tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעבר רכבה על סוסים והשתתפה בתחרויות רכיבה היא הייתה עורכת העיתון של בית הספר התיכון שלה.
הקריירה של סייג' החלה ב-2011, כאשר לוהקה לתפקיד גרייס בסדרת ניקלודיאון "How to Rock", ששודרה לראשונה ב-4 בפברואר 2012, ובוטלה בסיום עונתה הראשונה.
היא גם התארחה בסדרת הטלוויזיה "ויקטוריוס" של ניקלודיאון ובסדרה "Bucket & Skinner's Epic Adventures".
בפברואר 2013, לוהקה סייג' לסדרת מותחן הטלוויזיה של NBC קצרת המועד "Crisis", כשגילמה את אמבר, בתו של דמותה של ג'יליאן אנדרסון.
ב-2016 לוהקה לתפקיד הראשי בתור אלארה בסדרת המדע בדיוני "האורוויל", שהוקרנה לראשונה בערוץ פוקס ב-10 בספטמבר 2017. בינואר 2019 דווח שסייג' עזבה את הסדרה לאחר שידור הפרק "Home", אם כי עזיבתה נחשבה פתוחה לחזרה אפשרית בעתיד.
בשנת 2012 הופיעה סייג' בתור בריאנה בדרמת הנעורים "הפעם הראשונה".
ב-2013 היא הופיעה בסרטים "בלינג רינג", "מגודלים 2" ו-"Poker Night".
בשנת 2104 הופיעה בסרט "שכנים" בו שגילמה את חברתו של דמותו של זאק אפרון, ברוק שי.
סייג' הייתה מועמדת לפרס "הנשיקה הטובה ביותר" של MTV על הנשיקה שלה על המסך עם רוז ביירן בסרט "שכנים".
בשנת 2015, סיי' גילמה את לייסי פמברטון בסרט "ערים של נייר".
באותה שנה, היא שיחקה יחד בסרט האימה "צמרמורת", ולוהקה לתפקיד קנדל בסרט "שבט הזומבים", שבמרכזו קבוצה של צופים שמתמודדים עם התקפת זומבים בעיירה שלהם.
בשנת 2017 היא שיחקה בת תיכון פופולרית אחרת, לינדזי אדג'קומב, בסרט "לפני שאפול".
ב-2016, הצטלמה לסרט הקומדיה הדרמטית "People You May Know", ולוהקה לסרט המתח "אהבה הורסת" לצדה של בלה ת'ורן.
בשנת 2018 היא לוהקה לסרט "הקיץ האחרון".
בשנת 2019 הופיעה בהופעת קמע בתור גיבורת העל המוטאנטית דאזלר בסרט "אקס-מן: הפניקס האפלה".
בשנת 2021, הפיקה וכיכבה בסרט הקומדיה העצמאי "הרשימה".
שנה סדרה תפקיד הערות 2011 ויקטוריוס סיידי פרק: "Beggin' on Your Knees" 2012 המדריך לרוק גרייס קינג תפקיד ראשי; 25 פרקים Bucket & Skinner's Epic Adventures קתרין טומס פרק: "Epic Crashers" 2014 Crisis אמבר פיץ' תפקיד ראשי; 13 פרקים 2017–2019, 2022 האורוויל אלרה קיטן תפקיד ראשי (עונות 1–2);
תפקיד אורח (עונה 3); 17 פרקים 2019 מגנום, בלש פרטי וילה פרק: "Winner Takes All" 2019–2021 הבן אובד איינסלי וויטלי תפקיד ראשי (2 עונות); 33 פרקים
הלנה־שרה בלם (קורק; בפולנית: Helena Blam-Kurek; 31 בינואר 1915 – 23 ביולי 1995) הייתה חסידת אומות העולם אשר הצילה יהודים באוקראינה במהלך מלחמת העולם השנייה.
בלם נולדה בעיירה סטרי שבאוקראינה (Стрий) לאב יהודי בשם יעקב בוגנר (Jakob Bogner) ולאם נוצרייה בשם קטרזינה בוחו (Katarzyna Bocho).
אביה נפטר בהיותה בת שנתיים, ואת שנות ילדותה המוקדמות בילתה אצל קרובי משפחה בכפר קוראבינה (Kochawrina) הסמוך לסטרי.
לאחר מספר שנים נישאה אימה ליוזף קורק (Jozef Kurk) אשר אימץ אותה.
בשנת 1920 עברה המשפחה לגור בעיר בוריסלב (Boryslaw).
עם כניסת הגרמנים לבוריסלב, חיפשה משפחתה של הלנה דרכים לעזור ליהודים.
לה ולאביה החורג היו חברים ומכרים יהודים רבים.
כשבוע וחצי לאחר הפלישֿה הגרמנית, הגיעו לבית משפחת קורק שני יהודים שביקשו מחסה ומזון.
המשפחה אירחה, החביאה והאכילה אותם במשך כשבועיים ולאחר מכן עזבו, יצאו לדרכם והצטרפו למחתרת.
בזמן המלחמה הסתירה המשפחה יהודים בביתה והבריחה מזון ליהודים שהסתתרו ביער.
בתחילת 1943 הסתירה המשפחה כ-30 יהודים.
בשל הצפיפות הרבה בקע לעיתים רעש גדול מהבית.
באחת הפעמים, שכנה שעברה במקום חזתה במתרחש, אך הלנה דאגה להרגיע אותה והשכנה לא הלשינה עליהם.
תקריות כאלו קרו לעיתים קרובות, אך השכנים בדרך כלל נמנעו לדווח על כך.
יהודים היו מגיעים לבית המשפחה כדי להתחבא או שחזרו לגטו להיפגש עם משפחותיהם או לעבודה.
משפחת בלם הייתה מוכנה לארח את כל מי שהגיע אליה להסתתר.
בעקבות המקרים בהם נתפסה המשפחה על ידי השכנים, חזרו חלק מהיהודים לגטו, או שעברו למקומות מסתור אחרים מחשש להלשנה לרשויות.
בבית נותרו כ-9 יהודים שהוסתרו על ידי הלנה בחצר הבית.
השכנים ידעו שהיא מגדלת שם ארנבות, וזה היה התירוץ להגיע לשם לעיתים תכופות.
אביה החורג של הלנה, היה סוציאליסט אתאיסט, אשר התייחס ליהודים כשווים.
קבוצת לאומנים אוקראיניים חשדה בו שהוא מסתיר בביתו יהודים וכינו אותו "ידיד היהודים".
הם היו מתעללים בו, ובספטמבר 1943 רצחו אותו.
לאחר רצח האב, הודיע לה מנהל המכרה שבו עבד, כי היא או אימה צריכות להחליף אותו בעבודה.
הלנה הלכה לעבודה במקום אביה, כיוון שאימה הייתה מבוגרת ולא התאימה לעבודה פיזית.
בזמן שעבדה במכרה ניסתה לדלות מידע מהעובדים על האקציות הקרובות ביהודים, כדי להזהיר את ידידיה ולהסתיר אותם אצלה בבית.
היא שמרה עם ידידיה היהודים על קשר הדוק, והייתה דואגת להבריח להם תרופות ומזון לפי הצורך.
בתחילת שנת 1944 התקרבה החזית אל מחנה "Limanawska Kasarnia".
בעקבות כך החל חיסול הדרגתי של יהודי המחנה.
להלנה היה בבית מחבוא קבוע מתחת לאדמה ובו הסתירה יהודים: משפחת ריינר, שמנתה 5 נפשות, איזידור מאייר ואחותו, ילדה מקרקוב ששמה לא ידוע ומשה בלם.
הם נשארו במקום המסתור במשך זמן רב, פרט לשתי נשים ממשפחת ריינר שהיו חלשות והעבירו את הלילות בביתה.
באביב אותה שנה, הגיעו אל ביתה שני גרמנים בלווית אנשי מליציה אוקראינים בחיפוש אחר יהודים.
לאחר חיפוש ממושך ויסודי שערכו בדירה לא מצאו את היהודים, אך לקחו איתם את הלנה, אימה ושכנה שנחשדה בשיתוף פעולה, ובזזו את הרכוש שנותר בבית.
הן נשלחו לתחנת המיליציה האוקראינית, שם עברו עינויים קשים, הוכו עד אובדן הכרה ונחקרו באכזרית במשך מספר ימים.
הלנה ואימה לא נשברו ולא מסרו כל מידע, מאחר שלא הצליחו להוציא מהן מידע, הן הועברו אל המשטרה הפלילית הגרמנית שם עברו עינויים על ידי הגסטפו, עד שיום אחד הודיעו להן כי הן נידונו למוות.
ידיד המשפחה, גרמני שגר לפני המלחמה בבוריסלב, הצליח להציל אותן ברגע האחרון.
תחילה התכוונו הגרמנים לשחרר את שתיהן, אך לבסוף שוחררה רק האם, והלנה נשלחה למחנה ריכוז בלבוב.
בקיץ 1944 שוחררה הלנה על ידי הצבא האדום.
כשחזרה לבוריסלב מצאה את אימה בבית ריק, בית אשר נשדד ורוקן מחפצים.
בנוסף, פגשה את משה בלם שהיה אחד היהודים שהוסתרו על ידה.
הוא איבד את אשתו וילדיו והיה משותק כמעט לחלוטין כתוצאה מחבטה קשה בראש בעת ששהה באחד ממחנות הריכוז.
היא נישאה לו, וב-1946 הם עברו להתגורר בפולין.
הלנה התגיירה ושינתה את שמה לשם שרה.
ב-24 במרץ 1964 הכיר יד ושם בהלנה שרה בלם כחסידת אומות העולם וניטע עץ לכבודה בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
סיפורה של הלנה נחקר במסגרת מיזם "חסד אחרון".
(מיזם משותף ל"יד ושם" ושירות הביטחון הכללי שנערך במהלך 2021, במסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב) קברה של הלנה אותר בקריית שאול.
הלס (גרמנית: Helles) היא סגנון בירת לאגר גרמנית מסורתית מסוג פייל, המיוצרת בעיקר בדרום גרמניה, במיוחד במינכן.
ניתן לתרגם את המילה הגרמנית הלס כ"בהיר", "קל" או "חיוור".
