tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חתנים נוספים שלו היו הרב נפתלי צבי הירש הלברשטאם מפיקלה, רבי אבי עזרא זליג מקלושין, רבי אבי עזרא זעליג מבלנדוב-קוז'ניץ ורבי אלתר מאיר דוד מוואלברוום.
רבי שמואל שמלקה, חתנו של רבי אלעזר מקוז'ניץ.
כיהן בקוז'ניץ ובמלחמת העולם הראשונה עבר לראדום.
בנו וממלא מקומו בראדום היה רבי אלעזר אלימלך חתנו של רבי מאיר שלום מקאלושין.
רבי אברהם יהושע העשיל (תקצ"ו - י"ח בתשרי תרנ"א) כיהן בפשמישל.
בניו היו רבי צבי הירש מפומרן ורבי מאיר מקוזלוב, שהיגר לארצות הברית בשנת תרצ"א ונפטר בתש"ב.
חתניו של רבי אברהם יהושע העשיל היו רבי שלום מפשמשיל ורבי אהרן רבה של סטרליסק, שניהם משושלת סטרליסק.
בנו של רבי מאיר היה רבי משה מקוזלוב.
בזיווג ראשון חתן הרב אלתר מריגליץ, ובזיווג שני חתן רבי אהרן מברז'אן.
בניו הם רבי מאיר שכיהן כאדמו"ר מקוזלוב (נפטר בתש"פ, 2020) ורבי שמואל שלום המכהן כאדמו"ר מקארוב בניו יורק.
חתניו של רבי משה הם רבי יחיאל מיכל מקוסון בורו פארק ורבי בעריש מנארול.
בניו היו רבי שלום שכיהן בראווה-רוסקה ונרצח בשואה ורבי זונדל שכיהן בריישא ואחר כך בחלם אף הוא נרצח בשואה.
בנו של רבי זונדל היה רבי ישראל רבה של ראפקה.
בנו רבי אברהם יהושע העשיל מילא את מקומו.
רבי ישכר דב (בער), "האדמו"ר הפולני", כיהן בלובטשוב.
בנו היה רבי שלום מוואלברום, חתן רבי אלתר דוד מוואלברום.
חתניו של רבי שלום היו רבי יהושע מקמינקא-לבוב והרב אלכסנדר מאיר בן רבי פנחס מאוסטילה.
בנו השני של רבי בער, רבי דוד (-י"ח באייר תשט"ז), כיהן בניו יורק בשם האדמו"ר לובטשוב.
היה חתנו של רבי שלום מאלעסק.
חתנו של רבי יהודה צבי מדולינא וממלא מקומו.
במלחמת העולם הראשונה ברח למונקאץ' וכיהן שם כאדמו"ר מדולינא.
חתנו היה רבי נפתלי גולדברג, נכד רבי שלמה זלמן מוויליפולי.
חיבר ספר בשם "קול נפתלי" על התורה ועל הש"ס.
כיהן בוורשה ברחוב פשיבק ועל שמו כונה האדמו"ר מפשיבק.
לרבי יהושע היו חמישה בנים וארבע בנות.
בתו הצעירה הייתה מאשתו השנייה.
בנו השני, רבי ישכר דב מילא את מקומו בבעלז.
מלבדו כיהנו עוד ארבעה מבניו באדמו"רות:
היה חתנו של רבי מנחם מנדל, ה"צמח צדיק" מוויז'ניץ.
בשנת תרמ"ז החל לכהן ברבנות סקאהל.
לאחר פטירת אביו בשנת תרנ"ד, החל לכהן באדמו"רות.
בשנת תר"ס הקים ישיבה בסקאהל.
חתניו היו אחיינו רבי אהרן מבעלז, אחיינו רבי פנחס מבורשה ורבי אריה לייב ממושינא.
בנו היה רבי שלום, חתן בן דודו רבי ישראל מוויז'ניץ ובזיווג שני חתן רבי אלתר מריגליץ.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה הוברח דרך ההרים לוויז'ניץ משם נמלט עם חמיו לגרוסוורדיין.
לפני מלחמת העולם השנייה היגר לארצות הברית וכך ניצל מהשואה.
לאחר המלחמה עלה לארץ ישראל והתגורר בתל אביב ובסוף ימיו בשיכון ויז'ניץ בבני ברק.
נפטר בד' בטבת תשכ"ב ונקבר בטבריה.
בנו רבי ברוך מילא את מקומו בבורו פארק.
בן נוסף של רבי שמואל, רבי אליהו חיים, היה חותנו של אחיינו רבי ישראל בן רבי אהרן מבעלז.
כיום מכהן בנו של רבי ברוך, רבי שלמה.
בנו של רבי שלמה, רבי שלום, מכהן כאב"ד סקאהל וראש ישיב "תורת חיים" במונסי.
חתניו היו רבי שמואל אבא מזולקוב, רבי אלעזר מדז'בנה ורבי יצחק מנחם מוואלברום.
בנו היה רבי פנחס, חתן רבי יחיאל מיכל מזווהיל כיהן בלבוב.
רבי אריה לייביש ממגרוב ואחר כך בראווה-רוסקה.
חתנו של רבי מנחם נחום מלויעב.
בניו היו; רבי נחום אהרן שכיהן כאדמו"ר ממגרוב בלבוב.
חתן דודו רבי משה מרדכי ממקארוב; רבי יהושע העשיל.
מילא את מקום אביו בראווה רוסקה; רבי יצחק אליהו.
רבי יצחק מאיר כיהן ברדחוב וברעדים.
בנו רבי משה כיהן בהולשיץ.
לרבי ישכר דב היו ארבעה בנים וחמש בנות.
בנו ובתו הגדולים היו מנישואיו הראשונים.
ממשיכו באדמו"רות היה רבי אהרן רוקח.
בניו האחרים היו רבי יהושע רוקח מירוסלב, חתן רבי יוסף מאיר ממחנובקה, רבי מרדכי רוקח מבילגורייא (אביו של רבי ישכר דב רוקח, האדמו"ר הנוכחי בשושלת בעלזא) ורבי שלום רוקח מאפטא, חתן רבי ישראל מסטולין.
בנו של רבי יהושע רוקח היה יצחק דוד, אביו של רבי יהושע האדמו"ר ממחנובקה בעלזא.
חתנו של יצחק דוד הוא רבי שלמה לייב רוקח מירוסלב מאחוזת ברכפלד (מודיעין עילית).
