tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שנת 1911. לבקשתה הדחופה של אולגה לאונרדובנה קניפר-צ'כובה, פנדורין מתחייב לחקור אירוע מסתורי בתיאטרון "תיבת נח", שבסופו של דבר הביא לסדרה של רציחות עקובות מדם.
בהצגה המבוססת על הגורל לסיפור "ליזה המסכנה" מאת קרמזין, הבלש בן ה-55 מתאהב בלהט במבצעת התפקיד של ליסה, השחקנית בת ה-30 אליזה אלטאירסקאיה-לואנטין.
כדי לזכות באהבתה, אראסט פטרוביץ' אפילו מחליט להיות מחזאי וממש מלחין תוך כמה ימים מחזה "אידיאלי" ברוח היפנית - "שני שביטים בשמיים ללא כוכבים", שהתקבל מיד על ידי מנהל "תיבת נח".
מתואר ברומן "כל העולם במה".
ב-1912, פנדורין שמח על כל הזדמנות לחמוק מאשתו, ובערב השנה החדשה מסתבך בחקירת שוד הרכבות שביצע השודד הפולני בולסלב רוז'ביץ', שכונה "צוקרצ'יק".
הרדיפה מסתיימת בתחילת 1912 ו-1913 בקרקוב האוסטרו-הונגרית, שם על צוקרצ'יק למסור את הכסף הגנוב ל"פאן קובצ'בסקי".
מתואר בסיפור הקצר "לאן זה נפליג?".
שנת 1914. ערב מלחמת העולם הראשונה, פנדורין יוצא לציד אחר מחבל מהפכן מסוכן בשם אודיסאוס / נקר, שהוזכר בעבר בכינוי "טראש" בספר "מרכבת היהלומים".
'הרקורד' של המחבל כולל רציחות של שני מושלים, אספקת נשק למרד במוסקבה בשנת 1905 ושודים נועזים.
הוא הנציג האישי של המנהיג הבולשביקי לנין ושותפו של "קובה" (לאחר מהפכת 1917, "דרוזד" / "אודיסאוס" / "נקר", המכונה "החבר אורלוב", יהפוך לחבר בצ'קה).
הרומן מסתיים בסצנה בעיר באקו, השותף הבולשביקי גאסים, דוחק את פנדורין לבניין ישן נטוש ומדהים אותו במכה בראשו.
ארסט פטרוביץ' מתעמת, אך גאסים, בידיעה שפנדורין הוא איש של כבוד ולא ילך נגד שבועתו, מזמין את אראסט פטרוביץ' לתת את דבר הכבוד שלו שהוא יעזוב ולא יפריע לענייניו.
פנדורין מסרב, וגאסים יורה בראשו.
כאן מוזכר גם שהסיכוי אכן היה יותר מממשי, שכן קודם לכן חקר פנדורין מקרה חסוי מסוים של בית הבסבורג, שדרש כמה פגישות אישיות עם הקיסר פרנץ יוזף, מה שמסביר את האמון המלא שאראסט פטרוביץ' נהנה ממנו עם המשפחה הקיסרית האוסטרית.
השנה היא 1918. בפרק הראשון של הספר איני נפרד, מתואר כי אראסט פטרוביץ' שרד לאחר שנפצע בבאקו, אך נפל לתרדמת: "הכדור עבר דרך החלק הימני העליון של הגולגולת.
האדון ניצל ממוות רק מכיוון שהאקדח היה בעל קליבר קטן." פנדורין נשאר בתרדמת עד 1918. מאסה לקח אותו לעיתים קרובות לפרופסורים שונים.
בהמלצת אחד מהם, הלך המשרת הנאמן לסמרה כדי לראות מרפא מסין, שעזר רבות בשיקום פנדורין.
אבל הוא עדיין היה בתרדמת.
במהלך מספר חודשים של שהותם במסע בסמרה, החלו להתרחש תהפוכות קשות במדינה, אשר סיבכו מאוד את המשך הטיפול באדונו.
המרפא הסיני החליט לחזור למולדתו, ומאסה נאלץ לעזוב את העיר עם האדון.
ברכבת שהייתה בדרך למוסקבה, התמודד מאסה עם ניסיון שוד נוסעים.
ירייה לא מוצלחת של השודד שרטה את ראשו של פנדורין, ובכך הוציאה אותו מתרדמת.
במוסקבה אראסט פטרוביץ', עדיין נכה למחצה, עם קושי רב להתאושש מההשלכות של תרדמת בת שלוש שנים, חושף את השחקן הרוצח נבסקי וזוכה בידידות ובכבוד של אהרון ווליה, אחד המנהיגים הבולטים של האנרכיסטים הרוסים ומורו של נסטור מאכנו.
שנת 1919. לאחר שבילה שנה שלמה במנזר רחוק בצפון מחוז וולוגדה, פנדורין עושה את דרכו ממרכז רוסיה לסבסטופול, שם מצפה לו מאסה.
בדרך הוא פוגש פסל-בת מונה - בתה של הפסיכיאטרית מסנקט פטרבורג אליזבטה אנטולייבנה טורוסובה, שאמה, ורווארה אנדרייבנה טורוסובה, לבית סובורובה, הדמות הראשית של הרומן "גמביט טורקי", שכונתה "מונה", על שם החיוך המסתורי שמזכיר את מונה ליזה.
בחרקוב, במפקדת צבא המתנדבים, על אראסט פטרוביץ', במיוחד, לקחת חלק בחיפושים אחר המרגל של האדומים פאבל מקולצב (קולצוב), עוזרו האישי של מפקד צבא המתנדבים.
עסקיו האחרונים של פנדורין מתבררים כחקירת קשירת קשר של קצין מטה הצבא, קולונל סקוקין.
החבלה של הקושרים מסתיימת בפיצוץ קרון הרכבת עליו עוזב פנדורין את חרקוב.
ב-1920, מונה, בהריון מאראסט פטרוביץ', מהגרת מחצי האי קרים לשווייץ, שם קיבל אביה משרה באוניברסיטה.
בקופסה השייכת למשפחת פנדורין, אותה שמרה לזכר בעלה, מכילה במיוחד את מחרוזת הירקן המפורסמת וגיליון קלף קרוע עם מחצית מטקסט צוואתו של קורנליוס פון דורן.
זה מוזכר באפילוג לספר "איני נפרד".
זמן קצר לאחר מכן מאסה עוזב למולדתו, יפן.
כעת הוא רואה עצמו רונין אצילי - סמוראי שאיבד את אדונו והחל חיים בודדים עצמאיים.
הרפתקאותיו ביוקוהמה ובטוקיו, שם הוא פותח סוכנות בילוש עצמאית, מסופרות ברומן "פשוט מאסה".
עזאזל — ספר בילוש שערורייתי (האירועים מתרחשים בשנת 1876 במוסקבה, לונדון ובסנקט פטרבורג)
גמביט טורקי — ספר ריגול (האירועים מתרחשים בשנים 1877—1878 בבולגריה, רומניה וטורקיה)
לוויתן — ספר בילוש בהשראת אגתה כריסטי (האירועים מתרחשים בשנת 1878 על סיפון אונייה השטה מסאות'המפטון לכלכותה)
מות אכילס — סיפור על רוצח נתעב (האירועים מתרחשים במוסקבה של שנת 1882)
נסיך העלה — סיפור על נוכלים במוסקבה של שנת 1886
המעצב — סיפור על רוצח סדרתי במוסקבה של שנת 1889
יועץ ממלכתי — ספר בילוש פוליטי (מתרחש בשנת 1891 במוסקבה)
הכתרה, או האחרון מבני רומנוב — ספר בילוש אופטימי (אירועי הספר מתרחשים בשנת 1896 במוסקבה)
אהובת המוות — מתרחש בשנת 1900 במוסקבה
אהוב המוות — מתרחש במקביל לאירועי הספר "אהובת המוות"
מרכבת היהלום — ספר בילוש אתנוגרפי:
לוכד השפיריות, חלק ראשון (מתרחש בשנת 1905 בסנקט פטרבורג ובמוסקבה)
בין השורות, חלק שני (מתרחש בשנת 1878 בהרי יפן, בטוקיו וביוקוהמה)
ין ויאנג — סיפור קצר שמתרחש בשנת 1882 באחוזתו של זיגיסמונד בורצקי, בפרברי מוסקבה
מחרוזת הירקן — קובץ סיפורים קצרים:
סיגומו — מתרחש בשנת 1881 ביוקוהמה
Table-talk — מתרחש בשנת 1882 במוסקבה
מחיי השבבים — מתרחש בשנת 1883 במוסקבה
מחרוזת ירקן — מתרחש בשנת 1884 במוסקבה
העכנאי של בני בסקאקוב — מתרחש בשנת 1888 בפרברי מוסקבה; עלילת כלבם של בני בסקרוויל מאת ארתור קונאן דויל, שהועתקה לערבות מוסקבה
עשירית האחוז — מתרחש בשנת 1890 במוסקבה ובסנקט פטרבורג; העלילה חוזרת על מוטיבים מספרה של פטרישה הייסמית', "זרים ברכבת".
שעת התה בבריסטול — מתרחש בשנת 1891 בבריסטול
עמק החלומות — מתרחש בשנת 1894 במדינת ויומינג שבארצות הברית
לפני סוף העולם — מתרחש בשנת 1897 בוולגודצ'ינה
אסירת המגדל, או דרכם הקצרה, אך היפהפייה של שלושת החכמים — מתרחש בשנת 1899 בנורמנדי.
כל העולם במה — ספר בילוש תיאטרלי (מתרחש במוסקבה בשנת 1911)
העיר השחורה — מתרחש בשנת 1914 בעיר באקו
כוכב המים — מורכב משלושה סיפורים:
כוכב המים — ספר בילוש טכנוקרטי שמתרחש בשנת 1903 באזור האי טנריפה
שיט בודד — ספר בילוש נוסטלגי.
מתרחש בשנת 1906 במחוז עבר הבאיקל
— מתרחש בשנת 1912 בפולין
איני נפרד — מתרחש בשנת 1918
במאי: אלכסיי בורודין (ארסט פנדורין - פיוטר קרסילוב)
במאי: אלכסיי בורודין (ארסט פנדורין - אלכסיי וסיולקין)
2010, מאז 2012 ההצגה שינתה את שמה ל"הרפתקאות פנדורין".
במאית: טטיאנה ודוביצ'נקו (ארסט פנדורין - דמיטרי פלמרצ'וק)
שנת 2017. תיאטרון מחוז מוסקבה.
