tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהתחלה שיחק ב"גרוסר שפילהאוז" (Grosser Schauspielhaus) בברלין, שם הפך את האופרטות של פאל אברהם להצלחה גדולה ולאחר מכן עבר בשל עליית הנאציזם בגרמניה לבואנוס איירס, דרום-אמריקה.
גם בתם קאטו הפכה לשחקנית.
הוא שהתה יותר ויותר בסידני.
מאוחר יותר התחתנה עם יזם אוסטרלי עשיר.
ברתה היגרה מהסוציאליזם לאוסטרליה, לבתה, קאטו רוט, שם הופיעה בכמה הצגות הונגריות.
הפופולריות שלה גדלה על ידי שיריה הפיקנטיים שבוצעו בגרמנית.
מאוחר יותר, המשיכה את הז'אנר הזה בהונגרית, אבל עם מבטא.
היא הייתה שחקנית פופולרית מאוד של הקברט ההונגרי, המראה המרשים שלה וההומור שלה משכו מעריצים רבים.
ב-31 במאי 1910 היא נישאה לשחקן שאנדור רוט בבודפשט.
בשאר חאפז אל-אסד הוא פוליטיקאי סורי שכיהן כנשיא סוריה בשנים 2000–2024. הוא ירש את התפקיד מאביו, חאפז אל-אסד, במקום אחיו הבכור, באסל, שנהרג בתאונת דרכים.
ממרץ 2011 עד להפלת שלטונו בדצמבר 2024, הנהיג אסד את צבאו במלחמת אזרחים מול האופוזיציה, בה נהרגו לפחות חצי מיליון בני אדם, 6.7 מיליון היו לעקורים בתוך המדינה ו-6.6 מיליון פליטים מחוץ לה.
במהלך המלחמה תועד צבאו של אסד מבצע שימוש בנשק כימי.
עקב זאת, הוא נחשב לפושע מלחמה ופושע נגד האנושות, ונודע לשמצה בכינוי "הקצב מדמשק".
ב-8 בדצמבר 2024 דווח כי הוא עזב את דמשק טרם נכנסו אליה כוחות המורדים והפילו את שלטונו, ומצא מקלט ברוסיה.
בשאר נולד בדמשק לחאפז אל-אסד ואשתו אניסה לבית מח'לוף, שניהם מן העדה העלווית בסוריה.
בילדותו של בשאר מונה אביו לנשיא סוריה, אך בשאר גדל הרחק מאור הזרקורים.
לזוג חאפז ואניסה אל-אסד היו חמישה ילדים: בושרה הבכורה, באסל, בשאר, מאהר ומג'ד, שהיה בעל מוגבליות שכליות (מת ב-2009).
הבן הבכור באסל הוא שטופח לקידום עתידי למשרת נשיא סוריה.
אסד למד בבית הספר הצרפתי-ערבי אל-חורייאת והוא דובר אנגלית באופן שוטף וצרפתית בסיסית.
בין השנים 1988–1992 למד בפקולטה לרפואה באוניברסיטת דמשק ומ-1992 ועד ינואר 1994 התמחה ברפואת עיניים בבית החולים Western Eye בלונדון, שם פגש את אשתו, אסמא אל-אח'רס, מוסלמית סונית בעלת רקע בריטי.
עם התרופפות מצבו הבריאותי של אסד האב החל מאבק ירושה, שהגיע לשיא בעימות חריף בין חאפז אל-אסד ואחיו רפעת אל-אסד, בשנים 1984–1985, עימות שגרם ליציאתו של רפעת לגלות.
אסד החל לנסות ולטפח את בנו באסל, על מנת למנוע מאבק ירושה עתידי.
באסל (יליד 1962) קיבל חינוך צבאי, מונה למשרות בכירות (ביניהן ראש הרשות למאבק בהברחת הסמים), ותמונותיו הופיעו לצד אביו בכרזות ברחובות דמשק.
אסד, אשר כינה עצמו במשך שנים בשם "אבו סולימאן", כונה מעתה "אבו באסל".
ההכרזה הרשמית על באסל כיורש נמנעה, אולי מן הטעם שלפי החוקה הסורית, אין למנות נשיא מתחת לגיל 40. עם זאת ברור היה כי אסד תולה תקוות רבות בבנו ורואה בו את יורשו העתידי.
תקוות אלו התנפצו ב-21 בינואר 1994, כאשר באסל נהרג בתאונת דרכים.
עתה הפנה אסד את מבטו אל בנו השני, בשאר, שבעת התאונה למד רפואת עיניים בלונדון.
הוא זומן במהירות לדמשק, ושם החל לקבל את תפקידיו של אחיו המנוח, הצטרף לאקדמיה הצבאית בחומס, וקיבל דרגת קולונל בצבא סוריה בשנת 1999. בשנים האחרונות לחייו, היה חאפז אל-אסד אדם חולני וחשדן, ומטרתו העיקרית בשנים אלו הייתה העברה מסודרת של השלטון לבנו.
לבשאר היו מתחרים ממשפחת אסד (אחיו של חאפז, רפעת וג'מאל), והן מתוך האליטה השלטונית העלווית.
סגן הנשיא עבד אל-חלים ח'דאם, והרמטכ"ל הסורי, חיכמת שיהאבי, שניהם מוסלמים סונים, הוזכרו אף הם כיורשים.
אסד עשה כל מאמץ לדאוג לכך שלאחר מותו ימונה בנו בשאר ליורש.
מאמצים אלו כללו אף תפניות ביחסו כלפי ישראל ואל המערב: אסד ניסה לפתור את סוגיית רמת הגולן בטרם מותו.
במרץ 2000 עוד נפגש עם הנשיא ביל קלינטון בז'נבה על מנת לקדם את הפתרון, שנראה כהולך ומתרחק.
מאמצים אלו כשלו, אך עם מותו של אסד ב-10 ביוני 2000, היה בנו בשאר היורש הבלתי מעורער לכס הנשיאות.
מינויו לנשיאות של אסד הבן עוכב בימים מספר, וזאת עקב הצורך לשנות את החוקה על מנת לאפשר לאסד, שהיה בן 34, להתמנות לנשיא.
משאל עם שהתקיים על מינויו אישר את המינוי לתקופה של 7 שנים, ברוב של למעלה מ-97%.
ב-17 ביולי 2000 מונה אסד לנשיא סוריה, ובכך התמנה למפקד העליון של הצבא והכוחות המזוינים.
עקב כך, הועלה אסד אוטומטית לדרגת פריק (ﻓﺮﻳﻖ) - הדרגה הגבוהה ביותר בצבא סוריה.
מחוץ לסוריה, מעבר השלטון מאב לבנו הביא להאשמות כי סוריה היא למעשה "גומלוכיה", צורת שלטון שרק לכאורה רפובליקנית, אך בפועל מעבירה את השלטון בירושה.
מינויו של אסד עורר תקוות גדולות בסוריה ובמערב.
אסד - אדם צעיר, בעל חינוך מערבי, ובעל ידע במחשבים (הוא אף כיהן כיושב ראש אגודת האינטרנט הסורית - תפקידו הרשמי היחיד בסוריה בטרם עלה לשלטון) - נתפס כמי שצפוי לחולל רפורמות בכל תחומי החיים במדינה שכונתה "קובה של המזרח התיכון".
בנאומו הראשון כנשיא, למשל, הבטיח אסד כי יוביל רפורמה כלכלית ותהליכי מודרניזציה במדינה.
באשר ליחסים עם ישראל, אמר כי "סוריה בחרה בחירה אסטרטגית לשלום, המבוססת על החלטות בינלאומיות ולגיטימציה בינלאומית."
וכך, מיד עם כניסתו לשלטון, תקופה הקרויה "האביב של דמשק", פתח אסד בצעדי רפורמה זהירים: הוא הורה על סגירתו של כלא מזה אשר שימש את אביו לכליאת מתנגדי משטרו, ושחרר מאות אסירים פוליטיים.
בנוסף הקל מעט על הצנזורה שהוטלה על אמצעי התקשורת.
ואולם, האביב של דמשק הסתיים באחת כעבור שנה, כשאסד הורה על מבצעים ביטחוניים ללכידת מתנגדים פוטנציאליים.
אף שגישתו של בשאר הייתה מתונה מהטוטאליטריות שאפיינה את אביו, הרי שהחירויות הפוליטיות במדינה עודן מצומצמות ביותר, ומפלגת הבעת' עודה חולשת על בית הפרלמנט הסורי וזוכה לעיגון חוקתי "כמפלגה המנהיגה" של המדינה.
השפעת מנגנוני הביטחון על החברה הסורית ניכרת פחות, ואולם הם עדיין זוכים למקום מרכזי בתוך הממסד האסדי, כשהם מדכאים כל ביטוי של התנגדות מאורגנת למשטר.
מחאות ספורדיות התרחשו בסוריה לאורך שנים, בעיקר בקרב הכורדים בצפון מזרח המדינה (חבל ג'זירה), מיעוט הזוכה באופן מסורתי ליחס מפלה מצד ממשלת הבעת'.
בשנת 2011, על רקע הפגנות נגד השלטון ברבות ממדינות העולם הערבי, פרצו אף הפגנות בסוריה בערים רבות.
אסד פעל באופן מצומצם ביותר להובלת ליברליזציה כלכלית.
תעשיות רבות עדיין נשלטת על ידי המדינה והשחיתות רווחת במנגנונים הבירוקרטיים המנופחים שמאפיינים את המשטר הסורי.
סורים רבים תולים תקוות בדיונים אודות הסכם סחר חופשי עם האיחוד האירופי כמזור לכלכלה הסורית הריכוזית והענייה אך נכון ל-2021 הדיונים הופסקו ולא נשאו פרי.
בדומה למשאל העם בשנת 2000 שאישר את כהונתו של בשאר ברוב של 97 אחוזים, אסד נבחר מחדש לתפקיד נשיא סוריה בבחירות במאי 2007 ברוב של 97.62 אחוזים.
המתמודד היחידי בבחירות אלו היה אסד, והבחירות זכו לגינויים ברחבי העולם כלא דמוקרטיות.
לטענת שר הפנים הסורי, אחוזי ההצבעה היו גבוהים ואחוזי התמיכה הגבוהים באסד משקפים את "זוהרה של הדמוקרטיה שלנו".
משקיפים חיצוניים מייחסים את ההתקדמות האיטית ברפורמות לעמדות הכוח בהן מחזיקים אנשי "המשמר הישן" במשטר הסורי, החפצים לשמור על מעמדם המיוחס.
היו אף שהניחו כי השליטה בסוריה איננה נתונה, למעשה, בידיו של בשאר, כי אם בידי קבוצת נאמניו הוותיקים של האב, חאפז, המשתמשים בבשאר ככסות לפועלם.
