tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האלבום קיבל ביקורות מעורבות, אך דאוני ציין שקרוב לוודאי שלא יחזור לעשות אלבום נוסף, מאחר שהרגיש שהאנרגיה אותה השקיע ביצירת האלבום לא השתלמה.
בשנת 2006, דאוני חזר לשורשיו הטלוויזיוניים כשהתארח בפרק של איש משפחה, "חונקו של האיש השמן".
דאוני דיבר בעבר עם צוות ההפקה לגבי השתתפות בתהליך היצירה, מכיוון שבנו הוא מעריץ הסדרה.
מפיקי הסדרה נענו בחיוב להצעה ויצרו עבורו את דמותו של פטריק פיודרשמיט, אחיה המעורער בנפשו של לויס גריפין.
דאוני גם חתם עם הוצאת הספרים הארפר-קולינס על הוצאת ביוגרפיה, אותה תיאר כ"מבט ישיר ואמיתי על העליות והמורדות של חייו והקריירה שלו".
אולם בשנת 2008 הוא החזיר את המקדמה למפיצים וביטל את הוצאת ספרו ללא כל תגובה מצדו.
עם כל הצלחותיו במהלך הקריירה, דאוני מעולם לא השתתף בסרט שובר קופות.
הדבר השתנה באמצע שנת 2008, כאשר דאוני השתתף בשני סרטי קולנוע מצליחים, "איירון מן" ו"רעם טרופי".
ברשימת 100 הגדולים של טיים מגזין, השחקן והקומיקאי בן סטילר, שביים את הסרט "רעם טרופי", התייחס לעובדה ש"מעבר לכך שדאוני הוא איירון מן (איש ברזל), הוא גם איש של משחק, בממלכה בה סרטים שוברי קופות אינם רלוונטיים והכישרון הוא זה ששולט.
בממלכה שהלכה למעשה יש בה משמעות, הוא תמיד שלט, ולבסוף בקיץ הזה יוצא לו לקבל את העוגה שלו ולתת לנו לאכול ממנו עד סופו, במקום שבו שליטתו היא מלאה".
בשנת 2007, דאוני לוהק לתפקיד הראשי בסרט "איירון מן".
במאי הסרט, ג'ון פאברו, הסביר את נושא בחירתו לתפקיד באומרו שדאוני לא היה הבחירה המובהקת, אך הוא הבין מה מניע את הדמות.
הוא מצא הרבה אלמנטים מניסיון החיים שלו בדמותו של טוני סטארק".
פאברו התעקש על בחירתו של דאוני לתפקיד משום שחזר ואמר עליו שהוא יכול לעשות לסרט את מה שג'וני דפ עשה לסדרת סרטי שודדי הקאריביים - שחקן ראשי שיכול להעלות גם את איכותו של הסרט וגם להעלות את ההתעניינות הציבורית בו.
לצורך התפקיד, דאוני העלה עשרה קילוגרמים של שרירים למשקלו כדי להראות כאילו "היה לו כוח לחשל ברזל".
"איירון מן" יצא לאקרנים ב-30 באפריל 2008 והכניס למעלה מ-585 מיליון דולר.
דאוני זכה לביקורות מהללות על משחקו בסרט.
כתוצאה מכך, גם דאוני וגם פאברו הביעו התעניינות להפיק טרילוגיה של סרטים עבור הדמות.
באוקטובר 2008, דאוני הסכים להשתתף כאיירון מן בשני סרטי המשך ובסרט "הנוקמים" - קבוצת גיבורי-העל אליה סטארק מצטרף ואשר מתבססת על קבוצת האוונג'רס בקומיקס.
הוא גם הופיע בהופעת קמע קצרה כטוני סטארק - האלטר אגו של איירון מן - בסרט "הענק הירוק" משנת 2008, וזאת כחלק ממאמצי האולפנים להציג יקום קולנועי משותף על ידי יצירת המשכיות בין הסרטים.
לאחר "איירון מן", דאוני הופיע לצד בן סטילר וג'ק בלאק בסרט הסאטירי "רעם טרופי".
שלושת הכוכבים הראשיים גילמו ארכיטיפים הוליוודים, כשדאוני גילם את קירק לזרוס, שחקן אוסטרלי מתודי זוכה מספר פרסי אוסקר אך גם שקוע בעצמו.
השלושה משחקים בסרט מושקע מאוד ויקר על אודות מלחמת וייטנאם.
לזרוס עובר תהליך פיגמנטציה נתון למחלוקת כדי שיוכל לגלם סמל מחלקה אפרו-אמריקני בשם לינקולן אוסיריס.
הדבר הצריך את דאוני לעטות על עצמו איפור כהה ופיאה.
גם סטילר וגם דאוני חששו שתפקידו של דאוני יעורר מחלוקת, אך הקרנת הגרסה הגולמית של הסרט הביאה לביקורות חיוביות בקרב הקהל האפרו-אמריקני.
הסרט יצא לאקרנים ב-13 באוגוסט 2008 וקיבל ביקורות טובות, עם ציון חיובי של 83% ו-71 לפי אתרי הביקורות Rotten Tomatoes ו-Metacritic, בהתאמה.
תפקיד זה זיכה את דאוני במועמדות שנייה לאוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ובמועמדות חמישית לפרס גלובוס הזהב.
בסוף 2009 יצא סרט נוסף של דאוני אותו צילם בשנה קודמת, "הסוליסט".
סרט זה נקבע על ידי המבקרים כמתמודד מובטח לפרס האוסקר.
התפקיד הראשון אותו הסכים דאוני לקבל אחרי "איירון מן" היה דמותו של הבלש הספרותי שרלוק הולמס בסרטו של גאי ריצ'י, "שרלוק הולמס".
הסרט, שיצא בחג המולד, הפך לשובר קופות ודאוני זכה בפרס גלובוס הזהב על משחקו.
בעקבות ההצלחה המרשימה של הסרט "איירון מן" משנת 2008, דאוני הסכים לחזור ולגלם את הדמות בשני סרטים נוספים של איירון מן.
הסרט "איירון מן 2" יצא לאקרנים במאי 2010 והכניס למעלה מ-623 מיליון דולר.
סרט מסחרי נוסף של דאוני מאותה שנה היה סרט המסע הקומי "אל תלחצי, אני בדרך" לצד זאק גליפיאנאקיס.
הסרט הניב הכנסות של למעלה מ-211 מיליון דולר.
בשנת 2011, דאוני השתתף בסרט אחד בלבד - סרט ההמשך "שרלוק הולמס: משחק הצללים".
בשנת 2012, דאוני חזר לגלם את דמותו של טוני סטארק בסרט "הנוקמים".
הסרט קיבל ביקורות חיוביות וזכה להצלחה רבה בקופות.
הוא הפך לסרט השלישי בעל ההכנסות הגבוהות ביותר אי פעם, אחרי "אווטאר" ו"טיטניק".
באפריל 2013 הופיע שוב כטוני סטארק בסרט ההמשך "איירון מן 3".
הסרט הכניס כ-200 מיליון דולר בקופות בסוף השבוע הראשון להקרנתו, מה שהפך אותו לסרט עם הפתיחה השנייה בטיבה בכל הזמנים אחרי "הנוקמים".
כשלושה שבועות בלבד לאחר יציאתו לאקרנים, חצו הכנסות הסרט את רף מיליארד הדולר.
הסרט התמקם במקום החמישי ברשימת שוברי הקופות של כל הזמנים.
דאוני חזר שוב לגלם את דמותו של סטארק בסרט "הנוקמים: עידן אולטרון" משנת 2015, ובסרט "קפטן אמריקה: מלחמת אזרחים" משנת 2016. סרטו של דאוני משנת 2014, "השופט" - אשר הופק על ידי חברת ההפקות שלו ושל אשתו, היה הסרט הפותח בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו.
בסרט זה, דאוני מככב לצד שחקנים כרוברט דובאל, וינסנט ד'אונופריו, ורה פרמיגה ובילי בוב תורנטון.
בשנת 2018, דאוני גילם את דמותו של טוני סטארק בשובר הקופות "הנוקמים: מלחמת האינסוף", וב-2019 בהמשכו "הנוקמים: סוף המשחק".
באוגוסט 2020 פורסם כי חברת אפל רכשה סדרת דרמה העתידה להיות מופקת על ידי דאוני.
2020 ואילך: לאחר מארוול והחזרה למארוול
בשנת 2020, דאוני כיכב בתפקיד הראשי בסרט "דוליטל".
דמותו בסרט תוארה כוטרינר ממוצא וולשי בתקופת המאה ה-19, שמסוגל לתקשר עם בעלי חיים.
היה זה הסרט השני שבהפקתם של דאוני ואשתו, והוא נחל אכזבה בקופות ולביקורות שליליות מצד המבקרים, שתיארו את הסרט "ארוך מדי וחסר חיים".
בשנת 2023, דאוני גילם את דמותו של לואיס סטראוס בסרטו של כריסטופר נולאן "אופנהיימר".
הופעתו בסרט זכתה לתשבחות, והוא זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע, בפרס גילדת שחקני המסך ובפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה.
ביולי 2024 נודע כי הוא לוהק לגלם את הנבל דוקטור דום בשלושה סרטי הנוקמים (כולל הנוקמים: יום הדין והנוקמים: מלחמות סודיות).
בספטמבר 2024, עלתה בברודוויי ההצגה "McNeal" בכיכובו של דאוני, שעושה את הופעת הבכורה שלו בברודוויי.
ההצגה מתמקדת בדמות של ג'ייקוב מקניל, סופר מבוגר המנסה להתמודד עם עולם של בינה מלאכותית ותפיסות חדשות של מוסר וכתיבה.
דאוני מגלם את דמותו של מקניל, סופר שנחשב לסקסיסט, מיזוגן, ונרקיסיסט, והוא מתמודד עם אלכוהוליזם ותסכולי חיים.
דאוני שר במספר פסקולים של סרטיו, ביניהם "צ'פלין", "יותר מדי שמש", "הפתעה כפולה", "חברים ומאהבים", "הבלש המזמר" ו"קיס קיס בנג בנג".
הוא הוציא אלבום אולפן בשנת 2004 בשם The Futurist, ובמהלך קידום הסרט "רעם טרופי", הוא ושותפיו לסרט בן סטילר וג'ק בלאק היו זמרי הליווי לשירה של גלדיס נייט, Midnight Train to Georgia.
