tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-29 במרץ 1849 הכריז מושל הודו, הלורד דלהאוזי, על סיפוחה המלא של פונג'אב להודו כשבמעמד חתימת הכרזה זו ייצג את ממלכת הסקים מלך הסיקים דוליפ סינג .
לאחר כיבוש מולטאן, הובאו אגניו ואנדרסון לקבורה בתחומי המבצר בטקס צבאי ועל קברם הקימה חברת הודו המזרחית הבריטית את אנדרטת ואנס אגניו להנצחתם.
במהלך מלחמות נפוליאון, המלחמה האנגלו-רוסית (2 בספטמבר 1807 – 18 ביולי 1812) הייתה שלב הלחימה בין בריטניה לרוסיה לאחר שהאחרונה חתמה על הסכם טילזיט שסיים את מלחמתה עם צרפת.
פעולות האיבה האנגלו-רוסיות הוגבלו בעיקר לפעולות ימיות קלות בים הבלטי ובים ברנץ.
לאחר שנפוליאון בונפרטה הביס את הרוסים בקרב פרידלנד (14 ביוני 1807), חתם הצאר אלכסנדר הראשון על הסכם שלום, המכונה חוזה טילזיט.
למרות שההסכם היה די לא פופולרי בחצר הרוסית, לרוסיה לא הייתה ברירה שכן נפוליאון יכול היה לחצות בקלות את נהר ניימן (אז הגבול הרוסי) ולפלוש לרוסיה.
תנאי האמנה חייבו את רוסיה להפסיק את הסחר הימי שלה עם בריטניה הגדולה.
סגירה זו הייתה חלק מהמאמצים המתמשכים של נפוליאון לבסס את המערכת הקונטיננטלית, תוך חיזוק הקשרים הכלכליים בין המדינות השונות באירופה בשליטה צרפתית.
מטרתו של נפוליאון הייתה לסגור את אחד השווקים החשובים ביותר של בריטניה ובכך לאלץ אותו כלכלית להיכנע.
ב-26 באוקטובר 1807, קיסר רוסיה אלכסנדר הכריז רשמית מלחמה על בריטניה לאחר המתקפה הבריטית על קופנהגן בספטמבר 1807. הוא לא תבע באופן פעיל את המלחמה; במקום זאת, אלכסנדר הגביל את תרומתה של רוסיה לדרישה הברורה לנתק את קשרי הסחר.
הבריטים, שהבינו את עמדתו, הגבילו את תגובתם הצבאית להכרזה.
עם זאת, היו כמה אירועים בולטים.
מעצר של כלי שיט רוסים
החדשות הרשמיות הגיעו לבריטניה רק ב-2 בדצמבר, אז הכריזו הבריטים על אמברגו על כל כלי השיט הרוסיים בנמלים הבריטיים.
כ-70 כלי שיט השתתפו בתפיסת הפריגטה הרוסית ספשניי (Speshnyy) בת 44 תותחים, שעגנה אז בנמל פורטסמות'.
באותו זמן נתפסה גם אניית האספקה הרוסית וילהלמינה.
ספשני הפליגה מקרונשטאדט עם השכר עבור השייטת של סגן-אדמירל דמיטרי סניאבין בים התיכון, יחד עם וילהלמינה.
וילהלמינה הייתה איטית יותר אך השיגה את ספשניי בפורטסמות'.
חלק מהמטען שלהם שנמצא על הסיפון כלל 601,167 דובלונים ספרדים ו-140,197 דוקאטים הולנדים.
כתוצאה מכך, הימאים בכל אחת מ-70 כלי השיט הבריטיים בנמל קיבלו 14 שילינג 7½ פני בפרס.
באוגוסט 1807 נצטווה סניאווין להביא את הצי שלו מהים התיכון אל הים הבלטי, שם כבר החלה מלחמת פינלנד עם שוודיה.
הוא הפליג מקורפו ב-19 בספטמבר ולמרות שתכנן להמשיך ישירות לסנקט פטרבורג, מזג האוויר הסוער אילץ אותו למצוא מקלט בנהר הטחו ולהטיל עוגן בליסבון ב-30 באוקטובר.
תוך ימים ספורים, ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל ברח למושבה הפורטוגלית של ברזיל והצי המלכותי חסם את ליסבון, ויירט סלופ רוסי כספינת אויב בגלל שהוכרזה המלחמה האנגלו-רוסית.
בנובמבר, כוחות צרפתים תחת ה-Duc d'Abrantès השתלטו על ליסבון.
סניאווין, שהוצב בעמדה דיפלומטית עדינה, המשיך להתנהג כדיפלומט.
הוא הכריז על עצמו נייטרלי והצליח למנוע את תפיסת ספינותיו.
באוגוסט 1808 הביס הדוכס מוולינגטון את הצרפתים בווימאירו, מה שאילץ אותם לעזוב את פורטוגל.
שבע ספינות הקו של סניאווין ופריגטה אחת נותרו פנים אל פנים עם חמש עשרה ספינות קו בריטיות ועשר פריגטות.
סניאווין שמר על הנייטרליות שלו, ואיים לפוצץ את ספינותיו ולהרוס את ליסבון במקרה של התקפה.
בסופו של דבר, הוא חתם על אמנה עם האדמירל סר צ'ארלס קוטון, לפיו הצי המלכותי היה אמור ללוות את השייטת הרוסית ללונדון, כשהרוסים עדיין מניפים את דגליהם.
יתרה מכך, סניאווין היה אמור לקבל את הפיקוד העליון על הצי האנגלו-רוסי המשותף (כקצין הבכיר של השניים).
שתי ספינות רוסיות (רפאיל וירוסלב) הושארו בליסבון לצורך תיקונים.
ב-31 באוגוסט עזבה השייטת של סניאווין את פורטוגל לפורטסמות'.
ב-27 בספטמבר הודיעו לאדמירליות כי כלי שיט של האויב הטילו עוגן בפורטסמות', עם דגלים מונפים, כאילו בימי שלום.
הבריטים עצרו את הצי הרוסי בפורטסמות' בתואנות שונות עד שמזג האוויר החורפי הפך את חזרתם לאזור הבלטי לבלתי אפשרית.
הבריטים התעקשו כי שייטת סניאווין תפליג לארכנגלסק, אחרת הם יירטו על ידי הצי השוודי הממתין.
בשנת 1809, היציאה התעכבה עוד יותר על ידי משלחת וולצ'רן האסונית.
לבסוף, ב-5 באוגוסט הורשה הצי הרוסי לעזוב את פורטסמות' לריגה, לשם הגיעו ב-9 בספטמבר 1809.
רוסיה גם פלשה לשוודיה, בעלת ברית קרובה לבריטניה הגדולה ב-1808. אבל זה לא היה קשור לבריטניה ולאמנה, מכיוון ששתי המדינות כבר היו מסוכסכות באותה עת.
אנשי מלחמה בריטים תמכו בצי השוודי במהלך מלחמת פינלנד והשיגו ניצחונות על הרוסים במפרץ פינלנד ביולי 1808 ובאוגוסט 1809.
במאי 1808 שלחו הבריטים צי בפיקודו של סגן-אדמירל סר ג'יימס סאומארז לאזור הבלטי.
הפריגטה הבריטית בעלת 44 תותחים Salsette השתלטה על הספינה הרוסית אופיט ב-23 ביוני 1808 לאחר שהקפטן והצוות שלה התמודדו עם התנגדות הירואית.
הפעולה התרחשה מול האי נרגן, המגן על רוואל מהים.
האדמירליות הכניסה את אופיט לשירות כ-HMS Baltic.
ב-9 ביולי יצא הצי הרוסי, בפיקודו של אדמירל פטר חניקוב, מקרונשטאדט.
השוודים אספו צי תחת האדמירל השוודי רודולף צדרסטרום, שהיה מורכב מ-11 ספינות קו קרב ו-5 פריגטות באורו ויונגפרוסונד כדי להתנגד להן.
ב-16 באוגוסט, סאומארז שלח את Centaur ו-Implacable עם 74 תותחים להצטרף לצי השוודי.
הם רדפו אחרי שתי פריגטות רוסיות ב-19 והצטרפו לשוודים למחרת.
ב-22 באוגוסט עבר הצי הרוסי, שהיה מורכב מתשע ספינות הקו, חמש פריגטות גדולות ושש קטנות יותר, מהאנקו כדי לאיים על השוודים.
השוודים, עם שתי הספינות הבריטיות, התקבצו באורו, ושלושה ימים לאחר מכן הפליגו לפגוש את הרוסים.
הרוסים והכוח האנגלו-שוודי היו מתאימים למדי, אך הרוסים נסוגו וספינות בעלות הברית עקבו אחריהם.
Centaur ו-Implacable היו כלי שיט טובים יותר מהספינות השוודיות ומשכו לאט קדימה, כאשר Implacable צמצמה את הפער אל האנייה הרוסית ה-Vsevolod בעלת 74 תותחים, תחת קפטן דנייל רודנב (או רודנף).
בסופו של דבר, ואחרי אבדות כבדות, טבעה וסבולוד.
בשנת 1847 העניקה האדמירליות את עיטור השירות הכללי של הצי לטוענים ששרדו (41 לכל כלי) מהפעולה.
סגן-אדמירל סאומרז עם כל השייטת שלו הצטרפו למחרת לשייטת האנגלו-שוודית.
לאחר מכן חסמו את השייטת של חאניקוב לכמה חודשים.
לאחר שהבריטים והשוודים נטשו את המצור, הצליח הצי הרוסי לחזור לקרונשטאט.
ב-7 וב-8 ביולי 1809 תפסו או השמידו הספינות Prometheus, Implacable, Bellerophon Melpomene סירות תותחים ושיירה מול חצי האי האנקו שבבלטי.
בין הכלים שנתפסו היו סירות תותחים רוסיות מס' 5, מס' 10, מס' 13 ומס' 15. בשנת 1847 הנפיקה האדמירליות את אות השירות הכללי של הצי ל-33 תובעים ששרדו מהפעולה.
ב-25 ביולי שבע עשרה סירות משייטת בריטית המורכבת מ-Princess Caroline, Minotaur, Cerberus Prometheus, תקפו משט של ארבע סירות תותחים רוסיות ובריג מול ראש אספו ליד פרדריקשאמן בפינלנד העתיקה, אז חלק מהאימפריה הרוסית.
קפטן פורסט מפרומתאוס פיקד על הסירות והצליח ללכוד את סירות התותחים מס' 62, 65 ו-66 ואת אניית התובלה מס' 11. הפעולה הייתה חריפה בכך שהבריטים איבדו 19 הרוגים ו-51 פצועים, והרוסים איבדו 28 הרוגים ו-59 פצועים.
