tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מטוסי ה-F-35 מתוכננים בעתיד לשדרוג לארכיטקטורה פתוחה, על מנת שניתן יהיה להתקין במטוס מערכות נשק, תוכנות וטכנולוגיות משתנות מבלי לבצע התאמות ארוכות.
האסטרטגיה מאחורי תכונה זו של המוצר נועדה לאפשר את הארכת חיי המדף, וכן שדרוג בזמן אמת, מתוך הבנה שמערכות אלו ישתדרגו לאורך חיי המטוס.
ב-2024 נעשה שימוש במטוס (בין היתר) כדי ליירט את מאות הכטב"מים וטילי השיוט ששיגרה איראן לעבר ישראל במתקפה מסיבית.
ב-26 באוקטובר 2024 נעשה שימוש במטוסים בכדי לבצע תקיפה מאסיבית באיראן במסגרת מבצע "ימי תשובה".
תוכנית "מטוס תקיפה משותף" החלה בנובמבר 1996, במטרה לבחור מטוס קרב חדש לארצות הברית ולבעלות בריתה, כתחליף בעיקר ל-F-16, ל-F-18, להארייר II ול-A-10. באוקטובר 2001 נבחר לוקהיד מרטין X-35, שגבר על הבואינג X-32. המטוס נועד להיות רב-משימתי – לתקיפה, ליירוט, לסיור וצילום אווירי, לביון וללוחמה אלקטרונית, ויעיל מבחינה כלכלית.
הוא מיועד לשמש כמטוס קרב מוביל עד שנת 2040, ולהיות שני ביכולת עליונות אווירית רק ל-F-22. כל דגמי המטוס הם חד-מושביים, ומדמי טיסה מתקדמים מיועדים לחסוך את הצורך בדגם אימון דו-מושבי, ולצמצם את טיסות האימון בכלל.
עיצוב המטוס מבוסס על ה-F-22, ועלות פיתוחו המשוערת היא מעל 40 מיליארד דולר, רובם במימון ארצות הברית.
ב-2009 פורסם כי חלק מתוכניות המטוס נגנבו במבצע סייבר.
תקשורת נתונים במהירות גבוהה, כולל FireWire 800 וערוץ סיב (FC ).
אופן פיתוח זה יעיל מאוד עבור פיתוח שלושת דגמי מטוס ה-F-35 בבקרת טיסה עם מרכיבים משותפים רבים.
הפעלת המטוס התקדמה משלב הניסויים לשלב האימונים בשנת 2012, והוא נכנס לשירות בכוחות המזוינים של ארצות הברית ובכוחות המזוינים של בריטניה משנת 2015. הוא מטוס הקרב השני מהדור החמישי שנכנס לשירות בארצות הברית, והראשון מדור זה שנכנס לשירות בשאר המדינות הרוכשות.
לפי הערכות בענף התעופה, ה-F-35 יהיה מטוס הקרב המאויש האחרון, ואחריו יפותחו למטרות קרב כלי טיס בלתי מאוישים בלבד.
מדינות נוספות ששוקלות לבצע הזמנות – בלגיה, ברזיל, פינלנד, יוון, רומניה, קוריאה הדרומית, פולין, ספרד, איחוד האמירויות הערביות וערב הסעודית.
טאיוואן ביקשה לבצע הזמנה, אך בקשתה נדחתה בעקבות התנגדות חריפה מצד סין.
המטוס מיוצר בשלושה דגמים עיקריים:
F-35A – בעל יכולת המראה ונחיתה רגילה, מיועד בעיקר לחיל האוויר האמריקני.
F-35B – בעל יכולת המראה קצרה ונחיתה אנכית, כולל מערכת הנעה וקטורית שפותחה בשיתוף חברת רולס-רויס הבריטית.
מיועד בעיקר לחיל הנחתים האמריקני, ביצע טיסת בכורה ב-11 ביוני 2008. מחירו 115 מיליון דולר.
F-35C – בעל כנפיים מוארכות, כשההארכה כוללת מכלול קיפול כנף כדי לפעול מנושאות מטוסים, מיועד בעיקר לחיל הים האמריקני.
טס לראשונה ב-7 ביוני 2010, מחירו 107 מיליון דולר.
F-35I – מיועד לחיל האוויר הישראלי.
מבוסס על דגם A, עם אמצעי לחימה ומערכות אוויוניקה מתוצרת ישראל.
החל להיקלט בחיל בדצמבר 2016 בשם "אדיר".
CF-35 – מיועד לחיל האוויר הקנדי, מבוסס על דגם A.
פרויקט ה-F-35 עורר מחלוקת רבה, בעיקר בשל עלותו הגבוהה, אך גם עקב טענות לכשלים בפיתוח ופגמים במטוס.
פיתוח ה-F-35 חרג הן מהתקציב והן מלוח הזמנים שנקבע למיזם.
על פי הערכות הפנטגון מ-2010, מחירו של המטוס האמיר ביותר מ-50% מהתוכניות המקוריות.
כמו כן, נמתחה ביקורת רבה על תקלות במטוס ובעיקר על באגים בתוכנה המפעילה את המטוס, ונטען שעקב התקלות הללו המטוס לא בשל מבצעית ויכול להתרסק בעת פעילותו.
בישראל נמתחה ביקורת רבה על רכישת המטוס, בעיקר עקב המחיר הגבוה של כל מטוס.
נטען שהמטוס נרכש בעיקר כיוון שחיל האוויר הישראלי רצה "צעצוע חדש ומתוחכם" ולא בגלל צורך מבצעי אמיתי, שכן כבר היום לחיל האוויר הישראלי יש עליונות אווירית מוחלטת במזרח התיכון.
לדברי המבקרים, את הכסף הרב שהושקע ברכישת טייסות בודדות (50 מטוסים) היה אפשר לנצל יותר טוב בשיפור כלל צה"ל ובפרט של זרוע היבשה.
מנגד אנשי צבא אמרו שמדובר במטוס בעל טכנולוגיות מתקדמות ויכולות חסרות תקדים, ושהוא הטוב מסוגו בעולם.
מפקד חיל האוויר הישראלי אמר שברגע שהוא עולה למטוס וטס הוא רואה בקוקפיט את כל המזרח התיכון.
חיל האוויר של ארצות הברית (USAF) הוא המפעיל הגדול ביותר של ה-F-35. את המטוס מפעילים גם חיל הים של ארצות הברית (USN) וגם חיל הנחתים של ארצות הברית (המארינס או ה-USMC).
כבר בראשית שנת 2012 מטוסי ה-F-35A וה-F-35B אושרו להתחיל באימוני טיסה בסיסיים.
עם זאת, חוסר בשלות במערכת באותו זמן הביא לחששות בנוגע לבטיחות וכן לדאגות מצד מנהל הבדיקה וההערכה התפעולית, מפני בדיקת לוחמה אלקטרונית, תקציב ובמקביל לבדיקה והערכה מבצעית.
בשלב זה עלתה העלות הכוללת של הפרויקט ל-1.45 טריליון דולר, פי שלושה מהתכנון המקורי.
ב-10 בספטמבר 2012, למרות הבעיות שנותרו בתוכנית הבדיקות המבצעיות, ה-USAF החל בהערכת שימוש מבצעי של מטוס ה-F-35A, כולל תמיכה לוגיסטית, תחזוקה, הכשרת כוח אדם וביצוע טיסות.
טיסות הערכת השימוש המבצעי החלו ב-26 באוקטובר והושלמו ב-14 בנובמבר לאחר 24 טיסות, כאשר כל טייס סיים שש טיסות.
ב-16 בנובמבר 2012, המארינס האמריקאי קיבל את מטוס ה-F-35B הראשון בשדה התעופה יומה (של המארינס).
במהלך שלב הייצור הראשוני בשיעור נמוך, שְלוש הזרועות הצבאיות של צבא ארצות הברית (חיל הנחתים, חיל האוויר והצי הימי) שיתפו פעולה בפיתוח טקטיקות ונהלים תוך שימוש בסימולטורי טיסה, בדיקות יעילות, גילוי בעיות ושיפור התכנון.
בינואר 2013 החלו האימונים בבסיס חיל האוויר האמריקאי אגלין עם קיבולת של 100 טייסים ו-2,100 אנשי תחזוקה בבת אחת.
ב-8 בינואר 2015 נבחר בסיס חיל האוויר המלכותי Lakenheath בבריטניה לבסיס הראשון באירופה המכיל טייסות של מטוסי ה-F-35. הוצבו בו 48 מטוסי F-35 בשתי טייסות שנוספו לטייסות הקיימות של מטוסי F-15A ו-F-15C השייכות לאגף הקרב־48 (חלק מחיל האוויר האמריקאי הנמצא באירופה).
ב-31 ביולי 2015 חיל הנחתים האמריקאי הכריז על יכולת מבצעית ראשונית עבור ה-F-35B ברמה Block 2B (רמת מבצעיות ראשונית מוערך ב-87 אחוזי יכולת מבצעית מלאה) לאחר ניסויים מבצעיים.
עם זאת, נותרו מגבלות ביכולות; פעולות לילה, תקשורת, תוכנה ושיגור נשק.
ביולי 2016 מטוסי F-35B של חיל הנחתים השתתפו בתרגיל הדגל האדום (תרגיל הבודק יכולת מבצעית) הראשון שלהם עם 67 גיחות שנערכו.
ב-2 באוגוסט 2016 מטוס ה-F-35A השיג יכולת מבצעית ראשונית ברמה Block 3i (מוערך ב-89 אחוזי יכולת מבצעית מלאה).
בשנת 2017 השתתפו מטוסי F-35A של ה-USAF בתרגיל הדגל האדום, יכולת המערכת השתפרה והמטוסים השיגו בסופו של דבר יחס הפלות של 15:1 נגד טייסת של מטוסי F-16 המתמחים בקרבות אוויר-אוויר בסביבה עם איום רב.
ב-28 בפברואר 2019 השיג מטוס ה-F-35C יכולת מבצעית מלאה ברמה Block 3F (מאה אחוזי יכולת מבצעית מלאה).
עלות התפעול של ה-F-35 גבוהה יותר משל מטוסי קרב וותיקים יותר, בשנת 2018 עלות שעת טיסה של F-35A עמדה על כ-44,000 דולר.
לוקהיד מרטין מקווה שעד שנת 2025 יוזל המחיר אף ל-25,000 דולר.
חיל הנחתים האמריקאי מתכנן לפזר את מטוסי ה-F-35B בין בסיסים הפרוסים קרוב לשטח הקרב.
בדומה לפריסת מטוסי ההוקר סידלי הרייר, מטוסי תקיפה בעלי יכולת המראה ונחיתה קצרה שפעלו בשירות חיל האוויר המלכותי הבריטי ב, שהסתמכה על מסלולי המראה קצרים, מסתור ומחסה.
