tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפינה השמאלית ניתן להבחין בשתי דמויות ליד סוס, אשר אחת מהן מזוהה לרוב כיחזקאל הנביא, עליו נופל קרן אור.
הציור מתואר בכתביו של ג'ורג'ו וזארי, אשר מזהה אותו כיצירה של רפאל.
עם זאת, לאורך השנים היו חוקרים שהטילו ספק בייחוסו, בשל הסגנון והביצוע, וייחסו אותו לאמנים ג'וליו רומנו או ג'ובאן פרנצ'סקו פני, שהיו מתלמידיו הבולטים של רפאל.
אף על פי כן, האיכות הציורית הגבוהה של היצירה, לצד הקומפוזיציה המרשימה והמעבר העדין בין הצבעים, נחשבים למאפיינים ייחודיים לרפאל.
יכולתו של האמן לצמצם קומפוזיציה כה רחבה ומורכבת לפורמט קטן מעידה על כישרונו יוצא הדופן.
נושא הציור שימש גם לעיצוב שטיח קיר מפואר, אשר נוצר מצמר, משי וחוטי זהב עבור האפיפיור לאו העשירי.
שטיח זה שימש כסופרצ'יילו -חופת מיטת הפאר בה היה האפיפיור מתלבש לקראת טקסים רשמיים.
היצירה מוצגת כיום בגלריה אופיצי בפירנצה, איטליה, ומהווה אחת מהיצירות החשובות בתקופת פעילותו המאוחרת של רפאל ברומא.
"חזי ובניו" היא טלנובלה קומית שעלתה לשידור ב-21 ביולי 2025 ב־HOT ו־NEXT TV.
אלי יחזקאל, בת הזקונים של חזי יחזקאל, עיראקי ואב ל4 בנות המנהל מוסך בשם "חזי ובניו" דורכת בטעות על הכוס בחופה, והורסת את החתונה של אחותה ריקי.
בהמשך אלי ואחיותה נחשפות לקללה שמשמעותה היא שעד שאלי בת הזקונים לא תתחתן, אף אחת מהאחיות שלה לא תוכל להתחתן.
ארבע האחיות לבית משפחת יחזקאל, הנכדה רויאל ושתי הדודות שמתגוררות עם חזי בבית משפחת יחזקאל, יוצאות למסע במטרה להסיר את הקללה- ובדרך חושפות סוד משפחתי שהיה אמור ללכת עם אימן המנוחה כרמלה לקבר.
במהלך המסע מתגלה כי הקללה קשורה בין היתר לנסיבות בהן אלי נולדה, והחקירה מעמיקה בנושאים נוספים.
חזי יחזקאל (איציק כהן): אב משפחת יחזקל.
אשתו,כרמלה נפטרה לפני 23 שנים, גידל את אלי כאילו הייתה בתו.
רבקה "ריקי" יחזקאל (לירז חממי): האחות הבכורה חתונתה נהרסה.
מאורסת למתן בתחילת הסדרה.מגלה שהיא לסבית במהלך הסדרה.
אסתר "אתי" יחזקאל (לימור צרפתי): אחת האחיות.
מירי (מיצי) יוכבד יחזקאל (נועה אסטנג'לוב): האחות הדוקטור של המשפחה שעובדת על מחקר שמכליא בין קנאביס לזעפרן.
אלי יחזקאל (מיקה צור): עובדת במוסך של אביה חזי, אימן נפטרה בלידתה, הקללה אומרת שאם היא לא תחתן ראשונה אף אחת מבנות יחזקאל לא תוכל להתחתן.
מנהלת רומן עם עומרי ועוברת לגור איתו.
בסיום העונה מתגלה כי היא בתו הביולוגית של רפאל.
רויאל נחמה יחזקאל (נטע כרמלי): הנכדה של חזי, בתם של אתי ונרי.
שושנה (אורלי זילברשץ): אחותה של כרמלה.
גידלה את הבנות לאחר פטירת אימן.
בסוף העונה מתחתנת עם אברהם.
סוסו (עינת שרוף): אחותה של כרמלה.
חזרה מקריית גת אחרי 20 שנים.
מתן ירוחם (אור בן מלך): הארוס לשעבר של ריקי.
עומרי (בן סולטן): עובד חדש במוסך, הגיע כדי לנקום בחזי על מות אביו אבל מתאהב באלי ומתחרט, בהמשך מגלה את האמת לגבי היחסים של חזי עם אביו המאומץ.
מנהל רומן עם אלי וגר איתה.
בסוף העונה מתגלה שרפאל אימץ אותו שהיה בן שנה.
עוז "זוזו" פרליס (ידין גלמן): האקס של מירי, הייטקיסט שנקלע לצרה כלכלית מנצל אותה וגוזל ממנה את כספי המלגה שקיבלה לטובת העסק שלו אבל מפסיד את כל הכסף ומשאיר אותה בחובות.
בסוף העונה מנסה לחזור אליה אך היא מסרבת.
גולן (שלומי טפיארו): עובד במוסך ומנהל רומן עם אתי.
חיים (אבי טנג'י): אביה של דריה, אחיו של רפאל, דודו של עומרי.
אבנר (נרי) מושיוב (אסף פרי): בן הזוג לשעבר של אתי, אבא של רויאל.
נתנאלה (נתי) מוש (מושייב) (נלי תגר): המורה של ריקי לנהיגה, בפועל זה סיפור כיסוי לעסקי השוק האפור.
מנהלת רומן עם ריקי, ודודתה של רויאל.
אסי (לי בירן): מחזר של אלי.
אברהם (אברהם שלום לוי): ידיד" של שושנה .
מתחתן עם שושנה בפרק 43.
דריה (ניבר מדר): עובדת בחנות פריקסה.
בת דודה של עומרי ובתו של חיים.
אווה (עירית נתן בנדק): מנהלת חנות הפריקסה.
הרבנית שרעבי (עינב בובליל): רבנית מקובלת שפותרת בעיות בנושאי האהבה והאמונה.
כרמלה (יעל שושנה): אימן המנוחה של ריקי, אתי מירי ואלי.
נפטרה זמן קצר אחרי שילדה את אלי.
בגדה בחזי עם רפאל ומבגידה זו נולדה אלי, בסיום העונה הרוח שלה מופיעה בחתונת שושנה ואברהם.
רפאל (חיים זנאתי): אבא מאמץ של עומרי.
והאבא הביולוגי של אלי רוצח את אשתו רוחמה עקב זה שהיא יודעת מה היה לו עם כרמלה.
בסוף העונה מתגלה כי אלי היא בתו.
בורח לפילפינים אחרי שניסה להרוג את חזי ואלי.
רוחמה (אילנית בן יעקב): אמו של עומרי.
בפרק 42 עומרי צופה בה בסרטון ומגלה כי רפאל אינו אביו הביולוגי.
בילי (לוטוס אתרוג): המטפלת של רוחמה.
אחרי שרוחמה נפטרה מתחילה לחשוד ברפאל.
בורחת אחרי שרפאל איים עליה.
רונה (עלמה רנה): בתו המתבגרת של גולן.
הוריה גרושים ומתקשה בעקבות זאת לקבל את אתי.
בסוף העונה מקבלת את אתי כאמא חורגת.
איתמר (עילאי אלמקייס): הבן של גולן ואחיה הבכור של רונה.
ישראל (יהונתן דוד סודאי): איש מכירות של חברת נדל"ן שרוצה את המוסך.
מנצל את אתי בשביל שתחתום על החוזה.
חזיר בר (שם מדעי: Sus scrofa) הוא מין חזיר.
הוא יונק אוכל-כול שחי בעדרים.
כיום חזיר הבר מצוי לאורך אירופה, המזרח התיכון, בדרום ודרום-מזרח אסיה.
עם זאת האדם הפיץ אותו לאזורים שונים כמין פולש הרסני, בעיקר באיים בהם לא היו הרבה יונקים.
חזיר הבר הוא האב הקדמון של חזיר הבית, אשר לעיתים נחשב לתת-מין שלו (Sus scrofa domestica).
מספר חזירי בית התפראו בטבע והם מכונים בטעות כ"חזירי בר", אף שהם חזירי פרא .
גופו של חזיר הבר קומפקטי, ראשו גדול ורגליו קצרות יחסית.
צבע הפרווה משתנה מאפור כהה ועד לשחור או חום, ובמרכז אסיה יש אפילו חזירי בר לבנים.
בחורף הפרווה מעט צפופה יותר, וגודל החזיר משתנה בהתאם לאזור.
במרכז אירופה נקבות בוגרות (חמש שנים או יותר) מגיעות לאורך גוף של כ-135 ס"מ ומשקל של 55–70 ק"ג, ואילו זכרים בוגרים אורך גופם הוא כ-153–240 ס"מ ומשקלם – 66 עד 272 ק"ג.
באזורים מסוימים, כמו אסטרחן וקווקז, הזכרים מגיעים עד לאורך של 200 ס"מ ומשקל של 200 ק"ג.
החטים (הניבים) משמשים כנשק וגדלים באופן רציף.
החטים התחתונים של הזכרים מגיעים לאורך של 20 ס"מ ובמקרים מיוחדים יכולים להגיע אפילו ל-30 ס"מ.
החטים העליונים מעוקמים כלפי מעלה אצל הזכרים, והם מושחזים באופן קבוע אחד בשני כדי ליצור חט חד.
אצל הנקבות, החטים קטנים יותר.
חזיר הבר מצוי במקור בצפון אפריקה וברוב אירואסיה, מהאיים הבריטיים עד יפן ואיי סונדה.
בכיוון הצפון, חזיר הבר התפשט עד לדרום סקנדינביה ודרום סיביר.
במאות השנים האחרונות, תפוצתו של חזיר הבר השתנתה באופן קיצוני בשל פעילות של האדם, וייתכן שגם בשל שינוי האקלים.
הם נכחדו מבריטניה בסביבות המאה ה-13. ב-1610 המלך ג'יימס הראשון החזיר אותם מחדש לפארק הגדול בווינדזור.
ניסיון זה נכשל עקב ציד בלתי חוקי, וניסיונות מאוחרים יותר נכשלו מאותה סיבה.
ועד 1700 לא נשארו בכלל חזירי בר בבריטניה.
חזירי הבר נכחדו מדנמרק בתחילת המאה ה-19, וב-1900 הם נכחדו גם מתוניסיה ומסודאן.
במדינות אחרות כמו גרמניה, אוסטריה ואיטליה הצטמצמה תפוצתם משמעותית.
