורת הבדיונית בעריכת רוברט סילברברג, בתרגום עמנואל לוטם, הוצאת עם עובד, 1981
"סוחרי החלל", יחד עם פרדריק פול, בתרגום עמוס גפן, הוצאת מסדה, רמת גן, 1981
"זאב זאב", יחד עם פרדריק פול, בתרגום יקותיאל שנייבאום, הוצאת עם עובד, 1980
קואליציית השמאל הרדיקלי , שידועה בעיקר בשמה המקוצר סיריזה (Syriza), היא מפלגת שמאל יוונית בראשות אלכסיס ציפראס, שהוקמה בראשיתה כברית של תנועות ומפלגות שמאל שונות, שהגדולה בהן הייתה סינאספיסמוס.
בינואר 2015 מפלגה שימשה כמפלגת שלטון עקב ניצחונה בבחירות 2015, חזרה לאופוזיציה עקב ההפסד בבחירות 2019 בו הפסידה לדמוקרטיה חדשה.
סיריזה הוקמה בשנת 2004 כברית של תנועות שמאל יווניות בעלות אידאולוגיות שונות: נאו-מרקסיזם, סוציאליזם, מפלגה ירוקה, טרוצקיזם, מאואיזם וסוציאל-דמוקרטיה.
בראשות הקואליציה עמדה תנועת סינאספיסמוס, שעזבה את המפלגה הקומוניסטית היוונית (KKE) בשל תמיכתה החוזרת ונשנית של האחרונה בברית המועצות.
בבחירות לפרלמנט היווני בשנת 2012 זכתה סיריזה ליותר מ-1.6 מיליון קולות ול-71 מנדטים, והפכה למפלגה הגדולה באופוזיציה, והשנייה בגודלה בפרלמנט.
לאחר הצלחתה המסחררת של סיריזה בבחירות 2012, הוחלט לאחד את הפלגים השונים למפלגה אחת.
בבחירות ל בשנת 2014 זכתה למספר הקולות הרב ביותר ביוון, 1.5 מיליון, שהניבו 6 מנדטים.
מנהיגה ציפראס אף היה המועמד של השמאל האירופי המאוחד/השמאל הנורדי הירוק (מפלגה באיחוד האירופי) לתפקיד נשיא הפרלמנט.
ב-29 בדצמבר 2014, לאחר שהפרלמנט היווני כשל בבחירת נשיא חדש למדינה, הפרלמנט פוזר, ועל פי החוקה היוונית הוחלט שיתקיימו בחירות בזק ב-25 בינואר 2015. המפלגה הובילה במרבית הסקרים, בעיקר בגלל מצעה שהתנגד למדיניות הצנע שהוטלה על יוון על ידי האיחוד האירופי.
הפופולריות הגואה והעלייה בסקרים הדאיגו את מדינות האיחוד האירופי כמו גם משקיעים זרים ביוון.
עם אחוזי הצבעה גבוהים במיוחד (98%), המפלגה זכתה בבחירות 2015 ב-36% שתורגמו ל-149 מתוך 300 המושבים בפרלמנט היווני, מה שהפך אותה למפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט.
כבר למחרת הבחירות נחתם הסכם קואליציוני עם מפלגת "היוונים העצמאיים" (שזכו ב-13 מושבים), מפלגה שמרנית לאומית המתנגדת אף היא למדיניות הצנע שהוטלה על יוון.
באוגוסט 2015 הודיע מנהיג המפלגה, אלכסיס ציפראס, על התפטרותו מראשות הממשלה, עקב מחלוקות פנימיות במפלגה על רקע הסכם החילוץ שהוצע ליוון.
ב-20 בספטמבר 2015 נערכו בחירות לפרלמנט היווני, בהן זכתה המפלגה ב-145 מושבים.
ב-21 בספטמבר 2015 הושבע ציפראס בשנית לראש ממשלת יוון, לאחר שעלה בידו להקים קואליציה עם מפלגת "היוונים העצמאיים".