הליך ההקלטות המצליח ביותר של דאוני עד כה, בהתחשב בהיקף מכירות וזמן שידור ברדיו, היה עיבוד מחודש לשיר חג המולד של ג'וני מיטשל River משנת 1973. שיר זה נכלל בפסקול הסדרה של אלי מקביל, ודמותו של דאוני בסדרה, לארי פול, מבצעת את השיר בפרק Tis the Season.
דאוני ג'וניור מנגן על פסנתר, גיטרה, תופים.
בריאיון לסדרה הפופולרית "סטודיו למשחק", ציין דאוני שלמד לנגן בכלי הנגינה בעצמו.
ב-14 ביוני 2010, רוברט דאוני ג'וניור ואשתו סוזן פתחו חברת הפקות משלהם תחת השם "צוות דאוני".
הפרויקט הראשון שלהם הוא הסרט משנת 2014, "השופט".
דאוני החל לצאת עם שרה ג'סיקה פרקר לאחר שנפגשו על סט הצילומים של הסרט "בן בכור".
לדברי דאוני, הם נפרדו בשנת 1991 בעקבות בעיות ההתמכרות שלו.
במאי 1992, דאוני התחתן עם השחקנית והזמרת דברה פלקונר.
לזוג נולד ילד בשם אינדיו פלקונר דאוני בספטמבר 1993. המתחים על חיי הנישואים כתוצאה מטיפולי הגמילה והמאסרים של דאוני הגיעו לנקודת שבירה בשנת 2001, כשפלקונר עזבה את דאוני ולקחה את ילדם איתה.
הזוג התגרש סופית באפריל 2004.
בשנת 2003, דאוני הכיר את המפיקה האמריקאית-יהודית סוזן לוין - סגנית מנהלת בחברת ההפקות של ג'ואל סילבר - בעת צילומי הסרט "גוטיקה".
השניים פתחו ברומן חשאי למרות חששותיה שמעמדה ייפגע כתוצאה מכך.
הם נישאו באוגוסט 2005 בטקס יהודי.
בנם, אקסטון אליאס, נולד בפברואר 2012, ובתם, אברי רואל, נולדה בנובמבר 2014.
דאוני מאשר את העובדה שמאז יולי 2003 הוא נקי מהשפעות סמים, הרבה בזכות תמיכה ממשפחתו ושיטות טיפול שונות כמו תרפיה, מדיטציה, תוכנית שנים עשר הצעדים, יוגה ואימוני וינג צ'אן קונג פו.
דאוני מגדיר את אמונתו כיהודית-בודהיסטית, לומד אסטרולוגיה ובעבר התעניין באידאולוגיות של הנצרות ושל הרא קרישנה.
בדיון פאנל שנערך בין משתתפי הסרט "שרלוק הולמס", שותפתו למשחק רייצ'ל מקאדמס כינתה אותו "גיבור-על" בשל אתיקת העבודה המחויבת שלו.
באותו פאנל, דאוני תיאר כיצד עמל שעות רבות בסופי שבוע רבים כדי להבטיח את הדיוק שבגילומו של הולמס וכדי להבטיח את הצלחתו של הסרט.
דאוני שמר על יחסי חברות קרובים עם מל גיבסון מאז שיחקו ביחד בסרט "אייר אמריקה" בשנת 1990. דאוני - שהיה ממוצא יהודי - הגן על גיבסון במהלך המחלוקת שהתעוררה בעקבות סרטו של גיבסון "הפסיון של ישו" וציין ש"אף אחד לא מושלם" בעקבות בעיות הנהיגה בשכרות של גיבסון.
באוקטובר 2011, דאוני קיבל פרס הוקרה מטעם פרסי הסינמטק האמריקאיים.
דאוני בחר בגיבסון להציג אותו בעת קבלת הפרס, וכשעלה לקבלו לא דיבר על עצמו כי אם הסביר מדוע בחר בגיבסון וניצל את זמן המסך שלרשותו כדי לדבר בשבחו של חברו.
לאחר הנאום, שני החברים התחבקו על הבמה לנוכח קימת כבוד.
ב-29 ביוני 2014, בנו של דאוני - אינדיו - נעצר במערב הוליווד ונלקח למעצר באשמת החזקת קוקאין.
כשדאוני שחרר את בנו בערבות, הוא ציין ש"לרוע המזל, ישנו מרכיב גנטי להתמכרות וככל הנראה אינדיו ירש את זה.
כמו כן, ישנה הרבה תמיכה והבנה מהמשפחה, וכולנו נחושים לעזור לו להפוך לאדם שהוא מסוגל להיות.
אנו מודים למשרד השריף על התערבותם ומאמינים שאינדיו יכול להיות סיפור הצלחה נוסף של שיקום במקום סיפור מפוקפק".
גם מפיק2023אופנהיימרלואיס סטראוס2025ארבעת המופלאים: צעדים ראשוניםויקטור וון דום / דוקטור דוםבסצנה שאחרי הכתוביותAll-Star Weekendהמקסיקני2026הנוקמים: עלייתו של דוקטור דוםויקטור וון דום / דוקטור דוםTBAPlay Dirtyמפיק בפועלשרלוק הולמס 3שרלוק הולמסThe Hiderגם מפיקDie EarlyAverage Height, Average Buildקולמן "קול"
+שנהסדרהתפקידהערות1985Mussolini: The Untold Storyברונו מוסוליני (אנ')פרק: "#1.1"1985–1986סאטרדיי נייט לייבדמויות שונות16 פרקים1995Mr.
Willowby's Christmas Treeמר ווילוביספיישל טלוויזיוני של ABC2000–2002אלי מקביללארי פול21 פרקים2005איש משפחהפטריקדיבוב; פרק: "The Fat Guy Strangler"2019עידן הבינה המלאכותית (אנ')מנחהסדרה תיעודית ביוטיוב פרימיום
8 פרקים; גם מפיק בפועל2023מכוניות החלומות של רוברט דאוני ג'וניורמנחהתוכנית מכוניות מרוץ בערוץ דיסקברי
6 פרקים; גם מפיק בפועל2024נאמנות כפולהקלוד, ניקו, פרופ' רוברט האמר, נד גודווין7 פרקים
רוברט (בוב) גרי היה עיתונאי יהודי-אמריקאי-ישראלי.
רוברט גרי נולד בניו יורק למינה ופייבל גרינברג, ששינו את שם משפחתם לגרי מיד עם הגיעם מרומניה לארצות הברית בתחילת המאה ה-20. הוא למד באוניברסיטת ניו יורק, וסיים תואר ראשון בסוציולוגיה ועיתונות.
בתחילת 1946 נשלח גרי על ידי סוכנות הידיעות היהודית Jewish Telegraphic Agency (JTA) לדווח מגרמניה שאחרי המלחמה.
עם הגיעו למינכן הוא ביקר במחנות העקורים, ראיין את ניצולי מחנות ההשמדה ודיווח על משפטי נירנברג.
בשנת 1947 דיווח גרי על מצבם של המעפילים מאניית המעפילים "אקסודוס" שהוחזקו במחנות הגירוש באזור הכיבוש הבריטי בגרמניה.
ב-30 בספטמבר דיווחה סוכנות הידיעות היהודית כי השלטונות הבריטיים אסרו על גרי את הכניסה לשני המחנות שדיווח מתוכם, לאחר שדיווחיו עוררו את כעסם.
ב-1948 הכיר את אשתו, פנינה, שהגיעה בשליחות כגננת למחנות העקורים.
הם נישאו בסוף 1949 ונולדו להם שתי בנות, דורית ומירב.
ב-1949 החל לעבוד ב"ג'רוזלם פוסט" ומשפחתו עברה להתגורר בירושלים.
ב-1953 עברה המשפחה לניו יורק, שם היה מנהל המחלקה ליחסי ציבור של הקונגרס היהודי האמריקאי (American Jewish Congress).
ב-1957 שב לתל אביב ונתמנה למנהל המחלקה ליחסי ציבור של ועדת העשור למדינה וב-1958 נתמנה למנהל המחלקה ליחסי ציבור ופרסום של "המשביר המרכזי".
בהמשך שימש כדובר וכאיש יחסי הציבור של הג'וינט, ולאחר מכן של המחלקה האנגלית של אוניברסיטת תל אביב.
במקביל, שידר דיווחים טלפוניים לרדיו בארצות הברית.
ב-1960 כתב תסריטים לסרטים דוקומנטריים ישראליים בשפה האנגלית לצורכי הסברה בחו"ל, ביניהם: "ארבעים שנות ההסתדרות" וסרט על הציור האבסטרקטי בישראל.
אחרי מלחמת ששת הימים החל לעבוד ככתב עבור סוכנות הידיעות "רויטרס".
בשנות ה-70 כתב מאמרים לעיתון "מעריב" על שלוש נסיעות לארצות שמעבר ל"מסך הברזל" – ביולי 1972 נסע לרוסיה, פולין, צ'כוסלובקיה והונגריה, שם הצליח לראיין אסירי ציון, לוחמי חופש יהודים, תחת אפם של המשטרים הקומוניסטים.
בסוף אוגוסט 1973, חמישה שבועות בלבד לפני מלחמת יום כיפור, נסע לסיור במצרים, בירדן, בסוריה ובלבנון.
ב-1980 נסע לסין, שם כתב סדרה של 14 מאמרים בליווי תמונות.
רוברט פול גרין הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת השוער בנבחרת אנגליה.
הוא החל את דרכו בקבוצת הנוער של נוריץ' סיטי, והצטרף לקבוצה הבוגרת בשנת 1996, שם שימש כשוער המחליף במשך 5 עונות, אך כמעט ולא קיבל דקות משחק.
בעונת החל לבסס את מעמדו כשוערה הראשון של הקבוצה עם עזיבתו של אנדי מרשל.
בעונת היה גרין לאחד משחקני המפתח בזכייתה של נוריץ' באליפות ליגת המשנה האנגלית, אך הקבוצה נשרה מן הפרמייר ליג לאחר עונה אחת בלבד.
באוגוסט 2006, עבר גרין לווסטהאם יונייטד תמורת שני מיליון ליש"ט, וחתם על חוזה לארבע שנים.
את בכורתו בקבוצה ערך בהפסד 1–0 לטוטנהאם הוטספר באוקטובר 2006.