בירות בסגנון הלס הן בדרך כלל בעלות גוף מלא, מתוקות עדינות ובהירות, עם מרירות נמוכה.
הבירה צלולה עקב סינון לפני הביקבוק, אם כי חלק מהמסעדות ומבשלות הבירה אכן מציעות גרסה לא מסוננת.
הלס בסגנון מינכן היא בירה צהובה שנרקחה באמצעות תסיסה קרירה עם שמרי לאגר מסוימים, כשות מרה, ומשקל סגולי מקורי (לפני התסיסה) בין 1.044 ל-1.053 (11 עד 13 מעלות פלאטו), ובין 4.5 ל-6% אלכוהול בנפח.
להלס יש טעם כשות פחות בולט מבירות פילזנר גרמניות.
עד שנות ה-60, סגנון ההלס היה זמין ברחבי העולם בעיקר באזורים דוברי גרמנית.
עם הזמן, ההלס הוחלפה אט אט בבירות בסגנון פילזנר, החלפה שנבעה גם משינוי העדפות הצרכנים מבירה מהחבית - לבירה בבקבוק.
באזורים מחוץ לדרום גרמניה, בירות ההלס חזרו לפופולריות ב-2010 במיוחד בברלין, שם התדמית המסורתית של הבירה הפכה לטרנדית.
סגנון ההלס נהנה מפופולריות רבה בחבלי הארץ של דרום גרמניה - בוואריה, פרנקוניה ובאדן-וירטמברג.
הלנה רוסנדהל באך (בדנית: Helena Rosendahl Bach; נולדה ב-12 ביוני 2000) היא שחיינית דנית, סגנית אלופת עולם (דוחה 2024), אלופת אירופה (בלגרד 2024) ופעמיים סגנית אלופת אירופה בבריכת 25 מטר (קאזאן 2021 ואוטופן 2023) במשחה ל-200 מטר פרפר.
באליפות אירופה בשחייה בבריכת 25 מטר שנערכה בדצמבר בקופנהגן שבדנמרק סיימה במקום 14 במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:40.14 דקות, ובמקום 17 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:12.18 דקות.
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט בגלאזגו שבממלכה המאוחדת סיימה במקום 12 במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:42.46 דקות, במקום 12 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:13.14 דקות, במקום עשירי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:48.05 דקות, ובמקום 12 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:15.71 דקות.
בנוסף, סיימה במקום שביעי במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:04.43 דקות.
באליפות אירופה שנערכה במאי בבודפשט שבהונגריה סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:08.89 דקות, ובמקום תשיעי במשחה ל-400 מטר פרפר בתוצאה של 4:11.79 דקות.
בנוסף, סיימה במקום חמישי במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:01.33 דקות.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה ביולי סיימה במקום 12 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:10.05 דקות, ובמקום 25 במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:29.56 דקות.
סגנית אלופת אירופה בבריכת 25 מטר במשחה ל-200 מטר פרפר בפעם הראשונה
באליפות אירופה בבריכת 25 מטר שנערכה בנובמבר בקאזאן שברוסיה זכתה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:05.02 דקות.
בנוסף, סיימה במקום שמיני במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:05.56 דקות, ובמקום 13 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.81 שניות.
באליפות העולם שנערכה ביוני בבודפשט שבהונגריה סיימה במקום שביעי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:08.12 דקות, ובמקום 21 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:13.36 דקות.
סגנית אלופת אירופה במשחה ל-200 מטר פרפר
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט ברומא שבאיטליה זכתה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא דנמרק חדש של 2:07.30 דקות, אחרי לאנה פודר מבוסניה והרצגובינה (2:06.81 דקות) ולפני אילריה קוזינאטו מאיטליה (2:07.77 דקות).
בנוסף, סיימה במקום 12 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.80 שניות.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה בדצמבר במלבורן שבאוסטרליה סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:04.41 דקות, במקום עשירי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:03.59 דקות, במקום 12 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:55.79 דקות, ובמקום 13 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.21 שניות.
באליפות העולם שנערכה ביולי בפוקואוקה שביפן סיימה במקום חמישי במשחה ל-200 מטר פרפר כשהיא משווה את שיא דנמרק שעמד על 2:07.15 דקות, אותו קבעה בעצמה בשלב חצי הגמר של המשחה.
בנוסף, סיימה במקום 16 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.54 שניות.
כמו כן, סיימה במקום 14 במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:41.21 דקות, ובמקום 14 במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:03.33 דקות.
סגנית אלופת אירופה בבריכת 25 מטר במשחה ל-200 מטר פרפר בפעם השנייה
באליפות אירופה בבריכת 25 מטר שנערכה בדצמבר באוטופן שברומניה זכתה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 2:03.86 דקות.
בנוסף, סיימה במקום רביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 4:02.97 דקות, ובמקום עשירי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.56 שניות.
באליפות העולם שנערכה בדוחה שבקטר בפברואר זכתה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:07.44 דקות, אחרי לורה סטיבנס מהממלכה המאוחדת (2:07.35 דקות) ולפני לאנה פודר (2:07.92 דקות).
בנוסף, סיימה במקום תשיעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.15 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בבלגרד זכתה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:07.88 דקות ובמשחה 100 מטר פרפר סיימה במקום רביעי בתוצאה של 58.27 שניות.
באולימפיאדת פריז סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר פרפרפ בתוצאה של 2:07:11 דקות, בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא לאומי חדש של 2:06.65 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 20 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.45 שניות.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה בבודפשט סיימה במקום שביעי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:04.08 דקות ובמקום 16 במשחה 100 מטר פרפר בתוצאה של 57.27 שניות.
הלסטנבק היא עירייה עצמאית במחוז פינברג, במדינת שלזוויג-הולשטיין שבגרמניה.
לשם העיר מספר צורות שונות, ולצד השם המקובל 'הלסטנבק', ניתן למצוא גם 'הלסטנבקה' (Halstenbeke) או האלסבק (Halsebeck, Halsebek).
החלק 'הלסטן' הוא למעשה הכפלה של המילה אבן בשפות שונות: 'הל' או 'האלוס' בגותית, ו'סטן' בגרמנית תחתית; ומשמעות המילה 'בק' בגרמנית תחתית היא נחל.
לכן, פירוש השם 'הלסטנבק' הוא 'נחל האבן', וליתר דיוק: 'נחל האבן-אבן'.
ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו באזור הלסטנבק מעידים על התיישבות אנושית במקום החל מתקופת האבן הקדומה.
האזכור הראשון של הלסטנבק מופיע בשטר חוב מהתאריך 15 במאי 1296, לפיו אזרח המבורג לווה 30 מארק מאדם בשם 'הרטוויקוס מהלסטנבקה'.
באותה תקופה הלסטנבק כבר התקיימה ככפר.
בשנת 1460 עברה לשליטת ממלכת דנמרק, כחלק מרוזנות הולשטיין-פינברג.
במאות ה-17 וה-18 סבלו תושבי הלסטנבק מפלישות צבאיות, קרבות ומלחמות.
במלחמת שלושים השנים, בין השנים 1625–1627, פשטו חיילים דנים על הכפר; ובין השנים 1658–1660 והשנים 1701–1714 התחוללו באזור קרבות המלחמה הצפונית הקטנה ומלחמת הירושה הספרדית (בהתאמה).
לאחר ניצחון הפרוסים והאוסטרים במלחמת שלזוויג השנייה, הולשטיין, ובכללה הלסטנבק, עברה לשליטה אוסטרית.
עם הקמת הקונפדרציה הצפון-גרמנית בשנת 1867 היא עברה לשליטת פרוסיה.
במשך זמן רב, הלסטנבק נותרה ברמת הכפר, אך למן תחילת המאה ה-20, ובפרט לאחר מלחמת העולם השנייה, גדלה אוכלוסייתה באופן משמעותי.
להלן טבלה המציגה את אוכלוסיית הלסטנבק לאורך השנים:
סמל הלסטנבק אושר ב-21 באוקטובר 1969. מראה הסמל הוא זהב על בסיס מגן שחור, שבו פס גלי כסוף, שלושה עצי אשוח ירוקים, האמצעי גבוה במעט משני האחרים, עם שורשים זהובים הנמשכים אל בסיס המגן.
הוא עוצב על ידי וילי ליפרט .
דגל הלסטנבק אושר ב-19 באפריל 1985. הדגל מחולק לשלושה פסים: פס אמצעי רחב ושני פסים צרים, עליון ותחתון – העליון ירוק, התחתון שחור.
על הפס הצהוב האמצעי ובפס השחור התחתון, עם שורשיהם הנמשכים אליו, מופיעים שלושת עצי האשוח של הסמל העירוני, מוזזים באופן ברור מן המרכז לכיוון התורן; על הפס התחתון מופיע הפס הגלי של הסמל העירוני, בצביעה התואמת לדגל.
הלשון האבודה של העגורנים הוא רומן שנכתב על ידי דייוויד לוויט ופורסם לראשונה בשנת 1986. בשנת 1991 עובד הספר לסרט טלוויזיה בעל אותו שם.
זהו הרומן הראשון של הסופר דייוויד לוויט (שהתמקד עד אז בסיפורים קצרים), ואחת מהיצירות הספרותיות הראשונות באורך מלא, בשפה האנגלית, שנכתבו באופן ישיר ובפתיחות על חיי ההומוסקסואלים, על סוגיית היציאה מהארון, ועל הקושי של אדם, שנטייתו המינית היא שונה, לחיות בחברה הטרוסקסואלית עוינת ובעלת דעות קדומות.
הסיפור מתמקד בפיליפ, בחור הומוסקסואל צעיר, שיוצא מהארון בפני הוריו אוון ורוז.
מה שמתחיל כסיפור רגיל ופשוט של "יציאה מהארון", הופך לדבר מורכב למדי, כאשר בהמשך העלילה מסתבר כי לאוון ולבנו פיליפ יש דברים רבים משותפים, יותר ממה שהקוראים היו יכולים להעלות על הדעת.
מתברר, כי גם אוון, אביו של פיליפ, הוא הומוסקסואל, שלשווא ניסה להילחם בכך במהלך חייו, תוך שהוא נדרש להעמדת פנים כלפי עצמו וכלפי סביבתו, במשך כל השנים.
