tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכך מתאפשר גם להגדיר צלצול מיוחד למספרים שונים או תמונה שתוצג על המסך בזמן השיחה.
בעשור השני של המאה ה-21 פותחו יישומונים המרכזים מספרים ושמות ששמרו אנשים בטלפון הנייד ומאפשרים למי שמחובר לשירות לראות את שם המתקשר גם אם במכשיר הטלפון שלו המידע לא קיים.
בישראל, נפוצים בעיקר היישומונים: CallApp, Me ו־Truecaller.
מכשירי טלפון רבים מאפשרים "רשימת דחייה" - רשימת מספרים המוגדרת על ידי המשתמש שכאשר יתקשרו יידחו באופן אוטומטי.
לפעמים נעשה שימוש בזיהוי שיחה כדי לאמת זהות לצורך קבלת שירות בקו מידע קולי או שירותים דומים הניתנים דרך שיחת טלפון, אך עם התרחבות אפשרות זיוף שיחה פחת השימוש בצורת זיהוי זו.
התקשרות ללא הצגת פרטי המתקשר (נקראת בקיצור התקשרות מחסוי או חסום) מתאפשרת גם לאחר כניסת טכנולוגית שיחה מזוהה לשימוש, באמצעות הגדרה מיוחדת במכשיר הטלפון או בחברת התקשורת המורה שלא לשדר לנמען את מספר הטלפון.
חברות התקשורת יכולות להתעלם מההגדרה ולשלוח את נתוני המתקשר גם כאשר הגדיר מצב "חסוי", כך למשל בשיחות לשירותי חירום זיהוי השיחה משודר על אף הגדרת חסוי.
חברות מסוימות מציעות שירות "גילוי חסוי" המאפשר גם ללקוחות פרטיים לקבל את זיהוי המתקשר גם כשהתקשר מחסוי.
במקרים מסוימים מאפשרת חברת תקשורת ללקוח לקבוע בעצמו את זיהוי השיחה.
כך למשל חברות המפרסמות מספר טלפון הידוע ללקוחות, ומעוניינות שהשיחות מנציגי החברה יוצגו ללקוח כשיחות מהמספר המפורסם.
דבר זה פתח את האפשרות לחברות מסוימות להציע שירות זיוף שיחה גם ללקוחות פרטיים.
דבר זה הוביל פעמים רבות להתחזות, וישנן מדינות שפועלות לאסור בחקיקה זיוף שיחה.
שיחה עם דמיטרי מדבדב (ברוסית Разговор с Дмитрием Медведевым) הוא שמה של תוכנית טלוויזיה שנתית ששודרה בפורמט של שאלות ותשובות בשידור חי - על ידי ערוצי הטלוויזיה רוסיה-1, רוסיה 24, RT והערוץ הראשון רוסיה, כמו גם על ידי תחנות הרדיו מאיאק, וסטי FM ורדיו רוסיה.
שירות מזכיר העיתונות של מדבדב (שכיהן כראש ממשלת הפדרציה הרוסית וסגן יו"ר המועצה לביטחון לאומי) תומך ומנחה את השידורים, בתקופת השידור שימשה נטליה טימאקובה כדוברתו של מדבדב שגם ביימה את התוכנית.
התוכנית נערכה פעם בשנה בשנים 2008–2015.
בתקופת כהונתו של מדבדב כנשיא רוסיה (2008-2012) נקראה התוכנית בשם "תוצאות השנה עם נשיא רוסיה" ( Итоги года с Президентом России).
ולדימיר פוטין מופיע בשידור מקביל בשם הקו הישיר.
רשתעיתונאירשתעיתונאיהערוץ הראשוןילנה ויניקREN TVנאדז'דה אליושקינהרוסיה-1אלכסנדר יבסטיגנייבספאסאלכסנדר יאקובלבMatch TVקונסטנטין גניץ'CTCיוליה מיכאלקובהNTVילנה ספירידונובהDomashniyהערוץ החמישיויטאלי וורוניןTV-3ואלרי פיודורוביץ'רוסיה-תרבותיאנה מירויששי!אנסטסיה איוולבהרוסיה-24אלכסנדר קארייבסקיזבזדהניקולאי מאטבייבקרוסלהאניה טאדישצ'נקומיראלינה דשקוייבהOTRאוקסנה גלקביץ'THTטימור בטרוטדינובTV Centerפולינה קסטריצקאיהMuz-TVאנדריי רזיגראייב
השיח'יה היא זרם דתי באסלאם השיעי, שנוסד באיראן במאה ה-19 על ידי שיח' אחמד אחסאא'י.
היא נחשבת לבסיס להתפתחות הדת הבאבית והדת הבהאית.
ראשיתה של השיח'יה - שיח' אחמד אחסאא'י וסייד כאזם רשתי
שיח' אחמד אחסאא'י (1753 - 1826) נולד במזרח חצי האי ערב והראה כישרון ללימודי דת מגיל צעיר.
הוא טען כי הוא זוכה לחזיונות וחלומות, בין השאר של האמאמים השיעים, שהעניקו לו הבנה מעמיקה של הקוראן והמסורת האסלאמית.
בשנת 1806 הוא עבר לאיראן ושם התחיל לאסוף סביבו תלמידים, תוך שהוא מתגורר ביזד עד 1814 ולאחר מכן בכרמאנשאה עד 1821. בתקופה זו הוא זכה לפטרונותם של השאה ושל בנו, מושל כרמאנשאה מחמד-עלי מירזא, ואף הוזמן להצטרף לחצר השאה בטהראן, אך סירב.
ב-1822 אחסאא'י עזב את כרמאנשאה ויצא למסע של שנה דרך קום, קזוין, משהד, יזד ואצפאהאן.
בקזוין הוא הוכרז ככופר על ידי איש דת מקומי, בשל דברים שכתב בנוגע לתחיית המתים, אך הדבר לא השפיע על המשך מסעו.
רק כשחזר לכרמאנשאה ההכרזה עליו ככופר כבר צברה מספיק תהודה והשפעה והוא נאלץ לעזוב ולנסוע למכה, אך מת בדרך.
תלמידו של אחסאא'י, סייד כאזם רשתי (1793 - 1843), היה זה שגיבש את תורת השיח'יה והפיץ אותה.
אחסאא'י מינה את רשתי ליורשו (באופן חריג עבור השיעה, שבה הדבר אינו נהוג) ולשליחו בעיר הקדושה כרבלאא', שבה פעל רוב חייו.
רשתי אמנם טען תמיד שהוא אינו מייסד אסכולה הלכתית (מד'הב) חדשה אלא רק ממשיך לפתח את רעיונותיו של אחסאא'י, אך בפועל תחת מנהיגותו השיח'יה הפכה לאסכולה מובחנת.
לפי החוקרים, הדבר נבע מכך שרשתי התעקש להגן על דבריו של אחסאא'י ובכך שימר את המחלוקת מול מתנגדיו, שבמצב אחר סביר להניח שהייתה דועכת ונשכחת.
זאת משום שההבדלים התאולוגיים האמיתיים היו מינוריים ומנהיגים דתיים רבים אף התנגדו להכרזה על אחסאא'י ככופר.
אך רשתי ניהל ויכוחים תאולוגיים עם מנהיגים שיעיים אחרים, שגרמו להתעצמות המחלוקת והיווצרות תחרות פוליטית, וכך השיח'ים הפכו לאסכולה מובחנת גם אם רשתי לא רצה להודות בכך.
סימן לכך ניתן למצוא בעובדה כי הקמפיין להכרזה על אחסאא'י ככופר היה במקור מכוון נגדו אישית ולכן דעך לאחר מותו, אך שנים ספורות לאחר מכן חודש, ככל הנראה בשל התגבשותה של השיח'יה כאסכולה מובחנת.
החידוש המרכזי של רשתי היה בנוגע למעמדו של אחסאא'י.
רשתי הדגיש את האמונה שהידע של אחסאא'י ניתן לו ישירות מפי הנביא והאמאמים, דבר שהעניק לאחסאא'י מעמד של חסין מטעות.
הוא ראה בתורתו של אחסאא'י חשיפה של האמת הנסתרת של האסלאם, שמובילה לתקופה חדשה ובה היא תתפוס את מקומן של המצוות החיצוניות.
עד כמה שידוע, הוא לא ראה את אחסאא'י כשער לאמאם הנעלם או ממלא מקומו, אלא כמי שזכה לידע נסתר מהאמאמים.
את עצמו הוא ראה כמי שקיבל מאחסאא'י את הידע הנסתר, ממשיך דרכו ומפיץ תורתו, שמפרש את הידע הנסתר עבור ההמונים.
המקום המיוחד של אחסאא'י בעיני השיח'ים הוא למעשה מה שהפריד בינם לבין השיעה הקלאסית וגם נתן להם את שמם ("שיח'ים" הם מאמיניו של שיח' אחסאא'י).
למרות ההאשמות בכפירה, רשתי הצליח להפוך לאחד הפוסקים החשובים ביותר בכרבלאא', והיה בעל קשרים והשפעה גם בקרב חכמים סונים ובכירים ממשפחת המלוכה הקאג'ארית.
התפצלות השיח'יה לאחר מות רשתי
בניגוד לאחסאא'י, רשתי לא מינה לעצמו יורש.
לא ברור מדוע, אך ייתכן כי מכיוון שהוא נפטר בגיל צעיר הוא פשוט לא חש צורך עדיין.
כך או כך, הדבר הוביל להצפה של מתחים ומחלוקות שהיו מתחת לפני השטח עד אז, ולפילוג השיח'יה.
לאחר מותו של רשתי ב-1843 רוב תלמידיו עזבו את כרבלאא' וחזרו לארצות מוצאם, ושם המשיכו לפתח את השיח'יה, שהתפצלה לשני תת-זרמים מרכזיים: הכרמאני והתבריזי (על שם הערים שהיו מרכזי הזרמים, כרמאן ותבריז).
זרמים אלו התחרו על הבכורה גם עם הדת הבאבית, שיצאה מתוך השיח'יה (כפי שיפורט בהמשך).
הזרם הכרמאני הוא הזרם המרכזי של השיח'יה המודרנית.
הוא נוסד על ידי חאג' מחמד-כרים ח'אן (1810-1870), תלמידו של רשתי שהיה ממשפחת המלוכה הקאג'ארית.
רשתי העריך אותו מאוד ושלח אותו לכרמאן כדי להפיץ שם את תורתו, אולי מתוך הבנה שמעמדו הפוליטי יתרום לכך.
כרים ח'אן הצליח לגבש את מעמדו כמנהיג השיח'יה באיראן, ודאג להדגיש את החלקים באמונה השיח'ית שלא התנגשו עם השיעה הקלאסית ולצמצם את אלה שכן.