בבחירות לפרלמנט ההלני שנערכו ב-7 ביולי 2019, זכתה סיריזה ב-86 מושבים בלבד, לעומת 158 של מפלגת דמוקרטיה חדשה השמרנית.
סיריאקוס הקדוש הוא קדוש נוצרי ומרטיר שעל פי המסורת הנוצרית נהרג בגלל אמונתו במהלך רדיפת הנוצרים של דיוקלטיאנוס.
הוא אחד מ-27 קדושים שנקראים בשם זה, למרות שרק שבעה מהם מוזכרים במרטירולוגיה הקתולית, ואף נמנה עם ארבעה-עשר הקדושים המסייעים.
על פי המסורת, הוא היה אציל רומי שהמיר את דתו לנצרות כמבוגר ותרם את כל רכושו לעניים.
הוא מונה לדיאקון ואת שארית חייו העביר בסיוע וטיפול בעניים ובעבדים שבנו את מרחצאות דיוקלטיאנוס.
בשנת 303, הוא עונה, נערף ונקבר בויה סלאריה.
איתו הוצאו להורג עוד עשרים ושניים נוצרים נוספים.
מסופר עליו שגירש שדים משתי נערות, אחת מהן הייתה בתו של דיוקלטיאנוס, וכתוצאה מכך היא ואמה התנצרו.
השנייה הייתה בתו של מלך פרס ובעקבות ריפויה, התנצרו כל בני בית המלך.
לזכרו הוקדשו כנסייה במרחצאות דיוקלטיאנוס, שלאחר מכן נקראה על שמות קדושים אחרים.
כמו כן, נקראו על שמו שני מנזרים בארץ ישראל, האחד במג'דל יאבא והשני בכפר פסאיל שליד יריחו.
המנזרים נהרסו ושרידיהם מתוארכים לתקופה הביזנטית.
סיריל ג'יימס קיוזאק היה שחקן אירי.
בקריירה שנמשכה יותר משבעים שנה הופיע קיוזאק במספר רב של סרטים ותוכניות טלוויזיה.
קיוזאק נולד בעיר דרבן שבפרובינציית נטאל בדרום אפריקה.
אמו, אליס ויולט (שם נעורים קול), הייתה שחקנית אנגלייה קוקנית, ואביו, ג'יימס וולטר קיוזאק היה פרש משטרה אירי בפרובינציית נטאל שבדרום אפריקה.
הוריו נפרדו כשהיה ילד, ואמו לקחה אותו איתה לאנגליה ואחר כך לאירלנד.
אמו ובן זוגה, ברייפן או'רורק, הצטרפו ללהקת תיאטרון "O'Brien and Ireland Players".
סיריל הקטן הופיע לראשונה על הבמה כשהיה בן שבע.
קיוזאק למד בניוברידג' קולג' בעיר ניוברידג' שבמחוז קילדייר וביוניברסיטי קולג' דבלין (UCD).
הוא לא סיים את לימודי התואר וב-1932 הצטרף לתיאטרון אבי.
מאז ועד ל-1945 שיחק ביותר מ-60 הפקות, והצטיין במיוחד במחזות מאת שון או'קייסי.
ב-1947 הקים קיוזאק להקת תיאטרון משלו שהציגה בדבלין, פריז וניו יורק.
ב-1963 הצטרף קיוזאק ללהקה השייקספירית המלכותית בלונדון והופיע איתם במשך מספר עונות.
בשלב זה הייתה לו קריירה מצליחה גם בקולנוע.
עוד ב-1963 זכה קיוזאק בפרס ג'ייקוב'ס על תפקידו בהפקה "Triptych" של רשת הטלוויזיה "Telefís Éireann" האירית.
בשנת 1977 הוענק לו תואר כבוד מהאוניברסיטה הלאומית של אירלנד (NUI) וב-1980 קיבל תואר כבוד מאוניברסיטת דבלין.
