tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שניהם נרשמו ללימודי התואר הראשון בשנת 1921. הצטיינותו בלימודים הובילה אותו לקבל דוקטורט במדעים לאחר כמה שנים.
סטמפ שירת בצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה בצרפת ובבלגיה משנת 1917 עד 1919. בעודו שם, עבודת המחקר שלו על תקופת הסילור בדרום-מערב אנגליה, ליד הגבול עם ויילס, הוקראה בחברה הגאולוגית של לונדון.
סטמפ בילה את תחילת שנות העשרים כגאולוג נפט במושבה הבריטית, בורמה.
הוא התחתן והפך לפרופסור לגאולוגיה וגאוגרפיה באוניברסיטה החדשה של רנגון בשנת 1923. בשנת 1926 שב לבריטניה, והפך למרצה בגאוגרפיה כלכלית ב"לונדון סקול אוף אקונומיק" (LSE).
בשנות השלושים של המאה העשרים הקים סטמפ את סקר ניצול הקרקעות של בריטניה, פרויקט מרכזי לסקר המדינה כולה באמצעות מתנדבים, כולל עמיתים, תלמידים, מורים בבתי ספר פרסום המפות והדוח"ות החל בשנת 1933 והושלם בשנת 1948, לאחר שהופסקו בזמן מלחמת העולם השנייה.
סטמפ שימש כיועץ לממשלות לאומיות רבות בהכנת תוכניות לסקר שימושי קרקע עולמי שאומץ על ידי האיגוד הגאוגרפי הבינלאומי.
סטמפ הפך לפרופסור לגאוגרפיה כלכלית בשנת 1945 ועבר לתחום הגאוגרפיה החברתית בשנת 1948. הוא מילא תפקידים בכירים בארגונים רבים כגון - האגודה הגאוגרפית (1950), האיגוד הגאוגרפי הבינלאומי (1952-6) המכון לגאוגרפים בריטים (1956) והיה סגן נשיא האגודה המלכותית לאמנויות (1954-6).
ושימש כיועץ במוסדות רבים נוספים, כולל משלות רבות.
דאדלי סטמפ מייצג את הגאוגרפיה הקלאסית, שנשענה על הגאוגרפיה הרגיונלית.
הוא כתב ספרים רבים על חלקי עולם שונים, ולצד זה השכלתו הרחבה בגאוגרפיה פיזית וגאולוגיה היוו נקודת מוצא חשובה לספרים בתחומים אלה.
עם זאת בסוף שנות הארבעים פרסם ספרים רבים בתחומי הגאוגרפיה הכלכלית ובנושאי שימושי קרקע וניצול קרקע.
הוא פרש מהאוניברסיטה בשנת 1958. לאחר הפרישה ניהל את עסקי המכולת המשפחתיים.
כמו כן עבודתו כגאוגרף וכיועץ ממשלתי לא הייתה הסתיימה.
הוא היה יו"ר הוועדה הבריטית הלאומית לגאוגרפיה (1961-6) ונשיא האגודה הגאוגרפית המלכותית (1963-6).
אשתו של בול, אלזה נפטרה בשנת 1962. בשנת 1964 הוא היה ראש הוועדה המארגנת של קונגרס האיחוד הגאוגרפי (IGU) הבינלאומי העשרים בלונדון.
בשנת 1965 הוא שימש כיו"ר הוועדה המייעצת למשאבים לאומיים במשרד המקרקעין ומשאבי הטבע.
סטמפ נפטר ב-8 באוגוסט 1966, בזמן כנס במקסיקו סיטי.
נאמר שהוא בדיוק סיים את ביקוריו בכל מדינה בעולם.
חלק ניכר מהתפתחות המדיניות הממשלתית לפיקוח על שימושי הקרקע בבריטניה ניתן לייחס לסקר ניצול האדמות של סטמפ וניתוח השינויים בשימוש בקרקע.
דאדלי גרהאם ג'ונסון היה גנרל בצבא הבריטי ומעוטר צלב ויקטוריה.
ג'ונסון נולד ב-13 בפברואר 1884 בבורטון שעל המים, גלוסטרשייר, ובשנת 1901 התגייס לצבא הבריטי.
הוא שירת עם רגימנט וילטשייר במלחמת הבורים השנייה.
הוא עבר לרגימנט הגבול דרום ויילס עם סיום לימודיו במכללה הצבאית המלכותית, סנדהרסט בשנת 1903.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא לחם בחזית המערבית, ובסוף המלחמה הוא היה מפקד הגדוד ה-2, רגימנט סאסקס המלכותי.
על פעולותיו בקרבות הוא עוטר בצלב ויקטוריה.
בין המלחמות הוא למד במכללה לפיקוד ומטה, קמברלי בשנים 1923 עד 1924 ומילא מספר משרות הדרכה וסגל לפני שמונה למפקד הגדוד השני, רגימנט צפון סטפורדשייר בשנת 1928. בשנת 1933 הוא מונה למפקד חטיבת החי"ר ההודית ה-12 (סקונדראבאד), ובשנת 1938 מונה למפקד הדיוויזיה ה-4, עליה פיקד במהלך המערכה על צרפת.
הוא הוחלף כמפקד הדיוויזיה לאחר קרב דנקירק ביוני 1940, ובהמשך השנה מונה למפקד פיקוד אלדרשוט, לפני שמונה למפקח יחידות הרגלים בשנת 1941. הוא פרש בשנת 1944 ומונה לקולונל הכבוד של רגימנט הגבולות דרום ויילס בין השנים 1944–1949, וב-21 בדצמבר 1975 הוא מת בביתו בפליט, המפשייר.
צלב ויקטוריה שלו מוצג במוזיאון רגימנט הגבול דרום ויילס, ברקון, פויס, ויילס.
הוא היה נשוי למרג'ורי גריסווד שנפטרה בשנת 1950, ונולדו להם בן אחד ושתי בנות.
דאדלי לירוי בראדלי הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 1979–1993. לאורך 9 עונותיו בליגת ה-NBA שיחק עבור 7 קבוצות שונות, ורשם ממוצעים כוללים של 5.2 נקודות, 1.9 אסיסטים, 1.8 ריבאונדים ו-1.6 חטיפות למשחק.
בראדלי נולד בבולטימור שבמרילנד, ובין השנים 1975–1979 למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
בעונת 1976/1977 העפיל עם קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה (ה"טאר הילס") עד לגמר טורניר אליפות המכללות, בפעם הרביעית בתולדותיה, הודות ליכולת טובה של השחקנים וולטר דייוויס ופיל פורד.
בעונתו האחרונה בקבוצה, 1978/1979, העמיד בראדלי ממוצעי שיא של 9.2 נקודות, 3.6 ריבאונדים ו-3.3 חטיפות למשחק, תחת המאמן דין סמית'.
בדראפט ה-NBA 1979 נבחר בראדלי על ידי אינדיאנה פייסרס, בבחירה ה-13. בשתי עונותיו באינדיאנה קלע 8.2 נקודות בממוצע למשחק, כשחקן ספסל, אולם הצטיין בצג ההגנתי ואף נבחר לחמישיית ההגנה השנייה של העונה ב-.
לקראת עונת הועבר בטרייד לפיניקס סאנס, בתמורה לשתי בחירות דראפט עתידיות.
בעונתו היחידה בפיניקס העפילה הקבוצה לחצי גמר האזור המערבי בפלייאוף.
ב-11 השנים הבאות שיחק עבור קבוצות ה-NBA שיקגו בולס, וושינגטון בולטס, מילווקי באקס, ניו ג'רזי נטס ואטלנטה הוקס, וכן עבור "דטרויט ספיריטס", "אומהה רייסרס" ו"אוקלהומה סיטי קאבלרי" מליגת ה-CBA.
לכל אורך התקופה מיעט לקבל דקות משחק ולא הצליח לשחזר את יכולתו המבטיחה מעונותיו הראשונות.
דאדלי קרופורד שארפ היה מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא דווייט אייזנהאואר מדצמבר 1959 ועד ינואר 1961.
דאדלי שארפ נולד ביוסטון, טקסס.
הוא היה בנו של איש תעשיית הנפט, וולטר בנונה שארפ.
ב-1928 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון והצטרף לחברת התעשייה הכבדה מיוסטון, שייצרה בעיקר ציוד לתעשיית הנפט, Mission Manufacturing Company, בה הוא שימש בתפקידים רבים.
בין השנים 1942–1945 הוא שירת בצי ארצות הברית.
ב-1955 מונה שארפ כעוזר מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית לענייני אספקה.
באוגוסט 1959 הוא מונה כתת-מזכיר חיל האוויר וב-11 בדצמבר אותה שנה הוא מונה כמזכיר חיל האוויר, תפקידו בו הוא כיהן עד תום כהונתו של הנשיא אייזנהאואר בינואר 1961.
שארפ היה חבר ילדות של חלוץ התעופה הווארד יוז.
השניים הכירו על רקע השותפות העסקית של אבותיהם ב"חברת הכלים שארפ-יוז" מיוסטון.
הוא היה נשוי לטינה קליבלנד מיוסטון.
דאדלי שארפ נפטר ביוסטון ב-17 במאי 1987, בגיל 82.
דאדלי רובט הרשבאך הוא כימאי אמריקאי, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 1986 ביחד עם ג'ון פולני ויואן לי, "על תרומתם בעניין הדינמיקה של תהליכים כימיים אלמנטריים".
בחייו פרסם הרשבאך למעלה מ-400 מאמרים בכימיה ובפיזיקה; גם מזווית תאורטית וגם מזווית מעשית.
דאדלי הרשבאך נולד ב-18 ביולי 1932 בסן חוזה שבקליפורניה כבכור מבין שישה אחים.
בשנים 1954–1955 סיים הרשבאך תואר ראשון ושני במתמטיקה ובכימיה באוניברסיטת סטנפורד.
בשנת 1958 סיים דוקטורט בפיזיקה כימית באוניברסיטת הרווארד.
כשנה לאחר מכן הצטרף הרשבך לסגל אוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנת 1961 הפך לפרופסור חבר.
כשנתיים לאחר מכן חזר הרשבאך להרווארד.
הרשבאך חבר באקדמיה הלאומית למדעים.
בשנת 1991 קיבל את המדליה הלאומית למדעים.
בנוסף על כך, הוא חבר בביטאון מדעני האטום.
דאגני נורבול סנדוויק (בנורווגית: Dagny Norvoll Sandvik; נולדה ב-23 ביולי 1990), הידועה בשם הבמה דאגני (Dagny), היא זמרת-יוצרת נורווגית.
