tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מכונית הרנו לא הייתה תחרותית כבעבר ובארבעה עשר המרוצים הראשונים של העונה הוא לא סיים במיקום גבוה יותר מרביעי ונאלץ לפרוש פעמיים.
בגרנד פרי סינגפור הוא זכה לניצחונו הראשון בעונה לאחר שהתחיל את המרוץ מהמקום ה-15, אך התקדם בעקבות תאונה של נלסון פיקה ג'וניור, חברו לקבוצה, שחייבה שימוש במכונית הבטיחות.
לאחר כשנה נפתחה חקירה בה הודה פיקה שהתרסק עם מכוניתו במכוון לפי הוראת הקבוצה, כדי לעזור לאלונסו לזכות במרוץ, אך אלונסו זוכה מאשמה.
אלונסו ניצח גם במרוץ הבא ביפן וסיים שני במרוץ הברזילאי.
החלפת הרכב לדגם חדש בפתיחת עונת 2009 לא סייעה לאלונסו, שלא צבר נקודות בארבעה מתוך שמונת המרוצים הראשונים בעונה.
במיוץ הונגריה זינק מהפול פוזישן והוליך את המרוץ עד שנכנס לרחבת הטיפולים בפעם הראשונה.
מעט אחרי היציאה מהרחבה התנתק אחד מגלגלי הרכב, שלא חובר כראוי.
אלונסו ניסה להמשיך במרוץ כשהוא נוהג עם שלושה גלגלים, אך לבסוף נאלץ לפרוש בהקפה ה-17. בעקבות התקרית הורחקה רנו מהשתתפות במרוץ הבא, אך לבסוף הומתק העונש לקנס כספי בלבד.
לאורך כל העונה הגיע רק פעם אחת לפודיום, כשסיים במקום השלישי במרוץ מלזיה.
את העונה סיים עם 26 נקודות בלבד.
בספטמבר חתם אלונסו על חוזה לשלוש עונות בקבוצת פרארי, במקומו של קימי רייקונן.
את הניצחון הראשון במדי קבוצתו החדשה רשם אלונסו כבר במרוץ הראשון, שהתקיים בבחריין (אחד מארבעה נהגים שנצחו עם פרארי במרוץ הראשון שלהם, יחד עם מריו אנדרטי, נייג'ל מנסל וקימי רייקונן).
בגרנד פרי מונקו 2010 זינק אלונסו מהמקום האחרון, לאחר שריסק את מכוניתו במהלך מקצה הדירוג, אך הצליח לסיים את המרוץ במקום השישי.
הניצחון השני בעונה הושג בהוקנהיים, אך לווה שערורייה כאשר התברר שפליפה מאסה, חברו לקבוצה, אפשר לאלונסו לעקוף אותו במהלך ההקפה ה-49 למרוץ בעקבות הוראה של הנהלת הקבוצה.
בעקבות האירוע נקנסה הקבוצה ב-100 אלף דולר.
אלונסו רשם שני ניצחונות רצופים באיטליה ובסינגפור, מרוצים שבהם זינק מהפול פוזישן.
בעקבות הניצחונות שיפר את מיקומו בטבלת האליפות ועלה מהמקום החמישי למקום השני, בפער של 11 נקודות בלבד מאחורי מארק ובר, שהוביל את האליפות.
במרוץ סיום העונה שהתקיים באבו דאבי היה יכול אלונסו לזכות בתואר האליפות אם היה מסיים באחד משני המקומות הראשונים, אך סיים רק במקום השביעי והפסיד את התואר לסבסטיאן פטל.
בעונת 2011 נמשכה השליטה של קבוצת רד בול ואלונסו ופרארי התקשו לרשום הישגים.
הניצחון הראשון והיחיד של אלונסו בעונה הושג רק במרוץ התשיעי שהתקיים בבריטניה.
הניצחון העלה אותו למקום השלישי בטבלת האליפות, אך בפער של 92 נקודות מפטל שהוביל את הטבלה.
בנוסף לניצחון הצליח להגיע עוד תשע פעמים לפודיום במהלך העונה, אך למרות זאת סיים רק במקום הרביעי.
במהלך עונת 2012 ניהל אלונסו קרב צמוד על המקום הראשון מתחילת העונה.
הוא עלה למקום הראשון לאחר ניצחון בגרנד פרי מלזיה, המרוץ השני בעונה.
הוא ירד למקום החמישי לאחר ארבעה מרוצים ושב למקום הראשון לאחר שהשיג שני פודיומים רצופים ואף הצליח להגדיל את הפער מהמקום השני ל-34 נקודות לאחר שרשם 2 ניצחונות ופודיום נוסף בשלושת המרוצים הבאים.
אף על פי שלא הצליח לנצח בחמשת המרוצים הבאים שמר על המקום הראשון, אך ארבעה מרוצים לסיום העונה איבד את הבכורה לטובת פטל.
אל מרוץ סוף העונה הגיע אלונסו במקום השני, בפער של 13 נקודות בלבד מפטל, דבר שהשאיר לו סיכוי תאורטי לזכות באליפות.
פטל פתח את המרוץ במקום הרביעי, אך רכבו נפגע במהלך הזינוק והוא ירד למקום האחרון.
אלונסו, שהתחיל את המרוץ במקום השמיני הצליח להגיע עד למקום השני, אך פטל הצליח לשפר את מיקומו ולסיים את המרוץ במקום השישי ולזכות בתואר האליפות בפער של 3 נקודות.
סבסטיאן פטל המשיך בשליטתו המוחלטת בסבב במהלך עונת 2013, במהלכה ניצח ב-13 מתוך 19 המרוצים והוביל את העונה לכל האורך.
אלונסו רשם שני ניצחונות מוקדמים בעונה (סין וספרד) ותפס את המקום השלישי.
במיוץ השביעי בעונה עלה למקום השני, מקום בו החזיק עד לסיום העונה.
בעונת 2014 עברה השליטה בסבב מקבוצת רד בול לידי קבוצת מרצדס, ששני נהגיה, לואיס המילטון וניקו רוזברג הובילו את הסבב לכל אורך העונה.
אלונסו התקשה במהלך העונה לצבור נקודות, הגיע לפודיום רק פעמיים וסיים את העונה רק במקום השישי.
לקראת סיום העונה הודיע אלונסו כי הוא עוזב את הקבוצה וחוזר לקבוצת ממלארן, בה נהג בעונת 2007, תמורת שכר המוערך בכ-32 מיליון אירו לעונה, השכר הגבוה בין הנהגים באליפות.
החזרה לקבוצת מקלארן החלה ברגל שמאל עבור אלונסו, שנפגע קשה בתאונה במהלך היום האחרון של אימוני טרום העונה שהתקיימו בברצלונה.
הוא פונה במסוק לבית חולים ושוחרר לאחר מספר ימים, אך החמיץ את מרוץ פתיחת העונה.
בשבעת המרוצים הראשונים בהם לקח חלק לא הצליח לצבור אפילו נקודה, כאשר בחמישה מתוכם נאלץ לפרוש עקב בעיות במערכת ההנעה.
בגרנד פרי הונגריה הצליח לסיים במקום החמישי, מיקום השיא שלו באותה עונה.
הבעיות במנוע המשיכו לרדוף את אלונסו עד סיום העונה, בלא שהצליח לצבור אף נקודה נוספת.
את העונה סיים במקום ה-17 עם 11 נקודות בלבד.
בפתיחת עונת 2016 היה שוב מעורב בתאונת דרכים קשה, כשהתנגש במהירות 315 קמ"ש במכוניתו של אסטבן גוטיירז.
בשל הפציעה נעדר מגרנד פרי בחריין, אך שב להתחרות בגרנד פרי הסיני.
במהלך העונה התקשה לצבור נקודות וסיים את העונה במקום העשירי בטבלת האליפות עם 54 נקודות בלבד.
הקושי לצבור נקודות נמשך גם במהלך עונת 2017 בה צבר נקודות בחמישה מרוצים בלבד.
בחודש אפריל הודיע כי יוותר על ההשתתפות בגרנד פרי מונקו לטובת מרוץ האינדיאנפוליס 500 המתקיים במקביל.
כרוקי בתחרות נדרש לעמוד במבחנים מקדימים.
המבחנים שודרו בשידור חי ביוטיוב ובפייסבוק וזכו לכ-2 מיליון צופים.
אל המרוץ זינק מהמקום השביעי ובמשך 27 הקפות הוביל את המרוץ.
21 הקפות לסיום, כשהוא במקום השביעי, נאלץ לפרוש בשל בעיות במנוע.
לקראת סיום העונה האריך את חוזהו במקלארן לעונה נוספת.
עונת 2018 נפתחה בצורה טובה יחסית ובחמשת המרוצים הראשונים של העונה צבר נקודות.
במהלך פגרת הקיץ הודיע על פרישה מהפורמולה 1.
אלונסו חזר מפרישה בעונת 2021 והצטרף לקבוצת אלפין.
הוא סיים את עונת 2021 במקום העשירי, כאשר סיים על הפודיום במקום השלישי בגרנד פרי קטר.
באוגוסט 2022 הודיע אלונסו כי יצטרף לקבוצת אסטון מרטין, במקומו של סבסטיאן פטל שפרש, לקראת עונת 2023.
בגרנד פרי בחריין סיים במקום השלישי.
למרות עונש של 5 שניות במהלך המרוץ, הצליח לסיים במקום השלישי גם במרוץ הבא, גרנד פרי ערב הסעודית, ולהשיג את הפודיום ה-100 בקריירה.
לאחר המרוץ קיבל עונש נוסף של 10 שניות בטענה שלא ביצע את העונש של 5 השניות בצורה תקינה.
בעקבות כך ירד למקום הרביעי ובמקומו הוכרז ג'ורג' ראסל כזוכה במקום השלישי.
הקבוצה הגישה ערעור ובמהשך הערב שונתה ההחלטה והמקום השלישי הוחזר לאלונסו.גם במרוץ הבא גרנד פרי אוסטרליה הצליח אלונסו לזכות במקום השלישי.
בגרנד פרי מונקו הצליח לזכות במקום השני לאחר מרוץ יבש/רטוב.לאחר מכן הצליח להשיג עוד פודיומים בגרנד פרי מיאמי, גרנד פרי קנדה וגרנד פרי הולנד.
במרוץ סינגפור אלונסו בפעם הראשונה במהלך העונה סיים מחוץ לנקודות וסיים במקום ה-15.
