tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפיקודם של יוסי הראל ואייק אהרונוביץ', חמקה הספינה מהנמל לכיוון ארץ ישראל, בלא להמתין לסירת הניווט.
משחתות בריטיות ליוו אותה מיד עם יציאתה מהנמל.
במרחק של כ-20 מייל ימי מחופי הארץ, כשלא נעתרה לדרישתם לעצור, נגחו בה משני צידיה על מנת שלא תתקרב לחופי הארץ.
קבוצת חיילים בריטים הצליחה לחדור אל האונייה למרות מטר קופסאות השימורים שנזרק עליה מידי המעפילים, והחלה להכות ולירות במגנים המעפילים.
קצין ים מתנדב אמריקאי ושני מעפילים נהרגו ורבים נפצעו.
האונייה ניזוקה עקב נגיחת המשחתות.
לשם הצלת הפצועים הרבים שהיו על הסיפונים, הוחלט להיכנע ולאפשר לרופאים בריטים לטפל בהם.
מרגע הכניעה המשיכה האונייה בכוחות עצמה להפליג לנמל חיפה.
המעפילים הועברו לשלוש ספינות גירוש: "אושן ויגור" – SS Ocean Vigour (1,494 מעפילים), "אמפייר ריוול" SS Empire Rival (1,526 מעפילים) ו"רונימייד פארק" SS Runnymede Park (1,409 מעפילים).
אולם מאחר שמחנה המעצר בעתלית ומחנות המעצר בקפריסין, התמלאו ובנוסף על מנת "ללמד לקח" את המעפילים, ממשלת בריטניה החליטה על מדיניות חדשה שנקראה "ריפולמנט" (Refoulement), שמטרתה להחזיר את המעפילים לארצות מוצאם, ובהתייחס למעפילי האקסודוס – החזרתם לצרפת במקום להובילם לקפריסין.
המעפילים זעמו, ובהגיעם לנמל פורט-דה-בוק, סירבו לרדת מהאוניות ופתחו בשביתות רעב.
הבריטים החליטו להחזירם למחנות העקורים בגרמניה אך המעפילים, בעידודם של אנשי "ההגנה" שהפליגו אתם, סירבו לרדת מהאונייה ושהו בה 24 יום בתנאים קשים.
למרות זאת, הם הוחזרו לגרמניה והורדו בכוח בנמל המבורג.
המעפילים הועברו למחנה עקורים באזור הבריטי בצפון גרמניה (סמוך לעיר ליבק) ובחודשים שלאחר מכן עלו רבים מהם לארץ, חלקם ברישיון וחלקם במסגרת עלייה ד'.
החשיבות הגדולה של פרשת "אקסודוס" הייתה בסערה התקשורתית שעוררה ברחבי העולם, בייחוד בזכות עקשנותם של המעפילים.
את הפרשה סיקרו 200 עיתונאים שנתנו יחס אוהד למעפילים והדגישו את הצורך לפתרון בעיית הפליטים היהודיים ו"בעיית פלשתינה".
הבריטים ספגו ביקורת קשה והפסיקו להחזיר את האוניות לארץ מוצאן.
הן הפליגו למרות לחץ בריטי ואמריקאי לעצרן, ולמרות הוראת הסוכנות היהודית לעכב את הפלגתן ערב החלטת האו"ם בשאלת ארץ ישראל.
לאחר משא ומתן עם הבריטים בלב ים, הוחלט לא לסכן את המעפילים והספינות נשלחו ישירות לקפריסין.
עם הקמת מדינת ישראל הושלם מבצע ההעפלה, ויהודי אירופה שחפצו להגיע לארץ עלו במסגרת העלייה ההמונית.
עוד לפני כן הועלו כ-20,000 צעירים מהמחנות שהיו נחוצים לעזור בקרבות מלחמת העצמאות במה שנקרא בשם "גיוס חוץ לארץ".
כניסתם של חלקם נאסרה, אף על פי שמדינת ישראל הייתה כבר עצמאית, בשל האמברגו של האו"ם על כניסת צעירים בגיל גיוס, אלא שלא היה כעת קושי רב להגניבם.
בינואר 1949, חצי שנה לאחר הקמת המדינה, הותר לשארית המעפילים שנכלאו בקפריסין להגיע לישראל.
עלייה ד' הוא שם כולל להעפלה בעזרת מסמכים מזויפים או בזהות בדויה, הן בדרך הים והן בדרך היבשה.
על פי נתונים רשמיים עלו בעלייה ד' כ-8,500 נפש.
בין העולים בצורה זו היו כאלו שעלו בעזרת תעודות מזויפות או דרכונים שהוחלפה בהם התמונה תוך התחזות לבעל הדרכון.
לשם כך אספו המוסדות בארץ ישראל דרכונים מעולים לשעבר שהתאזרחו, שלחו אותם לאירופה שם הוצמדה לדרכון תמונתו של המעפיל שעברה התאמות כך שתיראה מקורית.
שמו של האדם היה נשלח לשלטונות המנדט בישראל לשם אימות כי האדם אכן תושב ארצישראלי חוזר, ואז היה יכול לעלות על אונייה ולהפליג באופן "חוקי".
לעיתים היו מוסיפים לדרכון גם אישה וילדים וכך עלו יותר נפשות.
היו כאלו שעלו עם תעודות של חיילי בריגדה שנשארו באירופה לצורך מבצע הבריחה, כאלו שבאו כתיירים עם אישורים פיקטיביים, למשל התחזות לחיילים ארץ ישראלים בצבא הבריטי היוצאים לחופשה בארץ ישראל ("מבצע פסח" תש"ו).
היו גם כאלו שקיבלו אשרת ביקור תמורת הפקדת פיקדון ערבות, מתוך ידיעה מראש שהפיקדון יחולט כי לא התכוונו לחזור.
הבריטים לא חסכו מאמצים במלחמתם כנגד ההעפלה.
ניתן לחלק את המאמצים למספר תחומים:
בתחום הצבאי פעלו הבריטים ראשית להשגת מודיעין בדרכים שונות לגבי נמלי היציאה, דרכי ההובלה של הפליטים ודרכי רכישת האספקה והדלק לאוניות.
המודיעין הבריטי לאחר מלחמת העולם השנייה היה בין הטובים מסוגו, פריסתו באירופה הייתה טובה וארגונו היה מקצועי ומיומן.
לפיכך, הבריטים הצליחו למפות כמעט את כל הפעילות של המוסד לעלייה ב' באירופה.
כתוצאה מהמודיעין הטוב שהיה ברשותם, הפעילו הבריטים כוחות לביצוע סגר ימי על ארץ ישראל, תוך יירוט תנועת אוניות המעפילים.
כוחות הסגר הימי הופעלו באמצעות השייטת שכונתה "שייטת פלשתינה – royal navy palestine patrol" בפיקודו של אדמירל אלגרנון ו.
תחת פקודו היו צי הסיירות מס.
3. סה"כ 14 כלי שיט (משחתות וסיירות) שנעו במרחב באגן המזרחי של הים התיכון, מטוסי סיור והפצצה שליוו חלק מהאוניות וספינות סיור קלות של משטרת המנדט הבריטי שפעלו על גבול המים הטריטוריאליים של ארץ ישראל, רדפו אחר אוניות המעפילים, נגחו בהן וחסמו את דרכן לחוף.
החל מחודש יולי 1946 במסגרת מאמץ מוגבר לבלימת העפלה לארץ ישראל, הוצבו באופן קבוע בנמל חיפה בין 4–6 משחתות ו-4 אוניות מסע צבאיות מדגם ליברטי לגירוש המעפילים לקפריסין ולאירופה בפיקודו של קולונל גרגסון.
בנוסף, הופעלו על חופי ארץ ישראל תחנות רדאר לאיתור אוניות הקרבות אל החופים (הידועה שבהן הייתה בסטלה מאריס, שם שכנה מפקדת הכוח הימי בפלשתינה).
כוחות שיטור חופים הופעלו על חופי ההורדה על מנת לתפוס את המעפילים ואנשי היישוב שסייעו בהורדתם וכן כוחות צבאיים פעלו למנוע את התפזרות המעפילים בקרב האוכלוסייה האזרחית.
בנוסף, הצבא הבריטי טיפל בגרוש המעפילים אל מחנות המעצר בקפריסין.
מבצעים שהפעיל הצבא הבריטי כנגד המעפילים
מבצע איגלו (Operation Igloo) להעברת המעפילים למחנות מאסר בקפריסין.
שמשמעותה החזרת המעפילים לנמלי המוצא מהם הם יצאו.
מדיניות זו מומשה רק כנגד מעפילי אוניית המעפילים אקסודוס.
בעקבות לחץ תקשורתי בין-לאומי כנגד בריטניה, ממשלת בריטניה לא המשיכה במדיניות זו.
מבצע אואזיס מבצע זה תוכנן במיוחד להפעלה כנגד מעפילי האקסודוס.
שם הקוד למבצע ההורדה בכח של מעפילי האקסודוס בהמבורג.
מבצע מבוכה מהמבצעים הסודיים שתכנן המודיעין הבריטי כנגד אוניות המעפילים ובמיוחד כנגד אוניית המעפילים אקסודוס.
המבצע כנגד האקסודוס לא יצא לפועל.
אנשי השירות החשאי MI6 הבריטי דיווחו שבחמישה מקרים במסגרת המבצע, חבלו באוניות המעפילים בנמלי המוצא שלהם באירופה ואף הטביעו אחת מהן, כל זאת במטרה להפחיד ולשבור את רוח המעפילים ומנהיגי העפלה.
הפעילות בוצעה במסווה של ארגון ערבי פיקטיבי (ארגון "מגיני פלסטין הערבית" – ארגון דמה של הבריטים – שקיבל אחריות על הפעולות האלה).
לאחר מכן נמצא שבמסגרת מבצע "מבוכה" נכללה גם תוכנית הפצצת אוניית המעפילים "אקסודוס" על כל 4,554 המעפילים שעל סיפונה.
תוכנית ההפעלה של סיורי הסגר הימי– התבססה תחילה על סיורים לאורך מימי החופים של ארץ ישראל, בטווח של 3 מיילים ימיים מהחוף (6–7 ק"מ) בגזרה שבין יפו ללבנון.
מאוחר יותר התפרסו הסיורים בין עזה ללבנון.
גזרת הסיורים חולקה למתחמי סיור לאורך החופים, שבכל מתחם סיירו שתי משחתות.
בפקודת ההשתלטות על ספינות המעפילים על ידי הצי הבריטי הודגש שלא תתבצע באמצעות כלי נשק חמים, כגון תותחים, רובים ואקדחים.