אחרים סבורים כי אסד אמנם מחזיק בשלטון, ואולם הוא פועל בזהירות על מנת שלא להתגרות בגורמים רבי כוח בתוך המשטר, ולפיכך אין לו די תמיכה לצורכי קידום רפורמות.
חרף זהירותו זו של בשאר, דומה כי הוא פועל באופן איטי, שיטתי וממושך להרחבת השפעתו בתוך המשטר.
פרישתם של שר ההגנה הוותיק מוסטפא טלאס בשנת 2004 וסגן הנשיא עבד אל-חלים ח'דאם בשנת 2005, שניהם מנאמניו הוותיקים של אסד האב, מעידה על פניו כי אסד ערך "טיהור רך" במפלגת הבעת'.
לאור זאת, ניתן לראות בו אחראי באופן אישי לקפאון במצב הפנימי, ולאי קידומן של הרפורמות.
כמה שנים לאחר בחירתו, החל אסד בגישושים ובהצהרות כי ברצונו לחדש את המשא ומתן עם ישראל.
גישושים אלו לא נתקלו בתגובה אוהדת, ונראה כי אריאל שרון לא חפץ ללכת בדרך קודמיו יצחק רבין, בנימין נתניהו ואהוד ברק, ולדון על עתידה של רמת הגולן במשא ומתן עם המשטר הסורי.
אחת הסיבות העיקריות לרתיעה של שרון ממגע עם אסד היא עמדתו שסוריה מדינה תומכת טרור.
ב-5 באוקטובר 2003 הפציצה ישראל בסיסי אימון של הג'יהאד האסלאמי בסמוך לדמשק, בתגובה על פיגוע של הג'יהאד במסעדת "מקסים" בחיפה.
הערכות אלו קיבלו אישוש מהצהרותיו של אסד, בעקבות מלחמת לבנון השנייה, כי ישראל הובסה במלחמה, וכי חזבאללה הניף את דגל הניצחון.
אסד הצהיר כי ישראל היא "אויב", עמה לא ניתן יהיה להשלים כל עוד בעלות בריתה, ובמיוחד ארצות הברית תומכות בהרגלה לצאת למלחמת מנע, מעשה של תוקפנות האסור על פי החוק הבינלאומי.
אולם, באפריל 2008 התראיין אסד לעיתון בקטר, בו מסר כי מזה כשנה מתקיימים מגעים עם ישראל בתיווך טורקיה.
במאי 2008 אישר ראש ממשלת ישראל, אהוד אולמרט מידע זה.
אסד מצא את עצמו במצב חמור בעקבות מלחמת עיראק.
נטען כי המשטר הסורי סייע לסדאם חוסיין להחביא את הנשק להשמדה המונית שברשותו.
הפלישה לעיראק עוררה חשש כי סוריה תהא הבאה בתור אם לא יחול שינוי משמעותי במשטר בנוגע לזכויות האדם, מדיניות הנשק הבלתי קונבנציונלי והתמיכה בטרור.
הקונגרס האמריקני חוקק את "" לפיו סוריה האחראית לפעולות המחבלים הפועלים מתחומה, והיה גלום בו איום להטלת סנקציות כלכליות על סוריה.
בעקבות זאת אסד פעל על מנת למנוע מעבר של גורמי טרור בגבול בין סוריה ובין עיראק, ואף ניסה למנוע פגיעה בחיילים האמריקנים המוצבים בעיראק.
עם זאת, החשדות כי המשטר הסורי אחראי לרצח רפיק אל-חרירי, לשעבר ראש ממשלת לבנון, הביאו למשבר נוסף ביחסים.
ביחסיו עם העולם הערבי שיפר אסד את היחסים עם אש"ף, וניסה לכונן יחסים טובים עם מדינות ערב השמרניות.
בספטמבר 2007 הותקף הכור הגרעיני בסוריה על ידי חיל האוויר הישראלי, אך ישראל לקחה אחריות רשמית על הפעולה רק במרץ 2018. לפי גורמים בממשל האמריקאי, הושמד בתקיפה כור גרעיני בשלבי בנייה מתקדמים, שנועד לייצור פלוטוניום.
הכור נבנה על ידי אסד בסיוע קוריאה הצפונית.
סוריה הכחישה כי היה במקום מתקן גרעיני, ולטענתה פוזרו שרידי האורניום במקום על ידי מטוסי חיל האוויר הישראלי.
ב-28 באפריל 2011 אישרה הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית כי היעד שהותקף היה "כור גרעיני בבנייה", לאחר שנדחו כל טענות סוריה לגבי מקור שרידי האורניום, והיא אף הואשמה בהסתרת מידע, בעקבות סירובה לאפשר לפקחי הסוכנות לבחון את שרידי המתקן שהופצץ.
לאחר רצח ראש ממשלת לבנון, רפיק אל-חרירי, בפברואר 2005, התגלעו משברים חריפים ביחסים בין סוריה ללבנון ובין סוריה לבין הקהילה הבינלאומית.
בעקבות מחאות עממיות נרחבות של אזרחי לבנון נגד הרצח ונגד הנוכחות הסורית במדינה — מחאות שכונו "מהפכת הארזים" — נאלץ בשאר אל-אסד לסיים את הסדר הסורי בלבנון ולהורות על נסיגת כל כוחות הצבא הסוריים ממנה.
אף שסוריה שמרה על השפעה מסוימת בלבנון, בעיקר דרך ארגון חזבאללה, ולבנון נותרה תלויה חלקית בכלכלת סוריה, נסיגת הצבא סימנה מכה קשה ליוקרתו של אסד ולמשטרו.
מבוכה נוספת נגרמה כשבכירים סוריים הואשמו ברצח על ידי דטלב מליס, נציג האו"ם שמונה לחקור את האירוע.
בסמוך לפרסום הדו"ח של מליס, התאבד שר הפנים הסורי ע'אזי כנעאן.
לא הוכחה מעורבותו האישית של אסד ברצח.
הוא הכחיש מעורבות סורית כלשהי, והבטיח להסגיר ולהאשים כל אדם שיימצא כי השתתף בקשר ברצח, אך סירב להיחקר בעצמו או לאפשר חקירה של בכירים סורים אחרים.
ב-26 בינואר 2011 החל גל מחאות והפגנות בסוריה כחלק מאפקט הדומינו של "האביב הערבי".
התמשכות והתגברות ההפגנות ברחבי המדינה, במשך יותר משנה, הצביעה על כך שמדובר בהתקוממות עממית רחבת היקף.
בהפגנות השתתפו רוב תושבי המדינה, המשתייכים לאסלאם הסוני (כ-80% מהאוכלוסייה) וכן בני מיעוטים דרוזים וכורדים.
ההתקוממות מסכנת את שלטונו הדיקטטורי של אסד, שמתבסס על בני המיעוט העלווי, שמחזיקים בכל המשרות הבכירות במשק ובתפקידי הקצונה בכוחות הצבא והביטחון הסוריים.
במאי 2011 הכריז נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, לראשונה, על הרחבת הסנקציות שהוטלו על בכירי השלטון בסוריה, כך שיכללו גם סנקציות אישיות נגד אסד, סגנו, ומספר בכירי שלטון נוספים שמקורבים לו.
במהלך ההתקוממות, שאסד ניסה לדכא באמצעות ירי מנשק חם של כוחות חמושים, ואף ירי טנקים והפצצות מהאוויר נגד אוכלוסייה אזרחית, אך ללא הועיל.
ההתקוממות העממית התפתחה לכדי מלחמת אזרחים עקובה מדם בה נהרגו מאות אלפים אנשים ומיליונים הפכו לפליטים.
אסד הסתייע רבות באיראן ובחזבאללה ונהנה מתמיכה דיפלומטית מצדה של רוסיה וסין.
למרות מאמצי הצדדים, אף צד לא הגיע עד כה להכרעה והמלחמה נמשכת מזה שנים אחדות.
ביוני 2014 זכה אסד בבחירות לנשיאות סוריה ברוב של 88.7% מול שני מתמודדים אלמונים, והחל את כהונתו השלישית.
הבחירות נערכו רק באזורים שבשליטת ממשלו, ללא השתתפות המורדים.
בבחירות מאי 2021 זכה בשאר אל אסד ברוב מוחץ של למעלה מ-95%.
ב-27 בנובמבר 2024 פתחו כוחות המורדים הסורים במתקפת פתע על הכוחות המזוינים של סוריה שבשירות משטר אסד.
תוך כ-11 יום הם כבשו את חלב, חמה, חומס ודמשק, וב-8 בדצמבר 2024 הכריזו המורדים על הפלת שלטונו של אסד.
במהלך ימים אלו בשאר הבריח את משפחתו לרוסיה, והוא עצמו ברח מדמשק ב-8 בדצמבר לפנות בוקר.
מאוחר יותר, פורסם שהוא ברוסיה.
ב-48 השעות שקדמו לבריחתו, הבריח אסד מסוריה באמצעות מטוס פרטי מאות אלפי דולרים במזומן, ציורי אומנות, ומחשבים ניידים עם מידע רגיש על חברות הקש שלו.
בעקבות נפילת משטרו בסוריה, ניסיונות ההסגרה של בשאר אל-אסד מרוסיה, שם הוענק לו מקלט מדיני, הפכה לסוגיה בוערת בסוריה.
הממשלה הזמנית הסורית דרשה את הסגרתו, כדי שיוכל לעמוד לדין בגין פשעים נגד האנושות, וייתכן שגם בעבירות נוספות, בעיקר בעקבות הדיכוי האלים של המהפכה הסורית.
הבקשה הראשונה להסגרתו של אסד מרוסיה נמסרה בינואר 2025, במהלך ביקור ראשון של משלחת רוסית בסוריה לאחר נפילת משטר אסד.
הבקשה הועברה, על פי הדיווחים, על ידי המנהיג בפועל אחמד א-שרע (אל-ג'ולאני), אשר מאוחר יותר נבחר לנשיא סוריה, למשלחת בראשות סגן שר החוץ הרוסי מיכאיל בוגדנוב.
בפברואר 2025, שר ההגנה הסורי מורהף אבו קסרה נשאל בריאיון ל"וושינגטון פוסט" האם הנשיא א-שרעא ביקש רשמית את הסגרתו של אסד.
הוא סירב לאשר זאת, אך הודה כי התקיימו דיונים בנושא האחריות הפלילית של אסד.
בראשית מרץ 2025, דיווחה "רויטרס" כי במהלך הפגישה בינואר, העלו גורמים סוריים באופן קצר את האפשרות להחזרתו של אסד, אך לא ראו בכך מכשול מרכזי לחידוש היחסים עם רוסיה.
