tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
להחלטה זו סייע דודו, שהיה במנזר של מסדר הקרטוסיאנים, בתמיכת כספית.
פאבר שמר במהלך חייו על קשר עם הקרטוסיאנים, בייחוד עם חברי המסדר בעיר קלן שסייעו לו רבות בפעילותו בגרמניה.
בהסכמת הוריו עבר פאבר ב-1525 לפריז והחל ללמוד בקולז' סנט-בארב, מוסד להשכלה גבוהה שהוא המכללה הוותיקה ביותר השייכת כיום לאוניברסיטת הסורבון, שבו התגורר בחדר אחד עם תלמיד מנווארה (כיום בספרד), הקדוש הנוצרי לעתיד פרנסיסקו חאווייר.
פאבר וחאווייר הפכו לידידים קרובים ושניהם קיבלו את התואר הראשון (Baccalauréat en arts) באותו יום ב-1530. באוניברסיטה פגש פאבר גם את החייל הספרדי לשעבר והקדוש לעתיד איגנטיוס מלויולה והצטרף לקבוצה סביבו.
הוא לימד את איגנטיוס את הפילוסופיה היוונית של אריסטו, ואיגנטיוס הרצה לו על התרגילים הרוחניים שפיתח.
פאבר הוסמך לכמורה ב-30 במאי 1534, הראשון מבין החוג הקטן של האנשים שהקימו את מסדר הישועים.
ככוהן דת הייתה לו הסמכות לקבל את נדרי הדת של איגנטיוס וששת חבריו בטקס שהתנהל בכנסיית סן דני על גבעת מונמארטר בפריז ב-15 באוגוסט של אותה שנה.
טקס זה נחשב כאקט ההקמה של מסדר הישועים.
לשבעת החברים המייסדים הצטרפו אחר-כך עוד שלושה.
בקבוצה היה פאבר השני בחשיבותו לאחר לויולה המייסד.
הוא זכה בכבוד זה בזכות הידע המופלג שהפגין והשפעתו על חברי הקבוצה האחרים.
ב-1536 קיבל פאבר את התואר השני.
לאחר שכל חברי הקבוצה סיימו את לימודיהם באוניברסיטה הורה להם איגנטיוס לפגוש אותו בוונציה, והפקיד את פאבר בראשם.
פאבר וקבוצת הישועים יצאה מפריז ב-15 בנובמבר 1536 והם הצטרפו לאיגנטיוס בוונציה בינואר 1537. בתחילה חשב איגנטיוס להגיע עם הקבוצה לארץ הקודש על מנת להטיף לנצרות, אבל נאלץ לוותר על רעיון זה משום שבאותה תקופה הייתה מלחמה בין ונציה לאימפריה העות'מאנית ששלטה בארץ ישראל.
חברי הקבוצה החליטו להתקבץ כקהילה נוצרית שהפכה ל"חברת ישו" (בלטינית Societas Iesu), ומוכרת כיום כמסדר הישועים.
פאבר עבר להתגורר ב-1538 ברומא, ובמשך כמה חודשים עסק בהטפה ובהוראת תאולוגיה בספיאנצה - אוניברסיטת רומא, ובמקביל פעל יחד עם חברי הקבוצה לקבלת אישור מהאפיפיור פאולוס השלישי להקמת המסדר.
האישור המיוחל הגיע ב-27 בספטמבר 1540, כשהתפרסמה הבולה Regimini militantis ecclesiae.
בסוף שנת 1540 שלח אותו האפיפיור לפארמה ולפיאצ'נצה, שם במשך 18 חודשים הרצה פאבר על התרגילים הרוחניים של הישועים במנזרים ובכנסיות.
אחר-כך נקרא פאבר בחזרה לרומא ונשלח לגרמניה לייצג את עמדת הכנסייה הקתולית ברייכסטאג של וורמס (Reichstag zu Worms), שלא היו בו החלטות משמעותיות.
ב-1541 השתתף פאבר ברייכסטאג של רגנסבורג (Regensburger Reichstages), והגיע למסקנה שההצלחה של הפרוטסטנטים נובעת מהבורות של העם בגרמניה כלפי הנצרות וחוסר המוסריות שגילה בהיררכיה הקתולית.
הוא החליט שהפתרון לא נעוץ בשיחות עם הפרוטסטנטים, אלא ברפורמה של הכנסייה הקתולית, בייחוד של מדרג הכנסייה.
במשך עשרה חודשים הוא נפגש עם אנשי מפתח בשפייר ברגנסבורג ובמיינץ.
באמצעות הדרכה של אלו שבאו אליו בבקשה להתנסות בתרגילים הרוחניים, הוא הצליח להשיבם לחיק הכנסייה הקתולית.
זמן קצר אחר כך הזעיק אותו לוילה לספרד.
הוא שהה בספרד כשישה חודשים ויצר קשרים עבור הישועים בסרגוסה, מדריד וטולדו, עד שצו מטעם האפיפיור הורה לו לשוב לגרמניה ב-1542.
במשך 19 החודשים אחר-כך עמל פאבר על הרפורמה בשפייר, מיינץ וקלן, שהוכחה כאתגר גדול.
הוא רכש בהדרגה את אמונם של אנשי הכמורה, וגייס צעירים רבים לשורות הישועים, בהם הקדוש לעתיד, פטרוס קניזיוס (Petrus Canisius; 1597-1521).
הצלחת משימתו הובילה לכינויו "השליח של גרמניה".
בקלן הפגין פאבר קנאות דתית באופן מיוחד.
הארכיבישוף של קלן, הרמן פון וייד (Hermann von Wied; 1552-1477), כבר נטה ללותרניזם, ועתיד היה לאמץ זרם זה בנצרות פומבית מאוחר יותר.
לאחר שבילה מספר חודשים בערים לוון ואנטוורפן, כיום בבלגיה, שבהם פעל בקרב הצעירים חזר פאבר ב-1543 לקלן.
אך נאלץ לציית לבקשה של האפיפיור לעזוב את גרמניה באוגוסט 1544, כשתחילה נסע לפורטוגל ואחר-כך לספרד.
באמצעות השפעתו בהיותו בחצר המלכותית בליסבון שימש פאבר גורם מכריע בהקמת מסדר הישועים בפורטוגל.
ז'ואאו השלישי, מלך פורטוגל רצה למנותו לפטריארך של אתיופיה.
בפורטוגל ובספרד היה פאבר מטיף נלהב ויעיל.
הוא נקרא להטיף בערים הראשיות בספרד, שם נאומיו חוצבי הלהבות עוררו קנאות דתית בקרב האוכלוסייה המקומית וגרמו לצעירים רבים לבחור בכמורה כדרך חיים.
ביניהם הייתה דמות משמעותית נוספת בעתיד הישועים, הקדוש לעתיד, פרנסיסקו בורחה (Francisco de Borja; 1572-1510).
הוא הקים קהילות של ישועים בוואיאדוליד ובאלקלה.
בגיל 40 היה פאבר מותש מעבודתו הבלתי נפסקת וממסעותיו האינסופיים, שתמיד נערכו ברגל.
למרות זאת הוא מונה על יד האפיפיור פאולוס השלישי לפעול כיועץ מומחה (בלטינית peritus) מטעם הכס הקדוש בוועידת טרנטו.
בדרך להשתתף בוועידה הוא הצליח להגיע עד רומא בלבד.
הוא הגיע לעיר כשהוא קודח ב-17 ביולי 1546 ומת בה ב-1 באוגוסט 1546, כשעל פי המסופר שהה איגנטיוס לויולה כל הזמן ליד מיטתו.
פייר פאבר לא היה פילוסוף או תאולוג במובן הטכני של המילה.
הכתבים היחידים שהוריש לנו הם אוסף מכתביו והספר זיכרונות (Mémorial), אוטוביוגרפיה רוחנית שנכתבה בין השנים 1542 ל-1545.
בשל מותו בגיל 40 ידוע פאבר פחות מחבריו להקמת מסדר הישועים.
עם זאת, יש לפאבר חלק חשוב בהיסטוריה של ייסוד מסדר הישועים.
ראשית, משום שיחד עם איגנטיוס לויולה ופרנסיסקו חאווייר היה חלק מהגרעין הראשוני של הקבוצה, גרעין שהתגבש בחדרם המשותף באוניברסיטת פריז.
שנית, משום שאיגנטיוס סמך עליו יותר מאחרים.
פאבר הופקד על הנהגת הקבוצה הקטנה של מייסדי המסדר בשנים 1536-1535, כאשר איגנטיוס נאלץ לעזוב את צרפת בשל בעיות בריאות.
בנוסף, כאשר נבחר ראש המסדר בפעם הראשונה, נבחר פייר פאבר פה אחד כבחירה השנייה, אם איגנטיוס היה מתמיד בסירובו להיבחר כראש המסדר, היה פאבר מתמנה לתפקיד.
סימאו רודריגס (Simão Rodrigues; 1579-1510), אחד משבעת המייסדים של המסדר, שהיה שונה מאוד באופיו מפאבר, אמר עליו .
גינוני התנהגותו ויכולת השיחה שלו היו שובי לב ובינה, אפילו עם הלותרנים.
פייר פאבר העדיף אינסטינקטיבית את המגע האישי והשיחה הידידותית על הטפות בכנסייה או בהרצאות לקהל הגדול.
יושרו המוסרי וכנותו הגלויה הקלו ביצירת קשר, והוא הצליח לשכנע מבלי הצורך להתעקש.
פאבר הפך למטיף יעיל ומפיץ רעיון התרגילים הרוחניים של לויולה, כשהוא פועל באיטליה, ספרד, פורטוגל וגרמניה.
עיקר פעילותו הייתה בגרמניה, שם ניסח קווים מנחים לדיאלוג אקומני עם הלותרנים, אך לרוע המזל הם כמעט שלא יושמו.
הוא ידוע, בייחוד בקרב הישועים, כמדריך הטוב ביותר עבור אלו שיישמו את התרגילים הרוחניים.
הישועים מכירים בפייר פאבר כאחד ממקימי המסדר יחד עם חבריו לחדר באוניברסיטת פריז, איגנטיוס לויולה ופרנסיסקו חאווייר.
כבר בחייו היו שכינו אותו קדוש.
גם הקדוש לעתיד, פרנסואה דה סאל (François de Sales; 1622-1567), שהיה בעל אופי דומה לזה של פאבר, דיבר על פאבר תמיד בכינוי "הקדוש", אלא שלא כך חשבו אבות הכנסייה.
על מנת להיקרא קדוש חייב המועמד להוכיח שחולל נס (אלא אם הוא מרטיר), ואין בתולדותיו של פאבר אירוע שיכול להיחשב נס.
