tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הישג השיא שלה הוא הגעה לשלב חצי הגמר בטורניר גראנד סלאם ביחידות, באליפות צרפת הפתוחה (2020).
היא השחקנית הראשונה בעידן הפתוח שהעפילה מהמוקדמות עד לשלב חצי הגמר.
פודורוסקה נולדה ברוסריו וגדלה בשכונת פישרטון.
אמה היא רוקחת ואביה היה שען במקצועו שהפך עם השנים לרוקח.
סביה וסבותיה היגרו מאוקראינה לארגנטינה.
היא הראשונה במשפחתה ששיחקה טניס, היא החלה להתאמן בגיל חמש.
ב שנערכו בלימה, פרו בשנת 2019 זכתה פודורוסקה במדליית זהב בטורניר ליחידות, לאחר שניצחה במשחק צמוד במערכה השלישית הקובעת את קרוליין דולהייד מארצות הברית (6-2, 3-6, 6-7(4-7)).
אל אליפות צרפת שנערכה בתחילת אוקטובר 2020 היא הגיעה מדורגת במקום 131 בעולם ולכן שיחקה בטורניר המוקדמות כמדורגת במקום שמיני.
לאחר שלושה ניצחונות בשלב המוקדמות היא עלתה לטורניר הראשי שבו היא עשתה את ההפתעה הגדולה בטורניר כשהגיעה לשלב חצי הגמר שבו הפסידה לאיגה שוויונטק מפולין ב-2 מערכות (6-2, 6-1), לאחר שהפתיעה וניצחה בשלב רבע הגמר את אלינה סביטולינה מאוקראינה (דורגה במקום 3 בטורניר ומקום חמישי בעולם) בשתי מערכות (2–6, 4-6).
נדיה עדינה רוז (נולדה ב-1967) היא משוררת, אמנית ומאיירת ישראלית.
נדיה עדינה רוז נולדה במוסקבה בירת ברית המועצות.
בוגרת המחלקה לאמנות של בצלאל ובעלת תואר שני מטעם המדרשה לאמנות, בית ברל.
עוסקת באמנות, בכתיבת שירה, בהוראת אמנות ובאיור ספרים.
זוכת פרס ליצירה אמנותית ע"ש שושנה איש-שלום לשנת 2019, ופרס אקו"ם בתחום השירה לשנת 2020.
ספר שיריה הראשון, "דיו של שלג" יצא לאור בשנת 2015 בהוצאת הליקון-אפיק וזכה בפרס שרת התרבות למשוררים בראשית דרכם לשנת 2016. ביצירות שלה ניתן לראות את היכולת שלה להפוך את המטפורה המילולית למטפורה חזותית.
רוז מרבה לכתוב על דלתות וחלונות שמתווכים בין הבית לחוץ: "בתים מנערים כיסים/ שופכים החוצה חלונות".
או: "חלון תמיד מצטלם/ בפרופיל,/ נאמן לשבועתו לזגג".
בספר שיריה "בבטן הזאב" (הליקון-אפיק, 2021) היא נוגע במוות, שכול ואובדן, חוויות עמן מתמודדת מאז שאחותה היחידה, אניה, נרצחה בפיגוע התאבדות בירושלים בשנת 2004.
ספר הילדים "ואז הקרנף התחיל לעוף" שכתבה ואיירה, יצא בגרמניה וברזיל ובשנת 2015 ראה אור בישראל בהוצאת "אבן חושן".
הספר הוקדש לחמשת ילדיה - השלושה שנולדו לה ולבן זוגה והשניים של אחותה המנוחה.
בעבודות האמנות שלה רוז מפסלת מחומרים רכים אותם מציבה בחלל או בהרכבתם על הקיר.
היא תופרת ומסדרת חפצים שמרחיבים את גבולות סביבת החיים הרגילה והופכים אותה לתמונה כללית ורחבה, כאשר עצמים מוצאים אל מחוץ לחוויה היומיומית.
היחסים הרגילים ביניהם, כמו גם קנה המידה שלהם, משתנים והם הופכים לחלק מנוף מורחב שבו אפשר לנוע למרחק בלתי מוגבל ולהפוך בהדרגה לנקודה זעירה באופק מבלי לצאת מגבולות החדר.
בצורה זו היא מקווה ליצור את תחושת המיזוג בין מרחבים לא תואמים – תחושה שמוכרת לנו מהעולם הווירטואלי – באמצעים פשוטים, לא-טכנולוגיים.
את מיצבי הפיסול שלה היא בונה מחלקים שונים כפסיפס, במטרה להרחיב את התודעה, לארגן מצב חדש וליצור מטפורה פואטית באמצעים מינימליים.
2013–2014 בית הספר לכתיבה יוצרת הליקון, מסלול השירה השנתי
בחינוך לאמנות, מדרשה לאמנות, המכללה האקדמית בית ברל
1990–1994 .B.A באמנות, מחלקה לאמנות, האקדמיה לאמנויות "בצלאל", ירושלים
1983–1987 .B.A באמנות, אקדמיה לאמנויות, מוסקבה
2019 – פרס ליצירה אמנותית ע"ש שושנה איש שלום.
2016 – פרס שרת התרבות למשוררים בראשית דרכם.
שלמה שרגאי, "שבלול", דני ספרים, 1998
מיריק שניר, "למה השמים לבנים?", הקיבוץ המאוחד, 1999
ליאור אבורמן עידן, "מפתחות הקסם של דידי", דני ספרים, 1999
עודד בארי, "טרולחות", דני ספרים, 1999
אורה מורג, "על נמר אי אפשר להמר", ידיעות ספרים, 2001
לין קפלן, "גם אמא ואבא הולכים לעבודה", דני ספרים, 2001
אורי קציר, "אש לי יום הולדת", ברקאי ספרים, 2003
מיכל סנונית, "כמה דב בבית", מודן, 2004
דתיה בן דור, "מעשה במלך אחד והרבה צבעים", מודן, 2005
דתיה בן דור, "גברת קרש ומר מערוך", מודן
ורד קמינסקי, "מקלות של אטריות", הוצאת שונים - יצרנים קטנים, 2008
אסתר מרכוס, "צבע אדום", אש-בינימוב, 2009
דליה בר-אל, "שירי-לי בממלכת הדמיון", אות ועוד, 2011
"ואז הקרנף התחיל לעוף", הוצאת Vielflieger, גרמניה, 2012
"ואז הקרנף התחיל לעוף", הוצאת DSOP, ברזיל, 2013
"ואז הקרנף התחיל לעוף", הוצאת אבן חושן, 2015
"פוסט: רפליקה", גלריה עמי שטייניץ, תל אביב, 1996
"שמי אדמה", גלריה "אגריפס 12", ירושלים, אוצרת: לנה זידל, 2013
"כתב ידם של הענפים", הגלריה במכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין, ירושלים, אוצרת: נאוה ט.
"כסות", בית האמנים בירושלים, אוצר: חגי שגב, 2017
"Hmmmmmmmmm", גלריה חנינא, ת"א, אוצרת: רותם ריטוב, 2018
"שרוולי העצים", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, אוצרת: אביטל כץ, 2019
"שלג", מוזיאון לאמנות עכשווית אררטה , סנקט פטרסבורג, 2020
"אמן אומן אמן" בית האמנים, ירושלים, 1994
"ריפוי בעיסוק" גלריה המומחה, תל אביב, 1998
"עצים מאוירים" מוזיאון נחום גוטמן, תל אביב, 1999
"הנריך הינה" בית אריאלה, תל אביב, 2003
"רישום לראווה" חלונות ראווה, רח' שץ, ירושלים, אוצרת: שושי אברבוך 2008
"אבידות ומציאות" גלריה החדשה, ירושלים, אוצרת: חדווה שמש 2008
ארט, תל אביב, אוצרת: רותם ריטוב 2009
"דקונסטרוקטביזם – פירוק והרכבה" גלריה אפרט.
ארט, תל אביב, אוצרת: רותם ריטוב 2010
"תלוי" מוזיאון העלייה, זכרון יעקב, אוצרת: טלי ביכלר ורויטל סילברמן גרין 2012
"אומת האיור" בית האמנים, תל אביב, אוצר: יובל סער 2014
"ברברה" - גלריה כורש 14, ירושלים, אוצרת: ורד חדד 2015
BEUYS, BEUYS, BEUYS, גלריה משונע, תל אביב, אוצר: ליאב מזרחי 2015
"שמלה, סימלה: שיבה לאנטיאה" גלריה "אגריפס 12", ירושלים, אוצרות: ריטה מנדם-פלור ונעמי טנהאוזר, 2019
ביאנלה לאומנויות ולעיצוב, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב, 2020
"נופי גוף", מוזיאון ישראל, ירושלים, אוצרת: ד"ר עדינה קמיאן-קשדן, 2020
"מגזריות" פסטיבל האיור 2020, תל אביב, אוצרות יחד עם אפרת גרוסמן.
נדיה - שם זמני הוא סרט קולנוע ישראלי שיצא לאקרנים בשנת 2015 בבימויה של טובה אשר, עם נטע שפיגלמן ועודד לאופולד בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי טובה אשר ובתה ענת אשר.
ומספר על בחורה ישראלית שנשואה לעורך דין ישראלי ולהם בת ובן מהם היא מסתירה את העובדה כי נולדה למשפחה מוסלמית במזרח ירושלים.
בסרט מופיע בתפקיד קטן השחקן ג'ון הרט באחת מהופעותיו האחרונות בקולנוע.
נדיה אל כאביר (נטע שפיגלמן) היא בחורה ערביה ממזרח ירושלים.
היא מאוהבת בנימר קאסם (עלי סלימאן).
נימר הוא פעיל פלסטיני ונרדף על ידי הרשויות הישראליות.
הוא מודיע לה כי נשלח לבריטניה בשליחות התנועה ונדיה רוצה להצטרף אליו למורת רוחו.
לבסוף הוא מתרצה ולפני הנסיעה הם עורכים "טקס" חשאי של חתונה בו הם מתחייבים אחד לשנייה.
בלונדון נמצא נימר במעקב מתמיד ונדיה נמצאת כל היום בחדר וממתינה לו.
לבסוף הוא נעצר ונדיה נשארת לבד.
היא מוצאת עבודה במכבסה, מגהצת בגדים ועושה שליחויות ללקוחות בעזרת תלת אופן.
אחת הלקוחות היא בעלת סטודיו לבלט ונדיה מתרשמת מהרקדניות הצעירות.
נדיה מבקשת ממנו שיכין לה דרכון כדי שתוכל לחזור לישראל.