בשנת 1847 הנפיקה האדמירליות את מדליית השירות הכללי של הצי ל-35 תובעים ששרדו מהפעולה.
אולם ההצלחות של הצבא הרוסי ביבשה אילצו את שוודיה לחתום על הסכם שלום עם רוסיה בשנת 1809, לפיו, בין היתר, שוודיה העבירה את הדוכסות הגדולה של פינלנד לרוסיה.
שוודיה חתמה על הסכם שלום עם צרפת ב-1810 ולאחר מכן הצטרפה רשמית למצור נגד בריטניה כנדרש על ידי המערכת הקונטיננטלית.
שוודיה המשיכה לסחור עם בריטניה והצי המלכותי המשיך להשתמש בנמלים שוודיים.
המלחמה חפפה, עם הזמן, את מלחמת סירות התותחים נגד דנמרק-נורווגיה, מה שהוביל את הבריטים להרחיב את אמברגו הסחר שלהם למים הרוסים ולגיחות של הצי הבריטי צפונה לים ברנץ.
הצי ערך פשיטות על האסוויק והמרפסט ושיבש את סחר פומור, הסחר הנורווגי עם רוסיה.
ביוני 1809 HMS Nyaden השתתפה לפחות בפעולה אחת ואולי שתיים.
ראשית, סירותיה ערכו פשיטה לילית על האי קילדין שחיסלה חיל מצב רוסי.
סירות ניאדן תפסו גם כ-3–22 ספינות מסחר חופיות בנהר קולה, רבים במעלה הנהר מהעיר הנוכחית מורמנסק.
ניאדן גם תפסה כמה אוניות רוסיות אחרות בים כפרס.
ניאדן הייתה ככל הנראה כלי השיט שספינותיו ביולי השתלטו על נמל קתרין, באוסטרוג, או ביישוב המבוצר, של קולה.
הבריטים פקדו גם את כל החנויות השייכות לחברת הים הלבן (נוסדה בשנת 1803 בארכנגלסק).
ה"טיימס" דיווח כי זו הייתה ההתקשרות הבריטית הראשונה בשטח הרוסי, הידיעה על הפעולות באי קילדין או שהושלמו או התעלמו.
מעורבות הצי הבריטי באזור נמשכה גם בשנת 1811. ב-3 באוגוסט 1810, תפס הבריג Gallant את סנט פיודר.
בשנה הבאה, ב-2 בינואר, לכדה גלנט את הפריבטיר הדני Restorateur מול החוף הנורווגי.
הרסטורטור היה חמוש בשישה תותחי 12 פאונד והיה לו צוות של 19 איש.
ארבעה חודשים לאחר מכן, ב-5 באפריל, תפסה גלנט את ה-Victoria.
ב-1 באוגוסט 1811, תפסה הפריגטה Alexandria, שפעלה מחוץ לתחנת ליית', את כלי השיט הרוסיים מיכאיל, איוואן איסאימה וסנט אולף, ואת המטענים שלהם.
במהלך המלחמה הרוסית-פרסית (1804–1813), כמה קצינים בריטים, חלק מפמליית השגריר סר ג'ון מלקולם בפרס ב-1809, נשארו במדינה זו, והעניקו הכשרה לצבא הפרסי המתחדש.
אחד הקצינים הבריטים, ויליאם מונטית', ליווה את עבאס מירזה במסעו הלא מוצלח בג'ורג'יה ולאחר מכן פיקד על כוח גבול ועל חיל המצב של ירוואן.
אלכסנדר הראשון שמר על רוסיה נייטרלית ככל האפשר במלחמה הצרפתית המתמשכת עם בריטניה.
הוא אפשר לרוסים להמשיך בחשאי לסחור עם בריטניה ולא אכף את המצור שנדרש על ידי המערכת הקונטיננטלית.
ב-1810 הוציא את רוסיה מהמערכת הקונטיננטלית והמסחר בין בריטניה לרוסיה גדל.
היחסים בין צרפת לרוסיה הלכו והחמירו לאחר 1810. עד 1811, התברר כי נפוליאון אינו עומד לצדו בתנאי הסכם טילזיט.
הוא הבטיח סיוע לרוסיה במלחמתה נגד האימפריה העות'מאנית, אך ככל שהמערכה נמשכה, צרפת לא הציעה תמיכה כלל.
עם מלחמה קרובה בין צרפת לרוסיה, אלכסנדר החל להכין את הקרקע באופן דיפלומטי.
באפריל 1812 חתמו רוסיה ושוודיה על הסכם להגנה הדדית.
חודש לאחר מכן אלכסנדר הבטיח את האגף הדרומי שלו על ידי הסכם בוקרשט (1812), שסיים רשמית את המלחמה נגד האימפריה העות'מאנית.
לאחר שנפוליאון פלש לרוסיה ביוני, חתמו הבריטים והרוסים על חוזה אחד של אורברו ב-18 ביולי 1812; באותו יום ובאותו מקום חתמו הבריטים והשוודים על הסכם אורברו נוסף שסיים את המלחמה האנגלו-שוודית (1810–1812), מלחמה שלא היו בה כיבושים וללא נפגעים.
המלחמה האנגלו-צרפתית בשנים 1557–1559 הייתה חלק מהמלחמה האיטלקית בשנים 1551–1559. בעקבות התבוסה הצרפתית בקרב סן קנטן (1557) נכנסה אנגליה למלחמה.
בתגובה, הצרפתים הטילו מצור על קאלה.
בעקבות כישלון באמצע 1557, התקפה מחודשת כבשה את המבצרים המרוחקים של ניוליי ו-Rysbank וקאלה הייתה נצורה.
ב-1 בינואר 1558, החלוץ הצרפתי הטיל מצור על Sangatte ועל Fréthun Nielles, וחיל הצבא ביצר את פורט ריסבן למחרת.
ב-3 בינואר עברה הארטילריה לפורט ניוליי ב-Rysbank.
תומאס, לורד וונטוורת', המום לחלוטין מהתקפת המחץ, מסר את מפתחות העיר לצרפתים ב-7 בינואר.
השלל שנטלו הצרפתים היה יותר ממה שקיוו לו: מזון לשלושה חודשים וכמעט 300 רובים.
עד מהרה נפלו גם ההגנות האנגליות של גינס והאמס.
אנרי השני, מלך צרפת הגיע לקאלה ב-23 בינואר 1558. צרפת כבשה מחדש את השטח האחרון שאיבדה במלחמת מאה השנים ושמה קץ למאתיים שנות לחימה בין אנגליה לצרפת.
הממשל הצרפתי החדש ביצע תיחום יעיל במיוחד של הגבול, יצר חלוקה חדשה של אדמות חקלאיות, ארגן מחדש את 24 הקהילות, ובנה מחדש כפרים וכנסיות.
לא נגרם נזק לתושבים האנגלים: לאחר לילה די לא נוח הם נשלחו תחת ליווי לסירות הממתינות וניתן להם מעבר בטוח מעבר לתעלת למאנש.
באנגליה היה הלם וחוסר אמון על אובדן הטריטוריה היבשתית האחרונה הזו.
האגדה מספרת שכמה חודשים לאחר מכן המלכה מרי, על מיטת דווי, אמרה לגבירותיה: "כשאמות ואנותח, ימצאו את פיליפ וקאלה רשומים על ליבי".
שלום קאטו-קמברזי (1559) אישר שהצרפתים ישמרו על כיבושיהם באזור קאלה.
המלחמה הוויליאמית באירלנד, הידועה גם בשם באירית: Cogadh an Dá Rí; או "מלחמת שני המלכים", התרחשה ממרץ 1689 עד אוקטובר 1691. המלחמה הייתה בין תומכי ג'יימס השני ליורשו, ויליאם השלישי, והסתיימה בניצחון וויליאמי.
המלחמה נחשבת בדרך כלל כקונפליקט הקשור למלחמת תשע השנים 1688 עד 1697.
בנובמבר 1688, המהפכה המהוללת החליפה את ג'יימס הקתולי בבתו הפרוטסטנטית מרי ובעלה ויליאם, אשר שלטו כמונרכים משותפים של אנגליה, אירלנד וסקוטלנד.
ג'יימס שמר על תמיכה ניכרת באירלנד הקתולית ברובה, שם תומכיו, הידועים כיעקוביטים, קיוו שיתייחס לתלונות ארוכות שנים על בעלות על קרקע, דת וזכויות אזרחיות.
רוב הפרוטסטנטים האיריים נלחמו עבור ויליאם, למרות שחלק מחברי הכנסייה הפרוטסטנטית של אירלנד תמכו בג'יימס.
המלחמה החלה במרץ 1689 עם סדרה של עימותים בין הצבא האירי של ג'יימס, שנשאר נאמן ב-1688, לבין המיליציה הפרוטסטנטית.
הלחימה הגיעה לשיאה במצור על דרי, שם היעקוביטים לא הצליחו להחזיר לעצמם את השליטה באחת מעיירות המפתח של הצפון.
זה איפשר לוויליאם להנחית חיל משלוח, שהביס את הצבא היעקוביטי הראשי בבוין ביולי 1690. ג'יימס חזר לצרפת לאחר הקרב, בעוד שהיעקוביטים הובסו באופן מכריע באוגרים ב-1691. המלחמה הסתיימה עם הסכם לימריק באוקטובר 1691.
עד אחד בן זמנם, ג'ורג' סטורי, חישב את המלחמה שגרמה ליותר מ-100,000 מתים בגלל מחלות, רעב ובקרב.
ההתקוממויות היעקוביטיות שלאחר מכן הוגבלו לסקוטלנד ואנגליה, אך למלחמה הייתה השפעה מתמשכת על הנוף הפוליטי והתרבותי של אירלנד, והיא חיזקה את השלטון הבריטי והפרוטסטנטי על המדינה במשך למעלה ממאתיים שנה.
בעוד שהסכם לימריק הציע סדרה של ערבויות לקתולים, הארכה שלאחר מכן של חוקי העונשין, במיוחד במהלך מלחמת הירושה הספרדית, הרעה עוד יותר את זכויותיהם האזרחיות.
המלחמה החלה במרץ 1689 כאשר נחת ג'יימס השני והשביעי באירלנד בניסיון להפוך את תוצאות המהפכה המהוללת של נובמבר 1688, שהחליפה אותו באחיינו ויליאם השלישי ובתו מרי.
הסכסוך היה חלק ממלחמת תשע השנים בין 1688 ל-1697 בין לואי הארבעה עשר, מלך צרפת לבין הברית הגדולה, קואליציה בראשות ויליאם כסטאדהאודר של הרפובליקה ההולנדית.
