tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לברית GW4 יש שיתופי פעולה אסטרטגיים עם מספר ארגונים; עם The National Trust, מכון אלן טיורינג ועם NC3Rs.
(ארגון מגובה ממשלתי הפועל עם מדענים וארגונים ברחבי מגזר המדע הביולוגי כדי לפתח וליישם טכנולוגיות וגישות חדשות המחליפות, מצמצמות ומעדנות את השימוש בבעלי חיים במחקר).
שיתוף הפעולה הוא לב לבה של ברית GW4. בנוסף לשותפים האסטרטגיים, הברית עובדת עם למעלה מ־400 שותפים חיצוניים הכוללים עסקים גלובליים, ארגוני מחקר, גופי ממשל וארגונים מהמגזר השלישי כדי לפתח מחקרים חדשים, להכשיר מנהיגים אקדמיים ותעשייתיים עתידיים ולפתח פתרונות חדשניים, הבנויים על החוזקות האזוריות.
ברית אברהם ואבימלך הוא סיפור מקראי על הברית בין אברהם לאבימלך מלך גרר.
סיפור זה ממשיך את סיפור ירידת אברהם לגרר המסופר ב.
בסיפור המופיע בבראשית כ' נלקחה שרה לבית אבימלך מלך גרר.
בחלומו נגלה ה' לאבימלך ומורה לו להחזיר את שרה לאברהם.
אבימלך כועס על אברהם שלא דיבר אמת ומעניק לו "צֹאן וּבָקָר, וַעֲבָדִים וּשְׁפָחֹת".
וזאת כפיצוי על אי הנעימות שנגרמה ("כסות עיניים").
בסיפור הברית המופיע בבראשית כ"א מסופר על הברית שנחתמה בין אברהם לאבימלך.
אברהם קונה את הבאר שברשות אבימלך וקורא לה באר שבע, על שום שנשבעו שניהם זה לזה.
סיפור זה מקביל לסיפור ברית יצחק ואבימלך המופיע ב.
סיפור ברית אברהם ואבימלך הוא סיפור אטיולוגי הבא להסביר את שמה של העיר באר שבע שלימים תהפוך לאחת הערים הגדולות במדינת ישראל.
בקשת אבימלך ופיכל שר צבאו
נוסחת הפתיחה "וַיְהִי בָּעֵת הַהִוא" מקשרת בין סיפור הברית לסיפור הקודם גירוש הגר וישמעאל.
בתחילת הסיפור אבימלך ופיכל שר צבאו מגיעים אל אברהם ומבקשים ממנו לכרות עמם ברית.
הנימוק לבקשה הוא:"אֱלֹהִים עִמְּךָ בְּכֹל אֲשֶׁר-אַתָּה עֹשֶׂה." לאבימלך מתלווה שר צבאו וזאת כדי להראות את חשיבות ההסכם ותוקפו, שנרקם בין אברהם לאבימלך.
בתעודות שנמצאו באללח' נמצא כי הברית נחתמה בנוכחות שר צבאו של המלך תוך כדי טקס הקרבת קורבנות.
אבימלך מבקש להבטיח גמול עתידי על הגמול שגמל לאברהם בעת ירידתו לגרר ולכן מבקש מאברהם להשבע לו.
הצירוף "תִּשְׁקֹר לִי" מופיע פעם אחת במקרא ומלמד על הפרת הברית.
ביטוי זה הוא ביטוי משפטי המבקש להבטיח את קיום הברית בין שני הצדדים.
הביטוי "תִּשְׁקֹר לִי" רומז לשקר ששיקר אברהם לאבימלך בסיפור ירידת אברהם לגרר.
השבועה מלמדת על כך שאבימלך ביקש לתת תוקף לברית כי הרי שבועה באל מחייבת.
הצירוף בבקשתו לאברהם רומז אבימלך על החסד שעשה עמו בהיותו בגרר.
ההתחייבות מקבלת תוקף בשבועה אשר נשבע אברהם.
בתחילה נשבע אברהם שיקיים את הברית.
עם זאת, אברהם מלין על עבדי אבימלך שלא נתנו לעבדיו להשתמש בבאר המים אשר נחפרו על ידי עבדיו.
אבימלך אומר כי לא ידע מי עשה זאת ודוחה את האשמה.
תגובתו של אברהם לא מאחרת לבוא והוא מעניק לאבימלך מתנות.
שבע הכבשות אשר ניתנו לאבימלך מסמלות את תוקף הברית בה קיבל אברהם חזקה על הבאר.
החזרה על המילה 'ברית' מלמדת כי ההסכם שנחתם הוא ברית בין שווים והמקום נקרא באר שבע "כִּי שָׁם נִשְׁבְּעוּ שְׁנֵיהֶם".
אבימלך ושר צבאו שבים לארץ פלשתים
הכתוב מספר כי אבימלך ושר צבאו חוזרים לארץ פלשתים, אברהם נוטע את אשל אברהם ומתיישב בארץ פלשתים.
בהתיישבות אברהם בארץ פלשתים יש שראו ביטוי לכשל כרונולוגי ולא סיפור על התיישבות פלישתית באזור.
בני הברית הכריזו ב-6 בינואר 1579 על כוונתם להגן בהחלטיות על הדת הרומית-קתולית במקומותיהם נגד מה שהם ראו כהפרת זכויות גסה מצד הקלווניסטים במחוזות האחרים.
החותמים שמו קץ להשתתפותם ב""השכנת הסדר" בגנט (1576), הצהירו על נאמנותם למלך ספרד, פליפה השני וכלפי המושל הכללי מטעם ספרד, אלסנדרו פארנזה וויתרו על כל קשר עם המורדים ההולנדים מהצפון.
אחרי ברית אראס ב-26 בינואר 1579 המתנגדים למלך פיליפ השני כרתו את ברית אוטרכט.
הצדדים שחתמו על הברית התחילו משא ומתן להשגת שלום נפרד עם כתר ספרד, שהביא להסכם אראס ב-17 במאי 1579. הסכם זה נתן תוקף פורמלי לפיוס החותמים עם מלך ספרד ההבסבורגי.
ברית אראס היוותה בסיס לכיבוש מחדש עד אנטוורפן של פלנדריה ושל ברבנט על ידי כוחותיו של אלסנדרו פרנזה והיווה שלב ראשון לחלוקת ארצות השפלה ההבסבורגית בין ארצות השפלה הספרדית ל (רפובליקת המחוזות המאוחדים).
כמה מהטריטוריות שהשתתפו בברית אראס הן בימינו חלק מצרפת בעקבות הסכם הפירנאים ב-1659, הסכם אאכן ב-1668 והסכמי ניימכן ב-1678.
ההוראות העיקריות של הברית כללו:
ארגון מועצת המדינה כפי שפעל בימי שלטונו של קרל החמישי (קרלוס הראשון של ספרד)
שני שלישים מחברי מועצת המדינה יהיו מוסכמים על כל הפרלמנטים המקומיים
יש להחזיר את כל הפריבילגיות שהתקיימו לפני המרד ההולנדי
הדת הרומית קתולית היא הדת היחידה.
ארצות השפלה בימי שלטונם של קרל החמישי ופיליפ השני
שבעה עשר המחוזות של ארצות השפלה היו אחד מירושות של קרל החמישי, מהדוכסות הבורגונדית של שארל הנמהר.
קרל החמישי עצמו נולד בארץ זו בעיר גנט.
בבלגיה של היום, וראש בית הבסבורג ומלך ספרד, ב-1519 נבחר קרל החמישי גם כקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-1549 הגדיר קרל החמישי מחדש את מעמד ארצות השפלה באמצעות סנקציה הפרגמטית שקבעה כי תהיינה אלה ישות נפרדת מהאימפריה הרומית הקדושה לפני תעבורנה בירושה לידי בנו, פיליפ, לעתיד פליפה השני, מלך ספרד.
ב-1555 כשהתפטר קרל החמישי מתפקידיו המלכותיים, זכה פיליפ השני בכתר ספרד ובשבעה עשר המחוזות של ארצות השפלה, ובנוסף חבל פראנש-קונטה.
השטחים באוסטריה, הונגריה, בוהמיה וכו' שנשלטו על ידי קרל עברו לאחיו, פרדיננד הראשון שנבחר לקיסר.
פליפה השני יוצג בכל מחוז (לא ממש כ"מלך ספרד" אלא כ"רוזן פלנדריה", "דוכס ברבנט" וכו') על ידי מושל (סטאטהאודר) ובכלל המחוזות על ידי מושל כללי, תפקיד שאותו מילאה באותה תקופה אחותו למחצה, מרגריטה, מאוסטריה שנעזרה במועצת מדינה.
לכל מחוז היה ייצוג (הפרלמנטים המחוזיים – "מעמדות"), אך היה קיים גם פרלמנט של כל ארצות השפלה, "המעמדות הכלליים".
מהמרד ההולנדי לביזת אנטוופרן – 1566–1576
המתחים הפוליטיים (תפקידם של האצילים המקומיים) והדתיים (סוגיית הקלוויניזם) עמדו במרכז העימות בין האליטות של ארצות השפלה עם פיליפ השני.
הם הגיעו לשיא ב-1566 כשפרץ מרד הקבצנים
(Révolte des Gueux) ואחר כך "הזעם האיקונוקלסטי" של הקלוויניסטים עם המצור על ולנסיין (1567).
באביב 1567 נראה שהמצב התייצב, אבל פליפה שני החליט לשלוח לאזור כוחות ספרדיים בפיקודו של פרננדו אלבארס דה טולדו, דוכס אלבה.
אלבה הגיע באוגוסט 1567 ,יישם מדיניות של דיכוי אכזרי והחליף מהר את מרגרטה מאוסטריה שהתפטרה.
ב-1567 הנסיך וילם מאוראניה, חבר במועצת המדינה וסטאדהאודר של הרוזנויות הולנד וזיילנד, יצא לגלות ועמד בהמשך בראש מתקפה נגד כוחותיו של הדוכס אלבה.
הלחימה חודשה ב-1572 (עם כיבוש לה בריאל) והפעם ההתקוממות השתלטה על מחוזות הצפון.
וילם מאוראניה קבע את מטהו בדלפט בהולנד.
יורשו בתפקיד, לואיס דה רקסנס, מת במרץ 1576, כשאין לו מחליף מידי.
השלטון הופעל אז על ידי מועצת המדינה ואחר כך על ידי הפרלמנט.
