tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האלבום השלישי והרביעי וחזרה לשלישייה המקורית
בשנת 1977, הוציאה הלהקה (ללא ניל יאנג) את אלבומם השלישי "CSN".
גם אלבום זה זכה להצלחה מסחרית (עם זאת פחותה מהצלחת האלבומים הקודמים של ההרכב).
בדומה לאלבומים הקודמים, גם אלבום זה לווה בסיבוב הופעות של הלהקה בשנים 1977–1978.
לאחר חזרתם של הלהקה מסיבוב ההופעות, החלו להיווצר סכסוכים בין חברי הלהקה, וזאת בין היתר בשל התמכרותו של קרוסבי לקוקאין, אשר מנעה ממנו להשתתף באלבום " Earth & Sky" אשר יצא בשנת 1980 כאלבום סולו, בהשתתפות גראהם נאש בלבד.
עוד באותה שנה החלו סטילס ונאש לעבוד על אלבום אולפן חדש ללהקה.
השניים שוכנעו על ידי נשיא חברת אטלנטיק לצרף להקלטות את קרוסבי, אשר עדיין היה נתון בבעיות סמים.
האלבום "Daylight Again" יצא בשנת 1982, וכלל מספר להיטים כדוגמת "Southern Cross".
לאחר יציאת האלבום, המשיכה הלהקה להופיע עד למעצרו של קרוסבי בטקסס במאי 1985 בגין שימוש בסמים.
עד שנת 1988, המשיך קרוסבי לצאת ולהיכנס למעצר.
בשנת 1988, לאחר שיצא קרוסבי מהכלא, התאחדה הלהקה (כולל ניל יאנג) להוצאת אלבום האולפן החמישי "American Dream".
בניגוד לאלבומים הקודמים, זכה האלבום לביקורת פושרות מצד המבקרים.
בעקבות כך, סירב יאנג להצטרף למסע ההופעות שליווה את יציאת האלבום.
בתחילת-אמצע שנות ה-90, הוציאה הלהקה שני אלבומי אולפן נוספים.
את "Live It Up" בשנת 1990 ואת "After The Storm" בשנת 1994. בשני האלבומים, אשר כשלו באופן יחסי מבחינה מסחרית, לא היה שותף יאנג.
בעקבות הכרה זו עשתה הלהקה היסטוריה כלהקה הראשונה שבה כל חבריה נכנסו להיכל התהילה פעמיים, פעם אחת במסגרת הלהקה ופעם אחת במסגרת ההרכבים הקודמים של חברי הלהקה: קרוסבי כחלק מלהקת הבירדס (1991), סטילס כחלק מלהקת הבאפלו ספרינגפילד (1997), נאש כחלק מההוליז (2010).
יאנג הוכר פעמיים אף הוא, פעם אחת בשל קריירת הסולו שלו (1995) ופעם נוספת כחבר בבאפלו ספרינגפילד.
לקראת סוף שנות ה-90, מצאה עצמה הלהקה ללא חברת תקליטים, והם נדרשו לממן את הוצאות ההקלטה וההפקה בעצמם.
אלבומם האחרון לעשור זה "Looking Forward", אשר יצא בשנת 1999, הופק על ידי חברת ההקלטות של ניל יאנג (שאף השתתף באלבום).
הלהקה הייתה ידועה במעורבותה הפוליטית, בין היתר במחאה שהביעו חברי הלהקה בשיריהם כנגד מלחמת וייטנאם.
הלהקה הקליטה שני שירים כתגובה לאירועים פוליטיים אשר התרחשו במהלך שנות השישים והשבעים.
הראשון היה "Chicago", אשר נכתב בשנת 1971 על ידי גראהם נאש (והופיע באלבום הסולו שלו מאותה שנה "Songs for Beginners"), בו מתוארת פרשה בה הורשעו שבעה פעילים חברתיים בשל תפקידים בהפגנות שהתרחשו במהלך כנס של המפלגה הדמוקרטית בשיקגו בשנת 1968.
השיר השני הוא "Ohio", אשר נכתב על ידי ניל יאנג בשנת 1970, כתגובה למותם של ארבעה סטודנטים באוניברסיטת קנט סטייט, במסגרת הפגנה שהתקיימה במקום נגד המלחמה בווייטנאם.
השיר מאופיין בביקורת קשה כנגד הנשיא ניקסון, אשר מוזכר במפורש במהלך השיר מספר פעמים בשמו.
קרוסנו (בפולנית: Krosno) היא עיר מחוז בפרובינציית פודקרפצקיה שבפולין, על גדות נהר ויסלוק, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית בת כ-2,500 יהודים.
קרוסנו נזכרת לראשונה במסמך משנת 1282, אך נראה שהייתה מיושבת מהמאה ה-10. באמצע המאה ה-14 הוענקו לקרוסנו זכויות עיר, ובאמצע המאה ה-17 נהרס היישוב כתוצאה מפלישות השוודים, הטרנסילבנים והטטרים.
עם גילוי בארות נפט בסביבת העיר באמצע המאה ה-19, הואץ פיתוחה התעשייתי של העיר.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיר הוא משנת 1426, אך בכתב הזכויות של העיר משנת 1568 נאסר על יהודים להתגורר בה.
יהודים שבו להתגורר בעיר רק באמצע המאה ה-19, ובתחילת המאה ה-20 התקיימה בה קהילה עצמאית, שרבה הראשון והיחיד היה הרב שמואל פירר (נרצח בשואה).
בזמן כיבוש העיר בידי הרוסים בשנת 1914, פרעו אלו ביהודיה, ורבים מהם נספו ממגפות שפרצו בעיר באותה עת.
יתר היהודים עזבו את העיר בזמן המלחמה, וכששבו אליה, מצאו כי בתיהם נהרסו ונבזזו.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-2,500 יהודים, כרבע מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל, תוך קיום בית ספר עברי מרשת תרבות ובית ספר מרשת בית יעקב.
ב-9 בספטמבר 1939 כבשו הגרמנים את העיר, ועד מהרה הוטלו גזירות שונות על יהודיה, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, הגבלות תנועה וחובת ביצוע עבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה.
פליטים יהודים שהגיעו לעיר שוכנו בה במבנה בית הכנסת המקומי.
ב-6 באוגוסט 1942 רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם בה, וכעבור יומיים בלבד פשטו על הגטו שוטרים גרמנים, פולנים ואוקראינים, וערכו ביהודי המקום סלקציה, שלאחריה רצחו את החולים והקשישים ביער סמוך, ושילחו כ-1,000 יהודים, בעיקר נשים וילדים, למחנה ההשמדה בלז'ץ.
כ-600 צעירים הועברו למחנה עבודה.
לאחר האקציה נערכה סריקה של בתי הגטו בעיר, תוך רצח מיידי של המסתתרים שנמצאו.
ב-4 בדצמבר 1942 נערכה בגטו אקציה נוספת, בה רוכזו היהודים בכיכר פרנציסקנסקה בעיר, תוך סריקת בתי הגטו, ורצח המסתתרים, ובהם ילדים.
משם שולחו כל היהודים לגטו ז'שוב, וגורלם שם היה כגורל יתר יהודי המקום.
קרוסל הוא עיבוד קולנועי משנת 1956 של מחזמר בשם זה מאת רוג'רס והמרשטיין משנת 1945. המחזמר מבוסס על המחזה "ליליום" של הסופר ההונגרי פרנץ מולנר משנת 1909.
זה היה המחזמר השני של רוג'רס והמרשטיין לאחר הצלחתם הגדולה במחזמר "אוקלהומה!".
המחזמר הועלה לראשונה בברודוויי באפריל 1945, זכה לביקורות נלהבות והוצג 890 פעם.
"קרוסל" היה אחד ממחזות הזמר הראשונים שעלילתו הייתה טראגית, וזו אחת הסיבות שהצליח פחות מקודמו.
השחקנים-זמרים גורדון מקריי ושירלי ג'ונס נבחרו לתפקידים הראשיים לאחר הצלחתם הגדולה ב"אוקלהומה" ב-1955.
השיר "You'll Never Walk Alone" המושר במחצית הסרט ובסופו, צבר פופולריות רבה, זכה לגרסאות כיסוי רבות, והתפרסם הן כשיר המושר בטקסי סיום של בתי ספר תיכוניים רבים בארצות הברית והן כשיר אוהדים באצטדיוני כדורגל, בפרט של ליברפול מאז תחילת שנות ה-60 של המאה ה-20.
אף שמחזות זמר אחרים מאת רוג'רס והמרשטיין כגון "צלילי המוסיקה" ו"המלך ואני" הצליחו הצלחת ענק בישראל, "קרוסל" לא הועלה אף פעם בישראל בשפה העברית.
בילי ביגלו (גורדון מקריי) עובד ככרוז על הקרוסלה של מולין (אודרי כריסטי), מזמין אנשים ובעיקר נערות לקרוסלה ועוזר להם להתיישב על הסוסים.
יום אחד מגיעה לקרוסלה ג'ולי ג'ורדן (שירלי ג'ונס) וחברתה קארי (ברברה רואיק).
בילי מעלה אותה לקרוסלה ומזמין אותה לפגישה.
בפגישה הם מתאהבים ושרים את הדואט "אם אהבתי אותך" ("If I Loved You").
בילי מפוטר מעבודתו על ידי מולין בעלת הקרוסלה המקנאה על אהבתו לג'ולי וג'ולי מפוטרת לאחר שסירבה למעבידה לחזור בזמן לעבודתה במפעל.
הם מתחתנים בחתונת בזק וגרים אצל נטי, בת דודתה של ג'ולי (קלרמיי טרנר), המפעילה מסעדה בחוף.
בילי מובטל ומתגלה גם כעצלן, ובוויכוחים עם ג'ולי הוא מכה אותה לעיתים אך היא מבליגה.
באביב מתכנסים צעירים במסעדה של נטי ושרים ורוקדים "יוּני פורץ לכל עבר" ("June Is Bustin' Out All Over").
מולין, בעלת הקרוסלה, מגיעה למסעדה ומשכנעת את בילי לנטוש את ג'ולי ולחזור לעבודתו הקודמת בקרוסלה.
הוא כמעט מסכים אך אז מודיעה לו ג'ולי שהיא בהריון.
הוא משלח את מולין ומבטיח לג'ולי שמכאן ואילך הוא יהיה בסדר.
הוא הולך לחוף הים ופותח במונולוג בשירה על בנו/בתו העתידים להיוולד.