אוון, החי חיים שמרניים וייתכן שאף מיושנים, חי כל חייו בפחד קיצוני שמא ייחשף.
רוז, האם, שבמהלך שנות נישואיה בעלה לא נמשך אליה והמגע הגופני ביניהם הלך ופחת, מצאה את עצמה בוגדת בבעלה יותר מפעם אחת.
היציאה מהארון של פיליפ, וחשיפתו העצמית בפני הוריו, חושפת את חיי השקר והצביעות של הוריו, בחייהם ההטרוסקסואליים הנורמטיביים כביכול.
תת עלילה בתוך הרומן מספרת את סיפורם של שני בנים תאומים, שחיו בקרבת אתר בניה, ועקב הזנחה פושעת לא פיתחו שפת דיבור.
הנוף היחיד שראו מהחלון היה עגורנים - מנופי בניה גדולים, בעבודתם.
אותם אחים פיתחו במהלך התפתחותם שפה עשירה, המבוססת על תנועות העגורנים באתר הבנייה, שהייתה לשון ייחודית להם, שאיש מלבדם לא יכול היה להבין.
אותה "לשון אבודה של העגורנים", המופיעה בתת-העלילה, היא מטפורה עשירה, לאופן התקשורת שאותו נדרשו הגייז לפתח, במהלך שנים של בדידות, של התפתחות בגיל ההתבגרות ולעיתים מאוחר יותר, תוך שהם נאלצים להסתיר את זהותם, את ה"אני" שבהם, ואת מושא אהבתם.
חוויות אלה חייבו את חברי הקהילה הגאה לפתח "שפה" משל עצמם, ניואנסים קטנים, ביטויים ורמזים, שאפשרו להם לדון או לרמוז על דברים באופן המובן רק להם, כאותה שפת העגורנים במשל שבסיפור.
חוויות אלה של בדידות הן משותפות לחלק גדול מחברי הקהילה הגאה, ומשותפות גם למיעוטים אחרים בהיסטוריה שנאלצו שלא לחשוף את זהותם בחברה עוינת, כדוגמת היהודים שחיו בחברה אנטישמית, ועוד.
הלרסדורף היא שכונה במזרח ברלין, בירת גרמניה.
השכונה גובלת בשכונת מרצאן (Marzahn) במערב, בקפניק (Köpenick) במערב ובמדינת ברנדנבורג במזרח ובצפון.
כתוצאה מרפורמת השכונות של ברלין ב-2001, אוחדה השכונה רשמית עם מרצאן ויצרה את שכונת מרצאן-הלרסדורף, אך בקרב התושבים עדיין נשמרת ההפרדה.
השכונה מורכבת משלושה אזורים: קאולסדורף (Kaulsdorf), מאלסדורף (Mahlsdorf) והלרסדורף.
הלרסדורף, בדומה למרצאן והוהנשנהאוזן נבנתה בחלקה הגדול במחצית השנייה של שנות השמונים על ידי ממשלת גרמניה המזרחית, אז נבנו עשרות אלפי יחידות דיור בבניינים גבוהים חסרי ייחוד, הקרויים "Plattenbauten" (בנייני פלטה), כיוון שהם מורכבים מפלטות שיוצרו במפעל.
עם זאת השכונה משופעת גם בשטחים פתוחים וישנם מספר אגמים קטנים המשובצים בשטחה.
שיעור האבטלה הוא גבוה, גם ביחס לברלין, ועומד על כ-21 אחוזים מכוח העבודה, כמו כן הרמה הסוציו-אקונומית של השכונה אף היא נמוכה למדי.
האוכלוסייה היא גרמנית רובה ככולה וכמעט ואין ריכוזי מהגרים בשכונה.
התמיכה בשכונה במפלגות הימין הקיצוני גבוהה יחסית.
הלפיד האולימפי (לעיתים: האש האולימפית) הוא מהסמלים המזוהים ביותר עם המשחקים האולימפיים.
מסורת הדלקת הלפיד האולימפי החלה עוד ביוון העתיקה: במשחקים האולימפיים שהתקיימו שם, תפקידו של הלפיד האולימפי, שנשמר דולק בכל תקופת המשחקים, היה להזכיר את גנבת האש מהאל היווני זאוס על ידי פרומתאוס.
עם תום המשחקים האולימפיים ביוון העתיקה גם מסורת הדלקת הלפיד האולימפי נשכחה.
היא חודשה רק 1,535 שנה לאחר מכן, באולימפיאדת אמסטרדם (1928).
"מרוץ הלפיד" המסורתי המתרחש לפני המשחקים האולימפיים, ובו רצים מעבירים את הלפיד באזורים רבים עד שהוא מגיע לבסוף לאתר המשחקים, נוסד בידי קרל דיים, נשיא הוועדה המארגנת של אולימפיאדת ברלין שהתקיימה בגרמניה הנאצית.
דיים ייסד את הריצה עם הלפיד כדי לפאר את הרייך השלישי, ואף על פי כן המסורת נמשכת עד לימינו.
באופן מסורתי, הלפיד מודלק על ידי ריכוז קרני השמש בעזרת מראה, ואלה מציתים ענף עץ זית.
מהענף הבוער מדליקים מנורת שמן עתיקה.
המנורה מדליקה את הלפיד, ומשם מתחיל המסע.
הדלקה זו נעשית בטקס רב רושם באולימפיה שביוון.
בימי קדם, נחשבה האש לדבר מקודש בעיני עמים רבים, כולל היוונים.
בשל חשיבות האש, במקדשים רבים שמרו כל הזמן את האש בוערת.
במהלך האולימפיאדה בעת העתיקה נהגו להקריב קורבנות לזאוס.
בטקסים אלה, הכהנים הדליקו משואה והספורטאי שזכה במרוץ הדליק את האש על המזבח והקריב קורבנות.
בשנת 1928 במשחקי האולימפיאדה באמסטרדם המנהג חודש והודלקה להבה אולימפית במגדל באמסטרדם.
המנהג של העברת הלפיד מיוון לאצטדיון חודש בשנת 1936 באולימפיאדה בברלין על ידי קרל דיאם מארגן המשחקים.
הלפיד הובל במשך 3,187 ק"מ על ידי 3,331 רצים בתוך שנים עשר ימים ועשרה לילות מיוון לברלין.
מטרת המסע הייתה להאדיר את שמו של היטלר.
הלפיד מתחיל את מסעו ביוון שם הוא מודלק בטקס חגיגי ומרשים ומשם הוא ממשיך את מסלולו על גבי כלים שונים לארץ המארחת.
בשנת 1948 הלפיד נסע בפעם הראשונה על גבי סירה כדי לחצות את התעלה האנגלית.
בשנת 1952 הוא הוטס בפעם הראשונה להלסינקי.
באולימפיאדת מלבורן 1956 הוא נמסר רק על גבי סוסים אל העיר.
בשנת 1976 האש נשלחה לקנדה באמצעות לוויין ושם היא הוצתה על ידי קרן לייזר.
בשנת 2000 נישא הלפיד מתחת למים על ידי צוללנים, על גבי סירות קאנו, גמלים ומטוס קונקורד.
אחרי סיום העברת הלפיד והגעתו לאצטדיון מקבל ספורטאי את הלפיד ומדליק איתו את הלהבה.
לרוב הספורטאי הוא אלוף אולימפי מפורסם מהמדינה המארחת.
במקרים אחדים, לא ספורטאים הדליקו את הלהבה.
לדוגמה, הרץ היפני יושינורי סאקאי שנולד בהירושימה ב-6 באוגוסט 1945, היום שבו הנשק הגרעיני הרס את העיר הדליק את הלהבה כשהמשחקים נפתחו בטוקיו ב-1964 והוא סימל את תחייתה של יפן לאחר המלחמה.
ב-1976 במונטריאול, הדליקו את הלהבה שני נערים – האחד מהחלק הדובר צרפתית של המדינה, ואחד מהחלק הדובר אנגלית – מה שבא לסמל את האחדות של קנדה.
ברבות השנים, התפשט השימוש במונח "נושא הלפיד" לתיאור אדם שמוביל יוזמה, או רעיון מסוים.
במהלך השנים הפגנות רבות נערכו נגד הובלת הלפיד ולעיתים גם נגד הממשל שמארח את האולימפיאדה.
לדוגמה בשנת 2008 כשהלפיד התארח בסין ניסו לכבות אותו מספר פעמים פעילים טיבטים שמחאו על הנהגת השלטון הסיני כלפי עמם.
הלשכה הבין-לאומית למידות ולמשקלות היא הארגון הבינלאומי האחראי על תקנים של יחידות מידה על־פי מערכת היחידות הבין-לאומית (SI).
על הלשכה אחראית: "הוועדה הבין-לאומית למשקלות ומידות" המארגנת את "הוועידה הכללית על משקולות ומידות".
הארגון שוכן במתחם Pavillon de Breteuil בעיירה סן קלו על יד פריז, בירת צרפת.
על־פי אמנה בינלאומית על מידות (Convention du Mètre) משנת 1875, ועל־פי הסכם עם ממשלת צרפת שנחתם בשנת 1969 נחשב המתחם לשטח בינלאומי בעל מעמד חוקי מיוחד.
הארגון אחראי על אחדות כלל־עולמית של מידות ועקביות של מערכת היחידות הבינלאומית (SI).
הוא פועל באמצעות מעבדות מטרולוגיה של מדינות החברות בו וכן על ידי מעבדות שלו עצמו.
במתחם הארגון שמורים בתנאים מבוקרים חפצים שמהווים את התקן הסופי ליחידות מדידה, כגון מטר וקילוגרם.
נכון לינואר 2021, ישנן 63 מדינות חברות ו־40 מדינות עמיתות.
הֶלְקֵט הוא פרי יבש המשמש מעין קופסה המכילה את הזרעים.
ההלקט מורכב משתי שחלות או יותר הצמודות טרם ההבשלה ונפתח כאשר הפרי מבשיל.
כאשר ההלקט מבשיל, השחלות המופרדות בתוכו נקראות קְשָׂווֹת (ביחיד קַשְׂוָה), וכל אחת מהן מכילה זרע אחד או יותר.
