tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יצחק הרצברג (1888, אוקראינה – 6 בדצמבר 1948, ישראל) היה מורה, סופר ומתרגם עברי.
יצחק הרצברג, נולד באוקראינה (אז באימפריה הרוסית).
למד בחדר ובישיבה, רכש השכלה כללית באופן עצמי.
בשנת 1914 עבר לווינה, שם חינך בגימנסיה העברית בעיר, כתב ספרי לימוד להוראת העברית ופעל בשדה הספרות.
בשנת 1939, בעקבות האנשלוס, עלה לארץ ישראל, היה מורה פרטי ותירגם ספרי ילדים.
הרצברג ניסה בכתיבתו המקורית והמתורגמת-מעובדת, להפיח חיים בדמויות היסטוריות ועממיות.
הרצברג נפטר ב-6 בדצמבר 1948 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
הדבר: "ספר לימוד הקריאה, הכתיבה וראשית דעת השפה העברית על פי השיטה הטבעית", וינה: הוצאת יצהר, תרצ"א-1931.
חנכה בבית־השב: מחזה לילדים עם תוי־זמרה, וינה: הוצאת יצהר, תרצ"ב-1931/1932.
הרשלי האוסטרופולי מלך הליצנים; הציורים מאת בינה גבירץ, תל אביב: י' שרברק, 1947.
יוסלה הגולם ויוצרו מהר"ל מפראג, 1947.
הלני המלכה, קורות מלכת חדייב, 1948.
ספור היסטורי, הוצאת שרברק, 1949.
סר וולטר סקוט, אייבנהו, ספור מדברי ימי אנגליה (תרגם: יצחק הרצברג), הוצאת שרברק, 1955.
יצחק-אביגדור אלעזרי-וולקני (וילקַנְסקי) (28 בינואר 1880, ט"ו בשבט תר"מ – 24 במאי 1955, ג' בסיוון תשט"ו), שנודע גם בשמות העט א.
ציוני ו-בן אבויה, היה סופר, אגרונום ובוטנאי, איש העלייה השנייה, חלוץ המחקר החקלאי בארץ ישראל ומהוגי רעיון מושב העובדים.
על שמו נקרא מכון וולקני, המוסד הגדול ביותר בישראל העוסק במחקר חקלאי.
יצחק-אביגדור וילקנסקי נולד בעיירה איישישוק שבליטא ט"ו שבט תר"מ 1880, אז בפלך וילנה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית.
היה בכור מבין שלושה בנים ושלוש בנות של רב אלעזר יהושע וילקנסקי, אחד מאחיו הוא מאיר וילקנסקי.
אביו היה דיין, ואמו בתיה לבית אלטשולר הייתה ממשפחת רבנים מפורסמים בליטא.
למד תלמוד ופוסקים עד גיל 16, בישיבת טלז, השתלם באופן פרטי בלימודי חול לבחינת בגרות של בית-ספר ריאלי.
למד באוניברסיטת ברן שבשויץ מדעי הטבע, פילוסופיה וכלכלה מדינית, בבית הספר הגבוה לחקלאות בברלין ובמכון לחקלאות באוניברסיטת קניגסברג.
בעיירת הולדתו, שהייתה בעלת רוב יהודי, התקיימה תודעה נרחבת של תנועת ההשכלה היהודית, ונעשה שימוש נרחב יחסית בשפה העברית.
אחותו, שרה, לימים גננת בנהלל ובראשון לציון, ייסדה בה את אגודת "רק עברית", שחרתה על דגלה דיבור בעברית בלבד.
וילקנסקי הצעיר יסד, יחד עם אחיו מאיר, את הסניף הציוני הראשון בעירו.
עד גיל 16 למד בישיבת טלז, ובנוסף למד באופן פרטי לימודי חול ועבר בחינת בגרות בבית ספר ריאלי.
לאחר מכן נסע ללמוד לברלין, שם למד כלכלה באוניברסיטת ברלין, ולברן, שם למד פילוסופיה באוניברסיטת ברן.
את התואר באגרונומיה קיבל מאוניברסיטת קניגסברג.
במקביל כתב סיפורים ומחזה בעברית (בשם העט "בן אבויה", על שם אלישע בן אבויה).
ב-1907 נשא לאשה את שרה קריגר (בת הרב חיים זאב קריגר, רב העיירה שפיזישוק שבפלך קובנה, ואחותו של ד"ר משה קריגר, מנהל בית החולים "הדסה" בצפת וסגן ראש ההסתדרות הרפואית, איש ציבור וחתנו של יחיאל צ'לנוב), וב-1908 עלה לארץ ישראל, והצטרף למפלגת הפועל הצעיר.
כמו כן היה שותף לפשרה בין נציגי הפועלים בחוות כנרת ובראשם ברל כצנלסון, למנהל המשרד הארצישראלי, ארתור רופין.
האחרון הביאה להקמתם של הארגונים הקולקטיבים של הפועלים החקלאים ובראשם הסתדרות הפועלים החקלאיים בגליל.
מחקר חקלאי בשירות היישוב הציוני
יצחק וולקנסקי היה דמות מרכזית ורב-פנים בתולדות ההתיישבות הציונית בארץ ישראל.
הוא היה אגרונום, בוטנאי, סופר ואיש רוח, שהשפיע עמוקות על תחום החקלאות וההתיישבות העברית.
וולקנסקי היה מהראשונים לחקור את תנאי הקרקע והאקלים בארץ ישראל, ופיתח שיטות חקלאות מתקדמות שהיו חיוניות להצלחת ההתיישבות העברית.
הוא הקים את תחנת הניסיונות החקלאית ברחובות, שנקראת על שמו היום מכון וולקני, והיא המוסד המחקרי החקלאי הגדול ביותר בישראל.
מחקרו העיקרי היה במגמה לגוון את ענפי המשק החקלאי העברי בארץ ישראל, שידע כישלונות ומפלות רבות, על ידי התאמת גידולים רבים ככל האפשר לקרקע, לאקלים ולצרכים של היישוב.
הוא זיהה צורך לאקלם באופן יזום, מבוקר ומדעי זנים מחוץ לארץ ישראל כך שיתאימו לתנאים הארץ-ישראליים ויתרה מזו, ליצור זנים ארץ-ישראליים מקוריים על ידי תהליכי הכלאה בין זנים מחוץ-לארץ ומארץ-ישראל, תוך ניצול יתרונות השרידות של הזנים הארץ-ישראליים ויתרונות הפריון והטיב של הזנים מחוץ-לארץ.
וילקנסקי-וולקני העמיד בראש שיטתו את הצורך במשק רב-ענפי המקיים את עצמו, בחקלאות אינטנסיבית, בהיקפים גדולים ותוך גיוון גידולים על אותו תא שטח באופן מחזורי וביסוס משק החלב.
עם זאת, הדגיש כי החקלאי אינו צריך לבזבז את כוחו בחקירה עצמאית וניסוי וטעייה יקרים, אלא הוא אמור ליהנות מפירות מחקר מדעי שיטתי שימומן על ידי ההנהלה הציונית שיספק לחקלאי זרעים, כלים, ידע וחומרים.
השקפתו, שלפיה הנחיית המתיישבים היא עניין לאומי והמתיישבים אמורים להקים את יישוביהם על קרקע לאומית, באה בניגוד לעקרונותיהם של איכרי המושבות הוותיקות, שניהלו משקים פרטיים על קרקע פרטית.
וולקני התנגד לקיום של חוות גדולות מסיבות אידאולוגיות, אך גם טען שהן פחות יעילות ממשקים קטנים.
כן הוא טען כנגד שימוש במיכון חקלאי שלדבריו מצריך חוות גדולות, מצמצם את כוח האדם הנדרש לחקלאות ומונע התיישבות יהודית חקלאית בארץ ישראל.
לצד עיסוקו בחקלאות, וולקנסקי היה סופר מוכשר וכתב רבות על נושאים הקשורים לחקלאות, להתיישבות ולתרבות העברית.
הוא השפיע על דור של אינטלקטואלים וחלוצים.
את רעיונותיו פרסם בספרו "בדרך" שאותו פרסם בשנת 1918
"האדמה העוברת לרשותנו היא מדולדלת מאות בשנים.
חלוצינו באים מהעיר ועמוסים מני לידה בכל הרגלי העיר.
דרך הסתגלותם לעבודת אדמה תהיה, אפוא, ארוכה וקשה.
גם כשיבואו להיאחז ב"ארץ זבת חלב ודבש", מה תקוותם בבואם להחיות אדמה עזובה מדורי דורות?
הפלח נשען על מסורת עתיקת ימים.
מסורת זו יכולה להיברא מחדש על ידי מכון חקירה מודרני ולא בידי עובד אדמה מקרי".
התפתחותה של החקלאות המודרנית בארץ-ישראל קשורה באופן הדוק לתנועה הציונית ולהגירה היהודית לארץ ישראל בסוף המאה ה-19. יצחק וולקנסקי וחיים ויצמן היו שתי דמויות מרכזיות בפיתוח החקלאות בארץ ישראל.
שיתוף הפעולה ביניהם תרם רבות להקמת המדינה והתפתחותה.
מורשתם ממשיכה להשפיע על החקלאות הישראלית עד היום.
החקלאות בארץ-ישראלי עמדה בפני אתגרים קשים:
תנאי אקלים קשים: ארץ ישראל מתאפיינת באקלים ים-תיכוני, שכולל קיץ חם ויבש וחורפים גשומים.
תנאים אלה יצרו קשיים בהשקיית השדות, במניעת סחף קרקע ובטיפוח גידולים מתאימים.
מחסור במים: המחסור במים המתוקים היה ונותר אחד האתגרים המרכזיים.
הבצורות החוזרות ונשנות, איכות המים המוגבלת והצורך לחלק את המים בין מגזרים שונים (חקלאות, תעשייה, משקי בית) יצרו מתח מתמיד.
קרקעות בעייתיות: חלק ניכר מהקרקעות בארץ ישראל אינן פוריות במיוחד, וסובלות מסחף, מליחות ומחסור בחומרים אורגניים.
מזיקים ומחלות: מגוון רחב של מזיקים ומחלות פגעו בגידולים החקלאיים, והקשו על החקלאים להשיג יבולים יציבים.
חוסר בכוח אדם מיומן: בתחילת ההתיישבות החדשה, היה מחסור בכוח אדם מיומן בתחום החקלאות.
החלוצים נאלצו ללמוד את רזי המקצוע תוך כדי עבודה.
שוק לא יציב: השוק לחקלאים היה לעיתים קרובות לא יציב, עם תנודות מחירים משמעותיות והיעדר ביטחון כלכלי.