גורם רוסי בכיר אמר כי מוסקבה לא תסכים להסגרתו של אסד, וכי לא הוגשה בקשה רשמית לכך.
ב-10 במרץ 2025, בריאיון לרויטרס, א-שרע סירב לאשר אם העביר בקשה כזו למוסקבה.
בינתיים, ב-6 במרץ 2025, דיווח ה"וול סטריט ג'ורנל", בציטוט גורמים סוריים ואירופיים, כי רוסיה מנהלת משא ומתן עם סוריה לשמירה על בסיסיה הצבאיים במדינה, בייחוד בסיס הצי הרוסי בטרטוס, ולחתימה על חוזי השקעות שונים.
במסגרת שיחות אלה, דמשק העלתה לכאורה את נושא הסגרתו של אסד, אך רוסיה סירבה לדון בכך.
ב-22 במרץ 2025, דיווחה "אל-ערביה" כי א-שרע ביקש מנשיא רוסיה ולדימיר פוטין להסגיר את בשאר אל-אסד לצורך העמדתו לדין בסוריה.
ב-7 באפריל 2025, אמר שגריר רוסיה בעיראק, אלברוס קוטרשב, ל"סוכנות הידיעות של הרפובליקה האסלאמית", כי שהותו של אסד במוסקבה מותנית בהימנעות מוחלטת מכל פעילות פוליטית ותקשורתית.
הוא הוסיף כי מקלטו המדיני הוענק לו ולמשפחתו בהוראה אישית של פוטין, וכי הוא לא צפוי להשתנות.
קשרי משפחה מהווים יסוד חשוב בפוליטיקה הסורית.
אחדים מבני משפחתו הקרובה ביותר של חאפז אל-אסד זכו לעמדות בכירות בתוך הממשלה, הצבא ומנגנוני הביטחון מאז עלותו לשלטון ב-1970, בראש ובראשונה בשאר עצמו.
בנוסף, משפחות אל-אסד ומח'לוף צברו הון עתק, שחלקים ממנו הגיעו לשבט העלאווי שאליו הם משתייכים.
להלן רשימת קרוביו החשובים ביותר של בשאר:
נשיא סוריה החל משנת 1971 ועד למותו בשנת 2000.
לשעבר מפקד דיוויזיית משמר הרפובליקה ובכיר במנגנוני הביטחון.
שוהה בגלות בצרפת החל משנת 1984, לאחר ניסיון הפיכה כושל.
חבר פרלמנט, מפקד על כוח קומנדו.
נהרג בתאונת דרכים בשנת 1994.
היה בעל מוגבליות שכליות ומת ממחלה בדצמבר 2009.
עמיד (תת-אלוף) מאהר אל-אסד, אח.
נמנה עם הנאמנים ביותר לבשאר ובין דמויות המפתח של "המשטר החדש".
רוקחת, מכונה "המוח" של הפוליטיקה הסורית.
בעלת השפעה רבה על בשאר כמו גם על אביהם בשעתו.
אלמנתו של גנרל אסֶף שווכאת.
גנרל עדנאן מח'לוף, בן-דודה של אניסה.
עדנאן אל-אסד, בן דודו של חאפז.
מפקד מיליציית "פלוגות המאבק" בדמשק.
מוחמד אל-אסד, בן דודו של חאפז.
בעל עמדה בכירה ב"פלוגות המאבק".
גנרל אסֶף שווכאת, גיס (בעלה של האחות בושרה).
מפקד המודיעין הצבאי וסגן שר ההגנה.
נרצח בפיגוע במלחמת האזרחים הסורית ב-18 ביולי 2012.
התפרסם בעיקר בשל השתתפותו בתחרויות במתמטיקה, אך גרם גם לאכזבות שבעקבותיהן לעגו לו אזרחים סורים.
ברתולומאוס הקדוש היה אחד משנים-עשר התלמידים-השליחים של ישו.
מקור השם הוא כנראה בארמית: "בר-תלמא" - בן של תלמי (איש-התלמים, חקלאי?).
ברתולומאוס מזוהה עם השליח נתנאל מהבשורה על-פי יוחנן: במתי, מרקוס ולוקס מופיע ברתולומאוס תמיד ליד פיליפוס, בעוד שאצל יוחנן - תמיד מופיע לידו נתנאל, וזו הסיבה לזיהוי.
על-פי המסורת הסורית, שמו המקורי היה "יהושע", ועל-מנת להבדיל את עצמו מישו (ישוע) - הוא לקח לעצמו שם אחר.
על-פי המסורת הנוצרית, ברתולומאוס הביא את הנצרות להודו והשאיר שם עותק של הבשורה על-פי מתי.
לאחר-מכן, על פי המסורות, עבר לארמניה, שם ייסד את הכנסייה הארמנית יחד עם השליח תדי (תדיאוס).
לכן הכנסייה הארמנית קרויה "אפוסטולית", והוא נחשב לפטריארך הראשון שלה.
בארמניה הוא הוצא להורג בגלל אמונתו, תוך שפשטו את עורו מעליו וצלבו אותו במהופך.
עקב כך, ביצירות אמנות רבות הוא מתואר אוחז בסכין, או חתיכה מעורו שלו, והוא נחשב לפטרון הקדוש של הבורסקאים.
היום המוקדש לו הוא ה-24 באוגוסט.
בשארה אל-ח'ורי היה נשיאה הראשון של לבנון, לאחר קבלת עצמאותה מצרפת ב-1943.
אל-ח'ורי היה יליד האזור הדרומי בהר הלבנון, שהיה דרוזי בעיקרו.
הוא היה עורך דין אשר רכש את השכלתו בפריז.
החל את דרכו בשנת 1912 כמתמחה במשרד עורכי הדין של אמיל אדה.
כמו אדה היה גם אל-ח'ורי פטריוט מרוני ונאמן לרעיון "לבנון הגדולה".
אלא שבכך התמצה הדמיון, וביריבותם האישית גילמו השניים את הגישות השונות אל מול פני הדילמה המרונית.
למרות שדיבר צרפתית, העדיף אל-ח'ורי את הערבית ואת תרבותה.
הוא לא היה לאומן ערבי מודרני שכן נאמנותו העקרונית נשארה ללבנון, אולם את ביטחונה ואת קיומה של לבנון, כך סבר, לא ניתן יהיה לשמר מתוך הנצחת העימות עם האסלאם ועם הערביות.
הקו שהנחה את אל-ח'ורי היה פרגמטיסטי, ולפי הערכותיו מוטב היה למרונים להתפשר עם המוסלמים.
הוא שאף להגברת הפעולה בין העדות במסגרת המוסדות המאוזנים של הרפובליקה הלבנונית, בתקווה שבתוך כך תושבי לבנון המוסלמים ילכו ויזדהו עם המדינה הלבנונית.
על פי השקפתו, תפקידה ההיסטורי של צרפת באזור הסתיים.
צרפת, לדידו, עשתה את שלה בעצם הקמתה של "לבנון הגדולה" ובכינונה של הרפובליקה.
עתה הייתה נוכחותה בבחינת שלטון זר, שיש להיפטר ממנו.
ההתנגדות להמשך המנדט הצרפתי הייתה עבורו גם הגשר הבטוח ביותר שעליו ניתן לפסוע לעבר הסולידריות הנוצרית-מוסלמית.
לאחר בחירתו של הנשיא שארל דבאס קיבלו המרונים את ראשות הממשלה ואל-ח'ורי מונה לשר המשפטים.
עתה נעשתה היריבות בינו לבין אדה גלויה ועקרונית.
השניים ביקשו הכרעה באמצעות התחרות על מוסד הנשיאות.
אולם ההכרעה בין שתי המגמות שייצגו לא מיהרה להתממש.
שנות תהפוכות ארוכות עברו עד שיירשם ניצחון חלקי וזמני בלבד למגמה שייצג אל-ח'ורי.
באוגוסט 1943 התמודד בראש הגוש הקונסטיטוציוני בבחירות לפרלמנט הלבנוני, אל מול "הגוש הלאומי" של אמיל אדה.
לאחר הבחירות הצליח אל-ח'ורי להיבחר לנשיא לבנון והוביל להכרזה על עצמאות לבנון.
בעקבות זאת, בנובמבר 1943, עצרו הצרפתים את אל-ח'ורי ואת חברי הממשלה ומינו את אמיל אדה באופן זמני לראש ממשלה כדי שיערוך בחירות חדשות.
אולם לאחר מספר ימים שחרר הגנרל ז'ורז' קאטרו את אל-ח'ורי והוא שב לתפקידו.
בתקופתו התקיימה מלחמת העצמאות הישראלית, בה לבנון נלחמה נגד ישראל ולבסוף הפסידה וחתמה על הסכם הפסקת אש כחלק מהסכמי רודוס.
בנו מישל היה פוליטיקאי וכיהן במספר תפקידי שר, בתו היא האמנית אוגט קלאנד.
בשאר אל-מסרי הוא איש עסקים אמריקאי-פלסטיני.
אל-מסרי נולד בשכם בשנת 1961, אביו היה רופא שעמד בראש הסהר האדום הפלסטיני, שאת לימודיו והתמחותו עשה בארצות הברית.
דודו הוא איש העסקים מוניב אל-מסרי ושני קרובי משפחתו היו ראשי עיריית שכם שמונו בזמן שלטון ישראל, מעזוז אל-מסרי וזעפר אל-מסרי.
בנעוריו היה מעורב בהפגנות נגד הקמת ההתנחלויות שהחלה באותן שנים ואף היה במעצר מנהלי מספר פעמים לתקופות של בין 18 ל-21 יום, לדבריו גם ספג לא מעט מכות במהלך המעצרים הללו.
"מעולם לא נתפסתי בהפגנה", הוא אומר, "תמיד באו ועצרו אותי מהבית".
את יום ההולדת ה-16 בילה במעצר, הפעם כ-45 יום, והחמיץ את בחינת הבגרות.
אחר כך עבר לקהיר ושם סיים את לימודי התיכון בשנת 1977. חצי שנה לאחר מכן המשפחה היגרה שוב לארצות הברית, והוא למד הנדסה כימית בווירג'יניה טק.
אחר סיים לימודיו החל לעבוד עובר חברה מערב הסעודית, ששלחה אותו ללונדון כהכשרה עסקית; בהמשך חזר לארצות הברית, ועבד עבור חברת ייעוץ עסקי בוושינגטון די.
עד שנת 1988 אסרה עליו מדינת ישראל את הכניסה חזרה לישראל או ל, והוא לא יכול היה לבקר בעיר הולדתו, עד שהפך באותה שנה לאזרח אמריקאי.
