tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה העת סימטריה נחשבה לאידיאלית והעיצוב לבניין ולשטח הוצג בציר מרכזי עם מרכיבי תמונת מראה משני צדיו.
בתוך הארמון, הציר כלל את אולם הכניסה, המדרגות וההיכל הגדול בקומה הראשונה.
ממערב וממזרח להיכל הגדול בהתאמה היו דירותיהם של ויליאם השלישי ומרי השנייה.
דירותיהם של החצרנים וחדר האוכל, היו בקומת הקרקע.
בשנת 1689, הפך ויליאם השלישי למלך אנגליה, סקוטלנד ואירלנד והעלאה זו של מעמדו וכוחו הביאה בעקבותיה הרחבה של הט לו.
בין 1691 ל-1694 הוחלפו העמודים שקישרו את חיל דה לוגיס לכנפיים משני צדדיו בארבעה ביתנים.
ביתנים אלה הכילו את הדירות החדשות של ויליאם השלישי ומרי השנייה, חדר אוכל חדש וגלריה ארוכה.
המלכה מרי לא חזרה להולנד אחרי 1689 ומעולם לא ראתה את ההרחבה.
עם מותו של המלך ויליאם השלישי בשנת 1702 היו חילוקי דעות בנוגע לירושתו, בסופו של דבר, בשנת 1732, הט לו הורשה לוילם הרביעי.
גם וילם הרביעי וגם בנו, וילם החמישי, השתמשו בארמון במאה ה-18 כמעון קיץ.
ב־30 באפריל 2009, החג הלאומי ההולנדי, יום המלך, נהג אדם במכוניתו במהירות גבוהה לתוך ההמון אשר כללו בתוכם את המלכה ביאטריקס ובני משפחתה.
הנהג פגע באנשים אשר התגודדו בשולי הרחוב והותיר עשרים ושניים פצועים ושמונה הרוגים, כולל הנהג עצמו, שנפטר למחרת.
אף על פי שמשפחת המלוכה לא נפגעה, ההערכה היא כי מטרת המפגע הייתה לפגוע במשפחת המלוכה.
באפלדורן משרדים רבים, שירותי המס ההולנדיים, שירות רישום המקרקעין הממשלתי ועוד.
עם יותר מ-95,000 עובדים בעירייה, אפלדורן הוא אחד ממרכזי התעסוקה החשובים ביותר במזרח הולנד.
באפלדורן ישנם גם כמה מוסדות חינוכיים חשובים, כמו אוניברסיטת סקסיון למדעים יישומיים (ניהול בתי מלון ומתקנים), אוניברסיטת וויטנבורג למדעים יישומיים, האקדמיה למשטרת הולנד והאוניברסיטה התאולוגית באפלדורן.
לאפלדורן יש כיום גם תעשיית עיבוד בשר משמעותית עם מתקני ייצור ואחסון.
אפלדורן ידועה גם בזכות מספרם הגדול (ההיסטורי) של סוחרי מכוניות משומשות.
Apenheul הוא גן חיות בעיר בו סוגים שונים של קופים, שחלקם חופשיים להסתובב ולבוא במגע חופשי עם המבקרים.
הוא ממוקם בקצה המערבי של אפלדורן וניתן להגיע אליו בקלות באמצעות אוטובוס מקומי.
לאחר מלחמת העולם השנייה פעל בעיר בית יתומים לילדים יהודים ניצולי השואה.
עד תחילת 2013 הייתה לעיר קבוצת כדורגל בשם אפלדורן, ששיחקה רוב הזמן בליגה ההולנדית השנייה.
הקבוצה שיחקה את משחקיה באצטדיון פארק ברג ובוס שבמערב העיר אך המועדון פשט רגל בינואר 2013. מועדון הספורט המצליח ביותר באפלדורן הוא של קבוצת הכדורעף SV Dynamo, הקבוצה הייתה אלופה 12 פעמים בליגה A ההולנדית.
מועדון כדורעף אחר מצליח באפלדורן, ומתחרה גדול לדינמו, הוא אלטרו.
בגלל הצמיחה של אפלדורן, והתעניינות האוכלוסייה בספורט, הקימה אפלדורן אצטדיון חדש לכדורעף, אתלטיקה מקורה ורכיבה על אופניים.
האצטדיון, Omnisport אפלדורן, נפתח בשנת 2008 והוא אירח את אליפות העולם ברכיבה על אופניים 2011 UCI Track ואת אליפות מסלול האירופי בשנת 2011 ו-2013. בשנת 2016 אירחה העיר את שלב הפתיחה בג'ירו ד'איטליה.
האפלול (שם מדעי: Eptesicus) הוא סוג של עטלף קטן-בינוני במשפחת הנשפוניים ובו כ-24 מינים שנפוצים בכל היבשות מלבד אנטארקטיקה.
הסוג הוקם בשנת 1820 על ידי הזואולוג הצרפתי קונסטנטין סמואל רפינסק ובמקור כלל 32 מינים שחלקם הועברו לבסוף לסוגים אחרים.
מבחינה גנטית, האפלול קרוב בעיקר לסוגים אפלול מדומה ואריאלון.
שמו המדעי מציין את הרגלו להשתמש בבתים כמקום לינה.
2 מינים בסוג זה מצויים בישראל: אפלול מצוי ואפלול הנגב.
האפלול מתאפיין בגוף קומפקטי ושעיר, בראש גדול ורחב ובכנפיים קצרות, רחבות ומעוגלות.
האוזניים קצרות, אליפטיות ומופרדות היטב זו מזו.
העיניים קטנות, האף בינוני ורחב והנחיריים בולטים.
כנף הזנב ארוכה ורחבה, וקצה הזנב בולט מעט החוצה.
הפרווה הרכה של האפלול ארוכה או קצרה בהתאם לאזור הגאוגרפי.
צבעה הכללי נע בין חום-אפרורי לחום אוכרה, זהוב, בז', חאקי, כתמתם, אדמוני, ערמוני, חום כהה או שחור.
אצל רבים מהמינים, הפרווה מורכבת ממספר צבעים כגון שחור וצהוב, כתום וחום או אדמוני וזהוב.
הצד התחתון חיוור יותר מהעליון, ונע בין כתמתם חיוור לצהבהב, שנהב או לבנבן.
אזור הכתף והמצח נוטה להיות בצבע כהה או עז.
האוזניים והכנפיים בצבע שחור מבריק, שחור מפויח או חום כהה.
הפנים עשויות להיות שחרחרות או ורודות.
הרגליים והזרועות בצבע בורדו או ורוד.
האפלולים מצויים ברוב העולם, ובכלל זה באוסטרליה, אפריקה, אסיה, אירופה והאמריקות.
בהתאם לטווח התפוצה המכסה את מרבית העולם, בית הגידול של האפלולים הוא המגוון ביותר בקרב העטלפים ונע ממדבריות ליערות גשם טרופיים, סוואנות, טייגות או טונדרה ארקטית; אף על פי כן, רוב המינים מגלים העדפה לבתי גידול מיוערים.
האפלולים פעילים בלילה, ומבלים את שעות היום בקבוצות קטנות במערות, חללי עצים, בתים ובניינים.
מעופם איטי למדי, והם נוטים לחפש את מזונם בסמוך לקרקע.
התזונה שלהם מורכבת מחרקים דוגמת עשים וחיפושיות ולעיתים גם שבלולי יבשה.
הם מאתרים את מזונם באמצעות איכון-הד בתדר של 25–55 קילוהרץ ומשמיעים גם קולות ציוץ ונקישה שמשמשים לתקשורת ביניהם.
למרות שהאפלולים עשויים לנדוד דרומה עם בוא החורף, בדרך כלל הם נשארים לאורך השנה בשטח המחיה שלהם ונכנסים לתרדמת חורף עד בוא האביב.
הרבייה משתנה מאזור לאזור ועשויה להתרחש באביב, בקיץ, בסתיו או בחורף; כאשר הרבייה מתרחשת בסתיו או בחורף, הזרע מאוחסן עד בוא האביב.
לפני ההמלטה, הנקבות מקימות בדרך כלל מושבות המוניות שבהן הן מגדלות את הגורים ללא מעורבות הזכרים.
הנקבה ממליטה גור יחיד או תאומים והם גדלים במהירות ומסוגלים לעוף תוך חודש.
הגמילה מתרחשת בגיל חודש וחצי.
תוחלת החיים של האפלולים ארוכה יחסית ונעה בין 10 ל-20 שנה.
תרגול משותף יחד קדימה אפלדורן (בהולנדית: Alleen Gezamenlijk Oefenen Voert Verder Apeldoorn או בקיצור AGOVV) הוא מועדון כדורגל הולנדי מאפלדורן שבחלדרלנד המשחק במסגרת הליגה ה-8 החובבנית, בשיאו שיחק המועדון בליגת המשנה ההולנדית.
המועדון נוסד ב-25 בפברואר 1913 כ"אפלדורן מועדון הנמנעים תמיד אגודת כדורגל" שמה של האגודה נגזר ממטרת הבסיס שהיא ארגון של מתנזרים מאלכוהול .
הקבוצה שיחקה מהקמתה ועד להקמת הליגות המקצועניות באליפות הולנד וב-1938 הצליחה להגיע להישג שיא כאשר העפילה לגמר הגביע ההולנדי אך הובסה בו בתוצאה 1–4 מול ו.ס.ו.
לקראת הקמת מערך הליגות המקצועניות שיחקה הקבוצה בדרג הראשון של אליפות הולנד אך בעונת 1954/55 שהייתה עונת החלוקה לדרגים לפני עונת המבחן, סיימה הקבוצה בתחתית הליגה וירדה לדרג ה-2, זו הייתה עונתה האחרונה בליגה הראשונה.
עם הקמת הליגות המקצועניות הפך הדרג ה-2 לליגה השלישית.
בעונת 1955/56 לא התקיימה תחרות בדרך לקבוצות בליגה השלישית ובסיומה הוחלט כי הקבוצה תוכל להצטרף לליגת המשנה מהעונה הבאה: עונת 1956/1957. את עונתה הראשונה בליגה סיימה הקבוצה במקום ה-15 מ-16 קבוצות אך במרחק של 8 נק' ונשארה בליגה.
הקבוצה המשיכה לשחק בליגת המשנה עד לסיום עונת 1961/1962 אז הוחלט על שינוי מבנה הליגות וארגון מחדש בצורה של צמצום מספר הקבוצות בליגה מ-36 ל-16 בעונה זו סיימה הקבוצה במקום ה-8 ועקב כך נשרה לליגה ה-3.