ברוסיה חזירי הבר נכחדו באזורים נרחבים בשנות ה-30.
מאידך, בצרפת חיה אוכלוסייה גדולה וגדלה של חזירי בר, וצדים אותם לצורכי מזון ושעשוע, במיוחד באזורים הכפריים במרכז ובדרום המדינה.
ב-1950 חזיר הבר הופיע מחדש באזורים נרחבים בצפון אסיה.
עד 1960 הם נמצאו בסנקט פטרבורג ובמוסקבה, ועד 1975 הם נמצאו בארכנגלסק ובאסטרחן.
בסביבות 1970 הם נמצאו בדנמרק ושוודיה, כתוצאה מבריחה של חזירי בר מגן חיות.
בסביבות 1990 הם נמצאו גם בטוסקנה שבאיטליה.
כמו כן, הם נפוצים מאוד במדינת ישראל מאזור שפלת יהודה וירושלים ועד לחרמון, זאת על אף הידלדלות הפרטים.
בחיפה יש תופעה של חזירי בר ברחובות העיר.
הם שוכנים בוואדיות במשך היום, ועם החשיכה, בעיקר בשעות הקטנות של הלילה, מגיעים אל הרחובות הקרובים לוואדיות.
תופעה דומה קיימת בעיר רומא.
לעיתים החזירים מגיעים אל הרחובות בחיפה גם בשעות היום.
תועד גם מקרה ב-11 יוני 2017, בו חזירי בר הסתובבו באזור קריית אונו וגני תקווה, וההשערה היא שהם הגיעו מאזור החולות הסמוך.
בתחילת המאה ה-20 יובאו פרטים של חזיר הבר לארצות הברית לצורך ציד, וחלקם הוכלאו עם חזירי בית.
בדרום אמריקה, גינאה החדשה, ניו זילנד, אוסטרליה ובאיים אחרים חזירי הבר יובאו על ידי בני אדם וחלקם הוכלאו עם חזירי בית.
כל עדר כולל על פי רוב כ-20 פרטים, אולם נראו גם עדרים שמנו 50 פרטים.
בעדר טיפוסי יש שתיים או שלוש נקבות המגדלות את צאצאיהן.
הזכרים לא נמצאים בעדר, פרט לעונת הרבייה.
ההמלטה מתרחשת בדרך כלל במקום מבודד, הרחק מהעדר, ובשגר בדרך כלל ארבעה עד שישה גורים.
החזיר הוא פעיל לילה, ומחפש את מזונו החל מרדת הערב ועד זריחת השמש.
חזירים אוכלים כמעט כל דבר שנקרה בדרכם: אגוזים, גרגרים, נבלות, שורשים, פקעות, אשפה, חרקים, זוחלים קטנים ואפילו טלאים וצבאים צעירים.
חזירי בר החיים באזורי הביצות אף אוכלים שפמנונים, ציפורים, אצות ובלוטים.
חזירי בר הם הפרסתנים היחידים שחופרים מאורות, וההסבר לכך הוא שהם היונקים היחידים בלי רקמת שומן חומה, ולכן הם צריכים למצוא דרכים אחרות להגן על עצמם מהקור.
מאותה סיבה החזרזירים רועדים כדי לחמם את עצמם.
חזירי בר הם יצורים טריטוריאליים וסולידריים.
הם מסמנים את שטחם על ידי התגרדות בעצים (התגרדות בעצים משמשת אותם גם לצורכי ניקיון).
כאשר זכר מסוים חודר לשטח שליטתו של זכר אחר, הזכרים נלחמים באמצעות חטיהם.
בעת הצורך, חזירי הבר יכולים להגן על עצמם ועל צאצאיהם בתקיפות.
הזכרים מרכינים את ראשם, מסתערים ונוגחים כלפי מעלה עם חטיהם החדים.
הנקבה, בעלת חטים קטנים יותר, מסתערת עם ראש מורם ופה פתוח בנשיכה.
ישנו תיעוד משנות החמישים המוקדמות המראה שבשל התנהגותו המזיקה ניסו פרנסי ישראל להבריח את החזיר ממכורתם בעזרת גרביים ישנות ספוגות בריח אדם מקומי אך ללא הועיל.
לחזירי בר בוגרים יש טורפים טבעיים מעטים, ביניהם חתולים גדולים כמו נמר וטיגריס, להקות גדולות של זאבים, דוביים שונים וזוחלים גדולים כמו תנינים, פיתוניים וכוח ענק.
לצעירים ישנם אויבים נוספים כמו עיטים, צבועים ותנים אך לרוב האימהות מגוננות בעוצמה על הגורים.
חזירי הבר מסוגלים להתרבות בכל עת במהלך השנה.
הנקבות יכולות להמליט עד שתי המלטות בשנה.
ההזדווגות תלויה בדרך כלל באקלים, שמשפיע ישירות על זמינות המזון.
חוסר בערכים תזונתיים בעת מחסור במזון עלול לדכא רבייה.
חזיר הבר נוטה לברירת "R selection".תקופת ההיריון היא בטווח של 120–180 ימים.
מספר צאצאים ממוצע בהמלטה בטווח של 5–6 ומשקלם נע בין 4–8 קילוגרם.
נקבות מסוגלות להתרבות מסביב גיל 10 חודשים, והזכרים בוגרים מינית בערך מגיל 5 עד 7 חודשים.
הצאצאים ממשיכים להתפתח ולגדול עד גיל 5–6 חודשים.
חלב חזירים מכיל יותר שומן מחלב פרה.
הזכרים אינם נותנים כל טיפול הורי מכיוון שהם פוליגיניים ולרוב משוטטים לבד.
הטיפול בגורים אצל הנקבות עשוי להיות נמוך יותר במין זה מאשר בכבשים, בקר ועיזים, מה שיכול להוות פשרה בגודלי המלטה גדולים יותר.
בעוד שלמינים דומים אלה יש בדרך כלל רק 1 או 2 צאצאים לכל המלטה, המלטות של חזירי הבר הן פי 2 עד 3 מגודל זה.
באופן לא מפתיע, לחזירונים שיעור תמותה גבוה.
בלידה, לחזירונים מעט מאוד שומן בגוף ומעט מאגרי אנרגיה.
על ידי המלטת צאצאים רבים יותר הם מגדילים את הסיכויים שצאצאים מסוימים ישרדו.
ידוע שחזירות עם המלטות גדולות דורסות בטעות את צאצאיהן.
עם זאת, מחקרים מצביעים על כך שדריסה זו עשויה להיות מכוונת, כדי להגדיל את סיכויי ההישרדות לשאר ההמלטה.
מכיוון שתחרות מופחתת בקרב אחים על האכלה היא תוצאה של גודל המלטה קטן יותר.
חזירונים חלשים יותר עשויים לנסות לינוק מספר פעמים, לפני שהם מוכים על ידי אחיהם, ונהרגים מתת תזונה.
כאשר נקבות בשני עדרים שונים ממליטות חזירונים קרוב לאותו הזמן, הן עשויות לאפשר לחזירונים מהעדר השני לינוק.
עם זאת, לעיתים קרובות אימהות דוחות חזירונים שאינם שלהן.
נקבות עובדות באופן קולקטיבי על מנת להגן על כל הצאצאים הנמצאים בעדר שלהן.
בזמן מסעות האימהות שומרות על החזירונים באמצע, כשהמבוגרים מובילים ומאחור.
צעירים נותרים לעיתים קרובות עם נקבה אחת כהגנה, ואילו שאר חברי הקבוצה יוצאים לשוטט אחר מזון.
תת-מיניו של חזיר הבר הם:
חזיר בר מרכז אירופאי (Sus scrofa scrofa) – צפון ספרד, צפון איטליה, גרמניה, צרפת, בנלוקס, קרואטיה, בלארוס, דנמרק, שוודיה, ליטא, פולין, צ'כיה, וסלובקיה
חזיר בר צפון אפריקני (Sus scrofa algira) – תוניסיה, אלג'יריה ומרוקו
חזיר בר קרפטי (Sus scrofa attila) – רומניה, הונגריה, אוקראניה, חבל הבלקן, קווקז, עבר הקווקז, חוף הים הכספי, אסיה קטנה וצפון איראן
חזיר בר הודי (Sus scrofa cristatus) – הודו, נפאל, מיאנמר, מערב תאילנד וסרי לנקה
חזיר בר מרכז אסייתי (Sus scrofa davidi) – פקיסטן, צפון מערב הודו ודרום מזרח איראן
חזיר בר יפני (Sus scrofa leucomystax) – כל יפן, למעט הוקיאדו ואיי ריוקיו
חזיר בר אנטולי (Sus scrofa libycus) – עבר הקווקז, טורקיה, ארץ ישראל ויוגוסלביה.
חזיר בר מרמה (Sus scrofa majori) – מרמה (מרכז איטליה).
חזיר בר ים תיכוני (Sus scrofa meridionalis) – אנדלוסיה, קורסיקה וסרדיניה.
חזיר בר צפון סיני (Sus scrofa moupinensis) – קו החוף של סין, וייטנאם ומערב סצ'ואן
חזיר בר מזרח אסייתי (Sus scrofa nigripes) – מרכז אסיה, קזחסטן, מזרח טיין שאן, מערב מונגוליה, קאשגאר ואולי אפגניסטן ודרום איראן
חזיר בר ריוקיו (Sus scrofa riukiuanus) – איי ריוקיו
חזיר בר באיקלי (Sus scrofa sibiricus) – באיקאל, עבר הקווקז, צפון וצפון מזרח מונגוליה
חזיר בר פורמוסאני (Sus scrofa taivanus) – טאיוואן
חזיר בר אוסורי (Sus scrofa ussuricus) – מזרח סין, אוסורי ואמור באי
חזיר בר חבוי (Sus scrofa vittatus) – חצי האי המלאי, אינדונזיה, סומטרה, מזרח ג'אווה ואיי קומודו
חזיר הבית לפעמים מיוחס כתת-מין נוסף (Sus scrofa domestica) ולפעמים במין נפרד (Sus domestica).
ישנם גם גזעי חזירים שהוכלאו עם חזירי בר .
לחזירי בר צרפתיים וספרדיים יש 36 כרומוזומים, לעומת חזירי הבר משאר אירופה שיש להם 38 כרומוזומים (כמו חזירי בית).
חזירי בר עם 36 כרומוזומים התרבו בהצלחה עם חזירים בעלי 38 כרומוזומים ולצאציהם היו 37 כרומוזומים.
