tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זאת לאור העובדה כי בשנים האחרונות אנו עדים להתערבות משמעותית יותר של יזמים, קובעי מדיניות והחלטות הנקבעות מלמעלה למטה ולא על ידי תושבי ותושבות העיר
המרחב (החברתי) הוא מוצר (חברתי), מאת: אנרי לפבר.
תרבות אדריכלית: מקום, ייצוג, נוף.
טקסטים מאת: מישל דה סרטו, אנרי לפבר ופייר בורדייה.
עורכות - רחל קלוש וטלי חתוקה.
המאמר ראה אור באסופה מלחמת הרחובות והבתים וטקסטים אחרים על העיר.
אסף, תרגם מצרפתית והעיר: שרון רוטברד.
גנרל של ארמייה אנרי מתייה ברטלו היה גנרל בצבא צרפת שפיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
ברטלו נולד ב-7 בדצמבר 1861 בעיר פיור, שהשתייכה אז לקיסרות הצרפתית השנייה.
בשנת 1883 סיים ברטלו את האקדמיה הצבאית סן-סיר, לאחר מכן הוא נשלח לאלג'יריה ולאחר מכן נשלח להודו-סין הצרפתית.
בשנת 1907 הוא הועבר למטה הכללי.
במהלך תקופה זו הוא שיתף פעולה עם הגנרל ז'וזף ז'ופר בתוכנית 17. זו הייתה אסטרטגיית מלחמה התקפית המבוססת על הטעויות שנעשו במלחמת צרפת-פרוסיה של 1870/1871. תוכנית התקפה זו שימשה את הגנרל ז'ופר נגד הצבאות התוקפים הגרמנים בקיץ 1914, אך נכשלה.
בשנת 1913 הוא הועלה לדרגת ג'נרל דה בריגדה ושימש כשלישו של הגנרל נואל דה קסטלנו במינהלת הצבא של משרד המלחמה.
בשנת 1914 שימש ברטלו כרמטכ"ל תחת גנרל ז'וזף ז'ופר במהלך הקרב הראשון על המארן.
בנובמבר 1914, קיבל ברטלו את הפיקוד על יחידות המילואים, שנכשלו בהתקפה בקרב סואסון (1915), ומאוחר יותר הוא קיבל את הפיקוד על הדיוויזיה ה-53 והקורפוס ה-32.
במהלך קרב ורדן בשנת 1916, התבלט ברטלו בכך שהסתער בהצלחה על גבעת האיש המת יחד עם כוחותיו.
לאור המצב הקשה בחזית הרומנית החדשה שנפתחה, מונה ברטלו לראש המשלחת הצבאית הצרפתית ברומניה ב-16 באוקטובר 1916. משימתו הראשונה הייתה לתמוך בהגנה על הבירה בוקרשט.
הוא היה גורם מרכזי בתוכניות לתקוף את ארמיית הדנובה, שהגיעו לשיא בקרב על הארג'ש.
לאחר הקרב האבוד וכיבוש בוקרשט על ידי חיילי מעצמות המרכז, התרכז ברטלו בארגון מחדש והכשרת הצבא הרומני.
בקיץ 1917, ניצחו חייליו של הגנרל אלכסנדרו אברסקו בקרב מרשטי ופתחו במתקפת נגד במטרה לכבוש מחדש כמה שיותר שטח רומני.
מערכה זו נעצרה על ידי האבדות הכבדות בקרבות Mărăşeşti ואויטוז.
לאחר מהפכת אוקטובר הרוסית, חתמו הרוסים על הסכם שביתת נשק.
רומניה, שהופרדה כעת מבעלי בריתה, נאלצה לחתום על הסכם שביתת הנשק עם מעצמות המרכז בדצמבר 1917. כתוצאה מכך נאלצה לבטל את המשלחת הצבאית הצרפתית והצרפתים נאלצו לעזוב את הארץ.
לאחר שובו לצרפת, הופקד ברטלו על ארגון משלוחי החיילים האמריקאים לצרפת.
ב-5 ביולי 1918 הוא מונה למפקד הארמייה החמישית על ידי הגנרל פרדיננד פוש, עליה פיקד בגזרת ריימס במהלך מתקפת מאה הימים נגד צבאות גרמניה.
לאחר המתקפה המוצלחת בחזית סלוניקי, שאילצה את בולגריה להיכנע, נכנסה רומניה מחדש למלחמה נגד מעצמות המרכז ב-10 בנובמבר 1918. יממה לאחר מכן הסתיימה המלחמה במערב אירופה.
ב-11 בנובמבר 1919, במהלך מצעד הניצחון של בעלות הברית בפריז, הגנרל ברתלוט, לאחר שראה את המשלחת הרומנית, אמר לגנרל פוש:
בין השנים 1919–1922 שירת ברטלו כמושל הצבאי של מץ וכמפקד העליון בלורן.
מ-1920 עד 1926 היה חבר ב-Conseil supérieur de la guerre (מועצת המלחמה העליונה), והיה מעורב בתכנון בניית קו מז'ינו.
מ-1923 עד 1926 כיהן כמושל הצבאי של שטרסבורג.
בשנת 1926 פרש ברטלו לגמלאות, וב-29 בינואר 1931 הוא מת בפריז.
אנרי ז'ול דה בורבון היה נסיך קונדה מ-1686 ועד מותו.
בסוף ימיו סבל מליקנתרופיה קלינית ונחשב לא שפוי.
אנרי ז'ול נולד ללואי השני דה בורבון, הנסיך דה קונדה ב-29 ביולי 1643, בפריז.
הוא היה צעיר בחמש שנים מלואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
הוא היה היורש הבלעדי להון ולרכוש העצום של קונדה, כולל משכן בית קונדה (Hôtel de Condé) בפריז ושאטו דה שנטילי.
אמו, הנסיכה קלייר קלמנס דה מייה-בריז, הייתה אחייניתו של הקרדינל רישלייה.
הוא הוטבל בכנסיית סן-סולפיס, פריז ביום הולדתו.
בשלוש השנים הראשונות לחייו, בזמן שאביו היה דוכס אנייה, הוא נודע בבית המשפט בתור הדוכס ד'אלבר.
עם מותו של סבו, הוא זכה לתואר האצולה של אביו דוכס ד'אנייה.
לאורך רוב חייו, אנרי ז'ול היה לא יציב נפשית.
הוא היה גבר נמוך קומה, מכוער, הולל ואכזרי, לא רק "דוחה במראהו", אלא "מקולל במזג כה אלים שהיה מסוכן בהחלט לסתור אותו".
הוא הוכשר כחייל, בשנת 1673, והועמד כאחראי על חזית הריין.
זה היה רק בתואר, כי אנרי ז'ול חסר את הכישורים הצבאיים של אביו.
הוא היה משכיל היטב אבל היה בעל אופי זדוני.
כלה אפשרית שנחשבה עבורו בתקופה זו הייתה בת דודתו הרחוקה, אליזבת מרגריט ד'אורליאן, בתו של גסטון ד'אורליאן.
עם זאת, הנישואים לא התממשו.
בסופו של דבר הוא התחתן עם הנסיכה הגרמנייה אנה הנרייטה מבוואריה בקפלה של ארמון הלובר בפריז, בדצמבר 1663. הכלה הייתה בתם של אדוארד, רוזן פפאלץ-זימרן והמארחת הפוליטית אנה גונזגה.
לבני הזוג נולדו עשרה ילדים, שרק מחציתם הגיעו לבגרות.
הנסיכה הצעירה נודעה באופייה האדוק, הנדיב והצדקה.
רבים בבית המלוכה שיבחו אותה על יחסה המאוד תומך כלפי בעלה הלא נעים.
למרות תכונותיה הטובות, אנרי ז'ול, שהיה נוטה לזעם גדול, הכה לעיתים קרובות את אשתו השקטה.
בנוסף, לאנרי ז'ול נולדה בת לא חוקית מאת פרנסואז-שרלוט דה מונטלה.
הילדה הייתה ידוע כג'ולי דה בורבון, ג'ולי דה ג'ני (אנגרמה של אנייה, המכונה דה גואנני), או מדמואזל דה שאטובריאנט.
אנרי ז'ול מת ב-1 באפריל 1709 בפריז, וירש אותו בנו היחיד, לואי השלישי דה בורבון.
לואי אנרי דה בורבון רוזן לה מרשה 9 בנובמבר 1673 – 21 בפברואר 1677 נולד בפריז, מת בגיל שלוש אן מארי ויקטואר דה בורבון מדמואזל ד'אנייה מדמואזל דה קונדה 11 באוגוסט 1675 – 23 באוקטובר 1700 נולדה בפריז, היא מתה בגיל 25 בשאטו אסנייר.
אנרי מבורגונדי (בערך 1035 – 27 בינואר 1070/1074), היה בנו הבכור שנותר בחיים ויורשו של רובר הראשון, דוכס בורגונדי, בנו השני של רובר השני, מלך צרפת, ואשתו, הלי מסמור, נכדתו של אנרי הראשון, דוכס בורגונדי.
הוא מת זמן קצר לפני אביו ומעולם לא היה דוכס בעצמו.
שמה של אשתו של אנרי אינו ידוע: הן סיבילה והן קלמנס הוצעו כשמה של אשתו.
הראשון שבהם נובע מהספד ללא תאריך מבזאנסון, סנט-אטיין, המכונה "סיבילה, מאטר דוקוס בורגונדי" (סיבילה, אמו של הדוכס מבורגונדי), מתוך הטענה שמאחר שהיא אם לדוכס אך לא נקראת בעצמה.
'דוכסית', היא בוודאי הייתה נשואה לאביו היחיד של דוכס שלא היה דוכס בעצמו, הנרי.
עם זאת, ההיסטוריון ז'אן ריצ'רד הצביע על כך שסביר להניח שזה פשוט קישור בין המנוחה לדוכס בזמן התיעוד, ושזה התייחס לסיבילה מבורגונדי, דוכסית בורגונדי, אמו של איג השני, דוכס בורגונדי.
התצפית על שימוש חוזר בשם קלמנס בקרב צאצאיו של בנו של אנרי אודו הראשון, דוכס בורגונדי הביאו להצעה של ריצ'רד כי זה היה שמה האפשרי של אמו של אודו, למרות שלאשתו של אודו הייתה אחות, קלמנטיה מבורגונדי, שיכולה לתת את ההשראה לשימוש בו בקרב צאצאיהם.
גם מוצאה אינו מתועד ונתון לספקולציות.
