tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שאלינור הסתכסכה עם בעלה הוא כלא אותה במשך 15 שנים, ולאחר שהיא השתחררה ממאסרה באנגליה ושבה לפואטייה, היא התיישבה בעיר והרחיבה אותה.
בין השאר היא בנתה בה בתי משפט ושווקים.
היא מתה ב-1204 ונקברה בעיר.
ב-1356 נערך באזור קרב פואטייה (השני) שהיה חלק ממלחמת מאה השנים.
בקרב זה נפלו בשבי האנגלים מלך צרפת ז'אן השני ומספר אצילים צרפתיים נוספים.
במהלך מלחמה זו, כאשר האנגלים השתלטו על צפון צרפת ובכלל זה על פריס, גלה הפרלמנט המלכותי מפריס לפואטייה, ושכן בה מ-1418 עד 1436. במהלך שנים אלו פואטייה הייתה מרכזה הפוליטי של צרפת.
בין השאר ז'אן ד'ארק מונתה שם לקצינה מובילה ב-1429, והוקמה שם אוניברסיטה ב-1431, אחת האוניברסיטאות העתיקות באירופה.
במאה ה-19 התפתחה התחבורה של פואטייה כאשר בשנת 1850 הוקמה תחנת הרכבת בעיר וב-1899 הוקמה רכבת קלה בעיר.
העיר הפכה למשכנו של חיל מצב צרפתי בגלל מיקום העיר ביחס לגבולות צרפת.
במלחמת העולם השנייה הרובע בו שכנה תחנת הרכבת הייתה יעד להפגזות ולאחר מלחמת העולם השנייה הוקמו בעיר יחידות צבאיות ויכולות צבאיות בשיתוף בין צבא צרפת לצבא ארצות הברית, שיתוף פעולה זה נמשך עד סוף שנות השישים כאשר נשיא צרפת שארל דה גול החליט על סיום הנוכחות הצבאית האמריקאית בצרפת.
בשנת 1986 הוקם בעיר הפוטורוסקופ שהיווה זרז לפיתוח התיירות והתעשייה הטכנולוגיה בעיר.
העיר נמצא במיקום מרכזי בדרך בין פריז לבורדו שהיא העיר הגדולה באזור הדרום מערבי של צרפת (והתשיעית בגודל האוכלוסייה בצרפת) ולכן אמצעי התחבורה מהעיר ואליה מפותחים מאוד.
2.5 ק"מ מערבית לעיר נמצא שדה התעופה פואטייה-ביאר, בעיר נמצאת תחנת רכבת אשר כבר משנת 1851 הייתה תחנה ברכבת פריז-בורדו וגם כיום רכבות עוברות מפואטייה לכל רחבי צרפת.
הכביש N10 שמחבר בין צרפת לבורדו גם עובר דרכה.
בפואטייה נמצאת האוניברסיטה השנייה שנבנתה בצרפת בשנת 1431. באוניברסיטה 27,000 סטודנטים שלומדים ב-7 פקולטות שמכילות מגוון נושאים רחב של נושאים כמו: גאוגרפיה, כלכלה, רפואה ורוקחות, היסטוריה, שפות והנדסה.
כמות הסטודנטים הרבה יוצרת עיר סטודנטיאלית שבה 22% מהתושבים הם סטודנטים.
עיריית פואטייה חתמה על ברית ערים תאומות עם:
היכל פואנטה דה סן לואיס (בספרדית: Pabellón Fuente de San Luis) הוא היכל ספורט, הממוקם בעיר ולנסיה שבספרד.
ההיכל נחנך בשנת 1983 והוא מכיל 8,500 מקומות ישיבה.
ההיכל משמש בתור אולמה הביתי של מועדון הכדורסל ולנסיה.
פּוּאָה גרינשפּוֹן (16 באפריל 1900 – 26 בספטמבר 1966) היה מלחין, מורה למוזיקה ויצרן כלי נגינה ישראלי.
נולד באודסה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) למשפחה בת שלושה ילדים.
אמו הייתה פרל-פנינה ואביו נחום גרינשפון היה יוצק ברזל במקצועו, שהוזמן ב-1902 לנהל את בית היציקה של ליאון שטיין, חלוץ התעשייה הישראלית, בנווה צדק.
נחום שב ב-1904 לאודסה והעלה את משפחתו לארץ ישראל.
ביפו נולדו לבני הזוג עוד ארבעה ילדים.
למד בגימנסיה הרצליה והיה תלמידו של המורה למוזיקה והמלחין חנינא קרצ'בסקי.
גרינשפון היה מהתלמידים הראשונים של קונסרבטוריון שולמית ולמד נגינה בכינור אצל משה הופנקו.
ב-1917 גורש ביחד עם תושבי תל אביב על ידי הטורקים.
משפחתו השתקעה בחיפה, שם היה אביו למנהל בית יציקה ומורה בבית המלאכה שליד הטכניון.
גרינשפון הופיע שם בקונצרטים של מוזיקה קאמרית.
הוא ניגן גם לפני גנרל אוטו לימן פון סנדרס שהיה באותה תקופה מפקד כוחות הצבא העות'מאני בארץ ישראל.
גרינשפון לימד מוזיקה בבית הספר הריאלי ובאותו זמן החל להלחין את שיריו הראשונים.
ב-1923 יצא לאיטליה להשתלם בנגינה ובלימוד הוראת כינור בקונסרבטוריון וֶרדי במילאנו.
ב-1928 חזר ארצה ומונה למורה לזמרה ומוזיקה בגימנסיה הרצליה, לאחר שתפקיד זה התפנה עקב מותו של חנינא קרצ'בסקי.
הוא הדריך גם מורים ומחנכים בהוראת זימרה וסולפג'.
הקים מכונים ללימוד מוזיקה לתלמידי בבתי ספר בתל אביב, ירושלים וחיפה.
ניהל את המכון להשכלה מוזיקלית בבתי הספר העירוניים בתל אביב.
הכלי האהוב עליו היה חלילית.
הוא טבע מונח זה בעברית כדי להבדילו מחליל צד.
הוא הדריך גם בבניית חליליות וכאשר פרצה מלחמת העולם השנייה ואי אפשר היה לייבא חליליות, קבל אישור מהשלטונות הבריטיים להשתמש בעץ מאדני מסילת רכבת.
בשנת 1941 פתח את מפעל "חלילית" (חלילית גרינשפון פ.
ובניו) לייצור ושיווק כלי נגינה.
כיום חברת חלילית היא רשת לכלי נגינה עם מספר סניפים ברחבי הארץ.
הותיר אישה, וירה פנינה גרינשפון (1902–1989), וילדים.
אחותו יונה נישאה ליצחק בן-יעקב.
אחיו הרצל גרינשפון היה מחלוצי תעשיית המתכת בארץ וחלוץ הקמת ענף הספנות בישראל.
אחותו, נחמה נישאה ליצחק ארמן, ממנהלי חברת שמן תעשיות.
ב-18 ביוני 2012, במסגרת המפעל להנצחת אמנים של עיריית תל אביב, נערך טקס הסרה הלוט מעל ביתו של פואה גרינשפון בתל אביב.
בטקס הושרו שיריו ואליהו הכהן סיפר על פעלו בחינוך המוזיקלי ובזמר העברי.
שירת הדור: מנגינות לבית הספר ולעם ליחיד ולמקהלה, תל אביב: פ.
מחברת כללית לזמרה ונגינה בבתי הספר הכלליים, 2 חוברות, תל אביב: אמנות, תרצ"ו.
אני לומד תווים: (צעדים ראשונים) לשעורי הזמרה והנגינה בבתי הספר העממיים, תל אביב: אמנות, תרצ"ו.
חמשים קנונים לשירה ולנגינה; חוברו ולוקטו על ידי פ.
למפל, תל אביב: הוצאת המכון לשעורי נגינה ותזמורת מרכזית בבתי הספר העירוניים ('ספריה מוזיקלית לנער ולעם "רננים"'), 1938. (תויים)
קנונים לשירה ולנגינה: בחלילים סופרנו אלט טנור ובס עם או בלי מנדולינה מנדולה גיטרה כנור צ'לו ועוד; חוברו ולוקטו על ידי פ.
גרינשפון, תל אביב: הוצאת חלילית, 1959. (תווים)
שירים, תל אביב–יפו: חלילית, [תשכ"-].
(לחנים שלו לשירים של משוררים אחרים) (תווים) (התוכן: שירי שבת וחג; שירי טבע; שירי ערש; שירים שונים; קנונים)
ספר לימוד לחלילית (שנות ה-50)
כבה השמש שיקד / משירי פואה גרינשפון.
היום פורים לנו -- היום נהיה לאחרים -- ירק לחג -- אל השמש -- ציפור ביער -- פרפר פרפר -- פואה גרינשפון מספר על "כבה השמש"
מבצעים: זמרה: חני דינור, רמי הראל, יגאל מזרחי.
פואד פארס (נולד ב-7 ביולי 1955) הוא ביולוג ופרמקולוג ישראלי בן העדה הדרוזית, פרופסור חבר ומנהל המעבדה לגנטיקה מולקולרית באוניברסיטת חיפה, מנהל המעבדה לגנטיקה בית חולים כרמל ויזם בתחום הביוטכנולוגיה, היה שותף ואחד ממובילי הפיתוח בחברת הביומד פרולור.
פואד פארס נולד בכפר חורפיש ב-1955. הוא סיים תואר ראשון בביולוגיה ב-1977 מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במדעי הרפואה ב-1983 מהטכניון.
ב-1987 סיים את הדוקטורט בפרמקולוגיה בטכניון ובהצטיינות אחרי שפרסם יותר מ-25 מאמרים במסגרת הדוקטורט וגילה מסלול קולטני חדש במערכת העצבים (בנזודיאזפינים), אשר נחקר עד היום במעבדות הפקולטה לרפואה בטכניון.
את הפוסט דוקטורט עשה במעבדה לפרמקולוגיה וביולוגיה מולקולרית שבאוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, מיזורי, ארצות הברית.
ובמסגרת הזו פיתח שיטות ייחודיות ופורצות דרך בהנדסה גנטית ופיתוח חלבונים רקומביננטים.
כיום הוא פרופסור חבר במחלקה לביולוגיה של האדם באוניברסיטת חיפה.
בשנת 1991 פארס חזר לישראל, ייסד וניהל את המחלקה הגנטית בבית חולים כרמל בחיפה.
המעבדה מעניקה שירותים גינטיים וסריקת מוטציות גנטיות לצבור הרחב.