עם זאת, הוא עבר את השלב השלישי בתהליך הקאנוניזציה כשזכה ב-5 בספטמבר 1872, שנים רבות אחרי מותו, בתואר מבורך מהאפיפיור פיוס התשיעי.
יום חגו חל ב-8 באוגוסט.
פאבר זכה לכבוד מיוחד כאשר בשנת 2006 חגגו הישועים את שנת היובל הישועית.
המאורעות שבגינן נחוגה שנת היובל היו 500 שנים להולדתם של פרנסיסקו חאווייר ופייר פאבר ב-1506 ו-450 שנים למותו של איגנטיוס לויולה (1566).
נפתלי כהן (1893/1898 – 1960), שנודע בשם העט פּיֶיר נירָאק (Pierre Neyrac), היה סופר יהודי צרפתי יליד היישוב היהודי בישראל, רופא במקצועו.
נפתלי כהן נולד בשנת 1893 בצפת, בנם הבכור של שרה לבית ליאון וד"ר אליהו (אליאס) כהן.
אביו היה מראשוני הרופאים ילידי ארץ ישראל ביישוב, רופא בצפת והגליל ורופא המושבה פתח תקווה.
אבי-אביו, ר' מיכל הכהן, היה מדפיס ועיתונאי בירושלים", ממייסדי העיתון העברי הראשון בארץ ישראל, "הלבנון", וממייסדי שכונת נחלת שבעה.
לאחר סיום לימודי הרפואה באוניברסיטה הצרפתית בביירות, שב לפתח תקווה.
נישא לצלה לבית אטינגון, ילידת רוסיה, בת למשפחה עשירה של חסידי חב"ד (אחותה של הפסנתרנית נדיה אטינגון-רייכרט).
לאחר נישואיהם עברו להתגורר בפריז בירת צרפת, שם נולדה בתם תקוה.
הנישואים לא עלו יפה; לאחר גירושיהם שבה צלה לפתח תקווה, ואילו כהן השתקע בעיירה נוזונוויל (Nouzonville) שבמחוז ארדן, בצפון-מזרח צרפת, על גבול בלגיה, שם מצא משרה כרופא מחוזי.
בנוזונוויל נישא כהן לסימון, צעירה נוצרית מקומית, ולזוג נולדו ארבע בנות.
כהן לא שמר על קשר עם בתו הבכורה תקוה.
במקביל לעבודתו כרופא, זכה החל בראשית שנות ה-30 להצלחה כסופר, ונודע בשם העט "פייר ניראק" (Pierre Neyrac) – אנגרמה של שמו של המחזאי הצרפתי ז'אן רסין (Racine), שאותו העריץ.
לארץ ישראל נודע מקום מרכזי ביצירתו של ניראק.
הוא פרסם שלושה ספרים, שלושתם בהוצאת גלימר.
ספרו הראשון, הרומן "האדישות האבודה" (L'Indifférence perdue) או "אני מחפש את האדישות האבודה", שראה אור ב-1933, היה מעין זיכרונות של עריק מהצבא העות'מאני בפלשתינה במלחמת העולם הראשונה.
הספר עורר סערה בעולם הספרות בצרפת, וניראק היה מועמד לפרס גונקור.
כעבור שנה התפרסם ספרו "מותה של פרִידה" (La Mort de Frieda), מעין רומן המשך (פרידה הייתה אחותו שנפטרה ממחלה בגיל צעיר).
עם עליית הנאצים לשלטון חיבר מחזה בשם "היהודי האחרון" – חזון אימים שבו היטלר השמיד את כל העם היהודי פרט למסַפר.
במלחמת העולם השנייה הושמד כתב היד.
אחריה שב לארדנים, והחל לכתוב פואמות, שפרסם בכתבי עת ספרותיים.
ב-1956 הופיע ספרו האחרון, הרומן "נעורי אליהו" (La Jeunesse d'Élias), המתאר את דמותו של אביו, ד"ר אליהו כהן, ועלילתו מתרחשת אף היא בארץ ישראל.
כהן מת ב-1960 מיתת נשיקה.
יצירותיו לא תורגמו לעברית, פרט לקטעים ספורים שתרגם ירוחם לוריא, בן זוגה של בתו תקוה וינשטוק.
בשנת תשס"ז-2007 פרסמה וינשטוק ספר סמי־אוטוביוגרפי לבני הנעורים בשם "בעקבות האב האבוד", המגולל את סיפור חייה וחיפושה אחר אביה.
פייר ליטבארסקי הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בפ.צ.
ליטבארסקי העביר כמעט את כל הקריירה שלו כקשר התקפי בפ.צ.
קלן, ונחשב לאחד מגדולי השחקנים של פ.צ.
ליטבארסקי החל לשחק בקלן בשנת 1978, ושיחק בקבוצה עד לשנת 1993, למעט עונת 1986/87, אותה העביר במועדון הצרפתי ראסינג פאריס.
ליטבארסקי זכה עם קלן בגביע מקומי אחד בשנת 1983, ושלוש פעמים סיים עם קלן במקום השני, בשנים 1982, 1989 ו-1990, אך מעולם לא זכה באליפות עם הקבוצה.
בנוסף, ליטבארסקי הגיע עם קלן לגמר גביע אופ"א בשנת 1986, בו הפסידה קלן לריאל מדריד 5-3 בסיכום שני משחקים, אשר ליטבארסקי פתח בשניהם.
ליטבארסקי שיחק בסך הכל 14 עונות במדי קלן, וצבר 406 הופעות בבונדסליגה, בהן כבש 116 שערים, ובשנת 1993 עזב את המועדון, ועבר לשחק בליגת העל היפנית, תחילה ביונייטד צ'יבה, ואחר כך בברומל סנדאיי, במדיה פרש בשנת 1997 ממשחק פעיל.
לליטבארסקי הייתה קריירה בינלאומית עשירה בנבחרת גרמניה המערבית, אותה הוא ייצג בחמישה טורנירים גדולים.
במונדיאל 1982 היה חלק מחוליית התקפה עם קרל היינץ רומניגה וקלאוס פישר, שהציגה כדורגל יעיל והתקפי באותו טורניר, ונעצרה רק במשחק הגמר על ידי נבחרת איטליה.
ביורו 1984 ליטבארסקי היה חלק מהנבחרת שנכשלה והודחה כבר בשלב הבתים.
במונדיאל 1986 גרמניה המערבית שוב הציגה כדורגל מצוין, ושוב הפסידה במשחק הגמר, הפעם לנבחרת ארגנטינה, אך הפעם ליטבארסקי סופסל בשלבי ההכרעה על ידי המאמן פרנץ בקנבאואר.
ביורו 1988 ליטבארסקי היה חלק מהנבחרת שהודחה בחצי הגמר על ידי נבחרת הולנד.
במונדיאל 1990 זכה ליטבארסקי לראשונה בתואר בינלאומי לאחר טורניר מצוין מבחינה אישית וקבוצתית, כאשר נבחרתו זכתה בטורניר לאחר שגמלה במשחק הגמר לנבחרת ארגנטינה על ההפסד בגמר המונדיאל הקודם.
לאחר הזכייה של גרמניה המערבית במונדיאל 1990, פרש ליטבארסקי מהנבחרת, לאחר ששיחק בה תשע שנים, וכבש 18 שערים ב-73 הופעות.
ליטבארסקי התנסה באימון לאחר הפרישה מהמשחק, והתחיל בליגת העל היפנית, בה סיים את הקריירה כשחקן, בפ.צ.
לאחר מכן שימש כעוזר מאמן בבאייר לברקוזן ובדיסבורג, ובהמשך חזר ליוקוהמה, ואימן גם בפ.צ.
סידני האוסטרלית, ובאביספה פוקואוקה וסאיפה היפניות.
בין השנים 2010-2012 ביצע תפקידי עוזר מאמן בוולפסבורג.
מלך הבישולים של מונדיאל 1982
מלך השערים של אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 1982
פְּייֶר פְרָנְסוּאָה אַנְדְרֶה מַשֶן ; 16 באוגוסט 1744 – 20 בספטמבר 1804) היה אסטרונום צרפתי, שעסק יחד עם שארל מסיה בתצפיות בגרמי שמים עמוקים ובחקר שביטים, ותרם חלק משמעותי לאיסוף העצמים הכלולים בקטלוג מסיה.
משן נולד בלאן שבחבל או-דה-פראנס שבצפון צרפת, לפייר פרנסואה משן ומארי מרגריט רוזה.
אביו היה מתכנן תקרות וטייח.
כבר בילדותו הוא הראה כישרון למתמטיקה ולפיזיקה, אך בשל מחסור באמצעים לא היה באפשרותו להמשיך בלימודיו.
חיבתו לאסטרונומיה הביאה אותו אל ז'רום לאלנד שלימד אסטרונומיה בקולז' דה פראנס ולאלנד שהבחין בכישוריו העסיק אותו כעוזר ולאחר מכן סידר עבורו עבודה במכון המיפוי של הצי בוורסאי, שם עסק במיפוי ימי ובהידרוגרפיה.
סביב שנת 1774 הכיר משן את שארל מסיה והפך לידידו הקרוב ובשנה זו גם כתב את מאמרו הראשון באסטרונומיה עבור האקדמיה הצרפתית למדעים על אירוע הסתרה של אלדברן על ידי הירח.
משן התחתן בשנת 1777 עם ברב-תרז מארז'ו, אותה הכיר בוורסאי, ונולדו להם שני בנים ובת.
בין השנים 1779 ו-1781 עבד משן עם שארל מסיה וגילה בתקופה זו כ-25 עצמים המופיעים בקטלוג מסיה.
ב-1782 התקבל משן לאקדמיה הצרפתית למדעים ומ-1785 ועד ל-1792 היה העורך של השנתון האסטרונומי Connaissance des Temps (ידע הזמן), שבו גם פורסם קטלוג מסיה בשנת 1781. בשנת 1789 התקבל משן לחברה המלכותית של לונדון.
בשנים 1784–1790 השתתף משן בסקר גאוגרפי שנועד למדוד את המרחק המדויק בין גריניץ' ובין פריז.
במסגרת זו ביקר משן באנגליה יחד עם ז'אן-דומיניק קאסיני ו אדריאן-מארי לז'נדר ופגש את האסטרונום ויליאם הרשל.
לאחר מכן השתתף במשלחות מיפוי בצפון איטליה ובגרמניה ולקח חלק במדידת אורכו של המרידיאן בין דנקרק ובין ברצלונה כחלק מקביעת אורכו של המטר.
