tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרוזנת גואדלה פון ביסמרק שנהאוזן (1896–1981), התחתנה עם הרוזן הרמן קייסרלינג (1880–1946).
הרוזן ארנולד קייסרלינג (1922–2005) פילוסוף גרמני.
הנסיך אוטו כריסטיאן ארצ'יבלד פון ביסמרק (1897–1975), חבר לשעבר בבונדסטאג.
הנסיך פרדיננד פון ביסמרק (נולד בשנת 1930).
הרוזן קרל אדוארד פון ביסמרק-שנהאוזן (נולד בשנת 1961), חבר לשעבר בבונדסטאג.
הרוזן גוטפריד פון ביסמרק-שנהאוזן (1962–2007).
הרוזן גרגור פון ביסמרק-שנהאוזן (נולד בשנת 1964).
הרוזנת מרינה פון ביסמרק-שנהאוזן (נולדה בשנת 1986).
הרוזנת ונסה פון ביסמרק-שנהאוזן (נולדה בשנת 1971).
הרוזנת מקסמיליאן פון ביסמרק-שנהאוזן (נולדה בשנת 1947).
הרוזן קונסטנטין פון ביסמרק-שנהאוזן (נולד בשנת 1987).
הרוזן אלכסנדר פן ביסמרק-שנהאוזן (נולד בשנת 1989).
הרוזנת גונילה פון ביסמרק-שנהאוזן (נולדה בשנת 1949).
הרוזן ליאופולד פון ביסמרק-שנהאוזן (נולד בשנת 1951).
הרוזן גוטפריד פון ביסמרק-שנהאוזן (1901–1949), חבר לשעבר ברייכסטאג, הבית התחתון של הפרלמנט הפדרלי ברפובליקת ויימאר.
הרוזן אנדרס פון ביסמרק-שנהאוזן (נולד בשנת 1941).
הרוזנת סטפני פון ביסמרק-שנהאוזן (נולדה בשנת 1976), התחתנה עם הברון קרל תיאודור צו גוטנברג (נולד בשנת 1971).
הרוזן אלברכט פון ביסמרק-שנהאוזן (1903–1970), התחתן עם מונה סטרדר (1897–1983) סמל אופנה אמריקאי.
הרוזן וילהלם פון ביסמרק-שנהאוזן (1852–1901).
בית בורומאו (באיטלקית: La famiglia Borromeo) היא משפחת אצולה איטלקית רבת השפעה בעיקר באזור מילאנו, רוזני ארונה מן המאה ה-15. בין בניה הידועים בני הדודים הקרדינלים הקדוש קארלו בורומאו ופדריקו בורומיאו מייסדה של הספרייה האמברוזיאנית, שניהם כיהנו כארכיבישופי מילאנו.
בשלט האצולה של המשפחה מופיעות שלוש טבעות שלובות שנתנו את השם לקשר הידוע כ"טבעות בורומאיות".
האדם הראשון הנזכר בהיסטוריה הנושא את שם המשפחה הוא פיליפו, שהיה ראש המורדים הגיבלינים של סן מיניאטו ונלחם בשנת 1367 בשירותו של קארל החמישי נגד הגואלפים של פירנצה.
הוא נלכד והוצא להורג בפירנצה ב-1370. חמשת בניו מצאו מקלט במילאנו.
ויטליאנו היה הראשון מבני בורומאו שקיבל אזרחות של מילאנו ב-1406 מאת דוכס מילאנו פיליפו מריה ויסקונטי.
הוא שירת בחצרו כשר אוצר וכיועץ.
ב-1445 קיבל פייף (שטחי אדמה ותואר העובר בירושה) רוזן ארונה.
ב-1447 מינה אותו הסנאט של הרפובליקה האמברוזית לאחד משנים-עשר ה"שופטים" (המנהיגים, למעשה).
בנו, פיליפו, פיתח עסקי בנקאות ופתח סניפים בברצלונה ולונדון וצבר עושר רב.
הוא התחתן עם פרנצ'סקה ויסקונטי שמשפחתה הייתה קשורה בקשרי נישואין גם עם משפחת ספורצה.
ב-1450 העניק לו דוכס מילאנו, פרנצ'סקו ספורצה, תואר אביר זהב לאות תודה על סיוע משפחת בורומאו בהגנה על העיר.
בראשית המאה ה-16 החלו בני המשפחה לרכוש את האיים הבורומאיים, קבוצת איים באגם מאג'ורה שבעמק הפו.
על אחד מהאיים הקימו ארמון מפואר.
ב-2004 נישאה צאצאית המשפחה, הנסיכה לויניה בורומאו, לתעשיין ג'ון אלקן, נשיא פיאט.
סמל האצולה, כמו סמלים הרלדיים רבים מסוגו, התפתח עם השנים.
בראש הסמל מופיעה המלה הלטינית "humilitas" ("ענווה") באותיות גותיות.
ה-"capo dell'impero": נשר אימפריאלי גרמני שחור על רקע מוזהב מציין את מקור המשפחה כתומכי המפלגה הגיבלינית.
החדקרן המתבונן אל סמל בית ויסקונטי (נחש זולל נער) נוסף לשלט עם הפיכת ויטליאנו לרוזן ב-1445. הטבעות הבורומאיות המשתלבות הוענקו לפיליפו בורומאו על ידי דוכס מילאנו פרנצ'סקו ספורצה והן מציינות את הקשר בין שלוש המשפחות החזקות במילאנו – ויסקונטי, ספורצה ובורומאו, ה"איחוד הבלתי נפרד" (unione inscindibile).
אחד הסמלים הבלתי שגרתיים בשלט הוא גמל היושב בתוך סל נצרים.
זה היה הסמל שאימץ ויטליאנו כאשר היה עני וחסר כל וביקש שדודו העשיר ג'ובאני יפרוס עליו את חסותו.
השלט מוצג על מספר בנייני מרכזיים במילאנו, על הספרייה האמברוזיאנית (שהוקמה על ידי פדריקו בורומאו), על בניינים בכיכר בורומאו, בקתדרלת מילאנו (שקארלו בורומאו היה בין מכונניה), על כרכוב הגג של ארמון Borromeo d'Adda מן המאה ה-18 ברחוב מנצוני נמצא סמל הטבעות הבורומאיות ובמקומות נוספים.
בתי בד בארץ ישראל, כבר באתרים מהתקופה הנאוליתית, התגלו גלעיני זיתים ובאתרים מהתקופה הכלקוליתית, אפשר להבחין כבר בביות של הזית.
השינוי המשמעותי הגיע בתקופת הברונזה, עם תחילת הפקת שמן הזית בעזרת מתקן פשוט.
עם הזמן, הלך והשתכלל מתקן זה עד שגדל והפך למה שמכונה "בית בד".
גם בית הבד עבר שינויים ושכלולים עד שהגיע לצורתו הסופית הקיימת עד היום.
בכל תקופה ובכל אזור קיימים בתי בד בעלי סגנון ייחודי.
בית-בד הוא מתקן ששימש בעת העתיקה להפקת ויצור שמן זית.
פירושה של המילה "בד" הוא קורת עץ.
קורת העץ הייתה אחד מהמרכיבים החשובים במתקן לתהליך הכנת שמן זית.
השימוש בבתי בד החל, לפי העדויות הקדומות ביותר, כבר בתקופת הברונזה הקדומה.
החוקר הגדול בתחום שכתב על הנושא הוא ד"ר רפאל פרנקל, אשר הקדיש חלק גדול מחייו לחקר מתקני בתי בד וגתות בישראל.
בזכותו של פרנקל, אפשר להבחין שבין תקופה לתקופה, חלו שינויים במתקנים עצמם, שבאו לידי ביטוי בשיטות שונות לכבישה או לניקוז השמן.
החקלאות היוותה מאז ומתמיד חלק נכבד מאוד מהחיים בארץ ישראל, החל מעונות השנה המכונות על פי עבודות השדה, ועד למועדים ולחגים הדתיים הנקראים על פי העונות החקלאיות.
ענף הזית - בולט בכך שהיווה לכל אורך ההיסטוריה את אחד הענפים החשובים והשימושיים ביותר בחיי האדם.
עץ הזית איפשר שימוש מגוון לצורכי היום יום בכל חלקיו – מחימום והסקה, מאכל, ועד לקוסמטיקה ולפולחן דתי.
התהליך כולו מופיע ומתואר, במקורות שונים בהרחבה.
לדוגמה, ניתן להתרשם מכך שבית הבד מוזכר במשנה יותר מ-60 פעמים.
עץ הזית מהווה חלק בלתי נפרד מן הנוף של האזור הים תיכוני.
מזג האוויר, המתאים במיוחד, סייע לנוכחותו הרבה בארץ ישראל.
עץ זית מבוגר יכול לחיות באזור שבו הטמפרטורה יורדת עד 11° מעלות מתחת לאפס, אך עץ זית צעיר עלול למות כאשר הטמפרטורה יורדת מתחת למינוס 7° מעלות.
לכן, האקלים בארץ ישראל מתאים ביותר לגידול זיתים.
הימצאותם של בתי הבד הרבים, מעידה על תפוצתו הרחבה של הזית.
שיטת עצירת השמן המודרנית, התפתחה מהשיטה העתיקה.
מסתבר שגידלו זיתים לא רק בהרי יהודה, בשומרון ובגליל, אלא גם בשפלה, במישור החוף, בגולן ואפילו בהר הנגב.
עונת מסיק הזיתים בארץ, מתחילה מאמצע אוקטובר ונמשכת במשך חודש עד חודשיים.
יש כמה סוגי שמן, אחד מהם נוצר מזיתים הנמסקים כשהם עדיין לא בשלים.
השמן המתקבל הוא מיוחד, ירוק וחריף יותר בטעמו ונקרא huile vierge כלומר "שמן בתולה".
כבר באתרים מהתקופה הנאוליתית (תקופת האבן החדשה 3400-8500 לפנה"ס), כגון בתל מגידו, גזר, תל לכיש, בית שאן ואחרים, כמו גם באתרים מהתקופה הכלקוליתית (תקופת האבן והנחושת 3500-4300 לפנה"ס) התגלו גלעיני זיתים.
ישנן עדויות כי באלף ה-4 לפנה"ס הובלו הזיתים למרחקים, ובאלף ה-3 לפנה"ס וה-2 לפנה"ס, כבר היה מסחר של שמן זית בין ארץ ישראל לבין יוון ומצרים.
יש בידינו עדויות של כלי קרמיקה שיועדו להובלת השמן.
בתקופת הברונזה, רואים שהתחילו להפיק נוזלים מפירות ובהם מהזיתים.
