tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כרך ב', "ימי יבנה עד מרד בר כוכבא", יצא לאור בשנת 2007.
כרך ד', "ממשנה לתלמוד", יצא לאור בשנת 2011.
כרך ה', "ראשית הישיבות בבבל ובארץ ישראל", יצא לאור ב-2017.
כרך ו', "ראשית התהוות התלמוד", יצא לאור ב-2025.
אתנחתא – קריאות בפרשת השבוע (שני כרכים), יצא בשנת 2009 בהוצאת ידיעות ספרים.
נערך מתוך הטור שלו בעיתון "הארץ".
ירמיהו – גורלו של חוזה, ידיעות ספרים, 2010
אסתר – קריאה במגילה – מביא מקורות היסטוריים מסביב למגילת אסתר ובונה את סיפור המגילה על פיהם.
עושים סדר במשפחה – הגדה של פסח לילדים.
ישעיהו – כציפורים עפות, ביחד עם הרב יואל בן נון.
שמואל – בקודש חזיתיך, הוצאת ידיעות ספרים, 2014
שמונה נביאים – בעבותות אהבה, הוצאת ידיעות ספרים, 2016
תהילה – קריאה במזמורי תהילים, הוצאת ידיעות ספרים, 2017
שיבת ציון – כיונים אל ארובותיהם, הוצאת ידיעות ספרים, 2022
כל אחד ממקומו – מדריך ליהדות מעשית (עריכה משותפת עם יקיר שגב), הוצאת ידיעות ספרים, 2016
הרב בנימין מרדכי נבון (תקמ"ח, 1788 - ה' בטבת תרי"ב, 28 בדצמבר 1851) היה רב ומקובל ארץ-ישראלי.
נולד בירושלים, לאפרים נבון ממשפחת נבון הירושלמית, צאצא לרב יונה נבון (מחבר "נחפה בכסף" ו"גט מקושר") ולאמו אלישבע בת הרב חיים מונדובי.
רעייתו הראשונה ובניהם נפטרו, אירוע שהותיר עליו רושם עז אשר מצא את ביטויו בספרו "בני בנימין וקרב איש" משנת תרל"ה (1875).
בתקפ"ח (1828), נשא בנישואים שניים את אמו של הרב יעקב שאול אלישר, 4 שנים לאחר פטירת בעלה הראשון.
הרב נבון שימש ראב"ד בירושלים ועמד בראש כמה ישיבות בהן ישיבת המקובלים בית אל, ישיבת בית אהרון קצין (יחד עם קרובו, הראשון לציון הרב יהודה נבון), ישיבת חסד לאברהם ובנין שלמה.
בשנת תר"ט (1849) מונה לתפקיד עוזרו של הראשון לציון הרב יצחק קובו ולמעשה הועברו אליו הסמכויות המנהליות של הראשון לציון.
הרב נבון נפטר בירושלים ונקבר ב"חלקת הרבנים", בבית הקברות בהר הזיתים.
לימים נקבר לצדו בנו החורג - הראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר.
ספרו בני בנימין וקרב אי"ש נדפס לראשונה על ידי הרב אלישר בשנת תרל"ה בצירוף תשובותיו שלו.
בספר נדפסו גם תשובות מרבנים נוספים, ובהם הרב שמואל סלנט.
בנימין מזר (מֵיזלר; 28 ביוני 1906 – 9 בספטמבר 1995) היה ארכאולוג וחוקר יהדות, הנחשב לאבי הענף הישראלי של הארכאולוגיה המקראית.
חתן פרס ישראל במדעי היהדות לשנת תשכ"ח (1968).
זוכה אות יקיר ירושלים לשנת 1968. כיהן כנשיאה ה-4 של האוניברסיטה העברית בירושלים.
מזר נולד בשנת 1906 לחיים מייזלר, סוחר טבק עשיר שהתגורר בצ'חנוביץ שבפולין, ולאשתו רבקה שהייתה בת אחיו של ד"ר משה יוסף גליקסון, במשפחה בת שלושה ילדים.
הוא נולד בפלך גרודנה (כיום בבלארוס), אזור מוצאה של אמו שהייתה מספצקין שבקרבת גרודנו.
עד גיל 9 גדל בצ'חנוביץ.
בזמן מלחמת העולם הראשונה בעקבות כניסת הגרמנים לצ'חנוביץ, ברחה משפחתו לקורסק ומשם עברה לפאודוסיה בקרים.
בעקבות כניסת הקומוניסטים ב-1919 יצא אביו מרוסיה, והיגר לוורשה בירת פולין.
בשנות ה-20 למד גאוגרפיה, היסטוריה וארכאולוגיה באוניברסיטאות ברלין וגיסן שבגרמניה, והוסמך כדוקטור לפילוסופיה בשנת 1928. ב-1929 עלה לארץ ישראל, לאחר שהוריו ואחיו עלו כבר לפניו.
בתחילת 1931 הוא ניהל את החפירות הארכאולוגיות ברמת רחל ובגבעת אליהו הסמוכה לה, מטעם החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה.
בחפירות אלו הוא מצא ברמת רחל מערת קבורה מימי בית שני עם ממצאים שונים, ובגבעת אליהו מצא שרידי עיר אותה זיהה עם נטופה המקראית, זיהוי שפחות מקובל היום.
בעקבות החפירות נתגלעו בינו לבין משה שטקליס חילוקי דעות בעניין הקרדיט על פרסום תוצאות החפירות.
בשנת 1931 גם זכה בפרס פלומר מטעם האוניברסיטה העברית.
בשנת 1936 הוזמן על ידי אלכסנדר זייד ביחד עם יצחק בן-צבי לבחון מערה עם כתובות עבריות שגילה במורדות גבעת שייח' אבריק.
מזר העלה את ההשערה שמדובר בבית שערים.
הוא ניהל את עונות החפירות הארכאולוגיות הראשונות על גבעת בית-שערים בימי המאורעות (1936–1940).
לאחר שנים אחדות שבהן שימש בתור חבר-מחקר, התמנה מזר בשנת 1943 כמדריך לגאוגרפיה היסטורית של ארץ ישראל ולהיסטוריה ישראלית בתקופת המקרא באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1952 מונה לרקטור האוניברסיטה, ובין השנים 1953–1961 כיהן כנשיאה.
בשנת 1968 הוענק למזר פרס ישראל במדעי היהדות.
בין השנים 1968–1978 עמד בראש החפירות שהתבצעו בעופל שמדרום להר הבית.
מזר היה גם מזכיר החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה.
בשנת 1968 הוענק לו התואר "יקיר ירושלים".
בשנת 1980 קיבל מטעם מוזיאון ישראל את פרס פרשיה שימל ביחד עם פרנק מור קרוס מאוניברסיטת הרווארד על תרומתם המיוחדת לארכאולוגיה של ארץ ישראל.
בשנת 1984, קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
בשנת 1985 נמנה עם מדליקי המשואות בפתיחת חגיגות יום העצמאות.
בשנת 1932 נישא לדינה שימשלביץ', אחותו הצעירה של יצחק בן-צבי, לימים נשיא המדינה.
לדינה ובנימין נולד הבן אורי (1933).
בתו של אורי, ד"ר אילת מזר, הייתה ארכאולוגית.
אחיינו של בנימין הוא הארכאולוג, חתן פרס ישראל לארכאולוגיה, עמיחי מזר.
בנימין מזר נפטר ב-1995, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
עיריית ירושלים קראה רחוב על שמו בצמוד לקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים.
המסחר, התעשייה והמלאכה בארץ ישראל בימי קדם (קובץ מאמרים), הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים, 1937.
בית שערים פרשת החפירות בשנות 1936–1940, הוצאת החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, ירושלים, 1957.
האבות והשופטים: דברי ימי ישראל מראשיתם עד כינון המלוכה, הוצאת מסדה, תל אביב, 1967.
כנען וישראל: מחקרים היסטוריים, הוצאת מוסד ביאליק והחברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, ירושלים, 1974.
אטלס לתקופת התנ"ך, הוצאת גרפית, תל אביב, 1979.
ערים וגלילות בארץ ישראל: מחקרים טופוגרפיים-היסטוריים, הוצאת מוסד ביאליק והחברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, ירושלים, 1975.
חפירות ותגליות: מסות בארכאולוגיה של ארץ-ישראל, הוצאת מוסד ביאליק והחברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, ירושלים, 1986.
גבע: תגליות ארכאולוגיות בתל אבו שושה משמר העמק, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1988.
עין גדי -חפירות ארכאולוגיות בשנים 1961–1962 , (ביחד עם: טרודה דותן ועמנואל דונאייבסקי), ידיעות בחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, שנה כ"ז, א-ב, תשכ"ג, הוצאת החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, תשכ"ג.
בנימין כץ (בכתיב יידי סובייטי: בעניאמין קאַץ; 1906, הורודניצה, האימפריה הרוסית – 3 ביולי 2002, כ"ג בתמוז תשס"ב, תל אביב) היה משורר יידיש, עורך ומתרגם.
בנימין כץ נולד בהורודניצה שליד ז'יטומיר בדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה) במשפחה של קדרים עניים, וזכה לחינוך דתי מקובל.
הוא התייתם מאביו אהרון בעודו ילד, וגודל על ידי אחיו הגדולים ממנו, בעזרת אמו.
יחד עם לימודיו בתלמוד תורה, למד גם בבית ספר רוסי.
בהיותו נער כבן שלוש עשרה, היגרה משפחתו לטורונטו, קנדה, והצטרפה אל משפחת דודו.
בנימין כץ החל בכתיבתו, בעברית וביידיש, בעודו נער, לימים נטש את הכתיבה בעברית והתמסר לכתיבה ביידיש בלבד.
בשנת 1924, בסוף לימודיו בבית-הספר התיכון בטורונטו, ארגן מועדון של קוראים ודוברי עברית, בשם "דוברי עברית".
הוא ערך גם כתב עת עברי לנוער, בשם "המעין".
בסיום לימודיו עסק במלאכות שונות, היה סדר בבית דפוס, היה מורה ועיתונאי.
בשנת 1933 היגר בנימין כץ לניו יורק, שם התגורר במשך שש-עשרה שנים.
בניו יורק הוא הרחיב את פעילותו העיתונאית וכתב לספריית "הרכבת התחתית", "סאבוויי-ביבליאָטעק, 1000 געשיכטעס פאר גרויס און קליין", שהוציאה ספרוני קריאה ביידיש לקוראים צעירים ומבוגרים, לקריאה בעת נסיעתם ברכבת התחתית בניו יורק.
