tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאורך כל תקופת פעילות האוסטשה, חיפשו מנהיגיה תמיכה מדינית חיצונית.
עד שנת 1941 הם פעלו בחסותה של איטליה.
באמצע שנות השלושים פתחו האוסטשה במגעים עם הגרמנים, אך הגרמנים הסתייגו מהם.
פאבליץ' לא נרתע מכך והמשיך לחזר אחרי הגרמנים על ידי סיגול חלקים מהאידאולוגיה הנאצית, בעיקר בנוגע ליהודים.
בשנת 1941 החליט היטלר להקים בחלק מיוגוסלביה מדינה קרואטית כפופה לגרמניה והעלה את אנשי האוסטשה לשלטון, והוקמה המדינה העצמאית של קרואטיה.
מתנגדי השלטון הוצאו אל מחוץ לחוק.
מפלגת האיכרים הקרואטית הוחרמה בניסיון של האוסטשה להפוך למייצגת העיקרית של האיכרים והפועלים בקרואטיה.
בארבע שנות שלטונם האוסטשה ביצעו רצח עם כנגד סרבים יהודים וצוענים.
במאי 1941 הכריז ארגון האוסטשה על מטרותיו כלפי הסרבים:
(א) שליש מהאוכלוסייה הסרבית בשטחי מדינת 'קרואטיה העצמאית' צריכים להמיר את דתם לנצרות הקתולית.
(ב) שליש מהאוכלוסייה הסרבית בקרואטיה יגורש.
(ג) שליש מהאוכלוסייה הסרבית בקרואטיה יחוסל.
מעשי הזוועה החלו ב-27 באפריל 1941, כאשר יחידה בצבא האוסטשה ביצעה רצח המוני בשטחים המיושבים בגודובאץ (צפון מזרח קרואטיה).
בשנים 1941 – 1942 הוקמו בשטחי המדינה הקרואטית החדשה מספר מחנות ריכוז שהגדול שבהם היה יאסנובאץ'.
רשימת הנרצחים הקיימת באתר ההנצחה הקיים במחנה מכילה 59,589 שמות אולם הערכות שונות גורסות כי רשימה זו מכילה לכל היותר 60% מקרבנות המחנה ויש המעריכים כי היא מכילה רק 10% מהקרבנות.
אל מחנות המוות הובלו בעיקר סרבים ויהודים, אך גם צוענים ומתנגדי שלטון.
שיטות הרצח השתנו עם הזמן - בתחילה השתמשו בשיטות ידניות (פטישים, גרזינים, סכינים וכו').
בליל ה-29 באוגוסט 1942 נעשו הימורים בין השומרים ביאסנובץ באשר למי מהם יוכל להרוג אסירים במספר הרב ביותר.
על פי עדויות, אחד השומרים, פטר ברזיצה, שיסף את גרונם של 1,360 אסירים באותו לילה.
על פי שיטה נוספת כבלו אסירים בתיל ולקחו אותם לרמפה שליד נהר הסאווה, שם שמו להם משקולות על התיל שנכרך סביבם, שיסעו את בטנם וגרונם וזרקו את גופותיהם לנהר.
בהמשך עברו האוסטשה להשתמש בהרעבה ובמשאיות גז ומאוחר יותר בהשמדה המונית בגז בהשראת הנאצים.
אנשים רבים מתו כתוצאה מרעב ומחלות במחנות.
חולים, נשים וילדים נשרפו בעודם בחיים.
במחנה "גראדינה" הוקם גם "מפעל סבון" שבו הרתיחו שומן לשד עצמות בניסיון להפוך אותו לסבון.
לפי עדויות מסוימות היו גם אסירים חיים שנמצאו בתוך ה"קדרות" הללו.
רוב המחנות נסגרו בסוף 1942, אך מחנה יאסנובץ' המשיך לפעול עד סוף אפריל 1945. האוסטשה החריבו כפרים שלמים מסביב לאלפים הדינריים.
במקביל לפעולות האוסטאשה הוקמו ביוגוסלביה מספר ארגוני מחתרת ופרטיזנים.
ב-7 ביולי 1941 פרץ מרד שאורגן על ידי המפלגה הקומוניסטית בראשותו של המרשל טיטו (לימים שליטה של יוגוסלביה) הוא התפשט גם לסלובניה, בוסניה והרצגובינה.
לקראת סוף שנת 1942 המצב החל להשתנות.
ידיעות נפוצו בקרב הציבור הקרואטי אודות מעשי הזוועה של האוסטשה.
ורבים ברחו משטחי השליטה של האוסטשה והצטרפו לפרטיזנים.
בשנת 1943 ספגו הגרמנים אבדות קשות בחזית המזרחית וחיילים רבים ערקו בהשאירם כמויות עצומות של תחמושת בשטח.
תחמושת זו סייעה לפרטיזנים ללחום נגד האוסטשה.
הפרטיזנים בראשותו של טיטו הפכו לכוח המורד העיקרי ברחבי יוגוסלביה וקיבלו סיוע רב מבעלות הברית.
ב־4 ביולי 1944 פרצה מלחמת שחרור כללית של העם היוגוסלבי בהנהגתו של טיטו.
הצבא האדום והפרטיזנים שחררו את יוגוסלביה, האוסטשה הובסו החל בראשית 1945, וכלל פעילותם הרצחנית של האוסטשה חדלה להתקיים באפריל 1945. אומנם, הם המשיכו ללחום גם אחרי כניעת גרמניה בשנת 1945, אך במהרה הובסו גם הם.
על פי הערכות נרצחו בקרואטיה בתקופת שלטון האוסטשה כ-26,000 צוענים, כ-60,000 יהודים וכ-750,000 סרבים.
חברי אוסטשה ואזרחים רבים ניסו להימלט לעבר אוסטריה ואיטליה בסוף מאי 1945, אבל הם הוסגרו לרשויות בידי הפרטיזנים בגבול האוסטרי.
חלקם הוצאו להורג במקום ואחרים נשלחו בצעדות מוות חזרה למדינה, באירוע שנודע בשם טבח בלייבורג.
אנטה פאבליץ' הצליח להימלט והסתתר באוסטריה ורומא לזמן מה, לבסוף, בסיוע הוותיקן, נמלט לארגנטינה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, ירדו שארית האוסטשה למחתרת או שברחו למדינות זרות כמו קנדה, אוסטרליה, גרמניה ודרום אמריקה, שם קיבלו סיוע מהכנסיות הקתוליות המקומיות.
חלק מחברי האוסטשה התמידו במסע הצלב שלהם כנגד יוגוסלביה.
חברי הארגון נטלו חלק בלמעלה מ-24 פעולות טרור בתקופה שלאחר המלחמה, בהם פיגועים בארצות הברית.
מרבית פעולותיהם לא היו מוצלחות בעקבות מחסור חמור בתמיכה עממית בפעולות ובעקבות רדיפתם בידי סוכנויות הביון היוגוסלביות.
לאחר המלחמה היה ביוגוסלביה שלטון קומוניסטי בראשותו של טיטו שהצליח לייצב את המדינה בתקופת שלטונו.
אולם המתחים בין הקבוצות האתניות השונות לא נעלמו ולאחר מותו של טיטו, ב-1980 הם החלו לצוף מחדש ובסופו של דבר הובילו למלחמה שפירקה את יוגוסלביה בשנות ה-90.
הנצחת הרצח התקיימה בכמה וכמה מישורים בסרביה וקרואטיה.
בשנת 1960 הוקם אתר ההנצחה יאסנובאץ' ובו אנדרטת הפרחים שעליה לוחית ובה מילות השיר הבור מאת המשורר הפרטיזן הקרואטי איבן גוראן קובאצ'יץ'.
בשנת 1968 התווסף גם המוזיאון לאתר ההנצחה.
בנובמבר שנת 2006 נפתח מחדש מוזיאון הזיכרון יאסנובץ' עם תערוכה חדשה וקבועה שתוכננה על ידי האדריכלית הקרואטית, הלנה פאוואר נאג'יריק, ומרכז חינוכי, שתוכנן על ידי חברת פרודיק'ציה.
מוזיאון הזיכרון כולל פנים של מודולי פלדה לבושים בגומי, מסכי וידאו, ותיבות זכוכית המציגות פריטים מן המחנה.
מעל חלל התערוכה, שהוא חשוך למדי, מוצבים לוחות זכוכית עם שמות כל הקרבנות.
בנוסף מחלקת הפארקים של ניו יורק, ועדת פארק השואה ומכון המחקר של יאסנובץ', בסיועו של חבר הקונגרס, אנתוני ויינר, הקימה אנדרטה ציבורית לקרבנות יאסנובץ' באפריל 2005 (יום השנה השישים לחג שחרורם של המחנות).
בטקס חנוכת האתר השתתפו עשרה ניצולי המחנות היוגוסלבים, וכן דיפלומטים מסרביה, בוסניה וישראל.
אנדרטה הנצחה זאת, היא אנדרטת ההנצחה הציבורית היחידה לקורבנות יאסונבץ' שמצויה מחוץ לבלקן.
כדי להנציח את קורבנות הטבח הנאצי בתושבי העיירה קראגוייבץ, הוקם בשנת 1976 פארק זיכרון שמשתרע על פני 870 דונם, ומקיף את כל אזור קברי האחים, ובו מס' אנדרטאות: אנדרטת הנרצחים ומוריהם, אנדרטת "האגף השבור", אנדרטת הכאב וההתרסה ואנדרטת "מאה למאה", אנדרטת ההתנגדות והחופש.
המשוררת הסרבית דזאנקה מקסימוביץ' כתבה את השיר "סיפור אגדה מדמם" על הטבח.
ואף הוסרטו שני סרטים על הטבח.
רצח העם בקליפורניה כלל פעולות שבוצעו על ידי ארצות הברית במאה ה-19 לאחר כיבוש קליפורניה ממקסיקו במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
כתוצאה מכך אירעה ירידה דרמטית בגודל אוכלוסיית העמים הילידים בארצות הברית.
קיימת הערכת שמרנית שבין השנים 1849–1870 רצחו המתיישבים האמריקאים כ-9,000 ילידים בקליפורניה והערכות רחבות יותר מונות כ-16,000 נרצחים.
פעולות כמו שעבוד, חטיפות, אונס, הפרדת ילדים ממשפחותיהם ועקירה, היו נפוצות ובוצעו על ידי רשויות המדינה והמיליציה שלה וזכו לעידוד ולעצימת עין שלהן.
