tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את ההרצאות מעבירים אנשים שונים העוסקים בתחום, כגון מתרגמים, ספרנים, כותבים, בלשנים ובוגרי תארים בספרות.
בנוסף עליהם מרצים גם מתנדבים באגודה הישראלית למדע בדיוני ופנטזיה.
הכנס מתמקד בספרי שר הטבעות, הארי פוטר, שיר של אש ושל קרח, וספרי פנטזיה פופולריים אחרים.
כנס מיתופיה בדרך כלל אינו סובב סביב רעיון מרכזי אחד.
זאת בניגוד לכנסים אחרים בישראל העוסקים בפנטזיה, כגון כנס עולמות או פסטיבל אייקון, שבהם ישנו נושא מרכזי המתחלף בכל שנה.
יוצא הדופן לכלל זה הוא כנס מיתופיה 2014, שבו הנושא המרכזי היה "מאה שנים למלחמת העולם הראשונה", ובו ערכו הקראה של טקסטים שונים מהתקופה, בנוסף להרצאות שעסקו בנושא.
בנוסף לכך, בשונה משאר הכנסים העוסקים בפנטזיה, אך בדומה לכנס בדיון, כנס מיתופיה סובב אך ורק סביב הרצאות, פאנלים וסדנאות ואינו מקיים תחרות קוספליי.
החל מכנס מיתופיה 2016 פועל בכנס יריד דוכנים ומרצ'נדייז ספרותיים.
הכנס מתקיים בקיץ מדי שנה מאז 2005. החל מ-2010 הכנס מתקיים בעיר מודיעין בספרייה המרכזית.
כנס קוריאה לעסקים, ובשמו הקודם, הכנס השנתי לעסקים עם קוריאה, הוא כנס שנתי שמאורגן מאז שנת 2010 על ידי מכון היצוא הישראלי וקבוצת "Yonaco" בתל אביב.
הדיונים במליאת הכנס נוגעים במגוון נושאים הקשורים לסחר בין ישראל וקוריאה הדרומית ולמגוון ההזדמנויות השונות ליצואנים וחברות הטכנולוגיה בישראל, השקעות הדדיות וגיוסי הון לחברות הזנק ישראליות.
בכנס מתארחים אנשי ממשל בכירים בתחומי החוץ והכלכלה משתי המדינות וכן אנשי עסקים, עורכי דין ויזמים.
מדי שנה נושאים דברים בכנס אנשי עסקים העוסקים בקוריאה, נציגי ממשל ודיפלומטים וחוקרי קוריאה באקדמיה.
לאחר המשבר הכלכלי של 2008 והפגיעה ביצוא הישראלי ליעדי המערב, הוחלט במכון היצוא הישראלי בשיתוף עם איציק יונה, מנכ"ל קבוצת Yonaco, לארגן כנס ייעודי שיתמקד בהגברת הפעילות העסקית בין ישראל וקוריאה, לרבות סחר, השקעות ושיתופי פעולה עסקיים.
הכנס הראשון התקיים ב-27 ביולי 2010 במלון דן תל אביב, ביוזמת מכון היצוא, קבוצת Yonaco והקריה האקדמית אונו.
בכנס נכחו כ-120 מנהלים מענפי המשק השונים והוא עסק בהצגת הכלכלה הדרום קוריאנית, ההזדמנויות שהיא מציבה לכלכלת ישראל והדרכים למימושן.
בין האורחים בכנס היו שגריר קוריאה הדרומית בישראל, יאנג סאם מה; מנכ"ל מכון הייצוא, אבי חפץ; והנספח הכלכלי בשגרירות ישראל בקוריאה, אלון שלזינגר.
הכנס השני נערך בתחילת דצמבר 2011 במלון לאונרדו סיטי טאוור ברמת גן ביוזמת מכון היצוא וקבוצת Yonaco.
לאור הצלחת הכנס הראשון והכיסוי התקשורתי הרחב לו זכה הוחלט להרחיב את הכנס ליומיים וכן להזמין משלחות מקוריאה ולקיים פגישות עסקים בינן לבין חברות ישראליות.
בכנס נכחו מעל כ-320 מנהלים בכירים מחברות טכנולוגיה, חברות השקעה, שותפים בכירים בקרנות הון סיכון, שותפים במשרדי רו"ח ועו"ד מובילים, אנשי תקשורת ויזמים.
הכנס השני נערך בסימן השקעות, גיוסי-הון, מיזוגים ורכישות ושיתופי פעולה אסטרטגיים בין המדינות.
יומו הראשון של הכנס הוקדש לדיונים וסקירות בנושאי הכלכלה הקוריאנית, הזדמנויות לגיוסי-הון מקוריאה ולהשקעות במדינה.
במהלך הכנס נשאו דברים אנשי עסקים ישראלים שבנו בהצלחה עסקים בקוריאה וחלקו מהניסיון שלהם עם אורחי הכנס.
היום השני של הכנס הוקדש לפגישות אישיות בין המשלחות הדרום קוריאניות לעסקים ישראלים.
בין המשלחות הקוריאניות בלטו מנהלי אזור הסחר החופשי DGFEZ, נציגי קרן ההון-הסיכון "L&S Venture Capital" וסגן ראש עיריית טגו.
במסגרת הכנס נאם קים איל-סו, שגריר קוריאה הדרומית בישראל, שבאותה עת נכנס לתפקידו.
כתוצאה מהכנס, השקיעה בפעם הראשונה קרן הון הסיכון דרום קוריאנית בחברת טכנולוגיה ישראלית מרחובות.
הכנס השלישי נערך בתחילת דצמבר 2012 שוב במלון לאונרדו סיטי טאוור ברמת גן.
לאור הצלחת יוזמת הפגישות האישיות הוחלט במכון היצוא להמשיך במתכונת כנס דו-יומי ולקיים יום פגישות עסקים בין המשלחות מקוריאה לחברות ישראליות.
בכנס השתתפו כ-300 מנהלים בכירים מחברות טכנולוגיה, ציוד רפואי, חברות מתעשיית הרכב, שותפים בקרנות הון סיכון, שותפים במשרדי רו"ח ועו"ד, אנשי תקשורת ויזמים.
הכנס נועד לתת כלים ותובנות, ולהאיר הזדמנויות לחברות המעוניינות לבנות עסקים עם קוריאה.
במסגרת הכנס נדונו גיוסי הון וקבלת מענקים ממשלתיים מקוריאה, הזמדנויות לחברות ציוד רפואי, חברות מתעשיית הרכב, חברות טכנולוגיה ותעשייה, תמריצים לחברות הפועלות בקוריאה וסיפורי הצלחה של חברות ישראליות בקוריאה.
לאור הצלחת ההשקעה בעקבות הכנס השני, חזרה קרן הון-הסיכון L&S Venture Capital במטרה לחפש חברות ישראליות נוספות להשקעה.
הצטרפו גם משלחות בראשות מנכ"ל חברת הציוד הרפואי הקוריאנית Hanmi Medicare וספקית הציוד לתעשיית הרכב SL Corporation.
הכנס הרביעי לעסקים עם קוריאה נערך בתחילת חודש מאי 2014 במרכז הכנסים דן פנורמה תל אביב.
הכנס נערך בסמוך לכנס ההיי-טק הישראלי MIXIII וכלל משלחת של 17 חברות דרום קוריאניות שבראשן עמד הטכנולוג הראשי של קוריאה הדרומית, סגן השר ד"ר פארק היי-ג'יי.
בכנס השתתפו מאות מנהלים בכירים מחברות טכנולוגיה, הרכב, האינטרנט, הטלפוניה וכן שותפים בכירים בקרנות הון סיכון, שותפים במשרדי רו"ח ועו"ד מובילים, אנשי תקשורת ויזמים.
בכנס נדונו מגמות וכיוונים בכלכלה ובעסקים בקוריאה, גיוסי הון וקבלת מענקים ממשלתיים, מינוף מנגנון רכש הגומלין הממלכתי לעסקים בקוריאה, עולם הטלפונים הניידים בקוריאה, האינטרנט בקוריאה וכן הדרכים לבניית מערכת יחסים עסקית בקוריאה.
אורח הכבוד של הכנס היה סגן שר המדע בממשלת קוריאה ד"ר פארק היי-ג'יי.
בין החברות שקיימו פגישות עסקים במסגרת הכנס ניתן למנות את זרוע ההשקעות של ענקית הרכב הקוריאנית יונדאי, נציגים של Korea Telecom, מנהל בכיר בחברת האינטרנט הגדולה בקוריאה Naver, חברת התוכנה Mobilebus זרוע ההשקעות של מחוז גיונג-בוק והמוסד לרישוי טכנולוגי KDI.
תרומת הכנס לפעילות הכלכלית בישראל
כנס קוריאה לעסקים מביא להגברת שיתופי הפעולה בין ישראל וקוריאה ולהגברת המודעות על קוריאה בקרב קהילת העסקים בישראל.
בין היתר גדלה המודעות בשל הכיסוי התקשורתי הרחב אותו מקבל הכנס בישראל.
במסגרת כנס קוריאה לעסקים מתקיימות בכל שנה למעלה מ-100 פגישות עסקים בין חברות ישראליות למשלחות קוריאניות, חלקן מתממש לעסקים בפועל וחלקן תורם לקירוב חברות עסקיות משתי המדינות לשיתופי פעולה עתידיים.
בין השאר לאחר הצלחת ההשקעה של קרן הון הסיכון הקוריאנית L&S Venture Capital בחברת הטכנולוגיה פולכרום מרחובות.
הכנס תרם להגברת ההתעניינות של קרנות הון סיכון קוריאניות בישראל והגברת העניין של קרנות הון סיכון ישראליות בהשקעות מקוריאה.
כנס כיסופים (The Jerusalem Conference for Jewish Writers and Poets - Kisufim) הוא פסטיבל בין-לאומי לסופרים ומשוררים יהודים המתקיים במשכנות שאננים, מכון ון ליר בירושלים ובבית אבי חי בירושלים במתכונת דו-שנתית מאז שנת 2007, ביוזמתה ובניהולה של המשוררת חוה פנחס-כהן.
בכל שנה מתרכז הכנס בנושא-על אחר, כשמטרתו היא לחבר בין סופרים יהודים הכותבים בחו"ל, ישראלים הכותבים בשפות זרות וישראלים הכותבים בעברית.
בוועדת ההיגוי האמנותית חברים בין היתר מירון ח.
איזקסון, פרופ' מנחם לורברבוים, פרופ' חביבה פדיה, עמיחי חסון, פרופ' מייקל קרמר, ד"ר דיתי רונן ופרופ' רומן כצמן.