מעונת 1962/63 ועד 1970/71 שיחקה הקבוצה בליגה ה-3 שנחשבה אז לחלק ממערך הליגות המקצועניות, היא הצליחה להעפיל פעמים לפלייאוף העלייה אך כשלה להעפיל לליגת המשנה, ובסיום עונת 1970/71 בעקבות ביטול הליגה השלישית כליגה מקצוענית, בוטל רישיון הקבוצה והיא הפכה לקבוצה חובבנית.
לאחר שנת המתנה אושרה הבקשה ביולי 2003 וב-2003/2004 חזר המועדון לליגת המשנה.
בשנים הבאות הייתה הקבוצה לקבוצת מרכז טבלה לרוב אך הצליחה להעפיל פעמיים לשלב הפלייאוף על הכרטיס לליגת העל, פעם אחת ב-2006 כשסיימה במקום ה-10 אך הצליחה לזכות בכרטיס דרך פלייאוף הדירוג ופעם אחת כשסיימה במקום ה-6.
ב-2011/2012 סיימה הקבוצה במקום האחרון אך הועלתה למקום ה-17 לאחר שליריבתה בתחתית אמן הורדו 6 נק'.
לאחר פשיטת הרגל של המועדון המקצועני, הוחלט כי הקבוצה תתקיים במתכונת חובבנית הודות לתרומה של משקעים חיצוניים והקבוצה החלה לשחק בליגת ה-8 ממנה העפילה לליגה ה-3 בה היא משחקת כיום.
אפלטון היא עיר במדינת ויסקונסין שבארצות הברית.
אפלטון ממוקמת על נהר פוקס, כ- דרומית-מערבית לגרין ביי ו- צפונית למילווקי.
נכון למפקד האוכלוסין מ-2020 התגוררו בעיר כ-75,644 תושבים, מה שהופך אותה לעיר השישית בגודלה בוויסקונסין.
באפלטון פועלים אוניברסיטת לורנס, נמל התעופה הבינלאומי של אפלטון, ושני בתי חולים משמעותיים.
באזור אפלטון התיישבו בעבר אינדיאנים, אשר מסרו את השטח לארצות הברית ב-1836.
המתיישבים האירופאים הראשונים באפלטון היו סוחרי פרוות שתכננו לסחור עם האינדיאנים המקומיים.
ההתיישבות המשמעותית החלה ב-1847. באותה השנה הוקם מכון לורנס, שהפך לאחר מכן לאוניברסיטת לורנס.
ב-1853 אוחדו שלושה כפרים קטנים באזור לכדי העיירה אפלטון.
ג'ונסטון היה ראש העיר הראשון.
העיר נקראה על שם סמואל אפלטון מניו אינגלנד, שתרם 10,000 דולר לספריית המכון המקומי.
בשנת 1853 הוקם מפעל לייצור נייר, מה שתרם באופן משמעותי לפיתוח העיירה החדשה.
ב-30 בספטמבר 1882 הוקמה התחנה המרכזית ההידרו-אלקטרית על מנת לספק את צורכי התעשייה המקומית.
באוגוסט 1886 הייתה אפלטון העיר הראשונה בארצות הברית שבה פעלו חשמליות באופן מסחרי ומשגשג.
ב-1912 אורות העיר כבר הוארו בחשמל.
באפלטון פעל גם הטלפון הראשון בוויסקונסין, והיא הייתה העיר הראשונה שהוארה בנורות הלהט מחוץ לחוף המזרחי.
העיירה הוכרזה כעיר ב-2 במרץ 1857, כשעמוס סטורי כיהן כראש העיר הראשון שלה.
ישנה טענה כי הקניון הסגור הראשון בארצות נבנה באפלטון ב-1954. בשנים 1930–1970 אפלטון הייתה "עיירת שקיעה": אפרו-אמריקאים לא הורשו ללון בה, ואף שחור לא חי בתחומי העיר עד 1930. החריגה מהכלל התרחשה ב-1941 עם הזמרת מריאן אנדרסון.
אנדרסון הגיעה להופיע באוניברסיטת לורנס, והורשתה ללון באחד המלונות בעיר, אך היא לא הורשתה לאכול ארוחת ערב בפומבי.
נכון למפקד האוכלוסין של 2020, מנתה אוכלוסיית העיר 75,644 תושבים.
מספר זה כולל גם 318 אסירים ו-1,275 סטודנטים.
צפיפות האוכלוסין היא 1,178.2 נפש לקמ"ר.
6.5% משני גזעים או יותר
אפליה עדתית במוסדות לימוד חרדיים בישראל התפרסמה לאורך השנים במספר מקרים בולטים, כשהידוע שבהם התרחש בעמנואל ב-2007.
עמותה בולטת בתחום (ושנויה במחלוקת בשל כך) היא עמותת "נוער כהלכה" בהובלת עורך הדין יואב ללום.
באפריל 2006 שופטת בית המשפט המחוזי בירושלים יהודית צור, קבעה בפסק דין תקדימי כי על עיריית ירושלים ומשרד החינוך להקים מנגנון שיפקח על קבלת תלמידות ממוצא מזרחי לסמינרים החרדים.
זאת לאחר תביעה של האגודה לזכויות האזרח בישראל כנגד משרד החינוך התרבות והספורט, עיריית ירושלים, סמינר בית יעקב - דרכי רחל ("הסמינר החדיש"), סמינר מכון בית יעקב למורות ("הסמינר הישן") ומרכז בית יעקב למורות ("הסמינר החדש").
ביוני 2007 משרד החינוך אסר על מוסדות לשאול בתהליך המיון על שם משפחת האם לפני הנישואים, שמות משפחתם של הורי ההורים, ועל אופי בית כנסת בו מתפלל האב בליל שבת - זאת על מנת למנוע אפליה על רקע עדתי.
מנגד, גורמים חרדים טענו כי מדובר בפגיעה בעצמאות החינוך החרדי.
פרשת ההפרדה בבית הספר בעמנואל
ערך מורחב – בג"ץ בית הספר בעמנואל
בשלהי שנת תשס"ז (2007), בלחץ של הורים שבקשו להקים בית ספר נפרד, הוקמה בבית יעקב היסודי בעמנואל שבשומרון מגמה חסידית נפרדת בתוך בית הספר.
לצורך כך חולק מבנה בית הספר ואף הופרדה החצר בין שני חלקי בית הספר.
עמותת "נוער כהלכה" בהובלת עורך הדין יואב ללום ובאמצעות עורך הדין אביעד הכהן דרשה לבטל את ההפרדה בטענה שמניעיה עדתיים ומשלא נענתה פנתה העמותה לבג"ץ.
בשנת 2009 בג"ץ (תחת השופטים אדמונד לוי, עדנה ארבל וחנן מלצר) קיבל את העתירה ודרש לבטל את ההפרדה בבית הספר.
בעקבות זאת, הוציאו הורי בנות המגמה החסידית את בנותיהם מבית הספר והקימו להן בית ספר פיראטי משל עצמם.
הפרשה זכתה לתהודה רבה לאחר שחלק מההורים נכלאו על פי פקודת בזיון בית המשפט.
החל משנת הלימודים תשע"א (2010–2011) פועל ביישוב בית ספר פרטי חוקי (במעמד של מוסד פטור) לבנות המגמה החסידית, שבשנה הראשונה לקיומו לא תוקצב על ידי משרד החינוך או המועצה המקומית, ולאחר השנה הראשונה מתוקצב ככל מוסד פטור אחר.
ב-31 בדצמבר 2010 פורסם כי 20 תלמידות ממוצא מזרחי מבני ברק לא התחילו את שנת הלימודים לאחר ששום מוסד לא קיבל אותן.
לאחר הפרסום, נקבע דיון מיוחד בוועדת החינוך, התרבות והספורט בכנסת ומפלגת ש"ס פרסמה רשימת נציגים מטעמה בערים ירושלים, בני ברק, אלעד, מודיעין עילית, ביתר עילית ותל אביב-יפו אשר אמורים לקבל פניות בנושא האפליה העדתית.
במאי 2011 פורסם שו"ח של מבקר המדינה דאז מיכה לינדנשטראוס שעסק בנושא.
הדו"ח הגיע לאחר מחקר וביקורת שנערכו בחודשים פברואר-אוגוסט 2010 במשרד החינוך, ברשת החינוך העצמאי, ובעיריות ירושלים, בני ברק, בית שמש ומודיעין עילית.
הביקורת עסקה גם בכ-14 בתי ספר לבנות (שמונה יסודיים ושישה על-יסודיים) שבהם הביקוש גדול מהיצע המקומות.
הדו"ח סיקר בתי ספר שבהם נהוגה מכסה מקסימלית של כ-30% המיועדת לבנות ממוצא ספרדי.
בדו"ח נטען כי כבר ב-2006 הורה משרד החינוך ל-60 בתי ספר חרדיים (מתוך 86 שבדק) לשנות חלק מכללי הקבלה אליהם.
אלא שבפועל ההוראה לא נאכפה ונבדקה.
הדו"ח ביקר גם את העיריות השונות שלא אכפו מצידן את הדרישה לשוויון עדתי.
לדוגמה, בירושלים נמצא מוסד שבו כ-70% מהתלמידות הן אחיות של תלמידות ובמוסדות אחרים לא ניתן משקל לבחינה הממיינת אלא רק לחוות הדעת של ההנהלה.
בדצמבר 2011 עתרה עמותת "נוער כהלכה" כנגד משרד החינוך ושר החינוך דאז גדעון סער ועיריות ירושלים, בני ברק, מודיעין עילית וביתר עילית בדרישה לביטול המכסות שמגבילות קבלת ספרדיות למוסדות שמשרד החינוך מתקצב.
זאת בדגש על סמינרים לבנות הכיתות ט'-יב'.
בעתירה צוינו עשרות מקרים של מכסות לנערות ספרדיות בערים השונות.
כמה מן הסמינרים הבולטים והידועים שבהן תועדה אפליה היו הסמינרים דרכי רחל מנדלסון, מכון בית יעקב למורות שרנסקי ומרכז בית יעקב ליברמן - שבהם שיעור התלמידות האשכנזיות עומד על יותר מ-75 אחוז מכלל התלמידות.
במקביל, תועדו מוסדות שנחשבו ללא יוקרתיים כלל שגם לא כללו שום תלמידה אשכנזית - הסמינרים בנות שמחה ומרגלית, נתיב, אילת השחר, אוהל ברכה ובנות ציון.
