tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מכאן יורדות להבות אש המייצגות את רוח הקודש ובהיררכיה מעגלית במורד הכיפה מלאכים, מוזיקאים, ומייצגים את המקהלה השמיימית בתחתית הכיפה הם פסלים של השליחים, יחד עם מרים הבתולה כמלכת השליחים.
מעל כל פסל יש מדליון בצורת קונכייה המייצג את מות הקדושים שלהם.
מתחת לזה נמצאים המייסדים הקדושים השונים של מסדרי נזירים קתולים כמו אוגוסטינוס, פרנציסקוס מאסיזי ודומיניקוס הקדוש.
בצידה הצפוני של הספינה ישנן שתי קפלות עם ציורי קיר ועיטורים נוספים.
קפלת בלן (בית לחם) מוקדשת ללידת ישו.
היא נבנתה בין 1759 ל-1763, אך המזבח הוא עיצוב נאו-קלאסי מהמאה ה-19. הקישוט שלו מכיל מדליונים צבועים בצבע שמן.
הקמרון כולל שילוב של מלאכים ששרים את בואו של המשיח, שלום וקבוצת רועים שבאים לסגוד לילד.
גם המלאכים וגם הרועים מחזיקים שלטים עם נוסח השליחים.
יש גם סצנה עם השילוש הקדוש שמלווה את מריה הבתולה עם כתר על ראשה.
משמאל, אלילים נופלים לפני לידתו של ישו.
קפייה דל רוסריו (Capilla del Rosario) או קפלת מחרוזת התפילה נבנתה בשנת 1763 והקמרון שלה מחולק לארבעה מקטעים משולשים.
הקטע הצפוני מכיל קרב ימי שבו גלאונים, עם שלטי אצולה ספרדיים ועות'מאניים, יורים זה על זה, בהתייחס לקרב לפנטו.
בצד הדרומי מתקיים ברומא טקס המוקדש למריה הבתולה, בראשותו של האפיפיור פיוס החמישי.
המזבח הראשי מוזהב ומכיל את דמותה של הבתולה.
יש 15 קטעים קטנים מעל מראות עם סצנות הקשורות למסתורי המחרוזת.
על הקירות המזרחיים והמערביים יש תמונות של קדושים מקובצים לפי סדר נזירי.
בחלק הפנימי של החדר, יש דיוקנאות של האב נרי, אסטבן ולריו דה אלפארו ומריה ולסקס דה קאסייטה (הוריו של נרי).
ליד החלונות דיוקנאות של דוקטור דיאס דה גמארה (Díaz de Gamarra) והנזיר הדומיניקני פרנסיסקו אלונסו דה ריברה (Francisco Alonso de Rivera) ודיוקן עצמי של פוקאסנגרה, המדגיש את תווי הפנים הילידיים שלו.
הגג של תא הפנימי הזה הוא בצורת קונכייה גדולה.
על צלעות הקונכייה רשומים כתובות כמו אווה מריה, תפילות, שמות קדושים ועוד.
בצד הדרומי יש שישה מבנים נספחים ראויים לציון.
הקמרון של חדר תשמישי הקדושה הישן מכילה סצנות מחייו של האב נרי ובניית המקדש.
יש גם 12 ציורי שמן על בד של השליחים.
לפני שחזור לשכת התהילה, כיסו ציורי השמן מדליונים על הקירות.
יש גם ציור של אנטוניוס מפדובה מאת חואן קוריאה (Juan Correa) וכן ציורים של מספר אנשי כנסייה חשובים ועוד של ציירים אנונימיים.
שני ציורים משווים את ירושלים עם סן מיגל דה איינדה והמקדש.
הקפייה דה סולדד (Capilla de Soledad, "קפלת הבדידות") נבנתה בין 1740 ל-1748. המזבח הראשי מכיל את בתולת הצער, המבכה את ישו הצלוב.
על הקיר הדרומי, יש פסל של פטרוס הקדוש בוכה מתוך חרטה על שהתכחש לישו.
הקפלה הזו היא החשוכה ביותר במתחם מכיוון שהחלונות מכניסים מעט אור.
קפייה דה לורטו או קפלת לורטו (Capilla de Loreto) נבנתה בשנת 1754. אין גישה ישירה לקפלה זו מהספינה הראשית של הכנסייה; יש צורך להיכנס מחדר תשמישי הקדושה הנוכחי או דרך הקפייה דה סולדד.
הממדים והצורה של הקפלה הזו תואמים בדיוק את קפלות לורטו במנזר ובכנסיית סן פליפה נרי בסן מיגל דה איינדה.
שלוש הקפלות מבוססות על מבנה הקפלה של לורטו באנקונה באיטליה.
קיר אחד מצויר בציור קיר של מלאך המבשר למרי על הריונה.
ישנם גם תיאורים שונים הקשורים לבתולה ולילד ישו.
האזור המכונה "לה גלוריה אסקונדידה" ("La Gloria Escondida", "התהילה הנסתרת") ממוקם בצד הצפוני של אזור בית המקהלה, אך הגישה אליו קשה.
זהו אזור מלבני נסתר חלקית.
הוא עוטר על ידי פוקאסנגרה בתיאורים הקשורים ליום הדין האחרון, לגיהנום ולחטא.
אין בו את שבעת החטאים, אלא שמונה המיוצגים על ידי שמונה חרבות שעליהן ראש של חיה אחרת.
הקיר הצפוני מכיל טריפטיכון שבו אדם גוסס מוקף בכומר, מלאך שומר וכמה שדים המתחרים על נשמתו.
בסופו של דבר, השדים מובסים.
החלון היחיד הוא מימין שמציג סצנה מתוך יום הדין האחרון המבוססת על תחריט של גוסטב דורה.
בצד שמאל, יש תיאורים של ייסורי הגיהנום.
קפייה דל סנטו ספולקרו (Capilla del Santo Sepulcro, "קפלת הקבר הקדוש") נבנתה בין 1759 ל-1763. ציורי הקיר כאן החלו ב-1760 ומתרכזים במותו, קבורתו ותחייתו של ישו.
אזור זה מחבר את קפלת גולגולתא, שנמצאת מאחוריו, במעין גשר המעוגן לחומות.
קפלה זו מכילה תמונה של ישו ששב לחיים, אך עדיין שוכב, דבר הבולט בפנים המדממות ובמספר האבנים היקרות שהונחו עליה.
אבנים אלה נותרו למרות ההתקפות השונות שספגה הכנסייה במהלך ההיסטוריה שלה.
הגג בצורת טרפז המעוטר בחלונות רוזטה ובארבעה תבליטים גדולים של צדפים.
על הקירות מצוירים דמויות רבות כמו ארבעת השליחים, ארבעת מורי הכנסייה וכמות גדולה של מלאכים וכרובים.
יש גם רמיזות לארבע המעלות העיקריות, ומדליונים עם סצנות של תחיית המתים.
קפייה דה קלוואריו (Capilla de Calvario, "קפלת גולגולתא") היא הגדולה במתחם ונבנתה בין 1763 ל-1766. היא גם האחרונה שהאב נרי בנה אף על פי שמת לפני השלמתה.
יש לה צורת צלב ומעליה קמרונות וכיפה.
עיטוריה הן בארוק מקסיקני כמעט טהור עם ציורי שמן מונומנטליים וקבוצות של פסלים צבועים המוצבים על הרצפה, הקירות והתקרה.
העמודים מכילים כתובות של שירים שכתב האב נרי.
שלושת המזבחות מכילים את מיטב הפסלים וסוגרים את הטרנספט.
פסלים אלה מתארים את צליבתו, יסוריו וירידתו של ישו מהצלב לאחר מותו.
בית המקהלה נבנה בין השנים 1759 ו-1763. הוא צויר במקור על ידי פוקאסנגרה, אך מעט נותר בשל הציורים המחודשים שלאחר מכן וסגירת החלל כאשר נוסף "בית התרגילים" (Casa de Ejercicios).
רוב הציורים בחלל זה הם משנת 1867. האזור מכיל עוגב מעץ המשמש לליווי התפילות.
שני חלקי המתחם שאינם מתחברים ישירות או בעקיפין לספינה הראשית הם "בית הספר הקדוש של ישו" (Escuela Santa de Cristo) ו"בית התרגילים" (Casa de Ejercicios).
"בית התרגילים" הוא מתקן תפילה ומדיטציה אשר נבנה על פי העקרונות של איגנטיוס מלויולה, מייסד מסדר הישועים.
הם מבוססים על קבוצה של "תרגילים רוחניים" שתוכננו במהלך הרפורמציה הפרוטסטנטית כדי לעזור לקתולים להתחזק באמונתם.
סוג זה של בניין הגיע למקסיקו בסביבות 1665, ו-100 שנים מאוחר יותר, הקים האב נרי את "בית התרגילים".
בניין זה נפרד ברובו משאר המתחם ומעוטר בצורה שונה.
רק כתובות כגון שירים מופיעות מתוך כוונה לספק עזרה במדיטציה.
כשהאב נרי מת, היו שם 7,541 גברים שחיו ולמדו.
כיום, יש שלושים, בהם 19 הן נשים.
מאז הקמתו, מהווה המתחם אתר עלייה לרגל ותהלוכה.
הארכיטקטורה והמאפיינים הדקורטיביים משקפים את משנתו של איגנטיוס מלויולה הקדוש, כפי שהיא נבנתה מתוך מחשבה על עקרונות הקונטרה-רפורמציה.
תפקידו של המקדש כאתר לחזרה בתשובה, על פי תרגיליו של איגנטיוס לויולה, החל בשנת 1765 עם 25 אנשים שהשתתפו ובהנחיית האב נרי.
המקדש היה אחד המקומות העיקריים במקסיקו לתרגל את התרגילים הרוחניים של איגנטיוס מלויולה, הכוללים פגיעה בבשר החי באמצעות הלקאה עצמית וסיגוף.
על פי ההערכות מבצעים כ-5,000 אנשים את התרגילים הללו במהלך השבוע הקדוש, ועונדים כתר של קוצים על ראשם.
זהו אחד מ-33 השבועות בשנה שבהם מגיעים מבקרים, בעיקר ממרכז הארץ ומצפון הארץ, ל"בית התרגילים" כדי לבצע חזרה בתשובה.
מחזור שלם של תשובה, תפילות ומדיטציה נמשך שמונה ימים.
המבנה יכול לקבל עד 5,000 מבקרים בכל שבוע.