בספר משנת 1925, "המדריך לאינדיאנים של קליפורניה" (Handbook of the Indians of California) הוערך שאוכלוסיית הילידים בקליפורניה הצטמצמה מכ-150,000 איש ב-1848 ל-30,000 איש ב-1870 והמשיכה להצטמצם עוד עד למספר של 16,000 ב-1900. ירידה זו בגודל אוכלוסיית הילידים נגרמה כתוצאה ממחלות, רעב ומעשי טבח.
הילידים בקליפורניה, במיוחד בתקופת הבהלה לזהב, היו מטרה למעשי הרג.
בין 24,000 ל-27,000 ילידים נלקחו על ידי המתיישבים לעבודות כפייה.
מדינת קליפורניה עשתה שימוש במוסדותיה כדי להעדיף את זכויות המתיישבים הלבנים על פני אלו של הילדים והייתה אחראית לנישולם של הילידים מאדמותיהם.
החל מראשית המאה ה-21 אפיינו כמה מוסדות אקדמיים וארגונים חברתיים, הן ילידיים והן אירופאים, את התקופה שבאה מיד לאחר כיבוש קליפורניה ככזאת שהמדינה והממשל הפדרלי ביצעו רצח עם של הילידים בתחומי הטריטוריה.
ב-2019 התנצל מושל קליפורניה גווין ניוסם על רצח העם וקרא להקמת קבוצות מחקר כדי להבין בצורה טובה יותר את הנושא ולהעבירו לדורות הבאים.
קודם להגעת הספרדים, הייתה קליפורניה מולדתה של אוכלוסיית ילידים שמנתה כ-350,000 איש.
הקבוצה האתנית הגדולה ביותר הייתה אומת הצ'ומש , שאוכלוסייתה מנתה כ-10,000 איש.
האזור היה מגוון במידה רבה, ודוברו בו מספר רב של שפות שונות.
במקביל לגיוון רחב זה, ממצאי הארכאולוגים מראים עדויות מעטות לעימותים בין-שבטיים.
נראה שהקבוצות האתניות השונות אמצו לעצמן אזורים וטריטוריות מסוימים.
בתי הגידול והאקלים של קליפורניה מאפשר את הימצאותם של שפע בעלי חיים וצמחים, כולל ארנבים, אייליים, מגוון של דגים, פירות, שורשים ובלוטים.
הילידים קיימו בעיקר אורח חיים של ציידים-לקטים, ונדדו ברחבי הטריטוריות שלהם במשך העונות על פי זמינותם של סוגים שונים של מזון.
קליפורניה הייתה אחד האזורים האחרונים ביבשת אמריקה שיושבו.
אנשי המיסיון הספרדי, בהנהגתו של המנהלן הפרנציסקני הוניפרו סרה והכוחות הצבאיים בפיקודו של גספר דה פורטולה , לא הגיעו לאזור עד 1769. המיסיון יועד להפיץ את האמונה הנוצרית בקרב הילידים באזור ולהקים מקומות לפיתוח משאבי האזור ותוצריו עבור האימפריה הספרדית.
הספרדים בנו את סן דייגו דה אלקלה, הראשון מבין 21 המיסיונים שהוקמו באזור, במקום בו שוכנת כיום העיר סן דייגו, בחלק הדרומי של המדינה לאורך חוף האוקיינוס השקט.
מוצבים צבאיים נבנו לצד המיסיונים כדי לשכן את החיילים שנשלחו להגן על המיסיונרים.
שלטונם של ספרד ומקסיקו היה הרסני עבור האוכלוסייה הילידית.
ככל שמספר המיסיונים עלה, החלה אוכלוסיית הילידים של קליפורניה להצטמצם בממדים קטסטרופליים.
הסופר גרגורי אורפלה מעריך שאוכלוסיית הילידים ערב המגע הראשוני עם הספרדים הצטמצמה ב-33% במהלך תקופות השלטון הספרדי והמקסיקני.
החלק העיקרי של התמותה נבע ממחלות ומשיבוש אורח החיים המסורתי של הילידים, אך מעשי אלימות היו גם הם שכיחים, וכמה היסטוריונים טוענים שהחיים במיסיונים היו קרובים לעבדות.
הקמתה של מדינת קליפורניה ורצח העם
במחצית השנייה של המאה ה-19 רשויות מדינת קליפורניה והרשויות הפדרליות הסיתו ומימנו כורים, מתיישבים, חוואים ואנשי מיליציה לשעבד, לחטוף, לרצוח ולהשמיד חלק ניכר מאוכלוסיית הילידים.
הילידים כונו לעיתים "חופרים" (Diggers) בשל הנוהג שלהם לחפור שורשים מהאדמה לצורך השגת מזון.
רבים ממעשי האלימות בוצעו נגד אוכלוסיית הילידים כפי שארצות הברית עשתה בכל רחבי שטחיה.
במהלך ההשמדה המתמשכת, דווח עליה באזורים אחרים של ארצות הברית וברחבי העולם.
בהרצאה שנתן דר' מק'גוון בניו יורק ב-1866, הוא העריך שמספרם הנוכחי של האינדיאנים בארצות הברית עמד אז כל כ-250,000 איש, ואמר שלמעט אם יקרה משהו שיימנע את הדיכוי ואת האכזריות מצד האדם הלבן, מספרם של אנשים אלה יפחת בהדרגה, ולבסוף הם ייכחדו.
הוא חזה את הכחדתם של האינדיאנים החופרים בקליפורניה ושל שבטים אחרים במדינות אחרות בארצות הברית תוך עשר שנים, במקרה שלא יבוצע דבר למען רווחתם.
מק'גוון סיכם את הרצאתו בקריאה דחופה להקמת חברה להגנת הילידים, משהו דומה לחברה באנגליה למניעת אכזריות כלפי בעלי חיים.
באמצעי זה הוא טען שניתן יהיה לשפר את תנאי חייהם של האינדיאנים ולגרום לכך שהם יתקיימו לנצח.
ב-1850 נחקק החוק להגנה וממשל של האינדיאנים , שתוקן ב-1860 ובוטל ב-1863. חוק זה נועד ל"חניכת" ילדים אינדיאנים אצל הלבנים, וכן להענשת אינדיאנים "משוטטים" על ידי "העסקתם" באמצעות מכירתם במכירה פומבית אם הם לא יהיו מסוגלים לספק ערבות.
חוק זה הפך תופעה זו לסוג של עבדות בקליפורניה.
אחת מעדויות הראיה הבולטות המוקדמות, "האינדיאנים של קליפורניה" מ-1864 הייתה של ג'ון רוס בראון , פקיד מכס ומפקח על ענייני האינדיאנים בחוף האוקיינוס השקט.
הוא תיאר באופן שיטתי את ההונאה, השחיתות, גזילת האדמות, העבדות, מעשי האונס ומעשי הטבח שבוצעו כנגד חלק ניכר של אוכלוסיית הילידים.
דיווחו של בראון אושר בעדות מהתקופה של המפקח הראשי דוקראס ג' ספנסר.
על פי אחת ההערכות, לפחות 4,500 אינדיאנים בקליפורניה נהרגו בין השנים 1849–1870. ההיסטוריון בנג'מין מדלי תיעד את מספר האינדיאנים שנהרגו בין השנים 1846–1873. הוא מעריך שבמהלך תקופה זו נהרגו 9,492 עד 16,092 אינדיאנים בקליפורניה על ידי לבנים.
רוב מקרי המוות התרחשו במה שהוא מגדיר כיותר מ-370 מעשי טבח.
הוא מגדיר מעשי טבח כ"הריגה מכוונת של חמישה אנשים בלתי חמושים או יותר, כולל נשים, ילדים ואסירים, בהקשר של קרבות או בהקשרים אחרים".
הפעיל החברתי האינדיאני והפרופסור לשעבר באוניברסיטת המדינה של סונומה, אד קסטילו , טוען ש"פעילותן של חוליות מוות חמושות היטב בשילוב עם מקרי הרג אקראיים של אינדיאנים יחידים הסתיימו במותם של 100,000 אינדיאנים בשנתיים הראשונות של הבהלה לזהב.
רצח הנערים רונן לוי קרמני וליאור טובול היה פיגוע שאירע ב-4 באוגוסט 1990, ובו נחטפו ונדקרו למוות שני נערים מירושלים על ידי שלושה מחבלים פלסטינים.
במוצאי שבת, 4 באוגוסט 1990 (י"ד באב תש"ן) יצא רונן קרמני בן 18 עם חברו הטוב, ליאור טובול בן ה-17, לביקור אצל חברותיהם בגבעת זאב.
חבר אסף אותם עם רכבו כדי להסיע אותם, אך לבסוף הוריד אותם בצומת רמות.
בסביבות השעה שבע בערב עצרה לידם מכונית טרנזיט בעלת לוחית זיהוי ערבית ובה שלושה גברים, באיומי אקדח אילצו אותם לעלות לרכב.
הנערים החטופים הוסעו לוואדי בבית חנינא ושם דקרו אותם המחבלים עד מותם.
אחת החברות הודיעה שרונן וליאור לא הגיעו לפגישה, ובעקבות זאת יצאו המשפחות לחיפושים ביער רמות.
אל המחפשים הצטרפו כוחות משטרה ומתנדבים רבים.
למחרת הוקם חפ"ק באזור על ידי המשטרה ואלפי מתנדבים התגייסו למבצע החיפושים.
כעבור יומיים נתגלו גופותיהם הכפותות של רונן וליאור בוואדי שבין שכונת רמות לבית חנינא.
שני הנרצחים הובאו לקבורה בהר המנוחות.
בעקבות גילוי הגופות פרצו מהומות בירושלים, שבהן הוכו ערבים ונרגמו מכוניות.
נהג אחת המכוניות שנרגמו, עיזאת חלאחלה, מת מפצעיו.
בירי נרצחה עזיזה סאלם ג'עבר, תושבת חברון בת 25. וולס נעצר כשנה לאחר המעשה, הורשע ברצח, נידון למאסר עולם ושוחרר מכלאו לאחר כתשע שנים.
הרוצחים נתפסו שלוש שנים לאחר האירוע.
בפרק זמן זה ביצעו שני מעשי רצח נוספים, בהם רצח יהושע פרידברג.
הם נידונו לשלושה מאסרי עולם.
ב-2025 שוחררו הרוצחים מהכלא במסגרת הסכם חמאס–ישראל השלישי במלחמת חרבות ברזל.
לזכרם הוקמה חורשה בשכונת רמות סמוך למקום הימצאם.
שלושים שנה לאחר הרצח אימו של רונן קרמני הוציאה ספר לזכרו.
