tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרבית השימוש במעצר מנהלי נעשה כנגד פלסטינים או ערבים ישראלים החשודים בפעילות טרור, ובמספר מועט של מקרים כנגד יהודים, כדוגמת הרב יצחק גינזבורג, מאיר כהנא, מיכאל בן חורין, נועם פדרמן, ברוך מרזל, בן ציון גופשטיין ומאיר אטינגר שנחשדו בפעולות טרור או בהסתה כנגד פלסטינים.
כן הופעל מעצר מנהלי כנגד טלי פחימה, בחשד לסיוע לטרור פלסטיני.
בשנת 2023 הגיע מספר העצורים המנהליים היהודים לשיא, במקביל לעלייה החדה בשימוש במעצרים של ערבים, כאשר 8 יהודים הוחזקו בו זמנית במעצר מנהלי.
בנובמבר 2024 הודיע שר הביטחון ישראל כ"ץ בפגישה עם ראש השב"כ, רונן בר, כי החליט להפסיק את השימוש בצווי מעצר מנהלי נגד תושבי התנחלויות ומאחזים ביהודה ושומרון.
בהודעה לעיתונות שפרסם כתב כי לא יופעלו עוד צווים נגד יהודים.
לאחר זמן קצר, בשני תיקים נפרדים בהם דנו בתי משפט בצווי מעצרי מנהלי שהוצאו לערבים, הודיע ישראל כ"ץ לבית המשפט כי אין בכוונתו להפלות בין ערבים ליהודים באשר להוצאת צווי מעצר מנהליים, והדגיש כי כל מקרה ייבחן לגופו.
בשנת 1980 הצהיר ראש הממשלה ושר הביטחון מנחם בגין כי הוא מתנגד למעצר חברי המחתרת היהודית במעצר מנהלי, ואמר: "מי שצריך להיענש יענש, אבל בדרך המשפט."
ארגוני זכויות אדם טוענים כי ישראל פועלת בשיטתיות בניגוד להגבלות המוגדרות במשפט הבינלאומי בהתייחס למעצר המנהלי ותוך הפרה בוטה של זכויות אדם.
בין היתר נטען כי צה"ל משתמש בהליך כתחליף מהיר ופשוט לקיום משפט והעמדה לדין, ללא צורך בהצגת ראיות משפטיות והוכחת אשמה.
לצד כך נטען שעבור עצירים רבים תקופת המעצר מורחבת מעבר לחצי שנה המעוגנת בחוק.
עם זאת, עמדתם של אותם ארגונים נדחתה בשורה ארוכה של פסקי דין של בית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ.
פסיקת בג"ץ קובעת באופן עקבי כי אין בפעולות מדינת ישראל או צה"ל חריגה מהדין הבינלאומי או חוקי היסוד של מדינת ישראל.
ביקורת נוספת הועלתה לגבי איכות הביקורת השיפוטית שמפעילים בתי המשפט עת הם בוחנים את חוקיות צווים המעריכים את המעצר המנהלי.
כך למשל, מחקר שפורסם ב-2012 גילה שמתוך 322 מקרים בהם בחן בית המשפט העליון את חוקיותו של צו מעצר מנהלי בין 2000–2010, לא נמצא ולו מקרה אחד בודד בו ביטל בית המשפט את הצו.
סעיף 78 לאמנת ז'נבה הרביעית קובע כי במקרה והמעצה הכובשת רואה צורך מטעמי ביטחון היא רשאית להטיל מעצר בית או מעצר.
החלטה כזו תתקבל לפי נוהל סדיר ויקבע מנגנון לערעורים.
בעתירה לבג"ץ ב־1988 הכריעה דעת הרוב כי הסעיף אינו דורש את החזקתם של עצירים מנהלים בשטח הכבוש, בשונה מסעיף 76 לאמנה.
מערב בנגל (בבנגלית: পশ্চিমবঙ্গ; בתעתיק לעברית: פּוֹשְׁצִ'ימְבּוֹנְגוֹ) היא מדינה בצפון-מזרח הודו המהווה מחצית ממחוז בנגל, שחולק ב־1947 בין הודו ובין פקיסטן (בבנגלדש של ימינו).
זוהי המדינה בעלת צפיפות האוכלוסייה השנייה בגודלה בהודו, אחרי ביהר השכנה.
במאה השלישית לספירה הייתה חלק מהאימפריה המאורית, לאחר מכן הייתה חלק מממלכת גופטה, ובמאה התשיעית הייתה חלק מממלכת פאלה ההינדואית.
במאה ה-12 נכבשה על ידי הסולטאן הראשון של דלהי, קוטב אוד-דין אייבק, שהפיץ בה את האסלאם.
בנגל היא המקום שבו החלו הבריטים לשלוט על שטחים בהודו בהקימם את עיר הנמל כלכותה (היום קולקטה), ששימשה כמחסן סחורות וכמבצר בריטי מראשית המאה ה-17, וכבירתה של חברת הודו המזרחית הבריטית מאמצע המאה ה-18. בשנת 1770 מתו כעשרה מיליוני בני אדם ברעב המוני בחבל בנגל .
לאחר פירוק חברת הודו המזרחית הבריטית והעברת זכויותיה לידי הממשל הבריט בעקבות המרד ההודי הגדול ב-1858, הייתה קולקטה בירת הכתר הבריטי, ובה ישב המשנה למלך (וייסרוי) עד ראשית המאה העשרים, כשהוחלט להעביר את בירת הראג' הבריטי לבירת האימפריה המוגולית, דלהי, והוקמה ניו דלהי.
רעב המוני נוסף הכה בחבל בנגל בשנת 1943 וגרם למותם של כשלושה מיליון בני אדם כתוצאה מליקויים בחלוקת המזון.
לקראת עצמאות הודו, התגברו המתחים בין ההינדואים והמוסלמים בבנגל, כשהמוסלמים והליגה המוסלמית דורשים את הבדתלה ממדינת הודו.
ב-1947 חולקה בנגל למזרח ומערב בנגל, כשהמזרח מצורף לפקיסטן והמערב מצורף להודו.
באוקטובר 1954 אוחדה עם המדינה העיר צ'נדנגאר, שהייתה מובלעת צרפתית ועברה לידי הודו ב־1951.
ב-1956, בעקבות חוק ארגון מחדש של המדינות, סופחו לבנגל שטחים מביהר הסמוכה.
בשנת 1999 באזור התרחשה תאונת רכבת בה נהרגו 290 אנשים.
בצפון המדינה נמצאת עיירת ההיל-סטיישן דארג'ילינג, הידועה בזכות מטעי התה שלה, בנייני הממשל הבריטיים ומזג האוויר הקריר השורר בה, שבעקבותיו נוהרים אליה בתקופת הקיץ החמה רבים משאר תושבי המדינה.
אזור זה של מערב בנגל הוא אחד האזורים הגשומים ביותר בעולם, ובהודו הוא שני רק לדרומה של מדינת מגהאליה, עם מעל ל-11,000 מ"מ משקעים בשנה.
התמ"ג של מערב בנגל הוא החמישי בגודלו בכל הודו.
שיעור הצמיחה היה 13.35% בשנים 2014–2015. למרות זאת, ההכנסה לנפש הייתה יחסית נמוכה במשך עשורים רבים.
המגזר הרחב ביותר במשק הוא מגזר השירותים ולאחר מכן הענף התעשייתי ולבסוף ישנה החקלאות.
בשנים האחרונות ישנה ירידה איטית ויציבה בנתח של החקלאות והתעשייה.
אורז, תפוחי אדמה, יוטה, קני סוכר וחיטה הם חמשת הגידולים המובילים במדינה.
תה מיוצר באופן מסחרי במחוזות הצפוניים של מערב בנגל.
מרבית מהתעשייה ממוקמת בקולקטה ומבוססת על מוצרי הנדסה, אלקטרוניקה, ציוד חשמלי, כבלים, פלדה, עור, טקסטיל, תכשיטים, מכוניות, רכבות ועגלות.
המדינה עדיין נתמכת בשלטון המרכזי בכל הקשור לתפוקת המזון.
עד שנת 2010 הצמיחה הייתה איטית ביחס לשאר מדינות הודו.
לכן, המדינה קידמה השקעות זרות ישירות, בעיקר בתחומי התוכנה ואלקטרוניקה.
בנוסף על כך, פותחו מרכזי היי-טק רבים בקולקטה.
לאור פיתוח תעשיית ההייטק, חברת הייעוץ גרטנר דירגה את התשתיות במערב בנגל במקום הגבוה בכל הודו.
מדיניות ממשלתית נוספת שחיזקה את המדינה היא הניסיון לחזק את הכלכלה במזרח הודו ואת היחסים המסחריים עם דרום-מזרח אסיה.
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2011, מערב בנגל היא המדינה הרביעית בגודל אוכלוסייתה בהודו, עם כ-91,347,736 נפשות המהווים כ-7.55% מכלל האוכלוסייה של הודו.
עם זאת, שיעור צמיחת האוכלוסייה הוא נמוך מאוד מזה הארצי.
צפיפות אוכלוסייה עומדת על כ-1,029 תושבים לקמ"ר, מה שמציב את מערב בנגל כמדינה השנייה הצפופה ביותר אחרי ביהר.
שיעור האוריינות הוא 77.08%, גבוה מהממוצע הארצי העומד על כ-74.04%.
נכון לשנים 1995–1999 תוחלת החיים במדינה הייתה 63.4 שנים, גבוהה מתוחלת החיים הארצית שעמדה על כ-61.7 שנים.
כ-72% מהאנשים חיים באזורים כפריים.
שיעור האנשים החיים מתחת לקו העוני בשנים 1999–2000 היה 31.9%.
רוב מכריע של האוכלוסייה הוא דובר בנגלית, שהיא גם השפה הרשמית.
לנפאלית יש מעמד מיוחד באזור דרג'ילינג.
השפות השכיחות (בסדר יורד) הן: בנגלית, הינדית, אורדו ונפאלית.
מערב בנגל היא מדינה מאוד מגוונת מבחינה דתית.
אף על פי שההינדואיזם היא הדת הדומיננטית, ישנו מיעוט גדול של מוסלמים.
רוב האוכלוסייה הבודהיסטית נמצאת בעיקר באזור דרג'ילינג.
לאור חוקת הודו, שיטת השלטון במערב בנגל היא דמוקרטיה פרלמנטרית וייצוגית.