ביוני 2014 פורסם כי משרד החינוך החליט לבטל את שיבוץ התלמידות לסמינר "בית יעקב החדש" באלעד לקראת שנת הלימודים שנת הלימודים תשע"ה, ולהתערב בשיבוץ - לאחר שכל 25 המועמדות האשכנזיות התקבלו (83% מהתלמידות), ולעומתן רק 5 מתוך 94 ילדות ספרדיות שההתמיינו (לאחר ש-89 נדחו).
בסך הכל ביקשו להתקבל למוסד 119 בנות, מהן נבחרו 30 - 83% אשכנזיות.
במקביל פורסם כי תיבחן המשך עסקת מנהלת המוסד.
באוגוסט 2015 התפרסם מקרה נוסף שבו תשעה ילדים חרדים ספרדים נותרו ללא מסגרת חינוכית בקריית יערים, גם כשבועיים לאחר תחילת שנת הלימודים במערכת החינוך החרדית.
על פי עדויות של חלק מהתושבים, גם מי ממזרחים שהתקבל למוסד לימודי - התקבל על תנאי.
במקביל, פורסם גם כי באלעד היו כ-67 נערות שלא התחילו ללמוד באותה השנה מסיבות דומות.
במאי 2017 מבקר המדינה יוסף שפירא פרסם דו"ח נוס, ובו ביקר את המחוז החרדי שלטענתו אינו מתערב מספיק כדי למגר את האפליה וכי משרד החינוך ממעט מאוד בהפעלת סנקציות מינהליות כנגד בתי הספר הראויים לכך.
כחצי שנה לאחר מכן התקיים דיון בוועדת החינוך בכנסת שבמסגרתו חבר הכנסת יעקב מרגי ביקר אף הוא את חוסר ההתערבות של המחוז החרדי במשרד החינוך.
באוקטובר 2022 פורסם מקרה שהתרחש בנווה יעקב שבירושלים שבו הנהלת בית ספר לבנות החליטה לפצל את בית הספר לשלושה מבנים שונים בשנת הלימודים התשפ"ג.
לאחר הפיצול התברר כי הבנות הספרדיות שובצו כולן יחד בבניין בנפרד.
אפליה עדתית במוסדות סמינר בית יעקב
בעקבות דו"ח מבקר המדינה משנת 2011 העוסק במכסות המגבילות את שיעור התלמידות הספרדיות, פרסם משרד החינוך נוהל המסדיר את הליך הקבלה לסמינרים, המבהיר כי שיקול של "עדה או מוצא" הוא פסול, "כמו גם קביעת מכסה לעדה מסוימת או מוצא מסוים".
למרות זאת, מסמכים פנימיים של מוסדות סמינר בית יעקב שפורסמו ב"הארץ" ביולי 2024 מכילים נתוני מכסות (בין 19.5% ל-25.1%) של תלמידות ממוצא ספרדי.
המסמכים דנים בתהליכי הקבלה לסמינר דרכי רחל, מכון בית יעקב למורות ומרכז בית יעקב למורות.
בינואר 2025 הוגשה תובענה ייצוגית נגד עיריית ירושלים בנושא זה, הכוללת גם תביעה לפיצוי כספי לקורבנות.
אפלג'ק הוא משקה אלכוהולי חזק המופק מתפוחים.
הוא היה פופולרי בעידן הקולוניאלי האמריקאי של שלוש עשרה המושבות.
שכיחות המשקה ירדה במאות ה-19 וה-20 על רקע תחרות של משקאות חריפים אחרים.
אפלג'ק משמש כיום בכמה קוקטיילים, כולל ג'ק רוז.
אפלג'ק מוגדר כסוג של ברנדי פירות .
ברנדי תפוחים אפלג'ק הופק לראשונה בניו ג'רזי הקולוניאלית (פרובינציית ניו ג'רזי) בשנת 1698 על ידי ויליאם ליירד, אמריקאי סקוטי שהתיישב במחוז מונמאות' (Monmouth County, New Jersey).
המשקה היה ידוע אז בשם "ברק ג'רזי".
נינו של ליירד, רוברט ליירד, ששירת בצבא הקונטיננטלי, הפך לחברה את מזקקת לאיירד ב-1780, לאחר שהפעיל לפני כן בית מרזח.
זוהי מזקקת האפלג'ק המורשית הוותיקה ביותר בארצות הברית, Laird & Company of Scobeyville בסקוביוויל ניו ג'רזי.
זו הייתה עד שנות ה-2000 היצרנית היחידה של אפלג'ק שנותרה במדינה, והיא ממשיכה לשלוט בייצור המוצר עד היום.
הפעם פופולרי באמריקה המוקדמת, אפלג'ק ירד בפופולריות עקב עלייתם של משקאות חריפים אחרים שהיו קלים יותר לייצור על בסיס מסחרי, כולל רום, וויסקי (במיוחד בורבון) במאה ה-19 וג'ין, וודקה וטקילה במאה ה-20. בשנת 1920, עם תחילת תקופת היובש, סיימה ליירד את ייצור המשקאות והחלה לייצר מיץ תפוחים.
ב-1931 קיבל ג'ון אוונס ליירד אישור לייצר ברנדי תפוחים ל"מטרות רפואיות" ואחסן את המוצר שלו עד לביטול האיסור ב-1933.
אפלג'ק נקשר לארבעה נשיאי ארצות הברית:
לאחר המהפכה האמריקנית, ג'ורג' וושינגטון ביקש מרוברט ליירד את המתכון של משפחתו לאפלג'ק
אברהם לינקולן הגיש אותו במהלך תקופה קצרה כבעל טברנה בספרינגפילד, אילינוי
פרנקלין דלאנו רוזוולט כלל אפלג'ק במנהטן שהוא צרך בקביעות
ג'ונסון נתן במתנה ארגז של אפלג'ק למנהיג הסובייטי אלכסיי קוסיגין בוועידת פסגת גלאסבורו ב-1967.
השם applejack נובע מהשיטה המסורתית של ייצור המשקה, jacking, תהליך הקפאת סיידר מותסס ולאחר מכן הוצאת הקרח, וכך הגדלת תכולת האלכוהול: סיידר שהופק לאחר קטיף הסתיו הושאר בחוץ במהלך החורף.
מדי פעם הוסרו גושי הקרח הקפואים שנוצרו, ובכך ריכזו את האלכוהול הלא קפוא בנוזל הנותר.
שיטה חלופית כללה הנחת חבית של סיידר בשלג, לאפשר לקרח להיווצר בחלק הפנימי של החבית כשהתכולה החלה לקפוא, ולאחר מכן הקשה על החבית והעברת החלק שעדיין היה נוזלי מתוך התוכן.
החל מהמיץ המותסס, עם אחוז אלכוהול של פחות מעשרה אחוזים, התוצאה המרוכזת יכולה הייתה להכיל 40-25% אלכוהול.
מכיוון שזיקוק בהקפאה הוא שיטת ייצור דלת תשתית בהשוואה לזיקוק באידוי ואינו מצריך שריפת עצי הסקה ליצירת חום, סיידר קשה ואפלג'ק היו קלים יותר להפקה היסטורית, אם כי יקרים יותר מאלכוהול דגנים.
החיסרון של זיקוק בהקפאה, הנקרא גם התגבשות חלקית, הוא שהחומרים שנותרו לאחר הוצאת המים כוללים לא רק אתנול, אלא גם מתנול מזיק, אסטרים, אלדהידים וכוהלים אחרים.
בעידן המודרני, הפחתת מתנול בעזרת ספיגה של מסננת מולקולרית היא שיטה מעשית לייצור.
כשהחל הייצור המסחרי, החלו לייצר אפלג'ק גם באמצעות זיקוק באידוי.
אפלג'ק מודרני המיוצר מסחרית לרוב כבר לא מיוצרים על ידי גזירה אלא על ידי שילוב של ברנדי תפוחים ומשקאות חריפים נייטרליים.
אפלג'ק דומה במקצת לקלבדוס, ברנדי תפוחים מנורמנדי, צרפת, אליו הוא מושווה לעיתים קרובות.
עם זאת, קלבדוס עשוי מתפוחי סיידר, בעוד שאפלג'ק עשוי מתפוחים מזן Winesap.
אפלטייזר הוא מיץ תפוחי עץ (ולאחר מכן פירות נוספים) מוגז שנוצר על ידי מיזוג מיץ פירות עם מי סודה.
המשקה נוצר בשנת 1966 בעמק אלגין, בכף המערבי, בדרום אפריקה, על ידי המהגר הצרפתי - איטלקי אדמונד לומברדי.
בעוד אפלטייזר נמכר תחילה בשוק הביתי שלו בדרום אפריקה, המותג מיוצא כיום גם ליותר מ-20 מדינות אחרות, כולל קהילת הפיתוח של אפריקה הדרומית (SADC), כמו גם ל: בריטניה, בלגיה, ספרד, יפן, הונג קונג, אוסטרליה וניו זילנד.
בשנת 1966, אדמונד לומברדי החל ליצור את מיץ הפירות המבעבע שלו בשם אפלטייזר, על ידי מיזוג מיץ תפוחי עץ (ולאחר מכן מיצי פירות נוספים) עם מים מוגזים.
העסק התמקם כאמור בעמק אלגין בכף המערבי בדרום אפריקה.
היצוא החל בשנת 1969 לשני ארכיפלגים: לאיים הקנריים (ספרד) וליפן.
בשנת 1979, חברת קוקה-קולה רכשה 50% ממניות חברת אפלטייזר.
משקאות Red and White Grapetiser הושקו ב-1981. בשנת 1982, אפלטייזר הושק בבריטניה בשם "Appletise" (ללא האות"ר") עקב תלונות של בעלי מותג המשקאות הקלים טייזר (Tizer).
ב-1995 הביאה החברה שני טעמי הדרים נוספים במהדורה מוגבלת שהיו "Orangetise" ו-"Lemontise".
בשנת 2001, לאחר משא ומתן ממושך עם AG Barr, יצרנית הטייזר, ה-'r' נוסף בסוף המילה גם למיתוג הבריטי, כדי לאפשר סטנדרטיזציה בינלאומית של שם המותג, של האריזה ושל מיצוב האפלטייזר.
בשנת 2016, כל המותג (100%) Appletiser נמכר לחברת קוקה-קולה על ידי SABMiller, והמותגים של Tiser מיוצרים כעת ברישיון על ידי Appletiser South Africa (ASA), המהווים חלק מפעילות הביקבוק של Coca-Cola Beverages South Africa (CCBSA).
