tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יצירתו של הקדש שונה מיצירת נאמנות שאינה הקדש (אותה ניתן ליצור על פי חוק או על פי חוזה עם נאמן) ומתאפיינת לרוב בכך שהיא פעולה חד-צדדית של יוצר ההקדש (בניגוד להסכמה חוזית).
ניתן ליצור הקדש באמצעות חתימה על כתב הקדש בפני נוטריון.
זה הוא הקדש "בין החיים" (inter vivos), שכן בניגוד לשתי הצורות האחרות ליצירת הקדש, המנויות בסעיף 17(א) לחוק הנאמנות, זו אינה דורשת את מות יוצר ההקדש על מנת לאפשר את תחילת ההקדש.
ניתן ליצור הקדש באמצעות עשיית צוואה.
נאמנות הנוצרת בצוואה היא בהכרח הקדש, שכן על פי החוק, רק סוג זה של נאמנות ניתן ליצור בצוואה.
יצירת נאמנות בצוואה מאפשרת לגבור על הוראות דיני הירושה הנוגעות, למשל, להסדרים של "יורש אחר יורש", אשר מגבילות את יכולת המוריש לשלוט על אופן השימוש בנכסיו לאחר מותו.
תנאי הקדש מאפשרים לקבוע מה יעשה בנכסי ההקדש גם זמן רב מאוד לאחר פטירת המוריש (מצב של mortmain או "שלטון היד המתה").
העברת נכסיו של אדם לאחרים, עם מותו, אפשרית לא רק בדרך של ירושה (בין אם על פי דין או על פי צוואה).
דרך נוספת, בה הנפטר יכול להורות מה יעשה בחלק מנכסיו, היא הוראת תשלום לפי חוק הירושה.
הוראות כאלו ניתנות בעיקר בדרך של קביעת מוטבים בביטוח חיים או מוטבים למקרה של פטירת העמית בקרן פנסיה.
ניתן לנסח את הוראת התשלום כך שייווצר הקדש על פיה.
הקדש לפי החלטת בית המשפט
אם "נמצאו נכסים המשמשים הקדש, אלא שאין על כך כתב הקדש", הרי "רשאי בית המשפט להצהיר על קיום הקדש ולהגדיר מטרותיו, נכסיו, תנאיו ותחילתו".
הוראות החוק החלות על הקדשות
חוק הנאמנות כולל מגוון הוראות המסדירות את זכויותיהם של הצדדים השונים הקשורים להקדשות, הן פרטיים והן ציבוריים, לצד אופן פעולתם וניהולם של ההקדשות.
ההוראות הנוגעות להקדשות מפורטות וקוגנטיות יותר מאלו הנוגעות לנאמנויות אחרות.
זאת, ממספר סיבות, לרבות העובדה שלעיתים קרובות יוצר ההקדש אינו בין החיים (כך שאינו יכול לפקח כלל על פעולת הנאמן) וכן העובדה שבמקרים רבים, הנהנים של הקדש רבים ומפוזרים בקרב הציבור, כך שהתמריץ של כל אחד מהם בנפרד לפקח על הנאמן נמוך יחסית, מצב המצריך מעורבות גדולה יותר של הדין.
החוק קובע כי תחילתו של הקדש היא עם העברת השליטה בנכסי ההקדש לידי הנאמן.
זאת, בהתאם לכלל שאין נאמנות ללא נאמן.
לאחר שנוצר הקדש, ניתן לשנות את תנאיו ואת נכסיו.
החוק קובע כי "יוצר ההקדש וצד שלישי רשאים בכל עת להוסיף נכסים לנכסי ההקדש".
אולם, הפעולה ההפוכה, של הפחתת היקף נכסי ההקדש על ידי יוצרו, סבוכה יותר ודורשת הרשאה בכתב ההקדש, את הסכמת הנהנים או את אישור בית המשפט; כך גם במקרה של שינוי תנאי ההקדש או של ביטולו, על ידי יוצרו.
מידת המעורבות של בית המשפט בניהולם של הקדשות עשויה להיות גבוהה יחסית.
כך, בין היתר, "בית המשפט רשאי בכל עת לתת לנאמן הוראות בכל הנוגע למילוי תפקידיו וכל הוראה אחרת שתיראה לו לניהול היעיל של ההקדש".
החוק קובע את אופן מינויו של נאמן של הקדש.
בניגוד לנאמנות שאינה הקדש, אשר נוצרת לעיתים קרובות על פי חוזה עם הנאמן, הרי במקרה של הקדש, הנאמן אינו צד לכתב ההקדש (שבכל מקרה אינו חוזה) ולכן קיים תהליך אחר למינויו.
החוק קובע כי "לא יתמנה אדם נאמן של הקדש אלא בהסכמתו".
קביעה זו נדרשת עקב האחריות הנרחבת שהדין מטיל על כל נאמן, כך שראוי לקבל את הסכמתו להיות כפוף לה.
החוק קובע כי "נאמן של הקדש יתמנה בכתב ההקדש או על פיו", אולם "באין מינוי כאמור, וכשנבצר מנאמן למלא תפקידיו או שלא התחיל או חדל למלאם, רשאי בית המשפט למנות נאמן לתקופה ובתנאים שייראו לו".
הקהילה הגאה או קהילת הלהט"ב הוא מושג רחב, המאגד תחתיו לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים, ביסקסואלים (בראשי תיבות: להט"ב) ואוכלוסיות נוספות כגון אינטרסקס, א-מיניים, ג'נדרקווירים וקבוצות נוספות החורגות מהתפיסה החברתית הכללית של מגדר ומיניות.
לקהילה שייכים גם ארגונים ותתי תרבויות המאוחדים בתרבות משותפת ואמונה בזכויות פרט מסוימות.
קהילות מסוג זה בדרך כלל מציינות את ערכי הגאווה, גיוון, ייחודיות ומיניות.
פעילי זכויות להט"ב וסוציולוגים החוקרים את קהילת הלהט"ב מגדירים את תהליך בניית הקהילה כאמצעי מנע להומופוביה, הטרוסקסיזם, טרנספוביה, ביפוביה, קווירפוביה וכדרך להעצים את ביטחון הפרט על ידי חברה תומכת.
המושג גאווה משמש על מנת להדגיש את זהות הקהילה הגאה ואת חוזקה הקולקטיבי.
מצעדי הגאווה מספקים דוגמה לשימוש והדגמה למשמעות הכללית של המונח.
קהילת הלהט"ב היא מגוונת בשייכות פוליטית.
עם זאת, לא כל הלסביות, הומואים, דו-מיניים או טרנסג'נדרים רואים עצמם חלק מקהילה הגאה.
מוסדות שיכולים להיכלל בהגדרת הקהילה הגאה יכולים להיות ארגוני עובדים (כמו הגייגלרים), רבעים גאים (לדוגמה: הקסטרו), ארגוני זכויות להט"ב (כמו אגודת הלהט"ב), ארגוני להט"בים דתיים (כגון הו"ד) ותאי סטודנטים גאים (לדוגמה: האחווה הסטודנטיאלית הגאה וסגו"ל).
אף על פי ההגדרה הרחבה של הקהילה הגאה, כאשר מתייחסים לקהילה הגאה בתקשורת, מתכוונים לרוב לארגוני זכויות להט"ב ולא לפרטים הלהט"בים באוכלוסייה.
קהילות להט"ב עשויות להתארגן לתנועות למען זכויות אזרח, או לתמוך בהן, המקדמות זכויות להט"ב במקומות שונים ברחבי העולם.
להט"ב (LGBT), הוא מונח שמייצג לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (lesbian, gay, bisexual, transgender) בשימוש מאז שנות התשעים, המונח הוא עיבוד לאי-ראמליזם הלהט"ב, ששימש להחלפת המונח גיי – כאשר הוא מתייחס לקהילה כולה – החל מאמצע סוף שנות השמונים.
התנועה אמנם כללה תמיד את כל אנשי הלהט"ב, אבל המונח המאחד במילה אחת בשנות החמישים עד תחילת שנות השמונים היה "הומו".
מאוחר יותר, הוא הורחב על ידי קבוצות רבות יותר של לסביות והומואים, כדי להיות מייצג יותר.
בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים, קוויר הוחזר גם כאלטרנטיבה של מילה אחת למחרוזת ראשי התיבות המתארכת כ"להטב"ק" (LGBTQ), במיוחד כאשר נעשה שימוש בקבוצות פוליטיות רדיקליות.
הראשוניות, כמו גם גרסאות נפוצות של להטב"ק (LGBTQ), אומצו למיינסטרים בשנות התשעים כמונח מטרייה לשימוש בעת תיוג נושאים על מיניות וזהות מגדרית.
לדוגמה, פרויקט קידום הלהט"ב התייחס למרכזים קהילתיים, שיש להם שירותים ספציפיים לאותם חברי קהילת הלהט"ב, כ"מרכזים קהילתיים להט"בים" במחקרים מקיפים על מרכזים כאלה ברחבי ארצות הברית.
הלהט"ב הראשוני נועד להדגיש מגוון של מיניות ותרבויות מבוססות זהות מגדרית.
הוא עשוי היה להתייחס לכל מי שאינו הטרוסקסואלי או לא סיסג'נדר, במקום באופן בלעדי לאנשים שהם לסביות, הומואים, דו-מיניים או טרנסג'נדרים.
אוכלוסיות הכירו בהכללה זו כגרסה פופולרית שמוסיפה את האות Q למי שמזדהה כמוזר או מטיל ספק בזהותו המינית, המילה "להטב"ק" (LGBTQ) תועדה מאז 1996.
העיתונאית אלינור פורמבי כתבה כי המושג "קהילת להט"ב" הוא בעייתי, מכיוון ששייכות לקהילה איננה נתונה רק משום שאנשים חולקים את אותה זהות מגדרית או מינית.
פורמבי מצטטת כי מרואיין שטען כי "הרעיון לא קיים, זה סוג של מיתוס גדול – קצת כמו לומר שיש קהילת חומי עיניים או קהילה בלונדינית".
על פי פורמבי, מחקרים מראים כי אנשים רבים בקרב להט"בים כלל אינם חשים שיש "קהילת להט"ב" אמיתית, מכיוון שהם ממשיכים לחוות אפליה מצד אנשי להט"בים אחרים הנוגעים לגילם, גופם, מוגבלותם, אתניותם, אמונתם, מעמד מחלת האיידס או מעמד חברתי נתפס.
