tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המפלגה הגוסטבית, אשר הבחינה בחולשת העוצר, הציעה להדוויג לבצע הפיכה, לסלק את אוגוסטנבורג, למנות את עצמה כעוצרת במקומו ולאמץ את גוסטב כבנה.
המפלגות האחרות, אשר כולן היו שותפות בדעה כי אסור שגוסטב ימלוך, חששו שהמלכה תיענה להצעה.
גאורג אדלרספאר, מהקצינים שהדיחו את גוסטב הרביעי ומראשי "המפלגה הברנדוטית" (שרצתה להכתיר את ברנדוט), פגש את המלכה בחדר השינה שלה, וקיבל ממנה הבטחה שהיא איננה תאבת כוח ואינה מתכוונת לבצע הפיכה.
אוגוסטנבורג עצמו ריצה את הגוסטבים כאשר הציע למנות את גוסטב כיורשו, הצעה שלא יצאה לפועל.
לאחר תקופה קצרה במעצר בית שוחררו בני המשפחה, ולאחר שלא הורשו להגר לבריטניה, הם התיישבו בדוכסות הגדולה של באדן.
עד מהרה התדרדרו היחסים בין הוריו, ובשנת 1812 הם התגרשו, וגוסטב ואחיותיו נשלחו להיות תחת חסותו של דודם אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה.
בתקופה שלאחר ההפיכה ועד שמשפחת המלוכה עזבו את שוודיה, הם הוחזקו במעצר בית.
באותה תקופה תיארה אותו המלכה ביומנה המפורסם כילד צייתן, בעלת יכולת רבה ללמוד.
הוא לא היה יהיר כמו אחותו הצעירה הנסיכה סופיה, אבל צנוע.
במקום זאת, הוא נראה שקט מדי ונזהר מדי לגילו.
כאשר הנסיכה סופיה שאלה אותו למה אבא שלהם כבר לא מלך, הוא אמר לה כי עדיף לא לדבר על זה.
הוא לא שאל שאלות ולא היה נראה שהוא מתגעגע לאביו.
לאחר שנאמר לו שאביו הודח, הוא התבייש בשביל אמו.
עם זאת, כאשר היא אמרה לו שגם הוא איבד את מעמדו כיורש, הוא בכה וחיבק אותה בלי לומר מילה.
ההודעה נתנה לו הרבה הקלה ואושר.
בשנת 1816, הוא קיבל את התואר רוזן איטרבורג.
הוא שירת את בית הבסבורג כקצין בצבא אוסטריה, ובשנת 1829 הקיסר פרנץ הראשון העניק לו את התואר נסיך ואסה.
בשנת 1836 הוא נעשה פלדמרשל-לוטננט בצבא האוסטרו-הונגרי.
גוסטב מת ב-5 באוגוסט 1877 בפילניץ, ובשנת 1884 הועברו עצמותיו לסטוקהולם, להיקבר ליד אביו.
בשנת 1828, הוא התארס עם מריאן, נסיכת הולנד, אבל הלחץ הפוליטי גרם לביטול החתונה.
ב-9 בנובמבר 1830, הוא התחתן בקרלסרוהה עם בת דודתו, לואיזה אמליה, נסיכת באדן, בתם של קרל, הדוכס הגדול של באדן וסטפני דה בוארנה, אולם הם התגרשו בשנת 1843, לאחר שנולדו להם שני ילדים:
קרולה מוואסה (1833–1907), התחתנה עם אלברט, מלך סקסוניה.
גוסבנק היה הבנק המרכזי של ברית המועצות והבנק היחיד בכל רחבי המדינה מאז שנות השלושים עד 1987. גוסבנק הייתה אחת משלוש הרשויות הכלכליות הסובייטיות, שתי האחרות היו "גוספלאן" (הוועדה לתכנון המדינה) ו"גוסנאב "(הוועדה הממלכתית לאספקה טכנית מהותית).
גוסבנק שיתף פעולה הדוק עם משרד האוצר של ברית המועצות להכנת תקציב המדינה הלאומי.
ייסוד הבנק היה חלק מיישום המדיניות הכלכלית החדשה.
ב-3 באוקטובר 1921, הוועד הפועל המרכזי של המפלגה הקומוניסטית, קיבל החלטה להקמת הבנק הממלכתי של הרפובליקה הסוציאליסטית הפדרטיבית הסובייטית הרוסית.
אחריה באה החלטה דומה שהעביר הסובנארקום ב-10 באוקטובר 1921. הבנק החל לפעול ב-16 בנובמבר 1921. בפברואר 1922 תיאר לנין את הבנק הממלכתי כ"משחק נייר בירוקרטי" והשווה אותו לכפרי פוטיומקין במכתבו לאהרון שיינמן שאותו האשים ב"ילדותיות קומוניסטית-מנדרינית".
בשנת 1923 הוא הפך לבנק הממלכתי של ברית המועצות והיה כפוף לממשלה.
המדינה הסובייטית השתמשה בגוסבנק, בעיקר, ככלי להטלת שליטה ריכוזית על התעשייה באופן כללי, תוך שימוש ביתרות הבנקים והיסטוריות העסקאות כדי לעקוב אחר פעילותם של גופים ועמידתם בתוכניות החומש.
גוסבנק לא פעל כבנק מסחרי בכל הנוגע למניעי רווח.
תאורטית הוא פעל כמכשיר ליישום מדיניות הממשלה.
במקום להעריך באופן עצמאי וללא משוא פנים את מידת האשראי של הלווה, גוסבנק סיפק כספי הלוואות ליחידים, קבוצות ותעשיות מועדפות לפי הוראות הממשלה.
בשנת 1931 הועמד לדין בוריס ברלצקי, בכיר בבנק המדינה על הריסה במסגרת משפט המנשביקים בשנת 1931.
נגידי הבנק הממלכתי תיאמו את פעילות הבנק ומונו על ידי ראש הממשלה.
№שםדיוקןתקופת כהונהמינוי על ידיתחילת כהונהסוף כהונה1אהרון שיינמן19211924ולדימיר לנין2ניקולאי טומאנוב5 במרץ 192416 בינואר 1926אלכסיי ריקוב3גאורגי פיאטקוב19 באפריל 192918 באוקטובר 19304מויסיי קלמנוביץ'18 באוקטובר 19304 באפריל 1934ויאצ'סלב מולוטוב5לב מריאסין4 באפריל 193414 ביולי 19366סולומון קרוגליקוב14 ביולי 193615 בספטמבר 19377אלכסיי גריצ'מאנוב15 בספטמבר 193716 ביולי 19388ניקולאי בולגנין2 באוקטובר 193817 באפריל 19409ניקולאי סוקולוב17 באפריל 194012 באוקטובר 194010נ.
בולגנין12 באוקטובר 194023 במאי 1945יוסיף סטלין11יאקוב גולב23 במאי 194523 במרץ 194812וסילי פופוב23 במרץ 194831 במרץ 1958גאורגי מלנקוב וניקולאי בולגנין13נ.
בולגנין31 במרץ 195815 באוגוסט 1958ניקיטה חרושצ'וב14אלכסנדר קורובושקין15 באוגוסט 195814 באוגוסט 196315אלכסיי פוסקונוב19631969אלכסיי קוסיגין16מייפודי סוויישניקוב1969197617ולדימיר אלחימוב11 באוקטובר 197610 בינואר 1986ניקולאי טיכונוב18ויקטור דמנצב10 בינואר 198622 באגווסט 1987ניקולאי ריז'קוב19ניקולאי גארטובסקי22 באוגוסט 19877 ביוני 198920ויקטור גראשצ'נקו7 ביוני 198926 באוגוסט 1991ולנטין פאבלוב21אנדריי זוורב26 באוגוסט 199120 בדצמבר 1991איוואן סילאייב
גוסט פורס היא סדרת טלוויזיה צרפתית בהנפשה ממוחשבת, מסוגת קומדיה, אקשן והרפתקאות, אשר נוצרה על ידי ג'רמי זאג.
הסדרה הופקה על ידי Zagtoon הצרפתית, אשר יצרה את "המופלאה: הרפתקאות ליידי באג", והונפשה על ידי Sunwoo Entertainment הדרום קוריאנית.
הסדרה זמינה בשירות הסטרימינג "דיסני+" בישראל.
לאחר שהוכרז שהסדרה תשודר בישראל, היא החלה את שידוריה בדיבוב עברי ב-25 ביולי 2021 בערוץ דיסני ישראל, כאשר זהו היה שידור הבכורה העולמי שלה.
בצרפת פרק הבכורה של הסדרה שודר ב-21 באוגוסט 2021 בערוץ TFOU.
הסדרה חודשה לעונה שנייה שצפויה להתחיל ב-2026.
בישראל העונה הראשונה הייתה בVOD של הערוץ מ-26 ביולי 2021 ועד 20 באוקטובר 2022.
כריס קולומבוס צפוי לביים סרט לייב אקשן שמבוסס על הסדרה.
עקב שינוי סטודיו האנימציה יצאו 8 פרקי גשר של הסטודיו הישן.
הספיישל הראשון שודר לראשונה ב-28 באוקטובר 2022 בערוץ Discovery Kids באמריקה הלטינית ובצרפת שודר לראשונה ב-31 באוקטובר 2022.
הספיישל השני שודר לראשונה ב-2 בדצמבר 2023 בערוץ Discovery Kids במקסיקו ובצרפת בדיבוב האנגלי שודר לראשונה ב-15 בדצמבר 2023.
הסדרה עוקבת אחר שלושה נערים, אנדי, מייק וליב, אשר מגנים במסווה על העיר ניו יורק בתור גיבורי על מפני רוחות רפאים.
המנטורית של חבורת הנערים היא מיס ג'ונס, שעוזרת להם בעזרת מידע על הרוחות, ואם אין שום מידע על הרוחות שמופיעות אז אין לה שום דרך לעזור להם.
אנדי - פיורי – אחד מגיבורי "גוסט פורס".
חולם להיות שחקן כדורסל מפורסם כמו אבא של מייק, לו הוא משמש כאחד המעריצים הכי גדולים.
היחיד שאוכל (אוהב) את הנקניקויות המוזרות (המסריחות) של רולנד.
ההורים שלו ושל ליב הם במאים של סדרת סרטי גיבורי על.
אוהב לבלות במגרש הכדורסל ובפארק.
מייק - קראש – אחד מגיבורי "גוסט פורס".
אביו הוא שחקן כדורסל מפורסם.
אוהב לבלות במוזיאונים, בספריות ובפארק.
