tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא העדיף במיוחד את האזור הכפרי סביב ברוז', כמו גם את אגם קומו באיטליה, אותו צייר בלוח צבעים בהיר במיוחד.
עד שנות העשרים נחלשה התפוקה והיצירתיות של איטון.
השפל הגדול הרס את שוק האמנות, ומכירות ציורים של איטון נפסקו.
הוא עבר לבלומפילד, ניו ג'רזי בשנות השמונים של המאה ה-19, והתגורר עם אחותו ואחייניתו.
הוא נפטר בשנת 1937 ונקבר בבית העלמין בלומפילד.
עבודותיו, כמו אמנים רבים בדורו, כמעט ונשכחו במשך עשרות שנים עד להתעניינות מחודשת בסוף המאה העשרים.
צ'ארלס אוונס ויטאקר היה שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1957–1962. לאחר שעסק בעריכת דין במגזר הפרטי בקנזס סיטי, הוא מונה כשופט בבית המשפט הפדרלי המחוזי של המחוז המערבי של מיזורי.
ב-1956 מינה הנשיא דווייט אייזנהאואר את ויטאקר כשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים בסבב השמיני.
ב-1957 אושר מינויו לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
במהלך תקופת כהונתו הקצרה יחסית בבית המשפט העליון בתקופת נשיאותו של ארל וורן, היה ויטאקר לשון המאזניים.
ב-1962 הוא לקה בהתמוטטות עצבים והתפטר מכהונתו.
לאחר פרישתו הו שימש כיועץ המשפטי הראשי של חברת ג'נרל מוטורס ולעיתים קרובות מתח ביקורת על התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח ועל בית המשפט העליון בנשיאותו של וורן.
צ'ארלס ויטאקר נולד בחווה ליד טרוי שבקנזס, כבנם של צ'ארלס אדוארד ויטאקר, חוואי, ושל אידה איב מילר, מורה בבית ספר מהייגרסטאון, מרילנד.
הוא למד בבית הספר הסמוך בבוש קריק, שבו היה חדר לימוד אחד, ולאחר מכן המשיך את לימודיו בבית הספר התיכון של טרוי עד לנשירתו מהלימודים בגיל 16 בעקבות מותה של אמו.
את שלוש השנים הבאות הוא בילה בעבודה בחווה המשפחתית ועסק גם בציד ובהנחת מלכודות.
ויטאקר החל לגלות עניין במשפטים בעקבות קריאת ידיעות בעיתונים על משפטים פליליים.
בקיץ 1920 הוא הגיש בקשה ללמוד לימודי ערב באופן חלקי בבית הספר למשפטים של קנזס סיטי (כיום בית הספר למשפטים של אוניברסיטת מיזורי בקנזס סיטי) ולאחר שיחה עם נשיא בית הספר למשפטים, אוליבר דין, הוא התקבל בתנאי שישלים את לימודיו התיכוניים.
מיד לאחר מכן הוא נרשם לבית הספר התיכון מנואל שבקנזס סיטי.
את ארבע השנים הבאות הוא העביר בעבודה במהלך היום כדי לפרנס את עצמו, ובערבים למד בבית הספר התיכון במקביל ללימודיו בבית הספר למשפטים.
אחד מחבריו לספסל הלימודים בבית הספר התיכון היה הארי טרומן, לימים נשיא ארצות הברית.
ויטאקר סיים את לימודיו ב-1924 עם תואר במשפטים ובאותה שנה התקבל ללשכת עורכי הדין של מיזורי.
הוא הצטרף למשרד עורכי הדין "ווטסון, אס, מרשל ואינגס" בקנזס סיסטי, שם הוא עבד קודם לכן במשרה מלאה כנער שליח.
הוא צבר ניסיון בדיני תאגידים כשבין לקוחותיו נמנו חברת יוניון פסיפיק, חברת הקמעונאות מוטגומרי וורד , וסיטי ניישונל בנק.
הוא פיתח קשרים הדוקים עם המפלגה הרפובליקנית.
ב-11 במאי 1954 מונה ויטאקר על ידי הנשיא דווייט אייזנהאואר כשופט בבית המשפט הפדרלי של המחוז המערבי של מיזורי, במקומו של השופט אלברט ריבס, שקיבל מעמד של שופט בכיר (פרישה למעשה).
ב-7 ביולי אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית.
בתפקיד זה כיהן ויטאקר עד לקידומו לבית המשפט הפדרלי בסבב השמיני ב-21 ביוני 1956.
ב-16 במרץ 1956 מינה הנשיא אייזנהאואר את ויטאקר כשופט בבית המשפט הפדרלי השמיני לערעורים במקומו של השופט ג'ון קסקי קולט שנפטר.
ב-4 ביוני אושר מינויו על ידי הסנאט.
בתפקידו זה כיהן ויטאקר עד 24 במרץ 1957, עת מונה לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-2 במרץ 1957 מינה הנשיא אייזנהאואר את ויטאקר כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של השופט סטנלי ריד שפרש.
ב-19 במרץ אושר המינוי על ידי הסנאט וב-25 במרץ הוא הושבע לכהונתו.
ויטאקר היה אחד מארבעת שופטי בית המשפט העליון הרפובליקנים שמונו על ידי אייזנהאואר (שלושת האחרים היו: ארל וורן, ג'ון מרשל הרלן השני ופוטר סטיוארט) בנוסף לויליאם ברנן הדמוקרט.
במקביל לכהונתו בבית המשפט העליון שירת ויטאקר כשופט בבתי המשפט הפדרליים לערעורים בסבב השמיני והעשירי.
בשל מצב בריאותו הוא קיבל מעמד בכיר (פרישה למעשה) ב-31 במרץ 1962, וב-30 בספטמבר 1965 הוא פרש סופית מכהונתו.
בבית המשפט העליון שהיה מפולג באותה תקופה, היה ויטאקר לשון המאזניים.
לדבריו של פרופסור האוורד בול, היה ויטאקר "שופט חלש והססן באופן קיצוני", "שחוזר על ידי שתי הקליקות של בית המשפט בשל העובדה שבדרך כלל הצבעותיו היות תלויות באוויר ובאופן טיפוסי הוא חבר לקליקה שהעלתה את הטיעון האחרון, אך לא בהכרח הטוב ביותר".
ויטאקר כשל בפיתוח משנה שיפוטית עקבית ודווח שהוא עצמו חש כלא כשיר לתפקידו כמו שאר שופטי בית המשפט העליון.
לאחר שהתייסר במשך חודשים על הצבעתו בפסק הדין "בייקר נגד קאר" , פסק דין שהיה ציון דרך ועסק בחלוקה מחדש של מחוזות הבחירה, סבל ויטאקר במהלך אביב 1962 מהתמוטטות עצבים.
בעצתו של נשיא בית המשפט העליון, ארל וורן, פסל ויטאקר את עצמו מלדון בתיק ופרש מפעילותו בבית המשפט העליון החל מה-31 במרץ אותה שנה, בציינו את תשישותו מעומס העבודה הכבד ואת המתח שסבל ממנו כסיבה להתפטרות.
ב-30 בספטמבר 1965 פרש ויטאקר סופית מכהונתו בבית המשפט העליון והיה ליועץ המשפטי הראשי של חבר ג'נרל מוטורס.
הוא גם היה למבקר תקיף של בית המשפט העליון בנשיאותו של וורן וכן של התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח.
הוא אפיין את המרי האזרחי מהסוג שהובילו מרטין לותר קינג וחסידיו כבלתי חוקי.
הוא כתב מאמר לכתב העת FBI Law Enforcement Bulletin שבו הוא יעץ למוחים לפעול דרך בתי המשפט במקום לצאת לרחובות.
צ'ארלס ויטאקר נפטר ב-27 בנובמבר 1973 בבית החולים סנט לוק שקנזס סיטי כתוצאה ממפרצת בטנית.
הוא הותיר אחריו את רעייתו וינפיריד ר.
פו, שאותה נשא לאישה ב-1928, ואת שלושת בניו: צ'ארלס קית ויטאקר, נוירוכירורג; קנט א.
ויטאקר, עורך דין; וגרי ט.
בית המשפט הפדרלי שבמרכז קנזס סיטי, שבו שוכן בית המשפט הפדרלי של המחוז המערבי של מיזורי, קרוי על שמו.
צ'ארלס ובסטר הות'ורן היה צייר דיוקנאות וז'אנר אמריקאי ומורה ידוע שהקים את ("בית הספר לאמנות הות'ורן") בשנת 1899.
הוא נולד בלודי, אילינוי, אך הוריו חזרו למיין, שבה נולד אביו של צ'ארלס.
בגיל 18 הוא נסע לניו יורק, עבד כנער משרדים במפעל ויטראז' ולמד בלילה בבית ספר לאמנות עם הארי סידונס מובריי וויליאם מריט צ'ייס.
כמו כן למד באקדמיה הלאומית לעיצוב ובליגת הסטודנטים לאמנות.
לאחר מכן נסע לאירופה ולמד בהולנד ובאיטליה.
בשנת 1908 נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחבר עמית והפך לאקדמאי מלא בשנת 1911.
הות'ורן הכריז כי ההשפעה הדומיננטית ביותר בקריירה שלו היא של ויליאם מריט צ'ייס, איתו עבד גם כתלמיד וגם כעוזר.
שניהם היו מורים מוכשרים מטבע הדברים וציירים פיגורטיביים שנמשכו לצבע עשיר של ציורי שמן.
צ'ייס העביר את מסורת בית הספר לאמנות במינכן בנושא הצבע, והות'ורן למד ממנו כל מה שיכול היה.
במהלך לימודיו בהולנד כעוזרו של צ'ייס, הות'ורן החליט לפתוח בית ספר לאמנות.
את חורפיו בילה בפריז ובניו יורק, ואילו בתקופת הקיץ שהה ב שבמסצ'וסטס, בקצה קייפ קוד, מקום בו הקים את בית הספר שלו.
בנוסף להקמת בית הספר לאמנות של קייפ קוד, הות'ורן היה גם חבר מייסד באגודת האמנות של פרובינסטאון שהוקמה בשנת 1914.
בית הספר לאמנות בקייפ קוד היה בית הספר הקיץ הראשון שלימד ציור דמויות בחוץ, וגדל לאחד מבתי הספר לאמנות המובילים במדינה.
