tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברשינסקי נולד בפוזנן ובמהלך קריירת הנוער שלו עבר באקדמיות של וינוגראדי פוזנן, פוזנניאק פוזנן, ורטה פוזנן ולך פוזנן.
בקריירת הבוגרים שלו בליגה המקומית עבר בקבוצות לך פוזנן, ורטה פוזנן ולגיה ורשה.
בינואר 2017, ברשינסקי עבר לסמפדוריה מהסרייה א' בחוזה לארבע וחצי שנים.
ב-7 בינואר 2023 הושאל לנאפולי עד לסוף העונה.
ב-20 בספטמבר 2025 חתם בפלרמו מהסרייה ב'.
ברשינסקי ערך את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים של פולין בשנת 2013.
ברטוק המשגע הוא סרט הנפשה אמריקאי משנת 1999, מסוגת קומדיה והרפתקאות, המשמש כסרט המשך ופריקוול לסרט "אנסטסיה" משנת 1997. הסרט בוים על ידי דון בלות' וגרי גולדמן, נכתב על ידי ג'יי לקופו, והופק באולפני ההנפשה של פוקס.
הסרט עוקב אחר ברטוק, עטלף היוצא למשימה להציל את הנסיך איוון שנחטף ובעקבות כך ממלכת רוסיה נמצאת בסכנה.
הסרט הופץ להקרנה ביתית ב-VHS ו-DVD.
בארצות הברית הסרט הופץ לראשונה על ידי 20th Century Fox Home Entertainment ב-16 בנובמבר 1999. בישראל הסרט הופץ לראשונה בדיבוב עברי בשנת 1999. אורך הסרט הוא כ-68 דקות.
בעוד שכמה מהסרטים של דון בלות', שביים גם את סרט המקור, קיבלו המשכים בסדרות ובסרטי המשך, זה הפרויקט היחיד שהוא היה שותף בו.
ברטוק הוא עטלף העובד כאמן רחוב שמציג את עצמו כגיבור מהולל, אף על פי שהוא לא כזה.
בעקבות חטיפתו של איוון, נסיך הכתר של ממלכת רוסיה, ברטוק מוזעק למשימה להצילו.
תחילה, ברטוק יוצא יחד עם זוזי, עוזרו לעסקים, לבאבה יאגה שטענו שהיא חטפה את הנסיך.
כשהגיעו אליה, באבה יאגה אמרה שכדי להציל את הנסיך ברטוק צריך להביא לה שלושה חפצים מהיער.
לאחר שהשיג את שלושת החפצים, ברטוק חזר לבאבה יאגה ובמהרה גילה שהיא עבדה עליו ושהנסיך לא נמצא אצלה.
לאחר מכן, ברטוק חזר לעיר יחד עם זוזי, שם הם גילו שלודמילה, עוזרתו של הנסיך שרצתה להפוך למלכה, חטפה את הנסיך איוון.
בסופו של דבר החברים מצילים את הנסיך וברטוק שהציג את עצמו כגיבור מהולל, הפך באמת לכזה.
הדיבוב העברי בוים והופק על ידי אלן אזגי.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתברטוקהאנק עזריהדור צויגנבוםזוזיקלסי גראמריורם יוספסברגלודמילהקתרין אוהרהאלן אזגילודמילה הדרקוןפרנק ולקר (ללא קרדיט)באבה יאגהאנדראה מרטיןעדי לבסקולטים קאריאלי לולאיפילוףג'ניפר טיליסיון שביטאובליפרנץ' סטיוארטניר שלמוןוולדידריך באדרהנסיך איווןפיליפ ואן דייקדורון בן-עמיילדהשירלי ורטהיימר
בנוסף דיבבו בדיבוב האנגלי גלן שדיקס ודני מן.
כמו בסרט הקודם, גם לסרט זה נכתבו שירים על ידי סטיפן פלאהרטי ולין אהרנס.
לסרט נכתבו כ-5 שירים שבוצעו על ידי דמויות הסרט.
בדיבוב העברי כל השירים דובבו לעברית.
הסרט היה מועמד לפרס אנני ולשתי קטגוריות בפרס סליל הזהב, אך הפסיד בהתאמה לסרטים "גופי הולך לקולג'" ו"אלווין והצ'יפמאנקס פוגשים את פרנקנשטיין" ולסדרה "טלטל, רעשן ורול: סיפור אהבה אמריקאי".
ברטונה פיראנה היא מכונית קונספט בתצורה מכונית ספורט קופה מתוצרת יצרנית רכבי היוקרה יגואר, אשר הוצגה בשנת 1967 בבריטניה.
מספר נוסעים: 2+2 (תחילה יוצרה עם 2 מושבים בלבד, מאוחר יותר הוסבה המכונית להסדר של 2+2 מושבים, המקום ל-2 מושבים פלוס יוצר על ידי העברת יחידת המיזוג לחלל המטען האחורי).
מנוע קדמי 4.2 ליטר מתוצרת "יגואר" סדרה "Jaguar XK engine"
בֶּרֶטְיוֹאוּיְפַאלוּ (בהונגרית: Berettyóújfalu) היא עיר במחוז היידו-ביהר בנפת ברטיואויפאלו בהונגריה.
היישוב ממוקם באמצע החלק המזרחי של המישור ההונגרי הגדול, על גדות נהר ברטיו, 40 ק"מ מדברצן וכ-35 ק"מ מאוראדיה.
שכני היישוב: מהצפון דרצ'קה וטפה ממזרח סנטפטרסג, בעצם מכל כיוון יש יישובים רבים וקרובים.
הכביש הראשי מספר 42 עובר דרך העיר, בערך בכיוון מערב-מזרח ובכיוון צפון-דרום נמצא את הכביש הראשי 47 שחוצה את העיר גם הוא, מהם יש גישה קלה לכיוון בודפשט – סולנוק – וכן לדברצן ולכיוון סגד – בקשצ'אבה; החיבור לכיוון דברצן הוא גם באמצעות הכביש המהיר M35.
בין קווי רכבת המקומיים, הקו 101 עובר דרך היישוב, שהוא גם קו מעבר בינלאומי לרומניה.
תחנת הרכבת של ברטיואויפאלו ממוקמת בקצה הדרומי של מרכז העיר, אליה מגיעים דרך כביש 42 ומהכביש הראשי 47 הוא נגיש בכביש צדדי מס' 312 (Vasút utca).
האזור היה מיושב עוד מימי קדם ומאז תקופת הברונזה המאוחרת.
בתקופת הברזל האזור נכבש על ידי הסקיתים, הסרמטים, אחר כך הקלטים, ולבסוף על ידי ההונים.
לאחר פלישת שבטי המדיארים והתיישבות המדיארים במרכז אירופה היו באזור כמה יישובים קטנים יותר, שם התקיימה חקלאות נוודית למחצה.
בשנת 1481 העניק מתיאש הראשון, מלך הונגריה, נקודת איסוף מכס וכספים שהוקמו ביישוב וניתנה לו גם הזכות לערוך ירידים.
אוכלוסיית הכפר המוערכת לא עלתה אז על שלוש מאות.
חשיבותו הוגברה על ידי המנזר בסגנון רומנסקי שנבנה במאה ה-12 עם צמד מגדלים מערביים בעלי שלוש תעלות.
במהלך החפירות הארכאולוגיות של שנות ה-70 וה-80, היסודות שוחזרו חלקית וניתן לראותם יחד עם המגדל.
באמצע המאה ה-19 החלה הרגולציה של נהר הברטיו, דימוי הנוף השתנה משמעותית: "עולם המים" הישן נעלם, והביצה נסוגה לאט לאט.
בין השנים 1920–1940 ו-1945–1950, היישוב היה מקום מושבו של מחוז ביהר, כאשר אוראדיה עברה לרומניה במסגרת חוזה טריאנון.
היישוב קיבל מעמד של עיר בשנת 1978.
במהלך הסדרת המחוזות בשנת 1950, מחוז ביהר התמזג למחוז היידו-ביהר שהוקם אז, וכך גם תפקידו של מושב מחוז ביישוב נפסק.
יהודים התיישבו לראשונה בעיירה בתחילת המאה ה-19, לאחר שעברו להתגורר בעיקר בז'אקה השכנה.
בשנת 1876 הקימה הקהילה בית ספר יסודי יהודי.
בשנת 1885 כמה קהילות היהודיות הקטנות בכפרים הסמוכים, כולל זו של צ'קמה, הצטרפו לקהילה הגדולה יותר של ברטיואויפאלו.
עד 1920 העיר התהדרה גם בקהילה חסידית.
הרב בלה בלום נספה בגטו בודפשט.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוטלו על היהודים צעדים מפלים דרסטיים, ורבים מהגברים היהודים גויסו לשירות העבודה (עבודות כפייה ליהודים עבור הצבא ההונגרי).
זמן קצר לאחר הכיבוש הגרמני של הונגריה במרץ 1944, רוכזו היהודים תחילה בגטו מקומי.
בגטו נכללו גם יהודים מהכפרים הסמוכים מכל המחוז, כולל אלה של בקונסג, צ'קמה, הנצידה, ואנצ'וד וז'אקה (Bakonszeg, Csökmö, Hencida, Váncsod, and Zsáka).
ב-7 ביוני הועברה לראשונה אוכלוסיית הגטו לחצר הלבנים המקומית, וכעבור יום לגטו נאג'ווארד (אוראדיה), משם גורשו לאושוויץ כעבור כמה ימים.
לאחר המלחמה חזרו 150 ניצולים, רבים מהם ניצלו דרך שרותם בשרות העבודה.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 1949, היו בעיירה 221 יהודים.
אלה המשיכו לקיים קהילה עד שנת 1956. בית הכנסת נמכר בשנת 1964. רוב היהודים עברו למקומות אחרים או היגרו.
בשנת 1968 התגוררו בעיירה כ-20 יהודים; בסוף המאה שניים בלבד.
שרידי המגדל הקטום של הרפאי, מנזר שנבנה במאה ה-12 בסגנון רומנסקי של היישוב מהעבר שנקרא אז הרפאי.
העוגב של פרנץ ליסט, שנמצא בכנסייה הקלוויניסטית.
יוטקה מיקלוש (1884 – 1976) משוררת וצלמת יהודייה-הונגרייה.
פטר טרדוש (1924–1984) היה עיתונאי, קומיקאי, פזמונאי יהודי-הונגרי.
ברטון קאופרת'ווייט הוא רקדן, שחקן ודוגמן אמריקאי.
קאופרת'ווייט נולד וגדל בדנוור, קולורדו.