הוא מסדר לה דרכון של יהודייה בשם מאיה אלמוזלינו ובונה לה סיפור כיסוי כי כל משפחתה נהרגה בתאונת דרכים.
היא מגיעה לירושלים, לומדת מחול ופוגשת בעורך הדין יואב גולדווסר (עודד לאופולד) שמתרשם מכושר הריקוד שלה.
היא לא מספרת לו על עברה והם מתחתנים ומקימים משפחה.
בתם הבכורה היא יעלי (אלי קרן-אסף) שמרבה ללכת להפגנות למען השלום והפלסטינים למורת רוחו של אביה.
יש לה אח קטן יותר בשם אסף (אגם אוזלבו).
רק אמה של מאיה - אמאל (רובא בלאל-עספור) יודעת על סודה והן נפגשות מדי פעם לשיחה ופיקניק כשמאיה מדברת בעברית ואמה משיבה לה בערבית.
מאיה היא כוריאוגרפית ראשית של להקת בלט מודני ביחד עם סגניתה ורד (נעמה אמית).
משלחת של האיחוד האירופי עומדת להגיע לישראל ולהתרשם מהלהקה, דבר שייקדם את הלהקה בכסף ובהופעות.
במשלחת נמצא גם נציג פלסטיני - נימר קאסם שקיבל חנינה.
מאיה מזהה את נימר ונכנסת לחרדה פן יתגלה סודה.
היא נפגשת עם נימר בחשאיות בלילה והוא מבין שיש לה כעת חיים חדשים.
עודד עוקב אחריהם ותוך זמן קצר הוא מקבל את התיק על נימר בעזרת ידיד מהשב"כ ומזהה את אשתו בתור חברתו של נימר - נדיה, ועולמו חרב עליו.
נדיה מציעה להסתיר זאת מכולם ולהמשיך לחיות ביחד אך עודד כועס עליה כי שיקרה לו והוא לא מוכן לחיות עם השקר הזה.
סוף הסרט מתרחש כעבור חמש שנים.
מאיה חוזרת לבדה לאנגליה, מוצאת עבודה בחנות ויושבת בודדה בפאב ובדירתה.
יום אחד מגיעה אליה יעלי, הן יושבות אחת מול השנייה ולא מסוגלות לדבר.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותנטע שפיגלמןנדיה/מאיהעודד לאופולדיואב גולדווסראלי קרן-אסףיעלי גולדווסראגם אוזלבואסף גולדווסררובא בלאל-עספוראמאלאמא של נדיהעלי סלימאןנימר קאסםנעמה אמיתורדג'ון הרט347סוכן בדימוס של M15דני גבערפיחבר של יואב
הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אופיר:
פרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר - טובה וענת אשר
פרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר - נטע שפיגלמן
פרס אופיר לצילום הטוב ביותר - טליה "טוליק" גלאון
פרס אופיר לאיפור הטוב ביותר - זיו קטנוב
טובה אשר זכתה בפרס פורום המבקרים והייתה מועמדת לפרס חג'ג' לסרט העלילתי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
המלחין רן בגנו שילב בפסקול הסרט, קטעים מסטאבט מאטר של פרגולזי.
נדיה באטוקלטי (באיטלקית: Nadia Battocletti; נולדה ב-12 באפריל 2000) היא אתלטית איטלקייה, אלופת אירופה (רומא 2024) בריצת 5000 מטר ובריצת 10000 מטר, סגנית האלופה האולימפית (פריז 2024) וסגנית אלופת העולם (טוקיו 2025) בריצת 10000.
באולימפיאדת טוקיו היא סיימה במקום שביעי בריצת 5000 מטר בשיא אישי חדש של 14:46:29 דקות.
באליפות אירופה שנערכה במינכן, גרמניה באוגוסט 2022 היא סיימה במקום שביעי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 15:10.90 דקות.
באליפות אירופה באולם שנעככה באיסטנבול, טורקיה במרץ 2023 היא סיימה במקום רביעי בריצת 3000 מטר בתחאה של 8:44.96 דקות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט הונגריה באוגוסט אותה שנה היא סיימה במקום 26 בריצת 5000 מטר בתוצאה של 15:27.86 דקות
באולימפיאדת פריז זכתה במדליית כסף בריצת 10000 מטר בשיא לאומי של 30:43.35 דקות, אחרי ביאטריס צ'בט מקניה (30:43.25 דקות) ולפני סיפאן חסן מהולנד (30:44.12 דקות).
בריצת 5000 מטר סיימה רביעית בשיא לאומי של 14:31.64 דקות.
נדידה גאומגנטית , כמו היפוך גאומגנטי, היא שינוי משמעותי בשדה המגנטי של כדור הארץ.
בניגוד להיפוכים, נדידה אינה כיוון מחדש קבוע של השדה בקנה מידה גדול, אלא בדרך כלל שינוי גאולוגי קצר מועד בעוצמת השדה, עם וריאציה בכיוון הקוטב של עד 45° מהמיקום הקודם.
אירועי נדידה נמשכים בדרך כלל אלפים עד עשרות אלפי שנים, ולעיתים קרובות כוללים ירידות בחוזק השדה עד 20% מהרגיל.
בניגוד להיפוכים מלאים, נדידה בדרך כלל אינה מתועדת ברחבי העולם כולו, באופן חלקי כתוצאה מכך שנדידות לא נרשמו היטב בתיעוד המשקעים, אבל כנראה גם כי נדידות לא פרושות בדרך כלל בכל השדה הגאומגנטי העולמי.
פרט לתקופות האחרונות של העבר הגאולוגי, לא ידוע היטב באיזו תדירות מתרחשות נדידות גאומגנטיות.
שלא כמו היפוכים גאומגנטיים, שמתגלים בקלות על ידי השינוי בכיוון השדה, ניתן להחמיץ בקלות נדידות קצרות טווח ברישומי עוצמת השדה הגאומגנטי בעבר ארוך, שמתועד בקירוב.
הידע הנוכחי מצביע על כך שהם נפוצים בערך פי עשרה מהיפוכים, עם עד 12 נדידות מתועדות בתקופת ההיפוך הנוכחית – היפוך ברונהס-מטויאמה (Brunhes–Matuyama).
כמו כן, מוכרות נדידות גאומגנטיות בכרונים של מטויאמה (Matuyama) גאוס (Gauss) וגילברט (Gilbert), ומוצעות נדידות עבור כרונים אלה בהתבסס על ניתוח ליבות הקידוח העמוקות מימת באיקל והשוואתן עם הליבה האוקיאנית (ODP) ותיעוד הלס הסיני.
הדעות המדעיות חלוקות בשאלה מה גורם לנדידות גאומגנטיות.
ההשערה השלטת היא חוסר יציבות אינהרנטית של תהליכי הדינמו שיוצרים את השדה המגנטי.
אחרים משערים שנדידות מתרחשות כאשר השדה המגנטי מתהפך רק בתוך הליבה החיצונית הנוזלית, והיפוכים מוחלטים יתרחשו כאשר הליבה החיצונית והפנימית מושפעות שתיהן.
ההשערה הפופולרית ביותר היא שנדידות הן היבט אינהרנטי של תהליכי הדינמו השומרים על השדה המגנטי של כדור הארץ.
בסימולציות ממוחשבות, ניתן לראות כי קווי שדה מגנטי יכולים לפעמים להפוך למסובכים ולא מאורגנים, באמצעות התנועות הכאוטיות של מתכת נוזלית בליבת כדור הארץ.
במקרים כאלה, חוסר ארגון ספונטני זה יכול לגרום להפחתה בשדה המגנטי כפי שהוא נתפס על פני כדור הארץ.
תרחיש זה נתמך על ידי חוסר ארגון שנוצר באופן ספונטני בשדה המגנטי הסולארי (המחזורים הסולאריים נמשכים 22 או 11 שנה).
עם זאת, התהליך המקביל בשמש מוביל תמיד להיפוך של השדה המגנטי הסולארי: מעולם לא נצפה שהוא מתייצב ללא שינוי בקנה מידה מלא בכיוון שלו.
השערת הניגוד בין הליבה החיצונית והפנימית
דייוויד גבינס (Gubbins) משער שנדידות מתרחשות כאשר השדה המגנטי מתהפך רק בתוך הליבה החיצונית הנוזלית והיפוכים מתרחשים כאשר גם הליבה הפנימית מושפעת.
השערה זו משתלבת עם תצפיות על אירועים בתוך כרון ההיפוכים הנוכחי שבו נדרשות 3,000–7,000 שנים כדי להשלים מחזור, בעוד נדידות נמשכות בדרך כלל 500–3,000 שנים.
עם זאת, טווח זמן זה אינו מדויק עבור כל האירועים, והצורך בהפרדה בין היפוך ונדידה היה נתון במחלוקת, שכן השינויים יכולים להיווצר באופן ספונטני במודלים מתמטיים.
דעת המיעוט של חוקרים, בהם ריצ'רד א' מולר (Muller), היא שנדידות גאומגנטיות אינן תהליכים ספונטניים אלא הן מופעלות על ידי אירועים חיצוניים המשבשים את הזרימה בליבת כדור הארץ.
תהליכים כאלה עשויים לכלול נדידתם של לוחות יבשתיים הנישאים אל תוך המעטפת על ידי פעולת טקטוניקת הלוחות באזורי ההפחתה, התחלת תימרות מעטפת חדשות מגבול הליבה-מעטפת, ואולי כוחות גזירה ותזוזות של ליבת המעטפת הנובעים מאירועי התנגשות.
תומכי תיאוריה זו גורסים שכל אחד מהאירועים הללו מוביל לשיבוש בקנה מידה גדול של הדינמו, ולמעשה מכבה את השדה הגאומגנטי לפרק זמן הדרוש לו כדי להתאושש.
ריצ'רד א' מולר ודונלד א' מוריס משערים שהיפוך גאומגנטי קורה עקב אירוע התנגדות גדול ובעקבות שינויי אקלים מהירים.
ההתנגשות עוררה עידן קרח קטן, ושינוי בחלוקת המים מחדש לקטבים משנה את קצב הסיבוב של הקרום והמעטפת.
אם השינוי בגובה פני הים גדול מספיק (>10 מטרים) ומהיר (במשך מאות שנים), גזירת המהירות בליבה הנוזלית משבשת את תאי ההסעה (Convection cell) המניעים את הדינמו של כדור הארץ.
אחת הנדידות הראשונות שנחקרו הייתה אירוע לשמפ, שתוארך למועד שלפני כ-40,000 שנה.