סנדוויק היא בתם של המוזיקאים הנורווגים מריט סנדוויק ואייסטיין נורוול .
בעקבות מטלת כתיבת שירים בבית הספר, היא החלה להופיע בטרומסה, נורווגיה.
לאחר שעברה לבריטניה ב-2012, היא הופיעה במועדון עם בן זוגה באותה תקופה, אך לאחר שהרגישה ש-"הדברים לא באמת הולכים לשום מקום", היא נרשמה לאוניברסיטה ללמוד עיצוב מדיה דיגיטלית ב-2015. בקיץ 2016, היא הוציאה את הסינגל "Backbeat".
השיר משך את תשומו ליבו של זיין לאו בתחנת הרדיו Apple Music 1 , והופיע ברשימת ההשמעה החדשה של התחנה בספוטיפיי.
לאחר מכן, השיר הושמע לפחות 300 אלף פעמים תוך מספר ימים.
לאחר שזכתה להצלחה גדולה בספוטיפיי, היא הוחתמה בריפבליק רקורדס.
מנהל התקליטים האמריקאי, רוב סטיבנסון אמר עליה כי: "'Backbeat' מיד עורר את תשומת ליבנו, ולאחר שהשיר הושמע בניו יורק, כל החברה שלנו התאהבה בה.
אנו מצפים להעביר עוד את חזונה לעולם".
ב-6 באפריל 2018, היא הוציאה את הסינגל "Drink About", ביחד עם סיב.
הסינגל הגיע בשיאו למקום ה-2 בנורווגיה ולמקום ה-25 בשוודיה.
סנדוויק הייתה אחת מכותבי השיר "Never Really Over" של קייטי פרי, שקיבל מאוחר יותר גרסה מחודשת לשיר של דאגני שיצאה בשם "Love You Like That".
ב-1 במאי 2020, היא הוציאה את הסינגל "Somebody".
הסינגל הגיע בשיאו למקום ה-3 בנורווגיה.
ב-2 באוקטובר 2020, לאחר שהוציאה מספר סינגלים, היא הוציאה את אלבומה הראשון, Strangers / Lovers.
האלבום הגיע בשיאו למקום ה-2 בנורווגיה.
ב-2020, סנדוויק שיחקה בעונה השנייה של הסדרה חבר לחג בתפקיד אחות ליזה.
הגרסה האקוסטית לסינגל הלהיט שלה, "Somebody" והשיר "Bye Bye Baby" מאלבום הבכורה שלה הופיעו גם כן בתוכנית.
2012 (אמריקה): אלטון ג'ון – Greatest Hits
2014 (אוסטריה ונורווגיה): בריאן אדמס – Reckless 30th Anniversary Tour 2014–2015
שנה פרס קטגוריה עבודה מועמדת תוצאה 2017פרס שפלמן אמן השנה ומלגת גראמועצמה שיר השנה"Backbeat" 2020P3 Gull אמן השנהעצמה שיר השנה"Somebody"
דאדרה ונגר האולי ודאמאן ודיו (בהינדי: दादरा और नगर हवेली एवं दमन और दीव) היא טריטוריית איחוד בהודו, שהוקמה ב-2020 על ידי מיזוג הטריטוריות דאדרה ונאגר האוולי ודאמאן ודיו.
הטריטוריה מורכבת ארבעה מחוזות: דאדרה, נאגר האוולי, דאמאן ודיו.
כל ארבעת האזורים היו בעבר חלק מהודו הפורטוגזית, עם בירה משותפת בפאנאג'י שבגואה.
דאמאן ודיו היו מושבות פורטוגזיות משנות ה-20 של המאה ה-20 ועד שסופחו להודו ב-19 בדצמבר 1961. דאדרה ונאגר האוולי סופחו על ידי הודו ב-11 באוגוסט 1961. פורטוגל הכירה רשמית בריבונות הודו על האזורים רק לאחר מהפכת הציפורנים בשנת 1974.
דמאן ודיו היו כחלק מטריטוריית האיחוד גואה, דאמאן ודיו שהקומה ב-1962, והפכו לטריטוריית איחוד נפרדת כאשר גואה קיבלה מעמד של מדינה ב-1987. דאדרה ונאגר האוולי היו טריטוריית איחוד החל מסיפוחן להודו ב-1961.
ביולי 2019 הציעה ממשלת הודו למזג את שני הטריטוריות לטריטוריית איחוד אחת על מנת לצמצם כפילות שירותים ולהפחית את עלות הניהול.
הפרלמנט של הודו אישר חוק לאיחוד הטריטוריות ב-26 בנובמבר 2019, ונשיא הודו ראם נאת' קובינד חתם עליו ב-9 בדצמבר 2019. לשני הטריטוריות היה בעבר מושל משותף ואותם פקידי ממשל.
העיירה דאמאן נבחרה להיות בירת הטריטוריה החדשה של הטריטוריה האיחוד בפועל נקבע ל-26 בינואר 2020, יום השנה השבעים לכניסתה של חוקת הודו לתוקף המצוין בהודו כיום הרפובליקה.
דאדרה ונגר האוולי ודאמאן ודיו מורכבת מארבעה אזורים נפרדים הממוקמים במערב הודו.
דאדרה היא מובלעת קטנה בתוך מדינת גוג'ראט.
נאגר הוואלי היא מובלעת בצורת כ' הממוקמת בין מדינות גוג'ראט ומהאראשטרה המכילה מובלעת נגדית של גוג'ראט סביב הכפר מג'וואל.
דאמאן היא מובלעת על חוף גוג'ראט, ודיו הוא אי מול חופי גוג'אראט.
דאדרה ונגאר האולי ודמאן ודיו מנוהלת כטריטוריית איחוד של הודו.
נשיא הודו ממנה מנהל לניהול הטריטוריה מטעם הממשלה המרכזית של הודו.
השלטון המרכזי רשאי למנות יועצים שיסייעו למנהל בתפקידיו.
בירת הטריטוריה היא דאמאן בעוד סילבסה היא העיר הגדולה ביותר.
אכיפת החוק בטריטוריה היא באחריות משטרת דאדרה ונגר האוולי ודאמאן ודיו.
הטריטוריה מצויה תחת סמכותו של בית המשפט העליון של בומביי.
דאדרה ונגר האוולי ודמאן ודיו שולחת שני חברים ללוק סבהה, הבית התחתון של הפרלמנט ההודי.
הטריטורייה מחולקת לשני מחוזות בחירה: מחוז דמאן ודיו ומחוז דדרה ונאגר האוולי.
דאדלי גודול ווטן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן קדנציה אחת כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטקסס מ-1901 עד 1903.
ווטן, שנולד ב-19 ביוני 1860 בספרינגפילד, מיזורי, עבר בינקותו עם הוריו לטקסס במהלך מלחמת האזרחים.
הוא למד בבתי ספר פרטיים בפריז, טקסס, וסיים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון ב-1875. הוא למד באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, בולטימור, מרילנד, וסיים את המחלקה למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה בשרלוטסוויל, שם זכה בפרסים הגבוהים ביותר של בית הספר על כתיבה ודיונים והיה חבר באחוות פי קאפה פסי.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1880 ועסק בכך באוסטין, טקסס.
ווטן נבחר כדמוקרט לקונגרס ה-57 כדי למלא את המקום הפנוי שנגרם על ידי מותו של רוברט אמט בארק וכיהן מ-13 ביולי 1901 עד 3 במרץ 1903. בשנת 1902 הפסיד ווטן בניסיונו לקבל מועמדות כמועמד הדמוקרטי למושב בבית הנבחרים.
לאחר שעזב את בית הנבחרים, ווטן חידש את עריכת הדין בסיאטל, וושינגטון.
הוא כיהן כשופט מיוחד של בית המשפט העליון בתקופות שונות.
הוא שימש כציר בקונגרס הלאומי של הנהרות והנמלים ב-1912. הוא שימש כציר בקונגרס השימור הלאומי ב-1913. הוא מונה לחבר במועצת המדינה של תוכניות לימודים גבוהות יותר על ידי המושל ב-1919.
ווטן עבד כפרופסור למשפטים באוניברסיטת נוטרדאם, נוטרדאם, אינדיאנה מ-1924 עד 1928.
הוא מת בזמן ביקור באוסטין, טקסס, ב-7 בפברואר 1929.
דאדלי צ'ייס היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ורמונט בין השנים 1813 ל-1817 ושוב בין השנים 1825 ל-1831.
צ'ייס נולד ב-30 בדצמבר 1771 בקורניש שבפרובינציית ניו המפשייר.
לאחר שסיים את לימודיו בדארטמות' קולג' בשנת 1791, למד משפטים אצל לוט הול בעיירה וסטמינסטר, ורמונט.
בשנת 1793 הוסמך לעורך דין בוורמונט.
צ'ייס חי, עיבד חווה ועסק בעריכת דין ברנדולף שבוורמונט.
בשנים 1803–1812 כיהן כתובע המחוזי של מחוז אורנג', ובין השנים 1805 ל־1812 כיהן כחבר בבית הנבחרים של ורמונט ואף כיהן כיושב ראש הבית בשנים 1808–1812. הוא נבחר לאספות החוקתיות של המדינה ב־1814 וב־1822.
צ'ייס נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בשנת 1812 וכיהן בו בשנים 1813–1817, עד שהתפטר.
הוא היה יושב הראש הראשון של ועדת המשפט של הסנאט, תפקיד שבו כיהן בשנים 1816–1817.
לאחר שהתפטר בשנת 1817, שב לוורמונט, שם כיהן כנשיא בית המשפט העליון של ורמונט עד 1821. בשנים 1823–1824 כיהן שוב כחבר בבית הנבחרים של ורמונט.
בשנת 1825 חזר לפוליטיקה הלאומית כאשר נבחר לסנאט של ארצות הברית כאנטי-ג'קסוניאני, וכיהן בסנאט עד 1831.
דאדלי צ'ייס נפטר ברנדולף ב-23 בפברואר 1846.
צ'ייס הוא אחד מבין כ־40 עד 50 סנאטורים אמריקאים שלגביהם להיסטוריון הסנאט אין דיוקן, תצלום או תיאור חזותי אחר.
צ'ייס, היסטוריונית מרנדולף וצאצאית למשפחה, מעולם לא צויר דיוקן של דאדלי צ'ייס.
גם ניסיונות אחרים לאתר דמותו או כל ייצוג חזותי שלו לא הצליחו.
