tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ספרו "דברי יחזקאל" בנוי בצורה של "מערכות" המקיפות כל נושא עד תומו, בכל הסוגיות בתלמוד העוסקות בו.
בהקשר לכך סיפר אחד מתלמידיו שרבו הסתייג מאוד מהמושג שרווח אז בישיבות "ווארט" (מיידיש: מילה), חידוש מבריק על שאלה מקומית שאינו מחויב לבירור מקיף ושורשי.
הוא מצוטט כמי שנהג לומר: .
בח' בחשוון תש"ב (29 באוקטובר 1941), נרצח יחד עם יהודים רבים בפורט התשיעי, יום לאחר "האקציה הגדולה" בגטו הגדול של קובנה.
בנו היחיד יעקב, נפצע אנושות בהיותו ילד כבן שמונה, ב־1928. הוריו נסעו איתו למרכז רפואי בגרמניה, אך הוא נפטר כעבור שבועיים.
אשתו שפרה ובנותיהם מינה ורבקה נרצחו ב-4 באוקטובר 1941. בתו מרים ברגשטיין ובנה צבי הירש שרדו לאחר פטירתו עד חיסול גטו קובנה בקיץ 1944, אז נרצחו.
בעלה רבי ישראל ברגשטיין שהיה נתין אמריקאי הצליח להגיע לארצות הברית ולארגן ויזה לבני המשפחה, אך הם לא הספיקו לממש את הרישיון לפני פלישת הגרמנים.
בתו חיה ליבא אבין, נסעה ב־1935 לדרום אפריקה, והיא היחידה מצאצאיו ששרדה.
היא ובעלה זלמן עלו לישראל, ולהם שלושה ילדים.
היא נפטרה בתל אביב, בט"ו באלול תשנ"ז, 17 בספטמבר 1997.
יחד - העמותה לחייל הבודד היא עמותה למען חיילים בודדים בישראל, התומכת בחיילים בעת גיוסם לצה"ל, בתקופת השירות הצבאי ולאחר שחרורם מהשירות.
העמותה הוקמה בשנת 2004 תחת השם "ישראלים בכחול ולבן", במטרה לתמוך ולסייע לחיילי צה"ל.
עם השנים, התפתח בסיס הפעילות של העמותה בחיפה, בדגש על חיילים המתגוררים בצפון.
בשנת 2009 נרשמה עמותת יחד.
בצה"ל משרתים כ-5,000 חיילים בודדים.
מתנדבי העמותה פועלים בשיתוף עם צה"ל, במטרה לסייע לכל צורכי החיילים, מעבר לצורכי הצבא.
פעילות העמותה כוללת אספקת אוכל לחיילים לסופי שבוע ולחגים על בסיס קבוע, איסוף ריהוט וציוד חשמלי מתורמים והעברתם אל בתי החיילים, סיוע במקרים בהם חיילים נקלעים לקשיים כלכליים, תמיכה במקרים של קשיי התנהלות מול מוסדות ואף השתתפות באירועים חגיגיים בהם טקסי השבעה ואירועים אליהם מוזמנים בני משפחות של חיילים.
מרכז העמותה נמצא ברחוב נורדאו 12 בחיפה, ובו משרדי העמותה ומועדון לחיילים.
יחזקאל אטלס (1913 - 5 בדצמבר 1942) היה רופא ומפקד יחידת פרטיזנים היהודיים בזמן מלחמת העולם השנייה.
לוחם ומפקד בתנועת המרי היהודית בזמן השואה.
נולד בעיירה רווה מזובייצקה במערב האימפריה הרוסית (כיום נמצאת העיירה בתחומי פרובינציית לודז' בפולין).
למד רפואה בצרפת ובאיטליה ובסיום הלימודים חזר לפולין.
בשנת 1939, עם פלישת הצבא הגרמני לפולין, נמלט עם הוריו ואחותו למזרח פולין, לשטח שנכבש על ידי הצבא האדום.
בקיץ 1941 פלש הצבא הנאצי לברית המועצות והעיירה בה שהה יחזקאל אטלס עם משפחתו נכבשה.
הם הוחזקו בגטו במשך כחמישה חודשים ולאחר מכן נרצחו על ידי הגרמנים.
יחזקאל, כרופא, הושאר בחיים ונשלח לטפל באיכרי הסביבה.
בקיץ 1942, ערכו הגרמנים ומשתפי הפעולה המקומיים מבצע לחיסול הגטו.
אטלס עם קבוצה של יהודים צעירים הצליח להימלט מהגטו ליערות הסביבה.
שם הוא ארגן מהם יחידת פרטיזנים.
יחד עם הד"ר יוסף רקובר הקים אטלס בית חולים שדה.
בית החולים שירת יהודים ופרטיזנים רוסים גם יחד
יחידתו של אטלס, שמנתה כ-120 יהודים, חברה אל גדוד פרטיזנים סובייטי.
כדי להוכיח את יכולת יחידתו למפקדים הסובייטים, הוא הוביל את לוחמיו להתקפה על בסיס משטרה בלארוסית (משטרת משתפי הפעולה עם הנאצים) בדרצ'ין.
למרות חימושם הדל הצליחו אטלס ולוחמיו להשתלט על הבסיס ולחסל 44 משתפי הפעולה.
בהתקפה תפסו שלל רב - רובים ותחמושת, מה שאפשר להם להמשיך במאבק.
בתחילת ספטמבר 1942 ערכה פלוגתו של אטלס מספר התקפות על קו רכבת לידא - הורדנה.
הפרטיזנים פגעו בקווי הרכב ואף פוצצו רכבת, שהובילה הספקה לכוחות הגרמנים.
באוקטובר 1942 ערכו התקפה על הגרמנים בעיירה ז'טל והרגו 30 גרמנים.
מבצעיו הקרביים של יחזקאל אטלס, מעשי הנקם שלו ודמותו, עשו רושם רב על הפרטיזנים היהודים והלא-יהודים באזור כלו.
ב-5 בדצמבר 1942 נפצע אנושות בקרב עם הגרמנים ונפטר כעבור כמה שעות.
חבריו קברו אותו מהר באחת הביצות.
ביוני 2008 הועברו עצמותיו של יחזקאל אטלס ממקום קבורתו בביצות אל בית העלמין היהודי בז'טל.
יחזקאל אטלס נקבר בטקס צבאי מלא עם משמר כבוד של חיילים בלארוסים.
הוא נקבר בסמוך לקבר אחים, בו קבורים יהודי ז'טל שנספו בשואה.
הרב רפאל אביגדור יחזקאל ברטלר (כונה: רֶבּ חַצְקְל; ט"ו בסיוון ה'תרצ"ד, מאי 1934 – י"ח באדר א' תשע"ט, 23 בפברואר 2019) היה למדן ליטאי בני ברקי, תלמיד מובהק של החזון איש ומראשי חוג חזון איש.
נולד בלמברג שבאוקראינה, לעזריאל ברטלר, חסיד ויז'ניץ, ומינדל בת הרב יצחק פרנקל מצאצאי הנודע ביהודה.
במהלך מלחמת העולם השנייה התחבא בבונקר יחד עם אמו ואחיו היחיד יוסף.
לבסוף חולץ עם אמו ואחיו מגטו בוכניה בידי העסקן אליעזר לנדא שהציל מגטו זה אלפי יהודים, אל החבלים המזרחיים של פולין שנתפסו על ידי הצבא האדום ב-19 בספטמבר 1939 בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
אביו לא שב מן המלחמה ואמו קיבלה היתר עגונה מהרבנות הראשית, אולם לא נישאה בשל חוות דעתו של החזון איש שסבר שבמקרה שלה אסור לה להתחתן.
בקיץ של שנת תש"ד עלה עם אמו, סבו ובן דודו לארץ ישראל ונכנס לבתי אבות של פוניבז'.
הרב מפוניבז' שעמד על כישרונותיו הביאו בחודש אלול תשי"א אל הרב אברהם ישעיהו קרליץ החזון איש, שהכניסו לביתו, פרס עליו את חסותו, ועל אף גילו הצעיר למד עמו בחברותא רבות.
היה האדם היחיד ששהה לצד החזון איש בעת פטירתו.
לאחר פטירת החזון איש למד תקופה קצרה בישיבת מיר אולם רוב חייו, החל מנישואיו בשנת תשי"ז, למד באופן אישי בביתו.
כן למד עם חברותות שונות, בהן הרב משה יהושע לנדא, הרב חיים גריינמן, הרב נתן צבי שולמן, והעיקרי שבהם גיסו הרב אברהם רייסנר.
תקופות קצרות למד בכולל חזון איש ובבית הכנסת הליגמן בבני ברק.
רבים נהגו להתייעץ עמו בנושאים הלכתיים מורכבים, דוגמת ריבית, מקוואות, עירובין, מצוות התלויות בארץ, טומאת כהנים, קביעת מקום המזוזה במבנים מורכבים, דיני ממונות, קידוש החודש, וכן בנושאים למדניים ישיבתיים.
לעיתים נדירות עסק בסיוע לנציגים חרדיים בכנסת, דוגמת ניסוח ההסכם הקואליציוני בממשלת בגין הראשונה, וייעוץ בתחומי ניתוחי מתים ושירות נשים בצה"ל.
הרב ברטלר לא כתב את דברי תורתו, חלק מהם כתב אחיינו ותלמידו הרב מתתיהו רייסנר וכללם בסדרת ספריו "מבא שערים" וספרים נוספים.
בשער כל ספר כיתוב המייחס את רוב הדברים בספר לדודו של המחבר, הרב ברטלר.
היה ידוע בחומרות הלכתיות רבות בהן נהג.
לא החזיק בחשבון בנק עקב חששו מאיסורי ריבית, בשל חששו זה אף הקנה את כל כספו לאשתו.
בשנים האחרונות לחייו, החל מחודש תשרי תשע"ו, חלה במחלה קשה.
באותה תקופה נוסף לו השם "רפאל".
הרב ברטלר היה נשוי לדבורה, בתו של יעקב שכטר שהיה סוחר עורות תל אביבי.
גיסיו הם הרב אברהם רייסנר, הרב משה שטרנבוך והרב אריה שכטר.
שלושה מחתניו הם הרב אליהו פוזן המשמש כדיין בבית דין צדק בני ברק, הרב צבי אשר פרידמן המשמש כמורה הוראה בבתי ההוראה של הרב נסים קרליץ, ר"מ בישיבת זכרון מיכאל ומרבני חוג חזון איש והרב אברהם קלמנוביץ (נכד הרב אברהם קלמנוביץ ראש ישיבת מיר בארצות הברית).
