tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקבוצה הוקמה בשנת 1898 על ידי סטודנטים בסקים ששבו מלימודים בבריטניה, והתאחדה ב-1901 עם קבוצה שהקימו עובדי מכרות ומספנות בריטים שעבדו בעיר.
מסיבה זו נקראת הקבוצה בשם האנגלי המקורי שלה, Athletic, עד היום.
הקבוצה שיחקה בליגה הראשונה מאז הקמתה, ומעולם לא ירדה לליגה השנייה (הישג לו שותפות ברצלונה וריאל מדריד בלבד).
ייחודה של הקבוצה בכך, שמעולם לא רתמה לשורותיה שחקן לא בסקי, ובכך הגבילה מאוד את מאגר הכישרונות שיכולים לשחק אצלה.
עד שנת 1989 גם ריאל סוסיאדד הייתה שותפה לרעיון הלאומיות הבסקית, כאשר באותה שנה רכשה שחקן לא בסקי ושברה את המסורת.
על פי חוקי הקבוצה שחקן יכול לשחק בקבוצה גם אם הוא איננו יליד חבל הבסקים, בתנאי שהוא נצר למשפחה מחבל הבסקים ויש לו שורשים בחבל זה, בצידו הצרפתי או הספרדי של החבל, או שהוא למד כדורגל בחבל הבסקים, דבר שמתאפשר במועדונים כמו ריאל סוסיאדד, בילבאו אתלטיק, אוסאסונה ודפורטיבו אלאבס.
לזכות הקבוצה שלוש הופעות בגביע אירופה לאלופות.
בהופעה הראשונה, בעונת 1956/57, הקבוצה הגיעה לשלב רבע גמר והפסידה לקבוצת מנצ'סטר יונייטד.
בנוסף, בעונת 1976/77 הקבוצה הגיעה לגמר גביע אופ"א והפסידה לקבוצת יובנטוס.
בעונת 1998/99 העפילה הקבוצה בפעם השנייה בתולדותיה לשלב הבתים של ליגת האלופות, אז גברה בסיבוב השני המוקדם על קבוצת דינמו טביליסי מגאורגיה, אך בשלב הבתים, בו הוגרלה עם קבוצות יובנטוס מאיטליה, גלאטסראיי הטורקית ורוזנבורג הנורווגית, הקבוצה סיימה במקום האחרון עם ניצחון אחד, שלוש תוצאות תיקו ושני הפסדים והודחה מהמפעל.
אתלטיק בילבאו נחלשה בעשור הראשון של המאה ה-21 ונאלצה להיאבק על מקומה בליגה הראשונה.
בעונת 2006/07 שמרה על מקומה בלה ליגה בזכות ניצחון במחזור הסיום.
בעונת 2011/12 העפילה אתלטיק בילבאו לגמר הליגה האירופית, כאשר בדרכה לגמר היא עברה קבוצות חזקות וטובות ממנה כגון: פריז סן-ז'רמן, מנצ'סטר יונייטד, שאלקה 04 וספורטינג ליסבון, אך במשחק הגמר היא הובסה בידי אתלטיקו מדריד 3-0.
בעונת 2012/13 הוגרלה הקבוצה בשלב הבתים של הליגה האירופית לבית יחד עם אולימפיק ליון מצרפת, ספרטה פראג מצ'כיה ועירוני קריית שמונה הישראלית, אך לא הצליחה לשחזר את ההישג מהעונה הקודמת והודחה כבר בשלב הבתים.
בעונת 2013/14 סיימה הקבוצה במקום הרביעי, הישג שהקנה לה כרטיס למוקדמות ליגת האלופות.
הקבוצה העפילה לשלב הבתים בליגת האלופות בפעם השלישית בתולדותיה, והוגרלה עם פורטו, שחטאר דונצק ובאטה בוריסוב, היא סיימה במקום השלישי והודחה מהטורניר.
בשנת 2015 סיימה הקבוצה במקום השביעי בליגה, והעפילה לגמר גביע המלך, בו הפסידה לברצלונה בתוצאה 1–3. בעקבות ההעפלה לגמר, השתתפה בילבאו בסופר קאפ הספרדי, בו ניצחה את ברצלונה 1–5 בסיכום שני המשחקים.
זה היה התואר הראשון של הקבוצה מאז שנת 1984.
בינואר 2021 זכתה הקבוצה שוב בסופר קאפ כאשר גברה פעם נוספת על ברצלונה בתוצאה 2–3 לאחר הארכה, עם שער דרמטי בדקה ב-90 של אסייר וילאליבר.
הקבוצה הגיעה לגמר הגביע הספרדי בעונת 2019/20 והגיעה עד לגמר, אך בגלל הקורונה המשחק נדחה ב-12 חודשים, וב-3 באפריל 21 הפסידה הקבוצה בגמר ליריבתה הגדולה מחבל הבסקים, ריאל סוסיאדד, בתוצאה 1:0.
בעונה שלאחריה, 2020/21, הגיעה הקבוצה שוב לגמר הגביע, ומשחק הגמר התקיים שבועיים בלבד לאחר משחק הגמר לעונת 2019/20, ב-17 באפריל, ושוב הפסידה אתלטיק, הפעם לברצלונה, בתוצאה 4:0.
באפריל 2024, זכתה הקבוצה בגביע המלך.
בעונת 2024/2025 סיימה הקבוצה במקום הרביעי והעפילה לליגת האלופות לראשונה מאז עונת 2014/2015. בנוסף הגיעה הקבוצה לחצי גמר הליגה האירופית שם הודחה על ידי מנצ'סטר יונייטד.
מספר זכיות של אתלטיק קלוב נרשמו לזכותה של הקבוצה.
טורניר הגביע של 1902 נסתיים בזכייתה של קלוב ביסקאיה, קבוצה שהורכבה משחקנים מקבוצות אתלטיק קלוב ופ.צ.
ב-1903 שני המועדונים הללו התאחדו כאתלטיק קלוב.
הגביע של שנת 1902 מוצג כיום לראווה במוזיאון אתלטיק קלוב.
גביע אווה דוארטה : (1)
התארים אתלטית השנה בעולם ואתלט השנה בעולם מוענקים מדי שנה מאז 1988 על ידי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית (IAAF), לאתלטית ולאתלט הטובים ביותר בעולם.
אתלברט או את'לברט היה מלך ממלכת סאסקס במהלך המחצית הראשונה של המאה השמינית.
ישנה סברה כי אתלברט היה בנם של אתלסטאן אשר מלך לפניו, ושל רעייתו של אתלבטאן, אדלדרית'.
פרטים מועטים ידועים על מלכותו, אולם נשתמרו מספר צווים מלכותיים שהוציא.
כמו כן ידוע כי תקופת מלכותו חפפה עם תקופת כהונתו של סיגפרת' מסיסלי כהגמון, שכן סיגפרת' חתום על צו מלכותי שאינו נושא תאריך, אשר הוציא אתלברט.
בצו זה מכונה אתלברט בכינוי "מלך הסאסקסונים" (Ethelbertus rex Sussaxonum).
סיגפרת' החל את כהונתו כבישוף השלישי של סיסלי בשנת 733 וכיהן בתפקיד זה בשנת 747 עד נכח בסינוד קלופשו.
מועד פטירתו של סיגפרת' אינו ידוע.
צו נוסף הנושא את שמו של אתלברט ואת הכינוי "מלך הסאקסונים הדרומיים" (Adelbertus rex Australium Saxonum) נותר עד ימינו אולם היסטוריונים סבורים כי צו זה הוא זיוף מאוחר.
אלופה אולימפית ושיאנית עולם במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי.
הייתה האישה הראשונה בהיסטוריה שזכתה ב-3 מדליות זהב אולימפיות.
בלייבטריי נולדה בווטרפורד ניו יורק.
בהתחלה השחייה הייתה עבורה אמצעי טיפולי, במחלת הפוליו שבה לקתה בשנת 1917. היא החלה להשתתף בתחרויות שחייה בשנת 1918. בשנת 1919 היא עמדה להיכנס לכלא לאחר שהסירה את הגרביים שלה על מנת לשחות במנהטן ביץ', דבר שנחשב באותו הזמן כ"שחייה בעירום".
בסופו של דבר בזכות התערבות ציבורית היא לא נאסרה.
בין השנים 1922-1920 היא הייתה בלתי מנוצחת וזכתה באליפות ארצות הברית בשחייה בכל המשחים בסגנון חופשי מ-50 יארד ועד 1 מייל.
בתחרות שחייה שנערכה בניו יורק באוגוסט 1919 קבעה בלייבטריי במשחה ל-400 מטר חופשי שיא עולם חדש של 6:30.2 דקות.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכתה בלייבטריי ב-3 מדליות זהב ובשלושה שיאי עולם חדשים בשלושת המשחים שנערכו עבור נשים באולימפיאדה, למעשה נמנע ממנה לזכות במדליית זהב נוספת במשחה גב, שלא התקיים, שבו החזיקה בשיא העולם.
בשנת 1928 ישבה בלייבטריי במעצר לילה, לאחר ששחתה באגם סנטרל פארק שבניו יורק.
לאחר התערבותו של ראש העירייה, ג'ימי ווקר היא שוחררה והוחל בבניית בריכת שחייה גדולה הראשונה בניו יורק.
בשנת 1978 נפטרה בלייבטריי בווסט פאלם ביץ', פלורידה.
בשנת 1967 זכתה בלייבטריי להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
אולימפיאדת אטלנטה (1996) נערכה באטלנטה, ג'ורג'יה, ארצות הברית.
תחרויות האתלטיקה נערכו בין ה-26 ביולי לבין ה-3 באוגוסט 1996. נערכו 44 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו (20 לנשים ו-24 לגברים), בהשתתפות 2,057 משתתפים (755 נשים ו-1,302 גברים) מ-190 מדינות.
ארצות הברית () זכתה שוב במקום הראשון עם 13 מדליות זהב ו-23 מדליות בסך הכל.
מספר שיא של מדינות זכו במדליה כלשהי, 46 מדינות בסך הכל.
בסך הכל נקבעו שני שיא עולם חדשים, שניהם לגברים, בריצות ל-100 ול-200 מטר.
מארי-ז'וזה פרק () זכתה בשתי מדליות זהב, בריצת 200 מטר ובריצת 400 מטר.
סווטלנה מסטרקובה () זכתה בשתי מדליות זהב בריצת 800 מטר ובריצת 1500 מטר.
גייל דיברס () זכתה בשתי מדליות זהב בריצת 100 מטר ובריצת שליחות 4x100 מטר.