לקראת הכנס מתפרסם ספר הכנס הכולל סיפורים קצרים, מאמרים ושירים של משתתפי פסטיבל בשפת המקור של הכותב ובתרגום לעברית.
בנוסף במהלך הכנס מחולק פרס מתנאל לסופר ומשורר מבטיח, האחד ישראלי הכותב עברית והשני סופר או משורר יהודי הכותב באחת השפות הזרות.
בין המשתתפים בכנס: רוברט פינסקי (ארצות הברית), ברנאר-אנרי לוי (צרפת), לודמילה אוליצקיה (רוסיה), ז'אק אטלי (צרפת), דוד אלבחרי (סרביה-קנדה), סינתיה אוזיק (ארצות הברית), דלפין הורווילר (צרפת) ונתן אנגלנדר (ארצות הברית).
הכנסיות מהתקופה הביזנטית ברחוב צבי סגל וברחוב יקותיאל אדם באשקלון הן שרידים מן המאות הרביעית והחמישית לספירה.
בתקופה הביזנטית נבנו כנסיות רבות באשקלון, כשהעיר הגיעה לשיא גודלה ועושרה.
אחת מהן היא הכנסייה הממוקמת ברחוב צבי סגל שבשכונת ברנע בצפון אשקלון.
רצפת פסיפס של כנסייה נוספת נחשפה ברחוב יקותיאל אדם באותה שכונה באשקלון.
בתקופה הביזנטית, אשקלון הייתה אחת הערים החשובות והידועות בעולם בכלל ובארץ-ישראל בפרט.
היא הייתה עיר משגשגת ובעלת תרבות עשירה שנודעה בכנסיותיה ובבתיה המפוארים, וחשיבותה התבטאה גם במינוי בישוף לעיר.
בתקופה זו נבנו בעיר כנסיות רבות.
לאחר כיבוש העיר על ידי הערבים באמצע המאה ה-7 לספירה, ננטשו הכנסיות.
עם הזמן הן כוסו בחול, ורק שרידים שלהן שונים נותרו חשופים.
הכנסייה ברחוב צבי סגל כונתה בקרב תושבי האזור הערבים בשם "חירבת א-סאווריף".
היא נחשפה בשנת 1954 על ידי הארכאולוג יעקב עורי מרשות העתיקות במהלך חפירת הצלה שהתקיימו בזמן עבודת סלילת רחוב צבי סגל בשכונת ברנע בצפון אשקלון.
מידותיה המשוערות של הכנסייה הן 25X16 מטר.
היא בנויה על יסודות גרניט מלוטשים יפה ובסיסי שיש.
היא בעלת אפסיס (גומחה חצי עגולה בחלק המזרחי) שמשני צדיו חדרים בעלי מבנה מרובע, המכונים פרוטאזיס (שם הכינו את הלחם לקרבן) ודיאקוניקון (בו נאספו מנחות הקהילה).
חלל הכנסייה חולק על ידי שתי שורות עמודים לאולם ולשתי סיטראות משני צדדיו.
מדרום לכנסייה נחשפו חדר תפילה ושרידי חדר טבילה.
בשטח הכנסייה נמצאו עמודים וכותרות מוטלים על הרצפה, חלקם מעוטרים בצלבים, וכן שרידי פסיפס ושברי זכוכית.
המבנה היה כנראה בן שתי קומות.
רצפת הפסיפס ברחוב יקותיאל אדם
רצפת הפסיפס ברחוב יקותיאל אדם בשכונת ברנע באשקלון נחשפה על ידי וסיליוס צפיריס מרשות העתיקות בעת ביצוע חפירות
הצלה במערב שכונת ברנע בשנת 1967.
רצפת הפסיפס שייכת לסיטרה הצפונית של כנסייה מהתקופה הביזנטית שנמצאה במקום.
מידות רצפת הפסיפס הן 6X10.4 מטר.
הפסיפס בעל דגם גאומטרי שהוקף במסגרת מעוטרת העשויה שריגי גפן המתפתלים מתוך אמפורה (כד).
במרכז הרצפה הכתובת: "בשנת 602 בחודש ארטמיוס אנדיקציה 8 בחסות הבישוף אנסטסיוס, אהוב האל והקדוש ביותר נעשתה כל עבודת הדיוקוניקון מן היסוד ורוצפה." בחלקה המערבי של הרצפה שתי כתובות נוספות ביוונית.
באחת קטע מתהילים - מזמור כ"ג: "ה' רועי לא אחסר." בשנייה קטע מתוך תהלים, מזמור צ"ג, פסוק ה' עם ציון תאריך בניית החצר והפסיפס: "לביתך נאוה קודש ה' לאורך ימים.
נבנה ורוצף בפסיפס בשנת 597 חודש ...אינדיקציה ...".
על-פי הכתובות, נבנתה הכנסייה בין השנים 493–499 לספירה.
במהלך 2021 החלו בעבודות שימור ושיפוץ סביב הפסיפס המדובר, ב-2022 הסתיימו העבודות בהן הקיפו את משטח הפסיפס המחודש בפארק עירוני ושבילי ספורט.
ששון, א.,סובול, ג, 2012, "אתרים היסטוריים באשקלון" תשע"ג.
וילנאי, ז.,1963, "אשקלון החדשה והעתיקה" עמוד 77
כנס הלאדינו הארצי על שם יצחק נבון - Dias De Leche I Miel (בעברית: ימים של חלב ודבש) הוא כנס שנתי הנערך בים המלח, מאורגן על ידי העמותה לקידום מורשת תרבות הלאדינו, חיפה והצפון, ובחסות הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו.
מטרת הכנסים לשמר את מורשת הלאדינו תוך חיזוק הקשרים הבינאישיים בין חברי הקהילה.
הכנס קיבל את חסות הנשיא יצחק נבון ועם מותו נקרא הכנס על שמו.
הכנס נוסד ב-2002, ולאור הביקוש הרב נוספו במשך השנים מספר מחזורים מדי שנה.
נכון ל-2019 נערכו חמישה מחזורים של הכנס בחודשים ינואר עד אפריל.
במשך ארבעה ימים נערכים מופעים והרצאות הקשורים לתרבות הלאדינו.
כנסיות בית הספר לאדריכלות של פסקוב הן אתר מורשת עולמית אונסק"ו הכולל אוסף של מונומנטים הממוקמים בעיר ההיסטורית פסקוב, על גדות הנהר ויליקיה בצפון-מערב רוסיה.
מבנים אלו, שתוכננו על ידי בית הספר לאדריכלות בפסקוב, מאופיינים בחללים קובייתיים, כיפות, מרפסות ומגדלי פעמונים, שמרכיביהם העתיקים ביותר הם מהמאה ה-12. מנזרים, כנסיות וקתדרלות משולבים בסביבה הטבעית על ידי גנים, חומות היקפיות וגדרות.
בהשראת המסורות של האדריכלות הביזנטית ואסכולת נובגורוד, הגיע בית הספר לאדריכלות פסקוב לשיאו במאות ה-15 וה-16, והיה מהחשובים במדינה.
סגנון זה שלט באבולוציה של האדריכלות הרוסית במשך חמש מאות שנים.
הכנסיות והמנזרים הוכרו כמורשת תרבותית עולמית בשנת 2019 בישיבה ה-43 של הוועדה למורשת עולמית ונוספו לרשימת המורשת העולמית של אונסק"ו.
הכנסיות המצוירות באזור טרודוס הן אתר מורשת עולמית של אונסק"ו בהרי טרודוס שבמרכז קפריסין.
אזור זה מכיל את אחד הריכוזים הגדולים בעולם של כנסיות ביזנטיות.
הכנסיות מעוטרות בציורי קיר ביזנטיים ופוסט-ביזנטיים מפוארים.
בשנת 965 לספירה, קפריסין סופחה על ידי האימפריה הביזנטית במלחמות הערבים נגד האימפריה הביזנטית.
מתקופה זו ועד המאה ה-16, נבנו באזור טרודוס כנסיות ביזנטיות רבות ויצרו את אחד הריכוזים הגדולים ביותר של מנזרים וכנסיות מתקופת האימפריה הביזנטית.
אתר המורשת העולמית כולל מגוון של כנסיות, מקפלות קטנות ועד למנזרים מפוארים.
האתרים הללו מציגים כמה אלמנטים ארכיטקטוניים הייחודיים לקפריסין, כולל גגות עץ משופעים עם רעפים.
עשר הכנסיות מציגות את ההשפעות האמנותיות שפקדו את קפריסין לאורך תקופה של 500 שנה.
למבנים יש מאפיינים ייחודיים לקפריסין שהושפעו מהגאוגרפיה, ההיסטוריה והאקלים שלה.
אחד המאפיינים הייחודים הוא גג הכנסיות.
חלק מהגגות הם תלולים עם רעפים שטוחים.
לעיתים קיים גם גג שני מעל כיפות אבן ביזנטיות.
הסגנון האדריכלי של הכנסיות קיים רק ברכס טרודוס ומקורו ככל הנראה הוא מקומי.
בתוך עשר הכנסיות יש כנסיות קטנות שסגנונן האדריכלי הכפרי עומד בניגוד בולט לקישוט המעודן שלהן, אך יש גם מנזרים מרשימים כמו מנזר איוס יואניס למבדיסטיס.
הכנסיות מכילות שפע של כתובות מתוארכות, תכונה נדירה במזרח הים התיכון בימי הביניים.
עובדה זו מחזקת את חשיבותן של הכנסיות לתיעוד הכרונולוגיה של הציור הביזנטי.
דוגמאות חשובות לאיקונוגרפיה של המאה ה-11 שרדו בכנסיות איוס ניקולאוס ופנגיה פורוויטיסה/אסינו.
בתוך פנגיה טו אראקו ואיוס ניקולאוס נמצאות פרסקאות חשובות מתקופת הקומנים.
הפרסקאות של מנזר איוס יואניס למבדיסטיס בקלופניוטיס ובפנגיה במוטולאס משקפות את המשך המסורת הביזנטית והשפעות חיצוניות חדשות מהמאה ה-13. פרסקאות מהמאה ה-14 בפנגיה פורוויטיסה/אסינו, כנסיית טימיוס סטוורוס בפלנדרי ומנזר איוס יואניס למבדיסטיס מציגות גם השפעות מקומיות ומערביות, ובמידת מה גם את האמנות המחודשת של קונסטנטינופול.