הוא סיים תואר ראשון בריקוד מאוניברסיטת אריזונה.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת אריזונה החל קאופרת'ווייט ובין לבין דגמן עבור חברות אופנה בהן קלווין קליין.
בשנת 2016 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע מרכז הבמה 3: בנעלי בלט.
בשנת 2019 שיחק בתור אחד הרקדנים במיני-סדרה "פוסי/ורדון".
בשנת 2021 לוהק לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "שבריריות".
בסדרה גילם את אורן לנוקס תלמיד ארצ'ר בית הספר לבלט הסובל מהפרעת אכילה ושותפו לדירה של שיין (ברנן קלוסט) איתו הוא שוכב בסתר.
ברטון קנדל וילר היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית ממונטנה, שאותה ייצג כחבר הסנאט של ארצות הברית מ-1923 עד 1947.
וילר, שנולד במסצ'וסטס, החל לעסוק בעריכת דין במונטנה כמעט במקרה, לאחר שאיבד את חפציו בזמן שהיה בדרכו לסיאטל.
בתור התובע הכללי במונטנה, נודע בזכות הביקורת שלו על חוק ההמרדה של 1918 וההגנה על חירויות האזרח במהלך מלחמת העולם הראשונה.
כדמוקרטי עצמאי שייצג בתחילה את האגף הפרוגרסיבי של המפלגה, הוא קיבל תמיכה מאיגודי העובדים של מונטנה בבחירתו לסנאט ב-1922.
כסנאטור טרי, מילא וילר תפקיד מכריע בחשיפת חוסר הנכונות של ממשל הרדינג להעמיד לדין אנשים המעורבים בשערוריית טיפוט דום.
הוא התמודד על תפקיד סגן הנשיא בבחירות 1924 מטעם המפלגה הפרוגרסיבית בראשות הסנאטור של ויסקונסין רוברט לה פולט האב.
כליברל נלהב ותומך הניו דיל עד 1937, וילר נחלק עם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט בסוגיית המינויים של בית המשפט העליון.
במדיניות החוץ, מ-1938 עד 1941, הפך למנהיג האגף הבדלני של המפלגה, שנלחם נגד הכניסה למלחמת העולם השנייה עד להתקפה על פרל הארבור.
וילר הפסיד בניסיונו להיבחר מחדש ב-1946 ופרש לעריכת דין פרטית בוושינגטון הבירה.
וילר נולד ב-27 בפברואר 1882 בהדסון שבמסצ'וסטס, למרי אליזבת רייס (לבית טיילר) ואסה לאונרד וילר.
הוא גדל במסצ'וסטס ולמד בבתי הספר הציבוריים.
הוא עבד לראשונה כסטנוגרף בבוסטון.
הוא נסע מערבה כדי ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן, שם השלים את לימודיו ב-1905. תחילה התכוון להשתקע בסיאטל, אך כאשר ירד מן הרכבת בעיר ביוט שבמונטנה, הפסיד את חפציו במשחק פוקר.
בסופו של דבר בחר להשתקע בביוט והחל לעסוק שם בעריכת דין.
בשנת 1910 נבחר וילר לבית המחוקקים של מונטנה, ובתפקיד זה רכש לעצמו מוניטין כמגן זכויות העובדים אל מול חברת הכרייה אנקונדה, ששלטה בכלכלה ובפוליטיקה של המדינה.
לאחר מכן מונה לתובע פדרלי מטעם ארצות הברית במונטנה.
בתקופת כהונתו סירב להעמיד לדין נאשמים בעבירות הסתה בזמן מלחמת העולם הראשונה, בטענה שדבר זה יהווה פגיעה בחופש הביטוי.
לסירובו הייתה חשיבות מיוחדת משום שמונטנה הייתה מעוז של ארגון העובדים הרדיקלי "העובדים התעשייתיים של העולם" (IWW), שבשאר חלקי המדינה דוכא באמצעות חוק ההסתה.
הגנתו על חופש הביטוי נתפסה על ידי חוגים שמרניים כבלתי־פטריוטית ואף כבגידה.
הזעם כלפיו גבר כאשר הופיע כעורך דינו של ויליאם פ.
דאן, עורך עיתון סוציאליסטי שהואשם בהסתה.
בשל פעולות אלו, שנעשו לא פופולריות באווירה הפוליטית הפרו־מלחמתית של אותה תקופה, נאלץ וילר להתפטר מתפקידו כתובע פדרלי באוקטובר 1918.
בשנת 1920 התמודד וילר על משרת מושל מונטנה.
הוא ניצח בקלות בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית, ובבחירות הכלליות זכה גם לתמיכת הליגה הבלתי־מפלגתית (Non-Partisan League).
רשימתו כללה מועמדים מרקע אתני מגוון – דבר חריג לתקופתו – ובהם אפרו־אמריקאי ואינדיאני משבט הבלאקפוט.
למרות זאת הובס בידי הרפובליקני ג'וזף מור דיקסון, סנאטור לשעבר.
ב־1922 רץ מטעם המפלגה הדמוקרטית לסנאט, ונבחר כשהביס את חבר הקונגרס הרפובליקני קרל ו' רידיק עם 55% מהקולות.
ב־1924 פרש מהמפלגה הדמוקרטית והתמודד לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית ברשימת המפלגה הפרוגרסיבית בהנהגת רוברט לה פולט.
הצמד הצליח לנצח במדינה אחת – ויסקונסין של לה פולט – וקיבל תמיכה ניכרת בקרב אזורי פועלים ועיירות רכבת.
בתחילת דרכו בסנאט מילא וילר תפקיד מרכזי בחשיפת סירובו של ממשל הרדינג להעמיד לדין את המעורבים בשערוריית טיפוט דום.
הוועדה המיוחדת בראשותו ניהלה שימועים סנסציוניים בסנאט על שוחד ושחיתות במשרד המשפטים של התובע הכללי הארי מיקאיה דוהרטי, שהובילו לבסוף להעמדתו לדין יחד עם אחרים.
וילר הצביע בעד חוק ההגירה של 1924, שהגביל את ההגירה מקהילות קתוליות ויהודיות, ואסר כמעט לחלוטין על הגירת אסייתים.
בשנת 1925 נחקר בעצמו ביוזמת בלייר קואן, חוקר ממשרד המשפטים משיקגו, בחשד למעורבות בקנוניה קומוניסטית.
החקירה לא הובילה לתוצאות משמעותיות, ועיתונאי התקופה ג'ון גנתר טען כי כתב האישום היה "נקמה טהורה ותפירה מכוונת", והפנה את האשמה כלפי דוהרטי עצמו.
לאחר הבחירות – שבהן ניצח הרפובליקני קלווין קולידג' בניצחון סוחף בחבר האלקטורים – שב וילר למפלגה הדמוקרטית.
הוא שירת בסך הכול ארבע כהונות מלאות בסנאט, ונבחר מחדש בשנים 1928, 1934 ו-1940.
בשנת 1930 זכה וילר לתשומת לב לאומית כאשר פעל בהצלחה לבחירתו מחדש לסנאט של חברו ועמיתו הדמוקרטי תומאס גור, "הקאובוי העיוור" הצבעוני מאוקלהומה.
וילר תמך בבחירתו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, ובמדיניות ה"ניו דיל" שלו, אך נפרד ממנו בעקבות התנגדותו ל"חוק הרפורמה בהליכי השיפוט" של 1937, וכן התנגד לחלק גדול ממדיניות החוץ של רוזוולט ערב מלחמת העולם השנייה.
בבחירות לנשיאות 1940 קמה תנועה רחבה שחתרה ל"גיוס וילר" – גיוסו של וילר למירוץ לנשיאות, ייתכן כמועמד מטעם מפלגה שלישית – בהובלתו של ג'ון ל.
בשנת 1938 יזם וילר את החלטת הסנאט 294, הצהרת "תחושת הסנאט" שלפיה, כדי להבטיח תחרות הוגנת, יש להגביל את תחנות הרדיו AM בארצות הברית לעוצמת שידור של עד 50,000 וואט.
ההחלטה, שנודעה לימים בשם "החלטת וילר", אושרה ב־13 ביוני 1938, ובשנה שלאחר מכן יישמה ועדת התקשורת הפדרלית (FCC) את מגבלת ה־50,000 וואט – הגבלה שעדיין בתוקף גם כיום.
וילר, שהתפרסם כמתנגד חריף להתערבות אמריקאית, התנגד לכניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה.
הוא הביע תמיכה נחרצת בוועד הבדלני America First Committee, אך מעולם לא הצטרף אליו באופן רשמי.
הוא ייעץ לאגפיו השונים ונשא נאומים רבים במסגרתם.
אשתו, לולו, שימשה כחברה בוועד הארצי של הארגון ואף שימשה כגזברית הסניף בוושינגטון הבירה.
מכיוון שהוא ונואמים אחרים בעצרת נגד המלחמה – בהם נורמן תומאס – השתמשו בברכה הידועה בשם "ברכת בלמי" (Bellamy Salute), כשכף היד מורמת קדימה כלפי חוץ, מבקרים השוו זאת ל"ברכת הנאצים".
יש לציין כי ברכה זו הייתה נפוצה בארצות הברית עוד שנות ה-90 של המאה ה-19.
בתור יו"ר "ועדת וילר" (ששמה הרשמי היה תת-הוועדה לחקירת מסילות הברזל, חברות אחזקה ועניינים קשורים של ועדת הסנאט לסחר בין-מדינתי וחוץ), הכריז וילר באוגוסט 1941 כי יחקור את ה"מתערבים" בתעשיית הקולנוע.
מתנגדיו טענו כי מדובר ביוזמה בעלת גוון אנטישמי.
הוא שאל מדוע רבים מהמהגרים תומכים במעורבות אמריקאית במלחמה.
המבקרים טענו שהוועדה מונעת מרגשות עוינים כלפי ראשי האולפנים היהודים.
מטעם האולפנים הופיע ונדל וילקי, המועמד הרפובליקני לנשיאות ב־1940, שטען כי וילר ומבקריו מנסים לכפות סוג של צנזורה הדומה לזו שהטיל המשטר הנאצי בכל רחבי אירופה.
וילר גם הוביל את המתקפה על חוק השאל-החכר של רוזוולט, וטען שאם החוק יעבור "הוא יקבור כל אמריקאי רביעי".
בתגובה, אמר רוזוולט שדבריו של וילר הם "הדבר המחפיר ביותר שנאמר בדור האחרון".
לאחר פרוץ המלחמה באירופה, התנגד וילר לסיוע לבריטניה או לצרפת.