ג'יטר קרייגן (קמרון מיצ'ל), חבר של בילי, משכנע אותו להצטרף אליו בתוכנית לשדוד את בעל המפעל, באסקום, כדי לזכות בכסף במהירות.
תחילה הם יוצאים במספר סירות עם חברים נוספים לפיקניק של צדפות באי.
לאחר אכילה ושירה הם עוזבים בסירה לכיוון הנמל.
ניסיון השוד נכשל, באסקום פותח באש, ג'יטר נמלט אך בילי מועד במנוסתו, נופל על סכינו ונפצע קשה.
כשהחוגגים חוזרים, מוצאת ג'ולי את בילי הגוסס ומתחילה לבכות, אך בת דודתה נטי מחבקת אותה ומעודדת אותה בשיר "לעולם לא תצעדי לבד" ("You'll Never Walk Alone").
כעבור 15 שנים מקבל בילי הנמצא בעולם הבא למעלה בשמיים ומסדר את הכוכבים, רשות לרדת למטה לזמן קצר.
הוא רואה את בתו לואיז (סוזאן לאקי) ואת הלעג שהיא סובלת בגללו (מוצג בצורת בלט).
הוא מגיע לביתה של ג'ולי, ולזמן קצר הוא נראה.
לואיז נבהלת ממנו ומנסה לברוח, אך הוא סוטר על כף ידה ומשאיר לה כוכב שגנב מלמעלה.
ג'ולי יוצאת אך לא רואה דבר אבל כשלואיז נותנת לה את הכוכב היא מאמצת אותו לליבה.
בילי מקבל אישור להיות נוכח (בלתי נראה) בטקס הגמר של לואיז אשר בסופו כולם שרים את "לעולם לא תצעדי לבד" וחוזר לעולם הבא.
קרוסלת מטען היא מתקן בטרמינל של נמל תעופה, המאפשר לנוסעים בטיסות נכנסות לקבל את המזוודות שמסרו להטסה בנמל המוצא של הטיסה ואשר הוטסו בתאי המטען של מטוסם.
היא משמשת למסירת המטען לנוסעים לאחר הוצאתו מהמטוס על ידי סבלי הקרקע והבאתו באמצעות עגלות לתוך הטרמינל.
קרוסלות מטען מוצבות באגף הנוסעים הנכנסים של נמל תעופה, לאחר עמדות ביקורת הדרכונים ולפני עמדות ביקורת המכס.
מדובר למעשה במסוע מטען נמוך וטבעתי, שאורכו - עשרות מטרים - מאפשר לנוסעים רבים גישה אליו במקביל לשם הסרת מזוודותיהם ממנו.
הוא קיבל את שמו משום דמיונו לתנועת קרוסלת שעשועים עגולה.
קיימים שני סוגים של קרוסלות מטען:
קרוסלה במפלס אחד - קרוסלה זו נעה כולה במפלס אחד של הטרמינל, כשחלק ממנה מצוי באולם הנוסעים וחלק אחר באולם שאליו מוכנסות עגלות המטען ושאליו אין לנוסעים גישה.
הסבלים מעמיסים את המזוודות על הקרוסלה באולם המטען ומשם הן מוסעות אל תוך אולם הנוסעים.
הקרוסלה נעה בין האולמות דרך שני פתחים בקיר המפריד ביניהם.
קרוסלה רב מפלסית - חלקה האופקי של קרוסלה זו מצוי כולו באולם הנוסעים.
המזוודות מובאות אל הטרמינל במפלס אחר - בדרך כלל מתחת לאולם הנוסעים - ושם הן מועלות על ידי הסבלים על מסוע אחר, המוביל אותן בשיפוע אל אולם הנוסעים, שם הן נפלטות אל הקרוסלה.
לעיתים מוצבות בנמלי תעופה קרוסלות מטען המשלבות את שתי השיטות, כך שחלק מהקרוסלה האופקית נע אל תוך אולם מטען נפרד והחוצה ממנו, באופן המאפשר גישה אליה על ידי סבלים.
קרוסלת מטען היא אופקית או בעלת שיפוע.
בקרוסלה משופעת מותקנים שוליים מוגבהים בצדה הנמוך על מנת למנוע את נפילת פריטי המטען ממנה.
בנמלי תעופה גדולים מוצבות קרוסלות מטען רבות, הנושאות מספרי זיהוי.
צגי מידע המוצבים באולם משמשים על מנת להדריך את הנוסעים אל הקרוסלה שבאמצעותה יימסר להם המטען מטיסתם.
בדרך כלל מוצבים צגי מידע גם מעל כל קרוסלה ומציגים את מספרי הטיסות שהמטען מהן יועמס על אותה קרוסלה.
פריטי מטען המועלים על הקרוסלה ואינם נלקחים ממנה על ידי הנוסעים מוסרים ממנה לאחר זמן מסוים על ידי סבלים באולם הנוסעים ומוצבים בקרבתה, על מנת לפנות אותה לצורך מסירת מטען של נוסעי הטיסות הנכנסות הבאות.
מטען שאינו נמסר באמצעות קרוסלה
קרוסלת מטען מיועדת למסירת מזוודות ופריטים הדומים להן בלבד.
סוגים רבים אחרים של פריטי מטען בעלי צורה וגודל חריגים אינם מיועדים להימסר לנוסעים באמצעותה, שכן הם עלולים להיתקע באחד מחלקי הקרוסלה ולהפריע לפעולתה התקינה.
אלו הם כיסאות גלגלים, עגלות ילדים, גלשנים, מגלשי סקי ועוד.
כל אלו נמסרים לנוסעים באמצעות מתקנים ועמדות אחרים באולם מסירת המטען.
קרוספונטיה (שם מדעי: Crusafontia) הוא סוג נכחד של יונק שחי בתור הקרטיקון ונמצא בשתי תצורות בספרד.
הוא קרוי על שם הפלאונטולוג הספרדי מייקל קרוספונט פאירו (Miquel Crusafont i Pairó).
מיצור זה נמצאו רק זוג שיניים טוחנות.
אורכו המשוער מגיע ל-10 סנטימטרים וייתכן שחי בדומה לסנאי קדום, אך השתייך לקבוצה אחרת שנכחדה - הדריולסטים, שהיו יונקים פרימיטיביים קדומים יותר מהכיסאים ומיונקי השליה.
לא ברור איך חי אך נראה שהיה אוכל-כול שחי על העצים והיה פעיל בלילה כדי להימלט מטורפי היום הגדולים.
קרוסל () היא להקה לטבית.
היא נציגת לטביה באירוויזיון לשנת 2019 בתל אביב, ישראל עם שירה "That Night" לאחר שזכתה במקום הראשון בתחרות הגמר הלאומי הלטבית "Supernova".
מרציס וסילווסקיס - שירה, הפקה מוזיקלית
2019 - That Night (הלהקה הלטבית לאירוויזיון 2019)
קרוסלת הקסמים הוא סרט אנימציה צרפתי-בריטי משנת 2005, המבוסס על סדרת ילדים בעלת אותו שם משנות ה-60 וה-70.
לאחר שדוגל הכלב שמר על עגלת הממתקים בתקווה לקבל ממתק, הוא גורם לתאונה שלא בכוונה, ומשחרר את הקוסם המרושע זיבאד, אשר מקפיא את הקרוסלה וכולא את שומר הקרוסלה, את חברתו הילדה פלורנס ועוד שני ילדים.
הוא קרא לעזרתו של זבאדי, הקוסם האדום טוב הלב, והוא אומר לו ולחבריו למצוא שלושה יהלומים קסומים אשר נמצאים מעבר לכפר וכך הקרוסלה תפשיר, זיבאד ייכלא ופלורנס תחזור.
דוגל יוצא עם חבריו: גרטרוד הפרה, בריאן החילזון ודילן הארנב, יחד עם רכבת קסומה על מנת למצוא את היהלומים ולהציל את הכפר.
זיבאד מגייס את החייל סם מהקרוסלה כיד ימינו ומנסה לחבל במסע של דוגל וחבריו.
לאחר שמצאו את שלושת היהלומים, זיבאד נכלא שוב בתוך הקרוסלה ופלורנס וחבריה הופשרו וניצלו.
סם החייל עבר לצד הטובים בעזרתו של דוגל, אשר שם לו יהלום בתוך לבו שבזכותו קם לתחייה.
כולם בילו ורכבו בקרוסלה ודוגל למד את החשיבות האמיתית של חברות אמת ואומץ.
גרסת הדיבוב העברי לסרט זה בוימה והופקה על ידי שפרירה זכאי, אשר ביימה בשנות השבעים גם את הדיבוב העברי של סדרת הטלוויזיה שנקראה אז בארץ "סחרחרת הקסמים"
דמותדיבוב צרפתידיבוב בריטידיבוב אמריקאידיבוב עברידוגאלהנרי סלבדוררובי ויליאמסדניאל טאיאלון אופירפלורנסונסה פאראדיקיילי מינוגיסמין עיוןזיבאדמישל גאלאברוטום בייקרג'ון סטיוארטאלי גורנשטייןבריאןדני בוןג'ים ברודבנטויליאם ה.
מייסיאיציק סיידוףרכבתלי אוונסצ'בי צ'ייסגיל נתנזוןגרטרודולרי למרסיירג'ואנה לאמליוופי גולדברגשרית וינו אלעדדילןאדי מיטשלביל נייג'ימי פאלוןשמעון כהןסם החיילג'רארד ג'אגנוטריי וינסטוןביל היידרעפרון אטקיןזבאדיאלי סמוןאיאן מקלןדב רייזרבזילאדיז מאמוטאריק רובינסוןמיקי ילוןקוראלדניאלה לופטוסהיידי ברוק מאיירסליאנה עיון
קרוסלה או קרוסלה אינטרנשיונל הוא ערוץ טלוויזיה רוסי המוקדש לילדים ונוער.
הערוץ הוקם ביוזמת נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב בדצמבר 2010. הערוץ זמין לצפייה בכל שטחי רוסיה, בצרפת באמצעות ספקית Free ובארצות הברית באמצעות DirecTV.
הערוץ משדר ממרכז הטלוויזיה אוסטנקינו במוסקבה מאז 27 בדצמבר 2010 והוא ממותג כערוץ הילדים העיקרי ברוסיה ועד 2011 היה אחד משני הערוצים הפדרליים היחידים ברוסיה ללא פרסומות.
ערוץ קרוסלה נוצר בשנת 2010 לאחר שערוץ הילדים ביביגון (Бибигон) וערוץ טלנאני (ТелеНяня) התמזגו יחד ליצירת הערוץ החדש.
