tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תוכנית מפיצים היא מודל עסקי לפיו חברה מציעה זכויות שיווק על מוצריה לגורמי צד ג' (הקרויים מפיצים) - כלומר, רישיון למכור את המוצרים ללקוחות קצה.
העיקרון המנחה של תוכנית מפיצים הוא שהמפיץ רשאי להשתמש במיתוג משל עצמו (לוגואים, אתר אינטרנט וכולי).
לפי התוכנית הספציפית, ניתן לבחור אם הלקוח עצמו נחשף לכך שהוא קונה מוצר ממפיץ של חברה אחרת - או שהוא קונה ישירות מבעל העסק האחראי על המוצר.
לרוב, תוכניות מפיצים סובבות סביב תוכן דיגיטלי - משיקולי קלות ההפצה וחוסר הצורך להחזיק מלאי.
על כן, מרבית תוכניות המפיצים משווקות תוכנות מחשב, שירותי תוכנה כשירות, ספרים אלקטרוניים וכיוצא בזה.
ניתן למצוא תוכניות מפיצים המציעות למפיץ למכור חבילות נופש דרך אתר ייעודי שהמפיץ מקים, שירותי אחסון אתרים וכולי.
בישראל, תוכניות המפיצים מתאפיינות בעיקר במוצרי אינטרנט.
הדוגמה המוכרת ביותר היא רישום דומיינים.
איגוד האינטרנט הישראלי, הגוף האמון על רישום הדומיינים בארץ, מאפשר מאז שנת 2007 רישום דומיינים על ידי הציבור הרחב אך ורק דרך רשמים מוסמכים.
איגוד האינטרנט מסתמך במידה כה רבה על מפיצים, שאינו מוכר עוד דומיינים לקהל הרחב (אלא מצמצם את פעילותו לדומיינים .ac.il, .net.il, .k12.il, .muni.il - השייכים לתחומי האקדמיה, אספקת שירותי אינטרנט, בתי ספר ועיריות - בהתאמה).
בתחומים אחרים ניתן למצוא תוכנית מפיצים מטעם וואלה שופס המציעה למכור כרטיסי קולנוע דרך ממשק אתר המפיץ, תחת מיתוג בעל האתר.
דוגמה נוספת לתוכנית מפיצים קיימת באתר HotelsCombined, המציעה לכל המבקש למכור חבילות נופש לבנות אתר ייעודי באמצעות מנגנון מיוחד - עם מיתוג עצמאי, ללא תלות באתר המפעיל.
בשתי הדוגמאות האחרונות ניתן לראות כי עקב הרצון למשיכת מפיצים פוטנציאליים, התוכנית ממותגת באמצעות סממנים הלקוחים מתחום תוכניות השותפים, אם כי מאפייני התוכנית אינם עונים על קריטריון זה.
תוכנית מפיצים מול שיווק רב שכבתי
שיווק רב-שכבתי הוא מודל הדומה בנקודות רבות לתוכנית מפיצים, בכך שהמפיץ למעשה מנהל עסק עצמאי לרוב ומוכר מוצרי חברה חיצונית.
ההבדל העיקרי הוא שמפיץ אינו נדרש לגייס מפיצי-משנה, להבדיל משיווק רב שכבתי - בו המשווק נמדד לרוב לפי כמות המשווקים שגייס תחתיו.
בנוסף, במרבית המקרים, מפיץ אינו נדרש לרכוש את המוצר כדי להציעו למכירה.
תוכנית מארס הייתה סדרת משימות חלל לא מאוישות ששיגרה ברית המועצות בין 1960 ל־1973. הגשושיות שוגרו לחקור את מאדים וכללו גשושיות שביצעו יעפים על פני הכוכב, נחתות ומקפות.
הגשושיות הראשונות בתוכנית היו קטנות ושוגרו על גבי משגרי מולניה.
ב-1969 החל השימוש במשגר פרוטון K שהחל את דרכו בשני כישלונות ובסופו של דבר שיגר גשושית במשקל 5 טון, שכללה נחתת ומקפת.
תכנון המקפת היה מהיר מדי ולא "הבשיל" מספיק זמן.
בעיה זו הייתה נפוצה בחלליות רוסיות במהלך שנות ה־60 ותחילת שנות ה־70 עד שהרוסים פתרו את הבעיות התכנוניות שלהם.
במקביל לתוכנית מארס, שלחו הרוסים גשושית נוספת אל מאדים במסגרת תוכנית זונד אך הגשושית (זונד 2) כשלה בעודה בדרכה.
שתי גשושיות נוספות נשלחו במסגרת תוכנית פובוס.
ב־1996 שיגרה רוסיה את "מארס 96", המשימה הראשונה של רוסיה אחרי התפרקות ברית המועצות לכוכבים אחרים, אך המשימה כשלה עקב אי היכולת לעזוב את כוח המשיכה של כדור הארץ.
רוסקוסמוס שיגרה משימה "פובוס גרונט" בשנת 2011 שנכלשה.
סיכויים למימוש משימה "פובוס גרונט 2" אינם ברורים.
הניסיון הראשון של ברית המועצות לשגר גשושית למאדים כלל שתי גשושיות מארס M1 שכל אחת מהן שקלה 650 ק"ג.
שתיהן שוגרו ב־1960 וכשלו להגיע למסלול.
החללית כונתה Marsnik על ידי כלי התקשורת המערביים.
המארס 3MV שנקרא גם מארס 1 שוגרה ב־1962 אבל כשלה במהלך המסע אל מאדים.
שני שיגורים סובייטים נוספים באותו זמן היו Mars 2MV-4 No.1 ו־Mars 2MV-3 No.1 ששקלו כ־900 ק"ג כל אחד אך שניהם כשלו להגיע למסלול בעקבות כשל במשגר.
Mars 2M No.521 ו־Mars 2M No.522 שנודעו במערב כמארס 1969A ו־B שקלו כ־5 טון כל אחד ושוגרו על גבי משגר פרוטון־K, אך נהרסו במהלך השיגור.
כל גשושית כללה מקפת ונחתת דומה לזאת בתוכנית ונרה ותוכנית ווגה.
מארס 4M כלל שתי גשושיות זהות: מארס 2 ומארס 3. כל גשושית הייתה מורכבת ממקפת ונחתת שהייתה לרכב החלל הראשון שהגיע לאדמת מאדים.
משימתן המרכזית של המקפות הייתה לצלם את קרקע המאדים ואת ענני מאדים, למדוד את הטמפרטורה על פני מאדים, ללמוד את הטופוגרפיה, ההרכב, ואפיון פני הקרקע של מאדים, מדידת ואפיון אטמוספירת מאדים, ניטור הרוח הסולארית והשדות המגנטיים של מאדים וכוכבים חיצוניים ולהוות תחנת קישור בין כדור הארץ לנחתות.
רוחב: 2 מטרים (5.9 מטרים עם לוחות סולריים פרושים)
מארס 2 שחרר את הנחתת שלו 4.5 שעות לפני הגיעו למאדים ב־27 בנובמבר 1971. הנחתת חדרה לאטמוספירת מאדים במהירות של כ־6 ק"מ לשנייה ובזווית תלולה יותר מהמתוכנן.
מערכת הנחיתה התקלקלה והנחתת התרסקה על מאדים.
באותו זמן המקפת נכנסה למסלול של 1,380 × 24,940 ק"מ ו־18 שעות הקפה סביב מאדים עם נטייה של 48.9 מעלות.
המכשורים המדעיים הופעלו לכ־30 דקות סמוך לפריאספיס.
הנחתת של מארס 3 שוחררה ב־2 בדצמבר 1971, 4 שעות ו35 דקות לפני הגעתו למאדים.
הנחתת חדרה לאטמוספירת מאדים במהירות של כ־5.7 ק"מ לשנייה.
מקפות מארס 2 ו־3 שלחו מידע רב בין 1 בדצמבר 1971 למרץ 1972, אפילו שהתקשורת נמשכה עד אוגוסט.
ההכרזה על סיום משימות מארס 2 ו־3 הגיע ב־22 באוגוסט 1972 אחרי 362 הקפות שבוצעו על ידי מארס 2 ו־20 הקפות של מארס 3. הגשושיות שלחו יחד 60 תמונות.
מארס 3MS הידוע בשם קוסמוס 419 שוגר ב־5 במאי 1971. המשימה כללה מקפת בלבד, שתוכננה להיכנס למסלול סביב מאדים ולהיות הראשונה שעושה זאת תוך כדי עקיפת מארינר 8 ו־9 של האמריקאים.
מארס 4 ו־5 ששוגרו ב־1973 תוכננו להקיף את מאדים ולשלוח מידע אודות ההרכב, המבנה והמאפיינים של אטמוספירת וקרקע המאדים.
הם יועדו לשמש גם כתחנות תקשורת בין כדור הארץ לנחתות מארס 6 ו־7. הם שוגרו על גבי משגר פרוטון־K.
משקל המקפת במסלול: 2,270 ק"ג
מארס 4 הגיע אל מאדים ב־10 בפברואר 1974. בגלל תקלה במחשב הגשושית, מנועי ההאטה לא הופעלו והגשושית חלפה על פני מאדים במרחק של 2,200 ק"מ.
הגשושית המשיכה לספק מידע על סביבתה גם אחרי ביצוע היעף על פני מאדים.
המסלול של הגשושית היה כמעט מסונכרן עם סיבובו של מאדים כך שהוא היה יכול לקחת 12 תצלומים בכל התקרבות שלו אל פני השטח.
מארס 5 השלים 22 הקפות אז אובדן לחץ במשדר הוביל לסיום המשימה.
כ־60 תצלומים נשלחו בתקופה של 9 ימים.
חלון השיגורים אל מאדים של שנת 1973 לא היה יעיל דיו כדי שיתאפשר לשגר דרכו, בעזרת משגר הפרוטון, מטען כה כבד אל מאדים, כמו שנעשה בשנת 1971. כדי לפתור את הבעיה, נשלחו שתי נחתות מארס 6 ו־7 באמצעות חלליות מקפות, אך בלי הדלק הנחוץ כדי להכניס אותן למסלול סביב מאדים.
מקפות מארס 4 ו־5 שוגרו בנפרד, עם די דלק להכנסה למסלול אך ללא נחתות, והן יועדו לשמש כמרכזי תקשורת בין נחתות מארס 6 ו־7 לבין כדור הארץ.
מארס 6 שוגרה בהצלחה ב־5 באוגוסט 1973 על גבי משגר פרוטון SL-12D/D-1-e.