בשנת 1949 עלה בנימין כץ לישראל יחד עם רעייתו, משוררת היידיש ברכה קופשטיין.
מפעלו הספרותי הידוע ביותר הוא האנתולוגיה המקיפה של שירי ערש ביידיש, "אונטער יאַנקעלעס וויגעלע" (יידיש: "מתחת לעריסתו של יענקלה") שערך עם רעייתו.
בספרייה הלאומית בירושלים מצויים כעשרה מספריו, שירי הילדים העממיים-אגדיים שלו, סיפוריו ומערכוניו.
בנימין כץ נפטר בתל אביב בשנת 2002, בגיל 96.
בעניאמין קאץ, שיכעלעך אין כאלעם (צייכנונגען: נאטע קאזלאווסקי), ניו יורק: ב.
בנימין קאץ, דער חלום פון ברידער: לידער, ניו יורק: לנדסלייט, 1947.
בנימין קאץ, אויף האלב מאסט און העכער העכער, ניו יורק: שלום, 1985.
בנימין כץ, כך או אחרת: סיפורים, תל אביב: אל"ף, תשל"ה-1975.
בנימין כץ, ילדי הפרחים השחורים: שירים, תל אביב: אל"ף, תשל"ה-1975.
בנימין כץ וברכה קופשטיין (עורכים), שירי ערש ליענקלה: אנתולוגיה (תרגם: אוריאל אופק), ניו יורק: שלום, 1983.
בנימין כהנא (6 במרץ 1911, ו' באדר תרע"א – 30 באוקטובר 1956, כ"ה בחשוון תשי"ז) היה מחלוצי התעופה העברית בארץ ישראל, לוחם אצ"ל, מראשוני הטייסים בחיל האוויר הישראלי.
לאחר מותו הוענק לו צל"ש הרמטכ"ל, אשר הומר באפריל 1973 לעיטור העוז.
אמו של בנימין כהנא, מרים בלקינד, נולדה בשנת 1874 בבלארוס והובאה לארץ ישראל בידי בן-דודה, ישראל בלקינד, מנהיג תנועת ביל"ו, בשנת 1893. בני-דוד נוספים (אחותו של ישראל בלקינד ואחיו) הם פאני בלקינד, אמו של אבשלום פיינברג, ושמשון בלקינד, אביו של נעמן בלקינד.
אביו של בנימין, אפרים-שמואל כהנא, נולד בשנת 1874 ברומניה.
בילדותו עקרה משפחתו לווינה שבאוסטריה, שם התחנך.
בגיל 18, בניגוד לדעת הוריו, הוא החליט לעלות בגפו לארץ-ישראל.
אפרים הסתנן בטריאסטה לאונייה שעשתה את דרכה להודו עם עגינה בפורט סעיד.
בשל מגפת דבר באזור פורט סעיד בוטלה העגינה שם, ואפרים נאלץ להמשיך עד הודו.
כשנתיים לאחר מכן, כשצבר די כסף, הוא עלה על אונייה שהובילה אותו אל ארץ-ישראל.
בדרך נודע לו שהשלטונות העות'מאניים אוסרים על כניסת יהודים לארץ.
אפרים החליט לרדת מהספינה בסואץ, ויחד עם צעיר נוסף יצא למסע רגלי שאורכו כ־300 ק"מ מגדות תעלת סואץ אל יפו, לאורך החוף הצפוני של חצי האי סיני.
אחרי ימים של הליכה מפרכת, ולא לפני שנאלצו לגבור על שודדי דרכים בדואים, הגיע אפרים ליעדו בשנת 1894. בשנים שלאחר-מכן היה פועל חקלאי ושומר, הקים משק חקלאי בסג'רה (1904), עבר עם משפחתו ליפו והקים קו דיליז'נסים (כרכרות) יומי מיפו לזכרון יעקב ומיפו לירושלים.
בתקופת פעילותה של מחתרת ניל"י סייע לחברי הארגון.
בשל היכרותו עם חצי האי סיני והדרכים בארץ ישראל, הוא נבחר בידי אבשלום פיינברג ללוות אותו במסעו הראשון אל קווי הבריטים דרך צפון סיני בחודש דצמבר 1915. עקב פעילותו במסגרת ניל"י נכלא לא אחת בידי העות'מאנים, ונחקר.
בחודש נובמבר 1917 נכלאו אפרים, אשתו וארבעה מחמשת ילדיו (כולל בנימין) בתחנת המשטרה הטורקית ברמלה והמתינו לשיירה שתעביר אותם לדמשק, שם עתיד היה לעמוד לדין צבאי, בדומה לפעילים אחרים בניל"י.
העיר נכבשה בידי פרשים אוסטרליים בעודם עצורים ברמלה והמשפחה שוחררה.
בנימין כהנא נולד ביפו, כאח הצעיר לשלושה אחים ואחות.
כהנא למד בבית הספר למסחר בתל אביב, בבית-הספר החקלאי מקוה ישראל, בבית הספר הפוליטכני ובבית הספר הטכני "מונטיפיורי" בתל אביב.
מילדותו ספג במשפחתו חינוך לאהבת המולדת ומגיל צעיר טייל ברחבי ארץ ישראל באופניים.
כהנא הצטרף לבית"ר בשנת 1927, ועסק באיגרוף, בסיף ובג'יו-ג'יטסו, אולם פעילותו העיקרית הייתה בתחום הרכיבה על אופנועים.
הוא השתתף בתחרויות רבות, וזכה בהישגים נאים.
בידיעה שהתפרסמה בעיתונות לאחר שזכה במקום ראשון במירוץ אופנועים בחולות ראשון-לציון בשנת 1934 הוכתר כ"אחד מרוכבי האופנוע הטובים ביותר בארץ".
בשנת 1934 יצאה לאירופה משלחת של רוכבי אופנוע מבין חברי בית"ר לסבב בין הקהילות היהודיות, במטרה לקדם את העלייה לארץ ישראל.
כהנא היה ממארגני המשלחת ומשתתף פעיל בה.
כמו רבים מחברי בית"ר, הצטרף גם כהנא לאצ"ל עם הקמתו, השתתף בקורסים ולקח חלק בפעילות ההגנה על היישוב העברי.
כרוכב אופנוע מיומן הוא השתתף בפעולות גמול שנקט הארגון בתקופת המרד הערבי הגדול.
לאחר הקמת חיל הנוטרים הצטרף כהנא לפעילותו, והשתתף בקורס מפקדים בשנת 1937.
ראשית פעילותו של כהנא בתחום התעופה הייתה במסגרת "הקלוב הארצישראלי לתעופה", שם עסק בדאייה.
הוא היה מהפעילים הראשונים והמרכזיים בתחום זה במחצית השנייה של שנות השלושים של המאה ה-20, עסק בהדרכה בחוף בת-ים ובכפר ילדים, והגיע להישגים אישיים.
באתר "מרחב אווירי" לתולדות התעופה בישראל מזכיר אבינועם מיסניקוב כי "באפריל 1938, במחנה הדאייה בכפר ילדים, הגיע הטייס ב.
כהנא לגובה 1250 מטר מעל נקודת הזינוק.
בשנת 1936 השתתף כהנא במחנה האימונים הראשון לדאייה, שהתקיים בגבעת-ברנר מטעם קלוב התעופה.
לאחר שארגון "ההגנה" וההסתדרות הכללית פרסו את חסותם על הקלוב לתעופה נדחקו רגליו של כהנא הרוויזיוניסט, והוא הבין כי לא יוכל להשתלב בקלוב כטייס במטוסים ממונעים.
כתב אברהם שכטרמן בעיתון "חרות" מיום 4 בינואר 1957, בכתבה שכותרתה "הנשר שצנח" : "מועדון התעופה מתחיל לחשוב על טיסה באווירונים.
דרכו של בית"רי במוסד "כללי" אינה סוגה בשושנים.
עד מהרה מתברר לו כי לא תנתן לו דריסת רגל באווירון ממש.....
מפעיל לחץ על האצ"ל והבית"ר להקים גרעין תעופה לאומי.
טייס – עד הקמת המדינה
ההזדמנות של כהנא הגיעה כשנפתח בשדה התעופה בלוד קורס טיס של אצ"ל במסווה של בית ספר אזרחי לטיסה בראשותו של משה חיים כץ.
טקס סיום הקורס נערך ב-21 באפריל 1939 בשדה התעופה בלוד, והיה למעשה קורס הטיס הראשון שהושלם בארץ ישראל (במקביל לקורס האמור התקיים קורס טיס של "ההגנה", אשר נפתח לפני הקורס של אצ"ל, אך הקורס של ההגנה הסתיים שלושה חודשים מאוחר יותר, ולבוגריו הוענקו רישיונות טייס רק ב-20 ביולי 1939).
בטקס השתתפו מכובדים רבים, כולל הרבנים הראשיים, אך נעדרו ממנו ראשי הממסד שהתנגדו לפעילות אצ"ל.
שיאו של הטקס היה כאשר הנציב העליון הבריטי, הרולד מקמייקל, העניק את רישיונות הטיס לששת הבוגרים.
לבנימין כהנא הוענק רישיון טיס מס' 6. כהנא היה היחיד מבין בוגרי הקורס אשר הקפיד לחדש את הרישיון והפך מאוחר יותר לטייס בחיל האוויר.
הנהגת בית"ר, אשר העריכה כי שלטון הנאצים בגרמניה עתיד להוות איום קיומי על העם היהודי, ניסתה למנף את קיומו של הגרעין הקטן של הטייסים ולהקים כוח אווירי משמעותי.
להערכתם היו באותו מועד כאלפיים טייסים יהודים ברחבי העולם, והתוכנית הייתה להקים רשת של מועדוני טייסים שבמסגרתם יתאגדו טייסים אלה ויתכוננו לפעולה.
לשם כך הוקם "מועדון טייסים תל אביב" ואף נרכש מטוס RWD-15 בכספי תרומות של הקהילה היהודית בפולין.
ב-20 באוגוסט 1939 יצאו שלושה טייסים (אברהם שכטרמן, בנימין כהנא ויצחק ברש) להביא את המטוס מפולין לארץ ישראל.
מלחמת העולם השנייה, שפרצה מיד לאחר מכן, סיכלה את התוכנית, והשלושה חזרו בידיים ריקות.
מחסור באמצעים, כמו גם התנגדות עזה של הנהגת היישוב לקיומו של מועדון טייסים "לאומי" (קרי: ימני), הביאו לסגירתו של המועדון.
בניסיון לתרום למאמץ המלחמתי נגד הנאצים ביקש כהנא להתנדב כטייס לחיל האוויר המלכותי (RAF) אולם הוא נענה בשלילה, משום שהבריטים לא היו מעוניינים בטייסים מארץ ישראל בשורותיהם.
