tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, ביחס לשיר השירים, העמדה המקובלת במחקר היא שלא ייתכן ששלמה כתב את שיר השירים, נוכח הביקורות והלעג כלפיו המופיעים בו.
המסורת היהודית מייחסת לשלמה שלושה מספרי התנ"ך:
ספר משלי, המכיל פתגמים וחכמת חיים, ובפתיח שלו נכתב: "משלי שלמה בן דוד מלך ישראל".
על פי מסורת זו, אגור בן יקה ולמואל מלך משא, המחברים המוזכרים במקרא לשני פרקי משלי האחרונים, לא היו אנשים בפני עצמם אלא שמות עט של שלמה.
מגילת קהלת, מגילת פילוסופיה והגות, על פי הפתיחה: "אני קהלת בן דוד מלך בירושלים".
גם כאן, רואה המסורת בשם "קהלת" שם עט לשלמה.
שיר השירים, מגילת אהבה (חז"ל מתייחסים אליה כמשל לאהבה בין כנסת ישראל לה'), על פי פסוק הפתיחה: "שיר השירים אשר לשלמה..." ופסוקים נוספים בספר בהם מוזכר שלמה (ג',ט'-י"א; ח', י"א-י"ג).
יש דעה שפרק שירה הוא חיבור משותף של דוד ובנו שלמה המלך.
המילה "לשלמה" מופיעה בכותרתם של שני מזמורים בספר תהילים (ע"ב וקכ"ז), ועל כן יש המייחסים לו את כתיבת שני המזמורים הללו.
עם זאת, לפי חז"ל ספרים אלה נכתבו על ידי אנשיו של המלך חזקיהו, וגם ב נכתב כי חלק מהמשלים הועתקו על ידם.
טרם התגלתה ראיה ארכאולוגית לקיומו של שלמה המלך.
גודלה והיקפה של ממלכת שלמה, וכן של מפעלי הבנייה שלו שנויים במחלוקת.
בהר הבית לא נערכות חפירות ארכאולוגיות מטעמים דתיים, ומתחם "אורוות שלמה" שבהר, שנקרא כך בשל זיהוי מוטעה של הצלבנים, מיוחס לתקופת המלך הורדוס, שמאוחרת בהרבה.
עד לסוף המאה ה-20 הארכאולוגים בישראל הרבו לזהות חורבות גדולות כמו תל מגידו ותל חצור עם שרידים מממלכת שלמה.
ואולם, בשנות ה-90 החלו ארכאולוגים והיסטוריונים אחדים לפקפק בתיארוכם של שרידים אלו, בייחוד לאור העובדה ששרידים דומים התגלו בערים סמוכות שלא היו חלק ממלכות שלמה.
ארכאולוגים והיסטוריונים אלה, מתוקף היעדר תימוכין ממקורות חיצוניים, שוללים את קיומה של ממלכה מאוחדת גדולה ומפוארת.
באוקטובר 2010, משלחת ארכאולוגים בראשות ד"ר אילת מזר חשפו חומה גדולה בירושלים ומבנה ממלכתי, אשר לדברי ד"ר אילת מזר מתוארכים לתקופת שלמה המלך, ותואמים לתיאור המקראי על החומות שבנה שלמה בירושלים.
זיהויים אלו מצויים בלבה של מחלוקת ערה בנושא הממלכה המאוחדת.
הכתוב בתנ"ך על כך שדוד המלך אינו יכול לבנות את בית המקדש, כי "ידיו דמים מלאו", אלא שלמה בנו, מהווה את אבן היסוד של התפיסה ההומניסטית הן בדת הנוצרית, הן בתפיסות הדת היהודית באירופה המערבית, והן לאחר מכן במערב האתאיסטי.
בתקופת פינוי ימית, נושא האזורים שנתנו על ידי שלמה לחירם מלך צור, היוו נושא מרכזי בדיון סביב ההרשאה ההלכתית שחלק מהרבנים הציונים דתיים נתנו להחזרת סיני.
פרופ' ישעיהו ליבוביץ הרבה להזכיר את הפסוקים הללו במסגרת הפולמוס איתו בנושא זה.
היצירות הידועות ביותר העוסקות בשלמה הן המחזמר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר", ואגדות המלך שלמה מתוך ספרו של חיים נחמן ביאליק, "ויהי היום" (שעובדו לסדרת אנימציה בשם אגדות המלך שלמה).
גאורג פרידריך הנדל כתב אורטוריה "שלמה" בשנת 1748. ארנסט בלוך חיבר ב-1916 את "שלמה" לצ'לו ותזמורת.
האגדות על שלמה המלך כמדבר בשפת החיות, שמשו כשם לספרו על בעלי החיים של קונרד לורנץ "טבעת המלך שלמה" (הוצאת הקיבוץ המאוחד), וכבסיס למעשיה שלמה המלך והדבורה של ח"נ ביאליק.
אגדות אלו השפיעו גם על המקובלים ועל החסידים, אשר טענו כי האר"י ורבי משה קורדוברו ידעו ולימדו את "שיחת העופות והחיות".
אשר למהימנות ההיסטורית של מסורות ספר מלכים וספר דברי הימים הנשען עליו, אודות שלמה המלך, המחקר מטיל ספק בקיומה אי פעם של ממלכה כלל-ישראלית ("הממלכה המאוחדת").
לפיכך לא ניתן לדעת דבר ברור אודות המסורות על שלמה, כמו גם על שאול ודוד לפניו; במיוחד הוטל ספק בהיקפם של כיבושי דוד ושל ממלכת שלמה.
רבי שלמה בן יהודה אִבְּן גַבִּירוֹל (1021 – 1058) היה משורר ופילוסוף יהודי בתור הזהב של יהדות ספרד.
מגדולי המשוררים שקמו בספרות העברית לדורותיה.
כתיבתו העמוקה, העשירה, המורכבת והמליצית מאופיינת בשוני וייחוד רב.
שלמה אבן גבירול נולד במאלגה שבדרום ספרד.
אביו היה ככל הנראה דמות פוליטית בקורדובה, אולם בעקבות מלחמות השלטון בעיר ב-1013, שהביאו לגירוש יהודי העיר, הוא נאלץ לעבור למאלגה טרם הולדתו של אבן גבירול.
הוריו של אבן גבירול נפטרו כשהיה צעיר, והוא נותר יתום.
בתור הזהב של ספרד המוסלמית, צמח מעמד של יהודים אמידים שהחזיקו חצרות שכללו אמנים שונים ובהם משוררים.
פטרונו של אבן גבירול היה יקותיאל אבן חסאן שדאג לצרכיו ובין השניים שררה הערכה הדדית.
בתקופה זו חי אבן גבירול בסרגוסה.
(אחד מכינויו של אבן גבירול הוא "המשורר מסרגוסה" בשל פעילותו האמנותית הענפה כאשר שהה בעיר.) במות פטרונו חיבר עליו אבן גבירול שלוש קינות.
מספר שנים לאחר מות פטרונו בהתנקשות, כשהוא בן 25, אבן גבירול נאלץ לעזוב את סרגוסה.
ב-1045 הוא עבר להטאיפה של גרנדה, שם היה רבי שמואל הנגיד (הווזיר הגדול של הממלכה) נותן החסות שלו.
בהמשך היחסים בין השניים הידרדרו, כפי שאף משתקף בחלק משיריו של גבירול.
לאחר מכן נדד אבן גבירול בין ערים שונות.
בחייו סבל אבן גבירול מחולאים שונים, ובעיקר ממחלת עור קשה, ככל הנראה שחפת העור.
רבים משיריו עוסקים בייסורים שעברו עליו.
כך לדוגמה, בשירו "כאבי רב" הוא הצהיר: "כאבי רב ומכתי אנושה, וכוחי סר ועצמותי חלושה, ואין מנוס ואין מברח לנפשי, ואין מקום תהי לי בו נפישה".
ישנה סתירה בין המקורות באשר לשנת מותו.
ישנה השערה כי קברו נמצא בעיר סגונטו.
על פי אגדה, ככל הנראה דמיונית, טורקי או ערבי שקינא בו על כישרונותיו הרגו בספרד וקברו תחת עץ תאנה, ומשהתאנה חנטה את פירותיה מוקדם חקרו וגילו כי גופו טמון תחתיה, הרוצח הודה באשמתו ונתלה על ידי השלטון.
יצירתו של אבן גבירול כוללת שימוש משוכלל בשפה העברית, מקוריות אינטלקטואלית ויכולת מרשימה לבטא בתוך הסד הנוקשה של כללי השירה של זמנו רגשות אישיים המרגשים את הקורא גם היום.
כדרכם של משוררי ספרד, שירתו מכילה שירת חול, הכוללת שירי יין, חשק, טבע ועוד, ושירת קודש הכוללת שירים פילוסופיים-רוחניים כמו יצירת המופת כתר מלכות.
שלמה אבן גבירול לא מיעט בערך עצמו.
פעמים רבות כתב על מעלתו בחכמה ולעיתים אף בהשוואה לבני דורו - "והנני ושש עשרה שנותי, וליבי בָן (=קנה בינה) כלב בן השמונים", "בין כל פתלתול וסכל, ליבו כלב תחכמוני".
יצירותיו בשירה ובפיוט הן רבות, ואחת החשובות בהן היא השירה הרוחנית-פילוסופית כתר מלכות, זוהי יצירה פיוטית ארוכה המתארת את האל, את הבריאה ואת האדם העומד בפני בוראו.
היא אינה רק פילוסופיה בטורי שירה, אלא יצירה אישית המתארת גם תחושות עזות.
ככל שרבו עייונַי בו גבר רצוני להקדיש לו מחקר מיוחד ומפורט - ואת פרי עבודתי הממושכת אני מגיש בזה לקורא כספר".
בין יצירותיו הידועות בסדורי אשכנז קינת "שומרון קול תתן" הנאמרת בתשעה באב ביום ובלילה, "שעה נאסר וגם נמסר" בסליחות לשבעה עשר בתמוז, ופיוט שני זיתים לשבת חנוכה.
בנוסח אשכנז המזרחי, נתקבלו פיוטי אהבה על הלכות ציצית וקריאת שמע לשבתות שלח וואתחנן, וכן נתקבלו פיוטי גאולה על שעבוד מלכויות לשבתות ספירת העומר.
יצירתו המפורסמת בתחום הלכתי-למחצה היא ה"אזהרות" לשבועות, כשהאזהרות שהוא כתב זכו אף לפירושים, כמו "זוהר הרקיע" של רשב"ץ ו"נר מצווה".