בהתבסס על השימוש באפיתט "בורל" על ידי אודו, הגנאלוג Szabolcs de Vajay הציע כי אמו הייתה בתם של ברנגר רמון הראשון, רוזן ברצלונה ואשתו השלישית, גיסלה מליוקה, ומכאן נכדתו של רמון בורל, רוזן ברצלונה, אם כי אין ראיות תיעודיות לכך שזה היה המצב.
אשתו של אנרי מתה ב-6 ביולי 1074 או לאחר מכן.
לאנרי ולאשתו נולדו הילדים הבאים:
ביאטריס (נ' 1063), נישאה לגי השלישי, לורד ויניורי
רג'ינלד/ריינלד, אב המנזר של סן-פייר דה פלוויני (1065–1090)
אנרי (1066–1112), רוזן פורטוגל משנת 1093 ואביו של אפונסו הראשון, מלך פורטוגל
אנרי פיליפ מואיז מונטה (נולד בפריז, 23 בפברואר 1874, מת במחנה הריכוז זקסנהאוזן, 12 באפריל 1943; בצרפתית: Henri Philippe Moïse Monteux) היה שחקן תיאטרון וקולנוע יהודי-צרפתי, ואחיו של המנצח פייר מונטה.
אבותיו היו יהודים ספרדים, שהיגרו לדרום צרפת.
נולד ברחוב 16 rue de la Grange Batelière, הוא היה ילדם הרביעי של גוסטב וקלמנס מונטה שעברו לפריז ממרסיי ב-1864. הוא גדל במשק בית צנוע, אביו היה סנדלר ואמו מורה לפסנתר.
אחיו הצעיר פייר נזכר מאוחר יותר שכשהיו ילדים הם בילו אחר הצהריים בהתבוננות בעוברים ושבים בכיכר המקומית, דבר שהכין את היסודות של השחקן העתידי שלו.
ב-30 בספטמבר 1895 מונטה ערך את הופעת הבכורה שלו בתיאטרון הלאומי דה ל'אודאון בתור ז'ורז' ברוואל ב- La Vie מאת אדולף טלסו, לאחר שביולי הקודם זכה בפרס על טרגדיה בהקונסרבטואר של פריז (כתלמידו של גוסטב וורמס) עם הופעתו כאותלו.
הוא שיחק את אותו תפקיד וזכה לשבחים רבים בהפקה של "More de Venise" של אלפרד דה ויניי באותו תיאטרון בדצמבר אותה שנה.
הוא ביצע תפקידים ראשיים, כמו: מולייר ב-"Le Prêcheur converti", הדמות הראשית ב-"Britannicus", אורסטה ב-"Andromaque" ורוברט מורל בבכורה של "Les Irréguliers".
מאוחר יותר הוא התפרסם בתיאטרון שרה-ברנהרדט ונחשב למומחה במחזות רוסטנד, שצוין בתפקידים הקשורים ל, והמשיך ליצור כמה סרטים ותקליטים.
ב-1937 כיכב מונטה ב-"Pas de ça chez nous" בתיאטרון הרנסאנס (תיאטרון הפול) בתור הנשיא.
מבקר ציין כי אנרי מונטה הזכיר לכולם איזה שחקן מדהים הוא, מפגין עוצמה דרמטית יחד עם פנטזיה.
בזמן מעצרו בפריז הוא שיחק את האב השיכור בסרט "The Mother" של גורקי.
אַנְרִי וִיקְטוֹר רֶנְיוֹ היה כימאי ופיזיקאי צרפתי הידוע בעיקר בזכות מדידותיו הקפדניות של התכונות התרמיות של גזים.
הוא היה תרמודינמיסט מוקדם והיה מנטור לוויליאם תומסון בסוף שנות ה-40 של המאה ה-19. הוא מעולם לא השתמש בשמו הפרטי, והיה ידוע לאורך חייו בתור ויקטור רניו.
רניו נולד באקס-לה-שאפל בשנת 1810 (אאכן בגרמניה המודרנית, באותה תקופה תחת שלטון צרפת).
הוא עבר לפריז בגיל שמונה, לאחר מות הוריו.
שם עבד בחברת ריפוד עד גיל שמונה עשרה.
בשנת 1830, התקבל לאקול פוליטקניק, ובשנת 1832 סיים את לימודיו ב ("בית הספר למכרות").
תוך כדי עבודתו תחת יוסטוס פון ליביג בגיסן, רניו התבלט בתחום החדש של כימיה אורגנית על ידי סינתזה של כמה פחמימנים כלורידים (למשל ויניל כלוריד , , דיכלורומתאן), והוא מונה לפרופסור לכימיה באוניברסיטת ליון.
בשנת 1840 הוא מונה ליושב ראש הקתדרה לכימיה של האקול פוליטקניק, ובשנת 1841 הוא מונה לפרופסור לפיזיקה בקולז' דה פראנס.
החל משנת 1843, הוא החל לערוך טבלאות מספריות נרחבות על תכונות הקיטור.
אלו פורסמו ב-1847, והיו השראה ל לפתח את טורבינת הקיטור.
רניו קיבל את מדליית רמפורד של החברה המלכותית של לונדון ומינוי למהנדס ראשי של מכרות.
בשנת 1851 הוא נבחר כחבר זר באקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
בשנת 1854 הוא מונה למנהל עבודות החרסינה במפעל ב.
בשנת 1855, הוא נבחר לחברה הפילוסופית האמריקאית.
בסוור הוא המשיך לעבוד על התכונות התרמיות של החומר.
הוא עיצב מדחומים, היגרומטרים, וקלורימטרים רגישים, ומדד את קיבול החום הסגולי של חומרים רבים ואת מקדם ההתפשטות התרמית של גזים.
במהלך עבודה זו, הוא גילה שלא כל הגזים מתפשטים במידה שווה בעת חימום וכי חוק בויל-מריוט הוא רק קירוב, במיוחד בטמפרטורות הקרובות לנקודת הרתיחה של החומר.
רניו היה גם צלם חובב נלהב.
הוא ביצע לראשונה את השימוש ב כחומר מפתח, והיה אחד הצלמים הראשונים שהשתמשו בתשלילים מנייר.
בשנת 1854, הוא הפך לנשיא המייסד של .
בשנת 1871 המעבדה שלו בסוור נהרסה ובנו הצייר נפל בקרב, שניהם כתוצאה ממלחמת צרפת-פרוסיה.
הוא פרש מהמדע בשנה שלאחר מכן ומעולם לא התאושש מאובדנים אלו.
על הירח נקרא על שמו של רניו, ושמו הוא אחד מ-72 השמות החרוטים על מגדל אייפל.
יש המשערים שגם הסמל R עבור קבוע הגזים נקרא על שמו.
על שמו נקראה הצוללת הצרפתית , שנבנתה בין 1913 ל-1924, ויצאה משירות ב-1937.
אנרי כריסטוף היה מנהיג מרכזי במרד העבדים בהאיטי והמלך היחיד של .
כריסטוף, שנולד בקריביים הבריטיים, היה אולי ממוצא סנגמבי.
במהלך מרד העבדים ב-1791, הוא התקדם בשורות הצבא המהפכני.
המהפכה הצליחה לקבל עצמאות מצרפת בשנת 1804. בשנת 1805 הוא השתתף בפיקודו של ז'אן-ז'אק דסאלין בכיבוש סנטו דומינגו (כיום ברפובליקה הדומיניקנית), נגד כוחות צרפתיים שרכשו את המושבה מספרד בהסכם .
לאחר שדסאלין נרצח, כריסטוף נסוג ל והקים ממשלה נפרדת.
ב-17 בפברואר 1807, הוא נבחר לנשיא מדינת האיטי, כפי שקרא לאזור זה, ואילו יריבו אלכסנדר פטיון נבחר לנשיא הרפובליקה של האיטי בדרום.
ב-26 במרץ 1811, כריסטוף יצר ממלכה בצפון ולאחר מכן הוכרז כהנרי הראשון, מלך האיטי.
הוא גם יצר שושלת אצולה וקרא לבנו החוקי ז'אק-ויקטור הנרי נסיך ויורש.
הוא ידוע בבניית מצודת הנרי, הידועה כיום כמצודת לה פרייר, ארמון סנסוסי, הקפלה המלכותית של מילו וארמונות רבים אחרים.
בהתאם למדיניות של קורווה או עבודת כפייה הגובלת בעבדות, הממלכה הרוויחה הכנסות מייצור חקלאי, בעיקר של סוכר, אך העם בהאיטי התרעם על השיטה.
הוא הגיע להסכם עם הממלכה המאוחדת לכבד את מושבותיה בקאריביים בתמורה לאזהרות שתספק לממשלתו על כל פעילות ימית צרפתית המאיימת על האיטי.
בשנת 1820, כשמעמדו בשפל, והוא חולה וחושש מהפיכה, הוא התאבד.
ז'אק-ויקטור, בנו ויורשו, נרצח 10 ימים לאחר מכן.
בהמשך, עלה לשלטון הגנרל והוא איחד את שני חלקיה של האיטי.
כריסטוף נולד כנראה בגרנדה או בסנט קיטס לאם שפחה ולאב בשם כריסטוף, בן חורין.
הוא הובא כעבד לחלק הצפוני של מושבת (מערב האיטי המודרנית).
ב-1779 שירת כנראה עם הכוחות הצרפתיים כנער מתופף ב, גדוד שהורכב מ.
הגדוד לחם ב, קרב במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית.
יש טענות כי כריסטוף נפצע בקרב זה.
כאדם בוגר, ייתכן שכריסטוף עבד כבונה, מלח, מלצר או עבודות אחרות; בכל מקרה, רוב שכרו הגיע לאדונו.
הוא זכה לחירותו מעבדות כאדם צעיר, עוד לפני מרד העבדים ב-1791. ב-15 ביולי 1793 התחתן עם מארי-לואיז קואדוויד .
החל ממרד העבדים, כריסטוף לחם והתקדם במהירות לדרגת קולונל.
הוא נלחם במשך שנים עם טוסן לוברטיר בצפון, השתתף בקרבות רבים במהלך המהפכה, ולבסוף עלה לדרגת המפקד העליון ביישוב קאפ-פרנסה.
עד 1801, לוברטיר קידם אותו לדרגת בריגדיר גנרל.
הצרפתים גירשו את לוברטיר לצרפת, והביאו יותר מ-20,000 חיילים נוספים תחת פיקודו של , בניסיון להחזיר לידיהם את השליטה על המושבה ולקיים בה מחדש את העבדות.
ז'אן-ז'אק דסאלין הוביל את המאבק נגדם, והצרפתים נאלצו להסיג את 7,000 החיילים ששרדו בסוף 1803. כמנהיג, הכריז דסאלין על עצמאותה של סן-דומנג בשמה החדש האיטי בשנת 1804.