המסע למדידת המרחק נתקל בקשיים הן בשל המהפכה הצרפתית והן בשל מלחמה בין צרפת ובין ספרד שלקחה חלק בקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה והביאה למעצרו בברצלונה.
לאחר שחרורו הוא שב לביתו בשנת 1795 והתמנה למנהל מצפה הכוכבים של פריז בשנת 1799.
בשנת 1804, בעקבות חשש לאי-דיוקים בחישוב המרחק בין דנקרק לברצלונה, יצא משן לערוך מדידות נוספות.
בזמן שהיה בספרד חלה בקדחת צהובה ונפטר בקאסטיון דה לה פלאנה.
משן זכור בעיקר בשל תרומתו לקטלוג מסיה.
קרוב לרבע מהעצמים המופיעים בקטלוג הם תגליות מקוריות שלו וביניהן גלקסיית החמניה, ערפילית המשקולת הקטנה, ערפילית הינשוף, גלקסיית גלגל הרוח וגלקסיית הסומבררו וכן גילה משן את הגלקסיה NGC 5195 הקשורה לגלקסיית המערבולת.
משן גילה גם שמונה שביטים והיה שותף לגילויים של שלושה שביטים נוספים.
שלושה מהשביטים שגילה הם שביטים מחזוריים, ביניהם שביט טאטל ושביט אנקה שנקראים על שם האסטרונומים שחישבו את מחזוריהם.
על שמו של משן נקרא האסטרואיד משן 21785 שהתגלה ב-21 בספטמבר 1999.
פייר מק אורלן היה סופר, מסאי, משורר ופזמונאי צרפתי.
מק אורלן יצר מגוון רחב של יצירות ספרותיות.
אחרי שהתחיל כצייר, התפרסם בסיפוריו ההומוריסטיים.
אחרי מלחמת העולם הראשונה פנה לספרות פנטסטית ולרומני הרפתקאות.
בשלהי הקריירה הספרותית שלו עסק בכתיבת שנסונים, מסות וזיכרונות.
בצעירותו בתחילת המאה ה-20 חי מק אורלן בשכונת מונמארטר בפריז והתוודע שם לגיום אפולינר, לפרנסיס קרקו ולרולאן דורז'לס, איתם יצר קשרי ידידות.
באותה תקופה שהה גם ברואן, בלונדון, בפלרמו, בברוז' ובערים אחרות.
זיכרונותיו מהשנים הללו, שבהן חי לעיתים קרובות בתנאי עוני, שימשו לו לחומר לספריו שהיו בעלי נימה אוטוביוגרפית חזקה ושהשפיעו אחר כך על סופרים כמו אנדרה מאלרו, בוריס ויאן ורמון קנו.
מק אורלן היה קנאי מאוד לפרטיותו, במיוחד בנוגע לפרטים הקשורים לעברו הרחוק, דאג להעלים תיעוד רב ומסר לא פעם פרטים ביוגרפיים מפוקפקים.
הוא טען שהיה יתום מגיל מוקדם.
בנוסף, רישומי לידתו בעיריית פרון נעלמו בגלל הנזקים שנגרמו לארכיון העירייה בהפגזות גרמניות בשנת 1916. גם ארכיון בית הספר המקומי שבו למד, לרבות תיקו כתלמיד, נהרסו ככל הנראה בימי מלחמת העולם השנייה.
הסופר עצמו שרף לקראת סוף חייו חלק ממכתביו שבארכיונו האישי, לדבריו, על מנת ש"לא תהיינה לו דאגות אחרי מותו".
מק אורלן נולד בשנת 1882 בפרון, מחוז סום בחבל פיקרדיה בצפון צרפת, ושמו האמיתי היה פייר דומארשה.
הוא היה בנם הבכור של פייר-אֶדמון דומארשה (1928-1853), קצין אספקה בצבא, לימים מנהל חשבונות, שמוצאו בליל, ושל ברט פרנסין ארתוס (ילידת 1861).
האם נעלמה מחיי הילד בשנת 1889. לא יודעים אם נפטרה או אולי נפרדה מבעלה והסופר לא הזכיר את שמה לעולם.
מק אורלן הציג את עצמו כ"יתום מגיל קטן".
חמש שנים אחרי לידת פייר נולד להוריו בן נוסף, ז'אן (1929-1887).
האב התחתן בשנית כעבור 13 שנה עם בת דודה בשם מרי וודה.
החל משנת 1889 פייר ואחיו נמסרו לאומנה אצל דוד, בשם לואי איפוליט פראן, מורה להיסטוריה ומפקח במערכת החינוך בשומון (מחוז אוט מארן) ואחר כך (באורליאן, ושהיה נשוי לאחות של אמו.
היחסים עם הדוד היו מתוחים לעיתים קרובות, אבל מאוחר יותר בחייו הסופר נזכר בו ברגשי חיבה.
בעת לימודיו בתיכון באורליאן לא הצטיין במיוחד, אבל נחשף אז לשירי פרנסואה ויון (אולי באמצעות חבר לבית הספר, גסטון קוטה, לימים זמר קברט) וכן לשירת המשוררים הרומיים - קאטולוס, מרטיאליס, אפוליוס.
באותה תקופה היה מק אורלן למעריץ של זמר הקברט אריסטיד בריאן (זמר) והתאהב במשחק הרוגבי, אותו שיחק עד שנת 1913. לימים כסטודנט השתתף בקבוצת הרוגבי Paris Universitaire Club לצד אלן-פורנייה ואנרי ס'אנסון.
בשנת 1898 שלח לבריאן את שיריו הראשונים וקיבל ממנו תגובה חיובית על גלויה שאותה שמר כל חייו.
החל מ-1898 הוא נשלח להמשיך את לימודיו בבית הספר התקני למורים (École normale d'instituteurs) שבעיר רואן.
כעבור שנה, בחורף 1899, בגיל 17, עזב את בית הספר ונסע לפריז
בפריז התיישב מקר אורלן ברובע מונמארטר.
הוא פגש את אחיו ז'אן שהיה שוליה בבית מלאכה לרהיטים עתיקים.
ביקר בקברט Le Zut, החביב על אנרכיסטים, שם הכיר את "Lapin Agile", פרדריק ז'ראר שפתח מאוחר יותר את הקברט Lapin Agile (הארנב הזריז) שהפך לו לבית.
כתב שירים בסגנון פוסט-סימבוליסטי ושאף להיות צייר.
עבד בעבודות רבות וניגן באקורדיון.
בשנות ה-20 לחייו טייל באירופה ובשובו לפריז הפך לדמות ידועה בחוגי הבוהמה והאמנות המקומיים.
נהג במיוחד להופיע במופעי זמרה ב-"Lapin Agile".
באותה תקופה התוודע לסופרים ואמנים רבים, כמו מקס ז'אקוב, גיום אפולינר, איליה ארנבורג, מוריס אוטריו ופרנסיס קרקו.
ב-1905 גויס לצבא ברגימנט הרגלים 156. לפני כן הועסק כצייר וכמאייר:עיצב מבפנים אכסניה בסן-ואסט-דייפדאל.
בגיל 23 אייר רומן בשם Monsieur Homais voyage (אדון אומה מטייל) מאת רובר דיקן (Duquesne), אחד מידידיו מרואן.
את האיורים האלה הוא חתם לראשונה בשם פייר מק אורלאן.
פעם הסביר שבחר בשם עט זה לכבוד סבתא סקוטית, הסבר שלא נראה אמיתי בעליל.
עם זאת אולי כרמז למוצא הקלטי נהג כל חייו לחבוש כומתה סקוטית עם פומפון איתה הופיע בצילומיו המפורסמים מידי וילי רוניס ורובר דואנו.
הסבר סביר יותר מקשר את שם המשפחה החדש לעיר אורליאן, שבה הסופר למד בתיכון ושבה גילה את יצירתו של פרנסואה ויון.
במלחמת העולם הראשונה גויס מק אורלן לצבא כחייל קרבי ושירת עד לפציעתו בשנת 1916. מאז עבר לשמש ככתב צבאי.
אחרי המלחמה התפרנס מכתיבה והחל משנת 1924 קנה חוות גבינות ישנה ביישוב סן-סיר-סיר-מורן במחוז סן-א-מארן, על יד פריז, בחבל איל-דה-פראנס.
בשנות ה-1920 היה למבקר קולנוע וצילום משפיע, וכתב מסות חשובות על יצירותיהם של אז'ן אטז'ה, ז'רמן קרול ואחרים.
מק אורלן נפטר בביתו ב-27 ביוני 1970 בעקבות התקף לב.
הובא לקבורה בבית הקברות בסן-סיר-סיר-מורן.
לפי בקשתו נקבר עם כדור רגבי שהוקדש לו על ידי נבחרת צרפת לרגבי.
בשנות ה-1920 עלתה יוקרתו כסופר.
הוא זכה להערכה מצד אנטונן ארטו ואנדרה ברטון שלפי עדותו של ארמן לאנו מנה אותו בין ידידיו ה"לא אורתודוקסים".
ניכרה כבר השפעתו על אנדרה מלרו הצעיר או על קבוצת המחברים שהתקבצה לזמן קצר סביב המגזין "l"Aventure של רנה קרוול ושהופיע לראשונה ב-1921. כעבור שנים אחדות נוסף שמו של לואי פרדינאן סלין לרשימה המצומצמת של סופרים שאותם העריץ.
מלרו טען אז שהוא בסך הכן מחבר רומנים פנטסטיים ופרסומו המבוסס על היותו מחבר ספרי הרפתקאות מבוסס על אי הבנה.
גם רמון קנו מצא במבוא שכתב למהדורת כלל יצירותיו של מק אורלן ב-1969 שיש בספריו מימד פנטסטי המערב בעלילה כוחות אפלים והופעות תדירות של השטן.
ב-1921 פרסם מק אורלאן את "La Cavalière Elsa" ספר פוליטי-בדיוני המספר על כיבוש פריז על ידי צבא מהפגני בפיקודה של אישה צעירה בשם אלזה גרינברג, המזכירה איפשהו את דמותה של ז'אן ד'ארק.
(הרנסאנס הפוליטי והספרותי) בניהולו של אנרי לאפוז, אוצר הפטי פאלה בפריז.
ב-1925 הספר עובד לתיאטרון על ידי פול דמאזי.