מלחמות ואירועים ביטחוניים: מלחמות ואירועים ביטחוניים שונים הפריעו לפעילות החקלאית, גרמו להרס תשתיות ולעקירת אוכלוסייה.
ב-1921 ייסד וילקנסקי את "המכון למדע הטבע, תחנת הניסיון החקלאית" בתל אביב, שממנו צמח לימים מכון וולקני.
בהקמת המכון סייע המשרד הארצישראלי בראשותו של רופין.
המכון, שתוכנן על ידי האדריכל אלכסנדר לוי, הוקם סמוך לגימנסיה הרצליה, ובשנת 1932 עבר לעיר רחובות, במטרה להקימו על קרקע חקלאית ולא בסביבה עירונית.
המכון היה פרי לימודיו של וילקנסקי משיטות החקלאות של הטמפלרים בחוות וילהלמה ליד לוד.
כמו כן הסתייע וילקנסקי באגרונום הבכיר אוטו ורבורג, שעלה לארץ ישראל מגרמניה והיה בעל ניסיון עשיר במחקר חקלאי.
במכון היו שלוש מחלקות: מחקר, הדרכה והוראה.
ניסויים נערכו במעבדה אך גם בשדה, ברשת תחנות ניסוי חקלאיות שהיו פרושות באתרי ההתיישבות כאום ג'וני, ג'ובתה (גבת), נהלל ועוד.
אחד המדריכים הבכירים במכון היה ברוך צ'יזיק, שגם שתל בחצר המכון ארבורטום (מאגר צמחים מוזיאוני).
אחיו של צ'יזיק, אפרים צ'יזיק, היה ממגיני חוות הניסויים החקלאיים של המכון בחולדה, ונהרג על הגנת המקום.
עיסוק משלים נוסף שבו עסק וילקנסקי-וולקני היה שיפור התזונה והעמדתהּ על נדבכים מדעיים.
חיבורו מ-1917 "תזונת בית האיכר" היה אחד החיבורים הראשונים שנכתבו בתחום זה בארץ-ישראל (קדמו לו כתביו של הרופא התל אביבי יהודה לייב פוחובסקי).
וילקנסקי עמד על חשיבות משק החלב (בניגוד לגידולי ההדרים והיקבים) כמשק המסוגל לתמוך בכלכלת "בית האיכר" – כלומר בחקלאי עצמו – בעת משבר.
התמיכה ברפת צריכה לבוא על ידי גידול מספוא.
ב-1930 עמד וילקנסקי בראש ועדה לבחינת אפשרויות התיישבות בשרון.
בחודש מרץ אותה שנה הוגשה לוועד הפועל הציוני ולמועצת הסוכנות היהודית בלונדון הצעתה של "ועדת וילקנסקי", אשר המליצה על התיישבות של 1,500 משפחות באזור ההדרים, על אדמות קרן קיימת לישראל, במשך שלוש השנים הבאות.
הנציגות הציונית בסוכנות, שיוצגה על ידי הארי סאקר, דרשה לצמצם את התוכנית ולהעמידה על אלף משפחות בלבד.
זוהי ראשיתו של המפעל שנודע כ"התיישבות האלף".
עד 1951 עמד וולקני בראש המכון.
ב-1942 הקים את "המכון ללימודי החקלאות", שממנו צמחה לימים הפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות.
עם נר ראשון של חנוכה תש"ג (4.12.1942), בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, נחנך המכון לחקר החקלאות בטקס מרגש בבניין ע"ש אהרון אהרונסון, מגלה "אם החיטה" ובהשתתפות נשיא האוניברסיטה העברית ד"ר מאגנס.
הוא כיהן כפרופסור לכלכלה חקלאית בפקולטה ועמד בראשה מיום הקמתה ועד מותו.
מתוך הכרה בפועלו לקידום החקלאות בארץ-ישראל קיבל מממשלת המנדט תואר חבר מסדר האימפריה הבריטית (MBE).
יצחק וולקני נפטר מהתקף לב ברחובות, ונטמן בבית העלמין במושב נהלל.
לוולקני ולרעייתו שרה נולדו שלושה ילדים: צפרירה (גאולוגית וד"ר לביוכימיה), בנימין (ביוכימאי וד"ר לבקטריולוגיה, חוקר החי בים המלח), ורות.
ביכורי־עטו נתפרסמו ב"הדור" של הסופר דוד פרישמן; השתתף בעיתון "המעורר" של ברנר, ובייחוד ב"הפועל הצעיר" בהם מאמריו היו חתומים בשם א.
ציוני, במאמרים בתחום תכנונה של החקלאות ובייחוד ההתיישבות הלאומית - "ההתיישבות העובדת" והמשק המעורב.
אלעזרי־וולקני התנגד לאחד־העם וביקש לבסס את ערכה הכלכלי והלאומי של העבודה העברית תוך הוקעת פגמיה של ההתיישבות הפרטית, אך היה הראשון להערכה חיובית של המפעל ההתיישבותי של "הנדיב הידוע".
הוא כתב קונטרסים מרובים בענייני חקלאות והתיישבות וספרים: "בדרך" (תרע"ח), "מדות" (1924), וערך את הספרייה החקלאית "בכפר".
הוא פרסם גם מסות בענייני ספרות, וכן מחזות בהם חתם בשם הספרותי י.
את כתביו כינס בעשרה כרכים, תש"י–תשט"ו.
בתש"י יצא מבחר כתביו מכל הסוגים בשם: "מורה הדרך", בצירוף פירוט תוכן עשרת הכרכים ורשימה ביבליוגרפית של קונטרסיו בענייני חקלאות והתיישבות.
אחיו הם הסופר מאיר וילקנסקי ומרדכי וולקני-אלעזרי.
וולקנסקי היה אחד מהוגי רעיון מושב העובדים, והאמין כי ההתיישבות העברית צריכה להתבסס על עקרונות של שיתוף ושוויון.
בהתאם לאמונתו הסוציאליסטית, תבע וילקנסקי-וולקני כי העבודה בחוות וביישובים החקלאיים תהיה עצמית וללא פועלים.
אמונה זו השתלבה בכתביו עם הפעילות החקלאית המקצועית, המודרנית והמדעית המאפיינת את הפועל החקלאי העברי החלוצי.
אולם, וילקנסקי היה סוציאליסט מתון ופרגמטי, וניסה לשלב בין עבודה שיתופית להנאת היחיד מפירות עמלו.
שילוב זה, שהתבסס על רעיונותיהם של פרנץ אופנהיימר, הקואופרציה במרחביה, הקולקטיב החקלאי בחוות סג'רה, אליעזר יפה ווולקני עצמו הביא ליצירת מושב העובדים.
התאוריה הפרגמטית של מושב העובדים פורסמה על ידו לראשונה ב-1921 בסדרת מאמרים בעיתון "הפועל הצעיר", שבו פרסם את רוב חיבוריו הפרוגרמטיים והספרותיים.
אחד הקווים המרכזיים בהשקפתו, היה המתינות המדינית בסוגיית הסכסוך הישראלי-ערבי.
הוא התנגד בחריפות לשימוש בכוח הזרוע וסלד מן ההילה שנקשרה לחלוצים ה"אקטיביסטים", העוסקים בהגנה ובשמירה, על חשבון פעילות התיישבותית וחקלאית יוצרת.
לדבריו, הארץ איננה נקנית בכוח אלא במחרשה.
גבול הארץ הוא גבול העיבוד החקלאי, לא "זכויות על גבי נייר" ולא "גדודים התלויים על בלימה".
נכונותו לפשרה עם הערבים באה לידי ביטוי גם בקבלת משלחות מן העולם הערבי במכוני המחקר ונכונות לפתוח להם את שערי המכון ולשתף אותם בממצאים שיביאו ברכה גם להם.
בפרט נזכר ביקור במכונו של וולקני בזיכרונותיו של סייד מרעי, לימים יועצם של נשיאי מצרים גמאל עבד אל נאצר ואנואר סאדאת.
על שמו נקרא מכון וולקני ומושב בית אלעזרי.
הארכיון האישי של יצחק וולקני-אלעזרי נמסר לארכיון הציוני המרכזי בירושלים.
משק בית האכר (קובץ), יפו: דפוס שושני, תרע"ז (ספריה חקלאית, כא).
(קובץ מאמרים של וילקנסקי, אליהו קראוזה ואגרונומים אחרים)
בדרך, יפו: הפועל הצעיר: דפוס שושני, תרע"ח
מדות, תל אביב: הארץ והעבודה, תרפ"ד
המעברות לתעשיית חלב בארץ, תל אביב: בנק הפועלים (דפוס הפועל הצעיר), תר"ץ
יצחק אלעזרי-וולקני, תיכון החקלאות בארץ, רחובות – תל אביב: דפוס הפועל הצעיר, הסוכנות היהודית לארץ ישראל – תחנה לחקר החקלאות רחובות, תרצ"ז
י' אבויה, ברזל בברזל: דרמה בארבע מערכות, לבוב: סנונית, 1920
א' ציוני, שירת היחוד: (ליובל המאה של יל"ג), תל אביב: אחדות העבודה, תרצ"א (חוברת)כל כתביו: כתבי יצחק אלעזרי-וולקני (א' ציוני), תל אביב: נ' טברסקי, תש"י–תשט"ז, ב-10 כרכים:
יצחק נתנוביץ' ויניקוב (Исаак Натанович Винников; 1897–1973) היה סמיטולוג, מזרחן, בלשן-אתנוגרף יהודי-סובייטי, פרופסור באוניברסיטת לנינגרד.
נשלח על ידי משרד החינוך הסובייטי ללמוד בלשנות ואתנולוגיה באוניברסיטת לנינגרד.
עבודתו המוקדמת עסקה בהיסטוריה ובתרבות הערבית הפרה-אסאלמית.
אחר כך עבר ללימוד את מנהגי ושפות השבטים הערבים של מרכז אסיה.
בשנת 1941 כתב דוקטורט בנושא "הערבים בברית המועצות".
בהמשך הקריירה הקדיש את זמנו לחקר כתובות ארמיות וכתב קונקורדנציה של הארמית הארץ-ישראלית לפי התלמוד הירושלמי והמדרשים.
בין השנים 1940 ל-1942 עמד בראש המכון לאנתרופולוגיה ואתנוגרפיה.
היה מנחה הדוקטורט של פרופ' מיכאל הלצר.
הרב יצחק הקר (נולד בשנת ה'תרצ"ו, 1935) הוא ראש ישיבת גרודנא באר יעקב וחבר מועצת גדולי התורה.
בעבר כיהן כראש ישיבת גרודנא אשדוד.
בגיל חמש עלה לארץ יחד עם משפחתו שהשתכנה בפתח תקווה.