קיוזאק ששלט היטב באנגלית ובאירית, שיחק ב-1977 בתפקיד ראשי בסרט השנוי במחלוקת "Poitín" בשפה האירית.
הופעתו האחרונה של קיוזאק על במת התיאטרון הייתה במחזה "שלוש אחיות" מאת אנטון צ'כוב.
בהצגה שיחקו בתפקידי האחיות שלוש מבנותיו.
לקיוזאק היו ארבע בנות, שינייד (ילידת 1948), סורקה (ילידת 1949), ניב (ילידת 1959) וקתרין (ילידת 1968), כולן שחקניות.
בניו של קיוזאק פול קיוזאק הוא מפיק ברדיו Telefís Éireann, ופדרייג קיוזאק (יליד 1962) הוא מפיק שותף בתיאטרון הלאומי בלונדון.
אשתו הראשונה הייתה השחקנית מרי מרגרט "מורין" קיילי, אתה התחתן ב-5 באפריל 1945. לבני הזוג היו שלוש בנות שינייד, סורקה, וניב, ושני בנים פול ופדרייג.
ב-1979 התחתן קיוזאק עם מרי רוז קנינגהם, ונולדה להם בת אחת, קתרין.
באוקטובר 1991 נפטר קיוזאק בביתו בברלינגטון ליין שבצ'יזוויק, לונדון רבתי, מטרשת אמיוטרופית צידית (הידועה גם בכינוי מחלת לו גריג).
הוא נפטר חודש לפני יום הולדתו ה-83. קריירת המשחק שלו נמשכה 75 שנה.
קיוזאק היה סבא של הפוליטיקאי האירי ריצ'רד בויד בארט ושל השחקן מקס איירונס.
ג'יימס 1984 Privilege מרטין פאונד מבוסס על סיפורים מאת פרדריק פורסיית', בעיבוד של מייקל פיני קאלאן 1984 Tales of the Unexpected פרסי המפטון בפרק "Accidental Death"
מרשל של חיל האוויר המלכותי סיריל לואיס נורטון ניואול, ברון ניואול הראשון היה קצין בכיר בצבא הבריטי ובחיל האוויר המלכותי.
הוא פיקד על יחידות בגיס התעופה המלכותי ובחיל האוויר המלכותי במלחמת העולם הראשונה ושימש כראש מטה חיל האוויר בשנים הראשונות של מלחמת העולם השנייה.
בשנים 1941 – 1946 הוא כיהן בתפקיד המושל הכללי של ניו זילנד.
ניואול נולד למשפחה בעלת מסורת צבאית.
הוא קיבל את הכשרתו במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרס ולאחר מכן, ב-1905 קיבל מינוי של קצין זוטר ברגימנט המלכותי של ווריקשייר.
לאחר שהוא הועבר לרגימנט רובאי גורקה השני של צבא הודו הבריטית, הוא השתתף בפעילות מבצעית בחזית הצפון-מערבית, אך ב-1911, לאחר שהוכשר כטייס, הוא פנה לקריירת תעופה צבאית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא התקדם מתפקיד של מדריך טיסה ועד לפיקוד על כנף 41 של גיס התעופה המלכותי, כוח ההפצצה האסטרטגי הראשי של הגיס והוענקה לו מדליית אלברט על חלקו בכיבוי אש במחסן חומרי פצצות.
בשנות העשרים של המאה ה-20 הוא שימש בתפקידי מטה ובראשית שנות השלושים הוא פיקד על פיקוד המזרח התיכון של חיל האוויר המלכותי, עד שב-1935 הוא היה לקצין האחראי על האספקה בחיל.
ב-1937 מונה ניואול להיות ראש מטה חיל האוויר המלכותי ובתפקידו זה הוא תמך בהגברת קצב ייצור המטוסים, בהגדלת ההוצאה על מטוסי הקרב הוקר הוריקן וספיטפייר החמושים בכבדות, שהיו חיוניים להצטיידות מחדש של פיקוד מטוסי הקרב.