ה-F-35B יפעלו מבסיסים זמניים בשטח בעלות הברית ובטווח הטילים הבליסטיים וטילי השיוט העוינים תוך שהמטוסים יועברו כל 24–48 שעות (מחזור מציאת המטרות של האויב).
האסטרטגיה הזאת נועדה דווקא למטוסי ה-F-35B בעלי טווח הטיסה הקצר ביותר מבין שלושת הסוגים.
מערך ה-F-35B הזה ילווה בנקודות תדלוק וחימוש ניידות (M- Farbs) המאוכלסות במטוסי KC-130 ו-V-22 Osprey לצורך חידוש ותדלוק המטוסים.
נקודות אלו יוכלו להתבסס על שדות תעופה קטנים, כבישים רב-נתיביים או בסיסים ראשיים פגומים.
כמו כן יוקמו נקודות הפצה ותיקון בחופי הים.
בספטמבר 2018 נערכה תקיפה מבצעית ראשונה של מטוס F-35B, שהמריא מאוניית סער אמפיבית "אסקס", ותקף יעד של טליבאן באפגניסטן.
באותו חודש התרסק לראשונה מטוס F-35B בתאונת אימונים.
בעקבות כך, ב-15 באפריל 2019 נפרסו מטוסי קרב של חיל האוויר האמריקאי בבסיס האווירי א-ט'פרה , באיחוד האמירויות הערביות.
ב-27 באפריל 2019 שימשו לראשונה מטוסי F-35A בלחימה בתקיפה אווירית על רשת מנהרות של המדינה האסלאמית בצפון עיראק.
שירות בחיל האוויר המלכותי ובצי המלכותי
ה-F-35 לייטנינג II נמצא בשירות חיל האוויר המלכותי וזרוע האוויר של הצי המלכותי, בשירות בריטי הוא מכונה בפשטות "לייטנינג" והוא יועד להחליף את מערך מטוסי הבריטיש אירוספייס הרייר II.
הטייסת המבצעית הראשונה לקלוט את הלייטנינג הייתה טייסת 617 שהוקמה מחדש באפריל 2018 ומוצבת דרך קבע בבסיס חיל האוויר המלכותי מרהאם.
מספר חודשים אחריה הוקמה מחדש גם טייסת 207 על בסיס הלייטנינג, גם היא במרהאם.
לצד שתי הטייסות המבצעיות, נקלטו מטוסי לייטנינג גם בטייסת הבחינה וההערכה 17 (מילואים) כבר ב-2013 כחלק ממהלך הקליטה של המטוס ליחידות המבצעיות.
בדצמבר 2023 הוקמה מחדש טייסת אוויר ימית 809 שקלטה את הלייטנינג והפכה ליחידה המבצעית הראשונה של הצי המלכותי לעשות שימוש במטוס המתקדם.
בנובמבר 2021 התרסק מטוס F-35C שהמריא מנושאת המטוסים אה"מ קווין אליזבת (R08) בים התיכון.
ובאוקטובר 2008 הסוכנות לשיתוף פעולה צבאי וביטחוני (DSCA), גוף של הפנטגון הממונה על מכירת נשק למדינות זרות, הכריז על אישור העסקה למכירת עד 75 מטוסים לישראל.
בנובמבר 2012 סוכם עם לוקהיד מרטין לוח הזמנים לקליטת המטוסים החל מסוף 2016. גם רכש הגומלין סוכם והגיע לכ-1.75 מיליארד דולר עד סוף 2019. בפברואר 2015 נחתמה עסקת השלמה נוספת בהיקף של כשני מיליארד דולרים, הכוללת 14 מטוסים, תמורת 110 מיליון דולר למטוס.
למרות זאת, נכון לנובמבר 2022 העסקה טרם נחתמה.
מערכות התקשורת והשו"ב מתבססים על מערכות ישראליות הפועלות בחיל האוויר והמטוס השתלב ברשת הצבאית עם הגעתו.
במערכת הל"א חיל האוויר שילב במטוס מערכות ייחודיות, ויכולת עצמאית בתחום המאפשר לחיל לעדכן את המערכות באופן מיידי.
בנוסף השתתפו מטוסי ה-F-35I בלחימה ברצועת עזה כאשר סיפקו סיוע אווירי ואש חיפוי לכוחות היבשה ולמסוקי הפינוי של יחידה 669. לפי מקורות זרים, מטוסי F-35I ביצעו את תקיפת הקונסוליה האיראנית בדמשק בה נהרג בסיכול ממוקד מוחמד רזא זאהדי, מפקד כוח קודס בסוריה ולבנון.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, פותחה במרכז ניסויי הטיסה בחיל האוויר בשיתוף פעולה עם חברת לוקהיד מרטין ותוכנית ה-F-35 בפנטגון יכולת חדשה לנשיאת חימושים חיצוניים מסוג JDAM על כנפי המטוס בכדי להגביר את הספקי התקיפה.
מטוס ה"אדיר" הישראלי הוא המטוס היחיד בעולם שביצע תקיפות מבצעיות עם תצורת חימוש חיצוני.
חיל האוויר של ארצות הברית – 417 מטוסים נמסרו לחיל, מתוך 1,453 מטוסי F-35A הוזמנו.
חיל האוויר המלכותי האוסטרלי – 72 מטוסים בצי, כאשר בדצמבר 2024 הגיעו המטוסים האחרונים מתוך כל ההזמנה של חיל האוויר האוסטרלי.
בדצמבר 2020 צי מטוסי ה-F-35 של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי הוכרז כמבצעי.
חיל האוויר האיטלקי – 24 מטוסים כבר מבצעיים.
ישנה לאיטלקים אפשרות להזמין מספר מטוסים שיעלה את כמות מטוסי ה-F-35A שלהם ל-60 מטוסים.
חיל האוויר המלכותי הדני – 17 מטוסים מבצעיים, מתוך הזמנה של 43 מטוסים.
חיל האוויר המלכותי ההולנדי – 48 מטוסים מבצעיים, מתוך הזמנה כוללת של 58 מטוסים מסוג זה לחיל.
כוח ההגנה העצמית האווירי של יפן – על פי פרסומי החברה, הזמינה יפן 105 מטוסים מדגם זה, כש-38 מטוסים מתוכם מתוכננים לייצור על ידי מיצובישי.
באפריל 2019 התרסק מטוס F-35 של יפן באוקיינוס השקט במהלך אימון.
42 מטוסים בשירות מבצעי נכון לאפריל 2025.
חיל האוויר המלכותי הנורווגי – 52 מטוסים מבצעיים, מה שהפך את נורווגיה למדינה הראשונה שקיבלה את כל צי מטוסי ה-F35 שהזמינה.
חיל האוויר של הרפובליקה של קוריאה – 40 מטוסים נמסרו נכון לינואר 2022. סך הכל קוריאה הדרומית מתכננת לקלוט כ-60 מטוסי F-35A.
חיל האוויר הבלגי – הזמנה מתוכננת של 34 מטוסים.
12 מטוסים נמסרו באופן רשמי.
חיל האוויר הפולני – 32 מטוסים הוזמנו.
חיל האוויר המלכותי הקנדי – הייתה במקור שותפה בדרגה שלישית בפרויקט, אך ביטלה את השתתפותה ב-2012 עקב העלות הגבוהה למטוס.
במרץ 2022 הודיעה שתזמין 88 מטוסים.
חיל האוויר השווייצרי – בספטמבר 2022 פורסם שממשלת שווייץ חתמה על חוזה לקניית 36 מטוסי F-35 שיסופקו בשנים 2027–2030.
חיל האוויר הגרמני – בדצמבר 2022 פורסם שממשלת גרמניה חתמה על חוזה לרכישת 35 מטוסי F-35.
חיל האוויר הפיני – החל לקבל את מטוסי ה־F-35 מתוך הזמנה של 64 מטוסים שיחליפו את מטוסי F-18.
חיל האוויר של איחוד האמירויות הערביות – ארצות הברית אישרה למכור לו 50 מטוסים.
אך בדצמבר 2021 איחוד האמירויות הודיעה על השעיית העסקה.
חיל האוויר הטורקי – 4 מטוסים נבנו אך טרם נמסרו לטורקים, מתוך הזמנה של כ-30 מטוסים, כשהייתה לטורקים אופציה להזמין סך כולל של 120 מטוסי F-35A.
עם זאת, בעקבות ההקצנה של ארדואן ורכישת מערכת ההגנה אווירית S-400 מרוסיה, ארצות הברית השעתה את העסקה עם טורקיה ופתחה בהליכים לסלק את טורקיה מתוכנית ה-F-35, דבר שהושלם באמצע 2020. המטוסים שיועדו לטורקיה עברו הסבה ונמסרו לחיל האוויר האמריקני.
חיל האוויר האיטלקי הזמין 15 מטוסים.
חיל הים האיטלקי – 15 מטוסים מתוכננים שיהיו בחיל, שמהם 3 מטוסים נמסרו לחיל.
בריטניה: בחיל האוויר המלכותי וחיל הים המלכותי נקלטו 27 מטוסי F-35B, כש-23 מתוכם נמצאים בבריטניה, ו-3 נמצאים בארצות הברית לבחינות ואימונים, עם עוד 42 מטוסי לחימה ומטוסי אימון שאמורים להגיע ב-2023. סך הכל, בריטניה מתכננת להצטייד ב-138 מטוסי F-35B.
עם זאת מטוס אחד התרסק בים התיכון והטייס יצא ללא פגע.
: חיל הנחתים של ארצות הברית (המארינס) – 112 בשירות פעיל, מתוך 353 מטוסי F-35B מתוכננים להיקלט במארינס.
הצי של הרפובליקה של קוריאה – 12 מטוסים מתוכננים.
חיל הנחתים של ארצות הברית – 67 מטוסי F-35C מתוכננים להיקלט במארינס.
חיל הים של ארצות הברית – 118 בשירות פעיל, מתוך 273 מטוסי F-35C מתוכננים להיקלט בחיל הים של ארצות הברית.
חיל האוויר הישראלי – חיל האוויר הישראלי הזמין דגם מיוחד של מטוס ה-F-35, מטוס ה-F-35I, שבו הוכנסו מערכות ישראליות ייחודיות, בהן תקשוב, C4ISTAR ולוחמה אלקטרונית.
עד כה סופקו לישראל 46 מטוסים מסוג F-35I (מתוכם, 45 מטוסי קרב ועוד מטוס ניסוי אחד), כשהוזמנו בסך הכל 75 מטוסי F-35I.