במיתולוגיה היוונית ידועים שני חזירי בר.
הרקולס צד את חזיר הבר בארימנתיאה כאחד מ-12 מעשי הגבורה שלו.
בציד הקלידוני, גיבורים מיתולוגיים רבים צדו את החזיר הקלידוני, וביניהם חלק מהארגונאוטים והציידת אטאלנטה.
בנוסף, חזיר הבר היה מקודש לאל המלחמה ארס.
במיתולוגיה הקלטית חזיר הבר היה קדוש לאלה ארדווינה, וציד חזירים מופיע במספר סיפורים במיתולוגיה הקלטית והאירית.
במיתולוגיה הנורדית לאלים פריה ופרייר היו חזירי בר.
החזיר של פרייר נקרא גולינבורסטי ("רעמת זהב") והוא יוצר על ידי בני איבלדי כשי לפרייר.
הזיפים ברעמה של גולינבורסטי היו זוהרים בחושך כדי לספק אור לבעליו.
פריה רכבה על החזירה הילדסביני ("חזירת מלחמה") כשהיא לא השתמשה במרכבתה שנרתמה לחתולים.
על פי השיר "הינדלוג'ו" הסוותה את זהותו של בן-חסותה אוטאר.
חזירי הבר במיתולוגיה הנורדית היו מיוחסים לפוריות, והם שימשו כקמע הגנה במלחמה.
חזיר הבר וראש החזיר מופיעים בסמלים רבים.
חזיר שלם עשוי לסמל את התכונות החיוביות של החזיר: אומץ ועזות במלחמה.
ראש החזיר יכול לסמל הכנסת אורחים (מהמנהג של הגשת ראש חזיר במסעדות), או לסמל שבעל שלט הרלדי הוא צייד ידוע ומפורסם.
שבט קמבל בסקוטלנד משתמש בחזיר בר על סמלו כדי לסמל אומץ ופראיות.
מנהיגי השבטים גורדון, נסביט ואורקהארט משתמשים בשלושה ראשי חזיר בר על שלט האצולה שלהם.
חזיר הבר היה גם סמלו של ריצ'רד השלישי, מלך אנגליה.
הדגל של המורדים הסרבים כלל חזיר בר בזמן ההתקוממות הסרבית הראשונה.
באותה תקופה חיו חזירי בר רבים ביערות והרים בסרביה, והיוו ייצוא מרכזי של האזור.
בבלגיה חזיר הבר הוא בעל החיים הסמלי של יערות הארדנים בדרום המדינה.
שערות חזיר הבר היו בשימוש בתהליך ייצור מברשת השיניים עד שהוחלפו בחומרים סינתטיים, בדרך כלל ניילון, על ידי דופונט ב-1938. השיער לזיפים הגיע בדרך כלל מצוואר החזיר.
אף על פי שמברשות אלו היו פופולריות מכיוון שהזיפים היו רכים, הן לא היו מוצלחות לשמירה על היגיינת הפה, מפני שלזיפים לקח זמן רב להתייבש, והם היוו כר נוח לצמיחת חיידקים, ונפלו מהמברשת.
שערות חזיר הבר שימשו גם בייצור מברשות שיער.
חזיר (שם מדעי: Sus) הוא סוג יונק ממשפחת החזיריים.
הכינוי חזיר בשפת יומיום מתייחס בדרך כלל לחזיר הבית, אבל הסוג כולל כמה מינים נבדלים, כולל חזיר בר.
חזיר הבית הוא תת-המין הנפוץ ביותר במשפחת החזיריים, ואוכלוסייתו נאמדת במעל ל-2 מיליארד פרטים.
החזירים הם אוכלי כול, יש להם מוניטין של גרגרנים והם בדרך כלל בעלי חיים חברותיים ובעלי אינטליגנציה גבוהה.
לחזיר זנב קטן - מסולסל או ישר, עיניים קטנות וחוטם גדול ומפותח.
גופו רחב, רגליו קצרות ושערו גס.
בכל רגל יש לחזיר 4 אצבעות.
שתי האצבעות האמצעיות הן גדולות יותר אשר משמשות להליכה.
לחזירים אין בלוטות זיעה מתפקדות, ולכן הם מתפלשים במים או בבוץ בימים חמים.
כמו כן, הבוץ מתפקד כמקדם הגנה ומגן מכוויות בעור ובנוסף, מגן מפני זבובים וטפילים.
לחזיר הטיפוסי יש ראש גדול וחוטם גדול שקצהו בר-תנועה המחוזק על ידי העצם הקדם-אפית שנוצרה על ידי התגרמות במחיצת האף, ודיסקית של סחוס בקצה ובה פתחי הנחיריים.
בחוטם נעשה שימוש על מנת לחפור בקרקע למצוא מזון, והוא איבר חישה רגיש מאוד.
הניבים שלהם, הקרויים גם חטים, גדלים כל הזמן והם מתחדדים מהשפשוף התמידי שבין הניבים העליונים והתחתונים.
החזירים הם אוכלי כול, כלומר הם אוכלים הן צמחים והן בשר.
למעשה, החזירים ידועים כאוכלים כל סוג מזון בטבע, כולל חרקים מתים, תולעים, קליפות עצים, פגרים נרקבים, אשפה, ואפילו חזירים אחרים.
בטבע הם ניזונים בעיקר מעלים, שורשים, פירות, פרחים וחרקים.
בשבי, חזירים עלולים לאכול את צאצאיהם, בדרך-כלל כתוצאה מלחץ ועקה.
נקבת החזיר יכולה להרות כבר בגיל 8–18 חודשים.
ייחום מתרחש בכל 21 ימים, אם לא התרחש היריון.
באזור הטרופי יכולות ההמלטות להתרחש במשך כל השנה, אבל השיא הוא סביב העונות הגשומות.
הזכרים מגיעים לבגרות מינית בגיל 8–10 חודשים.
גודל השגר הוא כ-6–12 חזירונים.
לאחר שהחזירונים נגמלים, יכולות שתי משפחות או יותר להתאחד עד עונת ההזדווגות הבאה.
החזיר נחשב לאחד מבעלי החיים האינטליגנטיים ביותר.
במבדקים מדעיים נמצא כי יכולת הלימוד ומהירות התפיסה שלו גבוהה משל כלב באופן משמעותי.
לחזיר יכולת המצאה, והוא יכול ליצור קיצורי דרך במשימות שקיבל.
חזיר מזוקן פאלאווני (Sus ahoenobarbus)
חזיר יבלות ויסאיאני (Sus cebifrons)
חזיר יבלות סולוואסי (Sus celebensis)
חזיר יבלות ג'אווני (Sus verrucosus)
חזיר יבלות מינדוראי (Sus oliveri)
חזיר יבלות פיליפיני (Sus philippensis)
חזיר יבלות וייטנאמי (Sus bucculentus) - נכחד
החזיר הגמדי הוגדר בתחילה (1847) כמין יחיד בסוג Porcula.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוא שויך לסוג חזיר ושמו שונה ל-Sus salvania.
ב-2007 בעקבות מחקר גנטי הוחלט כי דווקא הסיווג המקורי היה הנכון ושמו הוחזר ל-Porcula salvania.
חזירים בויתו כבר בעת העתיקה בעולם הישן.
מתוך עדויות ארכאולוגיות עולה התמונה כיצד טופלו חזירים בטבע לפני 13,000 שנים עד 12,700 שנים באגן החידקל שבמזרח הקרוב בדומה לדרך בה מטפלים בהם כיום כמה מתושבי גינאה החדשה.
שרידים של חזירים שתוארכו לפני מעלה מ-11,400 שנים נמצאו בקפריסין.
מממצא זה עולה כי החזירים, שמקורם בהכרח ביבשת, בויתו בתקופה זו ביבשת הקרובה.
בנפרד התחולל תהליך ביות של חזירים בסין.
לאמריקה הגיעו החזירים לראשונה במשלחתו של ארננדו דה סוטו ומגלי ארצות ספרדים ראשונים נוספים.
בסין ובמספר איים באוקיאניה זוכה החזיר להערכה מיוחדת בשל יכולתו להתקיים לבד, המאפשרת לשחרר אותו לשוטט ולחפש מזון בעצמו, אם כי יש גם מחיר אקלוגי למנהג זה .
חזיר הבית (Sus scrofa domesticus אם כי יש כותבים המכנים אותו Sus domesticus) בוית לפני כ-7,000 עד 5,000 שנים.
צבעו של חזיר הבית בהמלטתו הוא חום והוא נוטה לאפרפר ככל שהוא מזדקן.
הניבים העליונים יוצרים חטים חדים המתעגלים החוצה וכלפי מעלה.
בהשוואה למכפילי פרסה אחרים ראשם גדול יחסית, מחודד, ונטול יבלות.
אורך הגוף (כולל הראש) נע בין 90 ס"מ ל-1.8 מטרים, ומשקל גופו בין 50 ל-350 קילוגרם.
החזיר בוית ומגדלים אותו כחיית בית לשימוש בבשרו, בשומן שלו ובעורו.
בשר החזיר זול יחסית, כיוון שהחזיר אוכל מזון מגוון, והוא מגיע בקלות למשקל גבוה.
למעשה, רק בשר עוף זול ממנו.
לא מקובל לחלוב את נקבת החזיר, כיוון שחלבה מועט והוא מספיק בדרך כלל רק להאכלת הגורים.
כמו כן נעשה שימוש בשערם הגס ליצירת מברשות.
כמה זנים של חזירים, כדוגמת ה-pot-bellied pig (חזיר בעל בטן הסיר) שמוצאו מווייטנאם משמשים כחיות מחמד.
הלכות הכשרות היהודיות אוסרות אכילת חזיר.
גם באסלאם אסור החזיר למאכל .
הן ביהדות והן באסלאם הפך החזיר לסמל של טומאה.
לעומת זאת, באירופה הנוצרית, במזרח הרחוק ובאוקיאניה גידול חזירים הוא ענף מרכזי בחקלאות, ואחד המקורות העיקריים לבשר מאכל.
החזיר ניחן באחד מחושי הריח הטובים בעולם החי.
תכונה זו מנוצלת על ידי האדם לאיתור חומרי נפץ ופטריות כמהין.
בשנים האחרונות נעשים ניסיונות לאפשר השתלת איברים של חזירים בבני אדם, אולם המדענים טרם הצליחו להתגבר על כל הבעיות הקשורות להשתלות מעין אלו.
