tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מקור הביטוי "צמח דוד עבדך" בנבואת ירמיהו על בית דוד האומרת: (והדיו נשמעים בברכת "מלך אוהב צדקה ומשפט")
ובספר שמואל, לאחר נבואת נתן הנביא לדוד על כך שהמקדש לא יבנה בימיו כי "ידיו דמים מלאו", דוד מתפלל.לקראת סוף תפילתו דוד מבקש שהמלוכה תישאר אצל שושלתו לנצח.
הדיה נשמעים גם בברכה הקודמת "בונה ירושלים":
השפעות נוצריות על נוסח הברכה?
במאמרו השנוי במחלוקת "מצמיח קרן ישועה", טען יהודה ליבס כי נוסח חתימת הברכה הושפע מכת היהודים-נוצרים בראשית הנצרות.
ליבס טען כי לפי תוכנה של הברכה, הייתה צריכה הברכה להיחתם במילים "מצמיח קרן דוד", והבחירה במילה ישועה מרמזת על שמו של ישו.
במאמר תגובה, דחה מאיר בר-אילן טענה זו מכול וכול.
תחילה השיג על חלקו של המאמר הדן בתחיית המתים, ודחה את טענת ליבס שנוסח זה של הברכה הוא מאוחר.
בהמשך דן בברכת מצמיח קרן ישועה: ראשית, טען, אין כל עוררין על נוסח ברכה זו ומשמעותה, ואיש מעולם לא טען כך למרות חקר מעמיק וממצה בידי היהודים לגבי התפילה, מכל גוני קשת הדעות.
בנוסף הוא הצביע על הסתירה החמורה בין "שתי התוספות שנכנסו על ידי הנצרות" כדברי ליבס.
הראשונה, ברכת המינים, שנועדה להוציא את היהודים-הנוצרים מבית הכנסת, כמוסכם על כולם.
ואילו השנייה, הברכה המדוברת - כיצד הוכנסה ללא התנגדות?
חוקרים נוספים השיגו על דבריו של ליבס והתפלמסו עם טענתו.
את צמח דוד - בני פרידמן ויוסי גרין
כי לישועתך - מוטי שטיינמץ.
מצמד סיבים אופטיים הוא רכיב בעזרתו ניתן להכניס סיגנלים אופטיים משני סיבים אופטיים לתוך סיב אחד.
הרכיב יכול לשמש גם כמפצל כך שסיגנל מסיב אחד יתפצל ל-2 סיבים.
כאשר קוטר ליבת הסיב הוא קטן מאוד, יכול להיווצר מצב שבו קוטר האלומה של אור העובר בסיב גדול יותר מקוטר מעטפת הסיב.
במקרה כזה, אם סיב נוסף יעבור בצמוד לסיב הראשון, חלק מהאור יעבור לתוך הסיב השני (זליגה).
כדי ליצור מצמד אופטי, מצמידים שני סיבים זה לזה, מחממים אותם ומתחילים למתוח.
בזמן המתיחה, קוטר הליבה קטן, דבר הגורם להגדלת קוטר האלומה, ובמקביל, גם קוטר המעטפת קטן ולכן תיתכן זליגה בין 2 הסיבים.
בזמן מתיחת הסיבים, מכניסים אור לתוך אחד הסיבים או לשניהם, ובודקים את עוצמת האור במוצא שני הסיבים.
את תהליך המתיחה עוצרים ברגע שמגיעים ליחס הרצוי בין עוצמת האור במוצא הסיבים.
בגלל החוק השני של התרמודינמיקה, אין אפשרות להכניס את כל עוצמת האור מ-2 סיבים לתוך סיב אחד בהנחה שמדובר בסיגנלים דומים (מבחינת הקיטוב ואורך הגל), כך שאם מכניסים לצמד אור מ-2 סיבים לתוך סיב בודד, חצי מעוצמת האור שבכל סיב תלך לאיבוד.
אם לסיגנלים בכניסת שני הסיבים יש אורכי גל שונים זה מזה, תתרחש תופעה של פעימות, כך שנוכל לקבל את מלוא עוצמת שני הסיגנלים בתוך סיב יחיד.
(אין כאן בעיה עם החוק השני של התרמודינמיקה אף על פי שאי-הסדר של המיקום קטן, אי הסדר של אורך הגל גדל.)
מצלמת קולנוע (מסרטה) היא מצלמה המצלמת תמונות רבות בזו אחר זו, במהירות, ליצירת סרט קולנוע.
קולנוע הוא אמצעי תקשורת, המעביר תמונות נעות וחיות שצולמו במצלמה, ועל כן מתיימר להיראות כ"אמת ומציאות", שבזכות הטכנולוגיה שלו הן מגיעות לקהל רב, בפריסה גאוגרפית וחברתית רחבה.
הקולנוע מבוסס על שני מכשירים: מצלמת הקולנוע ומקרן הקולנוע.
שניהם פרי פיתוח של אנשים מדיסציפלינות שונות, במשך המאה ה-19, תוך כדי שכלול טכניקות צילום סטילס ופנס הקסם.
לדוגמה: באחד משלבי הביניים בין הצילום הנייח ופנס הקסם לקולנוע, צלמים, שרצו לתעד תנועה, צילמו רצפי תמונות נייחות של תנועה מסוימת (כמו סוס דוהר, אדם הולך, ציפור עפה), אחר כך הציגו אותן במהירות התנועה המצולמת, אחת אחרי השנייה, וקיבלו אפקט של תנועה.
משנות ה-80 של המאה ה-19 ועד סופה חלה התקדמות רבה לקראת בניית ציוד לצילום והקרנה של "תמונות נעות".
גורם קרדינלי לכך היה המצאת סרט הצילום המתמשך והגמיש (ג'ורג' איסטמן, 27 באוגוסט 1889), שאִפשר את יצירת הסרטים כפי שאנו מכירים אותם.
למרות שמצלמות קולנוע הומצאו במהלך השנים על ידי אנשים שונים, מקובל לייחס את ההמצאה לתומאס אדיסון, שהמצאתו הייתה המשפיעה והידועה ביותר.
מי שתרם את התרומה החשובה ביותר לתכנון ובניית המצלמה של אדיסון בפועל היה ויליאם לאורי קנדי-דיקסון (William Lauri Kenedy-Dixon), שיש המכנים אותו "הקולנוען הראשון".
אדיסון רשם פטנטים על מצלמה (קינטוגרף Kinetograph) ומקרן (קינטוסקופּ Kinetoscope ) ב-24 באוגוסט 1891. הצגה ראשונה למוזמנים הייתה ב-20 במאי 1891. עבודתו של אדיסון מציינת את המעבר מהעידן הטרום-סינֶמטי (Pre-Cinema era) לעידן הסינֶמטי (Cinema era).
מבחינה טכנית, נתנה המצלמה של אדיסון תוצאות טובות, אך היא הייתה כבדה, מסורבלת ולא ניידת.
דיקסון בנה סביבה אולפן מיוחד שכונה "מריה השחורה" (Black Maria), ואת האירועים המצולמים צריך היה להביא אל המצלמה.
את מקרן הסרטים שלו בנה אדיסון בפורמט של "תיבת הצצה" (Peep Show) - קופסה מלבנית שהכילה את מנגנון ההקרנה והופעלה באמצעות מטבע או אסימון, כאשר הצופה ראה את הסרט דרך עדשת זכוכית בראש המכשיר.
נתונים אלה הגבילו מאוד את הנושאים שאפשר היה לצלם: ריקוד, אגרוף, "איש חזק", קסמים, סצנות קומיות שונות וכיוצא בזה; וכמובן הגבילו גם את אורך הסרט.
שלא כאדיסון, חשבו ממציאים אחרים שהפוטנציאל המסחרי של הקולנוע נמצא בהצגות סרטים פומביות לקהל רחב, ולא בהצגה לאדם בודד.
בשנת 1895 נרשמו כמה הצגות פומביות של ממציאים שונים, בארצות הברית ובאירופה, בהטלת הקרנת תמונת הסרט על בד, לקהל של קוני כרטיסים.
הידועות שבהן: ב-1 בנובמבר 1895 הציגו האחים סקלאדנובסקי ( Skladanowsky) בברלין סרטים מתוצרתם, במשך 15 דקות, בליווי תזמורת.
ההצגה הידועה ביותר, והמאוחרת מכולן, היא של האחים לומייר (Lumière), בפריז, ב-28 בדצמבר 1895, שבשל השפעתה הרבה נקבעה כ"יום ההולדת" של הקולנוע.
המצלמה של האחים לומייר הייתה קלה במשקל, ניידת, נוחה לתפעול ורב-תכליתית (לצילום, הדפסה של פוזיטיב והקרנה).
זה היה שלב חשוב שאִפשר את התפתחות הקולנוע כאמנות וכתעשייה.
מאז, שוכללו מצלמות הקולנוע (ואיתן מכשירי ההקרנה) בכיוון של יותר ניידות, התקנים שונים המשפרים את תפקוד המצלמה, פיתוח עדשות.
עם הופעת הסרט המדבר (1925), נבנו גם מצלמות היכולות להקליט פס-קול על הנגטיב.
פעולת מצלמת הקולנוע מבוססת על מנגנון מכני, המונע ביד, בקפיץ או במנוע חשמלי, המעביר את סרט הצילום הנגטיבי מול העדשה, וקרני האור העוברות דרכה מטביעות עליו את התמונה.
חשיפת הנגטיב לאור נעשית בסדרה של "תנועה (בלי חשיפה) – עצירה מול העדשה (חשיפה לאור) – תנועה (בלי חשיפה)" וכן הלאה.
למעשה, מצלמת הקולנוע רושמת על סרט הצילום רצף של תמונות נייחות, בקצב מסוים, שהקרנתן באותו קצב יוצרת אשליה של תנועה.
קצב הצילום ופורמט הנגטיב עברו גלגולים רבים, מתחילת פיתוח הציוד, דרך כניסת הסרט המדבר (שדרש קצב צילום של 24 פריימים (מסגרות) בשנייה) ובהמשך המצלמות הביתיות.
סרט קולנוע נמדד בדרך כלל ב"רגל" (Foot), שבפורמט 35 מ"מ יש בו 16 מסגרות.
בתולדות הקולנוע ידועים פורמטים שונים (Film Formats): 3 מ"מ, 8 מ"מ (המשמש בעיקר לסרטי חובבים, ומתאים להקרנת הסרט בחדר ביתי), סופר-8 מ"מ, 9.5 מ"מ, 11 מ"מ, 13 מ"מ, 15 מ"מ, 16 מ"מ (המשמש לצילום סרטים תיעודיים או לסרטים דלי תקציב.