נקודות נשיאה לחימוש: 6 כנות חיצוניות על הכנפיים עם יכולת נשיאה של 6,800 ק"ג ושני תאים פנימיים עם יכולת נשיאה של 1,360 ק"ג, סך הכל ה-F-35A יכול לשאת חימוש במשקל 8,100 ק"ג (כ-8 טונות).
MBDA מטאור (תלוי במימון הפיתוח)
טיל אוויר-קרקע משותף (טאק"ם) JAGM (בפיתוח)
פצצה גרעינית מדגם B61 מוד 12
ה-F-35I אדיר יכול לשאת גם פצצות תוצרת ישראל.
בדגם F-35I אדיר ישנן מערכות אוויוניקה, תקשוב ולוחמה אלקטרונית ישראליות נוספות הייחודיות לחיל האוויר הישראלי
U-2 הוא מטוס ריגול חד־מושבי וחד־מנועי אמריקני תוצרת סדנת הבואשים של לוקהיד קורפוריישן.
המטוס תוכנן כדי לטוס בגובה של מעל 73,000 רגל, כך שיהיה מעבר לטווח היירוט של ברית המועצות, יעד הריגול.
עיקר השימוש בו נעשה במלחמה הקרה.
כיום הוא משמש בעיקר לאיסוף מודיעין עבור צבא ארצות הברית.
בעבר הפעילה נאס"א שני מטוסים מדגם זה למשימות תצפית מדעיות.
יציבותו הרבה של המטוס הופכת אותו לפלטפורמה טובה לביצוע תצפיות אטמוספיריות בגובה רב.
ב־1989 הוחלפו המטוסים בדגם מתקדם יותר, הנקרא ER-2.
החל משנת 1950 חיל האוויר האמריקאי התניע תוכניות שונות לפיתוח מטוס שלא יהיה בסיכון – מטוס שטס בגובה רב יותר.
מיגים סובייטיים יכלו להגיע עד גובה 45,000 רגל, ולכן סברו במערב שמטוס מעל 60,000 רגל יהיה בטוח מיירוט.
בנוסף, בתקופה זו היה פער מודיעיני לגבי ביצועי המכ"ם הסובייטי, וחשבו שמטוס מעל גובה 65,000 רגל לא יתגלה.
התנעת הפרויקט סבלה מפיצול דעות בחיל – האם נדרש תפקוד כפול של המטוס גם במלחמה וגם בתקופות שלום, או רק מודיעין אסטרטגי בזמן שלום.
הגישה לייעוד כפול הובילה את העמדה הרשמית בחיל.
בגלל הדרישה לתפקוד בזמן מלחמה נדרש המטוס לחוזק מבני, תותח ועוד דרישות שהכבידו על תכנון המטוס והנמיכו את תקרת הגובה אליה ניתן להגיע.
תוכנית אחת שלא יצאה לפועל הייתה הסבת מטוס B-57, שהיה בתורו נגזרת של האינגליש אלקטריק קנברה מבריטניה, לצילום בגובה רב.
תוכננה נגזרת מיוחדת של המטוס שיועדה לריגול בלבד, בשם RB-57, שהייתה מגיעה לגובה 67,000 רגל.
את התוכנית יזם ריצ'רד לגהורן מחיל האוויר האמריקאי, שהיה אחד התומכים בגישה שמטוס ריגול צריך להיות מיועד לריגול בלבד ללא הכבדה נוספת.
כאשר ניסה לגהורן לאשר את התוכנית, היא נפסלה כיוון שהמטוס לא עמד בדרישות של מטוס צבאי – חימוש, עמידות וכן נסע.
כשנה מאוחר יותר התוכנית אושרה לאבטיפוס.
הצעה אחרת שנפלה הייתה ספינת אוויר איטית לשיוט בגובה 90,000 רגל.
במרץ 1953 חיל האוויר שלח קול קורא למטוס עם טווח 1,500 מייל ימי בגובה 70,000 רגל, עם מטען במשקל עד 320 ק"ג.
הבקשה נשלחה לחברות קטנות, מתוך רצון להשלים את הפרויקט מהר.
לוקהיד לא נכללה בנמענים אך מנהל בלוקהיד בשם ג'ון קרטר, שהשתחרר זמן קצר לפני כן והיה עדיין עם קשרים בחיל האוויר, שמע בסתיו 1953 על התוכנית.
הוא כתב מזכר להנהלת החברה שבו המליץ להגיש הצעה למכרז, תוך צירוף המלצות טכניות.
הוא המליץ על מטוס במהירות טרנס־סונית של 0.8 מאך שיכול להגיע לגובה 70,000 רגל.
כדי להגיע לביצועים אלו הוא כתב שתכנון המטוס צריך להיות לא שגרתי, תוך ויתור על כן נחיתה, לא לעמוד בדרישות צבאיות, ולעמוד בדרישות חוזק נמוכות מהמקובל.
בעקבות ההמלצה, לוקהיד הגישה באפריל 1954 הצעה למכרז בשם CL-282.
ההצעה של לוקהיד עלתה על המתחרים בגובה וטווח הטיסה, אך הייתה רדיקלית יותר.
היא נדחתה על הסף בידי חיל האוויר, כאשר נימוקי הדחייה נגעו לחדשנות שבמטוס והיכולת שלו לשמש "רק" למטרה המרכזית לשמה נועד – ביון.
הסיבות לדחייה היו: היעדר תותח, היעדר כן נסע, שימוש במנוע יחיד, שימוש במנוע מסוג חדש, ויכולת נשיאת משקל נמוכה שלא הספיקה למצלמות הענקיות באורך 6 מטר שהיו בשימוש.
בכירים בסוכנות הביון האמריקאית CIA, שהשתתפו בדיונים, דווקא אהבו את הרעיונות שהוצגו בהצעה למטוס CL-282 של לוקהיד.
למרות התמיכה בדרגות הביניים, ראש ה־CIA אלן דאלס לא רצה להיכנס לתחום הריגול האווירי והעדיף לשמר את עיסוק הסוכנות בריגול באמצעות סוכנים אנושיים.
כמה התרחשויות שקרו במקביל שינו את חוקי המשחק.
מספר קבוצות חשיבה של מדענים מובילים במעמד ייעוץ רשמי לממשל, סבבו בכל האתרים הקשורים לנושא המודיעין והטייס.
ההמלצות היו שהמצב עם ברית המועצות דורש פתרון של צילום אווירי באמצעות כלי טיס שהסיכוי לגילויו והפלתו נמוך.
אחת הוועדות אפילו עקפה את דאלס ופנתה ישירות לנשיא אייזנהאואר, בהמלצה שה־CIA כרשות אזרחית יפתח ויפעיל טייסת ריגול.
זאת מתוך מחשבה שהרוסים יגיבו לטיסות אזרחיות באופן פחות תוקפני, לעומת חשש שמטוס צבאי, אם יופל, יוביל למלחמה.
באוגוסט 1953 הסובייטים ערכו ניסוי מוצלח בפצצת מימן מתקדמת יותר מזו האמריקאית, במקביל לתוקפנות מוגברת בזירה הפוליטית הבינלאומית.
התפישה לפיה מטוס מתחת ל־70,000 רגל יהיה בטוח מיירוט נפלה סופית, כאשר בטיסת מודיעין בריטית בשנת 1953, מטוס נגזרת של הקנברה (כמו ה־RB-57 המתוכנן) בגובה 66,000 רגל, נפגע וכמעט והופל בידי הסובייטים.
האירוע גרם לשינוי בהבנה של הביצועים הנדרשים, ובפרט הדרישה לגובה טיסה עלתה מעל 70,000 רגל.
ההצעה של לוקהיד הגיעה לגובה 73,000 רגל, בעוד כל ההצעות המתחרות היו מתחת ל־70,000 רגל.
בפן הטכנולוגי, חלה מהפכה בתכנון מצלמות, ובעוד חיל האוויר נשאר בדעה שאורך המוקד (ולכן הגודל) הוא הקובע את איכות המצלמה, מצלמות קטנות וקלות בהרבה היו בעלות ביצועים טובים יותר, ויכלו להיות מותקנות על ה־CL-282.
כל הגורמים האלו לבסוף גרמו לכך שבתאריך 23 בנובמבר 1954, הנשיא אייזנהאואר נתן בידי ה־CIA אישור ותקציב שחור לפרויקט שנקרא AQUATONE, לפיתוח ותפעול טייסת ביון, וסוכם שחיל האוויר יסייע ככל שנדרש.
זאת אף על פי שהמנהלים של שני הארגונים התנגדו לעקרונות התוכנית.
המטוס הנבחר נקרא עוד CL-282, שהוחלף לשם U-2 עם מסירת הדגם הראשון.
החברה שנבחרה לתכנן ולייצר את המטוס הייתה לוקהיד, שם הטילו את המשימה על סדנת הבואשים בראשות קלי ג'ונסון.
הסודיות הייתה הכרחית בפרויקט, שבוצע לכן באתר החברה המבודד בברבנק, קליפורניה, שם בוצע הפרויקט הסודי הקודם של סדנת הבואשים, ה־P-80. המנוע הנבחר, J73 של ג'נרל אלקטריק, סופק ל־CIA תוך הסבה מפרויקטים קיימים, שכן רכישה נוספת הייתה חושפת את הפרויקט.
כדי לעבוד במהירות רבה יותר, ג'ונסון שמר על כלל לפיו כל המהנדסים יעבדו במרחק של עד 15 מטר מקו ההרכבה.
באופן זה כל בעיה בייצור טופלה מיידית.
העובדים לא נדרשו להדפיס כל שינוי, ולצורך תיעוד הספיקו הערות בכתב יד על גבי שרטוטים.
הדרישות העיקריות מהפרויקט היו פשוטות אך מאתגרות.
לוח הזמנים היה צפוף מאוד: אספקת מטוס ראשון בתוך 8 חודשים, עד יולי 1955. המטוס נדרש למהירות של 460 קשר או 0.8 מאך בגובה שיוט של 73,100 רגל (כאשר מכל הדלק ריק ברובו), טווח טיסה בין־יבשתי ויכולת נשיאת מטען של 200 ק"ג.
המטוס תוכנן על בסיס מנוע פראט אנד ויטני J-57.
לשם השגת המטרה העיקרית, גובה וטווח טיסה, קלי ג'ונסון ויתר על דרישות שמתכננים יותר שמרנים לא היו שוקלים.
המטוס נדרש לעמוד בעומסים של 2.5g לפי תקן אזרחי, במקום 5g בתקנים צבאיים.
להפחתת המשקל, הכנפיים חוברו בנפרד לגוף המטוס ולא לקורה אחת רציפה כנהוג.
במקום כן נסע רגיל, נבחר מבנה "גלגלי אופניים" קלים במיוחד, שלא איפשרו הסעה.