הוא היה חכם דת וסגפן, ופיתח את האמונה באליטה הנסתרת, מלווי האמאם הנעלם ("העמוד הרביעי").
הוא הפך את המדרסה האבראהימיה, שהוקמה על ידי אביו, למרכז הרוחני של הזרם הכרמאני, שממנו יצאו תלמידים רבים שהמשיכו להפיץ את התורה השיח'ית.
לאחר מותו של כרים ח'אן הוא הוחלף על ידי אחיו, מחמד ח'אן כרמאני, שבניו המשיכו להנהיג את הזרם במשך שלושה דורות נוספים.
אחרי המהפכה האסלאמית באיראן הזרם הכרמאני הוצא מחוץ לחוק ומוסדותיו נסגרו.
המנהיג האחרון ממשפחתו של כרים ח'אן, עבד-אלרצ'א ח'אן אבראהימי, נרצח ב-26 בדצמבר 1979 בידי אלמונים.
מחליפו היה תלמיד ממוצא עיראקי, שאבותיו היו נציגי ההנהגה הכרמאנית בעיראק, בשם סיד עלי מוסאווי, וכך המרכז הרוחני עבר לבצרה.
נכון ל-2017, הקהילה באיראן דועכת אך בעיראק היא ממשיכה להתפתח, ובבצרה הם מהווים אחת הקבוצות הגדולות ביותר באוכלוסייה, שמונה כמעט 12,000 חברים.
הזרם התבריזי (מכונה גם הזרם האחקאקי) נוסד על ידי שני אנשי דת: מולא מחמד מאמאקאני, שהיה פופולרי יותר אך נפטר מעט אחרי רשתי (1852) וחאג' מירזא שאפע ת'קה-אלאסלאם, שהפך למנהיג היחיד לאחר מותו.
הוא היה תלמיד הן של אחסאא'י והן של רשתי ולא חידש הרבה מבחינה תאולוגית.
השיח'ים התבריזיים הקימו מספר מדרסות ומסגדים בתבריז, אך מאוחר יותר התפצלו בשל סכסוכים בין משפחות (אף כי מבחינה תאולוגית לא היו הבדלים משמעותיים ביניהן).
הזרם התבריזי השתלב חזרה בשיעה הקלאסית במידה רבה ופעיל מאז אמצע המאה ה-20 בעיקר בכוית.
זרם שלישי התפתח מתוך הזרם הכרמאני לאחר מותו של מחמד-כרים ח'אן.
זרם זה מכונה הזרם ההמדאני (אך גם האצפאהאני) ונוסד על ידי חאג' מחמד-באקר שריף המדאני טבאטבאא'י.
טבאטבאא'י ביקש להתמנות לנציג הזרם השיח'י בהמדאן מעט לפני מותו של מחמד-כרים ח'אן אך סורב, ולכן סירב לקבל את מחמד ח'אן כמנהיג (אך עדיין כינה את עצמו מנהיג השיח'ים הכרמאניים בהמדאן).
תומכיו היו בהמדאן, אצפאהאן ונאא'ין, אך רוב הכרמאניים קיבלו את מחמד ח'אן כמנהיגם.
מבחינה תאולוגית, טבאטבאא'י יצא הן כנגד הרעיון של ירושת הנהגה משפחתית והן כנגד פרשנותו של מחמד ח'אן לעמוד הרביעי.
ההמדאנים עודם חוקיים באיראן (אך בניגוד לזרמים האחרים, הם אינם פעילים מחוצה לה).
נכון ל-2017, מרכז הקהילה הוא בבאקריה ומנהיגם הנוכחי מתגורר במשהד.
ישנם כתבים שיח'יים רבים, אך רובם לא זכו לעיסוק מחקרי ולכן ישנם תחומים רבים שעדיין לא ידועים.
כתבים אלו מתמקדים בעיקר בפרשנות (תפסיר) של הקוראן והחדית', ולא בספרי הלכה, משום שהשיח'יה מעניקה משקל רב יותר לטקסטים מאשר לשכל האנושי.
באופן כללי הדוקטרינה של אחסאא'י דומה למדי לזו של השיעה התרי-עשרית, ספציפית לזרם האצולי שהפך אז לזרם הדומיננטי שלה, ומהווה איחוד של מגמות שונות שהתקיימו בשיעה בתקופתו של אחסאא'י במטרה שכל אחת תפצה על חולשותיה של האחרת.
אחסאא'י תמיד הדגיש את השתייכותו לאורתודוקסיה השיעית וראה את עצמו כחכם דת (עאלם) שקורא לחזרה לעקרונות היסוד של השיעה ובמיוחד למסירות האישית לאמאמים.
בקרב החוקרים יש מחלוקת לגבי מידת הקרבה לשיעה: לפי דניס מק'יואן, היו לו אמנם לו רעיונות "חריגים", אך הם היו יכולים להשתלב בשיעה המסורתית.
מה שמנע זאת הוא גורמים חיצוניים: הסטיגמה בשל ההכרזה על אחסאא'י ככופר, הקשר לדת הבאבית ומאבקים פוליטיים בתוך השיעה התרי-עשרית עצמה.
עבאס אמאנת לעומתו סבור כי רעיונותיו בנוגע לקבלת הלגיטימציה מהאמאם ותחיית המתים היו מנוגדים בבירור לעמדת השיעה האצולית.
רשתי התעקש כי שורש הדברים של אחסאא'י אינו סותר את השיעה הקלאסית ורק אי הבנות במבט מבחוץ גורמות לו להיראות כאילו שכן.
כרים ח'אן, מייסד הענף הכרמאני, ניסה ליישב בין השיח'יה לאצוליה בטענה שהם חלוקים רק על פרקטיקה דתית ולא על העקרונות.
השיח'ים מאמינים בשניים מתוך שלושת עיקרי הדת שמשותפים לסונים ולשיעים: ייחוד האל (תוחיד) ונבואה (נבוה).
את העיקר השלישי, תחיית המתים (מיעאד), הם מחליפים בעיקר שיעי חשוב אחר, האמונה באמאמים (אמאמה).
לכך הם מוסיפים עיקר רביעי, שמכונה "העמוד הרביעי" (בפרסית: רכנ-י ראבע) ופותח על ידי כרים ח'אן.
לפי חלק מהחוקרים, "העמוד הרביעי" מהווה את התרומה החשובה ביותר של השיח'יה להיסטוריה האינטלקטואלית של השיעה.
"העמוד הרביעי" הוא אמונה באליטה שיעית נסתרת שמתווכת בין האמאם הנעלם למאמינים.
במקור, מדובר היה במתווך יחיד ואלוהי בין האמאם למאמינים, בדמותם של אחסאא'י, רשתי וככל הנראה גם כרים ח'אן.
אך מאוחר יותר, ככל הנראה בשל התחרות עם הבאבים, הרעיון הומר באליטה רחבה יותר של עלמאא' ודמויות קדושות.
במסגרת כך גם החלו שוב לתפוס את אחסאא'י כמעין מחייה של השיעה ולא דמות מופת שמובילה לעבר אסלאם חדש.
מהעמוד הרביעי נובעת אמונה בחברה היררכית, שבראשה אותה אליטה שיש לה קשר ישיר לאמאם הנעלם, תחתיהם הנאטק-י ואחד (הדובר הייחודי) והבאב (השער), ואז "נציגים" המכונים נקבאא' (מילולית "מדריכים" או "בכירים") ונג'באא' (מילולית "נכבדים" או "אצולה"), שתפקידם לתווך ולהעביר את דברי האמאם למאמינים.
עם זאת, נציגים אלו הם נסתרים, בדומה לאמאם עצמו, וכל דרגה מכירה רק את הדרגה שמיד מעליה.
תחת הנג'באא' נמצאים חכמי הדת (עלמאא'), שתפקידם להוות הוכחה מוחשית לקיומו של אללה, ותחתיהם המאמינים.
במנהיגי השיח'יה הוטחו לעיתים האשמות כי הם מתיימרים להיות נקבאא' או נג'באא', אך למעשה הם רואים את עצמם כעלמאא'.
הזרם המרכזי (הכרמאני) של השיח'יה דוגל בא-פוליטיות, עיקרון שנלמד לכאורה מסירובו של אחסאא'י להתארח בחצר השאה.
הם סבורים כי בזמן היעלמותו של האמאם האחרון, סמכותם של חכמי הדת מוגבלת והם אינם רשאים לחדש הלכות באמצעות אג'תהאד, ובין השאר אין להפעיל עונשים הלכתיים על חטאים.
יחסם של הזרם ההמדאני לא נחקר מספיק, אך הוא כנראה דומה.
הזרם התבריזי, לעומתם, דווקא הוליד דמויות שונות שהיו מעורבות בפוליטיקה, כולל במסגרת התנועה החוקתית.
אחסאא'י, רשתי וכל ממשיכיהם בשלושת הענפים של השיח'יה התנגדו לצופיות.
אחסאא'י הושפע אמנם מהוגים צופיים כגון אבן-אלערבי, אך גם תקף אותו בחריפות.
הוא יצא כנגד הרעיונות של איחוד עם האל, שנחשב לשלב הסופי של ה"דרך" השיעית, ושל אחדות הקיום (וחדה אלוג'וד), ורשתי ראה בדחיית הצופיות תנאי סף להשתייכות לשיח'יה.
ככלל, בתקופה הקאג'ארית היו יחסים מתוחים בין השיח'ים לשיעים האורתודוקסים, שכללו אפליה ואף מקרים של איומים באלימות פיזית או אלימות של ממש.
זאת בעיקר בשל אנשי דת שיעים שהוציאו צווים עם כללים משפילים בנוגע לשיח'ים, לרוב בטיעון שהם כופרים ולכן טמאים (על סמך פסוק 28 בסורה 9 בקוראן, שקובע שכופרים הם טמאים).
בין השאר נאסר עליהם במקרים מסוימים להיכנס לבתי המרחץ, להיקבר בבתי קברות מוסלמיים ואף לקיים קשרי מסחר עם שיעים.
קריאות של אנשי דת לאלימות לא תמיד הובילו לאלימות בפועל, ונועדו בעיקר להרתיע אנשים להצטרף לשיח'יה, אך היו גם מקרי אלימות של ממש.
עם זאת, היחס לשיח'יה השתנה ממקום למקום ובתקופות שונות, וקשה לאפיין אותו במבט על.
המצב השתפר במידה מסוימת בזכות התנועה החוקתית ולאחר עליית השושלת הפהלווית.