כנסיית איוס ניקולאוס (ניקולאוס הקדוש) טיס סטגיס בקקופטריה שבאזור סולאה: מנזר מהמאה ה-11 והקתוליקון העתיק ביותר ששרד בקפריסין
מנזר איוס יואניס (ג'ון הקדוש) למפדיסטיס בקלופניוטיס שבעמק מרתאסה: מנזר מהמאה ה-13
כנסיית פנגיה (הבתולה) אסינו בניקיטארי שבאזור סולאה: כנסייה מהמאה ה-12
כנסיית פנגיה (הבתולה) טו אראקו בלגודרה שבאזור פיטסיליה: כנסייה מהמאה ה-12
כנסיית פנגיה (הבתולה) במוטולאס שבאזור מרתאסה: קפלה מהמאה ה-13 והדוגמה המוקדמת ביותר של גגות עץ תלולים
כנסיית ארכאניילוס מיכאל (המלאך מיכאל) בפדולאס שבאזור מרתאסה: כנסייה משנת 1474 ששוחזרה בשנת 1980. בכנסייה רואים את המעבר לסגנון הנטורליסטי שאפיין את ההתעוררות לאחר התקופה הביזנטית.
היצירות בכנסייה מיוחדות לאמן בשם אדאמוס שחתם את שמו על היצירות, באופן חריג באותה התקופה.
בכנסייה מצויר המלאך מיכאל ניצב מעל למאמינים.
מצוירים גם ההתכחשות של פטרוס, עקדת יצחק, הבתולה וישו, וישו העירום יוצא מנהר הירדן לאחר הטבלתו, כאשר דגים שוחים לרגליו.
כנסיית טימיוס סטברוס (הצלב הקדוש) בפלנדרייה שבאזור פיטסיליה: כנסייה המכילה ציורי קיר ייחודיים מהמאה ה-14
כנסיית פנגיה (הבתולה) פודיתו בגלאטה באזור סולאה: כנסייה מתחילת המאה ה-16
כנסיית סטוורוס (הצלב הקדוש) איאסמאטי בפלטניסטאסה שבאזור פיטסיליה: כנסייה מהמאה ה-14
כנסיית איה סוטירה (ההשתנות) טו סוטרוס בפליכורי שבאזור פיטסיליה: כנסייה מהמאה ה-16.
בשנת 1985 נכללו תשע הכנסיות הראשונות כחלק מאתר אונסק"ו בשנת 2001 נוספה לרשימה גם הכנסייה בפאלאיכורי.
כנסיית פנגיה כריסוקורדליוטיסה בקורדלי, ספיליה, הוצעה אף היא בשנת 2002 ונמצאת ברשימה הטנטטיבית.
ועידת צימרוואלד התקיימה בצימרוואלד, שווייץ, בין 5 ל-8 בספטמבר 1915. הייתה זו הראשונה מבין שלוש ועידות סוציאליסטיות בינלאומיות שכונסו על ידי מפלגות סוציאליסטיות אנטי-מיליטריסטיות ממדינות שהיו במקור נייטרליות במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הפרטים והארגונים המשתתפים בכנס זה ובעקבותיו שהתקיימו בקינטל ובסטוקהולם ידועים במשותף כתנועת צימרוואלד.
המחלוקות בוועידת צימרוואלד היו הבסיס לפירוק הקואליציה עם תום מלחמת העולם הראשונה, בין סוציאליסטים מהפכניים (מה שנקרא שמאל צימרוואלד) לבין סוציאליסטים רפורמיסטים.
האינטרנציונל השני, הארגון הסוציאליסטי הבינלאומי העיקרי לפני מלחמת העולם הראשונה שנוסד ב-1889, דגל בעקרון עליו הכריזו קרל מרקס ופרידריך אנגלס במניפסט הקומוניסטי, לפיו "לפועלים אין ארץ מולדת".
פול לאפארג, חתנו של מרקס, אמר בנאומו המרכזי בכינוס היסוד של האינטרנציונל כי על הסוציאליסטים להיות "אחים עם אויב משותף אחד [...] הון פרטי, בין אם זה פרוסי, צרפתי או סיני".
בפועל, גם אחרי שהוקמה בבריסל בשנת 1900 הלשכה הסוציאליסטית הבינלאומית (ISB), בפועל נותר האינטרנציונל לא יותר מקונפדרציה רופפת של ארגונים לאומיים, שדנו בדרך כלל בסוגיות פוליטיות במונחים לאומיים.
הפיצול בתנועה הסוציאליסטית לא היה רק תוצאה של המלחמה, אלא של חוסר ההתאמה בין גרסאות שונות של המרקסיזם שהתקיימו במקביל בתוך האינטרנציונל השני.
השאלה מה לעשות אם תפרוץ מלחמה העסיקה את הסוציאליסטים והייתה השאלה השנויה ביותר במחלוקת.
היו שהציעו לקרוא לשביתה כללית ולפתוח בהתקוממות מזוינת אם תפרוץ מלחמה, אך רוב החברים התנגדו לרעיונות מסוג זה.
משבר מרוקו בשנים 1905–1906 העלה את הנושא לדיון מחודש, ושוב עלו רעיונות להשתמש בכל האמצעים האפשריים כדי למנוע מלחמה, כולל הפגנות, שביתות כלליות והתקוממויות.
כנגד רעיונות אלו עמדו חברי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD), המפלגה החזקה ביותר מסוגה באירופה, שהציעה כי במקרה של מלחמה, העובדים "יפעילו כל מאמץ כדי למנוע את פרוץ המלחמה באמצעים שהם רואים ביעילות ביותר".
גם מלחמת הבלקן של 1912 לא הביאה להסכמות בקרב שותפי האינטרנציונל.
ויכוחים אלו בין שותפים מארצות שונות, שיקפו ויכוחים פנימיים בקרב סוציאליסטים בני ארץ מסוימת.
כשהחלה מלחמת העולם, הסבר כי רבים קיבלו אותה בברכה..
בנוסף, האופן בו האינטרנציונל היה מאורגן לא התאים לפעולה מתואמת מהירה, והתוצאה הייתה שבמקום להתנגד למלחמה ולהסתכן בדיכוי על ידי ממשלותיהם, רוב הסוציאליסטים החליטו לתמוך בממשלותיהם.
עם זאת, התמיכה הסוציאליסטית במלחמה לא הייתה אוניברסלית.
סוציאליסטים רבים היו בהלם מההסכמה של מפלגותיהם למלחמה, אך ההתנגדות הסוציאליסטית למלחמה הייתה חלשה ומפוצלת למתונים ומהפכנים.
בנוסף היא הופרעה על ידי צנזורה והגבלות על תנועה ותקשורת שנבעו מהמלחמה.
התקדמות המלחמה, עייפות המלחמה העממית והקשיים החומריים שגרמה המלחמה כולם תרמו לצמיחתה של התנגדות זו.
ב-19 באוגוסט 1914 הודיע הסוציאליסט השווייצרי גרים על ועידה שתתקיים בצימרוולד ב-5 בספטמבר.
בוועידה לקחו חלק שלושים ושמונה נציגים, משווייץ, איטליה, הולנד, צרפת, שוודיה, נורווגיה, גרמניה, רוסיה, פולין וגם כמה נציגים יהודים שייצגו את 'הבונד' וגורמים סוציאליסטים-יהודים אחרים.
בוועידה עלו שלוש גישות: 'השמאל' שדגל במאבק מהפכני גלוי; 'הימין' שחשב שיש רק לבטא הפגנה נגד המלחמה; ו'המרכז' שחיפש דרך ביניים.
סוציאליסטים אמריקנים שלא הצליחו להגיע לאירופה, קיימו במקביל כנס בארצות הברית, כשהם מתמודדים עם ביקורת מצד אלו שהתנגדו לכל צעד הקשור למלחמה העלול לפגוע בנייטרליות של ארצות הברית, וביקורת חריפה עוד יותר על עצם תפיסותיהם הסוציאליסטיות.
לאחר דיוני היום השני, החליטה הוועידה להקים לשכת ביצוע שתטפל בעניינים פרוצדורליים.
הלשכה החליטה כי לכל משלחת ארצית יש להעניק חמישה קולות, שיחולקו לפי ראות עיני כל משלחת.
היה בכך כדי להפחית את השפעת השמאל.
בהמשך הוועידה הצליח הרוב לקבל את 'מניפסט צימרוואלד', שהיה המשך לעמדת האינטרנציונל השני עוד לפני המלחמה.
המניפסט פנה ל"עובדי אירופה" להבין את סיבות המלחמה - "האימפריאליזם הקפיטליסטי המודרני" - על תוצאותיה: הפיכת אירופה ל"בית מטבחיים אנושי ענק", מלחמה הגורמת מלבד "אומללות ומחסור, אבטלה ומחסור, תת-האכלה ומחלות", גם "שממה אינטלקטואלית ומוסרית.
בהמשך מתח המניפסט ביקורת על המפלגות הסוציאליסטיות שנטשו את החלטותיהן הקודמות, ואפשרו את האשראי למימון המלחמה.
לגבי העתיד הציע המניפסט כי המלחמה תסתיים "ללא סיפוחים וללא פיצויים", וכי עד אז על הפועלים להיאבק "למען מטרותיהם, למען המטרות הקדושות של הסוציאליזם, למען הצלת העמים המדוכאים והמעמדות המשועבדים.
כנס ירושלים בניו יורק הוא כנס שנתי המתקיים בעיר ניו יורק ביוזמת העיתון בשבע וערוץ 7, במטרה לחזק את הקשר בין מדינת ישראל ליהדות התפוצות.
הכנס מהווה שלוחה של "כנס ירושלים" המתקיים בישראל מאז שנת 2003, ומיועד לקהל יהודי בצפון אמריקה.
במסגרתו נידונים נושאים מרכזיים הנוגעים לעם היהודי בארץ ובתפוצות, ובהם זהות יהודית, עלייה, מאבק באנטישמיות, קשרי ישראל-תפוצות ואתגרי החברה הישראלית.
במהלך הכנס מוענקים "פרסי ירושלים" לאישים ולגופים שתרומתם הציבורית בולטת בתחומים אלו..
הכנס הראשון התקיים במאי 2022 במלון אינטרקונטיננטל טיימס סקוור שבניו יורק.
השתתפו בו שרים, חברי כנסת, רבנים, שגרירים ואישי ציבור מהקהילה היהודית המקומית.
בין הנושאים שנדונו: חיזוק הזהות היהודית, המאבק באנטישמיות ובתנועת ה-BDS, עידוד עלייה לישראל וחיזוק קשרי ישראל-תפוצות.
במסגרת הכנס הוענקו "פרסי ירושלים" לאישים ולארגונים על תרומתם הציבורית.