באותם הימים, בין 4–7 בנובמבר 1576 חיילים ספרדים ללא שכר ופיקוד, ביצעו פרעות וביזה בעיר אנטוורפן.
מהשכנת הסדר בגנט ועד קרב ז'מבלו 1576–1578
נוכח ביזת אנטוורפן השלטונות הגיבו בהסכם שנקרא "השכנת הסדר בגנט" שנועד ליישר את ההדורים בין הקלוויניסטים לקתולים, בין הנאמנים למלכות ולמורדים, על מנת להחזיר את הביטחון.
הם דרשו את נסיגת כוחות המשלחו הספרדי
בנובמבר 1546 הגיע ללוקסמבורג המושל הכללי החדש, דון חואן מאוסטריה, אח למחצה של המלך פיליפ השני, ושל מרגרטה מפארמה.
רק בפברואר 1577 הרשה לו הפרלמנט ההולנדי להיכנס לבריסל.
דון חואן נמלט מהר לנאמור ובדצמבר קיבל שם תגבורות צבאיות בפיקודו של אלסנדרו פארנזה, בנה של מרגרטה מפארמה.
בינואר 1578 אחרי השכנת הסדר בגנט, כל ארצות השפלה ההבסבורגיות היו מאוחדות בהתנגדותן לשלטון הכיבוש של המלך פליפה השני של ספרד, ששלט בהן.
הן יצרו את ברית בריסל שהקימה ממשל פורמלי המורכב מהפרלמנט (המעמדות הכלליות) והמושל הכללי שהתמנה על ידי הארכידוכס מתיאס בתחרות עם המושל הכללי המלכותי, דון חואן מאוסטריה.
בהתחלה דון חואן הכיר בברית בריסל ואף סיכם איתה על "הצו הנצחי" מ-1577, אבל חזר בו ביולי 1577 וניתק את קשריו עם הפרלמנט ההולנדי.
וילם מאוראניה, שעמד בראש המחוזות המורדים – הולנד וזיילנד, מילא תפקיד מוביל במועצת המדינה, המוסד הפועל בשם הפרלמנט.
אחת ההוראות החשובות של "השכנת הסדר בגנט" הייתה הנהגת חופש הדת עבור הקלוויניסטים בהולנד ובזיילנד, והפיכת הדת הקלוויניסטית לדת נסבלת בכל מקום בארצות השפלה, אם כי כל 15 המחוזות האחרים נשארו רשמית בשליטה קתולית.
במהרה גם הקלוויניסטים במחוזות אחרים דרשו חופש דת.
ברוזנות פלנדריה ובחבל ברבנט הם אף השתמשו בכוח כדי להחליף את השלטון בערים כמו גנט, ברוז' ואנטוורפן ולהשיג את יעדם, למורת רוחם של המנהיגים הקתולים בדרום הארץ.
הנסיך וילם ניסה להבטיח שלום אזרחי באמצעות מדיניות "שלום הדת" שכללה חופש פולחן לקתולים ולפרוטסטנטים כאחד בכל שטחי ארצות השפלה.
בעזרת תגבורות בפיקודו של אלסנדרו פארנזה, דוכס פארמה, ובנה של מרגרטה מפארמה, חואן מאוסטריה נחל ניצחון ראשון על צבא הפרלמנט בקרב ז'מבלו.
זה היה ניצחון ראשון של כוחות המלכות אחרי שנים רבות.
תוך המשך הקרבות, טרח דון חואן לפלג את האויבים, לשים טריז בין הקתולים לקלוויניסטים.
הוא ניצל את קיומה של הסיעה הקלוויניסטית הרדיקלית, שהשליטה בשנים 1577–1585 באנטוורפן
משטר שרדף את הדת הקתולית.
עובדה זו לא תאמה את הקו המתון של מנהיגי המרד, שנשאו ונתנו עם נסיכים קתולים כמו הארכידוכס האוסטרי מתיאס ופרנסואה מאנז'ו, אחיו של מלך צרפת, אנרי השלישי.
חואן מאוסטריה מת ב-1 באוקטובר 1578 והוחלף מיד על ידי אלסנדרו פארנזה.
חתימת הברית באראס על ידי מחוזותיהן הדרומיים של ארצות השפלה הייתה הצלחתו הראשונה של פארנזה.
ברירת שמשון היא מונח גאופוליטי המתייחס לדוקטרינת ההרתעה הגרעינית הלא-רשמית של ישראל, שבה המדינה שומרת על אפשרות לשימוש בנשק גרעיני כמוצא אחרון במקרה של איום קיומי חמור – אפילו אם הדבר יוביל להרס הדדי.
השם נגזר מהסיפור התנ"כי של השופט שמשון, שהקריס את מקדש הפלשתים בקוראו: "תָּמוֹת נַפְשִׁי עִם פְּלִשְׁתִּים", כלומר – הרס האויב גם במחיר חייו.
אף אחת מממשלות ישראל לא אישרה רשמית את אופציית שמשון כדוקטרינה, כאשר גורמים רשמיים נמנעו באופן עקבי מאיומים מפורשים בתגמול גרעיני מאסיבי כדי לשמר עמימות אסטרטגית.
עם זאת, איתות עקיף נמשך באמצעות מוכנות צבאית ותקדימים היסטוריים, כמו שיקולים שדווחו במהלך משברים קיומיים.
גישה זו תואמת את מדיניות ישראל של אי-הכחשה ואי-אישור קיומו של נשק גרעיני.
אסטרטגיה זו מדגישה את מדיניות העמימות הגרעינית של ישראל, שבה, לפי האומדנים, החזקתם של כ-80 עד 400 ראשי נפץ אינה מאושרת ואינה מוכחשת, ומטרתה העיקרית היא להרתיע פלישות קונבנציונליות או מתקפות מוחצות שעלולות לכבוש את המדינה.
תומכי "אופציית שמשון" רואים בה הגנה הכרחית וקריטית עבור ישראל, כיוון שהיא מאפשרת למדינה קטנה בתוך אזור עוין להתמודד עם איומים קיומיים מצד אויבים עדיפים עליה באופן משמעותי מבחינה מספרית וצבאית.
לדידם, היכולת הגרעינית הלא-מוצהרת היא המבטיחה שאף צד לא יעז לנסות להשמיד את ישראל בהתקפה כוללת.
לעומתם, עלתה ביקורת כי דוקטרינה זו מסוכנת ומערערת את היציבות האזורית.
החשש העיקרי הוא שהיא עלולה להוביל להסלמה בלתי נשלטת של סכסוכים, שכן יריבים עשויים לפרש את נכונותה של ישראל להשתמש בנשק גרעיני כ"תגובת יום דין בלתי נמנעת" במקרה של תבוסה קרובה.
תפיסה זו עלולה לתמרץ את אותם יריבים לבצע דווקא תקיפת מנע במטרה לנטרל את היכולת הגרעינית של ישראל בטרם תופעל.
האפקטיביות והאמינות של הדוקטרינה אינן נשענות על איומים גרעיניים גלויים, אלא על נחישות נתפסת בעיני האויב.
המדיניות הזו משתלבת עם הדגש הרחב יותר של ישראל על שמירת הרתעה, הן על ידי הימנעות מהכרה גרעינית רשמית (מדיניות העמימות), והן על ידי הפעלת תגובות קונבנציונליות חזקות ובלתי-פרופורציונליות בתגובה לאיומים קטנים יותר.
באופן זה, ישראל משדרת עוצמה ונחישות קיצונית, המחזקות את האיום הגרעיני הסמוי, מבלי לחצות את הגבול של הצהרה גרעינית גלויה.
המונח "אופציית שמשון" שאוב ישירות מהסיפור המקראי על שמשון בספר שופטים, פרק ט"ז.
הארכיטיפ המכונן הוא של שמשון, לאחר שנתפס ועוּוַר על ידי הפלשתים, הוצג שמשון במקדש דגון בעזה, שעל גגו נאספו כ-3,000 איש ואישה כדי ללעוג לו.
שמשון, שהתפלל לכוח אלוהי פעם אחרונה, מיקם את עצמו בין שני עמודי התמך המרכזיים של המקדש, הפעיל את כוחו העצום והרס את המבנה על כל יושביו, כולל הוא עצמו.
מעשהו הפך לסמל של נקמה אחרונה ושל הקרבת חיים אישית למען פגיעה באויב.
המעשה של שמשון הפך סמל של תגמול קורבני והתנגדות בלתי מתפשרת נגד השמדה ושעבוד.
זהו ביטוי למוטיב של "השמדה הדדית מובטחת" בגרסה קיומית-הישרדותית, שבו עדיף למנוע ניצחון ושעבוד מצד האויב, גם במחיר של סכנה קיומית ואף הרס עצמי.
העידן שלאחר השואה הגביר את הסמליות המקראית הזו בתוך התודעה הקולקטיבית היהודית, ועיצב אתוס הישרדותי המושרש בציווי "לעולם לא עוד", דהיינו, מחויבות בלתי מתפשרת לסיכול איומים על המשכיותו של העם היהודי.
בתודעה הלאומית הישראלית, הרעיון שימש לחיזוק תחושת הנחישות וההרתעה, במיוחד במהלך תקופת מלחמת העצמאות.
מנהיגי המדינה, כולל דוד בן-גוריון, מסגרו את המאבק כצו קיומי, והזכירו תקדימים היסטוריים ומקראיים דומים לניצחונות אבות על הכיליון.
מדיניות העמימות הגרעינית של ישראל משמשת כמרכיב הרתעתי שנועד למנוע ממדינות אויב לנסות להשמיד את ישראל, בין אם באמצעות מתקפה קונבנציונלית ובין אם בדרכים אחרות.
היישום האסטרטגי אינו מבוסס בהכרח על שימוש ממשי בנשק גרעיני, אלא על עצם עובדת קיומו הידוע, או לפחות המשוער.
הרעיון של "ברירת שמשון" הפך למוכר בציבור בעקבות פרסומו של ספר בעל שם זהה על ידי העיתונאי החוקר סימור הרש בשנת 1991. בספר חשף הרש את היכולות הגרעיניות של ישראל ואת השפעתן על תפיסת הביטחון הלאומי ועל יחסיה עם ארצות הברית.
היכולות הגרעיניות של ישראל, שפותחו מאז שנות ה-60, הפכו בהדרגה למרכיב מרכזי בתפיסת הביטחון הישראלית.