המאמצים להשיג מטוס שישמש את אצ"ל עלו לבסוף יפה.
בשנת 1941 נרכש במצרים מטוס צ'כי דו-מושבי מדגם זלין 12 בכספי יהודי מקומי עתיר אמצעים.
כהנא נשלח למצרים והטיס את האווירון מקהיר (אל-מזה) ללוד.
מחסור באמצעים לא אפשר לתחזק את המטוס ולתפעלו, והוא פורק ואוחסן במרתף בית בתל אביב.
שעתו של הזלין הגיעה כאשר לאברהם שכטרמן הוצע לנהל את מפעל האשלג בסדום בשנת 1943. שכטרמן היתנה את קבלת התפקיד בהיתר להכשיר מנחת בשטח המפעל, העברת המטוס לשם, והעסקת טייס.
הנהלת החברה התנגדה תחילה אך לבסוף נעתרה לדרישה.
כהנא נרתם להכשיר מנחת ולהקים סככה לאחסון הזלין, והתמנה לטייסו הקבוע.
לא בקלות עלה בידי כהנא, איש אצ"ל, להתקבל כטייס לחיל האוויר.
לאחר השתדלויות רבות הוא גויס ב-5 באפריל 1948, וצורף לטייסת א'.
בקשותיו לעבור הסבה למטוס קרב נענו בשלילה, אולי בשל גילו (37).
ב-1949 סיים קורס הסבה למטוסים דו-מנועיים, וקבל כנפי טיס "רגילות" (עד אז נשא כנפיים של טייסי מטוסים קלים).
במחצית השנייה של 1948 צורף כהנא לגף 35 בעקרון, שם הטיס מטוסי נורסמן, בין השאר לסדום הנצורה.
בינואר 1949 הוצב לטייסת 100. ביוני 1950 סיים קורס הדרכה, ומונה למדריך טיסה למטוסי פייפר.
בצד הסיפוק הרב שהסבה לו הטיסה המבצעית הסדירה הייתה תקופת השירות בחיל האוויר כרוכה בתסכולים רבים לכהנא, שהיה "עוף מוזר" בטייסת – הן בשל הרקע שלו כלוחם אצ"ל, והן בשל גילו.
הדבר משתקף במכתבים שכתב לידיד נפש שלו, צבי ("גמי") רין, גם הוא לוחם אצ"ל שבתסכולו עזב בתחילת שנות ה-50 את ישראל ופנה ללמוד בארצות הברית.
ככל הידוע לא שולב כהנא במבצעים נועזים שערכה הטייסת הקלה, דוגמת "מבצע שנונית" (חילוץ לוחמי חיל הים מהחוף הסעודי ב-2 במרץ 1954 באמצעות שבעה מטוסי פייפר) או "מבצע ירקון" (פינוי סיירים מחצי האי סיני ב-12 ביוני 1954 באמצעות שישה פייפרים), וגם לא קודם מעבר לדרגת סרן.
במרץ 1956 עברה משפחת כהנא להתגורר באילת, ובנימין התמנה לטייס הקישור של מפקדת מרחב אילת.
ביומו השני של מבצע קדש, ב-30 באוקטובר 1956, נמנו מספר תקיפות על כוחות קרקע של צה"ל באמצעות זוגות של מטוסי מיג-15 מצריים.
יעדן של השתיים הראשונות היו כוחות צה"ל בתמד ובמיתלה.
בשעה 10:00 הופיע באזור כונתילה זוג שלישי, במטרה לתקוף את חטיבת הצנחנים בפיקודו של אריאל שרון, שעשתה את דרכה לכיוון המיתלה על מנת לחבור אל גדוד 890 שהוצנח שם יום קודם לכן.
את שהתרחש אחר-כך מתאר "סיפור המעשה" בתעודת עיטור העוז כך:
כהנא השאיר אחריו רעיה ושלושה ילדים.
במהלך השנה הראשונה למותו טיפל בילדיו אלכס אנסקי, שהיה אז טכנאי בשירות חובה בחיל האוויר.
55 שנים לאחר מותו, ב-2011, הועלה לדרגת רב-סרן.
נקבר בבית הקברות הצבאי באילת.
בנימין מִינץ (י"ג בטבת ה'תרס"ג, 12 בינואר 1903 – ט"ז בסיוון ה'תשכ"א, 30 במאי 1961) היה חבר הכנסת, שר בממשלות ישראל ופעיל ציבור.
מינץ נולד ב-1903 בלודז' שבאימפריה הרוסית (כיום בשטח פולין) למשפחה מיוחסת של חסידי גור.
הוא למד בבית המדרש של חסידי גור והיה מפעילי תנועת "צעירי אגודת ישראל".
בשנת 1923 היה ציר לכנסייה הגדולה של אגודת ישראל שנתכנסה בווינה.
הוא היה ממארגני קבוצה של סופרים חרדים בפולין שנתארגנה סביב נתן בירנבוים ונקראה "סגולה".
אחרי עלייתו ב-1925 לארץ ישראל, עבד כפועל בניין בתל אביב, ואחר כך הקים בית דפוס קטן.
מינץ שימש כאחד משני הכתבים הארצישראליים של ביטאון אגודת ישראל בפולין, "דאס יודישע טאגבלאט".
מינץ כתב מאמרים חיוביים רבים על היישוב החדש בארץ ישראל, העיתון אף הוציא גיליונות מיוחדים לענייני ארץ ישראל וקרא לחרדים לעלות לארץ ישראל ולבנות אותה.
מאמריו היו פופולריים מאוד, והייתה להם השפעה רבה על היחס של החוגים החרדיים בפולין כלפי ארץ ישראל.
ב-1933 הקים עם נוספים את פועלי אגודת ישראל.
בשנת 1939 היה ממייסדי "ידיעות אחרונות" ביחד עם עזריאל קרליבך ויהודה מוזס.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה מהראשונים להתריע, בעיתון "העתיד" של פועלי אגודת ישראל, ובעיתון "הצופה", שבו עבד, על מצבם החמור של היהודים באירופה.
מינץ גם עסק ביוזמות סיוע שונות ליהודי אירופה, והיה מיוזמי הקמת ועד ההצלה.
בראשית 1943, עם הקמת ועד ההצלה של היישוב היהודי בארץ ישראל, היה מינץ אחד החברים בוועד.
לאחר המלחמה נסע לאירופה לסייע לשארית הפליטה ורשם עדויות של היהודים שנצלו.
מינץ מבקר בכתביו בחריפות את חוסר העשייה למען הצלה בתקופת השואה, כולל ביקורת כלפי היהדות החרדית ו"המנהיגים הרוחניים".
ב-1946 יזם איחוד עולמי של פועלי אגודת ישראל (פא"י).
הוא היה חבר בוועדת הביטחון של הסוכנות היהודית בתקופת המאבק היהודי במנדט הבריטי, והיה חבר במועצת המדינה הזמנית.
ב-1949 נבחר מינץ לכנסת הראשונה מטעם החזית הדתית המאוחדת, שכללה בתוכה את המפלגות הדתיות הלאומיות (הפועל המזרחי, המזרחי) והמפלגות החרדיות (אגודת ישראל (אגו"י) ופועלי אגודת ישראל).
הרשימה זכתה ב-16 מנדטים, ומינץ נבחר לחבר הכנסת ולתפקיד יושב ראש ועדת הפנים של הכנסת.
הוא נבחר לכנסת השנייה מטעם פא"י, ולכנסת השלישית והרביעית מטעם החזית הדתית התורתית, רשימה מאוחדת (לא מפלגה מאוחדת) של פא"י ושל אגו"י.
בכנסת השנייה ובכנסת השלישית שימש כסגן יושב ראש הכנסת.
ב-17 ביולי 1960 מונה לשר הדואר, בממשלת ישראל התשיעית.
החלטתו להיכנס לממשלה הביאה לקרע בין אגודת ישראל לפועלי אגודת ישראל, ומינץ אישית הוחרם כמי שהמרה את פי מועצת גדולי התורה.
במסגרת המאבק בו הוזמן אמבולנס לכנסת כביכול לאור התקף לב שקיבל והודפסו מודעות אבל המודיעות על מותו, כביכול.
בתקופה זאת ניהל מינץ מגעים על איחוד עם המפד"ל, מגעים שנסתיימו עם מותו הפתאומי.
בנימין מינץ נפטר ב-ט"ז בסיוון ה'תשכ"א (30 במאי 1961), בעודו מכהן כשר.
מאיר באהבה - תולדות חייו והסתלקותו של רבי מאיר שפירא מלובלין, תל אביב תש"ג
ספר ההסתלקות - סדרי סילוקן של צדיקים לדורותיהם למן האר"י, הבעש"ט ותלמידיו ועד דור אחרון, הוצאת כתובים, תל אביב שנת ה'תר"ץ
רבינו זצ"ל מגור - מחייו ומדבריו של אדוננו מורנו ורבנו רבי אברהם מרדכי אלטר זצוק"ל, הוצאת שערים תל אביב שנת ה'תש"י.
שבחי הבעש"ט - עם הוספות, מבוא מאת בנימין מינץ, הוצאת תלפיות, תל אביב, ה'תשכ"א
יד בנימין, שהוקם כמרכז אזורי עבור היישובים החקלאיים של פועלי אגודת ישראל באזור שורק, נקרא על שמו.
כמו כן נקראו על שמו רחובות בשכונת רמות בירושלים, בתל אביב, בבני ברק ובערים נוספות.
היה נשוי לחדוה בתו של ר' יוסף מרדכי ורדיגר
מינץ הוא גם דוד של ר' אברהם ורדיגר שהיה ח"כ מטעם פא"י ושל השחקן שלמה ניצן .
הרב ד"ר בנימין מנשה לוין (בראשי תיבות: ב"מ לוין; במקורות מסוימים מופיע שמו הפרטי כ"בנימין משה" ולא "בנימין מנשה"; י"ז באייר ה'תרל"ט, 10 במאי 1879 – ח' בניסן ה'תש"ד, 1 באפריל 1944) היה חוקר תלמוד ובעל אוצר הגאונים.
נולד בשנת ה'תרל"ט באחוזת אביו שהייתה קרויה על שמו "אחוזת רבי מאיר", על-יד העיירה הרדזץ, במחוז רוגצ'וב שבפלך מוגילב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית.
אביו היה מחשובי חסידי ליובאוויטש, אדם עשיר ותקיף.