הכנס השני נערך ביוני 2023 במנהטן, לציון 75 שנה להקמת מדינת ישראל.
השתתפו בו נציגי ממשלה, מערכת הביטחון, ראשי ערים ומנהיגים יהודיים מארצות הברית.
הנושאים המרכזיים כללו את קשרי ישראל-תפוצות, חיזוק המורשת היהודית, עידוד עלייה ואתגרי הדמוקרטיה הישראלית.
מחוץ לאולם התקיימה הפגנה של עשרות פעילים שהתנגדו למדיניות הממשלה.
פרס ירושלים הוענק לארגון הכשרות האורתודוקסי OU.
הכנס השלישי התקיים ביוני 2024 תחת הכותרת "ניצחון הרוח היהודית", על רקע מלחמת חרבות ברזל.
השתתפו בו שרים, חברי כנסת, ראשי ערים, קציני צה"ל במילואים ונציגים ממשפחות שכולות.
הכנס עסק במאבק בטרור, בהתמודדות עם אנטישמיות עולמית ובהעמקת הערבות ההדדית בין ישראל ליהדות התפוצות.
בין מקבלי פרסי ירושלים היו ראש עיריית ניו יורק אריק אדמס ומשפחות לוחמים שנהרגו במלחמה.
למרות המצב המתוח האירוע עבר באווירה מאוחדת וללא מחאות.
ההכנס הרביעי צפוי להתקיים ב-18 במאי 2025 בבית הכנסת פיפת' אווניו במנהטן, בסמוך למצעד יום ישראל בעיר.
בין המשתתפים הצפויים: שרים, חברי כנסת, אישי ציבור, מנהיגים רוחניים וראשי ארגונים יהודיים מישראל ומארצות הברית.
הנושאים המרכזיים צפויים לעסוק בזהות יהודית, ערבות הדדית, קשרי ישראל-תפוצות וסיפורי גבורה ממלחמת חרבות ברזל.
גם בכנס זה צפויים להינתן פרסי ירושלים.
כנסייה היא מבנה המשמש בנצרות לפולחן דתי ולתפילה.
פירוש המילה "כנסייה" בעברית הוא "מקום כינוס".
באנגלית, המילה "Church" הגיעה מהמילה הגרמנית Kirche שהיא כשלעצמה הגיעה מהמילה היוונית "Κύριος", "אדון" במשמעות Kyriake כלומר "בית האדון", או מהמילים "Κυριακον δωμα" שמשמען מקום כינוס.
המילה האיטלקית לכנסייה, Chiesa וכן המילה לכנסייה בצרפתית, Église, הגיעו ממילה יוונית אחרת Εκκλησία שפירושה המילולי "הנקראים".
הנוצרים הראשונים התגוררו בארץ ישראל.
הם נהגו לעלות לרגל לבית המקדש בירושלים, וכן ולהתפלל את תפילותיהם בבתי הכנסת של היהודים.
בתקופה מאוחרת יותר, החלו המאמינים בישו להתאסף בבתים פרטיים או במקומות מחבוא, כגון קטקומבות, מפאת רדיפתם על ידי הקיסרים של האימפריה הרומית.
בתים אלו ששימשו לתפילה נקראו דומוס אקלסיה (לטינית: כנסיית בית).
לאחר האדיקט של מילן, ב-311 לספירה, פסקה רדיפת הנוצרים ברחבי האימפריה הרומית, והם החלו לבנות כנסיות באופן גלוי.
הכנסייה הקדומה ביותר שנתגלתה, נמצאה בסוריה, ומתוארכת לשנת 232 לספירה.
נמצאו גם כנסיות עתיקות רבות בארץ ישראל.
הכנסיות נבנו באופן דומה של אולם עמודים ארוך הקרוי בזיליקה.
החל מסוף התקופה הביזנטית ותחילת ימי הביניים החלו לבנות את הכנסיות בצורת צלב.
בדרך כלל נבנתה לכנסייה כיפה גדולה במקום המפגש של שני האנכים המרכיבים את הצלב (crossing).
מאפיין נוסף הוא מגדל פעמונים בקצהו המערבי של הכנסייה.
באירופה של ימי הביינים היו מבני הכנסיות הבניינים הבולטים והמרכזים ביותר שנבנו בכפרים ובערים.
בימי הביניים התפתחו האדריכלות הרומנסקית והאדריכלות הגותית ולצידן מגוון אמנויות כגון פיסול, ציור וזיגוג ויטראז'ים שמטרתם הייתה לפאר את המבנה.
החל מאמצע המאה ה-12 ובעיקר במאה ה-13 נבנו מאות קתדרלות וכנסיות בסגנון הגותי, חלק גדול מהן בצרפת בה נולד הסגנון הגותי.
הקתדרלות הגותיות היו גבוהות ומפוארות, עם עושר בלתי רגיל של פרטים ועיטורים, וניצלו גם את האדריכלות והבנייה לגובה כדי ליצור מראה אסתטי ומרשים.
הכנסיות הגותיות פנו מערבה והחזית המערבית הייתה בדרך כלל המפוארת ביותר, בדרך כלל עם שני מגדלים שלעיתים עוטרו אף בצריחים מחודדים.
במזרח נמצא האפסיס וסביבו קפלות קורנות.
הקתדרלות הגותיות הידועות ביותר הן קתדרלת שארטר, קתדרלת נוטרדאם דה פארי, קתדרלת ריימס וקתדרלת אמיין.
מחוץ לצרפת ידועות קתדרלת קלן, קתדרלת קנטרברי, קתדרלת לינקולן, קתדרלת מילאנו וקתדרלת סטפנוס הקדוש בווינה.
בתקופת הרנסאנס, התחרו ביניהן הערים השונות של איטליה, בבניית כנסיות גדולות ומפוארות.
סנטה מריה דל פיורה בישרה את אדריכלות הרנסאנס עם כיפה גדולה וכתומה מאת פיליפו ברונלסקי.
אחת הכנסיות המפורסמות ביותר שנבנו באותה תקופה היא הקפלה הסיסטינית ברומא, אשר ידועה בתקרתה המפוארת, המעוטרת כולה בציוריו התנ"כיים של מיכלאנג'לו.
בעת החדשה נבנו מאות כנסיות וקתדרלות באדריכלות הבארוק וסגנון הרוקוקו.
הכנסיות הידועות בסגנון זה הן בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא, קתדרלת סנט פול בלונדון והקתדרלות בברלין.
בסוף המאה ה-18 ובמהלך המאה ה-19 התרחשה תחייה של סגנונות הבנייה העתיקים.
כנסיות נבנו בסגנון נאו-קלאסי, נאו-רומנסקי ונאו-גותי.
במהלך התחייה הגותית הושלמו ושופצו עשרות קתדרלות וכנסיות לצד כנסיות חדשות שהוקמו בסגנון זה.
קתדרלת קלן (1880), קתדרלת אולם (1890), קתדרלת פראג (1929) וקתדרלת מילאנו (1965) הושלמו בתקופה התחייה הגותית.
עשרות כנסיות וקתדרלות צרפתיות שופצו בתקופה זו תחת השגחתו או תכנונו של האדריכל והמשמר ויולה לה דוק.
המאה ה-20 ראתה את בנייתם של כנסיות בסגנון מודרני ופוסט-מודרני כגון כנסיית נוטרדאם די או וקתדרלת ברזיליה.
כנסיית אנדרו הקדוש , המכונה לעיתים קרובות "הכנסייה הסקוטית", נמצאת ליד תחנת הרכבת ההיסטורית בירושלים והחאן הירושלמי על מורדות גבעת התנ"ך.
הכנסייה שייכת לכנסייה של סקוטלנד, והיא נבנתה כמונומנט הנצחה לחיילים הסקוטים בצבא הבריטי, חללי מלחמת העולם הראשונה.
ההחלטה להקמת הכנסייה התקבלה עוד ב-1917 על ידי שני הגופים הדתיים העיקריים שפעלו באותה עת בסקוטלנד: The United Free Church, The Church of Scottland.
תכנן את הכנסייה קליפורד הולידיי, ממתכנניה ומאדריכליה החשובים של ירושלים בזמן המנדט הבריטי.
בתכנון שותף האדריכל זולטן שמשון הרמט, שעבד במשרדו והיה בהמשך לאדריכל ידוע בפני עצמו.
הכנסייה נבנתה על הגבעה שמול הר ציון, ממערב לסינמטק דהיום.
הכנסייה קרויה על שם פטרונה של סקוטלנד, אנדרו הקדוש (אחד משנים-עשר השליחים של ישו, אחיו של פטרוס שהיה במקצועו דייג), והיא נבנתה בשנים 1927–1930. הכנסייה מוקדשת לחללי הדיוויזיה ה-52, מרביתם חיילים סקוטים, שנהרגו במהלך כיבוש ארץ ישראל וירושלים בידי הבריטים.
את אבן הפינה הניח הגנרל אדמונד אלנבי ב-1927.
המיקום שנבחר היה יחסית גבוה, אפשר קשר עין עם העיר העתיקה והיה קרוב לתחנת הרכבת.
השטח היה שייך עוד מהתקופה העות'מאנית לכנסייה האנגליקנית, שהקימה מעבר לכביש עוד קודם לכן את בית החולים למחלות עיניים סנט ג'ון (כיום מלון הר ציון).
פטריק גדס, שגם הוא נמנה עם מתכנניה הראשונים של ירושלים, הציע להזיז את תחנת הרכבת דרומה יותר ולהקים בגבעה מתחם עירוני לשירות נוסעי הרכבת, שאז הייתה שער הכניסה המרכזי לעיר, אלא שתוכנית זו לא יצאה לפועל.
אף כי הכנסייה מוקדשת לנופלים במלחמת העולם הראשונה, לא נפקד מקומה של מסורת קדומה יותר, ובכנסייה מצוי גם אתר זיכרון לרוברט הראשון, מלך סקוטלנד, שמת ב-1329. הוא ביקש שלאחר מותו יעקרו את לבו ויקברוהו בירושלים, אולם השליח, סר ג'יימס דאגלס, נהרג בדרכו לביצוע המשימה.
לבו של המלך רוברט נלקח משדה הקרב שבו נהרג דאגלס ונקבר ב-Melrose Abbey שבסקוטלנד.
מבחינה אדריכלית משלב הבניין מוטיבים מזרחיים ומערביים: מחד, מופיעים בו אלמנטים האופייניים לסגנון הבינלאומי, כדוגמת קווים ישרים, זכוכית, והימנעות מעיטורים.
