tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זוגות חד-מיניים באיחוד אזרחי החלו להיות בעלי זכויות רבות כפי של זוגות נשואים מהמין השני, אולם, גישה לאימוץ (חורג או משותף) לא נכללה.
הכרה באיחודי קוהביטציה נעשתה חוקית בפריסה ארצית ב-1 באוגוסט 2015 לאחר שהקוד האזרחי והמסחרי (בספרדית: Código Civil y Commercial) שהחליף את הקוד האזרחי לשעבר, נכנס לתוקף.
בתחילת נובמבר 2009 פסק שופט מקומי כי האיסור על הכרה בנישואים חד-מיניים אינו חוקתי והתיר לזוג גברים, אלכס פרייה וחוסה מריה די בלו, להינשא.
ההחלטה הוכתרה כ-"הכרה משפטית ראשונה" על ידי סוכנות הידיעות הבינלאומית רויטרס שאמרה כי היא "יוצרת תקדים שיכול לסלול את הדרך לארגנטינה להפוך למדינה הראשונה באמריקה הלטינית שמתירה נישואים חד-מיניים".
פרייה ודי בלו הצהירו לאחר מכן שהם "הזוג החד-מיני הראשון באמריקה הלטינית שקיבל את הזכות להינשא".
ראש עיריית בואנוס איירס, מאוריסיו מאקרי, הצהיר לאחר מכן כי "לא יערער על ההחלטה".
מאקרי אמר בנוסף כי ההחלטה היא "צעד חשוב, כי עלינו ללמוד כיצד לחיות בחופש מבלי לפגוע בזכויותיהם של אחרים.
עלינו לחיות יחד, ולקבל את המציאות הזו.
העולם הולך לקראת הכיוון הזה".
עם זאת, ההכרה הושעתה לבסוף לאחר ששופט אחר ביטל את הפסיקה המקורית בסוף נובמבר 2009. לבסוף, ב-28 בדצמבר 2009, נישאו בני הזוג באושואיה, טיירה דל פואגו, והפכו לזוג הנשוי החד-מיני הראשון באמריקה הלטינית.
בכך, זוגות חד-מיניים בארגנטינה החלו להיות זכאים לאותן הטבות והכרות משפטיות כפי זוגות נשואים מהמין השני בהן הזכות לאימוץ ילדים.
לאחר העברת החוק, ארגנטינה הפכה למדינה השנייה ביבשת-העל של אמריקה שמכשירה נישואים חד-מיניים לאחר קנדה, וכן הראשונה באמריקה הלטינית, והעשירית בעולם, אחרי בלגיה, קנדה, איסלנד, הולנד, נורווגיה, פורטוגל, דרום אפריקה, ספרד ושוודיה.
זוגות חד-מיניים רשאים לאמץ ילדים בארגנטינה, הן על ידי אימוץ משותף או חורג מאז יולי 2010, לאחר שהצעת החוק להכשרתם של נישואים חד-מיניים נכנסה לתוקף.
מאז 2013, זוגות לסביות החלו להיות רשאיות לגשת להפריה חוץ-גופית לאחר שהצעת חוק להכרה בהליכים כאלה בקרב זוגות נשים אושרה על ידי בית הנבחרים עם רוב של 204 מצביעים בעד, מתנגד 1 ו-10 נמנעים ביוני 2013.
נכון לשנת 2022, לא קיים חוק לאומי שאוסר דה יורה על אפליה או הטרדה על בסיס נטייה מינית או זהות מגדרית במתן סחורות ושירותים, אפליה עקיפה או דברי שטנה מלבד ברשויות העיר האוטונומית של בואנוס איירס והעיר רוסאריו שהעבירו חוקים שכוללים נטייה מינית כעילה מוגנת באופן מוחלט מאפליה לאורך השנים.
ב-13 באוגוסט 2010 אישר בית הנבחרים תיקון לחוק נגד אפליה שכלל איסור על גילויי אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית, אך הוא לא הגיע להצבעה בסנאט.
תיקון חדש הוצג במאי 2013 אך גם כן לא התקדם בהליך החקיקה.
גילויי אפליה כלפי עובדי המינהל הציבורי על בסיס נטייתם המינית מוגדרת כפלילית בפריסה ארצית מאז 2006.
בשנת 2012 תוקן חוק העונשין כדי לקבוע עונש של עד מאסר עולם על פשעי שנאה המבוססים על רקע נטייה מינית, זהות מגדרית או ביטוי מגדרי.
סעיף 80(4) בחוק תחת הכותרת "פשע נגד יחידים" קובע כי יוטל עונש מאסר עולם על "מי שהורג לשם הנאה, חמדנות ושנאה על רקע גזע, דת, מגדר, נטייה מינית, זהות מגדרית או ביטוי מגדרי".
ב-27 במרץ 2015, הוצג לקונגרס הלאומי חוק פדרלי נגד אפליה על ידי מספר חברי קונגרס בתמיכתם של פעילי "FALGBT" שכלל את העילות נטייה מינית וזהות מגדרית כעילות מוגנות.
הדיון הראשון בהצעת החוק בוועדה להעברתו היה ב-29 באפריל, אך לא התקדם להצבעה מאז.
הצעת חוק חדשה הוגשה להעברה בסנאט ביוני 2016.
אף על פי חקיקת ההגנות השונות בחוק מפני אפליית אזרחי להט"ב, לאורך השנים נודעו גילויי מקרים הומופובים שונים בממשלה ובמערכת המשפט הארגנטינאית בהם בשערורייה מתוקשרת בשנת 2015 בה הופחת עונשו של אנס שהורשע באונס של ילד בן שש, בטענה כי לילד הצעיר הייתה "נטייה מינית הומוסקסואלית".
סוכנות הידיעות הצרפתית דיווחה כי אניבל דומינגו פרננדס , ראש קבינט השרים והמזכיר הכללי של הנשיאה כריסטינה פרננדס דה קירשנר, קרא להדחה של השופטים שפסקו את ההחלטה אותה תיאר כ-"אחת החרפות הגדולות ביותר שראינו אי פעם במדינה הזו".
בשנת 1997 הוקמה האגודה למאבק על זהות טרנסווסטית-טרנסקסואלית כארגון עבור הגנה על זכויותיהם של טרנסג'נדרים ארגנטינאים.
אחד מניצחונותיו הראשונים הגיע בשנת 2006 כאשר בית המשפט העליון של ארגנטינה ביטל פסיקה של בית משפט מחוזי שקבע כי לטרנסג'נדרים "אין זכות חוקית להתארגן באופן ציבורי ולבצע מחאה למען זכויותיהם".
בשנת 2007 קבע בית המשפט העליון שלילדה בת 17 יש את הזכות החוקית לעבור תהליך של התאמה מגדרית ולשנות את מסמכי הזהות המשפטיים שלה כדי לשקף את מגדרה בהתאם.
בשנת 2009 זכתה מרסלה רומרו, פעילה ידועה למען זכויות טרנסג'נדרים בארגנטינה, בגישה לשנות את מגדרה במסמכי זהות רשמיים.
בהמשך, קיבלה תואר כבוד על ידי הממשלה.
בשנת 2012 אישר הסנאט הארגנטינאי פה אחד את "חוק הזהות המגדרית".
חוק זה מעניק לטרנסג'נדרים בגירים גישה להעברת ניתוח להתאמה מגדרית וטיפול הורמונלי כחלק מתוכניות הבריאות הציבוריות או הפרטיות שלהם.
החוק גם מאפשר שינוי תמונות או שמות לידה במרשם האזרחי ללא צורך באישור רופא או שופט.
פרובינציות מנדוסה וסנטה פה היו תחומי השיפוט הראשונים במדינה שאפשרו ליחידים המזדהים כא-בינארים להשאיר את רישומי סמן המין שלהם ריקים במקום לבחור במין "זכר" או "נקבה" בתעודות הזהות שלהם.
ב-20 ביולי 2021, הנשיא אלברטו פרננדס חתם על צו הכרח ודחיפות שחייב את מרשם האנשים הלאומי (RENAPER) לאפשר אופציית סמן מגדר שלישי ("X") בכל תעודות הזהות והדרכונים הלאומיים המונפקים על ידו.
בהתאם לחוק הזהות המגדרית, המעשה הפך את ארגנטינה לאחת המדינות הבודדות בעולם שמכירות באופן חוקי במגדר שאינו בינארי מגדרית בתעודות זהות רשמיות.
האמצעי חל גם על תושבי קבע שאינם אזרחים המחזיקים בתעודות זהות ארגנטינאיות.
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בגלוי בכוחות המזוינים של ארגנטינה.
ב-27 בפברואר 2009, הקונגרס הלאומי הארגנטינאי העביר חוק רחב לרפורמה בצבא המדינה.
אחת מהוראות החוק כוללות איסור אפליה על רקע נטייה מינית בכוחות המזוינים.
החוק נכנס לתוקף שישה חודשים לאחר העברתו.
בספטמבר 2015 ארגנטינה ביטלה את איסורה הגורף על גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM) לתרום דם במדינה ללא הגבלות.
מאז 2010, נאסר לבצע אבחנות בתחום בריאות הנפש על בסיס בלעדי של "נטייה מינית או זהות מגדרית", תקנה שמהווה דה פקטו איסור על ביצועי טכניקות פסאודו-מדעיות של טיפולי המרה.
מאז סיום הדיקטטורה הצבאית ב-1983 והליך המעבר שלאחר מכן לשלטון דמוקרטי, בארגנטינה החל שינוי משמעותי בעמדות הציבור כלפי סוגיות של חקיקת זכויות להט"ב.
בתקופת הדיקטטורה הצבאית, אזרחים שהוגדרו כלהט"ב נרדפו באופן פעיל, בעוד שרבים מתוכם היו קורבנות למקרי רצח, אונס, אלימות או היעלמויות כפויות ומערכות יחסים חד-מיניות ואנשים טרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית הוגדרו כ-"לא אנושיים" על ידי האוכלוסייה, המשטר הצבאי והכנסייה הקתולית.
בעשורים שלאחר סיום הדיקטטורה הצבאית, ארגנטינה תוארה בכלי תקשורת בינלאומיים כמי שעשתה "צעדים גדולים" בהכרה בזכויותיהם החוקיות של אזרחי להט"ב בשטחה.