מועצת השרים ממונה על ידי המושל בעזרת השר הראשי ומפוקחת על ידי הפרלמנט.
האספה המחוקקת של מערב בנגל היא הפרלמנט החד-ביתי מורכב מ-294 נציגים הנבחרים אחת לחמש שנים.
מ-1937 ועד ל-1969 היה בית המחוקקים של בנגל דו-ביתי, כשהמועצה המחוקקת של בנגל היא הבית העליון.
המדינה שולחת 42 נציגים ללוק סבהה (הבית התחתון של הפרלמנט הארצי) ו-16 נציגים לרג'יה סבהה (הבית העליון של הפרלמנט הארצי).
בשנים 1977–2011 נשלטה מערב בנגל על ידי המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית), מה שהופך את המדינה למדינה שנשלטה הכי הרבה זמן על ידי מפלגה קומוניסטית בצורה דמוקרטית, ואחת מתקופות השלטון הרצופות הארוכות ביותר תחת משטר דמוקרטי.
ב-2011 ניצחה מפלגת טרינמול קונגרס בבחירות לאספה המחוקקת של המדינה, והיא המפלגה השלטת במדינה נכון לפברואר 2024.
מדינת מערב בנגל נחשבת כמרכז התרבות ההודית, והיא מפורסמת באמנים ובסופרים שפעלו ופועלים בה.
בשל היותה בעבר בירת הודו, התפתחו בה השכלה, תרבות, מסחר ובעיקר ידע.
קולקטה הייתה גם מרכז פעילותה של זוכת פרס נובל לשלום נוספת, האם תרזה.
מאידך, בשל היותה בירה, הנהירה אל העיר הפכה אותה לצפופה ביותר, ולסמל לתנאי חיים ירודים ביותר, במיוחד מאז פרסום הספר והסרט "עיר של שמחה".
במערב בנגל פועלות מערכות חינוך פרטיות וציבוריות.
ההוראה היא בעיקר באנגלית או בבנגלית, אם כי יש שימוש מסוים גם באורדו, במיוחד במרכז קולקטה.
מודל החינוך השכיח הוא 10+2+3, משמע 10 שנים בחינוך יסודי, שנתיים בבית ספר תיכון, ועוד כשלוש שנים במין קולג' המקדים את הלימודים באוניברסיטה.
האזור היה מרכזי מאוד בהתפתחות החינוך המודרני בהודו במהלך סוף המאה ה-18 והמאה ה-19.
במערב בנגל יש 18 אוניברסיטאות.
מערב אירופה הוא כינוי לקבוצת מדינות באירופה, ולהן ייחוד היסטורי, פוליטי ותרבותי.
הגדרה זו לא בהכרח חופפת להגדרה הגאוגרפית של מערב היבשת.
ההגדרה הרווחת למושג מערב אירופה, עוצבה לאחר מלחמת העולם השנייה כתוצאה של המלחמה הקרה, והיא כוללת את כל המדינות אשר היו קרובות בהשקפתן לארצות הברית ואשר התנגדו למשטר הקומוניסטי בברית המועצות ובמדינות מזרח אירופה.
כמה ממדינות המערב הפכו דמוקרטיות רק בעת האחרונה – בספרד ובפורטוגל, למשל, היו נהוגים משטרים דיקטטוריים עד לשנת 1975. מדינות אחרות, אשר נקטו עמדה נייטרלית במלחמה הקרה, כגון שווייץ ושוודיה, נחשבו אף הן חלק ממערב אירופה: הן הצטרפו לארגונים כלכליים מערב-אירופאיים (EFTA, למשל) וכלכלותיהן היו בהחלט רחוקות מהקומוניזם המזרח-אירופאי.
המובן הגאוגרפי של "מערב אירופה" נחלש עם הכללתה של יוון בקבוצת המדינות המערב-אירופאיות; יוון שוכנת למעשה מזרחית לכמה ממדינות הגוש המזרחי.
מערב אירופה בהגדרה המצומצמת ביותר כולל את האיים הבריטיים (בריטניה ואירלנד), שלוש מדינות בנלוקס וצרפת.
הסיבה להגדרה מצומצמת זו היא שכל המדינות האחרות, חלקן קרובות מבחינה פוליטית ותרבותית לאלו שהוזכרו כאן, שייכות לאזורים גאוגרפיים אחרים באירופה במשמעותם המצומצמת: ספרד ואיטליה שייכות ל"דרום אירופה", גרמניה ואוסטריה – ל"מרכז אירופה", ומדינות סקנדינביה – ל"צפון אירופה".
בהגדרה מצומצמת זו ממעטים להשתמש.
ההפרדה בין המזרח והמערב במשך פחות מחמישים שנות המלחמה הקרה הייתה הרמטית למדי, והביאה להתעצמות ההבדלים התרבותיים בין הגושים.
הסמל הידוע ביותר להפרדה הוא חומת ברלין, אשר חצתה את בירת גרמניה של היום באופן שרירותי בין הגוש המערבי והמזרחי.
הגדרת "מערב אירופה" לא מקבילה להגדרת האיחוד האירופי.
מדינות מערב-אירופאיות מובהקות – נורווגיה ואיסלנד, למשל – מעולם לא הצטרפו לאיחוד.
מדינות אחרות, כגון בריטניה, הצטרפו מאוחר, שנים רבות אחרי שנכללו כבר תחת הגדרת "מערב אירופה" וגם החל מ-2004 החלו מדינות קבוצת וישגראד שנחשבו למדינות מזרח אירופאיות מובהקות, והמדינות הבלטיות שנחשבו לחלק מברית המועצות, להצטרף לאיחוד האירופי.
קריטריון נוסף אשר לא תמיד התאים היה חברות בנאט"ו.
כיום, עם נפילת הקומוניזם וההתקרבות בין הגושים, מיטשטשת ההבחנה.
בשנת 2004 נוספו חמש-עשרה מדינות לאיחוד האירופי, רובן ממזרח אירופה.
נכון לשנת 2006 השתלבותן עדיין אינה מלאה.
סלובניה נחשבת בעיני רבים כבר היום לחלק ממערב אירופה; מכל מדינות יוגוסלביה לשעבר הייתה סלובניה המפותחת, העשירה והדמוקרטית ביותר, והיחידה שלא השתתפה ממושכות במלחמות בשנות ה-90.
כיום נכללות המדינות הבאות במערב אירופה לפי ההגדרה המורחבת:
חמש המדינות הנורדיות: , , , ו.
שלוש מדינות בנלוקס: , ו
מדינות מרכז אירופה: , , ו.
מדינות חצי האי האיטלקי: , ו
מעצר בית הוא הוראה חוקית של שופט המשחרר אדם ממעצר בתנאי של אי יציאה ממקום מסוים.
נועד להשיג את המטרה של המעצר, תוך שמירה על פגיעה מינימלית בחשוד או בנאשם, שטרם הוכחה אשמתו.
חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - מעצרים) קובע כי אל לשופט להאריך מעצר ימים "אם ניתן להשיג את מטרת המעצר בדרך של קביעת ערובה ותנאי ערובה, שפגיעתם בחירותו של החשוד פחותה".
במילים אחרות, החוק מורה לשופט להטיל על החשוד מעצר בית אם הדבר אפשרי וישמר את מטרת המעצר.
דהיינו מניעת שיבוש הליכי חקירה, מניעת הימלטות או הברחות רכוש ואיון מסוכנות.
קביעה דומה קבועה בחוק לגבי מעצר עד תום ההליכים.
קביעה זאת בחוק הישראלי נובעת מכך שמעצר של אדם בטרם הורשע והשגת צו מעצר מבית משפט, היא פגיעה קשה בזכויות יסוד של אדם, כאשר ישנה חזקת החפות שאדם חף מפשע עד שיוכח אחרת.
הפרה של מעצר בית, היא עבירה פלילית בפני עצמה (בריחה ממשמורת חוקית).
בנוסף, חוק המעצרים קובע שהפרת מעצר בית מאפשר מעצר מיידי של הנתון במעצר בית.
מעצר בית יכול שיתבצע בביתו של העצור, או בבית אחר, כפי שיקבע על ידי השופט.
במקרים רבים דורשים הרשויות שמעצר הבית יתבצע הרחק ממקום ביצוע העבירה.
אם העבירה בוצעו בקרבת ביתו של החשוד בית המשפט עשוי לדרוש שמעצר הבית לא יהיה בביתו של הנאשם.
עבור קשישים, קיים בישראל בית אבות, המפוקח על ידי מצלמות, בו שהו באמצע 2016 כ-15 משוחררים בתנאי מעצר בית ואסירים ברישיון.
עבור קטינים, קיימים בישראל מוסדות סגורים היכולים לשמש חלופת מעצר.
לעיתים נאכף מעצר בית על ידי שימוש באזיקים אלקטרוניים, מתקן המוצמד לעצור ומשדר את מיקומו, שאי אפשר להסיר בקלות.
אל המעקב האלקטרוני נוספים תנאים נלווים אשר כוללים ביקורי פתע והפרה מתמידה של השגרה.
במקרים רבים נדרש השוהה במעצר בית למפקחים שישהו איתו ויהיו ערבים לכך שלא יפר את תנאי המעצר.
בנוסף, לעיתים נדרש מהנתון במעצר בית או ממפקחיו ערובה כספית אשר תחולט אם הנתון במעצר בית יפר את תנאי חלופת המעצר.
אל מעצר הבית יכולות להתלוות מגבלות נוספות, כמו הגבלות על שימוש בטלפון או ברשת האינטרנט, והטלת איסור על החשוד לדבר עם אנשים מסוימים.
קיימת ביקורת על מעצר בית.
הביקורת נוגעת לכך שבעת מעצר הבית המדינה מסירה את אחריותה הכוללת על אנשים אלה: אין אחריות רפואית, שיקומית, טיפולית, שיקום תעסוקתי ועוד.
גם הנטל על המשפחות הוא רב, בכך שעל פי רוב מדובר באנשים שנשללת מהם הזכות לעבוד, והמשפחה צריכה לכלכלם במשך תקופה ממושכת.
ביקורת נוספת קשורה לכך שכיום מופעל מעצר בית על עצורים שבית המשפט טרם הכריע כי ביצעו עבירות.
הם למעשה עוברים הגבלות חמורות ביותר בתחום החופש האישי ללא שבית המשפט בדק באופן דקדקני את הראיות והכריע בעניין.