ב־17 באוקטובר 1941 אמר: "אני לא מסוגל להעלות על דעתי שיפן תהיה מטורפת עד כדי כך לרצות לצאת למלחמה איתנו." חודש לאחר מכן הוסיף: "אם נצא למלחמה עם האימפריה היפנית, זה יהיה רק כדי לעזור לאנגליה."
ב־4 בדצמבר 1941 הודלף לווילר תוכנית הניצחון הסודית (Victory Program) של צבא ארצות הברית, והוא העביר אותה לשלושה עיתונים.
לאחר התקפת יפן על פרל הארבור, תמך וילר בהכרזת מלחמה באומרו: "הדבר היחיד שנותר כעת לעשות הוא להכניס להם כמו שצריך."
וילר תמיד ראה עצמו כאלוף חירויות האזרח עבור קבוצות לא פופולריות, וגם במלחמת העולם השנייה לא שינה קו זה.
בדומה למבקרי משפט הבגידה של 1944 – ביניהם הסנאטור רוברט טאפט והמשפטן הבכיר זאכרי צ'אפי – הוא ראה במשפט זה "חרפה" ותעלול שנועד להכפיש מבקרים מתונים יותר של מדיניות החוץ של רוזוולט לפני המלחמה.
וילר גם ביקר את כליאת היפנים-אמריקנים, אף כי לא יצא בפומבי נגד המעשה.
ב־1962 נזכר כי "מחיתי בפני בכירים שונים בממשל", ובכללם חברו תת־מזכיר המלחמה רוברט פטרסון, וטען שהמעצר מפר את "עקרונות ארבע החירויות".
הוא הזהיר כי אם הממשלה "יכולה להרשות לעצמה יחס כזה כלפי אזרחים ממוצא יפני, היא עלולה לעשות זאת כלפי כל מיעוט."
ב־1945 היה וילר בין שבעת הסנאטורים שהתנגדו להצטרפות מלאה של ארצות הברית לארגון האומות המאוחדות.
ב־1946 ניסה לזכות מחדש במועמדות המפלגה הדמוקרטית לסנאט, אך הובס בבחירות המקדימות בידי לייף אריקסון, שתקף אותו על היותו "לא מספיק ליברלי" ועל דעותיו הבדלניות ערב המלחמה.
בהמשך הפסיד גם אריקסון בבחירות הכלליות לנציג הרפובליקני זיילס אקטון.
תבוסתו של וילר יוחסה, בין היתר, לפמפלט מאת דייוויד ג'ורג' פלוטקין בשם "הקשר נגד אמריקה: הסנאטור וילר והכוחות שמאחוריו".
החוברת, שפורסמה בידי תומכי המפלגה הקומוניסטית, האשימה את וילר יחד עם הנשיא הארי טרומן כחלק מקשר פשיסטי.
הסופר ממונטנה ג'וזף קינזי הווארד כינה אותה "אחד הספרים הגרועים ביותר שנכתבו אי פעם על פוליטיקאי".
לימים התברר שהחוברת קיבלה גיבוי מיועץ של ג'רי ג'.
או'קונל, יריב פוליטי של וילר בזירה המקומית במונטנה.
אחד מהפרשנים הפוליטיים סיכם את נפילתו של וילר כך:
ב-15 בספטמבר 1950 שימש וילר כיועץ של מקס לוונטל, חבר דמוקרטי ממינסוטה, כפי שהעיד האחרון בפני ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית.
וילר בחר שלא לשוב לחיים הפוליטיים ולא לחזור למונטנה, אלא לעסוק בעריכת דין בוושינגטון הבירה.
בסיוע מחקר של בתו, פרנסס (נפטרה ב-1957), כתב וילר את האוטוביוגרפיה שלו "יאנקי מהמערב" ביחד עם פול פ.
ספר זיכרונות זה יצא לאור ב-1962 על ידי "Doubleday & Company".
הוא הקדיש את הספר לאשתו ולבתו.
וילר התחתן עם לולו מ.
וייט, אשר הייתה יועצת פוליטית בכירה.
נולדו להם שישה ילדים: ג'ון, אליזבת, אדוארד, פרנסס, ריצ'רד ומריון.
פרנסס עזרה לאביה במחקרו באוטוביוגרפיה שלו, "יאנקי מהמערב: סיפור החיים הגלוי והסוער של הסנאטור ממונטנה", אותו פרסם בשנת 1962 והוקדש לה ולאשתו.
וילר מת בגיל 92 ב-6 בינואר 1975 בוושינגטון הבירה, ונקבר בבית הקברות של רוק קריק במחוז קולומביה.
ביתו הוא נקודת ציון היסטורית לאומית מתוך הכרה בתפקידו הפוליטי הלאומי.
ב-2004, הסופר הפוליטי ביל קאופמן מ-The American Conservative תיאר את וילר כמי שהתבלט כ"מגן נגד גיוס, אנטי מלחמתי, אנטי בעלי עסקים ומגן גדול של חירויות האזרח".
ברטולומה מיטרה (בספרדית: Club Atlético Bartolomé Mitre) הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי.
המועדון נוסד בשנת 1926 בעיר פוסאדאס.
בעבר הקבוצה שיחקה ברמה ארצית הבכירה וכיום משחקת בליגה הרביעית.
המועדון הוקם בשנת 1926 על ידי קבוצת צעירי העיר.
קבוצת המועדון שיחקה בליגה האזורית.
בשנת 1947 היא זכתה לראשונה באליפות הליגה האזורית.
בסך הכול היא זכתה באליפות זו 47 פעמים (בפעם האחרונה בשנת 2024).
משחקים נגד קבוצה נוספת של העיר גוארני אנטוניו פרנקו נקראים Clásico Posadeño.
לאחר תחילת התחרויות הארציות במסגרת "האליפות הלאומית" קבוצת המועדון שיחקה בה פעמיים - בפעם הראשונה בעונת 1972 בליגת העל הארגנטינאית ובפעם האחרונה בעונת 1975 בליגת העל הארגנטינאית.
הקבוצה שיחקה במשך 4 עונות בליגת המשנה הארגנטינאית (בפעם האחרונה בעונת 1978).
בליגה השלישית הקבוצה שיחקה ב-4 עונות, בפעם האחרונה בעונת 1994/1995.
מאז 2019 הקבוצה משחקת בליגה הרביעית.
הקבוצה השתתפה בתחרות גביע ארגנטינה אך ללא הצלחה יתרה.
הקבוצה משחקת באצטדיון ארנסטו טיטו קוצ'אריוני שכולל כ-7 אלף מקומות.
ברטראנד ארתור ויליאם ראסל היה פילוסוף, לוגיקן וסופר בריטי.
תרם תרומות חשובות לתחום הפילוסופיה של הלשון ותורת ההכרה.
חיבוריו בתחום פילוסופיה אנליטית השפיעו רבות גם על התפתחות המתמטיקה והלוגיקה.
הפרדוקס הקרוי על שמו השפיע רבות על תורת הקבוצות, והוביל להתגבשות תורת הקבוצות האקסיומטית.
ראסל כתב גם על משטרים מודרניים, ועל תופעות של דיכוי המחשבה החופשית.
הוא התנגד להגבלות שונות על החירות המחשבתית, ונודע כפילוסוף בעל גישה חינוכית ליברלית.
בשנת 1945 התפרסם ספרו המקיף "תולדות הפילוסופיה המערבית" שהוכר כאחד הספרים החשובים ביותר בתחום תולדות הפילוסופיה.
בשנת 1950 קיבל את פרס נובל לספרות.
ראסל היה הומניסט שהקדיש חלק רב מזמנו לפעילות חברתית, בפרט נגד מלחמת העולם הראשונה, נשק גרעיני ומלחמת וייטנאם.
ראסל נולד בשנת 1872 במחוז מונמות'שייר שב למשפחה ליברלית ומשפיעה מן האצולה הבריטית.
בגיל ארבע כבר היה יתום מאב ואם, ועבר לגור אצל סבו וסבתו, ביחד עם אחיו, פרנק.
שנתיים אחרי כן מת גם סבו, ראש ממשלת בריטניה לשעבר ג'ון ראסל, רוזן ראסל הראשון; סבתו הייתה לדמות הדומיננטית במשפחתו.
בהתבגרותו היה ראסל בודד מאוד, והוא סיפר שלעיתים קרובות שקל להתאבד.
שתי נקודות אור בחייו היו שירה (ובפרט שיריו של פרסי ביש שלי) ומתמטיקה.
על אהבתו למתמטיקה סיפר ראסל כך: "בגיל 11 התחלתי, בהנחיית אחי, לקרוא את "היסודות".
זה היה אחד האירועים הגדולים בחיי, מסנוור כאהבה ראשונה.
לא תיארתי לעצמי שיש בעולם משהו ערב כל-כך.
מאותו רגע, ועד שנתי ה-38 (עת סיימתי לכתוב את פרינקיפיה מתמטיקה עם וייטהד), מתמטיקה הייתה העניין המרכזי והמקור העיקרי לאושר בחיי".
בשנת 1890 החל ללמוד מתמטיקה בטריניטי קולג' שבקיימברידג'.
מור ולאלפרד נורת' וייטהד, שהשפיעו והושפעו ממנו רבות בהמשך.
באותה תקופה הכיר את אשתו הראשונה, אליס סמית'.
השניים התחתנו בשנת 1894, ונפרדו בשנת 1911 (אם כי הגירושים בפועל נעשו רק בשנת 1921).
ראסל החל את דרכו כפילוסוף בשנת 1896, עם פרסום מאמרו על הסוציאל-דמוקרטיה הגרמנית.
עם זאת, עיקר תרומתו בשנותיו הראשונות הייתה בתחום הפילוסופיה של המתמטיקה והלוגיקה.
בשנת 1901 גילה את הפרדוקס הקרוי על שמו.
בשנים שלאחר מכן פרסם שני ספרים חשובים בשיתוף עם וייטהד, שביססו אותו כמוביל בתחומו.
"עקרונות המתמטיקה", שפורסם בשנת 1903, ו"פרינקיפיה מתמטיקה", שפורסם בשנת 1910. ראסל פרסם טקסט פילוסופי חשוב נוסף: "על הציון" (), שהיווה אבן פינה של הפילוסופיה האנליטית.
באותה תקופה החל גם להרצות באוניברסיטת קיימברידג'.
עם תלמידיו הבולטים נמנה הפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין, שהושפע רבות מראסל.
בזמן מלחמת העולם הראשונה לקח חלק בפעילות פציפיסטית.