רצח הנערים מתקוע הוא פיגוע טרור בו נסקלו למוות שני נערים מהיישוב תקוע.
הפיגוע הוא אחד מפיגועי הטרור הבודדים שלא פוענחו עד כה.
ביום שלישי 8 במאי 2001 יצאו הנערים יעקב קובי מנדל ויוסף איש-רן, שהיו אז בני 13, לטייל בוואדי תקוע הסמוך לבתיהם.
משלא שבו לביתם החלו חיפושים אחריהם ולמחרת בבוקר נמצאו גופותיהם במערת חריטון לא הרחק מביתם, כשהן רגומות באבנים.
בימים שלאחר הרצח נתקבלו אצל סוכנויות ידיעות בינלאומיות שיחות אנונימיות שבהם קיבלו ארגוני טרור לא מוכרים אחריות על הרצח.
בין השאר ארגון לא מוכר בשם חזבאללה פלסטין לקח אחריות על הפיגוע.
בהודעה האנונימית נמסר כי הרצח הוא נקמה על רצח תינוקת בעזה.
אותו ארגון לקח אחריות גם על הפיגוע בדולפינריום מאותה שנה, אך נסוג לאחר מכן (בהמשך, התברר כי חמאס הוא האחראי לפיגוע בדולפינריום).
מאז לא קיבל הארגון אחריות לפיגועים נוספים וקיים ספק במערכת הביטחון אם ארגון כזה היה קיים.
חקירת המקרה העלתה כי לפחות 3 רוצחים השתתפו במעשה.
על אף מאמצי חקירה רבים ומעצרים של כ-20 חשודים לא נתפסו הרוצחים עד היום.
העובדה שקובי מנדל היה אזרח אמריקאי הניעה מחוקקים אמריקאים לדרוש התניית הסיוע האמריקאי לרשות הפלסטינית בדיווח על פעולות הרשות הפלסטינית נגד הטרור ולנקוט סנקציות נגדה אם לא תעמוד בהתחייבויותיה בתחום זה.
בהמשך דרשו מחוקקים נוספים שארצות הברית תפעל למיצוי הדין עם טרוריסטים שרצחו אזרחים אמריקאים והיוזמה שולבה בחוק שהתקבל בשנת 2004 וכונה "חוק קובי מנדל".
כשנה לאחר הרצח הקימו הוריו של קובי, שרי וסת' מנדל, את "קרן קובי" המנציחה את בנם.
על פי הגדרתה נועדה העמותה להיות "בית לשכול הישראלי על כל סוגיו".
העמותה פועלת לחיזוק החוסן, השמחה והתקווה בקרב המשפחות השכולות ומעניקה מקום בטוח להתמודדות עם האבל מתוך הכלה, אהבה וכבוד.
העמותה מפעילה אירועים רבים לכל אורך השנה ובהם: מחנה קיץ לילדים ונוער שחוו אובדן מקרבה ראשונה (שכול לאומי או אזרחי), תוכניות לנשים ולגברים שחוו שכול, תמיכה רגשית חברתית ומקצועית בסמוך לאירוע אסון ועוד.
רצח העם והטיהור האתני כוון כלפי האוכלוסייה הבוסניאקית והבוסנו-קרואטית המעורבת בשטחי בוסניה והרצגובינה המודרנית זה מאות שנים.
קודם לרצח היה קיים מתח אתני בין האוכלוסייה הסרבית יושבת חבל סרפסקה לבין הבוסניאקים המוסלמים באזור.
נמצא כי המעשים עמדו בדרישות לרצח עם וכי "חלק מהמבצעים הפיזיים כוונו להשמיד פיזית את הקבוצות המוגנות של מוסלמים וקרואטים בוסנים".
אתרי ההשמדה הגדולים ביותר ברחבי בוסניה נמצאים בפוצ'ה (2,704 נרצחים), וִישֶגְראד (3,000 נרצחים לערך), פְּרִייֶדוֹר (5,200 נרצחים), זְבוֹרְנִיק (2,000 נרצחים לערך) והגדול שבהם: טבח סרברניצה, שאירע בעיירה בעלת אותו השם (8,372 נרצחים).
בשנות ה-90 קבעו מספר רשויות כי הטיהור האתני כפי שבוצע על ידי גורמים בצבא הסרבי-בוסני היה רצח עם.
על אף שזהו הקונצנזוס האקדמי, הכחשת רצח העם הבוסני עדיין קיימת.
קביעות מאוחרות יותר כללו החלטה של העצרת הכללית של האומות המאוחדות ושלוש הרשעות בגין רצח עם בבתי משפט גרמניים (בהתבסס על פרשנות רחבה יותר של רצח עם מזו המשמשת בתי משפט בינלאומיים).
בשנת 2005 העביר הקונגרס של ארצות הברית החלטה המכריזה כי מדיניות התוקפנות והטיהור האתני של סרביה עומדת בתנאים המגדירים רצח עם.
הטבח בסרברניצה הוכרז כמעשה רצח עם על ידי בית הדין הפלילי הבין-לאומי ליוגוסלביה לשעבר, קביעה שאושרה על ידי בית הדין הבין-לאומי לצדק.
ב-24 במרץ 2016, מנהיג הסרבים הבוסנים לשעבר והנשיא הראשון של הרפובליקה סרפסקה, רדובאן קאראג'יץ', הורשע ברצח עם בסרברניצה, פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות ונידון ל-40 שנות מאסר.
בשנת 2019 בית משפט לערעורים החמיר את עונשו למאסר עולם.
הוא מרצה את המאסר בבריטניה.
ראטקו מלאדיץ' הורשע באותם סעיפים ב-2017 ומרצה מאסר עולם בהאג.
עם עליית ההכרה הלאומית של עמים שונים במהלך המאה ה-19 ועם הקמתן של ארצות ריבוניות בחבל הבלקן לאחר היפרדותן בעיקר בדרכי מלחמה מהאימפריה העות'מאנית, החלה לעלות האידאולוגיה הפאן סלאבית, שקראה לכל העמים הסלאביים להתאחד לכדי ארץ אחת ענקית שתתפרש מסיביר ועד הים האדריאטי.
בהמשך התפתחה השאיפה הלאומית מרחיקת הלכת להקמת מדינה אחידה אך ורק עבור הסלאבים הדרומיים, ביניהם בולגרים, סרבים, קרואטים, מונטנגרים ורבים אחרים.
חזון לאומי זה התממש לאחר מלחמת העולם הראשונה עם הקמתה של ממלכת יוגוסלביה.
הממלכה החדשה החלה דרכה עם מערכת ממשל של מונרכיה חוקתית פרלמנטרית.
במהרה השיטה הפרלמנטרית גררה עמה חוסר יציבות שלטוני בעקבות התככים הרבים שאפפו מחנות פוליטיים על רקעים אתניים, דתיים או אידאולוגיים.
יציבות שלטונית נשמרה כאשר אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה, נטל לידיו סמכויות אוטוקרטיות והפך את הממלכה למעשה לדיקטטורה בראשותו.
במרץ 1941 פלשו צבאות מדינות הציר ליוגוסלביה וביתרו אותה למדינות חסות ושטחי כיבוש.
לאורכה של המלחמה התפרצו התככים האתניים הפנימיים כאשר המדינה העצמאית של קרואטיה, מדינת חסות של איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית, הוציאה לפועל את רצח העם הסרבי.
המדינה הקרואטית הונהגה בידי האוסטאשה, ארגון פשיסטי עריצי ששאף להבדיל עצמו מיוגוסלביה דרך קביעת העליונות של הקרואטים בהיותם נבדלים משאר עמי יוגוסלביה בתרבות, מסורת ודת.
לאחר המלחמה השתלטה המחתרת הקומוניסטית הפרטיזנית על יוגוסלביה.
בהנהגתו של יוסיפ ברוז טיטו, הוקמה הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה וננטשה המלוכה של בית קאראג'ורג'ביץ' הסרבי.
קודם המלחמה עיקר ההשפעה והסמכות הפוליטית עמדה בידי הסרבים ביוגוסלביה.
טיטו, בכדי למנוע תככים ומאבקים אתניים נוספים, הסדיר מערכת פדרלית שנועדה להסדיר שלטון מקומי לקבוצות האתניות הגדולות.
במסגרת החלוקה נקבעו גבולות פדרליים בין סלובניה, קרואטיה, בוסניה והרצגובינה, סרביה, קוסובו, וויבודינה, מונטנגרו ומקדוניה הצפונית.
בלגרד היושבת בלב סרביה נותרה הבירה הפדרלית ומושב מוסדות השלטון הפדרליים, בהם גם הנשיאות.
יוגוסלביה בהנהגת טיטו נמנעה מלנקוט עמדה במלחמה הקרה, ועל אף זיקה אידאולוגית לגוש המזרחי ניהלה יחסים מסחריים ודיפלומטיים סדירים עם הגוש המערבי ואף קידמה מוטיבים של חינוך מערבי במוסדות החינוך הלאומיים.
יוגוסלביה בנוסף עמדה בראש המדינות הבלתי-מזדהות, שלא עמדו לא לצד הגוש המזרחי ולא לצד הגוש המערבי.
לקראת סוף שנות השבעים החלו קרעים במערכת המדינית היוגוסלבית הקיימת.
פטירתו של טיטו ב-1980 הותירה חלל הנהגתי ריק שאפשר לרפובליקות הפדרליות הפנימיות להתקוטט פעם נוספת על רקע אתני.
לקראת סוף שנות השמונים החלו לעלות גם קריאות בדלניות מפי מונטנגרו והקהילה האלבנית יושבת קוסובו.
חוסר השוויון הכלכלי בין הרפובליקות הוסיף למתיחות.
המערכת הכלכלית הסוציאליסטית ביוגוסלביה החלה לקרוס, לערך באותה העת שקרה דבר דומה ברחבי מדינות הגוש המזרחי.
ניסיונות רפורמה כלכלית לא הובילו לשינוי המיוחל בהידרדרות.
יוגוסלביה איבדה את חשיבותה האסטרטגית הבין-לאומית כמתווכת בין המזרח למערב עם תום המלחמה הקרה בסתיו העמים.
בנוסף החלה התערערות אידאולוגית של הקומוניזם.
קרן המטבע הבינלאומית לחצה על רפורמות כלכליות ומבניות שהוסיפו להעיב על המצב הכלכלי הרעוע.