ש"י עגנון וחיים נחמן ביאליק העריצו את כתיבתו של אבן גבירול והושפעו ממנה עמוקות.
בסיפור הקצר של עגנון, "הסימן", מתואר מפגש מיסטי בין המספר ובין שלמה אבן גבירול.
במאמר/מסה "לכנוסה של שירת ספרד" תיאר חיים נחמן ביאליק את שירת ספרד, אבן גבירול ושאר כותביה/יוצריה כך: .
אבן גבירול הוא היחיד מבין הפילוסופים היהודיים שהאריך לבסס את התפיסה הנאופלטונית המטאפיזית.
כך, הוא כתב את החיבור הפילוסופי החשוב "מקור חיים" (שנשמר רק בלטינית בשם "Fons Vitae") העוסק במטפיזיקה.
בעניין יצירת יש מאין, האדם הוא ממוצע בין סופיות בזמן לבין אינסופיות.
הספר נלמד רבות בקרב הסכולסטיקה הנוצרית והשפיע רבות על מלומדים נוצריים.
לאורך השנים הספר השתמר בלטינית בלבד, בקרב הכנסייה, ומחקריו של החוקר שלמה מונק, שהוכיחו שהספר נכתב בידי אבן גבירול, עוררו סנסציה.
הספר זמין כיום גם בעברית.
על חשיבות הספר ועל התיזה המרכזית שלו עמד החוקר היהודי-גרמני יוסף קסטיין, כשב-1931 כתב עליו את הדברים הבאים:
"[...]'מקור החיים', זה השם שקרא לחיבורו הפילוסופי, שבו הקים סולם-מעלות בין העצם העליון ומחויב-המציאות עד ליצור השפל שבשפלים.
העולם הגדול והעולם הקטן משועבדים לחוק אחד ולכח אחד.
'הכח (של רצון אלהים) מגיע עד לקצות הבריאה השפלה שבשפלות'.
וכשם שהעצם האלהי אוצל כח, החודר וממלא את הכל, למן החומר ההיולי ועד לקטן יצורי-החיים, כך אוצלים חיי האדם את השאיפה הנצחית אל אלהים, שהוא 'מקור החיים' ".
אבן גבירול כתב גם את "ספר תיקון מידות הנפש", המתאר את המידות הטובות והרעות ונכתב במקור בערבית.
ספר נוסף שנכתב על ידי אבן גבירול הוא "מבחר הפנינים" - לקט של אמרות מוסריות, אשר על פי החוקרת שרה כ"ץ, ייתכן שנכתב כעבודה מקדימה לספר תיקון מידות הנפש.
בעבר יוחס ספר זה לרבי ידעיה הפניני.
בשנת 2009 הקליטו ברי סחרוף ורע מוכיח אלבום של שירי אבן גבירול, בשם "אבן גבירול, אדומי השפתות".
עוד יצא ב-2009 האלבום "אלמליח-לרוז-שטרית", אלבום משותף למיכה שטרית, וליאור אלמליח שכולל שירי משוררים, בין היתר גם של אבן גבירול.
המלחין המודרני האמריקני זוכה הגראמי ארון ג'יי קרניס הוציא ב-2009 אלבום ששמו "Symphony of Meditations", שהסימפוניה בו מושפעת משירתו של אבן גבירול ומולחנת למילות שיריו של אבן גבירול בלבד.
בשנת 2012 יצא במסגרת פרויקט עבודה עברית דיסק בשם "יהודה הלוי פינת אבן גבירול" המכיל שלושה משירי אבן גבירול.
המשורר נתן יונתן כתב סונטה בשם "אבן גבירול" המנסה לפענח רבדים שונים מדמותו הגאונית, המיוחדת/השונה והמסתורית/האניגמטית של שלמה אבן גבירול.
בשנת 1970 הקימה עיר הולדתו מאלגה פסל ברונזה של דמותו מעשה ידי הפסל האמריקני המילטון ריד ארמסטרונג.
העיר ציינה את המאורע בחגיגות יובל ובימי עיון ביצירותיו, בהשתתפות מלומדים מרחבי העולם.
על שמו קרוי כפר גבירול ברחובות, רחוב אבן גבירול בתל אביב וכן רחובות בערים נוספות.
כיום בית הספר של הקהילה היהודית במדריד קרוי על שמו של שלמה אבן גבירול.
בשנת 1629 יצא לאור ספרו של רבי יוסף שלמה דלמדיגו, "מצרף לחכמה", שבו מסופר: "וכן אמרו על ר"ש בן נבירול שברא אשה והייתה משרתת לו, וכאשר הלשינוהו למלכות הראה להם שלא הייתה בריאה והחזירה לקדמותה לחתיכות וחוליות עץ שמהם נבנית.
וכדומים הרבה שמועות בפי הכל ובפרט בארץ אשכנז"."
בסיפור "עידו ועינם" ש"י עגנון הרחיב מעט אגדה זו, וסיפר על דבר בריאת האישה: "נשמע הדבר בין הבריות והגיע אצל המלך.
ציווה המלך להביא לפניו את האשה.
ראה אותה ונכנסה אהבתה בלבו.
הלכו והביאו את רבי שלמה בן גבירול.
בא והראה לו למלך שאינה בריאה שלימה, אלא חוליות של עץ שמהן נבנתה האשה."
בעקבות סיפורו של יוסף שלמה דלמדיגו המחזאית יוספה אבן-שושן כתבה וביימה את המחזה "כתר מלכות", שהוצג בפסטיבל עכו 1994, ושיחקו בו איילת גבאי-יגודה ויעקב שבילי.
ב-2001 שכתבה מחדש את המחזה, שעלה בגלגולו החדש בשם: "בריאה", בתיאטרון לה מאמא בניו יורק, בבימויה של גאולה עטר, ובכיכובם של ויקטור עטר ומירה עוואד.
הרב שלמה חיים הכהן אבינר (במקור: לָנְגֵנַאוָר, נולד בשנת תש"ג – 1943) הוא רב ישראלי דתי לאומי, מתלמידי הרב צבי יהודה הכהן קוק, המכהן כנשיא ישיבת עטרת ירושלים בירושלים.
בעבר עמד בראשות הישיבה ושימש כרב היישוב בית אל.
עורך סדרת הספרים שיחות הרצי"ה.
נודע גם בספרים הרבים שיצאו על פי שיעוריו ותשובות הלכתיות שענה.
נולד ב-1943 בעיר ליון, כשהייתה תחת שלטון צרפת של וישי, לזאב הכהן ודבורה לנגנאור.
כרבים מיהודי צרפת השתמשו הוריו בשנות מלחמת העולם השנייה בזהות בדויה כדי להינצל משליחתם למחנות ההשמדה.
הרב אבינר נקרא על שם הרב שלמה פלאם מלוצק, המגיד מלוצק, שהוא מצאצאיו דרך סבו מצד אמו הרב מאיר לוי פלאם, שהיה מפעילי המזרחי בפולין ובצרפת.
בצעירותו היה חבר בתנועת הנוער בני עקיבא בצרפת כחניך וכמדריך, ומאוחר יותר גם כאחד מחברי הנהלת התנועה בצרפת.
כיוון שדילג על כיתות א' ו-ב' סיים את התיכון בגיל 16 והתחיל ללמוד בבית הספר הגבוה לחשמל (Supélec) בפריז, והוסמך כמהנדס חשמל ואלקטרוניקה.
לאחר מכן גויס לחיל האוויר הצרפתי, שבו שירת ביחידת מחשוב.
בשנת 1966, ביום שבו סיים את שירותו הצבאי הצרפתי, עלה עם גרעין בני עקיבא לארץ והתיישב בקיבוץ שדה אליהו שבעמק בית שאן, כדי ליישם את רעיון חיי העבודה והחקלאות בארץ ישראל.
לאחר זמן עלו בעקבותיו בני משפחתו.
בשנת 1967 התגייס לצה"ל ושירת בחיל הרגלים.
במלחמת ששת הימים לחם בחזית הדרומית ובמלחמת יום הכיפורים לחם בגבול הצפון.
הוא הגיע בשירותו הסדיר לדרגת סגן ובמילואים לדרגת רב-סרן.
למד בישיבת מרכז הרב, וכאשר חודש היישוב היהודי בחברון, עבר ללמוד שם.
בחברון פגש את שפרה, מי שלימים תהיה אשתו.
גם כשלמד בחברון, וגם בשנים מאוחרות יותר שבהן כיהן כרב בצפון הארץ, המשיך להגיע לשיעורי הרב צבי יהודה הכהן קוק בישיבת מרכז הרב.
בהוראת הרב צבי יהודה הוא ערך חוברות של שיחותיו, שהפכו מאוחר יותר לסדרת ספרים בשם "שיחות הרב צבי יהודה".
בשנות לימודיו בישיבה נמנע מקבלת מלגה מהישיבה, ועבד לפרנסתו בהוראת מתמטיקה בישיבת נתיב מאיר ובישיבת ירושלים לצעירים.
לדבריו, בראשית לימודיו כתלמיד ישיבה הוזמן על ידי "המוסד" לעבוד בשורותיו, אך הוא דחה את ההצעה עקב רצונו להמשיך בלימוד בישיבה.
עם זאת, הוא מעיד כי נשלח מאוחר יותר פעמיים לשליחויות קצרות באיראן שלאחר ימי המהפכה האיראנית.
שימש גם כר"מ אמונה בישיבת מרכז הרב.
בשנת 1971 החל לכהן, בהמלצת הרב צבי יהודה קוק, כרב הקיבוץ לביא שבגליל התחתון, במקום הרב משה לוינגר.
באותו זמן נסמך לרבנות בידי הרב ניסן מאיר זק"ש והרב רפאל הכהן קוק.
בשנים הראשונות בתפקיד עבד במשק חצי יום מתוך הזדהות עם הרעיון הקיבוצי.
יותר מאוחר נסמך גם בידי הרבנים הראשיים הרב שלמה גורן והרב עובדיה יוסף.
בשנת 1977 עבר לכהן כרב המושב קשת ברמת הגולן וכיהן שם כראש כולל ומשגיח רוחני של כולל האידרא בשנת 1981, עבר לשמש כרב היישוב בית אל א' (כ-4 שנים לאחר הקמתו).
באותה שנה הקים את ישיבת עטרת כהנים ברובע המוסלמי של העיר העתיקה בירושלים, שבראשה עמד.
בשנת ה'תשס"ה שונה שמה של הישיבה ל"עטרת ירושלים".