רוחב זה מספק תמונה חדה גם בהקרנה על מסך גדול.
בשנת 2001, הסרט "מלחמת הכוכבים" של הבמאי ג'ורג' לוקאס צולם כולו על גבי מדיה מגנטית, ובכך תרם לכניסה של מדיה זו לתחום הקולנוע.
כיום חלק נכבד מסרטי הקולנוע מצולמים במצלמות וידאו בטכנולוגיה אלקטרונית, ונשמרים על גבי דיסקים וסרטים מגנטיים.
המצלמות הפופולריות הן RED ו-ALEXA.
צופים כי בשנים הבאות, כשמצלמות הווידאו יוכלו לצלם באותו עומק צבע וניגודיות גוון, יופסק השימוש במצלמות פילם.
באוקטובר 2011, יצרניות מצלמות הפילם הגדולות לקולנוע הודיעו על הפסקת ייצור מצלמות מסוג זה.
מצלמת פיתוח מיידי היא מצלמה המשתמשת במנגנון פיתוח עצמי, אשר נועד ליצור תמונה המתפתחת במקום - זמן קצר לאחר הצילום וללא צורך במכשור נוסף.
חברת פולארויד הייתה החלוצה בתחום והראשונה (עם בעלות על פטנט המוצר) שסיפקה מצלמות לפיתוח מיידי וכמו כן גם סרטי צילום תואמים, אשר היו ידידותיים לצרכנים.
בהמשך, החלו יצרנים נוספים לייצר מצלמות פיתוח מיידי.
הממציא של מצלמת הפיתוח המיידי אשר הייתה מתאימה להפצה מסחרית ופשוטה לשימוש, היה המדען האמריקאי אדווין לנד, אשר חשף את המודל המסחרי הראשון שלו "Land Camera Model 95" בשנת 1948 - כשנה לאחר חשיפת סרט הצילום המיידי בעיר ניו יורק.
לעומת אותו מודל מסחרי, מצלמת הפיתוח המיידי הראשונה הומצאה כבר בשנת 1923 על ידי סמואל סלאפרוק הכללה בנוסף למצלמה עצמה, גם חדר חושך נייד.
מצמן את מרוץ היא יבואנית, רשת קמעונאית ומפיצת אופניים ואביזרים נלווים.
יסודות הרשת הם בחנות מצמן לאופניים שנוסדה בשנת 1939 בתל אביב והייתה גם יבואנית אופניים, הראשונה שייבאה לארץ ישראל אופניים מקצועיות, אופני המותג RALEIGH.
החברה נוהלה על ידי משפחת מצמן עד לשנת 1996. לאחר שהחברה נקלעה לקשיים כספיים, מכרה המשפחה את העסק לאייל ברהמס שהיה ספק של החברה, וחברת מצמן נותרה חייבת לו כספים.
ב-1997 שינה ברהמס את שם החברה ל"מצמן סחר".
בשנת 2001 התמזגה חברה מצמן סחר שעסקה באופניים ממותגים ויקרים, עם חברת מרוץ שעיסוקה היה באופניים לא ממותגים וזולים יותר.
בשנת 2002 מיזגה החברה לתוכה את יבואנית מותגי האופניים "מוטופאן", ובשנת 2005 רכשה החברה ומיזגה לתוכה את חברת "ציר מרכזי" שעסקה בתחום אופני היוקרה.
בשנת 2008 קנה בית ההשקעות DBSI, בעל השליטה בחברת טלדור, שליש מהחברה.
כיום (2017) מפעילה הרשת 19 סניפים, אשר שניים מהם פועלים במתכונת "מצמן בעיר".
כל הסניפים למעט שניים פועלים בזכיינות.
החברה היא יבואנית בלעדית של מותגי אופניים וציוד נלווה, ומשווקת את מוצריה לעשרות נקודות מכירה ברחבי הארץ.
החברה היא נותנת החסות לאיגוד התריאטלון ולטריאתלט רון דרמון
בפסיכולוגיה, מצמוץ קשבי היא תופעה של זיהוי המטרה הראשונה בלבד כאשר מתבקשים לאתר שתי מטרות עוקבות בתוך סדרת גירויים.
לתקופת זמן מסוימת, לא מצליחים לזהות את המטרה השנייה.
ניתן לבחון תופעה זו בעזרת פרדיגמת RSVP (תצוגה מהירה של גירויים; Rapid serial visual presentation).
המושג הוצע לראשונה ב-1992 על ידי ריימונד, שפירו וארנל, אף שהתופעה ידועה כנראה עוד מלפני כן.
מצלמת וידאו היא מצלמה המשמשת להקלטת וידאו בצורה אלקטרונית, זאת בניגוד למצלמת קולנוע המצלמת תמונות על גבי סרט.
מצלמת הווידאו פותחה במקור לשימוש על ידי תעשיית הטלוויזיה, אך כיום משתמשים בה לצרכים רבים.
ישנן שתי פונקציות עיקריות למצלמות וידאו.
בראשונה, המצלמה מזינה פיד בשידור חי למסך על מנת שיצפו בו באותו הרגע.
פונקציה זו מנוצלת בשידורי טלוויזיה חיים, עבור אבטחה, שימושים צבאיים ובתעשיות מסוימות בהן יש צורך בצפייה מרחוק.
פונקציונליות עיקרית נוספת היא בהקלטה ואחסון הווידאו עבור צפייה עתידית או עבור עיבוד נוסף.
פונקציה זו מנוצלת בהפקת תוכניות טלוויזיה ובמשימות ניטור.
מצלמת וידאו מקצועית - מצלמת וידאו שפותחה במקור עבור אולפני טלוויזיה, וכיום נמצאת בשימוש נרחב עבור צילום קטעי וידאו למטרות ארגוניות וחינוכיות, וידאו קליפים, וצילום ישיר לווידאו.
ישנן מצלמות וידאו מקצועיות ניידות הנישאות על הכתף, ומצלמות נייחות.
מצלמת חוזי - מצלמת וידאו נישאת המשולבת עם מכשיר הקלטה.
מצלמות מסוג זה משמשות להקלטת סרטים ביתיים ולצילום חדשותי וכוללות גם מצלמת אקסטרים, לה לרוב יש יכולת לצלם ב-360 מעלות.
מצלמת טלוויזיה במעגל סגור - מצלמה המעבירה את הפיד שלה לקבוצה מצומצמת ומוגדרת של יעדים.
מצלמות אבטחה רבות שייכות לסוג זה.
מצלמת רשת - מצלמות המזרימות מדיה (סטרימינג) בשידור חי למחשב.
מצלמת סמארטפון - סמארטפונים רבים משלבים בתוכם מצלמה המאפשרת אף לצלם וידאו ברזולוצית 4K.
מערכות צילום מתקדמות הממשות לצרכים מדעיים, למשל בלוויינים ובגשושיות.
מצלמת אקסטרים היא מצלמה דיגיטלית שמצלמת וידאו, אך איננה מצלמת וידאו רגילה.
מצלמת האקסטרים מתאפיינת בממדים קטנים, משקל נמוך ועמידות גבוהה לנוזלים וזעזועים, בהשוואה לרוב מצלמות הווידאו.
המצלמה מחוספסת ועמידה למים עד עומק מסוים.
השימוש המרכזי במצלמת האקסטרים נעשה בתחומי ספורט כגון צלילה, סקי, גלישה, צניחה חופשית, רכיבה על אופניים, נהיגה אתגרית וספורט אתגרי אחר כגון קפיצת בסיס וטיסה בחליפת כנפיים, שבהם מאפשרת המצלמה לתעד מהלכים, ביצועים ודקות פעילות רבות.
המצלמה משווקת עם אביזרים כגון תושבות לקסדה או לכידון אופניים, ערכת צלילה, מסך LCD, שלט להפעלה מרחוק, ומותקנת בדרך כלל בצורה כזו שהיא יכולה לצלם מנקודת המבט של הצלם.
המצלמה דורשת אינטראקציה מינימלית ברגע שהתחיל הצילום, ומאפשרת לכידת פעולה רציפה ללא צורך לתקשר עם המצלמה.
המצלמה מאפשרת צילומי וידאו וסטילס ברזולוציה גבוהה, כוללת אפשרויות של צילום ברצף וצילום עצמי, ומאפשרת להקליט וידאו בחדות גבוהה.
נכון לשנת 2019, המצלמה יכולה להקליט וידאו 4K במהירות שישים מסגרות לשנייה (fps), לצד הקלטת וידאו בהילוך איטי במהירות 120 או 240 fps.
מצלמת רכב, מצלמת לוח מחוונים או ניטור נתוני נסיעה (EDR) היא מצלמה המקליטה ברציפות את סביבת הרכב במהלך הנסיעה, מקדימה או מהצדדים.
מצלמות רכב יכולות לספק ראיות וידאו במקרה של תאונת דרכים ומשחיתנות.
מצלמה קדמית בעלת עדשה רחבה של 130, 170 מעלות או יותר, עשויה להיות מחוברת לשמשה הקדמית הפנימית, למראה האחורית או לחלק העליון של לוח המחוונים.
מצלמה אחורית מותקנת בדרך כלל בחלון האחורי או על לוחית הרישוי,עם הצגת הווידאו בצג המצוי בתוך המכונית.
מצלמות רכב מסוימות כוללות מצלמה שמצלמת את פנים המכונית ב-360 מעלות, בדרך כלל בצורה מעגלית, ויכולות לשלוח תמונות וידאו אוטומטית באמצעות תקשורת סלולרית.
הרזולוציה תקבע את האיכות הכוללת של הסרטון.
מצלמות רכב עשויות להיות בעלות 1080p, 1296p, 1440p, או רזולוציה גבוהה יותר עבור מצלמה קדמית ו- 720p למצלמה אחורית וכוללות צמצם f / 1.8 ומצב צילום בתנאים של תאורה חלשה.
מבט חיצוני להקלטת הצד הקדמי בלבד, הצד האחורי וכו '.
כמה מצלמות פנימיות כוללות מסך שניתן לחבר למראה הפנימית, תוך שימוש בטבעות או רצועות, או כתחליף ישיר למראה עצמה.
אחרות נצמדות לשמשה הקדמית, או למשטחים פנימיים מתאימים אחרים.
מצלמות רכב רבות כוללות סוללה נטענות , שאינן נחוצות בעת חיבור לשקע מצבר הרכב או לכבלים.