התוכנית הראשונה שהוצגה הייתה "קבוצת הקפיצה" (Прыг-Скок Команда) ומאז משדר מדי יום.
קרוסלה (בהונגרית: Körhinta) היא דרמה קולנועית הונגרית בשחור-לבן שהופקה ב-1955 והוצגה ב-1956. עבודתו של הבמאי זולטאן פאברי שהייתה מועמדת לפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן 1956. התסריט נכתב על ידי זולטאן פאברי ולאסלו נאדאשי על סמך הנובלה של אימרה שרקאדי בשם "בבאר" (A kútban), שפורסם ב-1954.
אישטוואן פטאקי (בלה בארשי) מתכנן לעזוב את קואופרטיב היצרנים המספק פרנסה בטוחה (קולחוז), והוא רוצה להשיא את בתו מַרִי (מרי טרצ'יק) לאיכר הפרטי שאנדור פרקש (אדם סירטש) כדי שיוכלו לאחד את אדמותיהם.
עם זאת, הנערה אוהבת את מאטה בירו (אימרה שוש), אותו פגשה בקואופרטיב, ולכן היא יוצאת נגד רצונו של אביה.
במהלך מסיבת חתונה בכפר, בירו ופרקש (שאינו יכול לשלוט ברגשותיו) נקלעים לעימות פתוח לאחר שמרי ומאטה רוקדים זה עם זו באופן בלתי מודע למצב.
כאשר מרי מצהירה בפני אביה שהיא אוהבת את מאטה ומסרבת להתחתן עם פרקש, פטאקי תוקף אותה בגרזן והיא בורחת מהבית.
הוא פוגש את מאטה, שלוקח אותו לביתו ומודיע לאב שהוא רוצה להתחתן עם בתו.
פטאקי - יחד עם שאנדור פרקש - משלימים עם העניין, ואינם נלחמים יותר נגד החלטת הנערה.
מרי טרצ'יק - מארי פטאקי
אימרה שוש - מאטה בירו
אדם סירטש - שאנדור פרקש
בלה ברשי - אישטוואן פטאקי
מאני קיש - דודה ארז'י פטאקי
שאנדור שוקה - מרטון ציגאן
אנטל פרקש – יאנוש שאמו
פלורה קאדאר – אסתי, חברתה של מרי פטאקי
מועמדות: זולטאן פאברי ( פרס דקל הזהב )
קֶרוֹס הוא אי יווני לא מיושב, באיים הקיקלאדיים, כ-10 קילומטרים מדרום-מזרח לאי נקסוס.
שטח האי כ-15 קילומטרים רבועים והנקודה הגבוהה ביותר בו מגיעה ל-432 מטרים מעל פני הים.
האי קרוס היה אתר חשוב לתרבות הקיקלאדית שפרחה בסביבות שנת 2500 לפני הספירה.
"אוצר קרוס" ("Keros Hoard") הוא מאגר גדול מאוד של פסלונים קיקלאדיים שנמצא באי קרוס.
בין השנים 2006–2008 נערכו באי חפירות על ידי משלחת של אוניברסיטת קיימברידג', בניהולו של קולין רנפרו.
החפירות התמקדו באתר Kavos בחוף המערבי של האי.
שם נמצא "אוצר קרוס" אוסף גדול של
פסלונים קיקלאדיים וכן חפצים אחרים עשויים שיש, כולם שבורים.
המחקר הוכיח שפסלונים והחפצים הובאו למקום והוטמנו כשהם כבר שבורים (כמו: היעדר שברי חיבור, איתור מקור השיש).
בעונת החפירות הבאה, 2007–2008, אותה משלחת זיהתה וחפר יישוב משמעותי מהתקופה הקיקלאדית באי הסמוך דסקליו (שבעבר היה מחובר לקרוס, אך הפך להיות אי קטן עקב עליית מפלס הים).
סקר של האי הקטן הראה שרוב שטחו, כ-7000 מטרים רבועים היה מאוכלס בתקופת הברונזה הקדומה והוא האתר הגדול ביותר באיים הקיקלאדיים.
תרבות קרוס-סירוס קרויה על שם שני האיים הקיקלאדיים - קרוס וסירוס.
תרבות זו שגשגה בתקופה הקיקלאדית הקדומה II (בסביבות 2700-2300 לפנה"ס).
כמה מהאתרים השמורים ביותר של תרבות זו נמצאים גם באיים קיאה ואיוס, שבקרבת האי קרוס.
בין הממצאים החשובים של תרבות זו נמצאים כלים המכונים "מחבתות" (Frying pans) – כלים עגולים רדודים או קערות בעלי בסיס מעוטר בצבע, או עם תבליטים בדגמים גאומטריים כמו: ספירלות, דגים וסירות.
חלק מהחוקרים סבורים שאלו כלי פולחניים ולא בהכרח לבישול כפי ששמם מרמז.
תקופה זו מסמנת גם את תחילת עידן הברונזה באזור, עם עדויות לייצור סגסוגת של נחושת ובדיל.
מחצבות השיש המקומיות היוו מקור חשוב לחומר גלם לפסלים ולכלים, והידע בעיבוד שיש היה מפותח במיוחד בתרבות זו.
בדסקליו, שליד האי קרוס התגלה אתר טקסי ייחודי, בו נמצאו אלפי פסלוני שיש שבורים שהובאו למקום, ככל הנראה כחלק מטקס דתי.
מנהגי הקבורה כללו קברים ארגזיים (cist graves) ובהם מנחות קבורה מגוונות כולל כלי קרמיקה, פסלונים וכלי נחושת.
סביב 2300–2200 לפנה"ס תרבות קרוס-סירוס החלה לדעוך, עם מעבר לתקופה הקיקלאדית המוקדמת III והתפתחות תרבות פילאקופי (Phylakopi) שהחליפה אותה באיים הקיקלאדיים.
מנהל העתיקות היווני מאשר הגעת תיירים לאי, בתיאום מראש.
אין ללון באי, כדי לשמר את העתיקות, עד לסיום המחקרים המדעיים.
קרוסלה היא ציור שמן גדול על בד מאת מארק גרטלר, שנוצר בשנת 1916, כשהאמן היה בן 24. זהו, ככל הנראה, יצירתו המפורסמת ביותר, והיא מציגה גברים ונשים - רבים מהם במדי צבא - רוכבים על קרוסלה.
ייתכן שהציור, כמו גם ציור נוסף משנת 1915 בשם סירות מתנדנדות (אשר אבד), הושפע ממתקן שעשועים שהוצג ביריד שנתי בפארק המפסטד הית'.
היצירה שמורה כיום בגלריית טייט בריטניה.
הציור קרוסלה נוצר בשנת 1916, וייתכן שנשאב השראתו מהקרוסלה שהוצבה ביריד השנתי בפארק המפסטד הית', סמוך למקום מגוריו של גרטלר.
ציור קודם שלו משנת 1915 בשם Swing Boats (אשר אבד) מתאר ככל הנראה את אותו יריד.
באותה תקופה התקיימו ביריד מופעים עבור חיילים פצועים, והסופר ד.
לורנס תיאר את הניגוד בין פציעותיהם לבין הבידור הרועש במקום.
במספר ציורים ורישומים שקדמו ליצירה זו, הקשיח גרטלר את הדמויות והפכן לצורות גאומטריות המזכירות בובות, כפי שנראה ביצירותיו קבוצת משפחה (1913) והרב והרבנית (1914).
בציור מופיעות דמויות אחדות הלבושות במדי צבא, אך נושא המלחמה אינו מוזכר במפורש בדבריהם של גרטלר או של מבקרי האמנות בני התקופה.
באותה תקופה הייתה מלחמת העולם הראשונה בעיצומה, ואווירת היסטריה אחזה באירופה.
מקובל לראות ביצירה קרוסלה ביטוי לבוז של גרטלר כלפי המלחמה, כלפי הזוועות שהביאה עמה וכלפי האדישות החברתית ששררה לנוכחן.
ייתכן שהושפע מקבוצת חיילים פצועים שראה מבלים ברעשנות ביריד.
העבודה על הציור הוזכרה במכתב ששלח גרטלר לליטון סטרייצ'י במאי 1916, ובו כתב: "אני עובד במרץ על ציור גדול מאוד וחסר כל סיכוי להימכר, בשם קרוסלה"."
הציור קרוסלה מציג חיילים ומלחים לבושים במדים הרוכבים לצד בנות זוגם ברכבת סיבובית, ככל הנראה באווירה של בילוי ציבורי קליל.
במבט ראשון ניתן לדמיין סצנה של יום ראשון אחר הצהריים בפארק מקומי, אך הבעת פניהם של הרוכבים נוקשה ואינה מבטאת שמחה – אלא זעקה אילמת הקפואה בזמן.
תנועת הסחרחרת נראית מתמדת וללא מוצא, והתחושה הכללית היא של לכידה במעגל שאין ממנו מפלט.
השימוש בצבעים ראשוניים מעניק לתמונה מראה ילדותי, המעמיק דווקא את תחושת הזוועה והאימה שבציור.
השילוב בין יופיו החיצוני של הציור לבין עוצמתו הרגשית והאפלה יוצר אפקט חזותי טעון וסוחף.
הציור קרוסלה נטען בסמליות מורכבת, המשקפת מצבים קיומיים, פוליטיים ורגשיים בעת מלחמת העולם הראשונה.
תנועתה הסיבובית האינסופית של הקרוסלה משמשת כמטאפורה לחוסר מוצא ולמחזוריות כפויה, הממחישה מצב של שיתוק נפשי וחברתי.
הדמויות הרוכבות – חיילים ומלחים לצד בנות זוגם - מופיעות בהבעות קפואות כשל זעקה אילמת, המרמזת על אימה פנימית המוסווית תחת מסכת בידור.
הצבעוניות הבוהקת, המבוססת על צבעים ראשוניים, מדגישה את הניגוד בין חזות ילדותית לבין תוכן מטריד, ויוצרת תחושת אי־נחת גוברת.
הדמויות המופשטות, הדומות לבובות או לחיילים מכניים, משקפות ניכור ואובדן אנושיות – השפעה חזותית המאזכרת את הבובות הרוסיות ביצירתו של דיאגילב פטרושקה (1912).
הקרוסלה עצמה שואבת הקבלה מ"הקו המעגלי" של הרכבת התחתית הלונדונית, אשר שימשה מקלט בתקופת ההפצצות, ובכך נטענת במשמעות של בריחה סהרורית שאין בה תוחלת.