בשנת 1980 פרסם ספר שבו בירר את החובה ב"בני עקיבא" להפריד בין בנים לבנות בפעילות ולפעול לפי גדרי צניעות מחמירים יותר מכפי שהיה מקובל עד אז, הן בלבוש והן בהתנהגות.
מזכ"ל "בני עקיבא", אמנון שפירא, יצא בחוברת נגד, ובה כתב שהיו רבנים שהתירו ואף חייבו את התערובת.
מספר סניפים של בני עקיבא אכן עברו לפעול בהפרדת בנים ובנות, ולאחר מכן הוקמה גם תנועת הנוער "אריאל".
ספרו זה השפיע במידה רבה על מהפכת הצניעות בציבור הדתי לאומי בשנות השמונים, בה התייסדו גדרי הלבוש של הציבור החרדי לאומי כיום.
בשנת 1981, לקראת פינוי סיני, נמנה עם האישים הבולטים בהובלת התנועה לעצירת הנסיגה מסיני שהובילה להקמת מפלגת התחיה.
הוא נסע ברחבי הארץ והרצה בפני תלמידי ישיבות תיכוניות ואולפנות, ושכנע רבים מהם לעבור ולהיות בסיני בעת הפינוי.
הוא עצמו התיישב ביישוב עצמונה.
עמדתו הייתה שיש להמשיך ולשתול עגבניות עד הרגע האחרון, כי "לא תהיה נסיגה, אלא אם כן ה' רוצה אותה".
בשנת 1990 החל לשדר באופן קבוע בערוץ 7. עם התקדמות הסכמי אוסלו ובייחוד בגבור פיגועי ירי נגד ישראלים ביהודה שומרון ועזה ב-1994, קרא לתושבי יהודה שומרון ועזה להתאזר בסבלנות ולהאמין שהמצב ישתנה.
בגבור הלחץ הציבורי נגד הממשלה ומפלגות השמאל, הוציא פסק כתוב, בו הוא קובע שראש הממשלה אינו ערב רב ועל כן אין לפגוע בו.
כפי שעולה מחקירת המשטרה, וממשפטה של מרגלית הר-שפי, לפני הרצח, היא ביקשה מהרב פסק דין לגבי ראש הממשלה יצחק רבין, ונענתה שאסור לפגוע, לא בראש הממשלה ולא באף אחד אחר מנציגי השמאל.
בעת ההתנתקות מגוש קטיף ב-2005 היה הרב אבינר אחת הדמויות המובילות בעד ממלכתיות, בקראו לאזרחים שלא לפעול באלימות נגד החיילים, ולחיילים שלא לסרב פקודה, אך להשתמט מן המשימה בדרכים אחרות.
הרב עצמו עבר לגור בנווה דקלים.
תלמידיו טוענים כי הוא היה מהגורמים הממתנים בעת המחאה בכפר מימון, ומנע אלימות לפני פינוי היישוב נווה דקלים ובעת הפינוי, הן מצד חיילים והן מצד תושבים ומפגינים.
בשנת 2013, עם הגיעו לגיל 70, סיים באופן פורמלי את תפקידו כרב היישוב בית אל.
ב-2022 פרש גם מתפקידו כרב בית הכנסת בית אל א' ביישוב.
בקיץ 2021 (ה'תשפ"א) ביקש לסיים את תפקידו בראשות ישיבת עטרת ירושלים אותה ייסד, ומינה במקומו שני ר"מים וותיקים – הרב אבישי צרויה והרב אביב צוברי.
כשהוא ימשיך לכהן כנשיא הישיבה.
נשוי לשפרה, ולהם 9 ילדים, 5 מהם יצאו בשאלה, ומתגורר ביישוב בית אל.
אחיו הוא הרב אלישע אבינר.
מלבד תפקידיו אלו, הוא עוסק גם בהוראה, העברת שיעורים שבועיים בנושאים שונים ביהדות בישיבות, מכינות, אולפנות, תנועות נוער, יישובים ועוד.
במסגרת ישיבת עטרת כהנים יזם הוצאת חוברת חודשית, בה מאמרים בתחומי מחשבה והלכה, בשם "עיטורי כהנים", בה הוא מפרסם באופן קבוע תשובות קצרות שלו ושיחות של הרב צבי יהודה שנערכו על ידו.
נוהג לכתוב מדי שבוע גם בעלוני פרשת השבוע כמו "מעייני הישועה" והעלון השבועי של מכון מאיר – "באהבה ובאמונה".
בנוסף תשובותיו מפורסמות גם באתר "ספריית חוה", והוא ענה למאזינים בשתי תוכניות רדיו שבועיות ברדיו קול חי וברשת "מורשת" של קול ישראל (במקום תוכניתו זו שודרה בעבר בערוץ שבע).
בסוף שנת תש"ע החל לכתוב מדורי יהדות באתרי יהדות כגון סרוגים וכיפה.
הוא מייעץ לפונים אליו בנושאים שונים.
רבים פונים אליו גם בשל נגישותו בסמ"ס.
ב-2019 אמר עוזרו הרב מרדכי ציון כי נשלחות אל הרב אבינר בסמ"ס כ-400 שאלות ביום בשגרה, כ-600 ביום בתקופת החגים וכ-800 שאלות בזמן מלחמה, והוא מספיק לענות על כמאתיים מהן ביום.
בכל שנה הרב עונה על למעלה מ-60,000 שאלות.
הוא מרבה לעסוק בעניינים חברתיים, ובפינותיו בעלוני פרשת השבוע ובהרצאותיו הוא מרבה לדבר על נושאים כמו אלימות במשפחה, צדקה, יחסים שבין אדם לחברו, פמיניזם ועוד.
הוא יזם את הקמת ארגון עצת נפש, נמנה בעבר עם קבוצת הרבנים המלווה את הארגון החברתי "במעגלי צדק" באופן פעיל, וקשור בארגון "צדק", המרכז פעילות עבור נוער דל אמצעים ובו אלפי בני נוער מכל הזרמים, דתיים וחילוניים.
בנוסף לפעילותו בישראל, נוסע הרב אבינר מספר פעמים בשנה לחו"ל, בעיקר לצרפת, על מנת לארגן גרעיני עלייה במסגרת עמותה לעלייה קהילתית.
בנוסף מטפלת העמותה גם בליווי המשפחות בארץ ובסיוע לקליטתן.
מאמריו ושיעוריו מתורגמים לצרפתית, אנגלית, רוסית, ספרדית, פורטוגזית וגרמנית.
כך צבר קהל תלמידים גדול גם בצרפת.
בשאלה מה קודם למה, עיסוק בשאלת ארץ ישראל או בעניינים החברתיים, הרב אבינר טוען שהדברים משלימים זה את זה ונובעים זה מזה.
יסוד גישתו טמון בין היתר בצורה בה הוא לומד ומלמד את "מאמר הדור" שכתב הרב קוק.
לשיטתו, הדור של היום, כמו דורו של הרב קוק, הוא אידיאליסט ותובע הבנה.
לכך שתי השלכות: ראשית, הנוער ביקורתי ואינו מקבל דברים מאליהם רק בשל סמכות האומר; כאשר ערכים אינם מוצגים לו ברמת העומק שהוא דורש, הוא מפנה להם גב.
שנית, הנוער מחפש משהו שלא יהיה רק אמת כללית מופשטת, אלא אמת בשבילי, מה שהוא מכנה "חיפוש האותנטיות".
מתוך כך, נובע סגנונו הייחודי הכולל דיבור בגובה העיניים בד בבד עם עיסוק בנושאים פילוסופיים מורכבים.
הוא עצמו מתאר את הדור כמחפש "תשובות גדולות בלשון פשוטה" וצריך לפנות אל בני הנוער ואל הדור כולו מתוך הבעיות שמטרידות אותם ודרך הבירור המאפיינת אותם.
הוא משלב גם הומור וסיפורים להמחשת רעיונותיו בשיעוריו, יחד עם תוכן רוחני ברמה גבוהה.
לאחר עיון במאמרו של הרב אבינר, המתייחס לפרשנותו של הרב קוק לעקידת יצחק, טען אבי שגיא בספרו "יהדות בין דת למוסר" כי הרב אבינר הוא מהבודדים בהגות היהודית לדורותיה שביטא את חשיבות "המוסר הטבעי".
שגיא התייחס לעובדה כי לפי פרשנותו מובן לכאורה שהציווי האלוהי קובע את המוסר וממילא אין עימות.
לעומת שגיא, אחרים (כמו הרב אורי שרקי) לא הבינו כך.
לטענתם, כוונתו של הרב אבינר, המובעת במאמרים רבים, היא שאלוהים הוא מקור המוסר הטבעי שאמנם יש לו חשיבות גדולה, ולכן במקום שבו יש עימות בין רצון ה' למה שנראה כמוסר הטבעי, יש לפעול לפי דבר אלוהים.
גישתו ביחס לארץ ישראל, בנויה על ארבעה יסודות:
היסוד האמוני – יסוד זה טוען שעם ישראל קם לתחייה, על פי פקודת ריבונו של עולם.
עם ישראל נולד מחדש, חוזר לארצו ובונה אותה, מקים את מדינתו, ועתה זהו הצו ההיסטורי האלוהי להתמסר בין השאר לארצו.
היסוד המוסרי – בבסיסו טענה שהארץ הזאת אינה רכוש פרטי של הממשלה או הכנסת, היא שייכת לעם ישראל, כולו, ולכל דורותיו, בצדק וביושר, ואין לומר שבגלל שהעם גורש מארצו בעל כורחו, הוא איבד את זכותו על ארצו.
וממילא כל הפקרה של חלק מן הארץ היא מעשה בלתי מוסרי ביחס לעם הנצחי.
היסוד הדתי – בסיסו בהלכה, המחייבת במסגרת מצוות יישוב ארץ ישראל, לעלות לארץ, ליישב את הארץ, ולהבטיח ריבונות על הארץ, ולא להפקיר אותה לידי הגויים או לשממה (על פי הרמב"ן בהוספות לספר המצוות לרמב"ם).
היסוד הלאומי – בבסיסו הציונות, ועליו טוען הרב אבינר שעם צריך להיות נאמן לארצו, וחוסר נאמנות הוא גם בושה וחרפה וגם סכנה.
עם היותו אידאולוג בנושא ארץ ישראל, הוא מדגיש, כי המטרה אינה מקדשת אמצעים המבוצעים בדרכים פסולות.
לכן הוא מקפיד לדרוש שהמאבקים הציבוריים לא יחצו את הקווים האדומים שעוברים בפגיעה באהבת ישראל.