ליב - מיסט – אחת מגיבורי "גוסט פורס".
לה למייק ולאנדי יש להקה והם מופיעים בה לעיתים רחוקות.
החברה הכי טובה שלה היא צ'ארלי.
לליב יש חולשה לרוחות חמודות.
אחד הדברים האהובים עליה הוא להיתעמן ב"גוסט פורס" ולחקור על רוחות רפאים חדשות.
ההורים שלה ושל אנדי הם במאים של סדרת סרטי גיבורי על.
אוהבת לבלות במעבדה של מיס ג'ונס, במוזיאונים ובפארק.
מיס ג'ונס – מדענית גאונה שעובדת בתור מורה למדעים.
מגייסת את אנדי, מייק וליב לצוות "גוסט פורס", אשר היא משמשת כמנטורית שלהם.
בעברה גם נלחמה ברוחות רפאים.
חצי רוח בעצמה ומחזיקה בתוכה כוחות בו.עזרה ליבנות את גלובו.
מנג'סת את גלובו תמיד בעבודתה האישיות ולהנאה.
גלובו – רובוט המחזיק כוחות בו ויכולות מסתוריות שמיס ג'ונס לא הצליחה להאיר.
מי שבנה את גלובו היה בחור מהעבר של מיס ג'ונס.
הדיבוב העברי בוים על ידי תמי ברק, והופק על ידי עדי וולוצקי.
שם הספיישל בעבריתשם הספיישל בצרפתיתתאריך שידור מקוריתאריך שידור בצרפת תאריך שידור בישראל תאריך שידורארץ שידורערוץ שידוריפורסם בהמשךGrump King28 באוקטובר 2022אמריקה הלטיניתDiscovery Kids31 באוקטובר 2022יפורסם בהמשךיפורסם בהמשךPanikokado2 בדצמבר 202315 בדצמבר 2023יפורסם בהמשךיפורסם בהמשךOriginsיפורסם בהמשךיפורסם בהמשךיפורסם בהמשךיפורסם בהמשךיפורסם בהמשך
פול גוסטב לואי כריסטוף דוֹרֶה היה אמן הדפס, מאייר, צייר, קריקטוריסט ופסל צרפתי.
הוא מוכר בעיקר בזכות היקף יצירתו העצום בתחום חיתוכי העץ ששימשו לאיור יצירות מופת מהספרות הקלאסית, ובראשן התנ"ך (תרגום וולגטה) והקומדיה האלוהית של דנטה.
אף ששמו מזוהה לרוב עם איורי ספרות קלאסית, דורה נחשב לאחד מהמבשרים החשובים של הקומיקס המודרני.
כבר בגיל 15 פרסם את "עלילות הרקולס" (1847), יצירה המבוססת על רצף תמונות המלוות בטקסט קצר – פורמט שהקדים את זמנו.
היסטוריון האמנות דייוויד קונזל מציין כי דורה היה מהאמנים הראשונים שהשתמשו בטכניקות רצף חזותי לבניית נרטיב סיפורי, ובכך הניח את היסודות לרומן הגרפי המודרני.
איוריו של דורה זכו להצלחה בין-לאומית כבירה, והוא נודע כאמן הדפס מחונן אף שתפקידו התמקד לרוב בעיצוב הרישומים בלבד.
בשיא הקריירה שלו העסיק כ-40 חרטים מיומנים שתפקידם היה לחרוט את רישומיו על גבי לוחות עץ להדפסה; חרטים אלו נהגו לרוב לחתום את שמם על היצירה לצד חתימתו שלו.
במהלך חייו יצר דורה למעלה מ-10,000 איורים.
כדי לאפשר את הפצתם ההמונית, נעשה שימוש בטכנולוגיות דפוס מתקדמות לזמנן: ביניהן 'גַלְוָנוֹפְּלַסְטיקָה' (Electrotyping) – תהליך כימי המבוסס על תגובות חשמליות שאיפשר ליצור העתקי מתכת מדויקים ועמידים של גלופות העץ המקוריות.
בנוסף גם 'מכבשי דפוס גליליים' – מכונות דפוס שהשתמשו בגלילים מסתובבים במקום משטחים שטוחים, דבר שאיפשר הדפסה מהירה של מהדורות ענק בפרקי זמן קצרים ובמדינות רבות במקביל.
הוא פרסם את ציורו הראשון בגיל 15.
בשנת 1853 נתבקש לאייר את יצירות הלורד ביירון.
במהרה צבר פופולריות בבריטניה ואייר מיני יצירות, בהן מהדורה חדשה של התנ"ך ואת ספרו של אדגר אלן פו, "העורב".
בשנת 1865 פרסם את תנ"ך דורה.
הצלחת הספר הביאה לתצוגה מרשימה בשנת 1876 בלונדון, והקמת גלריית דורה ברחוב ניו-בונד.
בשנת 1869 הציע בלאנשרד ג'רולד, בנו של דאגלס ויליאם ג'רולד, כי השניים יעבדו יחדיו כדי ליצור פורטרט מקיף של לונדון.
ג'רולד קיבל את השראתו מרעיון "המיקרוקוסמוס של לונדון" שנוצר בשנת 1808.
דורה חתם על פרויקט חמש-שנתי עם המוציאים לאור גרנט ושות', לפיו היה עליו לשהות בלונדון שלושה חודשים מדי שנה.
משכורתו עמדה על 10,000 פאונד לשנה.
הספר "לונדון: העלייה לרגל", יחד עם 180 גילופיו של דורה, פורסם בשנת 1872. הספר היה להצלחה מסחרית, ודורה קיבל הזמנות ממוציאים לאור בריטים אחרים.
חרף הצלחתו המסחרית, מבקרים רבים לא אהדו את הספר.
חלקם הוטרדו מהעובדה שהאמן התמקד בעוני שהתקיים בלונדון.
דורה אף הואשם, על ידי ביטאון האמנות (Art Journal), שציוריו הם "יותר המצאה מאשר העתקה".
"Westminster Review" טען כי "דורה מעניק לנו איורים בהם מוצגים ההמוניים והגסים שבמאפיינים החיצוניים".
עבודותיו המאוחרות כללו את "גן העדן האבוד", "אידיליות המלך", כתבי תומאס הוד ו"הקומדיה האלוהית".
עבודתו הופיעה, כמו כן, בחדשות לונדון המאוירות.
דורה ביצע תחריטים נוספים של משלי לה-פונטיין המפורסמים, ו"שירת יורד-הים הישיש" של סמואל טיילור קולרידג'.
בשנת 1875 צייר כ-100 איורים לספר של ז'וזף-פרנסואה מישו על תקופת מסעי הצלב.
דורה המשיך לאייר ספרים עד מותו בפריז, בגיל 51. הוא קבור בבית הקברות פר לשז בעיר.
גוסטב אשיל גִיוֹמֶה היה צייר שהשתייך לאוריינטליזם הצרפתי.
החל את הכשרתו אצל Picot, ו Barrias, וב-1857 התקבל לבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות וקיבל פרס רומא.
ב-1861 החל להציג באופן קבוע בסלון.
ב-1862 התכוון לנסוע לרומא אך שינה כיוון ונסע לצפון אפריקה.
למרות שורה של התקפי מלריה, היה זה ביקורו הראשון מתוך עשרה במרוקו ואלג'יר.
היצירות שצייר בעקבות מסעותיו זכו להצלחה גדולה, ונמכרו במחירים גבוהים.
הוא היה בין האמנים הבודדים שנדדו לדרום אלג'יר שם אורחות החיים המסורתיים עדיין לא נפגעו.
הוא עסק בתיעוד המקומיים, מגוריהם ועבודתם מתוך חיבה גדולה.
רק בשנה שלפני מותו ביקר לבסוף באיטליה, וסיים את חייו בפריז.
גוסטבוס תיאודור פון הולסט היה מלחין אנגלי.
בייחוד התפרסם בסוויטה התזמורתית "כוכבי הלכת".
המוזיקה שלו הושפעה מן התורות ההודיות ומנעימות עם אנגליות, וידועה בשימוש חורג מן המוסכמות במשקל ובנעימות צובטות לב.
גוסטב הולסט נולד בשם גוסטב תיאודור פון הולסט בצ'לטנהם, אנגליה, למשפחה ממוצא שוודי וגרמני-בלטי (שהגיעה לאנגליה דרך רוסיה וגרמניה).
הוא גדל בעולם של ויילד, ולס, דויל, גוגן, מונה, וגנר, צ'ייקובסקי ופוצ'יני.
הוא ואחותו למדו שניהם נגינה בפסנתר מגיל צעיר אבל הולסט, שנפגע במחלת עצבים שהשפיעה על תנועת ידו הימנית, ויתר בגיל ההתבגרות על הפסנתר לטובת טרומבון, שלא הכאיב לו כל כך בנגינה.
הוא היה תלמיד הקולג' המלכותי למוזיקה שנפתח זמן קצר קודם לכן בלונדון, במלגה, ושם הכיר חבר ללימודים, שהיה לידידו לכל אורך חייו, רייף וון ויליאמס.
המוזיקה שלו הייתה שונה מאוד מזו של הולסט, אך הוא חלק לה שבחים ללא סייג.
הולסט הושפע בשנים אלה מסוציאליזם והלך להרצאות ונאומים של ג'ורג' ברנרד שו, שהיה שותף להתלהבותו מצמחונות ושל ויליאם מוריס, שניהם מתומכיה הגלויים ביותר של התנועה הסוציאליסטית באנגליה.
במהלך השנים האלה התחיל הולסט להתעניין גם במיסטיקה ובתורות הרוחניות של הודו, עניין שישפיע בעתיד על יצירותיו המוזיקליות, ביניהן סיטה, אופרה המבוססת על אפוס הינדי, סאוויטרי – אופרה קאמרית על בסיס סיפור מתוך המהאבאראטה והמנונים מתוך ה"ריג ודה".
לצורך כתיבת יצירות אלה לימד את עצמו סנסקריט, כדי שלא יצטרך להסתמך על התרגומים התת-תקניים שעמדו לרשותו.
כדי להשתכר למחייתו כל עוד לא הייתה לו הכנסה מספקת מיצירותיו, ניגן בטרומבון בתזמורת פופולרית בשם "הלהקה הוינאית הלבנה", בניצוחו של סטניסלב וורם.
המוזיקה הייתה זולה וחוזרת על עצמה ולא לטעמו של הולסט.
הוא התייחס לסוג זה של עבודה כ"תילוע" וראה בה מעשה "נפשע".