לורנס והסופר גילברט קאנן תיארו את גרטלר עצמו כעש הנמשך לאש - דימוי של אמן הלכוד ביצירה הרסנית, המבקשת לחשוף אמת פנימית תוך ויתור על הישרדות נפשית.
הציור קרוסלה מהווה ביטוי מורכב ומרובד של הלכי הרוח ששררו בתקופת מלחמת העולם הראשונה, כמו גם של סערת הנפש האישית של גרטלר.
חוקרים ופרשנים זיהו ביצירה שילוב בין תכנים מודעים ולא-מודעים, בין דחף אינטואיטיבי לרציונליות צורנית, ובכך ראו בה נקודת שיא בהתפתחות האמנותית של גרטלר.
הדמויות בציור - חיילים, מלחים ונשותיהם - סובבות במעגל חסר מוצא, שקפאון תנועתו מסמל חוסר בריחה מגורל קטסטרופלי.
מעגליות הקרוסלה, המהדהדת את מבנה "הקו המעגלי" של הרכבת התחתית בלונדון, פורשה כאלגוריה לחיים בזמן מלחמה: תנועה סיבובית רפטטיבית בתוך מרחב סגור, שבו אין קידמה אלא הישנות.
דימוי זה מובע גם ברעיונות שהועלו על ידי גרטלר עצמו, שתיאר בציוריו המוניים של צבעים, סצנות יריד והמולה כאידיאות חזותיות אשר התקשה לעבדן לכדי ציור - עד שהבשילו ב-קרוסלה.
ההשפעות האמנותיות ניכרות בדימויים מתוך הבלט פטרושקה של דיאגילב, ובמיוחד בתפאורות היריד העממי של אלכסנדר בנואה, אשר סיפקו מודל צורני לארגון הדמויות הסכמטיות והגרוטסקיות.
לורנס לציור - שתיאר אותו כ"נורא ונפלא" - שיקפה את האימה שחוללה הדימוי של רכיבה אינסופית בחוג סגור, תחת מסווה של שעשוע.
הקרוסלה, שבדרך כלל מזוהה עם שמחה ילדותית, נהפכת כאן לדימוי של אובדן שליטה, היסחפות וכאב בלתי ניתן לעצירה.
הציור קרוסלה זכה להשוואות למגוון יצירות מתחומים שונים, אשר מדגישות את ממדיו החזותיים, התרבותיים והסמליים.
חוקרים הצביעו על קרבתו הוויזואלית והנושאית לבלט פטרושקה של סרגיי דיאגילב (1912), ובעיקר לתפאורות היריד שעיצב אלכסנדר בנואה, שביסס את דימויו על תיאורי פולקלור רוסיים.
כמו כן, הושוותה הקרוסלה בדימויה המעגלי לסרטו של אלפרד היצ'קוק, "זרים ברכבת" (1951), שבו חוזרת תנועה סיבובית כאמצעי למתח ולגורליות.
הדמויות הסכמטיות והגרוטסקיות בציור נזכרו גם בהקשר של דמויות מתוך תיאטרון פאנץ' הבריטי, אשר שמחתן החיצונית מסתירה אכזריות גלויה.
יצירתו של גרטלר הוצבה גם ביחס לעבודותיו המוקדמות, כדוגמת "הרב והבת" (1912), שבהן ניכרות לראשונה דמויות מוקשחות ודמויות־בובה.
השוואה נוספת נעשתה לגרסה מאוחרת של "קרוסלה" בלינולאום מאת האמן קיריל פאוור (1930), שם הודגש ההבדל בין הדמויות הקפואות והלכודות של גרטלר לבין התנועה הפרועה והצבעוניות הדינמית ביצירתו של פאוור.
לבסוף, תנועת הקרוסלה עצמה נתפסה כדימוי מקביל ל"קו המעגלי" של הרכבת התחתית בלונדון, ששימשה מקלט עירוני בזמן ההפצצות, ושימשה כסמל לעירוניות סהרורית ולחזרתיות קיומית.
קרוסלה היוותה השראה לסצנה במחזמר של ג'ואן ליטלווד משנת 1963 "הו, איזו מלחמה מקסימה!", ובעיבוד הקולנועי משנת 1969 בבימויו של ריצ'רד אטנבורו .
לוח עגול מברזל יצוק (או כיסוי דמוי פתח פחם) המתאר פרט מתוך הציור קרוסלה, משובץ במדרכה שלפני ביתו וסטודיו לשעבר של גרטלר ברחוב אלדר 32, ספיטלפילדס, לונדון.
הלוח הותקן בשנת 1995, והוא חלק מסדרה של לוחות דומים שיצר הפסל קית' בולר לציון מורשת ספיטלפילדס.
קרוסרו דל נורטה (בספרדית: Club Mutual Crucero del Norte) הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי.
המועדון נוסד בשנת 2003 בעיר גרופה שבפרובינציית מיסיונס.
בשנת 1989 בעלי חברת הסעות Crucero del Norte החליטו להקים מועדון ספורט לעובדי החברה.
בין היתר ליד המועדון פעלה קבוצת כדורגל.
בשנת 2003 בעלי החברה החליטו להקים על בסיסה קבוצה מקצועית.
באותה שנה הוקם אצטדיון הקבוצה והיא החלה לשחק בתחרויות אזוריות.
בשנת 2009 היא קודמה לליגה הרביעית של ארגנטינה ושיחקה בה עד לשנת 2009. בשנת 2009 היא העפילה לליגה השלישית ובעונה 2011 התקדמה לליגת המשנה הארגנטינאית.
בעקבות הגדלת מספר קבוצות בליגה בכירה לקראת עונת 2015 הקבוצה נכללה בליגה הבכירה אך ירדה ממנה לאחר עונה בודדת.
היא שיחקה בליגת משנה עוד 2 עונות ובסיום עונת 2016/2017 ירדה לליגה שלישית בה היא משחקת בעונת 2005/2026.
הקבוצה ניצחה בתחרויות אזוריות פעמיים (בפעם האחרונה בשנת 2010).
קרוס-קורלציה (Cross-correlation) היא מדד מתמטי המודד את הדמיון בין שני אותות (או סדרות נתונים) כפונקציה של הזזה זמן (lag) של אחד ביחס לשני, ומשמשת לזיהוי תבניות או תכונות ידועות בתוך אות ארוך יותר, כמו במכ"ם, זיהוי תמונות ועיבוד אותות, על ידי השוואתם עם גרסה מוזזת.
היא קשורה לקונבולוציה אך מחפשת דמיון, בעוד שאוטו-קורלציה היא הקרוס-קורלציה של אות עם עצמו.
מדידת דמיון: מודדת עד כמה שני אותות דומים זה לזה ככל שאחד מוזז (מוסט) ביחס לשני במישור הזמן או המרחב.
זיהוי תבניות: שימושית למציאת תבנית קצרה (ה"template") בתוך אות ארוך ומורעש, כמו זיהוי אות משודר באות מוחזר במכ"ם.
עיבוד אותות: משמשת במערכות כמו רדאר (זיהוי פולסים), עיבוד תמונה (איתור תבניות), וניתוח סדרות עיתיות.
קרוס-קורלציה: משווה שני אותות שונים (או סדרות שונות).
אוטו-קורלציה: משווה אות עם עצמו, ומגלה מחזוריות או דפוסים חוזרים בו.
יישומים נוספים: ניתוח נתונים פיננסיים, סייסמולוגיה, אסטרונומיה וניתוח תמונות רפואיות.
קרופיבניצקי (באוקראינית: Кропивницький) היא עיר באוקראינה, במרכז רמת הדנייפר, מרכז מחוז קירובוהראד.
בעבר נקראה העיר יליזבטגראד, זינובייבסק, קירובו וקירובוגראד.
יותר מ-26,000 עקורים פנימיים רשומים ב-Kropyvnytskyi.
נכון לשנת 2024 משמשת העיר כמרכז לתעשייה כימית ותעשיית מכונות חקלאיות, הגדולות ביותר בכל אוקראינה.
השטחים שעליהם נוסדה העיר סופחו לאימפריה הרוסית לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1735–1739 והסכם ניש ב־1739. העיר נוסדה ב־1754 ונקראה בשם יליזבטגראד על שם אלישבע, אם יוחנן המטביל (ששמה ברוסית "יליזבטה"), פטרוניתה של הצארינה יליזבטה.
העיר נבנתה כמבצר כדי להגן על הגבולות הדרומיים של רוסיה.
מראש העיר תוכננה על ידי טובי האדריכלים.
ב־1764 נהפכה למרכז חבל יליסבטגרד.
בעקבות המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1787–1792 הגבול זז הרבה דרומה, והמבצר איבד מחשיבותו.
לעומת זאת מיקום העיר היה בדרכים חשובות ועד מהרה המסחר התחיל לפרוח ביותר, ובכל שנה התקיימו ארבעה ירידים.
ב־1922 הפכה העיר לחלק מרפובליקת אוקראינה הסובייטית אשר בברית המועצות.
ב־1924 שונה שם העיר לזינובייבסק על שם גריגורי זינובייב, מראשי המפלגה הקומוניסטית.
ב־1934 בעקבות סילוקו של זינובייב מהפוליטביורו, והאשמתו כטרוצקיסט וכבוגד על ידי סטלין והירצחו של סרגיי קירוב שונה השם לקירובו.
בשנת 1939 שונה השם לקירובוגראד.
בין 1941 ל־7 בינואר 1944 הייתה העיר בכיבוש גרמני.
ומ־1991 היא מהווה חלק מאוקראינה העצמאית.
ב־14 ביולי 2016 שינתה הראדה העליונה של אוקראינה את שם העיר לקרופיבניצקי במסגרת סדרת חוקים ששינו את שמות כל המקומות שנגזרו משמות של אישים ואירועים קומוניסטיים.
השם מנציח את מרקו קרופיבניצקי (1840–1910), שחקן ומחזאי מפורסם באוקראינה, שנולד סמוך לעיר.
הצעות אחרות לשם העיר היו "יליסבטהרד" (כמו השם שבו נוסדה), "סביאטו-יליסבטהרד" (כדי להדגיש שמדובר באליזבת הקדושה ולא בקיסרית רוסיה) ו"אינהולסק" (על שם נהר האינגול שהעיר נמצאת על גדותיו).
על אף שינוי שם העיר, נותר שם המחוז "קירובוהראד" עד לתיקון נפרד שצריך לעשות לשם כך בחוקת אוקראינה.
גריגורי זינובייב - מהפכן רוסי-יהודי, ממייסדיה וממנהיגיה של המפלגה הבולשוויקית הרוסית.