גם בעניין זה הוא ממשיך את דעת רבו, הרב צבי יהודה קוק, שהתייחס למאבקים בין פלגים לפני קום המדינה והגדיר שלושה תנאים למאבק: בלי הרמת יד, בלי ביזוי ובלי שנאה.
עמדתו זו, הבלתי מתפשרת, הביאה פעמים רבות לביקורת כלפיו מצד החולקים על גישתו.
לפני תקופת הסכמי אוסלו, הרב אבינר הרבה להתבטא שאין בין בני ישראל לערבים בני ישמעאל כל ויכוח דתי.
הוויכוח הוא רק לגבי בעלות על שטח.
לאחר הסכמי אוסלו, ובמיוחד עם התגברות החמאס ובראשו השייח' יאסין, חזר והדגיש כי זו אמנם מלחמה בה קמים עלינו להרגנו, אך ביסודו לא מדובר כאן במלחמת דת, אלא במלחמה על שליטה וטריטוריה, וכן מלחמה נגד עם ישראל ספציפית, כחלק מ"התגברות המניעות, דווקא כשמתקרבים לגאולה".
בשנת תשנ"ב פרסם חוברת בשם "שו"ת אינתיפאדה" בעניין התקוממות הערבים אז.
ב-2 במרץ 2024 פרסם מאמר בשם "דברים שלא ידעתם על החמאס והאסלאם" בעלון "באהבה ובאמונה" של הוצאת מכון מאיר, בו כתב כי "כל הערבים הם חמאס, כל האסלאם הוא חמאס, מוחמד הוא חמאס".
לאחר הפרסום הוגשה תלונה לפיה דבריו של הרב אבינר הם הסתה לאלימות ויש להעמידו לדין פלילי בגינם.
פרקליטות המדינה גנזה את התלונה.
ב-20 באפריל 2024 פרסם מאמר בו התנגד לעסקה לשחרור החטופים במלחמת חרבות ברזל שבמסגרתה ישוחררו מחבלים: "לעולם אין משחררים מחבלים.
כך נוהגים כמעט כל מדינות העולם, וכך מדינתנו במשך עשרות שנים, כי רובם של המחבלים ממשיכים לרצוח ואין מצילים אחד על ידי שפיכת דמו של אדם אחר.
לא משחררים אף לא אחד כדי להציל רבים".
הרב אבינר נחשב כממלכתי ומתון במחנה הדתי-לאומי, ולמרות היותו בעל דעות נחרצות בנושא ארץ ישראל והתנגדותו לפינוי התנחלויות, הוא מתנגד לצורת מאבק אלימה ולסרבנות לפינוי התנחלויות.
לאחר רצח כמה מתלמידיו בישיבת עטרת כהנים הרגיע את תלמידיו, וקרא להם לא לקחת את החוק לידיים, אלא לנהוג בגישה ממלכתית ולתת לשב"כ ולמשטרה לעשות את עבודתם.
עמדה זו, שלדעתו היא דעתו של רבו הרב צבי יהודה, שייכת להשקפת עולמו הרחבה על ערכו של צה"ל ומדינת ישראל.
הוא רואה בצבא ערך מקודש, לא ככלי לחימה בלבד, אלא כתשובה למציאות המדינית/ביטחונית בישראל.
כל תלמידיו, בשלב זה או אחר של לימודיהם, משרתים בצה"ל, ומהם שהפכו לקצינים בכירים.
לקראת תוכנית ההתנתקות פרסם הרב אבינר מאמר הקובע כי תוכנית זו היא פקודת רשע וטירוף.
עם זאת הוא הדגיש כי אין לסרב פקודה, מפני שהאיסור לפנות חל על הממשלה ולא על החייל.
הוא המשיך ואמר כי הוא מצפה מן החיילים שלא למלא את פקודת הפינוי – לא מתוך סירוב הפגנתי, אלא מתוך היעדר יכולת מוסרית ונפשית למלאה: "סירוב פקודה – לא!
במשך השנים תמך בגלוי במפד"ל, ואף המליץ להצביע בעדה בבחירות, למרות החלופות הימניות השונות שעלו.
בשנת ה'תשס"ה–2005 פרש מתמיכתו במפד"ל והצטרף כיועץ למפלגת אח"י (סיעת התחברות) שהקימו אפי איתם והרב יצחק לוי שפרשו מהמפד"ל.
בכנס היסוד של התנועה הפתיע כשאמר שצריך לשמור על קשרים טובים עם המפד"ל מכיוון שבעתיד יתחברו מחדש.
כמו כן אמר כי יש להתנהג בענווה כלפי המפד"ל מכיוון שיש לה הרבה זכויות ואילו התנועה החדשה היא רק בחיתוליה.
ואכן, בבחירות שהתקיימו בשנת ה'תשס"ו–2006, הורה להצביע עבור הרשימה המאוחדת של המפד"ל והאיחוד הלאומי ("ציונות דתית לאומית מתחדשת" הייתה אז אחד ממרכיבי האיחוד הלאומי).
בשנת ה'תשע"ב פרסם בעלוני השבת קריאה להתפקד למפלגת הבית היהודי והביע תמיכה בנפתלי בנט.
עם זאת, לקראת הבחירות לכנסת העשרים פרסם חוברת שבה מתח ביקורת על "הבית היהודי" והביע תמיכה במפלגת יחד (אלי ישי).
מאז הקמת מפלגת נעם ב-2019 לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים תומך הרב אבינר במפלגה זו וב-2020 התפקד רשמית למפלגה.
הרב אבינר נמנה עם הרבנים התומכים באופן פעיל בתרומת איברים ובחתימה על כרטיס אדי (בהתניה של סימון קבלת אישור מסמכות רבנית בכרטיס).
שיטתו מבוססת על הפסיקה ההלכתית כי מוות מוחי, כולל גזע המוח, נחשב למוות, והתרומה מהווה פתרון יחיד להצלת חייהם של חולים רבים הממתינים להשתלת איברים.
הרב אבינר פרסם מאמרים רבים בנושא ומפעם לפעם "המרכז הלאומי להשתלות איברים" מפנה אליו משפחות המתלבטות בעניין.
שיטתו החינוכית מבוססת על הפסוק "חנוך לנער על פי דרכו", גישתו סוברת כי בכל ילד יש נפש ייחודית ולה צרכים ייחודיים, ועל ההורים והמחנכים יש לשים לב אליו באופן אישי ופרטני.
בספרו חינוך באהבה (2 כרכים), בונה הרב אבינר את יסודות החינוך.
היסוד הראשי אותו הוא מדגיש הוא אהבה.
על ההורה לאהוב את הילד ללא תנאי, ללא קשר למעשיו הטובים או הרעים.
מעבר לאהבה שבלב צריך לגלות את האהבה על ידי מעשים כמו אמירה, חיבוק וכדומה.
אהבה, לדברי הרב, היא צורך חיוני של הילד ממש כאוויר לנשימה.
כמובן מהצד השני אין לבלבל בין אהבה לבין פינוק שיכול להשחית את נפש הילד.
היסוד השני לשיטתו הוא הערכה.
לילד יש "אני" (שזיגמונד פרויד והפסיכולוגיה הכללית מכנים "אגו") ואותו צריך לבנות בצורה מאוזנת.
על פי שיטתו, מחד אסור לחנך את הילד להתנפח מגאווה, ולכוונו להעצמת ה"אני" בצורה שאינה אמיתית כי הדבר יזיק לו בחייו, אך מאידך צריך ללמד את הילד שלא להשפיל עצמו ולא להתרגל לתודעה עצמית נמוכה.
ההערכה שמוענקת על ידי ההורה או המחנך נותנת לו מדד כיצד הוא נתפס בעיני האנשים סביבו, מה מקומו בעולם וכו' ולכן כה חשוב לבטאה.
במילים אחרות, הערכה היא הבעת הכבוד לילד על מקומו והישגיו.
על בסיס קומת ההערכה בונה הרב את יסוד האמון.
על המחנך להאמין כי הילד ביסודו הוא טוב וכי כוונותיו טובות, אך הוא מסתבך במערבולת החיים והיצרים ולכן שוגה לעיתים בהתנהגותו.
המחנך צריך לעזור לו להוציא אל הפועל את טבעו הטוב.
ככלל, שיטת הרב אבינר היא שהמחנך הוא כמו גנן ששותל שתילים ותפקידו הוא לסייע להם לגדול כפי טבעם הטבוע בהם.
הרב אבינר קובל על כך שבעידן המודרני אין להורים די זמן לשהות עם ילדיהם למרות שהדבר קריטי להתפתחות הילד.
צריך להקשיב למה שהילד אומר, להאזין לו ללא ביקורת או הטפות מוסר.
ההורה צריך לגלות אהדה ואמפתיה אל הילד, וכך יפתח הילד ויחשוף רגשותיו.
מצד שני צריך לדעת לדבר אל הילד בשפה פתוחה וברורה ללא כיסויים והסתרות.
ההורה צריך לדבר אל הילד לא כשופט או חוקר אלא כסנגור, מישהו מהצד שלו.
שנינו מאותו הכפר, עם אותם אינטרסים.
אלו יסודות כלליים התואמים את כלל הגילאים, אך הוא מתייחס בשיטתו גם להפרדה ביחס בין הגילאים השונים.
גיל הינקות (1–3): בגיל זה, עיקר החינוך הוא אהבה.
צריך לחבק ולנשק את הילד ככל שאפשר, כי אהבה מופשטת אינה נתפסת אצלו.
אצל תינוק יונק, תתורגם אהבה זו גם ליניקה עצמה, שבה הוא נמצא קרוב אל אמו, חש בחום גופה ומקבל את צרכיו הגופניים והנפשיים כאחד.
מעבר לאהבה צריך לתת לילד בגיל זה הרגשה שהוא "בעל ערך" ושהוא מצליח והדרך הנכונה לעשות זאת היא על ידי נתינת אתגרים בהם הוא יוכל להצליח.
ריבוי כישלונות בגיל זה, יטביע בילד דימוי עצמי נמוך שיכול להרוס כל חלקה טובה באישיות.
הגיל הרך (3–6): הגיל הרך מאופיין, לדעת הרב אבינר, ברכות פיזית ונפשית של הילד, דבר הגורר הדרכות חינוכיות מיוחדות לגיל זה.
הילד צריך לגדול בשמחה, תוך נתינת חופש ליצירה ובניין עצמי.
מצד שני צריך להעמיד לו גבולות ברורים, אך לא מתוך ענישה, כי הילד בגיל זה אינו מסוגל להבין את עניין העונש והדבר רק פוצע את נפשו הרכה.
צריך לפנק את הילד בצורה נכונה, היינו מילוי כל צרכיו מבחינה גופנית ונפשית.