גם לואי וגם ויליאם ראו באירלנד זירת משנית, וכך גם ג'יימס, שמטרתו העיקרית הייתה להחזיר לשלטונו את אנגליה.
אירלנד נבחרה מכיוון שכ-75% מהאוכלוסייה חלקו את הקתוליות של ג'יימס, כאשר הפרוטסטנטים היו מרוכזים באלסטר, שם הם היוו כמעט 50% מהאוכלוסייה.
היה לה גם צבא קתולי גדול, שנבנה על ידי הרוזן מטירקונל מאז 1687; למרות שרובם היו מצוידים גרוע, מגויסים ללא שכר, ג'יימס הביא איתו כלי נשק וסדירים צרפתים כדי לספק הכשרה.
עם זאת, הוויתורים שדרשו הקתולים האירים בתמורה לתמיכתם ערערו את התמיכה היעקוביטית באנגליה ובסקוטלנד, שהיו פרוטסטנטיות ברובן.
זה חל גם על אלסטר, שבלעדיה לא יכול ג'יימס לתמוך בהתקוממות בסקוטלנד, לפלוש לאנגליה או למנוע מוויליאם להביא חיילים ואספקה.
הדרישות העיקריות שלהם כללו ביטול החרמת קרקעות אשר הפחיתו את הבעלות הקתולית על קרקעות מ-90% ב-1600 ל-22% עד 1685. לכך התנגדו הן פרוטסטנטים והן חברי האליטה האירית הקתולית שנהנו מהתיישבויות קודמות, ביניהם טירקונל וג'יימס עצמו.
עניין אחר היה האוטונומיה של הפרלמנט של אירלנד, רעיון שהתנגש עם האידאולוגיה של סטיוארט, שהייתה מאוד יוניוניסטית.
מטרות חיצוניות ופנימיות שונות אלה ערערו את המערכה היעקוביטית.
לפני נובמבר 1688, ג'יימס היה כל כך בטוח השלטונות באירלנד שהוא הורה להעביר לאנגליה 2,500 חיילים, או כ-40% מהצבא האירי.
זה שלל מטירקונל כוח אדם מיומן חיוני, בעוד שנוכחותם הובילה למרד כמעט בכמה מהיחידות האנגליות האמינות ביותר של ג'יימס.
רבים מהלוחמים האירים נעצרו לאחר נחיתתו של ויליאם ולאחר מכן נשלחו לשרת תחת הקיסר לאופולד במלחמת האימפריה העות'מאנית–הליגה הקדושה.
ככל הנראה בשל תדהמתו ממהירות הנפילה של ג'יימס, טירקונל פתח במשא ומתן עם ויליאם, אם כי ייתכן שזו הייתה טקטיקה של עיכוב.
אשתו, פרנסס טלבוט, הייתה אחותה הבכורה של שרה צ'רצ'יל, שבעלה מרלבורו היה חבר מרכזי במזימה הצבאית האנגלית נגד ג'יימס.
אחד מאלה שהועברו לאנגליה בספטמבר היה ריצ'רד המילטון, חייל מקצועי אירי קתולי.
מאחר שהיה מרותק במצודת לונדון לאחר הנחיתה של ג'יימס, שלח אותו ויליאם בינואר לנהל משא ומתן עם טירקונל: עם זאת, לאחר שחזר לאירלנד, רווחה הסברה שהוא שכנע את טירקונל לנטוש את המשא ומתן.
בינואר, טירקונל הוציא צווים לגיוס של עוד 40,000 מגויסים, כמעט כולם קתוליים ומאורגנים לפי קווים גדודיים סטנדרטיים.
באביב 1689, תאורטית כלל הצבא כ-36,000 איש, אם כי נותר מחסור בקצינים מנוסים.
תשלום, ציוד והכשרה של חיילים כה רבים היה בלתי אפשרי ורבים היו מאורגנים כראפרים או בלתי סדירים, במידה רבה מעבר לשליטתו של טירקונל.
למרות הבטחות ההגנה, הדרך הקלה ביותר להשיג אספקה או כסף הייתה להחרים אותם מהפרוטסטנטים; רבים נמלטו לצפון או לאנגליה, והפיצו "תחזיות של קטסטרופה מתקרבת".
הפחדים גברו כאשר אזורים מחוץ לעיירות הפכו ליותר ויותר חסרי חוק, והחריפו כאשר טירת דבלין הורתה על פירוק המיליציה הפרוטסטנטית.
הדבר גרם לעזיבת הכפרים; אוכלוסיית דרי גדלה מ-2,500 בדצמבר ליותר מ-30,000 באפריל.
הספקות לגבי יכולתו של משטרו של טירקונל להבטיח חוק וסדר לא היו מוגבלים לפרוטסטנטים; קתולים רבים חיפשו גם ביטחון בחו"ל או בעיירות גדולות.
ג'יימס נחת בקינסייל ב-12 במרץ, מלווה בסדירים צרפתים בפיקודו של קונרד פון רוזן, יחד עם מתנדבים אנגלים, סקוטים ואירים.
החדשות עוררו הפגנות פרו-ויליאמיות בבלפסט, שקוזזו על ידי תגובה זהירה יותר במקומות אחרים.
ארתור רודון, שלימים ארגן את צבא הצפון, הציע להילחם עבור ג'יימס נגד מונמות' ב-1685 ולא נשבע אמונים לוויליאם עד מרץ 1689. הפרוטסטנטים התרכזו באלסטר ובמרכזים עירוניים כמו סלייגו ודבלין, אשר טירקונל ביקש לאבטח באמצעות יחידות קתוליות של הצבא האירי.
חיילים קתולים סורבו להיכנס לדרי ב-7 בדצמבר, אם כי מועצת העיר הפרוטסטנטית הכריזה בו-זמנית על "חובתם ונאמנותם לאדוננו הריבוני, (ג'יימס)".
ויליאם ראה בכך פלישת פרוקסי צרפתית, שעדיף לטפל בה על ידי תקיפת צרפת והסכים להסיט משאבים רק משום ש"נטישת" פרוטסטנטים איריים נצורים אינה מקובלת מבחינה פוליטית באנגליה ובסקוטלנד.
ב-8 במרץ, אישר הפרלמנט האנגלי מימון לכוח משלחת אירי של 22,230 איש, המורכב ממגויסים חדשים ושכירי חרב אירופיים.
בתמורה, הסכים הפרלמנט להצטרף לברית הגדולה ולהיות חלק ממלחמת תשע השנים הרחבה יותר.
המילטון מונה למפקד היעקוביטים בצפון, וב-14 במרץ הוא אבטח את מזרח אלסטר על ידי כיתור מיליציה ויליאמיטית בדרומור.
ב-11 באפריל, ויסקונט דנדי החל מרד יעקוביטי בסקוטלנד; ב-18, ג'יימס הצטרף למצור על דרי וב-29, הנחיתו הצרפתים עוד 1,500-3,000 יעקוביטים במפרץ באנטרי.
כאשר הגיעה תגבורת מאנגליה לדרי באמצע אפריל, המליץ להם המושל רוברט לנדי לחזור, בטענה שהעיר אינה ניתנת להגנה.
מפקדיהם, ריצ'רדס וקנינגהם, פוטרו מאוחר יותר על ידי ויליאם בגלל פחדנות ולנדי נמלט מהעיר במסווה.
ההתמקדות היעקוביסטית במערב אלסטר, במיוחד דרי ואניסקילן, תוארה כשגיאה אסטרטגית.
לאזור המזרחי הייתה משמעות רבה יותר, שכן הוא אפשר תמיכה הדדית בין יעקוביטים אירים וסקוטים, ואם הוא היה נכבש, האספקה המחודשת מאנגליה הייתה הופכת לקשה בהרבה.
באמצע מאי, עמדת הוויליאמיטים השתפרה; ב-16, כוחות הממשלה שמרו על השליטה בקינטייר, תוך ניתוק קשרים ישירים בין סקוטלנד לאירלנד.
הצבא היעקוביטי הראשי היה תקוע מחוץ לדרי, והתגבורת הצרפתית התבררה כבלתי פופולרית יותר בקרב עמיתיהם האירים מאשר יריביהם.
ב-11 ביוני, ארבעה גדודים של תגבורת ויליאמיטית תחת פרסי קירק הקשוח והמנוסה הגיעו ל-Foyle, מצפון לדרי.
המלחמה בצפון עוררה שלושה אירועים בשבוע האחרון של יולי.
ניצחונו של דנדי בקיליקרנקי ב-27 קוזז על ידי מותו שלו ואבידות כבדות בקרב חייליו, מה שסיים את ההתקוממות הסקוטית כאיום רציני.
ב-28, כוחותיו של קירק שברו את המצור היעקוביטי בתמיכה ימית והסירו את המצור על דרי; הנצורים ירו על האזור הכפרי שמסביב ונסוגו דרומה.
ב-31, התקפה יעקוביטית על אניסקילן הובסה בניוטאון בוטלר; יותר מ-1,500 איש נהרגו ומנהיגו Mountcashel נתפס.
מעמדה של שליטה וירטואלית, היעקוביטים איבדו את אחיזתם באלסטר תוך שבוע.
ב-13 באוגוסט נחת שומברג בבלפסט לואו עם הצבא הוויליאמיטי הראשי; עד סוף החודש היו לו יותר מ-20,000 איש.
קאריקפרגוס נפל ב-27 באוגוסט; ג'יימס התעקש להחזיק את דאנדוק, בניגוד לעצת יועציו הצרפתים שרצו לסגת מעבר לנהר השאנון.
טירקונל היה פסימי לגבי סיכוייהם, אך הוחמצה הזדמנות עבור שומברג לסיים את המלחמה על ידי כיבוש דנדלק, בעיקר בשל כישלון לוגיסטי מוחלט.
אירלנד הייתה מדינה ענייה יחסית עם אוכלוסייה קטנה, מה שחייב את שני הצבאות להיות תלויים בתמיכה חיצונית.
למרות שהדבר הוכח בסופו של דבר כבעיה גדולה יותר עבור היעקוביטים, לאנשיו של שומברג חסרו אוהלים, פחם, מזון וביגוד, בעיקר בגלל שהסוכן חסר הניסיון שלו בצ'סטר לא הצליח לשכור מספיק ספינות.
מצב זה החמיר על ידי בחירת אתר למחנה על קרקע נמוכה וביצתית, שגשמי סתיו וחוסר היגיינה הפכו אותה במהירות לביצה מסריחה.