הנשיא רובי ריבלין ביקר במעבדה לגנטיקה מולקולרית בראשות פרופסור פואד פארס ועמד מקרוב על עבודות המחקר המתבצעות במעבדה ובעיקר בחקר מחלת הסרטן, התפעל מן הפיתוחים הרפואיים והודה לפרופ' פארס וחוקריו.
פארס היה חבר המועצה להשכלה גבוהה משנת 2011 ועד שנת 2025, ובמסגרתה פעל בוועדת המשנה לטכנולוגיה והנדסה, בוועדת המשנה להערכת איכות והבטחתה ובוועדת המשנה להרחבת נגישות המגזר הערבי להשכלה גבוהה.
את כל פעילותו במועצה ובוועדות השונות עשה פארס מתוך השקעה אישית של זמנו וללא תגמול, מתוך אמונה עמוקה בתרומה לחברה בישראל ולשיפור הנגישות לאקדמיה עבור כלל המגזרים והקהילות בה הוא חי ופועל.
פארס היה ממייסדי חברת הביוטכנולוגיה פרולור, שהוקמה על בסיס טכנולוגיה שפותחה במעבדתו, והחברה נרכשה באפריל 2013 בעסקת מניות על ידי OPKO Health בהיקף של כ-480 מיליון דולר, כאשר שמו נקשר תדיר עם הקמת פרולור והאקזיט שבוצע בעסקה זו.
במישור המחקר והפיתוח הפרמצבטי, הוא נמנה עם המפתחים של הפלטפורמה לחלבונים ארוכי-טווח ותרם ליצירת ELONVA, תכשיר FSH ארוך-טווח המאושר לשיווק באיחוד האירופי על ידי Merck לצורך גירוי שחלתי מבוקר בטיפולי IVF, המאפשר הפחתת עומס הזריקות באמצעות השפעה מתמשכת של שבוע לאחר הזרקה בודדת בתחילת המחזור הטיפולי.
תרומתו האקדמית משתרעת מעבר לפיתוחים תעשייתיים, וכוללת פעילות מחקרית ענפה ופרסומים מדעיים רבים בתחומי הביולוגיה המולקולרית והפרמקולוגיה, כפי שמשתקף בתדמיות המעבדה והצהרות המוסדיות אודות פועלו.
תחומי העניין והמחקר של פארס כוללים גם פיתוח גישות מבוססות טבע לטיפול במחלות סרטניות ובהשמנה, הנשענות על מנגנונים מדעיים ונכסי קניין רוחני מוגנים, כפי שדווח בהקשרים של פרויקטי פיתוח וטיפולים חדשניים מבוססי מרכיבים טבעיים.
כיום הם עובדים על פיתוח פתרונות רפואיים טבעיים כדי למזער תופעות לוואי השכיחות בטיפולים רפואיים מערביים, בנוסף למחקר ופיתוח חלבונים רקומביננטים לטיפול במחלות אצך בני אדם.
פואה קילה קילואה היה שחיין אמריקאי, אלוף אולימפי ושיאן עולם.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכה קילואה בשתי מדליות, זהב וכסף.
באותם משחקים אולימפיים השתתף וורן קילואה שזכה במדליית זהב, אך לשניים אין קשר משפחתי.
פואנט-א-פיטר היא קומונה בגוואדלופ, מחוז צרפת מעבר לים.
עיר זו, יחד עם הערים המטרופוליטניות שלה, יוצרות שטח אורבני בו 314,524 תושבים שמהווים את האוכלוסייה ה-29 בגודלה בצרפת כולה.
מקור שם העיר אינו ברור אך נראה כי העיר נקראת על שמו של פטר, דייג יהודי הולנדי שהוגלה לברזיל, שהתיישב בלשון יבשה (Pointe, בצרפתית) בגוואדלופ במאה השבע עשרה.
הוא פתח חנות דגים שהתרחבה למרכול בו הדייגים המקומיים וכן ספינות שהגיעו למקום סחרו במרכולתם.
לנכונות מידע זה לא נמצא מקורות נוספים מיורדי ים שעברו בגוואדלופ.
סברה נוספת לשם המקום הוא משם צמח שנקרא pitre בשפת הילידים ומזוהה עם אגבה אמריקנית Agave americana שגדלה בעיר.
העיר ממוקמת במערב באי גראנד טר בקרבת התעלה שחוצה את גוואדלום לשני איים (גראנד טר ובאס-טר, במיקום אסטרטגי במרכז האיים.
הנמל הימי הוא נקודת הסיום של תחרות ארבע שנתית של שיט יכטות טרנסאטלנטי לבודדים בשם רות דו רום שיוצאת מסן-מלו שבצרפת.
מראשית הקולוניאליזם בדוואדלופ, המיקום של העיר פואנר-א-פיטר משך את אנשי הכתר הצרפתי.
המיקום מציג מספר יתרונות טבעיים שהיווה חלופה טובה לעיר באס-טר.
אולם בגלל קרקע ביצתית בעייתית, התבלטו רבות בצרפת אם לייסד שם עיר.
רק במאה השמונה עשרה נוסדה שם עיר.
תחילתה של העיר הוא בתקופת הכיבוש האנגלי של גוואדלופ (1759 - 1763).
בהתיישבים באותה תקופה, התיישבו רק בקרבת העיר במקום בו ייסדו נמל ימי.
בעקבות חוזה פריז (1763) בו גוואדלופ הוחזרה לצרפת, החלה תקופת בנייה נרחבת בשטח העיר.
ב-1790 פרצה בעיר שרפה שפגעה קשות בעיר ובשנת 1843 רעידת אדמה חזרה (מוערכת בעוצמה של 7.5 בסולם ריכטר).
למרות זאת, בגלל המיקום הגאוגרפי ובגלל הנמל הימי הגדול, הפכה העיר לעיר הגדולה בגוואדלופ ולבירה הכלכלית שלה.
פּוֹאֵטְרִי סְלֵאם (מאנגלית: poetry slam), בתרגום חופשי: 'הטחת שירה', הוא אירוע שבו משוררים קוראים או מדקלמים יצירה פרי עטם בסגנון הנקרא "ספוקן וורד" (מילה מדוברת).
הביצוע עומד לשיפוט נציגים אקראיים מהקהל.
בנובמבר 1984 יזם מארק סמית' אירוע פואטרי סלאם במועדון 'Get Me High' בשיקגו.
בשנת 1986 הערבים עברו למשכנם הקבוע, ב'Green Mill Jazz Club' בעיר.
בשנת 1988 התקיים לראשונה אירוע מחוץ לשיקגו, במועדון 'Nuyorican Poet's Cafe' בניו יורק.
שנתיים לאחר מכן, נוסדה תחרות 'פואטרי סלאם' לאומית, שנקבעה בסן פרנסיסקו, והופיעו בה משוררים משיקגו, ניו יורק והעיר המארחת.
לשם השוואה, בתחרות שהתקיימה בשנת 2010, השתתפו מבצעים מ-80 קבוצות שונות, במשך 5 ימים.
אירועי פואטרי סלאם התפשטו מאז בעולם, וכיום נערכות תחרויות כאלה בלמעלה מ-30 מדינות.
המשוררת האמריקאית אמני סזאן היא היחידה שניצחה בתחרות פעמיים (בשנת 2016 לצד אמיתית'אל מחמוד).
לאירוע השירה יש מנחה המוביל את הערב.
בתחילתו, יופיע 'משורר חימום' (נקרא גם "משורר הקורבן") שאינו חלק מן התחרות.
אחריו חל הסיבוב הראשון בו, על פי הגרלה, יעלו המשוררים ויציגו את קטע השירה שלהם.
לאחר סיום כל ביצוע, יינתנו ציונים מספריים, בין 0 ל-10, על ידי 3 או 5 צופים אקראיים שנבחרו מראש.
בסיבוב הראשון מופיעים לרוב 8 משוררים.
ארבעת המציגים בעלי הניקוד הגבוה ביותר, יעלו לסיבוב השני.
בסיבוב השני, יופיעו ארבעת המשוררים בעלי הניקוד הגבוה, ויציגו קטע שונה משהציגו בסיבוב הראשון.
המתמודד שיקבל את הציון הגבוה ביותר הוא המנצח, והוא יוזמן לבצע קטע נוסף ("הדרן" או "המילה האחרונה").
בגרסה אחרת, שני המבצעים בעלי הניקוד הגבוה, יתמודדו ביניהם על הניצחון בערב.
באירועים הנערכים בישראל הפורמט הוא של 4–8.
על המציגים להימנע משימוש באביזרים, תחפושות ומוזיקה.
בכך הפואטרי סלאם מובחן מאירועים דומים כמו ערבי שירה, תיאטרון או מוזיקה.
לכל מציג יש זמן הופעה מוגבל, בין 3 ל-10 דקות.
קיימים סוגי תחרויות שונות: בתחרות פתוחה, כל אחד מוזמן לעלות ולהציג, וזאת לעומת תחרות מוזמנת בה רק משוררים מוזמנים מופיעים.
לרוב, אין הגבלה על נושא השיר; לעיתים, מוכרזת 'תחרות נושא' ("Theme Slam") בה על המתמודדים לעסוק בנושא מסוים בשירתם.
האירועים מציגים מגוון רחב של סגנונות, הן בכתיבה והן בצורת ההופעה.
הקטעים המוצגים בערבים אלו זהים לעיתים לאירועי הקראת שירה.
אחרים דומים בצורתם למונולוג תיאטרלי ואף למערכון, ואלה ישתמשו לרוב בטונים שונים להדגשת הנושאים, הדמויות והקונפליקטים המובאים בקטע.
כמו כן חלק מהמציגים מתבססים על אלמנטים של ראפ, ואלה לרוב יאופיינו בחריזה מהירה של מילות השיר.
לרוב, קטעים אלו משויכים לסוגה 'מילה מדוברת' (spoken word).
המשורר קריסטין אוק'פי אפטוביץ', כותב הספר "מילים לפנים: סיור מודרך בעשרים שנות פואטרי סלאם בניו יורק"
צוטט, בהתייחסו לסגנונות שונים המאפיינים את אירועים אלו:
"אחד הדברים המעניינים הוא, שלאורך תקופות שונות, היה חשש שסגנון או משורר מסוים ייעשו כה דומיננטיים, עד שהם יהרסו את הסצנה, אך זה לעולם לא קרה.
היפסטרים מתרעמים, ראפרים, בוהמייניים, קומיקאים, אנשי רוח ופאנקיסטים - כל אחד מאלה, שלטו בכיפה למשך זמן מה; אך כעבור זמן, הגיע דיבור אחר שאתגר את המשוררים לנסות דבר חדש".