אפלטייזר וגרייפטייזר (על בסיס אשכוליות) אינם מכילים תוספת סוכר או חומרי צבע וזמינים בגדלים של 750 מ"ל, 250 מ"ל (בריטניה), וכן מפחיות 150 מ"ל עד 1.25 ליטר.
משקאות "אפלטייזר צבעים", ורוד וענבר, מכילים 80% מיץ פירות ו-20% מים והם זמינים בגדלים של 350 מ"ל ו-1.25 ליטר.
אפליה, הוא מונח סוציולוגי המציג יחס שונה בין קבוצות, קטגוריות או פרטים בחברה, באופן שמעניק להם יתרון על פני קבוצה אחרת.
בהקשר זה, הנשים נכללות בתוך קטגוריה חברתית שמתקיימת כלפיה אפליה בתחומי חיים שונים.
אפליה זו פוגעת בנשים הנתפסות כבעלות סטטוס חברתי, פוליטי וכלכלי, נמוך בהשוואה לגברים.
אפליית נשים היא אפליה על רקע מגדרי והיא באה לידי ביטוי באופן ישיר, או עקיף, גלוי או סמוי.
ומידת שליטתן בחייהן ובסביבתן פחותה מזו של הגברים ומוגבלת בעזרת נורמות וגם באופן חוקי (ראה זכות הבחירה לנשים).
חוקרים פמיניסטים (למשל, מרילין פרנץ') ואף פילוסופים (ראה מישל פוקו) מציעים הסתכלות היסטורית הקושרת את התרבות הפטריארכלית בה הכוח והשליטה נמצאים בידי הגברים אל התפתחות האמונה המונותאיסטית באל זכר.
לאורך חמשת אלפי שנות התרבות הפטריארכלית היו תקופות רבות בהן לנשים היה כוח כלכלי וחברתי רב (כגון בזמן מלחמות הצלבנים ומלחמת העולם הראשונה) אך עיון בהיסטוריה מראה שכאשר הגברים שבו משדות הקרב, הם תבעו מחדש את השליטה במוקדי הכוח בעזרת חוקים ואף בדרכים אלימות (ראה שריפת המכשפות בתקופת הרנסאנס).
בתרבויות מסוימות נאסרו על נשים לימודים ברמות שונות, החל מהרמה הבסיסית של קרוא וכתוב.
איסור זה מנע מנשים את הגישה למידע ולהתפתחות רוחנית.
איסור מקובל אחר היה האיסור על עבודה מחוץ לבית, שמנע מנשים חירות כלכלית, וחייב אותן לחבור לגבר מפרנס (אב, אח או בן-זוג מנישואין לדוגמה).
ברוב מדינות העולם, עד לתחילת המאה ה-20, נשים לא הורשו לקחת חלק בחיים הפוליטיים (כגון הזכות להצביע והזכות להיבחר שנאסרה על נשים עד שנות ה-70 בשווייץ, לדוגמה), ובכך נמנעה מהן יכולת ההשפעה על החברה שבה חיו.
זכות הירושה של הרכוש המשפחתי נשללה ואף זכות ההורות העיסוק בריפוי, לדוגמה.
איסורים כאלה ודומיהם, ברמות שונות, נהוגים עד היום במידה מסוימת בחברות מערביות (ראה פערים ברמת השכר בתפקידים זהים) ובאופן נרחב יותר בעולם השלישי ובתרבויות מסורתיות וישנם זרמים פמיניסטים שעדיין רואים צורך בהמשך המאבק לשוויון מגדרי.
בתחילת המאה ה-20 התעוררה תנועה, שהציבה את המאבק למען שוויון זכויות ושוויון הזדמנויות על מנת למנוע את אפליית הנשים בראש מעייניה.
תנועה זו נקראת התנועה הפמיניסטית, ולזכותה נרשמו במהלך ההיסטוריה הישגים רבים בתחום שוויון הזכויות לנשים.
בזכותה, זכויות כגון הזכות ללימודים, לעבודה, לאימהות, לרכוש ולחיים פוליטיים, ניתנות לנשים בכל מדינה דמוקרטית.
שווייץ הייתה האחרונה במדינות אירופה, שהעניקה את זכות הבחירה לנשים, בשנת 1971. בעקבות התעוררות המודעות הפמיניסטית, סוציולוגים החלו להפנות מאמצים מחקריים לנושא מעמד הנשים בתרבויות שונות ובתקופות שונות.
בין היתר נחקרים הגורמים והתהליכים החברתיים שהובילו למצבי האפליה, כמו גם אלה שהביאו להתעוררות הפמיניסטית כולל הניסיון לנתח את הסיבות המורכבות להיווצרות האפליה והפטריארכיה מלכתחילה.
הגל השלישי של הפמיניזם שהחל בשנות ה-90 של המאה ה-20, ניסה לרדת לרזולוציות גדולות יותר ולרדת לשורשן של בעיות העומק שעומדות מאחורי האפליה המינית.
הוגות מתקופה זו הגיעו עד לידי קריאה, להטיל ספק ביסודות הסדר החברתי המסורתי, לקעקע אותם ולבנות יסודות חדשים.
העיסוק באפליה המגדרית בשנים אלו נגע לנושאים מורכבים יותר, כמו חוסר איזון במחויבויות משק הבית, שיח שמקטין נשים ואופן הצגתן של נשים בתוכניות טלוויזיה וסרטים.
במדינות רבות נחקקו חוקים האוסרים על אפליה תעסוקתית על בסיס מגדר, והוסרו מגבלות שונות על נשים - הן בחקיקה והן בנורמות החברתיות.
על פי ההלכה היהודית האורתודוקסית, הגבר הוא האקטיבי בנישואים ובגירושים.
חובות הבעל בנישואים מרובים מחובות האישה, אך מדין תורה (לפני חרם דרבנו גרשום) האיסור על פוליגמיה הוא רק על נישואי אישה למספר גברים.
נשים פסולות לשפיטה, לתפקידי הנהגה דתית ולפעמים לעדות, ואינן מורשות להשתתף באופן פעיל בטקסים דתיים בבתי הכנסת, כמו להיות גבאיות, חזניות, עולות לתורה או דרשניות.
לפי דעות מסוימות, נשים אינן מורשות להשתתף בפעילות צבאית, לקבל תפקידי הנהגה ציבורית, כמו ראשות עירייה, חברות בכנסת או בממשלה, או אף להתמנות לתפקיד מנהלתי דתי, כמו להיות יושבת ראש מועצה דתית.
הטענה על אפליית מעמדן של נשים בתרבות היהודית מתייחסת לשני סוגים:
מעמד שמקורו בהלכה, היוצר הבדל בזכויות ובחובות של נשים, לעומת אלה של גברים.
מעמד שמקורו במנהג ובמסורת, כפי שהתפתחו במשך מאות שנים.
על ביטולה של אפליה מסוג זה אין מגבלות הלכתיות, אך גם היא אינה קלה לשינוי.
עם זאת, כבר בתנ"ך מופיעות נשים שמילאו תפקידי מפתח.
דבורה הנביאה שהייתה שופטת; יעל אשת חבר הקיני שהרגה את ראש הצבא סיסרא; חולדה הנביאה שהייתה יועצת יאשיהו המלך; עתליה שמלכה ביהודה ואסתר המלכה שהצילה את עם ישראל מהשמדה המונית.
במקורות מאוחרים יותר מסופר על יהודית, שהרגה את ראש הצבא הולופרנס, שלומציון המלכה, שמלכה לאחר מות בעלה וברוריה, שהייתה "תלמידה חכמה" (הגרסה הנשית של "תלמיד חכם") בתקופת התנאים, אשר השתתפה בדיוני בית המדרש.
ההבדל בין המינים, המוטמע ביהדות ונובע משני מקורות אלה, מצומצם ברמות שונות ביהדות של ימינו, בעיקר בזרמים לא אורתודוקסיים, כגון היהדות הקונסרבטיבית והרפורמית.
בנוסף, כמו בהקשרים אחרים, בהם נטען שישנה אפליה, יש הטוענים שביהדות אין מדובר כלל באפליה (יחס שונה למי שהם שווים ביסודם), אלא בהבחנה (יחס שונה למי שהם שונים ביסודם).
חוקרי האסלאם חלוקים בשאלה האם התפשטות האסלאם ברחבי חצי האי ערב שיפרה את מעמדן של הנשים, ברור כי חוקי האסלאם יצרו האחדה במעמד הנשים.
חוקרים בולטים הראו כי לפני תקופת האסלאם התקיימו רציחות נשים רבות, נישואי פוליגיניה בלתי מוגבלים ועוד.
החוקר ויליאם מונטגמרי ואט טען כי עם התפשטות האסלאם נוצרו חוקים שהסדירו גירושין, השכלה לנשים, ירושה והחזקת רכוש ובכך שופר מעמד האישה.
לצד אלו קיימים גם חוקרים המצביעים על כך שבתקופה הקדם-אסלאם היו אלות ממין נשי וטוענים כי היה קיים שוויון במעמדם של נשים וגברים.
ישנם מגזרים מוסלמים, כמעט כולם באפריקה, שבהם מקובל לבצע בגיל הילדות השחתת איבר המין הנשי בצורות שונות.
ניתוח זה פוגע ביכולת האישה ליהנות מיחסי מין.
המנהג אינו מוסלמי במקורו, אינו מקובל (ובמקרים רבים אף מגונה) בפסיקה המוסלמית ואינו נהוג ברוב העולם המוסלמי.
הדת המוסלמית מתירה פוליגיניה, אך רוב המוסלמים מונוגמיים.
על פי האסלאם, נשים אינן יכולות לכהן בתפקידי מפתח ותפקידי מנהיגות וניהול ומוטלות עליהן הגבלות שונות.
כיום הלכה זו במחלוקת בתרבות המוסלמית, וישנן חברות מוסלמיות המתירות לנשים לכהן בתפקידים רמי דרג.
האסלאם מטיל מגבלות על לבושן של נשים, על חופש התנועה שלהן, ועל יכולתן ליצור קשר עם גברים שאינם בני משפחה.
טיבן המדויק של המגבלות משתנה בין חברות מוסלמיות שונות ובין פוסקי הלכה שונים.
במספר מדינות מוסלמיות, כמו איראן וערב הסעודית, ההבדל בין מעמד האישה למעמד הגבר ניכר.