שלושת חתניו אלו מכהנים גם כר"מים בישיבת זכרון מיכאל בזכרון יעקב.
כלתו לשעבר, היא הסופרת חסיה ברטלר.
יַחֲזִיאֵל בֶּן זְכַרְיָהוּ בֶּן בְּנָיָה בֶּן יְעִיאֵל בֶּן מַתַּנְיָה הַלֵּוִי מִן בְּנֵי אָסָף היה לוי מצאצאי אסף בן ברכיהו, מן המשוררים בבית המקדש הראשון, שהתנבא בשעת מלחמתו של יהושפט בבני עמון.
כמתואר בספר דברי הימים, נקבצו עמון, מואב ובני אדום למלחמה על ממלכת יהודה ועל מלכה יהושפט וחנו בעין גדי.
יהושפט גזר תענית והתפלל בבית המקדש לישועת ה'.
לאחר תפילת יהושפט, נחה "רוח ה'" (רוח נבואה) על יחזיאל שהיה במקדש כחלק מן הקהל שהתכנס לתענית ותפילה, והוא ניבא את ניצחונם של בני יהודה.
בנוסף, נתנה הנבואה ליהושפט הדרכות מעשיות כיצד ינצח, דבר שאינו כל כך שכיח בנבואות בתנ"ך:
אסף, אחד מאבות אבותיו של יחזיאל, הוא מחברם של חלק ממזמורי תהלים.
אחד ממזמורים אלה, מזמור פג, עוסק במלחמה של עם ישראל עם אויביו הבאים להכחידו, ובהם אדום, עמון ומואב, ותפילה לה' שישמיד אויבים אלו ויושיע את ישראל.
המלבי"ם בפירושו שם מסביר שהמזמור מתייחס למלחמת יהושפט בבני אדום ועמון ומואב, ואסף כתב את המזמור כנבואה על צאצאו יחזיאל שיתנבא על ישועת ה' במלחמה זו.
רב סעדיה גאון הביא בספר האמונות והדעות, שהנוצרים טענו שנבואת עובדיה זו מתייחסת לישו, שהוא .
"יחד ננצח" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית שרית חדד.
השיר יצא לאור ב-30 ביולי 2014, על ידי חברת התקליטים הישראלית אבי גואטה הפקות בע"מ, כסינגל שלא מתוך אלבום.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-13 במצעד של רשת ג'.
השיר נכתב על ידי יוסי גיספן, הולחן על ידי תומר הדדי והופק על ידי דודו קומה.
בתחילת השיר ניתן לשמוע את תחילת ההמנון של מדינת ישראל.
בסוף השיר, ניתן לשמוע את השיר "עוד אבינו חי" שהולחן על ידי שלמה קרליבך.
השיר פורסם באמצע מבצע צוק איתן לאחר שהוקלט בליווי ילדים שונים.
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של שרית חדד ב-2 באוגוסט 2014. הקליפ בוים על ידי עוזי ג'ורג', שביים עבור חדד בהמשך הקריירה שלה גם את קליפ השיר "לא תודה", ואת "וואי וואי".
נכון לאפריל 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-400 אלף צפיות.
יַחַד בְּאוֹרְךָ הוא פיוט לחנוכה שחיבר רבי יהודה הלוי.
ורמז שמו באקרוסטיכון השיר - יהודה חזק.
הפיוט עוסק בבקשה לגאולה, ומשתמש באור כסמל לה.
הפיוט הוא פיוט מסוג מאורה שנועד להשתלב בברכת "יוצר אור", הברכה הראשונה טרם קריאת שמע שבתפילת שחרית, משום שהוא עוסק באור וברכת יוצר אור עוסקת אף היא בבריאת האור על ידי אלוהים.
ייתכן שהפיוט נועד במקור להיאמר בשבת חנוכה, משום שהבית האחרון בו מתייחס למנורת המקדש המופיעה בזכריה הנביא הנקראת בהפטרת שבת חנוכה.
כיום אין קהילה הנוהגת לומר את הפיוט בשעת התפילה, אך יש קהילות ומסורות הנוהגות לומר את הפיוט בזמן הדלקת נרות חנוכה, לאחר אמירת הפיוט "מעוז צור".
יחזקאל בן אליאש אינגסטר (בפולנית: Ezekiel Ingster; 11 בנובמבר 1911 – 8 ביולי 1952) היה אחראי בלוק במחנות המשנה של מחנה הריכוז גרוס-רוזן בגרמניה הנאצית.
היה ניצול השואה והקאפו היהודי היחיד שנידון למוות במדינת ישראל על פשעים שביצע במלחמת העולם השנייה והשואה, על פי החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם.
בערעור לבית המשפט העליון, זוכה חלקית וגזר דינו הומתק לשנתיים מאסר.
יחזקאל אינגסטר נולד לאליהו ואלטה בבנדין שבפולין ב-11 בנובמבר 1911.
ב-20 במרס 1941 נחטף בידי הגרמנים והועבר למחנה הריכוז והעבודה גרוס-רוזן מהעיר מסלוביץ בשלזיה תחתית שהיה בפיקוחו של ה.
שם עורר תשומת לב בזכות עבודתו המסורה והנקיה, ובתחילת 1942 קיבל פקודה להיות מפקח על קבוצת עובדים, קאפו.
אינגסטר היה אחראי בלוק במחנות המשנה של מחנה הריכוז גרוס-רוזן בגרמניה (גריידיץ, פאולבריק ורייכנבך).
במחנה פאולבריק היה קאפו ראשי ותחתיו היו שבעה קאפוס.
משם, הועבר למחנה אנברג, שם הועבר מתפקידו בידי זקן המחנה גולקמן, בשל התלונות עליו.
ביוני 1943 הועבר אינגסטר להיות אחראי על 78 אסירים במחנה גריידיץ.
לאחר השחרור מברגן-בלזן, גילה אינגסטר כי אשתו נספתה באושוויץ, לא ידוע מה קרה לילדיו.
הוא שהה בבוכנוואלד ובשנת 1945 התחתן שוב בגרמניה.
רגלו השמאלית נקטעה בשנת 1948 בשל מחלת בירגר, הוא עלה ארצה ב-20 באוגוסט 1949 ובשל נכותו קיבל שותפות בקולנוע במושב משמר השבעה.
הוא נידון למוות בשנת 1952 לאחר שהואשם בפשעים נגד האנושות ובהתעללות בעצירים יהודים, אך בית המשפט העליון קיבל חלקית את ערעורו, זיכה אותו מפשעים נגד האנושות והמיר את עונשו למאסר של שנתיים.
אשתו התגרשה ממנו לאחר מאסרו.
אינגסטר, אשר היה חולה, ביקש חנינה מנשיא המדינה ונדחה, אולם שוחרר על פי החלטת שר המשטרה (בכור-שלום שטרית), ומת זמן קצר לאחר שחרורו.
משפטו התנהל כמעט במקביל לזה של יעקב הוניגמן, קאפו במחנות גריידיץ ופאולבריק, ובאופן טבעי חלק מן העדים הופיעו בשני המשפטים.
כתב האישום נגד אינגסטר הוגש לבית המשפט המחוזי בתל אביב בספטמבר 1951 בפני הרכב שמנה את פנחס אבישר, ישראל לוין ויוסף מיכאל לם.
שני הסעיפים הראשונים היו בגין עבירות שהעונש בגינן היה מוות.
הראשון היה פשע מלחמה בשל פגיעה בבני אוכלוסייה אזרחית במחנות גריידיץ ופאולבריק, אשר גרמה חבלות חמורות, פצעים, כאב וסבל לעצורים רבים בשני המחנות ובמיוחד לניצולי השואה שהעידו נגדו, ביניהם, יעקב שווייצר, דוד לבקוביץ', שמואל ויטלזון, יהודה הולצמן, אבא מושנגברג ויצחק פשכודניק.
הסעיף השני היה פשע נגד האנושות.
שלושת האישומים הנותרים התייחסו לגרימת חבלה חמורה לחמשת האסירים שהוזכרו בסעיף הראשון.
סנגורו של אינגסטר טען, כי לא ניתן לייחס לו פשע כלפי האנושות לפי האישום הראשון, שכן כוונת החוק היא לרצח של אוכלוסייה נרחבת בידי "הפושעים הנאצים המובהקים".
הוא גם ביקש ולהימנע מהאשמתו בסעיפים החמורים ביותר.
מטלון לא נענה לבקשה אך קבע, כי יש ראיות נגד אינגסטר באשמת פשע כלפי האנושות בנוגע לרצח שמונה אסירים ובנוגע להתעללות באסירי פאולבריק, וכן באשמת גרימת חבלה חמורה לשוויצר, לבקוביץ, הולצמן, ויטלזון, מושנברג ופשכודניק.
הוא החליט למחוק רק את האישומים הנוגעים להריגת עציר ששמו אינו ידוע במחנה גריידיץ.
פסק הדין וגזר הדין, אשר פורסמו בינואר 1952, קבע עונש מיתה על אינגסטר.
שני שופטים, אבישר ולוין היו בעדו, אך השלישי, לם, התנגד ואף רצה לזכותו מאשמת פשע נגד האנושות.
כל השופטים הצטרפו בסוף גזר דינם בקריאה אל נשיא המדינה, והמליצו לו להמתיק את עונשו של הנאשם בהתחשב בנסיבות המקלות.
יעקב שוויצר העיד, כי בהיותו בגריידיץ קיבל מאשתו חבילות בגדים, אותם היה מחליף במזון.
שוויצר, שעבד תחת פיקוחו של הקאפו לנצר, החביא את החפצים בבית החרושת.
יום אחד, בקיץ 1943 קרא לו אינגסטר, הכה אותו קשות ובעט בו; שתיים משיניו נפלו, פניו כוסו בדם והוא נלקח לחדר החולים.
הרופא ד"ר ליטבק שאל מי עולל זאת, וכאשר נענה שהיה זה אינגסטר – אמר הרופא 'שיש לו "כתב יד" מפורסם'.
לאחר שלושה ימים חזר שוויצר לעבודה ואז גילה שהבגדים המוסתרים נעלמו.
הוא שאל את לנצר היכן הם, ונענה שאם ידבר יותר מדי – ידווח הקאפו לשומרים על המסחר שניהל; ואילו בתשובה לשאלה מדוע אינגסטר הכה אותו, אמר לנצר שאין זה מעניינו.
אלא שאחרי שלושה חודשים גילה שוויצר את מעילו אצל חייט המחנה, שלדבריו לנצר מסר לו את המעיל לתיקון.