בגיל חמש התייתם מאביו וגדל אצל אחיו, רבי שמעון יוסף הצדיק, שהיה מתנהג בקדושה רבה וכמעט שלא היה מדבר דיבורי חול, ובלילות היה עורך תיקון חצות בבכי רב.
כמו כן היה עוסק רבות במעשי צדקה, ושיתף בהם את אחיו הצעיר, בנימין מנשה.
בנימין מנשה הושפע הרבה מאחיו זה בשנים אלו.
כשהיה בנימין מנשה בן אחת עשרה מת גם אחיו, ומאז נכנס ללמוד בישיבה.
הוא למד בישיבות קטנות שונות: בהרדזץ, ז'לובין, רוגצ'וב ובוברויסק, בה הושפע רבות מהרב רפאל שפירא, שעבר לימים לחדש את ישיבת וולוז'ין.
בשנת ה'תרנ"ה עבר בנימין מנשה ללמוד בישיבה הגדולה בטלז, אחרי מאמצי שכנוע רבים כלפי אמו.
בשובו מהישיבה עסק בשירות צבאי קצר בין החומות בקובנה, והשתחרר כעבור חצי שנה.
לאחר שחרורו מהצבא חזר לבוברויסק, וגילה שהרב רפאל שפירא כבר עקר ממנה.
במקומו, נקשר בקשר אמיץ לחוקר והסופר ר' שמואל אלכסנדרוב, שהמריצו לגמור ללמוד את התלמוד, ולעסוק גם במחשבת ישראל.
על פי הדרכתו למד בתחילה את ספר הכוזרי ופירושי האברבנאל לתורה, ואחרי שרכש ידיעות רבות בספרים אלו, למד בהבנה מעמיקה את המורה נבוכים של הרמב"ם.
כמו כן לא משו משולחנו ספרי ההיסטוריה של צבי גרץ וזאב יעבץ.
באותם הימים ששהה בקרבת ר' שמואל אלכסנדרוב, מעיד ר' אלכסנדרוב כי נתן לבנימין מנשה לוין להעתיק את מכתבי הרב קוק שנשלחו אליו, מאחר שהיו בעלי משמעות רבה.
מכתבים מקוריים אלו נשרפו באחת השרפות שפקדה (כנראה במזיד) את ביתו של הרב אלכסנדרוב, ועל כך שמח הרב אלכסנדרוב שלפחות העתקים ממכתבי הרב קוק נשארו.
הרב צבי יהודה קוק כותב בהקדמה לספר אגרות הראי"ה שיש למכתבים אלו חשיבות רבה.
מכתבים אלו הגיעו לארץ בתוך ספריו וכליו של בנימין מנשה לוין, אולם עם השנים נעלמו.
במהלך שנים אלו החלו להציע לו הצעות שידוכין, וכדי שלא יפריעוהו עבר ללמוד בבית כנסת שקט, שאפשר לו ללמוד בהתמדה רבה, עד שנפל למשכב מרוב מאמץ ובהמלצת רופא עבר לעיירת הנופש דובלן שעל שפת הים הבלטי על יד ריגה.
בעיירה זו פגש את הרב אברהם יצחק הכהן קוק ששימש אז כרבה של בויסק, והרב קוק ומשפחתו התאכסנו אז בחודשי הקיץ בביתו של בנימין מנשה.
בצילו של הרב קוק ישב יותר משנתיים, וקשר הדוק נקשר אז ביניהם.
בהיותו בדובלן התחיל לפרסם מאמרים קצרים ב"המליץ" וב"המזרח" שערך הרב זאב יעבץ.
מדובלן עבר לריגה ולמד שם את ספרות ההלכה והפוסקים.
הוא הוסמך לרבנות על ידי רבה של ריגה, רבי ראובן יצחק אליון.
משם פנה בעצתו של יעבץ לברלין ולמד שם בבית המדרש לרבנים של הרב עזריאל הילדסהיימר, שם למד כשנה שיעורים שונים ולימודים כללים.
חצי שנה לאחר בואו לברלין הגיע גם יעבץ ללמוד עמו בבית מדרש זה.
שם חיברו יחד מטעם האגודה למדעי היהדות בברסלוי את חיבורו הראשון של לוין: "Corpus Tannaiticum" – חיבור וסידור כל הברייתות השונות על סדר פסקי המשנה.
לבסוף משכו ראשי המכון את ידיהם מהדפסת החיבור, וגם מה שסידרו ממנו לדפוס אבד ברובו.
בקיץ שנת ה'תרס"ז התקבל בנימין מנשה לאוניברסיטת ברן, ובשעותיו הפנויות עסק בחקר כתבי יד של אגרת רב שרירא גאון מספריות ברלין, פריז, וינה, פארמה, רומא, לונדון, אוקספורד ועוד.
בעקבות מחקר זה נשאב מאז לעולם מחקר התלמוד בכלל ומחקר ספרות הגאונים בפרט, ומשך את ידיו מהעיסוק בביקורת המקרא שעסק בה קודם לכן ואף פרסם בעניינה מאמר בשם "זיווג המלים בתנ"ך", שהתפרסם בכרך השישי של ספר השנה הנ"ל.
בברן יסד לוין אגודת סטודנטים חרדים שנקראה "תחכמוני", שהתקיימה כחמש שנים והוציאה לאור בעריכתו מאסף בשם תחכמוני.
כשהשלים את לימודי התואר בברן, לאחר שלוש שנות לימודים, נסע לפרנקפורט והדפיס מחדש את אגרת רב שרירא גאון.
בתקופה זו הכיר את רבי יצחק אייזיק הלוי, מחבר "דורות ראשונים", ולמד ממנו רבות.
בשנת ה'תרע"ב נשלח מטעם החרדים בפרנקפורט לארץ ישראל כדי לסייע לרב משה אוירבך בניהול בתי התלמוד תורה נצח ישראל בפתח תקווה ושאר המושבות.
בשל כך התעכבה הדפסת איגרת רב שרירא גאון, והיא נדפסה רק בשנת ה'תרפ"א בפרנקפורט.
בסוף מלחמת העולם הראשונה ואחריה ניהל לבדו את רשת בתי התלמוד תורה "נצח ישראל", בערים פתח תקווה, ראשון לציון, רחובות, עקרון, חיפה ויבנאל, ובית ספר לבנות בירושלים.
בפתח תקווה הקים גם בית מדרש למורים שהתמזג לימים עם בית המדרש למורים "מזרחי" בירושלים.
משנת ה'תר"פ התגורר בחיפה, ובשנת ה'תר"צ עבר לירושלים.
בשנת ת"ש הוציא לאור מוסד הרב קוק ספר יובל לכבודו של בנימין מנשה לוין.
אורגנה אז גם מסיבה לכבודו, שבה נאמו הרב יהודה לייב פישמן מיימון, והרבנים הראשיים לארץ-ישראל הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג והרב בן ציון חי עוזיאל, וכן הרב יעקב משה חרל"פ.
לקט מהדברים שנאמרו במסיבה נדפסו ב"סיני" ו עמ' רע"ה.
בשנת ה'תש"ד מילא את מקומו של הרב יהודה לייב פישמן מיימון בעריכת המאסף התורני סיני, ופרסם בו מזיכרונותיו.
תוך כדי כתיבת הזיכרונות נפטר, ונקבר בהר הזיתים.
איגרת רב שרירא גאון, כמפורט לעיל.
מאמר זווג המילים בתנ"ך, תחכמוני ב.
אוצר הגאונים, יצירה מרובת כרכים על סדר התלמוד, המלקטת את דברי הגאונים מספרים וכתבי-יד שונים .
גנזי קדם, מאסף מדעי לתקופת הגאונים, חמישה כרכים (תרפ"ב–תרצ"ד).
ארץ-ישראל בתשובות הגאונים ופירושיהם ירושלים, תרפ"ו.
ספר מתיבות, תלמוד קטן לסדרי מועד נשים ונזיקין מתוך כתבי יד שונים, יחד עם ספר חפץ, ה'תרצ"ד.
ההדרת מעשים לבני ארץ ישראל, שרב האי גאון כבר העיד על קיומם, בתוך תרביץ שנה א ספר א, ושנה ב ספר ד.
ההדרת קטעי פירקוי בן באבוי, חיבור מתקופת הגאונים, בתוך תרביץ שם.
ההדרת אשא משלי של רב סעדיה גאון, בחרוזים נגד הקראים, בתוך תרביץ שנה ג, וכספר נפרד בירושלים תרצ"ב.
חמאת החמדה מרבי שת הרופא בן יפת שחי בחצי המאה לאלף הששי, ירושלים תרצ"ג.
ספר הזיכרון, כתב יד תימני, קריית ספר שנה ב.
פירוש הר"ן למסכת עירובין, בתוך אמת ליעקב, ספר זיכרון להרב יעקב פריימאנן, בית המדרש לרבנים ברלין תרצ"ז.
מדרשי הלכה ופסקי הרמב"ם לפי סדר התורה, לפרשת ויקרא, צו, שמיני ותזריע, על פי כתבי יד, ירושלים, תרצ"ה.
אוצר חלוף מנהגים בין בני ארץ ישראל ובני בבל, ירושלים תש"ב.
מסכת פועלים, לקט מספרות חז"ל בענייני שכירות פועלים.
עבור מכון וישיבת אֲלֻמָה, הוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים, תש"ג.
נר שבת, כמתכונת "מסכת פועלים", על הלכות נר שבת, הבדלה ויום הכפורים, ירושלים, תש"א.
רבנן סבוראי ותלמודם, בתוך אזכרה לזכרו של הרב קוק, ירושלים תרצ"ז–תרצ"ח.
חיבורו המרכזי של בנימין מנשה לוין הוא אוצר הגאונים בן שלושה עשר הכרכים.
מטרתו, לפי דברי המחבר בהקדמת הכרך הראשון, היא לכנס את תורתם של גאוני סורא ופומבדיתא ולאסוף את כל תשובותיהם ופירושיהם מכל המקומות אשר נפוצו שם, בין בספרי הראשונים, בין בקובצי אחרונים ובין בכתבי-יד שונים, ולסדרם על סדר התלמוד.
המחבר חילק את כל החומר של התשובות והפירושים לשניים, התשובות לבדן והפירושים לבדם (פרט למסכת נזיר-סוטה, שנדפסו שם יחד).
ובכרכים א, ז–יג, נוסף פירוש רבינו חננאל שליקט ואסף מספרי הראשונים ומכתבי-יד שונים.
המחבר כותב שמחמת קוצר הזמן הוא לא יכול להאריך כראוי בהערות, ועיקרן הוא אפוא רק מראה מקום ומקור ראשון של כל דבר קטן או גדול שנכנס לאוצר, ולעיתים העיר גם על היחס המסופק של התשובה או הפירוש לגאון זה או אחר וכדומה.