הן מהוות את התשתית הרעיונית והמעשית שעליה נשענת "אופציית שמשון", כיכולת הרתעה עליונה שנועדה להבטיח את קיומה של המדינה גם בתרחישי קיצון.
היעילות הסיבתית של המדיניות טמונה באיזון בין איום נתפס לבין אי-ודאות, מה שמפחית תמריצים לתקיפות מנע או לתגובות הסלמה שעלולה לעורר הכרזה מפורשת.
מבחן מרכזי של חוסנה של העמימות התרחש ב-1986, כאשר מרדכי ואנונו, טכנאי לשעבר בהקריה למחקר גרעיני בדימונה, חשף ראיות מפורטות על ייצור הפלוטוניום והרכבת ראשי הנפץ של ישראל ל"סאנדיי טיימס" של לונדון ב-5 באוקטובר, כולל תצלומים של מפעלים תת-קרקעיים לעיבוד מחדש, המסוגלים לייצר מספר כלי נשק בשנה.
למרות גילויים אלה, שאישרו ארסנל שהוערך באותה תקופה ככולל עד 200 ראשי נפץ, פקידים ישראלים לא פרסמו תגובה מהותית, ובמקום זאת רדפו אחר חטיפתו של ואנונו ברומא וכליאתו לאחר מכן למשך 18 שנה באשמת ריגול, ובכך שמרו על שתיקה רשמית מבלי לשנות את מסגרת העמימות.
מבחינה אמפירית, מדיניות העמימות הגרעינית הוכחה כיעילה בהשגת הרתעה מול יריבים, מבלי לשאת בנטל ובחסרונות של מדיניות גרעינית גלויה ומפורטת, כפי שקורה במעצמות.
היתרון העיקרי הוא שמירה על ההרתעה תוך הימנעות מביקורת בינלאומית ומעידוד מרוץ חימוש אזורי.
העמימות של ישראל ממזערת תגובת נגד מבעלות ברית כמו ארצות הברית, שסבלה את התוכנית בשתיקה מאז ההבנה בין ניקסון ומאיר ב-1969, תוך הימנעות מהעלויות הדיפלומטיות של הודאה שעלולה הייתה לדרבן את מדינות ערב להסלמה.
זאת בניגוד למעצמות גרעיניות, מדיניות העמימות הגרעינית מאפשרת לישראל לשמור על כוח הרתעה אסטרטגי איכותי המפצה על פערי כוחות קונבנציונליים, בלי להיכבל למגבלות הבינלאומיות, דרישות האימות והאמנות שמוטלות על המעצמות הגרעיניות המוצהרות.
הדבר מקשה על כל גורם מחוץ לממשלת ישראל לתאר באופן סופי את מדיניותה הגרעינית האמיתית של המדינה, תוך שהיא עדיין מאפשרת לישראל להשפיע על התפיסות, האסטרטגיות והפעולות של ממשלות אחרות.
עם זאת, במהלך השנים, כמה מנהיגים ישראלים הכירו בפומבי ביכולתה הגרעינית של ארצם: אפרים קציר ב-1974, משה דיין ב-1981, שמעון פרס ב-1998, ואהוד אולמרט ב-2006. במהלך שימוע האישור שלו בסנאט של ארצות הברית ב-2006, בנוגע למינויו למזכיר ההגנה תחת ג'ורג' וו.
בוש, רוברט גייטס הודה שלישראל יש נשק גרעיני, ושנתיים מאוחר יותר, ב-2008, נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ימי קרטר ציין כי מספר כלי הנשק הגרעיניים המוחזקים על ידי ישראל הוא "150 או יותר".
בספרו משנת 2008, "תרבות המלחמה" (The Culture of War), כתב מרטין ון קרפלד, פרופסור להיסטוריה צבאית באוניברסיטה העברית בישראל, כי מאז שגייטס הודה שישראל מחזיקה בנשק גרעיני, כל דיבור על נשק גרעיני בישראל עלול להוביל ל"מעצר, משפט ומאסר".
לפיכך, פרשנים ישראלים מדברים בלשון נקייה כגון "נשק יום הדין" ו"ברירת שמשון".
עם זאת, כבר בשנת 1976 העריכו ה-CIA כי ישראל מחזיקה ב-10 עד 20 כלי נשק גרעיניים.
עד 2002, ההערכה הייתה שהמספר גדל ל-75 עד 200 כלי נשק תרמו-גרעיניים, שכל אחד מהם הוא בטווח של כמה מגה-טון.
ברואר העריך כי בידי ישראל עד 400 כלי נשק גרעיניים.
ניתן לשגר אותם מהיבשה, מהים ומהאוויר.
זה נותן לישראל יכולת "מכה שנייה" גם אם רוב המדינה תיהרס.
ב-1991, העיתונאי החוקר האמריקאי והסופר הפוליטי זוכה פרס פוליצר, סימור הרש, חיבר את הספר "ברירת שמשון: על סוד הארסנל הגרעיני של ישראל ומדיניות החוץ האמריקאית".
בהקדמה לספר הוא כותב: "זהו ספר על איך ישראל הפכה לכוח גרעיני בסתר.
הוא מספר גם כיצד סוד זה שותף, אושר, ולעיתים קרובות התעלמו ממנו במכוון, על ידי ראשי המערכת הפוליטית והצבאית בארצות הברית מאז שנות אייזנהאואר".
מסגרת ההרתעה הגרעינית של ישראל מתמקדת בסיכול איומים קיומיים הנשקפים מקואליציות פוטנציאליות של יריבים, המסוגלים להכריע את כוחותיה הקונבנציונליים, כפי שהודגם במלחמת ששת הימים ב-1967 ובמלחמת יום הכיפורים ב-1973, שבהן מדינות ערב גייסו צבאות עדיפים מספרית במטרה לכתר ולהשמיד את המדינה.
עמדה זו מטפלת בחולשותיה הגאוגרפיות של ישראל, שטח צר, מרכזי אוכלוסייה מרוכזים בצפיפות ועומק אסטרטגי מוגבל, מה שהופך אותה לפגיעה לכיבוש מהיר בפלישות רב-חזיתיות ללא הגנה אולטימטיבית.
האסטרטגיה מניחה כי היכולת הגרעינית משמשת כרשת ביטחון רציונלית, המבטיחה הישרדות על ידי הטלת עלויות בלתי מתקבלות על הדעת על תוקפים השוקלים יציאה למלחמת חורמה.
מנקודת מבט של תאוריית ההרתעה, המסגרת מסתמכת על הרציונליות המשוערת של היריבים, שבה האיום האמין בפעולת תגמול מאסיבית ובלתי פרופורציונלית הופכת תוקפנות למסוכנת מדי, בדומה לעקרונות השמדה הדדית מובטחת המותאמים להקשרים אסימטריים.
תקדימים היסטוריים, כמו ההפסדים הקרובים לאסון בראשית מלחמת יום כיפור, אשר הובילו לכוננות גרעינית, מדגישים כיצד חישוב האיום הזה מאלץ אויבים לכייל מחדש שאיפות הקצרות מהשמדה, ולהעדיף סכסוכים מוגבלים על פני מתקפות חזיתיות כוללות.
ולראיה, אף קואליציה לא פתחה בפלישה רחבת היקף שמטרתה השמדת ישראל מאז 1973, למרות עוינות אזורית מתמשכת.
בתחילת שנות ה-2000, חיזקה ישראל את עמדת ההרתעה הגרעינית שלה על ידי הפעלת יכולות "תקיפה שנייה" ימיות באמצעות צי צוללות הדולפין.
צוללות אח"י לוויתן ואח"י תקומה הוכנסו לשירות בשנת 2000 בעקבות ניסויי טילים מוצלחים באותה שנה, כפי שאושר על ידי גורמים אמריקאים.
כלי שיט דיזל-חשמליים אלה, המצוידים בצינורות טורפדו מוגדלים של 650 מ"מ, המסוגלים לשגר טילי שיוט גרעיניים כמו הפופאי טורבו, השלימו את "הטריאדה הגרעינית" של ישראל, לצד מערכות יבשתיות ואוויריות, והגבירו את יכולת ההישרדות מפני תקיפות מנע ממדינות סוררות.
פיתוח זה טיפל באיומים מתפתחים מצד מדינות בעל יומרות גרעיניות כמו עיראק של סדאם חוסיין וסוריה של בשאר אל-אסד, על ידי הבטחת אופציית תגמול אמינה, מבלי לשנות את דוקטרינת הליבה של עמימות.
מדיניות העמימות הגרעינית המכוונת של ישראל נמשכה ללא שינוי לאחר שנת 2000. על אף היעדר מעבר רשמי למדיניות שקופה, קיימות הדלפות תקופתיות המאירות את הנושא, כמו דיווחים משנת 2012 אשר אישרו פריסות גרעיניות על גבי צוללות.
מנהיגים ישראלים שמרו על התייחסויות מעורפלות ל"תגמול מוחץ" בתרחישים קיומיים, ושמרו על ערך ההרתעה של ברירת שמשון נגד שחקנים מדינתיים, תוך הימנעות מהכרה מפורשת שעלולה להזמין מרוצי חימוש או לחץ בינלאומי.
המשכיות זו שיקפה קונצנזוס כי העמימות מרתיעה, מבלי לעורר הסלמה, גם כשיש איומים מצד שחקנים לא-מדינתיים.סדרת הצוללות "דולפין", שנבנתה בגרמניה ומופעלת על־ידי חיל הים הישראלי, מזוהה בפרסומים זרים נרחבים כמצוידת ביכולות לשאת ולשגר נשק גרעיני.
בשל מדיניות העמימות הגרעינית, ישראל לא מאשרת רשמית או מכחישה חימוש בנשק גרעיני על גבי אותן צוללות.
מדיניות זו מקשה על הצגת עובדות חתוכות וברורות לציבור.
ייעוד הצוללות מסדרת דולפין, ובסדרה המתקדמת יותר, דולפין AIP, מתואר לעיתים כמרכיב מרכזי ביכולת ה"מכה השנייה" של ישראל, היכולת להנחית תקיפת תגובה נרחבת גם במקרה של פגיעה קשה בתשתיות הקרקעיות.
יכולת זו נתפסת כחשובה לאסטרטגיה של הרתעה גרעינית.