ישנן עדויות מובהקות של הפקת שמן באותה תקופה על בסיס מנורות שמן אשר נמצאו כשהן מלאות בשמן.
בתקופה זו, המתקן להפקת נוזלים היה פשוט ונפוץ מאוד, מורכב משני חלקים.
משטח חלק ומשופע עליו נעשית פעולת הדריכה או הריסוק ובמפלס נמוך יותר בור איגום שאליו זורם הנוזל שהופק.
המעבר בין משטח הדריכה לבור האיגום נעשה בתעלה או בנקב.
בתקופת המנדט הבריטי הגיעה תעשיית ייצור השמן בארץ ישראל לשיא, והוא שימש למאכל ולייצור סבון.
בשנת 1942 שטח גידול עצי הזית הכולל היה כ-600,000 דונם והיו בה 600 בתי בד, רובם ככולם במגזר הערבי.
במהלך השנים קטן שטח גידול עצי הזית בכ-60%, עקב נטישת מטעים, סלילת כבישים ותשתיות וגידול בשטח הבנוי על חשבון האזור הכפרי.
מקורות כתובים על בתי בד
מתקופת הברזל יש בידינו גם עדויות כתובות, כגון מכתבי ערד, שהם סדרה של אוסטרקונים שנמצאו בתל ערד.
מדובר שם בשמן כיתית, כנראה זהו שמן הכיתית אשר מופיע גם בדבריו של רבי יהודה ואדי צדק (מנחות פ"ו, ע"ב).
שמן כיתית הוא "שמן ראשון" שלפי המשנה הוא השמן שירד לבדו אחרי כתישה, אך ללא כבישה כלל.
בנוסף, יש בידינו את המדריך החקלאי הלטיני הראשון ובו הוראות מפורטות לבניית בית בד שנכתבו על ידי "קאטו הזקן" מהמאה ה-2 לפנה"ס.
בתקופה מאוחרת יותר (המאה הראשונה לספירה) כתב "הרון מאלכסנדריה" על סוגי מכבש אחדים.
על פי המתקנים שנמצאו, מספר שטחי גידול הזית בארץ ישראל הגיע לשיא בתקופה הביזנטית.
במאמרו, סקר מרדכי אביעם את תפוצת בתי הבד באזור הרי מירון, שומרה, תפן וירכא.
כמותם הייתה גדולה מאוד והם מוקמו תמיד בתחום היישובים העתיקים או בקרבתם המיידית.
המיקום בתוך הכפרים, נובע הן מאופי הפרי ואפשרויות הובלתו, והן מאופי המתקן והעבודה שנדרשה: הזית הוא פרי קשה ועמיד וניתן היה להעמיסו על גב הבהמות ולהעבירו אל בתי הבד שבכפר, בבתי הבד היה ציוד יקר שחששו שייגנב.
בעונת המסיק עבדו בבתי הבד יומם ולילה, היה צריך להאירם, ושהגישה אליהם תהיה קלה ומהירה.
בתי בד בתקופות הקלאסיות בארץ ישראל
כדי להבין את מבנהו של בית הבד, צריך קודם כל להבין את שלבי ההכנה והייצור של שמן הזית.
ההכנה מורכבת משלבים שונים בה עוברים הזיתים מהעצים ועד הפיכתם לשמן זית.
החוקרים, ובהם החוקר החשוב ביותר לחקר מתקנים עתיקים להפקת שמן זית, יין וקמח, ד"ר רפאל פרנקל, הגדירו שלושה שלבים בסיסיים בתהליך הפקת שמן הזית.
השלב הראשון לאחר איסוף הזיתים, הוא ריסוקם.
בשלב זה שופכים את הזיתים אל תוך מתקן הנקרא "מפרכה", המורכב משתי אבנים גדולות המונחות אחת על השנייה.
האבן הראשונה מכונה "ים" וצורתה כקערה גדולה ושטוחה, במרכזה בליטה, אשר סביבה מסתובבת אבן הממל.
האבן השנייה, הטוחנת, המכונה "ממל" יושבת בתוך אבן ה"ים".
האבן היא בצורה מעוגלת, ויושבת בתוך הים על צידה (במאונך לים).
באבן הממל ישנו חור, שאליו הוכנסה קורת עץ.
אל הקורה נהגו לרתום בהמה, בדרך כלל חמור, אשר צעדה קדימה במעגלים סביב ה"ים".
כך הסתובב הממל וריסק את הזיתים.
השלב השני לאחר ריסוק הזיתים, הוא כבישה/ סחיטה.
תוצר הריסוק, הועבר אל "עקלים" - סלים קלועים מחבל או מסיבים אחרים.
שיטת הסחיטה הייתה על ידי הנחת קורת עץ כבדת משקל על הסלים.
בצד אחד קורת העץ הייתה תקועה בקיר ובצד השני היו משקולות אבן כבדות קשורות לקורת העץ על ידי חבלים ומנגנון של מקלות שאיפשר לאנשים להרים אותן בצורה מהירה וקלה.
אנשי המלאכה היו צריכים רק לסובב את חתיכת העץ שבה תקועים המקלות ואז כשסובבו את חתיכת העץ בעזרת המקלות, החבלים שהיו קשורים למקלות הסתובבו סביב חתיכת העץ וזה גרם למשקלות לעלות למעלה וליצור משקל על קורת העץ.
בזמן הסחיטה, שימשו הסלים גם כמסננת.
השמן והמוהל (נוזל נוסף בלתי שמנוני המצוי בזית) טפטפו החוצה ואילו הגלעינים, הקליפה ושאר הפסולת שנקלעה בין הזיתים נותרה בתוך הסלים.
פסולת זו כונתה במשנה "גפת" ושמשה להאכלת בהמות ולהסקה.
השלב שלישי לאחר הסחיטה, הוא ההפרדה בין השמן למוהל.
הנוזל הנסחט שהכיל את השמן והמוהל נזל אל בור איסוף שמן הנקרא "עוקה".
לאחר מספר ימים, השמן צף מעל המוהל והנוזלים הופרדו לכלים שונים.
השכלול הטכני הראשון והחשוב ביצור השמן היה ניצול עקרון המנוף, שעזר בתהליך הכבישה על ידי הקורה והמשקולות.
מפנה זה אירע בארץ ישראל בתקופת הברזל.
תיאור מתקן זה מפורט לעיל בשלב שני של תהליך הפקת שמן הזית.
שכלול זה סיפק יתרונות רבים: כמות הזיתים שניתן היה לכבוש בו זמנית הוכפלה, הסתבר שכוח המשקל המתמיד והסחיטה האיטית עוזר ליצור שמן זית משובח יותר.
כך, גם הוכפלה הכמות וגם שופרה האיכות.
בתקופה ההלניסטית במאה ה-3 לפנה"ס, התחולל השינוי השני המשמעותי, שכלולו של מתקן הריסוק.
הומצא המתקן הבנוי מאגן ריסוק עגול אשר עשוי משתי אבנים גדולות.
ראו תיאור המתקן בשלב השני של ייצור שמן הזית לעיל.
מאז המצאתו של מתקן זה בתקופה ההלניסטית, הוא כמעט ולא השתנה עד לעת החדשה.
השיטה החדשה הזו הקלה על ריסוק הזיתים.
גם כאן כמות הזיתים שמרוסקים הוכפלה ובנוסף, בהמה יכלה לסובב את המתקן וכך הרוויחו כוח אדם שיכול היה לעסוק במטלות אחרות.
מתקופת הברזל ידוע לנו על שני סוגי משקולות.
סוג אחד, משקולות דמויי פעמון ובראשן נקב אופקי, והסוג השני, משקולות בצורת גליל פחוס ובהן נקב אנכי.
מאוחר יותר, הנקב האנכי המיוחס לסגנון של אזור הדרום, הפך לנקב בצורת T הפוכה, כך הועבר מוט דרך הנקב האופקי ולמוט נקשר חבל שעבר דרך הנקב האנכי.
בגליל העליון נמצאו שני סוגי משקולות: המשקולת הפעמונית בעלת נקב אופקי שמצויה בכמות גדולה (הידועה באזורי הצפון כבר מתקופת הברזל), ומשקולת שנתלתה בעזרת וו מתכת שקובע בעזרת עופרת בשקע קטן שבראש המשקולת.
בארץ ישראל הרימו את המשקולות בעזרת כננת שהותקנה לקורה.
כאשר מערכת הכבישה עברה לטכניקת הבורג (ראה בהמשך) היה שינוי גם בסוגי המשקולות, שינוי זה הגיע בתקופה הרומית והביזנטית.
משקולות שונות אופייניות לאזורים שונים, לדוגמה: במרכז הארץ ובמיוחד בשרון ובשומרון, המשקולות אוחזות את הקצה התחתון של הבורג ומונעות ממנו להשתחרר מהפותה (שקע חצוב לציר).
המסגרת מוחזקת בעזרת שני מחברים המקובעים במגרעות הטרפזיות החיצוניות.
סוג אחר של משקולות שהיה נפוץ בגליל העליון, בדרום לבנון ובאזור החרמון הוא משקולות לבורג בעלות פותה הנמצאת במרכז תעלה בעלת חתך טרפזי החצובה לרוחב ראש המשקולת.
לעומת זאת, באזור ירושלים ודרום השומרון, המשקולות לבורג היו בעלות פותה ושתי מגרעות טרפזיות פנימיות.
ישנם עוד שני סוגי משקולות לבורג: משקולת בעלת מגרעת טרפזית מרכזית אשר נפוצה הייתה בגליל העליון ועמק החולה ומשקולת בעלת חור קיבוע מרובע מתרחב לשני כיוונים אשר הייתה נפוצה בכרמל ובשומרון.
בתקופת הברזל, למכבשי קורה ומשקולות פשוטים שהתגלו באזור הצפון, היה איגום צידי שהתאפיין בכך שרסק הזיתים הונח על מצע כבישה שטוח והשמן ניגר למכל איגום צידי שלידו.
איגום צידי כזה נמצא במכבש בתל בלטה, בתל שקמונה, בתל דן ובתל חצור.
באזור הדרום האיגום הוא מרכזי, כלומר, מתקן אחד הכולל מכל איגום מרכזי שפניו שמשו כמשטח כבישה.
באיגום המרכזי, סלי רסק הזיתים הונחו כנראה על לוח עץ מנוקב, שהונח על הפתח של מכל האבן והשמן ניגר אליו דרך הנקבים.
מתקנים מסוג זה נחשפו בתל בית מירסים, בתל מקנה ועוד.