כדי להבטיח שקובצי הווידאו המוקלטים לא ייפגעו לאחר ההקלטה, ניתן לחתום את הסרטונים בצורה מוגנת.
כדי להבטיח מעקב חניה 24 שעות ביממה כאשר יש מגבלת נפח אחסון, ניתן להשתמש בגלאי תנועה להקלטההמפעיל את המצלמה רק כאשר מתגלה אדם או רכב המתקרב, על מנת לחסוך באנרגיה ובאמצעי אחסון.
ניתן לכלול מערכת סיוע לנהגים מתקדמת ADAS ושמירת מיקום החנייה.
מצלמות רכב עם חיישן G מבטיחות שהמצלמה תצלם הקלטות נפרדות.
גלאי רדאר המשולב במצלמה מגיב לרדארים של המשטרה, ומזהיר את הנהג על ידי אות קולי.
מצלמות רכב מסוימות כוללות מסכי מגע.
מצלמות רכב בדרך כלל משתמשות בכרטיסי MicroSDHC או MicroSDXC ברמה 10 ומעלה, בדרך כלל עם זיכרון פנימי של 16 ג'יגה ומעלה, או בזיכרון פנימי כדי לשמור וידאו.
יכולת הטבעה של קואורדינטות GPS כלולה ברוב מצלמות הרכב (חלקם זקוקים לאנטנת GPS חיצונית, אולם מערכות אחרות של מצלמות רכב כוללות GPS מובנה), ואחרות כוללות ניווט GPS (מקוון או לא).
מצלמות רכב מסוימות כוללות קישוריות Wi-Fi, בלוטות' ו-4G .
עבור בלוטות' ופקודות הקלטה קולית, מיקרופון מובנה כלול.
מצלמה משולשת 4G (המכונה גם עדשות משולשות ומצלמות תלת-כיווניות) על המראה האחורית הופכות לזמינות יותר (2 מצלמות קדמיות - אחת כ-170 מעלות עד לרמת שיא, 360 מעלות לצדדים ודלתות ומצלמה אחורית) .
4G משמש לשליחת הודעות, שיחות, תמונות וסרטוני וידאו במצב מעקב חניה.
בדרך כלל מצלמת 360 מעלות שנייה משמשת לתיעוד הצדדים הקדמיים של החלונות של המכונית ופנים המכונית.
כמו כן, 4G משמש לשליחת הודעה כאשר רמת הסוללה ברכב נמוכה.
מצלמות רכב פועלות בדרך כלל באמצעות מערכת החשמל של הרכב, וממירות את 13.8V למחבר USB 5V.
ניתן לחבר את מצלמות הרכב דרך שקע מצית הסיגריה, או לחבר ישירות למערכת החשמל, ולשחרר את שקע החשמל לשימושים אחרים.
מצלמות רכב נפוצות ברוסיה כשומרות מפני שחיתות משטרתית והונאות ביטוח , שכן הן מספקות ראיות נוספות.
הן נקראו "בכל מקום" ו"אובססיה מקוונת", והיו כל כך נפוצות עד כי צילומי מצלמת רכב היו הקטעים הנפוצים ביותר של פגיעת המטאור ברוסיה (2013) בפברואר 2013, שתועד מתריסר זוויות לפחות.
סרטונים רבים המראים התרסקות רכב וכלי טיס, שיחות קרובות וניסיונות להונאת ביטוח הועלו לאתרי שיתוף חברתיים כמו יוטיוב, פייסבוק, טוויטר, יאנדקס ואתרים אחרים.
בבריטניה, מכירות מצלמות הרכב זינקו בשנת 2015, שהיה שיא בצמיחה בצריכת מוצרי אלקטרוניקה, כאשר המכירות עלו ב-395%.
בסין, מצלמות רכב היו ידועות היטב בגלל אירוע דרמטי של זעם בכביש.
מצלמות רכב גם לכדו תאונות אוויריות רבות, כגון טיסה 102 של נשיונל איירליינס בשנת 2013 וטיסה 235 של טרנס-אסיה איירווייז בשנת 2015.
בעוד שמצלמות רכב צוברות פופולריות כדרך להגנה מפני עיוות עובדות, הן מביאות גם לביקורת בנוגע לשמירת פרטיות.
הדבר בא לידי ביטוי בחוקי מדינות שונות בדרכים שונות ומנוגדות.
מחלקות משטרה משתמשות במצלמות רכב ברכבי המשטרה כדי לאסוף ראיות במהלך עצירות תנועה ומרדפי מכוניות.
מערכות הפעלה של מצלמות מסוימות ניתנות להפעלה אוטומטית כאשר נורות חירום או צפירה של רכב המשטרה נדלקות.
פירוש חוקי חופש המידע אומר שניתן לצלם תמונות בנסיבות מסוימות, וזה יכול להיות כלי חשוב בדיווח על פעולות המשטרה.
מצלמת גוף היא מצלמה מסוג טכנולוגיה לבישה, המשמשת להקלטה, צילום, הסרטה וטכניקות אחרות.
למצלמות גוף מגוון שימושים ועיצובים, והשימוש השכיח בהן הוא כחלק מציוד כוחות אכיפת החוק בכלל וכוחות משטרה בפרט.
משטרת ישראל מגדירה מצלמת גוף כ"מצלמה הנישאת על גוף השוטר, והמתעדת התרחשויות בתיעוד חזותי וקולי".
שימושים אחרים כוללים צילומים לצורכי פנאי וחברה או ספורט (כולל רכיבה על אופניים), לצד שימושים בתחומי רפואה, בריאות, מסחר, עיתונות, כמו גם פעילויות צבא ומעקב סמוי.
מחקרים מתפתחים על ההשפעה של מצלמות גוף בידי רשויות אכיפת החוק מצביעים על השפעה כלשהי של נוכחות המצלמה על שימוש בכוח ועל אמון הקהילה במשטרה.
מצלמות גוף מתוכננות לרוב לנשיאה באחד משלושה מיקומים: בגו, על קסדה, או על התקן מוגדר במשקפיים.
חלק מההמלצות כוללות פונקציות סטרימינג בשידור חי, ואילו אחרות מבוססות על אחסון מקומי.
"המרכז הלאומי למחקר, בדיקה והערכה של צדק פלילי", גוף במכון הלאומי לצדק של מחלקת המשפטים של ארצות הברית, ערך סקר שוק, בדבר מצלמות גוף במטרה לסייע לארגונים ברכישת מצלמת הגוף הטובה ביותר.
הסקר דן בפונקציונליות, באופטיקה, יכולות השמע וטכנולוגיות ה-GPS של המכשירים, לצד קטגוריות נוספות.
מחירן של מצלמות אלה נע בין כ-200 לכ-2,000 דולר אמריקני.
במצלמות לבישוֹת עושים שימוש משטרות וארגוני אכיפת חוק אחרים במגוון מדינות בעולם.
המצלמות נועדו לשפר את האינטראקציה בין המשטרה לציבור.
הדור הראשון של מצלמות גוף "מודרניות" לשימוש משטרתי הוצג בבריטניה בסביבות 2005, ומאז 2014 נעשה במצלמות אלה שימוש מסיבי בידי כוחות המשטרה ואכיפת החוק בארצות הברית, בעיקר כדי להגביר את השקיפות ואת האחריות המשטרתית.
בישראל השיקו בשנת 2016 השר לביטחון הפנים גלעד ארדן ומפכ"ל המשטרה רוני אלשיך מיזם למצלמות גוף במשטרת ישראל, במהלכו הוחלט לצייד כ-8,000 שוטרים ושוטרות במצלמות גוף עד 2019. במהלך תקופת ניסיון שתמה בראשית 2017, בוצע מחקר מלווה שבחן את השפעת המצלמות על שוטרים ואזרחים.
המחקר הוכיח כי בתחנות משטרה בהן חל פיילוט זה, נרשמה ירידה בת כ-35% בתלונות ציבור.
בנוסף, נמצא כי מצלמות הגוף היו כלי משמעותי בשקיפות של פעילות משטרת ישראל, וגורם מרסן של כלל המעורבים בהתחככויות בין שוטרים לאזרחים ובהפחתת אלימות משטרתית.
מצלמת IP היא סוג של מצלמת וידאו דיגיטלית שממירה את נתוני חיישן הצילום לפורמט דיגיטלי ומשדרת נתוני תמונה דרך רשת IP מקומית או מרוחקת.
חלק ממצלמות ה-IP מכילות בנוסף מערכת הקלטה.
ייעודן העיקרי הוא ניטור ומעקב.
במצלמות טלוויזיה במעגל סגור (CCTV), לעומת זאת, אותות הווידאו מועברים על כבלי נחושת באופן אנלוגי.
רוב מצלמות ה-IP הן מצלמות רשת, אך המונח "מצלמת IP" חל בדרך כלל רק על אלה שניתן לגשת אליהן ישירות באמצעות חיבור רשת, המשמשות בדרך כלל למעקב.
חלק ממצלמות ה-IP דורשות תמיכה של מקליט וידאו מרכזי , כדי לתחזק הקלטה בעלת שמע.
אחרות מסוגלות לפעול בצורה מבוזרת ללא צורך ב-NVR.
מצלמת אירועים, הידועה גם כמצלמה נוירומורפית, רשתית סיליקון, או חיישן ראייה דינמית, היא חיישן הדמיה המגיב לשינויים מקומיים בבהירות.
מצלמות אירועים אינן מצלמות תמונות באמצעות תריס כפי שעושות מצלמות קונבנציונליות (פריים).
במקום זאת, כל פיקסל בתוך מצלמת אירועים פועל באופן עצמאי וא-סינכרוני, מדווח על שינויים בבהירות כשהם מתרחשים, וכבוי בכל זמן אחר.
פיקסלים של מצלמת אירועים מגיבים באופן עצמאי לשינויים בבהירות כשהם מתרחשים.
כל פיקסל מאחסן רמת בהירות ייחוס (סף יחוס), ומשווה אותה באופן רציף לרמת הבהירות הנוכחית.
אם ההבדל בבהירות חורג מסף היחוס, אותו פיקסל מאפס את רמת ההתייחסות שלו ויוצר אירוע.
אירוע הוא פקטה מכילה את מיקום הפיקסל בתמונה ואת חותמת הזמן בו נוצר.
אירועים עשויים להכיל גם את הקוטביות (הגדלה או ירידה) של שינוי בהירות, או מדידה מיידית של רמת ההארה, בהתאם לדגם החיישן הספציפי.
לפיכך, מצלמות אירועים מוציאות זרם אסינכרוני של אירועים המופעלים על ידי שינויים בתאורת הסצנה.