בהתאם לפרסומים זרים, הצוללות כוללות צינורות טורפדו רחבי־ממדים (כ־650 מ"מ), שהם גדולים מהנדרש לטורפדו רגיל; הערכות מצביעות על כך שצינורות אלה מותאמים לשיגור טילי שיוט הניתנים לחימוש בראשי קרב גרעיניים, ככל הנראה גרסה של טיל "פופאי" שפיתחה ישראל.
חיל הים מפעיל בסך הכל שש צוללות מסדרות דולפין ודולפין AIP, שלוש מכל סדרה, ובנוסף נחתמה עסקה לרכישת שלוש צוללות חדשות מסדרת "דקר".
הצוללות עוגנות בבסיס חיל הים בנמל חיפה, נושא שלעיתים מעורר ויכוח ציבורי בנוגע לבטיחות ולסכנות אפשריות של תפעול וקרינה.
הבטחת ביטחונה של ישראל נסמכת על שילוב הרמוני בין שני נדבכים מרכזיים: העליונות הצבאית האיכותית ויכולת ההרתעה הגרעינית הבלתי-מוצהרת.
העליונות האיכותית נשמרת בזכות מערכות טכנולוגיות מתקדמות, המסופקות בחלקן על ידי ארצות הברית, כמו חימושים מדויקים והגנות טילים כשכבת כיפת ברזל, היעילות בסיכול איומים טקטיים, אך אינן יכולות לבלום פלישה מסיבית ומתואמת של כוחות רבים הפועלים בו-זמנית בחזיתות שונות.
לשם כך, משמשת היכולת הגרעינית כרשת ביטחון אסטרטגית, המיועדת לטפל בתרחישים שבהם כוח משולב, למשל, קואליציה הכוללת כוחות משולבים מאיראן, סוריה, עזה, תימן וקבוצות פרוקסי, שעלולה להפר את מאזן הכוחות באופן שיעלה על יכולות ההגנה הקונבנציונליות של ישראל.
מנגנון הרתעה דו-שכבתי זה משיג מטרה כפולה: הוא מרתיע איומים קיומיים מדרגה ראשונה, ומאפשר, בד בבד, תגובה קונבנציונלית ומדודה להתגרויות מדרגה נמוכה, וכך מייצב את הזירה הביטחונית של המדינה לאורך זמן.
על אף שנשק גרעיני נתפס כמבטיח האולטימטיבי של מערכת הביטחון הישראלית כבר בשנות ה-60, המדינה נמנעה מבניית כוחה הצבאי סביבו, ובמקום זאת רדפה אחרי עליונות קונבנציונלית מוחלטת כדי למנוע מעורבות גרעינית כמוצא אחרון.
התפיסה המקורית של "ברירת שמשון" הייתה כהרתעה בלבד.
הם הנגידו אותה למצור הקדום על מצדה, שם 936 קנאים יהודים ביצעו התאבדות המונית במקום להיות מובסים ולהשתעבד לרומאים.
במאמר שכותרתו "הסוד האחרון של מלחמת ששת הימים", דיווח ה"ניו יורק טיימס" כי בימים שלפני מלחמת ששת הימים ב-1967 תכננה ישראל להחדיר צוות של צנחנים באמצעות מסוק לסיני.
משימתם הייתה להקים ולהפעיל מרחוק פצצה גרעינית על פסגת הר כאזהרה למדינות העוינות שמסביב.
על אף נחיתות מספרית, ישראל חיסלה למעשה את חיל האוויר המצרי וכבשה את סיני, וניצחה במלחמה עוד לפני שהיה ניתן להקים את הניסוי.
תת-אלוף (בדימוס) יצחק יעקב התייחס למבצע זה כ"ברירת שמשון הישראלית".
במלחמת יום הכיפורים ב-1973, כוחות ערביים הביסו כוחות במוצבים ישראליים, וראש הממשלה גולדה מאיר אישרה העלאת הכוננות הגרעינית והורתה להכין 13 פצצות אטום לשימוש באמצעות טילים ומטוסים.
שגריר ישראל הודיע לנשיא ריצ'רד ניקסון כי "מסקנות חמורות מאוד" עלולות להתעורר אם ארצות הברית לא תטיס אספקה.
ניקסון נענה לבקשה ושלח את רכבת אווירית במבצע ניקל גראס.
יש הרואים בכך את האיום הראשון בשימוש ב"ברירת שמשון".
סימור הרש כותב כי "הניצחון המפתיע של מפלגת הליכוד בראשות מנחם בגין בבחירות הלאומיות במאי 1977 ...
העלה לשלטון ממשלה שהייתה מחויבת אף יותר מממשלת מפלגת העבודה ל'ברירת שמשון' ולצורך בארסנל גרעיני ישראלי".
לואיס רנה ברס, פרופסור למדעי המדינה באוניברסיטת פרדו, עמד בראש פרויקט דניאל, קבוצה שייעצה לראש הממשלה אריאל שרון.
הוא טוען בדו"ח הסופי של הפרויקט כי ההרתעה האפקטיבית של "ברירת שמשון" תוגבר על ידי סיום מדיניות העמימות הגרעינית, אם אחת מאויבותיה תחשוף יכולות גרעיניות.
במאמר משנת 2004 הוא ממליץ לישראל להשתמש באיום "ברירת שמשון" כדי "לתמוך במכות מקדימות קונבנציונליות" נגד נכסים גרעיניים ולא־גרעיניים של האויב, מכיוון ש"ללא נשק כזה, ישראל, שנאלצת להסתמך לחלוטין על כוחות לא-גרעיניים, עלולה שלא להיות מסוגלת להרתיע תגובות אויב למכה המקדימה הישראלית".
לפי לואיס רנה ברס, אופציית שמשון צריכה להיות מובנת לא כמעשה נקמה הרסני אחרון, אלא כאמצעי אסטרטגי משכנע שנועד להטיל מגבלה ברורה על איומים קיומיים נגד ישראל.
הוא מציג את ברירת שמשון כדוקטרינת הרתעה שיורית, שהיא מוצא אחרון המובסס על איום אמין בתגמול גרעיני מכריע.
לדבריו, רק סיום מדורג של מדיניות העמימות הגרעינית יוכל לאפשר לישראל לנצל את היתרונות הפוטנציאליים המשמעותיים הגלומים ב"ברירת שמשון".
אסטרטגיית "ברירת שמשון" נמצאת במרכזו של פולמוס ציבורי נוקב, המשתרע מעיתונאים וחוקרים ועד מקבלי ההחלטות.
מצד אחד, ישנם קולות המדגישים את הזהירות והאחריות מצד ישראל.
לדוגמה, העיתונאי ארי שביט כותב על האסטרטגיה הגרעינית של ישראל: "בכל הנוגע לכל דבר גרעיני, ישראל תהיה הרבה, הרבה יותר זהירה מארצות הברית ומנאט"ו.
בכל הנוגע לכל דבר גרעיני, ישראל תהיה המבוגר האחראי של הקהילה הבינלאומית.
היא תבין היטב את אופיו המאיים של השד ותשמור אותו נעול במרתף".
מנגד, רוב הדיון הציבורי עוסק בעמדות קיצוניות, הרואות ב"ברירת שמשון" מענה קיומי ואף סוג של "צדק אולטימטיבי" מול סכנת השמדה.
פרופסור דייוויד פרלמוטר מאוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה טען במאמר דעה שפורסם ב-2002 ב"לוס אנג'לס טיימס" כי ישראל בונה נשק גרעיני כבר 30 שנה, ולנוכח אלפי שנות טבח ורדיפות, יכולתה להחזיק בכוח להרוס את העולם מול איום קיומי, היא הדרך להבטיח שלא תהיה "קבלה פסיבית וחסרת כוח של גורלם".
לדבריו, בניגוד לשמשון בעזה, מיתוס "מצדה" לא הייתה דוגמה ראויה לחיקוי, כי לא הזיקה לרומאים במאום.
והוסיף "מה ישרת את העולם ששונא יהודים טוב יותר בתמורה לאלפי שנות טבח, אם לא חורף גרעיני.
או להזמין את כל אותם מדינאים אירופאים ופעילי שלום מוחאי הכפיים להצטרף אלינו לתנורים?".
על מאמר זה השיב המחבר רון רוזנבאום בספרו מ-2012 "איך מתחיל הסוף: הדרך למלחמת עולם גרעינית שלישית", כגישה מרחיקת לכת שעלולה להצדיק פעולות הרסניות רחבות היקף.
הוא מוסיף כי במצבים של "שואה שנייה", ישראל עשויה לבצע פגיעות נרחבות על "עמודי תבל" של העולם, כמו ערי בירה מרכזיות באירופה והמקומות הקדושים לאסלאם, ומדגיש כי המהות ברירת שמשון היא ויתור על פרופורציונליות.
גם ההיסטוריון הצבאי מרטין ון קרפלד ביטא גישה דומה, בטענה שישראל, שחשה סכנה קיומית בזמן האינתיפאדה השנייה.
הוא צוטט בספרו משנת 2003 של דייוויד הירסט, "האקדח וענף הזית" (The Gun and the Olive Branch): "יש לנו את היכולת לקחת את העולם איתנו למטה.
ואני יכול להבטיח לכם שזה יקרה לפני שישראל תיעלם".
למרות זאת, תת־אלוף יצחק יעקב, שהיה "המוח" מאחורי ברירת שמשון, הסתייג וטען כי ישראל לא יכלה לכוון לאירופה מכיוון שטרם היו לה האמצעים הטכניים המתאימים לנשיאת המטען הגרעיני, ובכך הציב סימן שאלה על ההיתכנות המעשית של האיום על אירופה באותה העת.
ב-2012, גינטר גראס פרסם את הפואמה "מה שחייב להיאמר" (Was gesagt werden muss) שמתחה ביקורת על תוכנית הנשק הגרעיני של ישראל.
המשורר הישראלי וניצול השואה איתמר יעוז-קסט פרסם פואמה שכותרתה "זכות הקיום / איגרת-שיר לסופר הגרמני" הפונה לגראס בשמו.
העיתונאי הישראלי ב"ג'רוזלם פוסט" גיל רונן ראה בשיר זה התייחסות ל"ברירת שמשון", אותה תיאר כאסטרטגיה של שימוש בנשק הגרעיני של ישראל כדי "לחסל את אויבי ישראל יחד איתה, מה שעלול לגרום נזק בלתי הפיך לכל העולם".