עם זאת, לאחר הקרב על בריטניה הוא הודח לאחר שקנוניה פוליטית גרמה לו לאבד את אמונו של צ'רצ'יל בו.
ב-1941 הוא מונה לתפקיד המושל הכללי של ניו זילנד, תפקיד בו הוא כיהן עד 1946.
סיריל ניואול היה בנם של לוטננט קולונל ויליאם פוטר ניואול ואדית גוונדולין קרוליין ניואול לבית נורטון.
לאחר שהתחנך בבית הספר שבבדפורד שבמחוז בדפורדשייר, הוא התקבל למכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
עם סיום הכשרתו בסנדהרסט, הוא הוצב ב-16 באוגוסט 1905 ברגימנט המלכותי של ווריקשייר.
ב-18 בנובמבר 1908 הוא קודם לדרגת לוטננט, וב-16 בספטמבר 1909 הוא הועבר לרגימנט רובאי גורקה השני של צבא הודו הבריטית.
הוא שירת בחזית הצפון-מזרחית, שם, במהלך תרגיל צבאי שהתקיים ב-1909, הוא התוודע לראשונה לעמיתו לעתיד, יו דאודינג.
יחידת הארטילריה של דאודינג ארבה לכוח של ניואול בשעה שהם עדיין סעדו את ארוחת הבוקר שלהם.
ב-1911 החל ניואול לפנות לקריירה אווירית, כאשר הוא למד לטוס על מטוס דו-כנפי מתוצרת בריסטול אירופליין בלרקהיל, בהיותו בחופשה באנגליה.
הוא הוציא רישיון טיס מס' 144 מטעם המועדון האווירי המלכותי (RAeC).
מאוחר יותר, ב-1913 הוא עבר קורס רשמי בבית הספר המרכזי לטיסה (CFS) בבסיס אפאוון (Upavon) וב-17 בנובמבר 1913 הוא החל לשרת כמדריך טיסה.
הכוונה הייתה שהוא יקים שלוחה של בית הספר לטיסה בהודו, אך עוד בטרם היה סיפק בידו לצאת מאנגליה להודו, פרצה מלחמת העולם הראשונה.
עם פרוץ המלחמה היה ניואול באנגליה.
ב-12 בספטמבר 1914 הוענקה לו דרגה זמנית של קפטן והוא סופח לגיס התעופה המלכותי כמפקד גף במסגרת טייסת 1 בחזית המערבית.
ב-22 בספטמבר הוענקה לו דרגה קבועה של קפטן, בדיעבד מה-16 באוגוסט.
ב-24 במרץ 1915 הוא קודם לדרגת מייג'ור ומונה לפקד על טייסת 12 שהטיסה מטוסי B.E.2 בצרפת החל מספטמבר.
הטייסת לקחה חלק בקרב לוס, הפציצה מסילות רכבת וביצעה משימות סיור באוקטובר 1915.
עם קבלת תפקיד מפקד הטייסת בחר ניואול להפסיק לטוס בעצמו כדי להתרכז בניהולה, החלטה שאנשיו התייחסו אליה בזלזול.
עד ינואר 1916 היחסים בינו לבין אנשיו היו מתוחים, כאשר אז הוא הפגין אומץ לב ונכנס לתוך מחסן פצצות בוער כדי לנסות להשתלט על האש שפרצה בו.
על מעשהו זה הוענקה לו בפברואר 1916 מדליית אלברט בהמלצתו האישית של גנרל יו טרנצ'רד, הוא קודם לדרגת לוטננט קולונל והוטל עליו לפקד על כנף אימונים 6 באנגליה.
בדצמבר 1916 קיבל ניואול את הפיקוד על כנף 9 בצרפת, שהפעילה מטוסי הפצצה לטווח ארוך ומטוסי סיור ובאוקטובר 1917 הוא קיבל את הפיקוד על כנף 41 שהוקמה אז.
בדצמבר הועלה הדרג של כנף 41 לבריגדה השמינית ובהתאמה קודם ניואול ב-28 בדצמבר לדרגה זמנית של בריגדיר גנרל.