מתוך הבנה הדדית של הבריטים ופיקוד ההגנה שיש להימנע עד כמה שניתן מהרג מעפילים וחיילים בריטים.
על כן הצי הבריטי הפעיל כוחות קומנדו/מרינס שהתאמנו והוכנו נפשית, ככח לפיזור "הפגנות רחוב".
שיטת הפעולה הייתה: משנכנסה אוניית מעפילים לתחום מימי החופים של ארץ ישראל, זוג משחתות היה מגיח במהירות, מתנגח בה ונצמד אליה בכוח משני צדדיה.
בו בזמן, מהמשחתות הופעלו תותחי מים בזרם חזק ביותר אל הסיפונים שעליהם תוכנן שלוחמי המרינס ישתלטו, זאת במטרה להרחיק מהסיפונים את המעפילים שהתנגדו להשתלטות.
בשלב הזה כוחות צוותי הקומנדו/מרינס היו קופצים מהמשחתות לאוניות המעפילים, משתלטים על גשר הפיקוד וחדר המכונות.
בכך בעצם הסתיימה ההשתלטות, ואוניות המעפילים נגררו או שהפליגו בפיקוד בריטי לנמל חיפה.
עם הזמן המעפילים החלו להתנגד ולהילחם בצוותי ההשתלטות באמצעים קרים כגון קופסאות ותפוחי אדמה, אך בכל המקרים צוותי ההשתלטות גברו על המעפילים.
בתחום המדיני, ניסו הבריטים להפעיל את כוחם הדיפלומטי על ממשלות המדינות מהן יצאו המעפילים ולחצו עליהם לעצור את הספינות.
אולם, באנדרלמוסיה ששררה באירופה מיד לאחר מלחמת העולם השנייה, לא היו פעולות אלה יעילות ביותר.
כמו כן היו ממשלות (כמו באיטליה ובצרפת) שהעלימו עין בכוונה מפעילות ההעפלה, מתוך הזדהות עם סבל היהודים לאחר השואה, עקב קשרים שהיו להם עם ההנהגה הציונית וכן עקב מרירות כלפי הבריטים, תולדת מלחמת העולם השנייה.
לפיכך ניסו הבריטים את כוחם בהפעלת אמברגו מסחרי על גורמים מסחריים פרטיים, כגון חברות ספנות.
גם בתחום זה הייתה הצלחתם חלקית ביותר.
אמנם, חברות ספנות גדולות לא סייעו למפעל ההעפלה, אך תמיד נמצאו ספנים שהסכימו לשתף פעולה עם השליחים הציוניים, תוך סיכון עצמי וכלכלי לא מבוטל (לספינות לא היה כל ביטוח וההפסד על ספינה שטבעה היה מוחלט).
הבריטים הפעילו רשת שידורי רדיו ברחבי אירופה להעברת מסריהם.
בין יתר המסרים בלטו שידורי תעמולה שהופנו כנגד הציונות, שאף לא נעדרו מהם לפעמים נימות אנטישמיות, וכן הדלפות מכוונות בעיתונות הבריטית והבין-לאומית עם אינפורמציה מסולפת כנגד מפעל ההעפלה (כמו שהספינות חמושות ועתיד להתחולל קרב בינן לבין המשחתות).
ערוצי התעמולה פעלו הן מול היהודים והן מול סייענים ואנשי ספנות לא יהודים.
הטענה המרכזית כנגד מפעל ההעפלה הייתה, שהציונים מובילים יהודים בעל-כורחם לארץ ישראל, תוך שהם מבטיחים להם הבטחות-שוא וגוזלים מהם דמי נסיעה.
הם כינו את אוניות המעפילים "ספינות עבדים" ואת מארגני ההעפלה כינו "רודפי בצע", שכביכול נטלו את כספי התורמים היהודים לכיסם.
מעל 115,000 איש עלו במסגרת ההעפלה.
לנתונים אלה ניתן להוסיף עוד כ-8,500 איש שעלו בעזרת תעודות מזויפות (עליה ד').
לחופי הארץ הגיעו 141 הפלגות של אוניות, 98 מהן הובאו על ידי המוסד לעלייה ב' וההגנה, 26 על ידי "עליית אף על פי" של תנועת בית"ר והרוויזיוניסטים ו-17 על ידי גורמים פרטיים.
מפעל ההעפלה גבה גם קורבנות: כ-2,000 מעפילים מצאו את מותם.
רובם בטביעת ספינותיהם, בעיקר באסונות פטריה, סטרומה, סלבדור, מפקורה, ובהיקף קטן יותר, רפיח, אחדים נהרגו במהלך תפיסת האוניות על ידי הצי הבריטי, או שנפטרו עקב תלאות הנסיעה.
למפעל ההעפלה תרומה משמעותית שניתן לראותה במספר נקודות מבט:
ההעפלה באה תחילה כתגובה נגד ההגבלות הקשות של הבריטים לעלייה, בעיקר בקרב הצעירים מהתנועות החלוציות בפולין, אשר חיכו זמן רב על מנת לעלות לארץ ישראל.
עוד לפני מלחמת העולם השנייה ועל אחת כמה וכמה במהלך המלחמה, היוותה ההעפלה מפעל הצלה מהאנטישמיות באירופה ומהשמדה בשואה.
לאחר המלחמה ועד הקמת מדינת ישראל, ההעפלה הייתה מפעל העלייה העיקרי וכמעט היחידי לארץ ישראל, כשחלק ניכר מן היהודים סירבו לשוב לארצות מוצאם וגברה בהם התודעה הציונית.
אף על פי שכמות היהודים שניצלו בניסיונות ההעפלה מהווה חלק זעיר מששת המיליונים שנספו בשואה, ההעפלה הצליחה להביא להצלת יהודים והיוותה סמל תודעתי חשוב הן עבור הניצולים והן עבור היישוב.
המעפילים באו באוניות רעועות ודחוסות, נאבקו בבריטים נגד גרושם והראו ליישוב היהודי ולעולם כולו, כי היהודים שעברו סבל כה גדול נאבקים כדי להשיג מקום לחיות בו.
עם זאת המוסדות בארץ לא תמכו תמיד בההעפלה.
החוקר אריק קרמן קובע שמספר המעפילים שהובאו ארצה בחודשים הראשונים אחרי מלחמת העולם השנייה היה פחות ממספר הסרטיפיקטים שהבריטים הנפיקו.
כתוצאה מכך המוסדות בארץ פיקפקו בנחיצות ההעפלה.
מאות אלפי הפליטים היהודים שהצטופפו במחנות העקורים לאחר מלחמת העולם השנייה ואלפי המעפילים, שמאבקם לעלייה קיבל זרקור תקשורתי בעולם כולו, העלו את "הבעיה היהודית" על שולחן הדיונים הבין-לאומי.
מספר ועדות שונות הוקמו כדי לפתור את בעיית הפליטים היהודים ואת שאלת ארץ ישראל, בהן ועדת חקירה אנגלו-אמריקאית וועדת מוריסון גריידי, שהמליצו בין היתר על כניסתם המיידית של 100,000 עקורים לארץ.
כשמסקנותיהם נדחו, נאלצה בריטניה להביא את בעיית ארץ ישראל בפני האו"ם, צעד שהוביל לבסוף להקמת מדינת ישראל.
היישוב היהודי התגייס והתלכד כולו למען הבאת מעפילים לארץ ישראל.
ההנהגה הציונית, שבתחילה הסתייגה ממפעל זה מתוך חשש לעלייה החוקית, החלה מ-1939 להפעיל לחץ בין-לאומי על מנת לאפשר למעפילים להגיע.
היישוב ערך עימותים והפגנות כנגד הבריטים תחת הסיסמה "עלייה חופשית".
שלוש המחתרות שפעלו בארץ ביצעו פעולות כנגד מתקנים בריטיים שחיבלו במאמץ ההעפלה, כגון המבצע של הפלמ"ח לשחרור מעפילים שנכלאו במחנה עתלית ב-1945, חבלה במתקני הרדאר, במבני משמר החופים ובספינות משמר בריטיות.
אנשי היישוב התגייסו לפעילויות שונות בארץ ובשליחויות באירופה על מנת לתפעל את ההעפלה.
ארגון תנועת הבריחה וההעפלה, הורדת המעפילים אל החוף וקליטתם בארץ וההתנגדויות שגילו תושבים למעצר מעפילים נעשו על ידי מתנדבים רבים.
שליחי ההעפלה יצרו גם קשר חשוב עם יהדות אירופה, עשו נפשות למען התודעה הציונית בקרבם והכינו תשתית לרכש נשק.
פעולות ההעפלה הביאו לניסיון ימי לא מבוטל, בייחוד של הפלי"ם, היחידה הימית של הפלמ"ח, שליוותה את הספינות והייתה יסוד להקמת חיל הים של צה"ל.
המעפילים תרמו להתבססות היישוב בתוספת אנשים שהזדקקו להם מאוד בארץ, ותרמו רבות גם להגנת היישוב.
הם אומנו על ידי "ההגנה" עוד במחנות קפריסין ולחמו במלחמת העצמאות ביחידות השונות בשם "גח"ל".
בתקופת היישוב נכתבו מספר יצירות אשר שיבחו את מפעל ההעפלה והיללו בעיקר את המארגנים והמתנדבים הארצישראליים העושים במלאכה הקשה.
היצירות נכתבו במרומז, על מנת שיוכלו לעבור את הצנזורה הבריטית.
לאחר פרשת "אקסודוס" והקמת מדינת ישראל, היצירות החלו להתמקד יותר במעפילים עצמם, שתוארו כגיבורים והונצחו בספרים ובמוזיאונים שהוקמו ברחבי הארץ.
גם בחוץ לארץ הונצחה ההעפלה ביצירה ספרותית, למשל בספר ובסרט על האונייה "אקסודוס".
באוקטובר 1945 התפרסם סיפור מאת מפקד הפלמ"ח יצחק שדה, שנקרא "אחותי על החוף".
בסיפור זה תיאר שדה מפגש (שיש הטוענים שהתרחש במציאות) בין אח ואחות בלילה, לאחר שזו ירדה מספינת מעפילים.
הצעירה בכתה וקוננה בפני אחיה, בן היישוב, שאין לה מקום בעולם והיא אינה יודעת מדוע מסתכנים למענה.
האח חיבק אותה וראה שעל חזה חקוקות המילים "לקצינים בלבד".