כריסטוף היה אחראי על החלק הצפוני של המדינה, שם פיקח במיוחד על השלבים הראשונים של בניית מצודת לה פרייר.
ב-1805 עדיין הוצבו חיילים צרפתים בחלק המזרחי של האי (בעיקר בסנטו דומינגו), בפיקודו של הקצין הצרפתי מארי-לואי פראן.
הוא גייס את חייליו והורה להם לתפוס את כל הילדים השחורים מתחת לגיל 14 כדי להימכר כעבדים.
דסאלין החליט להשתמש בזה כאמתלה לפלוש לסנטו דומינגו, כאשר כוחותיו בוזזים כמה ערים בדרך, ולבסוף הטילו מצור על סנטו דומינגו עצמה.
כריסטוף תקף בין השאר את העיר סנטיאגו דה לוס קביירוס ונטען כי ביצע מעשי זוועה בתושבים.
באותה שנה, גנרל בשם ניקולא גפרארד, מפקד בדרום, פנה לכריסטוף עם מזימה להרוג את דסאלין, שהוכרז כקיסר האיטי; כריסטוף לא הזהיר את דסאלין, אבל השפעתו בצפון הייתה כזו שאף שדסאלין ידע על ההתנגדות שנרקמה נגדו, הוא לא יכול היה לפעול נגד הגנרל שלו.
בהתנגדות השתתפו רוב הקצינים הבכירים, ב-16 באוקטובר 1806, הם חתמו על כרוז שכותרתו "התנגדות לדיכוי", שהכריז על הצורך להפיל את ממשלתו של דסאלין, והכריזו על כריסטוף כראש ממשלת האיטי הזמנית.
דסאלין נרצח ב-17 באוקטובר 1806.
בעקבות מאבק כוחות עם פטיון ותומכיו בדרום, נסוג כריסטוף עם חסידיו ל של האיטי, מעוז עבדים לשעבר, והקים שם ממשלה נפרדת.
כריסטוף חשד שהוא נמצא בסכנת התנקשות גם בדרום.
בשנת 1807, הוא הכריז על עצמו 'נשיא וגנרל של צבאות היבשה והים של מדינת האיטי'.
פטיון הפך לנשיא 'הרפובליקה של האיטי' בדרום, שם נתמך על ידי הגנרל ששלט בצבאות הדרום.
בשנת 1811 הכריז כריסטוף על מדינת האיטי הצפונית כממלכה והכתיר את עצמו בעזרת הארכיבישוף של מילו .
הוא שינה את שמה של קאפ-פרנסה לקאפ-אנרי על שמו (מאוחר יותר היא הפכה לקאפ-האיסיין).
הוא גם העניק לבנו החוקי ז'אק-ויקטור הנרי מעמד של יורש עצר, ואת התואר 'הנסיך המלכותי של האיטי'.
בנו השני היה קולונל בצבאו.
כריסטוף גם בנה שש טירות ושמונה ארמונות.
כמלך, הוא יצר מעמד אצולה, המורכב במקור מארבעה נסיכים, שמונה דוכסים, 22 רוזנים, 40 ברונים ו-14 אבירים.
עבור הסמל האישי שלו, כריסטוף בחר בעוף החול עולה מהלהבות, ואת המוטו 'Je renais de mes cendres' ('אני קם מאפר'), ככל הנראה בהתייחס להקמתה מחדש של קאפ-הנרי, לאחר שהוא שרף אותה ב-1802 כדי להדוף את הצבא הצרפתי הפולש.
תשע שנים מאוחר יותר, בתום מלכותו, הגדיל כריסטוף את מספר בני האצולה המיועדים מ-88 ל-134.
שני חלקיה של האיטי נאבקו להגדיל את הייצור החקלאי כדי להתאושש מהמלחמות היקרות והמזיקות.
ארצות הברית סיימה רק מעט לפני כן את אמברגו הנשק והסחורות שלה נגד האיטי, והחלה במלחמה עם בריטניה במלחמת 1812. כריסטוף היה צריך לבחור אם לכפות גרסה של שיטת מטעי העבדים כדי להגדיל את הייצור החקלאי, או לחלק את האדמה לחלקות לחקלאות קיום עבור האיכרים שכפי שנהג הנשיא פטיון בדרום.
הנרי בחר לאכוף את שיטת הקורווה, מערכת של עבודת כפייה, במקום מיסים.
במהלך שלטונו, צפון האיטי הייתה רודנית, אך כלכלת קני הסוכר הניבה הכנסות עבור הממשלה והפקידים.
כריסטוף הגיע להסכם עם בריטניה שהאיטי לא תאיים על המושבות הקריביות שלה; בתמורה, הצי המלכותי הבריטי יזהיר את האיטי מפני התקפות קרובות של חיילים צרפתיים.
בשנת 1807, הפרלמנט של הממלכה המאוחדת העביר את חוק סחר העבדים (1807) כדי לבטל את ייבוא העבדים לאימפריה הבריטית.
בגלל הסחר הדו-צדדי המוגבר עם בריטניה, ממשלתו של כריסטוף הרוויחה סכום עצום של לירות בריטיות.
לעומת זאת, דרום האיטי של פטיון הפכה לענייה יותר, מכיוון ששיטת חלוקת הקרקעות הפחיתה את הפריון החקלאי והיקף היצוא ירד.
ניסיון צרפתי להחזיר את האיטי
לאחר התפטרותו של נפוליאון בונפרטה באפריל 1814, המלך לואי ה-18 ניסה לקחת בחזרה את סנטו דומינגו.
חוזה פריז (1814) שאושר ב-30 במאי, החזיר את סנטו דומינגו לספרד, והעניק חמש שנים נוספות של סחר עבדים כדי להחזיר את ההפסדים שנגרמו כתוצאה מביטול העבדות.
באוקטובר 1814 פרסמו שריו של הנרי עדויות פומביות למזימות צרפתיות לנסות ולהחזיר את המושבה הקודמת שלה, במכתבים שנישאו על ידי סוכנים צרפתים שנתפסו באי.
במהומה שלאחר מכן התגייסה האומה כולה נגד הפלישה הצרפתית הצפויה והחלה במסע יחסי ציבור בינלאומי.
מנובמבר ואילך הופיעו הדפסות חוזרות של עלונים, עיתונים ומכתבים פתוחים מהאיטי במדיה המודפסת.
במקביל, הנרי יצר קשר עם דמויות בולטות במאבק לביטול העבדות, כמו ויליאם וילברפורס וחיזק את הקשר עם הממלכה המאוחדת.
למרות קידום החינוך והקמת מערכת משפטית, הנרי היה מונרך אוטוקרטי ולא פופולרי.
ממלכתו אותגרה ללא הרף על ידי ממשלת הדרום של פטיון.
לקראת סוף שלטונו של כריסטוף, הציבור התנגד למדיניות הפיאודלית שלו בה הם ראו עבודות כפייה.
חולה ותשוש בגיל חמישים ושלוש, המלך הנרי ירה בעצמו כדור מכסף והתאבד, במקום להסתכן בהפיכה והתנקשות.
בנו ויורשו נרצח 10 ימים לאחר מכן.
הוא נקבר בתוך מצודת לה פרייר.
צאצאיו שמרו על מעמד נחשב בהאיטי.
כך גם , שנישאה לז'אן קלוד דובליה והייתה הגברת הראשונה של האיטי בתקופת כהונתו (1980 עד 1986), היא נינתו של כריסטוף.
אנרי פול גסטון מספרו היה סינולוג ופרופסור צרפתי שהתמחה בנושאים שונים הקשורים למזרח אסיה.
מספרו ידוע בעיקר בזכות מחקריו החלוציים על דאואיזם.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא נעצר על ידי הנאצים ומאוחר יותר מת במחנה הריכוז בוכנוואלד.
אנרי מספרו נולד ב-15 בדצמבר 1883 בפריז, צרפת.
אביו, גסטון מספרו, היה מצרולוג צרפתי מפורסם ממוצא איטלקי.
לאחר שלמד היסטוריה וספרות, בשנת 1905 הצטרף לאביו במצרים ופרסם את מחקרו Les Finances de l'Egypte sous les Lagides.
לאחר שחזר לפריז בשנת 1907, למד את השפה הסינית אצל אדואר שוואן ולימודי משפטים במוסד הלאומי לשפות ותרבויות מזרחיות.
בשנת 1908 נסע להאנוי ולמד באסכולה הצרפתית למזרח הרחוק.
בשנת 1918 הוא החליף את אדואר שוואן ועמד בראש הקתדרה לשפה סינית בקולז' דה פראנס.
בשנת 1927 פרסם את ספרו המונומנטלי La Chine Antique.
במהלך השנים הבאות הוא החליף את מרסל גראנה בקטדרה לתרבות סינית בסורבון, ניהל את מחלקת הדתות הסיניות באסכולה פראקטיקה דה אאוט אטוד ונבחר להיות חבר באקדמיה של הכתיבה והספרות היפה.
ב-26 ביולי 1944, מספרו ואשתו, שעדיין התגוררו בפריז הכבושה בידי הנאצים, נעצרו בשל מעורבות בנו בתנועת ההתנגדות הצרפתית.
מספרו נשלח למחנה הריכוז בוכנוואלד, שם סבל מתנאים הקשים במשך למעלה מחצי שנה עד שנפטר ב-17 במרץ 1945, בגיל 61, רק שלושה שבועות לפני שחרור המחנה על ידי הארמייה השלישית האמריקאית.
אנרי משוניק היה משורר, בלשן, מסאי ומתרגם צרפתי.
כיום הוא נודע בעיקר כתאורטיקן של השפה וכמתרגם של הברית הישנה.
1972 פרס מקס יעקב לשירה הבין-לאומי
2007 הגרנד פרי הבין-לאומי של הפואסי Guillevic-ville of Saint-Malo
אנרי פיליפ פטן היה ראש ממשלת צרפת של וישי, אשר שיתפה פעולה עם גרמניה הנאצית.
פטן היה מצביא ומדינאי צרפתי שזכה במלחמת העולם הראשונה לתהילה כמגנה של צרפת.
לאחר תבוסתה הצבאית של צרפת במלחמת העולם השנייה עמד פטן בראש צרפת של וישי, אשר שיתפה פעולה עם גרמניה הנאצית.
פטן שימש כשליט בובה, ובכך היה המקביל מאותה עת לווידקון קוויזלינג מנורווגיה.
לאחר תבוסתה של גרמניה במלחמה נשפט על בגידה, ונידון למוות, אך בשל גילו הומתק גזר דינו אחר כך למאסר עולם, שבמהלכו מת.