כמעט 6,000 גברים מתו ממחלות לפני ששומברג הורה על נסיגה למחנות החורף בנובמבר.
בבדיקת המחנה הנטוש, ג'ון סטיבנס, קתולי אנגלי ששירת בגדוד הגראנד פריור, רשם כי "מספר עצום של גופות נמצאו שם לא קבורות, ולא מעטים עדיין נושמים אבל כמעט נטרפים בכינים ושרצים אחרים".
יעדים פוליטיים ואסטרטגיים יעקוביטים 1689–1690
היעקוביטים התערערו על ידי יעדים פוליטיים ואסטרטגיים שונים, שבאו לידי ביטוי בפרלמנט האירי שישב ממאי עד יולי.
מאחר שלא נערכו בחירות בפרמנה ובדניגול, הוועד הנבחר היה נמוך ב-70 חברים והורכב ברובו מקתולים; מתוכם, מיעוטם היו בני האצולה הגאלית הישנה או ה'אולד אירי', הרוב היו מה שמכונה 'אנגלית עתיקה' ממוצא אנגלו-נורמני.
חמישה אצילים פרוטסטנטים וארבעה בישופים של כנסיית אירלנד ישבו בלורדים, כאשר אנתוני דופינג, בישוף מית' משמש כמנהיג האופוזיציה.
האספה כונתה "פרלמנט הפטריוטים" על ידי ההיסטוריון הלאומני של המאה ה-19 צ'ארלס דאפי, למעשה הוא היה מפולג מאוד.
ג'יימס ראה בכס המלכות האנגלי את מטרתו העיקרית וכל ויתור שנעשה באירלנד היה עלול להחליש את מעמדו באנגליה ובסקוטלנד.
בשלבים המוקדמים של המלחמה, התמיכה היעקוביטית הפרוטסטנטית הייתה משמעותית יותר מכפי שהוערכה לעיתים קרובות וכללה חברים רבים בכנסייה הממוסדת של אירלנד, כשהבולט ביותר היה הוויקונט מאונטג'וי.
התנגדותו לאוטונומיה האירית פירושה שג'יימס עשה ויתורים בחוסר רצון רב ולמרות הקתוליות שלו עצמו, התעקש על זכויות הכנסייה הממוסדת.
בעודו נאמן באופן אישי לג'יימס, טירקונל ראה את עמדתו כמשנית לשמירה על זכויות קתוליות, אם כי יש מעט עדויות התומכות בהצעות שהוא ניהל שיחות עם לואי ה-14 על מדינת חסות שנתמכת על ידי צרפת.
הוא ייצג את מיעוט הקתולים שנהנו מהסדר הקרקעות של 1662 ולא היה לו רצון לשנותו; בראשות הרוזן מלימריק, פלג זה דחק בהסדר פשרה עם ויליאם בינואר.
זה העמיד אותם בהתנגדות ל'אירים הישנים', שדרישתם העיקרית הייתה ביטול החרמת הקרקע בעקבות הכיבוש הקרומווליאני, כאשר רבים מהם איבדו אחוזות.
פלגים משמעותיים בפרלמנט האירי העדיפו לנהל משא ומתן, שפירושו היה הימנעות מקרב כדי לשמור על הצבא ולשמור על שטחים רבים ככל האפשר.
מאחר שאנגליה הייתה המטרה העיקרית שלו, ג'יימס ראה באירלנד הסחת דעת; פלישה מעבר לתעלה הייתה האפשרות הקיימת היחידה וההצעה הצרפתית לעשות זאת דרך הים האירי התעלמה מהמציאות.
ראשית, ההיסטוריה הראתה כי מעורבות אירלנד היא הדרך הטובה ביותר לחזק את ההתנגדות האנגלית; משמעות הדבר הייתה שהניצחון עשוי להחליש את סיכוייו, אם כי כפי שציין ג'יימס, הצרפתים סיפקו כוחות בהיקף שהיה מספיק כדי להמשיך את המלחמה, לא לנצח בה.
שנית, הצי הצרפתי לא יכול היה להציל את אלסטר או אפילו לספק כוחות משלהם, מה שהפך את זה לא סביר שהם יוכלו לשלוט בים האירי מספיק זמן כדי להנחית חיילים מול אוכלוסייה עוינת.
מרידות פריפריאליות באירלנד ובסקוטלנד היו דרך חסכונית עבור צרפת להסיט משאבים בריטיים מאירופה.
משמעות הדבר הייתה שהארכת המלחמה הייתה שימושית יותר מאשר ניצחון בה, למרות שעלולה להיות הרסנית עבור האוכלוסייה המקומית, דילמה שעלתה מחדש במרד הסקוטים ב-1745. בשנת 1689, האיץ השליח הצרפתי ד'אוו את היעקוביטים לסגת מעבר לשאנון, והרס תחילה את כל האזור ממנו נסוגו, כולל דבלין.
באופן לא מפתיע, הצעה זו נדחתה, בעוד האירים היו מאוחדים בסלידה מהצרפתים בכלל ומד'אוו בפרט.
התחושה הייתה הדדית; כאשר הוחלף באפריל 1690, אמר ד'אוו ליורשו לאוזון שהאירים הם 'עם עני ופחדן, שחייליו לעולם לא נלחמים ושקציניו לעולם לא יצייתו לפקודות'.
באפריל 1690 הגיעו עוד 6,000 אנשי קבע צרפתים, בתמורה למאונטקאשל ו-5,387 ממיטב החיילים של הצבא האירי, שנשלחו לצרפת.
כדי לשמור על שטח רב ככל האפשר, החזיקו היעקוביטים קו לאורך נהר בוין, תחילה השמידו או הסירו יבולים ובעלי חיים מצפון.
זה הוריד את האוכלוסייה המקומית לאומללות מוחלטת; פקיד צרפתי תיעד את הזוועה שלו כשראה אותם "אוכלים דשא כמו סוסים" או שוכבים מתים בצדי הדרך.
לקח יותר מחמישים שנה עד שהאזור סביב דרוהדה התאושש מהחורבן הזה.
מול דרישות אנגליה לפתור את העמדה באירלנד, ויליאם החליט לקחת פיקוד אישי ולשגר שם את רוב כוחותיו הזמינים, ללא קשר למצב הצבאי בפלנדריה.
ב-14 ביוני 1690, 300 ספינות הגיעו לבלפסט לוך נושאות כמעט 31,000 איש, שילוב של רגימנטים הולנדים, אנגליים ודנים.
הפרלמנט תמך בו במימון מוגדל והבעיות בהן נתקל שומברג תוקנו, עלויות התחבורה לבדן עלו מ-15,000 ליש"ט ב-1689 ליותר מ-100,000 ליש"ט ב-1690
היעקוביטים הקימו עמדות הגנה על הגדה הדרומית של הבוין באולדברידג', מחוץ לדרוגהדה.
ב-1 ביולי חצה ויליאם את הנהר במספר מקומות, ואילץ אותם לסגת אך הקרב לא היה מכריע.
סך ההרוגים משני הצדדים היה מתחת ל-2,000, אחד מהם היה שומברג; תוך שהוא נחלש על ידי עריקה, הצבא היעקוביטי נסוג ללימריק ויליאם נכנס לדבלין ללא התנגדות.
במקום אחר, הניצחון בפלורוס ב-1 ביולי העניק לצרפתים את השליטה בפלנדריה; באותו יום של הקרב על הבוין, הם הביסו צי אנגלו-הולנדי משולב בביצ'י הד, וגרמו לבהלה באנגליה.
כמפקד הצי האנגלי לשעבר, ג'יימס זיהה שהשליטה בתעלה היא הזדמנות נדירה וחזר לצרפת כדי לעודד פלישה מיידית.
עם זאת, הצרפתים לא הצליחו לנצל את ניצחונם ועד אוגוסט, הצי האנגלו-הולנדי החזיר לעצמו את השליטה על הים.
טירקונל בילה את החורף של 1689 עד 1690 בשכנוע לואי ה-14 לתמוך ב"נחיתה על אנגליה" ולהימנע מלחימה על אדמת אירלנד.
בקשותיו נדחו; פלישה דרשה הוצאה עצומה ולואי לא בטח לא בג'יימס ולא בתומכיו האנגלים.
אמנם היו סיבות אסטרטגיות טובות לעזיבתו הממהרת, שנתמכו על ידי מפקדיו הבכירים, אבל ג'יימס נכנס להיסטוריה האירית בתור או "ג'יימס הנבזה/פחדן".
הזדמנות לסיים את המלחמה הוחמצה כאשר ויליאם העריך יתר על המידה את עוצמת מעמדו.
הצהרת פינגלס מ-17 ביולי החריגה מחנינה כללית את הקצינים היעקוביטים ואת מעמד אצולת הקרקעות הקתולי, ועודדה אותם להמשיך להילחם.
זמן קצר לאחר מכן, ג'יימס דאגלס ו-7,500 גברים ניסו לפרוץ את קו ההגנה היעקוביטי לאורך השאנון על ידי לקיחת אתלון; חסרה להם ארטילריית מצור ובעקבות כך הם נאלצו לסגת.
לימריק, מפתח אסטרטגי למערב אירלנד, הפכה ליעד הבא של ויליאם, היעקוביטים רכזו את עיקר כוחותיהם בעיר.
יחידה בפיקודו של מרלבורו כבשה את קורק וקינסיל אך לימריק הדפה סדרה של תקיפות, וגרמה להם אבדות כבדות.
פשיטות פרשים בראשות פטריק סארספילד הרסו את קרונות הארטילריה של ויליאם וגשם כבד מנע הבאת תגבורות.
מול איומים מרובים ביבשת אירופה, ויליאם נסוג ועזב את אירלנד בסוף 1690, כשהיעקוביטים שמרו על חלקים נרחבים ממערב אירלנד.
הגנרל ההולנדי דה גינקל קיבל את הפיקוד, שבסיסו בקילקני, עם דאגלס באלסטר והדנים בפיקודו של וירטמברג בווטרפורד.
הממשל הפרוטסטנטי הוקם מחדש במחוזות שהוחזקו בידי ויליאמיטים, עם מעצרים והחרמת אחוזות יעקוביטים, שנועדו לתגמל את תומכיו של ויליאם.
גינקל הצביע על כך שלעשות זאת במזומן, לא בקרקע, זול יותר מחודש של מלחמה ודחק לתנאים נדיבים יותר.
ב-24 ביולי, מכתב מג'יימס אישר כי ספינות היו בדרכן לפנות את הבריגדה הצרפתית וכל מי שרצה לעזוב; הוא גם שחרר את הקצינים האירים שלו מהשבועות שלהם, ואיפשר להם לחפש סיום משא ומתן למלחמה.