רבי שלמה לייב הוא בנו של רבי נפתלי בן רבי אלתר אליעזר בן רבי ישעיהו שלום רוקח נכד רבי יהודה זונדל רוקח.
רבי שלמה לייב מירוסלב כיהן לפני התמנותו לאדמו"ר, כראש רשת הכוללים של חסידות בעלז.
חיבר מספר ספרים בהלכה ומשמש כאב"ד בבית הדין של מודיעין עילית (בהרכב החסידי), שם ייסד גם בית מדרש גדול.
אחיו הרב אלעזר מכונה האדמו"ר מרופשיץ.
שושלת טולון הייתה השושלת המוסלמית העצמאית הראשונה ששלטה על הלבנט (868–905 לספירה), לאחר שנפרדה הלכה למעשה מהשלטון המרכזי של האימפריה העבאסית.
במאה ה-9 גרמו סכסוכים פנימיים בקרב המוסלמים להחלשות השליטה של בית עבאס על חלקים מהח'ליפות המוסלמית ובכללם הלבנט.
ב-868 מינה עצמו המפקד ממוצא טורקי, אחמד אבן-טולון, כשליטה המקומי של מצרים.
בהמשך השיג אוטונומיה מהח'ליפות העבאסית, אם כי כמו שאר השושלות העצמאיות המוסלמיות של התקופה נשאר כפוף באופן סמלי לח'ליף העבאסי בבגדאד.
במהלך שנות שלטונו של אבן-טולון (868-884) ויורשיו, התפשטה השושלת הטולונית מזרחה והשתלטה על שטחים נוספים כגון בקעת הירדן, החג'אז, קפריסין וכרתים.
לאחר מות אחמד אבן טולון עלה לשלטון בנו ח'ומארוויה, שזכה להישגים צבאיים ודיפלומטים נרחבים והפך לשחקן חשוב במזרח התיכון.
יורשיו של ח'ומארוויה היו מספר אמירים לא מוצלחים שהותירו את ניהול ענייני המדינה לעבדיהם ממוצא טורקי ואפריקאי.
בשנת 905 נכשלו הטולונים בעצירת פלישה של צבא עבאסי לשטחם, שהחזירה את השליטה האפקטיבית על מצרים וסוריה לידי העבאסים.
התקופה הטולונית התאפיינה ברפורמות כלכליות, מנהליות ותרבותיות.
אחמד אבן-טולון שינה את מערכת המסים והפך את הסוחרים לבעלי בריתו.
הוא גם הקים צבא טולוני חזק, והעביר את הבירה מפוסטאט לאל-קטאיע (שתי הערים הן חלק מקהיר של ימינו) והקים שם את מסגד אבן טולון המפואר, אחד המסגדים הגדולים בעולם.
העלייה והנפילה של השושלת הטולונית התרחשה על רקע היחלשותה של האימפריה העבאסית ששלטה באותה תקופה במרבית המזרח התיכון, בעקבות משברים כלכליים קשים וחוסר יציבות שהתבטא באירועים כגון מרד סמארה.
חולשה זו אפשרה למנהיגים מקומיים בעולם האסלאם לצבור כוח על חשבון השלטון המרכזי העבאסי, אם כי ללא הנתקות מוחלטת ממנו ולרוב תוך המשך ההכרה הסמלית בח'ליף העבאסי.
קודם לשושלת טולון היו תנועות מקומיות במצרים כגון פלג של תומכי עלי וקופטים שניסו גם הן לצבור כוח על חשבון השלטון העבאסי, אך אלה השיגו הישגים מעטים בלבד במאבקיהם.
אחמד אבן-טולון היה חייל של חיל-משמר ממוצא טורקי בעיקר, שהוקם על ידי העבאסים ושכן תחילה בבגדאד.
לאחר הקמת סמארה על ידי הח'ליף אל-מעתצם הועבר חיל המשמר לעיר זו.
בשנת 868 נשלח אבן-טולון למצרים כדי למשול בה מטעם הח'ליף העבאסי אל-מעתז.
בשנת 877 נשלח כוח עבאסי להדיח את אבן-טולון מכסאו בעילה שלא הסכים לשלם מס מספיק גדול לח'ליף, אך אבן-טולון הצליח להדוף את המתקפה על שטחו ואף השתלט על סוריה בשנה שלאחר מכן.
עם אוטונומיה מלאה, לאחר שכבר לא היה צורך לשלם מיסים לח'ליף העבאסי, התפנה אבן-טולון להשקעת משאבים בבניית תעלות השקיה וצי ימי נרחבים, שהעבודה עליהם תמרצה את הכלכלה המקומית באופן משמעותי.
בשנת 878 נכבשה בקעת הירדן על ידי הטולונים ובהמשך התפשט שטחה של השושלת צפונה לעבר הרי הלבנון ועד לגבול עם האימפריה הביזנטית.
התרחבות משמעותית זו העניקה לטולונים עומק אסטרטגי כדי להגן על עצמם מהצבא העבאסי.
אחמד אבן-טולון הותיר אחריו צבא עצמאי סדיר ומאומן היטב, כלכלה יציבה וממסד בירוקרטי יציב שהטיב לנהל את ענייני הממשל.
הוא מינה את בנו ח'ומארוויה (خمارويه) ליורש.
לאחר מות אביו, ח'ומארוויה עלה לשלטון כיורש.
האתגר הראשון שעמד בפניו הייתה הפלישה לסוריה של צבאות הח'ליפות העבאסית שנערכה על פי החלטתו של אל-מואפק, השליט בפועל של הח'ליפות.
ח'ומארוויה גם היה צריך להתמודד עם עריקה של אחד מבעלי הברית העיקריים של אביו למחנה הפולשים.
השליט הצעיר השיג הישגים צבאיים ופוליטיים, הצליח להדוף את הפלישה ובשנת 890 אף הרחיב את שלטונו עד לצפון עיראק ולעיר טרסוס (חלק מטורקיה של ימינו).
לאור כוחו הצבאי והכלכלי והפיכתו לשחקן מרכזי במזרח התיכון לבית עבאס לא הייתה ברירה אלא להכיר בשלטונו, והוא חתם איתם על הסכמים.
בהסכם הראשון ב-886, אל-מואפק הכיר בשלטונו של ח'ומארוויה בסוריה ומצרים לתקופה של 30 שנה.
הסכם שני נחתם בשנת 892 עם הח'ליף אל-מעתדד הראשון, שאשרר את ההסכם הראשון.