כאזרח אמריקאי, יכול היה לבוא לביקורים, שאליהם הצטרפה גם אשתו האמריקאית ג'יין.
החל משנת 1993 היה מעורב בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני והל להשקיע בכלכלה הפלסטינית.
בשנת 1994 הקים את חברת ההחזקות Massar International שבסיסה ברמאללה ושנה אחר כך חזר להתגורר בעיר.
בין החזקותיו נמצא עיתון אל-איאם.
בשנת 2011 הקים את "סיראז'" (Siraj), קרן השקעות פרטיות שעם הקמתה גייסה 60 מיליון דולר להשקעות בתחום ההיי-טק בשטחי הרשות הפלסטינית.
בין המשקיעים בקרן היו: קרן OPIC של ממשלת ארצות הברית (שהשקיעה מחצית מהסכום שגויס), קרן הפנסיה של איגוד כנסיות בארצות הברית, קרן Crescent Investments מאיחוד האמירויות ונגיב סאווירס, יו"ר חברת הטלקום המצרית "אורסקום".
אל-מסרי משמש כיושב ראש חברת ההשקעות הפלסטינית "פדיקו", שבין החזקותיה נמצאים חברת התקשורת פלטל ואזור התעשייה קרני.
בשנת 2009 יזם אל-מסרי, יחד עם משקיעים מקטר, את הקמת העיר רוואבי מצפון לרמאללה.
העיר הוקמה על שטח של כ-6,000 דונם ומיועדת לאוכלוסייה בת כ-25,000 איש בכ-6,000 יחידות דיור, עבור המעמד הבינוני-גבוה של החברה הפלסטינית, ובעיקר לאוכלוסייה חילונית.
בעיר הוקמו בתי ספר, גני ילדים, בתי מלון, מרכזי מסחר, מקומות בילוי, בתי קפה ופארקים.
כ-60% משטח העיר הוא שטחים ירוקים, והוקמה בו חממה טכנולוגית בשיתוף קרן הון הסיכון הישראל JVP.
בדצמבר 2010 הגיש הצעה לרכישת שכונת נוף ציון במזרח ירושלים, מנושי חברת "דיגל" שהקימה אותה ופשטה את הרגל, הנושים הסכימו למכור את זכויותיהם בפרויקט לקבוצת משקיעים בראשות אל-מסרי, שיוצגה על ידי עורך הדין דב וייסגלס שהציעה את ההצעה הגבוהה ביותר.
אך פעילי ימין יצאו בקמפיין בדרישה למכירת הפרויקט ל"ידיים יהודיות", ונושי החברה קיבלו הצעה של קבוצה מתחרה בראשות המשקיע היהודי-אוסטרלי קווין ברמייסטר ורמי לוי.
אל-מסרי היה חבר דירקטוריון חברת "אסאל טכנולוגיות" שהוקמה ב-1999 ומספקת שירותי פיתוח ומיקור חוץ של טכנולוגיית מידע, בעיקר לחברות היי-טק מישראל; בין השאר שיתפה פעולה עם חברת מלאנוקס הישראלית.
אל-מסרי מייעץ לממשל טראמפ, ולשליח האמריקאני לענייני חטופים אדם בוהלר ואף מאפשר לבוהלר להשתמש במטוסו הפרטי לטובת המשא ומתן עם חמאס.
בין השניים יש חברות ארוכת שנים שמבוססת הן על עסקים והן על ידידות אישית.
שמו של מסרי עלה במהלך המלחמה כאחת מהאפשרויות שנבחנו במסגרת תוכניות ישראליות ואמריקניות לקבלת אחריות על חלוקת הסיוע ההומניטרי בעזה.
באפריל 2025 הגישו כ-200 בני משפחות של קורבנות טבח השביעי באוקטובר תביעה בבית המשפט בוושינגטון כנגד אל-מסארי, בטענה שסייע לחמאס ברצועת עזה ובין השאר סיפק חשמל למערך המנהרות דרך אזור התעשייה הקרני בו הוא שותף.
התובעים הינם אזרחי ארצות הברית או קרובים מדרגה ראשונה של 46 האזרחים האמריקנים שנרצו במתקפת הטרור.
בין התובעים המוכרים נמצאים השר לשעבר יזהר שי, שבנו סמ"ר ירון אורי שי נפל בקרב בכרם שלום; איל ולדמן, יזם ההייטק, שביתו דניאל נרצחה בפסטיבל הנובה; משפחתו של הרש גולדברג פולין שנחטף ונרצח בשבי חמאס, ויחיאל לייטר, שגריר ישראל בארצות הברית, ששכל את בנו משה בקרב בעזה.
בתגובה אמר ההאשמות הן שקריות, וכי התביעה היא "חסרת בסיס".
הוא מסר כי הוא "מעולם לא לקח חלק בפעילות לא חוקית או תמך באלימות".
בפברואר 2026, חשף חה"כ עמית הלוי כי וועדת התכנון של עריית ירושלים עומדת להקצות לאל-מסרי קרקע בהר הזיתים לצורך בניית מלון במקום.
בעקבות החשיפה, בכ"ב שבט תשפ"ו (ה-9 בפברואר 2026) התכנסה וועדת הפנים של הכנסת לדיון דחוף בעניין.
בדיון טענו חה"כ עמית הלוי, יו"ר הועדה חה"כ יצחק קרויזר ומשפחות שכולות כי אין לאפשר לאל-מסרי, שנחשד בסיוע לחמאס ומתנהלת נגדו תביעה בארה"ב באשמת סיוע לחמאס, לבנות במקומות מרכזיים בירושלים.
אל-מסרי נשוי לג'ין, אישה אמריקאית-נוצרית, אותה הכיר בזמן לימודיו באוניברסיטה, והם הורים לשתי בנות.
בשנת 1998 עברה המשפחה לגור באופן קבוע ברמאללה והיא השתלבה בניהול עסקי המשפחה.
באשטוה היה שבט בדואי גדול, אשר נטה את אוהליו בארץ ישראל, בשנות ה-30 של המאה ה-20 בבקעת הירדן; "מגשר נחילם עד סמוך לבית שאן".
במחצית המאה ה-20, הייתה פרנסת השבט על גידול צאן ובקר וגמלים, בסמוך לנהר הירדן.
מוצא חלק מבני השבט בכורדיסטן, וחלקם שחורי עור מאפריקה.
והשבט התנהל על ידי מספר שייחים.
ברתלמי בוגנדה היה פוליטיקאי מרכז-אפריקאי שנודע כלוחם למען זכות מולדתו להגדרה עצמית, במסגרת פאן-אפריקנית (בעיקר באפריקה המשוונית הצרפתית) או בנפרד.
הוא כיהן כחבר באספה הלאומית הצרפתית, כראש העיר בנגי, ובין 8 בדצמבר 1958 ל-29 במרץ 1959 - כראש הממשלה הראשון של הרפובליקה המרכז אפריקאית שקמה בשטח המושבה הצרפתית "אובנגי-שארי", שהייתה בזמנו חלק מאפריקה המשוונית הצרפתית.
בוגנדה נחשב לאב המייסד של הרפובליקה המרכז-אפריקאית שקיבלה את עצמאותה הפוליטית המלאה בשנת 1960, אחרי מותו.
הוא היה אחראי על בחירת הדגל, הסיסמה ומילות ההמנון ("הלידה מחדש" - La Renaissance) של המדינה החדשה, שנוצרו לפי כוונתו המקורית עבור אפריקה המשוונית הצרפתית כולה.
בוגנדה היה כומר בהכשרתו, שעזב מאוחר יותר את הכמורה.
ברתלמי בוגנדה נולד למשפחה של חקלאים, בני האתניה מ'באקה (נגבאקה או מומבנגי).
הוא התייתם בילדותו וגודל וחונך על ידי מיסיונרים קתוליים צרפתיים.
הוא הוסמך בשנת 1938 ככומר הילידי הראשון באובנגי-שארי.
בימי מלחמת העולם השנייה הוא שירת בכמה מיסיונים קתוליים ושוכנע על ידי הבישוף של בנגי להיכנס לפוליטיקה.
בשנת 1946 כשהמושבות הצרפתיות שלחו נציגים לפרלמנט הצרפתי, במסגרת "האיחוד הצרפתי", בוגנדה נבחר לאספה הלאומית הצרפתית מטעם "התנועה הרפובליקנית העממית" (MRP) מיסודו של הממסד ובתמיכת הדיוקסיה הקתולית של בנגי הבירה.
בשנת 1949 הקים בוגנדה את מפלגתו - התנועה להתפתחות חברתית של אפריקה השחורה (Mouvement d'évolution sociale de l'Afrique noire; בראשי תיבות - MESAN), בעלת מסר אנטיקולוניאליסטי וחברתי תחת הסיסמה "אוכל, לבוש, רפואה, חינוך, דיור" לאפריקאים.
לפי דגם פוליטי נוצרי מערבי עוין לקומוניזם.
במהרה קומם עליו בוגדנה את הממסד הקולוניאלי כשבשנת 1950 ויתר על הכמורה, כדי להתחתן עם צרפתייה בשם מישל (Michelle) ז'ורדן, התנתק מהתנועה הרפובליקנית העממית מיסודו של הממסד, ועזב את צרפת כדי לשוב למולדתו כמעין טריבון של הילידים.
בשנת 1955 תהליך האמנציפציה באפריקה המשוונית הצרפתית הופך לבלתי נמנע.
הפופולריות הרבה בה זכתה התנועה של בוגדנה MESAN בקרב דעת הקהל המקומית הפכה את בוגנדה לדמות מפתח בזירה הפוליטית של המושבה אובאנגי-שארי.
גם המתיישבים הצרפתים מבאנגי בראשות רוז'ה גריו, עד אז עוינים לבוגנדה, כרתו ברית עם מפלגתו MESAN במסגרת ה"אינטרגרופ הליברלי של אובאנגי"' (Intergroupe libéral oubanguien, בקיצור ILO).
בתמיכת בברית זו, בשנת 1956 נבחר בוגנדה לראשות העיר בנגי ובבחירות בטריטוריאליות ממרץ 1957 זכתה MESAN בכל 50 המקומות בפרלמנט של המושבה.
לבחירות אלה היה משקל רב, מפני שבהתאם ל"חוק-המסגרת דפר", הן הובילו להרכבת הממשלה המקומית הראשונה.
פחות מעוניין בניהול היומיומי של עיניני המדינה בדרך, בוגנדה עסק במיוחד בשיתוף הפעולה הכלכלי-פוליטי עם צרפת ולא נכנס בעצמו לממשלה.
הוא הסתפק בלמנות את השרים מקרב חסידי MESAN או אנשים אפוליטיים.