ההשערה היא שנדידות רבות משפיעות על השדה המגנטי רק על פני חלק מכדור הארץ, אך אירוע לשמפ כלל כמה מאות שנים שבהן הקטבים המגנטיים התהפכו לחלוטין.
גילויים מאוחרים הראו שהשדה ההפוך היה רק 5% מעוצמתו ה"רגילה".
מכיוון שאירוע לשמפ נראה גם באתרים ברחבי כדור הארץ, הוא מוצע כאחת הדוגמאות הבודדות לנדידה עולמית.
בתרחיש "דינמו לא מאורגן", עוצמת השדה המגנטי הפנימי של כדור הארץ לא משתנה באופן משמעותי בתוך הליבה עצמה, אך האנרגיה שלו מועברת מתצורת הדיפול הרגילה לתצורות רב-קוטביות מסדר גבוה יותר.
השדה החיצוני למולטי-קוטב מתפורר מהר יותר עם המרחק מהמקור – במקרה זה ליבת כדור הארץ.
השדה המגנטי שבא לידי ביטוי במקרה זה על פני כדור הארץ יהיה הרבה פחות אינטנסיבי, אפילו ללא שינויים משמעותיים בעוצמת השדה שלו בעומק הליבה.
הסכנה העיקרית לחברה המודרנית עשויה להיות דומה לאלו הקשורות לסערות גאומגנטיות, שבהן לוויינים וספקי כוח עלולים להיפגע, אם כי גם ניווט באמצעות מצפן יושפע.
צורות חיים מסוימות שכנראה מנווטות על בסיס שדות מגנטיים עשויות להיתקל בקשיים, אך המינים הללו שרדו נדידות בעבר.
נדידות אינן תמיד גלובליות, ולכן ייתכן שתהיינה נדידות שבהן תהיה השפעה במקומות מסוימים ופחות באחרים.
פרק הזמן המעורב יכול להיות קטן – מאה שנה, או עד 10,000 שנים.
ישנן עדויות לכך שנדידות גאומגנטיות קשורות לפרקים של התקררות אקלימית מהירה לטווח קצר בעידני קרח.
ניתוח עדכני של תדר ההיפוך הגאומגנטי, שיא איזוטופי החמצן וקצב הנעת הלוחות הטקטוניים, שהם אינדיקטורים לשינויים בשטף החום בגבול מעטפת הליבה, האקלים ופעילות טקטוניקת הלוחות, מראה שכל השינויים הללו מצביעים על מקצבים דומים של מיליוני שנה בעידן הקנוזואיקון ועל מחזוריות שכיחה של 13 מיליון שנה בערך, במהלך רוב הזמן.
נדיה אברהם (1933–2018) היא מחלוצות הקהילה הטרנסג'נדרית בישראל.
נולדה בבגדאד ב-1933, למשפחה יהודית אמידה, כזכר בשם נאג'י.
בילדותה עברה תקיפה מינית בידי קרוב משפחה.
תקיפה זו גרמה לה להתבודד בילדותה, להסתגר בחדרה ולא ללכת לבית ספר.
בשל כך, לא למדה קרוא וכתוב.
בגיל שלוש עשרה עלתה לארץ ישראל במסגרת העלייה הבלתי לגאלית מעיראק, ביחד עם אחותה.
לאחר עלייתה, עברה דירה עם אחותה באופן תדיר והתגוררה בשער העלייה בחיפה, בבנימינה, תלפיות, ראשון לציון ולבסוף התמקמה בשכונת התקווה.
בהמשך גם שאר משפחתה עלתה לארץ ומספר חודשים לאחר מכן אימה נפטרה.
החזרה למגורים משותפים ביחד עם משפחתה פגעה בה, שכן אחיה התעללו בה כלכלית, נפשית וגופנית.
בגיל שש עשרה ברחה מהבית ועברה לגור ברחוב בתל אביב.
בהמשך אומצה על ידי זוג רומנים ללא ילדים, אשר הכירה דרך מכר הומוסקסואל בשם ויקטור, שאומץ אף הוא על ידי הזוג.
חיה עם הזוג וויקטור במשך שמונה שנים באור יהודה.
בהמשך עברה לבלגיה עם ויקטור והם עבדו בזנות כקרוסדרסריות (בהמשך ויקטור יצא מהארון כאישה טרנסית גם, ושינה את שמו לוויקטוריה) לאורך חמש עשרה שנים נדדה בין מדינות שונות באירופה תוך התפרנסות מזנות.
בהמשך חזרה להתגורר בתל אביב.
כשהגיע רופא אמריקאי לארץ ישראל שהתמחה בניתוחי התאמה מגדרית, נפגשה עימו והחליטה לעבור ניתוח.
אברהם עברה אבחון פסיכיאטרי ולאחר שבוע כבר עברה את הניתוח.
הייתה האישה הרביעית בישראל שעברה ניתוח מסוג זה.
לאחר שעברה ועדה רפואית, אושר שינוי מינה במשרד הפנים לנקבה.
לאחר מכן, ניסתה לחזור לאירופה, אך לאחר תקופה קצרה שבה לארץ.
המשיכה לעסוק בזנות, ולאחר כשנה חסכה מספיק כסף על מנת לקנות דירה בצפון הישן של תל אביב.
בבגרותה אימצה ילד בן ארבע עשרה שברח מביתו ועבר לגור ברחוב, כשלאורך השנים היא שמרה איתו על קשר ואף סייעה לו לגדל בהמשך את ילדיו.
לאחר מותו אלמנתו ושני ילדיו עברו לגור עימה.
שמונה עשרה שנים לאחר מכן, השאירה להם את דירתה ועזבה אותה.
אף על פי שלא הייתה בקשר עם משפחתה לאורך שנים, ירשה יחידת דיור בשכונת התקווה מאביה.
חיה בדירה זו עד שנפטרה בשנת 2018.
נדיה חריסטובה דאנובה (; נולדה ב-3 במרץ 1942 סופיה, ממלכת בולגריה) היא היסטוריונית המתמחה בהיסטוריה של הבלקן, כיהנה כמנהלת המכון ללימודים בלקניים באקדמיה הבולגרית למדעים כפרופסור מן המניין, וחקרה את תקופת השואה בבולגריה.
נדיה דאנובה נולדה בסופיה בירת בולגריה להיסטוריון פרופסור חריסטו דאנוב שהתמחה בחקר ההיסטוריה של תראקיה.
היא רכשה את השכלתה האקדמית בהיסטוריה באוניברסיטת סופיה.
ב-1968 סיימה דוקטורט באוניברסיטת סופיה.
דאנובה התמחתה בהיסטוריה של יוון המודרנית.
ב-1980 מונתה לפרופסור חבר בפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת סופיה, וב-1995 מונתה לפרופסור מן המניין.
דאנובה כיהנה כמנהלת המכון ללימודים בלקניים באקדמיה הבולגרית למדעים.
דאנובה ורומן אברמוב חקרו את גירוש יהודי תראקיה המערבית, מקדוניה הווארדארית והעיר פירוט למחנה ההשמדה טרבלינקה שבוצע במרץ 1943. הם פרסמו שני כרכי ספר בני 2,000 עמודים ובהם קטעי ארכיון העוסקים בנושא ובכלל זה רשימות המגורשים, אשר העידו על אחריותה של ממלכת בולגריה לאירועים.
דאנובה זכתה בתואר "פרופסור לשם כבוד" באוניברסיטת אתונה.
נדיה לי כהן (נולדה ב-15 בנובמבר 1990) היא אמנית, צלמת, יוצרת סרטים ודוגמנית בריטית.
כהן נולדה באסקס ב-1990, לאב ישראלי ולאם בריטית ממוצא אוקראיני.
היא גדלה בחווה מבודדת באזור כפרי אנגלי.
הוריה של כהן עזרו לה לבנות סטים במוסך שלהם עבור הפרויקטים הקולנועיים והצילום המוקדמים ביותר שלה בזמן שלמדה בקולג' האופנה של לונדון, שם סיימה תואר ראשון בסטיילינג וצילום אופנה ותואר שני בצילום אופנה.
בשנת 2012, היא זכתה בפרס טיילור ווסינג בגלריה הלאומית לפורטרטים.
היא עברה ללוס אנג'לס בחיפוש אחר הנוף ההוליוודי שנתן לה השראה, רק כדי לגלות ששדרת הוליווד האמיתית הייתה אחת מחנויות זבל וחלומות שבורים.
זה הפך למקור ההשראה החדש שלה לפרויקט שלה, נשים, שיראה אור שש שנים מאוחר יותר.
קאלי אוצ'יס, טיילר, דה קריאייטור ובוטסי קולינס – "After the Storm"
GCDS בהשתתפות פמלה אנדרסון – "Sgualdrina"
נדיה אלנה קוֹמֶנֶץ' או קומַנֶץ' (ברומנית: Nadia Elena Comăneci; נולדה ב-12 בנובמבר 1961; קרויה לעיתים בתעתוק השגוי "קומנצ'י") היא מתעמלת רומנייה בעבר, אלופה אולימפית שזכתה ב-9 מדליות, מהן 5 מדליות זהב והראשונה שזכתה ב בציון מושלם של 10 נק' בהתעמלות.
אלופת עולם בעלת 4 מדליות, מהן 2 זהב, 3 פעמים ברציפות אלופת אירופה בתחרות הקרב-רב אישי, בעלת 12 מדליות מאליפות אירופה מהן 9 זהב.
קומנץ' נחשבת על ידי רבים כאחת הספורטאיות הגדולות של המאה ה-20 ואחת המתעמלות הגדולות בכל הזמנים.
קומנץ' נולדה באונשט (עיר שנקראה בין השנים 1965–1996 "גאורגה גאורגיו-דז'") שברומניה, בתם של גאורגה קומנץ', מהנדס, ושטפאניה-אלכסנדרינה, פקידה במשרה חלקית.
היא קרויה על שם "נדז'דה" (תקווה), גיבורה בסרט רוסי.
קומנץ' עלתה לראשונה על מזרן ההתעמלות בגיל 6, וב-1970 התחרתה באליפות הלאומית ברומניה כחברה בקבוצה מעיר מגוריה.
שנה אחר כך הייתה לזוכה הצעירה ביותר באליפות רומניה.
בתקופה זו החלו לאמן אותה בלה קארולי ואשתו מרתה .
באליפות אירופה שנערכה בסקיאן, נורווגיה בשנת 1975 בהיותה בת 13 שנים ו-6 חודשים זכתה בחמש מדליות, מהן ארבע מדליות זהב כולל תחרות הקרב רב אישי ומדליית כסף אחת.