במשך שלושים שנה של ניהול על ידי הות'ורן, משך בית הספר כמה ממדריכי האומנות והתלמידים המוכשרים ביותר בארץ, כולל ג'ון נובל, ריצ'רד מילר ומקס בוהם.
בבית הספר שלו הציג הות'ורן ביקורת שבועית והעביר שיחות לימודיות, הנחה את תלמידיו וחינך לאידיאלים אך מעולם לא כפה את הטכניקה או את השיטה שלו.
בין הסטודנטים שלו היו נורמן רוקוול, ויליאם הנרי ג'ונסון וברטה נויס, דמות חשובה בעולם האמנות של וושינגטון הבירה.
צ'ארלס ורדיס היה כדורגלן גנאי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
ורדיס נולד בגאנה, ושיחק באקרה הארטס אוף אוק מליגת העל הגאנאית במשך חמש עונות.
בקיץ 2008 הושאל למכבי הרצליה מהליגה הלאומית, במדיה ערך שלוש הופעות ליגה.
הוא שיחק עבור אקרה הארטס אוף אוק גם בליגת האלופות האפריקאית.
בקיץ 2009 עבר לניו אדוביאס יונייטד, העולה החדשה לליגת העל הגאנאית.
ב-19 בספטמבר 2021 מת ורדיס לאחר מחלה.
צ'ארלס וייד מילס היה פילוסוף.
הוא נולד באנגליה, גדל בג'מייקה ולמד באוניברסיטת איי הודו המערבית ובאוניברסיטת טורונטו.
היה פרופסור לפילוסופיה במרכז לתארים מתקדמים של אוניברסיטת העיר ניו יורק, וכן פרופסור לפילוסופיה מוסרית ואינטלקטואלית באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
מילס נולד ב-3 בינואר 1951 באנגליה, וגדל באי ג'מייקה.
בשנת 1971 קיבל תואר ראשון בפיזיקה מאוניברסיטת איי הודו המערבית, ולאחר מכן תואר שני ושלישי בפילוסופיה מאוניברסיטת טורונטו.
עבודת הדוקטורט שלו נשאה את הכותרת "ביטויי אידאולוגיה במחשבתם של קרל מרקס ופרידריך אנגלס".
עד שנות ה-90 תמך במטריאליזם היסטורי.
בשנות ה-70 לימד פיזיקה במספר מכללות טכנולוגיות בקינגסטון, בירת ג'מייקה.
לאחר שהשלים תואר דוקטור בפילוסופיה עבר לארצות הברית.
בשנים 1987–1990 לימד פילוסופיה באוניברסיטת אוקלהומה, ובשנים 1990–2007 היה פרופסור מן המניין באוניברסיטת אילינוי בשיקגו.
בשנים אלה רכש אזרחות אמריקאית.
לאחר מכן היה פרופסור לפילוסופיה במרכז לתארים מתקדמים של אוניברסיטת העיר ניו יורק, ופרופסור לפילוסופיה מוסרית ואינטלקטואלית באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
בשנת 2017 נבחר כעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
מילס מת ממחלת הסרטן בניו יורק ב-20 בספטמבר 2021.
ספרו הראשון והידוע ביותר של מילס, "החוזה הגזעני" (The Racial Contract), ראה אור בשנת 1997. הוא זכה בפרס על חקר זכויות האדם באמריקה הצפונית.
מאיר עמור תיאר את התזה המרכזית של הספר:
מילס דחה את הטענה לפיה הליברליזם המודרני הוא אוניברסלי, בגלל האלמנטים הגזעניים שהוא זיהה בו.
לדבריו, הליברליזם יהפוך באמת לאוניברסלי כאשר ישולבו בו התובנות של זרמים רדיקליים יותר, בהם מרקסיזם, פמיניזם ורדיקליזם שחור.
בספר "Blackness Visible" הוא מתאר את שורשיה הלבנים של הפילוסופיה המערבית.
לדבריו, "הפילוסופיה המערבית, מבלי שהיא מודעת לכך, מפשטת ומרחיקה את המאפיינים המרכזיים של חיי האפריקאים שהועברו בניגוד לרצונם לאמריקה: הכחשת אנושיותם של השחורים והיאחזותם העיקשת באנושיות זו."
בספר "From Class to Race" מתרחק מילס מהמרקסיזם, ומזהה בו אלמנטים גזעניים, כיוון שלדבריו חלוקת העבודה בחברה והקצאת המשאבים מכוונים לשיפור חייהם של הלבנים, ולכן התורה המרקסיסטית לא יכולה לספק שוויון בין-גזעי אמיתי.
מילס סיכם את רעיונותיו בספרו האחרון, "Black Rights/White Wrongs", בו תבע מהפילוסופים לתת מענה לבעיות החברתיות הקיימות כיום במקום לעסוק ברעיונות תאורטיים, ולהראות כיצד ניתן "ליישם תאוריות של מוסר כדי לפתור בעיות אמיתיות של אנשים אמיתיים".
צ'ארלס ונדרווארט הוא שחקן קנדי.
צ'ארלס וונדרווארט נולד ב-9 בספטמבר 2000 בטורונטו, אונטריו, קנדה.
ונדרווארט עשה את הופעת הבכורה שלו במשחק, ללא קרדיט על משחקו, בשנת 2010 בסרט הטלוויזיה "פטרישיה קורנוול - בסיכון".
באותה שנה הוא כיכב בסרט טלוויזיה נוסף, "קאמפ רוק 2: הג'אם האחרון".
הוא כיכב בסדרות טלוויזיה רבות, בהן "ממלכה" ו"אבודים בחלל".
הוא שיחק בתפקידים ראשיים במיני-סדרה "Murdoch Mysteries", ובקומדיית המצבים "The Stanley Dynamic".
הוא שיחק בכמה סרטי קולנוע.
בין היתר שיחק בסרט "יום אחרי יום" בשנת 2018 ו"הכישוף: הדור הבא" בשנת 2020.
בשנת 2022 לוהק ונדרווארט לתפקיד בסרט "Growing up Gorman".
הוא גם ספורטאי העוסק בענפי ספורט רבים, כולל הוקי, טיפוס, כדורסל, כדורגל, שחייה, קיאקים, שייט, ריצה קרוס קאנטרי וטריאתלון.
הוא מנגן בפסנתר מאז שהיה בן 5. הוא החל לנגן בגיטרה בתיכון.
+שנהסרטתפקידהערות2018יום אחרי יוםסטיב2020 הכישוף: הדור הבאג'ייקובTBAGrowing up Gorman
+ שנה כותרת תפקיד הערות 2010 At Risk ג'סי הובר הצעיר סרט טלוויזיה של Lifetime קאמפ רוק 2: הג'אם האחרון רוקר ג'ייג סרט טלוויזיה של ערוץ דיסני 2012 Bomb Girls אחיה של קייט פרק: "Jumping Tracks"The L.A.
צ'ארלס ויידמן היה כוריאוגרף, רקדן מודרני ומורה אמריקאי למחול.
הוא ידוע כאחד מחלוצי המחול המודרני בארצות הברית.
הוא שאף להשתחרר מהתנועות המסורתיות של צורות המחול הפופולריות בתקופתו כדי ליצור סגנון תנועה אמריקאי ייחודי.
הוא פעל ככוריאוגרף משנות ה־20 ועד מותו ב־1975. הוא ידוע בעיקר הודות לעבודתו עם דוריס האמפרי, אך על אף זאת יצר לא מעט יצירות בעצמו.
יצירתו העניקה השראה לממשיכים רבים, ועזרה ליצור סוגה שלמה של מחול שממשיכה להתפתח, עשורים אחרי מותו.
צ'ארלס ויידמן החל ליצור כוריאוגרפיה בתקופה של שינוי גדול בתרבות האמריקאית.
הוא החל את דרכו כרקדן בלהקת דנישון, אך עד מהרה החליט להשתחרר מסגנון התנועה האקזוטי שלה וליצור סגנון חדש שיהיה ייחודי לאמריקה.
הוא הקים את להקת האמפרי־ויידמן עם דוריס האמפרי ב־1927, ממש בעיצומה של תקופת שנות העשרים הסוערות.
במהלך אותו עשור פרחו ושגשגו החברה, האמנות, והתרבות.
מוזיקת הג'אז החלה לפרוח, המחול הפך לפעילות פופולרית, הטכנולוגיה פרחה, וארצות הברית נהנתה מתחושה כללית של התפתחות כלכלית.
לדברי ויידמן, "זו הייתה תקופה חיובית, כזו שאמרה כן לערכים אנושיים, תקופה מלאת חיוניות; היה צורך דחוף להתבטא אבל גם לבטא את התקופה שבה חיינו.
על רקע זה, של שינויים מהירים ושל אהבת החדש, עסק ויידמר בחידוש עולם המחול.
ובעוד שהתחיל בתקופה רבת תהפוכות, המשיך ליצור במשך ארבעה עשורים רצופים – כולל בזמן השפל הגדול, הניו דיל ומלחמת העולם השנייה.
על אף שיצירתו אינה פוליטית במיוחד, הנושאים והרעיונות שלו נועדו לגלם את התרבות האמריקאית.
צ'ארלס ויידמן ביקש לפתח סגנון תנועה אמריקאי ייחודי, שלא יתבסס על תנועתן של חיות או על סיפורי אגדות, כמו הנושאים הנפוצים בבלט קלאסי.
בנוסף רצה להשתחרר מהרעיונות של תקופתו במחול המודרני, שהכיר מלהקת דנישון (שהיה חבר בה).
הוא רצה "לרקוד גבר ואישה באמריקה היום".
עם דוריס האמפרי, שאותה הכיר כשרקדו בלהקת דנישון (של טד שון ורות סנט דניס), החליט ליצור להקת מחול שבנתה "סגנון מחול שצמח מאדמה אמריקאית".
יצירתו של ויידמן הייתה חדשה לחלוטין בעולם המחול, כי הוא ניסה להתנתק מאופיו של הבלט, המתריס נגד כוח המשיכה, ובמקום זאת יצר ויידמן סגנון מחול שמתמסר ל"משיכה הטבעית של כוח המשיכה".
אוצר המילים התנועתי של ויידמן התבסס על כוח המשיכה.
בהתרכז ביסוד זה, "הנפילה נתגלתה מחדש".
הרעיון היה לחקור כיצד התמסרות לכוח הכבידה גורמת ליפול, בעוד שגם איזון הגוף כנגד כוח הכבידה יכול ליצור תנועה.
בנוסף, הדגיש ויידמן את התנועות שהתרחשו לפני ואחרי הנפילה.