המשקל הכולל בשעת השיגור היה 3,260 ק"ג.
הנחתת הגיעה אל מאדים ב־12 במרץ 1974. הנחתת שוחררה מהמקפת שלה במרחק של 48,000 ק"מ ממאדים.
המקפת נכנסה למסלול סביב השמש לאחר ביצוע יעף במרחק 1,600 ק"מ על פני מאדים.
הנחתת חדרה לאטמוספירת מאדים במהירות של כ־5.6 ק"מ לשנייה.
המצנח נפתח לאחר שרקטות האטו את הנחתת למהירות של 600 מטרים לשנייה.
באותו זמן שלח מודל הנחיתה מידע שהועבר דרך המקפת ישר לכדור הארץ.
הקשר עם מודל הנחיתה אבד שניות אחדות לאחר הנחיתה, ככל הנראה עקב פגיעתו בקרקע במהירות של כ־61 מטר לשנייה.
הנחתת שלחה מידע במשך כ־224 שניות לפני ניתוק הקשר, אולם חלק גדול מן המידע לא ניתן היה לפענוח, בגלל בעיה במחשב הנחתת.
מארס 7 שוגרה בהצלחה ב־9 באוגוסט 1973 על גבי משגר זהה למשגר של מארס 6, ובמשקל דומה.
החללית הגיעה אל מאדים ב־9 במרץ 1974. עקב תקלה במערכת בקרת הגובה או ברקטות ההאטה, נותקה הנחתת מהחללית בטרם עת - כ־4 שעות לפני המתוכנן - החטיאה את מאדים בכ־1,300 ק"מ ונכנס עם הנחתת למסלול סביב השמש.
רכבי החלל במשימות אלו תוכננו להיות כבדים הרבה יותר מקודמיהם ויועדו להות משוגרים על גבי משגר N-1. במשימות אלו תוכננו לשלוח רוברים משוכללים אל מאדים שגם יחזירו דוגמאות קרקע של מאדים אל כדור הארץ.
4 שיגורי מבחן של ה־N-1 נכשלו ולכן הוא לא שימש לאף שיגור אל מאדים.
מארס 5M (מארס 79) הייתה תוכנית שיועדה לשיגור ב־1979. התכנון היה לשגר שתי גשושיות שיתחברו בחלל, יטוסו אל מאדים וידגימו התחברות והפרדות של תא פיקוד ורכב נחיתה.
התוכנית בוטלה מפני שאי היה אפשר להסתמך על קשר הרדיו הבלתי אמין לחיבור שתי הגשושיות בקרבת מאדים.
תוכנית לונוחוד היא תוכנית סובייטית ורוסית לחקר הירח שמטרתה להנחית רוברים רובוטיים על הירח.
התוכנית פעלה תחילה בין 1969 ל-1977 וכללה את הרוברים הראשונים לחקר מערכת השמש, והראשונים שנחתו על הירח.
הלונוחוד הראשון ששוגר ב-1969, לונוחוד 1A, הושמד במהלך השיגור.
המשימות פעלו במקביל למשימות תוכנית זונד ותוכנית לונה.
הלונוחודים תוכננו בעיקר כדי לשמש את המשימות המאוישות של ברית המועצות אל הירח (שמעולם לא יצאו לפועל) וגם לחקור את הירח ולשלוח ממנו תמונות.
הלונוחודים הונחתו על הירח באמצעות חלליות לונה שנישאו על גבי משגרים מסוג פרוטון.
הלונוחודים תוכננו במשרד לתכנון על שם לאבוצ'קין בראשות גאורגי בבקין.
מסיום משימות הלונוחוד, אף רובר לא נחת על גרם שמימי אחר עד למארס פאת'פיינדר שנחת ב-1997 במאדים.
ב-2010, כמעט 40 שנה אחרי איבוד הקשר עם לונוחוד 1, המקפת לסקר הירח (LRO) איתרה את הרובר וצילמה אותו ואת עקבות מסלולו.
רוסקוסמוס הודיעה כי בשנת 2019 התוכנית תושק מחדש.
המטרה המקורית שתוכננה עבור תוכנית לונוחוד הייתה למצוא אתרי נחיתה מתאימים לנחיתות מאוישות ובסופו של דבר גם למושבת ירח.
הרוברים תוכננו כך שישמשו כנקודות ציון דרך שישדרו אותות רדיו אל החלליות המאוישת שיבואו אל הירח ויסייעו בנחיתה מדויקת.
כמו כן, הרובר תוכנן כך שקוסמונאוט יחיד יכול לרכב עליו כדי להגיע מהנחתת שלו לנחתת רזרבית למקרה של תקלה בנחתת שבה הגיע.
בסופו של דבר שימש הרובר רק למחקר רובוטי של הירח אחרי נחיתתן של משימות אפולו המאוישות.
באמצע 1968, בכפר סודי בשם שקולנויה (Школьное) שליד סימפרופול, נבנה מרכז הבקרה של לונודרום (תחנת ירח) ושטח אימונים לצוות הבקרה.
מגרש אימונים נבנה על פני שטח של 120 על 70 מטרים ודמה מאוד לפני השטח של הירח, וכלל 54 מכתשים (מלאכותיים) בקוטר של עד 16 מטרים וכ-160 אבנים מכל הגדלים.
המגרש נבנה כדי לדמות את הירח ולבדוק את הרוברים באזור דומה למציאות.
צוות הבקרה כלל 11 אנשים שהתחלפו במהלך המשמרת.
אחרי שנים של פיתוח סודי ואימונים שוגר הלונוחוד הראשון (8ЕЛ№201) ב-19 בפברואר 1969. מספר שניות לאחר השיגור הרקטה התפרקה והלונוחוד הראשון אבד.
העולם גילה מה היה משאה המיוחד של הרקטה רק שנים לאחר מכן.
אחרי אובדנו של הלונוחוד הראשון, החלו המדענים והטכנאים הרוסים לעבוד על הלונוחוד הבא.
לונחוד 1 (8ЕЛ№203) היה הרובר הראשון משניים שנחתו בהצלחה על הירח במסגרת תוכנית לונוחוד.
הלונחוד אחד נחת על גבי לונה 17. הלונוחוד 1 היה לרובר הרובוטי הראשון שנחת על גרם שמימי אחר.
לונה 17 שוגרה ב-10 בנובמבר 1970. 10 דקות לאחר השיגור הופעל השלב האחרון של המשגר ולונה 17 החלה במסעה אל הירח.
אחרי שני תיקוני מסלול (ב12 וב-14 בנובמבר) הגיעה לונה 17 אל הירח ונכנסה למסלול סביבו ב-15 בנובמבר.
הנחתת נחתה בשלום בים הגשמים ב-17 בנובמבר 1970 וכשעתיים וחצי לאחר הנחיתה ירד הרובר מהנחתת באמצעות רמפות והציב את גלגליו על אדמת הירח.
הרובר טייל על פני הירח עוצר לפעמים על מנת לטעון את עצמו בעזרת הפאנלים הסולאריים שלו.
בלילות היה הרובר נכנס לתרדמת והיה מתעורר עם זריחת השמש.
לונוחוד 1 היה מורכב מתא דמוי אמבט בעל כיסוי קמור שהוצב על שמונה גלגלים.
הרובר צויד באנטנה קמורה, אנטנה סלילית, 2 מצלמות טלוויזיה, 4 טלפוטומטרים ומספר התקנים ניתנים להארכה שפגעו באדמת הירח כדי למדוד את צפיפותה.
ספקטרומטר וטלסקופ של קרני X יחד עם גלאי קרניים קוסמיות ומתקן לייזר גם כן הוצבו על הרובר.
הרובר הונע על ידי סוללות שהוטענו במהלך היום הירחי על ידי פאנלים סולאריים שנמצאו מתחת לכיסוי הקמור של הרובר.
במהלך הלילה הכיסוי היה יורד והתקן מבוסס פולוניום היה מחמם את הרובר ושומר על רכיביו הפנימיים בטמפרטורה שתאפשר להם לפעול ביום הבא.
לרובר היו 8 גלגלים, לכל גלגל ציר משלו, מעצור משלו ומנוע משלו.
הרובר יכל לנוע במהירות מרבית של 2 קמ"ש.
לונוחוד 2 (8ЕЛ№204) היה הרובר השני שנחת על הירח בהצלחה.
הוא הוצב על הנחתת לונה 21 והם שוגרו ב-8 בינואר 1973 אל הירח אליו הגיעו ב-12 בינואר ונכנסו למסלול סביבו.
הנחיתה בוצעה ב-15 בינואר והרובר ירד אל אדמת הירח.
הרובר ירד מהנחתת וצילם את הנחתת ואת פני השטח.
מטרת המשימה הייתה לקבל תצלומים מפני הירח, לבחון את התאורה הטבעית במקום כדי לברר אם הוא מתאים לביצוע תצפיות אסטרונומיות ולבצע את שאר הבדיקות שביצע לונוחוד 1.
ב-9 במאי נכנס הרובר לתוך מכתש עמוק.
במהלך ניסיונות החילוץ השתפשף חלקו החיצוני בקיר המכתש והלוחות הסולריים שלו התכסו באבק.
כאשר נסגרו הלוחות בלילה חדר האבק לפנים הרובר וכיסה את הרדיאטור.
למחרת ראו המפעילים כי הטמפרטורה הפנימית של הרובר עולה, וב-11 במאי אבד הקשר עם הרובר.
לונחוד 2 היה פעיל במשך כ-4 חודשים בהם עבר מרחק של 37 ק"מ ממקום הנחיתה.
הרובר צויד בשלוש מצלמות טלוויזיה SSTV.
אחת מוקמה בראש הרובר ושלחה תמונות אל כדור הארץ ששימשו צוות בן 5 אנשים ששלחו פקודות נהיגה אל הרובר.
לרובר היו עוד 4 מצלמות פנורמיות.
הרובר הונע על ידי בטריות שהוטענו במהלך היום הירחי על ידי פאנלים סולאריים שנמצאו מתחת לכיסוי הקמור של הרובר.
במהלך הלילה הכיסוי היה יורד ובטריית פולוניום הייתה מחממת את הרובר ושומרת על רכיביו הפנימיים בטמפרטורה שתאפשר להם לפעול ביום הבא.
הרובר צויד גם בציוד מדעי לבחינת הקרקע, לבחינת קרני X סולאריים, אסטרופוטומטר לבחינת אור נראה וקרינה אולטרה סגולה, מגנטומטר, רדיומטר ומחזיר קרני לייזר (שפותח בצרפת).