(ארסט פנדורין - אלכסנדר סוקולובסקי, אנטון סוקולוב, קיריל זייצב)
אראלזדרכו (שם מדעי: Aralazhdarcho) הוא סוג של פטרוזאור ממשפחת האזדרקיים שחי בקרטיקון העליון.
המאובנים שלו נמצאו בקזחסטן ב-2007. הוא נקרא על שם ימת אראל ועל הפטרוזאור הקרוב אליו אז'דרצו.
בסוג נמצא מין אחד - Aralazhdarcho bostobensis, הקרוי על שם התצורות בהם נמצא.
פטרוזאור זה היה קרוב לגדולי הפטרוזאורים שחיו מעולם.
הוא היה חסר שיניים ובעל מקור גדול, חוליות רבות בצווארו ואצבעות רחבות בקצה זרועותיו איתם דאה מעל הקרקע.
המאובן נמצא עם ראש חסר ושרידים שבורים של לסת תחתונה.
ייתכן שפטרוזאור זה היה מורכב מפרטים צפוניים של ה-Bogolubovia, ממשפחת האזדרקיים, שחי מעט יותר דרומה.
נפת ארבאט היא נפה במחוז המרכזי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה.
משרדים חשובים ממוקמים בשטחה: משרד ההגנה של רוסיה, משרד החוץ של רוסיה, המשרד לפיתוח כלכלי של רוסיה והרחובות הראשיים הם ארבאט, ארבאט החדש, טבעת הגנים, ווזדויז'נקה.
לדברי ההיסטוריונים, טטרים שהו בארבאט במהלך ביקוריהם במוסקבה.
לראשונה נרשם שם זה בכרוניקה של מוסקבה בסוף המאה ה-15. מאוחר יותר הייתה ארבט הנוכחית למקום בו גרו בעיקר פקידי ארמון, בעלי מלאכה וקשתים.
הזיכרון לכך נשמר בשמות הנתיבים הסמוכים אליו וגם כיום זהו האזור היוקרתי בעיר.
בניין משרד החוץ של רוסיה
המוזיאון לאדריכלות הרוסית ע"ש שצ'וסב
תחנות מטרו: ביבליאוטקה אימני לנינה, ארבטסקאיה (קו ארבטסקו-פוקרובסקאיה), סמולנסקאיה, ארבטסקאיה (קו פיליובסקאיה), אלכסנדרובסקי סאד
ארבבו (Ervebo) הוא שמו המסחרי של החיסון לאבולה שמשווקת מרק.
החיסון פותח בידי מדענים קנדים במעבדות הלאומיות בוויניפג, הרישיון המסחרי עליו עבר לחברת ניולינק ג'נטיקס, והיא מכרה אותו למרק.
החל מ-2018 נעשה בו שימוש נרחב כדי לחסן עשרות אלפים בהתפרצויות אבולה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, דבר שנעשה בהצלחה גדולה.
החיסון נחשב לבעל אפקטיביות גבוהה ביותר, שעולה כעבור עשרה ימים ממתן החיסון ל-100% בהפחתת תמותה ו-97.5% בהפחתת הסיכוי למקרה אבולה.
החיסון מוחדר לגוף בהתבסס על נגיף נשא מסוג VSV.
המכון הביולוגי בנס ציונה ניסה לעשות שימוש בטכנולוגיה דומה כדי לפתח חיסון בשם BriLife ל-SARS-CoV-2, אך נחל כישלון.
אַרְאֵלִֽי הוא דמות מקראית, בנו השביעי והאחרון של גד ונכדם של יעקב ושל זלפה שפחת לאה.
לאראלי היו שישה אחים: צפיון, חגי, שוני, אצבון, ערי וארודי.
למשפחתו של אראלי קראו משפחת האראלי.
יש חוקרים הסוברים שאראי הוא אראל דוד, המוזכר בכתובות מישע, שהוא, לפי חוקרים אלוף איש ממשפחת הגדי.
יש מספר הצעות לפירוש השם אראלי.
יש חוקרים הסבורים שפירוש שמו הוא אכן הוא אל ויש חוקרים אחרים הסוברים שפירוש שמו הוא "כרוב", סוג של מלאך.
בספר הישר מסופר שאמו של אראלי נקראה עוצית, והיא הייתה אשתו של גד.
יכול להיות שיש קשר בין השם אראלי לשם אריאל או אראיל, המגיעים מהשורש ארי.
ויכול להיות שזה שם נרדף לירושלים.
יש מדרש האומר שאראלי נקרא כך משום שהיו קלין במרוצתן, שנאמר
אראלה תלמי (נולדה ב־26 באוקטובר 1942) היא מוזיקאית וסופרת ישראלית.
אראלה תלמי נולדה בקיבוץ אפיקים להורים יוצאי וינה, אוסטריה.
היא החלה את דרכה כנגנית חליל צד בקיבוץ, המשיכה את לימודיה אצל חלילן התזמורת הפילהרמונית הישראלית אורי שׂהם וזכתה במלגות מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל.
לאחר שירותה הצבאי בתזמורת צה"ל המשיכה את לימודי המוזיקה המתקדמים בבית הספר ג'וליארד בניו יורק, שם למדה אצל חלילן התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק, ג'וליוס בייקר , בעזרת מלגה מיוחדת של קרן התרבות אמריקה-ישראל (1965–1968).
ב־1964 נישאה למנצח-מלחין יואב תלמי, איתו הרבתה להופיע ברחבי העולם כדואו חליל-פסנתר ברסיטלים ומוזיקה קאמרית.
הזוג תלמי שיתף פעולה גם כסולנית ומנצח בקונצרטים שונים ובהקלטות לרדיו, לטלוויזיה ולתקליטורים.
לזוג תלמי שני ילדים ושלושה נכדים.
אראלה כיהנה כחלילנית הראשונה של האנסמבל הקאמרי הישראלי עם המנצח גארי ברתיני (לימים התזמורת הקאמרית הישראלית) ואיתו הופיעה כסולנית בישראל ובסיור התזמורת בארצות הברית.
לאחר פרישתה מהתזמורת התרכזה בקריירה עצמאית, בנגינת סולו עם תזמורות שונות ברחבי העולם, בהופעות ברסיטלים, במוזיקה קאמרית ובהגשת כיתות אמן.
היא הקליטה תוכניות רבות לתחנות רדיו בארץ ובחו"ל והוציאה מספר רב של תקליטורים עם הרכבים שונים.
לאחר שפרשה מקריירה מוזיקלית רבת שנים עברה אראלה לכתיבת ספרים (2008).
תחילה הקדישה זמן לסיפורים מחורזים לילדים וארבעת ספריה הראשונים בסדרת "ילדי המנגינות" – אל הגליל בעקבות החליל, "מי מנמנם פה בתוך חצוצרה?", "הרפתקה לילית עם פסנתר", "קרן היער המסתורית" – ראו אור בהוצאת "מבע".
רומן הביכורים שלה, לראותה בלבד, רומן היסטורי המתרחש בשנות ה-40 של המאה ה-20 ומעלה את סיפור גלות מאוריציוס, ראה אור בהוצאת עולם חדש בפברואר 2021. הרומן השני, מעצר חופשי, יצא לאור בשנת 2025 בהוצאת שתיים.
במרכז הספר טלטלותיה של משפחה יהודית וינאית וסיפורם של מחנות המעצר שהקים מוסוליני בדרום איטליה במלחמת העולם השנייה.
אֲרַב היא עיר מקראית בהר יהודה.
העיר נזכרת ב, כחלק מתיאור נחלת שבט יהודה, ונמנית בראש קבוצה 6 של רשימת ערי יהודה: "אֲרַב וְרוּמָה וְאֶשְׁעָן.
אֲרַב נזכרת כאמור ברשימת ערי יהודה.
רשימה זו מתוארכת במחקר לחציה השני של תקופת המלוכה.
העיר התקיימה, איפוא, גם בתקופה זו.
מכאן שלתושבי הקבוצה והעיר יש קשר למשפחת הכלֵבים, אחת הגדולות במשפחות יהודה, אשר מסורותיה קושרות אותה לחברון ולסביבתה.
רשימת גיבורי דוד בה נזכר פַּעֲרַי הָאַרְבִּי נמנית ב וכן ב עד .
על משמעות הרשימה נחלקו הדעות.
היקפה היישובי מתאים לשלב מוקדם בתקופת המלוכה, וכך גם הממצא הארכאולוגי מכל האתרים המזוהים (לרבות אתרה של ארב, להלן) ולכן ניתן ליחסה לימי דוד; אולם הדבר אינו מוכח, וגם נחלקו הדעות לגבי היקפה וטיבה של מלכות דוד.
במחקר מקובל כי שם היישוב נשתמר בח' א-רביה שבדרום ההר.
אתר זה, שמספרו בסקר ישראל (1/33/15-09{320}), נסקר על ידי משה כוכבי, שפסל את הזיהוי בצדק בהיעדר שרידים הקדומים לתקופה הרומית-ביזנטית.
למרות זאת חזרה ארב וסומנה במקומה של ח' א-רביה במפות של חוקרים שונים גם אחרי פסילת הזיהוי.
כוכבי זיהה בח' א-רביה חאן ומצודה עם חלקלקת אבן, ושברים בודדים מהתקופה הרומית.
האתר חזר ונסקר בידי שמריה גוטמן.
בבדיקת קופסאות הסקר של שניהם זוהו בוודאות רק שפות מהתקופה הביזנטית וימ"הב, וגם את חלקלקת האבן מוטב לתארך לתקופה הביזנטית.
פרט לשרידי המבנים המאוחרים אין באתר כל זכר להצטברות עיים, סתירת הזיהוי מבוססת ביותר ולא נראה כי יד מקריות הממצא בדבר.
ראוי להעיר כי האתר מופיע במפות כ-500 מ' במורד השלוחה מערבה ממקומו הממשי, שבנ"צ 15315.09340.
כבר ב-1981 הוצע לזהות את ארב בח' אום אל-עמד הסמוכה לח' רבייה; במקביל ובאופן בלתי תלוי הגיע גליל לאותה מסקנה, ופרסם את הצעתו כי אם יסתבר מבדיקות חוזרות שח' א-רביה לא יושבה בתקופת הברזל, ייתכן לזהות את ארב בח' אום אל-עמד הסמוכה.
נראה שגם כוכבי נמנע מזיהוי מתבקש זה רק משום שהיה מנוגד לסכימת הגבולות שהציע, מתוך הנחה שסביבת א-רביה קרובה מדי לרבוד\דביר מקבוצה 5 מכדי שתתאים ליישוב מקבוצה 6. משיקול זה נטה אולברייט לזהות את ארב בח' רבוד, השוכנת כ-1,400 מ' מא-רביה, אלא שזו זוהתה בוודאות כדביר המקראית.