גוון טורנס () זכתה בשתי מדליות, מדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר ומדליית ארד בריצת 100 מטר.
מרלין אוטי () זכתה ב-3 מדליות, 2 מדליות כסף בריצות ל-100, בתוצאה זהה למנצחת דיברס ול-200 מטר ומדליית ארד בריצת שליחות 4x100 מטר.
מייקל ג'ונסון () זכה בשתי מדליות זהב בריצת 200 מטר בשיא עולם חדש ובריצת 400 מטר והיה לאתלט הראשון בהיסטוריה שזוכה בשתי ריצות אלו באולימפיאדה.
דונובן ביילי () זכה בשתי מדליות זהב בריצת 100 מטר בשיא עולם חדש ובריצת שליחים 4x100 מטר.
קרל לואיס () זכה בפעם הרביעית ברציפות בקפיצה לרוחק ויאן ז'לזני () הגן על תוארו בהטלת כידון.
אתל מרי קתרווד הייתה אתלטית קנדית, האלופה האולימפית הראשונה (אמסטרדם 1928) ושיאנית עולם בקפיצה לגובה.
קתרווד נולדה באנה, שבדקוטה הצפונית וגדלה בססקאטון שבססקצ'ואן.
היא הצטיינה בענפי ספורט שונים ביניהם בייסבול, כדורסל ואתלטיקה.
באליפות ססקצ'ואן באתלטיקה שנערכה בשנת 1926 השוותה קתרווד בקפיצה לגובה את השיא הקנדי, בתוצאה של 1.51 מטר ושבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה ברג'יינה ב-6 בספטמבר, במסגרת יום העבודה אותה שנה היא שברה את השיא העולמי בקפיצה לגובה והעמידה אותו על 1.58 מטר, שיפור לשיא של פיליס גרין מבריטניה (1.552 מטר).
באליפות קנדה באתלטיקה שנערכה בשנת 1927 זכתה קתרווד במדליות זהב בקפיצה לגובה ובהטלת כידון.
שנה לאחר מכן, היא זכתה שוב באליפות קנדה בקפיצה לגובה ובהטלת כידון והגנה על תואריה.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) נערכו לראשונה תחרויות אתלטיקה לנשים.
קתרווד זכתה במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא עולם חדש של 1.595 מטר, לפני חביבת הצופים ושיאנית העולם לין כיסולף מהולנד (1.56 מטר) ומילדרד ויילי מארצות הברית (1.56 מטר).
לצערה לא נערכה תחרות בהטלת כידון במשחקים אלו.
באליפות קנדה שנערכה בשנת 1930 זכתה קתרווד בשתי מדליות זהב קפיצה לגובה ובהטלת כידון.
שנה לאחר מכן, היא זכתה במדליית זהב בהטלת כידון ובמדליית ארד בקפיצה לגובה.
עקב פציעות רבות היא פרשה מספורט תחרותי.
לאחר המשחקים האולימפיים ב-1929 נישאה קתרווד בחשאי לג'יימס מק'לארן.
נישואים אלו נמשכו זמן קצר עד לגירושיהם ברינו ביולי 1932. מספר חודשים לאחר מכן, היא עברה עם אחותה לסן פרנסיסקו, קליפורניה ושם נישאה בשנית לביירון מיטשל ממנו התגרשה בשנת 1960.
בשנת 1987 נפטרה קתרווד בגראס ואלי שבקליפורניה.
בשנת 1955 נכללה קתרווד בהיכל התהילה של הספורט הקנדי.
הייתה אתלטית קנדית, אלופה אולימפית בעלת שתי מדליות אולימפיות ושיאנית עולם.
בגיל 14 עזבה את לימודיה והחלה לעבוד על מנת לעזור בפרנסת המשפחה.
באליפות קנדה באתלטיקה שנערכה בשנת 1927 זכתה סמית' במדליית זהב בריצת 220 יארד.
סמית' זכתה בשתי מדליות, זהב וארד.
היא זכתה במדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.3 שניות, אחרי בטי רובינסון מארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 12.2 שניות ובת ארצה פני רוזנפלד (12.3 שניות).
לאחר מכן, זכתה במדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם מירטל קוק, פני רוזנפלד וג'יין בל בשיא עולם חדש של 48.4 שניות, לפני ארצות הברית (48.8 שניות) וגרמניה (49.0 שניות), כבר בשלב המוקדמות קבעה הרביעייה הקנדית שיא עולם חדש של 49.3 שניות.
בשנת 1979 נפטרה סמית' בטורונטו.
בשנת 1955 נכללה סמית' בהיכל התהילה של הספורט הקנדי.
אתל קנדי הייתה אשתו של רוברט "בובי" קנדי, בן למשפחת קנדי, אשר כיהן בתפקיד התובע הכללי של ארצות הברית ונרצח על רקע פוליטי בלוס אנג'לס במהלך מסע הבחירות שלו למועמדות לנשיאות ארצות הברית בידי מתנקש פלסטיני.
אתל סקאקל נולדה בשיקגו בשנת 1928, לאן, קתולית ולג'ורג', פרוטסטנטי.
היא גדלה כקתולית בגריניץ' שבקונטיקט.
אביה ייסד וניהל תאגיד פחם מצליח.
בשנת 1945 היא החלה את לימודי הקולג' שלה במנהטן, שם התיידדה וגרה בשותפות עם ג'ין קנדי, שלימים נישאה אתל לאחיה רוברט.
אתל פגשה את רוברט "בובי" קנדי במהלך חופשת סקי בקוויבק שבקנדה, בחורף 1945. באותה העת ניהל בובי מערכת יחסים עם אחותה, פטרישיה.
לאחר שמערכת היחסים בין בובי לבין אחותה הסתיימה, החלו הוא ואתל לצאת יחדיו.
אתל לקחה חלק במסע הבחירות של אחיו של בובי, ג'ון קנדי (לימים נשיא ארצות הברית) לקונגרס האמריקאי בשנת 1946.
אתל ובובי התארסו בפברואר 1950, ונישאו ב-17 ביוני 1950 בכנסיית סיינט מרי בגריניץ'.
לאחר חתונתם, עברו השניים להתגורר בשרלוטסוויל שבמדינת וירג'יניה, על מנת שבובי יוכל להשלים את לימודיו בפקולטה למשפטים.
בתם הבכורה, קת'לין, נולדה ב-4 ביולי 1951. לאחר שבובי סיים את לימודי המשפטים, עבר הזוג להתגורר באזור וושינגטון הבירה, שם החל בובי לעבוד במחלקת המשפטים של ארצות הברית.
לאחר זמן קצר התבקש בובי על ידי משפחתו לעבור למסצ'וסטס, על מנת לנהל את קמפיין הבחירות של אחיו, ג'ון, לסנאט.
בשנת 1956 רכשו אתל ובובי אחוזה בשטח של 6 דונמים מאחיו של בובי, ג'ון ואשתו ג'קי, הממוקמת במקלין שבמדינת וירג'יניה.
אחוזה זו, בעלת 13 חדרי שינה ו-13 חדרי רחצה, נדרשה לזוג, מאחר שאתל נשאה ברחמה באותה התקופה את ילדם החמישי.
בניגוד לג'קי וג'ון, אתל ובובי ערכו באחוזה אירועים רבים, בהם השתתפו ידוענים רבים ובהם ג'ון לנון וג'ודי גרלנד.
ב-5 ביוני 1968, מעט לאחר חצות, נורה בעלה של אתל, בובי, בידי מתנקש פלסטיני בשם סירחאן סירחאן.
בובי נפטר מפצעיו לאחר 26 שעות, והותיר את אתל בהריון עם ילדם ה-11. בעקבות כך, הכריז הנשיא לינדון ג'ונסון על יום אבל לאומי.
סירחאן נתפס והודה בביצוע הרצח, שלטענתו ביצע לאור תמיכתו של בובי קנדי במדינת ישראל.
בשנת 1969 סירחאן הורשע ברצח של קנדי, ונידון למוות, אולם בשנת 1972 הומתק עונשו למאסר עולם לאחר שבית המשפט העליון של מדינת קליפורניה פסק כי עונש המוות אינו חוקתי.
לאחר ההתנקשות בבעלה, הצהירה אתל כי לעולם לא תינשא שוב.
לאחר מותו של בעלה, לוותה אתל לאירועים פומביים על ידי הזמר וידיד המשפחה, אנדי ויליאמס.
אתל המשיכה להתגורר באחוזת המשפחה בווירג'יניה עד לדצמבר 2009, אז היא נמכרה בסכום של 8.25 מיליון דולר.
במהלך מסע הבחירות למועמדות לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית בשנת 2008, הצהירה קנדי על תמיכתה במועמד ברק אובמה, וכך עשו גם ילדיה, מקס ורורי.
לעומתה, שלושה מילדיה תמכו במועמדת הילרי קלינטון.
קנדי תמכה בפומבי ואירחה באחוזתה אירועי גיוס כספים לפוליטיקאים רבים מהמפלגה הדמוקרטית.
ביוני 2008 ערכה קנדי באחוזתה הפרטית ארוחת ערב למען גיוס כספים למועמד לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, ברק אובמה, שאכן נבחר לתפקיד.
במהלך ארוחת הערב נאספו תרומות בסך 6 מיליון דולר.
ב-29 באוגוסט 2009 השתתפה אתל בהלווייתו של גיסה טד קנדי.
לאתל ובובי נולדו 11 ילדים: קת'לין, ג'וזף, רוברט, דייוויד, מרי, מייקל , קרי , כריסטופר , מקס , דאגלס ורורי .
ב-3 באוקטובר 2024 אושפזה לאחר שלקתה בשבץ מוחי.
נפטרה כשבוע לאחר מכן, ב-10 באוקטובר.
עד מותה התגוררה באחוזת המשפחה, מתחם קנדי.
אילן היוחסין של משפחת קנדי
אתלופוביה היא הפחד מלא להיות טוב מספיק (כישלון), או מחוסר שלמות.
אתלופוביה הוא סוג של פוביה ספציפית, הפרעת חרדה שיכולה לפגוע ברווחת האדם ובתפקודו.
המונח בא מיוונית: ατελής atelès, שמשמעותו "בלתי מושלם" או "בלתי שלם" ו- φόβος, שמשמעותו פוביה, ו"פחד".
הוא נוכח בהיבטים שונים של החברה, כמו במקום העבודה, שם לחץ להצליח יכול להוביל לפחד זה, במיוחד במשרות תחרותיות.