תקופת מעצר הבית אינה מקוזזת מעונש מאסר המושת על המורשע בדין וזאת בניגוד לריצוי בפועל של מעצר שבדרך כלל מקוזז מתקופת עונש המאסר.
עם זאת, בחלק מהמדינות, התקופה בה נאשם היה נתון במעצר בית יכול להלקח בחשבון בעת גזירת העונש.
בית המשפט העליון בישראל כתב: "רשות בידי בית המשפט – ובמקרים הולמים אף רצוי הדבר – שבבואו לקבוע את שיעור תקופת המאסר בפועל, יביא חשבון, במידה זו או אחרת, את העובדה, שהנאשם נתון היה במעצר בית.
מעצר הבית יכול שיהא אחת הנסיבות, בשקלול יתר השיקולים, בקביעת תקופת המאסר בפועל."
הסדרים דומים קיימים בקנדה וניו זילנד.
מעקה הוא רכיב שתפקידו למנוע נפילה בין שני מפלסים שונים.
מעקים מוקמים בין השאר בבניינים, כלי שיט וצוקים.
מעקה נבנה לרוב בדופן מרפסת, חלון בעל סף נמוך או לאורך מדרגות.
אל מעקה מדרגות שנועד למנוע נפילה מקובל לחבר מאחז יד שנועד לסייע לאנשים לעלות במדרגות על ידי היאחזות בו בכוח ידיהם.
בעברית מקובל לכנות גם מסילה כזו בשם "מעקה" אפילו כאשר היא מחוברת לקיר חדר המדרגות ולא למעקה.
לפי תקן ישראלי 1142, גובה מעקה צריך להיות לפחות 105 ס"מ, למעט לאורך מהלך המדרגות (החלק המשופע), שם גובהו צריך להיות לפחות 90 ס"מ.
הגובה נמדד מהמפלס הסמוך ביותר למעקה, היכול לשמש כמדרך רגל.
גרם מדרגות נדרש למעקה משני צידיו.
גרם מדרגות הצמוד לקיר נדרש למעקה רק בצידו השני, למעט אם רוחבו עולה על 2.5 מטרים אז נדרש מאחז יד על הקיר.
המרווח בין רכיבי המעקה לבין עצמם ובינם לבין הבניין יכול להיות עד 10 ס"מ, כך שכדור קשיח בקוטר 10 ס"מ לא יוכל לעבור דרכם.
מצוות מעקה היא מצוות עשה ומצוות לא תעשה, המופיעה בספר דברים (כב, ח): בספרי מובא מידות המעקה לפירושו של הרמב"ם גובה המעקה לא פחות מעשרה טפחים (כ-80 ס"מ) לדעת האב בית דין מספיק רק שחלקו של המעקה יהיה עשרה טפחים והשאר שלשה טפחים.
מערב אפריקה הוא אזור גאוגרפי בחלק המערבי של יבשת אפריקה.
המדינות הנכללות בהגדרת האו"ם לאזור זה הן:
כל המדינות באזור, למעט מאוריטניה, מרכיבות את הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה (ECOWAS).
בנוסף, הרבה מארצות האזור משתמשות בפרנק מערב אפריקני (שהוצמד לפרנק הצרפתי וכיום לאירו) כמטבע לאומי, כולל גינאה ביסאו שהייתה קולוניה פורטוגזית, אך לא כולל את מאוריטניה וגינאה שהיו קולוניות צרפתיות.
על פי האו"ם, גם האי סנט הלנה, טריטוריה בריטית באוקיינוס האטלנטי נכללת באזור זה.
בתקופת הקולוניאליזם רוב האזור היה תחת שליטת צרפת, והשפעות התרבות הצרפתית ניכרות עד היום.
הגבול המזרחי של מערב אפריקה עובר ממערב לקו האורך 10°.
האוקיינוס האטלנטי מהווה את הגבול המערבי והגבול הדרומי של האזור.
הגבול הצפוני של האזור הוא מדבר סהרה ועיקול הניז'ר נחשב החלק הצפוני ביותר של האזור.
הגבולות הקולוניאליים של האזור באים ליידי ביטוי בגבולות הלאומיים של המדינות המודרניות במערב אפריקה.
גבולות אלו מחלקים שבטים וקבוצות אתניות בין המדינות המודרניות.
אזור מערב אפריקה מכסה שטח של 6,140,000 קמ"ר, כחמישית מיבשת אפריקה.
מרבית השטח הוא מישורי ומתנשא עד 300 מטרים מעל גובה פני הים.
במספר מקומות ניתן למצוא פסגות גבוהות מכך בחלק מהמדינות בחוף הדרומי של האזור.
חלקו הצפוני של אזור מערב אפריקה הוא אזור צחיח למחצה הנקרא הסאהל.
זהו אזור המחבר בין מדבר סהרה לבין הסוואנה של מערב סודאן.
בין הסוואנה לחוף הדרומי מפרידה רצועה של יערות ברוחב שנע בין 160 ל-240 קילומטרים.
מערב אפריקה היא בעלת מגוון גדול של תרבויות אשר יש להן מאפיינים דומים בלבוש, מאכלים, מוזיקה, ותרבות שאינם מאפיינים קבוצות אתניות מחוץ לאזור הגאוגרפי.
הדג'מבה והקורה, לצד בד הקנטה של בני שבט האקן הפכו לססמנים מוכרים של התרבות המערב אפריקאית, כמו גם סגנון הארכיטקטורה הייחודי לאזור - הסגנון הסדאנו-סאהלי.
אסלאם היא הדת השלטת במרכז האזור ובחוף המערבי של היבשת.
נצרות היא הדת השלטת בחופי ניגריה, גאנה, וחוף השנהב.
בכל האזור הגאוגרפי עדיין קיימות דתות מקומיות.
כדורגל מהווה את הספורט הרשמי העיקרי באזור.
הנבחרות של ניגריה, גאנה וחוף השנהב הצליחו להעפיל מספר פעמים למונדיאל.
מבאלאקס, היילייף, פוג'י, ואפרו-ביט הם ג'אנרים המודרניים במוזיקה המערב אפריקאית.
כלי נגינה עתיקים יותר כוללים את תוף התוף דג'מבה והקורה, כלי מיתר בעל 21 מיתרים, שיוצרו על ידי בני שבט המנדינקה.
הסגנון המוכר ביותר במערב אפריקה הוא הסגנון הסודאנו-סאהלי.
סגנון זה בא לידי ביטוי בשימוש בלבני בוץ וחמר הנתמכות על ידי קורות עץ.
קורות העץ הבולטות מחוץ לפני המבנה משמשות גם כפיגומים לצורכי תחזוקה ושיפוצים של המבנה.
מסגדים וארמונות רבים במערב אפריקה נבנו בסגנון זה ביניהם המסגד הגדול בג'נה.
הלבוש הרשמי המקובל באזור הוא הבובו (המוכר גם כ"אגבדה" ו"בבאריגה").
מקורה של תלבושת זו היא באצולה של האימפריות המערב אפריקאיות במאה ה-12. אזור מערב אפריקה מזוהה במיוחד עם בד הקנטה (הנקרא גם "נוונטומה").
זהו בד משי הטווי שתי וערב ומקורו באזור גאנה.
קבוצות אתניות רבות משתמשות בבד לייצור תלבושותיהם השבטיות בגאנה, חוף השנהב וטוגו.
ההיסטוריה של מערב אפריקה מתחלקת לחמש תקופות מרכזיות.
בתקופה הפרה-היסטורית הגיעו המתיישבים הראשונים לאזור, פיתחו חקלאות ופיתחו קשרים עם האנשים היושבים בצפון אפריקה.
בתקופת הברזל שלטו באזור אימפריות שפיתחו מסחר ביבשת ומחוצה לה ואת מערכות השלטון המרכזיות.
בתקופה השלישית התפרקו האימפריות למדינות אשר קיימו יחסים דיפלומטיים ומסחריים מורכבים עם מדינות המזרח התיכון, אירופה ואמריקה.
תקופה זו הובילה לתקופה הקולוניאליסטית שבה צרפת ובריטניה שלטו ברובו של האזור, יחד עם גרמניה ופורטוגל.
התקופה האחרונה החלה עם תום הקולוניאליזם וקבלת העצמאות של מדינות מערב אפריקה המודרניות.
המתיישבים הראשונים במערב אפריקה היו מקורבים לפיגמים, ככל הנראה, והגיעו לאזור בסביבות 12,000 לפנה"ס.
חקלאות זעירה וביות בעלי חיים החלו באלף החמישי לספירה.
עד 400 לפנה"ס טכנולוגיית עיבוד הברזל אפשרה את הגדלת התוצרת החקלאית והביאה לפיתוח ערי המדינה הראשונות.
ביות הגמל הוביל להתפתחות המסחר עם תרבויות מעבר למדבר הסהרה ביניהם קרתגו והעמים הברברים.
תרבויות מערב אירופה ייצאו זהב, בדי כותנה, כלי מתכת ועור.
מוצרי הייבוא העיקריים היו מלח, סוסים וטקסטיל.
מערב אפריקה הוא האזור המשמעותי ביותר באפריקה שמדרום לסהרה, אשר הצמיח ישויות מדיניות מפותחות.
העיר המרכזית באימפריה - קומבי סלאח היא כיום עיר במאוריטניה של ימינו.
במאה ה-15 ייצבו הסונגהיי מדינה חדשה סביבה גאו המנהיגים המובילים של אימפריה זו הם סוני עלי ואסקייה מוחמד.
קונפדרציית ארו התפתחה כגוף הפוליטי המשפיע ביותר באזור בין המאה ה-17 ועד התקופה הקולוניאלית ונשלט על ידי בני האיגבו באזור שהוא ניגריה המודרנית כיום.
בעקבות נפילתה של הבירה הסונגהיית בידי פולשים מרוקאים, מספר מדינות קטנות התפתחו ברחבי מערב אפריקה:
ממלכת פאול מאלינקה של קאזו.
סוחרים מפורטוגל החלו להתיישב לאורך החוף בשנת 1445. אחריהם התיישבו גם צרפתים ובריטים.
סחר העבדים האפריקאים נוצר בין הסוחרים האירופאים לבין ממלכות אסנטה, במברה ודהומיי.
הממלכות האפריקאיות החליפו עבדים עבור כלי נשק חדישים.
סחר העבדים הטראנס-אטלנטי הוביל ליצירת אוכלוסייה מערב אפריקאית גדולה בעולם החדש.