בשנת 1957, אחרי שניסתה לשווא להשיג את הצטרפות MESAN למסגרת הפוליטית הבין-אפריקאית, ההתכנסות הדמוקרטית האפריקאית בהנהגתו של פליקס הופואה-בואני העניקה לבוגנדה את נשיאות המועצה הגדולה של אפריקה המשוונית הצרפתית (AEF).
תפקיד סמלי זה איפשר לבוגנדה להרחיב את קהל מעריציו ברמה אזורית.
הוא אימץ רעיונות פאנאפריקאניסטים ודגל בהפיכת אפריקה המשוונית הצרפתית ל"רפובליקה מרכז-אפריקאית" רבתי.
יתרה מזו, בוגנדה התחיל להימשך לחלום של "ארצות הברית של אפריקה הלטינית" שהייתה עשויה לכלול לא רק את אפריקה המשוונית הצרפתית, אלא גם את קונגו הבלגית או את אנגולה.
רעיונות אלה עוררו מעט התלהבות והוא נאלץ להסכים ליצירת רפובליקה מרכז אפריקאית מוגבלת לשטח המושבה אובאנגי-שארי בלבד, מתוך תקווה שיוכל לשנות בעתיד את דעות שאר המנהיגים של מרכז אפריקה.
בימי הקמת הרפובליקה הצרפתית החמישית נועד בוגנדה עם ראש הממשלה הצרפתי החדש, שארל דה גול כדי לדון בהענקת העצמאות למושבה אובאנגי-שארי.
ב-1 בדצמבר 1958 הוכרזה הרפובליקה המרכז-אפריקאית אוטונומית במסגרת הקהיליה הצרפתית.
לראש הממשלה נבחר הפעם בוגנדה עצמו.
שלושה ימים אחרי ביטולה של אפריקה המשוונית האפריקאית, ב-29 במרץ 1959 בוגנדה נהרג בתאונת מטוס.
היעלמותו הפתאומית בערב העצמאות, יצרה במולדתו חלל פוליטי ניכר.
עם הכרזת העצמאות המלאה של הרפובליקה המרכז-אפריקאית דויד דאקו היה לנשיאה הראשון.
לפי הביוגרפיה הרשמית ברתלמי בוגנדה נולד ב-4 באפריל 1910 בבובנגי, כפר במחוז לוביי, באותן שנים, חלק מקונגו האמצעית (Congo moyen) הצרפתית.
מפני שרישום האוכלוסין לא היה נהוג אז בקרב בני האתניה מ'באקה, אליה השתייכו הוריו, תאריך זה נקבע יותר מאוחר, בתחילת לימודיו.
לדעת החוקרים סביר יותר כי הוא נולד בשנת 1912 כשמחוז הולדתו, לוביי, היה תחת שליטה גרמנית - החל מ-4 בנובמבר 1911, בעקבות משבר אגדיר.
הוא חזר לשלטון הצרפתי באוגוסט 1914 בימי מלחמת העולם הראשונה, כשנכבש בחזרה על ידי חיילים צרפתים.
ייתכן כי בוגנדה העדיף תאריך ישן יותר כדי שייחשב כנולד כנתין של צרפת.
שם המשפחה המקור נכתב Gboganda ומשמעותו היא "אני במקום אחר, או אינני באף מקום".
בוגנדה נולד למשפחת בונזו-מונגו מהשבט מומבנגי כילד הלפני אחרון מבין תריסר ילדים.
אביו סוואלאקפה (Swalakpé), היה מכשף ובעל מטעי דקלים.
האב היה נשוי לחמש נשים, לפי מקורות אחרים אף שבע.
הוא נהרג ככל הנראה זמן קצר לפני לידתו של בוגנדה
האזור לוביי שבו נולד בוגנדה שוכן בשולי יערות הגשם, כ-80 קילומטר דרומית-מערבית מבנגי.
בשנים ההן סבלו תושבי אובנגי-שארי מדיכוי אכזרי מצד אנשי החברות הקולוניאליות הצרפתיות והמתיישבים הלבנים, חלקם פליטי קונגו הבלגית.
לא פעם השתמשו במקומיים כמו בעבדים מודרניים, במה שנקרא קורווה - corvée - עבודת פרך.
החברה לתעשיית העצים של סונגה-אובנגי, שעסקה בקטיף הקאוצ'וק במחוז לוביי, הייתה מפורסמת בשיטות ניצול כאלה.
בנסיבות קשורות לכך איבד בוגנדה את שני הוריו.
האב נהרג בעת פשיטה צבאית של הצרפתים על כפרו.
בעוד שהאם, סיניגבה, שהייתה אשתו השלישית של אביו הוכתה למוות על ידי איש ביטחון של חברת תעשיית העצים סונגה-אובנגי CFSO כעונש על כי לא הצליחה למלא את המכסה בקטיף הקאוצ'וק.
עוד קרבן של הדיכוי היה אחד הדודים מצד האם, ראש השבט מינדוגון נגובונדולו, ואביו של ז'אן-בדל בוקאסה, לימים הרודן וקיסר "האימפריה המרכז אפריקאית".
הוא הוצא להורג בשנת 1927 על ידי הפרפקטורה הצרפתית כעונש על ששחרר תושבי כפרו מן הכלא.
אחרי מות הוריו, הילד הועבר לחסות אחד מדודיו.
אך אותו דוד נהרג זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1916, בקרב ורדן.
בשנת 1920 כשלקה בוגנדה באבעבועות שחורות הוסע הילד אל אחד מדודיו בליווי אחד מאחיו הגדולים.
במהלך המסע בעת פגישה בלתי צפויה עם פטרול אחיו של בוגנדה נבהל וברח מן המקום תוך נטישת הילד באמצע הדרך.
סגן צרפתי בשם מאייר, ראש המינהל במבאיקי, בירת המחוז לוביי, ריחם על הילד, אסף אותו ומסרו לבית יתומים ביישוב.
בשנת 1921 נלקח הילד על ידי מיסיונר צרפתי, הנזיר הספיריטאני גבריאל אריו (Herriau), לפנימייה הקתולית "סן ז'אן-בטיסט" (יוחנן המטביל) ביישוב בטוּ (Betou).
למד שם בקצב מהיר לקרוא ולכתוב בשפת לינגאלה.
כשנסגר המיסיון בבטו בדצמבר 1920 הוא עבר ללמוד במיסיון אחר, בבנגי - סן פול דה רפיד (Saint Paul des Rapides), שבמסגרתו נשאר למשך 4 שנים.
הוא השלים שם את לימודי היסוד אצל כומר בכיר ממוצא ברטוני ז'אן רנה קאלוק, שלימד אותו צרפתית שעתיים ביום כשאת שאר יום הלימודים הקדישו למלאכות ובעיקר לעיבוד האדמה.
בגיל 12 ב-24 בדצמבר 1922 הוטבל בוגנדה לדת הנוצרית רומית-קתולית וקיבל את השם הנוסף ברתלמי, לפי אחד משליחיו של ישו שנחשב לפי המסורת הנוצרית מבשר הנצרות באפריקה.
אחרי סיום בית הספר היסודי ביולי 1924, הביע בוגנדה את הרצון להיות כומר כדי לעזור לעמו.
בעזרת תרומות של משפחות בבנגי, בנובמבר 1924 הוא נשלח ללמוד בסמינר הישועי הבלגי "מאיידי" בקיסאנטו (בימינו בשטח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו).
כשהוא מאוכזב מהאווירה ששררה בו, עבר בוגנדה כעבור 4 שנים לסמינר אחר בברזוויל.
עם חבריו ללימודים נמנו אוגיסט רוש נקוּנְקו ואז'ן נקאקו, לימים שני הכמרים המקומיים הראשונים של הכנסייה הקתולית בברזוויל.
באותה תקופה - בשנים 1930-1928 פרץ במולדתו, באובנגי-שארי המרד הקרוי "קונגו-ווארה".
מנהיג המרד, בשם קארינוּ, הכריז עצמו שליח האל שהבטיח לשחרר את עמו מהעבדות והעוני שהאדם הלבן הטיל עליו.
אישיותו של קארנו הותירה רושם רב על בוגנדה הצעיר.
בשנת 1930 הוויקאריוס האפוסטולי החדש של בנגי, מרסל גרנדן, שבא במקומו של ז'אן-רנה קאלוק, ונכבש על ידי אישיותו של בוגנדה, החליט לקבלו בחזרה לסמינר סן פול ולהכינו להמשך לימודים על-תיכוניים.
אחרי שהיה הראשון במושבה שסיים לימודי תיכון, הפך בוגדנה גם לראשון שסיים בגרות ולמד לימודים אקדמיים.
באוקטובר 1931 נשלח לסמינר הגדול סן לוראן דה מווליה ביאונדה, בירת קמרון.
הסמינר נוהל על ידי נזירים בנדיקטינים משווייץ (אלנברג).
בשנים 1937-1934.עבר בו בוגנדה את שלבי ההסמכה כאיש דת.
בסמינר ביאונדה הוא הכיר, בין השאר, את אנדרה-מארי מבידה, לימים ראש ממשלת הרפובליקה של קונגו ואת פולבר יולו, לימים הנשיא הראשון של קונגו-ברזוויל.
אחרי שבוגנדה הוסמך כדיאקון הוא התקבל על ידי גרנדן על מנת לעבוד בסמינר הקטן החדש "סן מרסל" שבבנגי.
כומר ראשון יליד אובנגי שארי
ב-27 במרץ 1938 שלושת אלפי מאמינים נכחו בקתדרלה של בנגי בטקס ההסמכה של ברתלמי בוגנדה.
את המיסה הראשונה ערך בוגנדה בכנסיית סן פול דה רפיד שבה נדרש לשרת.
בנוסף לתפקיד הדתי השגרתי הוא התמנה למנהל הסמינר הקטן סן מרסל והוטל עליו לנהל מיסיון לצורך ניצור היישוב זונגו, הנמצא ממול לבנגי, בגדה ה"בלגית" של הנהר.
בשנת 1939 פרצה מלחמת העולם השנייה.
הוא שאף להתגייס לצבא הצרפתי אך הבישוף הניא אותו מכך, בנימוק שנשארו מעט מדי מיסיונרים בעקבות הגיוס לצבא.
באוקטובר 1941 סופח בוגנדה למיסיון הקתולי סן ז'וזף בבמבארי, עם המשימה לנצר את האתניה במבה המקומית.
בוגנדה ראה בשליחות הדתית הזדמנות להביא למקומיים גם סיוע חינוכי וחברתי.
באותה תקופה שיעור הילידים שלמדו בבית ספר היה 1.5%.
ביישוב גרימרי יישם בוגנדה את תוכניותיו החינוכיות והחברתיות ותרם לשינויים משמעותיים בחיי התושבים.