בשנת 2006 נחקק חוק חינוך מיני במדינה, אם כי החקיקה זכתה לביקורות שליליות על כך שלא כללה מספיק תוכן כדי למנוע בריונות נגד בני נוער להט"ב.
בשנת 2017 השיקה הממשלה פלטפורמה דיגיטלית לבני נוער להעלאת מודעות במגוון נושאים בדרך שתוארה כ-"מהנה, ידידותית וויזואלית" בנושאים שונים בהם: מניעת אלימות על רקע מגדרי, סוגיות להט"ב, אמצעי מניעה, הפרעות אכילה ושימוש בסמים.
ארגונים למען זכויות להט"ב החלו לקום שנית בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90, עבור מסעי פרסום לשיפור מעמדן בארגנטינה והעלאת המודעות הציבורית למטרתם.
ב-2010 הפכה המדינה לעשירית בעולם שמכשירה נישואים חד-מיניים, למרות התנגדות נציגי הכנסייה הקתולית רבת ההשפעה.
לאחר העברת החוק, "BBC Mundo" הגדיר את ארגנטינה כמי ש-"מובילה את המהפכה הטרנסג'נדרית בעולם".
הגישות החברתיות בקרב האוכלוסייה התפתחו גם כן באופן משמעותי, ועברו מעוינות ציבורית ואנטיפתיה לבעלות קבלה רחבה.
סקר שנערך בשנת 2013 מצא כי 74% מהארגנטינאים אמרו שיש לקבל מערכות יחסים הומוסקסואליות בחברה ו-81% בקרב משיבים צעירים.
העלייה הזו ברמת הקבלה החברתית בקרב האוכלוסייה כלפי אזרחי להט"ב, הובילה רבים מחברי קהילת הלהט"ב הארגנטינאית להיכנס לעין הציבור ו-"לצאת מהארון" בגלוי.
כיום, ארגנטינה מכונה לעיתים קרובות כאחת המדינות הידידותיות ביותר ללהט"ב בעולם.
ישנה סצנת להט"ב גלויה בבירה בואנוס איירס עם ברים הומוסקסואלים רבים, מועדוני לילה, בתי קפה, מסעדות ואירועים אחרים שפונים עבור קהל להט"ב.
כתוצאה מכך, בואנוס איירס מכונה לעיתים קרובות בכינוי "בירת הגייז של דרום אמריקה" ומהווה מקור חשוב לתיירות להט"ב.
במדינות אמריקה הדרומית בהן נישואים חד-מיניים לא מוגדרים כמוכרים בחוק, זוגות הומוסקסואלים רבים מגיעים לבואנוס איירס כדי להינשא לאור העובדה שלארגנטינה אין דרישה למעמד תושבות עבור הכרה בנישואים.
מחוץ לבואנוס איירס, ישנן סצנות להט"ב גלויות בקורדובה, רוסאריו, מנדוסה, פוארטו מדרין, אושואיה ומאר דל פלאטה.
במאי 2015, רשת הלהט"ב "PlanetRomeo" דירגה את ארגנטינה כמדינה השנייה עם מדד האושר הגבוה ביותר בדרום אמריקה בקרב גברים הומוסקסואלים, אחרי אורוגוואי במקום הראשון.
מצעד הגאווה בבואנוס איירס נערך באופן שנתי מאז הקמתו לראשונה ב-1992, בו השתתפו כ-300 מפגינים בלבד.
ערים אחרות שמציינות מצעדי גאווה שנתיים בשטחן כוללות את קורדובה ומנדוסה מאז 2008 ו-2011 בהתאמה.
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באירלנד מוגדרות כשוות לאלו של הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית.
פעילות הומוסקסואלית בקרב גברים הפכה לחוקית במדינה בשנת 1993 עם גיל הסכמה שווה בין זוגות חד-מיניים וזוגות מהמין השני (17 שנים).
מאז תחילת המאה ה-21, ההכרה הממשלתית בזכויות להט"ב במדינה התרחבה מאוד.
במאי 2015, אירלנד הפכה למדינה הראשונה בעולם שמכשירה נישואים חד-מיניים בפריסה ארצית במשאל עם ומאז יולי 2015, טרנסג'נדרים אירים החלו להיות רשאים לשנות את מגדרם המשפטי לצורך עדכון דרכונים, תעודות זהות, רישיונות נהיגה, קבלת תעודות לידה חדשות ונישואים עם מינם המועדף ללא חיוב העברת ניתוח להתאמה מגדרית לצורך הכרה.
פעילות הומוסקסואלית נשית לא הופללה מעולם.
ביולי 2010 העביר האירכטס, הפרלמנט האירי, את חוק השותפות האזרחית וזכויות וחובות מסוימות של חיים משותפים 2010 , שהכיר בשותפויות אזרחיות בין זוגות חד-מיניים.
הצעת החוק עברה את כל השלבים בבית התחתון (הדאל אירן) ללא צורך בהצבעה ובהפרש של 48 תומכים מול 4 מתנגדים בסנאט האירי (הבית העליון).
הצעת החוק נתמכה בקרב כלל המפלגות במפה הפוליטית מלבד פוליטיקאים בודדים שמתחו ביקורת על החקיקה.
מאז חקיקת חוק השותפות האזרחית וכניסתו לתוקף בתחילת 2011, זוגות הומוסקסואלים ולסביות התחילו להיות רשאים לרשום את מערכת היחסים שלהם בפני רשם.
ההצעה נחתמה כחוק על ידי הנשיאה מארי מקאליס ב-19 ביולי 2010 ונכנסה לתוקף ב-1 בינואר 2011. בשל תקופת ההמתנה של שלושה חודשים לכל טקסי האיחודים האזרחיים לאחר כניסת ההצעה לתוקף, היה צפוי שטקסי השותפות האזרחית הראשונים יתקיימו בחודש אפריל.
עם זאת, החקיקה סיפקה מנגנון לבקשת פטורים מתקופת ההמתנה באמצעות בתי המשפט.
בעקבות זאת טקס השותפות האזרחית הראשון, שהתקיים בין שני גברים, נרשם ב-7 בפברואר 2011. ב-6 באפריל 2015 הצעת החוק "יחסי ילדים ומשפחה 2015" נכנסה לתוקף שתיקנה בין היתר את "חוק האימוץ 2010" וב-19 ביולי 2017 נחתמה כחוק ההצעה "חוק האימוץ (תיקון) 2017".
במשך השנים הצעות החוק שינו את תוכן חוק האימוץ האירי והכשירו אימוץ חורג (2016) ומשותף (2017) בקרב זוגות חד-מיניים.
סקר משנת 2013 הציג שרוב של 73% אירים סברו שיש להכשיר נישואים חד-מיניים בחוקת המדינה.
מוקדם יותר סקר משנת 2008 הראה כי 84% מהאירים תמכו בהכשרת נישואים אזרחיים או גישה לשותפויות אזרחיות בקרב זוגות חד-מיניים, כאשר 58% בלבד תמכו בזכויות נישואים מלאות במשרדי רישום.
סקר שנערך על ידי העיתון סאנדיי טיימס במרץ 2011 הציג תמיכה של 73% בזכויות נישואים אזרחיים מלאות.
בשנת 2015, סקר שנערך בקרב 1,000 אירים מצא תמיכה של 78% בהכשרת נישואים חד-מיניים ו-71% אימוץ ילדים בקרב זוגות חד-מיניים.
ביוני 2017, ליאו ורדקר, פוליטיקאי אירי שהצהיר על היותו הומוסקסואל בגלוי בשנת 2015, מונה לראש ממשלת אירלנד (טישך) ובכך, הפך למנהיג המדינה הרביעי בעולם שהוגדר כלהט"ב בתפקיד.
הקמפיין לרפורמה בחוק ההומוסקסואלי נוסד בשנות ה-70 של המאה ה-20 וחבריו המייסדים כללו את דייוויד נוריס והנשיאות העתידיות של אירלנד מארי מקאליס ומרי רובינסון.
לפני 1993, חוקים מסוימים שנותרו במקומם מהמאה ה-19 מתקופת השלטון של האימפריה הבריטית על אירלנד הפכו פעילות הומוסקסואלית בין גברים לפלילית כאיסור על קיום "מעשה סדום".
בית המשפט, בתיק נוריס נגד אירלנד , קבע שההפללה הקיימת בחוק נגד קיום פעילות הומוסקסואליות גברית מפרה את סעיף 8 לאמנה שמבטיח את "הזכות לפרטיות בעניינים אישיים".
5 שנים מאוחר יותר ב-1993, הפרלמנט האירי העביר הכשרה של הומוסקסואליות גברית כאשר שרת המשפטים מאיר ג'וגהגן-קווין בממשלת אירלנד ה-23 בשנים 1992–1994 הובילה את היוזמה עם הגדרת גיל הסכמה שווה בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד (17 שנים) בהצעת החוק "טיפול בעבירות מין שונות".
הצעת החוק הועברה ללא מתנגדים בפרלמנט.
בצירוף מקרים המשימה לחתום על ההצעה כחוק הוטלה על הנשיאה מרי רובינסון שהוגדרה כאחת מהחברים המייסדים של הארגון לרפורמה בחוק ההומוסקסואלי בשנות ה-70 וכעורכת דין ויועצת בכירה שייצגה את דייוויד נוריס בתיקים שלו בבית המשפט העליון ובית הדין האירופי לזכויות אדם לאורך השנים.
מה שאנחנו יכולים לומר הוא שלמדנו כחברה מהסבל שלהם.
הסיפורים שלהם עזרו לשנות אותנו לטובה.
הם הפכו אותנו לסובלניים יותר, מבינים יותר ואנושיים יותר".שר המשפטים בין השנים 2017–2020 צ'ארלס פלנגן פרסם התנצלות גם כן בפני אזרחי להט"ב איריים על הסבל איתו נאלצו להתמודד כתוצאה מהפללתה של פעילות הומוסקסואלית בין גברים בעבר באומרו:"אני מביע התנצלות כנה לכל אותם אנשים, למשפחתם ולחבריהם.