בהמראה ונחיתה חוברו שני גלגלים נוספים על מוטות באופן ידני לקצה הכנפיים כדי לאפשר הסעה.
הטייס היה מנתק אותם מיד לאחר ההמראה, ובנחיתה המטוס היה מפחית מהירות על המסלול עד שנעצר ונטה לאחד הצדדים, ולאחר מכן הורכבו ידנית גלגלי העזר והמטוס המשיך לאזור החניה.
מבנה המטוס היה דק במיוחד, והחיבורים חלשים יחסית למקובל, כך שהצורה של כל מטוס הייתה שונה, וביצועי המטוסים היו שונים משמעותית זה מזה.
כדי שביצועי המטוסים היו זהים, הוסיפו גבשושיות שהותאמו באופן פרטני על גופו של כל מטוס.
כל החידושים והתכן המיוחד גרמו לכך שהמטוס יהיה מסוגל להגיע לביצועים, אך עם זאת, הביצועים מתחו את יכולות ההנדסה באותה תקופה עד לקצה.
המטוס בגובה 73,000 רגל היה יציב רק כאשר היה כמעט מרוקן מדלק, ורק בתחום מהירויות קטן במיוחד של 10 קשר.
במהירויות גבוהות יותר היה נכנס לתחום העל-קולי ומאבד גובה בגלל גלי הלם, ובמהירויות נמוכות יותר היה מזדקר.
התחום הצר הזה נקרא באווירונאוטיקה פינת ארון המתים (Coffin corner), ככל הנראה בגלל הסיכון בטיסה כזו, וגרם למטוס להיות קשה מאוד להטסה.
אחד האתגרים המרכזיים בפרויקט היה המצלמה.
למעשה, כאשר התניעו את הפרויקט, לא הייתה קיימת מצלמה מתאימה שתצלם ברזולוציה הזוויתית הנדרשת.
ג'יימס ג'ילברט בייקר התלהב מתוכנית ה-CL-282 והחל לתכנן מצלמה מתאימה.
לוח הזמנים למצלמה הרצויה היה כשנה, ארוך מדי לפרויקט, ולכן עבור הטיסות הראשונות הוא שידרג מצלמות קיימות K-38 למצלמות בעלות רזולוציה גבוהה יותר, שנקראו A-1. בייקר היה אחד החלוצים בניתוב קרניים ממוחשב, תחום חדש באותה תקופה, ולכן היה יכול לשפר באופן קיצוני ביצועי עדשות קיימות שתוכננו ללא מחשב.
התכנון המשופר שייצר כעבור שנה, נקרא A-2 ושיפר חדות תצפית יותר מפי-3 ממצלמות קודמות.
ב-25 ביולי 1955, פחות מ-8 חודשים לאחר ההתנעה הרשמית, המטוס הראשון, שנקרא "מלאך", היה מוכן לטיסה.
שם הדגם הנבחר היה U-2, כקיצור של utility ("מטוס כללי" בתרגום חופשי).
המטוסים נמסרו בזמן, ואפילו בעלות ייצור נמוכה מהמתוכנן.
המטוס עמד ביעדי הביצועים העיקריים: גובה, טווח ומהירות טיסה.
השירות המבצעי החל ביולי 1956. כבר לאחר 8 טיסות, התקבל מידע מודיעיני בעל משמעות אסטרטגית עצומה.
חיל האוויר האמריקאי סבר שלרוסים יש 100 מפציצי Tu-16 ודרש תקציבים לבניית מספר דומה של מפציצי B-52. התמונות הוכיחו כי אין כלל מפציצי Tu-16 פעילים.
טיסות בכל שטחי ברית המועצות צילמו בסיסים אוויריים, בעיקר מפציצים, בסיסי טילים, מתקני חלל ומתקנים גרעיניים.
הטיסות הופסקו בשנת 1958, כשנתיים אחרי תחילתן, מתוך חשש שזה פרק הזמן שייקח לסובייטים לפתח אמצעי ליירוט U-2.
עקב חשש מטילים ביניבשתיים סובייטים, נערכה טיסה אחת בשנת 1959 ועוד שתיים ב-1960. הטיסה האחרונה מעל שטחי ברית המועצות, דבר קיומו של המטוס נודע לציבור לראשונה כאשר מטוס שהוטס בידי הטייס האמריקאי פרנסיס גארי פאוורס הופל לראשונה באמצעות טילי SA-2 מעל שמי ברית המועצות סמוך להרי אורל, בעת מבצע מודיעיני.
התקרית נודעה כ"משבר מטוס הריגול U-2".
מטוסי U-2 לא שבו לטוס מעל ברית המועצות, אך מילאו תפקיד חשוב במשבר הטילים בקובה, כשאספו תמונות של מתקני טילים סובייטיים המסוגלים לפגוע בארצות הברית.
גם בקובה יורט מטוס U-2, ושלא כמו במקרה הקודם הטייס רס"ן רודולף אנדרסון נהרג.
לאחר שהסובייטים החלו לפתח טילי קרקע־אוויר המסוגלים להגיע לגובה הטיסה של ה־U-2, מטוס הריגול הוחלף ב־SR-71, המכונה "ציפור שחורה", למטרת איסוף מודיעין.
עם זאת, גם במלחמות מאוחרות יותר, כגון מלחמת המפרץ, שימש ה־U-2 לאיסוף מודיעין וממשיך בזאת אף כיום.
בסך הכל, יוצרו כשישה דגמים עיקריים של מטוס ה-U-2, שביצעו טיסות ריגול עד שנת 1974. עם זאת, עד שנת 1968 כבר החליפו אותו ברוב המשימות הציפור השחורה כמטוס ריגול, וצילום לוויין החליף את רוב תפקידיהם של מטוסי ריגול בכלל.
מטוסי U-2 של לוקהיד ממשיכים לשמש את נאס"א במחקר, כיום (2022) הדגמים החדשים ביותר נקראים ER-2.
פרופיל אווירודינמי: שורש: NACA 63A409; חוד: NACA 63A406
הגעה לגובה עבודה: 18 ק"מ ב־12 דקות ושלושים שניות
צריכת דלק: 410 ק"ג לשעה במהירות שיוט
לוקהיד מרטין הוא תאגיד רב-לאומי אמריקאי, הנמנה עם המובילים בעולם בתחומי התעופה, הביטחון, הצבא והטכנולוגיה, המספק מוצרים ושירותים מתקדמים לאלפי סוכנויות אזרחיות ומודיעיניות, גופים ממשלתיים וביטחוניים ותאגידים מסחריים בארצות הברית וברחבי העולם.
חברת האם לוקהיד קורפוריישן הוקמה בשנת 1912 על ידי האחים אלן ומלקולם לוגהד בסנטה ברברה, קליפורניה וחברת האם מרטין מריאטה הוקמה בשנת 1961 בבת'סדה, מרילנד.
ב-1995 התמזגו יצרנית התעופה לוקהיד (Lockheed Corporation) וחברת האלקטרוניקה, האוויר והחלל מרטין מריאטה (Martin Marietta).
מאז פועלת לוקהיד מרטין כחברה גלובאלית העוסקת במחקר ופיתוח, תכנון, ייצור, אינטגרציה, תפעול ותמיכה במגוון מוצרים, שירותים ומערכות מתקדמות.
החברה, בראשות היו"ר והמנכ"ל ג'יימס ד.
Taiclet) נסחרת בבורסה לניירות ערך בניו יורק כחברה ציבורית תחת הסימבול LMT ונמצאת במדד S&P 500. היא סיימה את שנת 2017 עם היקף מכירות של כ-51 מיליארד דולר, שווי שוק של כ-97.5 מיליארד דולר (2017) ומעסיקה כיום כ-100,000 עובדים ב-5 חטיבות עסקיות ברחבי העולם.
"לוקהיד מרטין" היא חברת פיתוח הנשק הגדולה בעולם.
80% מתוצריה, בכללם מטוסים, טילים, ומערכות חלל, נמכרים לצבא ארצות הברית וגופי ממשל אמריקאים אחרים.
הפרויקט העיקרי של החברה כיום הוא מטוס ה-F-35 לאחר שזכתה בחוזה לפיתוחו בשנת 2001.
פעילותה המקומית והבין-לאומית של לוקהיד מרטין מנוהלת ממטה החברה בבת'סדה, מרילנד (Bethesda, Maryland) באמצעות 1,000 אתרים שהחברה מפעילה ב-500 ערים ברחבי 50 מדינות בארצות הברית, ו-70 סניפים ברחבי העולם.
ב-2015 חטיבת מערכות מידע ושירותים גלובליים (IS&GS – Information Systems & Global Solutions) התמזגה עם חברת ליידוס (LEIDOS) וחברת סיקורסקי (SIKORSKY) נרכשה על ידי לוקהיד מרטין.
חטיבת האווירונאוטיקה עוסקת בבניית מטוסים צבאיים הנחשבים לטובים ביותר בעולם, הודות למחקר והפיתוח שהחטיבה משקיעה בתכנון מטוסים בעלי ביצועים גבוהים, לצד איתור אסטרטגיות תכנון וייצור חדשניות.
מגוון המטוסים שלוקהיד מרטין מייצרת כולל את מטוסי הקרב מדגם F-16 פייטינג פלקון הנפוץ במדינות רבות בעולם ו-F-35 החמקן, ומטוסי התובלה מדגם C-130J סופר הרקולס, הדגם העדכני של ה-C-130 הרקולס.
חטיבת מערכות טילים ובקרת אש (MFC – Martin Missiles and Fire Control) מתכננת, מפתחת ומייצרת מערכות לחימה, הגנה וחלל מדויקות, מאוישות ובלתי מאוישות, עבור גופים צבאיים וביטחוניים, כגון: חילות הים, האוויר, היבשה, חיל הנחתים והכוחות המזוינים של ארצות הברית, נאס"א ומדינות בעלות הברית.
כמו כן, החטיבה מספקת מגוון רחב של מוצרים ושירותים לתעשיית האנרגיה הגרעינית האזרחית הגלובלית ולמיזמי אנרגיה ירוקה צבאיים.
עם למעלה מ-50 קווי מוצר ושירות ב-50 מדינות, המוצרים והשירותים השונים שחטיבת MFC מייצרת מעניקים לכוחות לחימה וארגונים אזרחיים את היכולות החיוניות להם ברגעים מכריעים.
המערכות שמפתחת חטיבת חלל (Space Systems) עבור לקוחותיה ושותפיה העסקיים של לוקהיד מרטין מרחיבות את יכולותיהם הגלובליות בתחומי התקשורת, חיזוי מזג האוויר, חקר החלל, והביטחון הלאומי ומספקות יכולות חיוניות, להתמודדות עם סביבת החלל התובענית.