בכל שנה ומאז 1812, מובל פסלו של ישו, המתואר כשהוא קשור לעמוד ומוכה, המכונה סניור דה לה קולומנה, בתהלוכה בין אטוטונילקו לסן מיגל דה איינדה.
המנהג החל בשנת 1812 עקב בקשת התושבים בשל מגפה שפקדה את העיירה.
הפסל מובל בשבת שלפני השבוע הקדוש, הוא נישא לסן מיגל וחוזר לאטוטונילקו ביום חמישי בלילה.
ארגון המורשת העולמית מכנה את המתחם "דוגמה יוצאת דופן לחילופים בין תרבויות אירופה ואמריקה הלטינית" ו"אחת הדוגמאות הטובות ביותר של אמנות בארוק ואדריכלות הבארוק בספרד החדשה".
בשל תפקידו במלחמת העצמאות של מקסיקו, הוא נרשם כאחד מ-61 האתרים ההיסטוריים של גואנחואטו.
האזור נחשב לקדוש לפני הגעתם של הספרדים בגלל המעיינות המינרליים החמים.
השם אטוטונילקו נפוץ במקסיקו, במיוחד ברמות המרכזיות, כשהידועים ביותר נמצאים בחליסקו.
השם בא מביטוי בשפת נאוואטל: "במים חמים", המתייחס למעיינות התרמיים.
הגיעו למקום הספציפי הזה כדי לערוך טקסי תשובה, דקרו את עצמם בקוצים מאגבה אמריקאית (Agave americana) ושטפו את האשמה במעיינות החמים.
על פי המסורת, האב נרי הגיע לכאן מהטפה במיסיונים בדולורס (שבהמשך שונה שמה ל).
בעודו נח מתחת לעץ מסקיט שבו נמצא כעת המקדש, הוא חלם על ישו עונד כתר קוצים ונושא את הצלב.
ישו אמר לאב נרי שרצונו שהאזור יהפוך למקום תשובה ותפילה.
גרסה אחרת של הסיפור הזה מציינת שהאב נרי היה כאן בגלל בריאותו הלקויה וסייע בכנסייה קטנה בשם "קפייה דה סן מיגלטו" (Capilla de San Miguelito), שעדיין נמצאת על גדות נהר לאחה (Laja).
באותה תקופה, הילידים בני הקבוצות האתניות של ה וה לא התנצרו לחלוטין והחשיבו את המעיינות התרמיים באזור למקודשים ומרפאים.
זה היה גם כביכול מקום מועדף לטקסים שכללו זנות.
אחת הסיבות לבנות את הכנסייה הייתה התנגדות לנוהג זה.
האב נרי קנה את כל אסיינדה דה אטוטונילקו (Hacienda de Atotonilco) כדי לבנות את המקדש וכדי שתהיה לו מספיק אדמה יצרנית כדי לתמוך בו.
ב-3 במאי 1740 נערך טקס שבו בירך האב את אבן הפינה שהונחה לבניית המתחם.
כשהאב נרי סימן את מתווה הכנסייה, זה היה בבוקר 3 במאי, יום הצלב הקדוש, שבו אומרים שהוא ראה שלוש קשתות בשמיים, אחת ממזרח, אחת מצפון ואחת מדרום, משאירים את המערב חופשי.
המזבח הראשי פונה לכיוון זה, לכיוון ארץ הקודש.
השלב הראשון של הבנייה נמשך בין 1740 ל-1748 וכלל את הספינה הראשית, המגדל וחדר תשמישי הקודש הישן, כיום קפלת פוריסיסמה.
בסוף שלב זה, היא נחנכה והוצב בה פסלו של ישו מנצרת.
השלב השני נמשך עד 1776 כאשר רוב הקפלות והמבנים הנלווים האחרים נבנו.
עם בניית המתחם, נעשתה עבודת ציורי הקיר.
הסיבה העיקרית מאחורי זה הייתה לחזק את העקרונות של ועידת טרנטו והקונטרה-רפורמציה.
במהלך כל הבנייה הזו, התגורר האב נרי במקום עד מותו בשנת 1776. כל מה שהיה חסר באותה תקופה היה המבנה הנלווה של בית הספר הקדוש, חדר תשמישי הקודש החדש, כמה מסדרונות ובית הכומר, כמו גם פסלים שונים, מזבחות וציורי שמן.
אלה נוספו במהלך 100 השנים הבאות.
על פי צוואתו של האב נרי, המתחם עלה 22,647 פסו.
הכנסייה המרכזית מוקדשת לישו מנצרת.
החל מ-88 שנים לאחר מותו של האב נרי, היו ניסיונות במאות ה-19 וה-20 להפוך את הכומר למבורך, אך הם לא צלחו.
הכנסייה קשורה לאירועי מלחמת העצמאות של מקסיקו בתחילת המאה ה-19. התחתן עם מריה דה לה לוס אגוסטינה דה לאס פואנטס (Maria de la Luz Agustina de las Fuentes) בשנת 1802 בכנסייה זו.
חשוב מכך, הדגל הראשוני של צבא המורדים המתהווה המתאר את נלקח מכאן ב-16 בספטמבר 1810. לאחר המלחמה הפכה הקהילה לחלק מעיריית סן מיגל דה איינדה.
מאז סבלו האומנות והאדריכלות של המקדש מהידרדרות, בעיקר בגלל לחות גבוהה.
לחות זו מגיעה מהמעיינות החמים הזורמים מתחת לאדמה עליה נשען המתחם, ואשר הם גם בעלי תכולת מינרלים גבוהה.
הלחות והמינרלים חלחלו לתוך הקירות והיסודות, גרמו להתפוררותם וגרמו נזק לציורי הקיר, ציורי השמן והפסלים.
עבודות השיקום החלו בשנת 1994, החל מהקפלות.
כדי להדגיש את המאמץ הזה, האתר היה ברשימה של אתרים עולמיים בסכנה (World Monuments Watch 1996) של הארגון .
כמחצית מציורי השמן וכל ציורי הקיר ניצלו.
הכספים לעבודה הגיעו ממקורות שונים, ביניהם ממשלות המדינה והממשלות הפדרליות, קרן האנדרטאות העולמית ומקורות פרטיים כמו אמריקן אקספרס.
לאחר תיקון נזקי מים בקירות ובגגות, בוצע איטום.
עבודות שיקום נוספות בוצעו בשנת 2010 כחלק מההכנות ליום העצמאות ה-200 של מקסיקו.
הקירות והגגות אווררו ובארות ישנות נוקו כדי לאפשר ניקוז הרחק מהיסודות.
ביסודות נבנו תעלות לאותה מטרה.
שרידי קפלת סגרדו קוראסון (Sagrado Corazon, "הלב הקדוש") נהרסו.
זה לא היה חלק מהבנייה המקורית והמבנה חסם אור לתוך חלק מהמתחם.
נחשפה הקשת לחצר לה איגרה.
עם זאת, העץ הנטוע בחצר זו נותר כפי שנשתל לזכרו של מייסד המקדש.
חצר זו שוחזרה מכיוון שהיא מהווה חלק חשוב במתן אור וניקוז לשמירה על המתחם יבש.
המשרתת מפסקוב , הידועה גם בשם איוון האיום, היא אופרה משנת 1872 בשלוש מערכות ושש תמונות מאת ניקולאי רימסקי-קורסקוב ולברית מאת המלחין, על בסיס מחזהו של לב מאי .
המשרתת מפסקוב היא האופרה הראשונה של רימסקי-קורסקוב, והוא תיקן אותה פעמיים, פעם אחת ב-1876, כשהוסיף פרולוג לאופרה, ופעם שנייה ב-1891, ללא הפרולוג ששוכתב לאחר מכן והפך ב-1898 לאופרה אחרת מאת אותו המלחין, האצילה ורה שלוגה.
האופרה הוצגה בפריז בגרסתה השלישית ב-1909, עם פיודור חלאפין בתפקיד ראשי, ובימוי של סרגיי דיאגילב, תחת הכותרת איוון האיום.
התוצר הראשון של המלחין ביצירה זו היה שיר ערש שהולחן ב-1866. רימסקי-קורסקוב התחיל אז לעבוד במלוא הרצינות על עיבוד אופראי לנושא היצירה בחורף 1867–1868. ישנן 3 גרסאות של האופרה.
הגרסה המקורית הולחנה בשנים 1868–1872, והבכורה הועלתה בשנת 1873 בתיאטרון מריאינסקי בניצוחו של אדוארד נפראבניק .
המלחין תיקן את האופרה בשנים 1876–1877 ומאוחר יותר השלים גרסה סופית בשנים 1891–1892.
מקום: פסקוב, מזנר פסקוב, נהר מדניה.
הנסיכה אולגה, בתו של הנסיך טוקמאקוב, נמצאת בגן המנזר, וכך גם שתי המטפלות שלה, המספרות סיפורים על התנהגותו הנוראית של הצאר איוון בעיר הצמודה לפסקוב, נובגורוד.
מיכאיל טוצ'ה, מנהיג המרד בפסקוב, אהוב על הנסיכה אולגה, אך היא מאורסת לניקיטה מטוטה.
אחרי שמיכאיל ואולגה שרים דואט אהבה, מגיעים הנסיך טוקמאקוב וניקיטה.
מיכאיל עוזב במהירות את המקום ואולגה מתחבאת.
טוקמאקוב אומר לניקיטה שאולגה אינה בתו שלו, אלא ילדתה של גיסתו, ורה שלוגה.
הוא לא יודע מי אביה האמיתי של אולגה.
בכיכר הקרמלין של פסקוב, שליח מנובגורוד מבשר כי הצאר איוון עומד להחמיר את החוקים בפסקוב כפי שעשה בנובגוד.
תושבי העיר מפוחדים ומבקשים מרד, אך טוקמאקוב מנסה להרגיע את ההמון ולהטיף לכניעה, באומרו שהם חפים מכל בגידה ולכן אינם צריכים לפחד מהצאר.
לעומת זאת, ניקיטה ומקורביו מתכננים למרוד.
אנשי פסקוב חוששים מפני זעמו של הצאר המתקרב לפסקוב.
אולגה שרה שיר מנחם על כך שהיא תמצא את אביה, איך היא לא באמת יודעת על אותו אדם מסתורי.
הקהל מתאסף ומריע לצאר בתהלוכה גדולה.
במעונו של הנסיך טוקמאקוב, הצאר איוון מתנשא וכועס על טוקמאקוב ועל רעיונותיו על כך שהעיר מתנהגת באופן עצמאי לגמרי מחוקת הצאר.