שני ההסכמים גם נועדו כדי לחדש את מעמדה של שושלת טולון ככלי-שרת עבור הח'ליפות העבאסית.
על אף הישגיו הרבים, בתקופתו של ח'ומארוויה גם החלה הדעיכה של שושלת טולון.
משברים פיננסיים, אלימות פוליטית פנימית, וצעדים שנקטו העבאסים, כולם היו גורמים שתרמו לתחילת דעיכתה של השושלת.
האמיר הראשון, בנו של ח'ומארוויה, היה ג'אייש, אך הוא הודח על ידי מפקדי הצבא בשנת 896 זמן קצר בלבד לאחר עלייתו לשלטון.
אחיו בארון אבן ח'ומארוויה ירש אותו.
בתקופת שלטונו שארכה שמונה שנים לא הצליח להחיות את השושלת ולבסוף התנקשו בחייו בשנת 904. בתקופתו הצבא העבאסי כבר השתלט חזרה על סוריה והיה על סף פלישה למצרים.
אחמד אבן טולון ייסד עיר בירה חדשה, בשם אל-קטאיע (חלק מקהיר של ימינו) עבור השושלת, מצפון לעיר הבירה הקודמת פוסטאט.
בעיר הבירה החדשה הקים את מסגד אבן טולון ובנה אותו בסגנון סמארני (סגנון בנייה שהיה נהוג בתקופה שבה הח'ליפות העבאסית העבירה את בירתה מבגדאד לסאמרה).
לא רק המסגדים של התקופה נבנו בסגנון ארכיטקטוני זה אלא גם בתי המגורים הטולונים, שבחלקם שרדו עד היום.
בתקופה ח'ומארוויה היו אף יותר השקעות בבנייה ותרבות מאשר בתקופת אביו.
הוא בנה ארמונות עם גנים מפוארים לעצמו ולמי שרצה בטובתו.
האורוות הפרטיות שלו היו גדולות עד כדי כך שסיפור עממי מאותה תקופה אומר שח'ומארוויה מעולם לא רכב על אותו סוס יותר מפעם אחת.
אף על פי שבזבז הרבה ממשאבי השושלת על פאר ורהבתנות, עודד ח'ומארוויה גם את צמיחתה של יצירה תרבותית ונתן חסות למשוררים ואינטלקטואלים.
אחד מבני חסותו, והמורה לילדיו, היה הבלשן הידוע מוחמד בן עבדאללה בן מוחמד מוסלם.
שיר הלל נכתב על ידי קאסים בן יחיא אל-מריאמי כדי לחגוג את ניצחונותיו של ח'ומארוויה בשדה הקרב.
בעזרת תיווך של יועציו ארגן ח'ומארוויה את אחד הנישואים הפוליטיים החשובים ביותר בהיסטוריה של האסלאם של ימי הביניים.
הוא הציע את בתו לח'ליף העבאסי אל-מעתדד הראשון בבגדאד.
הנישואים התקיימו בשנת 892 והתקיימה מסיבה מפוארת, שכחלק ממנה העניק ח'ומארוויה כמתנה אוצר עצום של בין 400 אלף למיליון דינר.
יש שמשערים שהנישואים האלה וההשקעה הכספית של ח'ומארוויה בהם היו ניסיון מחושב של העבאסים להחליש את שושלת טולון.
סיפורה של מסיבת הנישואים המפוארת בין הנסיכה הטולונית לח'ליף העבאסי נזכר על ידי תושבי מצרים כסיפור עממי לאורך מאות שנים ואף עד התקופה האימפריה העות'מאנית, וישנם תיאורים שלה בכרוניקות וסיפורי עם.
הצורך להקים צבא אוטונומי היה ברור לאחר מרידות מצד מושלים מקומיים שחיו תחת שלטונו של אחמד אבן-טולון.
בהתאם, יצר אבן טולון צבא סדיר ועצמאי ובנה צי ימי, שחייליו היו ממוצא אתני מעורב, בעיקר ממלוכים ממוצא יווני, סודני או פרסי.
ח'ומארוויה המשיך במדיניות של אביו לנהל צבא ממוצא אתני מעורב והיה בכך תרומה לכוחו של הצבא, שכן הגדודים נהנו מהכישורים שכל קבוצה הביאה עימה: החיילים הסודנים האפריקאים, שכירי החרב היוונים והחיילים-עבדים הטורקים שיובאו מטורקסטן.
אבן טולון ייסד יחידת עלית שהגנה על משפחת טולון עצמה, ויחידה זו היווה את הגרעין האיכותי של הצבא.
החיילים של יחידה עלית זו כנראה הגיעו ממחוז ע'ור באפגניסטן תחת שלטונו של אבן-טולון, ומערבים מקומיים בזמן שלטונו של ח'ומארוויה.
בטקס שנערך בשנת 871, נשבעו כוחותיו של אבן-טולון אישית כלפיו.
עם זאת היו לעיתים עריקות מהצבא, כולל עריקות של מפקדים בכירים, לטובת העבאסים, בעיה שהצבא הטולוני התמודד איתה לכל אורך קיומו.
להלן רשימת קרבות משמעותיים שבהם הצבא הטולוני השתתף:
בשנת 877 הצליחו הכוחות הטולונים להדוף פלישה של העבאסים ואילצו את המצביא העבאסי מוסא אבן בוע'ה להזניח את תוכניתו להדיח את אחמד אבן-טולון משלטונו.
בשנת 878, תחת האמתלה של ג'יהאד להגנת הגבול עם אסיה הקטנה מפני הביזנטים, כבש הצבא הטולוני את סוריה.
בשנת 885 לחם הצבא הטולוני בהובלתו של ח'ומארוויה עם הצבא העבאסי בקרב גדול בדרום ארץ ישראל, לאחר שכבשו העבאסים את סוריה ומושל סוריה ערק לטובתם.
בקרב זה, לאחר שגם ח'ומארוויה וגם המצביא העבאסי נמלטו על נפשם, השיג אחד הגנרלים הטולונים את הניצחון עבור השושלת הטולונית.
בשנים 885–886 הביס הצבא הטולוני בהובלת ח'ומארוויה את מושל מוסול, על אף שצבאו של האחרון היה גדול יותר.
ניצחון זה של השושלת הטולונית גרם לאפקט דומינו ומושלים מסיציליה ועד חרן נכנעו בפני ח'ומארוויה.
בשנים 896–905, לאחר דעיכת כוחה של השושלת, נכשלו הטולונים בעצירת הצבא העבאסי מלפלוש לשטחם, לכבוש לבסוף את עיר הבירה אל-קטאיע ולשים סוף לשושלת.