נראה שלאור כל זאת יש לקבל את ההצעות לזיהויה של ארב בח' אום אל-עמד.
היא כוללת שני אתרים נפרדים.
באתר הצפוני הגבוה יותר (2) שרידי כנסייה על עמודיה הרבים, שוודאי העניקו לאתר את שמו.
כ-150 מ' במורד השלוחה האתר הדרומי (1), ובו עיים קדומים.
שטח מרבי מוערך בכ-9 ד', ועליו יש להוסיף את שטח אתר (2) בתקופות בהן יושב גם הוא; שיא היישוב בתקופת הברזל 2ג.
החרסים הקדומים שזוהו באתר בוודאות הם מתקופת הברזל 2ב (כ-5 ד'), אך זוהו גם שפה ושברי גוף העשויים להיות מהשלב הקודם (2א).
בתקופות הברזל 2ג-ד התקיימה אולי פעילות יישובית גם באתר הגבוה (2), בהיקף שהוערך בכ-1.6 ד': השטח המצורף בתקופות אלה הוערך בתקופת הברזל 2ג בכ-10.5 ד' ובתקופת הברזל 2ד בכ-7.5 ד'.
המשך היישוב בתקופות הפרסית (כ-4 ד'), הלניסטית (כ-4 ד'), כנראה גם רומית 1 ו-2 (כ-4.5 ד', מהם 1.5 ד' באתר הגבוה), ביזנטית (כ-6 ד', כמחציתם הכנסייה וסביבתה באתר הגבוה), ימי הביניים (כמו ברומית), עות'מאנית (כ-1.3 ד', באתר הנמוך בלבד).
מהמסקנות ההיסטוריות והארכאולוגיות עולה כי ארב לא התקיימה בתקופת הברזל 1 (תקופת ההתנחלות).
ייתכן מאוד שהחלה להתקיים כבר בראשית תקופת המלוכה, היינו ימי דוד, אך אין ודאות בדבר.
לאחר מכן התקיימה לאורך כל תקופת המלוכה, וברצף היסטורי עד סמוך לימינו; שמה עבר לח' א-רביה הסמוכה, והשתמר שם.
אראמיס , הוא דמות בדיונית ברומנים שלושת המוסקטרים, אחרי עשרים שנה, והוויקונט דה בראז'לון מאת אלכסנדר דיומא האב.
הדמות היא גרסה בדיונית ביותר של המוסקטר אנרי ד'אראמיס (1620-1655).
אראמיס מוצג כרודף שמלות, תפיסה רווחת לאותה תקופה לגבי ישועים ואבות מנזר.
בתור מוסקטר, הוא משתוקק להיות אב כמורה; אבל ככומר, הוא נמשך לחייו של החייל.
בשלושת המוסקטרים, מתגלה שהוא הפך למוסקטר בגלל אישה: כגבר צעיר בהכשרה לכמורה, איתרע מזלו שנתפס (בתמימות או לא) קורא לאישה צעירה נשואה ונזרק מביתה.
בשנה שלאחר מכן, הוא למד סייף עם הסייף הטוב בעיר כדי לנקום.
לאחר מכן הוא קרא תיגר על האיש שהתעלל בו לדו-קרב ובזכות כישורי הסיוף החדשים שלו, הרג אותו כמעט בבת אחת.
מכיוון שעריכת דו-קרב נאסרה בצו מלכותי ואראמיס היה כומר מתחיל, הוא נאלץ להיעלם ולאמץ פרופיל נמוך מאוד.
הוא התגייס למוסקטרים תחת השם המשוער "אראמיס".
שם פגש את אתוס, פורתוס ואחר כך את ד'ארטניאן.
יחד, הם פעלו כדי להגן על המלך ולמנוע את חשיפת הרומן של המלכה עם הדוכס מבקינגהאם על ידי הקרדינל רישלייה.
אראמיס מצליח במידה רבה, הודות לחוצפתו ולתוכניותיו המקיאווליות.
הוא רואה בכל ניצחון שלב בדרך להשגת כוח רב יותר.
בסופו של דבר, הוא מונה לגנרל העליון של הישועים, וזה בדיוק מה שמציל את חייו בסוף הוויקונט דה בראז'לון, לאחר שהוא נבגד על ידי ניקולא פוקה.
למרות שאיפתו האישית חסרת הרחמים, אראמיס הוא חבר נאמן ביותר: למעשה, הטעויות היחידות שלו מגיעות כאשר הוא מסרב לפגוע או להעליב את חבריו.
באחרי עשרים שנה, הוא מסכים להפצרותיו של אתוס לחוס על חייו של הנבל מורדאונט, וב-הוויקונט דה בראז'לון, הוא מסרב לדכא את גילוי האמת של ד'ארטניאן על בל-איל.
אראמיס אפילו מגלה לחברו פורתוס את זהותו האמיתית של האיש במסכת הברזל, למרות החשש שזה יגרום לפורתוס להרוג אותו (אראמיס).
החברות כל כך חשובה לאראמיס, שבסוף הוויקונט דה בראז'לון, הוא בוכה - בפעם הראשונה והיחידה בחייו - לאחר שגרם למותו של אחד מחבריו.
שאיפותיו הפוליטיות של אראמיס משתלבות עם שאיפותיו הרומנטיות, כשדיומא "מלהק" אותו בספריו לתפקיד המאהב של האישה בעלת העוצמה הפוליטית החזקה ביותר של זמנו.
בשלושת המוסקטרים, המתרחש ב-1627, הוא מאהבה של יועצת המלכה, הדוכסית ד'שברוס.
באחרי עשרים שנה, הוא מאהבה של אן ז'נבייב דה בורבון-קונדה, דוכסית לוז'נוויל, אחותם של שני הניצים בפרונד הראשון, לואי השני, נסיך דה קונדה וארמנד דה בורבון, נסיך קונטי.
בניגוד לשאר המוסקטרים, אראמיס מכונה פעמיים בשמו הפרטי רנה.
זה קורה לראשונה כאשר ד'ארטניאן נתקל באראמיס ופילגשו בפרק "Les Deux Gaspard" של הספר השני, ושוב כאשר באזין מדבר על אראמיס בספר השלישי.
באחרי עשרים שנה, אראמיס הוא ישועי המכונה האב ד'הרבליי או אביר ד'הרבליי (Abbé d'Herblay או Chevalier d'Herblay).
ב-הוויקונט דה בראז'לון, הוא הבישוף של ואן, תואר שניתן לו על ידי ניקולא פוקה, ומאוחר יותר הופך לגנרל העליון של הישועים.
כשהוא חוזר מהגלות, הוא אציל ספרדי ושגריר המכונה הדוכס מאלמדה.
שחקנים שגילמו את אראמיס על המסך כוללים את:
שו, בשלושת המוסקטרים: חלקים I ו-II (1911)
פייר דה גואינגד, בעכברי בית Les trois (1921)
יוג'ין פאלט, בשלושת המוסקטרים (1921)
ג'ינו קורדו, במסכת הברזל (1929)
אונסלו סטיבנס, בשלושת המוסקטרים (1935)
מיילס מנדר ב "האיש שבמסכת הברזל" (1939)
רוברט קוטי, בשלושת המוסקטרים (1948)
טים או'קונור בשלושת המוסקטרים (סרט טלוויזיה) (1960)
גארי ווטסון ב"שלושת המוסקטרים" (1966)
ג'ון וודוויין בהרפתקאות הנוספות של שלושת המוסקטרים (1967)
ריצ'רד צ'מברלין בשלושת המוסקטרים (1973), ארבעת המוסקטרים (1974) ושוב המוסקטרים (1989)
איגור סטאריגין בסרט "ד'ארטניאן ושלושת המוסקטרים" (1978) וסרטי ההמשך שלו (1992, 1993)
לויד ברידג'ס, המוסקיטר החמישי (1979)
צ'ארלי שין, בשלושת המוסקטרים (1993)
ויליאם ריכרט, בסרט מוקדם של 1998 של "האיש במסכת הברזל"
ג'רמי איירונס, בסרט "האיש במסכת הברזל" (1998)
קאלום בלו בלהבים צעירים (טייס סדרות טלוויזיה לא הוגן) (2001)
ניק מורן, בסרט המוסקטייר (2001)
אלן קורדונר ב"לה פמה מוסקטייר " (סרט טלוויזיה) (2003)
ניק ג'ונאס, שלושת המוסקטרים (סדרת הטלוויזיה של דיסני, ג'ונאס")
לוק אוונס, בשלושת המוסקטרים (2011)
פאבל ברשאק, שלושת המוסקטרים (2013)
סנטיאגו קבררה במוזקטרים (סדרות טלוויזיה) (2014–2016)
אראנוס , הוא שמה של קבוצת דיון אקדמית שמתכנסת לשם לימודי הומניזם ולימודי דתות, כמו גם דיון במדעי הטבע.
אנשי האקדמיה שהיו חברים בה, נפגשו באופן שנתי, החל משנת 1933, במקומות כינוס שונים באירופה, כגון: בעיירה השוכנת סמוך לאגם מאג'ורה, ובאסקונה, שווייץ.
קבוצת מלומדים מהעיר הידלברג, בתחילת המאה העשרים, אף היא קראה לעצמה בשם "אראנוס הידלברג".
בין חבריה, היו גם ההיסטוריון והסוציולוג מקס ובר וכן התאולוג ארנסט טרייטש, שניהם גרמנים.
משמעות השם אראנוס, מילה השאובה מיוונית עתיקה, "משתה שבו האורחים מביאים את האוכל, ללא מארח חיצוני שמביא אוכל זה".
את הכינוס הראשון של אראנוס, שכאמור לעיל, התקיים בשנת 1933, בעיירה סמוך לאגם מאג'ורה, יזמה הספיריטואליסטית אולגה פרובה-קפטיין, שהייתה חברה באגודה התאוסופית.
החל מ-1933, קבוצת אראנוס התכנסה באופן מסודר, אחת לשנה.
במשך שבעים שנים, ועידות אלו שימשו כנקודת כינוס למפגשים שהתקיימו בחברותא, בין הוגים בתחומים שונים של ידע, החל מפסיכולוגים שעוסקים בתת-מודע, עבור בחוקרי מדע הדתות ובהיסטוריונים וכלה במבקרי ספרות וחוקרי פולקלור, שדנו בכל נושא רוחני.
בכל ועידה שנתית כזו, שנמשכה שמונה ימים, היו המשתתפים אוכלים, ישנים וחיים ביחד, עובדה שהפכה אותם לחבורה מגובשת, דבר שקידם דיון חופשי ופתוח.