לאחר מכן, הצאר מבקש להכניס לחדר את הנסיכה אולגה.
היא נכנסת, ושניהם מגיבים בצורה מוזרה זה למראה של זו.
כאשר טוקמאקוב ואיוון נמצאים מאוחר יותר לבדם ומשוחחים, הצאר שואל על אולגה ולומד על זהותה של אמה.
איוון מזועזע לגלות שורה שלוגה היא אמה של אולגה, ויחסו לעיר משתנה.
ביער, אולגה ומיכאיל נפגשים לרגע רומנטי לבדם.
לפתע ניקיטה ואנשיו מופיעים, מגרשים מהמקום את מיכאיל וחוטפים את אולגה.
במחנה ליד הנהר, איוון ממשיך לחשוב על אולגה.
הוא שומע שמועות שניקיטה חטף אותה אך שחרר אותה.
כועס על החדשות האלה, איוון מזמן את אולגה, ופונה אליה בשם "אולגה איבנובה", רמז לגבי אביה האמיתי.
אולגה מבקשת הגנה מניקיטה ושלא יעשה לה דבר.
הצאר איוון אומר שהיא תילקח למוסקבה, והוא יבחר את החתן שלה.
הוא אומר שכאשר מיכאיל המאהב שלה ייתפס, הוא יחיה, אך ייכלא.
אולגה ממשיכה להתחנן לרחמים, ואומרת שתמיד סגדה למיכאיל מאז שהייתה צעירה.
לפתע ניקיטה וכוחותיו תוקפים את מחנה הצאר.
בזמן היריות, אולגה נורתה למוות.
בסוף, מעל גופתה, איוון מגלה לאנשיו שהוא, למעשה, אביה של אולגה.
המתחם ה-25 היא סדרת דרמת נעורים ומתח ישראלית שעלתה לשידור בכאן חינוכית ב-4 בספטמבר 2022. את הסדרה יצרו רז יובן, אלעד חן ומיתר פרהט, שגם כתבו את התסריט
הסדרה עוקבת אחר תעלומה המתרחשת בגן החיות המקראי שבירושלים, לאחר שעיט נדיר נגנב באישון לילה מגן החיות, והחשוד בגניבה הוא אוריה (אמיר בנאי), המתנדב בגן כחלק מצוות "ינשוף" המורכב מנערים ונערות.
אוריה נדרש להוכיח את חפותו תוך שלושה חודשים.
הוא יוצא למסע למציאת הגנב.
אליו חוברת נגה (מיכאלה מזרחי), בת זוגו של יוני (עידו טאקו), מנהיג הקבוצה.
במהלך המסע מגלה שהדרך לחקר האמת מסובכת.
אוריה בכרך (אמיר בנאי) – נער חרדי שיצא בשאלה, היה לעבריין וכעת עובד בגן במקום עונש המאסר שלו.
מואשם בגניבה של עיט נדיר מגן החיות ונדרש להוכיח את חפותו תוך שלושה חודשים.
לבסוף נהפך לבן זוגה של נגה.
נגה ויסמן (מיכאלה מזרחי) – חוברת לאוריה ומתאהבת בו במסעו למציאת הגנב האמיתי.
בסוף נהפכת לבת זוגו של אוריה.
יוני דותן (עידו טאקו) – מנהיג צוות "ינשוף" בגן החיות.
נעמי (איימי שפנר) – אחראית על פינת החי בגן החיות, חולמת להתגייס לגדוד קרקל ומתאמנת הרבה לשם כך.
לבסוף נהיית בת זוגו של שמר.
שמר מנדל לנדאו (אלעד תורג'מן) – אחראי על קופי האורנגאוטן בגן החיות.
חרדי, מאוהב בסתר בנעמי ידידתו.
לבסוף נהיה בן זוגה של נעמי.
אסיה אסתר קינן (מורין אמור) – עובדת במתחם הזוחלים בגן החיות.
אחיה עבר תאונה, נפצע ונמצא בבית חולים.
וואסים בדרן (שאדי מרעי) – בן נוער ערבי המתנדב בקליניקה בגן החיות.
גיורא (יואב רוטמן) – ראש צוות ינשוף.
רכז פעילות בני הנוער בגן החיות המקראי.
בסוף מגלים שהוא גנב את ווסלי העיט ואחראי על כל הגניבות.
יעקב פריט (יקי פריאנטה) (דני שטג) – שומר גן החיות.
מרבה לדבר עם בני הנוער המתנדבים במקום.
התגלה כי הוא אביו הביולוגי של יוני.
נעצר בחשד לגנבות שהתרחשו בגן.
ארי (ג'וש שגיא) – הוטרינר הראשי של גן החיות.
מיכאלה (אביב כרמי) – מנהלת גן החיות המקראי.
אמיר דותן (יפתח קליין) – האבא המאמץ של יוני.
עוז נחום (גיל וייס) – שוטר החוקר את הגנבות שהתבצעו בגן.
אלישע קינן (איתן יהוד) – אחיה של אסיה.
נפגע בשריפה במועדון נוער ולכן משוקם בבי"ח.
רחלי דותן (טלי בן יוסף) – האמא המאמצת של יוני ואשתו של אמיר.
תומר דותן (יואב דלל) – בנם הביולוגי של אמיר ורחלי ואחיו של יוני.
צביקי (אופיר עייני) – ילד חרדי שמביא חיות נדירות לוואסים.
איש שוק בע"ח (דוריאל זוהר) – איש שמעוניין בנחש
ליבי (שיר טרן) – בת הדודה של אסיה.
צילומי הסדרה החלו באפריל 2022 והסתיימו בסוף מאי 2022. מרבית הסדרה צולמה בגן החיות התנ"כי בירושלים, תוך שיתוף פעולה עם מטפלים מגן החיות.
במאי הסדרה הוא אביעד קידר.
מפיקי הסדרה הם אפרת דרור ועוז וידל.
הסדרה עלתה לשידור ב-4 בספטמבר 2022 בערוץ כאן חינוכית בטלוויזיה, ובערוץ היוטיוב של כאן חינוכית.
פרקי הסדרה הועלו בבכורה לצפייה מוקדמת ביישומון כאן חינוכית בבוקר ימי השידור.
שנהפרסקטגוריהמועמדותתוצאה2022פרסי נבחרי השנה של פרוגיסדרת הנוער של השנההמתחם ה-25שחקן ראשי בסדרת נוערעידו טאקו שחקן אהוב בסדרת נועריואב רוטמןפריצת השנה במשחקאמיר בנאימיכאלה מזרחיאיימי שפנראלעד תורג'מן
המשרתת הגבירה (גם: השפחה הגברת) (באיטלקית: La serva padrona) היא אינטרמצו, יצירה קצרה הממוקמת בין יצירות אחרות, מאת המלחין האיטלקי ג'ובאני בטיסטה פרגולזי.
היצירה נכתבה בשנת 1733 עבור לברית מאת ג'נארו פדריקו, המבוסס על מחזה שחיבר ג'קופו אנג'לו נלי.
אורך היצירה כ-40 דקות, והיא נכתבה כמחזה קומי ללא אוברטורה בשתי מערכות.
המחזה מתרחש כולו באותו חדר ההלבשה.
הוא הוצג בהפסקות שבין שלוש המערכות של האופרה סריה של פרגולזי Il prigioner superbo (תרגום מילולי לעברית: האסיר הגאוותן), על מנת לבדר את הצופים שעוד נשארו במושביהם.
בשנת 1781 הלחין את הלברית של פדריקו גם המלחין ג'ובני פאיזיילו.
היצירה 'המשרתת הגבירה' והאופרה סריה, שאותה היא קוטעת, הועלו לראשונה ב-6 בספטמבר 1733, בתיאטרון סן ברתולומיאו.
שתי היצירות היו הראשונות שהועלו על הבמה במקום מאז שרעידת האדמה בשנת 1732 הביאה לסגירת כל התיאטראות בנאפולי.
שתיהן נכתבו עבור יום הולדתה של אשת קיסר האימפריה הרומית הקדושה אליזבת כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל, שחל ימים אחדים קודם לכן.
בזמנו, האופרה סריה לא זכתה להצלחה.
היא הוצגה מספר פעמים מצומצם יחסית ביזי, עיר הולדתו של פרגולזי.
לעומתה, 'המשרתת הגבירה' הייתה ללהיט מיידי, והפכה ליצירה בפני עצמה.
היא משכה את הקהל בזכות שתי דמויות כובשות המוצגות בה: משרתת ערמומית, ואדונה הזקן.
האופרה הפכה לבסיס עבור הסוגה אופרה בופה, ונחשבת ליצירה מהותית המגשרת בין תקופת הבארוק לתקופה הקלאסית.
הגרסה הצרפתית של האופרה הציתה מחלוקת בין שתי אסכולות מוזיקליות בפריז, ומחלוקת זו ידועה בכינויה "ריב הליצנים".
+דמויותדמותסוג קולאוברטו, אדון זקןבס בופוסרפינה, המשרתת של אוברטוסופרןוספונה, המשרת של אוברטושחקן אילם
רווק זקן בשם אוברטו כועס על המשרתת שלו, סרפינה, כיוון שלא הגישה לו את השוקולד שלו.
לטענתו, סרפינה הפכה כה יהירה ומחשיבה את עצמה לגבירת הבית.
ואכן, כאשר אוברטו מבקש את כובעו, פאתו ומעילו, סרפינה אוסרת עליו לעזוב את הבית, ומוסיפה כי מעתה והלאה הוא יציית להוראותיה.
על מנת שיוכל להיפטר מסרפינה, אוברטו מצווה על וספונה למצוא לו כלה.
סרפינה משכנעת את וספונה להערים על אוברטו כדי שיינשא לה.
היא מודיעה לאוברטו שהיא אמורה להינשא לאיש צבא בשם טמפסטה.
היא מתנצלת על התנהגותה ומבטיחה שתעזוב את ביתו.
וספונה, המחופש לטמפסטה, מגיע, ובלי לומר מילה, דורש 4,000 כתרים כנדוניה.
אוברטו מסרב לשלם סכום שכזה.
טמפסטה מאיים עליו לשלם את הנדוניה או להינשא לסרפינה בעצמו.
סרפינה יחד עם וספונה חושפים את התרמית, אך אוברטו מבין כי כל הזמן הזה אהב את הנערה.
הם יינשאו אחרי הכל, וסרפינה תהפוך לגבירת הבית האמיתית.