חזירי בית שנמלטו מחוות או שהורשו לשוטט בטבע, ובחלק מהמקרים, חזירי בר ששוחררו לטבע כטרף לציד, התרבו ויצרו אוכלוסיות נרחבות של חזירי פרא באמריקה הצפונית והדרומית, אוסטרליה, ניו זילנד, הוואי ואזורים אחרים שבהם לא היו חזירים בבר קודם לכן.
שחרור במתכוון או בטעות של חזירים בארצות או בסביבות בהם הם מין פולש גרם לשינוי סביבתי נרחב.
התזונה שלהם כאוכלי כול, ההתנהגות התוקפנית שלהם, ושיטות האכילה שלהם של חפירה באדמה, כל אלה הצטרפו על מנת לגרום לשינוי משמעותי במערכות אקלוגיות שאינן מורגלות לחזירים.
חזירים גם יאכלו חיות קטנות וישמידו קינים של עופות הדוגרים על פני הקרקע.
ה-IUCN מונה חזירי פרא ברשימת 100 המינים הפולשים הגרועים ביותר.
חזירים משמשים פונדקאים למגוון טפילים ומחלות היכולים לעבור לאדם.
אלו כוללים את השערנת, הTaenia solium, הציסטיצרקוזיס והברוצלוזיס.
חזירים ידועים גם בהיותם פונדקאים לריכוזים גדולים של תולעים טפיליות מהסוג כרץ במעיהם.
נוכחות מחלות וטפילים אלו היא אחת הסיבות מדוע יש לבשל או לעשן היטב בשר חזיר לפני אכילתו.
חזירים רגישים במיוחד לברונכיטיס ולדלקת ריאות.
יחסית לגודל הגוף שלהם יש להם ריאות קטנות.
מסיבה זו יכולים ברונכיט או דלקת ריאות לקטול חזיר במהירות.
קיים חשש שחזירים יכולים להקל על נגיפים אנושיים כדוגמת שפעת או אבולה להדביק בני אדם.
זנים מסוימים של שפעת ייחודיים לחזירים , וחזירים יכולים גם להידבק בשפעת אנושית.
גם בתלמוד מוזכר דמיון בין מחלות אנושיות למחלות החזיר.
ב נאמר "אמרו ליה לרב יהודה איכא מותנא בחזירי, גזר תעניתא.
שאני חזירי דדמיין מעייהו לבני אינשי" (תרגום: "אמרו לרבי יהודה יש מחלת מוות בחזירים, גזר תענית כיוון שפנים הבטן של החזירים ושל בני האדם דומה").
פציעות שנגרמו על ידי חזירים נפוצות יחסית באזורים בהם מגדלים חזירים או שבהם הם מהווים חלק מהפאונה, בין אם הם חזירי בר או חזירי בית שהתפרעו.
חזייה היא פריט הלבשה תחתונה מקובל אצל נשים, המשמש לכיסוי ולתמיכת השדיים.
באוסטריה נמצאו בחפירות ארכאולוגיות 4 חזיות דומות למודרניות שתוארכו למאה ה-15.
החזייה נכנסה לשימוש בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה־20. קודם לכן לבשו נשים מחוכים מעצמות לווייתן על מנת להרים ולייצב את החזה.
כיום, במקומות רבים בעולם, החזייה הפכה לפריט ההלבשה התחתונה הנפוץ ביותר לפלג הגוף העליון.
לחזייה מספר תפקידים שונים: התפקיד הפשוט והשימושי שלה הוא תמיכה בשדיים במהלך פעילויות יום-יומיות.
בנוסף, חזיות משמשות לייצוב והחזקה של השדיים בהתעמלות (המטרה העיקרית של חזיות ספורט).
לבישת חזייה נהוגה גם מסיבות של צניעות, או בשביל לעמוד בציפיות חברתיות.
החזייה יכולה לשמש גם כהכרזה אופנתית, בכוונה להציג תדמית מסוימת של נשיות; בתפקוד זה, היא מעוצבת בצורה שמרימה את החזה גבוה יותר מתנוחתו הנורמלית, במטרה לספק מראה צעיר יותר או כדי להגדיל את המחשוף או לחלופין באופן היוצר כיסוי ולחץ כדי לשוות לחזה מראה קטן ופחות בולט.
רוב החזיות הן ניסיון של מעצבים לייצר פריט לבוש שממלא תפקיד פרקטי, ובד בבד מהווה פריט לבוש מושך בפני עצמו.
יש המפקפקים בתועלתה של החזייה, וטוענים כי אינה עוזרת במניעת התוצאות של הזדקנות החזה, ויש טוענים שהשדיים בריאים יותר כאשר הם חופשיים ואינם קשורים ומוצמדים בחוזקה.
בנוסף, החזייה הפכה לפריט שנוי במחלוקת, בעל משמעויות פוליטיות ותרבותיות אשר מעיבות לעיתים על מטרתו הפרקטית.
באופן מסורתי, החזייה נחשבת לאחד הסימנים אשר מצביעים על התבגרות מינית נשית.
החזייה יכולה להתפרש גם כאמצעי בו נשים מדגישות את מיניותן.
מצד שני, יש הרואים בחזייה סמל להדחקה של הנשים את גופן.
לאורך ההיסטוריה המתועדת, השתמשו נשים בעזרים מגוונים על מנת לכסות, לתמוך ולעצב את שדיהן.
ניתן למצוא פריטים דמויי חזייה או ביקיני אצל מספר נשים אתלטיות במאה ה-7 לפנה"ס, במהלך העידן המינואי.
להלבשה העליונה כמו גם לתחתונה היה תפקיד דומה.
בחפירות ארכאולוגיות במבצר אוסטרי נמצאו 4 חזיות שדומות מאד בגזרתן לחזיות העכשוויות.
הן אמנם בלויות מאד, אך רואים שגם קושטו ברקמה ובתחרה.
הארכאולוגית ביאטריקס נוץ [Beatrix Nutz] מספרת שהן תוארכו למאה ה-15. היא גם מספרת שיש אזכורים ספרותיים לקיום חזיות כבר בתקופה זו.
הרופא הצרפתי הנרי דה מונדוויל [Henri de Mondeville] שחי בין 1260–1320 כתב שנשים ששדיהן גדולים מדי, 'מכניסות שני שקים לתוך השמלות שלהן, מסדרות את השדיים קושרות אותן הדוק ומכניסות אותם פנימה כל יום ואם אפשר קושרות בסרט מתאים'.
משורר גרמני אלמוני כתב במאה ה-15 סאטירה 'רבות מכינות שני שקי שדיים, שעימם הן מסתובבות ברחובות, ככה שכל הגברים הצעירים שמתבוננים בה, יראו את שדיה היפים.'.
הארכאולוגית סבורה שהרופא כיון רק לעשירות שידעו גם לקרוא, אך מניחה ששני הגרמנים התכוונו גם למעמד האזרחי [Burgher], וכיוון שהחזיות נמצאו במבצר אוסטרי, היא חושבת שגם האצילות לבשו אותם.
מן המאה ה-16 ואילך, השתלט המחוך על מחלקת לבני הנשים, בעיקר בקרב הנשים האמידות.
המחוך דחף את החזה כלפי מעלה, אך עיוות גם את מיקומם של איברים פנימיים, במטרה להשיג גזרה צרה במיוחד באזור המותניים.
לקראת סוף המאה ה-19, החלו מעצבי הבגדים להתנסות בחלופות שונות למחוך, כמו פיצול המחוך למספר חלקים: פריט מעצב למותן התחתון, והתקן שתמך בשדיים מכיוון הכתף.
בתחילת שנות ה-20, החלו להופיע פריטי לבוש הדומים יותר לחזיות המודרניות, למרות שייצור ברמה מסחרית לא הופיע עד שנות ה-30.
החזייה הראשונה כפי שהיא מוכרת כיום, הומצאה על ידי מארי פלפס ג'ייקוב בשנת 1913, והפכה לפריט לבוש מקובל רק באמצע המאה ה־20. מאז, החזיות החליפו את המחוכים (חלק מעדיפים לכנותם - תחתוניות), וייצור חזיות ומכירתן הפך לתעשייה של מולטי-מיליארדי דולרים, שנשלטת על ידי תאגידים בינלאומיים.
במהלך הזמן, הדגש על חזיות הפך מצורך שימושי לאופנה של ממש.
כיום נחשבת החזייה לאחד הבגדים שייצורם מורכב ביותר, בעיקר בשל הקושי בייצורה במידות גדולות.
חזיות נבדלות זו מזו בתפקידן, בצורת ייצורן ובמידתן.
חזייה מורכבת בדרך כלל ממספר חלקים קבועים: גביעים בשביל השדיים, ביניהם חיבור במרכז עשוי כעין פס, רצועה סביב היקף החזה תחת השדיים ורצועות בעלות אורך ניתן להתאמה המקבעות אותה לכתפיים.
חזיות עשויות על פי רוב מטקסטיל, כמו למשל כותנה או פוליאסטר.
בד סטרץ' ותחרה הם מרכיבים נוספים של חלק מן החזיות.
הבדים המשמשים לייצור החזייה הם לעיתים בדים בעלי מראה אירוטי, בדים מעוטרים, או שקופים למחצה.
הגביעים התומכים בשדיים מתוגברים על ידי "צלעות" עשויות מתכת או פלסטיק, שנמצאות תחת השדיים.
החזייה בדרך כלל מהודקת על ידי סוגר קרס הנמצא על הרצועה בגב, במקור.
בחזיות מסוימות ממוקם הסוגר בחזית, בין הגביעים, ואחרות מעוצבות כך שניתן ללבוש אותן מכיוון הראש, ולהן אין סוגר כלל.
בחלק מהחזיות ישנו ריפוד, שמטרתו להגביר את מידת הנוחיות, או לגרום לשדיים להראות גדולים יותר.
חזיות פוש-אפ מעוצבות במיוחד בשביל מחשופים עמוקים, ובהן נעשה שימוש בריפוד ובחיתוך הדוגמה על מנת להשיג את האפקט הזה.
ישנו גם ריפוד עשוי מחומר רך, שמושם בין השדיים והחזייה ומשמש ליצירת מראה של חזה גדול יותר מהמידה הנלבשת - לרוב, ריפוד זה יתאים לחזיות עם כיס פנימי, ולכן שינוי הגודל מחושב בעיצוב, ואין צורך לשנות את המידה הנרכשת.
על החזייה, כפריט הלבשה תחתונה, להיות מותאמת בצורה המיטבית לגוף.