בכל שנה היו בוחרים לדון בנושא מרכזי חדש וכל חוקר אקדמי היה בוחר להעניק הרצאה בת שעתיים על כל נושא משני שיבחר הקשור לנושא המרכזי - תרומתו או תרומתה ל'משתה' הרעיונות - זאת בניסיון למשוך קהל הוגים רבגוני זה, לקיים דיון אינטלקטואלי פרודוקטיבי.
פרובה-קפטיין הקימה קבוצה זו בעצתו של ההיסטוריון וחוקר לימודי הדתות, רודולף אוטו.
פרובה-קפטיין, הולנדית במוצאה, הקימה לפני כן את הסלון הספרותי "השולחן העגול", אשר היווה סממן בהמשך, לנטייתה ה'ספריטואליסטית' של קבוצת אראנוס עצמה.
אכן, החל מייסודה של קבוצת אראנוס, נטתה קבוצה זו לעסוק בנושאים ספיריטואליסטים.
בין המשתתפים במשך השנים, ניתן לציין את היינריך צימר, קארוי קרניי, מירצ'ה אליאדה, קרל גוסטב יונג, אריך נוימן, רוברט אייזלר, קת'לין ריין, הנרי קורבין, גרשם שלום ועוד רבים וטובים.
אֵרְבִּיּוּם הוא יסוד כימי מסדרת הלנתנידים שסמלו הכימי Er ומספרו האטומי 68. הוא נמנה עם משפחת היסודות הנדירים, אם כי למעשה הוא אינו נדיר, אלא מפוזר בדלילות ולכן יקר להפקה.
ארביום הוא מתכת רכה, חשילה, היציבה באוויר ואינה מתחמצנת במהירות כלנתנידים אחרים.
למלחיו צבע אדום, וטווח הספקטרום שלו נמצא באור הנראה, בעל-סגול וליד תת-אדום.
תכונותיו משתנות בהתאם לריכוז זיהומים שנמצאים בו (לנתנידים אחרים, למשל).
משמש כמגן נייטרונים בכורים גרעיניים.
כשמוסף לונדיום, ארביום מוריד את חוזקה של הסגסוגת ומשפר את יכולת חישולה.
לתחמוצת ארביום (Er2O3) יישומים בייצור תכשיטים זולים, משקפי שמש וזיגוג אמאיל.
הארביום (נקרא על שם הכפר איטרבי בשוודיה) זוהה על ידי קרל גוסטף מוסנדר (Carl Gustaf Mosander) ב-1843. מוסנדר הפריד מהמינרל גדוליניט שלושה חומרים חדשים וקרא להם "איטריה", "ארביה" ו"טרביה".
עד שנת 1860 שרר בלבול מסוים בין "ארביה" ל"טרביה", וב-1877 השמות שונו בהתאם.
בשנת 1905 הצליחו ז'ורז' אורבן (Georges Urbain) וצ'ארלס ג'יימס (Charles James) לבודד באופן בלתי תלוי תחמוצת ארביום (Er2O3) טהורה.
ארביום מתכתי טהור בודד רק בשנת 1934.
כלנתנידים אחרים, ארביום לא מופיע בטבע לעולם בצורתו החופשית, אך הוא נמצא במינרלים כמו מונזיט.
מבחינה היסטורית היה קשה ויקר לבודדו ממחצביו ורק לאחר שהומצאה טכניקת "חילוף יונים" ניתן היה להפיקו בקלות יחסית.
המקורות המסחריים לארביום הם המינרלים קסנוטים ואוקסניט.
לארביום ותרכובותיו רעילות נמוכה, מנגנוני רעילותו לא הובנו במלואם.
חסר תפקיד ביולוגי, אך מסוגל להאיץ מטבוליזם.
מחוז ארביל הוא מחוז בצפון עיראק.
הוא נקרא על שם בירתו, ארביל.
המחוז משתרע על שטח של 14,428 ק"מ בצפון המדינה, ואוכלוסייתו מונה 2,932,800 תושבים נכון ל-2020. רובם כורדים, אך יש גם טורקמנים וערבים.
אפשר למצוא גם אשורים בארביל, כיוון ששם הייתה ממלכת חדייב.
מ-1974 השטח נמצא תחת אוטונומיה כורדית במסגרת כורדיסטן העיראקית.
באזור זה מצוי גם נפט רב, שתמיד היווה מקור למאבקים בין הכורדים לסדאם חוסיין, אך האומות המאוחדות הגנו, בדרך כלל, על הכורדים.
בבסיס חיל האוויר חריר בעבר הייתה נוכחות של חיל האוויר של ארצות הברית.
ארבינקא (בהגייה המקורית: אֶרְבִינְקָא; נהגה גם אַרְבִּינְקָא) הוא דמות שיצר הסאטיריקן הישראלי אפרים קישון.
הדמות הופיעה בטוריו בעיתון "מעריב" במשך שנים החל ב-1952, ובשנת 1967 עמדה במרכז סרט קולנוע בשם זה בבימויו.
ארבינקא הופיע לראשונה בטורו של קישון "חד גדיא" בשנת 1952, והמשיך להופיע בטורים נוספים.
ארבינקא היה מראשיתו המסתדר האולטימטיבי: הוא הכיר את נבכי הבירוקרטיה על בוריים, ידע כיצד לנצל חולשות אנוש לצרכיו, וידע תמיד מה הדבר שנכון לעשותו בכל מצב.
קישון ראה בארבינקא סוג של אלטר-אגו – הדמות הדמיונית המבצעת את הדברים שאותם הגה ועליהם חלם אך מעולם לא העז לעשות.
כך לדוגמה מציע ארבינקא בהומורסקה "באנו מן העירייה" ב"אלף גדיא וגדיא" לשחק ב"באנו מן העירייה": השניים מגיעים לבתי אזרחים, מכריזים כי באו מהעירייה ותובעים מבני הבית קנס עירוני לפי מספר הכיסאות בבית (כולל דליים הפוכים) וחורי המנעול.
ב"מבצע 'כל דכפין'" באותו ספר, מזמין ארבינקא את הסופר להתארח בחגיגות חתונה ובר מצווה שאליהן לא הוזמנו, וב"יום 'שמן הקיק'" מגלה ארבינקא תוויות לשמן קיק, ומשתמש בהן כדי לגייס תרומות מן העוברים והשבים המשוכנעים כי תרמו למטרה ראויה כלשהי.
ארבינקא היה שונה מדמות המספר בהומורסקות גם בגישתו לחיים.
בניגוד לקישון, סירב ארבינקא בתוקף להתמסד: הוא לא נישא, סלד ממשפחתיות, מעבודה קבועה או מכל היבט של "התברגנות".
החיים היו עבורו שעשוע מתמשך, ולא הייתה לו כל כוונה לפגום בהם באמצעות היקשרות לעוגן כלשהו.
בהומורסקה "בהלת שווא" מ"באחד האמשים" (1962), פורש ארבינקא את תפישת עולמו במפורט:
רשימות ארבינקא של קישון היו לרוב קצרות יחסית והתאפיינו בפתיחות משעשעות.
כך, לדוגמה, נפתח "יום 'שמן הקיק'" בתיאור הבא:
וב"תרגיל בשלוש אצבעות" מתוך "עצם בגרון":
רוב סיפורי ארבינקא התבססו על תרגילי עוקץ, תרמית או ניצול של מפתח התנהגותי מסוים של בני אדם, כשחביבים במיוחד על ארבינקא תרגילים המבוססים על צביעות אנושית או חוסר נכונותם של אנשים להודות כי אינם יודעים דבר מה.
הסרט "ארבינקא" הופק בשנת 1966 ויצא לאקרנים בתחילת 1967. במרכזו עמד ארבינקא, בגילומו של חיים טופול (שכיכב גם בסרטו הראשון של קישון, "סאלח שבתי").
הנימה הסאטירית של קישון הייתה יותר מרומזת ממפורשת בסרט זה, במיוחד בגלל הנושא הקליל יחסית.
קישון אף הופיע בהופעת קָמֵעַ קצרה בסרט כבמאי פרסומת לאופנועים.
בסרט משחק גם שייקה אופיר בתפקיד השוטר המבולבל – תפקיד שהורחב בסרט הבא של קישון, "תעלת בלאומילך" ובסרטו "השוטר אזולאי" פותח לתפקיד הראשי.
הסרט היה גם אחד הסרטים הראשונים שבהם הופיעה שלישיית הגשש החיוור (ששיחקו בתור "אנשי העולם התחתון: מוסא, פרידריך ולאון").
השם ארבינקא, כצורתו המקורית, צריך ליהגות אֶרְבִינְקָא (Ervinka; השם "ארווין" או "ארבין" בתוספת הקטנה וחיבה).
קישון ציין מאוחר יותר כי גילה להפתעתו כי רוב הישראלים מעדיפים להגות את השם אחרת, אַרְבִּינְקָא, גרסה שאינה הנכונה, אך הייתה מקובלת עליו גם היא כבלתי שגויה בכורח הנסיבות.
כך גם נהגה השם בסרט.
בתרגום לגרמנית של ספרי קישון הומר שמו של ארבינקא ב"יוסי", שם שנשמע לַמתרגם ישראלי יותר ולא עורר בעיות הגייה דומות.
ארביטוקס (בלועזית: erbitux), או בשמה הגנרי: סיטוקסימאב (Cetuximab), היא תרופה אנטי-סרטנית המיועדת לטיפול בסרטן גרורתי של המעי הגס ובסרטן ראש צוואר.
התרופה משווקת בארצות הברית על ידי חברת ImClone Systems, ומחוץ לארצות הברית על ידי תאגיד מרק.
המחקר שהביא לפיתוח התרופה נערך במכון ויצמן למדע, ולאחר מאבק משפטי נקבע שהפטנט שבבסיס התרופה שייך לחוקרי המכון: פרופ' מיכאל סלע, ד"ר אסתר הורויץ וד"ר אסתר עבוד פירק.
ארביטוקס היא נוגדן רקומביננטי כימרי, הנקשר לאזור החוץ תאי של הקולטן EGFR.
בעקבות הקישור נמנע זרחונו של הקולטן ופעילותו מעוכבת.
ארביטוקס מורכבת מהאזור המשתנה (Fv) של נוגדן עכברי ספציפי ל-EGFR ומהאזור הקבוע השייך לנוגדן אנושי מסוג IgG1. משקל המולקולה הוא בערך 152 קילודלטון (kDa).
הנוגדן מיוצר בשורת תאי מיאלומה עכברית.
ניסויים בבעלי חיים הראו כי ארביטוקס מעכבת גידולים סרטניים המבטאים את החלבון EGFR.