קיימים שלושה סוגי הלקטים: האחד נופל לקרקע והקשוות נפרדות זו מזו; במקרה אחר הקשוות מתבקעות ומפזרות את הזרעים; ובמקרה שלישי נוצרים נקבים או חורים בהלקט המאפשרים את יציאת הזרעים.
ההלקט אינו אגוז משום שהוא משחרר את הזרעים עם ההבשלה, ואילו האגוז הוא שחלה מורכבת המכילה זרע יחיד ואת מעטפת הפרי.
ישנם מינים רבים היוצרים הלקט.
בין המוכרים הם נופר, פרג, כותנה, ערבה, רקפת ומיני הסחלבים השונים.
הלקסוס ועץ הזית, הגלובליזציה - מבט אל עולם משתנה (The Lexus and the Olive Tree) הוא ספרו של תומאס פרידמן בנושא הגלובליזציה.
הספר נכתב באנגלית בשנת 1999. הספר תורגם לעברית על ידי עמוס כרמל ויצא לאור בעברית בהוצאת הד ארצי בשנת 2000.
הלקסוס, מכונית יוקרה תוצרת טויוטה היפנית מסמלת את העולם החדש המהיר, הטכנולוגי, הדינמי והפתוח, לעומת עץ הזית המסמל את העולם הישן, האיטי, הסגור והמסורתי.
הגלובליזציה מוצגת כתהליך מהפכני הבא לעולם עם מאפיינים שונים בתכלית מהעולם הישן לאחר תום עידן המלחמה הקרה.
הספר מתמקד בהבדלים שבין התקופות ובמאפיינים והאתגרים העיקריים שמלווים את עידן הגלובליזציה.
הגלובליזציה מתוארת בספר כתופעה עולמית שהתפתחה לאחר נפילת חומת ברלין.
הגלובליזציה מתוארת כתופעה בלתי נמנעת, גורפת ובלתי צפויה.
הניגודים העיקריים בינה ובין העידן שקדם לה, עידן המלחמה הקרה, הם הצורך של כל מדינה להוכיח את עצמה באופן עצמאי, העדרם של מעצמות שרודפות עם 'פנקס צ'קים' אחרי מדינות כושלות, חוסר היכולת לרצות את מה שפרידמן מכנה 'העדר' והתלות בדמוקרטיזציה פנימית.
רוב הספר עוסק בתופעת הלקסוס ובאפשרויות הגלומות בה ורק מיעוט מדפי הספר עוסקים בעץ הזית.
לפי פרידמן, בתקופת המלחמה הקרה השאלה שנשאלה יותר מכל הייתה "מהו גודל הטיל שלך", ואילו בעידן הגלובליזציה השאלה הנשאלת יותר מכל היא "מהי מהירות המודם שלך".
הפחד במלחמה הקרה היה מפני השמדה בידי אויב מוכר במאבק עולמי קבוע.
הפחד בעידן הגלובליזציה הוא מפני שינוי מהיר על ידי אויב שלא ניתן לראותו, ובעיקר אובדן השליטה הפיננסית לטובת שתי קבוצות של משקיעים, לטווח קצר (סוחרי הון, משקיעים וכדומה) ולטווח ארוך (חברות בינלאומיות).
פרידמן כותב אודות מאפייני הגלובליזציה בין השאר בהציגו את תאוריית הקשתות המוזהבות, ולפיה אין מלחמה בין שתי מדינות בהן פועלים סניפים של מקדונלד'ס, כשהוא משתמש בחברת מקדונלד'ס הפועלת במדינות רבות כאחת מסמלי הגלובליזציה.
עם זאת, פרידמן עצמו מציין חריגים דוגמת מלחמת יוגולסביה.
טענה זו איננה נכונה גם בסכסוך הישראלי ערבי, למשל, ובמלחמת אוקראינה-רוסיה.
הסיבה לפי פרידמן היא משום שהמלחמה בעידן הגלובליזציה היא עסק יקר הצופן בחובו הפסד כלכלי אדיר והמדינות המאופיינות על ידי הלקסוס יימנעו ממלחמות.
פרידמן מציג שלוש "דמוקרטיזציות" השולטות בעידן הגלובליזציה והן: כספים, טכנולוגיה ומידע.
האינטרנט מאפשר יצירת קשר גלובלי בין בני אדם, החלפת ידע והפצת מידע.
בשנת 1995 נמדדה העוצמה של מדינה או של חברה במספר המחשבים האישיים.
בשנת 1998 נמדדה העוצמה על ידי הקישוריות ורוחב הפס ברשתות הפנימיות ובאינטרנט.
המפתח לעושר הוא הדרך שהחברה או הארץ צוברים ידע, משיגים שיתוף בידע וקוצרים ידע.
ההון האינטלקטואלי הוא בעל חשיבות עצומה, בניגוד לעבר, אז היה משקל יתר להון אנרגטי, למשל.
הספר כולל פרק פתיחה, ארבעה חלקים, פרק תודות קצר ומפתח העניינים.
"הלקאתו של ישו" (באיטלקית: Flagellazione di Cristo) הוא ציור מאת הצייר האיטלקי, בן תקופת הרנסאנס פיירו דלה פרנצ'סקה.
הוא נחשב לאחת מן היצירות המורכבות והחשובות במחקר תולדות האמנות.
בנוסף, מהווה התיאור הפרספקטיבי שבציור את אחד מן ההשגים הטכניים של הציור בתקופת הרנסאנס.
הציור מתאר אירוע מחייו של ישו המתואר בברית החדשה, ובו מוכה ישו בידי החיילים הרומים.
אירוע זה מהווה חלק מן התיאור המקובל של "הפסיון של ישו".
מידותיו הקטנות של הציור עוררו שאלות רבות בקשר ליעודו.
ייתכן כי הוא נועד להוות חלק מתמונת מזבח, אולם גם על כך יש מחלוקת בין החוקרים.
ההתרחשות בציור מתוארת בתוך חצר מקורה חלקית.
בקדמת הציור, בחלקו הימני, מופיעות שלוש דמויות המשוחחות ביניהן.
הן לבושות בגדים בני תקופת הרנסאנס.
בחלקו השמאלי של הציור, מופיע ישו הקשור לעמוד איוני שבראשו פסל מוזהב.
הוא מולקה על ידי שלושה גברים.
בצד התיאור מתוארת דמותו של פונטיוס פילאטוס, היושבת על כיסא, לבושה בבגד בצבע כחול וורוד, וחובשת כובע.
מתחת לכסאו של הנציב הרומי מופיעה חתימתו של דלה פרנצ'סקה - "OPVS PETRI DE BVRGO S[AN]C[T]I SEPVLCRI" ("עבודתו של פיירו מ***** Borgo Santo Sepolcro).
ההלקאה מתרחשת במעין חלל פתוח למחצה, המופרד משאר התיאור בעזרת תיאור ארכיטקטוני.
ראשית, המעמד מופרד על ידי מסגורו בין העמודים קורינתיים הנושאים את התקרה.
שנית, על הרצפה מתואר דגם מורכב של מרצפות שיש בצבע לבן ושחור.
על פי ניתוח הפרספקטיבה המורכבת של הציור שחזרו החוקרים את מבנה החלל של הציור.
לפי אחד מן הפירושים של הציור אלו הן דמויותיהן של הדוכס אודאנטיניו מאורבינו (montefeltro) ושל שני יועציו.
פרשנות זו רואה בתיאור דמויותיהם ביקורת היסטורית על רקע הדחתו של הדוכס בהפיכה בשנת 1444.
עיקרון הלקוח במרכז הוא עיקרון טיפולי ואתי, המקובל בחלק ממקצועות הרפואה
על פי עיקרון זה על המטפל לראות במטופל לקוח לכל דבר, שדעותיו ותפיסת עולמו צריכים להנחות את הטיפול.
דוגמאות למקצועות טיפוליים שבהם עקרון הלקוח במרכז מקובל:
רופא אונקולוג מאפשר לאישה שחלתה בסרטן השד ואובחנה כבעלת סיכוי לחלות שנית אחרי ההחלמה, לבחור בין טיפול בלא כריתת שד, טיפול בכריתת השד החולה בלבד וטיפול בכריתת שני השדיים.
כריתה מעלה את סיכויי ההחלמה ואת תוחלת החיים.
כריתה חוסכת גם סבל גופני רב בכימותרפיה ובהקרנות.
אולם, כריתה, גם אם יש אחריה פעולה כירורגית-פלסטית של שחזור השד, פוגעת בתדמית העצמי ובתדמית המינית של האדם.
על פי עיקרון זה, רק החולה צריכה להכריע בכיוון הטיפול ויש לספק לה את כל המידע הרלוונטי להכרעה.
מהנדס כיסאות גלגלים מאפשר למטופל להשתתף בבחירת כל פריט ותכונה של הכיסא.
יש מטופלים שמאוד חשוב להם שהכיסא יאפשר לעשות דברים מסוימים, שאת רוב המטופלים הם אינם מעסיקים ויש חשש שציוד טכנולוגיה מסייעת, שלא יהיה לטעמו של המטופל יזנח או יוחלף.
אופטיקאי מסדר את העסק שלו כחנות לכל דבר.
האופטיקאי נותן לקונה המשקפיים בחירה חופשית לאחר ייעוץ ומתן מידע שלם לגבי תכונות רבות של המשקפיים.
האופטיקאי לא יסתיר מהקונה את פרטי תוצאת בדיקת הראיה וידון עמו על ההשלכות של התוצאות ועל האופן בו תוצאות הבדיקה מצמצמות את הבחירה במסגרת (אי אפשר לשים עדשה עם צילינדר במסגרת עגולה), החומר ממנו עשויות העדשות וכיוצא בזה.
האופטיקאי ידון עם הקונה בסביבה בה הקונה מרכיב משקפיים ובהשלכות של סביבה זו על תכונות שונות של המשקפיים.
במקרה בו לקונה יש דרישות שמעידות על שיקול דעת לקוי מאוד, הקונה לא יקבל שירות.
אולם, האופטיקאי לעולם לא יכפה את דעתו המקצועית על הקונה ולא יספק לו משקפיים שהקונה אינו מעוניין בהן.
ישנן מדינות שבהן החוק מחייב התחשבות בדעת מקבלי הטיפול, בעיסוק בנגישות המרחב הציבורי והשירות הציבורי.