הוא הבין שאחותו נאלצה לשרת כזונה בשירות הנאצים ונשבע כי "למען אחיותיי אלה – חזק אני, למען אחיותיי אלה – אמיץ אני, למען אחיותיי אלה – גם אכזרי אהיה".
אחד השירים הידועים ביותר על ההעפלה הוא "נאום תשובה לרב חובל איטלקי" שפרסם נתן אלתרמן במסגרת "הטור השביעי" בעיתון "דבר" בדצמבר 1945. השיר נכתב כתגובה לנאום הפרו ציוני שנשא רב החובל האיטלקי אנסלדו לאחר הורדת מעפילי האונייה "חנה סנש".
אלתרמן כתב כאן שיר הלל לבחורים הארצישראליים העוסקים במלאכת ההעפלה, אשר "נושאים את עמם עלי שכם", שהשיטו את הספינות "למועד הנכון, למקום היעוד, בלי מצפן ומפה, בליל ציד", ולבסוף הוא מתנבא לגבי פתיחת שערי הארץ:
למרות הביקורת שנמתחה על כך שהמעפילים לא נזכרו בו, הפך שיר זה להיות מזוהה איתם ועם מפעל ההעפלה כולו, והמשפט "עוד נשוב ניפגש על המים" נאמר בפי כול.
אלתרמן כתב בדצמבר 1946 שיר נוסף על ההעפלה בשם "חלוקת תפקידים", שבו הגיבורים הם המעפילים עצמם.
את השיר הוא כתב מנקודת מבטה של ילדה מהאונייה "כנסת ישראל", שנוסעיה הותקפו בפצצות גז ונאבקו מול הבריטים בנמל חיפה.
בסופו של השיר מתח אלתרמן ביקורת קשה על כך, שהיישוב ציפה מהמעפילים חסרי הישע להאבק בבריטים החמושים עד הסוף, בעוד הם הושארו לבדם בשדה הקרב, כשאף גורם לא בא לעזרתם (ככל הנראה הוא שמע ביקורת זו מפיו של מפקד האונייה יוסי הראל).
וכך השיר מסתיים: "...ואולי היא תוסיף מילים שתיים-שלוש, ותאמר, בשם כל חבריה הטף / שאסור ליישוב מידיה לדרוש את שאין הוא דורש מעצמו וילדיו...
/ בעניין נעשתה חלוקת תפקידים, שאיננה לפי חלוקת הכוחות".
הפזמונאי איש הפלמ"ח חיים חפר כתב שני שירים המתארים את פעילי ההעפלה, עמם הוא נמנה.
השיר "שושנה שושנה", אותו הרבו לזמר בפלמ"ח, מתאר בצורה הומוריסטית את אנשי הפלי"ם, יוסקה, דני ושמוליק "הגוץ" המלווים ספינת מעפילים, נתקלים בספינת משחית ולבסוף מתבצעת הורדה אל החוף ("מסע הימים הגיע לסוף / סירות עם ג'מעה, אורות מן החוף").
יש הטוענים ששושנה המתוארת בשיר היא לא בחורה, אלא מדובר בספינת המעפילים "שבתאי לוז'ינסקי", ששמה הקודם היה "סוזנה" ושמה המנהלתי – "שושנה".
כך גם מצוין בשלט על חוף ניצנים.
חפר, שהשתתף בהברחתם ארצה של מעפילים מארצות המזרח דרך גבול הצפון, כתב על מבצע זה את השיר "בין גבולות" מנקודת המבט של חבריו לחוליית הפלמ"ח: "בין גבולות, בין הרים ללא דרך, בלילות חשוכי כוכבים / שיירות של אחים בלי הרף, למולדת אנו מלווים".
ההעפלה והגירוש לקפריסין מוזכרים בשירים נוספים של חיים חפר וחיים גורי שהוקדשו לפלי"ם כמו בשיר "זמר לספינה" (שקיעה נוגה) של חפר, עם שורות כגון "ספינה רדופת בכי ושכול", "מכבלים מגדרות הברזל" ו"עת האי הבודד יכלאני" והשיר "נשוטה נשוטה" של גורי המסתיים בשורה "עוד נחזור ונשיבה נקם".
אחד השירים העוצמתיים, שנכתבו על מסעם מרובה התלאות של היהודים שורדי השואה לארץ ישראל הוא השיר "הביתה", שכתב המשורר המחזאי והמתרגם אהרן אשמן והלחין ידידיה אדמון בשנת 1945. השיר נכתב בתקופת ההעפלה וזכה לעיבודים שונים לאורך השנים ולביצועים שונים, בהם של שושנה דמארי, יהורם גאון ויזהר כהן.
המילים מבטאות כאב רב המלווה את מסע מן התופת אל התקוה שהציעה ארץ ישראל, הבית.
הלחן של השיר ושירתה של שושנה דמארי, שפרסמה את השיר בהופעתה במחנות המעפילים בקפריסין, הצליחו לגעת בעצבים החשופים של העולים היהודים, שורדי השואה.
לאחר הקמת מדינת ישראל, הזרקור התרבותי הופנה יותר אל המעפילים עצמם.
נכתבו ספרים על המעפילים ומפרי עטם, נוצרו סרטים (למשל "הים האחרון", סרטו של חיים גורי) והוקמו אנדרטאות.
אחת היצירות הספרותיות הנודעות, שחוברו מחוץ למדינת ישראל על ההעפלה, היא ספרו של ליאון יוריס, "אקסודוס".
זוהי יצירה פרו-ציונית מובהקת שתארה ללא מחויבות לפרטים ההיסטוריים את סיפורה של האונייה "אקסודוס" וסיפורם של מעפיליה.
הסרט ההוליוודי שנעשה על פיו, הפך בשנות השישים לשגרירה של ישראל בעולם.
שני מוזיאונים מרכזיים בנושא ההעפלה פועלים כיום בארץ.
במוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה, מוצגת בשלמותה ספינת המעפילים "אף על פי כן" ומיצגים שונים בנושא ההעפלה.
מחנה המעצר בעתלית הפך גם הוא לאתר לאומי לשימור נושא ההעפלה הכולל תצוגה הממחישה את תנאי החיים במחנה, ובני נוער נוהגים לערוך בו שחזור של הורדת מעפילים אל החוף.
במקום מאגר מידע ממוחשב "ספר המעפיל" בו אלפי דפי מידע, תמונות, סרטים ועדויות.
אנדרטאות המנציחות את ההעפלה ואת הנספים במסגרתה מצויות במספר מקומות בארץ: במוזיאון מחנה עתלית, אנדרטת "יד למעפיל האלמוני" בכניסה להרצליה, בכיכר לונדון בתל אביב ופסל-ים באכזיב.
בשנת 2016 מעפילים ובני משפחותיהם שגורשו למחנות בקפריסין הקימו את ארגון מעפילי קפריסין המאגד בתוכו, אלפי מעפילים, בניהם ובני משפחותיהם.
בתחילת שנת 2023 הארגון נרשם רשמית כעמותה – מלכ"ר.
הארגון פועל להנצחת המעפילים והמסייעים להם ולהנחלת מורשתם.
בשנת 2018 הוענק "אות המעפיל", עיטור ישראלי אשר ניתן על ידי משרד ירושלים ומורשת, למי שהעפיל לארץ ישראל בין השנים 1934–1948. מתן האות מנוהל על ידי מחנה המעפילים בעתלית.
חלקות קבורה ממלכתיות עבור המעפילים
בבית הקברות הלאומי בהר הרצל בירושלים, מצויה חלקת קבורה ממלכתית הנקראת "חלקת המעפילים" לכבודם של כל המעפילים שנספו בדרכם אל הארץ לאחר הקמת המדינה, ולצידה גם אנדרטאות לזכר אוניות מעפילים שטבעו בים.
החלקה כוללת קברי אחים של אוניית המעפילים "סלבדור" ללא שמות, ולצידה חלקת הקבורה של חללי הספינה "אגוז".
סמוך להם מצויה אנדרטה לזכרם של חללי אגוז שמקום קבורתם לא נודע.
חלקת חללי אוניית הגירוש פאטריה (221 נספים) מצויה בבית הקברות חוף הכרמל שבחיפה.
חלק מהחללים לא זוהה והם נקברו בשם "אלמוני".
חלקת המעפילים בבית הקברות בחיפה הוקמה לפני קום המדינה ולכן החללים לא נקברו בבית הקברות הממלכתי בהר הרצל בירושלים.
אוניות מעפילים רבות הפליגו לחופי ארץ ישראל משלהי התקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט הבריטי.
על חלק מהן חסר מידע.
ברשימה להלן הובאו הפלגות העפלה הידועות בספרות המחקר, משנת 1934 עד הקמת המדינה ב-14 במאי 1948.
נתפסה וגורשה חזרה לקנוסטנצה אסימי 11 בפברואר 1939 470 קונסטנצה .
נתפסה קולורדו א' 14 ביוני 1939 279 יוגוסלביה נהריה אסתיר 28 ביוני 1939 724 רני חוף מגדל נתפסה לוס פרלוס (מארמרס) 1 ביולי 1939 370 קונסטנצה .
העולים הועברו לאוניה טייגר היל טייגר היל 1 בספטמבר 1939 1,417 ורנה הועלתה על שרטון, המעפילים נעצרו בצריפין ושוחררו רודניצ'אר ב' 15 בספטמבר 1939 371 ורנה .
נשלחו למחנה המעצר בעתלית אוריון 8 בינואר 1940 728 רומניה .
המעפילים הועברו למחנה המעצר בעתלית פאסיפיק 1 בנובמבר 1940 1,100 טולצ'אה .
המעפילים הועברו למחנה המעצר בעתלית מילוס 3 בנובמבר 1940 671 טולצ'אה נתפסה נוסעיה הועלו על ספינת הגירוש פאטריה.
לאחר טיבוע פאטריה ומותם של מעפילים רבים, הועברו המעפילים למחנה המעצר בעתלית אטלנטיק 24 בנובמבר 1940 1,880 טולצ'אה .
חלק מהמעפילים גורשו לאי מאוריציוס סלבדור דצמבר 1940 352 ורנה טבעה ליד הדרדנלים 239 מעפילים טבעו, מתוכם 66 ילדים.
דריאן 2 19 במרץ 1941 800 קונסטצה חיפה המעפילים הועברו למחנה המעצר בעתלית סטרומה פברואר 1942 769 קונסטצה הוטבעה על ידי צוללת סובייטית ליד הבוספורוס ריטרול ספטמבר 1942 120 .
טבעה בין קפריסין ומרסין ללא מעפילים מילכה א' מרץ 1944 239 .
