tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תקיפת מטרות נוספות באופן פוחת והולך
הסדרה (בדרך כלל בתיווך מדינות אחרות)
בעוד שהאויב מנסה להתיש את ישראל, ישראל מנסה לפגוע באויב כמותית ואיכותית אבל לא מנסה להכריע או לנצח אותו.
על פי סא"ל במיל' ד"ר דן שיאון הרמטכ"ל אביב כוכבי שינה את הפרדיגמה הזו והחזיר את ערך הניצחון על האויב.
על פי כוכבי השלבים הם:
מהלומה רב ממדית (ביבשה, אוויר, ים וסייבר) מתמשכת במסה ודיוק
תמרון רב ממדי בשטח אויב ו"הדק חכם" שבו נתוני מודיעין ופקודות זורמים בתקשורת מוצפנת לפיקודים ומהפיקודים וסוגרים מעגלי אש
הגנה רב ממדית כנגד אש האויב
תפירה היא חיבור או עיצוב של בדים, עורות, ניירות, רשתות מחומרים שונים וחומרי גלם אחרים שעוביים דק בעבודת יד באמצעות מחט בעלת קוף שבה משחילים חוט, או במכונת תפירה.
תפירה היא מיומנות חיונית לשרידה, על כך מעיד קיומן של מחטי תפירה מלפני חצי מיליון שנים, מאות אלפי שנים לפני הופעת האדם המודרני, הומו ספיאנס.
אלפי שנים בעיקר נשים תפרו את כל הביגוד של משפחתן בעבודת כפיים.
נערות צעירות התחילו לתפור את הנדוניה שלהן מגיל צעיר.
עם מיכון התפירה היא הפכה ממיומנות נפוצה בכל משק בית לנחלתם של אנשי מקצוע, מאז המהפכה התעשייתית תפירה תעשייתית מהווה את רוב תפירת הביגוד.
עם זאת נשים רבות רוכשות מכונות תפירה לתיקונים ביתיים או תפירה ביתית.
בדרך כלל התפרים אינם גלויים לעין, אך לעיתים הם משמשים כאלמנט עיצובי, למשל במכנסי ג'ינס.
בתקופות שונות תפרו בגדים עם חוטי רקמה שהם עבים יותר מחוטי תפירה וכך קבלו בגדים צבעוניים יותר.
לרוב מתאימים את צבע החוט לצבע הבד.
שימושים נוספים בתפירה: נעליים נתפרות על ידי הסנדלר, ויש כריכות ספרים הנתפרות על ידי הכורך.
יש גם תפירה רפואית לאחר ניתוחים.
בייצור בגדים תפירה היא השלב האחרון.
קדמו לה שלב התדמיתנות ושלב גזירת הבד.
תדימתנות היא יצירת הגזרה, כדי להפוך את הבד הדו־ממדי לבגד תלת־ממדי נוח ללבישה, שמתאים לצורת הגוף האנושי, למידות השונות, ולעיצוב הבגד.
תדמיתנים משרטטים את חלקי הבגד, ולפיהם נעשית הגזירה.
תדמיתנות דורשת לימוד מעמיק, ובתעשיית הביגוד כיום היא נעשית בעזרת תוכנות מחשב ייעודיות.
קיים סוג עופות הנקרא Tailorbird (Orthotomus) , שאת הקן שלהן הן יוצרות בצורה של תפירת עלים אחד לשני.
שולחן או משטח חלק שעליו אפשר להעמיד את מכונת התפירה, לחתוך, לגזור, לתפור בדים ולהניח את הבד בזמן התפירה במכונה או ביד.
נוח שיהיה מקום קבוע, אבל אפשר גם על שולחן מטבח או אוכל.
מספריים בעלות ידית נטויה להקלת הגזירה, מספריים שגוזרות את הבד בצורת זיגזג.
מספריים עם חוד דקיק לחיתוך חורים קטנים.
בשפה המדוברת יש הקוראים לו 'מטר'.
סרגל ארוך לעזור לשרטוט וסימון על גיזרות.
כרית או קופסה מיוחדת לסיכות.
בודקין כלי למשיכת פסי בד או שרוכים דרך 'צינור' בד או חורי בד.
רצוי קופסאות, מכלים או מגירות לאיפסון לחצניות, ווים, כפתורים, סרטי אלכסון, סרטי גימור, רוכסנים וכל מיני עזרים שמוסיפים לבדים כשתופרים מהם בגדים.
גְּזָרוֹת, שאפשר לקנותן בעיתוני תפירה, יש גם ספרים המלמדים איך להכין גזרה על פי מידות הגוף של מי שתופרים לו.
"מכליב" מלשון כליבה (חיבור), הוא תך זמני המיועד להצמדת חלקי בד עד שייתפר התפר הקבוע.
תך מכליב נתפר לרוב ידנית ברווחים גדולים, ולאחר התפירה הסופית פורמים אותו מהבד.
כדי לתפור תך זה יש להעביר את החוט דרך הבד למעלה ולמטה ללא חזרות, ולכן קל למשוך את החוט החוצה בסיום השימוש בתפר.
לעיתים תך מכליב משמש גם לכיווץ הבד, למשל לתפירת חצאית מכווצת.
תכים זמניים אלה משמשים בין היתר למיקום מכפלת, למדידת הבגד התפור לפני התפירה במכונה, ולהעברת סימוני גזירה לבד כשאין אפשרות להשתמש בגיר.
תך זה משמש לתפירת מכפלות בבגדים אלגנטיים, מכנסים, חצאיות ושמלות מצמר ובבדים עבים בעיקר.
קיימת מכונה לביצוע תך זה הנהוגה בתעשייה ואצל חייטים.
בהיעדר הציוד, ניתן לבצע תך זה גם באמצעות חוט ומחט.
קיימים שני סגנונות של תכים נסתרים ידניים, רגיל ומוצלב.
לתפירת תך נסתר נוהגים לבחור חוט בצבע מעט כהה יותר מצבע הבד, ולתפור תך דומה למכלב, אלא שהוא צפוף, ובכל פעם שעובדים לצד הימני (הקדמי) של הבדים, לוקחים חוט אחד או שניים מן הבד.
כך משתלב התך במרקם הבד.
יש להזהר ולא למתוח את הבד יתר על המידה, פן ייווצרו שקעים שייראו מצידו הקדמי של הבד.
זיגזג אפשר לתפור או לרקום ביד ואפשר גם לתפור במכונה.
התך קיים במכונות התפירה הביתיות העכשוויות, במכונות ישנות שבהן היה רק תך ישר, אפשר היה להוסיף אביזרים מיוחדים שנענעו את הבד וכך נוצרו תכי זיגזג.
שני תכי הזיגזג שבהם משתמשים הכי הרבה הם 'זיגזג רגיל' בו המחט הולכת צעד אחד באלכסון קדימה - ימינה וצעד שני באלכסון קדימה-שמאלה.
'זיגזג שלושת הצעדים' שבו המחט צועדת שלושה צעדים קטנים באלכסון קדימה - ימינה ואחרי זה המחט צועדת שלושה צעדים קטנים באלכסון קדימה - שמאלה.
הזיגזג משמש לגימור וחיזוק קצוות הבד (בהיעדר מכונת אוברלוק), לרקמות שונות ואפליקציות, לעיבוד אבקות הכפתורים וכן לתפירת בדים גמישים וגם כן כתחליף לאוברלוק.
ניתן לכוון תך זה גם באורכו וגם ברוחבו.
באנגלית "אוברלוק" הוא הלחם של המילים אובר (מעל) ולוק (נעילה).
זהו תפר שנעשה במכונה שונה ממכונת התפירה, הוא חותך את האמרות בחלק הפנימי של הבגד וסוגר אותן בתפר של לולאות צפופות.
קימים סוגים שונים של מכונות אוברלוק, לפי מספר סלילי החוטים שהן נושאות: 3-5. במכונת אוברלוק משוכללות ניתן לבצע גימורים שונים באמצעות מתיחה שונה של החוטים השונים, והסטת מחט התפירה במרחקים שונים.
תפר האוברלוק מצטיין בגמישות, ולכן מתאים במיוחד לסריגים (בניגוד לאריגים), כגון טריקו, בגדי ים, הלבשה תחתונה וכדומה.
נקרא גם אז'ור, על שם הריקמה הלבנה על כלי לבן לבית.
תך הנעשה במכונה, כגימור בבדים דקיקים כשיפון ואורגנזה.
נעשה בעזרת מכונת אוברלוק לה יש חלק המיוחד לתך זה, או בתפר זיגזג קטן מאוד וצפוף.
במכונת אוברלוק התך נעשה על ידי צמצום התפר לרוחב מינימלי, קיצור התפר, ומתיחת החוטים כדי ליצור מראה סיומת דקיק ביותר.
לעיתים מכניסים בתך כלה חוט שקוף וקשה כחוט דיג, והוא נותן לגימור מראה מסולסל.
הוראת התפירה עברה שינויים מעניינים, לפני המצאת מכונת התפירה כל בת למדה זאת תוך כדי התבגרות מהאמא או הסבתא שלה.
כל אשה עסקה בתיקוני הטקסטילים הביתיים ולכן מרגע שילדה יכלה לאחוז במחט לימדו אותה לתפור כי זה חשוב לחייה וגם שתעזור לאם בעבודה הרבה.
שנים רבות שיעורי התפירה היו חלק מלימודי החובה של בנות, בסוף שנות ה-1970 הוציאו מהמערכת את הוראת התפירה והיא נלמדה מאז בעיקר באופן פרטי, או בחוגים של אח"הצ, בעיקר כי נשים רבות חושבות שזה 'כושר חיים' חשוב לכל ילד וילדה.
בבתי הספר שלכי"ח במאה ה-19 בעוד הבנים קבלו חינוך נרחב הבנות לומדות תפירה ורקמה, לימודי דת ותולדות עם ישראל בימי המקרא, אך לא חשבון, גאוגרפיה או שפות זרות.
גבר שמקצועו תפירת בגדים נקרא חייט.
אשה שמקצועה תפירת בגדים נקראת תופרת.
חייטות ותפירה נחשבו למקצועות יהודיים וישנם שמות משפחה רבים הקשורים למקצועות אלו, כגון שניידר (Schneider), קלארמקר (Kleermaker), ו-דרסלר (Dressler).
בגניזה הקהירית נמצאו מסמכים המעידים שהייתה ציפייה מכל אשה נשואה שתעבוד בעבודה כלשהי נוסף על מילוי חובות משק הבית, בין המקצועות המקובלים ונאותים לנשים היו מלמדות לרקמה ותפירה.