ביוני 2012, סיכם גרין על הצטרפותו לקווינס פארק ריינג'רס בהעברה חופשית החל מה-1 ביולי 2012.
ב-6 ביולי 2016 חתם גרין על חוזה לעונה אחת בקבוצת לידס יונייטד.
ב-27 באוגוסט 2017 חתם גרין בהאדרספילד טאון.
ב-26 ביולי 2018 חתם גרין על חוזה לעונה אחת בקבוצת צ'לסי.
ב-31 במאי הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
גרין זומן על ידי מאמנה של נבחרת אנגליה סוון-יוראן אריקסון לסגל הלאומי לקראת מונדיאל 2006, אך הוחלף לבסוף בסקוט קרסון בעקבות בקע מפשעתי.
רוברט ארתור טלבוט גסקוין-ססיל, המרקיז השלישי מסולסברי , אביר מסדר הבירית, אביר המסדר הוויקטוריאני המלכותי, חבר המועצה המלכותית, עמית החברה המלכותית, היה מדינאי בריטי, חבר המפלגה השמרנית, שכיהן שלוש תקופות כראש ממשלת בריטניה, ומילא תפקיד זה בסך הכל 13 שנים.
הוא היה ראש הממשלה הבריטי הראשון במאה ה-20, וראש הממשלה האחרון שעמד בראש הממשלה כחבר בית הלורדים.
לורד רוברט ססיל נבחר לבית הנבחרים הבריטי לראשונה בשנת 1853, מטעם המפלגה השמרנית.
ב-1866 התמנה לשר לענייני הודו לתקופה קצרה, עד שהתפטר ב-1867 לאחר הרפורמה שהעביר בנג'מין דיזראלי, שהעניקה זכויות אזרחיות וזכות הצבעה לחלק גדול מבני מעמד הפועלים.
ב-1868, עם מות אביו, ירש ססיל את תואר האצולה שלו ונכנס כחבר בבית הלורדים.
ב-1874 מונה לשר לענייני הודו בממשלתו של דיזראלי, וב-1878 מונה לשר החוץ.
בתפקידו זה ייצג את בריטניה בקונגרס ברלין, אף שלא היה שלם עם מדיניותו הפרו-עות'מאנית של דיזראלי.
לאחר תבוסת השמרנים בבחירות ב-1880 ומותו של דיזראלי שנה לאחר מכן החל להתבלט כמנהיג שמרני בבית הלורדים, בצד מנהיגותו של סר סטאפורד נותרקוט בבית הנבחרים.
ביוני 1885 התמנה ססיל כראש ממשלה, לאחר שהמנהיג הליברלי ויליאם גלאדסטון התפטר.
ססיל היה ראש ממשלה עד להתפרקותה בינואר 1886, לאחר משבר סביב נושא האוטונומיה לאירלנד (Home Rule).
גלאדסטון היה מי שהעלה את יוזמת החקיקה למתן האוטונומיה, וסולסברי הוביל את ההתנגדות לחוק.
סולסברי יצר ברית עם הליברלים היוניוניסטים (Liberal Unionist Party), שהתפצלו מן המפלגה הליברלית, ויחד עמם זכה בבחירות הכלליות של 1886. בבחירות שהתקיימו ב-1892 הצליחו היוניוניסטים לצבור את המספר הרב ביותר של מושבים בבית הנבחרים, אך גלאדסטון היה מי שהצליח להרכיב ממשלה, לאחר שזכה בתמיכת המפלגה הלאומית האירית.
סולסברי שב לכהן כראש ממשלה לאחר הבחירות שהתקיימו ב-1895. במהלך כהונה זו הוביל סולסברי את בריטניה למלחמת הבורים השנייה.
ב-1902 העביר את תפקידו לאחיינו, ארתור בלפור.
הוא נפטר שנה לאחר מכן, ב-1903.
היסטוריונים מסכימים שמנהיגותו של סולסברי בתחום יחסי החוץ הייתה חזקה ויעילה, ושהבנתו את הנושאים השונים בתחום זה הייתה מצוינת.
רבים רואים בו את אחד ממוביליה העיקריים של המדיניות שנקראה "בדידות מזהרת", אך למעשה סולסברי עצמו לא זיהה עצמו עם מונח זה.
הוא היה מקצוען סבלני ופרגמטי, שהבין היטב את האינטרסים ההיסטוריים של בריטניה.
סולסברי היה בין מובילי חלוקתה של אפריקה בין המעצמות האירופיות, התמודד מול הופעתן של גרמניה וארצות הברית כמעצמות אימפריאליסטיות, והוביל את השינוי במדיניותה של בריטניה בים התיכון, מהתמקדות במצרי הדרדנלים והבוספורוס להתמקדות בתעלת סואץ.
את כל האתגרים האלה ניהל היטב, מבלי להיגרר להתנגשות בין המעצמות הגדולות.
היו שהגדירו את אישיותו כ"דיכאונית, נוירוטית מאוד, מוטרדת, מופנמת, מלאת חשש משינוי ומאובדן שליטה, אדם צנוע אך מסוגל לתחרותיות יוצאת דופן".
הוריו של לורד רוברט ססיל היו ג'יימס גסקוין ססיל, המרקיז השני מסולסברי, ופרנסס גסקוין.
מצד אביו היה רוברט ססיל מצאצאי לורד ברלי (Burghley) והרוזן הראשון מסולסברי, שניהם מראשי השרים של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה.
למשפחה היה רכוש רב – אחוזות כפריות נרחבות בהרטפורדשייר ובדורסט.
רכושה של המשפחה גדל עוד יותר עם נישואיו של ג'יימס לפרנסס ב-1821. אביה היה סוחר עשיר, שרכש אחוזות גדולות באסקס ובלנקשייר, אחוזות אותן ירשה פרנסס.
רוברט נולד בבית האטפילד, בית אחוזה רחב ידיים בהרטפורדשייר, כ-20 ק"מ מצפון ללונדון, שנבנה על ידי רוברט ססיל, המרקיז הראשון מסולסברי, במאה ה-17. הוא היה הילד החמישי מבין ששת הילדים שילדה אשתו הראשונה של אביו.
לאחר מות אימו, כאשר רוברט היה בן עשר, נישא אביו שנית ונולדו לו חמישה ילדים נוספים.
אח שנולד לפניו, ב-1823, ונקרא גם הוא ארתור, נפטר בגיל שנתיים.
אחיו הגדול, ג'יימס אמיליוס ויליאם אוולין גסקוין ססיל, נפטר ב-1865, ורוברט ססיל ירש את תוארו .
ילדותו של רוברט הייתה אומללה, נטולת אהבה וספרטנית אפילו על פי אמות מידה של בני המעמד שלו, ובבתי הספר שבהם למד סבל מבריונות חסרת רחמים.
כשהיה בן שש נשלח לפנימייה הראשונה שלו ותיאר אותה לימים כ"חיים בין בני שטן".
ב-1840 החל את לימודיו באיטון קולג', שם הצטיין בלימודיו בצרפתית, בגרמנית, בלימודים קלאסיים ובתאולוגיה.
למרות הצלחתו עזב ססיל את הלימודים ב-1845 בשל בריונות בלתי פוסקת שסבל ממנה גם שם.
אביו הוציא אותו משם ודאג להשלים את השכלתו בעזרת מורים פרטיים.
הסבל שעבר בשנות לימודיו גיבש את השקפת עולמו הפסימית על הדמוקרטיה.
הוא סבר שרוב האנשים פחדנים ואכזריים, ושההמון ידרוס יחידים רגישים.
בדצמבר 1847 החל את לימודיו בכרייסט צ'רץ' שבאוקספורד, שם זכה בפרס הצטיינות על הישגיו במתמטיקה.
באוקספורד פגש את "תנועת אוקספורד", תנועה נוצרית ששאפה להביא למיזוג של כמה עקרונות מהנצרות הקתולית בכנסייה האנגליקנית.
חוויית המפגש עם זרם זה הייתה "משכרת", לדבריו, והייתה עבורו חוויה דתית מעצבת.
הוא התבלט כתלמיד מבריק, וחבריו ניבאו לו שיום אחד יהיה ראש ממשלה.
באפריל 1850 הצטרף ססיל לאחת מאגודות הבריסטרים של לונדון, אך לא נהנה מהעיסוק המשפטי.
הוא עבר התמוטטות עצבים, ובעצת רופאו יצא ביולי 1851 למסע בעולם כדי לשפר את בריאותו.
הוא נסע למושבת הכף ומשם המשיך לאוסטרליה, לטסמניה ולניו זילנד.
ססיל לא אהב את הבורים, וטען שהיות שלבורים יתרון מספרי של פי שלושה על הבריטים, האפשרות לתת להם שלטון עצמי תהיה למעשה כניעה של הבריטים, שהבורים שונאים אותם "כפי שעם כבוש שונא את כובשיו", כהגדרתו.
לעומת זאת הביע אהדה לקפירים, כפי שכונו אז השחורים, וראה בשפתם שריד לתרבות גבוהה בעבר, בדומה לאיטלקים.
בעת ביקורו באוסטרליה התפעל מהסדר ומהמשמעת ששררו, לדבריו, במכרות הזהב ובערי הכורים, וסבר שאלו נוצרו בשל העובדה שהשלטון הוא בידי המלכה, מלמעלה, ולא בידי ההמון, מלמטה.
במאי 1853 שב ססיל ממסעו, וב-22 באוגוסט באותה שנה נכנס לבית הנבחרים הבריטי כחבר המפלגה השמרנית, נציג סטמפורד בלינקולנשייר.
הוא שמר על מושבו עד שקוּדם לאצולה, ולאורך שנותיו בבית הנבחרים לא הייתה תחרות על מושבו.
כבר בנאומו הראשון התנגד לחינוך חילוני ולאולטרה־מונטניזם שהיו מנוגדים לכנסייה האנגליקנית, וטען כי החינוך החילוני והאולטרה-מונטניזם שונים באופן מהותי מהעקרונות הבסיסיים של בריטניה.
הוא הצהיר על כוונתו להתנגד לכל התערבות במערכת הייצוגית של אנגליה, מכיוון שזו עלולה לפגוע בכוחות המאזנים המהווים את יציבותה של המערכת החוקתית של בריטניה.
בדצמבר 1856 החל ססיל לפרסם מאמרים בעיתון סאטורדיי ריוויו (Saturday Review).
ססיל פרסם את מאמריו בעילום שם, והתמיד בכך בתשע השנים הבאות.