בולבול אוגוסט 1944 410 קונסטנצה איסטנבול מפקורה אוגוסט 1944 394 קונסטנצה טובעה בים השחור.
לא ברור עם על ידי הנאצים או הסובייטים צלח א-דין נובמבר 1944 547 .
אגוז (ספינה) 10 בינואר 1961 44 אל חוסיימה (אנ') טבעה עם כל נוסעיה "אגוז" הופעלה על ידי המוסד והפליגה במחתרת בניגוד לחוק במרוקו
ההסתדרות הרפואית בישראל (ראשי תיבות: הר"י, באנגלית:
Israeli Medical Association-I.M.A) היא ארגון העובדים היציג של רופאי ישראל, הפועל לקידום הרופאים והרפואה בישראל.
בנוסף להיותה ארגון עובדים, הר"י עוסקת גם בשמירה על רמה מקצועית ואתית נאותה של מקצוע הרפואה ודאגה לאיכות ומעמד הרופא והרפואה בישראל.
הר"י נוסדה בשנת 1912, ובשנת 1927 נרשמה כאגודה עות'מאנית.
הר"י היא ארגון המושתת על פעילותם ההתנדבותית של נבחריה, אשר ממשיכים לעסוק ברפואה במקביל לעבודתם הציבורית.
בוועידת הר"י שנערכה במאי 2018 נבחר פרופ' ציון חגי לעמוד בראש הארגון.
הר"י מורכבת משבעה ארגונים פרופסיונליים המאגדים רופאים שונים, וארגונים פרופסיונליים אלו מורכבים אף הם מוועדים מקומיים.
ארגון הרופאים עובדי המדינה (כ-5,900 רופאים בשנת 2014)
ארגון רופאי עיריית תל אביב
ארגון רופאי קופת חולים (כ-8,500 רופאים בשנת 2014)
עמותת ארגון הרופאים העצמאיים של מכבי
ארגון רופאי קופת חולים לאומית
ארגון רופאי בית החולים הדסה
ארגון רופאי קופת חולים מאוחדת
המוסד העליון של הר"י הוא הוועידה הארצית (405 צירים בשנת 2014) המתכנסת מדי 4 שנים והיא מוסמכת לקבל כל החלטה הקשורה למדיניותה ופעילותה של הר"י וכן לבחור באופן ישיר את הנציגים למוסדותיה העיקריים ובהם הוועד המרכזי אשר קובע את מדיניותה של הר"י ומיישם את מטרותיה והחלטותיה.
יו"ר הר"י מוסמך לייצגה בכל תחומי הפעילות שעליהם היא מופקדת.
הנציגים בוועידה הארצית הם נציגיהם של שבעת הארגוניים הפרופסיונליים והם נבחרים ומתמנים באופן ישיר על-ידם.
מספרם נקבע בהתאם לגודלו היחסי של כל ארגון פרופסיונלי.
החברים בוועד המרכזי נבחרים על ידי הוועידה הארצית והרכבו של הוועד המרכזי נקבע על-פי המשקל היחסי של הצירים שנבחרו על ידי הארגונים הפרופסיונליים (סעיף 67 לתקנון).
יו"ר הר"י נבחר אף הוא על ידי הוועידה הארצית.
הוועידה הארצית והוועד המרכזי בוחרים חברים בגופים נוספים של הר"י.
בהיותה ארגון עובדים יציג, מנהלת הר"י משא ומתן עם המעסיקים וחותמת על הסדרים והסכמים קיבוציים, המסדירים את תנאי עבודתם, את שכרם ורווחתם של הרופאים.
במסגרת זו הכריזה הר"י פעמים אחדות על שביתות רופאים.
הר"י מציעה מגוון פעילויות ושירותים לרופאים בתחום הרווחה, לרבות ביטוח רפואי, הפעלת מועדון צרכנים, הכנה לפרישה לגמלאות ופעילות לגמלאים, מתן סיוע כספי מיוחד לנזקקים, הקמת בית אבות, קרנות שונות.
פעילותה הציבורית של הר"י כוללת:
הבטחת זכויות הציבור בכל הקשור לטיפול רפואי, לקידום החינוך וההסברה הרפואיים ולשמירת זכויות המטופלים.
קיום ימי עיון ומפגשים בנושאים שונים, המיועדים לרופאים ולקהל הרחב.
עריכת מסעי הסברה, בשיתוף עם גופים שונים, כגון ארגוני חולים, קופות חולים, הכנסת, ומוסדות הממשלה.
פרסום ניירות עמדה בנושאים העומדים על סדר היום, שעניינם מקצוע הרפואה, הרופאים ובריאות הציבור.
הלשכה לאתיקה מגבשת את הקוד האתי של הרופאים ודואגת לשינוי הכללים ולעדכונם במידת הצורך.
הוועדות האתיות והלשכה מטפלות בכל העניינים הנוגעים לתחום האתיקה הרפואית, בתלונות בין עמיתים וכן בתלונות הציבור כלפי הרופאים.
הר"י פעילה ומעורבת בהליכי חקיקה הנוגעים לציבור הרופאים ולמערכת הבריאות בישראל.
באמצעות המחלקה המשפטית שלה, מטפלת הר"י בהיבטים המשפטיים הנוגעים לציבור הרופאים ולעבודתם.
המחלקה המשפטית מלווה את פעילות הר"י, מייעצת לגופים השונים של הר"י בבעיות משפטיות ועוסקת בכל ההיבטים המשפטיים הקשורים לעבודתם.
הר"י שוקדת על שיפור איכות הטיפול הרפואי ובטיחותו.
הר"י מרכזת את הפעילות של הקהילייה הרפואית בתחום הבטחת האיכות ברפואה וניהול סיכונים, לרבות טופסי הסכמה מדעת, פעילות מדעית בתחום ההנחיות הקליניות ומעקב אחרי סקרים ומבדקים.
"המועצה המדעית" היא הגוף האמון על התמחות הרופאים בישראל, וחבריה נבחרים על ידי ההסתדרות הרפואית.
תפקידי המועצה המדעית הם: קביעת מדיניות ושינויים בנושא ההתמחות (בתחומים קיימים וחדשים); מעקב ובקרה אחר מהלך ההתמחות, בחינות ואישור התואר.
עידוד פעילות מדעית ומחקרית בהר"י ובמוסדות הרפואה בארץ.
פעילות כארגון גג לארגונים מדעיים בתחום הרפואה
תחת ההסתדרות הרפואית בישראל פועלים ארגונים מדעיים במגוון תחומי המומחיות של הרפואה.
ארגונים אלו כוללים בין השאר את:
האיגוד הישראלי לכירורגית לב חזה
האיגוד הישראלי להמטולוגיה ואונקולוגיה ילדים
הר"י מאגדת בתוכה איגודים, חברות וחוגים מכל תחומי ההתמחות הרפואית.
האיגודים והחברות מהווים את הבסיס המדעי והמקצועי לקהילייה הרפואית ולפעילות הר"י בתחום המקצועי.
הר"י תומכת ומגבה את פעולות האיגודים, החברות והחוגים.
הר"י חברה בארגונים בינלאומיים ומקיימת קשרי גומלין הדוקים עם ההסתדרויות הרפואיות השונות בעולם.
הר"י רשאית להצטרף כסניף, כמחלקה או כיחידה ארגונים אחרת לכל ארגון מקצועי בינלאומי בתחומי המחקר, הרפואה והמנהל הרפואי.
הר"י מקדמת את הקשר והזיקה בין מדינת ישראל לבין רופאים בתפוצות, בין היתר, על ידי עריכת כינוסים בינלאומיים של רופאים יהודים וצירופם כחברי חוץ להר"י.
פעילותה של הר"י בתחום התקשורת:
הוצאה לאור של עיתונות מקצועית בעברית ובלועזית, העוסקת בתחום המחקר והמדע הרפואי.
הוצאה לאור של כתב עת המשמש במה לשיח ציבורי בנושאים מרכזיים העומדים על סדר היום של המדיניות, הכלכלה והאתיקה הרפואית בישראל.
כמו כן, נותן כתב-העת פומבי למדיניותה, עמדותיה ויעדיה של הר"י ומביא מידע עדכני בתחומים שונים.
בנוסף, מפיקה הר"י עלוני מידע לרופאים ולאיגודים, המופצים מספר פעמים בשנה.
ייזום והשתתפות במיזמים שמטרתם הגברת המודעות הציבורית לענייני בריאות ורפואה.
בהם, עריכתה של האנציקלופדיה הישראלית לרפואה, הוצאת מוספי בריאות בשיתוף העיתונים היומיים וקיום ימי שידורים מיוחדים בשיתוף פעולה עם אמצעי התקשורת האלקטרונית.
הפעלת אתר אינטרנט, המיועד לציבור הרופאים ולציבור הרחב.
האתר הראשי כולל אתרי משנה מגוונים, ובהם מידע בדבר כתבי העת של הר"י, מועדון הצרכנות.
האתר מפרסם בקביעות מידע על אודות פעילות הר"י והאיגודים בשפות שונות, מידע בנושא בחינות ועדכונים שוטפים בדבר עמדותיה של הר"י.
הכנסותיה של הר"י מתקבלות ברובן דמי חבר שמשלמים הרופאים החברים בה, שגובהם 264 ש"ח לחודש לרופא פעיל, ודמי טיפול ארגוני שמשלמים הרופאים.
מקורות הכנסה נוספים הם בחינות ורישוי והכנסות ממספר מצומצם של נכסי נדל"ן שבבעלות הר"י.
הר"י אינה מקבלת תמיכה כספית כלשהי מהמדינה ואינה מקבלת תרומות.
בנוסף נהנית הר"י מתרומות של חברות תרופות, בעיקר בדרך של מימון טיסות וכנסים לחבריה.
בשנת 2017 הגיע גובהו של סעיף זה ל-2.8 מיליון ש"ח.
ב-11 בינואר 1912, כאשר מספר הרופאים היהודים בארץ ישראל עמד על 32, הוחלט באספה שהתקיימה בביתו של ד"ר מאיר קרינקין בתל אביב, ברחוב אלנבי, לייסד אגודה שתיקרא "אגודה מדיצינית עברית ליפו ומחוז יפו", שאליה יוכלו להתקבל רופאים, וטרינרים ופרוביזורים (רוקחים מוסמכים).
הנוכחים באספה שנחשבו למייסדי האגודה הם ד"ר יהודה לייב פוחובסקי, חיים חיסין, ד"ר בת שבע יוניס גוטמן, ד"ר מאיר קרינקין, ד"ר מנחם שטיין וד"ר משה שרמן והרוקח זאב אורבוך.