מכיוון שמבנה השדיים והמרחק ביניהם משתנה בין נשים שונות, רצוי להתאים את החזייה למבנה השד.
הרצועה המחברת בין הגביעים, והגביעים עצמם צריכים לספק את מרב התמיכה, יותר מהתמיכה שמספקות רצועות הכתף, שאחראיות למספר בעיות בריאותיות .
מספר נקודות עיקריות חשובות בהתאמת החזייה לצורת ומידת החזה והגוף.
בהתבוננות מן הצד, הרצועה שנמצאת סביב הגוף צריכה להימצא במצב אופקי, היא איננה צריכה להימשך כלפי מעלה במעלה הגב ועליה להיות מתוחה, אך נוחה.
צלעות החזייה צריכות להימצא בצורה אופקית תחת השדיים היכן שנמצא הקיפול התחתון שלהם מן הגוף, ויש להקפיד שהן לא ילחצו על החזה או על השדיים, לא ישפשפו ולא יבלטו החוצה או ינעצו בשדיים מקדימה.
על הגביעים להקיף את השדיים, ועליהם להסתיים בקו עדין במקום בו בד הגביע נגמר.
בגביעים עצמם, לא צריך להיות חריץ או כל בליטה שהיא מעל החלק העליון, או הצדי של הגביעים, אפילו בסגנון בעל חיתוך נמוך כמו בחזיית בלקונט.
בנוסף, יש לקחת בחשבון, שמידות החזייה יכולות להשתנות במהלך החודש בהתאם לשלבי הווסת השונים.
זוג שדיים עשוי לשקול מספר קילוגרמים.
לדוגמה, זוג שדיים במידה "D" עשוי לשקול בין שבעה לעשרה קילוגרמים, תלוי במידת ההיקף והגביע (חזה במידה 105D ישקול יותר מחזה במידה 75D וחזה במידה 90J ישקול יותר מחזה במידה 90C).
אחד התפקודים העקרוניים של חזייה הוא להעלות ו"לתמוך" בשדיים, כלומר, להגביה אותם מהעמדה הנורמלית שלהם - על בית החזה.
רצועת הכתף של החזייה צריכה לשאת משקל מועט, עקרון הנחשב למאפיין המגדיר של החזייה: תמיכה במשקל מהגב אל הכתפיים, בניגוד להרמה מלמטה (כמו במחוך).
אמון יתר ברצועת הגב כתומכת בשדיים, יוביל לדחיסה מופרזת של השדיים, שכן רצועת הכתף לא תישא את המשקל אותו היא אמורה לשאת, דבר שיש להסב אליו תשומת לב יתרה במיוחד בשדיים גדולים.
החולשה ההנדסית הראשית של החזייה היא נוהגת כגלגלת, כאשר היא מעבירה את משקל השדיים מבית החזה התחתון אל יעדים גבוהים יותר כמו הגב, הכתפיים, הצוואר והראש.
דבר זה יכול להתבטא בכאב ואף חבלה באיברים אלו, במיוחד לאישה בעלת שדיים גדולים.
הנוחות והתפקוד של כל חזייה תלוי מאוד בגודל ובהתאמה הנכונים.
קיים טווח גדול של מידות חזייה אפשריות, בהתאם למגוון הרחב של גודלי שדיים ומבני גוף אצל נשים שונות.
מידות חזייה מתפלגות בדרך כלל בשתי דרכים - נפח הגביעים שמתאימים לכיסוי השדיים מיוצג על ידי אות, ואורך רצועת הגב שסביב הגוף מיוצג בערך מספרי.
הכרחי הוא, שהחזייה תתאים בדיוק לשתי הדרישות הללו.
בדרך כלל ישנה אפשרות כלשהי לכוון מעט את אורך הרצועה, מפני שחזיות מאפשרות בין שתיים לארבע אפשרויות לסגירת הסוגר, כאשר סגירת הסוגר על התפס הקרוב ביותר לרצועה ייצור מצב בו הרצועה היא הקצרה ביותר, וסגירתו בתפס הרחוק ביותר מן הרצועה, תאריך את הרצועה לאורכה המקסימלי.
עם זאת, ההמלצה היא לרכוש חזייה שנסגרת על התפס החיצוני ביותר, כדי להאריך את חיי המדף של החזייה במהלך ההתבלות.
רצועות הכתף גם כן ניתנות לכוונון ברוב החזיות.
גודל השדיים של אישה, בדרך כלל מתבטא על ידי מידת החזייה שלה.
על אף שבכל החזיות מופיעים תגי מידה, נשים רבות מוצאות שהשיטה היחידה למציאת חזייה שתתאים להן בדיוק ושתיצור את האפקט שהן חפצות בו, היא על ידי ניסוי וטעייה של כל סוג, דגם וטיב של החזייה.
בחזיות מתוצרת טובה המידות מדויקות ואחידות, אך בחזיות מתוצרת גרועה לא ניתן לסמוך על דיוק המידות.
מידות שונות של חזיות מקובלות בין מדינות שונות, בין מפעלים שונים ובין סוגים ועיצובים שונים, עובדה היכולה ליצור קשיים רבים בהתאמת החזייה.
המידה השכיחה של חזייה מתוארת על ידי שני ערכים.
הראשון הוא אורך הרצועה, מספר המתבסס על היקף בית החזה תחת השדיים.
השני הוא גודל הגביע, שנכתב על ידי אות בא'-ב' הלועזי, ומתייחס לנפח השדיים עצמם.
לדוגמה, חזייה במידה 75D היא בעלת אורך רצועה של 75 ס"מ וגודל גביע D.
מידות הגביע מתחילות מ-A, הגביע הקטן ביותר, ועולות לפי ה־ABC.
כל מידה מציינת אינץ' נוסף של הפרש בין היקף בית החזה המקסימלי ברום השד לבין היקף בית החזה מתחת לשד.
שיטת איות כפול יכולה גם היא לבוא לידי שימוש, למשל DDD בשביל לסמל F או AA בשביל מידה הקטנה יותר מ-A.
בעוד ישנו איזה שהוא הסכם כללי על משמעות האותיות A-D, אשר כוללות בטווח זה את רובן הגדול של הנשים, מידות גביע הגדולות מ-D או מ-DD (דאבל די), שהן המידות הסטנדרטיות הגדולות ביותר, מיוצרות בעיקר אצל יצרנים מתמחים, ומשתנות בין יצרנים.
אורך הרצועה נקבע בדרך כלל על ידי מדידה של היקף בית החזה מעל או מתחת לשדיים והוספה של ערך מסוים, בעקבות העובדה שהצלעות בדרך כלל רחבות יותר באזור השדיים עצמם, מאשר בנקודה בה ההיקף נמדד.
מדידה היקפית נוספת נדרשת; מדידה זו נמדדת מעל החלק המלא ביותר של השדיים.
מידת הגביע מחושבת על ידי טבלאות או על ידי כלי להמרה מההבדל בין שתי מדידות אלו, כפי שמוצג כאן .
בישראל נהוגות המידות האירופאיות/בינלאומיות למדידת היקף החזה.
התאמת חזייה היא מיומנות נרכשת, שקשה מאוד לביצוע עצמי (ללא סיוע של אדם נוסף).
עם זאת, רוב הנשים לא מקבלות הכשרה להתאמת חזייה או סיוע מקצועי בזמן הרכישה.
בהתאם לכך, נשים בדרך כלל מתקשות בהתאמת מידת החזייה הנכונה והמתאימה בשבילן.
על מנת להשיג את המידה המושלמת באופן עקבי, החזייה צריכה להיות מיוצרת במיוחד, על פי דרישה, מפני שהתאמת חזייה המיוצרת בתהליך הייצור הנפוץ, בו "מידה-אחת-מתאימה-לכל-אחת" כרוכה בקשיים.
השדיים הם מגוונים בצורה בה הם מונחים על החזה ובקוטרם ועל כן חשוב לקחת בחשבון גם את צורת הגביע, המרחק בין הגביעים והמרחק בין רצועות הכתף, שמשתנים בדגמי חזיות שונות.
מספר חנויות מעסיקות מומחים מוסמכים בהתאמת חזיות, ברם אף מתאימי חזיות הם בעלי המלצות שונות אחד מן השני.
חלק מיצרני החזיות ומפיציהן קובעים שמדידה ולמידה כיצד לזהות התאמה הולמת של החזייה, היא הדרך הטובה ביותר לקביעת מידת החזייה הנכונה, באופן דומה לקניית נעליים.
מספר מבקרים טוענים שמערכות מדידה כמו זו שמתוארת למעלה מובילות בדרך כלל לרכישת מידה שגויה, לעיתים קרובות בעלת גודל גביע קטן מדי, ורצועה ארוכה מדי.
לכולן, ובמיוחד לנשים בעלות מידת גביע גדולה יותר מ-D, מומלץ לקבל התאמה הולמת בחנות המיוחדת להלבשה תחתונה.
עם זאת, נשים ובמיוחד נשים עם שדיים גדולים, עלולות להימנע מקבלת ייעוץ מקצועי בנוגע להתאמת חזייה, בעקבות רגשות בושה ומודעות עצמית.
לעיתים, נשים קונות בכוונה תחילה גביעים גדולים מכפי מידתן - ומרפדות אותם, בעוד אחרות נוהגות לקנות גביעים הקטנים להן במידה על מנת לתת את הרושם שהחזייה "מלאה".
לבסוף, המאפיינים האלסטיים של הרצועה גורמים לאורך הרצועה הניתן במידת החזייה להיות לא מהימן, ואחד המחקרים שבוצעו בנושא הראה כי המידה הניתנת בתווית היא באופן קבוע שונה מהמידה המתקבלת במדידה פיזית של החזייה.
אופנה ותדמית האיצו את התקדמות שוק החזיות, וגורמים אלו בדרך כלל קודמים לגורמים אחרים לקניית חזייה - כגון נוחות מילוי התפקיד כנדרש.
כפי שכבר צוין, אין סטנדרט המקובל על כל היצרנים לגבי מדידה וסיווג מידת החזייה באופן אחיד.
בדיקת מידת החזייה הנכונה היא פעולה מסובכת מאוד בשל העובדה שמידת וצורת השדיים הנשיים משתנה במהלך הווסת החודשית, וגם כתוצאה מהעלאה או הורדה במשקל.
לעיתים קרובות נקבע, מתוצאות של סקרים, שבין 70 ל-85 אחוזים מהנשים לובשות חזיות שאינן מתאימות להן.