הכורח "לתלע" בא לסיומו כאשר יצירותיו זכו ליתר הצלחה, והכנסתו נעשתה קבועה הודות למשרות ההוראה שקיבל.
הוא מצא עבודה כמנהל המוזיקה בבית ספר לבנות סנט פול בהאמרסמית', לונדון, שם חיבר בשנת 1913 יצירה מוצלחת, שעודנה פופולרית, לתזמורת בית הספר, סוויטת סנט פול.
יצירותיו של הולסט לתזמורות כלי הנשיפה, אם כי מועטות יחסית, הבטיחו לו מקום כאבן הפינה של תחום זה, כפי שאפשר לראות גם כיום באין-ספור התוכניות, הכוללות את שתי הסוויטות שלו לתזמורת צבאית.
יצירתו היחידה לתזמורת כלי נשיפה ממתכת, A Moorside Suite עודנה מהווה חלק חשוב ברפרטואר ההרכב הזה.
במשך השנים המוקדמות הללו הושפע במידה רבה מן השירה של וולט ויטמן, כמו רבים מבני דורו, ושירה זו נתנה גם היא השראה לרבות מיצירותיו.
בתקופה זו החלה החברה המוזיקלית בכלל, וידידו ווהן ויליאמס בפרט, לגלות עניין בשירי עם אנגליים עתיקים, זמרי מדריגל ומלחינים מתקופת טיודור.
הולסט היה שותף להתפעלות ידידו מן הפשטות והחסכנות של מלודיות אלה, והשימוש שעשה בהן ביצירותיו הוא מתווי ההיכר המובהקים ביותר במוזיקה שלו.
הוא הרבה לטייל ברגל באיטליה ובצרפת ועד מותו הספיק לכסות כמעט כל שביל באנגליה.
הוא תייר גם מחוץ לגבולות אירופה, כאשר נסע לאלג'יר שבשלטון צרפת בשנת 1906 לפי הוראות רופאיו, כטיפול במחלת הקצרת ובדיכאון, שתקף אותו לאחר שהיצירה שהגיש לתחרות לא זיכתה אותו ב"פרס ריקורדי" הנחשק.
מסעותיו בארץ הערבית והברברית, כולל מסע אופניים מקיף בסהרה האלג'יראית, נתנו לו השראה לסוויטה "Beni Mora", שכתב עם שובו.
אחרי קבלת הפנים הפושרת שזכתה לה יצירתו המקהלתית "שליח הענן" בשנת 1912, יצא שוב הולסט למסע תיור בספרד עם ידידיו, מלחינים גם הם, בלפור גרדינר והאחים קליפורד וארנולד באקס.
את הוצאות הטיול מימן בתרומה אלמונית.
עם כל ביישנותו, היה הולסט מוקסם מאנשים ומחברה, והאמין תמיד, שהדרך הטובה ביותר ללמוד על עיר גדולה היא ללכת לאיבוד ברחובותיה.
בג'רונה שבקטלוניה נעלם תכופות וחבריו מצאו אותו, כעבור שעות, שקוע בדיונים מופשטים עם מוזיקאים מקומיים.
בספרד התוודע הולסט, באמצעות קליפורד באקס, לאסטרולוגיה, תחביב שיהווה השראה בעתיד ל"סוויטת כוכבי הלכת".
הוא עקב אחר הורוסקופים עד מותו וכינה את עניינו בכוכבים "החטא הקטן שלי".
זמן קצר לאחר שובו פתח בית הספר סנט פול אגף מוזיקה חדש, והולסט חיבר את סוויטת סנט פול לכבוד האירוע.
סמוך לזמן זה, בשנת 1913, חל ביצוע הבכורה של "פולחן האביב" מאת סטרווינסקי בפריז, שם חולל מהומות, ובלונדון, שם התקבל בביקורת חריפה.
היצירה הוגדרה "פראית, מחרידה, נטולת כל קשר למוזיקה במובן שרובנו מייחסים למילה זו." כעבור שנה, שמע הולסט לראשונה את "חמישה קטעים לתזמורת" של שנברג, יצירה "אולטרה-מודרנית" בת חמישה פרקים, העושה שימוש ב"כרומטיות קיצונית" (שימוש בכל 12 הטונים).
הולסט הושפע ללא ספק מביצוע זה, ואף כי שם קודם ללעג את מוזרויות המוזיקה המודרנית (היה לו חוש הומור שנון), המוזיקה החדשה של סטרווינסקי ושנברג השפיעה על חיבור "סוויטת כוכבי הלכת", אם לא דרבנה אותו מלכתחילה.
הולסט ואשתו איזובל קנו קוטג' באסקס ושם, מוקף בבניינים מימי הביניים ובהזדמנויות בשפע לשיטוטים, החל לעבוד על היצירה, שתהיה בעתיד ליצירתו הנודעת ביותר, הסוויטה התזמורתית "כוכבי הלכת".
היא נועדה להיות סדרה של "תמונות הלך נפש", לאו דווקא משהו הקשור ישירות לאסטרולוגיה או אסטרונומיה, אם כי ידוע, שהולסט נעזר בספר בשם "מהו הורוסקופ" מאת אלאן לאו כמדריך.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ניסה הולסט להתגייס אך נדחה בגין ראייתו הפגומה, ריאותיו הפגועות ועיכולו הגרוע.
באנגליה של תקופת המלחמה, שוכנע הולסט לוותר על ה"פון" שבשמו, שעורר חשד.
המוזיקה החדשה שלו, לעומת זאת, התקבלה ברצון, כמוזיקה אנגלית ו"פטריוטית".
הייתה לה דרישה באולמות קונצרטים, גם בשל האיסור על השמעת כל דבר מוזיקה "טבטוני".
לקראת סוף המלחמה הוצעה לו משרה במסגרת תוכנית העבודה של ימקא כמנהל מוזיקלי, והוא שם פעמיו לסלוניקי (יוון של היום) ולקונסטנטינופול (איסטנבול) בשנת 1918. בזמן שלימד מוזיקה לחיילים, ששמחו להימלט משעמום חיי הצבא, בוצעה סוויטת כוכבי הלכת לפני קהל מאזינים בבית.
זמן קצר לאחר שובו עם סיום המלחמה, חיבר הולסט "אודה למוות", מבוססת על שיר של וולט ויטמן.
בין השנים 1920 ו-1923, גדלה הפופולריות של הולסט הודות להצלחת "כוכבי הלכת" ו"המזמור של ישו" (המבוסס על "הבשורות הגנוזות", נכתב בשנת 1917).
והופעתה של אופרה חדשה, "הטיפש המושלם" (סאטירה על יצירה משל וגנר).
הולסט נעשה למעין "אנומליה, מלחין אנגלי מפורסם" והיה עסוק בהתחייבויות ניצוח, הרצאות והוראה.
הוא שנא פרסום – לא פעם סירב לענות על שאלות העיתונות, וכאשר התבקש לתת את חתימתו הושיט כרטיסים מוכנים, שעליהם נכתב "אינני נותן את חתימתי".
אולי לא אהב תשומת לב, אבל ודאי העריך את ההכנסות, שאפשרו לחיות ברווחה לראשונה בחייו.
הולסט מת ב-25 במאי 1934 מסיבוכים לאחר ניתוח קיבה.
הוא נקבר בקתדרלת צ'יצ'סטר במערב סאסקס.
אלכסנדר גוסטב אייפל (אֵפֵל, בצרפתית: Alexandre Gustave Eiffel; 15 בדצמבר 1832 – 27 בדצמבר 1923) היה מהנדס ואדריכל צרפתי, אשר נודע בעיקר בזכות בנייתו של מגדל אייפל בפריז.
אייפל התחיל את לימודיו בקולז' סנט-בארב על מנת לעמוד בתנאי הקבלה של אקול פוליטקניק ו-École Centrale des Arts et Manufactures, ולאחר שעמד בהם, הוא בחר באחרון.
הוא סיים את לימודי ההנדסה עם התמחות בכימיה ב-1855 ולאחר מספר חודשים החל לעבוד בחברה בלגית שעסקה במסילות ברזל.
את הקריירה העצמאית שלו החל בשנות ה-60 של המאה ה-19, כאשר תכנן מספר גשרים מפלדה בצרפת ובפורטוגל.
אייפל היה מחלוצי המהנדסים שעשו שימוש בפלדה - חומר חדש בתחום הבנייה בתקופתו.
הוא השתמש במסבכי פלדה כאלמנטים קונסטרוקטיביים וקישוטיים כאחד.
אייפל עיצב את שלד הברזל הפנימי של פסל החירות, ויאדוקט גרבי שבצרפת ועוד גשרים ומבני פלדה רבים נוספים.
הוא התפרסם מאוד בזכות המבנים הרבים שתכנן, והוזמן ב-1887 לבנות את מגדל אייפל.
מגדל אייפל נבנה עבור התערוכה הבינלאומית שהתקיימה בפריז ב-1889, לרגל 100 שנה למהפכה הצרפתית.
מגדל אייפל היה המבנה הגבוה ביותר בעולם כאשר נבנה, ודרש אומץ רב מצד אייפל להוציא אל הפועל מבנה זה.
כל רכיב במבנה, כולל כחצי מיליון המסמרות, תוכנן בקפידה על ידי אייפל במשך כשנה וחצי עד לתחילת הבנייה עצמה.
אייפל גם היה מעורב בכרייתה של תעלת פנמה, אך בשל האשמות על שחיתויות פיננסיות ("שערוריית פנמה") שהופנו נגדו על העבודה בחברה שעסקה בכרייה (שהוכחו לימים כהאשמות שווא) הוא פרש מעיסוקו בהנדסה.
אייפל חי בזמן המהפכה התעשייתית, והדבר השפיע רבות על עבודתו.
כך, למשל, הוא הושפע מן הצורך ההולך וגובר באמצעי תחבורה - כתוצאה מתהליכי עיור ומעברים של אנשים, ונחשף לחומרים מגוונים ממקומות שונים בעולם.
שלד פסל החירות, ניו יורק
גוסטב ברגמן היה מתמטיקאי, פילוסוף, פסיכולוג ומשפטן יהודי-אמריקאי יליד אוסטריה, חבר החוג הווינאי.
ברגמן טבע את הביטוי "המפנה הלשוני".
ברגמן, יליד בווינה, למד מתמטיקה באוניברסיטת וינה, ושם זכה לתואר דוקטור ב-1928. עוד במהלך עבודת הדוקטורט שלו סייע לאלברט איינשטיין במחקריו.
