tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחרקים מודרניים פיסת הרגל מחולקת לתת-פרקים המכונים פרקי הפיסה (tarsomeres).
מספר הפרקים משתנה מטקסון לטקסון ואף בין זוגות הרגליים של אותו החרק אך לעולם לא בתוך אותו הזוג.
כדי לתאר את מספר פרקי הפיסה של חרק נהוג לכתוב אותם בנוסחה, למשל 5-5-4 מתאר חרק עם 5 פרקי פיסה ברגליים הקדמיים והאמצעיות, ו-4 פרקי פיסה ברגליים האחוריות.
נוסחא זו משמשת רבות במפתחות לזיהוי משפחות חרקים.
קִדְמַת פִּסַּת רֶגֶל (pretarsus) היא האיבר האחרון ברגל ואיננה נספרת כחלק מפרקי הפיסה.
איבר זה נושא לרוב את הטפרים (claw), זיפים ולעיתים גם כריות הצמדה זוגיות (pulvilli) או שאינן זוגיות (arolium).
במשפחות מסוימות כגון הרכנפיים מבנה קדמת פיסת הרגל חשוב מאוד לזיהוי הסוגים.
אצל רוב החרקים משמשות הרגליים לתזוזה והם נשענים על סוליית הרגל או על הציפורניים (כגון תריפסאים, כינים וזחלי חיפושיות ופרפרים) בשעת ההליכה.
עם זאת אצל חרקים רבים השתנו חלק מזוגות הרגליים לצרכים מיוחדים.
שינויים אלו מופיעים לרוב בזוג הקדמי והאחורי.
דוגמאות לשימושים מיוחדים של הזוג הקדמי:
רגלי חפירה - נועדו לחפירה בקרקע.
הקוליות חזקות וקצרות, השוקיים פחוסות ובעלות שיננים בשפתן.
רגלי טרף - מאפשרות לחרק לאחוז בטרף.
קוליות חזקות השוקיים חדות ולעיתים מתקפלות כלפי הירך לאחיזה.
רגלי צחצוח - משמשות את החרק לנקות את המחושים, גפי הפה, הכנפיים וכו...
רגלי חביקה - משמשות את הזכר לאחוז בנקבה בזמן ההזדווגות.
דוגמאות לשימושים מיוחדים של הזוג האחורי:
רגלי ניתור - קוליות עבות ומכילות שרירי ניתור חזקים, השוקיים ארוכים.
רגלי שחיה - מתפקדות כמשוט ומאפשרות לשחות במים.
חלקים רבים ברגל פחוסים, על פרקי הפיסה שערות ארוכות המגדילות את שטח הפנים של הרגל.
רגלי איסוף - משמשות לגריפה ואיסוף של אבקת פרחים.
השוק והמפרק הראשון של פיסת הרגל שטוחים ושעירים, יוצרים מעין מרזב או סלסלה שם נאגרת האבקה.
פיסת הרגל הראשונה רחבה ומכונה מסרק (אצל דבורת הדבש).
רגלי העכבישנים נבדלות מרגלי חרקים ומחולקות ל-7 פרקים, שני הפרקים הנוספים מצויים משני צידי השוק.
חלוקה דומה קיימת גם בעקרבאים.
רגין הוא שמה של נוזקה מתוחכמת, שהתגלתה על ידי מעבדות קספרסקי וחברת סימנטק.
הנוזקה תוקפת מחשבים המריצים תוכנת הפעלה "ווינדוס" והיא פועלת בעולם ככל הנראה לפחות מאז 2003.
הנוזקה נועדה לאיסוף מודיעין מול רשתות מוגדרות ובעיקר מול מדינות, רשתות סלולריות, ארגונים ואנשים ספציפיים שתחום התמחותם בהצפנה.
לפי קספרסקי וסימנטק, מדובר בנוזקה מתוחכמת שכתיבתה הצריכה עשרות אנשים שעבדו במשך כמה שנים ובהתאם, היא ככל הנראה נכתבה ומתופעלת על ידי מדינה.
על פי פרסומים, ל"רגין" יש מרכיבי קוד משותפים עם הנוזקה "סטקסנט".
השם "רגין", ככל הנראה, ניתן לנוזקה על ידי מדעני "מיקרוסופט" במהלך 2011, על שמו של גמד ערמומי מהמיתולוגיה הנורדית.
מכיוון ש"רגין" ככל הנראה, נבנתה ומתופעלת על ידי מדינות ומכיוון שהיעדים שלה הן מדינות או רשתות סלולר לאומיות, היא בהחלט מהווה "אבן דרך" בחשיפתן של שיטות "לוחמת סייבר" מתקדמות.
נכון לנובמבר 2014, 28% מהמחשבים הנתקפים נמצאו ברוסיה, 24% בסעודיה, 9% במקסיקו ואירלנד, ו5% בהודו, אפגניסטן, בלגיה, פקיסטן, אוסטריה ואיראן.
"רגין" פועלת מול מחשבים המריצים תוכנת הפעלה "ווינדוס", היא מתפשטת ברשתות היעד ואז "מתיישבת" על אותם מחשבים שמהם היא מעוניינת לגנוב מידע.
בהקשר לרשתות סלולריות, מחשבי היעד של הנוזקה הם הבקרים של תחנות הבסיס.
מדינות, גופים ואנשים שנתקפו על ידי הנוזקה
במהלך 2014, במסגרת הניתוח של תקיפות סייבר שבוצעו על מחשבי חברת "סוני", חלק מהחוקרים טענו שמרכיבי קוד מסוימים משותפים גם ל"רגין".
התקיפה על "סוני" אבל, לפי חלק מהמקורות, מיוחסת בכלל לקוריאה הצפונית.
ניסיונות לאתר את מי שכתב את הנוזקה
על סמך ניתוח מדינות היעד שנתקפו, שכולן אינן מדינות דוברות אנגלית כשפת מקור, על סמך ניתוח תגי הזמן של כתיבת הקוד, חלק מהחוקרים מייחסים את כתיבת הקוד לארצות הברית או בריטניה.
רגימנט חיל הרגלים של פיג'י הוא עוצבה חטיבתית ובה שישה גדודים, המהווה את הכוח הלוחם העיקרי של הכוחות הצבאיים של פיג'י.
יחידות הרגימנט לחמו במלחמת העולם השנייה ושירתו במלאיה, ומאז שלהי שנות השבעים משרתים בכוחות שמירת שלום שונים ברחבי העולם.
הרגימנט כלל בראשיתו רק גדודים טריטוריאליים.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הוקמה בו פלוגה סדירה ראשונה.
הרגימנט כולל כיום שלושה גדודים סדירים (ה-1, ה-2, ה-3) וכן שלושה גדודים טריטוריאליים (ה-4, ה-5 וה-7/8).
האחרונים הם למעשה פלוגות סדירות, אשר בשעת חירום ניתן לבנות על בסיס כל אחת מהן גדוד מלא.
הרגימנט הוקם עם ייסוד כוחות ההגנה של פיג'י - אז מושבה בריטית - בשנת 1920. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה כלל רק מסגרות פלוגתיות טריטוריאליות והוא הוגדל בהדרגה והועמד תחת פיקוד צבא ניו זילנד.
משימתו הראשונה הייתה הגנה על אתרים חיוניים באיי פיג'י.
לאחר כניסת ארצות הברית למלחמה באוקיינוס השקט הוצבה בפיג'י באביב 1942 הדיוויזיה האמריקאית ה-37 והרגימנט הועבר תחת פיקוד אמריקאי.
בהמשך המלחמה השתתף הרגימנט במערכה באיי שלמה.
אחד מחיילי הרגימנט, ספנאיה סוקאנאיוואלו (Sefanaia Sukanaivalu), עוטר לאחר מותו בעיטור צלב ויקטוריה על לחימתו בבוגנוויל ב-1944. בתום המלחמה פוזר למעשה הרגימנט, אם כי הגדוד ה-1 הופעל במלאיה ב-1952-1953 לשם דיכוי המרידה שם.
ב-1978 הופעל מחדש הגדוד ה-1 במסגרת מדינת פיג'י העצמאית.
באותה שנה הצטרף לכוחות יוניפי"ל בדרום לבנון ושירת שם עד 2002. ב-2004 נפרסו חיילים מהגדוד בעיראק כחלק ממשלחת הסיוע של האו"ם שם (UNAMI).
חיילים מהגדוד משרתים גם במשלחת האו"ם לסודאן (UNMIS).
הגדוד ה-2 הוקם מחדש כגדוד סדיר ב-1982 והצטרף לכוח המשקיפים הרב-לאומי שהוצב בסיני בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים.
הגדוד ה-3 הוקם כגדוד טריטוריאלי ב-1982 כדי להחליף את הגדוד ה-2. בעקבות ההפיכות הצבאיות בפיג'י ב-1987 הוא הפך לגדוד סדיר ומהווה את כוח האבטחה הצבאי באיים.
הוא גם מספק חיילים רעננים לשירות בגדודים ה-1 וה-2. גדוד זה הוא הגדול בשלושת הגדודים הסדירים.
הגדודים הטריטוריאליים הוקמו מחדש לאחר ההפיכות בפיג'י ב-1987 והם מוצבים באיי פיג'י תחת פיקוד הגדוד ה-3.
רגינה הלנה אליזבתה מרגרטה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (; 6 בינואר 1925 - 3 בפברואר 2010) הייתה אשתו של אוטו, נסיך הכתר של אוסטריה.
רגינה נולדה ב-6 בינואר 1925 בעיר וירצבורג שברפובליקת וויימאר.
אביה היה גאורג, נסיך סקסוניה-מיינינגן ואמה הייתה קלרה מריה, רוזנת קרוף.
סבא רבא שלה היה גאורג השני, אביו של הדוכס האחרון של דוכסות סקסוניה-מיינינגן.
אחיה אנטון אולריך נהרג בגיל עשרים במלחמת העולם השנייה.
אח נוסף פרידריך אלפרד הפך לנזיר במסדר הקרטוזיאנים וויתר על כל תואריו.
אחותה היחידה, מארי אליזבת נהרגה ב-1923 בגיל שלושה חודשים.
בשל כך, ירשה רגינה את כל תואריהם ורכושם של הוריה.
חרף העובדה שבית סקסוניה-מיינינגן היה פרוטסטנטי, רגינה קיבלה מאמה חינוך קתולי.
ב-1946 מת אביה במחנה שבויים סובייטי, והמשפחה עברה לגרמניה המערבית.