במדיה, ספרות וקולנוע, סיפורים רבים עוסקים בגיבורים שמתגברים על פחדם או סובלים מהשלכותיו.
פחד מכישלון קשור לתופעות כמו פרפקציוניזם, חרדה כללית, דיכאון, דחיינות כרונית וטראומה, כולל PTSD.
תסמינים של אתלופוביה יכולים להיות נפשיים, רגשיים ופיזיים.
חומרת התסמינים משתנה, אבל מכיוון שאתלופוביה היא פוביה הקשורה לנפש, הבעיות נוצרות במוח והגוף מגיב בסימפטומים פיזיים כגון הזעה.
להלן רשימה של סימפטומים שונים :
קושי בחשיבה על דברים אחרים חוץ מהפחד
תחושה של חוסר ממשות וניתוק מעצמך
השקפה פסימית על תוצאות של מצבים לפני שהם מתרחשים
אכזבה עמוקה במקרה של כישלון
תגובה לא מציאותית למצב מסוים
דאגה מתמדת לגבי פעילויות עתידיות
רגשות מוגזמים ולא בריאים כמו כעס, עצב, קנאה וכאב
רצון לעזוב סיטואציה מסוימת בפתאומיות
הרגשה של חוסר תחושה או עקצוצים
חשוב לשים לב לתסמינים אלו, מכיוון שמחלה הקשורה לנפש היא קשה יותר לזיהוי מאשר מחלה פיזית.
על מנת לאבחן אדם עם אתלופוביה חשוב להתבונן בתגובתו לכישלון.
כאשר מטופל חושד שיש לו פוביה, הצעד הראשון להחלמה הוא לשוחח עם אנשי מקצוע בתחום הבריאות.
ישנו מערך טיפולים ושיטות כדי לסייע למטופל עם הפוביה.
סוג הטיפול הנפוץ ביותר בטיפול בפוביות נקרא טיפול בחשיפה.
טיפול בחשיפה הוא צורה של טיפול קוגניטיבי-התנהגותי.
בטיפול המטופל נחשף למצבים מלחיצים מאוד המעוררים את הפוביה על מנת להתגבר על החרדה.
הטכניקה כוללת חמישה שלבים; הערכה, משוב, פיתוח פחד בהדרגה, חשיפה ובנייה.
צעד ההערכה כרוך בתיאור הפחד הספציפי בו המטופל נזכר באירועים בעבר שאולי גרמו לכך.
לאחר מכן, המטפל מציע הערכה של הפוביה המסוימת ומציע תוכנית לטיפול.
המטופל צריך לפתח פחד בהדרגה כאשר המטופל והמטפל יוצרים רשימה של תרחישים בהם הפחד מעורב, וכל פחד אינטנסיבי יותר מקודמו.
צעד החשיפה הוא כאשר המטופל חושף את עצמו לפחדים מהרשימה, בתקווה שהתמודדות עם הפחדים יפחית את הפאניקה שהוא מרגיש.
לבסוף, המטופל בונה את הכישורים שלו בהתבסס על התמודדות עם סיטואציות המעוררות את הפוביה שלו.
היעילות של טיפול בחשיפה תלויה במטופל, במטפל, וביחסי העבודה שלהם, אבל עם הזמן הרבה אנשים מצליחים.
הקושי בטיפול זה הוא למצוא מטפל אמין שיכול לעזור למטופל במצבים קשים אלה.
שימוש בטכניקות טיפול קוגניטיבי-התנהגותי נוספות יכול לעזור.
מטפלים יכולים לעזור למטופלים באמצעות תרגילי נשימה והרפיה במטרה להפחית את פחד תוך כדי לימוד שהמחשבות שלהם על שלמות אינן מציאותיות.
הבעיה בטיפול בחשיפה הן שימוש בטכניקות שעשויות להיות מיותרות ולגרום חולים מסוימים להיות אף יותר פרנואידים.
טיפולים נוספים זמינים הם עזרה עצמית, ריפוי בדיבור, טיפול התנהגותי ותרופות.
עזרה עצמית היא כאשר אנשים לוקחים את הבעיה שלהם לידיהם.
היתרון של טיפול זה הוא שהמטופל הוא האדם היחיד שיכול לרפא את המחלה שלו, וזה לא תיקון זמני.
ריפוי בדיבור הוא כאשר המטופל מדבר על הבעיות שלו עם פסיכיאטר.
טיפול התנהגותי כולל תרגילים על מנת לשנות את הדפוסים הלא הולמים שהמטופל חושב שהוא פיתח, ואת ההתנהגות שנובעת מהם.
בסופו של דבר, אם כל שאר הטיפולים נכשלים, המטופל יכול לפנות לתרופות על ידי פיקוח בידי איש מקצוע רפואי.
כמו כל פוביה אחרת, אתלופוביה מהווה מכשול בחיים נורמליים.
בעוד אנשים רגילים מתחרים עם אחרים, מנצחים ומפסידים, מציגים את כישרונם ומתקשרים זה עם זה בקלות, אדם עם אתלופוביה מרגיש כאילו חייו בסכנה כאשר הוא צריך להתמודד עם אנשים אחרים.
זה עושה את החיים עם אתלופוביה קשים מאוד.
בעוד תחרות עשויה להיחשב דבר טבעי עבור רוב האנשים, הדבר יכול להיות בעייתי עבור אדם עם אתלופוביה.
כשאדם רגיל מפסיד, הוא עלול להתאכזב, אבל הוא יתגבר ויהיה מסוגל לשלוט ברגשותיו.
כאשר אדם מתמודד עם אתלופוביה ועומד בפני כישלון, הוא אינו מסוגל לשאת זאת.
הוא הופך להיות מאוכזב מאוד ומתחיל לפקפק ביכולותיו.
הוא מתחיל לחשוב שהוא לא יוכל לעשות שום דבר כמו שצריך.
אנשים עם אתלופוביה רואים את עצמם טיפשים כי הם חושבים שאין להם את היכולת לעשות שום דבר כמו שצריך, הם מטילים ספק ביכולותיהם.
כאשר לאדם יש אתלופוביה, גם אם הוא מוכשר ואינטליגנטי, הוא אינו מאמין בכך בשל חוסר ביטחון עצמי.
אדם עם אתלופוביה ישמור טינה, ייפגע, יכעס ויהיה מדוכא.
אתלופוביה מחמירה כאשר האדם אינו מסוגל להתמודד עם אנשים אחרים הסובבים אותו ולא יכול לתקשר עם חברים או קרובי משפחה, ובכך מערכות היחסים שלו עם הסביבה הופכות למוזנחות.
אתל מיי ניובולד (28 באוגוסט 1882 - 25 במרץ 1933) הייתה סטטיסטיקאית ואפידמיולוגית אנגלייה.
ניובולד למדה בקולג' ניונהם באוניברסיטת קיימברידג' וסיימה בהצטיינות את לימודי המתמטיקה ב-1906. לאחר מכן עסקה בהוראה במשך מספר שנים.
התעניינותה בסטטיסטיקה החלה בזמן מלחמת העולם הראשונה, כאשר עבדה בשירות משרד התחמושת.
לא ידועים פרטים על עבודתה שם.
לאחר המלחמה, עבדה כחוקרת במעבדת גאלטון, ובמקביל המשיכה בלימודיה בהקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
היא קיבלה תוארי מוסמך במדעים ב-1926, ודוקטור למדעים ב-1929.
רוב עבודתה המדעית התבצעה במסגרת המועצה למחקר רפואי (Medical Reseaach Counsil), אליה מונתה ב-1921. במשך שירותה בוועדה, כשמונה שנים בסך הכל, היא פרסמה 17 מאמרים מדעיים.
הידוע ביותר מבין מחקריה עסק בניתוח נתוני תאונות עבודה.
זה היה המאמר הראשון שעסק בהיבטים התאורטיים של תהליכי פואסון מורכבים.
מחקרה אודות תהליכי הפואסון זיכה אותה ב-1928 במדליה על שם ויליאם גאי מטעם האגודה הסטטיסטית המלכותית.
היא הייתה האישה הראשונה שזכתה בפרס זה.
הישגיה המדעיים של ניובולד זכו להכרה נוספת בשנת 2014, כאשר אגודת ברנולי הכריזה על פרס שנקרא על שמה, המוענק עבור מצוינות במחקר בסטטיסטיקה.
אתלט נייטרלי מורשה הוא שם הקטגוריה בה מורשים אתלטים רוסיים להתחרות בתחרויות אתלטיקה בינלאומיות, מאז שנחשפה שערוריית הסמים בספורט של אתלטים ואתלטיות מרוסיה ב-2014.
בשנת 2010 החל ויטאלי סטפאנוב, שעבד בסוכנות הרוסית למניעת סימום בספורט, למסור לסוכנות העולמית נגד סמים בספורט מידע הטוען כי הסוכנות אפשרה סימום שיטתי של אתלטים.
החוקר הראשי של הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט, ג'ק רוברטסון, האמין כי הד תקשורתי נחוץ להתקדמות חקירת הפרשה, ולכן פנה לעיתונאי הגרמני האיו ספלט, שבעבר דיווח על סימום בספורט בגרמניה המזרחית, על מנת שיסקר את הפרשה.
בדצמבר 2014, תאגיד השידור הגרמני ARD שידר את התחקיר של ספלט, שנקרא "סוד הסימום: כיצד רוסיה מייצרת את האלופים שלה", וחשף טענות על סימום רוסי שיטתי.
במרכז התחקיר רואיינו ויטאלי סטפאנוב ואשתו, יוליה סטפאנובה, שכאתלטית ייצגה את רוסיה באליפות עולם באתלטיקה, וטענו כי בכירים בהתאחדות האתלטיקה הרוסית סיפקו חומרים אסורים לאתלטים, ואף זייפו בדיקות סמים בשותפות עם בודקי סמים.
סטפאנובה אף הקליטה את מריה סאבינובה, אתלטית רוסייה מעוטרת, אומרת כי בודקי סמים רוסים מחפים עליה, ומסתירים את שימושה בחומרים אסורים.
לאחר התחקיר של ARD, הסוכנות העולמית למניעת סימום בספורט הקימה ועדה עצמאית שפתחה בחקירה בנושא, ומטרותיה העיקריות היו לברר את אמינות הטענות שהוצגו בתחקיר.
מסקנותיה של הוועדה, שפורסמו ב-9 בנובמבר 2015 בדו"ח באורך של 325 עמודים, אימתו את הטענות שהובאו בתחקיר.