זאב טיומקין - מנהיג ציוני
אהרון שולוב - מייסד ומנהל גן החיות התנ"כי בירושלים
ישראל פיסנוביץ' - קצין צוללת יהודי בחיל הים הסובייטי, גיבור ברית המועצות
עמנואל בן-גוריון - סופר עברי
יששכר בר ריבק - צייר ופסל
אלכסנדר אוסמרקין - צייר, בעיר פועל מוזיאון לאמנות עם ציוריו.
קרוקט (Croquet) הוא משחק המשמש הן כספורט תחרותי והן כבילוי, שעיקרו חבטה בכדור משחק קטן מפלסטיק או מעץ, באמצעות פטיש, דרך חישוקים המעוגנים בקרקע בצורת קשת, במגרש מדושא או במדשאה.
המשחק פופולרי במיוחד בארצות דוברות אנגלית אך גם בצרפת.
ייחודו של המשחק הוא שהוא בין סוגי הספורט היחידים בהם מתחרים גברים לצד נשים.
נראה שמקור המשחק במשחק צרפתי מימי הביניים בשם "mail" (פטיש בצרפתית עתיקה).
המשחק הובא לבריטניה במהלך המאה ה-14. כפי הנראה שהגרסה המודרנית של המשחק הומצאה באירלנד בשנות השלושים של המאה ה-19, בהשפעת הקריקט והגולף, ומשחק כדור ופטיש בשם "פאל מאל"(אנ').
המשחק הגיע לאנגליה בשנות החמישים של המאה ה-19 וצבר פופולריות בקרב המעמד העליון, ומשם הגיע למושבותיה של אנגליה.
הקרוקט נפוץ כיום בקנדה, ארצות הברית, אוסטרליה, ניו זילנד וצרפת, ועל אף שמעולם לא הצליח למשוך את לב ההמונים, שמר במהלך השנים על קהל אוהדים ושחקנים מסור.
כללי משחק הקרוקט משתנים ממגרש למגרש, וזאת בשל הצורך להתאים לעיתים את המשחק למגרש שגודלו פחות מן הגודל הסטנדרטי.
הכללים שיתוארו להלן הם הכללים הנהוגים במשחק "קרוקט ההתאחדות" (Association Croquet), והם הנהוגים במגרשים רבים, וכן במשחקים ברמה הבינלאומית.
משחק הקרוקט משוחק על מגרש דשא בצורת מלבן שגודלו 28 על 35 יארד (כ־26 מ' על 32 מ') ובו מסודרות שורות של חישוקים, ובמרכזו יתד.
החישוק עשוי משני מוטות מתכת, המחוברים ביניהם בקשת.
גובהו מעל פני האדמה הוא 12 אינץ' (כ-30 סנטימטר).
הרווח בין מוטות המתכת הוא לכל היותר 4 אינץ' (כ-10 סנטימטר) ולכל הפחות 3 ו-3/4 אינץ' (כ-9 וחצי סנטימטר).
היתד היא יתד מתכת עגולה, בקוטר אחד וחצי אינץ' (3.81 סנטימטר), וגובהה מעל פני האדמה 18 אינץ' (כ-46 סנטימטר).
רוחבו של הכדור הוא 3 ו-5/8 אינץ', קרוב מאוד למרחק בין המוטות המרכיבים את הקשת.
בדומה לטניס, המשחק משוחק ביחידים או בזוגות.
אדם אחד (או זוג אחד) מקבל את הכדורים הכחול והשחור, ויריבו מקבל את הכדורים האדום והצהוב.
בכל תור, ניתן לשחק רק בכדור אחד, על פי בחירת השחקן, ויש להמשיך ולשחק בו עד לסוף התור.
בכל תור מקבל השחקן חבטה אחת.
אם הצליח להעביר את הכדור דרך אחד החישוקים ("להריץ חישוק" - run a hoop), או פגע בכדור אחר (פגיעה בכדור אחר נקראת "רוקט") יזכה בחבטה נוספת.
אם פגע בכדור אחר, עליו לאסוף את הכדור שלו, להצמידו לכדור האחר בו פגע, ולחבוט בהם כשהם צמודים.
זו "חבטת הקרוקט" שנתנה למשחק את שמו.
לאחר חבטת הקרוקט ניתנת לחובט חבטה נוספת, בה עליו לנסות להריץ חישוק או להשיג רוקט.
ניתן להשיג רוקט לגבי כל אחד משלושת הכדורים שהשחקן אינו משחק בהם (הכדור הנוסף שלו, וכדורי היריב) רק פעם אחת, עד שהשחקן מריץ חישוק, ואז הכדורים "משתחררים" וניתן לפגוע בהם שוב.
מטרת המשחק היא להעביר את שני הכדורים דרך מעגל של שנים עשר חישוקים, ובסופו של דבר לפגוע ביתד מרכזית, הישג המעניק 13 נקודות לכל כדור.
על פי הכללים הרשמיים מסתיים המשחק כאשר יש הסכמה בין השחקנים מי ניצח, והשחקנים עוזבים את המגרש, ומשחק אחר מתחיל בו.
שחקנים טובים מצליחים להעביר את הכדור דרך מספר חישוקים בכל תור, והטובים ביותר מצליחים להשיג סיבוב שלם בתור אחד.
מכיוון שכך, קיימת גרסה "מתקדמת" של המשחק, בה נענש שחקן אם לא הצליח "להריץ" סדרה מסוימת של חישוקים באותו התור.
אולימפיאדת פריז, בשנת 1900, כללה שלוש תחרויות קרוקט - זוגות, יחידים עם כדור אחד, ויחידים עם שני כדורים.
פרט לשחקן בלגי שנפסל בשלב מקדמי, היו כל המשתתפים צרפתים.
בתחרויות השתתפו שבעה גברים ושלוש נשים.
על פי התיעוד שנותר מן התחרות עולה כי ייתכן שלזוג הצרפתי שזכה בתחרות הזוגות לא היו מתחרים.
הייתה זו האולימפיאדה היחידה שכללה תחרות קרוקט.
באולימפיאדת סנט לואיס שנערכה בשנת 1904 לא הייתה תחרות קרוקט, אלא תחרות בענף ספורט דומה שנקרא "רוק" (Roque).
ה"רוק" שונה מקרוקט בכך שמשחקים אותו על מגרש קטן יותר, וחולי באמצעות פטישים קטנים יותר בעלי ראש מצופה אבן.
ארצות הברית הייתה היחידה שהשתתפה בטורניר ה"רוק".
התחרות היחידה הייתה תחרות יחידים, שמספר משתתפיה לא תועד.
בהיעדר מתחרים, זכו האמריקנים בשלושת המקומות הראשונים.
ביתר האולימפיאדות לא נכלל טורניר קרוקט.
בעולם קיימים מספר מועדונים המשחקים קרוקט תחרותי, והידוע מביניהם הוא "All England Lawn Tennis and Croquet Club" (מועדון מדשאת הטניס והקרוקט הכל אנגלי), המארח גם את אליפות וימבלדון בטניס.
ישנם מספר סוגי קרוקט בהם משחקים, כאשר ההבדלים ביניהם הם בשיטת הניקוד, סדר התורים, ומיקום החישוקים במגרש.
"קרוקט ההתאחדות" ו"גולף קרוקט" הן צורות קרוקט בעלות כללים רשמיים שזכו להכרה בינלאומית.
סוגים נוספים של קרוקט הם "מונדו קרוקט", "אקסטרים קרוקט" ו"קרוקט אופניים".
מעבר למשחקים ברמת המועדון ישנן אליפויות עולם וטורנירים בינלאומיים בהן משתתפות מדינות בעלות תרבות קרוקט כאנגליה, ארצות הברית, ניו זילנד ואוסטרליה.
בין מדינות אלו נערך מדי שלוש או ארבע שנים טורניר "מגן הקרוקט הבינלאומי של מקרוברטסון".
הממלכה המאוחדת היא הכוח המוביל בטורניר זה, וזכתה בו 13 פעמים מתוך 19 הפעמים בו התקיים.
אלוף העולם הנוכחי (2008) ב"קרוקט התאחדות" הוא כריס קלארק מהממלכה המאוחדת.
אליפויות העולם מאורגנות על ידי WCF (World Croquet Federation - פדרציית הקרוקט העולמית), ומתקיימות אחת לשנתיים או שלוש.
אליפות העולם הבאה תתקיים בשנת 2009 בפאלם ביץ' בפלורידה.
הקרוקט נחשב לספורט תחרותי מאוד.
ייתכן שעובדה זו נובעת מכך שבניגוד לגולף, השחקנים מנסים לרוב להסיט את כדורי יריביהם לעמדות גרועות.
עם זאת, משחק שלילי כשלעצמו אינו מהווה לרוב אסטרטגיה מנצחת ושחקן טוב יוכל להשתמש בכל ארבעת הכדורים על מנת לקדם את עמדתו, במקום להקשות על יריביו.
הישג טוב בתחרויות בינלאומיות הוא צבירת 26 הנקודות האפשריות בשני תורים בלבד.
הקרוקט ייחודי בכך שבניגוד לסוגי ספורט רבים אחרים, גברים ונשים מתחרים זה בזה, ומדורגים יחדיו.
סוגים שונים של משחק הקרוקט
במשחק הגולף קרוקט כל שחקן מנסה בתורו להכות בכדור דרך אותו החישוק, והמנצח הוא זה שמצליח להכות בכדור ראשון דרך מרב החישוקים.
המשחק הוא קל יותר ללמידה וקל יותר לשחק בו, אך אוהדי הקרוקט הרגיל טוענים שחסרון "חבטת הקרוקט" הופך אותו לפחות מתוחכם.
בשל היותו קל ופשוט יותר ממשחק הקרוקט משחק "גולף קרוקט" זוכה לפופולריות ברחבי העולם, ובייחוד במצרים משם מגיע אלוף העולם הנוכחי, מוחמד נאסר.
גרסה פופולרית בארצות הברית ובקנדה היא קרוקט "6 שערונים" (six-wicket), המאורגן על ידי גוף בשם "התאחדות הקרוקט של ארצות הברית".
המשחק דומה ל"קרוקט התאחדות" בשינויים אחדים, כאשר שני העיקריים שבהם הם כי יש לשחק בכדורים על פי סדר מסוים (כחול, אדום, שחור, צהוב), ושחוסר היכולת לשחק בכדור (לאחר חבטת "רוקט") אינו מסתיים עם סוף התור, אלא נמשך מתור לתור, עד לאחר שהכדור "משתחרר" לאחר שעבר דרך חישוק.