מ-1861 עד 1864 פרסם בעיתון 422 מאמרים, ובסך הכל פרסם העיתון 608 מאמרים שכתב.
מאמרים של ססיל התפרסמו גם ברבעון קורטרלי ריוויו (Quarterly Review), שהיה כתב העת האינטלקטואלי המוביל באותה תקופה.
בתקופה שבין אביב 1860 וקיץ 1866 יצאו לאור עשרים וששה גיליונות של כתב העת, ומאמריו של ססיל – גם כאן בעילום שם – הופיעו בעשרים ושלושה מהם.
ססיל כתב גם מאמרי מערכת עבור העיתון המוביל של המפלגה השמרנית, ה"סטנדרט" (Standard).
ב-1859 היה ססיל שותף בהקמת הרבעון "בנטלי'ס קורטרלי ריוויו" (Bentley's Quarterly Review), כתב עת שנסגר לאחר שפרסם ארבעה גיליונות.
סולסברי מתח ביקורת על מדיניות החוץ של לורד ג'ון ראסל, וטען ששר החוץ "מוכן תמיד להקריב הכל למען השלום...
תערובת מבשרת רעות של יהירות ונבזות...
עשוי ללא חת מול החלשים, בישן ומתרפס מול החזקים".
סולסברי האמין שהלקח שיש ללמוד ממדיניות החוץ של ראסל הוא שאין להקשיב לאופוזיציה או לעיתונות, שכן אז מדיניות החוץ נשלטת לגמרי על ידי התנודות בדעת הקהל.
לקח שני הוא שהעקרונות לניהול מדיניות חוץ לאומית שונים לגמרי מעקרונות ההתנהלות של בני אדם בודדים: עקרונות אלה "הפוכים לגמרי מהעקרונות המובאים בדרשת ההר".
לקח שלישי שלמד ססיל הוא שאין זה ראוי שבריטניה תתערב בעניינים הפנימיים של מדינות אחרות, למעט במקרים המנוגדים בבירור לחוק הבין-לאומי; ולקח נוסף הוא שאסור לבריטניה לאיים על מדינות אחרות, אלא אם כן היא מוכנה לעמוד מאחורי איומיה ולממש אותם.
ב-1866 נפטר אחיו הבכור של ססיל, והוא ירש את תוארו; כעת נקרא לורד קראנבורן.
באותה שנה הוזמן על ידי אדוארד סמית-סטנלי, הלורד דרבי, להצטרף לממשלתו החדשה, לאחר נפילת הממשלה הקודמת בראשותו של ויליאם גלאדסטון.
קראנבורן הסכים, והיה השר לענייני הודו.
ברעב נספו בין 4 ל-5 מיליוני בני אדם.
פניות מצד נציגי הודו לססיל לא נענו.
בדיון שנערך בבית הנבחרים ב-2 באוגוסט 1866 בנושא הרעב, תקף קראנבורן את המומחים, את הכלכלנים ואת ממשלת בנגל, שלדעתו נשאו באחריות לאסון הגדול.
הוא מתח ביקורת חריפה על הפקידים, שלא הבינו את חומרת המצב ונצמדו לנהלים רק כדי לרצות את הממונים עליהם, והעדיפו חיסכון כספי על חשבון חיי אדם.
נאומו של קראנבורן התקבל בתשואות חמות מכל חלקי הבית.
האסון הותיר בקראנבורן לכל חייו יחס חשדני כלפי מומחים.
באלבומי התמונות שבביתו מהשנים 1866–1867, נמצאות בין התמונות המשפחתיות שתי תמונות של ילדים הודים במצב של תת תזונה.
ב-1867 העלה חבר הפרלמנט, ג'ון סטיוארט מיל, הצעה לסוג של בחירות יחסיות.
קראנבורן התנגד להצעה, שלדעתו לא התיישבה עם האקלים הפוליטי הבריטי, ואינה שייכת להם.
באמצע שנות ה-60 של המאה ה-19 דן הפרלמנט ברפורמה פרלמנטרית משמעותית, חוק הרפורמה של 1867. מטרת החוק הייתה להרחיב עוד יותר את מספר בעלי זכות ההצבעה ולבטל עיוותים שונים, כהמשך לחוק הרפורמה של 1832. קראנבורן השקיע מאמצים רבים כדי לשלוט בנתוני הבוחרים, עד שהפך למומחה לנושא.
כאשר הגיעה הצעת החוק לדיון, ב-1866, בחן קראנבורן כל סעיף בחוק כדי להבין את השפעתו האלקטורלית.
עם זאת, קראנבורן לא צפה את תמיכתו של בנג'מין דיזראלי, באותה תקופה שר האוצר של בריטניה.
ב-1866 התנגד דיזראלי להצעה דומה של גלאדסטון, אך ב-1867 תמך בהצעה החדשה שהייתה נרחבת בהרבה.
קראנבורן חלק על הנתונים שהביא דיזראלי, וראה בתמיכתו ובתמיכת ראש הממשלה בהצעה בגידה בציבור הבוחרים שלהם.
קראנבורן התפטר מהממשלה לאחר נאום חריף שנשא בפרלמנט.
ב-1868 נפטר אביו של רוברט ססיל, והוא ירש את תוארו כמרקיז מסולסברי.
עם קבלת התואר הפך רוברט ססיל לחבר בית הלורדים.
בין 1868 ל-1871 היה יושב ראש חברת הרכבות "גרייטס איסטרן ריילווי" (Great Eastern Railway).
כאשר נכנס לתפקידו סבלה החברה מהפסדים, אך במהלך כהונתו התאוששה החברה ואף חילקה דיווידנד קטן לבעלי המניות.
ב-1874 שב סולסברי לממשלה, הפעם בראשותו של דיזראלי.
הוא מונה לשר לענייני הודו, וב-1876 ייצג את בריטניה בוועידת קונסטנטינופול.
בוועידה השתתפו המעצמות האירופיות הגדולות – בריטניה, רוסיה, גרמניה, צרפת ואיטליה, ומטרתה הייתה למצוא פתרונות למתיחות בין מדינות הבלקן לאימפריה העות'מאנית.
סולסברי הצליח לגבש מערכת יחסים טובה עם דיזראלי, למרות החשדות וחוסר האמון שהיו לו כלפיו בשנים שלפני כן.
ב-1878 מונה סולסברי כשר החוץ, וירש בתפקיד זה את הלורד דרבי.
הוא ייצג את בריטניה, יחד עם דיזראלי, בקונגרס ברלין, שם התכנסו המעצמות האירופיות בעקבות המלחמה העות'מאנית-רוסית וחוזה סן סטפנו שנחתם בעקבותיו.
כהערכה על ההישגים שהביא לבריטניה בקונגרס צורף סולסברי למסדר הבירית.
עם מותו של דיזראלי ב-1881 עברה המפלגה השמרנית טלטלות.
סולסברי היה למנהיג המפלגה בבית הלורדים, ובבית הנבחרים הנהיג את המפלגה סר סטאפורד נורת'קוט.
לא נקבעה הנהגה אחת למפלגה ובשל כך היה מאבק בין השניים, מאבק שבו ניצח סולסברי.
ב-1884 הציג ראש הממשלה, גלאדסטון, חוק רפורמה נוסף, שמטרתו הייתה שוב להעניק זכות הצבעה לשני מיליון פועלים חקלאיים.
סולסברי ונורת'קוט הסכימו ביניהם שמפלגתם תתמוך בחוק רק אם תהיה חלוקה מחדש גם של אזורי הבחירה, מכיוון שהיו משוכנעים שאישור החוק ללא חלוקה מחדש משמעותה היעלמות המפלגה השמרנית לכמה עשורים לפחות.
בית הלורדים דחה את החוק ודיוני הפרלמנט הופסקו לעשרה שבועות.
תוכניתו של סולסברי הייתה לעכב את החוק בבית הלורדים ובמקביל להעביר בבית הנבחרים חוק לחלוקה מחדש של אזורי הבחירה.
הוא רמז שאם תוכניתו לא תתקבל יפרוש מהנהגת המפלגה, וזו אכן התקבלה למרות כמה ויכוחים ועימותים.
מול הפגנות גדולות שהתקיימו בעד החוק טען סולסברי כי ניסיונות השפעה באמצעות ה"המון", כהגדרתו, הן תקדים מסוכן, וכי גלאדסטון מנסה, באמצעות החוק, להסב את תשומת הלב ממדיניות החוץ והכלכלה שלו.
סולסברי עמד על כך שבית הלורדים מגן על החוקה הבריטית, ומונע שינוי החוק על ידי מפלגה מסוימת שנמצאת כרגע בשלטון.
בובות בדמותו של סולסברי נשרפו בהפגנות נגדו, אך התקיימו גם הפגנות ענק בעדו.
גלאדסטון הציע פשרה, והמלכה לחצה על השמרנים לקבל אותה.
סולסברי התנגד לפשרה ולא הסכים לפגישה חשאית עם גלאדסטון, מכיוון שחשש שהפגישה תתגלה וסבר שגלאדסטון אינו מעוניין באמת לשאת ולתת.
למרות המתח הרב הסתיים המשבר, שהחל באפריל 1884, בנובמבר, כאשר גלאדסטון קיבל את תנאיו של סולסברי.
חוק הרפורמה עבר, בצד חקיקה מקבילה על חלוקה מחדש של מחוזות הבחירה.
סולסברי התמנה לראשות ממשלת מיעוט ב-1885, וכיהן בתפקיד כשנה.
מוקדם יותר, בנובמבר 1883, תקף סולסברי את המציאות הקשה ואת תנאי החיים הקשים שבהם חיו בני המעמד הנמוך.
במאמר שפרסם מתח ביקורת חריפה על מפעלי בנייה גדולים בלונדון שהפרלמנט אישר, ובגללם פונו אלפי פועלים מבתיהם ואולצו לעבור לדיור צפוף וקשה עוד יותר.
סולסברי טען שתנאי החיים הקשים פוגעים במוסר ובבריאות, וכי מדיניות הלסה פר, חופש כלכלי, שעל פיה הממשלה אינה אמורה להתערב בפעילות הכלכלית, היא מדיניות "ראויה להערכה", אך יש להפעילה "בשני הצדדים".
במילים אחרות, סולסברי דרש שהממשלה תפעל לטובת השכבות החלשות.
