tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חווה זו הייתה מוקד חשוב לאנשי העלייה השנייה, ושם בילתה קראוזה-מרקה את ילדותה עד 1914, עת מונה אביה לנהל את מקוה ישראל על ידי הברון רוטשילד.
קראוזה-מרקה למדה בגימנסיה העברית הרצליה בתל אביב.
לאחר סיום לימודיה נסעה לפריז ללמוד בסורבון.
היא הוקסמה מהממצאים במוזיאון הלובר, והחליטה להתמחות במזרח הקדום.
כדי להכשיר עצמה כארכאולוגית מקראית היא למדה שפות עתיקות וסיירה באתרים ארכאולוגיים ברחבי המזרח התיכון.
עם שובה לארץ ישראל היא השתתפה בחפירות תל יריחו של ג'ון גרסטנג.
קראוזה-מרקה חפרה שם בשנים 1933–1935. הייתה זו אחת החפירות הראשונות בארץ ישראל שנוהלו על ידי יהודים.
עונת חפירות ראשונה התקיימה במשך כ-6 שבועות בספטמבר-אוקטובר 1933, יחד עם שמואל ייבין.
עונת חפירות שנייה התקיימה ביולי 1934, במקביל לחפירותיו של ויליאם פוקסוול אולברייט בבית אל.
עונת חפירות שלישית החלה בספטמבר 1935. ממצאים מהחפירות הוצגו בתערוכה במקווה ישראל שנפתחה בנוכחות הנציב העליון בינואר 1936.
בעת החפירה כבר הייתה חולה בשחפת והיא נפטרה ממנה ביולי 1936 בצרפת.
היא נקברה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב
בחפירות התגלתה עיר בצורה מוקפת חומות מתקופת הברונזה הקדומה, בעלת ארמון, מאגר מים, מקדשים, ובתים רבים.
החוקרים נחלקו בשאלה, האם כיבוש הארץ על ידי יהושוע ובני ישראל היה בתקופת הברונה התיכונה או הברונזה המאוחרת, אבל הממצאים מחפירות מרקה-קראוזה (שאושרו בחפירות מאוחרת יותר של ג'וזף קאלאווי) לא תאמו לאף אחת מהשערות אלו.
הדבר הביא לחשיבה מחודשת במובנים רבים.
מרקה-קראוזה נישאה למזרחן איב מרקה (Yves Marquet), שהיה ממשפחת אצולה צרפתית והתגייר למענה.
מרקה פרסם ממצאים נוספים של אשתו לאחר מותה.
יהודית קצובר (נולדה ב-28 באפריל 1947) היא מחנכת, אשת התנחלות, פובליציסטית ופעילה ציבורית, מראשי תנועת "נשים בירוק" ומקימת ומנהיגת "תנועת הריבונות".
כיהנה כסגנית ראש מועצת קריית ארבע.
נכון ל-2017 קצובר מנהלת את המכללה להוראה בקריית ארבע הפועלת כשלוחה של מכללת אפרתה.
יהודית קצובר נולדה ליחזקאל ופרידה הירש בשומקוט (Nagysomkút) שבטרנסילבניה.
עלתה לישראל עם משפחתה בשנת 1960, בגיל 12.
בשנת 1968 נישאה לצבי קצובר (אחיו של בני קצובר, ולימים ראש מועצת קריית ארבע).
השניים התגוררו בדימונה שם שימשה יהודית מחנכת, ובשנת 1971 עברו בני הזוג להתגורר בקריית ארבע.
בשנות ה-90 שימשה קצובר מורה באולפן לעולים חדשים.
בשנת 1997 הקימה את המכללה להוראה בקריית ארבע, הפועלת כשלוחה של מכללת אפרתה.
בשנת 2015 נבחרה על ידי מגזין "נשים" כאחת מ-50 נשים מעוררות השראה.
בשנת 2019 זכתה יהודית קצובר, בשיתוף עם נדיה מטר, בפרס מוסקוביץ לציונות.
בנימוקי ועדת הפרס נאמר כי הוא הוענק להם על הובלת פעילות חוץ פרלמנטרית לעידוד ההתיישבות ביהודה ושומרון וקידום החלת הריבונות הישראלית בהם.
בשנת 1979 נמנתה קצובר על 13 הנשים שנכנסו לבית הדסה בחברון והובילו לחידוש ההתנחלות היהודית במקום.
בשנת 1982 השתתפה במאבק נגד פינוי חבל ימית.
בין השנים 1980–1983 כיהנה קצובר כסגנית ראש מועצת קריית ארבע וניהלה את מתנ"ס קריית ארבע.
לאורך השנים הובילה מאבקים ציבוריים רבים בנושא ההתנחלות ביהודה ושומרון, והשתתפה בהובלת הפעילות לשיקום בית הכנסת אברהם אבינו בחברון, ובהקמת בית הכנסת חזון דוד בציר ציון.
לצד זאת סייעה לביסוס ההיאחזות החקלאית היהודית באדמות נצר, גבעת איטם ואדוריים.
בשנת 2005 הייתה בין מובילות המאבק נגד תוכנית ההתנתקות.
בפעילותה כמנהיגת "נשים בירוק" לצד נדיה מטר, זכתה קצובר בהישגים ממשיים בהם: סיכול כוונת ממשלת רבין להעביר את השליטה ב"גבעת הדגן" שבאפרת מידי ישראל לידי הרשות הפלסטינית.
פתיחת כביש 398 (כביש עוקף זעתרה) מהר חומה לגוש עציון מזרח, חידוש הנוכחות של צה"ל בשדמה ומניעת השתלטות פלסטינית על השטח והפיכת אדמות נצר (בין אלעזר לאלון שבות) ל"אדמות מדינה".
לאחת רצח שלושת הנערים הובילה קצובר להקמת שמורת עוז וגאו"ן סמוך לצומת גוש עציון, לזכר הנערים, ועברה להתגורר בו במקביל למגוריה בקריית ארבע.
בשנת 2010 הקימה קצובר את "תנועת הריבונות", כתנועה חוץ-פרלמנטרית הפועלת להחלת ריבונות על יהודה ושומרון.
התנועה כוללת את 'פורום הריבונות' בו חברים אישי ציבור ואקדמיה בהם קרולין גליק, יורם אטינגר, גאולה כהן ומרדכי קידר.
התנועה מוציאה לאור את כתב העת ריבונות ואת אתר האינטרנט "ריבונות" הכוללים כתבות, מאמרים ועדכונים סביב חזון החלת הריבונות.
במקביל יוזמת התנועה כנסים בהם מופיעים שרים, חברי כנסת, אנשי ציבור, הגות ואקדמיה הפורסים את משנתם סביב דרכי יישום חזון הסיפוח והצורך המדיני בימין הישראלי למנף את המהלך עד ביצועו.
קצובר דוגלת בהחלת ריבונות ישראלית של כל שטחי ארץ ישראל.
לתפיסתה החלת הריבונות היא צעד מדיני המתחייב מתוקף ההבטחה התנ"כית, הצדק ההיסטורי, המוסר האנושי, ואף בשל היבטים כלכליים וביטחוניים.
כמנהלת מכללה וכמחנכת, קצובר דוגלת בתפיסה המשלבת העמקה תורנית וגישה אמונית רוחנית המכירה בערכה של האישה כמובילת הבית, אך לא מתוך השיח הפמיניסטי-מערבי העכשווי שהוביל, לתפיסתה, עד כה להרס המשפחה והחברה המערבית.
קצובר מאמינה שהדרך לקדם הליכים פוליטיים היא בפעילות פוליטית חוץ פרלמנטרית, ובשל כך אינה משתייכת לאף מפלגה פוליטית.
יהודית סגל שטולצר הייתה אדריכלית ישראלית.
בין שאר עבודותיה, השתתפה וזכתה בתחרות אדריכלית לתכנון בית הכנסת הגדול בחדרה למרות ההתנגדויות לתכנון בית כנסת על ידי אישה.
יהודית סגל נולדה בעיר מליטופול בליטא.
ילדותה ונעוריה עברו עליה בברלין אותה נאלצה לעזוב עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914. עבר עם משפחתה לעיר קובנה שם למדה בגימנסיה העברית בשנים 1921–1924. מעיון בתעודת הבגרות הכתובה בשפה העברית ובשפה הליטאית, ניתן לדעת שהייתה תלמידה מוכשרת בתחומים ההומאניים וגם בריאליים.
שלטה בכמה שפות - רוסית, ליטאית, צרפתית, גרמנית ולטינית.
בלטה בכישרון ציור ובהתאם לכישוריה החליטה ללמוד אדריכלות.
היה זה צעד בלתי שגרתי שכן בתקופה זו נדיר היה לראות נשים במקצוע זה.
את לימודי האדריכלות עשתה בדנציג, אליה עברו הוריה בשנת 1924 ובה שימש אביה כמנהל הבנק היהודי קופת עם וכראש הקהילה היהודית.
באותה שנה נרשמה לסמסטר חורף במחלקה לאדריכלות בבית הספר הטכני הגבוה בדנציג-לנגפור.
בשנת 1927 סיימה את תשעת הסמסטרים והחלה בעבודת ההתמחות אותה עשתה במשרד בנייה, ובו הייתה שותפה בהכנת תוכנית עבור תחרות לתכנון בית כנסת בעיר דנציג-לנגפור.
בסיום לימודיה הוענקה לה תעודה מקצועית - דיפלומה - ופרויקט הגמר שלה היה תכנון "בית מפגש" - (מה שכונה בעיירות המרפא באירופה - קזינו).
אחרי סיום לימודיה עבדה כאדריכלית במשרדו של ארתור מגייס (Megies) בדנציג.
בחודש נובמבר 1929 עברה לברלין בה עבדה במשרדו של האדריכל היהודי לאו נכטליט (Leo Nachtlicht), אחד מאדריכלי האוונגרד של תקופה זו.
המשבר הכלכלי אשר פקד את ארצות הברית בשנת 1929, השפיע גם על שוק העבודה והבנייה באירופה.
יהודית פוטרה מהמשרד בו עבדה ועברה לעבוד במשרד הבנייה של הקהילה היהודית בברלין.
בין השאר עבדה על שני פרויקטים של בתי כנסת.
באוגוסט 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלתה לארץ ישראל.
את דרכה לישראל עשתה דרך טריאסט.
בהגיעה לישראל עבדה במשרדה של לוטה כהן וכן במשרדו של זאב רכטר ובמשרדו של אוסקר קאופמן.