ממשלת וישי ופטן, שעמד בראשה, נחשבים כשותפים לאחריות לשואת יהודי צרפת.
בהשראתם של אירועי 1870 סברו פוש וגרנמייזון כי ההתקפה היא חזות הכל.
גרנמייזון הטיף ל"מתקפה ללא סייג", המבוססת על "אלאן" (élan) - התרוממות הרוח.
חיל הרגלים הצרפתי, המתקדם קדימה אל מול כל המכשולים ועוקר את האויב מן השורש.
פוש, מפקד האקדמיה הצבאית, גיבש תפיסה כמעט מיסטית, שראתה בכוח הרצון את העיקר.
במהלך רוב מלחמת העולם הראשונה הייתה התפיסה ההתקפית שפיתחו פוש וגרנמייזון עתידה להוכיח את עצמה כמרשם בטוח לכישלון, אל מול הצבא הגרמני המחופר היטב.
פטן, בשנים אלו אך רב-סרן השוקל את פרישתו מן הצבא, פיתח תפיסה שונה לחלוטין.
הוא למד היטב את לקחי המלחמות בשנים הראשונות של המאה ה-20. את לקחי מלחמת הבורים ומלחמת רוסיה יפן.
לא ההתקפה היא העיקר, סבר פטן, כי אם המגננה.
עוז הרוח וקדושת הרצון להם הטיפו גרנמייזון ופוש, לא יבואו לידי ביטוי אל מול אויב, החמוש בכלי נשק מודרניים כמו מקלעים, רובים ותותחים מהירי ירי.
אויב זה יהיה מבוצר בחפירות עמוקות עם קילומטרים על גבי קילומטרים של תיל דוקרני בעובי אצבע, המגן עליו.
פטן ראה אל מול עיניו שדה קרב שונה לחלוטין מזה שעליו חשב פוש.
ההיסטוריה הוכיחה כי הצדק היה עם פטן.
שנים רבות לאחר מכן יביא חייל יוצא דופן, שארל דה גול, תפיסה של צבא ממוכן וממונע, המתבסס על עוצבות שריון עצמאיות, וזאת אל מול תפיסותיו ההגנתיות של פטן.
כשם שפטן גילה גמישות מחשבתית והבנה לחידושים בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה, כך יגלה אל מול רעיונותיו של דה גול את אותו קיפאון מחשבתי, שגילו הממונים עליו כלפיו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פטן מפקד הבריגדה ה-4 בדרגת קולונל, ושקל פרישה, שכן דעותיו יוצאות הדופן הביאו לעיכוב בקריירה הצבאית שלו.
ב-30 באוגוסט 1914 הוא קודם לתפקיד מפקד הדיוויזיה ה-6, והשתתף עימה בקרב הראשון על המארן.
לאחר מכן עלה לדרגת בריגדיר, וב-20 באוקטובר 1914 מונה למפקד הקורפוס ה-33 ופיקד עליו במסגרת מתקפת ארטואה ב-9 במאי 1915, שנועדה לפרוץ את הקו הגרמני במערב במקביל לקרב איפר השני.
באופן כללי הייתה מתקפת ארטואה כישלון, אך הוא לא יוחס לחלקו של פטן במתקפה.
ב-21 ביוני 1915 מונה פטן למפקד הארמייה השנייה, ופיקד עליה במהלך קרב שמפאן השני.
ב-26 בפברואר 1916 מונה פטן למפקד חזית ורדן, שבה התחולל הקרב האכזרי ביותר במלחמת העולם הראשונה.
הייתה זו נחישותו של פטן בהגנה אשר התבטאה בסיסמה המפורסמת שיש שמייחסים אותה אליו: "Ils ne passeront pas!" – "הם לא יעברו!", כמו גם השימוש המושכל שעשה בארטילריה במסגרת קרב ההגנה, אשר הקנו לו את שמו ואת תהילתו.
ב-30 באפריל 1916 מונה פטן למפקד קבוצת הארמיות המרכזית, ובמקומו מונה רובר ניוול למפקד הארמייה השנייה.
באביב 1917 מונה פטן למפקד הצבא הצרפתי, לאחר כישלונה של "מתקפת ניוול" אותה ניהל מפקד הצבא הצרפתי רובר ניוול.
לניוול יצאו מוניטין של מפקד שאינו חס על חיי אדם, והמתקפה הכושלת שהנהיג באפריל 1917 הביאה את הצבא הצרפתי לסף מרד, וחלקים מן הצבא - אף מעבר לאותו סף, כפי שאירע בעת המרידות בצבא הצרפתי (1917).
ניוול, שקודם על פניו של פטן לאחר פרישתו של ז'וזף ז'ופר בקיץ הקודם, הוחלף עתה בפטן הזהיר וההגנתי.
היה זה פטן שהצליח לדכא את רוחות המרי שנשבו בצבא הצרפתי הלכוד במלחמת חפירות קטלנית ללא כל תקווה לסיומה, ולהרגיע את הרוחות.
עם זאת, לא היה פטן האיש שינהיג את הצבא אל ניצחונו.
לשם כך נדרשו כישוריו של פרדיננד פוש (כמו גם הרטוריקה שלו).
פוש סיים את המלחמה כמפקד הצבא הצרפתי, וכגנרליסימו של כל כוחות מדינות ההסכמה.
אך לצדו היה פטן שזכה, כמה ימים לאחר סיום המלחמה, בתואר "מרשל של צרפת".
בין המלחמות, ועד כניעת צרפת
לאחר מלחמת העולם הראשונה נחשב פטן לגיבור לאומי.
בשנת 1925 הוביל את הצבאות הצרפתיים ב"מלחמת הריף" בה סייעו לכוחות ספרד לדכא מרידות של שבטים מקומיים במרוקו.
הוא פרש משירות פעיל בצבא בגיל 75, בשנת 1931.
פטן הביע עניין בתפקיד שר החינוך, בו קיווה לחנך ל"ערכים מוסריים צרפתיים", אך ב-1934 מונה לשר ההגנה בממשלתו של אריסטיד בריאן, ובשנה שלאחר מכן למזכיר המדינה.
במרץ 1939 נשלח לספרד שהייתה לאחר ניצחון כוחותיו של פרנסיסקו פרנקו במלחמת האזרחים, כשגריר צרפת.
בשנים שבין המלחמות היה פטן ממנהיגי המחשבה הצבאית של צרפת.
היה זה אמנם שר המלחמה אנדרה מאז'ינו אשר הורה על יצירת קו מאז'ינו, אך התפיסה ההגנתית הנייחת, שעליה התבסס הקו, הייתה כולה מבית מדרשו של פטן.
פטן היה בין האחראים הראשיים לקיפאון שבו לקתה המחשבה הצבאית הצרפתית.
הפתרון ההגנתי אל מול האיום הגרמני, היה יצירתו של קו ביצורים מסיבי (קו מאז'ינו), שלא היה רציף עד הים, אלא עצר בגבול עם בלגיה.
"הזנחה" זו של הגבול עם בלגיה באה משתי סיבות - שמירת הסיכוי לצירוף בלגיה למלחמה לצד צרפת - אם תיסגר צרפת מאחורי ביצוריה אף בגבול הבלגי, המשמעות לגבי הבלגים תהיה ברורה.
והסיבה השנייה - התפיסה, לה אחראי פטן במידה רבה, לפיה "יער הארדנים אינו עביר לשריון".
(ועם זאת היה היער, פעמיים בתוך חמש שנים, במה לשתי מערכות שריון מן הגדולות אי פעם, ב-1940 וב-1944).
וינסטון צ'רצ'יל מציין בזיכרונותיו כי כאשר פגש את הרמטכ"ל הצרפתי מוריס גמלאן במהלך המלחמה, כאשר הסתבר כי הקו נפרץ, שאל אותו - "היכן העתודות הניידות".
תשובתו הייתה - "Aucune" (כלומר, "אין").
את האחריות לכישלון ההגנה הקווית ולהיעדרם של כוחות ניידים שיגנו על הקו ויסתמו את הפרצות בו אין להטיל על גמלאן, כי אם על אסכולה שלמה של חשיבה צבאית צרפתית בין המלחמות, שבראשה עמד פטן.
לאחר מותם של פוש וז'ופר, היה פטן לסמלו החי של הניצחון הצרפתי במלחמת העולם הראשונה.
מילתו בנושאים צבאיים הייתה החוק, ולא היו עליה עוררין.
בגל הערצת הגיבורים ששטף את צרפת לאחר המלחמה, הועלה פטן לדרגת סמל לאומי.
אך הוא שאף ליותר מכך.
על אף גילו המתקדם, סבר פטן כי היום בו ינהיג את צרפת עוד יגיע.
בין פרוץ המלחמה למינויו כראש ממשלה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה פטן שגריר צרפת במדריד.
הוא נקרא על ידי ראש הממשלה אדואר דאלאדיה לשמש ב"ממשלת אחדות לאומית" כנציג הימין השמרני (עמו כבר היה מזוהה פוליטית), וזאת חמישה ימים לאחר פרוץ המלחמה, ב-5 בספטמבר 1939, אך סירב, בטענה כי המצב דורש את המשך שהותו במדריד.
הייתה זו טענה מוזרה: המלחמה הייתה אז בת פחות משבוע, וברור כי פטן היה מביא תועלת רבה יותר לצדו של דאלאדיה מאשר כשגריר בספרד.
נראה היה כי פטן המתין בצד לקריסת הממשלה, על מנת לקחת לידיו את המושכות.
ממשלת צרפת הייתה בשנה הראשונה למלחמה שדה למאבק בין ה"תקיפים" ובראשם פול רנו, אשר מונה לראש הממשלה וז'ורז' מנדל שר הפנים היהודי של רנו, ובין ה"תבוסתנים" כפייר לאוואל, אשר האמינו, כי אין להמשיך במלחמה ויש לשתף פעולה עם אדולף היטלר.
השגרירות במדריד ממנה השקיף פטן על הנעשה הייתה המקום שריכז במידה רבה את פעילותם של "התבוסתנים", ולפי שמועות ששררו אז, אף עמדה במגעים עם ממשלתו של היטלר.
פטן ידע כי בבוא היום ייקרא לקדמת הבמה, ואז יוכל להכתיב את דעותיו ולקחת את ההנהגה לידיו.
עם פלישת הגרמנים לצרפת, ב-10 במאי 1940, התקרב יומו של פטן.
עוד ב-9 במאי קרא לאוואל בנאום בפרלמנט להקמת ממשלה חלופית בראשותו של פטן.