אחת ממטרות הפואטרי סלאם, היא לאתגר את מי שטוען לסמכות כלשהי אודות 'ערך אומנותי'.
כל משורר זוכה לביקורת ושיפוט הקהל, היות שהם תלויים בחסדיו על מנת להמשיך לסיבובים הבאים.
היות שיש תחלופה בין המשוררים לבין הקהל, כאשר משוררים נמנים עם הקהל ולהפך – נציגים מהקהל מופיעים עם שירתם – נוצר מבנה שמטשטש את הגבולות בין קהל, משורר וביקורת.
המשורר האמריקאי בוב הולמן הגדיר זאת כ'דמוקרטיזציה של החריזה'.
לדבריו, "מהפכת ה-spoken word מובלת על ידי נשים וקהל מגוון.
בכך ניתן עומק לרב-השיח המתקיים בקרב האומה, וניתן לשמוע קולות שלא מיוצגים על ידי הקונגרס.
הייתי רוצה שהקונגרס יישמע כמו אירוע פואטרי סלאם".
סצנת הפואטרי סלאם הישראלית נוסדה בינואר 2012 על במת תיאטרון האינקובטור בירושלים, ונקראת פואטרי סלאם ישראל.
מייסדי הפואטרי סלאם בארץ, פדרו גראס (עמית אולמן), אלן פותלס (נילי קופלר) ואריק אבר, נפגשו שנה לפני כן בליין אירועי הספוקן וורד "word up!" שארגנה ענבל בנימין ב"לימה-לימה" בתל אביב.
האירועים הראשונים בירושלים היו בעלי קהל מצומצם יחסית, אך תוך זמן קצר התהוו אירועי סלאם קבועים על בסיס חודשי בארבע ערים בישראל: תל אביב, ירושלים, חיפה ובאר שבע.
בשנת 2014 החלו לפעול כחלק מעמותת בר-קיימא לתרבות, אמנות, מוסיקה ושלום ומאז שנת 2015 פועלים כחלק מתיאטרון האינקובטור.
האירועים וקטעי השירה מופצים בעיקר ברשתות חברתיות כמו פייסבוק ויוטיוב.
בשנת 2017 סיקרה רשות השידור את אירוע "הקרם דה לה סלאם" - ערב עם מיטב אמני הספוקן וורד הישראלים העכשוויים - בטלוויזיה ובאינטרנט וכך מביאה לקהל הרחב את השירה המדוברת.
עם היוצרים הפועלים בסצנה נמנים: יוסי צברי, צביה מרגליות, ג'ימבו ג'יי, לוסי איוב ונעם פרתום.
ב-7 בינואר 2018 התקיים גמר הסלאם הגדול המכונה גם "מיקרופון הזהב" בבית האופרה בתל אביב.
קיימות ביקורות רבות אודות הערך האומנותי של אירועים אלו.
רובן מתייחסות לפן התחרותי של אירועים אלו, ומיעוטן לתוכן, שכן הוא כולל תלונות והתרעמויות אודות החברה.
יש המשווים אותם לתוכניות מציאות בהן נבחנים המתמודדים על פי העדפותיו של הקהל, ומשווים אותם לתוכנית הפופולרית אמריקן איידול.
אחרים משווים זאת לספורט, וגורסים שמדובר ב'גרסה גברית-מצ'ואיסטית של שירה'.
פֿוּאָה היא עיירה במחוז ארייז', בדרום-מערב צרפת, המשמשת כמרכז המינהלי של המחוז.
העיר נוסדה ככל הנראה בידי קרל הגדול, שהקים על פסגת הגבעה בית תפילה שהפך למנזר ב-849. המנזר חוזק והפך למבצר, מבצר שעמד בפני התקפותיו של סימון הרביעי דה מונפור במהלך מסע הצלב האלביגנזי בשנים 1211–1217. האחרון שהחזיק בטירה כמקום מגוריו היה גסטון השלישי, דוכס פואה (1331–1391).
במאה ה-16 הוסבה הטירה לבית סוהר שהתקיים עד 1864.
העיר עצמה התפתחה סביב המבצר, והגיעה לשיא גדולתה במאה ה-14. הטירה והמנזר וכן חלקי העיר העתיקים מהווים מוקד משיכה לתיירות.
פואנום מכיש, לפי רשימת המלכים השומרית, היה המלך השישי של שומר מהשושלת הראשונה של כיש.
מלוכתו נמשכה לפי המיתוס 840 שנים.
מלכי שומרהקודם:בבוםשושלת ראשונה של כיש
פוּאנְטֶאָלביה (בספרדית: Fuentealbilla) הוא כפר במחוז אלבסטה בקהילת קסטיליה-לה מנצ'ה שבספרד.
נולד בו הכדורגלן אנדרס אינייסטה.
פואנט נואר היא הבירה הכלכלית של הרפובליקה של קונגו והעיר השנייה בכמות האוכלוסייה לאחר הבירה ברזוויל.
מעמדה של העיר משנת 2004 הוא של מחוז אוטונומי.
לפני כן העיר הייתה בירת מחוז קוילו.
העיר שוכנת על חוף האוקיינוס האטלנטי.
שם העיר ניתן לה על ידי יורדי ים פורטוגלים שראו הרים שחורים וכינו את המקום Ponta Negra (הנקודה השחורה) במאה ה-15. רק בשנת 1848 החלה התיישבות אירופאית באזור על ידי הצרפתים ששלטו באזור לאחר הסכם שעשו עם תושבי המקום בני העם לוֹאָנְגוֹ.
עם ייסוד אפריקה המשוונית הצרפתית בשנת 1910, הותר לחברות צרפתיות להתפתח גם באזור זה.
לצורך כך היה חשוב לקשר בין ברזוויל שבה היו הרציפים הצרפתיים בנהר קונגו ובנהר אובנגי לחוף האוקיינוס האטלנטי.
במורד נהר הקונגו אחרי ברזוויל יש אשדים שלא מאפשרים לספינות לשוט שם, ולכן לא ניתן להשתמש בנהר עצמו לקישור לאוקיינוס.
לכן החלה הקמה מסילת ברזל בשנת 1921 בין ברזוויל לבין החוף האטלנטי.
ב-22 במאי 1922 נוסדה פואנט נואר בחוף האטלנטי.
ב-1932 הוקם שדה תעופה וב-1934 החלה לפעול מסילת הברזל קונגו-אוקיינוס (Chemin de fer Congo-Océan).
ב-1936 הוקם בית החולים הראשון ובאותה שנה הבנק של אפריקה המערבית (BAO) פתח סניף ראשון בעיר.
ב-1942 הגיעה לנמל הימי של פואנט נואר האוניה הראשונה ואז העיר הוכרזה כעיר הנמל של אפריקה המשוונית הצרפתית.
ב-1950 אוכלוסיית העיר הגיעה ל-20 אלף והפכה לבירת אפריקה התיכונה, כאשר ברזוויל שימשה כבירת אפריקה המשוונית הצרפתית.
ב-1960 כאשר הרפובליקה של קונגו קיבלה עצמאות העיר הייתה העיר המודרנית ביותר במדינה.
תגלית הנפט בעיר הפכה את העיר למובילה בתעשיית הנפט ברפובליקה של קונגו ואחת הגדולות במרכז אפריקה.
בנוסף לתעשיית הנפט בעיר נפוצה גם תעשיית הדגה וכריית אשלג.
פואיג'ילה (שם מדעי: Puijila) הוא סוג של טורף ימי נכחד, שהשתייך למשפחת הסמנטוריים.
הוא חי מסוף האוליגוקן עד תחילת המיוקן לפני 24 עד 21 מיליון שנה מזמננו.
הסוג כלל מין אחד – Puijila darwini – והוא תואר ב-2009. משמעות השם היא מאינוקטיטוט ופירושה: "כלב ים או אריה ים קטן".
שם המין קרוי ע"ש החוקר צ'ארלס דרווין.
המאובנים שלו נמצאו בידי החוקרת נטליה ריבצ'נסקי (Natalia Rybczynski) באי דבון שבארכיפלג הארקטי הקנדי וכיום הממצא מצוי במוזיאון הטבע של קנדה שבאוטווה, בירת קנדה.
הפואיג'ילה נחשב לסוג הטורף הימי הקדום ביותר שנמצא.
הוא הגיע לאורך מטר אחד ולמשקל 20 קילוגרם.
במראהו דמה ללוטרה, והיה בעל ראש קטן מעוגל וזוג ניבים ארוכים בקדמת לסתו, רגליים קצרות בעלות סנפירים ובעל זנב ארוך ששימש כהגה.
מבנהו מרמז שהיה מימי למחצה ולא הותאם במיוחד לחיים בים, אך הוא כנראה ניזון מדגים.
המבנה של העצמות שלו מזכיר מעט דובים או סמורים וייתכן כי מהם התפתחו טורפי הים.
הוא חי לצד האנליארקטוס הדרומי יותר, ונראה שהוא התפתח מהאחרון והוא נחשב למאובן מעבר חשוב בהתפתחות כלבי הים.
פואמולקו (בדיבהי: ފުވައްމުލައް) הוא אטול שנמצא ב.
שדה התעופה פואמולקו נמצא על שטח האטול.
האטול נמצא כ-494 ק"מ מבירת האיים המלדיביים, מאלה.
פוּאד שוּכְּר , שכונה גם אל־חאג' מוֹחְסֶן , היה טרוריסט לבנוני, ששימש כמפקד הצבאי הבכיר בארגון הטרור חזבאללה, ולפי דיווחים החליף את מפקד חזבאללה מוסטפא בדר א-דין לאחר מותו ב־2016.
שימש כיועץ צבאי למזכ"ל הארגון חסן נסראללה, היה חבר בגוף הבכיר של הארגון – מועצת הג'יהאד, מפקד פרויקט דיוק הטילים של חזבאללה וראש המערך האסטרטגי.
ב־30 ביולי 2024 חוסל בתקיפה ישראלית בביירות, בתגובה על פגיעת הרקטה במג'דל שמס.
שוכר נולד ב־15 באפריל 1961 או ב־1962 בכפר א-נבי שית, במחוז בעלבכ שבלבנון, הכפר שבו נולד מזכ"ל חזבאללה לשעבר עבאס מוסאווי ובו חמולות שוכר ומוסאווי מתגוררות בסמיכות.
לפי דו"ח של חזבאללה, בית חמולת שוכר היה המקום הידוע האחרון שבו הוחזק רון ארד לפני שאבדו עקבותיו במאי 1988. את השכלתו הצבאית רכש שוכר באוניברסיטת האימאם חוסיין בטהראן.