במקסיקו של ימינו נמצאו בשנת 2006, עצמות של עבדים ממערב אפריקה שמתוארכות למחצית המאה ה-16 .
ממשלות אירופה ואמריקה העבירו חוקים האוסרים על סחר העבדים הטראנס-אטלנטי במאה ה-19, למרות שהעבדות באמריקה המשיכה להתקיים במקומות מסוימים לאורך המאה.
המדינה האחרונה שביטלה את העבדות הייתה ברזיל בשנת 1888.
צאצאים של תושבי מערב אפריקה מהווים כיום חלקים ניכרים של אוכלוסיית ברזיל, האיים הקאריביים, אמריקה הלטינית וארצות הברית.
בתחילת המאה ה-19 סדרה של מהפכות ג'יהאדיסטיות שטפו את מערב אפריקה.
המוכרת שבהן הובלה על ידי עוסמאן דאן פודיו, מנהיג האימפריה הפולאנית אשר כבש את מרבית שטחה של מאלי של ימינו.
במקביל, צרפת ובריטניה הגבירו את התעניינותן במשאביה של אפריקה, ובמהלך המאה ה-19 צבר תאוצה המירוץ לאפריקה, בו שיעבדו האימפריות האירופאיות תחת שליטתן מדינה אחר מדינה.
עם נפילתה של אימפריית ואסולו בשנת 1898 והמלכה האשנטית יאה אסנטוואה בשנת 1902, מרבית ההתנגדות הצבאית לשלטון הקולוניאלי הגיע לקיצה.
בריטניה שלטה בגמביה, סיירה לאון, גאנה וניגריה במהלך כלל התקופה הקולוניאלית בעוד שצרפת איחדה את סנגל, גינאה, מאלי, בורקינה פאסו, בנין, חוף השנהב וניז'ר לשטח אחד - אפריקה המערבית הצרפתית.
פורטוגל הקימה את הקולוניה גינאה ביסאו, בעוד שגרמניה השתלטה על טוגו (טוגולנד).
שטח זה חולק בין צרפת ובריטניה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
ליבריה הייתה המדינה היחידה אשר שמרה על עצמאותה במחיר של ויתורים טריטוריאליים קשים.
בעקבות מלחמת העולם השנייה החלו לקום תנועות לאומיות ברחבי מערב אפריקה.
בשנת 1957 הפכה גאנה תחת שלטונו של קוואמה נקרומה להיות המושבה הראשונה מתחת לסהרה שקיבלה עצמאות.
שנה לאחר מכן קיבלו עצמאות גם המושבות הצרפתיות.
בשנת 1974 היו כל מדינות מערב אפריקה עצמאיות.
מאז עצמאותן, מדינות רבות במערב אפריקה סובלות מתחלואים חברתיים הנובעים משחיתות פוליטית וחוסר יציבות.
מלחמות אזרחים פרצו בניגריה, סיירה לאון, ליבריה וחוף השנהב בעוד שבגאנה ובורקינה פאסו נערכו הפיכות צבאיות.
מרבית המדינות לא הצליחו לפתח כלכלות יציבות בעקבות חוסר היציבות הפוליטית באזור לצד שיעורים גבוהים של נשאי וחולי איידס בקרב האוכלוסייה ומקרים קשים של רעב במאלי וניז'ר.
גאנה וסנגל הן שתי המדינות היחידות באזור אשר מצליחות לשמור על יציבות יחסית ולהתפתח כלכלית אך הן מושפעות לא מעט מהמצב הגאו-פוליטי והתברואתי באזור.
מצוות מעקה היא מצווה מהתורה המחייבת בניית מעקה לגג.
המצווה מתחלקת למצוות עשה לבנות את המעקה ומצוות לא תעשה על הנחת מכשול.
חז"ל הפליגו בחשיבות מצווה זו, ואמרו שהפסיק עמוד אש בהלווייתו של רב חנינא בר פפא בין מטתו, לבין מי שלא עשה מעקה לגגו.
יש שכתבו שמצווה זו מתקיימת כל רגע ורגע.
לדעת ר' נתן בתלמוד מצוות "לא תשים דמים" לא מצטמצמת רק במעקה אלא כל מיפגע בטיחותי העלול לגרום לסכנה יש להסיר.
אך עם זאת אין מברכים על כך משום שאין מברכים על מצוות לא תעשה.
ספר החינוך מסביר שעל פי הדרכת התורה יש להיזהר ש"לא נסכן נפשותנו על סמך הנס".
וכן בכל דבר יש להתנהג לפי חוקי הטבע
הרב משה רבקש כתב שטעם הלאו, משום שהמזלזל במצווה זו (שמירת הנפש) "כאילו מואס ברצון בוראו (להיטיב) ואינו רוצה לא בעבודתו ולא במתן שכרו, ואין לך זלזול והפקרות יותר מזה".
רוב פרטי הלכות מעקה מובאים בספרי:
מידות המעקה: גובה המעקה לא פחות מעשרה טפחים (כ-80 ס"מ) לדעת הרמב"ם.
ולדעת הראב"ד מספיק רק שחלקו של המעקה יהיה עשרה טפחים והשאר שלשה טפחים.
מקור למחלוקת זו טמונה בהסבר דברי הספרי .
להלכה, נפסק כדעתו של הרמב"ם.
על המעקה להיות חזק כך שימנע נפילה של אדם אף אם יישען עליו.
שימוש הגג: רק על גג בית המשמש למגורים ששייך ליהודי יש חובה לשים מעקה.
חובת מעקה היא רק בגג שעולים עליו מדי פעם, אך גג שאין מגיעים אליו אינו חייב במעקה.
ברכה: יש לברך על עשיית מעקה שחייבים לבנות.
זמן הברכה בתחילת בניית המעקה ובמידה ושכחו לברך יכולים לברך כל עוד לא סיימו את בניית המעקה.
אין מברכים על בניית מעקה ברכת "שהחיינו".
בספר שולחן ערוך לא צוין שיש לברך על מעקה, ולכן ישנם פוסקים המורים שלא לברך.
אם בעל הבית יודע לבנות את המעקה בעצמו מוטב שיבנה במו ידיו אך כשאינו יודע או כשאינו רוצה יכול לבנות באמצעות פועל יהודי והפועל יברך.
אם הפועל אינו יהודי אי אפשר לברך את הברכה, לאחר שיהיה מעקה אין בעל הבית חייב לבנות מעקה אך את המצווה לא קיים.
בור שעומקו 80 ס"מ ויותר צריך לשים מעקה וכן בכול מקום שניתן להסתכן כמו חצר שבה שני מפלסים וניתן ליפול מהאחד לשני.
יש האומרים שגם למדרגות יש חובה לשים מעקה ויש לנהוג כמוהם.
כאשר יש סכנה להולכים בדרך ציבורית ליפול לתוך רשותו של אדם, אין אותו אדם חייב לבנות מעקה, ורצוי שיבנו שם מנהיגי המקום מעקה.
עם זאת כאשר הסכנה גדולה חובה על מנהיגי המקום להקים שם מחיצה.
מעקב סמוי הוא התחקות חשאית אחר מידע או אחר אדם, מבלי שמושא המעקב יחוש בכך, לעיתים תוך הסתרת הזהות של העוקב.
סוגים שונים של מעקב סמוי
המעקב הסמוי הקלאסי - אך לא בהכרח הנפוץ ביותר - הוא מעקב אחר עבריין על ידי רשויות החוק, כדי להפליל אותו בפשע שבו הוא חשוד או בקשר לגורם המעורב בפשע.
מעקב אחר אדם על ידי חוקר פרטי במגמה לבירור מידע אודותיו לבקשת גורם פרטי, למשל מעקב אחר בן זוג החשוד בבגידה, או איסוף מידע בעקבות סכסוך גירושים.
הקלטה סמויה של שיחה הנעשית פנים אל פנים או בטלפון, למשל עורך דין המעוניין להשיג הודאה בעל פה ולשם כך מקליט את שיחות הטלפון שלו עם הצד שכנגד, מבלי שהוא מודע לכך.
תחקיר עיתונאי שבו נעשה שימוש במעקב סמוי על מנת לחשוף שחיתות, ניהול כושל ורמאות.
בסוף המאה העשרים התפתח ז'אנר של תוכניות טלוויזיה חוקרות המשתמשות רבות באמצעי עיקוב סמויים.
טכניקות שונות לניהול מעקב סמוי
הטכניקה המיושנת ביותר היא מעקב שמנוהל בצורה פיזית אך סמויה אחר אדם והעוקב מתעד את מהלך המעקב בציוד צילום, אוסף מידע רלוונטי ומבסס ראיות המאמתות את הנתונים שהתגלו במעקב.
טכניקה חדשה יחסית היא מעקב באמצעות מצלמה נסתרת, המותקנת בחדר, על גוף העוקב או על גוף הנעקב.
טכניקת מעקב שלישית, מודרנית יותר, היא מעקב באמצעות טכנולוגיית GPS המספקת באמצעות רשת לוויינים נתונים על מיקומו של הנעקב בזמן אמת או גם מידע המסופק בדיעבד לאחר מעשה, בטכניקה זו משתמשים על מנת להשיג מידע באשר למיקומו הגאוגרפי של הנעקב.
הטכניקה הנפוצה ביותר ככל הנראה היא האזנת סתר לשיחה או מעקב אחר מחשב והסלולר האישי של הפרט.
יש לציין שטכניקות רבות מאלו שהוזכרו מצריכות אישור של בית משפט, מכיוון שהן פוגעות בפרטיותו של האדם.
רק לאחר שבית המשפט מאשר את המעקב ניתן להתחיל לבצע אותו, וזאת לרוב לאחר שמוכחת הרלוונטיות של המידע, הביסוס של המידע על אודות החשוד, וכן מהות הצורך בקיום מעקב על פני השגת ראיות להפללה באמצעים אחרים.
כדי שלא לחשוף את עצמם, אנשי מקצוע רבים משתמשים בכל יציאה למעקב סמוי בשלל גאדג'טים מעניינים שיאפשרו להם לעקוב אחר המתרחש – מבלי להתבלט או לעורר תשומת לב.
כאשר צריך להתבונן על אובייקט מסוים ממרחק, המשקפת הייתה ותישאר תמיד פריט החובה בכל סוג של מעקב סמוי.
אך עם התפתחותה המואצת של הטכנולוגיה, פריטים רבים ומעניינים התווספו לארסנל הציוד של כל חוקר פרטי, בלש או מרגל.