בתחרות הקדם-אולימפית שנערכה באותה שנה במונטריאול (שנה לפני המשחקים האולימפיים) זכתה בתחרות הקרב-רב אישי.
סגנונה היה מדויק מאוד תוך שילוב של שיווי משקל וביטחון עצמי.
באותה שנה הכתירה אותה סוכנות "Associated Press" בתואר "ספורטאית השנה".
באולימפיאדת מונטריאול בהיותה בת 14 שנים ו-8 חודשים, זכתה קומנץ' ב-5 מדליות, מהן 3 מדליות זהב כולל בתחרות קרב-רב אישי, כסף וארד.
היא הייתה למתעמלת הראשונה בתולדות המשחקים האולימפיים שקיבלה את הציון המושלם 10.0 נק', שאותו קיבלה שש פעמים נוספות.
כשזכתה קומנץ' בפעם הראשונה בציון 10 הייתה הנבחרת הרומנית בהלם לכמה שניות, שכן הציון שהופיע בלוח התוצאות היה 1.00. הלוח הכיל אז שלוש ספרות בלבד, כיוון שלא ציפו שמשתתפים יצליחו להגיע לציון המושלם.
אי-ההבנה נפתרה לאחר כמה שניות ומאז נבנים לוחות התוצאות להצגת ציון בן 4 ספרות, כך שיגיעו גם ל-10.00 נק'.
שלוש מדליות הזהב שקיבלה קומנץ' היו:
מקבילים מדורגים: בתוצאה של 20.000 נק', לפני בת ארצה תאודורה אונגוראנו (19.800 נק') ומרתה אגרווארי מהונגריה (19.775 נק').
תרגיל קורה: בתוצאה של 19.950 נק', לפני האלופה היוצאת וכוכבת המשחקים האולימפיים במינכן אולגה קורבוט מברית המועצות (19.725 נק') ותאודורה אונגוראנו (19.700 נק').
קומנץ' זכתה בניקוד הגבוה מכל המתעמלות בתוצאה של 79.050 נק'.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בתרגיל קפיצות בתוצאה של 78.625 נק'.
כשחזרה לרומניה לאחר האולימפיאדה הוענק לה התואר "גיבורת מעמד העובדים הסוציאליסטים" כהכרת תודה על הצלחתה – הרומנייה הצעירה ביותר שזכתה בתואר זה.
באליפות אירופה שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה ב-1977 היא הגנה על תוארה בתחרות קרב-רב אישי, אך בהחלטה מעוררת מחלוקת נטשה הקבוצה הרומנית את התחרות במחאה על הניקוד שקיבלה בשלב הגמר של המכשירים.
לאליפות העולם בהתעמלות שנערכה בשטרסבורג, צרפת ב-1978 הופיעה כשאינה בכושר וסובלת מעודף משקל.
לאחר נפילה מהמקבילים המדורגים סיימה במקום הרביעי בתחרות הקרב רב, אך עדיין הצליחה לזכות במדליית זהב בתרגיל על הקורה ובשתי מדליות כסף, בתרגיל הקפיצות ובתחרות הקבוצתית.
לאליפות אירופה שנערכה בקופנהגן, דנמרק ב-1979 היא זכתה ב-4 מדליות, מהן 3 מדליות זהב, כולל תואר שלישי ברציפות בקרב-רב ובכך הייתה למתעמלת הראשונה שזכתה בהישג זה ומדליית כסף אחת.
באליפות העולם שנערכה בפורט וורת', ארצות הברית בדצמבר אותה שנה היא הובילה לאחר תרגילי החובה, אך אושפזה לפני תחילת תחרות תרגילי הרשות בשל הרעלת דם שנגרמה מחתך בשורש כף היד, שנוצר מצמיד המתכת המייצב שענדה.
היא עזבה את בית החולים בניגוד להוראות הרופאים והשתתפה בתחרות על הקורה, שם זכתה בציון 9.95 נק'.
ביצועיה העניקו לרומניות את מדליית הזהב הקבוצתית הראשונה שלהן באליפות העולם.
באולימפיאדת מוסקבה זכתה ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף.
מדליות זהב, בתרגילים על הקורה לאחר שהגנה על תוארה ועל הקרקע ומדליות כסף בתחרות הקבוצתית ובתחרות קרב-רב אישי אחרי ילנה דוידובה מברית המועצות.
בספרה "מכתבים למתעמל צעיר" היא הסבירה את ההפסד בכך ש"באותו יום ילנה הייתה טובה יותר".
באוניברסיאדה שנערכה בבוקרשט ב-1981 היא זכתה בחמש מדליות זהב.
עם זאת, היו האשמות במשוא פנים מצד השופטים בתחרות, שכן חצי מצוות השופטים היו מרומניה.
קומנץ' פרשה מהשתתפות בתחרויות לאחר האוניברסיאדה.
בין 1984 ל-1989 הייתה קומנץ' חברה בהתאחדות ההתעמלות הרומנית, וסייעה באימון מתעמלים רומנים צעירים.
בנובמבר 1989 ערקה קומנץ' לארצות הברית.
היא חצתה בלילה את הגבול לדרום הונגריה ולאחר שש שעות הליכה הגיעה לעיר סגד, משם המשיכה באותו לילה לווינה, שם קיבלה בשגרירות האמריקאית ויזה לארצות הברית.
בארצות הברית עסקה קומנץ' בשיווק קו של בגדי התעמלות, לבנים, ציוד אירובי ואף דגמנה שמלות כלה.
בשנת 1994 היא התארסה למתעמל בארט קונור , זוכה מדליית הזהב על המקבילים באולימפיאדת לוס אנג'לס, שאותו הכירה לראשונה בגביע אמריקה ב-1976. באותה שנה היא חזרה לרומניה (שבינתיים השתחררה מהמשטר הקומוניסטי) לראשונה מאז שערקה.
קומנץ' וקונור נישאו בבוקרשט באפריל 1996. לזוג נולד בן ב-2006.
בשנת 1999 הייתה קומנץ' לספורטאית הראשונה שהוזמנה לנאום באו"ם באירוע שפתח את שנת המתנדב הבין-לאומי.
נכון ל-2014 היא מתגוררת באוקלהומה ועוסקת בהתעמלות ובמפעלי צדקה בכל העולם.
היא ובעלה הם הבעלים של "האקדמיה להתעמלות של בארט קונור", של חברת הפקה של אירועי ספורט "10 מושלם", ושל כמה חנויות לציוד ספורט, והם עורכי המגזין "המתעמל הבין-לאומי".
קומנץ' היא סגנית יו"ר של חבר המנהלים של הספיישל אולימפיקס הבין-לאומי (אולימפיאדה לבעלי מוגבלות שכלית התפתחותית), נשיאת הכבוד של התאחדות ההתעמלות הרומנית, נשיאת הכבוד של הוועד האולימפי הרומני, שגרירת הספורט של רומניה, סגנית הנשיא של חבר המנהלים של האגודה למלחמה בניוון שרירים, וחברה בקרן הפדרציה הבין-לאומית של המתעמלים.
היא קיבלה שני פרסי "המסדר האולימפי" מהוועד האולימפי הבין-לאומי.
בדצמבר 2003 הופיע ספרה הראשון – מכתבים למתעמל צעיר.
מכספי הצדקה הקימה קומנץ' מרפאה בבוקרשט לעזור לילדים יתומים ברומניה.
נדין גורדימר הייתה סופרת ופעילה פוליטית יהודייה דרום אפריקנית.
כלת פרס נובל לספרות לשנת 1991.
נדין גורדימר נולדה בספרינגס, עיירת כורים ליד יוהנסבורג, חבל טרנסוואל שבדרום אפריקה.
בת למשפחת מהגרים יהודים: אביה, איזידור גורדימר, נולד למשפחה יהודית ענייה בכפר קטן ליד ריגה, בירת לטביה הוא גר בשטעטל בבית סבתו, ובגיל 11 נאלץ לעזוב את בית-הספר וללמוד שענוּת.
אביו היה פקיד בחברת ספנות, ומייד כשהתאפשר לו העלה את בניו על אונייה ושלח אותם לדרום־אפריקה.
איזידור, היה בן 13 כשהגיע לדרום אפריקה, בלי לדעת מלה באנגלית.
הוא הסתובב במכרות והיה מתקן את שעוניהם של הכורים.
אחר־כך הקים חנות קטנה, ונעשה תכשיטן.
בלטביה הוא סבל מאנטישמיות, והעובדה שהשחורים היו במצב גרוע משלו העניקה לו ביטחון מסוים.
הוא רצה להיות בצד המוגן של בעלי הכוח ונהג בוז בשחורים.
אימה ניסתה לשנות אותו, אבל לא הצליחה.
בהקשר זה ציינה גורדימר: "זה עצוב שאנשים הנמלטים מפני אפליה, נוהגים אפליה בזולתם."
אימה, חנה "נאן" לבית מאיירס, הייתה בת למשפחה יהודית מתבוללת מהמעמד הבינוני באנגליה.
בין בני הזוג לא הייתה התאמה והנישואים היו אומללים.
חנה לא קיבלה חינוך יהודי, בעוד שאיזידור קיבל חינוך אורתודוקסי.
חנה בזה לרקע של איזידור.
איזידור היה גאה ברקע ובהשכלה של חנה.
בילדותה חלמה גורדימר להיות רקדנית בלט.
בגיל עשר התגלו אצלה דפיקות לב מואצות, עקב כך רותקה לביתה על ידי אימה.
האם אסרה עליה לרקוד, הוציאה אותה בית־הספר, ומנעה ממנה כל פעילות גופנית.
הילדה הסוּפר־אקטיבית הפכה לפתע לספק־נכה.
מגיל 11 ועד 16 שהתה בביתה, מנותקת מילדים אחרים.
הדבר עורר בגורדימר עלבון וכאב רבים.
לדבריה אימה הייתה נאורוטית, והחזיקה את נדין בבית כדי לפצות על התסכול הרגשי שלה־עצמה.
בגיל 16 סירבה לקבל את מרות אמה והפסיקה להסתגר בבית.
בשנות בידודה קראה ספרים ללא אבחנה והם נעשו אבני הבנייה של אישיותה.
לדבריה תקופה זו הפכה אותה למתבוננת אל תוך עצמה.
בגיל 17 התנדבה לצלב האדום, ונשלחה למכרות הזהב שליד ביתה.
שם החלו מודעותה לגזענות ולעריצות והדחף להאבק בהם.
למדה בבתי ספר פרטיים, ובאוניברסיטת ויטווטרסראנד.
נישאה לראשונה ב-1949, לג'רלד גברון.