צורפו אליהם ד"ר סוניה בלקינד, ד"ר יעקב ברנשטיין-כהן מפתח תקווה, ד"ר וויצברד מראשון לציון וד"ר מוסקוביץ מרחובות.
באספה נקבע שיעור דמי החבר באגודה ונערכו בחירות חשאיות להנהלה, שעל פיהן נבחרו ד"ר פוחובסקי ליושב ראש, ד"ר קרינקין לסגן יושב ראש, וד"ר משה שרמן למזכיר.
כתב על כך ד"ר שרמן:
בהשפעתו של אהרן מאיר מזי"א הקימו רופאי ירושלים ב-1913 את "אגודת רופאים מדברי עברית", (ארמ"ע), בין מייסדי האגודה : ד"ר אריה בעהם, ד"ר אריה לייב שמעוני-מקלר, ד"ר אריה גולדברג, ד"ר אריה פייגנבאום, ד"ר זאב ברין וד"ר מרים נופך...
ב-1914 הוסכם על איחוד האגודות, אך מלחמת העולם הראשונה דחתה את האיחוד ל-1919. בעקבות האיחוד שונה שם האגודה ל"הסתדרות רפואית עברית בארץ-ישראל" (הר"ע).
בחיפה הקים הד"ר הלל יפה בשנת 1921 את סניף הסתדרות הרופאים שמנה שישה חברים, ובהם ד"ר נחום שימקין, ד"ר חיים יסקי, ד"ר ברוך ניסנבוים, ד"ר לייב עפרון וד"ר יצחק גליקר..
כבר מראשיתה עסקה הר"י בתכנים המקצועיים של מקצוע הרפואה ולא רק בטובת חבריה.
אף שרוב הרופאים בארץ לא דיברו עברית, הוחלט להוציא לאור רבעון בעברית שנקרא "זכרונות דברים של האגודה המדיצינית העברית בארץ ישראל".
את תפקיד העורך קיבל מזכיר האגודה, ד"ר משה שרמן, הודות לשליטתו בשפה העברית וכן בשל היותו בנו של מוציא לאור ובעל בית דפוס.
בשנת 1927 במסגרת ההסתדרות הרפואית ייסד הד"ר חיים ברלין את החברה הדרמטולוגית.
בשנות השלושים של המאה העשרים עמדו בראש ארגון הרופאות של הר"י הד"ר חנה יעקב-פלר והד"ר פני צ'לנוב-קריגר.
בתאריכים 31 במאי – 1 ביוני לשנת ה'תרצ"ט 1939 נערך בבית הבריאות ברחוב צ'נסלור בירושלים כנס רפואי-מדעי שארגנה ההסתדרות הרפואית העברית בא"י.
בשנות ה-40 יצרה ההסתדרות הרפואית את קופת החולים "אוצר הרופאים" על מנת לתת לרופאים מסגרת של שירותי בריאות ללא שייכות פוליטית.
"אוצר הרופאים" הצטרפה לאחר מספר שנות פעילות לקופת חולים "אסף", שפעלה בעיקר בחיפה.
קופת חולים "אסף" התאחדה עם קופת חולים מכבי בשנת 1975.
באוגוסט 1959 פעלה הסתדרות הרופאים למנוע ביקור של משלחת רופאים מגרמניה בישראל.
ב-23 במרץ 2023, פרסמו כ-300 רופאים מכתב להסתדרות ובו דרשו "לחדול מייד מכל שיח פוליטי, ובפרט מן השיח הארגוני בנושא הרפורמה במערכת המשפט".
הרופאים כתבו שהשביתה לא הייתה חוקית ובלא סמכות מפני שהמשאל שנועד להתוות "את הקווים המנחים לפעילות הר"י בנושא הרפורמה המשפטית" כלל לא עסק ברפורמה המוצעת אלא בכללי אתיקה המוסכמים על הכל.
לפי החותמים "השביתה פגעה קשות בציבור המטופלים" בהגדלת המתח וכן דיווחו על "תגובות של פחד וחוסר אמון מצד מטופלים בעלי דעה פוליטית שונה מזו שהביעו ראשי הר"י".
ב-27 במרץ באותה שנה, כחלק מהמחאה נגד הרפורמה המשפטית, ההסתדרות הרפואית הודיעה על שביתה כללית שנמשכה למשך כיום אחד.
זאת בעקבות החלטה של ההסתדרות בראשות ארנון בר-דוד.
השביתה הופסקה עם הודעת ראש הממשלה על עצירת הרפורמה המשפטית והליכה להידברות.
ב-25 ביולי באותה שנה שבתה מערכת הבריאות בישראל בשל החלטת הארגון.
בית הדין לעבודה חייב את הארגון להשיב את העובדים לעבודתם כדי למזער את הפגיעה שפגע הארגון בחולים.
שר הבריאות משה ארבל בירך על החלטת בית הדין המגינה על זכויות האדם בישראל.
ההסתדרות הרפואית העולמית הוא ארגון בין-לאומי של רופאים אשר נוסד ב-17 בספטמבר 1947 בהתאם להחלטת העצרת הראשונה של ההסתדרות הרפואית העולמית שנערכה בפריז.
נכון לשנת 2024 חברות בהסתדרות 116 הסתדרויות רופאים לאומיות עם 1467 חברים שותפים, כולל רופאים זוטרים וסטודנטים לרפואה, המייצגים כעשרה מיליון רופאים ברחבי תבל.
ההסתדרות הרפואית העולמית היא שיזמה ואישרה את הצהרת הלסינקי לניסויים בבני אדם, בשנת 1964.
מטרת ההסתדרות הרפואית העולמית היא לשרת את האנושות בשאיפה לקביעת התקנים הבינלאומיים הגבוהים ביותר בחינוך רפואי, מדע, אתיקה וטיפול רפואי לכל עמי תבל.
בעצרת הכללית של הארגון שנערכה בקיגאלי, רואנדה, בחודש אוקטובר 2023, מונתה לנשיאות הארגון לשנים 2023–2024 ד"ר לוג'יין אלקודמני, רופאה מכווית.
בשנים 2018–2019 כיהן ד"ר ליאוניד אידלמן כנשיא ההסתדרות הרפואית העולמית.
ד"ר יורם בלשר מישראל, יו"ר ההסתדרות הרפואית בישראל באותה עת, נבחר לנשיאות הארגון לשנים 2008–2009. קודם לכן כיהן יו"ר ההסתדרות הרפואית בישראל, ד"ר רם ישי, כנשיא ההסתדרות העולמית לשנים 1989–1990.
ההעתק הצפון אנטולי (בטורקית: Kuzey Anadolu Fay Hattı או KAFK) הוא העתק גאולוגי פעיל, החוצה את אנטוליה בטורקיה מאזור ימת ואן במזרח ועד ים השיש במערב, ומקביל, פחות או יותר, לחופי הים השחור שמצפון למדינה.
ההעתק הוא גבול חילוף (Transform boundary) בין לוחות טקטוניים - הלוח האנטולי מדרום לו נע מערבה בקצב של עד 20 ס"מ בשנה, ביחס ללוח האירו-אסיאתי שמצפון לו.
בין היתר חולף ההעתק במרחק של כעשרים קילומטרים מדרום לאיסטנבול.
רעידות האדמה לאורך ההעתק הצפון אנטולי תועדו באופן עקבי למדי החל במאה ה-10 לספירה לפחות, ונתגלה כי הן מתרחשות בהֶקבצים הנמשכים כמה עשרות שנים בכל פעם, כשבכל הֶקבץ מתקדמות רעידות האדמה לאורך ההעתק בכיוון אחיד, מזרחה או מערבה, וגורמות לרעידות הבאות.
הסיבה לכך היא שבמהלך רעידת אדמה משתחרר הלחץ הנבנה על-פני הקרקע ובמעמקים בקרע מוגבל באורכו לאורך ההעתק, ובקצותיו של קרע זה העומס נותר בעינו.
ברי כי העומס בקצה שלכיוונו מתקדמות רעידות האדמה רב מזה שבצידו האחר, שם הוא שוחרר במהלך רעידת האדמה הקודמת.
בשנת 2000 נטבע הכינוי "סופת רעידות אדמה" (Earthquake storm) כמתאר את התופעה.
כבר במאה ה-4 לספירה תיעד ההיסטוריון הרומי אמיאנוס מרקלינוס את רעידת האדמה אשר התרחשה אור ליום ה-24 באוגוסט 358 ופגעה בכ-150 ערים לאורך ההעתק, מפונטוס במזרח ועד מקדוניה במערב.
ברעידת אדמה זו חרבה העיר ניקומדיה, העיר הראשה של ביתיניה ואיזמיט המודרנית, ובתיה שהיו בנויים על מורדות הגבעות, התמוטטו וקרסו על אלה שניצבו תחתיהם.
בעקבות רעידת האדמה פרצה בעיר שרפה אשר כילתה אותה לחלוטין במשך חמישה ימים.
הקבץ רעידות האדמה האחרון החל באמצע המאה ה-20 ועד סופה נמנו שבע רעידות אדמה בגודל של 7.0 בסולם מגניטודה לפי מומנט לפחות.
רעידת אדמה במגניטודה 7.9 התרחשה בעיר ארזינג'אן במזרח אנטוליה ב-26 בדצמבר 1939, והיא נחשבת לרעידת האדמה הקשה ביותר שפקדה את טורקיה במאה ה-20 (מספר הקורבנות הרשמי הוא 32,962, אך קיימות הערכות של עד 160,000 הרוגים).
ב-26 בנובמבר 1943 התרחשה רעידת אדמה במגניטודה 7.7 ב-טוסיה , מערבה מארזינג'אן לאורך ההעתק, וב-1 בפברואר 1944, מערבה ממנה, בבולו (7.2 בסולם מגניטודה לפי מומנט).
מגמת ההתקדמות של רעידות האדמה מערבה המשיכה בשנות החמישים והשישים של המאה ה-20 לכיוון ים השיש, וב-22 ביולי 1967 רעדה האדמה במגניטודה 7.2 סמוך לעיר אדאפזרי שבנפת סקריה .
לאורך הקרע נמדדו העתקים של 2.5 עד 4 מטרים, ושיא של 5.7 מטרים סמוך לאקיאזי (Akyazı) מזרחית לאיזמיט.
רעידת האדמה נמשכה 45 שניות והורגשה גם באנקרה ובאיזמיר, מרחק של מאות קילומטרים מהמוקד.