באמצעות אמצעי שיגור לחלל, טילים אסטרטגיים, מערכות אופטיות לטלסקופים, לוויינים מסחריים וממשלתיים ועוד, חוקרי חלל ברחבי העולם יכולים להרחיב את גבולות הידע האנושי.
חברת סיקורסקי שנרכשה על ידי לוקהיד מרטין ב-2015 נקלטה בתוך החטיבה זו ובנוסף החטיבה עוסקת ביישומים הקרקעיים, האוויריים, הימיים, ותת ימיים שחטיבת מסוקים ומערכות משימה (Rotary & Mission Systems) מספקת, הפועלים על גבי יותר מ-460 תוכניות המשמשות את הכוחות המזוינים של ארצות הברית ואת לקוחות החברה הבין-לאומיים.
המומחיות שחברת לוקהיד מרטין מספקת ללקוחותיה הצבאיים מרחיבה גם את יכולותיהן של סוכנויות אזרחיות, אמריקאיות ובין-לאומיות, ומושתתת על חזון החטיבה לאפשר ללקוחותיה ברחבי העולם לפעול בסטנדרט ביצועים איכותי באמצעות האנשים הטובים ביותר, המערכות הטובות ביותר, והשירותים הטובים ביותר.
החטיבה הבין-לאומית לוקהיד מרטין אינטרנשיונל
חטיבת לוקהיד מרטין אינטרנשיונל (LMI – Lockheed Martin International) הוקמה על ידי חברת לוקהיד מרטין כחלק מאסטרטגיה עסקית מוכוונת לקוח, במטרה לחזק את הקשרים העסקיים הקיימים עם לקוחות ושותפים בין-לאומיים בכ-70 מדינות ברחבי העולם בהן החברה פועלת, כמו גם להרחיב את פעילותה הגלובלית ולפתח שותפויות עסקיות חדשות.
מטה החטיבה הבין-לאומית ממוקם בלונדון ובוושינגטון, ופעילותה מנוהלת באמצעות חברות בת באוטווה, ריאד, אבו דאבי, סינגפור, קנברה, תל אביב, ניו דלהי, טוקיו וסיאול.
תאגיד התעופה והציוד הביטחוני האמריקאי החל לפעול בישראל בשנת 1996. עם הרחבת הפעילות המקומית החליטה החברה להקים בשנת 2014 את חברת הבת לוקהיד מרטין ישראל, הפועלת ממשרדיה בתל אביב, בניהולו של תא"ל (במיל') יהושע שני, בעבר מפקד בסיס חיל האוויר לוד.
כסמנכ"ל הפיתוח העסקי מכהן תא"ל (במיל') איתי רייס, בעבר מפקד בסיס פלמחים.
שיתופי פעולה בתחומי הביטחון והתעופה
כחברה המטפחת מדיניות מוכוונת שיתופי פעולה צמיחתה העסקית של לוקהיד מרטין ישראל מושתתת על קשריה הענפים עם גופים ממשלתיים וביטחוניים ועל שותפותה האיתנה עם תעשיות ההיי-טק והביטחון המקומיות, בתכנון, פיתוח וייצור מערכות מגוונות, עבור מטוסי F-16, מטוסי F-35 ועוד, בעסקאות של מיליארדי דולרים.
לוקהיד מרטין תשתתף במכרז להצטיידות של מסוקי תובלה כבדה של חיל האוויר עם הדגם החדש ה-CH53-K.
מאז 2014 מעורבת לוקהיד מרטין בתחומי ה-STEM (מדעים, טכנולוגיה, אלקטרוניקה ומתמטיקה) בישראל ותמיכה ביוזמות חינוך בתחומי הסייבר בישראל.
תוכני התוכנית כוללים את יסודות הרובוטיקה, ההנדסה והחלל.
במסגרת התוכנית צוידו גני הילדים במחשבים, יישומי לגו לתכנון ובנייה, מסגרות רובוטיקה ופינות עם תוכן בתחום החלל.
הגן הראשון הושק באוקטובר 2015 בבאר שבע, הגן השני בקריית מלאכי בדצמבר 2016 והגן השלישי הושק ביולי 2019 בשכונת קריית מנחם בירושלים.
בנוסף, לוקהיד מרטין תומכת בתוכניות של FIRST בישראל בבתי הספר היסודיים, על ידי מימון שמונה קבוצות בשני אירועים, בהם יתחרו כ-200 ילדים בליגת הלגו של FIRST.
משרד החינוך הישראלי וחברת לוקהיד מרטין הכריזו על שיתוף פעולה במטרה להעשיר את תוכנית לימודי אבטחת הסייבר הלאומית המיועדת לתלמידי התיכון בישראל במהלכה בוצעו מספר פרויקטים בשנים 2014–2015.
לוקהיד P-38 לייטנינג הוא מטוס קרב אמריקני ששימש את חיל האוויר האמריקני במלחמת העולם השנייה.
P-38 לייטנינג היה אחד מהמטוסים החשובים ביותר בזירת האוקיינוס השקט.
המטוס נכנס לראשונה לשירות פעיל ב-1941 ושירת את האמריקנים עד לשנת 1949. לאחר המלחמה השתמשו בו גם איטליה והונדורס.
הלייטנינג פותח לפי דרישה של אוויריית הצבא האמריקני, והתאפיין בגוף מרכזי קצר ובשני מנועים הנתונים במנורים (גופים מאורכים) נפרדים בצידיו.
המטוס היה רב-שימושי וביצע משימות הפצצת צלילה, סיוע קרוב, צילום, סיור ובעיקר ליווי מפציצים ארוכי טווח.
עד לכניסתו לשירות של P-51 מוסטנג היה הלייטנינג המטוס העיקרי של צבא ארצות הברית בזירת האוקיינוס השקט ובזירת הודו-סין.
ריצ'רד בונג, אלוף ההפלות האמריקאי של כל הזמנים, הפיל 40 מטוסים יפניים בזירת האוקיינוס השקט במטוס P-38.
לוקומוטיב טביליסי (בגאורגית: ლოკომოტივი თბილისი, מילולית: לוֹקוֹמוֹטיבי תבּיליסי) הוא מועדון כדורגל מהעיר טביליסי, בירת גאורגיה.
מועדון הכדורגל נוסד ב-14 באוגוסט 1936, בשם לוקומטיבי (ლოკომოტივი).
בשנת 1999 השתתפה לראשונה בגביע אופ"א.
נכון לעונת 2025/206 הוא משחק בליגה הגאורגית השנייה.
לוקומוטיב נוסדה ב-14 באוגוסט 1936 כחלק מאגודת הספורט לוקומוטיב.
המועדון זכה באליפות גרוזיה בשנת 1937, מה שנתן לה את האישור להשתתף בליגה העליונה של ברית המועצות.
עונת הבכורה באליפות ברית המועצות בכדורגל הגיעה בשנת 1938, שם המועדון סיים במקום ה-24 מתוך 26 וירדה לליגת המשנה הסובייטית.
עם זאת, המועדון שבסיסו בטביליסי הצליח לחזור לליגת העל הסובייטית בכדורגל בעונת 1940. אך בסופו של דבר הם נפסלו מהשתתפות בטורניר ואלה היו העונות היחידות בהן לוקומוטיב הצליחה לקחת חלק בליגה הבכירה.
מהשנים הבאות ועד התפרקות ברית המועצות, המועדון התמודד בליגות הנמוכות, שיחק בליגה השנייה והשלישית.
מאז יצירת ליגת העל הגאורגית, לוקומוטיב היא אחת המשתתפות הקבועות בליגה.
עם זאת, המועדון לא הצליח לזכות באליפות.
המועדון זכה שלוש פעמים בגביע הגאורגי: בשנת 2000, בשנת 2002 ובשנת 2005.
עונהתחרותסיבובמועדוןתוצאה1999/00 גביע אופ"א סיבוב מוקדם לינפילד 1-0, 1-1 סיבוב המוקדמות הראשון פאוק סלוניקי 0-7, 0-22000/01 גביע אופ"א סיבוב מוקדם סלובן ברטיסלאבה 0-2, 0-22001/02 גביע אופ"א סיבוב המוקדמות הראשון בירקירקארה 0-0, 1-12002/03 גביע אופ"א סיבוב מוקדם פ.צ.
קופנהגן 1-3, 1-42005/06 גביע אופ"א סיבוב המוקדמות הראשון באנאנטס 3-2, 0-3 2008 גביע האינטרטוטו סיבוב המוקדמות הראשון אצ'לה אטלברוק 0-0, 2-22020/21 הליגה האירופית סיבוב המוקדמות השני דינמו מוסקבה 2-1 סיבוב המוקדמות השלישי
לוקהיד מרטין F-22 ראפטור הוא מטוס קרב מהדור החמישי המשתמש בטכנולוגיית חמקנות.
לוקהיד מרטין היא הקבלן הראשי ואחראית לרוב מבנה גוף המטוס, מערכות הנשק והרכבתו הסופית.
בואינג שותפה בפרויקט ומספקת את הכנפיים, את מבנה הגוף האחורי ואת המערכות האוויוניות.
המטוס כונה F-22 ו-F/A-22 בשנים שקדמו לכניסתו הרשמית לחיל האוויר האמריקני.
הוא נכנס לשירות במהלך דצמבר 2005 כ-F-22A.
למרות תקופת פיתוח יקרה וארוכה, חיל האוויר האמריקני מחשיב את ה-F-22 כמרכיב חשוב בכוח ההרתעה של ארצות הברית, וטוען שאף מטוס קרב קיים או מתוכנן לא יכול להתחרות עימו.
באפריל 2009 הציעה מחלקת ההגנה של ארצות הברית להפסיק את הזמנתן של יחידות חדשות, דבר הנתון לאישור הקונגרס.
תקציב 2010 של ארצות הברית, שעבר בשני בתי המחוקקים וקיבל את אישור הנשיא, לא כלל תקציב להמשך הפרויקט ולרכש של מטוסים נוספים.
בעקבות הפסקת המימון, נסגר בדצמבר 2011 קו הייצור למטוסי F-22 ראפטור חדשים.
במאי 2021 הצהיר ראש מטה חיל האוויר של ארצות הברית, הגנרל צ'ארלס בראון כי מטוס ה-NGAD יחליף את ה-F-22 בשנות ה-30 של המאה ה-21.
F-22 יועד להיות מטוס הקרב הטקטי המוביל של ארצות הברית בתחילת המאה ה-21, והוא מטוס הקרב היקר ביותר אשר פעיל כיום (המטוס היקר ביותר אי פעם הוא B-2 ספיריט שמחירו 2.2 מיליארד דולר).