טירקונל והחיילים הצרפתיים הפליגו מגולוויי בתחילת ספטמבר; בנו הבלתי חוקי של ג'יימס, ברוויק, נותר בפיקוד, נתמך על ידי מועצת קצינים שהורכבה מתומס מקסוול, דומיניק שלדון, ג'ון המילטון וסארספילד.
טירקונל קיווה להשיג תמיכה צרפתית מספקת כדי להאריך את הסכסוך ולהשיג תנאים טובים יותר, דבר שלדבריו יכול להיעשות עם מספר מוגבל של חיילים צרפתיים.
הסכם שלום שנקבע במשא ומתן דרש ממנו גם להפחית את השפעתה של המפלגה התומכת במלחמה, בראשות סארספילד, שהפכה יותר ויותר פופולרית בצבא.
הוא אמר לג'יימס שהקבוצה התומכת במלחמה רוצה אוטונומיה אירית או אפילו עצמאות, בעוד שהוא רוצה לראות את אירלנד קשורה בתקיפות לאנגליה; לשם כך, הוא נזקק לנשק, לכסף ולגנרל צרפתי 'מנוסה' שיחליף את סארספילד וברוויק.
1691: אתלון, אוגרים והמצור השני על לימריק
עד סוף 1690 התרחבו המחלוקות בין "מפלגת השלום" היעקוביטית ל"מפלגת המלחמה".
מי שתמכו במאמצי טירקונל לנהל משא ומתן עם ויליאם כללו את הקצינים הבכירים תומאס מקסוול וג'ון המילטון, בנוסף לדמויות פוליטיות כמו לורד ריברסטון ודניס דאלי.
"מפלגת המלחמה" של סארספילד טענה שעדיין ניתן להביס את ויליאם; בעוד שהמפלגה אופיינה כמייצגת את האינטרס ה"אולד אירי", מנהיגיה כללו את הקצין האנגלי דורינגטון ו"אולד אנגלי" פרסל ולוטרל.
מעודד מכישלונו של ויליאם לכבוש את לימריק ובקשתו לצמצם את השפעתו של טירקונל, סיעתו של סארספילד פנתה ישירות ללואי ה-14 בבקשה שטירקונל וברוויק יודחו מתפקידם.
הם גם ביקשו סיוע צבאי צרפתי משמעותי, אם כי קבלת הסיוע הייתה לא סבירה שכן המשטר הצרפתי ראה בפלנדריה, הריין ואיטליה סדרי עדיפויות אסטרטגיים גדולים יותר.
לבסוף השיג גינקל את רשותו של ויליאם להציע ליעקוביטים תנאי כניעה מתונים, כולל ערובה לסובלנות דתית, אך כאשר בדצמבר עשתה "מפלגת השלום" מהלכים לקבל את ההסכם, סארספילד דרש מברוויק שהמילטון, ריברסטון ודיילי ייעצרו.
ברוויק נענה, אם כי ככל הנראה באישורו השקט של טירקונל, שחזר מצרפת כדי לנסות להחזיר את השליטה על ידי הצעת ויתורים לסארספילד.
מבוהל עמוקות מהקרע בין תומכיו האירים, ג'יימס שוכנע לבקש תמיכה צבאית נוספת ישירות מלואי.
לואי שיגר את הגנרל שארל שאלמו, מרקיז דה סן-רוה, להחליף את ברוויק כמפקד הצבא האירי, בהנחיות סודיות להעריך את המצב ולעזור ללואי לקבל החלטה אם לשלוח סיוע צבאי נוסף.
סן-רוה, מלווה בלוטננט-גנרלים דה טסה וד'אוסון, הגיע ללימריק ב-9 במאי; הם הביאו מספיק נשק, תירס וקמח כדי לקיים את הצבא עד הסתיו, אבל לא חיילים או כסף.
עד סוף האביב, מודאג מכך ששיירה צרפתית תוכל להנחית תגבורת נוספת בגאלווי או בלימריק, גינקל החל לעשות הכנות להיכנס לשטח במהירות האפשרית.
במהלך חודש מאי, שני הצדדים החלו לאסוף את כוחותיהם למסע קיץ, היעקוביטים בלימריק והוויליאמיטים במולינגר, בעוד ההתכתשות נמשכה ברמה נמוכה.
ב-16 ביוני החל חיל הפרשים של גינקל לסייר מבאלימור לעבר אתלון.
סן-רוה תחילה חילץ את כוחותיו מאחורי קו השאנון, אך ב-19 ביוני הוא הבין שאתלון היא המטרה והחל לרכז את חייליו ממערב לעיר.
גינקל פרץ את קווי ההגנה היעקוביטים וכבש את אתלון ב-30 ביוני לאחר מצור קצר אך עקוב מדם, ולקח את מקסוול בשבי; סן-רוה נכשל בניסיונותיו להקל על חיל המצב ונסוג חזרה מערבה.
אתלון נתפס כניצחון משמעותי לכוחותיו של ויליאם, שכן האמינו שצבאו של סן-רוה יתמוטט ככל הנראה אם יחצה את קו השאנון.
האדון השופט בדבלין פרסם כרוז המציע תנאים נדיבים ליעקוביטים שנכנעו, לרבות חנינה חינם, החזרת אחוזות מעוקלות, והצעה לדרגה דומה או גבוהה יותר ושכר אם ירצו להצטרף לצבאו של ויליאם.
הפיקוד היעקוביטי התפרק בהאשמות הדדיות: סיעתו של סארספילד האשימה את מקסוול, תומכו של טייקונל, בבגידה, בעוד שכפופו של סן-רוה ד'אוסון צידד בטירקונל, שמינה אותו למושל גאלווי.
מבלי לדעת את מיקומו של הצבא הראשי של סן-רוה, ובהנחה שהוא כולל כוח גדול יותר, ב-10 ביולי המשיך גינקל בהתקדמות זהירה דרך בלינסלו במורד הכביש הראשי של לימריק וגאלווי.
התוכנית הראשונית של סן-רוה, שאושרה על ידי טירקונל, הייתה לסגת ללימריק ולאלץ את הוויליאמיטים להיכנס לשנה נוספת של מערכה, אך ברצונו לתקן את שגיאותיו באתלון, נראה כי במקום זאת החליט לכפות קרב מכריע.
גינקל, עם 20,000 איש, מצא את דרכו חסום על ידי צבאו של סן-רוה בגודל דומה באוגרים בשעות הבוקר המוקדמות של 12 ביולי.
למרות הגנה אמיצה ועקשנית מצד חיל הרגלים האירי חסר הניסיון, במהלך קרב אוגרים נהרג סן-רוה, קצינים בכירים יעקוביטים רבים נתפסו או נהרגו, והצבא היעקוביטי התנפץ.
ד'אוסון אשר ירש את הפיקוד הכללי, נכנע לגאלווי ב-21 ביולי, בתנאים נוחים.
בעקבות קרב אוגרים שרידי צבאו של סן-רוה נסוגו אל ההרים לפני שהתקבצו מחדש תחת פיקודו של סארספילד בלימריק, שם ההגנות עדיין היו בתהליך תיקון: רבים מגדודי הרגלים היעקוביטים התרוקנו כמעט לחלוטין, אף על פי שכמה נכשלים הגיעו מאוחר יותר.
טירקונל, שהיה חולה זמן מה, מת בלימריק זמן קצר לאחר מכן, ומנע מהיעקוביטים את המשא ומתן העיקרי שלהם.
סארספילד והצבא העיקרי של היעקוביטים נכנעו בלימריק באוקטובר לאחר מצור קצר.
סארספילד, שהיה כעת המפקד הבכיר של היעקוביטים, וגינקל חתמו על הסכם לימריק ב-3 באוקטובר 1691. ההסכם הבטיח שהקתולים יישארו חופשיים להחזיק בדתם ונתנה הגנה משפטית לכל יעקוביטי שמוכן להישאר באירלנד ולהעניק שבועת נאמנות לוויליאם ומרי, למרות שאחוזות ההרוגים לפני ההסכם עדיין היו עלולות להיחלט.
האמנה הסכימה גם לדרישתו של סארספילד כי אלה שעדיין משרתים בצבא היעקוביטי יוכלו לעזוב לצרפת.
התהליך הידוע באירלנד כ"מעוף אווזי הבר", התהליך החל כמעט מיד, תוך שימוש בספינות אנגליות שהפליגו מקורק; ספינות צרפתיות השלימו אותו עד דצמבר.
הערכות מודרניות מצביעות על כך שכ-19,000 חיילים ורפארים עזבו: נשים וילדים הביאו את המספר לקצת יותר מ-20,000, או כאחוז אחד מאוכלוסיית אירלנד.
נטען כי היה צורך להכריח חלק מהחיילים לעלות על הספינות כאשר נודע להם שהם יצטרפו לצרפתים.
רובם לא הצליחו להביא או ליצור קשר עם משפחותיהם ונראה שרבים ערקו בדרך מלימריק לקורק.
"אווזי הבר" התגבשו בתחילה לצבאו של ג'יימס השני בגלות.
לאחר מותו של ג'יימס, הם אוחדו לתוך הבריגדה האירית של צרפת, שהוקמה ב-1689 תוך שימוש ב-6,000 החיילים שליוו את מאונטקאשל.
יעקוביטים מפוזרים עדיין היוו סיכון ניכר לביטחון באירלנד ולמרות התנגדות של הפרלמנט האנגלי והאירי, ויליאם המשיך לעודד אותם להצטרף לצבא שלו; עד סוף 1693 הצטרפו עוד 3,650 יעקוביטים לשעבר לכוחותיו של ויליאם שנלחמו ביבשת.
הלורד לוטננט ויסקונט סידני הגביל בסופו של דבר את הגיוס ל"פרוטסטנטים ידועים", ובעקבות כך נשלחו הביתה השרידים האחרונים של הצבא היעקוביטי שעדיין באירלנד עם תמריץ כספי לשמור על השלום.
בינתיים בית המחוקקים האנגלי, אשר פעל בלחץ של פליטים אירים פרוטסטנטים בלונדון, העביר חוק משנת 1691 "לביטול שבועת העליונות באירלנד וקביעת שבועות אחרות".
הדבר דרש מכל מי שנשבע את שבועת העליונות, כגון בעת עיסוק בעריכת דין, כרופא, או בעת ישיבה בפרלמנט האירי, להכחיש טרנסובסטנציאציה; למעשה, הוא חסם את כל הקתולים, אם כי כלל סעיף הפטור את הנהנים מסעיפי הסכם לימריק בנסיבות מסוימות.