בפרטיטורה של הוצאת התווים Edwin F.
Kalmus ישנן השמטות מרובות, תווים שגויים ודיאלוג מדובר רב.
בהוצאת Boosey & Hawkes עובדה הפרטיטורה לאופרטה בליווי מוזיקלי פשוט ודיאלוג מדובר.
הגרסה המבוצעת ביותר כיום שייכת להוצאת Casa Ricordi, אשר מציגה את האופרה מושרת כולה.
המשרת רופרכט הוא עוזרו של ניקולאוס הקדוש, אשר, לפי המסורת בצפון ומרכז האזור דובר הגרמנית באירופה, מבקר את הילדים ב-6 בדצמבר עם סנטה קלאוס.
המשרת רופרכט הוא מוטיב בולט במנהג עתיק שקשור לניקולאוס הקדוש.
בעוד שניקולאוס הקדוש ממלא תפקיד חיובי במנהג, האנשים המלווים אותו מופיעים כמתנגדים לו, כמו האנטיתזה של ליצן החצר לדוד המלך או הקרנבל בתענית, שדומים למנהגי ניקולאוס הקדוש.
כך גם לגבי ניקולאוס הקדוש – רופרכט מתואר כחבר בעל התנהגות שלילית.
ניקולאוס מתנהג כשליח משמים, אך רופרכט מתפקד כנציג הגיהנום או כ"שטן מאולף" הלוקח על עצמו את תפקיד המאיים והמעניש.
בסוף ימי הביניים מיתוס המשרת רופרכט לא היה נפוץ.
הוא נקרא בלזניקל (Pelzmärtel), בעל זבוב, שמוצלי או פשוט "שטן", בהתאם לרגישויות המקומיות.
המיתוס התייחס לדמות ממרגלות האלפים או תורינגיה (שלוס רופרכטסבורג ליד צלה-מליס, Zella-Mehlis) שמשם התפשטה והפכה לדמות ידועה.
יעקוב גרים סבר שמשמעות השם "רופרכט" היא Hruodperaht שבגרמנית עילית עתיקה משמעו "תהילת התהילה", אדם שהיה בסביבתו של האל הגרמני אודין (ווטאן) או משרת של האלה הולה (Holle).
המחקר של היום לא מקבל הסקה אטימולוגית כזו ומניח שהשם נובע מדמויות מקובלות באזור האלפים.
הגזירה של השם רופרכט מהביטוי "פרכט מחוספס" (rauhe Percht') כוללת חיבור לדמויות מצעד החורף המופיעות בלילות הקשים.
הצורה "Frau Perchta" דומה, אך לא ניתן לאשר נגזרות מדויקות יותר בשל היעדר מקור אמין.
הדמויות השונות של המשרת רופרכט מקורן בפחדי הילדים מתקופת שלהי ימי הביניים.
מאז המאה ה-16 הופצו עלונים עם דמויות מפחידות, שהאיצו בילדים להתחזק באמונה כאמצעי שנוסף לחינוך שנתנו ההורים.
הנפוץ ביותר היה "טורף ילדים", כמו במזרקת טורף הילדים בברן, שווייץ.
הדמות היא פרפראזה על הרעיון שהשטן טורף את נשמות החוטאים.
טורף הילדים מלווה לעיתים קרובות בבוצנברכט (Butzenbercht), המאיים על הילדים בפסוקים אכזריים שהוא ייקח אותם, יחתוך אותם, יצליף בהם עד שידממו או יאכל אותם.
כמו המשרת רופרכט, שתי הדמויות, טורף הילדים והבוצנברכט נשאו שק גדול או סל שאליו ניסו לדחוס את הילדים.
בעוד ניקולאוס הקדוש נדחק על ידי ישו, הילד המשיח, או המשיח הקדוש באזורים פרוטסטנטיים, דמותו של רופרכט נשארה במסורת זו.
בתחומים מסוימים הוא אף פעל לבדו, כדמות שמעניקה ומענישה בו זמנית.
בקטע פסנתר מאת רוברט שומאן מתוארת דמות זו, שאינה המלווה של ניקולאוס הקדוש.
הרעיון המקורי של המשרת רופרכט כדמות שלילית או כיריב של הקדוש טושטש מהר יחסית, במיוחד באזורים הרפורמיים.
ניקולאוס הקדוש התערבב עם רופרכט בשמות כמו "Herre Sente Rupperich" ("מר סנט רופרכט").
במאה ה-17 נעשו ניסיונות לגזור את דמותו של המשרת רופרכט מכומר בשם רופרכט, שלפי האגדה על "נס הריקוד של קלביגק (Cölbigk)", היה צריך לקלל את 1,020 הרקדנים חסרי האל של קלביגק, איכרים ששתו בירה והפריעו בערב חג המולד בשירה וריקודים מול הכנסייה.
מראה והבחנה מבני לוויה אחרים של ניקולאוס הקדוש
המשרת רופרכט לבוש בדרך כלל בגלימה חומה או שחורה, הוא מזוקן, ובעבר היה לו לעיתים קרובות עור כהה , הוא נושא חכה או מקל הליכה על החגורה ולפעמים מציג בסלסלה על גבו שקים קטנים מלאים בקלמנטינות, בוטנים, שוקולד וג'ינג'ר.
תיאורים מוקדמים יותר, שעדיין נפוצים כיום, מראים אותו גם עם פרווה מדובללת ובחלקם הוא עם קרניים.
במזרח פוגטלנד (Vogtland) הדמות נקראת רופריך (Rupperich).
המשרת רופרכט וקרמפוס באים במקור מהפרכטן – מסורת אלפינית קדם-נוצרית (Perchten) – אך מתבטאים בצורות שונות.
באזור האלפיני של בוואריה העתיקה, אוסטריה ודרום טירול, התפתחה דמותם של קרמפוס, ברטל או קלאובאוף מדמויות ה"שיכפרכטן", המשתייכות למסורת גירוש הלילה (Rauhnachts) או גירוש החורף.
קרמפוס מופיע כדמות שטנית ומופיע בהמון, אך רופרכט מגיע לבדו.
רופרכט בדרך כלל מכה את הילדים השובבים בידיו, אך קרמפוס מכה את הילדים בחכות.
באזור דובר הגרמנית, דמותו של נפוצה יותר מזו של קרמפוס.
בשירו הפופולרי ביותר של תיאודור שטורם, "המשרת רופרכט" (1862, הייליגנשטאט), מתאר המשרת את פעילותו בדיאלוג עם ילד המשיח.
חלקים מהיצירה עדיין מוקרנים לעיתים קרובות בעונת האדוונט, במיוחד בשורות הפתיחה: "אני בא מהיער, אני חייב לומר לך, זה זמן חג המולד."
בשיר הילדים הסאטירי "המשרת רופרכט במצוקה" מתוך האוסף Das Liebe Nest (קן האהבה) של פאולה דהמל מ-1919, רופרכט הקשיש מתלהב מרצונותיהם של ילדי זמנו, שלכולם יש רק נהיגה בספינת אוויר ברשימת המשאלות.
קטע פסנתר באלבום לצעירים של רוברט שומאן (אופ.
12) נושא את התואר המשרת רופרכט.
המלחין הצרפתי יוזף גי רופרץ, בקנטטה Le Miracle de Saint Nicolas, מזהה בן לוויה של הקדוש עם הקצב שהרג והמליח שלושה ילדים וכעת מתחרט על כך.
בגרסה הגרמנית של סדרת הטלוויזיה משפחת סימפסון, לכלב המשפחה קוראים המשרת רופרכט (במקור: העוזר הקטן של סנטה).
בסדרת הטלוויזיה האמריקאית גרים, בעונה 3, פרק 8, ילדים שובבים נחטפו על ידי המשרת רופרכט.
בשירת חג המולד הסאטירית של לוריוט (Loriot), Advent, המוכרת בעיקר ממופע חג המולד של הופנשטט (Hoppenstedts), מופיע המשרת רופרכט כמיטיב האוסף מתנות לנזקקים.
המתאבקים הוא סרט דרמת ספורט ביוגרפית שנכתב ובוים על ידי .
הסרט מבוסס על חייו של המתאבק קווין ואן אריק ומשפחת ואן אריק.
בסרט מככבים זאק אפרון, ג'רמי אלן וייט, האריס דיקינסון, מאורה טיירני, הולט מק'קלני ולילי ג'יימס.
העלילה עוקבת אחר סיפור חייהם של משפחת ואן אריק.
זאק אפרון – קווין ואן אריק
ג'רמי אלן וייט – קרי ואן אריק
האריס דיקינסון – דייוויד ואן אריק
מאורה טיירני – דוריס ואן אריק
סטנלי סימונס – מייק ואן אריק
הולט מק'קלני – פריץ ואן אריק
לילי ג'יימס – פאם אדקיסון
מקסוול פרידמן – לאנס ואן אריק
בריידי פירס – מייקל הייז
ארון דין אייזנברג – ריק פלייר
קווין אנטון – הארלי רייס
ריאן נמת' – ג'ינו הרננדז
פרסתאריך טקסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהפרסי אגודת מבקרי הקולנוע של סן דייגו19 בדצמבר 2023השחקן הטוב ביותרזאק אפרון
"הַמִּשְׁתֶּה" הוא שיר שכתב המשורר העברי נתן אלתרמן.
השיר הופיע בקובץ השירים "שמחת עניים" שפורסם בשנת 1941. קובץ השירים נכתב במהלך תחילת השואה, על בסיס ידיעות עיתונאיות שהגיעו ארצה מאירופה.
כמו בשירים נוספים ב"שמחת עניים" מציג השיר מפגש דמיוני בין הבעל המת לרעייתו החיה שנשארה אלמנה בעיר.
השיר נחשב לאחד משיריו הקשים ביותר לפענוח של אלתרמן.
השיר הוא השיר השביעי בחלק א' של קובץ השירים.
בשיר מתואר שולחן ליל שבת או חג יהודי, הכולל נרות, יין פת - שלושת הדברים עליהם מברכים במסורת היהודית בליל החג.
אלו הם הדברים היחידים המתוארים בשולחן החג ומכאן ניתן ללמוד על דלותו.
בשיר (כולל שמו) בולטת הניגודיות בין הסיטואציה המתוארת; אלמנה בודדה בסעודה דלה של ערב חג שמאומה לא קורה בה, מול התרגשות האישה ושמחתה המתוארים בשיר.