לכל אדם שחש את הפגיעה והבידוד שנוצרו על ידי אותם חוקים, ובמיוחד לאלה שהורשעו בפלילים על רקע קיומם של החוקים האלה".
לפני הכשרתם של נישואים חד-מיניים באירלנד, הכרה משפטית במערכת יחסים של זוג מאותו המין ניתנה באמצעות הכרה מוגבלת יותר בשותפויות אזרחיות.
הצעת חוק להכשרת שותפות אזרחית בין זוגות מאותו המין הוצגה לקבינט הממשלתי ב-24 ביוני 2009 ופורסמה ב-26 ביוני.
למרות שרוב הארגונים למען זכויות להט"ב באירלנד בירכו על יוזמת החקיקה, הפעילים הגיבו בביקורתיות על ההצעה.
אחת מהטענות המרכזיות קבעה שהחקיקה מעגינה למעשה אפליה בחוק בכך שהיא תגדיר זוגות נשואים כבעלי זכויות רחבות יותר ותמעיט בזכויותיהם של זוגות בשותפויות אזרחיות.
בפרט, שלילת הזכות להגיש בקשה לאימוץ ילדים לזוגות בשותפות אזרחית צוינה כמפלה.
הצעת החוק עברה את כל השלבים בדאל אירן ב-1 ביולי 2010 עם תמיכה מרחבי כל המפה הפוליטית וכתוצאה מכך עברה ללא הצבעה.
בהמשך הועברה ברוב של 48 קולות בעד מול 4 נגד בסנאט האירי ב-9 ביולי 2010. ההצעה העניקה לזוגות הומוסקסואלים בשותפות אזרחית מספר זכויות שהוענקו אז רק לזוגות נשואים הטרוסקסואלים אבל לא כללה הכרה בילדים שגדלו אצל זוגות חד-מיניים כילדיהם.
החוק האירי התיר רק להומוסקסואלים לאמץ ילדים כיחידים, תוך כדי שהוא מאפשר לזוגות חד-מיניים להוות משפחת אומנה.
ההצעה נחתמה כחוק על ידי הנשיאה מארי מקאליס ב-19 ביולי 2010 ונכנסה לתוקף ב-1 בינואר 2011.
היכולת להיכנס לשותפות אזרחית הסתיימה ב-16 בנובמבר 2015 והוחלפה לנישואים, לאחר הכשרתם של נישואים חד-מיניים באותה שנה.
נישואים חד-מיניים הפכו לחוקיים באירלנד לאחר משאל עם שהתקיים בנושא ב-22 במאי 2015 שתיקן את חוקת אירלנד בכך שקבע שכול נישואים יהיו מוכרים ללא קשר למין בני הזוג.
התיקון נחתם כחוק על ידי הנשיא מייקל היגינס כתיקון ה-34 לחוקת אירלנד ב-29 באוגוסט 2015. חוק הנישואין 2015 שהועבר על ידי האירכטס ב-22 באוקטובר 2015 ונחתם כחוק על ידי הוועדה הנשיאותית ב-29 באוקטובר 2015, העניק תוקף חקיקתי לתיקון.
ההכרה בנישואים חד-מיניים נכנס לתוקף ב-16 בנובמבר 2015 וטקסי הנישואים הראשונים של זוגות חד-מיניים התרחשו יום למחרת ב-17 בנובמבר 2015.
חוק האימוץ האירי מאפשר כיום בקשות לאימוץ ילדים על ידי זוגות נשואים, זוגות בשותפות אזרחית או מועמדים בודדים.
הכשרתם של נישואים חד-מיניים באירלנד בשנת 2015, בשילוב עם חקיקת חוק יחסי ילדים ומשפחה 2015 וחוק האימוץ (תיקון) 2017, הכשירו אימוץ חורג ב-2016 ומשותף ב-2017 בקרב זוגות חד-מיניים.
בינואר 2014 הודיע שר המשפטים והשוויון אלן שאטר שממשלת אירלנד תגיש חוקים עד סוף השנה להרחבת זכויות האפוטרופסות, המשמורת והגישה להורים שאינם ביולוגיים לילדים להורים חד-מיניים, ילדים שנולדו באמצעות פונדקאות ותרומת זרע וביצית.
ב-5 במאי 2016, ג'יימס ריילי, השר לענייני ילדים ונוער, הודיע כי ממשלת אירלנד אישרה פרסום של הצעת חוק חדשה בנוגע לאימוץ.
הצעת החוק תשנה את חוק האימוץ 2010 ואת חוק יחסי הילדים והמשפחה משנת 2015 ותעניק תוקף חקיקתי לתיקון ה-31 לחוקת אירלנד ששינה את חוקת אירלנד על ידי הוספת סעיפים הנוגעים לזכויות ילדים ולזכותה וחובתה של המדינה לנקוט באמצעי הגנה על ילדים.
הצעת החוק עברה בדאל אירן ב-30 בנובמבר 2016, וקיבלה את אישור הסנאט האירי ב-13 ביוני 2017. ההצעה נחתמה כחוק על ידי הנשיא מייקל היגינס ב-19 ביולי 2017 תחת הכותרת חוק האימוץ (תיקון) 2017, ונכנסה לתוקף ב-19 באוקטובר, יום למחרת חתימת השרה לענייני ילדים ונוער קתרין זאפונה .
בינואר 2019, השרה לענייני תעסוקה והגנה חברתית, רגינה דוהרטי , הודיעה כי הממשלה פרסמה הצעת חוק שתתקן את חוק הרישום האזרחי 2004 ותאפשר לזוגות לסביות שיש להן ילדים בסיוע מרפאת פוריות אירית להירשם כהורים של הילדים.
על פי השינויים, ההורים יהיו רשאים לבחור את המונחים "אמא" ו-"אבא" או את המונח "הורים" ובכך, האם הלא ביולוגית תוכל להירשם כחוק כהורה שותף.
ההצעה עברה את הדיאל אירן במרץ 2019 והסנאט האירי במאי 2019 ונחתמה כחוק על ידי הנשיא מייקל היגינס תחת הכותרת חוק הרישום האזרחי 2019 ב-23 במאי שהיווה את תאריך יום השנה ה-4 לקיום משאל העם להכשרת נישואים חד-מיניים באירלנד בשנת 2015. ההצעה נכנסה לתוקף מיד לאחר החתימה.
עם זאת, הצעת החוק אינה חלה על זוגות לסביות איריות שהביאו ילדים בסיוע בחו"ל מסיבות כלכליות או שהשתמשו בהפריה חוץ-גופית הדדית (תהליך שבו האם הראשונה נותנת את הביציות והאם השנייה נושאת את ההיריון בעוד שהאם הראשונה מוגדרת למעשה כאם הביולוגית).
בשני המקרים הללו, בנות הזוג צריכות בדרך כלל להשלים את תהליך האימוץ.
העיתון "Irish Independent" דיווח בנובמבר 2019 שמרפאת פוריות בדבלין מציעה שירותי הפריה חוץ-גופית הדדית לזוגות לסביות.
במרץ 2021, זוג לסביות ממחוז קורק הפכו לזוג החד-מיני הראשון באירלנד שהוגדר כהורה בתעודת לידה של זוג תאומים שנולדו באמצעות תרומת זרע.
אפליה על בסיס נטייה מינית באירלנד אסורה על רקע חוק השוויון בתעסוקה, 1998 וחוק המעמד השוויוני, 2000. החוקים אוסרים אפליה במגוון רחב של תחומים בהם: תעסוקה, הכשרה מקצועית, פרסום, הסכמים קיבוציים, אספקת סחורות ושירותים והזדמנויות אחרות הזמינות לכלל הציבור.
בנוסף, בעוד שזהות מגדרית לא כלולה במפורש בשני החוקים כעילה מוגנת מאפליה היא פורשה לאורך השנים כעילה מוגנת תחת הקטגוריה של "מין" בתוכן החוקים.
חוק האיסור על הסתה לשנאה, 1989 מפליל הסתה לשנאה על בסיס נטייה מינית.
העונשים על הפרת החוק הם - קנס עד 1,000 אירו או מאסר עד חצי שנה או שניהם בעבירה ראשונה או בהרשעה בכתב אישום - קנס עד 10,000 אירו או מאסר עד לתקופה של שנתיים או שניהם.
החוק מגדיר את המונח "שנאה" באופן הבא,"שנאה פירושה שנאה כלפי קבוצת אנשים במדינה או במקום אחר בשל גזעם, צבעם, לאומם, דתם, מוצאם האתני או הלאומי, חברותם בקהילת הנוודים או נטייתם המינית".באוקטובר 2022, הקבינט האירי חתם רשמית על הגנה של טרנסג'נדרים מפני דברי שטנה על ידי הכללת העילה זהות מגדרית ברשימה.
ב-3 ביוני 2015 דנה ממשלת אירלנד בתיקון לחוק השוויון בתעסוקה, 1998 שיסיר את ההוראה בחוק המאפשרת לבתי ספר או בתי חולים בניהול דתי לפטר מורים ועובדים על רקע נטייתם המינית ו/או זהותם המגדרית.
ב-11 ביולי 2015 הצעת החוק עברה בדאל אירן, וב-9 באוגוסט 2015 בסנאט האירי.
ב-16 באוגוסט 2015, נשיא אירלנד חתם על ההצעה כחוק שנכנסה לתוקף באופן מיידי.
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בגלוי בכוחות ההגנה האירים.
ב-19 באוקטובר 2007 זכתה ד"ר לידיה פוי , אישה טרנסג'נדרית אירית, בתיק שלה שהגישה לבג"ץ שקבע כי אי מתן תעודת לידה חדשה המתעדת את מינה כנקבה מהווה הפרה של זכויותיה על פי האמנה האירופית לזכויות אדם עליה חתומה אירלנד.
הממשלה ערערה על הפסיקה אך ביטלה את הערעור ביוני 2010 והצהירה שתיישם חקיקה להכשרת פסק הדין.
ממשלה חדשה הושבעה בפברואר 2011 ובעקבות דו"ח ועדה מייעצת ביולי 2011 השר האחראי הצהיר כי הממשלה תנהיג חקיקה להכרה בשינוי מגדר בהקדם האפשרי.