'כך הבינותי את סיבת המכות שקיבלתי מאינגסטר: כנראה כדי לסלקני מבית החרושת לזמן מה על מנת לקחת את חפצי, שהרי הם עבדו תוך שיתוף פעולה'.
שוויצר הצביע על שיניו התותבות ואמר: "הנה התוצאות מקרבתי לאינגסטר".
דוד לבקוביץ' העיד, שספג מכות כאשר נודע לאינגסטר שקנה לחמניות מפולני בעת העבודה.
מעצמת המכה, העיד, הוא נפל והתעלף משום ש'אנו היינו חלושים ותשושי כוח'.
לבקוביץ ציין, כי הוא עצמו היה מנהל עבודה יומיים אך התפטר (כלשונו), משום שלא רצה להרביץ לחבריו או להלשין עליהם – ולא קרה לו כלום.
ב-1948 ראה לבקוביץ את אינגסטר במחנה הפליטים ברגן-בלזן.
שמואל ויטלזון תיאר את אינגסטר כמי שהיה אובר-קאפו: ממונה על כ-300 אסירים ועל שישה-שבעה קאפוס אחרים.
פעם, בסתיו 1944 במחנה פאולבריק, ניגש אליו אינגסטר בזמן המסדר והכה אותו ובעט בו במשך 15 דקות, ללא סיבה.
'באותו היום לא עבדתי, הקאפו שלי החביא אותי ולא יכולתי להתנועע שלושה שבועות', העיד.
המכות גרמו לנפילת שלוש משיניו, ומאוחר יותר עקר לו הרופא שיניים נוספות שנפגעו.
יהודה הולצמן העיד כי איבד שתיים משיניו במכות שהנחית עליו אינגסטר ביום שבו הגיע לגריידיץ, באוגוסט 1943, וגם ספג בעיטות כאשר שאל מדוע הוא מכה אותו.
הוא גם העיד על רצח שמונה אסירים בגריידיץ באותה שנה:
אבא מושנברג סיפר גם הוא על אותו מקרה של יהודה הולצמן:
מושנברג גם סיפר שלא פעם היה קורה שקאפו היה מוסיף מספר מלקות על המספר שקבע השומר הגרמני על עבירות שונות של העצורים, כדי לזכות בשבחים מצד הגרמנים, שלמעשה התכוונו לגרום לכך שהיהודים ירצחו את אחיהם.
לדבריו, הגרמנים מצאו טיפוסים אפלים, אנשי העולם התחתון, קצבים ואחרים, שהכו יהודים אחרים ללא נקיפות מצפון, ואינגסטר היה אחר מהם.
יצחק פשכודניק אפיין את אינגסטר בצורה חד-משמעית: .
גם הוא סיפר על מכות בעת ההשכמה, במסדר, בעמידה לאוכל, עם סיבה, בלי סיבה, מכות עד זוב דם, בלי נוכחות של גרמנים.
אינגסטר עלה על דוכן העדים ב-9 בדצמבר 1951. הוא הכחיש שהפיל את שיניו של יהודה הולצמן, אמר שכלל אינו זוכר אותו והוסיף שמעולם לא שבר שיניו של אף אחד.
ולא הייתה לו חוצפה כזאת.
לו יש בסך הכל שש שיניים בפה, השאר נפלו.
הן התנועעו מאליהן ונפלו כיוון שלא קיבל מזון מספיק במחנה.
לדבריו, הוא, ויתר הקאפוס ספגו עשר מלקות לאחר שנמלטו שני אסירים הולנדים, אף על פי שלא היה לו כל קשר אליהם; כאשר אמר זאת למפקד המחנה, ספג מכות בראשו שהותירו סימן במצחו.
בנוסף אמר שלא היה לו כל קשר לרצח שמונת האסירים.
הוא שמע שיחה אודותיהם בין זקן היהודים צייגוט, גיסו הקאפו לנצר והקאפו רוזנצווייג, שבה אמר צייגוט שהוא מחכה להוראות ממפקד המחנה.
אינגסטר אמר, בניגוד ליתר העדויות, כי באותו ערב הלכו האסירים לישון כרגיל בשעה תשע ורק למחרת בבוקר, נודע לו מפי הקאפו אויגליק שבאותו לילה בחצות נורו האנשים.
אמר גם שלא היה לו כל מקל גומי.
חגורה הייתה לו, חגורת עור של מכנסיים.
הוא טען שכל העדים שהעידו על מקל גומי נדברו בניהם.
כל הסיפור שהיה מרביץ באנשים על ימין ועל שמאל בעת הקימה הוא לא נכון.
הוא היה עובר מחדר לחדר ושורק, ואחר כך יורד לחצר ולא עולה עוד.
קרה והוא היה מכה כגון במקרה שהיה פורץ סכסוך בין אנשים ואחד מאשים חברו שגנב ממנו הלחם.
סכסוך כזה היה מביא לפעמים לידי מכות בניהם והיה מתערב ומפריד בניהם, על ידי סטירת לחי לזה ולזה.
צבי שלימר התייצב להעיד לטובת של אינגסטר ותחילה סיפר כיצד התנהג הוא עצמו כקאפו בגריידיץ.
לדבריו, גם הוא – כמו אינגסטר – נאלץ לטפל במקרה שבו נתפסו קונים מזון מפועלים גרמניים.
הפתרון שלו היה זהה: הוא סטר להם ובכך סיים את הפרשה ומנע את הצורך למסור דיווח למפקדי המחנה, שהיה עלול להביא למלקות ואפילו לגירוש לאושוויץ.
שלימר שמע במחנה על רצח שמונת האסירים, והעיד, בניגוד לדברי אינגסטר, שבאותו ערב נשלחו האסירים לחדריהם כבר בשעה שבע: .
שלימר ראה את אינגסטר מכה אסירים, למשל כאשר מישהו ניסה לקבל מנת מזון כפולה.
דבריו בחקירה הנגדית לא עזרו לאינגסטר: ; בחקירה החוזרת בידי רוזנברג אמר, כי אינגסטר מעולם לא התנדב להלקות.
אינגסטר ערער לבית המשפט העליון על הרשעתו ועל חומרת עונשו.
בדיון בערעור ישבו נשיא בית המשפט העליון, משה זמורה, והשופטים יצחק אולשן ושניאור זלמן חשין.
אחרי הגשת הערעור החליף אינגסטר את סניגורו, ובדיון באפריל 1952 הופיע מטעמו עו"ד אשר לויצקי, אשר מיקד את הטיעון בעל-פה בהרשעה בפשע כלפי האנושות.
בית המשפט קיבל את הערעור וביטל את ההרשעה של אינגסטר בעבירה של פשע כלפי האנושות, בהתאם לסעיף 1(א)(2) של החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם, וכך ביטלו את גזר הדין של מוות.
גזר הדין של בית המשפט העליון קבע שנתיים מאסר לאינגסטר.
אינגסטר קיבל חנינה משר המשטרה בסוף יוני 1952 ונפטר ממחלתו ביולי באותה שנה.
הוא קבור בבית העלמין קריית שאול.
עמותת יחדיו - באר שבע והדרום היא עמותה ישראלית אשר מפעילה שירותים חברתיים בנגב מאזור קריית גת וקריית מלאכי ועד אילת.
העמותה הוקמה בשנת 1999 ומפעילה תוכנית רבות בתחום הרווחה והחינוך הנוגעות לאלימות במשפחה, נוער בסיכון, נגמלים מהתמכרויות וכו'.
העמותה מפעילה כפרי נוער, מקלטים לנשים מוכות, משפחתונים,פנימיות ומסגרות לבעלי צרכים מיוחדים.
מבין הפרויקטים הידועים של העמותה ניתן למנות את רוח מדבר וכפר הנוער העוגן הקהילתי.
כיום יושבת ראש העמותה היא ד"ר אסתר לוצאטו והמנהל הכללי הוא יאיר באר.
רוב התקציב מגיע עבור שירותים הניתנים למדינה ולרשויות המקומיות
הרב יחזקאל איזידור אפשטיין היה רב יהודי אורתודוקסי וחוקר במדעי היהדות.
הוא כיהן כרבה של הקהילה היהודית של מידלסברו (1920-1928), ולאחר מכן הצטרף לצוות המורים של בית הספר ללימודי יהדות של לונדון (Jews' College) בלונדון ובהמשך הפך למנהל המוסד עד פרישתו ב-1961.
אפשטיין נולד בקובנה שבליטא ב-7 במאי 1893, למלכה ודוד אפשטיין שהיה יצרן מגפיים.
המשפחה עברה לפריז כשהיה צעיר מאוד, ובשנת 1903 עברו ללונדון שם הוא קיבל חינוך כללי.
בגיל חמש עשרה למד עברית ותלמוד בישיבה בלונדון.
בהיותו מצטיין נשלח ללמוד בישיבת פרשבורג וכן ללימודים בפריז אצל הרב צדוק כהן, רבה הראשי של צרפת, ובהמשך בבית הספר ללימודי יהדות של לונדון.
הוא הוסמך לרבנות בידי הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב ישעיהו זילברשטיין מואץ בהונגריה, והרב ישראל חיים דייצ'ס מלידס.
בעצתו של הרב הראשי יוסף צבי הרץ הוא החל בלימודים אקדמיים באוניברסיטת לונדון שם קיבל שני תוארי דוקטור, בפילוסופיה ובספרות.
אפשטיין התחתן פעמיים, הוא התחתן עם אשתו הראשונה ג'יני בבלפסט ב-1921 ולזוג נולדו שני ילדים.
היא נפטרה ב-1924, אפשטיין נישא לגרטרוד ב-3 ביוני 1925. בתו, טובה-עלקא (הלן), נישאה לרב משה בוצ'קו.
לאחר כמה שנים כרב במידלסברו, הוא החל ללמד שפות שמיות בבית הספר ללימודי יהדות של לונדון ובשנת 1945 הפך למנהל בית הספר, עד פרישתו ב-1961. אפשטיין נפטר ב-13 באפריל 1962.
אפשטיין נודע בעיקר כעורך התרגום האנגלי המלא והראשון של התלמוד הבבלי, ב (לונדון, 36 כרכים, 1935-1952).
הוא גייס רבנים ותלמידי חכמים רבים לפרויקט המאסיבי, תוך שהוא אחראי באופן אישי על כל היצירה כפי שהופקה.
אפשטיין היה גם עורך החומשים וההפטרות של הרב יוסף צבי הרץ (1929–1936), ועורך אסופת מחקרים (ראה אור ב-1935) לרגל מלאות שמונה מאות שנה להולדת הרמב"ם.