רגינה סייעה לפליטי מלחמה הונגרים במסגרת הארגון הקתולי "קאריטאס", ושם פגשה את בעלה לעתיד, אוטו, נסיך הכתר של אוסטריה, בנם של קרל הראשון, קיסר אוסטריה וזיטה, נסיכת בורבון-פארמה, וראש בית הבסבורג.
הם נישאו ב-1951, בכנסיית סן פרנסואה-דה-קורדלירס בננסי, בירת לורן, לשעבר אדמת בית הבסבורג.
החתונה זכתה לברכתו של האפיפיור פיוס השנים עשר.
לאחר נישואיה היא נהגה לקרוא לעצמה "רגינה, נסיכת הכתר של אוסטריה" או "רגינה פון הבסבורג".
מכיוון שבעלה לא הורשה לחזור לאוסטריה, הם חיו מ-1954 ועד מותם בעיר פקינג שבגרמניה, בווילה שנקרא "וילה אוסטריה" (Villa Austria) או "קייזרווילה" (Kaiservilla) ליד אגם סטרנברג.
ב-2 בדצמבר 2005 היא סבלה מפגיעה מוחית, והועברה לבית חולים בננסי.
עם זאת, עד 22 בפברואר 2006 היא התאוששה מספיק כדי להשתתף בטקס העברת שרידי אמה ואחיה אנטון אולריך לקבורה בחצר הכנסייה של באד קולברג-הילדבורג.
באביב 2007 הועברו לשם גם שרידי אביה.
רגינה מתה בפקינג ב-3 בפברואר 2010 בגיל 85, וב-10 בפברואר נקברה לצד משפחתה.
ב-16 ביולי 2011, בעת טקס הלווייתו של בעלה, הועברו שרידיה, פרט לליבה, לקריפטה הקיסרית בווינה.
ב-10 במאי 1951 התחתנה רגינה עם אוטו, נסיך הכתר של אוסטריה, בנם של קרל הראשון, קיסר אוסטריה וזיטה, נסיכת בורבון-פארמה, וילדה לו 7 ילדים:
רגינה בָּרזִילָי היא מדענית מחשב ישראלית-אמריקנית, פרופסורית ב-MIT, העוסקת בבלשנות חישובית וביישומים של למידת מכונה בביוכימיה וברפואה.
ברזילי קיבלה תואר ראשון (1993) ושני (1998) מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ודוקטורט מאוניברסיטת קולומביה (2003), בהנחיית קת'לין מקיואן (McKeown).
החל מ-2003 היא חברת סגל ב-MIT וכיום פרופסורית בבית הספר להנדסה ולמדעי המחשב.
במסגרת מחקרה בבלשנות חישובית היא מפתחת שיטות למידת מכונה לעיבוד שפה טבעית.
מחקריה עוסקים גם ביישומים של בינה מלאכותית בעולם הרפואה.
הייתה שותפה מובילה לצד ג'יימס קולינס בפרויקט שבו פותחה אנטיביוטיקה חזקה באמצעות למידה עמוקה.
בשנת 2020 פורסמה עבודה של שני דוקטורנטים בהנחייתה, שפיתחו מערכת לעדכון אוטומטי של ערכים בוויקיפדיה.
בשנת 2017 זכתה במלגת מקארתור על עבודתה.
באוקטובר 2020 זכתה בפרס בתחום הבינה המלאכותית מטעם ה-AAAI (Association for the Advancement of Artificial Intelligence), שאף מזכה את הזוכה במיליון דולר, על שימוש בבינה מלאכותית לאיתור מוקדם של סרטן השד.
בעיבוד תמונה, רגיסטרציה הוא אלגוריתם של מיפוי מידע חזותי דומה, המתקבל ממקורות שונים, למערכת קואורדינטות אחת.
הנתונים עשויים להתקבל מצילומים של תוכן חזותי מזוויות שונות, ממיקומים שונים, מחיישנים שונים, או בתנאי תאורה שונים ועוד.
התהליך משמש בראייה ממוחשבת, בהדמיות רפואיות, בזיהוי אוטומטי של מטרות צבאיות ובניתוח תצלומי אוויר.
הרגיסטרציה הכרחית כדי שתהיה אפשרות להשוות או לשלב את הנתונים המתקבלים ממדידות שונות.
כאשר מנסים להשוות בין שתי תמונות שחלו ביניהם שינויים, אם בשל השינוי בחיישן הדוגם את הנתונים, ואם בשל שינוי בנתונים עצמם, יש להפעיל אלגוריתם מיוחד שינסה לבצע מיפוי של התמונות השונות אחת לשנייה, ולהתאים אותן למערכת צירים אחת.
ברוב המקרים אלגוריתם הרגיסטרציה ינסה למצוא סטים של נקודות בולטות, אותם הוא ינסה להתאים בשתי התמונות.
לאחר שיצליח להתאימן, יהיה עליו למצוא מודל גאומטרי שינסה לבצע טרנספורמציה של הנקודות ולהכליל את המודל הגאומטרי לגבי כל תמונה.
הרגיסטרציה היא שלב מקדים בביצוע גילוי תנועה בווידאו, בחילוץ מידע מסדרה של תמונות מעורפלות לתמונה אחת ברורה, או באנליזה רפואית לאיתור פתלוגיות באיברים שונים.
רגינה דניאלס היא שחקנית ומפיקת סרטים ניגרית.
דניאלס למדה בבית הספר התיכון "הוליווד אינטרנשיונל", ובשנת 2018 דווח שהיא סטודנטית באוניברסיטת איגביניון .
דניאלס התחילה לשחק בגיל 7 בהשפעת אמה השחקנית, ריטה דניאלס.
היא קיבלה תמיכה מאמה ומאחיה.
בסרטה הראשון, "Marriage of Sorrow" (בתרגום חופשי לעברית: נישואי צער), היא הרוויחה מעל עשרת אלפים נאירה.
היא נכנסה לאור הזרקורים בסרט של נוליווד שכותרתו "Miracle Child" (בתרגום חופשי לעברית: ילד פלא) בשנת 2010, שם היא פעלה לצד שחקנים פופולריים, ביניהם צ'יקה איקה ומרסי ג'ונסון.
ב-20 בינואר 2019 היא מונתה לרכזת קמפיין הנוער של אטיקו אבובכר.
2015: השחקנית המבטיחה ביותר של השנה בפרסי הבידור City People.
2016: שחקן המשנה הטוב ביותר של השנה בפרסי הבידור City People.
2016: השחקנית המבטיחה ביותר של השנה בפרסי הבידור City People.
2017: שחקנית המשנה הטובה ביותר של השנה בפרסי הבידור City People.
2018: הפנים של נוליווד של השנה בפרסי הבידור City People.
רגינה דניאלס היא ביתה של השחקנית ריטה דניאלס.
יש לה חמישה אחים (שלושה אחים ושתי אחיות).
רגינה הלמיך היא מתאגרפת גרמנייה, אחת המתאגרפות המצליחות ביותר בכל הזמנים.
בין השנים 1995–2007 הייתה אלופת העולם הבלתי מנוצחת בהתאחדות האגרוף העולמית לנשים WIBF, ותרמה רבות לפופולריות של אגרוף נשים באירופה.
הלמיך החלה להתאמן באמנויות לחימה בגיל 11. תחילה בג'ודו, ולאחר מכן בקראטה ובקיקבוקס.
בין השנים 1992 ועד 1994 הייתה אלופת גרמניה בקיקבוקס, וב-1994 הייתה גם אלופת אירופה.
בשנה זו החלה את הקריירה שלה כמתאגרפת מקצועית.
בשנת 1994 החלה הלמיך להתחרות כמתאגרפת מקצועית.
אחרי סדרה של ניצחונות בקרבות באירופה, חלקם בנוקאאוט, היא הרוויחה את הזכות להילחם על תואר אליפות העולם.
את קרב האליפות הראשון שלה, על התואר במשקל זבוב כבד (Super Flyweight), נלחמה באפריל 1995 נגד המתאגרפת איבון טרבינו מארצות הברית.
הלמיך פתחה יפה את הקרב והפילה את יריבתה כעשרים שניות מתחילת הקרב, אך טרבינו התאוששה ובמתקפה אגרסיבית הצליחה לפצוע את הלמיך.
בתום הסיבוב הרביעי, רופא הזירה פסק שהפציעה לא תאפשר להלמיך להמשיך בקרב, והיא ספגה נוקאאוט טכני.
זה היה ההפסד היחיד שלה בכל הקריירה.
ביוני 1995 נלחמה על תואר אליפות העולם במשקל זבוב נגד המתאגרפת קים מסר מארצות הברית, וניצחה בהחלטת שופטים בתום 10 סיבובים.
היא הגנה על התואר הזה והמשיכה להחזיק בו עד לפרישתה מאגרוף בשנת 2007.
באפריל 1998 התחרתה שוב על אליפות העולם במשקל זבוב כבד, מול מריה רוסה טבוסו מאיטליה, לאחר פרישתה של טרבינו.
הלמיך ניצחה בנוקאאוט, והחזיקה בתואר זה עד לפרישתה מקטגוריית המשקל הכבדה בשנת 1999.
ביולי 1999 נלחמה על תואר האליפות במשקל זבוב קל (Junior Flyweight / Light Flyweight) בקרב שנוי במחלוקת, שכן יריבתה הייתה מתאגרפת אנונימית ללא רקורד של קרבות מקצועיים.
בספטמבר אותה השנה הגנה לראשונה על התואר מול יריבה ראויה, המתאגרפת היהודיה ואלופת האגרוף החובבני, ג'יל מת'יוס.
הלמיך ניצחה בהחלטת השופטים, והמשיכה להחזיק בתואר במשקל זה עד לפרישתה מאגרוף, במקביל לתואר במשקל זבוב.
בשנת 2007 הודיעה הלמיך על פרישתה מאגרוף מקצועני.
את קרב הפרישה שלה ערכה נגד המתאגרפת הישראלית הגר פיינר, מול קהל של עשרת אלפים צופים בארנה ובשידור חי למיליוני צופים ברחבי אירופה.
בתום 10 סיבובים מותחים, הלמיך ניצחה בהחלטת שופטים, ובכך סיכמה קריירה מפוארת של 56 קרבות.
במהלך הקריירה שלה ניצחה ב-54 קרבות, מתוכם 16 בנוקאאוט.
רבים מהקרבות שלה נערכו מול מתאגרפות מובילות בעולם.
בינואר 2016 הכריז מגזין הזירה כי הלמיך היא המתאגרפת השנייה הטובה בכל הזמנים.