לונוחוד 3 (8ЕЛ№205) נבנה ותוכנן לשיגור ב-1977 אך בגלל חוסר תקצוב ומחסור במשגרים מעולם לא שוגר ונמצא כיום במוזיאון לאבוצ'קין ליד משרד התכנון על שמו בעיר חימקי.
במהלך 322 ימי הארץ שבהם פעל לונוחוד 1, הוא עבר מרחק של 10.5 ק"מ, שלח יותר מ-20,000 תמונות טלוויזיה ו-206 תמונות פנורמיות באיכות גבוהה.
בנוסף הוא ביצע 25 אנליזות של הקרקע והשתמש בפנטרומטר שלו ב-500 אתרים שונים.
לונוחוד 2 פעל במשך כ-4 חודשים בהם עבר כ-37 ק"מ, והחזיק בשיא של מרחק נסיעה על גרם שמים אחר עד שנת 2014, אז השלים הרובר אופרטוניטי נסיעה של 40 ק"מ על מאדים.
לונחוד 2 שלח 86 תמונות פנורמיות ויותר מ-80,000 תמונות טלוויזיה.
הרובר ביצע גם בדיקות מדעיות.
עד ל-2010, מיקומו של לונוחוד 1 לא היה ידוע בוודאות.
בשנות ה-70 נעשו ניסיונות לשליחת קרני לייזר אל הירח במטרה שיפגעו במחזיר קרני הלייזר של הרובר אולם אלה לא צלחו.
ב-17 במרץ 2010, אלברט אבדראקימוב מצא את הנחתת והרובר בתמונה M114185541RC שנשלחה מהמקפת לסקר הירח.
ב-22 באפריל, טום מורפיי (UCDS) וראסט מק'מילאן ממצפה הכוכבים אפאצ'י (Apache Point Observatory) שידרו קרן לייזר אל הרובר והקרן הוחזרה לכדור הארץ.
מיקומו של לונוחוד 2 ידוע ואותות לייזר מוחזרים ממנו.
הבעלות על לונה 21 ולונוחוד 2 נמכרה בדצמבר 1993 על ידי איחוד Lavochkin ליזם מחשבים (שהוא גם בן של אסטרונאוט) בשם ריצ'רד גארייוט תמורת 68,500 דולר.
תוכנית מעבורות החללמעבורת החלל אנדוור במשימת STS-113מפעילהנאס"אפעילות1981-2011מטרהשימוש בחללית רב פעמיתמשימותשיגור ותיקון לוויינים, בניית ואספקת תחנת החלל הבינלאומיתאבדותאסון מעבורת החלל צ'לנג'ר (1986)
אסון מעבורת החלל קולומביה (2003)
תוכנית מעבורות החלל של נאס"א הייתה תוכנית חלל מאוישת של ארצות הברית בין 1981 ל־2011. מעבורת החלל הייתה משוגרת אנכית כשבתוכה בדרך כלל בין 4 ל־7 אסטרונאוטים ועד לכ־23,000 ק"ג של מטען למסלול לווייני נמוך.
כשהמשימה הושלמה, הייתה המעבורת מבצעת מספר תמרונים על מנת לחדור לאטמוספירה.
לאחר החדירה לאטמוספירה הייתה המעבורת דואה כמו דאון ונוחתת אופקית על גלגליה כמטוס רגיל.
מעבורת החלל היא רכב החלל היחיד בעל הכנפיים עד כה שהגיע למסלול ונחת חזרה בכדור הארץ, והחללית רב־הפעמית היחידה ששוגרה מספר פעמים.
משימות מעבורות החלל כללו נשיאת מטענים שונים למסלולים שונים (יחידות שונות של תחנת החלל הבינלאומית, לדוגמה), החלפת צוותים בתחנת החלל הבינלאומית ושירותים שונים.
המעבורת שימשה גם להחזרת לוויינים ומטענים (מתחנת החלל הבינלאומית) ממסלול LEO אל כדור הארץ.
כל מעבורת תוכננה לעמוד ב־100 טיסות או 10 שנות שירות.
התוכנית החלה בסוף שנות ה־60 ותכנונה היה מרכז הפעילות של נאס"א בתחום הטיסות המאוישות לחלל מאמצע שנות ה־70. לפי החזון לחקר החלל, תפקיד מעבורות החלל היה צריך להתמקד בהשלמת בניית תחנת החלל הבינלאומית עד ל־2011 ולאחר מכן לפרוש.
נאס"א תכננה להחליף את מעבורות החלל בחללית אוריון שאחר כך הוחלפה ל־Multi-Purpose Crew Vehicle.
התוכנית החלה מעשית ב־12 באפריל 1981 עם שיגור מעבורת החלל קולומביה למשימת STS-1, משימת המעבורת הראשונה בהיסטוריה.
התוכנית הסתיימה עם נחיתת מעבורת החלל אטלנטיס שסיימה את משימה STS-135 ב־21 ביולי 2011. התוכנית הסתיימה רשמית ב־31 באוגוסט 2011.
עוד לפני נחיתת אפולו 11 על הירח ב־1969, החלה נאס"א בתכנונים מוקדמים של מעבורת החלל.
ב־1969, נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון הקים את "קבוצת משימות החלל" (Space Task Group) שנוהלה על ידי סגן נשיא ארצות הברית ספירו אגניו.
הקבוצה העריכה את כל ממצאי המחקר של נאס"א, והמליצה על אסטרטגיית חלל חדשה שתכלול בניית מעבורת חלל.
המטרה, כפי שהוצגה על ידי נאס"א בקונגרס, הייתה לספק אמצעי זול בהרבה להגעה לחלל, שישמש את נאס"א, מחלקת ההגנה ומשתמשים מסחריים ומדעיים אחרים.
במהלך התכנונים המוקדמים של המעבורת, היו דיונים רבים בקשר לעיצוב האופטימלי למעבורת, שייקח בחשבון את יכולות, עלויות הפיתוח ועלויות התפעול.
בסופו של דבר נבחר העיצוב הנוכחי, המשתמש במעבורת מכונפת בעלת יכולת שימוש חוזר, רקטות האצה לשימוש חוזר ומכל דלק מתכלה.
תוכנית מעבורות החלל החלה רשמית ב־5 בינואר 1972, כשהנשיא ניקסון הודיע כי נאס"א תמשיך עם פיתוח מערכת שיגור לחלל בעלת יכולת שימוש חוזר.
התכנון היה לשגר 50 משימות בשנה, בתקווה להוריד את העלויות לכל משימה.
העיצוב הסופי שנבחר למעבורת היה זול יותר לבנייה ופחות שאפתני מבחינה טכנית מאשר עיצובים אחרים של המעבורת.
התכנון המקורי של המעבורת כלל מכל דלק חיצוני גדול יותר, שהיה נכנס למסלול יחד עם המעבורת, שם היה יכול לשמש כמחלקה של תחנת חלל, אבל רעיון זה "חוסל" משיקולים כלכליים ופוליטיים.
הקבלנית הראשית של התוכנית הייתה חברת נורת' אמריקן אוויאיישן (מאוחר יותר רוקוול אינטרנשיונל וכיום בואינג), אותה חברה שהייתה אחראית על בניית תאי הפיקוד/שירות של החללית אפולו.
הקבלן הראשי לייצור רקטות ההאצה של המעבורת הייתה חברת ט'יאוקול (כיום חלק מאליאנט טקסיסטמס).
לייצור מכל הדלק הנתיק חברת מרטין מריאטה (כיום חלק מלוקהיד מרטין), ולייצור מנועיה הראשיים של מעבורת החלל חברת רוקטדיין (כיום חלק מחברת פראט אנד ויטני).
המעבורת הראשונה שנבנתה תוכננה להיקרא בשם "קונסטיטושן" (Constitution - חוקה), אבל מסע תעמולה של מעריצי סדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים" שכנע את הבית הלבן לשנות את שמה לאנטרפרייז.
בקולות רבים, מעבורת החלל אנטרפרייז (OV-101) הוצגה לראשונה ב־17 בספטמבר 1976, ומאוחר יותר ביצעה סדרת משימות ניסוי שכללו דאיות ונחיתות מוצלחות.
כני השיגור במרכז החלל קנדי, שנבנו במקור על מנת לשמש את טילי הסטורן 5 של תוכנית אפולו, עברו הסבה כך שיתאימו לשיגורי מעבורות החלל.
אתר שיגור נוסף נבחר, בסיס חיל האוויר ונדנברג בקליפורניה, ומתחם שלם בבסיס עבר שיפוץ.
ונדנברג יועד לשמש כבסיס השיגור מהחוף המערבי של ארצות הברית אך לאחר אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר הוחלט לצמצם את היקף הטיסות של המעבורות והתוכנית לשגר מעבורות מונדנברג בוטלה.
רוב משימות מעבורות החלל (78) נחתו במרכז החלל קנדי, שאר המשימות למעט משימה אחת (STS-3) נחתו בבסיס חיל האוויר אדוארדס שבקליפורניה ומשימת STS-3 נחתה בנמל החלל וייט סנדס שבניו מקסיקו.
בסיס חיל האוויר ונדנברג היה אמור לשמש גם כן כאתר נחיתה אך לאחר אסון צ'לנג'ר וביטול השיגורים המתוכננים מונדנברג בוטלו גם הנחיתות באתר.
שדות תעופה שונים ברחבי העולם יועדו לשמש כאתרי נחיתה עבור המעבורות במקרה חרום.
זיהוישםטיסה ראשונהמשימה ראשונהמשימה אחרונההערותOV-098פאת'פיינדר–––דגם עשוי עץ ופלדה לצורך בדיקות וניסויים.OV-099צ'לנג'ר4 באפריל 1983STS-6STS-51-Lנבנתה כמעבורת ניסוי והוסבה למבצעית.
אבדה באסון מעבורת החלל צ'לנג'ר (1986).OV-101אנטרפרייז–––מעבורת לניסויים אטמוספיריים (דאייה, נחיתה וכו')OV-102קולומביה12 באפריל 1981STS-1STS-107המעבורת המבצעית הראשונה.
אבדה באסון מעבורת החלל קולומביה ב־2003OV-103דיסקברי30 באוגוסט 1984STS-41-DSTS-133פרשה לגמלאות בפברואר 2011OV-104אטלנטיס3 באוקטובר 1985STS-51-JSTS-135המעבורת המבצעית האחרונה.