קיים סוג נוסף של איגום מרכזי, משוכלל יותר עם תעלת רדיאלית מסביבו, תעלה המקיפה את פתח בור האיגום המרכזי וקשורה אליו בתעלות רדיאליות.
תפוצתם בצפון בעיקר באזורי הכרמל, הגליל התחתון והגולן.
שכלול נוסף של התקופות הקלאסיות בתעשיית השמן היה ניצול ה"בורג" לכבישה, כאשר יתרונו הגדול הוא מקדם הגברת הכוח.
מהספרות הקלאסית מתברר שהבורג הומצא ואף שימש כבר במאה הראשונה לפנה"ס.
עדויות לשימוש בבורג מתחילות בארץ ישראל להופיע כבר בתקופה הרומית, אך השימוש בו הופך למתקן העיקרי בתקופה הביזנטית.
למרות הופעתו של ה"בורג" לכבישה, מכבשי קורה ומשקולות המשיכו להתקיים במקביל והיו נפוצים עד לעת החדשה.
באיור משמאל אפשר לראות שילוב של קורה ובורג המעיד על המעבר בין שתי הטכניקות.
1. בורג מסתובב - בטיפוס זה, האום שסבב את הבורג היה מקובע מעל קורת בית-הבד.
בסיס הבורג היה מעוגן בתוך פותה חצובה בראש משקולת אבן כבדה, כך שהבורג יכול היה להסתובב בפותה בלי להשתחרר ממנה.
כיוון שהבורג היה מחובר למשקולות, הרי סיבובו תוך הברגה באום שמעל הקורה גרם להנמכת הקורה, והיא לחצה על סלי הרסק.
לאחר שלב מסוים, כשכוח ההתנגדות של סלי הרסק עלה על משקל המשקולות, גרם סיבוב נוסף של הבורג להתרוממות המשקולת מעל הקרקע.
2. בורג נייח - בטיפוס זה, משקולת האבן היא חסרת פותה והבורג מקובע בה ללא יכולת לזוז או להסתובב.
האום סבב על הבורג מעל לקורת בית הבד, וסיבובו בעזרת מוטות עץ גרם להורדת הקורה על סלי הזיתים.
לאורך הדורות, חלה התפתחות במתקנים המשמשים לתעשיית השמן, שונו ושופרו חלקים, אך הטכניקה הבסיסית של שלושת השלבים שהוזכרו לעיל, נשארה אותה טכניקה.
מהתבוננות בשרידים ארכאולוגיים בשטח, ניתן לראות המשכיות ברורה לאורך ציר הזמן בתעשיית שמן הזית.
השינויים נעשו רק כדי לשפר את תפוקת הייצור ולהתאים את המתקנים לאזורים הגאוגרפיים השונים.
כך למשל, בהרים, חלק מהמתקנים נחצבו בתוך סלע האם.
על פי ד"ר רפאל פרנקל, אין אפשרות לתארך מתקן על פי צורתו וסגנונו בלבד, ובעבודת הדוקטורט שלו, נכתב שלא ניתן לעקוב אחר טיפוסי בתי בד ותפוצתם, ללא סדר כרונולוגי של האתרים ואינפורמציה על תיארוך המתקנים.
נכון להיום, ידוע ששיא הופעתם של בתי הבד בארץ היה שייך לתקופות הקלאסיות.
מהתקופה ההלניסטית, בה שוכלל מתקן הריסוק, ועד התקופה הביזנטית הייתה פריחה של הענף, חשיבותם של הזיתים והשמן הייתה רבה.
במשך השנים, ובמיוחד בתקופות הקלאסיות, ידוע לנו על מסורות ומנהגים שהתפתחו סביב תעשיית שמן הזית.
שרידים של "מקדשונים" שהופיעו בתוך בתי בד - מלמדים על שייכותו לפגאנים (כגון בית בד במרשה) כמו גם סימנים אחרים המוכיחים על בית מלאכה השייך ליהודים או לנוצרים.
בית באטורי (בהונגרית: A Báthori család ,Báthori ,Báthory) הוא שושלת של אצילים הונגרים שאבותיה היו בני משפחת גוטקלד מארץ השוואבים שעל הדנובה בגרמניה.
למשפחה היו שלושה ענפים עיקרים: שומיו, אצ'די וסאניסלופי.
מהענף שומיו קמו כמה שליטים של טרנסילבניה ומלך של פולין.
בני הענף אצ'די תפסו גם כן עמדות בכירות בממלכה ההונגרית ומנו בשורותיהם אחד משליטי טרנסילבניה.
לעומת זאת, בני הענף סאניסלופי לא שיחקו תפקיד מרכזי בהיסטוריה של הונגריה.
כמסופר בכרוניקה של שימון קזאי, בסביבות שנת 1040, תחת שלטון המלך פטר אורסיאולו, התיישבו בהונגריה שני אחים גרמנים גוט וקלד, והקימו משפחות שנקראו גוטקלד, לפי מיזוג שמותיהם.
מוצאם היה, ככל הנראה ביישוב בשם "שטוף", ייתכן שטאופן אים ברייסגאו, בשוואביה או הוהנשטאופן, בוירטמברג.
בראש אילן היוחסין של המשפחה עמד בן לניקולאוס (מיקלוש) מבית גוטקלד (Guthkeled), בשם אנדראש, איש ראקאמז (Rakamazi), המכונה "הקרח".
שמו צוין בשנת 1250 כבעל אחוזה כנסייתית (של מנזר או אבאציה) בשם שארוואר ברוזנות סאטמר.
בשנת 1279, אחיו של אנדראש, האדוש, וכן בניו, ג'רג' (מת ב-1307), בנדק (מת ב-1321) ובריציוס או בריקיוס, בהונגרית - ברצק (מת ב-1330), קיבלו ממלך הונגריה, לאסלו הרביעי הקומאני, שלוש אחוזות - ארם (כיום - ניראבראן), באטור (כיום -נירבאטור) וקיש באקה במחוז סאבולץ' כאות הוקרה על שרותיהם הצבאיים.
באטור (שם היישוב בא מהמילה ההונגרית "באטור", כלומר "גבור") היה קודם אחוזה של ואידה, בן לאנגוש, שהיה נשוי לקרובת משפחה של אנדראש ונפטר ללא יורשים.
בשנת 1310 באטור הייתה לבעלות הבלעדית של ברצק, שהגיע להסכם חלוקת הנכסים עם אחיינו מיהאי ועם בן דודו, ויד.
באותה תקופה אימץ ברצק את שם המשפחה באטורי, לפי אחוזתו המרכזית בבאטור.
בניו של ברצק, יאנוש הראשון ולקש, הקימו את ענפי המשפחה שנודעו בהיסטוריה כ"שומיו" ו"אצ'די".
בשנת 1325 אישר המלך קארוי רוברט את חזקת המשפחה באחוזות הנ"ל ואף הוסיף להן את היישוב אצ'ד.
ב-1330 זכו בניו של ברצק לסמכויות נרחבות כשופטים -אישפאנים במחוזות סבולץ' וסטמר.
במאה ה-14 התפצל בית באטורי לכמה ענפים, דרך צאצאים של בניו ונכדיו של ברצק באטורי.
הענפים העיקריים נקראו שומיאי באטורי ואצ'די באטורי.
הענף באטורי-שומיו או שומיאי (בהונגרית בצורת ריבוי - באטוריאק) (A Somlyai Báthoriak).
ענף זה כולל את צאצאיו של יאנוש, רוזן של סטמר, דרך בנו לאסלו, רוזן של סאבולץ'.
לאסלו (מת ב-1373) נשא לאישה את אנה מגיישי (או מגיישאליאי) שהביאה לו כנדוניה את היישוב סילאג'שומיו שבצפון-מערב טרנסילבניה של היום.
משום כך ענף משפחתי זה נודע בשם שומיאי באטורי.
מציין צאצאים של אח צעיר של לאסלו, ג'רג'.
מתוכם קמו דיפלומטים ואנשי צבא ומשפט שחיו ופעלו בקורלנד, ברוסיה ובגרמניה עד למאות ה-19 וה-20.
פיצול נוסף של המשפחה אירע במחצית השנייה של המאה ה-15 בין ניניו של אותו לאסלו: יאנוש ואישטוואן, בני סאניסלו, נודעו כמייסדי הענף סאניסלופי ("בני סאניסלו") שנמשך בשרשרת זכרית עד לשנת 1802.
בן אחר של סאניסלו, מיקלוש (1498-1445) וצאצאיו המשיכו להיחשב כחלק מענף שומיאי.
הענף באטורי-אצ'ד או אצ'די ('Az Ecsedi Báthoriak)
צאצאיו של לקש (Lökös) (לוקס), הבן הצעיר של ברצק, הקימו את הענף הקרוי אצ'די-באטורי (אצ'די באטורי או "אצ'די באטוריאק")(') או נירי-באטורי.(Nyiri).
לקש זכה לנחלות במחוז סטמר וקיבל מהמלך קארוי רוברט את אחוזת אצ'ד שבמחוז סאבולץ'.
הוא בנה בה טירה בשם (בהונגרית) "הישׁג" (Hűség) כלומר "נאמנות".
בני הענף שומיו נשארו בני הדת הרומית קתולית, בעוד שבני בית באטורי-אצ'די עברו במאה ה-16 לנצרות הרפורמית (פרוטסטנטית).
השם באטורי נכתב בהונגרית בשתי צורות: Báthory או Báthori.
יש שנהגו לכתוב את שמות בני הענף שומיאי עם y בסוף המילה, בעוד שאת שמות בני הענפים באטורי המוקדם ואצ'די עם i בסוף המילה.
שם היישוב באטור ("גבור") מתייחס לאגדה לפיה בסביבות שנת 900 על דרקון שהיה חי בביצות שמסביב לטירת אצ'ד (שלמעשה נבנה רק במאה ה-14) והיה מטיל אימה על הסביבה.
גבור ירא שמיים בשם ויטוס נאבק בו בהכריע אותו בשלוש מכות כידון והסיר את הסכנה.
כגמול למעשהו קיבל ויטוס את הטירה במתנה.
המקום קיבל לזכר אותו גבור וגבורתו את השם "באטור", מילה המציינת גבורים בהונגרית והקיימת גם במונגולית ובשפות טורקיות.
הסמל של משפחת באטורי, כפי שנודע משנת 1325, כשאומץ על ידי בניו של ברצק באטורי, מזכיר את האגדה הזאת של היישוב באטור: הוא מורכב משלוש שיני דרקון על רקע אדום, בתנוחה אופקית, ומסביבן דרקון הנושך את זנבו.