לאחר שהסתבר, כי הצבא הצרפתי עומד בפני תבוסה נחרצת, וכי הוא אינו מהווה כל איום על הפולש הנאצי הממוכן המשתמש בטקטיקת מלחמת בזק, החליט רנו, ראש הממשלה, להחליף את מפקד הצבא, הגנרל גמלאן, במקסים וייגאן, וכן לקרוא לצדו את פטן.
ב-18 במאי 1940 הגיע פטן ברכבת ממדריד וקיבל את המינוי כסגן ראש הממשלה.
הייתה זו טעות פטאלית מצדו של רנו, אשר הביא עתה לממשלתו שניים שנחשבו מגדולי התבוסתנים, פטן ווייגאן.
ככל שהתבררו ממדי התבוסה הצרפתית, הפכו ה"תבוסתנים" בממשלה יותר קולניים ותקיפים.
פטן חיווה את הדעה כי הסכנה העומדת בפני צרפת אינה התבוסה, אותה יש לראות כעובדה קיימת, אלא החשש מעליית גורמים חברתיים רדיקליים, נוסח הקומונה הפריסאית, לאחר התבוסה.
הממשלה ישבה אז בבורדו, לאחר שהנאצים כבר נכנסו לפריז.
היה ברור כי על צרפת לנקוט באחת משתי דרכים.
המשך המלחמה - אם מן המושבות, כפי שהציע מנדל, ואם באמצעות איחוד עם בריטניה כפי שהציע צ'רצ'יל, או כניעה.
לרשות צרפת עמדו צי, שהיה עדיין שלם ובעל כוח משמעותי, מושבות, שיצרו טריטוריה שהשתרעה על פני חלקים ניכרים באפריקה, באסיה ובמזרח התיכון, ובריטניה הגדולה וצבאה אשר נמלט מהשמדה במבצע דינמו, הוא הפינוי מדנקרק.
אנשים כמנדל סברו כי יש להקים ממשלה צרפתית בגולה ולהמשיך להילחם.
פטן סבר, כי יש לקבל תנאי כניעה טובים ככל האפשר.
על הכף עמדה גם ההתחייבות הצרפתית שלא להיכנע בנפרד.
רנו נקרע בין שני כוחות אלו, עד שתש כוחו.
בליל השישה עשר ביוני הודיע לנשיא צרפת אלבר לברן על התפטרותו.
לברן לא היסס, ועוד באותו הלילה קרא לפטן והורה לו להרכיב ממשלה.
היה זה צעד שעליו יתחרט לברן עד סוף ימיו, והוא עתיד היה להמיט חרפה הן על פטן והן על צרפת.
ביום שלאחר מינויו לראש ממשלת צרפת פנה פטן דרך השגריר הספרדי אל היטלר וביקש את תנאי הכניעה.
היטלר שיחק עמו עוד כמה ימים בטענה כי עליו להיוועץ בבניטו מוסוליני, אשר משראה את תבוסת הצבא הצרפתי מיהר אף הוא ופלש לצרפת מגבולה הדרום-מזרחי.
ב-22 ביוני 1940 חתמו הצרפתים על מסמך הכניעה שנוסח על ידי הגרמנים.
המסמך הכריז על 60% משטחה של צרפת כשטח כבוש (צפון צרפת והחוף האטלנטי שהיה דרוש לגרמנים על מנת להמשיך את המלחמה כנגד אנגליה).
ב-40% הנותרים שלטה ממשלתו של פטן.
הסכם הכניעה נחתם ביער קומפיין, סמוך לקומפיין, צפונית-מזרחית לפריז באותו קרון רכבת בו חתמו ראשי הצבא הגרמני על כניעתם במלחמת העולם הראשונה.
הייתה זו נקמה של הגרמנים בצרפתים.
הקמת הרפובליקה של וישי הייתה פרי אחדות אינטרסים בין היטלר ובין התבוסתנים הצרפתים.
היטלר, שיכול לשלוט בכל צרפת, הותיר שתי חמישיות ממנה בשלטון וישי כצעד, שהיה בו כדי למנוע את הקמת הממשלה הצרפתית הלוחמת במושבות בצפון אפריקה או במזרח התיכון, לזרוע פירוד בין הצרפתים ובין עצמם, ולהסתייע בשיתוף הפעולה מצד המנהיגים הצרפתים פטן ולאוואל.
ב-10 ביולי 1940 הכריזה האספה הלאומית בצרפת על קיצה של הרפובליקה השלישית, ועל פטן, שהיה אז בן 84, כראש המדינה, שחדלה להיקרא "הרפובליקה הצרפתית" והחלה להיקרא "המדינה הצרפתית" (État Français).
(כיום השם המקובל בצרפת הוא "משטר וישי" "Régime de Vichy" או פשוט "וישי").
לפטן ניתנה הסמכות לכתוב את החוקה הצרפתית החדשה, אך הוא מעולם לא עשה זאת.
פטן הסתפק במתן צווים שהשעו את החוקה הקיימת, פיזרו את הפרלמנט והעבירו אליו את כל הסמכויות.
כסגנו וכיורשו המיועד מינה את פייר לאוואל, ראש הממשלה לשעבר ומראשי ה"תבוסתנים".
אנשי מפתח במשטרו היו אף ז'אן פרנסואה דרלאן, מפקד הצי הצרפתי, וז'וזף דארנן.
בתחילה שימש פייר לאוואל כ"סגן ראש הממשלה", שר החוץ, ויורשו המיועד של פטאן.
אך לאוואל קידם קו קיצוני של שיתוף פעולה, והוחלף בדצמבר 1940 במדינאי השמרני פייר אטיין פלנדן.
לאחר כחודשיים הוחלף פלנדן באדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן.
באפריל 1942 כפו הגרמנים על פטן להשיב ללאוואל את כל תפקידיו וסמכויותיו.
ממשל וישי היה למעשה ממשלת בובות גרמנית לכל דבר ועניין.
בעלי תפקיד חשובים כדארנן היו אף בעלי דרגה באס אס ונשבעו אמונים להיטלר.
כלפי פנים היה הממשל אמור להיות ממשל סמכותי וימני, ברוח משטרו של פרנסיסקו פרנקו בספרד.
פטן החליף את הסיסמה הצרפתית הידועה - Liberté, Egalité, Fraternité - חירות, שוויון, אחווה, בסיסמה Travail, Famille, Patrie - עבודה, משפחה, מולדת.
נעשו ניסיונות לפולחן אישיות של "המרשל" כפי שקרא העם הצרפתי לפטן, אשר הוצג כדמות אבהית ומגוננת.
לרבים ברור היה כי כל אלו הם תעמולה מן השפה ולחוץ, שכן היה מדובר בממשלת בובות תבוסתנית, המבוססת על כניעה מבישה ועל שיתוף פעולה עם הגרועה שבאויבותיה של צרפת.
קריקטורה, שפורסמה באותם הימים מראה את פטן הישיש, לבוש במדי מרשל ומנופף בחרב, כשהוא מובל בכיסא גלגלים על ידי חייל גרמני הלבוש במדי הוורמאכט.
רבים מבני העם העריצו את המרשל וסברו, כי שיתוף הפעולה הוא העמדת פנים זמנית, וכי הגיבור הישיש עוד יושיע את צרפת משתגיע העת.
ככל שחלף הזמן ונתגלו פניו האמיתיות של הממשל, הלכו והתמעטו המאמינים באמונה זו.
עוד ב-1942 האמין אדם כאנרי ז'ירו, כי יוכל לאחד את מה שנותר מצבא צרפת על אדמת צרפת, לקבל תפקיד מטעמו של המרשל, וכממשיכה החוקתי של מדינת וישי ליצור על אדמת צרפת גופא ראש גשר לפלישת בעלות הברית, תוך שהוא דוחק את המרשל לתפקיד סמלי.
הייתה זו דוגמה לעוורונם של צרפתים רבים באשר למשטר וישי ולפטן.
בריטניה הייתה מלכתחילה חשדנית כלפי הממשל החדש.
לאחר ניתוק היחסים הדיפלומטיים ב-5 ביולי 1940, הוקמה בבריטניה "ממשלת צרפת החופשית" של דה גול, שהתיימרה להיות חלופה לממשל וישי.
על אף שדרלן, ששלט בצי הצרפתי, הבטיח נאמנה כי הצי לא יימסר לידי הגרמנים, החרימה הממשלה הבריטית את כל הספינות הצרפתיות שנמצאו בנמלים בריטים והשיגה את השליטה בספינות צרפתיות שעגנו בנמל אלכסנדריה במצרים.
בקרב ימי באזור מרס אל-כביר (ליד העיר אוראן באלג'יריה), הושמדה שייטת צרפתית, ואלף מלחים צרפתים נהרגו, לאחר שלא הסכימו להיכנע לכוח בריטי עדיף.
תקריות דומות בדקר שבסנגל, הסתיימו בגירוש הכוחות התוקפים הבריטים.
תקריות אלו גרמו לתחושות אנטי בריטיות בקרב אנשי הצי הצרפתי.
ב-11 בינואר 1941 נפגשו היטלר ופטן בעיר מונטואר.
תוצאת הפגישה הייתה הסכמה בין היטלר ובין פטן על שיתוף פעולה צבאי שיביא לתבוסתה של אנגליה, ובתמורה תקבל צרפת את "המקום המגיע לה בין האומות".
מסיבות שונות לא הביאה הצהרה זו להשתתפות צרפתית פעילה בלוחמה כנגד אנגליה.
ב-11 בנובמבר 1942 פלשה גרמניה לאזור "צרפת של וישי" בתגובה ל"מבצע לפיד" – נחיתת בעלות הברית בצפון אפריקה.
ביום שקדם לפלישה הגרמנית נקרא "ראש הממשלה" לאוואל למינכן להתייעצות, בבוקר שלמחרת נמסר לו על כניסת הגרמנים לשטחי וישי.
תגובתו של פטן למעשה הייתה אך מחאה רפה.
למרות שחוקי וישי נותרו בתוקפם מבחינה פורמלית, הפך פטן לשליט בובות העושה את רצון אדוניו הגרמנים.
ב-7 בספטמבר 1944 פטן וכמה מחברי ממשלתו נמלטו לעיר זיגמרינגן בדרום גרמניה, ובסמוך לאחר מכן הודיע על פרישתו מתפקידיו.
עם שחרורה של צרפת וביסוס משטרו של דה גול, החל המשטר החדש לשפוט את פשעי משטר שיתוף הפעולה של וישי.
כל עוד שהה פטן בזיגמרינגן, סבר דה גול כי עדיף שלא יובא למשפט.