בסיום פעולות החילוץ קבעו הרשויות הטורקיות כי מספר ההרוגים כתוצאה מרעידת האדמה עמד על 17,480 בני אדם ו-505 נעדרים.
עם זאת, גם נתונים אלה מוטלים בספק וסביר שמספר ההרוגים גבוה בהרבה.
איסטנבול שוכנת במרחק של 80 ק"מ ממערב לאיזמיט.
למרות שהיא נמצאת 20 ק"מ בלבד מצפון להעתק, מזה 240 שנים לא ידעה איסטנבול רעידת אדמה קשה.
בשל מגמת התקדמות רעידות האדמה מערבה לאורך ההעתק במהלך המאה ה-20, מעריכים המדענים את הסיכוי לרעידת אדמה קשה אשר תפגע בעיר במשך שלושים השנים הקרובות בכ-60%.
ההפגנות באיראן היו סדרה של הפגנות.
שבאו בעקבות המחאות שהיו לאחר הבחירות לנשיאות איראן בשנים 2009–2010. הן הושפעו ממחאות האביב הערבי.
המחאות החלו ב-14 בפברואר 2011 שכונה "יום הזעם", כאשר המפגינים יצאו להפגין סולידריות עם המפגינים במצרים ובתוניסיה, ונמשכו עד פברואר 2012. המפגינים טענו שבחירתו מחדש של אחמדינז'אד לנשיאות ב-2009 הייתה מזויפת, ודרשו צדק, חופש ביטוי, שחרור אסירים פוליטיים ושוויון זכויות במיוחד לנשים.
הם מחו על הפרות זכויות אדם, שחיתות.
את המחאות הובילה התנועה הירוקה, בראשות שלושה מנהיגים מרכזיים: מיר-חוסיין מוסאווי, המועמד שהפסיד בבחירות השנויות במחלוקת, מהדי כארובי מנהיג אופוזיציה בכיר, ומוחמד חתמי, נשיא איראן לשעבר.
הממשל האיראני, בראשות המנהיג העליון עלי ח'מינאי והנשיא מחמוד אחמדינז'אד, דיכא באלימות את המחאות.
מוסאווי וכארובי הועברו למעצר בית מוחלט, ללא גישה החוצה וללא כל קשר פומבי.
הרשויות חסמו אתרי אופוזיציה, האטו את האינטרנט, שיבשו גישה לרשתות חברתיות ואספו מידע על מפגינים.
אחרי הבחירות השנויות במחלוקת לנשיאות איראן בשנת 2009 פרצו מחאות המוניות ברחבי איראן.
ממשלת איראן דיכאה את המחאות ועצרה את ההפגנות ההמוניות עוד באותה שנה, ובשנת 2010 היו רק הפגנות מעטות.
מרבית דרישות המפגינים לא נענו.
בסוף 2010 ותחילת 2011, גל של מהפכות ומחאות בשם האביב הערבי שטף את מדינות המזרח התיכון וצפון אפריקה.
לאחר הדחתו של הנשיא זין אל-עאבדין בן עלי בתוניסיה ב-14 בינואר 2011, עם הצלחת הדחתו נשיא מצרים חוסני מובארכ במצרים ב-11 בפברואר 2011, ולאחר הדחתו של נשיא תוניסיה בן עלי, התחדשו המחאות באיראן.
הן החלו שלושה ימים לאחר הדחתו של מובארכ.
כוחות הביטחון דיכאו במהירות את ההפגנות שהתקיימו ביום ההפגנות הראשון, וכתוצאה מכך נהרגו שניים ונפצעו רבים.
הפגנות נוספות התקיימו ב־20 בפברואר וב־1 במרץ, אז דיווחה האופוזיציה על כ־200 מעצרים.
לאחר מכן הצליחו הרשויות למנוע קיום הפגנות רחבות היקף.
התנועה הירוקה שארגנה את המחאות, מהדי כרובי ומיר חוסיין מוסאווי, הושמו במעצר בית בתחילת 2011 ומאז נותרו מחוץ לעין הציבור, כאשר חלק מתומכי המשטר אף קראו להוצאתם להורג.
ההפגנות איבדו תאוצה לאחר גלי מעצרים נרחבים שביצעו משמרות המהפכה.
הן דוכאו באלימות רבה, וכ-20 מפגינים נהרגו מתחילת פברואר.
בפברואר 2012 התקיימו הפגנות לציון יום השנה למעצר הבית של מנהיגי האופוזיציה.
ב-27 בינואר הכריזה תנועת האופוזיציה "התנועה הירוקה של איראן" על סדרת מחאות נגד ממשלת איראן שתוכננו להתקיים לפני מצעד "יום המהפכה" ב-11 בפברואר.
ב-9 בפברואר, שלחו קבוצות אופוזיציה שונות מכתב למשרד הפנים בבקשה לקבל אישור להפגין תחת פיקוח משטרת איראן אך הבקשה נדחתה.
למרות מכשולים אלה ודיכויים של פעילים וחברי מפלגות אופוזיציה, מנהיגי אופוזיציה ובהם מיר חוסיין מוסאווי ומהדי כרובי קראו לקיום מחאות.
על פי ה־BBC, המפגינים טענו כי בחירתו מחדש של אחמדינז'אד לנשיא בשנת 2009 זויפה.
התאריך 14 בפברואר בו התקיים יום ההפגנות הראשון, נבחר למחאות משום שחל ב־25 בחמן, החודש האחד־עשר בלוח השנה הפרסי, והוא פורסם כ"יום הזעם".
יום לפני תחילת המחאות, מנהיגי האופוזיציה מוסאווי וכרובי הושמו במעצר בית ונמנעה מהם גישה לטלפונים ולאינטרנט.
בתיהם נחסמו ולא הותרו להם מבקרים.
ב-14 בפברואר 2011, החלו אלפי מפגינים להתאסף בעצרת סולידריות עם מצרים ותוניסיה.
מספר רב של שוטרים היה ברחובות כדי לפקח על המפגינים, אך אלפים\בכל זאת הצליחו להתכנס בכיכר אזאדי בטהראן.
עצרות הסולידריות הפכו להפגנה נגד הממשלה שבמהלכה ירו השוטרים גז מדמיע ופיינטבול לעבר מפגינים.
כדי להגן על עצמם, המפגינים הגיבו בהצתת פחי אשפה.
שני סטודנטים שהפגינו נהרגו על ידי מי שזוהו כחברי הבסיג'.
התקיימו הפגנות גם בערים אספהאן ושיראז, והמשטרה פיזרה אותן בכוח, וכן ברשט, משהד וכרמאנשאה.
המחאות שהתרחשו ביום זה סימנו מפלה עבור המשטר באיראן, שכן המשטר טען כי התנועה הירוקה של מוסאווי איבדה מכוחה, אך התחדשות ההתקוממות הוכיחה אחרת.
על פי דיווחים מסוימים, 1,500 אנשי חזבאללה סייעו בדיכוי המחאות בכיכר אזאדי.
עוד דווח כי הם המשיכו לקחת חלק בדיכוי ההפגנות גם בהמשך.
ב-15 בפברואר, דיווח Press TV כי חברי הפרלמנט האיראני קראו להוצאה להורג של שני מנהיגי אופוזיציה בשל הסתה להפגנות ביום הקודם.
221 מחברי הפרלמנט שנכחו בפרלמנט האיראני חתמו על הצהרה לפיה "מהדי כרובי ומיר חוסיין מוסאווי הם מושחתים עלי אדמות ויש להעמידם לדין.
אנו מאמינים שהעם איבד את סבלנותו ודורש עונש מוות".
המונח "מושחתים עלי אדמות" הוא אישום איראני ספציפי המכונה גם מופסד-א-פילרז ונושא בחובו עונש מוות.
לאחר חתימת ההצהרה, החותמים התאספו במרכז האולם וקראו "מוות למוסאווי, מוות לכרובי".
המחאות ב-15 בפברואר לא היו בעוצמה של היום הקודם.
ב-16 בפברואר היו עימותים ספורדיים בין מפגינים לבין כוחות פרו-ממשלתיים.
כרובי ומוסאווי הגיבו לקריאות להוציאם להורג באומרם שהם מוכנים למות למען השגת שינוי דמוקרטי.
אלפי תומכי ממשלה הגיעו לטהראן למספר עצרות בחסות המדינה.
אנשי דת המזוהים עם הממשלה קראו להוציא להורג את הנשיא לשעבר אכבר האשמי רפסנג'אני, שמאז מחאות הבחירות של 2009 גברה הזדהותו עם תנועת הירוקים.
נאסר על כל כלי התקשורת האיראניים נאסרו לסקר את ההפגנות, אף שהמפגינים הצליחו לפרסם מידע באמצעות שימוש ברשתות חברתיות כמו פייסבוק וטוויטר.
בנוסף, נאסר גם על כלי תקשורת זרים לסקר את האירועים.
ב־17 בפברואר דווח כי מנהיג האופוזיציה מוסאווי נעדר מאז יום שלישי, 15 בפברואר.
ב־18 בפברואר ארגן המשטר האיראני עצרות שבהן אלפים מתומכי הממשלה קראו להוציא להורג את מנהיגי האופוזיציה לאחר תפילות יום שישי.
האייתוללה אחמד ג'נאטי אמר כי יש לנתק כליל את התקשורת שלהם עם הציבור.
גם ל־20 בפברואר תוכננו מחאות לציון שבוע למותם של ההרוגים בהפגנות 14 בפברואר.
הממשלה אסרה על כלי תקשורת זרים המוצבים בטהראן לסקר את המחאות, והאופוזיציה הסתמכה על רשתות חברתיות כאמצעי חילופי לסיקור.
עשרות אלפי מפגינים הפגינו ברחבי איראן, ובמיוחד בטהראן.
מפגינים השתלטו על בנייני ממשלה כמו בניין רשות השידור האיראנית.
מספר עצום של שוטרים ומיליציות בסיג' בלבוש אזרחי הוצבו ברחבי העיר.
כוחות הביטחון ירו גז מדמיע, ועדים מסרו כי כוחות הביטחון ירו לעבר מפגינים והכו אותם באלות מתכת.
בשכונה אחת חברי בסיג' השתלטו על בניין מסחרי והשליכו ממנו רימוני גז מדמיע על המפגינים.
עדי ראייה דיווחו כי שני מפגינים נהרגו בידי אנשי בסיג'.
המשטרה עצרה מפגינים רבים ועוברי אורח, ביצעה עליהם חיפוש והוציאה נוסעים מכלי רכב.
דווח גם על הפגנות בערים מרכזיות נוספות באיראן.