עובדה זו ניתנת להסבר חלקי על ידי חוסר ההבנה כיצד לקבוע באופן נכון את מידת החזייה; ניתן להסביר עובדה זו גם על ידי הגדילה המואצת של השדיים במהלך הריון שאינה רגילה ואינה צפויה, תוספת במשקל, או מצבים רפואיים ייחודיים הכוללים היפרטרופיית שדיים בתוליים.
לנשים עם שדיים גדולים יש נטייה גדולה יותר ללכת עם חזייה שאינה מתאימה להן, בהשוואה לנשים עם שדיים קטנים.
נשים בעלות שדיים גדולים בדרך כלל מתקשות במציאת חזייה ההולמת בהתאמתה, משום שבשוק החזיות הנוכחי עומד בפניהן מספר אפשרויות מוגבל בלבד למידתן.
אולם, מספר החברות המתמחות בייצור ומכירת חזיות במידות גדולות עולה, כמו בראביסימו ו-Women Only.
בנוסף, ישנם מאגרי מידע שיתופיים המרכזים המלצות, ביקורות ומידות מפורטות של הלבשה תחתונה ייעודיות.
כמו כן, כאשר השדיים נעשים גדולים יותר, צורתם ותפרוסת הרקמה המחברת ביניהם משתנים.
השדיים נעשים רחבים ומנופחים יותר, במקום בעלי צורת קונוס.
מצב זה הופך את תהליך המדידה לתהליך שאינו מהימן, במיוחד בשביל שדיים הזקוקים למידת חזייה גדולה.
באופן דומה, ככל שמבנה הגוף של האישה כבד יותר, כך המדידה תחת החזה תהיה פחות מדויקת משום שרצועת החזייה ננעצת בתוך הבשר בקלות יתרה.
לבסוף, לנשים רבות מבנה גוף א-סימטרי (בקרב 10% מהנשים באופן קיצוני), כאשר השד השמאלי גדול יותר אצל 62% מהנשים, במיוחד כאשר שני השדיים גדולים יחסית.
כמו כל פריט לבוש אחר, גם השימוש בחזייה יוצר בלאי שעלול לעוות את הצורה והמבנה המקוריים של החזייה, כך שגם חזייה אשר הותאמה היטב בשעת הרכישה לא בהכרח תתאים כעבור מספר חודשים או שנים לאחר הרכישה.
בעיות בריאותיות רבות הקשורות לחזיות נגרמות בשל הקשיים בהתאמה ונידונו באופן מורחב בערך, תחת הכותרת עקרונות מכניים.
ובכן, מציאת חזייה מתאימה ונוחה מתוארת כבעיה קשה על ידי נשים רבות, דבר שהשפיע גם על המכירות בתחום.
לחזיות מספר סוגים ראשיים, על פי שימושיהן המיועדים:
חזייה ל"מתחילות", המיועדת לנערות צעירות בתור חזייה ראשונה, עשויה בדרך כלל מבד בלבד, בלי "צלעות" מתכת.
נקראת גם גוזייה (גופייה וחזייה).
חזיית ספורט (טופ), שמטרתה הידוק השדיים כדי שלא יפריעו בפעילות ספורטיבית, עשויה בדרך כלל כעין גופייה אלסטית הדוקה מבד חלק.
חזיית פוש-אפ - דחיקת השדיים כלפי מעלה, מתוך מטרה לגרום להם להראות גדולים יותר.
חזייה מקטינה, שמטרתה להסתיר שדיים גדולים ולגרום להם להראות קטנים יותר.
חזיית סטרפ לס ("חסרת רצועה") - חזייה מחוסרת רצועות כתפיים ללבישה עם בגד החושף את הכתפיים.
חזייה בעלת רצועות פלסטיות שקופות - מיועדת ללבישה תחת בגד החושף חלק גדול מהגב והכתפיים.
חזיית הנקה - בעלת פתיחה קדמית או בעלת פתיחה חלקית לכל אחד מן הגביעים.
חזיית מילוי - חזייה לנשים שעברו כריתת שד.
בחזייה זו ממולא הגביע בתותב, חומר אלסטי מיוחד המשחזר את מבנה השד החסר, או את שני השדיים החסרים.
בחזייה יש כיס נוסף בו שמים את התותב.
חזיית זכרים - חזייה לזכרים, חזייה זו בנויה ומועצבת על בסיס החזייה הנפוצה (המשמשת נשים) ונמצאת בשימוש בעיקר על ידי גברים הסובלים מגינקומסטיה או קרוסדרסרים
מיתוס נפוץ הקשור לחזיות, הוא שהפמיניזם דוגל בשריפת חזיות, כאקט של התנערות מהתדמית הנשית הכרוכה בחזייה.
מקור המיתוס הוא בהפגנת נשים נגד תחרות מיס אמריקה שהתרחשה ב-1968, באטלנטיק סיטי שבניו ג'רזי, ארצות הברית.
שיא ההפגנה היה כשמחוץ לאולם התחרות הוצב מכל, לתוכו הושלכו חפצים שונים שסימלו, בעיני המפגינות, את האפליה נגד נשים.
בין החפצים השונים שכללו גליונות פלייבוי, נעלי עקב וכדומה, הושלכו גם חזיות.
ההפגנה זכתה לחשיפה תקשורתית עצומה, ואחד העיתונים למחרת פרסם את הכותרת "הנשים המשוחררות שרפו החזיות", תוך התעלמות מהעובדה שהדבר נעשה כאקט סימבולי, ושהחזיות היו חלק מחפצים שונים.
פמיניסטיות רבות אינן רואות בעין יפה את המיתוס, ורובין מורגן, אחת ממארגנות ההפגנה, הכחישה לימים כי חזיות נשרפו, וטענה שמדובר ב"מיתוס תקשורתי".
לעומת זאת, ג'וזף קמבל, חוקר תקשורת ומי שכיהן כפרופסור באוניברסיטה האמריקאית בוושינגטון, טען בספרו על מיתוסים בתקשורת האמריקאית, ב-2010, שאין מדובר בדמיון, ואכן נשרפו חזיות, בין השאר, באירוע.
הוא הסתמך על דיווח על ההפגנה בעיתון מקומי, ה"אטלנטיק סיטי פרס", וכן על עדות של ג'ון כץ שנכח במקום בעת ההתרחשות ככתב צעיר.
קמבל סבור, שהמיתוס, אינו מיתוס שהופרך, אלא מיתוס שמקורו בתמונה דרמטית שהתקבעה בעקבות השיח התקשורתי, כשהמציאות הייתה שונה.
בעוד, אכן נשרפו כמה חזיות עם חפצים אחרים כאקט סימבולי, הרי שהניפוח התקשורתי קיבע את האקט כדרמטי ומכונן, וכך זה התקבע בזיכרון הציבור.
חזי לסקלי נולד ברחובות, כבנם היחיד של הורים יוצאי צ'כיה ניצולי השואה.
בגיל 22 עבר להאג שבהולנד, שם למד מחול ואמנויות באקדמיה הפתוחה לאמנויות.
לאחר שובו לישראל עסק בכתיבת ביקורות מחול במקומון "העיר", בו היה חבר משנת 1980 ואף נטל חלק בעריכתו.
היה לו גם טור קבוע בעיתון, בשם "יומן הנרגן".
חזי לסקלי עסק בכוריאוגרפיה ופרסם שלושה קטעי מחול.
חזי לסקלי כתב מגיל 14 ופרסם את שיריו הראשונים בכתבי עת בגיל 18. בספר ראו אור שיריו לראשונה באנתולוגיה "ביכורי עטים" (מסדה, 1972), בעריכת מתי מגד.
ספר שיריו הראשון, האצבע, פורסם כשהיה בן 34. בולטים בשירתו המחול וההומוסקסואליות.
לסקלי היה כתב ועורך תרבות במקומון התל אביבי "העיר" של רשת שוקן.
בשנותיו האחרונות נתן ביטוי פומבי להומוסקסואליות שלו והיה בין הבודדים בישראל שהזדהו בציבור כהומואים.
באחד מטוריו ב"העיר" כתב על גבריאל שרובר, שנפטר ב-1988 בגיל 42, ומשפחתו העשירה הנציחה את שמו בפרויקטים בארץ (דוגמת בית גבריאל על שפת הכנרת).
לסקלי חשף כי הלה היה הומוסקסואל וכי נפטר מאיידס, ותקף את המשפחה על שהיא מסתירה זאת בניגוד לרצונו המפורש של המנוח.
פרסום זה חולל שערורייה, והעיתון הוצף בתגובות אוהדות ונזעמות.
לסקלי עצמו נפטר בשנת 1994 ממחלת האיידס ונטמן בבית העלמין ירקון.
ספר שיריו האחרון ראה אור לאחר מותו, ב-1994.
עיר מגוריו, גבעתיים, גם היא מוזכרת בשיריו לא פעם, לצד ערים נוספות בישראל ובעולם.
כמו כן, רב השימוש שלסקלי עושה בשירתו בחפצים דוממים, כמו ידית של דלת, כוס, משור, עיפרון, מחק ועוד.
בשיריו קיימים מוטיבים של ארס פואטיקה:
לסקלי, שנפטר בגיל 41 בלבד, הוציא ארבעה ספרי שירה בחייו והותיר מורשת חשובה של שירה חיה ונועזת.
בשנת 1996 יצא הסרט התיעודי "יקנטליסה" בבימויו של יאיר לב, המשרטט באופן א-סנטימנטלי דיוקן קולנועי מורכב וטרגי של לסקלי.
הסרט, שהשתתף בתחרות וולג'ין בפסטיבל הקולנוע בירושלים באותה שנה, נפסל לשידור בטלוויזיה הישראלית ולבסוף הוקרן ב-2002 בערוץ 8 בכבלים.
ב-2009 ראה אור מבחר מכל שיריו, בעריכת מאיר ויזלטיר.
ב-2020 יצא לאור "המשורר" (נענע דיסק), אלבום משירי חזי לסקלי שהולחנו על ידי דורי פרנס, בהפקתו המוזיקלית של ערן ויץ ובביצועם של רונה קינן, שי צברי, אלון עדר ואחרים.
חזי ניר (נולד ב-6 באפריל 1968), הוא נגן קרן יער ישראלי.
שימש משנת 1994 -2018 כראש סקציית קרנות היער של התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון.
חזי ניר היה תלמידם של מאיר רימון באקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב ושל מרי לואיזה נוינאקר בבית הספר הגבוה למוזיקה בפרנקפורט, גרמניה.