בחודש מרץ 1945 הורה בית הדין הגבוה שהוקם לצורך זה על משפטו של פטן שלא בפניו.
כאשר התקרבו חיילי בעלות הברית לזיגמרינגן נמלט פטן לשווייץ ב-23 באפריל 1945. גם עתה לא מיהר דה גול לדרוש את הסגרתו, אך פטן דרש בעצמו כי יותר לו לחזור לצרפת.
הוא הוסע לצרפת ברכבת מיוחדת, כשעליו משמר בפיקודו של הגנרל פייר קניג.
למשפטו הופיע פטן כשהוא תשוש, מובל בכיסא גלגלים, ובעיקר - משותק.
לאחר הדיונים נדון למוות ב-15 באוגוסט 1945. בית הדין, שדן אותו למוות, הביע את רצונו כי גזר הדין לא יבוצע.
דה גול המתיק את גזר הדין למאסר עולם, אותו היה על פטן לבלות בטירה שעל האי איל דה יו, אל מול חופי ברטאן.
בזיכרונותיו כתב דה גול כי התכוון לחון את פטן לאחר שנתיים ולאפשר לו לסיים את חייו בצנעה, כשהוא פרוש מן הבריות.
תהפוכות הפוליטיקה הצרפתית הסירו את השלטון מדה גול, בטרם עלה בידו לחון את פטן.
פטן מת בעודו במאסר בשנת 1951.
לאחר תבוסתו של המשטר, הפך פטן לסמל לחרפתה של צרפת ולשנים האפלות ביותר בהיסטוריה שלה.
אנשי השמאל לא שכחו למשטר וישי ולפטן את שיתוף הפעולה עם היטלר, את האנטישמיות, את שעבוד אזרחי צרפת לעבודות כפייה בגרמניה ומשלוחם של היהודים להשמדה במזרח.
דה גול, שנקודת מבטו היא של איש הימין, טען בזיכרונותיו, כי פשעו האמיתי של פטן ושל משטר וישי, היה בכניעה לגרמנים שניתקה שלשלת של אלף וארבע מאות שנה של ריבונות צרפתית על אדמת צרפת, וכי כל השאר נבע מ"חטא קדמון" זה.
כיום בצרפת המושג "פטניסם" או "מרשליזם" מורה על משטר אוטוריטרי וריאקציונרי, הבנוי על רגשות של אהדה לתרבות שמרנית, כפרית, חקלאית וקתולית.
אחריותו של פטן לשואת יהודי צרפת היא רבה.
ממשלת וישי הייתה אנטישמית במוצהר, ונטלה חלק פעיל באירועים שהובילו להשמדת כעשרים אחוזים מיהודי צרפת בשואה.
תחת הנהגת פטן קיבלה ממשלת וישי חוקים אנטי יהודים עוד באוקטובר 1940. ביוני 1941 נשללו זכויות האזרח של יהודי צפון אפריקה.
כפיית החוקים האנטי יהודים בצפון אפריקה הייתה אף נמרצת יותר (ולמעשה ללא תכתיב גרמני של ממש) מאשר בצרפת של וישי גופא.
והחמור מכל - יהודים (אמנם בעלי נתינות שאינה צרפתית) נרדפו, שולחו למחנות עבודה, ולבסוף גורשו להשמדה במזרח, וכל זאת עוד בטרם פלש הצבא הגרמני לשטחה של וישי בשנת 1942.
כראש המדינה הצרפתית היה על פטן בראש ובראשונה להגן על אזרחיה ועל תושביה.
אזרחי צרפת, גם אלה שאינם יהודים, סבלו מגיוס כפוי לגדודי עבודה ולמעשה לעבודת עבדים בצורה שבה רווחה ברייך השלישי.
יהודי צרפת סומנו, נרדפו, ובמקרים מסוימים הושמדו.
יתרה מכך, פטן הקשיח בעצמו את החוקים נגד היהודים.
בעוד שנוסח ראשוני של החוק הוציא מכלל הצפויים לגירוש "צאצאים של יהודים שנולדו בצרפת או שהפכו לאזרחים לפני 1860", מחק פטן בעצמו את השורה הזו, ובכך שלח למוות אלפי יהודים נוספים.
בנוסף, אסר פטן על יהודי צרפת לקבל משרות בתחום החינוך והמשפט ואף מנע מהם להתמודד בבחירות.
יומרתו של פטן בימי שלטונו, כאילו הוא מנהיג "מדינה עצמאית", רק מגדילה את מידת אחריותו לסבל שפקד את היהודים בתחומי שלטונו.
אנריק ולור אי ויווס (Enric Valor i Vives; 1911, קַסְטַלְיָה, מחוז ל'אלקויה – 2000, ולנסיה) יליד חבל ולנסיה, בלשן ומספר סיפורים, שתרם אחת התרומות החשובות ביותר לתחיית של המילונאות הולנסית, והיה אחד ממקדמי העניין העיקריים בקביעת תקן לשפה הקטלאנית בחבל ולנסיה, ספרד.
אנריק ולור נולד ב-1911 בן למשפחה אמידה מקסטליה במחוז ל'אלקויה שבחבל ולנסיה.
ב-1930, בהיותו בן 19, הצטרף ככתב בשפה הוולנסית לעיתון הסאטירי El Tio Cuc בעיר אליקנטה.
הוא היה פעיל פוליטית במהלך הרפובליקה הספרדית השנייה.
תביעתו העיקרית הייתה לקבלת מעמד של אוטונומיה לחבל ולנסיה ולקביעת אליקאנטה כקטלאנית.
כשפרצה מלחמת האזרחים הספרדית הוא תמך ברפובליקה הספרדית.
לאחר המלחמה, הוא צמצם את פעילותו הפוליטית והתרכז בספרות.
בהתחלת שנות ה-50 של המאה ה-20 החל להדפיס rondalles, סוג של סיפורי עם ולנסיים שהופיעו באסופה Rondalles valencianes (1950 – 1958).
במהלך שנות ה-60 הוא חזר לפעילות פוליטית מחתרתית הקשורה ללאומנות הוולנסית וכתוצאה הוא נכלא כאסיר פוליטי תחת משטרו של פרנסיסקו פרנקו מ-1966 ועד 1968. לאחר שהשתחרר מהכלא, ועל פי דבריו: "לא למדתי שום שיעור", הוא ייסד את המגזין הראשון שלאחר המלחמה ששפתו ולנסית, Gorg (מערבולת בקטלאנית).
כשהרודנות של פרנקו הסתיימה, היה אנריק ולור חופשי להפיץ את דעותיו ועבודותיו הספרותיות.
הוא כובד בפרסים רבים בתחום הבלשנות והספרות מכל החבלים דוברי הקטלאנית.
במהלך שנות ה-90 היה ניסיון של ארגוני תרבות בוולנסיה להציע את ולור כמועמד לפרס נובל לספרות, ניסיון שנקטע עם מותו הפתאומי בשנת 2000. כיום קרויים על שמו של ולור רחובות, כיכרות, בתי ספר ואגודות בכל רחבי חבל ולנסיה.
עבודתו הבלשנית הראשונה הייתה בשבועון El Tio Cuc שבסיסו באליקנטה, שבועון שהיה כתוב בשפה הקטלאנית, אבל בכתיב ספרדי.
עם זאת כלל ולור באותו הזמן שיעורי דקדוק וכתיב קטלאניים במאמריו.
הוא תרם לפיתוח המילון הקטלאני-ולנסי-בלארי (כמילון קטלאני הכולל את כל הניבים) בניהולו של פרנססק דה בורז'ה מול (Francesc de Borja Moll), שכלל את מילון דרום ולנסיה.
בדומה לקרלס סלבדור (Carles Salvador) וסנצ'יס גוארנר (Sanchis Guarner), הוא היה בין מקדמי העניין העיקריים בקביעת התקן של השפה הקטלאנית בחבל ולנסיה.
ב-1983 הוא הוציא לאור את La flexió verbal בספר זה הוא ניסה להכניס סדר בפעלים המיוחדים לניב הוולנסי.
עבודתו הפכה למקור העיקרי לשימוש התקני בפעלים והיא כיום ספר לימוד הכרחי לתלמידים בחבל ולנסיה.
יש לציין את אוסף המלים העשיר הנגזר מעבודותיו הספרותיות, במיוחד מה-rondalles המכיל אגדות ומילים ייחודיות מהמחוזות השונים של חבל ולנסיה.
ספרו הידוע ביותר הוא האסופה Rondalles valencianes, שבה מופיעים 36 סיפורי עם ולנסיים.
את הרומן הראשון שלו L'ambició d'Aleix הוא החל לכתוב בין 1940 ל-1950, אך הוא שכתב את הספר מחדש לפני הוצאתו לאור ב-1960. ייתכן שעבודתו החשובה ביותר היא הטרילוגיה Cicle de Cassana המורכבת משלושה רומנים: Sense la terra promesa (1960), Temps de batuda (1983) ו-Enllà de l'horitzó (1991).
הטרילוגיה Cicle de Cassana נועדה לעורר מחדש את זכרן של השנים 1916 – 1939, תקופה שהדיקטטורה הצליחה להשכיח את מאורעותיה.
אנרי שרייר היה אסיר צרפתי שנשפט למאסר עולם עם עבודת פרך במושבת העונשין בגיאנה הצרפתית.
הוא ידוע בעיקר בשל ספרו האוטוביוגרפי פרפר שכתב ב-1968 ועוסק בקורותיו בין 1931, השנה בה נשפט, ועד 1944, אז יצא לחופשי.
קורות חייו כמתואר בספרו הם מסכת מתמשכת של התמודדות עם תנאי הכליאה הקשים במושבת העונשין מוכת המלריה ומחלות אחרות, תוך הפגנת כושר עמידה יוצא דופן, יכולת הישרדות, תעוזה, אלתור וניסיונות בריחה בלתי פוסקים.
בשנת 1973 הופק סרט הקולנוע הפרפר על-פי הספר, בכיכובם של דסטין הופמן וסטיב מקווין.
רימייק לסרט, גם בשם הפרפר יצא לאור ב-2017 בכיכובם של צ'ארלי האנם וראמי מאלק.
כל המידע אודות חייו של שרייר נלקח מספרו האוטוביוגרפי, ואף על פי שהפרטים העיקריים בספרו נתמכים בעדויות נוספות, הרי שהסופר עצמו מודה שייתכן שפרטים מסוימים בסיפורו אינם מדויקים בשל הזמן הרב שחלף עד שהעלה אותם על הכתב.
שרייר נשפט בשנת 1931 למאסר עולם עם עבודת פרך על רצח של סרסור צרפתי, רצח שאותו לטענתו לא ביצע.