פורמבי מבהירה כי היא אינה ממליצה לזנוח את הביטוי לחלוטין, אלא שהשימוש במונח "להט"ב" יהיה מדויק יותר ברוב המקרים, ולא יעודד "ניכור קבוצות שמרגישות כקבוצת אנשים שוליות בחברה".
קהילת הלהט"ב המיוצגת על ידי מרכיב חברתי בחברה הגלובלית, שמאמינים על ידי רבים, כולל בעלי בריתה ההטרוסקסואלים, שהם מיוצגים מעט מדי בתחום זכויות האדם.
המאבק הנוכחי של הקהילה הגאה נוצר במידה רבה על ידי הגלובליזציה.
בארצות הברית מלחמת העולם השנייה הפגישה גברים כפריים סגורים רבים מרחבי האומה וחשפה אותם לעמדות מתקדמות (פרוגרסיביות) יותר בחלקים של אירופה.
עם שובם הביתה לאחר המלחמה, רבים מאנשים אלה החליטו להתאגד בערים שונות ולא לחזור לעיירותיהם הקטנות.
עד מהרה הפכו הקהילות לפוליטיות בתחילת המאבק לזכויות הומוסקסואלים, כולל תקריות מונומנטליות במקומות כמו בבר "סטונוול" (Stonewall Inn).
כיום, בערים גדולות רבות יש מרכזים קהילתיים הומוסקסואליים ולסבים גדולים.
באוניברסיטאות ובמכללות רבות ברחבי העולם יש מרכזי תמיכה לסטודנטים להט"בים.
הקמפיין לזכויות האדם, ארגון למדא חוקית, ארגון הרוחות המעצימות, והליגה ההומו-לסבית נגד השמצה (GLAAD) תומכים באנשי הלהט"ב במגוון רחב של נושאים בארצות הברית.
בשנת 1947 נוסד האיגוד הבין-לאומי ללסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנס ואינטרסקס כאשר אימצה הממלכה המאוחדת את ההצהרה האוניברסלית של זכויות האדם (UDHR), פעילי הלהט"ב נצמדו לתפיסה של זכויות שוות ובלתי ניתנות לערעור לכלל האנשים, ללא קשר לגזע, מין או נטייתם המינית.
ההצהרה אינה מזכירה במפורש זכויות הומוסקסואלים, אלא דנה בשוויון ובחופש מאפליה.
ב-1962 הצטרף קלארק פולק לחברת יאנוס בפילדלפיה, פנסילבניה.
שנה לאחר מכן הוא הפך לנשיאה.
ב-1968 הוא הודיע כי האגודה תשנה את שמה לחברה הרפורמית בחוק ההומוסקסואלי (Homosexual Law Reform Society) באומרו כי, "הומוסקסואלים יוכלים כעת לזרוח תחת הצבעים שלהם".
באזורים מסוימים בעולם הורחבו זכויות השותפות או הנישואים גם לזוגות חד מיניים.
המתנגדים לנישואים חד מיניים בקהילה הגאה טוענים כי המאבק להשגת יתרונות אלה באמצעות הרחבת זכויות הנישואים לזוגות חד מיניים מפריט הטבות (למשל, שירותי בריאות) שיש להעמיד לרשות אנשים ללא קשר למצב היחסים שלהם.
עוד טוענים כי תנועת הנישואים של בני אותו המין בתוך הקהילה הגאה מפלה את המשפחה המורכבת מסורתית משלושה בני זוג אינטימיים או יותר.
אין לבלבל בין התנגדות לתנועת הנישואים החד מיניים מתוך הקהילה הגאה לבין התנגדות מחוץ לקהילה.
לקהילה הלהט"בית העכשווית ישנו ייצוג גדול ומורכב בתקשורת האמריקאית והמערבית-אירופית.
לסביות וגברים הומוסקסואליים מצטיירים לרוב בצורה לא מדויקת בטלוויזיה, בסרטים ובתקשורת אחרת.
הקהילה ההומוסקסואלית מוצגת לעיתים קרובות בסטריאוטיפים רבים, בהן הצגתם של גברים הומוסקסואליים כפרועניים ונועזים.
כמו קבוצות מיעוט אחרות, סטריאוטיפים אלה נועדו ללעג עבור הקהילה.
נכון להיום חל איסור נרחב על הפניות של הקהילה בענייני בידור הקשורים לילדים, וכאשר הפניות אכן מתרחשות הן כמעט תמיד מייצרות מחלוקת.
בשנת 1997, כאשר הקומיקאית האמריקאית אלן דג'נרס יצאה מהארון בתוכנית הפופולרית שלה, נותני חסות רבים, כמו רשת המזון המהיר של וונדיס, הפסיקו את תמיכתן בה.
כמו כן, חלק מהתקשורת ניסתה להפוך את הקהילה הגאה למוכרת ומקובלת בפומבי בתוכניות טלוויזיה כמו ויל וגרייס וטאץ' עליז לסטרייט שיעיז.
פרסום מוגבר זה שיקף את תנועת היציאה מהארון של קהילת הלהט"ב.
ככל שיצאו ידוענים נוספים, התפתחו תוכניות ומופעים נוספים, כגון התוכנית ישנן בנות משנת 2004. תיאורים אלה של קהילת הלהט"ב היו שנויים במחלוקת, אך מועילים לקהילה.
הגידול בנראות של אנשי הלהט"ב איפשר לקהילת הלהט"ב להתאחד, להתארגן ולדרוש שינוי, והיא גם עוררה השראה עבור אנשיה הרבים לצאת מהארון.
בארצות הברית אזרחים הומוסקסואליים משמשים לעיתים קרובות כסמל לדקדנס חברתי על ידי אוונגליסטים מפורסמים ועל ידי ארגונים שמרנים-דתיים כמו "Focus on the Family" (התמקד במשפחה).
קיימים ארגוני להט"ב רבים המייצגים ומגנים על הקהילה הגאה.
לדוגמה, הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה (GLAAD) בארצות הברית וארגון סטונוול (Stonewall) בממלכה המאוחדת אשר פועלים עם התקשורת במדינה כדי לסייע בייצוג הוגן ומדויק של הקהילה הגאה.
לארגון ה-"GLAAD" קיים בנוסף טקס פרסים בשם התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה המוענקים מדי שנה לסרטים, סדרות, כתבות מגזין, מאמרים ותחומי מדיה אחרים על כך שעסקו או הציגו סוגיות הקשורות לקהילה באופן הגון ומדויק.
מכיוון שחברות מפרסמות יותר ויותר תוכן וגישה לקהילה הגאה, פעילים להט"ב משתמשים בסיסמאות מודעות כדי לקדם השקפות בקהילה הגאה.
יצרנית כלי הרכב סובארו שיווקה את הפרסומות שלה עם הסיסמה "זה לא בחירה.
זו הדרך בה אנו בנויים" על נטייה מינית, אשר לימים שימשה בשמונה ערים בארצות הברית ברחובות או באירועי הקהילה.
אתרי אינטרנט הקשורים לקהילה מתאפיינים בסיומת .lgbt.
מדיה חברתית משמשת לעיתים קרובות כפלטפורמה עבור קהילת הלהט"ב להתכנס ולשתף בה תוכן.
מנועי החיפוש ואתרי הרשתות החברתיות מספקים הזדמנויות רבות לאנשי להט"ב להתחבר זה לזה.
בנוסף, הם ממלאים תפקיד מפתח ביצירת זהות ובהצגה עצמית.
אתרי רשתות חברתיות מאפשרים בנייה של קהילות אנונימיות, ומאפשרים לאנשים לעסוק כמה שיותר בה.
למגוון פלטפורמות המדיה החברתית נכללים פייסבוק, טיקטוק, טאמבלר, טוויטר ויוטיוב.
פלטפורמות משתנות אלה מאפשרות הכללה רבה יותר לחברי קהילת הלהט"ב להחליט היכן להצטרף וכיצד להציג את עצמם.
קיומה של קהילת הלהט"ב והשיח על פלטפורמות מדיה חברתית חיוניים לשיבוש רבייה של סיס-הטרונורמטיביות ההגמונית ומייצגים את המגוון הרחב של ייצוג זהויות קיימות.
לפני האיסור על תוכן למבוגרים בלבד בשנת 2018, טאמבלר הייתה פלטפורמה המתאימה באופן ייחודי לשיתוף סיפורי טרנסג'נדרים ובניית הקהילה.
פלטפורמות מדיה חברתית רגילות כמו טיקטוק הועילו גם לקהילה הטרנסית על ידי יצירת מרחבים לאנשים לשיתוף משאבים וסיפורי המגדר שלהם אשר נירמלו זהות טרנסית בקרב האוכלוסייה.
נמצא כי גישה לתוכן להט"בי, עמיתי הקהילה קיבלה במנועי חיפוש ובאתרי רשתות חברתיות קבלת זהות וגאווה בקרב אנשיה.
אלגוריתמים וקריטריונים הערכתיים קובעים איזה תוכן מומלץ למשתמשים במנועי החיפוש ובאתר הרשתות החברתיות.
אלה יכולים לשחזר שיחות סטיגמטיות הדומיננטיות בחברה, ולהביא להשפעה שלילית על התפיסה העצמית של להט"בים.
לאלגוריתמים של המדיה חברתית ישנה השפעה משמעותית על היווצרות קהילת הלהט"ב ותרבותה.
הדרה אלגוריתמית מתרחשת כאשר שיטות הרחקה מתחזקות על ידי אלגוריתמים על פני נופים טכנולוגיים, וכתוצאה מכך יש אי הכללה של זהויות לא מוכרות בחברה.
אי הכללת ייצוגי זהות אלה גורמת לחוסר ביטחון זהותי בקרב אנשים להט"ב, תוך הנצחת שיח זהות הטרונורמטיבי נוסף.
משתמשי להט"ב ובני בריתה מצאו שיטות להאבק באלגוריתמים שעשויים לדכא את תוכנם כדי להמשיך ולבנות קהילות מקוונות.
על פי "Witeck-Combs Communications, Inc" ו-"Marketresearch.com", כוח הקנייה של הומואים ולסביות בארצות הברית בשנת 2006 היה כ-660 מיליארד דולר, והוא צפוי היה לעלות על 835 מיליארד דולר עד 2011. צרכנים הומוסקסואליים יכולים להיות נאמנים מאוד למותגים ספציפיים, המבקשים לתמוך בחברות התומכות בקהילה הגאה ומספקות שוויון זכויות לעובדיה הלהט"בים.