בערב הסעודית למשל, אין לנשים זכות בחירה, הן זקוקות לאישור מגבר (בעל או קרוב משפחה) כדי ללמוד, לעבוד או אף לקנות כרטיס טיסה.
רק בראשית 2008, לאחר ויכוח ממושך, הוחלט להתיר להן לנהוג במכונית.
בנצרות הקתולית והאורתודוקסית, קיימת מידה של אפליה בין נשים לגברים, אמנם בין קדושי הנצרות קיימות גם מספר נשים.
אולם, אישה יכולה לשמש לכל היותר "אם מנזר" של נשים ומעבר לכך נחסמת דרכה בהיררכיה ואין לה אפשרות לעלות לדרגת איש דת או מטיף, עבור ציבור גברי.
אם כי בטקסי הכנסייה לא חל איסור על ישיבה מעורבת של נשים וגברים.
המקור לכך נובע מהחטא הקדמון של חוה, התופס מקום חשוב בחשיבה הדתית הנוצרית.
בתאולוגיה הנוצרית נעשתה דה-הומניזציה של נשים, והן נחשבו לשטניות וטמאות, שעיקר מטרת בריאתן היא להיות שליח השטן בפיתוי הגבר והסטתו מדרך הישר.
זאת מאחר שכבר מראשיתה מתאפיינת הנצרות ביחס שלילי באופן כללי למיניות, כשהנישואים הנוצריים הם הרע במיעוטו.
המודל הנשי הבסיסי הוא זה של חוה, כאשר גופה הנשי אחראי על החטא הקדמון, מיניותה יצרה חטא שרובץ על האנושות כולה.
המודל האלטרנטיבי הקתולי הוא זה של מריה הקדושה, אישה שגופה אינו קשור למיניות, בתוליה הם המקור לכוח ועוצמה מאגית.
קיום יחסים עם אישה אף במסגרת חיי משפחה, נחשב לחטא הפוגם בשלמותו של הגבר.
הגבר האידיאלי היה הנזיר שמתגבר על יצרו ואינו נזקק לקיים קשר עם נשים, ואילו מי שנזקק אף אם הדבר נעשה באופן ממוסד, נחשב לאדם מסוג ב'.
לפיכך נאסר, על כל מי שמקדיש את חייו לכנסייה לשאת אישה כל ימי חייו.
חוקרים רבים טוענים, כי הסיבה ליצירת אלוהותו של ישו ולאמונה כי אמו הייתה בתולה, נובעת גם היא מהאפליה הנשית וכי לא ייתכן שישו ייוולד כתוצאה מחטא.
נשים הועלו על המוקד על ידי הכנסייה, מסיבות שונות.
בין אם הואשמו בכישוף ובין אם הואשמו באי קבלת מרות הכנסייה ובלבישת מכנסים כז'אן ד'ארק.
נטען כי ציד המכשפות שנערך באירופה בימי הביניים, היה לא יותר ממזימה של הכנסייה הקתולית, לחיסולן של נשים משכילות ודעתניות.
הכנסייה הפרוטסטנטית שראשיתה ברפורמציה של הנצרות, יצרה בעיה עבור נשים.
מחד, היא סילקה את פולחן הקדושים, המנזרים והכרח הפרישות לאנשי הדת והכמורה, והתירה את הנישואין באופן גורף.
אך עם זאת, נעלם ממנה המודל הנשי ה"טהור".
נשים דתיות נותרו מקושרות אך ורק לחטא הקדמון ונחשבו עדיין כנוצריות וכיצורים מסוג ב'.
הביטוי הגרמני ילדים, מטבח, כנסייה (בגרמנית "Kinder, Küche, Kirche") מסכם היטב גישה "מסורתית" זו.
הכנסייה האוונגליסטית ביצעה מהפך בתפיסת נשים ומיניות וביטלה כליל את האפליה.
הדימוי הנשי עבר דה-סקסואליזציה, בטענה כי האישה כיפרה בחרטה על החטא הקדמון, ולכן אינה מינית אלא אם משפחה טהורה.
מכאן לאישה עליונות מוסרית על הגברים.
הדגש על עליונות מוסרית של נשים הפך אותן לפעילות מאוד מאז המאה ה-19. השינוי בדוקטרינה האוונגליסטית הביא ל"פמיניזציה של הדת" - נשים הפכו לממונות המוסר החברתי, לפעילות בקהילות הדתיות ורבות מהן משמשות כמטיפות וכנשות דת בכנסייה.
בסין היה נהוג לקשור את כפות רגליהן של הנשים ולנוונן לבל יגדלו ויצמחו, כדי לשמור על "חינניותן" ושבריריותן, וגם כדי שישמשו כאובייקט אירוטי במהלך האקט המיני.
הדבר היה כרוך בכאבי תופת, ולפעמים בשבירת האצבעות וקיפולן, דבר שהגביל מאוד את יכולת התנועה של הנשים ועשאן לבעלות מום לכל ימי חייהן.
בהודו היה נהוג טקס הסאטי, שבו היו האלמנות נשרפות עם בעליהן המתים.
לא ברור האם המטרה הייתה, שנשמת האישה תבדר את הגבר בעולם הנשמות, או שמא הדבר נועד למנוע מהאלמנה לרשת את נכסי בעלה ולהעבירם ממשפחתו.
בהינדואיזם נשים נחשבות כפחותות מבחינה רוחנית ולא יכולות להגיע למוקשה בעודן נשים (הן יכולות להגיע למוקשה בתור גבר בגלגול מאוחר יותר).
ביפן מעמדו של הגבר לעומת האישה היה רם.
אישה בוגדת ניתן היה להוציא להורג בידי בעלה ואנשיו ללא כל משפט, בעוד שהגבר היה יכול ל"השתעשע" עם גיישות חביבות כדבר שבשגרה מבלי שיואשם בדבר.
הדת הבודהיסטית, שביטלה את מערכת המעמדות ההודית, מתייחסת לנשים באופן שוויוני יותר מאשר הדת ההינדית.
אפליית נשים באקדמיה ובמחקר המדעי
במשך שנים רבות, נשים לא הורשו ללמוד במוסדות אקדמיים, וכאשר הורשו ללמוד – לא קיבלו תעודות על לימודיהן, אף על פי שהיו זהים ללימודיהם של גברים.
כאשר הן הצליחו לקבל תפקידים אקדמיים, הן אולצו להתפטר ברגע שנישאו "למען כבוד מקומה של האישה בבית" וכך בעצם לא הורשו להמשיך ולעסוק במדע.
דרכן של מדעניות רבות באקדמיה נחסמה עקב היותן נשים.
דוגמה בולטת הייתה כאשר מועמדותה של המדענית הנודעת, מארי קירי (זוכת פרס נובל פעמיים; ב-1903 על גילוי הקרינה הרדיואקטיבית וב-1911 בכימיה), לחברות באקדמיה הצרפתית למדעים, נדחתה בהצבעה על חודו של קול.
בנוסף, היו מקרים בהם תגליותיהן ועבודתן של נשים נוכסו על ידי עמיתיהן הגברים, או שהן לא הורשו לפרסם בשמן, או שתרומתן נמחקה על ידי הממסד המדעי או האקדמי.
תופעה זו נקראת אפקט מטילדה, על שם מטילדה ג'וסלין גייג', סופרג'יסטית ופעילה למען זכויות ילידים אמריקאים מהמאה ה-19 שהייתה הראשונה לתאר את התופעה במאסה "האישה כממציאה".
דוגמאות בולטות שמדגימות את התופעה מהמאה ה-20 כוללות את מארי קירי, נטי סטיבנס, ליזה מייטנר, רוזלינד פרנקלין וג'וסלין בל.
את אחד מההסברים המקובלים להשפעה של היסטוריית התעסוקה של נשים ומעמדן בשוק העבודה על רמת התגמולים שלהן, מספקת תורת ההון האנושי.
על פי גישה זו, מאחר שנשים קוטעות את פעילותן בשוק העבודה, לעיתים למספר שנים עם לידת ילדיהן, הן צוברות פחות ניסיון תעסוקתי מהגברים העובדים באופן רצוף.
לפי תורה זו, מיומנויותיהן של הנשים מדלדלות ומאבדות מערכן בזמן היותן מחוץ לכוח העבודה, מה שמוביל לירידה בפריון עבודתן.
כתוצאה מכך, כשהן חוזרות לשוק העבודה, הן נאלצות להסתפק בשכר נמוך.
בנוסף לכך, תורת ההון האנושי טוענת כי עצם הפסקת העבודה מעידה גם על המחויבות הפחותה שלהן לשוק העבודה.
לפי השקפה זו, מעסיקים רבים רואים נשים עובדות כלא יציבות וכבעלות מחויבות נמוכה יותר לשוק העבודה.
לכן אינם ששים להשקיע בהן מבחינה מקצועית או לקדם אותן למשרות שיש בהן אחריות ושכר גבוהים.
המעבר למשרה חלקית הוא אחת הדרכים לשמירה על מיומנויות מקצועיות ועל הקשר עם שוק העבודה גם בתקופות שבהן המשפחה תופסת נתח נכבד מזמנן של הנשים.
אומנם פתרון זה בעייתי כיוון שנשים שבחרו באפשרות זו על מנת לשמר את המיומנויות שלהן, מתקשות, בשובן לעבודה במשרה מלאה, להגיע לרמות שכר גבוהות.
המעבר למשרה חלקית מלווה בניעות כלפי מטה בסולם התעסוקתי.
כמו כן העובדות במשרה חלקית נתפסות כפחות מסורות מאלו הממשיכות לעבודה במשרה מלאה ברציפות.
השפעות התעסוקה החלקית ימשכו אפוא לכל אורך מעגל החיים.
קיימת טענה אחרת, גם היא נגזרת מתאוריית ההון האנושי, המדגישה את הקשר שבין המחויבויות המשפחתיות של נשים ודפוס העבודה הנגזר מהן לבין הבחירה המקצועית שהן עושות.
מכיוון שנשים מביאות בחשבון את המחויבות שלהן למשפחה, הן מצפות שיהיה להן דפוס תעסוקתי מקוטע, ובהתאם לכך הן בוחרות במקצועות שהמחיר הכרוך בתעסוקה לא רציפה בהם אינו גבוה.
לפי טענה זו, הציפייה החברתית מגברים היא להשתתף בכוח העבודה באופן רצוף במהלך חייהם, כך שהשתלבותם במקצועות שהכישורים הנרכשים בהם כתוצאה מניסיון מצטבר במקצוע, משפרת את שכרם לאורך זמן; מנשים, לעומת זאת, מצפים להיעדר משוק העבודה בתקופות שונות בחייהן, לפיכך השתלבותן במקצועות שאינם דורשים הכשרה ואימון של שנים, קלה יותר.