שינויים אלו מביאים להעדפה של האסטרטגיה והתכנון על פני יכולת החבטה המדויקת, ומביאים להצלחת שחקנים זהירים והגנתיים על פני שחקנים תוקפנים בעלי יכולת חבטה.
המשחק נחשב למאתגר יותר מבחינה אינטלקטואלית, ושחקניו מציינים כי בניגוד לקרוקט "התאחדות" במשחק זה האסטרטגיה תביס תמיד את היכולת הפיזית, מה שמאפשר גם לשחקנים בעלי יכולת פיזית נמוכה, אך כושר חשיבה ותכנון להצטיין בו.
הבדל נוסף הוא כי ה"חישוקים" (hoops) בגרסה הבריטית נקראים "שערונים" (wickets).
למשחק קיימות גרסאות שונות כגון "קנטאקי קרוקט" המשוחק על מגרש חמר.
בארצות הברית ובקנדה הפך הקרוקט למשחק פופולרי, וכלי המשחק נמכרים באופן תדיר בחנויות לכלי בית וחנויות ספורט.
כלים אלו כוללים 6 פטישים, 6 כדורים, 9 "שערונים" ושתי יתדות, הניתנים להצבה בחצר הבית לשם משחק של קרוקט ביתי.
המשחק הנפוץ ביותר הוא "קרוקט רצח" (cut-throat) בו אין השחקנים מתחרים על נקודות אלא על מהירות, מי הראשון שיצליח להעביר את כל כדוריו דרך השערונים.
מונדו קרוקט הוא משחק הדומה לקרוקט רגיל, אך הוא משוחק במגרש גדול בהרבה בצורת הספרה 8, עם פטישים גדולים וכדורי באולינג.
המשחק נוצר בשנת 1998 ומאז מתקיימת אליפות עולם מדי שנה בעיר פורטלנד במדינת אורגון, כאשר השחקנים לבושים כמו "הכובען המשוגע" מאליס בארץ הפלאות.
קרוקט "אקסטרים" משוחק על פי כללי "קרוקט החצר האחורית", אך הוא אינו משוחק בחצר האחורית כי אם בשטח, ביערות, בגבעות, בחול ובבוץ.
המשחק הגיע כנראה מאוסטרליה בתחילת המאה ה-20. המשחק קיבל צורה רשמית ב-1997 כאשר מייק פוג'מן מאנגליה וולפגנג ונדלינגר מאוסטריה המציאו מחדש את הספורט באוסטריה וקראו לו "Fahrradkrocket".
בגרסה זו של המשחק השחקנים נוסעים באופניים, ואסור להם לגעת ברצפה באף חלק של גופם במהלך המשחק, וקיימת הגבלת זמן של 10 שניות לכל חבטה.
מאפיינים אלו מביאים למשחק מהיר ותחרותי, המסתיים כאשר אחד השחקנים מצליח לפגוע ביתד שבסיום המסלול עם שני הכדורים שלו.
זו גרסה של "קרוקט החצר האחורית", המותאמת למשרדים ולמקומות סגורים.
במקום שערונים ממתכת משתמשים בצינורות PVC.
משחק הקרוקט היווה השראה ליצירות רבות בתחום האמנות הפלסטית ובספרות.
בין היתר היווה המשחק נושא לציוריהם של וינסלו הומר, אדואר מאנה, לואיז אבמה, פייר בונאר ונורמן רוקוול.
ספרו של הרברט ג'ורג' ולס "שחקן הקרוקט" השתמש במשחק כמטפורה לדרך בה האדם מתמודד עם שאלת קיומו.
התיאור הידוע והאהוב ביותר של הקרוקט בספרות העולם הוא תיאור משחק הקרוקט באליס בארץ הפלאות, יצירתו של לואיס קרול.
השחקנים במשחק זה משתמשים בקיפודים ככדורים ובציפורי פלמינגו כפטישים.
המשחק מתואר כמשחק של החברה הגבוהה, ובו משתתפות הדוכסית והמלכה, הממשיכה להורות במהלך המשחק על עריפת ראשי המשתתפים במשחק.
בסרט מלכות הכיתה משנת 1989 בכיכובם של וינונה ריידר וכריסטיאן סלייטר, משחקות בנות הקליקה "הת'רז" במשחק קרוקט לפי צבעים שתואמים את לבוש הדמויות (אדום, ירוק, צהוב וכחול).
גיבורה ספרותית אהובה אחרת בספרות הילדים המשחקת בקרוקט היא בילבי בת גרב גיבורת ספרה של אסטריד לינדגרן.
צד אפל יותר למשחק הקרוקט חשף סטיבן קינג בספרו "הניצוץ", בו משתמש הגיבור שיצא מדעתו ג'ק טורנס בפטיש קרוקט על מנת לפגוע בקורבנותיו.
עם זאת, בגרסה הקולנועית שבוימה על ידי סטנלי קובריק, הוחלף פטיש הקרוקט בגרזן.
אירוע דומה מתואר בשיר "The Music Box" מתוך האלבום "Nursery Cryme" של להקת ג'נסיס, המתאר ילדה שרצחה את חברה באמצעות פטיש קרוקט.
ציור הילדה המניפה את פטיש הקרוקט מופיע על עטיפת האלבום.
ברומן המדע הבדיוני הקומי מלבד הכלב, מאת קוני ויליס, מתואר הקרוקט כמשחק ויקטוריאני טיפוסי.
נד הנרי, שהוצנח ללא הכנה אל המאה ה-19, מצפה למשחק תרבותי ורגוע ומגלה כי נערה ויקטוריאנית מחונכת לכאורה אך תחרותית ומפונקת, משחקת קרוקט באלימות ותוך רמייה.
קרוקט הוא קישוט אדריכלי מימי הביניים בצורת חוד, קרס או עלה אבן מעוקל, הנפוץ באדריכלות הגותית.
הקרוקט שימש לקישוט חוץ המבנה הגותי, בעיקר לקישוט משטחים משופעים כמו צריחים מחודדים, צריחונים, גגות וגמלונים מקושטים מסוג Wimperg.
רוב הקרוקטים עוצבו בצורת עלי אבן מעוקלים, ניצני פרחים או חודים.
מקור השם "קרוקט" הוא מהמילה הצרפתית croc שפירושה וו או קרס, עקב דמיון הקרוקט לראש מטה הכמורה של הבישוף.
הקרוקט שימש גם לקישוט רהיטים, מזבחות ויצירות מתכת בסגנון גותי.
קרוקודילופוליס הייתה עיר במצרים העתיקה, עיר הבירה של המחוז בה שכנה.
העיר שכנה ב על גדתו המערבית של נהר הנילוס, בין הנהר לאגם מואריס, הקרוי היום אגם קארון.
ימה זו נמצאת מדרום מערב לממפיס.
שמותיה של העיר השתנו במהלך התקופות, בתחילה נקראה שדייט שמשמעותו אגם, לאחר מכן נקראה קרוקודילופוליס שמשמעותו ביוונית עיר התנין, וזאת בגלל הערצה לאל סבכ שהיה אל התנין.
בתקופת בית תלמי שונה שמה לארסינואה על שם אשתו של תלמי השני שטיפח את המקום.
בתקופת מצרים העתיקה הייתה העיר מרכז לעבודת האל סבכ.
העיר סגדה והתפללה לתנין קדוש ששמו היה פטסוחוס, והוא היה התגלמותו של האל סבכ.
פולחן סבכ מיוחס לתקופת הממלכה קדומה לשושלות החמישית והשישית (המאה ה-26 לפנה"ס – המאה ה-23 לפנה"ס.
שיא פריחתה של העיר היה בתקופת השושלת השתים עשרה, המאה ה-20 לפנה"ס – המאה ה-18 לפנה"ס.
המלך אמנמחת הראשון זיהה את הפוטנציאל של האזור.
הוא ייבש את הביצות באמצעות סכר שנבנה באזור אל לחון.
פיתוח האזור נמשך בתקופתו של אמנמחת השלישי אשר הקים מערכת השקיה שכללה: תעלות מים, סכרים וסוללות.
הפיתוח הפך את האזור לחקלאי.
מערכת ההשקיה עבדה על בסיס הזרמת עודפי מים בימי הגאות של הנילוס לאגם מואריס, ובימי השפל זרמו המים לכיוון ההפוך והשקו את השדות.
חלק מפיתוח האזור כלל גם את הרחבת מקדש סבכ על ידי אמנמחת הראשון וסנוסר הראשון.
אמנמחת השלישי בנה מבנים רבים נוספים, ביניהם, מקדש נוסף לסובך ואת הפירמידה של חווארה.
בתקופת הממלכה החדשה, ירד מעמדה של העיר.
בתקופתו של תלמי השני אשר שלט במצרים במחצית הראשונה של המאה ה-3 לפנה"ס העיר נהנתה מתקופה מחודשת של פריחה.
שמה שונה לארסינואה לכבוד אשתו של המלך ארסינואי השנייה אשר הייתה אחותו ואשתו.
תלמי השני המשיך בפתוח האזור.
האזור היה אתר עלייה לרגל מכל רחבי העולם העתיק.
האזור של נוה המדבר פיום היה אחד האזורים הפוריים ביותר במצרים.
החקלאות באזור כללה בנוסף לגידול של דגן וירקות גידול של תמרים, תאנים, כרמים, ועוד.
בתקופה הרומית כונה המחוז גנה של מצרים.
האזור היה אסם התבואה של המזרח הקרוב.
הממצאים הארכאולגים כוללים מגוון של פירמידות, בתי קברות ושרידים של לבירינת.
הארכאולוג האנגלי פלינדרס פיטרי חפר באתר בשנת 1988. ממצאיו כללו את המקדש של סבכ והורוס, פסלים מתקופת הממלכה התיכונה.
התפשטות העיר המודרנית פיום הביאה לבניה על רובו של האתר.
קרוקמבוש הוא מאפה מהמטבח הצרפתי, המוגש לרוב בחתונות מסורתיות ובאירועים שונים.
הקרוקמבוש הוא מגדל פחזניות במילוי קרם.
המגדל בנוי בצורת קונוס גבוה, ומורכב ממספר רב של פחזניות ממולאות בקרם פטיסייר, המוחזקות אחת בצמוד לשנייה באמצעות קרמל.
את הקרוקמבוש מרכיבים על-גבי דף אפייה העטוף מסביב לקונוס, כאשר הדף מורחק לאחר ההרכבה וטרם ההגשה.