הוא נשלח למחנה מעצר בקאן, ולאחר תקופה קצרה נשלח משם לגיאנה הצרפתית, שם התחזה לחולה ונכנס לבית החולים.
שרייר ושלושה מחבריו הצליחו לברוח מבית החולים, ולאחר תקופה קצרה של נדודים הגיעו שלושה מהם לקולומביה, שם נתפסו בידי המשטרה המקומית ונאסרו.
שרייר ואסיר נוסף הצליחו לברוח גם מכלא זה, ושרייר הגיע לגואחירה שם התקבל כחבר בקהילה אינדיאנית מקומית והקים משפחה עם שתי מקומיות.
לאחר שבעה חודשים עזב שרייר את האינדיאנים במטרה לחזור לצרפת ולנקום את נקמתו בתובע ובמושבעים שחרצו את דינו, אך הוא נתפס שוב בידי השלטונות הקולומביאנים ונכלא.
לאחר חמישה ניסיונות בריחה כושלים, ביניהם אחד בו פוצץ את קיר בית הכלא, הוסגר לידי השלטונות הצרפתיים, ונידון בידיהם לשנתיים בידוד באי סן ז'וזף אשר באיי הישועה בעבור ניסיון הבריחה.
לאחר סיום תקופת הבידוד הועבר שרייר לאי המלכותי, והתחיל לתכנן שם את בריחתו.
בעקבות הלשנה סוכלה הבריחה, ושרייר חיסל את המלשין.
על ניסיון הבריחה והרצח הוא קיבל עונש של שמונה שנים בבידוד בסן ז'וזף, עונש שהסיכויים לחזור ממנו בחיים קלושים.
לאחר 19 חודשים שוחרר שרייר בשל "נסיבות רפואיות" כפרס על כך שחודש לפני כן ניסה להציל משיני הכרישים את בתו של מפקד האי שנפלה למים.
הוא הוחזר לאי המלכותי, ועם פתיחת מלחמת העולם השנייה הוחזר לסן ז'וזף (אך לא בבידוד).
שם התחזה למשוגע, הועבר לבית החולים למשוגעים בעל השמירה הרופפת, וניסה לברוח מהאי.
בריחתו נכשלה והוא כמעט נהרג כאשר הרפסודה המאולתרת שבנה התרסקה על הסלעים, אך ניסיון הבריחה לא התגלה.
שרייר הועבר לבקשתו לאי השדים ויחד עם חבר ניסה בריחה נוספת.
הבריחה הצליחה והוא הגיע ליבשה, לגיאנה הצרפתית, ללא חברו ששקע בביצה בדרך.
מגיאנה הצרפתית הוא ברח עם שני סינים לג'ורג'טאון שבגיאנה הבריטית (כיום גיאנה) וחי שם תקופה קצרה כאיש חופשי, אולם החליט לשוב לוונצואלה שם נעצר באל דוראדו ונכלא עד יום שחרורו באוגוסט 1944.
שרייר קיבל אזרחות של ונצואלה ונישא.
ב-1967 החל לכתוב את ספרו האוטוביוגרפי "פרפר" בו גולל את מסכת מאסריו ובריחותיו, וסיים אותו בתחילת 1968. בספר מכונה שרייר "פרפר", על שם קעקוע בצורה זו על חזהו.
בעברית יצא ספרו לראשונה בשם "פרפר" בתרגום לנה קנטי ובהוצאת בוסתן בשנת 1972. לאחר מכן הוציא שרייר את ספר ההמשך לספרו הקודם - "באנקו".
הספר פרפר בעברית יצא שנית ב-2016 בתרגומו של רפי קינן, ובהוצאת ספרי עליית הגג.
שרייר מת ב-29 ביולי 1973 במדריד מסרטן הגרון.
אנרי פירן (Henri Pirenne; 23 בדצמבר 1862 – 25 באוקטובר 1935) היה היסטוריון בלגי הידוע כהוגה "תיזת פירן".
עד לפרסומה של תיזת פירן, סברו רוב ההיסטוריונים בני זמנו כי הגורם לדעיכה בימי הביניים היה חדירת שבטים גרמאניים לתחומי האימפריה הרומית, ובעקבותיה קריסתה של אימפריה זו.
פירן הדגיש את העובדה כי הים התיכון היווה את לב הקיסרות הרומית, חשיבותו הייתה כה גדולה עד שהרומאים כינו אותו "הים שלנו" (mare nostrum).
באמצעות הים סחרו זו עם זו כל התרבויות שצמחו בעולם העתיק במזרח התיכון.
הים איפשר את חיי הכלכלה מהעולם העתיק ונשאר נתיב הסחר המרכזי של הקיסרות הביזנטית.
חדירת האסלאם לאגן הים התיכון, כבר במהלך המאה ה-7, היא נקודת מפתח במהלך ההיסטוריה.
סגירתו, ולו החלקית, של הים התיכון לתנועת סחורות הביאה לאבדן חשיבותה של אירופה הדרומית, לדעיכת המסחר הבינלאומי ולהתפוררות התרבות הקלאסית.
אחד הגורמים אשר מערערים כיום את התיזה של אנרי פירן הם מסמכים אשר נמצאו בגניזת קהיר ואשר מוכיחים כי סחר ברחבי הים התיכון המשיך גם לאחר השתלטות המוסלמים על הים התיכון.
אולם עדיין מקובלת דעתו כי עקב השינוי במערכת היחסים בין חלקי האימפריה והשינויים הפוליטיים בצפון אירופה ובחצי האי האיברי ירדה חשיבותו של הים התיכון והסחר בו.
אחת הביקורות על פירן היא העובדה שהרדהנים עסקו בסחר בין אסיה לאירופה וקישרו בין העולם המוסלמי לנוצרי, כך שהסחר היה יכול להמשיך להתקיים.
אנרי ז'וליין פליקס רוסו היה צייר צרפתי פוסט-אימפרסיוניסט אשר סגנונו הייחודי היה מחלוצי סגנון "הציור הנאיבי" המבוסס על חוסר מיומנויות אמנותיות נרכשות.
אנרי רוסו התחיל בקריירה צבאית אך בהמשך עזב את הצבא.
בשנת 1868 הוא הגיע לפריז וקיבל עבודה במשרדי המכס.
רוסו התחיל לצייר בגיל 40. בשנת 1886 הוא לראשונה הציג את עבודותיו, אך לא זכה לביקורות חיוביות.
בגיל 49 פרש מעבודתו כפקיד מכס והקדיש את כל זמנו לאמנותו.
סגנונו, הנושא אופי אוטודידקטי, ספג ביקורת מהקהל והמבקרים אשר גיחכו על עבודותיו.
בשנת 1894 הוא הכיר את אלפרד ז'ארי שהתרשם מעבודותיו.
רק בשנת 1905 עבודות שלו זכו להצלחה.
בשנים האחרונות לחייו זכה להערכה בקרב אמנים מודרניים כמו פבלו פיקאסו.
ביצירתו של נחום גוטמן אפשר לחוש בהשראתו של רוסו.
אנרי ראבו היה מלחין ומנצח צרפתי.
ראבו היה בנם של צ'לן וזמרת.
הוא למד בקונסרבטואר של פריז, שם החליף את גבריאל פורה כמנהל בשנת 1920.
ראבו היה מלחין שמרני, ונודע באמירה "מודרניזם הוא האויב".
הוא היה פעיל גם בניצוח וניהל את תזמורת האופרה של פריז במשך עשר שנים.
כן היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של בוסטון
האופרה הקומית של ראבו, "Mâruf, savetier du Caire" ("מערוף, הרצען מקהיר"), היא שילוב של הוגנרי עם האקזוטי.
הוא כתב עוד אופרות, ביניהן "L'Appel de la Mer", המבוססת על "הרוכבים אל הים" של סינג, וכן מוזיקה למחזות ולסרטים, כמו "שחקני השחמט".
יצירותיו התזמורתיות של ראבו כוללות "דיברטיסמנט על ישירים רוסיים ו"אגלוג", פואמה של ורגיליוס לתזמורת, וגם הנוקטורן מתוך הפואמה הסימפונית "תהלוכה" (שזוכה מדי פעם לתחיה ולהקלטה).
המוזיקה הקאמרית שלו כוללת את "סולו דה קונקור" לקלרינט ופסנתר - יצירת תחרות וירטואוזית.
אנרי פרנאן דנץ היה גנרל צרפתי, הנציב העליון מטעם שלטונות וישי בסוריה ולבנון בעת המבצע לכיבושן מידי שלטון וישי ב-1941.
דנץ נולד בצרפת בשנת 1881. היה איש צבא מקצועי, בוגר האקדמיה הצבאית סן-סיר בשנת 1909. טיפס בסולם הדרגות, ובשנים 1934–1937 היה מפקד חטיבה.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה מילא תפקידי מטה שונים.
בפרוץ המלחמה מונה למפקד הקורפוס ה-15 ולאחר מכן למפקד הקורפוס ה-12, ובשנת 1940 נתמנה למפקד האזור הצבאי של פריז הבירה.
בעת פלישת גרמניה הנאצית לצרפת ולארצות השפלה ב-10 במאי 1940, היה דנץ, כמפקד אזור פריז, אחראי להגנת העיר.
עם תבוסת צרפת מסר דנץ את כניעת פריז לכוחות הגרמניים בפיקודו של גנרל גאורג פון קיכלר, ב-14 ביוני 1940.
דנץ היה משמעתן קנאי, ועם התבוסה המשיך לסור למרותם של שלטונות וישי ולשרת בצבאם.
בשנת 1941 נתמנה על ידי שלטונות וישי לנציב העליון בסוריה ובלבנון ולמפקד צבא וישי בארצות אלה שכונה צבא הלבאנט.
בעת המבצע המשולב של בריטניה ושל כוחות צרפת החופשית, שהחל ב-8 ביוני 1941, לכיבוש סוריה ולבנון מידי כוחות וישי, גילו כוחותיו של הגנרל דנץ התנגדות עזה.
לאחר כיבוש דמשק ב-21 ביוני 1941 ולאחר המשך התקדמות בעלות הברית נוכח הגנרל ביולי בתבוסת כוחותיו ושלח את נציגיו לעכו להיפגש עם מפקדי בעלות הברית על מנת לסכם את תנאי הכניעה של כוחותיו.
את המשא ומתן על הכניעה ניהל הגנרל ז'וזף דה ורדיליאק המפקד הצבאי הצרפתי בלבאנט (דנץ היה, להלכה, הנציב האזרחי), מכיוון שדנץ סירב לנהל משא ומתן עם אנשי צרפת החופשית, ואילו דה ורדיליאק מצא עמם שפה משותפת.