מאידך, יש בו מאפיינים של הסגנון המקומי כגון כיפה, מרפסות ממלוכיות וקרמיקה ארמנית, מעשה ידיו של דוד אוהנסיאן.
לבניית הכנסייה נבחרה אבן שסופגת חזזיות, כיוון שזו משחירה מהר ומקנה למבנה חזות עתיקה יותר.
בהיותה של הכנסייה מונומנט הנצחה לחללי הצבא הבריטי, קבורים בחצר הכנסייה גם שותפים מיוחדים במינם ללחימה שניהל הצבא הבריטי בארץ ישראל, שני כלבי גישוש בריטים.
האקוסטיקה הטובה של הכנסייה הפכה אותה לאחד המקומות הפעילים ביותר מבחינה מוזיקלית בירושלים: מופיעים בה לרוב הרכבים קלסיים, קאמריים ומקהלות אקפלה.
המתחם כולל בית הארחה וכנסייה, שמגדל מפריד ביניהם.
בבית ההארחה פועל גם בית קפה לרווחת המבקרים.
מן המדרגות העולות אל הכנסייה ניתן לראות את מערות הקבורה של כתף הינום, בהן נמצאה לוחית ברכת כהנים.
כנסיית אבינו שבשמים היא כנסייה קתולית בחסות צרפתית השוכנת במרומי הר הזיתים ומשמרת את זיכרון תפילתו של ישו.
במתחם הכנסייה שוכנים שרידים של שתי כנסיות נוספות: כנסיית העלייה לשמים הביזנטית "אלאונה", ויסודות כנסייה חדשה שלא הושלמה "כנסיית הלב הקדוש".
כנסיית אלאונה הוקדשה עם הקמתה לעלייתו של ישו לשמים.
עלייתו של ישו מתוארת בראשית ספר מעשי השליחים:
אחרי כן שבו לירושלים מהר הזיתים, הקרוב לירושלים כדרך תחום שבת.
מאוחר יותר הוקדשה הכנסייה גם למקום שבו הביא ישו את תלמידיו בסודות המסתורין של היקום:
עם זאת, מספר עשורים לאחר מכן הופרדו המסורות ולמסורת העלייה לשמים נבנתה כנסייה נפרדת על ידי פואמניה בסוף המאה הרביעית בקרבת המקום, הלא היא כנסיית העלייה.
כנסיית אלאונה הביזנטית הייתה אחת הכנסיות הראשונות שהוקמו בירושלים.
היא הוקמה על ידי פלוויה יוליה הלנה, אמו של קונסטנטינוס, ב-334, יחד עם כנסיית המולד בבית לחם וכנסיית הקבר בירושלים.
הקמת הכנסייה, המשמרת את זיכרון אירוע העלייה, יחד עם כנסיות המשמרות את זיכרון לידתו ומותו, מצביעה על החשיבות העצומה שהעניקה הנצרות, כבר בקדמותה, למסורת עלייתו של ישו לשמים.
העברת השם מלמדת על חשיבות הכנסייה: זאת הכנסייה בהא הידיעה של הר הזיתים, היא מייצגת את ההר ולכן אין להתפלא שהיא באה להנציח יותר מאשר מאורע אחד.
הכנסייה נהרסה בפלישה הפרסית ב-614, אולם ייתכן כי נבנתה מחדש על ידי מודסטוס ונהרסה שוב על ידי אל חאכים ב-1009.
הצלבנים הקימו באתר זה כנסייה וקראו לה "אבינו שבשמים" לזכר תפילת האדון שאמר ישוע, ועל פי המסורת הצלבנית נאמרה במקום זה.
תיאודוריק, צליין מגרמניה, תיאר ב-1172 כי ממערב, לצד הדרך המובילה לבית עניה בצד הר הזיתים, יש כנסייה "קדושה ביותר" במקום שבו ישב ישו כאשר נשאל על ידי תלמידיו כיצד עליהם להתפלל והוא לימד אותם את התפילה "אבינו שבשמים", וכתב את התפילה עבורם בכתב ידו.
תפילה זו, כך על פי תיאודוריק, נמצאה בכתב ידו מתחת למזבח כך שהצליינים יכולים לנשקה.
ממרכז הכנסייה מנה תיאודוריק שלושים מדרגות המובילות למטה לחללים תת-קרקעיים שבהם על פי המסורת ישב ישו לעיתים קרובות ולימד את תלמידיו.
בחפירות של 1911 אכן נמצאה אבן מעין זו ועליה חרוטה התפילה בלטינית.
התפילה מתוארת בבשורה על-פי לוקס, פרק י"א, 1–4:
הכנסייה הצלבנית נבנתה ב-1152 הודות לעיזבון של האחים אסקיל וסווין סוונסון מדנמרק (אדמירל ובישוף) שביקרו בארץ הקודש.
אחד האחים נפטר תוך כדי הטבילה בירדן והשני תרם את כל רכושם לכנסייה וביקש כי לאחר מותו יקבר בה עם אחיו.
ניתן לראות את מצבותיהם שהקים העם הדני בשנת 1995. הכנסייה הצלבנית הצנועה נהרסה כנראה על ידי צלאח א-דין ב-1187.
בסוף ינואר 1911, אחרי כמעט שנת חפירות שבוצעו על ידי נזירים מהמסדר הדומיניקני ולפי ההנחיות של האח לאון קרה (Leon Cre), נתגלתה על המישור המערבי למנזר הכרמליתים בסיליקה גדולה (30X18 מטר) בעלת אטריום (חצר פתוחה) שווה כמעט בגודלו.
מעט נותר מהכנסייה המקורית, אך מהחפירות ניתן לשרטט כמעט במדויק את מתארה.
הכנסייה נבנתה על מערה ששימשה בה כקריפטה.
חזית הכנסייה השקיפה למערב, על ירושלים, באופן שנועד לשחזר למאמינים את הנוף שנתגלה לישו ולשליחיו.
הכנסייה נבנתה בשלושה מפלסים הקשורים זה לזה על ידי מערכת מדרגות.
במערב הייתה הכניסה: מהפורטיקו, בעל ששת העמודים, הייתה הכניסה לאטריום גדול ובמרכזו בור מים גדול.
ניתן לראות עד היום שרידים של כמה מהעמודים המקוריים וחלק קטן מהפסיפס המקורי בקרבת הכנסייה החדשה בצד הצפוני.
מהחצר הוביל גרם מדרגות דרך שלושה פתחים לתוך הבסיליקה שלה שלושה אגפים.
המערה נמצאה מתחת לבימה עם גרמי מדרגות לכניסה ויציאה כדי לאפשר קיום תהלוכות עם מספר רב של צליינים.
כיום המערה נחלקת לשני חלקים: המערה עצמה וחדר הקבורה שמהווה את המשכה כלפי מערב.
המערה כיום שונה מאוד מצורתה בעבר, בין היתר כיוון שהיא שמשה כמטבח של הצבא הטורקי-גרמני שחנה כאן במלחמת העולם הראשונה.
המערה שוחזרה ב-1927. שתי הכתובות מעל לדלתות אומרות "המערה שם האדון היה נוהג ללמד לתלמידיו" ו"המערה בה האדון לימד את שליחיו" כדבריה של אגריה.
בשחזור נפתח הפתח הנוסף המקשר את המערה עם חדר הקבורה.
על פי טענת הכרמליתיות במערה קבורים אחדים מבישופי ירושלים שנקברו בה בין המאות 4–7.
הכנסייה הנוכחית נבנתה על ידי אורליה דה בוסי (Aurelia de Bossi), נסיכת טור ד'אוברן (Tour d'Auvergne), שרכשה את האתר ב-1857. היא נעזרה בשירותיו של הארכאולוג הצרפתי שארל קלרמון-גנו (Clermont-Ganeau) שחשף את שרידי כנסיית האלאונה.
שנה לאחר מכן שכרה הנסיכה את שירותיו של אדריכל צרפתי שהתבסס על תוכניות לכנסייה אחרת המיוחסת לאדריכל הצרפתי הנודע אז'ן ויולה-לה-דוק (Viollet-le-Duc).
הוא תכנן עבור הנסיכה את כנסיית 'אבינו שבשמים', מעט מזרחה לשרידי האלאונה.
הקלויסטר של הכנסייה נבנתה על פי מודל בית הקברות קמפו סנטו בפיזה.
מנזר לכרמליתיות צרפתיות נבנה בשכנות ב-1872. הנסיכה, שבמשך עשור שלם של בניית הכנסייה התגוררה בסמיכות בבקתה מעץ, ביקשה להיקבר במקום.
היא נפטרה בפירנצה ב-1889 ושרידיה נקברו בכנסייה ב-1957. בכד מעל לקברה נטמן לבו של אביה.
תפילת אבינו שבשמים כתובה על גבי קירות הקלויסטר והכנסייה ב-143 שפות.
רבים מהלוחות הישנים יותר עשויים מקרמיקה מצוירת ביד.
לאחר גילוי השרידים של אלאונה נאספו כספים כדי לשחזר את הכנסייה הביזנטית המקורית, וב-1920 הונחה ברוב הדר אבן הפינה לכנסייה החדשה המוקדשת ללב הקדוש.
חלקו המערבי של הקלויסטאר (חצר מוקפת מעבר מקורה) שבנתה אורליה דה בוסי פורק כדי להקים את הכנסייה החדשה ועד היום נותר רק חלקו המזרחי.
שערי החזית, הבמה, המזבח והקריפטה התת-קרקעית שוקמו אך לא כן הכנסייה הביזנטית כיוון שהבניה הופסקה בפתאומיות ב-1927 עקב בעיות תקציב.
כנסיית אלכסנדר נבסקי, מנזר וכנסייה הנמצאים בחצר אלכסנדר ברובע הנוצרי של העיר העתיקה בירושלים, במרחק כמה עשרות מטרים מכנסיית הקבר ומול הכניסה הצפונית לכנסיית הגואל.
המנזר נמצא בפינת הרחובות שוק הצבעים ובית הבד (סוק חאן א-זית) הנמשך עד לשער שכם.
הכנסייה הוקמה על קרקע שנרכשה בשנת 1857. הממשלה הרוסית תכננה להקים במקום קונסוליה רוסית.
כחלק מתהליך הבנייה בוצעו חפירות במתחם הכנסייה, והחופרים קיוו למצוא את החומה השנייה של ירושלים מסוף תקופת בית שני, דרכה עבר ישו אל גבעת הגולגולתא שם נצלב.
החומה השנייה לא נמצאה בחפירות, אך נמצאו שרידים של שער קדום.