בשנת 1916 הורשע בעבירה על החוק להגנת הממלכה 1914. הוטל עליו קנס בסך 100 לירות שטרלינג, אך הוא סירב לשלמו.
במקום לשלוח אותו לכלא, המשטרה עיקלה כמה מספריו, ומכרה אותם במכירה פומבית על מנת לשלם את החוב.
בעקבות התקרית פוטר ראסל מהאוניברסיטה.
בשנת 1918 הביע התנגדות פומבית לצירופה של ארצות הברית למלחמה, ובשל כך נכלא לשישה חודשים.
באותה תקופה הופעל "החוק להגנת הממלכה" כנגד פעילים פציפיסטים נוספים שהתנגדו למלחמה.
ההיסטוריון פול ג'ונסון מציין שבפציפיזם שלו היה משהו תוקפני, ואף שוחר מדון.
כשהוכרזה המלחמה כתב, "זה שבועות אחדים אני מרגיש שאם אפגוש במקרה את אסקווית או גריי לא אוכל להימנע מרצח".
תלמידו לודוויג ויטגנשטיין עזב את קיימברידג' והתגייס לצבא של אוסטריה מולדתו (ויטגנשטיין למד בכיתה א' עם היטלר אך הלה הושאר כיתה בעוד הוא הוקפץ כיתה).
במהלך המלחמה נשבה בידי כוחות האיחוד, וכתב מכתב לראסל ובו רעיונותיו הפילוסופיים, ועיקרם הטענה שאין לדבר על מה שאינו במציאות, ושתפקיד הפילוסופיה להוציא את האדם משאלות חסרות יסוד, חסרות מענה וחסרות תוחלת, כפי שמסייעים לזבוב להיחלץ מהמלכודת בתוך צנצנת זכוכית.
ראסל התלהב מספרו של ויטגנשטיין, הוסיף לדברים הקדמה משלו וביקש להוציאו לאור, אך ויטגנשטיין טען שראסל היפך את דבריו, ולא הבינם כראוי, בהתעלמו מהמיסטיקה, האמיתית לדבריו, אף שאינה מציאותית.
ראסל חזר לעבודה בשנת 1919, לאחר סיום מלחמת העולם.
בשנת 1920 ביקר בברית המועצות בראשית דרכה, והיה מהראשונים שהתרשמו ממנה לשלילה.
לאחר מכן גר שנה בסין והרצה על פילוסופיה.
בשנת 1921 התחתן עם אשתו השנייה, דורה.
השניים הקימו ביחד בית ספר ניסויי, והולידו שלושה ילדים: ג'ון, קתרין והארייט.
בין השאר התקיימו ביניהם קונפליקטים בנושא של פתיחות מינית.
לדברי ההיסטוריון פול ג'ונסון השניים נתנו זה לזה חופש בכל הנוגע להרפתקאות מיניות, אבל כאשר ניהלה דורה בגלוי הרפתקאת אהבים עם העיתונאי גריפין ברי ונולדו להם שני ילדים, נתקף ראסל אי נוחות.
שנים רבות לאחר מכן, הודה באוטוביוגרפיה שלו "בנישואיי השניים ניסיתי לשמר את אותו כבוד לחירותה של אשתי שהתחייב, כך חשבתי, מאמונתי.
אבל גיליתי כי יכולתי למחול ומה שניתן לקרוא האהבה הנוצרית שלי, אינן עומדות בתביעות שהצבתי בפניהן- - -כל אדם אחר יכול לומר לי זאת מראש, אבל התאוריה עיוורה את עיניי".
השניים נפרדו בשנת 1932. בשנת 1936 ראסל התחתן עם אשתו השלישית, פטרישיה, שהייתה קודם לכן האומנת של ילדיו.
השניים הולידו ילד אחד, קונרד ראסל, שהפך להיסטוריון מפורסם, ממקימי המפלגה הליברל דמוקרטית.
אחרי עליית היטלר לשלטון, הביע ראסל תמיכה פומבית ביוזמה של יהודים טריטוריאליסטים לקדם הגירה יהודית אל מחוץ לאירופה.
בשנת 1946, אחרי שובו של ויטגנשטיין לקיימברידג', בעת הרצאת אורח של קרל פופר, החל ויטגנשטיין בוויכוח קולני.
ראסל ניסה לפשר ביניהם, והוויכוח עבר לפסים אלימים.
יש הטוענים שויטגנשטיין ניגש לאח, הוציא מוט ברזל לחתות גחלים וזרק אותו על ראסל, תוך שהוא צורח: "אינני מבין אותך עכשיו ואף פעם לא הבנתי אותך".
בשנים שאחר כך עבר ראסל לגור בארצות הברית.
הוא לימד באוניברסיטת שיקגו ובאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התנגד להצטרפות ארצות הברית, אך לאחר מכן שינה דעתו, בטענה שהשתלטות גרמניה הנאצית על אירופה פירושה קץ הדמוקרטיה.
בעקבות מלחמת העולם השנייה מיתן את עמדתו הפציפיסטית, וטען שיש מקרי קיצון שבהם מלחמה היא הרעה הקטנה ביותר.
בשנת 1940 החל ללמד בניו יורק, אך התפטר כמעט מייד בעקבות ביקורת על השקפותיו בתחומים שונים, ובפרט בגלל השקפתו המתירנית בענייני נישואים ובגידה.
אלברט איינשטיין כתב במכתב תמיכה בראסל: "נפשות גדולות תמיד נתקלו בהתנגדות אלימה מצד מוחות בינוניים" בראש המתנגדים למינויו של ראסל עמד הפילוסוף ואיש החינוך ג'ון דיואי.
בעקבות התפטרותו החל ראסל להרצות על תולדות הפילוסופיה ברחבי ארצות הברית.
הרצאות אלו היוו את הבסיס לספרו המפורסם "תולדות הפילוסופיה המערבית".
בשנת 1944 חזר לחיות וללמד בבריטניה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הפך ראסל לדמות ציבורית ידועה ברחבי העולם המערבי.
הוא הביע את דעותיו בנושאים שונים, שלחלקם לא היה קשר ממשי עם עבודתו הפילוסופית.
הוא התראיין בטלוויזיה, כתב מאמרים לכתבי עת פופולריים, וספרו "תולדות הפילוסופיה המערבית" הפך לרב מכר, ולמקור ההכנסה העיקרי שלו למשך שארית חייו.
בשנת 1949 קיבל את אות מסדר ההצטיינות.
בשנת 1950 הוענק לו פרס נובל לספרות, "כאות הוקרה על כתביו המגוונים והמשמעותיים שבהם דגל באידיאלים הומניטריים ובחופש מחשבה".
בשנת 1952 התגרש ראסל בשלישית, ונשא לאישה את ידידתו אדית פינץ', שהייתה מורה לספרות אנגלית.
בנו של ראסל, קונרד, ניתק קשר עם אביו בעקבות הגירושין, עד שנת 1968.
בשנת 1963 זכה בפרס ירושלים לחופש הפרט והחברה, והיה הראשון שזכה בפרס.
לאחר מלחמת העולם השנייה הביע תמיכה בתקיפת ברית המועצות כדי שהיא לא תשיג נשק גרעיני.
בין השנים 1945 ל-1949, כל עוד היה לארצות הברית מונופול על הנשק הגרעיני, סבר שמלחמת מנע נגד ברית המועצות הכרחית כדי למנוע שואה עולמית.
עוד ב-27 בספטמבר 1953 כתב בניו יורק טיימס מגזין: "מלחמת עולם חדשה תהא אמנם נוראה, אבל אני מעדיף אותה על אימפריה קומוניסטית עולמית" אולם כבר באוקטובר 1953 הכחיש שאי פעם "תמך במלחמת מנע נגד רוסיה".
בהמשך היה מעין מגשר בזמן משבר הטילים בקובה, והפך תומך נלהב בפירוק הנשק הגרעיני.
בשנת 1961 נכלא שוב, משום שארגן שביתת שבת נגד הנשק הגרעיני.
ראסל פעל נמרצות נגד מעורבותה של ארצות הברית במלחמת וייטנאם.
בשנת 1966 פרסם ספר בשם "פשעי מלחמה בווייטנאם", והקים את ועדת ראסל – ועדה ציבורית לבדיקת מעורבותה של ארצות הברית בפשעי מלחמה.
אף שהיה רוזן, האצולה לא הייתה חלק מרכזי מחייו.
הוא טען שהתועלת העיקרית בתואר היא שהוא מאפשר לו להשיג חדרים בבתי מלון.
בשנים 1967–1969 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, בשלושה חלקים.
ראסל נפטר בשנת 1970, בביתו שבוויילס.
על פי בקשתו לא נערך טקס קבורה דתי לציון מותו.
גופתו נשרפה, ואפרו פוזר בהרי ויילס.
ארכיונו האישי של ראסל מצוי באוניברסיטת מקמסטר בקנדה.
ראסל היה אחד מהפילוסופים האנליטיים החשובים ביותר, לצידם של פרגה, מור וויטגנשטיין.
יחד עם מור הוביל את התפנית העיקרית בפילוסופיה הבריטית במאה העשרים: עזיבת האידיאליזם של הגל ו, לטובת סוג של ריאליזם נאיבי המבוסס על היגיון בסיסי.
בדומה לשאר הפילוסופים האנליטיים, ראסל שם דגש מיוחד על הלוגיקה והפילוסופיה של הלשון ככלי להבנת המציאות.
הוא טען שבעיות רבות שהטרידו פילוסופים לאורך הדורות ניתן לפתור על ידי ניתוח לשוני פשוט של המילים שמרכיבות אותן.
לדוגמה: פילוסופים רבים טענו שהמתמטיקה, בניגוד למציאות החיצונית, קיימת באופן אבסולוטי, ולא רק נתפסת על ידי החושים.
כלומר: 3 ועוד 3 שווים ל-6 גם כשחושבים עליהם במנותק מהמציאות החיצונית.
ראסל טען שהקביעה הזו מגוחכת, משום שהיא מבוססת על הקשר בין המילים או המושגים "1" ו-"2".
ראסל התנגד להפרדה שהייתה מקובלת בקרב פילוסופים בין שיטות העבודה של פילוסוף העוסק בלוגיקה לבין שיטות העבודה של פילוסוף העוסק באונטולוגיה, למשל.
הוא שם דגש על מדע ושפה פורמלית ככלים העיקריים של כל הפילוסוף, בכל תחום.
הוא אימץ גם את תערו של אוקאם ככלל בסיסי בעבודתו הפילוסופית.