דאדלי צ'ייס היה בנם של דאדלי ואליס (קורבט) צ'ייס, ודודו של סלמון צ'ייס (שר האוצר בשנים 1861–1864 ונשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1864–1873) ושל (חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ורמונט).
הוא היה אחיו של פילנדר צ'ייס.
דאואיזם או טאואיזם (בסינית: 道教, פין-יין: Dàojiào) היא פילוסופיה, דת ותנועה רוחנית שמקורה בסין.
הדאואיזם נחשב לאחת משלוש מערכות האמונה הסיניות העיקריות, יחד עם הבודהיזם והקונפוציאניזם.
ההגות הדאואיסטית עברה תמורות רבות מאז היווסדה במאה ה-4 לפנה"ס, ולכן קיים מספר רב של זרמים ומסורות.
הזרמים בתוך הדאואיזם שונים זה מזה במידה רבה, בעיקר מבחינת יחסם למושגי פולחן אלוהות ומיסטיקה.
העיקרון הבסיסי המשותף לכלל התפיסות הדאואיסטיות הוא השאיפה לפתח מסוגלות לקבל ואף להתמסר לזרם השינוי הבלתי צפוי והבלתי ניתן לעצירה של היקום, המכונה דאו.
בנוסף לכך המושג יין-יאנג, המתאר את הדינמיקה של הדאו בין צמיחה לדעיכה, והמושג וו-ויי, המתאר את השאיפה לפעול ביחד עם הדאו ולא כנגד, גם משותפים לרוב המסורות הדאואיסטיות.
באופן מסורתי מתייחסים ללאו דזה כמייסד הדת, אם כי עצם קיומו מוטל בספק.
עם זאת, הספר המיוחס לו, ה"דאו דה ג'ינג", המכונה גם "ספר הטאו", נכתב במאה הרביעית לפני הספירה.
המילה "דאואיזם" נגזרת מהמילה הסינית "דאו" (במערב נהוג לבטאה "טאו") שמשמעותה בשפה יום יומית היא "דרך", בכל המשמעויות שיש למילה זו בעברית.
הדאו דה ג'ינג מתחיל בכך שלא ניתן לתאר מהו הדאו במילים, ולכן בכתבים דאואיסטיים כמעט ולא מופיע המושג דאו בפני עצמו, אלא כחלק מצירוף המתייחס למושג כלשהו (כמו למשל "טְייֵן גְ'ה דָאו" - 天之道 מושג שמשמעותו היא "הדרך המציאותית" או "הדרך הטבעית").
הדאואיזם מעודד מתן פרשנות אישית לאופן שבו יש ליישם את עקרונותיו בפועל ולכן הוא אינו מציג קודקס מצוות.
תחת זאת הוא מציג מערכת של התנהגויות ראויות שהצדקתן נובע מאבחנות לגבי אופן פעולתו של הדאו ביקום.
הדאואיזם מתרכז בתיאור אופן הפעולה הזה, הצורות השונות שבהן הוא מתבטא בעולם והמסקנות הנובעות מכך לגבי ההתנהגות האנושית הראויה.
מסקנות אלו מהוות בסיס עיקרי של דיסציפלינות שונות שמקורן בסין, כמו למשל הרפואה הסינית ואמנויות הלחימה הרכות (סגנונות של וו-שו בהם נכללים טאי צ'י ובה גואה ג'אנג).
חוקרים רבים, ביניהם מרטין בובר ואורסולה לה גווין, רואים בציוויו המוסריים של הדאואיזם דוגמה מוקדמת של אנרכיזם ואוטופיזם, בגלל התנגדותו לצייתנות והתקבעות של מבנים חברתיים, כמו גם ספקנות בנוגע ליעילות הפעלת כוח שלטוני כדי לכפות התנהגות אתית.
הדאואיזם מלא באלמנטים העשויים להראות לאדם המערבי כפרדוקסים, והראשון שבהם הוא שהדאו עצמו - מושא האמונה הדאואיסטית - אינו זוכה להגדרה כלשהי.
הדאו אינו מוגדר, אינו בעל תכונות כלשהן ואפילו עצם כינויו בשם דאו חוטא במידה מסוימת לאמת ונעשה מתוך ההכרח לקרוא לו בשם כלשהו.
אנו רגילים מדתות ומערכות אמונה אחרות, שאפילו אם מושאי האמונה שלהם הם מופשטים (כמו למשל האל האחד ביהדות) הרי שמערכת האמונה מגדירה ומתארת את המושא הראשי לפחות על ידי ייחוס תכונות או תפקידים כלשהם.
החכמים הדאואיסטים הקדמונים האמינו שקיימים דברים רבים שאנו מקבלים את קיומם מבלי שנוכל להגדיר אותם, כמו למשל "אהבה" או "סבל".
"דברים" אלו שהם בבחינת "אין" (וו), מיוצגים בדאואיזם על ידי סמל האדמה (地 די), כאשר הדברים שהם בבחינת "יש" (יו), כלומר אלו שניתן לחוש בקיומם ולהגדירם מיוצגים על ידי סמל השמיים (天 טיין).
אבל הדאו עצמו אינו אפילו בבחינת "אין" שכן הוא לא ניתן אפילו להגדרה במידה זעומה זו.
הדבר הקרוב ביותר להגדרה שאנחנו יכולים לומר על הדאו הוא שהוא מייצג את עקרון הפעולה האחד שממנו נובע קיומם של כל הדברים, ה"יש"-ים וה"אין"-ים גם יחד.
מכיוון שאפילו אמירה זו אינה הגדרה של הדאו, הדאואיסט אינו נדרש להוכחה כלשהי לנכונותה (כלומר להוכחה לכך שיש בכלל עיקרון אחד כזה).
במילים אחרות, על פי הדאואיזם עצמו אין כל דרך להוכיח אם נכון להאמין בדאו או לא.
אחת הדרכים להסביר את הפרדוקס הזה היא לומר כי הדאואיזם הוא כמו "אצבע המצביעה על הירח".
במקום לתהות על מהותה של האצבע, יש להביט לכיוון שאליו היא מצביעה ולהיווכח כי הירח אכן נמצא שם.
ישנה נטייה להציג את הדאואיזם כמערכת אמונות נייטרלית שאינה נוקטת עמדה מוסרית או ערכית.
אולם עיון בכתבים הדאואיסטיים מגלה כי הדבר אינו נכון.
בדאואיזם קיימת מערכת ערכים ברורה.
כך למשל "שלושת האוצרות" הדאואיסטיים (חמלה, מתינות וענווה) מוצגים בפירוש כערכים ראויים, בעוד שווכחנות או קיצוניות מוצגים כבלתי ראויים.
ייתכן שהטעות לגבי הנייטרליות המיוחסת לדאואיזם נובעת מהעובדה שכל קיצוניות נחשבת בדאואיזם כבלתי רצויה.
מסיבה זו נכתב בתחילת הפרק השני של הדאו-טה-צ'ינג ש"כאשר כולם מסכימים מה הוא טוב, זה רע".
הכוונה פה איננה לטעון שטוב הוא רע אלא שכל קיצוניות - אפילו הסכמה קיצונית לגבי מה הוא טוב - היא רעה.
אולם, בפירושים נוספים ניתן להבין את תחילת הפרק השני כהסבר לכך שלכל תיאור מחויבת ניגודיות; התיאור לא יכול להתקיים ללא השוואה למשהו אחר.
לדוגמה, משימה יכולה להיתפס כקלה רק בהשוואה למשימה קשה יותר, כפי שנכתב בטאו טה צ'ינג, "ארוך וקצר חושפים אחד השני, גבוה ונמוך תומכים אחד בשני, אחורה וקדימה עוקבים זה אחר זה, הם לא היו קיימים אחד ללא השני").
את השורה הראשונה בפרק השני, "כשהעולם מכיר יופי כיופי, הכיעור נוצר", ניתן לפענח ברוח ההשוואה - דבר כלשהו הוא יפה רק ביחס למשהו פחות יפה - מכוער.
מלבד ב"דאו דה ג'ינג" של לאו דזה ו"ג'ואנג דזה" של ג'ואנג דזה שהם עיקר הקאנון הדאואיסטי, קיימים מספר לא מבוטל של טקסטים דאואיסטיים שהתווספו לאורך ההיסטוריה.
נעשו מספר ניסיונות לאגד אותם והמפורסם שבהם הוא ה"דאוג'אנג" שהוא המקבילה הדאואיסטית לטריפיטאקות או הקאנונים הבודהיסטיים.
אולם ראייה כזאת מזמן אינה תקפה בין היתר משום שאצל הסינים עצמם הדיכוטומיה הזאת לא הייתה קיימת.
אופיו הדתי של הדאואיזם התבטא בהקמת שורה של מסדרים מיסטיים שלעיתים קרובות נהפכו לזרמים דתיים וסיבת הקמתם הייתה פוליטית כשם שהייתה דתית.
הראשון שבהם היה "המורים השמימיים" (Celestial Masters) שכלל מאפיינים ייחודיים לאיזוטריקה הדאואיסטית.
במשך הזמן ניכרה השפעה בודהיסטית על הדאואיזם שכללה השאלת מושגים מדת זו.
בסין היו קיימים גם מסדרים שאינם מיוחסים לדאואיזם כגון מסדרים בודהיסטיים ומסדרים חסרי דת רשמית עם מעורבות בעולם הפשע כגון מסדרי השמיים והארץ (Tiandihui) שהפכו לטריאדה, ומסדרי גילדות למיניהם.
את הדאואיזם הדתי מאפיין במיוחד החיפוש אחר חיי נצח, מושג שמופיע גם בדת הסינית העממית.
בני האלמוות מוזכרים בג'ואנג דזה והאלמוות כלל כמה צורות, ביניהם השמדת ה"אני" בדומה לבודהיזם, ומאידך המרת הגוף מגוף הנידון למוות לגוף החי לנצח (שבדרך כלל עולה השמימה לממלכת האלים).
לפי המסורת, אלכימיה סינית/דאואיסטית היא אמצעי להגעה אל אלמוות זה (בדומה לאלכימיה מערבית).
במאה האחרונה נחשפו חלק מאימונים אלה שלא אבדו בידי מחברים כמו מאנטק צ'יאה ואווה וונג.
בראש הפנתאון הדאואיסטי עומדות שלוש דמויות המכונות "הטהורים" או "המורים השמימיים", שלושתם הגיעו למעמד "אלמוות".