במהלך שנת 1918 הצטרף ניואול לכוח ההפצצה העצמאי (IAF), שהיה זרוע ההפצצה האסטרטגית של חיל האוויר המלכותי שהוקם אז.
ביוני 1918 מונה ניואול להיות סגן מפקד כוח ההפצצה העצמאי תחת פיקודו של טרנצ'רד.
ב-10 באוקטובר 1918 הוענק לניואול תואר קצין בלגיון הכבוד, ב-1 בינואר 1919 הוענק לו תואר עמית במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, ב-3 ביוני תואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית וב-18 באפריל 1921 הוענק לו תואר קצין במסדר לאופולד הבלגי.
ב-1 באוגוסט 1919 קיבל ניואול מינוי קבוע בחיל האוויר המלכותי בדרגת לוטננט קולונל.
ב-8 באוגוסט הוא הועלה לדרגת מפקד להק (Group captain).
באותו חודש הוא היה לסגן מנהל הסגל של משרד האווירייה ובאוגוסט 1922 הוא מונה להיות סגן מפקד בית הספר מספר אחד לאימון טכני של החיל.
באותה שנה הוא נשא לאישה את מאי וודל, אך היא מתה בספטמבר 1924 ובשנה שלאחר מכן הוא נישא בשנית לאוליב פוסטר, אישה אמריקאית.
ב-1 בינואר 1925 קודם ניואול לדרגת קומודור אוויר (Air Commodore).
במאי אותה שנה הוא קיבל את הפיקוד על כוח העזר האווירי המלכותי (Royal Auxiliary Air Force).
בדצמבר 1925 הוא מונה להיות חבר בוועדת פירוק הנשק של חבר הלאומים.
ב-12 באפריל 1926 הוא מונה להיות סגן ראש המטה של חייל האוויר המלכותי ומנהל המבצעים והמודיעין של החיל.
ביום ההולדת של המלך ג'ורג' החמישי ב-1929 הוענק לו התואר עמית מסדר האמבט.
ב-1 בינואר 1930 הוא הועלה לדרגת מרשל אוויר משנה (Air vice-marshal).
ב-6 בפברואר 1931 הוא סיים את תפקידו כסגן ראש המטה של החיל.
בפברואר אותה שנה הוא מונה להיות מפקד אזור ההפצצה של וסקס ובספטמבר אותה שנה הוא מונה להיות מפקד פיקוד המזרח התיכון של החיל.
ב-14 בינואר 1935 הוא חזר למשרד האווירייה והיה לאחראי על האספקה והארגון, זאת בראשית תהליך ההתרחבות וההתחמשות של החיל לקראת המלחמה הבאה.
במסגרת הענקת התארים לרגל יום הולדת המלך של 1935 הוענק לו תואר אביר מפקד במסדר האמבט.
ב-1 ביולי אותה שנה הוא הועלה לדרגת מרשל אוויר.
ניואול נכח בהלווייתו של המלך ג'ורג' החמישי בינואר 1936.
מבחינת השקפת עולמו, המשיך ניואול להיות בתקופה שבין שתי מלחמות העולם חסידו הקרוב של טרנצ'רד.
התקופה בה שירת בכוח ההפצצה העצמאי גרמה לו להשתכנע שההפצצות האסטרטגיות הן נשק רב עוצמה במיוחד, כזה שלא ניתן להתגונן בפניו באופן יעיל.
במסגרת זו הוא היה תומך של הדוקטרינה שהייתה מקובלת אז, שעל פיה כוח ההרס של המפציצים יספיק בהוראה קצרת טווח לחבל בתשתית התעשייתית של האויב ורק עצם ההפעלה שלהם תוכל להיות גורם הרתעה יעיל.
ב-1 באפריל 1937 הועלה ניואול לדרגת מרשל אוויר ראשי.
ב-1 בספטמבר 1937 מונה ניואול להיות ראש מטה חיל האוויר המלכותי (Chief of the Air Staff) שהוא מפקדו הצבאי של החיל, במקומו של סר אדוארד אלינגטון.