השלטון היוגוסלבי הפדרלי הכיר ב-26 קבוצות אתניות החיות בתוך ארצו, מתוכן רק לשישה ניתן ייצוב פדרלי כשוות ערך וכגדולות ביותר, אלו הסרבים, המונטנגרים, המקדונים, הקרואטים, הסלובנים והבוסניאקים.
בין המיעוטים הגדולים היו האלבנים, הבולגרים, ההונגרים ועוד.
לא רק פערים אתניים ותרבותיים הבדילו את העמים יושבי יוגוסלביה, אלא גם פערים דתיים.
הקרואטים למשל היו בכללם נוצרים-קתולים בעוד רוב הסרבים היו בני הכנסייה האורתודוקסית הסרבית.
הבוסניאקים היו מוסלמים סונים שישבו את חבל הבלקן מימי האימפריה העות'מאנית.
חלקם היו צאצאים למשפחות סרביות שהמירו את אמונתם לפני מאות שנים וחלקם צאצאים למוסלמים, בעיקר ממוצא טורקי, שיישבו את חבל הארץ החל במאה ה-15.
בשנות השמונים, עם התחזקות התנועות הבדלניות ברחבי יוגוסלביה, היו מספר ארגונים קיצוניים שקראו למלחמה כוללת על שטחים ונחלות עבור הקמת בית לאומי חד-לאומי רב ממדים שיכלול את כל הנחלות בהן יושב העם.
עקב הערבוב של קהילות האחת בשנייה, משמעות השאיפות הלאומיות הללו הייתה טיהור אתני של עמים שלמים ממקום מושבם.
שתי התנועות הלאומניות הקיצוניות שקראו למהלכים שכאלו נצפו בסרביה ובקרואטיה.
בקרואטיה היו שקראו להקים מדינה ריבונית על בסיס גבולות המדינה העצמאית מימי מלחמת העולם השנייה.
בסרביה היו שקראו להקמת מדינה חד-אתנית ריבונית שתספח לתוכה את רוב שטחי יוגוסלביה כולל כל בוסניה והרצגובינה, מונטנגרו, מקדוניה הצפונית, דלמטיה ועוד.
לפי אותו חזון "סרביה הגדולה" יש להקים מדינה סרבית חד-אתנית וחד-תרבותית שתכלול את כל שטחי יוגוסלביה עד לקו גבול היפותטי שיתמשך מוִירוֹבִיטִיצָה לקרלובץ לאוגולין ועד לקרלובאג לחופי הים האדריאטי.
לפי גבול זה רק סלובניה וצפון קרואטיה יישארו ריבוניות מחוץ לידי סרביה.
לאחר מותו של טיטו ב-1980, הוראות חוקת 1974 סיפקו האצלה יעילה של כל הסמכות השלטונית בפועל הרחק מהממשל הפדרלי לרפובליקות ולמחוזות האוטונומיים על ידי הקמת נשיאות קולקטיבית של שמונת נציגי המחוז וממשלה פדרלית עם השפעה מועטה על מדיניות כלכלית, חברתית ופוליטית.
התמוטטות הקומוניזם במזרח אירופה ב-1989, איחוד גרמניה שנה לאחר מכן, והתמוטטותה הקרבה של ברית המועצות, כל אלה הובילו לשחיקת היציבות הפוליטית של יוגוסלביה.
כאשר מדינות מזרח אירופה התרחקו מהממשל הקומוניסטי לעבר בחירות חופשיות, דמוקרטיה וכלכלות שוק, תשומת הלב של המערב התמקדה הרחק מיוגוסלביה וערערה את התמיכה הכלכלית והפיננסית הנרחבת שנדרשה לשימור כלכלתה.
סלובודן מילושביץ', נשיא הרפובליקה הסרבית בתוך הפדרציה היוגוסלבית (שתומכיו נשאו עמדות הנהגה מקבילות גם בקוסובו, וויבודינה ומונטנגרו) החל משנת 1989, ניצל את הריק השלטוני שנוצר על ידי ממשל ריכוזי שהולך ונחלש, וניצל באכזריות את השימוש באולטרה-לאומיות הסרבית כדי ללבות את להבות הסכסוך ברפובליקות האחרות ולקבל לגיטימציה שלטונית מבית.
מילושביץ' נבחר על בסיס קמפיין פוליטי אנטי-בירוקרטי והבטחות להגן על סרבים מפני רדיפות בידי אלבנים בקוסובו.
בוסניה התפלגה בין שלוש קבוצות אתניות מרכזיות: הבוסניאקים, שהיוו כמעט מחצית מאוכלוסייתה, הסרבים, שהיוו לערך 30 אחוז מאוכלוסייתה וישבו בעיקר בחבל שנודע בתור סרפסקה, והקרואטים, שהיוו לערך 17 אחוז מאוכלוסייתה וישבו בעיקר בחבל דלמטיה ולחופי הים האדריאטי.
להלן דיאגרמת עוגה של החלוקה האתנית של בוסניה והרצגובינה לפי רישום האוכלוסין מ-1991:
ההשפעות המתמשכות של הדמוקרטיזציה במזרח אירופה הורגשו ברחבי יוגוסלביה.
בעוד מילושביץ' פעל לגיבוש כוחו וסמכותו בסרביה, בחירות דמוקרטיות בסלובניה ובקרואטיה ב-1990 העניקו למפלגות הלא-קומוניסטיות שליטה בבתי המחוקקים ובממשלות הרפובליקות הפדרליות.
סלובניה הייתה הראשונה להכריז על "ריבונות" ב-1990, כשהיא פרסמה הצהרה פרלמנטרית לפיה החוק הסלובני מקבל עדיפות על החוק היוגוסלבי הפדרלי.
קרואטיה הייתה שנייה אחריה במאי, ובאוגוסט הכריזה גם הרפובליקה היוגוסלבית של בוסניה-הרצגובינה על היותה ריבונית.
סלובניה וקרואטיה החלו במאמץ משותף להפוך את יוגוסלביה ממדינה פדרלית לקונפדרציה.
כאשר הממשל האמריקאי בראשות הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש התמקד בעיקר בברית המועצות, בגרמניה ובמשבר במפרץ הפרסי, איבדה יוגוסלביה את החשיבות הגאו-אסטרטגית ממנה נהנתה במהלך המלחמה הקרה.
בעוד וושינגטון ניסתה במהלך קיץ 1990 ליצור תיאום מוגבל עם בעלות בריתה המערביות למקרה שהמשבר היוגוסלבי יהפוך לעקוב מדם, ממשלות מערב אירופה שמרו על גישה של צפייה מהצד ונמנעו מלהתערב.
במקביל, היחסים בין הרפובליקות ביוגוסלביה יצאו מכלל שליטה.
תושבי סלובניה הצביעו ברוב מוחץ בעד עצמאות בדצמבר 1990. גם משאל עם קרואטי במאי 1991 תמך בעצמאות מלאה.
מזכיר המדינה האמריקאי ג'יימס בייקר נסע לבלגרד כדי להיפגש עם מנהיגי יוגוסלביה ולקבוע פתרון מדיני ללא הועיל.
סלובניה וקרואטיה הכריזו שתיהן על עצמאות רשמית ב-25 ביוני 1991.
הצבא העממי היוגוסלבי (JNA), שלמעשה היה נאמן קודם כל לבלגרד ולרפובליקה הסרבית, התערב בסלובניה בכיבוש צבאי במטרה להשיב סדר אזרחי, אך הוא נסוג לאחר 10 ימים, ובכך למעשה הושלמה היפרדותה של סלובניה מיוגוסלביה.
עם הנסיגה מסלובניה, התמוסס חזונו של ראש ממשלת יוגוסלביה הפדרלית, אנטה מרקוביץ', לשמור על אחדות הפדרציה.
במקביל גם מקדוניה הצפונית זלגה מידיה של בלגרד.
ב-8 בספטמבר 1991 נערך בה משאל עם שעבר והביא לעצמאותה.
עיקר הכוחות היוגוסלבים היו מעורבים באותה העת במאבק מול קרואטיה, סלובניה ובוסניה-הרצגובינה בצפון, כך שמקדוניה הצפונית לא הייתה מעורבת במאבק.
הוסכם על מספר שינויים קלים בגבולותיה עם יוגוסלביה על מנת לפתור כמה בעיות שהתעוררו בסימון הגבולות.
במקביל, המיעוט הסרבי בקרואטיה הכריז על עצמאות משלו מהרפובליקה ועל רצונו להצטרף לסרביה, ועורר אלימות בין מיליציות חמושות.
ה-JNA התערב בסכסוך לכאורה כדי להפריד בין הלוחמים, אך מהר מאוד התברר שיתוף הפעולה שלו עם הסרבו-קרואטים.
מלחמת העצמאות של קרואטיה פרצה, והביאה לעשרות אלפי הרוגים, ולמאות אלפי בני אדם עקורים.
הרס רחב היקף של הארץ התרחש במלחמה ובמקביל שני הצדדים ביצעו פשעי מלחמה.
קרואטיה הונהגה בידי הנשיא פרניו טוג'מן, שהיה לאומן קרואטי והתנגד לסרביה מחד ולבוסניה מאידך.
מיליציות חמושות של קהילות סרביות החלו לפעול לאורך הגבול הקרואטי-סרבי והגבול הקרואטי-בוסני.
הסרבים חששו מפני אפשרות שממשלה קרואטית לאומית תבצע בהם טיהור כפי שהיה במלחמת העולם השנייה, ומכאן הגורם העיקרי למיליטנטיות שהפגינו הקהילות הסרביות ברחבי קרואטיה ובוסניה והרצגובינה.
הרפובליקה הסרבית של קראינה הכריזה על היפרדותה מקרואטיה העצמאית, ודרך תמיכה סרבית החלה להניס את כוחות הצבא הקרואטי ממקום מושבם לאחר סדרת קרבות עקובים מדם, הנודע שבהם היה הקרב על ווקובאר.
עם תחילת הנסיגה הקרואטית בחזית, הטילו המיליציות הסרביות מצור על דוברובניק.
המצור נמשך 34 שבועות ו־6 ימים אך העיר מעולם לא נכנעה.
כבר בשלב זה של המאבק נערכו מספר פשעי מלחמה, כגון רצח שבויי מלחמה קרואטים בידי הצבא הסרבי בווקובאר וטבח האזרחים הסרבים בגוֹסְפִּיץ' בידי הצבא הקרואטי.
בינואר 1992, האו"ם התערב במלחמות והוביל להסדר הפסקת אש בין הכוחות הסרבים לקרואטים.
גם הממשל הסרבי בבלגרד וגם הממשל הקרואטי בזאגרב רצו לבתר את בוסניה והרצגובינה ביניהם במסגרת השאיפות הטריטוריאליות שלהם.