מצלמות אירועים עובדת בדרך כלל ברזולוציה זמנית של מיקרו-שניות, טווח דינמי של 120 דציבל (dB), ורגישות פחותה לטשטוש כתוצאה מתנועות מהירות מאשר מצלמות פריים.
זה מאפשר להן לעקוב אחר תנועת האובייקט והמצלמה (זרימה אופטית) בצורה מדויקת יותר.
מכיוון שפיקסלים בודדים מופעלים באופן אסינכרוני, מצלמות אירועים מתאימות לשילוב עם ארכיטקטורות מחשוב אסינכרוניות כגון מחשוב נוירומורפי.בעוד המצלמה מדווחת על אירועים ברזולוציית מיקרו-שניות, הרזולוציה הזמנית בפועל (או, לחלופין, רוחב פס החישה) היא בסדר גודל של עשרות מיקרו-שניות עד כמה מילישניות, בהתאם לניגודיות האות, תנאי התאורה ועיצוב החיישן.
מצמצם הוא מונח במשפט העברי המתייחס לאשמת מי שגרם לאדם או לבעל חיים לנזק או למוות בכך שמנע ממנו לזוז ממקומו.
הפעולה נעשתה באופן של חסימה או על ידי תפיסה של הניזק בידיו.
מקור לדין זה, המובא במשנה, לפיו מי שהמית על ידי עיכוב הנהרג במקום של מים או אש חייב במיתת סייף מביא שמואל בדרשת הפסוק בתורה:
סוף חמה לבוא - מצמצם חייב כאשר הגביל את התנועה של הנפגע בזמן שהגורם הממית היה קיים במקום.
לעומת זאת, אדם שקשר את חברו במקום שעתיד להגיע אליו גורם ממית, פטור.
כך לדוגמה, מי שקשר את חברו וכתוצאה מכך מת ברעב, מי שקשר את חברו במקום שלאחר מכן הגיע אליו חום גדול מהשמש או קור גדול ומת, פטור.
הרמב"ם מוסיף שפטור זה נאמר כלפי בית הדין, שהם אינם ממיתים אותו, אך יחד עם זאת
כאמור, המשנה ודרשת המקרא עסקו בעונש על מי שהרג אדם בדרך של "מצמצם".
לגבי חיוב בדיני נזיקין של מי שצמצם את בהמת חברו נחלקו אמוראים.
רב אחא בר רב פטר, ורבינא חייב.
המחייב גרס שחיוב נזיקין בדין התורה הוא נרחב יותר מחיוב מיתה ברוצח, ואילו הפוטר גרס שהריבוי נאמר לגבי רוצח בלבד, משום שהכתוב "מות יומת המכה רוצח הוא" מיעט את המזיק מעונש על כך שצמצם את בהמת חברו.
להלכה פסק הרמב"ם שהמצמצם בעל חיים והמית אותו חייב לשלם על כך:
מצלמה ללא מראה , היא סוג של מצלמה דיגיטלית בעלת חיישן גדול יחסית ובדרך כלל עם עדשות מתחלפות, אך אינה כוללת את המנגנון האופטי המסורתי של מראה ופריזמה המצוי במצלמות רפלקס דיגיטליות (DSLR).
היעדר המראה מאפשר למצלמות אלו להיות קלות וקומפקטיות יותר, תוך שמירה על איכות תמונה גבוהה במיוחד.
בניגוד ל־DSLR, במצלמות ללא מראה התמונה מהעדשה מוצגת לצלם ישירות מחיישן על מסך אחורי או עינית אלקטרונית (EVF).
הדבר מאפשר תצוגה מדויקת של החשיפה, עומק השדה והאפקטים בזמן אמת, יתרון משמעותי לצלמים מקצועיים וחובבים כאחד.
מצלמות אלו הפכו לנפוצות מאוד בעשור האחרון, עם כניסת חברות כמו סוני (עם סדרת α), קנון (סדרות EOS R ו־EOS M), פוג'יפילם (סדרת X) וניקון (סדרת Z) לתחום, עד כדי כך שחברות רבות צמצמו או הפסיקו כליל את פיתוח קו מצלמות ה־DSLR שלהן.
המעבר לצילום ללא מראה משקף מגמה רחבה בתעשיית הצילום לעבר מערכות קלות, מהירות וגמישות יותר, המתאימות הן לשימוש מקצועי והן לצילום יומיומי.
ההגדרה של מצלמה ללא מראה מתייחסת ספציפית לקטגוריה של מצלמות עם עדשות מתחלפות, שאין בהן מראה מכנית או פריזמה, כלומר ללא המנגנון האופטי של DSLR, אך עדיין שומרות על מבנה מודולרי ותצוגה באמצעות חיישן בזמן אמת (במסך או בעינית אלקטרונית).
לעומת זאת, קיימות מצלמות רבות שאינן DSLR אך גם אינן נחשבות "מצלמות ללא מראה" במובן הצר של המונח, למשל: מצלמות קומפקטיות שהן מצלמות דיגיטליות פשוטות עם עדשה קבועה, ללא מראה אך גם ללא אפשרות להחלפת עדשות.
מצלמות גשר מצלמות עם גוף דמוי DSLR ועדשה קבועה, ללא מראה.
מצלמות של טלפונים חכמים גם הן חסרות מראה, אך לא נכללות בהגדרה של מצלמות ללא מראה.
ההבדל העקרוני בין מצלמה ללא מראה לבין מצלמת רפלקס (DSLR) נעוץ במבנה המערכת האופטית ובאופן תצוגת התמונה לצלם.
במצלמות DSLR מותקנת מראה חצי־שקופה המשקפת את האור המגיע מן העדשה כלפי מעלה, לעבר פריזמה או מערכת מראות נוספת, שמפנה אותו לעינית האופטית.
בזמן החשיפה, המראה נעה כלפי מעלה באופן רגעי כדי לאפשר לאור להגיע אל חיישן התמונה.
מערכת זו מאפשרת תצוגה ישירה, בזמן אמת, של התמונה דרך העדשה – אך מחייבת מנגנון מכני מורכב, גודל גוף יחסית גדול, ורכיבים נעים החשופים לשחיקה.
במצלמות ללא מראה, מנגנון זה לא קיים.
האור המגיע מהעדשה פוגע ישירות בחיישן התמונה, באופן רציף, ללא מחסום מכני.
החיישן מעביר את התמונה בזמן אמת למסך אחורי או לעינית אלקטרונית (Electronic Viewfinder – EVF), שהיא מסך קטן ברזולוציה גבוהה הממוקם בעינית המצלמה.
תצוגה זו מבוססת על אות דיגיטלי, ומציגה לצלם את התמונה בדיוק כפי שהיא תיקלט כולל פרמטרים דוגמת חשיפה, איזון לבן, עומק שדה, או השפעת פילטרים דיגיטליים.
מבנה זה מבטל את הצורך בתיאום מכני בין המראה, התריס ומערכת המיקוד, ומאפשר יתרונות טכניים כמו קצב צילום גבוה יותר (מאחר שאין עיכוב במנגנון מכני), שקט מוחלט בעת הצילום, ויכולת צפייה ב"זמן אמת" של השינויים בפרמטרי החשיפה.
לצד זאת, היעדר המראה הביא לפיתוחם של חיישנים מהירים במיוחד, המסוגלים להעביר אות רציף לעינית מבלי שיהיה פער מורגש בין הפעולה בשטח לבין התמונה המוצגת.
הפוקוס האוטומטי במצלמות ללא מראה מתבצע ישירות על גבי חיישן התמונה, בשונה ממצלמות DSLR שבהן קיים חיישן מיקוד נפרד הפועל דרך הראה חצי־שקופה.
עם התפתחות טכנולוגיות המיקוד שמבוצעות בחיישן המצלמה תהליך המיקוד במצלמות ללא מראה הפך מהיר, עקבי ומדויק במיוחד גם בעת מעקב אחר עצמים בתנועה או בזיהוי פנים ועיניים.
בסיכומו של דבר, עקרון הפעולה של מצלמה ללא מראה מצמצם את המורכבות המכנית המסורתית של מצלמות DSLR, ומחליף אותה בתצוגה דיגיטלית רציפה, תוך הישענות על חיישנים מהירים, מערכות בקרה תוכנתיות מתקדמות, ויכולת התאמה בזמן אמת בין מה שהצלם רואה לבין מה שנקלט בפועל.
המצלמה חסרת המראה הראשונה ששווקה באופן מסחרי הייתה Panasonic Lumix DMC-G1 , שיצאה ביפן באוקטובר 2008. זו הייתה גם המצלמה הראשונה של מערכת מיקרו ארבעה שלישים שפותחה באופן בלעדי עבור מערכת ILC חסרת המראה.
המונח "ללא מראה" נכנס לשימוש כדי לתאר מצלמות מיקרו ארבעה שלישים כשהן הוכרזו בשנת 2008. מאז, חברות כמו סוני, פוג'י, ניקון וקנון השקיעו בפיתוח מערכות ללא מראה, והובילו לטרנספורמציה עמוקה בתעשיית הצילום.
המעבר מהיר יותר ממה שצפו רבים ונכון לשנות העשרים של המאה העשרים ואחת רוב מצלמות הדגל המיוצרות על ידי החברות הגדולות הן מצלמות ללא מראה.
חלק מהיצרניות אף הפסיקו כמעט לחלוטין את פיתוחן של מצלמות DSLR.
המעבר לטכנולוגיית השפיע דרמטית על תכנון העדשות והממשקים.
מכיוון שהמרחק בין בסיס העדשה לחיישן (המרחק האחורי) התקצר באופן משמעותי, נפתחו אפשרויות חדשות לעיצוב אופטיקה משופרת וקומפקטית יותר.
עם זאת, נוצר גם צורך לפתח סדרות עדשות חדשות ולהשיק מתאמים לשימוש בעדשות ישנות, תהליך שדרש השקעה כלכלית עצומה מצד היצרנים.
למצלמות ללא מראה יתרונות מובהקים: גוף קטן וקל יותר, קצב צילום רציף גבוה, תצוגה מקדימה נאמנה של התמונה הסופית, ודיוק משופר במיקוד ובמעקב אחרי עצמים בתנועה.
עם זאת, קיימים גם חסרונות יחסיים – חיי סוללה קצרים יותר בהשוואה ל־DSLR, תצוגה אלקטרונית שעלולה לסבול מהשהיה קלה או קושי בקריאה באור שמש חזק, ורגישות לחימום בצילום וידאו ממושך.