שוכר לחם במלחמת לבנון הראשונה ב־1982 ונפצע בקרב ב שמדרום לביירות, ליד נמל התעופה הבין-לאומי של ביירות.
שוכר לקח חלק בתכנון וביצוע הפיגועים בבסיסי הכוח הרב-לאומי בביירות ב־23 באוקטובר 1983 שהביאו להריגתם של 241 חיילי צבא ארצות הברית, 58 חיילים צרפתים ו־8 אזרחים לבנונים.
בעקבות זאת, הפך שוכר למקורב לעימאד מורנייה.
שוכר גם תכנן ופיקד על הוצאתו לפועל של הפיגוע שנודע כ"אסון צור השני".
בשנות ה-90 יצא לבוסניה והרצגובינה על מנת להשתתף במלחמת בוסניה לצדם של המוסלמים הבוסנים.
בהמשך הוביל את פרויקט הכטב"מים של החזבאללה.
בשנת 2017 הכריזה ארצות הברית על פרס בסך 5 מיליון דולר למי שימסור מידע שיסייע ללכידתו של שוכר, משום שנטל חלק מרכזי בהוצאתו של הפיגוע לפועל.
ב־1985 הצטרף לארגון חזבאללה, והיה חלק מקבוצת המייסדים, יחד עם עימאד מורנייה, מוסטפא בדר א-דין ומוסטפא שחאדה.
הוא התקדם בחזבאללה והפך לבכיר דרך המסלול הצבאי.
הוא שימש כמפקד צבאי מרכזי בשנים הראשונות של הארגון ובראשית שנות התשעים, הכווין, תכנן וביצע מבצעים ופיגועים נגד חיילי צה"ל בלבנון וצד"ל, במיוחד מבצעים מיוחדים.
בין השנים 1992–1995 ארגן את שליחת קבוצת לוחמי חזבאללה לבוסניה והרצגובינה, במטרה לאמן מוסלמים במלחמת בוסניה.
על פי דו"חות מודיעין אמריקאיים, בספטמבר 1994 הוא נשלח כנציג חזבאללה לטהראן כדי להעביר לארגון טילי סטינגר, טילי כתף אמריקאיים קצרי טווח נגד מטוסים שנתפסו כשלל בעיראק ובאפגניסטן והגיעו לאיראן.
לפי צה"ל הוא היה מעורב בחטיפת חיילי צה"ל בהר דב בשנת 2000.
בתקופה שקדמה למלחמת האזרחים בסוריה שימש שוכר כמפקד גזרת דרום לבנון – הגזרה המרכזית של חזבאללה.
במלחמת האזרחים הוא סייע ללוחמי חזבאללה שלחמו לצד משטר אסד בכוחות האופיזיציה.
הוא הוביל מבצעים צבאיים בסוריה יחד עם מוסטפא בדר א-דין ובשיתוף פעולה עם כוח קודס.
שוכר היה חבר במועצת הג'יהאד, המפקדה העליונה של חזבאללה מאז הקמתה (ייתכן אף שעמד בראשה) ובכמה תקופות היה חבר במועצה המייעצת המרכזית של חזבאללה (الشورى المركزية لحزب الله).
הוא שימש יועץ צבאי בכיר להנהגת חזבאללה ולמזכ"ל חסן נסראללה בנושא מבצעים, פעולות צבאיות ואמל"ח וכן בנושא אימון וחימוש ארגונים סמי-צבאיים כמו המיליציות השיעיות באפגניסטן ובעיראק ומחתרות בבחריין ובערב הסעודית וקידום פיגועי חוץ יחד עם כוח קודס.
הוא פעל מרובע הדאחייה, הפרוור השיעי שבביירות.
בתקשורת הלבנונית יש שאפיינו אותו כנאמן לנסראללה ולאיראן.
לאחר מותו של בדר א-דין שהיה אחראי על מנגנון החוץ של הארגון, אחד המחליפים האפשריים שהוצעו היה שוכר ולפי דיווחים הוא החליף אותו.
הוא היה מאחרוני הפעילים הצבאיים שייסדו את חזבאללה שנותרו בחיים.
הוא נטה להישאר בצללים, ועד למותו לא פורסמו תמונות רבות שלו.
ב־2013 מחלקת האוצר של ארצות הברית הטילה עליו לראשונה סנקציות בשל עיסוקו בטרור.
בנובמבר 2015 סעודיה הגדירה את שוכר כטרוריסט יחד עם פעילי חזבאללה נוספים, והטילה עליו סנקציות בשל מעשיו.
ב־10 באוקטובר 2017 הפך למבוקש מטעם ארצות הברית, והוצעו תגמולים של עד 5 מיליון דולר עבור מידע חיוני עליו, לצד פרס של 7 מיליון דולר עבור חברו לארגון טלאל חמיה – במסגרת של שירות הביטחון הדיפלומטי (DSS) במחלקת המדינה.
ב־2019 חשף צה"ל ששוכר שימש מפקד פרויקט דיוק הטילים בחזבאללה, פרויקט של איראן וחזבאללה לפיתוח וייצור טילים מדויקים, בשטח לבנון.
צה"ל פרסם ששוכר שימש כראש המערך האסטרטגי של חזבאללה, המערך האחראי על רוב אמצעי הלחימה המתקדמים והאסטרטגיים: טילי שיוט, טילי חוף-ים, רקטות ארוכות טווח וכטב"מים.
הוא ניהל את בניין הכוח של הארגון, פיתח אסטרטגיות ותוכניות, וניהל את ההפעלה של אמצעי הלחימה האסטרטגיים.
לפי צה"ל, במלחמת חרבות ברזל פיקד שוכר על הלחימה של חזבאללה מול צה"ל.
ב־30 ביולי 2024 נהרג שוכר בסיכול ממוקד ותקיפה אווירית שביצעה ישראל בחארת חריכ, מעוז חזבאללה בדרום ביירות, כחלק מזירת לבנון במלחמת חרבות ברזל.
לטענת צה"ל, שוכר היה מעורב בין היתר בתכנון שקדם לפגיעת הרקטה במג'דל שמס, וההתנקשות בו נעשתה בתגובה לתקיפת חזבאללה שנהרגו בה 12 ילדים ונפצעו 34 ילדים במג'דל שמס.
ב-25 באוגוסט 2024 יצא צה"ל למבצע זה הרגע, לשם צמצום עוצמתה של תגובת חזבאללה להריגת שוכר.
למרות המתקפה חזבאללה שיגר כ-320 רקטות וכ-20 כטב"מים לעבר ישראל.
פואט אוקטאי (נולד ב-1964) הוא פוליטיקאי טורקי המשמש כסגן נשיא טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן, מאז 10 ביולי 2018.
אוקטאי נולד ב-1964 לעומר ושאזייה.
למד תעשייה וניהול באוניברסיטת צ'וקורובה.
לאחר שסיים את לימודיו, ב-1985, החל לעבוד באוניברסיטה כעוזר מחקר.
ב-1990 הוא סיים תואר שני באוניברסיטת המדינה של ויין בדטרויט בהנדסת עסקים וייצור, וכן תואר דוקטור בהנדסת תעשייה.
בהיותו בארצות הברית, הוא התמחה בתחומי הנדסת רכב ותקשורת.
בזמן המשבר הכלכלי של 2001, אוקטאי היה מעורב בתפקידי ניהול משברים בד בבד עם כהונתו כראש המחלקה לניהול וסגן דיקן באוניברסיטת בייקנט.
לצד הקריירה האקדמית שלו, אוקטאי שימש גם כיועץ לעסקים, הן בבעלות המדינה והן לעסקים פרטיים, וכיהן בתפקידים של מנהל כללי, סגן נשיא וחבר דירקטוריון עבור רבים מהם.
שימש כסגן המנהל הכללי האחראי על תכנון אסטרטגי ופיתוח עסקי, תכנון ייצור וטכנולוגיית מידע וכן מכירות ושיווק בטורקיש איירליינס בין השנים 2008 ל-2012. שימש גם כחבר מועצת המנהלים של התעשייה האווירית הטורקית, וכסגן נשיא טורק טלקום.
בין 2012 ל-2016, הוא כיהן כנשיא הוועדה לניהול אסונות וחירום.
במהלך כהונתו גיבש כמה הסכמים בתחום ניהול סיכונים ומשברים עם מדינות נוספות מטעם ממשלת טורקיה.
לאחר מינויו של בינאלי ילדרים לראש ממשלת טורקיה, אוקטאי מונה לתת-מזכירו.
הוא היה חלק מההתנגדות הדיפלומטית העיקרית לניסיון ההפיכה בטורקיה ב-15 ביולי 2016. במהלך מבצע מגן הפרת ומבצע ענף זית, שבוצעו על ידי טורקיה, שימש אוקטאי בתפקיד מתאם בין מספר מוסדות ביורוקרטיים שהיו מעורבים במבצעים.
לאחר ביטול ראשות הממשלה בטורקיה, ואיחודה עם נשיאות טורקיה, הונוצר התפקיד "סגן הנשיא", שנבחר על ידי הנשיא.
בבחירות הכלליות, שהתקיימו בשנת 2018, זכה רג'פ טאיפ ארדואן במרב הקולות, והתמנה לנשיא טורקיה.
עם הכרזת הממשלה החדשה בראשותו, ב-9 ביולי 2018, מונה אוקטאי לסגן הראשון של נשיא טורקיה.
אוקטאי נשוי להומיירה שאהין ואב לאחת.
פואט (בקטלאנית: Fuet) הוא סוג נקניק ספרדי, אופייני לגסטרונומיה הקטלונית.
זהו נקניק נפוץ מאוד בחלק מהטריטוריות הדוברות קטלאנית, בוולנסיה (קהילה אוטונומית) בשולי אראגון ובמחוזות צרפת של הפירנאים המזרחיים.
כיום המרכזים המפורסמים ביותר לייצור פואט הם הערים ויק (אוסונה) ואולוט (גארוטקסה), אך הוא עדיין מיוצר פחות או יותר בכל רחבי קטלוניה.
זהו נקניק מיובש עשוי מבשר חזיר רזה (בדרך כלל פנצ'טה), טחון ומתובל בפלפל שחור ומלח אשר נדחס לאחר מכן לתוך מעי חזיר; בדרך כלל, במהלך תהליך ההבשלה, נוצרים כתמים לבנים המעידים על היווצרות שכבת פניציליום.
שכבה לבנה זו, חיה ונתונה לשינויים בלחות, דורשת לעיתים קרובות החלפות אוויר כדי למנוע מהסאלסיצ'ה כולו להתקלקל .