בשיר ארבעה צמדי בתים, כאשר בכל צמד, הבית הראשון מתאר את שולחן החג ואת המשתתפת הבודדת בסעודת החג והבית השני בכל צמד דן בביטויה של אותה שמחת עניים בהקשר לסיטואציה המוצגת בשיר.
בועז ערפלי טוען כי ייחוס שירי "שמחת עניים" לרקע ההיסטורי הישיר של הידיעות שהגיעו ליישוב העברי על תחילת שואת יהודי אירופה הוא אנאכרוניסטי במידה רבה.
גם דן מירון אינו רואה את ההשפעה ההיסטורית כמרכזית בקובץ "שמחת עניים".
לטענתו, ב"מת־החי" שהוא הסמל המרכזי של שירת "שמחת עניים", "אין לראות, אפוא, אלא סיכום לכל שירת האהבה האלתרמנית.
דמות המת־החי מבטאת ללא ספק את עמידתו של המשורר נוכח מכלול המציאויות של קיומו, וביניהן גם המציאות
ההיסטורית של הזמן, אבל קודם כל בא הוא לבטא את הקונפרונטציה, שבין 'האני' השר לבין הרעיה, האישה, הארוסה.
לא הערכת המשמעות הפוליטית־החברתית של הנאציזם ואף לא שואת ישראל עיקר בו, הוא נולד על מנת להסתיר ולגלות בעת ובעונה אחת את הלבירינט החוויתי שבמשיכה ושבהידחות, את המהלך האין־סופי של "פגישה לאין קץ", את הסיבוב הנואש המכושף סביב הרעיה.
גרשון שקד התנגד לפרשנותו של דן מירון.
במאמר תגובה לספרו של מירון "ארבע פנים בספרות העברית בת ימינו" (1962), טוען שקד כנגד פרשנותו של מירון לגבי מכלול יצירתו של אלתרמן, ולגבי פן אחד בביקורתו הוא נותן כדוגמה את השיר השיר "המשתה".
הוא טוען כי מירון מתעלם מהמשקעים המסורתיים אצל אלתרמן, "המעניקים ליצירה, ללא ספק, ממד עומק לאומי־היסטורי, ...
שרשיו של אלתרמן במסורת היהודית אינם מאפשרים לנו לוותר בפירושה של יצירה זאת על הממד ההיסטורי וכל ויתור מעין זה אינו אלא ויתור על תופעה אחת כדי להעמיד "סכימה" חדשה.
אלי שביד כותב על שירי "שמחת עניים" ומביא כדוגמה את "המשתה": "נוכח הסכנה משהה ההווה את מהלך החיים וקולט אותם אל קרבו כמין אספקלריה שבה נתפס העבר ומוטל אל מול פני העתיד.
האדם כולו, זכרונותיו, מאוייו, תקוותיו, מתלכדים בנקודת־צומת אחת והווים בשלמות.
זוהי ההתגשמות האחת שבגדר האפשר.
אולם מעבר לרגע הזה סגורה הדרך.
ניתן לחיותו כל עוד הוא אקטואלי.
מרגע שגם הוא היה לעבר הרי חזרנו למסלול השכחה התמידית של החיים, או קפאנו בזיכרון המוחלט שבמות.
פסגת הייסורים — לא מה שלאחריה—היא הגאולה: נוכחות הסכנה—לא מה שמעבר לה — היא האושר.
אבל השמחה הגדולה והשלמה היא מעבר לכוח החיים, וגם במות לא תושג.".
על ידי יאיר רוזנבלום ב-1972. השיר בוצע על ידי דני גולן, בעיבוד מוזיקלי עשיר של יאיר רוזנבלום.
השיר יצא לאור במסגרת האוסף "תקליט הזהב 72" שיצא בהוצאת שבועון הבידור "להיטון" ובהפקת חברת "התקליט חיפה" וכלל שנים עשר שירים של יוצרים שונים.
השיר הצליח במצעד הפזמונים ואף צעד שבוע אחד בראשו.
על ידי לאה שבת ב-1996. השיר בוצע על ידי אריק איינשטיין, בעיבוד מוזיקלי של שם טוב לוי, בתקליטו של איינשטיין, "קצת לקחת חזרה".
המתאבק הוא דרמת ספורט אמריקאית משנת 2008 בבימויו של דארן ארונופסקי.
הסרט עוקב אחר חייו של רנדי "ראם" רובינסון, מתאבק מתאבק מקצועי מזדקן שנאבק לשמור על קריירת ההיאבקות שלו, ובמקביל מתמודד עם הקשיים האישיים בחייו.
רנדי ממשיך להתאבק בשל מצוקה כלכלית ובניסיון להיאחז בהצלחת ימי הזוהר שלו בשנות ה-80. הוא גם מנסה לתקן את מערכת היחסים שלו עם בתו המנוכרת ולמצוא רומן עם אישה שעובדת כחשפנית.
הסרט זכה לשבחי המבקרים, בעיקר בזכות הופעתו של מיקי רורק בתפקיד הראשי.
הסרט זכה לשבחי המבקרים וזכה בפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-65 של ונציה, שם הוקרן בבכורה.
הצלחת הסרט החיה את הקריירה של מיקי רורק, שהמשיך לקבל פרס האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה, פרס גלובוס הזהב, פרס אינדפנדנט ספיריט ומועמדות לאוסקר לשחקן הטוב ביותר.
טומיי גם קיבלה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר .
הסרט עוקב אחר רנדי "ראם" רובינסון (מיקי רורק), מתאבק מקצועי שהיה פעם כוכב גדול בשנות ה-80, אך כעת מוצא את עצמו נאבק להתפרנס מההיאבקות בזירות קטנות ובתנאים קשים.
חייו של רנדי מתפוררים מחוץ לזירה, והוא מתמודד עם בריאות מתדרדרת, ניסיון לשקם את יחסיו עם בתו המנוכרת סטפני (אוון רייצ'ל ווד), וניסיון לבנות מערכת יחסים עם חשפנית בשם קסידי (מריסה טומיי).
כאשר רופאיו מזהירים אותו כי המשך ההיאבקות עלול לסכן את חייו, רנדי נאלץ להחליט אם להמשיך בזירה שהגדירה את חייו או לפרוש ולנסות לבנות חיים חדשים.
מיקי רורק בתפקיד רנדי "ראם" רובינסון - מתאבק מקצועי מזדקן שנאבק לשמור על קריירת ההיאבקות שלו ולהתמודד עם האתגרים האישיים בחייו.
מריסה טומיי בתפקיד קסידי - חשפנית שמפתחת קשר רגשי עם רנדי ומנסה לעזור לו למצוא משמעות בחייו.
אוון רייצ'ל ווד בתפקיד סטפני רובינסון - בתו המנוכרת של רנדי, שנאלצת להתמודד עם הקשר המורכב עם אביה.
מארק מרגוליס בתפקיד לני - מנהל הסופרמרקט שבו רנדי עובד במשרה חלקית, שמייצג את המאבק של רנדי לשמור על כבודו מחוץ לזירה.
הסרט "המתאבק" זכה לשבחים רבים מצד המבקרים, במיוחד עבור הופעתו של מיקי רורק, שזכה בפרסים רבים, כולל פרס גלובוס הזהב ופרס האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה לשחקן הטוב ביותר.
הסרט קיבל ציון של 98% באתר Rotten Tomatoes וציון של 81 מתוך 100 באתר Metacritic.
המבקרים ציינו את הסרט כדרמה חזקה ומרגשת המשלבת בין ספורט לאנושיות ברמה הגבוהה ביותר.
המתאם הלאומי למודיעין ומלחמה בטרור הוא משרה בממשלת צרפת – הנתון למרותו, הכוונתו ושליטתו הישירה של הנשיא – האחראי על ייעוץ בענייני מודיעין ולוחמה בטרור וכן על תיאום בין כלל קהילת המודיעין הצרפתית.
כל סוכנויות המודיעין מדווחות ישירות למתאם הלאומי למודיעין ומלחמה בטרור.
תפקיד זה נוצר בחודש יולי 2008 וקיבל ביטוי חוקי בצו משנת 2009. בשנת 2017, התפקיד הורחב והותאם למאבק בטרור, והוגדר מחדש כ"מתאם המודיעין הלאומי והלוחמה בטרור" בצו מיום 14 ביוני 2017.
תפקידי המתאם הלאומי למודיעין ומלחמה בטרור:
מתן מידע וייעוץ בנושאים הקשורים למודיעין ומאבק בטרור לנשיא הרפובליקה.
אחראי על הכנת ישיבותיה ועל הבטחת יישום החלטותיה של מועצת המודיעין הלאומית.
מכין את אסטרטגיית המודיעין הלאומית.
רשאי להציע לראש הממשלה משימות בקרה, ביקורת, מחקר, ייעוץ והערכה בכל הנוגע לשירותי מודיעין מיוחדים מטעם פיקוח שירותי המודיעין.
מתאם אינטגרציה ומבטיח שיתוף פעולה טוב בין גופי קהילת המודיעין הצרפתית.
מעביר את הנחיות נשיא הרפובליקה לראשי שירותי המודיעין, אשר מעבירים לו את המידע שיש להביא לידיעת נשיא הרפובליקה וראש הממשלה, ומדווחים לו על פעילותם.
מופקד על מדיניות משאבי האנוש של שירותי הביון הצרפתיים.
מועצת המודיעין הלאומית היא גוף ממשלתי האחראי על תיאום, פיקוח והכוונה של כלל פעילות המודיעין בצרפת.
המועצה משמשת כ"קורת גג" לכל ארגוני המודיעין הצרפתיים, ומטרתה להבטיח כי המידע המודיעיני שמתקבל מכלל הגופים ינוהל בצורה יעילה, ינותח בצורה מדויקת וישמש לקבלת החלטות אסטרטגיות ברמה הלאומית.
במועצת המודיעין הלאומית חברים: נשיא הרפובליקה (יושב-ראש), ראש הממשלה, השרים ומנהלי שירותי המודיעין שנוכחותם נדרשת על פי סדר היום וכן מתאם המודיעין והביטחון הלאומי ומלחמה בטרור.
מפקחת על פעילותם של ארגוני המודיעין השונים, ומבטיחה כי הם פועלים בהתאם לחוק ולמדיניות הממשלתית.
אחראית על קביעת סדרי העדיפויות הלאומיים בתחום המודיעין, חלוקת משאבים והקצאת משימות בין הגופים השונים.