במהלך הקריירה שלה, הלמיך הפכה לכוכבת בגרמניה, שהצטלמה למגזינים והופיעה בטלוויזיה.
בשנת 2001, הקומיקאי ומגיש הטלוויזיה הפופולרי שטפן ראב התרברב כי הוא כגבר חזק וגדול ששוקל כמעט כפול ממנה יוכל לנצח אותה בקלות בקרב אגרוף.
בתגובה לכך השתתפה הלמיך בקרב ראווה מולו, במהלכו שברה את אפו של ראב.
הקרב שודר למיליוני צופים בגרמניה, ותרם רבות להפיכתה לכוכבת.
בעקבות הקרב הזה, הפסיקו להישמע בגרמניה אמירות כאילו גבר לא מאומן יכול לנצח אישה מאומנת.
מאז הפרישה שלה היא מופיעה בטלוויזיה הגרמנית כפרשנית אגרוף וכמנחה בתוכניות ספורט.
בשנת 2008 יצא סרט תיעודי על המסע שלה בעולם האגרוף, בשם "מלכה בזירה" .
הסרט זכה בפרס, אך הלמיך תבעה את יוצרי הסרט שהפיצו אותו בקולנוע בניגוד לחוזה ולא רק בטלוויזיה.
רגינה הלמיך מעורבת בפעילות למען החברה וממנפת את המעמד והפופולריות שלה בגרמניה לתמיכה ציבורית בנושאים שונים.
היא פעילה בארגון וייסר רינג (Weisser Ring) שתומך בנפגעי פשיעה, ומקדמת פרויקטים למניעת אלימות בקרב ילדים ונוער.
הלמיך הייתה הפרזנטורית של קמפיין נגד אלימות כלפי נשים "אלימות כלפי נשים – לא אצלנו".
מספטמבר 2014 היא שגרירה של הקרן למען הילד בגרמניה (Deutsches Kinderhilfswerk), שפועלת למען שוויון הזדמנויות לילדים נזקקים.
בשנת 2014 השתתפה בקמפיין לאיסור הופעות הכוללות בע"ח בקרקסים בגרמניה.
היא פרזנטורית של קמפיין להעלאת מודעות לגילוי מוקדם של סרטן השד.
בראיון בשנת 2018 סיפרה שתמיד נאלצה להילחם מחוץ לזירה בסטריאוטיפים.
היא ספגה הערות על כך שאינה נשית, ואפילו היו מי שתקפו אותה מינית במקלחות.
בשנת 2019 סיפרה כי בשיא הצלחתה התמודדה עם סטוקר שעקב אחריה במשך שלוש שנים, שבגללו נאלצה להסתובב עם שומרי ראש.
רגינה שרלוט תאודורה לונד (בשוודית: Regina Charlotta Theodora Lund; נולדה ב-17 ביולי 1967) היא שחקנית וזמרת שוודית.
לונד נולדה בעיר ואסה, פינלנד לבמאי השוודי כריסטיאן לונד והשחקנית השוודית סוניה לונד.
היא גדלה בעיר יבלה בשוודיה עם סבה וסבתה.
בשנת 1979 הופיעה בתפקיד ללא דיבור בסרט הטלוויזיה "Den nya människan" אותו ביים אביה.
בשנת 1991 שיחקה במחזה "על עכברים ואנשים" בתיאטרון במאלמה.
בשנת 1992 גילמה את התפקיד של אופליה במחזה "המלט" בסטוקהולם.
בשנת 1993 היא התפרסמה שגילמה עקרת בית בתוכנית הרדיו "Klang & Co" ושגילמה את המזכירה מונה באופרת הסבון "Rederiet" (1995-1994) ששודרה ב-SVT.
ב-1996 גילמה מצילה לצד סטלאן סקארסגארד בסרט "Harry & Sonja".
בשנת 1999 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט המתח "Sjön".
בשנת 2005 דובבה את גלוריה ההיפופוטמית, בדיבוב השוודי של הסרט "מדגסקר".
היא הקליטה כזמרת חמישה אלבומים והוציאה מספר סינגלים.
ב-2007 השתתפה במלודיפסטיבלן עם השיר "Rainbow star" אך הודחה בשלב הראשון של אחד מחצאי הגמר.
בשנת 2017 החלה לשחק בסדרה "משפחה בונוס" של ערוץ SVT ולאחר מכן בנטפליקס.
רגינה איליין בל היא זמרת-יוצרת ושחקנית אמריקאית.
בל נולדה באנגלווד שבניו ג'רזי.
היא למדה בתיכון דווייט מורו, שם למדה לנגן בטרומבון.
לאחר סיום הלימודים, בל למדה אופרה בבית הספר מנהטן למוזיקה.
היא למדה באוניברסיטת ראטגרס והפכה לסולנית הרכב הג'אז של בית הספר.
ההשפעות המוזיקליות של בל כוללות את פיליס היימן, בילי הולידיי, שירלי קיסר, פטי לבל וננסי וילסון.
בשנת 1987 הוציאה את אלבום הבכורה שלה "All By Myself".
האלבום כולל את הלהיטים הראשונים שלה "So Many Tears" ו-"Show Me the Way".
באותה השנה, הקליטה בל את הדואט המצליח הראשון שלה עם פיבו ברייסון, "Without You", שיר הנושא מסרט הקומדיה "Leonard Part 6", שיצא גם הוא בשנת 1987. השיר היה הסינגל הראשון שלה שהגיע למצעד השירים העכשוויים למבוגרים, תוך שהגיע למקום השמיני.
כמו כן, היה השיר גם הסינגל הראשון שלה שהופיע במצעד הסינגלים הבריטי.
ב-1989 הוציאה את אלבומה השני, "Stay with Me".
האלבום הגיע בשיאו למקום הראשון במצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ.
ב-1992 הקליטה יחד עם פיבו ברייסון עבור פסקולו של הסרט אלאדין גרסת כיסוי לשיר "A Whole New World".
ביצועם היה מועמד לפרס גראמי לביצוע הפופ הטוב ביותר על ידי צמד או להקה.
ב-1993, הוציאה את אלבומה השלישי, "Passion".
ב-1994 הוציאה את השיר "Far Longer than Forever" יחד עם ג'פרי אוסבורן.
בשנת 1995, השיר היה מועמד לפרס גלובוס הזהב.
ב-1995 הוציאה את אלבומה החמישי, "Reachin' Back".
האלבום כלל את הלהיט "Love T.K.O.", שהגיע למקום ה-29 במצעד שירי ה-R&B\היפ הופ.
ב-1998, הוציאה את אלבומה השישי, "Believe in Me", אלבומה הראשון והיחיד שיצא לאחר חתימתה בחברת התקליטים MCA רקורדס.
ב-2001, הוציאה את אלבומה השביעי, "This Is Reginal", האלבום לא הצליח לשחזר את הצלחת אלבומיה הקודמים.
ב-2004 הוציאה את אלבומה השמיני, "Lazy Afternoon", בהפקתו של ג'ורג' דיוק.
האלבום כלל גרסאות כיסוי לשירים שונים, בהם "For the Love of You" של האחים איסלי ו"If I Ruled the World" של טוני בנט.
בשנת 2007 היא שיתפה פעולה עם סקסופוניסט הג'אז פול טיילור, תוך שכתבה וביצעה מספר שירים מתוך אלבומו, "Ladies Choice".
בשנת 2008 הוציאה את אלבום הגוספל "Love Forever Shines", תחת חסותה של חברת "פנדולום".
ב-2012, הוציאה אלבום גוספל נוסף בשם "Higher".
רגימנט משמר פראובראז'נסקי ה-154, רשמית רגימנט המשמר העצמאי פראובראז'נסקי ה-154 הוא משמר הכבוד הרשמי של הכוחות המזוינים הרוסים המשמש כיחידה הטקסית הראשית של הכוחות המזוינים והיא מוצבת במוסקבה.
מלבד היותה יחידת משמר הכבוד, היא מופקדת גם על תפקידי סיוע לחיל המצב של מוסקבה ומהווה יחידת חילוץ והגנה על עיר הבירה ועל התשתית הצבאית שלה.
צריפי המגורים של המשרתים בה נמצאים במחוז לפורטובו, מוסקבה, במחוז האדמיניסטרטיבי הדרום-מזרחי.
מרבית אימוניהם נעשים בתוככי הקרמלין ומהווים חלק ממשמר הקרמלין.
עם סיום מלחמת העולם השנייה באירופה בשנת 1944, הוטל על הנ.ק.ו.ד.
הסובייטי במוסקבה להקים פלוגת משמר כבוד במשרה מלאה כחלק מרגימנט הראשון וזו הפכה למבצעית ביוני 1945 במוסקבה.
הרגימנט החדש צורף לרגימנט ה-73 בשנת 1948.
ב-10 באפריל 1949, בהוראת המטה הכללי של הצבא הסובייטי, הפך לרגימנט המשמר העצמאי ה-99. ב-29 בנובמבר 1956, בהוראת מועצת השרים של ברית המועצות, פלוגת המשמר העצמאית הראשונה והלהקה הצבאית של משמר הכבוד, הועברו לפיקוח מפקד חיל המצב במוסקבה.
הרגימנט אימץ מדי מצעד מלאים בשנת 1960 וחייליו שירתו בשלוש הזרועות של הכוחות המזוינים הסובייטים: צבא היבשה, חיל האוויר והצי.
בשנת 1971 הפך הרגימנט לחלק ממשרד ההגנה של ברית המועצות וחייליו שירתו רק באירועים ממלכתיים, בטקסים ובחגים לאומיים כאשר הדבר התאפשר.
בדצמבר 1979, בהמלצת המטה הכללי של הצבא הסובייטי, הפך לרגימנט המשמר העצמאי ה-154 והוטלה עליו החובה לפעול כחלק מחיל המצב המוסקבאי ולספק שומרים טקסיים באירועים ממלכתיים.
בשנת 1980 השתתפו כמה אנשי שירות מהרגימנט בטקס הפתיחה האולימפי בשנת 1980, בעודם עוטים מדים רשמיים אזרחיים הנושאים את הדגל האולימפי.
הרגימנט לקח חלק בפסטיבל העולמי לנוער וסטודנטים ב-1985 וביום האזכרה בשנת 1987 במלאת 175 שנה לקרב בורודינו.
במאי 1991 הפכה פלוגת המשמר העצמאית הראשונה לרגימנט משמר הכבוד ה-154.