הפנטגון סיכם באפריל 2006 שסך עלות הפיתוח והייצור של 183 המטוסים הראשונים תגיע ל-62 מיליארד דולר, 338 מיליון לכל מטוס (יש אומרים שהסכום המשוער לכל מטוס אמור להיות נמוך במידה מסוימת כיוון שחלק מהמחקר והפיתוח תומך גם ב"מטוס התקיפה המשותף", ה-F-35).
האבטיפוס YF-22 "לייטנינג II", שנקרא על שם ה-P-38 לייטנינג ("ברק" באנגלית), ניצח במכרז את האבטיפוס YF-23 (פיתוח משותף של החברות מקדונל דאגלס ונורת'רופ) על חוזה המטוס הטקטי המתקדם.
באפריל 1992, בזמן טיסת ניסוי לאחר חתימת החוזה, התרסק ה-YF-22A הראשון בזמן נחיתה בבסיס חיל האוויר אדוארדס בקליפורניה.
טייס הניסוי לא נפצע, וסיבת ההתרסקות הייתה תקלת תוכנה במערכת בקרת הטיסה שבה אחד ההגבּרים חושב לא נכון, גרם להתבדרות בציר העלרוד, והוציא את המטוס מסף היציבות.
השם "לייטנינג II" דבק במטוס עד אמצע שנות ה-90, ולזמן קצר כונה המטוס גם "רפייר" (חרב סיף).
ה-F-22 הפך ל"ראפטור" כשהמטוס הייצוגי הראשון נחשף ב-9 באפריל 1997, במפעל לוקהיד-ג'ורג'יה במרייטה שבג'ורג'יה.
הטיסה הראשונה התרחשה ב-7 בספטמבר אותה שנה.
ב-2002 שינו ראשי חיל האוויר את הכינוי של הראפטור ל-F/A-22. הכינוי החדש, שחיקה את הכינוי של ה-F/A-18 הורנט של הצי, רמז לכך שלראפטור יכולת להתקפות קרקעיות (האות F מסמלת מטוס לקרבות אוויר והאות A מסמלת מטוס לתקיפת קרקע בחיל האוויר האמריקאי).
ה-F/A-22 הראשון נשלח לבסיס חיל האוויר נוויל שבנבדה ב-14 בינואר.
ההתרסקות הראשונה של ה-F/A-22 הייתה ב-20 בדצמבר 2004, בזמן המראה בבסיס חיל האוויר ניילס.
הטייס נפלט שניות לפני אסון.
חקירה של התקרית הגיעה למסקנה שהייתה הפרעה קצרה באספקת החשמל בזמן כיבוי המנוע שקדם לטיסה, שגרמה לתפקוד לקוי של מערכת בקרת הטיסה, בעקבות זאת בוצעו שינויים בתכנון המטוס כדי לטפל בתקלה.
אין אפשרות לייצא את המטוס בגלל איסור שנקבע בחוק הפדרלי על מכירת ה-F-22. רוב הלקוחות הנוכחיים של מטוסי קרב אמריקאיים הם חילות אוויר בעלי מטוסים מהדור הרביעי, או המחכים לרכישת F-35, הכולל טכנולוגיות מה-F-22, אך תוכנן להיות זול יותר, גמיש יותר לשינויים, ואושר ליצוא מן ההתחלה.
מספר מדינות הביעו עניין ברכישת המטוס.
יפן, ישראל, אוסטרליה, סעודיה ואפילו סין טענה שתשמח שהמטוס יהיה חלק מהארסנל שלה.
: הממשלה היפנית הביעה עניין ברכישת ה-F-22 במסגרת תוכנית החלפת מטוס הקרב המיועדת לחיל האוויר היפני.
אם אכן יירכש המטוס, תהיה זו, ככל הנראה, גרסה מופחתת יכולות שתשמור על היכולות האוויוניות ועל החמקנות.
למרות זאת, הצעה שכזו עדיין תדרוש אישור מהפנטגון, ממחלקת המדינה ומהקונגרס.
: ישראל הביעה עניין רב ברכישת המטוס.
ראש להק הציוד בחיל האוויר הישראלי לשעבר, תת-אלוף זאב שניר, אמר ש"חיל האוויר ישמח להצטייד ב-24 מטוסי F-22, אך הבעיות הן סירוב האמריקנים למכור את המטוס, ותג מחיר של 200 מיליון דולר".
בסוף אוקטובר 2020 דווח בעיתון הערבי "א-שרק אל-אווסט" שנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ אישר את מכירת המטוס לישראל.
: מספר פוליטיקאים אוסטרלים ופרשנים ביטחוניים הציעו שאוסטרליה תרכוש F-22 במקום F-35. ב-2006 תמכה מפלגת הלייבור האוסטרלית בהצעה זו בשל יכולותיו הגבוהות המוכחות, כשה-F-35 היה עדיין בפיתוח.
למרות זאת דחתה ממשלת אוסטרליה בראשות ג'ון הווארד רכישה של F-22 בשל החשש שהמטוס לא ישוחרר לייצוא, ומשום שאין לו יכולת התקפת יבשה וים מספקת.
רכישות עתידיות והכוונה לסגור קו הייצור
במהלך שני חודשי הקרקוע של כמעט 700 מטוסי F-15 ישנים בנובמבר ודצמבר 2007, תבעו מספר סנטורים אמריקאים שסגן שר ההגנה גורדון אינגלנד ישחרר שלושה דוחות ממשלתיים התומכים ברכישת ב-F-22 נוספים מעבר ל-183 המטוסים המתוכננים.
חיל האוויר האמריקני דרש שה-F-22 יישאר בייצור גם אחרי 183 המטוסים המתוכננים.
זוהי כנראה תגובה לקרקוע מטוסי הקרב מסוג F-15A-D.
בתחילת יולי 2009 התפרסם כי קבוצת סנטורים פנתה למשרד ההגנה בבקשה לאפשר ליפן ולישראל לרכוש את המטוס, כדי למנוע את צמצום קווי הייצור של המטוס, ואת פיטוריהם של 95 אלף עובדים המועסקים בפרויקט באופן ישיר או עקיף.
לקראת סוף יולי 2009, לאחר שיוצרו בסך הכול 195 מטוסים (מתוכם 8 מטוסי ניסוי ו-187 מטוסים מבצעיים), החליט הסנאט להפסיק את ייצור ה-F-22 באופן סופי, ולעצור את המשך מימון הפרויקט.
יכולת טיסה, כושר תמרון והנעה
ה-F-22 הוא אחד המטוסים המתמרנים והמהירים בעולם.
המטוס משלב את מיטב הידע והתכנון האווירודינמי, שמעניק לו יכולת טיסה מרשימה.
בנוסף לכך ישנה גם טכנולוגיית הניהוג הווקטורי (או TVC ר"ת של Thrust Vector Control) אשר מזיזה את צינורות הפליטה של המנוע, עד 20 מעלות מעלה ומטה לכל כיוון, בהתאם לתנועות המטוס, וכך, בשילוב עם עיצוב אווירודינמי יעיל, המטוס מסוגל לבצע פניות חדות ומהירות תוך משיכת G גבוה.
כל אלה תורמים לכך שה-F-22 הוא בעל יכולת תמרון גבוהה במיוחד, ומגדילים את כוחו ויעילותו של המטוס.
ל-F-22 שני מנועי טורבו מניפה מתוצרת פראט אנד וויטני (Pratt & Whitney) מתקדמים מדגם F-119-PW-100, בעלי יכולת ניהוג וקטורי.
מנועים אלה תוכננו להיות חזקים ואמינים במיוחד.
לפי מספר מקורות, הדחף של המנועים הוא 35 אלף ליברות, עוצמה הגבוהה מזו של כל מטוס קרב אחר.
עוצמת המנועים מקנה למטוס את היכולת לחצות את מהירות הקול ולבצע שיוט על-קולי במהירות של 1.72 מאך.
בנוסף, מנועים אלו מעניקים ל-F-22 מהירות טיפוס גבוהה, מהירה יותר ממטוסים בעלי כושר טיפוס גבוה דוגמת F-15. מנוע זה בנוי מ-40% פחות חלקים מאשר מנועי הסילון של מטוסי הדור רביעי, דבר המגדיל את אמינותו.
ה-F-22 מסוגל לשאת מגוון טילי אוויר-אוויר מתקדמים ופצצות קרקע למשימות יירוט ותקיפה, בנוסף לתותח הוולקן M61A2 המשופר בעל 480 כדורים.
על מנת שחמקנותו לא תיפגע, ה-F-22 תוכנן עם תאי חימוש פנימיים שבהם החימוש ינשא.
על מנת לשגר טיל, הטייס צריך לפתוח את דלתות תאי החימוש, שפתיחתן אורכת פחות משנייה אחת, ואז זרועות רובוטיות מורידות את הטילים מעט הרחק מגוף המטוס.
התותח מוטמע בתוך הגוף בשורש כנף ימין ומוסתר על ידי דלת שנפתחת כשהתותח יורה, על מנת לשמור על החמקנות.
ה-F-22 נושא את ה-AIM-9 מונחה החום מדגמים M ואף ה-X החדש כחימוש אוויר-אוויר לטווח קצר,
ואת ה-AIM-120 מדגמים C ואף ה-D החדש.
תצורת יירוט חמקנית טיפוסית כוללת שני AIM-9 ושישה AIM-120 למספר כולל של 8 טילי אוויר-אוויר בנוסף לתותח.
בנוסף, לצורך תקיפה, ה-F-22 מסוגל לשאת שתי פצצות מונחות GPS מסוג JDAM (ראשי-תיבות של Joint Direct Attack Munition) במשקל 1,000 ליברות כל אחת, או שמונה פצצות מונחות GPS במשקל 250 ליברות כל אחת מסוג SDB (פצצות קטנות קוטר, Small Diameter Bomb).
תצורת תקיפה חמקנית טיפוסית תכלול שני AIM-9, שני AIM-120 ו-2 פצצות JDAM או 8 פצצות SDB למספר כולל של 4 טילי אוויר-אוויר ו-2 או 8 פצצות בנוסף לתותח.
בנוסף לתאי החימוש הפנימיים, ל-F-22 יש 4 נקודות תלייה חיצוניות על הכנפיים, אשר מגדילות את כושר נשיאת החימוש ומסוגלות לשאת 5,000 ליברות כל אחת.
החיסרון בכך הוא שהפיילונים (שעליהם החימוש נישא) והחימוש עצמו מגדילים את חתימת המכ"ם של המטוס ובכך מחבלים בחמקנותו ואף פוגעים בכושר התמרון שלו.