בבריטניה, לעיתים קיצור כוח הקנייה הזה נקרא "הלירה הוורודה".
על פי מאמר של ג'יימס היפס, האמריקנים הלהט"בים נוטים יותר לחפש חברות שמפרסמות עבורן ומוכנים לשלם מחירים גבוהים יותר עבור מוצרי ושירותי פרימיום בהן.
ניתן לייחס זאת להכנסה החציונית של משקי הבית בהשוואה לזוגות חד מיניים לזוגות הטרוסקסואליים.
מחקרים מראים שלהט"בים אמריקנים הם בעלי סיכוי כפול לסיים את לימודיהם בקולג', ובסיכון כפול להכנסות פרט מעל 60,000 דולר ולפי זוג הכנסה למשק בית היא 250,000 דולר ומעלה.
אף על פי שרבים טוענים כי קהילת הלהט"בים אמידה יותר בהשוואה לצרכנים הטרוסקסואלים, מחקרים הוכיחו כי זה הוא שקר.
עם זאת, קהילת הלהט"ב היא עדיין דגש חשוב בדמוגרפיה הצרכנית בגלל כוח ההוצאה והנאמנות למותגים שיש להם.
חברת "Witeck-Combs Communications" חישבה את כוח הקנייה של הלהט"ב למבוגרים בסך 830 מיליארד דולר לשנת 2013. משקי בית בני זוג מאותו מין מוציאים מעט יותר מהבית הממוצע בכל מסע קניות נתון.
עם זאת, הם גם עורכים יותר טיולי קניות בהשוואה למשקי הבית שאינם להט"בים.
בממוצע, ההבדל בהוצאות עם בית משותף לאותו מין גבוה ב-25% מהמשק הבית הממוצע בארצות הברית.
על פי אוניברסיטת מרילנד שותפים גבריים הומוסקסואליים מרוויחים 10,000 דולר פחות בממוצע בהשוואה לגברים הטרוסקסואליים.עם זאת, שותפות לסביות מקבלות כ-7,000 דולר יותר בשנה מנשים הטרוסקסואליות נשואות.
לפיכך, בני זוג מאותו המין ושותפים הטרוסקסואליים שווים בערך שפע צרכני.
קהילת הלהט"ב הוכרה בהיותה אחת הצרכניות הגדולות ביותר בנסיעות.
נסיעותיהן כוללות טיולים שנתיים, ולעיתים אף טיולים שנתיים מרובים.
מדי שנה, קהילת הלהט"ב מוציאה כ-65 מיליארד דולר על נסיעות, בסך הכל כ-10 אחוזים משוק הנסיעות בארצות הברית.
גורמי נסיעה נפוצים רבים שותפים בקבלת החלטות על פעילות הלהט"ב בהם, אך אם יש יעדים המותאמים במיוחד לקהילת הלהט"ב, סביר יותר שהם אלו שייסעו לאותם המקומות.
בסקר שנערך בשנת 2012, סביר יותר שצעירים אמריקאים מזדהים כהומוסקסואלים.
הסטטיסטיקה ממשיכה לרדת עם הגיל, מכיוון שמבוגרים בין הגילאים 18–29 הם בעלי סיכוי גבוה פי שלושה להזדהות כלהט"בים בהשוואה לקשישים מעל גיל 65. נתונים סטטיסטיים אלה עבור קהילת הלהט"ב נלקחים בחשבון בדיוק כמו בדמוגרפיה אחרת כדי למצוא דפוסי מגמה של מוצרים ספציפיים.
צרכנים המזדהים כלהט"בים נוטים יותר לעסוק בקביעות בפעילויות שונות לעומת אלו המזדהים כהטרוסקסואלים.
על פי נתוני חברת ".Community Marketing, Inc" כ-90 אחוז מלסביות ו-88 אחוז מהומואים יסעדו עם חבריהם באופן קבוע.
ובאופן דומה, 31 אחוז מלסביות ו-50 אחוז מגברים הומואים יבקרו במועדון או בבר.
בבית, הסבירות שנשים להט"ב יולידו ילדים בבית כנשים שאינן להט"בים היא שווה.
עם זאת, גברים להט"ב הם בסבירות מחצית בהשוואה לגברים שאינם להט"בים להביא ילדים בביתם.
הכנסות משק הבית ל-16 אחוזים מהאמריקאים הלהט"בים נעים מעל 90,000 דולר לשנה, בהשוואה ל-21% מכלל האוכלוסייה הבוגרת.
עם זאת, ההבדל העיקרי הוא שמי שמזדהה כלהט"ב יש לו פחות ילדים באופן קולקטיבי בהשוואה לבני זוג הטרוסקסואלים.
גורם נוסף שעומד על הפרק הוא שאוכלוסיות גזע צבעוניות של להט"ב ממשיכות להתמודד עם מחסומי הכנסה יחד עם שאר נושאי הגזע, ולכן הם צפויים להרוויח פחות ולא יהיו אמידים כצפוי.
ניתוח של סקר "Gallup" מראה אומדנים מפורטים כי בשנים 2012 עד 2014 – המטרופולין עם האחוז הגבוה ביותר של קהילת הלהט"ב בארצות הברית היה בסן פרנסיסקו, קליפורניה.
הגבוהים ביותר הם פורטלנד, אורגון ואוסטין, טקסס.
סקר שנערך בשנת 2019 בקרב אנשים טרנסג'נדרים וא-בינאריים במדינה בשם "Trans PULSE Canada" הראה כי מתוך 2,873 נשאלים.
בכל הנוגע לנטייה מינית, 13% הזדהו כא-מיניים, 28% כביסקסואלים, 13% כהומוסקסואלים, 15% כלסביות, 31% כפנסקסואל, 8% זיהו כהטרוסקסואלים, ו-9% כלא בטוחים או מתלבטים.
שיווק כלפי קהילת הלהט"ב לא תמיד הייתה אסטרטגיה בקרב מפרסמים.
בשלושת-ארבעת העשורים האחרונים חברת אמריקה התאגידית יצרה נישת שוק לקהילת הלהט"ב.
שלושה שלבים נפרדים מגדירים את מחזור השיווק: 1. התרחקות בשנות השמונים, 2. סקרנות ופחד בשנות התשעים, ו-3. חתירה בשנות האלפיים.
לאחרונה, משווקים שמו לב לגודל הדמוגרפיה של קהילת הלהט"ב בעולם עם עלייה בנישואים חד מיניים בשנת 2014, משווקים החלו לבחון דרכים חדשות לקשור את נטייתו המינית של האדם למוצר הנמכר.
במאמצים למשוך את בני קהילת הלהט"ב למוצרים שלהם, חוקרי שוק מפתחים שיטות שיווק שמגיעות למשפחותיהם הללו.
היסטוריית הפרסום הראתה שכאשר שיווקו למשפחה, היו אלה תמיד האישה, הבעל והילדים.
אך כיום זה לא בהכרח המקרה.
יכולות להיות משפחות של שני אבות או שתי אמהות עם ילד אחד או שישה ילדים.
כשהם מתנתקים מהמסגרת המשפחתית המסורתית-שמרנית, חוקרי השיווק מבחינים בצורך להכיר בתצורות המשפחתיות השונות הללו.
אחד התחומים שהמשווקים נתונים להם דגש הוא סטריאוטיפים על קהילת הלהט"ב.
כאשר הם משווקים עבור הקהילה, הם עשויים להפנות את קהל היעד שלהם לקטגוריית אורח חיים "אלטרנטיבית" שבסופו של דבר "מאחרת" את תקופת המודרניות בה נוכחת קהילת הלהט"ב.
יש חשיבות לרגישות בשיווק כלפי הקהילה, כאשר משווקים עושים בשיווק לקהילת הלהט"ב הם מכבדים את אותם גבולות.
משווקים מתייחסים גם ללהט"ב כאל מאפיין יחיד שעושה אדם אשר ניתן למקד לתחומים אחרים יחד עם פלח הלהט"ב כגון, גזע, גיל, תרבות ורמות הכנסה.
ידיעת הצרכן מעניקה למשווקים אלה כוח.
לצד הניסיונות להתקשר עם קהילת הלהט"ב, החוקרים מצאו חילוקי דעות בין המינים בין מוצרים עם צרכנים בהתאמה.
למשל, זכר הומו עשוי לרצות מוצר נשי יותר, ואילו נקבה לסבית עשויה להיות מעוניינת במוצר גברי יותר.
תיאור זה לא תקף לכל קהילת הלהט"ב, אך האפשרויות של הבדלים אלה הן הרבה יותר גדולות.
בעבר, המגדר נתפס כקבוע, וייצוג חופף למין הפרט אך כיום מובן שמין ומגדר הם מונחים נפרדים.
החוקרים ציינו גם כי בעת הערכת מוצרים, המין הביולוגי של האדם שווה הוא הקובע כמושגו העצמי.
כתגובת לקוח, כאשר הפרסומת מופנית כלפיהם, גברים ונשים הומוסקסואליים נוטים יותר להיות בעלי עניין במוצר.
זהו גורם ומטרה חשובים עבור המשווקים מכיוון שהם מעידים על נאמנות עתידית למוצר או למותג אצל הקונים.
במחקר שנערך בשנת 2001, שבדק סיבות אפשריות להפרעות נפשיות אצל אנשים לסבים, הומואים וביסקסואלים, בדקה הפסיכולוגית ויקי מ'מייס מאוניברסיטת קליפורניה האם האפליה המתמשכת כלפי הקהילה מייצרת חרדה, דיכאון ובעיות נפשיות אחרות הקשורות למתח בקרב אנשי להט"ב.
המחקרים מצאו עדויות חזקות ליחסים בין השניים.
הצוות השווה כיצד 74 להט"בים ו-2,844 משיבים הטרוסקסואלים דירגו חוויות חייהם וחיי היום יום שלהם עם אפליה כגון אי קבלה לעבודה או סירוב להלוואה בנקאית, כמו גם תחושות של אפליה מתמשכת.
הנבדקים הלהט"בים דיווחו על שיעורים גבוהים יותר של אפליה הנתפסת בהשוואה להטרוסקסואלים בכל קטגוריה הקשורה לאפליה.
