tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יצחק קשת גדל בבת ים במשפחה חילונית, לאלי, טכנאי באלביט, ולמזכירה במשרד רואי חשבון.
היה חבר בתנועת השומר הצעיר, ולמד בתיכון אורט רמת יוסף.
לאחר שירותו בצה"ל, שכלל גם שירות קבע, הוא חזר בתשובה.
סיים לימודי הנדסאי תוכנה במכללת אורט סינגאלובסקי.
בשנת 2008 עבר להתגורר ביישוב חריש, שהיה אז יישוב קטן המנוהל על ידי ועדה קרואה.
בשנת 2013 התקיימו לראשונה בחירות לראשות המועצה, ובעקבותיהן נכנס קשת לתפקידו.
ב-2015 התקבלה החלטת ממשלה לתמיכה בהפיכת היישוב חריש לעיר.
בעקבות כך החל היישוב לקלוט תושבים רבים, והונחו התשתיות בדרך להפיכת חריש לעיר בת 100 אלף תושבים.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 התמודד קשת לראשות המועצה, ונבחר לקדנציה שנייה ברוב של כ-64%.
סיעתו הליכוד קיבלה שני מנדטים.
בינואר 2021 אישר פתיחת מרכולים וחנויות במגבלות מסוימות גם בשבת.
באוגוסט 2023, לקראת הבחירות לרשויות המקומיות, התפרסם בחדשות 12 תחקיר נגדו, הכולל טענות על ניצול משאבי העירייה לצורך קמפיין הבחירות האישי, ניסיון רכישת מקומון על ידי גורם שלישי, העסקת יועץ פיקטיבי, וקשר עם עובדת בעירייה.
בבחירות ב-2024 התמודד על כהונה נוספת, קיבל 36.7% מהקולות ועלה לסיבוב השני מול יוחאי פרג'י, לאחר שאף אחד מהמועמדים לא הצליח להשיג את הרוב הדרוש.
הוא ניצח בסיבוב השני ונבחר לכהונה נוספת.
במרץ 2025 פורסם בכתבת תחקיר כי עובדת עירייה הלינה כנגדו על הטרדה מינית, ופוטרה ממשרתה בעקבות כך.
באפריל 2025 נעצר בחשד לעבירות מין (בהן אונס), עבירות סמים, שיבוש הליכי חקירה והפרת אמונים, לאחר חקירה סמויה שנמשכה כמה חודשים.
במאי 2025 הוגש נגדו כתב אישום בגין חמש עבירות של מעשים מגונים ושבע עבירות של מרמה והפרת אמונים.
את מקומו מילאה בראשות העירייה שני גרינברג, עד ל-22 באוגוסט אז נבחר בבחירות פנימיות של חברי מועצת העיר יוחאי פרג'י לממלא מקום ראש העיר.
קשת נשוי לשלי ולהם שישה ילדים.
רבי יצחק ריוח (רווח; 1914 – 5 בפברואר 1999) היה חזן, מחזאי, מחנך, מורה ומדקדק עברי-ציוני.
כפייטן, נמנה עם תלמידיו הבולטים של רבי דוד בוזגלו, והעביר את מסורת הפיוט שלו לדור הצעיר בישראל.
יצחק ריוח נולד במרוקו לחנה ולנסים ריוח, והתגורר ברבאט.
בצעירותו נמנה עם תלמידיו של רבי דוד בוזגלו.
בצעירותו למד אצל רבי דוד בוזגלו.
הוא עבד כמורה לעברית בתיכון "כל ישראל חברים", ובין תלמידיו היה דוד לוי.
כציוני נלהב ביקר בארץ ישראל מספר פעמים ועודד את תלמידיו לעלות ארצה.
הוא חיבר ספרי דקדוק בעברית, והתעקש שבני המשפחה ידברו עברית בביתו.
בשנת 1948 עלה עם משפחתו לישראל, השתכן במחנה "שער העלייה" בחיפה.
אחר כך עבר למוסררה בירושלים, אך בעקבות ירי על בית הכנסת בשכונה עבר ב־1953 עבר לשכונת קריית היובל.
בקריית יובל ייסד את בית הכנסת "תפארת בחורים" על שם הנופלים במלחמות ישראל, ועמד בראשו כרב.
הוא סיפק את צורכי הקהילה כמוהל וכשוחט.
בנו זאב רווח העיד כי סירב לקחת תשלום על שירותיו כחזן, מוהל ושוחט.
כן שימש הרב ריוח כמחנך בבית הספר ישורון, והקים להקת ילדים שביצעה את פיוטיו של מורו, רבי דוד בוזגלו.
הוא גם פעל להחדרת הרוח הציונית לילדיו ולתלמידיו, ועל פעולותיו בתחום החינוך קיבל את פרס יקיר ירושלים ממשרד החינוך.
הרב ריוח כתב מחזות תנ"כיים והמחיז את רובם, ואת חלקם האחר המחיז בנו זאב רווח.
הלך לעולמו בי"ט בשבט ה'תשנ"ט ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
ריוח היה נשוי לחנה, ולהם שמונה ילדים.
הידועים שבהם הם זאב רווח והרב (בעברו זמר) אורי רווח.
מנישואיו של האחרון היה מחותן של פרופסור שניאור ליפסון.
יצחק רודאשבסקי (10 בדצמבר 1927, וילנה (אז בפולין, כיום בליטא) – 1 באוקטובר 1943, פונאר) היה צעיר יהודי שהתגורר בגטו וילנה שבליטא בשנות ה-40 של המאה ה-20. רודאשבסקי כתב יומן שנחשף לאחר השואה, יצא לאור ותורגם למספר שפות.
רודאשבסקי היה בנם של אליהו רודאשבסקי ורוזה וולושין, שהגיעו מרומניה לווילנה ב-1923. הוא למד בגימנסיה היהודית של וילנה והצטיין במקצועות הספרות וההיסטוריה.
בספטמבר 1941 נכלא רודאשבסקי בגטו וילנה.
קודם לכן, בעת הפלישה הנאצית לברית המועצות, מיוני 1941, ועד אפריל 1943, כתב רודאשבסקי יומן ביידיש ובו סיפר על חייו ועל מאבקו להישרדות ולקיום רוחני בעת הכיבוש ובגטו.
ביומן כתב רודאשבסקי למעלה מ-200 עמודים.
רודאשבסקי סייע באיסוף מידע על הגטו למען הדורות הבאים, והיה פעיל בתנועת נוער סובייטית שפעלה בסתר.
רודאשבסקי נורה למוות בטבח פונאר במהלך חיסול גטו וילנה בספטמבר ובאוקטובר 1943.
את יומנו של רודשבסקי גילתה בת דודו של רודאשבסקי, שרה וולושין (קליבץ), בשנת 1944, עם שובה לווילנה לאחר שחרור וילנה ביולי 1944 על ידי הצבא האדום.
וולושין נמלטה מווילנה עם חיסול הגטו בספטמבר 1943 ולחמה בשורות הפרטיזנים עד יולי 1944.
בסוף המלחמה, חזרה וולושין לבית שבו גרו שתי המשפחות, בחיפושיה אחרי אלבום משפחתי מצאה ספרון קטן ומאובק שאותו זיהתה בקלות כיומן של יצחק.
לאחר שניקתה אותו, קראה את הכתוב בו והעבירה אותו לטיפולם של אברהם סוצקבר ושמרקה קאטשרגינסקי.
הרשימה הראשונה ביומן נושאת את התאריך יוני 1941, חודש כיבוש וילנה, ואילו האחרונה את ה-7 באפריל 1943. ההערכה היא כי עד ספטמבר 1942, יצחק תיאר את האירועים בדיעבד, ורק מתאריך זה ואילך החל לכתוב ביומן רשימות בזמן התרחשותן.
ביומן באים לידי ביטוי כישוריו של יצחק: שפתו העשירה, יכולת הביטוי הגבוהה, רגישותו כלפי הסביבה והבנתו את המציאות.
בשפה פיוטית ורגישה מתוארות חוויות, חרדות, תהיות ומשאלות של נער בגטו.
היומן נכתב ביידיש על פני 204 עמודים של פנקס קטן, חלקו נכתב בעפרון וחלקו בעט.
הקריאה ביומן מאפשרת להציץ אל עולמם של יהודים הנאבקים על חייהם בגטו, שאימת מוות שולטת בו, ולחוות ולו במעט את חיי היומיום דרך נקודת מבטו הייחודית של נער.
היומן מעניק הזדמנות להיחשף לצדדים הרגישים של נער שנכפה עליו להתבגר בין חומות הגטו.
היומן פורסם בתרגום לעברית (תרגומו של אברהם יבין בעריכת צבי שנר) בשנת 1968, בתרגום לאנגלית על ידי פרסי מאטנקו (Percy Matenko) ובשנת 1973 פורסם על ידי בית ההוצאה לאור של "בית לוחמי הגטאות", בתרגום לצרפתית בשנת 2016, ובתרגום לליטאית בשנת 2018.
יצחק רבינוביץ (1887 – 3 באוקטובר 1968), היה מהנדס, פעיל ציוני וממייסדי מכבי והמכבי הצעיר ברוסיה, ולאחר עלייתו לארץ - תעשיין, חבר ההגנה, איש הג"א והסוכנות היהודית, פעיל במאבק לעליית יהודי ברית המועצות.
הוסמך כמהנדס בגרמניה, ועבד במקצועו במפעל במוסקבה.
לאחר מהפכת אוקטובר מונה למנהל מחלקת המתכת במשרד הבנייה של ברית המועצות.
במקביל היה פעיל בתנועה הציונית, ב-1917 היה ממייסדי ארגון מכבי ברוסיה, ומ-1921 היה יושב הראש של הארגון.
ארגון מכבי סבל מהתנכלויות של הצ'קה, ה-ג.פ.או.
והיבסקציה, ב-1919 נסגר מועדון מכבי במוסקבה ורבינוביץ הצליח במאמצים רבים לשכנע את השלטונות לאפשר פתיחתו מחדש.
ב-1921 החלו מאסרים של פעילים ציוניים, וב-1922 ארגון מכבי הוכרז שוב בלתי חוקי.
רבינוביץ המשיך לנהל את פעילות הארגון בסתר, והספורטאים המשיכו להתאמן באזורים מחוץ לעיר.
רבינוביץ המשיך בפעילות ציונית, בין השאר גם במעשים סמליים - הוא שלח במסווה מברק ברכה לרגל הקמת האוניברסיטה העברית בירושלים באפריל 1925 – כאשר תקשורת כזו עם חוץ לארץ הייתה מעשה פלילי מבחינת שלטונות ברית המועצות.