תחת שלטונו של אחמד אבן-טולון שגשגה כלכלת מצרים.
התוצר החקלאי היה גבוה באופן יוצא דופן בזכות הצפות קבועות ותדירות של הנילוס.
סקטור מרכזי אחר בכלכלה הטולונית, שבו התרכזו ההשקעות ובו הטולונים סחרו עם ארצות אחרות באגן הים התיכון היה הטקסטיל, ובפרט בדים מפשתן.
כמו כן, ערך אבן-טולון רפורמות במנהל ובמערכת המיסוי, ובעזרתם קירב אליו את מעמד הסוחרים.
הוא אף שמר על אוטונומיה וסירב לשלם מיסים גדולים לשלטון המרכזי העבאסי בבגדאד, מה שאפשר להפנות את הכספים להמרצת הכלכלה המקומית.
במהלך התקופה 870–872, נטל אבן-טולון באופן הדרגתי שליטה על המנהל הפיננסי המצרי.
בשנת 871 החל המס על האדמות החקלאיות (ח'ראג') להיות מועבר אליו במקום לעבאסים.
בצורה דומה החל אבן-טולון לגבות מיסים מסוריה לשושלתו והשיג ניצחון על אבן-מוד'בּיר, ראש משרד הפיננסים ואחד מחברי האליטה הבירוקרטית העבאסית.
אל-מואפק, שליטה בפועל של הח'ליפות העבאסית באותה תקופה, לא ראה בעין יפה את הפעילויות של אבן-טולון בתחום הפיננסי, ורצה להבטיח שהכנסות המיסים הגדולות ממצרים יוזרמו לקופת העבאסים כדי לממן את דיכוי מרד הזאנג' ובאופן כללי להחליש את האוטונומיה של שושלת טולון.
הצורך המיידי של הח'ליפות בבגדאד לכסף גרמה לה להתרכז במאמצים להשגת עושרה הרב של מצרים.
הסכסוך הוביל להתנגשות צבאית לאחר שאבן טולון סירב לדרישתו אל-מואפק להעביר לו את ההכנסות מקופת מצרים, ועל רקע זהה נשלח בשנת 877 כוח צבאי עבאסי במטרה להדיח את אבן-טולון מכסאו.
עם זאת, לפחות בשני מקרים העביר אבן-טולון לח'ליפות העבאסית סכומים נכבדים של כסף ומתנות.
תחת שלטונו של ח'ומארוויה נחתמו באופן רשמי הסכמים בין העבאסים לבין שושלת טולון שהכריזו על סיום העוינות בין הצדדים ולהעברה של מנחה שנתית מצד הטולונים לטובת השלטון העבאסי.
בהסכם הראשון של שנת 886 הוחלט על הסעיפים הפיננסים של היחסים ביניהם.
גובה המנחה שנקבע היה ככל הנראה 300 אלף דינר על בסיס שנתי.
לאדמיניסטרציה הטולונית במצרים היו מספר סממנים ראויים לציון.
הממשל היה ריכוזי באופן יוצא דופן והתבסס על תמיכה מצד האליטות המסחריות, הדתיות והחברתיות של מצרים.
אחמד אבן-טולון החליף את הפקידות ממוצא עיראקי בבירוקרטים מצריים.
בסך הכל נסמך הממשל על קהילת הסוחרים החזקה עבור תמיכה דיפלומטית ופיננסית, וכך למשל היה פקיד הפיננסים הראשי של אבן-טולון חבר בכיר בקהילת הסוחרים המצרית.
לאורך רוב שנותיה שמרה השושלת הטולונית על יציבות שלטונית, וזו הייתה דרך נוספת שבה תרמה לשגשוגה הכלכלי של מצרים.
בתגובה לרפורמות של הטולונים שנועדו לייעל את המערכת הפיסקאלית פרצו מספר מרידות מבודדות של קופטים וערבים נוודים במצרים העליונה, אך אלה לא הצליחו לצבור מספיק תנופה כדי לאיים באופן ממשי על יציבות השושלת.
הכלכלה התחזקה בזכות רפורמות שהונהגו זמן קצר לפני השושלת הטולונית וגם על ידי רפורמות שהיא עצמה הנהיגה, לשינויים במערכת הגבייה והערכה של מיסים והרחבה של השיטה לחתימת חוזים לגבי המיסים העתידיים שחקלאים ישלמו, שהעניקה יציבות וביטחון פיננסי לחקלאים ותרמה לעלייתה של אליטה בעלת-אדמה במצרים.
הרפורמות הפיננסיות והאגרריות של אבן-טולון גרמו לחקלאים לעבוד בחריצות על אף המיסים הכבדים שהוטלו עליהם, מה שתרם לאוצר השושלת.
כמו כן בוטל הנוהג של פקידי מנהל לגבות כספים עבור הרווח הפרטי שלהם.
מאפיין נוסף באדמיניסטרציה של שושלת טולון הוא ביטול העדיפות שניתנה למטרופולין המרכזי של מצרים על חשבון אזוריה האחרים של הארץ.
קודם לשושלת הזו, הושקעו מרב ההכנסות ממיסים במטרופולין המרכזי תוך הזנחת הפריפריה, אך תחת שלטונו של אבן-טולון השתנה הדבר וכספים הושקעו כדי לקדם בנייה מסחר ותעשייה גם באזוריה המרוחקים של מצרים.
ח'ומארוויה ירש כלכלה יציבה ועשירה מאביו ושושלת עם מנהל תקין.
בעת מות אביו ועלייתו לשלטון, הגיע אוצר השושלת ל-10 מיליון דינרים, סכום כסף גדול מאוד עבור התקופה.
עם זאת עד מותו של ח'ומארוויה בשנת 896 התרוקן האוצר, והדינר איבד מערכו והיה שווה שליש אחד מערכו בתחילת התקופה.
חלק מהאסון הפיננסי הזה מיוחס למשיכתו של ח'ומארוויה לפאר ונהנתנות.
סיבה אחרת היא ניסיונותיו לקנות תמיכה פוליטית בכסף.
בין שאר ההוצאות הגדולות של ח'ומארוויה ניתן לציין את המנחה העצומה, בין 400 אלף למיליון דינר בשוויה, אשר העניק לבית עבאס בזמן חתונת בתו עם בן המשפחה העבאסית.