לסמל הייתה גרסה מסוגננת מאוחרת שבו מופיעות רק שלוש השיניים של הדרקון על רקע אדום .
נציגים מפורסמים של הענף באטורי-שומיו (שומיאי)
אישטוואן (השמיני) באטורי שומיאי (1534-1477), שליט טרנסילבניה
אישטוואן (התשיעי) באטורי (1586-1533), בנו הצעיר של הקודם, שליט ולאחר מכן נסיך של טרנסילבניה, מלך פולין ודוכס גדול של ליטא
קרישטוף באטורי (1581-1530), בנו של אישטוואן באטורי שומיאי ואחיו הגדול של סטפאן באטורי, היה לשליט (ואידה) ממלא מקום של אחיו בטרנסילבניה
ז'יגמונד באטורי (1613-1572), בנו של קרישטוף, נסיך של טרנסילבניה
אנדראש באטורי (1599-1562/1568), קרדינל, בן דוד של ז'יגמונד, נסיך של טרנסילבניה, מגיסטר גדול של מסדר הדרקון
גריזלדה באטורי (1590-1569), אצילה וסופרת, בתו של קריזטוף באטורי ואשתו של יאן זמויסקי, הקנצלר של פולין
גאבור (הראשון) באטורי (1613-1589), אחיין של אנדראש, נסיך של טרנסילבניה
ז'ופי (סופיה) באטורי (מתה ב-1680), אחיינית של גאבור באטורי, אשתו של ג'רג השני ראקוצי, נסיך טרנסילבניה, נישואיה איחדו את שושולות ראקוצי ובאטורי, תמכה בדת הקתולית
נציגים מפורסמים של הענף באטורי-אצ'ד (אצ'די)
אישטוואן (השלישי) באטורי (מת ב-1444), פלטין של הונגריה
אישטוואן (החמישי) באטורי (מת ב-1493), שליט טרנסילבניה
בורבאלה (ברברה) באטורי, בתו של אנדארש השלישי באטורי, נישאה לפלטין אימרה פרני
ג'רג' (החמישי) באטורי, בנו של אנראש השלישי באטורי, Agazonum regalium magister, רוזן של סימג
אישטוואן (השביעי) באטורי (מת ב-1530), בנו של אנדראש השלישי באטורי, איש צבא, פלטין של הונגריה
אנדראש (הרביעי) באטורי, בן של אנדראש השלישי באטורי, באן של בלגרד, רוזן של סטמר, התחתן עם קתלין רוזגוני, שהוסיפה לנחלותיו את הטירות צ'יטווה, צ'רפ, רוזגון וטורה.
בונאבנטורה באטורי, הידוע גם כאנדראש, (מת ב-1566), בנו הבכור של אנדראש הרביעי באטורי, רוזן של סטמר וסאבלוץ', tabernicorum regalium magister ושפוט מלכותי
מיקלוש (השישי) באטורי (מת ב-1585), בן של אנדראש הרביעי באטורי, שופט מלכותי
ג'יירג' (השישי) באטורי, בן של אנדארש הרביעי באטורי, אביה של ארז'בט באטורי
אישטוואן (השנים עשר) באטורי (מת ב-1605), בן של ג'רג' השישי באטורי, שופט מלכותי במחוזות סימג וסטמר, רוזן של סאבולץ', תמך במרד האנטי-הבסבורגי של אישטוואן בוצ'קאי
גאבור באטורי, אח צעיר של אישטוואן השנים-עשר באטורי, היה הנציג האחרון הזכר של הענף אצ'ד
ארז'בט באטורי (מתה ב-1614), בת של ג'רג' השישי ואחיינית מצד האם של מלך פולין, סטפאן באטורי, ידוע כ"רוזנת הדמים"
בית באראתיאון היא שושלת בדיונית בסדרת הספרים "שיר של אש ושל קרח" שכתב ג'ורג' ר.
בית באראתיאון הוא הצעיר מבתי המלוכה בשבע הממלכות, אשר זכה למעמדו כאשר הלורד אוריז באראתיאון, אחד ממצביאיו הגדולים של אאיגון "הכובש" טארגאריין ולימים יד ימינו, הביס את מלך הסופה מבית דונארדון וכבש את מעוזם, קץ-סופה.
השמועה שהייתה נפוצה ברחבי ווסטרוז הייתה כי אוריז, מייסד הבית, היה בעצמו ממזר מבית טארגאריין.
לאחר שהביס את מלך הסופה הקודם, אימץ את סמלו של בית דונארדון, האייל המוכתר, ואת מימרתם "שלנו הוא הזעם" ("Ours is the Fury"), והפך ללורד הראשון של קץ-סופה תחת שלטון הטארגאריינים.
לאחר מלחמות הכיבוש, מינה אאיגון את אוריז ליד ימינו.
בני באראתיאון המשיכו להוות משענת יציבה עבור הטארגאריינים, ואחד מבניו של אוריז, סר ריימונט באראתיאון, היה חבר במשמר המלך תחת המלך אאיניז הראשון, ונהרג כאשר הגן בגופו על המלך במהלך התקוממות "הרעים האמיצים", כאשר אלו ניסו לרצוח אותו בשנתו.
במהלך מלחמת "מחול הדרקונים" (129-131 א"ה) תמך ראש הבית, לורד בורוז באראתיאון, בסיעת ה"ירוקים" בראשות אאיגון השני, למרות הבטחת אביו, לורד בורמונד, כי יתמוך בסיעת ה"שחורים" של ראינירה טארגאריין, אחותו למחצה של אאיגון.
לקראת סוף המלחמה, עזר בורוז לאאיגון השני לכבוש מחדש את מעלה-מלך עבור אאיגון.
בשנת 237 א"ה, בתו של לורד הסופה ליונל באראתיאון, התארסה לנסיך דאנקן טארגאריין, בנו של המלך אאיגון החמישי, אך זה ביטל את האירוסין כאשר נשא לאישה את ג'ני מאולדסטונס.
ביטול האירוסין הרגיז מאוד את הלורד ליונל, אשר הכריז על עצמאות מכס הברזל ומינה את עצמו למלך הסופה.
המרד דוכא במהירות, כאשר ליונל הובס בדו-קרב על ידי סר ליונל "הגבוה", הלורד המפקד של משמר המלך.
על מנת לפצות את הבאראתיאונים, אאיגון הבטיח כי בתו, הנסיכה ראהיליה, תינשא ליורשו של לורד ליונל, אורמונד.
מנישואין אלו נולד סטפון באראתיאון, אביהם של רוברט, סטאניס ורנלי.
נאמר כי דרישתם של בני באראתיאון לכתר התחזקה בעקבות העובדה כי סבתם של רוברט, סטאניס ורנלי היא ראהיליה טארגאריין, אשר, כפי שצוין לעיל, התחתנה עם יורש קץ-סופה.
ניצנים ראשונים למרד הופיעו כבר בשנת 282 א"ה, בעקבות היעלמותה של ליאנה סטארק, אחותו של לורד אדארד "נד" סטארק מווינטרפל, לה היה מאורס רוברט.
החשד נפל על ראיגאר טארגאריין שבטורניר בו זכה העניק לה את הכבוד להיות "מלכת היופי והאהבה" שלו, כאשר הוא פוסח על אשתו.
בראנדון, אחיה הבכור של ליאנה, רכב אל מעלה-מלך על מנת להחזירה, אך הוצא להורג יחד עם אביו, ריקארד סטארק, על ידי אביו של ראיגאר, המלך אאיריז השני.
אאיריז קטל אותם באכזריות רבה תוך כדי שהוא צולה באש-פרא את ריקארד, מכריח את בראנדון לצפות בזוועה, וחונק אותו למוות בעזרת מכשיר עינויים טירושי.
כיוון שרוברט שהה באותה העת בבקעה, מעוזו של לורד ג'ון ארין, ביחד עם נד סטארק, דרש אאיריז מג'ון ארין את ראשיהם של רוברט ונד.
ג'ון ארין, שבע די והותר מאכזריותו של המלך, סרב, וצעד זה הוביל לפרוץ המרד שלימים ייקרא "המרד של רוברט".
כפי שניתן להבין, רוברט שיחק תפקיד משמעותי במרד, ואף קטל במו ידיו את הנסיך ראיגאר בשלב מוקדם יחסית של המלחמה, במהלך "הקרב על הקלשון".
בכך הסתיימה לה תקופה בת מעל ל-300 שנים בה משלו הטארגאריינים בשבע הממלכות, כאשר רוברט באראתיאון התיישב על כס הברזל תחת השם רוברט הראשון.
בין המרד של רוברט לאירועי "משחקי הכס"
המרד, שהביא לנפילת בית טארגאריין כבית מלוכה ולמעשה כמעט והעלים את נוכחותו מווסטרוז, הביא לידי בית באראתיאון נכסים רבים אשר היו שייכים לטארגאריינים לפני כן, ביניהם מעוזם העתיק בווסטרוז, טירת דרגונסטון.
עקב כך הוחלט לחלק את הבית לשלושה ענפים:
בית באראתיאון ממעלה-מלך - בראשות המלך רוברט הראשון, המלך על כס הברזל.
בית באראתיאון מדרגונסטון - בראשות לורד סטאניס באראתיאון, אחיו הצעיר של רוברט.
בית באראתיאון מקץ-סופה - בראשות לורד רנלי באראתיאון, אחיהם הצעיר של רוברט וסטאניס.
רוברט מינה את שני אחיו לתפקידים בכירים בחצר המלכות, ואת חברו לנשק, ג'ון ארין, ליד ימינו.
במהלך המרד של באלון גרייג'וי, בה איי הברזל הכריזו על עצמאות, דיכאו שלושת האחים, בסיוע בני סטארק מווינטרפל, את המרד, וצי הברזל של באלון הובס על ידי הצי של סטאניס, שמונה לאדון הספינות בחצרו של רוברט.
דמויות בולטות בבית באראתיאון במהלך אירועי סדרת הספרים
רוברט בראתיאון הוא דמות בדיונית בסדרת הספרים שיר של אש ושל קרח מאת ג'ורג' ר.
מרטין, ובסדרת הטלוויזיה משחקי הכס המבוססת עליה.
רוברט מתואר כבעל המראה הקלאסי של בית בראתיאון – שיער שחור ועיניים כחולות בוהקות.
שיערו הכהה סמיך גם על חזהו וגס סביב אזור החלציים.
הוא גבר גבוה מאוד, אדארד סטארק מעריך את גובהו בכשישה רגליים וחצי (כ־1.98 מטרים).
בצעירותו היה רוברט גבר נאה, מגולח פנים, בעל ידיים קשות ומחוספסות, וגוף שרירי וחזק שתואר כ"מושא חלומה של עלמה".