במקביל לעונתו האחרונה בפורמולה 1 החל להשתתף במרוצי סיבולת.
המרוץ הראשון בו לקח חלק היה מרוץ 24 השעות של דייטונה, שהתקיים ב-26 בינואר 2018. אלונסו הצטרף לקבוצת יונייטד אוטוספורט והתחרה בקטגוריית ה-LMP2. מכונית הלייגר בה נהג לא הייתה מהירה בישורת כמו המתחרים האחרים, למרות זאת הצליח יחד עם לנדו נוריס ופיל הנסון, הנהגים הנוספים בקבוצה, להוביל במהלך מספר הקפות.
תקר בגלגל ולאחר מכן בעיה בבלמים אלצו את הקבוצה להיכנס לרחבת הטיפולים ולצבור פער של 25 הקפות מהמובילים.
בהמשך סבלו מבעיה חוזרת בבלמים ואת המרוץ סיימו במקום ה-38 בדירוג הכולל ו-13 בקטגוריה.
ארבעה ימים לאחר המרוץ הודיעה מקלארן כי, במקביל להשתתפות בעונת הפורמולה 1, אלונסו ייקח חלק בעונת 2018/19 באליפות העולם במרוצי סיבולת כחלק מקבוצת טויוטה לצידם של סבסטיאן בואמי וקזוקי נקאג'ימה.
העונה נפתחה במרוץ 6 השעות של ספא-פרנקורשמפס.
בסיום מקצה הדירוג דורג במקום השני, אך קודם לפול פוזישן בעקבות פסילת התוצאה של רכב הטויוטה השני.
במרוץ 24 השעות של לה מאן הראשון לעונה זינק מהפול פוזישן ורשם ניצחון נוסף.
רצף הניצחונות נמשך גם במרוץ 6 השעות של סילברסטון, אך מאוחר יותר נפסלה הקבוצה בשל חריגה במידות הספויילר התחתון.
פרננדו די נורוניה (בפורטוגזית: Fernando de Noronha) היא קבוצת איים הממוקמת באוקיינוס האטלנטי במרחק 360 ק"מ מחופי ברזיל ו-375 קילומטר צפונית-מזרחית לעיר נאטאל.
האיים מהווים מחוז מיוחד (distrito estatal) במדינה הברזילאית פרנמבוקו.
קבוצת האיים מהווה את פסגתו של רכס תת-מימי.
הקבוצה כוללת 21 איים ואיונים שנוצרו כתוצאה מפעילות געשית.
האי המרכזי, על שמו קרויה קבוצת האיים תופס 91% משטח קבוצת האיים.
הבסיס של האי שהוא הר געש רדום, נמצא 756 מטרים מתחת לפני הים.
האיים הנוספים הם ראטה, סלה גינטה, סאבלודה וסאו ז'וסה, והאיונים לאאו וויובה.
אקלים האיים טרופי, ומתחלק לשתי עונות - העונה הגשומה (חודשים ינואר - אוגוסט) והעונה היבשה (שאר חודשי השנה).
צמחיית האי המקורית נכרתה כולה על ידי המתיישבים השונים במקום.
כיום מכוסה האי בעיקר שיחים ושרכים.
האי מהווה אתר תיירות בשל מגוון בעלי החיים המצויים בו.
סביב האיים מצויים דולפינים רבים, כלבי ים ואלבטרוסים.
כמו כן באי מצויים שני זני ציפורים הייחודיים לאי - הנורוניה אלאניה (Elaenia ridleyana) והנורונהא ויראו (Vireo gracilirostris).
שני זנים אלה מצויים באי הראשי, והנורונהא ויראו מצוי גם באי ראטה.
כמו כן באי מצוי זן ייחודי של יונה - Zenaida auriculata noronha.
לאי הובאו לטאות מסוג טגו כדי שישמשו כאמצעי להדברה ביולוגית כנגד עכברים.
הדבר גרם לבעיה משום שהלטאות פעילות במשך היום לעומת העכברים הפעילים בלילה.
הלטאות עצמן, שאינן אוכלות את העכברים, הפכו למטרד באי.
בנוסף, במהלך התקופה שהאי שימש ככלא, נכרתו מרבית העצים באי והצמחייה הוסרה ממנו על מנת למנוע מאסירים נמלטים להסתתר.
כתוצאה מכך נהרס האיזון האקולוגי באי.
עשבים שהובאו לאי למטרת מזון לבקר יצאו מכלל שליטה וכיסו את כל פני האי תוך הרס הצמחייה המקורית שנותרה בו.
כיום, בלא עצים, הפך האי צחיח ביותר.
גילויו של האי לוט בערפל.
שמו המקורי של האי היה "Ilha da Quaresma" - "אי התענית", המעיד על מועד גילויו.
האי מוזכר ניצפה על ידי ספנים בשנים 1501, 1502 ו-1503. על פי הרוזן מסאנטארם האי התגלה על ידי גספאר דה למוס אשר נשלח לפורטוגל על גבי ספינת האספקה של ציו של פדרו קברל על מנת שידווח על גילוי ברזיל.
היסטוריונים מודרניים משייכים את הגילוי למסע הגילויים של פרנאו די נורוניה.
הראשון שתיאר את האי היה אמריגו וספוצ'י אשר הפליג בספינה פורטוגזית לברזיל בשנת 1503.
בשנת 1534 נכבש האי על ידי צי אנגלי ובשנת 1556 על ידי הצרפתים ששלטו בו עד שנת 1612, עת שבה השליטה בו לידי אנגליה.
בשנת 1628 נכבש האי על ידי הולנדים, ובשנת 1630 על ידי צי פורטוגזי בפיקודו של רוי קלאזה בורגס.
בשנת 1635 שב האי לשליטה הולנדית והם השתמשו בו כאתר לבית חולים לכוחותיהם ששלטו בצפון מזרחה של ברזיל.
באותה עת נקרא האי בשם "פאבוניה" על שמו של מישאיל די פאו.
בשנת 1655 נכבש האי בשנית על ידי פורטוגל שהחזיקה בו עד שנת 1736, עת ננטש האי ונתפס על ידי חברת איי הודו המזרחית הצרפתית ששינתה את שמו ל"אי יורש העצר" (או "אי הדופין" - Isle Dauphine).
בשנת 1737 גורשו הצרפתים מהאי והשליטה בו שבה לידי פורטוגל, אשר החליטה לבצרו ולמנוע כיבושים נוספים.
באי נבנו עשרה מוצבים באתרים אסטרטגיים למטרה זו - תשעה באי המרכזי ואחד באיליה די סאו ז'וסה (Ilha de São José).
המוצבים קושרו במערכת דרכים שרוצפו באבן.
מערכת ההגנה של האי תוכננה על ידי המהנדס הצבאי דיוגו דה סילוורה ולוזו.
בשנת 1770 נוסד היישוב הראשון באי - הכפר וילה דוס רמדיוס.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בשנת 1942, הפכו האיים למחוז פדרלי, ובאי נבנה כלא לאסירים פוליטיים.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 התקין חיל האוויר של ארצות הברית ציוד טלמטריה באי, ששימש למעקב אחר טילים ששוגרו מהמרכז לניסויי טילים בכף קנוורל שבפלורידה.
בשנת 1988 הוכרז מרבית שטחי האיים (70%) הוכרזו כשמורת טבע.
ב-5 באוקטובר 1988 בוטל השטח הפדרלי והאיים הפכו לחלק ממדינת פרנמבוקו.
בשנת 2001 הכריז ארגון אונסק"ו על האיים כאתר מורשת עולמית.
האי נחשב לאחד מאתרי הצלילה התיירותיים הטובים ביותר בברזיל.
המים החמים מאפשרים לצמחייה תת-מימית ובעלי חיים ימיים רבים חיים בעומקים שבין 25 - 40 מטרים.
ספינת מלחמה ברזילאית הוטבעה במקום בשנת 1987 על מנת לעודד תיירות צלילה לאתר.
פרננדו דה פיידאדה דיאש דוש סנטוש (בפורטוגזית: Fernando da Piedade Dias dos Santos; 5 במרץ 1950 – 18 בדצמבר 2025) שנודע בכינויו נאנדו, היה ראש ממשלת אנגולה.
דוש סנטוש הצטרף ל-MPLA בשנת 1971. לאחר קבלת העצמאות של אנגולה בשנת 1975 הצטרף דוש סנטוש לכוחות המשטרה והתקדם לתפקיד בכיר.
בשנת 1981 החל לעבוד במשרד הפנים.
ב-1984 מונה לסגן השר במשרד זה.
לאחר שכיהן כשר הפנים מונה דוש סנטוש לתפקיד ראש ממשלת אנגולה בפברואר 2002 ונכנס רשמית לתפקיד ב-6 בדצמבר באותה שנה.
פרננדו רובן גאגו (בספרדית: Fernando Rubén Gago; נולד ב-10 באפריל 1986) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
הוא מכונה בארגנטינה "פינטיטה" (Pintita).
כיום הוא מאמן קבוצת בוקה ג'וניורס.
גאגו החל את הקריירה שלו בבוקה ג'וניורס.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת ב-5 בדצמבר 2004 במשחק מול קילמס כשהוא רק בן 17. למרות גילו הצעיר, הפך גאגו לאחד השחקנים החשובים של הקבוצה והושווה לפרננדו רדונדו בגלל סגנון משחקו.
על אף שהיה אחד השחקנים הטובים בליגה הארגנטינאית, גאגו לא זומן על ידי חוסה נסטור פקרמן לסגל הנבחרת למונדיאל שנערך בגרמניה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול נבחרת צרפת בפריז ב-7 בפברואר 2007. גאגו היה שותף לזכיית הנבחרת האולימפית של ארגנטינה במדליית זהב באולימפיאדת בייג'ינג.
יכולתו הגבוהה גרמה לריאל מדריד, הקבוצה בשורותיה שיחק פרננדו רדונדו, לשלם 20 מיליון אירו על מנת להעביר אותו לידיהם.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בריאל ב-7 בינואר 2007, במשחק מול דפורטיבו לה קורוניה, והיה שותף לזכיית הקבוצה באליפות ספרד.
הוא החל את עונת 2007/2008 כמחליף, אך במהרה תפס מקום קבוע בהרכב הקבוצה.
ב-4 במאי 2008 בישל גאגו את שער הניצחון שכבש גונסאלו היגוואין מול אוסאסונה, שהבטיח אליפות שנייה ברציפות לריאל מדריד.
אולם, עם השנים מעמדו של גאגו נחלש בריאל מדריד, והוא החל לחפש לעצמו קבוצה חדשה.