שמותיהם הם יוּאנשי-טיאנצוּן (סינית: 元始天尊, פין-יין: Yuánshǐ Tiānzūn, מילולית: "אדון ההתחלות הקדמוניות"), לינגְבּאוֹ-טיאנצון (סינית: 靈寶天尊, מילולית: "אדון האוצרות השמיימיים"), ודאוֹדֶה-טיאנצון (סינית: 道德天尊, מילולית: "אדון הדרך ומעלותיה" או "אדון הדאו ומעלותיו").
הפנתאון הדאואיסטי הן שואב והן מושפע מהדת הסינית העממית.
עוד נוטים לייחס לדאואיזם את אמנויות הלחימה הרכות (לדוגמה טאי ג'י צ'ואן ובה גואה ג'אנג), הרפואה הסינית, וסמלים כמו היין-יאנג, למרות שכל אלה לא היו דאואיסטיים בלבד והתקיימו כאוסף ידע בלתי מאורגן שבמקרים רבים השתייך למשפחות, חמולות או קבוצות אתניות מסוימות.
הסאן־גוואן הם שלושה אלים חשובים בדאואיזם, המושלים על השמים, הארץ והמים, ואחראים על תיעוד מעשי בני האדם וענישתם.
דאהר אל-עומר היה שליט אוטונומי של הגליל במאה השמונה עשרה.
אל-עומר הוא מקימה של חיפה החדשה, ביצר ערים רבות ובהן עכו והזמין את היהודים לחדש את היישוב היהודי בטבריה.
בשנת 1516 כבש הסולטאן העות'מאני סלים הראשון את סוריה וארץ ישראל, וסיפח אותן לאימפריה העות'מאנית.
בימי סולטאן זה, כמו בימי יורשו סולימאן המפואר, היה השלטון המרכזי שמרכזו היה בקונסטנטינופול, בעל כוח של ממש גם במחוזות הרחוקים של האימפריה, שהשתרעה על פני שטח נרחב באסיה, בצפון אפריקה, בבלקן ובאירופה.
כל עוד היה השלטון העות'מאני המרכזי חזק, היו תושבי ארץ ישראל בטוחים בגופם וברכושם, ונתונים למָרוּת שאכפה את החוק.
אך ימים אלו לא ארכו.
כתוצאה מהיחלשות השלטון המרכזי, נוצר מעמד של מושלים מקומיים, שהקשר שלהם אל השלטון המרכזי היה רופף, והם שלטו בכוח הזרוע (לעיתים בכוחם של חיילים זרים שהובאו מכל קצות האימפריה).
השלטון המרכזי הרשמי בצפון ארץ ישראל היה ממוקם בדמשק, כאשר מושל דמשק היה האחראי בפני כס הסולטאן בקונסטנטינופול.
עם זאת, סכסוכים בין אפנדים מקומיים היו מעלים מדי פעם אמיר מקומי, ששלט תוך כפיפות מסוימת לשלטון המרכזי, עד שהיה נופל בידי שליט חזק ממנו.
כזה היה לדוגמה השליט הדרוזי פחר א-דין השני, שהקים בתחילת המאה השבע-עשרה ממלכה שהשתרעה מצידון בואכה הגליל, עד שהופל בידי העות'מאנים.
במאה ה-18 הייתה ארץ ישראל מחולקת לשני אזורים, שכל אחד מהם השתייך למחוז (איילט) אחר של האימפריה העות'מאנית.
הגליל ועמק יזרעאל השתייכו לאיילט צידון ושאר הארץ הייתה כפופה לאיילט סוריה המכונה גם איילט דמשק.
בראש כל מחוז עמד מושל (מערבית: ואלי) שתוארו פאשא שמוּנה על ידי השלטון המרכזי מדי שנה.
עיקר תפקידו היה לאסוף את מיסי התושבים ולהעבירם לסולטאן בקונסטנטינופול.
יתרת הכספים שנאספו נשארה ברשותו.
מאחר שנבחר לשנה בלבד ולא ידע אם ייבחר לשנה נוספת, דאג בעיקר לגבות מיסים רבים ככל האפשר, על מנת להגדיל את רווחיו האישיים.
רווחת התושבים ושיפור חייהם ואף שמירה על הקיים נראו בעיני נושאי משרה זו כבזבוז זמן, מרץ והשקעות.
שלטונם של הפחוות היה בעיקרו בערים ובסביבתן, ובאזורים המרוחקים יותר שלטו ראשי שבטים בדואים גדולים, שרכשו את מעמדם הרשמי מהפחוות.
אחד מאותם ראשי השבטים היה דאהר אל-עומר ממשפחת זידאני.
המשפחה התבססה באזור טבריה במחצית השנייה של המאה ה-17. לקראת סופה, ראש השבט באותן שנים היה עומר א-זידאני, שעזר לבשיר א-שהאבי, מושל הלבנון, לדכא את מרד המתואלים שישבו באזור צפת וצפון הגליל.
לאחר דיכוי המרד קיבל בשיר את תפקיד מושל צפת וארץ הגליל, וכאות תודה מינה את עומר א-זיאדני למושל צפת.
גרסה אחרת מתארכת את בואו של שבט זידאן לאזור טבריה בשנת 1701, אז חכר עומר, ראש המשפחה, את הזכות לגביית מיסים בטבריה וסביבותיה.
עומר נשא לאישה את אחת מבנות שבט א-סרדיה וממנה נולדו לו חמישה בנים ובת: עלי, סעד, יוסף, צאלח, דאהר והבת שׂמַה.
דאהר אל-עומר (דאהר בנו של עומר), צעיר בניו של עומר, נולד כנראה בשנת 1689 בכפר עראבה שבגליל.
בגיל 12 נשלח לדמשק ללמוד קרוא וכתוב ופרקי קוראן.
בשנת 1702 מת האב, אך עלי, בכור הבנים, היה אדם חולני ולא יכול היה לרשת את תפקיד אביו, לכן מונה לראש המשפחה הבן השני סעד.
בשנת 1710 לערך עברה המשפחה מאזור טבריה לבקעת בית נטופה מצפון לציפורי, והתיישבה על חורבות כפר בשם מסלאחית בקרבת שבט בדואי בשם צקר.
כבר בגיל צעיר שאף דאהר להיות ראש המשפחה, והחל להרחיק את אחיו הבוגרים מעמדת השפעה במשפחה.
הוא החל לקשור יחסי ידידות עם בני הכפרים הסמוכים, לעזור להם במאבקם עם שכניהם הבדואים ולהגן על הסביבה בפני הפקידים הטורקים.
המטרה שראה לעיניו הייתה לחכור את גביית המיסים מידי הפחווה של צידון בעבורו.
אגדה הנפוצה בכפרים הערביים במערב הגליל מספרת כי שייח' מוסלמי שמקום מושבו היה בכפר סלאמה חשק באחת מבנות עראבה.
תושבי עראבה הצהירו שדתם מונעת נישואים כאלו, אך השייח' לא ויתר.
התושבים פנו לבני זידאן בבקשת עזרה.
בני זידאן נעתרו וסופו של המאבק היה בהרס סלאמה עד היסוד.
על פי סיפור נוסף הגיע באחד הימים לעראבה פקיד מושחת בשמו של פחת צידון, ודרש שבנוסף למיסים שהכפר נדרש לשלם לפחוות צידון, ישלמו לו גם "הוצאות הדרך".
כאשר סירבו בני עראבה ציווה הפקיד על השוטרים העות'מאניים שליוו אותו לחמוס את כל שנמצא בגורן הכפר.
הפלאחים הזועמים תפסו את הפקיד ומלוויו ועמדו להורגם.
סעד ודאהר ששמעו על המקרה מיהרו לשחרר את הפקיד נתנו לו את "הוצאות הדרך" ולבני הכפר החזירו את תבואתם הנגזלת.
למחרת רכבו לצידון, סיפרו לפחה את אשר אירע, ביקשו את רחמיו על הכפריים ועבורם את הזכות לשמש כגובי הכספים של העמק.
הפחה נעתר ברצון לשתי הבקשות.
לאחר שנשא דאהר לאישה ראשונה את בתו של אחד מעשירי דמשק, זכה לקבל הון רב ממשפחתה, וזאת כאשר זמן קצר לאחר החתונה נפטר אבי הכלה.
הונו הרב איפשר לדאהר להקדים ולשלם את מיסי החכירה מראש, דבר שהקנה לו אמינות רבה אצל הפחה.
דאהר עבר להתגורר בטבריה ואת אחיו סעד השאיר כשליט בבקעת בית-נטופה כאשר מושבו בדיר חנא.
את מגורי אשתו הדמשקאית, שסירבה להתגורר כאחת הנשים הבדואיות, קבע בנצרת.
דאהר בנה לה ארמון שלימים הפך לבית הסראייה (בית המושל) ששרד עד ימינו, ועד שנות התשעים שימש כבניין העירייה של נצרת.
במסגרת אחד מביקוריו בנצרת הכיר נערה מבנות נצרת ונשא אותה לאישה, דבר שהביא אותו להיות מעורב בחיי העיר.
בדרך של פוליטיקה זעירה, ערמומית ומחושבת, הצליח דאהר בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-18 להשתלט באופן הדרגתי על כל אזורי הגליל העליון והתחתון ולהיות חוכר המיסים הראשי מטעם הפחה.
אומנותו הייתה לשלוח מתנות לאיש המתאים ובזמן המתאים.
כך השתלט על טבריה, נצרת וצפת.
השבטים שישבו בעמק סאנור ליד שכם, שהשתייכו לפחוות דמשק, שלטו בעמק יזרעאל.
שבטים אלו הציקו לתושבי נצרת.
דאהר יצא בראש צבאו, הביס את השבטים, רדף אחריהם עד סנור והעביר את עמק יזרעאל לשליטתו.
היהודים בגליל באותה תקופה היו מעטים ובלתי מאורגנים.
את מצבם החמיר מצבן של הקהילות היהודיות בגולה שאך החלו במסע ההתאוששות מהחורבן שהמיטו עליהן פרעות ת"ח ת"ט ומשבר השבתאות, והם התקשו להשיב לקדמותה את קרן כספי החלוקה שעליה נסמך היישוב היהודי בארץ ישראל.
דאהר החליט לקרב אליו את הקהילה היהודית ולעודד עליית יהודים לארץ ישראל.
בשנת 1738 נודע לדאהר כי הרב חיים אבולעפיה רוצה לעלות ארצה מאיזמיר, והוא הזמין אותו לחדש את היישוב היהודי בטבריה.
טבריה הייתה בעבר בירת הגליל ומושבה האחרון של הסנהדרין.
בימי הביניים עמדה שוממה, אך בשנת 1565 נבנתה מחדש על ידי דון יוסף נשיא ודונה גרציה.