הספר היה גם לחלק מטרילוגיה שכתב מק אורלן על אי השקט ששרר באירופה החל משנת 1910, ושכללה את La Vénus internationale (ונוס הבינלאומית" (1923) ואת
הרומן "Le Quai des brumes" (רציף הערפילים) (מ-1927)
באותה תקופה כתב הסופר כמה פואמות ארוכות בחרוזים ופרוזה, בעלות צביון אוראלי חזק, ובישר את הטקסטים לשנסונים שכתב אחרי מלחמת העולם השנייה: אינפלציה סנטימנטלית" (1923), "סימון ממונמארטר" (1924), בוטיקים" (1925) וכו'.
בדומה לבלז סנדראר הנהיג מק אורלן בשירתו אוצר מושגים טכניים מודרניים, המדבר על פרסומות, על פונוגרף, על טלגרף אלחוטי וכו'.
ההתרפקות הזאת על המדיה החדשה הובילה אותו להתעיניין בקולנוע.
ב-1924 היה שותף לחיבור התסריט לסרט "L'Inhumaine" של מרסל ל'ארביה, והשתתף באחד התשדירים הראשונים של תחנת "רדיולה".
במאמר ב-1929 ניבא מק אורלן את התפתחות הטלוויזיה ("קולנוע ביתי" פורסם במגזין Variétés) והחל מ-1927 כתב בעיתונים ביקורות ראשונות לתקליטים.
מק אורלן כתב גם פרסומות למכוניות "סיטרואן", לחנות הכל-בו "לה פרנטאן" ול"גראנד מזון דה בלאן" בפריז ("בסימן הלבן") כשהוא ראה בפרסומת סוג של שירה, "שירת המסחר".
פרט לקולנוע התאהב מק אורלן באמנות הצילום, כתב מסות על אז'ן אטז'ה ועל ז'רמן קרול.
אחדות מתוכן פורסמו שוב ב-2011 על ידי קלמאן שרו בספר "Pierre Mac Orlan.
מק אורלן הפך לתאורטיקן הפורה ביותר בדורו בתחום הצילום.
מכלול סימני המודרנה האלה, - הפרסומות, הג'אז וחלונות הראווה של חנויות הכל-בו הגדולות, נראו בעיניו כיסודות למיתולוגיה חדשה שהסופרים צריכים לספר עליהם.
מיתולוגיה זו הייתה אמביוולנטית, מלווה באי נוחות עמומה, כמו מצב בין הערביים, על רקע תנאי הקיום החדשים, העימות התעשייתי הגדול של מלחמת העולם הראשונה: המהירות, החשמל, פיחות ערך חיי האדם, למשל, העניקו לחיים המודרניים מימד מסתורי ושל אי נחת, שנקרא להחליף את הצורות הישנות של העל טבעי.
מק אורלן קרא להיבט האפל הזה של המודרניות, "הפנטסטי החברתי" וחזר לעיתים קרובות להשתתמש במושג הזה מבלי להבהיר אותו באופן מדויק.
בשנים 1930-1920 המשיך מק אורלן בפעילותו ככתב-על ופרסם את מאמריו בעיקר בפארי סואר של פייר לזרף ובעיתון "דטקטיב" שנרכש על ידי גסטון גלימאר ונוהל על ידי אחיו של ז'וזף קסל, ז'ורז'.
כעיתונאי קפץ לאיטליה כדי לראיין את בניטו מוסוליני, נסע פעמים חוזרות לצפון אפריקה, כמו כן לאנגליה ולגרמניה, בה צפה בעליית הנאציזם.{{הערה|הרפוטז'ות על גרמניה, אנגליה ואיטליה נאספו ב-1984 בקובץ Le Mystère de la malle (סוד המזוודה) מס.
1 שנערך על ידי פרנסיס לקאסן סדרה "כתבים גדולים" Grands reporters של ההוצאה לאור U.G.E}}
שיטתו ככתב, הייתה במיוחד לאסוף רשמים וקוריוזים הייתה די חופשית, למשל בשימושו בעדויות שקלט במסעותיו שהיו בדרך כלל קצרים: הוא החשיב עצמו יותר כ"סופר במסע לימודים" מאזר כ"עיתונאי אמיתי", כפי שהתבטא בעצמו ב'Le Bataillon de la mauvaise chance (גדוד מזל הביש)
החומר שצבר שימש אותו גם בכתיבת חלק מספריו: למשל עלילת "הרוצח, מס.2", רומן בלשים מ-1935 שאב השראה במידה רבה מרפורטז'ה על רצח מסתורי שאותה כתב שנה קודם לכן בלונדון.
באופן דומה, הכתבות על לגיון הזרים אותן יצר בתוניסיה
שימשו לו בעריכת הספר Le Camp Domineau מ-1937
בעזרת ה"אווירה, החוויה והפרטים טכניים" הרפורטז'ות סיפקו לעלילות הרומנים של מק אורלן רושם של אמינות וחיות אם כי תוך הסיכון ליצור בקורא את הרושם שהוא מדפדף במגזין שהעורך שלו מעוניין יותר באקזוטיקה מאשר ברצון לפתות.
בשנים בין מלחמות העולם שמר מק אורלן מרחק מהוויכוחים האידאולוגיים הגדולים של תקופתו, וטיפח קשרי ידידות עם אנשים שונים כמו הצייר הגרמני הקומוניסטי ג'ורג' גרוס
אאו הסופר הימני רדיקלי אנרי ברו.
גם הצביון הפוליטי של העיתונים שהוא כתב הם לא הדאיג אותו במיוחד: הוא פרסם כתבות וכרוניקות באותה מידה בעיתונים ימניים כמו לה פיגרו או
"L'Intransigeant" או בעיתונים שמאליים כגון העיתון "מריאן" או L'Heure שבעריכתם
של מרסל קאשן ומרסל סמבא.
בעיתון האחרון ראו אור מאמריו אחרי מחמת העולם הראשונה
עם זאת נמנה מק אורלן עם 850 חותמי "עצומת האינטקלטואלים הצרפתים להגנת המערב והשלום באירופה" שבעריכת אנרי מסיס שסינגרה על איטליה הפאשיסטית ועל פלישתה לאתיופיה.
עשה זאת אולי בהשפעת ידידים שמרניים או בשל אהדתו למוסוליני בעקבות ההיכרות איתו ב-1925 או אולי בגלל דבקותו הרגשית בהרפתקה הקולוניאלית.
פרט להתגייסות פוליטית זו לאורך כל שנות ה-1930 נזהר מק אורלן מכל זיקה פוליטית מכריעה.
בעת הפלישה הגרמנית ב-1940 הזדרזו מק אורלן ואשתו לעזוב את סן-סיר-סור מורן כדי להמילט למחוז אנדר ביישוב גרז'ילס-דמפייר, שבו הם נותרו חדשיים.
מן הרגע שנתחם הסכם שביתת הנשק חזרו אחר כך לביתם וחיו בבידוד יחסי.
מק אורלן המשיך את עיסוקיו כסופר ועיתונאי ופרסם באופן סדיר את מאמריו ביומון "Aujourd'hui" (היום), עיתון עצמאי של אנרי ז'אנסון, והגדיל בו את היקף הפעילותו אחרי שבא עורך חדש - ז'ורז' סוארז - שהטביע לעיתון גישה של שיתוף פעולה.
מדי פעם פרסם גם בעיתונים וכתבי עת יותר מעורבים בשיתוף הפעולה עם הכובש, כמו Les Nouveaux Temps (הזמנים החדשים), או Combats (מאבקים) שבו פרסם בסופו של דבר רק מאמר בודד ב-12 ביוני 1943
הוא כתב מאמרי רוויו על ספרים, מבלי להתעמק במגמה הפוליטית של מחבריהם.
בעיתון של ז'אן ושר מצא מקום לשבח בעת ובעונה אחת ספר כמו Ne plus attendre (לא להמתין יותר) מאת פייר דריה לה רושל או "Pilote de guerre" (טייס מלחמה) מאת אנטואן דה סנט-אכזופרי
הוא דאג בעיקר להתפרנס וכמו מרסל אמה, ז'אן אנוי או מרסל ז'ואנדו שימש כאליבי תרבותי לעיתונות המשתפת פעולה והוגדרו על ידי לוסיין רבאטה כ"לא מתנגדים"
שחרור צרפת לא גרם לסופר אי נעימויות
עלילתם של השני הספרים האלו התרחשה במאה ה-18 ואפשרו לו סוג של בריחה מהדאגות של אותה תקופה.
מהדורות חדשות, תוכניות רדיו ושאנסונים
אחרי השחרור כתב מק אורלאן מעט ספרים והפסיק לחלוטין לחבר רומנים.
מרבית הספרים שפרסם היו קובצי מאמרים ומסות שנכתבו לפני המלחמה אליהם הוסיף דברי מבוא חדשים.
גלגולי הספר הוסברו על ידי ז'ילבר סיגו (Sigaux) בעמוד 458 באותו כרך של "כלל יצירות מק אורלאן" הכולל את הרומן הזה ואת " 'Sous la lumière froide"
גם ספרים אחרים עברו תיקונים ושינויים משמעותיים.
למשל, ל-À bord de L'Étoile Matutine שפורסם ב-1920, סופחו ב-1934 כמה פרקים שפורסמו כנובלות נפרדות
במקביל לפעילות זו, ב-1959-1947 יצר מק אורלאן תוכניות רדיו רבות בעזרת נינו פרנק ופול ז'ילסון, שכיהן אז כיושב ראש רשות השידור הצרפתית.
לרגל הראיונות שהעניק לנינו פרנק חזר מק אורלאן לכתוב שירים (ששודרו בעת התוכניות), דבר שלא עשה מ-1914.
הוא כתב בסך הכל 65 שנסונים שבוצעו בייחוד על ידי הזמרות ז'רמן מונטרו, מוניק מורלי וז'ולייט גרקו.
השנסונים הפכו לחלק אינטגרלי מיצירתו.
הוא הסביר במבוא לקובץ שנקרא "זיכרונות בשנסונים" (1962)
אף-על-פי ששנא את שכונת מונמארטר שבה חי באמוללות בצעירותו, ב-1957 קנה בה דירה ברחוב קונסטאנס, בקומת ביניים
התגורר בה עם אשתו ואירחו בה את חבריהם אנטואן בלונדן, נינו פרנק, פייר ביארן, מוניק מורלי ואחרים.
ב-1961 הזוג מכר דירה זו וחזר להתיישב באופן קבוע בס-סיר-סור-מורן
עם אורחיו הרבים שם נמנו פייר ברז'ה, ארמאן לאנו, נינו פרנק, ז'אן-םייר שברול, ז'ילבר סיגו, ז'ורז' בראסנס, ז'אק ברל, פול קובאן, ז'ולייט גרקו.