על מנת לתעד את המתרחש מבלי לעורר תשומת לב, רבים מאנשי המקצוע מרבים להשתמש במצלמות היי טק זעירות המוסוות כפרטי לבוש שונים.
כיום גורמי בילוש רבים משתמשים במצלמות ואמצעי הקלטה הנראים כעטים שגרתיים, משקפי שמש או אפילו, כפתורים בחולצה.
מלבד אמצעי ההקלטה, בארגז הכלים של כל חוקר ניתן למצוא משדרי ג' פי אס מוסווים ומדויקים.
אלה משמשים את החוקרים ומאפשרים להם לדעת היכן נימצא מושא המעקב שלהם בכל רגע נתון, ומבלי שכמובן יידע על כך.
בכל מעקב סמוי, בין אם הוא מתבצע מטעם המדינה או גופים פרטיים, גם השימוש בציוד מוגבל לפי החוקים החלים באותה המדינה (כמו "חוק הגנת הפרטיות") ו/או האזור בו מתבצע המעקב.
לרוב רשויות החוק הן שמשתמשות במעקב כדי לחשוף עבריינים, אך גם חברות פרטיות רבות משתמשות במעקב כדי לנהל בקרה על עובדיהן, למנוע גנבות, ריגול תעשייתי וכדומה.
כמו כן אנשים פרטיים רבים הרוצים לחשוף מידע הרלוונטי להם שוכרים חוקר פרטי, שירות זה פעמים רבות עומד על גבול החוקיות.
ישנן טכניקות רבות לזיהוי מעקב סמוי.
כל השיטות מטרתן זיהוי אותו אדם או רכב, למשל במקומות שונים בתדירות שלא מעידה על צירוף מקרים.
בעגה של החוקרים הפרטיים, גילוי מעקב על ידי האובייקט הנעקב נקרא "שרפה".
חוק הגנת הפרטיות קובע כי פגיעה בפרטיות היא, בין השאר, "בילוש או התחקות אחרי אדם, העלולים להטרידו".
חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - נתוני תקשורת) מאפשר לבית המשפט להתיר, למשטרה או לרשות החוקרת האחרת, קבלת נתוני תקשורת ממאגר מידע של בעל רישיון בזק, אם שוכנע שהדבר נדרש למטרה מהמטרות המפורטות להלן, ובלבד שאין בקבלת נתוני התקשורת כאמור כדי לפגוע, במידה העולה על הנדרש, בפרטיותו של אדם:
חוק האזנת סתר אוסר האזנת סתר שלא הותרה בדין.
החוק מתיר האזנת סתר למען ביטחון המדינה.
מערב אזרבייג'ן (בפרסית: استان آذربایجان غربی, באזרית: Qərbi Azərbaycan ostanı) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן, ובירתה העיר אורמיה.
שטחה 37,437 קמ"ר, בערך 2.29% משטחה של איראן, והיא נמצאת בצפון המדינה.
ב-2005 מנתה אוכלוסיית הפרובינציה כ-2,949,426 תושבים עם צפיפות של 78.8. הפרובינציה גובלת בפרובינציית זנג'אן, בפרובינציית מזרח אזרבייג'ן ובפרובינציית כורדסתאן ובמדינות טורקיה ואזרבייג'ן.
בשטח הפרובינציה ממוקם מתחם תחת-א סוליימאן שהוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 2003.
מערב בחר אל-ע'זאל (ערבית: غرب بحر الغزال; הגייה: ר'רב בחר אל-ר'זאל) היה אחד מעשרת מחוזות דרום סודאן בין השנים 2011 ל-2015. המחוז שכן בחבל בחר אל-ע'זאל .
המחוז חולק לשלוש נפות: ראג'ה, נהר ג'ור (Jur) וואו.
מערב אוקספורדשייר הוא תת-מחוז של מחוז אוקספורדשייר באנגליה, בריטניה.
תת-המחוז מכיל עיירות כמו וודסטוק, ברפורד, צ'יפינג נורטון, צ'רלברי וויטני, שבה נמצאת המועצה.
האזור הוא בעיקרו כפרי ונמצא בו יער, הפעילות העיקרית היא בחקלאות ובמקצועות נלווים.
מערב אוקספורדשייר נמצא בתוך אגן ההיקוות של נהר התמזה.
מעקב המונים (גם ריגול המונים) הוא מעקב, פיקוח, או ריגול, אחר קבוצת אנשים גדולה, ללא חשד ממשי ראשוני כנגד כל אחד ואחד מהם.
מעקב זה מבוצע בדרך כלל על ידי ממשלות, אך גם יכול להתבצע על ידי ארגונים בעלי אינטרסים שונים, על פי בקשת הממשלה, או מתוך יוזמה פרטית.
פעילות המעקב היא בדרך כלל חשאית, ויכולה להיות חוקית, ושאינה כזו, וכן דורשת אישור מבית משפט, או כל רשות אחרת בעלת סמכות בנושא, או שאינה דורשת אישור שכזה.
מעקב המונים מוצדק לעיתים קרובות ככלי לוחמה בטרור, למניעת התקוממות חברתית, להגנת הביטחון הלאומי, ולהגנת ילדים.
מבקרי מעקב ההמונים רואים בו כהפרה של הזכות לפרטיות, כפגיעה בזכויות האזרחיות והפוליטיות, וכן כבלתי חוקי, תחת מערכות חוקיות המגבילות שימוש במעקב המונים.
קיים גם חשש כי הגברת השימוש במעקב המונים יוביל למצב טוטליטריות, כשהתנגדות פוליטית תיפגע ותיחסם על ידי תוכניות כמו COINTELPRO.
ב-2013 נחשפו תוכניות מעקב המונים ממשלתיות בעיקרן, על ידי המדליף ואיש הסוכנות לביטחון לאומי בעברו, אדוארד סנודן.
לאחר חשיפותיו בדבר תוכנית הציתותים של ארצות הברית, עלה ברחבי העולם הדיון אודות חירויות אזרחיות והזכות לפרטיות בעידן המידע.
את הדירוג הטוב ביותר קיבלה יוון, שהוגדרה כבעלת "הגנה הולמת מפני ניצול".
ב-12 במרץ 2013 ארגון עיתונאים ללא גבולות הוציא "דו"ח מיוחד אודות המעקב והפיקוח ברשת".
הדו"ח כלל רשימה של "אויבי הרשת", מדינות בהם הממשלה מעורבת באופן פעיל, בסינון אתרי חדשות, דבר הפוגע לטענתם בחופש המידע, ובזכויות האדם.
חמש המדינות אשר בראש אויבי הרשת הן: בחריין, סין, איראן, סוריה, ווייטנאם.
מעקב על מחשבים ורשתות הוא שם כולל לניטור המידע הנמצא במחשבים, וניטור התעבורה ברשתות תקשורת שונות, כגון האינטרנט.
כיום מרבית רשת האינטרנט מנותרת באופן קבוע על ידי ספקי אינטרנט, שירותים מקוונים ומדינות.
התפתחותן של טכנולוגיות חדשות כגון האינטרנט וגידול בנפח האחסון הקיים, אפשרו למעשה לממשלות וחברות להחזיק יכולת חסרת תקדים של פיקוח על פעילותם של אזרחים.
לצד זאת, ארגונים שמטרתם להגן מפני התופעה ולשמור על הזכות לפרטיות ברשת האינטרנט ובמחשבים.
ארגונים כגון קרן החזית האלקטרונית ופרויקט Tor.
לטענת אותם ארגונים, מעקב ללא בקרה על מחשבים ורשת האינטרנט מהווה סכנה לארגוני זכויות אדם, לזכויות הפרט, ולפעילים פוליטיים וכי המעקב שנעשה כיום הוא "דרקוני" וללא גבולות.
מעצר ימים או בהגדרתו הפורמלית, מעצר לצורכי חקירה, הוא מעצר טרם הגשת כתב אישום, שהוא תחילתו של ההליך המשפטי פלילי.
שמו ניתן לו כיוון שהוא מוגבל למספר מרבי של ימים.
מעצר הוא כלי שיצר החוק שלא לשם ענישה, אלא למניעת שיבוש מהלך החקירה או ביצוע עבירות נוספות על ידי אדם החשוד בביצוע מעשה פלילי.
לאחר מעצר ראשוני שאורכו עד 24 שעות, רשאית המשטרה לבקש מעצר ימים של החשוד, כיוון שטרם מוצתה החקירה.
הפרוצדורה מוגדרת בחוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - מעצרים).
הרשאים להחליט על מעצר ימים, הם בית המשפט והמשטרה.
קובע עדיפות לכך שמעצרו של אדם יהיה מלכתחילה בצו שופט.
אולם, קיימים מצבים המפורטים , בהם יש למשטרה סמכות לעצור בלא צו, אלא בשל חשד לביצוע עבירה, שיבוש הליך חקירה ועוד.
כאשר שוטר מוסמך מחליט לבצע מעצר, עליו על פי , להביא את החשוד לתחנת המשטרה, שם ייבדק על ידי הקצין הממונה על חקירות אשר יקבע האם לשחרר את העצור או שאכן קיימת עילה למעצרו.
קובע כי כאשר החליט הקצין הממונה שישנה עילה, עליו להביא את החשוד בפני שופט בית משפט השלום תוך 24 שעות, על מנת שיינתן צו מעצר.
אישור זה יינתן אם בית המשפט יקבע שקיימת עילה להארכת מעצר לצורך ביצוע הליכי חקירה, מכוח .
במהלך הדיון בבית המשפט, יש לחשוד זכות לטעון לטובתו, בעצמו או באמצעות עורך דינו.
פרק הזמן המרבי למעצר ימים הוא 30 יום, אלא במקרים בהם אישר היועץ המשפטי לממשלה בקשה לתקופת מעצר נוספת.
אישור כזה ייעשה בדרך כלל במקרים בהם יש חשש כי החשוד עלול לבצע מעשים פלילים נוספים או יפגע בחקירה.
לאחר 75 ימים, רק לבית המשפט העליון סמכות להאריך את המעצר ומקרים כאלו הם נדירים.
בית משפט השלום יורה על מעצר חשוד, אם לאור חומר החקירה שלפניו הוא מתרשם כי קיים חשד סביר שהחשוד ביצע עבירה ובנוסף לכך מתקיימת אחת מן העילות הבאות:
קיים חשד סביר לשיבוש הליכי חקירה אם החשוד לא ייעצר.