בלוגיקה מתמטית יצר ראסל את הפרדוקס הנקרא על שמו, "הפרדוקס של ראסל", שהוביל לתפנית בחקר יסודות תורת הקבוצות וליצירתה של תורת הקבוצות האקסיומטית, זאת בתגובה לניסיונו של המתמטיקאי והפילוסוף גוטלוב פרגה להעמיד את האריתמטיקה על בסיס אמיתות הלוגיקה.
יחד עם הפילוסוף אלפרד נורת' וייטהד יצא ראסל למסע שאפתני של העמדת המתמטיקה על בסיס הלוגיקה, באמצעות ספרם המשותף "פרינקיפיה מתמטיקה".
ראסל שאף ליצור מערכת אקסיומות בסיסית למתמטיקה כולה, שהיא אפקטיבית, עקבית ושלמה, דבר שהתגלה כבלתי אפשרי עם הוכחת משפטי האי-שלמות של גדל.
ראסל, כמו פרגה, תפס את הלוגיקה כקודמת לשפה, ושאף אף הוא לבסס לוגיקה שתוכל לסלק את העמימות והבלבול שמקורן בשפה הטבעית.
ראסל המשיך בפיתוח הלוגיקה של פרגה, המבוססת על תחשיב הפרדיקטים, תוך שהוא מבקש לפתור שתי בעיות: הבעיה שנוצרה על ידי הפרדוקס של ראסל עצמו ובעיות שנוצרות כתוצאה מהבחנתו של פרגה בין מובן והוראה.
ראסל הרבה להשתמש בעקרון תערו של אוקאם ואף הרחיב אותו לשימושים נוספים.
שאיפות אלה הובילו את ראסל לנסח עמדה הידועה כאטומיזם לוגי, ותורת ידיעה המתבססת על ההבחנה בין ידע מתוך היכרות וידע מתוך תיאור.
ההבחנה בין מובן והוראה הובילה את פרגה לטעון שהוראתם של כל המשפטים היא ערך האמת שלהם ושהמשפטים נבדלים רק במובניהם.
למשל למשפטים "כדור הארץ מקיף את השמש" ו-"2=1+1" ישנה אותה הוראה, ערך האמת החיובי.
המשפטים נבדלים בכך שהמחשבה שהם מביעים שונה.
במאמרו משנת 1905, על ההוראה (On Denoting) הציג ראסל פתרון משלו לבעיות אלו.
ראסל טען שהתפיסה של פרגה שלכל ביטוי יש הוראה ומובן מציעה פתרון חלקי בלבד לשלוש חידות לוגיות, שתורתו של ראסל אמורה לפתור באופן מספק:
הצבת זהים: כאשר מחליפים מונחים שיש להם את אותה ההוראה המשפט אמור שלא להשתנות מבחינת הוראתו.
"יצחק" זהה בהוראתו ל-"הבן של אברהם", אבל המשמעות של שני המשפטים "המורה שאלה האם יצחק הוא הבן של אברהם" ו-"המורה שאלה האם יצחק הוא יצחק" אינה זהה.
השלישי הנמנע: באופן כללי או ש-א' אמיתי או ש-א' שקרי ולא תיתכן אפשרות אחרת.
אבל שני המשפטים "המלך הנוכחי של צרפת קירח" ו-"לא נכון שהמלך הנוכחי של צרפת קירח" הם שקריים, מכיוון שאין לצרפת מלך.
על פי תורתו של פרגה, ביטויים אלו אינם אמיתיים או שקריים, אלא חסרי מובן.
בעיית אי הקיום: ניתן לדבר על דברים שאינם קיימים, למשל "לפגסוס יש צבע לבן" הוא משפט שכולל מושג שמתייחס למשהו שאינו קיים, אך אם אינו קיים לא ניתן להתייחס אליו.
כיצד ניתן לפיכך לומר ש"פגסוס אינו קיים"?
הפתרון של ראסל היה לקבוע שישנם ביטויים בשפה שאינם שלמים, בפני עצמם, ולכן אינם תורמים הוראה למשפט השלם, אלה הם מחליפים ביטויים מורכבים יותר, שרק באמצעותם נקבעת ההוראה.
המשפט "לפגסוס יש צבע לבן" מורכב למעשה מכמה חלקים עצמאיים, ויש לנתחו כ"יש דבר אחד בלבד שהוא פגסוס, ויש לו צבע לבן", ומשפט זה הוא שקרי משום שחלקו הראשון ("יש דבר אחד...") הוא שקרי.
"המלך של צרפת" הוא ציון המקצר את הביטוי "קיים דבר אחד בלבד שהוא המלך הנוכחי של צרפת" וערך האמת של זה הוא שקרי (ומכאן שערך האמת של המשפט "לא נכון שהמלך הנוכחי של צרפת קרח" הוא אמיתי, ואינו חסר מובן).
גם שמות ממשיים כמו "הומרוס" הם ביטויים מציינים, במקרה זה: "מחברן של האיליאדה והאודיסאה".
למעשה רק כינויי גוף כמו "הוא" או "זה" הם שמות לוגיים טהורים, שיש לנו היכרות ישירה עם נושאיהם.
מאמרו של ראסל נחשב, בעיני רבים, כפרדיגמטי עבור הפילוסופיה האנליטית ובפרט עבור הפילוסופיה של הלשון.
הוא מראה כיצד ניתן, באמצעות ניתוח לוגי, להראות כי התחביר של השפה הטבעית אינו המדריך הטוב ביותר עבור הפרשן הפילוסוף.
בהשראת תורת התיאורים המיידעים, ראסל הציג את תורת האטומיזם הלוגי, שלפיה הלוגיקה משמשת לאנליזה שמטרתה לסלק יישים מיותרים, ברוח התער של אוקהם.
יש לנסות להחליף כל מושג במשפט בקונסטרוקציות לוגיות המתבססות על מושגים פשוטים יותר – המורים על יישים פשוטים ובלתי תלויים בהכרה האנושית.
יש להפריד את הסדר והתכונות מהיישים עצמם ולהמירם במבנים לוגיים, כך למשל מספר מונה איננו יש, אלא התאמה חד-חד ערכית בין קבוצות.
סילוק היישים המיותרים נעזר בהיותה של הלוגיקה לשון אידיאלית, בניגוד ללשון היום-יומית.
משפט אטומי, שאינו כולל דבר מלבד שם ופרדיקט כמו "דני נמוך", הוא משפט המורה על עובדה פשוטה.
העובדות קודמות למשפטים המתארים אותן.
תורתו של ראסל מעניקה קדימות לאובייקטים שעמם ניתן ליצור היכרות ישירה, חושית, ולכן הטענות היסודיות ביותר בשפה מורכבות רק מאובייקטים כאלה ומכוללים.
ראסל, כמו רוב הפילוסופים בעת החדשה, עסק בשאלת הקשר בין ההכרה ובין העולם החיצון לה .
ראסל ציין שעבור מי שמחזיק בגישה אמפריציסטית זוהי מסקנה קשה לעיכול ואולם הקושי נובע מפירוש לא נכון של מושג הידיעה.
ראסל טען שמקורו של מושג הידיעה הוא בחיים המדעיים והפרגמטיים של טרם הפילוסופיה; ולדוגמה ידיעה שפרי מסוים הוא בשל בזכות הצבע שלו היא ידיעה אמיתית גם אם לא ניתן להצדיק אותה על סמך הניסיון בלבד (מכיוון שהיא תלויה באינדוקציה).
ראסל טען בתקיפות שהאתיקה אינה חלק מתחום הפילוסופיה, ועמדותיו המוסריות אינן חלק ממשנתו הפילוסופית.
עם זאת, לעיתים קרובות הביע דעות בנושאים אתיים.
עמדותיו בתחום זה הושפעו רבות מעמדותיו של ג.
ראסל האמין שהטוב והרע הם אבסולוטיים, אבל ניתן לקבוע מה הם רק באמצעות אינטואיציה .
ראסל היה פציפיסט מצעירותו, אולם מלחמת העולם השנייה הובילה אותו למיתון עמדתו.
הוא טען שיש מקרים קיצוניים שבהם מלחמה מונעת רעה גדולה יותר.
לכל אורך חייו התנגד לנשק גרעיני, פעל לפירוק הנשק הגרעיני ועמד בראש התנועה לפירוק נשק גרעיני.
בהקשר זה ידועה אמרתו (המבוססת על משחק מילים באנגלית): " War is not about who is right, but who is left".
התנגד למלחמת וייטנאם, ויזם את הקמת ועדת ראסל לחקירת מעורבותה של ארצות הברית בפשעי מלחמה.
בצעירותו תמך בקומוניזם, אולם ביקורו בברית המועצות בשנת 1920 אכזב אותו מאוד, ושינה את דעתו.
בעקבות זאת כתב ראסל חיבור חשוב בשם "התאוריה והפרקטיקה של הבולשביזם", שהשפיע מאוד על דעת הקהל במערב.
ראסל היה תומך נלהב בדמוקרטיה עולמית, וכתב על כך מאמרים רבים.
לאורך מרבית חייו תמך בשוויון זכויות מלא לכל בני האדם.
הוא תמך בפומבי בזכות בחירה לנשים כבר בצעירותו.
עם זאת, בחלק מכתביו המוקדמים ניתן למצוא שרידי גזענות כלפי שחורים.
ב-31 בינואר 1970 פרסם ראסל הודעה המגנה את "התוקפנות הישראלית במזרח התיכון", המתייחסת להפצצות הישראליות בעורף המצרי בזמן מלחמת ההתשה.
הוא קרא לנסיגה ישראלית לגבולות הקו הירוק ותמך בזכות השיבה לפלסטינים.
זו הייתה ההצהרה הפוליטית האחרונה של ראסל, והיא הוקראה בכנס פרלמנטרי בינלאומי בקהיר ב-3 בפברואר 1970, יום לאחר מותו.
ראסל התקשה לקבוע האם עליו להגדיר את עמדתו הפילוסופית כלפי הדת כאגנוסטית או שמא כאתאיסטית.
בתחום זה הציג את המשל "קנקן התה של ראסל", המדבר על קנקן תה שאיש אינו יכול להוכיח את קיומו.
ראסל התנגד לדתות, ובפרט לנצרות.
ראסל היה מאוד ליברלי בתחום המין ביחס לתקופתו.
הוא קרא תיגר על תפישת הנישואים הוויקטוריאנית שהייתה מקובלת בארצות הברית ובבריטניה באותה תקופה.
הוא הביע תמיכה במין מחוץ לנישואין, והציע מודל של "נישואים לניסיון" שאינם מחייבים לנאמנות.