למרות זאת, פרוטסטנטים רבים זעמו בתחילה על תפיסתם כי ההסכם הותיר את היעקוביטים "חסינים לעונשי התבוסה".
העובדה שהממשל בחר לאסור חיפושים אחר נשק וסוסים יעקוביטים על מנת למנוע סגירת חשבונות פרטיים נלקחה כעדות להטיה פרו-קתולית, ואף עלתה שמועה שהלורד צ'נסלור סר צ'ארלס פורטר היה "יעקוביטי סודי".
החששות המתמשכים מפני תמיכתם הפוטנציאלית של הקתולים בפלישה צרפתית ומינויו בשנת 1695 של קאפל כסגן הלורד הביאו לשינוי בגישה.
באותה שנה, הפרלמנט האירי העביר את חוק פירוק הנשק, שאסר על קתולים מלבד אנשי ה"סעיפים" של לימריק וגאלווי להחזיק נשק או סוס בשווי של יותר מחמישה פאונד.
הצעת חוק שנייה משנת 1695, שנועדה להרתיע את הקתולים האירים "מהתכתובת חוץ ותלותם" וכוונה במיוחד ל"משפחות העתיקות האנגליות" של המדינה, מנעה את הקתולים מלחנך את ילדיהם בחו"ל.
האדונים הקתוליים ראו בפעולות כאלה הפרת אמונה חמורה, המסוכמת בביטוי ("זכור לימריק ובגידה סכסונית") שלכאורה השתמשו בהם בשנים מאוחרות יותר על ידי גולי הבריגדה האירית.
עם זאת, למרות הרחבה מאוחרת יותר של חוקי העונשין, ה'סעיפים' של לימריק, גאלווי, דרוגהדה וחילות מצב אחרים הכפופים לסעיפים של כניעה ויליאמית, נשארו בדרך כלל פטורים למשך שארית חייהם.
לניצחון הוויליאמיטי במלחמה באירלנד היו שתי תוצאות עיקריות לטווח ארוך.
הראשון היה שזה הבטיח שג'יימס השני לא יחזור לכיסאותיו באנגליה, אירלנד וסקוטלנד באמצעים צבאיים.
השני היה שזה הבטיח דומיננטיות בריטית ופרוטסטנטית קרובה יותר על אירלנד.
עד המאה ה-19, אירלנד נשלטה על ידי מה שנודע כ"העילית הפרוטסטנטית", המעמד השליט הפרוטסטנטי ברובו.
רוב הקהילה האירית הקתולית וקהילת הסקוטים של אלסטר הפרסביטריאנית הודחו באופן שיטתי מהשלטון, שהתבסס על בעלות על קרקע.
במשך למעלה ממאה שנה לאחר המלחמה, הקתולים האירים שמרו על קשר סנטימנטלי לעניין היעקוביטים, כשהם מציגים את ג'יימס והסטיוארטים כמלכים החוקיים שהיו נותנים הסדר צודק לאירלנד, כולל שלטון עצמי, השבת אדמות שהוחרמו וסובלנות כלפי קתוליות.
אלפי חיילים אירים עזבו את המדינה כדי לשרת את הטוענים לכתר מבית סטיוארט בצבאות ספרד וצרפת.
עד 1766, צרפת והאפיפיור נשארו מחויבים להחזיר את הסטיוארטים לממלכותיהם הבריטיות.
לפחות גדוד אירי אחד (500 איש) כלל חיילים אירים בשירות הצרפתי, נלחם בצד היעקוביטי במרידות היעקוביטים הסקוטים עד לקרב קלודן ב-1746.
המלחמה החלה גם את חדירת האצילים הפרוטסטנטים האירים לחבר הקצינים של הצבא הבריטי; בשנות ה-70 של המאה ה-18, הפרוטסטנטים האירים היוו כשליש מחיל הקצינים בכללותו, מספר לא פרופורציונלי מאוד לאוכלוסייתם.
הפרוטסטנטים תיארו את הניצחון הוויליאמיטי כניצחון למען חופש הדת והאזרח.
ציורי קיר המהללים את המלך ויליאם עדיין מעטרים באופן שנוי במחלוקת את קירות הגמלון באלסטר, ותבוסתם של הקתולים במלחמת הוויליאמיטים עדיין מונצחת על ידי יווניסטים פרוטסטנטים, על ידי מסדר אורנג' ב-12 ביולי.
המלחמה האנגלו-צרפתית הייתה סכסוך גדול מימי הביניים שהעמיד את ממלכת צרפת מול ממלכת אנגליה ומדינות שונות אחרות.
אנגליה נלחמה בניסיון לרסן את כוחו העולה של פיליפ השני, מלך צרפת ולהשיב לעצמה את הנחלות היבשתיות של האימפריה האנגווינית שאיבד ג'ון, מלך אנגליה עשור קודם לכן.
היא נחשבת באופן נרחב כמלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה והגיעה לסיומה בקרב המכריע על בובינס, שם פיליפ הביס את אנגליה ובעלות בריתה.
דוכסות נורמנדי, שהייתה בעבר אתר של סכסוך בין ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה לפיליפ השני, הפכה להיות אחת הנקודות החמות של המלחמות האנגלו-צרפתיות של ימי הביניים, שכן מלך אנגליה נאלץ להגן על נחלה יבשתית כל כך קרובה לפריז.
בשנת 1202 פתח פיליפ השני בפלישה לנורמנדי, שהגיעה לשיאה במצור שנמשך שישה חודשים על שאטו גייאר, שהוביל לכיבוש הדוכסות ושל השטחים השכנים.
בשנת 1214, כאשר האפיפיור אינוקנטיוס השלישי כינס ברית של מדינות נגד צרפת, הצטרף אליה ג'ון.
בעלות הברית פגשו את פיליפ ליד בובינס והובסו תבוסה מכרעת.
הניצחון הצרפתי הביא לכיבוש פלנדריה ושם קץ לניסיונות נוספים של ג'ון להשיב את השטחים האבודים שלו.
הסכסוך הזה היה פרק של מאבק בן מאה שנים בין בית קאפה ובית פלנטג'נט על תחומי האנגווינים בצרפת, שהחל עם עלייתו של הנרי השני לכס המלכות האנגלי ב-1154 ויריבותו עם לואי השביעי, והסתיים עם הניצחון של לואי התשיעי על הנרי השלישי בקרב טיילבורג ב-1242.
לאחר מסעות המלחמה הצבאיים ההרסניים בצרפת ואובדן חלק גדול מתחומי האנגווינים, המלך ג'ון הפך יותר ויותר לא פופולרי ומלחמת אזרחים פרצה באנגליה כשהלורדים קראו עליו תיגר.
כמה מהברונים המורדים, מול מלך חסר פשרות, פנו לנסיך לואי, בנו ויורשו של המלך פיליפ ונכדו של הנרי השני, מלך אנגליה.
למרות ייאוש מאביו והאפיפיור אינוקנטיוס השלישי, לואי הפליג לאנגליה עם צבא ב-14 ביוני 1216, כבש את וינצ'סטר ובמהרה שלט במחצית מהממלכה האנגלית.
אבל בדיוק כשנדמה היה שאנגליה עומדת להיות שלו, מותו הפתאומי של המלך ג'ון באוקטובר גרם לברונים המורדים לנטוש את לואי לטובת בנו בן התשע של ג'ון, הנרי השלישי.
עם ויליאם מרשל בתפקיד יורש העצר, קריאה לאנגלים "להגן על ארצנו" נגד הצרפתים הובילה להיפוך היוצרות בשדה הקרב.
לאחר שצבאו הוכה בלינקולן ב-20 במאי 1217 וצי בראשות יוסטאס הנזיר, שניסה להביא תגבורת צרפתית, הובס מול חופי סנדוויץ' ב-24 באוגוסט, לואי נאלץ לעשות שלום על פי תנאי האנגלים.
הסעיפים העיקריים של הסכם למבת' היו חנינה למורדים אנגלים, לואי התחייב שלא לתקוף שוב את אנגליה ו-10,000 מארק ניתנו ללואי.
ההשפעה של ההסכם הייתה שלואי הסכים שהוא מעולם לא היה מלך אנגליה הלגיטימי.
המלחמה האנגלו-צרפתית הייתה סכסוך בין השנים 1294–1298 ו-1300–1303 סביב גסקוניה.
הסכם פריז (1303) סיים את הסכסוך.
סכסוך רציני התעורר בשנת 1293, כאשר התנגשויות בין מלחים צרפתים ואנגלים גרמו לפיליפ הרביעי, מלך צרפת לזמן את הווסאל שלו לפרלמנט.
כאשר טירות גסקוניה שנכבשו על ידי הצרפתים כחלק מההסכם לא הוחזרו לאנגלים לפי לוח הזמנים, אדוארד הראשון, מלך אנגליה ויתר על שבועת האמונים שלו והתכונן להילחם למען אקוויטניה.
המלחמה שהתפתחה (1294–1303) נטתה לטובת פיליפ הרביעי, שצבאותיו חדרו עמוק לתוך גסקוניה.
אדוארד חידש ברית עם פלנדריה ונסיכים צפוניים אחרים.
הוא פתח במערכה בשיתוף עם רוזן פלנדריה באוגוסט 1297, אך נתקל בתבוסה מצד כוח צרפתי בראשות רובר השני, רוזן ארטואה, ובמהלך שביתת נשק מאוקטובר 1297 עד 1303 קבעו המלכים היריבים את הסטטוס קוו.
השלום של 1303 המשיך להוות פוטנציאל לסכסוך, על ידי החזרת הדוכסות לאדוארד בתמורה לשבועת אמונים.
תוצאה של מלחמה ראשונה זו הייתה חוסר כפיפות כרוני של פלנדריה.
לאחר כניעתו וכליאתו של הרוזן, העירוניים הפלמיים מרדו בחיל המצב הצרפתי, והאבירים הצרפתים ספגו תבוסה איומה בקרב דורבנות הזהב ביולי 1302. לאחר מכן התהפך המצב.
אך רק בשנת 1305 ניתן היה להגיע להסדר המספק את המלך.
בתקופה שבה הלחימה הטילה עומס חסר תקדים על משאבי המלוכה, גסקוניה סיפקה גם כוח אדם.
אף מלך אנגלי, לפיכך, לא יכול היה להרשות לעצמו להסתכן בכיבוש צרפתי של גסקוניה, כי יותר מדי עמד על כף המאזניים.
המלכים האנגלים כדוכסי אקוויטניה היו חייבים נאמנות פיאודלית למלך הצרפתי והטענות הסותרות של ריבונות וצדק היו מקור תדיר למחלוקות.