מספקת הכוונה אסטרטגית לארגוני המודיעין, ומגדירה את האתגרים המודיעיניים העומדים בפני צרפת.
המתבודדים הוא ציור אקספרסיוניסטי של הצייר האוסטרי אגון שילה משנת 1912, השייך לאוסף מוזיאון לאופולד בווינה.
מדובר בדיוקן עצמי עם כפיל, אשר ככל הנראה מתאר את גוסטב קלימט.
הנוירוביולוג אריק קנדל מקשר את הציור ליצירה אחרת של שילה, "מוות ואדם (רואה-עצמו II)" משנת 1911, וכן לדמות הכפולה המופיעה בליתוגרפיה הצבעונית של אוסקר קוקושקה מתוך "הנערים החולמים", שבה קוקושקה מצויר לצד קלימט.
בעוד שביצירתו של קוקושקה מתנגד הצעיר למנטור שלו, בציורו של שילה נראה כי הדמות המבוגרת נשענת על האמן הצעיר הניצב בקדמת הבמה ואף נאחזת בו.
קנדל מציין כי עיניו הפעורות של הקשיש ריקות, דבר המרמז על עיוורון.
קנדל מתייחס לדמות הכפיל כאל ישות רפאית המשמשת כהשתקפות של אדם, אך גם כמבשרת מוות.
לפי האמונה העממית, הכפיל הוא מעין רפאים של העצמי – אין לו צל והוא אינו משתקף במראה.
בציור נראות שתי דמויות כמעט בגודל טבעי, אשר מתמזגות יחד בשל צבעי הגלימות הכהים שלהן.
הדמות השמאלית, המזוהה באופן ברור עם שילה עצמו, ניצבת בקדמת הציור, בעוד שהדמות שמאחוריה מזוהה עם ידידו ומורו גוסטב קלימט.
עם זאת, קיימות פרשנויות אחרות הרואות בה את דמותו של פרנציסקוס מאסיזי או את אביו של האמן.
אליזבת לאופולד, חוקרת אמנות ובעלת אוסף משמעותי של יצירות שילה, הדגישה את חשיבות היצירה וציינה כי היא נוצרה כהבעת תודה של שילה לקלימט.
במכתב לפטרונו ואספן האמנות קרל ריינינגהאוס כתב שילה על הציור:
"זהו לא שמיים אפורים, אלא עולם אבל שבו נעות שתי הדמויות.
הן צמחו בו לבדן, אורגנית מתוך האדמה.
כל העולם הזה, יחד עם הדמויות, אמור לייצג את כיליון המהות כולה; ורד קמל אחד הפולט את תמימותו הלבנה, כניגוד לזרים שמעטרים את ראשי שתי הדמויות."
בשנת 1917 הוצע הציור למכירה בתערוכה של אמנות אוסטרית במחיר של 5,000 קרונות, אך ככל הנראה לא נמכר.
הוא נמכר לבסוף בשנת 1918, לאחר מותו של שילה.
על פי כל המקורות הסטנדרטיים (נירנשטיין 106, אוטו קאליר 159, לאופולד 203 וג'יין קליר 229), הציור נרכש על ידי ארתור סטמר, אספן מווינה שעבר מאוחר יותר ללונדון.
בשנים 1939–1940 הצליח סטמר להבריח את אוספו, כולל "המתבודדים", יחד עם עצמו ואשתו ללונדון.
בשנת 1953 איתר אותו רודולף לאופולד, ובאותה שנה רכש ממנו את הציור עבור 350 לירות שטרלינג – סכום שהשתווה אז ל-25,480 שילינגים.
המתחזה הוא סרט קומדיה אילם קצר אמריקאי משנת 1914, בבימויו ובכיכובו של צ'ארלי צ'פלין.
הסרט הופק על ידי אולפני Keystone, בהם צ'פלין עבד באותה תקופה, ונמשך כ-13 דקות.
הסרט מתרחש באולפן קולנוע, בו צ'פלין מגלם את עצמו כשחקן המתקשה לבצע את תפקידיו, מה שמוביל לפיטוריו.
במטרה לחזור לעבודה, הוא מתחפש לאישה ומצליח להערים על המפיקים, אך במהלך הצילומים זהותו האמיתית נחשפת, מה שמוביל לסיטואציות קומיות.
צ'רלי צ'פלין - שחקן קולנוע
רוסקו "פאטי" ארבאקל - שחקן קולנוע
צ'סטר קונקלין - שחקן קולנוע
צ'ארלס מאריי - במאי קולנוע
מינטה דרפי - שחקנית ראשית
מבקר מה-Bioscope כתב: "כאן אנו רואים את מר צ'פלין מתאמן להפקת סרט קולנוע, שבו הוא מציג חיקוי נשי ממש מדהים.
האיפור לא פחות מוצלח מהדמות שהוא מגלם, וזהו הוכחה נוספת לרבגוניות הבלתי מעורערת של מר צ'פלין."
המתאבקים הוא ציור שמן על לוח סיבית מאת האמן האנגלי ויליאם אטי, שצויר בסביבות שנת 1840 וכיום מוצג בגלריית האמנות של יורק, יורק שבאנגליה.
הציור מתאר קרב היאבקות בין גבר שחור ולבן, שניהם מבריקים מזיעה ומוארים באור עז המדגיש את קווי גופם ושריריהם.
אף על פי שהתיעוד על הציור טרם 1947 דל, סביר כי הוא צויר במהלך שלושה ערבים בשיעור רישום מודל עירום של האקדמיה המלכותית לאמנויות.
האקדמיה עברה בשנת 1837 למבנה חדש בכיכר טרפלגר, והסטודיו לשיעורי מודל היה צפוף ולח – נתון התורם כנראה למראה המיוזע של הדמויות המרכזיות.
אטי היה ידוע בעיקר בציורי נשים עירומות או כמעט עירומות בהקשרים היסטוריים ומיתולוגיים, אך צייר גם גברים בקרבות מסוגים שונים.
בעת ציור המתאבקים החלו ענפי הספורט לזכות לפופולריות גוברת, והציור משקף מגמה זו כמו גם את המסורת האנגלית של העתקת תנוחות מפסלים הלניסטיים קלאסיים.
זוהי גם תקופה של שינוי בגישת בריטניה ליחסי גזע.
ייתכן שאטי ביקש להעביר מסר מוסרי, או שפשוט נמשך לקונטרסט החזותי שבין גוני העור.
הציור, שהוצג ככל הנראה ברטרוספקטיבה של יצירות אטי בשנת 1849, נמכר לאחר מכן לאוסף פרטי ולא הוצג לציבור כמעט מאה שנה.
ב-1947 נמכר במחיר נמוך יחסית לגלריית האמנות של יורק, שם הוא מוצג עד היום.
ויליאם אטי (1787–1849), בנו השביעי של אופה וטוחן מיורק, שימש בתחילה כשוליה לדפוס בהאל, אך עם סיום חניכותו בשנת 1805 עבר ללונדון כדי להפוך לאמן.
בינואר 1807 התקבל כמתלמד לבתי הספר של האקדמיה המלכותית לאמנויות, וביולי אותה שנה הפך לתלמידו של צייר הדיוקנאות תומאס לורנס, אצל מי שלמד במשך שנה.
בהשפעת טיציאן ורובנס, נודע אטי בציורי דמויות עירומות בסביבה מקראית, ספרותית ומיתולוגית.
הוא נודע במיוחד בדיוקו ברישום גוני עור ובעניין שגילה בניגודיות בין גוני עור שונים.
ב-1828 נבחר לחבר מלא באקדמיה המלכותית לאמנויות על חשבון ג'ון קונסטבל ברוב של 18 קולות מול 5 – הכבוד האמנותי הגבוה ביותר באותה תקופה.
בשנות ה-1820 הציג אטי 15 ציורים, מהם 14 של דמויות עירומות.
בתקופה בה הפצת יצירות אמנות עירום הייתה מוגבלת באנגליה, היה אטי האמן הבריטי הראשון שהתמחה בעירום.
אף על פי שהציורים של גברים זכו לביקורות חיוביות יחסית, ציוריו של נשים עוררו ביקורת על חוסר מוסריותם.
המתאבקים הוא ציור שמן מהחיים, המתאר גבר שחור וגבר לבן הנאבקים זה בזה.
במבט ראשון נדמה כי הלבן שולט, אך למעשה הכוחות שווים – חריגה מהמקובל בתקופה בה נחשבו שחורים לפחותים פיזית.
התאורה החזקה יוצרת ניגודים דרמטיים בין אינטימיות ואלימות, בין עור כהה ובהיר ובין מרקמים קשים ורכים.
המתאבק השחור עירום, בעוד שהלבן לובש בד המכסה את אזור החלציים – ייתכן שהתווסף לאחר מותו של אטי.
הדמויות מוארות כך שהאור מדגיש את קימורי השרירים, על רקע וילון ירוק כהה וקיר חום.
אוצרת האמנות הבריטית אליסון סמית' הציעה שהמתאבק הלבן עשוי להיות ג'ון וילטון מסאמרסט.
הדמויות מזיעות מאוד, ככל הנראה בשל החום בסטודיו המיושן של האקדמיה לאחר המעבר לכיכר טרפלגר ב-1837.
אף שזכור בעיקר כצייר נשים, אטי צייר גם גברים בקרב, לדוגמה בניהו משנת 1829. האמנים הבריטים ניסו להציג אידיאל פיזי קרוב לאידיאל ההלניסטי.
אטי וחבריו ציירו מתאבקים בהתבסס על העתקים של המתאבקים מאופיצי.
הצגת לוחמים נועדה לעודד את הציבור הבריטי לשמור על חוסן גופני בעידן המהפכה התעשייתית.
הסיבה לשילוב דמויות שחורה ולבנה אינה ברורה.
ייתכן שמטרתו הייתה הניגוד החזותי, או שהוא ראה בגבר השחור ייצוג קרוב יותר לאידיאל הקלאסי.
ייתכן גם שהבחירה הייתה תגובה לדיון הציבורי הגובר בשאלות גזע ושעבוד, סביב ועידת האנטי-עבדות העולמית של 1840.
אין כמעט עדויות עכשוויות למתאבקים.
ככל הנראה נמכר לאספן פרטי או במכירת הסטודיו של אטי לאחר מותו.
הציור נמכר ב-1947 במחיר 30 גיני בלבד ונרכש על ידי האמנות הציבורית של יורק, שהעבירה אותו לגלריית האמנות של יורק.