בחודש הראשון לשהותה בארץ זכתה בפרס ראשון בתחרות לעיצוב בית למתיישבים, ובדצמבר אותה שנה זכתה בפרס רביעי עבור הצעת התכנון שלה למעונות עובדים ז'.
מירה ורהפטיג, כותבת בספרה (בשפה הגרמנית) :הם הניחו את אבן הפינה — חייהם ועבודתם של יהודים דוברי גרמנית בפלשתינה, 1918-1948:
בשנת 1941, בגיל 37, נישאה לד"ר אויגן שטולצר, איתו עבדה במשרדו של האדריכל אוסקר קאופמן.
בשנת 1957, בגיל 53, חזרה לגרמניה עם בעלה.
כעבור שנה הוא נפטר ונקבר ברומא.
בשנת 1959 עברה למינכן שם נפגעה בתאונת דריסה.
בעקבות התאונה נותרה מרותקת למיטתה עד יום מותה בשנת 1990.
ארבע שנים אחרי פטירתה, נתגלתה מזוודה במרתף בית האבות היהודי במינכן בו התגוררה יהודית עד מותה.
המזוודה שהייתה שייכת ליהודית הכילה חפצים אישיים, דרכונים, תעודות, רישומים, מסמך קורות חייה מודפס במכונת כתיבה, תצלומים וכן צילום בית הכנסת בחדרה.
עיון במסמכים שנתגלו במזוודה מאפשר ללמוד ולהכיר את יהודית.
עיון בספר הכתובות אשר נמצא במזוודתה מתאר שקיימה קשרים עם חוגים פציפיסטיים.
התכתבה עם סופרים, משוררים ועם אמנים בעלי מעורבות פוליטית.
לאחר עזיבתה את הארץ היא לא שבה לעסוק במקצוע האדריכלות.
בקורות חייה מציינת סגל את שהייתה בפלשתינה במשפט אחד בלבד!
ספטמבר 1933- עיצוב בית למתיישבים
1934 - בית דר' שטיין בראשון לציון
1935 - בית הכנסת הגדול בחדרה
בשנת 1933 הוכרזה תחרות אדריכלית למבנה בית הכנסת.
בתחרות זו, בה השתתפו 41 מתכננים, זכתה האדריכלית יהודית סגל.
בניין בית הכנסת נבנה בין השנים 1936–1940 והוא נחנך בשנת 1941, שנת היובל לייסוד חדרה.
המבנה נבנה כולו מבטון והוא משלב מוטיבים של הסגנון הבינלאומי.
המבנה הוקם על פי תוכניתה של האדריכלית, למרות הביקורת על התוכנית וההתנגדות למסירת בניית בית כנסת בידי אישה.
ההסכמה למסירת העבודה לידיה הושגה מכיוון שאביה של יהודית היה איש דתי ושימש כראש הקהילה היהודית בעיר דנציג.
זכייה זו אפשרה לה לפתוח משרד עצמאי בתל אביב בשותפות עם האדריכל דר' אויגן שטוצלר, אשר לימים היה לבעלה.
שכונת קריית מאיר, בתל אביב, 1937
שכונה ובה כ-170 דירות עבור הפקידות של קופת עם, שנקראה אחר כך קריית מאיר, על שמו של מאיר דיזנגוף.
שכונת קריית מאיר היא למעשה גן ענק ובו משולבים מבני מגורים בסגנון הבינלאומי (באוהאוס), יחד עם עצי ירק ופרי.
זוהי עבודתם של יהודית שטולצר ואדריכל הגנים הידוע יחיאל סגל.
שלום פחטר, אשר יזם את הקמת מפעל "השיכון העצמי" כבר בשנת 1933, ערך תחרות לבחירת מתכנני השכונה.
במקום הראשון זכתה יהודית שטולצר-סגל שהייתה אחת האדריכליות המפורסמות בארץ של ראשית שנות השלושים.
התוכנית של שטולצר סגל הייתה פשוטה בתכלית: הקמת 13 בתים תלת קומתיים בסגנון החדיש הבינלאומי.
בעשרה מהבתים המשותפים היו 2 כניסות ובאחרים 6 כניסות.
כך נבנו לבתי השכונה 26 כניסות זהות, שבילים הובילו מבית לבית ובמרכז בשטח של כ-11 דונם יועד לגינה ססגונית.
1950-1957 - בית ההסתדרות בירושלים, אותו תכננה יחד עם בעלה.
זהו בניין מורכב בן שש קומות עם אולמות ספורט ומשרדים.
תכנון בניין זה איפשר לבני הזוג חופש כלכלי, ו'לאחר תכנונו עזבו השניים את ישראל ונסעו לגרמניה
1951-1958 - בית מועצת הפועלות בירושלים (לא נבנה), שתוכנן לכלול מועדון, גן ילדים וסדנאות
"יהודית רביץ" הוא אלבום הבכורה של יהודית רביץ, אשר יצא באוקטובר 1979.
האלבום כולל שירים שיצאו כסינגלים במצעדי הפזמונים בשנים שקדמו ליציאת האלבום, את השירים "ענבלים" ו"בלילות הסתיו" שיצאו קודם (1977) באלבום של "ששת" ההרכב שבו הייתה חברה רביץ ביחד עם שם טוב לוי, ו"הילדה הכי יפה בגן" מהאלבום "הכבש השישה עשר" (1978).
חלק מהשירים זכו להצלחה אדירה בישראל ונחשבים לקלאסיקות כדוגמת: "לקחת את ידי בידך", "סליחות", "אהבה יומיומית" ו"מישהו".
מבין השירים החדשים באלבום, הגיעו שניים למצעד השנתי תשל"ט (1979).
יהודית רביץ והפילהרמונית הוא אלבום המתעד הופעה של הזמרת הישראלית יהודית רביץ ביחד עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית מ-2000. ניצוח ועיבודים לתזמורת: אילן מוכיח.
יהודית עורפת את ראשו של הולופרנס (באיטלקית: Giuditta che decapita Oloferne) הוא ציור שמן מעשה ידי הציירת ארטמיזיה ג'נטילסקי משנת 1612. היצירה מוצגת ב-Museo di Capodimonte בנאפולי.
זוהי הגרסה הראשונה מבין שתי גרסאות שציירה ג'נטילסקי, הגרסה השנייה נמצאת בגלריית אופיצי בפירנצה.
הציור הושלם מיד לאחד משפט בו ארטמיזיה ג'נטילסקי האשימה חבר של אביה באונס.
קירבה כרונולוגית זו הביאה חוקרי אמנות לחשוב שמדובר בציור נקמה על האונס שעברה.
הציור מרגש לא רק בגלל הברוטליות של העריפה אלא גם בגלל תנוחתן של הגיבורות.
בניגוד למתואר בציורו של קאראווג'ו (שצייר את יהודית והולופרנס בשנת 1599), כאן רואים שיתוף פעולה בין שתי הנשים, שרק במאמץ משותף מצליחות להתגבר על שר הצבא האשורי.
גם בנקודה זאת יש התייחסות לחייה האישיים של ג'נטילסקי, אשר במהלך משפט האונס האשימה אישה אחרת בכך שסייעה לאנס במקום לסייע לה.
אי לכך, הציור נתפס כמייצג את תמת "הכוח הנשי" .
ניתן לראות את המיומנות של ג'נטילסקי בתיאור המאמץ הגופני בתנועת הדמויות.
המאבק של שתי הנשים מיוצג בצורה הטובה ביותר על ידי פניה העדינות של השפחה, שכאן היא צעירה יותר מאשר בתיאורים אחרים, אשר בהן נאחז הולופרנס בידו השרירית במאמץ נואש לשרוד.
בציור זה נעשה שימוש נרחב יותר בצבעי יסוד בהשוואה לגרסת פירנצה המאוחרת יותר.
יהודית לובשת שמלה בצבע כחלחל עם עיטורים מוזהבים, לשפחה שמלה אדומה.
כחסידה של קאראווג'ו, ג'נטילסקי השתמשה בסגנון הטנבריזם שפיתח.
יהודית עורפת את ראשו של הולופרנס (באיטלקית: Giuditta che decapita Oloferne) הוא ציור שמן מעשה ידי הציירת ארטמיזיה ג'נטילסקי משנת 1620. היצירה מוצגת בגלריית אופיצי בפירנצה.
זוהי הגרסה השנייה מבין שתי גרסאות שציירה ג'נטילסקי; הגרסה הראשונה נמצאת ב-Museo di Capodimonte בנאפולי.
הציור מתאר את יהודית, אלמנה יהודייה שביקשה להציל את עם ישראל משליטה זרה, כשהיא עורפת את ראשו של הולופרנס, שר הצבא האשורי של נבוכדנצר, לאחר שהסתננה למחנהו.
הציור הושלם ברומא, לשם ארטמיזיה חזרה לאחר שבילתה שבע שנים בפירנצה, ושם הצליחה להעריך את עבודותיו של קאראווג'ו פעם נוספת.
ה"וויראליות" הנטורליסטית של היצירה עוררה תגובות חזקות עם הגעתה לפירנצה, והציור לא הוצג בגלריה.
למעשה, רק בקושי רב ובעזרת חברה גלילאו גליליי הצליחה הציירת לחלץ את התשלום עבורו, באיחור משמעותי עקב מותו של קוזימו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, שנפטר בשנת 1621 זמן קצר לאחר השלמת הציור.
בכך היא הצליחה: היא עבדה ברומא, פירנצה ונאפולי, נסעה לאנגליה והפכה לבסוף לאישה הראשונה שהתקבלה לאקדמיה לאמנות ועיצוב בפירנצה.
הציור מרגש לא רק בגלל הברוטליות של העריפה אלא גם בשל תנוחתן של הגיבורות.
בניגוד למתואר בציורו של קאראווג'ו (שצייר את "יהודית והולופרנס" בשנת 1599), כאן רואים שיתוף פעולה בין שתי הנשים, שרק במאמץ משותף מצליחות להתגבר על שר הצבא האשורי.
הציור נתפס אפוא כמייצג את תמת "הכוח הנשי" .
הבדלים בין גרסה זו לגרסת נאפולי
נראה כי הציור נצבע בזהירות ובסבלנות רבים יותר מאשר הגרסה הראשונה שציירה ג'נטילסקי כמה שנים קודם לכן.