נשים התפרנסו מאריגת בדים ומתפירת תכריכים.
יעקובינה אחראית לתפירת ותחזוקת הבגדים שלה, שאותם תפרה לעיתים קרובות יחד עם אחותה הגדולה ממנה אולה [Ulla].
מלבד תפירת בגדיה היא טוותה, ארגה, סרגה גרביים וקלעה כובעי קש.
לעיתים תפרה עם סבתא, אחיות או בנות דודוות, מה שגיבש את חברותן לעתיד והקנה להן את החינוך היאות לבנות האצולה.
בגלי ההגירה, מארץ לארץ או מיבשת ליבשת, במאה ה-19, המאה ה-20 ואף במאה ה-21, הרבה אנשים בעיקר נשים שלא ידעו את שפת הארץ החדשה, אך היו זקוקים לפרנסה, עבדו בעבודות ששכרן מועט, עזרה במשק בית ותפירה.
נשים יכלו לתפור בבית ולתקן תיקונים אך רובן השתלבו בתעשיית הטקסטיל, בארצות הברית עשרות אלפי נשים עבדו כתופרות בבתי מלאכה שכונו Sweatshop היות שהתנאים בהם היו ועודם לצערנו אז וגם עד היום תנאי עבדות.
שכר מינימום, חוסר תנאי תברואה.
ב-1995 עלה בשימוע בניו-יורק שברחבי ארצות הברית היו אז מיליון עובדים בסדנאות המיזע, 140,000 מהם לטינים ואסיאתים, שמהם 80% נשים.
עם זאת נשים מהגרות ממשיכות מחוסר ברירה לעבוד במפעלי תפירה.
במגפת השפעת הספרדית, שהפילה חללים רבים בכל רחבי העולם, תפרו אנשים רבים מסיכות בד, כדי להגן על עצמם מהידבקות.
הרשויות הורו לאנשים לתפור את המסיכות הללו משכבות של גאזה, במודעות של הצלב האדום פורסם ש"מסיכת גאזה נותנת הגנה של 99% נגד השפעת".
באזורים מסוימים אמרו שיש לתפור מסיכה של ארבע שכבות, בעיתונים ממונטנה היו הסברים שיש לקפל פיסת גאזה גדולה מספר גדול של פעמים לפני שמוסיפים את שלושת הקיפולים ותופרים.
כמו כן הומלץ לסמן בחוט שחור את אחד הצדדים, כדי שהלובשים ידעו מה חיצוני ומה פנימי.
מסיכות הגאזה נודעו כ'גדרות שפעת ' וכ'מפרשי סנטר'.
בארצות הברית בזמן השפל הגדול, היו תוכנית ממשלתיות (Works progress Administration WPA) להוראת מקצועות שונים לנשים חסרות השכלה וכישורים, כדי שתוכלנה להתפרנס ממקצוע כמו תפירה.
העוני היה כה גדול שהתוכניות לא עמדו בלחץ הביקוש ללמוד.
במלחמת העולם השנייה עם גבור רדיפות היהודים בהולנד, הבינו רבים שבעלי מקצועות שונים מבוקשים על ידי הנאצים וכי סיכויי השרידות שלהם יגדלו, בספר 'Our families the way it was'שכתבה רגינה ספרינגר יחד עם בעלה, היא מספרת שיהודים רבים פנו אליה ובקשו אותה ללמדם את מקצוע התפירה.
היא שכרה אולם ובו נתנה שיעורים בתפירה, גזירה, ותיקונים.
היא לימדה בכל שעות היום, הייתה גם כיתה לבנות העשרה.
בפיליפינים יש עוני גדול מאוד ואנשים רבים שלא יכלו לסיים לימודים סדירים ארגון Golden Hands livelihood מזמין בחורותללמוד קורס בן שמונה חודשים לתפירה וכך הן יכולות לעזור בפרנסת משפחתן.
באנגליה ב-1997 הקימה הליידי אן טרי [Anne Tree] את ארגון FCW(Fine Cell Work)שבמסגרתו התחילו ללמד אסירים תפירה ורקמה.
מאז הקמת הארגון לפני 25 שנים, למדו יותר מ-8000 אסירים ב-32 בתי סוהר לתפור ולרקום, כהכנה להשתלבותם בחברה.
הוא נהנה מהיצירה הזו מאד.
גאוותו העיקרית הייתה ביצירת בובות פינגווין שנמכרו לחנויות של 'הריטאג'.
האסירים מקבלים תשלום עבור יצירותיהם ולפי דבריה של ויקטוריה גיליס [Victoria Gillies] המנהלת בפועל של FCW הם גם נהנים מהיצירה ומפתחים את ההערכה העצמית שלהם.
כאשר פרצה הקורונה בעולם, הוגברו תנאי הבידוד בבתי הסוהר ואסירים הוחזקו סגורים בתאיהם למשך 23 שעות ברצף, הארגון שלח 2000 מוצרים לבתי הסוהר כדי שהאסירים יוכלו לרקום בתאיהם.
מאז היוסדו של הארגון שיעור החזרה לפשע של האסירים שעמם עבדו הוא רק 2% לעומת 46% בין יתר האסירים באנגליה.
בתחילת 2020 עם התפרצות מחלת נגיף הקורונה היה מחסור במסכות הגנה לפנים, והמלאי שהיה סופק רק לצוותים רפואיים.
הבריות החלו לתפור מסכות שעשויות משלוש שכבות בד על פי המלצה שפורסמה.
המסכות חולקו לבני הבית, לדיירי בתי אבות, וגם לצוותים רפואיים שחסרו להם מסכות.
השיבה למלאכות יד באמצעות תפירה סיפקה תעסוקה עבור אלו שנאלצו לשבת בסגר ביתי, כמו גם אפשרה לאנשים שאיבדו חלק מפרנסתם, ליצור ולתקן דברים שימושיים ואף למכור אותם.
המצב האקולוגי של כדור הארץ, כשתעשיית הטקסטיל היא אחת המזהמות הגדולות.
גרמו להרבה אנשים להבין שאין לזרוק בגדים אלא כדאי לשוב ולמחזר אותם.
מה שהביא לפריחה מחודשת של תפירה עצמית, איחוי או מיחזור משביח של בגדים וטקסטילים ביתיים, כמו גם לתחביב נפוץ של תפירה איטית.
במאות הקודמות למאה ה-20 כלי העבודה הנחוצים לתפירה היו יקרים, לא לכל אשה הייתה נגישות לחנויות שבהן מוכרים את כלי העבודה.
אי לכך נתפרו נרתיקים מיוחדים לשמירת הכלים הללו.
לרוב השתדלו לרכז את כולם בסל או מגירה מיוחדת, היו גם 'קופסאות תפירה' שהכילו כמה מגירות.
מיד כאשר התחילו ללמד בנות צעירות את רזי התפירה הטביעו בהן ש'סל תפירה מאורגן ומסודר הוא סימן למוח מאורגן'.
ציפו מהן שלכל כלי תפירה יהיה מקום אחסון קבוע.
אפילו קטעי סרטים ופיסות בד היו צריכים להיות מסודרים לפי השימוש המיועד שלהם.
באנגליה ובאמריקה במאה ה-18, נהגו עקרות בית לשאת צרור מגולגל של בד שבו נשמרו חוטים ומחטים, בדרך כלל הוא היה עשוי משני מלבני בד צרים שנתפרו אחד לשני עם גימור של סרטים, על צד אחד נתפרו כיס אחד או שניים, את הפס היו מגלגלים כשהכיסים בפנים וקושרים בסרט.
וכך אשה יכלה לשת את הצרור בכיסה או בסל התפירה שלה.
הצרור נקרא באנגלית 'Housewife' - 'עקרת בית', או בקיצור 'hussif` מה שמראה את חשיבות התיקונים של הטקסטילים הביתיים.
בעברית נרתיק המכיל חוטים, מחטים, אצבעון ועוד עזרי תפירה נקרא 'עזרה שנייה'.
ציירים רבים, ציירו את נשותיהם, אמהותיהם או נשים אחרות כשהן תופרות.
האמנית מארי קאסט ציירה את הציור 'אשה צעירה תופרת'.
במוזיאון ישראל, במדור 'חפצים ויצירות אמנות שנבזזו במלחמת העולם השנייה' נמצא הציור 'השטיח האדום' של לסר אורי.
האמן הרבה לצייר את אמו שתפרה למחייתם.
השיר צריך לצלצל פעמיים שהתפרסם בביצוע שושנה דמארי, מילים מאת נתן אלתרמן, לחן מאת משה וילנסקי, פותח בשורה 'תופרת אני ותופרת'.
תפירת תיקים - ביטוי המשמש אנשים שטוענים שהואשמו באשמת שווא.
תפרן - כינוי למישהו עני.
תפור לפי מידותיו - ביטוי לחשד שמכרז למשרה שאמור להיות פתוח לכולם מותאם בדיוק לאדם מסוים.
תופר חליפה - חוגג בטרם עת .
תפר (ציפור) - ציפור הבונה קן מעשבים ובוץ שנראה כאילו הוא תפור.
כת התפליסיים הם כת קראית שנוסדה בתחילת המאה ה-9, ומקורה כפי הנראה מבגדאד.
מקור השם הוא של מייסדה מוסא אל-זעפרני (משה מהעיר זעפרני שבפרס), שבאמצע המאה ה-9 עבר לאל-תפליסי, שנקרא על ידי יהודה הדסי, אבו עמרן אל-תפליסי כלומר הנעתק ממקומו אל מדינת תפליסי, וכת התפלסיים נקראה גם אבו עימראנים.במקום אחר נזכרים כמשביטים.
מצד אחד אימצה לעצמה כת התפלסיים מספר השקפות עולם קראיות, ביניהם:
איסור הנישואים לקרובי משפחה (לאחיינית למשל)
איסור על אכילת בשר של חיה מעוברת ועוברה
קביעת יום ראשון לתחילת ספירת העומר
מצד שני סטו מוסא והתפליסיים בהרבה הוראות חשובות של הקראים, כמו למשל:
קביעת היום הראשון בחודש חושבה על פי היעלמותו של הירח ולא לפי הופעתו
הם ייחסו לאיסור אכילת חלב רק לקורבנות, וכלא אפקטיבי בגלות
כך שמוסא נחשב בעיניהם כבוגד והדת החדשה שלו - כפירה, והתפללו לעונש אלוהי כנגדו.