פואט מסוגלת להציע וריאציות טעם שונות המבוססות על סוג התיבול וסוג התבלינים המשמשים.
ניתן לצרוך אותו רק לאחר מספר חודשים של ייבוש, וכך לקבל סלמי רך יותר, או לאחר פרק זמן ארוך יותר, וכך לקבל סלמי דחוס יותר עם טעם חזק יותר.
בדרך כלל חותכים את הפואט לפרוסות כפולות ומשתמשים בו להכנת כריכים, ליצירת חטיפי מתאבן.
ישנם סוגים שונים של פואט: הנפוץ ביותר נקרא llonganissa אשר דומה יותר מכל לסלמי הקלאסי הקיים גם בשאר חצי האי האיברי, העונה לשם salchichón או longaniza, אך עדיין שונה בטעמו.
סוג נוסף הוא הסקאלונה, השונה מהפואט המסורתי בצורתו הצרה ומוארכת יותר ובהיעדר הצבע הלבן האופייני להבשלה הרגילה.
פואט זמין בקלות ברחבי ספרד.
הוא בדרך כלל ארוז עם חבל בקצה אחד, כדי להקל על הנחתו לאחר הרכישה.
למעשה, ניתן לאחסן אותו במקרר או לתלות אותו, הודות לחוט, במקום לח ומאוורר.
כמוצר טיפוסי של קטלוניה, הוא מבוקש לעיתים קרובות על ידי תיירים.
פואז , ולפעמים (בטעות) פויז, מסומנת באות P היא יחידה למדידת צמיגות דינמית (צמיגות מוחלטת) במערכת היחידות סנטימטר–גרם–שנייה (CGS).
היא קרויה על שמו של ז'אן לאונר מארי פואזיי (ראה משוואת האגן-פואזיי).
סנטיפואז, מסומנת בדרך כלל cP , היא הווריאציה הנפוצה ביותר של פואז וערכה 1/100 של פואז, כלומר: cP = 0.01*P.
לצמיגות דינמית יש ממדים של , כלומר .היחידה המקבילה במערכת היחידות הבין-לאומית היא פסקל-שנייה (Pa⋅s).כאמור לעיתים קרובות משתמשים בפואז עם הקידומת המטרית centi- מכיוון שצמיגות המים ב-20°C (תנאים סטנדרטיים לטמפרטורה ולחץ) הוא כמעט בדיוק 1centipoise.
סנטיפואז היא מאית פואז, או מילי-פסקל-שנייה אחת (mPa⋅s) ביחידות SI (1 cP = 10 -3 Pa⋅s = 1 mPa⋅s).
אך לעיתים נעשה שימוש גם בקיצורים cps, cp ו-cPs.
פואיקולה כלומר תפוח האדמה שקד (בנורווגית: Mandelpotet, בשוודית: Mandelpotatis, בפינית: Puikula), הנקרא גם אצבע בוטנים שוודי, הוא סוג של תפוח אדמה הידוע מאז המאה ה-19.
פואיקולה (תפוח אדמה שקד) הם צהובים או לבנים.
במקרים נדירים ניתן למצוא זן שנקרא "שקד כחול" (Blå mandel בשוודית) בעל בשר צהוב-לבן עם קליפה כחולה.
צורתו סגלגלה ומזכירה מעט שקד, ומכאן השם.
שקד כחול הוא זן ותיק אשר גדל באזורים הצפוניים של שוודיה לפני שהכירו את התפוח האדמה שקד בעל הקליפה הצהובה.
הוא נחשב למעדן בנורווגיה, בפינלנד ובשוודיה, שם הוא גדל לרוב בחלקים הצפוניים.
ניתן לגדלו טוב יותר בצפון, שכן הזן רגיש למחלות צמחים בדרום.
לפואיקולה הפינית הלפלנדית (Lapin puikula) יש כינוי מקור מוגן של האיחוד האירופי ושל בריטניה.
מהמט פואד פאשה (מוכר בספרות כ: פואד פאשה, בטורקית Mehmet Fuat Paşa; 17 בינואר 1814 קונסטנטינופול, האימפריה העות'מאנית – 13 בפברואר 1869 ניס, הקיסרות הצרפתית השנייה) היה פוליטיקאי רפורמטור עות'מאני, נמנה עם הוגי וממובילי רפורמות הטנזימאט, וכיהן כווזיר הגדול העות'מאני בשנים 1861–1866.
פואד פאשה נולד בקונסטנטינופול בירת האימפריה העות'מאנית למשפחה מיוחסת מקרב העולמא.
הוא למד רפואה, כיהן במשרת רופא צבאי טביב רב-לשוני.
פואד כיהן כעוזרם של שני ויזירים גדולים, ובין השנים 1838–1852 כיהן כדרגומן.
בהמשך רכש השכלה גבוהה בהיסטוריה, יחסים בין-לאומיים, משפט בין-לאומי פומבי וכלכלה פוליטית, במטרה להשתלב בסגל הדפלומטי העות'מאני.
הוא ניהל בהצלחה מגעים דיפלומטיים עם נציגי האימפריה הרוסית וכן עם עבאס חלמי הראשון לקראת כינונה של ח'דיוות מצרים.
ב-1852 מונה לשר החוץ העות'מאני, ולאחר מרד הר הלבנון הועבר מתפקידו.
במקביל היה פואד פאשה חבר במועצת הטנזימאט ובהמשך מונה ליושב ראש המועצה.
אבדילמג'יט הראשון הטיל על פואד פאשה לבצע עבודת מטה שתבדוק את המערכת השלטונית באיילטים השונים ותגבש המלצות.
עבודת המטה חשפה שחיתות וניוון שלטוניים ופואד פאשה נעזר במידהט פאשה שכיהן כוואלי של ניש וגיבש את טיוטת חוק הווילאייטים החדש.
ב-8 בנובמבר 1864 תחת הסולטאן אבדילאזיז, אושר חוק הווילאייטים ובמסגרתו חולקה מחדש האימפריה העות'מאנית למחוזות משנה.
כל וילאייט חולק לסנג'קים ובהם משל מותצארף .
מינוי הוואלים, המוטצאריפים, הקאימקמים וכן בעלי מקצוע כגון רואי חשבון ועמילי מכס היו באחריות השער הנשגב וכך גם ההיתר לשימוש בכספי המסים.
ב--22 בנובמבר 1861 מינה הסולטאן אבדילאזיז את פואד פאשה לווזיר הגדול של האימפריה.
בתקופתו חל פיחות במעמדו של השער הנשגב שזכה לפחות סמכויות ומידה מסוימת של עצמאות, מתקופות סולטנות קודמות.
פואד כיהן בתפקידו למשך שתי תקופות כהונה והתפטר מתפקידו ב-4 ביוני 1866 בשל התנגדותו לכוונתו של הסולטאן להינשא לבתו של אסמאעיל פאשא מח'דיוות מצרים.
עם זאת, בשל כישוריו הדיפלומטיים מונה ב-1867 לשר החוץ העות'מאני וכיהן שנתיים בתפקידו.
ב-1869 הורע מצב בריאותו, הוא נסע להחלמה בניס שבצרפת ושם הלך לעולמו.
פואיסק - מודול של תחנת החלל הבין-לאומית שנבנה ברוסיה.
הוא נבנה על ידי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה בהזמנת רוסקוסמוס.
מודול שוגר לחלל בשנת 2009 בעזרת חללית מטען.
הוא חובר למודול "זבזדה" של תחנת החלל הבין-לאומית .
מודול נבנה על ידי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה בהתאם למפרט של רוסקוסמוס.
הוא מיועד לעגינה של חלליות מדגם פרוגרס או סויוז.
כמו כן מודול כולל מנעול אוויר ליציאה מתחנת החלל לפעילות חוץ רכבית.
הנפח הפנימי הוא כ-12.5 מ"ק.מודול כולל 2 יחידות עגינה.
בעזרת אחד מהן הוא חובר לתחנת החלל.
יחידת עגינה שנייה פנויה לחיבור חלליות חלל.
בבניית המודול נלקחו בחשבון לקחים מבנייה וניצול של מודול "פירס".
השם המקורי של המודול היה MIM-2 (מודול מחקר קטן, Малый исследовательский модуль).
הוא קיבל את שמו הנוכחי באוקטובר 2009 זמן קצר לפני שיגורו.
כהכנה לקליטת המודול, ב-5 ביוני 2009 גנאדי פדאלקה ומייקל באראט ביצעו פעילות חוץ רכבית בהמלכה על מודול "זבזדה" הותקנו אנטנות למערכת עגינה אוטומטית.
ב-10 ביוני בוצע פעילות נוספת במהלכה בוצעו הכנות על מודול "זבזדה" לקליטת המודול החדש.
ב-10 בנובמבר מודול "פאויסק" שוגר לחלל בעזרת חללית מטען פרוגרס M MIM-2. העגינה למודול "זבזדה" בוצע ב-12 בנובמבר.
ב-14 בינואר 2010 אולג קוטוב ומקסים סוראייב ביצוע פעhkות חוץ רכבית בה בוצעו התאמות במודול "פואיסק" לקליטת חלליות.
ב-21 בינואר בוצע שינוי מיקום עגינה של חללית סויוז TMA-16 שנותקה ממודול "זבזדה" וחוברה בהצלחה למודול "פואיסק".
ב-16 בפברואר 2012 אולג קונוננקו ואנטון שקאפלרוב העבירו מנוף ממודול "פירס" למודול "פואיסק".
זאת כהכנה להוצאת המודול הישן מניצול.
מאז שנת 2020 מודול זה מהווה מקום יציאה ראשי לפעילות חוץ רכבית של צוות רוסי של תחנת החלל.
פואד עווד הוא ראש המועצה המקומית מזרעה.
עווד נולד למוחמד ולהניה וגדל במזרעה.
למד בבית הספר היסודי בכפר ובתיכון מקיף במעלות-תרשיחא, אותו סיים בשנת 1981.
לאחר סיום לימודיו עבד במשך שש שנים כמנהל עבודה בחברת הבנייה "אוסאמה הנדסה" שבבעלות אחיו.
בהמשך הועסק במשך שנתיים בסוכנות ביטוח, ובשנת 1993 פתח משרד עצמאי לסוכנות ביטוח שניהל עד היבחרו לראשות המועצה.
בשנת 2006 החל בלימודי תואר ראשון במשפטים במכללת שערי משפט, וב־2010 הוסמך כעורך דין.
במקביל עסק בעריכת דין כשותף מייסד במשרד "עבוד–דכואר", לצד ניהול משרד הסוכנות לביטוח.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2013 התמודד לראשות המועצה המקומית מזרעה מול חמיד אג'א, ראפת אג'א וקאסם עווד, ונבחר עם 54.4% מהקולות.