הן האריגים והן העמדת הדמויות מגוונים ומתוארים ברמת דיוק גבוהה יותר, וכך הופכים את היצירה למפוארת ומגובשת יותר.
שלוש הדמויות, המסודרות בבירור במשולש, מבצעות תנועות מדויקות, ופיתול חזה של יהודית מוסיף לסצנה דינמיות.
סיבוב הזרוע הימנית של הגיבורה מובהק, ומדגיש את המאמץ שהיא עושה כדי לסיים את מעשה העריפה.
הרקע האפל, העמוק והמסתורי הופך את האירוע המקאברי למרתק עוד יותר.
הציירת הוסיפה פרטים רבים: צמיד הזהב של יהודית עם קמעות עתיקים, שיחד עם תספורתה המדויקת ושמלתה הצהובה-זהובה, מרחיקים אותה משפחתה, וקפלי הקטיפה האדומה בשמיכתו של שר הצבא האשורי.
אלמנט נוסף של חידוש בהשוואה לציור הראשון הוא כמות הדם האדירה: הדם ניתז מצווארו של הולופרנס כמו ממזרקה, והתמונה כולה מלאה טיפות אדומות המתקבלות על ידי התזת צבע ישירות מהמברשת.
בין הפרטים המוקפדים ביותר הם תחרת חולצתה של יהודית ושולי הסדין בחלק השמאלי התחתון של התמונה.
ארטמיזיה גם שינתה בגרסה זו את החרב.
כאן היא ארוכה ואנכית יותר, ומציינת בבירור את הציר המרכזי של הציור, המתחיל בידה של השפחה ומסתיים בדם הניגר משולי המיטה.
ציר זה מחזק את עוצמתן של הנשים ואלימות המעשה.
לא במקרה נמצא אגרופה של יהודית, האוחז בחרב, במוקד הקומפוזיציה.
חדורה בכוח אלוהי, יד האלמנה היא כעת יד האלוהים המגנה על בני ישראל מפני אויביהם.
יהודית כאלטר אגו של ארטמיזיה ג'נטילסקי
לא מדובר רק במגדר המשותף, ארטמיזיה נאנסה בגיל 17 בידי חבר של אביה שחילל את בתוליה וסירב אחר כך להינשא לה.
במהלך משפט האונס היא ציינה שהיא נאבקה באנס וניסתה לתקוף אותו בעזרת סכין.
היא גם הזכירה אישה אחרת, שמרטפית אשר סייעה לאנס במקום לסייע לה.
הגרסה הראשונה של הציור מתוארכת לתקופה קשה זו בחייה וזיכרון האירוע השפיע על מעורבותה בסיפורה של יהודית.
בציוריה השפחה היא צעירה, חזקה ומסייעת ליהודית באופן פעיל, בניגוד לשמרטפית.
בגרסה זו היא הוסיפה פרט קטן אשר מחזק את הזדהותה עם יהודית: הדמות באחד הקמעות, המצוירים על הצמיד בידה, נראית כמו האלה ארטמיס, אלת הציד ואלת הבתולות, אשר שמרה על בתוליה בקנאות וכל מי שאיים על טהרתה פגש סוף אלים.
יהודית עם ראש הולופרנס (באיטלקית: Giuditta con la testa di Oloferne) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר ג'ורג'ונה, שצויר בשנת 1505 לערך ומתאר את יהודית עם ראשו הכרות של הולופרנס.
עבודתו של ג'ורג'יונה קבעה במידה רבה את התפתחות הציור הוונציאני מהמאה ה-16. היא מתארת את יהודית עם ראשו של הולופרנס לאחר שערפה אותו.
גיבורת ביבליה זו, שהצילה את עיר הולדתה בתוליה מהתקפתם של האשורים, הייתה פופולרית ביותר בתקופת הרנסאנס.
למרות הנושא ההיסטורי, הציור הוא למעשה מה שמכונה poesie (פיוט), סוג של יצירה שיצר ג'ורג'ונה עצמו ונפוצה במהרה בראשית הציור הוונציאני של המאה ה-16.
היצירה היא אחת מאבני היסוד של התקופה הצעירה של ג'ורג'ונה ואחת הבודדות עליהן יש הסכמה כללית בדבר הייחוס אליו.
היא הגיעה לסנקט פטרבורג בשנת 1772 לאחר שנרכשה בפריז בידי יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה.
בסוף המאה ה-19 הועברה לבד לאחר הידרדרות במצבו של לוח העץ עליו צוירה במקור.
יהודית מיוצגת באורך מלא, בגודל מעט קטן מגודל טבעי.
ניצחון היופי על הרודנות מומחש כאן על ידי הניגודיות בין פניה החלקים והאובלים לחלוטין של יהודית, תחת השפעתו של לאונרדו דה וינצ'י, ופניו הנפוחות של הראש הערוף של הולופרנס, מתחת לרגליה.
התנוחה נובעת מהפיסול הקדום, בעיקר "אפרודיטה אוראניה" הידועה דרך עותקים רומיים.
ואילו פרטים מסוימים מתייחסים לפייטרו פרוג'ינו (ניצב החרב), לורנצו קוסטה (השרוולים הארוכים) ולאונרדו דה וינצ'י (בנוסף לפני הגיבורה, השפעות ספומאטו באטמוספירה ובשיחים שבחזית).
למעשה, מעבר לחומה נמוכה, עליה היא נשענת בזרועה השמאלית תוך אחיזה בחרב ביד ימין, יש נוף רחב עם יער ועיר הנעלמת באובך כחלחל מרוחק, וכך גם ההרים.
עץ האלון העומד מאחורי יהודית ממשיך באופן אידיאלי את דמותה ומקנה לה חשיבות מונומנטלית גדולה יותר.
זהו מאפיין המשותף גם ליצירות אחרות המיוחסות לג'ורג'ונה.
הרושם הכללי של יהודית הוא של אישה ממוקדת ומכוילת.
עכשיו, כאשר השיגה את מטרתה לחסל את שר הצבא האשורי, היא שקועה בנוף הבוקר הרענן, באווירה פיוטית שלא מופרעת אפילו על ידי נוכחות ראשו הכרות של האויב שדיכא את עירה ואת בתוליה.
ציורו של ג'ורג'ונה מציין את המעבר בין דמותה של יהודית מלוחמת ענווה, לדמות של אישה מפתה.
אבל במיצג זה של טוהר יש פגם, ג'ורג'ונה מכניס שינוי משמעותי: הופעתה של הרגל החטובה של יהודית דרך חריץ מיוחד בשמלתה מעוררת ארוטיקה, מעידה על דו משמעות ולכן והיא הרמז הראשון למהפך העתידי בדמותה של יהודית: מדמות המקבילה למרים, אם ישו היא הופכת לחוה, מלוחמת לפאם פאטאל.
יהודית מבתוליה הוא סרט אילם אמריקאי משנת 1914 בבימויו של ד.
גריפית' ובכיכובם של בלאנש סוויט והנרי וולת'אל.
הסרט מבוסס על מחזה באותו שם שנכתב בידי תומאס ביילי אולדריץ'.
זהו הסרט הראשון באורך מלא שנעשה על ידי חברת ההפקה ביוגרף .
זמן קצר לאחר השלמת הסרט התגלעו חילוקי דעות בין גריפית' לביוגרף והוא עזב את החברה.
ביוגרף עיכבה את יציאתו של הסרט לאקרנים עד לאחר עזיבתו, כדי לא לשלם לו את חלקו ברווחים.
קייט ברוס – שפחתה של יהודית
הסרט מבוסס על ספר יהודית, אחד הספרים החיצוניים לתנ"ך.
האשורים צרים על העיר בתוליה אשר מגינה על ירושלים.
במהלך המצור הם לוקחים בשבי את נעמי (מאי מארש), אישה יהודייה תושבת בתוליה, וקושרים אותה לעמוד באוהל.
פרנסי העיר המורעבת מוכנים להיכנע אבל ליהודית (בלאנש סוויט), אלמנה יהודייה תושבת העיר, יש רעיון כיצד להציל את עמה מרעב וכניעה,
יהודית מתקשטת והולכת בליווי שפחתה (קייט ברוס) אל המחנה האשורי.
שם היא מצליחה להקסים את מפקד המחנה הולופרנס (הנרי וולת'אל), גנרל בצבאו של נבוכדנצר.
היא מפתה אותו וגורמת לו לשתות לשוכרה ואז, לאחר שנרדם, עורפת את ראשו בעזרת סיף פרשים.
היא חוזרת לבתוליה כגיבורה עם ראשו הערוף של הולופרנס.
כאשר חייליו של הולופרנס מגלים את גופת מפקדם הם נכנסים לפאניקה, נסים לכל עבר ונעמי משוחררת בידי אהובה, נתן (רוברט הארון).
הסרט מסתיים בתיאור יהודית מתפללת תפילת הודיה לאלוהים, לבדה.
מגזין וראייטי כתב ב-27 במרץ 1914: "לא קל להתוודות שאינך ראוי למשימה נתונה, אך תיאור הולם של יהודית מבתוליה הוא, בלשון המעטה, תפקיד של אדם מבוגר".
המגזין The Moving Picture World כתב ב-7 במרץ 1914: "יצירה מרתקת של אמנות ברמה גבוהה, יהודית מביתוליה לא רק ידורג כהישג במדינה זו, אלא יילקח לתשומת ליבם של מפיקים זרים".
יהודית סספורטס (נולדה ב-14 בדצמבר 1969) היא פסלת ישראלית, הפועלת בישראל ובגרמניה.
על יצירתה זכתה בשנת 1997 במלגת אינגבורג בוכמן של קרן וולף, בשנת 1999 בפרס קרן גוטסדינר לאמן ישראלי צעיר, ובפרס לאמנות ישראלית על שם צילה ירון (2024).
יהודית סספורטס נולדה באשדוד בשנת 1969. למדה במכללה לאמנות חזותית בבאר שבע בשנים 1988–1989 ולאחר מכן במחלקה לאמנות באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל (1989–1993), ובמחלקה לפיסול באקדמיה לאמנות ולמדעים קופר יוניון בניו יורק.
משנת 1993 סספורטס מלמדת בבצלאל.
בשנות האלפיים גרה בברלין ובתל אביב.
בשנת 2007 ייצגה את ישראל במסגרת הביאנלה ה-52 לאמנות בוונציה, איטליה.