כאשר במרץ הצביעו רוב תושבי בוסניה והרצגובינה בעד עצמאות והמדינה הוכרה כריבונית בקרב האומות המאוחדות, התמנה אלייה איזטבגוביץ' לנשיא.
במקביל פרצה מלחמת בוסניה כאשר יושביה הסרבים של הארץ החלו במרידות בהקמת מיליציות עצמאיות והכריזו על הקמתה של רפובליקה סרפסקה, שלמעשה הייתה חלק ממהלך הקידום של "סרביה הגדולה".
עם פרוץ המלחמה, כבר ב-2 באפריל, הטילו המיליציות הסרביות, שקיבלו במהרה תגבורת סרבית מטעם הצבא היוגוסלבי, מצור על הבירה הבוסנית, סרייבו.
באוקטובר 1992 נפתחה חזית מלחמה נוספת בבוסניה, כאשר קרואטיה התערבה בתככים האתניים הפנימיים בין קרואטים לבוסניאקים בתוך שטחי בוסניה ובכך פרצה המלחמה הקרואטית-בוסנית.
במסגרת המלחמה, הקהילה הקרואטית של הרצג-בוסניה הכריזה על עצמאותה והיפרדותה מהרפובליקה של בוסניה והרצגובינה בכדי להתאחד עם קרואטיה.
עיקר הצבאות שהיו מעורבים במאבק בבוסניה ובכלל בתוך שלל מלחמות יוגוסלביה הורכבו משכירי חרב ומתנדבים לא מאורגנים, ורבים מאלו אחזו באידיאלים קיצוניים ובדלנים, ממוג'אהדין לנאו-נאצים.
צבא רפובליקה סרפסקה ועמדת בלגרד
על ידי ניצול של טינה ישנה, הערת רגשות לאומניים והסתה לחזון לאומני שקרא להקמה של "סרביה הגדולה", מילושביץ' בנה את בסיס התמיכה שלו.
עד 1971, המוסלמים בבוסניה ייצגו את הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בתוכה.
במפקד האוכלוסין של 1991, אוכלוסיית בוסניה, שמנתה כארבעה מיליון איש, הורכבה מכמעט חמישים אחוז בוסניאקים.
קודם משאל העם והכרזת העצמאות, הסרבים של בוסניה בחבל סרפסקה, שהונהגו בידי רדובאן קאראג'יץ' וגובו בידי ממשלת מילושביץ' בבלגרד, איימו בשפיכות דמים ובמלחמה כוללת במקרה ובוסניה והרצגובינה תכריז על עצמאותה מתוך יוגוסלביה בהנהגת הסרבים.
יומיים לאחר שהקהילה האירופית וארצות הברית הכירו בעצמאות בוסניה, פרצה המלחמה.
מהסרבים – "הנשרים הלבנים" (המכונים צ'טניקים), משמר המתנדבים הסרבי (המכונה "נמרי ארקאן", בראשותו של ז'לקו רזנטוביץ'), מהבוסנים – "הליגה הפטריוטית", "הכומתות הירוקות", ומהקרואטים – "כוחות ההגנה הקרואטים".
בכוחות הקרואטים שירתו מתנדבים מערביים, והם קיבלו תמיכה מנאו-נאצים גרמנים ואוסטרים.
הבוסנים קיבלו תמיכה מטעמן של מיליציות מוסלמיות ואנשי מוג'אהדין למיניהם.
לפי דיווחים אמריקניים, מאות אנשי משמרות המהפכה האסלאמית מאיראן תמכו בממשלה הבוסנית במהלך המלחמה.
ב-28 בפברואר, הצהירה האספה ששטחי הרפובליקה כוללים את "שטחי האזורים האוטונומיים הסרבים ושטחי ישויות סרביות אחרות בבוסניה והרצגובינה, ובכללם האזורים בהם הסרבים היו למיעוט בעקבות רצח העם שבוצע נגדם (בידי הקרואטים) במלחמת העולם השנייה", והוכרז שהיא מהווה חלק מיוגוסלביה.
משטרו של מילושביץ' היה לאומני, גזעני ופשיסטי, הוא שינה את הרכב הצבא כך ש-90% מאנשיו היו סרבים, הרחיב את סמכות מוסדות המדינה על המוסדות הכלכליים, התקשורת הציבורית והביטחונית של המדינה כדי לתמוך בלאומנים סרבים בתוך סרביה עצמה וגם בקרואטיה ובבוסניה.
החל משנת 1992, לאחר ההשתלטות על סביבת העיירה פריידור שבצפון-מערב בוסניה בידי אנשי המיליציות הסרביות של סרפסקה, נאלצו התושבים שאינם סרבים לענוד סרטים לבנים על הזרוע שלהם.
העיתונות הסרבית החלה לפרסם תעמולה מטעם השלטונות הסרבים בעיירה.
רשות הרדיו המקומית החלה לשדר תעמולה אנטי-קרואטית ואנטי-בוסניאקית ותחנות טלוויזיה החלו לשדר ראיונות עם מנהיגים סרבים רדיקליים ושירים לאומניים פרו-סרבים שהיו אסורים בעבר.
בהמשך נכנסו כוחות סרבים לתוך העיר, הורו על פיזור האספה העירונית והסדירו משטר צבאי.
עם הסדר הממשל הצבאי נשלחו כלל התושבים הלא-סרבים למחנות ריכוז.
נשים נלקחו למחנה טרנופוליה, שם נאנסו באופן שיטתי על בסיס קבוע וקציני המחנה היו מכים את כל האסירים ללא הבחנה בכל נשק שהגיע לידיים.
ההערכה היא שכ-7,000 אנשים עברו במחנה טרנופוליה.
בסביבות 5,200 איש נרצחו בטבח פריידור.
לפני ההתפרקות הסוערת של יוגוסלביה, העירייה וישגראד היושבת בדרום-מזרח בוסניה והרצגובינה (בקירוב לגבול הבינלאומי עם סרביה) הייתה קהילה שלווה ורב-אתנית.
וישגראד הייתה ידועה לתיירים בעיקר בעקבות גשר מהמט פשה סוקולוביץ' שהוקם בימי האימפריה העות'מאנית.
המלחמה שינתה את פניה של העיירה לחלוטין.
במהלך 1992, מספר חודשים מפרוץ מלחמת בוסניה, המתיחות האתנית הגיעה לנקודת רתיחה בתוך העיירה.
הבוסניאקים המוסלמים יושבי המקום החלו לסבול תקיפות ורדיפות שנעשו באופן שיטתי, כולל עינויים, חטיפות והריגות, מה שגרם לשינוי דמוגרפי מסיבי שפירושו היה כמעט חיסול מוחלט של האוכלוסייה המוסלמית באזור.
בסביבות 3,000 בוסניאקים נרצחו בווישגראד, אך עיקר האוכלוסייה המוסלמית באזור ברח בעקבות עקירה המונית.
עם פרוץ מלחמת בוסניה, נפלה העיר פוצ'ה, היושבת בדרום בוסניה והרצגובינה בקרבת הגבול עם מונטנגרו (באותה העת חלק מיוגוסלביה בחסות סרבית) לשליטת צבא רפובליקה סרפסקה.
החל ב-7 באפריל 1992 ועד ינואר 1994, כוחות צבא ומשטרה סרבים ביצעו מסע טיהור אתני בסביבות פוצ'ה נגד אזרחים בוסניאקים.
לפי הערכה אחת, כ-21,000 לא-סרבים ברחו מפוצ'ה וסביבתה לאחר יולי 1992. רובם התיישבו בעיירה רוז'אייה שבמונטנגרו עד לסיום המלחמה.
רק כ-10 תושבים מוסלמים נותרו בסוף המלחמה בעיר.
13 מסגדים נהרסו ו-22,500 המוסלמים שהיוו את רוב התושבים נמלטו.
המטרה הסרבית בפעילות הצבאית בסביבות פוצ'ה הייתה להביא לטיהור אתני מוחלט של האוכלוסייה המוסלמית.
2,704 תושבים בעיר וסביבתה נרצחו בידי הסרבים ברצח המוני מכוון.
בין אפריל ליולי 1992 נערך טבח ממושך סביב העיירה זבורניק היושבת על הגבול הסרבי-בוסני.
ב-8 ביוני 1992, לאחר איסופם בהוראת הכוחות הסרבים, יותר מ-190 גברים נהרגו בבית המטבחיים המקומי, 88 נרצחו בבית הספר דרינג'קה ו-160 בבית הספר קראקאג'.
לאחר הטבח הראשוני בעיר נערך טיהור אתני ממושך בן שלוש שנים מסביב לעיר.
בסביבות 2,000 בוסניאקים נרצחו במסגרת הטיהור מסביב לזבורניק.
הטבח הגדול ביותר שאירע במסגרת רצח העם הבוסני היה טבח סרברניצה הידוע לשמצה שנערך ביולי 1995 בעיירה בוסנית בעלת אותו השם.
הטבח הוצא לפועל לאחר תכנון ארוך וממושך בידי הכוחות הסרבים באזור.
סרברניצה הייתה "אזור בטוח" (Safe Area) מטעם האומות המאוחדות שנשמר בידי כוחות שמירת השלום של האומות המאוחדות בעבור טיפול בפליטים ועקורים בוסניאקים בעוד הקרבות במסגרת המלחמה המשיכו מסביב לו.
היו כוחות בוסניאקים שניצלו את השטח הנייטרלי בשביל להתחמש מחדש ולתקוף כוחות סרבים.
אלו היו בעיקרן התקפות מזעריות ולא ממוקדות, אך התעמולה הסרבית הקצינה את המתרחש במחנה האזור הבטוח בשביל לתקוף אותו.
הוכחה לאינטרס הסרבי המקורי לתקוף את סרברניצה מצויה בעדות הגנרל הסרבי ראטקו מלאדיץ' (שהיה אחראי להוצאתו לפועל של הטבח):
ניסיונות הכחשה של האירועים בסרברניצה טענו כי למעשה הטבח היה התפרצות זעם יוצאת דופן וספונטנית של הצבא הסרבי כלפי האוכלוסייה הבוסניאקית במטרה לנקום בבוסניאקים על המלחמה הממושכת.
אף על פי כן התגלו מסמכים צבאיים רשמיים וצולמו תמונות לוויין שהוכיחו כי הכוחות הסרבים תכננו בקפידה את הטבח זמן רב לפני שהוציאו אותו לפועל.