אפשטיין היה גם מחברם של ספרי עיון שונים בתחומי היהדות.
אפשטיין היה העורך והיועץ לתחום היהדות באנציקלופדיית צ'מברס ובאנציקלופדיה בריטניקה (מהדורת 1958).
תורגם לעברית בידי גאולה בת יהודה ויצא בהוצאת מוסד הרב קוק בשם - אמונת היהדות – לאור בעיות ימינו, תשכ"א.
שמעון פדרבוש (עורך), חכמת-ישראל באירופה, ע' 26-8, ירושלים: הוצאת ראובן מס, 1965.
הרב יחזקאל בנט (לפעמים: בנעט; כ"ג בתשרי ה'תרכ"ג, 17 באוקטובר 1862 – א' בסיוון ה'תרע"ג, 6 ביוני 1913) היה רבה של הקהילה היהודית בעיירה סאין או סינרוואראליה (סעיני-וואראהל) שבמרמורש, אז באימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום בשטח רומניה.
לאחר מותו יצא ספר שו"ת שלו בשם משיב טעם.
נולד בשנת ה'תרכ"ג, 1862, לגרשון וולף בנט, ולחנה שרה, בתו של הרב שלמה גאנצפריד.
בצעירותו למד אצל סבו הרב גאנצפריד, וכן אצל רבי שמחה בונם סופר בעל "שבט סופר" ואצל רבי חיים צבי מנהיימר.
נשא לאישה את חיה רבקה, בתו של הרב אברהם יצחק גליק מחבר שו"ת יד יצחק.
בשנת ה'תרמ"ט (1889) התמנה לרב העיר סאין או סינרוואראליה (וואראהל (סאיני)) והגליל, בחבל מרמורש שבצפון טרנסילבניה.
נפטר בר"ח סיוון בשנת ה'תרע"ג, בגיל 50.
חיבר ספרים רבים שרובם הגדול לא ראו אור.
ספרו שו"ת משיב טעם, שיצא ביד עם דרשותיו ספר דובר אמת, יצאו לאור על ידי נכדיו בשנת תשמ"ה.
יחזקאל גד (1911 – 14 באפריל 1958) היה אדריכל ומעצב פנים ישראלי.
בין שנות השלושים לשנות החמישים תכנן גד יחד עם אשתו דורה גד מבנים ממלכתיים ולאומיים רבים, כגון בית אגיון, הספרייה הלאומית, ובית הנשיא יצחק בן-צבי.
כמו כן היה גד מעורב בתכנון מבני מלונאות, ספינות ומטוסים של חברות "צים" ו"אל-על" וכן בנקים, בנייני משרדים ודירות.
יחזקאל גד נולד בשנת 1911 בעיר למברג שבפולין (לבוב באוקראינה), תחת השם היינריך יחזקאל גולדברג, אותו עברת בשנות הארבעים ליחזקאל גד.
בצעירותו, גד היה ציוני נלהב ומקורב לתנועה הרוויזיוניסטית.
בין השנים 1932 - 1935 למד גד בפקולטה לאדריכלות באוניברסיטה הטכנית של וינה; שם, הכיר יחזקאל את אשתו לעתיד, דורה גד, שגם למדה במוסד.
באותה תקופה התמחה גד אצל המהנדס אוטו ויינברג, וכן אצל האדריכלים זיגמונד ספרבר וארנסט שבדרון .
בתקופת שהותו בווינה הצליח גולדברג להשיג סרטיפיקט לעלייה לישראל, ובשנת 1936 הוא נישא לדורה, ועלה עמה לארץ ישראל.
בני הזוג השתקעו בתל אביב, כאשר הם קיבלו סיוע מאחיו של יחזקאל, שעלה קודם לכן.
עם עלייתו, החל גד לעבוד במשרדו של האדריכל אלפרד אברהם.
באותו עשור ביצעו השניים תכנון פנים ב-"קפה ניצה" ברחוב אלנבי,
בשנת 1950 עיצבו יחזקאל ודורה גד מחדש את פנים בית אגיון, לעתיד משכן שר החוץ וראש ממשלת ישראל, וב-1955 תכננו השניים גם את מעונו הפרטי של משה שרת.
הקרבה אל שרת הובילה את בני הזוג לתכנון השגרירויות הישראליות בוושינגטון באנקרה.
באותה תקופה ביצעו השניים עיצוב פנים עבור בית הנשיא יצחק בן-צבי.
בשנת 1957 ביצעו דורה ויחזקאל גד את עיצוב הפנים והרהיטים של וילה שרובר שבשכונת טלביה בירושלים.
בשנת 1956 תכננו יחזקאל ודורה גד את אולמות הקריאה בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי (הספרייה הלאומית).
הבניין תוכנן כהגדלה בקנה מידה עצום של הבית הפרטי "וילה סבואה" בפואסי, אותו תכנן האדריכל לה קורבוזיה, ובהשראת הסגנון הבין-לאומי של שנות ה-30 של המאה ה-20, תוך שימוש בקווים חסכניים ופשוטים וצבעים בהירים.
בשנות החמישים החלו יחזקאל ודורה גד לעסוק בעיצוב פנים לבתי מלון.
המלונות הראשונים אותם עיצבו היו מלונות "השרון" ו-"אכדיה", שניהם בהרצליה.
במלון "אכדיה" הודגשו אלמנטים "ארכאולוגיים", כגון העתקי קרמיקה של כתובות אכדיות וכתובות מספר בראשית, על מנת להדגיש את העבר השמי של המקום; ברם, חלל המלון בכללו נפתס כמודרני ועכשווי, על פי עקרונות "האסתטיקה של המכונה".
באותו עשור, ביצעו יחזקאל ודורה גד עבודת תכנון פנים עבור מספר אוניות של חברת "צים", בשיתוף פעולה עם האדריכלים אל מנספלד ומוניו גיתאי-וינרויב.
השניים תכננו, בין היתר, את האוניות "תאודור הרצל", "ציון", "מולדת", "ירושלים" ו-"שלום".
הספינות שילבו עיצוב מודרני ופונקציונלי עם עצירות של אמנים ישראלים, כגון שושנה היימן, ז'אן דוד, פרלי פלציג וכן שטיחים של "משכית".
בשנת 1955 פרסם גד מאמר בעיתון הבריטי "The Jewish Chronicle" בו הוא קרא למצוא איזון בין התפיסה המורדניסטית לפיה מבנים במקומות שונים אמורים להיראות זהים, לבין הרצון לייחוד תרבותי, ולכן השתדל להשתמש בחומרים מתוצרת ישראלית בתכנון האוניותף המתאימים לאווירה "ים תיכונית וסובטרופית".
בשנת 1956 תכננו יחזקאל ודורה את סביבתם הפנימית של מטוסי "בריסטול בריטניה" אותם רכשה באותה שנה חברת "אל על", וכן תכננו את משרדי חברת אל על בלונדון.
באותה תקופה התגלה אצל גד גידול סרטני, והוא נפטר ב-14 באפריל 1958.
הרב יחזקאל איישישקין (תרכ"ו, 1866 – ט' אלול תרצ"ה, 1935) רב העיירה יאשון שבליטא, ולאחר שהיגר לארצות הברית כיהן כרב קהילות מגן אברהם ובית דוד בדטרויט וראש ישיבת "נחל יצחק".
נולד ב-1866 בעיירה איישישאק שבפולין להוריו מאיר וחסיא רחל.
למד בעירו אצל רב המקום, הרב טורצר.
לאחר נישואיו עבר ללמוד בוולוז'ין ובקובנה, ונסמך לרבנות על ידי הנצי"ב והרב יצחק אלחנן ספקטור.
בשנת תרנ"ד מונה לכהן כרבה של העיירה יאשון, שם כיהן כ-4 שנים.
ב-תרס"ג היגר לארצות הברית, בסביבות תרס"ה מונה לכהן כרב קהילת "בית דוד" בדטרויט, והיה הרב השני לכהן בעיר, לאחר הרב אהרן מרדכי אשינסקי, ומרבני העיר הבולטים.
בשנת תרפ"ד התמנה לכהן כרבה של קהילת מגן אברהם בעיר, תפקיד בו כיהן עד מותו.
נישא לשרה (זמואינסקי) ונולדו להם חמישה ילדים.
היה מרבני המזרחי הבולטים בדטרויט.
כתב את הספר "מראה יחזקאל" (הוצאת וילנא תרנ"ה).
בספר, הרב אשישקין מתאר את מצבם הרע של עם ישראל בגלות ומשבח את עמידתם האיתנה:
כמו כן, בשנת תרפ"א הוציא ספר נוסף בשם דבר יחזקאל שמכיל דרושים ושאלות ותשובות ובעניינים שונים.
בספר, הרב אשישקין פותח בדרשות ומסיים בשאלות ותשובות בהלכה על פי אגדת התלמוד בבא קמא דף ס', שם רבי יצחק נפחא התחיל לדרוש באגדה וסיים בהלכה.
הספר יצא בשנה בה נפטרו שני הוריו והוקדש להם.
פרסם מאמרים בכתבי עת תורניים לאורך השנים, בהם הבאר, המאסף, יגדיל תורה, הפרדס ועוד.
"יחד לתמיד" הוא אלבום האולפן השני של הצמד המוזיקלי הישראלי אילן ואילנית.
את האלבום הוציאה לאור בספטמבר 1968 חברת התקליטים "התקליט חיפה".
השיר היחידי שנכנס למצעד הפזמונים השבועי של גלי צה"ל הוא "יחד לתמיד", הסינגל המוביל של האלבום, שהגיע בשיאו למקום הרביעי.
דוד קריבושי ביצע את הפקת כל רצועותיו.
יחד לתמיד הוא סינגל שהוקלט על ידי הצמד המוזיקלי הישראלי אילן ואילנית.
את השיר הוציאה לאור בשנת 1968 חברת התקליטים "התקליט חיפה", והוא נכלל כסינגל המוביל מתוך אלבום האולפן השלישי של הצמד, "יחד לתמיד".
השיר נכתב והולחן על ידי אהוד מנור ונורית הירש והופק על ידי דוד קריבושי.
מתאר את אהבתם הכבירה של אילנית ושל שלמה צח.
שלושת בתיו מחולקים לשניים: החלקים הראשונים מושרים על ידי אילנית, שמדגישה כי "הוא" (צח) שלה.
בחלקים השניים צח שר לאילנית, שעל פיו "היא" שלו.
בפזמון הם אף מדמים את מערכת היחסים שלהם לזו בין פרפר וכלנית.