בנערותו למד בישיבת קול תורה, שם זכה בפרס משרד הדתות לבני ישיבות מצטיינים לשנת תשי"ג.
לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת פוניבז'.
נישא לגיטה מלכה, בתו של ראש הישיבה הרב שמואל רוזובסקי.
בשנת ה'תשכ"ז, נקרא לכהן כראש ישיבה בישיבת גרודנא שבאשדוד על ידי הרב יוסף שלמה כהנמן, לצד הרב דב צבי קרלנשטיין והרב צבי דרבקין אשר נתמנו על ידי הרב כהנמן עם פתיחת הישיבה בשנת ה'תשכ"ו (1966).
בשנת ה'תש"ס התפלגה הישיבה והרב הקר עבר יחד עם הרב דרבקין ועמם קבוצה מתלמידי הישיבה לקריית ישמח משה שבגני תקווה, כאשר הם זוכים לחסותה הכלכלית של הנהלת ישיבת פוניבז'.
בשנת ה'תשס"ה עברה הישיבה לבאר יעקב.
בנו הרב יוסף שלמה, משיב בישיבת גרודנא בבאר יעקב (חתנו של חיים וייס, מנכ"ל ישיבת איתרי לשעבר).
חתנו, הרב נחשון שילר (בנו של הרב נטע שילר, ראש ישיבת אור שמח) – ראש ישיבת אור שמואל בירושלים
חתנו, הרב אברהם יעקב קצלנבוגן – ר"מ בישיבת חברון גאולה בירושלים
חתנו, הרב ישראל רוטנברג – מראשי ישיבת דעת משה בירושלים, בנו של הרב ישעיהו פנחס רוטנברג, רב בית הכנסת הגר"א בבית וגן בירושלים
חתנו, הרב טוביה רוטברג – ר"מ בישיבת בית מאיר בבני ברק, בנו של הרב צבי רוטברג
שיעורי הגר"י הקר – על סדר נזיקין.
בית היין – שיעורים ושיחות.
יצחק הצרפתי, בן המאה ה-11, היה אביו של רש"י, שנקרא "יצחקי" (רבי שלמה יצחקי) על שם אביו.
נולד לשלמה (או שרמה) בן אליקים הצרפתי והתגורר בעיר וורמס ולמרינה שבאשכנז, ולאחר מכן עבר להתגורר בעיר טרוייש (טרואה) בצרפת.
בנו מעיד באחד מפירושיו למסכת עבודה זרה שאביו היה מורו, ומזכירו בכינוי "מנוחתו כבוד".
החיד"א כותב בספרו "שם הגדולים": .
אולם ישנו ספק אם פירוש זה נכתב על ידי רש"י עצמו ויש הסוברים שהרשב"ם כתב אותו והתייחס לאביו ר' מאיר בן שמואל.
בכתבי בני תקופתו מכונה רש"י בשם רשז"ל (רבינו שלמה זכרונו לברכה), ללא י'; ברוב המקרים, בכתבי היד מימי הביניים, מכונה רש"י בשם רבינו שלמה או רבנו שלמה הצרפתי.
בכתבי בעלי התוספות (שהיו בחלקם נכדים של רש"י) בנו מכונה "רש"י".
וכשהם מביאים מפירושו הם מקדימים לכתוב "פרש"י" (ראשי תיבות של 'פירש רבי שלמה בן יצחק').
הכינוי רש"י הוא מאוחר יותר, ומשמעותו שנויה במחלוקת: הפירוש הנפוץ הוא שמשמעותו רבי שלמה יצחקי, על שם אביו.
החיד"א, שציטט כתבים מאוחרים בהם חתום רש"י כ"שלמה בן יצחק", הוסיף הסבר לתוספת שם האב שבכינוי "רש"י": .
שינויים דומים נעשו בשמותיהם של רבי שמשון משאנץ ורבי שמשון מקוצי, שנקראו "הש"ר" ולא ר"ש.
הטענה לפיה אבי רש"י נקרא יצחק נתמכת בכתבי יד של תשובות רש"י בהם מצויה חתימתו "שלמה ב"ר יצחק", אולם חקירת מקורותיהם בימינו העלתה שאלו השלמות של מעתיקים מאוחרים ולא הכיתוב המקורי.
למרות זאת, ייתכן שרש"י פתח את פירושו לתורה באזכור השם יצחק, על מנת להזכיר את שם אביו.
אם אכן האות י' שבכינוי "רש"י" אינה מתייחסת לאביו רבי יצחק, היו שהציעו שהיא מהווה קיצור למילה ירחי, כשם משפחתו של רש"י, המרמז (לדעה זו) על מוצאה הקדום של המשפחה - מהעיר לוניל שבצרפת, המכונה "עיר הירח" (lune הוא ירח בצרפתית).
אברהם גרוסמן משער שאפשר שהמשמעות המקורית של הכינוי הייתה רבינו שיחיה, כפי שכינוהו תלמידיו בסתם.
אחרים הציעו שראשי התיבות הן רבינו שלמה יחי, והיו גם שפירשו את הכינוי בדרך של ראשי תיבות בדיעבד כרבם של ישראל.
אחרית ימיו לא ידועה, אף בסוף פירוש רש"י לתורה, כתב אחד מתלמידיו של רש"י: "נלקח ארון האלוהים קודש קודשים המורה הגדול רבנו שלמה זצ"ל בן הקדוש רבי יצחק הצרפתי זצ"ל...".
כיוון שהוזכר בתור "קדוש", ייתכן שנהרג על קידוש השם במסעי הצלב, וכנראה נקבר בצרפת.
על פי האגדה, היו רבי יצחק ורעייתו חשוכי ילדים, ועניים.
ר' יצחק מצא אבן טובה גדולה שיכלה לפרנסו כל חייו, הגויים המקומיים היו צריכים את האבן הזו בדיוק לצורך פולחן עבודה זרה, אולם ר' יצחק סירב, כאשר הכריחו אותו לתת את האבן, השליך את האבן מסיפון האונייה, והראה להם כאילו הוא מצטער על המעשה.
בעקבות המעשה הנועז, נשמעה בת קול בבית מדרשו של ר' יצחק ואמרה: "הנה לך בן מאיר אל כל ישראל", הוא רש"י.
במהלך הריונה של אשתו כשהלכה ברחוב בוורמייזא, נוצרי שדהר על מרכבה כמעט פגע בה אך האישה פנתה אל הקיר שבשולי הרחוב ונלחצה אליו, ונעשה נס, ובקיר נוצר שקע שבו הסתתרה.
ישנה מסורת עתיקה המראה כיום את מיקום השקע בקיר, בוורמייזא.
יש אומרים שלאחר מכן חשש רבי יצחק פן יאשימו את אשתו במעשה כשפים, ועבר להתגורר בטרואה.
כמו כן ישנה אגדה אחרת המספרת כי בהיות רש"י בן 33 שנה יצא ל'גלות' בת שבע שנים, כדי לכפר הצער שעבר אביו בעקבות זריקת האבן היקרה.
ובאותן שנים שנדד רש"י סיים את פירושו על התורה ורוב הש"ס.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 יצא לאור סרט קולנוע חרדי בשם: "אוצר של יראת שמיים" (מתוך טרילוגיית הסרטים "חלומות חסידיים" מבית "ניצוצות של קדושה") בבימויו של יגאל הושיאר, אשר עסק בסיפורו של רבי יצחק והאבן הטובה.
יצחק (אבישר) ולקר (30 במאי 1925 – 10 בפברואר 1993) היה ראש עיריית בת ים בשנים 1973–1977, לוחם באצ"ל, מפקד הפלוגה הראשון בגדוד הצנחנים 890 ואזרח כבוד של העיר בת-ים.
ולקר נולד בברלין, גרמניה ליוסף ולקר ולקלרה, ועלה לארץ ישראל בשנת 1934, כשנה לאחר עליית הנאצים לשלטון.
ולקר עלה עם הוריו ושני אחיו הצעירים והמשפחה התיישבה בתל אביב.
אביו יוסף ולקר היה מבכירי בית"ר, הסתדרות העובדים הלאומית ומועצת עיריית תל אביב-יפו.
בשנת 1939 הצטרף לארגון האצ"ל והיה פעיל בהדבקת כרוזים במרחב תל אביב.
בשנת 1940 עבר במסגרת האצ"ל קורס מ"כים וקורס חבלה.
בשנת 1945 מונה למפקד מחלקה במחוז תל אביב.
בסוף שנת 1947 מונה למפקד פלוגה בגדוד 13 של האצ"ל, השתתף ונפצע בקרב על יפו.
לאחר החלמה קצרה נשלח עם פלוגתו להשתתף ביחד עם יחידות של ארגון "ההגנה" בקרב על הכפר הערבי קקון.
בחודש מרץ 1948 התארגנה פלוגתו של ולקר ועלתה צפונה לקיבוץ המעפיל כדי לעזור לכוחות "ההגנה" למנוע את התקפות הערבים.
פלוגת האצ"ל של ולקר חברה לפלוגה מחטיבת אלכסנדרוני של ההגנה ויחד תקפו את הכפר קקון.
אולם, ההתקפה נכשלה והכוח המשולב נסוג.
בקרב זה נפצעו ולקר וכמה לוחמים מפלוגת אלכסנדרוני.
עם שחרורו מבית החולים התגייס עם פלוגתו באופן רשמי לצה"ל.
הפלוגה הוצבה בגדוד 91 של חטיבה 9 היא חטיבת עודד.
במסגרת הגדוד השתתף ב"מבצע ברוש" בקרב על משמר הירדן שנערך ב-9 ביולי 1948. לוחמי חטיבת עודד, חטיבת כרמלי וחטיבת גולני ניסו להדוף את הסורים מעמדותיהם אך ללא הצלחה.
המושבה משמר הירדן שוחררה רק בהסכם שביתת הנשק עם סוריה בשנת 1949. כעבור כמה ימים ב-17 ביולי 1948 נשלח יצחק ולקר עם גדוד 91 להמשך "מבצע ברוש" לקרב על גירוש הסורים מעמק החולה.
בסיום קרבות ב"מבצע ברוש" נשלח לקורס קציני חיל רגלים בבה"ד 1 בפיקודו של צביקה הורוביץ ובסיומו חזר לגדוד 91 כמפקד פלוגה חדשה.
כעבור מספר חודשים נתמנה כמדריך ומפקד מחלקה (ממ"ח) בבה"ד 1 בפיקודו של מאיר זורע.
לאחר כשנה בהדרכת צוערים ועם סיום מחזור ו' התנדב לשרת ביחידת הצנחנים בפיקודו של יהודה הררי.