עם זאת, החקיקה לא יושמה עד פברואר 2013. בעקבות זאת פוי החלה בהליכים משפטיים חדשים שמבקשים לאכוף את הפסיקה.
ביוני 2014 הוכרז על "הצעת החוק להכרה מגדרית" ובספטמבר 2014 הודיעה הממשלה כי היא תפורסם עד סוף השנה.
הצעת החוק הוגשה ב-19 בדצמבר 2014. ב-15 ביולי 2015 עברה הצעת חוק להכרה מגדרית 2015 עם תיקונים גדולים בדאן אירן והסנאט האירי.
הנשיא מייקל היגינס חתם על ההצעה כחוק ב-22 ביולי 2015. החוק מאפשר שינויים משפטיים בסמני מגדר עבור טרנסג'נדרים תושבי אירלנד מגיל 18 ומעלה ללא דרישה של העברת ניתוח להתאמה מגדרית.
החוק נכנס לתוקף ב-8 בספטמבר 2015.
במרץ 2018, הסנאטור פינטאן וורפילד הגיש הצעת חוק לבית התחתון (הדאן אירן) לאסור בחוק על ביצועי הטכניקות הפסאודו-מדעיות של "טיפול המרה" בלהט"ב.
על פי הצעת החוק, אנשים שנמצאו אשמים בביצוע טיפול המרה עלולים להיכנס לשנת מאסר ולקבל קנס של עד 10,000 אירו.
הצעת החוק אינה אוסרת על שיטות פסיכולוגיות המספקות סיוע, קבלה חברתית והבנה לבני נוער או בגירים שמפקפקים במה היא מיניותם בדרך אחרת.
החקיקה זכתה לתמיכת המועצה האירית לפסיכותרפיה ומחוקקים רבים.
מספר פוליטיקאים תיארו את הטכניקה כ-"מקבילה ההומוסקסואלית של השחתת איבר המין הנשי".
הצעת החוק עברה בקריאה שנייה בבית העליון (הסנאט האירי) ב-2 במאי 2018. עם זאת, תהליך החקיקה של ההצעה פג עם פירוקם של הדאן אירן והסנאט האירי ב-2020, אך שוחזר מאוחר יותר בספטמבר של אותה שנה.
החל מאפריל 2022 ההצעה נותרה בסנאט ללא התקדמות בתהליך החקיקה.
קואליציית ממשלת הדאיל ה-33 שהוקמה לאחר הבחירות הכלליות באירלנד ב-2020 , התחייבה לאסור על טיפולי המרה בחקיקה.
הנגאן טען שתהליך השאלון והראיון בו השתמשו השירותים המקצועיים לכל רמות הממשל (IBTS) אינם מעריכים כראוי את הסיכון להעברת מחלה הנובעת מתרומתו בעודו טען שזו היא הפרה של חוקי האיחוד האירופי.
לדבריו, שניהם לא הביאו בחשבון את משך הזמן בין החוויה המינית האחרונה של התורם ועד לסיום "תקופת דחייה" שבה לא מתגלים זיהומים.
הפעילות המינית האחרונה של הנגאן לא היוותה סיכון להידבקות על פי הצהרה שאושרה על ידי מנהל הבריאות והבטיחות (HSE) והוא הצהיר כי לשירות אין ראיות שעליהן הוא מחזיק בלגיטימיות להטיל איסור לכל החיים על תרומות דם מאת "MSM".
לאחר מספר דחיות של התיק כדי לאפשר לשירות הדם ולמשרד הבריאות לבחון ולפתח את מדיניות התרומות, בסוף יוני 2016 המליץ שירות עירוי הדם האירי לצמצם את האיסור ללא הגבלת זמן על תרומות של "MSM" לתקופת דחייה של שנה.
ב-26 ביולי 2016, הנגאן ביטל את תיקו בבג"ץ נגד שירות הדם לאחר שהוכרז על שינוי מדיניות התרומות בקרב תורמים "MSM".
בנוסף, הוא ציין כי לפי אתר האינטרנט של ה-"IBTS" עצמו, ישנה תקופת דחייה רשומה שבמהלכה לא יתגלו HIV והפטיטיס בדם שמצהירה על 7 ימים עבור HIV ו-16 ימים עבור הפטיטיס.
ביולי 2019, גבר הומוסקסואל באירלנד הגיש שתי תלונות רשמיות לנציבות האירופית נגד משרד הבריאות ושירות עירוי הדם האירי ושירות עירוי הדם של צפון אירלנד (החלק היחיד בממלכה המאוחדת שעדיין קיים 12 חודשים מדיניות דחיית "MSM").
ב-28 במרץ 2022 צומצמה תקופת הדחייה ל-4 חודשים.
החל מ-28 בנובמבר 2022 החלה לפעול הערכת סיכונים פרטנית לתורמים, שהובילה לכך שתרומות דם מכל תורמי הדם הפוטנציאליים ללא הבדל נטייה מינית או מין החלו להתקבל בתנאי שהתורמים לא קיימו יחסי מין אנאליים עם בן זוג חדש או מספר רב של שותפים מיניים ב-4 החודשים הקודמים לפני תאריך התרומה.
טיפול מונע לפני חשיפה (PrEP)
בנובמבר 2019, משרד הבריאות האירי הקים תוכנית טיפול מונע לפני חשיפה תחת הכותרת "PrEP".
על פי תקנות התוכנית, מי שמשתתפים בשירות מאושר, נמצאו בסיכון משמעותי ל-HIV ועומדים בקריטריונים לזכאות קלינית יהיו זכאים לגישה לטיפול מונע לפני חשיפה ללא תשלום שיינתן דרך בתי המרקחת הקהילתיים.
בשנות השבעים החלו להופיע ולהתארגן קבוצות תמיכה למען זכויות להט"ב באירלנד, ביניהן הקמפיין לרפורמה בחוק ההומוסקסואלי, שהקים הסנאטור ההומוסקסואל דייוויד נוריס.
מותו של דקלן פלין , גבר אירלנדי בן שלושים שנרצח על רקע היותו הומוסקסואל, הוביל ב-10 בספטמבר 1982 לקיום מצעד הגאווה הראשון של המדינה שנערך בפארק פיירוויו בדבלין, מקום הרצח.
במהלך השנים הבאות, קבוצות להט"ב פעלו להעלות את המודעות למטרתו ומאז המצעד מצוין באופן שנתי.
ברחבי אירלנד ניתן למצוא אירועים רבים שפונים לאזרחי להט"ב.
מצעד הגאווה של דבלין נערך בכל שנה ביום שבת האחרון של חודש יוני ומוכתר כאירוע הלהט"ב הגדול ביותר במדינה.
בשנת 2018 נרשמה השתתפו במהלכו של מעל 60,000 איש.
אירועים נוספים כוללים את פסטיבל התיאטרון הבין-לאומי הגאה בדבלין, פסטיבל סרטי הלהט"ב הבינלאומי "Gaze" והתחרות "Mr Gay Ireland" .
מחוץ לעיר הבירה ישנן ערים קטנות יותר שמקיימות אירועים דומים בקורק, גולווי, לימריק וווטרפורד.
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באיחוד האירופי, ארגון על-מדיני וכלכלי של 27 מדינות ביבשת אירופה, מוגנות על פי האמנות והמשפט של האיחוד האירופי.
בכלל המדינות החברות בארגון, פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה מוגדרת כחוקית, אפליה בתעסוקה על רקע נטייה מינית מוגדרת כעבירה פלילית (מאז שנת 2000) וקיימת מדיניות התרת שירות צבאי באופן גלוי ללסביות, הומוסקסואלים וביסקסואלים מוצהרים.
אמנת האיחוד האירופי בגרסתה האחרונה כפי שעודכנה על ידי אמנת ליסבון ב-2007 ונכנסה לתוקף ב-2009, הופכת את מגילת זכויות היסוד של האיחוד האירופי למחייבת משפטית עבור כל מדינה חברה באיחוד האירופי ועבור הארגון עצמו.
סעיף 21 של מגילת זכויות היסוד כולל הוראה לאיסור אפליה שקובעת באומרה כי "תיאסר כל אפליה המבוססת על כל עילה כגון [...] נטייה מינית".
ההוראות הללו נחקקו על ידי אמנת אמסטרדם בשנת 1999.
לאחר הכללת ההוראות בסעיפים 21, 10 ו-19 באמנת האיחוד האירופי ותפקודו של הארגון, נחקקה בשנת 2000 הוראת 2000/78/EC עבור "הנחיה להקמת מסגרת כללית ליחס שווה בתעסוקה ובעיסוק".
ההוראה מחייבת משפטית את כל מדינות האיחוד האירופי לאמץ חוקים נגד אפליה בתחום התעסוקה שיכללו הוראות בין היתר להגנה על אזרחי המדינות מפני אפליה על רקע נטייה מינית.
ההוראה מגנה על אזרחי מדינות האיחוד האירופי מפני דחייה מקבלה לעבודה ופיטורים בגלל הנטייה המינית של האדם או מפני הטרדה על ידי עמית לעבודה בשל הנטייה המינית של העובד.
הוראת 2000/78/EC אינה מכסה נטייה מינית כעילה מוגנת מפני אפליה במתן סחורות ושירותים כגון סירוב גישה לשירותים רפואיים או טיפולים, סירוב לקבל חדר זוגי בבית מלון, הגנה מפני בריונות בבית ספר ועוד.
הגנה מפני אפליה בחוקי הארגון בנסיבות אלה קיימת על רקע גזע או מין בלבד.
בעקבות זאת, בשנת 2008, הוצעה הוראה להכללה רחבה יותר של הגנה מפני אפליה שתפליל אפליה בתחומי הגנה חברתית, יתרונות סוציאליים, חינוך, גישה ומתן סחורות על בסיס נטייה מינית בין עילות נוספות.
עם זאת, למרות תמיכה חזקה מהפרלמנט האירופי, חקיקת ההוראה נעצרה מאז במועצת האיחוד האירופי.
משפט האיחוד האירופי נוקט בגישה שונה בנוגע לסוגיות של אנשים טרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית.