מינוי זה היה בלתי צפוי.
מבין כל המועמדים לתפקיד נראה היה ניואול, מנקודת מבטם של ההיסטוריונים, כבעל הכישורים הפחותים יותר.
המועמד הבולט ביותר לתפקיד היה יו דאודינג, מפקד פיקוד המפציצים והוא הועלה לדרגתו של ניואול שלושה חודשים לפניו.
ב-1936 אמר אלינגטון לדאודינג באופן בלתי רשמי שהוא המיועד לתפקיד.
ההחלטה על המינוי התקבלה על ידי שר האווירייה, ויקונט סווינטון, מבלי להיוועץ באלינגטון.
בשנים 1936 ו-1937 התחולל מאבק בין פיקוד החיל לבין הקבינט בנוגע לתוכניות ההתחמשות.
פיקוד החיל שאף שעמוד השדרה של יושתת על מפציצים ושמספרם של מטוסי הקרב יוגדל רק במעט, בעוד שהשר לתאום ההגנה, סר תומאס אינסקיפ, דחף בהצלחה להגדלת משקלם של מטוסי הקרב בסדר הכוחות של החיל.
מינויו של ניואול התרחש בעיצומו של ויכוח זה והוא התגלה כגמיש יותר ממה שציפו שהוא יהיה.
ב-1938 הוא תמך בהגברה משמעותית של קצב ייצור המטוסים, כולל הכפלת בתי החרושת לייצורם והכפלת משמרות הייצור.
הוא גם דחף להקמתו של גוף שיהיה מוקדש לתיקון ושיפוץ של מטוסים שניזוקו.
הוא תמך בהוצאת תקציבים על מטוסי קרב חמושים בכבדות מדגמי ההוריקן והספיטפייר, שהיו חיוניים לתהליך ההצטיידות מחדש של פיקוד מטוסי הקרב.
הוא גם החל לשנות את דעתו, אם כי לא באופן החלטי, בנוגע לגישה האורתודוקסית שתמכה במרכזיותם של מטוסי ההפצצה, בציינו בפני שר האווירייה ש"אף אחד לא יכול לומר בוודאות מוחלטת שניתן למוטט אומה כל שהיא בתקיפות מהאוויר, שכן מהלך כזה לא נוסה עדיין".
בדיון שהתקיים בראשית 1939 על אפשרויות תגובה על מלחמה עם איטליה, הביע ניואול את התנגדותו להצעה הצרפתית לאלץ את איטליה להיכנע באמצעות הפצצות כבדות מן האוויר בצפון, בטענה שזה לא יהיה סביר להצליח להוציא מדינה מהמלחמה מבלי לעשות שימוש בכוח קרקעי.
במסגרת הענקת התארים לרגל יום ההולדת המלכותי של שנת 1938 הוענק לניואול תואר אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939 הוא היה עדיין ראש מטה חיל האוויר.
תרומתו העיקרית למאמץ המלחמתי הייתה התנגדותו המוצלחת להעברתן של טייסות קרב לסיוע לצרפת הקורסת, וכך הוא שמר על החלק העיקרי של פיקוד מטוסי הקרב שעתיד להיות חיוני מאוד במסגרת הקרב על בריטניה.
בעוד שניואול נשאר מחויב לרעיון של מתקפת "מכת מחץ" (Knock-out blow) שתבוצע על ידי פיקוד ההפצצה, הוא גם הכיר בעובדה שהפיקוד היה חלש מדי מכדי לבצע משימה כזאת בהצלחה, אך עדיין התנגד בתקיפות לשימוש שיעשה בחיל האוויר לסיוע אווירי קרוב.
מיד לאחר סיום הקרב על בריטניה אולץ ניואול לפרוש מתפקידו כראש המטה והוחלף בסר צ'ארלס פורטל.