מק אורלאן היה נשוי לאשתו מרגריט למשך חמישים שנה עד ליום מותה בגיל 77 ב-10 בנובמבר 1963. מק אורלאן הקדיש לה אחד הטקסטים האחרונים שכתב - השיר Marguerite Luc מספטמבר 1967
30 בינואר 1950 נענה הסופר לשכנועים רבים, והסכים להיבחר בהצבעת פה אחד, כחבר באקדמיית גונקור במושבו של לוסיין דקאב שנפטר בספטמבר 1949.
אחרי מותו של מק אורלן נבחרה במקומה הסופרת פרנסואז מאלה-ז'וריס
כחבר באקדמיית גונקור הצטרף מק אורלן לחבריו משכבר הימים, פרנסיס קרקו, אנדרה בילי ורולאן דורז'לס.
הוא השתתף המפגשי האקדמיה במסעדת דרואן.
30 בדצמבר 1966 - קיבל את אות לגיון הכבוד של צרפת, בדרגת מפקד, מעם נשיא צרפת, ז'ורז' פומפידו, לפי המלצת שר התרבות אנדרה מאלרו.
המחווה התעכבה זמן רב על רקע דיונים סביב מוסריותו משום טקסטים ארוטיים שכתב בתחילת המאה ה-20..
את העיטור קיבל מק אורלן מידי פרפקט המחוז סן-א מארן בדיוק האדם שבעת עבודתו בעבר במשטרה חקר את תיק המוסר של הסופר..
1968 - התקבל כ"סטראפ" בקולז' הפאטאפיזיקה Collège de Pataphysique
יוני 1970 - קיבל את אות מסדר האמנויות והספרות בדרגת מפקד.
אחד מרצונותיו האחרונים של מק אורלן היה הענקת פרס על שמו (מתוך קרן השהשאיר) ביישוב סן-סיר-סור-מורן לסופר או אומן בדרך כלל מבוגר ושנקלע לקשיים בחייו.
הפרס מקר אורלן הראשון הוענק בשנת 2005 על ידי ועד מק אורלן בראשות פייר ברז'ה
2012 - אגודת קוראיו של מק אורלן - הוקמה בספטמבר 2012 ובראשה עומד ברנאר בריטו, הביוגרף של הסופר.
ביתו של מק אורלן ביישוב סן-סיר - סיר-מורן, ברחוב סן-ז'אן-לה-דה-ז'ימו (Rue Saint-Jean les-Deux-Jumeaux) בבית 18, מנוהל על ידי המוזיאון המחוזי של ארצות סן ומארן.
[[קובץ:Frontispice1.jpg|ממוזער|עטיפת המהדורה הראשונה של הספר "Clients du Bon Chien jaune משנת 1926]]
La Cavalière Elsa, Gallimard, Paris, 1921 (פרס "לה רנסאנס" 1922, ועדת שופטים בראשות קולט)
פייר לון הוא יישוב במחוז ברגן, ניו ג'רזי הנכלל במטרופולין ניו יורק.
המוטו של פייר לון הוא .
פייר לון דורגה כאחד מעשרת המקומות הטובים ביותר לחיות בניו ג'רזי.
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטח היישוב עמד על 13.47 קמ"ר, מתוכם 13.31 קמ"ר של אדמה ו-0.16 קמ"ר של מים.
היישוב גובל בעיר פטרסון ממערב.
לפייר לון יש מסורת רבת שנים של גיוון אתני וסובלנות לאנשים בני עדות ואמונות דתיות שונות.
ההגירה המתמדת מאירופה, מאסיה ומאמריקה הלטינית הפכה את פייר לון לכור היתוך בינלאומי, ומעל 50 שפות וניבים מדוברים ביישוב.
פייר לון הייתה מרכז לתרבות יהודית במשך כמה עשורים.
מאז תחילת שנות האלפיים האוכלוסייה היהודית האורתודוקסית גדלה משמעותית והחליפה את היהודים הלא-אורתודוקסים שמספרם ירד.
לאחר קריסת ברית המועצות בשנת 1991, החלו יהודי רוסיה להגר לפייר לון.
האוכלוסייה היהודית האמריקאית של פייר לון היוותה לפחות שליש מהאוכלוסייה במשך מספר עשורים.
לאחר מכן החלה הגירה של רוסים אורתודוקסים.
כיום למעלה מ-10% מאוכלוסיית היישוב היא ממוצא רוסי, הגבוה מבין כל היישובים בניו ג'רזי, וגוברת עם המשך הגירתם של רוסים אמריקאים מברוקלין.
בפייר לון יש גם את הקהילה הגדולה של אמריקאים ישראלים במחוז ברגן.
ב-22 בנובמבר 2015 חגגה אגודת ההיסטוריה היהודית של צפון ג'רזי את הפתיחה של משכן הקבע שלה בפייר לון, לאחר ששכנה במקומות שונים, בעיקר בפטרסון השכנה, בעשורים הקודמים.
פייר נקורונזיזה (18 בדצמבר 1964 – 8 ביוני 2020) היה פוליטיקאי בורונדי, שכיהן כנשיא התשיעי של בורונדי כמעט 15 שנה, מאוגוסט 2005 ועד מותו ביוני 2020. פייר היה חלק מהקבוצה האתנית הוטו.
לפני שהשתלב בפוליטיקה הוא היה מורה לחינוך גופני.
הוא הצטרף לפוליטיקה במהלך מלחמת האזרחים בבורונדי, כחלק מהמועצה הלאומית למורדים להגנת הדמוקרטיה (CNDD – FDD), והפך למנהיג בשנת 2000. ה-CNDD – FDD הפכה למפלגה פוליטית בסוף מלחמת האזרחים, ונקורונזיזה נבחר לנשיא.
הוא מילא את התפקיד במשך שלוש קדנציות.
עם היבחרו באוגוסט 2005, פעל ליישם שינויים מבניים בהתאם להסכמי ארושה שהביאו לסיום מלחמת האזרחים בבורונדי שנחתמו עוד לפני היבחרו ב-2000, וחלוקה של הכוח בהתאם לחלוקה אתנית של בני ההוטו, בני הטוטסי ובני הטווה.
הכוחות לשחרור בני ההוטו (Forces nationales de libération; FNL) התפרקו מנשקם ב-2008. לצד הצלחותיו עלו, ספגה ממשלתו של נקורונזיזה ביקורת גוברת בשל פלגנות, שחיתות ובעיות ביטחוניות.
הוא נבחר בשנית ב-2010. ב-2015 העמיד עצמו לבחירה פעם שלישית, בניגוד להסכמי ארושה, ובעקבות זאת פרצו מהומות מצד האופוזיציה, שדוכאו באלימות על ידי הממשל.
מספר הממשל פעל נגד האופוזיציה, עיתונאים ופעילי זכויות אדם, ומוערך כי 1,700 אזרחים נהרגו וכי 390,000 פליטים נמלטו מהמדינה.
ממשלו ספג ביקורת על הטיפול במגפת הקורונה בשל מיעוט בדיקות וקיום הצהרות המוניות.
לאחר שהודיע על כוונתו שלא לנסות להיבחר מחדש בשנת 2020, נפטר נקורונזיזה במפתיע ב-8 ביוני 2020, מעט לפני מועד סיום כהונתו הרשמי.
הוא היה הנשיא בעל השלטון הארוך ביותר בתולדות בורונדי.
פייר סולאז' היה צייר, חרט ופסל צרפתי.
בשנת 2014, פרנסואה הולנד תיאר אותו כ"אמן החי הגדול בעולם".
סולאז' נולד ברודז, אוורון, בשנת 1919. הוא ידוע גם בשם "צייר השחור", בשל התעניינותו בצבע "הן כצבע והן כחסר צבע.
כאשר האור משתקף על שחור, הוא הופך אותו וממיר אותו.
הוא פותח תחום נפשי משלו".
הוא רואה באור חומר עבודה; פסים של המשטח השחור של ציוריו מאפשרים לו לשקף אור, ומאפשר לשחור לצאת מתוך החושך ולתוך בהירות, ובכך להפוך לצבע מאיר.
לפני מלחמת העולם השנייה, סולאז' כבר סייר במוזיאונים בפריז בחיפוש אחר ייעודו ולאחר שירות צבאי במלחמה, הוא פתח סטודיו בפריז, וערך את תערוכתו הראשונה ב-Salon des Indépendants בשנת 1947. בנוסף הוא עבד כמעצב תפאורה.
סולאז' החל לזכות בהכרה בארצות הברית בשנות החמישים.
עבודותיו נכללו בשתי התערוכות הגדולות של אמנים אירופיים, "ציירים אירופיים צעירים" במוזיאון סולומון ר.
גוגנהיים (1953) ו"העשור החדש: 22 ציירים ופסלים אירופיים" במוזיאון לאמנות מודרנית (1955) בניו יורק.
במקום שיהיו להם כותרות, ציורי סולאז' נקראים לפי גודלם ותאריך הייצור שלהם.
כך, "17 בדצמבר 1966" משנת 1966, באוסף מוזיאון האמנות של הונולולו, מדגים את השחור המוברש באומץ על קנבס לבן.
בין השנים 1987–1994 הוא ייצר 104 חלונות ויטראז' לכנסיית המנזר הרומנסקי סנט-פוי בקונק (אוורון, צרפת).
בשנת 1979 הפך סולאז' לחבר כבוד זר באקדמיה האמריקאית לאמנויות וספרות.
סולאז' הוא האמן החי הראשון שהוזמן להציג במוזיאון הארמיטאז' הממלכתי של סנקט פטרבורג ובהמשך גם בגלריית טרטיאקוב במוסקבה (2001).
ב-2014 הוקם מוזיאון סולאז' בעיר הולדתו רודז, ובו מוצגות יותר מ-500 מעבודותיו לצד תערוכות מתחלפות של אמנים אחרים.
2019 הצגת רטרוספקטיבה נרחבת ליצירותיו במוזיאון הלובר בפריז
סולאז' אמר, "הכלי שלי אינו שחור אלא האור המוחזר מהשחור."
בידיעה שהוא זקוק למונח חדש כדי להגדיר את אופן עבודתו, המציא סולאז' את 'Outrenoir' (מעבר לשחור).
ציוריו היו ידועים בעומק השחור האינסופי שלהם, שנוצר על ידי משחק באור המוחזר מהמרקם של הצבע.
בראיון בשנת 2014, הוא הסביר את ההגדרה של המונח, "'Outrenoir' שלא קיים באנגלית, וההסבר הקרוב ביותר הוא "מעבר לשחור".
בצרפתית אתה אומר "outre-Manche", "מעבר לתעלה", הכוונה לאנגליה או "outre-Rhin", "מעבר לריין", כלומר גרמניה.