עם זאת, בעוד צעירים הומוסקסואליים נחשבים בסיכון גבוה יותר להתאבדות, סקירת ספרות שפורסמה בכתב העת בגיל ההתבגרות קובעת כי "להיות הומו בפני עצמו הוא לא הגורם לעלייה בהתאבדות".
עם זאת, הסקירה ציינה כי ממצאי מחקרים קודמים הראו כי, "ניסיונות התאבדות היו קשורים באופן משמעותי ללחצים פסיכו-סוציאליים, הכוללים אי התאמה בין המינים, דעות מוקדמת כלפי הומוסקסואלים, קורבנות, חוסר תמיכה, נשירה מבית הספר, בעיות משפחתיות ומכרים".
ניסיונות התאבדות, מחסור בית, שימוש בסמים והפרעות פסיכיאטריות אחרות חלק מהלחצים הללו חווים גם מתבגרים הטרוסקסואליים, אך הוכח כי הם שכיחים יותר בקרב מתבגרים הומוסקסואליים.
למרות ההתקדמות בשנים האחרונות של המאה ה-21 בזכויות הלהט"ב בעולם, גברים הומוסקסואליים ממשיכים לחוות שיעורי בדידות ודיכאון גבוהים לאחר יציאתם מהארון.
נמצא מתאם בין הומופביה עצמית זו לבין לחץ ומצוקה נפשית.
הרק, חוקר ומרצה באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, הוא בדק את הקשר בין משתנים דמוגרפיים והומופוביה, ומצא מספר מאפיינים הקשורים לעמדות הומופוביות,
במדינות אלה יש מעוף מאוכלוסיות הלהט"ב שלהם – עם אובדן הכנסה כתוצאה מכך וכן הימנעות מתיירות גאה, שמשאיר את ה"כסף הוורוד" במדינות ידידותיות כלפי להט"בים (גיי פרנדלי) בהן ספרד אשר בשטחיה תיירים להט"בים תורמים מעל 6,800 מיליון דולר מדי שנה לכלכלה הספרדית כתוצאה מחברה פרו-להט"בית רחבה עם אחוז הומופוביה מזערי.
בדגט העריכה בסך הכל בשנת 2014, הודו הפסידה עד 30,800 מיליון דולר (1.7% מהתמ"ג ההודי) כתוצאה מהומופוביה.
רב תרבותיות להט"בית היא המגוון הקיים בקהילה (הומוסקסואלים, הומואים, דו-מיניים, טרנסג'נדרים) כמייצג נטיות מיניות שונות, זהויות מגדריות – כמו גם קבוצות אתניות, שפות, ודתות שונות.
במקביל ליחס הלהט"ב והרב-תרבותיות, עשויים לשקול הכללת קהילת הלהט"ב למודל רב-תרבותי גדול יותר, כגון אוניברסיטאות, מודל רב-תרבותי כזה כולל את קהילת הלהט"ב יחד וייצוג שווה עם קבוצות מיעוט גדולות אחרות כגון כאפרו-אמריקאים בארצות הברית.
המשותף לשתי התנועות מבחינה פוליטית.
היא העיסוק בסובלנות כלפי הבדלים אמיתיים, גיוון, מעמד מיעוט ותוקף פסקי הדין הערכיים המיושמים בדרכי חיים שונות.
חוקרים זיהו את הופעתם של קהילות הומוסקסואליות ולסביות במהלך מספר פרקי זמן מתקדמים ברחבי העולם, כולל: הרנסאנס, עידן הנאורות והמערבון המודרני.
תלוי במיקום הגאוגרפי, חלק מהקהילות הללו חוו התנגדות לקיומן יותר מאחרות.
עם זאת, הם החלו לחלחל לחברה הן מבחינה חברתית והן מבחינה פוליטית במשך השנים.
מרחבים עירוניים באירופה המודרנית אירחו שפע של פעילויות הומוסקסואליות.
עם זאת, פעילויות אלה נותרו סודיות למחצה במשך תקופה ארוכה.
החל משנות ה-1500, תנאי עיר כמו יחסי עבודה והתלמדויות בחניכה, פעילות סטודנטים ואמנים בשפע ונורמות הגמוניות סביב מעמד חברתי נשי היו אופייניים בוונציה ופירנצה, איטליה.
בנסיבות אלה, צעירים רבים נמשכו למסגרות עיר אלה.
כתוצאה מכך החל להתקיים שפע של יחסי גומלין חד מיניים.
רבים מהקשרים שנוצרו הובילו לעיתים קרובות להתרחשות של מערכות יחסים רומנטיות ומיניות מזדמנות, ששכיחותן עלתה די מהר עם הזמן עד לנקודה בה הם הפכו לתת-תרבות ולקהילה שלמה.
ספרות ותרבויות אולמות אירועים עשו בהדרגה את דרכם בחברה והחלו להשתלב בה למרות השקפות חברתיות טרנסגרסיביות.
אמסטרדם ולונדון הוכרו גם כמיקומים מובילים להקמת תרבות קהילת הלהט"ב.
בשנות החמישים, המרחבים העירוניים הללו החלו להתפתח עם מקומות הומוסקסואליים כגון ברים וסאונות ציבוריות שבהם יכלו חברי הקהילה להתכנס.
פריז ולונדון משכו במיוחד את האוכלוסייה הלסבית כפלטפורמות לא רק לסוציאליזציה, אלא גם לחינוך.
מקרים עירוניים אחרים החשובים לקהילת הלהט"ב כוללים את הקרנבל בריו דה ז'ניירו, ברזיל, מארדי גרא ההומו-לסבי של סידני, אוסטרליה, וכן את מצעדי הגאווה האחרים המתקיימים בערים גדולות נוספות ברחבי העולם.
באותו אופן שבו אנשי הלהט"ב השתמשו ברקע העיר להצטרפות חברתית, הם הצליחו לאחד כוחות גם מבחינה פוליטית.
תחושת קולקטיביות חדשה זו סיפקה לרשת ביטחון לאנשים כאשר הם מביעים את דרישותיהם לשוויון זכויות.
במיוחד בארצות הברית התרחשו מספר אירועים פוליטיים מרכזיים בהקשרים עירוניים:
אולם העצמאות, פילדלפיה – תנועת מחאה הומוסקסואלית ולסבית בשנת 1965. פעילים בראשות ברברה גיטינגס פתחו במספר מחאות ראשונות.
מחאות אלה נמשכו עד שנת 1969. גיטינגס המשיכה לנהל את כוח הקהילה הגאה של איגוד הספרייה האמריקני במשך 15 שנה.
פונדק סטונוול, ניו יורק – מקום הולדתה של התנועה המודרנית לזכויות הומוסקסואלים בשנת 1969. לראשונה, קבוצת גברים הומואים ומלכות דראג נלחמו נגד המשטרה במהלך פשיטה על הבר הקטן בגריניץ 'וילג' במהלך מהומות סטונוול.
המקום מהווה כיום נקודת ציון היסטורית לאומית.
רחוב קסטרו, סן פרנסיסקו – רחוב תיירותי לאנשי להט"ב מאז שנות השבעים.
כמעט באותה מידה כמו רחוב כריסטופר (אתר סטונוול ריוט) בכל הנוגע לנקודות ציון היסטוריות, נקודה עירונית זו הייתה נווה מדבר של תקווה.
ביתם הרשמי הנבחר הראשון של הומואים הארווי מילק ותיאטרון קסטרו האגדי, נוף עירוני זה נותר אייקוני לקהילת הלהט"ב.
בית העירייה של קיימברידג', מסצ'וסטס – אתר הנישואים החד מיניים הראשונים בתולדות ארצות הברית בשנת 2004. בשנים שלאחר אירוע זה נחסמו ניסיונותיהם של קבוצות דתיות באזור לאיסורו ומדינות רבות נוספות הצטרפו לקהילת העמים.
המשרד לתיאום פעילויות איידס, פילדלפיה – משרד העזור לעצירת התפשטות מחלת האיידס שמטרתו לספק רכיבים ניהוליים מתאימים, סיוע ישיר וחינוך בנושא.במהלך אירועים אלה ובעקבותיהם, רב-תרבותיות קהילתית להט"בים החלה לצמוח ולהתייצב לתופעה ארצית.
ברים הומואים הפכו פופולריים יותר ויותר בערים גדולות במיוחד עבור הומואים, מספר גדל והולך של אזורי שייט, בתי מרחץ ציבוריים וארגוני ימק"א במרחבים עירוניים אלה המשיכו לקבל את פניהם כאורח חיים משוחרר יותר.
עבור לסביות הובלו להקמות חברות ספרותיות, מועדונים חברתיים פרטיים ודיור חד-מיני.
הליבה של בניית הקהילה התרחשה בעיר ניו יורק ובסן פרנסיסקו, אך ערים נוספות כמו סנט לואיס, פארק לאפייט בעיר הבירה וושינגטון ושיקגו הלכו במהירות בעקבותיה.
ערים מאפשרות שורה של תנאים ראשוניים המאפשרים התפתחות אישית טובה יותר וכן תנועה קולקטיבית שאיננה זמינה במרחבים כפריים.
בראש ובראשונה, נופים עירוניים מציעים ללהט"בים סיכויים טובים יותר לפגוש להט"בים אחרים וליצור רשתות וקשרים.
פלטפורמה אידיאלית אחת במסגרת זו הייתה שוק העבודה החופשי של חברות קפיטליסטיות רבות אשר פיתו אנשים להתנתק ממשפחות הגרעין המסורתיות שפוגעות לעיתים קרובות במטרה להמשיך בתעסוקה בערים גדולות יותר.
המעבר למרחבים אלה העניק להם חירות חדשה בתחומי המיניות, הזהות והקרבה.
יש חוקרים המתארים זאת כשלב של התנגדות נגד הציפיות המגבילות של נורמטיביות.
הלהט"בים העירוניים הדגימו דחיפה זו דרך שקעים שונים, כולל סגנון הלבוש שלהם, האופן שבו הם דיברו ונשאו את עצמם וכיצד בחרו לבנות קהילה.
מנקודת מבט של מדעי החברה, היחסים בין הערים לקהילת הלהט"ב אינם רחוב חד סטרי.
להט"בים מחזירים לא מעט יותר, אם לא יותר, במונחים של תרומות כלכליות ("כסף ורוד"), אקטיביזם ופוליטיקה.