עם זאת, הסיקור היה מצומצם בשל מכתב ששלח משרד המודיעין והביטחון הלאומי למשרדי תקשורת זרים בטהראן, שבו הזהיר כי משרדיהן ייסגרו וכתבים יגורשו אם יכתבו "מאמרים שליליים" על ההפגנות.
בזמן שההפגנות התרחשו, סוכנות הידיעות האיראנית IRNA דיווחה כי "הכול שקט ונורמלי".
סוכנות הידיעות פארס פרסמה דיווחים לציבור על פיהם המחאות יהיו אלימות במיוחד כי "האופוזיציה מתכננת לירות באנשים".
מאוחר יותר דווח על הפגנות באספהאן ובשיראז, שרובן פוזרו באלימות, כאשר חמישה מפגינים נפצעו בשיראז.
ב-21 בפברואר על פי אתרי אופוזיציה, עלי כרובי, בנו של מנהיג האופוזיציה ואשתו נעצרו.
אשתו של עלי שוחררה מאוחר יותר בעוד שמעצרו של עלי המשיך.
ב-24 בפברואר אתרי אופוזיציה ומנהיג האופוזיציה מוסאווי פרסמו קריאה ל"הפגנות רחוב ארציות מדי יום שלישי בשלושת השבועות הבאים", כלומר ב־1, 8 ו־15 במרץ, כחלק מניסיון לשמור על תנופת המחאה, ולעבור לצורות התנגדות נוספות - "שביתות, עיצומים, חרמות והתנגדות אזרחית".
אחד היעדים היה להביא לסיום מעצר הבית של מוסאווי וכרובי.
ב-25 בפברואר, פורסם סרטון של מנהיג האופוזיציה מהדי כרובי שקרא למפגינים להישאר נחושים.
הסרטון הוברח מהבית בידי אשתו.
ב-26 בפברואר, לפי גורמים ממשלתיים, מוסאווי וכרובי ונשותיהם "הועברו לבית בטוח לרווחתם, אך לא נעצרו".
ארגון "הקמפיין הבינלאומי לזכויות אדם באיראן" הביע דאגה, שכן "בית בטוח" נחשב למקום המשמש למעצר חשאי של עצירים בעלי חשיבות ביטחונית, שאינו נתון לפיקוח שיפוטי, ושבו התקבלו בעבר "הודאות" בשיטות שונות.
ב-28 בפברואר יצאה הודעה מגורם במערכת המשפט, שסתרה את הטענה הקודמת, וקבעה כי "השניים נמצאים בבתיהם והוטלו רק הגבלות על קשריהם".
הממשלה ציינה כי המספר הרשמי של מפגינים שנעצרו בפברואר עומד על 150, אך האופוזיציה טענה כי המספרים גבוהים בהרבה והם מעל 1,500 עצורים.
ב-1 במרץ דווח על ידי משפחותיהם של מנהיגי האופוזיציה כרובי ומוסאבי, ואתר האינטרנט "כַלַמֶה", כי מוסאווי וכרובי ורעיותיהם נעצרו ומוחזקים בכלא חשמטיה.
בתאריך זה התקיימה ההפגנה הראשונה מבין "ימי שלישי של מחאה".
כמחאות קודמות, כוחות ביטחון רבים ירו גז מדמיע, השתמשו בכלי נשק אחרים במספרים משמעותיים והתעמתו עם מפגינים.
לפי האופוזיציה, בהפגנה זו נעצרו בטהראן יותר מ־200 מפגינים ועוד 40 באספהאן.
על פי רדיו אירופה החופשית, "מספר פעילים איראנים בולטים" פנו למזכ"ל האו"ם באן קי-מון בבקשה להשתמש "בכל המנופים הבינלאומיים" כדי להבטיח את שלומם של מוסאווי וכרובי ולפעול לשחרורם.
אמנסטי אינטרנשיונל פרסמה "קריאת חירום" לחבריה בבקשה לכתוב לרשויות האיראניות ולדרוש "לחשוף מיד את מקום הימצאם של מיר־חוסיין מוסאווי, מהדי כרובי, זהרה רהנוורד ופאטמה כרובי".
לפי דיווחי הגרדיאן וארגון "הקמפיין הבינלאומי לזכויות אדם באיראן", החל מ-1 במרץ, נערים בגילאים 12-16 גויסו על ידי הבסיג' ממחוזות כפריים מרוחקים כדי לתקוף מפגינים.
תושבי האזור ציינו כי הילדים קיבלו תשלום והובטחו להם ארוחות.
הם חומשו באלות, מקלות ורובי אוויר, והובאו על ידי הממשלה באוטובוסים לטהראן.
ב-3 במרץ, הנשיא אחמדינז'אד האשים מעצמות זרות בליבוי חוסר היציבות.
ב-8 במרץ יום האישה הבינלאומי תוכננה הפגנה שתתמקד בדרישה לשוויון מגדרי.
פורסמו הודעות עם קריאה למחות במספר מוקדים ברחבי טהרן, דבר שיחייב את המשטרה האיראנית ואת הבסיג' לכסות את כל מוקדי המחאה האפשריים בעיר.
כדי להתמודד עם מצב זה הבסיג גייס לשורותיו חברים נוספים מגיל 14. בתאריך זה אכבר האשמי רפסנג'אני, הנשיא הרביעי של איראן ומבקר מרכזי של הממשלה, הודח מתפקיד יו"ר מועצת המומחים, גוף של אנשי דת שבוחר את המנהיג העליון של איראן.
הדבר עורר דאגה בקרב המפגינים שכן הם קיוו שהוא "יסייע להשפיע על המנהיג העליון, האייתוללה עלי חמינאי, למתן את תמיכתו באחמדינז'אד".
ב-11 במרץ, סגן ראש לשכת סוכנות הידיעות הצרפתית בטהראן, ג'יי דשמוק, גורש מאיראן ונשלל רישיון העיתונות שלו לצד עשרה כתבים נוספים.
ב-13 במרץ דווח כי מאז תחילת המחאות נעצרו 16-18 סטודנטים מאוניברסיטת טהראן, וכנראה מספר גבוה יותר משום שמשפחותיהם הוזהרו לא לפרסם מידע.
ב-20 במרץ, אבראהים יזדי, מנהיג תנועת החירות של איראן, שוחרר מהכלא לאחר שנעצר בשל היותו מנהיג אופוזיציה בולט במהלך מחאות הבחירות באיראן בשנים 2009–2010. עם שחרורו, סוכנות הידיעות של הרפובליקה האסלאמית דיווחה על "הצהרה בת משפט אחד של יזדי לפיה הוא מתפטר מתפקידו כמנהיג תנועת החירות של איראן.
ארגון תנועת החירות אסור באיראן משום שהוא מתנגד לשלטון הדתי באיראן ומבקש שינוי דמוקרט.
מרכז טהרן נסגר לאחר שהמוני מפגינים נגד המשטר ניסו להתאסף שם מכל רחבי העיר.
הממשלה הכחישה קיומה של התאספות, למרות שסגן מפקד המשטרה הודה כי כוחות מיוחדים נפרסו.
ב-15-18 באפריל, דווח הערוץ החדשות הסעודי אל-ערביה, כי בעיר אהוואז, בירת מחוז ח'וזסטן, התקיימו הפגנות שדרשו יותר זכויות והטבות הומניטריות.
כאשר החלו המחאות, העיר נחסמה על ידי כוחות הביטחון האיראניים שפיזרו את הפגנות בכוח.
15 בני אדם מאהוואז נהרגו ועשרות נפצעו.
העיתונאית הלבנונית רולה חג'ר כתבה בבלוג של הלוס אנג'לס טיימס כי ב-15 באפריל התקיימו הפגנות גם בערים עבאדן, חורמשהר, מחשהר ושאדגן.
היא ציינה כי האירועים "חמקו ברובם מתשומת הלב הבינלאומית, בעיקר הודות למאמציהם של גורמים איראניים", וכי סוכנויות הידיעות הממלכתיות באיראן דיווחו על הריגתם של לפחות שלושה אנשים, על ידי "מורדים חמושים".
ארגון Human Rights Watch פרסם הצהרה לפיה על ממשלת איראן לאפשר לתקשורת הבינלאומית להיכנס לאזור.
על פי דיווחים של רדיו אירופה החופשית והגרדיאן, כלת פרס נובל שירין עבאדי שלחה מכתב לנציבת זכויות האדם של האו"ם, נאווי פילאי, בו היא מתארת דיכוי אלים של כוחות הביטחון האיראניים נגד הפגנה שלווה באהוואז, בירת ח'וזסטן".
במכתב נכתב כי לפחות 12 בני אדם נהרגו במחאות, 20 נפצעו ועשרות נעצרו.
פעילי זכויות אדם אמרו לרדיו אירופה החופשית כי קיבלו דיווחים לפיהם היו יותר מ-150 מעצרים, כולל מספר אינטלקטואלים, אמנים ופעילי זכויות נשים וכי שאר הפעילים התבקשו לא לדבר עם אף ארגון תקשורת.
ב-30 באפריל עד 7 במאי - דווח כי התקשורת האיראנית צנזרה את כל הסיקור של מחאות מצפון אפריקה ומהמזרח התיכון, במיוחד בסוריה, ככל הנראה בניסיון למנוע מחאות נוספות.
כן דווח שמחמוד אחמדינז'אד "מחרים" את תפקידיו, וכמה חוקרים העריכו שהמדינה עלולה להיקלע לאי־יציבות בזמן הקרוב.
עוד דווח כי גברו המתחים בין אחמדינז'אד לבין האייתוללה עלי חמינאי.
אחמדינז'אד, שדחק הצידה רבים מיריביו החזקים ובהם אכבר האשמי רפסנג'אני ומוחמד ח'אתמי, ניסה לעקוף את סמכויותיו של חמינאי.
בולט במיוחד היה המהלך בו פיטר את היידר מוסליחי, שר המודיעין ובעל ברית שמרני של חמינאי, ללא הסכמתו.
מוסליחי הושב לתפקידו בידי חמינאי, בעוד כמה מבעלי בריתו הקרובים של הנשיא, ובהם ראש הסגל הפרוגרסיבי של אחמדינז'אד, אספנדיאר רחים משאאי, נעצרו והואשמו בזימון ג'ינים.
ב-4 באוגוסט הופעלה בהיקף נרחב מתקפת סייבר "אדם באמצע" נגד אזרחי איראן.
ב־29 באוגוסט היא בוטלה אך נוצרה והופצה בעקבותיה "רשימה שחורה".