ב-16 במרץ 1926 נאסר רבינוביץ בשל פעילותו הציונית והוגלה עם משפחתו לעיר קזיל-אורדה בקזחסטן.
לאחר שלוש שנות גלות, קיבל ב-1929 אישור להגר, ועלה לארץ ישראל.
במלחמת העולם השנייה היה מנהל מחלקת המקלטים במפקדת הג"א וחבר ועדת הביטחון לבתי הספר מטעם הג"א.
עסק בייצור והתקנת מוצרי הסקה מרכזית בשותפות עם המהנדס ליפמן גורודישץ, שהיה חלוץ בתחום זה בארץ ישראל.
היה מנהל המחלקה הרוסית בסוכנות היהודית.
מונה על ידי הממשלה הזמנית לתפקיד הממונה על רכוש הכנסייה הרוסית הגולה.
בחנוכה 1950, באירוע מרוץ הלפיד מקברות המכבים אל ירושלים, היה רבינוביץ מוותיקי "מכבי" (יחד עם לודוויג בלום ואליהו זאב לוין אפשטיין) שנבחרו לשאת את הלפיד בקטע המסע האחרון, מהכניסה לירושלים אל חצר המוסדות הלאומיים.
ב-1953 היה ממקימי התאחדות יוצאי ברית המועצות בישראל ויושב ראש ההתאחדות וממייסדי ארגון "מגן" לעזרת אסירי ציון, ופעל רבות במסגרתם לתמיכה ביהדות ברית המועצות ולמאבק להגירת יהודים ממנה.
התגורר עם משפחתו במעונות עובדים א' בירושלים.
בניו מאיר ומיכאל היו קציני קבע בצה"ל.
בשנת 1957 בהיותו בן שבעים, יצא לאור ספרו "ממוסקבה עד ירושלים", בהוצאת ראובן מס.
רבינוביץ נפטר ב-1968 ונקבר בבית הקברות סנהדריה.
הרב יצחק רבינו אלבעלי (יצחק אלבעלי השני) (1786 – 16 באוגוסט 1842) היה רב, דיין וראש ישיבה באזמיר.
מחבר ספר פרי העץ על מסכת עבודה זרה.
נולד לרבי נסים משה, בנו של הרב יוסף אלבעלי, בנו של הגאון הרב יצחק אלבעלי (הראשון), מחבר ספר אמר יצחק (אזמיר תרכ"ג).אחותו הייתה סולטאנה, שנישאה לר' יצחק רוסו.
לימד בישיבת מגן שאול באזמיר, אותה ייסד הגביר גרשון שאול מורינו, שמינהו לראש הישיבה.
שימש כדיין בעיר והחליף תשובות עם הרב רפאל יוסף חזן, מחבר ספר חקרי לב, שגם הסכים לספרו של הרב יצחק, פרי העץ.
מרן החבי"ף מפליג בשבחו: .
היה ידוע כבקי בגדול בש"ס, בברייתות ובתוספתא, עד שרבי חיים דוד חזן כותב עליו ש.
רבי נסים אברהם אשכנזי מעיד עליו שסבל בחייו ממכאובים ומייסורים שונים ובכל זאת לא מש מישיבתו מבוקר עד ערב, והרביץ תורה בתלמידים "והצליח שיצאו רובם ככולם תלמידי חכמים מחוכמים".
היה עמיתו בתורה של הרב רחמים אליהו חזן והרב מיכאל יעקב ישראל, עמם נשא ונתן בהלכה וכן של הרב שלמה חכים, עמו למד ומתורתו מביא בספרו.
בי"א באב התר"א פרצה שריפה באזמיר, ורוב כתביו של הרב נשארו בישיבתו שנשרפה ואבדו.
מרוב צערו הגדול נפל למשכב עד שנפטר בי' באלול התר"ב (16 באוגוסט 1842).
העמיד תלמידים הרבה, וביניהם הרב שמואל קריספין, הרב שלמה אשכנזי, מחבר ספר בן שלמה (אזמיר תר"י), הרב משה חיים מצליח, מחבר ספר אם הבנים (אזמיר תרל"ג), שהספיד את רבו בתשלום שנתו, והרב אליה אלזראקי.
פרי העץ (ראשי תיבות - פירוש רבינו יצחק הלכות עבודת צלמים) (שאלוניקי תקפ"א) - חידושים על גפ"ת מסכת עבודה זרה, שלימד בישיבת מגן שאול.
הפרנס ר' גרשון, שהקים את הישיבה ביקש לעלות לארץ ישראל:
לספרו הסכימו רבני העיר אזמיר, הרב רפאל אשכנזי והרב דוד אמאדו.
הספר בנוי כשעורים שהעביר כל דינים וסוגיות מפתח במסכת
עיני יצחק (אזמיר תרס"ג) על אגדות הש"ס במסכתות ברכות ותענית מתוך חיבור גדול שכתב תוך כדי העברת שעורים בספר עין יעקב, ונשרף עם ישיבתו.
בסופו תשובות שהשיב לשואליו ודרושים.
כתביו אלה של הרב נמצאו בביתו, שלא נשרף.
את הספר ליקט בנו הבכור, הרב יהושע יוסף אלבעלי, וסייעו בהדפסתו נכדיו הרבנים חיים ומשה אלבעלי.
ארבעה פסקים בספר הם חלק מפולמוס גדול שהתעורר ברודוס לגבי סכסוך מזונות בין יתומה לאלמנה, בו השתתפו הרב רחמים אליהו חזן והרב מיכאל יעקב ישראל.
מדף מ"ג עמוד ב' מופיעה תורת בן הרב המחבר לגבי תשובה ששלח הרב יצחק לרב אברהם אשכנזי, וכן העלה מדעתו תשובה שביקש להשיב אביו לרב חיים אברהם גאגין שהקשה על הרב יצחק בספרו מנחה טהורה, אך לא הספיק עקב חוליו מהשרפה.
הדרושים בספר הם לשבת כלה, נישואין והספדים.
בסוף הספר דרוש שסידר בן המחבר לבן מקדיש הספר לומר על אמו.
בספר אמר יצחק, לסבא רבא של הרב יצחק, הודפסה דרשה מהרב לשבת זכור.
בספר יד ימין לרבי מיכאל יעקב ישראל מופיעים פסקים מרבינו.
יצחק קרליק (1899–1979) קצין יהודי במשטרת המנדט ולאחר קום המדינה במשטרת ישראל.
קרליק נולד בפולונה, שבפלך ווהלין לנחום קרליק, שהיה סוחר תבואה ולנחמה יענטה גילדינגורן.
הוא היה חבר בצעירי ציון ובפברואר 1922 עלה לארץ ישראל.
תחילה עבד קרליק כפועל חקלאי בפתח-תקוה, ובמאי 1922 התגייס למשטרת המנדט ושירת בירושלים, תחת פיקודו של דוד תדהר.
בשנת 1929 הוא שמר על הסדרים ברחבת הכותל המערבי.
לאחר מאורעות תרפ"ט בנובמבר 1929 הוא נעצר בחשד שמסר מסמך סודי בה היו רשומים המופתי ועוזריו "ברשימה השחורה", מהמשטרה לעיתונאי.
המסמך שימש את התעמולה של מוסדות היישוב היהודי להראות שצעדי המופתי ועוזריו נשמרו על ידי הבולשת.
לאחר מספר ימים שוחרר קרליק בהיעדר ראיות לאשמתו.
בסוף שנות ה-20 ובראשית שנות ה-30 פעל, בין השאר, נגד פעילים קומוניסטים.
באוקטובר 1932 ניהל קרליק את החקירה של התקיפה של אנשי ההסתדרות את הבית"רים שהפרו את שביתתם בבית החרושת פרומין.
בשנת 1932 הועלה קרליק לדרגת סרג'נט.
בשנת 1934 קיבל קרליק דרגת קצין ומונה למפקד תחנת רחובות ושם התמודד עם תחילת המרד הערבי הגדול.
במחצית הראשונה של 1937 הוא הופקד על חקירת פרשת הרצח בחולות תל נוף ובאמצע שנת 1937 עבר למחלקה הפלילית של משטרת תל אביב.
בהמשך מונה למפקד משטרת רמת גן.
בתפקידו זה הרגיז את אנשי האצ"ל אשר הצמידו פצצת הפחדה למכוניתו.
בעקבות זאת פנה קרליק אל אברהם קריניצי שיעץ לו ליישר את ההדורים עם אנשי האצ"ל וארגן סולחה בינו לבין אנשי האצ"ל.
ביולי 1942 קיבל קרליק את המדליה הקולוניאלית על שירות ממושך במשטרה.
בינואר 1943 הוא זכה לתשבחות על שסירב לקבל שוחד ודיווח על השוחד שהוצע לו.
בשנים 1940–1947 שירת בתל אביב ובין השאר היה אחראי על שמירת הסדר בהלווית ארבעת אנשי ההגנה שנהרגו בהתקפה על מחנה שרונה בליל המשטרות.
ביולי 1947 קיבל סרט למדליה על שירותו.
לאחר הקמת מדינת ישראל נתמנה לסגן מפקד נפת תל אביב של המשטרה.
בהמשך היה ראש אגף החקירות במחוז טבריה ובשנת 1951 נתמנה למפקד בסיס אמונים בבית דגן.
קרליק היה נשוי לאהובה לבית פרידמן מריגה.
הרב יצחק רפאל אשכנזי (תקפ"ו, 1826 - תרס"ח, 1908) היה רבה של העיר קורפו שביוון, ואחר כך רבה של אנקונה שבאיטליה.
נחשב לאחד מגדולי רבני איטליה בתקופתו.
מחבר שו"ת ויען יצחק וספר תולדות הקהילות היהודיות באיטליה מחורבן בית שני ועד תקופתו.
הרב יצחק רפאל אשכנזי היה תלמידו של הרב דוד אברהם חי ביבאנטי, רבה של אנקונה לפניו, ומחב שו"ת יד דוד.
הרב אשכנזי כיהן שנים רבות כרבה של העיר קורפו ביוון.
בהמשך התמנה לרבה של העיר אנקונה שבאיטליה.
בשנת תרל"א (1871) ניתנו זכויות אזרחיות מלאות ליהודי אנקונה, ומספר היהודים בעיר הגיע לשיא של 2,336 תושבים.
מתחילת המאה ה-20, בשנת תר"ס (1900), לאחר ירידת חשיבותו של נמל העיר, התרחשה הגירה של יהודי העיר לשאר הקהילות היהודיות באיטליה.