להט"בים רבים נחשפו במהלך חייהם לדעות קדומות, סטריאוטיפים ואפליה – לא רק בשל נטייתם המינית או זהותם המגדרית, אלא גם על בסיס אפליה גזעית (צבע עור או זיהוי אתני) – ומיקרו-אגרסיות כלפי ביטויים שונים של הזהות החברתית שלהם.
התנסות מסוג זה עשויה להיות מצידן של קבוצות שונות באוכלוסייה ההטרו-נורמטיבית, הא-מינית, או מתוך קהילת הלהט"ב עצמה, במיוחד כאשר הרכיב הדומיננטי בה מזדהה כ"לבן".
חלק מאנשי הלהט"בים הצבעוניים אינם חשים בנוח ומיוצגים במרחבי הלהט"ב.
סקירה מקיפה ושיטתית של ספרות המחקר הקיימת שפורסמה סביב חוויותיהם של אנשים להט"ב צבעוניים מוצאת נושא משותף להדרה במרחבי להט"בים לבנים ברובם.
המרחבים הללו נשלטים בדרך כלל על ידי אנשים לבנים שמקדמים ערכים לבנים ומערביים, ולעיתים קרובות מותירים אנשים פרטיים של להט"בים בעלי צבע אחר בתחושה כי הם חייבים לבחור בין הקהילה הגזעית שלהם לבין קהילתם המינית והמינית.
באופן כללי, החברה המערבית תקודד לעיתים קרובות בעדינות "הומו" כאדם "לבן" ואנשים להט"בים לבנים נתפסים לעיתים קרובות כפנים של תרבות וערכים להט"בים.
נושא היציאה וחשיפת הנטייה המינית והזהות המגדרית לציבור קשור לערכים ולציפיות לבנות בדיונים המיינסטרים.
כאשר תרבות מערבית לבנה שמה ערך ליכולת לדבר בגלוי על זהותו עם המשפחה, מחקר מסוים מצא כי משתתפי הלהט"בים הצבעוניים ראו את שתיקת משפחתם לגבי זהותם כתומכת ומקבלת.
למשל, תרבויות קולקטיביסטיות רואות בתהליך היציאה עניין משפחתי ולא פרטני.
יתר על כן, היום הבין לאומי ליציאה מהארון (11 באוקטובר) יוצא ממרכז נקודות מבט לבנות כאירוע שנועד לעזור לאדם להט"ב להרגיש משוחרר ונוח בעורו.
עם זאת, עבור חלק מאנשי הלהט"ב הצבעוניים, יום היציאה הבין לאומי נתפס באור שלילי בקהילות צבעוניות, ליציאה בפומבי יכולות להיות השלכות שליליות, תוך סיכון תחושת הביטחון האישית שלהן כמו גם היחסים המשפחתיים והקהילתיים שלהם.
אנשי להט"ב לבנים נוטים לדחות באופן קולקטיבי את ההבדלים הללו בפרספקטיבה ביציאה מהארון וכתוצאה מכך מבודדים עוד יותר את אחיהם הלהט"בים בגדר צבעם.
דגלי הקשת או הקשת בענן הפכו סמלי הקהילה הלהט"בית.
סמל הלמבה היווני ("L" המסמל שחרור), משולשים, סרטים וסמלי מגדר משמשים גם כסמל "קבלת הומואים".
ישנם סוגים רבים של דגלים המייצגים חלוקות משנה בקהילה הגאה, אך הנפוץ ביותר הוא דגל הקשת.
לדברי האמן האמריקאי גילברט בייקר, יוצר דגל הקשת הידוע, כל צבע מייצג ערך בקהילה:
מאוחר יותר הוסרו מהדגל הצבע הוורוד והאינדיגו, וכתוצאה מכך הוצג הדגל של ימינו שהוצג לראשונה במצעד גאווה בשנת 1979. דגלים אחרים כוללים את דגל הניצחון על מחלת האיידס, "דגל הגאווה מעור" ו"דגל הגאווה של הדובים".
סמל הלמדא אומץ במקור על ידי ברית הפעילים הגאים בניו יורק (Gay Activists Alliance) בשנת 1970 לאחר שהתנתקו מהחזית הגדולה יותר לשחרור הומואים.
האות למדא נבחרה מכיוון שאנשים עלולים לבלבל אותה לסמל קולג' ולא להכיר בו כסמל של קהילה הומוסקסואלית אלא אם כן היא מעורבת בפועל בקהילה.
כבר בדצמבר 1974 הוכרזה הלמדא רשמית כסמל הבין-לאומי לזכויות הומוסקסואלים ולסביות על ידי הקונגרס הבין-לאומי לזכויות הומואים באדינבורו, סקוטלנד".
המשולש הוורוד הפך לסמל לקהילה הגאה לאחר השואה.
לא רק שהוא ייצגה יהודים, אלא הומוסקסואלים שנהרגו בגלל החוק הגרמני באותה תקופה.
במהלך השואה הלכו הומוסקסואלים עם משולשים ורודים עליהם כדי שיבחינו בינם לבין יהודים, אסירים רגילים ואסירים פוליטיים.
המשולש השחור הוא סמל לנקבות לסביות באותה תקופה.
המשולש הוורוד והצהוב שימש לסימון הומוסקסואלים יהודים.
לסמלים מגדריים ישנה רשימה ארוכה הרבה יותר של וריאציות של יחסים הומוסקסואליים או דו-מיניים שניתן לזהות אותם בבירור, אך ייתכן שלא ניתן לראות אותם באופן פופולרי כמו הסמלים האחרים.
סמלים נוספים המתייחסים לקהילה הגאה או גאוות הומוסקסואלים כוללים את סרטון המודעות להתאבדות הומואים, סרטים למודעות למחלת האיידס, "פרחי קרנף" ו"קרנף סגול".
בסתיו 1995 אימץ הקמפיין לזכויות האדם סמליל (לוגו) (שלט שווה צהוב על ריבוע כחול עמוק) שהפך לאחד הסמלים המוכרים ביותר של הקהילה הלסבית, ההומוסקסואלית, הביסקסואלית והטרנסג'נדרית.
ניתן להבחין בלוגו ברחבי העולם שהפך לשם נרדף למאבק למען שוויון זכויות לאנשי להט"ב.
אחד השינויים הבולטים לאחרונה בוצע בפילדלפיה, פנסילבניה, ב-8 ביוני 2017. שם הוספו שני פסים חדשים לדגל הלהט"ב המסורתי, אחד שחור ואחד חום.
אלה נועדו להדגיש את חברי הצבע בקהילה הרחבה יותר של להט"בקאא – לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים, ביסקסואלים, קווירים, אינטרסקסים, א-מיניים (LGBTQIA).
כמו במקומות אחרים, גם בישראל של שנות ה-50 עד ה-80 של המאה ה-20 התמודדו הומואים ולסביות עם מציאות קשה.
התנסות זו עודדה היווצרותה של קהילה, שהתכנסה סביב דמויות כמו תיאו מינץ, וסביב ארגונים שונים, כגון אגודת הלהט"ב או ארגון "קל"ף".
יחד עם זאת, בשלהי המאה ה-20 גברה הסובלנות גם בחברה הישראלית.
בעשור הראשון של המאה ה-21 ניתן היה לזהות שני תהליכים מנוגדים: הקהילה אמנם גדלה והתחזקה, ואף הקימה מספר ארגונים נוספים המתמחים כל אחד בתחום מסוים, מחד גיסא.
אבל מאידך גיסא, פחות להט"בים ראו עצמם חלק מ"קהילה".
בערים כמו תל אביב, להט"בים רבים אינם רואים עוד צורך בשיוך קהילתי.
בישראל קיימת קהילה להט"בית פעילה, עם פסטיבלי גאווה שנתיים, שמתקיימים בתל אביב וירושלים מאז שנת 1998. אירועי גאווה מתקיימים גם באופן קבוע בערים חיפה, פתח תקווה, חדרה, רעננה, אילת, וראשון לציון.
בשנת 2016, מצעד הגאווה הראשון אי פעם שנקבע בבאר שבע בוטל על ידי בית המשפט העליון בישראל בשל חששות ביטחוניים, אך התקיים עם אלפי משתתפים בכל שנה לאחר מכן.
ישראל היא אחת מתוך 11 מדינות זרות שיש להן ארגון חבר בקבוצת הורים, משפחות וחברים של לסביות והומואים (PFLAG) האמריקאית, בשם תהל"ה.
מצעד הגאווה בתל אביב הוא הגדול ביותר במזרח התיכון.
המצעד הוא חגיגת הגאווה הגדולה ביותר ביבשת אסיה, ובשנת 2017 משך יותר מ-200,000 איש, שמתוכם כ-30,000 מהם תיירים.
ב-2019 הודיעה עמותת האגודה למען הלהט"ב בישראל כי אירועים ומצעדי גאווה יתקיימו ב-12 ערים שמעולם לא התקיימו בהן לפני, כגון טבריה, בית שמש, זכרון יעקב, רמת גן, פתח תקווה, פרדס חנה-כרכור, נתניה, רעננה, יבנה וקריית ביאליק וכ-50 אירועים ברחבי הארץ סך הכל.
בנוסף, התקיימה במתחם שרונה החתונה הגאה הגדולה בישראל.
ב-23 בפברואר 2016 אישר משרד הבריאות תוכנית לטיפול מונע לפני חשיפה (PrEP) להפחתת ההעברה של מחלת HIV.
מה שהופך את ישראל לאחת המדינות הראשונות ליישם אותה.
התרופות מועברות במרכזי איידס בבתי חולים ובמרפאות המשרתים את קהילת הלהט"ב, בנוסף למרפאות קופות חולים.
מרכזים רפואיים רבים בישראל, ביניהם איכילוב, שיבא, העמק ונוספים מספקים שירותי רפואה ייעודיים לקהילה, וגם קופות החולים השונות מציעות שירותי ייעוץ ורפואה המכוונים לצרכים הייחודיים של להט"בים
בשנת 2020, מעצב הפנים הישראלי ינאי פרישר גוטמן ייסד את העמותה "קליניקה למשפחה גאה" אשר מתמקדת בייעוץ ותמיכה מקצועית ומשפטית, טיפול רגשי בילדים ומתבגרים, הדרכה וגישור בין זוגות וליווי בתהליך הורות להט"בית.