היחסים עם המיינסטרים השיעי כיום טובים יותר והשיח'יה נחשבת לאסכולה הלכתית (מד'הב) ולא לפלג נפרד (פרקה).
הדת הבאבית התפתחה במסגרת פיצול השיח'יה לאחר מותו של רשתי ב-1843 כגרסה של שיח'יה, בהנהגת סיד עלי מחמד שיראזי, הבאב.
הבאבים שמו דגש על הרעיון של אדם שמכונה הבאב, שהוא "השיעי המושלם" ומהווה מדריך עבור המאמינים בדרכו של האמאם הנעלם.
אחסאא'י ורשתי הציגו עצמם ככאלה ונתפסו ככאלה על ידי תלמידיהם, והבאב לקח את התפקיד לעצמו.
הוא התחרה עם מנהיגי הזרמים השיח'יים האחרים (בעיקר כרים ח'אן) על הנהגת התנועה, וכפי שכבר הוזכר, תחרות זו אף השפיעה על התפתחות רעיון "העמוד הרביעי".
אך ב-1848 הבאב ורוב מאמיניו עזבו את האסלאם, מסיבות שאינן ידועות, ובמהרה כבר החלו לטעון שברשותם התגלות חדשה ושריעה חדשה.
המנהיגים השיח'ים יצאו נגד הדת הבאבית: מחמד-כרים ח'אן היה המנהיג השיעי שכתב הכי הרבה נגד הבאב בימי חייו, ובין השאר טען כנגדו כי הוא מחדש חידושים באסלאם (בדעה).
גם מנהיגים כרמאנים והמדאנים אחרים כתבו נגד התאולוגיה הבאבית.
בזרם התבריזי אף הוכרז כי הבאב הוא בן מוות (ושלושה מחכמיו, כולל מאמקאני, היו השופטים שדנו אותו למוות ב-1850).
למרות זאת, משום שהבאב בעצמו ורוב מאמיניו היו תלמידיו של רשתי, הם המשיכו לראות בו ובאחסאא'י מבשרי התנועה שלהם וייחסו לעצמם את מורשתם.
קיימת מחלוקת מחקרית בשאלה אם אכן קיים קשר היסטורי ותאולוגי הדוק בין שתי התנועות.
דניס הרמן למשל מפקפק בכך וטוען כי הקשר של הבאב עם רשתי היה קצר ומוגבל, ונראה כי הוא לא באמת למד את עיקרי השיח'יה כפי שנטען.
עוד הוא טוען כי למנהיגי הבאבים (והבהאים, יורשיהם) היה אינטרס להפיץ את הטענה כדי לצבור לגיטימציה דתית כממשיכי דרכם של אחסאא'י ושל רשתי, ואנשי דת שיעים מצדם גם הם תמכו בכך כדי לפגוע במעמד השיח'יה בעיני מוסלמים שיעים.
לדבריו, הגישה שמקבלת את הקשר בין התנועות שוררת גם במחקרים היסטוריים ובמסמכים שיעיים נגד השיח'יה, ומסבירה חלקית מדוע הוגים שיח'ים שאינם אחסאא'י ורשתי לא זכו לתשומת לב מחקרית.
שיח'ה חוסיין חליווה היא סופרת, משוררת ואשת חינוך בדואית-ישראלית.
שיח'ה חליווה נולדה בכפר הבדואי (כפר בלתי מוכר) אל־ריי בצפון ישראל.
כשהייתה בת 13 הוריה התגרשו.
אביה עבר ליפו והיא גדלה יחד עם אחיה ואמה בצריף ללא חשמל ותנאי מחיה דלים וקשים.
אמה עבדה קשה מאוד כדי לאפשר לה ולאחיה חינוך בבתי הספר טובים.
חליווה הצטיינה בלימודיה בבית הספר היסודי בבסמת טבעון ובתיכון בית ספר נזירות נצרת שבחיפה אך ספגה לעג מהתלמידים בשל הניב השונה שלה.
"המורים זיהו מיד שאני תלמידה מצטיינת, אבל ספגתי מטחים של לעג במפגש עם התלמידים.
"זה היה מפגש טראומטי עבורי.
הרגשתי ששערים של גיהנום וגן עדן נפתחים בפני בו זמנית.
מצד אחד זכיתי להיכנס לעולם עשיר כל כך בהשכלה, ומצד שני הרגשתי בודדה, לא מקובלת ונאלצתי להתמודד עם הלעג.
הרגשת הזרות ליוותה אותי כל הזמן.
לא הרגשתי בטוחה, לא הרגשתי שום שייכות.
כשהייתי ילדה התביישתי בזהות שלי ובמקום ממנו באתי".
בגיל שמונה עשרה נישאה לבן דודה ועברה להתגורר עמו ביפו.
חליוה בעלת תואר בוגרת אוניברסיטה בחינוך, בשפה ובספרות ערבית ותואר שני בלימודי ערבית ואסלאם וממשיכה את לימודיה לתואר שלישי באוניברסיטת חיפה.
חליוה מלמדת ומרכזת לשפה ולספרות ערבית בבית ספר טרה סנטה ביפו, כותבת ומפתחת תוכניות לימודים במרכז לטכנולוגיה חינוכית (מט"ח), כותבת ומפרסמת לילדים ולמבוגרים.
השירים והסיפורים שכתבה שיח'ה חליווה התפרסמו בכתבי עת בישראל ובעולם הערבי ותורגמו באנגלית, בצרפתית, בפולנית ובגרמנית."היא נחשבת בשנים האחרונות אחת הסופרות הפלסטיניות הבולטות בסצנה הספרותית המקומית והערבית".
שיריה מבטאים את השאיפה לשחרור ובניית זהות פלסטינית אוניברסלית "אני תערובת של זהויות.
חווה את חלקיה הפגומים של כל זהות המגדירה אותי יותר מחלקיה הבריאים.
התחלתי לכתוב כדי להתריס בפני הבגרות ולהערים עליה, כדי להיאחז בילדות ובטירוף שלה כאשר סכין הגיל מונחת על צווארי.
הבגרות במילון האקולוגי שלי פירושה, במיוחד בעיני האשה, הרגעת קצב החיים".
ספר השירה "אולי נצטרך ליותר מיער" הופיע במהדורה דו לשונית בתרגום ובעריכה משותפת של חליוה ורחל פרץ מתוך ספר בכתובים העתיד לצאת בקרוב)
השיר "מחוץ לעונות למדתי לעוף"(שירה, ירדן 2015) שכתבה המשוררת שיח'ה חליווה נכלל בבגרות בספרות (2020) ועשה היסטוריה כשיר הראשון של משורר/ת ערבי/ה ישראלי/ת שנכלל בבחינה.
"חליווה מציגה פנים אחרות של הספרות הפלסטינית ושל הנרטיב הפלסטיני דרך הקול הכי מוחלש בקהילה הכי מודרת.
הכתיבה שלה פורצת גבולות של ז'אנרים והיא מערבולת של זהויות, מערכות יחסים, ומתח בין מרכז לשוליים.
היא הופכת את הספרות הפלסטינית לספרות קוסמופוליטית.
היא מתמקדת באדם ובצל שלו, בבעלי חיים פגועים, בדמויות נידחות ומודרות.
היא קול בודד, מרענן וייחודי, היא בבחינת צמח בר יפהפה שהפציע במדבר במפתיע מבלי שאיש השקה וטיפח.
בקיץ 2021 יצא לאור לראשונה בעברית אוסף סיפורים קצרים שלה, "אתנחתא לנביחות", בתרגום אילנה המרמן.
בשנת 2022 יצא לאור בעברית הספר "למלחמה יש אף גדול", תרגמו מערבית: רחל פרץ ושיח'ה חליווה."קובץ של תשעה סיפורים קצרצרים, מקוריים מאוד, מצחיקים לפרקים, שמותחים בחדווה את גבולות הדמיון"
2019 - זכתה בפרס "אלמולתקא" מטעם האוניברסיטה האמריקאית בכווית, על קובץ הסיפורים הקצרים "ההזמנה מס' C345", אחד מן הפרסים היוקרתיים ביותר בעולם הערבי
2020 - פרס אביב לשירה מטעם פסטיבל מטולה לשירה לשנת תש"ף
שיח' עג'לין היא שכונה בדרום־מערב העיר עזה, השוכנת על גבעה המתנשאת מעל לכביש החוף העזתי – א-רשיד.
בשכונה מצוי מכון טיהור שפכים.
במבצע עופרת יצוקה נהרגו בשכונה עשרות מחבלים בסדרת היתקלויות עם חיילי צה"ל.
שיח סוד הוא ארגון המפעיל מסגרות חינוך מיוחד וטיפול בילדים ובוגרים עם מוגבלויות שכליות התפתחותיות, אוטיזם ואוכלוסייה שיקומית, ומסייע ברכישת יכולת ניהול חיים עצמאיים, וכן בסיוע למשפחות החניכים והמטופלים.
שיח סוד הוקם בשנת ה'תשל"א - 1971 על ידי הרב דב לוי, בעקבות לידת בנו בכורו שאובחן כלוקה בתסמונת דאון.
לוי נתקל בחוסר מענה בטיפול בתלמידים עם מוגבלות שכלית בחברה החרדית, ונוכח העובדה כי בני משפחותיהם נאלצים לשלוח אותם למסגרות חילוניות בהן לא הושם דגש על ערכי החינוך החרדי ושמירת מצוות התורה.
בשל כך החליט להקים מסגרת חרדית לחינוך מיוחד, שבה המטופלים והחניכים יקבלו חינוך וטיפול מקצועי, לצד תוספת ערכי שמירת התורה והמצוות.
הסניף הראשון הוקם כגן שיקומי ומעון יום בשכונת גאולה בירושלים.
בהמשך הקים קמפוסים בשכונת רמות אלון וברוממה הכוללים כיתות לימוד, אולמות ספורט, מגרשי משחקים, בריכות טיפוליות, חדר סנוזלן ועוד.
בשנת ה'תשס"ז 2007 נפטר לוי בפתאומיות, ומאז בנו שמעון לוי ממלא את מקומו בהנהלת הארגון.
שיח סוד מספק מענה חינוכי, טיפולי ושיקומי, לבוגרים וילדים עם מוגבלות שכלית, אוטיזם ואוכלוסייה שיקומית וכן תמיכה, ייעוץ וסיוע למשפחות המטופלים.
לשיח סוד שירותי רווחה, חינוך ובריאות הניתנים במוסדות חינוך שונים; מעונות יום, בתי ספר, תלמודי תורה וישיבות.
בנוסף, מפעיל הארגון מרכזי תעסוקה, מערכי דיור, מרכזי יום, נופשון, סביבה תומכת ועוד.