על אף התעניינות מצד ליברפול, בוקה ג'וניורס, פלרמו ומנצ'סטר סיטי, בסיום חלון ההעברות של אוגוסט 2011, גאגו עבר בהשאלה לרומא.
ב-19 ביולי 2012 גאגו נרכש על ידי ולנסיה ב-11.5 מיליון אירו.
הוא חתם ל-4 שנים, בהן ירוויח 1.5 מיליון אירו בכל עונה.
בינואר 2013 הושאל גאגו מולנסיה לקבוצת ולס סארספילד הארגנטינאית.
ביולי 2013 חתם גאגו בבוקה ג'וניורס הארגנטינאית.
פרננדו דניאל בלוצ'י (בספרדית: Fernando Daniel Belluschi; נולד ב-10 בספטמבר 1983), המכונה "קאבזון" (Cabezon - "ראש גדול" בספרדית), הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת לאנוס מליגת העל הארגנטינאית.
בלוצ'י החל את הקריירה שלו בניואל'ס אולד בויס, בה שיחק שלוש שנים וזכה איתה באליפות ארגנטינה.
בלוצ'י היה במרכזו של מאבק בין שני מועדוני הפאר של ארגנטינה, ריבר פלייט ובוקה ג'וניורס שנאבקו על שירותיו.
אף על פי שמחצית מכרטיסו היה שייך לבוקה ג'וניורס, העדיף השחקן להצטרף לריבר פלייט שמאוחר יותר השלימה את רכישת מלוא הכרטיס מניואל'ס ומבוקה.
בלוצ'י היה מכוכבי קבוצת הפאר הארגנטינאית שנקלעה לקשיים באותן שנים.
כחלק ממגמה בכדורגל הארגנטינאי הקבוצה מכרה מחצית מכרטיסו לאנשי עסקים, ביניהם הישראלי פיני זהבי.
בינואר 2008 רכשה אולימפיאקוס את מחצית הכרטיס שבבעלות ריבר פלייט תמורת 6.5 מיליון אירו אחרי שהיה מבוקש על ידי מספר קבוצות צמרת מאירופה.
בקיץ 2009 עבר לקבוצת פורטו.
בעונתו השנייה במועדון זכה עמה בטרבל, כולל זכייה בליגה האירופית לאחר ניצחון במשחק הגמר 1-0 על ספורטינג בראגה.
בעונתו השלישית במועדון הושאל לגנואה.
בקיץ 2012 עבר לבורסאספור הטורקית.
ב-2015 עבר בלוצ'י לקרוס אסול מליגת העל המקסיקנית.
ב-2016 עבר לסן לורנסו מליגת העל הארגנטינאית.
ב-4 בינואר 2020 עבר ללאנוס בהעברה חופשית.
בלוצ'י היה שותף לזכייתה של נבחרת ארגנטינה הצעירה באליפות אמריקה הדרומית לנוער בשנת 2003.
בלוצ'י ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הבוגרת במרץ 2005 במשחק נגד נבחרת בוליביה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2006.
אליפות אמריקה הדרומית לנוער: 2003
פרננדו פרנסיסקו גונסאלס סופארדי (בספרדית: Fernando Francisco González Ciuffardi; נולד ב-29 ביולי 1980) הוא טניסאי עבר צ'יליאני.
גונסאלס בחר בקריירת טניס מקצוענית בגיל 21 (1999), ופרץ לתודעת הקהל בשנת 2004, כשזכה במפתיע במדליית הארד האולימפית, באתונה ליחידים ובמדליית הזהב לזוגות יחד עם שותפו הצ'יליאני ניקולאס מאסו.
שנת השיא של גונסאלס הייתה 2007, שבה הגיע לגמר הגראנד סלאם היחיד בקריירה שלו באליפות אוסטרליה הפתוחה והפסיד בגמר לרוג'ר פדרר.
לאחר הישג זה הגיע לדירוג השיא שלו בקריירה, 5 בעולם.
את השנה סיים במקום השביעי בעולם לאחר הופעה משכנעת בגביע המאסטרס בשאנגחאי כשהצליח לגבור על רוג'ר פדרר בשלוש מערכות.
שנה לאחר מכן, ב-2008, הגיע לגמר טורניר הטניס של אולימפיאדת בייג'ינג.
גונסאלס הודיע על פרישה ממשחק פעיל לאחר טורניר המיאמי מאסטרס שנערך ב-2012. המשחק המקצועני האחרון שלו נערך ב-21 במרץ 2012, בו הוא הפסיד ב-3 מערכות בסיבוב הראשון של הטורניר לטניסאי הצרפתי ניקולה מאהו.
גונסאלס, יליד סנטיאגו, בירת צ'ילה, התחיל לשחק טניס בגיל 7 עם אביו.
הוא ומשפחתו עברו לעיירה בשם לה ריינה (La reina) במזרח סנטיאגו שם התאמן עם מאמן בשם קלאודיו גונסאלס (אין קשר משפחתי ביניהם) במועדון הטניס בלה ריינה.
גונסאלס היה מדורג ראשון בסבב הנוער העולמי.
זכה באליפות ארצות הברית הפתוחה בזוגות לנערים יחד עם חברו ושותפו הצ'יליאני ניקולאס מאסו, שיתוף פעולה שהניב יותר מאוחר זכייה במדליית זהב באולימפיאדת אתונה 2004. גונסאלס זכה גם באליפות ליחידים באליפות צרפת הפתוחה לנוער.
כשעבר גונסאלס לליגה של הבוגרים הוא השתלב בה היטב עם זכייה בתחרות "פיוצ'ר".
הוא העפיל פעמיים לחצי גמר "פיוצ'ר" בצ'ילה.
גונסאלס התחיל לשחק בטורנירים גדולים בשנת 1999 ונחשב מאז למקצוען.
בתחילת השנה הוא עוד שיחק בטורנירים קטנים כמו "פיוצ'רים".
הטורניר הגדול הראשון שלו היה בוושינגטון.
הוא ניצח בסיבוב הראשון את הטניסאי הקרואטי איוון ליוביצ'יץ, בסיבוב השני הוא הפסיד למרק רוסה שהיה מדורג אז במקום 31. הזכייה הראשונה שלו בטורניר ATP גדול הייתה בשנת 2000 על מגרשי החימר באורלנדו, פלורידה, בגמר הוא הדיח את ניקולאס מאסו שהיה מדורג 89 בעולם.
לישראלים הוא מוכר במיוחד עקב הפסדו לדודי סלע במשחק העלייה לבית העליון בגביע דייוויס.
הפריצה הגדולה של פרננדו גונסאלס הייתה בשנת 2002. הוא זכה בתואר הגדול השני שלו בוויניה דל מאר שבצ'ילה כשניצח את ניקולאס לאפנטי בגמר בשלוש מערכות.
פרננדו בוטרו אנגולו (בספרדית: Fernando Botero Angulo; 19 באפריל 1932 – 15 בספטמבר 2023) היה צייר ופסל קולומביאני נאו-פיגורטיבי.
בוטרו נולד במדיין שבקולומביה, ואיוריו הראשונים התפרסמו כשהיה בן 16. בשנת 1951 עבר לבוגוטה, ותוך מספר חודשים זכה להציג מציוריו בגלריית ליאו מאטיס בעיר, ולאחר מכן יצא ללימודים בצרפת.
בשנת 1958 זכה בפרס החשוב של 'סלון האמנים הקולומביאניים'.
בוטרו הגדיר את עצמו בגיל צעיר כצייר 'הקולומביאני ביותר מכל הציירים הקולומביאניים'.
יצירותיו של בוטרו מתאפיינות בגופים שמנים ודשנים מאוד של נשים, גברים, חיות, טבע דומם ונופים.
ב-1977, למשל, צייר וריאציה על המונה ליזה, שפניה שמנות ומעוגלות.
בוטרו צייר מגוון של דמויות נוספות בגילאים שונים שהמשותף להם היא צורתם העגולה והרחבה.
ב-2005 הציג בוטרו תערוכה של 50 ציורים שנעשו בעקבות גילוי מקרי ההתעללות שביצעו חיילים מצבא ארצות הברית בכלא אבו גרייב.
בוטרו צייר את הציורים עקב הזעזוע שחש כשהתגלו מקרי ההתעללות.
התערוכה שהוצגה במספר ערים בעולם, וביניהן ניו יורק וערים נוספות בארצות הברית, גרמה לעניין רב.
את דמויותיו הייחודיות עיצב בוטרו גם בפסלים.
החל משנת 1976 החל בוטרו גם לעסוק בפיסול, ויישם בתחום זה את הקווים האופייניים של יצירתו: צורות מעוגלות וחושניות, נפחים גדולים וטכניקה מושלמת.
פסליו הדשנים של בוטרו אהובים על ציבור רחב והם מוצבים בערים רבות, למשל בנמלי התעופה של ברצלונה ומדריד, במוזיאון ישראל בירושלים (איש על סוס), בברלין בסינגפור ובמוזיאונים רבים.
בשנת 1994 פסל היד הוצב במדריד.
פרננדו אנריקה קרדוזו (בפורטוגזית: Fernando Henrique Cardoso; נולד ב-18 ביוני 1931) הוא סוציולוג ופוליטיקאי ברזילאי ומי שהיה נשיא ברזיל בין השנים 1995–2003. הוא אחד ממייסדיה (משנת 1988) ויושב ראש לשם כבוד של מפלגת הסוציאל-דמוקרטיה הברזילאית PSDB.
קרדוזו הוא פרופסור אמריטוס למדעי המדינה וסוצולוגיה באוניברסיטת סאו פאולו.
רקע משפחתי, לימודיו ושנות צעירותו
פרננדו אנריקה קרדוזו הוא צאצא למשפחה אמידה של מהגרים מפורטוגל.
כמה מאבותיו היו פוליטיקאים בימי האימפריה הברזילאית.
בשנים 1920 - 1930 אחדים מבני משפחתו היו פעילים בחוגים ה"טננטיסטים" בקרב צבא ברזיל.
מצד אמו יש לקרדוזו גם שורשים אפריקאים: הייתה לו סבתא רבתא שחורה וסבתה מולטית.
קרדוזו נולד בבוטפוגו, פרבר עירוני, חלק מהעיר ריו דה ז'ניירו כבן למשפחה של אנשי צבא.
אולם את רוב שנות חייו חי בסאו פאולו.