ארביטוקס משווקת כנוזל שקוף המכיל 2 מיליגרם תרופה במיליליטר נוזל.
התרופה ניתנת בעירוי תוך ורידי, המינון המומלץ ההתחלתי הוא 400 מיליגרם למטר מרובע שטח פנים (נקבע על פי משקל וגובה במטופל).
אחוז מסוים של מטופלים סובל במינון זה מתופעות לוואי בלתי נסבלות, ובמקרים אלו מומלץ להוריד את מינון התרופה.
ניסוי קליני (שלב שלוש) בחולי סרטן תאי עור קשקשיים מתקדם של הראש והצוואר, שהשווה חולים שטופלו בארביטוקס וקרינה לעומת חולים שטופלו בקרינה ותרופת פלצבו, הראה עלייה בשרידות החציונית מ-29.3 חודשים בקבוצת הביקורת ל-49.0 חודשים בקבוצת הטיפול.
ניסוי קליני (שלב שלוש) נוסף בחולי סרטן תאי קשקש מתקדם של הראש והצוואר, השווה בין חולים שטופלו בארביטוקס בנוסף לכימותרפיה מסוג ציספלאטין, לבין חולים שטופלו בציספלטין ותרופת פלצבו.
הניסוי הראה עלייה בשרידות החציונית מ-8.0 חודשים בקבוצת הביקורת ל-9.2 חודשים בקבוצת הטיפול, אך ההבדל בשרידה לא היה משמעותי מבחינה סטטיסטית.
26% מן החולים הגיבו לשילוב בין התרופות, לעומת 10% בלבד בקבוצת הביקורת.
מתוך החולים שטופלו בארביטוקס התועלת הגדולה ביותר אובחנה בחולים שפיתחו פריחה עורית.
פריחה עורית - היא תופעת הלוואי הנפוצה ביותר.
הפריחה באה לידי ביטוי באדמומיות, פצעונים, אקזמה והתקלפות עור.
מופיעה מספר ימים לאחר הטיפול ונעלמת בסופו.
ניתן להקל על הפריחה באמצעות טיפול תרופתי.
בחילות והקאות - מופיעות זמן קצר לאחר העירוי.
ניתנות להקלה באמצעות טיפול תרופתי.
שלשול - עלול לגרום להתייבשות.
מומלץ להרבות בשתייה, וניתן להקל על ידי טיפול תרופתי.
אם אין שיפור והשלשול מאיים על חיי החולה הטיפול מופסק.
תגובה חיסונית לקויה למזהמים- נטייה להתפתחות מחלות זיהומיות
ארביטוקס אינה יעילה בחולים שאינם מבטאים את החלבון EGFR.
ארביטוקס אסורה לשימוש באנשים שנמצאה בהם רגישות לנוגדן עכברי.
ארביטוקס אסורה לשימוש בחולים שפיתחו תגובה אלרגית לתרופה בטיפול קודם.
השפעתו של ארביטוקס על עוברים ויונקים
ל-ERGR תפקיד בהתפתחות עוברית, לכן מומלץ לנשים הנוטלות את התרופה שלא להיכנס להריון.
בנוסף, מומלץ לנשים הנוטלות את התרופה שלא להניק.
אַרְבִּיל (מערבית: أربيل; בארמית חדשה: ܐܲܪܒܹܝܠ, אַרבֵיל) או הֵוְּלֶר (בכורדית: ھەولێر/Hewlêr, הֵוְלֶר) היא בירת כורדיסטן העיראקית, ובירת מחוז ארביל בעיראק.
העיר שוכנת בין הנהרות הזב הגדול והזב הקטן כ-80 קילומטרים מזרחית למוסול.
לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2018 אוכלוסיית העיר מונה 879,071 בני אדם, הגדולה ביותר בחבל האוטונומי והחמישית בעיראק כולה (אחרי בגדאד, מוסול, בצרה וכירכוכ).
לעיר מיוחסת היסטוריה של מעל שמונת אלפים שנות קיום רצופות, והיא בין הערים העתיקות ביותר בעולם הקיימות ברציפות מאז שנוסדו.
שמה המקורי וההיסטורי היה אָרְבַא אֵלו (ארבעה אלים).
העיר הייתה קיימת כבר בתקופת ממלכת אשור והייתה מרכז לפולחן האלה אשתר.
האזכור הראשון לעיר מהמאה ה-23 לפנה"ס.
ארידופיזיר מלך גותים כבש את העיר במהלך המאה ה-22 לפנה"ס.
מנהיג האימפריה הפרסית כורש כבש את העיר בשנת 547 לפנה"ס.
בסמוך לעיר נערך ב-331 לפנה"ס קרב גאוגמלה שבו ניגף הצבא הפרסי בפיקודו של דריווש השלישי בפני אלכסנדר מוקדון, מפלה ששמה קץ לאימפריה הפרסית.
לאחר מותו של אלכסנדר הגדול הייתה העיר חלק מהממלכה הסלאוקית.
במהלך השנים הייתה העיר לאזור ששנוי במחלוקת בין האימפריה הפרסית, האימפריה הרומית והאימפריה הסאסאנית.
בסוף ימי הבית השני הייתה בארביל קהילה יהודית חשובה.
ומאוחר יותר היא שימשה מרכז לממלכת חדייב שמלכיה התגיירו.
יהודים המשיכו לגור בעיר גם בימי הביניים וב-1877 נמנו בה כ-400 משפחות יהודיות.
מהמאה ה-1 ועד למאה ה-4 העיר החלה להפוך אט אט לנוצרית ונטתה לכיוון הכנסייה האשורית.
שרידי העיר העתיקה נמצאים מחוץ למצודת ארביל שבלב העיר, ממערב לה.
זהו מישור שבו פזורים אלפים רבים של שברי חרסים, ושרידי קירות בגובה פני השטח של מבנים אשר כמעט נמחו מעל פני הקרקע.
בשטח עצמו מזדקר גם מגדל גבוה (מינרט), שגובהו למעלה משלושים מטר.
בעקבות כיבוש הסביבה בידי האימפריה המוסלמית, החלה להגיע לעיר הגירה של עמים מוסלמים- בעיקר ערבים, כורדים ועמים טורקיים.
בהמשך ימי הביניים העיר נשלטה על ידי בית אומיה, בית עבאס והשושלת הבויהית.
במהלך המאה ה-13 העיר הותקפה, נבזזה ואף נכבשה לפרקי זמן מסוימים על ידי האימפריה המונגולית ושליטה הולאגו חאן.
במהלך ימי הביניים הפכה ארביל למרכז מסחרי, כנקודה שעל הדרך בין בגדאד למוסול.
האימפריה העות'מאנית כבשה את העיר (כמו כן את שאר עיראק) במהלך המאה ה-16. אימפריה זו שלטה על העיר עד לנפילתה בידי האימפריה הבריטית במלחמת העולם הראשונה.
כיום העיר מורכבת מקבוצות אתניות, דתיות ותרבותיות רבות.
הכורדים הם הקבוצה הגדולה ביותר בעיר, עם מגוון מיעוטים כגון ערבים, אשורים, טורקמנים, יזידים, שבאקים, מנדעים וארמנים.
הפרלמנט האוטונומי של כורדיסטן העיראקית הוקם ב-1970, לאחר תהליך משא ומתן בין ממשלת עיראק לבין המפלגה הדמוקרטית הכורדית בראשות מוסטפא ברזאני.
למעשה הפרלמנט נשלט על ידי שליט עיראק סדאם חוסיין עד למלחמת המפרץ בשנת 1991. הפרלמנט החל לאבד מיעילותו במהלך שנות ה-90 לאחר מאבקים בין הפלגים הכורדיים השונים.
במהלך מלחמת עיראק חלו מתקפות טרור רבות בעיר שגרמו למותם של רבים.
בשנת 2005 נחנך בעיר שדה תעופה.
בעיר פועלות מספר תחנות טלוויזיה לרבות כורדיסטן24.
בפברואר 2021 הותקף בטילים בסיס של כוח משימה משותף משולב - מבצע נחישות טבועה (הקואליציה האמריקאית נגד המדינה האסלאמית) בעיר, במתקפה המיוחסת לכוחות הפרו-איראניים בעיראק.
במרץ 2022 שיגרו כוחות משמרות המהפכה מאיראן מתקפת טילים כבדה על מספר מטרות בעיר, שלטענת איראן שימשו את המוסד הישראלי.
העיר בנויה כעיגול בתוך עיגול, כאשר העיגול הראשון נמצא מסביב למצודת ארביל שבמרכז העיר והעיגול האחרון הוא כביש מהיר המקיף את העיר.
כיום האזורים החדשים של העיר בנויים אחרי הכביש המהיר.
ארביד פלשה (בלטבית: Arvīds Pelše; 7 בפברואר 1899 - 29 במאי 1983) מדינאי סובייטי ממוצא לטבי.
קומוניסט מאז 1915. בשנת 1919 כאשר בלטביה תקופה קצרה היה שלטון קומוניסטי היה בתפקיד פוליטי בהנהגה.
עבד בתפקידים שונים במנגנון המפלגתי.
בשנת 1931 סיים לימודים במכון להשכלה גבוהה במגמה היסטורית.
לאחר מלחמת העולם השנייה נשלח ללטביה שנכבשה על ידי ברית המועצות מגרמניה הנאצית כדי לפקח על תהליכי הסובייטיזציה בה.
בין השנים 1959 ל-1966 שימש כמזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של לטביה.
תמך מאוד בתהליך של תיעוש הרפובליקה.
בשנת 1961 הוא הציע לשנות את שמה של בירת לטביה, ריגה לשם גגרין כמחווה לטיסתו ההיסטורית של האדם הראשון בחלל יורי גגארין.
ואולם ממשלת ברית המועצות לא אישרה הצעה קיצונית זו.
מאז 1966 חבר בפוליטביורו עד מותו בגיל 84. אחד הבודדים שהיו חברים בפוליטביורו ואשר אינו ממוצא רוסי.
לאחר מותו נשרפה גופתו ואפרו נטמן בהלוויה ממלכתית בבית הקברות של חומת הקרמלין.
למרות מוצאו הלטבי לא נהנה מהערכה רבה בלטביה עקב התנגדותו ללטביה עצמאית.
ארבור מרביליס הוא ספר שנכתב במאה ה-16 על ידי אולריך מאגונצה (Ulrich de Mayence 1486–1558), בן דורו של נוסטרדמוס.
הספר מכיל מידע על חיזוי העתיד ועוסק במאגיה בכלל.