לא רק שהכנסייה התמלאה בימי ראשון ובחגים הנוצריים, אבל התחילו להתפתח ענפים כלכליים מקומיים מבוססים על גידול בננות ומניוק ועל נגריות שייצרו רהיטים מראטאן.
פעלתנותו לכיוון השינוי באורח החיים של המקומיים הכעיסה חלק מהממסד הקולוניאלי שדבק בשימור חלק מה"המסורות" של האתניה בנדה, לרבות זאת של נישואים כפויים או הפוליגמיה שבוגנדה ביקש לבטל.
בוגנדה נכנס בסוגיה זו לסכסוך עם ראשי המיסיונרים הספיריטאנים שלחצו להעברתו מן התפקיד.
ביוני 1946 הורחק מגרימרי ונשלח למסיון אחר, סן פייר בבנגאסו.
בתום מלחמת העולם השנייה הממשלה הצרפתית החליטה לשתף את מושבותיה של צרפת באספה החוקתית הצרפתית.
במסגרת מחוז בחירות שכלל את אובנגי שארי ואת צ'אד, נבחרו שני נציגים - אחד של המתיישבים הצרפתים ואחד של האוכלוסייה המקומית.
המצביעים הזרים יכלו לבחור בשניהם, בעוד האפריקאים המקומיים - רק בקולגיום השני.
כל קולגיום הצביע למועמדים משלו.
באובנגי שארי האזרחים הצרפתים המקוריים היו פחות משלושת אלפים, בעוד בני אובנגי שארי המקומיים היו מעל מיליון.
המצביעים מקרבם היו נכבדים כמו ראש שבטים, וטרנים של הצבא, פקידים ועובדי חברות.
בשנת 1946, לפי פנל, 30,000 אנשים הורשו להשתתף בהצבעה.
בשתי מערכות בחירות עוקבות לאספה החוקתית המתיישבים האירופים בחרו בווטרינר רנה מלבראן, בעוד הילידים הצביעו בעד המפקד הצרפתי גי בושרון דה בואסודי.
מספר בני אובנגי ובראשם אבל גומבה, פנו לבוגנדה עם בקשה שיציג את מועמדותו.
גם הבישוף של בנגי, גרנדן, ביקש מבוגנדה להשלים את פעילותו ההומניטרית ובתחום הרווחה באמצעות פעולה פוליטית.
הוא ראה בכך הזדמנות לעצור את התפשטות תעמולת השמאל האתאיסטי במושבה ולהגן על עמדות המיסיונים הקתוליים במטרופולין.
בעזרת הבישוף, החליט בוגנדה לרוץ לאספה הלאומית הצרפתית.
אכן ב-10 בנובמבר 1946 הוא היה הנציג הראשון מאובנגי שארי שנבחר בפרלמנט הצרפתי.
זכה בכמעט מחצית הקולות והביס את שלושת המועמדים האחרים, כולל את הנציג הקודם, פרנסואה ז'וזף רסט, ששימש בעבר מושל כללי של אפריקה המשוונית הצרפתית.
הוא נרשם כחלק מהסיעה הפרלמנטרית הדמוקרטית-נוצרית של התנועה הרפובליקנית עממית MRP, בה התקבל על ידי האב פייר.
המיסיונרים הצמידו לו את הנציג הצרפתי של קמרון, לואי-פול אוז'ולא.
בעקבות פגישה ביניהם הוקם ב-7 ביוני 1948 בליון "איגוד ידידי אפריקה" ובוגדנה נבחר לסגן יושב ראש שלו.
בוגנדה הגיע לפריז בבגדי כומר והציג את עצמו בפני שאר הפרלמנטרים כבנו של קניבל פוליגמי.
הוא נבחר חבר בוועדת הטריטוריות שמעבר לים ובוועדה לענייני אספקה.
אחרי שנת 1947 ניהל קמפיין תוסס נגד הגזענות והמשטר הקולוניאלי.
במהרה הבחין במגבלות השפעתו בצרפת.
אחרי שעד שנת 1950 פעל כנציג התנועה הרפובליקנית העממית MRP בהמשך הפך לפרלמנטר עצמאי.
נאם במליאה פעמיים, בשנת 1947 כשהוקיע את עוולות הקולוניאליזם:
וב-1950 כשגינה את חוסר הצדק החברתי באפריקה המשוונית הצרפתית
בשנת 1949 הציג בשמו שלוש הצעות חוק: הראשונה ב-17 ביוני, שביקשה לבטל את הצורך בדרכוני מעבר מנהליים ("לסה פסה") בתנועה ברחבי אפריקה המשוונית הצרפתית.
השנייה, מ-24 בנובמבר ביקשה הנהגת המונח "נכסים שבטיים" בתוך מערכת החוקים.
והשלישית, מ-9 בדצמבר דרשה חיזוק החוק על שם אופואה בואני נגד עבודות הכפייה, שעדיין הופעלו בקנה מידה רחב.
שלוש ההצעות נחשבו מופרכות ולא התקבלו.
ב-6 באוקטובר 1947 התמנה לדובר קבוצת הפרלמנטרים האפריקאים בהצגת הצעת החוק של נציג מצ'אד, גבריאל ליזט שביקשה מהממשלה להעלות את מחיר הכותנה מתוצרת אפריקה המשוונית (שנמכר אז רק ב-2.5 פרנק לקילוגרם לעומת הכותנה תוצרת אפריקה המערבית הצרפתית שנמכרה ב-7 פרנק לקילוגרם).
ההצעה עברה רק אחרי עשרה חודשים וחצי.
בוגנדה התאכזב והתחיל לצמצם את עבודתו בוועדה.
ב-1 ביוני 1950 לאופולד סדאר סנגור נאלץ להחליפו בתפקיד דובר הקבוצה.
גישתו של בוגנדה הביכה את כמה מעמיתיו, כולל את הנציג מגבון, ז'אן-הילר אובאם, שהעלה שלוש הצעות חוק באספה.
פרט לכך הוא הגיע לחילוקי דעות עם התנועה MRP אותה הציג.
בימי המרד במדגסקר הפריעה לו ההצבעה של סיעתו בעד הסרת החסינותם של שלושה חברי פרלמנט מלגשים.
הביע אכזבתו מהמדיניות הקולוניאלית של השר הצרפתי לטריטוריות שמעבר לים, פול קוסט-פלורה.
המנטור שלו, אוזו'לא, עזב את המפלגה בנובמבר 1948. בוגנדה נשאר עדיין, אבל מעשיו מפריעים.
ב-1 ביולי 1948 הקים את העיתון 'Pour sauver un peuple' (למען הצלה של עם) שהיה לשופר דעותיו הבקורתיות כלפי המינהל הצרפתי בארצו.
הוא הופיע בעריכתו ב-2000-3000 עותקים ועורר עיניין בקרב חוגי השמאל.
אחרי שקובץ ממאמריו התקיפים של בוגנדה פורסם גם בעיתון הקומוניסטי ל'הומניטה פנה התובע הכללי לבית המשפט לערעורים בברזוויל עם בקשה להסיר את חסינותו של בוגנדה ולהגיש נגדו תביעה בגין הוצאת דיבה.
ביוני 1950 בוגנדה עזב את מפלגת MRP ואחרי 1956 הפסיק את נסיעותיו לפרלמנט בפריז.
הפעולה הקואופרטיבית והתנועה להתפתחות החברתית של אפריקה השחורה
בשנת 1946 הוקמה בכל מושבה מועצה ייצוגית.
במועצה של אובנגי-שארי השתתפו 25 נציגים, מתוכם 10 אירופים ו-15 ילידים.
בוגנדה לא נכנס בעצמו אך פרש את חסותו על רשימות הפעולה הכלכלית והחברתית שבהנהגת ז'ורז' דרלאן.
רשימות אלה זכו ב-15 בדצמבר 1946 בכל המושבים של הקולגיום השני.
מצדה, בחרה המועצה הייצוגית את נציגיה ב, באספת האיחוד הצרפתי ובמועצה הגדולה של אפריקה המשוונית הצרפתית.
שני מועמדים - ממוצא מולטי, ג'יין ויאל (שנבחרה כסנרטורית ב-6 במרץ 1947) ואנטואן דרלאן (שנבחר כנציג באספת האיחוד הצרפתי ב-19 באוקטובר נהנו מתמיכת בוגנדה.
באוגוסט 1947 הקים בוגנדה את הסיעה הפוליטית "האיחוד האובנגי" l'Union oubanguienne והפקיד את ניהולו בידי ז'ורז' דרלאן, שהתגורר באופן קבוע בבנגי.
במקביל הקדיש את עצמו למיזם נוסף: "הפעולה הקואופרטיבית".
בעיניו יצירת קואופרטיבים מקומיים הוא אמצעי לגייס את הכפריים האפריקאיים להגנת האינטרסים הכלכליים שלהם.
ב-22 במאי 1948 הקים בוגנדה את "החברה הקואופרטיבית של אובנגי-לובה-לסה" (Oubangui-Lobaye-Lessé), בקיצור
בקשתו לסבסוד אל מועצת הנציגים נדחתה.
על מנת להכשיל אותו נשאו ונתנו הנבחרים האירופיים עם חבריהם מהקולגיום השני
בשנת 1950 הקים את מפלגתו, התנועה להתפתחות החברתית של אפריקה השחורה " MESAN, שנועדה לקדם את התפתחותה של אפריקה שחורה, להפיל את מחסומי השבטיות והגזענות ולהחליף את היחסים הקולוניאליים המשפילים ביחסי אחווה ושיתוף פעולה.
החלטה זו הביאה לניתוק היחסים בין בוגנדה לראש הילידים במועצת הנציגים, ז'ורז' דרלאן.
ב-15 באוקטובר התפטר בוגנדה מ"האיחוד האובנגי" וב-28 בספטמבר 1949
הקים מפלגה חדשה - התנועה להתפתחות החברתית של אפריקה השחורה
הוא מינה את עצמו יושב ראש המפלגה שאימצה מצע בעל צביון משיחי.
"להזין, להלביש, לרפא, לחנך, לשכן".
הוא ביקש לשחרר את בני עמו על ידי הקניית ערכים מערביים בשפה פשוטה ומובנת.
על אף זיקתה הבין אפריקאית, התנועה הצליחה לנטוע ממש שורשים אף ורק באובנגי-שארי..
ההידרדרות ביחסיו עם הכנסייה התחילה אחרי מותו הפתאומי בתאונה של הבישוף מרסל גרנדן.
בוגנדה לא מצא שפה משותפת עם הבישוף החדש ז'וזף קישרוסה (Cucherousset).