על פי אמונתם של התפליסיים:
אלוהים, לאחר שיצר את העולם, מת, כך שהוא מותיר את העולם להתנהל בעצמו
במשותף עם האיבאדים והמוג'ברים הטילו ספק ברעיון תחיית המתים
מה שנחשב כפירה, לפי כל הדתות המונותאיסטיות.
פינסקר וצבי גרץ זיהו את מוסא אל-תפליסי כפרשן התנ"כי "משה בן-עמרם הפרסי", מקורות קודמים יותר מתייחסים לדעתו של משה בן-עמרם, שקורבן פסח שהוקרב במצרים חייב היה להיות טלה, ולאחר יציאת מצרים הקורבן יכול להיות עגל, פירוש שהאבן עזרא הפריך אותו.
צבי גרץ אף סבור כי "בן-עמרם" צריך להיות מתוקן ל"אבו עמרם".
אבל פירסט מנמק את דעתו כי משה הפרסי מהאבן עזרא היה אדם שונה ממוסא אל-תפליסי, שלא חשב שראוי להיות מצוטט.
על פי אברהם גייגר, אבו עמרן אל-זעפרני, שנזכר על ידי יפת בן עלי, הוא אותו יהודה הפרסי שנזכר על ידי אברהם אבן עזרא אבל פינסקר וגרץ מסיקים כי יהודה הפרסי הוא יהודן מהמדאן או יודגן (Yudghan).
מוריץ שטיינשניידר, מבלבל שלושה אנשים, כאשר הוא מתייחס למשה בן-עמרם הפרסי, יהודה הפרסי, ומוסא אל-תפליסי, כאל אותו אדם.
תפִלת החֹדֶש הוא שמו של סידור בנוסח הספרדים.
הסידור יצא לאור לראשונה בשנת ה'תקס"א (1801) בליוורנו שבאיטליה, והוא משקף את מנהגי התפילה של יהודי צפון מערב איטליה, צפון אפריקה, קווקז, גאורגיה, וקהילות המזרח וגם בין חלק מיהודי תימן שהתפללו על פי נוסח שאמי.
הסידור נדפס בליוורנו חמש שנים לפני מות החיד"א ומובאות בו מפסיקותיו, הגהותיו והנהגותיו.
הסיבה שהסידור נקרא תפלת החדש מפורטת בשער הסידור על ידי המוציאים לאור בכמה מן המהדורות:
נוסחו של הסידור הוא לפי מנהג הספרדים והוא זהה לנוסח הסידור "תפלת ישרים" שנדפס באמסטרדם בשנת ה'ת"ק (1740) ובמספר מהדורות שהאחרונה שבהן נדפסה בליוורנו בשנת ה'תק"ס (1800) בהגהתו של החיד"א.
המהדורה הראשונה של הסידור הידועה נדפסה בשנת ה'תקס"א (1801) בליוורנו, שם נדפס הסידור במהדורות רבות (ידועות לפחות 19), עד לשנת ה'תשל"ב (1972).
כן נדפס הסידור במספר רב של מהדורות במקומות שונים, במהלך המאה ה-19 ה-20 וה-21.
מהדורות עם פסקי הלכות ופירושים
כבר בהוצאה הראשונה היה הסידור עשיר בפסיקותיו והנהגותיו של החיד"א, ואולם החל מהמהדורה שנדפסה בליוורנו בשנת ה'תר"י (1850) ניכרת תוספת של פסקים, ליקוטים והערות רבים, מתוך הסידורים של רבי אברהם אנקווה.
את פסקי ההלכה עד הלכות ברכות העתיק הרב אנקווה מהספרים "קשר גודל" לחיד"א.
מהלכות ברכות ואילך הוא ליקט את הלכות בעיקר מספרי החיד"א ומהספרים "משפט כתוב" לרבי אברהם פינסו ו"זכור לאברהם" לרבי אברהם אלקלעי, וכן מספר חיי אדם לרבי אברהם דנציג ופוסקים אחרים.
ללקט הפסקים הוא הוסיף בתוך סוגריים פסקים והערות משלו.
החל מהמהדורה של שנת ה'תרט"ו (1855) נוסף לסידור פירוש "עבודה שבלב" מרבי אליהו בן אמוזג, העוסק בהבאת טעמים ונימוקים על ענייני התפילה, הלכותיה ונוסחאותיה.
הרב בן אמוזג הוסיף לסידור גם את מנהגי עירו ליוורנו.
יצוין כי החל ממהדורת ה'תרט"ז (1856) הפירוש מכונה במהדורות מסוימות "שלימות הלב".
פירוש זה מבוסס ברובו על הספר "לקט הקציר" של רבי אברהם כלפון.
עם תוספות אלו נשאר הסידור עד למהדורות שיוצאות בימינו.
תפוצת הסידור ידעה עליות ומורדות, בעיקר עקב ההשפעה של הסידורים והמחזורים "חקת עולם" שנדספו על ידי שלמה מוסיוף בירושלים בשנת ה'תרנ"ג (1893), כשהוא נעזר ברב נסים עיני, שנחשב לבקיא בדקדוק ובנוסחאות שמקורם מהקבלה.
סידורו נחשב למועדף בין היתר משום שהתפילות נדפסו בו במקומן וללא דילוג - דבר שהיה נחשב לחידוש בזמנו; וכן שילבו בו שם אדנות בתוך האות ה' השנייה של שם הויה - כפי המלצת מקובלים.
מאז נדפסו סידורים שונים שאימצו את הנוסח והחידושים הללו כשהם מוסיפים את נוסחאותיו של הבן איש חי, ודחקו בכך את מקומו של "תפלת החדש", וכך מרבית הסידורים שנדפסו בארץ ישראל מאז, מבוססים על נוסח הסידור של רבי נסים עיני, כשנוסחם מכונה "נוסח עדות המזרח".
אך למרות הירידה בביקוש, גם לאורך כל המאה ה-20 נדפסו מהדורות חדשות של "תפלת החדש" (חלקן הגדול מהדורות צילום).
בראשית המאה ה-21 מתחזקת המגמה בקרב מספר עדות לשוב למנהגן הקדום ולהתפלל בסידור "תפלת החדש", וכך חלה עדנה מחודשת במעמדו של הסידור שנסדר מחדש ויצא במספר מהדורות חדשות ולתפוצה נרחבת.
בשנת ה'תשנ"ח (1998) נדפס הסידור מחדש על ידי מכון "אוצרות גאוני וחכמי ספרד".
יצאה מהדורה נוספת בשם "תפילת החודש החדש - נוסח ליוורנו" בהוצאת ישיבת אור וישועה, על פי הנחיות הרב אליהו זייני ואביו הרב מאיר זייני.
עם התגברות המגמה בקרב חלקים מהעדה המרוקאית לשוב אל המנהגים שנהגו במרוקו, קיבל סידור תפילת החודש, שהיה נפוץ בקרב העדה, עדנה מחודשת.
וכך יוצא לאור סידור "תפלת החדש - השלם" במספר מהדורות, החל משנת ה'תשע"ג (2012), על ידי מכון "ספורנו".
במהדורות אלו הוחזרו למקומן כל ההשמטות, ועשתה עבודה המסתמכת על 19 המהדורות הידועות של הסידור המקורי שהודפס בליוורנו, הכוללת תיקוני מילים וניקוד, פתיחת ראשי תיבות, פירוש "שלמות הלב", הדגשת שווא נע וקמץ קטן, ועוד מספר תוספות לפי מנהג מרוקו.
תפיסת קרקעות ביהודה ושומרון היא סוגיה ביטחונית לאומית, משפטית, מדינית וערכית, המלווה את מדינת ישראל מאז שצה"ל כבש את שטחי יהודה ושומרון במלחמת ששת הימים.
הפקעת קרקעות שימשה בהתחלה לצרכים צבאיים וביטחוניים, אולם עם חידוש מפעל ההתנחלות ביהודה ושומרון, הופקעו קרקעות גם לצרכים אזרחיים.
בהמשך, לאחר בג"ץ אלון מורה, עברה המדינה למדיניות של הכרזה על קרקעות כעל אדמות מדינה לצורך התיישבות בשטחי יהודה ושומרון.
תפיסת קרקעות זו הייתה ועודנה מוקד מחלוקת ערכית, משפטית ופוליטית ארוכת שנים.
מצבם המשפטי של שטחי יהודה ושומרון עבר תהפוכות רבות לאורך השנים.
מאחר שישראל לא סיפחה את שטחי יו"ש מוגדר מעמדם המשפטי כ"שטח כבוש" ולפי החוק הבינ"ל על המדינה המחזיקה בשטח כבוש להשתדל לשמור על מערכות החוקים שהיו קיימות במקום לפני הכיבוש.
אי לכך החוק המיושם בפועל על שטחי יו"ש יונק מהחוק העות'מאני, חוקי המנדט הבריטי, החוק הירדני, חוקי מדינת ישראל (בפרט תקנות יו"ש) והמשפט הבינלאומי.
שטחים אלו הם מעין "יצור כלאיים משפטי", כפי שכינה אותם אמנון רובינשטיין, ללא מערכת חוקים ברורה ומוסכמת.
מצב חוקתי זה נמשך למעשה עד היום, ולמרות מספר הלכות שנקבעו על ידי בית המשפט העליון, המצב דה פקטו השתנה רבות לאורך השנים.
רוב הקרקעות ביהודה ושומרון לא רשומות בטאבו והבעלות עליהן נקבעה על פי החוק הטורקי משנת 1858. על פי חוק זה, הקרקעות ניתנו למי שעיבד אותן באופן רציף, וקרקעות שלא עובדו ולא היו קרובות לכפרים, מרחק של כ־2.5 קילומטר או מרחק בו צעקה לא נשמעת, נחשבו אדמות מדינה.
לאחר מלחמת העצמאות, הגדה המערבית ומזרח ירושלים היו בשליטת ממלכת ירדן, ובשנת 1950 היא סיפחה שטחים אלו.
סיפוח זה הוכר דה-פקטו על ידי רוב מדינות העולם, וקיבל הכרה רשמית מצד הממלכה המאוחדת.
במהלך התקופה בה שלטה ירדן על שטחים אלו, האדמות שהיו רכוש יהודי לפני 1948 טופלו על פי הפקודה המנדטורית למסחר עם האויב (Trading with the Enemy Ordinance, 1939).
על פי פקודה זו, על הנציב העליון למנות אפוטרופוס לנכסי נתיניו של האויב, עליו להחזיק בנכסים עד לתום המלחמה, ואסור לסחור בהם.