כמאה שנה היה בה יישוב יהודי תוסס, אך במלחמות התקופתיות נהרסה שוב בשנת 1670. רבה האחרון של טבריה לפני חורבנה היה ר' יעקב אבולעפיה, סבו של ר' חיים אבולעפיה.
בשנת 1740, כשהגיע הרב אבולעפיה מאיזמיר בראש משלחת של עשרות אנשים, קיבל אותו דאהר אל-עומר בכבוד, "הלבישו לבוש יקר הערך כלבוש מלכות.
וכל אשר שאל ממנו הרב לא חסר דבר".
בעיר נבנה בית כנסת "נאה ומפואר מאין כמוהו בכל ארץ ישראל" על חורבות בית הכנסת העתיק שבו התפלל האר"י.
בית הכנסת נקרא בשם "עץ החיים", וכן כונה בשם "בי כנישתא רבא דטבריא".
ר' חיים אבולעפיה ותלמידיו חידשו אף את בית הכנסת העתיק בשפרעם.
הרב אבולעפיה בנה בטבריה גם בית מרחץ, חנויות ליום השוק ובית בד לשמן שומשמין.
כדברי חתנו, רבי יעקב בירב: "כל אנשי טבריה דשנים ורעננים שמחים אלי גיל כי הארץ שקטה מפחד רעה ואין מחריד".
חידוש היישוב העברי בטבריה עשה רושם רב בגולה, ורבים ראו בכך סימן לגאולה קרובה.
גם הרב אבולעפיה עצמו האמין שחידוש היישוב היהודי בגליל הוא פתח לימות המשיח ולגאולת העם היהודי כולו.
ככל הנראה הייתה זו אחת הסיבות להתגברות העלייה לארץ ישראל בתקופתו.
בשנת 1742 החליט סולימאן אל-עדאם, פחוות דמשק (סולימאן פאשא), להיענות לבקשת שייח'ים משכם וסביבתה לצאת כנגד דאהר ולהטיל מצור על בירתו טבריה.
דאהר הוזהר מפני כוונתו זו של הפאשא.
הרב אבולעפיה הזדרז להביא את המכתב לידיעת דאהר.
דאהר לא שוכנע באמיתות המכתב.
הוא טען בפני אבולעפיה כי הגליל אינו תחת סמכות הפאשא היושב בדמשק, אלא תחת הפאשא היושב בצידון, וכי אם אכן היה הסולטאן בקונסטנטינופול תומך במהלך, הרי שהיה שומע על כך גם מיהודי קונסטנטינופול.
מכיוון שכך התמהמה בהכנת העיר למצור.
הערכה זו לא עמדה במבחן המציאות, ובספטמבר 1742, יצאו כוחות הצבא מדמשק בדרכם לצור על טבריה.
דאהר הזדרז לבצר את חומות העיר, ובו בזמן פנה אל אחיו סעד שישב בדיר חנא וביקשו שבעת המצור על טבריה ישלח חיילים לתקוף את צבאו של הפאשא מאחור.
המצור נמשך 83 יום, וטבריה המבוצרת עמדה בפני כלי המצור שהביא עמו סולימאן.
סולימאן, כפחוות דמשק, היה גם אחראי מטעם הסולטאן על ליווי שיירת החג' למכה בחודש הרמדאן.
מחשש שאם יזניח תפקידו זה יאבד את מעמדו, הסיר סולימאן ב-1 בדצמבר 1742 את המצור על טבריה ויצא אל החג'.
ביולי 1743, עם שובו חזרה מליווי שיירת החג', החליט סולימאן לנסות שוב ולצור על טבריה.
בהגיעו לכפר לוביה, תקפה אותו מחלת מעיים קשה (יש אומרים שהורעל על ידי דאהר) ומת.
צבאו התפזר וטבריה ודאהר אל-עומר ניצלו פעם נוספת.
אירועים אלו נתפסו בעיני בני התקופה כנס, והיהודים, שתמכו בדאהר בימי המלחמה, קבעו להם ביום מותו של סולימאן, יום ז' אלול, "פורים שני" -
המשך התפשטות תחום סמכותו של דאהר
דאהר הגדיל בהדרגה את שטחו לכיוון הרי הגליל העליון ואף התקרב לים התיכון על ידי כיבוש מצודת יחיעם הצלבנית והקמתה מחדש בשם קלעת ג'דין (قلعة جدين).
כאשר נשא לאישה את בתו של מושל אזור סוחמאתא (כפר ששכן ממזרח לתרשיחא), הצליח לספח את אזור צפת לתחום שלטונו ללא קרב.
לאחר מותו של סולימאן התיישב על כס הוואלי בדמשק אסעד אל-עדאם.
שלטונו של אסעד נמשך כ-13 שנה, והיה מאופיין בשלום ובשלווה.
היחסים הטובים ששררו בינו לבין דאהר אפשרו לדאהר לספח את עכו, לפי אחת הסברות ב-1743 או ב-1744. עכו הייתה באותה תקופה הנמל שריכז את יצוא ויבוא הסחורות בצפון הארץ.
כעת מצא דאהר אל-עומר גם את הזמן המתאים לנקום באחיו סעד שלא בא לעזרתו בעת המצור על טבריה.
בנו של דאהר, עות'מאן, קיבל הבטחה שאם יהרוג את דודו סעד, תעבור שפרעם לשלטונו.
באותה תקופה הלך והתעצם הקשר המסחרי בין צפון ארץ ישראל לאירופה, והיה מרוכז רובו ככולו דרך הים מנמל עכו.
הקרבה היתרה של טבריה לגבולה של איילט דמשק ורצונו של דאהר להגביר את שליטתו על הסחר, הניעו את דאהר להעתיק את בירתו מטבריה לעכו.
בחורף 1751 ביצר ושיפץ את חומות עכו ובנה בה ארמון לעצמו וח'אן תבואות (חאן א-שונה) לסוחרים.
הוא העמיד את עצמו בראש הסחר עם האירופאים ובדרך זו הגדיל את הכנסותיו.
מנמלה של עכו ייצאו בעיקר כותנה, שגודלה בגליל המערבי והייתה ידועה בטיבה, וכן עפרות אשלגן (קלי).
נמל עכו, שלא טופל במשך מאות שנים, איפשר עגינת ספינות קטנות בלבד, וספינות גדולות נדרשו לעגון במעגנה של חיפה שהתאים להן יותר וגם סיפק להן הגנה טובה יותר בעת סופות, דבר שגרם לדאהר להשתלט בסופו של דבר על חיפה אל-עתיקה, ובהמשך גם על מעגן טנטורה.
בשנות החמישים של המאה ה-18 הייתה "חיפה העתיקה" (שבשטח בת גלים של ימינו) כפר דייגים קטן, שהחושות של תושביו היו פזורות במישור (מדרום מזרח לבית החולים רמב"ם של היום), מקום שקשה היה להגן עליו.
כך, לאט, בעזרת ידידיו בקרב חוגי השלטון בקונסטנטינופול אותם רכש בדרך של חנופה והענקת מתנות, הגדיל דאהר את קשריו אצל השלטונות.
כיבוש חיפה היה המהלך הגדול האחרון של דאהר אל-עומר עד המרד הגדול.
בשנת 1730 כבש את צפת, שהייתה בתקופה זו כפר קטן ועני, בנה את הסראייה, בית המושל ומינה את בנו למושל העיר.
בתקופת שלטונו חזר הביטחון לעיר ובאותן שנים גדלה מאוד הקהילה היהודית בעיר.
דאהר אל-עומר נשא שש נשים.
אשתו הראשונה, נפיסה, בתו של השייח' הדמשקאי, הייתה עקרה ולא ילדה לו ילדים.
אשתו השנייה (שמה אינו ידוע), ילידת נצרת, ילדה את בנו בכורו סליבי.
אשתו השלישית דקהאנה, שהייתה אף היא מדמשק, ילדה את עות'מאן, את עלי ואת סעיד.
משתי נשים נוספות (שמן אינו ידוע), שהיו ילידות הגליל, נולדו אחמד, סעד א-דין ועבאס.
את עאישה, אשתו השישית שהייתה ממוצא גאורגי, נשא בגיל מבוגר.
סך הכול הוליד דאהר שמונה בנים ושתי בנות.
את יחסיו של דאהר אל-עומר עם חלק מבניו ניתן להגדיר כמורכבים והפכפכים.
בנו בכורו, סליבי, היה איש נעים הליכות שמשל כשלושים שנה בטבריה ולא היה מעורב במזימות אחיו.
אחמד, בנו החמישי קיבל את דיר חנא, אולם לאחר מספר שנים השתלט על אירביד ועג'לון שבעבר הירדן המזרחי ושם נשאר.
שלושת בניו מאשתו השלישית, דקהאנה, מרדו באביהם בתקופות שונות.
עות'מאן שההבטחה שניתנה לו לקבל את שפרעם לא מומשה ובמקומה קיבל את דיר חנא, היה ראש המורדים.
ביחד עם בני שבט קצר יצא למלחמה, ניגף בפני צבאו של אביו וברח להר הבשן.
מאוחר יותר שופרו היחסים והוא קיבל את נצרת תחת שלטונו.
עלי שהיה איש מלחמה דרש מאביו לתת לו את דיר חנא ואת דיר אל-קאסי (מצפון-מערב לחורפיש).
כאשר יצא בראש צבאו להילחם בצבא אביו, שבראשו עמד אחיו עות'מאן, ניגף, ביקש את סליחת אביו וקיבל את דיר אל-קאסי תחת שליטתו.
מקרה דומה היה עם סעיד שבקש את טורעאן ואת חיטין.
דאהר סירב, סעיד ועלי ניגפו על ידי צבאו של דאהר שבראשו עמד אז עות'מאן, שבאותה תקופה היה ביחסים טובים עם אביו.
כניעת הבנים ובקשת הסליחה הקנו לסעיד את השליטה בשני הכפרים.
הבן הרביעי עלי, שראה כי לאחר שנכנעו לאבי המשפחה קיבלו שלושת המורדים את בקשותיהם, מרד אף הוא ודרש לקבל לידיו את דיר חנא.
דאהר יצא בראש פרשיו כנגד עלי, שברח מהכפר והשאיר את נשותיו וילדיו.
רחמיו של דאהר גברו בו והוא ויתר, ועלי קיבל את הכפר לשליטתו.
בניו של דאהר אל-עומר לא דמו לאביהם – הם ראו בתפקיד השליט אך ורק את טובתם, והדאגה להגדלת עושרם האישי דחפה אותם כל פעם להגדיל את שליטתם בחלקי ארץ נוספים.