עיתונים בבריטניה האשימו אותו כי הוא צועד לעידן של סוציאליזם מונהג בידי המדינה.
ביולי 1885 עבר בבית הנבחרים ובבית הלורדים חוק הדיור של מעמדות העובדים, ועל פיו ניתן סיוע כלכלי לבניית דיור לפועלים וכן כלים משפטיים נגד בעלי בתים שהשכירו בתים שלא היו ראויים למגורים.
החוק הותקף בבית הלורדים כ"חונק את רוח העצמאות וההסתמכות העצמית של העם, והורס את המרקם המוסרי של הגזע שלנו בעניבת חנק של סוציאליזם של המדינה".
סולסברי השיב כי מתנגדיו לא יוכלו לעצור מהלך חקיקתי דגול, הנובע מהמניעים הנאצלים ביותר של נדיבות ודת, על ידי הדבקת תוויות של "סוציאליזם".
כראש ממשלת מיעוט התקשה סולסברי לפעול ולקדם חקיקה.
ואולם, בבחירות שנערכו ב-1886 התפצלה המפלגה הליברלית סביב שאלת השלטון העצמי באירלנד, וכתוצאה מכך זכה סולסברי לרוב שאפשר לו להישען על רוב מוצק ולזכות שוב בראשות הממשלה.
ב-1889 הקים סולסברי את מועצת מחוז לונדון, שקיבלה סמכויות לבצע את העבודות הציבוריות במחוז לונדון, וכן סמכויות נוספות בתחום החינוך, התכנון העירוני והבנייה.
ב-1890 אישר סולסברי למועצה לבנות בתים, היתר שעליו התחרט עד מהרה, באומרו שמועצת מחוז לונדון "היא המקום שבו נעשים ניסויים סוציאליסטיים וקולקטיביסטיים.
זהו המקום שבו רוח מהפכנית חדשה מוצאת את בסיסה וכלי נשקה".
ב-1888 עמד סולסברי במרכזה של סערה ציבורית.
באותה שנה זכה גיינספורד ברוס, מועמד היוניוניסטים (שהיו חלק מהמפלגה השמרנית), בבחירות משנה בהולבורן.
סולסברי הסביר כי כינה את המועמד המתחרה "שחור" באופן כללי ולא במדויק, שכן "...אני מאמין שצבעו אינו לגמרי שחור, אך בכל מקרה הוא אדם מגזע אחר".
האדם השחור המדובר היה דאדאבחי נאורוג'י , אדם ממוצא הודי, בן העדה הפארסית.
המלכה והליברלים מתחו ביקורת על דבריו של סולסברי, שמהם הבינו כי לדעתו רק לבנים יכולים לייצג בוחרים בריטים.
סולסברי הכחיש כי התכוון במילה "שחור" להתייחסות מזלזלת ומגנה; אמירה כזו, לדבריו, היא עלבון חריף לחלק גדול מאוד של הגזע האנושי.
עם זאת, סולסברי טען שבית הנבחרים הבריטי, על מסורותיו הרבות, הוא מוסד מורכב ויוצא דופן, ולפיכך מועמדים שלא נולדו באיים הבריטיים לא יצליחו בו.
ב-1892 נבחר נאורוג'י כחבר בית הנבחרים הראשון ממוצא הודי, ובהזמנת סולסברי התמנה לראש המכון האימפריאלי, מוסד למחקר ופיתוח מדעי וטכנולוגי.
עיקר הבעיות בתחום מדיניות החוץ היה בים התיכון, מוקד לאינטרסים הבריטיים למעלה ממאה שנים.
עם פתיחת תעלת סואץ בסוף 1869 התמקדו הבריטים בהגנת התעלה, מעבר חיוני להודו ולשאר אסיה.
סולסברי סיים למעשה את מדיניות הבדידות המזהירה של בריטניה כאשר חתם בדצמבר 1887 על הסכמים עם איטליה ואוסטריה שנועדו להגן על התעלה.
ב-1889 העביר סולסברי את חוק ההגנה הימית, שבמסגרתו הוגדל תקציב הצי המלכותי הבריטי ב-20 מיליון לירות שטרלינג לאורך ארבע השנים שלאחריו.
תקציב זה אפשר לצי לבנות אוניות חדשות: עשר אוניות מערכה, שלושים ושמונה סיירות, שמונה עשרה ספינות טורפדו וארבע ספינות תותחים מהירות.
הייתה זו ההרחבה הגדולה ביותר של הצי בעיתות שלום.
מאז קרב טרפלגר ב-1805, נקבעה מדיניות בריטית שלפיה הצי המלכותי יהיה גדול בשליש מהצי הבא בגודלו.
כעת נקבע עיקרון חדש לשמירת גודלו של הצי, שנקרא "עקרון שתי המעצמות" (Two-Power Standard): לפי עיקרון זה יהיה גודלו של הצי הבריטי כגודלם של שני הציים הבאים אחריו גם יחד".
הכוונה הייתה לצי הצרפתי ולצי הרוסי הקיסרי, אויבותיה המסורתיות של בריטניה.
ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, הציעה לסולסברי פעמיים תואר דוכס, אך הוא סירב, בטענה שלא יוכל לעמוד בעלות הגבוהה של סגנון החיים המקובל והמצופה מדוכסים.
בבחירות הכלליות שנערכו ב-1892 זכתה המפלגה השמרנית ברוב, אך פחות מזה שזכתה בו בבחירות ב-1886. ארתור בלפור, ממנהיגי המפלגה, וג'וזף צ'מברלין, שלא היה חלק מן המפלגה השמרנית אך היה בעל בריתה, רצו לקדם מדיניות של רפורמה חברתית.
סולסברי האמין כי ביצוע רפורמה כזו ירחיק רבים מתומכי המפלגה וחשש שקידום מדיניות חברתית יביא לפיצולה.
הרוב שהיה לשמרנים היה קטן, אך לליברלים לא היו די קולות כדי להפיל את הממשלה.
עם זאת, בהצבעת אי אמון שהתקיימה כחודשיים לאחר הבחירות הצליחו הליברלים ונציגי האירים להתאחד ולהביא לרוב שתמך בהצעת אי האמון.
לדברי מזכירו האישי של סולסברי במשרד החוץ, הפגין סולסברי שמחה בלתי מרוסנת על שחרורו מהתפקיד.
כמה חודשים לאחר מכן טען סולסברי כי לממשלה החדשה, בראשות גלאדסטון, אין רוב באנגליה ובסקוטלנד, ובשל כך אין לה מנדט להנהיג שלטון עצמי באירלנד, ומכיוון שלא התקיים משאל עם, רק בית הלורדים יוכל לתת את הבסיס לשינויים פוליטיים מהותיים.
בספטמבר 1893 דחה בית הלורדים את ההצעה למתן שלטון עצמי לאירלנד ברוב של 419 מול 41, אך סולסברי מנע מבית הלורדים לדחות גם את הצעת החוק להטלת מיסי ירושה ב-1894. בבחירות ב-1895 זכו השמרנים ברוב גדול.
סולסברי התמחה בעיקר בענייני חוץ, ובשל כך התמקד בתחום זה ולא במשרד האוצר, כפי שהיה מקובל עד אז.
בראייתו של סולסברי נותרה צרפת יריבתה המשמעותית של בריטניה, ואילו גרמניה נתפסה אצלו כמדינה קרובה יותר.
למרות החוזים שעליהם חתם עם אוסטריה ועם איטליה, עמד סולסברי על עקרונות הבדידות המזהירה, והתנגד לחתימת בריתות עם מעצמות אירופיות אחרות.
במרכז מדיניות החוץ הבריטית שהוביל עמדה שאלת חלוקת אפריקה בין המעצמות השונות – מאבק בין המעצמות האירופיות על השליטה ביבשת.
מאבק זה כמעט שהביא למלחמה בין בריטניה לצרפת בעת תקרית פשודה ב-1898. אירוע מרכזי נוסף באפריקה בזמן כהונתו של סולסברי היה מלחמת הבורים, בין 1899 ל-1902. סולסברי התנגד למתן שלטון עצמי לאירלנד, אך יזם רפורמת קרקעות נרחבת, שאפשרה למאות אלפי כפריים אירים לזכות בבעלות על קרקע.
חוקים נוספים שהעביר כראש ממשלה כללו חוק שאפשר למורים לשלם אנונה ובכך לחסוך לגמלאות, וחוק שיצר מסגרות חינוכיות לילדים בעלי נכות פיזית ונפשית, ולילדים אפילפטיים.
ב-1895 מונה סולסברי כלורד חמשת הנמלים, משרה סמלית שנועדה להביע אמון והערכה מצד הכתר.
ב-11 ביולי 1902 החליט סולסברי לפרוש מתפקידו.
ליבו היה שבור לאחר פטירת אשתו, ומצבו הבריאותי היה גרוע.
את מקומו תפס אחיינו, ארתור בלפור.
סולסברי סבל ממשקל יתר שגרם לקשיי נשימה.
מצבו החמיר, והוא נאלץ לישון בכיסא בביתו.
עד אוגוסט 1903 החמיר מצבו, והוא סבל מבעיות לב ומהרעלת דם שנגרמה מכיב ברגלו.
הוא נפל בשנתו מהכיסא שעליו ישן, ומצבו הבריאותי הרעוע הביא להחמרה מיידית ולמותו.
סולסברי היה אדם גבוה, וכבר מצעירותו כפוף מעט.
הוא היה קצר ראייה, ובנערותו היה ביישן ומופנם.
הוא המרה את רצון אביו, ונשא לאישה את ג'ורג'ינה אלדרסון, שהייתה – לדעת אביו – ממעמד נחות יותר.
הנישואין עלו יפה, ולזוג היו שמונה ילדים (אחת מהן נפטרה בגיל ינקות).
סולסברי היה אב סובלני, ששאף למנוע מילדיו את הילדות הקשה שהוא עצמו עבר.
הוא קיצר את שעות הלימוד של ילדיו, מתוך הנחה שפחות שיעורים יניבו תוצר אינטלקטואלי טוב יותר.
עם זאת, אשתו אמרה עליו ש"ייתכן שהוא מסוגל למשול במדינה, אך לא ניתן לסמוך עליו שיהיה אחראי על ילדיו".
אף שהתגבר על התמוטטות העצבים שממנה סבל בצעירותו, סבל לכל אורך חייו מתופעות שקרא להן "סערת עצבים".