מרבית המגבלות הללו הולכות ומתמעטות בדגמים החדשים.
המצלמות ללא מראה הפכו לנפוצות ביותר בקרב צלמים מקצועיים, חובבים מתקדמים ויוצרי וידאו.
מגמות עכשוויות כוללות שילוב טכנולוגיות מתקדמות כגון חיישנים מסוג stacked CMOS מעבדים רבי עוצמה, מערכות פוקוס מבוססות בינה מלאכותית, ויכולות צילום וידאו באיכות קולנועית – לעיתים ברמה שמתחרה במצלמות ייעודיות לקולנוע.
רעיון מצלמה דיגיטלית נטולת מראה קדם בהרבה להופעתן של מצלמות mirrorless בשוק הצרכני, אך הפך למציאות מעשית רק כאשר חיישני תמונה, מעבדי עיבוד וידאו, ועיניות אלקטרוניות הגיעו לבשלות טכנולוגית מספקת.
כבר בשנות ה־90 של המאה ה־20 התקיימו ניסויים במערכות צילום דיגיטלי פשוטות ללא מראה, אך אלו נותרו מוגבלות למצלמות קומפקטיות חסרות עדשות מתחלפות.
הופעתן של מצלמות ללא מראה התאפשרה רק לאחר הבשלת כמה טכנולוגיות מפתח: חיישני תמונה מהירים, עיניות אלקטרוניות ברזולוציה גבוהה, ומעבדים חזקים דיים לעיבוד וידאו רציף.
שילוב זה התרחש לראשונה באופן מהותי בשנת 2008, כאשר פנסוניק השיקה את הדגם Lumix DMC-G1. אף שקדמו לו ניסיונות מסחריים של מצלמות דמויות DSLR עם עיניות דיגיטליות, זה היה הדגם הראשון שביטל לחלוטין את מערכת המראה האופטי והפריזמה, תוך שמירה על אפשרות להחלפת עדשות.
מדובר גם במצלמה הראשונה שהתבססה על תקן מיקרו ארבעה שלישים שאִפשר לפתח מערכת אקולוגית שלמה של עדשות וגופים של מצלמות.
שנתיים מאוחר יותר, סוני הציגה את סדרת NEX עם המצלמה Sony NEX-5 שהייתה ראשונה לשלב חיישן בגודל APS-C בגוף ללא מראה קומפקטי.
בכך נפרצה מגבלת הגודל שנחשבה עד אז הכרחית במצלמות מתקדמות.
הסדרה סימנה מעבר ברור של מצלמות ללא מראה מרמת חובבים אל פלח שוק המקצועי.
בשנת 2012 הציגה חברת אלימפוס את דגם OM-D E-M5 שהיה פורץ דרך בשילוב מייצב תמונה בגוף בתוך מצלמה ללא מראה – פתרון טכנולוגי שסימן מגמה חדשה של שילוב יכולות שלא היו מעשיות במבנה DSLR.
שנה לאחר מכן, עם הופעת Sony α7, הושקה לראשונה מצלמה ללא מראה עם חיישן פול פריים בגוף קומפקטי, מהלך שסימן את תחילת המעבר ממערכות חובבים למערכות מקצועיות בגודל מלא.
באותה תקופה התבלטה גם סדרת Fujifilm X, ובמיוחד דגם X-T1 שיצא לשוק בשנת 2014, בשילוב בין ממשק משתמש מבוסס גלגלות מכניות לעינית אלקטרונית מהירה ומתקדמת – עיצוב שנשען על מורשת צילום פילם אך שימש להחייאת חוויית הצילום במצלמות דיגיטליות מתקדמות.
בשנת 2013 קידמה חברת פוג'יפילם את סדרת X שלה עם דגם X-E2, שהיווה נקודת איזון בין עיצוב רטרו, איכות תמונה גבוהה ועינית אלקטרונית מתקדמת.
מצלמה זו סימנה את תחילת המגמה שבה מצלמות ללא מראה אינן רק קומפקטיות אלא גם מהירות, מגיבות ומתוכננות לצלמים מקצועיים.
העינית האלקטרונית, שהייתה עד אז החוליה החלשה במערכות אלו, קיבלה כאן מענה איכותי ראשון שזכה להכרה רחבה.
המהלך המשמעותי ביותר התרחש ב־2018, כאשר ניקון וקנון – שתיים מהחברות הדומיננטיות בתחום DSLR – השיקו מערכות מצלמות ללא מראה חדשות לחלוטין: Nikon Z ו־Canon EOS R.
מערכות אלו לא היו רק ניסיון להשיג את המתחרות, אלא הכרזה פומבית על מעבר אסטרטגי לעתיד ללא מראה.
הן התבססו על תכנון מחודש של ממשק עדשה־חיישן, על עיצובים אופטיים חדשים, ועל שילוב מערכות פוקוס מתקדמות בתוך גוף קל ומהיר.
מבחינת מבנה השוק, זה היה רגע מכונן: שתי החברות שקידשו את עקרון המראה לאורך עשורים הצטרפו למגמה, והפכו את מצלמות ללא מראה ממערכת אלטרנטיבית – לנורמה.
מאז, רוב החידושים בשוק המצלמות – בין אם בצילום סטילס או וידאו – הושקו אך ורק במסגרת פלטפורמות ללא מראה.
מצלמות כמו Sony α9 (2017) ו־Canon EOS R3 (2021) שימשו כחלופות ישירות לציוד עיתונאי וצבאי שבעבר נחשב לבלתי אפשרי מחוץ ל־DSLR.
אלו היו מצלמות ראשונות שבהן השהיית הצילום (viewfinder blackout) נעלמה כמעט לחלוטין, וקצב הצילום הגיע ל־20 ואף 30 תמונות לשנייה – הישגים שנבנו על היעדר החסמים המכניים של מערכות מראה מסורתיות.
מבחינת נתח שוק ומכירות, מצלמות ללא מראה עקפו כבר מזמן את מצלמות קומפקטיות הן מבחינת מדד ההכנסות ליצרנים והן מבחינת חשיבות תעשייתית.
מצלמות ללא מראה מהוות, נכון לשנים 2022–2024 את הפלח הגדול ביותר של שוק המצלמות הדיגיטליות מבחינת הכנסות.
לפי נתוני CIPA (ארגון יצרני הצילום ביפן), מצלמות ללא מראה אחראיות ללמעלה מ־80% מההכנסות של יצרני המצלמות עם עדשות מתחלפות.
לעומת DSLR שממשיכות להצטמצם ומצלמות קומפקטיות שנותרו בפלח שוק מצומצם.
מצלמות קומפקטיות, שבעבר שלטו בשוק הדיגיטלי הפכו למוצר שולי בעיקר בשל עליית הצילום הסלולרי, שמספק איכות מספיקה לרוב המשתמשים ומייתר את השימוש בהן.
מבחינת מספר יחידות, מצלמות קומפקטיות עדיין נמכרות בכמויות ניכרות אך מרביתן במחיר נמוך, ולשוק צרכני בסיסי.
במונחים גלובליים, מצלמות קומפקטיות מהוות נכון ל־2023–2024פחות מ־30% מסך המצלמות הדיגיטליות הנמכרות.
לעומת זאת, מצלמות ללא מראה תופסות כ־70% משוק המצלמות עם עדשות מתחלפות.
DSLR נמצאות בירידה מתמדת, לעיתים אף מתחת ל־10% מהכנסות.
כל יצרניות הצילום המובילות – קנון, ניקון, סוני, פוג'יפילם ופנסוניק עברו או נמצאות במעבר למצלמות ללא מראה.
מצלמות קומפקטיות כמעט ואינן מפותחות עוד, למעט פלחי שוק נישתיים
מצלמת חריר היא מצלמה פשוטה ללא עדשה אך עם צמצם זעיר – המצלמה היא קופסה אטומה לאור עם חור קטן בצד אחד.
האור עובר דרך הצמצם ומקרין תמונה הפוכה בצד הנגדי של הקופסה, מה שידוע כאפקט קמרה אובסקורה.
גודל התמונות תלוי במרחק בין האובייקט לחור.
יום צילום חריר עולמי מצוין בכל שנה יום ראשון האחרון של חודש אפריל.
תמונת מצלמה אובסקורה או חריר היא תופעה אופטית טבעית.
תיאורים מוקדמים ידועים נמצאים בכתבי מוזי הסיניים (מסביבות 500 לפנה"ס) ופרובלמטה האריסטוטליות (מסביבות 300 לפנה"ס – 600 לספירה).
אבן אל-חיית'ם (965–1039), פיזיקאי ערבי המכונה גם אל-חאזן, תיאר את אפקט הקמרה אובסקורה.
לאורך מאות השנים החלו להתנסות בו, בעיקר בחדרים חשוכים עם פתח קטן בתריסים, בעיקר כדי ללמוד את טבע האור וכדי לצפות בבטחה בליקוי חמה.
ג'מבטיסטה דלה פורטה כתב בשנת 1558 בספרו "מגייה נטורליס" על שימוש במראה קעורה כדי להקרין את התמונה על נייר ועל שימוש בה ככלי עזר לציור.
עם זאת, בערך באותו הזמן, הוכנסה לשימוש העדשה במקום חריר.
במאה ה-17, הקמרה אובסקורה עם עדשה הפכה לעזר ציור פופולרי שפותח עוד יותר כמכשיר נייד, תחילה באוהל קטן ומאוחר יותר בקופסה.
המצלמה המודרנית, כפי שפותחה בתחילת המאה ה-19, הייתה בעיקרה עיבוד של הקמרה אובסקורה מסוג קופסה עם עדשה.
המונח "חריר" בהקשר של אופטיקה נמצא בספרו של ג'יימס פרגוסון משנת 1764, "הרצאות על נושאים נבחרים במכניקה, הידרוסטטיקה, פנאומטיקה ואופטיקה".
התיאור הידוע הראשון של צילום חריר נמצא בספר "הסטריאוסקופ" משנת 1856 מאת הממציא הסקוטי דייוויד ברוסטר, הכולל את תיאור הרעיון כ"מצלמה ללא עדשות, ועם חריר בגול סיכה בלבד".
סר ויליאם קרוקס וויליאם דה וויבלסלי אבני היו צלמים מוקדמים נוספים שניסו את טכניקת החריר.
על פי הממציא ויליאם קנדי דיקסון, הניסויים הראשונים שכוונו לתמונות נעות על ידי תומאס אדיסון וחוקריו התרחשו בסביבות שנת 1887 וכללו "תצלומים מיקרוסקופיים בעלי נקודות מדויקות, שהונחו על קליפה גלילית".