הרב אשכנזי היה בקשרי מכתבים עם רבנים מארצות אחרות, כמו הרבנים אליהו בכור חזן ורפאל אהרן בן שמעון ממצרים, הרב בן שמעון אף כינהו כמה פעמים בשם "זקן רבני איטליא".
הוא נזכר גם בסוף ספרו של רבי יעקב פראג'י ממצרים.
תולדות בני ישראל ומצבם המדיני והחמרי בנפות איטליא, קראקא תרס"א.
בספר קצר בן כ-20 עמודים, המתאר את תולדות יהדות איטליה החל מחורבן בית המקדש השני וגלות רומא, ועד לימיו.
שו"ת ויען יצחק - השו"ת הובא בספר "קצת מכתבי מוהר"ר דוד אברהם חי".
יצחק רייטר (נולד 1952) הוא פרופסור ללימודי האסלאם, המזרח התיכון וישראל, ונשיא אילמ"א, האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם משנת 2022.
רייטר מלמד בבית ספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה באוניברסיטת רייכמן את הקורס "המזרח התיכון בן זמננו" ובמכללה האקדמית אלקאסמי בחוג ללימודי האסלאם.
רייטר נולד ברחובות להורים ניצולי שואה.
אמו ילידת הונגריה ואביו יליד גרמניה.
בשנים 1965 -1968 התחנך בקיבוץ גבעת חיים מאוחד, ובנובמבר 1970 התגייס לצה"ל, שירת בחיל המודיעין ונפצע קשה במלחמת יום הכיפורים בחזית המצרית.
למד תרבות האסלאם, ערבית והיסטוריה של המזרח תיכון באוניברסיטה העברית בירושלים, שם סיים דוקטורט עם התמחות במוסד הווקף האסלאמי.
לאחר ארבע שנות עבודה בספריה וכמומחה למטבעות אסלאמיים במוזיאון לאמנות האסלאם, הצטרף לשירות המדינה.
בשנים 1978–1987 שימש סגן היועץ לענייני ערבים של שלושה ראשי ממשלה ישראלים - מנחם בגין, יצחק שמיר ושמעון פרס.
הוא גם עבד כמנהל אדמיניסטרטיבי של "אל-אנבא", העיתון היומי בערבית בין השנים 1982–1983. לאחר סיום הדוקטורט הקים יחד עם פרופסור שאול משעל וניהל את המרכז לחקר החברה הערבית בישראל במכללת בית ברל.
בשנת 1993 מונה רייטר על ידי ממשלת ישראל לתפקיד יו"ר הוועדה הציבורית לשילוב ערבים בשירות המדינה.
בשנת 2007 תרם להקמת האקדמיה ללשון הערבית בישראל.
במשך כ-30 שנה (1988 -2019) שימש חוקר בכיר הן במכון ירושלים למחקרי מדיניות (לשעבר מכון ירושלים לחקר ישראל) והן במכון הארי ס.
טרומן לחקר השלום של האוניברסיטה העברית בירושלים.
רייטר הוא פרופסור מן המניין.
היה גם חוקר אורח בסנט אנתוני'ס קולג', אוניברסיטת אוקספורד במהלך 2001, המכון למזרח התיכון בוושינגטון בארצות הברית ב-2003, ובאוניברסיטת סידני בשנים 2003–2004. מאז 2014 רייטר מרצה בשפה הערבית במכללה האקדמית אלקאסמי שבבאקה אל-גרביה.
בשנת 2013 רייטר הקים ועמד בראש החוג ללימודי ארץ ישראל במכללה האקדמית אשקלון עד שנת 2021, ובין השנים 2017–2019 שימש גם ראש רשות המחקר של המכללה.
הוא פעיל בדיאלוג יהודי-ערבי בישראל ומשתתף מאז 1994 בפורומים של דיפלומטיה בערוץ אחורי בין ישראלים, פלסטינים וירדנים הנוגעים לסכסוך בירושלים ולמתחם הר הבית/אל-אקצא.
רייטר סיים את לימודי הדוקטורט בשנת 1991 בחוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים, בה גם למד לתואר הראשון ולתואר השני.
מחקריו של רייטר עוסקים ביישוב סכסוכים במקומות קדושים, ובכלל זה בירושלים ובהר הבית/אלאקצא, מוסד הווקף האסלאמי, משפט מוסלמי, מלחמה ושלום באסלאם, נראטיבים של הסכסוך היהודי-ערבי/מוסלמי ויחסי יהודים-ערבים בישראל.
שיטות המחקר שלו הן בין-תחומיות וכוללות: היסטוריה, מדעי המדינה, מדע הדתות, וחקר סכסוכים, והוא משלב בין מקורות אסלאמיים קלאסיים, מקורות כתובים בני זמננו, מסמכים ארכיוניים וראיונות בעל פה.
מחקריו הראשונים של רייטר עסקו במוסד הווקף האסלאמי בפלשתינה/ארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
עבודת הדוקטורט שלו ראתה אור כספר המציג מבט מקיף על תפקידו של המוסד החשוב בחברה המוסלמית על בסיס 1,500 מסמכים משפטיים של בית הדין השרעי בירושלים בין השנים 1918 -1948 ומסמכי ארכיון המועצה המוסלמית העליונה הנמצא באבו דיס.
בניגוד למחקרים קודמים שהציגו את הווקף כנטל על הכלכלה, רייטר מצא כי חכמי משפט מוסלמים, הקאדים הפלסטינים של בתי הדין השרעיים והאליטות הפוליטיות והכלכליות הצליחו להתאים את המוסד הזה לתנאים החברתיים והכלכליים המשתנים ובמיוחד לעידן המודרני, וזאת על סמך ריבוי עסקאות ופיתוח כלכלי שנעשו בנכסי הווקף.
במחקרים נוספים שערך ערער רייטר על מחקרים קודמים, שראו את המטרה של הקמת ווקפים משפחתיים כמכשיר לעקיפת דיני הירושה האסלאמיים.
על סמך ניתוח שטרי ההקדש (וקפייה) וראיונות עומק עם מקדישים, מצא כי עקיפת דיני הירושה היא רק תוצר לוואי של המטרה העיקרית של הקמת הווקף המשפחתי - האמונה בצדקה המתגמלת את המקדיש בעולם הבא.
הוא הצביע גם על הבעיה המרכזית של מוסד הווקף – פיקוח רופף על ניהולו.
מחקר אחר עסק במדיניותה של ישראל בייחס לנכסי הווקף העירוניים.
בספרו הווקף בירושלים 1948–1990, העוסק במוסד ההקדש האסלאמי במזרח ירושלים תחת שלטון ירדן וישראל, הוא הגיע למסקנה כי מנהלי הווקף ובתי הדין השרעיים הצליחו לשמור על מעמדם של ההקדשים ואף להעצימם כמעוז התרסה פוליטית נגד ישראל והם עשו זאת באמצעות רפורמות פנימיות שהתאימו את ניהול הווקף לנסיבות המשתנות.
חקריו של רייטר על סכסוכים במקומות קדושים בפלשתינה/ארץ ישראל עוסקים בקשר הדיאלקטי בין קדושה ומרכזיות פוליטית.
שתי השאלות העיקריות עליהן הוא משיב במחקריו הן: האם מקום קדוש ליותר מקבוצה דתית אחת הוא בהכרח מקור לסכסוכים בלתי-פוסקים, או שסובלנות ודו-קיום יכולים לשרור בו?
האם השחקנים הפוליטיים והדתיים באתר קדוש משותף מפעילים שיקולים רציונליים, או שהם מונעים מפוליטיקה של זהויות ונראטיבים שהופכים את האתר ל"ערך מקודש" שאין להתפשר עליו?
בספרו Contested Holy Places in Israel-Palestine הוא טוען כי לאתר קדוש יש משמעות עמוקה, הכוללת אמונות, רגשות חזקים, ערכים "קדושים" ותפיסה עצמית של זהות ליבתית.
לכן מחלוקת על אדמה קדושה שונה ממחלוקת "רגילה" על קרקע.
על מנת לפתור סכסוכים על אתרים קדושים, יש להצטייד בהבנה של המשמעות התרבותית, הדתית, החברתית והפוליטית של המקום הקדוש לכל אחת מהקבוצות המתמודדות.
הוא דן בהיבטים השונים של סכסוכים במקומות קדושים שהביאו להתפרצויות אלימות מצד הטוענים השונים לזכויות במקום, ובכלל זה באתר הר הבית/אלחרם אלשריף, הכותל המערבי ומערת המכפלה/מסגד אל-איברהימי בחברון, בנוסף למחלוקות על אתרים פחות מרכזיים.
לאחר מכן הוא משווה את הסכסוכים הללו למקרים דומים מאזורים אחרים בעולם ומספק ניתוח של כלים יעילים ובלתי יעילים לצמצום ויישוב סכסוכים.
הספר שופך אור על תפקידם של אתרים קדושים בהחמרת סכסוכים אתניים מקומיים ואזוריים.
שורה של מקרי מבחן שחקר רייטר הביאוהו להציע טיפולוגיה של 15 שיטות לצמצום, ניהול ופתרון סכסוכים, תוך ניתוח יעילותן.
בספר סלע קיומנו/סלע קיומם: אסלאם, יהודים והר הבית שנכתב בשיתוף עם דביר דימנט, מנתחים המחברים את שפע המקורות האסלאמיים העתיקים המכירים את ההיסטוריה היהודית של הר הבית וירושלים והמסורות היהודיות העתיקות הנוגעות לבית המקדש.
מצד שני, הספר מציג את כתביהם של הוגים, פוליטיקאים ואנשי דת מוסלמים בני זמננו המכחישים את הזיקה היהודית למקום וטוענים שלא היה מקדש בירושלים כלל.
המחברים טוענים כי מכחישי הקשר היהודי להר הבית פוגעים מבלי משים בלגיטימיות האסלאמית של קדושת אלאקצא וכיפת הסלע לאסלאם, ובאמינות המקורות החשובים ביותר שנכתבו בערבית, שהם הקלאסיקה של האסלאם ובסיס התרבות והזהות שלו.
רייטר הקדיש מספר מחקרים למחלוקות בין ישראלים יהודים למוסלמים פלסטינים וירדנים על הר הבית/אלחרם אלשריף/אלאקצא תוך ניתוח ההסדרים שנקבעו במקום לאחר 1967 ומכונים "הסטטוס קוו".
הוא מסיק שההסדרים הזמניים ההדדיים בין ישראל לבין הווקף הירדני שנקבעו במקום בין השנים 1967 -1996 יכולים לשמש בסיס יציב להסדר עתידי באמצעות חלוקת סמכויות מעין פונקציונלית.