למרות שהפרלמנט האירופי אימץ החלטה בנושא זכויות טרנסג'נדרים עוד בשנת 1989, זהות מגדרית אינה נכללת באף חוק או אמנה של האיחוד האירופי ולא הוזכרה בחוק להקמת המכון האירופי לשוויון מגדרי (EIGE) שהוקם בשנת 2006 בניגוד לנטייה מינית.
עם זאת, בית הדין האירופי לצדק מספק הגנה מסוימת על ידי פרשנות של אפליה על בסיס העילה של "מין" כך שהיא מתייחסת גם לאנשים שעברו "שינוי מין".
לפיכך, כל חוקי איסור האפליה על רקע מין של האיחוד האירופי חלים גם על טרנסג'נדרים דה פקטו.
עם זאת, לאורך השנים הושמעו ביקורות כלפי עמימות העילה בנוגע להגנה של טרנסג'נדרים מפני אפליה, לצד קריאות לחקיקת הגנה של טרנסג'נדרים מפני אפליה על סמך עילה מפורשת של זהות מגדרית במקום מין.
בשנת 2002 תוקנה ההוראה 76/207/EEC ליחס שוויוני משנת 1976 כך שתכלול זהות מגדרית כעילה מוגנת מפני אפליה.
ההוראה הייתה תקפה עד שנת 2009 ולאחר מכן חזרה על עצמה תחת הכותרת של הוראת יחס שוויוני 2006/54/EC משנת 2006 שאיחדה הוראות קודמות בנושא בהן 76/207/EEC שתוקנה על ידי ההוראה 2002/73/EC במשך השנים.
בפברואר 2019, הפרלמנט האירופי אימץ החלטה לראשונה על זכויותיהם של אנשים אינטרסקסואלים (בעלי סימני מין זכריים ונקביים כאחד).
ההחלטה קראה למדינות החברות באיחוד האירופי "לחוקק מדיניות טובה יותר שתגן על אנשים אינטרסקסואלים", במיוחד מפני ניתוחים לקביעת מינם של תינוקות אינטרסקסואלים ללא הסכמתם ומאבק באפליה.
ההחלטה קבעה כי הפרלמנט "מגנה בחריפות טיפולים וניתוחים לנרמול של מין, מברך על חוקים שאוסרים ניתוחים כאלו כמו במלטה ופורטוגל, ומעודד מדינות חברות נוספות לאמץ חקיקה דומה בהקדם האפשרי".
ההחלטה קראה בנוסף להעברת חקיקה של הכרה משפטית במגדר של אינטרסקסואלים שמבוססת על ידי הגדרה עצמית של האדם, אישרה שאינטרסקסואלים "נחשפים למקרים רבים של אלימות ואפליה באיחוד האירופי" וקראה לנציבות האירופית ולמדינות החברות להציע חקיקה לטיפול בבעיות הללו בנושא.
איחודים אזרחיים בקרב זוגות חד-מיניים הוכשרו באותן מדינות קודם לכן ובקרואטיה, לטביה, קפריסין, צ'כיה, הונגריה, איטליה.
בגרמניה, שותפויות חיים רשומות היו חוקיות בין 2001 ל-2017. עם זאת, איחודים אזרחיים קיימים או שותפויות חיים רשומות עדיין מוכרות בכלל המדינות הללו עבור זוגות שלא המירו את מעמד הזוגיות שלהם לנישואים.
בניגוד לשאר מדינות הארגון, במשך השנים בולגריה (1991), ליטא (1992), פולין (1997), לטביה (2006), הונגריה (2012), קרואטיה (2013) וסלובקיה (2014) הגדירו בחוקות שלהן שנישואים מוכרים בין זוגות הטרוסקסואלים שמורכבים מזכר ונקבה בלבד ובכך, הטילו מגבלה חוקתית להכרה בנישואים בקרב זוגות הומוסקסואלים מאותו המין בשטחן.
בדצמבר 2020, הונגריה אסרה בנוסף באופן מפורש על אימוץ ילדים בקרב זוגות חד-מיניים בחוקה שלה עם תיקון לחוקה שהגדיר משפחה כ-"מבוססת על נישואים ויחסי הורה-ילד.
האם היא אישה, האב גבר".
משפט האיחוד האירופי (הוראת זכויות האזרח 2004/38/EC משנת 2004) מחייב את המדינות החברות שהכשירו שותפויות חד-מיניות בחוק בשטחן להכיר בשותפויות בקרב זוגות חד-מיניים זו של זו לצורך חופש התנועה.
עם זאת, הפרלמנט האירופי אישר דו"ח בשנת 2010 שקורא להכרה הדדית בין מדינות בשותפויות חד-מיניות ללא תנאי של הכרה משפטית במעמד השותפויות בין שתי המדינות אם זוג חד-מיני שנמצא במעמד שותפות מבקר באחת מהן בה שותפויות אזרחיות חד-מיניות לא מוכרות משפטית לצורך הבטחת חופש התנועה של הזוג.
על פי פסיקת בית הדין האירופי לצדק המבוססת על הוראת מסגרת השוויון בתעסוקה , עובד שנמצא בשותפות אזרחית עם בן זוג מאותו המין חייב לקבל את אותן ההטבות כמו אלו המוענקות לעמיתיהם ההטרוסקסואלים על רקע הנישואים שלהם, כאשר גישה לנישואים אינה מוכרת באותה מדינה עבור זוגות חד-מיניים.
בית הדין קבע את העיקרון הזה בשנת 2008 בתיק "טדאו מרוקו נגד מוסד האספקה של התאטרונות הגרמניים" לגבי שותפות חיים רשומה בגרמניה.
בדצמבר 2013 בית הדין אישר את הפסיקה גם בתיק של "פרדריק היי נגד אשראי חקלאי הדדי" ביחס להסכם סולידריות אזרחית , שנחקק בשנת 1999 בצרפת ומקנה מעמד משפטי מסוים למערכת יחסים חד-מינית, אבל מוגדר כנחות משמעותית מאשר מעמד שותפות חיים רשומה בגרמניה בנוגע לזכויות נישואים.
נכון לשנת 2024, כ-10 מדינות חברות באיחוד האירופי לא מכירות בזוגות חד-מיניים כתא משפחתי עבור ילדים.
המעמד הזה מוביל למצבים שבהם זוגות חד-מיניים שמוכרים כהורים במדינה אחת, יאלצו להיפרד באופן חוקי מהקשרים המשפחתיים שלהם לאחר חציית גבול למדינה שבה הורות חד-מינית אינה מוכרת בחוק.
בעיה שמדווחת לעיתים קרובות היא שתעודות לידה של ילדים שהונפקו במדינה חברה אחת ומפרטות בתוכן זוג מאותו מין כהורים שלהם אינן מוכרות במדינה אחרת וכתוצאה מכך, אותם ילדים לא זכאים לדרכונים.
תיק שהובא בפני בית הדין האירופי לצדק בנושא כלל ילדה שלא יכלה לטעון לאזרחות בולגרית מכיוון שההורים שלה היו זוג נשים לסביות, בעוד שבולגריה אינה מכירה באימוץ על ידי זוגות חד-מיניים.
תסקיר מדיניות שהוזמן על ידי ועדת הפרלמנט האירופי לעתירות בעקבות המקרה המליץ לנציבות האירופית או לבית הדין להבהיר שהנחיה 2004/38 בנושא חופש התנועה שאוסרת על אפליה לרעה במימוש זכויות חופש התנועה של האיחוד האירופי חלה גם על משפחות חד-מיניות.
התיק הוכרע ב-14 בדצמבר 2021 לאחר שבית הדין קיבל את עמדת ועדת הפרלמנט האירופי לעתירות, ופסק שבולגריה מפרה את חוקי האיחוד האירופי בעקבות אי הנפקת מסמכי אזרחות לילדה בעלת זוג הורים מאותו המין.
הפסיקה ציינה בנוסף כי זו עדיין זכותה של מדינה חברה בארגון להחליט אם להכשיר זכויות אימוץ ילדים עבור אזרחי להט"ב בשטחה, אך הבחירה אינה יכולה לבוא על חשבון הילדה שנכללה במערכת היחסים של אחד ההורים, תוך כדי מימוש זכותה לחופש התנועה בתוך האיחוד האירופי.
בין השנים 2001–2006, תוכנית פעולה קהילתית למאבק באפליה של האיחוד האירופי כללה הוצאה של 100 מיליון אירו למאבק באפליה במספר תחומים, כולל נטייה מינית.
ביוני 2010, מועצת האיחוד האירופי אימצה ערכת כלים לקידום זכויות אדם של אזרחי להט"ב.
ביוני 2013, המועצה "שדרגה" את הערכה למדיניות מחייבת עבור דיפלומטים של הארגון ברחבי העולם להגן על זכויות אדם של אזרחי להט"ב ואינטרסקסואלים.
במרץ 2018, הפרלמנט האירופי העביר החלטה בהצבעה של 435 בעד ו-109 נגד שמגנה את הטכניקות הפסאודו-מדעיות של טיפול המרה וקוראת למדינות הארגון לחוקק איסור משפטי על ביצוע של התרגול בשטחן.
מאז שנת 2016 שבה מלטה הפכה למדינה הראשונה באיחוד האירופי (וביבשת אירופה בכלל) שהנהיגה איסור משפטי על ביצוע של טיפול המרה בשטחה, מדינות נוספות אסרו בחוק על התרגול, בהן: גרמניה (2020), צרפת (2022), יוון (2022), ספרד (בקהילות אוטונומיות מסוימות משנת 2016, בפריסה ארצית משנת 2023), קפריסין (2023) בלגיה ופורטוגל (2023).
באיטליה, ביצוע של טיפול המרה לא נאסר דה יורה.
עם זאת, האגודה הפסיכולוגית הלאומית הצהירה רשמית בשנת 2013 כי ביצוע של טיפול המרה "נוגד בהחלט את הקוד האתי של האגודה ולכן אסור לביצוע" ובכך, קבעה איסור דה פקטו על ביצוע התרגול.
דיווחים ב-10 בינואר 2019 העלו שמספר פסיכולוגים בפורטוגל מבצעים טיפול המרה עבור המרת נטייתם המינית של הומוסקסואלים להטרוסקסואליות.