במסגרות שיח סוד נמנים כיום כ-1500 חניכים, 850 מטפלים ואנשי צוות, ו-6 קמפוסים פעילים בירושלים, בני ברק ובית שמש, וכן דירות מגורים נתמכים (הוסטלים) לחניכים בגירים, אשר מקיימים אורח חיים עצמאי באופן חלקי, ומשתלבים בענפי התעסוקה השונים.
בארגון מושם דגש על סיוע לחניכים בהשתלבות בענפי התעסוקה השונים, ורכישת יכולת ניהול חיים עצמאיים באופן חלקי או מלא.
במסגרת זו פתח הארגון בשנת 2012 את מכבסת 'רווח נקי' בה מועסקים בוגרי וחניכי הארגון.
במסגרת הפעילות, הקים הארגון את המקהלה המוזיקלית של חניכי שיח סוד, אשר מופיעה בבמות ובהזדמנויות שונות.
בין היתר הופיעה המקהלה בפני נשיא המדינה יצחק הרצוג בכנס חניכת בריכה הידרותרפית בשיח סוד, ובאירוע סיום הש"ס העולמי שעל ידי ארגון דרשו וכן הפיקה קליפ וידאו יחד עם הזמר מנדי ג'רופי.
בפרוץ משבר הקורונה בשנת 2020, נוצר צורך גדול למלוניות בידוד עבור אנשים וילדים עם מוגבלות התפתחותית, והארגון נענה לאתגר ופתח מלונית קורונה לאנשים עם מוגבלות, אשר פעלה במשך עשרה חודשים וכללה צוותי רפואה, עו"סים ומדריכים, במלונית עברו כ-120 מטופלים.
על פעילות זו זכה שיח סוד לפרס שר הרווחה לשנת 2020, שהוענק להם על ידי השר המכהן איציק שמולי.
בשנת 2021 חנך הארגון ניידת שינוע למטופלים במערך הדיור.
למסגרות שיח סוד תו התקן הבין לאומי ISO 9001, הנחשב לרחב ביותר שמעניק ארגון התקינה הבין לאומי.
שיח מדיקל גרופ בע"מ היא חברה ציבורית ישראלית לגידול ואספקת קנאביס למטרות רפואיות ברישיון ובפיקוח משרד הבריאות, הפועלת מאז שנת 2008.
החברה עוסקת בריבוי ובגידול זנים של קנאביס למטרות רפואיות (Pharma Grade) ואספקתם למטופלים על בסיס חודשי.
החברה הוקמה בשנת 2002, כתוצאה ממחלת הסרטן בה לקה אבי משפחת שריד, יהודה (יולי).
שם החברה, מלבד השיוך החקלאי, גם מורכב מראשי התיבות של שי, יוגב וחנה.
בשנת 2005 קיבלה החברה מד"ר יהודה ברוך, המנהל האחראי מטעם משרד הבריאות על סמים מסוכנים ומנהל המרכז הרפואי לבריאות הנפש אברבנאל, רישיון עקרוני ראשון לגידול ומכירה של קנאביס רפואי לחולים בעלי רישיון ממשרד הבריאות.
בשנת 2008 החלה החברה לחלק באופן מסודר קנאביס רפואי למטופלים בישראל.
בעקבות ההסדרה החלה משפחת שריד, שעד אז גידלו פרחי נוי ליצוא, להמיר את חממות הפרחים שלהם לחממות לגידול קנאביס.
בשנת 2019 התמזגה שיח עם חברת השלד הבורסאי ביונד טיים אחזקות בע"מ הנסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
החברה נמצאת בשליטת מייסדיה, שי אברהם שריד, יוגב שריד, אופיר שריד וחנה שריד, המחזיקים יחד 63.23% ממניות החברה.
החברה עוסקת בכל הקשור למיפוי ובידוד של קבוצות חומרים נדירים הקיימים בצמח הקנאביס.
איבנה טכנולוגיות מנהלת מחקרים מתקדמים להבנת השפעותיהם של רכיבים מסוימים בצמח וללמידת הסינרגיה ביניהם ("אפקט הפמליה"), במטרה לפתח את הדור הבא של מוצרי קנאביס מותאמים אישית.
החברה עוסקת בפיתוח וייצור של פורמולציות טבעיות להעשרת מוצרי צריכה.
החברה שואפת לפתח מוצרים ושיטות צריכה חדשניות המיועדים הן לשוק הרפואי והן לשוק צריכת הפנאי.
מוצרי החברה מאפשרים צריכה של החומרים הפעילים בצמח הקנאביס במינון מדויק, מבוקר ומותאם אישית.
בסוף שנת 2020 הודיעה החברה על גיוס מוצלח של 3 מיליון ש"ח באמצעות פלטפורמת השקעות ההמונים פיפלביז, לשם הקמת מערך ייצור בארצות הברית וכן למיתוג ושיווק בשוק ה-CBD בארצות הברית ובאירופה ובנוסף להתכונן לחדירה לשוק הישראלי.
החברה הוקמה בשנת 2017 ומאז ביצעה סקירות במטרה לאתר את הקווים האופטימליים לשיטת גידול מתקדמת זו ולייצור של פרופילי קנבינואידים נבחרים מבין 260 קווי גנטיקה של זני הקנאביס הגדלים בחממות של "שיח".
החברה מפתחת יכולות גידול תוך שימוש במדיום נוזלי (ביו-ריאקטור) לגידול מבוקר ומסחרי של תאי הצמח, לצורכי הפקה של קנבינואידים וחומרים פעילים נוספים הקיימים בצמח הקנאביס, בתנאי מעבדה סטריליים המאפשרים לייצר מינונים מדויקים וקבועים לשוק התרופות והפארמה.
בנוסף, מבצעת החברה טיפוח זנים הכולל, בין היתר, שיטות עריכה גנטית ושימוש בטכנולוגיות סמנים גנטיים של צמחי קנאביס במטרה לפתח זנים המותאמים אישית למטופל ולצורכי תעשיית הפארמה.
שיחה אחרי ארוחת הערב הוא פודקאסט לבנוני בשפה הערבית המוגש על ידי מועין ג'אבר ומדיאה עזורי.
מועין ג'אבר , עיתונאי לבנוני, הוא בנו של עלי ג'אבר , עיתונאי לבנוני וראש "מרכז השידורים של המזרח התיכון" (MBC), תאגיד סעודי המשדר שידורי לוויין חופשיים בשפה הערבית.
מועין הוא מוסלמי שיעי אשר בילה חלק גדול מילדותו בדובאי ואף התחנך בבתי ספר בדובאי.
מדיאה עזורי היא עיתונאית ואשת רדיו צרפתית-לבנונית, מנהלת בערוץ הבידור "שהיד" ,ובעלת טור בעיתון הלבנוני L'Orient-Le Jour שרואה אור בשפה הצרפתית.
מדיאה היא נוצריה מרונית שנולדה בלבנון ועברה בגיל שבועיים לצרפת, ושבה בשנות ה-20 ללבנון.
בפרקים השונים, מדיאה ומועין מראינים דמויות מוכרות בתחום התרבות, פוליטיקאים ואנשי חברה ידועים מלבנון ומארצות ערביות אחרות.
לפודקאסט תפוצה רחבה בעולם הערבי בכלל ובקרב הציבור הלבנוני בפרט, עם יותר ממאתיים אלף עוקבים בערוץ היוטיוב ומאות אלפי צפיות.
הפודקאסט מייצג את קולם של הגולים הלבנונים, של המתנגדים להמשך הקרע העדתי בלבנון ושל הזרם הליברלי הלבנוני.
הפודקאסט הוקם באפריל 2020, במידה רבה בעקבות "מחאות אוקטובר" בלבנון שפרצו כתוצאה מהמצב הכלכלי והפוליטי הקשה.
הפודקאסט מוקלט בסלון ביתה של מדיאה בביירות, אך גם בדובאי, כאשר מתעורר הצורך לארח אדם שלא חי בלבנון או כאשר המראיינים לא נמצאים בלבנון .
הפודקאסט עוסק במנעד רחב של נושאים, החל מפוליטיקה לבנונית וכלה בספרות ערבית קלאסית.
בכל פרק מתארחת דמות חדשה, שעוסקת בנושא הפרק, או מעורבת בו בצורה כלשהי.
בין השלושה מתנהל שיח חופשי, נטול עכבות, ובלתי מתנצל.
באופן טבעי, בשל נסיבות הקמתו של הפודקאסט, חלק נכבד מהנושאים הם פוליטיים וכלכליים שנוגעים לחייהם של הלבנונים, בלבנון ומחוצה לה.
העובדה כי מדאיה ומועין בילו את נעוריהם מחוץ ללבנון ניכרת בשיח הנרחב על הלבנונים הגולים.
מאז פרוץ מלחמת חרבות ברזל ב-7 באוקטובר 2023, הפודקאסט הרחיב את היקף השיח על הסוגיה הפלסטינית ועל השפעת המלחמה על החיים בדרום לבנון.
בפודקאסט מועברת ביקורת על ההנהגה הנוכחית של לבנון המועשמת בחוסר משילות ובשחיתות, ועל החזבאללה, בשל הקיצוניות הדתית של הארגון, הפשעים שהוא ביצע וההשפעה ההרסנית שלו על המדינה.
שיחה על הנואמים הוא חיבור קצר המיוחס לטקיטוס, בצורת דיאלוג, על אמנות הרטוריקה (תורת הנאום).
החיבור עוסק בנושאים רבים, ותורת הנאום נידונה בו מנקודת מבט מדינית.
תאריך חיבורו אינו ידוע, אולם הקדשתו ללוקיוס פאביוס יוסטוס מציבה את פרסומו בסביבות שנת 102 לספירה.
השיחה בחיבור היא בדויה, ומתרחשת בשנת 75 לספירה, בזמן שלטונו של הקיסר אספסיאנוס.
בשיחה משתתפים ארבעה דוברים, שאכן חיו בתקופה זו.
השיחה מתרחשת בביתו של אחד הדוברים, קוריאטיוס מטרנוס , נואם ומשורר, שאליו הגיעו שני נואמים מפורסמים, מרקוס אפר ויוליוס סקונדוס , כדי לדון באירוע שהתרחש לאחרונה.
הדובר הרביעי, לוקיוס ויפסטאנוס מסאלה , מגיע מאוחר יותר.
הוא היה איש צבא ממשפחת אצילים עתיקה.
הדיאלוג עצמו הולך בעקבות מסורת נאומיו של קיקרו על טיעונים פילוסופיים ורטוריים.
תחילת החיבור היא נאום הגנה על רהיטות ושירה.