בספרו סטטוס-קוו בתהליכי שינוי הוא מציג את שחיקת הסטטוס קוו בהר הבית ואת המשברים שפרצו במקום בעשור השני של המאה ה-21 ומציע דרכים למניעת משברים דומים בעתיד.
ספרו מקום-מבטחו של אללה: פרשת בית הקברות ממילא ומוזיאון הסובלנות, המאבק על הנוף הסמלי והפיזי, העוסק בבניית מוזיאון הסובלנות בירושלים על חלק מבית קברות מוסלמי היסטורי בממילא, זכה בפרס אוניברסיטת חיפה למחקר הטוב ביותר בגאופוליטיקה לשנת 2012.
ספרו מירושלים למכה ובחזרה: ההתלכדות המוסלמית סביב ירושלים עוסק בתפקידה של ירושלים כסמל דתי-פוליטי מרכזי, ובתהליכים שבהם מופעלים סמלי אמונה וקדושה במאבק פוליטי.
הוא בוחן את האתוס האסלאמי הנוכחי כלפי ירושלים ואת הזיקה בין אתוס דתי זה לבין השאיפות הפוליטיות של הפלסטינים וקבוצות ערביות ואסלאמיות אחרות.
כמו כן, הוא משווה נרטיבים ותהליכים יהודיים ומוסלמיים עדכניים של הכחשה ודה-לגיטימציה של השתייכותו של האחר לירושלים ולמקומותיה הקדושים.
הוא עוסק גם בשאלה האם ההשקפה הדתית מהווה חסם מרכזי להשגת שלום בזירה הישראלית-ערבית.
הסכסוך מנותח בממד השוואתי על רקע התיאוריה של "צדק מעברי" והחוקרים מציעים מונח חדש בשם "ייצוג מעברי" - תהליך הענקת ייצוג סמלי פעיל באתרי מורשת היסטוריים ודתיים של מיעוטים באזורי סכסוך שעדיין לא השלימו את המעבר מסכסוך אלים לשלום ופיוס יציבים.
הם הציעו שתי קבוצות של גורמים המשפיעים על תהליך הייצוג המעבר: גורמים הקשורים להיבטים מקומיים, אזוריים ובינלאומיים של הסכסוך, וגורמים הקשורים ישירות לאתר הספציפי השנוי במחלוקת.
ספרו פמיניזם בהיכל: מאבקן של נשות הכותל לשינוי הסטטוס-קוו מנתח את מאבקן של נשות הכותל, קבוצת מיעוט של נשים דתיות, אקטיביסטיות ופמיניסטיות, המאתגרות את הבלעדיות הגברית האורתודוקסית בטקסים פולחניים מרכזיים וכן מאתגרות את הסטטוס קוו ההגמוני באתר המרכזי ליהדות - הכותל המערבי.
מחקר זה, המבוסס על ראיונות ועל ניתוח תוכן של מסמכים ופרסומים ראשיים, מציג את אסטרטגיות הפעולה של הצדדים השונים המעורבים ומנתח את שיטות יישוב הסכסוך.
המחקר מתייחס גם לפמיניזם דתי ותורם לחקר הסכסוכים במקומות קדושים מקרה מבחן פנים-יהודי, ובין היהדות בארץ ליהדות צפון אמריקה.
באמצעות שילוב בין פסיקות בית המשפט השרעי וראיונות עם קאדים ובעלי-דין, מצא רייטר שהקאדים הישראלים משנים בהדרגה את חוקי השריעה לגבי המעמד האישי על ידי התאמת פרשנותם למציאות המודרנית של חיים כמיעוט במדינה בעלת אוריינטציה תרבותית מערבית.
כך למשל, מצא רייטר שהקאדים אפשרו לנשים ליזום גירושין לפי סעיף בחוק המשפחה העות'מאני העוסק במינוי בוררים משפחתיים בעלי סמכות להמליץ על פירוק הנישואין במקרה של ריב בין בני זוג.
הם גם אימצו את הערך המערבי של "טובת הילד" במקרים של משמורת הורית.
על ידי ניתוח השכלתם של הקאדים ותקופת כהונתם מצא רייטר הבדלים בין-דוריים, כאשר הקאדים בני הדור השלישי והרביעי שרכשו את השכלתם באוניברסיטאות ישראליות נוטים לרפורמה ולהתאמת הדין השרעי למציאות בת הזמן.
מחקריו של רייטר על החברה הערבית ועל יחסי יהודים-ערבים בישראל הניבו מספר פרסומים.
בספרו National Minority, Regional Majority, השתמש רייטר בתיאוריה של "קונפליקטים משולבים" ומתח ביקורת על מחקרים המתייחסים רק למתח המיוחד בין האופי היהודי והממד הדמוקרטי של ישראל, תוך התעלמות מהשפעת הסכסוך האזורי.
במאמר אחר מתח רייטר ביקורת חריפה על ארבעת מסמכי החזון שפורסמו על ידי ארגונים ערביים ישראלים לא ממשלתיים במהלך השנים 2006 -2007, והציע דרך ביניים לגשר בין האינטרסים והאידאולוגיות של יהודים ושל ערבים בישראל.
זו הייתה גם תוצאה של פרויקט סיעור מוחות אקדמי בן שלוש שנים שהוא יזם ועמד בראשו במכון ירושלים לחקר ישראל, שהתפרסם במסמך בשם "לקראת אזרחות מכלילה בישראל".
יחסי פלסטינים - עבר-ירדנים בירדן
במהלך שנות ה-90 חקר רייטר את הקרע האתני-לאומי בירדן החוצץ בין ירדנים לפלסטינים, שלפי ממצאיו היה רחב ועמוק יותר מכפי שנהוג היה לחשוב.
בניתוח מקורות ירדניים רשמיים וראיונות עומק עם ירדנים ופלסטינים הפנה רייטר את הזרקור אל מדיניות ההשכלה הגבוהה המפלה של המשטר הירדני, שיצרה שינוי חברתי-פוליטי בירדן לטובת עבר-ירדנים ולרעת ירדנים ממוצא פלסטיני.
רייטר חקר גם את הדיכוטומיה המגזרית החוצה בין ירדנים השולטים במגזר הציבורי לבין הירדנים הפלסטינים השולטים במגזר הפרטי.
רייטר ניתח 500 חברות מובילות בירדן ואת הנתונים שסופקו על ידי איגוד אנשי העסקים הירדני, ואלה אימתו את הדיכוטומיה הנ"ל.
שאלה נוספת שנידונה באותו מחקר הייתה האם ההון שצברו יזמים ובנקאים פלסטינים הביא להם עוצמה פוליטית בירדן.
המחקר מצא שהאליטה הכלכלית הפלסטינית אינה מתעלת את כוחה הפיננסי כדי להשפיע על הפוליטיקה המקומית, ולקדם את זכויותיה הפוליטיות הייחודיות.
עם זאת, מאז תחילת המאה ה-21 התחזק תפקידם של הפלסטינים במוסדות השלטון.
פתוות פוליטיות על מלחמה ושלום באסלאם
רייטר פרסם מספר מחקרים בנושא המלחמה והשלום באסלאם.
ספרו מלחמה, שלום ויחסים בינלאומיים באסלאם בן זמננו מנתח פתווות שנתנו חכמי דת בנושאי דיני מלחמה ושלום ביחס לאפשרות של כריתת הסכם שלום בין מדינות מוסלמיות לבין מדינת ישראל.
הניתוח מדגיש את התאמת המשפט המוסלמי למציאות הפוליטית המשתנה, המתאימה עצמה למשפט הבינלאומי ולמודל המודרני של יחסים בינלאומיים, ואת התפיסה המשתנה של הג'יהאד והתפקיד הנוכחי של הפתוות הפוליטיות.
הספר מפרט את הגותם של מלומדים ומנהיגים דתיים מוסלמים המציגים פרשנויות פרגמטיות ומדמיינים את היחסים הטבעיים בין העולם המוסלמי והלא-מוסלמי כמצב של שלום.
הספר גם שופך אור על הפלורליזם המובנה באסלאם וחושף את הצורך של שליטים ערבים-מוסלמים מתונים במופתיים ובפתוות פרגמטיות על מנת להתמודד עם פלגים מוסלמיים רדיקליים.
זאת הם עושים כדי לרכך ולהגביל את התנגדות הציבור הערבי לחתימת הסכם בין מדינתם לבין ישראל, ולאפשר נורמליזציה עם ישראל לאחר חתימת ההסכם.
סלע קיומנו/סלע קיומם: יהודים, אסלאם והר הבית (עם דביר דימנט.
ירושלים: מכון ירושלים למחקרי מדיניות ותל אביב: סטימצקי, 2021).
סטטוס קוו בתהליכי שינוי: מאבקי שליטה בהר הבית (ירושלים: מכון ירושלים למחקרי מדיניות, 2016).
פמיניזם בהיכל: מאבקן של נשות הכותל לשינוי הסטטוס-קוו, ניתוח הסכסוך וחלופות להסדרי-תפילה בכותל המערבי (ירושלים: מכון ירושלים לחקר ישראל, 2016).
מקום-מבטחו של אללה: פרשת בית הקברות ממילא ומוזיאון הסובלנות, המאבק על הנוף הסמלי והפיזי (ירושלים: מכון ירושלים לחקר ישראל, 2011).
עיר ובלבה מסגד: יישוב סכסוכים במקומות קדושים – פרשת המסגד הגדול בבאר-שבע (ירושלים: מכון ירושלים לחקר ישראל, 2013).
מלחמה, שלום ויחסים בינלאומיים באסלאם: פתוות בנושא שלום עם ישראל (ירושלים: מכון ירושלים לחקר ישראל, 2008).
שיח'-ג'ראח – הערכת מצב: השלכותיה האסטרטגיות של התיישבות יהודית בשכונה ערבית במזרח-ירושלים (עם ליאור להרס.
ירושלים: מכון ירושלים לחקר ישראל, 2010).
מירושלים למכה ובחזרה: ההתלכדות המוסלמית סביב ירושלים (ירושלים: מכון ירושלים למחקרי מדיניות 2005).
עולמם הפוליטי של הערבים בישראל (עם ראובן אהרני.
בית ברל: המרכז לחקר החברה הערבית בישראל, 1993).
אוגדן הערבים בישראל (עם אורנה כהן).
נווה אילן: יוזמות קרן אברהם, 2013.
דילמות ביחסי יהודים-ערבים בישראל, ירושלים ותל אביב: שוקן, 2005
ריבונות האל והאדם: קדושה ומרכזיות פוליטית בהר הבית.