מספר ימים לאחר מכן, כ-250 פסיכולוגים מאזורים שונים במדינה הגישו מכתב גלוי לארגון מסדר הפסיכולוגים הרגולטורי בדרישה לחקור את השימוש בפרקטיקות הפסאודו-מדעיות.
הגוף אישר באומרו כי תרגול של טיפול המרה הוא "רשלנות לא ניתנת להצדקה", וב-2023 אספת הרפובליקה (הפרלמנט הפורטוגלי) הפליל בחקיקה באופן רשמי את תרגול הפרקטיקות.
איסורים משפטיים הוצעו במשך השנים גם בפולין, אירלנד, פינלנד, אוסטריה והולנד ונמצאים בתהליכי חקיקה מאז.
מדינהמעמד בחוק של פעילות הומוסקסואליתהכרה בזוגיות חד-מיניתנישואים חד-מינייםאימוץ על ידי זוגות חד-מינייםהתרת שירות צבאי של לסביות, הומוסקסואלים וביסקסואליםהגנה מפני אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדריתהכרה בשינוי מגדר(ערך מורחב: זכויות להט"ב באוסטריה) חוקי משנת 1971.חתומה על הצהרת האו"ם.
ישנה הכרה בשינוי מגדר מאז 2009, ניתוח להתאמה מגדרית לא נדרש.(ערך מורחב: זכויות להט"ב באיטליה) חוקי משנת 1890.חתומה על הצהרת האו"ם.
איסור מוחלט קיים במספר מחוזות.טיפולי המרה אסורים משנת 2013 דה פקטו.
ישנה הכרה בשינוי מגדר מאז 1982, ניתוח להתאמה מגדרית לא נדרש מאז 2015.(ערך מורחב: זכויות להט"ב באירלנד) חוקי בקרב גברים משנת 1993.חוקי בקרב נשים מאז ומעולם.חתומה על הצהרת האו"ם.
שותפויות אזרחיות בין השנים 2011–2015 (שותפויות קיימות עדיין מוכרות).
ישנה הכרה בשינוי מגדר, ניתוח להתאמה מגדרית לא נדרש מאז 2015.(ערך מורחב: זכויות להט"ב באסטוניה) חוקי משנת 1992.חתומה על הצהרת האו"ם.
איסור מוחלט על אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית.(ערך מורחב: זכויות להט"ב בבלגיה) חוקי משנת 1795.חתומה על הצהרת האו"ם.
איסור מוחלט על אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית.טיפולי המרה אסורים משנת 2023. ישנה הכרה בשינוי מגדר מאז 2007, ניתוח להתאמה מגדרית לא נדרש מאז 2018.(ערך מורחב: זכויות להט"ב בגרמניה) חוקי בגרמניה המזרחית משנת 1968 ובברלין המערבית וגרמניה המערבית משנת 1969.חתומה על הצהרת האו"ם.
שותפויות רשומות בין השנים 2001–2017 (שותפויות קיימות עדיין מוכרות).
חוקי מאז 2017. אימוץ חורג חוקי משנת 2005, אימוץ משותף מאז 2017. כולל טרנסג'נדרים.
איסור האפליה מעוגן בחוקת המדינות: ברנדנבורג (1992), תורינגיה (1993), ברלין (1995), ברמן (2001), סארלנד (2011), וסקסוניה-אנהלט במגזר הציבורי (1997).טיפולי המרה אסורים משנת 2020. ישנה הכרה בשינוי מגדר מאז 1980, ניתוח להתאמה מגדרית לא נדרש מאז 2011.(ערך מורחב: זכויות להט"ב בדנמרק) חוקי משנת 1933.חתומה על הצהרת האו"ם.
שותפויות רשומות בין השנים 1989–2012 (שותפויות קיימות עדיין מוכרות).
חוקי משנת 2012. אימוץ חורג חוקי משנת 1999, אימוץ משותף מאז 2010. כולל טרנסג'נדרים.
ישנה הכרה בשינוי מגדר מאז 1929, ניתוח להתאמה מגדרית לא נדרש מאז 2014.(ערך מורחב: זכויות להט"ב בהולנד) חוקי משנת 1811.חתומה על הצהרת האו"ם שותפויות רשומות משנת 1998. חוקי משנת 2001. חוקי משנת 2001. כולל טרנסג'נדרים.
איסור מוחלט על אפליה על רקע נטייה מינית (בחוקה), זהות מגדרית, ביטוי מגדרי ומאפייני מין.
ישנה הכרה בשינוי מגדר, ניתוח להתאמה מגדרית לא נדרש מאז 2014.(ערך מורחב: זכויות להט"ב בהונגריה) חוקי משנת 1961.חתומה על הצהרת האו"ם.
שותפויות רשומות משנת 2009./ קיים איסור חוקתי משנת 2012 שמכיר בנישואים הטרוסקסואלים בלבד.נישואים חד-מיניים שנערכו מחוץ למדינה במדינות האיחוד האירופי מוכרים לצורך קבלת תושבות מאז 2018 בעקבות פסיקת בית הדין האירופי לצדק.
אין הכרה בשינוי מגדר דה פקטו מאז 2018, דה יורה מאז 2020.(ערך מורחב: זכויות להט"ב ביוון) חוקי משנת 1951.חתומה על הצהרת האו"ם.
איחוד אזרחי משנת 2015. חוקי משנת 2024. חוקי משנת 2024. כולל טרנסג'נדרים.
איסור מוחלט על אפליה על רקע נטייה מינית, זהות מגדרית ומאפייני מין.טיפולי המרה אסורים משנת 2022. ישנה הכרה בשינוי מגדר מאז 2010, ניתוח להתאמה מגדרית לא נדרש מאז 2017.(ערך מורחב: זכויות להט"ב בלוקסמבורג) חוקי משנת 1795.חתומה על הצהרת האו"ם.
ישנה הכרה בשינוי מגדר, ניתוח להתאמה מגדרית לא נדרש מאז 2018.(ערך מורחב: זכויות להט"ב בלטביה) חוקי משנת 1992.חתומה על הצהרת האו"ם.
שותפויות רשומות מאז 2022./ קיים איסור חוקתי משנת 2006 שמכיר בנישואים הטרוסקסואלים בלבד.נישואים חד-מיניים שנערכו מחוץ למדינה במדינות האיחוד האירופי מוכרים לצורך קבלת תושבות מאז 2018 בעקבות פסיקת בית הדין האירופי לצדק.
ישנה הכרה בשינוי מגדר מאז 2003, ניתוח להתאמה מגדרית לא נדרש מאז 2022.(ערך מורחב: זכויות להט"ב במלטה) חוקי משנת 1973.חתומה על הצהרת האו"ם.
איסור מוחלט על אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית, ביטוי מגדרי ומאפייני מין מעוגן בחוקה.טיפולי המרה אסורים משנת 2016. ישנה הכרה בשינוי מגדר, ניתוח להתאמה מגדרית לא נדרש מאז 2015.(ערך מורחב: זכויות להט"ב בסלובניה) חוקי משנת 1977 (כחלק מיוגוסלביה).חתומה על הצהרת האו"ם.
ישנה הכרה בשינוי מגדר.(ערך מורחב: זכויות להט"ב בסלובקיה) חוקי משנת 1962 (כחלק מצ'כוסלובקיה).חתומה על הצהרת האו"ם./ הכרה מוגבלת בזכויות תושבות מאז 2018./ קיים איסור חוקתי משנת 2014 שמכיר בנישואים הטרוסקסואלים בלבד.נישואים חד-מיניים שנערכו מחוץ למדינה במדינות האיחוד האירופי מוכרים לצורך קבלת תושבות מאז 2018 בעקבות פסיקת בית הדין האירופי לצדק.
ישנה הכרה בשינוי מגדר מאז 1995, ניתוח להתאמה מגדרית נדרש כולל עיקור.(ערך מורחב: זכויות להט"ב בספרד) חוקי משנת 1979.חתומה על הצהרת האו"ם.
הכרה בשינוי מגדר בפולין תועדה מאז שנות ה-60 של המאה ה-20.טרנסג'נדרים שמבקשים לשנות את מגדרם החוקי נדרשים לקבל אבחנה רפואית.
רק לאחר שינוי המגדר החוקי, האדם זכאי לעבור ניתוח להתאמה מגדרית.(ערך מורחב: זכויות להט"ב בפורטוגל) חוקי משנת 1983.חתומה על הצהרת האו"ם.
שותפויות רשומות בין השנים 2002–2017 (שותפויות קיימות עדיין מוכרות).
ישנה הכרה בשינוי מגדר מאז 2002, ניתוח להתאמה מגדרית לא נדרש מאז 2023.(ערך מורחב: זכויות להט"ב בצ'כיה) חוקי משנת 1962 (כחלק מצ'כוסלובקיה).חתומה על הצהרת האו"ם.
שותפויות רשומות משנת 2006./ (מוצע)נישואים חד-מיניים שנערכו במדינות האיחוד האירופי מוכרים לצורך קבלת תושבות מאז 2018 בעקבות פסיקת בית הדין האירופי לצדק.
ישנה הכרה בשינוי מגדר לאחר שנתיים של טיפול הורמונלי שבסיומו האדם רשאי לעבור ניתוח להתאמה מגדרית שדורש עיקור.(ערך מורחב: זכויות להט"ב בצרפת) חוקי משנת 1791 בפריסה ארצית, חוקי משנת 1792 בסבויה.חתומה על הצהרת האו"ם.
איסור מוחלט על אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית.טיפולי המרה אסורים משנת 2022. ישנה הכרה בשינוי מגדר, ניתוח להתאמה מגדרית לא נדרש מאז 2017.(ערך מורחב: זכויות להט"ב בקרואטיה) חוקי משנת 1977 (כחלק מיוגוסלביה).חתומה על הצהרת האו"ם.
קוהביטציה לא רשומה מאז 2003, שותפויות לחיים משנת 2014./ קיים איסור חוקתי משנת 2013 שמכיר בנישואים הטרוסקסואלים בלבד.נישואים חד-מיניים שנערכו במדינות האיחוד האירופי מוכרים לצורך קבלת תושבות מאז 2018 בעקבות פסיקת בית הדין האירופי לצדק.