הוא הוצג ב-2002 בטייט בריטניה בתערוכה העירום הוויקטוריאני וב-2011–12 ברטרוספקטיבה גדולה ליצירתו.
המתאבקים (The Wrestlers) הוא ציור שמן מאת האמן האמריקאי ג'ורג' בנג'מין לוקס, שנוצר בשנת 1905. היצירה מציגה שני גברים עירומים הנאבקים על הקרקע, ונחשבת לאחת מעבודותיו הבולטות של לוקס מתקופת פעילותו בניו יורק.
הוא נרכש בשנת 1945 על ידי המוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון, שם הוא שמור עד היום, אם כי אינו מוצג לעיתים קרובות.
ג'ורג' לוקס למד אצל תומאס פולוק אנשוץ באקדמיה לאמנויות של פנסילבניה בפילדלפיה, ולאחר מכן המשיך את הכשרתו באקדמיה לאמנות בדיסלדורף שבגרמניה.
לאחר שהות באירופה שב לארצות הברית בשנת 1894, והחל את דרכו כמאייר בעיתונים בפילדלפיה.
בשנת 1896, בעידודם של חבריו המאיירים רוברט אנרי, ג'ון סלואן ואברט שין, עבר לוקס לניו יורק.
לוקס יצר את הציור כתגובה לביקורת שנמתחה עליו על טיפולו הלקוי באנטומיה האנושית.
ביצירה זו הוא מתאר סצנה מורכבת של שני מתאבקים עירומים בזירה, מנקודת מבט קרובה ורדיקלית.
פרספקטיבה זו מציבה את הצופה כמעט על סף הזירה, ומדגישה את אופייה המוזנח של הסביבה.
זווית הראייה החריפה יוצרת תחושת מיידיות וחושפת את הפן הקשוח והגולמי של החיים האורבניים – מוטיב מרכזי ביצירתם של חברי אסכולת אשקאן, אליהם השתייך לוקס.
הציור מציג גופים אנושיים השזורים במאבק פיזי עז, באמצעות משיחות מכחול נמרצות ושכבות צבע עבות (אימפסטו).
גישה זו שונה מן הסגנון המלוטש של תומאס אייקינס, אשר השפיע על לוקס בציורו "מתאבקים" משנת 1899. בעוד איקינס עיצב את גופו של המתאבק באופן מפוסל ומדוד, בהשראת הכשרתו האקדמית אצל ז'אן-לאון ז'רום, בחר לוקס להדגיש את עוצמת התנועה והרגש שבמאבק.
ההארה הדרמטית בציור, המבליטה את גופם של המתאבקים על רקע חשוך, יוצרת תחושת דחיפות ומיידיות, המזכירה צילום עיתונאי – תחום בו רכש לוקס ניסיון בעבודתו בעיתונות המאוירת.
דמותו של המתאבק משמאל מזכירה את ההבעות המבעיתות שבציורים השחורים של הצייר הספרדי פרנסיסקו דה גויה.
הפנים הקמוטים, העיניים השטניות והמראה האדמדם משרטטים דמות של ספורטאי תקיף ופראי, המייצג טיפוס אורבני מובהק בניו יורק.
רגישותו של לוקס לתווי פנים ולהבעות אישיות, שגובשה בעבודתו כמאייר עיתונות, ניכרת בבירור בעיצוב דמויות הציור.
המתחם הצרפתי בירושלים הוא מתחם בירושלים שנבנה בשלבים ברבע האחרון של המאה ה-19 בחסות הרוזן דה פיילא מצרפת, בין מגרש הרוסים לבין הפינה הצפון מערבית של חומות העיר העתיקה, שבה נפרץ ב-1889 השער החדש.
המתחם כולל את בית החולים סן לואי, מנזר נוטרדאם דה פראנס, שהפך לאכסניית נוטר דאם דה פרנס (כיום נוטר דאם דה ז'רוזלם), מנזר האחיות המתקנות (נהרס חלקית ב-1948 ולגמרי לאחר מלחמת ששת הימים) ומנזר סן ונסן דה פול.
בקרבת המבנים החדשים שבנו הצרפתים התמקמה הקונסוליה הצרפתית במבנה שכור שנהרס עם הרחבת כיכר ספרא.
מאז נחתם הסכם הקפיטולציות במאה ה-16 בין פרנסואה הראשון לסולימאן המפואר הייתה צרפת בעלת בריתם של העות'מאנים.
היחסים הדיפלומטיים הרצופים והידידות ששררו בין שתי המעצמות במשך מאות שנים הבטיחו לצרפת חסות על מרבית הנתינים הזרים הנוצריים.
צרפת פרשה את חסותה על כל הנוצרים ובעיקר על הכנסייה הקתולית, וכך קנתה לה יתרון ניכר על מדינות אירופה אחרות.
בזכות חסות זו רכשה לעצמה צרפת יתרון עצום בכלכלה, דת ומוניטין על פני כל מדינה מערבית אחרת בארץ ישראל.
ב-1774 הוכרה רוסיה על ידי הסולטאן כנותנת חסות לערבים בני הדת היוונית-אורתודוקסית בתחומי כל האימפריה וצרפת נותרה נותנת החסות לכנסייה הקתולית.
במאה ה-19, בעקבות התחרות בין המעצמות שהושפעה מהלאומיות הגואה, החל כל הישג של הנזירים היוונים בתחרות מול הנזירים הלטיניים (קתולים מערבים) להיתפס גם כהישג של הרוסים מול הצרפתים ולהפך.
ב-1860 החלו הרוסים בבניית מגרש הרוסים.
המתחם הרוסי המרשים מחוץ לחומות העיר העתיקה נבנה על השלוחה הגאוגרפית הגבוהה ביותר באזור, גבוהה בעשרים מטר מהמקום הגבוה ביותר בעיר העתיקה, במרחק כ-300 מטר מהפינה הצפון-מערבית של חומת העיר העתיקה.
במקביל נבנו השכונה היהודית הראשונה מחוץ לחומות, משכנות שאננים ובית היתומים שנלר.
הפעילות הצרפתית בירושלים, לעומת זאת, הייתה קלושה עד שנות השבעים של המאה ה-19 והתבטאה בעיקר בפעילות של מספר מסדרי נשים.
ברבע האחרון של המאה ה-19 וברבע הראשון של המאה ה-20 פעל בארץ ישראל הרוזן הצרפתי מארי פול אמדה דה פיילא (Comte Marie Paul Amedee de Piellat) והיה לאחת מן הדמויות הבולטות ביותר מאחורי מפעלי הקתולים הצרפתים.
דה פיילא הגיע לארץ בפעם הראשונה ב-1874 בגיל עשרים ושלוש למסע צליינות.
מאז הגיע לארץ עוד פעמיים וריכז את כל מרצו והונו בארץ הקודש ולשם כך אף ויתר על רכוש רב בצרפת.
הוא סייר בארץ, ערך מסע סובב ים המלח ועסק בחפירות ובמחקר דמוגרפי.
כמו כן סייע ברכישת קרקעות למסדרים קתוליים צרפתים בירושלים, אבו ע'וש וחיפה.
ב-1876, בביקורו השני, רכש דה פיילא, יחד עם אמו, שטח קרקע נרחב בין הפינה הצפון מערבית של חומת העיר לבין מגרש הרוסים.
נגישות מצוינת לשער יפו ושער שכם (השער החדש עוד לא היה קיים): כל נתיב חשוב לירושלים ממערב, צפון ודרום עבר על פני המגרש.
המגרש חצץ בין העיר העתיקה למגרש הרוסים ובנייה גבוהה עליו עשויה הייתה להסתיר במידה רבה את הבניינים של הרוסים מעיני המשקיף מכיוון העיר העתיקה.
קרבה לכנסיית הקבר בעיר העתיקה.
זיהוי של המגרש כמקום מחנהו של האביר וגיבור מסע הצלב הראשון, הנסיך הנורמנדי טנקרד (Tancred), שהסתער מכאן, לפי המסורת, על חומת העיר לכבשה.
הסעיף הזה מעניין במיוחד בהקשר של זהות לאומית של הצרפתים הפעילים בארץ הקודש והראייה שלהם את מסעי הצלב כחלק מפעילות לאומית צרפתית.
בית החולים סן לואי (Saint Louis)
הוא נקרא על שם לואי התשיעי מלך צרפת שהוביל שני מסעי צלב (שביעי ושמיני) למזרח התיכון ואף נפל בשבי המוסלמים במצרים.
המוסד שכן תחילה בבניין קטן בין החומות, סמוך לשער יפו בבניין הראשון של הפטריארכיה הלטינית והופעל על ידי נזירות ממסדר האחיות סן ז'וזף של ההתגלות, מסדר שנוסד בשנת 1832 בצרפת ושם לו למטרה לשלוח אחיות לכל מקום בעולם בו תידרש פעולה רפואית וסיעודית.
לאחר רכישת המגרש על ידי דה פיילא וייעוד חלקו למטרת הקמת בית החולים החלה בנייתו ב-1879. את אבן הפינה הניח בראקו (Bracco) הפטריארך הלטיני של ירושלים.
את בניית קומת הקרקע והמרתפים מימן הברון דה פיילא ובנייתם הסתיימה ב-1881. שתי הקומות העליונות והכנסייה שבתוך המכלול נבנו בכספן של אחיות סן ז'וזף, אשר קיבלו לידיהן את הפעלת המוסד.
בית חולים במגרש הרוסים נבנה כבר בראשית שנות השישים, אך הוא שירת בעיקר את הצליינים הרוסים.
הסכמי שביתת הנשק בין ישראל לירדן בתום מלחמת העצמאות (1949) הותירו את בית החולים בשטח ישראל בסמוך לגבול שחילק את ירושלים ועבר בין בית החולים לחומות העיר העתיקה.
רק תיווכו של האו"ם ומשא ומתן עם הירדנים הצליחו להשיב לאחת הנזירות את שיניה התותבות שנשמטו מפיה אל תוך השטח המפורז בין העמדות הירדניות לעמדות הישראליות.
בעקבות פיחות חד במספר עולי הרגל הנוצרים בעקבות חלוקתה של ירושלים הוסב בית החולים להוספיס לטיפול בחולים במחלות חשוכות מרפא ומכון רנטגן.
מסדר האחיות המתקנות (כך מכונה המסדר בעברית, אם כי תרגומו המדויק יותר יהיה "אגודת אחיות מריה המתקנת") נוסד ב-1854 על ידי אמילי דאוטרמון (Emilie d'Oultremont) הבלגית.