לנבואות הספר קווי דמיון עם אלה של נוסטרדמוס, אך בניגוד לכתבי נוסטרדמוס כתוב ה"ארבור מרביליס" בפרוזה ובצורה ישירה.
הספר הופץ ב-300 עותקים, מהם רק שניים שרדו – האחד נמצא בדיסלדורף שבגרמניה והשני במונסגור שבדרום צרפת.
יש הטוענים כי נוסטרדמוס היה אף תלמידו של אולריק כאשר התחיל ללמוד רפואה בפרובאנס.
ארבייטסדורף היה מחנה עבודה שהוקם על ידי הנאצים בשנת 1942.
בשנת 1936 עיצב מהנדס מכוניות גרמני בשם פרדיננד פורשה אבטיפוס של רכב אשר מחירו היה שווה לכל כיס בגרמניה.
הוא הציג את רעיונו בפני אדולף היטלר.
הרעיון מצא חן בעיני הפיהרר והוא הורה לייצר את המכונית, אשר הייתה ידועה כדגם קה-דה-אף (KdF-Wagen) ומאוחר יותר כרכב פולקסווגן.
באישורו של היטלר, הקימו פורשה ושותפו העסקי אלברט שפר מפעל בפאלרסלבן (כיום בתחומי וולפסבורג), עיירה הממוקמת 30 מייל צפון-מזרחית לעיר בראונשוייג.
בשל המלחמה, תועל כל הייצור מהמחנה לשימושים צבאיים בלבד.
בשנת 1942 השיקו פורשה ושפר פרויקט שבמסגרתו בחנו כיצד יוכלו לנצל את אסירי מחנות הריכוז לצורך ייצור זול והמוני של כלי הרכב ולתועלת התעשייה שלהם.
זו הייתה העילה לכך שב-8 באפריל 1942 נפתח מחנה ארבייטסדורף על מנת לייצר את דגם קה-דה-אף.
מבין 800 העובדים שהגיעו ממחנה הריכוז נוינגמה (Neuengamme) ועובדים נוספים מבוכנוואלד ומזקסנהאוזן, לפחות שישה מתו בנסיבות שונות במחנה העבודה.
סיבות המוות צוינו בין השאר כ"התקף לב", "תאונה" ו"התאבדות".
ב-11 באוקטובר 1942, כשישה חודשים לאחר שהמחנה הוקם, הופסק הייצור של הרכב והמחנה נסגר.
ארביטראז' (; בעברית: ניצול פערי שערים) הוא ניצול של פער במחיריו של נכס מסוים בשני שווקים או יותר, למטרת רווח.
פעולת ארביטראז' פשוטה עשויה לכלול רכישת נכס בשוק שבו מחירו זול ומכירתו בשוק אחר במחיר גבוה יותר.
פעולות ארביטראז' מורכבות יותר עשויות לכלול פעולות קנייה ומכירה של נכסים אחדים במספר רב של שווקים, המתקזזות האחת עם השנייה ומותירות רווח ביד מבצען.
ההגדרה האקדמית המקובלת של ארביטראז' מחייבת שהפעולה תהיה רווחית בכל אחד מהתרחישים האפשריים.
בפועל נפוץ יותר המצב של ארביטראז' הסתברותי, שבו צופה מבצע הפעולה שתוחלת הרווח תהיה חיובית, אם כי בתרחיש מסוים ייתכן הפסד.
קיומו של פער ארביטראז' בין שווקים מצביע על אי-יעילות שלהם.
אולם העובדה שפערים לא גדולים קיימים בכל זאת בשוקי ההון המודרניים, נובעת לא רק מאי-יעילות, אלא גם מעלויות עסקה גבוהות, כגון עמלות המרה ומסחר, המקטינות את כדאיות עסקאות הארביטראז'.
מצד שני, עצם פעולת ניצול ארביטראז', גורמת לסגירתו של הפער והפיכת השוק ליעיל.
לדוגמה, אם בשני שוקי מטבע, נסחר מטבע מסוים בשערים שונים, הרי שסוחרי הארביטראז' יזרימו ביקושים לשוק עם המחיר הזול, ויציעו את המטבע בשוק בו המחיר היקר.
בכך ייתכן שיעלו את המחיר בשוק בו המחיר הזול ויורידו את המחיר בשוק בו המחיר היקר, עד להשוואת המחירים.
בשווקים המודרניים פעולות איתור הארביטראז'ים מתבצעת פעמים רבות על ידי מחשבים ותוכנות, והפערים נסגרים במהירות גבוהה מאוד.
התחרות בין הסוחרים גורמת אף לכך, שהפועלים בתחום משתדלים לשבת בקרבה גאוגרפית מקסימלית למוקד המסחר, על מנת שזמן התקשורת יהיה מזערי.
כאשר מניה של חברה מסוימת נסחרת ביותר מבורסה אחת, נוצרים הבדלים קצרי-מועד (דקות או שניות) בין מחיריה השונים.
הבדלים אלה מנוצלים על ידי סוחרי ארביטראז', הקונים את המניה במחיר זול בשוק אחד ומוכרים אותה במשנהו.
כאשר חברה ציבורית אחת מודיעה על רכישת חברה ציבורית אחרת בעסקה של החלפת מניות, נוצרת הזדמנות לארביטראז' בין מניותיהן, אף אם הן נסחרות באותו שוק.
אם היחס בין מחיריהן בשוק אינו זהה ליחס שלפיו עתידה להתבצע ההחלפה, אזי ניתן להרוויח על ידי קניית אחת המניות ומכירת השנייה לפי אותו היחס.
קיומם של שווקים נפרדים לסחורות, כגון נפט או זהב, שמחיריהן נקובים במטבעות שונים בכל שוק, מאפשר לסוחרים לנצל פערי ארביטראז' המשלבים את שער החליפין של המטבעות ומחירי הסחורות.
ניתן לבצע ארביטראז' בין נגזרים לנכסי הבסיס שמהם נגזר ערכם.
דוגמה לכך היא ניצולו של פער בין מחיר אופציות על מניה למחיר המניה עצמה, כאשר תנודה (בדרך כלל פתאומית) במחיר המניה טרם באה לידי ביטוי במחיר השוק של האופציה.
באופן דומה מתבצע ארביטראז' בין מניה לאג"ח להמרה בר המרה אליה.
נניח שברגע מסוים נסחרת אונקיה של זהב במחיר של 500 דולר בשיקגו ובמחיר של 400 אירו בפרנקפורט.
אם שער החליפין בין המטבעות עומד על דולר ו-30 סנט לאירו, ניתן לרכוש את אונקיית הזהב ב-500 דולר בשוק האמריקאי, למכור אותה באירופה ב־400 אירו ולהמיר את מחירה לדולרים – 520 דולר.
כך נוצר רווח של 20 דולר.
רווח זה נקרא בשפת הסוחרים "כסף על הרצפה" שכן זהו רווח בטוח ונטול סיכון.
היותו רווח נטול סיכון הוא גם הגורם לבסוף לסגירת מרווח הארביטראז' על בסיס עקרון "היצע וביקוש".
בדוגמה, כל סוחר מעוניין להרוויח רווח נטול סיכון.
לפיכך יהיו עוד ועוד סוחרים שירצו לקנות זהב ב-500 דולר בשיקגו, ולמכור אותו ב-400 אירו (520 דולר) בפרנקפורט.
הביקושים יגרמו לעליית מחיר הקניה בשיקגו (מאחר שההיצע מוגבל), ולעומתם ההיצעים יגרמו לירידת המחיר בפרנקפורט.
במקרה זה ילך רווח הארביטראז' ויצטמצם.
תהליך זה ימשיך עד שהרווח ייסגר (או שיגיע לגודל שהופך את כל התהליך לבלתי כדאי).
אף על פי שלהלכה ארביטראז' אמורה להיות פעולה חסרת סיכון, הרי שלמעשה כרוכים בעסקאות ארביטראז' מספר סיכונים משמעותיים להפסד:
סיכון זמן – מאחר שכל עסקת ארביטראז' מורכבת משתי פעולות נפרדות לפחות, קיים תמיד סיכון מסוים שבמרווח הזמן ביניהן, קטן ככל שיהיה, יחול שינוי בשווקים שיגרום להפסד.
סיכון צד ב' – ייתכן שהצד השני שהבטיח למכור או לקנות נכס במחיר מסוים, לא יוכל לבצע את העסקה כפי שהבטיח ובכך יכשיל את השלמת עסקת הארביטראז' הכוללת, יאחר אותה או ישנה את מחיר הביצוע למחיר הפסד.
סיכון הנובע מאי זהות – אם הנכסים שמעורבים בשני קצות העסקה אינם זהים לחלוטין, אלא שמבצע העסקה הניח מסיבותיו הוא שהם דומים או שמחיריהם צריכים להיות קשורים, הרי שהוא לקח על עצמו את הסיכון שבהנחה מוטעית.
ההפסד הנובע מטעות מסוג זה עשוי להיות גדול, כגודל השוני המתגלה בין הנכסים.
כל אחד מסיכונים אלה יכול להיות מועצם עשרות מונים בשילוב עם מנוף פיננסי גדול, כלומר כאשר הכסף המשמש לביצוע העסקה מקורו בחלקו בהלוואה.
טבעו של מינוף שהוא מגדיל את ההפסד במקרה של עסקה כושלת, כפי שהוא מגדיל את הרווח במקרה של עסקה מוצלחת.
קריסתה של קרן הגידור Long-Term Capital Management (LTCM) בשנת 1998 מדגימה את סכנות הארביטראז'.
הקרן, שבהנהלתה היו מעורבים שני זוכי פרס נובל לכלכלה, ביקשה לנצל פערים בין מחירי איגרות חוב של ממשלת ארצות הברית לאלה של ממשלות זרות, בהנחה שהפער ביניהן ייסגר בטווח הארוך.
המשבר הפיננסי שפרץ כשממשלת רוסיה חדלה לשלם את חובותיה באותה שנה, גרם להתרחבות בפערים בין אותן התשואות ש-LTCM ציפתה להתכנסותם.
מה שהחמיר את מצבה של LTCM, היה שעל מנת להרוויח מפערים קטנים בין תשואות אג"ח, היא נקטה באסטרטגיה אגרסיבית של מינוף בשיעור גדול בהרבה מהונה העצמי.
הפסדי LTCM הגיעו ל-4.6 מיליארד דולר והיא התמוטטה.
ארבינקא (Ervinka) הוא סרט סאטירה ישראלי משנת 1967 בבימויו של אפרים קישון ובכיכובו של חיים טופול.
הסרט נכתב על ידי קישון ומבוסס על הדמות ארבינקא שהופיעה בטוריו בעיתון "מעריב" החל ב-1952. את הפסקול לסרט חיבר דובי זלצר.