מרעיונות אלה באה ההיתלוּת, או "ההתנגדות של הגוף לכוח המשיכה"; ורצף, או "התגלות שלב־אחר־שלב של הגוף כדחף שזורם ממפרק למפרק".
זה יצר רפרטואר חדש לגמרי של תנועות, שכלל הרבה עבודה על הרצפה, קפיצות, ונפילות.
בנוסף לאופי התנועה החדש והייחודי שלו, הביא ויידמן אלמנט אישי לעולם הריקוד: היכולות הדרמטיות שלו.
"יש שיאמרו שלאף אחד אין מיומנות דרמטית טובה משל ויידמן".
הכוריאוגרפיה שלו הייתה אקספרסיבית ובדרך כלל מאוד רגשית.
הרגשות של עבודתו נעו בין קומדיה לרצינות – אך הביטוי תמיד חשוב ונוכח תמיד בכוריאוגרפיה שלו.
ויידמן היה ידוע גם בשל מגוון הסגנונות הכוריאוגרפיים שבהם עבד.
הוא עבד בכמה תחומים שונים, כולל יצירה דתית, קומית, הומאז'ית, ורצינית.
אולי יצירתו המפורסמת ביותר, Flickers, הייתה מעין מערכון קומי של סרטים אילמים, מלא ב"תנועות קופצניות ומצבים נדושים".
היצירה מחולקת לארבעה סלילים סרט שונים, שהם ארבעה סיפורים או סצנות שונות.
הקטעים מאוד תיאטרליים וקומיים, עם הרבה הבעות פנים מוגזמות.
סטריאוטיפים גזעיים ומיניים מוגזמים עד כדי גיחוך.
בניגוד גמור לכך, יצר ויידמן גם סדרת כוריאוגרפיה בשם Atavisms, שהורכבה משלוש יצירות: Lynch Town, תיאור כוריאוגרפי של המון תאוותני וצמא דם שמתנהג כמו נשרים שעומדים לטרוף את טרפם, Bargain Counter, ו־Stock Exchange.
גם יצירתו של ויידמן This Passion, סוויטת מחולות המתארת מקרי רצח פופולריים, זכתה למוניטין.
עוד אחת מיצירותיו המרכזיות של ויידמן הייתה Brahms Waltzes, שהוקדשה לדוריס האמפרי "מכיוון שזה היה סוג התנועה שהיא אהבה ויכלה לרקוד כל כך יפה".
ובניגוד ליצירה זו הייתה סדרת יצירות מחול שנקראה On My Mother's Side, שנוצרה כמחווה לצד אמו במשפחה; היא הציגה רצף של מחולות המבוססים על בני משפחה שונים מצד אמו.
יצירתו המאוחרת כוללת את ה־Oratorios שלו, שבמרכזן נושאים דתיים, ועליהן כתב דניאל קליי: "זו יצירה מפוארת בהיקפה ובעוצמתה, והיא ללא ספק יצירת המופת של מר ויידמן".
השפעתו ותרומתו לתחום המחול זכתה להכרה כאשר קיבל את פרס המורשת (Heritage Award) ב־1970. אחד מרקדניו לשעבר אמר "כל הרקדנים הגברים נטלו מושגים מצ'ארלס".
בלהקתו הכשיר כוריאוגרפים מפורסמים כמו חוסה לימון, בוב פוסי, ולואיס פאלקו.
צ'ארלס ויידמן יצר סגנון ריקוד חדש כאשר דחה את הבלט ואימץ את ההתמסרות לכוח המשיכה.
הוא עזר להניח את היסודות למחול המודרני, ורבים מרעיונותיו הם עד היום הבסיס למחול המודרני.
לא נותר הרבה מיצירתו עצמה, משום שמעט מאוד ממנה הוקלט, ורק חלק ממנה שמור בצורת ניתוח תנועה בשיטת לאבאן.
לכן, את רוב יצירותיו רק רקדניו לשעבר יכלו לשחזר מהזיכרון.
עם זאת, לתשוקה, להוראה, ולרעיונות שלו הייתה השפעה חשובה על הדרך שבה לומדים ויוצרים תנועה מאז.
בשנת 1987 צורף ויידמן ל"היכל התהילה" של המוזיאון הלאומי למחול בארצות הברית.
צ'ארלס ווטרטון (3 ביוני 1782 - 27 במאי 1865) היה חוקר טבע אנגלי, הידוע בעבודתו החלוצית בתחום שימור חיות הבר וניהול בתי גידול.
הוא היה אחד האנשים הראשונים שהכירו בחשיבות של אספקת בתי גידול ואתרי קינון מתאימים לאוכלוסיות ציפורים, ורעיונותיו היו משפיעים בפיתוח שיטות שימור מודרניות.
צ'ארלס ווטרטון נולד ב-3 ביוני 1782 בוולטון הול, יורקשייר, אנגליה.
הוא היה בנו של בעל אדמות עשיר, תומאס ווטרטון, שהיה בעל אחוזה גדולה באזור.
צ'ארלס קיבל את השכלתו המוקדמת במכללת סטוניהרסט, פנימייה ישועית בלנקשייר, ולאחר מכן למד באוניברסיטת דואי בצרפת.
לאחר שסיים את לימודיו, חזר ווטרטון לוולטון הול, שם בילה חלק ניכר מזמנו בלימוד וחקר עולם הטבע סביבו.
הוא הפך לחוקר טבע נלהב, עם עניין מיוחד בציפורים ובחיות בר אחרות.
בתחילת המאה ה-19, ווטרטון החל לפתח עניין רב בשימור ובניהול בתי גידול.
הוא הכיר בחשיבות של אספקת בתי גידול ואתרי קינון מתאימים לאוכלוסיות ציפורים, והוא התנסה בעיצובים וחומרים שונים כדי ליצור את אתרי הקינון המתאימים ביותר למיני ציפורים שונים.
ווטרטון מיוחסת ביצירת אחת מתיבות הקינון המתועדות המוקדמות ביותר בתחילת המאה ה-19. הוא תכנן ובנה את התיבה כדי לספק אתר קינון לזוג בזים נודדים שהשתמשו בהריסות אחוזתו כאתר קינון.
הצלחתו למשוך ולתמוך בבזים נתנה לו השראה לבנות תיבות נוספות עבור מיני ציפורים אחרים.
בנוסף לעבודתו בשימור ובניהול בתי גידול, ווטרטון היה גם סופר ואמן פורה.
הוא כתב מספר ספרים על תולדות הטבע, כולל יצירתו המפורסמת ביותר, "נדודים בדרום אמריקה", שתיארה את מסעותיו ברחבי דרום אמריקה והאיים הקריביים.
הוא תיעד מינים רבים שלא ידועים בעבר של צמחים ובעלי חיים ואסף דגימות שעדיין מוחזקים במוזיאונים להיסטוריה של הטבע ברחבי העולם.
ווטרטון המשיך בעבודתו בשימור ובניהול בתי גידול לאורך חייו.
הוא היה תומך חזק בהגנה על בתי גידול טבעיים וחיות בר, והוא מילא תפקיד משמעותי בפיתוח שיטות שימור מודרניות.
כיום זכורה ווטרטון כדמות חלוצה בתחום שימור חיות הבר וניהול בתי הגידול.
עבודתו סייעה לבסס את החשיבות של אספקת בתי גידול ואתרי קינון מתאימים לאוכלוסיות ציפורים, ורעיונותיו ממשיכים להשפיע על שיטות השימור ברחבי העולם.
מלון ווטרטון פארק, הממוקם בשטח האחוזה בה גדל ווטרטון, נקרא לכבודו.
גם מרכז צ'ארלס ווטרטון, מוזיאון ושמורת טבע במערב יורקשייר, נושא את שמו.
על שמו קרוי גם אגם ווטרטון, המהווה קבוצה של שלושה אגמים הממוקמים בין דרום פרובינציית אלברטה שבקנדה לבין צפון מדינת מונטנה שבארצות הברית.
יותר מאוחר הושאל השם לשמורה ביוספרית בשטחי אלברטה קנדה, הכוללת את מערכת האגמים.
יחד עם שמורה ביוספרית נוספת במונטנה ארצות הברית, הוכרזו על ידי אונסק"ו כשמורה ביוספרית ב-1976 וכאתר מורשת עולמית ב-1995, הקרוי פארק השלום הבין-לאומי ווטרטון-גליישר.
צ'ארלס ורלט או קארל ורלט היה צייר בלגי, חרט (דפוס), מחנך לאמנות ומנהל האקדמיה באנטוורפן.
הוא צייר נושאים רבים והיה ידוע במיוחד כצייר בעלי חיים וצייר פורטרטים.
הוא גם יצר יצירות אוריינטליות, סצנות ז'אנר, יצירות דתיות וטבע דומם.
הוא היה פרופסור לרישום ומנהל האקדמיה באנטוורפן כאשר וינסנט ואן גוך בילה תקופה קצרה כסטודנט באקדמיה בשנת 1886. שניהם נקלעו לוויכוחים על סגנון הרישום הלא שגרתי של ואן גוך.
הוא נולד באנטוורפן כבן ליצרן סבון, שמן וסודה.
אמו סידרה לצ'ארלס הצעיר את שיעורי הרישום הראשונים שלו אצל הפסל ההולנדי יוהנס אנטוניוס ואן דר ון, שלימד אז באקדמיה באנטוורפן.
הוא עזב את החינוך הרשמי בגיל ארבע-עשרה והתקבל יחד עם גודפריד גופנס לקחת לשיעורים בסטודיו הפרטי.
ניקז דה קייזר היה אחת מדמויות המפתח בבית הספר הרומנטי-היסטורי הבלגי לציור.
באותה תקופה היו לדה קייזר כ-30 תלמידים, כולל כמה שהגיעו לגדולה כמו יאן סוורטס, ג'וזף ליס ויוהאן ברנרד ויטקאמפ.
במקביל למד קורסים באקדמיה באנטוורפן .
הוא החל להשתתף בתערוכות של זמנו ושלח ב-1843 את תמונתו החשובה הראשונה, "פיפין הורג אריה" לסלון התלת שנתי באנטוורפן.
ציוריו הראשונים היו בהשראת האסכולה הרומנטית הבלגית וטיפלו באירועים חשובים מההיסטוריה הבלגית.
הוא גם התחיל לצייר בהדרגה סצנות של בעלי חיים וכן סצנות ז'אנר.