הסוכנות העולמית טענה כי נמצאה ברוסיה "תרבות מושרשת של סימום", וכי רוסיה "חיבלה" באולימפיאדת לונדון 2012. יתרה מכך, הסוכנות העולמית למניעת סימום בספורט המליצה להשעות את רוסיה מהמשחקים האולימפיים בריו שהיו עתידים להיערך ב-2016, ועד שתשנה את דרכיה.
בדו"ח שפורסם הושמעו טענות גם כנגד בכירים בהתאחדות האתלטיקה הבינלאומית ובראשם לאמין דיאק, שכיהן כנשיא ההתאחדות בין השנים 1999–2015 ונעצר שבוע לפני פרסום הדו"ח, על "שוחד ברמה הגבוהה ביותר של האתלטיקה העולמית".
סבסטיאן קו, שהחליף את דיאק בתפקידו בחודש אוגוסט אותה שנה, אמר כי הוא בוחן אילו סנקציות להטיל על רוסיה.
במאי 2016 גריגורי רודצ'נקוב, שעבד במעבדה הלאומית הרוסית למניעת סימום, חשף כי באולימפיאדת החורף שנערכה ב-2014 בסוצ'י שברוסיה, התחרו עשרות אתלטים רוסים שהיו שותפים לתוכנית סימום ארצית, וביניהם 15 זוכי מדליות.
לטענתו, הוא הונחה על ידי בכירים רוסים להחליף את בדיקות השתן שהכילו סמים, במבחנות נקיות.
חודשיים לאחר מכן ושבועיים לפני אולימפיאדת ריו פורסם חלקו הראשון של דו"ח מקלארן, שהוזמן על ידי הסוכנות העולמית למניעת סימום בספורט על מנת לבדוק את טענותיו של רודצ'נקוב, ונכתב על ידי המשפטן הקנדי ריצ'רד מקלארן.
מסקנותיו המרכזיות של הדו"ח הצביעה על מעורבות ישירה בידי שר הספורט הרוסי בביצוע מניפולציות חמורות על כל המערכת למניעת סימום בספורט, על-מנת לוודא שאתלטים ואתלטיות מסוממים שמייצגים את הפדרציה הרוסית יוכלו להמשיך להתחרות בתחרויות בינלאומיות.
אתלדרד בנט הייתה גאולוגית אנגליה, שמוזכרת לעיתים קרובות כ"אישה הגאולוגית הראשונה", לאחר שהקדישה את חייה לאיסוף וללימוד מאובנים שגילתה בדרום-מערב אנגליה.
היא עבדה בצמוד לגאולוגים רבים ואוסף המאובנים שלה, שנחשב לאחד הגדולים באותה תקופה, מילא חלק חשוב בהתפתחות הגאולוגיה
אתלדרד בנט נולדה ב-22 ביולי 1776, למשפחה עשירה.
בתם הבכורה של תומאס בנט (1729–1797) מווילטשייר וקתרין נאה דארל (נפטרה 1790); אחיה, ג'ון (1773–1852), היה חבר הפרלמנט וייצג את וילטשייר ומאוחר יותר של דרום וילטשייר משנת 1819 עד 1852.
משנת היא התגוררה בכפר נורטון בוואנט, בוילטשייר.
מעט מאוד ידוע על חייה מעבר לתרומותיה לגאולוגיה.
לפחות משנת 1809 ועד מותה, היא התמסרה לאיסוף וללימוד המאובנים של מחוז הולדתה.
בנט הייתה בקיאה בסטרטיגרפיה, אשר סייעה לה בחיפושיה, ועושרה איפשר לה לשכור אנשים לעבודה, ולרכוש ממצאים מאובנים.
התעניינותה בגאולוגיה התעוררה על ידי קרוב משפחתה, הבוטנאי איילמר למברט .
למברט היה אספן מאובנים מסור שתרם לאוסף הגאולוגי של ג'יימס סוורבי .
כך פיתחה בנט את אהבתה למאובנים וקשרה קשרים עם גאולוגים מהמובילים באותה תקופה.
באמצעות הפרסומים של גאולוגים אלה נוצרו מרבית ההתייחסויות ליצירתה.
היא תרמה לעבודותיו של גדעון מנטל בנושא סטרטיגרפיה, וגם עבדה עם סוורבי.
בנט לא הייתה נשואה והייתה עצמאית מבחינה כלכלית, וכך הצליחה להקדיש חלק ניכר מחייה לתחום הגאולוגי המתפתח באמצעות איסוף ומחקר של מאובנים.
המומחיות של בנט הייתה בקרטיקון העליון, בוילטשייר.
האוסף שלה היה אחד הגדולים והמגוונים בתקופתו והיו לה מבקרים רבים בביתה.
כמה מאובנים באוסף שלה היו הראשונים שהוצגו ותוארו, וחלקם היו נדירים ביותר או נשמרו בצורה יוצאת דופן.
בנט הייתה בקשר עם מחברים רבים שחקרו ופרסמו עבודות על מאובנים.
ארבעים ואחת מדגימותיה נכללו באוסף של סוורבי.
לאחר שצפה בחלק מהאוסף שלה, ובהנחה שמדובר בגאולוג, העניק לה הצאר ניקולאי הראשון דוקטורט למשפט אזרחי מאוניברסיטת סנט פטרסברג בתקופה שנשים לא הוכנסו למוסדות להשכלה גבוהה.
בתגובה לדוקטורט הכבוד שלה, בנט ציינה כי "למדענים ככלל יש הערכה מאוד נמוכה ליכולות של הנשים במדע."
מרבית אוסף המאובנים שלה שוכן כעת באקדמיה למדעי הטבע בפילדלפיה לאחר שנרכשה על ידי תומאס בלרבי וילסון.
כמה פריטים נמצאים במוזיאונים בריטים, ובמיוחד במוזיאון לידס, ואולי בסנט פטרסבורג.
אוספים אלה כוללים דגימות מסוגים רבים וכמה מהמאובנים הראשונים שנמצאו עם הרקמות הרכות שנשמרו.
כל האוסף נחשב אבוד בראשית המאה העשרים, מכיוון שלא ניתן היה למצוא דגימות ספציפיות.
עם זאת, התעניינותה של האקדמיה בפילדפיה באוספי המאובנים המוקדמים של האנגלים ובמיוחד באוסף של בנט, הובילה שוב להכרה רשמית בה.
מה שהוביל בסופו של דבר לדיון בשני פרסומיה, לבירור הטקסונומיה ולצילום קטעים חשובים רבים מאוסף שלה.
בנט התעניינה גם בקונכולוגיה ובילתה זמן באיסוף ופירוט צדפות וקונכיות, שרבים מהם היו ממצאים חדשים.
במכתב לגדעון מנטל בשנת 1817 היא טענה כי איסוף המאובנים שלה לא הותיר לה זמן להסתכל במאובניו.
תרומתה של בנט להיסטוריה המוקדמת של הגאולוגיה בוילטשייר היא משמעותית מכיוון שהתכתבה בהרחבה עם עמיתים גאולוגים כמו ג'ורג' גרינאו (הנשיא הראשון של החברה הגאולוגית), גדעון מנטל, ויליאם בקלנד ואחרים.
היא שיתפה ברצון רעיונות ופריטים מאוסף המאובנים שלה למטרות ראויות בעיניה כמו מוזיאונים, ושלחה גם לסנט פטרסבורג.
באמצעות החלפת מאובנים רבים עם גדעון מנטל, הושגה הבנה מעמיקה של סלעי הקרטיקון של דרום אנגליה.
עבודתה זכתה להכרה והערכה על ידי אנשים בולטים באותה תקופה.
מנטל תיאר אותה כ"אישה בעלת כישרון גדול ויכולות מחקר מצוינות".
מיפוי סטרטיגרפי שהכינה פורסם על ידי חוקר הטבע ג'יימס סוורבי ללא ידיעתה.
מאוחר יותר היא סתרה כמה ממסקנותיו על סמך המשך מחקריה.
בשנת 1825 הופקד ציורה של המטאוריט שנפל על לימריק, (בספטמבר 1813) בארכיון של החברה הגאולוגית בלונדון והוצג באוניברסיטת אוקספורד.
משקל המטאוריט היה כ-9 ק"ג.
בגלל גודל האוסף שלה, היא כתבה ופרסמה באופן פרטי מונוגרפיה בשנת 1831, המכילה רבים מרישומיה ושרטוטי הקונכיות, והספוגים שלה.
עבודה זו ביססה אותה כחוקרת חשובה וחלוצה.
היא חלתה בעשרים השנים האחרונות לחייה, ובילתה פחות זמן באיסוף דגימות ובמקום זאת הזמינה ממצאים מאספנים מקומיים.
אתלדרד בנט נפטרה בביתה, ב-11 בינואר 1845, בגיל 69, שנתיים לפני פטירתה של אספנית המאובנים מרי אנינג.
אוסף המאובנים שלה נמכר בהמשך לרופא תומאס וילסון מניוארק, דלאוור, שתרם את האוסף לאקדמיה למדעי הטבע בפילדלפיה.
אתל ריד הייתה גרפיקאית אמריקאית מוכרת בעולם.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 קיבלו עבודותיה שבחים באמריקה ובאירופה.
אתל ריד נולדה בניובוריפורט, מסצ'וסטס, ב־13 במרץ 1874, היא הייתה בת של אדגר יוגין ריד, צלם מקומי ואם אירית אמריקאית.
אביה נפטר כשהייתה בגיל ההתבגרות, וכתוצאה מכך סבלו אתל ואמה.
לאחר שעברו לבוסטון בשנת 1890, היא למדה בבית הספר לאמנות של קוולס בשנת 1893, ואחרי 1894 החלה לקבל שבחים על איוריה.
היופי והנעורים של ריד משכו את תשומת לבה של אמנית ניובוריפורט לורה הילס, שהפכה למנטורית שלה.
במהלך תקופתה בבוסטון היא השיגה תהילה לאומית כמעצבת פוסטרים בעודה בתחילת שנות העשרים לחייה.
היא הכינה סדרות רבות של פוסטרים ואיורי ספרים בפחות משנתיים.
באמצע שנות ה-90 התארסה לחברה האמן פיליפ לסלי הייל, שאביו אדוארד אוורט הייל היה בוסטונאי בולט.
בשנת 1896 נסעה עם אמה לאירופה.
בשנת 1897 הם התיישבו בלונדון שם עבדה ריד כמאיירת, בפרט עבור "הספר הצהוב" - רבעון ספרותי, שהוקם יחד על ידי אוברי בירדסלי.