עם הצטרפותו עבר קורס צניחה ומונה לפקד על הפלוגה הקרבית הראשונה שסיימה טירונות.
באוקטובר 1950 הופיע עם פלוגתו במפגן הסיום של המכביה השלישית.
לאחר שעבר עם הפלוגה את אימון הפרט, אימון מחלקה ופלוגה והשתתף בתמרון הגדול, יצא לקורס מג"דים וחזר לגדוד 890 כדי לפקד על הפלוגה השנייה שסיימה טירונות.
בשנת 1952 מונה לקצין תאום בבה"ד 2 – בית הספר למג"דים ומח"טים.
במלחמת סיני נלחם ברצועת עזה והיה לקצין אג"ם חטיבתי.
במשך שלוש שנים היה בשליחות באפריקה ולאחר שחזר לישראל המשיך להדריך חיילים ממדינות אחרות.
במלחמת ששת הימים פיקד על גדוד מילואים בגזרת בית ג'וברין.
לאחר שחרורו מצה"ל עשה קורס של שלושה חודשים במנהל עסקים ועבד במשרד התחבורה בפרויקט למלחמה בתאונות דרכים.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בסוף 1973 הועמד בראש רשימת הליכוד בבת ים.
הליכוד קיבל בבחירות 9 מושבים, המערך 10 מושבים והמפד"ל 2 מושבים.
מיד לאחר הבחירות חתם ולקר הסכם קואליציוני עם המפד"ל בה הבטיח לשני נציגי המפד"ל תפקידי סגנים בשכר.
ולקר מונה לראש עיר בינואר 1974. כראש העיר בת-ים, פעל להקמת מתנ"סים, הפעלת חוגי העשרה לילדים, הקים בתי"ס תיכוניים וזכה לתואר "אזרח כבוד של העיר בת-ים".
בסוף 1976 לקראת הבחירות בסניף הליכוד בבת ים על מועמדות לראש העיר בבחירות הבאות לעיריית בת ים, התעורר סכסוך בתוך סיעת הליכוד בבת ים.
בעקבות זכייתו של וולקר בבחירות, פרשו מהסיעה שלושה חברים שהקימו סיעה עצמאית בשם "למען בת ים".
הם חתמו הסכם עם המערך, על פיו אחד מהם יהיה לראש העיר והדיחו את וולקר בישיבת מועצה טעונה ב-30 בינואר 1977. בספטמבר 1978 לקראת הבחירות לרשויות המקומיות הודיע נציג הליברלים בבת ים שירוץ ברשימה נפרדת, בגלל חילוקי דעות עם וולקר, שלטענתו פועל כאיש צבא ולא כפוליטיקאי.
בסיבוב הראשון של הבחירות זכה נציג המערך, מנחם רוטשילד ב-37.5% מהקולות ווולקר זכה ל-33% מהקולות.
לקראת הסיבוב השני חתם רוטשילד על הסכם עם התנועה למען בת ים ועם המפד"ל.
בסיבוב השני קיבל וולקר 45% מהקולות.
ולקר עמד בראש רשימת הליכוד גם בבחירות בשנת 1983. באוקטובר 1986 חתם על הסכם קואליציוני עם ראש העיר מהמערך.
בתחילת 1989 הקים וולקר רשימה עצמאית להתמודד לעיריית בת ים.
לאחר מותו, עיריית בת-ים הנציחה זכרו על ידי הקדשת גן על שמו, ברחוב שרת שבשכונת רמת יוסף.
יצחק וַיסמן (נולד ב-14 בספטמבר 1961) הוא מזרחן ישראלי, פרופסור מן המניין בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה.
כיהן כראש המרכז היהודי-ערבי בשנים 2013-2010 וכחבר סנאט האוניברסיטה בשנים 2014-2012. ויסמן הוא חוקר האסלאם המודרני ותחומי העניין שלו כוללים את הסלפים, האחים המוסלמים והצופים במזרח התיכון ובתת היבשת ההודית ואת נושאי ההטפה הדתית והדיאלוג הבין-דתי.
הוא עורך סדרת סהר להגות אסלאמית בהוצאת רסלינג וחבר מערכת של כתב עת בינלאומי בנושא הס'ופי.
תערוכת צילומים שלו בשם "מסעות בעולם האסלאם" מוצגת מאז 2014 ברחבי הארץ.
יצחק ויסמן נולד וגדל בחיפה.
הוא למד בבית הספר התיכון עירוני ג' שבנווה שאנן ושירת כלוחם בחיל השריון.
את שלושת תאריו השלים באוניברסיטת חיפה בהצטיינות.
הוא למד לתואר ראשון בתוכנית המצטיינים של האוניברסיטה ובחוג להיסטוריה של המזרח התיכון.
עבודת הגמר שלו לתואר השני בהדרכת פרופסור בוטרוס אבו מאנה עסקה בחייו ובתורתו של סעיד חווא, אידאולוג תנועת האחים המוסלמים בסוריה תחת שלטון חאפז אל-אסד.
את עבודת הדוקטורט בהנחיית פרופסור בוטרוס אבו מאנה ופרופסור נחמיה לבציון הקדיש לבחינת זרמי הרפורמה הדתית החדשים שהתפתחו בדמשק בשלהי התקופה העות'מאנית כמענה לתהליכי המודרניזציה שיזם השלטון המרכזי ולמפגש עם המחשבה המערבית המודרנית.
עם סיום לימודיו יצא לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון ולאחריה באוניברסיטת אוקספורד.
ויסמן מלמד באוניברסיטת חיפה מאז שנת 1989 והוא מונה בה לפרופסור חבר בשנת 2010. בשנת 2009-2008 היה מרצה אורח במכללת דיקינסון שבפנסילבניה.
כראש המרכז היהודי-ערבי הוא ערך כנסים רבים להבנה וקירוב בין האוכלוסיות בהשתתפות שרים וחברי כנסת, אנשי אקדמיה, אנשי דת וראשי ארגונים חברתיים.
בין המיזמים המעשיים שלו היו תוכנית "חבר לספסל הלימודים" שהפגישה סטודנטים יהודים וערבים בקמפוס ופרויקט "עכו כמרחב משותף" שעסק בפיתוח מודל לחיים ביחד בעיר מעורבת בתחומי המנהל המקומי, החינוך והרווחה.
בעקבות זאת הוזמן להשתתף בכנסים בין-דתיים ובין-תרבותיים בינלאומיים רשמיים שנערכו בווינה ובקוסובו.
ויסמן פרסם שמונה ספרים (מחקר, עריכה ותרגום), עשרות מאמרים בכתבי העת המקצועיים באנגלית ובעברית ומעל עשרה ערכים אנציקלופדיים.
כתביו תורגמו לגרמנית, צרפתית, איטלקית, טורקית, ואינדונזית.
יצחק ויסמן נשוי לגרדה ואב לשני בנים ובת, תומר מאיה ושי.
מחקריו של יצחק ויסמן עוסקים באידאולוגיה ובדרכי הפעולה של התנועות האסלאמיות המודרניות, במיוחד האחים המוסלמים והסלפים.
הם בוחנים כיצד צמחו תנועות אלה מתוך המורשת האסלאמית הטרום-מודרנית, שבה היה למסדרים הצופים מעמד מוביל, ואילו חידושים רעיוניים וארגוניים הם פיתחו על רקע המפגש עם המערב ותהליכי המודרניזציה בעולם המוסלמי.
בתחילה התמקדו מחקריו של ויסמן בסוריה, אך בהדרגה הם התרחבו למדינות נוספות במזרח התיכון, לתת היבשת ההודית ולאסיה בכלל ולאחרונה למערכת הגלובלית.
צמיחת האסלאם המודרני והמורשת הצופית
בנושא זה יוצא יצחק ויסמן נגד ההשקפה המקובלת, המאמצת כפשוטה את גישתם העוינת של הארגונים האסלאמיים בני ימינו כלפי הצופיות.
לטענת ארגונים אלה, ובמיוחד הסלפיים והרדיקליים שבהם, המסדרים הצופיים היו הגורם המרכזי לסטיית המוסלמים מן האסלאם המקורי של הקוראן וימי הנביא והאשם העיקרי לשקיעתו של האסלאם ונחיתותו בפני אירופה.
במחקר מפורט על דמשק מראה ויסמן כי הדור הראשון של הוגי הרפורמה האסלאמית היו למעשה בניהם של אנשי דת צופים רפורמיים, שהיו פתוחים לחידושים האירופיים, ונכדיהם של אנשי דת צופים שהיו הראשונים לתמוך בתהליך המודרניזציה של האימפריה העות'מאנית.
בשורה של מאמרים עוקבים הראה ויסמן כי אותה גניאולוגיה מאפיינת את זרמי הרפורמה המודרנית בערים אחרות: בגדאד, חלב, חמאה וגם תנועות דתיות-פוליטיות מרכזיות כמו האחים המוסלמים.
מאמר מסכם בתחום זה שכותרתו "מודרניות מבפנים" מעלה את הטענה כי מעבר מרכז הכובד של האסלאם מן המסדרים הצופים אל התנועות "הפונדמנטליסטיות" משקף את המענה של האסלאם לתהליכי המודרניזציה, אך גם מסביר את האלימות הגוברת בשם הדת.
הנקשבנדיה היא האורתודוקסית והאקטיביסטית שבין המסדרים הס'ופים והמסדר המוביל ביבשת אסיה.
ענף מאוחר של המסדר מן המאה התשע-עשרה היה הראשון לתמוך בצורה משמעותית ברפורמות המודרניזציה שיזם הסולטאן העות'מאני בראשית המאה, ועליו נמנו מרבית אנשי הרפורמה הדתית בערי סוריה ועיראק בסוף המאה וגם כמה מהחשובים במנהיגי תנועת האחים המוסלמים הסורית.
המונוגרפיה של ויסמן על מסדר זה, שהיא המחקר המקיף הראשון והיחיד בנושא, מתחילה עם צמיחתו במאה ה-14 במרכז אסיה (בוחארה וטשקנט), עוברת להתפשטותו במאות הבאות להודו, סין והאימפריה העו'תמאנית, וחותמת בגלגוליו בצורות מחשבה וארגון חדשות בהשראת המודרנה.
מרבית המחקרים על האחים המוסלמים נשענים על התפתחותה של תנועה זו במצרים.
עם זאת כיום ברור כי למרות המצע הרעיוני המשותף, התנועה התפתחה בדרכים שונות במדינות השונות במזרח התיכון ומעבר לו.
ויסמן עסק במיוחד בחייו ובתורתו של סעיד חווא, האידאולוג הראשי של התנועה בתקופת חאפז אל-אסד, ובשאלות נבחרות הנוגעות לתנועה בכללה, כמו יחסה לצורת המשטר הדמוקרטית, תפיסותיה בנוגע לציוויליזציה המוסלמית והציוויליזציה המערבית ובעת האחרונה ממש, לתפיסתה ואופן יישומה את עקרון החזרה בתשובה – דעוה.