ניתן לטעון, שכך הן ממזערות את הנזק הכלכלי הכרוך בהפסקת עבודה.
משמע, שדפוס עבודה זה שאינו רציף, עשוי להשפיע פחות על רמת שכרן בשלב מאוחר יותר (שממילא נמוך ביחס לגברים).
לא נמצאה תמיכה לטענה זו, והמסקנה המקובלת מצביעה על כך שהמגדר, ולא דפוסים מסוימים של התקשרות לכוח העבודה, הוא האחראי לשכיחות הגבוהה של נשים במקצועות משניים ולהכנסה הנמוכה יחסית שלהן.
לטענת המתנגדים, הטענות נסמכות על הנחות יסוד שוביניסטיות טיפוסיות, כגון שגברים אינם נעדרים מעבודה (כיוון שאין להם מחויבות לילדים שהם מולידים); שערכי משפחה, מחויבות חברתית לילדים וזקנים, או מיומנויות הקשורות בחיי משפחה אינם כישורים ראויים לתגמול בעבודה; ועוד.
המודל אף אינו מסביר מדוע בתפקידים זהים לחלוטין, עם כישורים כמו ותק, דירוג מקצועי, או תארים, זהים או אף גבוהים יותר, עדיין נשים מקבלות משכורות נמוכות בשליש בממוצע.
על פי גישה זו, תפיסותיהם של בני האדם לגבי הסיבות שהובילו להצלחה או לכישלון בביצוע משימות הישגיות יכולות לספק מידע חשוב שיסייע בזיהוי התנהגות הישגית.
אפשר להבחין בין סיבות פנימיות להצלחה (יכולת או מאמץ) לבין סיבות חיצוניות (עזרה, מזל או קושי התפקיד); בין סיבות יציבות (יכולת) לבין סיבות משתנות (מאמץ או מזל); בין סיבות שהן בשליטת הפרט (מאמץ) לבין סיבות שאינן בשליטת הפרט (קושי משימה).
על פי תאוריית הייחוס הסיבתי, גברים נוטים לייחס לעצמם את ההצלחות ולהאשים גורמים חיצוניים בכישלונם.
בדומה, לייחס את הצלחותיהם לגורם פנימי יציב כמו יכולת, ואת כישלונותיהם לגורם לא יציב כמו מזל.
לעומת זאת נשים - בין שהן מצליחות ובין שהן נכשלות – מנמקות את הביצועים שלהם בצורה שונה: נשים נוטות יותר מגברים להסביר את הצלחותיהן בסיבה לא יציבה כמו מאמץ, ולא בסיבה יציבה כמו יכולת, ואת הכישלונות הן נוטות לתלות בסיבה יציבה: בחוסר יכולתן.
על פי פריז, ההבדל בין המינים בדפוסי הנמקות להצלחה מקורו ב"מעגל" הציפיות הנמוכות של נשים.
מכיוון שלנשים יש מלכתחילה ציפיות נמוכות, הצלחה וכישלון כאחד אינם מולידים אצלן ציפיות גבוהות יותר לעתיד: את ההצלחה הן מנמקות בסיבות חיצוניות לא יציבות ואת הכישלון בסיבות פנימיות יציבות.
כמו כן קיימים גורמים נוספים כמו חשש שהצלחה, למשל שכר גבוה, תיתפס בעיני הבעלים או הגברים בכלל כאיום, והחשש שאל ההצלחה יתלוו בעיות הטיפול בבית ובמשפחה ועימותים פנימיים.
ייתכן גם שהיסוסן של נשים לייחס הצלחה ליכולתן נובעת מן הנורמה החברתית, שעל פיה נשים אמורות להצניע את הישגיהן.
לעומת זאת הנורמה החברתית מכתיבה לגברים להתגאות בהישגיהם ולחוש ביטחון ביכולתם.
כך למעשה הפנמת תפיסות סטריאוטיפיות לגבי יכולתן וסיכוייהן של נשים להצליח משפיעה על נטייתן לצפות להצלחה פחות מגברים, לייחס את הצלחותיהן לגורמים חיצוניים ולא יציבים ולהאמין שיכולתן פחותה מזו של הגברים וכי הישגיהן בלתי צפויים.
חוקרים שונים במדעי החברה טוענים כי לנשים עקב תהליכי החיברות שעברו, יש "פחד מהצלחה".
כך שגם אם נשים מגיעות לנקודות מפנה שיכולות להוביל אותן להצלחה (נניח עבודה חדשה ומתגמלת יותר, לימודים גבוהים וכדומה) הן לא יעשו זאת, כיוון שמראש הן מניחות שיכשלו.
פחד זה עשוי לגרום לנשים לפספס הזדמנויות שייתכן ויכלו להביא לשיפור מצבן הכלכלי ולשוויון רב יותר בין המינים.
על פי דוד לין, מקורם של ההבדלים בין המינים הוא חברתי והם תוצאה ישירה של דרכי חינוך נבדלות של בנים ובנות כלומר, תפקידי המין הם נרכשים.
הילד נוהג על פי תרשים כללי של התפקיד הגברי ולאו דווקא על פי דגם חיקוי שנוכחותו קבועה ועקיבה כמו האם.
למעשה לומד הילד בהדרגה להזדהות עם דימוי של תפקיד מין סטריאוטיפי השכיח בחברה שבה הוא גדל, ולא עם אביו.
חרדתם של הבנים מפני הענישה המוטלת עליהם בנוקשות רבה מזו המוטלת על הבנות – מובילה הן לאימוץ קפדני של תפקיד המין הגברי והן להתפתחות של עוינות וזלזול כלפי הנשים.
לעומת זאת אצל הבנות – התנהגות החורגת מן המקובל אינה נתקלת בלחצים חברתיים תכופים.
עם זאת, סבור לין שנטייתן לחוש נחותות מן הגברים מקורה ביחס שלילי של החברה כלפיהן ולאו דווקא במבנה האנטומי שלהן או "קנאת הפין" שלהן, כפי שסבר זיגמונד פרויד.
נראה, כי תהליך החיברות של נשים וגברים שונה מרגע לידתם.
למשל, נהוג להלביש לבנים כחול לעומת ורוד לבנות.
או לקנות צעצועי נשק לבנים ובובות לבנות.
תהליכים אלו ורבים אחרים יוצרים קונפורמיות מגדרית של נשים וגברים לנורמות המצופות מהם.
תאוריה זו (Expectation States Theory) מציעה כי הפרט משתמש במאפייני סטטוס, כגון: מין, גזע וגיל, כדי ליצור ציפיות ראשוניות לגבי יכולתו לפעול בחברה.
לדוגמה: מצפים מגברים לאייש מקומות בעבודה בעלי כוח רב יותר מאשר המשרות בהן מחזיקות נשים, ולהשתמש בכוח הניתן להם מתוקף תפקידם, כלומר להיות יותר אגרסיביים ותחרותיים מאשר נשים.
דוגמה נוספת, ייתכן למשל שאישה בתפקיד ניהול תוכל להיתפס כאמהית ורחמנית, בהתאם לציפיות המגדריות ממנה.
ואילו מנהל לעומתה יתפס כיוזם וביצועיסט.
זאת, אף על פי שלשניהם אותו סגנון ניהול, אך תגובת הסביבה אליהם לוקה בתפיסות מגדריות הנותנות להם ייצוג שונה בעיני המתבונן.
מאז שנות ה-70 וההצלחות של הפמיניזם הליברלי, המסגרת החוקית ברוב הדמוקרטיות המערביות היא נייטרלית מבחינת מגדר, אך על פי טענותיהן של מרבית הארגונים הפמיניסטים מצבן של נשים, הן מבחינה כלכלית והן מבחינות אחרות, נשאר פחות טוב מזה של גברים.
מספר תאוריות מנסות להסביר תופעה זו:
תאוריה זו (Structural Theory) טוענת כי אחת הסיבות למעמדן הנמוך של הנשים בחברה היא נגישות פחותה למשאבים אשר משפיעים על החברה.
לכן אף כאשר הן נמצאות בעמדות כוח הזהות לאלו של הגברים (למשל במקום העבודה), נראה כי הן נופלות מהם במידת יכולתן להפעיל סמכות.
המבנה ההיררכי של האנשים בסיטואציה משפיע על הדרך בה הם יתנהגו ויתפסו את התנהגותו של הזולת.
למרות חשיבותה של התאוריה המבנית, עקב הביקורת הרבה עליה היא אינה זרם מקובל כיום בסוציולוגיה להסבר תופעות חברתיות.
תאוריה זו (Situated Identity Theory) מאחדת שתי תאוריות: תאוריית האינטראקציה הסימבולית ותאוריית הייחוס.
טענתה של תאוריה זו היא כי בכל סיטואציה בה נתקל הפרט, הוא מפרש את התנהגותו של האחר על-פי הסטראוטיפים בהם הוא מחזיק, ובמקביל האחר מנסה להתנהג על פי הציפיות של החברה אשר נובעות מהסטראוטיפים שיש לאנשים.
לדוגמה: כאשר גבר ואישה ממלאים תפקיד זהה בעבודה, הציפיות של הארגון והחברה מכל אחד מהם שונות, וזאת בשל הסטריאוטיפים המקובלים בחברה בקשר לכישורים השונים שיש לגבר ולאישה.
כתוצאה מכך הגבר והאישה נוהגים באופן שונה בסיטואציה דומה, עקב הציפיות השונות של החברה מהם בתפקיד המסוים.
סינדרום "תקרת הזכוכית" משקף אפליה בין גברים לנשים שאינה ניתנת למדידה כמותית.
אמנם למראית עין נשים וגברים הם בעלי סיכויים שווים להגיע לעמדות ניהול ותפקידים בכירים, אבל קיימת "תקרת זכוכית" שקופה אשר עוצרת את הנשים בעלייתן אל מוקדי הכוח והכסף ורק בודדות מצליחות לעבור תקרה בלתי נראית זאת.
למעשה תקרת הזכוכית שמעליה שוכנות עמדות הניהול הגבוהות לא הוסרה גם לאחר ההצלחה של נשים בכיבוש מקצועות שבעבר היו מבצרים גבריים כגון: רפואה, משפטים, מדעי המחשב, פסיכולוגיה, חשבונאות, אדריכלות ועוד.