לאחר מכן הוא עוסק בשקיעת הנאום, שאומרים כי הסיבה לכך היא ירידת החינוך, הן במשפחה והן בבית הספר, של הנואם לעתיד.
החינוך אינו מדויק כפי שהיה פעם; המורים אינם מוכנים, ורטוריקה חסרת תועלת תופסת לעיתים קרובות את מקומה של התרבות הכללית.
אחרי לאקונה בטקסט, החיבור מסתיים בנאום שנושא מטרנוס, המבטא את מה שיש המאמינים שהיא דעתו של טקיטוס.
מטרנוס חושב שנאום גדול היה אפשרי עם החופש מכל שלטון, ליתר דיוק באנרכיה, שאפיינה את הרפובליקה הרומית במהלך מלחמות האזרחים.
נאום גדול הפך לאנכרוניסטי ובלתי מעשי בחברה השקטה והמסודרת שנבעה מייסוד האימפריה הרומית.
השלום, המתחייב על ידי האימפריה, צריך להתקבל ללא חרטה על עידן קודם שהיה נוח יותר להתפשטות הרחבה של האוריינות ולצמיחתה של אישיות גדולה.
יש הסבורים שבבסיס כל עבודתו של טקיטוס עומדת קבלת האימפריה ככוח היחיד המסוגל להציל את המדינה מהכאוס של מלחמות האזרחים.
האימפריה צמצמה את המרחב של הנואמים ושל האנשים הפוליטיים, אך אין לה אלטרנטיבה בת קיימא.
אף על פי כן, טקיטוס אינו מקבל את השלטון האימפריאלי באדישות, והוא מראה, כמו ב"חיי אגריקולה", את האפשרות שנותרה לעשות בחירות מכובדות ומועילות למדינה.
תאריך פרסום החיבור אינו ודאי, אך הוא יצא בשנים הראשונות לשלטונו של הקיסר טראיאנוס, בתחילת המאה ה-2, שכן החיבור מוקדש בתחילת הפתיחה לפאביוס יוסטוס, הוא לוקיוס פאביוס יוסטוס, קונסול בשנת 102, מה שמציב את מועד פרסומו סביב שנה זו.
הקדשתו נותנת אפוא את תאריך פרסומו, אך לא את תאריך כתיבתו.
הוא כנראה נכתב אחרי "חיי אגריקולה" ו"גרמאניה".
מאפיינים רבים מייחדים אותו מחיבוריו האחרים של טקיטוס, עד כדי כך שניתן לפקפק בייחוס שלו, אף שהוא תמיד מקובץ עם "חיי אגריקולה" ו"גרמאניה" במסורת בכתבי היד.
דרך הדיבור ב"שיחה" נראה קרוב יותר למודל של קיקרו, מעודן אך לא ארכני, שהיווה השראה לתורתו של קווינטיליאנוס; אין בו את אי ההתאמות האופייניות לחיבוריו ההיסטוריים הגדולים של טקיטוס.
ייתכן שהוא נכתב בצעירותו של טקיטוס.
סביר יותר כי הסגנון הקלאסי יוצא הדופן עשוי להיות מוסבר על ידי העובדה שה"שיחה" היא יצירה של רטוריקה, ועבור ז'אנר זה, המבנה, השפה והסגנון של קיקרו היו המודלים הרגילים.
טאקיטוס, דברי הימים, חיי אגריקולא, גרמניה, שיחה על הנואמים, תרגמה מרומית שרה דבורצקי, הוסיף הערות עקיבא גלבוע, מוסד ביאליק, כרמל, ירושלים, תשכ"א 1965, עמ' 278–318.
שיח לילך הוא ציור שמן על בד מאת וינסנט ואן גוך, שנוצר בשנת 1889 בצרפת, בעת שהותו של האמן בסן-רמי-דה-פרובאנס.
היצירה צוירה בגן מוסד סן־פול־דה־מוזול, לשם הגיע ואן גוך מרצונו לאחר שהכיר בכך שאינו מסוגל להמשיך לחיות לבדו.
ואן גוך תיאר שיח לילך בגן בית החולים.
משיכות המכחול השבורות והנפרדות והצורות החיות מזכירות את לקחי האימפרסיוניזם, אך מציגות דינמיות מרחבית שאינה מוכרת לאימפרסיוניסטים.
השיח מתואר כבעל אנרגיה עזה וחיה והבעה דרמטית.
המוטיב הטבעי הצנוע עובר טרנספורמציה באמצעות מזגו של האמן וברק רגשותיו.
בקטע זה של גן סבוך מתגלמים כוחות החיים של הטבע.
הציור בנוי במערך צבעים ירוק־כחול מאוחד היוצר הרמוניה כוללת, והלילך צבוע בגוונים עדינים התורמים לאחדות הצבעונית.
ב־9 במאי 1889, זמן קצר לאחר הגעתו לסן־רמי, כתב ואן גוך לאחיו תיאו כי הוא עובד על שני ציורים שנלקחו מנושאים בגן: איריסים ושיח לילך.
אזכור זה מציב את היצירה במסגרת עבודתו הראשונית במקום, מתוך התבוננות ישירה בגן המוסד.
באותה תקופה הוקצו לו שני חדרים סמוכים, האחד כחדר שינה והשני כסטודיו, והותר לו לשוטט בגן כרצונו.
לאחר הגעתו צייר את הנוף הנשקף מחלונו המסורג וכן כמה ציורי איריסים ואת ציור שיח הלילך.
ביצירה זו ניכרת דחיית האימפרסיוניזם ויצירת שפה אמנותית עצמאית.
הציור מבטא תפיסה רומנטית, נלהבת ודרמטית של העולם.
האנרגיה החזקה והצורות התוססות מעניקות לשיח ממד של עוצמה והבעה, והמקטע הסבוך של הגן מגלם את כוחות החיים המזינים של הטבע.
האביב נתפס עבור האמן כתקופה חיובית במיוחד, והוא שב והושפע מפריחה ומלבלוב.
שיחות מלוכלכות היא תוכנית מתיחות וקומדיית בובות טלוויזיונית אמריקאית, המשודרת ברשת קומדי סנטרל, מלבד העונה הרביעית ששודרה ברשת MTV2. הקולות של הבובות מדובבים על ידי קומיקאים מפורסמים מ"סאטרדיי נייט לייב", כגון: ונדה סייקס, ג'ים פלורנטיין, סוזי אסמן, סופר דייב אוסבורן וטרייסי מורגן.
מעלליה מתרחשים בעיירה דמיונית בשם יאנקרוויל, בה הבובות מותחות אנשים אמיתיים בצורה גסה, ולעיתים אף אלימה.
התכנית עלתה בבכורה ב-2 ביוני 2002 והסתיימה לאחר 4 עונות במרץ 2007.
ב-11 בפברואר 2019 ג'ימי קימל הודיע בתוכניתו "ג'ימי קימל לייב" כי התכנית תחזור לאחר 12 שנים לעונה חמישית בת 20 פרקים.
העונה החמישית עלתה ב-25 בספטמבר 2019 וסיימה את שידוריה ב-3 ביוני 2020. ב-5 במרץ 2020, הודיעה קומדי סנטרל כי התוכנית חודשה ל-20 פרקים נוספים בעונתה השישית והחדשה.
בישראל, התוכנית משודרת בערוץ HOT קומדי סנטרל, ובעבר שודרה בערוץ yes Y.
בסדרה קיימות דמויות משעשעות כגון:
אד המיוחד (מדובב על ידי ג'ם פלורנטיין) – נער מצחיק ששואל כל הזמן שאלות מוזרות ומתלהב מכל דבר, מדובב על ידי ג'ים פלורנטיין, בן דודו הצעיר של בובי פלטשר.
הדסה גוברמן (דובבה על ידי שרה סילברמן) – תלמידת קולג' יהודית, בעונה השנייה מתגלה שהיא נולדה בישראל.
גלאדיס מרפי (דובבה על ידי ונדה סייקס) – אישה שחורה וקולנית אשר מביאה הרצאות מאכזבות על מין.
טוני דלוג' (מדובב על ידי בוב איינשטיין; בדמותו של הפעלולן סופר דייב אוסבורן) – איש בעל פה גדול המועמד לנשיאות, ורוצה שכל הזמן יצביעו בשבילו.
הרוזן ניילס סטנדיש (מדובב על ידי טוני ברבריי) – הרוזן של יאנקרוויל ונוטה לציין סטיות מיניות כאלה או אחרות.
אלמר היגינס (מדובב על ידי ג'ימי קימל) – זקן יללן בן 85 שנוהג להתלונן פעמים רבות.
דני (מדובב על ידי דייוויד אלן גריר) – מתקשר בדרך כלל כדי לברר מידע על אירוע או דברים אחרים וכל כמה שניות נוהג להקיא בפראות.
בובי פלטשר (מדובב על ידי ג'ם פלורנטיין) – צעיר בשנות ה-20, נוהג לשתות משקאות מוגזים ולשהק בטלפון וגם מעשן סמים.
קאמי סמית (מדובבת על ידי ליסה ארץ') – רקדנית אקזוטית בת 22, חולת מין.
שיחות ישראל–סוריה במטרה להשיג שלום בין המדינות, החלו בפברואר 2008 כמגעים עקיפים בתיווך טורקיה, והמשיכו כשיחות בלתי ישירות באנקרה בחסות טורקית החל מ-19 במאי 2008.
ב-21 במאי 2008 פורסם לראשונה על קיום השיחות, בהודעה שיצאה במקביל בירושלים, בדמשק ובאנקרה, נאמר: "ישראל וסוריה החלו בשיחות שלום בלתי ישירות בחסות טורקיה.
הצדדים הצהירו על כוונתם לנהל את השיחות בתום לב ובפתיחות, ולקיים דיאלוג רציני ורציף, על מנת להגיע לשלום מקיף בהתאם למסגרת שנקבעה בוועידת מדריד".
נשיא סוריה סירב להפגש או ללחוץ את ידו של ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט בעת ששניהם השתתפו בוועידת מדינות הים התיכון בפריז ב-13 ביולי 2008, ובמצעד יום הבסטיליה למחרת.
מספר שעות לאחר סיום סבב השיחות הרביעי, הודיע אולמרט על פרישתו, ובנאומו אמר: "אנחנו קרובים יותר מתמיד להבנות מוצקות שעשויות להוות בסיס להסכמים בשני צירי ההדברות – הפלסטיני והסורי", אך בסוריה חששו מהמשך השיחות לאור התפטרות אולמרט.
ניסיון נוסף של אולמרט כראש ממשלת מעבר לחדש את השיחות – עורר ויכוח ציבורי בישראל.