בכרכים א–ב נוספו הערות של הפרופ' יעקב נחום אפשטיין, ובכרכים י–יב נוספו הערות (לספר הערוך) של הפרופ' שרגא אברמסון.
על חיבורו זה זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת ה'תרצ"ה.
הודות לחיבור זה, נכתב עליו שהוא "אדם שלא נמצא לו תחליף".
את הכרך הי"ד, על מסכת סנהדרין, המשיך אחריו הרב ד"ר חיים צבי טויבש.
בנימין לנדקוף (נולד ב-1940) הוא פרופסור למכניקה ולהנדסת מכונות וחתן פרס ביטחון ישראל.
לנדקוף נולד בפולין ועלה לישראל בצעירותו.
הוא בוגר לימודי הנדסת מכונות (1962) ומוסמך בהנדסת חומרים (1970) מהטכניון.
בשנת 1974 השלים לנדקוף לימודי דוקטורט במכניקה שימושית מאוניברסיטת ברקלי.
במקביל, משנת 1975, הוא חבר סגל הטכניון והתקדם בו לדרג פרופסור בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל.
בשנים 1996–1999 הוא עמד בראש מכון המתכות הישראלי מייסודה של קרן הטכניון למחקר ופיתוח.
במהלך השנים הוא גם היה פרופסור אורח באוניברסיטת ברקלי (1981, 1985 ו-1989) ובאוניברסיטת בריטיש קולומביה בקנדה (1995).
תחומי עבודתו של לנדקוף נוגעים לשימוש במתכות וחומרים מרוכבים על בסיס מתכות בבניית מטוסים, לוויינים ומבני תעופה.
בשנת 2001 הוא הנחה פרויקט בטכניון שבו פותחה מערכת לשיגור לוויינים ממטוס הרקולס, במטרה למנוע את הצורך להסתייע באתרי שיגור לוויינים במדינות זרות.
בשנת 1977 הוענק ללנדקוף פרס ביטחון ישראל על עבודתו.
הרב בנימין מנדלזון (ה'תרס"ד 1904 - כ"ד באייר ה'תשל"ט מאי 1979) היה רבו של כפר אתא (לימים קריית אתא) ובהמשך רב המושב החרדי קוממיות.
שמו נקשר לפרשת חטיפתו של הילד יוסל'ה שוחמכר.
פעל למען שמירת שמיטה ללא הסתמכות על היתר המכירה והיה פעיל מרכזי בקרן השביעית, שתומכת כלכלית בחקלאים שומרי שמיטה.
נולד בשנת 1904 בעיירה פלוצק בפולין לרב מנחם מנדל מנדלזון, חסיד אלכסנדר ששימש שם כראש ישיבה, ולחנה דבורה, נכדת רבי משה מזאלישין בעל "משפט צדק" וצאצאית של רבי מרדכי יפה ושל שושלת וורקא.
אשתו הראשונה מרים נפטרה בצעירותה והוא נישא בשנית, לבתו של אהרן משה חיימוביץ, מבודז'אנוב שבפולין.
הוא הפך לחסיד גור בימיו של רבי אברהם מרדכי אלתר מגור אשר השפיע עליו לעלות לארץ ישראל.
בשנת תרצ"ד (1934) עלה לארץ ישראל ומונה לרב היישוב כפר אתא.
בשנת 1952 נענה לבקשת חברי מושב קוממיות להיות רבם.
פעל לשמירת השמיטה ללא הסתמכות על "היתר המכירה" בקרב חקלאי הארץ.
לצורך כך עבר בין המושבים ופעל בקרב החקלאים.
בשנת 1973 הרחיב את היקף קרן השביעית, כך שתתמוך גם בחקלאים שאינם חרדים שבחרו שלא לעבד את אדמתם בשמיטה.
באוגוסט 1961 ניסתה המשטרה לעצור את הרב מנדלזון בהקשר לחטיפת יוסל'ה שוחמכר אך תושבי קוממיות מנעו את המעצר.
במאי 1962 נעצר בחשד למעורבות הסתרת יוסל'ה וכן ילד נוסף.
מעצרו עורר מחאה בקרב החרדים בארצות הברית.
בכנס מחאה של אגודת הרבנים דיברו נגד המעצר הרבנים יוסף אליהו הנקין, משה פיינשטיין ויעקב קמנצקי ועוד.
במהלך המשפט סירב הרב מנדלזון להעיד ולהיחקר על דוכן העדים, אך מסר הצהרה ממקומו ובה אמר שבתחילה לא ידע שהילד שהתגורר אצל אחד מאנשי המושב הוא יוסל'ה וכאשר נודע לו הדבר הוא אמר שאין להחזיק בילד.
בהתייחס לילד השני אמר שהוא אכן פעל למנוע את מסירתו לאביו החורג לאחר שהילד בכה בפניו שיצילו מידי המיסיון.
הוא הוסיף: "לא היה חשש שהילד יקבל חינוך חילוני גרידא.
אם מצווה קדושה זו היא בניגוד ללשון חוק המדינה...
אני מוכן לקבל עלי כל ייסורים על שקיימתי את מצוות התורה".
ב-21 ביוני 1962 הוא זוכה על ידי בית המשפט המחוזי, בנשיאות בנימין הלוי, משום שהתביעה חזרה בה מכתב האישום לאחר שעד התביעה בפרשת שוחמכר הודה בפניה ששיקר והיועץ המשפטי לממשלה החליט שלא להמשיך בהליכים בפרשה השנייה.
עם זאת, בית המשפט מתח על הרב מנדלזון ביקורת באמרו שידע שיוסל'ה מוחזק בקוממיות ולא פעל להחזרתו להוריו.
הרב מנדלזון זכה להערכת הרב אהרן רוקח האדמו"ר מבעלזא, הרב אברהם ישעיה קרליץ ורבנים נוספים.
בכ"ד באייר ה'תשל"ט נפטר הרב מנדלזון ונטמן בהר המנוחות בירושלים.
הרב מנחם מנדל - מילא את מקומו כרבה של קוממיות, אשתו בילא חיה הייתה בתו של האדמו"ר רבי יוסף מאיר פולק מברגסז, אחותו של האדמו"ר רבי אברהם אלטר פולק מברגסז ובתו החורגת של האדמו"ר רבי אהרן רוקח מבעלזא.
הרב ישראל יצחק - מרבני ארגון "תורה ויהדות לעם", מכונה "אב"ד קוממיות ירושלים", יו"ר קרן השביעית וראש כולל במושב קוממיות.
מזיווגו השני: הרבנית חנה דבורה, נשואה ליעקב קליין.
בנימין מנדלסון (Beniamin Mendelsohn 23 באפריל 1900 – 25 בינואר 1998) היה עורך דין ישראלי ממוצא רומני, אחד משני מייסדי תורת הוויקטימולוגיה.
מאוחר יותר טען מנדלסון שיצר את הוויקטימולוגיה בעקבות מקרה בו יהודי צעיר, חסר השכלה, בעל מקצוע נבער למדי וחסר ידיעות ביהדות, נפל לידי המיסיונרים בשל המצב הכלכלי שלו ושל משפחתו והוא, מנדלסון, בעזרת דוקטור ברזיס, הצליח "להצילו" מידי המיסיונרים.
בהגיעו לארץ החל לעבוד כשומר במשרד המשפטים בירושלים וכשנודע באקראי לדוד בן-גוריון בביקור שערך במשרד המשפטים על מקצועו הורה להעסיקו כעורך דין במשרד המשפטים שבירושלים.
בשנת 1938 הוכר כאבי תורת הוויקטימולוגיה בכתב עת צרפתי.
בכנס הראשון שנערך ב-1973 שנערך בירושלים לכבודו, הופיע כאורח הכבוד, נושא החקר בנושא זה התרחב מעבר לגבולות חקר העולם הפלילי ובפקולטות בעולם הרחב יש המפתחים את תורתו.
בשנת 1980 הוכר על ידי אוניברסיטת תל אביב בתרומתו המיוחדת לאנושות בהתפתחות תחום זה.
באיגוד הוויקטימולוגיה העולמית מחולקת מלגה דו שנתית על שמו.
משנת 2021 פועלת אוניברסיטת ירושלים להנגשת הארכיון שלו לחוקרים ולציבור הרחב.
נפטר בירושלים ונקבר בהר המנוחות.
בנימין מולר הוא חזן, מלחין וסופר יהודי בלגי-שווייצרי בולט.
זוכה התואר "אביר משמר הכתר" מהמלך בודואן.
נולד בז'נבה שבשווייץ לאברהם ולחוה מולר.
מולר כיהן כחזן בית כנסת במונטריאול וביוהנסבורג, וכיום משמש כחזן בית כנסת "שומרי הדת" באנטוורפן שבבלגיה למעלה מ-35 שנה.
הוא ניחן בקול טנור וכונה בעבר: "הפאברוטי היהודי".
הוא מופיע עד היום בתפילות ובקונצרטים ברחבי העולם.
הוציא לאור מספר תקליטים, עיבודים מוזיקליים לקטעי חזנות, מקהלות ותזמורות פילהרמוניות.
כן חיבר סימפוניות המתארות את ההיסטוריה של עם ישראל, בשילוב קטעי חזנות.
היצירה הסימפונית לטנור (חזן), מקהלה ותזמורת סימפונית "דמעות אש" בוצעה לרגל אזכרת שנת השישים של מרד גטו ורשה בפני קהל רב באולם Palais des Beaux Arts בבריסל בנוכחות פיליפ נסיך בלגיה.
קיבל מדליה ותואר "אביר משמר הכתר" מהמלך בודואן כאות הוקרה על תרומתו למוזיקה היהודית בבלגיה.
מדי שנה משדרת הטלוויזיה הממלכתית הבלגית את תפילת ליל הסליחות הראשונות מבית הכנסת הגדול של אנטוורפן בהם הוא משמש חזן.
בנוסף להיותו חזן, חיבר בנימין פירושים על קהלת, שיר השירים, פיוט "אנעים זמירות" ועוד.
הוא קיבל הסכמות על ספריו מהרב יצחק טוביה וייס גאב"ד העדה החרדית, הרב דוד משה ליברמן ועוד.
כמו כן כתב קומיקס לילדים.
החזן בנימין מולר בהופעה חיה - 2006
מקהלת הגברים היהודים של מנצ'סטר
בנימין מונטר (1894 – 1 במרץ 1920) היה חלוץ ומנהיג פועלים איש העלייה השנייה, אחד מן הלוחמים לצדו של יוסף טרומפלדור בתל חי ומהרוגי מאורעות תל חי.