במילים אחרות, "מעבר לשחור" היא מדינה שונה משחור."
ההתאהבות הראשונית של סולאז' עם שחור החלה הרבה לפני החקירות שלו עם 'Outrenoir' בגיל 60. בתחילה בהתעניינותו בפרהיסטורית ורצונו לסגת למשהו טהור יותר, ראשוני ומופשט בכוונה מכל קונוטציות שונות, הוא מספר על הקסם שלו מהצבע, "במשך אלפי שנים ירדו גברים למחתרת, לשחור המוחלט של המערות, לצבוע בשחור.
"הכנתי אותם כי גיליתי שהאור המוחזר על ידי המשטח השחור מעורר בי רגשות מסוימים.
העובדה שאור יכול לבוא מהצבע שהוא כביכול היעדר אור כבר די מרגשת, ומעניין לראות איך זה קורה."
יישום הצבע בשכבות עבות, טכניקת הציור של סולאז' כוללת שימוש בחפצים כמו כפיות, מגרפות קטנות וחתיכות גומי כדי לעבד את הציור, ולעיתים קרובות לבצע תנועות גירוד, חפירה או תחריט בהתאם לרצונו ליצר משטח חלק או מחוספס.
המרקם המיוצר לאחר מכן או סופג או דוחה אור, ושובר את פני הציור על ידי הפרעה לאחידות השחור.
בעבודותיו האחרונות בשנים 2013/14, סולאז' החל לגוון במפורש את הפיגמנט המשמש את הצבע, תוך ערבוב גוונים שונים של שחור, כמו גם צפיפות הפיגמנט.
בהעדפה לראות את הציורים כמו קירות, הוא השתמש בחוטים כדי לתלות אותם באמצע החדר, "תמיד אהבתי שציורים הם קירות ולא חלונות.
כאשר אנו רואים ציור על קיר, זהו חלון, ולכן אני מרבה לשים את הציורים שלי באמצע החלל כדי ליצור קיר.
חלון מסתכל החוצה, אבל ציור צריך לעשות את ההפך - הוא צריך להביט בתוכנו".
סולאז' היה נשוי מ-1942 לקולט, הצעירה ממנו בשנתיים, עד לפטירתו ב-26 באוקטובר 2022.
פְּיֵיר מַרְסֵל פּוֹלִיאֵב (Pierre Marcel Poilievre; נולד ב-3 ביוני 1979)
הוא פוליטיקאי קנדי, מנהיג המפלגה השמרנית של קנדה ומנהיג האופוזיציה מאז 2022. הוא משמש כחבר בית הנבחרים של קנדה מאז 2004.
אחרי ששימש במספר תפקידים פרלמנטריים תחת ראש הממשלה סטיבן הרפר בין 2006 ל-2013, הוא כיהן כשר לענייני רפורמה דמוקרטית בין 2013 ל־2015 וכשר התעסוקה והפיתוח החברתי ב-2015 בממשלת הרפר השלישית.
היה דמות מרכזית בכמה מהקרבות הפוליטיים הגדולים ביותר למען ממשל הרפר.
כחבר אופוזיציה, שימש בין 2017 ל-2022 כשר האוצר בממשלת הצללים.
ב-2022 הוא זכה בבחירות למנהיגות המפלגה השמרנית הקנדית והפך גם למנהיג האופוזיציה בפרלמנט הקנדי.
בבחירות 2025 לא הצליח להיבחר באזור הבחירה שלו באונטריו וכתוצאה מכך איבד את מעמדו כמנהיג האופוזיציה בפרלמנט.
המפלגה בראשותו התחזקה אך לא הצליחה להוביל למהפך ונשארה באופוזיציה.
פייר מרסל פוליאב נולד ב-3 ביוני 1979 בקלגרי שבאלברטה, לאם בת 16. זמן קצר לאחר שנולד, אומץ על ידי מרלן ודונלד פוליאב, זוג מורים שעברו לקלגרי מססקטון.
מאוחר יותר אימצו בני הזוג גם את אחיו הצעיר, פטריק, בן לאותה אם ביולוגית.
פוליאב גדל במשק בית קתולי צנוע בפרברי קלגרי.
הוא התחרה בהוקי קרח ובהיאבקות ויצא לטיולי קמפינג עם אחיו.
אביו המאמץ, ממוצא קנדי-צרפתי, הנחיל לו את אהבת השפה הצרפתית.
בתקופה מסוימת בילדותו עבד כמחלק עיתונים.
משפחתו סבלה מהריבית הגבוהה בשנות ה-80 ונאלצה להתיק את מקום מגוריה כיוון שלא עמדה בתשלומי המשכנתה.
בגיל 14 נאלץ להפסיק את העיסוק בהיאבקות עקב דלקת בגידי הכתף.
בעקבות הפציעה, פוליאב המשועמם הצטרף לאימו למפגש של השמרנים של אלברטה.
כתוצאה מכך, החל להתעניין בפוליטיקה והחל לקרוא ספרים בנושא, ביניהם "קפיטליזם וחירות" של מילטון פרידמן, ספר שהשפיע רבות על הפוליטיקה שלו.
המודעות הפוליטית שפיתח הביאה אותו להפוך פעיל פוליטית בגיל 17 ולהביע התנגדות למדיניות הממשלה הליברלית ששלטה בקנדה אז, בהשתתפות במפגשים פוליטיים, בפגישות עם אזרחים במהלך קמפיינים, בראיונות, בכתיבת מכתבים לעיתון ובהשתתפות בניהול מחוז הבחירה.
ב-1996, שבוע לאחר יום הולדתו ה-17, נשלח כנציג המפלגה לכנס בוונקובר.
באמצע שנות העשרה שלו, הוריו נפרדו, ומאוחר יותר אביו יצא מהארון.
למרות שבאמצע שנות ה־90 של המאה העשרים היו רק מעט פוליטיקאים או ידוענים הומוסקסואלים שחשפו בציבור את נטייתם, חבר של פוליאב מספר שכבר בגיל 18 הוא לא הפגין חוסר נוחות בנושא.
מאמר זה זימן לו את ההזדמנות לפגוש את ראש הממשלה דאז, ז'אן קרטיין – ולצאת בפומבי נגד המדיניות שלו.
הוא החל את לימודיו ביחסים בין-לאומיים באוניברסיטת קלגרי, שם גם כיהן כנשיא מועדון השמרנים בקמפוס, אולם הפסיק את לימודיו בשנת 2002 כשעבר לאוטווה והשלים את התואר רק שש שנים מאוחר יותר.
בשנות העשרים שלו עבר מקלגרי לאוטווה בירת קנדה, וב-2003 הקים חברה בשם 3D Contact Inc, עם שותפו העסקי ג'ונתן דניס, שלימים מונה לשר בקבינט של אלברטה.
החברה שלהם התמקדה במתן שירותי תקשורת פוליטית, סקרים ומחקר.
לעיתים תכופות נקרא להגנה על מדיניות הממשלה בפרלמנט.
הוא כמעט שאיבד את משרתו כאשר ב-2008 יצא בביקורת נגד דברי ראש הממשלה הרפר כאשר זה התנצל התנצלות היסטורית בפני העמים הילידיים של קנדה על חלקה של המדינה בפרשת הפנימיות של העמים הילידיים.
פוליאב ננזף קשות ונאלץ להתלוות לראש הממשלה בהתנצלות פומבית על דבריו.
יש האומרים שאירוע זה הוא שלימד את פוליאב לברור את מילותיו בקפידה יְתֵרה.
ב-2013, מעט לאחר יום הולדתו ה-34, מונה לשר זוטר לענייני רפורמה דמוקרטית.
אפילו כשמונה לתפקיד שר התעסוקה והפיתוח החברתי ב-2015, בנוסף לתפקידו כשר לענייני הרפורמה, והיו לרשותו עוזרים רבים, השתדל לא להאציל סמכויות אלא רק להטיל משימות.
בפרט, נהג לשלוט בתקשורת ואף לעיתים לנסח בעצמו הודעות לעיתונות.
לאחר שמפלגתו הפסידה בבחירות, מונה בנובמבר 2015 לשר האוצר בממשלת הצללים של המפלגה, וב- 2017 נוכחותו החלה להיות מורגשת ברשתות החברתיות.
בראשית 2021 היה מהראשונים שהתריעו על עליית הסיכון לאינפלציה מזיקה.
מספר חודשים לפני הבחירות של 2021, העביר אותו ראש המפלגה ארין אוטול מתפקידו זה, אך מינה אותו מחדש לאחר הבחירות.
בעודו מפלרטט עם הימין הקיצוני, זכה בספטמבר 2022 במעל 68% מקולות הבוחרים, קיבל את תפקיד מוביל האופוזיציה ומנהיג מפלגת השמרנים, וחודש מאוחר יותר סיים את תפקידו כשר צללים.
כמנהיג האופוזיציה הציב יעד מרכזי למנוע את העלאות המיסים שתכננה הממשלה בראשות טרודו, ולהילחם באינפלציה תוך צמצום הוצאות הממשלה והגברת הבנייה.
פוליאב בנה את המותג שלו ברשתות החברתיות בעצמו, וב-2022 הגיע ל-430,000 עוקבים בטוויטר ונחשב לאחד הפוליטיקאים הקנדים בעלי מספר העוקבים הגדול ביותר ברשתות החברתיות.
לאורך כל הקריירה הפוליטית שלו, הוא שש אלי קרב פוליטי ואינו מוותר, אם כי אומרים שהתרכך לאורך השנים.
מספר פרשנים פוליטיים כינו אותו פופוליסט ו"דונלד טראמפ" הקנדי, אולם גם הסבירו כי ההשוואה בין פוליאב לטראמפ מוגבלת בעיקר לסגנון הרטורי התקיף שלו כלפי הממסד הפוליטי, הוא פחות קיצוני, הוא מדגיש בעיקר היבטים של קיטוב סוציו-אקונומי, ויש ביניהם הבדלים משמעותיים בתחומים רבים אחרים, בין היתר במדיניותו, במתינותו ובשיקול הדעת שלו.
פוליאב תומך בממשלה קטנה, זהירות פיננסית וחופש אישי.
תוכניתו הכלכלית מתמקדת בביטול מס הפחמן ובתוכניות להקלה על משבר הדיור ויוקר המחיה.
על מנת להקל על המחסור ברופאים ובאחיות בקנדה, קרא פוליאב ליסוד תוכנית פדרלית לסטנדרטיזציה של הכשרה והסמכה מהירה לאנשי מקצוע בתחום הרפואה, באמצעות בחינה מרוכזת.