בישראל, נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות חייבת להכיל נציגות לאנשים עם לקות ובבריטניה, עבודות נגישות לטובת הציבור חייבות לכלול סקרים בקרב אוכלוסיית היעד ולהתחשב בדעה של אוכלוסייה זו.
דוגמאות למקצועות טיפוליים שבהם עיקרון הלקוח במרכז אינו מקובל:
פסיכיאטריה: מאוד לא מקובל שפסיכיאטר ייתן לאדם אנורקסי תרופה שתעזור לו להמשיך ולאבד משקל, אך ורק משום שהמטופל רואה עצמו כשמן.
טכנאות רנטגן: לא מקובל שטכנאי רנטגן ישתף את המטופל בהחלטותיו המקצועיות, משום שהמטופל לא יבין את ההבדל בין דרכי הצילום השונות ולא את המשמעות של הבדל זה.
קרל רוג'רס הגה את עקרון הלקוח במרכז, כחלק משיטת הטיפול הפסיכולוגית שלו הקרויה טיפול ממוקד בלקוח, שהיא שיטת פסיכותרפיה.
שיטתו של רוג'רס הייתה המשך טבעי להתפתחויות בתחום הפסיכותרפיה.
זיגמונד פרויד פיתח את הפסיכותרפיה לראשונה כשהגה את הרעיונות של הפסיכואנליזה.
פרויד העלה השערות על מבנה אישיות ומודעות האדם ועל תפקידם של הסמלים בחשיבתו.
פרויד הנחה את המטפל להכיר היטב את עולמו הפנימי של המטופל כדי להבין את המשמעות הספציפית של כל סמל בחשיבתו.
כך, כבר אצל פרויד הייתה חשיבות מסוימת לדעותיו של המטופל.
ממשיכי פרויד בין אם הגדירו עצמם כפסיכואנליטיקנים ובין אם לא, לא הצליחו לסתור או לאשש את מרבית דבריו של פרויד.
בסוף המאה התשע עשרה במהלך המחצית הראשונה של המאה העשרים, הם הציבו תאוריות משלהם בתחום תורת האישיות והפסיכותרפיה, לצד התאוריה שלו.
בין התאוריות השונות היו הסכמות וסתירות חלקיות והיו דגשי חשיבות שונים.
על פי חוקרי ההיסטוריה של הפסיכולוגיה, מרבית השוני בין התאוריות נבע מהשוני בין המטופלים של הפסיכולוגים שהגו אותם ומהשוני בקורות חייהם של ההוגים עצמם.
על כן, הפסיכותרפסטים נהגו להתאים את התאוריות ושיטות הטיפול שלהם למטופליהם.
אברהם מאסלו פיתח את הפסיכולוגיה ההומניסטית, זרם אליו נהוג לשייך גם את קרל רוג'רס, בטיעון שהרבה מטופלים לא מתאימים לאף אחת משלל התאוריות הקיימות.
מצב זה אירע, משום שהפסיכולוגיה המודרנית התעלמה מרעיונות רבים על מהות האדם שהופיעו בספרות ובפילוסופיה משחר ההיסטוריה.
רוג'רס פיתח את התאוריה שלו בעקבות עבודתו של מאסלו.
על פי רוג'רס כל רעיון שמתאים למטופל מותר לשימוש בטיפול פסיכולוגי.
רוג'רס סובר כי אין להתאים את הלקוח לתאוריה מסוימת אלא לשתף את הלקוחות בבחירה ובהרכבה של התאוריה המתארת את מבנה האישיות האישי שלהם.
על כן הוא קבע את רעיון הלקוח במרכז כחלק מרכזי משיטת הטיפול שלו, הקרויה טיפול הממוקד בלקוח.
תרפיית הלקוח במרכז היא סוג של פסיכותרפיה אשר מחפשת נטייה של מימוש עצמי אצל הלקוח דרך קבלה עצמית, אותנטיות המטפל והבנה אמפתית.
קרל רוג'רס הגה 6 עקרונות אשר עומדים בבסיס תרפיה המכילה את עקרון הלקוח במרכז.
ששת העקרונות הם: קשרים בין אישיים, פגיעות למבוכה/חרדה (מצד של הלקוח), אותנטיות (מצד של המטפל), תפיסת הלקוח את האותנטיות של המטפל, הגישה ללא תנאים, החיובית של המטפל כלפי הלקוח ואמפתיה (הזדהות והבנה) מדויקת.
הלפיד האנושי הוא דמות בדיונית של גיבור-על שהופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת The Fantastic Four #1 מנובמבר 1961 ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי.
הלפיד האנושי הוא האלטר אגו של ג'ונתן לואל ספנסר "ג'וני" סטורם, אחיה הצעיר והראוותן של סוזן סטורם וחבר מייסד של קבוצת ארבעת המופלאים, המתגאה ומנצל את מעמדו הציבורי לצרכים שונים.
בילדותם, אמם נהרגה בתאונת דרכים וכתוצאה מכך אביהם התדרדר לאלכוהוליזם ולהרס עצמי עד שנכלא בעקבות רצח כריש הלוואות מתוך הגנה עצמית.
כתוצאה מכך, סו גדלה את אחיה הקטן בעצמם.
כאשר היה בן 16 בלבד, ג'וני הצטרף לסו ולארוסה, ריד ריצ'רדס, למשימה בחלל.
כאשר חזרו לכדור הארץ והביסו את איש החפרפרת, הארבעה נעשו לקבוצת גיבורי-העל "ארבעת המופלאים", וג'וני כינה את עצמו "הלפיד האנושי" כמחווה לג'ים האמונד/הלפיד האנושי, גיבור אנדרואידי מימי מלחמת העולם השנייה אשר לחם בין היתר לצד קפטן אמריקה ונאמור, אותו ג'וני וקבוצתו פוגשים בהמשך פעילותם.
בהיותו החבר הצעיר ביותר בקבוצה, ג'וני בהופעותיו הראשונות תמרן בין קריירה כגיבור-על לבין לימודיו בתיכון גלנוויל ושומר על זהותו הסודית.
אמנם, חוברות קומיקס מאוחרות יותר שכתבו זאת והוא חשף את זהותו הסודית לעולם כבר בלימודיו בתיכון.
בחוברות הקומיקס השונות, ג'וני תואר כחברם הטוב של ספיידרמן, אייסמן וויאט ווינגפוט, ובעל מערכות יחסים רומנטיות עם הבלתי אנושית קריסטל, מבשרתו של גלקטוס פרנקי ריי, הסקרולית ליג'ה בזהותה של אלישיה מאסטרס, נאמוריטה האטלנטית וקול ויטמן, בתו של הנבל מכשף שברבות השנים נעשה למעין אויבו המושבע של ג'וני.
לאחר פירוקם של ארבעת המופלאים (אירועי "מארוול החדשה והשונה"), הוא מסייע לאומת הבלתי אנושיים וחבר בקבוצת חטיבת האוונג'רס המאוחדים.
דמותו של הלפיד האנושי מדורגת במקום ה-46 ברשימת מאה גיבורי העל הגדולים, לפי אתר IGN.
בהיותו חבר מייסד של ארבעת המופלאים, ג'וני הופיע בכל סדרות האנימציה, משחקי הווידאו, סרטי האנימציה והסרטים המצוירים בהם הופיעה הקבוצה - כולם פרט לסדרת האנימציה משנת 1978, שבה הוחלף בדמותו של הרובוט הרבי מחשש שילדים יושפעו מהדמות ויציתו את עצמם באש כדי להידמות לו.
את דמותו בסרטי הלייב אקשן "ארבעת המופלאים" ו"ארבעת המופלאים: עלייתו של הגולש הכסוף" גילם השחקן כריס אוונס, שאף עשה הופעת קמע בסרט "דדפול & וולברין", וזאת בעוד השחקן סיימון רקס גילם גרסה פרודית של דמותו בסרט "סופרהירו" ומייקל בי.
ג'ורדן גילם את דמותו בסרט האתחול.
השחקן ג'וזף קווין מגלם את הדמות בסרט היקום הקולנועי של מארוול "ארבעת המופלאים: צעדים ראשונים", והוא ישוב לגלם אותה בסרט "Avengers: Doomsday".
הלקסיקון היהודי (גרמנית: Jüdisches Lexikon), ובשמו המלא: "הלקסיקון היהודי: מדריך אנציקלופדי לידע יהודי" (Jüdisches Lexikon: ein enzyklopädisches Handbuch des jüdischen Wissens) הוא לקסיקון יהודי בשפה הגרמנית שהופיע בהוצאת היידישער פערלאג בברלין בירת גרמניה בשנים 1927–1930.
הלקסיקון, בן ארבעה כרכים (הרביעי מורכב משני חלקים), הוא עודנו הלקסיקון היהודי הכללי המעמיק והמקיף ביותר בשפה הגרמנית.
"הביוגרפיה הלאומית היהודית הגדולה" שחיבר שלמה וינינגר אמנם עולה עליו בהיקף, אך זהו לקסיקון ביוגרפי בלבד.
יוזמה אנציקלופדית נוספת בשפה הגרמנית, אנציקלופדיה יודאיקה, הופסקה עם עליית הנאצים לשלטון.
הלקסיקון נערך על ידי גאורג הרליץ וברונו קירשנר, בהשתתפות איסמר אלבוגן, ובהכנתו השתתפו יותר מ-230 אינטלקטואלים יהודים נודעים, בהם יוסף מייזל , אהרון סנדלר, מקס סולובייצ'יק, פליקס טיילהבר, רוברט ולטש, מיכאל ברקוביץ, נתן מיכאל גלבר והרב מקס וינר.
ישנם חוקרים הסבורים כי התעמולה הנאצית בגרמניה עסקה ברדיפה אנטישמית של צ'ארלי צ'אפלין בהסתמכה באופן שגוי על הערך עליו בלקסיקון, שבו נכתב על צ'אפלין כך: "אחד מגדולי השחקנים בדורנו.
נולד בשנת 1889 למשפחה יהודית ממזרח אירופה, טוֹנְשְׁטֵיין [Thonstein], שהיגרה לאנגליה באמצע המאה ה-19. בלצונו הוא מצייר את הצער הנצחי, את מצב הרוח היהודי הטרגי הטיפוסי, ואכזבה אילמת המביאה הלם עמוק מאוד." למעשה, הביוגרפים של צ'אפלין סבורים כיום שלשחקן לא היו שורשים יהודיים.