אחיות מהמסדר הקימו את מנזרן בכספן ב-1888 סמוך למקום בו נפרץ שנה מאוחר יותר השער החדש.
מבנה המנזר היה גדול ומפואר ולו שלוש קומות, מבנה ענק בגודל של 3,500 מ"ר.
המנזר, שנהרס ב-1948, נבנה על אותו המגרש שרכש דה פיילא בשנות השבעים של המאה ה-19 ועליו הוקם גם בית החולים סן לואי.
על גג המנזר השתלטו לוחמי חירות ישראל ב-15 במאי 1948, עוד לפני הכרזת העצמאות, בפיקודו של עזרא יכין, וכבשו אותו כשהם הראשונים שפרצו למתחם בווינגרד עם הסתלקות הבריטים, תוך רצון לשחרר משם את העיר העתיקה ולחבור ללוחמי הרובע היהודי הנצור.
בהתקפה זו נהרגו ארבעה מהלוחמים: יששכר הוברמן (יעקב), רפאל ממיה (גבריאל) ונסים הלבר (יהושע).
כן נהרגה הלוחמת רחל זלצר (עופרה) ונפצעו עוד עשרות לוחמים ביניהם הלוחם עקיבא, דוד חרלפ.
לוחמי הלח"י נאלצו לפנות את המנזר עקב מחסור בתחמושת.
קריאתם למפקד ההגנה בירושלים לתגבור או לקיחה לאחריותם את המבנים שכבשו - לא צלחה, כי ההגנה הייתה סבוכה בקרבות קשים לכל אורך החזית, במבצע קלשון.
מנזר זה היווה נקודה אסטרטגית שולטת הן על כל העיר העתיקה והן על ירושלים המערבית והיווה נקודת מפתח לשליטה בירושלים בהיותו גבוה וגם על ציר התנועה צפון דרום וגם על ציר מזרח מערב של ירושלים.
לזכרם של לוחמי לח"י כתב המשורר יצחק שלו את השיר המפורסם "גג מנזר נוטרדם היה לי כנבו".
כן נתפרסמו שני שירים לזכרה של הלוחמת רחל זלצר שנפלה בקרב, "זכרו אותי" של המשוררת מרים ילן שטקליס וכן הפואמה "אחת" מאת המשוררת אנדה עמיר פינקרפלד.
גם הסיפור "גגות" של אדריכל גדעון חרלפ שנכתב לזכר אביו דוד חרלפ, לוחם לח"י שלחם לכיבוש המנזר במלחמת העצמאות.
המנזר בן שלוש הקומות מעל קומת מסד שפוצצה על ידי לוחמי לח"י, נהרס לחלוטין על ידי חיל הנדסה סמוך לניצחון במלחמת ששת הימים.
על חורבותיו נבנתה כיכר צה"ל שנקראה בעבר "כיכר אלנבי".
על המקרקעין של המנזר עובר היום קו הרכבת הקלה.
במסגרת הקמת מסלול הרכבת, האתר נחפר על ידי רשות העתיקות ועל ידי הארכאולוגים אנט נגר, ג'רלד פינקלשטיין ויעקב ביליג.
מוסד צדקה קתולי ובו בית יתומים, בית ספר ומחלקה לעיוורים ולחולי נפש, שנוסד ונבנה ב-1888 על ידי בנות הצדקה "Filles de la Charité" שאותו ייסד בצרפת האב ונסן דה פול ב-1629.
המנזר לא פונה לעיר העתיקה אלא פונה דרומה אל עמק ממילא.
הקומפלקס מורכב משלושה מבנים עיקריים: הבניין המרכזי, מבנה כנסייה נפרד ומבנה של שש עשרה חנויות בחזית הראשית ברחוב ממילא.
שכר הדירה שגבה המוסד מבתי העסק היה בו לסייע במימון פעולות המוסד.
לחנויות הללו היה חלק משמעותי בהפיכת רחוב ממילא לאזור מסחרי חשוב.
כיום המנזר הוא אחד המבנים הבודדים ששרדו משכונת ממילא ההיסטורית שמרבית בתיה נהרסו במסגרת עבודות הפיתוח המאסיבי שנערך במקום.
אכסניית נוטרדאם דה פרנס (Notre-Dame de France), כיום נוטרדאם דה ז'רוזלם
לאחר שנים אחדות של פעולת תעמולה בצרפת שב הברון דה פיילא ב-1882 לירושלים בראש קבוצת צליינים גדולה ובה יותר מאלף איש.
שיירת האלף (Le Grand Caravan de Mille) אורגנה על ידי מסדר האבות האסומפסיוניסטים מצרפת (האבות של עליית מרים לשמים), אולם היא קמה הודות לפעילות של דה פיילא שיצר קשר עם המסדר בצרפת על מנת לארגן זרם רחב של צליינות אירופית-צרפתית שתהווה משקל נגד לצליינות הרוסית האדירה.
צליינים קתוליים צרפתים אמידים הגיעו לחיפה בשתי אוניות פאר, אולם בשעת שהותם בירושלים התברר כי אין האכסניות הקיימות מסוגלות לקלוט מספר גדול כל כך של צליינים קתולים.
עד אז הצליחו הפרנציסקנים לספק את צורכי האכסון של הצליינים הקתולים, אך תוספת של 1,000 איש מעל למקובל לא יכלו לקלוט.
בהיעדר מקומות לינה אוכסנו הצליינים במאהל מאולתר, שהוקם על המגרש שבו ניצב היום בניין הנוטרדאם.
אנשי שיירת האלף, שגם התרשמו ממפעלם של הרוסים, הבינו את הצורך בהקמת אכסניה גדולה לצליינות הקתולית.
דה פיילא נידב את המגרש, בסמוך לבית חולים סן לואי, והצליינים תרמו סכומי כסף גדולים.
גם בשנים שלאחר מכן נערכו מגביות בצרפת לצורך הקמת המבנה.
את התוכנית לבניין הענק הכין אחד הנזירים של האבות האסומפסיוניסטים, הארכיטקט אטיין בובה (boubet), שתכנן גם את הכנסייה הקתולית "גבירתנו של ארון הברית" באבו גוש.
בניית האכסניה החלה ב-1884 ובהנחת אבן הפינה נכח הקונסול הצרפתי שהדגיש כי חשיבותו של המפעל איננה דתית בלבד, אלא לאומית צרפתית בעיקר.
ברוח זו נקרא המוסד "נוטרדאם דה פראנס" (Notre-Dame de France), אך רבים קראו לו 'אכסניית האלף', לזכר שיירת הצליינים של הרוזן.
תחילה נבנה האגף הימני (הצפוני) ומחצית האגף המרכזי שהושלמו ב-1888. האגף השמאלי והקפלה שבמרכז הושלמו ב-1904. מעל לקפלה מתנוססים שני מגדלים מפוארים, בנוסח הבארוק הצרפתי וביניהם הוצב פסל המדונה והילד.
ממדי הבניין עצומים, והוא המבנה הבודד הגדול ביותר שנבנה בירושלים עד מלחמת העולם הראשונה.
לראשונה נבנה בניין בגובה ארבע קומות ובו 410 חדרים שהיה ניתן לאכסן בהם כ-1,600 צליינים בבת אחת.
המבנה נמסר לידי האבות האסומפסיוניסטים שניהלו אותו בתחילה עד למלחמת העולם הראשונה.
אז גורשו הצרפתים על ידי העות'מאנים, עקב היותם אזרחי מדינת אויב.
העות'מאנים עשו שימוש בבניין שכונה על ידם בשם "מנזל".
בין היתר ערכו בו אירועים מפוארים לתושבי ירושלים לשם הרמת המורל וחיזוק הרוח הפטריוטית.
תיאורים מפורטים של שני נשפים מופיעים בעיתון "החרות" משנת 1915 (1 ביולי ו־15 בספטמבר).
לאחר כיבוש ירושלים על ידי הבריטים ב-1917, חזרו הנזירים האסומפסיוניסטים לאכסניה.
במלחמת העולם השנייה הופקע המנזר בידי הצבא הבריטי, שהחזיק בו עד בבוקר יומו האחרון של השלטון הבריטי בארץ־ישראל.
לאחר עזיבת חייליו של גדוד הרגלים הסקוטי שהתגוררו בחדרי האכסניה, היהודים והערבים כאחד המתינו כדי להשתלט עליו, וזאת בשל חשיבותו הצבאית, בהיותו ממוקם בנקודה גבוהה, שחולשת על הסביבה.
כנופיות של עיראקים ומתנדבים ערבים מצפון אפריקה פרצו למנזר והחלו משתלטים על אגפיו, אך במאי 1948, השתלטו עליו לוחמי הלח"י לראשונה כחלק ממבצע קלשון, שנועד לתפוס את מעוזי הבריטים בירושלים מיד עם עזיבתם, נכבשה אכסניית נוטרדאם (במסגרת תוכנית "קלשון מרכז").
יחידה של האצ"ל ניסתה לפרוץ לעיר העתיקה דרך השער החדש.
לאחר שלוחמיה הגיעו לאזור כיכר צה"ל, הם נלכדו באש שנורתה ודרך נסיגתם נחסמה.
פלוגת יהונתן של הגדנ"ע וכוחות חטיבת עציוני של ההגנה חשו לעזרתם.
בקרב הקצר שהתנהל בחצר המנזר ברחו הערבים והמנזר נפל.
טור של הלגיון הירדני שביקש להשתלט עליו מחדש ודרך הרחובות יפו ושבטי ישראל, עליהם המנזר חולש, לפרוץ לשכונות היהודיות של ירושלים המערבית, הסתער על המנזר.
בקבוק תבערה שהשליך נער בן 16 מהקומה השנייה, הצית את המשוריין הראשון וחסם את התקדמות הטור, שנתקל באש חזקה ופתח במנוסה.
אולם לפי התמונה המפורסמת שצולמה לאחר מלחמת ששת הימים, המשורין היה רחוק מחזית המנזר.
כמו כן, פוצץ חלק מהאגף המזרחי כדי שההריסות יחסמו את הרחוב ואת התקדמות הלגיון.
במהלך ההפוגה השנייה, ב-19 בספטמבר 1948, הטמינו ערבים חומר נפץ למרגלות האגף המזרחי של הבניין וכתוצאה מהפיצוץ קרסו חלק מקירות האגף.
בתום קרבות מלחמת העצמאות נמצא המנזר על הקו העירוני בצידו הישראלי.