בעבודותיה המוקדמות, כגון "עריסה" (1991) או "משקל פח" (1996), יצרה מבנים תלת־ממדיים המתבססים על דימויים של חפצים ביתיים.
בעבודה "הנגר והתופרת" (2000), המבוססת על התוכנית האדריכלית של דירת הוריה בבניין שיכון באשדוד, יצרה סספורטס מיצב גדול ממדים ששילב בין פיסול לציור.
זו הייתה היצירה הגדולה הראשונה שהוצגה מחוץ לישראל, וזיכתה אותה בפרס גוטסדינר.
ב-2002 העלתה את המיצב "ליד הנהר" המתבסס על התבנית של "הנגר והתופרת" ועוסק בחוויה ספציפית של אי ידיעה.
בסוף שנות התשעים הציגה סספורטס מיצבים פיסוליים רישומיים.
בין השנים 2001–2003 יצרה סספורטס את סדרת "מניפות" שפורשת נופים אירופיים קרים ומנוכרים של הרים מושלגים המצוירים בסגנון ובפורמט של האמנות היפנית המסורתית.
המניפות התפתחו מדיאגרמות במיצבי הרצפה המוקדמים של סספורטס.
בשנת 2007 העלתה סספורטס את "שומרי הסף" בביתן הישראלי בביאנלה ה-52 לאמנות בוונציה באוצרותה של סוזן לנדאו.
התערוכה בוונציה היא במידה רבה המשך ל"שומר צל הפנינה" שהציגה סספורטס בגלריה זומר ב-2004. מרכיבי התערוכה מזמינים רצף מדוד של גילוי.
בעבודה נראו אובייקטים גדולים חלקם נראים כמו מרחפים בחלל.
האחד דמוי במה עגולה אולי באר והאחר דמוי תריס רפפות.
האובייקטים עשויים MDF, צבועים בשחור ועליהם מצוירים ידנית דימויי הרים, עצי מחט, שלולית ומבנים מודרניסטיים החוזרים ברבות מעבודותיה.
בין העבודות פזורים מוטות ארוכים המלווים את יצירתה לאורך השנים.
ב-2013 הוצגה במוזיאון ישראל תערוכת היחיד "שבעה חורפים" – אחד הפרויקטים הארוכים שלה, תוצר של 11 שנות מחקר בבִּיצה בצפון-מערב גרמניה.
הולדת הפרויקט במפגש אקראי ברכבת: מבט חטוף לעבר כתב עת אותו החזיקה נוסעת אנונימית ובו דימוי של ביצה צד את עינה של סספורטס באחת מנסיעותיה.
סספורטס ביקרה במשך שנים את המקום, ויצירתה ממחישה פיזית ומטאפורית את מהותו.
ב"שבעה חורפים" ניכרת יכולתה של סספורטס לייצג את סביבת הביצה את הצלילים וחומריה הפיזיים שוטטות בתערוכה מדמה תנועה בנבכי התודעה.
פסלים חידתיים כגון פסנתר נוטה על צידו, אוהל ושולחן מגנטים מזמינים את המשוטט לנוע בין נופי יערות ביצות ואור ירח קוסמי המערבלים מודע ותת מודע יש ואין.
עבודת הווידאו "שולחן המגנטים" מתעדת בהילוך איטי תנועה של חפצים על גבי שולחן לבן.
החפצים הם צמחים מיובשים בתוכם הוטמנו מגנטים והם נעים בזכות גושי מגנט גדולים שהונחו בצידי השולחן.
בכך מותחת העבודה את גבולותיו של "הטבע הדומם" – הטבע המת מתעורר לפוטנציאל תנועה חדש.
סדרת הרישומים "שכחה" התחילה ברישומי נוף בדיו על סמך תצלום של ביצה.
סספורטס הקרינה את הרישום על נייר ורשמה בעקבותיו.
צילומי CT ראש שימשו כמקור חזותי נוסף לעבודה.
הסרט "עובדי האור" מורכב מ-158 רישומים המגולמים כולם לכדי יצירה אחת, המציגה שלושה אירועים מרכזיים המורכבים מהתרחשויות ביער ומנקודות המבט עליהן.
המצלמה סורקת את הנוף באיטיות.
מערך קווי שחור חולף על פני המסך עוקב ומנותק ממנו בו זמנית.
העבודה "הפסנתר" מ-2013 מציגה פסל גבוה של מקלדת לבנה הניצבת על צידה ובתוכה שלושה גלילי נייר.
הטקסט הנלווה משווה לבית מזוזה גדול ממדים או גלגלי תפילה טיבטיים.
על הגלילים רשומים קווי ססמוגרף צפופים בטוש שחור המהווים תרגום חזותי של מאות שעות הקלטה של בני משפחתה של סספורטס שהומרו לרישום גרפי המתבסס על "האינטנסיביות הרגשית" של ההקלטה.
מאז 2014 הציגה סספורטס ארבע תערוכות יחיד באירופה.
באוקטובר 2020 נפתחה תערוכת יחיד חדשה שלה בגלריית Kunsthalle בוילהלמסהאפן, גרמניה בשם "הארכאולוגיה של הבלתי נראה".
בתערוכה היא חושפת לראשונה חלקים מ-Liquid Desert Project הפרויקט עליו היא עובדת בשבע השנים האחרונות בנגב.
באופנים רבים הוא מחליף את הביצה הגרמנית.
הבחירה בסספורטס לפרס הראשון לזכרה של צילה ירון, מתבססת על הישגיה המרשימים, על היותה אחת האמניות המשפיעות בשדה האמנות הישראלי, ועל הסקרנות שמייצר הפרויקט החדש שלה.
כספי הפרס יאפשרו לה לשקוד על פיתוחו של פרויקט חדש הנקרא Liquid Desert, שבסיסו במעלה אברהם שבמכתש, מקום בעל ממדים מיתיים יהודיים לצד כאלה ביוגרפיים.
סספורטס נבחרה בהחלטה משותפת של ועדת השיפוט בראשות רבקה סקר-יו"ר ארטיס, מירה לפידות-האוצרת הראשית של מוזיאון תל אביב ואבי לובין-האוצר הראשי של המשכן לאמנות.
ועדת הפרס קיבלה המלצות מידי שמונה מומחים מעמדות שונות בשדה האמנות המקומי.
1989–1993 - המחלקה לאמנות, האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ירושלים
1993 - המחלקה לפיסול, האקדמיה לאמנות ולמדעים קופר יוניון, ניו יורק, ארצות הברית
1997–1999 - לימודי המשך לתואר שני, המחלקה לאמנות, האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ירושלים.
1991 - פרס רוזה מרקין עבור עבודה מצטיינת, בצלאל האקדמיה לאומנות ועיצוב, ישראל
1992 - מלגת לימודים מטעם נינה ויינר, קרן התרבות אמריקה-ישראל
1992 - פרס ע"ש אהוד אלחנני, המחלקה לאמנות, בצלאל האקדמיה לאומנות ועיצוב, ישראל
1993 - פרס לפיסול ע"ש רומן שטיינמן, מוזיאון הרצליה לאמנות, בית יד-לבנים, הרצליה
1994 - מלגת קרן שרת לפיסול ע"ש הלנה רובינשטיין, קרן התרבות אמריקה-ישראל
1996 - פרס האמן הצעיר, משרד החינוך והתרבות
1996 - פרס קדישמן לפיסול, קרן תרבות אמריקה-ישראל
1997 - מלגת אינגבורג בכמן, מיסודו של אנסלם קיפר, קרן וולף
1999 - הפרס לאמנות ישראלית, קרן נתן גוטסדינר
2000 - קרן ארתור גולדרייך, בצלאל האקדמיה לאומנות ועיצוב, ישראל
2003 - מלגת שהייה, קרן בינץ, נאירס, שווייץ
2003–2011 - אמנית נבחרת, הקרן למצוינות בתרבות
2021 – פרס עידוד היצירה לאמנות פלסטית
2024 – פרס לאמנות ישראלית על שם צילה ירון
1994 - "רישומים", בית האמנים, ירושלים
1995 - "מיפוי", גלריה משרד בתל אביב
1999", נגה גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב-יפו
2000 - "הנגר והתופרת", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו
2001 - "הנגר והתופרת", דייטש פרוג'קסט, ניו יורק, ארצות הברית
2001 - "How did you ever come so far?", גלריה אייגן+ארט, ברלין, גרמניה
2002 - "הצהרת אמן", גלריה אייגן+ארט, יריד אמנות, קלן, גרמניה
2002 - "הנהר", מוזיאון ברקלי לאמנות עכשווית, אוניברסיטת קליפורניה, ארצות הברית
2003 - "הביצה והנמלים המגנטיות", גלאיה אייגן+ארט, לייציג, גרמניה
2004 - "שומר צל הפנינה", גלריה זומר לאמנות עכשווית, תל אביב-יפו
2004 - "Locher", בית מולר, לנצבורג, שווייץ
2004 - "שומר צל הפנינה - חלק 2", גלריה רוברטס וטיטון, לוס אנג'לס, ארצות הברית2004 - "טוקיו-קזבלנקה", גלריה זומר לאמנות עכשווית, תל אביב-יפו
2005 - "The Cave Light", מוזיאון לאונרדו, ברלין, גרמניה
2005 - "פרדס הרימונים", גלריה אייגן+ארט, ברלין, גרמניה
2006 - "שומר צל הפנינה", גלריה סנט לוקאס, בריסל, בלגיה
2007 - "שומרי הסף", הביתן הישראלי, הביאנלה ה-52, ונציה, איטליה
2008 - גלריה זומר לאמנות עכשווית, תל אביב-יפו
2008 - "The Laboratory", בית האמנים, בראונשווייג, גרמניה
2009 - גלריה אייגן+ארט, לייפציג, גרמניה
2009 - "Cosmic Voices", גלריה זומר לאמנות עכשווית, תל אביב-יפו
2010 - "הסיפור", גלריה הרברט-גריש-שטיפונג, מינסטר, גרמניה
2011 - "סרטים", גלריה אייגן+ארט, לייפציג, גרמניה
2013 - "שבעה חורפים", מוזיאון ישראל, ירושלים.
מניפה מספר 5, 2003.היא המניפה החמישית שיצרה למיצב נהר שהוצג במוזיאון בברקלי, ארצות הברית.
יהודית סלע-וינר (27 באוקטובר 1923 – 13 ביוני 1997) הייתה פזמונאית, משוררת וסופרת ישראלית, חברת קיבוץ דגניה ב'.