אלו באו בתקופות של מתח, דאגה ותשישות, וכללו מיגרנות חריפות, דיכאון, בעיות עיכול, לאות ותשישות, ובשיא המשבר רגישות קיצונית לאור, צליל ומגע.
סולסברי נודע גם בפיזור דעתו, וייתכן שהיה זה קושי נוירולוגי, שבא לידי ביטוי כאשר לא זיהה אנשים קרובים אליו, פעם אחת אפילו את בנו.
במקרה אחד שאל סולסברי בלחש את מי שישב לידו במהלך ארוחת בוקר, מיהו האדם היושב מצידו השני.
הוא נענה שמדובר באחד מידידיו הקרובים ביותר, ששימש באותה עת כשר בממשלתו.
סולסברי הסביר את טעותו בכך שבישיבות הממשלה הוא רואה את פניו, אך כעת הוא רואה אותו בפרופיל ולכן לא זיהה אותו.
סגנון הניהול של סולסברי היה שונה מזה של קודמיו, לורד ביקונספילד וויליאם גלאדסטון.
בניגוד לשניהם, שהטילו משמעת על השרים בממשלותיהם וניהלו אותם ביד רמה, הנהיג סולסברי צורת עבודה חופשית יותר, ואפשר לכל שר אוטונומיה רחבה יותר.
כך נהג גם מול שגרירי האימפריה ברחבי העולם, שעימם ניהל דו-שיח של אמון והתייעצות.
הוא העדיף תמיד לעבוד לבדו במשך שעות.
סולסברי הסביר שלוּ היה לו זמן היה מעביר חלק מן העבודה לכפופים לו, אך מכיוון ששעתו דוחקת הוא עושה הכול בעצמו.
הוא לא התעניין כלל בענפי הספורט שהיו תחביבם הנלהב של בני האצולה בזמנו: רכיבה על סוסים, ציד, שיט יאכטות ומרוצי סוסים.
פעם התלונן באוזני אשתו שעליו להמתין לשובו של אחד משותפיו לממשלה ממירוץ שבו צפה אותו אדם, באומרו: "התארגנותנו הפוליטית נאלצת להמתין עד שבעל ארבע רגליים מסוים ירוץ עבור דבר מה".
במקום זאת העדיף לעסוק בקריאה ובעריכת ניסויים כמדען חובב.
רוב ההיסטוריונים רואים בסולסברי אדם מוכשר, שהנהיג מדיניות מעין ריאקציונרית, שבלמה כוחות של ליברליזם ושינוי למשך כמה עשורים.
היסטוריונים שונים רואים בו את הוגה הדעות החשוב ביותר שהמפלגה השמרנית בבריטניה העמידה מבין שורותיה.
ב-1977 הוקמה בבריטניה "קבוצת סולסברי", בראשות רוברט גסקוין ססיל, המרקיז השישי מסולסברי, נינו של המרקיז השלישי.
קבוצת סולסברי קרויה על שמו של המרקיז השלישי, ועוסקת בהוצאה לאור של כתבים המקדמים חשיבה ומדיניות שמרנית.
גם הרבעון האקדמי "סולסברי רוויו", שנוסד ב-1982 ונקרא גם הוא על שם המרקיז השלישי, עוסק בחשיבה שמרנית.
העיר הרארה, עיר הבירה של זימבבואה, נקראה בעבר סולסברי.
העיר הוקמה ב-1890 על ידי ססיל רודס כמבצר, ונקראה על שמו של ראש הממשלה סולסברי.
העיר הייתה בירתה של דרום רודזיה בשנים 1923–1953, של הפדרציה של רודזיה וניאסלנד בשנים 1953–1963, ולאחר מכן של רודזיה העצמאית החל מ-1965. שנתיים לאחר הקמתה של זימבבואה שונה שמה של העיר לשמה הנוכחי.
רוברט דייז היה פסל גרמני.
דייז נולד בעיירה פוזנק, לאמיל שהיה ראש העיר.
הוא עבר לדרזדן שם למד אמנות.
היא לימד באקדמיה המלכותית לאמנות יפה בדרזדן, והיה מורו של הפסל ארנסט ברלך.
רבים מפסליו משמשים כמונומנטים ציבוריים, כמו מזרקות, אנדרטאות ופסלי מנהיגים.
רבים מרישומיו ותוכניות פסליו נהרסו בהפצצת דרזדן בין 13 ל-15 בפברואר 1945 במהלך מלחמת העולם השנייה.
רוברט דאנקן מקניל הוא שחקן, מפיק ובמאי אמריקאי הידוע בתפקידו כלויטננט טום פאריס בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: וויאג'ר".
מקניל גדל באטלנטה, והחל את קריירת המשחק שלו בהפקות מקומיות ואזוריות, לפני שהפך לסטודנט בבית הספר ג'וליארד שבניו יורק.
הוא זכה להכרה כשחקן מקצועי בשלב מוקדם, ולוהק לתפקיד צ'ארלי ברנט באופרת-הסבון "כל ילדיי" ולתפקיד בסרט הקולנוע "Masters of the Universe".
הוא כיכב בפרק זוכה השבחים של הסדרה "אזור הדמדומים" (של שנות ה-80), "A Message From Charity".
לאחר מכן הוא הופיע בברודוויי יחד עם סטוקארד צ'אנינג בהפקה של המחזה "קשר בכל מחיר", לפני שחזר ללוס אנג'לס על מנת להופיע בטלוויזיה.
הוא הופיע בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה רבות, לרבות "פרקליטי אל איי", "זינוק לאתמול" ו-"Murder, She Wrote".
מאוחר יותר, הוא הפך לשחקן קבוע בסדרה "מסע בין כוכבים: וויאג'ר", שבו החל משנת 1995 הוא שיחק את דמותו של טום פאריס, קצין צי הכוכבים עם סיפור רקע הדומה לזה של לוקרנו.
מקניל החל את קריירת הבימוי שלו עם כמה פרקים של "מסע בין כוכבים: וויאג'ר".
באותו הזמן הוא גם כתב, הפיק וביים שני סרטים קצרים עטורי פרסים, "The Battery" ו-"mm of Love 9", והתחיל לביים פרקים בסדרות טלוויזיה אחרות.
במקביל להופעותיו ככוכב אורח בסדרות כגון "בגבולות המסתורין" ו-"Crossing Jordan", החל מקניל להתמקד בקריירת הבימוי שלו, במסגרתה ביים מספר פרקים של ""דוסון קריק", "Everwood", "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז", "מתים במשרה חלקית", "The O.C.", "מגרש ביתי", "Las Vegas", "Summerland" ו-"על טבעי".
בשנת 2007 הוא ביים את הפרק הראשון של עונה 5 של הסדרה "לאס וגאס", וכן את הפיילוט של "?Samantha Who" (בו הופיע עמיתו ל-"מסע בין כוכבים: וויאג'ר" - טים רוס); לאחר מכן הפיק את הסדרה "צ'אק" ברשת "NBC", ואף ביים מספר מפרקי הסדרה.
בשנת 2010 ביים מקניל פרק בסדרת המדע בדיוני של רשת ABC "וי", אשר הופקה על ידי סקוט רוזנבאום, לשעבר כותב ומפיק בסדרה "צ'אק".
בשנת 2018 ביים מקניל ארבעה פרקים מתוך העונה השנייה של הסדרה הקומית "יחסים בהסכמה" של רשת הטלוויזיה E!.
בשנת 2022 ביים את הפרק השלישי במספר מתוך סדרת הדרמה המשפטית "So Help Me Todd" מבית רשת CBS.
רוברט גרוסטסט , בישוף לינקולן, היה תאולוג ומדען אנגלי, איש אוניברסיטת אוקספורד, תלמידו המובהק היה רוג'ר בייקון.
גרוסטסט היה המדען הראשון בימי הביניים שעשה שימוש מודע במתודה מדעית שניתן לכנותה מודרנית כלומר שימוש רציונלי בניסוי מבוקר על מנת להסביר תופעות טבע ולהפריך טענות (אמפיריציזם) וניסוח ההשערות והתאוריה בכלים מתמטיים.
תחום מחקרו הפורה ביותר היה האופטיקה, והוא היה הראשון שהסביר את תופעת הקשת בענן באמצעות זוויות-שבירה של קרני אור, כן עסק באלכימיה, תרגם מיוונית חיבורים מאת אריסטו ופילוסופים אחרים והושפע מאבן סינא ואבן רושד ובמיוחד מאוגוסטינוס (בין השאר בשילוב האידיאליזם האפלטוני עם האל הנוצרי ו"השכל הפועל" האריסטוטלי).
עם זאת התנגד לכל צורה של מחקר מדעי שאינו נעשה על מנת להבין את הבריאה ומתוך מניע להתקרב לאל.
הידיעות על חייו לפני 1230 מעטות ומקוטעות.
ככל הנראה נולד בסאפוק וזכה להשכלה רחבה בלינקולן והרפורד ואולי אף בפריז.
בתקופת הלימודים 1229/1230 הוזמן ללמד באוקספורד, אך לא באוניברסיטה כי אם בבית הספר של הפרנציסקנים, משרה בה שימש עד 1235. ב-1235 נבחר לכהן כבישוף לינקולן, משרה בה כיהן עד מותו.
חיבורו המתוארך הראשון הוא ה-Hexaæmeron ("על ששת ימי הבריאה"), מאמר תאולוגי על ספר בראשית מראשית הבריאה ועד בריאת אדם הראשון, שחובר בלינקולן ב-1231, החיבור מציג ידע שוטף ביוונית עתיקה, דבר נדיר ביותר בעולם המערבי באותה עת, אולם לא ידוע מאין רכש גרוסטסט ידע זה.
עם זאת, עבודותיו המוקדמות ביותר הן העבודות המדעיות והגאומטריות שנכתבו סמוך לתחילת המאה.
עבודותיו בהמשך שנות ה-30 היו חיבורים תאולוגיים ותרגומים מוערים מיוונית ללטינית הכוללים את כתביהם של יוחנן מדמשק ופסאודו דיוניסוס, התרגום המלא הראשון ללטינית של האתיקה של אריסטו ממהדורת ניקומאכוס ו"על השמיים" (De Caelo) של אריסטו כולל הערותיו של סימפליקיוס.