המחקר הראשון מראה כי האחים המוסלמים בסוריה, אשר השתתפו במערכות הבחירות בשנות החמישים למאה הקודמת ושימשו כחברי פרלמנט ושרים עד להפיכת הבעת' ב-1963, מחייבים את המשטר הדמוקרטי, בכפוף לצווי האסלאם.
המחקר השני מצביע על כך שבקרב האחים במצרים ובסוריה התפתחו בתקופה הקולוניאלית ואחרי העצמאות תפיסות שונות של הציוויליזציה, הן המוסלמית והן האירופית.
המחקר האחרון טוען כי הדעוה ולא הג'יהאד היא דרך הפעולה המקורית והמועדפת על האחים המוסלמים וכי רק תחת לחץ המשטרים הדיקטטוריים בתקופה הפוסט-קולוניאלית הפך הג'יהאד בקרב חוגים מסוימים לעיקר.
גם בתחום זה יוצא יצחק ויסמן נגד ההשקפה המקובלת.
טענתו בתחום זה היא כי רבים מהרעיונות האסלאמיים המודרניים המיוחסים להוגים ותנועות מן המזרח התיכון, מקורם למעשה בהודו (במובנה ההיסטורי כתת-היבשת, הכוללת את מדינות הודו, פקיסטן ובנגלדש של היום).
ויסמן מסביר עובדה זו בכך שהמשבר שעבר על המוסלמים בהודו עקב שקיעת האימפריה המוגולית במאה השמונה-עשרה והכיבוש הקולוניאלי הבריטי שבא בעקבותיו קדם במאה שנה למשבר הדומה שהתפתח באימפריה העות'מאנית.
כתוצאה מכך, אנשי הדת המוסלמים ההודים היו הראשונים להגות ברפורמה של הדת על בסיס החזרה אל הדת המקורית, קבלה סלקטיבית מן המערב ומאבק להשבת האסלאם לגדולתו.
ויסמן מוכיח במחקריו את התרומה המתמשכת של הודו לאסלאם המודרני, החל ממסדר הנקשבנדיה, עבור בתנועות הסלפיה והאחים המוסלמים, וכלה בארגונים הרדיקליים שינקו מבית מדרשו של נביא הרדיקליזם המצרי סייד קוטב.
במסגרת זו הוא הקדיש מחקר מיוחד לארגון נדות אל-עולמא, הארגון המוסלמי המרכזי בהודו שטיפח את הקשרים עם המזרח התיכון, ולעומד בראשו, אבו אל-חסן עלי אל-נדוי שעיצב מחדש את ההיסטוריוגרפיה הלאומית-דתית של המוסלמים בהודו אחרי החלוקה ב-1947 וקיים רשת ענפה של קשרים עם ארגונים אסלאמיים ברחבי העולם.
בשנים האחרונות מקדיש ויסמן את עיקר מרצו לחקר התפתחותה של המגמה הסלפית השמרנית, עליה נמנים גם ארגוני הג'יהאד של אל-קאעדה והמדינה האסלאמית בעיראק וסוריה (דאעש).
הוא מנסה להבין כיצד התדרדרה התורה הדתית-ליברלית שהגו חוגי האינטלקטואליים הסלפיים בשלהי המאה התשע-עשרה, אשר ביקשה לאזן בין קבלה מהתרבות המודרנית המערבית ושימור האסלאם הבראשיתי של ימי האבות (הסלף) לאלימות הברוטאלית והטרור לו אנו עדים היום.
במסגרת זו פרסם ויסמן ביוגרפיה של כואכבי, אחד ההוגים הרהוטים ביותר של הסלפיה המוקדמת, וכן ערך תרגום מדעי לעברית של ספרו העיקרי.
סייד קוטב, מניפסט האסלאם הרדיקלי – ציוני הדרך.
תל אביב: רסלינג, 2011 – עריכה מדעית והקדמה.
תל אביב: הקיבוץ המאוחד ומכון ון ליר בירושלים, 2012 – עורך משנה.
עבד אל-רחמן אל-כואכבי, יסודות האסלאם הסלפי: פרוטוקול ועידת התחייה האסלאמית באם הערים מכה, 1899. תל אביב: רסלינג, 2015 – עריכה מדעית והקדמה.
סעיד חווא והאופוזיציה האסלאמית בסוריה בתקופת הבעת', המזרח החדש ל"ח (תשנ"ו, 1996), 104-83.
המורשת הפוליטית של אבן תימיה בראי הסלפיה המקורית, המזרח החדש מ"ב (תשס"א, 2001), 42-25.
הדרוישים הסוטים, הסופיות והאורתודוקסיה המוסלמית, ג'מאעה ט"ז (תשס"ח, 2008), 96-85.
מעבר לטראומה: היסטוריה וזהות בקרב המיעוט המוסלמי בהודו – מבט על הגותו של אבו אל-חסן עלי אל-נדוי, המזרח החדש נ"א (תשע"ב, 2012), 68-52.
בין האסלאם והמערב: המסורת הצופית לנוכח אתגרי הגלובליזציה, המזרח החדש נ"ב (תשע"ג, 2013), 180-157.
התחדשות ורפורמה נוכח פני המערב: תורתו הצופית של עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי, בתוך אהרון ליש ואחרים (עורכים), האסלאם: המרת דת, צופיות, תחייה ורפורמה תל אביב: הקיבוץ המאוחד ומכון ון-ליר, 2012, 258-232.
פונדמנטליזם ודמוקרטיה בשיח של האחים המוסלמים בסוריה, בתוך מאיר חטינה ואורי קופפרשמידט (עורכים), האחים המוסלמים: חזון דתי במציאות משתנה.
יצחק המאירי (שווצקי) (6 בנובמבר 1914 – 27 ביולי 1955) היה איש ציבור ועיתונאי עברי בארץ ישראל בתקופת המנדט ומדינת ישראל, פעיל התנועה הרוויזיוניסטית וחבר הנהלות מוסדותיה, ושליח מדינת ישראל במדינות אמריקה הלטינית.
המאירי נולד ב-6 בנובמבר 1914, בעיירה קמיניץ-ליטובסק, האימפריה הרוסית (כיום בלארוס), להוריו חיים וחיה בשם: יצחק שווצקי.
את שם משפחתו עיברת לשם: "המאירי" בטרם עלייתו לארץ ישראל.
בהיותו בן שבע עברה משפחתו לעיר בריסק שבליטא.
בעיר זו למד בבית ספר יסודי יהודי ובגימנסיה מרשת "תחכמוני".
המאירי הצטרף לתנועת הנוער בית"ר בנעוריו.
הוא היה מדריך קבוצות חניכי בית"ר, והשתתף בקורס למדריכי הכשרה הגנתית בהדרכת קצין השלטון ירמיהו הלפרן.
תחילה, עבד בפתח תקווה, בתור פועל.
אחר כך, נתמנה לתפקיד מזכיר הסתדרות העובדים הלאומית בפתח תקווה, אשר הוקם על ידי אנשי הציונות הרוויזיוניסטית.
המאירי הצליח להשיג לחברי הסתדרותו מקומות עבודה רבים, למרות התחרות הקשה מול ההסתדרות הכללית.
המאירי פעל רבות כדי להגן על האינטרסים של חבריו.
המאירי פרסם מאמרים רבים בעיתונות הרוויזיוניסטית, בין השאר בעיתון "חרות" ובעיתון "המשקיף".
הוא גויס לשורות הארגון הצבאי הלאומי על ידי יעקב מרידור.
בשנת 1939 נאסר על ידי השלטונות הבריטים, ושהה במחנה המעצר בצריפין כחצי שנה.
עם שחרורו, עבר להתגורר בירושלים.
המאירי עשה מאמצים רבים במסגרת הסתדרות העובדים הלאומית, לסייע לחברי התנועות של ז'בוטינסקי, בגלוי ובסתר, למצוא עבודה, אפילו יומית, שכן חלקם נרדפו ופוטרו מעבודתם בשל השתייכותם לתנועות ז'בוטינסקי.
כמו כן, עשה כל שבאפשרותו לסייע לתנאי חייהם של חברי תנועות המחתרת: אצ"ל ולח"י.
בתקופת מלחמת העולם השנייה עבד כרכז הפועלים הלאומיים במפעל המלח בסדום ליד ים המלח.
על כך כתב אברהם אקסלרוד, מראשי הסתדרות העובדים הלאומית (הע"ל): "המאירי, בתבונתו הרבה ובכישרונו המיוחד להתחבב על האנשים שבסביבתו, מילא גם את תפקידו זה בהצלחה מרובה".
בסיום המלחמה נקרא לסייע למערכת הבחירות שהתנהלה לקראת הקונגרס הציוני הכ"ב.
בזכות פעילותו הנמרצת זכתה התנועה הרוויזיוניסטית בירושלים להישג גדול.
המאירי נבחר להיות חבר ב"וועד הפועל" של ההסתדרות העובדים הלאומית.
בשליחותה פעל משנת 1947 בשירות "הליגה למען העובד הלאומי" (הוקמה ב-1945 בעקבות החלטה שנתקבלה בוועידה הארצית של הע"ל בנתניה).
יחד עם מזכ"ל הע"ל אליעזר שוסטק הקימו בדטרויט סניף ראשון של הע"ל בארצות הברית.
בזכות פועלו של המאירי, החלו להגיע תרומות, בכסף ובציוד רפואי, לסניפי קופת חולים לאומית.
אחר כך, הורחבה הפעילות גם לערים אחרות בארצות הברית.
לאחר הקמת מדינת ישראל, המאירי פעל לגיוס כספים למען מלווה העצמאות והפיתוח של מדינת ישראל בארצות הברית.
הוא זכה להישגים ואף נתבקש לפעול בכלל מדינות אמריקה הלטינית.
הוא היה מקורב לנשיאים, לראשי ממשלה ולשליטים אחדים בארצות אמריקה הדרומית והמרכזית, במסגרת תפקידיו המגוונים כשליח מדינת ישראל.
אחד ממאמריו המרתקים בתקופת שהותו באמריקה הדרומית, שפורסם בעיתון "חרות" מ-6 בפברואר 1953, נשא את הכותרת: "גואטאמלה – ארץ האביב הנצחי".
המאמר מתאר את גואטמלה כבעלת תפקיד חשוב בהחלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947, כחלק מהכרת הקהילייה הבינלאומית בהקמת מדינה יהודית בארץ-ישראל.