פתרון לכך הוא שאחרי שהחימוש או מכלי הדלק על הפיילונים מוטל או משוגר, אפשר להשליך את הפיילונים בזמן הטיסה ובכך להחזיר את חמקנות המטוס וכושר תמרונו.
בנוסף לכך, פותח פוד מיוחד בעל צורה חמקנית אשר נתלה על נקודת התלייה ומאחסן את החימוש בתוכו, וכך המטוס מסוגל לשאת חימוש רב ולשמור על חמקנותו.
ה-F-22 הוא אחד המטוסים הממוחשבים ביותר בעולם.
בתוכנת המטוס ובמערכותיו האוויוניות המתקדמות ישנן מעל 1.7 מיליון שורות קוד.
התשתית האלקטרונית מבוססת על מעבד שנבנה במיוחד ל-F-22, ה-CIP (Common Integrated Processor).
המעבד מובנה ומשמש בכל המכשור האלקטרוני הרב שעל המטוס כגון המכ"ם, מערכות ה-EWS, החיישנים השונים, מערכות תקשורת וניווט, מערכות הנשק ושאר מערכות ומרכיבי האוויוניקה.
מעבדי ה-CIP מסוגלים להתאים את עצמם לכל פונקציה אלקטרונית על ידי תכנות עצמי ובכך מקנים למטוס שרידות גבוהה.
אם חלק מהמעבדים האחרים נפגעים, המעבדים שנותרו מסוגלים לקחת את הנטל של המעבדים הפגועים ובכך לאפשר לכל מערכות המטוס להיות תקינות ומוכנות לשימוש, מה שמקנה למטוס כושר שרידות גבוה מאוד בשדה הקרב.
מלבד מעבדי ה-CIP האינטגרליים של המכ"ם ומערכות ה-EWS (ר"ת של Early Warning System), ישנם 2 מעבדי CIP כלליים של מערכות המטוס, אשר מקוררים על ידי נוזל ומסוגלים לבצע 10.5 מיליארד פעולות בשנייה.
בנוסף לכך, מתוקף היותו מכ"ם AESA המכ"ם מסוגל לסרוק גזרה אווירית של 120 מעלות כמעט בזמן רגעי בעוד שלמכ"ם של ה-F-15E יידרשו 14 שניות לסרוק את אותה הגזרה.
המכ"ם הוא מסוג LPI (ר"ת של Low Probability of Intercept) כלומר מכ"ם שפועל כך שיקשה על איתורו על ידי מערכות EWS מסוג RWR (ר"ת של Radar Warning Receiver).
המכ"ם עושה זאת על ידי כך שהוא משנה את תדרו יותר מ-1,000 פעמים בשנייה.
בנוסף לכך, המכ"ם עוצמתי כל כך שאם כל הספקו מרוכז ומופנה לעבר מטוס מסוים, הוא מסוגל לחסום ולשבש את פעולת המכשירים האלקטרוניים באותו מטוס, ובכך לשמש כמטוס לתקיפה אלקטרונית.
המכ"ם שודרג מספר פעמים כדי לשפר את יכולותיו ולהקנות לו יכולות חדשות, בעיקר יכולת אוויר-קרקע.
AN/ALR-79 – מערכת של כ-30 חיישני EWS פאסיביים אשר מוטמעים בגופו של המטוס ומתפקדים כ-RWR.
המערכת מסוגלת לאתר ולסווג מטרות קורנות קרינת מכ"ם ביעילות רבה ומסוגלת לאתר אותות חלשים ורחוקים, עד 250 מיילים ימיים.
המערכת יודעת לאתר נעילה ושיגור של טילי מכ"ם אקטיביים וחצי אקטיביים.
המערכת מספקת לטייס מידע רב על שדה הקרב ועל האיומים שבו, ומעניקה לו יתרון על מטוסים עם מערכות RWR חלשות יותר.
AN/AAR-56 – מערכת חיישני EWS פאסיביים מסוג MLD.
על המטוס מפוזרים חיישנים אשר קולטים קרינת IR (ר"ת של Infra Red, תת-אדום) ו-UV (ר"ת של Ultra Violet, על-סגול) המאפיינים את אורכי הגל שפולטים מנועי טילים.
המערכת מנתחת אותם ומספקת לטייס מידע על שיגור טילים (מטווח קרוב) לעבר מטוסו.
המערכת גם יכולה לשגר אוטומטית אמצעי הטעייה כגון מוץ ונורים, ללא התערבות הטייס.
מטוס ה-F22 פעל מבצעית לראשונה ב-23 בספטמבר 2014 בהפצצה על מתחם דאעש.
ההפלה האווירית הידועה הראשונה של F-22 הייתה ב-4 בפברואר 2023 כאשר הפיל בלון ריגול סיני מעל הים האטלנטי.
המטוס עדיין לא הפיל מטוס קרב מאויש אחר.
F-94 סטארפייר (Starfire; מאנגלית: "אש כוכב") היה מטוס קרב מתוצרת חברת לוקהיד מרטין.
המטוס היה מטוס היירוט הסילוני המבצעי הראשון בשירות חיל האוויר האמריקאי, ושירת בו בין השנים 1950-1959. המטוס השתתף במסגרת זו בקרבות מלחמת קוריאה.
היה זה מטוס לכל מזג אוויר.
תצורת כנפיו הייתה ישרה ומהירותו המקסימלית הייתה תת קולית.
לוקהיד L-1011 טריסטאר הוא מטוס נוסעים לטווח ארוך ובינוני מתוצרת תאגיד לוקהיד.
המטוס היה "מטוס רחב הגוף" השלישי שנכנס לפעילות מסחרית, אחרי בואינג 747, ומקדונל דאגלס DC-10.
בשנת 1960 הזמינה אמריקן איירליינס מהחברות לוקהיד ודאגלס, מטוס קטן יותר מבואינג 747 אך שעדיין מסוגל לשאת מספר רב של נוסעים למרחקים גדולים.
חברת לוקהיד שהייתה מעוניינת להיכנס מחדש לשוק האזרחי, הציעה את ה-"L-1011 TriStar" וחברת דאגלס הציעה את ה- "DC-10".
המטוס שהציעה לוקהיד, דומה בצורתו לבואינג 727, וצויד בשלושה מנועי RB211 תוצרת רולס-רויס.
באמריקן איירליינס בחרו בסופו של דבר ב-DC-10. המשך פיתוח המטוס נעשה בהתאם לדרישות של חברות התעופה TWA ו-Eastern Air Lines.
בפברואר 1971 נכנסה חברת רולס-רויס לכינוס נכסים, דבר שעיכב את אספקת המנועים למטוס.
אב הטיפוס של המטוס טס בנובמבר 1970, ובאפריל 1972 נמסר המטוס הראשון לחברת Eastern Air Lines.
L-1011-1: גרסתו הראשונה של המטוס, טסה לראשונה בשנת 1972. גרסה זאת נרכשה על ידי חברות התעופה אייר קנדה, קת'אי פסיפיק, אול ניפון איירווייז, Eastern Air Lines, דלתא איירליינס, ו-TWA.
L-1011-100: דגם הייצור השני של L-1011, טס לראשונה בשנת 1975. בדגם זה שופרה קיבולת הדלק, והוגדל טווח הטיסה.
גרסה זאת נרכשה על ידי החברות סעודי ערביין איירליינס, קת'אי פסיפיק, אייר קנדה, TWA ובריטיש אירופן איירוויז.
L-1011-200: טס לראשונה בשנת 1976 ותוכנן לביצועים טובים בתנאי חום.
המטוס הראשון נמסר לחברת התעופה סעודי ערביין איירליינס.
דגם זה נרכש גם על ידי חברת התעופה גאלף אייר.
L-1011-500: גרסתו האחרונה של המטוס, הותאמה לטיסות ארוכות טווח.
המטוס הראשון מדגם זה טס לראשונה באוקטובר 1978, ונמסר לחברת בריטיש איירוויז באפריל 1979.
חיל האוויר המלכותי משתמש במספר מטוסי L-1011 כמטוסי תדלוק ומטען, על המטוס ניתן להתקין גם משגר לוויינים פגאסוס, משגר הלוויינים האווירי היחיד.
בסך הכול יוצרו כ-250 מטוסים.
ב-29 בדצמבר 1972 התרסקה טיסה 401 של Eastern Air Lines לתוך ביצות האוורגליידס בפלורידה, 101 נהרגו.
ב-19 באוגוסט 1980 התרסקה בריאד טיסה 163 של סעודי ערביאן איירליינס, 287 הנוסעים ו-14 אנשי הצוות נהרגו.
ב-3 במאי 1986 התפוצץ מטען חבלה בטיסה 512 של סרילנקן איירליינס, 21 נהרגו ו-41 נפצעו.
לוקהיד קונסטליישן הוא מטוס נוסעים צר-גוף מתוצרת לוקהיד.
המטוס יוצר בין השנים 1943–1958 במפעלי החברה בברבנק, והיה אחד מכלי הטיס המהפכניים בשירות התעופה האזרחית.
המטוס היה מעורב במספר גבוה של תאונות ותקריות אוויריות.
המטוס שימש גם בחיל האוויר של ארצות הברית, בעיקר כמטוס תובלה להספקת מצרכים בשנות ההסגר על ברלין.
הקונסטליישן היה גם מטוסו של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר.
מטוס הקונסטליישן פותח על ידי חברת לוקהיד לפי מפרט של חברות התעופה TWA ופאן אמריקן.
תצורת הכנף של הקונסטליישן התבססה על זו של מטוס הקרב P-38 לייטנינג, שפותח אף הוא על ידי לוקהיד.
הזנב המשולש נבנה כדי להשיג היגוי מספק תוך הגבלת גובה ההגאים לגובהם של האנגרים באותה תקופה.
המטוס הראשון נמסר לחברת TWA באוקטובר 1945. הטיסה המסחרית הראשונה של המטוס הייתה ב-3 בדצמבר 1945.
L-049 קונסטליישן: הגרסה הראשונה של המטוס.
L-1049 סופר קונסטליישן: לדגם זה שמונה גרסאות.
טס לראשונה ב-14 ביולי 1951. בדגם זה שיפורים רבים.
נבנו 564 מטוסים מדגם זה.
L-1649 טריסטאר: טס לראשונה באוקטובר 1956. יועד לטיסות ארוכות טווח.
על מנת להתחרות בדאגלס DC-7, הוגדלה בדגם זה קיבולת הדלק של המטוס.
נבנו 44 מטוסים מדגם זה.
C-69: גרסת תובלה, היה בשימוש חיל האוויר של ארצות הברית.
לוקהיד EC-121 Warning Star: דגם שיוצר במיוחד עבור צי ארצות הברית וחיל האוויר שלה.