נישאה בשנית ב-1954 לריינהולד קסירר, סוחר עתיקות וילדה את בנם הוגו.
לריינהולד הייתה נשואה 47 שנים, עד מותו ב-2001. גורדימר שלחה את ילדיה לפנימיות בגיל צעיר כדי שיהיה לה זמן לכתוב.
היא מציינת כי התאכזרה אליהם וכי סבלו מאנוכיותה.
כיום בתה חיה בפריז, נשואה לצרפתי ומלמדת אנגלית, ובנה במאי קולנוע, חי בארצות הברית ונשוי לאמריקאית.
מאמצע שנות ה־60 פעלה עם קבוצת סופרים ואנשי רוח, ובהם אלן פטון וברייטן ברייטנבך, שכתבו כתיבה פוליטית שהתנגדה לשלטון.
השתייכה למחתרת והסתירה בביתה לוחמי חירות שחורים שנמלטו מהמשטרה, וכשהיה ברור שצופים על ביתה עזרה להבריח אותם מדרום־אפריקה.
שלושה ספרים שלה הוחרמו ונחשבה לאויבת המשטר.
כשזכתה בפרס היוקרתי ביותר בעולם שמצורפת אליו המחאה של מיליון דולר, הודיעה שתשתמש בחלק ממנו כדי לעזור לסופרים שחורים.
גורדימר התחילה לכתוב בגיל צעיר, וכבר כשהייתה בת 14 פרסמה את ספורה הראשון.
ב-1953 פרסמה את הרומן הראשון שלה "The Lying Days", אך לא זכתה לתשומת לב מרובה.
בשנות השישים והשבעים היא לימדה בכמה אוניברסיטאות בארצות הברית.
פריצת הדרך הספרותית שלה הייתה ב-1974 בעקבות פרסום הרומן "The Conservationist", שזיכה אותה בפרס בוקר.
הסיפורים שלה, שכונסו בשישה כרכים, זיכו אותה בפרס הצרפתי היוקרתי נשר הזהב הגדול.
על ספרה אורח כבוד הוענק לה פרס ג'יימס טייט בלק.
היא זכתה להכרה והערכה וב-1991 קיבלה את פרס נובל לספרות על כתיבה אפית נפלאה שהייתה בעלת תועלת רבה מאוד לאנושות.
נדין גורדימר גם פעילה מרכזית בעולם הספרות הדרום אפריקאי, על ספרו של אחמת דנגור - קללת קפקא, כתבה: "הפרוזה של דנגור היא הישג נדיר: כעוצמת האנרגיה הלירית שלו, כן עוצמת הרעננות, זוהי דרום אפריקה שטרם נתקלתם בה בספרות, הנאה עצומה."
בספריה עסקה בהשפעות האפרטהייד בדרום אפריקה, וביחסים בין הלבנים והשחורים.
היא כתבה נגד גזענות, ובעד סובלנות והגנה על חופש הביטוי.
עמדתה זו זכתה לשבחים בעולם, וספריה זכו בפרסים רבים, לעומת זאת בדרום אפריקה התקבלו ספריה בביקורת, וחלקם אף הוחרמו על ידי משטר האפרטהייד.
בנוסף לרומנים, כתבה גורדימר גם קובצי סיפורים, מסות ותסריטים, ועסקה בעשיית סרטים דוקומנטריים.
במהלך חייה פרסמה יותר מ-30 ספרים, אשר כמה מהם ראו אור בעברית ובהם: "המציאה", "הנוטר", "המשפחה של יולי", "תעלול של הטבע", ו"בתו של בורגר".
גורדימר נודעה גם בפעילותה העיקשת במאבק במחלת האיידס.
נבחרה לחברת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1980.
ב 1990, לאחר שחרורו של נלסון מנדלה, הצטרפה למפלגת הקונגרס האפריקאי הלאומי והייתה פעילה בו.
היא הייתה מהאנשים הראשונים איתם ביקש נלסון מנדלה להפגש עם שחרורו.
ב 1996, ביקרה בישראל וקיבלה תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון
ב-2008, למרות לחצים פוליטיים שהופעלו עליה שלא לבקר בישראל, היא ביקרה בירושלים והשתתפה בפסטיבל הסופרים במשכנות שאננים.
הימים המשקרים (1953, The Lying Days)
אורח כבוד (A Guest of Honour,1970) - תרגום אליהו בורטניקר, הוצאת עם עובד (1981)
הנוטר (1974, The Conservationist) - תרגום אליה גילדין, הוצאת שוקן (1988)
בתו של בורגר (1979, Burger's Daughter) - תרגום אמציה פורת, הוצאת עם עובד (1984)
המשפחה של יולי (1981, July's People) - תרגום ליאורה הרציג, הוצאת כתר (1983)
תעלול של הטבע (1987, A Sport of Nature) - תרגום צילה אלעזר, הוצאת כנרת (1991).
על ספר זה זכתה בפרס אניספילד-וולף בשנת 1988
נדירות וסת (Oligomenorrhoea) פירושה פחות מחזורי וסת מן המספר התקין (שהוא 11 עד 13 בשנה), אולם מחזורי הווסת עצמם תקינים ובדרך כלל קודם להם ביוץ תקין לחלוטין.
נדירות וסת מופיעה בעיקר, בתור התפתחות טבעית, אצל נשים המתקרבות לתקופת הבלות, אולם לפעמים גם אצל נשים הנמצאות בעיצומו של גיל הפוריות שלהן, ובמקרים אלה - עקב מָחזור הורמונים המיוחד להן.
רק לעיתים נדירות מעיד העדרם של חלק מן המחזורים על הפרעה אחרת.
נדירות וסת עלולה להיגרם גם כתוצאה משחלות פוליציסטיות - התפתחות בו זמנית של מספר ביציות, אשר אינה מאפשרת לביצית אחת בכל חודש להבשיל במלואה.
נדירת וסת אינה מצריכה טיפול ואינה מזיקה לבריאות, אלא אם כן האישה הלוקה בה רוצה להרות.
נדיז'דה יקובלבנה מנדלשטם (רוסית Надежда Яковлевна Мандельштам; 31 באוקטובר 1899 – 29 בדצמבר 1980) הייתה סופרת רוסיה ואשתו של המשורר אוסיפ מנדלשטם.
מנדלשטם נולדה בשם נדיז'דה חָזִין בעיר סראטוב למשפחה יהודית ממעמד הביניים.
את נעוריה עברה בעיר קייב, ולמדה אמנות לאחר שסיימה את הגימנסיה.
לאחר נישואיהם חיו אוסיפּ ונדיז'דה מנדלשטם באוקראינה, פטרוגרד, מוסקבה וגאורגיה.
אוסיפּ נאסר ב-1934 בשל שיר סאטירי קצר על סטלין בשם "מכתם סטלין" שכתב ב-1933, ונשלח לגלות יחד עם נדיז'דה לצ'רדין באזור פרם ואחר־כך לוורונז'.
לאחר מאסרו השני של אוסיפּ מנדלשטם, ומותו עקב כך במחנה המעבר "וטוריה רחקה" סמוך לולדיווסטוק ב-1938, ניהלה נדיז'דה מנדלשטם אורח חיים כשל נוודת כשהיא מתחמקת ממעצרה הצפוי ומחליפה את מקום המגורים ואת מקום העבודה לעיתים קרובות.
לפחות במקרה אחד, בקלינין (כיום טבר), הגיע הנ.ק.ו.ד.
לאוסרה יום אחד אחרי שנמלטה.
כייעוד לחייה קבעה מנדלשטם לעצמה לשמר ולהדפיס את מורשת השירה של בעלה.
היא הצליחה לשמור את רוב יצירותיו בעל פה כיוון שלא בטחה בשימור בכתב.
אחר מות סטלין בהדרכת ויקטור ז'ירמונסקי השלימה נדיז'דה מנדלשטם את התזה לתואר שלישי שלה (1956) והורשתה לחזור למוסקבה (1958).
זיכרונותיה "תקווה כנגד תקווה" ו"אובדן התקווה", שהודפסו תחילה במערב, הן ניתוח אפי של חייה וביקורת על ההתדרדרות התרבותית והמוסרית של ברית המועצות משנות ה-20 ואילך.
שמות ספריה הם משחקי מילים, משום שמשמעות המילה "נדיז'דה" ברוסית היא תקווה.
ב-1979 העבירה מנדלשטם את הארכיון שלה לאוניברסיטת פרינסטון.
נדיז'דה מנדלשטם מתה במוסקבה ב-1980, בהיותה בת 81.
תקות השיר , זיכרונות, תרגם מרוסית י"מ חשון, ערכה וליוותה בהערות ליאורה שגב, הוצאת עם עובד, תל אביב, תשל"ח 1977.
תקות השיר, כריכת הספר ותקצירו
נדירה שלהוב-קיבורקיאן היא פרופסור מן המניין לקרימינולוגיה ולעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים, מחזיקת קתדרה במשפט גלובלי באוניברסיטת קווין מרי בלונדון.
נדירה שלהוב (نادره شلهوب) נולדה למשפחה ערבית-נוצרית בחיפה, ישראל.
אביה, ג'מיל שלהוב, היה חבר מועצת עיריית חיפה ויש על שמו רחוב בעיר הולדתה.
ב-1980 סיימה תואר ראשון במדע המדינה ופילוסופיה באוניברסיטת חיפה.
ב-1982 סיימה תואר ראשון בעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1989 סיימה תואר שני בקרימינולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים וב-1994 תואר דוקטור במשפטים במכון לקרימינולוגיה בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
את עבודת הדוקטורט, על תופעת נשים מוכות בחברה הפלסטינית במזרח ירושלים, כתבה בהנחיית סטנלי כהן ושמחה לנדאו.
בתקופת השתלמותה לימדה באוניברסיטת בית לחם מדעי החברה ועבודה סוציאלית.
את הפוסט-דוקטורט עשתה באוניברסיטת דרום קליפורניה.
בשובה לישראל שימשה מרצה בבית הספר לעבודה סוציאלית ובמכון לקרימינולוגיה באוניברסיטה העברית.
ב-2003 מונתה למרצה בכירה, ב-2010 לפרופסור חבר ומ-2018 היא פרופסור מן המניין.
משנת 2006 היא מנהלת את תוכנית הלימודים המגדרית במדה אל-כרמל, המרכז הערבי למחקר חברתי יישומי בחיפה.
עבודתה האקדמית, שהתבססה על הדוקטורט שכתבה, ושהתמקדה בנשים פלסטיניות שחוו גילויי אלימות במשפחה ותקיפות מיניות, זכתה להכרה בינלאומית.