עד למלחמת ששת הימים, בה נתפסו שטחים אלו על ידי צה"ל, הירדנים פעלו על פי פקודה זו ולא חוקקו חוקים נוספים הנוגעים לשטח.
שר הפנים הירדני התמנה אפוטרופוס על הרכוש שהיה בבעלות יהודית, ומקובל על המשפטנים הישראליים שחקרו את הנושא כי מאמציו לשמור על הרכוש היהודי היו לרוב מוצלחים.
לאחר מלחמת ששת הימים, בה כבש צה"ל את מזרח ירושלים ואת יהודה ושומרון, התבצעה הפרדה חוקתית בין שני האזורים.
בתאריך 27.6.1967, חוקקה הכנסת תוספת לפקודת סדרי השלטון והמשפט.
לפקודה נוסף סעיף 11ב', הקובע כי "המשפט, השיפוט והמנהל של המדינה יחולו בכל שטח של ארץ ישראל שהממשלה קבעה בצו".
תיקון זה נותן למעשה לממשלה את הסמכות לספח למדינת ישראל כל שטח של ארץ ישראל המנדטורית.
יום לאחר התיקון לפקודה, פרסמה הממשלה צו הקובע את גבולות ירושלים המזרחית ומספח אותה לישראל.
בג"ץ נדרש מספר פעמים לשאלה האם סיפוח זה מהווה ריבונות לכל דבר ועניין, אחד מפסקי הדין גרר גם דיון בכנסת, בו אישר שר החוץ כי הכוונה הייתה לספח את ירושלים המזרחית לישראל.
לעומת מזרח ירושלים, שטח הגדה המערבית, או יהודה ושומרון, לא סופח מעולם לישראל ולא הוחלה בו הריבונות הישראלית.
מאידך גיסא, ישראל גם מעולם לא הכירה בריבונות אחרת על שטחים אלו או בהיעדר ריבונותה עליהם.
לאחר תפיסת השטח, ישראל לא קיבלה על עצמה את תחולת אמנת ז'נבה הרביעית ביהודה ושומרון.
הסבר אפשרי להימנעות זו הוא החשש שהכרה בתחולת האמנה למעשה תאשר שהשטח שייך לארצו של "אחד מבעלי האמנה".
ישראל הצהירה לאחר תפיסת השטח כי היא מקבלת עליה באופן וולונטרי את הוראותיה ההומניטריות של האמנה, אולם לא פירטה מהן הוראות אלו.
לימים קבע בית המשפט העליון כי המבחן הרלוונטי לתחולת האמנה הוא מבחן עובדתי, המתקיים גם במקרה של שליטת ישראל ללא סיפוח על יהודה ושומרון, ללא קשר להכרה בריבונות קודמת.
לרוב נטה בית המשפט העליון להתייחס לתקנות האג ואמנת ז'נבה בפסיקותיו, גם אם לא תמיד קיבל אותן ככתבן.
המשמעות דה יורה של ההכרה בחוק הירדני הייתה למעשה הכרה בשלושה רבדים חוקיים.
הראשון הוא חוק הקרקעות העות'מאני משנת 1858, השני הוא החוק המנדטורי והשלישי הוא החוק הירדני.
על רבדים אלו נוספו תחיקת הביטחון הצבאית הישראלית, כללי המשפט הבינלאומי הפומבי והמשפט המנהלי הישראלי.
החוק העות'מאני היה זה ששימש להכשרת תפיסתן של רוב הקרקעות, על ידי הגדרתן כאדמות מדינה לפי חוק זה.
בשנות ה־70 של המאה העשרים נדרש בית המשפט העליון פעמים רבות לסוגיית תפיסת הקרקעות ביהודה ושומרון.
הסוגיות העיקריות שאיתן היה צריך בית המשפט להתמודד היו תחולתה של אמנת ז'נבה ושל אמנות האג.
פסקי הדין הראשונים התייחסו בעיקר להפקעת קרקעות לצרכים צבאיים, ועם התפתחות מפעל ההתנחלות, עברו לדון בשימוש האזרחי בקרקעות.
הפעם הראשונה בה נצרך בית המשפט העליון לשאלת תפיסת הקרקעות בשטח הנתון לתפיסה לוחמתית הייתה בתחילת שנות ה־70, בבג"ץ הידוע בשם בג"ץ ימית.
(בג"ץ 302/70, שיח' סולימאן חסיין עודה אבו חילו ואח' נ' ממשלת ישראל).
העותרים היו בדואים שאדמתם הופקעה לצרכים ביטחוניים.
הדיון המשפטי לא נסב כלל על התיישבות של אזרחים במקום.
בדיון זה לא נקבעה הלכה לגבי תחולתה של אמנת ז'נבה בשטח הנתון לתפיסה לוחמתית, אולם פסק הדין התייחס לאמנה וקבע שהיא אינה מופרת על ידי פעולת ההפקעה.
הסעיף הראשון שנדון היה הסעיף האוסר על העברת אוכלוסיית הכובש לשטח הכבוש, מה שלא היה רלוונטי במקרה זה כי דובר על תפיסה לצורך צבאי.
הסעיף השני שנדון היה הסעיף האוסר על העברה כפויה של אוכלוסייה מהשטח הכבוש אל תוך שטח המדינה הכובשת.
לגבי סעיף זה נקבע כי אינו מופר, כי העותרים הועברו ממקום למקום בתוך השטח התפוס.
כבר במהלך המשפט נחשפה חוברת שהכין משה דיין, עם תוכנית להקמת עיר על השטח המופקע.
חשיפה זו עוררה סערה גדולה, והחוברת נגנזה.
לבסוף הוקמו התנחלויות בשטח המופקע, וגם העיר ימית הוקמה לא הרחק משם.
הדיון המשפטי הראשון בתפיסת קרקעות ביהודה ושומרון היה בשנת 1978, בבג"ץ בית אל.
העתירה התנגדה לתפיסת קרקעות בצו של המושל הצבאי בשכם שנועדה לצורך הקמת התנחלות (בית אל).
העותרים טענו כי תפיסת קרקעותיהם והשימוש בהם לצורכי התנחלות יהודית אינם צורך צבאי אמיתי, וכמו כן טענו כי הפעולות אינן חוקיות לפי כללי המשפט הבינלאומי.
המשיבים הגיבו כי ההתנחלות תהיה חלק מהמערך הביטחוני באזור, בליווי תצהיר האלוף אברהם אורלי, שהסביר כיצד הקמת יישובים אזרחיים תחזק את הביטחון באזור.
השופט אלפרד ויתקון קיבל את עמדת המשיבים, ונימק שאר השופטים הצטרפו פה אחד לחוות הדעת, והעתירה נדחתה.
גם בפסק דין זה לא נקבעה הלכה משפטית מחייבת לגבי תחולת תקנות האג ואמנת ז'נבה, אולם השופט ויתקון חיווה את דעתו שהן לא נעשות באופן אוטומטי חלק מהמשפט המחייב.
הממשלה חיבקה בשתי ידיים את פסיקת בית המשפט, ולאחר פסק הדין אף הכריז ראש הממשלה, מנחם בגין, כי "יש שופטים בישראל".
בתאריך 5 ביוני 1979 חתם בנימין בן אליעזר, אז מפקד אזור יו"ש בצה"ל, על צו המורה על תפיסת כ־700 דונם באזור איתמר.
יומיים לאחר מכן עלו המתנחלים לשטח והקימו בו מאהל.
התנחלות זו הייתה, על פי הגדרת המתנחלים, "תקיעת סכין בלב הפלסטיניזם".
מספר בעלי אדמות שאדמתם הופקעה מכורח הצו עתרו לבג"ץ נגד ההפקעה.
הפרקליטות הסתמכה על תצהירו של הרמטכ"ל, רפאל איתן, שקבע כי לא ניתן לממש את צורכי הביטחון באזור ללא הקמת יישוב אזרחי.
בניגוד לבג"ץ בית אל, הפעם גם העותרים נשאו באמתחתם חוות דעת מגורמים ביטחוניים בכירים.
חוות הדעת הראשונה הייתה של הרמטכ"ל לשעבר, חיים בר-לב, שכתב כי אלון מורה (כפי שנקראה ההתנחלות) לא יתרום לביטחון ישראל.
חוות הדעת השנייה הייתה של האלוף במילואים מתי פלד, שאף הרחיק לכת וטען כי הטיעון בדבר הערך הביטחוני שנועד להתנחלות אלון מורה נטען שלא בתום לב, ומטרתו היא אך ורק להצדיק את תפיסת הקרקע.
בשלב מסוים ביקשו שניים מראשי המתנחלים, מנחם פליקס ואברהם שבות להצטרף כמשיבים לעתירה ובית המשפט אישר את בקשתם.
תצהירו של מנחם פליקס היווה גורם משמעותי בפסק הדין, והביא לתוצאה ההפוכה מזו שביקש פליקס להשיג.
פליקס הסביר בתצהירו כי חברי הגרעין התנחלו באלון מורה מתוקף הצו האלוהי לרשת את ארץ האבות.
הוא התייחס לנימוק הביטחוני כנימוק משני, ואמר שהוא "אינו מעלה ואינו מוריד", וכי "ההתנחלות בארץ ישראל, שהיא הייעוד של עם ישראל ומדינת ישראל הינה ממילא ביטחונם, שלומם וטובתם של העם והמדינה."
בית המשפט, באותו ההרכב שנתן את פסק הדין הקודם, הגיע הפעם לתוצאה כמעט הפוכה.
בפסק הדין קבע בג"ץ כי הצו שהוציא בנימין בן אליעזר בטל, ועל המדינה לפנות את המתנחלים מאדמות העותרים.
לאחר פסק הדין, התכנסו ראשי המתנחלים והחליטו לדחות את פינוי ההתנחלות.
שר החקלאות, אריק שרון, ביקש מהממשלה "למנות צוות משפטנים שיחסן את ההתנחלויות מפני התערבות בג"ץ." גוש אמונים פרסם מסמך המסביר את עמדת הגוש כלפי פסיקת בג"ץ.
עוד לפני בג"ץ אלון מורה הביא עזר ויצמן לממשלה תוכנית להקמת כפר תפוח וחומש שכללה צווים להפקעת קרקעות.
מנחם בגין דחה את התוכנית ודרש שההתנחלויות יוקמו על אדמות מדינה בלי הזדקקות להפקעות.
הוא ביקש מהיועץ המשפטי לממשלה, אהרן ברק, לבחון את המצב המשפטי של הקרקעות, ועוד באותו ערב הורה ברק לפליאה אלבק, שהייתה אז מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה, לצאת לשטח במסוק צבאי ולברר את המצב המשפטי של הקרקעות.