שם השיר שאוב גם כן מהפזמון: "הנה הנה מה טוב ומה נעים גם יחד, יחד לתמיד".
ב-24 בנובמבר 1968 עלה למקום העשירי במצעד הפזמונים השבועי של גלי צה"ל.
ב-5 בינואר 1969, יחד עם "אופק אדמוני" של הפנינים הכחולות, עלה למקום הרביעי – המיקום הגבוה ביותר בו דורג.
הרב יחזקאל אלישמע בוצ'קו (נולד בכ"ו בניסן ה'תשמ"ו, 5 במאי 1986) הוא ראש ישיבת ההסדר היכל אליהו.
נולד בצרפת להדרה והרב שאול דוד בוצ'קו.
בשנת ה'תשנ"ד עלה לארץ עם משפחתו.
למד בישיבת ירושלים לצעירים, בישיבת מרכז הרב ובישיבת היכל אליהו.
התגייס לצבא במסגרת ישיבת הסדר.
למד לימודי רבנות והוסמך לרבנות עיר על ידי הרבנות הראשית, ומשנת ה'תשס"ט הוא שימש כר"מ בישיבה.
בשנת ה'תשע"ב הקים אביו את ישיבת "אורות משה" בראש העין והרב יחזקאל שימש שם בתפקיד ר"מ.
החל משנת ה'תשפ"ב מכהן כראש ישיבת היכל אליהו.
כתב מספר חוברות וספרים, ומהם: "יציאה שבועית", "הווידוי", "יסודות האמונה מתוך תפילת העמידה".
ספריו יוצאים לאור בהוצאת ישיבת היכל אליהו.
נשוי להדס (בתו של הרב ציון ויצמן, רב היישוב כוכב יעקב לשעבר, ונכדתו של יגאל כהן אורגד), יועצת חינוכית, ואב למשפחה מרובת ילדים.
יחזקאל (הנרי) זוֹנָאבֶּנד (Henry Sonnabend; 23 ביולי 1901 – 5 בינואר 1956) היה סוציולוג ודמוגרף, פעיל ציוני בדרום אפריקה.
ראש המועצה המקומית אשקלון מ-1953 עד 1955, ולאחר מכן ראש עיריית אשקלון עד מותו הפתאומי ב-1956.
הנרי זונאבנד נולד לרפאל ולשרה לאה בעיירה דובז'ין על נהר ויסלה שבפולין, אז חלק מן האימפריה הרוסית.
הוא סיים את הגימנסיה הפולנית בעיר ולוצלאווק, המשיך בלימודים אקדמיים באוניברסיטת דרזדן, סיים לימודי הנדסה בהיידלברג, ודוקטורט בסוציולוגיה באוניברסיטת פדואה.
זונאבנד היגר לרודזיה, שם התגורר בקרב המקומיים וחקר את שפתם ותרבותם ולאחר מכן עבר ליוהנסבורג שבדרום אפריקה.
שם שימש בשנים 1938–1948 כמרצה לסוציולוגיה ודמוגרפיה באוניברסיטה.
בתקופה זו הכיר את אלן פטון, מחנך, סופר ופוליטיקאי דרום אפריקני.
במלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי ושירת כקצין בדרגת קפטן במסגרת הארמייה השמינית של הצבא הבריטי בצפון אפריקה.
כמומחה לתכנון עירוני, תכנן מחנה שבויים וניהל אותו.
במחנה הוחזקו למעלה מ-70 אלף שבויי מלחמה איטלקים.
במחנה זכו השבויים לקורסי קריאה וכתיבה, למדו מספרי לימוד וממילון איטלקי-אנגלי שכתב זונאבנד ואף יכלו להציג עבודותיהם בתערוכה שאורגנה עבורם שם.
מאוחר יותר שימש כמומחה ללוחמה פסיכולוגית במסגרת הגייס החמישי (V Corps) של הצבא האמריקאי.
עם תום המלחמה שב זונאבנד למשרתו באוניברסיטת יוהנסבורג.
זונאבנד פרסם חוברות ומאמרים רבים בתחומי המחקר הסוציולוגי ובתכנון ערים.
בנוסף, כתב גם מספר ספרים על אפריקה המרכזית, שבה ביקר רבות.
במקביל היה פעיל בדרום אפריקה בקהילה היהודית וייצג את מפלגת פועלי ציון (מפא"י) בוועד שליחי הקהילות.
בשנת 1950 נבחר לשמש כמנכ"ל "אורט" העולמית.
בשנת 1948 הגיע לראשונה לביקור בישראל.
הוא עלה לישראל בשנת 1952 והתיישב באשקלון.
בישראל המשיך במחקריו בתחום הסוציולוגיה באוניברסיטה העברית.
הוא שימש גם כמנכ"ל חברת "אפרידר" שהקימה את אשקלון החדשה וגם כראש המועצה המקומית.
לאחר איחוד העיר הישנה (מגדל-אשקלון) עם החדשה מונה מטעם משרד הפנים לשמש כראש העיר המאוחדת.
זונאבנד נישא פעמיים - אשתו הראשונה, ד"ר פירה לבית סנדלר, נפטרה בדרום אפריקה במאי 1946. בשנת 1948 נשא לאישה את פרידה לבית ורשבסקי.
לו ולאשתו הראשונה נולדו בן ובת.
יחזקאל זונאבנד נפטר באשקלון ונטמן בבית קברות אשקלון צפון הישן.
רחוב באשקלון נקרא על שמו וכן בית הספר הממלכתי היסודי "בית יחזקאל" השוכן בו.
יחזקאל הטרגיקן היה מחזאי יהודי שחי באלכסנדריה במאה השנייה לפני הספירה.
נראה שהיה מעורה בתרבות ההלניסטית אך שמר על יהדותו.
מכל מחזותיו נשתמרה רק טרגדיה אחת, "יציאת מצרים" (Exagoge ביוונית), וגם זו ידועה לנו מקטעים (פרגמנטים) ספורים בלבד, שהובאו בכתביהם של סופרים נוצרים.
מעט מאוד ידוע לנו קורות חייו.
החוקרים מעריכים שהוא חי במאה הראשונה או השנייה לפני הספירה.
רובם מעריכים שהוא פעל באלכסנדריה אשר במצרים.
אין הוכחה מוחלטת על היותו מעיר זו אך היות שאלכסנדריה בתקופתו הייתה מרכז התרבות ההלניסטית וגם מרכז יהודי, ולאור הידע של יחזקאל בתרבות היוונית, ההשערה של היותו מאלכסנדריה אינה מופרכת.
ברור שהיה אדם משכיל שידע עברית ויוונית והכיר את מבנה וטכניקת הכתיבה של הטרגדיה היוונית.
ביצירתו ניתן למצוא השפעות של סופרים יוונים רבים ובעיקר השפעתו של אויריפידס.
כמו משכילים יהודים אחרים מאלכסנדריה הוא היה אדם מאמין המעורה בתרבות זמנו.
דבר זה אפשר לו להעלות מחזה יהודי על במה (דבר לא מקובל ביהדות), על נושא מהתורה, ואף לעלות לבמה את קולו של אלוהים עצמו.
ברורה מאוד גם ידענותו בטקסט המקראי ובמדרשים שכבר היו קיימים בזמנו.
כנראה שיחזקאל כתב כמה מחזות, היות שאאוסביוס מכנה אותו בספרו – "מחבר הטרגדיות היהודיות", אולם אף אחד מהם לא שרד עד ימינו.
על מחזהו "יציאת מצרים" אנו יודעים היות שחלק ניכר ממנו מצוטט בכתביהם של הסופר ההלניסטי אלכסנדר פוליהיסטור (המאה ה-1 לפנה"ס) בספרו "על היהודים" ובספר החשוב "הכנה לבשורה" (תחילת המאה ה-4) של אב הכנסייה אאוסביוס.
דרכם הגיעו לידינו 269 שורות של המחזה, המאוגדות במספר פרגמנטים.
כמות גדולה זו של שורות מאפשרת לבנות את השלד העיקרי של המחזה ולשער גם חלק גדול מהקטעים החסרים.
המחזה חובר ביוונית וסגנונו נעשה על פי מתווה הטרגדיה היוונית המקובלת.
ישנו ויכוח בין החוקרים לגבי מהות הקהל לו נועדה טרגדיה זו ומטרת הכתיבה.
יש הסוברים שהמחזה נכתב עבור קהל יווני ומטרתו הייתה תעמולתית – להכיר להם חלק מההיסטוריה היהודית הקדומה ולהראות להם את גדולתה של הדת היהודית ואת גבורתו של העם ומנהיגיו.
יש הסוברים שהמחזה נכתב לקהל יהודי במטרה דידקטית, כדי להזכיר היסטוריה מפוארת מהעבר וגם כדי לצאת נגד הסכנה של משיכה אל הדתות הפגניות.
אחרים טוענים שהמחזה נועד לקהל מעורב ועל כן יחזקאל נמנע מחלקים מסוימים מתולדות משה העלולות להעליב קהל יווני ומצרי וגם קהל יהודי.
המחזה מתאר את יציאתם של בני ישראל מעבדות לחירות באופן נאמן למסופר במקרא, בליווי תוספות בדבר ציפור פלא המופיעה במדבר ותיאור חלום שפקד את משה רבנו.
עד כה לא ידועים מלבדו מחזות נוספים שחוברו על ידי יהודים בעת העתיקה, אולם ניתן לראות אותו כחלק מחיבורים רבים שכתבו יהודים באותה תקופה, למשל כתבי פילון האלכסנדרוני, וחזיונות הסיבילות.
בשנת 1948 תורגם המחזה לעברית על ידי שלמה שפאן, תרגום מחורז, נאמן למקור.
יחזקאל דוֹבְּרוּשִׁין היה משורר יידיש, מתרגם, מחזאי, מבקר ועורך.
נולד בעיירה מוטין שליד קרולבץ (Кролевец), בפלך צ'רניגוב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי; כיום באוקראינה) למשפחה אמידה של סוחרי יערות.
למד בבית ספר יהודי ממשלתי, והשתלם בלימודי לשונות זרות.
לימים היה למתרגם ליידיש, ותרגם מיצירתם של טובי הסופרים באירופה.
בהיותו כבן עשרים, יצא דוברושין לצרפת, ולמד בסורבון שבפריז, שם השלים לימודי משפטים.
בימים בהם היה בצרפת פעל דוברושין יחד עם יהודים אחרים שפעלו לטובת תיקון מצבו הלאומי של העם היהודי.