ב-7 בפברואר, ילדיהם של מיר חוסיין מוסאווי ומהדי כרובי קראו למחאות שקטות באיראן ב-14 בפברואר, לציון שנה מאז שאבותיהם נשלחו למעצר בית.
בימים שקדמו למחאות נחסמה ברחבי איראן הגישה לאינטרנט לאתרים ספציפיים, כגון פייסבוק, טוויטר ו"אתרים זרים אחרים" והגישה לדוא"ל, מה שפגע ביותר מ-30 מיליון אנשים.
וביום המחאה דווח על "שיבוש חמור בשירותי הסלולר"
ב-10 בפברואר מועצת התיאום של "הדרך הירוקה של התקווה", אחת המארגנות המובילות של מחאות האופוזיציה, קראה לעם האיראני "להביע את מחאתו נגד שליטי המדינה האוטוקרטיים, אך גם נגד כל צורה של התערבות זרה באיראן, כגון סנקציות בינלאומיות ומלחמה".
המועצה ציינה כי ממשלת איראן אינה מייצגת את האסלאם או את הרפובליקה.
ב-13 בפברואר דווח כי הגישה לדוא"ל חזרה, אך האתרים האחרים נותרו חסומים.
בתאריך זה, נשמעו ברחבי ערים גדולות רבות באיראן קריאות "אללה גדול" ו"מוות לדיקטטור".
ב-14 בפברואר דווח על הפגנות מבודדות ברחבי טהרן, ועל מספר רב של כוחות ביטחון ומשטרה ברחובות.
ההפגנה בעקבות הטבח בסברה ושתילה היא הפגנה של השמאל בישראל שנערכה בכיכר מלכי ישראל בתל אביב ב-25 בספטמבר 1982, בעקבות טבח סברה ושתילה.
כונתה בתקשורת: "הפגנת הארבע מאות אלף".
מבצע שלום הגליל, שהחל ביוני 1982, נהנה בתחילה מתמיכת רוב גדול בציבור הישראלי, אך בהמשך, בעקבות התמשכות הלחימה והתרחבותה מעבר לאמור בפקודת המבצע, החלה להישמע ביקורת ציבורית הולכת וגוברת על המלחמה, שנתפסה בעיני חלקים גדולים בציבור כ"מלחמת ברירה".
ב-16 בספטמבר אותה שנה, במסגרת השתלטות צה"ל על מערב ביירות, הוכנסו למחנות הפליטים הפלסטינים סברה ושתילה כוחות הפלנגות הנוצריות, שתפקידם היה לטהר את המחנות מלוחמי אש"ף שנותרו בהם.
תוך זמן קצר החלו לוחמי הפלנגות לטבוח ללא הבחנה בתושבי המחנות והרגו מאות מהם כנקמה על רצח בשיר ג'ומאייל, לפני שעזבו את המחנות בבוקר ה-18 בספטמבר.
הטבח, שישראל נתפסה כמעורבת בו, הביא לתגובות חריפות כלפיה בעולם, ובהן האשמה באחריות לו מצד נשיא ארצות הברית רונלד רייגן.
בישראל הביא הטבח את ההתנגדות הציבורית למלחמה לשיאה.
זו התבטאה בדרישה, לה היו שותפים גורמים בקואליציה ואף במפלגת השלטון, הליכוד, להקמת ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת נסיבות הטבח, אך דרישה זו נדחתה על ידי ראש הממשלה מנחם בגין.
את ההפגנה, שנקבעה למוצאי שבת, 25 בספטמבר 1982, ארגנה תנועת השמאל החוץ פרלמנטרית שלום עכשיו, שקראה להקמת ועדת חקירה ממלכתית, להתפטרותם של בגין ושר הביטחון אריאל שרון ולהסגת כוחות צה"ל מביירות.
במודעה שפרסמה התנועה לקראת ההפגנה נכתב: "די לחרפה!
על מה מכסה הסירוב להקמת ועדת חקירה?
ממשלת הליכוד האחראית למחדל הנורא חייבת ללכת!
בואו להפגנת ענק של כל מי שאינם יכולים להשלים עם הדמות שממשלה זו משווה למדינה".
לקריאה הצטרפו תנועות נוספות, בהן מפלגת האופוזיציה המרכזית, המערך (שכללה אז גם את מפ"ם ורצ), חד"ש, שינוי, הפנתרים השחורים ותנועות הנוער השומר הצעיר, הנוער העובד והלומד והמחנות העולים.
ההפגנה נקבעה לשעה שמונה בערב, ובעיתון מעריב דווח למחרת כי "שעתיים לפני המועד הרשמי לתחילת ההפגנה כבר הצטופפו בכיכר רבבות בני אדם".
המפגינים נשאו שלטים וקראו קריאות בגנות הממשלה, בהן גם "בגין רוצח".
את האירוע הנחתה השחקנית חנה מרון, ובין הנואמים בו היו יו"ר מפלגת העבודה שמעון פרס, ראש הממשלה לשעבר יצחק רבין, חברי הכנסת שולמית אלוני (רצ) וויקטור שם-טוב (מפ"ם), הסופר ס.
יזהר, המשורר יהונתן גפן וכן אברהם בורג, אז פעיל בתנועת "חיילים נגד שתיקה" שהתנגדה למלחמה.
הדוברים מתחו ביקורת חריפה על בגין ושרון.
רבין אמר כי "עלינו לפנות לראש הממשלה ולממשלה ולומר להם: שאו באחריות למחדל הנורא, פנו מקומכם", ואלוני קראה להם: "החזירו את המנדט ולכו.
לכו לבקר פצועים, לכו לנחם אבלים".
הנואמים הדגישו את הנזק שגרמו המלחמה והטבח לתדמיתה של ישראל בעולם.
"מדיניות זו - זה לא אנחנו", קרא פרס והוסיף: "אנחנו לא רוצים להיות בודדים כדרום אפריקה".
במהלך ההפגנה עצרה המשטרה עשרים אזרחים תומכי הממשלה, שניסו לשבש את מהלך האירוע והתעמתו עם המפגינים.
במקביל להפגנת 'שלום עכשיו' בכיכר מלכי ישראל, כ-2,500 איש הפגינו ברחובות פריז נגד מדיניות ישראל.
גם בבון התקיימה הפגנה נגד אירועי הטבח.
מקור המספר ארבע מאות אלף (כעשירית מאוכלוסיית ישראל באותו זמן) נמצא בדבריו של צלי רשף, מראשי שלום עכשיו, שהצהיר במהלך ההפגנה כי "יש כאן ארבע מאות אלף איש" (בדיווח במעריב נאמד מספר המפגינים ב"מאות אלפים").
מספר זה התקבע בתודעה הציבורית, אף שרבים התייחסו אליו בספקנות וטענו כי הכיכר כלל אינה יכולה להכיל מספר כזה של מפגינים (אורי אבנרי העריך את מספר המפגינים בכ-200 אלף, והיו שטענו כי היה אף נמוך יותר).
כיום מקובל להניח כי מספר המפגינים המוצהר היה מוגזם.
הסערה הציבורית הביאה להקמתה בנובמבר 1982 של ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת נסיבות הטבח, בראשות נשיא בית המשפט העליון יצחק כהן.
הוועדה, שפרסמה את מסקנותיה בפברואר 1983, קבעה כי לא הייתה מעורבות ישירה של ישראל בטבח, אך המליצה כי שר הביטחון שרון יועבר מתפקידו ולא יחזיק עוד בתיק זה (שרון סירב להתפטר, אך כעבור שבוע הועבר בעקבות החלטת הממשלה לתפקיד שר בלי תיק).
כמו כן מתחה הוועדה ביקורת על תפקודם של ראש הממשלה בגין, שר החוץ יצחק שמיר ובכירי הצבא, בראשם הרמטכ"ל רפאל איתן.
ההפגנה הביאה להכרה ב"שלום עכשיו", שהוקמה ארבע שנים קודם לכן ופועלת מאז בשולי השיח הפוליטי, ככוח משמעותי בשמאל הישראלי.
ההסתדרות המצומצמת או ההסתדרות המצומצמת של בוגרי הגימנסיה הייתה תנועת נוער לומד ארץ-ישראלי שהתארגנה בפוליטיקה של היישוב העברי בארץ-ישראל בתקופת העלייה השנייה למען קידום מטרות הציונות.
המילה 'מצומצמת' בשם ההסתדרות נובעת מכך שרק מעטים מתלמידי המחזור הצטרפו לארגון זה, בהשוואה להסתדרות הדור הצעיר (הסתדרות חניכי הגימנסיה) שנועדה לאגד את כל בוגרי הגימנסיה ואת כל התלמידים בני 16 ומעלה לפעילות תרבותית ולמשימות ציוניות-לאומיות.
לקראת סיום לימודיו של המחזור הראשון של הגימנסיה העברית "הרצליה", הקימה קבוצה בראשות אליהו גולומב ארגון בשם 'ההסתדרות המצומצמת', אשר במסגרתו חבריו התחייבו להקדיש את עצמם לטובת הכלל.
חברי ההסתדרות הציבו לעצמם מטרות לעסוק בתעמולה בקהילות בגולה לרעיון התחייה הלאומית, עבודת האדמה והגנה על הזכויות המדיניות של היישוב העברי.
פעולתם הראשונה הייתה מעורבות במלחמת השפות כששיתפו בנושא זה פעולה עם תלמידי בית המדרש למורים בירושלים.
(גם במהלך מלחמת העולם הראשונה, גויסו קבוצות מעורבות של תלמידי הגימנסיה ותלמידי הסמינר למורים יחד, כך שעברו הכשרה צבאית ומסלול מיוחד לקצונה עם אפשרות השמה לתפקיד מתורגמנים בשל השכלתם, אם יימצאו מתאימים לכך.
בתפקיד זה נדרשו לשלוט היטב בטורקית וגרמנית או גם שפות אחרות).
מייסדי התנועה היו: יעקב כבשנה-עצמון, אליהו גולומב, יצחק כהן-קדמי, דב הוז, משה שרת, דוד בית לחמי (קומרוב), עקיבא גינזבורג ונעמן ברמן.
הארגון הושפע מרעיונותיו של "הקולקטיב" שהוקם בסג'רה על ידי אנשי "פועלי ציון" ו"השומר".
במסגרת הארגון נשלחו בית לחמי וכבשנה-עצמון לעבוד בחקלאות בבן שמן, הוז, גולומב ומשה כרמי שהסתפח לקבוצה עברו לדגניה לעבוד את האדמה ואילו אחרים נשלחו להמשך לימודים; למשל משה שרת נסע ללמוד משפטים באיסטנבול.