גודל הגליל תאם את גליל הפונוגרף שלהם, מכיוון שהם רצו לשלב את התמונות הנעות עם הקלטות קול.
התעוררו בעיות בהקלטת תמונות ברורות "במהירות פנומנלית", "גסות" והאמולסיה הצילומית כאשר התמונות הוגדלו.
תצלומי הנקודות המדויקות המיקרוסקופיים ננטשו במהרה.
בשנת 1893 הוצג סוף סוף הקינטוסקופ עם תמונות נעות על רצועות פילם צלולואיד.
המצלמה שתיעדה את התמונות, שכונתה קינטוגרף, צוידה בעדשה.
אז'ן אסטנבה התנסה בצילום אינטגרלי, והשיג תוצאות בשנת 1925 שפורסמו בכתב העת "לה נטור".
לאחר 1930 הוא בחר להמשיך בניסוייו עם חרירים כמחליפים את המסך העדשי.
ניתן להקרין את תמונת מצלמת חריר על מסך שקוף לצפייה בזמן אמת (המשמשת לתצפית בטוחה בליקוי חמה) או כדי לעקוב אחר התמונה על נייר.
אך לרוב משתמשים בה ללא מסך שקוף לצילום חריר, כאשר סרט צילום או נייר צילום מונחים על המשטח הנגדי לפתח החריר.
שימוש נפוץ במצלמות חריר הוא ללכוד את תנועת השמש לאורך תקופה ארוכה.
סוג זה של צילום נקרא סולאריגרפיה.
צילום חריר משמש מסיבות אמנותיות, אך גם למטרות חינוכיות כדי לאפשר לתלמידים ללמוד ולהתנסות ביסודות הצילום.
מצלמות חריר עם CCD (התקנים צמודי מטען) משמשות לעיתים למעקב משום שקשה לאתר אותן.
מצלמות קשורות, מכשירי יצירת תמונה, או פיתוחים שלה כוללים את "מצלמת חריר רחבת השדה של פרנקה", מצלמת פינספק ומראה חריר .
ייצור מודרני מאפשר ייצור של עדשות חריר איכותיות בהן ניתן להשתמש במצלמות דיגיטליות.
מצלמות חריר יכולות להיות מיוצרת בעבודת יד על ידי הצלם למטרה מסוימת.
בצורתה הפשוטה ביותר, מצלמת חריר כוללת קופסה אטומה לאור עם חור חריר בקצה אחד, וסרט או חומר רגיש אחר לאור בקצה השני.
מיכלים מתאימים כוללים פחיות גליליות ריקות, כאשר קצה אחד פתוח בעל מכסה נשלף כדי להקל על טעינת הסרט, והקצה השני (הסגור) מצויד בחריר.
הוראות לבניית מצלמת חריר פורסמו על ידי קודאק, תוך שימוש במחסנית סרט 126 או בפחית ריקה.
ניתן לנקב או לקדוח את חור החריר באמצעות מחט תפירה דרך חתיכת נייר אלומיניום או יריעת אלומיניום דקה או פליז.
לאחר מכן, חתיכה זו מודבקת לחלקה הפנימי של הקופסה האטומה לאור, מאחורי חור שנחתך או נקדח בקצה אחד של הקופסה.
ניתן להשתמש בכנף קרטון המכסה את חור החיר, המחוברת בחתיכת סרט דביק, כתריס.
פנים מצלמת חריר יעילה צבוע בשחור כדי לדכא השתקפויות אור תועה פנימיות.
מצלמות חריר יכולות להיות בנויות עם מחזיק סרט הזזה או גב כדי להתאים את המרחק בין הסרט לחור הסיכה.
זה משנה למעשה את אורך המוקד, מה שמשפיע הן על זווית הראייה והן על יחס ה-f האפקטיבי.
קרבת הסרט לחור הסיכה תגרום לשדה ראייה רחב זווית וזמן חשיפה קצר יותר.
רחקת הסרט מחור הסיכה תגרום לטל-פוטו או תצוגה בזווית צרה וזמן חשיפה ארוך יותר.
במקום חומרים ביתיים פשוטים, ניתן לבנות מצלמות חריר גם על ידי החלפת מכלול העדשה במצלמה קונבנציונלית במצלמה חריר.
בפרט, מצלמות קומפקטיות בגודל 35 מצלמות מילימטר שהעדשה ומכלול המיקוד שלהן ניזוקו ניתנות לשימוש חוזר כמצלמות חריר, תוך שמירה על השימוש במנגנוני התריס והפילם.
כתוצאה מהעלייה העצומה במספר ה-f, כדי לשמור על זמני חשיפה דומים, הצלם חייב להשתמש בסרט צילום מהיר באור שמש ישיר או בתנאי תאורה בהירים אחרים.
ניתן להשתמש גם בחרירי חריר תוצרת בית או מסחריים במקום העדשה במצלמת רפלקס עם עדשה יחידה (SLR) או במצלמת עדשות מתחלפות ללא מראה.
שימוש עם מצלמת SLR דיגיטלית מאפשר מדידה וקומפוזיציה באמצעות ניסוי וטעייה, ומכיוון שהפיתוח הוא למעשה חופשי, זוהי דרך פופולרית לנסות צילום חריר.
עד לנקודה מסוימת, ככל שהחור קטן יותר, כך התמונה חדה יותר, אך התמונה המוקרנת עמומה יותר.
באופן אופטימלי, קוטר הצמצם צריך להיות קטן או שווה ל-1/100 מהמרחק בינו לבין התמונה המוקרנת.
בגבולות מסוימים, חור קטן דרך משטח דק יביא לרזולוציית תמונה חדה יותר מכיוון שמעגל הבלבול המוקרן במישור התמונה הוא כמעט באותו גודל כמו חור הסיכה.
חור קטן במיוחד, לעומת זאת, יכול לייצר אפקטים משמעותיים של דיפרקציה ותמונה פחות ברורה עקב תכונות הגל של האור.
בנוסף, ויגנציה מתרחשת כאשר קוטר החור מתקרב לעובי החומר בו הוא מנוקב, מכיוון שדפנות החור חוסמים את כניסת האור בכל זווית שאינה 90 מעלות.
החריר הטוב ביותר הוא עגול לחלוטין (מכיוון שאי-סדרים גורמים לאפקטים של דיפרקציה מסדר גבוה יותר) ועשוי מחתיכת חומר דקה במיוחד.
מצלמות חריר המיוצרות באופן תעשייתי נהנים מרמת חריטה בלייזר, אך חובב עדיין יכול לייצר חורים באיכות גבוהה מספיק לעבודות צילום.
שיטה לחישוב קוטר החור האופטימלי פורסמה לראשונה על ידי ג'וזף פצוואל בשנת 1857. הקוטר הקטן ביותר האפשרי של נקודת התמונה ולכן רזולוציית התמונה הגבוהה ביותר האפשרית והתמונה החדה ביותר ניתנים כאשר:
בשנות ה-70, יאנג מדד את גבול הרזולוציה של מצלמת חור הסיכה כפונקציה של קוטר החור ומאוחר יותר פרסם מדריך בכתב העת The Physics Teacher.
הוא הגדיר ושרטט שני משתנים מנורמלים: גבול הרזולוציה המנורמל, , ואורך המוקד המנורמל, , איפה
f מרחק החור מסרט הצילום
הראשון שהחיל את תורת הגלים על הבעיה היה לורד ריילי בשנת 1891. אך עקב מספר ניכויים שגוי ושרירותי הוא הגיע ל:
אז החור האופטימלי שלו היה גדול בכ 41 % מזה של פטזבל.
גודל אופטימלי נוסף של חור, שהוצע על ידי יאנג (1971), משתמש בקירוב פראונהופר של תבנית הדיפרקציה מאחורי פתח מעגלי, וכתוצאה מכך:
ניתן לפשט זאת ל: , בהנחה ש - ו - נמדדים במילימטרים ו - הוא 550 ננומטר, התואם לאורך הגל המרכזי (צהוב-ירוק) של אור נראה.
עבור מרחק של בין החור לסרט, זה מסתכם ב-0.185 קוטר מ"מ.
ערך מפתח הצמצם המקביל (f-stop) הוא /193.
עומק השדה הוא למעשה אינסופי, אך אין פירוש הדבר שלא מתרחש טשטוש אופטי.
עומק השדה האינסופי פירושו שטשטוש התמונה תלוי לא במרחק האובייקט אלא בגורמים אחרים, כגון המרחק מהצמצם למישור הצילום, גודל הצמצם, אורך הגל של מקור האור ותנועת האובייקט או הבד.
בנוסף, צילומי חריר אינם יכולים להימנע מהשפעות של ערפול.
בסיס לגודל אופטימלי של חור סיכה
בשנות ה-70, יאנג מדד את גבול הרזולוציה של מצלמת חור הסיכה כפונקציה של קוטר חור הסיכה ומאוחר יותר פרסם מדריך בכתב העת The Physics Teacher.
הוא אורך הגל של האור, בדרך כלל 550 מ"מ.
בצד שמאל של הגרף (כאשר אורך המוקד המנורמל קטן מ-0.65), חור הסיכה גדול, ואופטיקה גאומטרית חלה; גבול הרזולוציה המנורמל קבוע בקירוב בערך של 1.5, כלומר גבול הרזולוציה בפועל הוא בערך פי 1.5 מרדיוס חור הסיכה, ללא תלות באורך המוקד המנורמל.
(רזולוציה מזויפת נראית גם בגבול הגאומטרית-אופטיקה.)
בצד ימין (אורך מוקד מנורמל גדול מ-1), חור הסיכה קטן, ודיפרקציית פראונהופר חלה; גבול הרזולוציה ניתן על ידי נוסחת הדיפרקציה בשדה רחוק המוצגת בגרף, אשר עולה ככל שגודל חור הסיכה קטן, בהנחה ש - ו - קבועים:
בגרסה זו של הנוסחה כפי שפורסמה על ידי יאנג, רדיוס החור משמש ולא קוטרו, כך שהקבוע הוא 0.61 במקום 1.22 הרגיל יותר.
במרכז הגרף (אורך המוקד המנורמל הוא בין 0.65 ל-1), שהוא אזור הדיפרקציה בשדה הקרוב (או דיפרקציית פרנל), חור הסיכה ממקד את האור מעט, וגבול הרזולוציה ממוזער כאשר אורך המוקד המנורמל שווה לאחד.