בהתחשב באי הנוחות של מערכת היחסים הפיאודלית, זה עשוי להיראות מפתיע ששום סכסוך רחב יותר לא צמח ממצב גסקוניה לפני שנות ה-30 של המאה ה-14. אולם עד לאותו עשור המתיחויות שנבעו מהעמדה האנגלית בגסקוניה הוכלו ולא יצאו מכלל שליטה.
המלחמה סימנה קו פרשת מים ביחסים בין שתי המעצמות.
המלחמה האנגלו-צרפתית הייתה סכסוך צבאי בין ממלכת צרפת לממלכת אנגליה שהתרחש בין 1627 ל-1629. המלחמה כללה בעיקר פעולות בים.
מרכז הסכסוך היה המצור על לה רושל (1627–1628), שבו תמך הכתר האנגלי בהוגנוטים הצרפתים במאבקם נגד כוחות המלוכה הצרפתיים של לואי השלושה עשר, מלך צרפת.
לה רושל הפכה למעוזם של ההוגנוטים הצרפתים, תחת שלטון עצמאי משלה.
היא הייתה מרכז הכוח הימי ההוגנוטי ומרכז ההתנגדות החזק ביותר נגד השלטון המרכזי.
האנגלים גם פתחו במערכה נגד המושבה החדשה של צרפת בצפון אמריקה שהובילה לכיבוש קוויבק.
הסכסוך בא בעקבות כישלון הברית האנגלו-צרפתית משנת 1624, שבה ניסתה אנגליה למצוא בעלת ברית בצרפת נגד כוחו של בית הבסבורג.
עם זאת, הפוליטיקה הצרפתית התפתחה אחרת כשהקרדינל רישלייה עלה לשלטון ב-1624. בשנת 1625, רישלייה השתמש בספינות מלחמה אנגליות כדי להביס את ההוגנוטים בהתאוששות האי רי (1625), מה שעורר זעם באנגליה.
בשנת 1626 חתמה צרפת על הסכם שלום סודי עם ספרד, והתגלעו מחלוקות סביב ביתה של הנרייטה מריה.
יתר על כן, צרפת החלה לבנות את הצי שלה, מה ששכנע את האנגלים שיש להתנגד לצרפת "מסיבות מדיניות".
ביוני 1626, וולטר מונטגו נשלח לצרפת כדי ליצור קשר עם אצילים מתנגדים, וממרץ 1627 הוא החל לארגן מרד צרפתי.
התוכנית הייתה לשלוח צי אנגלי כדי לעודד מרד, שכן מרד הוגנוטים חדש פרץ על ידי אנרי דה רואן השני ואחיו .
צ'ארלס הראשון שלח את ג'ורג' וילר, הדוכס הראשון מבקינגהאם האהוב עליו עם צי של 80 ספינות.
ביוני 1627 ארגן בקינגהאם נחיתה באי הסמוך איל דה רה עם 6,000 איש על מנת לעזור להוגנוטים.
למרות שהיה מעוז פרוטסטנטי, איל דה רה לא הצטרף ישירות למרד נגד המלך.
באיל דה רה, האנגלים תחת בקינגהאם ניסו לכבוש את העיר המבוצרת סן מרטין דה רה, אך נהדפו לאחר שלושה חודשים.
סירות צרפתיות מלוכניות קטנות הצליחו לתספק את סן-מרטין למרות המצור האנגלי.
לבקינגהאם נגמר הכסף והתמיכה, וצבאו נחלש בגלל מחלות.
לאחר התקפה אחרונה על סן מרטין הם נהדפו עם אבדות כבדות, ועזבו עם ספינותיהם.
אנגליה ניסתה לשלוח שני ציים נוספים כדי להקל על לה רושל.
הצי הראשון, בראשותו של ויליאם פיילדינג, רוזן דנביג, עזב באפריל 1628, אך חזר ללא קרב לפורטסמות', שכן דנביג "אמר שאין לו אישור לסכן את ספינות המלך בקרב וחזר בבושת פנים לפורטסמות'".
צי שני, שאורגן על ידי בקינגהאם רגע לפני הירצחו, נשלח תחת האדמירל של הצי, הרוזן מלינדסי באוגוסט 1628, והורכב מ-29 ספינות מלחמה ו-31 ספינות סוחר.
בספטמבר 1628 ניסה הצי האנגלי להקל על העיר.
לאחר שהפגיז עמדות צרפתיות וניסה לחדור את חומת הים לשווא, נאלץ הצי האנגלי לסגת.
בעקבות הכישלון האחרון, נכנעה העיר ב-28 באוקטובר 1628.
כוח אנגלי בראשות דייוויד קירק פתח במערכה נגד צרפת החדשה בשנת 1628 היעד שלהם היה המושבה הצרפתית קוויבק בפיקודו של סמואל דה שמפלן.
הכוח הפליג במעלה נהר סנט לורנס וכבש את טדוסק וקאפ טורמנטה.
קירק השמיד מיד את ההתיישבויות הצרפתיות ולאחר מכן חסם את סנט לורנס.
האנגלים הצליחו לכבוש שיירת אספקה לצרפת החדשה, ופגעו קשות ביכולתה של המושבה להתנגד להתקפה.
חורף אילץ את האחים קירק לחזור לאנגליה, שם המלך צ'ארלס הראשון, כששמע על ההצלחות, הגדיל את מספר אוניות הצי של קירק על מנת לחזור באביב.
שמפלן, שתושביו היו על סף רעב, קיווה שיגיע צי סיוע.
הצי יורט ונלכד על ידי האנגלים בדרכם במעלה הנהר לקוויבק.
קירק, שהיה מודע כעת לתנאים הנואשים בקוויבק, דרש את כניעתה; בלית ברירה, נכנע שמפלן ב-19 ביולי 1629. האנגלים כבשו את המושבה ומינו את קירק כמושל.
עם שלום אלס באפריל 1629, שקבע ויתורים להוגנוטים המובסים, הצעד הראשון של רישלייה היה לסיים את מעשי האיבה עם אנגליה כדי לנסות לשבור את הכיתור ההבסבורגי של צרפת.
אנגליה וצרפת יכלו אפוא לשאת ולתת על שלום בהסכם סוסה שלא העניק יתרונות לאף צד, והסתכם במעט יותר מאשר חזרה ל"סטטוס קוו אנטה בלום".
בכל הנוגע לצרפת החדשה, חלק גדול מהצד הזה של הסכסוך התרחב לאחר חתימת הסכם סוסה.
בשנת 1632 הסכים צ'ארלס הראשון להחזיר את האדמות בתמורה לכך שלואי השלושה עשר יסכים לשלם את הנדוניה של אשתו של צ'ארלס.
תנאים אלה נחתמו בחוק עם הסכם סן-ז'רמן-אן-לה.
האדמות בקוויבק ובאקדיה הוחזרו לחברה הצרפתית של מאה שותפים.
הסכם שלום נחתם גם עם ספרד בשנת 1630 - התנתקותה של אנגליה מענייני אירופה הרתיעה את הכוחות הפרוטסטנטיים ביבשת.
באנגליה נמשך הסכסוך הפנימי בין המלוכה לפרלמנט, מה שהוביל למלחמות האזרחים האנגליות של שנות ה-40 של המאה ה-17. מאידך, צרפת המשיכה להתחזק, והצי שלה הפך לגדול עוד יותר מזה של אנגליה עד 1630.
מ-1778 עד 1783, עם או בלי בעלות בריתם, נלחמו צרפת ובריטניה על השליטה בתעלת למאנש, הים התיכון, האוקיינוס ההודי והקריביים.
תוך ימים ספורים לאחר שהגיעה הידיעה על כניעתו של בורגוין בקרב סרטוגה לצרפת, החליט לואי השישה עשר, מלך צרפת להיכנס למשא ומתן עם האמריקאים שהביא לברית צרפתית-אמריקאית רשמית ולכניסה הצרפתית למלחמה, והעביר את הסכסוך לבמה העולמית.
ספרד נכנסה למלחמה רק ב-1779, כבעלת ברית של צרפת בהתאם להסכם הסודי של ארנחואס.
למהלכים הדיפלומטיים של ורז'ן בעקבות המלחמה הצרפתית עם בריטניה הייתה גם השפעה מהותית על כניסתה המאוחרת של הרפובליקה ההולנדית למלחמה, ולהצהרות על נייטרליות מצד שחקנים גאופוליטיים חשובים אחרים כמו האימפריה הרוסית.
ההתנגדות למלחמה היקרה הלכה וגברה, וביוני 1780 תרמה לפרעות בלונדון הידועים בשם "מהומות גורדון".
במקביל סייעה צרפת לספרדים במבצעים נגד מנורקה וגיברלטר שבשליטת הבריטים וכן באיי הקריביים.
מנורקה נכבשה בשנת 1781 וכך גם איים רבים בקריביים.
הברית הצרפתית-ספרדית, לעומת זאת, ב-1782 נתקלה בכישלונות קשים עם התבוסה ותפיסתו של דה גראס בקרב איי לה סנט באפריל, כמו גם הכישלון של המצור הגדול על גיברלטר בספטמבר.
צרפת, שגם היא התמודדה עם קשיים כלכליים, רצתה שלום שפירושו לכפות את בעלת בריתה הספרדית למשא ומתן.
בנוסף, נערכו סדרה של קרבות ימיים בין האדמירלים אדוארד יוז ופייר אנדרה דה סיפרן בניסיון צרפתי לעקור את בריטניה משטחיה ההודיים.
הלחימה שם הייתה ברובה לא חד משמעית אך הצרפתים לא הצליחו לעקור את הבריטים והלחימה הסתיימה רק עם היוודע הסכמי השלום הזמניים האנגלו-צרפתים-ספרדים משנת 1783.
מלחמת בורבון סייעה להבטיח את העצמאות האמריקאית ולהביא לסיום האימפריה הבריטית הראשונה אך התבררה כמזיקה לכתר הצרפתי.
עלות ההשתתפות במלחמה האמריקנית הובילה באופן בלתי נמנע לפשיטת רגל של צרפת עצמה שש שנים מאוחר יותר, והכינה את הבמה למהפכה הצרפתית.
מאז מלחמת שבע השנים, שרי החוץ של צרפת, החל משואזיל, עקבו אחר הרעיון הכללי שעצמאותן של המושבות בצפון אמריקה תהיה טובה לצרפת ורעה לבריטניה, ויתרה מכך ניסיון לכבוש מחדש חלקים של צרפת החדשה תהיה מזיקה למטרה זו.