ירושלים: מכון ירושלים לחקר ישראל, 2001
פריצת המשטרה לאל־אקצא הייתה טעות קשה, 19 באפריל 2022, עיתון הארץ,
הסטטוס-קוו קורס בקרב על הריבונות, 2019, וואלה,
האם ניתן לגשר בין נראטיבים של מקומות קדושים, PIJ, 2017
יצחק רבין (נולד בשנת 1949) הוא פרופסור מן המניין ב ברמת גן.
כיהן כראש המחלקה בין השנים 2005 ל-2008. תחומי העניין שלו הם מכניקה סטטיסטית, חומר מעובה רך וביופיזיקה.
רבין נולד ב-1949 בווילנה שבליטא ועלה לארץ ב-1958. הוא השלים את לימודיו בפיזיקה וכימיה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1980 ומשם המשיך כחוקר במכון מקס פלאנק לאופטיקה קוונטית בגרמניה.
בין השנים 1981 עד 1983 שימש כמרצה במחלקת הכימיה והביוכימיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ובין השנים 1983 ל-1985 שימש כמדען בכיר במרכז לחקר דינאמיקה לא ליניארית במכון לה-הוייה שבקליפורניה.
ב-1985 מונה לפרופסור במחלקה לפיזיקה כימית במכון ויצמן למדע וב-1991 הצטרף למחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן כפרופסור מן המניין ושימש כראש המחלקה בין השנים 2005 ל-2008. רבין היה פרופסור אורח באוניברסיטאות רוקפלר, ניו יורק, הרווארד, דרום קליפורניה, סנטה ברברה, שיקגו, נורת'ווסטרן, קיוטו, בייג'ינג, מכון קירי ומכון מקס פלנק.
בשנים האחרונות מחקריו של רבין התמקדו בחקר מודלים המדמים תכונות שונות של מערכות חיות.
למשל, אחד המאפיינים של התא החי הוא ריבוי סוגי המולקולות המרכיבות אותו (עשרות אלפי סוגים שונים של חלבונים, ליפידים וכו').
כדי לשפוך אור על התנהגויות של מערכות רבות-מרכיבים כאלה, קבוצת המחקר של רבין ביצעה סימולציות מחשב של מערכות שבהם כל החלקיקים שונים זה מזה, עם אינטראקציות אקראיות ביניהם.
התברר שבמערכות כאלה נוצר סדר דינמי קצר-טווח המאופיין על ידי זהות דומה של חלקיקים שכנים, גם בפאזה הנוזלית (neighborhood identity ordering).
קירור מבוקר של נוזלים כאלה מאפשר להקפיא את הסדר הזה וליצור מוצקים זהים מבחינת המבנה הגבישי אך שונים בארגון המרחבי של סוגי החלקיקים בתוכם ולכן גם בתכונותיהם המכניות והתרמיות.
מאפיין נוסף של מערכות חיות הוא היותן מערכות פתוחות המתקיימות רק הודות לאספקה מתמדת של אנרגיה מהעולם החיצון.
רבים ממחקריו של רבין בעת האחרונה עוסקים בחקר מערכות מסוג זה, הנקראות מערכות אקטיביות.
רבין עוסק בחקר הדינמיקה של קליפות אלסטיות אקטיביות במטרה להבין את המנגנונים האחראיים לשינויי צורה המתרחשים במהלך התפתחותם של אורגניזמים רב-תאיים כדוגמת ההידרה (Hydra).
פרופ' אורית פלג מאוניברסיטת קולורדו בולדר הייתה תלמידתו.
הרב יצחק הלוי רובינשטיין (בפולנית: Izaak Rubinsztejn או Icchak Rubinstein; בליטאית: Icchakas Rubinšteinas; ברוסית: Исаак Рубинштейн; 1880–1945) היה רב, פעיל ציוני ומנהיג ציבור יהודי ליטאי, חבר הסנאט של פולין והסיים.
בחירתו לרבה הראשי של וילנה עוררה פולמוס חריף.
בשנותיו האחרונות היה מראשי ישיבת רבנו יצחק אלחנן בישיבה יוניברסיטי שבניו יורק.
נולד בעיירה דוטנובה שבמרכז ליטא (אז, חלק מהאימפריה הרוסית) לאביו ר' משה הלוי רובינשטיין.
למד בישיבת סלבודקה, וב-1897 היה מהתלמידים שנשלחו על ידי "הסבא מסלבודקה" לייסד את הישיבה בסלוצק.
לאחר שנתיים עבר ללמוד בישיבת וולוז'ין.
סיים לימודי משפטים באוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1906 התמנה לרב בהניצ'סק.
בשנת 1910 התבקש על ידי הרב חיים עוזר גרודזנסקי, שהיה באופן לא רשמי "ראש רבני וילנה", להתמנות כ"רב מטעם" בווילנה (כדי למנוע את בחירתו של הרב חיים טשרנוביץ) והחל לכהן גם כחבר ועד הרבנים בעיר.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה כיהן כנשיא הוועד היהודי המרכזי בליטא, גוף שייצג את היהודים מול שלטונות הכיבוש הגרמני והעניק עזרה וסיוע הומינטרי ליהודים.
לאחר כינונה של מדינת ליטא העצמאית, התמנה ב-1920 לעבוד במשרד לענייני יהודים תחת השר יעקב ויגודסקי.
כשהוחזרה וילנה לידי פולין, נבחר ב-1922 לסנאט של פולין (הבית העליון של בית המחוקקים הפולני) מטעם גוש המיעוטים הלאומיים.
כיהן כחבר הסנאט למשך שתי תקופות כהונה רציפות, עד 1930. ב-1935 נבחר לסיים (הבית התחתון של בית המחוקקים הפולני), וכיהן בתפקיד זה עד 1938. באותה שנה נבחר לכהונה נוספת בסנאט, עד 1939.
במקביל לפעילותו הפוליטית עסק גם בפעילות ציונית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נבחר לנשיא הסתדרות המזרחי במחוז וילנה, אז פעל להקמת בתי ספר של רשת תחכמוני בעיר ובסביבתה.
בהמשך נבחר לנשיא המזרחי בליטא הפולנית ויושב ראש ועד התנועה בפולין ונשיא רשת החינוך "יבנה".
השתתף בקונגרס הציוני העולמי ה-21 בז'נבה ב-1939. כיהן כחבר מועצת הסוכנות היהודית מיום הקמתה, וכחבר ההנהגה העולמית של הקונגרס היהודי העולמי.
בשנת 1928 נדרשה מועצת הקהילה בווילנה למנות רב לקהילה, בניגוד לנהוג שהיה מקובל בעיר מאז 1791 שלא למנות בה רב ראשי.
המועצה הציגה את מועמדותו של הרב רובינשטיין.
נציגי החרדים התנגדו למהלך, שהתפרש כפגיעה במעמדו (הלא רשמי) של הרב חיים עוזר גרודזנסקי כראש רבני וילנה.
את המאבק כנגד בחירתו הובילו האחים הרבנים מאיר ואברהם ישעיהו קרליץ, שהתגוררו אז בווילנה.
הוויכוח הפנימי של קהילת וילנה הדהד הרבה מחוץ לתחומי העיר ואף לגבולות ליטא, ורבים מגדולי הרבנים, בהם החפץ חיים (שטען שזוהי תחילתה של רפורמה), הרב יוסף חיים זוננפלד ועוד, הביעו התנגדות למינויו של הרב רובינשטיין.
ב-5 בנובמבר נבחר ברוב קולות לרבה של וילנה, כאשר הרב גרודזנסקי ורבנים נוספים נבחרו כסגניו.
החרדים ניסו למנוע את אשרור הבחירה על ידי השלטונות, ובין השאר פנו לבית הדין המנהלי העליון בפולין, אשר דחה את העתירה.
רוב הרבנים שנבחרו כסגניו של הרב רובינשטיין הגישו את התפטרותם כמחאה על בחירתו.
מתנגדיו הובילו קמפיין נרחב כנגד בחירתו, בעיקר מעל דפי העיתון הווילנאי "דאס ווארט".
בעקבות המחלוקת שהתעוררה, ומעורבותה של תנועת המזרחי בבבחירתו של הרב רובינשטיין, פרשו מן התנועה כמה מרבני ליטא שהיו חברים בה עד אז, ביניהם הרב מאיר קרליץ.
למרות המחלוקת, נשמרה מערכת יחסים טובה בין הרב גרודזנסקי לבין הרב רובינשטיין.
לאחר משא ומתן שנמשך כמה שנים הושגה פשרה, לפיה יתאפשר מינוי של רב שני לצדו של הרב רובינשטיין, וב-1932 שונה החוק לצורך כך והרב גרודזנסקי התמנה אף הוא לכהן כרב הקהילה.
העניינים הפורמליים והייצוגיים הופקדו בידי הרב רובינשטיין, וההנהגה הרוחנית של הקהילה נותרה בידי הרב גרודזנסקי.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה שהה בשווייץ לצורך השתתפות בקונגרס הציוני.
הוא חזר מיידית לווילנה, שם לקח חלק בפעולות סיוע ליהודים.
עם הכיבוש הסובייטי ב-1940 נמלט מווילנה, והגיע לארצות הברית.
הוא השתקע בניו יורק והיה מראשי ישיבת רבנו יצחק אלחנן בעיר, עד למותו.
נפטר לאחר מחלה ב-31 באוקטובר 1945 (כ"ד בחשוון ה'תש"ו), ונקבר בבית הקברות "הר כרמל" שברובע קווינס.
היה נשוי לחיה אסתר, בתו של הרב חיים ירמיהו פלנסברג, רבה של שאקי ומחבר "שאלות חיים", "דברי ירמיהו" ו"נזר הניצחון", ואחייניתו של הרב זכריה מנדל כ"ץ מראדין.
בנם היה הרופא הבלשן ד"ר יוסף אבן-אודם.
נכדתו אסתר גולדנברג הייתה חברת האקדמיה ללשון העברית ואשתו של חתן פרס ישראל גדעון גולדנברג.
הייתה לו גם בת נוספת שנספתה בשואה.
יצחק שדה (לנדוברג; 10 באוגוסט 1890 – 20 באוגוסט 1952), שכונה "הזקן", היה אלוף בצה"ל וממקימיו, מפקד, אסטרטג, מנהיג, מחנך, מחזאי וסופר יהודי.
שדה היה ממנהיגי גדוד העבודה וחבר מחתרת הקיבוץ, ממפקדי ארגון "ההגנה", ממייסדי הפלמ"ח ומפקדו הראשון.