ישנה הכרה בשינוי מגדר, ניתוח להתאמה מגדרית לא נדרש מאז 2013.(ערך מורחב: זכויות להט"ב בקפריסין) חוקי בקרב גברים משנת 1998.חוקי בקרב נשים מאז ומעולם.חתומה על הצהרת האו"ם.
איחוד אזרחי משנת 2015./ נישואים חד-מיניים שנערכו מחוץ למדינה במדינות האיחוד האירופי מוכרים לצורך קבלת תושבות מאז 2018 בעקבות פסיקת בית הדין האירופי לצדק.
ישנה הכרה בשינוי מגדר מאז 1996, ניתוח להתאמה מגדרית נדרש כולל עיקור.(ערך מורחב: זכויות להט"ב בשוודיה) חוקי משנת 1944.חתומה על הצהרת האו"ם.
שותפויות רשומות בין השנים 1995–2009 (שותפויות קיימות עדיין מוכרות).
חוקי משנת 2009. אימוץ חורג חוקי משנת 2003, אימוץ משותף מאז 2009. כולל טרנסג'נדרים.
עקב הסכסוך הקפריסאי שממקם את צפון קפריסין מחוץ לשליטת קפריסין, חוקי האיחוד האירופי מושעים באזור הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין שהצהירה על עצמאות בשנת 1983 מהרפובליקה של קפריסין היוונית (שהייתה מוגדרת כמדינה מאוחדת עד שנת 1974) אולם, לא הוכרה על ידי אף מדינה אחרת בעולם כמדינה עצמאית למעט טורקיה.
מדינהמעמד בחוק של פעילות הומוסקסואליתהכרה בזוגיות חד-מיניתנישואים חד-מינייםאימוץ על ידי זוגות חד-מינייםהתרת שירות צבאי של להט"בהגנה מפני אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדריתהכרה בשינוי מגדר (ערך מורחב: זכויות להט"ב בצפון קפריסין) חוקי בקרב גברים משנת 2014.חוקי בקרב נשים מאז ומעולם.
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) במדינת ארקנסו שבארצות הברית התקדמו במאה ה־21. עם זאת, להט"בים בארקנסו עדיין חווים מספר קשיים שהטרוסקסואלים אינם חווים מבחינת החוק.
זוגות חד־מיניים במדינה מורשים לאמץ ילדים משנת 2011 ולהינשא משנת 2015, אך חוקי המדינה אינם אוסרים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית, מה שמותיר להט"בים פגיעים בפני אפליה.
בשנת 1838 מדינת ארקנסו חוקקה חוק שאסר פעילות מינית הומוסקסואלית.
החוק קבע מאסר של שנה עד 21 שנים עבור מי שהואשם במעשה סדום או בקיום משכב זכר.
בשנת 1977 החוק שונה כך שיאסור רק פעילות מינית הומוסקסואלית או יחסי מין בין בני אדם לבעלי חיים, מה שהפך את שאר מעשי הסדום לחוקיים במדינה.
בשנת 2002 בית המשפט העליון של ארקנסו קבע שהאיסור על פעילות מינית בין בני אותו המין אינו חוקתי משום שהוא מפר את הזכות לפרטיות ואת הזכות לשוויון.
כתוצאה מכך, בוטל האיסור על הומוסקסואליות במדינה.
ב־4 באפריל 2005 בית הנבחרים של מדינת ארקנסו אישר פה אחד הצעת חוק שנועדה לבטל את האיסור על פעילות מינית בין בני אותו המין.
להצעת החוק לא הייתה השפעה בפועל משום שבית המשפט העליון של ארקנסו ביטל את האיסור עוד בשנת 2002, אך האיסור נותר על כנו בספר החוקים של המדינה והצעת החוק נועדה להסירו.
ב־7 באפריל 2005 הסנאט של ארקנסו אישר גם הוא את הצעת החוק פה אחד, ולאחר מכן המושל מייק האקבי חתם עליה.
החוק נכנס לתוקף ב־12 באפריל 2005.
ב־2 בנובמבר 2004 אזרחי ארקנסו אישרו במשאל עם תיקון לחוקת המדינה, לפיו נישואים מוגדרים כאיחוד בין גבר ואישה בלבד.
משאל העם עבר ברוב של 75%, מה שגרם להחלת איסור חוקתי על נישואים חד־מיניים בארקנסו.
ב־9 במאי 2014 השופט כריס פיאצה קבע בפסק דין תקדימי שהאיסור על נישואים חד־מיניים במדינת ארקנסו אינו חוקתי, וב־15 במאי הוא הוציא פסק דין סופי שהורה למדינה להפסיק לאכוף את האיסור על נישואים כאלה.
מאות זוגות חד־מיניים החלו לקבלרישיונות נישואים בארקנסו, אך ב־16 במאי בית המשפט העליון של המדינה עיכב את הביצוע של פסק הדין כדי לאפשר למדינה לערער עליו.
ב־25 בנובמבר 2014 קבעה גם קריסטין בייקר, שופטת פדרלית, שהאיסור על נישואים חד־מיניים בארקנסו אינו חוקתי.
עם זאת, השופטת עיכבה את הביצוע של פסק הדין כדי לאפשר למדינה לערער עליו, ועל כן נישואים חד־מיניים נותרו בלתי חוקיים בארקנסו.
כתוצאה מכך, בוטל האיסור על נישואים חד־מיניים בארקנסו וביתר המדינות בארצות הברית שבהן היה איסור כזה.
ב־4 בנובמבר 2008 אזרחי ארקנסו אישרו במשאל עם חוק שאסר על זוגות שאינם נשואים לאמץ ילדים.
החוק נועד בעיקר למנוע אימוץ על ידי זוגות חד־מיניים, מאחר שזוגות אלה לא הורשו להינשא בארקנסו באותה התקופה.
ב־7 באפריל 2011 בית המשפט העליון של ארקנסו קבע שחוק האימוץ שעבר במשאל העם אינו חוקתי משום שהוא מחייב זוגות המעוניינים לאמץ ילדים להינשא, ובכך עשוי לפגוע בזכות לפרטיות של זוגות אלה.
כתוצאה מכך, מדינת ארקנסו החלה להכיר באימוץ של זוגות חד־מיניים.
בדצמבר 2015 שופט מחוזי קבע שחוק תעודות הלידה במדינת ארקנסו אינו חוקתי משום שהוא מפלה זוגות חד־מיניים באופן בלתי הוגן.
החוק אפשר לאבות הטרוסקסואלים שאינם ביולוגיים לרשום את שמותיהם בתעודות הלידה של ילדיהם, אך לא אפשר לאימהות לסביות שאינן ביולוגיות לעשות זאת.
המדינה ערערה על ההחלטה לבית המשפט העליון של ארקנסו.
בדצמבר 2016 בית המשפט העליון של המדינה ביטל את החלטת השופט המחוזי, וקבע שחוק תעודות הלידה חוקתי.
השופט ג'ו הארט כתב: .
ב־26 ביוני 2017 בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע שהחלטת בית המשפט העליון של ארקנסו מהווה הפרה מובהקת של פסק דין אוברגפל נגד הודג'ס שהתקבל שנתיים לפני כן.
לפי החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית, חוק תעודות הלידה של מדינת ארקנסו לא היה חוקתי.
באוקטובר 2017 בית המשפט העליון של ארקנסו הכיר בכך שחוק תעודות הלידה לא היה חוקתי, וקבע שזוגות חד־מיניים זכאים לאותן הזכויות שלהן זכאים זוגות הטרוסקסואלים בהנפקת תעודות הלידה של ילדיהם.
חוקי מדינת ארקנסו אינם אוסרים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית.
בערים הוט ספרינגס, ליטל רוק, ליטל רוק הצפונית וקונוויי החוק אוסר אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית במקומות עבודה ציבוריים.
גם במחוז פולסקי החוק אוסר אפליה כזו.
כמו כן, בערים מארוול וספרינגדייל ישנו חוק דומה, אך הוא אוסר אפליה על רקע נטייה מינית בלבד (ללא זהות מגדרית).
בנוסף, בערים יוריקה ספרינגס ופאייטוויל ישנן תקנות מקומיות האוסרות אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בכל מקומות העבודה וכן בדיור ובשירותים ציבוריים.
ב־9 בפברואר 2015 הסנאט של ארקנסו אישר הצעת חוק שאוסרת על מחוזות, על עיריות ועל רשויות מקומיות במדינה להרחיב את חוקי איסור האפליה שלהן.
משמעות הדבר היא שרשויות מקומיות לא יורשו לחוקק תקנות מקומיות האוסרות אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית, מאחר שלהט"בים אינם נכללים ברשימת הקבוצות המוגנות בחוקי איסור האפליה של המדינה.
בית הנבחרים של ארקנסו אישר את החוק ב־13 בפברואר 2015.
בארקנסו לא קיים חוק פשעי שנאה.
עם זאת, ישנו חוק המאפשר לקורבנות של פשעים הכוללים איומים, הטרדות, אלימות או נזקים לרכוש לבקש פיצויים או סעד אם הפשע נעשה על רקע הגזע, הדת או הקבוצה האתנית של הקורבן.
החוק אינו כולל נטייה מינית או זהות מגדרית.
אף על פי שבמדינת ארקנסו לא קיים חוק המגן על להט"בים מפני פשעי שנאה, חוק פשעי השנאה הפדרלי של ארצות הברית כולל פשעים שנעשו על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית החל משנת 2009.
מדינת ארקנסו מאפשרת לטרנסג'נדרים לתקן את מגדרם בתעודת הלידה לאחר קבלת צו של בית משפט, המצהיר כי מבקש שינוי המגדר עבר ניתוח לשינוי מין ושינה את שמו הפרטי.
יתר על כן, תושבי ארקנסו שאינם מגדירים עצמם כגבר או כאישה מורשים לשנות את סעיף המין בתעודת הזהות שלהם ל־"X".
מחלקת המנהל והאוצר של המדינה הנפיקה תעודות זהות כאלו החל מדצמבר 2010.