ניסיונות לשבור את תקרת הזכוכית אירעו למשל בפוליטיקה, שם הוקצו ("שוריינו") לנשים מספר מסוים של מקומות ריאליים במפלגות כדי לנסות לנתץ את אותה תקרת זכוכית.
תקרת הזכוכית, בהגדרתה, סמויה מן העין, ולכן קשה להוכיחה על סמך חוקים מפלים או אמירות מפלות, שהרי אלה הם בגדר אפליה גלויה.
זיהוי קיומה של תקרת הזכוכית נעשה על-פי ממצאים סטטיסטיים, שמראים הבדל בקידומן של אוכלוסיות שונות, מבלי שניתן יהיה להסביר הבדל זה בקיומו של הבדל מהותי בין האוכלוסיות.
סקרים המצביעים על דעה קדומה בקרב מקבלי ההחלטות, או על נטייה שלהם להעדיף אוכלוסייה מסוימת (מבלי שייתנו פומבי לכך) עשויים גם הם להצביע על קיומה של תקרת הזכוכית.
כלי המדיניות המקובל כיום בישראל להתמודדות עם בעיית תקרת הזכוכית, הוא ההעדפה המתקנת.
דהיינו, חקיקה הקובעת את שיעורם של בני הקבוצה החלשה שיש למנות לתפקידי מפתח (נשים, בני מגזרים לא יהודיים).
כלי זה מקובל במגזר הציבורי, אך המדינה נמנעה מהתערבות בשיקולי המגזר הפרטי בנושאים אלה.
תאוריות רבות המתייחסות להדרה של נשים ויחסי מגדר טוענות כי יחידים בחברה מפלים על בסיס של מין או מוצא.
הסיבה לכך לדעת סוציולוגים שונים היא הדרה על בסיס שוני.
משמע, מעסיקים יעדיפו להעסיק אנשים הדומים להם, אלו שנמצאים בשכבה החברתית שלהם, אנשים שבאו מרקע או מוצא דומה, וממין זהה.
מעשים אלו לא תמיד נעשים באופן מודע, אלא מובלעת בהם הנחה חברתית כי אנשים ידעו להסתדר טוב יותר עם אלו המכירים את הקודים החברתיים בהם הם פועלים.
כך יוצא, שאם בפועל גברים רבים הגיעו לעמדות מפתח, הדרך לנשים, שוב, תהיה קשה יותר מבחינת המסלול לראש המדרג ההיררכי.
ולהפך, ניתן יהיה למצוא גברים המופלים לרעה על ידי נשים בעמדות כוח על בסיס מינם.
כתבות שונות בעיתונות הישראלית והעולמית על יחסים בין המינים במקום העבודה, מציינים כי גברים רבים מאוימים מסמכות נשית ומתקשים לקבל מהן הוראות.
טענות מסוג אלו, אף הן גוררות אפליה, מאחר שהן מצמצמות פוטנציאלית את היכולת של נשים להתברג לתפקידים בעלי סמכות, עקב טענות מסוג זה.
אפמינונדס היה מצביא ומדינאי תבני.
אפמינונדס היה בין האחראים להעברת ההגמוניה ביוון העתיקה מידיה של ספרטה לידיה של תבאי.
בתהליך זה היה אחראי על יצירת ערי-מדינה חדשות, שחרור חלק מההלוטים המסנים והמצאה של טקטיקות חדשות.
ההגמוניה התבאנית לא נמשכה זמן רב ועם מותו בקרב ירדה ממעמד הבכורה.
אפמינונדס חי בתקופה סוערת בתולדות תבאי ויוון כולה.
הוא נולד בעת המלחמה הפלופונוסית, האדירה במלחמות יוון הקלאסית.
נעוריו ושנות ה-20 של חייו עברו עליו במהלך המלחמה הקורינתית שכתוצאה ממנה פורקה הליגה הבויאוטית והאקרופוליס של תבאי נתפס על ידי הספרטנים.
אפמינונדס היה הכוח המניע מאחורי המלחמה נגד ספרטה שהרעידה את העולם היווני כשהצבא הספרטני הובס בפעם הראשונה מזה כמה מאות שנים.
אפמינונדס היה אחראי לשבירת ההגמוניה הספרטנית והעברתה לידי תבאי.
ההגמוניה התבאנית לא האריכה ימים ועם מותו בקרב של אפמינונדס חלפה מהעולם.
העולם היווני שקע במלחמות חדשות שהקיזו את דמן של ערי המדינה היווניות, עד שאיבדו את כוחן לטובת ההגמוניה של הממלכה המקדונית בהנהגתו של פיליפוס השני דור אחד אחרי הסתלקותו של אפמינונדס מהעולם.
אפמינונדס נולד למשפחת אצולה מפורסמת בתבאי שירדה מנכסיה, אך למרות הקשיים הכלכליים, קיבל העלם חינוך מעולה.
עם מחנכיו הרבים נמנו מורים מעולים למוזיקה ולריקוד.
מדריך הפילוסופיה שלו היה ליסיס, אחרון הפילוסופים הגדולים של האסכולה האפלטונית.
אפמינונדס העריץ את ליסיס ולפילוסוף זה הייתה השפעה רבה על הנער ועל עיצוב אישיותו.
בדומה למצביאים גדולים אחרים של העת העתיקה, אפמינונדס לא הסתפק בלימודים אקדמיים, אלא השקיע באימוני ספורט.
אפמינונדס נודע כלוחם עשוי ללא חת ואשף בשימוש בכלי נשק.
אפמינונדס נולד בתקופה סוערת בתולדות יוון העתיקה.
ילדותו עברה בעת המלחמה הפלופונסית.
כשמלאו לו 14 ניצחה ספרטה את אתונה במאבק האיתנים על ההגמוניה בעולם היווני.
אחרי ניצחונה, הכירו כל ערי המדינה ביוון בהגמוניה הספרטנית.
תבאי, שהייתה בעלת בריתה של ספרטה במלחמה ביקשה לנצל את הניצחון לטובתה ולהגדיל את השפעתה בבויוטיה.
שאיפה זו הביאה אותה לעימות מול ספרטה.
כ-10 שנים לאחר תום המלחמה הפלופונסית פרצה מלחמה חדשה ביוון – המלחמה הקורינתית.
ספרטה מצאה את עצמה נלחמת נגד בעלי בריתה לשעבר.
המלחמה התנהלה ללא הכרעה מספר שנים, אך בסופה, התערבה ממלכת פרס לצד ספרטה ונחתם חוזה המלך שהכיר באופן רשמי בהגמוניה הספרטנית ביוון.
הליגה הבויוטית, שתבאי הייתה מנהיגתה זה זמן רב, פורקה.
בשנת 382 לפנה"ס עבר כוח חלוץ ספרטני צפונה, במלחמה נגד אולינתוס , דרך בויוטיה והפולימרכוס התבני לאונטיאדס פנה אל המצביא הספרטני פויבידס וביקש לנצל את התוהו ובוהו שתבאי הייתה נתונה בו ולמסור את קדמאה , האקרופוליס של תבאי לידי הספרטנים.
הגנרל הספרטני הסכים ברצון והמצודה עברה לשליטה ספרטנית וחיל מצב ספרטני השתכן בה.
בנוסף לכך, ננקטו אמצעים אלימים נגד הסיעה האנטי ספרטנית.
חלקה גורש מהעיר וחלק אחר נטבח.
ניצול המצב הפנימי הקשה של תבאי השניא את השלטון הספרטני על התבנים והיה פתח לרגשי זעם ואף רצון עז לנקמה מצידה של בעלת ברית לשעבר.
במהלך השנים, הסיעה הפרו-ספרטנית בתבאי המשיכה להתנכל לסיעה היריבה ורדפה אותה אפילו בגלותה.
הסיעה האנטי ספרטנית התארגנה מחדש באתונה.
הם קשרו קשר עם נאמניהם בספרטה ובעזרתם חדרו, בראשות פלופידס , אל העיר בדצמבר 379 לפנה"ס.
אפמינונדס שהיה מנאמני הסיעה האנטי ספרטנית לא גורש מהעיר.
עם הזמן, מעמדו עלה והוא ניצל אותו על מנת לאמן קבוצות של צעירים פטריוטים.
עם בוא הקושרים השתלטו חניכיו על מחסני הנשק.
בעזרת גיס קטן של אתונאים שבאו לתמוך בתבנים הצליחו הקושרים לכתר את הספרטנים בקדמאה.
למחרת אפמינונדס וגורגידס הציגו את פלופידס ואנשיו כמשחררי תבאי מהעול הפרסי.
חיל המצב שלח אותות מצוקה לחילות מצב ספרטניים שהיו בסביבה, אך התבנים מנעו את כניסתם לעיר.
מפקד המצודה הספרטני חשש לחייו וביקש להיכנע ולצאת את העיר.
קלאומברוטוס נשלח להשיב את המצב לקדמותו, אך לא העז להיכנס לקרב גלוי והתבנים שמרו על עצמאותם.
כתוצאה מכישלון מסע המלחמה הספרטני, הצליחו התבנים להחיות את הליגה הבויוטית בראשותם ב-374 לפנה"ס.
הספרטנים ניסו להשיב את המצב לקדמותו ופלשו מספר פעמים לבויוטיה, אך ללא תוצאות כלשהן.
הצדדים העייפים ביקשו לחתום על חוזה שלום וכמעט כל בעלי הברית של התבנים חתמו על החוזה החדש.
אפמינונדס, שהיה שליח התבנים, סירב לחתום על החוזה בגלל הסירוב הספרטני להכיר בכינונה המחודש של הליגה הבויוטית.
לא רק שהם נשארו לבד מול ספרטה והליגה הפלופונסית האדירה, אלא כל בעלי בריתה, למעט התסלים, נטשו אותם.
יתרה מכך, הליגה האתונאית הבטיחה בחתימתה על חוזה השלום להגיש עזרה לספרטה במידה ומעשי האיבה יפרצו מחדש.
הספרטנים היו בטוחים בניצחונם ולא המתינו לכינוס כל הכוחות שעמדו לרשותם, אלא שלחו צבא חזק בן 10,000 הופליטים, מתוכם לפחות 2,000 לקאדמונים (700 ספרטנים והיתר פרויוקים) ו-1,000 פרשים לבויוטיה.
התבנים הופתעו ולא הצליחו לכנס, אלא 6,000 הופליטים ו-600 פרשים.
בקרב, אפמינונדס חילק את צבאו באופן לא שווה וחיזק את אגפו הימני: עד כה, נהגו לסדר את ההופליטים בקו אחד בלי לחזק את אחד האגפים.