מציאת השער שינתה את תוכניותיהם של הרוסים והביאה להקמת מנזר במקום הקונסוליה שתוכננה בתחילה.
המנזר הוקם בשנת 1860 על ידי החברה הארץ-ישראלית הפרבוסלבית הקיסרית.
המנזר הוא בניין מאסיבי הבנוי מאבן שיש ורודה ולצדה אבן שיש אדומה, בתבנית אבלק.
בנייה המשלבת שני גוונים של אבנים בחזית המבנה מאפיינת גם את האכסניה האוסטרית (ירושלים) ברובע המוסלמי אשר נבנתה בערך באותה תקופה.
במהלך השנים התכערה חזית השיש של הבניין עקב שכבות של לכלוך שהצטברו על קירות הכנסייה החיצוניים.
בתוך המנזר מצוי חדר אירוח טיפוסי מהמחצית השנייה של המאה ה-19.
האתר העיקרי במנזר מצוי מתחת למפלס הרחוב של ימינו, הוא כולל מערך קירות אבן בסיתות מוקפד ושרידי גרם מדרגות.
הממצאים מזוהים על ידי הכנסייה הרוסית כבית שער המוכר בשם "שער המשפט" דרכו עבר ישו בדרכו אל הצליבה בגבעת הגולגותא שהייתה אז מחוץ לחומת העיר.
הארכאולוגים רואים בקירות חלק ממערך הכניסה למקדש אפרודיטה מהקרדו.
הקירות מתוארכים לתקופת איליה קפיטולינה שהוקמה על ידי הקיסר אדריאנוס, זאת על אף שחלק ניכר ממנו עשוי מאבנים בסיתות הרודיאני, שכן לטענתם מדובר בשימוש משני.
לצידו הדרומי של גרם המדרגות מצויה קשת רומית אשר לפי אמונת הנוצרים הייתה חלק ממתחם מקדש אפרודיטה הפגאני שהקימו הרומאים במקום לפני שהוקמה בו כנסיית הקבר.
מעל לגרם המדרגות המשוחזר מצויה כנסייה ובה ארון קבורה מהודר ומצופה זהב שעומד לפני האיקונוסטאזיס, זהו ארון סימבולי בו טמונים תכריכיו של ישו.
לא רחוק ממנו עומדת איקונת מריה הנמה.
על הקיר הצפוני מצויה איקונת מריה מטיחבין שצוירה ברוסיה ב, היא מצופה כסף וזהב וצליינים מאמינים כי יש לה סגולות ריפוי ולכן תלוית עליה מנחות רבות.
בפינה הצפון מערבית נמצא ציור של גאורגיוס הקדוש ולידו, בתוך גומחה, בד קנבס שעליו החל ב-2014 להופיע "באופן פלאי" העתק של הציור.
לצד הקשת הרומית נבנה ב-2007 חדר מהודר המצופה כולו בשיש אדום.
החדר מוקדש לאיקונת מריה מסנט תאודור.
אייקונה זו הייתה איקונת ההכתרה של פיוטר השלישי משושלת רומנוב.
כל הנסיכות שהצטרפו למשפחת רומנוב ועברו לכנסייה האורתודוקסית הרוסית קיבלו את תוספת השם פיודורובה ע"ש האיקונה הזו שנחשבה לאיקונה המגוננת על משפחת רומנוב.
הקירות לאורך אולם התפילה מעוטרים ב-18 ציורים של האמן ניקולאי קושלב המתארים את מסכת הייסורים של ישו.
ב-30 בדצמבר 2019 אישרה ממשלת ישראל את העברת הכנסייה לבעלות החברה הארץ-ישראלית הפרבוסלבית הקיסרית.
כנסיית אנדראס הקדוש היא כנסייה השוכנת בפינה הדרום-מערבית של עכו העתיקה וקרויה על שם אנדראס הקדוש.
המבנה הנוכחי, אשר נבנה בשנת 1765 על שרידי בניין צלבני, שייך לכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית.
בזכות מיקומו הפונה אל הים התיכון, בלט המבנה הצלבני לבאי האוניות אל העיר ושימש עבורם כתמרור, ואולי משום כך לא נהרס עד היסוד על ידי הכובשים הממלוכים כיתר בנייני העיר הצלבנית.
היו שסברו שכנסיית סן אנדראס הנוכחית נבנתה על גבי כנסיית סנטה אנה הצלבנית.
הפרנציסקנים מאמינים שכנסיית יוחנן הקדוש הקתולית שעל חומת הים, בצמוד לרובע הפיזני מימי הביניים, הוקמה באתר כנסיית סן אנדראס הצלבנית.
אחרי נפילת עכו ב-1291 נלקח שער הכנסייה שלל לקהיר בפקודת כובש עכו, הסולטאן הממלוכי השמיני ח'ליל בן קלאוון, ונקבע בפתח מדרסת מוחמד בן קלאוון בקהיר על ידי אל-עאדל כִתבֻּע'א .
החוקרת ורדית שוטן-הלל טוענת, על פי מדידות שערכה באתר הרובע ההוספיטלרי בעכו במסגרת מחקרי רשות העתיקות וכן על סמך בדיקה באתר השער שבקהיר, שהשער נלקח מכנסיית יוחנן הקדוש ברובע ההוספיטלרי, ולא מכנסיית אנדראס הקדוש.
כנסיית אליזבת הקדושה (גרמנית: Elisabethkirche, אֶלִיזָבֵּתְקִירְכֶה) היא כנסייה גותית במרבורג, גרמניה.
הכנסייה נבנתה על ידי המסדר הטבטוני לכבוד הקדושה אליזבת מהונגריה.
קברה הפך את הכנסייה לאתר צליינות חשוב בימי הביניים המאוחרים.
הכנסייה היא אחד מהמבנים הגותיים המוקדמים והטהורים ביותר בארצות הדוברות גרמנית והיא בנויה בסגנון גותי צרפתי.
יחד עם קתדרלת אמיין, היא שימשה השראה לקתדרלת קלן.
היא בנויה מאבן חול בתוכנית של צלב תלתני כאשר שני קצות הטרנספט (בית הרוחב) מסתיימים גם הם באפסיס עגול.
הספינה הראשית מקורה בקמרונות צלעות בגובה כ-20 מטר (כ-66 רגל).
בית המקהלה המשולש מורכב מבית המקהלה אליזבת ובית המקהלה הראשי ומבית המקהלה לאנדגרייב ("קבר ארץ").
מקום המצלב מופרד מהספינה הראשית על ידי סורג אבן.
המקדש הגותי של אליזבת הקדושה הוא האוצר החשוב ביותר של הכנסייה, אך לצידו מוצגים עוד עבודות אמנות שמשמשות לפולחן.
חזית הכנסייה מעוטרת בשני צריחים מחודדים המתנשאים לגובה של כ-80 מטר (263 רגל), הצפוני מעוטר בכוכב והדרומי מעוטר בפסל של אביר.
בימי קדם, החלק הקדמי של הכנסייה נשמר לאבירי המסדר הטבטוני.
הבנייה החלה בשנת 1235, השנה בה אליזבת הוכרזה כקדושה.
הכנסייה נחנכה ב-1238 אך המגדלים הושלמו רק ב-1340. הכנסייה הייתה רכוש המסדר הטבטוני ומספר בניינים של המסדר עדיין קיימים לצד הכנסייה, ביניהם Deutschhausgut שמאחסן את אוסף המינרלים ואת המחלקה לגאוגרפיה של אוניברסיטת פיליפס של מארבורג.
עד המאה ה-16, הגרפים של הסה נקברו בתוך הכנסייה.
בתגובה למהפכת הרפורמציה, פיליפ הראשון, רוזן הסה דאג להוציא מהכנסייה את השרידים של אליזבת ובכך לקטוע את הצליינות מהעיר הפרוטסנטית של מארבורג.
כיום שרידיה מוצגים במספר מקומות: מנזר אליזבת בווינה, המוזיאון העירוני בסטוקהולם ובקוסיץ'.
רוב הנזירים ששירתו בכנסייה הפכו להיות פרוטסטנטים ובעקבותיהם גם הכנסייה.
לתקופה קצרה במהלך המאה ה-19 נערכו בכנסייה גם מיסות קתוליות, אך במקום אחר מהמיסות הפרוטסטנטיות.
אחרי מלחמת העולם השנייה, נשיא גרמניה לשעבר פאול פון הינדנבורג ואשתו נקברו בכנסיית אליזבתקירכה אחרי ששרידיהם הועברו מיד טאננברג במזרח פרוסיה לשעבר.
כיום נערכים מאמצים לשימור הכנסייה וחידושה.
לשם כך הוקם ב-2004 קרן בשם Stiftung Heilige Elisabeth שיחד עם העירייה והכנסייה הפרוטסטנטית של הסה-קאסל וואלדק מממנת את התיקונים.
הכנסייה שימשה מודל לכנסייה האפסיקופלית של סנט מרטין ביוסטון, טקסס, שנבנתה ב-2004.
המאמר מתבסס על תרגום המאמר מאנגלית :en:Elisabeth Church (Marburg) שתורגם מהמאמר בוויקיפדיה הגרמנית Elisabethkirche (Marburg) שהתבסס על הספרים הבאים:
כנסיית קורות העץ באורנס (בנורווגית Urnes stavkirke) היא כנסייה הנמצאת באורנס שבמחוז סוגן והפיורדים במערב מרכז נורווגיה.
הכנסייה הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 1979 ועדיין נערכות בה מיסות מעת לעת.
הכנסייה פתוחה למבקרים רק בחודשי הקיץ.
לפי ממצאים ארכאולוגיים, ניצבו במקום, כנסייה או שתי כנסיות מוקדמות יותר, שהוקמו לכל המוקדם במאה ה-11. מאחת הכנסיות המוקדמות האלה שרד הקיר הצפוני, והוא משמש כאחד הקירות החיצוניים גם של הכנסייה הנוכחית.
הכנסייה הנוכחית הוקמה בשנת 1132 לערך והיא נחשבת לכנסיית קורות העץ העתיקה בעולם.
כמו כן נחשבת הכנסייה לגשר בין הסגנון הוויקינגי המסורתי שהתאפיין בעיטורים מעולם החי לבין הסגנון הנוצרי המאוחר יותר.
במשך השנים נערכו מספר שינויים במבנה הכנסייה.
בית המקהלה (שהיה צר מהספינה) הורחב במאה ה-17 באופן זמני, והספינה הוארכה לכיוון דרום.
במאה ה-18 נוספו מספר חלונות בקירותיה של הכנסייה, אך היא שקעה עקב בהזנחה.
במאה ה-20 שופצה הכנסייה באופן מקיף.