יצחק שדה נולד בעיר לובלין (אז בתחומי האימפריה הרוסית, אחר כך בפולין) בשם איסאק (יצחק) לנדוברג.
אמו, רבקה, הייתה בתו של הרב שניאור זלמן פרדקין, רבה של לובלין.
בצעירותו למד אצל ר' הלל צייטלין, וכשגדל, לחם בשורות צבא האימפריה הרוסית.
בזמן מלחמת העולם הראשונה זכה לעיטור על אומץ לבו, וקודם עד לתפקיד מפקד פלוגה.
ב־1917 הצטרף למפלגה הסוציאל-רבולוציונרית והכיר את יוסף טרומפלדור.
ב־1918 החל ללמוד בפקולטה להיסטוריה ופילולוגיה באוניברסיטת טווריה בסימפרופול, אולם לאחר זמן קצר עזב את הלימודים והצטרף לצבא האדום, שלחם במלחמת האזרחים הרוסית.
ב-1919 ארגן עלייה של "החלוץ" מחצי האי קרים.
ב־1920 התאכזב מהאכזריות הקיצונית של לוחמי הצבא האדום ועבר צד – לצבא הלבן של פיוטר וראנגל.
אולם גם שם לא מצא את מקומו בגלל האנטישמיות של המונרכיסטים הרוסים.
כששמע על מותו של טרומפלדור בקרב תל חי, החליט לעזוב את רוסיה ולעלות לארץ ישראל.
בארץ ישראל היה שדה בין מייסדי "גדוד העבודה", וב-25 באוגוסט 1920 נבחר ל"ראש הגדוד".
הוא הצטרף לארגון ההגנה וב-13 במרץ 1921 נבחר במועצת ההסתדרות כחבר "ועד ההגנה".
בספטמבר אותה שנה פיקד על קורס המפקדים הראשון של הארגון שנערך בכפר גלעדי.
ב-2 בנובמבר 1921 השתתף בהגנת ירושלים ונעשה מפקד "החורבה" בעיר העתיקה.
לאחר מכן עסק מטעם גדוד העבודה בעבודות אבן בירושלים.
הוא היה בעל כושר גופני גבוה והיה מהמייסדים של אגודת הספורט "הפועל", במסגרת הסתדרות העובדים.
על אף שעמד בראש "גדוד העבודה", לא היה יכול למנוע את פירוקו עקב חילוקי הדעות והקשיים שהתעוררו בחיי הקומונה.
גדוד העבודה התפרק בשנת 1926, בגלל ויכוחים אידאולוגיים על האפשרות למזג ציונות וסוציאליזם.
לאחר מכן עבד שדה זמן מה בעבודות אבן בתחנת החשמל של פנחס רוטנברג בנהריים, ב-1929 היה מנהל מחצבה בעתלית.
עם פרוץ מאורעות תרפ"ט השתתף בהגנת העיר חיפה.
בעת המרד הערבי הגדול (1936–1938) התגלה כמפקד בולט וייחודי ברמתו.
ביולי 1936 הקים בירושלים את "הנודדת", פלוגה שיצאה לפגוש את האויב בבסיסיו, והנהיג את טקטיקת ה"יציאה מן הגדר", העברת מאבק ההגנה אל כפרי האויב.
בשלהי 1936 פיקד על העלייה למחצבות מגדל צדק - כיבוש העבודה וביסוס נוכחות יהודית בלב סביבה ערבית עוינת.
בקיץ 1937 הקים את פלוגות השדה (הפו"ש) ופיקד על הפלוגות המיוחדות (פו"ם) שיצאו לפעילויות אלו.
ב-21 במרץ 1938 פיקד על העלייה לחניתה.
היה קצין הגדנ"ע הארצי הראשון של ההגנה (1941).
בעת מלחמת העולם השנייה, בשנת 1941, הוטל עליו להקים את פלוגות המחץ – הפלמ"ח ולהיות מפקדו הראשון.
סגניו במטה הראשון של הפלמ"ח היו: דוד (דוידקה) נמרי מאשדות יעקב וגיורא (ז'ורה) שנאן מאפיקים.
הוביל את הפלמ"ח מיחידה קטנה לכוח צבאי מוביל של "ההגנה".
תכנן ב-1942 תוכנית הגנה כוללת ליישוב במקרה של פלישת גרמניה הנאצית בשם "מצדה על הכרמל".
בשנת 1945 קודם לתפקיד רמטכ"ל בפועל של "ההגנה" האחראי על כל פעולות הלחימה של הארגון.
באותה שנה גם הנהיג את תנועת המרי העברי יחד עם חברי האצ"ל והלח"י נגד הבריטים.
במסגרת מדיניות שיתוף היישוב העברי עם הבריטים בתחילת מלחמת העולם השנייה הוטל על יצחק שדה מימוש הצד הצבאי של השיתוף כאשר התיאום המדיני נעשה על ידי דוד הכהן.
השיתוף בפועל נעשה מול יחידת המודיעין המיוחדת Special Operation Executive (SOE).
במסגרת זו שדה היה אחראי על קורס כ"ג יורדי הסירה מטעם ההגנה.
הוא ליווה את האימונים של קורס הכ"ג והוא גם תכנן יחד עם קצינים של ה־SOE את פעולת הקומנדו הימי לחבלה בבית הזיקוק בטריפולי בלבנון.
מונדק פסטרנק, שמונה על ידי יצחק שדה להיות מפקד הפעולה, פקפק בסיכויים להצלחת הפעולה והתנה את צאתו לפעולה במתן פקודה בכתב משדה.
שדה סירב לתת פקודה בכתב והציע את עצמו לפקד על הפעולה, ולאחר שהצעתו לא התקבלה על ידי פיקוד ההגנה הוטל הפיקוד על צבי ספקטור.
בקונגרס הציוני בבזל, בסוף 1946 קיבל בן-גוריון בנוסף לתפקידיו האחרים את תפקיד "הממונה על תיק הביטחון" ונכנס במהרה ללמוד אותו.
הוא גילה להפתעתו כי לרמ"א (ראש המפקדה הארצית של ההגנה), זאב פיינשטיין, אין הסמכות והיכולת של קודמו משה סנה, וכי יצחק שדה מתעניין יותר במבצעים ובפעולות של יחידים בפלמ"ח ולא בנוי לדעתו לראייה אסטרטגית וארגונית.
הוא גם נטר לשדה טינה לאחר ששדה התנגד להפסקת המאבק בבריטים והתמקדות בפתרון מדיני.
ב-1946 כתב שדה בביטאון "עוז" של התנועה לאחדות העבודה כי .
בן-גוריון ראה בכך קריאת תיגר שאין להתעלם ממנה.
הוא מינה את ישראל גלילי לרמ"א ולחץ על יעקב דורי לחזור משליחותו בארצות הברית ולקבל שוב את תפקיד הרמטכ"ל.
ביוני 1947 נכנס דורי לתפקיד הרמטכ"ל ושדה נשאר ללא תפקיד.
עם הקמת חטיבות החי"ש היה שדה מועמד לקבל את הפיקוד על חטיבת גבעתי אולם בן-גוריון התנגד לכך בחריפות.
גלילי איים בהתפטרות אם שדה לא יקבל את התפקיד אולם המשבר הסתיים עם הודעת שדה על הסרת מועמדותו.
במקומו מונה יהושע גלוברמן שנהרג כעבור שבוע ובמקומו מונה שמעון אבידן.
שדה מונה ל"יועץ צבאי לבן-גוריון" – תפקיד ללא סמכויות, ולתפקיד מפקד שמ"ש, שירות המשוריינים של ההגנה שעסק בשריון משאיות ואוטובוסים לצורכי השיירות.
באפריל 1948 נקרא שדה לפקד על הגנת קיבוץ משמר העמק.
צבא קאוקג'י כיתר את הקיבוץ, במטרה לשלוט על הכביש לחיפה ולבתר את צפון הארץ.
בקרב איגוף מאחור, תקף שדה את הכוחות הצרים והניסם צפונה.
ב-19 באפריל 1948 מונה לפקד על מבצע יבוסי, שנועד להשתלט על אזור ירושלים, ובו הועמדו תחת פיקודו של שדה חטיבת הראל בפיקודו של יצחק רבין וחטיבת עציוני בפיקודו של דוד שאלתיאל.
ב-27 באפריל פורק מטה "יבוסי", עקב דלות ההישגים במבצע והחיכוכים בין מפקדיו, ושדה עזב את ירושלים.
בעת הקמת צה"ל קיבל דרגת אלוף, יזם את הקמת חטיבת השריון הראשונה של צה"ל – חטיבה 8 ופיקד עליה.
החטיבה לקחה חלק חשוב במבצע דני (יולי 1948) בו נכבשו לוד ורמלה.
בסוף שנת 1948 שרת בגזרה הדרומית תחת פיקודו של יגאל אלון, שהיה חניכו וסגנו בפלמ"ח.
ב-21 באוקטובר 1948, במהלך מבצע יואב, השתתף בכיבוש באר שבע.
ב-9 בנובמבר 1948, לאחר שבעה ניסיונות כושלים לכיבוש בלילה של משטרת עיראק סווידאן, שכונתה "המפלצת על הגבעה" ואיימה על קיבוץ נגבה, פיקד שדה על הניסיון השמיני והמוצלח לכיבוש, שהתרחש בשעות היום.
כוחותיו נטלו חלק במבצע אסף ובמבצע חורב, במהלכו כבש ב-27 בדצמבר 1948 את עוג'ה אל-חפיר (ניצנה) והמשיך לתוך סיני.
בסיום מלחמת העצמאות וביסוס צה"ל כצבא היחיד של מדינת ישראל, פרש יצחק שדה מהשירות הצבאי.
יש הטוענים שפרש מצה"ל מכוח האילוץ, עקב יחסיו המעורערים עם דוד בן-גוריון וזיהויו כאיש מפ"ם ומזדהה עם ברית המועצות.
בנוסף להיותו איש צבא ומצביא ידוע שם, שהנחיל שיטות אימון וטקטיקות לחימה ל"הגנה" ולצה"ל, נודע שדה כאיש חינוך בעל השפעה רבה על הנוער הארצישראלי של תקופת היישוב, במיוחד על לוחמי הפלמ"ח הצעירים, אותם חינך לאידיאלים של ציונות, שיתוף ורעות.
זאב שיף ואיתן הבר כתבו עליו ב"לקסיקון לביטחון ישראל":
לאחר שחרורו מצה"ל עבר לפעילות פוליטית ונבחר כחבר מועצת עיריית תל אביב מטעם מפ"ם.