רגימנט המשמר העצמאי ה-154 הפך רשמית לרגימנט המשמר העצמאי פראובראז'נסקי ה-154 (כמחווה למשמר פראובראז'נסקי הקיסרי) ב-9 באפריל 2013 על פי צו נשיאותי מספר 326 בחתימת נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
פוטין תיאר בעבר תוכנית להחזיר את התואר המכובד של הרגימנט בנאום בפני האספה הפדרלית הרוסית בשנת 2012, כשהמטרה המוצהרת הייתה "לחזק את ההמשכיות ההיסטורית" של כוחות הצבא הרוסי באמצעות החייאת השמות "הידועים", יחידות ורגימנטי צבאות רוסיה.
חיילי היחידה הופיעו במצעד יום הניצחון הסיני בשנת 2015, במלאת 70 שנה לניצחון על יפן במלחמת העולם השנייה.
ב-10 בספטמבר 2018, נחנך בית היונארמייה.
הרגימנט כיום מורכב מכאלף אנשי שירות מכל יחידות הצבא הרוסי, המורכבים משלושה גדודים (גדוד משמר הכבוד וגדוד המשמר הראשון והשני) ויחידות עצמאיות אחרות המרכיבות אותו, כולל פלוגת המפקחים המיוחדים שלו.
רגימנט המשמר העצמאי ה-154, וקודמיו, היו מעורבים במהלך השנים באירועים ממלכתיים ובינלאומיים שונים.
חיילי המשמר נוטלים חלק בטקסים בהר ההשתחוות, במוזיאון המלחמה הפטריוטית הגדולה במוסקבה ובאתרים נוספים.
הלהקה הצבאית המיוחדת של גדוד משמר הכבוד
רגימנט קשר 18 (UKSF) הוא גדוד של חיל הקשר המלכותי בצבא הבריטי הכפוף למנהלת הכוחות המיוחדים (UKSF), מרכיב בפיקוד האסטרטגי UKStratCom של משרד ההגנה הבריטי (MOD) הוא חלק ממערך הכוחות המיוחדים של בריטניה הכולל גם את ה-SBS, SFSG, SAS וה-SRR.
תפקידו לספק תמיכה במערכות תקשורת ומידע (CIS), שליטה ובקרה ולוחמה אלקטרונית קלה (LEWT) למבצעים מיוחדים.
הרגימנט הוקם בחשאי באפריל 2005 במקביל לגדוד הסיור המיוחד (SRR) שעל הקמתו הכריז מזכיר הגנה בבית הנבחרים.
אנשי הרגימנט מאומנים בכל היבטי התקשורת השליטה והבקרה כולל תקשורת מאובטחת, לוחמה אלקטרונית (EW) / מודיעין אותות (SIGINT) ומודיעין תקשורת (קומינט).
תפקיד הרגימנט לספק "יכולות תקשורת ומידע (CIS) צבאיות לכוחות המיוחדים של בריטניה על מנת לאפשר מבצעים מיוחדים ברחבי העולם, לתמיכה במדיניות החוץ, הביטחון וההגנה של הממשלה".
חיילים מכל זרועות הכוחות המזוינים בסדיר ובמילואים יכולים להגיש מועמדות להצטרף לרגימנט.
המועמד נדרש לעבור בהצלחה קורס תדרוך בן 5 ימים ולאחר מכן להשלים בהצלחה קורס "קשרי כוחות המיוחדים" (UKSFCC) בן 25 שבועות כדי להפוך "קשר כוחות מיוחדים" (SFC) ולעבוד עם ה-UKSF.
קורס קשרי כוחות מיוחדים מורכב משישה שלבים:
הרגימנט כולל פלגות קשר הן מחיל הקשר והן מחיל הים הכוללים צוותי לוחמה אלקטרונית קלה (LEWT):
פלגת קשר 63 (UKSF) (מילואים / הדרכה)
רג'ינה פודן (יידיש: רגינע פודעם), לילית (1922 – מאי 1943) הייתה פעילת התנגדות יהודיה בגטו ורשה, שהשתתפה במרד גטו ורשה.
פודן נולדה בשנת 1922 בוורשה למשפחה יהודית ענייה.
היא סיימה את חטיבת הביניים ואז החלה לעבוד .
משנת 1937 הייתה חברה בארגון הנוער הציוני השומר הצעיר .
בשנת 1940 גורשה לגטו ורשה, שם השתתפה בפעילויות תרבותיות: שיחקה במועדון הדרמה העברי והשתתפה באופן פעיל בפעילות מחתרתית.
היא הייתה חברה וחיילת בארגון היהודי הלוחם, שם השתמשה בשם בדוי לילית.
היא שמרה על קשר בין הגטו למחתרת הפולנית.
במהלך המרד בגטו היא הייתה קשרית של קבוצות לחימה שפעלו בגטו.
היא נפצעה במהלך הלחימה, והמשיכה להילחם.
היא הכירה היטב את מנהרות הביוב של ורשה.
הקבוצה הראשונה של כ-40 לוחמים אשר יצאה מהגטו דרך תעלות הביוב ברחוב אוגרודובה ב-29 באפריל, בהנהגתו של דוד נובודבורסקי, הובלה על ידי הקשרים של אי"ל פודן ושלמה ברצ'ינסקי: .
הקבוצה השנייה של כ-34 לוחמים, יחד עם מספר מפקדים מאי"ל שברחו מהבונקר במילא 18 לפני נפילתו - מארק אדלמן, צביה לובטקין, טוסיה אלטמן ואחרים, יצאה ב-10 במאי דרך תעלות הביוב ברחוב פרוסטה על ידי קשר אי"ל, שמחה ראטהייזר רותם (קז'יק).
ההנחה היא שתאריך מותה הוא מאי 1943 (מקורות אחרים מציינים את התאריך 30 באפריל 1943).
שם המשפחה שלה נכתב לעיתים קרובות כשגוי כ-Fuden עקב טעות כתיב ששוחזרה מאוחר יותר פעמים רבות.
רגינה ספירשטיין (בפולנית: Regina Safirsztajn; 1915 – 1945) הייתה חברת ההתארגנות המחתרתית במחנה ההשמדה אושוויץ שהוצאה להורג בשל חלקה במרד הזונדרקומנדו שפרץ ב-7 באוקטובר 1944.
רגינה נולדה בשנת 1915 בבנדין, פולין, ליוסף ורוז'ה ספירשטיין.
אביה ניהל מסעדה ובר בחזית ביתם.
רגינה הייתה השביעית מבין שמונה ילדים.
אחיה היו חנה גיטלה, מרדכי, יצחק, אזל, טוניה, צסיה ודוד.
הילדים למדו בבתי ספר פולניים ודיברו יידיש בבית.
רגינה ומשפחתה, למעט מרדכי שהיגר לארצות הברית, נאלצו להיכנס לגטו בנדין שם מת אביה של רגינה מהתקף לב.
אמה נפטרה לפני הגירוש לגטו.
בהיותה בגטו נישאה רגינה ליוסף שיינטל, שמת זמן קצר לאחר שנישאו.
באוגוסט 1943 גורשו רגינה, אחותה, גיסותיה וילדיהם לאושוויץ, שם הופרדו בני המשפחה.
רובם נרצחו מיד עם הגיעם ומעטים נבחרו לעבודה בכפייה.
רגינה נידונה לעבוד ב-Weichsel-Union-Metalwerke או Union Munitions Plant, מפעל לחימוש באזור תעשייה בין אושוויץ I לאושוויץ II, שם הועסקה בחדר אבק השריפה.
שניים מחברי המחתרת, ישראל גוטמן ויהודה לאופר, קיבלו הוראה להביא מהמקום בו עבדו חומר נפץ לקראת ההתקוממות במחנה.
הם התקשו לעשות זאת, מפני שהתנועה בתוך בית חרושת זה הייתה אסורה, ובמקום בו עסקו בחומרי הנפץ עבדו אסירות יהודיות.
באמצעות אחת החברות במחתרת יצרו האסירים קשר עם הנשים שעבדו שם.
אחד החברים נשלח לבירקנאו כדי לגייס למשימה את רוז'ה רובוטה, אסירה שעבדה במיון פרטי הלבוש בבירקנאו, כדי שהיא תשכנע את הנשים לתת את הסכמתן להוציא חומר נפץ מבית החרושת ולמסור אותו לידי המחתרת.
רגינה, יחד עם מספר אסירות שעבדו במפעל התחמושת, כולל אסטוסיה (אסתר) ווייסבלום, אנה היילמן, רוז מת', ואלה גרטנר, הדסה זלוטניצקה, מרתה בינדיגר, גניה פישר, אינגה פרנק ואילזה ואנטיצ'קה פעלו יחדיו כדי להגניב אבק השריפה החוצה במטפחות לכיסיהן או לחיקן.
כשהיה נערך חיפוש הן היו זורקות את אבק השריפה על האדמה ומשפשפות את אדמה ברגליהן.
את אבק השריפה אספה רובוטה, והעבירה אותו לידי הזונדרקומנדו, יחידות לטיפול בקורבנות ההשמדה בתאי הגזים, שעמן נמנו אסירים יהודים, שפעלו במחנות השמדה ועסקו בהוצאת הגופות מתוך תאי הגזים ושריפתן במשרפות.
ב-7 באוקטובר 1944 השתמשו אסירי הזונדרקומנדו באבק השריפה כדי לפוצץ את הקרמטוריום הרביעי בבירקנאו.
אלה, רוזה, אסתר ורגינה נעצרו ועונו על תפקידן במרד.
הנשים נתלו בפומבי בבירקנאו ב-5 בינואר 1945.
אחיה של רגינה, מרדכי, שהיגר לארצות הברית, ואחייניתה, רוז רכניץ' (רוזה איקוביץ'), היו בני משפחתה היחידים של רגינה ששרדו את השואה.
רגימנט הרגלים שלזוויג (בדנית: Slesvigske Fodregiment) הוא רגימנט חיל רגלים של הצבא המלכותי הדני.
הרגימנט קיים מאז 1778, וב-2001 התאחד עם רגימנט המשמר של המלכה ליצירת רגימנט המשמר של הנסיך.
ב-1 בינואר 2019 הוקם הרגימנט מחדש.
הרגימנט הוקם ב-1778 ועד 1842 שימש כחיל מצב בשלזוויג.
לאחר מכן שימש כחיל מצב בפרדריסיה.
ב-1854 הועבר לקופנהגן וב-1923 הועבר להדרסלב.
הרגימנט השתתף במלחמות הנפוליאוניות ולאחר מכן במלחמת שלזוויג הראשונה ומלחמת שלזוויג השנייה.
ב-1991 הוא אוחד עם רגימנט המשמר פונן ורגימנט הרגלים היוטלנדי של המלך.