פרשה לגמלאות ביולי 2011.OV-105אנדוור7 במאי 1992STS-49STS-134נבנתה כמחליפה למעבורת צ'לנג'ר שהתפוצצה.
המעבורת המבצעית הראשונה הייתה מעבורת החלל קולומביה (OV-102), שנבנתה בפאלמדייל, קליפורניה.
קולומביה הועברה למרכז החלל קנדי (KSC) ב־25 במרץ 1979, ושוגרה לראשונה ב־12 באפריל 1981 - יום השנה ה־20 לשיגורו של יורי גאגארין לטיסת החלל המאוישת הראשונה בהיסטוריה.
במשימה זו שוגרו רק שני אסטרונאוטים.
מעבורת החלל צ'לנג'ר (OV-099) הועברה ל־KSC ביולי 1982 וביצעה את טיסתה הראשונה (STS-6) ב־4 באפריל 1983 בה בוצעה הליכת החלל הראשונה בתוכנית.
צ'לנג'ר נשאה במשימת STS-7 ב־18 ביוני 1983 את סאלי רייד, האסטרונאוטית האמריקאית הראשונה.
צ'לנג'ר נבנתה במקור כמעבורת לניסויים מבניים (STA-099) אבל לבסוף שופצה והפכה למעבורת לכל דבר כאשר התברר שהמרת המעבורת אנטרפרייז (שנבנתה כמעבורת לבחינת הדאייה והנחיתה) יקרה יותר.
מעבורת החלל דיסקברי (OV-103) הועברה ל־KSC בנובמבר 1983 ושוגרה למשימתה הראשונה (STS-41-D) ב־30 באוגוסט 1984. מעבורת החלל אטלנטיס (OV-104) הועברה ל־KSC באפריל 1985 וביצעה את טיסתה הראשונה (STS-51-J) ב־3 באוקטובר 1985.
ב־28 בינואר 1986, 73 שניות לאחר שיגור מעבורת החלל צ'לנג'ר למשימת STS-51-L, התפוצצה המעבורת בגלל כשל ברקטת ההאצה הימנית.
שבעת האסטרונאוטים במעבורת נספו והתוכנית קורקעה.
רק כעבור כמעט 3 שנים ב־29 בספטמבר 1988 שוגרה המעבורת דיסקברי למשימת STS-26. בעקבות אסון המעבורת צ'לנג'ר הוקמה ועדת חקירה שחוץ מחקירת האירוע הציגה מסקנות שבעקבותם הוחלט לצמצם את מספר הטיסות מטיסה אחת כל שבועיים לטיסה אחת כל חודשיים והוחלט שלא יתוכננו עוד מעבורות מלבד אלו שכבר החלו בשירטוטם.
מעבורת החלל אנדוור נבנתה בעיקר מחלקי חילוף שיועדו למעבורות האחרות החליפה את המעבורת צ'לנג'ר והועברה ל־KSC במאי 1991. אנדוור ביצעה את טיסתה הראשונה (STS-49) ב־7 במאי 1992.
ב־1995 המעבורת דיסקברי עגנה בהצלחה בתחנת החלל מיר הרוסית כחלק מתוכנית מיר ומעבורות החלל במהלכה בוצעו 11 טיסות בשיתוף פעולה עם סוכנות החלל הרוסית.
ב־4 בדצמבר 1998 נשאה המעבורת אנדור STS-88 את היחידה השנייה של תחנת החלל הבינלאומית והראשונה שנישאה על ידי מעבורת.
עוד עשר משימות מעבורת נשאו יחידות נוספות ועוד משימות רבות שימשו לאספקת מטען והחלפת צוותים בתחנה.
ב־1 בפברואר 2003, בעת החדירה לאטמוספירה, כ־16 דקות לפני הנחיתה המתוכננת במרכז קנדי, התפרקה מעבורת החלל קולומביה בעקבות פגיעה במגני החום של המעבורת בעת השיגור.
למעבורת קולומביה שהתפוצצה בפברואר 2003 לא נבנתה מחליפה.
המעבורת אנטרפרייז שימשה במהלך השנים כספקית חלקי חילוף למעבורות האחרות.
בנוסף למעבורות אלו נבנה על ידי נאס"א דגם מעבורת שקיבל את השם פאת'פיינדר.
מעבורות החלל שוגרו למגוון רחב של פעילויות ביניהם:
ספייסלאב (Spacelab) - משימות בהם בוצעו ניסויים מדעיים מכל הסוגים.
נשיאת לוויינים למסלול סביב כדור הארץ כמו סינקום.
משימות לתחזוק לוויינים שונים כמו למשל תחזוק טלסקופ החלל האבל.
נשיאת יחידות לבניית תחנת החלל הבינלאומית.
נשיאת אספקה לתחנת החלל הבינלאומית.
החלפת צוותים בתחנת החלל מיר ובתחנת החלל הבינלאומית.
נשיאת לוויינים וגשושיות למסלול לווייני נמוך ממנו הם שוגרו אל יעדם הסופי על ידי שלב נוסף.
ב־135 משימות ששוגרו, שתי מעבורות אבדו, וצוותי המעבורות (14 סך הכל) נספו:
מעבורת החלל צ'לנג'ר התפוצצה 73 שניות לאחר השיגור למשימת STS-51-L ב־28 בינואר 1986 בעקבות כשל ברקטת ההאצה הימנית - שבעת האסטרונאוטים במעבורת נספו.
מעבורת החלל קולומביה התפרקה בעת החדירה לאטמוספירה כ־16 דקות לפני מועד הנחיתה המתוכנן ממשימת STS-107 ב־1 בפברואר 2003 - שבעת האסטרונאוטים במעבורת נספו.
ב־14 בינואר 2004 הציג נשיא ארצות הברית דאז ג'ורג' בוש את החזון לחקר החלל.
לפי החזון, מעבורות החלל היו צריכות להתמקד בהשלמת בניית תחנת החלל הבינלאומית עד ל־2011 ולאחר מכן לפרוש.
חוק ההרשאה של נאס"א לשנת 2008
ב־15 באוקטובר 2008 חתם נשיא ארצות הברית דאז, ג'ורג' בוש, על חוק ההרשאה של נאס"א לשנת 2008 שאושר בקונגרס והוסיף משימה נוספת לתוכנית מעבורות החלל - משימת STS-134 - שתביא אל תחנת החלל הבינלאומית את ה־Alpha Magnetic Spectrometer.
חוק ההרשאה של נאס"א לשנת 2010
ב־11 באוקטובר 2010 חתם נשיא ארצות הברית ברק אובמה, על חוק ההרשאה של נאס"א לשנת 2010 שאושר בקונגרס והוסיף עוד משימה לתוכנית מעבורות החלל - משימת STS-135 - שנועדה להשלים את בניית תחנת החלל הבינלאומית.
ב־24 בפברואר 2011 נחתה דיסקברי ממשימת STS-133 ופרשה משירות, ב־16 במאי 2011 חזרה אנדוור ממשימת STS-134 ופרשה משירות וב־21 ביולי 2011 נחתה אטלנטיס ממשימת המעבורת האחרונה - STS-135 - ופרשה משירות.
החללית אוריון יועדה להיות מחליפתה של המעבורת כחלק מתוכנית קונסטליישן אך התוכנית בוטלה ב־2010. למרות ביטול התוכנית, נאס"א הודיעה ב־24 במאי 2011 כי פיתוח החללית אוריון יימשך תחת השם Multi-Purpose Crew Vehicle.
בספטמבר 2011 הודיעה נאס"א כי היא החלה בתכנון המשגר החדש (במקום ארס 1 וארס 5 שבוטלו עם תוכנית קונסטליישן) שישא את חלליות ה־MPCV.
בנוסף לחללית אוריון מפתחת חברת SpaceX את חללית הדרגון שתשמש לטיסות מאוישות ובלתי מאוישות גם אל תחנת החלל הבינלאומית.
טיסת הבכורה של החללית בוצעה בהצלחה בדצמבר 2010. החללית נישאה ותינשא על גבי משגר הפאלקון 9 שפותח גם הוא על ידי חברת SpaceX.
במהלך התכנונים המוקדמים של תוכנית מעבורות החלל, נאס"א העריכה כי פיתוח התוכנית יעלה כ־7.45 מיליארד דולרים (כ־43 מיליארד בדולרים של 2011) ועוד כ־9.3 מיליון דולרים (45 מיליון בדולרים של 2011) לכל שיגור.
העלות המוערכת לשיגור מטען למסלול לווייני נמוך היה 260 דולר לכל ק"ג (1,400 בדולרים של 2011) בהנחה שכל יכולת הנשיאה של המעבורת (30,000 ק"ג) נמצאת בשימוש וש־50 משימות משוגרות כל שנה.
העלות הכוללת בסך הכל, מוערכת נכון ל־2011 בכ־196 מיליארד דולרים (של 2011).
תקציב נאס"א לשנת 2005 הקצה כ־30% (5 מיליארד דולר) מהתקציב של שנה זו לתוכנית מעבורות החלל וב־2006 ירד הסכום ל־4.3 מיליארד דולר.
סכומים רבים בתוכנית שימשו לא רק לשיגור המעבורות.
בין 2004 ל־2006 למשל, נאס"א הוציאה כ־13 מיליארד דולרים על תוכנית מעבורות החלל אף על פי שהמעבורות היו מקורקעות בעקבות אסון הקולומביה ורק שלוש משימות שוגרו במהלך שנים אלו.
בשנת 2009 הקצה תקציב נאס"א 2.98 מיליארד דולר ל־5 טיסות, כולל 490 מיליון דולרים ל"תיכלול התוכנית", 1.03 מיליארד לתפעול מרכזי הבקרה ו־1.46 מיליארד לתחזוקת המעבורות.
כלים נוספים בתוכנית מעבורות החלל
על מנת לתפעל את מעבורות החלל, לתחזק אותם ולאימון צוותי המעבורות, נבנו מספר כלים נוספים:
מדמה מעבורת החלל - 4 מטוסי גאלפסטרים שופצו והפכו לכלי לאימון טייסי ומפקדי המעבורות.
זחל ענק שנשא את המעבורת ממבנה ההרכבה אל אתר השיגור.
משקלו של הזחל הוא 2,721 טון והוא עובר את המרחק בין מבנה ההרכבה לאתר השיגור (5.6 ק"מ) במהירות מקסימלית של 1.6 קמ"ש (כאשר הוא טעון).
שני מטוסי בואינג 747 שנקנו על ידי נאס"א עברו הסבה והותאמו לנשיאת מעבורות החלל.