כלומר, אורך המוקד בפועל (המרחק בין חור הסיכה למישור הסרט) שווה ל - באורך מוקד זה, חור הסיכה ממקד את האור מעט, וגבול הרזולוציה המנורמל הוא בערך, כלומר, מגבלת הרזולוציה היא ~2\3 מרדיוס החור.
החור, במקרה זה, שווה ערך ללוח אזור פרנל עם אזור יחיד.
הערך 2/ הוא במובן מסוים אורך המוקד הטבעי של החור.
הקשר = 2/ מניב קוטר חור אופטימלי = 2 √ fλ, כך שהערך הניסויי שונה במקצת מהאומדן של פצבל, לעיל.
חישוב מספר ה-f והחשיפה הנדרשת
ניתן לחשב את מספר ה-f של המצלמה על ידי חלוקת המרחק מחור העין למישור הצילום (אורך המוקד) בקוטר חור העין.
בשל מספר ה-f הגדול של מצלמת חריר, חשיפות לעיתים קרובות יתקלו בכשל הדדיות.
לאחר שזמן החשיפה חורג משנייה אחת עבור פילם או 30 שניות עבור נייר, יש לפצות על הפירוק בתגובה הליניארית של הסרט/נייר לעוצמת התאורה על ידי שימוש בחשיפות ארוכות יותר.
חשיפות המוקרנות על סרט צילום מודרני רגיש לאור יכולות בדרך כלל לנוע בין חמש שניות לכמה שעות, כאשר חורים קטנים יותר דורשים חשיפות ארוכות יותר כדי לייצר תמונה באותו גודל.
מכיוון שמצלמת חריר דורשת חשיפה ארוכה, ניתן להפעיל את התריס שלה באופן ידני, למשל באמצעות דש עשוי מחומר אטום כדי לכסות ולחשוף את מצלמת החריר.
אפקט מצלמת חריר יכול לפעמים להתרחש באופן טבעי.
חורים קטנים הנוצרים על ידי הפערים בין עלי עצים חופפים לענפים מייצרים תמונות העתק של השמש (או מקורות אור אחרים) על משטחים שטוחים.
במהלך ליקוי חמה, זה מייצר סהרונים קטנים, ובמקרה של ליקוי חמה, טבעות חלולות.
כדורי דיסקו יכולים גם לתפקד כמצלמות חריר מחזירות אור טבעיות (הידועות גם כמראה-חריר).
מצלצל פעמונים הוא אדם המופקד על הפעלת פעמוני כנסייה או מנזר.
תפקיד זה, המשלב מיומנות פיזית, הבנה מוזיקלית ומחויבות קהילתית, התפתח לאורך מאות שנים ממטלה דתית פשוטה לאמנות טכנית מורכבת הידועה כ"".
הפעמונים סיפקו לאורך ההיסטוריה את ה"פסקול" לרגעים מכוננים, לחגיגות, לאבל ולאזעקה, והמצלצל היה האדם המופקד על שידור מסרים אלו למרחב הציבורי.
השימוש בפעמוני מתכת החל בסין העתיקה כחלק מטקסים דתיים, ומאוחר יותר אומץ בדתות ההינדואיזם והבודהיזם.
במסורת היהודית, פעמונים קטנים היו חלק מעיטור בגדי הכהן הגדול בבית המקדש, כפי שמתואר בספר שמות: "וְעָשִׂיתָ עַל שׁוּלָיו רִמֹּנֵי תְּכֵלֶת...
השימוש בפעמונים בכנסייה הנוצרית הוכנס סביב שנת 400 לספירה על ידי פאולינוס, בישוף נולה שבקמפניה (Paulinus of Nola), לאחר שמיסיונרים החלו להשתמש בפעמוני יד כדי לקרוא למאמינים לתפילה.
עד שנת 750 לספירה, הפכו הפעמונים לנפוצים מספיק באנגליה עד שהארכיבישוף מיורק הורה לכל הכמרים לצלצל בהם בזמנים קבועים.
במהלך המאה ה-10, התקין פעמונים בכל הכנסיות שתחת חסותו וקבע כללים לשימוש בהם.
בתקופה זו ועד לרפורמציה הפרוטסטנטית, רוב הפעמונים היו תלויים על ציר פשוט (Spindle) וצולצלו על ידי דיאקונים שמשכו בחבל.
תפקיד המצלצל השתנה דרמטית עם התפתחות שיטות התלייה של הפעמונים.
בתחילה נעשה שימוש ב"סיבוב רבע גלגל" (quarter-turn wheel), שהתפתח ל"סיבוב חצי גלגל" (half wheel) ולבסוף ל"סיבוב גלגל מלא" (full wheel) במאה ה-17. פיתוח ה"עוצר והמחלק" (Stay and Slider) איפשר למצלצל להעמיד (Set) את הפעמון כשהוא הפוך, וכך להשיג שליטה מלאה על תזמון המכה.
מצלצל מיומן נדרש לשלוט בסיבוב של 360 מעלות של הפעמון בכל משיכה, כאשר הענבל מכה בדופן הפעמון פעם אחת בכל סיבוב.
האמנות טמונה ביכולת לשלוט במהירות הסיבוב כדי להשתלב ברצף מדויק עם מצלצלים אחרים.
בתקופות קדומות הצלצול דרש כוח פיזי עצום; במאה ה-12, נדרשו 32 גברים כדי להפעיל פעמון גדול אחד בקתדרלת קנטרברי.
אמנות ה"צלצול בשינויים" (Change Ringing)
במאה ה-17 עבר התפקיד מידי אנשי הכנסייה לידי הדיוטות (Lay people), והצלצול הפך למקצוע מיומן ולבילוי פופולרי בקרב האצולה בשל השילוב של אימון פיזי וגירוי אינטלקטואלי.
אבן דרך מרכזית הייתה פרסום הספר "Tintinnalogia" בשנת 1668 על ידי ריצ'רד דקוורת' ופביאן סטדמן, שקבע כללים לצלצול רצפים מתמטיים.
שיטות צלצול כמו "Grandsire Method" ו-"Stedman's Principle" פותחו כדי לאפשר החלפת סדר הצלצול של הפעמונים בכל סיבוב מבלי לחזור על אותו סדר פעמיים.
"פִּיל" (Peal), הנקרא בעברית מערך צלצול מלא, הוא האתגר הגדול ביותר של מצלצלי הפעמונים.
מדובר בצלצול רצוף שנמשך כ-3 שעות, שבו המצלצלים חייבים להפיק לפחות 5,000 רצפים (שינויים) בסדר משתנה, בלי לחזור על אותו רצף פעמיים ובלי לעצור אפילו פעם אחת.
בנוסף לכך, על המצלצלים לעמוד במספר קריטריונים נוספים הנקבעים על ידי המועצה המרכזית של צלצולי פעמוני הכנסייה.
אתגר זה דורש כוח פיזי רב כדי להניע את הפעמונים הכבדים, וריכוז שיא כדי לזכור את הסדר המתמטי של הצלצולים לאורך זמן.
המצלצלים התארגנו באגודות מקצועיות, חלקן מהעתיקות בעולם.
"חברת המצלצלים של מריה הבתולה המבורכת מלינקולן" הוקמה ב-1612 והיא האגודה העתיקה ביותר ששרדה ברצף עד היום.
"החברה העתיקה של נערי המכללה" (Ancient Society of College Youths) הוקמה ב-1637 והיא מספקת מצלצלים למנזר וסטמינסטר ולקתדרלת סנט פול עד היום.
לאורך המאה ה-18 וה-19, המוניטין של המצלצלים ידע עליות ומורדות.
בקהילות כפריות רבות, חדר המצלצלים הפך למקום של שכרות והתנהגות פרועה, מה שהוביל לרפורמה ויקטוריאנית במאה ה-19. אגודות ובהן "Cambridge Camden Society" פעלו לניקוי מגדלי הפעמונים והחזרת השליטה בהם לידי הכנסייה, תוך דרישה להתנהגות מכובדת מהמצלצלים.
בשנת 1896, אליס וייט הפכה לאישה הראשונה שצלצלה "פיל" מלא, מה שפתח את הדרך להקמת "גילדת המצלצלות" בשנת 1912.
כיום הארגון המוכר ביותר העוסק בנושא הוא המועצה המרכזית של צלצולי פעמוני הכנסייה המייצג צלצולי פעמונים בסגנון אנגלי.
הארגון מוציא את כתב העת השבועי "The Ringing World".
שפת הפעמונים ותפקידו האזרחי של המצלצל
המצלצל היה גם מודיע קהילתי חשוב בנוסף להיותו מוזיקאי.
הפעמונים שימשו להודעות על אירועי חיים ומוות:
אנג'לוס (Angelus): צלצול שלוש פעמים ביום (בוקר, צהריים וערב) שהכתיב את סדר היום של הפועלים והאיכרים.
הודעות על פטירה (Knell): המצלצל היה משתמש בקודים כדי להודיע על מין הנפטר וגילו (למשל, 3x3 מכות לגבר, 3x2 לאישה).
אזעקה (Tocsin): צלצול מהיר ובלתי סדיר שהתריע על שריפה, שיטפון או פלישת אויב.
מסרים אזרחיים: במאה ה-19 בצרפת, הפעמונים הודיעו על בואו של גובה המיסים, פתיחת השוק או תחילת הבציר.
השליטה על המפתח למגדל הפעמונים הייתה לעיתים קרובות סלע מחלוקת פוליטי בין ראשי העיר (השלטון החילוני) לכמרים (השלטון הדתי), במיוחד בצרפת בתקופות המתח בין הכנסייה למדינה.
יציקת פעמונים היא אמנות עתיקה שבוצעה לעיתים קרובות באתר הכנסייה עצמו.
התהליך כולל יצירת תבנית על ידי בניית ליבה (Core) מלבנים וטיט, מעליה שכבה (Thickness) מחומר מתכלה, ומעל הכל מעטפת (Cope).
לאחר אפיית התבנית, מסירים את שכבת החומר המתכלה ושופכים סגסוגת מתכת (המורכבת מ-77% נחושת ו-23% בדיל) מותכת לתוך המרווח שנוצר בין הליבה למעטפת.
האמונה העממית שהוספת כסף משפרת את הצליל הוכחה שגויה מבחינה מדעית, שכן היא דווקא פוגמת בטון.
במהלך מלחמות העולם נדמו הפעמונים בבריטניה ואירופה.
במלחמת העולם השנייה הותר לצלצל בהם רק כסימן לפלישה ממשמשת ובאה.
עם סיום המלחמה, הצלצול סימל את הניצחון והחזרה לשלום.