אחד העיתונים הישראלים הראשונים שסקר את נושא האזרחים ההומוסקסואליים היה מאמר משנת 1962 בהעולם הזה עד סגירתו ב-1993. בנימה סנסציוניסטית התריע העיתון מפני תנועת "מחתרת סודית" בתוך ישראל.
בין השנים 1989–2001 שימש מגזין הלהט"ב קל"ף חזק עבור ביטוי ספרותי ואידאולוגי לנשים לסביות שהיו פעילות בארגון קל"ף.
בשנת 1990 יצא כתב העת הדו-חודשי, נתיב נוסף מטעם אגודת הלהט"ב, עד סגירתו ב-1994. בסך הכל הוציא לאור כ-15 בגיליונות שעסקו בתכנים שנחשבו למיינסטרים, כגון אקטואליה, פוליטיקה, איידס, וההימצאות בתוך "הארון" בקרב הקהילה.
בשנת 1996 נוסד העיתון הזמן הוורוד שפנה ללהט"ב.
במחצית השנייה של שנות התשעים נקט העיתון קו אידאולוגי רדיקלי ונאבק בדימוי המאיים של מחלת האיידס תוך שימוש בשיח חזותי המציב את מצוקת הקורבנות במרכז השיח העיתונאי.
בשנת 1998 הוקם פורטל אינטרנטי ישראלי "GoGay" הפונה להומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים.
זהו האתר היחיד מסוגו בישראל, ואתר האינטרנט המקצועי היחיד בעברית המתעדכן באופן שוטף באירועים הקשורים לקהילת הלהט"ב בישראל ובעולם ומסקר אירועי תרבות, פנאי, סגנון חיים ועוד.
בשנת 2003 יצא לאור המגזין הלסבי-ישראלי, פנדורה.
בין השנים 2008 ל-2010 יצא לאור הירחון הישראלי, העיר בוורוד.
בשנות השמונים החל השבועון התל אביבי העיר לפרסם כרוניקה על הומוסקסואל ישראלי, שכונה באותה תקופה משה, שלימים יתגלה כגל אוחוובסקי.
השינוי הגדול השני באופן ההתמודדות עם התקשורת הישראלית בנושאי הלהט"ב הגיע בשנת 1991, כאשר ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל החלה לכלול, בפרסומה הרשמי, חלק על נושאים חברתיים ופוליטיים של להט"ב.
בעקבותיו החל סיקור עיתונאי תומך בהדרגה על קהילת הלהט"ב הישראלית ויעדיה לזכויות האדם.
כיום ישנם בשני העיתונים היומיים הישראליים עורכים הומוסקסואלים או סופרים גלויים.
תחנות רדיו כגון רדיו צפון ורדיוס 100FM שתיהן קבעו זמנים לאורחים לעלות לאוויר ולדבר על נושאים חברתיים ופוליטיים של הקהילה.
לאורך השנים נוסדו כ-32 ארגונים, מוסדות ועמותות למען הקהילה הגאה בישראל ואף לישראלים מחוצה לה, בהם:
הסרט הישראלי הראשון של קהילת הלהט"ב הגיע מהבמאי ההומוסקסואלי הגלוי עמוס גוטמן וכונה נגוע (Drifting) שיצא לאור בשנת 1983. גוטמן היה אחד הכותבים המשותפים שלו.
הסרט עוקב אחר צעיר גיי ישראלי, המתגורר ועובד עם סבו וסבתו, שחולם על חלומות ליצור סרט ולמצוא את אהבת אמת.
גוטמן, שמת ממחלת האיידס בשנת 1993, כתב וביים סרט ישראלי נוסף בנושא הקהילה בשם חסד מופלא (1992).
שני הסרטים נחשבים לאוטוביוגרפיות של הבמאי.
בסך הכל ביים גוטמן ארבעה סרטים ושלושה סרטים קצרים.
הצגתם של גברים הומוסקסואליים ישראלים הייתה בזמנו אפלה, וסרטיו נחשבים כממוקדים לקהילת הלהט"ב רק בישראל ולא לציבור בעולם.
במאי ישראלי בולט נוסף שהמתמודד עם נושאים להט"בים בסרטיו הוא איתן פוקס.
סרטו הראשון, אפטר (1990), היה הסרט השני שיוצר בישראל שהתמקד בהומוסקסואלים.
הוא ביים וכתב מספר סרטים מצליחים נוספים בנושא הלהט"ב, ביניהם בעל בעל לב (1997), יוסי וג'אגר (2002), ללכת על מים (2004) והבועה (2006) פוקס היה מעורב גם בדרמת הטלוויזיה הישראלית הראשונה בפריים טיים שהוקמה לקהל כללי שעסק רבות בנושאי הלהט"ב, פלורנטין (1997–2000).
זו הייתה סדרת טלוויזיה ישראלית העוסקת בחייהם של קבוצת צעירים בני 20 החיים בפלורנטין שבתל אביב לאחר שירותם הצבאי.
זו הייתה הסדרה הישראלית הראשונה שהציגה אדם הומו בין הדמויות המרכזיות שלה, והייתה חלק ממגמה איטית שהחלה להתרחש בשנות התשעים של המאה ה-20 בישראל.
יוצרים משמעותיים נוספים שעסקו בתכנים להט"בים ביצירתם באים דווקוא מהתחום התיעודי.
בולטים במיוחד הבמאי תומר היימן, שביצירותיו השונות, חלקן אוטוביוגרפיות וחלקן לא, עסק בתכנים להט"בים וזכה לחשיפה רבה, והבמאי יאיר קדר, שסרטו משנת 2009 – הזמן הוורוד – הפך לתיעוד ההיסטורי המשמעותי ביותר של סיפורה של הקהילה הישראלית הגאה.
כיום, בשנת 2021, ישנן יותר תכנות לקהל הלהט"ב.
בשנת 1993, עלתה לאוויר רשת הטלוויזיה המסחרית הראשונה בישראל, ערוץ 2. הוא עסק בקביעות בנושאים חברתיים ופוליטיים של קהילת הלהט"ב, ובמיוחד סייע ליצירת נראות וקבלה רבה יותר של ידוענים טרנסג'נדרים כמו דנה אינטרנשיונל.
קהילת הלהט"ב בישראל הובאה לידיעת התקשורת גם בעקבות הזכייה באירוויזיון בשנת 1998 על ידי דנה אינטרנשיונל, כטרנסית ישראלית.
נכון להיום ניתן לראות אנשי להט"ב בישראל בטלוויזיה במגוון תוכניות בעיקר כמנחים כגון, אסי עזר, גל אוחובסקי, נבו עמרני וצחי קומה, מתמודדים בתוכניות ריאליטי (לאון שניידרובסקי) או דמויות באופרות סבון.
הכרה באמצעות השירות הבולאי בישראל
ב-28 ביוני 2022 יונפק בול המוקדש לקהילה הגאה בישראל, כשעליו דגל הקהילה והמילה גאווה בעברית, ערבית ואנגלית.
הקהילה הגאה היא קהילה הקשורה להמון קהילות שונות אשר מופלות מתפקידי המגדר בחברה.
לכל אחת מתת-הקהילות סממנים ברורים משלהן (כגון דגלים וסמלים) ולרובן גם אירועי חברה, מקומות בילוי וארגונים המתמקדים בהן.
איראן היא מולדת הדת הבהאית, תחילתה הייתה כאשר אחד מתומכיו של ה"באב" שנקרא מירזא חוסיין עלי נורי, טען כי אלוהים יגלה אותו, וכי הבאב בישר את בואו, ונטל את הכינוי "בהאא אללה".
עד לשנת 1960 רוב מאמינים הדת הבהאית היו ממוצא איראני.
אף על פי שחוקתה של איראן מגנה על המיעוטים הדתיים במדינה, היא איננה מכירה בדת הבהאית כפי שהיא מכירה בדתות האחרות כגון יהדות, נצרות, והדת הזורואסטרית, דבר אשר יצר קשיים רבים לבהאים באיראן.
עד לשנת 1979 מנתה הקהילה הבהאית באיראן עקב ריבוי טבעי כ-350 אלף מאמינים, אך כיום מספר המאמינים הבהאים באיראן קטן בהרבה, וזאת בעקבות המהפכה האסלאמית שהתרחשה בשנת 1979 ואיתה גלי אלימות וכליאה אשר הביאו את הבהאים להגר לאירופה וארצות הברית.
אף על פי שמאמיני הדת הבהאית לאורך ההיסטוריה האיראנית היו למיעוט אתני הנרדף והמדוכא ביותר, הקהילה הבהאית, למרות המגבלות עליה וגלותם של אנשי הדת הבהאית מאיראן, הצליחה באופן עצמאי לקיים פעילות ענפה בכל תחומי החיים.
הקהילות הבהאיות התרכזו בעיקר באזורים כגון איספהאן, יזד, שיראז, טהראן, חוראסאן, מזנדאראן, פרס, כשאן ותבריז.
באזורים אלו ניתן לראות פעילות ענפה לקראת סוף המאה ה-19 אשר ברובה עסקה בהקמת מוסדות חינוך עצמאיים, אספות ואדמיניסטרציה.
תחום החינוך הוא אחד מעמודי התווך בדת הבהאית, וילדים (בנים ובנות) כבר מגיל חמש נשלחו למוסדות חינוך אשר בהם הם למדו קרוא וכתוב ופעולות חשבון פשוטות.
לאחר הקניית החינוך הבסיסי הילדים עברו ללימודים מתקדמים ששם הם למדו את השפה הפרסית והאנגלית, ספרות ושירה, קוראן, היסטוריה וגאוגרפיה.
יתר על כן, בשלב השלישי, החינוך התמקד בלימודי אסטרונומיה, רפואה ומתמטיקה מתקדמת.
בית הספר הבהאי הראשון שעבד בשיטה זו הוקם במזנדאראן בשנת 1870, ולאחר מכן בטהראן, תבריז ובערים וכפרים נוספים.
ניתן לראות שההשקעה של הבהאים בחינוך אכן השתלמה ובהאים במאה ה-19, שהשתייכו בדרך כלל למעמד סוציו-אקונומי נמוך התקדמו למעמד ביניים משכיל במאה ה-20 בזכות ההשכלה שרכשו.
יתר על כן, כתוצאה ממשנתו של בהאא אללה, קהילות הבהאיות התאפיינו בפתיחות כלפי נשים ולהן היה תפקיד מפתח בקהילה לדוגמה, בטהראן, פאטימה סולטאן שהייתה ממשפחה צבאית מבוססת השתמשה בקשריה על מנת לשחרר מאמינים בהאים שנאסרו בלא עוול בכפם.