המטוסים שימשו בתחילה לנשיאת המעבורת אנטרפרייז ושחרורה על מנת לבחון את יכולות הדאייה והנחיתה שלה.
לאחר כניסת המעבורות לשירות שימשו המטוסים להעברת המעבורות מאתרי הנחיתה (למשל בסיס אדוארדס) אל מרכז קנדי להכנה לשיגור הבא.
גשר עלייה למטוס מיוחד נבנה על מנת לשמש את האסטרונאוטים לאחר נחיתת המעבורת.
תוכנית מעבורות החלל מופיעה בסדרת הטלוויזיה הדוקומנטרית "" המשודרת בערוץ דיסקברי וב.
תוכנית לימודים (בלועזית: קוּריקוּלוּם, curriculum) היא מתווה של הוראות כלליות בנוגע לאופן ההוראה וההערכה של הידע והמיומנויות המשתייכים למקצוע או לתחום לימוד מסוים.
תוכנית הלימודים בחינוך הפורמלי מתייחסת לרוב לאופן שבו המורה צריך לפעול במסגרת השיעורים בכיתה.
עם זאת, ישנם מקרים בהם עולה צורך לגבש תוכנית לימוד המיועדת לשיעור פרטי עבור תלמיד בודד או קבוצת למידה קטנה.
לדוגמה, במסגרת השילוב בחינוך נהוג להשתמש בתוכנית לימודית אישית או תוכנית חינוכית יחידנית, עבור תלמידים המתקשים בלמידה באופן משמעותי מסיבות שונות.
תוכניות לימוד בחינוך הפורמלי בישראל
בישראל נקבעת תוכנית הלימודים על ידי משרד החינוך.
ב-1923 נערכה על ידי יוסף עזריהו, מרדכי אזרחי ויחיאל יחיאלי הצעת תוכנית לימודים לבתי הספר העממיים.
התוכנית אושרה על ידי מרכז המורים והפכה לתוכנית הראשונה המלאה לבתי הספר העבריים בארץ.
היא שימשה את מערכת החינוך מעל ל-30 שנה.
ב-1953 הוחלט על ידי המועצה הפדגוגית העליונה שליד משרד החינוך על רפורמה בכל תוכניות הלימודים בבתי הספר בישראל.
לפי ההחלטה, השתנה כל המבנה של החינוך הציבורי, שחולק ל-6 שנות חינוך יסודי ושש שנות חינוך תיכוני.
לאחר השלמת 6 שנות חינוך יסודי, עמדו בפני התלמיד שתי אפשרויות בחירה: המשך לימודים עיוניים במסגרת בית ספר תיכון או תוכנית לימודים מעשית במסגרת מגמה מקצועית.
לפי התוכנית החדשה תלמידי כיתות ה'-ח' בבתי הספר הממלכתיים והממלכתיים-דתיים למדו 24 שעות שבועיות לימודי חובה במקצועות אחידים, ו-8 שעות בחירה, שנבחרו מבין 10 תוכניות השלמה בדגשים שונים (תוכנית ספרותית, עמלנית-חקלאית, תורנית ועוד).
ב-1956 פרסם משרד החינוך תוכנית לימודים ייחודית לנערים עובדים בגילאי 14–17 שלא ביקרו מעולם בבית ספר.
התוכנית חילקה את הלומדים לא לפי גיל, אלא לפי רמת הידיעות.
ב-1963 הכריז שר החינוך על תוכנית מיון למערכת החינוך: כיתות ו', ז', ח' ימוינו לשלוש רמות בלימודי עברית, חשבון ואנגלית.
לאחר עיכובים רבים נפתחה באופן רשמי הרפורמה בחינוך ב-1 בספטמבר 1968. בשנה הראשונה הקיפה הרפורמה שמונה בתי ספר מקיפים שש-שנתיים ואזוריים בשישה יישובים בישראל.
גולת הכותרת של הרפורמה היו חטיבות הביניים.
הדגש על קבוצת גיל זו נבע, ככל הנראה, מנשירת תלמידים רבים במעבר מבית הספר היסודי לתיכון.
לכיתות ז' עובדו תוכניות לימודים חדשות ברבים ממקצועות הלימוד, שכללו גם חומר עזר למורה, לימודי מדעי הטבע והלשון הורחבו, החלה החלוקה לקבוצות לפי רמות, וניתנו שירותי ייעוץ בבחירת מקצועות הבחירה של התלמידים.
ב-2002 הכריזה שרת החינוך לימור לבנת על תוכנית הליבה.
התוכנית שגובשה במועצה הפדגוגית של משרד החינוך, והפכה לאחת ההמלצות העיקריות של ועדת דוברת, קבעה שכל בתי הספר וגני הילדים בישראל יחויבו בלימודי יסוד זהים, תוך התניית תמיכה כלכלית ביישום לימודים אלו.
המתנגדים העיקריים לתוכנית זו היו החרדים, שהביעו התנגדות נחרצת לכל התערבות בתכני החינוך במגזרם.
סילבוס הוא מסמך המפרט את תוכנית הלימודים של קורס אקדמי.
על המרצה לפרסם את הסילבוס בפני הסטודנטים שאותם הוא מלמד עם תחילת הקורס.
הסילבוס יכול להיות מחולק כדף מודפס או מפורסם באתר אינטרנט הנגיש לסטודנטים.
ברוח החופש האקדמי, לא קיים בישראל ממסד ממשלתי האחראי על קביעת תוכניות לימודים עבור מוסדות להשכלה גבוהה.
המועצה להשכלה גבוהה (מל"ג) היא רשות פיקוח ממלכתית במדינת ישראל.
המועצה פועלת בהתאם לחוק המועצה להשכלה גבוהה, על-פיו אסור לה להגביל את חופש הדעה והמצפון, להתערב בקביעת תוכניות לימודים, בדרכי ההוראה ובמינוי הסגל האקדמי.
בנובמבר 1938, בעת ביקור של קרול השני, מלך רומניה בבריטניה, ניהל שר החוץ הרומני, ניקולאה פטרסקו-קומנן, מגעים עם שר החוץ הבריטי, אדוארד פרדריק לינדלי ווד, הרוזן הראשון מהליפקס, על יישוב יהודי רומניה בטריטוריה בריטית באפריקה.
הידיעות על התוכנית מבוססות על סטנוגרמה של השיחה בין שני שרי החוץ.
שר החוץ הרומני העלה את נושא יהודי רומניה, כשהוא מסביר שחיים ברומניה כמיליון יהודים ושאלת יהודי רומניה אינה דתית או אידאולוגית, אלא כלכלית, כי יהודי רומניה השיגו במידה רבה מונופול על כמה מקצועות, כמו עריכת דין ורפואה וזה יצר רגש אנטי-יהודי, שגבר עם הזמן.
שר החוץ הרומני טען שלפני בואו לבריטניה פנו אליו משלחות של יהודים, שביקשו ממנו לפעול להשגת שיתוף פעולה בריטי במציאת פתרון לבעיה.
הם הצביעו על כך שיש חלקים גדולים באימפריה הבריטית ובמיוחד רודזיה הצפונית, שהם מתאימים ליישוב ולפיתוח והם מאוכלסות במעט מאוד לבנים.
שר החוץ הרומני אמר שהוא מבין, שלא יכול להיות פתרון מידי, אך ביקש שהאימפריה הבריטית תחליט עקרונית לשמור טריטוריה למטרה יישוב היהודים ובוודאי יהיו ממשלות אירופאיות נוספות שישמחו לדון עם ממשלת בריטניה על אפשרויות העברה הדרגתית של יהודי ארצותיהם לטריטוריה זו.
הוא הציע הקמת ועדה שתבחן אפשרויות טכניות והציע הסכם בין ממשלת רומניה לממשלת בריטניה בנושא זה, כדי לקבוע מספר קבוע של אזרחים יהודים, שיועברו כל שנה ולהכינם לקראת המעבר אל ביתם החדש.
שר החוץ הבריטי ציין שכבר לקח בחשבון משהו כזה, לכן הדריך את המושלים בטריטוריות השונות של האימפריה, כולל רודזיה הצפונית וביקש מהם לדווח בדחיפות על האפשרויות להקצאת שטחים למטרה זו.
מדברי השר הבריטי אפשר להבין שהיו כבר מגעים בנושא זה.
תוכנית מאוחסנת הוא עיקרון במחשוב אשר לפיו פקודות תוכנה מאוחסנות בזיכרון האלקטרוני, שהוא אותו מקום שבו מאוחסנים הנתונים עליהם פועלת התוכנה.
דבר זה חוסך יצירת שני מנגנונים שונים לטיפול במידע בנפרד ובפקודות בנפרד, כפי שהיה במחשבים שונים בהיסטוריה שלא פעלו על פי עיקרון זה.
עיקרון זה מופיע באופן תאורטי כבר בשנת 1936 במכונת טיורינג האוניברסלית.
ג'ון פון נוימן השתמש בעיקרון זה בפיתוח מחשב ה-EDVAC ב-1945. המודל כפי שהגדיר אותו פון נוימן משמש כמעט בכל המחשבים שנבנו מאז ועד היום ומוכר כארכיטקטורת פון נוימן.
תוכנית מקומות ישיבה היא תרשים או סדרה של הוראות, בהן מוסבר מהם מקומות הישיבה האפשריים במתקן מסוים, כגון אולם קולנוע או מטוס נוסעים.
תוכנית הישיבה מכוונת אורחים ומשתתפים באירוע למקום מושבם.
באירועים משפחתיים התוכנית נקבעת בדרך כלל לפי ההיכרות והקרבה בין המוזמנים.
תוכנית הישיבה לסעודה בעולם הרומי
בעולם הרומי מקובל היה לארגן את הריהוט לסעודה במתכונת של "טרקלין", כלומר שלוש ספות מסודרות בצורת האות "ח".
במרכז הספה האמצעית ישב האדם הבכיר באירוע, ושאר האורחים ישבו לימינו ולשמאלו על פי מידת חשיבותם בסדר יורד.
דוגמה לדיון בסדר ישיבה זה ניתן למצוא במקורות ישראל:
דוגמה נוספת לסדר חברתי זה ניתן למצוא בתיאור סדר המסובים לסעודה בהגדה של פסח:
ברשימה זו מופיעים חמישה מן החכמים החשובים בדורם, אולם סדר הרשימה אינו ברור.