התוכנית נקראת בשם "חותם כחול" (בדומה לתוכנית להכשרה והסמכה של בעלי מקצוע).
פוליאב הבהיר ששינה את דעתו לאורך השנים ונכון ל-2020 ציין כי הוא תומך בנישואים חד-מיניים.
מצד שני, מתח ביקורת על מה שכינה "מדיניות המגדר הקיצונית" של ג'סטין טרודו.
לאחר שנבחר למנהיג המפלגה השמרנית של קנדה, תיארו אותו עיתונאים כליברלי בתחום ההפלות.
הוא תואר כפוליטיקאי שמרני התומך במהגרים.
מצד שני, ב-2024 אמר כי מספר המהגרים לקנדה גבוה מיכולת הקליטה שלה וכי יש לקשור את מכסות ההגירה למלאי הדיור וליכולת הקליטה בתעסוקה ובשירותי הבריאות.
בתגובה לפלישה הרוסית לאוקראינה, הצהיר פוליאב כי ממשלה בראשותו תתמוך באוקראינה על ידי הגברת הסיוע ההומניטרי, סנקציות על רוסיה, אישור להגירת פליטים אוקראינים נוספים לקנדה, הגברת אספקת הנשק לסיוע לאוקראינה ועל ידי אספקת נפט וגז קנדי לאירופה באמצעות חברת LNG קנדה כדי להפחית את התלות של אירופה באנרגיה מרוסיה.
פוליאב התנגד להכרזת אזור אסור לטיסה מעל אוקראינה בטיעון כי אינו רוצה להסלים ולגרור את קנדה למלחמה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל גינה פוליאב את פעולות חמאס, ותמך בזכות ישראל להגן על עצמה.
הוא גם גינה את תלונת דרום אפריקה נגד ישראל בגין רצח עם בבית הדין הבין-לאומי לצדק, ואמר שהתביעה הזאת היא התקפה חסרת בושה ושקרנית נגד מדינת ישראל והעם היהודי.
במאי 2024 כתב: "ארגון חמאס הוא כת מוות עם מטרה להשמיד את מדינת היהודים.
ב-7 באוקטובר 2024, במלאת שנה לשבת השחורה, פוליאב העלה ציוץ בטוויטר עם נאום הזדהות ארוך עם ישראל, נאום שנפתח במילים "עם ישראל חי!" בתעתיק לאנגלית.
יומיים לאחר מכן, לאחר הפגנה בוונקובר שבה צעקו מפגינים "מוות לקנדה, מוות לארצות הברית, מוות לישראל" וכן "כולנו חזבאללה, כולנו חמאס", בליווי שריפת דגל קנדה, קרא פוליאב להגדיר את סאמידון, שארגן את ההפגנה, כארגון טרור, דבר שאכן קרה ימים ספורים לאחר מכן.
באוקטובר 2024 הביע פוליאב תמיכה מלאה בזכות ישראל לפעול באופן פרואקטיבי ולתקוף את אתרי הגרעין באיראן, הגדיר תקיפה ישראלית כ"מתנה לאנושות", גינה את המשטר באיראן, את תמיכתו בטרור ואת כוונותיו להשיג נשק גרעיני.
למחרת פרסם דוברו כי התכוון לפגיעה בנשק גרעיני ולא בתחנות כוח גרעיניות, דבר האסור לפי החוק הבין-לאומי.
פוליאב גם הביע דאגה מהעלייה במקרי האנטישמיות, האלימות והשנאה כלפי הקהילה היהודית בקנדה.
בדצמבר 2024, חנוכה, הדליק נר יחד עם הקהילה היהודית ואמר בנאומו כי "אז המכבים היו לגמרי לבד, היום לעם היהודי יש חברים, יש לכם חברים בכל העולם שמקווים בשבילכם להצלחה [...]"
כותרת הקמפיין, אותה פיתח פוליאב כתגובה לדברי נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ היא "Canada First - FOR A CHANGE": קנדה תחילה, למען השינוי.
ב-23 במרץ 2025 פתח פוליאב את מערכת הבחירות בת 36 הימים בה הוא מתמודד על ראשות ממשלת קנדה באותו מקום בו קיים את קמפיין הבחירות הראשון שלו ב-2004, במוזיאון ההיסטוריה של שבקוויבק, אל מול גבעת הפרלמנט של אוטווה.
משם המשיך לעיר סארי, הנמצאת לא רחוק מוונקובר שבקולומביה הבריטית.
בנאומיו הדגיש את מחויבותו להחזיר את "ההבטחה של קנדה" תוך ביקורת חריפה על מעשי הליברלים בעשור בו היו בשלטון.
הוא הבטיח לבטל את מס הפחמן, להפחית מיסים, ליצור מקומות עבודה, לבנות בתים בני השגה, להתמודד עם פשיעה ולטפל במשבר האופיואידים ואף הבהיר כי יאט את ההגירה לקנדה.
בנוסף, הוא שיתף את סיפורו האישי על הערכים שהנחילו לו זוג המורים שאימצו אותו, ובראשם הצורך בעבודה קשה כדי להצליח.
בניגוד למקובל בהיסטוריה של המפלגה, מי שמציגה אותו בפני הקהל באירועים ההמוניים היא אשתו אנאידה, שקושרת בין ההיסטוריה האישית שלה כמהגרת שהצליחה להתבסס באמצעות עבודה ולימודים ולקנות בית בגיל 25, לבין החזון של פוליאב לאפשר זאת שוב לקנדים.
פוליאב הפסיד את הבחירות באזור קרלטון שבאוטווה, בו כיהן מזה כעשרים שנה, בהפרש של מעל 4300 קולות.
כתוצאה מאבדן המושב בפרלמנט גם איבד את מעמדו כראש האופוזיציה בפרלמנט.
המפלגה השמרנית בראשותו התחזקה אך עדיין הפסידה את הבחירות למפלגה הליברלית.
כדי לאפשר לו לחזור לפרלמנט, נציג המפלגה שזכה ברוב מוצק באחד מאזורי הבחירה באלברטה הודיע על פרישתו, ופוליאב התמודד שם בבחירות-ביניים באוגוסט 2025, בהן נבחר ב-80% מהקולות.
מבקרי פוליאב אומרים כי הוא פופוליסט אגרסיבי, במיוחד בנושאים כלכליים מורכבים כמו האינפלציה ומשבר הדיור, אבל גם בהתנגדות למדיניות המסכות והחיסונים במשבר הקורונה וביציאה נגד גופי התקשורת הליברלית ובראשם תאגיד השידור הקנדי CBC.
שרים בממשלת טרודו טוענים כי עמדותיו של פוליאב בנושאי מדיניות חוץ, במיוחד בנוגע לישראל ואיראן, הן קיצוניות מדי, מפירות את החוק הבין-לאומי ועלולות לפגוע בסיכוי לשלום במזרח התיכון, מחרחרות מלחמה ועלולות לפגוע ביחסים הדיפלומטיים של קנדה.
מבקריו אומרים כי הוא נמנע מלעבור תחקיר ביטחוני שיאפשר לו להיחשף למסמכים מסווגים, על מנת שיוכל לבקר את הממשלה מבלי ללמוד את הנושא.
נושא נוסף השנוי במחלוקת הוא מדיניותו בנושא האקלים והסביבה, כאשר מבקריו טוענים כי הוא תומך בהנחת צינורות גז ומתנגד למדיניות הגנת הסביבה ולמיסוי פחמן, ללא הצעת תוכנית חלופית מקיפה להפחתת פליטות.
ישנם מבקרים הטוענים כי סגנון התקשורת של פוליאב הוא לעומתי מדי ומעורר מחלוקת, במיוחד בהתקפותיו על יריביו הפוליטיים.
אחדים כינו אותו "כלב התקיפה של הארפר", בגלל הסגנון התוקפני שלו.
פוליאב מבטא את שמו "paul-ee-EV", או "Poly-ev", ללא הסיומת "re" המופיעה בכתיב הלועזי.
בשנת 2017 נישא לאנאידה לבית גליאנדו, מהגרת מוונצואלה, והם הורים לבן ובת.
ילדיהם גדלים בסביבה רב-לשונית, כאשר צרפתית היא שפת האם שלהם, ספרדית השפה השנייה, ואנגלית השפה השלישית.
פוליאב עצמו שולט גם באנגלית וגם בצרפתית.
תחביבו היחיד הוא אימונים בחדר כושר.
פייר סיל היה ניצול שואה הומוסקסואל שגויס בכפייה לצבא הגרמני והצרפתי היחיד שהעיד בגלוי על כך שגורש במהלך מלחמת העולם השנייה בשל נטייתו המינית.
סיל היה הבן החמישי למשפחה קתולית אמידה, ממוצא אוסטרי-אלזסי.
הוא גדל בטירה המשפחתית באגנו.
בנעוריו גילה שהוא נמשך לגברים והתקשה לקבל זאת.
הוא האשים את משפחתו בהיותו הומוקסואל, בשל הערכים הקתוליים האדוקים שהנחילו לו, שאסרו עליו להראות עניין בנשים בילדותו, מטעמי צניעות.
ב-1939, בשעה שנכח בגינה ציבורית שנודעה כמקום לקרוזינג, נשדד.
הגנב לקח את שעון היוקרה שלו, שניתן לו על ידי הסנדקית שלו.
לאחר שדיווח לשוטרים על האירוע, שמו נוסף ללא ידיעתו לרשימה סודית של הומוסקסואלים שניהלה המשטרה.
במהלך המעצר הוא עונה ואף נאנס באמצעות חתיכת עץ.
לאחר מכן נשלח לכלא המקומי.
ב-13 במאי הועבר למחנה שירמק-וורבוק, כ-30 קילומטר מערבית לשטרסבורג.
בגדי האסיר שלבש סומנו בפס כחול, ששימש על מנת לסמן אסירים קתולים או "אנטי-סוציאליים".
זאת, מכיוון שבמחנה זה לא היה שימוש במשולש ורוד.
בעדותו סיפר סיל כי "לא הייתה כלל סולידריות לאסירים ההומוסקסואלים; הם השתייכו למעמד הנמוך ביותר.
אסירים אחרים, אפילו בינם לבין עצמם, נהגו לסמנם כמטרה." במהלך תקופתו במחנה הוא אף חזה בהוצאתו להורג של מאהבו בן השמונה עשרה, ג'ו, על ידי להקת כלבים.
ב-6 בנובמבר 1941, לאחר חודשים בהם סבל מהרעבה, עבודה בכפייה וחולי, שוחרר ללא הסבר מהמחנה והוכרז כאזרח גרמניה.