ב-1997 הפך הרגימנט לרגימנט חיל רגלים ממוכן.
ב-2001 אוחד הרגימנט יחד עם רגימנט המשמר של המלכה ליצירת רגימנט המשמר של הנסיך.
ב-1 בינואר 2019 הוקם הרגימנט מחדש והוא חלק מהבריגדה השנייה.
רגימנט הריינג'רים הוא רגימנט מבצעים מיוחדים וסיוע לכוחות מקומיים ברחבי העולם של הצבא הבריטי.
הרגימנט הוקם ב-1 בדצמבר 2021 על בסיס ארבעה גדודים שהועברו אליו מרגימנטים אחרים.
הוא הוקם כחלק ממסגרת חטיבת המבצעים המיוחדים של הצבא (שהוקמה באותה תקופה), תחת הדיוויזיה השישית, במטרה לשמש כוח למבצעים מיוחדים בסיוע לכוחות בעלות ברית של הממלכה המאוחדת, כולל אימון והכשרה של כוחות מקומיים וביצוע פעולות מיוחדות במוקדים שונים ברחבי העולם.
יסודות הרגימנט התחילו באוקטובר 2017, עם הקמת קבוצת חיל הרגלים המיוחדת (Specialised Infantry Group) אשר כללה שני גדודים: הגדוד הרביעי, רגימנט הרובאים; והגדוד הראשון, הרגימנט המלכותי של סקוטלנד.
מטרת הקבוצה הייתה לשמש מסגרת אימון, הכשרה וסיוע לכוחות בעלות ברית ברחבי העולם על ידי יחידות הצבא הבריטי, מתוך כך הותאמו הגדודים לאופי הפעילות וקיבלו הכשרה וציוד מתאים לפעול בשיתוף פעולה עם כוחות מקומיים.
בינואר 2019 נוסף לחטיבה הגדוד השני של רגימנט דוכס לנקסטר, ובהמשך גם הגדוד השלישי של רגימנט רובאי גורקה המלכותי.
גדודים אלו מוספרו מחדש תחת הרגימנט החדש וכל גדוד קיבל תחום אחריות גאוגרפי ברחבי העולם; הגדוד הראשון והשני השתייכו למערב ומזרח אפריקה בהתאמה, הגדוד השלישי במזרח אירופה, והגדוד הרביעי בגזרת המזרח התיכון.
בתחילת 2022 עם התגברות המתיחות והפלישה הרוסית לאוקראינה נשלח הגדוד השלישי לסייע לכוחות האוקראינים, בפברואר 2022 הגדוד הראשון נשלח לגאנה במטרה להכשיר ולתמוך בחטיבת הכוחות המיוחדים של הכוחות המזוינים של גאנה.
הרגימנט מורכב מארבעה גדודים, כאשר כל אחד מגייס את חייליו מרחבי הממלכה המאוחדת ויחידות הצבא הבריטי.
כל גדוד משויך לאזור אחר בעולם, שם הוא פועל עם כוחות בעלות ברית של בריטניה.
הגדוד הראשון (מחנה פלאס, צפון אירלנד) - אחראי על אזור דרום ארופה
הגדוד השני (מחנה קאוג, סארי) - אחראי על אזור אפריקה
הגדוד השלישי (מחנה פירברייט, סארי) - אחראי על אזור צפון אירופה
הגדוד הרביעי (מחנה אלדרשוט, המפשייר) - אחראי על אזור המזרח התיכון ואסיה
רגיסטן (באוזבקית: Регистон, Registon; באנגלית: Registan) הייתה הכיכר המרכזית של העיר העתיקה סמרקנד, שהייתה בירת האימפריה הטימורית וגם בירתה של הרפובליקה האוזבקית במסגרת ברית המועצות.
השם Rēgistan בפרסית: פירושו "מקום חולי" או "מדבר".
בשנת 2001 רגיסטן נכללה ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו יחד עם שאר חלקי העיר העתיקה של סמרקנד.
רגיסטן הייתה כיכר ציבורית, שבה התאספו תושבי העיר לשמוע הכרזות מלכותיות ומקום בו בוצעו ההוצאות להורג הפומביות.
הקריאה לציבור להגיע לכיכר נעשתה בהקשה על צינורות נחושת גדולים שנקראו דז'רצ'יס.
סביב הכיכר נבנו שלוש מדרסות (מכללות איסלאמיות), בארכיטקטורה אסלאמית ייחודית.
שלוש המדרסות, שהוקמו סביב הרגיסטן הן:
מדרסת אולוג בג , (בפרסית: مدرسه الغ بیگ) נבנתה על ידי אולוג בג בתקופת האימפריה הטימורית של טימור לנג, המונגולי.
הכניסה למדרסה בעלת איוואן מרשים עם קשת לאנסט (כמו שער ניצחון) הפונה לכיכר.
בפינות המבנה ממוקמים מינרטים גבוהים.
לוח הפסיפס מעל קשת הכניסה של האיוואן מעוטר בקישוטים גאומטריים מסוגננים.
החצר הפנימית המרובעת כוללת מסגד וחדרי הרצאות, והיא מוקפת בחדרים שהיו המעונות שבהם התגוררו סטודנטים מאמינים.
לאורך צירי המבנה ישנן גלריות.
במקור מדרסת אולוג בג הייתה בניין בן שתי קומות עם ארבע חדרי הרצאות בעלי כיפות בכל פינה.
מדרסת אולוג בג, הייתה אחת מאוניברסיטאות הדתיות הטובות ביותר במזרח המוסלמי במאה ה-15 לספירה.
עבדול-רחמן ג'מי , המשורר הפרסי, המלומד, המיסטיקן, המדען והפילוסוף למד במדרסה.
אולוג בג עצמו מקים המדרסה שהיה מתמטיקאי ואסטרונום, הרצה במדרסת אולוג בג.
בתקופת ממשלתו של אולו בג הייתה המדרסה מרכז למידה אוניברסיטאי.
במאה ה-17 הורה שליט סמרקנד, ילנגטוש בקהודור, לבנות את המדרסות שר-דור (בפרסית: شیردار) וטיליה-קורי (בפרסית: طلاکاری).
פסיפסי הנמרים עם השמש העולה על גבם מייחדים אותם בשל תיאורם של יצורים חיים ושימוש במוטיבים פרסיים.
עשר שנים לאחר שנבנתה מדרסת שר-דור נבנתה מדרסת טיליה-קורי.
משמעות השם טיליה-קורי הוא "מוזהב".
המדרסה לא הייתה רק מכללה ומגורים לסטודנטים, אלא שהיא שימשה גם כמסגד.
המסגד בטיליה-קורי היה המסגד הגדול בסמרקנד.
לטיליה-קורי יש חזית ראשית בת שתי קומות וחצר ענקית שבשוליה חדרי מעונות הסטודנטים, ארבע גלריות לאורך צירי המבנה.
המסגד ממוקם בחלקה המערבי של החצר.
האולם המרכזי של המסגד מוזהב.
ממזרח למדרסת טיליה-קורי נמצא המאוזוליאום של מוחמד שייבּאני ח'אן מהמאה ה-16. הוא היה מנהיגם של האוזבקים שהפילו את השושלת הטימורית במרכז אסיה ונכדו של אבול-חייר חאן .
במהלך השנים שלאחר מכן האוזבקים התיישבו בעיקר במרכז אסיה.
הפלישה האוזבקית במאה ה-15 לספירה, הייתה פרק חשוב בהיווסדות של האומה האוזבקית הנוכחית.
כיפת צ'ורסו (1785) ממוקמת מאחורי השר-דור, בדרום מזרח הרגיסטן בצומת הכבישים המחברים בין סמרקנד, טשקנט, בוכרה ושאחריסאבז.
המילה צ'ורסו באה ממקור פרסי, שמשמעותה "צומת דרכים".
כיפת צ'ורסו נכללת ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו יחד עם שאר חלקי העיר העתיקה של סמרקנד.
כיפת צ'ורסו הייתה במקור בזאר שנבנה במאה ה-15 אך נבנתה מחדש במאה ה-18 והפכה לשוק.
המבנה הנוכחי נבנה בתקופת שלטונו של אמיר שחמוראד, בשנת 1785. בתקופה הסובייטית, המבנה הפך לבניין זיכרון, בו נמכרים רק מזכרות ופריטים קטנים לשימוש יומיומי.
בשנת 2005, הבעלות על צ'ורסו הועברה לאקדמיה לאמנויות של אוזבקיסטן.
כיפת צ'ורסו משמשת במאה העשרים ואחת, כגלריה לאמנות המאכלסת את יצירותיהם של אמנים עכשוויים והיסטוריים כאחד.
האמנות המוצגת בגלריה צ'ורסו מציגה את התרבות, ההיסטוריה והמגוון של העם האוזבקי.
רגישות תרבותית היא היכולת לזהות, להבין ולכבד הבדלים תרבותיים בין אנשים יחידים ובין קבוצות, ולהתאים התנהלות, תקשורת ושירותים למצבים תרבותיים מגוונים.
המושג מתייחס למאפיינים תרבותיים שונים, ובהם ערכים, אמונות, שפה, נורמות חברתיות, מנהגים ותפיסות עולם, ומבוסס על גישה השואפת לפעול באופן מודע, מכבד ולא שיפוטי כלפי שונות תרבותית.
רגישות תרבותית נחשבת מרכיב מרכזי בהתנהלות מקצועית בארגונים רב-תרבותיים, והיא רלוונטית במיוחד בתחומים המבוססים על מפגש בין-אישי, כגון חינוך, רווחה ומערכת הבריאות.
בהקשרים אלו, חוסר רגישות תרבותית עלול להוביל לאי-הבנה, לפגיעה באמון בין נותני השירות למקבליו ואף להעמקת פערים חברתיים ובריאותיים.
ישנם מחקרים בתחום הבריאות שמצביעים על כך שיישום עקרונות של רגישות תרבותית ברמה הקלינית והארגונית תורם לשיפור חוויית המטופלים, חיזוק האמון במערכת הבריאות והגברת ההיענות לטיפול.
העיסוק ברגישות תרבותית התפתח בעיקר במחצית השנייה של המאה ה־20, על רקע תהליכים של גלובליזציה, הגירה והתרחבות מפגשים בין תרבויות שונות.
בשלביו הראשונים התמקד המושג ברכישת ידע על תרבויות שונות, מתוך הנחה כי היכרות עם מאפיינים תרבותיים תוביל למתן שירות מותאם יותר לאוכלוסיות מגוונות.