יש שמשערים, לכן, שהחתונה כולה הייתה ניסיון מתוכנן מצד העבאסים לרוקן את אוצר השושלת הטולונית.
שושלת ברז'אן היא שושלת חסידית מצאצאי רבי משולם שרגא פייבוש הלפרין, רבה של ברז'אן ומחבר הספר "שפת אמת".
רבי משולם פייבוש (תק"ע - י"ט באלול תרל"ה) היה בנו של רבי נפתלי הירץ, תלמידו של החוזה מלובלין ורבה של ברעזאן.
היה חתנו (בזיווג שני) של רבי אשר ישעיה רובין מרופשיץ.
לאחר פטירת אביו בשנת תר"ה מונה לרב על מקומו.
הוא הנהיג עדת חסידים, ובשל זאת בני העיר סילקוהו מהרבנות, למרות פועלם של רבי חיים מצאנז ורבי מאיר מפרמישלאן להשאירו.
מאשתו הראשונה נולדו לו בן- הרב חנניה יוסף, ובת- ברכה אשת רבי יעקב יעקבקא הלפרין מסוקולבקה מחבר הספרים ברכת יעקב ויעקב לחק.
אחריו כיהן בנו רבי אברהם זרח אריה לייב (ר' לייבוש) הלפרין.
מחבר ספר "אמת יהודה" ו"אמרי יהודה".
חתנו היה רבי מרדכי בן רבי אליעזר השני מאוזיפולי.
רבי משולם פייביש אב"ד זאבליא.
חתנו של רבי פנחס חודרוב מזאבליא וממלא מקומו.
לאחר פטירת המהרש"ם מילא את מקומו ברבנות ברז'אן.
חתן דודו רבי מאיר משאץ.
חתנו היה רבי משה רוקח מקוזלוב (מגזע בעלז).
חתנו של רבי אליהו מזאלין.
כיהן כרב ואדמו"ר בזאלין, ברז'אן וריישא.
בשנת תר"צ היגר לארצות הברית.
היה תלמידו של סבו מסאסוב וכיהן כאדמו"ר מסאסוב בלבוב ובארצות הברית.
חתן הרב שמעון אלתר תאומים-פרנקל רב בפדגרוזה (חתנו של רבי דוד מקשאנוב).
רבי אשר ישעיהו כיהן ברבנות בסקאלה ובדמבניק הסמוכה לקרקוב.
היגר לארצות הברית וכיהן ברבנות בניו יורק.
לאחר המלחמה כיהן כרב מחנה ברגן בלזן והאזור, ומל למעלה מ-1500 ילדים והשיא למעלה מ-1700 זוגות, וכן עסק יחד עם הרב שלמה דוד כהנא באיחוד משפחות והיתר עגונות.
בשנת תש"ח היגר לארצות הרבית וכיהן ברבנות בבראנזוויל.
רבי דוד ממלא מקום אביו בדובשיץ.
היה חתנו של רבי שמואל אנגל התגורר לאחר נישואיו בשנת תר"צ ברדומישל, והוציא את ספרי חותנו.
נפטר בג' בתמוז תש"ה במחנה עבודה דורנוב.
בנו היה הרב אלחנן הלפרין מגולדרס גרין בלונדון.
בנותיו היו שלאמצי אשת הרב משה יהודה קירשנבוים (בנו של הרב יוסף חיים ראב"ד טרנוב) ומרים אשת הרב נתן אהרן זלטנרייך (בנו של הרב אשר אנשיל יצחק אב"ד וואדאוויץ), שתיהן נרצחו בשואה עם כל משפחתן.
בשנים האחרונות (משנת תשע"ח) הוקמה חצר חסידית בירושלים בשם "ברז'אן" על ידי רבי נפתלי צבי הלפרין, נכדו של רבי אלחנן הלפרין מצאצאי אדמו"רי ברז'אן, וחתן רבי מנחם נחום טברסקי האדמו"ר מטשערנוביל.
שושלת ג'ין (1115–1234) (בכתב סיני: 金 במובן המילולי "זהב", או 金朝 מבטאים בערך "צין צ'או", בכתב פין-יין: Jīn Cháo), הידועה רשמית כשושלת "ג'ין הגדולה" (דא ג'ין – 大金) הייתה שושלת טונגוסית, אחת השושלות האחרונות שמלכו בסין לפני הפלישה המונגולית.
היא שלטה בשנים 1115–1234 בצפון-מזרח סין.
השושלת מכונה תכופות "השושלת הג'ורצ'נית" או "ג'ין הג'ורצ'נית", מכיוון שהקיסר המייסד שלה, ג'ין טאי-דזו (1115–1123), ושאר מנהיגיה היו ממוצא ג'ורצ'ני – הם השתייכו לשבט "וניאן", אחד השבטים הג'ורצ'נים הגדולים ביותר.
במאה ה-17 שינו הג'ורצ'נים את שמם ל"מנג'ו" כלומר מנצ'ורים.
הג'ורצ'נים עסקו בעיקר בחקלאות, בדיג ובציד, בעמק הנהר סונגהואה (סונגרי) ובגדות החלק התחתון של הנהר אמור.
הם סבלו מדיכוי מצד שושלת ליאו (907–1125) ששלטה בצפון סין ואילצה אותם לשלם מיסים כבדים בסוסים, זהב ודברי ערך אחרים.
בהתחלת המאה ה-12 הרים ראש השבט "וניאן", אגודה, את נס המרד של הג'ורצ'נים נגד שושלת ליאו.
המרד נמשך כתשע שנים ונהנה מתמיכת שושלת סונג (960–1279) ששלטה מדרום לאימפריה ליאו ובירתה הייתה קאיפנג.
שושלת ג'ין קמה בעקבות ניצחון המורדים של טאי-דזו נגד שושלת ליאו.
אחרי שנת 1125 נהדפו קיסרי ליאו אל האזורים המערביים של סין, בהם נודעו כ"ליאו המערביים" או כ"ממלכת קארה-חיטאי".
אחרי הניצחון על שושלת ליאו, הפרו מנהיגי שושלת ג'ין את הסכם הברית עם סונג ויצאו למלחמה ממושכת גם נגדם, שנמשכה, בהפסקות, קרוב למאה שנים.
בעת שלטונם, אימצו הג'ורצ'נים של ג'ין את המנהגים הסיניים ואף ביצרו את החומה הסינית הגדולה נגד האיום המונגולי.
בימי שושלות ג'ין וסונג, הגיע העם הסיני להישגים רבים בתחום התרבות והטכנולוגיה, כגון פיתוח אבק השרפה ותחיית הקונפוציאניזם.