הוא כתב לוותיקן מכתב ארוך שבו קבל על עקרון רווקות הכמרים, אותו ראה כאבסורדי ומסכן את עתיד הכנסיות האפריקאיות.
בשלהי 1949 הודיע בוגנדה לממוניו על כוונתו להתחתן עם מזכירתו הפרלמנטרית הצרפתייה מישל ז'ורדאן.
התגובה לא אחרה לבוא: ב-25 בנובמבר 1949 הושהה מכל תפקידיו בכנסייה על ידי הבישוף קישרוסה.
אף נאסר עליו ללבוש יותר את גלימת הכמורה.
ואכן מאז הופיע בישיבות האספה הלאומית בבגדים אזרחיים.
טקס חתונתו האזרחית התקיים ב-13 ביוני 1950 במונמורנסי (ואל ד'אואז) בצרפת, כשכלתו בהריון.
עם זאת עדיין ראה בוגנדה את עצמו מנהיג של הנצרות האפריקאית.
המיסיונרים הצטרפו ליריביו - הלובי הקולוניאלי בראשות רנה מלבראן.(Malbrant), חסידי ראש המועצה המנהלית ז'ורז' דרלאן והמינהל הקולוניאלי.
ארגונו של בוגנדה - סוקולולה הואשם שיצר תחרות בלתי חוקית ובלתי נסבלת עם החברה הילידית לביטחון סוציאלי Société indigène de prévoyance) SIP) שבניהולו של רנה בוסקרול, ראש האזור לוביי.
בוסקרול שלח לביתו של בוגנדה אנשים חמושים לשם חקירה.
הם עצרו את מזכירו וכמה מעובדי הקואופרטיב שלו בעילת עבירות מינוריות, כמו מכירתן של כמה חתיכות בשר ציד מעושן.
בנובמבר 1950 פנה התובע הכללי לבית המשפט לערעורים עם בקשה להסרת החסינות הפרלמנטרית של בוגנדה על מנת לפתוח בהליכים נגדו בגין ארגון התאספות פומבית בלתי חוקית.
באותה שנה יזם הלובי הקולוניאלי נגד בוגנדה מערכת השמצות בריש גלי.
ב-4 בינואר 1951 ידיד של בוגנדה, הצ'יף נזילאקמה מת בנסיבות לא ברורות, אחרי שנחקר במבאיקי על ידי השופט רנו.
נסער, בוגנדה ביקר בשווקים וקרא לעם להחרים את הבחירות בסימן אבל.
בתירוץ ש"נתפסו בשעת מעשה" בהתאספות בלתי חוקית, הוא נעצר על ידי השלטונות באותו יום יחד עם אשתו, ילדתו בת 6 ושני המזכירים של "סוקוללה".
הוחזקו במעצר עד ל-12 בינואר.
משפטם עמד להיפתח ב-15 בינואר אך סניגורו הצליח לדחות אותו.
בוגנדה שב לפריז ב-20 בינואר וכתב קובלנה בנוגע לנסיבות מעצרו.
הרשויות בפריז לא הגיבו וב-29 במרץ בית משפט השלום במבאיקי, בעל סמכויות מוגבלות, דן אותו ל-30 ימי מאסר בפועל, שני חודשי מאסר על תנאי ו-2000 פרנקים קנס.
גם אשתו ושני המזכירים נידונו לעונשי מאסר על תנאי.
הידיעה על פסק הדין הגיעה אליו ב-26 במאי, כלומר כעשרים יום לפני הבחירות, ללא ספק כדי למנוע ממנו להתייצב בפני הבוחר.
ב-2 ביוני ערער בוגדנה על גזר הדין והורשה להשתתף בבחירות שהתקיימו ב-17 ביוני.
התחיל את מסע הבחירות שלו ללא תמיכה פוליטית ריאלית מול הרבה יריבים.
הצליח לבסוף לגבור על הפערים, הציג את עצמו כקדוש מעונה, כקרבן של מזימות המנהל, הכנסייה והמתנחלים הצרפתים נגדו, שביקשו למנוע ממנו לזעוק לטובת תושבי אובנגי המדוכאים.
בוגנדה נבחר בפרלמנט עם 65,641 קולות (48.18% מהקולות), הרבה יותר מנציג ההתלכדות של העם הצרפתי, מרסל בלה (Bella), שעל אף תמיכתם של המנהל ושל המסיון הקתולי, זכה רקב - 21637 קולות _32.9%) ולמרות אי סדירויות במהלך ההצבעה.
בוגנדה חשף את האי סדירויות האלה בעיתונו החדש שפורסם בבנגי "Terre africaine" (אדמה אפריקאית).
המנהל הצרפתי חשב לתבוע אותו על הוצאת דיבה, אבל מחשש שצעד כזה יביא לפתיחת חקירה על מהלך הבחירות, ויתר בתירוץ שאינו רוצה לשחק לידיו של בוגנדה.
פרשת "תפיסתו על חם" בהתקהלות אסורה בינואר 1951 נמשכה ב-27 בנובמבר 1951 בדיון בבית המשפט לערעורים בברזוויל.
אולם גזר דינו הוחמר ל-45 ימי מאסר.
שוב ההודעה על פסק הדין ב-1 בפברואר 1952 נפלה זמן קצר לפני "הבחירות הטריטוריאליות" מ-1952 שבהן הועלתה מועמדותו.
ב-4 בפברואר הוא ערער בפני בית המשפט העליון בצרפת.
בסופו של דבר, בית המשפט העליון הצרפתי ביטל ב-21 באפריל 1953 אץ פסק הדין מברזוויל והורה על שחרורו ב-1 בדצמבר 1953.
באותה תקופה רק המגזין "ל'אובסרווטר" דיווח לקוראיו בדצמבר 1951 על מה שתיאר כ " הפרשה הבלתי רגילה של אי שוויון"
עלייה נוספת בפופולריות בקרב העם
אחרי בחירתו החוזרת באספה הלאומית של צרפת, התנתק בוגנדה מהחיים הפרלמנטריים בפריז.
ב-20 בינואר 1953 הוא נבחר כחבר בוועדה לצי הסוחר ולדיג, ב-19 בינואר 1954 כחבר בוועדה למשפט ולחקיקה, וב-18 בינואר 1955 כחבר בוועדה לנושאי עבודה ורווחה.
בסך הכל הוא להגיש בסך הכל אלא שלוש הצעות חוק, כולן לטובת האפריקאים, ולא השתתף יותר בדיונים.
מכאן ואיך העדיף לבלות את מרבית זמנו באובנגי-שארי.
בוגנדה נעזר בשכרו כחבר האספה הלאומית כדי לממן את מפלגתו MESAN.
בהתחלה כללה המפלגה רק קומץ מורים ופקידים מן העיר, וגיוסם של ראשי הכפרים ושל העובדים בחקלאות הרחיבו מאוד את זירת השפעתה.
בוגנדה היה המנהיג היחיד: הוא מינה את חברי הלשכה בלי שיתן להם מטלות מיוחדות.
ב-20 במרץ 1952 הוא קבע בעצמו את רשימות המועמדים של המפלגה.
דאג להרחיק את הנציגים הקודמים שנבחרו בעבר, פרט לאנטואן דרלן, נציג האיחוד הצרפתי.
בבחירות אלה זכה MESAN ב-17 מתוך 26 מושבים של הקולג' השני.
בוגנדה נבחר כיועץ טריטוריאלי של לובה.
מעודד על ידי ההצלחה, ב-27 באפריל נבחר למועצת אפריקה המשוונית הצרפתית.
ב-18 במאי 1952 הוביל בקולג' השני מסע שהעניק את כיסא הילידים מאובנגי שארי לנציג מגויאנה, אקטור ריוויארס (Hector Riviérez).
כששניהם נפגשו בפריז, הציג אותו ריווירז בפני הליגה הבינלאומית נגד הגזענות והאנטישמיות (LICRA) שבאפריל 1951 בחרה בבוגנדה כסגן יושב ראש שלה.
בתחילת שנות ה-1950 הטיף בוגנדה לקידום מטעי הקפה של הילידים.
הוא ראה בקפה סמל לשיפור פרנסת הכפריים.
פעילות זו באה לאחר האכזבה המרה מהמודל הקואופרטיסטי.
הוא השקיע ב־SOUCOULOLE את מרבית תגמוליו כחבר בפרלמנט, אבל הרוכשים שפעלו בשמו גנבו את הקרנות.
SOCOULOLÉ בוטל סופית באפריל 1252. ביטולו התרחש בתקופה בה שוב נקלע בוגנדה לבעיות משפטיות.
בפברואר 1952 הוא קנה 20,000 לבנים אמצעות שק ללא כיסוי של 55000 פרנק שהשתייך לאגודה חלקאית.
האגודה תבעה אותו בבית המשפט בבנגי.
לראשונה הוחל בפרוצדורה של הסרת חסינותו.
בנובמבר 1952 הפתיע בוגנדה את הוועדה כשהחזיר את הסכום לאותה אגודה.
למרות התלונה, האספה הלאומית החליטה לסיים את הדיון בפרשה ממבלי להסיר את חסינותו.
תנופת מפלגת MESAN הייתה קשורה באופן הדוק באישיותו של ברטלמי בוגנדה וביוקרתו.
ככומר נחשב כבעל קשר עם העולם הטרנסנדנטלי.
כנשוי לאישה לבנה הוא נחשב לשווה ללבנים.
בסיוריו ברחבי הארץ פנה לא פעם לאבותיו.
בני עמו ראו בו התגלמות של קרנו, או אף של "ישו המשחרר".
בוגדנה ראה את עצמו בממלא משימה מיוחדת,
בשנת 1954, במרד בברבראטי היה לבוגנדה הזדמנות להפגין את השפעתו הרבה על התושבים.
ב-29 באפריל, אמל אירופי בברבראטי, הידוע לשמצה כגזען נמצאו גופתיהם של הטבח שלו ושל אשתו של הטבח, ירויות למוות.
השמועה על כך הציתה מיד התקוממות; ראש המחוז, השופט ושני אירופאים נוספים נפצעו מאבנים, בעוד שמוביל לבן שעבר במקום נפצע אנושות.
המרד איים להתפשט ברחבי המדינה, בדומה למלחמת קונגו-וארה.
המנהל הראשי לואי סנמרקו גייס את כל יחידות הצבא הזמינות, אך מתוך רצון להימנע משפיכות דמים, ביקש בדחיפות את תיווכו של בוגנדה.
הוא היסס לעזור, במיוחד משום שהשפעתו בברבראטי הייתה מוגבלת יחסית.
עם זאת, בסופו של דבר השתכנע.
ב-1 במאי הוא הגיע למקום ובאמצעות נאום שם קץ למרד העממי.