על פי הסכם הכניעה הותר לחיילי וישי, וגנרל דנץ בראשם, לשוב לצרפת (מלבד מיעוט של 6,000 איש שבחר להצטרף לכוחות צרפת החופשית).
זמן קצר לאחר הכניעה התברר כי שבויים בריטים שנפלו בידי אנשי וישי במערכה, נשלחו בחיפזון לצרפת שבשלטון וישי.
הבריטים חששו כי הם יוסגרו לידי הנאצים.
כאשר נתגלה הדבר הושם הגנרל דנץ, ביחד עם קצינים בכירים נוספים, במעצר כבני ערובה.
המעצר פעל את פעולתו והשבויים הבריטים שוחררו.
דנץ שב לצרפת ומילא תפקיד משני בחשיבותו כיושב ראש הוועדה להענקת אותות הצטיינות.
לאחר שצרפת שוחררה מידי גרמניה הנאצית נעצר דנץ, הועמד לדין בפני בית דין צבאי באשמת בגידה ונדון למוות ב-20 בינואר 1945. הגנרל שארל דה גול המתיק את עונשו למאסר עולם והוא מת בכלא זמן לא רב לאחר מכן, בדצמבר 1945.
אנרי פרמן היה חלוץ תעופה אנגלי-צרפתי, איש מפתח בימיה הקדומים של התעופה והתעשייה האווירית באירופה.
פרמן נולד בפריז להורים ממוצא אנגלי.
אביו היה עיתונאי אנגלי שעבד בפריס.
למד ציור בבית ספר לאמנות.
לפני שעסק בתעופה, היה אלוף רכיבה על אופניים ועסק בספורט של מרוצי מכוניות.
לאחר שהיה מעורב בתאונת דרכים חמורה עזב את מרוצי המכוניות.
היה בן למשפחה עשירה ויכול היה להשקיע כסף בתעופה שהייתה ענף חדש ומתפתח.
בשנת 1907 רכש מטוס דו כנפי מיצרן המטוסים הצרפתי גבריאל וואזן (Gabriel Voisin).
פרמן הכניס מספר שיפורים במטוס שנקרא וואזן פרמה I וטס בו 20 טיסות שהארוכה בהן הייתה למרחק של 771 מטר שנמשכה 52.6 שניות.
ב-9 בנובמבר 1907 זכה בגביע Archdeacon כאשר טס 1030 מטר בדקה וארבע עשרה שניות.
באותה עת הייתה זו הטיסה היחידה שנמשכה מעל דקה שלא באמצעות מטוס של האחים רייט.
תוך הכנסת שיפורים נוספים במטוס, הצליח פרמן ב־13 בינואר 1908 לעבור במסלול מעגלי סגור באורך קילומטר בזמן של דקה וזכה בפרס Deutsch-Archdeacon שבצידו 50,000 פרנק.
ב-30 באוקטובר 1908 טס 27 קילומטר במשך 20 דקות מ-Bouy עד Reims.
טיסה יבשתית בטווח משמעותי לעמת הטווח בן הקילומטר של תחילת השנה.
אנרי פרמן הקים מפעל לבניית מטוסים עם שני אחיו ובנה מספר מטוסים שהראשון בהם נקרא אנרי פרמן III.
באוגוסט 1909. למטוס היה מנוע בעוצמה של 50 כוחות סוס, גלגלים קפיציים.
באוגוסט 1909 פרמן זכה בתחרות הטיסה למרחק הגדול ביותר כאשר טס 180 קילומטר בשלוש שעות וחמש דקות.
הוא זכה בפרס על נשיאת שני נוסעים ומקום שני על גובה טיסה של 110 מטר.
המטוס של פרמן הפך למטוס האירופאי הנפוץ ביותר לפני מלחמת העולם הראשונה ובשנת 1910 בתחרות האווירית לונדון מנצסטר הטיסו שני הטייסים Louis Paulhan, Claude Grahame-White מטוסים תוצרת פרמן.
דגם המטוס של שנת 1914 של מפעלי פרמן שימש כמטוס סיור וכמטוס תצפית ארטילרית במהלך מלחמת העולם השנייה.
המטוס תוצרת מפעלי פרמן שכונה גולית, היה מטוס הנוסעים הראשון למרחקים ושימש לטיסות קבועות בקו פריס - לונדון החל מה-8 בפברואר 1919. בשנת 1919 קיבל אות לגיון הכבוד ופרש לגמלאות בשנת 1937 כאשר הממשלה הצרפתית הלאימה את התעשייה האווירית בצרפת.
אנרי פרדריק אמייל היה פילוסוף, סופר ומשורר שווייצרי.
אמייל נולד בז'נבה למשפחה שהייתה מצאצאי ההוגנוטים שנמלטו לשווייץ אחרי ביטול האדיקט של נאנט ב-1685. התייתם מהוריו כשהיה בן תשע שנים בלבד וגדל אצל דודו.
אחרי שלמד בעיר מולדתו, יצא למסע ברחבי שווייץ, איטליה, צרפת, בלגיה וגרמניה, שם למד במשך תשעה חודשים באוניברסיטת היידלברג.
מ-1844 עד 1848 למד פילוסופיה, פסיכולוגיה, פילולוגיה ותאולוגיה באוניברסיטת ברלין.
ב-1849 שב לעיר מולדתו ושימש כפרופסור לספרות צרפתית באוניברסיטת ז'נבה.
באותה שנה כתב את מחקרו "התנועה הספרותית בשווייץ דוברת הצרפתית ודרכה לעתיד".
בשל מחקר זה התמנה לפרופסור לפילוסופיה של המוסר באותה אוניברסיטה.
מינויים אלה שנעשו על דעתה של המפלגה הדמוקרטית, ובניגוד לזו של המפלגה הרפובליקנית, גרמו לבידודו החברתי.
בשל בידוד זה המשיך לכתוב את יצירת המופת שלו "יומן אינטימי" שבכתיבתו החל ב- 1839 ושאותו המשיך לכתוב עד סוף ימיו.
יומן זה, שהתגלה אחרי מותו ושפורסם ב- 1883, כולל כ-17,000 עמודים המצטיינים בבהירות המחשבה, בכנות פנימית ובביקורת עצמית.
ביומן זה הוא מביע את התפכחותו מאשליות ואת עייפותו מן החיים של אדם מדוכא.
ליצירתו זו של אמייל נודעה השפעה רבה, לא בשווייץ בלבד אלא גם בכל רחבי אירופה, על מחברים שכתבו בסוף המאה התשע עשרה ובתחילת המאה העשרים, ובהם לב טולסטוי.
בנוסף על יצירה זו כתב, בין היתר, את הרומן ההיסטורי "שארל האמיץ" (1876), ערך מחקרים על אראסמוס מרוטרדם, על מאדאם דה סטאל ועל מחברים אחרים, ופרסם קובצי שירה ובהם: "איל פנסרוסו" (1858), "הזרים" (שירה מתורגמת משפות שונות, 1876, ו"מיום ליום" (שירה אינטימית,1880).
אנרי פול קרטן (צרפתית: Henri Paul Cartan; 7 ביולי 1904 - 13 באוגוסט 2008) היה מתמטיקאי צרפתי, אחד מגדולי המתמטיקאים של המאה ה-20, ממייסדי הקבוצה ניקולא בורבאקי.
קרטן תרם רבות לטופולוגיה אלגברית ולאלגברה הומולוגית, בפרט בפיתוח האופרטורים הקוהומולוגיים, ולאנליזה מרוכבת.
היה חבר ביותר מתריסר אקדמיות לאומיות, ובהן אלו של צרפת, ארצות הברית ויפן.
חתן פרס וולף לשנת 1980, על עבודתו המקצועית ועל הובלת דור שלם של מתמטיקאים.
אנרי קרטן, בנו של המתמטיקאי אלי קרטן, נולד בנאנסי וגדל בפריז שם לימד אביו בסורבון.
למד באקול נורמל סופרייר והתיידד עם אנדרה וייל שהשפיע עליו בבחירת כיווני מחקר.
לימד בכמה אוניברסיטאות בצרפת, ועשה את עיקר חייו המקצועיים בפריז.
בין תלמידיו: ז'ן-פייר סר ורנה תום.
היה ממובילי חידוש הקשר בין הקהילות המתמטיות בצרפת ובגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה.
הוביל סמינר מפורסם שנקרא על שמו "סמינר קרטן" שהפך למרכז עולמי לחידושים בתחום הטופולוגיה האלגברית.
אנריקה, המלך החשמן (31 בינואר 1512 - 31 בינואר 1580), המכונה אנריקה הצנוע (Henrique o Casto או, כאמור, החשמן Cardeal Dom Henrique) היה מלך פורטוגל השבעה עשר, בין 1578 ל-1580. הוא השליט המקובל האחרון בהיסטוריה של פורטוגל מבית אביש.
אנריקה נולד ב-31 בינואר 1512 בליסבון, למנואל הראשון, מלך פורטוגל ולמריה מאראגון, מלכת פורטוגל, בתם של פרננדו השני, מלך אראגון ואיזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה.
הוא חי תקופה ארוכה באבורה, שם הוא גם הקים אוניברסיטה ישועית.
אנריקה ידוע בהיסטוריה היהודית כמי שהיה האינקוויזיטור הגדול הראשון באינקוויזיציה הפורטוגזית.
ב-1578 נקרא לרשת את כס המלוכה, לאחר שנכדו של אחיו, סבשטיאו, נהרג בקרב אל-קסר אל-כביר.
אנרי קרטייה ברסון היה צלם צרפתי, מאבות צילום העיתונות המודרני, מהצלמים המשפיעים בדורו על צילום הרחוב בפרט, ואמנות הצילום בכלל.
קרטייה ברסון היה ממקימי סוכנות מגנום, והוא זכור גם בזכות ניסוח עיקרון הרגע המכריע שפיתח.
קרטייה ברסון לקח חלק בהפיכה של המצלמה לכלי אמנות ולכלי דיווח על ידי תפיסה אשר נקראת "הרגע המכריע" ("The Decisive Moment") שהיא נקודת זמן בה מתמזגים כל יסודות התוכן והצורה, הארעיים ובני החלוף, המצויים במעמד מסוים לידיי קומפוזיציה הרמונית.
במילים אחרות, קרטייה ברסון הגיע למסקנה, כי בכל מצב ניתן לגלות את אותו שבריר השנייה, את הרגע החולף, המתמצת את משמעותו של האירוע כולו ומאפשר לבטאו בלשון חזותית רבת עוצמה.