למד סוציולוגיה באוניברסיטת סן פאולו שם סיים דוקטורט במדעים PhD ומאוחר יותר, משטר הדיקטטורה הצבאית בארצו אילץ אותו לצאת זמנית לגלות בצ'ילה, אחר כך בפריז.
לימד בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי חברה École des Hautes Études en Sciences Sociales ובקולז' דה פראנס בפריז, כמו כן באוניברסיטת פאריז-נאנטר.
בשנת 1968 מונה לפרופסור ראש הקתדרה למדעי מדינה וסוציולוגיה.
במהלך חייו לימד גם באוניברסיטת סטנפורד ואוניברסיטת קליפורניה בברקלי שבארצות הברית וכמו כן בגרמניה, באוניברסיטת מינסטר.
קרדוזו היה אחת מדמויות הפעילות במערכה לשיבת הדמוקרטיה בברזיל ובעד כיבוד זכויות האדם במדינה.
נבחר לסנאט מטעם מדינת סאו פאולו ב-1982, ונבחר שוב ב-1986, לאחר ניסיון שלא עלה יפה להיבחר כראש עיריית סאו פאולו.
בשנות החזרה לדמוקרטיה, בימי הממשל איתמר פרנקו, כיהן כשר החוץ בשנים 1992 - 1993. אחר כך כשר האוצר בין 1993 - 1995 הנהיג את תוכנית הריאל (Real Plan), אשר הביאה לחיסול ההיפראינפלציה בברזיל.
הצלחתה של תוכנית הריאל אפשרה לו להיבחר לנשיאות ברזיל ב-1994, ולאחר תיקון החוקה ב-1998, להיבחר לקדנציה שנייה באותה השנה.
עלה לכס הנשיא כמועמד מטעם קואליציה מרכז-שמאל שכללה את מפלגת הסוציאל-דמוקרטיה הברזילאית PSDB, מפלגת החזית הליברלית PFL וסיעה הקרויה מפלגת העבודה של ברזיל.
מאוחר יותר לקואליציה זו נוספה מפלגת התנועה הדמוקרטית הברזילאית, והחל משנת 1996 גם המפלגה המתקדמת.
חוסר המשמעת המפלגתית של חברי הפרלמנט הקשה מאוד על אישור חוקים חדשים, והרפורמות הפסיקליות ובתחום הביטוח החברתי שיזם ממשל קרדוזו לא ממושו אלא חלקית בלבד.
הפוליטיקה של קרדוזו, בעלת צביון נאו-ליברלי, התאפיינה בהפרטת מפעלים רבים ובהגבלת הוצאות הממשלה.
בעת הקדנציה השנייה כנשיא פיחות גדול של המטבע שנגרם על ידי המשבר הפיננסי הבינלאומי משנת 1998 שפרץ בעיקר במקסיקו, רוסיה ומזרח אסיה גרר גם את ברזיל למשבר כלכלי חמור שהתלווה בבריחות גדולות של הון.
קרדוזו השיג את שיתוף הפעולה של קרן המטבע הבינלאומית בתוכנית התערבות לשלוש שנים, שהכניסה את ברזיל לחובות ענק - בערך 41 מיליארד דולר.
בין האירועים החשובים שהתרחשו בעת ממשלו של קרדוזו ניתן לציין בניית הגזודוקט ברזיל-בוליביה
ובשנים 2000–2001 חגיגות חמש מאות השנים ל"גילוי ברזיל" על ידי הפורטוגלים.
לאחר פרישתו מהנשיאות החל קרדוזו להרצות באוניברסיטת בראון בארצות הברית, בנושאי מדיניות כלכלית, פיתוח ערים ובירוא יערות.
ב-2005 נכלל קרדוזו, יחד עם דמויות כגון עמוס עוז, נועם חומסקי, ואצלב האוול ואומברטו אקו, ברשימת 100 האינטלקטואלים החיים החשובים ביותר בעולם של המגזין "פרוספקט" הבריטי.
בשנים 1982–1986 כיהן קרדוזו כנשיא איגוד הסוציולוגיה הבינלאומי (ISA).
כיום הוא מנהל בברזיל מכון מחקרים הנושא את שמו, כמו כן מכהן בחבר הנאמנים של המכון למחקר מתקדם שבפרינסטון, הוא חבר כבוד זר באקדמיה האמריקאית לאמנויות וגם במוסדות אקדמיה דומים בצרפת.
כמו כן הוא חבר במועדון העולמי "גלובל אלדרס" שהוקם מיוזמתו של נלסון מנדלה.
בשניים מספריו הוא כתב אודות ניסיונו כנשיא ברזיל.
עם סיום כהונתו, הרבה להתראיין ולבקר את ממשל יורשו בתפקיד, מנהיג השמאל לולה.
בנוסף לפורטוגזית, הוא דובר באופן שוטף גם ספרדית, אנגלית וצרפתית.
פרופ' קרדוזו הוא כעת אלמן אחרי מות אשתו, האנתרופולוגית רות וילאסה קוראיה לייטה קרדוזו, ב-24 ביוני 2008. יש לו ארבעה ילדים (אחד מהם מקשר מחוץ לנישואים).
פרננדה ברבוזה טאקאי (פורטוגזית: Fernanda Barbosa Takai, נולדה ב-25 באוגוסט 1971) היא מוזיקאית ובעלת טור ברזילאית.
טאקאי משמשת כסולנית הרכב הרוק האלטרנטיבי הברזילאי פאטו פו ובמקביל אף פנתה, בשנת 2007, לקריירת סולו, אשר זכתה לתהודה רבה.
במסגרת פעילותה כסולנית פאטו פו, מנגנת טאקאי גם בגיטרה חשמלית ובגיטרה אקוסטית, מחברת ומלחינה שירים.
טאקאי נולדה במדינת אמאפה שבצפון ברזיל, ובגיל 9, עברה עם משפחתה להתגורר בדרום-מזרח ברזיל, בבלו הוריזונטה, בירת מדינת מינאס ז'ראיס, העיר בה החלה את הקריירה המוזיקלית שלה.
בילדותה, הרבתה טאקאי להאזין למוזיקה, במיוחד רוק אנגלי ופופ-רוק, ובהשפעת משפחתה, האזינה גם למוזיקת MPB.
בנוסף, הרבתה לקרוא חוברות קומיקס.
ב-1993 סיימה טאקאי תואר ראשון ביחסי ציבור באוניברסיטה הפדרלית של מינאס ז'ראיס.
אביה של טאקאי הוא בן ליפנים שהיגרו לברזיל בתחילת המאה העשרים.
טאקאי נשואה לגיטריסט ולשותפה ליצירה בפאטו פו, ג'ון אוליואה, ולהם בת (נולדה ב-2003).
בנוסף לפועלה במוזיקה, כותבת טאקאי טורים בעיתונים "הבלדר הברזיליאנסי" (Correio Braziliense) ו"מדינת מינס" (O Estado de Minas).
בנובמבר 2007 יצא ספרה הראשון, "לעולם אל תזלזל באישה קטנה" ("Nunca Subestime uma Mulherzinha"), בהוצאת ספרי פנדה, אשר מאגדת טורים וסיפורים שפרסמה טאקאי בעיתונים הללו.
כפי דבריה של טאקאי בספרה - "...אנו עודנו מזינים רעיונות שעוצבו בעקבות הליכתנו בתלם כשוטים.
בכל נושא או עניין, נכונים אנו להביע דעות או השקפות.
ואנו, "הנשים הקטנות", נמנות בין יצורים אשר נתברכו בשפע מדעותיהם של אחרים.
וגרוע מכל: גם אנו חלק מאותו המנגנון, וכך מכשילות את עצמנו שלא במודע".
טקסטים אלה נחשבים, בקרב הקוראים, לווידוים היתוליים של טאקאי.
איגוד מבקרי האמנות של סאו פאולו בחר באלבום "Onde Brilhem os Olhos Seus" ("במקום בו נוצצות עיניך"), בו שרה טאקאי שירים מהרפרטואר של נארה לאאו, כאלבום ה-MPB הטוב ביותר לשנת 2007.
סימן ההיכר העיקרי של עבודתה של טאקאי במסגרת להקת פאטו פו הוא העירוב בין צלילי ההרכב (הכוללים שימוש בגיטרות ובאפקטים אלקטרוניים וביצועים לבלדות) לבין גון קולה המעודן.
פרננדו אסקרטין קוטי (בספרדית: Fernando Escartín Coti; נולד ב-24 בינואר 1968).
רוכב אופניים ספרדי (רוכב עבר).
הישגו הבולט ביותר היה הגעתו למקום השלישי בדירוג הכללי בטור דה פראנס בשנת 1999 וניצחונו בשלב באותו מרוץ.
את ראשית הקריירה המקצוענית שלו עשה בקבוצת קלאס-קאחאסטור, אליה הצטרף ב-1990, שם שימש כפועל של רוכב העלית השווייצרי טוני רומינגר.
ב-1994 עבר לקבוצת מאפי האיטלקית ושם החל להתבלט.
לשיאו הגיע במדי הקבוצה הספרדית קלמה-קוסטה בלנקה, אליה הצטרף ב-1996. ב-1999 הצליח לסיים במקום השלישי בטור דה פראנס, אחרי לאנס ארמסטרונג (שניצחונו זה נפסל ב-2012 בשל שימוש בסמים) ואלכס צילה.
בשנתיים האחרונות בהן רכב כמקצוען (2001-2002) השתייך לקבוצת קואסט.
אסקרטין נחשב מטפס מעולה והצטיין במיוחד בקטעי ההרים.
בקטעי מרוץ נגד השעון נחשב חלש יחסית, עובדה שפגעה במיקומו במרוצי הקטעים הארוכים בהם התמקד.
את אסקרטין ייחד סגנון רכיבה כפוף ומתנדנד מצד לצד, דבר שאפשר לצופים לזהותו בקלות יחסית.
החל מנובמבר 2013 משמש אסקרטין כאחד משני המנהלים הטכניים של הוואלטה אספניה, האחראים, בין היתר, על תכנון מסלולי קטעי המרוץ.
פרננדה מונטנגרו (בפורטוגזית: Fernanda Montenegro; נולדה ב-16 באוקטובר 1929) היא שחקנית קולנוע, במה וטלוויזיה ברזילאית מועמדת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1998 על תפקידה בסרט "תחנה מרכזית ברזיל".
מונטנגרו נולדה בשם ארלט פינהיירו אסטבס דה סילבה בריו דה ז'ניירו למשפחה ממוצא פורטוגזי ואיטלקי.