בשנת 1849 הוא צייר את הציור הדתי הראשון שלו שהיה מיועד לכנסיית סנט גומארוס בלייר.
באותה העת, קרוב משפחה עשיר סיפק לו בשנת 1849 קצבה שאפשרה לו להמשיך בלימודיו במשך ארבע שנים.
הוא עזב לפריז ב-1850 ולמד שם תחילה בסטודיו של הצייר ההולנדי ארי שפר.
מאוחר יותר למד אצל ז'אן-איפוליט פלנדרן באקדמיה לאמנויות יפות.
משנת 1852 היה לו סטודיו משלו בפריז.
הוא זכה בעבודות ממוסדות דת רשמיים בבלגיה, כולל מועצת העיר אנטוורפן עבור הציור ההיסטורי הגדול "גודפרויד במהלך ההתקפה על ירושלים" (1854. בשנת 1855 הוא זכה במדליית זהב בתערוכה העולמית בפריז עם "הנמר תוקף עדר באפלו".
הוא נכנס בהדרגה להשפעת הריאליזם של גוסטב קורבה.
הריאליזם הביא ליצירתו משנת 1857 המראה שני סוסים נאבקים כדי למשוך עגלה כבדה עמוסה בלבנים בעודם מוצלפים על ידי המטפלים בהם.
למרות התיאור החי והצורה הדינמית שלה, העבודה בקנה מידה גדול לא הצליחה להשיג את ההצלחה לה קיווה היוצר שלה.
כאשר הציג אותו בסלון פריז בשנת 1857, לעגו ליצירה במגזין צרפתי, בעזרת קריקטורה המראה גברים עוזרים לדחוף עגלה כבדה מאוד מהסלון והטקסט "הציבור שדוחף את העגלה כדי לעזור להוציא אותה מהתערוכת הציורים.
העבודה ספגה ביקורת חריפה גם על ידי מבקר האמנות של לה פיגארו, ז'אן רוסו, שכתב שהיצירה מספיקה רק לשימוש כשלט לחנות של חברת הובלה.
ורלט נקם בהם בכך שצייר קוף שמתגלח בעצמו תוך שהוא מנגב את רגליו בעותק העיתון שבו פורסמה הביקורת.
הוא חזר לשנה לאנטוורפן אך חזר לעבוד בסטודיו שלו בפריז.
במהלך תקופה זו החל ליצור מוניטין של צייר בעלי חיים.
הוא גם צייר נושאים דתיים וציור שלו "פייטה" משנת 1866 הצליח כל כך עד שהוא זיכה אותו בהצטיינות ומונה לאביר בלגיון הכבוד הצרפתי.
בשנת 1869 הוא עזב את פריז כדי להיענות להזמנתו של שארל אלכסנדר, הדוכס הגדול של ויימר להקים כיתת ציור בבית הספר לאמנות שהדוכס הקים.
מקס ליברמן היה אחד מתלמידיו בכיתת הציור שלו.
הוא זכה להערכה רבה על ידי הדוכס הגדול ולימד שיעורי אמנות לבנותיו של הדוכס הגדול.
מאוחר יותר הוא הפך לראש בפועל של בית הספר לאמנות.
הדוכס הגדול העניק לו גם את מסדר הבז הלבן.
בתקופה זו היה פעיל כצייר פורטרטים.
הוא עבר בחוגי התרבות של ויימאר והיה מיודד עם פרנץ ליסט שאותו צייר.
באוגוסט 1875 עזב ורלט את תפקידיו הרשמיים בויימר ונסע לקהיר שם שהה שישה חודשים.
לאחר מכן עבר לירושלים שם התגורר שנתיים.
הוא טייל ברחבי ארץ ישראל וצייר את האנשים, בעלי החיים והנופים.
נראה כי הוא הונע מרצון לחקור את החיים האמיתיים של האנשים שהיוו את נושאי ציוריו הדתיים.
יצירותיו העיקריות בתקופה זו כללו יצירות דתיות רחבות היקף (1876).
ורלט חזר לאנטוורפן בשנת 1877. הוא הציג את הציורים שיצר בארץ ישראל במקומות שונים, כולל בויימר, אנטוורפן, בריסל ולונדון.
הם גם נשלחו לתערוכה העולמית בפריז בשנת 1878. העבודות התקבלו בהתלהבות.
הוא נקרא לאנטוורפן כדי לקבל את תפקידו של פרופסור לציור באקדמיה של אנטוורפן שהתפנתה עם מותו של יוזף ואן לריוס.
הוצע לו גם מושב במועצת המנהלים של האקדמיה כדי להחליף את ניקאז דה קייזר עם פרישתו.
כאשר ניקאז דה קייזר התפטר בשנת 1879, החליט ורלט לתת למורה הוותיק שלו ג'וזף גירס את התפקיד.
כתוצאה מכך, ורלט הפך לחבר במועצת המנהלים רק ב-1885. תלמידיו בתקופה זו כללו את אדוארד ארתור פלוז פרינה, הצייר הפרה-רפאלית הבריטי, שעבודותיו המוקדמות מושפעות בבירור ממנו.
בזמנו, ציורים פנורמיים, יצירות אמנות גדולות המציגות מבט רחב ומקיף של נושא מסוים כמו נוף, קרב צבאי או אירוע היסטורי אחר, היו נפוצות באירופה.
ורלט יצר גם כמה ציורים פנורמיים.
באנטוורפן הוא יצר לראשונה את קרב ווטרלו בשנת 1881. עבודה זו הייתה ברוחב של 120 מטרים וגובהה של 10 מטרים.
הסצנה כולה כללה גם דמויות גבס שהחיו את החוויה.
בשנה שלאחר מכן הוא יצר עבור ארגון רוסי פנורמה נוספת המציגה סקירה של החיילים הרוסים לאחר החתימה על הסכם סן סטפנו לפני קונסטנטינופול.
הוא ביצע עבודה זו בסיוע תלמידיו.
בשנת 1883 הוזמן לקשט את חדר המדרגות של בניין עיריית אנטוורפן.
מתוך ארבעת הציורים ההיסטוריים שהוא תכנן להתקין רק אחד המציג את פסלו של הדוכס מאלווה שנגרר ברחובות אנטוורפן הסתיים בזמן מותו.
במהלך תקופה זו יצר דיוקנאות רבים, ציורי בעלי חיים, קומפוזיציות דתיות ועיטורים עבור ארמונו של הנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה בבריסל.
בינואר 1886 הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך למד לתואר בציור ורישום באקדמיה באנטוורפן.
הוא התחיל להשתתף בשיעורי רישום של דגמי גבס באקדמיה באנטוורפן ב-18 בינואר 1886. הוא הסתכסך במהירות עם ורלט, מנהל האקדמיה באותה העת, ומורה לשיעור ציור, בגלל סגנון הציור הלא שגרתי שלו.
ורלט סידר לואן גוך השתתפות בשיעורי רישום על פי דגמי גבס עתיקים שניתנו על ידי אז'ן סיברד.
עד מהרה גם סיברד והצייר ואן גוך נקלעו לעימות כאשר הוא צייר ציור בעקבות "הונוס ממילו" שגרם לה להיראות כמו איכרה פלמית עם פלג גופה עירום וחסר גפיים.
ואן גוך הפסיק להשתתף בשיעורים לאחר העימות.
ב-31 במרץ 1886, שהיה כחודש לאחר העימות עם סיברט, החליטו מורי האקדמיה ש-17 תלמידים, כולל ואן גוך, צריכים לחזור על השנה.
הסיפור שלפיו ואן גוך גורש מהאקדמיה על ידי סיברד אינו מבוסס אפוא.
ורלט לימד תלמידים בינלאומיים רבים אחרים באקדמיה כולל המאייר ג'וזף פינמור, וג'ון דאנקן.
אף שהוא היה חרוץ ועבודותיו זכו למחיר גבוה בשוק, ורלט נקלע לחובות בגלל העלויות הגבוהות של ארגון תערוכות של יצירותיו, יצירת הפנורמה והפסד גדול בפנורמה הרוסית, שמעולם לא שולמה.
כתוצאה מכך, הוא נרדף על ידי נושיו ונאלץ למשכן את יצירותיו למרות הסיוע הכספי של חבריו המצליחים.
ורלט השתלב גם בארגון מחדש של החינוך לאמנות באנטוורפן ובהקמת המכון הגבוה לאמנויות שהיה אמור להשתלט על חלק ממשימות החינוך לאמנות באנטוורפן.
הוא עשה לו אויבים רבים.
כל הצרות האלה היוו נטל רציני על האמן.
בריאותו התדרדרה ובשנת 1890 הוא עבר אירוע מוחי אשר שיתק אותו חלקית.
הוא לא הצליח לחזור לכוחותיו ומת באנטוורפן ב-23 באוקטובר 1890.
צ'ארלס ויליאם מרדית ון דה ולדה היה קרטוגרף הולנדי, קצין ימייה, צייר נופים, מיסיונר ופעיל חברתי, מראשוני ארגון הצלב האדום.
ערך שני מסעות מקיפים בסוריה, ולבנון בכללה, ובארץ ישראל ב-1851–1852 וב-1861–1862. צִייר נופים ואתרים ויצר סדרת מפות, בהן מפת ירושלים.
ון דה ולדה היה חניך האקדמיה של הצי המלכותי ההולנדי ואחרי סיום לימודיו שירת באוניות קו.
ב-1839 הוצב ביחידת המיפוי הימי בבטאוויה, בירת איי הודו המזרחיים ההולנדיים, והגיע בה לדרגת המנהל.
במסגרת עבודתו חיבר שורת מפות של האי הגדול יאווה באינדונזיה.
ב-1844 חזר לאירופה ובדרכו ביקר בציילון ושהה כשנתיים במושבת הכף ובמושבות הבורים בדרום אפריקה, שם סייע למיסיונרים המקומיים.
בדחף אדיקותו הדתית ביקר ב-1851–1852 בארץ ישראל, בסוריה ובלבנון, ביצע סקרים ויצר מפות וכן שקד על ציור נופים ואתרים.
אחרי שובו מהמזרח פרסם את יומני מסעותיו וכן נשא עליהם הרצאות.
ביקורו החוזר ב-1861 נבע מטעמים הומניטריים בעקבות הטבח הגדול במרונים במהלך מרד הר הלבנון ב-1860 ועם זאת ביצע מדידות לצורך שכלול מפותיו.
ב-1864 נסע במסגרת ארגון הצלב האדום לדנמרק כמשקיף בקרבות מלחמת שלזוויג השנייה.