פרופ' אוריאל הד (הייט), בספרו "דאהר אלעמר שליט הגליל במאה הי"ח פרשת חייו ופעולותיו", מעלה שלוש סברות ליחסו זה של דאהר אל בניו – התנגדות לדרישותיהם, יציאתם למלחמה כנגד האב, הכנעתם בקרב ומילוי דרישותיהם:
דאהר אל-עומר נהג כלפי ילדיו בשיטת הפרד ומשול, או בשיטת המקל והגזר.
את מלחמותיו עם בניו ראה כדרך לתרגל את חייליו כנגד אויבים חיצוניים.
הוא ראה במלחמות אלו מעין ספורט או הדגמה מי יכופף ידו של מי.
הוא סמך מאוד על רגש הסולידריות המשפחתית ("עצביה") שהיה מפותח מאוד אצל שבטי הבדואים דאז.
התייר קונסטאנטן פרנסואה וולני (Volney), שביקר באזור בשנים 1783–1785, סיפר סיפור המצביע על מערכת יחסיו של דאהר עם בניו, באחד הקרבות שבהם צר דאהר על דיר חנא שבמצודתה התבצרו עלי ועות'מאן.
ממכתב ששלח לדאהר אחד ממרגליו שהיה בקונסטנטינופול, נודע לו כי פחה דמשק החליט לנסות לקום ולהורגו.
דאהר פנה אל שני בניו וביקשם להכין ארוחת ערב ולהזמינו למפגש איתם.
הבנים נענו לבקשה ופתחו לפניו את שערי המבצר, ולאחר שסעדו את ארוחת הערב, הקריא להם את המכתב.
מיד התארגנו הבנים ויצאו כנגד הפחה, וכך הסתיים "המרד".
מרידות אלו פרצו בעיקר בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-18. בקרב האחרון של דאהר, לא היו בניו לידו, משום שלא רצו לעזור לאביהם.
אחרי מותו, המשיכו בניו לשלוט על חלקים מהגליל
עות'מאן נשאר מושל נאחיית שפרעם והעביר מס לאחמד פאשה אל-ג'זאר.
אחמד נשאר מושל נאחיית טבריה
עלי שהיה מושל נאחיית צפת ביקש מהשער הנשגב למנותו מושל על הגליל ושלט על יישובים עשירים ובהם בקעת בית הכרם, אבו סנאן, ירכא, יאנוח ג'ת, ג'וליס, ראמה, סאג'ור, בית ג'אן.
אחרי שניסה לכבוש את עכו, יצא אחמד אל ג'זאר למסע צבאי.
כבש את כל מצודותיו של עלי, הרג אותו ושלח את ראשו של עלי לקונסטנטינופול.
במקביל לפועלו בהגדלת השטח שהיה תחת חסותו, דאג דאהר אל-עומר לחזק את קשריו עם הסוחרים האירופאים תוך שהוא מתחרה בהם.
בתקופתו היו עמקי הגליל מרכז גידול כותנה.
הסוחרים הצרפתים היו נוהגים לקנות את היבול שנה מראש (דמאן) תוך שהיו משלמים לחקלאים סכומים נמוכים.
הכותנה השיגה בנמלי צרפת מחירים טובים ואת ההפרש היו הסוחרים משלשלים לכיסם.
דאהר אל-עומר הציע לחקלאים סכום גבוה במקצת ובנוסף - סידור ענייני המס בהם היו חייבים החקלאים והצליח לרכוש את רוב יבול הכותנה בעצמו.
את הכותנה מכר לאותם סוחרים ברווח והם שינעו אותה לצרפת.
שודדי הים המלטזיים ששלטו בים התיכון במאה ה-18, נהגו גם לפשוט על ערי החוף.
השלטון העות'מאני היה חסר אונים.
בשנת 1756 שדדו הפיראטים חמש אוניות מסחר ליד יפו.
סוחרי העיר הערביים פשטו על הסוחרים האירופאים ועל המנזר הפרנציסקני ואיימו להוציאם להורג.
בקושי רב הצליח סגן הקונסול הצרפתי להצילם.
הסולטאן פנה מספר פעמים לממשלת צרפת, וראש המסדר המלטזי הבטיח אף הוא לטפל בבעיה, אבל השוד נמשך.
השודדים ביקשו למכור את שללם בעכו.
דאהר שהבין את האפשרות לפתח בדרכים אלו את קשריו עם אירופה ונענה ברצון לבקשות.
כאשר נודע הדבר לשלטון בקונסטנטינופול נקרא דאהר לסדר.
הוא מיהר לרחוץ בניקיון כפיו, צייד שתי ספינות בכלי מלחמה ודרש מהן לגרש מחופי עכו את כל הספינות הפיראטיות, אך לאמיתו של דבר רכש את השלל בלב-ים והביאו בספינותיו הוא לנמל.
בשנת 1757 פוטר הוואלי של דמשק מתפקידו ומעמדו של דאהר אל עומר בקרב השלטון העות'מאני נתערער.
המושל החדש, חוסיין אבן מכי, שם לעצמו כמטרה להחזיר את כל השטחים שסיפח לעצמו דאהר אל-עומר מאיילט דמשק.
עם שובו מליווי מסע עולי הרגל לחג', נשדד אבן מכי על ידי שודדים.
השודדים לא יכלו למכור את שללם במדבריות ערב, ולכן הציעו את השלל למכירה לדאהר, שלא עמד בפיתוי, ורכש את השלל.
הידיעות על שדידת עולי הרגל וקניית השלל על ידי דאהר פשטו בכל רחבי האימפריה העות'מאנית.
הסולטאן הורה להוציא את ואלי דמשק להורג, וחשד כבד הוטל על דאהר אל-עומר שהיה מיודד עם הבדואים.
מאז כיבוש חיפה בשנים 1750–1751 לערך ראה השלטון באיסטנבול את כוחו של דאהר שהלך וגדל בחשש רב.
קשריו עם שודדי הים ושודדי המדבר היו גלויים.
בשנת 1760 מונה עות'מאן אל-ח'ארג'י כמושל איילט דמשק.
אל-ח'ארג'י היה ידוע כאדם תקיף, והמשימה העיקרית שהוטלה עליו הייתה הטלת מרות על דאהר אל-עומר.
מיד עם כניסתו לתפקידו החל אל-ח'ארג'י להתגרות בדאהר על ידי העלאת דמי החכירה והפיכת המתנות למס שנתי קבוע.
בחודש מאי 1761 קיבל אל-ח'ארג'י אישור לחזור ולספח את חיפה לתחום שלטונו.
קבוצת חיילים נשלחה באונייה לתקוף את חיפה.
דאהר, שקיבל מידע על כך מנאמניו הרבים, המתין לכוח ופגע בו, והכוח נמלט.
בעקבות התקפה זו הרס דאהר את כל חיפה אל-עתיקה, ובשנת 1761 בנה אותה שוב במרחק של כשלושה קילומטר מזרחה משם, (בין כיכר פריז וקריית הממשלה של היום), תוך שהוא מבצר אותה בחומות.
לשם הגנה על העיר בנה מעליה מצודה שנקראה "בורג' א-סלאם" (במקום בו נמצא היום גן הזיכרון).
כשלוש שנים מאוחר יותר ניסה אל-ח'ארג'י את מזלו מחדש ושלח כוח גדול לתפוס את דאהר.
דאהר שהיה אז בסכסוך עם בניו בדיר-חנא, השלים עם בניו ושלח את בנו עלי בראשות 500 חיילים כנגד הכוח של אל-ח'ארג'י.
מהכוח הצליחו בודדים לברוח והשאר נהרגו.
ניסיונות נוספים, לא צבאיים, לא צלחו ודאהר אל-עומר נשאר מושל הגליל.
המלחמה הגדולה וסופו של דאהר
בשנת 1760 מונה ידידו של דאהר, עלי ביי אל כאביר, לשליט מצרים.
ביי הסתכסך עד מהרה עם השלטון העות'מאני המרכזי ועם הוואלי בדמשק.
ב-1769 דרש הסולטאן מעלי ביי לאסוף חיל של 12,000 איש על מנת לסייע במלחמה העות'מאנית-רוסית.
עלי ביי ציית לפקודה, אך משנאסף החיל, החליט הסולטאן כי חיל כה רב יכול לשמש את עלי למטרות שונות ולמרידות כנגד השלטון המרכזי (המכונה "השער").
השער שלח שליחים למצרים עם פקודה סודית לרצוח את עלי ביי.
משאלו נתגלו על ידי עלי ביי, הכריז זה על עצמאות מצרים.
דאהר סייע לביי בכך שעצר את הכוחות שנשלחו מדמשק לדכא את כוחו של עלי ביי.
בשנת 1771 שלח עלי ביי כוח של 30,000 חייל לכבוש את דמשק.
בסיועו של דאהר, עבר המפקד המצרי עבד א-דאהב דרך ארץ ישראל אל דמשק וכבש אותה.
בסוריה שינה א-דאהב את טעמו והחליט לכרות ברית עם "השער".
א-דאהב חזר עם חייליו למצרים, ועלי ביי נמלט לעכו, שם קיבל אותו דאהר.
בעכו פעלה הברית בין דאהר, עלי ביי והאימפריה הרוסית.
ספינה רוסית שעגנה בעכו סיפקה לדאהר ולעלי ביי אספקה, וכן תגבורת של 3,000 חיילים מאלבניה.
הכוח המשולב כבש עתה את חלקה הגדול של ארץ ישראל, כולל יפו ועזה, וב-11 ביוני 1772 הביס כוח ימי טורקי, בקרב ליד צידון בו נעזרו בספינות רוסיות.
בפברואר 1773 חזר עלי ביי למצרים, אך הובס על ידי כוחותיו של א-דאהב ומת שם.
כוח של כ-60,000 חיילים בראשותו של א-דאהב עלה ממצרים, צר על יפו וכבש אותה, כבש את חיפה והגיע לעכו, אך מותו הפתאומי של א-דאהב הביא לחזרתם של חיילים אלו למצרים.
בינתיים, ב-21 ביולי 1774 נחתם הסכם קוצ'וק קאינרג'ה שסיים את המלחמה בין רוסיה לאימפריה העות'מאנית, השער הנשגב היה יכול להפנות את כוחותיו לטיפול בבעיות פנים בעוד דאהר אל-עומר נותר ללא תומכים.
הייתה זו ההזדמנות של הממשל המרכזי להיפטר ממנו.