עם הזמן התפתחה ביקורת על גישה זו, והודגש כי ידע תרבותי לבדו לא מספיק.
רגישות תרבותית מחייבת גם מודעות עצמית ובחינה של עמדות, הנחות מוקדמות ודפוסי חשיבה של נותן השירות.
בהתאם לכך, הורחב המושג כך שיתייחס לרגישות תרבותית כתהליך מתמשך של למידה, הסתגלות ורפלקציה, ולא כמיומנות חד־פעמית הנרכשת בשלב מסוים בקריירה המקצועית.
עקרונות מרכזיים של רגישות תרבותית
הספרות המקצועית מתארת מספר עקרונות יסוד המנחים רגישות תרבותית.
עקרונות אלו כוללים הכרה בכך ששונות תרבותית היא מרכיב טבעי בחברה האנושית, ויש להימנע משיפוטיות, להתאים את סגנון התקשורת וההתנהלות להקשר התרבותי של האדם.
עקרון נוסף הוא שמירה על כבודו, ערכיו והעדפותיו של הפרט, גם כאשר הם שונים מהנורמות המוכרות למטפל.
בנוסף, מודגשת חשיבותה של מודעות עצמית מקצועית, הכוללת בחינה מתמדת של עמדות אישיות, סטריאוטיפים אפשריים ודפוסי פעולה קבועים.
רגישות תרבותית נתפסת כגישה דינמית ומתפתחת, המחייבת למידה ורפלקציה לאורך זמן.
עיקרון מרכזי נוסף הוא ההבחנה בין התאמה תרבותית לבין הכללה תרבותית.
בעוד שרגישות תרבותית שואפת להבין את הרקע התרבותי של האדם ולהתחשב בו, היא אינה מבוססת על הנחות מוקדמות או על שיוך אוטומטי של מאפיינים תרבותיים לכל אדם המשתייך לקבוצה מסוימת.
שימוש לא זהיר בידע תרבותי עלול להוביל לראייה סטריאוטיפית, ולכן נדרשת גישה גמישה המשלבת ידע כללי עם הקשבה לאדם הספציפי ולצרכיו הייחודיים.
במערכת הבריאות יש לרגישות תרבותית חשיבות מיוחדת, שכן המפגש בין מטפל למטופל מתרחש לעיתים קרובות במצבים של חולי, כאב וחוסר ודאות.
מטופלים מגיעים עם תפיסות שונות של בריאות, מחלה וטיפול רפואי, ולעיתים גם עם חסמים לשוניים ותרבותיים המשפיעים על איכות התקשורת עם הצוות הרפואי.
מחקרים מצביעים על כך שטיפול שאינו מותאם תרבותית עלול להוביל לירידה בהיענות לטיפול, לשביעות רצון נמוכה ואף לסיכון מוגבר לטעויות רפואיות.
לעומת זאת, התאמה תרבותית של השירות הרפואי, הכוללת הנגשת מידע, התחשבות במנהגים דתיים וחברתיים והיעזרות במתורגמנים רפואיים מקצועיים, עשויה לשפר את הקשר הטיפולי ואת איכות הטיפול.
לצד האחריות האישית של אנשי הצוות, הודגש כי יישום רגישות תרבותית מחייב גם מחויבות מערכתית וארגונית.
מחויבות זו כוללת פיתוח מדיניות ברורה, הכשרות מקצועיות לצוותים רפואיים והטמעת שירותי תרגום.
בהיעדר תמיכה מערכתית, יכולת היישום של רגישות תרבותית בפועל מוגבלת, במיוחד במצבי עומס ולחץ.
במקצוע הסיעוד (אחיוּת), רגישות תרבותית מהווה חלק בלתי נפרד מהעבודה היומיומית.
אחיות ואחים נמצאים במגע ישיר ורציף עם מטופלים ובני משפחותיהם, ומלווים אותם פיזית ורגשית לאורך תהליכי טיפול, אשפוז והחלמה.
לפיכך, הבנה של הרקע התרבותי של המטופל ומשפחתו מהווה מרכיב מרכזי במתן טיפול מקצועי, הוליסטי ומכבד.
רגישות תרבותית בעבודת האחות מתבטאת ביכולת לתקשר באופן מותאם תרבותית לזהות העדפות הקשורות לצניעות, למגדר ולתזונה, להבין הבדלים תרבותיים בביטוי כאב ומצוקה, ולשתף פעולה עם בני משפחה בהתאם לנורמות תרבותיות מקובלות.
מחקרים מצביעים על קשר בין רגישות תרבותית בעבודת הצוות הסיעודי לבין שיפור חוויית המטופל והפחתת פערים בבריאותו.
אתגרים של רגישות תרבותית במפגש בין מטופלים לצוות סיעודי
מחקר עדכני שנערך בישראל מצביע על כך שאחיות ואחים עשויים להתמודד עם עמדות גזעניות או מפלות מצד מטופלים, במיוחד בחברה רב־תרבותית ומקוטבת.
במחקר נמצא כי עמדות אלו עלולות לפגוע בקשר הטיפולי, בתחושת הביטחון של הצוות הסיעודי ובאיכות הטיפול הניתן.
ממצאים אלו מדגישים כי רגישות תרבותית אינה נדרשת רק מצד אנשי הצוות כלפי המטופלים, אלא גם מחייבת התייחסות מערכתית למצבים שבהם הצוות עצמו נפגע מהיעדר רגישות תרבותית מצד מקבלי השירות.
בהקשר זה, עולה הצורך בפיתוח כלים ארגוניים, תמיכה מקצועית והכשרות ייעודיות, שיאפשרו לצוות הסיעודי להתמודד עם מצבים מורכבים אלו תוך שמירה על מקצועיות ורווחה אישית.
ישראל מאופיינת בשונות תרבותית רחבה, הכוללת קבוצות אוכלוסייה מגוונות מבחינה דתית, לאומית, אתנית ולשונית.
שונות זו מציבה אתגר משמעותי בפני מערכת הבריאות, הנדרשת להעניק שירות שוויוני ונגיש לכלל האוכלוסייה.
מחקר שנערך בבתי חולים בישראל מצא כי רמת הכשירות התרבותית הממוצעת היא בינונית, וכי קיימים פערים בין מוסדות שונים ביישום עקרונות של רגישות תרבותית.
אחד האתגרים המרכזיים שזוהו הוא הנגשת השפה, לצד מחסור בהכשרות סדורות לצוותים רפואיים.
לצד אתגרים אלו, מתוארות יוזמות לשיפור המצב, ובהן הנחיות משרד הבריאות, פיתוח שירותי תרגום והטמעת הכשרות מקצועיות בתחום הרגישות התרבותית.
רגישות תרבותית בהקשר גלובלי ובחיי היום-יום
בעידן הגלובלי, רגישות תרבותית מהווה מרכיב מרכזי באינטראקציות חברתיות, מקצועיות ובין-לאומיות.
התרחבות השימוש באמצעים דיגיטליים והגברת הניידות האנושית מגבירים את המפגש בין אנשים מתרבויות שונות, ומדגישים את הצורך בהתנהלות מודעת ורגישה כלפי שונות תרבותית.
בחיי היום-יום, רגישות תרבותית באה לידי ביטוי בהתחשבות בדפוסי תקשורת, סמלים, לבוש, שפה ומנהגים.
יכולת זו תורמת להפחתת קונפליקטים, לחיזוק יחסים בין-אישיים ולבניית סביבה חברתית מכילה.
לצד ההכרה הרחבה בחשיבות הרגישות התרבותית, יישומה בפועל מלווה באתגרים.
עומסי עבודה, מחסור בזמן ומצבי חירום עלולים להקשות על התאמה תרבותית מלאה, ובמקביל קיים חשש מהכללות יתר או מהתמקדות שטחית בתרבות במקום בהתייחסות אינדיבידואלית.
חוקרים מדגישים כי רגישות תרבותית אינה יעד שניתן להשיגו באופן חד־פעמי, אם כי תהליך מתמשך הדורש למידה, הסתגלות ורפלקציה מקצועית לאורך זמן.
רגלי זאב (שם מדעי: Lycopodiaceae) היא משפחה של ליקופודים, שהם צמחים וסקולריים חסרי זרע, החיים בעיקר בבתי-גידול לחים או מוצלים, וזקוקים לתיווך מימי כדי להשלים את מחזור חייהם.
רגלבחנין (פֶּדִיפַּלְפִּי; בלטינית חדשה: Pedipalpi; מלטינית: בחנין palpus, רגל pēs), לעיתים כקיצור פַּלְפִּי או רגלי בַּחְנִין, הם זוג גפיים הקבועים ליד הכליצרות בקדמת הראש של בעלי כליצרות - קבוצה של פרוקי-רגליים הכוללים את העכבישים, העקרבים, סרטני פרסה, ועכבישנים ימיים.
הפדיפלפי צידיים (lateral) לכליצרות (chelicerae ,מלתעות) וקדמיים (anterior) לזוג רגלי הליכה הראשונות.
הפדיפלפי משמשות בעכבישאים רבים כבחנינים בעלי אברי חישה.
במשפחות מסוימות הפכו לרגלי צייד בעלות צבטות כגון אצל העקרבים או בעלי שלפוחיות הצמדה דוגמת האקריות.
אצל זכרים אחדים הן משמשות בתהליך הרבייה כאמצעי להעביר את הזרע אל הנקבה.
מבחינה אבולוציונית נהוג היה לחשוב שהפדיפלפי הומולוגים ללסתות של סרטנאים וחרקים, אך מחקרים מאוחרים יותר (בעזרת גני HOX) מציעים את סט המחושים השני שיש לסרטנאים כאיבר ההומולוגי.
אין להתבלבל בין פדיפלפי לבין בחנינים אחרים כגון הבחנינים על שפה תחתונה (labial palps) או הבחנינים על שפה העליונה (maxillary palps) שקיימים אצל פרוקי רגליים אחרים כגון חגבאים.
"רגליים קרות" הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של דורון ערן שיצא לאקרנים ב-2009, עם רון שחר והילה וידור בתפקידים הראשיים.
הסרט מבוסס על ספרו של הסופר אורי אדלמן "חתונה" ומוקדש לזכרו.
הסרט הופק ב-2004 אך הושלם רק לאחר שאיש שיווק בשם רון אלכסנדרי רכש את הזכויות על הסרט.
הסרט זכה לביקורות שליליות בעיקרו.
בין השאר תיאר אותו מבקר הקולנוע מאיר שניצר כ"סוג של סרט המתחנן לתחרות כלל-ארצית, שבה יתמודדו רבים וטובים על ניסוח עלבונות ודברי גנאי כלפיו", ואורי קליין כ"סרט חובבני ומרושל".