בני התקופה ייחסו את הצעד הזה להשפעות של עבודת היתר שלו, שבלי ספק נלקחו בחשבון, אך גם היו להחלטה זו היבטים נוספים.
ניואול איבד את הגיבוי הפוליטי שנהנה ממנו, במיוחד בעקבות הוויכוח שהיה לו עם הלורד ביוורברוק, השר הממונה על התעשיות האוויריות בנוגע לשליטה על ייצור המטוסים ותחזוקתם.
העניינים הגיעו לשיאם עם הפצתו של מזכר אנונימי שתקף את ניואול, יחד עם קצינים בכירים אחרים, בתור "החולשה האמיתית של חיל האוויר המלכותי והגנת האומה".
מי שכתב את המזכר הזה היה אדגר מק'לאורי, קצין שראה עצמו כמי שפסחו עליו בדרך לקידום ושהיה במעגל המקורבים ללורד ביוורברוק.
ביוורברוק הפעיל לחץ על ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, להדיח את ניואול, ולצורך כך הוא השיג את תמיכתם של דמויות משפיעות מהעבר של חיל האוויר המלכותי כמו הלורד טרנצ'רד וג'ון סלמונד.
טרנצ'רד יצא כנגד ניואול על כישלונו בשיגור מתקפת הפצצה אסטרטגית החלטית, בעוד שסלמונד ראה בהדחתו של ניואול כדרך פשוטה להעביר את דאודינג מתפקידו כמפקד פיקוד מטוסי הקרב, למרות שניואול עצמו שאף גם הוא להדיח את דאודינג מתפקידו.
ב-4 באוקטובר 1940 הועלה ניואול לדרגת מרשל של חיל האוויר המלכותי וחודש לאחר מכן הוא פרש מחיל האוויר המלכותי.
ב-29 באוקטובר הוענק לו עיטור מסדר ההצטיינות.
ב-21 בנובמבר הוענק לו התואר אביר מפואר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
בפברואר 1941 מונה ניואול להיות המושל הכללי של ניו זילנד, תפקיד אותו מילא עד לתום המלחמה.
תקופת כהונתו שם הייתה רגועה ברובה ותוארה על ידי אחד הביוגרפים של ו כ"מנוחה חביבה וארוכה".
הוא ערך סיורים רבים בניו זילנד והתייחס למלחמה בכל נאומיו הציבוריים.
ניואול ורעייתו, שגם סדר היום שלה היה עמוס באירועים, זכו לאהדה ציבורית רחבה, אך גם לעיתים היו מתחים בינם לבין הציבור.
זמן קצר לאחר הגעתו לניו זילנד, נפוצה שמועה (שהתבררה כלא נכונה) שהוא עלב באנשי חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד כאשר בנאום שנשא על החיל הוא כינה אותם "גברים" (men) ולא "ג'נטלמנים" (gentlemen).
כחבר בבונים החופשיים הוא שימש כנשיא הגדול של הלשכה הגדולה של ניו זילנד במקביל לתפקידו כמושל הכללי.
מבחינה פוליטית היו לניואול יחסים פושרים עם ראש ממשלת ניו זילנד, פיטר פרייזר.
"איני יכול לשכנע את עצמי שהוא אותו אדם כפי שהוא נראה", כתב ניואול במזכר פרטי, אך השניים עבדו יחדיו באופן יעיל.
בעיות קטנות צצו מדי פעם, כמו באוקטובר 1942, כאשר פרייזר ננזף על כך שלא יידע את ניואול על התפטרותם של ארבעה שרים.
אף על פי כן, רק מקרה אחד הוביל לעימות ישיר בין השניים, כאשר ניואול היה למושל הכללי האחרון של ניו זילנד שסירב לשמוע לעצת הקבינט שלו.
במקרה זה הוגשה לניואול המלצה להעניק חנינה לארבעה אסירים שנדונו לעונש מלקות, אך הוא סירב לעשות כן.