בסוף שנות ה-30 נשלחה יהודית לארץ ישראל עם עליית הנוער.
בארץ נשלחה לבן שמן ומשם הגיעה לקיבוץ.
הוריה העפילו לארץ ב-1940 באונית המעפילים "אטלנטיק", אולם הספינה נתפסה בידי הבריטים ונוסעיה הוגלו לאי מאוריציוס ומשם עלו רק ב-1945 לארץ ישראל והצטרפו לבתם.
אמה עבדה במטבח הקיבוצי ואביה היה מורה לפסנתר.
עם בגרותה עבדה כמורה לריתמיקה ונהגה לכתוב שירים למען ילדי הקיבוץ.
יהודית נישאה לבנימין (בנה) סלע , בן הקיבוץ, יליד 1923. לשניים נולדה הבת ענת.
בנה נהרג במלחמת העצמאות במאי 1948 בקרב על משטרת צמח.
האס נישאה בשנית לאריה וינר, חבר הקיבוץ.
בשנת 1997 נפטרה ונטמנה בבית העלמין בקיבוץ, ועל מצבתה נכתב "שירת חייך איתנו תמיד".
סלע- וינר כתבה שירים רבים, חיברה את המילים להמנון דגניה ב', יצרה את המחזמר "מה טוב יחדיו" וכן את "עשר קופסאות גפרורים - מחזה לגיל הנעורים" שיצא בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
סלע-וינר כתבה את המחזמר "מה טוב יחדיו" שהלחין יקותיאל שור - מורה למוזיקה מכנרת.
המחזמר בוצע בידי ילדי משק עמק הירדן וזכה לביקורות מצוינות.
בדצמבר 1962 יהודה בר- נאור, מנהל תיאטרון הילדים "תליל" (תיאטרון לתלמידים וילדים) ביקש להציג את המחזה בהשתתפות ילדים מהתנועה המאוחדת, בבימויו של אברהם ניניו.
הצלחת המחזמר המקורי לא חזרה על עצמה, ולאחר 24 הצגות המחזה ירד מהבמות.
אחד משיריה המפורסמים של סלע-וינר הוא "החמור הקטן", אשר הלחין יקותיאל שור, וידוע בביצועה של חוה אלברשטיין:
יהודית סולה (נולדה ב-18 בינואר 1943) היא אשת עסקים, שחקנית, תסריטאית וקריינית טלוויזיה ישראלית.
סולה נולדה בצ'כוסלובקיה בשנת 1943 ובשנת 1947 עלתה משפחתה לארץ ישראל.
למדה תיאטרון וספרות עברית באוניברסיטת תל אביב.
סולה נשואה לאיש העסקים רפי אדר ולהם שני בנים - השחקן והמוזיקאי רועי אדר והבמאי דניאל אדר.
סולה היא מבעלי מסעדת "פרונטו".
בשנת 1966 שיחקה במחזמר "אסתר המלכה" שביים שייקה אופיר ב.
אופיר הציג בפני סולה את אורי זוהר, שהציע לה להשתתף בסרטו "שלושה ימים וילד".
בשנת 1967 עלה הסרט לאקרנים בהשתתפותם של סולה בתפקיד נועה, ולצדה עודד קוטלר בתפקיד אלי, יוצא קיבוץ החי בירושלים.
הסרט זכה להצלחה בקופות ואצל המבקרים ואף ייצג את ישראל בפסטיבל קאן.
בשנת 1968 השתתפה בתפקיד שפרינצע בסרט "טוביה ושבע בנותיו" בבימויו של מנחם גולן, המבוסס על המחזה "טוביה החולב" מאת שלום עליכם.
באותה שנה השתתפה בהצגה "הדוד וניה" בתיאטרון העירוני חיפה, יחד עם מיכל בת-אדם, אילן דר, נסים זוהר ומאיר צורף.
בשנת 1969 השתתפה בסרט "התרוממות", בבימויו של אורי זוהר, יחד עם ישראל (פולי) פוליאקוב, שייקה לוי, גברי בנאי, ג'וזי כץ, לאורה ריבלין וציפי שביט.
מאוחר יותר בשנה זו השתתפה בסרט "שבלול" בבימויו של בועז דוידזון ובהשתתפות אריק איינשטיין, שלום חנוך, צבי שיסל, ג'וזי כץ, אורי זוהר, מרדכי ארנון וזאב רווח.
באוקטובר 1969 הודיעה הטלוויזיה הישראלית כי סולה, יחד עם ישראלה מור, גלוריה סטיוארט ודליה מזור, סיימו את קורס הקרייניות ועתידות לשמש קרייניות במהלך שידורי הערוץ.
בשנת 1974 השתתפה בסרט הטלוויזיה "מאחורי הגדר" על-פי הנובלה של חיים נחמן ביאליק בבימוי עמק פרי, וכן בהצגה "חיים חיים" מאת אלי שרייבר ובבימויו של הלל נאמן שעלתה בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 1977 השתתפה בסרט "הצילו את המציל" בבימויו של אורי זוהר, ובהשתתפות גילה אלמגור, גבי עמרני, חנה לסלאו, יוסף שילוח וישראל גוריון.
בשנת 1979 השתתפה בסרט "רובה חוליות" בבימוי אילן מושנזון ובהשתתפות אריק רוזן, מיכאל כפיר, אופליה שטראל ואליעזר יונג.
בשנת 1980 השתתפה בתוכנית הטלוויזיה "מסך לספרות" ששודרה ב.
סולה למדה בקורס כתיבת תסריטים בהדרכתו של המחזאי והסופר יהושע סובול.
היא כתבה שני פרקים לסדרה "מילואים", תסריט שלא עובד לסרט בשם "שמש, ים ותו לא" ואת התסריט לסרט "כפפות", המבוסס על ספרו של הסופר דן צלקה, שיצא לאקרנים בשנת 1986 בבימויו של רפי אדר ובכיכובם של סולה, איקה זהר, שרון הכהן ועזרא כפרי.
בשנת 1987 השתתפה בסרט "פוטו רומן" בבימוי טל רון בהשתתפות אביטל דיקר, אלון אבוטבול, דן תורן ויוסף כרמון.
בשנת 1988 כתבה, יחד עם ענת גוב, את התסריט לסדרת הטלוויזיה "כן, מה?!".
בשנת 1994 השתתפה בסרט "אחרי החגים" המבוסס על ספרו של יהושע קנז, בהשתתפות מיכאלה עשת, צחי נוי, גדליה בסר ורוברטו פולק.
פרופסור יהודית רונן (נולדה בשנת 1948) היא פרופסור אמריטה במחלקה למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן, חוקרת ומרצה בנושאי היסטוריה פוליטית של המזרח התיכון.
פרופסור רונן נולדה בכפר ויתקין.
היא סיימה תואר ראשון בשפה וספרות ערבית ובהיסטוריה של המזרח התיכון (1973), ותואר שני (1992) ודוקטורט (1997) במחלקה ללימודי המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב.
נושא עבודת הדוקטורט שלה (בהנחיית הפרופסורים מרדכי תמרקין ובנימין נויברגר) היה "סודן בין דרום לצפון: 1972-1989: התמוטטותו של הסכם השלום והתחדשותה של מלחמת האזרחים".
בשנים 1977–1998 שימשה כמרצה במחלקה ללימודי המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב וחוקרת בכירה במרכז משה דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה.
לאחר סיום הדוקטורט הצטרפה למחלקה למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1999 הוציאה לאור את הרומן "ויסקי של חרובים" בהוצאת עם עובד.
פרופסור רונן נשואה לעוזיהו, אם לשלושה וסבתא לנכדים.
מחקריה של פרופסור רונן מתמקדים בעיקר בסודן ובמדינות נוספות במרחב הצפון אפריקאי.
עמדת סודאן כלפי מדיניות השלום המצרית: סוגיה ביחסיה הבינערביים, תל אביב, מכון שילוח לחקר המזרח התיכון ואפריקה, 1980
לוב: ממדינה נחשלת למעצמת נפט 1951–1990, כפר סבא, הוועד הפועל של ההסתדרות - המכון היהודי ערבי בבית ברל, 1990
סודאן בין העולם הערבי ואפריקה, בית-ברל : המכון היהודי-ערבי, 1991
סודאן, ירושלים, משרד החינוך והתרבות, מרכז ההסברה, שירות הפרסומים, תשנ"ב, 1991
אלג'יריה, כפר סבא, המכון היהודי ערבי של ההסתדרות בבית ברל, 1992
סודאן במלחמת האזרחים: בין אפריקניות, ערביות ואסלאם, תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 1995
המגרב - פוליטיקה, חברה, כלכלה, תל אביב : מרכז משה דיין ללימודי המזרח התיכון ואפריקה, 1998
"חברה מוסלמית במשבר: גאות ההגירה לאירופה", בתוך מוקדי משבר, המרח התיכון', אוניברסיטת תל אביב: מרכז משה דיין, עמ' 107–118, 2005
"העצמת האסלאם הפוליטי באלג'יריה ובמרחבה הסהלי: ארגון אלקאעדה במגרב האסלאמי כמייצג התופעה", המזרח החדש, כרך נ"ב, עמ' 55–80, 2013
"הטרגדיה האנושית בלוב: אזרחים בין פטיש הכשל המדינתי וסגן המדינה האסלאמית", פוליטיקה''', עמ' 29–43, 2017
יהודית מוסל-אליעזרוב (נולדה ב-21 בדצמבר 1943) היא משוררת ישראלית.
גדלה בבית רב חרדי ציוני.
בנעוריה הרבתה להופיע בפני נשים ובנות בשירה ובמשחק ברחבי הארץ.
לימדה בסמינר "בית יעקב" ובמקביל החלה ללמוד ספרות עברית ופילוסופיה כללית באוניברסיטה העברית ובהמשך, לימדה ספרות במכללת "אפרתה" בירושלים.
ב-1968 גילה המשורר יהודה עמיחי לראשונה את שיריה, ופרסמם בכתב העת עכשיו.
המשורר אמיר גלבע פרסם את ספר שיריה הראשון "כפפות, משקפיים ומטריה" ומבחר מתוכו פורסם באנגלית, צרפתית, גרמנית וספרדית.
שיריה התפרסמו בכתבי העת מאזניים, עתון 77, חדרים, הליקון, דימוי, כרמל, שבו ואלפיים.