המאירי העלה על נס את תפקידו ההיסטורי של הדיפלומט ד"ר חורחה גרסיה גרנדוס (1900 – 1961), שגריר גואטמלה באו"ם וחבר ועדת אונסקו"פ, שהמליצה על תוכנית החלוקה, כמי שנלכד בביקורו בארץ–ישראל בקסם הרעיון הציוני והתפעל מהישגי היישוב היהודי בארץ.
אולם המאירי ציין, שקופח שמו של פרופ' חוסה אריבאלו, נשיא גואטמלה, האיש שנתן לגרנדוס "אור ירוק" לתמוך בהקמת מדינת ישראל, וכיהן כנשיא ליברלי באמריקה הלטינית ו"כל עניין יהודי היה קרוב ללבו".
והמליץ לרשויות הנוגעות בדבר לקרוא רחוב בערי ישראל גם על שמו של ידיד ישראל זה: "אם דבר זה, עדיין לא נעשה, ראוי לעשותו .
עם ישראל ומדינת ישראל חייבים לשלם לו חוב.
להוציאו מתהום הנשייה, ולרשום את שמו בספר החיים של עם ישראל".
המאירי תיאר בחיבה את הקהילה היהודית הקטנה בגואטמלה ועל קונסול ישראל אריק היינמן כתב: "הופעתו החיצונית היא של נסיך, הוא קונסול טבעי, וברוכים הם המוסדות והארץ אותם הוא מייצג".
בשלושת החודשים האחרונים לחייו פעל המאירי, בין השאר, במקסיקו להפצת הסרט הישראלי "גבעה 24 אינה עונה".
עלילת הסרט מתרחשת על רקע מלחמת העצמאות.
רצונו היה להשתתף בבחירות הכלליות לכנסת השלישית.
כעיתונאי וכאיש ציבור היה מודע למערכת הפוליטית, ורצה להיות שותף בתהליך הדמוקרטי.
המאירי נהרג בהפלת מטוס אל על בשמי בולגריה, בעת ששב לישראל מלונדון דרך פריז ווינה.
שרידי גופות הנספים נאספו ונקברו בקבר אחים בבית הקברות בקריית שאול בתל אביב ב-3 באוגוסט 1955.
הרב יצחק הכהן רפפורט (תל"ט, 1679 – י"ז בתמוז תקט"ו, יולי 1755) היה רב ופוסק באיזמיר ובירושלים.
יצחק הכהן נולד בירושלים לרבי יהודה, שעלה בצעירותו מלובלין שבפולין לירושלים.
סבו מצד אמו, רבי דוד הכהן רפפורט (בעל ספר "דעת קדושים"), עלה אף הוא מלובלין ומונה לדיין בבית דינו של רבי משה גאלנטי בירושלים.
על אף מוצאו האשכנזי רבי יצחק הכהן גדל וחונך בבתי המדרש של חכמי הספרדים, והכיר את מנהגיהם.
בצעירותו למד אצל רבי חזקיה די סילוה, בעל הספר "פרי חדש", בישיבת בית יעקב, ואותו ראה כרבו המובהק.
בישיבה זו הוא למד עם רבי שלמה אלגאזי (השני) שנעשה לידידו הקרוב.
בהקדמה לספרו "בתי כהונה" הוא מתאר תקופה זו:לאחר פטירתו של הפרי חדש (בשנת תנ"ו - 1695) למד אצל רבי אברהם יצחקי (לימים הראשון לציון), ואצל רבי יהוסף קונקי.
בשנת תס"ט (1709), בשל מצבם הכלכלי הקשה של תושבי צפת נשלח כשד"ר מטעם חכמי העיר לקהילות ישראל בטורקיה וארצות הבלקן.
בקושטא הוא התכתב בהלכה עם רבי אהרן אלפנדרי מרבני איזמיר.
כן נפגש שם עם רבו, רבי אברהם יצחקי, שיצא אף הוא בשליחות עבור תושבי ירושלים, ויחד הם פרסמו כתב חרם נגד נחמיה חיון וספריו.
בשנת תע"ד (1714) עבר בעיר איזמיר (סמירנה) ובני המקום קיבלוהו לרב עליהם.
באיזמיר הוא ייסד ישיבה, ושימש כפוסק ומורה הוראה במשך כשלושים וחמש שנה מתלמידיו נמנה רבי יעקב שאול.
לצדו כיהן גם רבי אברהם אבן עזרא (מחבר ספר בתי כנסיות), ויחד הם שימשו כרבנים ראשיים בעיר.
הוא התפרסם כדרשן מעולה בעל לשון מליצית, וסייע רבות לכל שלוחי ארץ ישראל בטורקיה.
לעת זקנותו (בשנת תק"ט) חזר הרב רפפורט לירושלים, ומונה לרבה הראשי ולראשון לציון אחר פטירתו של הקודם, רבי נסים חיים משה מזרחי.
הרב רפפורט היה הרב היחיד ממוצא אשכנזי ששימש בתפקיד זה, השמור בדרך כלל לחכמי הספרדים.
לצד תפקידו זה עמד בראשות ישיבת בית יעקב (פירירא).
בירושלים שימש גם כאב בית הדין, ולצידו ישבו הדיינים רבי ישראל יעקב אלגאזי, רבי יונה נבון (רבו של החיד"א), רבי מיוחס בכר שמואל ורבי יצחק זרחיה אזולאי (אביו של החיד"א).
בימיו אבד פנקס התקנות של ירושלים בו פורטו התקנות וההסכמות של העיר, ורבי יצחק (יחד עם שאר חברי דינו) כתבן מחדש מזיכרונו.
רבי יצחק הכהן היה בעל הוראה מובהק ורבים נהגו על פי פסקיו.
דבריו הם המקור לכך שבארץ ישראל המנהג הוא כדעת הגאונים בזמן בין השמשות שלא כדעת רבינו תם.
תשובה מפורסמת שלו עוסקת בעליית הכהנים לקברי צדיקים, ובסיום דבריו הוא מסיק שאף ש"לא הונח" לו מנהג זה, הוא רואה לרבים וגדולים שנוהגים כן "על כן נאלמתי דומיה, ואינהו בקיאי, וכן נגלה להם ולדורות הראשונים מסוד ה' ליראיו".
תשובה זו הייתה הראשונה שנדפסה שעסקה באופן נרחב בסוגיה זו, ודבריו מצוטטים בדברי פוסקים מאוחרים יותר שאף סמכו עליהם.
נפטר בי"ז תמוז תקט"ו, והוספד בארץ ישראל ומחוצה לה.
הרב רפפורט העמיד תלמידים רבים שהיו לימים מגדולי הדור הבא.
בין תלמידיו נמנים: הרב חיים יוסף דוד אזולאי (החיד"א) שמזכירו רבות בחיבוריו ומכנהו "מורינו הרב בתי כהונה", רבי ישראל יעקב אלגאזי, רבי חיים אבולעפיה (השלישי), רבי מסעוד חי רקח (בעל מעשה רקח על הרמב"ם), הרב מרדכי רוביו והרב רפאל הלוי.
חיבר ספרים רבים בכל מקצועות התורה, והחיד"א מספר שבעת היותו "עומד ומשמש לפניו" ראה תיבה מלאה מכתביו.
ספרו היחיד שנדפס הוא "בתי כהונה" בשני חלקים, הכולל את "מעשה בית דין" - שאלות ותשובות, "בית ועד" – ביאורים ללשונות הפוסקים, "בית אבות" – על הש"ס ו"בית מדרש" – דרושים.
יצחק הלפרין (17 באוקטובר 1890, זכרון יעקב – 3 בינואר 1960, בנימינה) היה חקלאי בזכרון יעקב ובבנימינה.
חבר אגודת הגדעונים ושותף במחתרת ניל"י.
הלפרין נולד ב-1890 בזכרון יעקב לירחמיאל ורבקה הלפרין שהיו ממייסדי המושבה ב-1882 התחנך בבתי הספר במקום ומגיל צעיר השתתף בעבודה החקלאית במשק הוריו.
ב-1911 גויס לצבא האימפריה העות'מאנית והשתתף במלחמת הבלקן הראשונה שלאחריה שוחרר וחזר לזכרון יעקב.
ב-1913 רכש מיק"א אדמה בשוני והחל לעבד אותה ולשמור עליה.
ב-1914 הצטרף לאגודת הגדעונים שנוסדה במושבה והשתתף בשמירה על שדותיה.
ב-1915, עם הקמת מחתרת ניל"י, הצטרף לשורותיה ועסק בהעברת ידיעות בין חבריה.
ב-1917 כשנחשפה הרשת וחילים טורקים הקיפו את המושבה הצליח הלפרין לברוח להרים שמסביב אולם כשניסה לחזור נלכד.
תחילה נשלח לכלא בחיפה שם עונה על מנת שיגלה את מקום מחבואו של יוסף לישנסקי.
לאחר 10 ימים נשלח עם חברו למחתרת מנשה ברונשטיין לכלא "חאן עלי באשה" שבדמשק שם המשיכו עינוייו.
הלפרין שהה בכלא כשנה ושוחרר לבסוף עם כיבוש דמשק ב-1918 וחזר למושבה.
ב-1922 עבר למושבה בנימינה שם הקים את ביתו.
הלפרין נישא ב-1920 לשושנה בת ישראל שניאור זלמן סמסונוב.
לזוג נולדה בת ו-2 בנים.
נפטר ב-1960 והובא למנוחות בבית הקברות בבנימינה.
אשתו, שושנה, נפטרה ב-1962 ונקברה לצידו.
רבינו יצחק "הלבן" בן יעקב מבוהמיה (מכונה גם בראשי תיבות ר"י הלבן), היה אחד מבעלי התוספות במאה ה-12, מתלמידי רבנו תם והריב"א משפיירא.
נולד וגדל בפראג שבבוהמיה בסביבות ד'תת"ע, נדד אל צרפת כדי ללמוד שם תורה מפי חכמיה ובראשם רבנו תם, ולאחר מכן ישב ברגנשבורג וכיהן שם כדיין בבית הדין שבעיר.
אחיו היה הנוסע רבי פתחיה מרגנשבורג.
רבי יצחק כנראה נולד בפראג, על שמה ועל שם בוהמיה ארצו הוא קרוי במקורות רבים.
משם נסע לצרפת, ללמוד תורה מפי רבנו תם, יש שכתבו כי נותר בצרפת זמן מה לאחר פטירת רבנו תם, אך ישנן ראיות כי עזב את צרפת עוד בחיי רבנו תם, שב לעירו פראג, ולבסוף עבר אל רגנשבורג שבגרמניה.