אי מעצר חשוד עלול להוות סיכון לאדם או לציבור.
נדרשות פעולות חקירה היכולות להתבצע אך ורק אגב מעצר.
גם אם מתקיימים כל התנאים המצדיקים מעצר, לבית המשפט שמור שיקול הדעת להחליט על חלופות אחרות.
חלופת מעצר משמעותה שחרור ממעצר בתנאים שיבטיחו את השגת מטרת המעצר כגון: מעצר בית, שחרור בתנאים מסוימים ואו בערובה, צו הרחקה, וכדומה.
זכויות החשוד בתקופת מעצר הימים
לחשוד זכות להיפגש עם עורך דינו בהיותו במעצר.
אם אין בידי החשוד אמצעים לשכור עורך דין עקב מצבו הכלכלי, יוכל החשוד להגיש בקשה למנות לו עורך דין מטעם המדינה, ללא תשלום.
הפגישה עם עורך הדין תיעשה ביחידות ובתנאים המבטיחים את סודיות השיחה בינו לבין החשוד.
אולם, המשטרה יכולה להחליט על דחיית הפגישה של החשוד עם בא כוחו במקרים חריגים כגון: כשהחקירה נמצאת בעיצומה והפסקתה עלולה לסכנה, כשיש חשש לסיכול מעצר חשודים אחרים, כשקיים חשש לסיכון חיי אדם וכדומה.
כל חשוד זכאי לתנאי מעצר הולמים.
קרי, כי בתא המעצר יהיו תנאי תברואה הולמים, יסופקו טיפולים רפואיים ותנאי השגחה מיוחדים.
אולם, המשטרה יכולה להגביל זכות זו לצורכי החקירה.
בפ"ד מדינת ישראל נ' פלוני החליט בית המשפט לשחרר חשוד ממעצר עקב תנאי מעצר שאינם נאותים.
מעצר עד תום ההליכים הוא הליך משפטי שיכול להתקיים לאחר סיום חקירה משטרתית והגשת כתב אישום כנגד נאשם (הפיכתו מחשוד לנאשם).
במסגרת ההליך, פונה התביעה (התביעה המשטרתית או פרקליטות המדינה) לבית המשפט בבקשה להאריך את מעצרו של הנאשם עד לתום בירור ההליכים המשפטיים כנגדו.
הליך זה נחשב כצעד מחמיר, בכך שהוא פוגע בחירותו של אדם על ידי שליחתו למעצר, בטרם הוכחה אשמתו ובעוד עומדת לו חזקת החפות.
על כן נקבעו בחוק תנאים מחמירים, אשר חייבים להתקיים בטרם יחליט בית המשפט על נקיטה בצעד זה.
הפרוצדורה מוגדרת בחוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - מעצרים) (להלן: "החוק").
מעצר עד תום הליכים שולל חירותו של אדם בטרם הוכחה אשמתו ובעוד עומדת לו חזקת החפות.
על כן נקבעו כללים להגבלתו.
האמנה הבינלאומית לזכויות אזרחיות ופוליטיות קובעת בסעיף 9(3) שמדינה לא תקבע כלל אוניברסלי שאדם שהוגש נגדו כתב אישום יוחזק במעצר עד תום ההליכים.
האמנה מוסיפה וכותבת שניתן להתנות את שחרור הנאשם בערובות להתייצבות למשפט ולביצוע העונש.
ועדת האו"ם לזכויות אדם הרחיבה על משמעות סעיף זה באמנה:
מעצר עד תום ההליכים המשפטיים מעוגן בישראל בסעיף 21 לחוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה – מעצרים), תשנ"ו-1996.
שופטי בית המשפט העליון נחלקו לגבי היקף השימוש במעצר עד תום ההליכים.
דליה דורנר גרסה שמדיניות שיפוטית ראויה חייבת להורות על מעצר רק כאשר אין מוצא אחר.
בהתאם לכך היא קבעה בעמדת מיעוט נגד שישה שופטים אחרים שכלל לא קמה עילת מעצר עד תום ההליכים לגנב רכב בעל עבר נקי.
גם השופט אהרן ברק גרס שראוי לעצור אדם עד תום ההליכים רק במקרים חריגים ומיוחדים.
מנגד, השופט מאיר שמגר גרס שחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, מגן לא רק על הנאשם אלא גם על קורבנותיו, על חירותם ועל כבודם, וכי גורם זה ראוי שיובא אף הוא בחשבון.
הרוב בבית המשפט העליון הלך בפועל בדרך זו.
השופטים בבית המשפט העליון גם נחלקו על חוזק הראיות הנדרש לצורך הצדקת מעצר עד תום ההליכים.
דורנר בדעת מיעוט גרסה כי: "אין לעצור עד תום הליכי המשפט נאשם שבחומר הראיות נגדו מובנה ספק הפוגע בסבירות הסיכוי להרשעתו, וזאת אף אם חומר ראיות זה אינו מופרך ודי בו לצורך העברה אליו של נטל הבאת הראיות במשפט עצמו".
פגיעה בחירות האדם נחשבת לאקט מחמיר ועל כן קובע החוק כי נדרשת התקיימותם של שלושה תנאים מצטברים על מנת שבית המשפט יורה על מעצר עד תום ההליכים:
ראיות לכאורה – התביעה נדרשת להציג בפני בית המשפט כי קיים בסיס עובדתי וראיות לכאורה להוכחת האשמה ולהרשעתו של הנאשם.
כפי שנקבע בפסיקה, על מנת לקיים את התנאי יש להוכיח קיומו של "סיכוי סביר להרשעה".
קיומן של ראיות לכאורה, לצורכי מעצר עד תום ההליכים, נקבע לפי המבחן של "אם נאמין": "אם נאמין לראיות התביעה, האם יהא בהן כדי לחייב את המסקנה שהעורר ביצע את המעשה המיוחס לו?"
עילת מעצר – בית המשפט יצווה על מעצר עד תום ההליכים רק אם קיימת עילה למעצרו של הנאשם.
לדוגמה: אם ישוחרר הנאשם קיים חשש כי הוא עלול לסכן את הציבור או אדם ספציפי, יפעל להדחת עדים, יעלים ראיות או ישבש את החקירה המשטרתית.
עילה נוספת למעצר היא קיום חשד סביר כי הנאשם עלול להתחמק מהדין ולא להתייצב להמשך המשפט או לריצוי עונשו במידה וימצא כי הוא אשם.
קיימות עבירות אשר מקימות עילת מעצר סטטוטורית, אשר בהתקיימן, התביעה אינה צריכה להוכיח עילת מעצר כלל.
כך למשל, בעבירות אלימות במשפחה, סמים וכו'.
היעדר חלופת מעצר – אף במקרה ובו קיימות ראיות לכאורה וכי ישנה עילת מעצר כנגד הנאשם, על בית המשפט לבחון אפשרות לשחרור הנאשם לחלופות מעצר, וזאת על מנת למנוע או להקטין את הפגיעה בחירותו.
לדוגמה: מעצר בית תחת פיקוח מלא של אדם קרוב, מעצר בית עם אזיק אלקטרוני, מעצר בית חלקי (במהלכו יכול הנאשם לצאת לעבודה), ערבות כספית וכו'.
קיימים מקרים בהם בית המשפט יבקש תסקיר של שירות המבחן על מנת לבחון את הנאשם ואת החלופה המוצעת למעצר.
קצין המבחן יגיש את התסקיר לביהמ"ש עם המלצותיו, אך בית המשפט אינו מחויב לקבל המלצה זו.
במידה ונקבעה חלופת מעצר היא נמשכת עד לתום ההליך המשפטי כנגד הנאשם.
בבדיקה מדגמית בבית המשפט השלום, התביעה בקשה מעצר עד תום ההליכים בכ-27% מהמקרים ובקשתה נתקבלה בכמחציתם.
ככלל, מעצר עד תום ההליכים יעמוד בתוקפו עד לסיום ההליכים המשפטיים כנגד הנאשם (פסק הדין, ואם יורשע - גזר הדין), וזאת במידה ובית המשפט לא קבע אחרת.
במידה ויתקיימו אחת מן הנסיבות הבאות, ישוחרר הנאשם ממעצר:
חלפו 30 יום מיום תחילת המעצר והמשפט טרם החל (כאשר יום תחילת המעצר הוא מועד הגשת כתב האישום).
בית המשפט רשאי לדחות את תחילת המשפט ב-30 יום נוספים, וזאת בהתאם לבקשה מצד הנאשם עצמו או עורך דינו.
חלפו 9 חודשים מיום תחילת המעצר (בגין כתב האישום) וטרם ניתנה הכרעת דין.
במקרה זה ניתן לפנות לבית המשפט בבקשה להארכת מעצר נוספת.
בית המשפט רשאי להורות על הארכה נוספת (שלא תעלה על תקופה של 90 יום) או להורות על שחרור הנאשם.
הבקשה למעצר עד תום ההליכים מוגשת לאותו בית משפט שבו אמור להתקיים הדיון בתיק העיקרי (וזאת בהתאם לחומרת העבירה) ואשר בתחום שיפוטו בוצעה העבירה או נמצאת היחידה החוקרת שהייתה ממונה על החקירה (אלא אם כן מדובר בנסיבות מיוחדות).
למעשה, כאשר מוגשת בקשה למעצר עד תום ההליכים, מתנהלים כנגד הנאשם שני תהליכים מקבילים:
הראשון, דיון בבקשה למעצר עד תום ההליכים, בו קובע בית המשפט האם הנאשם יהיה במעצר עד למתן החלטה בתיק העיקרי.
השני, הדיון בתיק העיקרי, בו מתבררת השאלה האם הנאשם זכאי או אשם וכן שאלת העונש (במידה ויימצא אשם).
מקובל כי שני ההליכים יתנהלו בפני שופטים שונים, וכי השופט אשר דן בתיק העיקרי לא ייחשף לפרטים שנחשפים במסגרת הבקשה למעצר (עברו הפלילי של הנאשם, תוכן עדויות, וכו').
במהלך הדיון, כאשר הנאשם מואשם בעבירות חמורות בהם יש חזקת מסוכנות סטטוטורית, ישהה הנאשם במעצר עד להכרעה בעניין המעצר עד תום ההליכים.
במקרים אלו, למעט בנסיבות מיוחדות, יסכים בית המשפט לשחרור הנאשם לחלופת מעצר רק לאחר הכנת תסקיר מעצר על ידי שירות המבחן.