בבחירות ב-2018 התמודד פעם נוספת וגבר על קאסם עווד עם 65.65% מהקולות.
בבחירות 2024 נבחר לכהונה שלישית עם 95% מהקולות לאחר שהיה מועמד יחיד.
עווד בוגר לימודי דיפלומה בהנהלת חשבונות מהמכללה האקדמית הגליל המערבי ובעל תואר C.L.U בתחום ביטוח חיים מהמוסד המכללה לביטוח.
בנוסף, הוא מכהן כחבר מזכירות ועד ראשי הרשויות המקומיות הערביות, חבר בוועדת המעקב לענייני החינוך הערבי, חבר מליאת הוועדה המרחבית לתכנון ולבנייה חבל אשר, וכן כבעל מניות בתאגיד המים "אל-עין".
בשנת 2000 עבר להתגורר במעלות-תרשיחא, וב־2010 שב למזרעה.
נשוי לאחלאם ואב לארבעה ילדים.
סצנת הפואטרי סלאם הישראלית נוסדה בינואר 2012 על במת תיאטרון האינקובטור בירושלים.
אירועי פואטרי סלאם חודשיים מתקיימים ברחבי הארץ.
עשרות משוררים ומשוררות מופיעים עם טקסטים מנבכי מוחם הפואטי ומתחרים זה בזה, ואלפי מבקרים מסורים פוקדים את הערבים, וחוזרים שוב ושוב.
פואטרי סלאם יצר סצנה תרבותית חדשה וצומחת של שירה מדוברת, וקהילה חוצת מגזרים, עם סדנאות והופעות המחדשות את השפה העברית.
פואטרי סלאם ישראל אף זכה בפרס מאיר אריאל לחדשנות בשפה העברית.
אחת לשנה נערכת תחרות הגמר הראשית: הסלאם הגדול.
המשורר הזוכה מדי שנה, מייצג את ישראל בתחרות הפואטרי סלאם הבינלאומית.
פוארטו ריקו (בספרדית: Puerto Rico) הוא אי בים הקריבי בקבוצת האנטילים הגדולים, המהווה טריטוריה ומדינת חסות של ארצות הברית.
לפוארטו ריקו ממשל עצמי נרחב ותושביה הם אזרחי ארצות הברית אך אינם יכולים לבחור ולהיבחר.
מבחינה תרבותית שייכת פוארטו ריקו לארצות אמריקה הלטינית.
לא הרבה ידוע על ההיסטוריה של פוארטו ריקו לפני בואם של הספרדים.
האנשים הראשונים שהתיישבו היו אורטויורואידים .
בחפירה ארכאולוגית באי וייקס ב-1990 נמצאו שרידי אדם מ-2000 לפני הספירה המיוחסים לתרבות זאת.
בין 120 ל-400 לספירה הגיעו לאי שבט האיגנרי מאזור האורינוקו.
בין המאה ה-7 למאה ה-11 לספירה התפתחה תרבות הטאינו ובערך בשנת 1000 לספירה הפכה לתרבות השלטת עד לבואם של הספרדים.
במסעו השני הגיע כריסטופר קולומבוס לפוארטו ריקו ב-19 בנובמבר 1493. האי היה מאוכלס על ידי אינדיאנים משבט הארווק הידועים בשם טאינו.
האינדיאנים כינו את האי בוריקן או בורינקן.
קולומבוס העניק לו את השם סן חואן באוטיסטה על שם יוחנן המטביל.
העיר המרכזית באי נוסדה ב-1509, ונחשבת לעיר העתיקה ביותר בשטחי ארצות הברית.
עקב טעות שנפלה באחת המפות הספרדיות המוקדמות, קיבלה עיר הנמל את שמו של האי (סן חואן), ואילו האי כונה בשמה של העיר (פוארטו ריקו – "נמל עשיר").
שינוי זה הפך רשמי ב-1521 ושמות אלה, לאי ולעיר, נותרו מאז.
ב-1510 חואן פונסה דה לאון היה למושל הראשון של האי.
במהרה האי יושב על ידי הספרדים, והטאינו נאלצו לעבוד עבור הספרדים ורובם הוכחדו במחלות ובתנאי העבודה הקשים.
את אוכלוסיית האינדיאנים המקומית החליפו עבדים שיובאו מאפריקה.
פוארטו ריקו נחשבה לעמדה אסטרטגית של ספרד בקריבים וכונתה "המפתח לאמריקות".
למרות זאת במאות ה-17 וה-18 הופנו רוב המשאבים למושבות ביבשת.
בשל האיום מיריבים אירופים נבנו חומות ומצודות להגנה על נמל סאן חואן.
על אף ניסיונות חוזרים ונשנים לא הצליחו האנגלים הצרפתים וההולנדים לכבוש את האי ולהחזיק בו במשך תקופה ארוכה.
החומות של סן חואן ושני המבצרים הגדולים של העיר, אל מורו וסן קריסטובל, עדיין עומדים גם במאה ה-21 ומושכים תיירים רבים.
הרפורמות של המאה ה-19 גרמו לגידול באוכלוסייה ופריחת הכלכלה וליצירת הזהות המקומית של האי.
לאחר הקמתן של מדינות עצמאיות באמריקה הלטינית נשארו פוארטו ריקו וקובה השריד האחרון לאימפריה הספרדית בעולם החדש.
במחצית השנייה של המאה ה-19 העוני והקרע עם ספרד גרמו לאי שקט ולהתקוממות ב-1868. המרד דוכא במהירות ובקלות אבל הדרישה לממשל עצמי נותרה בעינה, וב-1897 העניקה הממשלה הליברלית בספרד ממשל עצמי מוגבל לפוארטו ריקו וקובה, שלא שרד זמן רב.
בסיום המלחמה נאלצו הספרדים, לפי תנאי חוזה פריז, למסור לארצות הברית את פוארטו ריקו, את קובה, את הפיליפינים ואת גואם.
פורטוריקנים רבים שירתו בצבא ארצות הברית ממלחמת העולם הראשונה ואילך.
אסונות טבע והשפל הכלכלי פגעו קשות בכלכלת האי, והחלו להישמע דרישות לעצמאות פוארטו ריקו.
שינוי בממשל האי הגיע תחת הממשלים של הנשיאים רוזוולט וטרומן.
ב-1946 מינה הנשיא טרומן את המושל יליד האי הראשון, וב-1947 הוענקה הזכות לבחור באופן דמוקרטי מושל לאי.
בבחירות שהתקיימו ב-1948 נבחר לואיס מוניוס מארין (Luis Muñoz Marín) שכיהן בתפקיד עד 1964.
מתקופה זו ואילך החלה הגירה מסיבית של תושבי פוארטו ריקו לארצות הברית, בייחוד לעיר ניו יורק, בחיפוש אחרי רמת חיים טובה יותר.
לפי נתוני הלשכה לסטטיסטיקה של ארצות הברית, מ-2003 מספר אזרחי ארצות הברית שמוצאם מפוארטו ריקו עולה על מספר התושבים באי.
ממשל טרומן אישר עריכת משאל עם בשאלת חוקה מקומית.
במהלך שנות החמישים עברה פוארטו ריקו תיעוש מואץ שמטרתו הייתה להפוך אותה מחקלאית לתעשייתית.
מעמדה הפוליטי של פוארטו ריקו נתון במחלוקת בקרב הציבור באי.
תומכי העצמאות לפוארטו ריקו הם מעטים ורוב הציבור מתחלק באופן שווה בין תומכי הפיכתה של פוארטו ריקו למדינה פדרלית במסגרת ארצות הברית ובין תומכי הסכם האיחוד הנוכחי עם ארצות הברית.
בשנות ה-80 וה-90 גברה בפוארטו ריקו ההתנגדות להחזקת שטחים באיים השונים על ידי צבא ארצות הברית, על זרועותיו.
המאבק התמקד במיוחד באי וייקס (Vieques), הנמצא ממזרח לאי הגדול, ובו ניהל צי ארצות הברית אימונים בירי.
לאחר התנגדות ארוכה, שלוותה בהפגנות וכן במעשי אלימות, עזב הצי האמריקאי את וייקס ב-2003. שטחי האימונים לשעבר הם כיום שמורות טבע מטופחות.
תהליך דומה אירע גם באי השכן, הקטן יותר, קולברה.
ב-27 בנובמבר 1953, כשנה לאחר הגדרת מעמדה של פוארטו ריקו כמדינה עצמאית המאוחדת עם ארצות הברית ("commonwealth"), קיבלה העצרת הכללית של האו"ם את החלטה 748, המבטלת את סיווגה של פוארטו ריקו כטריטוריה ללא ממשל עצמי על-פי סעיף 73 במגילת האו"ם.
עם זאת, העצרת הכללית לא קבעה האם פוארטו ריקו אכן השיגה מעמד של ממשל עצמי מלא.
על-פי דו"ח צוות המשימה לעניין פוארטו ריקו של הבית הלבן שפורסם ב-2007, ארצות הברית בהודעתה לאו"ם ב-1953 לא התחייבה כי לא תוכל לשנות את צורת יחסיה עם פוארטו ריקו ללא הסכמתה.
בדו"ח נקבע אפוא כי לקונגרס האמריקאי יש סמכות על פוארטו ריקו.
בדו"ח שהגישה ועדה של בית הנבחרים בוושינגטון מ-1996, נקבע כי מעמדה הנוכחי של פוארטו ריקו אינו עומד בקריטריונים של ממשל עצמי מלא.
הדו"ח סיכם כי פוארטו ריקו היא על כן עדיין שטח אמריקאי וכי הממשל העצמי הקיים בה ניתן לביטול על ידי הקונגרס האמריקאי באורח חד-צדדי, וכי הקונגרס אף יכול לשלול את האזרחות האמריקאית של תושבי פוארטו ריקו בכל עת, מסיבה ראויה.
ועדת בית הנבחרים אף קבעה כי יישום החוקה האמריקאית בפוארטו ריקו כפוף לפסיקה של בית המשפט העליון של ארצות הברית, אשר קבע במהלך השנים כי הזכויות המוקנות בחוקה אינן חלות באורח אוטומטי בכל השטחים הנמצאים בשליטת ארצות הברית.
מאחר שפוארטו ריקו איננה מדינה עצמאית, אין בה שגרירויות.
עם זאת, יש בה עשרות קונסוליות, בעיקר ממדינות אמריקה הלטינית ומאירופה.