הסרט, שתקציבו עמד על 750 אלף לירות, צולם באולפנים בהרצליה בין 7 באוגוסט ל-30 בספטמבר 1966 בהפקתו בפועל של שלמה מוגרבי.
הוא יצא לאקרנים בתחילת חודש מרץ 1967.
במרכזו עמד ארבינקא, בגילומו של חיים טופול (שכיכב גם בסרטו הראשון של קישון, "סאלח שבתי").
שחקנ/ית דמותחיים טופול ארבינקאאבנר חזקיהו יוסףגילה אלמגור רותישייקה אופיר הסמלשרגא פרידמן ויינברגמוסקו אלקלעי ציגלרגבי עמרני רחמיםגברי בנאי מוסהשייקה לוי פרידריךישראל פוליאקוב לאוןיוסי בנאי מוריסעדנה פלידל ליזיעקב בן-סירא הצלםטליה שפיראמזכירה בעירייהזישא גולד מלצראלישבע מיכאלי אשת ציגלרשלמה וישינסקילקוח במסעדהג'יטה לוקה שחקנית פרסומת למוצרי חשמלדודיק סמדרשומר במפעל הפיס
אֶרֶבּוֹס , "הַמַּחְשָׁךְ", הוא דמות מן המיתולוגיה היוונית, האנשה של העלטה שכיסתה את העולם בראשיתו.
הסיודוס, בספרו תיאוגניה, כותב כי נולד ישירות מכאוס.
הוא היה אחיה של ניקס וזו הרתה לו והולידה את אֶתֶר ואת הֶמֶרָה (אֵלַת היום).
לפי אגדות מאוחרות יותר, ארבוס היה חלק מממלכת המתים, משכנו של האדס, אל השאול.
השער החשוך דרכו הובל כל מת לאחר חציית נהר הסטיקס על ידי כארון שגם הוא היה בנם של ניקס וארבוס.
לעיתים השימוש בארבוס בא כמילה נרדפת לטרטרוס.
מקור שמו של האל לא ידוע בוודאות.
ייתכן כי מקורו במילה חושך בשפות ההינדו-אירופאיות, וייתכן כי מקורו בשפות השמיות, מהמלה "ערב".
על שמו נקראו שתי אוניות הרעשה של הצי המלכותי הבריטי: הראשונה היא אה"מ "ארבוס" (1807) והשנייה אה"מ "ארבוס" (1826), שהתפרסמה לימים כאונייה שהובילה את משלחות ג'יימס קלארק רוס לאנטארקטיקה וזו של ג'ון פרנקלין לים הקרח הצפוני.
רכס ההרים ארבוס מונטס על המאדים קרוי גם כן על שמה.
אָרַבִּיס (שם מדעי: Arabis) הוא סוג במשפחת המצליבים, עליו נמנים כ-70 מינים, המאופיינים בשעירות של חלקי הצמח, ובפרחים לבנים.
בארץ ישראל גדלים בר חמישה מינים מסוג זה, הגדלים בעיקר בצפון הארץ ובחרמון.
על סוג זה נמנים כ-70 מיני צמחים, רובם עשבוניים, בעלי שעירות מאפיינת.
הצמחים נמוכים או בעלי קומה בינונית.
מקור השם העברי בשם הלטיני.
השם האנגלי העממי הוא Rockcress, הלחם של המילה rock (סלע) ושל השם cress, שניתן לעלי מאכל שונים ממשפחת המצליבים, לדוגמה גרגיר הנחלים מכונה Watercress.
שם זה, Rockcress, מייצג תכונה אופיינית של מיני הסוג, לגדול סמוך לסלעים או ביניהם.
קיימות השקפות סיסטמטיות שונות לגבי הסוג, וקיימת ביקורת לפיה הסוג במובנו הישן הוא קבוצה פוליפילטית.
על-פי מחקרים גנטיים וציטולוגיים עדכניים, הופרד הסוג לשני סוגים: האחד כולל את מיני הארביס של האזור הפלארקטי ומספר מועט של מינים מצפון אמריקה, בעוד השני, שנקרא Boechera, כולל את רוב המינים שגדלים בצפון אמריקה.
מינים אחרים בסוג ארביס הועברו לסוג תודרנית.
תפוצת מיני הסוג, במובנו הישן, היא באזורים הממוזגים של חצי הכדור הצפוני.
תפוצה צפונית זו באה לידי ביטוי גם במיני הסוג בארץ ישראל, כאשר מספר מיני הארביס עולה בה כלפי צפון.
כמו כן, מספר המינים החד-שנתיים הוא גדול יחסית באזור הים-תיכוני, בשל תנאי הגידול היובשניים יחסית באזור זה.
רוב מיני סוג זה הם עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים, בעוד מינים מעטים הם בני-שיח או שיחים.
איברי הצמח מכוסים שערות פשוטות או מסועפות.
העלים הראשונים של הצמח לרוב מחולקים לטרף ופטוטרת, בעוד העלים המבוגרים יותר, הקרובים לאיברי הרבייה של הצמח, הם חסרי פטוטרת ('יושבים'), ולעיתים רבות חובקים את הגבעול- כלומר, העלה 'מקיף' את הגבעול מכל צידיו.
תכונה זו מבדילה בין סוג זה לבין מלקולמיה.
כותרת הפרח לרוב בצבע לבן, אך קיימים מינים שצבע פרחיהם ורוד, סגול או צהוב.
הפרי מוארך, דמוי צורת הסרגל.
ארביס נאה (Arabis turrita) – נבדל משאר מיני הארביס בארץ בכך שפירותיו נוטים כלפי מטה או לצד.
זהו עשבוני רב-שנתי הגדל בצל החורש בגליל העליון ובחרמון.
ארביס קווקזי (Arabis alpina) – עשבוני רב-שנתי שמאפיינת אותו צורת גידל כריתית- כלומר, גבעולים רבים וקצרים.
צבע הכותרת לבן, עם כתם צהוב בבסיסו.
הפריחה אחידה בזמן, ומביאה למראה של כר צפוף בפרחים.
מין זה נדיר מאוד בארץ ישראל המערבית- וידוע בה רק מאתר אחד, המצוק הצפוני של הר אביתר, הסמוך ליישוב דלתון שבגליל העליון.
ארביס אביבי (Arabis verna) – צמח חד-שנתי בעל כותרת ורודה, הגדל באופן נדיר באזורים רבים בארץ ישראל
ארביס אושה (Arabis aucheri) – מין חד-שנתי בעל כותרת לבנה, הגדל באופן נדיר בחבלי הצומח הים תיכוני בישראל.
ארביס אזון (Arabis auriculata) – מין חד-שנתי בעל פרי ארוך יחסית.
גדל באופן נדיר בחבלים רבים בארץ ישראל.
ארבורטום הזיכרון הלאומי הוא פארק זיכרון לאומי הממוקם במחוז סטפורדשייר שבמרכז בריטניה.
באתר זה מונצחים אנשי הכוחות המזוינים של בריטניה וציבורים אחרים ששירתו את האומה והמדינה באמצעות שילוב של חורשות, גנים ואנדרטאות.
ייעודו של הארבורטום מוגדר כך: .
הוגה רעיון הארבורטום הוא דייוויד צ'יילדס (David Childs), אשר העלה את הרעיון בשנת 1988. הפעילות להקמתו החלה ב-1994 והנטיעות בו החלו בשנת 1997. בראשית שנות האלפיים הוחלט כי אנדרטת הכוחות המזוינים תיבנה בשטח הארבורטום.
הארבורטום הוא ארגון צדקה ללא כוונת רווח, המסונף ללגיון הבריטי המלכותי.
הוא הוקם בסיוע כספי תרומות ומענקים ממשרד ההגנה של בריטניה ונציבות המילניום של בריטניה ונפתח ב-16 במאי 2001.
הארבורטום ממוקם כשמונה קילומטרים מצפון לעיר ליצ'פילד שבמחוז סטפורדשייר, בשוליו המערביים של היער הלאומי.
הוא משתרע על פני שטח של 600 דונם על גדת הנהר טיים (Tame), בשטח שהיה בעבר בשימושה של מחצבה.
עד 2014 ניטעו בשטח הארבורטום למעלה מ-50,000 עצים מעשרות מינים שונים, וכן מינים רבים אחרים של צמחים.
הוא מהווה בית לסוגים שונים של בעלי חיים ומוקמו בו למעלה מ-300 אנדרטאות שונות.
כ-60% מהן הוקמו לכבוד אנשי הכוחות המזוינים, והיתר לכבוד ארגונים אזרחיים והתנדבותיים שונים, לרבות שירותי החירום ואנשיהם, ששירתו את האומה הבריטית.
בארבורטום ניצבים בניינים מעטים וביניהם מרכז המבקרים ובית תפילה - קפלת המילניום של השלום והמחילה.
מדי יום בשעה 11:00 נערך בקפלה מעמד זיכרון: לאחר שתי דקות דומייה והשמעת מנגינות אבל נערכת שיחת מבוא אודות הארבורטום.
מדי שנה מבקרים בארבורטום כ-300,000 איש, לרבות כ-5,000 תלמידי בתי ספר, המשתתפים בו בפעילות חינוכית.
בכל שנה נערכים בו כ-200 אירועי הוקרה וזיכרון שונים.
באתר נקבעו מסלולי הליכה שונים ונערכים סיורים סדירים לקהל.
בארבורטום משרתים כ-50 עובדים בשכר וכ-200 מתנדבים.
בשנת 2010 הוענק למתנדבים המשרתים בו אות כבוד קולקטיבי - אות המלכה לשירות התנדבותי, השקול במעמדו לאות חבר מסדר האימפריה הבריטית.
הארבורטום מגייס כספים למימוש תוכנית פיתוח בשווי של 8 מיליון לירות שטרלינג.
בין השאר כוללת התכנית הקמת כיכר מרכזית - "כיכר הגיבורים" - שתשמש כאתר לטקסים העיקריים שייערכו בארבורטום.
אחדות מהאנדרטאות הניצבות בארבורטום הן:
אנדרטת הכוחות המזוינים - האנדרטה הגדולה ביותר באתר, שהוקמה לזכר חללי הכוחות המזוינים של בריטניה שנהרגו מאז תום מלחמת העולם השנייה
אנדרטת דוב הקוטב - לכבוד הדיוויזיה ה-49 הבריטית, שסמלה היה דוב קוטב, בעקבות הצבתה באיסלנד במלחמת העולם השנייה.