הכוחות נכנסו לעיר ללא קרב.
בעקבות אירועים אלה, ב-8 במאי, כלאו הרשויות הקולוניאליות 158 בני אדם שהואשמו באלימות, תקיפה ומרד.
החקירה על מותם של הטבח ואשתו הגיעה למסקנה שהיה מדובר בהתאבדות
בעקבות האירועים בברבראטי החלו רפורמות בחברה הקולוניאלית של אובנגי.
סנמרקו הורה על יישום קפדני של חוזר שלא נאכף בעבר, האוסר על פריסת שומרים טריטוריאליים בשדות כותנה.
לשומרים אלה היה מוניטין של ביצוע עבירות רבות, ובוגנדה נלחם נגדם זה מכבר.
סנמרקו ביטל גם כן את הנוהג לדרוש אישורים מכל יליד שרצה לנסוע מחוץ למחוז שלו האישור שימש לשמירה על רמת העבודה בשדות הכותנה.
ברית עם מתיישבי לשכת המסחר
הקמת הקבוצה הבין-ליברלית של אובנגי
ב- 18 בנובמבר 1955בוטלה שיטת הקולגיומים האלקטורליים הכפולים לבחירות עירוניות .
לשכת המסחר של בנגי, שעד אז התנגדה בתוקף לבוגנדה, ביצעה תפנית דרמטית.
אחד מחבריה, רוז'ר גריו, שהציע מספר חודשים קודם לכן למנהל הראשי סנמרקו להקים מיליציות אנטי-בוגנדה, שכנע את המנהיג האפריקאי לערב אירופאים בניהול בניין העירייה.
ההסכם נחתם סופית בשנת 1955 במהלך פגישה סודית בהאנגר שבו בוגנדה יוצג על ידי דיוויד דאקו.
הוחלט להקים את ה-Intergroup of Liberals of Ubangi (ILO) הקבוצה הבין-ליברלית של אובנגי, עם ברתלמי בוגנדה וראש לשכת המסחר, איש העסקים רנה נו כיושבי ראש שותפים , ואנטואן דארלאן ורוז'ר גריו כסגני יושבי ראש.
לפיכך, בבחירות המוניציפליות ב-23 בנובמבר 1956, זכו האירופאים ב-12 מתוך 36 המושבים במועצת העיר בנגי.
בוגנדה נבחר פה אחד לראשות עיריית בנגי, ונוד הפך לסגנו הראשון.
כדי להשלים את האיחוד ולהימנע ממכשולים מנהליים, הוא העביר כמעט את כל סמכויותיו לנוד.
ב-2 בינואר 1956, נבחר בוגנדה מחדש כחבר הפרלמנט הצרפתי כשהשיג 155,952 קולות מתוך 176,182 קולות, המייצגים 88.51%, מול יריבו היחיד, ז'אן-בטיסט סונגומאלי.
במהלך כהונה שלישית זו, למעט מקרים יוצאים מן הכלל, הוא לא ביקר בארמון בורבון מאבקו התנהל באובנגי-שרי, שם שאף להקמתה של בורגנות אפריקאית.
כדי להשיג זאת, הוא דגל ב"דה-פרולטריזציה", חזרה לאדמה ופיוס עם האנשים הלבנים.
שיח חדש זה, שנתפס כבגידה על ידי חלק מבוחריו, הוביל לתקיפה על ידי סקילה בו ביישוב מובאיה בתחילת 1956 .
בהשפעת אירוע זה, חזר בוגנדה לרטוריקה נוקבת יותר, אך כעת, כשהוא קשור למתיישבים, הוא תקף את הממשל, וביקר אותו בחריפות על כך שהוא מעכב את חופש הציד, נושא יקר לו במיוחד.
גם הממשל הפדרלי נמצא תחת מתקפה.
בוגנדה גינה את סמכויותיו הרחבות והבלתי מבוקרות כמעט.
בהצעה שהוגשה למועצה הגדולה ב-6 בנובמבר 1956, הוא קרא לביזור מוחלט של סמכויות הממשלה המרכזית לטובת המושלים הטריטוריאליים.
בהצעתו, הסמכות הפדרלית תישאר רק באמצעות גופי קישור פשוטים: ועדה עליונה בפריז ומועצה גדולה מצומצמת בברזוויל.
לפיכך, עבור בוגנדה בשנת 1956, אוטונומיה פוליטית פירושה היה ביזור.
מועצת הממשלה, בהתאם להוראות חוק המסגרת, נוהלה על ידי הנציב העליון הצרפתי, לואי סנמרקו.
כאות מחאה, סירב בוגנדה להצטרף למועצה.
הוא הפקיד את תפקיד הסגן יושב ראש בידי חברו אבל גומבה
למרות שהיה סגן ישוב ראש מועצת הממשלה, אבל גומבה שימש רק כרכז של צוות השרים.
בעוד שבוגנדה לא רצה להיות מעורב בענייני המועצה היומיומיים, הוא בחר באופן אישי את ששת שריה.
הוא היה המנהיג, ותיווך ביריבות בין ראש הממשלה בפועל, אבל גומבה הצנוע, לבין השר שלו רוז'ה גריו, הקולוניאליסט הליברלי האחראי על עניינים כלכליים וביטחון.
עד קיץ 1958 החזיק גריו בשליטה, בדעת בוגנדה .
נאמר כי, בעצתו, בספטמבר 1957 סגן ראש עיריית בנגי גירש את הסוציאליסט אנטואן דארלאן מה-MESAN כאשר בוגנדה השתכנע אז שבגלל קשריו למפלגה הדמוקרטית האפריקאית (RDA) ומורשתו כמולט, אנטואן דארלאן מתמרן נגדו.
בדצמבר 1957, לקח בוגנדה על עצמו את הנהגת ועדת ההצלה הכלכלית, ארגון שתפקידו היה לפקח על התוכנית השאפתנית להרחבת מטעי אובנגי-שרי, שפותחה על ידי רוז'ה גריו.
התוכנית נועדה להכפיל את שטח הנטוע בכותנה, ולאחר מכן לעבד 100,000 הקטר של קפה.
העלות הוערכה על ידי גריו ב-4 מיליארד פרנקים CFA.
כדי להשיג מטרות אלה, בוגנדה הכריז על "מסע צלב של עבודה": מובטלים מבנגי גויסו כדי "לדרבן" את החקלאים, והאוכלוסייה גינתה את מה שראתה כהחזרה לעבודות כפייה.
מהלכים אלה הביאו על בוגנדה שטפון של בקורות.
הוא הואשם על ידי "L'Émancipation oubanguienne" של אנטואן דארלאן בכך שהפך לצעצוע של גריו ושל שאר הלבנים בארגון העבודה הבינלאומי.
בצרפת היבשתית, הכתב הנודע מקס אוליבייה-לקאם, בשני מאמרים שפורסמו ב"לה פיגארו" ב-31 בינואר וב-3 בפברואר 1958, גינה את הדיקטטורה "דה פקטו" שהופעלה על ידי סגן ראש העיר, שקיבל ייעוץ כלכלי חסר הבחנה ממתנחל המועדף על ידי ה-MESAN .שיטותיו של בוגנדה תוארו כטוטליטריות, והוא הואשם בניצול תמימותם של האוזרחים.
לקאם טען שלאחרי ניצחונו בבחירות המוניציפליות בבנגי, ציפה הקהל שבוגנדה ילך על מימי הנהר אובנגי.
לקאם מדווח גם שבמרץ 1957, המושבים באסיפה הטריטוריאלית, שבכולם זכתה MESAN, הושגו הודות לנטרול מוקדם של יריביו הפוטנציאליים של בוגנדה, שלכאורה שיקר להם בכך שהבטיח להם שרשם אותם ברשימת הבחירות שלו.
במצב עדין זה, אבל גומבה המליץ לבוגנדה על פיטוריו של גריו.
הוא היה מחויב לרעיונותיו של השר שלו, עליהם הגן בלהט במאמר שפורסם במרץ 1958. מבחינתו, אם יש בעיה עם תוכנית ועדת ההצלה הכלכלית, היא נמצאת ב"פוליטיקאים המתסיסים" שמונעים מהאוכלוסייה לעבוד בשלום.
הפתרון המוצע היה דיכוי כל הקמפיינים הפוליטיים מחוץ לתקופות בחירות.
הפטריארך ברתולומאיוס (ביוונית Βαρθολομαίος, בטורקית Bartholomeos; נולד 29 בפברואר 1940 בגקצ'אדה, טורקיה) הוא "פטריארך קונסטנטינופול, רומא החדשה והפטריארך האקומני" ("הראשון בין שווים") של הקומוניון האורתודוקסי-מזרחי מאז שנת 1991.
ברתולומאיוס נולד בשם דמטריוס ארכונתוניס (Δημήτριος Αρχοντώνης) בכפר זייטינלי/איוס תאודורוס (Zeytinli; Άγιος Θεόδωρος) באי גקצ'אדה שבצפון הים האגאי.
הוא התחנך באי מולדתו ובהמשך באיסטנבול, שם למד תאולוגיה בסמינר התאולוגי הקדוש "כלקיס" (Iερά Θεολογική Σχολή της Χάλκης).
הוא סיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1961, ומונה לדיאקון בשם ברתולומאיוס.
הוא שירת בצבא טורקיה בשנים 1961–1963. לאחר מכן המשיך ברתולומאיוס בלימודיו האקדמאים במכון המזרחי האפיפיורי (Pontificio istituto orientale) ברומא, במכון האקומני בבוסה (Institut œcuménique de Bossey) ליד ז'נבה שבשווייץ ובאוניברסיטת מינכן.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה במשפט קאנוני, והוא התמנה לאחר מכן למרצה באוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית ברומא.
ב-1968 שב ברתולמאיוס לאיסטנבול, ושנה לאחר מכן מונה בידי הפטריארך אתינגורס לכומר.
ב-1972 מונה למנהל המשרד הפטריארכלי שהוקם בידי הפטריארך דמטריוס.
ב-1973 מונה ברתולמאיוס לארכיבישוף המטרופוליטני של "פילדלפיה" (Φιλαδέλφεια; כיום אלאשהיר (Alaşehir) בטורקיה), וב-1990 היה לארכיבישוף המטרופוליטני של כלקדון (Χαλκηδών; כיום קדיקוי (Kadıköy) שבאיסטנבול).
ב-22 באוקטובר 1991 נבחר ברתולמאיוס לכהן כפטריארך קונסטנטינופול, והחל בתפקידו ב-2 בנובמבר 1991. בין השנים 1974 ו-1991 היה ברתולומאיוס חבר של קבע בסינוד הקדוש והשתתף בסינודים רבים אחרים.