שנות השבעים הראשונות של המאה ה-18 היו שנים של מלחמות בלתי פוסקות בין דאהר והצבא העות'מאני, כאשר פעם התומכים בדאהר הם המצרים ופעם אחרת הרוסים, וכאשר המטרה היא לגרום למפלת העות'מאניים.
ביניהם הקרב בזחלה אשר לאחריו הפכה כל ארץ ישראל להיות תחת שליטת דאהר אל-עומר.
בחודש אוגוסט 1775 הגיע כוח ימי עות'מאני למפרץ חיפה.
מפקד הכוח הודיע לדאהר שבא לתבוע את המיסים שדאהר היה חייב לשלטונות, ולדרוש ממנו שיפנה את העיר עכו.
שבועיים ימים נמשך המשא ומתן בין הקפודאן (מילולית "קפטן הים", מעשית האדמירל של הצי העות'מאני) "חסן פאשא אל-ג'זאירלי" ודאהר.
בו בזמן עלו כוחות יבשתיים בפיקודו של אחמד אל-ג'זאר לכיוון עכו על מנת להדק את המצור גם מצד היבשה.
הצי העות'מאני פתח בהרעשה במטרה להכניע את העיר.
חלק מחייליו של דאהר התמרדו וסירבו לירות כנגד הצי.
כאשר נודע לדאהר שחייליו מרדו בו, הבין את מצבו, אסף את מעט הנאמנים לו, לקח את נשותיו ויצא מהעיר.
כאשר הבחין שפילגשו עאישה חסרה, האטה השיירה את דרכה.
קבוצת חיילים שהבחינה בו ירתה בו למוות, כרתה את ראשו והביאה את הראש הכרות לדניזלי, שהיה שר צבאו ואשר בגד בו ברגע האחרון.
היה זה ב-29 באוגוסט 1775. ראשו הכרות נתלה בחזית ארמון הסולטאן בקונסטנטינופול למען יראו וייראו.
מקום קברו אינו ידוע בוודאות.
את דאהר החליף אחמד פאשא אל-ג'זאר שמונה כמושל עכו ב-1775.
שנות שלטונו של דאהר השאירו חותם על הגליל.
דאהר העביר את מרכזי השלטון בנפות המקומיות למקומות חדשים, דבר שחיזק את שלטונו באותם מקומות.
אחד הסמנים החשובים ביותר של תקופתו הייתה הביטחון והסדר שהקנה לארץ.
הוא הצליח להכפיף את השליטים המקומיים וראשי השבטים הבדואים למרותו ודרש מהם לשמור על ביטחון הדרכים והגנת כבוד הנשים.
ר' יעקב בירב בספרו 'זימרת הארץ' כותב: "ובזמן השיך ההוא נחה שקטה הארץ וכל שרי העיירות המליכוהו עליהם...
ועתה באותם הדרכם הולכים ובאים (עוברי אורח) וכספם בידם ואין מכלים דבר ועל זה כולם משתחווים לו, כי הטיל אימה יתירה על אורבי הדרכים".
הנהנים ביותר בתקופת שלטונו היו הפלאחים הכפריים אשר פחד הבדואים הוסר מהם.
המיסים שנגבו היו המיסים הסדירים, ובשנים של בצורת אף זכו לקבל הלוואות כספים למען יוכלו לרכוש זרעים.
מתוך היכרותו עם בני הארץ, ידע לקרב בני עמים אחרים, יהודים כנוצרים, אשר האמין כי בידע שלהם יוכלו להוסיף לנתיניו.
אי לכך, הרשה לחדש את היישוב היהודי בטבריה ובכפר יאסיף.
לנוצרים אישר לשפץ את הכנסיות ההרוסות.
הפסקת השוד בדרכים, גביית מיסים מוסדרת וסיוע לסוחרים בגביית חובות, כל אלה הביאו להעברת מרכז הכובד של הסחר מאירופה לעכו במקום לצידון.
עכו הפכה לבירת המסחר של האגן המזרחי של הים התיכון.
כל אלה קיבעו את מקומו ומעמדו של דאהר אל-עומר כאחד מגדולי השליטים בתקופה העות'מאנית בארץ-ישראל.
מפעלו של דאהר אל עומר נתפס כיום באופנים שונים, במיוחד לאור הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
רבים מתייחסים אליו כאחד ממבשרי הלאומיות הפלסטינית.
תפיסה זו אינה נפוצה רק בקרב הערבים, ואישים כיצחק בן-צבי כתבו כי דאהר עשה ניסיון בן 35 שנה להקים מדינה ערבית בארץ ישראל.
על שמו של דאהר רחובות בערי ישראל, כבחיפה, בעכו, ובעראבה בסמוך לבית אביו העומד עדיין במרכזו העתיק של הכפר.
דַאוּגַּבְפִּילְס (בלטבית: Daugavpils) היא העיר השנייה בגודלה בלטביה, ובירת חבל לטגלֶה.
העיר נמצאת 230 ק"מ דרומית-מזרחית לריגה על גדות הנהר דאוגבה.
בנוסף מתגוררים בעיר גם בלארוסים, אסטונים וקיימת בעיר קהילה יהודית קטנה (כ-492 אנשים).
בלשון היהודים שם העיר היה דווינסק.
העיר מוזכרת לראשונה ב־1275 בשם דינבורג, והייתה שייכת למסדר הליבוני.
היא הייתה בשלטון האיחוד הפולני-ליטאי בין 1561 ל־1772. בשנת 1582 קיבלה זכויות של עיר.
בין השנים 1656 ו־1667 נשלטה העיר בידי רוסיה ונקראה בוריסוגלבסק (רוסית: Борисогле́бск).
בעקבות חלוקת פולין, בשנת 1772 הועברה העיר לשליטת האימפריה הרוסית.
בשנת 1893 שונה שם העיר לדבינסק (פולנית: Dźwińsk; רוסית: Двинcк; בלארוסית: Дзьвінск).
בהתאם למפקד אוכלוסין משנת 1897 התגוררו בעיר כ-79 אלף תושבים, מהם כ-32 אלף יהודים.
בשנת 1910 אוכלוסיית העיר הגיע לכ-110 אלף תושבים (יותר ממספרם בשנת 2011).
לאחר המלחמה הפולנית-סובייטית, ב־1921 הפכה לחלק מהרפובליקה הלטבית, ושמה שונה לדאוגבפילס.
ב־1940 צורפה לברית המועצות כתוצאה מהסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
ב־26 ביוני 1941 נכבשה על ידי הגרמנים, וביולי 1944 שוחררה.
העיר חזרה לשלטון לטביה לאחר התפרקות ברית המועצות ב־1991, והפכה לעיר השנייה בגודלה בה, אך עם אוכלוסייה שהלטבים מהווים בה מיעוט (רק כ-18%) והרוסים מהווים כמחצית מאוכלוסיית העיר.
שמה של העיר בגרמנית היה Dünaburg (דינבורג), ביידיש היא נקראה דענענבורג, והגרסה הפולנית של שם זה היא Dyneburg.
שמה של העיר בליטאית הוא Daugpilis.
הקהילה היהודית בעיר קיימת מאמצע המאה ה־18. בשנת 1805 היו בה כ-800 יהודים, קהילה מגובשת יותר כבר הייתה בשנת 1847 ומאז התפתחה הקהילה במהירות, בשנת 1897 כבר היו בה כ-32,000 יהודים וב 1913 כ-56,000 יהודים.
עד למלחמת העולם הראשונה הייתה קהילת זו מרכז כלכלי וציבורי חשוב של יהדות רוסיה, היהודים עסקו בעיקר במסחר ובחייטות אך תרמו רבות לפיתוח התעשייה בעיר.
כיהנו בה רבנים מגדולי הדור.
המפורסמים שבהם: מתרל"ט עד ה' באב תרמ"ז (1887) כיהן כרב העיר הרב ראובן הלוי לוין (שכונה ר' ראובן דננבורגר על שם עירו) שהיה רבו של הרב קוק שנולד באחד מפרברי העיר.
אחריו כיהן ברבנות הרב מאיר שמחה מדווינסק כראש קהילת המתנגדים, ורבי יוסף רוזין (הרוגצ'ובר) כיהן משנת תרמ"ט (1889) כראש קהילת החסידים.
עוד כיהנו כרבני העיר, הרב אהרן שאול זליג מאירוב שהיה לפני ר' ראובן, והרב אלחנן הכהן שכיהן ברבנות העיר לאחר ר' מאיר שמחה.
כמו כן, נולדו בעיר השחקן שלמה מיכאלס, יעקב גורדין, שאול אביגור, אליעזר שטריך, שרה עזריהו ומארק רותקו.
איסר הראל גדל בעיר עם משפחתו.
הראל מתאר בספרו 'ביטחון ודמוקרטיה' מאורע שהסעיר את תושבי העיר: הוא כותב כי בחורף אחד גשום מאוד עלה הנהר המקומי על גדותיו והייתה סכנה גדולה שהמים יפרצו את הסכר ויציפו את העיר.
לדבריו, רב העיר, הרב מאיר שמחה, התפלל וביקש רחמים על תושבי העיר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הופצצה העיר בידי הגרמנים, ולכן רוב היהודים עזבוה למשך תקופה זו.
הם חזרו מאוחר יותר, וערב מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיר 13,000 יהודים.
בשנת 1940, במהלך הכיבוש הסובייטי של לטביה, נשלחו רבים מחשובי יהודיה של העיר לסיביר כאויבי המשטר.
ביולי 1941 הקימו הגרמנים גטו בעיר, ואספו לתוכו את יהודי דאוגבפילס והסביבה.
באוגוסט 1941 החלו הגרמנים, יחד עם השוטרים הלטביים, לשלוח את יהודי הגטו להשמדה.
באקציה האחרונה בנובמבר נרצחו 1,134 יהודים.
בחיים נותרו רק 950 יהודים, שהיו בעלי כושר עבודה.
בינואר 1942 שלחו הגרמנים לברלין את חפצי הערך של היהודים, ביניהם 60 קילוגרם זהב, 155 קילוגרם של טבעות זהב, ו-65 קילוגרם עגילי זהב.
במאי 1942, נרצחו כל תושבי הגטו.
דאו ג'ונס היא חברה אמריקאית ותיקה, שעיקר עיסוקה בהוצאה לאור של עיתונים כלכליים ונמצאת בבעלות תאגיד ניוז קורפ.
החברה נוסדה ב-1882 על ידי שלושה עיתונאים: צ'ארלס דאו, אדווארד ג'ונס וצ'ארלס ברגשטרסר (שם החברה הוא צירוף שמות שניים מהמייסדים).