פוארטו ריקו היא מדינת חסות של ארצות הברית במעמד מיוחד, עם אוטונומיה מנהלית נרחבת.
ככזאת, "ראש המדינה" הוא למעשה נשיא ארצות הברית.
השפות הרשמיות בה הן ספרדית ואנגלית.
יש לה חוקה משלה, שאושרה על ידי הקונגרס האמריקאי.
על פי החוקה, פועלות בה שלוש רשויות השלטון: הרשות המבצעת – בראשות המושל; הרשות המחוקקת – הכוללת את הסנאט ובית הנבחרים של פוארטו ריקו; והרשות השופטת – מערכת בתי משפט עצמאית, המבוססת על המשפט הספרדי.
תושבי פוארטו ריקו אינם זכאים לבחור ולהיבחר לממשל הפדרלי של ארצות הברית.
למעט זכות הבחירה, הם נהנים כמעט מכל הזכויות של אזרח אמריקאי ובכלל זה הזכות לגור ולעבוד בכל אחת ממדינות ארצות הברית, זכויות ביטוח לאומי ודרכון אמריקני.
המושל נבחר בבחירות ישירות מדי 4 שנים.
כך גם נבחרים חברי הסנאט ובית הנבחרים.
בנוסף, בוחרים תושבי פוארטו ריקו "נציב תושב", המשמש כנציגם בבית הנבחרים של ארצות הברית ללא זכות הצבעה.
שלוש המפלגות העיקריות של פוארטו ריקו נחלקות אידאולוגית סביב הנושא של מעמדה הריבוני של פוארטו ריקו והקשר שלה לארצות הברית: "המפלגה העממית-דמוקרטית" דוגלת בהשארת פוארטו ריקו במעמדה הנוכחי, כמדינת חסות עם ממשל עצמי נרחב.
"המפלגה הפרוגרסיבית החדשה" דוגלת בהענקת מעמד מדינה מלא, כאחת ממדינות ארצות הברית.
"מפלגת העצמאות" חותרת לעצמאות מלאה והקמת מדינה ריבונית במנותק מארצות הברית.
משאל העם שנערך באי בנושא הריבונות (1998) הביא לתוצאת רוב קטן לטובת ההישארות כמדינת חסות, על פני הדוגלים במעמד מדינה ממדינות ארצות הברית.
התומכים בעצמאות מלאה מהווים מיעוט קטן, כ-5%.
ב-6 בנובמבר 2012 נערך בפוארטו ריקו משאל עם נוסף.
הפעם חולק משאל העם לשתי שאלות: בשאלה הראשונה נשאלו המצביעים אם הם רוצים להשאיר את מעמדה הפוליטי-ריבוני של ארצם כפי שהוא או לשנותו.
רוב המצביעים, 54% מן הקולות הכשרים, הצביעו בעד שינוי המצב הפוליטי-ריבוני של פוארטו ריקו.
בשאלה השנייה ניתנה למצביעים בחירה בין 3 אפשרויות לריבונות מסוג חדש:
להצטרף כמדינה ה-51 לארצות הברית.
להיות אומה עצמאית, ביחסי ברית עם ארצות הברית.
בשאלה זו העדיף רוב המצביעים (61.13% מבין הבוחרים באחת משלוש האפשרויות, שהם 809,652 מצביעים) את האפשרות להצטרף כמדינה ה-51 לארצות הברית.
33.33% מן המצביעים (441,505 בוחרים) העדיפו מדינה עצמאית בעלת ברית לארצות הברית, ואילו רק 5.54% (73,362 מצביעים) העדיפו מדינה עצמאית לחלוטין.
מצביעים רבים נמנעו מלענות על השאלה השנייה (472,674).
ביוני 2017 נערך משאל עם נוסף.
למרות אחוזי ההצבעה הגבוהים בדרך כלל במדינה, הצביעו כ-23% מבעלי זכות ההצבעה ומתוכם כ-97% תמכו באיחוד עם ארצות הברית בעיקר בשל המצב הכלכלי הקשה במדינה.
בתחילת המאה ה-20 התבססה רוב כלכלת פוארטו ריקו על חקלאות.
קני סוכר היו גידול העיקרי של האי, ופרחה בו הפקת הרום.
בשנות ה-40 החל תהליך תיעוש מואץ בעידוד ממשלת ארצות הברית, שהעניקה הקלות מס להקמת מפעלים באי.
באי הוקמו מפעלים טכנולוגים, מפעלים פטרו-כימיים, מפעלי תרופות ומפעלי נשק.
בפוארטו ריקו חלות הגבלות המסחר וחוקי התעשייה והתעסוקה של ארצות הברית.
המטבע בו משתמשים בפוארטו ריקו הוא דולר אמריקאי.
תיירות היא מקור הכנסה חשוב בפוארטו ריקו.
תיירים רבים מאירופה נמשכים לאקלים הטרופי ולנופים היפים שבאי, וגם פורטוריקנים תושבי ארצות הברית היבשתית מגיעים לחופשות באי.
פוארטו ריקו היא יעד מבוקש לטיולי שיט תענוגות.
כמעט כל הספינות ששטות באזור עוצרות לפחות ללילה אחד בנמל סן חואן.
במאי 2017 הכריזה המדינה על פשיטת רגל בעקבות חוב של 123 מיליארד דולר.
פוארטו ריקו היא חלק מארגון המדינות האיברו-אמריקניות, בו משתפות מדינות איברו-אמריקאיות פעולה בנושאי חינוך, מדע ותרבות.
האוכלוסייה במדינה מונה כ-3.2 מיליון נפש.
תוחלת החיים עומדת על כ-78.2 שנים בממוצע.
שיעור הפריון עומד על 1.1 ילדים לאישה.
מחצית מהאוכלוסייה היא מעורבת (מולטים), 17% לבנים, 7% שחורים, והיתר אסייתים, ומעט אינדיאנים.
שפת האם של מרבית התושבים היא ספרדית אך רבים דוברים גם אנגלית ולשתיהן מעמד של שפות רשמיות.
פוארטו ריקו מורכבת מאי אחד גדול שנקרא פוארטו ריקו וממספר איים קטנים בקרבתו - חלקם מיושבים (כגון האי וייקס והאי קולברה) וחלקם שוממים (כמו האי מונה) ועל חלקם נמצאים אך ורק בתי מלון.
האי פוארטו ריקו מתפרס על שטח של 170 קילומטר על 60 קילומטר.
רכסי הרים מהווים את רוב שטחו של האי.
קורדיירה סנטרל הוא רכס ההרים הגבוה ביותר באי וההר הגבוה ברכס הוא סרו דה פונטה בגובה 1,338 מטר.
עיר הבירה (והגדולה ביותר), סאן חואן, נמצאת על החוף הצפוני של האי.
בזכות הימצאות פוארטו ריקו באזור טרופי הטמפרטורה הממוצעת השוררת באי היא 28 מעלות צלזיוס במשך כל השנה.
האזור הדרומי של האי תמיד יותר חמים מהאזור הצפוני אך לא בהפרש גדול.
אין שוני גדול בטמפרטורה בין עונות השנה.סופות הוריקן רבות תוקפות את האי בין החודשים יוני לנובמבר.
בפוארטו ריקו ישנם 17 אגמים אשר כולם מלאכותיים ויותר מ-50 נהרות.
הנהרות בחלק הצפוני של האי גדולים יותר וזורמים בהם יותר מים בהשוואה לנהרות בדרום האי.
זאת משום שבצפון האי יש כמות רבה יותר של גשם מאשר בדרום.
בצפון-מערב האי נמצא הפארק הלאומי מערות ריו קמוי.
לפוארטו ריקו יש סצנת מוזיקה תוססת.
מוזיקה מפוארטו ריקו זכתה להכרה עולמית.
ישנם מספר סגנונות פופולריים של מוזיקה פורטוריקנית.
ארבעת העיקריים הם: סלסה, בומבה, פלנה ורגטון.
מוזיקאים ולהקות פורטוריקניים מפורסמים כללו את:
פוארטו מונט (Puerto Montt) היא עיר בדרום צ'ילה, לחופו של מפרץ רלונקאבי (Seno de Reloncaví).
היא משמשת כבירתו של מחוז לוס לאגוס, ובשנת 2017 התגוררו בה כ-245,902 תושבים.
עד המאה ה-19 היה האזור בו שוכנת פוארטו מונט מכוסה ביער עבות.
ב-1851 הגיעה למקום משלחת מהאי צ'ילואה במטרה להכשירו להתיישבות.
המקום צד את עיני המתיישבים גם בשל סמיכותו לאגם יאנקיווה (Llanquihue).
ב-12 בפברואר 1853 נוסדה העיר באופן רשמי על ידי תושביה הראשונים, שהיו בעיקר מהגרים גרמנים.
היא נקראה על שמו של נשיא צ'ילה באותה תקופה, מנואל מונט.
ב-1969 התרחש בעיר "הטבח של פוארטו מונט".
ב-4 בפברואר אותה שנה פלשו כ-90 משפחות של חסרי בית לשטחיהן של חוות נטושות בעצתו של חבר הפרלמנט לואיס אספינוסה.
5 ימים לאחר מכן הודיע להם מפקד המשטרה בעיר כי לא יינקטו נגדם צעדים.
למחרת הודיע משרד הפנים כי לא ייתן יד לפלישה.
אספינוסה נעצר ונשלח לוואלדיביה, ועם שחר פשטו 250 שוטרים על החוות, פינו מהן את יושביהן, והעלו אותן באש.
האירועים זעזעו את המדינה, והיו בין הגורמים לנפילתו של הנשיא אדוארדו פריי, ולעלייתו של סלבדור איינדה, שנה מאוחר יותר.
כלכלת העיר מבוססת בעיקר על חקלאות, יערנות ודיג.
לגידול דגי הסלמון חלק מכריע בהתפתחותה של העיר בראשית המאה ה-21. גם ענף התיירות, ובמיוחד התיירות האקולוגית, מתחיל להתפתח מאז ראשית המאה.
פוארטו מונט מהווה את שער הכניסה לאי צ'ילואה ולאיים קטנים יותר באזור.
יש בה שדה תעופה ממנו מתקיימות טיסות סדירות לערים המרכזיות בצ'ילה, ואף לבארילוצ'ה שבארגנטינה.
בפוארטו מונט שוכנת תחנת הרכבת הדרומית בצ'ילה, והיא מהווה את הנקודה הצפונית ביותר בקארטרה אאוסטרל.
מיקומה של פוארטו מונט בין האגמים, היערות וההרים מצפון, לבין האיים והקרחונים מדרום, הופך אותה לנקודת מוצא נוחה לטיולים באזור.