כתיבתה נסובה סביב השפעותיו של הכיבוש הישראלי על נשים פלסטיניות מנקודת מבט משפטית וחברתית-פסיכולוגית.
שלהוב-קיבורקיאן מתמקדת בפמיסייד וצורות אחרות של אלימות מגדרית, פשעים של ניצול מרות בהקשרים קולוניאליים, מעקב סמוי, (או ביטְחוּן; securitization) וטראומה באזורים שהם תחת כיבוש ומשטר צבאי.
במרץ 2024 חתמו עמיתיה במכון לקרימינולוגיה באוניברסיטה העברית על מכתב שבו נאמר, בין השאר: "פרופ' שלהוב-קיבורקיאן מטשטשת בין מחקר לעמדה פוליטית, בין אידאולוגיה למדע ועובדות".
על טענות שהעלתה במחקריה לפיהן לכאורה חיילי צה"ל משתמשים בפרקטיקות של אונס כחלק מהסכסוך, ומערכת הביטחון משתמשת בילדים פלסטינים כמעבדה לפיתוח כלי נשק כדי לשווק אותם בחו"ל נאמר במכתב כי אלו "טענות משוללות יסוד אותן היא מציגה כעובדות אמפיריות או אובייקטיביות, למרות שאינן מגובות בראיות מחקריות".
באוגוסט 2024 פרשה שלהוב-קיבורקיאן מהוראה באוניברסיטה.
לצד פעילותה האקדמית, כיהנה שלהוב-קיבורקיאן לאורך השנים בוועדים של מספר ארגונים, בהם "גישה", שם כיהנה כיושבת ראש ההנהלה, "מרכז הנשים לסיוע וייעוץ משפטי" ("WCLAC"), ו"הקרן החדשה לישראל" ("NIF").
בנובמבר 2006 עברה בנתב"ג הליך בידוק ביטחוני יסודי ביותר, שבגינו תבעה מרשות שדות התעופה פיצויים על סך 75 אלף ש"ח.
בשנת 2015 פסקה סגנית נשיא בית משפט השלום בתל אביב כי הבידוק נעשה בסמכות, אולם היא שוכנעה כי אנשי הרשות לא טיפלו בתובעת ברגישות מספקת על מנת להבטיח את כבודה ופרטיותה.
בשנת 2008 זכתה בפרס גרובר לזכויות נשים, על פועלה למיגור תופעת רצח נשים על רקע חילול כבוד המשפחה בחברה הפלסטינית.
בשנת 2015 חתמה על מנשר של מרצים מאוניברסיטאות בישראל המתנגדים למסע הדה-לגיטימציה המתנהל לדבריהם נגד ארגון "שוברים שתיקה".
בתחילת 2019 עוררה הרצאה שנתנה באמסטרדם בשם "טכנולוגיות של אלימות בשער שכם" סערה תקשורתית עוד לפני האירוע.
זאת מאחר שעל פי תיאור האירוע, שלהוב-קיבורקיאן הייתה אמורה לשתף מכתבים שכתבו ילדי מזרח ירושלים על חוויות שעברו, כאשר באמצעות קולות הילדים התכוונה להראות כיצד התעשייה הביטחונית הישראלית משתמשת בחייהם ובגופם של ילדים ותושבי מזרח ירושלים כדי למכור נשק וידע שעברו "ניסוי בשטח".
כן התעוררה סערה סביב הרצאה שנשאה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, בה טענה כי ישראל מבצעת ניסויים בנשק על פלסטינים.
ההרצאה הוקלטה ופורסמה בגלי צה"ל.
באוקטובר 2023, בעת מלחמת חרבות ברזל של מדינת ישראל, פרסמה עצומה שלפיה ישראל מבצעת "השמדת עם" ("ג'נוסייד") ברצועת עזה.
בעקבות העצומה, פנו אליה נשיא האוניברסיטה העברית, אשר כהן, והרקטור תמיר שפר והודיעו לה כי מן הראוי (בדומה לסטודנטים ומרצים אחרים שהושעו מהאקדמיה - בטענה כי הם תמכו בחמאס באותה העת) שתשקול אף להתפטר בעצמה, ותפנה את משרתה כמרצה באוניברסיטה העברית.
לדברי שלהוב-קיבורקיאן, הפרסום בעיתונות של המכתב מאת הנשיא ומאת הרקטור של האוניברסיטה העברית "תדלק קמפיין הסתה ואיומים מסוכנים וחסרי תקדים" כנגדה וכנגד משפחתה.
בראיון לפודקאסט בערוץ היוטיוב "Makdisi Street" שנערך עם שלהוב-קוברקיאן, במהלך מלחמת חרבות ברזל של מדינת ישראל, אמרה שהיהודים מפחדים כשהיא מדברת ערבית - וש"הישראלים צריכים להיות מפוחדים והם צריכים לפחד, כי פושעים תמיד מפחדים".
כמו-כן קראה לביטול הציונות: "זה הזמן לבטל את הציונות, זה הכיוון אליו אני הולכת היום.
היא [הציונות] לא יכולה להמשיך, היא לא יכולה, זה פלילי".
בנוסף האשימה את חיילי כוחות הביטחון של ישראל בהרג תינוקות מכוון ובאונס.
כשנשאלה על הדו"ח המיוחד של האו"ם על הפשעים המיניים של חמאס במהלך טבח שבעה באוקטובר, שלהוב-קוברקיאן האשימה את מדינת ישראל בכך שהיא מנצלת גופות של נשים, מיניות של נשים, חיים אינטימיים של נשים לצרכים פוליטיים וזאת כדי לקדם אג'נדה פוליטית, כדי לקדם הרג, נישול, התעללות ואונס.
ב-12 במרץ 2024 הודיעה האוניברסיטה העברית כי שלהוב-קוברקיאן תושעה מהוראה באוניברסיטה, בעקבות התבטאויותיה הפוליטיות, המסיתות וחסרות-הבסיס.
90 מאנשי הסגל האקדמי באוניברסיטה תבעו לבטל את השעייתה, אף שהסתייגו מדבריה, ומרצים אחרים תמכו בהשעיה.
כמו כן, כ-800 אקדמאים חברי אקדמיה לשוויון חתמו על עצומה המגנה את השעייתה.
בעקבות דבריה והתגובה להם התפתחה סערה באוניברסיטה.
ב-27 במרץ בוטלה ההשעיה לאחר שהיא הבהירה כי בתור חוקרת ביקורתית מהפלג הפמיניסטי, היא מאמינה לכלל הקורבנות ולא מעלה ספק בדבריהן, וכי היא לא הכחישה את העובדה שב-7 באוקטובר היו בעוטף עזה מקרי אונס, ולפיכך שלהוב-קוברקיאן הוחזרה לעבודתה כמרצה באוניברסיטה העברית.
ב-18 באפריל 2024, שלהוב-קוברקיאן נעצרה בחשד להסתה, בעקבות דבריה ונערך חיפוש בביתה.
למחרת דחה בית המשפט את בקשת משטרת ישראל להאריך את מעצרה, והיא שוחררה.
ב-27 באוגוסט 2024 הודיע יו"ר ועדת המשמעת באוניברסיטה העברית, פרופסור דוד גליקסברג, כי פרופסור נדירה פרשה מהוראה באוניברסיטה ולא תשמש עוד כמרצה בה, החל משנת הלימודים האקדמית הבאה.
היא נישאה לארמני נוצרי, תושב ירושלים.
מתגוררים ברובע הארמני שבעיר העתיקה, בירושלים.
2009 - "הכלכלה הפוליטית של טראומת ילדים: חקר מקרה הריסת בתים בפלסטין" מאמר שפורסם בכתב העת Feminism & Psychology בו חקרה את המורכבות של טראומת הריסת הבתים בקרב ילדים פלסטינים.
ספר זה בוחן את הקשיים שעומדים בפני נשים אשר הן סובלות מאלימות המתרחשת נגדן באזורים מסוכסכים ומיליטריסטיים.
שלהוב-קיבורקיאן טוענת בספר זה כי המיליטריזציה של המרחב הפרטי והציבורי מגבירה את הפגיעות של גברים ונשים כאחד, ומגבירה את הכוחות ההגמוניים הפטריארכליים.
באמצעות הסיפורים והחוויות של נשים פלסטיניות תחת המשטר הצבאי בגדה המערבית, עולה כי "חשיבה ביטחונית", "פחד מטירור", לאומיות, שימור "אותנטיות תרבותית" ושמירה על הקרקע יכולה להפוך את גופותיהן של הנשים ואת חייהם לסמני גבול, ובכך לאתרי אלימות, תחרויות והתנגדות.
הספר מתמקד בפוליטיקה האינטימית של היומיום, חיי המשפחה, הזיכרון וההנצחה, הלידה והמוות כאירועים קריטיים בחיים של פלסטינים בהקשר של הקולוניאליזם הישראלי ובוחן כיצד התאולוגיות והאידאולוגיות הישראליות של ביטחון, מעקב ופחד יכולות לעמעם את האלימות ואת הדינמיקה של הכוח תוך כדי הנצחה של יחסי כוחות.
שלהוב-קבורקיאן הגדירה בספר הזה את המושגים "תאולוגיה ביטחונית ישראלית" ו"פוליטיקה של פחד".
נדיה ויקטורובנה פטרובה (רוסית: Надежда Викторовна Петрова, ; נולדה ב-8 ביוני 1982) היא שחקנית טניס מקצוענית לשעבר מרוסיה.
דורגה בשיאה (15 במאי 2006) במקום ה-3 בעולם בדירוג ה-WTA.
פטרובה זכתה ב-37 תוארי WTA, ב-13 תוארי יחידות וב-24 תוארי זוגות.
בשנת 1996 ערכה את הבכורה שלה בסבב בשני טורנירים על סך 10,000 דולר.
בראשון נוצחה בסיבוב הראשון, ובטורניר השני הגיעה לרבע הגמר.
בשנת 1997 זכתה בצ'לנגר בכורה על סך 10,000 דולר בטבליסי והגיעה לחצי גמר בטורניר על סך 10,000 דולר בבתומי.
את השנה סיימה במקום ה-589.
בשנת 1998 ניצחה שלושה צ'לנגרים על סך 10,000 דולר והגיעה לגמר צ'לנגר על סך 25,000 דולר.
כמו כן ניצחה פעמיים בהגרלה הראשית של טורניר WTA והשתתפה במוקדמות היו אליפות ארצות הברית הפתוחה.
את השנה סיימה במקום ה-142.