הוא מתנגד להפעלת לחץ על הילד שילמד בגיל הרך.
לדעתו, יש לתת לילד להתענג על הלמידה בגיל זה ולא לכפותו בכך.
לשם כך חשוב לבחור גן ילדים שיתאים לכך, בהיותו בבואה של המשפחה, בה יקבל הילד אהבה ללא תנאי, מקום משחק וחינוך אשר יבנו אותו לפי יכולותיו והתפתחותו.
לרב אבינר הערכה למקצועות המדעים, הן בזכות עברו המדעי, והתעניינותו המדעית המתמדת והן בגלל השקפת עולמו, הסוברת שבניין האומה בארצה מצריך גם אנשי תורה וגם אנשי מדע.
פרסם מאמר הקורא לנוער הרואה עצמו מתאים לכך ללמוד מתמטיקה ושאר מדעים תאורטיים שאינם מושכים את הצעירים.
המאמר הכה גלים בקהילה האקדמית בישראל שהרבתה לצטטו במקומות שונים.
עם זאת הוא רואה בלימוד תורה ערך עליון גם על לימודי המדעים.
הוא סובר כי האידיאל, למי שמסוגל לכך, הוא ללמוד תורה בלבד ללא לימודי חול, ולהשלים את הבגרויות באופן עצמאי לקראת סוף התיכון.
הרב אבינר אוסר את העלייה להר הבית בימינו.
לדבריו, מלבד הספקות ביחס לגבולות מקום המקדש, אין לעלות גם מחמת קדושתו הרבה של ההר שעם ישראל עדיין אינו ראוי לה.
הוא מוסיף כי מאותה סיבה "גם היה צורך לאסור לערבים להיכנס להר הבית", משום שחל עליהם עונש שמימי של "הזר הקרב יומת".
את סמכות הקביעה בעניינים אלו הוא מוסר לרבנות הראשית לישראל שאוסרת את העלייה.
את העלייה להר הוא רואה כשיבוש חמור, ואוסר לימוד תורה מרבנים התומכים בה ולימוד בחברותא עם העולים, אם יש חלופה אחרת.
עם זאת כתב שאין לבטל שידוך עם מי שעולה.
יחסית לפוסקים דתיים לאומיים, נחשב הרב אבינר למחמיר בענייני צניעות.
פרסם שלושה ספרים וכן מאמרים בנושא.
הוא מתנגד לחברה מעורבת של בני נוער, והיה מראשוני הרבנים שקראו להפריד את הפעילות של תנועת "בני עקיבא".
פסק שאין לנשים להרצות לפני קהל של גברים, הוא מסתייג משימוש בשמות חיבה אצל בני זוג מאורסים, וממליץ שלא יתארחו בשבתות זה בביתו של זו.
בספר "גן נעול" קבע בין השאר כי המרפק צריך להיות מכוסה בכל עת, ואסור ללבוש בגדים בצבעים בולטים.
עם זאת, בעניין גרביים לאשה, נקט בעמדה מקלה שלא לחייב, בעקבות "החפץ חיים".
הרב אבינר מבסס את עמדתו בענייני צניעות על כבוד האישה, והתנגדות להפיכתה לאובייקט המיועד לסיפוק צורכי הגבר.
עם זאת, פסיקותיו ואמירותיו בנושאים אלה מעוררות לעיתים התנגדות חזקה, גם מאת רבנים בציבור הדתי לאומי, בטענה שהן מנוגדות לתפיסה המקובלת ביהדות את הצניעות, את הנשיות ואת היופי.
הרב אבינר קורא לבנות דתיות שלא להתגייס לצה"ל.
לדבריו זהו איסור, כמו איסורי שבת או צניעות, רוב מוחלט של הרבנים וכל גדולי הדור אוסרים זאת, וכל רגע שבו אישה משרתת בצבא היא עוברת עבירה.
במקרים של גיוס בכפייה עליה לסרב גם במחיר מאסר.
בינואר 2018 פורסמה המלצתו לבחור ישיבה שהתלבט אם להתגייס, כי נכון למצב בצבא בשנים האחרונות, שבו לדבריו ישנה מגמה לערבב ככל האפשר גברים ונשים, עליו "לבקש יחידה בה אין נשים, כגון יחידות קרביות ממש, או יחידות של חרדים", ובהיעדר אפשרות כזו לא להתגייס.
הרב אבינר מביע חשש מפני התפרקות המסגרות המשפחתיות, בשל חיפוש הרפתקאות מחוץ לנישואים ובגידות ומהמחיר הגבוה שגובה תופעה זו, המתבטא באחוז גירושין גבוה.
על פי עמדתו, שמירת האינטימיות של בני הזוג מחזקת את הזוגיות ואת התא המשפחתי.
לדעתו הומוסקסואליות ("נטיות הפוכות" כדבריו) "אינה אובססיה, אינה התמכרות, אינה מחלה תמידית, אלא בעיה שניתנת לפתרון".
רוב ההומואים והלסביות מסכנים ואומללים, ואלה שבוחרים להינשא לבני מינם "הורסים יישובו של עולם", מכיוון ש"כך לא יוולדו ילדים".
לדעתו יש להילחם בדרכם של ההומוסקסואלים, גם בצורה של לעג, ואין לתת להם לגיטימציה.
מצד שני יש להתייחס אליהם באמפתיה.
לדעתו אין דבר כזה "הומו דתי".
יצא נגד הסמכה פרטית של אדם הומוסקסואל לרבנות, וטוען כי מעשה זה הוא בגדר "החומרה של סדום" מכיוון שמדובר בחטא של הציבור.
כמו כן קבע כי אין לצרף למניין גבר שחי בזוגיות עם גבר.
בעניין טיפולי המרה, טען בעבר כי כל ההומואים "יכולים להתרפא תוך זמן לא ארוך" וכל הומו חייב להשתנות, אך כיום טוען כי "כל מקרה לגופו".
רואה ברכה בריבוי עמותות העוסקות בטיפולי המרה ותומך בעצת נפש ובחוסן.
לדבריו הקימו את חוסן כי ראשי עצת נפש לא הסתדרו עם הטענות על המעשים המגונים שיו"ר הארגון בעבר, ישראל ראובן וולצ'ר, ביצע בחלק ממטופליו.
לדעתו טיפולים לשינוי הנטייה המינית יכולים להיעשות על ידי מטפלים שאינם פסיכולוגים.
לדבריו, איסור ייחוד חל גם בין בעלי נטייה חד מינית.
טען בעבר כי הומו יכול להתחתן עם אישה בלי לספר לה על נטיותיו.
מאוחר יותר הכחיש את הדברים ואמר כי נישואין עם אישה כאשר לא ידעה על נטיות בעלה הם מקח טעות.
הוא מתנגד לנישואי הומואים עם לסביות.
מתנגד לניתוחים להתאמה מגדרית לקטינים, ומכנה זאת "טרגדיה".
לאחר טבח מערת המכפלה כתב הרב אבינר תשובה הלכתית מפורטת.
15 שנה לאחר מכן תימצת את גישתו בתשובה שנתן בשו"ת "מעלה": "ברור שברוך גולדשטיין לא פעל מתוך רגשי נקמה פרטיים", ו"דווקא בגלל זה הוא היה צריך לבקש רשות מהאומה, כי אחר כך מי שיצטרך לקחת את המעמסה של האחריות זו האומה כולה.
בפברואר 2011 יצא הרב אבינר להגנתו של נשיא המדינה לשעבר, משה קצב, באמרו שלמד את החומר ולדעתו השופטים טעו כאשר הרשיעו אותו באונס, ושבכלל בתי המשפט בישראל נחשבים כערכאות של גויים, בפרט במקרה זה, שבו בחבר השופטים ישב גם שופט גוי (ג'ורג' קרא).
בהתאם לעמדתו זו נמנה עם רבנים ששלחו מכתב תמיכה לקצב, בו הביעו אמון בחפותו, וביקרו בחריפות את התקשורת הישראלית.
בשנת 2002 פורסמה בעיתון "מעריב" כתבת תחקיר של קלמן ליבסקינד ובה הובאו טענות של שתי נשים, לפיהן עברו לכאורה "מעשי הטרדה מינית" כשבאו לייעוץ אצל הרב אבינר.
כמו כן עלתה בכתבה טענה שהרב אבינר התיר לעצמו השמעת ביטויים מילוליים כלפי נשים שהוא עצמו אוסר את השמעתם כ־120 רבנים היו חתומים על עצומת תמיכה ברב אבינר.
הרב אבינר הכחיש בפני הכתב חלק מהטענות (הוא הכחיש שהיו נגיעות גופניות בכוונה), אך הודה בהשמעת ביטויי חיבה מגוונים.
לאחר מכן פרסם שהטענות נגדו הן שקרים ודמיונות.
בית הדין פסק כי התביעה התבררה כ'תביעת סרק שאין בה ממש'.
"הגענו למסקנה ברורה שאין ממש בתביעה, והיא בנויה כולה על דמיונות של התובעת.
בנידון דידן ההר לא הוליד אפילו עכבר".
המתלוננת ערערה על הפסיקה בבית הדין הרבני הגדול.
בפסק דין שניתן בז' בתשרי תשע"א (2010) דחה בית הדין את הערעור.
הוא קבע כי דבריה של המערערת הם "דברי השמצה זדונית" וכי היא מונעת "משנאה עמוקה".
עוד נפסק כי "צדק ביה"ד האזורי שחייב את המערערים לפרסם התנצלות והבעת צער על הפגיעה בשמו וכבודו של הרב".
הנימוק ההלכתי לפסק הדין של בית הדין הרבני האזורי מתשס"ה נכתב בדרך של 'קל וחומר'.
את מה שלא עשה במשך שבע שנים… בודאי לא התכוון לעשות בהצגת החיזיון האור קולי… ואם בעניין הדבר החמור ביותר כך, קל וחומר לגבי שאר המקרים שהזכירו התובעים בדיון".
תמיהות, הערות ודברי ביקורת על פסקי הדין פורסמו בבלוג של מתנגדי הרב אבינר.
כמו כן פורסם מחקר ביקורתי אקדמי על פסק הדין של בית הדין לערעורים.
פולמוס ענייני נשים ודיני הטהרה
בשנת 2005 הועלו טענות בקרב קבוצה בציבור הדתי־לאומי כי הרב אבינר הטעה זוגות נשואים במראות דם נידה ובענייני נשים.
מאמרים, אתרים וגילויי דעת המגובים ברשימות של רבנים, פורסמו משני הכיוונים.