אייל דותן סבר כי קולה הייחודי מצוי ב"הבאת מיתוסים וחומרים מתרבויות שונות אל מרכז ההתרחשות השירי, לעיתים בצורת מאבק לעיתים בהומוגניות מלאת פליאה".
עוד הוא כתב כי עירוב החומרים בשירתה מייצר, על פי רוב, "אלכימיה פואטית של חומרים".
בפרס ורטהיים לשירה מטעם אוניברסיטת בר-אילן, 1983
פרס קרן ירושלים לספרות, 1987
פרס היצירה לסופרים עבריים ע"ש לוי אשכול, 1990
פרס קרן ירושלים לכתבי יד, 1995
מלגה מקרן תרבות אמריקה ישראל בשנים 1995–1996
פרס קרן רבינוביץ לאמנויות, 2007
ספרה הרביעי, "בז: שירים", יצא לאור בתמיכת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות בהוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009
כפפות משקפיים ומטריה, רמת גן: מסדה, 1980
תולדות: שירים, תל אביב: ספרית פועלים, 1988
עקרת הבית: שירים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1997
בשיריה: סיפור השבר בקולאז'ים, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2006
בז: שירים, בני ברק: הקיבוץ המאוחד: קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות, תל אביב, תשס"ט 2009
צורות שבורות, ירושלים: מוסד ביאליק, 2014
ריקם או תיק הצב האדום, ירושלים: מוסד ביאליק, 2023
יהודית מפלנדריה (או ג'ודית; נולדה ב-843 בערך ומתה ב-879) הייתה ביתם של מלך פרנקיה המערבית קרל הקירח ואשתו ארמנטרוד מאורליאן .
לאחר נישואיה בפעם הראשונה והשניה, הפכה למלכה רעיה של שניים ממלכי וסקס.
בעקבות נישואיה לבלדווין, נוסדה רוזנות פלנדריה ויהודית הייתה לרוזנת.
באמצע המאה ה-10 תוארה יהודית על ידי מחברי אילן היוחסין של רוזנות פלנדריה כ"החכמה והיפה ביותר".
הכתרתה של יהודית למלכת וסקס אפשרו את השבת מעמדן של נשות המלכים ושיפרה את מעמדן בממלכה.
יהודית נולדה בסביבות 843 או בתחילת 844 כביתם הבכורה של קרל הקירח, מלך פרנקיה המערבית ואשתו הראשונה ארמנטרוד מאורליאן.
היא נקראה על שם סבתה מצד אביה, הקיסרית יהודית מבוואריה.
היא הייתה נינה של קרל הגדול, קיסר האימפריה הפרנקית.
ליהודית היו תשעה אחים צעירים יותר וחמישה אחים חורגים מנישואיו השניים של אביה, אך שלושה מאחיה וכל אחיה החורגים נולדו לאחר שנישאה ועזבה את ביתה לממלכת וסקס.
בשנת 855, האלמן אתלוולף, מלך וסקס, עלה לרגל רומא עם בנו הצעיר אלפרד.
בדרך לשם, הוא ביקר בחצרו של קרל הקירח וניהל משא ומתן לנישואין עם יהודית בת ה-12, אף על פי שהיה כנראה באמצע שנות החמישים לחייו ויש לו שישה ילדים, שלושה או חמישה מהם מבוגרים מיהודית.
הוא חיפש בעל ברית מכיוון שגם הוא וגם קרל סבלו מהתקפות הוויקינגים.
קשרי נישואין עם השושלת הקרולינגית היוקרתית היוותה יתרון נוסף עבורו.
בדרך חזרה מרומא, בשנת 856, הוא שהה שוב בחצר המלך קרל, והתחתן עם יהודית ב-1 באוקטובר 856 בארמון המלכותי.
זה היה אירוע יוצא דופן משום שנסיכות קרולינגיות נישאו לעיתים רחוקות ונשלחו בדרך כלל למנזרים.
זה היה כמעט חסר תקדים עבורם להתחתן עם זרים.
אתלוולף כיבד את כלתו בכך שקרא לה מלכה לאחר הטקס.
לפי מנהגי ווסקס, לא ניתן היה לקרוא לאשת מלך מלכה או והיא לא ישבה על כס המלכות עם בעלה.
עם זאת, קרל הקירח התעקש על ביצוע הכתרתה של בתו, כנראה כי רצה לבטח את מעמדה בביתה החדש.
לאחר החגיגות, אטהלוולף, אשתו החדשה ובנו חזרו לווסקס.
בחזרה לממלכתו, אתלוולף התמודד עם קשיים.
בנוסף לכך הוא לא זכה לקבלת פנים מלבבת מבנו אתלבאלד.
אתלבאלד היה בנו השני של אתלוולף, מאשתו הראשונה אוסבורגה.
הלה תפקד כשליט בזמן היעדרו, חתר תחתיו יחד עם אנוולף – אילדורמן של מחוז סאמרסט ועם הבישוף אלסטאן, במטרה לסרב להחזיר לו את השלטון בעת חזרתו.
אתלבאלד חשש לעתידו בעקבות הנישואין וחשש מצאצאים חדשים שיתחרו בו על ירושתו.לפי הסברים אחרים, אתלבאלד כבר מרד לפני נישואיו השניים של אביו, וזו הסיבה שאתלוולף נשאר בחצרו של קרל הקירח והתחתן עם בתו, והוכיח לנתיניו שיש לו תומכים חזקים מחוץ לווסקס.
אתלוולף החליט לנהוג באתלבאלד בעדינות ולא להילחם עם בנו.
אתלוולף מת ב-13 בינואר 858, כשנתיים לאחר חזרתו מפרנקיה המערבית.
ליהודית ולאתלוולף לא היו ילדים משותפים.
עם מותו של אתלוולף, אתלבאלד ירש אותו על כס המלכות של ווסקס והתחתן עם יהודית, אמו החורגת.
בהסכמה לנישואים אלה, ייתכן שיהודית ניסתה להימנע מגורלן הרגיל של אלמנות, אשר היו נשלחות למנזר.
בעיני אתלבאלד, נישואים אלה היו מועילים בגלל השתייכותה של יהודית לשושלת הקרולינגית ואפשרו לו לשפר את מעמדו ביחס לאחיו.
שמה של יהודית מופיע במספר צ'ארטרים מתקופת שלטונו של אתלבאלד, מה שמאשר את המשך מעמדה יוצא הדופן.
בשנת 893, אסר, הביוגרף של אלפרד הגדול והבישוף של שרבורן גינה בביוגרפיה שכתב על אלפרד את הנישואים בשל קשרי המשפחה בין בני הזוג (היא הייתה גם אימו החורגת של אתלבאלד).
מותו של אתלבאלד לא הותיר ליהודית עתיד בווסקס.
היא הייתה פחות משבע-עשרה וללא ילדים.
היא מכרה רכושה וחזרה לאביה, ששלח אותה למנזר, שם היא הייתה אמורה להישאר תחת חסותו.
על פי הדיווח הסביר ביותר, הרוזן בולדווין, שנחשב באופן מסורתי כבנו של יערן בשם אודואקר ביקר במנזר בשנת 861, והוא התאהב ביהודית.
ישנן טענות שהוא כבר התעניין בה לפני נישואיה הראשונים.
בסביבות חג המולד של 861, או בתחילת 862, יהודית ברחה עם בולדווין או נחטפה על ידו.
על פי מקור אחד, יהודית לא נחטפה אלא ברחה בהסכמת אחיה לואי.
בני הזוג נישאו כנראה במנזר לפני שברחו.
אביה של יהודית זעם בעקבות האירועים.
הוא ארגן מיד משלחת חיפוש כדי להחזיר אותה הביתה וללכוד את בולדווין.
לפי אחד המקורות בולדווין אף נודה על ידי הכנסייה בשל חטיפת יהודית והנישואין ללא הסכמת המלך.
בשנת 862 ערך קרל הקירח מועצה עם הבישופים והאצילים של ממלכתו.
המלך הורה (או, לפי דיווח אחר, ביקש) מהבישופים להוציא פסק דין קנוני על בולדווין ויהודית, לפי צו של האפיפיור גרגוריוס השני, שאם מישהו מתחתן, לאחר שחטף אלמנה, הוא יוחרם, כמו גם את אלו שתרמו לכך.
אחיה של יהודית לואי נענש גם הוא במאסר במנזר.
יהודית ובולדווין חיפשו מקלט אצל הוויקינג רוריק מדורסטאד, מלך פריסלנד.
מאוחר יותר נמלטו לחצרו של בן דודה מצד אביה של יהודית, לותאר השני, מלך לותרינגיה .
בסופו של דבר, הם נסעו לרומא כדי לטעון בפני האפיפיור ניקולאוס הראשון.
ברומא ניהלו יהודית ובולדווין משא ומתן עם האפיפיור.
הוא הקשיב לטיעונים שלהם ושלח את נציגיו לאביה.
הם ביקשו מקרל להכיר בנישואים כמחייבים מבחינה משפטית ולקבל את הזוג הצעיר בברכה, אך את קרל וסביבתו לא היה קל לשכנע.
במכתב מ-23 בנובמבר 862, הביע האפיפיור את חששו שבולדווין כבר איחד כוחות עם "הנסיך היוטי רוריק".
רוריק כבר נלחם נגד המלך קרל לצד אחיו לותאר הראשון, אז קיסר, בשנת 863. על פי הכרוניקן המאוחר יותר אלברט מסטאד, הייתה פניה אל רוריק במטרה להפציר בו לא לספק כל תמיכה לבולדווין.
בסופו של דבר, המלך קרל הקירח סלח בחוסר רצון לבני הזוג ואיפשר להם להינשא.
הם חזרו לפרנקיה המערבית ונישאו רשמית ב-13 בדצמבר 862 או ב-863. המלך לא היה נוכח, אבל נתן לבולדווין את שטחים בפלנדריה, מה שהפך אותו למארקגראף.
כך, כנדוניית נישואים, הוענק לבלדווין את התואר רוזן פלנדריה.
בלדווין הפך ליד ימינו של קרל הקירח ולחם נגד הנורמנים.
ליהודית היו ילדים מנישואיה השלישיים, לפחות שלושה בנים ואולי שתי בנות.
תאריך מותה המדויק אינו ידוע, אך מוערך שמותה לא קרה לפני 870. בין השנים 893 ל-899, בנה בולדווין השני התחתן עם אלפת'רית', בתו של אלפרד הגדול, מלך האנגלו-סכסונים (לשעבר מלך וסקס), בנו של בעלה הראשון של יהודית ואחיו של השני.