כרכי הלקסיקון היהודי עברו דיגיטציה וזמינים במלואם באינטרנט.
הלראו אחד מרובעי העיר דרזדן, גרמניה ועיר גנים הראשונה שנבנתה בגרמניה.
בהתבסס על רעיונותיו של אבנעזר הווארד, איש העסקים קרל-שמידט הלראו ייסד את העיירה בשנת 1909 לא הרחק מדרזדן.
מספר רב של אדריכלים השתתפו בתכנון ובניית העיירה, ביניהם: ריכרד רימרשמיד, היינריך טסנוב, הרמן מוטסיוס, ויליאם קרייס וברונו פאול.
העיירה משכה אליה אינטלקטואלים ואנשי רוח מכל רחבי אירופה, ביניהם אמיל ז'אק-דאלקרוז ממציא הריתמיקה, הצייר סשה שניידר ועוד.
ניל הקים בעיירה את בית הספר הפתוח הראשון בעולם - סאמרהיל.
עם עליית השלטון הנאצי בגרמניה, הקהילה האינטלקטואלית והפלורליסטית שהתקיימה בעיירה התפזרה.
בשנת 1950, עם גדילתה של העיר דרזדן, הפכה העיירה לאחד מרובעי העיר.
הלשון השוודית (במקור: הַלָּשׁוֹן הַשְּׁוֶדִית) הוא שיר של המשורר נתן אלתרמן שפורסם במסגרת "הטור השביעי" בעיתון "דבר" בתאריך ט' בתשרי התש"ד, 8 באוקטובר 1943. באמצעות השיר משבח אלתרמן ומודה לאומה השוודית על כך שהיא מקבלת את היהודים הזקוקים למקלט מדיני בזמן השואה .
זהו אחד משיריו של אלתרמן העוסקים בשואת יהודי אירופה, הכוללים, בין היתר, את "מכל העמים" מ-1942 ואת "מכתבו של מנחם מנדל" מ-1945.
הבית הראשון הוא מעין הקדמה לשיר, והוא כביכול מסביר ומתאר את בידודה של האומה השוודית ואת "דלות" שפתה: "כי ארצם בהרים ובפיורדים אובדת".
השיר נכתב בעקבות המבצע להצלת יהודי דנמרק מידי הנאצים, שאירע ימים מעטים קודם לפרסום השיר.
בבית זה אנו רואים זאת בבירור, באמצעות השורה: "ועת שודיה אמרה: "הנני מקבלת מגבול דניה את כל היהודים הגולים".
בבית זה, עושה אלתרמן אנלוגיה בין פשטות השפה השוודית, כביכול, לבין פשטותה ונדיבותה של האומה עצמה.
לדבריו, בשפות של "עמי החלד" ישנן מילים כגון: "אינפילטרציה", "קווטה", ו"ויזה", אך בלשון השוודית מקבלים אורחים בזרועות פתוחות ובלי דרישות ואישורים:
המשורר ממשיך להלל את מדיניותם האנושית של השוודים.
בבתים האלה חלה תפנית קלה בשיר.
אלתרמן מפנה אצבע מאשימה לכיוון המדינות שלא קיבלו את פליטי המלחמה היהודים, ומוכיח אותן על קור ליבן.
בבתי הסיום, עובר אלתרמן לעולמות עליונים, ומדגיש את גודל המעשה ("הולידו דמעה בעיני מרום") עד כדי כך שגרם לאל לדמוע.
הלשאני (בבלארוסית: Гальшáны; בפולנית: Holszany; ביידיש: אָלשאַן) הוא כפר במחוז גרודנו שבבלארוס, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תחת שלטון האיחוד הפולני-ליטאי היה הלשאני כפר בבעלות משפחות אצולה, ובראשית המאה ה-17 נבנתה בו טירה.
בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכלל הכפר בשטחי האימפריה הרוסית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל במחוז וילנה שבשטח הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודים החלו להתיישב בהלשאני בראשית המאה ה-18, ובתחילת המאה ה-20 נמנו ביישוב כ-1,000 יהודים, כמחצית מתושביו.
בין מלחמות העולם פעלו ביישוב בית ספר עברי ותלמודי תורה, והתקיימה בו פעילות ציונית.
עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939, הגיעו אליו פליטים יהודים ממערב פולין.
עם פרוץ מבצע ברברוסה הופגז היישוב.
ב-25 ביוני 1941 נכנסו לכפר הגרמנים, ועד מהרה צוו יהודי היישוב לענוד טלאי צהוב, ונלקחו לעבודות כפייה קשות.
בד בבד מונה בכפר יודנרט, בראשות הרב ראובן חדש, שנצטווה להעביר לשלטונות תשלומי כופר ודברי ערך.
בהמשך, הועברו יהודי הכפר לגטו שהוקם בו, וכ-200 צעירים ובני נוער מהכפר שולחו לעבודות כפייה בז'ייז'מריאי שבליטא.
בסיוע היודנרט המקומי, ולאחר הגעת ידיעות על השמדת יהודי ליטא, נמלטו מהגטו שבכפר יהודים רבים.
באוקטובר 1942 חוסל גטו הלשאני, והיהודים שנותרו בו הועברו לגטו אשמיאני.
הלקחנים הוא ספר מאת הסופרת מרי נורטון, שיצא לאור בשנת 1952. זהו הספר הראשון בסדרה של חמישה ספרים.
בשנת 2010 עובד הספר לסרט הנפשה מבית היוצר של הייאו מיאזאקי בשם "הלקחנים – עולמה הסודי של ארייטי".
הספר מספר על עדה כלה והולכת של אנשים זעירים, החיים בעיקר בבתים ישנים, שבונים את ביתם מחפצי יומיום שהם לוקחים מבני הבית ה"גדולים", שאינם מודעים לקיומם.
גיבורי הספר הם משפחת שעון - אבא פוד, אמא הומילי והבת אריאטי.
המשפחה מתגוררת בשלווה ובנחת מאחורי שעון מטוטלת גדול מתחת לרצפה, עד שילד "גדול" חדש מגיע להתגורר בבית האחוזה שבו הם גרים.
הילד רואה אותם ובעקבות זאת מתחילים האנשים "הגדולים" להיות מודעים לקיומם.
משפחת שעון נאלצים לעזוב את הבית.
בספרי ההמשך של הסדרה מסופר על חייהם בשדות (במגף ישן), על המים ובאוויר ולבסוף, על נקמתם המוצלחת באנשים שהרעו להם.
הספר יצא לאור בעברית בשנות החמישים, בשם דיירים מאחורי השעון, בתרגומו של אביב מלצר.
לתרגום הזה לא היה המשך, ורק לאחר שנים רבות יצאה הסדרה כולה בתרגום חדש.
בהוצאה הראשונה היו אלה "סגלנים", משום שכדברי פוד, הסגלן המצטיין ועתיר הניסיון, הם אינם גונבים, הם "מסגלים" להם דברים לשימושם.
עלילות הלקחנים קסמו לילדים דור אחר דור, הן ביסוד ההרפתקה והסיכון שבהם והן בתיאור העולם המקביל, המיניאטורי, השוכן לצד העולם האנושי, דומה לו ומחקה אותו במובנים רבים כל כך, ובכל זאת נסתר ממנו וגילויו מסכן את עצם קיומו.
התרמיל הוא המאפיין אותו ומכאן שמו).
הלקיחה מחייבת זריזות, זהירות ויכולות טיפוס מרשימות, שפוד מתחיל להקנות לבתו אריאטי.
הלקחנים, הוצאת זב"מ, תרגמה יוכבד פרימן
הלקחנים, סדרת הרפתקה: סופרים מתרגמים קלאסיקה, הוצאות מודן ואוקיינוס, 2016
הלקחנים בשדות, הוצאת זב"מ, תרגמה יוכבד פרימן
הלקחנים על המים, הוצאת זב"מ, תרגמה יוכבד פרימן
הלקחנים באוויר, הוצאת זב"מ, תרגמה יוכבד פרימן
ניצחון הלקחנים, הוצאת זב"מ, תרגמה יוכבד פרימן
הלשון השחורה היא שפה מתוכננת שהומצאה על ידי ג'.ר.ר.
טולקין, ובלגנדריום היא מדוברת על ידי תושבי מורדור, שבהם סאורון והאורקים של הארץ התיכונה.
בלגנדריום, השפה פותחה על ידי סאורון כדי שכל תושבי מורדור יוכלו לתקשר ביניהם.
השפה היא השפה הפחות מפותחת מבין השפות אותן יצר טולקין, ובמקור כוללת רק מילים מועטות.
המשפט העיקרי והיחיד כמעט בשפה זו הוא המשפט שהיה חרוט על הטבעת האחת, מתוך שיר המתאר את טבעות הכוח.
זהו למעשה הקורפוס היחיד לשפה.
השפה השחורה היא אחת השפות המקוטעות יותר בספריו של טולקין.
בניגוד לשפות העלפים, טולקין לא כתב שירים או פואמות בשפה השחורה, למעט השיר על הטבעות, שהוזכר לעיל.
מעריץ של טולקין שלח לו גביע, עליו נחרט הכיתוב שעל הטבעת, בלשון השחורה.
כיוון שהלשון השחורה נחשבת לשפה מקוללת, והכיתוב על הטבעת נחשב לכישוף זדוני במיוחד, לא שתה טולקין מעולם מהגביע והשתמש בו כמאפרה בלבד.
השפה פותחה מעט עבור הסרטים של "שר הטבעות" על בסיס השיר של הטבעת, אך השפה פותחה עוד בעקבות טרילוגיית הסרטים של "ההוביט", והומצאו לה מילים חדשות.
הדוגמה היחידה ללשון השחורה בצורתה ה"טהורה" (המקורית של טולקין) היא על הטבעת האחת, אשר רשומה בכתב הטנגוור על הטבעת:
אש נזג דורבטולוק, אש נזג גימבטול,
אש נזג תרקטולוק, אג בורזום-אישי קרימפטול
טבעת אחת למשול בכולן, טבעת אחת למצאן,
טבעת אחת להשיב את כולן, באופל לכבלן.