ון דה ולדה ועמיתו הרופא לואי אַפּיָה היו הראשונים מאנשי הארגון שנכחו בשדה קרב, ון דה ולדה בצד הדני וד"ר אפיה – בצד האוסטרו-פרוסי.
ב-1870 הוזעק לצרפת לטפל בפצועי מלחמת צרפת–פרוסיה במסגרת הסיוע הרפואי שהעניקו ההולנדים בבתי חולים שדה.
ב-31 ביולי 1876 נבחר כחבר כבוד בוועד הבין-לאומי של הצלב האדום.
בהמשך חייו התגורר בז'נבה, בפרייבורג ובבזאנסון, עסק במעשי צדקה והתמסר לציור.
ון דה ולדה ביקר ב-1851–1852 בסוריה ובארץ ישראל בהן ביצע סקרים ויצר מפות עבור הוצאת פרתס בגותה, גרמניה, שהתמחתה בהפקת מפות, אטלסים ופרסומים גאוגרפיים למיניהם.
מטרתו הייתה "להקים מפה של ארץ הקודש שיהיה בה, לפחות במידה מסוימת, לספֵּק את הדרישות של חקר המקרא".
על פרטי הסקר והמדידות שלו למדים מחיבור מלווה ומבאר למפתו שבו פירוט את מהלכי המיפוי ואת המקורות שעליהם הסתמך – "מזכר נלווה למפת ארץ הקודש".
ון דה ולדה התכוון לבצע מדידה טריגונומטרית מלאה של הארץ, אבל הבין שיתקשה בכך.
"היה זה מעל לכוחותיי לצאת לסוריה מצויד במכשירים הנחוצים ובסיוע של עוזרים מיומנים, כדי לעשות מה שניתן להגדיר כסקר טריאנגולרי מלא; אינני מכיר מקרה של אדם יחיד שבהשקעת משאביו שלו ביצע אי פעם מפעל כזה", כתב.
לשם הכנת המפה חצה ון דה ולדה את הארץ לאורכה ולרוחבה הלוך ושוב במהלכי זיגזג.
את המדידות ביצע בשיטת האזימוטים בעזרת מצפן, וללא תאודוליט שהפעלתו דרשה מודדים נוספים, ועל פי אומדן המרחקים בדרכים שבהן עבר.
ביצירת המפה הסתמך ון דה ולדה על הקביעות האסטרונומיות של ג'ון סיימונדס ואנשי חיל המהנדסים המלכותי הבריטי משנת 1841. כמו כן נעזר בתוצאות מחקריהם של לינץ', רובינסון וסמית, וילסון, בורקהרדט, זטצן ואחרים, שאותם מנה אחד לאחד ב"מזכר".
מפת ארץ ישראל שהפיק הייתה בת שמונה גיליונות בקנה מידה 1:315,000. המפה פורסמה ב-1858, שש שנים אחרי שחזר לאירופה ותוך קשיים שונים ולא מעטים.
המפה עשירה בשמות מקומות (כ-1,800 במספר) שנרשמו ללא גיבוב הודות לקנה המידה הגדול.
חסרים בה נתוני הגבהים הטופוגרפיים, אבל הם מופיעים בחלקם בחתכים שבשולי המפה.
התבליט מסומן בגוונים.הערות בכתב ידו של ון דה וולדה נרשמו על גבי המפה לאורך קו החוף מעכו וצפונה עד דרומית לביירות בלבנון.
ב-1861 הגיע לביקור בארץ שבו ערך מדידות נוספות, וב-1865 הופקה ונדפסה מהדורה חדשה ומתוקנת של מפת ארץ ישראל.
למרות מגבלותיה היא נחשבת לטובה ביותר לזמנהּ, עד פרסום מפות הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל (PEF).
בגיליונות מפת ארץ ישראל משולבות שתי מפות קטנות נוספות: מפת סביבות ירושלים ("Map of the Environs of Jerusalem") בקנה מידה 1:125,000 (מופיעה בגיליון השישי של המפה) ומפת ירושלים ("Plan of Jerusalem") בקנה מידה 1:10,000 (בגיליון השמיני של המפה).
המקורות לעריכתן של מפות ירושלים צוינו בשוליהן, והם בעיקרם מחקריהם של עלי סמית ואדוארד רובינסון מ-1838, הסקר של הבריטים מ-1841, מדידותיו של טיטוס טובלר ב-1845–1946, וכן "סקר אישי ב-1852".
מפת ירושלים וסביבותיה ראתה אור ב-1858 בספר מלווה ומבאר של טיטוס טובלר, "תולדות המיפוי של ירושלים".
ב-1854, עוד לפני פרסום מפותיו, ראה אור יומן המסעות שלו: "תיאור של מסע בסוריה ובארץ ישראל ב-1851 וב-1852", תחילה בהולנדית ובמקביל באנגלית.
מהדורה בגרמנית ראתה אור בלייפציג ב-1855. ספר מסעותיו הוא לקט מכתבים לידיד שבהם סיפר על מעשיו ועל חוויותיו בסיוריו אלה.
ון דה ולדה היה צייר מחונן.
נוסף על פועלו הכרטוגרפי רשם וצייר נופים ואתרים במקומות שבהם שהה.
ב-1844 ראה אור באמסטרדם אלבום שכלל 50 ליתוגרפיות של ציוריו מאיי הודו המזרחית ההולנדית, וב-1846 פורסמה המהדורה הצרפתית שלו.
בתקופה הקצרה שבה שהה בסוריה ובארץ ישראל, ובצד המדידות שביצע, הרבה לצייר.
ב-1857 פרסם אלבום ובו 100 ליתוגרפיות של אתרים מארץ ישראל, לבנון וסוריה, שנעשו על פי רישומים וציורים בצבעי מים שיצר במסעו.
הכותר נקרא "ארץ ישראל: אוסף של 100 מראות שצוירו מהטבע בסוריה ובארץ ישראל".
עם זאת, יותר ממחצית הציורים שבחר לפרסם הם של נופי לבנון.
האלבום ראה אור בפריז והוקדש לוילם השלישי, מלך הולנד.
החוקר יהושע בן אריה קובע כי "ייחודו [של ון דה ולדה] מתבטא בכך שהוא התרחק מהדרכים המרכזיות ומהמסלולים השגרתיים של הנוסעים בארץ-ישראל וחשף נקודות יישוב ואתרים שמעולם לא צוירו לפניו: עין הוד, המוחרקה, המונפור, מצודת ג'דין, ועוד.
גם ציוריו של מקומות שגרתיים מיוחדים במקוריותם: לעולם הוא בוחר זוויות ציור ונקודות תצפיות בלתי מקובלות.
כאלה הם, למשל, הציורים שלו ממצדה ומיפו".
ציוריו התפרסמו בספרי התקופה, בהם ספרו רב המכר של ויליאם מקלור תומסון מ-1859 "הארץ וספר הספרים".
הגאוגרף חיים גורן בחר בציור של ון ולדה לעטיפת ספרו מ-2022, "פני ים המלח".
אליהו הכהן פרסם ב-2018 מהדורה מוגבלת של ציורי ון דה ולדה, "מסעו של ואן דה ולדה לארץ ישראל (1852)".
צ'ארלס ויליאם פוסט היה ממציא אמריקאי, יצרן מזון דגני בוקר וחלוץ בענף האוכל התעשייתי.
הוא המייסד של יצרנית המזון Post Consumer Brands, שקרויה על שמו.
צ'ארלס ויליאם פוסט נולד ב-26 באוקטובר 1854 בספריגנפילד שבאילינוי לצ'ארלס רולין פוסט ולקרולין לת'רופ פוסט.
לאחר שסיים את לימודיו במערכת החינוך הציבורית, נרשם פוסט לאוניברסיטה התעשייתית של אילינוי, אולם כעבור שנתיים פרש מבלי לסיים את התואר.
אחרי תקופה קצרה שבה גר בעיר אינדיפנדנס שבקנזס, הוא שב לספרינגפילד, שם המשיך לגור במשך כעשור במהלכו עבד כאיש מכירות וכיצרן של מכונות חקלאיות.
במהלך תקופה זו רשם מספר פטנטים על המצאות כמו סוגים של מחרשה ומשדדה.
בנובמבר 1874 התחתן פוסט עם אלה לטיסיה מריוות'ר, שתמכה בקריירה שלו.
עם זאת, ככל שהתעשר והחל להעביר פרקי זמן ארוכים הרחק מאלה, שהייתה חולה לעיתים קרובות, מערכת היחסים החלה להיפרם.
חרף בקשותיה, בשנת 1904 השניים נפרדו וצ'ארלס פוסט התחתן עם אשתו השנייה, המזכירה שלו, לילה יאנג, שהייתה בת 27. בתו, מרג'ורי, אשר הייתה קרובה לאביה, סיפרה בהמשך שאמה נפטרה בשל שיברון לב, אחרי שהשניים התגרשו.
בניסיון ליצור יחסים קרובים בין לילה למרגו'רי, עוד בטרם השניים התחתנו, הוא מינה אותה לשמש כמלווה של מרגו'רי בנסיעות, אולם אחרי שמרג'ורי גילתה זאת, היא החלה לתעב את לילה.
בנובמבר 1885 עבר פוסט התמוטטות עצבים, בשל אורח החיים הלחוץ שליווה את עבודתו כיזם חקלאי.
הוא החליט לקחת הפסקה מהשגרה ועבר לטקסס, שם הצטרף לשותפות עם קבוצת יזמי נדל"ן בפורט וורת', שניסו להקים חברה בפרברי העיר ריברסייד.
ב-1888 החל פוסט בעצמו להשקיע בנדל"ן, ורכש כ-800 אלף מ"ר, עליהם סלל רחובות ובנה בתים ושתי טחנות קמח.
גם קריירה זו הפכה לתובענית מדי עבור צ'ארלס, והוא עבר התמוטטות שנייה ב-1891. הוא החל בשורת מסעות בניסיון למצוא מרפא, במהלכם גילה את הכימיה שבמערכת העיכול.
לאחר תקופה במהלכה חצה את אירופה, פוסט ביקר בסניטריום של באטל קריק שבמישיגן, מתקן שהופעל על ידי ג'ון הארווי קלוג (אחיו של מייסד חברת קלוגס, וויל קית' קלוג).
מאוחר יותר הואשם פוסט בגניבה של כמה ממתכוני קלוג'ס.