מאז אלבק ליוותה באופן קבוע הקמת התנחלויות חדשות, והצורך בחוות הדעת שלה התחזק לאחר בג"ץ אלון מורה.
היא נהגה לסייר בשטחי יהודה ושומרון בג'יפים ובמסוקים כדי לאתר אדמות בלתי מעובדות הרחוקות מספיק מהכפר הסמוך כדי שייחשבו אדמות מדינה.
בתחילה היה היועץ המשפטי לממשלה חותם על חוות הדעת שלה, אבל יצחק זמיר העביר אליה את הסמכות לחתום בעצמה.
אלבק אמרה שזה היה לאחר שזמיר לא רצה לחתום על חוות דעת שבה נאמר שלא ניתן להשתמש בקרקעות מסוימות שכן הן בבעלות פרטית.
בתקופת עבודתה של אלבק מאות אלפי דונמים הוכרזו כאדמות מדינה והוקצו למעל 100 התנחלויות.
כ־90% מההתנחלויות הוקמו על אדמות מדינה שפליאה אלבק אישרה.
בהרצאה שנשאה ב־1985 היא אמרה שביהודה ושומרון כ־2 מיליון דונם אדמות מדינה וכרבע מהן הוקצו להתנחלויות.
בתחילה המתנחלים התנגדו למגבלות שהטילה עליהם אלבק, אך עם הזמן הם קבלו את דרכה וראו בה דרך נכונה.
מנגד, ארגון בצלם פרסם דו"ח תחת הכותרת "גזל הקרקעות" בו התייחס להסברים של פליאה אלבק כמנגנון ביורוקרטי־משפטי להשתלטות על קרקעות יהודה ושומרון.
חלק מהביקורת על סימון הקרקעות של אלבק התייחס לאדמות מרעה ששימשו את החקלאים הפלסטינים עוד מלפני מלחמת ששת הימים וסווגו על ידי אלבק כאדמות מדינה וחלקן נחסם בפני רועי העדרים.
ב־1999 הועברה האחריות לרישום אדמות מדינה מהפרקליטות האזרחית לצוות קו כחול.
ב־2004 מונה עורך הדין מייק בלס לתפקיד המשנה ליועץ המשפטי ביהודה ושומרון, והוא קבע כי כל פעולה במקרקעין ביהודה ושומרון דורשת דיון מחודש בעצם שאלת הכרזת הקרקע, אם הצוות לא היה הגורם שהכריז עליה.
בנוסף הוחלט כי "עיבוד הקרקע", אשר כאמור מקנה זכות קניינית לפי סעיף 78 לחוק הקרקעות העות'מאני, יתפרש באופן רחב באמצעות תיעוד סימני חרישה בסיסיים או תיעוד של עץ בודד נטע־אדם.
כלומר הצוות פועל בגישה מחמירה בנוגע לשימוש בקרקעות נטושות או קרקעות שאינן מוכרזות בדרך של הקמת יישובים ומנגד בגישה מקילה בנוגע לעיבוד חקלאי המקיים בקרקעות אלו זכות קניינית.
חלק מההתנחלויות הוקמו על אדמות שיהודים קנו באופן פרטי מבעליהם הערבים.
אולם הליך רישום הקרקעות לזכות הקונה נתקל פעמים רבות בעיכובים גדולים והמוכרים הערבים חששו לחייהם אם יתפרסם שהם מכרו אדמות ליהודים.
על כן החל משנת 1990 השתרש נוהג על פיו כאשר יהודים קונים אדמות מערבים הם מבקשים מהמדינה להכריז עליהן אדמות מדינה ולהקצותן לרוכש.
באופן זה, מוכר הקרקע הערבי אינו נחשף כמי שמכר קרקע ליהודי.
הליך זה גם מקל על הרוכש להתמודד עם התנגדויות אמיתיות או בדויות של ערבים המתנגדים להעברת הבעלות בקרקע, שכן בעוד ברישום רגיל של העברת קרקעות חובת ההוכחה מוטלת על הרוכש, על פי החלטת ממשלה בהליך בו אדמות מוכרזות אדמות מדינה חובת ההוכחה היא על המתנגד להכרזה.
עלו טענות בשמאל שהליך זה שימש גנבים שזייפו הסכמי מכירה של קרקעות.
בשנים 2002—2006 נבנתה על ידי ממשלת ישראל בראשות אריאל שרון גדר גבול סמוך לאורכו של הקו הירוק, שגם תוחזקה ושופצה בהמשך.
כמו כן, ישנם מקומות בהם הקשתה או מנעה הגדר מעבר של חקלאים פלסטינים אל אדמות אותן עיבדו.
אמנון רובינשטיין, המשפט הקונסטיטוציוני של מדינת ישראל, מהדורה שנייה מורחבת, הוצאת שוקן, תל אביב 1974.
איל בנבנישתי ואיל זמיר, אדמות היהודים, מכון ירושלים לחקר ישראל, 1994.
עקיבא אלדר ועדית זרטל, אדוני הארץ, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, תל אביב 2004.
בפסיכולוגיה ובפילוסופיה, תפיסת הזמן מתייחסת לחוויה הסובייקטיבית של מהירות, קצב, מקצבים ורצף התרחשויות במציאות.
תפיסה זו משתנה בהתאם לגורמים פסיכולוגיים, פיזיולוגיים ותרבותיים, ואינה משקפת מדידה אובייקטיבית של הזמן, אלא את אופן חווייתו בתודעה האנושית.
בהתמקדות במאפיינים הפנימיים של האדם, תפיסת הזמן נחלקת לשני צירים: דחיפות הזמן (time urgency) ופרספקטיבה על הזמן (time perspective).
צירים אלו יוצרים 4 טיפוסי אישיות הנבדלים זה מזה במאפיינים האישיותיים ובאופן ההתמודדות עם משימות.
דחיפות זמן מתייחסת להרגשת הצורך בתגובה או פעולה מהירה, לצורך השגת מטרה מסוימת (או לאי קיום הרגשה זו).
את דחיפות הזמן ניתן לדמות לציר הנע בין "גבוה" ל"נמוך".
כלומר, הציר עובר בין דחיפות זמן נמוכה לדחיפות זמן גבוהה.
דחיפות זמן נמוכה – אנשים בעלי דחיפות זמן נמוכה מתאפיינים בהערכת יתר של הזמן שנותר להם על מנת לסיים את המשימה הניצבת בפניהם; חוסר מודעות לזמן; וקושי בהתמודדות עם מועד הגשה אחרון (deadline).
אנשים אלו נוטים לתאר את התנהלותם במהלך משימות במשפטים כגון "הופתעתי כשנאמר לי פרק הזמן שעבר" או "הופתעתי כשנגמר הזמן".
דחיפות זמן גבוהה – לעומתם, אנשים בעלי דחיפות זמן גבוהה מתאפיינים במודעות לזמן; תעדוף המשימות שעליהם לבצע; הכנת רשימות מסודרות של המשימות שלהם; בדיקה מתמדת של הזמן שעבר/נשאר; העמסת יתר של משימות למסגרת זמן, וניסיון להספיק הרבה בזמן קצר מדי; ואף קביעת deadline פנימי בנוסף לזה החיצוני.
אנשים אלו נוטים לתאר את התנהלותם במהלך משימות במשפטים כגון "הייתה לי מודעות גבוהה לזמן שעבר".
בצוות עבודה בו קיימים אנשים משני סוגי אישיות אלו, נוכחות של אדם עם דחיפות זמן גבוהה גוררת נוקשות יתר בצוות, גם אם הצוות צריך להיות יצירתי (כמו צוותי מחקר ופיתוח, משרד פרסום).
בצוות זה לא תהה חלוקה לעבודה על מספר משימות במקביל, ובמקום זאת יהיה ניסיון לעבוד בטור, משימה אחת אחרי השנייה.
אנשים השייכים לצוות והם בעלי דחיפות זמן גבוהה, יזכירו לעמיתיהם כל הזמן את הזמן שחולף.
עשויה להיות התנגשות בין אנשים בעלי סוגי אישיות שונים בממד דחיפות הזמן, וזו מובילה למתחים בגלל חוסר במילון מושגים משותף בתחום תפיסת הזמן.
פרספקטיבה מתייחסת לנקודת מבט מסוימת, הסתכלות ממקום ספציפי לעבר המטרה, ולא ממקום אחר.
פרספקטיבה על הזמן יכולה להיות מושפעת מגורמים גנטיים, תרבותיים, דתיים, מחינוך, ממשפחה, מעבר תעסוקתי, ועוד.
כידוע, ציר הזמן נע בין העבר, ההווה והעתיד, וכך מתקיים גם בציר פרספקטיבת הזמן, הנחלק ל:
פרספקטיבת זמן עבר – אחד התסמינים של הפרעת דחק פוסט טראומטית הוא לחוות מחדש אירועי עבר
פרספקטיבת זמן הווה – אנשים בעלי פרספקטיבת זמן הווה נוטים להאמין שפעולות בהווה לא משפיעות רבות על העתיד, כלומר שפעולה מסוימת לא מגדילה את ההסתברות שמטרה עתידית תושג.
אנשים בעלי פרספקטיבה זו נוטים להשתמש במושג "למה לעשות היום את מה שאפשר לעשות מחר?".
אנשים אלו חושבים שזה מיותר לעשות תוכניות עתידיות, לוקחים יותר סיכונים ופועלים באימפולסיביות.
בעל אישיות כזו ידחה ביצוע פעולות עד לרגע האחרון, דבר שיכול להוביל לחוסר עמידה בזמנים או לביצוע המטלה שלא על הצד הטוב ביותר.
כאשר אדם כזה שייך לצוות עבודה, הוא גורם לצוות להיות פחות ממוקד אסטרטגית, לאחר בהגשת המטלות ולנהוג באימפולסיביות.
פרספקטיבת זמן עתיד – אנשים בעלי פרספקטיבת זמן עתיד מאמינים שפעולה שנעשית בהווה מגדילה את ההסתברות שמטרה עתידית תושג.
אנשים אלו הם מאוד מוכווני מטרה, בעלי יכולת גבוהה משל אחרים להסיק על תוצאות עתידיות, נוהגים להכין רשימות, משתמשים ביומן, ונוטים לענוד שעון.
כשיש בצוות עבודה יותר אנשים מסוג זה, הצוות נוטה להיות "גמיש" יותר, ועושה יותר שינויים באסטרטגיות החשיבה שלו.