את שם הבמה שלה "פרננדה" בחרה בזכות הצליליות שבו ואת השם "מונטנגרו" בחרה משום שזהו שם משפחתו של רופא משפחתה.
מונטנגרו הייתה נשואה לשחקן הקולנוע פרננדו טורס משנת 1954 עד לפטירתו בשנת 2008, למונטנגרו נולדו שני ילדים, שחקנית הקולנוע זוכת "פסטיבל קאן" פרננדה טורס ובמאי הקולנוע קלאודיו טורס.
לקראת סוף שנות ה-40 מונטנגרו החלה לעסוק בתחום הרדיו והתיאטרון המקומי עם חברה באותה העת ובעלה לעתיד פרננדו טורס.
בשנת 1951 הפכה מונטנגרו לאחת מפורצי הדרך בתחום הטלוויזיה הברזילאית ועבדה עבור תחנת הטלוויזיה הברזילאית הלאומית "TV Tupi", השנייה בגודלה בכל רחבי דרום אמריקה, היא הופיעה בסדרות טלוויזיה מקומיות במשך כ-40 שנה וקיבלה מספר פרסים מקומיים על הופעותייה.
לאחר שעברה לסאו פאולו התמקדה מונטנגרו בתחום התיאטרון ובעיקר באופירות הסבון.
על הופעתה במחזה "מדיאה" זכתה מונטנגרו לביקורות נלהבות.
ב-1997 שיחקה מונטנגרו לצד בתה פרננדה טורס במותחן הפעולה "ארבעה ימים ספטמבר".
בשנת 1998 לאחר למעלה מ-50 שנה בתחום המשחק זכתה מונטנגרו להכרה עולמית בזכות תפקידה הראשי בדרמה הברזילאית "תחנה מרכזית ברזיל".
בסרט הופיעה מונטנגרו בתור דורה, מורה בגמלאות המתפרנסת מכתיבת מכתבים עבור פשוטי העם בתחנה המרכזית של ריו דה ז'ניירו.
דורה היא אישה בודדה ומרירה המרמה את אלה הנותנים בה אמון, כשהיא נאלצת לטפל בילד שאמו נדרסת למוות על יד התחנה הם יוצאים למסע חיפושים אחרי אביו של הילד, אותו הוא מעולם לא ראה ובין השניים נוצר קשר אמיתי ומיוחד.
על משחקה בסרט הייתה מונטנגרו מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב, מונטנגרו היא השחקנית הברזילאית הראשונה שהייתה מועמדת לפרס על ידי "האקדמיה האמריקאית לקולנוע".
כמו כן זכתה מונטנגרו על הופעתה ב"פרס דב הכסף" מטעם "פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין".
ב-2005 הופיעה מונטנגרו בפעם השנייה לצד בתה בדרמה "בית החולות".
את ההופעה ההוליוודית הראשונה שלה ערכה מונטנגרו בשנת 2007 בגיל 78 כשהשתתפה בדרמה המבוססת על רומן מאת גבריאל גארסיה מארקס "אהבה בימי כולרה", בסרט גילמה מונטנגרו את דמותה הספרותית של טראנסיטו אריזה אמו של גיבור העלילה פלורנטינו (חאווייר ברדם).
בשנת 2013 זכתה בפרס אמי הבין-לאומי לשחקנית הטובה ביותר על כיכובה בסרט הטלוויזיה "אמא מתוקה" של רשת הטלוויזיה הברזילאית Rede Globo.
בשנים 2017–2018 גילמה את אחת הדמויות הראשיות בטלנובלה הברזילאית "גן עדן אחר" בתור מרסדס.
בשנת 2019 ביצעה הופעת אורח בטלנובלה הברזילאית "מלכת הקצפת" בכיכובה של נטליה דיל.
בשנת 2024 כיכבה בדרמה הפוליטית-ביוגרפית "אני עדיין כאן" של הבמאי וולטר סאלס (אנ') (מהבמאי של "דרום אמריקה באופנוע", "מים אפלים" ו"בדרכים") בתור עורכת הדין יוניס פאיבה (אנ') בשנותיה האחרונות.
פרננדו דה לה רואה (בספרדית: Fernando de la Rúa; 15 בספטמבר 1937 – 9 ביולי 2019) היה עורך דין ופוליטיקאי ארגנטינאי, שכיהן כראש הממשלה של מחוז בואנוס איירס וכנשיא ארגנטינה בין 10 בדצמבר 1999 ל-21 בדצמבר 2001.
דה לה רואה נבחר ב-1999 לנשיאות ארגנטינה עם סיום כהונתו של קרלוס מנם.
היה נציג המפלגה השמאלנית-מרכזית "אליאנס".
דה לה רואה התפטר ב-2001, לאחר שנתיים בתפקיד, בעקבות המשבר הכלכלי הכבד שפקד את המדינה.
במשך השנים דה לה רואה נרדף על ידי חיובים ותביעות רבות, והואשם ברצח של השופט קלאודיו בונאדיו במרץ 2007, בפסק הדין שבוטל כעבור שנה.
פרננדו נולד לאלאונורה ברונו ואנטוניו דה לה רואה בעיר קורדובה, ולמד בגימנסיה הצבאית המקומית לפני הכניסה לאוניברסיטה הלאומית של קורדובה, שממנה השיג את התואר שלו במשפטים.
הוא בנו של שופט ותומך ותיק באיחוד האזרחי הרדיקלי (UCR), דה לה רואה היה מעורב בפוליטיקה כבר מגיל צעיר, ולשירות הציבורי נכנס בשנת 1963 כיועץ לשר לענייני הפנים של הנשיא ארטורו איליה.
הוא התחתן עם אגנס פרטינה בשנת 1970, ונולדו לו שלושה ילדים, ביניהם אנטוניו דה לה רואה, יזם שהיה מאורס לכוכבת הפופ המפורסמת שאקירה.
דה לה רואה הופיע לראשונה בזירה הפוליטית הלאומית בשנת 1973, כשנבחר לסנאט הארגנטיני, בתור המייצג של העיר בואנוס איירס.
כמה חודשים לאחר מכן הוא רץ למשרת סגן הנשיא כשותף לפעיל ה-UCR הוותיק - הפוליטיקאי ריקרדו בלבין, בבחירות בחודש ספטמבר של אותה השנה.
הם הובסו על ידי המנהיג חואן פרון ברוב מוחץ.
ריצתו לסגן הנשיא בגיל 36 (גיל צעיר יחסית), זיכו אותו בכינוי גנאי של אחד שעדיין עם מוצץ או בובה ביד.
הוא למד משפט פלילי באוניברסיטה של בואנוס איירס לאחר שהושעה מהקונגרס בהפיכה הארגנטינאית של 1976, וכתב ארבעה ספרים על התאוריה המשפטית.
מוקדם יותר למרות התמיכה שהעניק לו ריקרדו בלבין, דה לה רואה הובס על ידי ראול אלפונסין בבחירות על המועמדות לנשיאות UCR בשנת 1983.
פרננדו נבחר לבית התחתון על ידי בוחריו בעיר בואנוס איירס בשנת 1991, והוחזר שוב לסנאט בבחירות מיוחדות ב-1992, מה שהביא אותו לכותרות העיתונים.
הוא הפך לראש העיר הראשון שנבחר בבחירות בעיר בואנוס איירס ב-30 ביוני 1996.
עקב טיפולו המסור בהעלמות מס הרכוש הכרוניות בעירו, דה לה רואה זכה למוניטין של בן אדם יעיל בעירו, ולכן פיטוריו של הנשיא קרלוס מנם באותה התקופה סייעה לו בריצתו לנשיאות ארגנטינה שבה גם זכה בבחירות שהתקיימו ב-24 באוקטובר 1999, שבהן הביס בלי בעיות את מועמד מפלגת השלטון, הנגיד אדוארדו דודאל.
פרננדו דה לה רואה התמנה לנשיא ארגנטינה ב-10 בדצמבר 1999.
בשנת 2000, פרננדו פרסם התנצלות ממלכתית רשמית על תפקידה של ארגנטינה בסיוע לבריחתם של פליטים נאצים.
פרננדו נפטר בבואנוס איירס ב-9 ביולי 2019. הותיר אחריו אישה - אגנס פרטינה, ושלושה ילדים - אגוסטינה, אנטוניו ופרננדו.
גרנד צלב של מסדר הצלב הלבן הזוגי (2001)
פרננדו בואסה ארנה (בספרדית: Fernando Buesa Arena) הוא מתקן ספורט רב-תכליתי השוכן בעיר ויטוריה שבחבל הבסקים, ספרד.
האולם נושא את שמו של פרננדו בואסה, פוליטיקאי בסקי שפעילי המחתרת הבסקית אט"א התנקשו בחייו ב-22 בפברואר 2000. קודם לכן, נודע האולם בשם Pabellón Araba עד שנת 2000.
המבנה תוכנן תחילה להיות שוק בקר באמצע שנות ה-70, אך צמצום הפעילות החקלאית בעיר ובסביבותיה גרמו לכך שהמבנה הפך במהרה לפיל לבן.
בסופו של דבר שונה ייעוד המבנה לאולם ספורט והוא נחנך בשנת 1991.
לרוב משמש כמגרשה של קבוצת העילית של הכדורסל הספרדי, סאסקי בסקוניה, ומכיל כ-15,504 מושבים לאחר עבודות להרחבת האולם שהחלו במרץ 2011 ונמשכו כ-15 חודשים.
ב-1996 אירח האולם את גמר גביע ספורטה בו זכתה קאחה לבורל המקומית.
ב-2010 התקיימו באולם משחקי הפיינל פור של היורוקאפ שנערכו בפעם הראשונה בתולדות המפעל.
פרננדו בלאונדה טרי (בספרדית: Fernando Belaúnde Terry; 7 באוקטובר 1912 - 4 ביוני 2002) היה נשיא פרו במשך שתי קדנציות לא רצופות (1963–1968 ו-1980–1985).
הודח בהפיכה צבאית בשנת 1968 הוא נבחר מחדש בשנת 1980 לאחר 11 שנות שלטון צבאי.
הוא היה מוכר ביושר האישי שלו ומחויבותו לתהליך הדמוקרטי.
השני מארבעה ילדים, בלאונדה נולד בלימה ב-1912 למשפחה מהמעמד העליון של בעלת שורשים ספרדיים.
אביו, רפאל באלונדה דיאז קנסקו, מורה, כיהן כראש ממשלה; סבו היה שר אוצר, ואחד מסביו היה נשיא הרפובליקה.