ראסל הציג את עמדותיו בנושא הנישואים בספרו "נישואים ומוסר".
דעות אלה הובילו לפיטוריו מאוניברסיטה בניו יורק, ולסקנדל תקשורתי גדול בעת שהותו בארצות הברית.
ראסל היה גם מראשוני התומכים בנישואים חד-מיניים ובחינוך מיני.
שטרנברג, עריכה: ח"י רות, הוצאת מאגנס, תשכ"ז
ברטרנד ראסל היקר...: מבחר מתוך חליפת המכתבים שלו עם הקהל הרחב 1950-1968, מבוא ועריכה: בארי פיינברג ורונלד קסרילס, תרגום: אריה שור, ירושלים: י.
כיבוש האושר; תרגום: חדוה רותם, עריכה: מ.
בנארי, תל אביב: אחיאסף, 1970
עקרונות השיקום החברתי, תרגום: א.
שלטון: ניתוח חברתי חדש, תל אביב: עם עובד, תשי"ג
בשבח הבטלה ומסות אחרות ; תרגום ועריכה: יורם רוזלר, ירושלים: א' רובינשטין, 1975
ניצחון ולא בנשק, תרגום: בועז עברון, הבאה לדפוס: עמיקם גורביץ, תל אביב: עמיקם, תשכ"ד
הנשואין והמוסר; תרגום: י' בן-אמיתי, עריכה: ראובן גרוסמאן, תל אביב: מצפה, תר"ץ
הסמכות והיחיד; תרגום: ש' שיחור, תל אביב: דגה, תשכ"ז
ברטיסלאבה (בסלובקית: Bratislava ובעבר Prešporok; בגרמנית: Pressburg או Preßburg; בהונגרית: Pozsony, במקורות היהודיים פרשבורג) היא בירת סלובקיה והעיר הגדולה במדינה עם כ-500,000 תושבים.
ברטיסלאבה ממוקמת בפינה הדרום-מערבית של סלובקיה על נהר הדנובה וגובלת באוסטריה ובהונגריה.
זוהי הבירה היחידה בעולם שגובלת בשתי מדינות.
ברטיסלאבה היא המרכז הפוליטי, התרבותי והכלכלי של סלובקיה, ובה ממוקמים כל מוסדות הממשלה והפרלמנט, וכן אוניברסיטאות, מוזיאונים, תיאטראות, גלריות ומוסדות כלכליים, תרבותיים וחינוכיים רבים אחרים.
ההיסטוריה של העיר הושפעה רבות מעמים שונים, ובעיקר האוסטרים, הצ'כים, הגרמנים, ההונגרים, היהודים והסלובקים.
בעברה הייתה העיר מרכז מנהלי וכלכלי חשוב בתוך ממלכת הונגריה ואף שימשה בירתה בשנים 1536–1783.
האזכור הראשון של העיר בשם ברזלאוספורק (Brezalauspurc) נמצא בספרי השנים של זלצבורג, המספרים על הקרבות שנערכו בין הבווארים להונגרים מחוץ לחומות טירת ברטיסלאבה בשנת 907. הטירה נקראה ככל הנראה על שמו של פרדסלאב, בנו השלישי של סבאטופולק הראשון, מלך מוראביה.
העיר מופיעה שוב בשם ברסלאבה או פרסלאבה על מטבעות מתקופתו של אישטוון הראשון, מלך הונגריה, מסביבות שנת 1000 לספירה.
מאוחר יותר בימי הביניים הופיעה הגרסה הסופית לשם הגרמני של העיר, פרסבורג, ושם זה היה בשימוש גם בפי דוברי אנגלית עד שנת 1919. בתקופת הרנסאנס העיר נקראה לעיתים גם בשם איסטרופוליס, שמשמעו "עיר הדנובה" ביוונית עתיקה.
תחילתו של השם הנוכחי, ברטיסלאבה, בשנת 1837, אז טען הפילולוג הסלובקי פאבול יוזף שפאריק כי זה היה השם המקורי של העיר תחת שלטונו של ברטיסלאב הראשון, מלך בוהמיה.
למן שנת 1844 החלו להשתמש בשם זה חברי התנועה הלאומית הסלובקית ששאפו לעצמאות והגדרה עצמית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה שאפו מנהיגיה של העיר, שרוב אוכלוסייתה אז הייתה גרמנית והונגרית, לשנות את שמה לווילסונוב או וילסונשטאדט, כלומר "עיר וילסון", על שם נשיא ארצות הברית וודרו וילסון.
הללו שאפו להקים בה עיר חופשית שלא תהיה חלק מן המדינה החדשה – צ'כוסלובקיה.
ההצעה נדחתה, ושמה של העיר שונה רשמית ל"ברטיסלאבה" במרץ 1919.
העיר ברטיסלאבה נמצאת בפינה הדרום-מערבית של סלובקיה, בתוך מחוז ברטיסלאבה.
היותה על הגבול הסלובקי עם אוסטריה והונגריה הופך אותה לעיר הבירה היחידה בעולם שגובלת בשתי מדינות.
שטחה של העיר הוא 367.584 קמ"ר, והיא נחשבת לעיר השנייה בגודלה בסלובקיה, אחרי ויסוקה טטרי, שהיא למעשה לא עיר אחת אלא אוסף של כמה עיירות.
ברטיסלאבה יושבת על שתי גדות נהר הדנובה, החוצה את העיר ממערב לדרום-מזרח.
הרי הקרפטים מתחילים בתוך גבולות העיר באזור הקרפטים הקטנים וכולל את פארק יער ברטיסלאבה, אזור נופש פופולרי מאוד בקרב התושבים.
ברטיסלאבה שוכנת באזור אקלים ממוזג, ויש בה ארבע עונות נפרדות.
הקיצים הם בדרך כלל חמים, והחורפים קרים, לעיתים רחוקות מושלגים (ממוצע של שני ימי שלג לעונה).
העיר סובלת לעיתים מרוח חזקה, אולם היא נחשבת לאחד האזורים החמים והיבשים בכל סלובקיה.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 9.9 מעלות צלזיוס, וכמות המשקעים הממוצעת היא 580 מילימטר בשנה.
המשקעים פזורים על פני כל השנה.
במקום שבו שוכנת העיר הייתה התיישבות למן התקופה הנאוליתית.
בשנים 400–50 לפני הספירה היה במקום יישוב קלטי מבוצר שפעלה בו מטבעה שייצרה מטבעות כסף מקומיים שנקראו ביאַטֵק.
האזור כולו נכבש בידי הרומאים במאה הראשונה לספירה, ועד המאה הרביעית היה חלק ממערכת הלימס ההגנתית של האימפריה.
הרומאים ייסדו את מסורת גידול הגפנים וייצור היין באזור זו, הנמשכת עד היום.
אבותיהם הסלאבים של הסלובקים המודרניים הגיעו לאזור במאות החמישית והשישית במהלך תקופת נדידת העמים.
השבטים הסלאביים סבלו מפשיטות של השבטים האוואריים, וכדי להגן על עצמם הקימו את אימפריית סאמו (623–658), הישות הפוליטית הסלאבית הראשונה בהיסטוריה.
במאה ה-9 לספירה טירת ברטיסלאבה הייתה אחד המרכזים החשובים ביותר במוראביה הגדולה.
האזכור הראשון של העיר בכתובים מתוארך לשנת 907, בסיפור על נפילתה של מוראביה הגדולה לידי ההונגרים.
במאה ה-10 הפך אזור ברטיסלאבה לחלק מממלכת הונגריה, והיה למרכז כלכלי ומנהלי חשוב ביותר על גבול הממלכה.
מיקומה האסטרטגי של העיר הפך אותה למטרה להתקפות תכופות, אך גם הביא להתפתחות כלכלית ולמעמד פוליטי גבוה.
העיר קיבלה את זכויותיה הראשונות בשנת 1291 מידי אנדראש השלישי, מלך הונגריה, והיא הוכרזה כעיר מלכותית חופשית בשנת 1405 בידי זיגיסמונד, מלך לוקסמבורג, לעתיד קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
לאחר תבוסתה של ממלכת הונגריה בפני האימפריה העות'מאנית בשנת 1526 הטילו הטורקים מצור על ברטיסלאבה והזיקו לה רבות, אך לא הצליחו לכבוש אותה.
עם התקדמותם של העות'מאנים בהונגריה הוכרזה ברטיסלאבה בשנת 1536 כבירת הונגריה והפכה לחלק מן הממלכה ההבסבורגית.
חלק מתקופה זו ברטיסלאבה הפכה לעיר שבה הוכתרו וישבו מלכים, ארכיבישופים, האצולה וכן כל מוסדות הממלכה החשובים.
בשנים 1536–1830 הוכתרו אחד עשר מלכים וקיסרים בקתדרלת סנט מרטין שבעיר.
המאה ה-17 התאפיינה בעיקר בהתקוממויות נגד שושלת הבסבורג, לחימה עם העות'מאנים, מגפות, שיטפונות ואסונות אחרים.
העיר וטירתה נכבשו כמה פעמים בידי מורדים, אך תמיד שוחררו בידי צבאות הקיסרות.
תקופת אי־שקט זו הסתיימה בשנת 1711 עם חתימת הסכם שאטמר בין הקיסרות הרומית הקדושה למורדים ההונגרים.
ברטיסלאבה זכתה בתקופת שגשוג תחת שלטונה של מריה תרזה, והפכה לעיר הגדולה והחשובה ביותר באזור כולו.
אוכלוסיית העיר שולשה ונבנו בה ארמונות, מנזרים, אחוזות ורחובות חדשים רבים.
אולם במהלך תקופת שלטונו של בנה של מריה תרזה, יוזף השני, החלה העיר לאבד מחשיבותה, בעיקר כאשר הוא הורה על העברת תכשיטי הכתר לווינה בשנת 1783. לאחר מכן מוסדות ממשלתיים רבים הועברו לבודפשט, ובעקבותיהם עזבו את העיר גם רבים מבני האצולה.
בסוף המאה ה-18 הפכה ברטיסלאבה למרכז התנועה הלאומית הסלובקית.
בשנת 1783 יצא לאור בעיר העיתון הראשון בשפה הסלובקית.
במאה ה-19 הייתה העיר קשורה לחלק מן האירועים החשובים ביותר באירופה.