משנות ה-40 עסק גרוסטסט יותר בפרקטיקה היומיומית של הנהגתה הדתית של קהילתו ובמדיניות הכנסייתית הסוערת של תקופת ההתנגשות בין האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי לפרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-1242 תמך במלומד ג'ון בסינגסטוק שתרגם את ספר צוואות השבטים, שלא היה מוכר במערב, מיוונית ללטינית.
גרוסטסט היה משוכנע שהיהודים הסתירו את היצירה כדי שלא יחשפו הנבואות המשיחיות בתוכה, שהעידו לדעתו על ישו.
ב-1245 היה גרוסטסט שותף למשלחת האנגלית לוועידת ליון הראשונה, הוועידה האקומנית ה-13. ב-1250 שב לחצר האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי בליון והוכיח אותו ואת חשמניו על דרכה הקלוקלת של הנהגת הכנסייה.
במכתב ששלח לכס הקדוש בשנת חייו האחרונה, סירב גרוסטסט לבקשת האפיפיור להעניק בנפיקיום כנסייתי לאחד מאחייניו, אותו ראה כבלתי מתאים ואת כיבודו כשחיתות.
גרוסטסט מת ב-9 באוקטובר 1253) ונקבר בקתדרלת לינקולן.
כתביו זכו להערכה ופופולריות והועתקו שוב ושוב, כך הגיעו לידינו 46 ספרים שחיבר.
כל הניסיונות של הכנסייה בבריטניה להתחיל בתהליך קאנוניזציה על מנת להפוך את גרוסטסט לקדוש, נכשלו.
על שמו קרויה אוניברסיטת בישוף גרוסטסט בלינקולן.
כאמור, בספרו De sphaera, מאשרר גרוסטסט את כדוריות כדור הארץ לפי תצפיות וניסיונות-מחשבתיים.
הניסוי שניסח גרוסטסט לא חידש ידע מדעי, רק חיזק את מה שכבר היה ידוע, אבל סייע לשיפור הבנת הנושא.
על מנת להוכיח כי כדור הארץ הוא כדורי ניסח גרוסטסט ניסוי מחשבתי: אם הארץ הייתה שטוחה, הרי שכל הצופים היו צריכים לראות אותו סידור של כוכבים בשמיים, בלי תלות במקומם.
אולם, בעיר בדרום הודו, כוכב הצפון נמצא קרוב לקו האופק ביחס לצופה אך ככל שנעים צפונה, הכוכב נראה גבוה יותר בשמיים, עד לקוטב הצפוני, בו הוא בדיוק מעל הצופה.
דבר זה יכול להתרחש רק אם הארץ היא כדורית.
מחשבות על האינסוף, הבריאה, הזמן והנצח
גרוסטסט היה האדם הראשון במערב שהעלה את הרעיון לפיו קיימים גדלים שונים של אינסוף, בספרו על האור הוא מעלה את התהייה לפיה ישנם אינסוף מספרים זוגיים ויש אינסוף מספרים שלמים (זוגיים ואי-זוגיים), אך ברור כי סכום כל הזוגיים חייב להיות קטן מסכומם של כל השלמים.
טענה נוספת שלו היא שמספר הנקודות המרכיבות קו (קרן אור) הוא אינסופי במובן שאם נפחית ממספר הנקודות הללו מספר סופי כלשהו של נקודות, עדיין לא יפחת הקו.
טענות אלה הן מקוריות, באשר הן סותרות את אריסטו.
בהערותיו של הפיזיקה של אריסטו דן גרוסטסט בהבדל העקרוני שבין מדידת הזמן היחסית של בני האדם (המודדים זמן ביחס לתנועה או השתנות בטבע, למשל תנועת הירח או השמש) לבין מדידת הזמן של אלוהים, שאינה יכולה להיות ביחס לגודל סופי כלשהו.
אלוהים מסוגל למדוד טווחי זמן וגודל אינסופיים וזאת על ידי השוואת גדליהם השונים (מנייתם) של אינסופים אלו זה ביחס לזה.
ההסבר שהוא נותן, בעקבות אוגוסטינוס (וידויים 12.40), לפסוק הראשון בספר בראשית הוא שיש הבדל בין קדמותו ונצחיותו של האלוהים לקדמותו של העולם ובין הזמן הנתפס, שנוצר "בראשית" לבין הזמן האלוהי שקדמותו אינה נתפסת במונחי הזמן האנושיים.
ההנחה המקובלת היא שגרוסטסט היה הראשון במערב שביצע ניסויים מבוקרים מתוך מטרה להוכיח או להפריך טענות המנוסחות באופן מדויק ומתמטי וכתב על שיטתו.
הוא אף כתב על שיטת ה"הפרדה והרכבה", כלומר הסקת חוק טבע כללי מתוך תצפיות פרטניות וגזירת ניסויים פרטניים הניתנים לבחינה מתוך החוק הכללי.
על אף שלא תמיד ביצע בעצמו את אשר הטיף לו, הרי שהציג למערב פרשנות קוהרנטית ראשונה של השיטה המדעית (שננקטה כבר הן על ידי אריסטו וממשיכיו והן על ידי אנשי המדע הערבי בימי הביניים.
רעיון נוסף שהציג גרוסטסט הוא רעיון ההיררכיה של המדעים, כך האופטיקה, העוסקת באור, שהוא הבסיס לדעתו לכל עיסוק במדעי הטבע, כפופה לגאומטריה, כיוון שהיא עושה בה שימוש והגאומטריה למתמטיקה.
לפיכך ראש ההיררכיה (שורש כל המדעים) היא המתמטיקה.
רוברט דומאני (בסרבו-קרואטית: Robert Domany; 16 במרץ 1908, אוראחוביצה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 3 במרץ 1942, פלאשקי, מדינת קרואטיה העצמאית) היה פרטיזן יוגוסלבי ממוצא יהודי, חבר במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה אשר ב-1953 זכה לעיטור גיבור יוגוסלביה.
רוברט דומני נולד ב-1908 בעיירה אוריחוביצה הסמוכה לאוסייק אשר בקרואטיה ולמד הנדסה באוניברסיטת זאגרב.
ב-1937 הצטרף לשורות המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה ובהמשך לחם בשורות הבריגדות הבינלאומיות במהלך מלחמת האזרחים בספרד.
ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון מדינת קרואטיה העצמאית, הצטרף דומאני לכוחות הפרטיזנים היוגוסלבים של טיטו.
הוא פיקד על יחידת פרטיזנים ובהמשך מונה לקצין המבצעים של מספר יחידות פרטיזנים.
ב-1942 נפל למארב של צ'טניקים כתוצאה מהלשנה ונהרג יחד עם שניים ממלוויו, בהם אדולף שטיינברגר.
גופתו הושלכה לבור מים בעומק רב ושרידיה נמצאו רק ב-1966. ב-24 ביולי 1953 העניק לו שליט יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו את עיטור, "גיבור יוגוסלביה".
רוברט דייוויד קפלן הוא עיתונאי ופרשן פוליטי יהודי אמריקאי, מחבר ספרי מסעות ומסות בתחום הגאופוליטיקה.
קפלן משמש אנליסט גאופוליטי בכיר ב"סטרטפור" (Strategic Forecasting, Inc), חברה פרטית העוסקת בהערכות מודיעין בעיקר בעזרת מודיעין ממקורות גלויים ונמצאת באוסטין, טקסס.
הוא חבר-חוץ בכיר במרכז למדיניות ביטחון חדשה CNAS הפועל החל משנת 2007 בוושינגטון ועבד מעל 25 שנה ככתב חוץ של המגזין "The Atlantic".
מאמריו פורסמו גם ב"וושינגטון פוסט", "הניו יורק טיימס", ניו ריפבליק, "Foreign Affairs",
המסות השנויות במחלוקת שלו בנוגע לכוחן של ארצות הברית בעולם עוררו פולמוסים בחוגים האקדמיים, בתקשורת ובחוגי הממשל.
סוגיה הנדונה תכופות בפרסומיו היא ההתעוררות מחדש של המתחים ההיסטוריים והתרבותיים בעולם אחרי סיום המלחמה הקרה.
בשנת 2009 התמנה קפלן על ידי מזכיר ההגנה של ארצות הברית, רוברט גייטס, לחבר ב"וועד למדיניות ביטחון" (Defense Policy Board), ועד מייעץ פדרלי שליד משרד ההגנה האמריקאי.
כיהן בתפקיד זה עד שנת 2011. בשנת 2011 נבחר קפלן על ידי המגזין "Foreign Policy" לאחד ממאת "ההוגים הגלובליים" החשובים בעולם.
רוברט דייוויד קפלן נולד בניו יורק וגדל בשכונה פאר רוקאוויי כבן להורים יהודים: פיליס קואשה ופיליפ אלכסנדר קפלן.
אביו, שעבד כנהג משאית בעיתון ניו יורק דיילי ניוז עורר בו מגיל ילדות משיכה לתחום ההיסטוריה.
התקבל לאוניברסיטת קונטיקט עם מלגה כמצטיין בשחייה וסיים שם בשנת 1973 תואר ראשון בשפה והספרות האנגלית.
במהלך למודיו ערך את יומון הקמפוס.
בשנים 1973–1974 ערך מסעות ברחבי ארצות הגוש הקומוניסטי במזרח אירופה ובחלק מן המזרח התיכון.
אחרי שלא התקבל לעבודה בכמה מערכות חדשות בערים הגדולות, בשנים 1975-1974 היה כתב של העיתון "רותלנד דיילי הרלד" במדינת ורמונט.
ב-1975 החלה תקופה של 16 שנה בה שהה תקופות ממושכות מחוץ לארצות הברית.
במהלכה נסע ברחבי ארצות הים התיכון והעולם הערבי, חי מספר שנים בישראל ושירת שנה בצה"ל.
בהמשך חי 9 שנים בפורטוגל ובאתונה ביוון, שם פגש את אשתו לעתיד, מריה קבראל, אזרחית קנדית.
הזוג התחתן בשנת 1983 והתיישב בברקשיירס במערב מסצ'וסטס.
יש להם בן נשוי, בשם מייקל.
בשנת 1984 נסע קפלן לעיראק ככתב מלחמה בימי מלחמת איראן–עיראק.
בהמשך עבד ככתב חוץ פרילנסר במזרח אירופה ובמזרח התיכון אך בהדרגה שלח כתבות מכל רחבי העולם, דיווחים מלמעלה ממאה מדינות, כולל מקומות רבים שאינם נסקרים בדרך כלל על ידי התקשורת הפופולרית.