במהלך הדיקטטורה של אוגוסטו בי.
לאגווייה, הרדיפה בעקבות פעילותו הפוליטית של אביו, רפאל, ודודו ויקטור אנדרס בלאונדה אילצה את המשפחה להגר לצרפת בשנת 1924, בה פרננדו למד בתיכון ואחר כך קיבל את ההכשרה אוניברסיטאית הראשונית שלו בהנדסה.
מ-1930 עד 1935 למד בלאונדה טרי אדריכלות בארצות הברית, שם הוא למד בתחילה באוניברסיטת מיאמי (שבה לימד גם אביו), ובשנת 1935 עבר לאוניברסיטת טקסס באוסטין, בה קיבל את התואר אדריכל.
לאחר מכן הוא עבר למקסיקו ועבד במקצוע זה לזמן קצר.
חזר לפרו בשנת 1936 ועבד בה כאדריכל לתכנון בתים פרטיים.
בשנת 1937, הוא פתח מגזין בשם El Arquitecto Peruano ("האדריכל הפרואני"), שעסק בעיצוב פנים, תכנון ערים כללי ובסוגיות בינוי שהיו בוערות במדינה.
בלאונדה טרי פעל לדיקום אגודת האדריכלים של פרו והמכון לתכנון ערים במדינה זו.
בלאונדה הפך ליועץ ממשלתי לדיור ציבורי בפרו ובחוץ לארץ.
בשנת 1943, החל ללמד אדריכלות ובינוי ערים בבית הספר למהנדסים-Escuela Nacional de Ingenieros של לימה, ומאוחר יותר הפך לדיקן הפקולטה להנדסה אזרחית ולאדריכלות.
בלאונדה גם תכנן את הבנייה, יחד עם מרצים וסטודנטים אחרים, מהפקולטה לארכיטקטורה של האוניברסיטה הלאומית להנדסה בשנת 1955.
הקריירה הפוליטית של בלאונדה החלה בשנת 1944 כאחד ממקימי מפלגת החזית הדמוקרטית הלאומית, שבחרה בחוסה בוסטמנטה כנשיא בשנת 1945, הוא כיהן בקונגרס הפרואני עד ההפיכה הצבאית של הגנרל מנואל אודריה בשנת 1948.
בלאונדה חזר לזירה הפוליטית בשנת 1956, כאשר אודריה קרא לבחירות, הוא תמך ב"חזית הלאומית של נוער דמוקרטי", ארגון שהוקם על ידי סטודנטים בעלי חשיבה רפורמטיבית, שחלקם למד אצלו; תמיכתו העקרונית בעיתון "לה פרנסה", שנסגר על ידי הדיקטטורה בתחילת 1956, הניעה את הנהגת החזית הלאומית לבקש ממנו להוביל את המפלגה.
הוא התפרסם, כאשר ב-1 ביוני של אותה שנה - 1956 - ועדת הבחירות הלאומית סירבה לקבל את מועמדותו.
הוא הוביל מחאה שכונתה לאחר מכן "El Manguerazo" (בספרדית: צינורות למטה), על שם צינורות המים שבהם השתמשה המשטרה כדי לפזר את המפגינים.
בלואנדה הרגיע את המפגינים ואת כוחות המשטרה, ובצעד סמלי, כשהוא מחזיק בדגל פרו הוא חצה את המרווח שבין כוחות המשטרה לבין המפגינים בשביל להעביר את האולטימטום למפקד המשטרה שמועמדותו תאושר.
לבסוף מועמדותו של בלאונדה ב-1956 נכשלה, כהמצביעים הדיפו על פניו את הפוליטיקאי הימני מנואל פראדו.
בלאונדה התלונן על אי סדירויות והתכונן לעמוד בראש האופוזיציה.
ביולי 1956 בצ'ינצ'רוס, קוסקו, הקים את המפלגה של מרכז-ימין
הוא מיקם את עצמו בין הימין התומך באוליגרכיה לבין הרדיקליזם של APRA השמאלית ושל המפלגות הקומוניסטיות.
הוא נסע בכל רחבי הארץ במסעות תעמולה למען מפלגתו.
אימץ גישה מסורתית שבאה לידי ביטוי גם כשקרא לדו-קרב אחד מחברי הפרלמנט מהמפלגה היריבה הימניתשל פראדו שסירב לחזור בו מטענותיו המעליבות.
הדו-קרב התקיים ושני היריבים נפגעו רק שריטות מינוריות
ב-1959 ממשלת פראדו סירבה לאפשר למפלגת הפעולה העממית לכנס את ועידתה השנתית.
על אף האיסור בלאונדה התגרה בצו ופתח את הוועידה.
הוא נעצר ונשלח למאסר באי-כלא בסגנון אלקטרז אל פרונטון מחוץ לחופי לימה.
נשאר בכלא 12יום שבמהלכם הוא ניסה להימלט על ידי שחייה.
הממשל פראדו, שעמד בפני מחאות ציבוריות בלתי פוסקות, נאלץ לשחררו ולוותר על התביעה נגדו.
בבחירות ביוני 1962 נבחר בלאונדה לנשיא.
בתחילת אוקטובר 1968 הודח בלאונדה על ידי הצבא.
בלאונדה הוגלה לארגנטינה, בה קיבל מקלט מדיני.
בלאונדה ניסה לשוב מיד לפרו, אולם הורד מהמטוס על ידי שלטונות ארגנטינה.
ביולי 1980 שב בלאונדה והושבע לנשיא פרו.
בשנת 1984 הוא נבחר לכהונה שנייה.
הממשלה נכנעה, והתמונה המדהימה של בלאונדה צועד לבד עם הדגל הוצגה על ידי העיתון Caretas למחרת, במאמר שכותרתו "Así Nacen Los Lideres" ("כך נוצרים מנהיגים").
בבחירות הלאומיות ב-1985 מפלגתו "הפעולה העממית" (Acción Popular) הובסה על ידי מועמד APRA אלן גרסיה.
עם זרת, בהתאם לחוקת שנת 1979, שירת כ"סנטור לכל החיים"Senador Vitalicio ''זכות השמורה לנשיאי פרו לשעבר, ושבוטלה אחר כך ב-1993.
פרננדו מנדש סוארש גומש (בפורטוגזית: Fernando Mendes Soares Gomes; 22 בנובמבר 1956 בפורטו – 26 בנובמבר 2022), הידוע בשם פרננדו גומש, היה כדורגלן פורטוגזי ששיחק בעמדת החלוץ.
גומש הוא מגדולי כובשי השערים בכדורגל הפורטוגלי.
הוא שיחק במרבית הקריירה בפורטו, במדיה זכה פעמיים בנעל הזהב האירופית, והוא מלך שערי המועדון בכל הזמנים.
כחלוץ נבחרת פורטוגל, שיחק גומש בטורנירי יורו 1984 ומונדיאל 1986, ובסך הכל רשם קרוב לחמישים הופעות בינלאומיות.
גומש החל את הקריירה בקבוצת הנוער של פורטו מעיר הולדתו.
הוא הפגין יכולת גבוהה כבר בגילאים צעירים, ובעונת החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
כבר בעונת הבכורה שלו כבש גומש 14 שערי ליגה ב-24 הופעות.
בעונת זכה גומש עם פורטו בגביע הפורטוגלי, ובאותה עונה סיים כמלך השערים של ליגת העל הפורטוגלית עם 26 שערים.
עונה אחר כך, שוב כמלך שערי הליגה, זכה גומש עם פורטו באליפות פורטוגל, הראשונה של המועדון מזה 19 שנים.
בעונת זכתה הקבוצה באליפות שנייה ברציפות, וגומש שמר על תואר מלך שערי הליגה עונה שלישית ברציפות.
לקראת עונת , בתום שש עונות במדי פורטו, כשבכולן הוא כובש מספר דו-ספרתי של שערים, עבר גומש לליגה הספרדית, כשחתם במדי ספורטינג חיחון.
בעונתו הראשונה בקבוצה שיחק גומש ארבע פעמים בלבד, האחרונה שבהן במחזור התשיעי.
הוא חזר להיות שחקן הרכב עונה אחר כך, ורשם 23 הופעות במדי חיחון, בהן כבש 11 שערים, שהפכו אותו למלך שערי הקבוצה באותה עונה.
לקראת עונת חזר גומש לפורטו, ובעונת החזרה שלו כבש 36 שערי ליגה ב-29 משחקים בלבד, שהקנו לו בפעם הרביעית את תואר מלך שערי הליגה, ולראשונה את תואר נעל הזהב האירופית.
הוא היה לפורטוגלי השני, אחרי אאוזביו, ולשחקן פורטו הראשון שזוכה בתואר.
באותה עונה זכתה בנפיקה ליסבון בדאבל, והגעתה של פורטו לגמר הגביע זיכתה אותה במקום בגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת .
בעונת זכו פורטו וגומש בגביע אירופה לאלופות, לראשונה בהיסטוריה של המועדון.
גומש החמיץ את משחק הגמר, בו ניצחה פורטו את באיירן מינכן, לאחר ששבר את רגלו מספר ימים קודם לכן.
למרות זאת, לגומש היה חלק משמעותי בזכייה עם חמישה שערים במהלך הטורניר, בהם שער חשוב בחצי הגמר מול דינמו קייב.
גומש התאושש כדי להוביל את קבוצתו כקפטן לזכיות בתואר הסופר קאפ האירופי, לאחר ניצחון כפול בגמר מול אייאקס אמסטרדם, ולניצחון בהארכה 2-1 מול פניארול במסגרת הגביע הביניבשתי, במשחק בו כבש את השער הראשון.
גומש עזב את פורטו בסיום עונת , בעקבות סכסוך עם הנהלת הקבוצה.
הוא היה שותף לשנים מוצלחות מאוד של המועדון, ובסך הכול זכה עמו בחמש אליפויות ושלושה גביעים מקומיים, וכן בגביע אירופה לאלופות, גביע ביניבשתי, סופר קאפ אירופי ושלושה תוארי סופר קאפ מקומיים.
גומש כבש 347 שערים ב-455 הופעות במדי פורטו בכל המסגרות, והוא מלך שערי המועדון בכל הזמנים.
גומש עבר לספורטינג ליסבון, עימה העפיל בעונת עד לחצי גמר גביע אופ"א.
באותה עונה כבש גומש 22 שערי ליגה, ועוד חמישה שערים במסגרת האירופית.