בתקופה זו הוזמן ברגמן לפגישות החוג הווינאי, דבר שהביא להשתלבותו בזרם הפוזיטיביזם הלוגי.
תוך שימוש בשיטות הניתוח הפילוסופי שנגזרו מאלו של מור, קרנפ ו-ויטגנשטיין המוקדם, שאף ברגמן לפתור את בעיות הפילוסופיה על ידי דיון לא פורמלי ב"שפה האידיאלית" שמאפייניה יצביעו על המבנה הבסיסי של המציאות.
כלומר, כאונטולוג, הוא שאל: "מה חייב להימצא כדי שנוכל ליצור את השפה האידיאלית שבה ניתן יהיה לבטא את הכול בבהירות?"
עליית הנאציזם טמנה בחובה איום של ממש על ביטחונו של ברגמן, וב-1938 היגר לארצות הברית.
ב-1940 שימש תחילה כמרצה זוטר באוניברסיטת איווה, ובהמשך קיבל קביעות.
הוא פרש ב-1974, אך המשיך ללמד פסיכולוגיה ולעסוק בפילוסופיה עד לפטירתו ב-1987.
גוסטב הופר (באיטלקית:Gustav Hofer; נולד ב-9 במאי 1976) הוא עיתונאי ובמאי קולנוע איטלקי.
גוסטב הופר נולד בשנת 1976 במחוז טרנטינו - אלטו אדיג'ה שבצפון איטליה.
בשנת 1999 הוא הכיר את לוקה רגאצי והם התחילו במערכת יחסים.
משנת 2000 מגיש לסירוגין את מגזין התרבות של ארטה (Journal de la Culture) (ARTE).
סרטו עם לוקה רגאצי Suddenly Last Winter הוצג בפסטיבל הקולנוע של ברלין 2008. בשנת 2009 הסרט זכה בפרס "פס הכסף" של הקולנוע האיטלקי.
הסרט המשותף הנושאים של הבמאים Italy: Love It, or Leave It זכה במספר בפרסים בפסריבל הסרטים במילאנו בשנת 2011.
Korea Prioritaria סרט תיעודי על מהגרים קוריאנים ברומא
Uomini per tutte le stagioni סרט תיעודי על תנאי העבודה הקשים של מהגרים המועסקים בפועלי יום בחקלאות באיטליה (נעשה למען רופאים ללא גבולות)
Suddenly Last Winter (2007) סרט תיעודי על הניסיון לחוקק חוק המכיר בזוגות הומסקסואלים באיטליה
יוהאן גוסטב באוארנפיינד היה אדריכל, צייר ואוריינטליסט (חובב המזרח התיכון), גיסו של האדריכל הטמפלרי תיאודור זנדל.
באוארנפיינד נולד בעיירה זולץ על נהר נקר, מדרום-מערב לשטוטגרט, השישי מתוך תשעה ילדים.
אמו הייתה פרוטסטנטית, ואביו יהודי שהמיר דתו לקתולי.
הוא העיד על עצמו שלא היה דתי ביותר.
באוארנפיינד למד אדריכלות בשטוטגרט ועסק במקצוע זה החל משנות ה-70 של המאה ה-19. הוא הגיע להישגים כאדריכל, כבר בשנת 1872, והוא בן 24 בסך הכל, זכה בפרס ראשון בתכנון בית מרגוע גדול בבזל.
אך בשל מסע ממושך באיטליה בשנים 1873–1874 פנה מהעיסוק באדריכלות אל הציור.
הוא עבר למינכן וחבר למספר ציירים מהם למד.
באוגוסט 1879 הוזמן על ידי לודביג השני, מלך בוואריה לצייר ציור גדול המתאר את פנים בית האופרה של המארקגראף בביירוית.
הכסף בו זכה שימש אותו למסעו הראשון אל המזרח.
בין 1880 ל-1881 שהה באוארנפיינד מספר חודשים בביירות, אצל אחותו שנשלחה לשם במסגרת המיסיון.
כמו כן ביקר בקהיר, דמשק ובארץ ישראל, בעיקר ביפו ובירושלים.
אור השמש, הצבעים העזים ואירועי הרחוב השוקק משכו את לבו.
אך החום, היתושים, ההתמודדות מול הסקרנים והבדלי המנטליות בינו לבין האוכלוסייה המקומית התישו אותו.
הוא יצר מספר מתווים (סקיצות) אותם הפך לציורים מוגמרים מאוחר יותר, במינכן.
מספר ציורים מכר לסוחרים בלונדון, אך לא זכה להצלחה של ממש.
בין השנים 1884–1887 נסע שוב למזרח והתגורר ביפו.
הוא נסע שוב לביירות ודמשק, אך את רוב זמנו בילה בארץ ישראל.
על אף שלא היה דתי (ואף כינה עצמו בציניות "כופר" ו"אתאיסט"), היה מקורב אל התנועה הדתית-משיחית של הטמפלרים.
בשנת 1887 התארס לאליזה ברטש (הם התחתנו רק ב-1889, לאחר שחזרה משליחות המיסיון להודו), בת למשפחת המייסדים של התנועה הטמפלרית ואחותה של לוצי זנדל, אשתו השנייה של האדריכל תיאודור זנדל, מראשי הטמפלרים.
תיאוריו במכתביו מן העת הזו צבעוניים ומלאי חיים:
שמות של תמונות לדוגמה שצייר ומכר בביקור זה הן, למשל:
מאהל בדואי על חוף הים ונערות מרקדות
מעלה סמטת מדרגות עם נשים חוגגות
שני לוחמים-בחרב בפתח בית קפה
המימון לשהותו במזרח הגיע במיעוטו ממכירת תמונות (בעיקר לאנגלים) וברובו ממשפחת אמו.
הם גם שלחו לו חמרי גלם, בדים ותשלילים (נגטיבים) לצילום.
בארץ ישראל תמכו בו (בעצות והמלצות ובמקצת גם באספקת חמרי גלם, אך לא בתמיכה כלכלית של ממש) האדריכלים תיאודור זנדל וקונרד שיק), וכן הבנקאי הנודע יוהנס פרוטיגר.
בסוף שנת 1887 חזר באוארנפיינד למינכן, ובנובמבר 1888 שב ליפו ויצא למסע ארוך (כשנה) ויצירתי מאוד לדמשק.
בתקופה זו היה חסין יותר מפני פגעי החום שכה העיקו עליו בעבר, למד את דרכי ההתנהלות עם האוכלוסייה המקומית, ואף צבר לו מוניטין מסוים שאיפשר לו לעבוד בחופשיות רבה יותר.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 שהה במינכן והתקשה להתפרנס.
אמו, בה היה תלוי כלכלית מתה ומשפחתה התרוששה.
הוא לא הצליח למכור כמעט ציורים וגם מיזם של כתב העת המאויר Die Gartenlaube, לתיעוד מסילת הברזל מיפו לירושלים לא יצא אל הפועל עקב מחלת אלצהיימר בה לקה הבנקאי יוהנס פרוטיגר שהיה אמור לממן את המיזם.
ב-1894 נולד בנו היחיד, אוטו קונסטנטין וקשיי הפרנסה הקשים דחפו את באוארנפיינד להתחנן למשרה קיסרית של אוצר אמנות באחת מטירות בוואריה.
משלא נענה, גמר אומר להגר לארץ ישראל.
ב-1896 היגרה משפחת באוארנפיינד לארץ ישראל.
מנותקים מכל קהילה, הן הגרמנית-פרוטסטנטית והן זו של הטמפלרים הם חיו בבדידות במושבה הגרמנית, אצל גיסו של גוסטב, תיאודור זנדל.
מפעלו הגדול באותן שנים היה הכנת האלבום הקיסרי.
אלבום זה מכיל את ציורי "המושבות השוואביות בארץ ישראל" (מושבות הטמפלרים) והוא הוגש כשי לקיסר וילהלם השני, קיסר גרמניה בביקורו בארץ ב-28 באוקטובר 1898, מטעם האגודה הטמפלרית ובהיעדרו של הצייר.
בשנים אלה הרבה באוארנפיינד בסיורים על גבול הסכנה במדבר יהודה בעוד אשתו מסייעת בפרנסת המשפחה בטחנת הקמח של המושבה הגרמנית.
בשנים אלה חזר באוארנפיינד לעסוק באדריכלות במשרדו של זנדל, בין היתר סייע בהרחבת מבנה בית היתומות טליתא קומי.
הוא מת ערב חג המולד של שנת 1904 והוא קבור בבית הקברות של האגודה הטמפלרית ברחוב עמק רפאים 39 בירושלים, עם מותו לא פורסם כל הספד אלא רק ידיעה קצרה בביטאון הקהילה.
בנו אוטו סיכם את חיי אביו במילים:
במהלך חייו הוכר באוארנפיינד כאחד מגדולי הציירים האוריינטליסטים בגרמניה, אך יצירתו נשכחה בהדרגה לאחר מותו.
עם זאת, החל משנות השמונים של המאה ה-20 התעורר עניין מחודש ביצרתו, ועבודותיו הועמדו למכירה במכירות פומביות עבור שווי רב.
בשנת 1997, ציור נוסף של באוארנפיינד, "נמל יפו", נמכר בבית המכירות הפומביות Van Ham Kunstauktionen בעיר קלן תמורת מיליון וחצי מארקים גרמניים, והפך בשעתו לציור המאה ה-19 היקר ביותר שנמכר אי פעם על אדמת גרמניה.
עבודתו "הכותל המערבי" הועמדה למכירה בבית המכירות הפומביות כריסטי'ס בלונדון תמורת 326 אלף אירו.
בשנת 2007 אותו ציור נמכר תמורת 4.5 מיליון אירו בבית המכירות סותבי'ס, גם הוא בלונדון.
באוארנפיינד השתייך לאסכולה האקדמיסטית הגרמנית.
ציוריו היו ריאליסטים והוא שאף אל התיאור המדויק של המציאות.
הוא מיעט לצייר בסטודיו ויצא אל חוצות העיר על מנת לצייר.
בדרך כלל לא חיפש מונומנטים או אתרים קדושים כנושאים לציוריו אלא העדיף לצייר דמויות וסצנות יומיומיות ברחוב ובשוק.
אף על פי ששאף ליצירה ריאליסטית, לא העתיק את מראה הרחוב במדויק.
הוא השתמש בדוגמנים עבור הדמויות בציוריו ו"ניקה" את האתרים שצייר מלכלוך ו"הפרעות אסתטיות" ונטה להציגם בניקיון בוהק.