יש המבקשים להסביר את סדר הרשימה כמבוססת על עולם הנימוסים הרומי שהיה מקובל באותם ימים גם בקרב חכמי ישראל (כולל מנהג ההסבה שהפך לנוהג בליל הסדר), ולומר כי החכמים מוזכרים על פי סדר ישיבתם (משמאל לימין) על הספה המרכזית בטרקלין כפי שראה אותם מי שעמד מול פניהם.
האיש החשוב ביותר בחדר, רבי אלעזר בן עזריה שהיה ראש הסנהדרין, מוזכר שלישי ברשימה כיוון שישב במרכז הספה.
לימינו ישב החכם המארח, רבי עקיבא (המוזכר רביעי ברשימה), שבני ברק הייתה עירו, ולשמאלו ישב החכם החשוב של הזמן רבי יהושע בן חנניה (המוזכר שני ברשימה).
שני החכמים החשובים פחות, רבי יהושע בן חנניה (המוזכר ראשון) ורבי טרפון (המוזכר חמישי), יושבים בשני קצות הספה.
בחירת מקום הישיבה סביב שולחן הישיבות בפגישה עסקית משפיעה רבות על יכולתו של המשתתף להציג את עמדתו ולהביאה לידי ביטוי בתהליך קבלת ההחלטות.
בחירת המקום נגזרת בין היתר מן העולם התרבותי בו מתקיימת הישיבה (בעולם מערבי האדם החשוב בחדר ישב בראש השולחן, בעוד שבעולם המזרח מקובל להושיב את האדם החשוב במרכז אחד מצידי השולחן) וממידת הקרבה בין המשתתף ובין האדם המשפיע בחדר.
דוגמה נפוצה לצורך בארגון מקומות הישיבה היא שיבוץ האורחים המוזמנים לשמחה משפחתית, דוגמת חתונה.
הצורך להושיב את האורחים במתכונת שתאפשר להם להפיק את המיטב מן הערב, ולבלות עם אורחים אחרים המוכרים להם ויש להם נושאי שיחה משותפים, הוביל ליצירת מערכות מחשב ייעודיות המתחשבות במכלול השיקולים.
מערכות אלו מציגות את האילוצים הקיימים (בעיקר תוכנית השולחנות וסידורם באולם) ומאפשרות לשבץ את האורחים תוך התחשבות בסיכוי שיגיעו לאירוע.
במטוס נוסעים, התוכנית משמשת לביקורת ולפיקוח על כך, שכל נוסע נמצא במחלקה שבו הוא אמור להיות.
תוכנית מקומות הישיבה כמקור הכנסה
בשנים האחרונות הפכה תוכנית מקומות הישיבה למקור הכנסה עבור חברות התעופה, הגובות תשלום עבור "הזכות" לבחור את המושב או עבור שיבוץ יחד לקבוצת מושבים.
תהליך זה, שהחל כאמצעי להגדלת הכנסות בחברות הלאו קוסט, התפשט ומקובל כיום כמעט בכל חברות התעופה.
עיתוני התיירות מנסים מעת לעת להציע שלל עצות כיצד "לעקוף את השיטה" ולהוזיל את האפשרות לשיבוץ בתוכנית מקומות הישיבה של המטוס.
בתיאטראות ובבתי קולנוע, תוכנית מקומות הישיבה מאפשרת לקהל הלקוחות לבחור מראש היכן הם מעוניינים לשבת.
מאחר שלא קיים שוויון בין כל מקומות הישיבה באולם המופעים בהיבט התמורה שהם מציעים ליושב בהם, בחירת המושב המתאים להעדפותיו של הצופה יש השפעה רבה על ההנאה שיפיק מן המופע.
בעלי האולמות מגדירים לרוב את מקומות הישיבה המועדפים והנחותים, וגובים עליהם מחיר גבוה יותר או נמוך יותר בהתאם.
ככל שהמופע מבוקש יותר כך ניתן לגבות יותר מן הלקוח המבקש לשבת במושב המועדף עליו.
על מנת לסייע ללקוחות לבחור מקום ישיבה טוב באולמות שאינם מוכרים להם (בעיקר תיירים), קיימים אתרי אינטרנט המציעים שירות של המלצות על מושבים מועדפים לאור דירוג של אלו שביקרו במקום.
תוכנית לימודים מתהווה היא גישת הוראה ודרך תכנון תוכניות לימודים המתמקדת בתגובתיות לתחומי העניין של ילדות כדי ליצור חוויות למידה משמעותיות.
זו שיטה רלוונטיית לכל הגילים.
הגישה דוגלת בהשתתפות פעילה, בניית מערכות יחסים, חקירה עצמאית, שיטות פעולה גמישות וניתנות להתאמה, ולמידה מבוססת משחק.
תוכנית הלימודים נבנית ביוזמת הילדה, תוך שיתוף פעולה איתה ובהתאמה לצרכיה.
תומכי סגנון לימוד זה מאמינות שידע על התלמידה הוא המפתח להצלחה חינוכית (Cassidy, Mims, Rucker, & Boone, 2003; Crowther, 2005).
ברגע שמורות מזהות "עניין" נעשה סיעור מוחות כיצד ניתן ללמוד את נושא העניין לעומק.
סיעור זה לרוב מניב מספר פעילויות משחק ברמות שונות.
תוך כדי ביצוע פעילויות, המורה מתבוננת בילדים, ומשנה אותן בהתאמה לעניין גובר או לשינוי כיוון הלמידה.
המורה מתעדת ומשקפת את יעילות הפעילויות.
המורה יכולה לנהל מספר מחזורי תכנון בבת אחת עבור פעילויות או תוצרי למידה שונים.
במסגרות אלה, תוכניות למידה הן לרוב מתווה רופף (MachLachlan et al., 2013; Stacey, 2009).
לעיתים קרובות יש שימוש ב"קורי למידה": רשת המראה אילו דברים ניתן ללמוד בנושא מסוים.
עם זאת, חשוב להשתמש בקורים ככלי לפתיחת אפשרויות שאינן "תוכנית".
רעיון לנושא יכול לנבוע מדברים, אנשים, אירועים בסביבה, נושאים שעולים בכיתה וכו '.
לדוגמה, מורה עשוי לשמוע קבוצה של תלמידים שמקיימת דיון על חרקים ובכך ליצור קור למידה הבוחן את הכיוונים האפשריים במסע למידה על נושא החרקים.
רעיונות עשויים להתעורר גם על ידי הצעת חוויות כגון טיול בשכונה, ביקור בעסקים מקומיים או קריאת ספרים.
תוכנית מאדים של SpaceX היא תוכנית פיתוח שיזם אילון מאסק, בעזרת SpaceX, במטרה להניח את היסודות להתיישבות בת קיימא על מאדים.
התוכנית כוללת כלי שיגור לשימוש חוזר מלא, חלליות מאוישות, מכליות אספקת דלק במסלול לווייני, רכבי שיגור/נחיתה מהירי תפנית, וייצור מקומי של דלק רקטי על מאדים באמצעות ניצול משאבים על הכוכב (ISRU).
המטרה המרכזית הראשונית של SpaceX הייתה להנחית את בני האדם הראשונים על מאדים עד שנת 2024, אך באוקטובר 2020 אילון מאסק שינה את ייעוד 2024 למשימה ללא צוות, עם תכנון למשימה מאוישת בהמשך.
מרכיב מתוכנן מרכזי בתוכנית הוא ה-Starship, רכב שיגור חללי רב פעמי לנשיאת מטען כבד במיוחד, הנמצא בפיתוח מאז 2018. כדי לאפשר נשיאת מטען גדול, החללית תיכנס תחילה למסלול כדור הארץ, שם היא צפויה לעבור תדלוק לפני שתצא למאדים.
לפי התכנון לאחר הנחיתה על מאדים, החללית תוטען מחדש עם דלקים מתוצרת מקומית כדי לחזור לכדור הארץ.
המטען הצפוי שהרכב יוכל לשאת אל מאדים נע בין 100-150 טון.
SpaceX מתכוונת לרכז את עיקר משאביה בחלק התחבורתי של פרויקט הקולוניזציה של מאדים, כולל תכנון מפעל דלקים המבוסס על תגובת סבטייה, על מאדים, כדי לסנתז מתאן וחמצן נוזלי עבור מנועי רקטות ממשאב מקומי של פחמן אטמוספירי, וקרח זמין על פני הכוכב.
תוכנית מובילים היא תוכנית לשילוב בוגרי ובוגרות החינוך החרדי בלימודים אקדמיים באוניברסיטת תל אביב.
התוכנית התחילה את דרכה בפקולטה למשפטים בשנת 2015. מאז, התוכנית נפתחה עבור קשת רחבה של פקולטות וחוגי לימוד, וביניהם עבודה סוציאלית, חינוך, פסיכולוגיה, ביולוגיה, רפואה, מתמטיקה, מדעי המחשב, וחוגי ההנדסה.
מטרת התוכנית היא לשלב תלמידים עם רקע חינוכי חרדי באוניברסיטת תל אביב.
התוכנית מיועדת לתלמידים שלמדו במוסד תיכוני דתי כגון ישיבה תיכונית או ישיבה קטנה בכיתות ט'–י"ב.
התוכנית מקבלת גם תלמידים יוצאים בשאלה וגם תלמידים שומרי תורה ומצוות.
התוכנית כוללת תנאי קבלה מותאמים לתארים השונים עבור מועמדים שלמדו בתנאי החינוך החרדי בכיתות ט'–י"ב.
התוכנית מציעה לתלמידים חונכות פרטית מתלמידים בשלבים מתקדמים יותר בחוגי הלימוד שלהם.
התוכנית מארגנת לתלמידים אירועים והרצאות העשרה בקמפוס.
התוכנית כוללת סבסוד לעלות האבחון ללקויות למידה באוניברסיטה.
התוכנית כוללת סבסוד לשירות הפסיכולוגי של האוניברסיטה.
תוכנית הלימודים נגד הטיה היא תוכנית לימודים המנסה לערער על דעות קדומות כמו גזענות, סקסיזם, יכולת, גילנות, אפליה על רקע השמנת יתר, הומופוביה, גבהיות, אפליה דתית וצורות אחרות של קיריארכיה.
הגישה מועדפת על ידי ארגוני זכויות אזרח כמו הליגה נגד השמצה.
שחלק מהוגי השיטה מסווגים כגזענית.
תוכנית הלימודים נגד הטיה נתפסת בעיני תומכיה כקטליזטור בניתוח ביקורתי של תנאים חברתיים שונים.