קפלן התרשם אז כי לרעב היו גורמים נוספים שאינם קשורים לבצורת, כמו הקולקטיביזציה שנכפתה על ידי משטר מנגיסטו.
קפלן נסע לאפגניסטן כדי לכתוב ב"רידרס דייג'סט" על מלחמת הגרילה נגד כוחות הכיבוש הסובייטים.
בשנת 1990 יצא לאור ספרו Soldiers of God: With the Mujahidin in Afghanistan ("חיילי האל: עם המוג'אהידין באפגניסטן"), שבו תיאר את התנסויותיו מימי המלחמה האפגנית-סובייטית.
ספריו Balkan Ghosts ו-The Arabists לא זכו למכירות טובות.
ספרו על הבלקן נדחה על ידי מספר הוצאות לאור לפני שפורסם ב-1993. אחרי פריצתן של מלחמות יוגוסלביה, הנשיא ביל קלינטון נראה כשהוא מחזיק בספר וגורמים בבית הלבן ידעו לספר שהספר שכנע את הנשיא שלא להתערב במלחמת בוסניה.
קפלן הסביר בספר שלסכסוכים בבלקן גורמים הקשורים לשנאות עתיקות יומין שאינן נמצאות בשליטה חיצונית.
אולם קפלן מתח בקורת על הממשל על השימוש בספרו כדי להצדיק מדיניות של אי התערבות.
באותה תקופה עלה העניין הציבורי והביקוש לדיווחיו וספריו הגיע עד לחלונות הגבוהים של הממשל.
בשנים 1994 ו-1995 יצא קפלן למסעות ממערב אפריקה ועד לטורקיה, ברחבי מרכז אסיה הסובייטית לשעבר עד איראן, ומהודו עד דרום-מזרח אסיה.
את יומני המסעות שלו פרסם בספר The Ends of the Earth.
לאחר מכן טייל לאורכן ולרוחבן של ארצות הברית וצפון אמריקה וכתב "'The Ends of the Earth (1998).
מאמרו "The Coming Anarchy" שפורסם ב"The Atlantic" בפברואר 1994 דן בהתפוצצות האוכלוסין, תהליך האורבניזציה ואזילת המשאבים העלולים למוטט את כוחם של השלטונות השבירים בארצות המתפתחות ולהוות איום גם על העולם המפותח.
למאמר היה הד רב בתקשורת והוא תורגם בארצות רבות.
בעל הטור תומאס פרידמן החשיב את קפלן לאחד מארבעת המחברים הפוליטיים הנקראים ביותר העוסקים בהגדרת התקופה שלאחר המלחמה הקרה, לצידם של פרנסיס פוקויאמה, סמואל הנטינגטון ופול קנדי.
בשנת 2000 הכליל קפלן את המאמר יחד עם מסות אחרות בספר בעל אותו השם "The Coming Anarchy".
ספר זה כלל גם מאמר אחר, שנוי במחלוקת - "?Was Democracy Just a Moment".
את רשמי מסעותיו בבלקן, טורקיה, קווקז והמזרח התיכון פרסם בספר Eastward to Tartary.
המסה The Dangers of Peace ("סכנות השלום") תארה את נפילתן של ארצות הברית כקרבן לאשלייתם המטשטשת והפוגעת של תקופת השלום.
קפלן שימש יועץ ליד גדוד כוחות מיוחדים של ארצות הברית, יועץ של כוחות הנחתים וחיל האוויר האמריקאי.
הוא הרצה במכללות צבאיות, במסגרות של FBI, הסוכנות לביטחון לאומי, המטות המשולבים, הסוכנות למודיעין הגנתי, ה-CIA, האוניברסיטאות הגדולות ופורומים של עסקים גלובליים, בפורום של משרד החוץ של ארצות הברית.
בשנים 2006–2008 היה מרצה אורח בתחום הביטחון הלאומי באקדמיה הימית של ארצות הברית.
בשנות ה-1990 היה קפלן המחבר האמריקאי הראשון שהתריע לגבי פריצת מלחמה בבלקן.
ספרו "רוחות רפאים בבלקן" (Balkan Ghosts) נבחר על ידי The New York Times Book Review לאחד הספרים הטובים בשנת 1993. גם הספרים "הערביסטים"
15 ספריו על יחסים בינלאומיים ומסעות תורגמו לשפות רבות.
במסה הזאת "האנרכיה המתקרבת" טען קפלן שהתפוצצות האוכלוסין, תהליך האורבניזציה ואזילת משאבי הטבע גורמים להחלשת השלטון בארצות העולם השלישי.
הם כר פורה לאנרכיה העלולה ליצור באזורים מסוימים מצב מלחמה מתמיד העלול לסכן את העולם.
"אפריקה המערבית הפכה לסמל המשבר הדמוגרפי, הסביבתי והחברתי העולמי, שבה אנרכיה פושעת מהווה את הסכנה האסטרטגית האמיתית".
בקובץ המאמרים בעל הכותרת "The Coming Anarchy" הכליל קפלן מסה פוליטית נוספת "?Was Democracy Just A Moment" שבה טוען כי הדמוקרטיה היא מושג מערבי טיפוסי שאינה ניתנת ליצוא אלא לארצות מפותחות שבהן קיים מעמד בינוני משמעותי, מערכת חינוך יעילה, גבולות מדיניים מוגדרים היטב, כלכלה יציבה ושלום חברתי יחסי.
באשר לארצות העולם השלישי עדיף להן שלטון אוטוקרטי מתון ונאור, המבטיח אמנם רמה מינימלית של חירויות הפרט.
תחת שלטון כזה מדינות אלה עשויות ביום מן הימים להשיג מאחור את ארצות המערב ולעבור בתורן לדמוקרטיה באופן "יעיל".
הוא נותן כדוגמה את השגשוג של סינגפור תחת שלטונו האוטוריטרי של לי קואן יו לעומת האלימות הפושה תחת המשטרים הדמוקרטיים בקולומביה, רואנדה או דרום אפריקה.
מצד שני, לדבריו, "התקופה הדמוקרטית" במערב אינה אלא זמנית בפרספקטיבה היסטורית ובעתיד קרוב יצוצו משטרים "דמוקרטיים" שבהם השלטון יימצא בפועל בידי אוליגרכיה מורכבת מחברות בינלאומיות, אנשי שדולות ותקשורת - משטרים שלדעתו קיימים כבר בארצות הברית או יפן.
(אסטרטגיית הלוחם:מדוע המנהיגות נדרשת לאתיקה פגאנית?)
המחבר טוען, כחסיד של מקיאבלי שהמנהיגים המערביים לא צריכים ליישם בפעילותם הפוליטית את עקרונות "המוסר היהודי-נוצרי", אלא לאמץ "מוסר פגאני" על מנת להתרכז במוסריות התוצאה ולא במוסריות האמצעים הנדרשים להשיג את התוצאה.
(טוראים אימפריאליים: הצבא האמריקאי בשטח)
מסה שפרסם באוקטובר 2005, הוא דן בה בפעילות הכוחות המיוחדים האמריקאים בקולומביה, הפיליפינים, עיראק ובמונגוליה, אפגניסטן ועיראק.
קפלן מנבא את סוף העידן של המלחמה המבוצעת בעזרת מאסות של חיילים, כמו בעיראק, שבה הדינוזאור שהוא הצבא האמריקאי, צריך להתמודד עם "כוח קל וקטלני של העתיד" - גרילה פארא-צבאית המבוססת על חיל רגלי קל, עם לוחמים מעטים.
מצד שני הוא מתרשם לטובה ממה שהוא מכנה תחיית רוח המורשת הצבאית של הקונפדרציה של מדינות אמריקה בקרב הצבא של ארצות הברית בימינו.
והוא מסנגר על מדיניות "תירבות" שהפעילו ארצות הברית באזורים מסוימים בעולם, כפי שפעם עשו כדי להגן על גבול ארצות הברית בשנות ה-1800.
(איך נילחם בסין?) מאמר שפרסם ביוני-2005 ב"אטלנטיק" ושבו הסביר כי מצב מלחמה עתידי, מסוג "המלחמה הקרה" בין ארצות הברית ולסין הוא בלתי נמנע.
ביוני 2006 כתב את When North Korea Falls" מאמר בו סבר כי התמוטטות המשטר בקוריאה הצפונית היא אירוע שיטה את מאזן הכוחות בין המעצמות באסיה לטובת סין.
יחד עם פריד זקריה מהמגזין "ניוזוויק", קפלן נמנה עם אותם הפרשנים הפוליטיים שתמכו במלחמת עיראק.
הוא השתתף בפגישה חשאית עם סגן מזכיר המדינה פול וולפוביץ' שהציג בפני כמה עיתונאים מסמך ממשלתי לטובת הפלישה לעיראק.
מאוחר יותר הסיק קפלן את המסקנה כי המלחמה הייתה שגיאה והתחרט על כך שתמך בה.
קפלן ליווה כוחות אמריקאים בעיראק וכתב עבור כתב העת "אטלנטיס" את הכתבה " חמישה ימים בפלוג'ה" על המערכה משנת 2004.
2004 - פרס התלמידים המצוינים של אוניברסיטת קונטיקט
2009 - הפרס על שם בנג'מין פרנקלין לשירות ציבורי מטעם מכון המחקר למדיניות חוץ (ארצות הברית)
רוברט לואיס גלניסטר הוא שחקן אנגלי.
הוא ידוע בעיקר מתפקידו כאש מורגן, אחד מחבורת הנוכלים בסדרת הטלוויזיה "הנוכלים".
סדרה שרצה בבריטניה במשך 8 עונות משנת 2004 ועד 2012, וגלניסטר הוא השחקן היחיד שהופיע בכל פרק מפרקי הסדרה.
תפקיד ידוע נוסף של גלניסטר הוא שר הפנים, ניקולס בלייק, בסדרת הריגול "ספוקס".
גלניסטר נולד בווטפורד שבמחוז הרטפורדשייר, ולמד בבית הספר "Harrow Weald".
גלניסטר הוא בנו הבכור של הבמאי ג'ון גלניסטר.
אחיו הצעיר ממנו בשלוש שנים הוא השחקן פיליפ גלניסטר, המוכר מתפקידו כג'ין האנט בסדרות "החיים על מאדים" ו"אפר לאפר".
הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה הייתה ב-1980 בסיטקום "Sink or Swim".