דוברושין חזר לאוקראינה בשנת 1909, והשתקע בקייב.
החל את דרכו כמורה בסמינר למורים בעיר, ובשנת 1920, לאחר המהפכה, עבר למוסקבה, וישב בה עד גירושו למחנה המוות בסיביר.
במוסקבה נתמנה דוברושין לפרופסור לספרות יידיש באוניברסיטה העממית היהודית, שהוקמה בידי הקומוניסטים.
הוא היה פעיל בתחום ספרות היידיש, ואף היה מזכיר אגודת הסופרים היהודים, תפקיד חשוב מטעם השלטונות.
בעת מלחמת העולם השנייה היה דוברושין מהדמויות הבולטות בוועד היהודי האנטי-פשיסטי, יצירותיו נתפרסמו בכל רחבי ברית המועצות, והוא זכה לפרסום רב.
בסוף שנת 1948 נאסר יחזקאל דוברושין, נחקר ועונה בידי השלטון הסובייטי, וגורש למחנה עבודה ומעצר בסיביר.
שם כנראה הוצא להורג, עם סופרים יהודים נוספים, ב"אוגוסט השחור" של שנת 1952. אחד מ-הרוגי המלכות בברית המועצות (1952).
דוברושין פרסם כארבעים כרכים של סיפורת ושירה ביידיש, והיה בין מייסדי ספרות הילדים היהודית בברית המועצות.
הוא פרסם מקראות לילדים, קבצים ומאספים של ספרות ואמנות.
בראשית דרכו אף פרסם מעט בעברית, אך עד מהרה עבר ליידיש, שלה נתן את כל כוחו.
הוא הרבה לתרגם, ובין השאר תרגם מיצירות אלכסנדר בלוק, ויקטור הוגו, אנטול פראנס ואחרים.
נכון ל-2006, לא תורגם לעברית אף ספר מספריו.
אחד משיריו (מתוך "פארנאכטן", 1917) נכלל במבחר השירה "זר שלגים" בתרגום בני מר:
דוברושינו, כפר באזור סאקי בחצי האי קרים, נקרא על שם יחזקאל דוברושין
יחזקאל חנקין (תרמ"א, 1881 – כ"ח בכסלו תרע"ז, 23 בדצמבר 1916) היה צייד עברי, מראשי ההגנה העצמית והשמירה של היהודים ברוסיה וממייסדי ארגון 'השומר'.
יחזקאל חנקין נולד בשנת תרמ"א (1881) בכפר זיאטקוביצ'י (ליד קורמה) שבפלך מוהילב שברוסיה הלבנה (אז חלק מן האימפריה הרוסית).
קיבל בנערותו חינוך מסורתי, והיה פעיל בארגוני נוער ציוני.
הכיר בהומל את אשתו לעתיד חיה שרה בלומין, אשר בהשפעתו עזבה את מפלגת הבונד, והשניים ייסדו יחד עם כמה עשרות חברים את סניף מפלגת 'פועלי ציון' בהומל.
לאחר הפרעות בקישינב ב-1903, הוחלט לארגן הגנה עצמית בהומל, ויחזקאל חנקין התמנה לעמוד בראש ההגנה.
הוא ארגן תחתיו קבוצה של כ-400 צעירים יהודים.
על ידי התחפשות לאיכר והתערות ביישובים הסמוכים נודע לחנקין המועד שנקבע לפרעות בהומל, ועל שום כך ההגנה בעיר הייתה מוכנה.
הקרבות שפרצו נמשכו שלושה ימים.
המשטרה הרוסית התערבה, לצִדם של הפורעים, וכשפתחה באש על המגינים היהודים נהרג אחד מהם, וחנקין נפצע.
לאחר הפרעות נרדפו ראשי ההגנה היהודית על ידי השלטונות.
חנקין ואשתו ברחו לקייב ומשם לאודסה.
באודסה הם זכו לעזרה מראשי הקהילה היהודית, ובין השאר מאיר דיזנגוף ארגן עבורם פספורטים.
יחד עם עוד שניים מחברי ההגנה היהודית בהומל המשיכו לאיסטנבול דרך היבשה, ומשם בספינה ליפו.
חנקין הגיע לארץ ישראל ב-17 בדצמבר 1903 יחד עם קבוצת עולים מפעילי ההגנה בהומל.
הגעתם נחשבת כמבשרת תחילת העלייה השנייה.
חברי הקבוצה, שנודעו בכינוי 'ההומלים', השתכנו במושבה רחובות, עבדו במשק של אגודת נטעים וגרו יחד כקומונה.
לאחר התפרקות החבורה עבר עם אשתו למושבה פתח תקווה, שם עבד חנקין כפועל, והזוג התיידד ולמד עברית מפי א.
לאחר מכן עברו למושבה שפיה, שם עבד חנקין בבית הספר ליתומי קישינב, ופגש בישראל שוחט ואלכסנדר זייד.
חנקין הוסיף לעבוד גם בחפירת בארות, בבניין בית החרושת לסבון 'עתיד' בפתח תקווה, ובשמירה במושבה.
בפתח תקווה נשא לאשה את שרה חיה, אשר עלתה עמו מהומל, במה שנודעה כחתונה הראשונה של אנשי 'העלייה השנייה' בישראל.
בשנת 1906 סייע לד"ר ליאו כהן ליסד את סניף תנועת מכבי ביפו, לימים מכבי תל אביב.
כאשר חנקין וזייד נפלו למשכב, הם נשלחו לירושלים על ידי מיכאל הלפרין (ובהשתדלותה של חיה שרה) על מנת להתרפא בבית החולים של המיסיון האנגלי.
בירושלים ייסדו השניים מועדון פועלים בפסח תרס"ז (1907).
בנוסף הם התיידדו עם פרופ' בוריס שץ, מייסד 'בצלאל', אשר שידל אותם להישאר בירושלים וללמוד סיתות מפי יהודים עולי תימן.
בירושלים פגש חנקין בזואולוג ישראל אהרוני.
בזיכרונותיו כותב אהרוני שהפגישה הגיעה זמן קצר לאחר שאהרוני קיבל מכתב מדוקטור אוטסון, המבקש ממנו לנסוע לים אנטיוכיה ולהשיג שם ביצי נחשון (עוף ים).
אהרוני מספר שמיד אחרי קריאת המכתב וספרות על אודות אופייה המסוכן של הציפור, הוא יצא אל הרחוב:
אהרוני נתן לחנקין עשרה נפוליאוני זהב לצורך הוצאות הדרך.
לאחר מכן ניגש חנקין להיפרד מאשתו חיה שרה, שהייתה מאושפזת בבית החולים של רוטשילד, ויצא לדרך.
בהגיעו לאנטיוכיה נעצר חנקין בחשד שהוא מרגל ארמני (בגלל מראהו ושפתו הרוסית), ורק בזכות התערבותו של הקונסול הגרמני בירושלים, שמידט, אשר שלח טלגרף ובו ערב לחנקין, הוא שוחרר.
בים אנטיוכיה ליקט חנקין מאות ביצים ועורות נחשים, והביא אותם חזרה לאהרוני בירושלים.
בעקבות כך כתב אהרוני בזיכרונותיו: "נצמדנו איש אל רעהו בחבלי רעיון קדוש: לחקר את חית הארץ והארצות הקרובות לה." מיד עם חזרתו של חנקין מאנטיוכיה יצא למסע שני לעבר מדבר סוריה, לשם נשלח על ידי אהרוני לאסוף ביצים של ציפור לא ידועה.
בין אלה שהביא חנקין אשר תאמו את התיאור המבוקש, היו ביצים של 'מגלן מצויץ', ציפור נדירה אשר קודם לכן לא ידעו שהיא מקננת באזורים אלו.
בשנים הבאות המשיך חנקין להתלוות לאהרוני בסיורים ברחבי המזרח התיכון, אשר כללו את מדבריות סוריה והחג'אז, וברחבי ארץ ישראל.
חנקין גם השתתף במסעות המחקר בראשותו של פרופסור מקס בלנקנהורן בבקעת ים המלח.
הקמת 'בר גיורא' וארגון 'השומר'
אלכסנדר זייד כותב שתוך כדי עבודת הסיתות בירושלים:
השניים החלו בגיוס אנשים מתאימים לביצוע החזון, ופנו במכתב לישראל שוחט בנידון.
ב-29 בספטמבר 1907 נערכה בדירתו של יצחק בן-צבי ביפו אספת הייסוד של הארגון בר גיורא בראשותו של ישראל שוחט שבה השתתפו זייד וחנקין.
לאחר האספה חזר חנקין למסעות הציד.
ב-12 באפריל 1909 השתתף חנקין באספת היסוד של ארגון 'השומר', וב-1910 החל לעבוד בשמירה בחוות כנרת בתור שומר רכוב, הראשון מקרב אנשי השומר.
לצורך עבודת השמירה קנה ועד השומר סוסה עבור חנקין, והוא קרא לה 'צפורה'.
בשנת 1911 ניהל חנקין מגעים על קבלת השמירה במושבה רחובות, ונתמנה לשומר רכוב בה, ולמפקח על השמירה בה ובראשון לציון.
ביתו בראשון לציון היה למקום כינוס עבור אנשי השומר.
בשנים הבאות שמר במושבות מרחביה, מלחמיה ויבנאל, ועבר ביניהן על פי פקודת הארגון, בהתאם לצרכיו.
במקביל מעת לעת היה יוצא למסעות ציד יחד עם אהרוני.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, היה חנקין מוצב בראשון לציון, וסירב להצעת אנשי המושבה לפדות אותו בכסף משירות בצבא.
תחת זאת נסע חנקין לירושלים, על מנת להתנדב לשרת בז'נדרמריה הטורקית.
אף על פי שניסיונות לארגן מיליציות יהודיות במסגרת הצבא העות'מאני, נתקלו בסירוב של הרשויות, חנקין הותיר רושם טוב על הקומנדנט הירושלמי, והתמנה כז'נדרם שומר על המושבה ראשון לציון, עם משכורת ממשלתית.
בהמשך המלחמה עבר למרחביה ויבנאל.
בי"ב באדר תרע"ה (1915) נערכה מתקפה גדולה של בני שבט עבדיה על המושבה מלחמיה (לימים מנחמיה).
לאחר קרב ארוך, ומשהתחמושת של השומרים המגינים על המושבה עמדה להסתיים, ירה חנקין במנהיג המתנפלים והרגוֹ – ובכך הביא לסיומה של המתקפה.
במושבה יבנאל הקים חנקין משק עם לול.