אור השמש במזרח הקסים את באוארנפיינד והוא הנושא המרכזי של ציוריו.
לפי דיווחיו יכול ללכת אל אותה נקודה במשך ימים רצופים באותה שעה כדי לקלוט את כל השתקפויות האור על האובייקטים באותה שעה.
שיטותיו היו מתקדמות והוא השתמש בחידושי הצילום.
הוא צילם (בשחור-לבן) מראות-רחוב כדי שישמשו לו כסקיצות שלאחר מכן יוכל לעבד בסטודיו.
נילס גוסטב דאלן (בשוודית: Nils Gustaf Dalén; 30 בנובמבר 1869 – 9 בדצמבר 1937) היה פיזיקאי שוודי, זוכה פרס נובל לפיזיקה בשנת 1912, על המצאת שסתום אוטומטי לשימוש במצבורי גז להארת מגדלורים ומצופים.
דאלן נולד למשפחת חוואים בעיר סטנסטורפ (Stenstorp) שבמחוז יטאלנד המערבית.
הוא ניהל את חוות המשפחה, שמאוחר יותר גם סחרה במוצרי חלב.
ב-1892 המציא שיטה לבדיקת איכות החלב שיוצר.
הוא הרשים את גוסטב דה לבל, ממציא שתרם רבות לתעשיית החלב, שעודד אותו לרכוש השכלה פורמלית בתחום.
דאלן התקבל למכון שאלמרס לטכנולוגיה בגטבורג, וסיים עם תואר מהנדס ב-1896. לאחר מכן למד במשך שנה במכון הטכנולוגי של ציריך.
ב-1901 נישא דאלן לאלמה פרסון, ולזוג נולדו שתי בנות ושני בנים.
בתחילת דרכו המדעית עבד דאלן עם אצטילן, גז פחמימני נפיץ.
הוא המציא את האגאמסן (Agamassan, ידוע גם בשם אגא, Aga), מצע (Substrate) שמשמש לספיגת הגז לצורך אחסון ושינוע, וכך איפשר שימוש בו בתעשייה.
ב-1906 מונה כמהנדס ראשי בחברה השוודית לצבירת גז, שייצרה והפיצה את האצטילן.
אצטילן יצר אור לבן בהיר במיוחד, ולכן נמצא מתאים לשימוש בתאורה במגדלורים, ונעשה בו שימוש עד שנות השישים, אז עברו לשימוש בתאורה חשמלית.
מקור האור נקרא על שמו של דאלן (Dalén light) והמתקן כלל שסתום גז מיוחד, הנקרא "Sun Valve".
השסתום מורכב מארבעה מוטות מתכת קטנים בתוך שפופרת זכוכית.
שלושה מהמוטות מבריקים, ואילו הרביעי נצבע בשחור.
כאשר אור יום עובר דרך השפופרת, פוטונים נבלעים במוט השחור וגורמים לו להתרחב ולהפסיק את זרימת הגז.
המצאה זו הבטיחה שהמגדלורים יאירו אך ורק בשעות החשיכה ויכבו אוטומטית עם הופעתו של אור יום בעוצמה מספקת, ובכך יצרה חיסכון אדיר בגז האצטילן, צמצמה את השימוש במגדלורים מאוישים, והאריכה את חייהם של המצופים שגם בהם נעשה שימוש במתקן.
ב-1909 מונה דאלן למנהל החברה ושינה את שמה ל-"Aktiebolaget Gas Accumulator", הידועה בראשי התיבות AGA.
מאז שנת 2000 החברה היא חלק מתאגיד Linde Group.
החברה הפיצה את המצאתו בכל חופי סקנדינביה וכן נעשה בה שימוש באזור תעלת פנמה.
בתחילת 1912 נפגע דאלן בפיצוץ במהלך ניסוי שערך במעבדתו, והפך לעיוור.
מאוחר יותר באותה שנה זכה בפרס נובל לפיזיקה על המצאתו.
אחיו, פרופסור אלבין דאלן, קיבל את הפרס בשמו.
בנאום הזכייה דיבר על החשיבות של שמירה על בטיחות בעת עריכת ניסויים מדעיים, מעין קריצה לפועלו של אלפרד נובל עצמו בנושא הבטיחות של חומרי נפץ.
ב-1922 המציא דאלן את ה-"AGA cooker", תנור חימום ביתי הנמצא בשימוש עד היום.
חרף עיוורונו, עמד בראש חברת AGA עד 1937, שנת מותו.
בנו הבכור, גונאר, מונה מאוחר יותר לתפקיד זה.
גוסטב אדולף באואר בגרמנית: (Gustav Adolf Bauer; 6 בינואר 1870 – 16 בספטמבר 1944) היה מדינאי גרמני ששימש בתפקיד קנצלר גרמניה מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה בתקופת רפובליקת ויימאר בין השנים 1919–1920.
באואר נולד בדרקהמן שליד קניגסברג בפרוסיה המזרחית, וצבר כוח פוליטי בהנהגת ארגוני עובדי הצווארון הלבן.
כפקיד משרדי בקניגסברג (כיום קלינינגרד, רוסיה), הקים באואר בשנת 1895 את איגוד עובדי המשרד, ועמד בראשו עד 1908. הוא הנהיג את מזכירות העובדים המרכזית של איגודי הסחר החופשי בברלין (1903).
שימש בין 1908 ל-1918 כיושב ראש הוועדה המרכזית של האיגודים המקצועיים של גרמניה כולה.
בשנת 1912 נבחר לפרלמנט מטעם מחוז ברסלאו והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
באואר התמנה לשר העבודה בממשלתו של מקס פון באדן באוקטובר 1918, והמשיך להחזיק בתפקיד זה גם בממשלתו של פיליפ שיידמן, איש מפלגתו, לאחר הקמת הרפובליקה.
במהלך כהונתו נתן באואר זכות בחירה לכל האזרחים מגיל 20 ומעלה בכל סוגי הבחירות, פיתח ביטוח בריאות ממלכתי ומוסדות רווחה מקומיים, סיפק תקנות המגנות מפני פיטורים שרירותיים, קבע יום עבודה בן 8 שעות ועשה רפורמות בחקלאות.
כאשר שיידמן התפטר ביוני 1919 במחאה על הסכם ורסאי, החליף אותו באואר, ושימש בתפקיד עד מרץ 1920, עד התפטרותו שבאה זמן קצר לאחר כישלון הפוטש של קאפ.
לאחר מכן שימש כשר בממשלותיהם של הרמן מילר ויוזף וירט.
שימש כשר התחבורה וכסגן הנשיא.
בשנים 1924 -1925 נחשפו שחיתויות לכאורה במפלגה, ובאואר עזב את הפרלמנט בפברואר 1925. הוא חזר לכהן בפרלמנט שוב בשנים 1926-1928 ואז פרש באופן סופי מהעולם הפוליטי.
גוסטף הרמן דלמן (גרמנית: Gustaf Hermann Dalman; 9 ביוני 1855 - 19 באוגוסט 1941) היה בין השנים 1902 ל-1917 המנהל הראשון של "המכון הגרמני האוונגלי למחקר עתיקות ארץ הקודש בירושלים" וחוקר מובהק של התנ"ך, התלמוד, והשפות השמיות - עברית, ארמית וערבית.
דלמן נולד בגרמניה, לאב גרמני ולאם שוודית.
הוא אימץ את שם המשפחה של אמו (שם המשפחה של אביו היה "מרקס"), והיה בקשר אמיץ עם משפחתו השוודית.
את ספרו "דקדוק הלשון הארמית היהודית" הקדיש למלך שוודיה אוסקר השני (נכדו של ברנדוט).
חיבורו המפורסם ביותר הוא "דקדוק הלשון הארמית היהודית-ארץ ישראלית" (מהדורה שנייה 1905).
ספרו זה משמש עד היום כספר יסוד לארמית של התלמוד הירושלמי וחיבורים ארץ-ישראלים נוספים.
בנוסף על מחקריו בתחום ההיסטוריה, הארכאולוגיה והלשון של ארץ ישראל וסביבותיה, הוא התעניין בנופים, בחי ובצומח של הארץ, והשאיר אוסף צילומים נדיר של הארץ (הנגיש מאתר המכון הנקרא עכשיו על שמו – מכון גוסטאב דלמאן).
בשנים שחי בירושלים קיים יחסים הדוקים עם משכילי ירושלים, ובמיוחד מסתמך על הידע שלו "הזואולוג העברי הראשון" ישראל אהרוני, המזכיר אותו רבות בזכרונותיו ונעזר בו בזיהוי בעלי חיים בשמם העברי.
לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה חזר דלמן לגרמניה, ושימש פרופסור לשפות שמיות באוניברסיטת לייפציג.
בשנת 1925 פרסם (בגרמניה) את הספר "מאה צילומי אוויר של ארץ ישראל" המבוסס על צילומי אוויר של הצבא הגרמני.
ב-1937 הוציא לאור סדרה של 7 ספרים בשם "מלאכות ומנהגים בארץ ישראל" (Arbeit und Sitte in Palästina).
דלמן היה יוצא דופן בזמנו מבין חוקרי הקדם הנוצרים, בכך שלא הגביל את מקורות הידע שלו לתנ"ך ולברית החדשה, אלא שלט בכל אוצר הספרות היהודית, בשני התלמודים, הבבלי והירושלמי, ובמקורות אחרים, מה שעורר עליו לא אחת ביקורת של עמיתיו, שהסתייגו מההסתמכות הרבה שלו על מקורות יהודיים כל כך מובהקים.
לפי עדותו של אהרוני, הבין דלמן גם את העברית המדוברת החיה בת הזמן.
דלמן שימש כקונסול כבוד של שוודיה בירושלים בשנים 1921-1904.
דלמן הונצח ברחוב שנקרא על שמו בשיח' ג'ראח בירושלים.
גוסטב לודוויג הרץ היה פיזיקאי גרמני שזכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1925, יחד עם ג'יימס פרנק, על גילוי החוקים השולטים בפגיעתו של אלקטרון באטום.
הרץ נולד בהמבורג שבגרמניה והוא בן אחיו של היינריך רודולף הרץ, אשר על שמו נקראת יחידת התדירות "הרץ" המודדת מחזורים לשנייה.
משפחת סבו המירה את דתה בשנת 1834.
הרץ השתלם בברלין ועבד במכון הפיזיקלי בעיר.