בתקופה זו היה ידוע כלוחם מצטיין, חזק ופראי.
לאחר דיכוי מרד בית גרייג'וי בשנת 289 אחרי הכיבוש, החל מראהו להשתנות.
בשל סעודות מופרזות ושתייה מרובה, העלה רוברט משקל רב — לפחות שמונה סטון (כ־50 קילוגרם) בתוך תשע שנים.
בעת תחילת הסדרה, רוברט מתואר כשמן מאוד, פניו סמוקות מיין ועייפות, מתחת לעיניו עיגולים כהים, והוא נוהג להזיע בבגדיו המהודרים.
זקנו עבות, פראי ומרושל, מסתיר סנטר כפול.
אף שמצבו הפיזי הידרדר עקב עודף משקל ושתייה מופרזת, הוא נותר חזק למדי; סר ג'יימי לאניסטר העריך כי רוברט הוא אחד הגברים הבודדים שפגש מימיו שחזקים ממנו.
קולו רם ובעל נוכחות, ובשדה הקרב נחשב לקול פיקוד רב עוצמה.
רוברט נחשב אמיץ אך פזיז, נמהר וחסר סבלנות.
הוא גאה בעצמו ואינו נוטה לסגת מדבריו, גם כשהם נאמרים בשכרות.
כמלך, הוא אינו רגיל להתנגדות לדעותיו ולעיתים נוטה להיות מושפע ממניפולציות של יועציו.
טיריון לאניסטר מתאר אותו כ"גולם רועש", וואריס רואה בו "שוטה".
סרסיי לאניסטר, אשתו, מחשיבה אותו כגס, טיפש, איטי ודורסני, נטול האכזריות הדרושה לדעתה למלך.
למרות חולשותיו, רוברט נותר לוחם אמיץ, חזק כשור, וחסר פחד בקרב.
הוא שונא רעל ורואה בו כלי נשק פחדני, ומעדיף קרבות פנים אל פנים.
כל עוד אויביו פועלים באומץ וביושר, הוא מסוגל לנהוג בהם ברחמים ואף לזכות בנאמנותם.
היוצא מן הכלל היחיד הוא בית טארגאריין, כלפיו רוחש רוברט שנאה עזה ובלתי נשלטת מאז מרד בראתיאון.
רוברט הוא אדם רב תאוות, נוהג לשתות, לצוד ולסעוד לעיתים תכופות.
הוא ידוע כבעל תיאבון מיני מפותח במיוחד והוליד ממזרים רבים.
פרשיותיו שימשו נושא לשירי שתייה גסים ברחבי הממלכה.
עם זאת, הוא ידוע גם בנדיבותו, אף כי היא לעיתים חסרת אחריות.
בבגדיו נוהג רוברט ללבוש אפודת קטיפה שחורה המעוטרת באייל מוזהב מוכתר, סמל ביתו, או גלימה מוזהבת ומעוטרת ריבועי שחור וזהב.
ברכיבה הוא לובש כפפות חומות עבות וגלימת פרווה כבדה.
בנעוריו היה רוברט לוחם מהולל, שנלחם בפטיש מלחמה גדול מברזל מחושל שנוצר ב"סוף הסערה" על ידי דונאל נוי.
בקרב היה נוהג לחבוש קסדה גדולה עם קרני אייל, אשר הקנתה לו מראה של אל קרניים.
רוברט העדיף קרבות מגע על פני טורנירים, והיה ידוע בכך שנטה להשתמש בגרזנים ופטישים קהים כדי לפגוע ביריביו.
אף שהחזיק בארסנל מלכותי רחב, הנשק היחיד שהשתמש בו בקביעות היה פגיון ציד שקיבל כילד מיון ארין, אביו המאמץ.
האונייה הגדולה ביותר בצי המלכותי נקראה על שמו – פטישו של המלך רוברט (King Robert's Hammer).
רוברט באראתיאון זכה בכס הברזל, סרסיי לאניסטר הומלכה למלכה ואחיה, ג'יימי לאניסטר, קוטל המלך הקודם מבית טארגאריין, נשאר במשמר המלך.
לרוברט וסרסיי נולדים שלושה ילדים: הנסיך ג'ופרי, הנסיכה מירסלה והנסיך טומן.
נד סטארק (וג'ון ארין לפניו) מגלה כי רוברט אינו אביהם וכי הם ילדיו של אחיה התאום של סרסיי, ג'יימי, מגילוי עריות.
בעקבות הגילוי שרוברט אינו אביהם של מירסלה, ג'ופרי וטומן, המלך רוברט באראתיאון נפצע אנושות במסע ציד של חזיר בר ענקי כאשר לאנסל נתן לו לשתות יין מחוזק.
נד סטארק מוצא להורג במשפט ראווה באשמת שווא על בגידה.
בני בית סטארק בראשות רוב סטארק מכריזים על עצמאות והנתנקות מכס הברזל, ובכך מורדים בג'ופרי שהומלך למלך הבא.
בעקבות הגילוי, שני אחיו של רוברט, סטאניס ורנלי באראתיאון, כל אחד בנפרד, תובעים בעלות על כס הברזל.
אחיו של רוברט, וטוען לכס הברזל.
למרות שהוא מתחתן עם מרג'רי טיירל לצרכים פוליטיים הוא הומוסקסואל שמאוהב דווקא באחיה, לוראס טיירל.
נרצח על ידי שד שחור בדמות סטאניס שנוצר מכישוף של מליסנדרה, הכוהנת האדומה של אל האור, שתומכת בסטאניס.
אחיו של רוברט, וטוען לכס הברזל, והוא אכן המלך על פי חוקי הירושה של ווסטרוז.
מקים צבא וצי גדול במטרה להשתלט על ווסטרוז ולזכות במלכות.
הוא מסתייע במליסנדרה, הכוהנת האדומה של אל האור, שסבורה שהוא "הנבחר".
לסטאניס יש אישה ומספר ילדים, בהם הילדה שירין שמוחבאת במגדל בגלל שפניה הושחתו בקשקשת אפורה.
לצד מליסנדרה מייעץ לו גם דאבוס סיוורת', מבריח ימי לשעבר שתיקן את דרכיו ובעל מידות טובות.
סטאניס תוקף את מעלה מלך באמצעות הצי שלו אך נהדף על ידי תחבולה של טיריון לאניסטר וצבא מאוחד של בית לאניסטר ובית טיירל שגייס טיווין לאניסטר.
במקביל הוא מתנקש ביריביו לכתר באמצעות כישופי דם ואש שמטילה מליסנדרה.
כישופים אלה דורשים לרוב קורבן אדם לאל האור.
כך למשל, הוא מתנקש באחיו, רנלי, ומשתלט על צבאו.
בהמשך הוא מסייע עם צבאו למשמר הלילה להדוף את מתקפת הפראים על החומה ומנסה לגייס את תמיכתם של ג'ון שלג והפראים במסע לכיבוש וסטרוז ובפרט כיבוש וינטרפל מידי בית בולטון.
בית בורגזה (באיטלקית: Borghese) הוא משפחת אצולה ואפיפיורות איטלקית.
מקור המשפחה בסיינה, שם היו בניה בעלי עמדות בשלטון המקומי מן המאה ה-13. ב-1541 עבר מרקנטניו בורגזה (Marcantonio) לרומא.
בשנת 1605 נבחר בנו קמילו (Camillo) לאפיפיור פאולוס החמישי והמשפחה זכתה למעמד גבוה, לכוח פוליטי ולעושר רב.
אחיינו של קמילו, הקרדינל שיפיונה בורגזה הקים ברומא את וילה בורגזה וצבר יצירות אמנות רבות.
המשפחה הייתה ממנהיגות "האצולה השחורה" ("nobiltà nera" או "aristocrazia nera"), קבוצה של משפחות אצולה רומאיות (בהן גם משפחת אורסיני ומשפחת קולונה) שתמכה באופן מסורתי במדינת האפיפיור ולא בשלטון החילוני ששלט ברומא, בעיקר לאחר כינון ממלכת איטליה ב-1870.
המשפחה זכתה לעמדות כוח עקב היותו של האפיפיור פאולוס החמישי נאמן מאוד למשפחתו.
הוא מינה את אחיו פרנצ'סקו (Francesco ;1556–1620) לדוכס ריניינו (Rignano), את אחיו ג'אמבטיסטה (Giambattista ;1554–1609) למושל רובע בורגו ברומא ונציב טירת סנטאנג'לו ואת בן-אחותו אורתנזיה, שיפיונה (אותו אימץ כבן) לקרדינל והעניק לו את תואר נסיך ויוורו (Vivero).
הוא השתלט על אדמות רבות באזור הכפרי המקיף את רומא (הקמפנייה, Campagna) ובכך הפך את המשפחה לבעלת האדמות הגדולה באזור, בעלות שכללה מונופול על שירותים כגון הפעלת טחנות קמח ופונדקים.
צעד נוסף שביצע האפיפיור להעלאת מעמדה של המשפחה היה יצירת מיתוס כביכול היא רומאית במקורה (למרות שרק דור קודם הגיעה לעיר), על ידי הוספת השם ROMANUS לחתימתו.
שיפיונה בורגזה, האחיין שירש למעשה את כסאו של קמילו כראש המשפחה, היה פטרון של האמנות וריכז אוסף אמנות גדול.
האוסף כולל אמנות רומאית עתיקה ויצירות משל קאראווג'ו, טיציאן, רפאל, ברניני ואחרים.
חלק ניכר מהאוסף מוצג בגלריה בורגזה, וילה הנמצאת בשטח גני וילה בורגזה שהקים שיפיונה.
מרקאנטוניו השני (Marcantonio II ;1598–1658), נסיך סולומנה, בנו של ג'אמבטיסטה, היה ראש המשפחה בדור השלישי.
ב-1615 נשא לאישה את קמילה אורסיני ובכך הפך ליורש שני בתי האצולה הרומאיים העיקריים, בורגזה ואורסיני.
מרקאנטוניו הרביעי (Marcantonio IV ;1730–1800) היה סנטור של הרפובליקה הרומית (ישות מדינית שהתקיימה בין 1798 ל–1799 בחסות נפוליאון בונפרטה.
בנו, קמילו פיליפו לודוויקו (Camillo Filippo Ludovico ;1775–1832) היה גנרל בצבאו של נפולאון וב-1803 נשא לאישה את אחותו של נפולאון פאולין ומונה לדוכס גואסטלה ומושל פיימונטה.