שהוא חלק מהשיר על טבעות הכוח.
השיר תורגם לעברית בספרי שר הטבעות בתרגומם של רות לבנית ועמנואל לוטם.
הלקונה הוא רומן מאת ברברה קינגסולבר שהתפרסם בשנת 2009. זהו הרומן השישי של קינגסולבר, והוא זכה בפרס אורנג' 2010 לספרות ובפרס הספרות לספריית וירג'יניה.
וכן היה מועמד לפרס הבינלאומי לספרות IMPAC בדבלין.
הרומן מספר את סיפורו של הריסון ויליאם שפרד, החל בילדותו במקסיקו בשנות השלושים.
הוריו מופרדים כך שהוא חי בין ארצות הברית עם אביו ומקסיקו עם אמו.
במהלך זמנו במקסיקו הוא עובד בתור מערבל גבס עבור אמן הציור דייגו ריוורה אז בתור טבח עבורו ועבור אשתו האמנית פרידה קאלו, אשר מפתחת ידידות לכל החיים עם שפרד.
בעודו חי ועובד אצלם, הוא גם מתחיל לעבוד כמזכיר של ליאון טרוצקי שמסתתר שם, לאחר שהוגלה על ידי סטלין.
מאוחר יותר בחיים, שפרד עובר להתגורר באשוויל, צפון קרוליינה, הוא הופך לסופר ונחקר לאחר מכן על ידי בית הלא אמריקני פעילויות הוועדה.
הוא מורה למזכירתו, ויולט בראון, לשרוף את ניירותיו ולחזור למקסיקו.
עם זאת, היא מצילה את היומנים ואת המכתבים ואת אלה הם הניירות המהווים את הרוב של הרומן.
הלקאט היא דמות בדיונית של גיבורת-על המופיעה בחוברות הקומיקס האוונג'רס ביקום מארוול קומיקס.
דמותה המקורית של פטסי ווקר הופיעה לראשונה בחוברת Miss America Magazine #2 מנובמבר 1944 ונוצרה על ידי הכותב אוטו בינדר והמאיירת רות אטקינסון.
דמותה כהלקאט הופיע לראשונה בחוברת Avengers #144 מפברואר 1976, ונוצרה בידי הכותב סטיב אנגלהארט והמאייר ג'ורג' פרז.
הלקאט היא האלטר אגו של פטרישיה "פטסי" ווקר, דמות שנוצרה במקור בתור הזהב של הקומיקס כדמות הראשית בקומיקס הומוריסטי מסוג קומדיה רומנטית שנועד לבני-נוער.
לאחר הצגתה המחודשת ביקום מארוול בשנת 1965, נקבע כי הופעותיה מתור הזהב הן לא קאנוניות ביקום מארוול הבדיוני, וכחוברות קומיקס בדיוניות בתוך היקום שנכתבו בידי אמה.
לאחר שהוצגה מחדש, הפכה ווקר לגיבורת-העל "הלקאט" במהלך הרצת "האוונג'רס" של סטיב אנגלהארט מ-1976. דמותה של פטסי ווקר/הלקאט כיכבה בהרצות קומיקס שונות, כאשר האחרונה שבהן ארכה 17 חוברות בין פברואר 2016 ליוני 2017.
את דמותה של פטרישיה "טריש" ווקר מגלמת בסדרות הלייב אקשן "ג'סיקה ג'ונס" ו"המגנים" השחקנית רייצ'ל טיילור, שתרמה את קולה בתפקיד אורח בסדרה "לוק קייג'".
בגרסה זו, פטרישיה ווקר הייתה כוכבת ילדים שכיכבה בסדרה "זו פטסי!", שעברה התעללות בידי אמה השאפתנית, שאימצה למשפחה את ג'סיקה ג'ונס עבור השם הטוב שייצא למותג פטסי.
כשהתבגרה, אימצה פטרישיה את הכינוי "טריש", התכחשה לאמה ונעשתה לשדרנית תוכנית הרדיו "טריש טוק".
דמותה של פטסי ווקר הופיעה לראשונה בנובמבר 1944 בחוברת Miss America Magazine #2, הגיליון השני בסדרת חוברות קומיקס לנוער שפורסמו בידי טיימלי קומיקס.
דמותה של פטסי הוצגה כנערה ממוצעת, ששווקה לקהל קוראות צעיר כ"נערה שיכולה להיות את".
יחד עם דמויותיהם של הוריה, חברה רוברט "באז" בקסטר ויריבתה הידידותית הדי וולף, כיכבה פטסי בהרצות שונות בין 1944 ל-1967, בהן המשך Miss America Magazine והרצות Teen Comics, Girls' Life, Patsy Walker, נוסף לחוברות הספין אוף Patsy and Hedy, Patsy and Her Pals וחוברת יחידה בשם A Date with Patsy.
הרצות פטסי הפופולריות הן מהרצות הקומיקס הבודדות שפורסמו בידי טיימלי קומיקס, שלאחר מכן שינתה את שמה ל"אטלס קומיקס" ולבסוף ל"מארוול קומיקס", לאורך תור הזהב של הקומיקס עד לתור הכסף של הקומיקס, לצד חוברות "מילי הדוגמנית" ו"קיד קולט, פורע החוק".
לאחר סיום לימודיה של פטסי בבית ספר תיכון בגיליון #116 (אוגוסט 1964), מוקד הסדרה הוחלף מהומור להרפתקה רומנטית.
חוברות Patsy Walker הופצו בין 1945 לדצמבר 1965 למשך 124 גיליונות.
הרצת Patsy and Hedy, בה כיכבו פטסי והדי וולף, ארכו 110 גיליונות שהופצו בין פברואר 1952 לפברואר 1967. הגיליון ה-95 בהרצת Patsy Walker, שפורסם ביוני 1961, הוא מהראשונים שנשאו את חותם "מארוול קומיקס" על עטיפת החוברת.
חוברת מפברואר 2006, המציגה הסבר על דמויות שונות שהופיעו בחוברת מארוול קומיקס בשנות ה-60, קבעה כי ווקר חוותה רבים מן האירועים המתוארים בחוברות הקומיקס הבדיוניות.
החוברת Amazing Adventures Vol.2 #13 מיוני 1972 הציגה את רעיון הפיכתה של פטסי לגיבורת-על, בו הכותב ומעריץ חוברות הקומיקס הקודמות סטיב אנגלהארט התעניין לאחר הצגת הדמות ליקום מארוול הקאנוני.
דמותה, שליוותה את חברי קבוצת האוונג'רס בהרפתקאותיהם בחוברות ה-141 עד ה-143 של הרצת הקבוצה, הופיעה לראשונה כגיבורת-העל המחופשת הלקאט בחוברות ה-144 שפורסמה בפברואר 1976. השם והתלבושת הצהובה יועדו במקור לדמותה של טיגרה, גיבורת-על בעלת מאפיינים חתוליים, שדמותה לא יצרה עניין באנגלהארט - והוא החליט להשתמש בשם ובתלבושת לדמותה של פטסי.
לאחר מכן, דמותה הופיעה כחברה ודמות בראשית בסדרת חוברות הדפנדרס, החל מהחוברת ה-44 מפברואר 1977. הדמות התחתנה עם חבר הקבוצה דיימון הלסטרום בחוברת #125 מפברואר 1981, דבר שהוביל למותה בשנת 1994.
הדמות הייתה לאחת מארבע הדמויות הראשיות של סדרת "הדיוות של מארוול", שהוצגה לעורכי מארוול קומיקס כ"סקס והעיר הגדולה" ביקום מארוול, לצד דמויותיהן של החתולה השחורה, כוכב אש ופוטון.
ההרצה ארכה 4 חוברות, שפורסמו בין ספטמבר לדצמבר 2009.
הסדרה, שהושוותה בידי לת' ל"סדרת אנימציה של שבת בבוקר", בוטלה לאחר פרסום החוברת ה-17 בסדרה ביוני 2017.
פטרישיה "פטסי" ווקר גדלה בעיר סנטרוויל, קליפורניה כבתם של ג'ושוע ודורותי ווקר, כותבת ספרי קומיקס שהייתה לסוכנת שלה והשיגה עבורה עבודות דוגמנות ופרסום כשהייתה ילדה.
הצלחתה הגדולה של דורותי הייתה יצירת סדרות קומיקס שונות, המתארות באופן רופף את חייהם של פטסי, חבריה ומשפחתה.
הרצות הקומיקס הופסקו בשנות נעוריה של פטסי, שהתחתנה עם חברה רוברט בקסטר אחרי שסיימו את לימודיהם בתיכון.
בשל הכשרתו כקצין בחיל האוויר של ארצות הברית, העבירה פטסי זמן נכיר מהשנים הבאות לחייה בבסיסי חיל-האוויר.
בעוד רוברט היה מועמד לתפקיד באגף האבטחה של תאגיד ממשלתי הממוקם בניו ג'רזי, פגשה פטסי את חבר האקס-מן חיה, שלקח הפסקה מפעילותו כגיבור-על.
היא שימשה כעוזרת במעבדתו לזמן מה, והבטיחה שלא תחשוף לעולם את זהותו הסודית אם יעזור לה להפוך לאחד מגיבורי-העל אותם היא מעריצה.
לאחר שהתגרשה מרוברט בעקבות ריבים חוזרים ונשנים, חיפשה פטסי את חיה, שנעשה לחבר בקבוצת האוונג'רס, כדי להזכיר לו את הבטחתו.
היא סייעה לחיה ולאוונג'רס בחקירות אירועים פליליים הקשורים לחברה בה רוברט עובד, ואחרי ההרפתקה מצאה חליפה צהובה שהייתה שייכת לטיגרה.
פטסי לבשה את החליפה, הכריזה על עצמה כגיבורת-העל "הלקאט" והחליטה להשתמש בכישוריה האקרובטיים הטבעיים במסגרת האוונג'רס.
יכולותיה לא היו טובות מספיק לצורך קבלה לקבוצת גיבורי-העל, והיא עברה הכשרה באמנויות לחימה שונות בידי מונדרגון על ירח טיטאן.