חוזה פרסבורג, שסיים את הלחימה בין אוסטריה לצרפת, נחתם בברטיסלאבה בשנת 1805, וכוחותיו של נפוליאון תקפו את העיר בשנת 1809. לאחר אביב העמים בשנת 1848 חתם פרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה על ביטול מערכת הצמיתות באחד הארמונות שבעיר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה סופחה ברטיסלאבה למדינה החדשה צ'כוסלובקיה, למרות התנגדות רוב האוכלוסייה, שהייתה ממוצא הונגרי וגרמני בעיקר.
העיר הפכה במהרה למושב המוסדות הפוליטיים של סלובקיה, ובמרץ 1919 שמה שונה רשמית לברטיסלאבה.
בשנת 1938 סיפחה גרמניה הנאצית את אוסטריה במסגרת האנשלוס, ולאחר מכן סיפחה גם את פרבריה של ברטיסלאבה, שהיו מאוכלסים ברובם בדוברי גרמנית.
ב-14 במרץ 1939 הוכרזה העיר כבירתה של הרפובליקה הסלובקית הראשונה, אולם המדינה החדשה נפלה במהרה לידי הנאצים.
בשנים 1941–1945 גירשה הממשלה הסלובקית מברטיסלאבה כמעט את כל תושביה היהודים שמנו כ-15,000 איש, ושלחה אותם למחנות ריכוז.
העיר הופצצה בידי בעלות הברית, נכבשה בידי הצבא הגרמני ב-1944 ולבסוף נכבשה בידי הצבא האדום ב-4 באפריל 1945. בסוף מלחמת העולם השנייה רוב תושביה הגרמנים של ברטיסלאבה פונו לגרמניה על ידי הרשויות הגרמניות, ורובם לא חזרו לעיר.
לאחר שהמפלגה הקומוניסטית תפסה את השלטון בצ'כוסלובקיה בפברואר 1948 הפכה העיר לחלק מן הגוש המזרחי.
אוכלוסיית העיר צמחה והפכה לסלובאקית ברובה.
הממשלה הקומוניסטית בנתה בעיר מבנים רבי-קומות רבים וכן כמה מבנים מרשימים, כמו הגשר החדש, שבאו לעיתים על חשבון מבני העיר העתיקים.
לאחר כישלונו של האביב של פראג בשנת 1968 ברטיסלאבה סבלה מכוחות ברית ורשה שנכנסו לעיר, והעיר הפכה לבירתה של הרפובליקה הסלובקית הסוציאליסטית.
בשנת 1988 התקיימה בעיר הפגנה גדולה נגד הקומוניזם שנקראה הפגנת הנרות בברטיסלאבה, והעיר הייתה אחד המרכזים של ההתנגדות לקומוניזם במהלך מהפכת הקטיפה.
בשנת 1993 הפכה ברטיסלאבה לבירתה של סלובקיה החדשה לאחר פירוקה הרשמי של צ'כוסלובקיה.
בשנים שלאחר מכן נהנתה העיר מצמיחה כלכלית חדה בעיקר הודות להשקעות זרות.
נופה של ברטיסלאבה מאופיין בצריחים מימי הביניים וכן במבנים מודרניים מן המאה ה-20. בתחילת המאה ה-21 העיר חוותה תקופה של בנייה מרובה.
רוב בנייניה העתיקים של העיר מרוכזים בעיר העתיקה.
בית עיריית ברטיסלאבה הוא קומפלקס של מבנים שהוקמו במאות ה-14 וה-15 ושוכן בתוכו מוזיאון ברטיסלאבה.
שער מיכאל הוא השער היחיד שנותר מחומות העיר המקוריות מימי הביניים והוא אחד מהמבנים העתיקים בעיר.
בניין ספריית האוניברסיטה, שהוקם בשנת 1756, היה מושב הפרלמנט של ממלכת הונגריה משנת 1802 ועד 1848.
המרכז ההיסטורי של העיר מאופיין באדריכלות בארוק מן המאה ה-18. ארמון גראסאלקוביץ', שנבנה בסביבות שנת 1760, משמש בית הנשיא הסלובקי, ואילו הממשלה הסלובקית יושבת במבנה ששימש פעם ארמון הקיץ של הארכיבישוף.
במרכז ניתן גם למצוא כמה כנסיות וקתדרלות חשובות, כמו קתדרלת סנט מרטין הבנויה בסגנון גותי, שבה הוכתרו מלכי הונגריה וקיסרי האימפריה הרומית הקדושה בשנים 1563–1830.
טירת ברטיסלאבה (Bratislavsky Hrad), הנמצאת בגובה 85 מטרים מעל לדנובה, היא המבנה הבולט ביותר בעיר ומופיעה בסמל העיר.
הגבעה שעליה שוכנת הטירה הייתה מיושבת עוד מתקופת המעבר מתקופת האבן לתקופת הברונזה ושימשה חלק מהלימס הרומאי ומרכז פוליטי וצבאי חשוב בתקופת ממלכת מוראביה הגדולה.
טירת האבן עצמה החלה להיבנות רק במאה ה-10 תחת ממלכת הונגריה, והפכה לטירת רנסאנס בשנת 1562, נבנתה שוב בסגנון הבארוק בשנת 1649, ולבסוף הפכה למעון מלכותי חשוב תחת שלטונה של מריה תרזה.
בשנת 1811 נהרסה הטירה בשרפה ושוחזרה רק בשנות החמישים של המאה ה-20.
טירת דווין השוכנת על הגבול בין אוסטריה וסלובקיה נהרסה על ידי צבאות נפוליאון, ועדיין עומדת בהריסותיה.
היא מרוחקת 10 קילומטר ממרכז ברטיסלאבה.
הכנסייה הפרנציסקנית של ברטיסלאבה – נוסדה בשנת 1297.
הקתדרלה של מרטין הקדוש – נבנתה בשנת 1452. בשנים 1563–1830 הייתה מקום שבו הומלכו מלכי הונגריה.
בתוך הקתדרלה נשמרים שרידים של יוחנן הנדבן.
התיאטרון הלאומי הישן של סלובקיה – נבנה בשנת 1886 ועדיין פעיל.
התיאטרון הלאומי החדש – נפתח בשנת 2007.
הגשר החדש של ברטיסלאבה – בראשו מסעדה דמוית צלחת מעופפת ומרפסת תצפית.
המאוזוליאום של "החת"ם סופר" – בשיפולי הגבעה שעליה ניצבת טירת ברטיסלאבה.
בעבר היה במקום בית עלמין יהודי, שרבים מקבריו הועברו בשל עבודות תשתית, ונשארו רק 23 קברים, ובהם קברו של חת"ם סופר.
בשל עבודות הבנייה הוגבה כל השטח מסביב, ולכן המוזילאום נמצא במבנה בטון מתחת לפני האדמה.
הרובע היהודי ומוזיאון התרבות היהודית.
Slavin – אתר זיכרון לחיילים סובייטים שנהרגו בעת שחרור העיר בתום מלחמת העולם השנייה.
קניון פולוס – הקניון המודרני הראשון בסלובקיה.
מגדל הטלוויזיה קמזיק, הוקם בשנת 1975.
בשל מיקומה למרגלות הרי הקרפטים ועל גדות הדנובה יש בברטיסלאבה יערות הקרובים למרכז העיר.
כלל האזורים הירוקים של העיר שטחם 46.8 קמ"ר, 110 מ"ר לכל תושב העיר.
הפארק הגדול בעיר הוא פארק הורסקי בעיר העתיקה.
פארק יער ברטיסלאבה נמצא בקרפטים הקטנים ונחשב לאתר נופש פופולרי בקרב תושבי האזור.
מיקומה של ברטיסלאבה במרכז אירופה הפך אותה כבר עם הקמתה לצומת מרכזי טבעי לתחבורה ולמסחר.
דרכי מסחר עתיקות, כמו דרך הענבר ודרך הדנובה, חצו אותה.
ברטיסלאבה משמשת צומת מרכזי למערכת הכבישים המהירים של סלובקיה.
דרך D2, החוצה את העיר מצפון לדרום, מחברת אותה לפראג, ברנו ובודפשט.
דרך A6, שמובילה לווינה, מחברת את סלובקיה ישירות למערכת הכבישים האוסטרית.
בעיר ישנם חמישה גשרים מעל לדנובה.
מסילת הרכבת הראשונה בכל ממלכת הונגריה נבנתה באזור ברטיסלאבה בשנת 1840. כמה שנים לאחר מכן החלו לנסוע בה רכבות קיטור שהובילו לווינה ולבודפשט.
ברטיסלאבה היא מרכז רכבות חשוב במרכז אירופה, ויוצאות ממנה מסילות לשישה כיוונים.
נוסף על כך קיימת בעיר גם מערכת רכבות פרברים.
כ-9 קילומטרים צפונית-מזרחית למרכז העיר נמצא נמל התעופה של שם מ"ר שטפאניק, הנקרא גם נמל התעופה הבינלאומי ברטיסלאבה, והוא נמל התעופה הבינלאומי המרכזי של סלובקיה.
נמל תעופה זה משרת טיסות מקומיות ובינלאומיות, ציבוריות וממשלתיות.
נמל התעופה, ששירת בשנת 2000 279,028 נוסעים בלבד, שירת בשנת 2007 יותר משני מיליון נוסעים.
שימש נמל הבית של אייר סלובקיה עד שזו נסגרה.
שדה התעופה של וינה נמצא במרחק של חצי שעה נסיעה מברטיסלאבה ואליו מגיעות טיסות רבות מאד.
נמל ברטיסלאבה הוא אחד משני נמלי הנהר הבינלאומיים של סלובקיה.
הנמל מחבר את העיר לתנועת האוניות הבינלאומית המגיעה צפונה עד לים הצפוני ומזרחה עד לים השחור.
נוסף על אוניות מסחריות יוצאות מנמל ברטיסלאבה גם אוניות תיירים, בעיקר לווינה ולבודפשט.
העיר ברטיסלאבה משמשת מושב הפרלמנט הסלובקי, הנשיאות הסלובקית, הממשלה, בית המשפט העליון והבנק המרכזי.
מאז שנת 2002 משמשת העיר גם מושב המחוז האוטונומי של ברטיסלאבה.
נוסף על כך בעיר יש שגרירויות וקונסוליות רבות.
ראש העיר של ברטיסלאבה נבחר לכהונה של ארבע שנים.
מתחתיו נמצאת מועצת העיר, האחראית לתקציב, לחקיקת חוקים מוניציפליים, לתכנון העיר, לתחזוקת כבישים, לחינוך ולתרבות.
המועצה נפגשת פעם בחודש ויושבים בה 80 חברים.
במועצת המנהלים של העיר מכהנים 28 חברים, בהם ראש העיר, סגניו, ראשי העיר של הרבעים השונים ועוד 10 מחברי מועצת העיר.