הוא מכר חלק ניכר מאוסף האמנות העתיקה של המשפחה למוזיאון הלובר.
גם בנו השני של מרקאנטוניו הרביעי, פרנצ'סקו בורגזה-אלדוברנדיני (Francesco Borghese-Aldobrandini ;1776–1839) היה גנרל בצבא נפולאון וירש את קמילו פיליפו לאחר מותו.
הנסיך שיפיונה בורגזה (Scipione Borghese ;1871–1927) היה תעשיין וחלוץ ספורט מרוץ מכוניות, במסגרת זו השתתף במירוץ "מפקין לפריז" בשנת 1907.
הנסיך יוניו ולריו בורגזה היה קצין ים באיטליה הפאשיסטית, פיתח את תורת הלחימה של הקומנדו הימי והקים את שייטת הקומנדו הימי הראשונה בעולם.
גם לאחר כניעת איטליה המשיך לשתף פעולה עם גרמניה הנאצית.
בשנת 1970, כמנהיג החזית הלאומית, הנהיג ניסיון הפיכה פשיסטי כושל.
בית בּוּסֶל הוא מבנה מצפון-מזרח לעיר העתיקה של צפת במורד גן המצודה, ברחוב ירושלים.
המבנה הוקם ב-1904 כבית חולים של המיסיון האנגלי ובין השנים 1943 ל-1984 פעל כבית הבראה של קופת חולים כללית על שם יוסף בוסל.
בשנת 1867 רכשה החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים קרקע בצפת (בה פעלה כבר מאז רעידת האדמה בצפת תחנת מיסיון באופן לא רציף בסיוע לנפגעים), על מנת להקים בית חולים.
את הקמת בית החולים יזם רופא החברה הלונדונית, וולטר הנרי אנדרסון, שפעל בצפת יחד עם בן -ציון פרידמן.
בית החולים, שתוכנן על ידי האדריכל גוטליב שומאכר, איש המושבה הגרמנית בחיפה, נחנך ב-1904 והציע טיפול רפואי חינם לבני כל הדתות.
בית החולים של המיסיון האנגלי היה בית החולים היחיד בגליל (פרט לבית החולים הסקוטי בטבריה) עד להקמת בית החולים היהודי בצפת ביזמת הברון רוטשילד ובסיוע ההסתדרות הציונית הדסה ב-1912.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה גורשו המיסיונרים הבריטים והמבנה שימש כבסיס צבאי ובו מפקדה אזורית, ארוות סוסים וקסרקטין למגורי חיילים, כולל טייסת גרמנית.
ב-1919, לאחר המלחמה, שב המבנה לידי המיסיון ושימש כאכסניה לפליטים נוצרים מסוריה ולבנון.
ב-1921 נפתח במקום בית ספר תיכון שהופעל על ידי המיסיון הסקוטי ונקרא "הקולג' הסקוטי", הסקוטים הוסיפו גם כנסייה למתחם.
עם פרוץ מלחמת העצמאות הפך המבנה, ששכן בכניסה לרובע היהודי, לעמדה של החי"ש ולאחר כיבוש צפת למפקדת חטיבת יפתח.
לאחר 1949 שב לתפקודו כבית הבראה.
ב-1963 הורחב הבניין ונוסף לו מבנה מודרניסטי בתכנונו של האדריכל יעקב רכטר.
בשנת 1984 נסגר בית ההבראה עקב מצבה הקשה של קופת חולים ולאחר מכן שימש תקופה מסוימת כמרכז קליטה לעולי אתיופיה.
בשנות ה-90 נקנה חלקו העליון של מתחם בית בוסל על ידי אנשי עסקים מביריה אשר הפכו אותו לאולם אירועים בשם "פלטין".
חלקו התחתון של המתחם, שכלל את המבנה עצמו, ננטש והוזנח והפך למקום מט ליפול אליו הגיעו לעתים מזומנות צרכני סמים וחסרי בית.
כתוצאה מכך גודר מבנה בית בוסל, ונאסרה הכניסה אליו.
שימור המתחם ההיסטורי בשנות ה-2000
ב-2013 נקנה המתחם כולו על ידי המכללה האקדמית צפת בהשקעה של 30 מיליון שקלים לצורך שימור ושיפוץ של המבנים במתחם וצירופם לקמפוס המכללה.
עם קניית המתחם, בן 17 הדונמים, היה צורך להכשיר מחדש את בית בוסל - שהוגדר אז כ"מבנה מסוכן" - לשימוש הקמפוס.
בשנת 2015 נערכה תחרות אדריכלים לתכנון מחודש למתחם.
המבנה הראשון שהוכשר מיידית לשימוש המכללה הוא מבנה אולמי "פלטין", שהפך ל"בית וואהל" ובו הוקמה הספרייה האקדמית של המכללה.
המבנה ההיסטורי הראשון שזכה לשיקום ושימור הוא "בית השער" שהיווה את הכניסה למתחם בית החולים של החברה הלונדונית.
מדובר במבנה אבן דו קומתי בסגנון נאו גותי, שתכנן ע" המהנדס גוטליב שומכר ונבנה בשנת 1908. למבנה חלונות מקומרים, המתנשא לגובה של 7 מ' הכולל שטח בנוי של כ-100 מ"ר ובו 5 חדרים.
שמואל הר נוי מנכ"ל המכללה עד שנת 2018 היה הרוח החיה מאחורי פרויקט השימור וראה "בשימור המבנים ההיסטוריים במכללה פרק חשוב בחזון המכללה.
בטקס חנוכת בית השער באוקטובר 2017 אמר: "שיקום ושיחזור 'בית השער' הוא סיום השלב הראשון של פיתוח מתחם בית בוסל.
חנוכת 'בית השער' וטקס הסרת הלוט מהווים פתיחת שער חדש ואבן דרך בהתפתחות המכללה וביסוסה, הן האקדמית והן התשתיתית"
בית השער שוקם ושומר בהתאם לתכנון של האדריכלית גלי גלעדי על ידי המועצה לשימור אתרים.
בית בוסל צפת, תיק תיעוד דצמבר2013, המועצה לשימור אתרים, גלי גלעדי – אדריכלית שימור, פרק 10 בית השער.
בשחזור ובחיזוק המבנה השתמשו בטכניקות הנדסיות מתקדמות, וכל פרטי המבנה, החלונות, השער, הרצפה ועיטורי הגג שוחזרו במדויק.
עלות הפרויקט הייתה כ-2 מיליון שקלים והשתתפו במימונו המכללה האקדמאית צפת, התוכנית להעצמת תשתיות לאומיות במשרד ראש הממשלה, והמועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
העבודה נמשכה כשנתיים והסתיימה בשנת 2017.
בשנת 2017 החלו עבודות שיקום ושימור המבנה ההיסטורי הראשי הישן של בית החולים של האגודה האנגליקנית.
בד בבד עם עבודות שימור המבנה הישן מוקם במתחם מבנה חדש על פי תוכנית שזכתה בתחרות אדריכלים לתכנון מחודש של המתחם.
בשנת 2020 הותקנו מחדש על המבנה הראשי שעון ופעמון המשחזרים את השעון והפעמון שעמדו שם בעבר.
בית בַּיְתוֹס הייתה משפחת כהנים וכהנים גדולים עשירה שמוצאה היה ממצרים.
בני המשפחה היו צאצאים לכהן בשם 'שמעון בן ביתוס', אשר חי באלכסנדריה.
אלו הוכנסו לאריסטוקרטיה הכהנית באופן מלאכותי על ידי המלך הורדוס ובנו.
עיקר פעילותם הייתה בסוף המאה ה-1 לפנה"ס, ובמחצית הראשונה של המאה ה-1 לספירה.
המשפחה נמנתה על המחנה המתון בתקופת המרידות כנגד הרומאים, וסביר שרוב הכהנים ממשפחה זו ואולי כולם, השתייכו לצדוקים.
קיים ויכוח בין החוקרים השונים האם יש קשר בין משפחת הכהנים הגדולים בית ביתוס לבין הבייתוסים המוזכרים בספרות חז"ל.
איל רגב בספרו "הצדוקים והלכתם: על דת וחברה בימי בית שני" טען שיש לזהות את הכהנים מבית ביתוס עם הבייתוסים.
שמעון בן ביתוס נבחר על ידי הורדוס בשנת 23 לפנה"ס להיות כהן גדול לאחר שהורדוס התאהב בבתו, מרים, אותה נשא לאישה בשנת 28/27 לפנה"ס.
שמעון מילא את תפקיד הכהן הגדול כמעט עד יום מותו של הורדוס.
בשנת 5 לפנה"ס, לאחר שגילה את דבר ניסיון הרעלתו, האשים הורדוס את אשתו מרים שידעה על כך והסתירה זאת ממנו.
בתגובה, הדיח את שמעון ממשרתו.
מינויו של שמעון לתפקיד הכהן הגדול היה גם חלק ממדיניותו של הורדוס להפחית ממעמד הכהן הגדול.
במשך השנים לאחר מכן ועד המרד הגדול, מילאו בני משפחה זאת תפקידים חשובים בבית המקדש.
לפני מותו של הורדוס נמשח בנו של שמעון, יועזר לתפקיד הכהן הגדול.
בסוף ימיו של הורדוס הוא תלה "עיט זהב" בחזית הכניסה למקדש.
שני חכמים שהורידו את העיט נתפסו והוצאו להורג על ידי הורדוס.
יועזר לא התערב בהחלטה זאת למרות המחאה הציבורית החריפה.
כשעלה ארכלאוס בנו של הורדוס לשלטון, דרש העם את הדחתו של יועזר בגלל שתיקתו.
ארכלאוס לא נענה לדרישה וכתוצאה מכך פרץ נגדו מרד (פולמוס וארוס).
ארכלאוס, שחשד ביועזר ששיתף פעולה עם המורדים בזמן העדרו מיהודה, הדיחו והחליפו באחיו אלעזר.
לאחר מכן הוחלף אלעזר על ידי ארכלאוס בישוע בן שי.
לאחר הדחת ארכלאוס על ידי הרומאים, חזר יועזר לתפקיד הכוהן הגדול.
קוויריניוס שנשלח על ידי רומא לארגן את יהודה כפרובינקיה, הכריז על קנסוס - מפקד אוכלוסין.
יועזר עודד את העם להישמע להוראות הרומאים ולהצהיר על נכסיהם במסגרת מפקד האוכלוסין.
הדרישה עוררה תסיסה בקרב העם כי מפקד האוכלוסין היה בניגוד להלכה.
הועלתה דרישה בפני קוויריניוס להדיח את יועזר, והוא מתוך רצונו לפייס את היהודים הדיחו מתפקידו.