סקר שנערך בשנת 2017 על ידי המכון הציבורי לחקר דת (PRRI) מצא ש־52% מתושבי ארקנסו תומכים בנישואים חד־מיניים, בעוד ש־38% מתנגדים ו־10% לא בטוחים או מחזיקים בעמדה נייטרלית.
אותו הסקר מצא ש־64% מתושבי ארקנסו תומכים בחוקים האוסרים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית, בעוד ש־27% מתנגדים לחוקים כאלה.
זאת ועוד, הסקר מצא ש־53% מהתושבים סבורים שאין לאפשר לעסקים לסרב להעניק שירותים להומוסקסואלים וללסביות מטעם אמונה דתית, בעוד ש־41% סבורים שיש לאפשר לעסקים לעשות זאת.
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) במדינת ג'ורג'יה שבארצות הברית התקדמו במאה ה־21. עם זאת, להט"בים בג'ורג'יה עדיין עשויים לחוות מספר קשיים שהטרוסקסואלים אינם חווים מבחינת החוק.
זוגות חד-מיניים מורשים להינשא ולאמץ ילדים במדינה משנת 2015. כמו כן, אפליה על רקע זהות מגדרית אסורה בג'ורג'יה בעקבות החלטה של בית המשפט הפדרלי האחד עשר לערעורים של ארצות הברית, אך חוקי המדינה אינם אוסרים אפליה על רקע נטייה מינית.
באטלנטה, עיר הבירה של ג'ורג'יה, ישנם אירועים רבים של קהילת הלהט"ב.
מצעד הגאווה הראשון בעיר התקיים בשנת 1971, וכיום משתתפים בו מאות אלפי אנשים בכל שנה.
בעבר היו קיימים בג'ורג'יה חוקים שאסרו מעשי סדום.
חוקים אלה אסרו, בין היתר, פעילות מינית בין בני אותו המין.
בשנת 1998 בית המשפט העליון של ג'ורג'יה קבע שחוקים אלה אינם חוקתיים משום שהם מפרים את הזכות לפרטיות.
כתוצאה מכך, הומוסקסואליות ולסביוּת הפכו לחוקיות במדינה.
בנובמבר 2004 אזרחי ג'ורג'יה אישרו במשאל עם תיקון לחוקת המדינה, שאסר להכיר בנישואים חד־מיניים או באיחוד אזרחי עבור זוגות חד־מיניים.
משאל העם עבר ברוב של 76%, מה שגרם להחלת איסור חוקתי על נישואים חד־מיניים בג'ורג'יה.
כתוצאה מכך, בוטל האיסור על נישואים חד־מיניים בג'ורג'יה וביתר המדינות בארצות הברית שבהן היה איסור כזה.
כל המחוזות בג'ורג'יה החלו להעניק רישיונות נישואים לזוגות חד־מיניים (או הסכימו לעשות זאת).
לפני שנישואים חד־מיניים הפכו לחוקיים בכל המדינה, מספר ערים ומחוזות בג'ורג'יה הכירו בזוגיות חד־מינית במסגרת שותפות מקומית, שהעניקה חלק מזכויות הנישואים.
להלן המחוזות והערים שהכירו בשותפות מקומית עבור זוגות חד־מיניים:
מחוזות: מחוז דהקאלב ומחוז פולטון;
ערים: אבונדייל אסטייטס, אטלנטה, איסט פוינט, את'נס, דוראוויל, דקייטר, סוואנה, פיין לייק וקלארקסטון.
בפברואר 2018 הסנאט של מדינת ג'ורג'יה אישר הצעת חוק שנועדה לאפשר לסוכנויות אימוץ המקבלות מימון מהמדינה לסרב למקם ילדים בבתים מסוימים אם הדבר מפר את אמונתן הדתית.
המתנגדים להצעת החוק טענו שהיא מתירה אפליה בלתי מוצדקת נגד זוגות חד־מיניים ולהט"בים יחידים.
בסופו של דבר, בית הנבחרים של ג'ורג'יה לא הצביע על הצעת החוק, ולכן היא למעשה נדחתה.
במרץ 2018 חתם מושל ג'ורג'יה, נייתן דיל, על חוק שמעניק זכויות אימוץ שוות לזוגות חד־מיניים.
מדינת ג'ורג'יה מאפשרת לזוגות לסביות להיעזר בטיפולי הפריה חוץ־גופית על מנת להיכנס להיריון.
כמו כן, זוגות הומוסקסואלים מורשים להיעזר בפונדקאות.
במדינת ג'ורג'יה לא קיים חוק פשעי שנאה.
טרנסג'נדרים בג'ורג'יה מורשים לשנות את סעיף המגדר בתעודת הלידה ובתעודת הזהות שלהם.
לשם כך יש לעבור ניתוח לשינוי מין.
חוקי ג'ורג'יה אינם אוסרים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית.
עם זאת, מספר ערים ומחוזות במדינה חוקקו תקנות מקומיות האוסרות אפליה כזו במידות שונות.
בערים אטלנטה, דוראוויל וקלארקסטון החוק אוסר אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בכל מקומות העבודה.
גם בעיר איסט פוינט וכן במחוזות דהקאלב ופולטון ישנן תקנות האוסרות אפליה כזו, אך על רקע נטייה מינית בלבד.
מספר ערים נוספות בג'ורג'יה חוקקו תקנות מצומצמות יותר, שאוסרות אפליה במקומות עבודה ציבוריים של הרשות המקומית בלבד.
בערים אבונדייל אסטייטס, אוגוסטה, את'נס, דקייטר, מייקון, סוואנה, פיין לייק וקולומבוס החוק אוסר אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית במקומות עבודה ציבוריים, ואילו בערים טיבי איילנד וסנדי ספרינגס החוק אוסר אפליה כזו על רקע נטייה מינית בלבד.
חוקי מדינת ג'ורג'יה אינם אוסרים במפורש אפליה על רקע זהות מגדרית.
עם זאת, ב־6 בדצמבר 2011 אישר בית המשפט הפדרלי האחד עשר לערעורים של ארצות הברית החלטה של בית משפט נמוך יותר, שקבע שפיטורי עובד על רקע זהותו המגדרית מפרים את הסעיף בחוקה שאוסר אפליה על רקע מגדר.
בית המשפט פסק לטובת ונדי בת' גלן, אישה טרנסג'נדרית שפוטרה מעבודתה לאחר שסיפרה למפקח שלה על כוונתה לשנות את מינה מזכר לנקבה.
בעקבות החלטת בית המשפט, אפליה על רקע זהות מגדרית במקומות עבודה אסורה בג'ורג'יה, אף על פי שחוקי המדינה עצמם אינם אוסרים אותה.
הגנה מפני בריונות בבתי ספר
חוקי ג'ורג'יה אוסרים בריונות בבתי ספר, אך אינם כוללים רשימה של קבוצות ייחודיות המוגנות מפני בריונות.
עם זאת, במחוז דהקאלב ובמחוז פולטון ישנן תקנות המנחות את המורים בבתי הספר לפעול נגד בריונות על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית.
סקר שנערך בשנת 2017 על ידי המכון הציבורי לחקר דת (PRRI) מצא ש־52% מתושבי ג'ורג'יה תומכים בנישואים חד־מיניים, בעוד ש־39% מתנגדים ו־10% לא בטוחים או מחזיקים בעמדה נייטרלית.
אותו הסקר מצא ש־65% מתושבי ג'ורג'יה תומכים בחוקים האוסרים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית, בעוד ש־29% מתנגדים לחוקים כאלה.
זאת ועוד, הסקר מצא ש־56% מהתושבים סבורים שאין לאפשר לעסקים לסרב להעניק שירותים להומוסקסואלים וללסביות מטעם אמונה דתית, בעוד ש־34% סבורים שיש לאפשר לעסקים לעשות זאת.
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) במדינת דלאוור שבארצות הברית התקדמו משמעותית במאה ה־21, וכיום דלאוור נחשבת לאחת המדינות הליברליות והסובלניות ביותר כלפי להט"בים בארצות הברית ובעולם.
זוגות חד־מיניים מורשים לאמץ ילדים במדינה החל משנת 2012, ונישואים חד־מיניים חוקיים משנת 2013.
חוקי דלאוור אוסרים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית במקומות עבודה, בדיור ובכל התחומים האחרים.
כמו כן, טיפולי המרה אינם חוקיים עבור קטינים.
בעבר היו קיימים בדלאוור (כמו בכל מדינות ארצות הברית) חוקים שאסרו מעשי סדום.
מדינת דלאוור ביטלה את החוקים הללו ביולי 1972, והביטול נכנס לתוקף ב־1 בינואר 1973.
במרץ 2011 העלו דייוויד סוקולה ומלאני ג'ורג' (שני סנאטורים במדינת דלאוור) הצעת חוק שמטרתה להכיר בזוגיות חד־מינית במסגרת איחוד אזרחי.
הצעת החוק עברה בבתי המחוקקים.
מושל דלאוור, ג'ק מרקל, חתם על החוק ב־11 במאי 2011, וב־1 בינואר 2012 המדינה החלה להכיר באיחוד אזרחי עבור זוגות חד־מיניים.
מנגנון האיחוד האזרחי העניק לזוגות חד־מיניים את אותן הזכויות, היתרונות, ההגנות והמחויבויות שהוענקו לזוגות הטרוסקסואלים נשואים, אך הגדרת הנישואים במדינה לא שונתה והמשיכה לאפשר נישואים בין גבר ואישה בלבד.
בשנת 2012 מדינת דלאוור הנפיקה לפחות 565 רישיונות של איחוד אזרחי.
כמות זו הייתה גדולה יותר משמעותית מהציפייה של התומכים בחוק.
במרץ 2012 אמר המושל ג'ק מרקל שהחקיקה של נישואים חד־מיניים בדלאוור היא "בלתי נמנעת", והעריך שחקיקה כזו תעבור בבתי המחוקקים בשנים הקרובות.
בספטמבר 2012 אמר פיטר שוורצקוף, נציג בבית הנבחרים של דלאוור, שהוא מצפה מהרשות המחוקקת להצביע על חוק המתיר נישואים חד־מיניים בשנת 2013. שוורצקוף ציין שיתמוך בחוק, אך לא היה בטוח האם החקיקה תעבור בבתי המחוקקים.