דוגמה נוספת היא איסמאת ח'אנום אשר יזמה מפגשים שבועיים על מנת לשדך בין נשים וגברים בהאים וליוותה אותם עד לחתונה המיוחלת.בנוסף, בשנת 1954 הנשים היו מארגנות הכנסים והאספות הרשמיות של הבהאים, דבר אשר העניק להן כוח רב בקהילה.
אף על פי שבהוראת המנהיגים של הדת הבהאית, הבהאים בעצמם לא לקחו חלק בפעילות הפוליטית באיראן, ניתן היה לראות בהאים בתפקידי מפתח של הממשל לדוגמה, מירזא מחמד עלי ח'אן בתבריז.
דוגמה נוספת היא בחוראסאן שבה בזכות הקשרים שיצרו עם גורמי הממשל, הבהאים קיבלו תפקידים ממשלתיים שעזרו להם לקבל אוטונומיה על הקהילה הבהאית באזור, וכך להמשיך ולקיים פעילות בהאית ענפה.
בהמשך לעשייה הענפה של הקהילות בהאיות הוקמה בשנת 1878 בטהראן אספה עליונה של הקהילות הבהאיות, מעין קדם ל"בית הצדק העולמי" שיקום בשנת 1963, שבה נאספו בכירי הקהילות הבהאיות באיראן והתייעצו במגוון תחומים בניסיון ליצור חזית אחידה בנושאים אלו.
לאחר מכן, בשנת 1880 אספות אלו התקיימו גם בפרובינציות; חוראסאן, מזנדאראן, פרס וכשאן.
יתר על כן, בשנת 1907 הוקמה קרן לתרומות עבור הבהאים ובשנת 1917 הוקמה קרן לטובת הילדים הבהאים, קרנות אלו הוקמו על מנת לעזור בנטל ההוצאות של הקהילה הבהאית אשר לא קיבלה תקציבים מהשלטונות האיראנים לפעילותה.
בין השנים 1880 עד 1920 חיו באיראן כ-100 אלף בהאים אשר מרבית פעילותם התרכזה בטהראן.
הקהילה הבהאית בטהראן עד לשנת 1960 מנתה כשלושת אלפים מאמינים והייתה הקהילה הגדולה ביותר באיראן, קהילה זו הייתה אחראית על קשרי החוץ עם הקהילות הבהאיות האחרות בעולם, על תחום החינוך ועל התחום האדמיניסטרציה.
במונחים מספריים, הוערך מספרם של הבהאים בכ-100,000 נפש בשנות ה-1880, מה שהיווה 1-2 אחוז מהאוכלוסייה האיראנית שכללה 5-8 מיליון נפש בזמן ההוא.
עלייתו לשלטון של רזא שאה פהלווי (רזא ח'אן) בשנת 1925 הפיחה רוח חיים בקהילות הבהאיות באיראן והם הצליחו לפתוח בתי ספר חדשים, בתי מרחץ, ספריות ובתי קברות שהם תחזקו בעצמם.
יתר על כן, הקהילה הבהאית הגדולה בטהראן הצליחה בשנת 1930, לפתוח מרכז ייחודי בהאי אשר עסק בכל הרכוש ואתרים קדושים של הבהאים בכל איראן, לאחר מכן בשנות ה-50 שינה המרכז את פניו והפך למקום מפגש לנוער הבהאי ובית הארחה.
בנוסף לכך, בשנת 1940 הוקם בית יתומים בהאי.
עם עלייתו של שוקי אפנדי להנהגת הקהילה הבהאית הוא נקט במדיניות של התפשטות הדת הבהאית בעולם בצורה מסיבית מקודמיו, והמשלחות של בהאים שהגיעו לאיראן הביאו ידע שעזר לפתוח מרפאה אזורית שגם מי שאינו בהאי רצה לקבל בה טיפול עקב הצלחתה.
בנוסף, לכך המשלחות הביאו איתן שלל שפות זרות והם תרמו לחינוך הבהאי.
למרות הצלחתה של הקהילה הבהאית בתחילת תקופתו של רזא שאה, בשנת 1934 המצב של הקהילות הבהאיות באיראן הורע בצורה משמעותית.
הרעה זו נובעת מעליית הרייך השלישי בגרמניה ואיתה רעיון הגזע הארי אשר קסם מאוד לרזא שאה.
בהשפעותיו של רעיון זה בשנת 1935 שינה רזא שאה את שם ארצו מפרס לאיראן ונקט במדיניות של רפורמות שונות על מנת להידמות למדינות אירופה ולייצור אחידות בין כל הקבוצות באיראן, והבהאים שביקשו להישאר אוטונומיים וייחודיים בקהילתם, לא התאימו למשנה זו.
בין השנים 1934–1938 נסגרו בפקודת השלטונות כל בתי הספר הבהאים, המוסדות הגדולים של הקהילות ונכלאו מאות בהאים באשמת קשירת קשר נגד השלטונות.
בנוסף, בשנת 1955 נסגר מרכז הבהאי הגדול בטהראן.
התמודדות הבהאים עם הקשיים עד למהפכה האסלאמית בשנת 1979
אף על פי שהשלטונות ניסו באופן מכוון לפגוע בקהילות הבהאיות הן לא ויתרו, ואף המשיכו לחנך את ילדיהם בבתים משותפים שיצרו ללמידה של כל שכבות הגיל.
בנוסף לכך, הקהילות הבהאיות באיראן נעזרו בקהילות הבהאיות בעולם שעד לשנת 1960 מנו כ-150 קהילות, עזרה זו התבטאה בתעמולה תקשורתית של הקהילות הבהאיות בעולם על מנת להראות את הזוועות שמתרחשות באיראן נגד הקהילות הבהאיות.
עזרה זו של הקהילות הבהאיות בעולם נשאה פרי וניתן לראות שבשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 השתפר מצבם של הבהאים באיראן והופסקו מעשי טבח נגדם.
שיפור זה לא נמשך שנים רבות כיוון שבשנת 1979 התרחשה המהפכה האסלאמית אשר בה נרצחו ונאסרו מאות מאמינים בהאים.
עקב המצב רבים מן המאמינים הבהאים היגרו לאירופה וארצות הברית וכיום, לא נותרו קהילות בהאיות גדולות באיראן.
היום מעריכים את מספר הבהאים באיראן בכ-300,000 לפחות, שמהווים 0.5 אחוז מהאוכלוסייה.
המהפכה האיראנית הפילה את השלטון המושחת של מוחמד רזא שאה פהלווי, והחליפה את משטרו החילוני בתיאוקרטיה אסלאמית בהדרכתו של איתוללה רוחאללה ח'ומייני, ושאפה לנהוג על פי מנהגי האסלאם בכל היבטי החיים.
זמן קצר לפני המהפכה הפכה הרדיפה נגד הבהאים ברפובליקה האסלאמית מאלימות אשר בוצעה בכל צורותיה נגד מבוגרים, זקנים, ילדים קטנים בגנים ואף בתי הקברות הבהאים, להכחשה שיטתית של זכויות אדם בסיסיות, שכללה את גישתם ללימודים גבוהים.
בעקבות הרדיפות מספר בהאים בולטים כמו לילי איימן נאלצו לעזוב את איראן ולא יכלו לחזור.
בשנת 2008 נעצרו חברי השביעייה הבהאית ונשפטו לתקופות מאסר ארוכות.
הקהילה הבינלאומית התנגדה לרדיפות נגד בהאים באיראן, והביעה אכפתיות רבה לבהאים.
הוועדה לזכויות אדם באו"ם העבירה 18 החלטות אשר מביעות דאגה ואכפתיות כלפי הפרת זכויות אדם באיראן.
כל אחת מההחלטות התייחסה באופן ספציפי למצבה של הקהילה הבהאית שם.
תופעה זאת נחשבת לבלתי שגרתית מצד הוועדה, שבדרך כלל מגבילה את תגובתה ומסתפקת בהבעת דאגה דיפלומטית והתייחסות כללית לאישומי הפרת זכויות אדם ואפליה.
בעקבות זאת, משרד האו"ם אישר מאז 1985 13 החלטות, אשר התייחסו למצבם של הבהאים באיראן והביעו דאגה נוכח הדיווחים על הפרת זכויות האדם שם.
למעשה, כל ההחלטות הללו קראו לאיראן לעצור את הפרת זכויותיהם של הבהאים ולציית לאמנות של זכויות האדם שנחתמו על ידי ממשלת איראן.
נציגי משלחת זכויות האדם אספו את המידע שלהם בדרכים שונות והשתדלו להעביר את תמונה ברורה ואמיתית של המצב באיראן לאו"ם.
לדוגמה: מר גלינדו פול דיווח בשנת 1990 על מצב של גזענות, דחייה על ידי אוניברסיטאות, בקשות להחזרת פנסיה וביטול דרכונים.
הקריאות לממשלת האיראנית לציית לחוקי חופש הדת ולשחרר אסירים בהאים המשיכו לעלות.
ועדת חופש הדת העלתה מספר דיונים בנוגע לעבירות של איראן והביעה את דאגתה כלפי המדיניות הגזענית בה, שמגבילה את חירותם של הבהאים ואת הזכות שלהם להקים מוסדות דתיים ואוניברסיטאות ולהשיג הזדמנויות עבודה במגזר הציבורי.
בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים, התחילה הממשלה האיראנית לחוש לחץ עקב הקריאות של משרד האו"ם להפסיק את ההפרות שלה נגד הבהאים.
איראן שקלה מחדש את מדיניותה כלפי הבהאים, וזה התבטא בירידה החדה במספר עונשי המוות, במיוחד אחרי 1985. בנוסף לכך, הותר לילדים בהאים להירשם לבתי ספר יסודיים וחטיבות ביניים ברוב אזורי איראן.
יתר על כן, באוקטובר 2007 יצא דיווח ממשלתי שהתייחס לדת הבהאית כדת שמהווה סכנה לשלטון האיראני, גם אחרי עלייתו של הנשיא המתון חסן רוחאני לשלטון, הבהאים עדיין נחשפים לעונשי מאסר.
הבהאים באיראן משמיעים את קולם
בנובמבר 2004, פנתה הקהילה הבהאית באיראן בהודעה לנשיא איראן מוחמד ח'אתמי, שמתארת את הרדיפה המתרחשת נגדם במשך 25 שנים.