היחסים בין ישראל לסוריה עד שנת 2008 היו מתוחים, לאחר מספר אירועים:
בשנת 2003 הפציצה ישראל בסיסי אימון של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני בסמוך לדמשק, בתגובה על פיגוע של הג'יהאד במסעדת "מקסים" בחיפה.
במהלך מלחמת לבנון השנייה בשנת 2006 ולאחריה הועבר סיוע צבאי רב דרך סוריה לארגון החזבאללה בלבנון.
שיירות אספקה שהותקפו על גבול סוריה-לבנון הביאו למותם של אזרחים וחיילים סורים.
יולי 2007 – ידיעות על ברית אסטרטגית-צבאית בין סוריה לבין איראן.
איראן תממן ציוד צבאי רב לסוריה.
תקיפת חיל האוויר הישראלי בסוריה בספטמבר 2007. המבנה שהותקף היה כור גרעיני המסוגל לייצר פלוטוניום, שהוקם בשיתוף פעולה עם קוריאה הצפונית.
ישראל לקחה אחריות רשמית על הפעולה רק במרץ 2018.
חיסול בכיר חזבאללה עימאד מורנייה בדמשק ב-12 בפברואר 2008 – פעולה שיוחסה לישראל (לשכת ראש הממשלה הכחישה).
במקביל, השמיע נשיא סוריה בשאר אל-אסד, החל משנת 2003, הצהרות על כוונתו לחדש את המשא ומתן עם ישראל.
אסד מצא את עצמו במצב חמור מול ארצות הברית ומדינות מערביות נוספות בעקבות מלחמת המפרץ השנייה.
נטען כי המשטר הסורי סייע לסדאם חוסיין להחביא את הנשק להשמדה המונית שנחשד כי היה ברשותו.
רצח רפיק אל-חרירי, ראש ממשלת לבנון לשעבר, והחשדות כי המשטר הסורי הוא שאחראי לרצח, הביאו למשבר נוסף ביחסה של מדינות המערב אל המשטר הסורי.
הדעה המקובלת היא, שמגעים חשאיים התקיימו החל מביקור ראש הממשלה אהוד אולמרט בטורקיה בפברואר 2008. ההערכה היא, שאולמרט סיכם עם עמיתו הטורקי רג'פ טאיפ ארדואן, שטורקיה תתווך בין שתי המדינות.
מאז נסעו ראש הסגל במשרד ראש הממשלה ד"ר יורם טורבוביץ' והיועץ המדיני שלום תורג'מן מספר פעמים לטורקיה.
ארצות הברית הייתה אף היא בסוד העניינים, אך כנראה לא נטלה חלק פעיל בהם.
ייתכן והכל התחיל הרבה יותר מוקדם – בינואר 2004, כאשר נשיא סוריה הגיע לביקור היסטורי באנקרה.
אסד כנראה הציע לראש ממשלת טורקיה, לפנות לישראל כדי לחדש את התהליך המדיני בין סוריה לבין ישראל.
ב-24 באפריל 2008 הודיע נשיא סוריה בשאר אל-אסד שאולמרט הביע נכונות לנסיגה מרמת הגולן.
אולמרט, ששהה באותו זמן בחופשה בצימר ברמת הגולן – לא הכחיש טענה זו.
הנושא פורסם לראשונה ב-21 במאי 2008 – בתום סבב השיחות הראשון.
נשיא סוריה אסד יצא מאולם הדיונים בזמן שאולמרט נאם, וכך גם שר החוץ הסורי ואליד אל-מועלם יצא בזמן שציפי לבני נאמה.סבב שיחות רביעי יומיים29–30 ביולי 2008 איסטנבול ראש הסגל במשרד ראש הממשלה ד"ר יורם טורבוביץ' והיועץ המדיני שלום תורג'מן לא ידוע בלתי ישירות לא ידוע.
סבב חמישי תוכנן ל-8 בספטמבר 2008, אך נשיא סוריה החליט לדחות את השיחות עקב המצב הפוליטי הבלתי ברור בישראל, ומכיוון שעדיין לא ברור מי יעמוד בראש המשלחת הישראלית, לאחר סיום תפקידו של ראש הסגל במשרד ראש הממשלה, יורם טורבוביץ'.
לאחר שיושבת ראש "קדימה" ציפי לבני לא הצליחה להקים ממשלה חדשה, ולאחר שנקבע שהבחירות לכנסת השמונה עשרה יוקדמו – פורסם, שאהוד אולמרט שלח מסר לסוריה, על פיו ניתן לחדש את השיחות בתיווך טורקי.
ניסיון זה עורר ויכוח ציבורי בישראל, האם ממשלת מעבר רשאית לנהל מהלך מכריע כזה, או לא.
אסד הצהיר שהוא מעדיף לדחות את השיחות הישירות לאחר סיום כהונתו של נשיא ארצות הברית בוש.
נשיא סוריה סירב להפגש או ללחוץ את ידו של ראש ממשלת ישראל אולמרט בפריז ב-13–14 ביולי 2008.
המועמד לנשיאות ארצות הברית, ברק אובמה רמז בביקורו בישראל ב-23 ביולי 2008, שאם ייבחר לנשיאות ארצות הברית, ייתן את חסותו למשא ומתן בין ישראל לבין סוריה.
המשא ומתן היה חשאי, ורוב הפרטים אינם ידועים.
להלן קטעי מידע שהגיעו לידיעת התקשורת.
בשיחות הקודמות בשנת 2000 בשפרדסטאון, הסכימה ישראל למסור את רמת הגולן לסוריה, אולם השיחות הגיעו למבוי סתום, קרוב לוודאי עקב מחלוקת על המיקום המדויק של הגבול בין שתי המדינות.
ישראל עמדה על הגבול הבינלאומי המנדטורי, ואילו סוריה עמדה על "קו הארבעה ביוני" (4 ביוני 1967, היום האחרון לפני פרוץ מלחמת ששת הימים).
קו זה כלל את מובלעת אל חמה, תל עזזיאת ורכס הבניאס ממערב לקו הירוק, עליהם שבו והשתלטו הסורים בראשית שנות ה-50 למרות הגדרתם כאזורים מפורזים בהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות.
המחלוקת נותרה על רצועה ברוחב 10 מטר של החוף המזרחי של הכנרת ורצועה ברוחב של 50 מטר ממזרח לנהר הירדן.
שר החוץ הסורי וליד אל-מועלם הצהיר ב-21 במאי, מיד לאחר פרסום הידיעה על השיחות, כי ישראל התחייבה כבר לנסיגה מלאה מרמת הגולן.
על פי מקורות טורקיים, בסוף הסבב השלישי של השיחות (1 ביולי 2008), הוחלט, שבשלב השיחות הישירות ידונו בין היתר גם ב"רישום קו ה-4 ביוני 1967".
אפשר להבין מכך, שזו הפעם הראשונה שסוריה מקבלת את הטענה הישראלית, שמיקומו המדויק של קו ה-4 ביוני איננו ברור כיום.
על פי אסד, אם היה מושג הסכם שלום, היו אמורים להיות "יחסים רגילים" בין סוריה לבין ישראל, כולל החלפת שגרירים, אך הוא סירב להשתמש במילה "נורמליזציה".
שגריר סוריה בארצות הברית עימאד מוסטפא, שהיה נחשב מקורב לאסד, הגדיר את היחסים העתידיים כ"שלום הוגן ובר-קיימא".
יחסי סוריה עם איראן ועם חזבאללה
כחלק מהסכם השלום, דרשה ישראל מסוריה שתפסיק את שיתוף הפעולה הצבאי והאסטרטגי עם אויבותיה של ישראל – איראן וחזבאללה, ועל כן הברית בין סוריה לבין איראן הייתה אמורה להיות אחד הנושאים במשא ומתן.
נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד נדהם וכעס על המגעים החשאיים בין סוריה ובין ישראל, אולם נשיא סוריה מיהר להרגיע אותו, שיחסי איראן-סוריה לא ייפגעו, ואף ביקר באיראן בתחילת אוגוסט 2008. על פי הערכת אמ"ן נכון למאי 2008, סוריה לא התכוונה לשנות את יחסה לאיראן.
ב-20 במאי 2008, יום לפני פרסום הידיעה הראשונה על קיום השיחות, התקשר ראש הממשלה אולמרט אל נדיה כהן, אלמנתו של המרגל הישראלי אלי כהן, רמז לה על השיחות והבטיח שלא ישכח לדרוש את העלאת עצמותיו של אלי כהן לישראל.
ביקורת בישראל נשמעה בעיקר מהצד הימני של המפה הפוליטית – על הנכונות למסור את רמת הגולן לסוריה, וטענות, שמהלך זה נועד לחלץ את ראש הממשלה אולמרט מפרשת טלנסקי.
מהצד השני של המפה הפוליטית – פרופ' יחזקאל דרור מחברי ועדת וינוגרד רואה ביוזמות השלום של אולמרט עם סוריה ועם הפלסטינים כ-"תמרונים שטחיים, אם לא ספין מוחלט".
קיימת השערה, שמניעיו האמיתיים של נשיא סוריה אסד לקיים את השיחות ולפרסם אותן – אף הם אינם טהורים; ייתכן ויש קשר לניסיונות של סוריה לצאת מהבידוד המדיני בעקבות רצח רפיק אל-חרירי.
תימוכין להשערה זו אפשר אולי למצוא, בהצהרתו של אסד שצריך לדחות את השיחות לשנת 2009, הצהרה שניתנה רק לאחר שאסד כבר קיבל הזמנה רשמית לבקר בפריז.
ביקורת נשמעה גם מנשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד, אולם הקשר בין המדינות כנראה לא נפגע, ונשיא סוריה אף ביקר באיראן בתחילת אוגוסט 2008.
שיחות הר"ן הוא שמו של קובץ השיחות המרכזי המיוחס לרבי נחמן מברסלב.
הודפס לראשונה כנספח לספר סיפורי מעשיות כחמש שנים לאחר מותו, ומאז הודפס פעמים רבות גם כספר עצמאי.
הקובץ מכיל בגרסתו השלמה 308 שיחות אנקדוטליות בענייני חסידות ועבודת האל, תיאורי רקע לדרשותיו של רבי נחמן וכן התבטאויותיו על גדולתו הרוחנית.
הספר נכתב בידי ר' נתן שטרנהרץ מנמירוב, התלמיד הבולט ביותר של רבי נחמן.
לאחר הדפסת ספריו החשובים ביותר בשנת ה'תקע"א - ספר הדרשות ליקוטי מוהר"ן וספר המידות - הוציא ר' נתן לאור גם את סיפורי המעשיות של רבו.