הוא טען שאם הממשלה מתנגדת לעונש מסוג זה, עליה לפנות לרשות המחוקקת כדי לבטלו ולא לבטל את פסקי הדין ושאין זה ראוי מבחינה חוקתית שהממשלה תשאיר את החוק על כנו בעוד שהיא מתעלמת מקיומו.
פרייזר, וסגנו, וולטר נאש, סירבו לקבל את התשובה הזאת והמבוי הסתום הזה נמשך כמה ימים.
בסופו של דבר, הושגה פשרה לפיה ניואול ביטל את גזרי הדין והממשלה העבירה חוק לביטול העונש.
עימות נוסף בין ניואול לממשלה צץ לקראת סיום כהונתו.
ב-1945 שאפה ממשלת הלייבור לבטל את "המכסה הכפרית",שיטה שעל פיה ניתנו מושבים נוספים בפרלמנט לאזורים כפריים.
קבוצות לחץ של חקלאים, בעיקר תומכי המפלגה הלאומית של ניו זילנד, התנגדו נחרצות למהלך זה וטענו ששינוי מהותי כזה צריך להתבצע רק לאחר שיאושר בבחירות כלליות.
ניואול חש אהדה לעמדתם זו ויעץ לפרייזר להמתין עם השינוי לאחר הבחירות, אך הוא לא חש שזה ראוי שהוא יתערב והעניק לחוק את ההסכמה המלכותית.
לאחר שובו של ניואול מניו זילנד ב-1946 הוענק לו התואר ברון ניואול.
הוא נשא נאומים לעיתים רחוקות בבית הלורדים, כשבין השנים 1946 – 1948 הוא נשא חמישה נאומים ובשנת 1959 נאום אחד, רובם בנושאי ביטחון.
הלורד ניואול מת בביתו שברחוב וולבק שבלונדון ב-30 בנובמבר 1963. את תואר הברון שלו ירש בנו פרנסיס.
סיריל תומאס מקנאקי הוא כדורגלן עבר קמרוני ששיחק בעמדת הקשר.
מקנאקי שיחק לאורך הקריירה בצרפת, ספרד ואקוודור, ובעונת היה שחקנה של מכבי תל אביב, עמה זכה בגביע המדינה.
מקנאקי היה מהשחקנים הזרים שחומי העור הראשונים ששיחקו בישראל, והיה מהראשונים שנחשפו לגילויי גזענות הן מצד קהלי אוהדים והן מצד שחקנים בשנים הראשונות לשילוב השחקנים הזרים בישראל.
מקנאקי החל את דרכו בליגות הנמוכות בצרפת, וערך את עונת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של סיינט לו מהליגה הרביעית.
מקנאקי הפגין יכולת כיבוש מרהיבה, עם 26 שערי ליגה בשלושים הופעות, ועונה אחר כך עבר לגזלק אז'אקסיו מהליגה השלישית.
כבר בעונת הבכורה שלו בקבוצה סייע לה להעפיל לליגת המשנה עם 14 שערים בשלושים הופעות.
לאחר עונה אחת עם גזלק בליגת המשנה, עבר מקנאקי לראשונה בקריירה לליגה הבכירה, כשחתם במדי ספורטינג טולון.
בעונת , עונתו הראשונה בליגה הבכירה בצרפת, היה שותף מקנאקי למקום החמישי המפתיע של קבוצתו, כשכבש שלושה שערים ב-21 הופעות.
עונה אחר כך עבר מקנאקי ללאנס, והתקשה להשתלב בהרכב.
עם 14 הופעות ליגה ושלושה שערים בלבד, היה שותף מקנאקי לירידתה של הקבוצה לליגת המשנה בתום העונה.
לאחר עונה אחת בלאנס חזר מקנאקי לטולון, אך לאורך רוב העונה שיחק עם קבוצת המילואים ולא זכה למספר רב של הופעות ליגה.
לקראת עונת , בתום מונדיאל 1990 בו שיחק במדי , עזב מקנאקי לראשונה בקריירה הבוגרת את צרפת ועבר למאלגה מליגת המשנה הספרדית.