מונטר נולד בלודז' בפולין למשפחה שומרת מצוות.
אביו, ברוך, היה שען וצורף, והוא למד ממנו את רזי המקצוע ואף סייע בחנותו של האב.
הצטרף בנעוריו לתנועת "צעירי ציון".
אהב לקרוא והיה בקיא בעברית וביידיש.
בהיותו בן 19, לאחר הכשרה עצמאית, יצא עם חבר, חרף התנגדות הוריו, לנמל טריאסטה ומשם עלה באונייה "הלואן" לארץ ישראל.
בהיותו באונייה חלה, אך למרות זאת סירב להפצרות הוריו לשוב, ולו על מנת להירפא, באומרו: "ארץ ישראל היא מקום הבראה לכל עמנו ואף אני אבריא כאן"..
בנובמבר 1913 הגיע לארץ ישראל.
לאחר שהבריא, עבר לפתח תקווה, שם יסד את קבוצת "עמל".
מונטר היה צמחוני ופציפיסט לפי השקפת עולמו, והתנגד להתנדבות לגדודים העבריים.
עם זאת, האמין כי עליו לשאת נשק מגן, וכך הגיע לתל חי.
תפיסתו זו של מונטר, אשר שילבה בין הסלידה מצבא, מלחמה ונשק, לבין לאומיות, ציונות והכרה בכורח ההגנה העצמית, הייתה תפיסת עולם מוצהרת של רבים מן החלוצים בארץ ישראל בני דורו, ופותחה בשנות העלייה השנייה והשלישית בכתביו של ההוגה א"ד גורדון.
תפיסתו הציונית הובילה אותו לכתוב את המשפט: "אם אתה רוצה לדעת מה שלומי – שאל לשלומה של ארץ-ישראל".
בשנות מלחמת העולם הראשונה נעצר מונטר כששהה ברוחמה, יחד עם מקומיים נוספים והועבר לירושלים.
שם גויס בעל כורחו, כמו רבים מאישי היישוב היהודי בארץ, לעבודת כפייה (עמלִיָה) בצבא הטורקי.
עמדו להוציאו להורג, ואז עבר מטוס של חיל האוויר המלכותי הבריטי אשר הטיל פצצה, והוא הצליח להימלט.
לאחר הכיבוש הבריטי בארץ ישראל, עבד מונטר זמן מה בחולדה, וארגן שם קבוצה ששאפה להתיישבות שיתופית.
הוא עלה עם חבריו למטולה בי"א באדר תר"ף 1920, בדרכו לכפר גלעדי להביא בעלי חיים.
כאשר נשמעו יריות בתל חי.
הוא רץ למקום יחד עם יוסף טרומפלדור, והופקד על החדר העליון בחצר תל חי.
בנימין מונטר נהרג מהרימון שהושלך לחדר זה, יחד עם שרה צ'יזיק, דבורה דרכלר וזאב שרף.
הותיר אחריו ביישוב את אחותו, אסתר.
יש סבורים כי הדמות השלישית באנדרטה ביער חולדה של הפסלת בתיה לישנסקי, לצד דמויותיהם של אפרים ושרה צ'יזיק, היא דמותו המגוננת של בנימין מונטר.
דודתו, תמר אגמון, כתבה את הספר "שדות אדומים: עד תל חי, חיי בנימין מונטר" על קורותיו.
בנימין מנשה ליפקין (לעיתים שם העט: ליפקין-שחק; נולד בכ"ז באדר תשל"ד, 21 במרץ 1974),
הוא עיתונאי, עורך עיתונות וסופר חרדי.
ליפקין, חסיד חב"ד, עורך מאמרים תורניים ועורך ראשי של השבועון כי קרוב.
בעבר שימש עורך ראשי של העיתונים החרדיים: היומון "המבשר", ביטאון ש"ס "יום ליום", והשבועון "בקהילה".
נולד בירושלים בשיכון חב"ד להוריו ר' יעקב משה ומינה, מחסידות חב"ד.
למד בילדותו בתלמוד תורה המסורה ובבחרותו בישיבת תומכי תמימים בלוד ובישיבת חב"ד בקריית גת.
בשנת תשנ"ג, 1993 החל לפרסם טורים פובליציסטיים בשבועון כפר חב"ד.
במשך כשנתיים שימש ככתב בשבועון זה, כשיוסי אליטוב חובר אליו ושניהם יחד נשאו את שם העט מאניס לביא.
לאחר פטירת רבי מנחם מנדל שניאורסון, בעודו שוהה בשנת לימודים בניו יורק, פרסם בכפר חב"ד סדרת יומנים תחת הכותרת "מיומנו של אחד התמימים", אשר תיארה את סערת הרגשות בחצר.
ביולי 1995 (תמוז תשנ"ה) נישא לנחמה דינה, בתו של שלמה ויגלר, מזכיר ישיבת תומכי תמימים בלוד.
בשנת 1996 עבר לעיתון 'יום השישי', שבו שימש כמראיין הראשי.
בהמשך, ערך את ביטאונה של ש"ס יום ליום וכן את המגזין 'משפחה טובה'.
בתקופה שאמנון ליפקין-שחק היה בקדמת החיים הציבוריים בישראל, שאל ממנו את שמו וחתם בשם בנימין ליפקין-שחק.
בין השנים 2000–2012 שימש עורכו הראשי של השבועון החרדי בקהילה.
בנובמבר 2012 מונה לעורך העיתון המבשר שם כותב טור יומי בשלושה נושאים עם כותרות בעלות צליל זהה, בנוסף בסוף השבוע כתב מאמר השקפתי בעיתון היומי, וכפולת עמודים פותחת במוסף השבועי.
בשנת תשפ"ג פרש מ'המבשר' ומעולם העיתונות והחל לעבוד כיועץ אסטרטגי במשרדו של רונן צור.
כשנתיים לאחר הקמת רדיו קול חי ערך והגיש בתחנה תוכנית תחקירים שבועית בשם 'חשיפה'.
מאז תמוז תשע"ב הגיש במשך כשנה ברדיו "קול חי" את מהדורת 'סוף השבוע' של יומן החדשות, מדי יום חמישי.
בשנת 2019 תשע"ט החל לערוך את עיתון כי קרוב עם הקמתו.
היה חבר צוות ההסברה של יהדות התורה לקראת הבחירות לכנסת ה-19 כנציג סיעת שלומי אמונים.
בשנת 2023 החל לעבוד כיועץ תקשורת במשרד רונן צור תקשורת עד לתחילת 2024.
ליפקין נשוי לנחמה דינה (למשפחת ויגלר) אב ל-11 בנים ובת, מתגורר ברמלה.
על הכוונת, בהוצאת "תורת חיים" מכון להוצאת ספרים וחנות הספרים "תורת חיים" ברחוב בר-אילן 1-צומת מרן בירושלים, ירושלים תשנ"ח 1998. חיבור זה מציג תאוריית קשר ולפיה מטרתו המקורית של המחבל בפיגוע הירי בגשר ברוקלין הייתה להתנקש בחייו של הרבי מלובביץ'.
ארץ אבותינו, ירושלים תשנ"ח 1998, מורה דרך לתייר ולמטייל הדתי והחרדי בארץ ישראל.
שלמות הארץ, היכל מנחם 1996, שיטת רבי מנחם מנדל שניאורסון בענייני מסירת שטחים, עם יוסף יצחק אליטוב.
חשבונו של עולם, מכון הספר, לוד 2000, על השנים תשמ"ח-תשנ"ב 1988–1994 בסביבתו של רבי מנחם מנדל שניאורסון.
שאמיל, לוד 1998, פרקי זכרונות וגעגועים על רבי מנחם מנדל שניאורסון.
גרסה מחודשת יצאה בשנת תשע"ו 2016 בשם נפשי תערוג.
בכל ביתי נאמן הוא, מכון רז"ג, כפר חב"ד 2011, מסכת חייו ופועלו של החסיד שניאור זלמן גוראריה, עם יוסי אליטוב.
דמות חסידית, ירושלים תשנ"ה 1995, סיפורים שכתב סבו, הרב יהושע ליפקין.
גרסה מחודשת יצאה בשנת תשע"ו 2016 בשם באותיות של משפיע עם הוספות, בהוצאת חזק.
המזכיר - תולדות חייו ופועלו במחיצת הרבי של הרב יהודה לייב גרונר, חלק ראשון, 2021, 450 עמ'.
שבעה רועים - תולדות אדמור"י חב"ד (2 כרכים) יחד עם הסופר יאיר וינשטוק, הוצאת ספרים מעיינותך, תשפ"ב 2021.
המאורות הגדולים: דברי ימי מורנו הרה"ק רבי ישראל בעל שם טוב ומורנו הרה"ק רבי דוב בער, המגיד ממזריטש/ בנימין ליפקין, יאיר וינשטוק.
אמונת אומן נוטרת: היסטוריה, תחקירי עומק, סיפורים.
כפר חב"ד: בנימין ליפקין, תשע"ה 2015.
בנימין כהן (9 בנובמבר 1921 – 30 בספטמבר 2000) היה היסטוריון ישראלי ופרופסור באוניברסיטת תל אביב.
כהן נולד בפולין והיה חבר בתנועת הנוער השומר הצעיר.
הוא עלה לארץ ישראל כנער ולמד בכפר הנוער בן שמן.
עם תום לימודיו היה ממייסדי קיבוץ להבות הבשן.
בראשית שנות ה-50 של המאה שעברה שימש כרכז ההנהגה הראשית של השומר הצעיר.
בשנת 1953 סולק מקיבוצו יחד עם קבוצה של חסידי משה סנה בעקבות סירובו לגנות את מאסרו ומשפטו של מרדכי אורן בפראג.
היה חבר בתנועות שמאל שונות ובהן מפלגת השמאל הסוציאליסטי, מק"י ושמאל ישראלי חדש.
בראשית שנות השמונים יזם, עם עמיתיו באוניברסיטת תל אביב פרופ' (אלוף במיל.) מתי פלד ופרופ' אברהם עוז את הקמתו של איגוד גג של ארגוני השמאל בישראל, שלא צלח.
בשנת 1951 נשא לאישה את הציירת רות שלוס.
בתם היא ההיסטוריונית רעיה כהן.
כיהן כפרופסור להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב והתמחה בהיסטוריה העתיקה של רומא ויוון.
היה ידיד של ההיסטוריון ופעיל השלום הצרפתי פייר וידאל-נאקה.