על פי דניאל שוורץ, הכהן הגדול מתתיהו בן תאופילוס (הראשון) היה כנראה נשוי לאחותו של יועזר בן ביתוס.
הוא גם היה המייסד של משפחת הכהונה הגדולה בית קתרוס.
ילדיו היו הכהן הגדול , שהיה מכוּנֶה קנְתרוׂס, או קנתירא.
הוא כיהן בתקופתו של אגריפס הראשון, שמינה אותו לתפקיד, וגם הכהן הגדול אליהועיני בן קנתירא
כהן נוסף בן המשפחה היה יהושע בן גמלא, שהיה בעלה של מרתא בת ביתוס.
הוא התמנה לתפקידו לאחר שאשתו, שהייתה עשירה, שלמה למלך (כנראה אגריפס השני) סכום כסף גדול.
נישואיה לבן גמלא נערכו לאחר מינויו לתפקיד.
בן גמלא קיים מאבק על תפקיד הכהן הגדול עם הכהן הגדול יהושע בן דמנאי שקדם לו בתפקיד שניהם הקימו יחידות של בעלי זרוע שלחמו ביניהם ברחובות ירושלים.
הוא פעל בתקופת המרד הגדול ונרצח על ידי הקנאים.
בן משפחה נוסף המוזכר במקורות היה מתתיהו הביתוסי שהיה אחד מנכבדי המשפחה לאחר פרוץ המרד הגדול בשנת 66 לספירה.
בשנת 69 עודד מתתיהו את העם בירושלים להתיר את כניסתו של שמעון בר גיורא לעיר במגמה להצר את צעדיו של יוחנן מגוש חלב.
לאחר מכן בשנת 70 נרצח על ידו יחד עם שלושה מבניו.
בנו הרביעי של מתתיהו נותר בחיים, הוא הצליח לברוח מירושלים ולהגיע למחנהו של טיטוס.
הוא נחשב פסול למנהיגות בידי הרומאים בגלל שאביו הזמין את שמעון בר גיורא לעיר וכן בגלל שיהושע בן גמלא שימש אחד מראשי הממשלה בשנת 66.
בית ביתוס מוזכר ראשונה ברשימת משפחות הכהונה הגדולה ב.
ציון זה מעיד על חשיבותם של בני משפחה זאת.
בתקופה שעד המרד הגדול היו שתי משפחות הכהונה החשובות בית ביתוס ובית חנן.
בתקופה הראשונה שלטה משפחת בית ביתוס, בימי הנציבים הראשונים שלטה משפחת בית חנן.
על משפחת כהנים גדולים זו ומשפחות הכהנים הגדולים האחרים בתקופתם נאמר בתוספתא:
בית בולטון הוא אחד מבתי משפחות האצולה בסדרת הפנטזיה שיר של אש ושל קרח מאת ג'ורג' ר.
בני בולטון שולטים בצור מגור ומהווים את אחד הבתים החזקים והעתיקים בצפון.
בני בולטון נהגו לפשוט את עורם של אויביהם וסמלם הוא האיש פשוט העור.
מימרתם היא "להבנו חדים" ופתגם שגור בצור מגור הוא "לאדם ללא עור אין סודות".
בית בולטון הוא אחד העתיקים והחזקים בצפון, שלאורך מאות בשנים היו ביריבות מרה עם מלכי הצפון של בית סטארק מווינטרפל.
לעיתים גברה ידם והם הצליחו ללכוד, לפשוט את עורם ולתלות אותם בצור מגור.
ישנה שמועה שגורסת כי בני בולטון פשטו עורות של בני סטארק ולבשו אותן כגלימות.
שמועה זו העניקה להם מוניטין כי מלך הלילה - הלורד המפקד של משמר הלילה שבגד בשבועותיו ולקח לו אישה מן האחרים - היה בן בולטון.
לפני אלפי שנים, בני בולטון מצור מגור כשלו בניסיון מרד בבית סטארק ביחד עם בית גרייסטארק - קרוביהם של בית סטארק.
צבאותיהם של בית סטארק צרו על צור מגור במשך כשנתיים עד שנכנעו למלך הצפון הארלון סטארק.
לפני כ-2000 שנים בערך הסכימו בני בולטון לוותר על מנהגם לפשוט את עורותיהם של אויביהם.
במשך מאות שנים נשארו בני בולטון נאמנים לבית סטארק, למרות שמועות כי הם ממשיכים לפשוט עורות אסירים בתא סודי בצור מגור.
דמויות בולטות בבית בולטון במהלך אירועי הספרים
במהלך אירועי שיר של אש וקרח, רוז הוא הלורד של צור מגור.
כאשר אדארד סטארק קרא לנושאי דגלו להילחם במרד של רוברט באראתיאון, אסף רוז בולטון את כוחותיו והם נלחמו בקרב במשולש.
רוז בולטון יעץ לרוברט באראתיאון לשסף את גרונו של ראש משמר המלך אאריז טארגאריין – סר באריסטאן סלמי.
רוז בולטון נשוי לוולדה פריי - בתו של וולדר פריי.
בנו החוקי של רוז, דומריק, נפטר ממחלת מעיים אחרי שפגש באחיו למחצה - רמזי שלג.
דומריק תמיד רצה אח, ורוז פקד עליו שלא ליצור איתו קשר.
רוז סבור כי רמזי הרעיל את דומריק כדי להפוך לבנו היחיד.
לאחר מותו של אדארד סטארק, בנו רוב יוצא למלחמה בבני לאניסטר.
במהלך המלחמה הזאת רוז בולטון בוגד בבית סטארק וחובר עם וולדר פריי לבני לאניסטר במהלך החתונה האדומה, בה הוא גם הורג את רוב.
בעקבות הנאמנות לבית לאניסטר, מקבל רוז מטייוין את הצפון ולאחר מכן המלך טומן מוחתם בידי סביו על צו מלכותי, שמכריז על רמזי כעל בנו החוקי של רוז.
בסדרת הטלוויזיה, כאשר נולד לרוז בן מאשתו החדשה - וולדה פריי, רמזי מנצל את ההזדמנות כדי לדקור אותו בלבו ולאחר מכן להרוג את אשתו לצד ילדה הרך.
ראמזי נולד ללורד רוז בולטון מאישה שאנס, לאחר שזו לא העניקה לו את זכות הלילה הראשון (שעדיין נהוגה לעיתים בצור-מגור).
ראמזי הוכר בתחילה כממזר ושם משפחתו היה "שלג", שם המשפחה הניתן לממזרים בצפון ווסטרוז.
לאחר סדרת ניצחונות וכיבושים מרשימים של ראמזי, ובהיעדר בנים זכרים "חוקיים" שיירשו את התואר, מכריז רוז בולטון כי ראמזי הוא יורשו, ולאחר מאורעות החתונה האדומה, מקבל ראמזי מעמד חוקי כבן למשפחת בולטון מהמלך טומן באראתיאון הראשון, והופך מראמזי שלג הממזר לראמזי בולטון.
רמזי מתגלה כאדם סדיסט ואכזר, המתעלל באחרים ומפיק מכך הנאה.
ראמזי מוביל את בני בולטון לכיבוש ווינטרפל מידי בית גרייג'וי, שובה את מי שהכתיר עצמו לנסיך ווינטרפל - תיאון גרייג'וי, ובהמשך מתגלה כי ראמזי מחזיק אותו כאסיר בצור-מגור, מענה אותו פיזית ונפשית, פושט את העור מאצבעותיו והופך אותו לעבד צייתן המכונה "סרחן".
על מנת לקבל בעלות חוקית על ווינטרפל ושאר נכסי בית סטארק, ראמזי נושא לאישה נערה בשם "אריה סטארק" אלא שאותה "אריה" היא למעשה ג'יין פול, חברתה של סאנסה סטארק.
ראמזי אונס אותה ומתעלל בה, ומכריח את תיאון לשמש כמשרתם.
בסופו של דבר תיאון מצליח לברוח יחד עם ג'יין פול בעזרתו של מאנס ריידר וכנופיית הפראים שנשלחה מהחומה על ידי מליסנדרה וג'ון שלג, והם נופלים בשביו של סטאניס המתכוון לכבוש את ווינטרפל.
בשלב מאוחר יותר, ג'ון שלג מקבל מכתב, לכאורה נכתב ונחתם בידי ראמזי, בו הוא טוען שהרג את סטאניס ולקח את חרבו, ומאיים כי יהרוג את ג'ון במידה ולא יחזיר אליו את כלתו, ואת ה"סרחן" שלו.
ג'ון בתגובה מחליט לגייס את חבריו ממשמר הלילה ומהפראים למלחמה נגד ראמזי, אך נדקר בידי חברי המשמר.
לא ידוע מה עלה בגורל ג'ון, סטאניס או ראמזי, ועל אמיתות תוכנו של המכתב.
בסדרת הטלוויזיה מתואר כי הוא נישא לסאנסה עצמה במקום לנערה שהתחזתה לאריה.
כמו כן תואר כי הוא גם סירס את תיאון בנוסף ליתר מסכת ההתעללות שהעביר אותו.
במסגרת התעללותו באחרים, נוהג לשסות את כלבי הדם שלו בשבוייו, ובמקרים אחרים לפשוט את עורם מעליהם, לעיתים בעודם בחיים.
לאחר שאביו נישא בשנית ונולד לו בן (שלמרות שאינו היורש החוקי, חשש רמזי שיעדיפו את אחיו שלא נולד ממזר), רוצח רמזי את אביו, את אשתו החדשה ואת התינוק.
לאחר מותו של ג'ון שלג ותחייתו, צבא של נאמני סטארק ופראים בראשות ג'ון וסאנסה סטארק נלחם בו על מנת לשחרר את וינטרפל.
רמזי נפצע קשות ב"קרב הממזרים" על וינטרפל, וסאנסה נוקמת בו על ידי זריקתו לכלבי הדם המורעבים שאוכלים אותו למוות.
בית ביוט הוא בית המגורים הרשמי של השר הראשון של סקוטלנד (בפועל, מושל סקוטלנד), העומד בראש ממשלת סקוטלנד מאז ייסוד תפקיד זה בשנת 1999. קודם לכן שימש הבית כבית מגוריו הרשמי של מזכיר המדינה של סקוטלנד.
המבנה ממוקם בכיכר שארלוט, בבית מספר 6, באדינבורו בירת סקוטלנד, בצידה הצפוני של הכיכר.
האדמה עליה נבנה המבנה נרכשה במכירה פומבית בשנת 1792 על ידי אורלנדו הארט (Orlando Hart), יצרן נעליים, בעלות של 290 ליש"ט.