חודש לפני הטבח, ביוני 1995, רדובאן קאראג'יץ' הטיל על צבא רפובליקה סרפסקה את 'הוראה 7', לפיה על כוחות הצבא לאמלל ולהטיל טרור על האוכלוסייה האזרחית הבוסניאקית בסרברניצה.
בנוסף, לפי הוראתו ועדותו של הגנרל הסרבי רדיסלב קרסטיץ' (אנ') (האחראי על ארגון הטבח), הובאו לסרברניצה דחפורים במטרה לחפור אתרי קבורה המונית.
הכנות נוספות לקראת הטבח כללו הכנה של תעלות שנחפרו באדמה בכדי לירות בכל אזרח בוסניאקי שעלול לנסות לברוח.
כל הדרכים המובילות לסרברניצה נקטעו בידי הכוחות הסרבים במטרה ללכוד את האוכלוסייה האזרחית ומבנים בסביבת האזור יועדו להפוך לאתרי השמדה המונית ואליהם נשלחו הקרבנות באופן מכוון.
רבים הועלו על משאיות ונשלחו בהן לאותם אתרים שיועדו להשמדה.
תמונות לוויין מראות ארגון של 600 תושבים בתוך מגרש כדורגל שנשמר בידי חיילים סרבים ובתמונה של היום הבא נראה המגרש ריק מאדם כאשר שליש ממנו מפורק באדמה שנחפרה והפכו אותה על פיה (אתר הקבורה ההמונית).
בראש ובראשונה קיים תיעוד מוסרט של התדיינות בין מלאדיץ' ואנשיו לנציגים האזרחיים הבוסניאקים, לאחר שהעיירה נפלה לידי הסרבים וכוחות הצבא הבוסני נסוג ממנה.
בהקלטה המוסרטת מלאדיץ' מייעץ לנציגים האזרחיים שעל כל הבוסניאקים במקום לאסוף חפצים ולברוח משום שאם יישארו, ימותו.
בפועל, כל הבוסניאקים שניסו לברוח מהטבח נתפסו ונורו בידי כוחות סרבים שארבו להם בחפירות ובמקומות מסתור שונים מסביב לעיירה.
בהמשך, לאחר הטבח, כאשר התברר כי הפעילות הסרבית תועדה בידי לוויינים, הכוחות הסרבים שבו לסרברניצה וחפרו מחדש את הקבורה ההמונית בניסיון להיפטר מהגופות, שהיוו ראיות לפשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.
ניסיונם להיפטר מהגופות צולם גם כן בידי לוויינים והוביל לאיתור הקברים ההמוניים הנוספים לאחר המלחמה.
טבח סרברניצה היה הטבח הגדול ביותר שאירע ברצח העם הבוסני, במהלכו נרצחו לערך 8,000 איש בתהליך השמדה המונית שתוכנן בקפידה מזה חודשים בידי הכוחות הסרבים.
כ-3,500 בני אדם, בעיקר גברים, הוחזקו בתנאים תת-אנושיים במחנה אומרסקה לאחר שגורשו מפריידור.
אומרסקה היה הגדול במחנות הריכוז הסרבים.
האסירים קיבלו ארוחה אחת ביום והאלימות מצד קציני המחנה הייתה נפוצה.
תנאי החיים היו מזעזעים, כאשר מחנק שנגרם מצפיפות היה איום מתמיד על חיי האסירים.
המחנה נסגר באוגוסט 1992 לאחר שהתגלה במקרה על ידי עיתונאים זרים שסקרו את האזור.
1,500 האסירים שנותרו בחיים חולקו לקבוצות וגורשו ליעדים שונים.
כאשר המחנה התגלה בידי העיתונאות הזרה ופורסמה הפעילות של צבא רפובליקה סרפסקה ברחבי העולם, התפרצה תרעומת אזרחית מצד רוב המדינות המערביות.
קצין סרבי ששמר על המחנה טען בפני משקיף מטעם האו"ם כי: "לא נבזבז עליהם את הכדורים שלנו".
בהמשך טען הנשיא האמריקאי ג'ורג' בוש כי "לא ננוח עד שהקהילה הבינלאומית תקבל גישה מלאה לכל מחנות המעצר בבוסניה."
לא ברור כמה מחנות ריכוז הוקמו בבוסניה.
אבל מובן שאומרסקה היה הגדול ביותר.
מתחם מכרות אומרסקה ממוקם כ-20 ק"מ מהעיירה פריידור.
העצורים הראשונים נלקחו למחנה לסביבות סוף מאי 1992. מבני המחנה היו מלאים כמעט לחלוטין וחלק מהעצורים נאלצו להיות מוחזקים על חלקת האדמה שבין שני הבניינים המרכזיים.
"עם ההגעה, העצורים הוכו, לעיתים קרובות בקתות רובים ומקלות עץ ומתכת".
עם הגעת העצורים הראשונים, הוקמו עמדות שמירה קבועות מסביב למחנה, והוצבו מוקשים נגד מסתננים או אנשים שעלולים לנסות לברוח מסביב המחנה.
בבניין המכונה "הבית הלבן", החדרים היו עמוסים ב-45 איש בחדר בגודל של לא יותר מ-20 מ"ר.
נשים הוחזקו בנפרד בבניין המנהלה של המחנה.
על פי מסמכי השלטונות הסרבים מפריידור, בסך הכל הוחזקו במחנה 3,334 אסירים מ-27 במאי עד 16 באוגוסט 1992. 3,197 מהם היו מוסלמים בוסנים.
לפי הטענה הבוסנית הרשמית נהרגו במחנה 80 איש; ומחנה מניאצ'ה (Manjača) – מוקם ליד מרגלות הר בעל אותו שם, בקרבת מקום לבאניה לוקה, בירת הרפובליקה סרפסקה דה פקטו.
המחנה, שהוקם ב-1991, נסגר בלחץ בינלאומי באוקטובר 1993 אך נפתח מחדש במהלך 1995 והמשיך לפעול עד לסיום המלחמה בבוסניה.
במסגרת פעילותו הוחזקו בו בערך בין 4,500 ל-6,000 איש לפי הערכות זרות.
לפי נתוני האומות המאוחדות, בין 20,000 ל-50,000 נשים וגברים נאנסו או הותקפו מינית במהלך המלחמה בין 1992 ל-1995 בבוסניה והרצגובינה.
מספרי הקורבנות של אונס, ניצול ותקיפה מינית לא ידועים.
נשים היו נתונות לאונס ולמעשי זוועה אחרים במחנות ריכוז ובמה שנודע בתור "מחנות אונס".
השימוש באלימות מינית היה כה נרחב במהלך הסכסוך ורצח העם בבוסניה, עד שבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר, שהוקם ב-1993 כדי לחקור את האשמות בדבר זוועות, החליט לכלול אונס כפשע נגד האנושות.
קורבנות אונס בזמן מלחמה נותרו שותקים לעיתים קרובות ולא פרסמו את חוויותיהם או הלכו לטיפול נפשי או פיזי במשך שנים כדי להימנע מסטיגמה או גינוי על ידי משפחותיהם וקהילותיהם.
נשים וילדים היו אלה שסבלו הכי הרבה מניצול מיני במהלך המלחמה.
מספר הילדים שנולדו מתוך ניצול מיני זה במהלך המלחמה מוערך בין 2,000 ל-4,000 איש.
הנושא של הילדים שנולדו מתוך הניצול המיני הפך לטאבו חברתי כבר עם הופעתו.
האנשים שנולדו מתוך כך אינם סרבים או בוסנים.
ברנקה אנתיק-שטאובר, מנהלת עמותת "כוח האישה", ציינה ב-2021 כי 90% מהנשים שפנו לעזרה מטעם מהעמותה התמודדו עם התעללות מינית בזמן המלחמה.
לדבריה: "לעיתים קרובות גברים לא מסוגלים להתמודד עם העובדה שנשותיהם היו 'שייכות' למישהו אחר, בלי קשר לעובדה שזה היה מעשה אלימות."
מ-1989 עד 1992, 2.3 מיליון בני אדם נמלטו מבתיהם כתוצאה מהתמוטטות שש הרפובליקות של יוגוסלביה, על פי נתוני נציבות האו"ם לפליטים.
מתוך נתון זה, 600,000 איש היו פליטים שמוצאם ברפובליקת בוסניה והרצגובינה.
כפרים, עיירות וערים נהרסו במהלך המלחמה, ומקרי אונס נפוצו, והולידו עקירה רחבת היקף.
הסלמת הסכסוך הובילה לליקויים בתשתיות ובשרתי הרווחה בין 1989 ל-1992. "סרביה הגדולה" בכללה סבלה ממחסור קיצוני במזון.
סך של 12,000 תושבים נהרגו בסרייבו במהלך הסכסוך.
הבקשה לקבלת אשרה בקרב בוסנים זינקה ב-1991. עם זאת, ייתכן שנדחו אשרות בשל היקף הבקשות שהתקבלו.
ב-1995 גייסה נציבות האו"ם כספים בהיקף של 458 מיליון דולר עבור יישוב מחדש וסיוע הומניטרי.
עם השילוב של ממשלות שונות באירופה וגופים אחרים, נציבות האו"ם פעלה לסייע לפליטים לחזור לביתם.
עוד באותה שנה, יותר מ-130,000 פליטים מבוסניה והרצגובינה יושבו מחדש בהצלחה בארצות הברית.
רובם התיישבו בשיקגו ובמדינת מיזורי.
זו הייתה אחת הדוגמאות המוצלחות והמשמעותיות ביותר להגירה והתיישבות המונית של אותה תקופה.
בבחינת קבלת משבר הפליטים הבוסני באירופה הנתונים מוצגים להלן: 320,000 בוסניאקים עקרו לגרמניה (0.4% מתוך האוכלוסייה הכללית), 86,500 עקרו לאוסטריה (1.1% מהאוכלוסייה הכללית), 58,700 עקרו לשוודיה (0.7% מהאוכלוסייה הכללית), 22,000 עקרו להולנד (0.1% מהאוכלוסייה הכללית) ו-17,000 עקרו לדנמרק (0.3% מהאוכלוסייה הכללית).
בתחילה, כל מדינות אירופה המערבית העניקו הגנה זמנית לפליטים בוסניאקים בעת הגעתם.
עבור מדינות מארחות רבות, זו הייתה הדרך היחידה להתמודד עם זרם הפליטים הגדול מבלי לתקן או להכביד על מערכות המקלט שלהם.
עם זאת, לסוכנות הפליטים של האו"ם היו חששות עמוקות.