הוא נפצע קשה בשירות צבאי במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1925 קיבל את פרס נובל לפיזיקה ביחד עם ג'יימס פרנק על עבודתם שבוצעה ברובה בשנים 1912–1914 וכללה בין היתר את הניסוי הקרוי על שמם - שלב חשוב בהוכחת מודל האטום של בוהר.
בשנת 1945 היגר הרץ לברית המועצות.
בשנת 1951 זכה בפרס ברית המועצות.
בשנת 1955 חזר הרץ לגרמניה ומונה כפרופסור באוניברסיטת לייפציג המצויה במזרח המדינה, שהיה אז תחת שלטון קומוניסטי.
בשנת 1913 ביצעו ג'יימס פרנק וגוסטב הרץ ניסוי המבוסס על שפופרת קתודית, עליו הם זכו בפרס נובל בפיזיקה בשנת 1925. הם השתמשו בשפופרת קרן קתודית שבתוכה הותקנה רשת, שעליה ניתן להפעיל מתח חשמלי, וכך להאיץ את האלקטרונים הנפלטים מהקתודה.
פרנק והרץ, בשלב הראשון, מדדו את זרם האלקטרונים דרך הקתודה כפונקציה של האנרגיה הקינטית שלהם וקיבלו תלות חלקה וקבועה.
בשלב השני הם הוסיפו לשפופרת אדים של כספית, וחזרו על הניסוי.
במקרה זה הם גילו שהזרם המתקבל דרך הקתודה איננו פונקציה חלקה, כמו שניתן לראות באיור, אלא מראה התנהגות של עליות וירידות.
ההסבר להתנהגות זו נובע מההתנגשויות שבין האלקטרונים לבין אטומי הכספית.
כל עוד האנרגיה של האלקטרונים נמוכה, ההתנגשויות ביניהם לבין אטומי הכספית יהיו אלסטיות, כלומר התנגשויות שבהם האלקטרונים לא מאבדים אנרגיה, אלא רק מוסטים ממסלולם, ולכן הזרם על הקתודה לא ישתנה.
אולם, כאשר האנרגיה של האלקטרונים מספיק גבוהה, האלקטרונים יכולים לעורר את אטומי הכספית בהתנגשויות פלסטיות, ובשל כך לאבד אנרגיה.
כתוצאה מכך, הזרם דרך הקתודה יפחת.
אנרגיית הסף לעירור אטומי הכספית מתאימה למעבר רמות האנרגיה בתוך אטום הכספית.
הניסוי סייע לאשש את מודל האטום של בוהר שנוסח זמן קצר קודם לכן.
למעשה ניסוי זה היה הניסוי הראשון שלא בא מתחום הספקטרוסקופיה שהראה שלאטומים יש מבנה של רמות אנרגיה.
גוסטב אדוארד בקר הוא שען גרמני שחי בין השנים 2 במאי 1819 - 17 בספטמבר 1885, הוא גם ידוע כסמל המסחרי של המותג גוסטב בקר.
בקר למד שענות בשלזיה והעשיר את יכולות השענות שלו מלמידה משענים בכל רחבי גרמניה, אשר באותה תקופה, הייתה המדינה החשובה ביותר בתעשיית השעונים.
יכולותיו המולדות ביחד עם למידת השענות משענים רבים בגרמניה נתנו לו את היכולת לתקן שעונים ברמה הגבוהה ביותר.
בעת שהותו בווינה החל לרצות להקים מפעל שעונים.
בקר חזר לשלזיה בשנת 1845, שם התחתן.
בשנת 1847 הוא התיישב בפרייבורג, ובאפריל פתח חנות שעונים קטנה, הוא העסיק מעט עובדים, אותם לימד שענות, תחילה, ייצר שעונים קטנים במודל וינאי, ובשל הצלחתו, ב-1850 העביר את העסק שלו למרכז עסקים גדול יותר.
פריצת הדרך הגיעה בשנת 1852 ביריד השעונים השלזים, היה שם קהל רב שצפה בשעוניו בשל איכותם, ובקר קיבל את מדליית הזהב לשעונים הטובים ביותר ביריד.
ובשנת 1854 קיבל הזמנות גדולות של שעונים מהדואר המלכותי וממשרד הטלגרפיה של שלזיה.
בעקבות ההזמנה קיבל ממון רב מהדוכס מרטיבור, עם הכסף, הוא יכל לממן יצור בתי שעון לתחנות רכבת.
משנות ה-60 של המאה ה-19, החל ליצור את דגמי גוסטב בקר הקלאסיים, משעונים פשוטים יחסית, הפכו השעונים למסובכים, ומאוד מקושטים, והביקוש לשעונים שלו הגיע לשיא בשנת 1875, עם מעל 300,000 הזמנות של שעונים ממנו, והוא ניצח בתחרויות של ירידי שעונים בלונדון, פריז, סידני, מלבורן, ברלין ואמסטרדם.
תחרות עם שעני היער השחור
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19, שעני היער השחור החלו להתחרות עם בקר, משום שהיו איכותיים יחסית אך זולים הרבה יותר ויוצרו בצורה המונית יותר, שעוני היער השחור כללו גם את שעוני הקוקייה המפורסמים.
עקב הירידה החדה במכירות, גוסטב בקר הפסיק עם יצור השעונים המתוחכמים והמקושטים שלו, והפך את השעונים לזולים ופשוטים יותר.
גוסטב בקר מת ב-14 בספטמבר 1885 בברשטסגדן בעת שהותו בבואריה, ונקבר שלושה ימים לאחר שמת.
החברה הוקמה בשנת 1899, ובשנת 1930 התאחדו עם חברת יונגהנס.
כשמלחמת העולם ה-2 נגמרה, החברה סיימה לייצר שעונים, וכיום, לא מייצרים יותר שעוני גוסטב בקר.
גוסטב בוקי היה רדיולוג, פיזיקאי, מדען גרמני-אמריקאי וממציא עדשת הבוקי במכשירי רנטגן, הקרויה על שמו.
אחרי קבלת תעודת הבגרות בלייפציג בשנת 1901 הוא למד פיזיקה באוניברסיטת ז'נבה.
לאחר מכן למד גם רפואה בלייפציג וסיים את ההסמכה לרפואה בשנת 1906. באותה שנה הוא התחתן עם פרידה לבית זרזון מהמבורג, משוררת ומלחינה.
בשנת 1910 הוא פתח מעבדה עצמאית בברלין, שם הוא פיתח את ההמצאות שפרסמו אותו בעולם.
בשנת 1923 היגרה המשפחה לניו יורק.
הוא חזר לברלין בשנת 1930, אך כעבור פחות משלוש שנים עלו הנאצים לשלטון, והוא חזר לארצות הברית.
בוקי היה חבר קרוב של אלברט איינשטיין ורופאו האישי.
גוסטב אֶרוֶוה היה עיתונאי ופוליטיקאי צרפתי שהחל את דרכו כסוציאליסט פציפיסט ועבר לתמיכה בפשיזם ובנאציונל-סוציאליזם.
החל מ-1901 גיבש סביבו קבוצה שדגלה בשמאל פוליטי קיצוני ופציפיזם המבוסס על אחוות מעמד הפועלים.
ב-1905 היה למנהיג הקבוצה הקיצונית ביותר בחבר המפלגות הסוציאליסטיות הצרפתי ויסד שבועון בשם "המאבק החברתי" (La Guerre sociale), שהטיף לפעולות אלימות ומהפכניות על מנת למנוע מלחמה, בטענה שזו היא דרכם של הבורגנים להשתמש בפרולטריון ולהשמידו כ"בשר תותחים" במלחמותיהם, ברוח האינטרנציונל השני.
ב-1912 ריצה 26 חודשי מאסר בגין הטפותיו.
מלחמת העולם הראשונה הכתה את ארווה בהלם: לנגד עיניו ראה את הפרולטרים המהפכניים ביותר מפנים עורף לעמיתיהם למעמד בשם הלאומנות ויוצאים בחדווה פטריוטית למלחמה.
זעזוע זה גרם לו לשנות עד מהרה את תפיסתו ולכונן את המהפכה נגד הבורגנות לא על היסוד המעמדי, שהכזיב, אלא על היסוד הלאומני.
ב-1916 שינה את שם עיתונו ל"הניצחון" (La Victoire) והחל להטיף לסוציאליזם לאומני (נאציונל-סוציאליזם).
ב-1919 הקים את המפלגה הסוציאליסטית הלאומית ((Parti socialiste national, PSN), שקראה לאחדות בין המעמדות היצרניים והמהפכניים נגד הליברליזם הבורגני.
המפלגה לא סחפה את הקהל ולא הייתה הצלחה.
היא התפרקה, הוחייתה מחדש בשם "מפלגת הרפובליקה הסמכותית" (Parti de la République autoritaire) ומחדש ב-1927 בשמה המקורי.
באותן שנים הילל מעל דפי עיתונו את עליית מוסוליני באיטליה, בו ראה בן-ברית ומודל לייבוא הפשיזם לצרפת.
הוא התכתב עם אדולף היטלר, התנגד למדיניות האנטישמיות וכתב לו שהדבר עלול להביא לסיום שלטונו.
ב-1936 תמך ארווה במרשל פיליפ פטן.
יחד עם זאת הוא לא קיבל מדיניות של פטן ובשנות ה-40 של המאה ה-20 היה תחת השגחה של גסטפו.
גוסטב אדולף פון גֶצֶן היה רוזן גרמני מושל מזרח אפריקה הגרמנית והיה אחראי למרחץ הדמים מרד המאג'י מאג'י באזור טנגניקה (כיום טנזניה).
בין 1881 ל-1884 למד משפטים באוניברסיטאות של פריז, ברלין וקיל.
לאחר מכן התגייס לצבא הגרמני, וקודם באותה שנה לדרגת סגן.
לאחר מכן יצא למסע להר קילימנג'רו היה זה מסעו הראשון לאפריקה.
לאחר איחוד גרמניה במאה ה-19 גברה בגרמניה הדרישה לקולוניות גרמניות בעוד שביסמרק העדיף להשיג שטחים נוספים באירופה במקום לכבוש שטחים מעבר לים, אולם בסוף השתלטה גרמניה על טוגולנד, קמרון, נמיביה, רואנדה, בורונדי וטנגניקה.
אזורים נוספים כונו מזרח אפריקה הגרמנית.
במרץ 1901 מונה גצן למושל מזרח אפריקה הגרמנית, אולם אז נאלץ להתמודד עם משבר חמור.