חתן (המגולם על ידי רון שחר) ננטש על ידי כלתו (המגולמת על ידי הילה וידור) בערב החתונה, כאשר המוזמנים החלו להגיע לטקס החתונה באולם האירועים.
החתן יוצא לחפש את הכלה, המגיעה למסעדה ומתלבטת האם היא אוהבת את החתן.
שחקנ/יתדמות רון שחר עומר הילה וידור רוני ציון ברוך שי איריס פן איריס איריס ברנע אם החתן יוסי יבלונקה אבי החתן דינה לימון אם הכלה ארנון צדוק שוטר הילה ערן שירי ריקי בליך ז'יל בן-דוד מלצר צרפתי
המוזיקה בסרט הולחנה על ידי המוזיקאית קרני אלדד.
רגל קרושה (ביידיש: גאַלע או גאַלער; גם כאָלאָדעץ, מרוסית: Холодец) היא מאכל יהודי מזרח-אירופי, העשוי מרגל בקר או מרגלי תרנגולות.
בתקופות מחסור, משפחות בעיירות במזרח אירופה ניצלו עד תום את כל חלקי הבשר, וכך נוצרו מאכלים כמו השמאלץ, הכבד הקצוץ והרגל הקרושה.
להכנת הרגל הקרושה כמה גרסאות: יש המשתמשים בעצמות רגלי כבש, פרה, עוף ואחרים בעצמות הברך - חלקים עתירי סחוס - הממלא תפקיד חשוב בהכנה, שכן הוא מתפרק בבישול ליצירת ג'לטין.
העצמות הנבחרות מבושלות במשך שעות (כשבמטבח הרוסי נהוג להוסיף לבישול סלרי, גזר, בצל ופטרוזיליה), ומתובלות בתבלינים שונים כגון פלפל שחור, מלח בישול, עלי דפנה ושום.
לאחר שהעצמות מתרככות, הן נטחנות ומרוסקות.
במהלך הקירור, נקרש הרסק, עד להפיכתו לג'ל.
לפני הגשתה, יש המקשטים את הרגל הקרושה בשמיר או בפרוסות ביצה קשה.
הרגל הקרושה עשירה בחלבונים ובכולסטרול.
בספרה של רות סירקיס מהמטבח באהבה, מכונה המאכל בשם העברי קריש עוף.
בשחמט, רגלי (גם פיון או חייל) הוא הכלי האחרון בהיררכיה והמוגבל ביותר בתנועתו.
אך חשיבותו במשחק גדלה כאשר הוא מגיע לשורה האחרונה של הלוח, כי אז ניתן להחליפו במלכה או כל כלי אחר פרט למלך – מהלך הנקרא הכתרה.
כל שחקן מתחיל את המשחק עם שמונה רגלים, המסודרים בשורות לפני האחרונות – השנייה והשביעית, כל צד בשורה הקרובה לו.
הרגלי יכול לנוע רק צעד אחד קדימה לערוגה שלפניו, מלבד בצעדו הראשון במשחק, בו יכול השחקן לבחור אם לקדם את הרגלי ערוגה אחת או שתי ערוגות.
בשל כך, פעמים רבות הרגלי נתקע כאשר את הערוגה לפניו תופס כלי אחר.
הרגלי מכה כלים אחרים באופן שונה מדרך ההליכה שלו, הוא מכה ערוגה אחת באלכסון בכיוון התקדמותו, כך שלמעשה בכל רגע נתון הוא מאיים על ערוגה אחת או שתיים.
כפיצוי על יכולותיו המוגבלות לרגלי יש מספר יכולות מיוחדות.
בשל היותו הכלי החלש ביותר, ערכם של כלי שחמט שונים נמדדים על פי מספר הרגלים שהם שווים.
כך, ערכם של רץ ופרש מוערך בשלושה רגלים, צריח חמישה רגלים ומלכה תשעה רגלים.
יש כמה דברים שמייחדים את הרגלי משאר הכלים:
הרגלי הוא הכלי היחיד שאינו יכול לחזור לאחור.
כתוצאה מכך, הרגלי הוא הכלי היחיד שמספר המסעים שהוא יכול לבצע במשחק מוגבל: כל רגלי יכול לנוע לכל היותר שש פעמים במשחק לפני שהוא מוכתר.
הרגלי הוא הכלי היחיד בו יש הבדל בין תנועת הרגלי הלבן והשחור: רגלי לבן שנמצא בה5 יכול לנוע ל-ה6, בעוד רגלי שחור ב-ה5 יכול לנוע ל-ה4. עבור כל שאר הכלים, הערוגות שכלי לבן יכול לנסוע אליהן מערוגה מסוימת הן בדיוק אותן ערוגות שאותו הכלי בשחור יכול לנסוע אליהן.
הרגלי הוא הכלי היחיד שמכה באופן שונה מהאופן בו הוא נע בלי להכות: כל שאר הכלים נעים ומכים בדיוק באותו אופן.
הרגלי מיוחד גם בכך שיש לו אפשרות מיוחדת מעמדת הפתיחה, כלומר להתקדם שתי ערוגות במהלך אחד.
כל שאר הכלים נעים בדיוק באותו האופן במהלך הראשון שלהם כמו כל מהלך אחר (פרט למקרה המיוחד של הצרחה).
הרגלי מעורב במהלך מיוחד שמשלב כמה מהנקודות הקודמות: מהלך זה נקרא הכאה דרך הילוכו, ומוסבר שם.
אין שום כלי אחר שיודע להכות רגלי דרך הילוכו - רק הרגלי היריב יודע לעשות זאת, וכמובן אין שום כלי אחר אותו ניתן להכות דרך הילוכו.
הרגלי הוא הכלי היחיד שיודע להיות "מוכתר", ולהפוך לכלי אחר כלשהו (פרט למלך) לפי בחירת השחקן.
הרגלי לוקח חלק בפתיחות שחמט רבות, מהסיבה הפשוטה שרק הוא והפרש יכולים לשחק כבר מהמהלך הראשון.
ישנן פתיחות רבות שבהן לרגלים חלק חשוב, במיוחד בהגנות.
ההגנה הצרפתית שייכת לסוג הפתיחות בשחמט ברגלי של המלך, בהן השחור אינו מגיב בצורה ישירה, אלא בדרך עקיפה.
ובסופה השחור זוכה לרוב להגנה טובה יותר.
להמשך המשחק לאחר פתיחה זאת יש וריאציות רבות.
גם הגנת קארו-קאן היא פתיחה השייכת לסוג הפתיחות בשחמט ברגלי של המלך, בהן השחור אינו מגיב בצורה ישירה, אלא בדרך עקיפה.
הגנה זו קדומה בזמנה להגנה הצרפתית אולם מבחינה טאקטית היא שיכלול של ההגנה הצרפתית.
מהלכי הפתיחה של הפתיחה הם:
הגנה הולנדית היא הגנה המאופיינת במסעים:
כיום ההגנה אינה פופולרית ברמות הגבוהות של השחמט ומעולם לא הייתה אחת התוכניות העיקריות נגד 1. ד4, על אף שבעבר חלק מהשחקנים הטובים ביותר השתמשו בה בהצלחה.
בצעדו הראשון, לכל רגלי ישנה האפשרות לפתוח בהתקדמות של שתי ערוגות קדימה במקום אחת.
לאחר מהלך אחד של הרגלי, לא משנה אם רגיל או כפול, האפשרות הזו מתבטלת.
לא ניתן לעשות מהלך זה כאשר יש כלי החוצץ בין הרגלי לבין ערוגת היעד.
כאשר הרגלי מגיע לשורה האחרונה של הלוח, הוא הופך לכלי אחר, פרט למלך, באותו הצבע, על-פי בחירת השחקן.
הרגלי יכול להפוך לכל כלי, בלי קשר לשאלה האם הכלי הנבחר טרם יצא מהמשחק.
לרוב השחקן בוחר מלכה, כיוון שהיא הכלי החזק ביותר, אם כי יש מצבים נדירים בהם בחירתה יכולה להועיל פחות מבחירת כלי אחר, ולכן מצב זה קרוי הכתרה – הרגלי למעשה מוכתר למלכה.
הכאה "דרך הילוכו" או "אגב הילוכו" (תרגום עברי לביטוי שמקורו בצרפתית, en passant), הוא מהלך נדיר אותו רק רגלי יכול לעשות.
המהלך יכול להתרחש רק כאשר רגלי (ולא כלי אחר) של היריב נע שתי ערוגות לפנים (במהלך אחד) ועובר בתנועתו את הערוגה המאוימת על ידי הרגלי הלוקח.
במצב זה הרגלי הלוקח יכול להכות הרגלי השני על ידי תנועה לערוגה המאוימת עליה פסח הרגלי השני.
מהלך זה חייב להתרחש בתור שמיד לאחר התקדמותו של היריב שתי ערוגות ולא ניתן לנצל אותו אחר-כך.
לדוגמה, רגלי שחור, המוצב בערוגה ב-4, יכול להכות רגלי לבן הנע במהלך אחד מערוגה א2 לערוגה א4 בשלב התאורטי בו עובר הרגלי הלבן דרך א3. בסוף המהלך יונח הרגלי השחור על הערוגה א3, והרגלי הלבן מערוגה א4 יוצא מהלוח.
זהו המהלך היחיד במשחק בו הכלי המכה והכלי המוכה לא נמצאים באותה ערוגה.
רגל האווז (מלטינית: pes anserinus) היא כינויו של הגיד המשותף של שריר החייטים, השריר העדין והשריר החצי גידי אשר נאחז בחלק העליון של הפן התיכון של השוקה.
הגיד המשותף שטחי יותר מהרצועה העקיפה התיכונה של הברך.
שלושת גידי השרירים המתכנסים לכדי גיד אחד, מזכירים במראם רגל אווז, ומכאן שמו של הגיד המשותף.
כיווץ של שרירי רגל האווז מכופף את הברך ומסובב אותה פנימה.
שרירים אלו מגינים על הברך מכוחות פיתול או מכוחות הפועלים בניצב לחלק הצידי של הברך.
בין רגל האווז לעצם השוקה ולרצועה העקיפה התיכונה נמצאת אמתחת המפרידה ביניהן.
שמה של האמתחת כשמו של הגיד המשותף.
דלקת אמתחת רגל האווז (pes anserinus bursitis) מאופיינת בכאב ובנפיחות בחלקה התיכון של הברך.