הארגון היה מעוניין לקדם את נושא חלוקת הנטל של הפליטים ברחבי מדינות האיחוד האירופי.
ההגנה הזמנית השאירה את הדלת פתוחה לעירוב המאוחר יותר של אותן מדינות מערביות שלא קיבלו בתחילה פליטים רבים ממדינות יוגוסלביה לשעבר.
אסטרטגיה זו התבררה כלא מוצלחת ברובה והפליטים והעקורים התיישבו ברובם במדינות הראשוניות שהעניקו להם מחסה.
דאגה נוספת, בהתחשב במניע הטיהור האתני למלחמה, הייתה ההשפעה הפוטנציאלית על הצדדים הלוחמים דרך מתן תושבות קבע באופן מיידי לכלל הפליטים והעקורים.
היה חשש שניתן לראות בתושבות הקבע כקבלה בשתיקה שלא תתאפשר שיבה לבוסניה והרצגובינה לאחר המלחמה.
למרות הסדר השלום, ההיבט האתני של המלחמה גרם לכך שהחזרה הייתה לעיתים קרובות מסובכת.
גם לאחר חתימת הסכם הסדר השלום, בוסניאקים רבים שנעקרו מבתיהם לא יכלו, או לא היו מוכנים, לחזור לבתיהם הקודמים באזורים בהם נותרו מיעוטים כביכול, שבהם חששו מרדיפות.
גם התנאים הכלכליים של השבים היו קשים, כאשר שיעור האבטלה הרשמי היה סביב 40% במשך תקופה ארוכה לאחר המלחמה.
כתוצאה מכך, עד 2005 רק גרמניה השיבה את רובם המכריע של הפליטים הבוסנים, בעוד שאחרים עברו למדינות שונות.
העובדה שהבוסנים עזבו את גרמניה – ואף אחת מארבע המדינות האחרות – במספרים גדולים, נובעת ככל הנראה מהעובדה האמורה שתושבות קבע ניתנה רק לעיתים רחוקות בגרמניה.
שינוי עמדת העולם המערבי בעקבות האירועים
במקביל לרצח העם המלחמה התמשכה, ועמדת העולם המערבי – בראשות ארצות הברית – ביחס לה, השתנה גם כן.
השינוי העיקרי ביחס האמריקאי למלחמות יוגוסלביה נבע מהחלפת הממשל בבחירות לנשיאות ב-1992. הנשיא היוצא, ג'ורג' בוש האב, דגל במדיניות של התבודדות ביחס לאירופה והפחתת המעורבות בה לאחר המלחמה הקרה.
בוש ראה במאבק ביוגוסלביה משבר פנים-אירופי וטען כי על האיחוד האירופי ומדינות אירופה בכלל לנהל אותו בעצמו.
מחליפו, הנשיא הנכנס ביל קלינטון, דגל במדיניות חוץ לפיה על ארצות הברית כן להתערב במלחמות יוגוסלביה.
במקביל, האו"ם הטיל סנקציות חריפות על סרביה ומונטנגרו ומנע התערבות ישירה שלהן במלחמה.
במקום זאת, מילושביץ' העביר חיילים, שכירי חרב, נשק ואספקה לידי הרפובליקה סרפסקה.
בנוסף, ב-1993 פרצו שוב קרבות בין המיליציות הסרביות לצבא הקרואטי עם סיום הפסקת האש.
תחת לחץ אמריקאי, המלחמה הקרואטית-בוסנית הגיעה להסדר ושני הצדדים פעלו להסדיר חזית לוחמה משותפת נגד הכוחות הסרבים.
הכוחות הבוסנים והקרואטים נלחמו בשטח, והחל באמצע 1995 הם נתמכו בידי גיחות אוויריות של נאט"ו.
לבסוף, לנוכח כישלונות צבאיים בחזית והתנגדות נרחבת מצד הקהילה הבינלאומית, הרפובליקות הסרביות והרפובליקה של יוגוסלביה הגיעו להסדר שלום.
בדצמבר נחתם בפריז הסכם דייטון – הסכם המסגרת הכללי לשלום בבוסניה והרצגובינה בשמו המלא.
על ההסכם חתמו מילושביץ' מטעמה של יוגוסלביה, איזטבגוביץ' מטעמה של בוסניה והרצגובינה וטוג'מן מטעמה של קרואטיה.
לפי ההסכם, הרפובליקות הסרביות חדלו מלהתקיים וסופחו לתוך בוסניה והרצגובינה ולתוך קרואטיה על בסיס הגבול הבינלאומי המקורי שנקבע בהכרזות העצמאות שלהן.
בנוסף, בוסניה והרצגובינה חולקה כפדרציה לשלוש ארצות: סרפסקה, הפדרציה של בוסניה והרצגובינה ומחוז ברצ'קו.
בהמשך, במסגרת לקחי רצח העם שאירע בבוסניה, כוחות נאט"ו מיהרו להגיב נגד פעילות תוקפנית מחודשת של יוגוסלביה הסרבית.
ב-1998 החלה מלחמת קוסובו כאשר צבא שחרור קוסובו פעל להשגת עצמאות מיוגוסלביה.
הצבא היוגוסלבי החל לבצע פרעות באוכלוסייה האלבנית של קוסובו וארצות הברית ונאט"ו מיהרו להגיב.
קואליציית מדינות נאט"ו הוציאה לפועל את מבצע כוח מאוחד, שהיה לסדרת מתקפות אוויריות ממושכות שפגעו באופן חריף בתפקוד מערכות המלחמה של יוגוסלביה והכריחו אותה להגיע לכדי הסדר שלום.
כוח קוסובו הוקם לשמור על הסדר המדיני בארץ.
במהלך המלחמה הסרבים פעלו לבצע טיהור אתני של אלבנים, ובמקביל צבא שחרור קוסובו ביצע טיהור אתני בתושבים סרבים וצוענים יושבי חבל הארץ.
התבוסה בקוסובו כרסמה במעמדו של מילושביץ'.
הפגנות ענק ומחאות אלימות התקיימו בבלגרד ב-5 באוקטובר, ובעקבותיהן נאלץ מילושביץ' לפרוש מתפקידו.
בית הדין הפלילי הבינלאומי לאחר המלחמה
כבר ב-1993, בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר הוקם לפי החלטה של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
סמכות השיפוט שלו השתרעה על ארבע קבוצות של פשעים שבוצעו בשטח יוגוסלביה לשעבר: הפרות חמורות של אמנות ז'נבה, הפרות של דיני המלחמה, רצח עם ופשעים נגד האנושות.
בתוך בית המשפט התנהלו מספר סדרות של משפטים שחולקו לפי המערכה שלה היו קשורים במסגרת מלחמות יוגוסלביה.
אחת מהן הוקדשה לרצח העם בבוסניה.
התביעה מטעם העם הבוסניאקי הוגשה בידי פרנסיס בויל, יועץ לנשיא בוסניה איזטבגוביץ'.
פרשת ההעמדה לדין של המעורבים בפשעי המלחמה ובפשעים נגד האנושות שאירעו במסגרת רצח העם הבוסני נסגרה סופית ב-26 בפברואר 2007. סגל השופטים חולק להרכב בינלאומי, כאשר רוזלין היגינס כיהנה בתור הנשיאה ועון שווכת אל-ח'סאונה (לימים ראש ממשלת ירדן) מונה לסגן הנשיאה.
המשפט היה לתביעה של בוסניה והרצגובינה נגד סרביה ומונטנגרו (הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה).
בית הדין הפלילי הבינלאומי קבע כי לפי הרישום הדמוגרפי שלו מוערך כי 69.8%, משמע 25,609 מהאזרחים שנהרגו במלחמת בוסניה היו בוסניאקים (בנוסף נהרגו 42,501 חיילים בוסנים).
במהלך ההעמדה לדין של המעורבים ברצח העם הבוסני נקבעו שתי פרשנויות משפטיות להגדרה של רצח העם הבוסני: לפי פרשנות אחת רק טבח סרברניצה נחשב להיות רצח עם מכוון, בעוד כל ההשמדות שבוצעו נגד בוסניאקים קודם לכן במהלך המלחמה נחשבים לפשעים נגד האנושות והקדמה לקראת רצח עם.
זוהי הפרשנות הרשמית של בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר.
לפי הפרשנות השנייה מחנות הריכוז שנוהלו בידי הרפובליקה סרפסקה ואירועי הטבח וההשמדה שבוצעו במהלך שלוש שנות המלחמה שקדמו לסרברניצה (כגון טבח פריידור ווישגרד), מהווים ביחד הוכחה לכך שמלכתחילה הייתה קיימת כוונה לבצע רצח עם בבוסניאקים.
מכאן שאותם מחנות ריכוז ואירועי טבח המוניים היו חלק מרצח העם הבוסני.
זוהי העמדה הרשמית של בית הדין האירופי לזכויות אדם ובית המשפט העליון של גרמניה.
להלן רשימה חלקית של הנאשמים, חלקם בפשעים וגזר דינם:
+שםפירוטסעיפי אישום בהם הורשעגזר הדיןסלובודן מילושביץ'נשיא יוגוסלביה עד להדחתו מהשלטון בהתקוממות עממית ב-2000. בשנת 2001 ממשלת יוגוסלביה הסגירה אותו לידי בית הדין הפלילי הבינלאומי.
במהלך מלחמת קוסובו הואשם מילושביץ' בפשעי מלחמה ובפשעים נגד האנושות שבוצעו בהוראתו בקוסובו.
החל מ-2004 התדרדר מצבו הבריאותי ומונה עבורו סנגור למרות התנגדותו.
ב-11 במרץ 2006, טרם סיום משפטו, נמצא ללא רוח חיים בתאו בגיל 64, לאחר שנפטר מהתקף לב.נפטר טרם נקבע גזר דינו הסופי.
לאחר פטירתו נקבע כי פעל לביצוע טיהור אתני וכי הפר את אמנה בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם.נפטר קודם הכרעתו של המשפט.מומצ'ילו קריישניקמאבות 'המפלגה הדמוקרטית הסרבית' הלאומנית לצד קאראג'יץ'.
לאחר פטירתו של מילושביץ' היה נושא המשרה הגבוהה ביותר שהועמד למשפטים.
בעקבות הסכם דייטון כיהן עד 1998 כחבר בטריומווירט נשיאות בוסניה והרצגובינה.
הוא נתפס בשנת 2000 בידי יחידת כוחות מיוחדים של הצי הצרפתי ונשלח לבית המשפט הפלילי הבינלאומי.