בשנת 1806 רכש סר ג'ון סינקליר את הבית בעלות של 2,950 ליש"ט.
הבית נמכר על ידו בשנת 1816 והחליף ידיים מספר פעמים עד שנרכש בראשית המאה ה-20 על ידי ג'ון קריצ'טון סטוארט, מרקיז ביוט הרביעי.
בשנת 1966 הבית, ושני בתי המגורים הסמוכים לו הועברו לידי מס ההכנסה של הממלכה המאוחדת, כתשלומי מס ירושה, בעקבות מותו של ג'ון קריצ'טון סטוארט בשנת 1956, וזה העביר את המבנה לידי הקרן הלאומית הסקוטית המחזיקה בבעלות במבנה גם כיום.
מאז שנת 1970 משמש המבנה כמבנה ממשלה, וכמגורי מזכיר המדינה של סקוטלנד בעת שהוא נמצא בסקוטלנד מטעם ממשלת הממלכה המאוחדת.
בשנת 1999 הפך המבנה לבית המגורים הרשמי של השר הראשון של סקוטלנד, מושל המדינה בפועל.
במבנה נערכים הדיונים השבועיים של ממשלת סקוטלנד, וכן במבנה נערכות קבלות הפנים הרשמיות שנערכות אצל השר הראשון.
רשת "בית בכפר" בע"מ היא רשת דיור מוגן לבני הגיל השלישי המוגדרים עצמאיים, הפועלת משנת 1988.
החל מינואר 2022 נסחרת בבורסת תל אביב.
שווי ההנפקה של החברה היה 750 מיליון ₪ וכיום עומד שווי השוק על סך של כמיליארד ₪.
הרשת נוסדה על ידי משפחת בלושטיין ומפעילה חמישה מרכזי דיור מוגן בישראל.
הרשת נמצאת בתנופת התפתחות ובשלבי תכנון ובניה של עוד שלושה פרויקטים.
בתי הרשת מציעים יחידות דיור בגדלים שונים, אולמות תרבות, מערך רפואי, פעילויות תרבות ופנאי, שירותי רווחה, שירותי אחזקה, הסעות, מתקני ספורט וכושר, בריכות שחייה, פעילות גופנית, מחשבים, קפיטריה וספרייה.
בבתי הדיור המוגן ישנם כ-1,000 יחידות דיור וכ-1,500 דיירים.
הרשת מפעילה חמישה בתי דיור מוגן: שניים בכפר סבא, בגדרה, בביתן אהרן וסמוך לגינוסר.
בית בכפר בכפר סבא – הבית הראשון של רשת בית בכפר.
בשנת 2025, נוסף לבית בניין חדש ובו 92 יחידות דיור נוספות, בית בכפר כפר סבא מונה כעת 231 יח"ד.
דייריו נהנים ממגוון דירות מרווחות עם 2,3 חדרים ודירות גן שתוכננו בקפידה על מנת להעניק חווית מגורים ברמה הגבוהה ביותר כשלכל דירה מרפסת שמש רחבת ידיים הצופה לשדות ירוקים ולנופיה של העיר.
הדיירים נהנים מתוכנית תרבות עשירה, מתקני ספורט ופנאי מתקדמים, בריכה, ספא, מסעדה ובר.
בית בכפר ביתן אהרון – שוכן בעמק חפר שבשרון, סמוך לשמורת נחל אלכסנדר, לפרדסים ולנוף פתוח.
הבית כולל 243 יחידות דיור, מדירות סטודיו ועד דירות שלושה חדרים.
לצד הבית מופעלת מחלקה סיעודית.
בית בכפר הדרים – ממוקם בשכונת לב הדרים בכפר סבא.
דירות 2 ו-3 חדרים, כולל דירות גן.
בית בכפר גדרה – נבנה בשנת 2005. ממוקם במושבה גדרה.
הבית מציע דירות מרווחות של 2 ו-2 וחצי חדרים.
בית בכפר חוף כנרת – נבנה בשנת 2011, על החוף הצפון-מערבי של הכנרת, בסמוך לקיבוץ גינוסר.
בית בכפר חוף כנרת מונה 57 יחידות דיור אשר לכולן גינה מטופחת או מרפסת רחבת ידיים הצופה על הכנרת.
כלל בתי הרשת מציעים לדיירים מגוון שירותים ומתקנים.
בין השירותים הניתנים: מסעדות ובתי קפה, שירותי אחזקת הדירה והשטחים הציבוריים, פעילויות תרבות ופנאי הכוללות חוגים, הרצאות ומופעים, ספריות פרטיות, שירותי רווחה בהובלת עובדות סוציאליות, שירותי הסעה לסידורים וביקורים, השגחה רפואית 24/7 עם צוות מקצועי, מספרות, מתקני ספורט וכושר כגון בריכות שחייה, חדרי כושר וסאונות.
רשת בית בכפר מציעה מגוון מסלולי התקשרות המותאמים לצרכיהם המשתנים של הדיירים.
בית בורג'ה (באיטלקית: Borgia) הייתה משפחת אצולה משפיעה באיטליה בתקופת הרנסאנס.
בית בורג'ה הצמיח מקרבו מדינאים מצביאים ופטרוני אומנות, ואף שני אפיפיורים, קליקסטוס השלישי ואלכסנדר השישי.
בתקופתו של אלכסנדר השישי הואשמו בני המשפחה בעבירות חמורות מעילה בקודש, גנבה, רצח ושוחד.
הם היו אויבים מושבעים של בית מדיצ'י ובית ספורצה, אך נודעו כפטרוני אמנות בולטים.
מוצא המשפחה היה מוולנסיה שבספרד, שנשלטה אז בידי ממלכת אראגון.
הושמעו טענות כי מוצא המשפחה היה יהודי.
שמועות מחתרתיות אלה הופצו בין היתר בידי ג'וליאנו דלה רוברה (האפיפיור יוליוס השני), והמשפחה תוארה לעיתים קרובות, בידי אויביה הפוליטיים המגוונים, כמשפחת אנוסים שהיגרה מספרד.
אלפונס דה בורג'ה (נולד בשנת 1378) היה ראשון בני בורג'ה שהתבלט.
הוא נולד לחואן דומינגו דה בורג'ה, ואשתו פרנקינה לנסול ב-ולנסיה שבספרד.
הוא היה פרופסור למשפטים באוניברסיטת ליידה, ושימש כדיפלומט עבור מלכי אראגון לפני שהפך לקרדינל.
בשנת 1455 נבחר כמועמד פשרה למשרת האפיפיור, ובמסגרת תפקידו זה נשא את השם קליקסטוס השלישי.
במסגרת תפקידו הוא מינה את אחיינו רודריגו בן ה-26 (לימים אלכסנדר השישי), בהתאם לגישה הנפוטיסטית אשר רווחה אז, לבישוף, ולקרדינל ולבסוף לסגן קנצלר ולמנהל החצר של האפיפיור.
תקופת כהונתו של קליקסטוס השלישי הייתה קצרה, הוא מת בשנת 1458.
אחד מהבולטים שבבני המשפחה היה רודריגו בורג'ה.
אף על פי שכיהן כקרדינל במשך 35 שנה, הוא נודע כאיש מושחת ביותר, ופילגשיו וילדיו היו מוכרים היטב בציבור.
על פי המסופר, הוא קנה את כהונת האפיפיור פשוטו כמשמעו.
הוא השיג את תמיכתו של המועמד השני אסקניו ספורצה, כאשר שלח לטירתו ארבעה פרדים עמוסי זהב טהור.
הוא הוכתר כאפיפיור אלכסנדר השישי בשנת 1492, ועוד באותה שנה זעזע את העולם הנוצרי כאשר חגג את שחרור חצי האי האיברי מידי המוסלמים במלחמת שוורים אכזרית בכיכר פטרוס.
ג'ובאני דה מדיצ'י כתב במכתב לחברו לאחר שנפגש עם האפיפיור החדש: "ברח, אנו נתונים בכף זאב".
עוד מזמן כהונתו כקרדינל, היו לרודריגו דה בורג'ה בן ושתי בנות מנשים ששמן לא ידוע.
פילגשו המפורסמת ואנוזה דה קטנאיס, שייתכן שגם אמה הייתה פילגשו, ילדה לו עוד שלושה בנים ובת.
רודריגו הצליח לארגן עבור בנו הבכור פדרו לואיס בורג'ה את דוכסות גנדיה שבספרד, וכן אירס אותו לאינפנטה מבית המלוכה הספרדי.
בן בולט נוסף היה חואן בורג'ה שהיה האהוב על אביו, וכן התפרסמו האחים צ'זארה ולוקרציה.
אויביו הפוליטיים באיטליה הסיתו את הצרפתים לפלוש לאיטליה.
האפיפיור ניסה לכרות ברית עם נאפולי ורפובליקת פירנצה, אולם פירנצה נכנעה מיד כשהגיעו הצרפתים, והדרך אל רומא הייתה פתוחה בפניהם.
הם ערכו מצעד ניצחון מעורר אימה ברחובות רומא, ומקרי רצח היו דבר יום ביומו.
האפיפיור ניהל משא ומתן עיקש עם הצרפתים, שבסופו של דבר עזבו את רומא והמשיכו אל נאפולי.
עם זאת, ספרד חפצה בנאפולי לעצמה, ומלך ספרד פרננדו השני כרת ברית אנטי-צרפתית עם מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וכן עם מילאנו והרפובליקה של ונציה.
כאשר הכוחות הגרמנים והספרדים לצדו, חש האפיפיור בטוח להכריז מלחמה מחדש על הצרפתים.
עוד בתקופת המלחמה בצרפתים החל ג'ירולמו סבונרולה להטיף בפירנצה נגד האפיפיור וגינה את מידותיו המושחתות שהיו ידועות היטב בציבור.
אלכסנדר מצדו הורה לו להפסיק להטיף, אולם סבונרולה הצהיר כי אלכסנדר "איננו עוד נוצרי.
הוא כופר, סוטה מדרך הישר ועל כן חדל מלהיות אפיפיור".
האפיפיור מצדו הגיב בגזירת נידוי, שסבונרולה התעלם ממנה.
בתגובה איים האפיפיור על שלטונות פירנצה שאם לא ישתיקו את המטיף בעצם ינדה את העיר כולה.
סבונרולה עונה בפירנצה, ופעם נוספת בידי האינקווזיטורים של האפיפיור ברומא במאמץ לגרום לו "להודות" שרימה ושיקר.
בשנת 1498 הוא הוצא להורג בידי השלטונות בפירנצה.