בד"ץ העדה החרדית זימן את הרב אבינר לבירור והורה לו להימנע מפסיקה עד לבירור, אך הרב אבינר לא נענה לזימון.
בית דין מיוחד של הרב דב ליאור והרב יעקב יוסף והרב זלמן נחמיה גולדברג אסר על הרב אבינר בתשס"ה (2005) להורות בדיני הטהרה.
אל פסק הדין הצטרפו בחתימתם הרב מרדכי אליהו והרב אברהם שפירא.
בשנת 2009 פרסם בית הדין הרבני בירושלים, בשבתו כבורר, ברוב של שני דיינים נגד אחד, פסק האוסר על הרב אבינר לאלתר להורות בענייני נשים ובדיני טהרה.
בדעת המיעוט כתב הדיין אברהם שיינפלד כי מדובר ב"עלילה שפלה".
הרב אבינר ביקש 'עיכוב ביצוע' של פסק הדין.
בתגובה, כתב אב בית הדין הדיין הרב ישראל יפרח ז"ל כי "כל עיכוב ביצוע הפסק דין יגרום שהרב אבינר ימשיך להורות ויכשיל את הרבים".
הרב יפרח הוסיף וכתב כי "גם לולא העדים אוסרים על הרב אבינר להורות מפני הודאתו וגם על סמך ספריו, ואל ילין ב"כ המשיב אלא על עצמו, שהרי בסיכומיו לא התייחס ולא במילה אחת על ההודאות של הרב אבינר בבית הדין…"
כניסה למחנה צה"ל ללא תיאום
באפריל 2025, במהלך מלחמת חרבות ברזל, הוכנסו הרב אבינר ועוזרו לאזור בשליטה ישראלית בסוריה על ידי מפקדים בצה"ל במטרה שיעבירו שיעור תורה לחיילים במוצבים, בניגוד לפקודות צה"ל ובלי תיאום מראש.
הרב אבינר הוציא לאור למעלה מ-200 ספרים בשפות שונות.
ספריו יוצאים לאור בהוצאת "ספריית חווה" בבית אל.
הם עוסקים בנושאים מגוונים ופונים לקהלי יעד מגוונים, הן בגילאים (ילדים, נערים, לקראת נישואים ומבוגרים), והן ברמות דתיות שונות (מסורתיים, דתיים ובחורי ישיבות).
חלק מספריו נערכו מתוך שיעורים מוקלטים שנתן הרב.
ראש הממשלה – "פרקים בכבוד מלכות ישראל וארץ ישראל", תשנ"ו 1996. פרקים שנכתבו בעיקר לפני רצח רבין וכן אחריו
טל אורות – סדרת ספרים בנושאי אמונה למהלך פרשת השבוע
משבריך וגליך עלי עברו – בנושא האמונה בשואה
טל חרמון – כרך אחד מוקדש לשיחות על פרשת השבוע וכרך נוסף כולל שיחות על המועדים.
פירושים על מגילת אסתר, איכה, מגילת רות, קהלת, שיר השירים, יונה, שיר המעלות, יהושע ושופטים, תהילים
פירושים על ברכת המזון והגדה של פסח
פירושים על מסכת אבות, ספר הכוזרי, שמונה פרקים לרמב"ם, הקדמות הרמב"ם לפירוש המשניות, מסילת ישרים, נפש החיים (ארבעה כרכים)
ואהבת לרעייתך כמוך, פרקי אהבה, אשת חיל, בת מלך, רעים אהובים – עוסקים בזוגיות, אהבה, חיי משפחה, ומעמד האשה ביהדות.
חינוך באהבה – סדרה מקיפה בת 2 כרכים בנושא חינוך.
יסודות החינוך, הגיל הרך, גיל ההתבגרות.
חיי עולם – שיטות בלימוד תורה
נסיכי אדם – לדמותם של אישים בתנ"ך ועוד
גן נעול – הלכות צניעות
חסד נעורייך – ענייני צניעות בתנועת הנוער בני עקיבא.
על דגלו – ענייני אמונה וצבא לחיילי ישיבת עטרת כהנים
מחיל אל חיל, שאל נא, שאילת שלמה, באהבה ובאמונה, משיב הרוח – שו"תים לנוער, לחיילים ולמבוגרים.
חלק מהשו"ת "שאילת שלמה" מוצג באתר 'ספריית חוה'.
עם כלביא – מאמרים מעת ששימש כרב הקיבוץ לביא.
בחלק א' שו"ת הלכתי ובחלק ב' ענייני אמונה.
יוצר אור (2 חלקים) – אמונה ופילוסופיה
פירורים משולחן גבוה, המאמין והפילוסוף – מתורתו של הרב יהודה ליאון אשכנזי (מניטו)
נר באישון לילה – ספר העוסק באמונות תפלות וחשיבה ביקורתית על פי התורה והמדע (הודפס עם בין אור לחושך: בין חכמים אמיתיים לאדמו"רים מזויפים – אגרות שנכתבו נגד ניר בן ארצי ואחרים)
תמימי דרך – על דרך הדבקות בעבודת ה'
והלכת בדרכיו – בניין המידות
פנים אל פנים – חיי זוגיות ומשפחה
תפילת עמך – פירוש על התפילה, 3 כרכים
עלה נעלה – מענה לספר ויואל משה
וגבר ישראל – ענייני תנחומים
ישראל והזמנים – חגי תשרי
פירוש על קיצור שולחן ערוך, 4 כרכים
שו"ת שאילת שלמה, נדפס בתשס"א בשמונה כרכים, ובמהדורה מורחבת בין השנים תשס"ו–תש"ע ובה שני כרכים הכוללים את המהדורה הקודמת ושניים נוספים.
פסקי שלמה, שו"תים קצרים, 8 כרכים
מוסר אביך, פירוש על ספרו של הרב קוק
אדר היקר, פירוש על ספרו של הרב קוק
אורות התשובה, פירוש על ספרו של הרב קוק
מורה הנבוכים, פירוש על ספרו של הרמב"ם
עולמות – על פילוסופיה ויהדות
פסקי מרן: מרן הגאון אברהם יצחק הכהן קוק זצ"ל: לימודים, הלכות, הנהגות והדרכות.
חלק א – אורח חיים.
ירושלים: הוצאת ישיבת עטרת ירושלים, תשפ"א.
ספרי הרב צבי יהודה קוק
הסדרה "שיחות הרב צבי יהודה" בההדרת הרב אבינר:
שיחות הרב צבי יהודה – פרשת השבוע, חמישה כרכים על חמישה חומשי תורה
שיחות הרב צבי יהודה – ארץ ישראל
שיחות הרב צבי יהודה – מועדים, שני כרכים
שיחות הרב צבי יהודה – אורות, שיחות על ספר אורות
קודם להופעת הספרים יצאו מאות חוברות ובהן שיחות של הרב צבי יהודה הכהן קוק בההדרת הרב אבינר.
הרב אבינר פרסם גם את הספרים:
צבי קודש – תולדות חייו של הרב צבי יהודה הכהן קוק
רבינו – הרב צבי יהודה – אלבום כרומו הכולל מאות תמונות של הרצי"ה
פסקי רבנו – פסקים והנהגות בהלכה של רבנו הרב צבי יהודה זצ"ל.
חלק א – אורח חיים: הוצאת ספרית חוה.
הרב אבינר כתב כמה ספרי ילדים, בהם:
אבא לא ישוב – התמודדות עם אובדן ושכול
אני לא שווה – ספר העוסק בדימוי העצמי של הילד והתמודדות עם הילד השונה
אברי יוצא ממצרים; אברי בערבות מואב; אברי יהושע – קורותיו של ילד שיוצא ממצרים, סיפורים קצרים הלקוחים מן המקורות ומעובדים לילדים
שמשון הגיבור הטהור – על שמשון וסיפור גבורתו
המלך רבי שאול ואל – מעשה חסד לנסיך פולין, הוביל את הרב היהודי עד למשרת מלך פולין ליום אחד, שבו ביטל גזירות קשות
על כנפי הרוח – מפגש בין טייס יהודי וניצול שואה מוליד מעשה חסד ועידוד ליהודים במחנות ההשמדה בזמן השואה
זה לפני הכל – סיפורים קצרים על מידת החסד
המורד הגדול – על דונטו מנדוציו
הרב חיים ברוך – ראש הישיבה הקדם צבאית ברוכין, לשעבר ראש מכינת "עֹצם" שבנווה
הרב אליאב הכהן – ראש המכינה התורנית הקדם צבאית "אורות" ביישוב טלמון
הרב איתמר כהן – ראש המכינה קדם צבאית בנוקדים
הרב שלום לוי – רב העיר (הספרדי) קריית שמונה
הרב חגי לונדין – ראש ישיבת ההסדר בחולון ור"מ בישיבת ההסדר שדרות
הרב יעקב פייגנבוים – ראש מכינה קדם-צבאית קשת יהודה במושב קשת
הרב מרדכי ציון – לשעבר רב בעיר באפלו, ניו יורק, ר"מ בישיבת עטרת ירושלים ועוזרו של הרב אבינר בהפצת תורתו
תא"ל הרב אייל קרים – הרב הצבאי הראשי
הרב יוסף רודריגז – ראש ישיבת איילת השחר באילת
הרב אלי אלקסלסי – ראש ישיבת בני רחל במתחם קבר רחל
שלמה אבן-שושן (רוזנשטיין; 10 בפברואר 1910 – 14 בספטמבר 2004) היה מתרגם עברי, עורך וסופר.
אבן-שושן נולד בשנת 1910 בעיר מינסק שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (מאוחר יותר בבלארוס), וזכה לחינוך עברי מילדות, מאביו, חיים דוד רוזנשטיין, שהיה סופר עברי.
בשנת 1925, בהיותו נער, עלה לארץ ישראל, ולמד חקלאות בבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
עם תום לימודיו, נדד בארץ ישראל ועבד בחקלאות ביישובים שונים, עד שהצטרף לגרעין המייסדים של קיבוץ שדה נחום, שנקרא אז "קיבוץ השדה".
קיבוץ שדה נחום עלה על הקרקע בשנת 1937, ושלמה אבן-שושן עשה בו את כל שנותיו הארוכות.
נולדו לו שני ילדים, דוד ושולה, אשר התייתמו מאימם בגיל צעיר מאוד.
שלמה אבן-שושן החל מפרסם מיצירותיו, שירה וסיפורת, בעיתון הנוער העובד "במעלה".