היו, אמנם, מקרים יוצאי דופן כמו קרב מרתון, אך זאת הייתה פרקטיקה לא מקובלת.
בנוסף לכך, אפמינונדס ריכז באגף זה את בכירי לוחמיו וסידר אותם בעומק של 50 חיילים לעומת סידור רגיל של שמונה חיילים.
היה זה חידוש טקטי מהפכני כי עד אז כמעט שלא יצרו יתרון מקומי.
בעזרת תחבולה זו, הצליח אפמינונדס למוטט את החיילים הספרטנים שעמדו מולו.
בהתחלה היוונים לא עיכלו את גודל התבוסה הספרטנית: הייתה זו הפעם הראשונה מזה מאות שנים שצבא ספרטני הפסיד בקרב יבשתי לצבא קטן ממנו.
יתרה מכך, התבוסה באה כתוצאה מהתמוטטות המערך הספרטני ולא המערך של בעלי בריתם.
כשהיוונים קלטו את גודל התבוסה, התערער מאוד מערך הבריתות הספרטני וחדלו להתייחס לספרטה כאל הגמון.
בשנים הבאות אפמינונדס פלש מספר פעמים לפלופונסוס, ואפילו העז לאיים על ספרטה עצמה ושרף חלק מהכפרים שהיו שייכים לה.
כתוצאה מהתבוסה הספרטנית בקרב לאוקטרה פולייס רבים שהיו כפופות לשליטתם רצו לפרוש מהברית הפלופונסית.
הצרה הראשונה באה מארקדיה, שהייתה לפני כן חברה נאמנה בברית הפלופונסית: בני מנטיניאה התאחדו והקימו את עירם.
הספרטנים ניסו להתערב, אך ללא הועיל.
יתרה מכך, הארקדים ביקשו את עזרת התבנים נגד הספרטנים.
התבנים נענו ברצון ואפמינונדס יצא בדצמבר 370 לפנה"ס לפלפונסוס בראש הצבא התבני.
בפעם הראשונה מזה דורות רבים צבא זר דרך על אדמת לאקוניה.
אש ותמרות עשן פשטו במולדת הספרטנית.
היהירות הספרטנית הייתה גדולה עד כדי כך, שעירם לא הייתה אפילו מוגנת בחומה.
ייתכן שאפמינונדס היה יכול לכבוש את ספרטה, אך הוא החליט על פעולה קלה יותר: הרס החקלאות שעליה הייתה מבוססת הכלכלה הספרטנית.
נוכחותו על אדמת לאקוניה גרמה לעריקה רבתי של פרויוקים והלוטים.
אפמינונדס הגדיל לעשות וחידש את מסניה שהייתה חלק מהמדינה הספרטנית כבר כמה מאות שנים.
בדרך זו הפסידו הספרטנים כמחצית משטחם.
יתרה מכך, נוכחות מדינה עוינת בעורפם גרמה לכך שהיו חייבים לשמור חלק מצבאם בעתודה נגד מסניה.
אתונה שחששה מהתגברותה של תבאי כרתה ברית הגנה עם ספרטה ואפילו שלחה כוח סיוע, אך הוא איחר את המועד.
בשנה הבאה (369 לפנה"ס) שוב יצאה קריאה מבעלות בריתה של תבאי בחצי האי הפלופונסי לעזרה.
התבנים פרצו את ביצורי האיסתמוס וחברו לבעלי בריתם.
מסע זה היה מכאיב לא פחות מקודמו: נראה שבשנה זו נוסדה מגלופוליס – בירת הליגה הארקדית שנוסדה זה מכבר על פי מתכונת הליגה הבויוטית.
על אף הצלחותיו, לא נבחר אפמינונדס למשרה כלשהי בשנה העוקבת.
סכסוכים מקומיים פרצו בכל רחבי יוון ומלך פרס החליט לשנות את טעמו: במקום ספרטה, הוסמכה תבאי לשמור על תנאי חוזה המלך.
בסכסוכים קטנים נהרג חברו ובעל בריתו רב העוצמה פלופידס.
בשנת 362 לפנה"ס קראה הליגה הארקדית תיגר על ההגמוניה של תבאי.
התבנים החליטו להגיב ושלחו את אפמינונדס פעם נוספת לחצי האי.
מדינות חצי האי התפצלו – חלקן תמכו בתבאי וחלקן בספרטה.
בקרב מנטיניאה השני שהיה שיא מסע מלחמה זה, כל צד הצליח לקבץ כ-30,000 חיילים.
הקרב הסתיים ללא הכרעה ברורה, אך אפמינונדס נהרג ועמו שקעה גם ההגמוניה התבנית.
התבנים חזרו למדיניותם הישנה והתרכזו בענייני בויוטיה בלבד.
אפנדי (בטורקית: Efendi מיוונית: αυθέντης) היה תואר טורקי שמשמעו "אדון" או "מורה", ואשר מביע כבוד או נימוס בשימוש מודרני.
המילה חדרה למספר שפות נוספות, ובהן ערבית וסוואהילי.
אפנדי היה הרביעי בחשיבותו בין התארים האזרחיים באימפריה העות'מאנית אחרי פאשה, ביי ואע'א.
כמו שאר התארים הטורקיים, מקומו של התואר לאחר השם.
לפי המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה ולפי אנציקלופדיה אוניברסליס, מקורה של המילה "אפנדי" בשיבושה של המילה יוונית "אפת'נטיס" - "αυθεντης" (הגייה ביוונית עתיקה: אָוּתֶנטֶס; כיום "αυεντης" - "אפנדיס"), שמשמעותה הייתה "אדון".
מקור המילה מן הבסיסים autos ("של עצמו") ו-hentes ("עושה" או "מבצע"), כלומר "אדם העומד ברשות עצמו"; מאוחר יותר חדרה המילה ללשונות אירופה, דרך הלטינית, כמילה הנפוצה "אותנטי".
מילה זו חדרה לאסיה הקטנה בתקופת הסלג'וקים.
לפי גישה אחרת, מקורה של "אפנדי" ב"Apandi", ששימש כתואר אצולה בשפה האויגורית העתיקה.
בתקופת האימפריה העות'מאנית רווח השימוש בתואר זה לצדו של אע'א והוא הוצמד כשם תואר לשמו הפרטי של אדם, או לבדו כדרך של פנייה.
"אפנדי" הוצמד לשמותיהם של משכילים, אך גם לשמותיהם של נכבדים ובעלי מעמד ושררה אחרים.
בספרות הציונית כוון המושג "אפנדי" לבעלי האדמות העשירים.
מאז שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, הצטמצם השימוש במושג "אפנדי" בחברה הערבית, וכמעט נעלם משימוש יומיומי.
הסיבות לכך: ממדיה של שכבה זו התרחבו מאד בעקבות התפתחות מערכת החינוך במדינות ערב, וכך הפכה הבחנה זו ללא רלוונטית; שכבת האפנדיה הפכה לשכבה פסיבית מבחינה פוליטית, ללא יכולת להשתתף בפוליטיקה באופן אקטיבי, ונעשתה משרתם של משטרי הקצונה במדינות ערב.
בטורקיה לעומת זאת, נשאר המושג "אפנדי" בשימוש, אך כפנייה מנומסת במשמעות "אדוני", "מר".
התואר "אפנדי" ("אדון" או "גברת") או "אפנדים" (Efendim - "אדוני" או "גבירתי") רווח מאוד בטורקית מודרנית כדרך פנייה רשמית לגברים ולנשים כאחד.
לעיתים הוא מוצמד ל"ביי" (Bey) או ל"האנם" (Hanım) - "אדון" או "גברת" בהתאמה, ויוצר את המצרפים "בייאפנדי/ם" (Beyefendi/m) ו"האנֵמאפנדי/ם" (Hanımefendi/m).
ממשמעות בסיסית זו נוצרו שלל ביטויים העושים שימוש במילה "אפנדי":
על מנת לבקש את השומע לחזור על דבריו (בדומה ל"סליחה?" בעברית).
על מנת לבקש את תשומת לבו של השומע ("תסלח/י לי...").
כדי להצביע על כך שהדובר מעניק את תשומת לבו לשומע ("כן, בבקשה"), ומכאן - גם במענה לשיחת טלפון ("הלו?").
על מנת להשתהות לשם מחשבה בעת שטף הדיבור ("ובכן..").
המילה משמשת גם ככינוי למי שנוהג בנימוס או כשורה ("בן-אדם", "Gentleman" באנגלית או "מענטש" ביידיש).
המילה חדרה מטורקית לערבית, ובה משמעה "אדם בעל מעמד חברתי גבוה או משכיל", וממנה לסוואהילי (Afendi), שם היא שמורה לשוטרים ולחיילים בלבד.
בגדודים הקולוניאליים הבריטיים במזרח אפריקה (King's African Rifles), הייתה זו הדרגה הגבוהה ביותר אליה יכלו להגיע חיילים שחורים (דרגת נגד).
בנוסף, נמצאת המילה בשימוש באינדונזית ובמלאית, שם היא עשויה להחליף את שמו של אדם.
יש הטוענים כי בהולנד, בשנים 1949-1945, התקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, היהודים ההולנדים שניצלו מהשואה שבו להולנד ונתקלו בה ביחס עוין ומפלה.
מאידך יש המציינים כי הולנד פעלה רבות למען היהודים בזמן השואה, וכי תקופת השיקום לוותה בקשיים בירוקרטיים
שאין ביניהם לבין אפליה ולא כלום.
היחס העוין בא לידי ביטוי בשלושה תחומים: החזרת הרכוש, החזרת הילדים שהוחבאו, והפיצויים הכספיים שניתנו.
לאחר הקרנת סדרת טלוויזיה דוקומנטרית של פרופ' לאו דה יונג על מלחמת העולם השנייה, חלה בהולנד התעוררות לטובת ניצולי השואה ונחקקו חוקים המקנים להם זכות להשלמת הכנסה ופיצוי על רדיפה וסבל נפשי.
עקב היחס העוין והמפלה עזבו רבים מהניצולים את הולנד והשתקעו בישראל, ארצות הברית, קנדה ואוסטרליה.
כל יהודי הולנדי ששרד את השואה וביקש שישיבו לו את רכושו היה חייב להביא מסמכים ועדים שאכן אלו נכסים שלו.
כשאכן הרכוש הושב לבעלים היהודים הם נדרשו לשלם בגין הנכס את המסים לשנים שבהן נעדרו.