ארבעה טיפוסי אישיות בתחום תפיסת הזמן
שילוב שני סוגי הטיפוסים שתוארו בכל אחד משני הממדים, יוצר ארבעה טיפוסי אישיות:
המארגן (Organizer) – בעל דחיפות זמן גבוהה ופרספקטיבת זמן עתיד.
מתאפיין במודעות גבוהה לזמנים, בצורך בארגון משימות ומטלות, ובצורך רב בהישגים גבוהים.
הדוחס (Crammer) – בעל דחיפות זמן גבוהה ופרספקטיבת זמן הווה.
מתאפיין במודעות גבוהה לזמנים, בצורך בהפעלת שליטה, בצורך רב בהישגים גבוהים, בתחרותיות ובסבלנות מועטה ועצבנות.
המספר והמשתף (Relator) – בעל דחיפות זמן נמוכה ופרספקטיבת זמן הווה.
מתאפיין בתשומת לב מועטה לזמן שחולף, תשומת לב מועטה ל-Deadline, בעל התנהגות אימפולסיבית, נוטה להתרכזות ביעדים בהווה וכן להתרכזות ביחסים בינאישיים.
בעל-המעוף (Visioner) – בעל דחיפות זמן נמוכה ופרספקטיבת זמן עתיד.
מתאפיין בתשומת לב מועטה לזמן שחולף, בתשומת לב מועטה ל-Deadline, בהתנהגות אימפולסיבית ובהתרכזות ביעדים עתידיים.
כשפרט, או צוות, מקבל משימה, מלבד תיאור המטלה שעליו לבצע, נאמר לו מה הוא מועד ההגשה, ה-Deadline.
תיאור הזמן שנותר לביצוע המטלה יכול להיעשות במספר מסגרות תיאור.
במידה ונאמר לאדם שיש לו "עוד 4 דקות להשלמת המשימה", עשויה להיווצר אצלו התחושה שיש לו עוד הרבה זמן לביצוע המטלה, ואז הוא עשוי להתרכז בהווה, ולהסתכל "קדימה" לעתיד.
לחלופין, כשנאמר לו שנותרו "רק עוד 4 דקות להשלמת המשימה", מועברת הרגשה שנשאר מעט זמן לביצוע המטלה, ואז הוא עשוי להסתכל "מהעתיד" אחורה.
כך, על ידי שימוש במסגרות, ניתן ליצור את צורת החשיבה המתאימה למאפיין אישיותי מסוים – הצגת הזמן הנותר לביצוע המשימה כ"קרוב" (פרספקטיבת זמן עתיד), או כ"רחוק" (פרספקטיבת זמן הווה).
המסגרת שניתנת למשימה משפיעה גם על הביצוע בה: כשהזמן הנתפס הוא מועט, אנשים מספיקים לסיים את המטלה בזמן (או לפני הזמן); ואילו כשהזמן שנתפס הוא רב, אנשים נוטים לא להספיק את המשימה שניתנה להם.
מסגרות של זמן שעבר מעבירות מסר של זירוז (וכדאי לבחור בהן במצבים בהם אין עמידה בזמנים).
מסגרות של זמן שנותר מעבירות מסר מרגיע, שניתן להוריד את קצב העבודה (וכדאי לבחור בהן במצבים בהם יש עמידה בזמנים).
מחקרים בפסיכולוגיה ובנוירו־מדע מצביעים על כך שרגשות חיוביים ושליליים משפיעים על מנגנונים מוחיים הקשורים לתפיסת זמן, ולעיתים יוצרים פער בין הזמן כפי שהוא נחווה באופן פנימי לבין הזמן האובייקטיבי הנמדד.
רגשות שליליים כגון פחד, חרדה ומתח נוטים להאט את תחושת הזמן, כך ששניות בודדות עשויות להיתפס כפרקי זמן ממושכים.
לעומתם, רגשות חיוביים כגון שמחה, אהבה או התלהבות עשויים להוביל לתחושת זמן מקוצרת ולתחושה שהזמן "חולף במהירות".
תפיסת הזמן מערבת אזורים מוחיים שונים, ובהם האמיגדלה, המעורבת בעיבוד רגשות של פחד, ומערכת הדופמין, הקשורה לרגשות חיוביים.
גם "השעון הפנימי" – מנגנון נוירולוגי האחראי על מדידת זמן פנימית – מושפע מרמות העוררות הרגשית.
לתופעה זו יש השלכות בתחומים כמו פסיכולוגיה קלינית, חינוך, עיצוב חוויות משתמש וחקר קבלת החלטות.
בהפרעות נפשיות כמו חרדה ודיכאון ניכרים לעיתים עיוותים בתפיסת הזמן.
לעומת זאת, בסביבות חיוביות, רגשות כגון עניין והנאה עשויים להגביר ריכוז ולגרום לתחושת זמן מקוצרת, כפי שקורה במצבים של זרימה (Flow).
תַּפְלִיט (מהשורש פלט; בלעז: exudate) הוא נוזל המסתנן מתוך מחזור הדם, בעיקר לאזור דלקתי או נגע.
הרכבו משתנה אולם לרוב כולל מים ומרכיבים שהתמוססו בדם.
חלבוני פלזמה, תאי דם לבנים, טסיות דם ובמקרה של פגיעה בכלי הדם גם תאי דם אדומים.
נוזל סרוטי - דומה בהרכבו לנסיוב (serum), מכיל מעט חלבונים ויימצא במצבי דלקת קלה.
תפליט דמי - מכיל תאי דם אדומים, יימצא במצבי פגיעה בשלמות כלי הדם.
מוגלה - תפליט שנמצא בפצעים מזוהמים המכיל חיידקים וריכוז גבוה של תאי דם לבנים.
תפליט קרום הריאה (pleural effusion, pleural exudate) - בעל משקל סגולי גדול מ-1.020. נמצא בחלל האדר (חלל קרומי הריאה) בעקבות הפרעות בריאות כגון דלקות וגידולים.
בעת דלקת פיברינית יימצא תפליט עשיר בפיברין ובפיברינוגן.
דלקת נזלתית באף ובגרון מאופיינת בתפליט בעל ריכוז גבוה של ריר.
דַּיִת (transudate, תרגום מילולי: פעפוע) הוא נוזל המופיע על רקע של הפרעה בלחץ הידרוסטטי או בלחץ אוסמוטי (ולא על רקע של עלייה בחדירות כלי הדם), ולכן הוא צלול יחסית, דל בחלבון ובעל משקל סגולי נמוך מאוד.
לרוב, נוזל מסוג זה קיים במקרים של אי ספיקת לב שמאלי המשפיעה על לחצי הנוזל בכלי הדם, או למשל בתסמונת הנפרוטית - פגיעה כלייתית שגורמת לאובדן חלבון בשתן, ולכמות חלבון נמוכה בפלסמה המשפיעה על הלחץ האוסמוטי בנימים.
תפירה רפואית היא פעולה כירורגית או כירורגית-פלסטית, הנעשית לצורך סגירת חתך או קרע בעור אדם או בעל-חיים.
כאשר החתך נוצר בפעולה ניתוחית, הוא מאוחה בסיום הניתוח בעזרת תפרים.
כאשר נוצר קרע כתוצאה מטראומה, ולדעת המומחה הרפואי אין די בהדבקה בעזרת דבק ביולוגי, יאוחה הפצע בעזרת תפירה רפואית.
ריפוי פציעות בעזרת תפירה רפואית משמש את הרפואה כבר אלפי שנים, אך האופן המדויק בו הוא נעשה - מתקדם מעת לעת.
כך גם החומרים שבהם משתמשים לתפירת החתך.
לפי החוק במדינת ישראל, הרשות לעסוק בתפירה רפואית והוצאת תפרים נתונה לרופא בלבד, ולא לאח.
התפירה הרפואית נעשית כמעט תמיד בהרדמה מקומית או מלאה.
כאשר אזור החתך רדום, נוטל הרופא חוט העשוי מחומר מיוחד, ובקצהו מחט זעירה מקומרת.
הוא מחדיר את המחט האוחזת את החוט בסמוך לשפת החתך, מעביר אותה אל צד החתך השני ומחדיר גם שם את המחט והחוט תחת שפת החתך.
לאחר מכן הוא מושך את החוט, ומבצע, בעזרת מלקחיים מיוחדות, קשירה של החוט משני עבריו של החתך.
כך מתהדקות שפתי החתך ונצמדות זו לזו.
על תהליך זה הוא חוזר מספר פעמים, עד שכל אורך החתך צמוד ומאוחה.
קיימות שיטות תפירה נוספות, המתאימות לצרכים כירורגיים רבים ושונים.
לצורך תפירה רפואית השתמשו בעבר בחוטי משי או פלסטיק, ולכן היה צורך בטיפול מיוחד להוצאת התפרים.
כיום מעדיפים במידת האפשר להשתמש בחוטי תפירה העשויים מרקמות הנלקחות מדפנות המעיים של בעלי חיים, לרוב כבשים.
היתרון בשימוש בחוט מסוג זה הוא שאין צורך בהוצאת התפרים, כיוון שהם נמסים מאליהם בתוך כשבועיים, ונספגים אל תוך רקמות הגוף.
במרץ 2020 פורסם מאמר שלפיו מחקר חדשני עשוי לאפשר תפירה רפואית של חתכים באמצעות חוט שעשוי מרקמות תאים אנושיים.
הצורך עלה בעקבות מקרים מסוימים שבהם נוצרו זיהומים ודלקות שונות בעור לאחר שימוש בתפרי משי או פלסטיק, ואף בתפרי מעיים של בעלי חיים.
הזיהום או הדלקת גרמו לבני האדם לגרד את אזור התפרים וכך להשאיר צלקות גם לאחר שהעור התאחה.
שימוש בעור אנושי לעומת זאת, הוא חומר טבעי לחלוטין שלא אמור לעורר שום תגובה זיהומית.
תפירת תמונות או ריצוף תמונות הוא תהליך של חיבור אוסף תמונות בעלות אזורים חופפים לשם יצירת תמונה פנורמית או תמונה ברזולוציה גבוהה.
כיום מבוצע תהליך זה בעיקר על ידי תוכנות מחשב עבור תמונות דיגיטליות.
כיול התמונות - בשלב זה מכוילות התמונות כך שאזורים החופפים בשתיים או יותר תמונות ידמו ככל האפשר זה לזה.
כיול לתיקון עוותי עוצמה בעדשה
כיול עיוותים גאומטריים של העדשה
הטלה פרספקטיבית, בדרך כלל מסוג הטלה צילינדרית או הטלה כדורית.