בשנת 1895, פוסט הקים את חברת Postum Cereal.
דגני הבוקר הראשונים של פוסט הושקו בשנת 1897, והוא כינה את המוצר אגוזי-ענבים בגלל הארומה הפירותית שהבחין בה במהלך תהליך הייצור של המוצר.
בשנת 1906 השקיע פוסט חלק מרווחיו ממוצרי המזון שלו בנדל"ן בטקסס, ורכש שטח ענק בגודל 910 קמ"ר.
פוסט הקים עיר חדשה, שאותה כינה פוסט סיטי.
בעיר נשתלו עצי צל, הוקמו בית מלון, בית ספר, כנסיות וחנות כלבו.
בשנת 1907 פרסם המגזין Colier's Weekly מאמר המטיל ספק בטענה שהועלתה בפרסומות של פוסט ולפיהן דגני הבוקר של החברה יכולים לרפא דלקת בתוספתן.
פוסט הגיב בפרסומות המטילות ספק ביכולת הנפשית של כותב המאמר, ו-Colier's Weekly הגיב בתביעת דיבה.
הערעור הפך את ההחלטה, אך הפרסומות הפסיקו להעלות טענות כאלה.[8]
פוסט היה מתנגד חריף של ארגוני העובדים.
פוסט היה גם תומך ציבורי מוביל של שיטת החנויות הפתוחות.
עם זאת, כפיצוי, פוסט שילם את השכר הגבוה ביותר, וסיפק בונוסים והטבות.
בנוסף, סמוך לבאטל קריק, הוא בנה בתים שנמכרו לעובדים בתנאים מסוימים.
ב-1913 החל מצב בריאותו הרעוע של פוסט להתדרדר, עד שביטל את השתתפותו באירועים פומביים.
בתחילת מרץ 1914 עלה חשד שהוא סובל מדלקת בתוספתן והוא הובהל ברכבת אקספרס מקליפורניה למינסוטה, שם נותח על ידי האחים מאיו, מייסדי מאיו קליניק, אך הניתוח לא הצליח לעצור את כאבי הבטן מהם סבל, ולאחר הניתוח חזר לסנטה ברברה.
ב-9 במאי 1914, מיואש ממצבו הבריאותי, התאבד פוסט בירייה, בגיל 59.
בתו מרג'ורי ירשה את רוב הונו וכן את החברה, ובמהלך רוב המאה ה-20 נחשבה לאישה העשירה בארצות הברית.
צ'ארלס אלברט ואניק היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אוהיו בין השנים 1955 ל-1981.
ואניק נולד ב-7 באפריל 1913 בקליבלנד שבאוהיו, והיה בנם של סטלה (לבית קוושניקה) וצ'ארלס אלברט ואניק, קצב.
סבתו מצד אמו, אלז'בייטה סברובה (1868–1948), נולדה בכפר הרכולוסקי, דרום בוהמיה (אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית).
ואניק השלים לימודי תואר ראשון ותואר במשפטים באוניברסיטת וסטרן ריזרב.
לאחר שכיהן במועצת העיר קליבלנד מ-1938 עד 1939 ובסנאט של מדינת אוהיו מ-1940 עד 1942, התגייס ואניק לעתודת הצי של ארצות הברית, ולחם בזירת האוקיינוס האטלנטי ובזירת האוקיינוס השקט.
לאחר המלחמה כיהן ואניק כשופט עירוני בין השנים 1946–1954.
ב-1954 התמודד על מחוז הקונגרס ה-21 של אוהיו.
המחוז, שנמצא באיסט סייד של קליבלנד, היה מחולק באופן שווה בין אפרו-אמריקאים, שהצביעו לרפובליקנים באופן מובהק, ולבנים, שהיו ברובם דמוקרטים.
בפריימריז הדמוקרטי, ניצח ואניק את חבר הקונגרס המכהן הוותיק וכן את המתמודד האפרו-אמריקאי ג'ון הולי, מייסד ליגת ה-Negro Future Outlook.
בבחירות הכלליות, ואניק ניצח את הרפובליקני האפרו-אמריקאי פרנסיס א.
יאנג, שעזר בארגון סניף קליבלנד של ה-NAACP.
ואניק העביר מחוזות ב-1968 למחוז ה-22 השכן, כדי לפנות את מקומו ל שהפעילות הפוליטית הגוברת שלו אתגרה אותו במרוצים קודמים, וניצח את פרנסס פ.
בולטון, שכיהנה מטעם המחוז מאז 1939. ואניק כיהן מטעם המחוז עד 1981.
בשנת 1974 הציע ואניק את תיקון ג'קסון-ואניק יחד עם הסנאטור הנרי "סקופ" ג'קסון, אשר שלל יחסי סחר נורמליים למדינות מסוימות שהגבילו את חופש ההגירה.
התיקון נועד לאפשר לפליטים, במיוחד למיעוטים דתיים, להימלט מהגוש הסובייטי.
במהלך תקופה זו, היה ואניק יו"ר ועדת המשנה לדרכים ואמצעים של הבית למסחר.
הוא נהג להכניס לרשומה של הקונגרס את מה שהוא כינה "המחקר השנתי למס חברות", שבו הוא רשום תאגידים ששילמו מעט מס הכנסה פדרלי.
בשנת 1982 התמודד ואניק על המועמדות הדמוקרטית לסגן מושל אוהיו כחבר מתמודד עם התובע הכללי של אוהיו, ויליאם ג'.
בראון, שהתמודד על תפקיד המושל.
ואניק היה ידוע בכך שענד פפיון שחור עם כל חליפה.
ואניק מת בשנתו ב-30 באוגוסט 2007, בביתו בג'ופיטר, פלורידה.
הוא היה בן 94. הוא הותיר אחריו את אשתו בטי, בן אחד, בת ושני נכדים.
צ'ארלס ויילנד ברוקס היה סנאטור אמריקאי רפובליקני מאילינוי מ-1940 עד 1949.
ברוקס נולד ב-8 במרץ 1897 בווסט ביורו, אילינוי, שירת בנחתים במהלך מלחמת העולם הראשונה כלוטננט ראשון מ-1917 עד 1919. במהלך הלחימה הוא נפצע מספר פעמים.
ברוקס התמודד על משרת מושל אילינוי ב-1936 אך הובס על ידי הדמוקרט המכהן הנרי הורנר.
הוא נבחר בהפרש מצומצם מאוד בשנת 1940 כדי למלא את מקום הסנאט שהתפנה בשל מותו של ג'.
ברוקס נבחר מחדש ב-1942, אך הובס ב-1948 על ידי פול דאגלס הדמוקרט.
ב-11 באפריל 1945 שחררו כוחות ארצות הברית את מחנה הריכוז בוכנוואלד שהוקם ב-1937 וגרם למותם של לפחות 56,545 בני אדם.
הגנרל אייזנהאואר השאיר גופות נרקבות לא קבורות כך שקבוצה מבקרים של מחוקקים אמריקאים תוכל להבין באמת את הזוועה של הזוועות.
קבוצה זו ביקרה בבוכנוואלד כדי לבדוק את המחנה וללמוד ממקור ראשון על גודל הפתרון הסופי הנאצי והיחס לאסירים אחרים.
המחוקקים שביקרו כללו את אלבן וו.
בארקלי, אד איזק, ג'ון מ.
וירי יחד עם הגנרל עומר נ.
בראדלי והעיתונאים ג'וזף פוליצר, נורמן צ'נדלר, ויליאם אי.
ברוקס חזר לשיקגו ומת בגיל 59 בבית החולים פסוונט ב-14 בינואר 1957, לאחר התקף לב קשה.
ברוקס התחתן עם גרטרוד אקרלי באוגוסט 1920 ונולד להם בן, ראסל (נ' 1924).
היא התגרשה ממנו באפריל 1943 ברינו, נבדה, תוך ציון אכזריות.
הוא התחתן עם מרי אליזבת תומאס פיבי, אלמנה ובתו של עמיתו לסנאט האמריקאי ג'ון תומאס מאיידהו.
הם התחתנו במאי 1946, ונשארו נשואים עד מותו.
מרי ברוקס הפכה מאוחר יותר לחברה בסנאט של איידהו ובמשך שמונה שנים הייתה מנהלת מטבעת ארצות הברית בתקופת ממשלי ניקסון ופורד.
בנה, ג'ון פיבי (נולד ב-1933), הוא פוליטיקאי דמוקרטי לשעבר באיידהו, שהיה בעבר רפובליקני.
צ'ארלס ארנט טאון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן בשני בתי הקונגרס.
צ'ארלס ארנט טאון נולד ב-21 בנובמבר 1858, ליד פונטיאק שבמישיגן, והשלים את לימודיו באוניברסיטת מישיגן.
הוא למד משפטים וב-1885 התקבל ללשכת עורכי הדין.
בשנת 1886 החל טאון לעסוק בעריכת דין במארקט שבמישיגן, ובשנת 1890 עבר לדולות' שבמינסוטה.
טאון כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית ממינסוטה מטעם המפלגה הרפובליקנית בקונגרס ה-54, וכיהן מ-4 במרץ 1895 עד 3 במרץ 1897. בשנת 1896, על רקע מחלוקת סביב מדיניות "הכסף החופשי" (Free Silver), עזב טאון את המפלגה הרפובליקנית והתמודד כעצמאי – אך הפסיד.
לאחר מותו של הסנאטור קושמן קלוג דייוויס מונה טאון על ידי המושל ג'ון לינד כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית כדי למלא את המושב הפנוי, וכיהן בתפקיד מ-5 בדצמבר 1900 עד 28 בינואר 1901, כאשר המחליף הנבחר נכנס לתפקידו.
בשנת 1900 דחה טאון את המועמדות לתפקיד סגן הנשיא מטעם המפלגה הפופוליסטית.
ב-1901 עבר טאון לניו יורק, שם עבד במשרד עורכי הדין Towne and Spellman.
הוא נבחר שוב לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית וכיהן בקונגרס ה-59 מטעם ניו יורק מ-4 במרץ 1905 עד 3 במרץ 1907. בשנת 1907 כיהן כיועץ לקיסר קוריאה.
ערעור בפני בית המשפט העליון
בדצמבר 1915, הוא ובנג'מין פ.
לורנס ובר כצד מערער בבית המשפט העליון של ארצות הברית, בתיק Weber v.
Freed, שעסק בזכויות הפצה של סרטי קרבות אגרוף, אולם הערעור נדחה.