הוא נמצא אשם בסדרת סעיפים ונשלח ל-20 שנות מאסר שאותם החל לרצות 2009. מאסרו קוצר והוא שוחרר ב-2013. נפטר ב-2020 מסיבוכי לקות ב-COVID-19.5 סעיפים של פשעים נגד האנושות (רצח, השמדה, רדיפה, גירוש, מעשים אחרים בלתי-אנושיים)
שוחרר ב-2013.רדובאן קאראג'יץ'פוליטיקאי, פסיכיאטר ומשורר, נשיא רפובליקה סרפסקה הראשון בין 1992 ל-1996. טען לנכונות סרבית לשליטה על שטחים שתושביהם הסרבים נעקרו מהם במלחמת העולם השנייה.
הוא הואשם שלא בפניו בבית הדין הפלילי הבינלאומי ברצח עם בשל טבח סרברניצה וכן בגין המצור בן 43 הימים שהטילו הסרבים הבוסנים על בירת בוסניה, סרייבו, במהלכו נספו כ-11 אלף מתושבי העיר.
מפקד החיל של הצבא שהיה האחראי על אזור סרברניצה במסגרת מלחמת בוסניה.
היה האחראי על ארגון וסידור ההכנות לקראת טבח סרברניצה.
גזר הדין שלו נקבע שלא בפניו ואחרי שניתן הוא נעצר בדצמבר 1998 בידי כוח הייצוב של נאט"ו.
נעצר בסרביה בשיתוף אינטרפול וסוכנות הביון הסרבית ב-26 במאי 2011, והורשע בבית הדין הפלילי הבינלאומי.
הגיש מספר ערעורים שהאחרון שבהם נדחה ב-2021.זדרבקו תולימירעוזר המפקד למודיעין ואבטחה של המטה הראשי של צבא רפובליקה סרפסקה במהלך מלחמת בוסניה.
עמד לדין על כך שביצע, תכנן, יזם, הורה וסייע בכל דרך אחרת בתכנון, הכנה וביצוע של פשעים נגד בוסניאקים בסרברניצה ובזפה (Žepa; עיירה בוסנית בה אירע טבח ב-1995 שבמסגרתו נרצחו 116 איש), לרבות ביצוע רצח עם.
היא הסגירה עצמה באופן עצמאי לרשויות בית הדין הפלילי הבינלאומי.
היא הודתה באשמה ונשלחה לרצות את מאסרה בבית כלא בשוודיה.2 סעיפים של ביצוע ג'נוסייד, 5 סעיפים של פשעים נגד האנושות (רצח, השמדה, רדיפה, גירוש, מעשים אחרים בלתי-אנושיים), סעיף 1 של הפרת דיני מלחמה (רצח אזרחים).11 שנות מאסר (קוצר בשליש).ז'לקו רזנטוביץ'מנהיג מיליציית הפושעים "נמרי ארקאן".
היה ברשימות הפושעים המבוקשים ביותר של האינטרפול במהלך שנות ה-80 וה-70 בעבור מעשי רצח ושוד במדינות אירופה ובמרץ 1999 הוציא בית הדין הפלילי הבינלאומי צו הדורש את העמדתו לדין.
בשנת 2000, קודם העמדתו לדין, נמצאו עקבותיו בידי איש הבריגדה הניידת של המשטרה הסרבית אשר התנקש בחייו.
רק לאחר ההתנקשות בחייו של רזנטוביץ' פורסם בפומבי צו העמדתו לדין בידי בית הדין הפלילי הבינלאומי.לאחר מותו הרשיע אותו בית הדין הפלילי הבינלאומי ב-24 האשמות של פשעים נגד האנושות, הפרות חמורות של אמנות ז'נבה והפרות חוזרות של דיני מלחמה.נרצח טרם הרשעתו.
במשך שנים הודגשה ההכחשה של אירועי רצח העם הבוסני ובעיקר טבח סרברניצה בקרב הסרבים, בין אם דרך המערכת הפוליטית, המשפטית, התקשורתית או החינוכית.
במקור, במהלך מלחמות יוגוסלביה, למשטר מילושביץ' הייתה שליטה מוחלטת על רשתות התקשורת, והוטלה צנזורה על כל ניסיון לפרסם מידע על אודות היחס של הכוחות הסרבים לאוכלוסייה הבוסניאקית בבוסניה.
בנוסף צבא סרפסקה ושאר המיליציות שפעלו לצידו פעלו בניסיון למחוק ראיות לפשעי המלחמה שביצעו כל אותה העת.
לאחר דיון סוער של 13 שעות, הוציא הפרלמנט הודעה בה הוא מביע צער על שאירע והתנצל על שלא נעשה די על מנת למנוע את הטבח, אולם ההחלטה נמנעה מלקרוא לטבח "רצח עם".
ברנקו רוזיץ', נציג המפלגה הסוציאליסטית, אשר בראשה עמד מילושביץ' בשנות ה-90, אמר: "אנו לוקחים צעד לנקיטת אחריות פוליטית המבוסס על הכרעה פוליטית עבור פשע המלחמה שאירע בסרברניצה." ראשת ממשלת סרביה שכיהנה מ-2017 עד 2024, אנה ברנאביץ', הכחישה מספר פעמים את רצח העם הבוסני.
ביולי 2025, לרגל 30 שנה לטבח סרברניצה, פורסמו מאמרים רבים שמהם עולה כי רוב הציבור בסרביה, וכלל גופי הממשל ונשיא סרביה אלכסנדר ווצ'יץ' משוכנעים שהאירועים לא יכולים להיקרא "רצח עם", והסיסמה השגורה בפי כל היא "אנחנו לא עם רצחני".
ב-8 ביולי 2015, יום הזיכרון של 20 שנה מאז טבח סרברניצה, הממלכה המאוחדת קידמה הצעה במועצת הביטחון של האומות המאוחדות לפיה האו"ם יכיר באופן רשמי בטבח סרברניצה כרצח עם.
הפדרציה הרוסית, שיוצגה על ידי שגרירה באו"ם, ויטאלי צ'ורקין, הטילה וטו על ההצעה הבריטית.
ביולי 2021 נחקק בבוסניה חוק לפיו ההכחשה של רצח העם הבוסני אינה חוקית.
החקיקה נעשתה בעיקרה בכדי להתמודד עם ניסיונות של הסרבים יושבי בוסניה להכחיש את היקף הטבח בסרברניצה, כמו גם שאר אירועי הטבח, הניצול והשימוש במחנות הריכוז במהלך רצח העם הבוסני.
בהמשך האיחוד האירופי פעל לקדם תיקון בחוק ההכחשה של רצח העם הבוסני במטרה להחמיר את חוק העונשין בדבר הכחשה.
הרפובליקה סרפסקה היושבת בתוך הפדרציה של בוסניה והרצגובינה אולצה ב-2003 לבצע חקירה מעמיקה של אירועי סרברניצה.
בהמשך, נשיא סרפסקה, דראגן צ'ביץ', הודה באופן רשמי בכך שהכוחות הסרבים ביצעו את טבח סרברניצה בבוסניאקים.
בנובמבר 2004 פרסמה ממשלת סרפסקה התנצלות רשמית על רצח העם הבוסני.
הכחשה מטעמם של גורמים פרטיים
מספר רב של גורמים פרטיים הכחישו את עצם התרחשותו של רצח העם הבוסני.
העיתון הבריטי "מרקסיזם חי" הפועל מטעם המפלגה הקומוניסטית המהפכנית של בריטניה, הכחיש את רצח העם ואף טען כי למעשה מתרחש טיהור אתני כלפי סרבים בידי בוסניאקים במסגרת מלחמת בוסניה.
בשנת 1993 המגזין פרסם כתבה שכותרתה "רצח עם מבוצע נגד הסרבים" ובה פורסמו תמונות מרצח העם הסרבי, ארבעים שנה קודם לכן, שנטען כי הן עכשוויות.
בין אישי הציבור ומשפיעי דעת קהל שמכחישים את רצח העם הבוסני נמצא הבלשן, פובליציסט והיסטוריון האמריקאי מרקסיסטי נועם חומסקי, שבספריו הפיח טענות שקריות לפיהן פרשת רצח העם הבוסני נבעה למעשה מתעמולה אמריקאית שהייתה חלק מקונספרציה שמטרתה הייתה להביא לנפילת יוגוסלביה.
נאשמים בפשעי מלחמה הקשורים ברצח העם הבוסני השתמשו לא פעם בטיעוניו של חומסקי להצדקת מעשיהם מול בית הדין הפלילי הבינלאומי.
חומסקי אף התראיין בפני הטלוויזיה הסרבית הממלכתית איפה שהציג את טענותיו על אודות קנוניה אמריקאית ורצח עם מפוברק.
זוכה פרס נובל לספרות האוסטרי, פטר הנדקה וצייד הנאצים וההיסטוריון הישראלי-אמריקאי, אפרים זורוף, שניהם סירבו בפומבי להכיר בצדקת העונשים שנקבעו בידי בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) ובית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר.
הפילוסופים אלן פינקלקראוט וסלבוי ז'יז'ק תקפו את הנדקה על שצידד במשטר מילושביץ' והציע להיות עד מטעם ההגנה במשפט שלו.
פרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים, יהודה באואר, טען ביחס לטבח סרברניצה כי היה זה: "מעשה של רצח, אך לא רצח עם." ההיסטוריון גדעון גרייף גם כן צידד בעמדה זאת.
באתר הטבח בסרברניצה שבבוסניה והרצגובינה הוקם בית עלמין להנצחת הנרצחים.
בית העלמין מוקדש ל-8,372 אזרחי סרברניצה שנרצחו בטבח שביצעו אנשי צבא רפובליקה סרפסקה.
אף על פי שרוב הקורבנות היו בוסניאקים מוסלמים, הקבורה מעורבת בין מוסלמים סונים לקרואטים קתולים.
עם התמשכות הזיהוי והמציאה של גופות נרצחים עם הזמן, מתווספים קברים לבית העלמין.
על אף ש-600 הקבורות הראשונות התרחשו ב-31 במרץ 2003, בית הקברות לא נחנך רשמית עד 20 בספטמבר 2003. בטקס הפתיחה של בית העלמין, נשיא ארצות הברית לשעבר, ביל קלינטון, היה הנואם העיקרי.
ביולי 2005, ביום השנה העשירי לטבח סרברניצה, הקונגרס של ארצות הברית העביר חקיקה להנצחת רצח העם הבוסני.
החקיקה קודמה בידי חבר בית הנבחרים כריס סמית' והסנאטור בן קרדין.