צ'ארלס דאו היה ידוע בשל יכולתו לכתוב בבהירות על מה שנחשב לרוב למידע פיננסי מורכב לציבור הרחב.
אדווארד ג'ונס היה סטטיסטיקאי ועיתונאי שעסק ביצירת מדדי ניירות ערך.
צ'ארלס דאו פיתח מדד חברות תחבורה שהושק ב-1884.
לאחר מותו של המייסד צ'ארלס דאו בשנת 1902 נרכשה החברה על ידי קלרנס בארון, העיתונאי הפיננסי המוביל של זמנו.
עם מותו של בארון בשנת 1928, השליטה בחברה עברה לבנותיו החורגות ג'יין ומרתה בנקרופט.
החברה הייתה מאז בבעלות משפחת בנקרופט, שהחזיקה ב-64% מכלל מניות החברה.
דאו ג'ונס הייתה חברה ציבורית שמניותיה נסחרו בבורסה לניירות ערך בניו יורק.
במאי 2007, הגיש לבעלי המניות תאגיד המדיה האמריקאי ניוז קורפ, שבשליטת איל התקשורת רופרט מרדוק, הצעת רכש עוינת בסך 5 מיליארד דולר.
אולם משפחת בנקרופט דחתה את ההצעה.
לאחר משא ומתן, ב-1 באוגוסט 2007 פורסם כי הצעת הרכש התקבלה על ידי בעלי המניות.
העסקה הושלמה ב-13 בדצמבר 2007, תמורת 5 מיליארד דולר או 60 דולר למניה.
ספינת הדגל של החברה הוא היומון השמרני המוערך "וול סטריט ג'ורנל", העוסק בחדשות כלכלה ופיננסים.
"הג'ורנל" הופיע לראשונה ב-8 ביולי 1889. השבועון "בארונס" אף הוא עוסק בחדשות כלכלה ושוק ההון, בפורמט של סיכום השבוע שעבר בשוקי העולם ותחזיות לשבוע הבא.
החברה פעילה גם בתחום התוכן המקוון, על ידי הפעלת אתרים המשתמשים בחומר מהג'ורנל ובעיקר במסגרת אתר "מרקטווץ'" ("MarketWatch") (אותו רכשה מ-CBS ב-2005).
פעילות נוספת של החברה, הייתה פרסומם של מאות מדדי נירות ערך, שהוותיק והידוע בהם הוא מדד דאו ג'ונס (Dow Jones Industrial Average), המפורסם מאז 1896 וכולל כיום את מניותיהן של 30 חברות ענק הנסחרות בבורסה לניירות ערך בניו יורק.
בשנת 2010 נמכרה חברת הבת של מדדי דאו ג'ונס לקבוצת CME והחברה התמקדה בפרסומי חדשות בנושאי כלכלה ופיננסים.
דאו דה ג'ינג (בסינית מסורתית: 道德經, בסינית מפושטת: 道德经, פיניין: Dàodéjīng) הוא חיבור המיוחס לחכם הסיני לאו דזה והכולל 81 שירים קצרים.
זהו החיבור המוקדם ביותר בהגות הדאואיסטית, והוא נחשב על פי רוב לחיבור החשוב והמשפיע ביותר בתחום.
השפעתו נודעה לא רק על התפיסה הדאואיסטית אלא על הפילוסופיה הסינית בכלל.
פירוש השם "דאו דה ג'ינג", בתרגום גס, הוא "ספר הדרך והסגולה".
שמו המקורי של הספר היה "לאו דזה", כשמו של מחבר הספר, ורק מאוחר יותר הוא שונה לשם הנוכחי.
דאו דה ג'ינג הוא הספר החשוב ביותר של הדאואיזם.
הדאו דה ג'ינג תורגם לשפות רבות, ונחשב לאחד החיבורים הנפוצים ביותר בעולם.
אף ספר, למעט התנ"ך, לא זכה למספר כה רב של תרגומים.
באופן מסורתי, חיבור הספר מתוארך למאה ה-6 לפנה"ס, אם כי יש חוקרים המאחרים את תאריך חיבורו עד למאה ה-4 לפנה"ס.
חוקרים משערים כי צורתו הנוכחית נקבעה במאה ה-3 לפנה"ס.
חיבור הספר מיוחס ללאו דזה (בסינית: 老子, "החכם"), אבי תורת הדאואיזם ומגדולי הפילוסופים הסינים.
עצם קיומו ושאלת מעורבותו בכתיבת החיבור שנויה במחלוקת.
יש החושבים שמי שחיבר את הספר הוא לאו טאן.
אחרים חושבים שהיו מספר כותבים שתרמו לכתיבת הספר.
מבנה הספר ותכני הספר אינם זהים למבנה הספר ולתכני הספר כשנכתב לראשונה.
השינויים בספר נובעים מכך שכתיבתו הייתה תהליך מתמשך.
גורם נוסף לשינויים הם גילויים של טקסטים שעשויים להיות חלק מהספר ונמצאו בחפירות ארכאולוגיות.
כך למשל, יש כאלה המצרפים לספר את היצירה הקצרה "האחד הגדול", שהתגלתה ב-1993 בחפירות הארכאולוגיות באתר גְווֹ-דְייֵן, לצד העותק הקדום של ה"לאו-דזה".
שינויים בין גרסאות נובעים גם מפרשנויות שונות של הטקסט.
בתחילת המאה השלישית כתב הפילוסוף וָאנְג בִּי פרשנות קאנונית לדאו דה ג'ינג, תוך שהוא משלב בה מונחים קונפוציאניים, והפך את הדַאוֹאיזם, מתורה לעולם שאין בו כלום והכול בו חסר משמעות וטעם, לתורה שהיא רלוונטית לחיים.
מבנה הספר הוא במידה רבה מאוד לא קוהרנטי, בשונה מכל הספרים האחרים מתקופת שושלת ג'ואו.
ניכר שהמחבר לא השקיע מאמץ משמעותי ליצירת מבנה מסודר.
החלוקה לפרקים קצרים, שכל אחד מהם מכיל שיר נעשתה כנראה בתקופה יותר מאוחרת.
ההבדלים בפרשנויות של הטקסט גורמים לשוני גדול בין תרגומים שונים לשפות זרות.
השוני עשוי להיות כל כך גדול עד כדי כך שהם בקושי נראים כתרגומים של אותו טקסט.
מה שנכון לתרגומים של הספר הזה באופן כללי, נכון גם לגבי תרגומים לעברית.
הספר תורגם לעברית לראשונה בשנת 1973 על ידי יורי גראוזה וחנוך קלעי, ונדפס בהוצאת מוסד ביאליק.
מאז תורגם לעברית מספר פעמים נוספות.
התרגום של דן דאור ויואב אריאל בשנת 2007 (הוצאת חרגול, עם עובד), הוא תרגום מהמקורות הסיניים וכולל הערות מבוא ונספחים.
ספרם כולל את הפרשנות של ואנג בי (Wang Bi, 王弼), אחד מגדולי הפרשנים, ושלושה טקסטים קצרים: "המעשה הפנימי", "האחד הגדול" ו"לרדת אל מקורות הדרך".
דאו דה צ'ינג, לאו צה, תרגמו מסינית: יורי גראוזה וחנוך קלעי, מוסד ביאליק, 1973
טאו טה צ'ינג, לאו טסה, תרגום ודברי פתיחה: שלמה קאלו, הוצאת דע"ת, 1981
ספר הטאו, לאו דזה, תרגם מאנגלית ניסים אמון, הוצאת אבן החושן, 2001
ספר הדאו, ספר הדרך והסגולה, כוונתו הנעלמת של הלאו דזה, "המעשה הפנימי", "האחד והגדול", "לרדת אל מקור הדרך", תרגום מסינית דן דאור ויואב אריאל, הוצאת מודן-חרגול, 2007
טאו טה צ'ינג, טימותי פריק, נכתב בסיוע האגודה הטאואיסטית של סין.
הטקסט הקצר משלב סגנון פיוטי ורעיונות פילוסופיים, שחוללו מהפכה אינטלקטואלית.
לאו דזה הסיק כי דרך הטבע טומנת עקרונות של שוויון, היעדר פעלתנות מופרזת, מינימליזם, ספונטניות וּויתור.
הטקסט אינו חד-משמעי מבחינה רעיונית ולכן היו מספר רב של פרשנויות.
זהו הספר הראשון בהגות הסינית שההמלצות שלו מבוססות באופן שיטתי על אמיתות מטפיזיות ולא על הסקת מסקנות מהעבר, כפי שהיה מקובל קודם לכן.
המונח המרכזי ה"דאו" הוא מעין "חוק טבע" התקף ברמות שונות: ברמה הקוסמית, ברמה החברתית וברמת הפרט.
מהות ה"דאו" חמקמקה ואינה ניתנת להגדרה.
השירים מתארים את צורת ההתנהגות הראויה על-פי התפיסה הדאואיסטית; זו שואפת לאזן בין היסודות השונים והמנוגדים של הקיום, ולהגיע להרמוניה עם דרכו הטבעית של הקיום, על ידי חיי פשטות ומתינות, גישת הדאואיזם דוגלת בהתערבות מזערית ככל הניתן על-מנת להשפיע על סביבתו.
משמעותם של חלק מהשירים סתומה ונתונה לפרשנויות שונות, התערבות מזערית אין פירושה ויתור על פעילות.
הוויתור הוא רק על פעילויות המנסות להתנגד לטבע.
תפיסה מערבית לעומת התפיסה בספר
לאנשים שגדלו בתרבות מערבית של חשיבה לוגית כמעט בלתי אפשרי להבין את התפיסה בספר ואת חוסר ההגדרה של מושג הדאו.
התפיסה אינה מגדירה טוב או רע ואינה מתייחסת לשכר ועונש על מעשים שמבצעים או על מחשבות שחושבים.
למרות השוני המהותי בין החשיבה המערבית לבין התפיסה המוצגת בדאו דה ג'ינג, עשויים גם פילוסופים או חוקרי תודעה מערביים אחרים, לעלות רעיונות התואמים את התפיסה הזו.
ריימונד סמוליאן מביא בספרו קטע מכתביו של הפסיכולוג והפילוסוף האמריקאי ויליאם ג'יימס המציג תפיסה כזו.
דאו כימיקלים היא חברה לייצור כימיקלים תעשייתיים, אחת הגדולות בעולם.
מטה החברה שוכן במידלנד שבמישיגן, ארצות הברית.