קיימים מעל 5,000 מגדלי פעמונים בעולם המשתמשים בשיטת הצלצול המלא, רובם המכריע בבריטניה ובמדינות חבר העמים הבריטי.
הפיתוחים המודרניים כוללים שימוש בסימולטורים מבוססי מחשב המאפשרים למצלצלים להתאמן מבלי להפריע לסביבה על ידי שמיעת הצליל באוזניות בלבד.
כמו כן, קיימים פעמונים המופעלים על ידי מקלדת המכונה קריון.
לדוגמה, קריון הקתדרלה באברדין שבסקוטלנד, מכיל 48 פעמונים והוא מהגדולים מסוגו בעולם.
למרות הטכנולוגיה, אמנות הצלצול הידני נותרה מסורת חיה, המחברת בין הקהילה להיסטוריה האקוסטית שלה.
מצנם, הנקרא גם מקלה, או טוסטר (מאנגלית: Toaster), הוא מכשיר חשמלי ביתי המשמש לקליית פרוסות לחם והפיכתן לקלי.
המקלה מכיל חריץ או שניים, המותאמים בגודלם לפרוסת לחם.
הפרוסה מוכנסת אל החריץ, ומחוממת לפרק זמן קצוב באמצעות גופי חימום הנמצאים בתוך המקלה.
באמצעות תרמוסטט, הניתן לכיול על ידי המשתמש, מופסקת פעילותו של המקלה כאשר הקלי מוכן - והפעולה מלווה בדרך כלל ב"הקפצת" הקלי אל מחוץ למתקן.
במקורה, יוחדה המילה מצנם בעברית למכשיר להכנת צנימים במאפייה, ואילו שמו של המכשיר החשמלי הביתי לקליית פרוסות היה "מקלה".
תנור ביתי קטן המאפשר גם הכנת קלי נקרא תנור מקלה.
עם זאת, עקב ההטמעה בקרב ציבור דוברי העברית של המושג "מצנם", החליטה האקדמיה לעברית להכיר בשימוש במושג "מצנם" על פני "מקלה", ולפיכך להפוך את "טוסטר הלחיצה" ל"מצנם לחיצה".
לפני פיתוח המצנם החשמלי היה נהוג השימוש במסגרת מתכת שהייתה מונחת על האש, ועליה היו מניחים את פרוסות הלחם.
לחלופין, ניתן היה לקלות את הפרוסות מעל אש, באמצעות שימוש במזלגות מיוחדים.
נראה כי עזרי שימוש אלו לקליית לחם, קיימים לפחות 200 שנה.
ככל הנראה המדען שהמציא את המצנם היה פרנק שיילור בשנת 1909. הוא יצר טכנולוגיה המאפשרת את פעילות המצנם החשמלי, בעזרת חוט ניקל-כרום שיכול לעמוד בחום גבוה, מבלי שיתחמצן וייקרע, בדומה לחוט להט של נורת ליבון.
במהלך שנת 1913 רשמו לויד גרופ קופמן ורעייתו הייזל, פטנטים רבים על מקלים שונים.
באותה שנה נוסדה חברת "קופמן ובניו מוצרי חשמל".
קופמן המציא מנגנון חשמלי שמסוגל להפוך את הקלי באופן אוטומטי.
עד אז הפיכת הלחם במקלה נעשתה באופן ידני.
קופמן המציא גם את התנור החשמלי ומגש הקרח הגמיש מגומי, שגם הם יוצרו במפעלו.
הפיתוח הבא היה המצנם האוטומטי למחצה, שאיפשר לקבוע את זמן הקלייה על ידי טיימר ו/או תרמוסטט.
המכניקה שלו לא כללה קפיץ, הקלי הוצא בעזרת מנוף.
את המצנם המקפיץ הראשון המציא צ'ארלס סטרייט ב-1919.
בשנת 1925 ייצרה חברת "ווטרס גנטר קומפני", תוך שימוש במודל של סטרייט, את ה-1A1 "טוסט מאסטר".
זהו מצנם מקפיץ אוטומטי שקולה את הלחם משני צדדיו תוך הסתייעות בטיימר ו/או תרמוסטט.
עד 1950 השתכללו הטוסטרים האמריקאים עד כדי כך שלא היה עוד צורך בכפתורים ומנופים להקפצת הקלי, כך שהכנסת פרוסות הלחם אל הטוסטר הפעילה אותו באופן אוטומטי.
דגמים משמעותיים ומודרניים מכרום היו ה"סאן בים T9 חצי עגול" ו"וורלס פייר טוסטר" של ג'ורג' שרפנברג, שיוצרו ב-1939; וה-"T81139" של ג'נרל אלקטריק, שיוצר בכמויות מסחריות החל מ-1946. טוסטר חשמלי אוטומטי נחשב אז למוצר מותרות שמחירו הגיע ל-25 דולר ב-1939 (שווה ערך ל-360 דולר של ימינו).
רוב הטוסטרים שיוצרו מ-1930 עד 1960 נחשבים לאיכותיים ביותר מבחינת מלאכת יד וטיב החומר, רבים מהם נבנו היטב במטרה לשרוד לאורך עשרות שנים.
הודות לאסתטיקה הפופולרית שלהם, כמה מהעיצובים הקלאסיים של טוסטרים משנות ה-40 וה-50 חוזרים כעת לשוק, אך איכות הייצור שלהם אינה נחשבת גבוהה כמו זו המקורית.
תוספות חדשות יחסית למצנם הן פתח גדול יותר לבייגלים ולחמים עבים; יכולת לקלות לחמים קפואים; ויכולת לקלות רק צד אחד.
רוב הטוסטרים יכולים גם לקלות ופלים, רקיקים ופופ טארטס, אך עדיין לא מתאפשרת קליית מוצרים שנמרחו בחמאה או קרמל (המצויים למשל בוופל) שהמסתם בחום גורמת לכשלים מכניים.
טוסטרים בימינו מסוגלים גם לצרוב סמלים מסחריים וגרפיקה על פרוסות לחם או פיתה.
ב-1990 הוסיפו ג'ון האקט וג'ון רומקי טכנולוגיה מתקדמת בשליטה על המצנם, והמציאו את ה"אינטרנט טוסטר", טוסטר שנשלט דרך האינטרנט.
ב-2001 המציא רובין סאותגייט מאוניברסיטת ברונל באנגליה, טוסטר שקולה את תמונת תחזית מזג האוויר על הלחם שנקלה (מוגבל למעונן או שמשי).
הטוסטר מתקשר למספר טלפון קבוע ומקבל באמצעותו את תחזית מזג האוויר.
מצנח זהב הוא כינוי לסעיפים בחוזה עבודה המבטיחים לעובד חבילה של הטבות לאחר פרישתו.
בדרך כלל מובטח מצנח זהב למנהלים בכירים, בחוזה העבודה האישי שלהם, אך במקומות עבודה מאורגנים, שבהם יש הגבלות ניכרות על פיטורי עובדים קבועים, מובטח לעיתים מצנח זהב גם לעובדים מן השורה, כדי שיסכימו לפרוש מרצונם.
בחבילת "מצנח זהב" יכולות להכלל, בין השאר, ההטבות הבאות:
תשלום מלוא השכר עד סיום המועד הקבוע בחוזה, אף אם העובד פוטר או התפטר מרצונו לפני תום המועד.
מענק הסתגלות – תשלום שכר עבור פרק זמן נוסף לאחר תום החוזה, ולאחר שהעובד אינו עובד בפועל בחברה או בארגון.
פיצויים מוגדלים – פיצויי פרישה החורגים מעבר למה שקבוע בחוק.
לעיתים קרובות משולמים פיצויים אף אם העובד סיים מרצונו את העסקתו, או שהחוזה הסתיים.
רכב – הרכב שבו השתמשו בהיותם עובדי החברה יועמד לרשותם או יועבר להם לאחר הפרישה.
מניות או אופציות של מניות החברה.
קידום בדרגה סמוך למועד הפרישה, ועוד.
מנגנון מצנח הזהב נפוץ בעיקר בסקטור הפרטי והוא אחד מסממניו של השוק החופשי, המאפשר למעסיק להביא אל החברה מנהל בכיר או בעל מקצוע מוכשר.
סעיפי פרישה בתנאים מפליגים מסוג זה, יוצאים לאור חדשות לבקרים כאשר חברות גדולות מפרסמות את תנאי ההעסקה שנקבעו למנהל בכיר, וחבילת ההטבות שנלוותה להם.
בסקטור הציבורי קיים פיקוח הדוק יותר על תנאי ההעסקה של עובדים, וגופי הפיקוח השונים יכולים להתערב בתנאי פרישה החורגים מהתקנות.
התופעה קיימת במגוון רחב של תחומי העסקה – ממנהלי חברות גדולות ועד מאמנים ושחקני כדורגל.
מלבד התנאים המפליגים המתפרסמים אודות הבכירים, קיימים תנאי פרישה מסוג זה גם לעובדים בדרגים נמוכים יותר כמו: מנהלי מחלקות, ראשי צוותים וכדומה.
מצנח הזהב כאמצעי התגוננות מפני השתלטות עוינת
בארצות הברית פורסמו שורה של מקרים בהם ניתנו מצנחי זהב למנהלים בכירים, וזאת על אף ביצועים כושלים של החברות אותן ניהלו.
כך למשל פרש הנרי מקינל, מנכ"ל חברת התרופות פייזר, על רקע נפילת ערכן של מניות החברה בכ-50 אחוז, אך קיבל מענק פרישה של 200 מיליון דולר.
הדוגמה הקיצונית למצב זה היא כאשר מצנח הזהב נוצר מראש כתגובה להשתלטות עוינת על החברה.
כאשר המשתלט מעוניין לרכוש את חברה הוא עשוי להירתע ולא לרכוש אותה כיוון שהחלפת ההנהלה תהיה יקרה מאוד עקב מצנחי הזהב.
מצע מנותק היא שיטה חקלאית לגידול צמחים במנותק מקרקע כדור הארץ (כגון בעציץ המונח על-גבי משטח אטום), ובמנותק מהשמיים (במקום מקורה, כגון בית או חממה).
על-פי ההלכה, גידולים במצע מנותק אינם כפופים למצוות התלויות בארץ, ובפרט למצוות שמיטת קרקעות.
משום כך מקובל לגדל ירקות על-גבי מצע מנותק בשנת השמיטה.
מצע מנותק משמש גם בשנים רגילות לגידולי ירקות ללא חרקים, וכן לצמחי נוי.
מצע מנותק יכול להתבצע גם בגידול על מים בשיטת ההידרופוניקה בתוך מבנה מקורה.