ההודעה בחנה את הרדיפה מנקודת המבט של פסוקים קוראניים וחוקים אסלאמיים, אשר אסרו אלימות ותמכו בחופש דת.
בנוסף לכך, ההודעה ציינה כי איראן חתמה ואישרה את ההצהרה הבינלאומית של זכויות אדם, ועל אמנות שמגנות על חופש דת.
היא סיפרה על הצביעות של הממשלה כאשר הציעו לבני נוער הבהאים הצטרפות לאוניברסיטאות, אך נרשמו כמוסלמים אחרי כן.
ההודעה הסתיימה עם קריאה לאמנציפציה לקהילה הבהאית".
אחרי הודעה זו, המצב באיראן נשאר כפי שהוא, וההתקפות נגד אנדרטות בהאיות נמשכה, כמו ההרס העצום שהתרחש בבית של מירזא עבאס נורי, אביו של בהאא אללה, בטהראן ביוני 2004 ,ובקבר של אל-קדוס, אחד המאמינים הקודמים בדת הבהאית.
כיום, הקהילה הבהאית הנה אחת הארגונים המגוונים ביותר בעולם, שמכיל בתוכו בני אדם מכל העמים, שלוקחים חלק פעיל בחברה בה חיים.
אך המצב בארץ המוצא נשאר קשה ובלתי יציב, ובהאים באיראן עדיין סובלים מרדיפה, חוסר הוגנות והכחשה של זכויותיהם הבסיסיות.
היעד המרכזי של ממשלת איראן משתקף בהשארת החברה הבהאית במצב בלתי יציב, והמשכיות המאסרים והרדיפות.
הממשלה ממשיכה להפעיל לחץ על החברה הבהאית, ואיננה נותנת הזדמנויות שוויוניים במוסדות לימודיים ועבודה.
ההוצאה להורג עדיין מתרחשת באיראן, אך במספרים פחותים בהשוואה למצב הקודם.
אף על פי כן, היא נחשבת למדיניות המסוכנת ביותר אשר מאיימת על חייהם של הבהאים בכל עת, מה שנחשב לאסטרטגיה מיוחדת של איראן להשאיר את הבהאים בפחד בלתי פוסק וחיים בלתי נסבלים.
נישואין וגירושין בקרב הבהאים אינם מוכרים על ידי הממשלה, כמו כן, אין זכות לרשת לבהאים.
דוגמה על כך היא כאשר התעלם משרד המשפטים מזכותה של אישה בהאית לקבל את החלק שלה מהירושה, אחרי המוות של בתה, והוציאה תעודת ירושה אשר מעניקה את הירושה לבעלה המוסלמי.
נוכחותה של הקהילה הבהאית בקנדה קיימת כבר משנת 1898, אך הקהילה פעילה משנת 1902. שנת 1898 נחשבת כשנה בה הוקמה הדת הבהאית בקנדה עם המרת דתה של אדית' מגי (Edith Magee) האישה הקנדית הראשונה לקבל על עצמה את הדת הבהאית.
בשנת 1902 כבר התבססה הקהילה הבהאית הראשונה בקנדה אשר הוקמה על ידי מארי מקסוול (Mary Maxwell) במונטריאול, קוויבק.
במהלך השנים, הייתה לקהילות הבהאיות בקנדה השפעה רבה על הקהילה הבהאית העולמית.
היו מספר בהאים קנדים אשר מילאו תפקיד חשוב בקהילה העולמית: ויליאם מקסוול היה אדריכל דגול הידוע בתכנונם ובעיצובם של הגנים הבהאיים בחיפה, ישראל.
יחד עם אשתו מאי מקסוול הם היוו גורם חשוב בהקמתה של הקהילה הקנדית הראשונה.
מארי מקסוול, בתם של ויליאם מקסוול ומאי מקסוול הייתה אשתו של שוגי אפנדי, שומר הדת הבהאית.
כיום, ישנם כ-22,000 מאמינים בהאים בקנדה, המתגוררים בכ-1,400 מרכזים.
על פי ויל ון דן הונארד (Will Van den Hoonaard) ודבורה ון דן הונארד (Deborah Van den Hoonaard), החוקרים את הקהילה הבהאית בקנדה, ניתן לחלק את תולדותיה והתפתחותה של הדת בקנדה לארבע תקופות.
התקופה הראשונה מ-1897 עד 1912 מאופיינת בחוסר הבנה של עקרונות הדת ונהליה מצד המאמינים הראשונים.
בשנת 1902 מאי מקסוול התחילה לעבוד עם המאמינים הראשונים בקנדה, ולקדם את תנועת הדת החדשה באזור.
תחילת התקופה השנייה של הדת בקנדה מיוחסת לבואו של עבד אל-בהאא' לקנדה.
להגעתו הייתה השפעה רבה על הקהילה.
אחרי שהוקמו אסיפות רוחניות של הבהאים, הוגדר באופן מדויק יותר מיהו מאמין בהאי, ומהם הקריטריונים לקבלת מאמין חדש לתוך הקהילה.
בתקופה השלישית משנת 1937 עד 1941, שוגי אפנדי קרא למאמינים להקים אסיפות רוחניות במערב.
בקנדה עצמה הוחלט להקים קהילה בהאית אחת בעיר של כל מחוז בקנדה.
בגלל מספרם הקטן של 90 נפשות בקהילה, היו קשיים רבים להקים את הקהילות האלה.
התקופה הרביעית של הקהילה הבהאית בקנדה היא משנת 1942 עד 1948, בה הזהות הבהאית גדלה עקב השלכות של מלחמת העולם השנייה על הקהילה.
בתקופה הזאת הוקמה הקרן הבהאית הקנדית כדי לממן את הצרכים של הקהילה וכדי להפיץ את הדת הבהאית ולהביא מאמינים חדשים.
הקהילה הביעה בקול רם את דעותיה כלפי המלחמה ועל שלום, כך שנוצרה זהות לאומית בקנדה.
הקהילה הקימה בתי ספר בהאים רבים ומשלחות לימוד של מורים לבשר על המסר הדתי בכל רחבי הארץ.
תקופה זו הסתיימה בהקמת האספה הרוחנית הלאומית של קנדה כולה.
1898 - אדית' מגי ממירה את דתה, וכתוצאה מכך היא המאמינה הבהאית הקנדית הראשונה.
1902 - הקהילות הראשונות בקנדה מוקמות, אך מספר המאמינים קטן.
1912 - בקנדה ישנם 12 מאמינים בהאים.
זאת היא השנה בה עבד אל-בהאא מבקר במונטראל.
ביקורו נחשב כגורם חשוב להתבססות הקהילה.
1931 - מספרם של המאמינים בקנדה הוא 30.
1937 - שוגי אפנדי מתחיל תוכנית להקים אספות רוחניות בעיר הבירה של כל מחוז בקנדה.
1938 - הילידה הקנדית הראשונה, מלבה לופט (Melba Loft), משבט צ'יפווה, מקבלת על עצמה את הדת.
1939 - מאי מקסוול, מאמינה חשובה ופעילה בקהילה, עוזבת את מונטראל בשליחות לדרום אמריקה.
יחד איתה עזבו מאמינים חשובים אחרים את הקהילה במונטראל.
עם זאת, טורונטו הופכת למרכז הקהילה בקנדה.
1940 - האגף לביטחון לאומי בקנדה מסיר ממאמינים בהאים התחייבות לשרת בצבא.
1944 - אספות רוחניות מוקמות בעיר הבירה של כל מחוז בקנדה.
היום גרים בקנדה כ-22,000 מאמינים בהאים.
הממשלות המחוזיות בקנדה מכירות בנישואין של המאמינים.
הקהילה מנהלת מספר בתי ספר בהאים ואף תיכון בהאי.
הממשלה גם מכירה בימי החג של התלמידים המאמינים.
התיכון הבהאי אשר הוקם בשנת 1988 בקולומביה הבריטית נסגר 19 שנים לאחר מכן.
תלמידים מכל רחבי העולם הגיעו ללמוד תוכנית לימודים זהה לזו של המחוז.
תלמידים אשר לא היו דוברי אנגלית כשפת אם היו גם יכלו ללמוד אנגלית כשפה שנייה בבית ספר.
הקהילה הבהאית הבין-לאומית הוא ארגון לא-ממשלתי (NGO) בין לאומי המייצג את כלל המאמינים בדת הבהאית.
הקהילה נוסדה במרץ 1948 יחד עם כינון ארגון האומות המאוחדות, ויש לה שלוחות ביותר מ-180 מדינות.
אחד התורמים המרכזיים לכינון הקהילה הבהאית הבין לאומית היה שוגי אפנדי, שעמד בראש הדת בין השנים 1921–1957.
דמות מפתח נוספת בהקמת הקהילה הבהאית הבין-לאומית הייתה הילדה יֵן:
הקהילה הבהאית הבין-לאומית מבקשת "לקדם שלום עולמי באמצעות יצירת התנאים בהם תוכל להתפתח אחדות כמצב טבעי של הקיום האנושי", וזאת על ידי קידום ויישום של עקרונות המבוססים על האמונה הבהאית.
הקהילה הבהאית הבין-לאומית שוקדת גם על שמירת זכויות האדם, קידום נשים, חינוך עולמי, קידום ופיתוח של מערכת כלכלית שוויונית והוגנת, הגנה על הסביבה ופיתוח תודעה אזרחית עולמית.
כדי להשיג את מטרותיה, הקהילה הבהאית הבין-לאומית משתפת פעולה עם ממשלות, עם האו"ם ועם ארגונים נוספים, לא-ממשלתיים ובין-לאומיים.
במאי 1970, קיבלה הקהילה מעמד מייעץ במועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות.
בשנת 1976 היא הצטרפה לקרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים.
החל משנת 1989 הקהילה הבהאית הבין-לאומית עובדת בשיתוף פעולה עם ארגון הבריאות העולמי, כמו גם עם שלוחות ויוזמות אחרות של האו"ם, ביניהן קרן הפיתוח של האו"ם לנשים (UNIFEM) והתוכנית הסביבתית של האו"ם.
הקהילה הבהאית הבין-לאומית משתתפת ביוזמות נוספות של האו"ם, כדוגמת פסגת המילניום, שם הוזמן להשתתף נציג בהאי והיה הנואם הלא-ממשלתי היחיד.