אם יהודית הייתה בחיים בזמן זה, היא כנראה מילאה תפקיד חשוב במשא ומתן על תנאי הנישואין בשל הכרותה עם הדין בממלכת וסקס.
יהודית רשפון (23 בספטמבר 1945 – 6 בינואר 2023) הייתה כימאית ישראלית, פרופסור במחלקה לביולוגיה מולקולרית וביוטכנולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
יהודית רשפון נולדה בפתח תקווה בשם יהודית טבע, בת לד"ר זאב טבע (טאוב), ממייסדי בית החולים קפלן, ולקלרה (לבית קיבלביץ).
בשנת 1964 קיבלה תואר ראשון בכימיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1972 קיבלה תואר שני בכימיה ממכון ויצמן למדע, ובשנת 1978 קיבלה שם תואר דוקטור לכימיה על עבודה שכותרתה "Electrochemical Methods for Studying the Penetration of Proteins and Peptides into Lipid Monolayers", שנעשתה בהנחיית פרופ' ישראל מילוא (מילר).
בשנים 1978–1979 ביצעה מחקר בתר-דוקטורט במדעי הקרקע בהפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה.
סמית של האוניברסיטה העברית, בהנחיית פרופ' עמוס בנין.
בשנים 1979–1980 הייתה חוקרת במרכז המחקר איימס של נאס"א בקליפורניה.
בשנים 1980–1984 הייתה חוקרת במחלקה לאלקטרוכימיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1984 הצטרפה לסגל המחלקה לביולוגיה מולקולרית וביוטכנולוגיה של אוניברסיטת תל אביב, שם מונתה למרצה בכירה בשנת 1987, לפרופסור חבר בשנת 1993 ולפרופסור מן המניין בשנת 2001. בשנים 1988–1994 הייתה מדענית אורחת במעבדה הלאומית לוס אלמוס בניו מקסיקו.
מחקרה עסק בכימיה אנליטית, בדיאגנוסטיקה ובאלקטרוכימיה.
היא פיתחה שיטות אנליטיות מתקדמות, בהן זיהוי תאים סרטניים בדגימות ביופסיה באמצעות ניטור רמות פעילות אנזימטית, קביעת רמות גלוקוז בתהליכי תסיסה, קביעת רמות חיידקים בתרחיף, וקביעת דלקת על ידי מדידת רמת חלבון מגיב C (CRP) באמצעות ננו-צינוריות פחמן.
בשנת 1972 נישאה לד"ר משה רשפון, ולהם בן ובת.
חלתה בסרטן הריאה ונפטרה ב-6 בינואר 2023. הובאה לקבורה ברחובות.
יהודית יעל תמר קגן (נולדה ב-11 בספטמבר 1992) היא סופרת פנטזיה ישראלית.
קגן נולדה ב-11 בספטמבר 1992 בשם יהודית יעל לאופרסוויילר בוורמס, גרמניה למשפחה צ'כית.
כשהייתה בת שלוש עלו הוריה לישראל, והתגוררו במודיעין.
קגן למדה בתיכון פלך, ועשתה שירות לאומי בירושלים דרך עמותת עמינדב.
קגן למדה לתואר ראשון בהיסטוריה כללית באוניברסיטת בר-אילן ולתואר שני במנהל עסקים ושיווק בקריה האקדמית אונו.
ב-2016 התפרסם ספרה The Other One, רומן מדע בדיוני רומנטי המבוסס על שיר השירים שכתבה ב-2014 במסגרת חודש הכתיבה הלאומי.
בשנת 2019 החלה לפרסם סיפורים קצרים, בין השאר באתר בלי פאניקה ובאסופת היה יהיה.
באותה שנה זכה סיפור שכתבה, "בלוז כנעני", בפרס עינת.
בשנת 2022 הייתה ממקימי חבורת "שעטנז" ליצירה יהודית פנטסטית.
בשנת 2024 יצא "חרשתא", ספרה הראשון בעברית, בהוצאת שתיים.
בספר משולבים קטעים בארמית המתורגמים לעברית, וגם שם הספר הוא מילה בארמית שמשמעותה היא "מכשפה".
בהמשך אותה שנה יצא ספר הנוער "שגרירות השדים: הולכים לעזאזל" שעלילתו מתקיימת ביקום הספרותי של חרשתא וזכה גם כן לביקורות חיוביות.
נשואה לאיתי קגן, דוקטורנט בחקר המקרא ולהם שלושה ילדים.
בנפול תרדמה (בשם העט יעלה גן), יחד עם משה רט, הוצאת מסתרים מבית דברי שיר, 2021
שגרירות השדים : הולכים לעזאזל.
"אחות נביות", בלי פאניקה, 2019 (מקום שלישי בתחרות הכתיבה של כנס עולמות)
"רוח קדים", היה יהיה, 2019 (מועמד לפרס גפן)
"בלוז כנעני", היה יהיה, 2021 (זכה בפרס עינת, מועמד לפרס גפן)
"בריאה בפני עצמה", היה יהיה, 2022 (מועמד לפרס גפן)
"הסוחטת טל משערה ויודעת מהלך הכוכבים", היה יהיה, 2023 (מועמד לפרס גפן)
יהודית מאיר (1927 – 4 בינואר 2025) הייתה אמנית קרמיקה ישראלית.
יהודית מאיר נולדה בבודפשט, הונגריה, בשנת 1927 ליהודית ומיכאל מאיר.
אביה, שהיה רופא במקצועו, היה פעיל ב"תנועת המזרחי" בהונגריה.
בשנים 1936–1935 התגוררה המשפחה בבאר שבע, שם קיבל אביה מבנה מנדטורי על מנת שישמש כמרפאה לתושבים הבדויים.
בשנת 2005 הפך מבנה זה ל"בית האמנים בנגב".
בשנת 1945 הצטרפה לקיבוץ משואות יצחק בגוש עציון.
בתקופת מלחמת העצמאות נשבתה עם שאר חברי הקיבוץ, ושוחררה לאחר כחודש.
המפגש הראשון של מאיר עם הקרמיקה היה בסטודיו של גיסתה ג'ין מאיר בעין השופט.
בעקבות זאת נרשמה לשיעורי קדרות אצל חנה חר"ג צונץ בחיפה.
בשנת 1952 למדה אצל הדוויג גרוסמן בירושלים.
גרוסמן השפיע עליה בנטייה לשאוב מן הנוף המקומי ומהתרבות הערבית, בשימוש בגוונים טבעיים.
לאחר כשנה שבה לחיפה ולהמשך לימודים אצל חר"ג צונץ.
בשנים 1958–1956 למדה קרמיקה בבית-הספר לאמנויות "קמברוול", לונדון ובבית המלאכה של פרנסיו דל פייר בפריז.
בשנת 1958 חזרה מאיר לישראל והכירה, דרך הדוויג גרוסמן, את יוכבד מרקס.
הן עברו להתגורר בבאר שבע, שם ביקש דוד טוביהו להקים מרכז לקרמיקה סביב מפעל "חרסה".
בתחילה קיבלו השתיים מחסן קטן במרכז התעשייה, שהפך לסטודיו שלהן.
הן רכשו תנור חשמלי מבעל בית מלאכה מקומי והחלו לעבוד עם חומר חרסית מאדמת הנגב שעורב בקש וחומרים אחרים, בהשראת הקדרות הערבית.
השתים מכרו את עבודותיהן תחת השם "כדן".
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 רכשו השתיים בית עות'מאני מראשית המאה ה-20, ששימש כמבנה מנהלה של הצבא הבריטי בכיבוש א"י וכמבנה מגורים.
במבנה הקימו השתיים חדרי סטודיו נפרדים.
בעזרת אדריכלים כדורה גד וארתור גולדרייך, קיבלו השתיים הזמנות למנורות, כדים וכלים דקורטיבים אחרים עבור מלון הילטון, הכנסת ועוד.
שמשה במשך כחמש שנים כרכזת החברה להגנת הטבע בבאר שבע.
סגנונה של מאיר מאופיין במבניות כבדה, בהימנעות מעיטורים חיצוניים ובשימוש בגווני אדמה.
ברבים מן הכלים נעשה שימוש באדמות הנגב לשם יצירת הכלי והזיגוג.
לצד כלים, יצרה גם כמה קירות עיטוריים כגון בבית גבריאל, באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ועוד.
גודשטיין (לבית קורל; באנגלית: Judith Ronnie Goodstein; נולדה ב-8 ביולי 1939) היא היסטוריונית אמריקאית למדע, היסטוריונית של מתמטיקה, ארכיונאית ומחברת ספרים.
היא עבדה שנים רבות במכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech), שם היא ארכיונאית אמריטוס של האוניברסיטה.
גודשטיין נולדה ב-8 ביולי 1939 בברוקלין.
שני הוריה היו ילדי יהודים מהגרים ממזרח אירופה, שלמדו בקולג', ועבדו בעיר.
היא למדה בבית הספר התיכון ארסמוס הול בברוקלין, אך עזבה בגיל 16 כדי להימלט מהאווירה הקלישית והתחרותית, וסיימה את לימודיה בברוקלין קולג' ב-1960, עם תואר ראשון בהיסטוריה.
התעניינותה בהיסטוריה של המדע החלה בתקופה זו, עם שיעור לתואר שני שלקחה אצל קארל בנג'מין בוייר, בהיותה תלמידת התואר הראשון היחידה בכיתה.
מנטור סגל נוסף במכללת ברוקלין היה ג'ון הופ פרנקלין.
היא הפכה למורה בחטיבת ביניים בבורו פארק, ברוקלין, לפני שהגישה בקשה עם ארוסה, דייוויד גודשטיין, לבתי ספר לתארים מתקדמים (היא בהיסטוריה, הוא בפיזיקה).
לפי הצעתו של בוייר, היא נסעה לאוניברסיטת וושינגטון בסיאטל, שם שהה הארי וולף באותה תקופה.
היא לא התקבלה בסיוע כספי, אבל וולף שכר אותה כעוזרת.
עם זאת, הוא עבר במהרה לאוניברסיטה אחרת.
היא עבדה עם שורה של פרופסורים אחרים שם, ובשנת 1968 הגנה בהצלחה על הדוקטורט שלה.