ב-20 באפריל 1887 התחתן טאון עם מוד איירין ווילי מלאנסינג, מישיגן.
באוקטובר 1920, לאחר שחלה בברונכיט, נסע לטוסון שבאריזונה, אך עבר לשם באופן קבוע רק בשנת 1926. תחילה התגורר במלון "סנטה ריטה", אחר כך עבר לסנטוריום המקומי ולבסוף לבית פרטי סמוך לעיר.
ב־22 באוקטובר 1928 נפטר טאון מדלקת ריאות בטוסון.
המחלה פרצה בעת שהיה בסיור בהורון שבדקוטה הדרומית בנאומים לטובת המועמד הדמוקרטי לנשיאות, אל סמית'.
הוא אושפז בבית החולים המתודיסטי הדרומי בעיר – ושם נפטר.
טאון נקבר בבית העלמין "אוורגרין" שבטוסון.
צ'ארלס ולטר דה ויס היה זואולוג, אורניתולוג, הרפטולוג ובוטנאי אנגלי.
הוא נולד בשם צ'ארלס דוויס, אך שינה את האיות לשם דה ויס בערך בשנת 1882.
דה ויס סיים תואר ראשון (BA) ב באוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1849, הוסמך לדיאקון בשנת 1852, ושימש ככומר ב שבמחוז סאמרסט בין השנים 1855 ל-1859. הוא ויתר על תפקידיו הדתיים כדי להקדיש את עצמו למדע, תחילה באנגליה ולאחר שנת 1870 באוסטרליה.
דה ויס גם פרסם תחת השם "ת'יקת'ורן" (Thickthorn), על שם ביתו בעיר רוקהאמפטון.
הוא היה חבר מייסד של ושימש כנשיא שלה בשנים 1888–1889, וכן היה חבר מייסד והסגן נשיא הראשון של (RAOU).
עבודתו העיקרית של דה ויס עסקה בעופות מאובנים מקווינסלנד (אזור ) ומדרום אוסטרליה (אזור ), עם זאת, הוא גם תיאר מספר מיני עופות קיימים.
למעשה, הוא הצליח יותר בתיאור המינים הקיימים, מאחר שבגלל ידע בלתי מספק בתחום הסטרטיגרפיה והאבולוציה, הוא – כמו אורניתולוגים רבים בתקופתו – טעה לעיתים בזיהוי שרידים תת-מאובנים של עופות קיימים כשרידים של מינים פרהיסטוריים שנכחדו.
דה ויס עסק גם בתחום המדעי של הרפטולוגיה (חקר זוחלים), ותיאר מינים רבים של זוחלים חדשים למדע.
על שמו קרוי נחש ארסי מאוסטרליה בשם "" ("Denisonia devisi").
צ'ארלס קילבורן ויליאמס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מורמונט, איש המפלגה הוויגית, שכיהן בין השאר כחבר בית הנבחרים של מדינתו בחמש תקופות כהונה שונות בשנים 1809–1822 וב-1849, כנשיא בית המשפט העליון של ורמונט בשנים 1833–1845, וכמושל ורמונט ה-20 בשנים 1850–1852.
צ'ארלס ויליאמס נולד בקיימברידג' שבמסצ'וסטס, כבנם של איש הדת והחינוך סמואל ויליאמס ושל ג'יין קילבורן ויליאמס.
ב-1790, כשהיה בן שמונה, הוא עבר עם משפחתו לעיירה ראטלנד שבוורמונט.
ב-1800 הוא סיים את לימודיו בויליאמס קולג'.
הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל, והיה למפקד של דיוויזיה.
בשנים 1814–1815 שימש ויליאמס כפרקליט מחוז ראטלנד, ובשנים 1822–1823 כיהן כשופט בבית המשפט העליון של ורמונט.
בשנים 1826–1829 הוא שימש כגובה המכס של ארצות הברית בוורמונט.
ב-1827 הוא היה חבר הוועדה לבתי ספר ציבוריים בוורמונט.
בשנים 1834–1845 כיהן ויליאמס כנשיא בית המשפט העליון של ורמונט.
הוא כתב פסק דין תקדימי בנוגע לאי-תאימותן לחוקת ורמונט של חוקים שעברו בבית המחוקקים בנוגע לביטול החלטות שיפוטיות.
ב-1842 התמודד ויליאמס ללא הצלחה בבחירות למשרת מושל ורמונט כמועמד מטעם התנועה לביטול העבדות.
ב-1848 הוא שימש כנשיא מועצת הצנזורים של ורמנוט.
ב-1850 התמודד ויליאמס שוב למשרת המושל מטעם הוויגית, והפעם נבחר וכיהן עד 1852. בעת כהונתו עבר בוורמונט חוק הביאס קורפוס, וכך שוקפו התחושות החזקות נגד העבדות במדינה.
ויליאמס נבחר לתקופת כהונה שנייה ב-1851, אך ב-1852 בחר שלא להתמודד על תקופת כהונה שלישית כמושל.
ויליאמס שימש כחבר בחבר הנאמנים של מידלברי קולג' וכנשיא אגודת בוגרי ויליאמס קולג'.
ב-1817 נשא ויליאמס לאישה את לוסי גרין לנגדון, בתו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וחבר בית הנבחרים של ורמונט צ'ונסי לנגדון, ולשניים נולדו תשעה ילדים.
צ'ארלס ויליאמס נפטר בראטלנד ב-9 במרץ 1853. הוא נטמן בבית הקברות אברגרין שבעיר.
צ'ארלס וינפילד ווטרמן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קולורדו בשנים 1927–1932.
ווטרמן נולד ב-2 בנובמבר 1861 בעיירה וייטספילד שבוורמונט, להוריו ג'ון ומרי (לבית ליץ') ווטרמן.
בילדותו עבד בחווה המשפחתית ולמד בבתי הספר המקומיים ולאחר מכן באקדמיה של סנט ג'ונסברי.
בשנת 1885 השלים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת ורמונט, ולאחר מכן לימד בבתי ספר ושימש מנהל במספר עיירות בניו יורק, קונטיקט ואיווה.
ב־1890 נישא לאנה רנקין קוק (1865–1939) מבורלינגטון שבוורמונט, והשניים היו נשואים עד מותו בשנת 1932.
בשנת 1889 השלים לימודי משפטים באוניברסיטת מישיגן, הוסמך לעריכת דין ועבר לדנוור.
תחילה עבד במשרדו של הפוליטיקאי ג'ון שאפרות', ובהמשך היה שותף של אדוארד וולקוט ולבסוף הקים משרד עצמאי.
ווטרמן היה פעיל במפלגה הרפובליקנית.
הוא היה ציר בוועידה הארצית של המפלגה ב־1916, וב־1918 ניסה להתמודד על מועמדות המפלגה לסנאט אך הפסיד ללורנס פיפס.
בשנות ה־20 כיהן כחבר מועצת הנאמנים של אוניברסיטת ורמונט, ואף קיבל ממנה תואר דוקטור לשם כבוד.
בבחירות 1924 ניהל את מסע הבחירות של הנשיא קלווין קולידג' בקולורדו, ובתמורה מונה ליועץ המשפטי של המועצה הפדרלית לשימור הנפט.
באותה שנה ניסה להתמודד בבחירות מיוחדות לסנאט אך הפסיד לרייס מינס, מועמד שנתמך בידי הקו קלוקס קלאן.
ב־1926 חזר והתמודד, הפעם גבר על מינס בפריימריז הרפובליקניים, ולאחר מכן ניצח את מושל קולורדו לשעבר, הדמוקרטי ויליאם אלרי סוויט.
הוא נכנס לתפקידו ב־1927 וכיהן בסנאט עד מותו.
במהלך כהונתו עמד בראש ועדת הפטנטים וועדת החקיקה, ונחשב, לפי מקורות מסוימים, לאחד החברים השמרנים ביותר שכיהנו אי פעם בקונגרס.
הוא ואשתו אנה הקימו קרן סיוע לעורכי דין מקולורדו שנקלעו לקשיים כלכליים, ותרמו סכומים גדולים לאוניברסיטת ורמונט.
מתרומותיהם נבנה בניין לזכרם בקמפוס האוניברסיטה, שנפתח ב־1941 ומשמש עד היום כמבנה מנהלה.
בשנת 1932 חלה ווטרמן והודיע שלא יתמודד לכהונה נוספת.
הוא הלך לעולמו בוושינגטון הבירה ב־27 באוגוסט אותה שנה, והובא למנוחות בבית העלמין סידר היל שבמרילנד.
צ'ארלס הנרי ואן ויק היה חבר בית הנבחרים מטעם מדינת ניו יורק, סנאטור מטעם נברסקה, ובריגדיר גנרל בצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקאית.
ואן ויק נולד ב-10 במאי 1824 בפוקיפסי שבניו יורק.
הוא היה בן דוד רחוק של רוברט אנדרסון ואן ויק ואוגוסטוס ואן ויק; אביהם הקדמון המשותף היה תאודורוס ואן וייק (1668–1753) ורעייתו מרגרטיה ברינקרהוף ואן וייק.
הוא השלים לימודים מוקדמים ובשנת 1843 השלים את לימודיו בקולג' ראטגרס בניו ברונסוויק שבניו ג'רזי.
ואן ויק למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ב־1847 והחל לעסוק במקצוע.
לאחר מכן עבר לעיירה בלומינגברג, ניו יורק, ושם כיהן כתובע המחוזי של מחוז סאליבן (1850–1856).
בשנת 1859 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית (לקונגרסים ה־36 וה־37).
הוא כיהן כיו"ר ועדת הנסיעות בקונגרס ה־36, וכיו"ר ועדת פנסיות המהפכה בקונגרס ה־37. במהלך כהונתו היה דמות בולטת בחקירת שחיתויות בבית המכס של ניו יורק, ומילא תפקיד מרכזי בחקיקת חוק תביעות המרמה.
בדו"ח המיעוט שפרסם בוועדה כתב את הציטוט המפורסם:
ב־7 במרץ 1860 נשא ואן ויק נאום חריף נגד העבדות במליאת בית הנבחרים, שבו גינה את מדינות הדרום על "הפשע נגד חוקי האל והטבע".
ב־22 בפברואר 1861 הותקף ליד הקפיטול על ידי שלושה גברים בניסיון להתנקש בחייו, ככל הנראה בעקבות אותו נאום.
הוא הצליח להדוף את המתקפה, וחייו ניצלו רק משום שפנקס והעתק של ה־Congressional Globe שהיו בכיס מעילו חסמו את להב הסכין.