מועצת המנהלים היא הזרוע המבצעת של העירייה והיא משמשת גם גוף מייעץ לראש העיר.
ברטיסלאבה מחולקת לחמישה מחוזות: ברטיסלאבה I (מרכז העיר), ברטיסלאבה II (מזרח העיר), ברטיסלאבה III (צפון-מזרח העיר), ברטיסלאבה IV (מערב וצפון העיר) וברטיסלאבה V (דרום העיר), הנחשבת לאזור המגורים הצפוף ביותר בכל מרכז אירופה.
המחוזות מחולקים גם ל-17 רבעים, שלכל אחד מהם יש ראש עיר ומועצה משלו.
מחוז ברטיסלאבה הוא המחוז העשיר והמשגשג ביותר בסלובקיה.
אף על פי שהוא הקטן משמונת המחוזות של המדינה וכמעט הכי פחות מאוכלס מהם, הוא אחראי ל-26% מכלל התמ"ג של סלובקיה.
התמ"ג לראש בברטיסלאבה הוערך בשנת 2005 ב-33,124 אירו, השווה ל-147.9% מן הממוצע באיחוד האירופי והוא השני בגובהו מכל מחוזות האיחוד, אחרי פראג.
שיעור האבטלה בברטיסלאבה הוא 1.83%.
יותר מ-75% מאוכלוסיית העיר עובדת במתן שירותים, בעיקר במסחר, בנקאות, טלקומוניקציה, טכנולוגיית המידע ותיירות.
הבורסה של ברטיסלאבה נוסדה בשנת 1991. מתחילת המאה ה-21 העיר חוותה צמיחה של תעשיית ההייטק, וחברות בינלאומיות רבות כמו דל, AT&T, IBM ועוד בנו בה מרכזי שירות.
בשנת 1991 הוקם בברטיסלאבה מפעל של פולקסווגן, ומאז הוא התרחב מאוד.
רוב הייצור במפעל (68%) הוא של רכבי שטח.
החל מתחילת ההיסטוריה של העיר ועד למאה ה-19 הקבוצה האתנית השלטת בברטיסלאבה היו הגרמנים, אולם לאחר הקמת האימפריה האוסטרו-הונגרית בשנת 1867 הגיעו לאזור הונגרים רבים, ועד סוף מלחמת העולם הראשונה ברטיסלאבה הייתה עיר גרמנית-הונגרית עם מיעוט סלובקי.
לאחר הקמתה של צ'כוסלובקיה בשנת 1918 העיר נשארה מגוונת, אולם החלוקה בין הקבוצות האתניות השתנתה: אוכלוסיית הסלובקים והצ'כים גדלה ואילו מספר התושבים הגרמנים וההונגרים ירד.
בשנת 1938 59% מאוכלוסיית העיר היו סלובקים או צ'כים, 22% היו גרמנים ו-13% הונגרים.
עם הקמת הרפובליקה הסלובקית הראשונה בשנת 1939 גורשו רוב היהודים והצ'כים מהעיר, ובשנת 1945 פונו מן האזור רוב הגרמנים.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה עזבו את העיר גם הונגרים רבים שהואשמו בשיתוף פעולה עם הנאצים.
מאז שנות החמישים 90% מתושבי העיר הם סלובקים.
לפי מפקד אוכלוסין שנערך בשנת 2001 56.7% מתושבי העיר הם קתולים, 29.3% הם אתאיסטים, ו-6% לותרנים.
קהילת יהודי ברטיסלאבה מנתה כ-800 איש.
ברטיסלאבה היא המרכז התרבותי של סלובקיה.
בשל ההיסטוריה התרבותית המגוונת של העיר מושפעת התרבות המקומית מקבוצות אתניות שונות, בעיקר גרמנים, סלובקים, הונגרים ויהודים.
התיאטרון הלאומי הסלובקי שוכן בשני מבנים בברטיסלאבה: התיאטרון הישן, מבנה נאו-רנסאנס מהמאה ה-19 השוכן בעיר העתיקה, והתיאטרון החדש שנבנה בשנת 2007 על גדות הדנובה.
בתיאטרון מופיעות הפקות אופרה, בלט ודרמה.
המוזיקה בברטיסלאבה שגשגה במאה ה-18 והייתה קשורה מאוד לחיים המוזיקליים של וינה.
מוצרט ביקר בעיר בגיל 6 ובטהובן הציג לראשונה בברטיסלאבה את יצירתו "מיסה סולמניס".
המלחין יוהאן נפומוק הומל נולד בעיר בשנת 1778.
פסטיבלים של תיאטרון, המתקימים כל שנתיים בעיר, נחשבים למובילים בעולם האקדמי והמקצועי.
מועד תחילת קיומה של הקהילה היהודית בברטיסלאבה אינו ברור, אולם קיימות עדויות היסטוריות על קיומה של קהילה יהודית במקום כבר במאה ה-11.
בברטיסלבה (אז פרשבורג) כיהן כרב החת"ם סופר במשך 33 שנים, משנת 1807. ובה גם הקים את ישיבתו, שהייתה אבן שואבת לתלמידים מכלל הונגריה ואף משאר רחבי אירופה.
בתקופתו העיר הייתה למרכז יהודי חשוב באירופה.
בשיאה, ערב השואה, מנתה קהילת יהודי העיר כ-18,000 נפשות, ובסוף המלחמה נותרו בה מאות בלבד.
הרב אברהם שמואל בנימין סופר, בעל ה"כתב סופר", כיהן כרב העיר, ואחריו שימשו בתפקידים אלה צאצאיהם הרב שמחה בונם סופר ("שבט סופר"), הרב עקיבא סופר ("דעת סופר"), והרב אברהם שמואל בנימין סופר ("חשב סופר").
נכון לשנת 2001 חיו בעיר 748 יהודים.
הקהילה היהודית בברטיסלאבה מפעילה את פרויקט נתיב המורשת היהודית בסלובקיה, המאגד 24 אתרי מורשת יהודית נבחרים מתוך מאות אתרים בסלובקיה כולה.
בברטיסלאבה שלושה מאתרי נתיב המורשת: קבר חת"ם סופר, המוזיאון היהודי ובית הכנסת האורתודוקסי.
הרב הנוכחי של ברטיסלאבה הוא הרב ברוך מאיירס המפעיל גם בית חב"ד ובית כנסת.
בסרט "יורוטריפ" ברטיסלאבה היא מושא לצחוק כסטריאוטיפ למזרח אירופה ובייחוד לשער החליפין בין המטבעות.
לברטיסלאבה יש 20 ערים תאומות:
בַּרְטַעָה הוא יישוב ערבי באזור נחל עירון, אשר חלקו המערבי מצוי בתחומי מדינת ישראל ותושביו הם אזרחי ישראל, בעוד חלקו המזרחי נמצא בתחומי יהודה ושומרון ותושביו הם אזרחי הרשות הפלסטינית.
החלק המערבי נכלל בתחומה של מועצה מקומית בסמ"ה, ומספר תושביה הוא כ-4,300. מרבית התושבים הם מוסלמים המשתייכים ברובם למשפחת כבהא.
החלק המזרחי נמצא בשליטה צבאית מלאה של ישראל, במסגרת מה שמכונה אזור C לפי הסכמי אוסלו, כאשר לרשות הפלסטינית יש נוכחות מנהלית מוגבלת שאינה כוללת סמכויות ביטחוניות או אזרחיות מרכזיות.
הכפר ברטעה הוקם באמצע המאה ה-19 על ידי בני שבט כבהא.
על פי מסורות בעל פה, בני השבט עברו באמצע המאה ה-18 מבית ג'יברין ליעבד.
באמצע המאה ה-19 חלק מבני כבהא עזבו את יעבד בחיפוש אחר אזור מחיה ורכשו את השטח של ברטעה, בו מצאו מעיין ומרעה למקניהם.
עם הזמן ברטעה התפתחה ונוסדו מסביבה כפרי לוויין, גם הם של בני כבהא: אום אל-קוטוף, עין אל-סהלה, ואדי עארה וטורא אל-ערבייה.
במהלך המרד הערבי הגדול נרשמו באזור הכפר התנגשויות בין הצבא הבריטי לבין אנשי הכנופיות הערביות.
בהסכם שביתת הנשק בין ישראל וירדן, שנחתם בתום מלחמת העצמאות, חולק הכפר לשניים, על בסיס מתווה ואדי אל-מיה החוצה את הכפר ומהווה גבול טבעי.
חלקו המערבי-צפוני הועבר לידי ישראל עם כשליש מהתושבים (500 נפש), בעוד חלקו המזרחי-דרומי, הנמצא במעלה הגבעה, הוכלל בממלכת ירדן עם כאלף תושבים.
המרחק בין בתי ברטעה הישראלית לבין בתי ברטעה הירדנית היה כמה עשרות מטרים ובמקומות מסוימים מספר מטרים בלבד.
בשנים הראשונות לאחר מלחמת העצמאות נעו תושבי הכפר כמעט בחופשיות בין שני חלקי הכפר.
תושבי ברטעה הישראלית נהגו ללכת למסגד שנמצא בחלק הירדני, והמוכתר כיהן במשותף על שני חלקי הכפר.
בעקבות זאת, היה הכפר למקום נוח לפגישות בין ערבים ישראליים לבין קרוביהם שהתגוררו בממלכת ירדן.
במאי 1955 פינו שלטונות ירדן את הפליטים שהתיישבו בברטעה המזרחית מהאזור, על מנת להקשות על הברחה והסתננות לשטח ישראל.
במרץ 1956 התפתחה במקום תקרית גבול, שבה נהרג שוטר ישראלי וארבעה ערבים מירדן.
במהלך התקרית ברחו רוב תושבי ברטעה המזרחית מבתיהם.
לאחר מלחמת ששת הימים עברה ברטעה המזרחית לשליטה ישראלית.
תושביה החלו לעבוד בישראל והחקלאות הייתה למקור הכנסה משני.
הודות לקרבה לישראל רמת החיים בברטעה המזרחית עלתה מהר יותר מבשאר יהודה ושומרון.
בשנת 1978 חוברה ברטעה המזרחית לחשמל מגנרטורים ובשנת 1984 היא חוברה לרשת החשמל הישראלית.
תלמידי ברטעה לומדים בתיכונים ביעבד ובג'נין.
בשנת 1995 נכנסה לתוקף תוכנית מתאר לברטעה המזרחית שיועדה לספק את צורכי ההתרחבות של ברטעה המזרחית עד שנת 2015.