בשנת 1999 עברה את מוקדמות אוסטרליה אופן והפסידה בסיבוב הראשון, לאחר מכן הגיעה לסיבוב ראשון באמלייה איילנד, סיבוב שני בווימבלדון, רבע גמר ברונקס (טורניר על סך 50,000 דולר), סיבוב שני במוסקבה (ניצחה את המדורגת 13) וסיבוב שני בלייפציג.
את השנה פתחה עם הישגה הגדול ביותר עד אז כשהעפילה לסיבוב השלישי באוסטרליה, לאחר מכן שברה שיא נוסף בקריירה הצעירה שלה כשהעפילה לרבע גמר טורניר מיאמי עם ניצחון על 9 בעולם.
לאחר מכן לא עברה את הסיבוב השני באף טורניר.
את השנה סיימה במקום ה-62, שיפור של 23 ממיקומה בסוף 1999.
את השנה סיימה במקום ה-39 עליה של 23 מקומות ממיקומה בסוף 2000.
את השנה פתחה עם חצי גמר בגולד סקט (ניצחה את המדורגות 12 ו-14).
לאחר מכן נעדרה מהמגרשים עד ניו הייבן.
למרות הכול, היא הגיעה לרבע גמר מוסקבה עם ניצחון על הינגיס (מדורגת 10).
את השנה במקום ה-111 התדרדרות של 72 מקומות לעומת מקומה בסוף 2001.
בתחילת 2003 לא זכתה להישגים משמעותיים עד הטורניר ברומא, שם הגיעה לסיבוב השלישי למוניקה סלש.
ברולאן גארוס הגיעה אולי להישגה הגדול ביותר מעולם כשהגיעה לחצי הגמר, שם היא ניצחה את מוניקה סלש, ג'ניפר קפריאטי וורה זבונרבה והפסידה רק לקים קלייסטרס.
לאחר מכן היא הגיעה לחצי גמר דן בוש, סיבוב שלישי בווימבלדון, רבע גמר סן דייגו, שמינית גמר אליפות ארצות הברית הפתוחה, רבע גמר לייפציג, חצי גמר ציריך, גמר לינץ וחצי גמר פילדלפיה.
את השנה סיימה במקום ה-12, עליה של 99 מקומות ממיקומה בסוף 2002.
בשנת 2004 פטרובה הגיעה לגמר אחד בגודלסקט (טייר 3), פטרובה הגיעה לחמישה חצאי גמר: במיאמי (טייר 1), אמליה איילנד (טייר 2), באלי (טייר 3), לינץ (טייר 2) ופילדלפיה (טייר).
כמו כן היו לה ניצחונות יוקרתיים על סרינה (7 בעולם), הנין (1 בעולם) ומיסיקנה (3 בעולם).
בטורנירי הגראנד סלאם הישגיה היו: סיבוב ראשון באוסטרליה, סיבוב שלישי ברולאן גארוס, שמינית גמר בווימבלדון ורבע גמר יו אס אי אופן.
את השנה סיימה במקום ה-12 (ללא שינוי) כשבמהלך השנה הגיעה למקום ה-6 בעולם.
בשנת 2005 זכתה בתואר בכורה (ויחיד באותה שנה) בלינץ (דרג 2), בנוסף לכך היא הגיעה לשני גמרים: בברלין (טייר 1) ובבנגקוק (טייר 3).
היא הגיעה ל-4 חצאי גמר: בפריז (טייר 2), אמלייה איילנד (טייר 2), רולאן גארוס (גראנד סלאם) ופילדלפיה (טייר 2).
בגראנד סלאמים הישגיה היו: שמינית גמר באוסטרליה, חצי גמר רולאן גארוס, רבע גמר וימבלדון, רבע גמר יו אס אי אופן.
כמו כן היו לה ניצחונות יוקרתיים על: מורזמו (3 בעולם), שארפובה (3 בעולם) ושניידר (9 בעולם).
באליפות סוף השנה ניצחה ניצחון אחד על שראפובה.
את השנה סיימה במקום התשיעי, עלייה של שלושה מקומות מדירוגה בסוף 2004.
2006 הייתה שנת השיא של פטרובה: היא זכתה בחמישה תארים: צ'ארלסטון (טייר 1), ברלין (טייר 1), דוחא (טייר 2), אמליה איילנד (טייר 2) ושטוטגרט (טייר 2).
בנוסף לכך היא הגיעה לשני גמרים: לינץ (טייר 2) ומוסקבה (טייר 1).
פטרובה הגיעה גם לשני חצאים: באוקלנד (דרג 4) ובאנטוונפן (טייר 2).
בגראנד סלאמים היו: רבע גמר אוסטרליה, סיבוב ראשון רולאן גארוס, אי-השתתפות בווימבלדון וסיבוב שלישי ביו אס אי אופן.
היו לה ניצחונות יוקרתיים על: מורזמו (פעמיים, 1 ו-2 בעולם), הנין (7 בעולם), שניידר (9 בעולם) וקוזנצובה (4 בעולם).
באליפות סוף השנה ניצחה משחק אחד מול מורזמו.
את השנה סיימה במקום ה-6, שיפור של 3 מקומות ממיקומה בסוף 2005 (במהלך השנה הגיעה אף למקום ה-3).
בשנת 2007 זכתה פטרובה בתואר אחד: בפריז (טייר 2).
היא גם הגיעה לשני גמרים: באמליה איילנד (טייר 2) ובלוס אנג'לס (טייר 2), ולחצי גמר אחד: באסטבורן (טייר 2).
הישגיה בגראנד סלאמים היו: סיבוב שלישי באוסטרליה, סיבוב ראשון ברולאן גארוס, שמינית גמר וימבלדון, סיבוב שלישי יו אס אי אופן.
ניצחונותיה היוקרתיים היו: מורזמו (3 בעולם).
את השנה סיימה במקום ה-14, ירידה של 8 מקומות ממיקומה בסוף 2006.
בשנת 2008 זכתה פטרובה בשני תארים: סינסינטי (טייר 3) וקוויבק סיטי (דרג 3).
פטרובה הגיעה ב-2008 גם לשני גמרים: באסטבורן (טייר 2) ובשטוטגרט (טייר 2).
פטרובה הגיעה גם לשני חצאי גמר בבאלי (טייר 3) ובטוקיו (דרג 3).
בגראנד סלאמים הישגיה היו: שמינית גמר אוסטרליה, סיבוב שלישי רולאן גארוס, רבע גמר וימבלדון, סיבוב שלישי באליפות ארצות הברית הפתוחה.
היו לה ניצחונות יוקרתיים על איבנוביץ' (3 בעולם) וזבונרבה (11 בעולם).
באליפות סוף השנה שיחקה משחק אחד והפסידה אותו.
את השנה סיימה במקום ה-11, שיפור של 3 מקומות ממיקומה בסוף 2006.
ב-2009 הגיעה פטרובה לשני חצאי גמר: פונטה ודרה ביץ' (אינטורנשנל) ובייג'ן (טורניר חובה).
היא הגיעה גם לרבע גמר אחד בקוויבק סיטי (אינטורנשנל).
הישגיה בסלאמים היו: שמיניות באוסטרליה, וימבלדון ואליפות ארצות הברית, וסיבוב שני ברולאן.
את השנה סיימה במקום ה-20, ירידה של 9 מקומות ממיקומה בסוף 2008.
ב-2010 הגיעה לגמר אחד: בניו הייבן (פרמיר רגיל), לחצי הגמר בסיאול (אינטורנשנל).
היא הגיעה ל-5 רבעי גמר: מלבורן (גראנד סלאם), צ'ארלסטון (פרמיר), רומא (פרמיר 5), מדריד (פרמיר חובה), רולאן גארוס (גראנד סלאם).
בגראנד סלאמים הישגיה היו: רבעי גמר באוסטרליה וברולאן גארוס, סיבוב שלישי בווימבלדון וסיבוב ראשון באליפות ארצות הברית הפתוחה.
את השנה סיימה במקום ה-15, עלייה של 5 מקומות ממיקומה בסוף 2009.
הישגיה הבולטים בשנה זאת היו זכייה בוושינגטון (אינטורנשנל), רבע גמר סינסינטי (פרמיר 5) וחצי גמר בבאלי (טורניר האלופות).
את השנה סיימה במקום ה-29, ירידה של 14 מקומות ממיקומה בסוף 2010.
בשנת 2012 פטרובה זכתה בשלושה תארים: טוקיו (פרמייר 5, ניצחה את אגניישקה ראדוונסקה בגמר), סופיה (טורניר האלופות, ניצחה את קרוליין ווזניאקי) ודן בוש (אינטורנשנל, ניצחה את אורסולה ראדוונסקה בגמר).
פטרובה הגיעה גם לחצי גמר בסן דייגו (פרמיר).
הישגיה בגראנד סלאם היו: סיבוב שני באוסטרליה, סיבוב שלישי רולאן גארוס, סיבוב שני בווימבלדון, שמינית גמר באליפות ארצות הברית.
פטרובה שיחקה בנבחרת רוסיה בין השנים 2001 ו-2009. מאזנה עומד על 10 ניצחונות (4 במשחקי יחידות ו-6 במשחקי זוגות) ו-4 הפסדים (3 במשחקי יחידות ואחד במשחק זוגות).
נדים ג'ומאייל הוא פוליטיקאי לבנוני, חבר פרלמנט מכהן מטעם מפלגת הכתאיב ("הפלנגות הנוצריות").
נדים ג'ומאייל נולד בעיירה הנוצרית בכפיא שבהר הלבנון למשפחה נוצרית מרונית מהמעמד הגבוה, וגדל ברובע האשרפייה שבמזרח ביירות, שם הוא מתגורר.
משפחת ג'ומאייל היא אחת מהמשפחות הנוצריות הבולטות בפוליטיקה הלבנונית.
המשפחה מזוהה עם מפלגת הכתאיב אשר עם מייסדיה נמנה סבו של נדים, פייר ג'ומאייל.
אביו של נדים, בשיר ג'ומאייל, נבחר לנשיא לבנון בשנת 1982 אך נהרג בהתנקשות באותה השנה, בטרם הספיק להיכנס לתפקיד, אמו של נדים, סולנג' ג'ומאייל, הנה אחת מחברות הארגון הפוליטי "קורנת שהוואן" ובשנת 2005 נבחרה לפרלמנט הלבנוני.
דודו, אמין ג'ומאייל, היה נשיא לבנון גם כן.
גם בניו של אמין הם פוליטיקאים: בנו הבכור, פייר אמין ג'ומאייל כיהן כשר התעשייה בממשלת לבנון אך נהרג בהתנקשות, ואילו בנו הצעיר, סאמי ג'ומאייל הוא חבר פרלמנט מכהן.