לאחר ההרכבה והרחקת דף האפייה הקרמל הוא זה שמונע מהמבנה מלקרוס.
לעיתים הקרוקמבוש מצופה ב"שערות" קרמל, שקדים מסוכרים, פירות יער, שוקולד, עוגיות מקרוּן ואף פרחים וסרטים.
קרועים היא קומדיית מצבים בריטית ששודרה במשך שלוש עונות החל מ-2008 בערוץ הטלוויזיה הבריטי E4 ונכתבה בידי דיימון ביסלי ואיאן מוריס.
הסדרה מציגה את חייו של ויל מק'נזי, נער מהפרברים באנגליה ושלושת חבריו.
בישראל, 2 העונות הראשונות שודרו בערוץ Yes Next, וב-2012 עלו כל 3 העונות ל-VOD של HOT.
בעקבות הצלחת הסדרה ברחבי הממלכה המאוחדת הופק גם סרט המבוסס על הסדרה.
גרסה אמריקאית לסדרה שודרה ב-2012 בערוץ MTV, אך בוטלה לאחר עונה אחת בלבד.
ויל מק'נזי – סיימון בירד
סיימון קופר – ג'ו תומאס
ניל סת'רלנד – בלייק האריסון
ג'יי קארטוויט – ג'יימס באקלי
קרלי דאמאטו – קמילי האד
מר גילברט – גרג דייוויס
מארק דונובן – הנרי לויד יוז
שארלוט הינצ'קליף – אמילי אטאק
פמלה קופר – רובין ויבר
קווין סת'רלנד (אבא של ניל) – אלכס מקווין
הסדרה הייתה מועמדת פעמיים לפרס באפט"א בקטגוריה "קומדיית המצבים הטובה ביותר".
ב-2010 זכתה התוכנית בפרס בחירת הקהל, וב-2011 זכתה הסדרה בפרס "קומדיית המצבים הטובה ביותר" בטקס פרסי הבריטיש קומדי.
ב-17 באוגוסט 2011 יצא סרט קולנוע המבוסס על הסדרה, שהפך להצלחה מסחרית באנגליה ובשאר הממלכה המאוחדת.
באוגוסט 2014 יצא לאקרנים סרט ההמשך "קרועים 2".
קרוק מסייה הוא כריך חם המכיל גבינה (לרוב אמנטל או גרוייר) והאם.
מקורו בצרפת, שם הוא מוגש כמזון מהיר בבתי קפה ובברים.
גרסאות "מורחבות" של הכריך מגיעות עם רטבים שונים כגון רוטב בשאמל.
השם קרוק-מסייה, מגיע מן השפה הצרפתית ופירוש הפועל קרוק הוא "פריך" והמילה מסייה היא "אדון".
ניתן לתרגם את שם הכריך ל- "מר פריך", הגרסה הכוללת ביצה מעל הסנדוויץ נקראת קרור מאדאם, - "גברת פריך".
מקור הכריך אינו ידוע, עם זאת ידוע כי הוא הופיע לראשונה בתפריטו של בית קפה בפריז בשנת 1910.
קרוק-מסייה המוגש עם ביצת עין או ביצה עלומה מעליו מכונה קרוק-מאדאם.
הסיבה לכך היא ככל הנראה שהביצה היא דימוי לכובע אישה המכסה את ראשו של הכריך.
קרוק נורווגי (עם סלמון במקום האם)
קרוק בולונז (עם רוטב בולונז)
קְרוֹקֶט ג'ונסון היה שם העט של הקריקטוריסט ומאייר ספרי הילדים האמריקאי דייוויד ג'ונסון ליסק (David Johnson Leisk; 20 באוקטובר 1906 – 11 ביולי 1975).
נודע בעיקר בספרו "אהרן והעיפרון הסגול", שהיה הראשון בסדרת הספרים על "הארולד" (Harold).
בנוסף התפרסם בסדרת הקריקטורות "ברנבי".
נולד בניו יורק וגדל בקווינס.
למד אמנויות בקופר יוניון ב-1924 ובאוניברסיטת ניו יורק ב-1925.
את הבחירה בשם העט הסביר כך:
ג'ונסון שיתף פעולה עם אשתו, רות קראוס, בארבעה ספרי הילדים: The Carrot Seed (עובד לעברית בידי חנה הורן כ"זרע של צנונית"), How to Make an Earthquake, Is This You?, ו-The Happy Egg.
ספריו "אהרן והעיפרון הסגול", "האגדה של אהרן" (Harold's Fairy Tale) ו"תמונה בחדר של אהרן" (A Picture for Harold's Room) עובדו להנפשה על ידי ג'ין דייץ'.
ג'ונסון נפטר מסרטן הריאה ב-1975.
עברית: רנה שני, 1970, הוצאת מודן.
"זרע של גזר" (עם רות קראוס).
עברית: חנה הורן, 1973, הוצאת יסוד.
עברית: עדנה צחור, 1983, הוצאת עם עובד.
עברית: שולה מודן, 1994, הוצאת מודן.
עברית: מאירה פירון, 2016, הוצאת טל-מאי - ידיעות ספרים.
קרוקט (בצרפתית ובאנגלית: Croquette) הוא מאכל בצורת גלילה או דיסקית, עשוי חומרי גלם שונים, מצופה פירורי לחם ומטוגן בטיגון עמוק.
קרוקטים עשויים לכלול פירה ו/או בשר טחון (בקר, עגל, עוף או הודו), פירות ים, דגים, גבינה, ירקות, פטריות, מעורבים ברוטב בשמל או רוטב בשר, בתוספת לחם לבן מושרה, ביצה, בצל, תבלינים ועשבי תיבול, יין, חלב, בירה או צרוף כלשהו שלהם.
הקרוקט מעוצב לצורה גלילית או כדיסקית שטוחה עגולה או אליפטית, ומטוגן בטיגון עמוק.
מקור השם מצרפתית, מהפועל "croquer" - לכרסם, לכסוס.
הקרוקט נפוץ ברחבי העולם בהרכבים שונים, הן כמאכל מעודן והן כמזון מהיר.
קרוקודיל דנדי (במקור: Crocodile Dundee) הוא סרט קולנוע אוסטרלי מז'אנר סרטי קומדיה שיצא לאקרנים בשנת 1986 בבימויו של פטר פיימן ובכיכובם של פול הוגאן ולינדה קוזלובסקי.
זהו סיפורו הקומי של מיק דנדי, חוואי אוסטרלי שמתמחה בציד תנינים המגיע בפעם הראשונה לניו יורק ו"מגלה" עולם חדש, טכנולוגי ומתקדם שהוא לא מכיר.
הסרט נעשה בתקציב זעום של 8 מיליון דולר במטרה לפנות לקהל האמריקני והפך לשובר קופות אדיר.
כבר בשבוע הראשון להקרנתו כיסה הסרט את ההוצאות ובסוף שנת 1986 דורג במקום השני ברשימת הסרטים המכניסים של השנה עם הכנסות של כ-175 מיליון דולר אמריקאי כשרק הסרט אהבה בשחקים מקדים אותו.
הצלחת הסרט הובילה את מפיקיו לצלם עוד שני סרטי המשך, קרוקודיל דנדי 2 שיצא בשנת 1988 וקרוקודיל דנדי בלוס אנג'לס שיצא בשנת 2001.
סו צ'רלטון (בגילומה של לינדה קוזלווסקי) היא עיתונאית היוצאת לאוסטרליה לראיין את מיק דנדי עליו דווח כי איבד את רגלו מנשיכת תנין.
כשהיא מגיעה לאזור מגוריו בחבל האאוטבק האוסטרלי היא מגלה כי רגלו לא נקטעה כלל אך נותרה לו צלקת גדולה.
היא מחליטה להישאר קצת אף על פי שהיא מבינה שהסיפור העיתונאי שעליו בנתה כבר לא יתקיים ולו רק כדי לראות את צורת החיים של מיק.
במהלך ההיכרות שלהם מיק אומר לסו כי היא לא תוכל לחיות לבדה באאוטבק.
כדי להוכיח לו כי טעה היא יוצאת לסיור לילה, שם תוקף אותה תנין, ומיק מגיע כדי להציל אותה.
סו מזמינה את מיק לחזור איתה לניו יורק והוא מסכים, אך לאדם שחי בתת-תנאים ביער אוסטרלי, החיים בניו יורק הם לא פיקניק.
הוא מגלה לראשונה מה זה רמזור, כבישים ואפילו חדרי שירותים.
מיק, שבשלב הזה כבר מאוהב בסו מגלה כי התארסה ומחליט לחזור לאוסטרליה עם לב שבור, אלא שאז מתגלה כי גם סו מאוהבת בו והשניים נשארים בניו יורק.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותפול הוגאןמיק דנדילינדה קוזלובסקיסו צ'רלטון
פול הוגאן זכה בפרס גלובוס הזהב על משחקו בסרט בקטגוריית סרטי הקומדיה.
הפרס בו זכה הוגאן היה למעשה הפרס היחיד בו זכה הסרט.
הוא היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר אך הסרט שזכה בסופו של דבר בקטגוריה זו היה חנה ואחיותיה.
בטקס פרסי באפט"א היה הסרט מועמד בשתי קטגוריות שונות.
האחת בקטגורית התסריט והשנייה בקטגוריית השחקן להוגאן אך בשתי הקטגוריות נותר ללא פרסים.
הסרט זכה לביקורות חיוביות מאוד הן בקופות והן מבחינת המבקרים.
באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes קיבל ציון של 88% מתוך 26 ביקורות.
גם בקופות רשם הצלחה אדירה והכניס כ-328 מיליון דולר אחרי שנעשה תחת תקציב של קצת יותר מ-8 מיליון דולר בלבד.
במשך 9 שבועות רצופים, מ-26 בספטמבר 1986, היום בו יצא לאקרנים בארצות הברית ועד 28 בנובמבר, דורג הסרט במקום הראשון ברשימת הסרטים המכניסים של אותה שנה.
מחוז קרוק הוא מחוז במרכז מדינת אורגון.
בשנת 2010, הייתה אוכלוסיית המחוז 20,978 אנשים.
המחוז קרוי על שם ג'ורג' קרוק, קצין צבא מצטיין במלחמת האזרחים האמריקאית ובמלחמות האינדיאנים.
בירת המחוז היא בעיר פרינוויל.
במקור, בעת הקמת המחוז, היה המחוז גדול אף יותר והגיע לכ-20,000 קמ"ר, אך במשך השנים פוצלו ממנו מחוזות נוספים, וגבולות המחוז נקבעו סופית ב-1927.