הדלקת עשויה להופיע בעקבות הפרעות אחרות בברך, כגון דלקת מפרקים ניוונית של הברך או כאב ברך קדמי.
הטיפול בדלקת כולל שימוש במשחות של נוגדי דלקת לא סטרואידיים וטיפול פיזיותרפי.
רגל האסורה במקומה – אוסרת שלא במקומה הוא כלל הלכתי בהלכות עירובין.
הדרך היחידה להתיר את טלטול החפצים בחצר החיצונה במקרה כזה היא באמצעות ביטול רשות, היינו שבני החצר הפנימית יבטלו ויסתלקו מזכות המעבר שיש להם בחצר החיצונה.
כלל זה נאמר רק במקום שבו היציאה היחידה מרשות היחיד הפנימית למבוי או לרשות הרבים היא דרך רשות היחיד החיצונה.
אם יש דרך יציאה נוספת – אין אומרים כלל זה.
עירבו החצר החיצונית והפנימית בפני עצמן
ניתן לערב עירוב חצרות נפרד לכל אחת מהחצרות, ובכל אחת מהחצרות תהיה מותרת הוצאת חפצים מבתי המגורים לחצר המשותפת שלה.
אולם הוצאת חפצים מהבתים לחצר השנייה - תהיה אסורה, כל זמן שלא השתתפו שתי החצרות בעירוב אחד.
אם החצר הפנימית עירבה לעצמה והחצר החיצונה לא עירבה כלל - אין בני החיצונה פוגמים בעירוב החצרות של החצר הפנימית, היות שאין להם זכות מעבר ודריסת רגל בחצר הפנימית.
חצרות שלכל אחת מהן פתח למבוי או לרשות הרבים ופתח נוסף לחצר אחרת - יכולות לערב אחת עם השנייה על מנת להתיר את טלטול החפצים ביניהם, ואינם אוסרות את הטלטול זו על זו אם לא עירבו, היות שלכל אחת מהם פתח חיצוני נפרד.
רגל אחת בחוץ הוא ספרו של חנוך ברטוב, המקשר כרונולוגית בין ספריו "של מי אתה ילד" ו"פצעי בגרות".
לכאורה, לפי הנאמר בפתח הספר, מדובר בסיפור בדוי מלב, אך שיבתו של המחבר אל פרטים מן העלילה, בצירופים ובנוסחים שונים, בספריו האחרים, והדמיון שאין להתעלם ממנו בין חייו של ברטוב עצמו לבין הביוגרפיה של גיבורו הראשי, נחמן שפיגלר, מעידים על הקו האוטוביוגרפי בספר זה ובספריו האחרים.
הספר יצא בהוצאת עם עובד בשנת 1994. ב-2011 ראתה אור מהדורה חדשה שלו, בצירוף אחרית-דבר מאת אבנר הולצמן, בסדרת הספריה החדשה.
מאז הגיע למצוות מתלבט נחמן בין שאיפתו הבוערת להצטיין בלימודים, להתחרות בחבריו ולכבוש את לבה של יונינה שיין, בת כיתתו היפה והמוכשרת, לבין הצורך הדוחק לעבוד ולסייע להוריו, שמצבם מתדרדר והולך מאז נפל אביו הטייח מן הפיגום ושתי רגליו נשברו.
בין לבין הוא גם משתתף באימוני ההגנה במושבתו ולוקח חלק בפעילויות חוץ-לימודיות ובמפגשי חברים.
על רקע זה צומח ומתהדק הקשר בין נחמן ליונינה, מידידות בחבורה לחברות בשניים וממנה לאהבת נעורים גדולה, רצופה שיאים ותהומות, נאמנות אין קץ, קנאה וחשדות.
בסוף הכיתה השישית מחליט נחמן לוותר על הלימודים וללמוד את עבודת ליטוש היהלומים.
המצב הכלכלי במשפחתו מתדרדר לשפל ללא תקדים, כשהחובות המעיקים והולכים מאלצים את הוריו למכור את החנות שאינה מכניסה ואת הצריף עם המגרש ("הדונם"), רכושם היחיד ואחיזתם היחידה בשמץ של מעמד חברתי, היקר כל כך ללב אמו, ולעבור לדירת חדר צפופה לא רחוק משם.
הוריו נקרעים בין הרצון לראותו מסיים את לימודיו ומקבל את תעודת הבגרות הנכספת לבין העושר המתגלם בליטוש יהלומים, כפי שמוכיח בן שכניהם שעלה לגדולה בעבודה זו מעבר לכל הציפיות.
נחמן מתייצב בהחלטה נחושה מול פקפוקי הוריו ומחאות חבריו לכיתה ובעקשנות גומר אומר להצליח בעבודה, להעשיר את הוריו, להמשיך בלימודים במקביל לכיתתו ולהוכיח לכולם, ובעיקר ליונינה, מי הוא ומה ערכו.
במידה רבה הוא אכן מצליח להגשים את שאיפותיו.
אחרי התחלה קשה הוא רוכש מיומנות בעבודה ועושה בה חיל, שכרו עולה פי ארבעה וחמישה על שכר אביו ובמקביל מתרפה סמכות האב, המעלים עין מהשתחררות בנו היחיד ממצוות הדת, ובלבד שלא יהיה עליו להתעמת עמו.
גם בלימודים הוא מצליח להתמיד, עד כמה שידו מגעת, ובעיקר הוא שומר מכל משמר על קשריו עם יונינה, מתוך חשש מתמיד שהיא נשמטת והולכת מאחיזתו.
בהדרגה נוקעת נפשו מעבודת ליטוש היהלומים והוא מרגיש, שכל ציפיותיו מן ההצלחה שהשיג היו לאין.
הצעירה מתיידדת עם "הילד מהמרפסת הפתוחה", עד שמתברר לשניהם, שהילד כבר איננו ילד והידידות הופכת למשהו אחר, מסוכן לשניהם.
נחמן נקרע בין משיכתו העזה אל השכנה הבודדה לבין אהבתו הממושכת אל יונינה, שיצאה בינתיים ללמוד בירושלים, ממעטת לבוא הביתה ומכתביה רחוקים מלהרגיעו.
כמוצא יחיד מן הסבך שאליו נקלע, פועל נחמן בלי להתייעץ עם איש, מתגייס לצבא בלי להגיד מילה להוריו ומעמיד אותם לפני עובדה מוגמרת.
עלילותיו בצבא הבריטי בשנתיים האחרונות של המלחמה מסופרות בספר "פצעי בגרות".
הסיפור בספרים אחרים של המחבר
סיפורו של נחמן חוזר ומופיע בווריאציות שונות בספרים אחרים של חנוך ברטוב - בספר שנאבק לכתוב בלפור שו"ב בבאמצע הרומן ובספר מתום עד תום, המסכם את חיי אלישע קרוק עם נוגה הולצברג, הלא היא יונינה שיין, אהובת ילדותו ונעוריו.
העלילה שמספר בלפור שו"ב לאהובתו הסוכנת הספרותית, שמקליטה אותו שלא מדעתו בעשרים וארבע קלטות במשך שלושה ימים רצופים של דיבורים אין קץ, היא היא עלילת סיפורו של נחמן שפיגלר בשינויים, שאין די בהם להסוות את הדמיון בין הגרסאות.
אחיו הבכור של בלפור, נחמיה הקיבוצניק התם והשקדן, מופיע ב"רגל אחת בחוץ" בדמותו של יודקה, בן דודה של אמו של נחמן, והשבועיים שעושה בלפור בקיבוץ של אחיו בתקופת השביתה במלטשת היהלומים הם הם השבועיים שעושה נחמן בקיבוץ של יודקה - קיבוץ לוהט ויוקד בעמק בית שאן.
רגליים לדבר הוא ביטוי שנתנו חז"ל בהלכה לאומדנא המתבססת על צירוף שני מקרים שנראה כי יש קשר ביניהם ועשויים להורות על מעשה מסוים או על תופעה מסוימת.
בהלכות איסור והיתר: על פי ההלכה, קיים כלל כי "אין דבר שבערווה פחות משניים", כלומר לא ניתן להתיר או לאסור אישה אלא על סמך עדותם של שני עדים.
לעומת זאת, קובעת התורה כי אישה שבעלה התרה בה "אל תסתרי עם פלוני" (פעולה הנקראת "קינוי") ונתייחדה עמו ("סתירה") היא נאסרת על בעלה לא רק מספק שמא זנתה עמו, אלא עשו ספק זה כוודאי לכל דבר.
ההסבר לכך הוא שרגליים לדבר שזינתה עם הנואף שעמו נסתתרה, שהרי הבעל ביקש והזהיר אותה לא להתייחד עמו ומשנתייחדה עמו למרות זאת נראה כי אכן זינו יחד.
בהלכות טומאה וטהרה: "שכונת קברות" הוא מושג הלכתי, החל על כל מקום שבו נמצאו שלושה מתים במרחק של בין ארבע לשמונה אמות.
במסכת אהלות נפסק, דרך הבדיקה של המוצא מת.
כאשר אדם מת, עליו לקחת רק את גופו ואת עפר תבוסתו, בו נספגת הליחה שבגופו, - כל העפר התיחוח שמתחתיו, בנוסף לשלושה טפחים שאותם הוא חופר מתחת לעפר התיחוח.
אך אם מצא שלושה מתים, ובין מת לשני יש מרחק של בין ארבע לשמונה אמות, יש להניח כי ככל הנראה במקום זה הייתה מערת קבורה, הנקראת בלשון חז"ל "שכונת קברות".
במקרה כזה, קובעת המשנה כי יש לבצע בדיקת עשרים אמה מכל צדדי המת לבדוק אם אין מת נוסף.
אם מצא מת נוסף, המצב חמור יותר: שכן, למרות שאכן ייתכן שהמת שייך לאותה מערה שנקבר הראשון, (שהרי לשם כך מתבצעת הבדיקה, כדי לגלות האם המערה ממשיכה עד העשרים האמות הבאות), הרי שחז"ל חששו שמא מת זה שייך למערה אחרת, חדשה, כך שמדובר בשתי מערות נפרדות.
בעצם, חשש זה אינו מובן, שהרי לו היה נמצא אותו מת עצמו לבדו, בשדה אחר, לא היה עלינו לבצע בדיקת עשרים אמה.
אלא שאת ההסבר לכך, שבמקרה שהמת נמצא באותה שדה בו נמצא מת אחר, קובעים חז"ל שרגליים לדבר; כלומר, 1. כאשר אנו מוצאים מערת קבורה במקום מסוים, ייתכן מאוד שיש בשדה זה מערות קבורה נוספות.