זו האנדרטה הראשונה שהוצבה בארבורטום
אנדרטת נורה עם שחר - לזכר 306 חיילי האימפריה הבריטית, שנדונו למוות בעוון עריקה ופחדנות במהלך מלחמת העולם הראשונה, ואשר רבים מהם סבלו למעשה מתסמונת הדחק הפוסט טראומטית
אנדרטת GCHQ - לכבוד עובדי מודיעין האותות ומפצחי הצפנים של בריטניה ובעלות הברית בשתי מלחמות העולם
בניין הזיכרון לשבויי המזרח הרחוק - לכבוד 55,000 שבויי האימפריה הבריטית שנפלו בשבי יפן במלחמת העולם השנייה
אנדרטת מסילת הרכבת בבורמה - לזכר עובדי הכפייה מבין שבויי בעלות הברית, שהקימו את המסילה
אנדרטת הקומנדו - לכבוד חיל הקומנדו במלחמת העולם השנייה
אנדרטת הצ'ינדיטים - חיילי כוחות מיוחדים שפעלו בבורמה במלחמת העולם השנייה
אנדרטת ותיקי השיירות לברית המועצות
האנדרטה לקרבנות התאונה בבסיס חיל האוויר המלכותי פולד
אנדרטת הכוחות הפולנים במלחמת העולם השנייה
אנדרטת בצרה - הוקמה בעיראק לזכר 178 חללי בריטניה במלחמה שם והועתקה בשלמותה אל הארבורטום
אנדרטת מחנה בסטיון - לזכר נופלי בריטניה במלחמת אפגניסטן (נחנכה ביוני 2015)
אנדרטת חיל האוויר המלכותי הקנדי
אנדרטת אגודת החיילים והחיילות היהודים לשעבר (AJEX), המעוצבת כמגן דוד החצוב באבן
חורש הזיכרון לשוטרי בריטניה שנפלו
גן החפים מפשע - לכבוד הילדים שנפגעו על ידי מלחמות וקונפליקטים.
בלבו ניצב עץ לזכרה של אנה פרנק
חורש הזיכרון ל-46,000 מלחי צי הסוחר והדייגים הבריטים שנספו במלחמות בריטניה במאה ה-20
גן הוורדים של אלמנות המלחמה
בארבורטום ניצבות מספר אנדרטאות שהוקמו במקור באתרים אחרים ושהועברו מהם לאחר שמסיבות שונות לא ניתן היה לתחזקן שם.
ארבור הוא הר בדיוני בלגנדריום של טולקין בו שוכנת ממלכת גמדים בארץ התיכונה.
על ארבור השתלט הדרקון הרשע סמאוג, ומסע כיבושו מחדש מהווה את עלילת הספר "ההוביט".
ארבור נבנתה על ידי הגמדים, מלך הגמדים הראשון היה דורין בן האלמוות, לאחר מכן שלטו בה דורין השישי, נאין הראשון, תריין הראשון, תורין הראשון, גלואין הראשון, אואין הראשון, נאין השני, דין הראשון, תרור (המייסד), ותריין השני.
בזמן שליטתו של תריין השני תקף הדרקון סמאוג.
תריין ותרור נהרגו במכרות מוריה בקרב מול הגובלינים.
בנו של תריין, תורין צינת-אלון הוביל תריסר גמדים חזרה לארבור: דאולין, באלין, פילי, קילי, דורי, נורי, גלואין (אביו של גימלי), אואין, ביפור, בופור ובמבר.
הללו נעזרו בהוביט בילבו בגינס ובמכשף גנדלף.
זאת במטרה לכבוש מחדש את ארבור.
תורין שלט בה כמה ימים ולאחר שהוא מת יחד עם פילי וקילי שלט בה בנו של נאין: דיין השני מגבעות הברזל, תורין השלישי ודורין השביעי.
בארבור נמצא אוצר עצום של זהב ואבני חן, אך לעושר הזהב גם מחיר שלילי.
הזהב גרם למלכי ארבור לחלות ב"קדחת הזהב": הם הפכו אובססיביים לזהב ולאוצרות ארבור עד כדי כך שהם מוכנים לסכן הכול בשבילם.
ישנו דבר אחד שמלכי ארבור יכולים לסכן את כל הזהב בשבילו: ה"ארקנסטון" - היא האבן האהובה עליהם ביותר, אבן חן יפה וזוהרת, וחשיבותה הביאה להקדמת קרב חמשת הצבאות.
תורין לקה אף הוא בקדחת הזהב אך הצליח להתגבר עליה ונהרג בקרב חמשת הצבאות.
מאז דיין לא לקה במחלת הזהב אף מלך ממלכי ארבור.
מלבד קדחת הזהב היו לאוצרות ארבור עוד תוצאה שלילית וקטלנית במיוחד: סמאוג הדרקון הרשע תקף את ארבור כדי לזכות בזהב וגמדים רבים נהרגו במלחמה מולו.
כל גמדי ארבור שנשארו בחיים ברחו למוריה, שם ראו את נפילתם של תרור ותריין בקרב אך הם הביסו את אזוג וצבא האורקים שלו.
הקרב מול סמאוג: סמאוג הגיע לארבור, הרס אותה, ושכן שם 60 שנה.
קרב אזנולביזר: גמדי ארבור נדדו עד שהגיעו למוריה שם נלחמו בגובלינים.
קרב חמשת הצבאות: 13 גמדים חזרו לארבור לאחר 60 שנה, תורין כעס על בילבו בגינס, שגנב את ה"ארקנסטון" מן האולם הראשי ונתן אותה לברד הקשת, דבר שגרם להקדמתו של קרב חמשת הצבאות בין צבא תושבי עיר האגם, צבא האלפים וצבא הגמדים בהנהגת דיין מגבעות הברזל.
לאחר מכן גילה גנדלף שהאורקים מגיעים וכל הצבאות התאחדו מול צבאות האורקים והביסו אותם.
ארבור שוכנת בצפון מזרח הארץ התיכונה.
מצפון גבעות הברזל, מול אסגארות' והרי יער-אופל, וממזרח יער-אופל.
מארבור לעיר האגם יש נהר שחוצה את ארבור עד להר הבודד.
בהר הבודד עומדים פסלים מאבן (על אחד מהם נמצאות מדרגות סודיות אשר מובלות לפתח סודי שהשמש מאירה עליו קרן חזקה וקטנה בשביל לדעת איפה להכניס את המפתח.
פתח זה נבנה על ידי תרור ותריין והוא מוביל לאולם הראשי של ההר הבודד) תושבי ארבור הם גמדים ואין בה גזעים אחרים מלבדם.
ארבורטום הוא גן בוטני יערני – המתמקד באיסוף, תצוגה ומחקר של עצים או שיחים בלבד, ולא במיני צמחים קטנים כמו גן בוטני רגיל.
את המונח "ארבורטום" טבע לראשונה הבוטניקאי האנגלי ג'ון קלאודיוס לאודון בשנת 1833, אך גנים בוטניים מסוג זה התקיימו הרבה לפני כן.
הפרעונים במצרים העתיקה היו הראשונים שנטעו עצים אקזוטיים ונהגו לגדל ולטפל בהם בגנים מיוחדים שטיפחו.
ישנם ארבורטומים המוקדשים לסוג מסוים של עצים או שיחים, כגון שיחי גפנים, עצי מחט, עצי אלון, או עצי ערבה.
כחלק מתפקידם המדעי והמחקרי, חלק מגני הארבורטום כוללים גם משתלות וחדרי טיפול עבור עצים חולים או זקנים.
לרוב, מעוצב ארבורטום בצורת סביבה טבעית או כפרית רגילה ומתפרש על פני שטח רחב.
הארבורטום הלאומי של ארצות הברית, שנמצא בוושינגטון, הוא אחד הגדולים בעולם, וכולל גם מוזיאון לעצי בונסאי וכמה גני גידול ואיקלום לאומיים.
הוא נמצא בסמיכות לגן הבוטני של ארצות הברית.
בישראל מצוי ארבורטום ביער אילנות באזור השרון.
הוא הוקם במהלך שנות ה-50 המוקדמות, ובשנת 1993 הכריז משרד החקלאות ביחד עם קק"ל על הגן בתור הארבורטום הלאומי של ישראל.
הרוזן ארביד רוטגר פרדריקסון פוסה (בשוודית: Arvid Rutger Fredriksson Posse; 15 בפברואר 1820 – 24 באפריל 1901) היה ראש ממשלת שוודיה בין השנים 1880–1883.
ארבי דפוסה נולד בטירת רוזנדל, שבהלסינבורג, אז במחוז מאלמהוס (Malmöhus), כבנם של הרוזן פרדריק פוסה ושל הברונית מגדלנה שרלוטה בנט.
ב-1835 הוא נרשם ללימודים באוניברסיטת לונד וב-1840 הוא סיים תואר במשפטים.
באותה שנה הוא החל להתלמד בבית המשפט לערעורים של סקונה ובלקינה ובאותה תקופה הוא עבד הן בבתי המשפט של המחוזות ובבית המשפט לערעורים.
מאוחר יותר הוא מונה להיות עוזרו של השופט המחוזי וב-1846 הוא מונה להיות פקיד בבית המשפט לערעורים.
ב-1847 הוא מונה לכהונת שופט.
ב-1849 עזב פוסה את השירות הציבורי, השתקע מחדש באחוזת שרלוטלונד והקדיש את זמנו לחקלאות, ליזמות ולפוליטיקה מקומית.
בשנים 1865–1868 הוא שימש כנשיא המועצה של מחוז הולדתו.
פוסה החל את הקריירה הפוליטית שלו כחבר בבית האצולה (Riddarhuset) של הפרלמנט שכיהן בשנים 1856–1858. לאחר מכן הוא כיהן כיושב ראש ועדת הבנקאות.
בפרלמנט שכיהן בשנים 1862–1863 הוא היה יושב הראש של ועדת ההקצאות, שם הוא היה תומך נלהב של עקרונות הסחר החופשי, עקרון בו הוא יחזיק כל ימי חייו.
במהלך מושב פרלמנט זה הוא התנגדת נחרצות לתיקונים שהוצעו בחוק הממשל העצמי המקומי שנגעו למגבלות על הקצאת הקולות של בעלי האחוזות הגדולות.
בין שאר הדברים הוא חשש שהתיקונים, אם יאומצו, עלולים להכשיל את הרפורמה שהוצעה בשיטת ההצבעה.
פוסה לא תמך גם ברפורמה בשיטת ההצבעה, והיה אחד המתנגדים המושבעים לה ובפרלמנט של 1865–1866, כאשר שימש כיושב הראש של ועדת ענייני הממשל, הוא צפה ששוודיה תחווה עתיד בלתי מאושר עם הרפורמה תיושם.