עם זאת, חלקים ניכרים מהמבנה הם מקוריים: הגג, חלק מקורות העץ של הקונסטרוקציה וכיסויי העץ.
ספינת הכנסייה היא בצורת מלבן ובמרכזה כמו גם במרכזו של בית המקהלה ניצב שטח מורם.
כיסויי העץ של הגמלונים ודלת הכניסה בקיר הצפוני שרדו מכנסייה מוקדמת יותר, אם כי יש שטוענים כי הדלת הייתה קבועה במקור בקיר המערבי של הכנסייה ושימשה ככניסה הראשית אל המבנה.
הדלת מעוטרת בעיטורים עשירים שזכו לשם "סגנון אורנס" (Urnes Style).
מקובל שהדוגמה על הדלת מייצגת נחשים המתפלים בדרכם מעלה.
מתחת לנחשים ניצב בעל חיים שלו ארבע רגליים - ככל הנראה אריה - הנושך את הנחש, ופירוש רווח למראה הוא שהוא מתאר את המאבק הנצחי בין הטוב בדמות האריה המייצג את ישו, לבין הרוע, השטן המיוצג על ידי הנחש.
מאידך ייתכן כי הסצנה לקוחה מהמיתולוגיה הנורדית ומתארת את הראגנארוק, אחרית הימים במיתולוגיה זו.
לפי פירוש זה הנחש הוא בעצם ייגדראסיל (Yggdrasil) או עץ העולם) הנאכל על ידי הדרקון נידהוג (Níðhöggr).
גם כותרות העמודים בכנסייה עשירים בעיטורים שונים.
כנסיות צ'ילואה בצ'ילה הן מבנים חשובים מבחינה אדריכלית.
הכנסיות נבנו רק מעצים מקומיים באי הידוע בשל מזג האוויר הלח והקשה השורר בו.
הכנסיות נבנו במהלך המאה ה-18 והמאה ה-19 כאשר האי צ'ילואה היה שייך לאימפריה הספרדית, והן מהוות את פסגת ההתפתחות של השילוב בין התרבות הישועית האירופית לבין ילידי המקום ומסורותיהם.
בשנת 2000 העניק אונסק"ו לכנסיות מעמד של אתר מורשת עולמית.
ארכיפלג צ'ילואה משתרע מתעלת צ'אקאו עד למפרץ קורקובדו.
האי הגדול ביותר הוא אילה גרנדה דה צ'ילואה שבו מתגוררת רוב האוכלוסייה (כ-100,000 תושבים).
בין אילה גרנדה ליבשת נמצאים כמאתיים איים, ורובם קטנים מאוד; על 50 איים מתוך קבוצה זו מתגוררים בסך הכל 18,000 תושבים.
ארבע-עשרה כנסיות הוכרו על ידי אונסק"ו: אצ'או, קווינצ'או, קסטרו, רילאן, נרקון, אלדאצ'ילדו, איצ'ואק, דטיף, ויליפולי, צ'ונצ'י, טנאון, קולו, סאן חואן ודלקאווה.
הכנסיות בצ'ילואה ממוקמות ליד החוף מול הטיילת.
בחלק מהמקרים (אצ'או, דלקאווה) המקום התפתח לכיכר עירונית גדולה, ואילו במקרים אחרים היה מדובר בחלל פתוח המוקף על ידי גדר או עצים (קווינצ'או).
גודל הכנסייה נקבע לפי חשיבות הפסטיבלים הדתיים שהתקיימו לידה.
הכנסיות הן מבנים בעלי נפח גדול וגג משופע.
המאפיין הבולט ביותר של הכנסיות הוא המגדל החזיתי בצד הפונה אל הטיילת.
המגדל בנוי מאכסדרת כניסה, קיר שבראשו גמלונים, והמגדל עצמו.
המגדל שימש כאלמנט דתי וכנקודת איתות עבור מלחים.
רוב המגדלים הם דו או תלת-קומתיים, והם בנויים בצורת משושה או מתומן על מנת להפחית את התנגדות הרוח.
רק בכנסייה בטנאון יש מגדלי משנה קטנים ליד המגדל הראשי.
הכנסיות הפכו למוקד ההתפתחות העירונית בקהילות הללו.
האכסדרה היא מאפיין נפוץ של כנסיות עתיקות, אך היא אינה קיימת באלו שנבנו במאה ה-20. המבנה הכללי של האכסדרה הוא עמודים וקשתות או משקופים, כאשר אופי האלמנטים האדריכליים משתנה מאכסדרה לאכסדרה.
חלקים מכנסיות ויליפולי, דאלאצ'אואה וטנאון נבנו לפי יחס הזהב.
הכנסיות בנויות לפי תוכנית בסיסית של בזיליקה עם שלושה מזבחות, כאשר רק אחד צמוד לקיר האחורי.
המזבחות מופרדים על ידי עמודי עץ הנמצאים על כנים מאבן; עמודי העץ תומכים בכלונס גדול.
ברוב הכנסיות הספינה הראשית היא קמורה, ולמסדרונות הצדדיים יש גגות שטוחים.
הדוגמאות החריגות הן רילאן עם חורי האוורור ואצא'ו עם התקרה המחולקת למקטעים.
כנסיית רילאן הושפעה מהאדריכלות הגותית, ובכנסיות האחרות בצ'ילואה ניתן לזהות את ההשפעה של סגנונות אדריכליים אחרים – הקלאסי בצ'ונצ'י, רנסאנס בנרקון והבארוק באצ'או.
בכל הכנסיות יש דוגמאות לאומנות של בני הצ'ילוטה.
במהלך ארבע מאות השנים שמאז בנייתן לא חל שינוי במאפייני הצורה והחומרים של הכנסיות שהם המבנה הראשי בנוי מעץ ברוש, הקורה העליונה והקורה האופקית מחוזקת על ידי מבנים אלכסוניים.
הגג הבנוי בזווית של 45º וגם הוא עשוי מברוש ומכוסה ברעפים.
הרצפה בכל קומה עשויה מקורות עץ.
בכנסיות יש עיטורים רבים ומגוונים.
בחלק החיצוני של הכנסיות העיטורים נמצאים על הדלתות מצופות העץ ובצורה, מספר ותדירות של שדירת קשתות על קיר הגמלונים.
החלונות בנויים במגוון צורות וגדלים.
החלק הפנימי של הכנסיות מאופיין בעבודות של אמנות עץ על העמודים והקשתות המקשרות ביניהם וכן על קישוטי המזבח.
במקום יש דוגמאות לאיקונינים מקומיים, וניתן למצוא דוגמאות שלהן בקוסקו, לימה וספרד.
הציורים הם חלק חשוב בקישוט של הכנסיות: בדלקאווה הציורים מחקים שיש, ואילו בצ'ונצ'י התקרה המקומרת צבועה בכחול עם כוכבים לבנים.
הכנסייה המפוארת ביותר היא כנסיית אצ'או שבה החלק הפנימי המפואר הבנוי בסגנון הבארוק עומד בניגוד לחלק החיצוני.
המסדרונות מקושרים במוטיבים צבועים ומגולפים המופיעים גם על המזבח; העמודים בנויים בסגנון שלמה וניתן למצוא דוגמאות רבות של מוטיבים צמחיים בסגנון הבארוק.
קישוטי המזבח נחשבים לדוגמה טובה לאמנות דתית.
כל הכנסיות נבנו בהתאמה לתנאי הסביבה הטבעית שבה הן שוכנות.
הכנסיות בנויות על מורדות הגבעה ומוגבהות מהקרקע כך שהן לא סובלות משיטפונות בזמן גשם כבד, הצד הצפוני של הכנסיות מוגן מפני סערות שבדרך כלל מגיעות מכיוון זה, והן מבנים סגורים לחלוטין ומוגנים מפני רוח וגשם שנפוצים מאוד באזור זה.
אורח החיים של תושבי ארכיפלג צ'ילואה במאה ה-16 היה שקט, והתבסס בעיקר על כלכלת חוואות ודיג.
באמצע המאה ה-16 הארכיפלג התגלה על ידי נווטים ספרדים, אך ההתיישבות הראשונה במקום הוקמה רק ב-1567 כאשר מרטין רואיז דה גמבואה הקים את הערים סנטיאגו דה קסטרו וצ'אקאו על האי הגדול של צ'ילואה.
הספרדים ראו בתושבים ילידי המקום אנשים מתונים ומסבירי פנים.
שיטת האנקומיינדה יושמה בצ'ילואה, והתושבים ילידי המקום שילמו מס למלכי ספרד באמצעות עבודה עבור המתיישבים בתמורה למזון והדרכה דתית.
מדי פעם הילידים התקוממו, כאשר המקרה המשמעותי ביותר היה ב-1712. מהומות אלה היו על רקע היחס הנוקשה שתושבי המקום קיבלו מהשליטים הספרדיים, שהאשימו את הישועים בכך שנתנו השראה להתקוממויות שדוכאו ביד קשה.
ביחד עם המתיישבים הראשונים הגיעו גם מיסיונרים ממסדר הפרנציסקנים וממסדר גבירת הרחמים.
לאחר שנציגים מטעמם הגיעו לביקור במקום ב-1608, הישועים שלחו לצ'ילואה כמה מחברי המסדר על מנת שאלה יתחילו בתהליך אוונגליזציה.
בסופו של התהליך הזה נבנו הכנסיות שהוכרזו כאתר מורשת עולמית.
האסטרטגיה של הישועים התבטאה באמצעות מיסיונים ניידים.
במהלך השנה נדדו קבוצות של ישועים ברחבי האי שמקורן היה במכללה הישועית בקסטרו.
הישועים שהו בכל יישוב במשך ימים ספורים לפי תוכנית שנקבעה מראש; ברוב המקרים המיסיונים הוקמו במרחק קצר מהחוף על מנת לאפשר לישועים להגיע לשם באמצעות שיט בסירה.
בתקופה שלאחר הקמתם המיסיונים לא היו מאוכלסים באופן קבוע, אך במהלך הזמן הישועים החלו לבנות קפלות ומבני מגורים עבור חברי המסדר שלהם.
מבנים אלו הוקמו בסיוע האוכלוסייה המקומית תוך שימוש בחומרים ושיטות מקומיות.
הישועים מינו מנהיג לא דתי מקרב המשפחות הבכירות בכל מקום שאליו הגיעו, ותפקידו של אדם זה היה לדאוג לכנסייה, לבית הקברות הסמוך אליה ולצרכים הרוחניים של הקהילה.
עד לסוף המאה ה-19 הוקמו למעלה מ-100 כנסיות, ומתוכן שרדו כ-60.