שופטי בית המשפט העליון הביעו את עמדתם כי ההחלטה בשאלת המעצר עד תום ההליכים צריך להינתן תוך זמן סביר, ולא להתמשך על פני חודשים רבים.
למרות זאת, יש מקרים בהם הדיון על מעצר עד תום הליכים לא מסתיים תוך תשעה חודשים.
עם הגשת הבקשה למעצר עד תום ההליכים, זכאי הנאשם לעיין בחומר החקירה בתיק (זכות שאינה קיימת בהליך של מעצר לצורכי חקירה).
לפי החוק, אין רשאית התביעה להעיד עד או להגיש ראיה במידה ולא ניתנה לנאשם ולעורך דינו ההזדמנות לעיין בראייה.
במידה ומדובר בחומר רב, והנאשם או עורך דינו אינם מעוניינים בקיום הדיון לפני מעבר על חומר החקירה במלואו, הם רשאים לפנות אל בית המשפט בבקשה לדחיית הדיון (עד 30 יום לכל היותר).
הודעה על מועד הדיון בבקשה להארכת מעצר תימסר על ידי התביעה לעורך דינו של הנאשם, כאשר הדיון ייערך בנוכחות הנאשם ועורך דינו (בשלב הדיון בבקשה למעצרו של הנאשם קיימת חובת ייצוג על ידי עורך דין פלילי).
בנוסף לזכות לערער על החלטה בדבר מעצר עד תום ההליכים, רשאי נאשם לבקש עיון חוזר על מעצר עד תום ההליכים בפני הערכאה אשר דנה בתיק.
בקשה לעיון חוזר ניתן להגיש במידה והתקיימו אחד מן התנאים הבאים: נתגלו עובדות חדשות, הנסיבות השתנו, או שחלף זמן ניכר מאז הורה בית המשפט לעצור את הנאשם עד תום ההליכים.
אין מגבלה למספר הפעמים שניתן להגיש בקשה לעיון חוזר.
מעקב על מחשבים ורשתות משמש לניטור המידע הנמצא במחשבים, וניטור התעבורה ברשתות תקשורת שונות, כגון האינטרנט.
המעקב נעשה לרוב באופן נסתר על ידי חברות ומדינות.
לעיתים הוא אף לא חוקי, ובחלק מהמקרים דורש צו מבית משפט, או אישור מסוכנות ממשלתית כלשהי על מנת לבצעו.
כיום מנוטרת מרבית רשת האינטרנט באופן קבוע על ידי ספקי האינטרנט, שירותים מקוונים ומדינות.
מעקב המוני מספק כוח רב ומאפשר שליטה למדינות וגופים שונים על האזרח, ואף מניעה או חקירה של פעולות פשיעה.
לצד זאת, הוקמו ארגונים שמטרתם להגן מפני התופעה ולשמור על הזכות לפרטיות ברשת האינטרנט ובמחשבים.
רשת האינטרנט היא רשת המחשבים הגדולה ביותר בעולם המחברת מעל ל-3 מיליארד מחשבי קצה.
דבר זה מאפשר מעקב המוני חסר תקדים בהיקפו ושליטה על חלק ניכר מאוכלוסיית העולם.
עם ההתפתחות הטכנולוגית במאה ה-21 ניתן למשל לנטר אחר מיקומו של אדם על בסיס נתוני הרשת הסלולרית ששהה בקרבה, על בסיס הרשתות החברתיות ניתן לעקוב אחר פעילותו של אדם, תחביביו וחבריו.
ועל בסיס מילות החיפוש שרשם במנועי חיפוש בהם ביקר אודות צרכיו.
בארצות הברית לדוגמה נחקק חוק שקובע כי כל שיחות הטלפון ותעבורת האינטרנט תהינה זמינות למעקב וניטור על ידי רשויות האכיפה הפדרליות.
לכידת חבילות מידע (הידועה גם בשם רַחְרְחַן מָנוֹת) היא ניטור של תעבורת נתונים ברשת מחשבים.
הנתונים שנשלחו בין מחשבים על גבי רשת האינטרנט או כל רשת אחרת נשלחים בתור מנות קטנות של מידע המגיעות ליעדם ומתחברות לכדי הודעה מלאה.
את המנות הללו אפשר "ללכוד" ולנתח בעזרת חומרה ותוכנה מתאימות.
למשל בארצות הברית יש חוק שקובע ששיחות הטלפון ותעבורת האינטרנט יהיו זמינים עבור רשויות האכיפה, כל ספקי התקשורת בארצות הברית נדרשים להתקין טכנולוגיות על מנת ללכוד חבילות מידע, ועל ידי כך לאפשר לרשויות ולסוכנויות המודיעין ליירט את כל תעבורת האינטרנט ואפילו את השיחות והקול של האנשים באמצעות פרוטוקול VoIP.
משום שישנו היצף מידע שנדרש למעקב ואינו בר מעקב באופן ידני או בר אחסון, מערכות מעקב אוטומטיות מנפות את הכמות העצומה של תעבורת האינטרנט ומסננות ומקטלגות אותה על פי מידע "מעניין" (לרוב באמצעות טכנולוגיות Big Data).
למשל באמצעות חיפוש אחר ביטויים, ביקור באתרי אינטרנט או פורומים.
מיליארדי דולרים בשנה מושקעים בידי סוכנויות ביון, כגון: הסוכנות לביטחון לאומי וה-FBI כדי לפתח, לרכוש וליישם מערכות מעקב מתקדמות שמסוגלות ליירט ולנתח נתונים עצומים של מידע, ובמיוחד כזה שנמצא בצי"ח של סוכנויות הביון.
מערכות מעקב אלו מיושמות כיום אף במדינות רבות מחוץ לארצות הברית כגון איראן, סין ועוד.
ישנן גם חברות שמתמחות בפיתוח של תוכנות מעקב עבור סוכנויות הביון ומכירתן למשל Hacking Team .
מעקב אחר משתמשים ומחשבי קצה
מעקב של חברות אחר שגרת פעילותם של משתמשים ומחשבי קצה נפוץ מאוד ברשת האינטרנט, כשהנתונים הנאספים מהשימוש באפליקציות, אתרים ומנועי חיפוש, משמשים לרוב למטרות שיווק, ייעול החברה או למכירה עבור חברות אחרות, אך גם יכולים לשמש באופן קבוע גורמים מטעם המדינה.
למשל חברת גוגל בעלת מנוע החיפוש הפופולרי בעולם והאתר הנצפה ביותר בעולם, שומרת ומקטלגת את כל הפעילות של המשתמשים בשירותים שלה לפרקי זמן ארוכים.
זאת במטרה לבנות פרופיל על כל משתמש שעושה שימוש בשירותים שלה, ועל ידי כך לספק לו פרסום ממוקד יותר, דבר אשר צפוי להגדיל את ההכנסות הכספיות של החברה.
פרטים מזהים שקושרים את המשתמשים על בסיס ביטויים שמחפשים במנוע החיפוש.
תיעוד פעילות באתרים העושים שימוש ב-Google Analytics (כ-50% ממיליון האתרים הפופולריים ביותר בעולם משתמשים ב-Google Analytics לפי נתוני אלכסה).
תיעוד כל תוכן הודעות הדואר האלקטרוני שנמצאות בתיבת הג'ימייל.
תיעוד כתובת ה-IP של כל משתמש שעושה שימוש בכל אחד מהמוצרים שלה.
גישה לכל הקבצים שמאוכסנים בגוגל דרייב ואף הרשאות מחיקה בהתאם לשיקול דעתה.
במערכת ההפעלה אנדרואיד יש לגוגל גישה לכל אנשי הקשר של המשתמש במידה והוא אישר את גיבוי וסנכרון רשימת אנשי הקשר.
במערכת ההפעלה אנדרואיד יש לגוגל גישה לנתוני המיקום של המשתמש במידה והוא הפעיל GPS ואפשר סנכרון עם החשבון שלו בגוגל.
קובצי עוגיות שנשמרים במחשב ומתעדים כל דף שהמשתמש מבקר בו.
מדינות רבות לעיתים מקבלות גישה למסדי נתונים אלו, בין השאר על ידי צו חיפוש.
דוגמה לכך זו תוכנית הביון פריזמה שפותחה בידי הסוכנות לביטחון לאומי של ארצות הברית כדי לאסוף מידע מחברות טכנולוגיה אמריקאיות.
על פי המסמכים של אדוארד סנודן כ-98% מהמידע המופק בתוכנית מקורו ביאהו!, גוגל ומיקרוסופט.
בנוסף, לעיתים נעשה שימוש בתוכנות רוגלה על מנת לנטר את פעולת מחשב הקצה ואף להשיג גישה למידע המאוחסן בתוכו.
ההרשאות והתנאים בהן המדינה רשאית לקבל לידיה ולעקוב אחר נתוני תקשורת המתקבלים מספקיות וחברות תקשורת מוגדרות בחוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - נתוני תקשורת) וכן תחת חוק האזנות הסתר.
במסגרת חוק הגנת הפרטיות קיים איסור מעקב אחר כניסה לאתרי אינטרנט על ידי אנשים פרטיים או חברות.
למעסיקים ניתן היתר מעקב אחר כניסות עובדיהם לאתרים, אך רק תוך שימוש במחשבי הארגון או ניידים שסופקו על ידי המעסיק.
הגבלות אלו לא חלות על מפעיל האתר שבו עושים שימוש הנכנסים לאתר שבבעלותו.
ב-30 באוגוסט 2015 במהלך ריאיון לאתר העין השביעית אמרה הצנזורית הצבאית הראשית בדימוס, תא"ל סימה וואקנין-גיל, כי: "יש לנו מערכות לניטור טלוויזיה, רדיו ואינטרנט שהן לדעתי מהטובות שיש.
בימים אלה אנחנו בעיצומה של הכנסת מערכת נוספת, שמתמודדת עם עוד נישה באינטרנט".
בתרבות ובספרות ישנן הרבה יצירות שנכתבו בהשראת המעקב ההמוני המתבצע כיום.
הספר "1984" שנכתב בשנת 1948 עוסק בעולם דמיוני עתידי בשנת 1984, שנתון תחת פיקוח ושלטון טוטליטרי צמוד, "האח הגדול" הרואה הכול ויודע הכול.