כשפרצה המלחמה ב-1775, הרוזן דה ורז'ן, אז שר החוץ, התווה שורה של הצעות שהובילו לתמיכה חשאית של צרפת וגם של ספרד בתנועת המורדים, ולהכנות למלחמה, כולל הרחבת הציים שלהם.
כדי לקדם את מטרת ההשתתפות הצרפתית במלחמה, ורז'ן עקב מקרוב אחר חדשות מצפון אמריקה ומלונדון, ופעל להסרת המכשולים להשתתפות ספרדית במלחמה.
ורז'ן הרחיק לכת והציע מלחמה ללואי השישה עשר, מלך צרפת באוגוסט 1776, אך החדשות על כיבוש העיר ניו יורק על ידי האו עיכבו את התוכנית הזו.
בשנת 1777, המרד של שלוש עשרה המושבות נכנס לשנתו השלישית.
כניעתו של ג'ון בורגוין בקרב סרטוגה סימנה כי המאבק נגד המושבות האמריקאיות עשוי להתגלות כארוך ויקר מהצפוי.
התבוסה הבריטית העלתה את הסיכוי להתערבות צרפתית ולמלחמה באירופה.
אף על פי שהתעניינה באותה מידה בשמירה על השפעתה בקרב מדינות גרמניה, הייתה לצרפת בעיה כפולה.
כתומכת במושבות הבריטיות המרדניות בצפון אמריקה, היה זה האינטרס של צרפת להימנע ממערכה יבשתית.
צרפת יכלה לעשות יותר נזק לבריטים בצפון אמריקה מאשר באירופה.
המערך הדיפלומטי בשנת 1756 הפיל 200 שנות מדיניות חוץ צרפתית שאיחדה את הכתר הצרפתי והאוכלוסייה הצרפתית נגד בית הבסבורג, והביאה לצרפת הישגים טריטוריאליים אדירים במלחמות חוזרות ונשנות עם אוסטריה ההבסבורגית וספרד ההבסבורגית.
היפוך מדיניות זו ב-1756 קשר את מדיניות החוץ הצרפתית באירופה לווינה.
למרות ארגון מחדש זה, היה קיים בבית המלוכה הצרפתי בוורסאי, ובצרפת בדרך כלל, תחושה אנטי-אוסטרית חזקה.
המהפכה הדיפלומטית של 1756, שנחתמה ב-1770 עם האיחוד האישי (המונח הדיפלומטי לנישואין) של לואי, הדופין מווינואה, והארכידוכסית האוסטרית מארי אנטואנט, נחשבה כשגיאה פוליטית וגם זוגית בעיניהם של צרפתים רבים.
הנישואים עמדו בניגוד ל-200 שנות מדיניות חוץ צרפתית, שבהן האקסיומה המרכזית "הייתה עוינות לבית הבסבורג".
שר החוץ הצרפתי, הרוזן דה ורז'ן, שמר על עוינות עמוקה כלפי האוסטרים שקדמו לברית של 1756. הוא לא אישר את העברת איגרות החוב המסורתיות של צרפת, וראה שהאוסטרים לא אמינים.
הוא הצליח לחלץ את צרפת ממחויבויות צבאיות מיידיות לאוסטריה עד 1778.
ב-4 בדצמבר 1777 הגיעה הידיעה לבנג'מין פרנקלין בוורסאי שפילדלפיה נפלה ושבורגוין נכנע.
יומיים לאחר מכן, הסכים לואי ה-16 למשא ומתן על הקמת ברית.
ההסכם נחתם ב-6 בפברואר 1778, וצרפת הכריזה מלחמה על בריטניה חודש לאחר מכן, כאשר פעולות האיבה החלו בהתכתשויות ימיות מול אושאנט ביוני, בעיקר ב-17 ביוני 1778. ג'ורג' השלישי לא קיבל בברכה מלחמה עם צרפת, אבל הוא "היה מוכן" אליה.
המלך האמין שהוא ניסה להימנע מהסכסוך, אך "צרפת בוחרת להיות התוקפן", ובריטניה נקטה "בכל הצעדים הדרושים אם זה ייגמר במלחמה".
הוא "התכונן" לסכסוך מזוין עם הצרפתים על ידי זכירת הניצחונות הבריטים על אותה מעצמה בורבונית במלחמת שבע השנים.
במהלך אותו עימות, צרפת רותקה לאירופה כשהיא נלחמת במעצמות יבשתיות בזמן שבריטניה הביסה את הצי הצרפתי וזכתה בניצחונות בהודו, איי הודו המערבית וצפון אמריקה.
עם זאת, מעמדה האסטרטגי של בריטניה בתחילת 1778 היה שונה בהרבה מזה שנהנתה ממנו ב-1756. נעלמה הברית עם ממלכת פרוסיה: ב-1778 בריטניה הייתה מבודדת מדינית וללא בעלות ברית אירופיות.
בחודשים הראשונים של שנה זו ניסתה בריטניה, ללא הצלחה, למצוא בעלת ברית יבשתית שתרתק את כוחה של צרפת.
כישלון זה הוליד את העובדה האסטרטגית המרכזית של מלחמת 1778: לא יהיו מסעות אירופיים מתחרים כדי לפזר את כוחה של צרפת.
בידוד באירופה לא היה רלוונטי בזמן שלום, אבל בריטניה הייתה בנחיתות רצינית ללא בעלות ברית אירופיות במלחמה נגד צרפת.
שלא כמו מלחמות קודמות נגד הצרפתים, מלחמה זו הציעה לבריטניה אפשרויות אסטרטגיות מעטות, אם בכלל, כמו בחירה להילחם באירופה לעומת אחת באסיה ובאמריקה.
צרפת ובריטניה נלחמו על השליטה בתעלה, כאחד מהפרקים של הלוחמה הגלובלית שלאחר תחילת הלחימה ב-1778. בתחילת המלחמה, פעולת הצי הראשונה במימי אירופה נערכה ב-27 ביולי 1778, 100 מייל מערבית לאושאנט, אי בפתח התעלה.
שני ציי הקרב הצרפתי והבריטי, בעלות עוצמה שווה של 30 ספינות כל אחת, לחמו במשך מספר שעות, כשאף אחד מהצדדים לא השיג ניצחון ברור.
הקרב תואר מאז כבלתי מוכרע בתוצאותיו.
המצב האסטרטגי והמבצעי במערב היה מורכב.
היא כללה קרבות על עליונות ימית, פשיטות על שיירות ומושבות אויב, וגיחות לתמיכה בצדדים הנלחמים במלחמת העצמאות האמריקאית.
הצרפתים חסמו את יצרניות הסוכר החשובות ביותר של בריטניה, ברבדוס וג'מייקה, ניתקו אותם ממזון ואספקה, ואלפים מתו מרעב ומחלות.
מיליציות קולוניאליות מילאו רק תפקידי משנה מוגבלים ויותר חיילים צרפתים ובריטים מתו מהאקלים והמחלות בקריביים מאשר מלחימה.
טריטוריה מרכזית אחת שעניינה במיוחד הייתה האי דומיניקה באיי הודו המערבית, ששכן בין מרטיניק בשליטה צרפתית לגוואדלופ, ונכבש על ידי בריטניה ב-1761. כיבוש מחדש של האי היה אמור לשפר את התקשורת בין האיים, וימנע את השימוש של פריבטירים, שהתקיפו את הספנות הצרפתית, בנמלים דומיניקנים.
באוגוסט 1778, פרנסואה קלוד אמור, המרקיז דה בוייה, המושל הכללי הצרפתי של מרטיניק, קיבל הודעה על הכרזת מלחמה.
הפריגטה הצרפתית "קונקורד" הגיעה למרטיניק ב-17 באוגוסט עם פקודות מפריז לכבוש את דומיניקה בהזדמנות המוקדמת ביותר, ודה בוייה תכנן מיד מבצע כזה.
הוא שמר על קשרים באוכלוסייה הדומיניקנית, שנותרה ברובה צרפתית במהלך שנות הממשל הבריטי.
כתוצאה מכך, הייתה לו תמונה מדויקת של מצב ההגנות הדומיניקניות, וידע שחיל המצב של האי מונה פחות מ"חמישים חיילים כשירים לתפקיד".
הוא גם היה מודאג ממקום הימצאו של הצי הבריטי של איי ליווארד של אדמירל סמואל ברינגטון, שחרג באופן משמעותי בכוחו הצבאי.
ללא ידיעתו של דה בוייה, ברינגטון, שזה עתה נכנס לתפקידו, קיבל פקודות לשמור את רוב הצי שלו בברבדוס עד לקבלת הנחיות נוספות.
הכוחות הסדירים הבריטיים באי, שמנו בסך הכל כ-100 חיילים, חולקו בין ההגנות בבירה רוזו, הגבעות שהשקיפו עליה, וב-Cachacrou.
דה בוייה שמר בקפידה על חזית של שלום במגעיו עם הרשויות הדומיניקניות בזמן שהחל להכין את כוחותיו במרטיניק.
ב-2 בספטמבר הוא וסגן המושל סטיוארט חתמו על הסכם שאסר באופן רשמי על צוותי פריבטירים לשדוד.
למחרת שלח דה בוייה את אחד הקצינים שלו לדומיניקה כדי לראות אם פריגטה של הצי המלכותי עדיין עוגנת במפרץ הנסיך רופרט (ליד פורטסמות' של היום).
סטיוארט, שחשד באדם, גרם לו לחקור ולאחר מכן לשחרר אותו.
ב-5 בספטמבר הודיעו לדה בוייה שהפריגטה הפליגה לברבדוס.
הוא הלם במהירות, והביס את הבריטים בדומיניקה בספטמבר 1778. דה בוייה השאיר חיל מצב של 800 חיילים (700 חיילים צרפתיים סדירים ו-100 אנשי מיליציות שחורים חופשיים) באי, העביר את פיקודו למרקיז דה דושילו וחזר אל מרטיניק.
אירועים אלו היו הראשונים בסדרה של פעולות צבאיות שהביאו לשינוי השליטה באיים הקריביים במהלך המלחמה, שבה היה מעורב דה בוייה לעיתים קרובות.
הידיעה על נפילתה של דומיניקה התקבלה בהפתעה בלונדון; בהתחשב בכך שאוניית קו אחת הייתה עשויה למנוע את המתקפה, אדמירל ברינגטון הואשם באופן נרחב באובדן, וספג ביקורת על כך שהוא דבק בקפדנות רבה מדי לפקודותיו.
האדמירל הצרפתי הרוזן ד'אסטן הגיע לאיי הודו המערבית בתחילת דצמבר 1778 כשהוא מפקד על צי המורכב מ-12 אוניות קו ומספר ספינות קטנות יותר.