תושבי צ'ילואה סבלו מהטרדות של שודדי ים במהלך המאה ה-17, והספרדים שחיו בערים החלו לנטוש אותן בהדרגה עבור מגורים בטוחים יותר באזורי הכפר.
תוך כדי המעבר הזה הם השתלטו בהדרגה על אדמותיהם של ילידי המקום, והגדילו את העירוב הגזעי והתרבותי בין שתי הקבוצות האתניות.
קבוצת צ'ילוטה שקיימת עד היום בארכיפלג היא תוצאה של מיזוג זה.
התושבים המקומיים אימצו את הנצרות ואילו הספרדים החלו לדבר בשפה מקומית בשם וליצ'ה (שנכחדה מאז) על מנת לשפר את התקשורת בין הקהילות.
הספרדים אימצו את דרך החיים של תושבי המקום בכך שהחלו גם הם לעסוק בחקלאות ודיג.
כאשר הישועים גורשו מהמקום ב-1767 מקומם נתפס על ידי הפרנציסקנים, שהשתמשו בתשתית המיסיונים הניידים על מנת להקים תשעה מרכזים אזוריים.
מרכזים אלה התפתחו למערכת הקהילתית הנוכחית שהוקמה ב-1840.
למרות המאמץ של השלטון הקולוניאלי הספרדי הערים הפכו לכל היותר למרכזים מנהליים, ובתקופה שבה הסתיים השלטון היו רק 5 עיירות בצ'ילואה, והאזור היה נתון לסמכותו של המשנה למלך של מלכות המשנה של פרו, ולא למושל צ'ילה.
חיל המצב התמקם במבצר סאן קרלוס דה אנקוד שהוקם ב-1768.
אוכלוסיית צ'ילואה הייתה נאמנה מאוד למלכי ספרד.
כאשר החלו המאבקים למען העצמאות הצ'יליאנית ב-1810, הפכה צ'ילואה למפקדה הספרדית של הכוחות שכבשו חזרה את צ'ילה.
גם לאחר הכרזת עצמאותה של צ'ילה ב-1818 נותרה צ'ילואה מובלעת ספרדית ששרדה עוד כשמונה שנים, עד שנכבשה בידי צ'ילה.
צ'ילואה שגשגה במהלך המאה ה-19. ספינות רבות עגנו בנמלים בדרכן דרומה וייצוא העץ הניב רווחים רבים.
דבר זה בא לקיצו בשלהי המאה כתוצאה מפתיחתה של תעלת פנמה וניצול היתר של משאבי האי.
במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 היו בעיות כלכליות משמעותיות בחקלאות ובגידול הבהמות.
כתוצאה מכך היגרו בני הצ'ילוטה לפטגוניה ואזור מצר מגלן שבדרום.
כנסיית אגוסטין הקדוש היא כנסייה רומית-קתולית המשתייכת למסדר האוגוסטיני, ונמצאת במחוז אינטראמורוס ההיסטורי של מנילה, בירת הפיליפינים.
בניית הכנסייה הסתיימה ב-1607, והיא הכנסייה העתיקה ביותר בפיליפינים.
הכנסייה הוכרזה על ידי ממשלת הפיליפינים כציון דרך היסטורי-לאומי בשנת 1976. הכנסייה, ביחד עם שלוש כנסיות נוספות שנבנו בתקופת השלטון הקולוניאלי הספרדי, הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1993, ונקראו בשם כנסיות הבארוק של הפיליפינים.
המבנה הנוכחי של הכנסייה הוא למעשה הכנסייה האוגוסטינית השלישית שהוקמה באתר.
הכנסייה הראשונה הייתה מבנה הדת הראשון שנבנה על ידי הספרדים באי לוזון.
בניית הכנסייה הסתיימה ב-1571, ונעשה שימוש בחזרן ודקל המנגרובה.
הכנסייה נהרסה בדצמבר 1574 לאחר ניסיון פלישה כושל למנילה מצד כוחותיו של הפיראט לימאהונג.
הכנסייה השנייה נבנתה מעץ, אך היא נהרסה לאחר שרפה שהתחוללה ב-1583 כתוצאה מנר שהוצב בתנוחה לא נכונה בזמן הלווייתו של המושל הכללי הספרדי גונזאלו רונחיליו דה פנייסולה.
האוגוסטינים החליטו לשקם את הכנסייה באמצעות אבן, ובנוסף לבנות בסמוך אליה מנזר.
הבנייה החלה ב-1586, בניהולו של חואן מסיאס.
המבנה נבנה באמצעות לבני חימר מסותתות שנחצבו במיאקואיאן, בינאגונאן וסן מטאו שבמחוז ריזאל.
העבודה הייתה איטית במגלל מחסור בתקציב וחומרי בנייה, אך גם בגלל המחסור בבעלי מלאכה המתמחים באבן.
המנזר היה פעיל החל מ-1604, וההכרזה על השלמת הכנסייה התבצעה ב-19 בינואר 1607, ונקרא בשם כנסיית פאולוס הקדוש ממנילה.
מסיאס, שמת לפני תום הבנייה, הוכר על ידי האוגוסטינים באופן רשמי כאדריכל הכנסייה.
הכנסייה נבזזה על ידי הכוחות הבריטים שכבשו את מנילה ב-1762 כחלק ממלחמת שבע השנים.
הכנסייה שרדה את רעידות האדמה שפקדו את מנילה ב-1645, 1754, 1852, 1863 ו-1880. הכנסייה עברה תהליך חידוש ב-1854, בפיקוחו של האדריכל לוסיאנו אוליבר.
ב-18 באוגוסט 1898 הכנסייה שימשה את המושל הספרדי הכללי פרמין חאודנס להכנת כתב הכניעה של מנילה בפני ארצות הברית, לאחר התבוסה במלחמת ארצות הברית–ספרד.
בזמן הכיבוש היפני במלחמת העולם השנייה הכנסייה הפכה למחנה ריכוז עבור אסירים.
בימים האחרונים של הקרב על מנילה החיילים היפניים החזיקו בכנסייה מאות תושבים ואנשי כמורה ממנילה; רבים מבני הערובה נהרגו במהלך הקרב שנמשך שלושה שבועות.
הכנסייה עצמה שרדה את ההפצצות של הכוחות האמריקניים והפיליפיניים, מלבד הגג שנהרס, והייתה הכנסייה היחידה באינטראמורוס שלא נחרבה.
המנזר הסמוך לכנסייה נחרב עד היסוד, והוא נבנה מחדש בשנות ה-70 כמוזיאון על ידי האדריכל אנחל נאקפיל.
אורך הכנסייה הוא 67.15 מטרים ורוחבה 24.93 מטרים.
בזכות היסודות האליפטיים הכנסייה שרדה את רעידות האדמה הרבות שהרסו כנסיות אחרות במנילה.
נטען כי עיצובה של הכנסייה מבוסס על עיצובן של כנסיות אוגוסטיניות במקסיקו, וכן שהכנסייה היא העתק כמעט מושלם של קתדרלת פואבלה.
בחזית הכנסייה אין קישוטים רבים, ולעומת זאת יש בה מספר אלמנטים של הבארוק, שהבולטים שבהם הם התחריטים על הדלתות.
חצר הכנסייה מקושטת במספר פסלי אריות, שהוענקו במתנה על ידי סינים שהמירו את דתם לנצרות קתולית.
פנים הכנסייה נבנה בצורה של צלב נוצרי.
בכנסייה יש 14 קפלות צדדיות ותקרה שנבנתה ב-1875 בסגנון "אחיזת עיניים" (Trompe-l'œil) על ידי האמנים האיטלקים צ'זארה אלברוני וג'ובאני דיבלה.
הכנסייה מכילה את קבריהם של הקונקיסטאדורים הספרדים מיגל לופס דה לגאספי, חואן דה סאלסדו ומרטין דה גויטי, בנוסף לקבריהם של כמה מהמושלים הכלליים המוקדמים, ארכיבישופים ואנשים חשובים אחרים.
עצמותיהם נקברו בקמרון קהילתי הסמוך למזבח הראשי.
כנסיית אנטוניוס הקדוש היא כנסייה פרנציסקנית קתולית השוכנת ברחוב יפת 51 ביפו, מדרום למבנה בית הספר טרה סנטה.
הכנסייה נבנתה בשנת 1932 והחליפה את כנסיית פטרוס הקדוש שבכיכר קדומים ככנסייה הקתולית המרכזית בעיר.
כיום היא משמשת עובדים זרים קתולים בגוש דן, בעיקר מהפיליפינים, וכן את הקהילה הקתולית המקומית ואת אנשי הסגל הדיפלומטי הקתולים המתגוררים באזור.
במקום משמשים שלושה נזירים פרנציסקנים המתגוררים בקומה השנייה של המבנה.
הכנסייה מוקדשת לאנטוניוס הקדוש מפאדובה, נזיר פרנציסקני, מטיף ותאולוג, הנחשב לאחד ממורי הכנסייה.
המבנה עוצב בסגנון נאו-גותי וצמוד לו מגדל גבוה בעל צריח מחודד.
חלונות המבנה עשויים זכוכית צבועה, ובצדו המזרחי של האולם ניצב מזבח גותי עשוי עץ ושיש המעוטר בדמויותיהם של ישו הנוצרי, פרנציסקוס מאסיזי ואנטוניוס הקדוש מפאדובה.
ליד הכנסייה פועלת מקהלת פרנציסקוס הקדוש, שחבריה הם מהגרי עבודה מהפיליפינים.
ב-22 במאי 1995 פרץ לכנסייה חייל צה"ל בן 21, אשר השליך רימוני הלם, ירה צרורות מנשקו האישי וגרם נזק כבד למקום.
לאחר מעצרו סירב החייל לשחזר את המעשה, בטענה שמטעמי אמונה אינו יכול לבוא בשערי כנסייה.
הוא נידון למאסר של ארבע שנים וחצי.
כנסיית בויאנה (בולגרית Боянска църква) היא כנסייה השוכנת ברובע בויאנה שבדרום-מערב סופיה, בירת בולגריה.
היא מורכבת משלושה חלקים שנבנו בסוף המאה ה-10, במאה ה-13 ובמאה ה-19. הכנסייה מעוטרת בפרסקאות עשירים במספר שכבות, הנחשבים לאחד הריכוזים השמורים והשלמים של אומנות מזרח אירופית ימי ביניימית.
הכנסייה הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 1979.
הכנסייה קטנה למדי - אורכה כ-19 מטר ורוחבה המרבי הוא תשעה מטרים.