במהלך שהותה על טיטאן, מונדרגון העצימה את יכולותיה המנטליות של פטסי והעניקה לה כוחות-על מנטליים מוגבלים.
כשחזרה לכדור הארץ נפגשה פטסי עם קבוצת דפנדרס, והיא הצטרפה לקבוצה במקום לאוונג'רס.
פטסי נשארה חברה בקבוצת הדפנדרס הראשית לזמן מה, בו נעשתה לחברתם הקרובה של ולקיריה ונייטהוק.
בשהותה בקבוצה פגשה פטסי בדיימון הלסטרום, בנו של השטן.
השניים התאהבו ונישאו בגרינטאון, אוהיו, עיר הולדתו של דיימון ועיר המגורים הנוכחית של אביה, שהתגרש מאמה ונישא שנית.
את טקס החתונה תקפו רוברט, שעבר מוטציה ונעשה לנבל-על בשם "כלב משוגע", וכוחות נוספים שהביא עמו.
רוברט וכוחותיו הובסו בידי הדפנדרס, שנפרדו מפטסי ודיימון.
הזוג עבר להתגורר בסן פרנסיסקו, שם נעשו לחוקרים על-טבעיים.
הם סייעו לגיבורי-על שונים במקרים מיסטיים, בהם קבוצת האוונג'רס מהחוף המערבי, שנעזרה בפטסי להבסת טייגר שארק ו-וויירלווינד.
עם הזמן, טבעו הדמוני של דיימון השפיע על נשמתה, והביא אותה למצב של אי שפיות ושיתוק.
ישות בשם דת'יורג חשה במצוקתה הרבה ושכנעה אותה לתת לנשמתה לצאת מגופה, ובכך לגרום למותה.
עם זאת, רוחה של פטסי הודיעה על כוונתה לחזור לחיים בעתיד הקרוב.
פטסי הגיעה למימד הגיהנום בשליטתו של מפיסטו, שם נלחמה במאבק נצחי בנשמות מרושעות לצד חברת האוונג'רס המתה מוקינגבירד.
השתיים הוחיו בידי גרים ריפר, שהטמיע בהן שנאה לאוונג'רס ושלח אותן לקרב נגדם.
מכשפת השני החזירה אותן למצבן הרגיל, והן סייעו לאוונג'רס בקרב נגד גרים ריפר לפני שחזרו לגיהנום.
לפני שנעלמה, מוקינגבירד הזהירה את בעלה הוקאיי אודות מזימה זדונית אותה מתכנן דיימון.
כאשר הוקאיי הוביל את קבוצת ת'נדרבולטס לגיהנום כדי להחיות את מוקינגבירד, דיימון תעתע בהם וגרם להם להחיות את פטסי.
היות שנדרי הנישואים של פטסי ודיימון כללו נדר להישאר זה עם זה עד המוות, מותה והחייאתה של פטסי גרמו לביטול נישואיהם.
פטסי, המדוכאת מכישלונותיה בחיים ובתקופתה בגיהנום, כתבה ספר אוטוביוגרפי אודות חייה ויצאה למסע מכירות לקידום הספר.
במסגרת מסע המכירות היא הגיעה לסנטרוויל, וגילתה כי יריבתה הדי וולף נעשתה ליו"ר תאגיד שביסס את הונו על מכירות חוברות "פטסי" והפכה את סנטרוויל לאטרקציה תיירותית.
בשהותה בעיר גילתה פטסי כי המכשף ניקולס סקראץ' וכת בני הנחש מנצלים את תושבי העיר למזימותיהם, והביסה אותם בסיועם של האוונג'רס.
לאחר שסקראץ' תאב-הנקם תקף אותה, חשפה פטסי את מזימתו של דורמאמו להשתלטות על ממדי הגיהנום של דיימון, מפיסטו ושטניש.
פטסי איחדה את שלושת השדים נוסף לאלי המוות הלה ופלוטו נגד דורמאמו, התגברה על דיכאונה וחזרה באופן מלא לזהות הלקאט.
היא הצטרפה מחדש לקבוצת הדפנדרס בעקבות מתקפתו של יאנדרות' המכשף על כדור הארץ, שקיללה את ארבעת חברי הדפנדרס המקוריים להיות מזומנים במקרי משבר.
הקבוצה התפרקה לאחר שהתגלה כי יאנדרות' השתלט על ארבעת הדפנדרס המקוריים למטרותיו הזדוניות.
היוזמה, ציוותים עם גיבורות-על שונות
פטסי, שנרשמה בחוק רישום העל-אנושיים, הצטרפה ליוזמת 50-המדינות של טוני סטארק/איירון מן, והוא שלח אותה לייצג את היוזמה באלסקה.
אחרי שלחמה בדובי קוטב מפלצתיים ובמפלצת ים, נתקלה פטסי במכשפות מקומיות שביקשו ממנה להציל את ילדתן הנעדרת.
במהלך מסע החיפושים חברה פטסי לשלל יצורים קסומים שונים, כשלבסוף איתרה את החוטף, שהתגלה כחברה של הנערה שהחליט לברוח איתה יחדיו.
פטסי הצליחה לשכנע את הנערה לחזור לבית המכשפות, ונשלחה לתחקור בידי סטארק באנקורג'.
לקראת אירועי "פלישה סודית", נראתה פטסי במחנה האמונד.
היא נעשתה לחברה בצוות הנהלת מחנה האמונד, ולקחה חלק בדיון על פעילותם של יחידת יוזמת הצללים.
פטסי לקחה חלק בקרב נגד ראגנארוק, וערקה מהיוזמה וממחנה האמונד זמן מה לפני תחילת המצור על אסגרד.
פטסי נעשתה לפחות פעילה כגיבורת-על, והחלה לכתוב סדרת ספרים אוטו-ביוגרפיים.
היא פיתחה חברות קרובה עם גיבורות-העל החתולה השחורה, מוניקה רמבו וכוכב אש, שאובחנה כחולה בסרטן השד.
בניסיון להציל את חברתה ביצעה פטסי עסקה עם בעלה לשעבר, דיימון, שהציע להסיר את מחלתה של כוכב אש תמורת לילה אחד עם פטסי בגיהנום.
ללא ידיעתה, לילה אחד בגיהנום נמשך נצח, כמו שנוכחו חברותיה אחרי שכוכב אש רופאה.
שלוש הגיבורות מצאו את דרכן לגיהנום ושכנעו את דיימון לשחרר את פטסי, בתמורה לכך שתוסיף שני פרקים להדפסות המחודשות של ספרה, ובהם ייכתב כי היא לא התגברה על הפרידה ממנו.
היא הייתה לאחת מגיבורות-העל שהוזמנו למסיבת ההפתעה של אמה פרוסט בלאס וגאס, שנקטעה עקב פיצוץ בסיס S.W.O.R.D סמוך.
חקירתן הובילה אותן למציאת פרנקי ריי, מבשרתו לשעבר של גלקטוס שנחשבה למתה.
חוקרת פרטית, נגד הדי והחתולה השחורה
זמן מה לאחר שפתחה משרד עורכי דין פרטי, ג'ניפר וולטרס/הענקית הירוקה שכרה את פטסי לעבוד כחוקרת עבור תיקי המשרד.
אחרי שעצרה ניסיון שוד בנק התיידדה פטסי עם השודד איאן סו, בלתי אנושי בעל כוחות טלקינטיים שהתדרדר לפשע לאחר שקיבל את כוחותיו מהפצת ערפילי טריגן באטמוספירת כדור הארץ.
פטסי שכנעה אותו להחזיר את הכסף שגנב, ולאחר מכן פוטרה בידי וולטרס ונעשתה לשותפה בדירה עם איאן.
כשליוותה את איאן לחנות ספרים גילתה פטסי כי בעלי החנות הוא ידידה הוותיק טום הייל,
שהודיע לה כי הדי וולף השיגה את הזכויות לחוברות הקומיקס "פטסי ווקר" והחליטה להדפיסן מחדש.
הצלחת חוברות הקומיקס, שעלילותיהן דווחו בידי הדי כאמיתיות, משכה תשומת לב לא רצויה לפטסי, שהחליטה לצאת למאבק משפטי להחזרת הזכויות על חוברות הקומיקס.
היא פתחה סוכנות מציאת עבודה לגיבורי-על,
שמטרתה להרוויח כסף להשבת הזכויות.
בסיוען של ג'ניפר וולטרס וג'סיקה ג'ונס הצליחה פטסי להביס את הדי במאבק המשפטי, כשהוכיחה שהדי קיבלה את רשותה של אמה כשהיא הייתה מסוממת.
עקב נפילתה של וולטרס לתרדמת בידי תאנוס, החליטה פטסי לא להתערב במלחמת האזרחים השנייה בין גיבורי-העל.
הדי הנקמנית איחדה את גרושיה של פטסי, רוברט בקסטר/כלב משוגע ודיימון, נגדה.
דיימון חטף את פטסי למימד הגיהנום של השד בליעל, שרומה להחזירה לכדור הארץ.
בשעה שגיבורי-העל היו עסוקים בלחימה זה בזה, החתולה השחורה וכנופייתה החליטו להשתלט על העולם התחתון של ניו יורק.
פטסי, איאן וג'ובילי עמדו בדרכה, הצליחו להביס את הכנופיה.
הלקחנים – עולמה הסודי של ארייטי (ביפנית: 借りぐらしのアリエッティ) הוא סרט אנימה יפני משנת 2010. הסרט בבימויו של הירומסה יונביאשי, התסריט הוא של הייאו מיאזאקי, בהפקת סטודיו ג'יבלי.
הסרט מבוסס על ספר הילדים "הלקחנים" מאת מרי נורטון.
הסרט היה לשובר קופות ולהצלחה ביקורתית נאה.
בשנת 2011 זכה הסרט בפרס האקדמיה היפנית לקולנוע בקטגוריית סרט האנימציה הטוב ביותר של השנה.
בישראל הופץ הסרט בדיבוב עברי שהופק על ידי וידאופילם אינטרנשיונל.
הלקחנים הם יצורים ננסיים, שחיים הודות ליכולת שלהם לקחת (לגנוב) כמויות מזעריות של מזון וחפצים קטנים מבני האדם.
הם לוקחים רק חפצים בהיעדרם לא יכולים לגרום לנזק ממשי לבני האדם.