לידתה של דמוקרטיה יוון העתיקה, האוניברסיטה המשודרת, 1989
בחזרה אל מרקס, עורך בנימין כהן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001
בנימין (בני) מילר הוא חוקר בכיר בתחום יחסים בינלאומיים.
משמש כפרופסור מן המניין במחלקה ליחב"ל באוניברסיטת חיפה, מומחה למדיניות ביטחון בין-לאומי והמזרח התיכון.
מכהן כנשיא העמותה הישראלית ללימודים בינלאומיים וראש התוכנית הבינלאומית ללימודי שלום וניהול סכסוכים באוניברסיטת חיפה.
משמש כראש מרכז המידע לטכנולוגיה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטת חיפה.
פרופ' מילר קיבל דוקטורט מאוניברסיטת ברקלי וביצע פוסט-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד, אצל פרופ' סמואל הנטינגטון ופרופ' בארי פוזן.
מילר שימש כחוקר אורח בהרווארד ופרינסטון ופרופסור אורח באוניברסיטת דיוק.
זכה בפרסים רבים בישראל ובעולם על מחקריו.
במסגרת שירותו בצה"ל פעל במחלקת התכנון האסטרטגי במטה הכללי.
סיים בהצלחה את קורס הצוערים של משרד החוץ ואף שימש כנציג במשלחת ישראל לאו"ם.
לחם בקרב תל סאקי ברמת הגולן במהלך מלחמת יום הכיפורים.
בנימין מעוֹז (31 באוקטובר 1929 – 28 באוגוסט 2014) היה פסיכיאטר ישראלי, פרופסור באוניברסיטת בן-גוריון ומנהל המחלקה לפסיכיאטריה בבית החולים סורוקה.
מעוז נולד בשנת 1929 בשם בנימין מוֹסבָכֶר (Mosbacher) בקאסל שבגרמניה.
בילדותו, בשנת 1937, עלה לארץ ישראל והתגורר תחילה בחיפה.
למד רפואה באוניברסיטת אמסטרדם, והתמחה בפסיכיאטריה בבית החולים גהה.
בנוסף קיבל בשנת 1973 תואר דוקטור לפילוסופיה (PhD) בפסיכיאטריה חברתית מאוניברסיטת ליידן שבהולנד, על מחקר בנושא תפיסת גיל המעבר בקרב נשים מחמש עדות בישראל.
מעוז היה מהראשונים שהנחו קבוצות באלינט טיפוליות בישראל.
הדריך והכשיר מנחים רבים של קבוצות באלינט.
מעוז משמש כיו"ר כבוד של חוג באלינט בישראל וסגן יו"ר פדרציית באלינט הבינלאומית (The International Balint Federation).
בשנות ה-70 ניהל את המרפאה הפסיכיאטרית בבית החולים גהה.
בין השנים 1979–1995 ניהל את השירות הפסיכיאטרי במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה.
ניהל במשך שנים רבות את התוכנית לפסיכותרפיה באוניברסיטת בן-גוריון.
חוקר ומקדם שיתוף פעולה בממשק שבין הרפואה הראשונית לפסיכיאטריה, רפואת "ליאזון" פסיכיאטרית.
בשנת 2009 נערך לכבודו כנס על ידי איגוד הפסיכיאטריה בישראל.
בהולנד הכיר מעוז את אלי (נולדה ב-1934), שנישאה לו ובשנת 1959 עלתה עמו לישראל.
לבני הזוג שלוש בנות וכן נכדים.
משנת 1994 התגורר באבן יהודה.
נפטר באוגוסט 2014, בגיל 85. נקבר בקיבוץ הזורע.
בנימין מעוז, סטנלי רבין, חוה כץ, אנדרה מטלון, החולה, הרופא ומה שביניהם: הגישה הבינאישית ברפואה, תל אביב: רמות - אוניברסיטת תל אביב, תשס"ד-2004.
מאיר נדב, סטנלי רבין, אשר שיבר, יצחק בן ציון, בנימין מעוז, העצמי במראת השם: מבט תרבותי-פסיכולוגי על שמות ונרקיסיזם (עריכה: לאה שניר), בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2008.
סטנלי רבין, בנימין מעוז, יובל שורר, אנדרה מטלון, משיב הרוח: יצירתיות התלהבות ומניעת שחיקה במקצועות הרפואה, תל אביב: רמות - אוניברסיטת תל אביב, תשע"א-2010 (קישור לשני פרקים מהספר באתר פסיכולוגיה עברית).
בנימין מעוז, נילי בן צבי, בעקבות בלינט: קריאה מודרנית בספרו של מיכאל בלינט הרופא, החולה שלו והמחלה, תל אביב: דיונון, 2013. (תרגום מתומצת לעברית של דברי בלינט יחד עם הערותיהם של המחברים)
משה סדובסקי, הלן אנטונובסקי, בנימין מעוז, אהרן אנטונובסקי, דוד גלינסקי, "מיניות בגיל הזקנה", גרונטולוגיה: כתב-עת בנושאי הזיקנה, 23: 19-24; 83-1982
"הטיפול בתוצאות מאוחרות של הסתתרות בזמן השואה, בהולנד", שיחות: כתב-עת ישראלי לפסיכותרפיה, 1 (2): 112-115, 1987
בנימין מעוז, מיכאל הרץ, סטנלי רבינוביץ, חוה אלקון-כץ, "באיזו מידה יכולים רופאי משפחה להיות פסיכותרפויטים", שיחות: כתב-עת ישראלי לפסיכותרפיה, 7 (1): 39-44, 1992
עליאן אל-קרינאוי, בנימין מעוז, אשר שיבר, "שילוב מערכות מודרניות-רפואיות עם עממיות-דתיות בטיפול נפשי בבדווים", שיחות: כתב-עת ישראלי לפסיכותרפיה, 10 (1): 42-48, 1995
שמואל פניג, בנימין מעוז, "פסיכיאטרייה ורפואה ראשונית בישראל", חברה ורוחה: רבעון לעבודה סוציאלית, 18 (1): 65-74, 1998 (גרסת PDF באתר משרד הרווחה)
בנימין מעוז, אנדרה מטלון, "דרגות של אינטימיות ומרחק ביחסי רופא-חולה" (רשמים מהרצאה שניתנה בכנס בלינט ארצי, מעלה החמישה, מאי 2007), כתב העת הישראלי לרפואת המשפחה (עדכון ברפואת המשפחה), 139: 34-35, 2008 (גרסה מקוונת באתר מדיקל מדיה)
שמואל פניג, בנימין מעוז, "בריאות הנפש ורפואה ראשונית - הפרדה או אינטגרציה", מדיסין - פסיכיאטריה, 9: 14-21, 2008 (גרסה מקוונת)
"מספר מחשבות והרהורים על בריאות וחולי", כתב העת הישראלי לרפואת המשפחה (עדכון ברפואת המשפחה), 154: 20-23, 2010 (גרסה מקוונת באתר מדיקל מדיה)
"חקלאות ומוזיקה בכפר הנוער בן-שמן", יקינתון, 239: לה-לו, 2010 (גרסה מקוונת באתר ארגון יוצאי מרכז אירופה)
"הפלורליזם הדתי של הייקים - היה ואיננו עוד", יקינתון, 241: יג-יד, 2010 (גרסה מקוונת באתר ארגון יוצאי מרכז אירופה)
בנימין (בני) מוזס (נולד ב-16 בנובמבר 1951, תל אביב) הוא רופא פנימי וחוקר בתחום האפידמיולוגיה הקלינית ומדיניות הבריאות.
מוזס למד רפואה באוניברסיטת תל אביב ושירת בצה"ל כרופא.
התמחה ושימש כרופא בכיר במחלקה פנימית בבית חולים שיבא.
השתלם באנליזה של מסדי נתונים בחקר שירותי הבריאות באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו.
במקביל לעבודתו כרופא פנימי ניהל יחידת מחקר לחקר החשיבה הקלינית במכון גרטנר.
במשך כשנה שימש כמנהל המדעי של המכון הלאומי לחקר שירותי בריאות ומדיניות הבריאות.
היה מרצה בכיר לרפואה פנימית באוניברסיטת תל אביב.
לאחר שנת שבתון באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, הצטרף לסגל המחלקה בדרגת פרופסור חבר לאפידמיולוגיה קלינית ולימד שם במשך מספר שנים.
לאחר מכן שימש כרופא יועץ לאבחון טיפול ומעקב של חולים מורכבים.
במקביל עסק בחקר עיוני של נושאי הליבה של הרפואה בת זמננו.
מוזס נשוי ואב לשתי בנות.
בין השנים 1999-1990 ניהל מוזס את היחידה לחקר החשיבה הקלינית במכון גרטנר.
היחידה עסקה בתחומי מחקר מגוונים, ביניהם: פיתוח קריטריונים ובדיקה של ניצול מיטות אשפוז, הערכה של מידת ההלימות של שימוש בטכנולוגיות יקרות, פיתוח מדדים להערכת תוצאות של התערבות רפואית, מודלים כמותיים לקבלת החלטות קליניות והשוואות בין ספקי בריאות.
תוצאות המחקרים פורסמו במאמרים מדעיים רבים.
לעניין ציבורי מיוחד זכה סקר שנערך בשיתוף עם פרופ' אלישבע שימחן ב-1994, אשר השווה 14 מחלקות לניתוחי לב בישראל.
הסקר זכה לשבחים רבים בארץ ובעולם והיה אמור להוות תשתית לסקרים דומים בתחומים שונים.
לאחר הדלפת תוצאות המחקר לעיתונות נחתם הסכם בין ההסתדרות הרפואית ומשרד הבריאות, אשר הביא להפסקת סקרים השוואתיים במערכת הבריאות בישראל, זאת למרות שגורמים מקצועיים רבים הכירו בכך כי סקרים אלה הם הבסיס לשיפור איכות הרפואה הציבורית בישראל.
בנוסף חוקר מוזס את נושאי הליבה של הרפואה המודרנית, כגון גוף הידע, סיווג ותיוג, הדיאלוג בין הרופא והחולה, וארגון שירותי הבריאות.
מוזס מטפל בנושאים אלה באמצעות פרשנות של מאמרים מדעיים וטקסטים רלוונטיים אחרים בנושאים המעסיקים את העולם הרפואי והמדעי בעשורים האחרונים.
תוצאות העבודה הפרשנית התפרסמו במספר ספרים לקהל הרחב וכן במאמרים פובליציסטיים בעיתון הארץ.
הרפואה המודרנית החלטות באי ודאות, עם עובד, תל אביב 1988.
רפואה בתנאי תחרות, הוצאת פפירוס – אוניברסיטת תל אביב, 1993.