יערי-פולסקין מספר שכאשר המושל הצבאי של נצרת הילל את סוסתו היפה של חנקין, החליט ועד מרחביה לקנות מוועד 'השומר' את הסוסה ולתת אותה במתנה למושל.
כאות תודה שלח המושל הצבאי 50 לירות זהב לחנקין, על מנת לאפשר לו לקנות סוסה אחרת.
חנקין תכנן לעשות שימוש בכסף זה לאחר המלחמה על מנת לבסס את המשק של משפחתו ולצאת לסיורים ברחבי העולם.
ב-23 בדצמבר 1916 נפטר יחזקאל חנקין ממחלת הקדחת הצהובה, בן 35. הוא נקבר בבית העלמין ביבנאל, ולאחר מכן הועברה גופתו למנוחת עולמים בחלקת השומרים שבבית העלמין של כפר גלעדי.
חנקין היה נמוך קומה אך חסון ושרירי.
יערי-פולסקין מציין ש"הוא הוקיר 'נפש בריאה בגוף בריא' וחיבב את בעלי השרירים ובעלי הגוף'.
הוא נודע כאיש שקט שלא מרבה במילים:
חנקין למד את השפה, הפתגמים והמנהגים הערביים.
בעת שנודע לחנקין ששומר בראשון לציון הכה ערבי זקן אשר עבר דרך הרחוב הראשי של המושבה, סטר חנקין לשומר והדיח אותו ממשמרתו.
מעשי גבורה רבים נקשרו בדמותו של חנקין.
באחד ממסעות הציד יחד עם אהרוני הותקפו השניים על ידי חבורה של שודדים, ואולם כאשר חנקין יצא לקראתם כאשר נחש כרוך סביב צווארו וציווה עליהם להוריד את נשקם, הם עשו כדברו – ואף ישבו יחד עם חנקין ואהרוני לסעודת פיוס.
אהרוני מספר שבחג'אז, כתגובה להתגרות מצד שייח' בדואי, הציע חנקין לערוך תחרות רכיבה על סוסים שבה הוא ירכב על 'הסוסה האצילה השובבה ביותר' מול אחד הרוכבים המצוינים של השבט.
חנקין היה אוהב ספר, והספר החביב עליו היה "מלחמות היהודים" מאת יוספוס פלאביוס.
אחד הנושאים המרכזיים שהעסיקו אותו, היה חקר האגדות בדבר קיומו של שבט בדואים עבריים בשם 'יאהוד-איל-חיבר'.
על נושא זה דן רבות עם יצחק בן-צבי, והוא קיווה שמסעות הציד בחג'אז יאפשרו לו למצוא את עקבותיו של שבט זה, ולהביאם לארץ כבסיס להקמתו של צבא עברי.
חנקין פגש עוד בהיותו בהומל את חיה שרה לבית בלומין, אשר הייתה תופרת ופעילה במפלגת הפועלים היהודית 'הבונד'.
בני הזוג עלו יחדיו לארץ ישראל, והתחתנו בפתח תקווה.
חיה-שרה התפרנסה מתפירה ועבודת מטבח במושבות.
יערי-פולסקין מציין שרבים היו מגיעים אליה לשאול בעצתה והיא שמשה כ'אמם של השומרים בשמחתם וצערם היומיומיים'.
חנקין לימד את אשתו להשתמש בנשק, ובאחת ההתנפלויות על מנחמיה ארגנה חיה-שרה את הנשים להגנה.
לשניים נולדו שלושה ילדים: יהודית הבכורה, יצחק ויוסף.
יצחק חנקין היה לשומר בעמק יזרעאל ובגליל, היה אחד ממייסדי הפלמ"ח, ופיקד על שבט בדואים גליליים במהלך מלחמת העצמאות.
יוסף היה לאיש יערות הקרן הקיימת.
חיה שרה נפטרה ב-1970 ונקברה אף היא בחלקת השומר בבית הקברות של כפר גלעדי.
אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, הוצאת המחלקה לענייני נוער של ההסתדרות הציונית, תש"ז, חלק שני, פרק פג: יחזקאל חנקין – שומר־צייד, מזכרונות ישראל אהרני, עמ' 850–856.
בביוגרפיות רבות של אנשי התקופה מוזכר חנקין, ואלו כוללות את:
ישראל אהרוני, זכרונות זואולוג עברי;
בנימין ברנר, גדולה הייתה הבדידות, (עם עובד, 1978).
ירמיהו הלפרן, אבי מיכאל הלפרן.
רחל ינאית בן-צבי, אנו עולים.
בנוסף, שלמה שבא כתב עליו רומן היסטורי- 'הצייד'.
יחזקאל גרשוני (1940 – 20 באוגוסט 1998) היה שוער כדורגל ישראלי ששיחק בעיקר בקבוצת מכבי חיפה.
יחזקאל גרשוני נולד בשנת 1940. החל משנת 1955 שיחק בקבוצת הנוער של מכבי חיפה ובשנת 1958 הפך לשחקן הרכב בקבוצת הבוגרים.
הוא שיחק בקבוצת מכבי חיפה עד לשנת 1970, אז עזב לקבוצת הפועל עכו.
בשנת 1971 חזר לשחק במכבי חיפה לתקופה קצרה עד שנתמנה למאמן השוערים.
בשנת 1973 עזב את ישראל, תחילה לגרמניה ואחר כך השתקע בארצות הברית.
גרשוני נפטר בשנת 1998, בגיל 59, מדום לב.
יחזקאל חזום (30 בנובמבר 1946 – 21 במרץ 2023) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ בהפועל תל אביב ובנבחרת ישראל.
חזום נולד בעיראק ובגיל צעיר עלה לישראל עם משפחתו, גדל ביפו והחל לשחק כדורגל בגיל תשע במחלקת הנוער של הפועל תל אביב.
כשהיה בן 17 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון, וערך את הופעת הבכורה שלו בדרבי נגד מכבי תל אביב.
ב-20 ביוני 1964 הבקיע את שער הבכורה שלו בהפועל תל אביב, במשחק מול מכבי פתח תקווה.
בעונת , תחת הדרכתו של המאמן דוד שווייצר, זכה חזום עם הפועל תל אביב באליפות, לצידם של שייע פייגנבוים, דוד פרימו, שבי בן ברוך ודני בורסוק, בני דורו, וגדעון טיש הוותיק.
חזום הצעיר כבש 7 שערי ליגה בעונה זו, כולל צמד בניצחון 3–2 על מכבי פתח תקווה במחזור ה-23. בעונה שלאחר מכן זכה חזום עם הקבוצה בליגת האלופות האסייתית (1967), אף על פי שנפצע כחודש לפני משחק הגמר ולא שותף בו.
בעונת , תחת הדרכתו של רחביה רוזנבוים, זכה עם הקבוצה באליפות נוספת, כשלצידו מככבים יעקב רחמינוביץ', שמעון בן יהונתן, ג'ורג' בורבה ורוני קלדרון.
בעונה זו כבש חזום 8 שערים.
בעונה שלאחר מכן כבש צמד כשהפועל תל אביב שחזרה את הניצחון הגבוה ביותר שלה בליגה, 8–0 מול הפועל באר שבע.
ב-1970 שוב העפילה הפועל תל אביב לגמר ליגת האלופות האסייתית (1970), והפעם חזום פתח בהרכב הקבוצה במשחק הגמר מול טאג' קלאב האיראנית, ואף כבש שער יתרון לזכות הפועל תל אביב, אך לבסוף ניצחו האיראנים 1–2. בשנת 1972 זכה עם הקבוצה בגביע המדינה אחרי ניצחון 1–0 על הפועל ירושלים במשחק הגמר.
חזום כבש 3 שערים במשחקי הגביע באותה עונה, כולל שער בחצי הגמר מול מכבי חיפה.
חזום שיחק בהפועל תל אביב עד שנת 1977, ובסך הכל הופיע ב-324 משחקי ליגה במדי הקבוצה.
חזום הוא סגן מלך השערים של הפועל תל אביב בכל הזמנים, שני רק לשייע פייגנבוים, עם 97 שערים בליגה ובסך הכל 135 שערים בכל המסגרות.
לאחר שעזב את הקבוצה שימש כמאמן-שחקן במספר קבוצות בליגות הנמוכות, ולאחר מכן גם שימש למשך עונה אחת כעוזרו של מאמן הפועל תל אביב דוד שווייצר.
לזכותו של חזום 9 הופעות במדי נבחרת ישראל.
ב-10 בנובמבר 1965 הופיע לראשונה במדי הנבחרת, במשחק מול נבחרת בלגיה באצטדיון רמת גן, במסגרת מוקדמות מונדיאל 1966. חזום היה גם בסגל נבחרת ישראל במונדיאל 1970, בפעם היחידה בה העפילה הנבחרת לטורניר.
ב-26 במאי 1973 ערך את הופעתו האחרונה בנבחרת, במשחק מול נבחרת יפן בסיאול, במסגרת מוקדמות מונדיאל 1974.
יחזקאל דרור (12 באוגוסט 1928 – 1 בינואר 2026) היה פרופסור למדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים ונשיאו הראשון של המכון לתכנון מדיניות העם היהודי.
חתן פרס ישראל למדעי המנהל לשנת ה'תשס"ה.
יחזקאל דרור נולד בווינה, אוסטריה, בשנת 1928 כארתור פרימן.
עלה לישראל יחד עם משפחתו בשנת 1938. המשפחה התיישבה בחיפה ודרור למד בבית הספר הריאלי.
בתקופת מלחמת העצמאות שימש כקצין תכנון כוח אדם במטכ"ל.
לאחר סיום שירותו הצבאי למד באוניברסיטה העברית בפקולטות למדעי החברה ולמשפטים והיה המזכיר הכללי של התאחדות הסטודנטים הארצית.
התמחה במשרד המשפטים וקיבל רישיון לעריכת דין בשנת 1954. הוא סיים לימודי דוקטורט באוניברסיטת הרווארד בתחום תכנון ומשפט ציבורי ב-1956. בשנת 1957 זכה בפרס על שם שמואל אלישיב על עבודה שכתב תחת הכותרת "יחסי הגומלין בין משפט וחברה".
עם תום לימודיו החל לעבוד במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1958 היה חבר בוועדה לקביעת החובות וכללי ההתנהגות של עובדי ציבור, בראשות השופט צבי ברנזון, ומסקנות הוועדה התבססו בעיקר על מחקר שלו.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 עמד בראש הוועדה הפדגוגית של המדרשה למינהל של הסתדרות הפקידים.
בשנת 1966 הועלה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1972 מונה לפרופסור מן המניין במחלקה למדעי המדינה של האוניברסיטה העברית.