קיסרות ג'ין התפשטה ממנצ'וריה בצפון ועד נהר הואי בדרום.
בשנת 1234 נפלה קיסרות ג'ין בידי הכובש המונגולי ג'ינגיס חאן, לאחר התנגדות ארוכה ועיקשת.
שושלת ג'ין הוקמה בשנת 1115 באזורים ג'ילין וחיילונגג'יאנג של ימינו על ידי מנהיג בשם אגודה, שהיה ראש של שבט ג'ורצ'ני גדול בשם "ואניאן".
לפי המסורת, היה אגודה צאצא של חנפו, אבי השבט.
אגודה העניק לממלכתו החדשה את השם הסיני ג'ין, לפי משמעות השם הג'ורצ'ני של הנהר אצ'ווהו, כלומר "זהב".
נהר זה, שנקרא לימים אשי הוא יובל של הנהר סונגהואה, ממזרח לחרבין.
יריביהם הראשונים של הג'ורצ'נים היו בני החִיטַאיים (Khitans), עם ממוצא פרוטו-מונגולי ששושלת הקיסרים שלהם ליאו, שלטו במונגוליה, בצפון-מזרחה ובצפונה של סין.
הם דיכאו את הג'ורצ'נים וגבו מהם מיסים כבדים.
בשנת 1115 הרים אגודה את נס המרד של הג'ורצ'נים ובשנת 1121 כרת ברית שנודעה כ"ברית דרך הים" עם הסינים בני האן מממלכת סונג הצפונית, וביחד איתם פלש לשטחי קיסרות ליאו.
אגודה הכריז עצמו קיסר, תחת השם הדתי ג'ין טאי-דזו.
בעוד שצבאות סונג כשלו בשדה הקרב, הג'ורצ'נים הצליחו במשימתם והדפו את החיטאיים מערבה אל עבר מרכז אסיה, שם הקימו החיטאיים את ממלכת קארה-חיטאי כמעין "המשך" של השושלת הקיסרית הקודמת.
בשנת 1125, אחרי מותו של טאי-דזו, שושלת ג'ין ביטלה את בריתה עם שושלת סונג ופלשה לצפון סין.
כשתבעו מנהיגי סונג את דרומה של קיסרות ליאו, שבה חיו בני האן, המקומיים שחיו עד אז תחת שלטון ליאו התנגדו בחריפות.
לעומת זאת כשבאו הג'ורצ'נים, בני ההאן נמנעו מהתנגדות ומסרו לידיהם את הבירה הדרומית של ליאו, יאנג'ינג, בייג'ינג של ימינו.
הג'ורצ'נים נהנו מתמיכתם של האצולה, שהייתה מורכבת מבני האן, בבייג'ינג.
בני ההאן ששיתפו בעבר פעולה עם קיסרי ליאו, ידעו ששולת סונג עוינת להם.
היו בני האן שערקו אל הג'ורצ'נים מממלכת סונג עצמה.
ב-9 בינואר 1127 שדדו כוחות ג'ין את ביאנג'ינג – קאיפנג של ימינו – בירת סונג הצפונית – ולקחו בשבי את הקיסר צ'ין דזונג ואת אביו הקיסר הוי דזונג.
אחרי נפילת העיר ביאנג'ינג, חלק מהנהגת סונג בראשות הנסיך קאו דזונג נמלטה דרומה וניהלו שם ממלכה הידועה כסונג הדרומית.
הם נלחמו נגד ג'ין במשך עשור.
בשנת 1141 הם חתמו עם שושלת ג'ין את הסכם שאושינג.
שה היה הסכם שלום לפיו ויתרה ממלכת סונג על כל השטחים מצפון לנהר הואי והסכימה להוצאה להורג של הגנרל שלה, הפטריוט יואה פיי.
ההסכם אושרר ב-1 באוקטובר 1142 כששליח של שושולת ג'ין ביקר בחצר סונג.
אחרי כיבוש צפון סין, עברה שושלת ג'ין תהליך של סיניזציה.
כשלושה מיליון פולשים, מחציתם ג'ורצ'נים, היגרו דרומה אל צפון סין למשך שני עשורים ומיעוט זה שלט על 30 מיליון אנשים, רובם סינים.
לג'ורצ'נים הוקצבו אדמות והם אורגנו ביחידות צבאיות.
300 משקי בית היוו "מוקה" (פלוגה) ואילו 7–10 "מוקה" היוו "מנג-אן" גדוד.
ג'ורצ'נים רבים נשאו נשים סיניות בנות האן, אף-על-פי שהאיסור על האצילים הג'ורצ'נים לשאת בנות האן לא בוטל אלא בשנת 1191. אחרי מות הקיסר טאי-זונג בשנת 1135, שלושת הקיסרים הבאים היו נכדים של ג'ין טאי-זו, משלושת בניו.
הקיסר שיזונג (1135–1149) נודע כמלומד שחיבב את הספרות הסינית הקלאסית וכתב שירה בסינית.
הוא אימץ את מסורות בני האן, אך מסר את התפקידים הבכירים בממלכה לידי אצילים ג'ורצ'נים.
מאוחר יותר בחייו, התמכר שיזונג לטיפה המרה והוציא להורג פקידים בכירים רבים שהעזו למתוח עליו ביקורת.
הוא גם הורה על רציחתם של בכירים מקרב ג'ורצ'ן שהתנגדו לו, גם בקרב השבט המוביל ואניאן.
עם זאת ב-1149 הוא עצמו נרצח על ידי קושרים מקרב האצילים וקרובי משפחתו.
הוא הוחלף על ידי בן דודו, ואניאן ליאנג.
בגלל אכזריותו, אחרי מותו נמחק שמו של וניאן ליאנג מרשימת הקיסרים.
הכרוניקנים נהגו לכנות אותו בשם "הנסיך של חאילינג".
עם עלייתו לכס המלכות שאף ואניאן ליאנג להשיג לגיטימציה לשלטונו כקיסר סין.
ב-1153 הוא העביר את בירת ממלכתו מנפת הוינינג (דרומה של חרבין של ימינו) אל הבירה לשעבר של אימפריית ליאו, יאנג'ינג (בייג'ינג).
כעבור 4 שנים, ב-1157 על מנת להנציח את שינוי הבירה, הוא הרס את בתי האצילים בנפת הוינינג.