בהדפסה זו שנעשתה בשנת ה'תקע"ה באוסטרוה צירף את חלקו הראשון של קובץ השיחות המורכב מזכרונותיו, יחד עם הקובץ שהפך לאחר מכן ל"שבחי הר"ן".
בהוצאה הראשונה נדפסו רק 116 השיחות הראשונות, וטרם נקבע שמו של הקובץ.
מאוחר יותר, שנים ספורות אחרי מותו של ר' נתן, הודפס הספר באופן עצמאי בנפרד מהמעשיות, בידי ר' נחמן מטולטשין תחת השם "מגיד שיחות".
במהדורה זו נוספו שאר השיחות והיא צורתו הסופית של הספר, אך רק במהדורה השלישית הוא קיבל את שמו "שיחות הר"ן".
החלק שנוסף לספר מקורו בכתבי ר' נתן שמהם עתידים היו להרכיב את הספר חיי מוהר"ן, כשלושים שנה אחרי מותו (ו-64 שנה אחרי פטירת רבי נחמן).
ספר זה התעכב בפרסומו עקב ההתנגדות לחסידי ברסלב, ועל כן שיחות הר"ן מכיל בעיקרו נושאים 'ענייניים', הקרובים לקונצנזוס הדתי בענייני עבודת האל, ומעט מאוד מאמרותיו השנויות במחלוקת של רבי נחמן.
זו גם הסיבה שחלקים מהספר מקבילים במידה מסוימת לחלק מהתוכן ב'חיי-מוהר"ן'.
השיחות מסודרות באופן אסוציאטיבי, כאשר לאורך הספר הן מופיעות ב'שרשראות' נושאיות בגודל משתנה, ולעיתים השיחות חוזרות על עצמן בנוסח אחר או מזווית אחרת.
חלק מהן בנות שורה וחלקן מתפרסות על פני מספר עמודים.
ברבות מהן קשה להבחין מה בדיוק נאמר על ידי רבי נחמן עצמו, ומהי פרשנותו של הכותב, התלמיד ר' נתן.
לדוגמה השיחה האחרונה בספר לכאורה מסכמת את חווייתו האישית של ר' נתן בנושא ההתמודדות עם הסבל בחיים, כפי שהבין את דברי רבו לאורך היכרותם הממושכת.
הספר מחולק באופן גס לכמה חטיבות:
א - קט"ז - החלק הקדום של הקובץ.
מכיל תובנות פסיכולוגיות, אנלוגיות שונות, הוראות או דברי עידוד הנוגעות לחיי החסיד והלך רוחו הנפשי-רוחני.
קי"ז - ק"ל - תחילת חלקו המאוחר של הספר.
שיחות שנוספו בנושאים כלליים הדומים לחלק הקודם.
קל"א - קנ"ז - דברי הקשר ורקע לדרשות ולסיפורים השונים בספרים ליקוטי-מוהר"ן וסיפורי-מעשיות.
ב'שיחות' אלה מתוארת ההשתלשלות הקונקרטית בחיי רבי נחמן לדרשות חשובות ומעשיות נבחרות שלו.
קנ"ח - רט"ו - דברי שבח עצמי שרבי נחמן ביטא בפני החסידים בעניין מאמציו, השקעתו ויגיעתו בעבודת האל מחד, וגדולת השגותיו ויכולותיו הרוחניות מאידך.
רט"ז - ש"ח - חלק הדומה לחטיבה הראשונה, אך נפוצים בו מעט יותר הקשרים קונקרטיים של מסירת השיחות בחייו של רבי נחמן ותלמידיו.
להלן חלקים נבחרים מתוך השיחות, המדגימים את אופי הדברים.
שיחור מזון הוא כינוי לכלל ההתנהגויות הקשורות בחיפוש ואיסוף מזון, ציד ואכילה בבעלי חיים.
התנהגויות השיחור של בעלי החיים בהקשר לסביבתם נחקרות על ידי חוקרים שעוסקים באקולוגיה התנהגותית, ענף במדעי החיים.
לדוגמה, נחקר הקשר בין אסטרטגיות השיחור בפועל לאסטרטגית השיחור האידיאלית בתנאים מסוימים - זו המביאה את התועלת האנרגטית המקסימלית.
על פי תאוריית שיחור המזון האופטימלי, אסטרטגיית השיחור של בעל החיים בפועל שואפת לאסטרטגיה האופטימלית התאורטית הודות לתהליך של הסתגלות אבולוציונית.
זאת על אף שבידי בעל החיים לא נמצאים כל הנתונים ויכולות העיבוד הנדרשים כדי לפתור את הבעיה בצורה פורמלית.
תצלומים של חיות שוחרות אחר מזון
שיחות פליטים הוא מחזה מאת ברטולט ברכט.
המחזה ראה אור עם הוצאתו לאור של עיזבונו הספרותי של ברכט, בשנת 1961, בהוצאת Suhrkamp הגרמנית.
ברטולט ברכט עזב את גרמניה למחרת 27 בפברואר 1933, היום שבו העלו הנאצים את בניין הרייכסטאג בברלין באש.
כשלושה חודשים מאוחר יותר ב-10 במאי 1933, כשהיה בדרכים, שמע על שריפת ספריו בכיכר האופרה הברלינאית.
מסע-הנדודים שלו, כפליט, בדרך הסובבת עולם, עבר מברלין דרך פראג, וינה, ציריך, פריז לדנמרק (סוונדבורג) ולפינלנד.
כאן ישב במשך כשנה, באחוזת המשוררת הפינית הלה וואוליוקי.
במאי 1941, כאשר הנוכחות הגרמנית בפינלנד הלכה וגברה, עלה ברכט על הרכבת הטרנס-סיבירית, ודרך מוסקבה הגיע לוולדיווסטוק.
התגורר בסנטה מוניקה הסמוכה להוליווד.
גם כאן נרדף, הפעם על ידי סוכניו של מקארתי רדופי הפחד מן הקומוניסטים.
באוגוסט 1948 חזר לברלין (לגרמניה המזרחית).
שנים אלה של פליט נרדף הם הרקע למחזה.
המחזה "שיחות של פליטים" הוא דיאלוג בין שני גברים הנפגשים באקראי בתחנת הרכבת של הלסינגפורס (שמה הקודם של הלסינקי בירת פינלנד) בימי מלחמת העולם השנייה.
המפגש הזה חוזר על עצמו לאורך שבע עשרה תמונות, תמונה למפגש.
גיבורי השיחות הם האדונים מר ציפל, פיזיקאי במקצועו, ובעל גוף, ומר קאלה, איש גוץ, ככל הנראה פועל במפעל.
השיחות מבטאות באופן ישיר את קשיי הקיום של שני האנשים האלה, ושל אחרים עליהם הם מדברים, הנרדפים בחפשם חוף מבטחים לעגון בו עד יעבור זעם.
השיחות שלהם לא מתקיימות מתוך שלוות נפש, כיוון שהם מסתכלים סביבם בחשדנות.
בתחנות רכבת, כידוע, עברו באותם זמנים על-פי רוב חיילים, ציוד מלחמתי, סוכני גסטפו וגם אנשים לגורלם המר.
השיחה הראשונה ביניהם מבהירה היטב את מעמדם הרעוע.
מר קאלה קובע מיד עם תחילת המחזה כי "הדרכון הוא האיבר היקר ביותר לאדם.
הוא גם לא נוצר בדרך פשוטה כל-כך כמו האדם.
אדם יכול להיווצר בכל מקום באופן הפזיז ביותר וללא סיבה הגיונית – אבל דרכון לעולם לא.
לכן גם מכירים בו כשהוא טוב – ואילו האדם יכול להיות טוב מאין כמוהו, ובכל זאת לא יכירו בו".
השניים משוחחים על נושאים רבים שעומדים על סדר יומם, ורובם נוגעים למלחמה ולרצון העז לשרוד אותה.
הם בוודאי שביקורתיים ביותר נגד הגרמנים ומעשי הזוועה שלהם, ונגד מי שעומד בראשם, אותו הם מכנים נואיכקוראיםלו.
הם ביקורתיים לא פחות כלפי המדינות והעמים הסובבות אותם, ובהם שווייצריה ואהבת החופש ששוררת בה (אם אתה תייר בה, אך לא כשאתה פליט), שוודיה ואהבת הזולת השוררת בה, דנמרק וההומור המוזר של אזרחיה, צרפת ואהבת הפטריוטיזם, לפלנד, וכן על הקומוניזם, על גזע האדונים על השלטון בעולם, ומושגים נוספים.
שיחות עם קפקא הוא ספר המכיל לקט זיכרונות מאת גוסטב יאנוך המתעדים את פגישותיו ושיחותיו עם פרנץ קפקא.
השיחות נערכו בפראג החל משנת 1920, בהיות גוסטב נער בן 17. הספר יצא לראשונה לאור בשנת 1951 בסיועו של מכס ברוד ותורגם מאז לשפות רבות.
הספר היווה מקור חשוב, והטיל אור חדש על אישיותו ועל אורח מחשבתו של קפקא.
מכס ברוד כתב בהקדמה לספר בתרגומו לאנגלית כי זכרונות אלה נושאים את חותם אישיותו של קפקא, באופן כזה שהם מצליחים לשקף את ידידו לנגד עיניו.
כמו כן, הוא ציין בספרו "החוג של פראג" כי "את ספרו של גוסטב יאנוך, ניתן להעריך כזיכרון הדברים המפורט היחיד של בן דורו", לצד הביוגרפיה שהוא עצמו כתב על קפקא.
אביו של גוסאב יאנוך, החליט לבדוק מדוע חשבונות החשמל שנשלחים לביתו, גבוהים במיוחד.
לאחר שגילה כי האור בחדרו של בנו דולק בלילות, הוא מצא בחדר מחברת שירים שעל כריכתה מתנוסס השם גוסטב.
לאחר קריאתם, הוא הדפיסם והראה אותם לקפקא, אותו הכיר במקום עבודתם המשותף במחלקה המשפטית של המוסד לביטוח עובדים מפני תאונות עבודה בפראג.
לאחר שקפקא קרא את השירים, הוא ביקש מהאב שיציג בפניו את בנו.
גוסטב יאנוך כתב כי המשפט הראשון שקפקא אמר לו בפגישתם הראשונה שנערכה בחודש מרץ 1920: "אינך צריך להתבייש בפני, גם לי יש חשבון חשמל גדול".
כך החלה להתרקם ידידות בין גוסטב יאנוך הצעיר לבין קפקא שהיה אז בגיל 36. מאותו יום ואילך הרבו השניים להיפגש ולשוחח במשרדו של קפקא, או תוך כדי טיולים רגליים ברחבי העיר פראג.