בסיום העונה, פרש ממשחק פעיל בגיל 35.
גומש החל את דרכו בנבחרת פורטוגל בגיל 19 בלבד, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות ב-9 במרץ 1975. שערו הראשון במדי פורטוגל נכבש רק חמש שנים אחר כך, ב-26 במרץ 1980, מול במסגרת מוקדמות יורו 1980.
גומש נכלל בסגל של המאמן פרננדו קבריטה לטורניר יורו 1984 בצרפת, הופעתה הראשונה אי פעם של פורטוגל בטורניר הגמר.
הוא כמחליף לחמש דקות במשחק הפתיחה של פורטוגל, מול , שהסתיים בשוויון 0-0. לאחר שלא שותף במשחק מול שהסתיים בשוויון 1–1, פתח גומש בהרכב בניצחון 0–1 על , ששלח את פורטוגל לחצי הגמר.
בשלב זה פגשה פורטוגל את המארחת .
גומש עלה כמחליף במחצית המשחק, במצב של 1-0 לצרפת, במשחק שהוכרע רק בהארכה, בתוצאה 2–3 למארחים.
לגומש היה חלק חשוב במוקדמות מונדיאל 1986, שבסיומו העפילה פורטוגל לטורניר מונדיאל ראשון מאז מונדיאל 1966 באנגליה.
הוא כבש את השער היחיד במשחק החוץ של פורטוגל מול , וכבש שני צמדים במשחקיה של פורטוגל מול , שהובילו את נבחרתו לצמד ניצחונות.
פורטוגל העפילה לטורניר מונדיאל 1986 בהפרש נקודה משוודיה, וגומש נכלל בסגל של ז'וזה אוגוסטו טורס לטורניר הגמר במקסיקו.
הוא פתח בהרכב בניצחון 0–1 על בפתיחת שלב הבתים.
פציעתו של השוער והקפטן, מנואל בנטו, הביאה את גומש לפתוח עם סרט הקפטן בשני משחקיה הנותרים של פורטוגל בטורניר.
הראשון שבהם הסתיים בהפסד 0–1 ל, ובמהלכו הוחלף גומש במחצית, והשני היה הפסד 1–3 ל, שסיים את דרכה של פורטוגל בטורניר מהמקום האחרון בבית.
לאחר הטורניר התמנה גומש לקפטן הנבחרת הקבוע.
משחקו האחרון של גומש במדי הנבחרת היה ב-16 בנובמבר 1988, ובו כבש את השער היחיד בניצחון 0–1 על במסגרת מוקדמות מונדיאל 1990. גומש ערך בסך הכול 48 הופעות בינלאומיות, בהן כבש 11 שערים.
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםפורטוליגת העל הפורטוגלית241423102826252529272923ספורטינג חיחוןהליגה הספרדית412311פורטוליגת העל הפורטוגלית293624213039302026213021155ספורטינג ליסבוןליגת העל הפורטוגלית2693722סך הכל432331
פרננדו אמורבייטה (נולד ב-29 במרץ 1985) הוא כדורגלן עבר ספרדי-ונצואלי ששיחק בעמדת הבלם.
אמורבייטה נולד בקנטאורה שבוונצואלה להורים ממוצא בסקי.
הוא התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אתלטיק בילבאו ובעונת ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת.
בעונת עזב את קבוצת המילואים והצטרף רשמית לסגל הקבוצה הראשונה בה רשם 27 הופעות בליגה ועוד אחת בליגה.
הוא פתח בהרכב הקבוצה בגמר הליגה האירופית 2012, בו הפסידה בילבאו 3-0 לאתלטיקו מדריד.
ב-15 באפריל 2013 חתם בפולהאם על חוזה לשלוש שנים.
החוזה נכנס לתוקף ב-1 ביולי יממה לאחר שסיים את חוזהו בבילבאו.
ב-14 בספטמבר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בפולהאם בתיקו 1-1 נגד וסט ברומיץ' אלביון.
ב-22 במרץ 2012 הורחק לאחר כניסה בדויד סילבה במשחק בו הפסידה פולהאם 5-0 למנצ'סטר סיטי.
ב-26 באפריל הבקיע את שער הבכורה שלו בפולהאם בתיקו 2-2 נגד הול סיטי.
ב-6 במרץ 2015 הורחק במשחק החזרה שלו נגד בורנמות' לאחר שנעדר 3 חודשים עקב פציעה
ב-25 במרץ 2015 הושאל למידלסברו עד לסיום העונה.
ב-8 במאי 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בבורו במשחק במסגרת פלייאוף הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ נגד ברנטפורד.
אמורבייטה נכנס בדקה ה-73 במצב של 1-1 והבקיע את שער הניצחון עבור קבוצתו.
בתחילת עונת הושאל שוב לבורו לחצי שנה ובתום תקופת ההשאלה חזר לפולהאם.
ב-22 ביולי 2016 חתם בספורטינג חיחון לשלוש שנים.
ב-10 ביולי 2017 חתם באינדפנדיינטה מליגת העל הארגנטינאית.
ב-14 בינואר 2019 אמורבייטה חתם בסרו פורטניו מליגת העל הפרגוואית.
בצעירותו שיחק אמורבייטה בנבחרת הנוער של ספרד לצד חאבייר גארידו וסרחיו ראמוס וזכה עימה באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 בשנת .
כעבור שנתיים הצהיר כי הוא מעוניין לייצג את נבחרת ונצואלה אך מכיוון ששיחק בנבחרת הנוער של ספרד לא היה זכאי לייצג את ונצואלה.
באוגוסט זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת לקראת המשחק נגד , אך לא שותף במשחק עצמו.
בשנת שינתה פיפ"א את החוק וקבעה כי שחקן ששיחק עבור נבחרת צעירה כלשהי יכול עדיין להתחרט ולייצג נבחרת אחרת ולכן ייצוג ונצואלה בזירה הבינלאומית עלתה שוב על הפרק.
ב-2 בספטמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 1-0 ל.
ב-11 באוקטובר 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת נגד אותה ארגנטינה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014 שהיה גם שער הניצחון.
זהו היה הניצחון הראשון של ונצואלה על ארגנטינה אי פעם.
אמורבייטה נכלל בסגל הנבחרת לקראת קופה אמריקה 2015 ובנובמבר של אותה שנה פרש מהנבחרת.
אמורבייטה אף שיחק עבור נבחרת חבל הבסקים שהיא נבחרת שאינה חברה בפיפ"א.
פרננדו דה נאפולי (באיטלקית: Fernando de Napoli; נולד ב-15 במרץ 1964) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר.
תקופת השיא של דה נאפולי בקריירה הייתה במדיה של נאפולי, עמה זכה בגביע אופ"א, בשתי אליפויות איטליה ובקופה איטליה.
מאוחר יותר זכה בשתי אליפויות ובליגת האלופות עם מילאן, אם כי כשחקן משלים בלבד.
דה נאפולי ערך 54 הופעות במדי , ובין היתר ייצג אותה בשני טורנירי מונדיאל וביורו 1988.
דה נאפולי החל את דרכו בקבוצת הנוער של אבלינו.
עם סיום גילאי הנוער, לקראת עונת , הושאל לעונה אחת לרימיני, שם פתח את קריירת הבוגרים שלו תחת המאמן אריגו סאקי.
הוא השתלב היטב בהרכב הקבוצה בליגה השלישית, סיים עמה במקום החמישי בטבלה וערך 31 הופעות ליגה, בהן כבש פעמיים.
לאחר עונת השאלה אחת, חזר לאבלינו ששיחקה אז בסרייה א'.
הוא שיחק במועדון במשך שלוש עונות, ובשלושתן סיים עם הקבוצה במקום ה-12 בטבלה.
בסך הכול בשלוש עונות ערך דה נאפולי 73 הופעות ליגה, וכבש שער ליגה אחד בכל עונה.
לקראת עונת חתם דה נאפולי בקבוצת נאפולי של המאמן אוטאביו ביאנקי, שאימן אותו בעונתו הראשונה באבלינו.
בנאפולי שיחק אז דייגו מראדונה, שהוביל את הקבוצה להישגים משמעותיים באיטליה ובאירופה.
כבר בעונת הבכורה שלו במועדון השתלב דה נאפולי היטב, ערך 28 הופעות ליגה בהן כבש פעמיים.
באותה עונה זכתה הקבוצה בדאבל המקומי, תוך שהיא מקדימה את יובנטוס בשלוש נקודות בטבלת הליגה, וגוברת 4-0 בסיכום שני מפגשי גמר קופה איטליה על אטאלנטה.
שתי עונות אחר כך זכתה נאפולי בגביע אופ"א, תוך שהיא מדיחה בדרכה אל הגמר, בין היתר, את פאוק סלוניקי, בורדו, יובנטוס ובאיירן מינכן.
דה נאפולי פתח בהרכב קבוצתו בצמד משחקי הגמר מול שטוטגרט.
במשחק הראשון באיטליה ניצחה נאפולי 2-1, ובגומלין סיימה בשוויון 3-3 בדרכה לזכייה בתואר.
דה נאפולי כבש שער עצמי במשחק הגומלין, שלא מנע לבסוף מקבוצתו להניף את הגביע.
עונה אחת לאחר מכן, בעונת , זכה דה נאפולי בפעם השנייה בקריירה באליפות איטליה, לאחר שהקדים עם קבוצתו את מילאן בפער שתי נקודות בראש הטבלה.
עם פתיחת העונה הבאה זכתה נאפולי בסופר קאפ האיטלקי, בו פתח דה נאפולי בהרכב בניצחון המרשים של קבוצתו 5-1 על יובנטוס.
היה זה התואר החמישי והאחרון של דה נאפולי במדי נאפולי.
בסיום עונת , לאחר שש עונות במדי נאפולי, סיים דה נאפולי את דרכו במועדון.
בתקופה זו רשם 176 הופעות ליגה בהן כבש שמונה שערים.
לקראת עונת נמכר דה נאפולי למילאן של המאמן פאביו קאפלו.
הוא שיחק במועדון במשך שתי עונות, בהן שפעה הקבוצה בהישגים, אך רשם מספר נמוך מאוד של הופעות במדי הקבוצה.
בעונת הבכורה שלו בקבוצה, בה זכתה מילאן באליפות, רשם דה נאפולי שבע הופעות בסך הכול, מתוכן ארבע בלבד בליגה.