היו לה שני ילדים ממאהבים שונים.
היא התוודעה לדמויות ספרותיות ואמנותיות חשובות בימיה: הסופר ריצ'רד לה גאליאן, האדריכלים ברטרם גודואה וראלף אדמס קראם, הצלם פרד הולנד דיי.
היא גם דגמנה לפחות שלוש פעמים לדיוקנאות אצל הצלמת פרנסס בנג'מין ג'ונסטון.
בקריירה הקצרה שלה, אתל ריד השיגה הכרה כאחת מהמאיירות והגרפיקאיות הבולטות בתקופתה ונשארת אחת הדמויות המסתוריות ביותר של העיצוב הגרפי האמריקאי.
חייה בלונדון, אינם מתועדים וברורים.
עם זאת נראה כי בהמשך חייה פנתה לסמים ואלכוהול לאחר שנים של אכזבה.
נראה שהיא מתה בשנתה בשנת 1912, בגיל 38. הביוגרף שלה טען כי אלכוהוליזם והשימוש בתרופות שינה תרמו למותה.
אתל סנדס הייתה אמנית ומארחת ילידת אמריקה שחיה באנגליה עוד מילדותה.
היא למדה אמנות בפריז במשך כמה שנים ושם פגשה את אנה הופ הדסון.
בשל עושר משפחתה היא אספה אמנות והייתה פטרונית.
בין חבריה היו הנרי ג'יימס, וירג'יניה וולף, רוג'ר פריי, אוגוסטוס ג'ון וסופרים ואמנים רבים אחרים.
אתל סנדס נולדה ב־6 ביולי 1873 בניופורט, רוד איילנד, הבת הראשונה של מרי מורטון הרטפנס ומהלון סנדס, שהתחתנו בשנת 1872. מהלון סנדס היה מזכיר הליגה האמריקאית לסחר חופשי.
הוא היה שותף של חברת יבוא התרופות של אביו.
לאתל היו שני אחים צעירים יותר.
בשנת 1874 המשפחה עזבה את ארצות הברית לאנגליה, מתוך כוונה רק לבקר במדינה.
עם זאת, מהלון סנדס ומשפחתו שהו באנגליה ונסעו בין מדינות אירופה.
הם גם ביקרו בארצות הברית מדי שנה והיו שם לביקור ממושך בין 1877 ל־1879. הם שמרו על ביתם בניופורט, רוד איילנד לאורך כל התקופה הזו.
משפחת סנדס העשירה התחברה עם החברה הגבוהה הלונדונית, בין השאר עם הסופר והמדינאי ג'ון מורלי, הפוליטיקאי ויליאם גלאדסטון, הסופר הנרי ג'יימס, האמן ג'ון סינגר סרג'נט, משפחת רוטשילד, והנרי גרהאם ווייט.
אחותו של מהלון, קתרין, הייתה נשואה לעיתונאי ועורך העיתונים אדווין לורנס גודקין.
הם היו חלק מהמעגל החברתי של הנסיך מוויילס.
מרי סנדס הייתה נערצת על ידי הסופר הנרי ג'יימס, שביסס עליה את הדמות ההרואית "מאדאם דה מובס".
אביה רכב על סוסים דרך הייד פארק, נפל מהסוס ומת בשנת 1888.
אלמנתו, מרי סנדס, גידלה את אתל ואת אחיה עד מותה ב־28 ביולי 1896.
בעידודו של האמן ג'ון סינגר סרג'נט, סנדס למדה ציור בפריז באקדמיה קארייה בהנהגתו של יוג'ין קארייה במשך מספר שנים, החל בשנת 1894. שם פגשה את התלמידה אנה הופ הדסון שהפכה לבת זוגה לכל חייה.
במהלך תקופה זו הפכה סנדס לאפוטרופוסית של שני אחיה הקטנים בעקבות מות אמהּ בשנת 1896.
סנדס ציירת טבע דומם ופנים.
גלריית טייט מעריכה כי היא הושפעה מאדואר וילאר (Edouard Vuillard) בטכניקת המברשת היבשה, לוח הצבעים ותיאור הסצנות האינטימיות.
התערוכה הראשונה שלה הייתה בסלון בפריז בשנת 1904.
בשנת 1907, על פי הזמנתו של וולטר סיקרט, היא הייתה התחברה לקבוצת רחוב פיצרוי והציגה ציורים שיצרה בקבוצה.
היא גם רכשה עבודות של אמנים אחרים.
היא הייתה אחת האומניות שהקימו את קבוצת לונדון.
על פי הסופרת קייט דיפוול, עבודותיה, ואלה של ואנסה בל ונשים אחרות, הוערכו באותה תקופה באופן שונה מאלה שנעשו על ידי גברים.
הביקורת הטובה ביותר על עבודתה של אישה באותה תקופה הייתה שיש להן גישה אינדיבידואלית, אך הן לא היו נחשבות ליצירות מודרניות כמו אלה שנעשו על ידי גברים.
סנדס ובת זוגה הדסון הציגו תערוכה בגלריית קרפקס בשנת 1912. שנה לאחר מכן היא הייתה חלק מהתערוכה "פוסט-אימפרסיוניסטים, קוביסטים אנגלים" בברייטון.
בשנת 1922 הייתה לה תערוכת יחיד.
היא גם הציגה לעיתים קרובות במועדון האמנות הבינלאומי לנשים ובמועדון האמנות החדש.
הדסון רכשה את טירה ליד דייפ, צרפת בשנת 1920, שהייתה נושא לכמה מציוריה של סנדס.
כמו ליידי סיביל קולפקס וליידי אוטולין מורל, סנדס אירחה אמנים וסופרים מתוך כוונה לטפח ולדון ברעיונות הרלוונטיים לקריירה שלהם.
המזוהה עם קבוצת בלומסברי, היא הייתה ידועה כאחת המארחות המובילות של האמנות בתקופתה, אירוחיך המפוארים היו אפשריים מבחינה כלכלית בגלל העושר הגדול שירשה מהוריה.
היא שהתה בביתה באוקספורד עד 1920, אך אירחה גם בבתיה השונים בלונדון ובין השנים 1913–1937 בצ'לסי שם התגוררה בסמוך להנרי ג'יימס החבר של אמה.
האמנים הבולטים אוגוסטוס ג'ון וולטר סיקרט.
הנרי ג'יימס, וירג'יניה וולף, רוג'ר פריי וארנולד בנט היו בין סופרי "האליטה התרבותית" שביקרו אצלה.
בין חבריה היו האמן ז'אק-אמיל בלאנש, הסופרת אדית וורטון, המשורר ויליאם בטלר ייטס, ואחרים.
היא הייתה פטרונית ואספנית יצירות של אמנים בני זמנה.
סנדס המשיכה לארח עד שנות החמישים של המאה ה-20, את חבריה, כולל דאנקן גרנט ודזמונד מקארתי, עד שמת בשנת 1952.
אתל סנדס טיפלה בחיילים שנפצעו בצרפת במלחמת העולם הראשונה, לאחר שהקימה בית חולים לחיילים ליד דייפ עם נאן הדסון.
בית החולים נסגר והן המשיכו במאמצי הסיעוד שלהם בצרפת וגם באנגליה.
בהמשך המלחמה סנדס שהתה בבריטניה ועבדה במפעל שיצר סרבלים.
בשנת 1916 קיבלה אזרחות בריטית.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימשה סנדס כאחות.
הבית בצ'לסי, לונדון, נהרס במהלך הבליץ והבית בצרפת נפרץ ותכולתו נגנבה או נהרסה.
שני האירועים בזמן המלחמה גרמו לאובדן מרבית יצירותיהן של סנדס והדסון.
סנדס והדסון חילקו את זמנן בין אנגליה לצרפת כדי להתאים להעדפות השונות שלהן.
הדסון נהנה לחיות חיים שקטים יחסית בצרפת וסנדס אהבה את חיי החברה בלונדון ואוקספורד.
סנדס אירחה אנשים מהאליטה התרבותית ומחוצה לה לכל אורך חייה.
כאשר בריאותה של הדסון החלה להתדרדר, סנדס טיפלה בה עד שהיא מתה בשנת 1957.
סנדס המשיכה לארח לאחר מותה של הדסון, והיא עצמה מתה ב־19 במרץ 1962.
ונדי ברון, סופרת והיסטוריונית לאמנות, כתבה ביוגרפיה על סנדס, על סמך המכתבים שכתבה סנדס להדסון ולאחרים.
אלה נשמרים בארכיון של טייט.
אתל קאריק, לימים אתל קאריק פוקס הייתה ציירת אימפרסיוניסטית ופוסט-אימפרסיוניסטית אנגלית.
חלק ניכר מהקריירה שלה עשתה בצרפת ובאוסטרליה, שם נקשרה לתנועה המכונה אסכולת היידלברג.
אתל קאריק נולדה באוקסברידג', מידלסקס, לאמה קאריק ואלברט ויליאם קאריק.
היא התאמנה בלונדון בבית הספר למוזיקה בגילדהול ובבית הספר לאמנות של סלייד אצל הנרי טונקס (1898-1903 בקירוב).
היא נישאה לצייר האימפרסיוניסטי האוסטרלי עמנואל פיליפס פוקס בשנת 1905. הם עברו לפריז, שם נשארו עד 1913. היא טיילה רבות באירופה, צפון אפריקה ודרום האוקיינוס השקט בתקופה זו ויצאה לטיולים באוסטרליה ב -1908 וב -1913.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה הביאה את אתל קאריק ובעלה למלבורן, אוסטרליה, שם ערכו עבודה לגיוס כספי מלחמה מאמנים ולתמיכה בצלב האדום הצרפתי.
עמנואל נפטר מסרטן בשנת 1915, ובשנה שלאחר מכן החלה אתל קאריק בשני עשורים של מסעות שהובילו אותה דרך המזרח התיכון, דרום אסיה כולל הודו ואירופה.
היא חזרה לסירוגין לאוסטרליה כדי להציג את עבודותיה ולצאת למסעות ציור ברחבי הארץ.
בשנות העשרים הומלצה על ידי האקדמיה בפריז כמורה פרטית לציור טבע דומם, והיא לימדה מספר ציירים אוסטרלים ואמריקאים בפריז.
קאריק ידועה בציורי הפרחים שלה, בנופים ובמראות החיים העירוניים בחיק הטבע בפארקים ובחופים.
חלק מאלה הסתמכו על מסעותיה הבינלאומיים, כמו ציוריה בשוקי המזרח התיכון ובמקומות אחרים.