הוא הופיע כסולן עם תזמורות חשובות בישראל ובעולם ומנגן
ברסיטלים ובפסטיבלים שונים למוזיקה קאמרית, ביניהן פסטיבל דאבוס בשווייץ.
כיום הוא מנגן בתזמורת הקאמרית הישראלית ומלמד באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים וב.
חזיית זכר (שגם ידועה כחזיית דחיסה או אפודת גינקומסטיה) היא חזייה הנלבשת על ידי גברים.
קיימות שתי קטגוריות עיקריות של גברים הלובשים את החזייה:
גברים החשים מבוכה כי חזם גדול או נפוח מהממוצע ולובשים חזיית זכר כדי להסתיר ולדחוס אותו (מקרים בהם זכרים סובלים ממחלת הגינקומסטיה).
גברים שלובשים את החזייה מסיבות ספורטיביות של פיתוח שרירים ומסה.
בקומדיית המצבים סיינפלד, קרמר ממציא חזיית זכר בשביל פרנק קוסטנזה ומכנה אותה bro.
קוסטנזה ביקש לשווק את ההמצאה אך התעקש לקרוא לה manssiere על משקל המילה חזייה באנגלית - brassiere.
החזיר, או חזיר הבית (שם מדעי: Sus scrofa domesticus או Sus domesticus) הוא תת-מין של המין חזיר בר, ממשפחת החזיריים, אשר בוית על ידי האדם.
ישנם למעלה מ-100 גזעים של חזיר הבית.
לפי ממצאים ארכאוזואולוגיים החזיר היה אחת מחיות המשק הראשונות שבויתו על ידי האדם, ככל הנראה לפני כ-10,000 שנים במזרח התיכון.
באופן היסטורי גודַל חזיר הבית בדיר, אך לאחר המהפכה התעשייתית עבר עיקר גידולו במדינות המפותחות לחוות תעשייתיות.
עיקר השימוש בו הוא כחיית משק, לשם אכילתו, ושימושים נוספים כוללים איתור חומרי נפץ ופטריות כמהין, וכחיית מחמד.
על פי הערכות ארגון המזון והחקלאות של האו"ם, ברחבי העולם קיימים כיום כ-920 מיליון פרטים, שקרוב למחציתם חיים ברפובליקה העממית של סין.
תושבי סין גם אוכלים כמחצית מכ-100 מיליון טון של בשר חזיר הנצרך בשנה בעולם.
עם מאכלי בשר חזיר נמנים צ'וריסו, נקניקיית קארי ובייקון.
חזירי בית שברחו מהשבי ועברו תהליך התפראות (Feral, חזרה לטבע) גורמים לנזקים סביבתיים חמורים, למשל בניו זילנד.
המילה "חזיר" קיימת בצורה דומה בשפות שמיות אחרות.
באכדית humşîru או hamşêru, בארמית חזירא, ובערבית ח'נזיר (خنزير).
נקבת החזיר נקראת "חזירה" ואילו גור החזיר נקרא "חזירון" או "חזרזיר".
שתי חיות קיבלו את שמן מהחזיר.
הקביה כונתה "חזיר הים" מכיוון שכאשר הובאה לאירופה מאמריקה הדרומית, האירופאים מצאו שהקול שהשמיעה דומה לנחירות החזיר.
הטפיר כונה "חזיר הפיל" מאחר שהוא דומה לחזיר במראהו, ובייחוד באפו, ברגליו ובעורו.
שמן של שלוש מחלות נגזר משם החזיר – חזרת (Mumps), חזירית (Scrofula) וחזירית העור (Scrofulodorma).
חזיר הבית בוית מחזיר הבר במזרח התיכון (אזור הלבנט או אנטוליה), לפני כ-10,000 שנה, במהלך התקופה הנאוליתית, מעט לאחר ביות הצאן והבקר.
בתקופה זאת מוצאים עצמות חזיר רבות בכפרים נאוליתיים, אשר מעידות על הקטנה בגודל הגוף, התקצרות החוטם ותמותה מוגברת של בעלי חיים צעירים.
אלה מאפייני הביות העיקריים, המבדילים את חזיר הבית מחזיר הבר.
עם זאת, קיימות טענות לניהול מוקדם עוד יותר של חזירי בר לפני ביותם המלא, למשל באתר הלאן שמי (טורקיה) לפני כ-11,500 שנה ובקפריסין, לשם הובאו חזירים בערך באותו זמן.
משוער כי חזיר הבר בוית לאחר מכן באופן נפרד בסין, ואולי אף בוית בשבעה מועדים נפרדים ברחבי העולם.
עדויות DNA שמוצו ממאובני שיניים ולסת תחתונה של חזירים נאוליתיים באירופה מצביעים על כך שמוצאם במזרח הקרוב.
הבאתם של החזירים המבויתים לאירופה הובילה לביות חזירי הבר המקומיים, דבר שבא לידי ביטוי במאגר הגנים של חזירי הבית האירופאים.
לפי עדויות היסטוריות, חזירים נוספים הובאו לאירופה במאות ה-18 וה-19 מאסיה, והורבעו עם חזירי הבית המקומיים.
השימוש בחזירי הבית היה בעיקר לצריכת בשרם ונעשה גם שימוש בעורם, בעצמותיהם, בשומנם ובשערותיהם.
החזירים הובאו לאמריקה מאירופה על ידי ארננדו דה סוטו, ומגלי ארצות ספרדים אחרים זמן מועט לאחר גילוי אמריקה.
כיום תפוצתו של חזיר הבית היא גלובלית, וכוללת את כל היבשות למעט אנטארקטיקה, ואיים מיושבים רבים כאי הצפוני והדרומי של ניו זילנד, גינאה החדשה ומדגסקר.
במדינות מתפתחות, ולעיתים קרובות גם במדינות מפותחות, מרחב המחיה של חזיר הבית הוא בשדה או בחצר.
לפעמים נותנים לחזירי הבית לְשַׁחֵר אחר מזון ביער, תחת השגחתו של רועה חזירים.
בעולם המתועש גידול החזיר עבר מהדיר אל החוות התעשייתיות, ובכך עזר להגדיל את תפוקת הייצור, אך גם הביא לפגיעה ברווחת חיי החזירים.
חזיר הבית ידוע כחיה אינטליגנטית, והוא ניתן לאילוף בדומה לכלב ואף יכול לעלות עליו בביצועים מסוימים.
לדוגמה, במחקרים שנעשו באוניברסיטת פנסילבניה למדו חזירים להשתמש בחוטמם כדי להניע ג'ויסטיק המניע סמן על צג מחשב.
לאחר מכן ניתנה לחזירי הבית משימת זיכרון – הוצג להם שרבוט ולאחר שהוא הוסר הוצג אותו שרבוט ולצידו שרבוט שונה.
החזיר זכה באוכל, כגון M&M's, כאשר הזיז את הסמן אל השרבוט שהופיע לפני כן.
בדומה לשימפנזה, חזיר הבית למד את כללי המשימה לאחר 5 עד 10 ניסיונות.
במחקרים מדעיים נעשה שימוש במראה כדי לבחון מידת מודעות בקרב בעלי חיים, ובניסוי שנערך באוניברסיטת קיימברידג' למדו חזירי בית מידע בזכות שימושם בהשתקפויות, אך לא הוכח כי החיה זיהתה את עצמה בראי.
במחקר אחר, חזירי הבית הראו התנהגות של מעקב אחר חזירים אחרים המראים סימנים שהם נעים לעבר מזון, שבתורם הראו ניסיונות להתחמק מהחזיר הדולק אחריהם.
בעברית מודרנית מכונה לעיתים בשרו של החזיר "בשר לבן", והוא מוכן מחלקים שונים של הבשר, ובהם צלעות, צוואר, סינטה, פילה וירך.
ישנם מספר סוגים שונים של בשר חזיר מעושן ובהם בייקון, שינקן ופרושוטו.
חלקים אחרים של החזיר שמשמשים למאכל הם הכבד, המעיים וחלקי פנים.
ישנו גם שימוש בראשו של החזיר לייצור ג'לי לשימור.
בשר החזיר זול יחסית, מכיוון שהחזיר מגיע בקלות למשקל גבוה, והיותו אומניבור מאפשרת גמישות בהזנתו.
לא מקובל לחלוב את נקבת החזיר, כי חלבה מועט והוא מספיק בדרך כלל רק להאכלת החזרזירים.
בשר חזיר הוא הבשר הנאכל הנפוץ בעולם ומהווה כ-38% מכל צריכת הבשר העולמית.
על פי משרד החקלאות של ארצות הברית סך צריכת בשר החזיר העולמית בשנה הוא 98.9 מיליוני טון, כאשר תושבי הרפובליקה העממית של סין צורכים 52.5 מיליוני טון, ולאחריהם תושבי האיחוד האירופי (20.1) וארצות הברית (9).
בסוף המאה ה-20 החלו גזעים מסוימים של החזיר הביתי לשמש כחיית מחמד פופולרית במדינות המערב.
הגזעים הנפוצים למטרה זו הם Pot bellied pig ו-Juliana.
גזעים אלו נוטים להיות קטנים בהרבה מחזירי חווה, אך גודלם הסופי עולה בדרך כלל על הציפיות של הבעלים, דבר שמוביל לעיתים קרובות לנטישת החיה או למסירתה.
באירופה וצפון אמריקה נפוצים בתי מחסה לחזירים נטושים (Pig sanctuary), שמהווים בעצם מוסד דומה לכלבייה.
בזכות חוש הריח המפותח של חזיר הבית נעשה בו שימוש לאיתור חומרי נפץ ופטריות כמהין.
החזיר מוזכר בתורה ברשימת הבהמות הטמאות האסורות במאכל.
הוא נחשב בתנ"ך לסמל של כיעור, מיאוס וגסות כפי שמבוטא למשל בספר ישעיהו פרק ס"ה פסוק ד': ובספר משלי: .
בימי הבית השני נתקנה תקנה מיוחדת האוסרת גם על גידול חזיר, ונאמר: "ארור שיגדל חזיר".
החזיר היה אחד מסמליו של הלגיון העשירי שנטל חלק משמעותי בהחרבת ארץ ישראל במרד הגדול ובמרד בר-כוכבא, וחז"ל השתמשו בקונוטציה השלילית של חזיר כדי לתאר את רומי.