עונה אחר כך זכתה מילאן באליפות נוספת ואף זכתה בליגת האלופות, אך דה נאפולי שוב הוגבל לדקות משחק מעטות, כששותף בעשרה משחקים בלבד, מתוכם חמישה בליגה ושניים באירופה, ולא שותף בגמר ליגת האלופות בו הביסה מילאן 4-0 את ברצלונה.
בתום שתי עונות ותשע הופעות ליגה במצטבר, סיים דה נאפולי את דרכו במועדון.
בתום התקופה הקשה במילאן, עבר דה נאפולי לרג'אנה לקראת עונת .
בעונת הבכורה שלו שיחקה הקבוצה בסרייה א', ודה נאפולי ערך באותה העונה 31 הופעות ליגה.
עם זאת, הקבוצה כולה הפגינה יכולת חלשה, צברה ארבעה ניצחונות ו-18 נקודות בלבד ב-34 משחקים, וירדה לסרייה ב'.
סדרה של פציעות מנעה ממנו לקחת חלק פעיל בעונה הבאה, בה סיימה הקבוצה במקום הרביעי וחזרה לסרייה א' בתום עונה אחת.
דה נאפולי הוגבל לחמש הופעות ליגה בלבד באותה העונה.
הוא חזר להיות שחקן דומיננטי בעונת בליגה הבכירה עם 22 הופעות ליגה, אך קבוצתו השיגה שני ניצחונות בלבד לאורך כל העונה וירדה פעם נוספת לליגת המשנה.
בסיום העונה פרש דה נאפולי ממשחק פעיל בגיל 33. דה נאפולי נותר ברג'אנה כחבר הצוות המקצועי של המועדון מאז פרישתו ועד לשנת 2005.
דה נאפולי ערך את הופעת הבכורה שלו במדי תחת המאמן אנצו ביארזוט ב-11 במאי 1986, בניצחון 2-0 על במשחק ידידות, במסגרת הכנות הנבחרת למונדיאל 1986. על אף שלזכותו הייתה הופעה בינלאומית אחת, זומן דה נאפולי על ידי ביארזוט לסגל איטליה לקראת המונדיאל, ואף עלה בהרכב הנבחרת בכל ארבעת משחקיה בטורניר.
בשלב הבתים סיימה איטליה במקום השני, לאחר שנפרדה בשוויון 1-1 עם ובתוצאה זהה עם , וגברה 3-2 על .
בשמינית הגמר סיימה איטליה את דרכה בטורניר עם הפסד 2-0 ל.
לאחר הטורניר ייצג דה נאפולי את נבחרת איטליה הצעירה בטורניר גמר אליפות אירופה עד גיל 21 לשנת 1986. איטליה העפילה לגמר הטורניר, שם הפסידה לספרד בדו-קרב בעיטות עונשין.
דה נאפולי הוסיף להיות שחקן הרכב בנבחרת גם תחת המאמן החדש אזליו ויצ'יני, ושותף לשבעה מתוך שמונת משחקיה של איטליה במוקדמות יורו 1988, מהם העפילה איטליה מהמקום הראשון בבית לפני ו.
באותן השנים כבש דה נאפולי את שערו היחיד במדי איטליה, בניצחון 3-1 על ארגנטינה במשחק ידידות ב-10 ביוני 1987. דה נאפולי זומן על ידי ויצ'יני לטורניר יורו 1988 בגרמניה המערבית, ושוב עלה בהרכב הנבחרת בכל ארבעת משחקיה בטורניר.
איטליה צלחה את שלב הבתים מהמקום השני, לאחר שוויון 1-1 מול המארחת וניצחונות 1-0 על ו-2-0 על .
בחצי הגמר הודחה איטליה, עם דה נאפולי בהרכב, על ידי שגברה עליה 2-0.
איטליה נבחרה לארח את מונדיאל 1990, ודה נאפולי היה שותף להכנותיה לטורניר, כששותף ל-13 משחקי ידידות אותם קיימה הנבחרת בין טורניר היורו למונדיאל הביתי.
ויצ'יני זימן את דה נאפולי לטורניר המונדיאל הביתי, שוב כשחקן הרכב.
דה נאפולי פתח בכל משחקיה של איטליה בשלב הבתים, אותו צלחה במקום הראשון במאזן מושלם עם ניצחונות של 1-0 על ועל , וניצחון 2-0 על .
דה נאפולי הוסיף לפתוח ההרכב בשמינית הגמר שם גברה איטליה 2-0 על , ברבע הגמר שם גברה איטליה 1-0 על , ובהפסד בפנדלים לארגנטינה בחצי הגמר, שם שיחק לאורך כל המשחק וההארכה.
דה נאפולי זכה למנוחה בניצחונה של איטליה 2-1 על במשחק על המקום השלישי.
דה נאפולי הוסיף לייצג את הנבחרת במוקדמות יורו 1992 כששותף לשישה מתוך שמונת משחקיה של הנבחרת, אך איטליה כשלה להעפיל לטורניר הגמר כשסיימה שנייה בבית אחרי ברית המועצות.
לאחר תום טורניר המוקדמות ערך דה נאפולי שתי הופעות נוספות ואחרונות במדי איטליה, האחרונה שבהן בניצחון הביתי 1-0 על גרמניה המערבית במשחק ידידות ב-25 במרץ 1992.
בסך הכול ערך דה נאפולי 54 הופעות במדי איטליה, בהן כבש שער אחד.
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםרימיניהליגה האיטלקית השלישית312אבלינוסרייה א'181261291נאפוליסרייה א'282302302320271291מילאןסרייה א'4050רג'אנהסרייה א'310סרייה ב'50סרייה א'220סך הכול בקריירה34713
פרננדו הראשון נולד במדינה דל קמפו ב-27 בנובמבר 1380, והיה בנם של חואן הראשון, מלך קסטיליה ולאונור מאראגון, מלכת קסטיליה, בתם של פדרו הרביעי, מלך אראגון ואלאונורה מסיציליה.
לאחר מות אחיו אנריקה השלישי, מלך קסטיליה בשנת 1406 דחה פרננדו את הכתר, ואחיינו חואן השני, מלך קסטיליה ירש את השלטון.
פרננדו סייע לגיסתו בניהול הממלכה, ובשנת 1410 כבש מממלכת גרנדה המוסלמית את העיר אנטקרה.
בשנת 1410 מת מרטין הראשון, מלך אראגון ללא יורשים, וב-24 ביוני 1412 נבחר פרננדו למלך אראגון.
ההישג הבולט ביותר של תקופת מלכותו הקצרה הייתה הסכמתו בשנת 1416 להדיח את האנטי-אפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר, ובכך סייע לסיים את הקרע המערבי, אשר חילק את הכנסייה הקתולית במשך כמעט 40 שנים.
ב-2 באפריל 1416 מת פרננדו הראשון, ובנו אלפונסו החמישי, מלך אראגון עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1393 התחתן פרננדו עם לאונור אורקה מקסטיליה, רוזנת אלבורקרקה, בתם של סנצ'ו אלפונסו, הרוזן הראשון מאלבורקרקה וביאטריש, רוזנת אלבורקרקה, ממנה היו לו 7 ילדים:
פרננדו הראשון (1015 - 24 בדצמבר 1065) היה מלך לאון ורוזן קסטיליה בין השנים 1037–1065, ונודע כמי שחיזק את הכוח הנוצרי בצפון ספרד.
פרננדו הראשון נולד בשנת 1015 לסנצ'ו השלישי, מלך נווארה ומוניאדונה מקסטיליה, בתם של סנצ'ו גרסיה, רוזן קסטיליה ואורקה גומס.
בשנת 1035 מת אביו סנצ'ו השלישי, והוריש לפרננדו את רוזנות קסטיליה, שהועלתה על ידו למעמד של ממלכה.
פרננדו שהיה נשוי לסאנצ'ה מלאון, אחותו של ברמודו הראשון, מלך לאון, כרת ברית עם נווארה נגד ממלכת לאון.
בקרב טמארון בשנת 1037 מת ברמודו הראשון ללא יורשים, ופרננדו, גיסו של ברמודו, תבע לעצמו את הכתר של ממלכת לאון על ידי הדגשת זכות הירושה של אשתו לכתר, ובכך הביא לאיחוד הראשון בין קסטיליה ללאון.
פרננדו לחם כנגד המוסלמים בספרד, וכבש את טולדו, סביליה, סרגוסה וצפון פורטוגל, ובכך שלט על כמחצית משטח ספרד המודרנית.
בשנת 1056 הכתיר פרננדו את עצמו לקיסר, מאחר שאף ממלכת אראגון סרה לפיקודו.
לפרננדו ואשתו סאנצ'ה מלאון, בתם של אלפונסו החמישי, מלך לאון ואלווירה מננדס, נולדו 5 ילדים:
פרננדו, דוכס ויזאו (בפורטוגזית: Fernando de Portugal, Duque de Viseu; 17 בנובמבר 1433 - 18 בספטמבר 1470), היה בנו של דוארטה, מלך פורטוגל, ואביו של מנואל הראשון, מלך פורטוגל.
פרננדו נולד באלמיירי ב-17 בנובמבר 1433, לדוארטה, מלך פורטוגל וללאונור מאראגון, מלכת פורטוגל, בתם של פרננדו הראשון, מלך אראגון ולאונור אורקה מקסטיליה, רוזנת אלבורקרקה.
בשנת 1438 מת אביו, ואחיו אפונסו החמישי, מלך פורטוגל ירש את כס המלכות, ואילו פרננדו קיבל את התואר נסיך פורטוגל.
בשנת 1451 נולד אחיינו ז'ואאו, נסיך פורטוגל, אולם הוא מת לאחר זמן קצר, ופרננדו חזר להיות יורש העצר.
בשנת 1452 נולדה אחייניתו ז'ואנה, נסיכת פורטוגל, אשר הפכה ליורשת העצר, וזמן קצר לאחר מכן הוא ניסה לברוח למדינה אחרת בחיפוש אחר הרפתקה, אולם אחיו שלח אחריו את כוחותיו והם אילצו אותו לחזור לפורטוגל.
בשנת 1453 קיבל פרננדו את התואר דוכס בז'ה, ובשנת 1458 הוא התלווה לאחיו במסעו לצפון אפריקה.
בשנת 1460 קיבל פרננדו את התואר דוכס ויזאו, ובשנת 1468 הוא פיקד על מסע למרוקו וכבש את קזבלנקה.
ב-18 בספטמבר 1470 מת פרננדו בסטובל, ובשנת 1495 הוכתר בנו כמנואל הראשון, מלך פורטוגל.