ברית הנוער הקומוניסטי הישראלי, בראשי תבות בנק"י (ערבית: اتحاد الشبيبة الشيوعية الاسرائيلي ובקיצור: ا.ش.ش.ا, לרוב נאמר בערבית פשוט כ-الشبيبة الشيوعية, הנוער הקומוניסטי) היא תנועת נוער ישראלית, המתפקדת כמשמרת הצעירה של המפלגה הקומוניסטית הישראלית.
התנועה הוקמה באפריל 1924 על ידי צעירים קומוניסטים אשר הזדהו עם המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה וביקשו להקים גוף שנוער קומוניסטי יוכל לפעול ולהתחנך בו.
בתנועה חברים מאז ועד היום בני נוער יהודים וערבים.
מרבית סניפיה הגדולים נמצאים ביישובים ערביים, ובהם: נצרת, סכנין, טירה, יפיע ועוד.
בניגוד לשאר תנועות הנוער הסוציאליסטיות בישראל, בנק"י איננה תנועה ציונית.
בנק"י רואה בציונות תנועה לאומנית וקולוניאליסטית, שלטענתה, נישלה חלק גדול מהעם הפלסטיני.
המנון התנועה הרשמי הוא שיר הנוער הדמוקרטי, אך לרוב מרבים לשיר את האינטרנציונל.
עם זאת, יד ביד עם המפלגה הקומוניסטית הישראלית עברה גם בנק"י תהפוכות ופילוגים והיו תקופות שבהן התנועה האמינה בדברים שונים מהיום.
בנק"י היא תנועה הפעילה בפדרציה העולמית של הנוער הדמוקרטי.
מופיע לפיד, שמסמל את המאבק המתמשך נגד העוולות, היוצא מתוך עיגול ובתוכו עלי זית כסמל לחתירת התנועה לשלום וכוכב אדום שבתוכו פטיש ומגל המסמלים את המאבק לחברה צודקת.
במעגל חיצוני יותר כתובים ראשי התיבות של שמה של התנועה בעברית (ב.נ.ק.י.) ובערבית (ﺍ.ﺶ.ﺶ.ﺍ) וכמו כן מופיעה סיסמת התנועה בעברית ("העתיד שלנו") ובערבית ("ﻟﻧﺎ ﺍﻟﻐﺪ" – "לנו המחר").
בשנת 2023 שונה מעט הסמל כך שהסמל עכשיו הוא לבן על רקע אדום.
חולצת התנועה היא חולצה לבנה מכופתרת שמעליה עניבה משולשת אדומה.
את חולצת התנועה לובשים חניכי התנועה באירועים מיוחדים כגון: צעידת אחד במאי, יום הניצחון על הנאצים, ועידות בנק"י ומק"י ועוד.
לרוב תנועות הנוער הקומוניסטיות חולצת תנועה זהה.
הקמת התנועה והשנים הראשונות (1924–1941)
ברית הנוער הקומוניסטי (בנ"ק) התאגד במרס 1924, ביוזמת עשרה בני נוער, רובם מירושלים, ששאפו ליצור מסגרת פעולה לנערים ונערות, עובדים ולומדים, במסגרת הפעילות הקומוניסטית בארץ.
התנועה הייתה באותה תקופה במחתרת, משום שהשלטון הבריטי רדף את הקומוניסטים בכל תחומי שליטתו.
אף על פי כן, התנועה גדלה לאורך השנים עוד לפני הלגליזציה שלה.
רבים מחברי התנועה הגיעו מןהתנועות הכחולות שבהן פעלו פעילים של התנועה על מנת להביא אליה חברים חדשים (כך הגיע, לדוגמה, דוד חנין לתנועה).
בתקופת המנדט הבריטי פעילים קומוניסטים רבים נתפסו, נכלאו ועונו.
מספר פעילים קומוניסטים אף מתו כתוצאה מהעינויים הקשים והכליאה בידי הבולשת הבריטית, בהם יעל גרזון, וסיומה מירוניאנסקי שהיה בעת רציחתו מזכיר סניף תל אביב של הפק"פ.
במהלך מלחמת האזרחים בספרד יצאו עשרות חברי התנועה לספרד והצטרפו לבריגדות הבינלאומיות על מנת לסייע לכוחות הרפובליקה ולכוחות הקומוניסטיים כנגד הפשיזם של פרנקו.
מהלגליזציה עד סוף מלחמת העצמאות (1941–1949)
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות במבצע ברברוסה ב־22 ביוני 1941 וכניסתה של ברית המועצות למלחמת העולם השנייה עברה התנועה הקומוניסטית בכל רחבי האימפריה הבריטית ובכללה בפלשתינה-א"י לגליזציה פוליטית.
כל האסירים הקומוניסטים שוחררו מהכלא והותרה פעילות של התנועות הקומוניסטית.
עיקר הפעילות בשנים אלו הייתה הקריאה לפתיחת חזית שנייה נגד גרמניה וחיזוק ידיה של ברית המועצות במלחמה נגד הנאצים.
במסגרת פעילות זו הוקמו גופים כגון ארגון "ליגה V למען רוסיה המועצתית" בו שיתפו פעולה כוחות רבים, ממפא"י ועד פק"פ.
כמו כן, חלק מחברי הנוער הקומוניסטי והמפלגה התנדבו להתגייס לצבאות כוחות הברית במלחמה נגד הנאצים.
אחרי המלחמה פעלו חברי הנוער הקומוניסטי, בשיתוף פעולה עם הנוער של הליגה לשחרור לאומי להקמת מדינה יהודית בצד מדינה פלסטינית עצמאית.
אחרי קבלת תוכנית החלוקה על ידי האו"ם (נובמבר 1947) ופריצת מלחמת העצמאות, התגייסו חברי בנק"י ופק"פ לשורות ההגנה והחברים הערבים בליגה לשחרור לאומי קראו לפלסטינים ולמדינות האזור שהתנגדו לתוכנית החלוקה לא לתקוף את המדינות החדשות.
הקומוניסטים התנגדו נחרצות לפעולות הגירוש וההפחדה של האוכלוסייה הפלסטינית.
בסוף 1948 התאחדו הנוער של הליגה לשחרור לאומי ובנק"י.
מקום המדינה ועד מלחמת ששת הימים (1949–1967)
גם לאחר קום המדינה שמרה בנק"י על היותה תנועה יהודית-ערבית והמשיכה לפעול למען שוויון האוכלוסייה הפלסטינית בישראל.
באותה התקופה סניף תל אביב של בנק"י היה בן מאות חברים.
התנועה הפגישה בין נוער יהודי וערבי ולעיתים אף הפרה את תנאי המשטר הצבאי שחל על ערביי ישראל על מנת להפגיש את הנערים היהודים והערבים.
התנועה קראה לביטול המשטר הצבאי ולהסרת כל אפליה של האוכלוסייה הערבית.
לאחר טבח כפר קאסם עזרה התנועה להפיץ את הידיעות על הטבח ברחוב היהודי.
עם זאת, ב-1961 הוקם גרעין הנח"ל הראשון של בנק"י במטרה לסייע לקיבוץ יד חנה, שתמך באותה עת במק"י.
מסלול הגשמה זה בבנק"י מומש למרות ההתנגדות של חברי המפלגה הערבים שלא הסכימו עם שיתוף פעולה כזה עם צה"ל במיוחד בתקופת הממשל הצבאי על ערביי ישראל.
אחד מהתומכים במהלך הזה היה חבר הכנסת משה סנה שבנו אפרים סנה היה באחד מגרעיני הנח"ל הראשונים של בנק"י.
בתקרית גבול עם חיילים ירדניים שהייתה ב-8 בדצמבר 1964, נהרג אברהם ג'ורי, חייל בגרעין הנח"ל בשדות קיבוץ יד חנה.
תקרית זו תרמה לחידוד הבדלים בין חברי המפלגה הקומוניסטית הישראלית והייתה גורם מסייע בין שאר הגורמים לפילוג במפלגה שאירע בשנת 1965, עם הפילוג נסתיים גם פרק הנח"ל בבנק"י.
כאשר חל הפילוג, עזבו את התנועה חלק ניכר מבני הנוער היהודים והתנועה עברה למעשה לשורות רק"ח, זאת אף על פי שמזכ"ל התנועה יאיר צבן תמך בעמדת קבוצת מיקוניס-סנה.
מאז התנועה עברה לרשות רק"ח ומזכירה החדש היה בנימין גונן, לימים נציגה של חד"ש בהסתדרות.
התנועה התנגדה למלחמת ששת הימים כבר מיומה הראשון וראתה בה תוקפנות ישראלית וסברה שהמלחמה ותוצאותיה יפגעו במדינת ישראל הצעירה ובעמים השכנים.
ממלחמת ששת הימים ועד מלחמת לבנון הראשונה (1967–1982)
אחרי מלחמת ששת הימים קראה בנק"י נגד כיבוש סיני, הגדה המערבית (ובכללה מזרח ירושלים) ורצועת עזה וקראה למדינת ישראל לסגת במסגרת הסכמי שלום או הסכמי הפסקת-אש עם המדינות השכנות.
בין השנים 1967–1981 שירתו רוב חברי בנק"י היהודים בצה"ל, אך סירבו לשרת בשטחים הנ"ל.
התנועה קראה להסדר של הקמת מדינה פלסטינית לצד מדינת ישראל ובכך לסיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
היא התנגדה לפעולות טרור נגד אזרחים וטענה כי פעולות אלו מחלישות את המאבק הצודק מכיוון שהן בלתי-מוסריות; במקביל התנגדה התנועה לפעולות של צה"ל בשטחים.
התנועה התנגדה למלחמת לבנון הראשונה כבר בתחילתה, וטענה שישראל תשקע בלבנון והדבר יפגע בכל עמי האזור.
בתקופת מלחמת לבנון הראשונה סירבו חברי התנועה והמפלגה לשרת את המלחמה וחלקם אף ישבו בכלא צבאי כענישה על סירובם.
ממלחמת לבנון הראשונה עד היום (1982-הווה)
למרות ההתפתוחויות הפוליטיות שעברו על התנועה הקומוניסטית העולמית בסוף שנות ה-80, מק"י ובנק"י בתוכה הצליחו לשרוד את התמוטטות הגוש המזרחי ונפילת ברית המועצות.
כיום ברית הנוער הקומוניסטי הישראלי מונה אלפי חברים והיא פעילה בעיקר בכפרים ערביים.