לג'ומאייל אחות גדולה בשם יומנה (ילידת 1980), אחותו מאיה (ילידת 1978) נהרגה בשנת 1980 בהתפוצצות מכונית תופת.
בתום לימודיו התיכוניים, פנה ללימודי משפטים באוניברסיטת פנתאון-אסאס שבפריז, בירת צרפת.
עם קבלת התואר בשנת 2004 שב ללבנון ולמד משפט ציבורי באוניברסיטה הלבנונית.
עם שובו ללבנון לאחר לימודיו היה לחבר פעיל במפלגת הכתאיב, הוא השתתף בארגון ההפגנות נגד הסדר הסורי בלבנון וייסד את תנועת "לבנון תחילה" אשר קראה לנסיגה הסורים מלבנון ובה היו חברים בני דתות שונות.
התמחה בעריכת דין במשרד עורכי דין ידוע ובשנת 2007 נסע לקטר לשנת עבודה במשרד.
משנת 1986 ועד לשנת 2005, בלחץ סורי, נבחרו לראשות מפלגת הכתאיב מועמדים פרו-סורים אשר התנגדו למשפחת ג'ומאייל ופעלו להדיח את נציגיהם מפרלמנט הכתאיב (הגוף אשר בוחר את נשיא המפלגה).
נדים ג'ומאייל יחד עם אלי כראמה ייסד את "האופוזיציה של הכתאיב", תנועה אופיזיציונית במפלגת הכתאיב, על מנת לפעול כנגד הנציגים הפרו-סוריים במפלגה, ובשנת בשנת 2002 חבר ל"תנועת הרפורמות בכתאיב" שייסד אמין ג'ומאייל על-מנת להדיח את נשיא המפלגה הפרו-סורי דאז, כרים פקראדוני.
פעולות אלו צלחו ובשנת 2005 נבחר אמין ג'ומאייל לנשיא המפלגה.
נדים ג'ומאייל הוא פוליטיקאי אנטי-סורי, חבר בקואליציית 14 במרץ ודעותיו הפוליטיות נחשבות ללימין-מרכז בפוליטיקה הלבנונית.
הוא מקורב למפלגת "הכוחות הלבנוניים" ולמנהיגה, סמיר ג'עג'ע, וידוע בידידותו עם חברת הפרלמנט, העיתונאית נאילה תווייני.
בדומה לשאר חברי מפלגתו, קורא ג'ומאייל לפירוק חזבאללה מנשקו.
בבחירות הכלליות בלבנון שנערכו ב-7 ביוני 2009 התמודד ג'ומאייל מטעם מפלגת הכתאיב במחוז ביירות ("אשרפייה"), הוא זכה ב-19,340 קולות ונבחר לפרלמנט.
נדים רוחאנא הוא פסיכולוג חברתי ערבי-ישראלי.
כיום משמש כפרופסור ליחסים בינלאומיים וניהול קונפליקטים באוניברסיטת טאפטס ומשמש כמנכ"ל "מדה אל-כרמל", המרכז הערבי למחקר חברתי יישומי.
רוחאנא סיים תואר ראשון באוניברסיטת חיפה בפסיכולוגיה ובסטטיסטיקה, תואר שני מאוניברסיטת מערב אוסטרליה ותואר דוקטור מאוניברסיטת המדינה של ויין בדטרויט.
בין השנים 1984 ל-1986 לימד באוניברסיטת א-נג'אח בשכם, שם שימש כדיקן למחקר חברתי.
אחר כך היה שנתיים תלמיד פוסט דוקטורט באוניברסיטת הרווארד ולימד בבוסטון קולג'.
בין 2001 ל-2004 לימד במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
לימד במרכז וואט'רהאד ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת הרווארד בין השנים 1992 ל-2001. כמו כן לימד באוניברסיטת מסצ'וסטס ובאוניברסיטת ג'ורג' מייסון.
בשנת 2000 ייסד את "מדה אל-כרמל", המרכז הערבי למחקר חברתי יישומי; משמש כמנהל המרכז מאז הקמתו.
היה בין יוזמי ועורכי מסמך החזון הצהרת חיפה שפורסם בשנת 2007.
נדיה קוצ'ר (נולדה ב-19 באוקטובר 1976) היא זמרת ושחקנית ישראלית.
נדיה קוצ'ר נולדה וגדלה במוסקבה, היא עלתה לישראל עם משפחתה בהיותה בת 15. אביה, יפים קוצ'ר, במאי תיאטרון.
אמה, טטיאנה זבודניקוב, הייתה שחקנית ברוסיה.
לנדיה אח אחד, המוזיקאי והמלחין אנטון קוצ'ר.
קוצ'ר למדה בסטודיו למשחק ניסן נתיב בירושלים (2000-1997); במהלך לימודיה זכתה במלגת קרן שרת אמריקה ישראל (1998).
במסגרת הסטודיו השתתפה בהצגות "בשפל", "נעורי ורדה'לה", "הרופא הטוב", "זרים ואחרים", "שד היער" ו"יתוש בראש".
לאחר סיום הלימודים עבדה בתיאטרון חיפה, בו שיחקה עד לשנת 2007.
ההצגה הראשונה בה שיחקה בתיאטרון חיפה הייתה "נשף מסכות" ב-2001, פרי עטו של יהושע סובול, בבימויו של אבי מלכה, קוצ'ר גילמה את דמותה של לאדה.
בשנת 2003 שיחקה ב"מחזה חלום", מאת אוגוסט סטרינדברג, שהוצג בתיאטרון המעבדה, בבימויה של יעל קרמסקי.
קוצ'ר שיחקה את אגנס בת האלים, בת האלה אינדרה שיורדת לעולמנו ורוצה להיות בת אנוש.
בשנת 2002 שיחקה את דמותה של אלה בהצגה "תופרות", אותו כתבה אלישבע גרינבאום, בבימוי עודד קוטלר.
ב-2004 שיחקה בהצגה "יעקב השקרן", מאת נוריאל טוביאס ובבימוי אילן תורן, בתפקיד רוזה.
ב-2006 הופיעה ב"גיבורים בעל כורחם" ובעוד תפקידים בהצגות של תיאטרון חיפה.
ב-2004 השתתפה קוצ'ר בהצגה "ריקוד לבן" מאת רועי חן, בבימוי סבטלנה ליפשיץ וסהר עזימי, שהציגה בפסטיבלי עכו ובת-ים.
ההצגה מגוללת את זכרונותיו של אדם שחוזר לעיר הולדתו וכל זכרונותיו שחו בים.
קוצ'ר שיחקה את אהובתו וזמרת ששרה את הזכרונות (אותם הלחין דידי ארז), ברקע נישא קולו המוקלט של רועי חן.
ההצגה הוצגה בתוך הים ושחיינים הזיזו את התפאורות שעיצבה סבטלנה ליפשיץ.
בשנים 2011–2012 שיחקה קוצ'ר בהצגה "בוגד" בתיאטרון באר שבע, עיבוד אקטואלי של בעז גאון וניר ארז להצגה "אויב העם" של איבסן.
ב-2018 שיחקה במחזה "רדיו פליי" במסגרת קבוצת התיאטרון "גלריה תיאטרון החנות".
ב-2021 שיחקה בדרמה הקומית "מותק בול באמצע", בערוץ "כאן 11".
משנת 2004 נדיה קוצ'ר מופיעה עם להקת DooLee, של אחיה אנטון.
הקליטה שיר עם הרכב ההיפ הופ Sadyle, לאלבום "תרוויח".
ב-2007 החליטה נדיה קוצ'ר להתמקד במוזיקה והקימה את להקת "קרימינל פרוג'קט" ביחד עם אחיה אנטון קוצ'ר (גיטרה), בוריס מרצינובסקי (אקורדיון), סתו בן שחר (תופים) וטל קוהן (בס).
הם מבצעים שירי נשים מהעולם התחתון ושירי רחוב.
בתחילה התמקדו בשירים ברוסית ואחר-כך לקחו שירים עבריים, כמו של אלתרמן והמשיכו עם עיבודים משלהם.
כל השירים עוסקים באותו נושא: נשיות בעייתית וגורל אכזר.
שיר בביצועם "הפרוצה החלוצה" יצא לאור ב-2011 כחלק מעיבודים לשירי סשה ארגוב במסגרת הדיסק "מסע אספלט", בהפקה של טלי פולק ורדיו FM 106.
בשנים 2009–2014 קוצ'ר שימשה כסולנית ההרכב ג'וריתמיקס השר ביידיש בסגנון איטלו-דיסקו, בנוסף חברים בהרכב: אושרי קרפל, איליה דימיטרייב וולדימיר לומברג בהפקה מוזיקלית..
ב-2012 יצא בחברת התקליטים הגרמנית "Essay Recordings" האלבום הראשון של הלהקה - "Serving The Chosen".
היא שרה במופע של מוזיקה בלקנית-צוענית, בו מנגנים חן צימבליסטה, אמיל אייבינדר וולדימיר פרידמן.
נדיה קוצ'ר נשואה לאיליה טרונוב, הידוע בשם הבמה DJ קלאצ'יק ולהם שני ילדים.
פרס קיפוד הזהב, שחקנית השנה לשנת 2018, על תפקידה במחזה "רדיו פליי".
שנה סרט/תוכנית תפקיד סוגה במאי הערות 2003 היה או לא היה אינה גובינסקה סרט טלוויזיה לינה וסלבה צ'פלין 2005 המקום דרמה 2013 בלו נטליריטה סדרת דרמה עודד לוטןעונה 2 2023 דבי הייתה פה אלה סרט קולנוע דנה גולדברג
בכימיה ובפיזיקה, נדיפות היא מונח המכמת את נטייתו של חומר כלשהו להתאדות.
נדיפותו של חומר קשורה באופן ישיר ללחץ האדים של אותו חומר; בטמפרטורה נתונה, חומר בעל לחץ אדים גבוה יותר יתאייד מהר יותר מאשר חומר בעל לחץ אדים נמוך יותר.
במונח נעשה שימוש בעיקר בהקשר של נוזלים, אך הוא יכול גם לשמש לתיאור תהליך ההמראה של חומרים בעלי מאפיינים של מוצקים, כמו למשל קרח יבש (פחמן דו-חמצני מוצק) ואמוניום כלוריד, אשר יכולים להפוך ישירות ממצב מוצק למצב גזי מבלי להפוך קודם לנוזל.
קשרים בין לחץ אדים, טמפרטורה, ונקודת רתיחה