התאמה גאומטרית של תמונות בשלב זה מוצאים את ההתאמה הגאומטרית בין התמונות השונות שכוללת את ההזזה היחסית בין התמונות, את הסיבוב היחסי ביניהן ואת יחס ההגדלה ביניהן.
התאמה ישירה בה מתאמים את התמונות על ידי מציאת ההתאמה אשר בה מתקבל מינימום להפרשים בין ערכי התמונות באזורי החפיפה שלהן,
התאמת מאפיינים בה מוצאים מאפיינים מוגדרים בכל אחת מהתמונות, ומחפשים יחס גאומטרי בין התמונות אשר מקטין את המרחק המשכולל של אותם מאפיינים ההתאמה הגאומטרית נעשית בשני אופנים עיקריים:
חיבור התמונות - בשלב זה נלקחים חלקים מהתמונות השונות לשם יצרת תמונת התוצאה.
קביעת קו התפר בין התמונות
התאמת רמות וצבעים עדינה כך שבקו התפר התמונות יהיו דומות ככל האפשר
יצירת אזור מעורב סביב קו התפר בו התוצאה מורכבת משקלול ערכים של שתי התמונות
את חלקי התמונות שנתפרו ויצאו תמונה גדולה יותר יש להטיל למישור רצוי כדי לקבל את תמונות התוצאה.
תהליך זה נקרא הטלה גאומטרית.
הטלה זו עשויה להיות שונה מן ההטלה הפרספקטיבית שבוצעה בשלב ההתאמה הגאומטרית של התפירה, ומטרתה היא תצוגת תמונת התוצאה.
מספר הטלות גאומטריות מקובלות לשלב זה:
הטלה משטחית (Rectliniear) הטלה זו מעבירה משטחים ישרים במרחב המצולם למשטחים ישרים בתמונת התוצאה (גבולות משטח ישרים במרחב, יתקבלו כקווים ישרים בתמונה).
הטלה זו מקובלת בצילום רגיל בזוויות קטנות, והיא מתאפשרת רק עבור זוויות צילום קטנות מ-180 מעלות.
הטלה צילינדרית הטלה זו מעבירה אובייקטים הנמצאים במרחקים שווים מן המצלמה במקביל לציר הארוך של התמונה לאובייקטים בעלי גודל שווה בתמונה.
הטלה זו מתאימה לתמונות בהן הזווית בציר אחד גדולה ובציר השני הזווית מוגבלת.
ניתן לייצר תמונות בכל זווית, גם בזוויות גדולות מ-360 מעלות.
בהטלה זו קווים ישרים מקבילים לציר הקצר במרחב המצולם יתקבלו כקווים ישרים, וקווים מקבילים לציר הארוך (כמו, ברורב המקרים, קו האופק) יתקבלו כקשתות המתכנסות כלפי מרכז התמונה.
הטלה כדורית (ספרית) הטלה זו מטילה את התמונה על חלקו הפנימי של כדור.
היא מיועדת לתמונות בעלות זווית רחבה בשני הצירים, וניתן להגיע בה לכיסוי כדורי מלא, 360 מעלות על 180 מעלות.
היעדר ציר צילום משותף - ההנחה המקובלת בתפירת תמונות היא שכל התמונות צולמו מציר משותף, סביבו הסתובבה המצלמה.
ציר הסיבוב צריך להיות סביב המוקד האופטי של העדשה.
קיימים מתקנים לחצובות מצלמה הבנויים כך שציר הסיבוב יותאם לכל עדשה ועדשה, וקימים נתונים לכל עדשה, על מיקום ציר זה ביחס לפני העדשה, בכל אורך מוקד.
כאשר תנאי זה לא מתקיים, נוצרים עיוותים בין התמונות, עיוותי פרלקסה, הגורמים לכך שעצמים הנמצאים בתמונה אחת באותו כוון אך במרחקים שונים, יתקבלו כעצמים בכוונים שונים בתמונה אחרת.
תנועה בתמונות בדרך כלל מצולמות התמונות באופן סדרתי, כך שכל תמונה מצולמת בזמן אחר.
אם הייתה תנועה של עצמים במרחב המצולם, ייווצרו אי התאמות בין התמונות, ואלה עלולות להתבטא כעיוותים בתמונה.
תנועות יכולות להיות מסוגים שונים, תנועת אנשים בעלי חיים או רכבים, תנועה של גלים או תנועה כתוצאה מרוח וכולי.
קימות מספר תוכנות ייעודיות לתפירת תמונות, כמו HUGIN ו-PTGUI.
לרוב תוכנות העריכה המקצועיות יש כלי מובנה או תוסף שמאפשר זאת; לדוגמה לפוטושופ תוסף בשם "PHOTOMARGE".
תפיסת הבית הוא מצב רכוש במשפט העברי.
לאחר שאדם נפטר, רכושו עובר לבעלות היורשים.
מצב הביניים, בין פטירתו לחלוקת הנכסים בין היורשים נקרא "תפיסת הבית".
במצב זה, נחשבים הנכסים לנכסים בבעלות משותפת מיוחדת של האחים, דבר שיש לו השלכות הלכתיות מסוימות.
בתלמוד נזכרת שותפות זו בשם האחין השותפין.
גם לאחר שהאחים חילקו ביניהם את הנכסים, ביכולתם להחזיר את המצב הקודם לקדמותו, לבטל את החלוקה, ולחזור למצב של "תפיסת הבית".
לפי שיטת רבי חיים סולובייצ'יק, במצב כזה יש בעלות כללית של כל האחים, ואין הם נחשבים כשותפים בנכסים, אלא בעלות אחת היא השייכת לכולם.
ולכן, אף על פי שההלכה אומרת, כי שותפים אינם צריכים להפריש מעשר בהמה, מכיוון שלשותפים יש שתי רשויות נפרדות ולכל אחד מהם יש חצי מהקרקע, למרות זאת ליורשים במצב של לפני החלוקה, יש בעלות משותפת של ירושה בנכסי המת, ולכן הם צריכים להפריש מעשר בהמה.
כל עוד לא חולקו הנכסים בין האחים, יש לאחים שותפות מיוחדת של תפיסת הבית, שלה דינים מיוחדים.
כל האחד מהאחים מתפרנס מקופת תפוסת הבית לפי צרכיו הרגילים, אבל צרכים מיוחדים אין לו רשות לקחת מקופה זו.
כך למשל, מותר לו לקחת הוצאות תרופות מקופה זו, דווקא אם הוא חלה באונס ולא באשמתו.
אדם שהצטנן למשל, אינו רשאי לקחת את צורכי רפואתו מתפוסת הבית, שכן מקובל כי "צינים פחים" - הצטננות, אינה בידי שמים, ונגרמת רק ברשלנות האדם.
ההכנסות וההוצאות שנגרמות על ידי אחד מהאחים מתפוסת הבית, שייכות לכולם בשווה.
אם הוא בכל זאת מעוניין להשקיע באופן עצמאי על חשבון חלקו בנכסים, מותר לו לעשות זאת, אבל הוא צריך להודיע על כך לאחים לפני כן, כדי שההכנסות וההוצאות יתחשבו על חלקו, ואין להאמין לו לאחר מכן שעשה זאת לעצמו.
הגמרא מציינת מקרה מיוחד, בו רב ספרא השקיע בנכסי אביו, וכאשר תבע אותו אחיו לפני רבא, פסק רבא כי במקרה שאדם עסוק כרב ספרא תשקיע בנכסים, ברור הדבר שההשקעה היא רק לעצמו, שכן לאדם כזה, שאינו מבטל אף רגע מזמנו, אין זמן להשקיע בשביל אחרים.
כך למשל, מוזכרת במשנה דוגמה כזו: המלך היה מטיל על כל משפחה, לשלוח אחד מבניה לתפקיד המוכסות.
אם במצב כזה, כאשר האחים נמצאים במצב משפחתי משותף, ועדיין לא חילקו ביניהם את הנכסים, מסתבר שהמלך בחר באחד מהאחים כנציג המשפחה, ולכן ההכנסות העולות מתפקיד זה, משותפות לכל האחים.
במסכת בבא קמא הגמרא מסופקת אם הכהנים נחשבים ליורשיו של הגר, בנוגע לגזל הגר שמוחזר על ידי הגזלן המבקש לקיים את המצוות "והשיב את הגזילה אשר גזל", או שמדובר באחת ממתנות כהונה.
מסקנת הגמרא היא שקניין הכהנים הוא כשאר מתנות הכהונה.
תפיסת קידושין הוא מושג הלכתי בדיני קידושין, המתייחס לחלות המעשה של הקידושין באשה המתקדשת.
בהלכה, כאשר איש מקדש אשה, לא בכל מקרה נעשית האשה מקודשת, כיון שבמקרים אחדים לא חלה תפיסת קידושין.
יש נשים שאין בהן תפיסת קידושין כלל, יש גברים שלמעשה הקידושין שלהם אין כוח של תפיסת קידושין, ויש מקרים (כגון קרבת משפחה שיש בה איסור עריות) בהם טיב הקשר בין האיש והאשה גורם לכך שבמקרה כזה לא יחולו קידושין.
אודות איסור נישואין של גבר עם אחות אשתו, כתוב בתורה: .
ומהמילים "לא תיקח" אנו למדים שלא רק שאסור לבוא על אחות אשה, אלא גם שאין תופסים באחות אשה "ליקוחין" (קידושין, בלשון התורה "כי ייקח איש אשה").
לעומת זאת, קובע אביי, הכול מודים כי בשניים מאיסורי העריות, אין הוולד ממזר: בנדה, ובסוטה.
התלמוד מניח, על פי דברי המשנה, שבמקרים בהם אין תפיסת קידושין, אם נולד ילד מקשר כזה, הוולד ממזר, ומכאן שאם אין הוולד ממזר, מוכח שיש תפיסת קידושין.
דין זה, שבנדה תופסין קידושין נלמד מהפסוק: , המילה "ותהי" באה ללמד שתופסין באשה זו "הויה", שהיא קידושין בלשון התורה "והלכה והייתה לאיש אחר".
בשאר איסורי עריות שעונשן בכרת, אין תופסין קידושין, ובמקור לכך יש שתי שיטות בגמרא:
לפי רבי יונה (ולפי גרסה אחרת - רב הונא בריה דרב יהושע), אנו משווים את כל העריות כולם לאחות אשה שהיא בכרת.