למרות כך, התנועה מדגישה את ערך ה"שותפות יהודית-ערבית" ומטמיעה אותו בקרב פעיליה.
קידום מעמד האישה ומעמד הנערה בישראל.
השגת שלום צודק בין ישראל לשכנותיה.
הקמת מדינה פלסטינית עצמאית ודמוקרטית לצד ישראל.
פתרון בעיית הפליטים הפלסטינים באופן צודק.
שוויון חברתי, כלכלי וחוקי מלא בין יהודים וערבים.
שמירת זכויות העובדים בישראל וחיזוקן.
מאבק במדיניות ההפרטה והגנה על מדיניות מדינת הרווחה.
סניפי בנק"י מחולקים לשלושה תאים על סמך גיל.
בני עמל, קבוצת הילדים הקטנים גילאי 6-12. טליעה, קבוצות הנוער, גילאי 12-16 וקבוצת הבוגרים.
גילאי 17–26. מרבית החברים בקבוצות הבוגרות לוקחים חלק גם בפעילות של חד"ש סטודנטים.
בהתאם לאידאולוגיה הקומוניסטית, בנק"י בנויה על סמך ערכי הדמוקרטיה הריכוזית.
לפיהם, מעל כל מסגרת ארגונית קיימת מסגרת מחייבת מעליה.
הארגון בתנועה בנוי לפי הרשימה הבאה:
ועד הסניף נבחר אחת לשנה באספה בה משתתפים כל חברי הסניף.
בוועד חייב להיות מספר אי זוגי של פעילים.
תפקידו של הוועד הוא להתוות את מדיניות הסניף ולקבל החלטות.
אחד מחברי הוועד נבחר בצורה דמוקרטית לכהן כמזכיר הסניף.
אחת לשלוש שנים, מתקיימת ועידה ארצית של התנועה בה נבחר הוועד המרכזי בידי צירים מהסניפים השונים.
הוועד המרכזי הוא הסמכות העליונה של התנועה והגוף שבוחר את המזכ"ל של התנועה.
בנק"י פועלת במישורי פעילות אחדים:
המישור התאורטי / אידאולוגי: בפגישות התנועה מתקיימים דיונים אידאולוגיים המתבססים על קריאה של טקסטים מן הקלאסיקה המרקסיסטית והתאורטיקנים החדשים.
בפגישות נקראים חיבורים מרכזיים של קרל מרקס ופרידריך אנגלס, ולדימיר איליץ' לנין, רוזה לוקסמבורג ואחרים, כשחברי התנועה מנתחים אותם ודנים בהם, מנתחים את המציאות, ובוחרים כיצד עליהם לפעול בהתאם לה.
בעיתון כותבים חניכי התנועה ומדריכיה מאמרים הנוגעים לנושאים אקטואליים ותאורטיים.
חברי התנועה מפיצים חומר הסברתי בהפגנות ובמשמרות מחאה שהם מארגנים, וכן בהפצה לתיבות דואר.
המישור החברתי: בנק"י משמשת מקום מפגש לצעירים המאמינים בשינוי החברה בכיוון שאליו שואפת התנועה.
כמו כן, התנועה פועלת לשילוב מלא בין החניכים היהודים והערבים ומקיימת סמינרים משותפים.
המישור הפרקטי: בנק"י משתתפת דרך קבע בפעולות מחאה, שאת חלקן היא יוזמת (כגון הפגנות, משמרות מחאה, צעדות ועוד) נגד ניצול עובדים, נגד השליטה הישראלית בגדה המערבית וברצועת עזה, בעד השוויון המלא של כל אזרחי ישראל - יהודים וערבים, גברים ונשים.
בתחילת שנות ה-2000 יזמה התנועה מאבק נגד השירות הלאומי בקרב הנוער הערבי.
הממשלה החלה באותה תקופה לטעון שכדי שלאזרחי ישראל הערבים יהיה שוויון זכויות - הם צריכים שוויון חובות.
בנק"י הדגישה כי אסור להתנות זכויות אזרח של הערבים בישראל בשירות לאומי.
אחת לשלוש שנים עורכת בנק"י ועידה ארצית, שבה נערך סיכום של הפעילות, הצירים משתתפים בדיון ונבחר ועד מרכזי חד"ש.
הוועידה הארצית ה-22 נערכה בימים 29-28 ביוני 2024 בנצרת בהשתתפות 150 צירים ערבים ויהודים.
הוועידה עמדה בסימן מלאות 100 שנה לפעילות התנועה בארץ.
בתקופת מלחמת לבנון השנייה יזמה והשתתפה התנועה בפעולות מחאה נגד המלחמה.
בנק"י ביקרה את ממשלת ישראל בחריפות בנימוק שזו מסכנת ומפקירה את אזרחי ישראל ולבנון כאחד, כמו גם חיילים משני הצדדים; וכן גוררת את האזור למלחמות מסוכנות יחד עם ארצות הברית והגורמים הריאקציוניים באזור (כגון החזבאללה).
בקיץ 2006 יזמו חברי התנועה מאבק להשוואת שכר הנוער, תחת הכותרת "שכר שווה לנוער".
פעילי התנועה טענו כי נוער המבצע עבודה שווה צריך לקבל שכר שווה.
הם הדגישו כי אין זה הגיוני וצודק כי שני חברים, האחד בן שבע עשרה וחצי והשני בין שמונה עשרה שעושים עבודה זהה לחלוטין (למשל מוכרים בקיוסק או מכינים אוכל במסעדת מזון מהיר) ירוויחו שכר שונה בגין אותה העבודה.
בנק"י ארגנה משמרות מחאה מחוץ לסניפי רשתות אמריקאיות גדולות (כמקדונלד'ס וברגר קינג) וטענה שהחוק הקובע כי בן נוער יקבל שכר שונה מיטיב עם בעלי ההון והמעסיקים, שיוכלו כך כל קיץ לפטר את העובדים המבוגרים ולשכור עובדים זולים יותר וכך להגדיל את רווחיהם.
בשנת 2007 פעלו חברי התנועה להקמת ועד עובדים ברשת קופי בין (Coffe bean & tea leaf), סיפור שהתפוצץ עם פיטוריו של אלון-לי גרין, מדריך בתנועה מסניף תל אביב וחבר המפלגה הקומוניסטית הישראלית.
העובדים ברשת טענו כי גרין פוטר בשל היותו היוזם של הוועד וכי הוא דיווח להסתדרות על הפרות החוקים המתרחשות בסניפי הרשת.
הנהלת הרשת, מצידה, טענה כי גרין פוטר כי הוא עובד שגורם "נזקים כלכליים עצומים".
העובדים, ובראשם גרין וההסתדרות, פנו לבית הדין לעבודה והגישו תביעה כפולה כנגד הרשת.
במהלך תקופת המשפט ארגנה בנק"י יחד עם ההסתדרות הפגנות תמיכה בחופש ההתארגנות מחוץ לסניפי הרשת.
ההסתדרות והעובדים ניצחו במשפט וגרין הוחזר לעבודה בצו בית משפט וכן קיבלו העובדים גושפנקא להקמת ועד עובדים.
בחורף 2008/9 הייתה בנק"י הראשונה לצאת נגד מבצע עופרת יצוקה, אשר, לדברי התנועה, הרעה את מצבם הביטחוני של תושבי עזה ותושבי דרום ישראל ושפכה דם מיותר.
תחת הסיסמאות המרכזיות: "יהודים וערבים מסרבים להיות אויבים" ו"בעזה ובשדרות ילדות רוצות לחיות", הפגינה בנק"י בצד גורמי שמאל אחרים במשך כל ימי המבצע.
בקיץ 2011, חברי בנק"י לקחו חלק משמעותי במחאת האוהלים, יזמו פעילויות והקימו מספר מאהלים ברחבי הארץ.
בנק"י עורכת מדי קיץ קייטנות לילדים ביישובים שונים.
בְּרִית הַמּוֹעָצוֹת , ידועה גם בראשי התיבות СССР, USSR או סססר.
בתרגום לעברית: ברית הרפובליקות הסוציאליסטיות הסובייטיות הייתה מעצמת על שהשתרעה על פני כ-17% מכלל היבשה בכדור הארץ, על פני צפון אירופה, מזרח אירופה ומרכז אסיה.
שורשיה של ברית המועצות נעוצים במהפכת אוקטובר של 1917. הממשלה החדשה, בראשות ולדימיר לנין, הקימה את הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, המדינה הקומוניסטית החוקתית הראשונה בעולם, שהוקמה על פי משנתו של קרל מרקס.
המהפכה לא התקבלה על ידי כולם ברפובליקה הרוסית, מה שהוביל למלחמת האזרחים הרוסית.
רוסיה הסובייטית והרפובליקות הכפופות לה מוזגו לברית המועצות בשנת 1922. לאחר מותו של לנין בשנת 1924, עלה יוסיף סטלין לשלטון, והוביל לתיעוש מהיר וקולקטיביזציה כפויה שהובילו לתעשייה כבדה מחד ולרעב בין השנים 1930 ו-1933 שהרג מיליונים מאידך.
מערכת מחנות העבודה הסובייטית של הגולאג הורחבה.
בסוף שנות ה-30, ממשלתו של סטלין ערכה את הטיהורים הגדולים כדי להסיר מתנגדים, מה שהוביל לגירושים בקנה מידה גדול, מעצרים ומשפטי ראווה מלווים בפחד ציבורי.
לאחר שנכשלה בבניית קואליציה אנטי-נאצית באירופה, חתמה ברית המועצות על הסכם אי-תוקפנות עם גרמניה הנאצית בשנת 1939 (הסכם ריבנטרופ-מולוטוב).
למרות זאת, בשנת 1941 פלשה גרמניה לברית המועצות בפלישה היבשתית הגדולה ביותר בהיסטוריה, ופתחה את החזית המזרחית של מלחמת העולם השנייה.
הסובייטים מילאו תפקיד מכריע בהבסת מדינות הציר תוך שחרור חלק ניכר ממרכז ומזרח אירופה.
עם זאת, הם ספגו כ-27 מיליון נפגעים, שהיוו את רוב האבדות בקרב בעלות הברית המנצחות.
לאחר המלחמה, ברית המועצות ביססה את השטח שנכבש על ידי הצבא האדום, הקימה מדינות לוויין, והחלה בפיתוח כלכלי מהיר שביסס את מעמדה כמעצמת-על.