הוא התגורר ב"בית יצחק שדה" ביפו, ועסק בכתיבה.
הבית שימש בעבר קצינים בריטיים והוענק לו בתום מלחמת העצמאות.
זה היה בית הקבע הראשון שלו לאחר שנים ארוכות שבהן חי בגדוד העבודה, נדד עם משפחתו לתל אביב ולקיבוץ נען או חי במחתרת.
התגורר בבית שלוש שנים בלבד עד פטירתו.
במהלך תקופה זו, אירח את מנהיגי המדינה, אנשי צבא, משוררים ואנשי רוח.
כתב סיפורים קצרים, מאמרים רבים ותשעה מחזות.
רק אחד מהם הועלה על הבמה, "חנה גיטל מחפשת עבודה".
לאחר שתיאטרון "הבימה" סירב להציגו, הציעו שדה ל"תיאטרון הקומדיה הארץ-ישראלית" שניהלו השחקנים מרים ברנשטיין-כהן ומיכאל גור.
את המחזה ביים אלף ארי וולף שביים קודם לכן בתיאטרון אהל.
הצגת הבכורה נערכה ב-1 בינואר 1936 ובתפקיד הראשי הופיעה שחקנית צעירה בשם רחל מרכוס, אז בת 23, זמן קצר לאחר נישואיה לנתן אלתרמן.
כתביו הרבים לוקטו והוצאו לאור בארבעה כרכים (ראה ספרים שכתב, למטה).
בין ספריו: "מסביב למדורה" (1946) המכיל קטעים מכתביו, "הפנקס פתוח" (1952) הכולל סיפורים מתקופת ילדותו ונעוריו בלובלין ומחזה בשם "לוחמים".
בשנות השלושים והארבעים נהג לחתום את רשימותיו ומאמריו בכינוי י.
יצחק שדה נפטר ב-20 באוגוסט 1952, ונקבר למחרת בטקס צבאי בקיבוץ גבעת ברנר.
בהלווייתו שיצאה מתל אביב לגבעת ברנר השתתפו כל ראשי צה"ל וקהל של אלפים רבים.
הוא נקבר לצד אשתו השלישית, מרגוט, שנפטרה שנה לפניו ממחלת הסרטן.
על מצבתו נכתב: חוצב, אמן ורע, מצביא - חלוץ, בהתגוננות, במאבק ובשחרור.
בחזית הקבר נמצא סמל הפלמ"ח.
השאיר אחריו שתי בנות ובן: איזה דפני, רבקה ספרים (ריבושה) ויורם שדה.
נתן אלתרמן כתב הקדשה ליצחק שדה, "ידיד יקר ומופלא", בפתח ספרו "הטור השביעי", שיצא לאור באביב 1948.
המשורר חיים גורי, גם הוא מיוצאי הפלמ"ח, כתב עליו את השירים "הזקן רק ייתן פקודה" ו"בלדה ליצחק שדה" ("חבר בגדוד העבודה"), אותו ביצעה להקת הנח"ל ללחן של יאיר רוזנבלום.
ביתו, הנמצא ברחוב זיכרון קדושים 3 ביפו, בגבול שבין יפו לבין בת-ים משמר מוצגים מקוריים מימי הפלמ"ח ומלחמת העצמאות.
בנו, יורם שדה וכלתו, הצליחו לשמר את הבית במשך כל השנים כפי שהיה, על פשטותו ועל הגן שטיפח.
ביתו של שדה פתוח למבקרים וניתן לבקר בו בתיאום מראש.
מדי שנה, החל מ-1952, בראשית האביב, נערכת הקפת התבור לזכרו של האלוף שדה.
מאז 2016 שונה שמה ל-מרוץ התבור, מסלולה מוסיף לכלול טיפוס תלול במעלה ההר, אך חדל לכלול הקפה מלאה של ההר.
אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של יצחק שדה.
דאר ישראל מכר 963,000 יחידות של בול זה עד להפסקת המכירה.
הפרס לספרות צבאית על שמו
לזכרו של שדה הוקמה עמותה המעניקה את "הפרס לספרות צבאית ע"ש האלוף יצחק שדה ז"ל".
הפרס מוענק משנת 1972. זהו פרס שנתי, בעל ערך כספי, המוענק ליצירה מקורית ישראלית (ספר, סרט או מחזה) באחד מן התחומים:
תולדות ההתגוננות היהודית בארץ או בגולה.
זיכרונות על שירות בכוחות המגן או בצה"ל.
יצירה על אישיות צבאית, יהודית או אישיות הקשורה לעימות הישראלי-ערבי.
כיצד נלכדה המצודה: כיבוש משטרת עיראק-סוידאן - בספור ובצילום, הוצאת מערכות, (בחלק מהעותקים: מרחביה: ספרית פועלים), תש"י 1950 (הטקסט פורסם במקור בתור שני המשכים בעיתון "על המשמר" בתאריכים 30.09.1949 ו-07.10.1949)
יצחק שדה כתבים א', ב', ג', ד', ארבעה כרכים שהוצאו לאור במרוצת השנים 1980 - 2000, הקיבוץ המאוחד, תל אביב
לוחמים, ארבעה מחזות, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשי"ג 1952
מה חידש פלמ"ח (טקטיקה בהגנה), מרחביה, ספרית פועלים, תש"י 1950
מסביב למדורה, דור הפלמ"ח, תל אביב, 1989
הפנקס פתוח, פרשה ראשונה, ציורים - צילה בינדר, הקיבוץ המאוחד תל אביב, תשי"ב 1952
לקריאה נוספת, ספרים שנכתבו אודותיו
חוברת ההנצחה לזכרו של יצחק שדה, שהופקה בשלושים למותו, כ"ט באלול תשי"ב (19 בספטמבר 1952), מפלגת הפועלים המאוחדת - המרכז.
שלמה דרך (עריכה), גלי הוס (עיצוב), יצחק שדה: אלבום, הקיבוץ המאוחד, 1972.
יפרח חביב, הזקן שהדליק מדורות, ספרית פועלים, 1973.
שמעון זקס, עדה ישי ורות לבנית, יצחק שדה : איש ותקופתו; חוברת לתלמיד, אוניברסיטת תל אביב - בית-הספר לחינוך, 1975.
צביקה דרור, מצביא ללא שררה: סיפור חייו של יצחק שדה "הזקן", הקיבוץ המאוחד, 1996.
יורם קניוק, אקסודוס - אודיסיאה של מפקד, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1999.
פועה הרשלג, איך נדלקו מדורות (יצחק שדה), עם עובד, 2002.
עופר רגב, להתאהב בארץ ישראל, הוצאת כנרת, 2005.
איזה שדה דפני, והוא היה לאגדה - אבי יצחק שדה, זכרונות, הוצאת ספר לכל, 2011.
עמירם אזוב, משמר העמק לא תיפול, דביר, 2013.
משה בן-שאול, מעלות לוחמים - עשרים ושלשה פרקי לוחמים, הוצאת הדר, 1967, עמודים 156–164.
על חידושיו של יצחק שדה בתחום הצבאי, מאת מאיר פעיל, נדפס בסקירה חודשית, 37, 12, 1991.
בראשית מלחמת השחרור, דפים מן העזבון של יצחק שדה, נדפס במבפנים, מ', 2, 1978.
יצחק שום (נולד ב-1 בספטמבר 1948) הוא כדורגלן עבר ומאמן ישראלי, וכיום הבעלים של הפועל כפר סבא.
שום שיחק בעמדת הקשר, ולזכותו עשרה שערים ב-78 הופעות במדי נבחרת ישראל.
נולד בקישינב שבברית המועצות, כיום מולדובה.
שום, ששיחק לאורך כל הקריירה שלו בהפועל כפר סבא ואף שימש כקפטן שלה, גדל בשיכון עליה שבכפר סבא ושיחק בקבוצת הנוער של הפועל כפר סבא בעת שהגיעה לגמר אליפות ליגת הנוער, שם הפסידה למכבי תל אביב.
הוא עלה לקבוצת הבוגרים של הפועל כפר סבא בגיל שש עשרה וחצי, במשחק מול הפועל קריית חיים, ותופקד כקיצוני שמאלי.
בעונת 1974/1975 זכה עם הפועל כפר סבא בגביע המדינה לראשונה בתולדות המועדון, לאחר ניצחון 1–3 על בית"ר ירושלים במשחק הגמר, בו כבש שום את השער השלישי.
בעונת 1979/1980 זכה עם קבוצתו בגביע שני, לאחר ניצחון 4–1 על מכבי רמת עמידר במשחק הגמר.
עונת 1981/1982 הייתה עונת השיא של שום שכבש שער אחד ובישל תשעה נוספים, וזכה עם הקבוצה באליפות היחידה בתולדותיה.
מסוף שנות השישים ועד תחילת שנות השמונים היה שום שחקן קבוע בהרכב נבחרת ישראל.
הוא הופיע במדי הנבחרת בשתי אולימפיאדות – אולימפיאדת מקסיקו (1968) ואולימפיאדת מונטריאול (1976).
שום היה שותף לחולית הקישור בהופעתה של הנבחרת במונדיאל 1970. הוא כונה אז על ידי העיתונות בישראל "השין השלישי" מאחר שהשלים בחולית הקישור את "צמד השינים" (מרדכי שפיגלר וגיורא שפיגל) שהיו אחראים על החלק ההתקפי בזמן ששום שיחק כקשר הגנתי וזכה לשבחים רבים על משחקו בטורניר.
בסך הכול רשם שום 78 הופעות בינארציות שבהן הבקיע עשרה שערים.
במשך מספר שנים נשא שום את סרט הקפטן של הנבחרת.
פעילות זו הקנתה לו הישג מיוחד: הוא הכדורגלן היחיד שנמנה עם סגל הנבחרת בכל שלושת הטורנירים הגדולים שבהם השתתפה: שתי האולימפיאדות ומונדיאל.
בעונת 1983/1984 אימן את הפועל כפר סבא ובתום העונה עלתה הקבוצה לליגה הבכירה.
הוא המשיך לאמן את הקבוצה גם בעונה שלאחריה, ובעונת 1985/1986 אימן את מכבי שעריים כששיחקה בליגה הבכירה, אך פוטר באמצע העונה.
בעונת 1990/1991 אימן שום את בית"ר תל אביב והוביל אותה למקום השלישי בליגה הבכירה.
שום עבד לצדו של שלמה שרף כעוזר מאמן נבחרת ישראל החל משנת 1992 ועד שנת 1999 ועוד שנתיים נוספות כעוזרו של ריצ'רד נילסן, ובמקביל שימש גם כמאמן הנבחרת הצעירה.