בשנת 1968 הוזמן לשנת שבתון במכון ראנד.
מחקריו שזכו לפרסום עולמי, התמקדו במינהל הציבורי, בקבלת החלטות וביחסים בינלאומיים.
בשנת 2006 מונה לאחד מחברי ועדת וינוגרד, לחקירת מלחמת לבנון השנייה.
היה נשוי לרחל אלבוים-דרור, פרופסור לחינוך באוניברסיטה העברית, ממנה התאלמן ב-2020. לבני הזוג נולדו שלושה בנים.
פרופסור דרור נפטר ב-1 בינואר 2026, בגיל 97.
דרור הרבה לבקר את תהליך קבלת ההחלטות במדינת ישראל וטען כי הוא נעשה ללא חשיבה מסודרת.
הוא טען למשל שעל מבקר המדינה לעסוק יותר בדפוסי התכנון של משרדי הממשלה, ולא רק בדרך בה הם מוציאים כספים.
בשנת 1964 הוא הביע תמיכה בשינוי שיטת הבחירות לבחירות אזוריות כי סבר שלשיטה זו יתרון מצומצם על בחירות יחסיות, וכי רצה בשינוי.
לאחר פרסום הדו"ח של ועדת וינוגרד צוטט דרור במעריב כאומר: "אם אנחנו חושבים שראש הממשלה יקדם את תהליך השלום, זה שיקול מכובד מאוד.
תהליך שלום, אם יצליח, יציל כל כך הרבה חיים שיש בזה משקל רב" ו"צריך לחשוב על התוצאות.
ממשלה של אולמרט וברק, או בחירות חדשות שבהן יעלה נתניהו?".
דרור פרסם מאמר בעיתון הארץ בו כתב ש"מעריב" עיוות את דבריו שכן הוא דיבר על שיקולים שעל הבוחר להביא בחשבון ולא על ועדת וינוגרד שכלל לא דנה בשיקולים פוליטיים כגון אלה.
הכתב שראיין את דרור אישר את דבריו בשידור בגלי צה"ל וגם הוועדה לביקורת המדינה קיבלה את עמדתו.
דרור כתב על רעיון "ארץ ישראל השלמה" שהוא "אשליה קיצונית" וביקר את ההתיישבות הלא מבוקרת ביהודה ושומרון ואת מה שהוא כינה "העדר מאמץ ראוי לניצול הצלחת מלחמת ששת הימים לקידום השלום".
לאחר חקיקת התיקון לחוק בעניין עילת הסבירות, הציע דרור ביולי 2023 לקיים משאל עם שיכריע סופית האם לקיים את החלטת הכנסת על ביטול עילת הסבירות או לבטלה, ולהמשיך בדיון בבעיות היסוד של המדינה.
עקרונות להתנהגותם של עובדי ציבור, האגודה הישראלית למדע המדינה, ירושלים, 1958.
תכנון לאומי בהולנד, המדרשה למינהל, תל אביב, 1965.
תכנון לאומי בישראל, עם בנימין אקצין, המדרשה למינהל, תל אביב, 1966.
קביעת מדיניות, המדרשה למינהל, תל אביב, 1968.
משטר מדינת ישראל: אוסף מקורות בעריכת עמנואל גוטמן ויחזקאל דרור, האוניברסיטה העברית בירושלים, 1967.
מדינות מטורפות: פנטיזם וטרור כבעיה ביטחונית, מערכות, תל אביב, תשל"ד 1973.
דגם למדעי מדיניות, תרגם מאנגלית: עמוס גפן, ספרית המינהל, תל אביב, 1974.
שיפור מדיניות ומינהל בישראל: אוסף מסות, ספרית המינהל, תל אביב, 1978.
אסטרטגיה רבתי לישראל, הוצאת אקדמון, ירושלים, 1989.
תזכיר לראש הממשלה: לבנות מדינה, הוצאת אקדמון, ירושלים, 1989.
תזכיר לראש הממשלה: מצב האומה, הוצאת אקדמון, ירושלים, 1992.
חידוש הציונות (לקראת המאה השנייה לציונות), הספרייה הציונית, מוסד ביאליק, ירושלים, 1997.
אריגת עתיד יהודי ציוני למדינת ישראל: תזכיר לראש הממשלה, המועצה הציונית בישראל, ירושלים, 1999; 2000.
איגרת למנהיג יהודי-ציוני ישראלי, הוצאת כרמל, המועצה הציונית בישראל, ירושלים, 2005.
איגרת למנהיג יהודי-ציוני ישראלי – פרק נבחר, באתר "פורטל הקשר הישראלי", 24 בנובמבר 2006.
מדינאות מדינית-ביטחונית למדינת ישראל: תזכיר למדינאים (מזכרי מרכז בס"א מס' 3), מרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, 2009.
מורה נבוכים למנהיג מכונן יהודי-ציוני, הוצאת ידיעות ספרים, תל אביב, 2011.
מתקן עולם אנוכי - אוטוביוגרפיה הגותית, הוצאת ידיעות ספרים, 2017.
אמת ממדינת היהודים, ידיעות ספרים, 2022.
יום המחר, הוצאת ידיעות ספרים, 2024.
עם זכרו של פרופ' בנימין אקצין ז"ל: הרהורים על מיעוט האינטלקטואלים בפוליטיקה הישראלית, מדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים 25, 1986, עמ' 10-5.
הוראת מדע המדינה בישראל, מדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים 32, 1990, עמ' 10-1.
ישראל בטראומות תהלוך, מדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים 37, 1993, עמ' 29-9.
מבוקשת מנהיגות ערכית חדשה, מפנה 30, יוני 2000.
בין שגשוג לשקיעה – והרשות נתונה: עתיד ישראל כמדינה יהודית-ציונית, כיוונים חדשים 3, אוקטובר 2000, עמ' 109-83.
דרוש: משטר איכותי לישראל יהודית-ציונית ודמוקרטית, כיוונים חדשים 4, 2004, עמ' 68-59.
אסטרטגיה נגד אנטישמיות (מסמך אסטרטגי: ראשי פרקים), המכון לתכנון מדיניות עם יהודי, ירושלים, 30 בנובמבר 2004.
יחזקאל דרור, שרון פרדו, מבוא לאסטרטגיה-רבתי ישראלית כלפי האיחוד האירופי, פוליטיקה:כתב-עת למדע המדינה וליחסים בינלאומיים, 16, 2007, עמ' 42-9.
על ההידרדרות ביכולת למשול בישראל, שינוי המשטר בישראל, באתר "היום השביעי".
כיהן כחבר הכנסת מטעם המערך וכמנכ"ל משרד החקלאות.
זכאי נולד בשנת 1932 בכורדיסטן שבעיראק ועלה לישראל בשנת 1950.
פעילותו הציבורית החלה כמזכיר מושב עזריה (1952–1953).
לאחר מכן שימש זכאי מדריך ביישובי ההר ובשנת 1963 מונה למנהל ארגון מושבי מבואות ירושלים.
בשנים 1974–1977 היה משנה למזכ"ל תנועת המושבים, תפקיד בו החזיק בעת שנבחר למזכיר מחוז המושבים של מפלגת העבודה.
בשנת 1977 נבחר מטעם המפלגה לכנסת התשיעית והעשירית, במהלכן כיהן כחבר ועדת הכספים.
לאחר סיום כהונתו בכנסת, בשנת 1984, מונה למנכ"ל חברת "מקורות".
בין השנים 1989–1992 שימש כמנכ"ל משרד החקלאות.
עמד בראש הפדרציה הספרדית בישראל.
נפטר ב-31 במרץ 2021, והובא למנוחות בבית העלמין של מושב אורה שבו התגורר.
כיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י.
הן נולד בשנת 1888 בבורוסלב שברוסיה.
בילדותו קיבל השכלה תורנית מפי סבו, שהיה נינו של ר' לוי יצחק מברדיצ'ב.
למד ב"קורסים הפדגוגיים" העבריים של אהרן כהנשטם ושלום יונה טשרנו בגרודנו ובסמינר למורים של "תרבות" בקייב, שימש כמורה לעברית בסנקט פטרבורג ובקייב.
בהוראה עסק עד לסגירת בתי הספר העבריים ברוסיה בעקבות מהפכת אוקטובר (1917).
כן היה חבר ועד "תרבות" וועד בתי הספר של חברת מפיצי השכלה.
לאחר עלייתו לארץ ישראל ב-1925, שימש כמפקח במוסדות חינוך של זרם העובדים.
ב-1931 החל ללמד בסמינר לוינסקי, והורה בו עד פטירתו.
במסגרת פעילויותיו השונות בתחום החינוך, עסק בעיקר בהוראת תנ"ך וספרות.
נבחר מטעם מפא"י כחבר אספת הנבחרים הרביעית (1944–1948), ולאחר קום המדינה נבחר לכנסת השנייה, ובה היה חבר ועדת החינוך והתרבות.
הוא הספיק לכהן כחבר הכנסת רק כשמונה חודשים, בטרם נפטר, ב-4 באפריל 1952, בגיל 70. במקומו נכנסה לכנסת רחל צברי.
הן נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
הותיר אישה, מורה למדעי הטבע, ובן, חבר עין חרוד.
לאחר מותו הספיד אותו במליאת הכנסת שר החינוך והתרבות בן-ציון דינור:
לזכרו של יחזקאל הן הוקמה קרן מלגות המעניקה פרסים לתלמידי סמינר לוינסקי (הנקראת כיום "מכללת לוינסקי לחינוך") המצטיינים בלימודי ספרות ותנ"ך.
רבי יחזקאל טאוב (כ"ט בתשרי תרנ"ו, 17 באוקטובר 1895 – י"ג באייר תשמ"ו, 22 במאי 1986) היה האדמו"ר האחרון של חסידות יבלונה וממייסדי "נחלת יעקב", לימים חלק מכפר חסידים.
נולד בנובה מיאסטו שבפולין, לרבי יעקב טאוב מיבלונה, שהיה נינו של רבי יחזקאל מקוזמיר, אבי שושלת זוואלין-מודז'יץ ויבלונה.
בשנת תרע"ה נישא לפרל צאצאית אדמו"רי חסידות קוז'ניץ.
לאחר פטירת אביו בשנת תר"פ התמנה לשמש כאדמו"ר מיבלונה.
בשנת תרפ"ד החליט לעלות לארץ ישראל ולהקים בה יישוב, באומרו בשם אביו, כי מוטב להיות פועל פשוט בארץ ישראל מאשר רבי לחסידים בגולה.