שיריו הראשונים נדפסו בשנת 1931. בד בבד עם כתיבתו עסק גם בעריכה, והיה בין עורכי העיתונות הקיבוצית, "מבפנים" ו"צרור מכתבים", ובין העורכים הראשונים בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בין היתר ערך את כתביהם של פניה ברגשטיין, המשורר יצחק קצנלסון, וכן ערך ספרי זיכרון לאישים ולקהילות ישראל שחרבו.
פרסם מאמרים בעיתונות בשם הספרותי "ש.
בר־חדקא" (אביו, חיים דוד רוזנשטיין, אימץ את השם הספרותי: ר' חדקא).
שלמה אבן-שושן מוכר בעיקר כמתרגם מעולה ופורה מאוד.
הוא תרגם משנות החמישים ואילך מיצירותיהם של גדולי היוצרים היהודים שכתבו רוסית ויידיש, וכן מיצירותיהם של גדולי הספרות הרוסית.
הוא גם יצר קשר אישי ראשוני עם כמה מהיוצרים היהודים בברית המועצות, בהם דב גפונוב, דוד מרקיש, כאשר קשרים כאלה עוד היו אסורים.
שלמה אבן-שושן שלח ידו גם בכתיבת ביוגרפיות, ספרי זיכרונות ושירה ממוארית משלו עצמו, כתב וערך ספרי "תנועה", ספרי קיבוץ וספרים של חברי קיבוצים.
נפטר ב-14 בספטמבר 2004 ונקבר בקיבוצו.
אחיו היה המילונאי אברהם אבן-שושן.
שלמה אבן-שושן פרסם ספר על חייו של אחיו, "אברהם אבן-שושן, מחנך ומילונאי".
אנשי פאנפילוב, מאת אלכסנדר בק, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1946.
בדל עשב, מאת יבגני יבטושנקו, הקיבוץ המאוחד, 1988.
בחלום ובהקיץ, סיפורי ילדים של יצחק כצנלסון, הקיבוץ המאוחד, 1955.
חפיר, מאת אנדרי ווזנסנסקי, הקיבוץ המאוחד, 1993.
כביש הנלהבים, שירים של יבטושנקו, הקיבוץ המאוחד, 1962.
כיוון לא צפוי, שירים, מאת פרץ מרקיש, הקיבוץ המאוחד, 1978.
כלבא, רומן, משל דוד מרקיש, הקיבוץ המאוחד, 1984.
עימך ובלעדיך, שירים, מאת קונסטנטין סימונוב, הקיבוץ המאוחד, 1944.
שירים, מאת מרינה צווטייבה, הקיבוץ המאוחד, 2002.
שירים, משל אוסיפ מנדלשטם, הקיבוץ המאוחד, 2000.
שירים, משל אנה אחמטובה, הקיבוץ המאוחד, 2000.
חנה סנש, חייה, שליחותה ומותה, עריכה: משה ברסלבסקי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1966.
מן המיצר, שירים מן הגיטאות והמחנות ושירי מרד, ארנסט הורוביץ, עיבוד גיל אלדמע, (סדרת ספרים ע"ש יצחק צוקרמן}, (ספר גיטו 2), מו"ל : לוחמי הגיטאות, הקיבוץ המאוחד, 1987
שיטת "שלם וצפה" היא שיטה לגביית תשלומים מצופי טלוויזיה על צפייה בתוכניות מסוימות.
בשיטה זו הצופה יכול לרכוש את הזכות לצפות בתוכנית מסוימת.
התוכנית משודרת באותו הזמן עבור כל הלקוחות שרכשו אותה, זאת בניגוד לשיטת ה-VOD, בה כל צופה יכול לבחור מתי יצפה בתוכניות אותן רכש.
ברחבי העולם שיטת "שלם וצפה" נמצאת בשימוש למכירת שידור טלוויזיוני של סרטים, אירועי תרבות, בידור וספורט.
שיטת "שלם וצפה" החלה להתפתח בשנות השבעים בארצות הברית.
השימוש העיקרי הראשון בשיטה זו היה מכירת שידורי משחקי הכדורסל של קבוצת ה-NBA פורטלנד טרייל בלייזרס, לאחר שזו זכתה באליפות שנה קודם לכן.
השידורים הועברו לקהל הלקוחות דרך מספר ערוצים שיועדו למטרה זו ממש.
הצמיחה הגדולה החלה בשנת 1985, עת עלו בארצות הברית 3 ערוצי כבלים שהוקדשו לשידורי "שלם וצפה" בזה אחר זה.
פריסתם הגדולה אפשרה לצופים רבים ברחבי ארצות הברית לרכוש תוכניות וסרטים ולצפות בהם.
השיטה המשיכה להתפתח בארצות הברית ולצבור תאוצה, תוך כדי שמספר גופי שידור וערוצי כבלים החלו להעתיק את המודל העסקי והשתמשו בו במדינותיהם.
כיום השיטה נפוצה ברחבי העולם ודרכה נמכרים שידורים של מאות תוכניות, סרטים, אירועים והופעות.
תחומים עיקריים אשר משתמשים בשיטה כיום הם אירועי ספורט ומופעי הבידור במסגרת חברות ההיאבקות המקצועית השונות.
השימוש בשיטת "שלם וצפה" בישראל החל בשנות ה-90, אז חלק מחברות הכבלים מכרו סרטים, בעיקר פורנוגרפים, תמורת תשלום.
השימוש בשיטה התרחב כשהחלו חברות הכבלים בשידורים הדיגיטליים וכשהוקמה חברת שידורי הלוויין "יס".
בתחילה הציעו החברות השונות סרטי קולנוע בתשלום, אך עם הזמן התרחבו והחלו לכלול גם שידורי ספורט, כמו שידורי ליגת העל בכדורגל וליגת הכדורגל האנגלית.
לקראת מונדיאל 2006 הוכרז שרוב המשחקים ישודרו גם הם בשיטת "שלם וצפה".
המחיר שנקבע תמורת המשחקים (ששווקו כחבילה אחת) על ידי בעלת זכויות השידור, חברת צ'רלטון, נחשב גבוה מדי ואף תואר כ"שערורייתי" והוביל לחרם צרכנים.
לאחר מאבק ממושך שכלל התערבות שרים ופוליטיקאים ואף עתירות לבג"ץ (שנדחו) הורד המחיר.
שלמה אבינרי (20 באוגוסט 1933 – 30 בנובמבר 2023) היה חוקר בתחום מדעי המדינה והיסטוריון של הפילוסופיה הפוליטית, במיוחד של הסוציאליזם ושל הציונות, פרופסור אמריטוס למדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים, חתן פרס ישראל בחקר מדע המדינה לשנת 1996, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ומנכ"ל משרד החוץ בממשלת רבין הראשונה.
שלמה אבינרי נולד בשם יז'י וינר (Jerzy Wiener) בביילסקו שבפולין, ועלה לארץ ישראל עם הוריו בשנת 1939.
הוא למד באוניברסיטה העברית ובבית הספר לכלכלה ולמדע המדינה של לונדון.
בשנת 1960 קיבל תואר שני במדעי הרוח מהאוניברסיטה העברית ובשנת 1964 קיבל תואר דוקטור.
בשנת 1964 הצטרף לסגל האוניברסיטה.
בשנים 1962 עד 1965 היה ממקימי קבוצת "מן היסוד" האופוזיציונית בתוך מפא"י ומן הפעילים הבולטים בה.
הוא פרסם מאמרים בביטאונה שנקרא גם הוא "מן היסוד".
אבינרי הועלה לדרגת פרופסור חבר בשנת 1971 ומונה לפרופסור מן המניין ב־1974. כיהן כראש המחלקה למדע המדינה וכדיקן הפקולטה למדעי החברה, כמו כן שימש ראש המרכז ללימודי אירופה, באוניברסיטה העברית בירושלים.
אבינרי לימד כפרופסור אורח באוניברסיטת ייל, אוניברסיטת קורנל, אוניברסיטת קליפורניה, אוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת נורת'ווסטרן, האוניברסיטה הלאומית האוסטרלית בקנברה, בית הספר קרדוזו למשפטים של ישיבה יוניברסיטי בניו יורק ואחרות.
בראשית המאה ה־21 היה פרופסור אורח קבוע בתוכנית ללימודי לאומיות באוניברסיטה המרכז־אירופית בבודפשט, וחבר האקדמיה האירופית לאמנויות ומדעים.
בשנים 1976 עד 1977 שימש מנכ"ל משרד החוץ בממשלת רבין הראשונה.
מינויו לתפקיד עורר התנגדות חריפה בציבור ובממשלה, בשל השקפותיו ה"יוניות" של אבינרי.
לאחר התפרקות ברית המועצות, סייע בתהליכי דמוקרטיזציה במדינות מזרח-אירופיות ובמדינות חבר המדינות, והיה חבר במשלחות בינלאומיות לפיקוח על הבחירות החופשיות הראשונות שנערכו לאחר התפרקות הקומוניזם בהונגריה, בצ'כוסלובקיה, ברומניה, בליטא, בקרואטיה, בסרביה, בקוסובו, בגאורגיה ובמדינות נוספות.
כמו כן שימש עמית מחקר במכון וילסון שבוושינגטון, במכון ברוקינגס שבוושינגטון, וב"קרן קרנגי לשלום בינלאומי" שבוושינגטון, וכן במכון הבינלאומי לכלכלה וליחסים בין-לאומיים במוסקבה.
בזמן שירותו במשרד החוץ ביטא אבינרי את הקו הרשמי שדגל אז באופציה הירדנית, וגם השתתף בכמה פגישות חשאיות עם המלך חוסיין.
באותה תקופה גם התקיימו המגעים הראשונים, בתוניס ובמקומות אחרים, בין אש"ף ובין פעילי שלום ישראלים.
מהלכים אלה נגדעו עם ניצחון הליכוד בבחירות 1977, שבעקבותיהם גם התפטר אבינרי ממשרד החוץ וחזר לאוניברסיטה.
מהלכים אלה חודשו בזמן ממשלת רבין השנייה והביאו בסופו של דבר להסכמי אוסלו.
אבינרי נחשב למומחה לכתביהם של מרקס והגל ולהיסטוריה ציונית.
חבר במערכת הבינלאומית של ההוצאה הביקורתית השלמה של כתבי מרקס ואנגלס, היוצאת לאור מטעם המכון הבינלאומי להיסטוריה חברתית באמסטרדם.
הוא עסק רבות בהגותם של הרצל ושל משה הס.
התעמת עם פרשנותו של קרל פופר, שראה בהגל את מבשרה של המדינה הטוטליטרית של המאה ה־20.