מתחים גאופוליטיים עם ארצות הברית הובילו למלחמה הקרה.
הגוש המערבי בראשות ארצות הברית התאחד בברית צבאית להאמנה הצפון-אטלנטית בשנת 1949, מה שהוביל את ברית המועצות להקים ברית צבאית משלה, ברית ורשה, בשנת 1955. אף צד לא ניהל עימות צבאי ישיר, ובמקום זאת נלחם על בסיס אידאולוגי ובאמצעות מלחמות שליחים.
בשנת 1953, לאחר מותו של סטלין, ברית המועצות יצאה למסע דה-סטליניזציה תחת ניקיטה חרושצ'וב.
מסע זה גרם למתיחות אידאולוגיות עם הרפובליקה העממית של סין בראשות מאו דזה-דונג, שהגיעו לשיאם בפיצול בין סין לסובייטים.
במהלך שנות ה-50, ברית המועצות הרחיבה את מאמציה בחקר החלל והובילה את מרוץ החלל עם הלוויין המלאכותי הראשון, טיסת החלל המאוישת הראשונה, תחנת החלל הראשונה והגשוש הראשון שנחת על כוכב לכת אחר.
בשנת 1985, המנהיג הסובייטי האחרון, מיכאיל גורבצ'וב, ביקש לרפורמה במדינה באמצעות מדיניות הגלאסנוסט והפרסטרויקה שלו.
בשנת 1989, מדינות שונות בברית ורשה הפילו את משטריהן הנתמכים על ידי ברית המועצות, מה שהוביל לנפילת הגוש המזרחי.
גל גדול של תנועות לאומניות ובדלניות פרץ ברחבי ברית המועצות, בעיקר באזרבייג'ן, גאורגיה והמדינות הבלטיות.
בשנת 1991, על רקע המאמצים לשמר את המדינה כפדרציה מחודשת, ניסיון הפיכה נגד גורבצ'וב על ידי קומוניסטים קיצוניים גרם לרפובליקות הגדולות ביותר - אוקראינה, רוסיה ובלארוס - להתנתק.
ב-26 בדצמבר, גורבצ'וב הכיר רשמית בפירוק ברית המועצות.
בוריס ילצין, מנהיג המפלגה הסוציאליסטית העצמאית הרוסית, פיקח על כינונה מחדש לפדרציה הרוסית, שהפכה למדינת היורשת של ברית המועצות; כל שאר הרפובליקות צצו כמדינות פוסט-סובייטיות עצמאיות לחלוטין.
חבר המדינות של מדינות עצמאיות הוקם בעקבות קריסת ברית המועצות הרת האסון, אם כי המדינות הבלטיות מעולם לא הצטרפו.
במהלך קיומה, ברית המועצות הניבה הישגים וחידושים חברתיים וטכנולוגיים משמעותיים רבים.
ברית המועצות הייתה אחת המדינות התעשייתיות המתקדמות ביותר במהלך קיומה.
הייתה לה הכלכלה השנייה בגודלה בעולם והצבא הקבוע הגדול ביותר.
על פי האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, היא החזיקה במאגר הנשק הגרעיני הגדול ביותר בעולם.
כמדינה בעלת הברית, היא הייתה חברה מייסדת של האומות המאוחדות וכן אחת מחמש החברות הקבועות במועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
לפני פירוקה, ברית המועצות הייתה אחת משתי מעצמות העל בעולם בזכות ההגמוניה שלה במזרח אירופה ובחלקים מאסיה, דיפלומטיה עולמית, השפעה אידאולוגית (במיוחד בדרום הגלובלי), עוצמה צבאית, חוזקות כלכליות והישגים מדעיים.
ממהפכת פברואר ועד תום מלחמת העולם השנייה
ברית המועצות נחשבת כיורשת האימפריה הרוסית, שהשליט האחרון שלה, הצאר ניקולאי השני, הודח ב-1917. ברית המועצות נוסדה ב-30 בדצמבר 1922.
הקמתה של המדינה החדשה הייתה שיאה של ההרפתקה הפוליטית, שרוסיה עברה מהפלת המלוכה ועד ניצחון הקומוניסטים במלחמת האזרחים ברוסיה.
המשטר המלוכני הופל בהתקוממות עממית ספונטנית בבירה, שנודעה בשם מהפכת פברואר.
התקוממות זו אירעה בזמן מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1917. היא נגרמה עקב הירידה במוראל החיילים בחזית ותנאי המחיה הקשים ברחבי האימפריה הרוסית.
האוטוקרטיה הוחלפה בידי ממשלת המעבר הרוסית, שמנהיגיה התכוונו לייסד ברוסיה דמוקרטיה בנוסח המערב ולהמשיך במלחמה לצד מדינות ההסכמה.
באותו זמן, מעמד הפועלים החל להתארגן במסגרת מועצות הפועלים (הסובייטים) במטרה להגן על זכויותיו.
מועצות אלו קמו בכל רחבי רוסיה.
חלקם נשלטו על ידי הבולשביקים – חברי הפלג הקיצוני בתנועה הסוציאליסטית.
בראש הבולשביקים עמד ולדימיר איליץ' לנין, שהוביל אותם למהפכה קומוניסטית נגד הממשלה הזמנית.
הבולשביקים הפילו את הממשלה הזמנית בנובמבר 1917 בהפיכה שנודעה לימים כמהפכת אוקטובר.
לאחר תפיסת השלטון, הקומוניסטים הלאימו את אמצעי הייצור.
רק לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה (1918–1921), שהתערבו בה גם מספר מדינות זרות, הממשל הקומוניסטי התייצב.
ב"הסכם ריגה" ב-1921 רוסיה הסובייטית נאלצה לוותר על שטחים במערב אוקראינה ובלארוס לטובת פולין.
בדצמבר 1922 ברית המועצות נוסדה באופן רשמי.
לאחר מותו של לנין התרחשה מלחמת ירושה בין לאון טרוצקי – היורש המקובל יותר, לבין יוסיף סטלין.
באמצעות תככים פוליטיים ובידולו של טרוצקי, סטלין השתלט בסופו של דבר על המפלגה הקומוניסטית ונהיה לשליטה של ברית המועצות.
ב-1928 הגה סטלין את תוכנית החומש שהביאה לתיעוש מהיר של המדינה ולהפיכת החוות החקלאיות הפרטיות לקולחוזים שיתופיים או לסובחוזים בשליטת המדינה.
בעקבות מהלך זה עשרות מיליוני חקלאים איבדו את רכושם במסגרת מדיניות חיסול מעמד הקולאקים, חלקם נשלחו לעבודת כפייה בגולאגים בסיביר ומיליונים נוספים (בעיקר בדרום-מרכז אוקראינה) מתו מרעב.
במשך 5 שנים אלו אוכלוסיית אוקראינה קטנה במספר מיליוני אנשים.
התפוקה התעשייתית עלתה באותו זמן ב-400% והאוכלוסייה בערים ובסיביר גדלה מאוד.
בשנות ה-30 החל סטלין ב"טיהור" של מפלגתו; בתהליך זה החלה מערכה של טרור, שהביאה להוצאה להורג או למאסר של מיליונים רבים מכל שדרות החברה.
מוערך, כי סטלין הביא למותם של כ-20 מיליון בני אדם ב"גולאג".
אך למרות כל זאת, ברית המועצות פיתחה כלכלה תעשייתית חזקה בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה.
סטלין פעל לדחיית המלחמה עם גרמניה על ידי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב מ-1939 ובעקבות כך פלשה ברית המועצות למזרח פולין תוך תאום עם הגרמנים.
בשנת 1940 סיפחה ברית המועצות את המדינות הבלטיות למרות הסכמי ידידות שהיו בינה וביניהן.
ב-22 ביוני 1941 פלש הצבא הגרמני במפתיע לברית המועצות, במבצע שנקרא מבצע ברברוסה.
ב-1943 ניצח הצבא האדום את הגרמנים בקרב קורסק, והוא המשיך להתקדם דרך מזרח אירופה עד ברלין לפני כניעת גרמניה הנאצית במאי 1945. אף על פי שהמלחמה גרמה להרס עצום בברית המועצות, היא יצאה ממנה כמעצמת על, שנייה רק לארצות הברית.
במדינות מזרח אירופה ומרכזה שעליהן השתלט הצבא האדום במלחמה הונהגו בתוך שנים אחדות משטרי חסות קומוניסטיים.
לאחר מלחמת העולם השנייה ועד התפרקות ברית המועצות
בתקופה שלאחר המלחמה, ביססה ברית המועצות את מעמדה בזירה הבין-לאומית כמעצמת-על לצדה של ארצות הברית.
המאבק בין השתיים קיבל את השם "המלחמה הקרה", מכיוון שכוחותיהן הצבאיים של שתי המעצמות לא תקפו במישרין אלה את אלה.
במקום זאת, נאבקו המעצמות כדי להגביר את השפעתן במדינות העולם השלישי, על ידי שילוב של תעמולה, חתרנות, סיוע כלכלי ומדעי ומעורבות צבאית ישירה ועקיפה.
זירות נוספות של המאבק התנהלו בתחומי כל צד ובתוך אזור השליטה שלו, על ידי פעולות של ריגול וערעור המשטר בידי הצד שכנגד.
צד נוסף של המאבק היה מרוץ חימוש, שבמסגרתו חתרה כל אחת מהמעצמות להשיג עליונות מדעית וצבאית, ובכלל זה נשק בלתי קונבנציונלי.
בשנת 1946 בצורת כבדה שפקדה את ברית המועצות גרמה למותם של מ־800,000 עד 2 מיליון בני אדם.
הבצורת הייתה הגורם שהניע את הממשלה הסובייטית להציע את התוכנית הגדולה לשינוי הטבע, אך התוכנית בוטלה עם מותו של סטלין.
בשנת 1953 מת יוסיף סטלין, ואת מקומו כמזכ"ל המפלגה הקומוניסטית תפס גאורגי מלנקוב.
מלנקוב היה ראש ממשלת ברית המועצות לתקופה קצרה לאחר מותו של סטלין (מרץ 1953 – פברואר 1955), והוחלף על ידי ניקיטה חרושצ'וב.
האחרון הנהיג שורת רפורמות בברית המועצות והדהים את העולם לאחר שחשף את פשעיו של סטלין בתקופת הטיהורים הגדולים, וגינה את פולחן האישיות אשר יצר לעצמו.