בחייל השתמשו במטוס לשליטה ובקרה ולאיסוף מודיעין צבאי.
הצי האמריקני / חיל האוויר של ארצות הברית
בתחילת מלחמת העצמאות רכשה ההגנה שלושה מטוסים מעודפי צבא ארצות הברית, והם הוברחו לארץ דרך פנמה ואירופה.
במלחמה נטלו המטוסים חלק במבצע בלק.
לאחר המלחמה נמכרו המטוסים לאל על.
למעלה מאלף בני אדם נהרגו בתאונות ואסונות בהן היה מעורב המטוס.
ב-11 במאי 1947 התרסקה בניו ג'רזי טיסת מבחן של TWA.
ב-28 באוקטובר 1949 התנגשה לתוך צלע הר טיסה של אייר פראנס, אחרי שני ניסיונות נחיתה כושלים בנמל התעופה בסאו מיגל שבאיים האזוריים.
37 הנוסעים ו-11 אנשי הצוות נהרגו.
בין הנוסעים במטוס היו הכנרת הצרפתייה ז'ינט נבה, ואלוף האגרוף הצרפתי מרסל סרדן.
ב-28 ביולי 1950 התרסקה טיסה של חברת התעופה הברזילאית Panair do Brasil ליד סאו לאופולדו.
46 הנוסעים ו-10 אנשי הצוות נהרגו.
ב-1 בספטמבר 1950 התרסקה טיסה 903 של TWA בוואדי אל נטרון סמוך לקהיר.
48 הנוסעים ו-7 אנשי הצוות נהרגו.
ב-22 ביוני 1951 התרסקה בליבריה טיסה 151 של פאן אמריקן.
31 הנוסעים ו-9 אנשי הצוות נהרגו.
ב-30 באוקטובר 1954 התרסקה לתוך אוקיינוס האטלנטי טיסה 57 של הצי האמריקני.
כל 42 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו.
ב-5 בספטמבר 1954 התרסקה טיסה 633 של KLM בשאנון, אירלנד.
51 הנוסעים ו-7 אנשי הצוות נהרגו.
ב-11 באפריל 1955 התפוצץ מטען חבלה בטיסה של אייר אינדיה.
ב-30 ביוני 1956 התנגשה טיסה 2 של TWA במטוס דאגלס DC-7 של יונייטד איירליינס מעל הגרנד קניון.
70 הנוסעים בקונסטליישן ו-58 הנוסעים ב-DC-7 נהרגו.
ב-14 באוגוסט 1958 התרסקה טיסה 607-E של KLM במהלך ההמראה משאנון.
99 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו.
ב-11 בינואר 1959 התרסקה טיסה 502 של לופטהנזה בעת הגישה לנחיתה בריו דה ז'ניירו.
מתוך 39 הנוסעים ואנשי הצוות, שלושה שרדו.
ב-21 בינואר 1960 התרסקה טיסה 671 של אוויאנקה במהלך הנחיתה בג'מייקה.
37 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו.
ב-24 באוגוסט 1960 התרסקה במאוריציוס טיסה L-1049G של קוואנטס.
מתוך 38 הנוסעים ואנשי הצוות שהיו על המטוס, 12 ניצלו.
ב-16 בדצמבר 1960 התנגשה טיסה 266 של TWA שבוצעה בקונסטליישן בטיסה 826 של יונייטד איירליינס שבוצעה בדאגלס DC-8 מעל סטטן איילנד ניו יורק.
ב-8 בנובמבר 1961 התרסקה טיסה 201 של אימפריאל איירליינס (Imperial Airlines) במהלך הנחיתה בקולומביה.
74 נוסעים ושני אנשי הצוות נהרגו.
ב-10 במאי 1961 התרסקה טיסה של אייר פראנס באלג'יריה.
69 הנוסעים ו-9 אשי הצוות נהרגו.
ב-15 במרץ 1962 טיסה 739 של Flying Tiger Line אבדה מעל האוקיינוס השקט ובה 107 נוסעים ואנשי צוות.
ב-1 במרץ 1964 התרסקה בקליפורניה טיסה A901 של Paradise Airlines.
כל 85 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו.
ב-5 במאי 1965 התרסקה טיסה 401 של איבריה איירליינס בנמל התעופה טנריפה צפון, בטנריפה האיים הקנריים.
אגודת הספורט הרוסית "לוקומוטיב" היא התאחדות הספורט של עובדי הרכבות ומסילות הברזל ברוסיה שהוקמה ב-1922 בשם מועדון מהפכת אוקטובר.
ב-1931 הפכה לאגודת רכבת קאזאן-מוסקבה על שם מסילות הברזל שבקו זה.
ב-1936 על פי הנחיה בין משרדית של משרד התחבורה, האגודה החלה לשאת את השם לוקומוטיב.
ב-1987 האגודה שינתה את המבנה שלה באופן ניכר בעקבות פירוק אגודות רבות בברית המועצות
במתכונתה הנוכחית, האגודה נרשמה במשרד המשפטים הרוסי ב-23 באפריל 1999. האגודה שמה לה למטרה לקדם את הספורט לסוגיו בקרב עובדי הרכבות והתחבורה ברוסיה.
היא מאגדת את כל מועדוני הספורט של לוקומוטיב ברוסיה.
לוקומוטיב ירוסלבל - זכתה שלוש פעמים באליפות רוסיה בהוקי קרח (1997, 2002-2003) והעפילה לגמר היורוליג ב-1998
לוקומוטיב בלגורוד-בלגורייה - מועדון כדורעף רוסי מצליח; זכה 7 פעמים באליפות הרוסית, 6 פעמים בגביע הרוסי ופעמיים בליגת האלופות.
לוקומוטיב קובאן, בעבר לוקומוטיב מינרלני וודי ולוקומוטיב רוסטוב.
הקבוצה זכתה בגביע הרוסי בשנת 2000 ובעונות 2001, 2002 סיימה במקום השלישי בליגת העל הרוסית בכדורסל.
לוקומוטיב מוסקבה - קבוצת הכדורגל העיקרית, זכתה באליפות הרוסית ב-2001 וב-2002 והעפילה לשמינית גמר ליגת האלופות.
לוקומוטיב מוסקבה (רוגבי) - קבוצת הרוגבי לוקומוטיב מוסקבה, זכתה 9 פעמים באליפות רוסיה ברוגבי ו-12 פעם בגביע.
לוקומוטיב מוסקבה (הוקי קרח) - מועדון הוקי קרח מוסקבאי שהתקיים בשנים 1949-1982 והוקם מחדש ב-1983. הקבוצה זכתה בגביע שפנגלר ב-1967 כשהישג השיא שלה באליפות היה מקום שלישי ב-1960.
לוקומוטיב מוסקבה (כדורגל חופים) - אלופת רוסיה, פעמיים ברציפות.
לוקומטיב ניז'ני נובגורוד - מועדון כדורגל רוסי המשחק בליגה הרוסית השנייה, השתתף מספר עונות בליגה הבכירה, כשהישג השיא היה מקום 6 באליפות 1992.
לוקומוטיב יקטרינבורג - מועדון כדורעף שזכה פעם אחת באליפות (1989) ו-3 פעמים בגביע
לוקומוטיב נובוסיבירסק - מועדון כדורעף רוסי שהישג השיא שלו הוא גמר הגביע הרוסי ב-2009
לוקומוטיב סנקט פטרבורג - מועדון כדורגל מהעיר סנקט פטרבורג, צפון רוסיה.
לוקומוטיב סופיה - מועדון כדורגל מהעיר סופיה, בירת בולגריה.
לקבוצה זו אין קשר עם האגודה הרוסית.
לוקומוטיב טביליסי - מועדון כדורגל מהעיר טביליסי.
הקבוצה הוקמה על ידי האגודה כאשר היא פעלה בכל תחומי ברית המועצות
לוקומוטיב אסטנה - מועדון כדורגל מהעיר אסטנה.
C-130J סופר הרקולס הוא מטוס תובלה צבאי בינוני, בעל ארבעה מנועי טורבו־פרופ, מתוצרת חברת לוקהיד מרטין האמריקנית.
המטוס הוא למעשה עדכון מקיף של המטוס C-130 הרקולס (ההרקולס המקורי מכונה בצה"ל "קרנף").
העדכון כולל מנועים חדשים, סיפון טיסה חדש, ומערכות מתקדמות אחרות.
למטוס ההרקולס המקורי תקופת הייצור הרציף הארוכה ביותר בהיסטוריה לכלי טיס צבאי.
במהלך יותר מחמישים שנות שירות, השתתפו מטוסי הרקולס בפעולות סיוע צבאיות, אזרחיות והומניטריות.
ההרקולס האריך ימים מעבר לכמה דגמי מטוסים מתוכננים שהיו אמורים לרשת את מקומו, לרבות "מטוסי תובלה בינוניים מתקדמים", בעלי יכולת המראה ונחיתה קצרה (STOL).
17 מדינות ביצעו הזמנות עבור 300 מטוסים בסך הכל, ומתוכם נמסרו 250 מטוסים עד פברואר 2012.
חיל האוויר הישראלי הזמין מספר מטוסים מהדגם הארוך, C-130J-30, מתוך כוונה ליצור, בסופו של דבר, טייסת המורכבת מתשעה מטוסים.
שמו של הדגם הישראלי הוא IC-130J-30 ושמו העברי "שמשון" (על שם שמשון הגיבור).
המטוס השני נחת בישראל באוגוסט 2014, השלישי נחת באוגוסט 2015, הרביעי נחת באוקטובר 2016 והשביעי נחת בדצמבר 2018.
באוגוסט 2021, השתתף לראשונה מטוס ה"שמשון" במאמץ לכיבוי השרפה בהרי ירושלים.
באפריל–מאי 2025, השתתפו מטוסי ה"שמשון" במאמץ לכיבוי גל השרפות בישראל בהרי ירושלים ושפלת יהודה.
היתרון של המטוס הוא ביכולת להטיל חומרי כיבוי בשעות הלילה ובכיבוי באמצעות מארזי הטלה מיוחדים (CAYLYM-The Guardian).
74 פצועים שוכבים + 2 אנשי רפואה או
97 פצועים שוכבים + 2 אנשי רפואה או
צוות הכרחי מינימלי: 3 - שני טייסים ופקח העמסה.
מדחפים: מדחף מרוכב R391 שש־להבי, תוצרת דוֹאוטי רוטול, אחד לכל מנוע.
המטוס מבוסס על ה-C-130 הרקולס.
במהלך מלחמת וייטנאם, המטוס Lockheed AC-130 נבחר להחליף את המטוס Douglas AC-47 Spooky כדי לשפר ולהגדיל את נשיאת התחמושת.