את הזכרונות מהמפגשים הללו, תיעד גוסטב יאנוך ביומניו ורק כ־30 שנה מאוחר יותר הם קובצו, נערכו ויצאו לאור.
בשנת 1924, הלכו לעולמם בזה אחר זה, אביו של יאנוך וקפקא ומאז לפי דברי יאנוך "התמוטט עלי אופק הרגש והרוח של נעורי".
שנתיים מאוחר יותר, פנה אליו יוזף פלוריאן - בעל הוצאת הספרים דוברה דילו, עבורה תרגם גוסטב יאנוך 6 סיפורים מתוך הספר הרופא הכפרי – וביקש ממנו לערוך את זכרונותיו שכתב על קפקא.
גוסטב יאנוך מסר לידיו את כתב היד הצ'כי והגרמני שערך, אך רשימות אלה נגנזו לפי עדותו של יאנוך, בשל התרחקותו מיוזף פלוריאן.
מאז חלה הידרדרות נוספת במצבו הנפשי והפיזי של גוסטב יאנוך, כפי שתיאר זאת בכתב בשנת 1947: "לאחר אותו זמן החלו בחיי שנים ארוכות של נדודים חסרי מנוח, שהוליכוני אל הסבל של מלחמת העולם השנייה ואל המבוכה ואי השקט של ההווה".
באותם זמנים פנו אליו חברו הקומפוזיטור ג'ורג' ואזובק ואשתו יוהאנה ובקשו ממנו לפרסם את רשימותיו.
הם טענו כי הרשימות הללו אינן שייכות רק לו וכי כעד המחזיק בידו מפתח להבנת אישיותו של קפקא, אסור לו להמשיך ולהסתיר אותן.
זמן קצר לאחר מכן, הואשם יאנוך שהיה חבר בתקופת מלחמת העולם השנייה בתנועת ההתנגדות, במעשי שחיתות על ידי פקידים של המשטר הישן, ונכלא במשך 13 חודשים בבית הסוהר פאנקראנץ.
את התקופה הזו הוא תיאר כאימת מוות, רדיפות, רעב בהמי, זוהמה וקור: "אותה ממלכת צללים מדמדמת של קפקא, נעשתה לי חוויית יומיום אישית, רגילה לחלוטין...
גם היום הוא מופיע בכל נקודת מפנה בחיי...
נזכר אני מה שאמר לי פעם: 'יש ושנים ארוכות צריכות לחלוף עד שהאוזן בשלה לסיפור מסוים, אולם האנשים – וביניהם ההורים שלנו ובכלל כל אשר אנו אוהבים ויראים – חייבים למות, על מנת שנוכל להבין אותם כראוי'".
הבנה זו הייתה נקודת מפנה בהחלטתו להוציא את הספר לאור.
בסופו של דבר הוא מצא עותקים מהנוסח הצ'כי והגרמני של כתב היד, אותו מסר בזמנו לפלוריאן והחל לנפות חלק מהרשימות ולערכן מחדש.
את הרשימות הוא הגיש בשם 'קפקא אמר לי', אך הן שונו על ידי המוציאים לאור, לשמו הנוכחי כיום.
רק לאחר שהספר שיחות עם קפקא פורסם לראשונה בשנת 1951, ערך גוסטב יאנוך זכרונות נוספים מפגישותיו עם קפקא.
זכרונות אלה, נוספו למהדורה האנגלית בתרגומו של Goronwy Reese, שיצאה לאור בניו-יורק בשנת 1971 על ידי הוצאת הספרים New Direction Publications Corporation.
במהדורה זו נכללו גם דברי פתיחה מאת המתרגם, הקדמה מאת מכס ברוד ודבריו של גוסטב יאנוך אודות רשימותיו והכרותו עם קפקא.
במהלך פגישותיהם של קפקא וגוסטב יאנוך, פרש קפקא בפני יאנוך את תפיסת עולמו והתובנות שלו לגבי נושאים שונים.
הנושאים עלו כבדרך אגב בשעה שיאנוך הציג בפניו ספרים או עיתונים שונים שקרא ובעת שחלפו במהלך טיוליהם ליד בתי הקפה והתיאטראות של פראג ובשכונות החדשות שנבנו על הריסות הרובע היהודי.
בהערותיו של קפקא השתרבבו הומור, סרקאזם וביקורת נוקבת כלפי סופרים, משוררים ורוח התקופה.
גוסטב יאנוך ציין ברשימותיו כי קפקא מעולם לא התאמץ להיראות מבריק או מבדח.
כל מה שאמר, "נשמע פשוט, מובן מאליו וטבעי".
גוסטב יאנוך סיפר לקפקא כי הוא כותב בשעות הלילה, כדי למנוע מאור היום ומהבתים הנשקפים מחלונו להסיח את דעתו.
על כך הגיב קפקא: כי האור "מסב את האדם מהאפלה שבתוך נשמתו, טוב אם יש באור כדי לגבור על האדם.
אלמלא לילות הזוועה חסרי השינה הללו.
כך אני מודע שוב ושוב לצינוק האפל שלי".
כאשר ביקש יאנוך את חוות דעתו של קפקא על שיריו, אמר קפקא: "בשירים שלך יש הרבה רעש, זוהי תופעת לוואי של הנעורים המעידה על כוחות חיים.
על כן יש יופי ברעש הזה עצמו, אם כי אין בינו לבין האמנות ולא כלום".
גוסטב יאנוך היה מגיע מדי פעם למשרדו של קפקא עם צרור של ספרים מהספרות החדשה שהיו מסבים את תשומת לבו של קפקא.
לאחר שהיה עובר עליהם ברפרוף, היה נאנח ואומר: "אתה מייגע את עצמך יותר מדי בזבובים בני יומם, רוב רובם של ספרים מודרניים אלה הם רק בבואות מהבהבות של הזה עתה, אלה כבות חיש מהר...גיתה, הישן מוציא את ערכו העמוק ביותר החוצה - את אריכות הימים".
הוא היה מסביר כי מתוך החיים ניתן לשאוב הרבה ספרים, אך לצערו בתוך הספרים מהסוג הזה, יש כל כך מעט חיים.
על סיפורו מושבת העונשין שיצא לאור - "פרסום של איזה שרבוט שלי מעורר בי תמיד חששות...עדויות אישיות לחולשתי האנושית נדפסות ונמכרות כיוון שחברי, ובראשם מכס ברוד, החליטו שזוהי ספרות ולי אין הכוח להשמיד תעודות אלו של בדידות".
שירי הגרדום של כריסטיאן מורגנשטיין - "שיריו הם כה רציניים, עד שהוא מוכרח להציל את עצמו מרצינותו הלא אנושית".
ליאון בלוא וספרו הצדעה ליהודים - "בספר זה מגן נוצרי על היהודים כעל קרובים עניים.
בלוא - הוא יודע לגדף וקל להסביר את הדבר, כיוון שהאש שלו ניזונה מכל הזבל של הזמן המודרני".
אלברט אהרונשטיין וספרו 'טובוטש' המלווה באיורים של קוקושקה - "הוא ילד אובד, צועק לריק".
רישומיו של קוקושקה -"אינני מבין אותם.
המילה רישום נגזרה מלרשום, לסמן להראות, ולי הם מראים רק בלבול ואי סדר גדול פנימי אצל הצייר".
רבינדרנת טאגור – קפקא התייחס לסירובו של קורט וולף מלייפציג, להוציא לאור את תרגום כתב ידו של טאגור "מוזר שדחה את כתב היד.
טאגור הלא אינו מרוחק כל כך מקורט וולף.
הודו - לייפציג, המרחק ביניהן הוא רק מדומה.
למעשה רבינדרנת טאגור אינו אלא גרמני מחופש".
שופנהאואר – "הוא אמן הלשון.
מתוך מקור זה נובעת חשיבותו.
רק בגלל הלשון חייבים לקרוא אותו".
היינריך היינה – "אדם אומלל, הגרמנים הטיחו ומטיחים בו את יהדותו, והלא הוא גרמני, אפילו גרמני קטן, המסובך עם היהדות וזהו דווקא הקו היהודי הטיפוסי שבו".
יוהנס שלאף - גוסטב יאנוך הלחין שני שירים מתוך קובץ האביב של יוהנס שלאף והראה את מכתב התגובה האוהד של שלאף לקפקא.
קפקא סיפר שהוא ומכס ברוד ביקרו אותו בביתו ומעייניו של שלאף התרכזו אך ורק בתפיסתו לגבי מערכת השמש.
קפקא ציין כי שלאף הוליך אותם לחלון בדירתו הזעיר בורגנית והראה להם את השמש בטלסקופ תלמידים ישן.
זה היה כל כך משעשע ונוגע ללב, "שכמעט היינו נותנים אמון בדבריו".
לשאלתו של יאנוך מה מנע מהם מלהאמין לדבריו, ענה קפקא: "הקפה.
ספר השירים של יוהנס ר.
בכר – "אינני מבין שירים אלה.
יש בהם כל כך הרבה רעש ומהומת מילים...
המילים אינן נעשות גשר אלא חומה גבוהה שלא ניתן לעבור אותה".
המשורר גיאורג טארקל - טארקל התאבד ברעל כדי להימלט מנוראות המלחמה.
היה לו יותר מדי דמיון, על כן לא יכול היה לשאת את המלחמה, שנוצרה בראש ובראשונה בגלל חוסר דמיון משווע".
הספר של יעקב וסרמן קאספר האוזר או עצלות הלב – קאספר האוזר של וסרמן כבר מזמן איננו אסופי.
שמו עכשיו יעקב וסרמן, בעל חווילה גרמני, במסתרים סובל גם הוא מעצלות הלב, הגורם לו יסורי מצפון, אך הוא מעבד אותם לפרוזה ששכר טוב בצידה וכך הכול בסדר גמור".
כששאל אותו יאנוך אם הוא מרגיש בודד כמו קאספר האוזר, ענה קפקא: "גרוע יותר מקאספר האוזר.
אני בודד - כמו פרנץ קפקא".
כאשר חיפש יאנוך את אולם האסיפות של אגודת הפועלים היהודית 'פועלי ציון', אמרו לו אנשים מהסביבה, כי "אנשים מהוגנים אינם מתרועעים עם יהודים".
כשסיפר זאת לקפקא, הסביר הלה ליאנוך כי הציונות היא הסיבה להתעצמות האנטישמיות: "התעוררות התודעה של היהודים נתפסת כשלילת הסביבה.
מתוך כך נוצרים רגשות נחיתות, שמפרקים אותם בנקל לפרצי שנאה".