אבינרי פרסם מאמרים פובליציסטיים בענייני דיומא בעיתונים שונים בישראל ובעולם.
ספריו תורגמו ללשונות רבות, בהן אנגלית, צרפתית, גרמנית, יפנית, רוסית, ספרדית, איטלקית, צ'כית, פולנית, סינית ופורטוגזית.
חתן פרס נפתלי למדעי הכלכלה והחברה לשנת 1977 על ספרו "תורת המדינה של הגל"
חתן פרס ישראל בחקר מדע המדינה 1996.
חתן פרס שלמה בובליק לשנת 2009.
באותה שנה הוענק לו עיטור מפקד מסדר כוכב הסולידריות האיטלקי מטעם נשיא איטליה.
ב־2010 הוכתר בתואר דוקטור לשם כבוד מטעם מכון ויצמן למדע על תרומתו למחקר ולחברה בישראל.
בשנת 2011 הוענק לו תואר עמית כבוד מטעם המרכז הבינתחומי הרצליה.
היה נושא לשיר הסאטירי "אבינרי סכינאי" (על מנגינת השיר "מקי סכינאי" מאת קורט וייל) במסגרת מערכוני תוכנית הסאטירה הטלוויזיונית "ניקוי ראש" בשנות השבעים.
היה נשוי לעורכת הדין דבורה לבית נדלר עד למותה ב־2022 ואב למעין אבינרי־רבהון.
חתנו הוא הדמוגרף פרופ' עוזי רבהון, בנו של פרופ' מנחם רבהון.
אבינרי נפטר ב־30 בנובמבר 2023, והובא לקבורה בהר המנוחות.
משנתו החברתית והמדינית של קרל מרקס, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1966.
רשות הרבים – שיחות על מחשבה מדינית, מרחביה: הוצאת הקיבוץ הארצי, 1966.
פרקי חברה ומדינה – עיונים במשנתם של מורוס, רוסו, הגל ומרקס, מרחביה: הוצאת הקיבוץ הארצי, 1969.
תורת המדינה של הגל, תל אביב: הוצאת ספריית פועלים, 1973.
עם ועולם – שאלות חברה ומדיניות בישראל, הוצאת כתר, 1977.
הרעיון הציוני לגוָניו – פרקים בתולדות המחשבה הלאומית היהודית, ספריית אופקים, הוצאת עם עובד, תל אביב, 1980.
משה הס – בין סוציאליזם לציונות, ספרית אפקים, הוצאת עם עובד, תל אביב, 1986.
ארלוזורוב, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות עידנים, 1991.
הרצל, ירושלים: הוצאת מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, 2007.
קרל מרקס – פילוסופיה ומהפכה, תרגמה איה ברויר, ספריית אופקים, עם עובד, 2022.
קרל מרקס, כתבי שחרות, הוצאת ספרית פועלים, 1965.
הרברט מרקוזה, קץ האוטופיה, הוצאת עם עובד, 1975.
הקובץ דוד בן-גוריון: דמותו של מנהיג תנועת פועלים, עם עובד, 1988.
הקובץ מלחמה ושלום, מרכז זלמן שזר, 2010.
מהדורה אנגלית של ספרו של משה הס ההיסטוריה הקדושה של האנושות (הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 2008).
שלמה אבן וירגה (ה'ר"כ, 1460 – ה'שי"ד 1554) היה היסטוריון ורופא יהודי ספרדי בדור גירוש ספרד, מחבר הספר ההיסטוריוגרפי "שבט יהודה".
שלמה אבן וירגה נולד בספרד למשפחת חכמים נכבדת.
הוא נולד ככל הנראה בסוויליה שבאל-אנדלוס וחי רוב חייו בקסטיליה.
כחמש שנים לפני גירוש ספרד נשלח לאסוף ממון לשחרור היהודים שנשבו בעיר מאלגה שנכבשה על ידי המלכים הקתוליים.
בתעודה משנת 1491 הוא נזכר כנציג של ציבור היהודים בתעודה בעניינו של יהודי שהוחזק במעצר בעיר טולדו.
מהתעודה עולה כי היו לו קשרים בחצר המלכות.
בזמן גירוש ספרד עבר לפורטוגל שם חי כאנוס ובשנת 1506 עבר ממנה לאיטליה.
בהמשך נס לטורקיה, ככל הנראה לאדירנה.
לפי מקור אחר הוא מת בפלנדריה, בעודו בדרך לטורקיה, מעט לאחר יציאתו מפורטוגל.
בהיותו בטורקיה, חיבר אבן וירגה את הספר "שבט יהודה", וזאת כעשרים שנה לאחר גירוש יהודי ספרד.
חיבור זה הוא דיווח על רדיפות היהודים בארצות ובתקופות שונות, וגם דיון בתופעת שנאת ישראל באמצעות דיאלוגים או 'שיחות' מדומיינות בין מלך נוצרי לבין חכם נוצרי וחכם יהודי.
בהקדמה קצרה מספר שלמה אבן וירגה שהוא מצא את הדיווח של מספר רדיפות בסיום עבודתו של יהודה אבן וירגה, שהוא העתיק, ועל אלו הוא הוסיף את סיפורם של הרדיפות בני זמנו; האוסף הושלם אחר כך והוצא לאור בידי בנו יוסף אבן וירגה.
הכותרת "שבט יהודה" מרמזת ליהודה אבן וירגה ("שבט" היא המילה העברית המקבילה ל-"Verga" בספרדית), אך זוהי גם רמיזה למשמעותה האחרת של המילה 'שבט'=מקל חובלים, כי תוכנו של הספר ברדיפות שהוטחו על ראשי היהודים.
העבודה מתארת שישים וארבע רדיפות יהודים, וכן סיפורם של פולמוסים רבים והתוויית מנהגי היהודים בארצות השונות.
אבן וירגה השתדל לפתור את החידה: מדוע היהודים בכלל, והיהודים הספרדים בפרט, סבלו מהרדיפות יותר מאשר כל עם אחר.
הוא נותן לכך הסברים שונים, בהן עליונותם של היהודים, בעיקר ההבדלות מהנוצרים בענייני אוכל; טרדותיהם היו גם עונש על חטאיהם.
בהכללה, אבן וירגה אינו מתאמץ להסוות את האשמות שהנוצרים טפלו על היהודים ובמקרים רבים אף מדגישם ביתר שאת.
היות שעבודה זו היא מצבור מאמציהם של שלושה מחברים, היא מאורגנת בסדר כרונולוגי.
אין כל קשר בין שלושת הסופרים, אולם הסגנון העברי ניכר.
אבן וירגה שלט בלטינית, והביא סיפורים רבים ממקורות לטיניים.
ספרו אף מכיל מסה אודות תקופת בית ראשון.
רבי שלמה בן יעקב אאיליון (בכתב לטיני: Solomon Ayllón ; שמו נכתב לעיתים גם Aelion, Hillion או Aylion; ה'תט"ו, 1655 – ל' בניסן ה'תפ"ח, 9 באפריל 1728) היה רב, יליד האימפריה העות'מאנית (מסלוניקי או צפת) שכיהן כ"חכם" של הקהילות הספרדיות-פורטוגזיות בלונדון ובאמסטרדם.
מקור שם המשפחה קרוב לוודאי בעיר הספרדית אייון שבמחוז סגוביה.
אאיליון גדל והתחנך בעת השלטון העות'מאני בסלוניקי, שהייתה בתקופה זאת מעוז שבתאי.
הוא למד בצעירותו אצל נתן העזתי, נביאה של התנועה השבתאית, והיה בין תלמידיו המפורסמים.
לאחר נישואיו, התגורר אאיליון בצפת, ויצא, כשד"ר או "משולח", לאיסוף כספים עבורה בגולה בשנת 1688. אאיליון עבר במהלך מסעו באיטליה, ובליבורנו פגש ברבי בנימין הכהן ויטאלי ורבי אברהם רוויגו, והגיע ב-1689 ללונדון.
בלונדון התקיימה בשנים ההן קהילה ספרדית-פורטוגזית של אנוסים ששבו ליהדות, שרבה, יעקב אבנדנה נפטר בשנת 1685, ארבע שנים קודם לבואו של אאיליון ללונדון.
הקהילה שהייתה דלה בתלמידי חכמים בעלי שיעור קומה ראתה באאיליון, החכם הארץ-ישראלי, מועמד ראוי לתפקיד, ופנתה אליו בבקשה לכהן ברבנות.
בלונדון כיהן אאיליון כעשר שנים, בהן סבל רבות ממתנגדיו בקהילה - בעיקר הרב והפרשן הידוע יעקב פידאנקה או פידאנקי Fidanque (?-1701) ובנו, אברהם, שמיררו את חייו בשל חשד השבתאות.
הסכסוך בלונדון התפרסם גם בקהילות אחרות, ורבנים שונים התייחסו בכבוד רב לאאיליון, בהם מתנגדי שבתאות מובהקים כרבי יעקב ששפורטש, רבי צבי הירש אשכנזי, ורבי יחזקאל קצינאלפוגין.
אחרי שבשנת 1690 ה"מעמד" של הקהילה דחתה את טענותיהם של יעקב ואברהם פידאנקה, הטיל עליהם חרם עד שיבקשו סליחה מפני חכם הקהילה על יד ארון הקודש.
בשנת 1699 ה"מעמד" נאלץ לדון פעם נוספת בטענות נגד הרב אאיליון ושוב מצא אותן כחסרות בסיס.
בשלב זה, בשנת 1700 פרש שלמה אאיליון מתפקידו ועבר לכהן כרב הקהילה הספרדית-פורטוגזית באמסטרדם.
בעזיבתו קיבל מהקהילה מלונדון חמשים גיני כמתנת פרידה.
כמו כן כעבור שנתיים הקהילה קנתה את הספרים שהרב אאיליון השאיר בלונדון.
ספרים אלה היוו יסוד להקמת ספריה.
באמסטרדם כיהן אאיליון ברבנות 28 שנה עד מותו.
תחילה שימש כדיין תחת הרב הראשי, רבי שלמה די אוליוירה מחבר הספר "אילת אהבים", ואחרי פטירתו של זה בשנת 1708, הפך אאיליון ל"חכם" ואב"ד הקהילה עד מותו, משך 20 שנה.
הקהילה הספרדית-פורטוגזית הייתה הקהילה החזקה והעשירה באמסטרדם, וכרב הקהילה האשכנזית כיהן רבי צבי הירש אשכנזי שכונה "חכם צבי".
אאיליון נהנה ממעמד נכבד וכיהן גם כראש ישיבת "מדרש עץ חיים" הגדולה בה הרביץ תורה.