בשנות העשרים של המאה העשרים החלה לצייר פרחים, שבסך הכל הם נפוצים יותר מעבודתה הקודמת.
בשנות השלושים היא יצרה כמה ליטוגרפיות, ובמהלך מלחמת העולם השנייה, אתל בילתה באוסטרליה, היא ציירה כמה סצנות של עובדות מלחמה.
אתל קאריק התחילה כציירת בחוץ בסגנון אימפרסיוניסטי אך עברה די מהר לסגנון פוסט-אימפרסיוניסטי בו קומפוזיציות שונות וניגודי הצבעים חדים יותר.
חלק מהיצירות שהופקו בסביבות 12–1911 בולטות בצבעיהן החזקים, בהפשטה הגבוהה ובטיפול הרופף בצבע.
ציורי החיים העירוניים שלה נוטים להיות צפופים בפעילות אנושית וכוללים טלאים של צבע עז.
קאריק הציגה לראשונה את עבודתה בלונדון בשנת 1903. היא הציגה בסלון ד'אוטום בפריז משנת 1906 ואילך, באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון, בגלריות בפריז, במלבורן ובסידני, אוסטרליה.
בנוסף לתערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות משלה, היא הייתה בתערוכות כפולות עם בעלה באתנאום במלבורן בשנת 1914 ושוב בשנת 1944.
בשנת 1911 היא הפכה לחברת חברה בסלון ד'אוטם, וכיהנה בחבר השופטים החל משנת 1912 ועד לסביבות 1925. תפקיד יוצא דופן לנשים שמהווה סימן ההערכה הרבה אליה בעולם האמנות בפריז.
לפני מלחמת העולם הראשונה היא כיהנה גם כסגנית נשיא האיגוד הבינלאומי של אמניות.
בסוף הקריירה שלה, בשנות הארבעים והחמישים, הציגה עם האגודה למלבורן של נשים ציירות ופסלים.
במהלך חייה, המוניטין של קאריק הושפע על ידי בעלה, בין השאר משום שהיא השקיעה חלק ניכר מזמנה בקידום הקריירה שלו ולא בשלה, תוך שתדלנות של אספנים ואוצרים אוסטרלים לקנות את עבודתו ולארגן תערוכות גם בזמן שהוא חי וגם לאחר מותו .
בהווה המוניטין שלה עולה, והמבקרים רואים את עבודתה מעניינת יותר מזו של בעלה.
בשנת 1996, אחד מציוריה קבע שיא מכירות פומביות בסך 105,500 דולר ליצירות של אמניות אוסטרליות, ובשנה שלאחר מכן ראתה אור ביוגרפיה, "אתל קאריק פוקס: מסעות וניצחונות של פוסט- אימפרסיוניסטית" מאת היסטוריונית האמנות סוזנה דה פריז.
בשנת 1993 קיימה גלריית ווברלי סיטי במלבורן את התערוכה "לכידת המזרח: הילדה ריקס ניקולס ואתל קאריק במזרח", ובשנת 2011 קיימה הגלריה לאמנות קווינסלנד רטרוספקטיבה משותפת ליצירתם של אתל קאריק ובעלה.
אתל לואיז ספאורס הייתה אמנית אוסטרלית, הקשורה לבית הספר גרוסוונור לאמנות מודרנית בלונדון.
היא נודעה במיוחד בזכות חיתוכי לינולאום שלה, שנכללים באוספי גלריות האמנות האוסטרליות והבריטיות הגדולות.
היא גם הייתה מייסדת החברה לאמנות עכשווית, וקידמה אמנות מודרנית באוסטרליה.
אתל לואיז ספאורס נולדה ב־11 ביולי 1890, בדרום יארה, מלבורן, בת לאב מניו זילנד ולאם ילידת לונדון.
אביה, ויליאם ספאורס, היה בעל עיתון.
היא התחנכה בבית הספר לבנות במלבורן.
משפחתה הייתה עשירה ותרבותית, ובעלת אחוזה ברחוב סנט ג'ורג', טוראק.
אתל המשיכה להתגורר שם בבגרותה ושמרה על סטודיו מעל האורוות.
ספאורס הוכשרה כאמנית במלבורן, והוסיפה ללמוד גם בפריז (בעיקר עם אנדרה לוט).
ספאורס הציגה תערוכת יחיד ראשונה במלבורן בגיל 30, והציגה איורים מאגדות כמו אלה של אתל ג'קסון מוריס.
שתי תערוכות יחיד נוספות (1925 ו- 1927) היו בגלריה החדשה במלבורן, ואישרו את המוניטין שלה כמאיירת אגדות.
אף כי עד אז היא ייצרה גם חיתוכי עץ בהשראת אמנות יפנית וכיסתה מגוון רחב יותר של נושאים.
הסגנון והמיקוד האמנותי שלה השתנו בשנים 1928–1929 כאשר למדה דפוס לינולאום אצל קלוד פליי בבית הספר גרוסוונור לאמנות מודרנית בלונדון.
היא הייתה אחת מכמה אמניות אוסטרליות בבית הספר גרוסוונור, ביניהן דורית בלק ואוולין ויניפרד סיים.
שיעורים נוספים לקחה בשנת 1931, במהלכם ספגה ספאורס רעיונות מודרניים של עיצוב וקומפוזיציה ממנהל בית הספר גרוסוונור.
בשנות השלושים של המאה העשרים משכו תחומי העיסוק שלה תשומת לב ביקורתית בזכות צורותיהם הנועזות והפשוטות, תחושת התנועה הקצבית, השימוש המובהק בצבע והתבוננות הומוריסטית בחיי היומיום, ובמיוחד בעולם הילדים, אלה הוצגו בקביעות בגלריית Redfern, לונדון.
ספאורס הקימה תערוכה של חיתוכי לינולאום אוסטרליים במלבורן בשנת 1930. בשנת 1932 הפכה למייסדת החברה לאמנות עכשווית, וקידמה אמנות מודרנית באוסטרליה.
ספאורס נפטרה ב -5 במאי 1947, לאחר מחלה ממושכת מסרטן, במלבורן, בת 56. היא נקברה בפארק הזיכרון של פוקנר.
ספר ילדים שאויר על ידי ספאורס, ראה אור שנה לאחר מותה.
מהדורות הספר עדיין זמינות אצל מוכרי ספרים ישנים.
הגלריה לאמנות NSW מחזיקה בכמה מיצירותיה, חלקן מתקופה מוקדמת של איורים מציאותיים, ואחרות מראות את ההשפעה הניכרת של תקופתה בבית הספר גרוסוונור.
הגלריה הלאומית של אוסטרליה מחזיקה 47 מהדפסיה שמשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים.
המוזיאון הבריטי ומוזיאון ויקטוריה ואלברט רכשו מספר מהחיתוכים שלה.
ספאורס כנראה הרסה כמה מיצירותיה המקוריות בשלב מאוחר בחייה; ההדפסים ששרדו מוערכים במיוחד על ידי אספנים.
מועדון השחייה אתלטיק-ברצלונה (בקטלאנית: Club Natació Atlètic-Barceloneta) הוא מועדון כדורמים קטלוני.
המועדון הוא תוצאה של מיזוג שני מועדונים, שהוקמו ב-1913 וב-1929, והוא ממוקם על קו החוף של ברצלונה.
המועדון מחזיק ב-22 אליפויות, 17 גביעי המלך, 15 גביעי סופר קאפ ספרדי, תשעה גביעי קטלוניה, גביע ליגת האלופות וגביע הסופר קאפ האירופי, והוא המועדון המצליח ביותר בספרד במאה ה-21.
אתלטיק קלאב ד'אסקלדס (בספרדית: Atlètic Club d'Escaldes) הוא מועדון כדורגל מהעיר אנדורה לה ולה שבאנדורה, המשחק בליגת העל האנדורית.
המועדון נוסד ב-20 במאי 2002. בסוף עונת 2003/2004 המועדון העפיל לליגת העל האנדורית, בה שיחק עד לתום עונת 2006/2007, אז ירד לליגת המשנה.
בתום עונת 2018/2019 שב המועדון לליגה הבכירה.
בעונת 2021 הפסידה הקבוצה בגמר גביע אנדורה, אך זכתה בו בעונה שאחריה.
את עונת 2022/2023 סיימה הקבוצה במקום הראשון, שתי נקודות מעל אינטר אסקלדס (שזכתה באליפות בשלוש העונות הקודמות), וזכתה באליפות ראשונה בתולדותיה.
בעונת 2022/2023 התמודדה הקבוצה לראשונה במפעל אירופי, בזכות זכייתה בגביע, והודחה כבר בסיבוב המוקדמות הראשון של הקונפרנס ליג אחרי הפסד 1–2 במצטבר לגזירה יונייטד המלטזית.
לאחר שזכתה באליפות התמודדה הקבוצה בעונת 2023/2024 בליגת האלופות, שם הודחה בסיבוב המוקדם בידי בודוצ'נוסט פודגוריצה, ואז נשרה לקונפרנס ליג והודחה בידי פרטיזן טירנה.
היידן סילאס אנהדוניה , הידועה באופן מקצועי בשם אתל קיין היא זמרת-יוצרת, מפיקת תקליטים ודוגמנית אמריקאית.
תוך כדי לקיחת השראה ממוזיקה נוצרית ומזמורים גרגוריאנים, עם מילים המתמקדות בנושאים נוסטלגיים ודרום גותיים, המוזיקה שלה נקשרת לז'אנרים כמו אמביינט, אינדי רוק ופולק עכשווי.
היא הוציאה מספר פרויקטים קטנים בפלטפורמות סטרימינג תחת כינויים שונים, לפני שהחלה באופן רשמי את הפרויקט הראשי שלה באמצע 2019.
בשנת 2022, קיין הוציאה את אלבום האולפן הראשון שלה בשם Preacher's Daughter, שזכה לשבחים רבים מצד מבקרי מוזיקה - שרבים מהם כינו אותו אחד האלבומים הטובים של השנה.
קיין נולדה כזכר, ובילדותה יצאה מהארון כהומוסקסואל בפני משפחתה.
ביום הולדתה העשרים יצאה מהארון כאישה טרנסג'נדרית.
בעבר טענה שהיא נוצרית בפטיסטית, אך בהמשך סיפרה כי היא ומשפחתה עזבו את הכנסייה.
בנובמבר 2024, קיין הביעה את כעסה על זכייתו של דונלד טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2024, בפרסום חריף בטאמבלר.