זה התחיל בעקירת שדה כותנה, אולם בעקבות מעשה זה הרימו את נס המרד עשרות שבטים וקבוצות אתניות בכל רחבי הקולוניאליזם הגרמני.
רופאי אליל שלהבו את ההמונים ונתנו להם חומרים שנועדו להגן עליהם כביכול מפני כדורי המקלעים הגרמניים.
לרשותו של גצן עמד כוח מוגבל והוא שלח מברק לברלין בבקשת עזרה.
העזרה הגיעה מיד; נחתים גרמניים פלשו במהירות לאפריקה ודיכאו את המרד באכזריות והמשיכו לטבוח במורדים גם לאחר שלא היה בכך כל צורך.
הטבח כלל לא הכפיש את שמו של גצן ברחבי העולם.
גצן מת ב-1 בדצמבר 1910 בהמבורג.
גוסטב גימזה היה כימאי גרמני ובקטריולוג יליד שלזיה.
הוא זכור בעיקר בעקבות פיתוח תמיסת הצבע המכונה צביעת גימזה, צבע זה משמש לצביעת תאי דם ומאפשר אבחון היסטופתולוגי של טפילים כגון מלריה וכלמידיה.
גימזה למד רוקחות ומינרלוגיה באוניברסיטת לייפציג, וכימיה ובקטריולוגיה באוניברסיטת ברלין.
בין השנים 1895 ו-1898 הוא עבד כרוקח במזרח אפריקה הגרמנית.
הוא היה עוזרו של ברנהרד נכט במכון למחלות טרופיות בהמבורג, שבו מונה ב 1900 לראש המחלקה לכימיה.
בשנת 1904 גימזה פרסם מאמר על תהליך צביעה לטפילים, תאי דם, וחיידקים.
במאמר מתאר גימזה שיפור את צביעת רומנובסקי (אאוזין Y ומתילן כחול) על ידי ייצובה בעזרת גליצרול, בכך התאפשר השימוש בצביעה המיקרוסקופית באופן שיבטיח את הדירות התוצאות.
שיטה זו נמצאת בשימוש רוטיני במעבדות כיום.
הרוזן גוסטב הורן (בשוודית: Count Gustav Horn; 22 באוקטובר 1592 – 10 במאי 1657) היה רוזן שוודי ששימש כמפקד צבא שוודיה במהלך מלחמת שלושים השנים.
נפל בשבי במהלך קרב נורדלינגן (1634).
הורן נולד ב-22 באוקטובר 1592 למשפחת אצולה בשוודיה ולמד באוניברסיטאות שונות בגרמניה ובהולנד.
התגייס לצבא והפך לאחד מחביבי המלך גוסטבוס אדולפוס.
פיקד על הצבא השוודי במלחמות עם רוסיה ופולין ועם פתיחת מלחמת שלושים השנים מונה למפקד הצבא.
פלש לגרמניה יחד עם המלך ונטל חלק חשוב בקרב ברייטנפלד (1631) אולם אז נפרדו שני המצביאים וכעבור זמן מה מת המלך בקרב ליצן למרות שהקרב הסתיים בניצחון שוודי משכנע למדי.
והקנצלר אקסל אוקסנסטירנה היה כעת השליט המעשי של המדינה הוראתו לגנרלים הייתה חד משמעית להמשיך להילחם.
כעת נטלו הצבאות הקיסריים את היוזמה ופלשו בשנית לסקסוניה הם כבשו את העיירה רגנסבורג והטילו מצור על נורדלינגן, בעיר חנו כוחות שוודיים תחת פיקודו של הורן וכוחות סקסוניים תחת פיקודו של ברנאר דה סקס - וויימאר.
הכוחות הקתוליים היו גרמנים תחת פיקודו של פרדיננד השלישי וספרדים תחת פיקודו של פרדיננד מאוסטריה, תת-קרדינל ספרד, השוודים הבינו שעליהם להתקיף את הקתולים בטרם יתקיפו הם אולם ההתקפה נחלה כישלון חרוץ והורן נפל בשבי.
מספר שנים הוא נמק בכלא הגרמני בזמן שיוהאן באנר מילא את מקומו ב-1642 הוא הוחלף תמורת שלושה גנרלים קיסריים (אחד מהם היה יוהאן פון וורת).
לאחר שחרורו המשיך ללחום בצבא שוודיה ופיקד על הצבא השוודי לצד לנארט תורסטנסון במהלך מלחמת תורסטנסון נגד דנמרק.
גוסטב החמישי (בשוודית: Gustaf V, שמו המלא: Oscar Gustaf Adolf; 16 ביוני 1858 – 29 באוקטובר 1950) היה מלך שוודיה מ-1907 ועד מותו.
הוא היה בנם הבכור של אוסקר השני, מלך שוודיה ושל רעייתו סופיה מנסאו, אחותו למחצה של אדולף, הדוכס הגדול של לוקסמבורג.
הוא מלך מיום מות אביו, ותקופת מלכותו היא השנייה באורכה מבין כל מלכי שוודיה והארוכה ביותר כמבוגר, והוא המלך שהאריך ימים יותר מכל מלכי שוודיה.
גוסטב החמישי היה המלך האבסולוטי האחרון בשוודיה.
באופן כללי סמכויותיו מתו יחד אתו, אף על פי שרשמית הן בוטלו רק בעת שינוי החוקה ב-1974. הוא היה המלך הראשון בשוודיה מאז ימי הביניים שלא הוכתר בטקס הכתרה, מסורת הממשיכה עד היום.
ראשית תקופת מלכותו של גוסטב החמישי עמדה בסימן עלייתו של המשטר הפרלמנטרי בשוודיה, אף על פי שבאירועים שקדמו למלחמת העולם הראשונה, הוא הדיח מתפקידו את ראש ממשלת שוודיה הליברלי, קרל סטאף והחליף אותו בילמאר המרשלד (אביו של דאג המרשלד) שסר למרותו ושכיהן במשך רוב תקופת המלחמה.
עם זאת, לאחר שהליברלים והסוציאל-דמוקרטים בהנהגתו של יורשו של סטאף, נילס אדן, הבטיחו לעצמם רוב בפרלמנט, התיר המלך לאדן להרכיב ממשלה חדשה שדה פקטו שללה מהמלך את כל סמכויותיו המעשיות והנהיגה זכות הצבעה כללית וזכות בחירה לנשים.
כשהוא מכפיף את עצמו לעקרונות המלאים של דמוקרטיה פרלמנטרית, נותר גוסטב החמישי כדמות פופולרית במשך 31 השנים האחרונות למלכותו.
למרות זאת, הוא נותר בעל השפעה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא לכאורה דחף את ממשלת הקואליציה של פר אלבין הנסון לקבל את בקשתה של גרמניה הנאצית לסיוע לוגיסטי.
סירוב לבקשה זו היה עלול לגרום לפלישה גרמנית לשוודיה.
עובדות אלו נותרו שנויות במחלוקת עד היום, אף על פי שלא ידוע על תמיכה נלהבת מדי של המלך בפשיזם או בלאומניות קיצונית.
עמדותיו הפרו-גרמניות והאנטי-קומוניסטיות של המלך היו ידועות גם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר מותו בגיל 92, נרמז על נטייתו ההומוסקסואלית במסגרת "פרשת האיבי" (Haijbyaffären) .
מאהבו לכאורה, קורט האיבי, פושע ופדופיל מורשע, נכלא ב-1952 בעוון סחיטה של בית המלוכה בשנות השלושים (הומוסקסואליות נחשבה לעבירה פלילית בשוודיה עד ל-1944, אף על פי שמעמדו של גוסטב החמישי העניק לו חסינות אוטומטית).
גוסטב החמישי היה צייד וספורטאי נלהב.
הוא הכריז על פתיחתה של אולימפיאדת סטוקהולם ב-1912 והיה יושב הראש של ההתאחדות השוודית לספורט מ-1897 ועד לעלייתו לכס המלוכה.
הוא ייצג את שוודיה, תחת הכינוי הבדוי "Mr G", כשחקן טניס תחרותי והמשיך לעשות זאת עד לשנות השמונים שלו, כאשר ראייתו התדרדרה במהירות.
גוסטב החמישי נולד בארמון דרוטנינגהולם שבאקרו, מחוז סטוקהולם, כבנם של הנסיך אוסקר ושל הנסיכה סופיה.
בלידתו הוענק לו התואר דוכס וורמלנד.
עם עלייתו למלוכה של אביו ב-1872, הפך גוסטב להיות נסיך הכתר הן של שוודיה והן של נורווגיה.
ב-8 בדצמבר 1907, הוא ירש את אביו על כס המלכות השוודי, ששנתיים קודם לכן הופרד מכס המלכות הנורווגי.
ב-20 בספטמבר 1881 הוא נשא לאישה את ויקטוריה, נסיכת באדן בקרלסרוהה, גרמניה.
ויקטוריה הייתה נכדתה של סופיה, נסיכת שוודיה, ונישואיה לגוסטב איחדו בקשרי דם (לא רק מתוקף אימוץ) את שושלת בית ברנדוט הנוכחית עם השושלת הקודמת של בית הולשטיין-גוטורפ.
כאשר עלה גוסטב החמישי לכס המלוכה, הוא היה, לפחות להלכה, שליט כמעט אוטוקרטי.
החוקה של 1809 הגדירה את המלך הן כראש המדינה והן כראש הממשלה, והשרים היו אחראים רק כלפיו.
עם זאת, אביו כבר נאלץ לקבל את הממשלה שנבחרה על ידי הרוב בפרלמנט ב-1905. מאז, ראשי הממשלה בשוודיה נבחרו על פי תמיכת הרוב בפרלמנט.
בתחילה, נראה היה שגוסטב החמישי הסכים לקבל את המשטר הפרלמנטרי.
לאחר שב-1911 זכו הליברלים בניצחון סוחף בבחירות, מינה גוסטב את מנהיג הליברלים, קרל סטאף לתפקיד ראש הממשלה.
עם זאת, במהלך החודשים שהובילו לפרוץ מלחמת העולם הראשונה, התנגדו האליטות השוודיות למדינות הביטחון של סטאף.
בפברואר 1914, נאסף המון של איכרים בחזית ארמון המלוכה ודרש לחזק את הגנתה של הממלכה.
בתשובתו, במה שקרוי "נאום חצר המלכות", שלמעשה נכתב על ידי חוקר הארצות סוון הדין, שמרן נלהב, הבטיח המלך לחזק את הגנת המדינה.
סטאף רתח מזעם, וטען שהחוק הפרלמנטרי מחייב את המלך להישאר מחוץ למחלוקות הפוליטיות.