היא מיושמת מתוך כוונה לצמצם דיכוי חברתי מתוך מחשבה על המטרה הסופית של" צדק חברתי".
בנאום שנשאה במהלך ועידת המפלגה השמרנית ב-1987, התייחסה רשת ממשלת בריטניה לשעבר, מרגרט תאצ'ר ל"רשויות חינוך שמאלניות קשוחות ומורים רדיקלים, המלמדים "מתמטיקה אנטי גזענית – מה שזה לא יהיה".
ב-2005 פרסמה פוקס ניוז כתבה המפרטת את "תוכנית 'החינוך האנטי-גזעני' הקיימת בבתי הספר הציבוריים של ניוטון".
המאמר "The Politics of Anti-Racist Mathematics" מאת ג'ורג' ג'וזף GhevergheseJ העובר על הנחות יסוד רבות של מורים למתמטיקה שיכולות להשפיע לרעה על תלמידים בני מיעוטים אתניים.
גישה אנטי גזענית לחינוך מתמטי יכולה לכלול את כל אחד או את כולם:
דיון בידע המתמטי של תרבויות קדומות מחוץ לאירופה, ובתרומות לא-אירופיות לידע וגילוי מתמטיים;
הימנעות מסטריאוטיפים גזעיים או הטיה תרבותית בחומרים בכיתה, בספרי לימוד, בנושאי קורסים ובשאלות בחינה.
לדוגמה, ניתן להשתמש במגוון רחב של שמות מרקעים אתניים שונים בשאלות בעיית מילים.
המדריך האמריקאי למתמטיקה, שאהיד מוחמד טען שביצועים גרועים במתמטיקה בקרב אפרו-אמריקאים קשורים לחרדה גבוהה יותר הנגרמת על ידי סטריאוטיפים שליליים, שכן לדעתו, שרבים מקשרים מתמטיקה עם אנשים לבנים ממעמד הביניים.
פרופסור דירדרה אלמיידה מאוניברסיטת מזרח וושינגטון ביקרה את התוכנית בכך שהיא הצהירה שרוב תוכניות הלימודים נגד הטיה משמיטות את התרומות של קבוצות אתניות לא אפריקאיות, כמו ילידים אמריקאים, אינואיטים ועוד.
אלמיידה טענה שתיאורים של אינדיאנים בתוכנית אנטי-הטיה מערבבים בין שיטות אבוריג'יניות אמיתיות לבין רעיונות מומצאים, מיושנים או שגויים על התרבות האינדיאנית.
פרופסור ג'יי עמוס האץ' מאוניברסיטת טנסי, טען שחלק מתוכניות הלימודים נגד הטיה יכולות להתפרש כאימוץ באופן אקטיבי או פסיבי של הטיה גזעית אנטי-אירופית/מערבית, המבקשות למזער את התרומות של יוצאי אירופה לעומת אחרים.
האץ' אף הצהיר שהאידאולוגיה האנטי הטייטית יצרה תוכניות לימודים מוטות באופן גלוי נגד אנשים ממוצא אירופי או בעד אנשים ממוצא אפריקאי.
תוכנית המחקר האנושי (HRP) נוסדה באוקטובר 2005 במרכז החלל ג'ונסון (JSC) כמענה לרצונה של נאס"א להעביר את ניהול פרויקטי המחקר האנושי מהמטה שלהם בוושינגטון הבירה ל-JSC.
המטרות המוצהרות של התוכנית הן לספק ידע נרחב וטכנולוגיה על מנת למזער סיכונים לבריאות ולביצועים האנושיים ולפתח כלים שיאפשרו חקר חלל אנושי בטוח ופרודוקטיבי.
תוכנית המחקר האנושי שואפת גם לחנך את הציבור על האתגרים של טיסה אנושית בחלל .
מפת הדרכים למחקר האנושי (Human Research Roadmap - HRR) הוא כלי אינטרנטי המשמש להעברת התוכן של תוכנית המחקר המשולבת (Integrated Research Plan - IRP).
ה-IRP משמש כדי לזהות את הגישה ואת פעילויות המחקר המתוכננות לטפל בסיכונים לבריאות האדם ולביצועים בחלל, אשר מוקצים לאלמנטים ספציפיים בתוכנית.
כלי זה נועד לעזור למשתמשים לחפש פריטים כגון פערים הקשורים לסיכונים, המשימות הקשורות לפער נתון, שילוב של משימה על פני פערים או סיכונים פוטנציאלים, ותוצרים הקשורים לפער או סיכון.
סקירות של העדויות המצטברות מהתיעוד הרפואי, פעולות טיסות בחלל וממצאי מחקר מקובצות לדוחות ראיות.
עדויות אלה מספקות את הבסיס לזיהוי העדיפות הגבוהה ביותר של הסיכונים לבני אדם בחקר החלל, המרכיבים את תיק הסיכונים בתוך ה-HRP.
הוא גם מספק את הבסיס לזיהוי פערים ומשימות בתוכנית המחקר.
הסיכונים כוללים השפעות פיזיולוגיות של קרינה, כוח משיכה נמוך, סביבות ארציות ואתגרים ייחודיים בתמיכה רפואית, גורמים אנושיים ותמיכה בריאותית התנהגותית.
סיכונים מזוהים במסמך דרישות התוכנית (PRD) ומוקצים לרכיב בתוך HRP כדי לכמת, להפחית או לנטר.
עבור כל סיכון, ה-HRP מנסה לזהות פערים בידע לגבי הסיכון והיכולת להפחית את הסיכון.
מידת אי הוודאות בהבנת הסבירות, התוצאה או מסגרת הזמן של סיכון מסוים הם הגורמים העיקריים שמניעים את הפערים.
פערים בידע או הפחתת סיכונים מופיעים לרוב בסיכונים מרובים, ורבות ממשימות המחקר הספציפיות עונות על פערים מרובים.
משימות חלל מצליחות לחדד את הידע בצורה מלאה או חלקית על ידי הגדרה טובה יותר של סיכון או פיתוח אסטרטגיות להפחית את הסיכון לרמה מקובלת.
במקרים מסוימים, משימה יכולה לתת מענה לפערים מרובים על פני סיכונים מרובים.
כל משימה מסתכמת בתוצר סופי או מוסכם אחר, כגון תקנים מומלצים, כללי טיסה, תהליכים, אמצעי נגד וטכנולוגיות חדשות.
כרגע ישנם שבעה אלמנטים ב-HRP:
יחידת מונומנטים, אמנויות יפות וארכיונים, (באנגלית Monuments, Fine Arts, and Archives Section Unit או בקיצור MFAA) הייתה יחידה שהוקמה על ידי בעלות הברית בשנת 1943 כחלק מתוכנית שמטרתה הייתה להגן על נכסי תרבות באזורי מלחמה במהלך ואחרי מלחמת העולם השנייה.
היחידה, שמנתה כ-400 אנשי שירות ואזרחים, פעלה בשיתוף כוחות הצבא כדי להגן על נכסים היסטוריים ותרבותיים מפני נזקי מלחמה, וכשהמלחמה הסתיימה, למצוא ולהחזיר יצירות אמנות ופריטים אחרים בעלי חשיבות תרבותית שהנאצים בזזו.
סניפים של היחידה שולבו במחלקות לעניינים אזרחיים והממשל צבאי של צבאות בעלות הברית.
רבים מהגברים והנשים של היחידה, שנודעו בשם "אנשי המונומנטים" (Monuments Men), המשיכו לקריירה פורייה.
בעיקר היסטוריונים של אמנות ואנשי מוזיאון.
לרבים מחברי הקבוצה האמריקאים היו תפקידים מכוננים בצמיחת מוסדות התרבות הבולטים ביותר של ארצות הברית, כולל הגלריה הלאומית לאמנות, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, מוזיאון איזבלה סטיוארט גרדנר והבלט של העיר ניו יורק.
חלקם מופיעים בסרט "ציידי האוצרות" מ-2014.
עוד לפני כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, אנשי מקצוע וארגוני אמנות החלו לפעול לזיהוי והגנה על יצירות אמנות ומונומנטים אירופיים מפני פגיעה וביזה נאצית.
הם חיפשו אחר ארגון לאומי בעל זיקה לצבא שיוכל לקדם מטרות אלו.
פרנסיס הנרי טיילור, מנהל מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, העביר את דאגותיהם לוושינגטון הבירה.
מאמצים אלו הובילו בסופו של דבר להקמת "הוועדה האמריקנית להגנה והצלה של אנדרטאות אמנותיות והיסטוריות באזורי מלחמה" ב-23 ביוני 1943, על ידי נשיא ארצות הברית פרנקלין ד' רוזוולט.
מה שהחל כקבוצה קטנה של מומחי אמנות, התפתח ליחידה של 345 גברים ונשים מ-13 מדינות, שנקראה "יחידת מונומנטים, אמנויות וארכיונים".
במהלך שנת 1945 הם חיפשו אחר יותר מ-1,000 אתרי מסתור, שבהם הוחבאו כ-5 מיליון יצירות אמנות ופריטי תרבות שנגנבו מיהודים אמידים, מוזיאונים, אוניברסיטאות ומוסדות דת.
במשך שש שנים לאחר כניעת הנאצים, קבוצה מצומצמת יותר של כ-60 אנשי מונומנטים המשיכה לסרוק את אירופה כבלשי אמנות.
ועדת רוברטס, על שם יו"ר בית המשפט העליון, שופט בית המשפט העליון אוון ג'יי רוברטס, מינתה את היחידה לקדם שימור נכסי תרבות באזורי מלחמה, לרבות אזורי הקרבות באירופה, הים התיכון והמזרח הרחוק, בתנאי שמשימה זו לא תפריע לפעולות צבאיות.
הוועדה, שבסיסה בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון הבירה, הכינה רשימות של אוצרות תרבות אירופיים אותן העבירה ליחידות הצבא, בתקווה שאוצרות אלה יהיו מוגנים ככל הניתן.
דווייט ד' אייזנהאואר, המפקד העליון של כוחות הברית באירופה, אסר על ביזה, הרס ופגיעה במבנים בעלי חשיבות תרבותית.
הוא הנחה את כוחותיו לסייע ליחידת מונומנטים, אמנויות יפות וארכיונים ככל האפשר.
זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה שצבא לוחם ניסה, במקביל ללחימה, לצמצם את הנזק למונומנטים ולאוצרות תרבות.
במהלך התקדמות כוחות בעלות הברית באירופה ושחרור שטחים שנכבשו על ידי הנאצים, אנשי המונומנטים נכחו במספרים מצומצמים מאוד בקווי החזית.