הוא הושבע שלא לספר לאחרים על חוויותיו במחנה על ידי קארל באק ונדרש לדווח כל יום על מעשיו לגסטפו.
ב-21 במרץ 1942 הצטרף בכפייה לשירות העבודה של הרייך על מנת לעבור הכשרה צבאית.
ראשית הוא נשלח לווינה כעוזר לשוטר גרמני.
בהמשך, עבד בנמל תעופה צבאי ליד הגבול בין גרמניה והולנד.
ב-25 באוקטובר 1942, שולב בוורמאכט והפך לאחד מה"malgré-nous" .
כינוי זה ניתן לגברים ילידי אלזס או לורן שגויסו בניגוד לרצונם לצבא הגרמני ונאלצו להילחם נגד בעלות הברית, למרות שתמכו בהן.
כאשר הצבא הגרמני החל לקרוס, סיל נשלח לסמולנסק בחזית הרוסית.
לאחר שהתגלה כי שחרר את הסוס של מפקדו לחופשי, נענש ונשלח לעמדה פגיעה ומסוכנת ביחד עם חייל אחר מאלזס, שגויס בכפייה אף הוא.
הצבא האדום ירה עליהם ללא הפסקה ועמיתו לעמדה נהרג.
סיל העביר את שלושת הימים הבאים לבד והיה על סף אובדן שפיות.
בהמשך, כשהמצב של הצבא הגרמני המשיך להדרדר, הציע לו מפקדו של סיל לערוק עימו.
אולם, זמן קצר לאחר מכן המפקד נהרג וסיל החליט להיכנע לצבא הסובייטי.
לשם כך, החל לעקוב אחרי הכוחות הרוסיים שנעו מערבה.
עם זאת, במהלך המסע הוא נעצר בפולין ואוים בהוצאה להורג במקום.
סיל הצליח להניא את החיילים מכך לאחר שהפגין את נאמנותו לברית המועצות באמצעות שירת האינטרנציונל.
בפולין סיל נפרד מכוחות הצבא הסובייטי והצטרף לקבוצת ניצולי מחנות הריכוז אשר יועדו לחזור לצרפת.
הצלב האדום סיפק שיירת רכבות לשם כך, אך במקום לנסוע מערבה היא נסעה דרומה לאודסה.
במהלך המסע סיל סבל מתנאים סניטריים ירודים.
באודסה שוכן במחנה פליטים, כשלאורך שהותו שם נדבק במלריה.
לאחר זמן רב שחיכה באודסה לספינה שתיקח אותו בחזרה לצרפת, הגיע לפריז ב-7 באוגוסט 1945 לאחר מסע רכבות שעבר ברומניה, גרמניה, הולנד ובלגיה.
לאחר שהגיע למילוז וסיים את מסעו, הוא הבין שעליו להסתיר את הסיבה האמיתית שבגללה גורש.
לאחר המלחמה החל לעבוד במפעל בדים והקים עמותה שחילקה מזון וביגוד לעניים.
לצד זאת, טיפל באימו החולה, אשר הייתה היחידה לה סיפר את חוויותיו מהמלחמה לאורך תקופה ארוכה.
סיל החליט כי עליו לשנות את נטייתו המינית ויצר קשר עם סוכנות שידוכים.
ב-21 באוגוסט 1950 התחתן עם בתו של מהגר ספרדי שברח משלטונו של פרנקו.
הוא בחר שלא לספר לה על נטייתו המינית.
במהלך השנים שלאחר מכן סיל הלך והתרחק מאשתו ושקע בדיכאון בשל תחושות הבושה, בלבול ותיעוב למיניותו.
ב-1978, לאחר שהתגרש ממנה, התמכר לתרופות הרגעה.
סיל החל לשתות לשוכרה בתדירות גבוהה ואף שקל להפוך לחסר בית.
לאחר שאחד מבניו איים עליו כי ינתק ממנו את הקשר במידה ולא ייגמל משתייה, הצטרף לקבוצת ייעוץ ותמיכה.
בהמשך, הצטרף לקבוצה דיסקרטית של הומואים ולסביות.
ב-1981 עדות שסיפר לז'אן-פייר ג'ואקר (המייסד והמוציא לאור של מגזין להט"בי צרפתי בשם "Masques") פורסמה באופן אנונימי במהדורה מיוחדת של המחזה "עקומים" שיצאה לאור בצרפתית.
ב-1982, בתגובה לגילויי הומופוביה מצידו של בישוף שטרסבורג, סיל החליט לכתוב מכתב פומבי לבישוף בו סיפר את קורות חייו.
במקביל הוא שלח את הטקסט למשפחתו.
המכתב פורסם בעיתון צרפתי בשם "Gai Pied Hebdo".
באותו הזמן, הגיש סיל בקשה לקבלת פיצויים כספיים מהמדינה.
החל מהיום בו חשף את סיפורו עד למותו, סיל הפך לפעיל בולט במאבק למען הכרה בקורבנות ההומוקסואלים של הנאצים, ובמיוחד עבור ההומוסקסואלים שנרדפו באלזס ולורן בתקופת צרפת של וישי.
סיל נודע כאחד מהנציגים הבולטים של ניצולי השואה ההומוסקסואלים.
הוא לקח חלק משמעותי בהקמת "Mémorial de la Déportation Homosexuelle" , עמותה צרפתית שנוסדה ב-1989 על מנת להנציח את זכרם של ההומוסקסואלים שנרדפו בתקופת השואה ולסייע להם בקבלת הכרה רשמית בהיותם קורבנות המשטר הנאצי.
לאחר שחשף את סיפורו החל לסבול לעיתים חוזרות מגילויי שנאה והומופוביה, ואף קיבל מספר איומי רצח.
לאחר שהופיע בטלוויזיה הצרפתית הוא הותקף על ידי חבורת נערים.
ראשת עיריית שטרסבורג, קתרין טראוטמן, אף סירבה ללחוץ את ידו בטקס רשמי.
ב-9 באפריל 1989, סיל חזר למחנות הריכוז בהם שהה.
את תריסר השנים האחרונות לחייו העביר ביחד עם בן זוגו, אריק פליו, בטולוז.
הזוג גידל יחדיו מספר כלבים, מה שסייע לסיל להתגבר על הפחד שלו מכלבים שפיתח לאחר הוצאתו להורג של ג'ו.
סיל נפטר מסרטן בנובמבר 2005 בטולוז.
פייר ז'וסף אוגוסט מסמר ; 20 במרץ 1916 – 29 באוגוסט 2007) היה פוליטיקאי צרפתי, אשר כיהן כראש ממשלת צרפת תחת הנשיא ז'ורז' פומפידו בשנים 1972–1974. לפני כן, כיהן כשר הכוחות המזוינים בשנים 1960–1969.
נולד בעיר ונסנס שבעמק המארן.
הוא למד משפטים ולאחר מכן שירת כפקיד בכיר במושבות הצרפתיות באפריקה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא ועבר קורס קצינים מזורז.
שירת כקצין זוטר ביחידת קלעים סנגלים.
לאחר תבוסת צרפת ב-1940, עזב את המדינה והפליג לבריטניה.
בבריטניה הצטרף אל אחת היחידות של לגיון הזרים הצרפתי, שהייתה חלק מכוחות צרפת החופשית.
כקצין בלגיון הזרים השתתף מסמר בלחימה נגד האיטלקים באריתריאה, בקרבות נגד כוחות וישי בסוריה, בקרבות בלוב, בקרב ביר חכים, בקרב אל-עלמיין השני ובקרבות בתוניסיה.
ביולי 1943 נשלח מטעם צרפת החופשית לאיים האנטילים.
במרץ 1944 נסע ללונדון, שם צורף למטה של גנרל מארי-פייר קניג.
פייר מסמר השתתף בנחיתת בעלות הברית בנורמנדי ובשחרור פריז.
הוא השתתף בלחימה עד נובמבר 1944, אז שב לפריז לשרת במטה של גנרל קניג, המושל הצבאי של פריז.
על חלקו במלחמה עוטר בעיטורים צרפתים הבאים: אות לגיון הכבוד, אות מסדר השחרור, צלב המלחמה, מדליית הרזיסטנס, מדליה קולוניאלית.
כמו כן קיבל את אות לגיון ההצטיינות מטעם צבא ארצות הברית.
באוגוסט 1945 נשלח פייר מסמר להודו-סין.
זמן קצר לאחר הגעתו נפל בשבי של לוחמי וייט מין.
כעבור חודשיים הצליח להימלט מהשבי ולהגיע להאנוי, שהייתה נתונה לשליטה צרפתית.
מסמר השתחרר מהשירות הצבאי ועבר לשרת באדמיניסטרציה של המושבות הצרפתיות.
ב־1946 מונה למזכיר כללי של ועד בין משרדית לענייני הודו-סין.
בשנים 1950–1952 היה מושל מחוז ארדר באפריקה המערבית הצרפתית.
ב־1952–1954 מילא תפקיד של מושל מאוריטניה.
ב־1956–1958 היה הנציב העליון של קמרון הצרפתית.
בתקופת עבודתו בקמרון הוא התחיל את תהליכי דה-קולוניזציה במושבה, התחיל בשילוב אוכלוסייה מקומית במנגנוני שלטון והקים ויחידות מיליציה מתושבים מקומיים.
כל זה כדי לנסות להפריד בין האוכלוסייה לבין ארגוני המורדים.
ב־1958 מונה לנציב עליון של אפריקה המשוונית הצרפתית.
בסוף 1959 שב מסמר לצרפת.
בפברואר 1960 מינה אותו הנשיא שארל דה גול לתפקיד שר הכוחות המזוינים.
במסגרת התפקיד הוא התמודד עם מרד הגנרלים ב-1961 ועם ארגון מחדש של הצבא הצרפתי, לאחר נסיגתו מרוב המושבות באפריקה.
הוא פיקח מקרוב על הצטיידות הצבא בנשק גרעיני.
במהלך מלחמת ביאפרה פעל מסמר רבות למתן סיוע לכוחות המורדים בשלטון המרכזי בניגריה.
בשנת 1968 הוא שכנע את הנשיא דה גול לא להפעיל את הצבא לדיכוי מרד הסטודנטים.
לאחר התפטרות דה גול הוא המשיך בתפקיד השר עד להיבחרותו של ז'ורז' פומפידו, אז עזב את התפקיד.
בשנת 1971 הוחזר על ידי פומפידו לממשלה, הוא מונה לשר המושבות.
ביולי 1972 מינה אותו פומפידו לעמוד בראשות הממשלה.