קיין תיארה את הפוליטיקה האמריקאית כ"מקום גידול לשנאה אלימה" וציינה שהמערכת הפוליטית בארצות הברית מתמרנת את הבוחרים לצאת זה נגד זה.
קיין ציינה כי "חלק מביך" של גברים לבנים הפכו לנאצים כדרך להתמודד עם המצב.
היא פנתה ישירות לתומכי טראמפ ואיחלה להם "שלעולם לא ימצאו שלווה," ושיגיעו לתובנה שתגרום להם להתמודד עם האשמה והידע על מעשיהם.
לקהל העוקבים שלה, היא כתבה כי לא ניתן לסמוך על הממשלה ושעליהם "להמשיך במאבק בדרכים אישיות" ולשמור על עצמם.
היא אף המליצה בציניות "אולי לקנות אקדח" כאמצעי הגנה.
אתל מתל תותולה (בפרסית: اتل متل توتوله ) הוא שיר עם איראני מתקופת השושלת הקאג'ארית.
במאי 1960 שוחזר השיר, ובוצע בתקופת שושלת פהלווי על ידי אחמדי-ז'ילה בעיר טהראן.
לשיר יוצאות גרסאות חדשות מדי כמה שנים.
לשיר גרסת ילדים מעודנת וקצרה יותר, המעודדת הקשבה פעילה, שינון מילים וריכוז כמשחק בתנועות.
בגרסתו המלאה, מעודד תוכנו של השיר מימוש נישואים כבעילת מצווה, תוך הצגת אפשרות לקיום קשר מיני ללא נישואים רשמיים.
השיר מכניס לתודעה את אפשרות הבגידה בבעל על ידי נשים (כשהעונש על כך במדינות האסלאם הוא מוות).
השיר מעודד אי-העמדת צאצאים משותפים, ולעיתים גם התנערות מהילדים המהווים חלק מהקשר.
יש המפרשים את השיר ככזה המעודד אפליה גזעית כלפי הכורדים באיראן, ולעיתים אף רואים בו שיר אנטי-כורדי, בשל ההתייחסות השלילית והמעודדת דעות קדומות כלפי אוכלוסייה זו.
דפיקה עם היד על שוק רגל ימין ואז על שוק רגל שמאל, במקצב לאורך כל השיר, עד "ושלב רגלים" שם משלבים רגל אחת על הרגל השנייה (כרגל על רגל).
על בסיס השיר הופקו 2 גרסאות סרטים:
אתל מיי קאטרהאם היא אזרחית בריטית והאדם המבוגר ביותר בעולם מאז מותה של אינה קנבארו לוקאס.
קודם לכן, היא הפכה לאישה המבוגרת ביותר באירופה לאחר מותה של מריה ברניאס מוררה מספרד ב-19 באוגוסט 2024 והיא האדם החי האחרון מהעשור הראשון של המאה ה-20.
אתל קאטרהאם נולדה בהמפשייר ב-21 באוגוסט 1909. היא הייתה השנייה מבין שמונה אחים אחותה הבכורה, גלדיס בבילאס (שנולדה בשנת 1897 ונפטרה בשנת 2002), חיה עד גיל 104.
בשנת 1927 כשהייתה בת 18, יצאה למסע בהודו הבריטית ועבדה עבור משפחה צבאית עד גיל 21.
בשנת 1931 לאחר שחזרה לאנגליה, פגשה לראשונה את בעלה נורמן קאטרהאם, במסיבת ארוחת ערב.
מאוחר יותר נורמן הפך ללוטננט קולונל בחיל השכר של הצבא המלכותי .
בני הזוג התגוררו בהארנהאם לפני שגרו בהונג קונג ובגיברלטר.
בזמן שהותה בהונג קונג, הקימה אתל משתלה שבה לימדה את השפה האנגלית.
בשנת 1940 בגיברלטר נולדו להם שתי בנות, אשר גידלו באנגליה.
בשנת 1933 היא נישאה לבעלה נורמן כשהייתה בת 24.
קאטרהאם נהגה עד גיל 97. ונהנתה לשחק ברידג' בחוזה בשנות המאה שלה.
היא התגוררה בהרחבה בביתה של בתה השנייה, אן, עד שנפטרה ממחלת הסרטן בפברואר 2020, בגיל 82. לאחר מכן, קאטרהאם עברה לבית אבות במחוז סארי.
בשנת 2020, בגיל 111 קאטרהאם נדבקה במחלת נגיף הקורונה והחלימה.
ביום הולדתה ה-111 ב-21 באוגוסט 2020, ביקר אותה ראש העירייה המקומי.
קאטרהאם הייתה התושבת החיה המבוגרת ביותר במחוז סארי מאז ינואר 2019.
קאטרהאם והנכדה שלה התראיינו בתחנה הרדיו של מחוז סארי BBC Radio Surrey זמן קצר לפני יום הולדתה ה-111, קאטרהאם אמרה שהסוד לאריכות החיים שלה שהיא "לוקחת הכל בצעד שלה, את השיאים והמורדות".
ב-22 בינואר 2022, בעקבות מותה של מרי ווקר, קאטרהאם הפכה לאדם החי המבוגר ביותר בבריטניה.
ב-7 באוקטובר 2022 לאחר מותה של רוז איטון, הפכה קטרהאם לאזרח הבריטי האחרון שנולד בתקופת שלטונו של אדוארד השביעי.
בגיל 115 באוגוסט 2024, היא הפכה לאדם הבריטי השלישי אי פעם שהגיע לגיל זה.
כיום קאטרהאם היא האדם החי המבוגר בעולם.
אתל קובינסקה (4 ביולי 1926 – 26 באפריל 2015) הייתה שחקנית ישראלית.
בגיל 14, לפני מלחמת העולם השנייה, עברה עם בני משפחתה לרוסיה, וכעבור חודשים אחדים החלה ללמוד שם משחק.
בתוך שנים ספורות, היא החלה לשחק בבתי תיאטרון מובילים במוסקבה ונהפכה לשחקנית עסוקה ומצליחה.
בגיל 15 הייתה תלמידתו של הבמאי והשחקן שלמה מיכאלס.
במוסקבה ומילאה תפקידים ראשיים בתיאטרון יידישפיל.
עם סגירת התיאטרון בפקודת סטלין, שרצח את מיכאלס ואנשי רוח יהודים אחרים עברה קובינסקה לככב בתיאטרון "מוסובייט" בניהולו של יורי זבדסקי.
במוסקבה נישאה ללב קוגן, שהיה מלחין מוערך.
ב-1972 עלו לישראל והתגוררו בפרדס חנה במשך כמה חודשים ולאחר מכן עברה לגור עם משפחתה בתל אביב.
קובינסקה שיחקה בהבימה כ-15 שנה, ואחר כך הצטרפה לשמואל עצמון בהקמת תיאטרון יידישפיל.
קובינסקה היא כלת הפרס ע"ש איציק מאנגר, פרס שלום עליכם, פרס שרה גורבי ופרס אמי לשנת 2007.
ב-1975 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "גם אנו שופטים" בתפקיד נטשה.
ב-1976 שיחקה בסרט "ג'וקר" בכיכובו של יהורם גאון גילמה את בלה פוגל.
ב-2001 הופיעה בסדרת הטלוויזיה "טירונות" ששודרה בערוץ 2 שיחקה את צילקה.
ב-2003 גילמה את זיתה בסרט "מתנה משמיים" שביים דובר קוסאשווילי.
ב-2006 גילמה את דמותה של רוזה קלינג בסרט "הימנית האחרונה של מקס בר".
ב-2008 כיכבה בתפקיד ראשי בסרט "אמא של ולנטינה" גילמה את פולה.
ב-2009 התארחה בעונה השנייה של הסדרה הקומית "רמזור" ששודרה בערוץ 2 שיחקה את רוזינה.
קובינסקה נפטרה ב-26 באפריל 2015 בגיל 88 ונקברה בבית העלמין חולון.
קלוב אתלטיקו דה מדריד (בספרדית: Club Atlético de Madrid) היא קבוצת כדורגל ספרדית מהעיר מדריד.
הקבוצה נוסדה ב-26 באפריל 1903 ומשחקת בלה ליגה, הליגה הבכירה בספרד.
המועדון זכה 11 פעמים באליפות הליגה הספרדית ועשר פעמים בגביע המלך הספרדי.
לקבוצה זכייה בגביע אירופה למחזיקות גביע (1962), שלוש זכיות בליגה האירופית (2010, 2012, 2018) וזכייה אחת בגביע הבין-יבשתי (1974).
היא הפסידה שלוש פעמים בגמר גביע אירופה וליגת האלופות (1974, 2014, 2016).
בשנים 1966–2017 ערכה הקבוצה את משחקיה הביתיים באצטדיון ויסנטה קלדרון, אשר הכיל 54,907 מקומות ישיבה.
בשנת 2017 עברה הקבוצה לאצטדיון וונדה מטרופוליטנו המכיל 68,456 מקומות ישיבה.
במהלך ההיסטוריה של המועדון דבקו בו מספר כינויים: Los Colchoneros (תעתיק: לה קולצ'ונרוס; יצרני מזרנים), כינוי שדבק בקבוצה משום שבעת הקמתה מדיה האדומים-לבנים היו דומים לקצוות המזרנים אשר היו מיוצרים באותה התקופה.
במהלך שנות ה-70 דבק בשחקניה גם הכינוי Los Indios (האינדיאנים), מכיוון שעם הסרת ההגבלה על החתמת שחקנים זרים הוחתמו באתלטיקו שחקנים רבים מדרום אמריקה.
עם זאת, ישנן מספר תאוריות שמציעות הסברים אחרים לכינוי, ובהן הימצאותו של האצטדיון הביתי שלה על גדות נהר המנסנרס (Manzanares), או משום שהאינדיאנים היו אויביהם של הלבנים שהתיישבו בצפון אמריקה, וכינויה של היריבה העירונית של אתלטיקו, ריאל מדריד, הוא "הלבנים", ולכן כינוי זה מתאים לקבוצה.
אחד מבעלי הקבוצה הנוכחית הוא המיליארדר הישראלי, איש העסקים עידן עופר ממשפחת עופר (33%).
אתלטיקו מדריד נוסדה בתאריך ה-26 באפריל 1903, על ידי שלושה סטודנטים ממוצא בסקי שהתגוררו במדריד.
מייסדים אלו ראו במועדון החדש קבוצת בת של אתלטיק בילבאו קבוצת הילדות שלהם, ולכן בשנותיו הראשונות של המועדון מדי הקבוצה היו בצבע כחול-לבן, בדומה למדיה של אתלטיק בילבאו דאז.