קצינים אלו, שפעלו ללא ספרי עזר, משאבים מספקים או פיקוח הדוק, ובהיעדר תקדים מקצועי, נאלצו להסתמך על הכשרתם המוזיאונית ועל תושייה אישית כדי לבצע את משימותיהם.
הם פעלו בשטח תחת ענף המבצעים של חיל המשלוח של המטה העליון באירופה (SHAEF), בפיקודו של אייזנהאואר, והיו מעורבים באופן פעיל בהכנות לקרב תוך סיכון אישי רב.
במסגרת ההכנות לכיבוש פירנצה, ששימשה את הנאצים כמרכז אספקה בשל מיקומה המרכזי באיטליה, הם סיפקו לכוחות בעלות הברית תצלומי אוויר, בהן סומנו מבנים בעלים חשיבות תרבותית.
מידע זה סייע לטייסים להימנע מפגיעה באתרים אלו במהלך ההפצצות.
כאשר התגלה נזק למבנים, אנשי היחידה העריכו את הנזקים ואת היקף עבודות השיקום שיידרשו.
לאחד הקצינים, דין קלר, היה תפקיד בולט בהצלת ה־Campo Santo , מבנה היסטורי בקצה הצפוני של כיכר הקתדרלה בפיזה, איטליה.
המבנה ניזוק קשות לאחר שפגז מרגמה הצית שריפה שהתיכה את גג העופרת, והעופרת המותכת כיסתה חלקים מפרסקו מהמאה ה-14 שעיטר את קירות המבנה.
קלר הוביל צוות של חיילים ומשחזרים איטלקים ואמריקאים בשחזור ציורי הקיר ובבניית גג זמני כדי להגן על המבנה מפני נזקים נוספים.
שחזור הפרסקו נמשך עד היום.
אנשי המונומנטים הצילו והגנו על אינספור מונומנטים, כנסיות ויצירות אמנות, תוך שהם מפגינים מסירות רבה לעבודתם.
לעיתים קרובות, מסירותם הביאה אותם לפעול מעבר לקווי החזית, תוך סיכון חייהם.
אנשי היחידה היו הראשונים להיכנס לעיירות וערים משוחררות, לעיתים עוד לפני חיילי הרגלים.
הם פעלו במהירות להערכת הנזקים שנגרמו לנכסי התרבות ולביצוע תיקונים זמניים, ולאחר מכן, הם המשיכו להתקדם עם צבאות בעלות הברית.
שני קצינים של היחידה נהרגו באירופה, שניהם בסמוך לקווי החזית של התקדמות בעלות הברית לגרמניה.
קפטן וולטר הוכטהאוזן, מלומד ואדריכל אמריקאי, שצורף לארמייה ה-9 של ארצות הברית, נפל באש מנשק קל באפריל 1945 צפונית לאסן וממזרח לאאכן, גרמניה.
רב-סרן רונלד אדמונד בלפור, מלומד בריטי, שצורף לארמייה הראשונה של קנדה, נהרג מהתפוצצות פגז במרץ 1945 בעת שפעל מעבר לקו החזית של בעלות הברית בקליבס, גרמניה.
במהלך המלחמה, כוחות אמריקאים ובני ברית באירופה איתרו מאגרי אמנות רבים שהוסתרו במקומות שונים.
היצירות במאגרים אלו היו אמנות שנבזזה על ידי הנאצים וכן יצירות שהועברו באופן חוקי ממוזיאונים, כנסיות, מבני ציבור ומוסדות אחרים במטרה להגן עליהם מפני נזקי המלחמה.
אנשי המונומנטים פיקחו על אבטחתם, רישומם, ופינויים של הפריטים ממאגרים אלו.
באיטליה, העבירו פקידי מוזיאונים יצירות אמנות רבות למקומות מסתור כפריים כמו הווילה הטוסקנית של מונטגופוני, שבה אוכסנו כמה מאוספי היצירות מפירנצה.
כאשר כוחות בעלות הברית התקדמו דרך איטליה, הצבא הגרמני נסוג צפונה, והחרים ציורים ופסלים ממאגרים אלה.
כשהכוחות הגרמניים התקרבו לגבול האוסטרי, הם נאלצו לאחסן את רוב השלל שבזזו במקומות מסתור שונים, כגון טירה בסנד בטאופרס ובתא כלא בסן לאונרדו.
בסוף מרץ 1945, עם התקדמות כוחות בעלות הברית לתוך גרמניה, החל להתגלות היקף עצום של יצירות אמנות ופריטי תרבות שנבזזו על ידי הנאצים ברחבי אירופה.
גילויים אלה הובילו למה שכונה "ציד האוצרות הגדול בהיסטוריה".
בגרמניה לבדה מצאו כוחות ארצות הברית כ-1,500 מאגרים של חפצי אמנות ותרבות שנבזזו ממוסדות ויחידים ברחבי אירופה, כמו גם אוספי מוזיאונים גרמניים ואוסטריים שפונו לצורך הגנה.
גם כוחות הצבא הסובייטי גילו מאגרים משמעותיים, ביניהם אוצרות ממוזיאון התחבורה של דרזדן.
חלק ניכר מהמידע על מיקומי המאגרים הגיע במסגרת מבצע זריחה, משא ומתן סודי בין גנרל האס אס, קרל וולף לבין המשרד לשירותים האסטרטגיים.
מידע זה הוביל לאיתור יצירות חשובות כגון כלל היצירות מגלריית אופיצי ופאלאצו פיטי בפירנצה, וכן ציורים של טיציאן ובוטיצ'לי.
חלק מהמאגרים שהתגלו על ידי אנשי אנדרטאות בגרמניה, אוסטריה ואיטליה היו:
אוסף הרמן גרינג בברכטסגאדן, גרמניה: הדיוויזיה המוטסת ה-101, הידועה בשם "העיטים הצורחים", מצאה יותר מ-1,000 ציורים ופסלים שהוחרמו על ידי הרמן גרינג ועושי דברו.
האוסף הועבר מאחוזתו הכפרית, קארינהול, לברכטסגאדן באפריל 1945.
ברנטרודה, גרמניה: אמריקאים מצאו ארבעה ארונות קבורה המכילים את שרידי מנהיגיה הגדולים של גרמניה, כולל אלה של פרידריך הגדול (פרידריך השני מפרוסיה) ופילדמרשל פאול פון הינדנבורג.
כמו כן נמצאו במכרה 271 ציורים, כולל דיוקנאות חצר מארמון סנסוצ'י הפרוסי בפוטסדאם, גרמניה, שהוסתרו מאחורי דלת נעולה וקיר לבנים בעובי של כמעט מטר וחצי.
האתר שימש במקור כמתחם תחמושת ואספקה צבאית, שאויש על ידי מאות עובדי כפייה סלבים.
מרקרס , גרמניה: מכרה קייזרוד במרקרס התגלה על ידי הארמייה ה-3 של ארצות הברית בפיקודו של גנרל ג'ורג' ס.
פאטון באפריל 1945. זהב רייכסבנק, יחד עם 400 ציורים ממוזיאונים בברלין וארגזים רבים של פריטים יקרי ערך, ובכללם זהב וחפצים אישיים של קורבנות מחנות הריכוז וההשמדה הנאצים.
טירת נוישוונשטיין, גרמניה: כאן התגלו יותר מ-6,000 פריטים שנגנבו במבצע רוזנברג, כוח המשימה של אלפרד רוזנברג שטיפל בביזת יהודים, מאספנים פרטיים בצרפת, כולל רהיטים, תכשיטים (ראה זהב נאצי), ציורים וחפצים אחרים.
איש המונומנטים קפטן ג'יימס רורימר פיקח על פינוי המאגר.
אלטאוסזה, אוסטריה: קומפלקס נרחב זה של מכרות מלח שימש מאגר ענק לאמנות שנגנבה על ידי הנאצים, אך הוא הכיל גם יצירות מאוספים אוסטריים.
מאגר זה כלל יותר מ-6,500 ציורים.
סן לאונרדו, איטליה: בתא הכלא בעיר הרחוקה הזו בצפון איטליה, גילו פקידי בעלות הברית ציורים מהאופיצי, שנפרקו בחיפזון על ידי חיילים גרמנים נסוגים.
בין יצירות המופת היו ציורים של סנדרו בוטיצ'לי, פיליפו ליפי וג'ובאני בליני .
בנוסף לפעולותיהם לשימור וקטלוג אוצרות תרבות שנבזזו, חברי היחידה פעלו באופן להשבתם לבעליהם החוקיים.
מיד לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, החלו להקים מחסני איסוף מרכזיים במטרה לאסוף ולשמר יצירות אמנות ורכוש תרבותי שנמצאו במאגרים שונים ברחבי גרמניה.
בתחילת מאי 1945, סא"ל ג'פרי ווב, ראש יחידת מונומנטים, אמנויות יפות וארכיונים הבריטית במטהו של הגנרל דווייט ד' אייזנהאואר, הציע להקים במהירות מבנים מתאימים בגרמניה כדי לקלוט משלוחים גדולים של יצירות אמנות ורכוש תרבותי אחר שהתגלה במאגרים הרבים.
אייזנהאואר הורה לפקודיו להתחיל מיד בהכנת מבנים כאלה, והורה שחפצי אמנות יטופלו רק על ידי אנשי המונומנטים.
נקודת האיסוף המרכזית הראשונה במרבורג, נפתחה בעקבות הכניעה ללא תנאי של גרמניה.
זמן קצר אחר כך הקימו כוחות ארצות הברית שתי נקודות איסוף מרכזיות נוספות באזור הכיבוש האמריקאי: נקודת האיסוף המרכזית של מינכן וזו של ויסבאדן.
נקודות איסוף משניות הוקמו גם בעיירות גרמניות שונות, כולל: באד ווילדונגן, במברג, ברמן, גוסלר, היילברון, נירנברג, אוברמרגאו, וורנבך ווירצבורג.
אחת הנקודות המרכזיות של נקודות איסוף משניות אלו הייתה מחסן הארכיון של אופנבך, שבו קלטו פקידים ותיעדו מיליוני ספרים שנבזזו על ידי הנאצים, ארכיונים, כתבי יד, חפצים יהודיים כגון ספרי תורה ורכוש שהוחרם מלשכות הבונים החופשיים.
בקיץ 1945 הפך קפטן וולטר פארמר למנהל הראשון של נקודת האיסוף של ויסבאדן.