דין זה נלמד מהפסוק , שבו הקישה התורה את כל העריות זה לזה בדינם, ומכיוון שניתן להקיש לאחות אשה וניתן להקיש לנדה שגם היא אסורה באסור כרת, אנו פועלים על פי הכלל קולא וחומרא לחומרא מקשינן, שלפיו כאשר יש היקש ואנו מסופקים אם להקיש לחומרא או לקולא, מקישים לחומרא.
לעומת זאת, לא ניתן ללמוד בבניין אב מיבמה, שגם כל שאר העריות האסורות באיסור לאו אסורות, שכן התורה מלמדת אותנו שקידושין תופסין בחייבי לאוין.
המקור לכך הוא ב , וכי יש שנואה לפני המקום?
אלא זו אשה האסורה בחייבי לאוין, ששנואה לפני המקום בנישואיה, והתורה מלמדת כי תופסין בה קידושין "כי תהיין", ו"הויה" הוא לשון קידושין, כנזכר.
לפי שיטת רבי עקיבא, כפי שקיבל רבי סימאי אין קידושין תופסין בכל חייבי לאוין, שכן עונש לאו חמור בדיוק כשל כרת ואין להבדיל ביניהם, ובכולם הילדים הנולדין הם ממזרים, חוץ מאלמנה לכהן גדול.
לעומת זאת, בידו של רבי ישבב מקובלת שיטה אחרת בשמו של רבי עקיבא והוא היה אומר, , ולאמירה זו יש שתי פרשנויות אמוראיות:
לפי הפרשנות השנייה, "כל מי שאין לו ביאה בישראל הוולד ממזר", כולל כל איסורי ביאה ממש, גם אלמנה לכוהן גדול וגם חייבי עשה, כמו גר מצרי שעדיין אינו דור שלישי.
את הפסוק "אחת אהובה ואחת שנואה" הוא מפרש על בעולה (שאינה בתולה על פי ההלכה) שנישאה עם כהן גדול, שאיסור עשה זה הוא קל יותר מכיוון שהוא עשה שאינו שווה בכל (איסור עשה התקף רק על שבט מסוים ולא על כל עם ישראל) שנחשב לקל יותר.
אין תפיסת קידושין בעבדים ושפחות.
דין זה נלמד מהוראתו של אברהם לאליעזר עבד אברהם: , את המילים "עם החמור" שכתובות ללא נקודות, ניתן לקרוא גם כ"עַם הַחֲמוֹר" האומר כי אליעזר עבד אברהם, שלו נאמרה אמירה זו, נחשב כ"עם החמור", עם הדומה לחמור, וכמו שאין תופסין קידושין בחמור, אין תופסין קידושין בשפחה.
תפליט פְּלֶאוּרָלִי (נקרא גם: תפליט קרום הריאה או תפליט אֶדרי; באנגלית: Pleural Effusion) הוא הצטברות של נוזל (תפליט) בחלל האֶדֶר (פְּלֶאוּרַה) העוטף את הריאות.
הצטברות נוזל בחלל זה מעידה על קיומה של פתולוגיה, היכולה לנבוע כתוצאה ממספר סיבות, כגון אי ספיקת לב, זיהומים שונים וכן סרטן.
האדר הוא קרום נסיובי כפול העוטף את הריאות.
בין שני קרומי האדר נמצא חלל פוטנציאלי בשם חלל האדר.
במצב רגיל יש בחלל האדר מעט מאוד נוזל, המשמש כחומר סיכוך בין שני הקרומים.
בקרב אנשים בריאים, הנוזל נכנס לחלל בשתי דרכים מרכזיות.
האחת, דרך נימים באדר הדפני ובאדר הריאה.
השנייה, דרך חלל הבטן מחורים קטנים הנמצאים בסרעפת.
נוזל זה נספג בחזרה דרך המערכת הלימפטית, אשר מסוגלת לספוג עד פי 20 יותר מהנוזל המיוצר באופן נורמלי.
הסיבה להצטברות נוזל בחלל זה, מעבר לרגיל, נעוצה בכך שיצור הנוזל או כמותו, עולים על יכולת ספיגת הנוזל בחזרה.
סיבות שונות להיווצרות נוזל פלאורלי
אי-ספיקת לב - הסיבה העיקרית להתהוות של נוזל פלאורלי.
התפליט עצמו מתרחש לאור עליה בכמות של נוזל בתוך הריאות, אשר בחלקו יוצא לחלל האדר העוטף את הריאות.
הכמות הנכנסת אל חלל האדר גדולה מאשר יכולת המערכת הלימפטית לפנותה.
לא כל הלוקים באי-ספיקת לב נדרשים לעבור ניקור פלאורלי, ברוב המקרים ניתן לטפל בבעיה עצמה באמצעות טיפול במחלה הראשונית, דהיינו טיפול באי-ספיקת לב.
במקרים מסוימים עם זאת, למשל במקרים בהם החולים מתייצבים עם חום, כשהתפליט מתקיים רק בצד אחד או באופן לא שווה בין הריאות, או לחלופין במידה והחולה סובל מכאב בעל אופי "פלאוריטי" (כאב בעת נשימה עמוקה, למשל) יש לבצע ניקור פלאורלי, כלומר החדרת מחט לאזור ושאיבת חלק מן הנוזל לצורך אבחנתו.
שחמת הכבד - כ-5% מן החולים הסובלים משחמת הכבד וממיימת עלולים לפתח תפליט ריאתי.
המנגנון הוא מעבר ישיר של נוזלים מתוך הצפק דרך פתחים קטנים בסרעפת אל תוך חלל האדר.
לרוב, התפליט מתרחש באזור הימני (היות שהכבד הוא ימני) והוא מספיק גדול כדי לייצר קוצר נשימה חריף.
תפליטים הקשורים בזיהומים חיידקיים (Parapneumonic Effusion) - תפליטים הקשורים בדלקת ריאות, מורסה ריאתית וברונכיאקטזיס.
מטופלים אלו מגיעים עם תמונה של מחלת חום חריפה וכיח מוגלתי וכן לויקוציטוזיס.
עם זאת, זיהום חיידקי על ידי חיידקים אנארוביים יכול להסתמן כדלקת חמורה פחות, עם חום נמוך וכדומה.
במקרים מסוימים יהיה צורך בהתערבות אגרסיבית יותר מאשר ביצוע ניקור יחיד של הנוזל וטיפול בהתאם.
מקרים אלו יכולים לכלול, למשל: עדות לכך שחומציות הנוזל הפלאורלי היא גבוהה יחסית (PH מתחת ל-7.2), נוזל שנראה עכור ומוגלתי, נמצאת עדות חיובית לקיומו של החיידק בצביעות או בתרביות או כשרמות הגלוקוז בנוזל נמוכות מ-60 מ"ג לד"ל.
במקרים אלו, יש צורך לחזור על הניקור ולעיתים אין מנוס מהחדרת נקז חזה או הפרדת הידבקויות שנוצרו על רקע התהליך הדלקתי.
ממאירות - תהליכים סרטניים, ובעיקר סרטן הריאה, סרטן השד ולימפומה נוטים להביא ליצירת נוזל פלאורלי בריאות.
הנוזל הנמצא בחלל האדר עשיר בחלבונים (נוזל אקסודטיבי) והדרך לאבחן את מקורו היא על ידי ביצוע בדיקת ציטולוגיה והתבוננות בתאים עצמם על מנת לזהות סימני ממאירות.
במידה והציטולוגיה איננה אבחנתית מספיק ניתן לבצע תורקסקופיה (התבוננות תחת מצלמה בבית החזה ובחלל האדר) או לחלופין לקחת ביופסיה תחת הנחיה של CT או אולטראסאונד.
הימצאות נוזל שמקורו בסרטן בתוך חלל האדר לרוב מרמזת על סרטן שכבר התפשט ואינו מגיב לטיפול כימותרפי.
עם זאת, כדי להקל על קוצר הנשימה של המטופלים יש לנקז את הנוזל באמצעים שונים.
תהליך ממאיר אחר, הקשור להתהוות של נוזל פלאורלי ושמקורו בפלאורה עצמה, הוא מזותליומה כלומר גידול שמקורו בשכבת תאי המזותליום העוטפת את חלל האדר, לרוב כתוצאה מחשיפה לאסבסט.
כדי לאבחן מצב זה יש צורך בנטילת ביופסיה.
תסחיף ריאתי - מהווה סיבה להיווצרות של נוזל בחלל האדר (נוזל אקסודטיבי).
יש לחשוד בתסחיף ריאתי כאשר המטופל מתלונן על קוצר נשימה וכאשר אין הסבר אחר לקיומו של תפליט פלאורלי כאמור.
הטיפול במצב זה הוא טיפול בבעיה הראשונית, כלומר טיפול בתסחיף הריאתי על ידי מתן נוגדי קרישה.
אם המצב לא משתפר ככל הנראה המטופל סובל מתסחיף חוזר או סיבוכים שונים (דימום, זיהום).
שחפת - מהווה את אחת הסיבות השכיחות להיווצרות של נוזל אקסודטיבי בחלל האדר, בעיקר בארצות מסוימות.
ככל הנראה הסיבה להיווצרות הנוזל היא תגובת יתר רגישות של הגוף להימצאות חלבוני חיידק השחפת באזור.
זיהומים ויראליים מהווים ככל הנראה חלק מסוים מאותם תפליטים פלאורליים שלא אובחן מקורם- לרוב מצבים אלו עוברים מעצמם ולא דורשים טיפול.
כילותורקס - הוא מצב בו מצטבר נוזל לימפטי בחלל הפלאורלי.
הסיבה העיקרית לכך היא טראומה (לרוב במהלך ניתוח של בית החזה) אולם גם לאור גידול ממאיר בחלל הבינה.
לנוזל מרקם חלבי עם רמות גבוהות יחסית של טריגליצרידים.
הטיפול הראשוני במצב כזה יהיה הכנסת נקז חזה ומתן אוקטראוטיד.
המוטורקס - הוא מצב בו מצטבר נוזל דמי בחלל האדר (האבחנה היא בדיקת ההמטוקריט- במידה והוא מעל מחצית ההמטוקריט הקיים בדם הפריפרי, אזי מדובר בהמוטורקס).
במרבית המקרים המותורקס מתרחש כתוצאה מטראומה, סיבות אחרות כוללות קרע של כלי דם או גידול.
ניתוח מעקפים קשור פעמים רבות ביצירת תפליט פלאורלי, כאשר התפליט המתרחש בשבועות הראשונים יהיה לרוב בצד השמאלי ומעורב בדם ואאוזינופילים, ולאחר מכן התפליט הופך צהבהב וצלול.
קביעת סוג הנוזל מסייעת רבות לאבחנה הסופית ולטיפול.