בשנת 1904 הצטרפו אליהם חברים שפרשו מריאל מדריד.
ב-1911 שינתה הקבוצה את מדיה לצבעים הנוכחיים, אדומים-לבנים.
באותה התקופה נהוג היה בספרד לכסות מזרני שינה בבד הצבוע בפסים אדומים ולבנים, ועל כן דבק באתלטיקו הכינוי Los Colchoneros.
יש המאמינים כי הכינוי דבק בהם מכיוון שיצרו את המדים מאותם הבדים בהם השתמשו לייצור מזרנים על מנת לחסוך בהוצאות, אך אין לכך ראיות ברורות.
הסבר אחר שניתן לשינוי צבעי הקבוצה הוא, שכמו אתלטיק בילבאו גם אתלטיקו מדריד רכשה מדים כחולים-לבנים מקבוצת בלקברן רוברס האנגלית.
חואניטו אלורדיי, שחקן הקבוצה וחבר במועצת המנהלים של אתלטיקו, נשלח לאנגליה כדי לרכוש מדים מבלקברן, אך לאחר שלא מצא מדים אלו קנה במקומם מדים מקבוצת סאות'המפטון, שמדיה הם אדומים-לבנים.
אתלטיקו מדריד החליטה לאמץ את החולצה האדומה-לבנה, אך השאירה את המכנסיים הכחולים.
חלקת האדמה הראשונה של אתלטיקו הייתה הרודנה דה ואלקס, שהייתה ממוקמת באזור הפועלים בצדה הדרומי של העיר מדריד.
בשנת 1919 רכשה חברת אורבניזדורה מטרופוליטאנו, החברה שניהלה את מערכת התקשורת התת-קרקעית במדריד, חלקת אדמה ליד אוניברסיטת סיודאד.
בשנת 1921 הפכה אתלטיקו מדריד למועדון עצמאי, שלא היה תלוי יותר באתלטיק בילבאו.
כחלק מהפרויקט החדש החברה בנתה את אצטדיונה הראשון, ה"מטרופוליטאנו", שנפתח בשנת 1923, וותכולתו כללה 35,800 מושבים.
ה"מטרופוליטאנו" שימש את המועדון עד שנת 1966, אז נחנך אצטדיונה של הקבוצה עד שנת 2017, אצטדיון ויסנטה קלדרון.
בימינו מארחת הקבוצה את משחקיה באצטדיון מטרופוליטנו.
עד שנת 1920 זכתה אתלטיקו מדריד שלוש פעמים באליפויות האזוריות, והייתה סגנית גביע המלך הספרדי בשנת 1921, לאחר שהפסידה 1–4 לאתלטיק בילבאו.
בשנת 1926 אתלטיקו מדריד הגיעה שוב לגמר, בו הפסידה 2–3 בהארכה, לקבוצת ברצלונה.
בשנת 1928 הוזמנה הקבוצה לפתיחת הליגה הספרדית, שנוסדה שנה מאוחר יותר, בשנת 1929. במהלך עונת הבכורה של הקבוצה בליגה הבכירה, מאמן הקבוצה היה פרד פנטלנד האנגלי.
לאחר שתי עונות בלבד בליגה הראשונה, ירדה אתלטיקו מדריד לליגת המשנה הספרדית.
לאחר שלוש עונות חזרה הקבוצה לליגה הבכירה, אך סיימה את עונת 1935/1936 במקום ה-11 המוביל לליגת המשנה, כשבמהלך העונה מונה ז'וזפ סמיטייר למשרת המאמן במקום פנטלנד.
בעקבות מלחמת האזרחים שפרצה בספרד הושבתה הליגה למשך שלוש שנים.
למזלה של אתלטיקו נמנע מריאל אוביידו לשחק בליגה הבכירה עם חידושה בעונת 1939/1940, מכיוון שאצטדיונה נהרס בהפצצות, ונפסק כי זהות מחליפתה בליגה תיקבע במשחק בין אתלטיקו מדריד לאוסאסונה, אשר הייתה אמורה לרדת לליגת המשנה אף היא.
אתלטיקו גברה על אוסאסונה בתוצאה 1–3 ונשארה בליגה הבכירה.
כאשר חודשה הליגה התמזגה אתלטיקו מדריד עם קבוצת הכדורגל מסרגוסה, אוויאסיון נסיונל, והפכה לאתלטיקו אוויאסיון מדריד.
אוויאסיון נסיונל הייתה קבוצת כדורגל שנוסדה על ידי חברים בחיל האוויר הספרדי, ומשנדחתה על ידי פדרציית הכדורגל הספרדית המלכותית, החליט המועדון להתמזג עם אתלטיקו מדריד, שהסכימה לכך, כיוון ששמונה משחקניה נהרגו במלחמת האזרחים.
בעונה זו זכתה הקבוצה באליפות הראשונה בתולדותיה, כשאת הקבוצה מאמן ריקרדו זאמורה.
הקבוצה הצליחה לשמור על התואר גם בעונה הבאה, עונת 1940/1941. השחקן המשפיע ביותר בתקופה זו היה הקפטן, חֶרְמַן גומס, שהגיע מראסינג סנטאנדר בשנת 1939, ושיחק בתפקיד הקשר המרכזי במשך שמונה עונות רצופות במדי הקבוצה, עד עונת 1947/1948, ולצידו הקשרים מצ'ין ורמון גבילונדו.
על פי רבים, הקישור וצורת המשחק הייחודית של גומז, הייתה זו שהפכה את אתלטיקו מדריד לאחת הקבוצות החזקות בספרד.
בשנת 1947 החליט המועדון להשתחרר מהקשר הצבאי לאוויאסיון, וחזר לשמו הקודם אתלטיקו מדריד.
באותה שנה התרחש ניצחון השיא של אתלטיקו מול ריאל מדריד, 0–5. זהו הניצחון הגדול ביותר של אתלטיקו בדרבי מול היריבה המושבעת, ריאל מדריד, עד היום.
מיקום זה הביא את אתלטיקו לגביע אירופה לאלופות, מאחר שריאל מדריד, אלופת ספרד המכהנת, הייתה אז גם אלופת אירופה המכהנת.
עם חלוץ החוד הברזילאי ואוה, ועם הקיצוני הספרדי אנריקה קויאר, הגיעה אתלטיקו מדריד לשלב חצי הגמר, לאחר שהדיחה את דרומקונדרה האירית, את צסק"א סופיה הבולגרית ואת שאלקה מגרמניה המערבית.
בחצי הגמר הודחה אתלטיקו על ידי ריאל מדריד: ריאל ניצחה 2:1 בסנטיאגו ברנבאו, אתלטיקו ניצחה 0–1 במטרופוליטאנו, ובמשחק החוזר ניצחה ריאל 1–2 באצטדיון לה רומרדה שבסרגוסה.
בשנות ה-60 וב-שנות ה-70 אתלטיקו קראה תיגר על מעמדה של ברצלונה כקבוצה השנייה בחוזקה בספרד, כאשר במקום הראשון שלטה באופן בלתי מעורער ריאל מדריד.
בכל אופן, אתלטיקו זכתה לנקמה משלה, כאשר החתימה את מאמן ריאל מדריד לשעבר, חוסה וייונגה, וניצחה את ריאל מדריד פעמיים ברציפות בגמר גביע המלך הספרדי, ב-1960 וב-, וזכתה בו לראשונה.
בשנת 1962 זכתה אתלטיקו בגביע אירופה למחזיקות גביע, לאחר תיקו 1-1 עם פיורנטינה בגמר, וניצחון 0–3 במשחק החוזר.
לאחר שנה שוב הגיעה הקבוצה לגמר בטורניר זה, אך הפסידה 1–5 לטוטנהאם הוטספר האנגלית.
אנריקה קויאר המשיך להיות שחקן משפיע בתקופה זו, יחד עם הקשרים מיגל ג'ונס ואדלרדו רודריגס.
בין השחקנים משמעותיים בתקופה זו בלטו חאבייר אירורטה, חוסה אאלוחיו גארטה ולואיס אראגונס.
גראטה זכה שלוש פעמים ברציפות בתואר ה"פיצ'יצ'י", מלך השערים, בעונות , , 1970/1971. בשנות ה-70 הגיעו מספר שחקנים ארגנטינאים, דוגמת רובן איילה, פאנאדרו דיאס ורמון "כאצ'ו" הרדיה, שהובאו על ידי המאמן הארגנטינאי חואן קרלוס לורנסו.
לורנצו האמין במשמעת, זהירות ושיבוש המשחק של היריבים.
הוא אמנם היה מאמן שנוי במחלוקת, אך השיטות שלו הוכיחו את עצמן כאשר אתלטיקו זכתה באליפות בשנת 1973 והעפילה לגמר גביע אירופה לאלופות 1974, לאחר שניצחה את גלאטסראיי הטורקית, דינמו בוקרשט הרומנית, הכוכב האדום בלגרד היוגוסלבית ואת סלטיק הסקוטית.
בגמר פגשה אתלטיקו את באיירן מינכן, שנחשבה לאחת הקבוצות הטובות בעולם.
משחק הגמר הראשון נערך ב-15 במאי.
בסיום 90 הדקות התוצאה עמדה על 0-0, והמשחק נכנס להארכה.
בדקה ה-114, כבש לואיס אראגונס שער לזכות אתלטיקו בבעיטה חופשית, אך בדקה ה-120 בלם באיירן מינכן, הנס ג'ורג' שוורצנבק, הצליח להכניע את שוער אתלטיקו, מיגל ריינה, בבעיטה מ-30 מטרים.
במשחק החוזר שנערך יומיים לאחר מכן באיירן מינכן ניצחה 4-0.
השנים הטובות ביותר של אתלטיקו הגיעו במקביל לשנים הטובות של ריאל מדריד, שהייתה יותר דומיננטית וזכתה ביותר תארים.
בין השנים 1961 - 1980 זכתה ריאל מדריד 14 פעמים באליפות.
אתלטיקו הייתה היריבה המרכזית שנגסה בשליטה של היריבה העירונית בספרד וזכתה בארבע אליפויות בשנים , , 1973 ו-1976. מלבדן רק ולנסיה וברצלונה זכו באליפות בתקופה זו - כל אחת פעם אחת.
זמן קצר לאחר התבוסה בגמר גביע אירופה לאלופות פרש לואיס אראגונס ממשחק פעיל, ומיד מונה למאמן אתלטיקו מדריד.