היו שכתבו - על סמך ספר האגור (שכתב: "והגאון רבינו יצחק הלבן בטלו בגרמייזא") - שרבי יצחק הלבן גר גם בוורמייזא, אך אביגדור אפטוביצר כתב שטעות נפלה בספר האגור, ובמקור נכתב "רבינו יצחק הלוי", כמו שמצוי במקביל לכך בספר הפרדס ובמחזור ויטרי.
אחרים סבורים שר"י הלבן נולד ברגנשבורג, משם נדד לבוהמיה ולפראג, ואז שב דרך צרפת לעיר מולדתו רגנשבורג, באחרית ימיו.
דב גנחובסקי טוען שהסדר הראשון מתיישב יותר עם הידוע לנו, ובייחוד שידוע לנו על עוד אחד מבעלי התוספות שעבר אף הוא את הדרך מפראג לבית דינה של רגנשבורג (רבי יצחק בר מרדכי, תלמיד הריב"א ורבינו תם, שתוספותיו למסכת כתובות מצוטטים בידי ר"י הלבן).
בשובו מצרפת לבוהמיה המשיך ר"י הלבן לשמור על קשרי ידידות עם בית מדרשו של רבנו תם, וכך שלח פסק דין שלו לחברו רבי חיים כהן ושוחח בביתו שבפראג עם ידידו רבי יצחק ב"ר דורבילו, שניהם מתלמידי רבנו תם.
בהיותו ברגנשבורג שימש רבי יצחק הלבן כאב בית דין, יחד עם שני רבנים אחרים, צעירים ממנו.
בתפקיד זה כיהן כבר קודם שנת ד'תתקמ"ח (1188) יחד עם רבי ברוך ב"ר יצחק תלמיד הריב"ם ורבי אברהם ב"ר משה מרגנשבורג, אליהם שלח רבי יואל הלוי מבונא פסק בית דין לשם אישור; על התשובה לרבי יואל חתומים רק שני הדיינים האחרונים, אולי כיוון שר"י הלבן נפטר בינתיים.
עם אחד מדייני בית דין זה ברגנשבורג נזכר רבי יצחק הלבן בפסק המובא בשם 'תוספות קידושין' בתשובות אור זרוע.
בספר הפסקים מובאת תשובה השייכת לר"י הלבן (כפי שמסתבר מתשובה מקבילה), שם כותב ר"י הלבן: "ובארץ האי שמעתי" (בעוד שבמקבילה כתוב "ובארץ ההיא שמעתי"), והיא אנגליה, ומכאן נראה שר"י הלבן ביקר גם באנגליה.
רבי משה מבורגוש, ממקובלי ספרד, קשר את ר"י הלבן עם תורת הקבלה, ולדבריו היה בין הרמב"ן לרבי יצחק הלבן קשר מכתבים בענייני תורת הקבלה.
אפרים אורבך כתב שאין כל בסיס לידיעה זו, אולם ייתכן כי ר"י הלבן היה מקורב לחוג חסידי אשכנז, על בסיס ידידותו עם רבי יהודה בן קלונימוס ממגנצא, אביו של הרוקח ותלמידו-חברו של רבי יהודה החסיד.
תאריך לידתו המדויק אינו ידוע, אך כיוון שמסתבר שר"י הלבן הגיע לזקנה ושיבה, שהרי היה כבר בא בימים בשבתו בבית דינה של רגנשבורג, הרי שזמן לידתו מתוארך סביב שנת ד'תת"ף (1120), ויש המקדימים אף לסביבות ד'תת"ע.
תוספותיו לכתובות נכתבו אחרי פטירת רבנו תם בשנת ד'תתקל"א (1171), שכן רבינו תם מוזכר שם בציון זצ"ל אחרי שמו, ולכן שיער אפטוביצר שר' יצחק הלבן נפטר בין השנים ד'תתקל"א-ד'תתקמ"ח.
לעומתו, טענו צונץ וטיקוצ'ינסקי שסופר בשם יצחק בן יעקב ששמו חתום על ספר משנת ד'תתקנ"ג (1193) אינו אלא ר"י הלבן, ואם כן זמן פטירתו היה לכל המוקדם בשנה זו.
כינויו הנפוץ ביותר, "רבי יצחק הלבן", בו הוא מופיע בתוספות שלנו ובשאר ספרי הראשונים בא לו כנראה על שם שערותיו הבהירות, אולי כדי לציין את זקנתו; חוקרי יהדות אחרים סבורים שנקרא כן על שם הנהר אלבה (Elbe) בעל המים החיוורים יחסית, אשר מקורותיו בבוהמיה, ארצו של ר"י הלבן.
במקורות אחרים כונה רבי יצחק מביהם, רבי יצחק מפראג או רבי יצחק מרנשפורק.
ר"י הלבן היה תלמידו המובהק של רבנו תם.
למד גם בבית מדרשו של הריב"א משפיירא, אולי לא מפי הריב"א עצמו.
ר"י הלבן החליף מכתבים עם רבינו חיים הכהן מפריז, עם רבי אליעזר ב"ר יצחק מבוהמיה, ועם רבי יואל ב"ר יצחק הלוי, אביו של הראבי"ה; דעתו מובאת גם בוויכוח שהתעורר בעניין בית דין ארעי בקלן, ולדבריו שואלים רבי יהודה בן קלונימוס ממגנצא ורבי יצחק ב"ר דורבילו (ששאלו בקשר למנהגי יהודי רוסיה).
על חבריו נמנה גם ר"י הזקן, ממלא מקומו של רבנו תם, המסתמך על דבריו של ר"י הלבן.
תלמידו היחיד של רבי יצחק הלבן הידוע לנו בשמו הוא רבי יהונתן בן יצחק מוירצבורג, ממורי רבי יצחק מווינה, שמזכיר את ר"י הלבן כמורו: "ושאלתי את מורי הרב רבי יצחק מביהם, ודן כדברי רבינו תם".
כנראה שגם בנו של ר"י הלבן, רבי יעקב, למד תורה מפי אביו.
לר"י הלבן היו שני אחים, כפי שעולה מתוך "סיבובו" של אחיו רבי פתחיה מרגנסבורג בעל המסעות, המסתיים במילים: .
רבי נחמן זה היה כפי הנראה דיין ברגנשבורג, ונזכר ברשימת שלוחי קהילת רגנשבורג בשנת 1210.
ידוע לנו על בן אחד של רבי יצחק הלבן, רבי יעקב (שכנראה נקרא על שם סבו), הנזכר בהגהות מיימוניות ובטור.
הוא מוזכר פעם אחת בשמו המלא ב"אור זרוע" בתוספת הכינוי "מורי", וכנראה שהיה רבו של ה"אור זרוע".
מלשונה של השאלה שם נראה שגר או ישב זמן מה בבוהמיה.
חכם בשם רבי יעקב בן רבי יצחק שישב בעיר גראן (Gran) בהונגריה נזכר אף הוא ב"אור זרוע" וייתכן שהוא רבי יעקב בן ר"י הלבן.
הוא נקרא שם "אדוני ר' יעקב ב"ר יצחק, בר אוריין ובר אבהן".
רבי יצחק בן יהודה הלוי, נכדו של רבי שמואל מפלייזא (חי בסוף המאה ה-13) מביא בספרו "פענח רזא" על התורה תירוץ בשם "חתנו של הר"י מביהם", ומכאן שהייתה לו בת.
ר"י הלבן חיבר תוספות למסכת כתובות ולמסכת יומא.
בתוספות ליומא מקצר ר"י הלבן בדבריו בדרך כלל ומסתפק בביאור העניין ללא חידושים משלו, וכמעט בכל פיסקא הוא מזכיר את רש"י או את הריב"א; גנחובסקי ואורבך מניחים כי תוספות אלו נכתבו על ידי ר"י הלבן בצעירותו, קודם בואו לצרפת, כאשר למד בבית מדרשו של הריב"א ורשם את חידושי רבותיו.
לפי תא שמע חלק מתוספותיו נכתבו בצרפת.
כמו כן, הוא כתב חלקים מתוס' ריב"א והוא שהביאם לרבינו תם.
לעומתם, תוספות ר"י הלבן למסכת כתובות מאופיינים באריכות רבה ובחדשנות, כאשר רבים מחידושיו נוגדים את דעות שאר הראשונים, ודעותיו ההלכתיות אינן נדונות כמעט בספרי הראשונים.
תוספות אלו לכתובות הועתקו ונכתבו כנראה על ידי אחד מתלמידיו של רבי יצחק הלבן עוד כשהיה בחיים, לפי הפתיחה שבראשם.
בתוספות אלו מוזכרים רבות דברי רבו רבנו תם.
בנוסף לרבנו תם (שאת דעתו מביא ר"י הלבן גם מתוך מה שנכתב בשמו בספר הישר) מובאים בתוספות ר"י הלבן דברים בשם בני דורו, כגון רשב"ם, רבי משה ב"ר יואל מרגנשבורג, ורבינו פטר ורבינו חיים הכהן מפריז תלמידי רבנו תם.
בכמה מקומות הוא מצטט מן היוסיפון.
קובץ תשובות של ר' יצחק הלבן, בשם זה או דומה לו, היה לפני הראבי"ה המביא ממנו תשובה אחת, ולפני בעל האסופות.
רבי יצחק הצרפתי השני (ה'שע"א - 1611 - ה'תכ"א 1661) היה אב בית הדין וראש הישיבה של העיר פאס, דרשן, ומרבותיה החשובים.
בנוסף, התמנה להיות "נגיד" העיר.
נצר לשושלת רבנים חשובים בעיר.
רבי יצחק נולד לאמו בת רבי יעקב אבן עטר ולאביו רבי וידאל בפאס.
משפחתו מיוחסת לרבנו תם, רש"י, ודרכו לדוד המלך.
אביו, שעמד בראש בית הדין בעיר פאס, נפטר בילדותו, בעקבות זאת אימו פירנסה וגידלה אותו.
משגדל נכנס ללמוד בישיבת רבי יצחק ששון.
כבר בתקופת בחרותו היה הולך ודורש ברבים.
לימים, התמנה לדיין צעיר בבית דינו של רבי שאול שמואל סירירו, ראש החכמים בעיר פאס, יחד עם רבי סעדיה אבן דנאן (השלישי), (שנתמנה לאב בית הדין בשנת תט"ו 1655 לאחר שנפטר רבי שאול שמואל סירירו).
לשושלת משפחתו כפי שמצויה בידי המשפחה, ראו כאן
בשנת ת"ב (1642) רבי יצחק עמד בראש הקהילה היהודית בפאס, ונבחר לנגיד עליהם גם על ידי קהילת המגורשים (שגורשו מספרד בשנת ה'רנ"ב) וגם על ידי קהילת התושבים ("המקומיים" שחיו בעיר גם קודם הגירוש).