אדם משחק אלוהים, הוצאת דיונון – אוניברסיטת תל אביב 1999.
החיים הטובים: המימד החסר ברפואה המודרנית.
מחשבות של רופא ופילוסוף, המכון הלאומי לחקר שירותי הבריאות ומדיניות הבריאות, 1999. יחד עם דוד הד.
אדם חסר פנים: משבר הזהות של הרפואה המודרנית, הוצאת מאגנס, ירושלים 2006.
האמת של הרפואה המדעית, הוצאת מאגנס ירושלים, 2008.
הפוליטיקה של האמת המדעית, הוצאת מאגנס ירושלים, 2011.
הרופא בעידן הבערות מרצון, הוצאת מאגנס, ירושלים, 2017.
רקוויאם לאספירין, הוצאת מאגנס, ירושלים, 2021.
האבולוציה של הפרקטיקה הרפואית, הוצאת מאגנס, ירושלים, 2023.
הרב בנימין הלוי מובשוביץ (תרנ"ג, 1893 - כ"א בכסלו תשי"ג, דצמבר 1952) היה רבה של קניזיץ בבלארוס, ולאחר עלותו לארץ ישראל כיהן כרבה של הרצליה ומייסד ישיבת השרון.
נולד בבלארוס, בנם של הרב מרדכי שלמה הלוי מובשוביץ, רבה של מלסטובקה, וגיטל, בתו של הרב יעקב שנפיר משקלוב.
מילא את מקום אביו כרבה של קניזיץ שבמחוז מוהילב.
בתחילת שנות ה-30 עלה לארץ ישראל והתמנה כרבה של הרצליה.
בשנת תרצ"ג (1933) ייסד סמוך לביתו את בית הספר "יסודי התורה" בהרצליה, כדי להעניק חינוך תורני לילדי המשפחות הדתיות שנמנו עם מייסדי העיר.
בשנים הראשונות מנה בית הספר פחות מעשרה תלמידים, ועם השנים התרחבו שורותיו.
במשך עשרים שנה פעל בית הספר באופן פרטי, ובשנת תשי"ג (1953) הסתפח לחינוך העצמאי.
בשנות ה-60 עבר בית הספר ממקומו, בסמוך לביתו של הרב מובשוביץ, למשכנו החדש.
בשנות ה-40 יזם את הקמת בית הכנסת הגדול בעיר.
היה חבר המועצה של מרכז חינוך התורה בארץ ישראל שפעל בתל אביב ואיגד את מוסדות החינוך הדתיים בארץ ישראל.
בתחילת שנות ה-50 ייסד ברמת השרון את ישיבת השרון, יחד עם אחיינו הרב יעקב אדלשטיין.
בראש חודש כסלו תשי"ג (1952) ביקר החזון איש בישיבה וערך מבחן פומבי לתלמידיה.
שלושה שבועות לאחר מכן נפטר הרב מובשוביץ, בעקבות ניתוח מוח שלא הצליח.
הוא קבור בבית הקברות פינסקר בהרצליה.
לאחר מותו נותר הרב אדלשטיין לעמוד בראשות הישיבה לבדו.
בעשור הראשון של המאה ה-21 הקים נכדו הרב דניאל יעקובוביץ את ישיבת "נחלת בנימין" במודיעין עילית, על שמו.
כמו כן נקרא על שמו רחוב בהרצליה.
לאחר פטירתו התמנה חתנו, הרב יצחק יחיאל יעקבוביץ, לרבה של הרצליה.
בנו, הרב חיים, שימש עד לשנת תשע"א (2011) כרב בית הכנסת אור לישראל בהרצליה.
בנו הרב בן ציון היה ר"מ ומנהל ישיבת השרון.
בנימין בנט לוי היה טוראי (לאחר מכן ) יהודי בצבא הצפון במלחמת האזרחים האמריקאית.
היהודי הראשון שזכה במדליית הכבוד, המדליה הצבאית האמריקאית הגבוהה ביותר.
לוי נולד ב-1845 בניו יורק.
התגייס לצבא הצפון, יחידת המתנדבים הרגלים הראשונה של ניו יורק, ב-20 באוקטובר 1861, בהיותו בן 16 וחצי בלבד ומונה למתופף צבאי של היחידה.
אחיו הצעיר רוברט התגייס גם הוא כעבור זמן קצר, ליחידת הרגלים השביעית של מתנדבי ניו יורק ומונה אף הוא, שם, למתופף צבאי של היחידה.
סך הכל שירת לוי ביחידה הראשונה של ניו יורק, כשנתיים, במרוצתם הועלה לדרגת סמל.
השתחרר עם פרוק היחידה כולה ב-25 במאי 1863.
סמוך לאחר שחרורו, חזר והתנדב לצבא הצפון, ליחידת הרגלים ה-40 של ניו יורק.
בקרב המכונה Battle of the Wilderness, הקרב הראשון בין הגנרל יוליסס גרנט לגנרל לי, בתחילת מאי 1864, בסביבות פרדריקסבורג, וירג'יניה, הוא נפצע ובעקבות זאת שוחרר מהצבא סופית.
נפטר ב-1921 בברוקלין, ניו יורק.
בין מרץ ליולי 1862 התנהל הקרב הגדול הראשון של הזירה המזרחית של מלחמת האזרחים האמריקאית, מערכת חצי האי, בין כוחות הצפון בפיקודו של הגנרל ג'ורג' מקללן, לכוחות הדרום בפיקודו של הגנרל רוברט אי.
הקרב התנהל בסביבות ריצ'מונד וירג'יניה ובסיומו נחל הצפון מפלה קשה.
כחלק ממערכה כוללת זו, בין ה-25 ביוני ל-1 ביולי 1862 נוהלו "קרבות שבעת הימים", בין שני הצבאות ובמסגרת ספציפית זו, ב-30 ביוני 1862 אירע הקרב על גלנדייל, וירג'יניה, בעקבותיו קיבל המתופף הצעיר טוראי לוי, בן ה-17 את מדליית הכבוד:
תוך כדי קרב קודם נפגע התוף של לוי.
הוא לקח את רובהו של אחד הלוחמים שחלה והצטרף לקרב עצמו, כלוחם.
נושא הדגל בקרבות אלה היה מטרה מרכזית ליריות האויב.
בהמשך הקרב, כשנפל נושא הדגל, הרים לוי את הדגל במקומו והמשיך לנוע עם הדגל תחת אש אויב כבדה ומנע בכך את תפישתו בידי האויב ודמורליזציה של היחידה כולה, תוך סיכון חייו באופן ממשי.
באזור קרב גלנדייל הציבה מדינת וירג'יניה שלט זיכרון בו מתואר ומונצח מעשה הגבורה של לוי.
את מדליית הכבוד עצמה קיבל לוי רק ב-1 במרץ 1865, כחודש לפני תום המלחמה.
בנימין מורמלשטיין (9 ביוני 1905, למברג - 27 באוקטובר 1989, רומא) היה רב, פעיל יהודי וראש היודנראט בטרזיינשטט.
לפי סרטו של קלוד לנצמן, "אחרון הלא-צדיקים" (2013), מורמלשטיין הוא ראש היודנראט היחיד בכל מזרח אירופה ששרד את מלחמת העולם השנייה והשואה ולכן לזיכרונותיו משמעות מיוחדת.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 מורמלשטיין היה רב אזורי בווינה וממנהיגי הקהילה היהודית.
ב-1938, לאחר האנשלוס, נאלץ לעזור לאדולף אייכמן באיסוף מידע על יהדות העולם לצורך הקמת הלשכה המרכזית להגירת יהודים.
בשל תפקידו היה בעל קשרים ענפים עם אייכמן, שהיה הממונה על נושא הגירת היהודים.
לפי עדותו של מורמלשטיין בסרט, הוא היה אחד משני היהודים היחידים שהורשו לשבת בנוכחותו של אייכמן.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלח מורמלשטיין עם קבוצה של יהודים להיות בין הראשונים שיכינו את הקרקע לתוכנית ניסקו-לובלין.
מורמלשטיין נכח, לפי עדותו, בנאום של אייכמן בו איים במוות על קבוצת היסוד אם לא תבצע את עבודתה כראוי.
בשל כך ביקר את העובדה שבמשפט אייכמן התייחסו בביטול לאירוע זה.
המשימה ארכה מספר שבועות ולאחריה חזר מורמלשטיין לווינה.
בהמשך נשלח מורמלשטיין לטרזיינשטט, שם מונה לחבר ביודנראט.
בין השאר היה אחראי על תברואה ובינוי בגטו.
ראש היודנראט הראשון, יעקב אדלשטיין, נשלח לאושוויץ ב-1943 ואת מקומו תפס פאול אפשטיין.
לאחר שהגרמנים הוציאו להורג את אפשטיין בספטמבר 1944, מונה מורמלשטיין לתפקיד ראש היודנראט, תפקיד אותו מילא עד לשחרור הגטו במאי 1945. לאחר השחרור נשפט מורמלשטיין על שיתוף הפעולה שלו עם הגרמנים בבית משפט צ'כי ונמצא זכאי.
הוא שקל לעלות לארץ ישראל אך לבסוף השתקע באיטליה, ברומא עם משפחתו.
לתקופה קצרה שירת כרב של העיר טריאסטה, אך שב עם המשפחה והתיישב באופן קבוע ברומא שם חי עד מותו בשלהי 1989. מורמלשטיין פרסם ספר זיכרונות באיטלקית על גטו טרזיינשטט ועל אייכמן בשנת 1961 ורוב זמנו התפרנס ממכירת רהיטים.
מורמלשטיין היה עד 1989 חבר פעיל (גם בפן המדעי) במכון האפיפיורי למקרא ברומא.
בשנות ה-70, במסגרת התחקיר לסרט "שואה", נפגש קלוד לנצמן עם מורמלשטיין בביתו ברומא.
לנצמן צילם את הראיונות הממושכים שערך עם מורמלשטיין ובהם שאל וקיבל תשובות על החיים במהלך המלחמה, יחסיו של מורמלשטיין עם אייכמן ובמיוחד תקופת כהונתו כראש היודנראט בטרזיינשטט והדילמות שנלוו לה.
מורמלשטיין התגלה כמרואיין אינטליגנטי ביותר, בעל זיכרון חד והבנה של התקופה בה חי.
לבסוף לנצמן לא השתמש בחומר המצולם הזה במסגרת סרטו.
רק בתחילת המאה ה-21, החליט לנצמן שהגיע הזמן לעשות שימוש בחומרים ויצר סרט ארוך, המבוסס בחלקו הגדול על הראיונות עם מורמלשטיין.