גם בעיר עצמה יש מוקדי משיכה לתיירים.
במיוחד ידועים שוק הדייגים הססגוני שלה, והאי הקטן טנגלו ששוכן בנמל וממנו יש תצפית על העיר וסביבתה.
פואתיים (שם מדעי: Rubiacea) היא משפחת שיחים, בני שיח ועשבים מסדרת הגנציינאים.
נציגים בולטים של המשפחה הם הדבקה, הפואה המצויה, הצלבית (Crucianella maritima) וצמח הקפה, וכן איקסורה מאוי המשמש בגינות נוי ועץ הכינין שממנו יש תרופה למלריה.
עלי בני משפחת הפואתיים הם נגדיים או דוריים תמימים.
הפרחים נכונים, דו-מיניים על פי רוב וערוכים בסיומות רפות או קרקפות.
הכותרת דמוית גלגל, פעמון, מסמר או משפך ובעלת 5-4 אונות.
על פי רוב לפרח 4 אבקנים ושחלה תחתית.
הפרי אגוזית או עשוי 2 פרודות, אגוזיות יבשות או עשוי להיות במינים מסוימים ענבה או הלקט.
פוארטו מלדונדו (בספרדית: Puerto Maldonado) היא עיר בדרום מזרח פרו, בקרבת הגבול עם ברזיל, 55 ק"מ מהגבול עם בוליביה במפגש הנהרות טמבופטה ומדרה דה דיוס בלב יער גשם טרופי.
העיר נמצאת בגובה של 183 מטרים מעל גובה פני הים ואנשיה מתפרנסים בעיקר מתיירות, הפקת גומי וחיפוש זהב.
חלק מיערות הגשם באזור זה ניטעו מחדש באופן מלאכותי לאחר שבעשורים קודמים כריתת עצים מסיבית לצורכי תעשייה דיללה את היערות באזור.
טיסות לקוסקו ומלימה נוחתות וממריאות בנמל התעופה הבינ"ל של העיר, כמו כן נוחתות וממריאות מנמל זה טיסות מסחריות בינלאומיות בתדירות נמוכה.
הכביש הראשי של העיר מחבר בין קוסקו לערים אחרות בפרו.
התנועה בעיר עמוסה באופנועים ומכוניות אינן מחזה שכיח.
פוארטו ריקו (מאנגלית: Puerto Rico) הוא משחק קופסה גרמני שתוכנן על ידי Andreas Seyfarth ופורסם על ידי חברת Alea וחברת Rio Grande Games בגרמניה.
המשחק מצריך מיומנויות אסטרטגיות גבוהות ומתאפיין בכך שאלמנט המזל הקיים בו זניח ביותר.
1 מפת ניהול – להנחת הבניינים והכסף
8 קלפי דמויות: מתיישב, בנאי, ראש עיר, מפקח, סוחר, רב חובל, 2 כורי זהב.
49 בניינים: 5 בתים גדולים סגולים (2 אזורים), 2 כפול 12 בתים סגולים קטנים (אזור אחד), 20 בתי ייצור צבעוניים
לכל שחקן יש "לוח אי" הגלוי בפני שאר השחקנים (העיר של השחקן) והוא מחולק לאזור של מפעלים, מטעים ומוצרים ממקורות שונים.
את היבול שהשחקן מרוויח ניתן להמיר לנקודות ניצחון או לכסף.
את הכסף ניתן להשקיע בבניית בניינים אשר יגרמו לשחקן להרוויח יותר תוצרת יבול או להרוויח עוד אפשרויות.
הבניינים והמטעים אינם בשימוש ללא מתיישבים.
המשחק נמשך מספר סיבובים כאשר כל תור בסיבוב על משתתף "המושל" לבחור אחד משבעת התפקידים ולקבוע את התפקיד אותו ישחקו כל המשתתפים.
תפקיד המושל עובר כל תור בין השחקנים לפי הסדר וסיבוב שלם עובר כאשר כולם היו מושלים.
למשחק יש מספר דרכים להסתיים ואין מביניהן דומיננטית.
המשחק נגמר באחד מן המקרים הבאים:
כאשר בסבב ראש העיר, נגמרו המתיישבים.
כאשר בסבב רב חובל, נקודות הניצחון נגמרו.
כאשר בסבב הבנאי, שחקן מילא את כל 12 האזורים של בניית המפעלים בעיר שלו.
בסיום המשחק יש לחשב את סכום כל:
מטבעות הניצחון שעומדים לרשות כל משתתף.(מטבע ניצחון = נקודת ניצחון)
נקודות הניצחון של הבניינים שברשותו (בכל בניין רשום את מס' נקודות הניצחון שהוא מעניק).
נקודות הניצחון של הבניין עם מספר הנקודות הניצחון הגדול ביותר שנמצא ברשות המשתתף.
המשתתף עם המספר הרב ביותר של נקודות הניצחון הוא המנצח.
במידה וקיים שוויון, אז המנצח הוא המשתתף עם מספר היותר גדול של מטבעות וסחורות.
כל סיבוב, כל משתתף חייב לבחור תפקיד מבין התפקידים המוצעים שעדיין לא נבחרו.
כל השחקנים מבצעים את הפעולה של התפקיד הנבחר אך השחקן שבחר בתפקיד, מבצע את המשימה ראשון ומקבל בנוסף "בונוס".
"המתיישב" – מקבל את האפשרות לקנות מחצבה.
"הבנאי" – משלם דובלון אחד פחות על בניין.
"בעל המלאכה" – מקבל מוצר נוסף.
"ראש העיר" – מקבל "מתיישב" נוסף.
"הסוחר" – מקבל מטבע נוסף על מכירת המוצר.
"רב החובל" – מקבל מטבע ניצחון נוסף.
תפקיד פעולה הערות מתיישב כל משתתף, יכול לבחור מטע ממקור מסוים.
סדר בחירת המטעים מתבצע על פי סדר ישיבת המשתתפים.
בנאי כל שחקן רשאי לבנות מפעלים בעזרת דובלונים.
ראש עיר השחקן מקבל מתיישבים לשים למפעלים, למטעים ולמחצבה.
לשחקן אפשרות להעביר מתיישבים שנמצאים על גבי הלוח ממקום למקום.
בעל המלאכהכאשר גם המפעל וגם המטע של אותו מקור מאויש השחקן מקבל מוצר מהמקור סוחר כל שחקן רשאי למכור את יחידה אחת של סחורה בתמורה לדובלונים.לא ניתן למכור סחורה מאותו סוג אשר כבר נמכר על ידי משתתף אחר.
רב חובל השחקנים מחויבים להעמיס על הספינות מוצרים על מנת לקבל "נקודות ניצחון".
ההעמסה מתבצעת לפי הסדר עד שמגיעים למצב בו כל המשתתפים אינם יכולים להעמיס מוצרים על הספינה.
כורה זהב אין פעולה – דובלון אחד בונוס.
התפקיד לא בשימוש כאשר ישנם רק שלושה שחקנים, ושניים בשימוש כאשר ישנם חמישה שחקנים
על כל תפקיד שאינו נבחר מבין התפקידים מונח דובלון.
בסבב הבחירות הבא, אם יבחר השחקן בתפקיד אשר הונחו דובלונים עליו, יקבל את התפקיד עם הדובלונים שעליו.
דבר זה מוסיף שיקול נוסף בבחירת התפקידים.
פּוּאֵרְטוֹ בָּקֵרִיסוֹ מוֹרֵנוֹ (בספרדית: Puerto Baquerizo Moreno) היא עיר הבירה של מחוז גלאפגוס באקוודור, הכולל את קבוצת איי גלאפגוס.
העיר שוכנת בקצהו הדרומי של האי סן קריסטובל ששטחו 558 קילומטרים רבועים וגובהו המרבי 730 מטרים.
בעיר כ-5,600 תושבים, רובם דייגים, והיא השנייה בגודלה באיי גלאפגוס.
העיסוקים העיקריים בעיר הם דיג, תיירות וחקלאות.
העיר נקראת על שם אלפרדו בקריסו מורנו, שהיה נשיא אקוודור שלוש פעמים.
פוארטה דל סול (בספרדית: Puerta del Sol; מילולית: "שער השמש") היא אחת הכיכרות המרכזיות והעמוסות ביותר במדריד, בירת ספרד.
הכיכר היא מרכזה (קילומטר אפס) של מערכת הכבישים בספרד, ובה ממוקם מגדל השעון המפורסם שפעמוניו מסמנים את תחילתה של שנה חדשה .
מקורה של הכיכר היא במיקומו של אחד משערי חומותיה של מדריד במאה ה-15, שהפרידו בין היישוב העתיק לבין הפרברים שהחלו להיבנות מסביב לעיר.
שמה של הכיכר נובע מזריחת השמש מכיוונו של השער, שהוקם בצדן המזרחי של החומות.
בין המאות ה-17 וה-19, הפכה הכיכר למקום מפגש מרכזי.
שליחים רבים שהגיעו ממדינות זרות וממחוזות אחרים בספרד לבית הדואר, התכנסו בכיכר כדי להתעדכן בחדשות האחרונות.
בית הדואר נבנה בשנים 1768-1766. בימי שלטונו של פרנקו שימש בית הדואר כמטה של משרד הפנים וביטחון הפנים.
בפוארטה דל סול ממוקמים אתרים רבים המזוהים עם מדריד בספרד ומחוצה לה.
בצדה הדרומי של הכיכר ממוקמים בית הדואר, המאכלס כיום את נשיאות קהילת מדריד, ופסל לזכרו של המלך קרלוס השלישי.
על המבנה המזרחי בכיכר מותקן שלטו המואר של "טיו פפה" (Tio Pepe), מותג יין שרי מפורסם.
בצפון הכיכר ממוקם פסל הדב האוכל מעץ התות - סמלה של העיר מדריד.
בסמוך לבית הדואר ממוקמת לוחית קילומטר האפס, המסמנת את מרכז מערכת הכבישים של ספרד.
בשל חשיבותה ומיקומה המרכזי של הכיכר, היא מהווה כר פורה להפגנות ומחאות, בעיקר נגד אלימות ומלחמה.
פואנלברדה (בספרדית: Baloncesto Fuenlabrada) היא קבוצת כדורסל ספרדית מהעיר פואנלברדה שליד הבירה מדריד, המתמודדת בליגה הספרדית השנייה.
המועדון הוקם בשנת 1983. בסיום עונת 1997/98 העפילה הקבוצה לליגה הבכירה.
בעונת 1999/00 החלה להשתתף במסגרת אירופאית בגביע קוראץ'.