האיסור על אכילת חזיר וגידולו הפך עם השנים לאחד הסמלים הדתיים והלאומיים היהודים והוא סמל לטומאה ומאכלות אסורות, ועל כן יש כאלו אשר נמנעים מלהזכיר אף את השם "חזיר", ועושים במקומו שימוש בכינוי "דבר אחר".
גם בימינו ההקפדה עליו, גם בקרב מסורתים וחילונים, שכיחה יותר מההקפדה על מצוות אחרות.
בישראל, הטאבו היהודי הבולט על החזיר קיבל גם ביטוי ב"חוק איסור גידול חזיר", האוסר על גידול חזירים, ובחוק הרשויות המקומיות (הסמכה מיוחדת), תשי"ז-1956, המסמיך רשות מקומית להתקין חוק עזר עירוני שיגביל או יאסור מכירת בשר חזיר ומוצריו הנועדים לאכילה.
סוגיית מכירת בשר חזיר וגידול חזירים בישראל כיום מעוררת מחלוקת, וחזירים מגודלים למאכל, למשל בקיבוץ להב, אשר פועל בו מכון למדע ולמחקר החי, המגדל כ-2,000–3,000 חזירים בהתאם להיתר גידול חזירים במוסדות מדע ומחקר המופיע בחוק הישראלי.
חזיר הבית נאסר לאכילה על ידי מספר דתות נוספות ובהן האסלאם.
בקוראן המילה חזיר משמשת בהשאלה כסמל למיאוס ותיעוב, כדי לתאר את "אנשי הספר" –
מספר סיפורי עם עוסקים בחזירים, והמוכר בהם הוא כנראה שלושת החזירונים, אשר פורסם לראשונה ב-1843 בספר "Nursery Rhymes and Nursery Tales".
העלילה היא אודות שלושה חזירונים הבונים שלושה בתים, מקש, מענפים ומלבנים, וכאשר מגיע הזאב הרע ומצליח למוטט את שני הבתים הראשונים בעזרת נשיפותיו, שני החזרזירונים מתחבאים בביתו של החזרזיר השלישי, שהזאב לא יכול להרוס.
בשנת 1933 הסיפור עובד לסרט קצר מונפש של דיסני, במסגרת סדרת סרטי "סימפוניות טיפשיות", בשם "שלושה חזירים קטנים"; ולספר ילדים פארודי בשם "The True Story of the Three Little Pigs" (הסיפור האמיתי על שלושת החזירונים), המתאר את הסיפור מנקודת מבטו של הזאב.
חזיר ספרותי נוסף הוא ג'וּ בָּאגְיֵה מהספר "המסע למערב", אחד מארבעת הרומנים הקלאסיים הסיניים אשר הודפס במקור בעילום שם בשנות ה-90 של המאה ה-16 בתקופת שושלת מינג.
בתרבות המערבית היחס לחזירים הוא לרוב שלילי.
חזירים מוצגים לעיתים קרובות כחיות מלוכלכות, טמאות, תאבות בצע, חלשות אופי ועוד.
הכינוי "חזיר" משמש כמילה נרדפת למישהו שהוא תאב בצע (לדומגא הביטוי "קפיטליזם חזירי").
בתחום של יחסים רומנטיים, "חזיר" הוא מילה נרדפת לגבר שמבצע ניצול מיני או כפייה מינית.
"חזיר" מציין גם אדם גס רוח או בעל דעות מיזוגניות או שוביניסטיות (לדוגמה הביטוי "חזיר שוביניסטי").
יצירות רבות מציגות חזירים כדמויות חלשות או שליליות.
דמותו של חזרזיר מסדרת הספרים "פו הדב", אשר נכתבה על ידי א.
מילן והחלה להתפרסם ב-1926, הוא חברו הקרוב של פו הדב ומתואר כחיה קטנה וחששנית.
בספרו האלגורי של ג'ורג' אורוול, "חוות החיות" אשר פורסם ב-1945, החזירים ייצגו מנהיגים סובייטים שונים.
ברומן הגרפי של ארט ספיגלמן, "מאוס: סיפורו של ניצול" משנת 1986, ייצגו החזירים את הפולנים.
פעילים למען זכויות בעלי חיים וכן חוקרי טבע ותרבות טוענים כי היחס של בני אדם לחזירים הוא יחס לא הוגן.
האשמת חזירים כחיות תאבות בצע הוא השלכה – שהרי בני אדם יכולים להיות בעלי תאווה לממון וחזירים אינם עושים זאת.
ההשלכה מאפשרת לשייך התנהגות לא מוסרית לבעלי חיים ולטעון כי התנהגות מוסרית ייחודית לבני אדם.
אחת הטענות המרכזיות נגד חזירים הוא שהם חיות מלוכלכות שנהנות להתפלש בבוץ.
בניגוד לרוב היונקים, לחזירים אין פרווה להגנה על עורם.
בכך הם דומים לכמה מיני יונקים כמו בני אדם ופילים.
בניגוד לבני אדם, חזירים אינם מזיעים.
כדי לקרר את גופם עליהם להרטיב את גופם.
דבר זה נעשה על ידי אמבטיות במים או בבוץ.
השימוש באמבטיות בוץ נעשה גם על ידי יונקים אחרים בעלי עור עדין כמו פילים.
בוץ מתאדה לאט יותר ממים, ולכן משמש מעין קרם הגנה טבעי לעור.
בתנאי שבי, במיוחד בחלק מן המכלאות של חקלאות תעשייתית, חזיר הבית מוחזק בתנאים של צפיפות, ללא גישה למים נקיים וללא יכולת להתנקות מבוץ או צרכים.
בתנאים אלה גם בעלי חיים אחרים, כמו פרות, לא נשארים נקיים.
בדומה לכך גם אנשים עניים מאד, אסירים או שבויים הנמצאים בתנאים כליאה קשים מתקשים לשמור על ניקיון הגוף.
לעומת הייצוג של חזיר כחיה צרת אופקים המספקת רק תאוות מיידיות, הם נחשבים חיות אינטליגטיות יחסית בהיותם אוכלי כול.
מחקרים מראים כי חזירים חכמים לא פחות מכלבים.
יש מספר יצירות תרבות שמציגות את החזירים כחיות חיוביות שסובלות מיחס לא הוגן מצד בני האדם.
חוות הקסמים הוא ספר שבו הגיבור וילבור הוא חזרזיר עדין שניצל משחיטה בזכות ידידות עם ילדה ועם עכבישה.
דמויות של חזירים נעימים וחכמים שנשחטים לבסוף מוצגות לפעמים כמחווה ליהודים שנרצחו במחנות הריכוז.
דוגמה לדמות כזו מופיעה בספר הכלב היהודי.
מספר דמויות מצוירות של חזירים נוצרו במהלך השנים; הידוע שבהם הוא פורקי פיג מ"לוני טונס" שהופיע לראשונה ב-1935. הבובה מיס פיגי הופיעה לראשונה ב-1975 בפרק הפיילוט של "החבובות".
בעוד שהיא החלה כדמות משנית בתוכנית, דמותה התפתחה עד שהפכה לאחת מהדמויות המרכזיות.
סרט הקולנוע האוסטרלי "בייב", שזכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי ב-1995, עסק בחזיר שרוצה להיות כלב רועים.
אלבומה של הלהקה הבריטית פינק פלויד, "Animals", עוסק בכלבים, כבשים וחזירים וכמו כן, לעיתים, בהופעותיה של הלהקה שימשה דמות ענקית של חזיר מתנפח כמיצג.
יחזקאל (חזי) שלח (2 ביוני 1934 – 4 במאי 2010) היה איש עסקים, כלכלן והיסטוריון ישראלי.
בנוסף, היה חבר ויו"ר דירקטוריון במוסדות תרבות ויו"ר "ועדת שלח" לתקצוב תיאטראות בשנות ה-90; לדעת אנשי תרבות ומנהלי תיאטראות, המודל שבנה סייע להחייאת התחום.
שלח נולד בארץ ישראל לאב יליד פולין ולאם ילידת לטביה.
למד כלכלה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית במסגרת העתודה האקדמית.
למרות ייעודו ככלכלן, עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים.
שנים אחר כך השתחרר לאחר ששימש כמ"פ בגדוד הנח"ל המוצנח.
בשירות המילואים שירת בעוצבת נשר, חטיבת צנחנים במילואים, והתקדם בתפקידי הפיקוד עד לדרגת אלוף-משנה.
בין השאר השתתף כסמג"ד 65 בלחימה על מוצבי אום כתף במלחמת ששת הימים כחלק מהכוח של צנחני המילואים שתקף את הארטילריה המצרית במתחם לאחר איגוף אנכי מוסק.
בשנת 1969 מונה שלח למפקד גדוד 65, שהפך מאוחר יותר לגדוד 471. במלחמת יום הכיפורים לחם שלח כמפקד גדוד 471, גדוד צנחני מילואים.
שלח פיקד על גדודו בקרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן וכן בקרב ההבקעה לסוריה, ובין היתר כבש עם גדודו את העיירה הסורית ח'אן ארנבה.
לאחר מכן פיקד שלח על גדודו בכיבוש החרמון הסורי.
גם במלחמת לבנון הראשונה שימש זמן קצר כמג"ד במילואים בחטיבת הצנחנים, למרות גילו המבוגר.
ב-1975 התמנה למנכ"ל כלל סחר לאחר מכן היה מנכ"ל אליהו חברה לביטוח ונשר מפעלי מלט ישראליים.
בשנות ה-90 היה יו"ר מקורות וטבעול, וכיהן כדירקטור בחברות מנפאואר, יפאורה, המשביר המרכזי, הספרייה החדשה ועוד ויו"ר ועדת השקעות של קופות הגמל של בנק המזרחי.
ב-1971 היה גם בהתנדבות רע"ן כלכלה ברצועת עזה, במסגרת המנהל האזרחי.
במקביל לפעולתו כאיש עסקים הקפיד לשמור על קשר עם עולם התרבות והאמנות, בעיקר אמנויות הבמה.
הוא כיהן כיו"ר הנהלת התזמורת הפילהרמונית הישראלית, כחבר הנהלת האופרה הישראלית החדשה, התזמורת הקאמרית הישראלית ותיאטרון גשר וכחבר דירקטוריון קרן תל אביב לספרות ולאמנות.
היה גם מבקר המוזיקה של עיתון "העיר".
המלצותיו של שלח אומצו על ידי שרת התרבות דאז שולמית אלוני ומשמשות כמסגרת התקציבית לפיה פועל משרד התרבות מול התיאטראות.