"מסך הטלסקרין", שנמצא בידי כול ומשמש לבידור וכאמצעי תקשורת, הוא גם אמצעי המעקב והפיקוח שיש בידו של "האח הגדול" היות שמכיל מיקרופון ומצלמה המתעדים את כל פעילות המשתמש.
הספר נבדל משאר יצירות בנות ימינו משום שנכתב לפני המצאת הסלולר, האינטרנט ורשתות המחשבים.
ספר זה כביכול ניבא את העתיד בנושא המעקב אחר האדם בעולם הדיגיטלי.
רובע מערב אמסטרדם (בהולנדית: Amsterdam West) הוא אחד משמונה מחוזות של עיריית אמסטרדם, הולנד.
הרובע הוקם בשנת 2010 ומורכב מארבעה מחוזות, דה בארסייס (De Baarsjes), וסטרפארק (Westerpark), המערב הישן (Oud West) ובוס אן לומר (Bos en Lommer).
הרובע משתרע על שטח של 9.89 קמ"ר ונחשב לרובע הצפוף ביותר באמסטרדם.
רובע מערב אמסטרדם הוא הרובע הצפוף ביותר באמסטרדם וממוקם ממערב לתעלת הסינגלחראכט.
כחלק מתוכנית הפיתוח (Plan West) בין השנים 1920–1940, נבנו מספר שכונות חדשות:
השכונות הראשונות שנבנו היו ספארנדאמרמבורט (Sparndammerbuurt), זאהלדנבורט (Zeeheldenbuurt), סטאטסלידנבורט (Staatsliedenbuurt), פרדריק הנדריקובורט (Frederik Hendrikbuurt), קינקרבורט (Kinkerbuurt) ואוברטומבורט (Overtoombuurt).
בין השנים 1990 ל-2010, שכונות אלה יצרו את רובע וסטרפארק (Westerpark) והמערב הישן (Oud West).
השכונות סביב כיכר סורינאמספליין (Surinameplein) וכיכר מרסטואפליין (Mercatorplein) יצרו את הרובע דה בארסייס (De Baarsjes), השכונה סביב כיכר הופדורפלין הפכה להופדורפלינבורט (Hoffddorppleinbuurt)
בסוף שנות ה-30 ותחילת שנות ה-40 נבנתה שכונת בוס אן לומר הממוקמת מצפון לשכונות מערביות אלה.
בשנת 2007, סימנה, שרת השיכון והדיור הגב' אלה בוחאלנר (Ella Vogelaar), את שכונת בוס אן לומר (Boss en Lommer) כשכונה מקופחת והכריזה על תוכנית שיקום שכונות.
מערב אנטארקטיקה, או אנטארקטיקה הקטנה יותר, אחד משני חבלי הארץ הגדולים של אנטארקטיקה, הוא אותו חלק של היבשת המשתרע בגבולות חצי הכדור המערבי, וכולל את חצי האי האנטארקטי.
הוא מופרד ממזרח אנטארקטיקה בהרים הטראנס-אנטארקטיים ומכוסה בתכסית הקרח של מערב אנטארקטיקה.
חבל ארץ זה משתרע בין ים רוס (מכוסה בחלקו במדף הקרח רוס, וים ודל (מכוסה ברובו במדף הקרח רון-פילכנר).
אפשר לראות בו חצי אי ענק, הנמשך מן הקוטב הדרומי לעבר קצה אמריקה הדרומית.
חופי חצי האי האנטארקטי היו בעבר החלקים היחידים של מערב אנטארקטיקה שמשתחררים (בקיץ) מקרח.
אלה מהווים את הטונדרה האנטארקטית מרילנדיה והאקלים בהם הוא החמים ביותר באנטארקטיקה.
הסלעים עוטים טחבי עלים ואזוב, שיכולים להתמודד עם הקרה העזה של החורף ועונת הצמיחה הקצרה.
מערב אנטארקטיקה, המשתרעת בצד האוקיינוס השקט של ההרים הטראנס-אנטארקטיים, מהווה את חצי האי האנטארקטי (יחד עם ארץ גרהאם, ארץ פאלמר וארץ אלזוורת', ארץ מרי בירד וארץ אדוארד השביעי, איים סמוכים כגון האי אדלייד, ומדפי קרח, בעיקר מדף הקרח רון-פילכנר על ים ודל, ומדף הקרח רוס על ים רוס.
ים רוס וים ודל מפרידים את מערב אנטארקטיקה מיבשת אנטארקטיקה גופא, מה שמציג אותה כחצי אי ענק, המתחיל פחות או יותר בקוטב הדרומי ומשתרע אל עבר הקצה הדרומי של אמריקה הדרומית.
מערב אנטארקטיקה קיבלה את שמה בראשית המאה ה-20 (באלץ', 1902; אוטו נורדנשלד, 1905); השימוש בו הוכר ונעשה מקובל בעקבות השנה הגאופיזית הבינלאומית (1958-1957) ומשלחות החקר, שגילו כי ההרים הטראנס-אנטארקטיים מהווים גבול מחוז שימושי בין מערב אנטארקטיקה למזרח אנטארקטיקה.
הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים (US-ACAN) אישרה את השם בשנת 1962.
שלא כמזרח אנטארקטיקה, תכסית הקרח במערב אנטארקטיקה מגלה בעשורים האחרונים סימנים לירידה בנפח.
אותם חלקים של מערב אנטארקטיקה שאינם מכוסים בקרח, נוה מדבר אנטארקטי, שהם חופי חצי האי האנטארקטי, מהווים אזור גיוון ביולוגי (biodiversity), הידוע בשם הטונדרה האנטארקטית מרילנדיה (בעקבות ארץ מרי בירד).
האקלים באזור זה הוא החם ביותר באנטארקטיקה והסלעים מצמיחי הטחב והאזוב נקיים משלג בחודשי הקיץ, אף כי הקור עודנו עז ועונת הצמיחה קצרה מאוד.
מעצר בית היא סדרת דרמה קומית-סאטירית רוסית.
הסדרה עוקבת אחר ראש עיר מושחת שנאלץ להסתדר בדירה משותפת בעקבות מעצר בית שהוטל עליו.
הסדרה זכתה לשבחים ופרסים רבים.
פאבל דרביאנקו זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בטלוויזיה בטקס פרסי נשר הזהב הרוסי ה-18, שנערך בינואר 2020.
הסדרה שודרה בשירות הסטרימינג "Premier", באמצעות אתר האינטרנט מבית ערוץ THT, החל מה-16 באוגוסט 2018.
ארקדי אניקייב, ראש עיר של העיר סינאוזיורסק, עיר קטנה בתוככי רוסיה, נעצר על ידי שירותי החקירה הפדרליים בעוון שוחד.
עד לתחילת משפטו בית המשפט העירוני גוזר עליו מאסר בית אך לא באחוזתו המפוארת אלא בבית ילדותו עד לתחילת ההליכים המשפטיים.
אלא, שבדירת ילדותו מתגורר שותפו לדירה מהילדות שהיה מתעלל בו כשהיה קטן.
עכשיו הוא כבר לא הדמות הבכירה ומוצא עצמו מתמודד עם מגורים בדירה משותפת.
לתפקיד ראש העיר נבחנו פאבל דרביאנקו ופיודור בונדרצ'וק, כשלבסוף לוהק דרביאנקו לתפקיד, שנועד להיות קומי בעיקרו.
צילומי הסדרה החלו בסוף 2016 ונמשכו 205 יום.
צילומי חוץ נערכו בירוסלבל, כאשר את צילומי הדירה המשותפת ביצעו בעיר פודולסק ובמוסקבה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה נמסר חבל הארץ לברית המועצות על ידי בעלות הברית, בעוד העיר ביאליסטוק וסביבותיה הוחזרו לפולין.
עד התפרקות ברית המועצות היווה חבל מערב בלארוס חלק משמעותי משטחה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית, וכיום החבל מהווה שטח משמעותי מהרפובליקה של בלארוס, אחת מ-16 מדינות ברית המועצות לשעבר.
השטחים של בלארוס כמו גם אוקראינה, פולין והמדינות הבלטיות היו חזיתות משמעותיות במהלך מלחמת העולם הראשונה.
מהפכת אוקטובר שמה קץ לקיומה של האימפריה הרוסית ויצרה את רוסיה הסובייטית.
הסובייטים, ששאפו להתמקד בבניין המשטר החדש ברוסיה גופא נסוגו מהשותפות עם מעצמות המרכז במלחמה על ידי חתימת חוזה ברסט-ליטובסק ומסרו את שטחי מערב בלארוס לגרמניה למשך שמונה וחצי החודשים שלאחר מכן.
הפיקוד העליון הגרמני ניצל חלון הזדמנות זו על מנת להעביר כוחות לחזית המערבית לצורך מתקפת האביב של 1918, בהשאירם ריק בשטח זה.
הלא-רוסים שיישבו באדמות אילו ראו את ההסכם כהזדמנות לייסד מדינות עצמאיות תחת המטריה הגרמנית.
שלושה שבועות לאחר חתימת חוזה ברסט-ליטובסק, ב-3 במרץ 1918, המועצה הבלארוסית המרכזית שזה עתה קמה הכריזה על הקמת הרפובליקה העממית הבלארוסית בשטחים הללו.
הסובייטים כמו גם הגרמנים סירבו לרעיון זה.
האמריקאים גם הם סירבו לכך.
גורל חבל הארץ לא הוסדר בשלוש וחצי השנים לאחר מכן.
המלחמה הפולנית-סובייטית שפרצה ב-1919 הייתה קשה, והסתיימה עם חתימת הסכם ריגה ב-1921. פולין והמדינות הבלטיות קמו כמדינות עצמאיות, וחבל הארץ של מערב בלארוס עבר לשלטון פולין, בעוד שחבל ארץ מזרח בלארוס עבר לשלטון ברית המועצות כאשר אחת מנקודות הגבול עברה בעיירה מיקשביץ'.
בהתאם להסכם, ברית המועצות הסירה את תביעותיה לשטחי מערב בלארוס בעוד שפולין הסירה תביעותיה לשטחי מזרח בלארוס.
הראדה של הרפובליקה הבלארוסית הדמוקרטית בגלות
מייד לאחר שנחתם הסכם השלום בין רוסיה הסובייטית וגרמניה, הראדה של הרפובליקה הבלארוסית הדמוקרטית שזה עתה נוסדה, הניחה את הדרישות הטריטוריאליות שצוינה בצ'רטר השלישי.