בתפקידו כ"נגיד" או בערבית "שייח' אל יהוד", עמד במסירות נפש בפני שליט פאס, להציל כל אחד מבני הקהילה, והיה אחראי על גביית המיסים, המוטלים על היהודים.
בשנת ת"י (1650) מולאי מוחמד שריף, מייסד שושלת העלאווין מתאפילאלת, יצא למלחמה נגד שליט העיר פאס, ובשנת תי"ג (1653) תפס את השלטון.
כל שנות המלחמה, סבלה הקהילה היהודית מעול מיסי המלחמה הכבדים.
מתואר בספר "פאס וחכמיה": שבאותם הימים בהם הגיע המלך הנ"ל ממחוז תפילאלת בראש חודש תמוז, הביאו היהודים מנחה למלך ושאלוהו לשלום, וביקשו מהמלך למנות את הרב יצחק כ"נגיד".
אך לאחר כשמונה ימים הגיע אחיו של שם טוב בן רמוך, לתפוס את הנגידות, וקנה את הנגידות מהמלך בארבעת אלפים אוקיות.
בנוסף הלך גם לנשיא אחד שהיה ממקורבי המלך החדש, והיה אחד מהגורמים המשפיעים להבאת המלך לפאס ושיחד אותו בכסף מרובה.
אולם רבי יצחק לא רצה לתת כלום למלך בשכר הנגידות.
כאשר התמנה אחיו של טוב, או אז החלו מריבות וקטטות גדולות בקהילה, וכתיאור הספר: .
לאחר מכן העניש המלך את רבי יצחק בקנס כבד של חמשת אלפים אוקיות.
לאחר שראה רבי יצחק שהמלך מחפש להתנכל לו, אסף את כל רכושו מביתו והובילו באמצעות שני חמורים לכיוון העיר תטואן, והשאיר בביתו רק את ספרי התורה וספרי קודש.
אך לפתע בדרך, פגשו אחד ממקורבי המלך, ששת ליבו שבכוונתו לברוח עם הרכוש, או אז כל רכושו הוחרם והכו את שני החמורים בפקודת המלך, ורבי יצחק ושני בניו נאסרו.
לבסוף נפדה בכופר גדול על ידי הקהילה, ושב לתפקידו כנגיד.
רבי יצחק הצרפתי עמד בראשות הישיבה של תלמידי חכמים, והיה יושב ולומד עמם כל היום, אך הייתה לו גם 'חברה של לילה', בה היה יושב ולומד עם 'בעלי בתים', המתפנים ללימודם בלילה.
בשבתות היה דורש, בפני קהל רב, כל שבת שלישית.
את חידושי תורתו ודרשותיו, איגד לספר אחד, 'תולדות יצחק', שנמצא בכתב יד.
הוא היה ידוע בגלל הדרשות והפירושים שלו.
היעב"ץ (רבי יעקב אבן צור) מזכיר אותו בספריו.
בנו רבי וידאל השלישי ירש אותו כדיין.
רבי יצחק צרפתי נפטר בשנת תכ"א (1661).
תולדות יצחק - דרשות על פרשת השבוע ובמעגל השנה שנשא בבית הכנסת בפאס.
בהקדמה לספר מובא שרבי יצחק לא היה הדרשן היחיד בעיר, ולכן הזדמן לו לדרוש פעם בשבועיים או בשלושה שבועות, וזו הסיבה למעשה שאין בספר, את הדרשות על כל פרשת השבוע, אלא על חלקם בלבד.
נותרו חידושי תורה וביאורי מדרשים בכתבי יד שטרם ראו אור.
הרב ד"ר יצחק הכהן שלאנג וכן איגנאץ שלאנג (בסרבו-קרואטית בכתב לטיני: Ignjat Šlang, בסרבו-קרואטית בכתב קירילי: Игњат Шланг; 20 באוקטובר 1873, קלאסנו, וייליצ'קה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 28 במרץ 1942, מחנה הריכוז באנייצה, בלגרד, ממלכת יוגוסלביה הכבושה) היה היסטוריון והרב הראשי האשכנזי ליהודי בלגרד מראשית המאה ה-20 ועד לתקופת השואה.
יצחק הכהן שלאנג נולד בעיירה קלאסנו באזור קרקוב לשרגא מנדל ולפייבל.
סיים את ישיבת פרשבורג וכיהן כחזן בפאקראץ.
ב-1902 הגיע יצחק הכהן שלאנג לבלגרד ומונה לחזן בבית הכנסת האשכנזי הישן "ההיכל" ובהמשך מונה לרב הראשי של הקהילה.
ב-1911 נמנה הרב שלאנג עם מייסדי סניף בני ברית בבלגרד.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, השנייה ומלחמת העולם הראשונה כיהן כרב צבאי ועודד את גיוסם של יהודי סרביה לצבא הממלכה.
פעילותו זו זיכתה אותו במספר עיטורים מטעם השלטון הסרבי.
הרב שלאנג ערך מחקר מקיף על תולדות יהודי בלגרד תוך הסתמכות על ארכיונים וספרי שאלות ותשובות וב-1926 פרסם את עבודתו בספר "תולדות יהודי בלגרד".
כמו כן פרסם את הספרים "עיקרי האמונה", "לשון ודעת" וספר על תולדות יהודי צפון-מזרח אירופה.
שלאנג לימד בבית המדרש היהודי וכן לימד בבתי ספר תיכוניים בבלגרד.
ב-6 באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים.
ב-5 במאי 1941 נעצר הרב שלאנג ביחד עם יו"ר הקהילה פרידריך פופס והרב הראשי ליהודי סרייבו מוריץ לוי אשר שהה בבלגרד באותה העת.
השלושה הועברו לגראץ, שם נכלאו במשרדי הגסטפו וככל הנראה עברו עינויים.
לאחר מספר חדשים שוחררו פרידריך פופס ומוריץ לוי מהמעצר בגראץ, אך הרב שלאנג לא נמנה עם המשוחררים ולא היה ידוע מה עלה בגורלו.
בהמשך, תועד הרב שלאנג בבלגרד ושם במרץ 1942 הובל אל מותו במחנה הריכוז באנייצה.
היה נשוי לאמה שלאנג לבית שוייצר (1882–1941) ואב למילאן (1897–1941) אדריכל שתכנן את בית הכנסת סוכת שלום, איזידור (1898–1941) נספו בשואה ותיאודור שלאנג.
רבי יצחק הלוי (מהר"י הלוי) היה רב וראש ישיבה בפולין.
אחיו הגדול ורבו הראשון של רבי דוד הלוי סגל, בעל טורי זהב (הט"ז).
נולד בלודמיר, כנראה אחרי שנת ה'של"ו, לנדבן רבי שמואל הלוי, שהיה גם תלמיד חכם, חתנו של רב העיר הראשון וראש חכמי ווהלין רבי יצחק בן בצלאל (בצלאל'ש).
רכש השכלה תורנית בעירו, ושם למד מפיו אחיו הצעיר ר' דוד.
לאחר מכן לימד תורה בלבוב.
כיהן כרב בחלם ובלונטשיץ ובסביבות שנת ה'שפ"ו התמנה לראש ישיבה בפוזנא.
לדעת הרב יוסף לוינשטיין, נפטר בשנת ה'שצ"ח.
זהו הספר היחיד שהודפס בימי חייו.
לדבריו, הקדים להדפיס את הספר לפני שאר ספריו בשל חשיבות הדקדוק "לכל דבר שבקדושה".
הספר זכה להסכמת הרב יום טוב ליפמן הלר, רבה של פוזנא שמעון וולף אוירבך ובית דינו.
שו"ת מהר"י הלוי - הודפס כמאה שנים לאחר פטירתו על ידי ר' יוסף יפה, בתוספות "חידושי מהר"י הלוי" על כמה מסוגיות הש"ס.
שתיים מתשובותיו הודפסו משו"ת גאוני בתראי, ופסקיו הובאו פעמים רבות על ידי אחיו הצעיר בספריו.
שיר גאולה - חובר לאחר ניצחון הקהילה היהודית בלבוב במשפט כנגד הכמורה המקומית על בית הכנסת שושנת הזהב בשנת ה'שס"ט.
מהר"ם מלובלין ובעל הסמ"ע תיקנו לומר פיוט זה בכל שבת שאחרי פורים.
חיבורים אבודים המוזכרים בהקדמתו לספר "שיח יצחק":
ברית הלוי - על המילים המסופקות בתנ"ך.
באר עשק- עיון ופלפולים בתלמוד.
באר רחובות - "דבר הלכה העולה מכל עניין בביאור רחב".
פירוש על פירוש רש"י לתורה.
פחד יצחק - על יורה דעה.
אלה תולדות יצחק - דקדוק.
יצחק (איצ'ה) הל-אור (הלר) (1937 - 16 בינואר 2024) היה אגרונום, ששימש כראש המחלקה לגננות-נוי במשרד החקלאות, עורך בעיתון הגננים בישראל, בעל טור לגננות במעריב וחבר הוראה בכיר בטכניון.
נולד וגדל בירושלים יחד עם אחיו הצעיר, להורים ילידי צ'כיה שעלו לארץ ישראל טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
אביו היה הרופא הטבעוני ד"ר יום טוב הל-אור.
בילדותו נהרס בית המשפחה במלחמת העצמאות.
את לימודי התיכון סיים יצחק בבית הספר החקלאי מקוה ישראל שבחולון.
כחבר בגרעין הנח"ל של בני עקיבא סייע בהקמת התיישבות בכפר מימון.
בגיל 19 היה למדריך חקלאי למטעים בסוכנות היהודית.
כשהיה בן 23 החל לנהל את המחלקה לגננות הנוי בנתיבות, שהפכה אז ממעברה לעיירה.
במשך 20 שנה ניהל את המחלקה להנדסת הצומח, גננות ונוי במשרד החקלאות.
במקביל סיים את לימודיו לתואר שני בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית.
מחקריו עסקו בהתאמה של צמחיית נוי חסכנית במים לאקלים החם הארצישראלי.
כחלק מפעילותו להפצת הידע והעלאת המודעות לנושא של הנוי במרחב הציבורי, פעל יצחק בערוצים שונים:
הוא שימש במשך 20 שנה כעורך המקצועי של העיתון "גן ונוף", עיתון הגננים בישראל.
פרסם מאות מאמרים והנחיות מקצועיות בעיתון "גן ונוף" ובטור אישי לגננות בעיתון "מעריב".
כמו כן, פרסם מאמרים רבים בירחונים "משוב לגן", "השדה", "גנים ירוקים", ועוד.
הגיש משך שנים הנחיות לציבור בפינה קבועה ברשת ב' ברדיו.