בזמן כהונתו כעוזר מאמן העפילה הנבחרת למשחקי הפלייאוף של מוקדמות יורו 2000, הישג השיא שלה מאז הצטרפה לאופ"א, אך הודחה על ידי .
בעונת 2001/2002 עבר שום לאמן את הפועל כפר סבא, קבוצת נעוריו, והעלה אותה לליגת העל.
בתום אותה עונה, מונה למאמן את מכבי חיפה במקומו של אברהם גרנט שמונה למאמן נבחרת ישראל.
בעונת 2002/2003 הוביל שום את מכבי חיפה לשלב הבתים של ליגת האלופות, לראשונה בתולדות הכדורגל הישראלי.
במסגרת הטורניר הוביל שום את חיפה בין היתר לניצחון 0–3 על מנצ'סטר יונייטד, וכן ניצחון 0–3 על אולימפיאקוס.
ב-16 באוקטובר 2002 הורשע שום בבית הדין המשמעתי של ההתאחדות לכדורגל בישראל, בשל חוזה כפול שנחתם בינו לבין בעלי הפועל כפר סבא, אלי טביב, וספג קנס של עשרת אלפים שקל והרחקה על תנאי לשנה מכל תפקיד למשך שנתיים.
הדיין חיים אלחדיף ציין כי "מדובר באחת העבירות החמורות של תקנון הרשות לבקרת התקציבים ועונש על תנאי כפי שהציעה הבקרה אינו משקף את חומרת המעשה".
בעקבות המקרה הופחתו ממאזנה של הפועל כפר סבא שלוש נקודות בפועל וארבע נקודות על תנאי, בנוסף לקנס כספי בסך 50,000 ש"ח.
הישגיו של שום בליגת האלופות צדו את עיניהם של מועדונים באירופה, ולקראת עונת , חתם בקבוצת פנאתינאיקוס היוונית, עמה זכה בדאבל לאחר שבע שנים שהקבוצה לא זכתה בתארים.
שום היה למאמן הכדורגל הישראלי הראשון שזוכה בתואר בליגה אירופית.
בעונת המשיך לאמן את פנאתינייקוס תוך כדי שהוא מעפיל בפעם השלישית ברציפות לשלב הבתים של ליגת האלופות, אך פוטר באמצע העונה לאחר סכסוך עם מנכ"ל הקבוצה.
לאחר שעזב את יוון עבר שום לאמן את קבוצת ליטקס לובץ' מליגת העל הבולגרית.
במאי 2005 התפטר שום מתפקידו, וביוני חתם בקבוצה הרוסית אלניה ולדיקווקז, אך עזב בספטמבר 2005 עקב מחלוקת בינו לבין ההנהלה.
בעונת 2006/2007 מונה שום למאמן הפועל תל אביב, בעקבות מעברו של מאמנה הקודם של הקבוצה, דרור קשטן, לנבחרת ישראל, והוביל אותה לשלב הבתים של גביע אופ"א לראשונה בתולדותיה.
למרות זאת שום פוטר באמצע העונה לאחר שנתגלעו מחלוקות בינו ובין מנהלי הקבוצה.
בעונת החל שום לאמן את בית"ר ירושלים.
הקבוצה לא הצליחה להעפיל לשלב הבתים של ליגת האלופות לאחר שהודחה על ידי פ.צ.
ב-13 במאי 2008 זכה עם הקבוצה בגביע המדינה לאחר ניצחון בגמר על הפועל תל אביב בבעיטות הכרעה.
ארבעה ימים לאחר מכן זכה עימה באליפות ליגת העל ובכך השלים דאבל שני בקריירת האימון שלו.
בתחילת העונה הבאה כשלה הקבוצה פעם נוספת בהדרכתו להעפיל שלב במוקדמות ליגת האלופות.
הקבוצה נחלה הפסד 0–5 לוויסלה קרקוב לאחר ניצחון במפגש הראשון באצטדיון טדי.
ב-3 בספטמבר 2008, מספר ימים לאחר המחזור הראשון בליגה שבו סיימה בית"ר בתיקו 0–0 מול בני סכנין, פוטר שום מתפקידו.
בעונת 2009/2010 מונה שוב למאמן בית"ר ירושלים וזכה עמה בגביע הטוטו השני של המועדון, שהיה גם השני שלו כמאמן.
עם זאת, לא הצליח להביא את הקבוצה להישגים בליגת העל, ולאחר הפסד ליגה להפועל חיפה הודיעה הנהלת הקבוצה על הפסקת עבודתו.
באוקטובר 2010 מונה שום למאמן אלקי לרנקה הקפריסאית, ובתום עונה אחת סיים את תפקידו במועדון.
ב-12 בדצמבר 2016 מונה שום למנהל מקצועי בבני יהודה תל אביב.
ב-30 באפריל 2017, לאחר עזיבתו של המאמן ניסן יחזקאל, התפטר גם שום מתפקידו.
ביולי 2017 הפך לבעלים של מועדון נעוריו הפועל כפר סבא, לאחר שרכש את הקבוצה מידיו של סתיו שחם.
ב-2018, לאחר שפיטר את חיים שאבו, נטל את האימון לידיו לתקופה קצרה באופן זמני עד למינויו של ארז בנודיס.
שום נולד במולדובה, בשעה שהייתה חלק מברית המועצות, ובגיל עשר עלה לישראל עם משפחתו.
בנו, עידן שום, היה כדורגלן גם כן.
בתו עדי הייתה נשואה לכדורגלן אמיר שלח ובנם טום אף הוא כדורגלן.
הרב יצחק רצאבי (נולד בכ"ד באלול ה'תשי"ג, 4 בספטמבר 1953) הוא פוסק ישראלי ממוצא תימני, ומחבר ספרים רבים העוסקים בהלכה והמסורת התימנית, וראש מוסדות ובית ההוראה נתיבות מהרי"ץ ומפוסקיה הבולטים של יהדות תימן.
למד בבית הספר הממ"ד בר-אילן בעיר, וכן אצל אביו, הרב נסים (נחום) שהיה רב הכפר רצאבה שבמחוז דמאר, תימן.
החל מאלול תשכ"ז למד במשך שש שנים בישיבת "קול תורה" בירושלים.
לקראת נישואיו הוציא לאור את ספרו הראשון, "תגא דאורייתא".
בגיל 20 לאחר נישואיו עבר ללמוד בכולל של המרכז לחינוך תורני בזכרון יעקב.
לאחר כשנתיים עבר לשכונת נוה אחיעזר בבני ברק, שם הוא מתגורר עד היום.
בבני ברק למד בכולל "תורה ושלום" והוסמך להוראה בהלכות איסור והיתר ונידה על ידי הרב שמואל הלוי ואזנר.
מאוחר יותר הקים את המכון ובית המדרש "פעולת צדיק" על שמו של מהרי"ץ, במסגרתו הדפיס את ספריו, בהם שו"ת "עולת יצחק" ו"שולחן ערוך המקוצר".
הרב רצאבי שואף לכך שיהודי תימן בארץ ישראל ישמרו על המנהגים הייחודיים להם, ולשם כך חיבר את "שולחן ערוך המקוצר".
בספר נכתבו מנהגי תימן (במתכונת ספרו של הרב שלמה גאנצפריד) בלדים ושאמים, להוציא את הדרדעים, בעיקר הוא שואף להחדיר את מסורתו של מהרי"ץ, שפעל במאה ה-18.
לדעתו, למרות שחכמי תימן קיבלו עליהם את הרמב"ם לפוסק - בדברים שבהם אין מנהג ידוע מכריעה דעתו של רבי יוסף קארו בעל השולחן ערוך וכך הבין בדברי מהרי"ץ.
הרב רצאבי משתייך לזרם החרדי ותומך במפלגת ש"ס, אולם בכל הנוגע לגיוס לצה"ל הוא מתנגד באופן נחרץ, מנגד הוא חולק על עמדת נטורי קרתא, לדבריו יש להתפלל עבור החיילים בעת מלחמה בתפילה כללית לשלום העומדים במערכה.
בנוגע להלכות צניעות דעתו מחמירה.
בשנת תש"ע הביע תמיכה בנשים הלובשות שאלים ורעלות.
לדבריו היה מנהג כזה בעבר בימי המקרא, בימי חז"ל ובעדות המזרח: .
הרב רצאבי כתב כי יהודי תימן עזבו "מזה כמה מאות שנים" את דרכו של הרמב"ם בענייני מיסטיקה, כגון שמות הקודש, קמעות, כישופים ושדים.
הוא מתנגד לשיטת הדרדעים וסובר שגם כיום ישנם כאלו בסתר.
כך גם דעתו בקשר לרב יוסף קאפח.
הוא מתבסס על החרם שהטילו עליהם בית דין בירושלים, שדינם ככופרים בתורה.
הוא אינו מציין, ואף משמיט ומצנזר את שמות רבני הדרדעים בספריו המאוחרים.
חלק מרבני העדה התימנית, ובייחוד הזקנים שבהם חולקים עליו וסבורים כי נטייתו של המהרי"ץ אחרי הרמב"ם גדולה יותר מכפי שמציג זאת הרב רצאבי.
כחמישה עשר מרבני תימן פרסמו גילוי דעת שבו מחו על החוברת "נר יום טוב", העוסקת בין היתר בהתנגדות לשיטת הרב עובדיה יוסף.
לדעתם הדברים שם פגעו בכבוד חכמי תימן ובכבוד הרב עובדיה יוסף.
אף הרבנים עזריה בסיס ופנחס קורח שנתנו הסכמה על תוכנו ההלכתי של החוברת, הסתייגו מסגנונה.
שולחן ערוך המקוצר - לקהילת יוצאי תימן לפי ה"בלדי" וה"שאמי", שמונה כרכים, עם "עיני יצחק" - ביאורים ומקורות על פי סדר קיצור שולחן ערוך
מילי דאבות - על מסכת אבות
אגדתא דפסחא - על פירוש המהרי"ץ להגדה של פסח
שו"ת עולת יצחק - שאלות ותשובות בארבעת חלקי השולחן ערוך, שלושה חלקים (חלק א) (חלק ב) (חלק ג)
בארות יצחק - על הספר "פסקי מהרי"ץ"
מעיל קטון למהרי"ץ - עם ביאור בשם "שולי המעיל" (בני ברק תשנ"ג)
נפלאות מתורתך - דרשות בענייני פרשת השבוע בהלכה ובדקדוק מסורת הקריאה