האזור יושב לראשונה בשנת 1862. המחוז הוגדר ב-24 באוקטובר 1882 תוך הפרדתו ממחוז ואסקו.
קרוקודיל היה כתב עת סאטירי סובייטי.
סמלו היה תנין אדום על קלשון.
כתב העת יצא לאור שלוש פעמים בחודש, ובשיא הפופולריות שלו עמדה תפוצתו על כ-6.5 מיליון עותקים.
כתב העת נוסד כנספח ל"עיתון הפועלים" (Рабочая газета), והופץ במקביל לכתבי עת סאטיריים רבים שיצאו לאור בברית המועצות בתחילת שנות ה-20. ב-27 באוגוסט 1922 הופיע במקום נספח מס' 13 הגיליון הראשון של כתב העת החדש.
בין חברי המערכת היה דמיאן בדני, שהיה מהמשוררים הבולטים של התקופה.
לכתב עת היו מדורים קבועים, ובהם מכתבים למערכת בנושאים אקטואליים.
תוך זמן קצר גדלה תפוצתו, ולקראת תחילת 1923 הגיעה ל-150 אלף עותקים.
בפברואר 1923 החלה לצאת לאור "ספריית קרוקודיל", שבה רוכזו הכתבות המוצלחות וקריקטורות.
בחודש מאי החלו עובדי הכתב העת להופיע מול קהל.
בתחילת שנות ה-30 הצנזורה ומדיניות הממסד הסובייטי הביאו לסגירתם של כל כתבי עת הסאטיריים למעט "קרוקודיל".
האחרון הפך להיות מסונף למערכת העיתון "פראבדה" (ביטאונה הרשמי של המפלגה הקומוניסטית) אך המשיך להיות כתב עת עצמאי.
בשנת 1934 הועמד בראש המערכת העיתונאי הסובייטי המפורסם מיכאיל קולצוב, שהיה מקורב למקסים גורקי שתמך בכתב העת וראה בסאטירה כלי חשוב לריסון השלטון.
קולצוב הביא לכתב עת כותבים חדשים כמו אילף ופטרוב, ולנטין קטייב, מיכאיל סבטלוב, איליה ארנבורג ועוד.
בין הציירים המרכזיים של "קרוקודיל" היו קוקריניקסי.
בדצמבר 1938 נעצר קולצוב במהלך הטיהורים הגדולים, ולזמן-מה לא מונה במקומו ראש המערכת.
למרות האירועים, תפוצתו של קרוקודיל נותרה גבוהה (275 אלף עותקים) והוא היה פופולרי מאוד.
בשנים 1948 ו-1951 ראשי השלטון מתחו ביקורת על "קרוקודיל", אך הוא שרד.
החל משנת 1958 ובמשך כעשרים שנה עמד בראש המערכת מיכאיל סמיונוב, שהצליח לנווט את המערכת ולהמשיך בקו הסאטירי של כתב העת.
הוא חידש מספר מדורים משנות ה-20 וניסה לחזק את הקו הסאטירי והביקורתי של כתב העת.
רוב המקום בעיתון הוקדש לסאטירה על ענייני היום-יום של האזרח הסובייטי, כולל כתבות שטח ומכתבים למערכת.
יחד עם זאת, מפעם לפעם הופיעו כתבות ובהן ביקורת על מנהלים מהדרג הנמוך ומדרג הביניים.
לאורך כל תקופת קיומו, תמכה המערכת בקו המדיני של המפלגה הקומוניסטית.
כך היה בין היתר בהקשר למשפט הרופאים, המאבק נגד קוסמופוליטיות, בגנות לב טרוצקי והמדיניות האמריקאית.
עם תחילת הפרסטרויקה, ירדה הפופולריות של כתב העת.
למרות הירידה הגדולה בתפוצתו, המשיך כתב העת לצאת לאור עד שנת 2001. בשנת 2002 חודשה ההוצאה לאור אך בתפוצה מוגבלת, והיא הופסקה סופית בשנת 2008.
עקב מגבלות של מכונות דפוס שהיו בשימוש, עד לשנות ה-90 רק חצי מדפי "קרוקודיל" היו צבעוניים.
במקביל ל"קרוקודיל" בכל הרפובליקות הסובייטיות הופיעו כתבי עת בשפותיהן.
קרוקי (בליטאית: Krakės, קְרַאקֶס; בפולנית: Kroki; ביידיש: קראָק) היא עיירה קטנה במחוז קובנה שבליטא, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
קרוקי נזכרת מהמאה ה-14, ובין המאות ה-16 וה-17 הוקמו בה מנזר וכנסייה.
בין מלחמות העולם התגוררו בה כ-470 יהודים, ופעלו בה מוסדות דת, חינוך ותרבות יהודיים.
בן ציון נטלוביץ' היה רבה של העיר בתחילת המאה ה-20. פעילות יהודית, ובפרט הפעילות הציונית, נאסרה עם סיפוח ליטא לברית המועצות ביוני 1940.
בסוף יוני 1941, לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, השתלטו על העיירה ליטאים לאומנים, והחלו לעצור בה יהודים, ולהעבירם לקידן, בה הוצאו להורג.
כמו כן, התעללו הליטאים בנכבדי הקהילה המקומית, ובפרט ברבנים.
בהמשך, רוכזו יהודי העיירה בגטו בן רחוב אחד שהוקם בה, אליו הובאו גם יהודים נוספים מיישובי הסביבה.
ב-2 בספטמבר 1941 רצחו הליטאים את כל יושבי הגטו שבעיירה ביחד עם יהודי גרינקישוק בכפר הסמוך פשטינוקאי (Pestinukai).
קרוק פארק הוא אצטדיון הממוקם בעיר דבלין, בירת אירלנד.
מאז חניכתו בשנת 1884, משמש האצטדיון בתור מתקנה המרכזי של התאחדות האתלטיקה הגאלית (Gaelic Athletic Association), ובתחומו ממוקם מטה הארגון.
באופן מסורתי מארח האצטדיון בכל שנה את משחקי הגמר של ענפי הכדורגל הגאלי וההרלינג של האי האירי.
האצטדיון מסוגל לקלוט כ-82,300 צופים, דבר ההופך אותו לאצטדיון השלישי בגודלו באירופה, ולאצטדיון הגדול באירופה שאינו משמש באופן קבוע לכדורגל.
בשנת 2003 אירח האצטדיון את טקס הפתיחה של הספיישל אולימפיקס.
כמו כן, בזמן בנייתו של אצטדיון אביבה, אירח האצטדיון את משחקיהן הביתיים של נבחרות אירלנד בכדורגל וברוגבי.
לאחר הקמת התאחדות האתלטיקה הגאלית בשנת 1884, החל הארגון לעשות שימוש בשטח עליו הוקם האצטדיון לצורך קיום התחרויות שלו.
החל משנת 1896 החלו אליפויות הכדורגל הגאלי וההרלינג להיערך באותו השטח.
בשנת 1913 רכש הארגון את השטח, אשר היה עד אז בבעלות פרטית והחליף מספר ידיים.
לאחר רכישתו קרא הארגון לשטח בשם "קרוק ממוריאל פארק" (Croke Memorial Park), על שם תומאס קרוק, ארכיבישוף מקומי, אשר תרם להקמת הארגון.
בשנת 1913 הכיל האצטדיון שני יציעים בצדו המערבי וגבעות דשא אשר הקיפו את יתר שטחו.
בשנת 1916 הובאו לאצטדיון הריסות מרחוב או'קונל שנגרמו עקב הפגזות הצבא הבריטי במסגרת מרידת חג הפסחא, אשר שמשו בתור בסיס לבנייה של גבעה בצדו הצפוני של האצטדיון.
אותה גבעת קיבלה את הכינוי "גבעה 60" (Hill 60), על שם "הקרב על גבעה 60" ממערכת גליפולי שהתנהל במלחמת העולם הראשונה, אולם בהמשך שונה שמה ל"גבעה 16" (Hill 16), כהקשר לאירועי מרידת חג הפסחא.
ב-21 בנובמבר 1920, במהלך משחק כדורגל גאלי שנערך באצטדיון, נרצחו 13 צופים וכדורגלן בשם מייקל הוגאן, במסגרת פעולת נקם של הצבא הבריטי, במה שנודע לימים כיום ראשון העקוב מדם.
בשנת 1924 נחנך בצדו המערבי של האצטדיון יציע חדש, אשר נקרא על שמו של מייקל הוגאן, שנרצח במסגרת אירועי יום ראשון העקוב מדם.
ב-23 באוקטובר 1938 נחנך יציע חדש בצדו המערבי של האצטדיון, אשר נקרא על שמו של מייקל קיוזאק, ממייסדי התאחדות האתלטיקה הגאלית.
באותה תקופה נבנתה "גבעה 16" מחדש על בסיס בטון.
בשנת 1950 נחנך יציע חדש בצדו הדרומי של האצטדיון, אשר נקרא "Canal End Terrace" על שם התעלה המלכותית הסמוכה ליציע.
לימים נקרא היציע על שם מוריס דייווין, נשיאה הראשון של התאחדות האתלטיקה הגאלית.
בשנת 1952 נחנך יציע חדש, בסמוך ל"גבעה 16", אשר נקרא על שם פאט ניילי, מהדמויות שתרמו להקמתה של התאחדות האתלטיקה הגאלית.
ב-24 בספטמבר 1961 נרשם שיא הצופים בכל הזמנים למשחק בקרוק פארק, כאשר 90,556 צופים חזו בניצחונה של דאון על אופאלי במסגרת משחק הגמר הכל-אירי של הכדורגל הגאלי.
ב-12 באפריל 1966 נערך באצטדיון טקס לציון 50 שנים לאירועי מרידת חג הפסחא, אשר נפתח על ידי נשיא אירלנד דאז, איימון דה ואלירה.
כמו כן, נכחו אישים שנטלו חלק פעיל במאבקה של אירלנד לעצמאות.
מאוחר יותר באותה השנה, הוזמנו 600 ניצולים מאירועי 1916 למשחק הגמר הכל-אירי של ענף ההרלינג.
ב-19 ביולי 1972 נערך באצטדיון קרב אגרוף בו גבר מוחמד עלי על אל לואיס.
בשנת 1992 הכריזה התאחדות האתלטיקה הגאלית בנייתו מחדש של קרוק פארק בארבעה שלבים.
בכל שלב נהרס יציע אחר באצטדיון ונבנה מחדש.
בשנת 2005 הסתיים השלב האחרון בבנייתו מחדש של האצטדיון.