התיזה שלה: "תיאוריה כימית וטבעו של החומר", עסקה בכימאי האמפרי דייווי, נושא שהוצע על ידי סאטיש קאפור, שגם הוא עזב את וושינגטון לפני שהספיקה לסיים.
יועץ הדוקטורט שלה היה תומאס הנקינס.
היא ובעלה עברו לקאלטק ב-1966, שם עבדה שוב כמורה בזמן שהשלימה את עבודת הדוקטוראט, עם שנה ברומא לפוסט-דוקטורט של בעלה.
היא התקבלה לעבודה בארכיון המכון על ידי דניאל קלבס ב-1968, לימדה את ההיסטוריה של המדע באוניברסיטת קליפורניה סטייט, דומינגז הילס מ-1969 עד 1973 ולאחר מכן באוניברסיטת קליפורניה, לוס אנג'לס.
היא הפכה לארכיונאית האוניברסיטה ב-1995, ופרשה כארכיונאית אמריטוס של האוניברסיטה ב-2009. היא גם עבדה ב-Caltech כעמיתת מחקר ומרצה בפקולטה, והייתה אחראית על רישום הסטודנטים בין השנים 1989 ל-2003.
גודשטיין היא מחברת של הספרים הבאים:
מדריך לאוסף רוברט אנדרוז מיליקן במכון הטכנולוגי של קליפורניה, יחד עם Albert F.
מלינה במכון הטכנולוגי של קליפורניה: מדריך למהדורת מיקרופיש, יחד עם Carol H.
בית הספר של מיליקאן - ההיסטוריה של המכון הטכנולוגי של קליפורניה, 1991.
הרצאתו האבודה של פיינמן - תנועת כוכבי הלכת סביב השמש, יחד עם דייוויד גודשטיין, 1996.
דברי הימים של וולטרה - חייו ותקופתו של מתמטיקאי יוצא דופן, 1860-1940, 2007
המתמטיקאים האיטלקים של איינשטיין: ריצ'י, לוי-צ'יוויטה והולדת תורת היחסות הכללית, 1994.
יהודית מרגוליס (נולדה ב-24 בספטמבר 1944) היא אמנית אמריקאית ממוצא ישראלי, יוצרת בתחומי האמנות החזותית: ציור, רישום, חיבור ספרי אמנות, קולאז'ים ומולטימדיה.
ביצירתה היא עוסקת בנושאים הקשורים למתח בין תודעה, פמיניזם ומסורת פולחנית דתית.
מרגוליס נולדה למשפחה יהודית בקהילה דוברת יידיש בברונקס, ניו יורק.
בשנת 1948 עברה עם משפחתה להתגורר בפרברי ניו ג'רזי, ומשם היא עברה כמתבגרת לניו יורק סיטי לטובת לימודי אמנות מוקדמים.
מרגוליס החלה את הכשרתה האמנותית עוד כשהייתה תלמידת בית ספר תיכון בגיל 15, בשיעורי רישום במסגרת ליגת הסטודנטים לאמנות.
לאחר מכן למדה במכללה האמריקאית לאמנות ומדע קופר יוניון, שם פגשה את מי שיהיה לבעלה הראשון, אלבי טבקמן.
השניים עברו להתגורר ביחד בקליפורניה ולאחר מכן בחוות מג'יק פורסט באורגון.
מרגוליס ניהלה חיים יהודיים אורתודוקסים במקומות שונים בהם התגוררה: סן פרנסיסקו, לוס אנג'לס וישראל, לפני שיצאה בשאלה.
היא מצהירה שלאחר שהחליטה לנטוש את אורח החיים היהודי-אורתודוקסי, היא מצאה איזון בין כל מה שהשיגה במהלך השנים בהן שמרה על אורח חיים דתי לבין איסוף החירויות שהיא מאמינה שחשובות לאמנותה.
מאז 1998 מרגוליס היא עורכת האמנות של כתב העת Nashim: The Journal of Jewish Women's Studies and Gender Issues בהוצאת אוניברסיטת אינדיאנה.
בנוסף היא מנהלת קריאייטיב של הוצאת Bright Idea Books העוסקת בהפקת ספרי אמן במהדורות מוגבלות.
מרגוליס כתבה ואיירה את ספר התפילה "תמיכה בחיים; הזמנה לתפילה".
בשנת 2015 היא הייתה אוצרת שותפה של הביאנלה של ירושלים והציגה את התערוכה "נשות הספר" בה הציעו אמניות פרשנויות משלהן לחלוקות השבועיות של התנ"ך.
תואר ראשון, מכללת לון מאונטיין, סן פרנסיסקו, קליפורניה 1977
תואר שני (MFA) אוניברסיטת דרום קליפורניה בלוס אנג'לס, 1986
לימודים נוספים באוניברסיטת קולומביה, ובקופר יוניון, ניו יורק
בעלה השני של יהודית, הסופר דייוויד מרגוליס, נפטר ב-17 ביולי 2005. יש לה שלושה ילדים ושישה נכדים.
יהודית אורנייה מילוא (נולדה ב-3 באוגוסט 1950) היא שחקנית עבר ישראלית.
מילוא התחנכה במוסדות חינוך דתיים, הן בבית-הספר היסודי והן בתיכון.
הוריה הם ילידי תוניס, ואמה משתייכת לשושלת משפחתית שמקורה במסורת של מקובלים.
מילוא למדה משחק בבית צבי.
היא עוסקת בהוראה רוחנית ובתקשור ומטפלת בשיטה טיפולית שפיתחה המכונה ניאופסיכולוגיה.
מילוא הייתה נשואה לשחקן רפי מילוא ולשניים שלושה ילדים, בן ושתי בנות.
אחת מבנותיה היא שחקנית ותסריטאית, ואילו בת נוספת עוסקת בפיתוח שיטת הטיפול שיצרה מילוא.
בשנת 2016 נחקרה מילוא באזהרה בחשד לאי־דיווח על הכנסות.
על פי בקשה שהגישה רשות המיסים לבית המשפט, נטען כי בן זוגה, רפי מילוא, שימש כמנהל יומנה והיה אחראי להעברת דיווחיה לרשויות המס.
מחומרי החקירה עלה כי במשך תקופה ממושכת סיפקה מילוא שירותי ייעוץ לגורמים שונים, בהם גם ידוענים, וגבתה תשלום של כ-500 עד 800 שקלים לכל מפגש.
עוד נטען כי למילוא לא היה תיק במע"מ, וכי היא לא דיווחה על פעילות עסקית שכללה, בין היתר, אימון אישי (קואוצ'ינג), הדרכות, ייעוץ, העברת סדנאות והכשרת מטפלים.
על פי הערכת רשות המיסים, היקף ההכנסות שלא דווחו עשוי להגיע למאות אלפי שקלים, והחשד היה כי אי־הדיווח נועד להתחמק מתשלום מס.
במהלך הדיון טען עורך דינם של השניים כי אינו מוצא בתיק זה את אמות המידה של הגינות ושיקול דעת ענייני המאפיינות, לדבריו, את עבודת הרשות בדרך כלל.
לדבריו, החקירה התבססה על מדגם מצומצם של יומן עבודה לעומת חשבוניות, אשר הוביל לחישוב של כ-8% מהמחזור בלבד.
בהחלטתו קבע השופט הישאם אבו שחאדה כי לא הוצגה תשתית מספקת לביסוס ההערכה בדבר היקף הכנסות של מאות אלפי שקלים, בין אם לעניין מס עסקאות ובין אם ביחס להכנסות הכוללות.
עוד נקבע כי אין חשש לשיבוש הליכי חקירה, ועל כן נדחתה בקשת רשות המיסים להטלת ערבות עצמית בסך 300 אלף שקלים.
בית המשפט הורה על הפקדת ערבות בסכום של 5,000 שקלים בלבד.
שנהפרויקטדמותבמאיהערות1974מוישה ונטילטורחיים בנאי1975שלגיה ושבעת הגמדיםעמי ותמי1979בואינג אקספרסהדיילת האיטלקייהאלי שגיא1984הגדה מרוקאיתרפי מילואתפקיד ראשיפו הדוב בממלכת הדברים1987הגדה מרוקאית1988טייבלע והשד שלהיוסף מילוא
+שנהפרויקטדמותבמאיהערות1976כל התנ"ך – בלשון הקולנועהגרג'ון אירווינג1981סופו של מילטון לוירבקהנסים דיין1982מתחת לאףמרים לוייעקב גולדווסרתפקיד ראשי1984כורדניהמרסלדינה צבי-ריקליסתפקיד ראשי1989צמותיצחק חלוצי1993עניין של זמןאמא של תומריעל גרףתפקיד אורח1994סיפור שמתחיל בלוויה של נחשדינה צבי-ריקליס1995שבעהדינה צבי-ריקליס1998ארץ קטנה איש גדולאריאלהאברהם הפנר2002החבר'ה הטוביםאמא של דודיליאורה קמינצקיתפקיד אורח בעונה השלישית של הסדרה2016פוליאקוביםבתפקיד עצמהיונתן קוניאקתפקיד אורח2023מה שתגידובתפקיד עצמהניר זהבי
יְהוֹיָקִים היה מלך יהודה בשנים 609 לפנה"ס עד 598 לפנה"ס, היה בנו של יאשיהו.
יהויקים בן יאשיהו עלה למלוכה לאחר הגלייתו של אחיו, יהואחז, למצרים על ידי פרעה נכה, ככל הנראה במהלך חודש תשרי, שנת 609 לפנה"ס.
מלכותו נמשכה 11 שנה, עד חורף 598 לפנה"ס.
לפי הכרוניקה הבבלית פרעה נכו חצה את הפרת לכיוון חרן בחודש תמוז; קרב מגידו (בו נהרג יאשיהו) נערך לפיכך במהלך חודש סיוון או תחילת תמוז.
הכתרת יהואחז, חלה לכן בסוף חודש סיוון או בחודש תמוז.
יהואחז שלט שלושה חודשים עד למאסרו בידי פרעה נכו, כלומר - תמוז, אב, אלול, ואולי אף חלק מתשרי, ולאחר מכן הומלך יהויקים.
בדברי הימים מובאת רשימת בניו של יאשיהו לפי הסדר: יוחנן, יהויקים, צדקיהו ושלום (=יהואחז; דה"א ג, טו).
ככל הנראה הבן הבכור - יוחנן - מת עוד בחיי אביו; אלא אם כן יוחנן הוא יהואחז, לפי הצעת רד"ק.