הוא גם זעם על כך שהמלך לא נועץ בו לפני שנשא את הנאום.
בכל אופן, גוסטב השיב שהוא ראשי "לתקשר באופן חפשי עם בני העם השוודי".
במחאה התפטרה ממשלת סטאף והמלך מינה ממשלה של משרתי ציבור בראשותו של היילמר המרשלד.
עד היום, הייתה זו הפעם האחרונה שמלך שוודיה התערב באופן ישיר בענייני הממשל של ארצו.
לאחר הבחירות של 1917 הסתמן רוב לקואליציה של הליברלים ושל הסוציאל-דמוקרטים.
בשלב זה נראה היה שהמלך לא יוכל יותר למנות ממשלה על פי בחירתו האישית ולא יוכל להותיר ממשלה שתכהן בניגוד לרצון הפרלמנט.
מאחר שלא נותרה לו ברירה אלא למנות ראש ממשלה ליברלי, הוא מינה לתפקיד ראש הממשלה את יורשו של סטאף, נילס אדן, שיעמוד בראש ממשלת קואליציה של הליברלים והסוציאל-דמוקרטים.
ממשלת אדן הפקיעה מידית את סמכויותיו הפוליטיות של המלך ויישמה מספר רב של רפורמות, בראשן מתן זכות ההצבעה לכלל הציבור, כולל לנשים.
בעוד שגוסטב עדיין באופן פורמלי מינה את השרים, כעת היה עליהם לקבל את אמון הפרלמנט.
כמו כן, היה עליו לפעול על פי עצת שריו.
אף על פי שהסעיף בחוקה "המלך לבדו הוא המושל בממלכה", נותר ללא שינוי, הממשלה ניהלה את המדינה לכל דבר ועניין.
גוסטב קיבל על עצמו את תפקידו המקוצץ ועד ליומו האחרון הוא מלך כמלך חוקתי בעל סמכויות מוגבלות.
המשטר הפרלמנטרי הופעל הלכה למעשה בשוודיה, אף על פי שרק ב-1974 הוא הוגדר ככזה באופן רשמי.
מקובל להניח שלגוסטב החמישי היו רגשות אהדה כלפי גרמניה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
עמדותיו הפוליטיות במהלך המלחמה הושפעו באופן מיוחד מאשתו, שהיו לה קשרים הדוקים עם מולדתה הגרמנית.
ב-18 בדצמבר 1914 הוא נתן את חסותו לפגישה שהתקיימה במאלמה עם שני המלכים הנוספים של סקנדינביה, הוקון השביעי, מלך נורווגיה וכריסטיאן העשירי, מלך דנמרק, כדי להפגין אחדות.
מטרה נוספת של גוסטב הייתה להפיג את החששות שהוא חפץ לצרף את שוודיה למלחמה לצדה של גרמניה.
הן המלך גוסטב, והן נכדו, הנסיך גוסטב אדולף, קשרו קשרים חברתיים עם מנהיגים נאצים מסוימים עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, אף על פי שניתן לטעון שקשרים אלו היו למטרות דיפלומטיות.
גוסטב החמישי ניסה לשכנע את היטלר במהלך ביקורו בברלין, למתן את הרדיפות נגד היהודים.
הוא גם ידוע בשל כך שהוא פנה למנהיג הונגריה להציל את יהודי ארצו, "בשם האנושות".
על פי בקשתו של נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, פנה גוסטב החמישי להיטלר ב-1938 כדי לקיים משא ומתן לשלום.
לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות ביוני 1941, ניסה גוסטב לכתוב מכתב פרטי להיטלר, בו הוא רצה להביע לו את תודתו על דאגתו ל-"מטרד הבולשביקי" ולברך אותו על "הניצחונות שהשיג עד כה".
ראש הממשלה הנסון, מנע ממנו לעשות כן.
בכל אופן, המלך שלח מסר להיטלר, באמצעות מברק ששוגר משגרירות גרמניה בסטוקהולם, מאחורי גבה של ממשלת שוודיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא הזמין לארמנו כמה פעמים את סוון אולוב לינדהולם מנהיג התנועה הנאצית בשוודיה.
על פי ראש הממשלה פר אלבין הנסון, בעיצומו של המשבר של קיץ 1941, איים המלך בשיחה פרטית לפטר את הממשלה אם היא לא תאשר את בקשתה של גרמניה להעביר את הדיוויזיה ה-163 של הצבא הגרמני דרך טריטוריה שוודית מדרום נורווגיה לצפון פינלנד ביוני 1941 (אמצע הקיץ).
נכונותה של טענה זו שנויה במחלוקת וכוונתו של המלך (אם הוא אכן השמיע את האיום הזה), נתפשת לעיתים כשאיפה להימנע מעימות עם גרמניה.
אירוע זה קיבל מאוחר יותר תשומת לב מצדם של היסטוריונים שוודים וידוע בכינוי "משבר אמצע הקיץ" (midsommarkrisen).
אישור לצעדו זה של המלך נמצא במסמכים של משרד החוץ הגרמני שנתפסו לאחר המלחמה.
ב-25 ביוני 1941, שיגר שגריר גרמניה בסטוקהולם, מסר "דחוף ביותר וסודי ביותר" לברלין שבו הוא הודיע שהמלך זה עתה הודיע לו שהוא מתיר את מעברם של הכוחות הגרמנים דרך שוודיה.
הוא הוסיף ש-"דבריו של המלך גרמו לו רגשות שמחה.
הוא חי בעיצומם של ימי חרדה והוא הרחיק לכת במתן תמיכתו האישית למטרה זו.
הוא הוסיף באופן סודי שהוא מוצא לנכון להרחיק לכת ולהזכיר את האפשרות של התפטרות מצדו".
על פי ארנסט ויגפורס, הן גוסטב החמישי והן הנסיך גוסטב אדולף, ניסו לשכנע את ממשלת שוודיה להתיר לבעלות הברית להעביר כוחות דרך שטחה של שוודיה, אף על פי שהממשלה דחתה בקשה זו מתוך חשש שהיא תגרום לפעולת תגמול מצדה של גרמניה.
גוסטב החמישי היה גבה קומה ורזה.
הוא הרכיב משקפיים בסגנון Pince-nez וגידל שפם מחודד במשך רוב שנות נעוריו.
גוסטב החמישי היה שחקן טניס מסור.
הוא שיחק תחת השם הבדוי Mr G.
כשחקן טניס וכמי שקידם את ענף הספורט הזה, הוא נבחר ל"היכל התהילה הבינלאומי של הטניס" ב-1980. המלך למד לשחק טניס במהלך ביקורו בבריטניה ב-1876 ובשובו למולדתו הוא הקים את מועדון הטניס הראשון בשוודיה.
ב-1936 הוא ייסד את מועדון המלך.
במהלך תקופת מלכותו, נראה גוסטב החמישי לעיתים קרובות כשהוא משחק טניס בריביירה הצרפתית.
בביקור שערך בברלין, יצא גוסטב ישירות מפגישה עם היטלר לתחרות טניס עם השחקן היהודי, דניאל פרן.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא השתדל לטובתם של כוכבי גביע דייוויס, ז'אן בורוטרה הצרפתי וגוטפריד פון קראם הגרמני, שנאסרו על ידי הרשויות הגרמניות.
ב-20 בספטמבר 1881 התחתן גוסטב החמישי עם ויקטוריה, נסיכת באדן, בתם של פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן ולואיזה, נסיכת פרוסיה, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
גוסטב הרביעי אדולף (בשוודית: Gustav IV Adolf; 1 בנובמבר 1778 – 7 בפברואר 1837) היה מלך שוודיה מ-1792 ועד הדחתו ב-1809. הוא היה בנם של גוסטב השלישי ושל רעייתו, סופיה מגדלנה, בתם הבכורה של פרדריק החמישי, מלך דנמרק ושל רעייתו הראשונה, לואיז, נסיכת בריטניה.
הוא היה השליט השוודי האחרון של פינלנד, לאחר שזו נכבשה על ידי אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה ב-1808 – 1809, אירוע שהיה הגורם הישיר לנפילתו האלימה של גוסטב.
לאחר הפיכה צבאית, נלכד המלך על ידי קציני צבא ואולץ לוותר על כסאו בשם משפחתו ב-29 במרץ, יום השנה למותו של אביו.
ב-6 ביוני אומצה החוקה ועד 1974 היה תאריך זה לחג הלאומי של שוודיה.
את גוסטב הרביעי ירש דודו חשוך הילדים, קרל השלושה עשר, שעשה מאמצים מרובים למצוא לו יורש ושנה לאחר מכן מצא אותו בדמותו של הקצין הצרפתי ז'אן בפטיסט ברנדוט, שב-1818 מלך תחתיו בשם קרל הארבעה עשר והוא אבי שושלת המלוכה הנוכחית של שוודיה.
בעבר התקיים יישוב בשם גוסטביה, שנקרא על שמו, באי ריגן שהיה בזמנו חלק מפומרניה השוודית, שאבדה לשוודיה במלחמות הנפוליאוניות.
גוסטב אדולף נולד בסטוקהולם ב-1 בנובמבר 1778, לגוסטב השלישי, מלך שוודיה ולסופיה מגדלנה מדנמרק, בתם של פרדריק החמישי, מלך דנמרק ולואיז, נסיכת בריטניה.
השמועות שנפוצו אז היו שאביו הביולוגי היה אציל פיני, הברון ומאוחר יותר הרוזן אדולף פרדריק מונק, אך שמועות אלו מעולם לא הוכחו.
לאחר לידתו הוא הושם תחת השגחתה של אשת החצר מריה אורורה אוגלה.
הוא גודל בחסותם של אביו ושל נילס פון רוזנשטיין הליברלי.
עם רציחתו של אביו במרץ 1792, ירש אותו גוסטב אדולף בהיותו בן 14 ועוצר הממלכה היה דודו, קרל, דוכס סדרמאנלנד, שלימים מלך כקרל השלושה עשר, כאשר אחיינו נאלץ להתפטר ולברוח משוודיה ב-1809.
באוגוסט 1796 הסדיר קרל למלך הצעיר ביקור בסנקט פטרבורג כדי להסדיר את נישואיו לנכדתה של יקטרינה הגדולה, אלכסנדרה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
בכל אופן, ההסדר כשל בשל סירובו העיקש של גוסטב לאפשר לכלתו המיועדת את חופש הפולחן על פי עיקרי אמונתה הפרבוסלבית.