עם זאת, המתח עם ארצות הברית לא פסק, והגיע לשיאו במשבר הטילים בקובה בשנת 1962, שהביא את העולם אל סף מלחמה גרעינית.
חרושצ'וב גם היה אחראי לחיזוק "מסך הברזל" בין המזרח למערב, לאחר שדיכא ביד קשה את המרד בהונגריה ב-1956 ובנה בשנת 1961 את חומת ברלין.
מדיניות דיכוי זו לא פסקה גם לאחר הדחתו של חרושצ'וב ועלייתו לשלטון של ליאוניד ברז'נייב (מנהיג המדינה בין השנים 1964–1982), והתבטאה בין היתר באירועי האביב של פראג ב-1968, שהביאו לפלישה סובייטית לצ'כוסלובקיה.
השניים האחרונים כבר היו חולים מאוד בהיכנסם לתפקיד ולא הספיקו להותיר את חותמם על מדיניות ברית המועצות.
בסוף שנות ה-70, תחת הנהגתו של ליאוניד ברז'נייב, נכנסה ברית המועצות למיתון כלכלי שהלך והחריף.
בשנת 1985, לאחר מותם של יורי אנדרופוב וקונסטנטין צ'רניינקו, מונה מיכאיל גורבצ'וב למזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית בברית המועצות.
בשלב זה הייתה הכלכלה הסובייטית במיתון עמוק ועמדה בפני התמוטטות יתרות מטבע החוץ שלה.
מצב זה הניע את גורבצ'וב לבדוק צעדים להחיות את הכלכלה החולה.
לאחר ניסיון ראשון בו לא הצליח לשנות דבר, הגיע גורבצ'וב למסקנה כי דרושים שינויים מבניים עמוקים.
ביולי 1987 הכריז גורבצ'וב על תוכנית הרפורמה הכלכלית, פרסטרויקה (בנייה מחדש), ובמקביל על תוכנית הגלאסנוסט (פתיחות) במטרה להגביר את השקיפות בניהול המדינה.
הרפורמות לא הבריאו את הכלכלה הסובייטית ומצבה הלך והתדרדר.
במקביל נקלע הממשל הסובייטי לקשיים בעקבות גורמים אחרים – המלחמה באפגניסטן, שבה תמכה ארצות הברית במורדים המוסלמים וכן אסון צ'רנוביל שגרם לבעיות חמורות באוקראינה ובסביבתה.
בשנה שלאחר מכן הודיעה ברית המועצות כי שטח הביטחון (בדמות מדינות הגוש המזרחי באירופה) אינו רלוונטי, ואין בכוונתה להתערב בענייני הפנים של בנות בריתה במזרח אירופה (דוקטרינת סינטרה).
ב-7 בפברואר 1990 התכנסה הוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות והסכימה לוותר על מונופול הכוח השלטוני שלה.
במשך השבועות שבאו לאחר מכן 15 הרפובליקות המרכיבות את ברית המועצות ערכו בחירות רב-מפלגתיות, רבים מהמושבים בבתי הפרלמנט של מדינות אלה נכבשו בידי לאומנים אתניים.
הרפובליקות החלו לעמוד על הריבונות שלהן והחלה "מלחמת חוקים" עם הממשלה המרכזית במוסקבה.
הרפובליקות השתלטו על הכלכלות המקומיות שלהן והפסיקו להעביר את כספי המיסים לקופתה של ברית המועצות, דבר שגרם לפגיעה נוספת בכלכלה הסובייטית והעמיק את המשבר הכלכלי במדינה.
בעקבות ביקורו של גורבצ'וב בווילנה בירת ליטא, בחודש ינואר 1990, יצאו המונים אל רחובות העיר כדי להפגין בעד עצמאותה של המדינה.
ב-11 במרץ 1990 הכריזה המועצה העליונה בליטא על החזרת עצמאותה של המדינה.
ב-30 במרץ 1990 הכריזה המועצה העליונה של אסטוניה כי השליטה הסובייטית במדינה אינה חוקית עוד, והחלה בתהליך הקמתה מחדש של המדינה האסטונית.
תהליך הקמתה מחדש של לטביה החל ב-4 במאי 1990, כאשר המועצה העליונה ברפובליקה נקבה תאריך יעד להשלמתו.
ב-17 במרץ 1991 נערך משאל-עם בברית המועצות, וכ-76.4% מכלל המצביעים תמכו בהמשך קיומה.
הרפובליקות הבלטיות, ארמניה, מולדובה וגאורגיה החרימו את משאל-העם.
ב-12 ביוני 1991, נבחר בוריס ילצין לנשיא הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה.
בחודש אוגוסט אותה השנה נעשה ניסיון הפיכה קצר במטרה להפיל את משטרו של גורבצ'וב, לאחר מאבק קצר חוסל ניסיון ההפיכה והקושרים נעצרו.
בין ההחלטות שהתקבלו כתוצאה מניסיון ההפיכה, הייתה אחת בעלת חשיבות סמלית רבה – הסובייט העליון של הפדרציה הרוסית החליט להחליף את הדגל האדום הקומוניסטי בדגלה ההיסטורי של רוסיה, בצבעי לבן-כחול-אדום.
מהפכה זו זירזה את מה שנראה כתהליך בלתי נמנע, ב-24 באוגוסט 1991 התפטר גורבצ'וב מתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
בעקבות זאת הואץ תהליך פירוקה של ברית המועצות ללא מעצור.
עוד באותו היום הכריזה אוקראינה על עצמאותה; ב-27 באוגוסט הייתה זו מולדובה; וב-30 וב-31 באותו החודש עשו זאת אזרבייג'ן וקירגיזסטן.
ב-6 בספטמבר הכירה מוסקבה בעצמאותן של אסטוניה, לטביה וליטא.
ב-9 בספטמבר הכריזה טג'יקיסטן על עצמאותה, וב-21 בספטמבר הייתה זו ארמניה, ב-27 באוקטובר הכריזה טורקמניסטן על עצמאות.
ב-8 בדצמבר נפגשו מנהיגי רוסיה, אוקראינה ובלארוס במינסק, בירתה של האחרונה והקימו את חבר המדינות, אליהן הצטרפו כמה שבועות לאחר מכן הרפובליקות המרכז-אסייתיות, ארמניה ואזרבייג'ן.
גאורגיה הצטרפה בשנת 1993, אך פרשה מחבר המדינות ב-2009, לאחר עימות מזוין עם רוסיה; שלוש המדינות הבלטיות מעולם לא הצטרפו.
ב-25 בדצמבר 1991 התפטר גורבצ'וב מתפקידו כנשיא הסובייטי; דגל הפטיש והמגל הורד מבניין הסנאט בקרמלין והוחלף על ידי דגל שלושת הצבעים של רוסיה, ברית המועצות חדלה מלהתקיים.
הממשלה הסובייטית הייתה כלי שלטוני בידיה של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, ששלטה על החברה והכלכלה במדינה.
הממשלה יישמה את ההחלטות שהתקבלו על ידי המפלגה היחידה במדינה.
להלכה, היה דמיון רב בין הממשלה של ברית המועצות לבין מערכות פוליטיות מערביות דמוקרטיות.
לדוגמה, חוקה מיסדה את כל זרועות השלטון והעניקה לאזרחים מגוון רחב של זכויות פוליטיות ואזרחיות.
בית המחוקקים, הסובייט העליון, ייצג את העיקרון של ממשל עצמי עממי.
הסובייט העליון, שהיו"ר הנבחר שלו היה ראש המדינה, פיקח על מועצת השרים, שפעלה כרשות המבצעת.
יושב ראש מועצת השרים, שבחירתו אושרה בידי הגוף המחוקק, פעל כראש הממשלה.
בחוקה היה מעוגן גם גוף שיפוטי, הכולל מערכת בתי משפט ובראשה בית משפט עליון לחוקה, שהיה אחראי על כך שהגופים הממשלתיים יפעלו על פי חוק.
על פי החוקה הסובייטית מ-1977 (החליפה חוקה שהתקבלה בשנת 1936), לברית היה מבנה פדרלי, דבר שנתן לרפובליקות סמכות מסוימת ביחס ליישום מדיניות, וכן אפשר למיעוטים להרגיש כי הם משתתפים בניהול של ענייניהם.
למעשה, היה הבדל רב בין הממשלה הזו לבין מערכות מערביות.
המפלגה הקומוניסטית הייתה אחראית על פונקציות רבות שבארצות אחרות הממשלה בדרך כלל אחראית עליהם.
לדוגמה, המפלגה היא שהחליטה על המדיניות שהממשלה לבסוף יישמה.
הממשלה פשוט אישרה את ההחלטות של המפלגה כדי שיראו כלגיטימיות יותר.
המפלגה השתמשה במגוון של שיטות כדי להבטיח שהממשלה דבקה במדיניותה.
המפלגה הציבה את הנאמנים לה בעמדות שליטה בממשלה.
המפלגה עקבה בדריכות אחר הפעולות של משרדי הממשלה והגופים המחוקקים שלה.
היו הבדלים רבים בין החוקה הסובייטית לבין חוקות מערביות טיפוסיות.
היא בדרך כלל תיארה את היחסים הפוליטיים הקיימים, כפי שהמפלגה קבעה אותם, במקום לקבוע את היחסים הפוליטיים האידיאליים.
החוקה הייתה ארוכה ומפורטת, וכללה פירוט טכני של גופי הממשלה השונים.
החוקה כללה הצהרות פוליטיות, כמו מטרות מדיניות חוץ, וכן סיפקה הגדרה תאורטית של המדינה במסגרת האידאולוגיה המרקסיסטית-לניניסטית.
המפלגה יכלה לשנות את החוקה או לנסח אותה מחדש, כפי שעשתה מספר פעמים.
מועצת השרים פעלה כגוף הביצועי של הממשלה.
התפקידים החשובים ביותר היו קשורים לניהול הכלכלה.
המועצה הייתה תחת שליטתה של המפלגה, ויושב ראש שלה – ראש הממשלה הסובייטי – היה תמיד חבר בפוליטביורו.
המועצה, שב-1989 כללה יותר ממאה חברים, הייתה גדולה מכדי לפעול כגוף מאוחד.
נשיאות המועצה, שהורכבה מהשרים הכלכליים הראשיים ובראשה היושב ראש, היא ששלטה למעשה במועצת השרים.