כמו כן שיקם את בירת אימפריית סונג לשעבר, ביאנג'ינג (קאיפנג) שניזוקה ב-1127 והפכה אותה לבירה הדרומית של ממלכתו.
מתוך ניסיון למנוע מרד, הוציא ואניאן ליאנג להורג 155 נסיכים.
בשאיפה להשתלט על סין כולה, הוא תקף בשנת 1161 את מדינת סונג הדרומית.
אולם, בינתיים, הוא התמודד עם שתי התקוממויות פנימיות בו זמניות: הראשונה בשאנגג'ינג, נחלה ג'ורצ'נית ותיקה, בראשות בן דוד של הקיסר, ואניאן יונג, והשנייה התקוממות של שבטי החיטאיים.
ואניאן ליאנג נסוג עם כוחותיו מדרום סין כדי לדכא את המרידות.
צבאותיו נחלו תבוסות מידי כוחות סונג בקרב קאישי וקרב טאנגדאו.
בעקבות תבוסות אלה, נרצח הקיסר על ידי מפקדי צבאו בדצמבר 1161. גם בנו ויורשו נרצח בעיר הבירה.
על אף שהוכתר לקיסר תחת השם שיזונג באוקטובר 1162, לא הוכר מעמדו של ואניאן יונג בראש הממלכה עד שלא נרצח יורשו של ואניאן ליאנג.
דיכוי מרד החיטאיים הסתיים בשנת 1164. סוסיהם הוחרמו, והם התחילו לעסוק בחקלאות.
עם זאת כמה יחידות פרשים חיטאיות ושל שבטי קומו-שי (שבט מונגולי שישב בצפון מזרח סין) צורפו לצבא ג'ין.
מכיוון שההתקוממויות הפנימית החלישו את יכולתה של שושלת ג'ין להילחם בשושלת סונג, החלו החצר ג'ין והקיסר שיזונג במשא ומתן על שלום.
בשנת 1164 נחתם הסכם לונגשינג והוא כובד למשך 40 שנה.
בשנות ה-80 המוקדמות של המאה ה-12, הסדיר הקיסר שיזונג מחדש 200 יחידות "מנג אן" על מנת לבטל מיסים מופרזים ונקט באמצעים לעידוד החקלאות.
קיסרות ג'ין הגיעה לשגשוג, וברשותה היה מלאי של תבואה.
על אף היותו בקיא בסינית הקלאסית, קידם הקיסר שינזונג את השפה והתרבות הג'ורצ'נית.
יצירות רבות מן הקלאסיקה הסינית תורגמו לשפת ג'ורצ'ן.
בתקופתו, נוסדה אקדמיה קיסרית ג'ורצ'נית והמבחנים הרשמיים התחילו להתנהל בג'ורצ'נית.
שלטונו של שיזונג נשאר בזיכרון הקולקטיבי כתקופה של שלום ושגשוג, עד כדי כך שתקופת שלטונו הושוותה לתקופת שלטונם של שליטים אגדיים מן העבר, כגון יאו ושון.
נכדו של שיזונג, הקיסר ז'אנגדונג (1189–1208), הוקיר גם הוא את המסורות הג'ורצ'ניות, אבל התעמק בתרבות הסינית-האן, ונשא לאישה את אחת מבנות האן.
בשנת 1201 הוא ניסח קובץ חוקים שהתבסס במידה רבה על חוקי שושלת טאנג.
ב-1207 ניסתה שושלת סונג לפלוש צפונה אך כוחותיהם נהדפו על ידי צבא ג'ין.
בהסכם שלום שנחתם בהמשך, התחייבה שושלת סונג לשלם לקיסרות ג'ין מס שנתי גבוה ולהרוג את האן טואו-ז'ו, ראש הסיעה הניצית בחצר שושלת סונג.
החל מתחילת המאה ה-13 נמצאה שושלת ג'ין תחת לחצים הולכים וגוברים בצפון מצד המונגולים.
בשנת 1205 הוביל המנהיג המונגולי ג'ינגיס חאן את המונגולים לראשונה אל שטחי שיה המערביים ופעל נגדם במשך ארבע שנים.
ב-1211 פלשו כ-50,000 פרשים מונגולים לאימפריית ג'ין והתחילו לגייס לשורותיהם גם מורדים חיטאיים וג'ורצ'נים.
צבא קיסרות ג'ין מנה כחצי מיליון לוחמים וביניהם 150,000 פרשים, ולמרות זאת נטש את "הבירה המערבית" דאטונג במהלך קרב יהולינג.
שנה לאחר מכן, פשטו המונגולים צפונה ושדדו את "הבירה המזרחית" של ג'ין וב-1213 צרו על הבירה המרכזית, ג'ונג דואו או יאנצ'ין, היא בייג'ינג של ימינו.
ב-1214 הסכימו שליטי ג'ין להסכם משפיל עם המונגולים, אך שמרו לעצמם את עיר הבירה.
עם זאת באותו קיץ נטש הקיסר שואנזונג את הבירה המרכזית והעתיק אותה רשמית ל"בירה הדרומית" קאיפנג.
כל האזור מצפון לנהר הצהוב נפל כפרי בשל לידי המונגולים.
ב-1216 שכנע המחנה הניצי בחצר ג'ין את הקיסר שואנזונג לתקוף את שושולת סונג, אך לבסוף ב-1219 הובס הצבא של שושלת ג'ין בדיוק באותו מקום על גדות הנהר יאנגצה, שבו נוצח ואניאן ליאנג ב-1161. שושלת סונג לא הצליחה לנהל מלחמה בשתי חזיתות בעת ובעונה אחת.
יתרה מזאת, במאבק הירושה על הכתר ניצח הקיסר איזונג.
הקיסר החדש מיהר לסיים את המלחמה ולשוב לעיר הבירה.
הוא עשה שלום עם שכניו הטאנגוטים, עם טיבטי ששלט על ממלכת שיה המערבית, והיה בן ברית של המונגולים.
אופן המשטר של שושלת ג'ין שהתבסס על התיישבות צבאית ששיעבדה את המקומיים, השניא את עצמו על האוכלוסייה.
את אדמות האחוזות עיבדו האיכרים המקומיים עצמם.
אדמות נרחבות הופקעו על ידי הג'ורצ'נים שהפכו אותן לשטחי מרעה או לשמורות ציד.
תופעת העבדות שגשגה גם היא; לכל משפחה של איש צבא היה לפחות עבד אחד אם לא שניים, ומשפחות האצילים החזיקו ברשותן לפחות מאה עבדים מקרב המקומיים.