באותו לילה ממש דווח גם על ניסיון להתנקש בנשיא הנבחר אברהם לינקולן בבולטימור.
במלחמת האזרחים האמריקאית הצטרף ואן ויק לצבא האיחוד בדרגת קולונל כמפקד רגימנט הרגלים ה־56 של ניו יורק.
הוא השתתף במערכת חצי האי כחלק מארמיית הפוטומק, ונפצע בברכו בקרב פייר אוקס.
בהמשך שירת כמפקד בריגדה ומפקד מחוז בקרוליינה הדרומית, והשתתף במצור על נמל צ'ארלסטון ובקרב הוני היל.
בשנת 1865 קיבל דרגת כבוד של בריגדיר גנרל על שירותו, ובהמשך קיבל את הקידום בפועל לדרגת בריגדיר גנרל עד שחרורו מהצבא ב־1866.
בשנת 1870 הצליח לערער על בחירתו של ג'ורג' וודוורד גרין לכהן בקונגרס ה־41, וכיהן במקומו עד 1871.
בשנת 1874 עבר לנברסקה, התיישב בחווה במחוז אוטו ועסק בחקלאות.
הוא היה ציר בוועידת החוקה של המדינה ב־1875, ולאחר מכן נבחר לסנאט המדינתי בשנים 1877, 1879 ו־1881. באותה שנה נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם נברסקה (1881–1887).
הוא כיהן כיו"ר ועדת נהר המיסיסיפי ויובליו, וכן ועדת שיפור נהר המיסיסיפי ויובליו.
בשנת 1887 נכשל בניסיון להיבחר מחדש, וב־1892 התמודד ללא הצלחה על משרת מושל נברסקה מטעם המפלגה הפופוליסטית.
לאחר מכן פרש מהחיים הפוליטיים ומהעיסוק בעסקים.
ב-24 באוקטובר 1895, ונקבר לצד אשתו, קייט ברודהד, בבית העלמין במילפורד, פנסילבניה.
ב־21 בספטמבר 1869 נשא לאישה את קייט רוס ברודהד (1842–1901), מצאצאי משפחה ותיקה מניו יורק.
אחותה, מרסיה רוס ברודהד, נישאה לחבר הקונגרס מניו ג'רזי.
בת דודתה, הנרייטה לורה ברודהד, נישאה לקולונל סמואל פאולר, בנו של חבר הקונגרס ; הם היו הורי חבר הקונגרס .
בנוסף, היא הייתה קרובת משפחה של חברי הקונגרס מניו יורק ו מניו המפשייר.
צ'ארלס ויליאם ג'ונס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, שייצג את מדינת פלורידה בסנאט של ארצות הברית בין השנים 1875–1887. לקראת סיום כהונתו השנייה הוא נטש את מושבו, שנותר ריק במשך שנה שלמה עד לבחירת מחליף.
מאוחר יותר אובחן ג'ונס כחולה נפש ואושפז בבית חולים לחולי נפש בדירבורן שבמישיגן, שם שהה שבע שנים עד מותו.
ג'ונס נולד בבלבריגן שבאירלנד, ב־24 בדצמבר 1834. אביו היה רופא בצבא הבריטי ונפטר כשהיה ילד.
בשנת 1844 היגר ג'ונס עם אמו לעיר ניו יורק.
לאחר שלמד בניו יורק ובסנט לואיס, מיזורי, עבר ללואיזיאנה ומשם למיסיסיפי.
בשנת 1854 השתקע במחוז סנטה רוזה שבפלורידה, שם עבד כנגר.
לאחר הגעתו לפלורידה למד משפטים, הוסמך לעריכת דין ב־1857 ועבר לפנסקולה.
בנוסף לעבודתו כעורך דין, עבד גם כגובה מיסים במחוזות סנטה רוזה ואסקמביה.
בשנת 1861 נישא למרי אדה קוויגלי ממוביל באלבמה, ונולדו להם שמונה ילדים, מתוכם ארבעה הגיעו לבגרות.
מרי נפטרה בשנת 1880, וג'ונס לא נישא שוב.
כחבר המפלגה הדמוקרטית, ג'ונס היה ציר בוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1872. בהמשך אותה שנה התמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית אך הפסיד ל.
בשנת 1874 נבחר לבית הנבחרים של פלורידה, בבחירות צמודות שבהן ניצח בהפרש של חמישה קולות בלבד.
בתחילת 1875 בחרה בו האספה המחוקקת של פלורידה לסנאט של ארצות הברית.
הוא נבחר מחדש ב־1881 וכיהן בסנאט מ־4 במרץ 1875 עד 3 במרץ 1887. ג'ונס ייצג את האגף השמרני של הדמוקרטים, שראו בבחירתו "סיום שלטון השטיחונים" (Carpetbag Rule) בפלורידה.
הוא הוכיח את נאמנותו למפלגה כשהאשים את לואיזיאנה בהמשך יישום מדיניות השיקום הרפובליקנית.
במהלך המחלוקת שלאחר הבחירות לנשיאות ב־1876, התנגד לספירת קולות האלקטורים של פלורידה לטובת המועמד הרפובליקני רתרפורד הייז.
במהלך כהונתו בסנאט כיהן כיו"ר הוועדה המשותפת למבנים ושטחים ציבוריים (1879–1881) וכיו"ר ועדת התביעות מתקופת המהפכה (1883–1887).
בנוסף היה חבר בוועדות לענייני צי ומסחר.
באביב 1885 הודיע ג'ונס כי הוא יוצא לחופשה בקנדה ובדטרויט במישיגן, שם ביקר את ראש העיר לשעבר ויליאם תומפסון, שהיה קרוב משפחה.
כשהחופשה התארכה לתוך 1886, נפוצו שמועות כי ג'ונס מאוהב באישה עשירה בשם קלוטילד פאלמס, בתו של התעשיין פרנסיס פאלמס, וכי הוא מסרב לעזוב את דטרויט בלעדיה.
עד אפריל 1886 נפוצו שמועות כי ג'ונס פיתח אובססיה כלפיה ואיבד את שפיות דעתו.
כשלא הופיע לפתיחת מושב הקונגרס של 1886–1887, הנהגת הסנאט הדיחה אותו מתפקידיו בוועדות ומינתה מחליפים.
אף שג'ונס מחה בחריפות, הוא המשיך להתגורר במלון בדטרויט.
עיתוני פלורידה החלו לקרוא להחליפו, אך מושל המדינה, , סירב לפעול בהיעדר תקדים או תקנה המאפשרים הדחת סנאטור שלא הוכרז באופן רשמי כבלתי כשיר.
כך נותר מושבו ריק עד תום כהונתו במרץ 1887.
לאחר תום כהונתו הידרדר מצבו במהירות.
עיתונים ברחבי ארצות הברית דיווחו על מצבו העגום.
עיתון בקנטקי כתב בדצמבר 1887: לקראת סוף השנה גורש מהמלון שבו התגורר ונעשה חסר בית.
באביב 1888 דווח כי הפך לקבצן.
פאלמס עצמה נישאה לרופא מדטרויט ב־1889.
במאי 1890 העניק בית המשפט לבנו של ג'ונס רשות להחזיק בו במעצר לצורך בדיקה, ובית משפט לצוואות קבע רשמית כי הוא לוקה ב"מונומניה" (שיגעון חלקי).
הוא נלקח לבית חולים לחולי נפש בדירבורן במישיגן, שם שהה עד מותו ב־11 באוקטובר 1897.
גופתו נקברה בבית הקברות סנט מייקל בפנסקולה.
בשנת 1977 צורף ביתו בפנסקולה, "בית צ'ארלס ויליאם ג'ונס", למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים של ארצות הברית.
צ'ארלס וילינג היה סוחר ופוליטיקאי יליד אנגליה, אשר נמנה עם ראשוני נושאי המשרה העירונית הבכירה בפילדלפיה, ושימש פעמיים כראש העירייה, לראשונה בשנים 1748–1749 ובשנית בשנת 1754.
צ'ארלס וילינג נולד בעיר הנמל בריסטול שבמחוז סאמרסט, אנגליה, ב-18 במאי 1710, בנם של תומאס וילינג ואן הריסון.
בשנת 1728 הפליג בגפו לשלוש עשרה המושבות והתיישב בפילדלפיה בהיותו בן שמונה-עשרה.
בן דודו, תומאס וילינג, עסק באותה עת במכירת קרקעות ובתכנון יישוב חדש בשם וילינגטאון, אשר התפתח בהמשך לעיר וילמינגטון שבדלאוור.
בשנותיו בווילינגטאון ביסס וילינג את מעמדו כאחד מבעלי ההון הצעירים הבולטים במושבות, וכיהן במשרות ציבוריות שונות, בהן חבר מועצה עירונית ושופט שלום.
בשנות הארבעים של המאה ה-18 השתקע וילינג בפילדלפיה והפך לאחת הדמויות המרכזיות בחיי המסחר והמנהלה של העיר.
בשנת 1743 נבחר למועצת העיר, בשנת 1745 מונה לשופט שלום, ובשנת 1747 צורף לשופטי בית המשפט העירוני.
ב-1748 נבחר לראשונה לכהונת ראש העירייה, משרה רמת-דרג שאליה שב בשנת 1754. במהלך כהונתו שימש וילינג כשופט עירוני בשנים 1749, 1752 ו-1754, ונטל חלק פעיל בעיצוב מדיניות העיר המתפתחת.
וילינג נמנה עם מייסדי האקדמיה והמכללה של פילדלפיה, לימים אוניברסיטת פנסילבניה, ותרם להתבססותה כמוסד להשכלה גבוהה ראשון מסוגו במושבות.
עם בחירתו לכהונה שנייה כראש העירייה בשנת 1754 לקה וילינג בטיפוס הבהרות ונפטר ב-30 בנובמבר אותה שנה, בעודו מכהן בתפקיד.
וילינג נמנה עם שושלת משפחתית רבת השפעה בהיסטוריה המוקדמת של פילדלפיה.
סבו של אשתו, אדוארד שיפן, ובנו הבכור, תומאס וילינג, כיהנו אף הם כראשי עירייה.
תומאס היה מבין נציגי פנסילבניה ל, ואילו בנו הצעיר, ג'יימס וילינג, שימש שליח צבאי ומדיני של הקונגרס במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, והוביל את מסע וילינג הידוע לאורך נהר המיסיסיפי.