האיכרים גויסו בכוח לצבא והוכרחו להצטייד בציוד צבאי ובמזון בכוחות עצמם.
לעיתים אולצו לשרת בצבא למשך עשר שנים.
אי לכך, יותר ויותר בני האן וחיטאיים עקרו משום כך לשורות המונגולים כדי להילחם כנגד קיסרי ג'ין.
שני מנהיגים סינים מבני האן, שי טיאן-זה וליו היימה, ושיאו ג'אלה החיטאיי, ערקו מצבא ג'ין ופיקדו בהתחלה על שלושה טומנים בצבא המונגולי.
ליו היימה ושי טיאנזה שירתו את יורשו של ג'נגיס ח'אן, אוגדיי חאן.
הם פיקדו על צבאות שלחמו בשם הח'אן המונגולי נגד השיה המערביים.
יתר על כך, גנרלים ששירתו בצבא ג'ין דוגמת שי טיאנזה, יאן שי ואחרים, חלקם בני תערובת של ג'ורצ'נים ובני האן, הפכו אט אט לפקידים רמי מעלה ותרמו רבות לארגון ובניית הסדר המנהלי באימפריה המונגולית החדשה.
בסופו של דבר נוצרו 4 טומנים של בני האן בפיקודם של ז'אנג לואו, יאן שי, שי טיאנזה וליו היימה, וכן 3 טומני חיטאיים, בפיקודם של הגנרלים החיטאיים שימו בידיאר, טאבויר, ושיאו ז'ונגשי, כשבכל טומן 10,000 לוחמים.
בהמשך הצבא המונגולי אסף אליו עריקים הן מג'ין והן מסונג.
ג'ינגיס חאן נפטר בנסיבות טבעיות בשנת 1227 במהלך המערכה כנגד הטאנגוטים משושלת שיה המערבית, והשאיר את הפיקוד על יתר המערכה בידי בנו השלישי ויורשו, אוגודיי ח'אן.
זה האחרון הוביל בשנת 1232 פלישה רחבת היקף לשטחיה של קיסרות ג'ין, יחד עם עזרה משושלת סונג שבדרום.
ההתנגדות מצידם של שליטי ג'ין הייתה עיקשת, אך כאשר המונגולים הטילו מצור על קאיפנג בשנת 1233, הקיסר אייזונג נמלט מבירתו הנצורה אל העיר קאיז'ו (蔡州).
הצבא המאוחד החריב ובזז את העיר בזמן הנסיגה, ושנה לאחר מכן, בשנת 1234, התאבד הקיסר כשהמונגולים הגיעו אל קאיז'ו וצרו עליה.
זה היה סופה של קיסרות ג'ין, ששטחיה חולקו בין המונגולים לבין שושלת סונג.
עם זאת, רנה גרוסאט, היסטוריון צרפתי מן המאה ה-20 שחקר את התקופה, דיווח שהמונגולים התפעלו מתעוזתם של הג'ורצ'נים; למרות הכיבוש המונגולי הם העדיפו להמשיך להילחם, אפילו 7 שנים לאחר מותו של ג'ינגיס חאן.
בסופו של דבר, לאחר נפילת ג'ין, התפרקה לאט לאט הברית בין סונג למונגולים.
סכסוכים מרים התגלעו ביניהם על גבולות ואופי השליטה בשטחי קיסרות ג'ין לשעבר, והמצב הידרדר לכדי מלחמה מתמדת שהסתיימה בשנת 1279 כאשר קובילאי ח'אן כבש את מה שנשאר משושלת סונג, והפך לאדונה של סין כולה.
לקיסרות ג'ין היו מעט מגעים עם שכנתה מדרום, קיסרות סונג ותרבויות שתי הקיסרויות התפתחו בצורה שונה.
בימי שושלת סונג התפתח הנאו-קונפוציאניזם מיסודו של ג'ו שי כזרם דתי רשמי של דרום סין, בעוד שבממלכת ג'ין הוא לא נטע שורשים.
המלומדים הג'ורצ'נים שמו יותר דגש על הגותו של המלומד והמשורר סו שי (1037–1101).
דתם של הג'ורצ'נים הייתה תחילה שמאניסטית ומקומם המקודש היה ההר פאקטו המתרומם בגבול עם הממלכה הקוריאנית קוריו.
אחרי שכבשו את צפונה של סין והתבוללו בעם הסיני, הפכה הבודהיזם לדת השלטת באימפריית ג'ין.
הבודהיזם שגשג גם בחצר הקיסרית וכן בכל החברה.
האסכולה הבודהיסטית צ'אן ("זן בודהיזם") הייתה המשפיעה ביותר.
באותה תקופה צירף בכתביו הנזיר ואנסונג (1166–1246) הגיגים שמקורם בבודהיזם, בקונפוציאניזם ובדאואיזם.
לאסכולות הואיאן ולידזונג הייתה חשיבות מינורית.
קאנון בודהיסטי או טריפיטאקה הודפס במחוז שאנשי.
היוזמה לכך באה מנזירה בודהיסטית בשם צווי פאג'ן, שנשבעה שתאסוף את התרומות הנחוצות להדפסה חדשה רשמית של הקאנון.
לפי האגדה היא שברה לעצמה את הזרוע בכוונה כדי לתת גושפנקא לשבועתה.
עבודת ההדפסה הזאת הושלמה בשנת 1173 והוצאה לאור תחת הכותרת "הטריפיטאקה של ג'ין מג'אוצ'נג" או קאנון ג'אוזאנג או הקאנון של שושלת ג'ין.
הקאנון המודפס הזה כולל 6,900 מגילות מחולקות ל-1,570 פרקים והוא נחשב להישג חשוב מאוד בתולדות ההדפסה הפרטית הבודהיסטית.
הוא גם הטקסט הארוך ביותר שהודפס בימי שושלת ג'ין.
הוא נערך מחדש והועשר במגילות חדשות בימי שושלת יואן.
פרט לטריפיטאקה הנ"ל, הודות לתרומות נדיבות של משפחת הקיסר, של פקידים בכירים, של העם הפשוט ושל כהני דת בודהיסטים, נחרטו סוטרות רבות על לוחיות אבן.
כמה מהן שרדו רק בפסלים אלה הנחשבים לבעלי ערך רב עבור חלק הבודהיזם בסין.
חצר הקיסר נהגה למכור תעודות נזיר על מנת למלא את קופות הממלכה.
נוהג זה הוחל בשנת 1162 על ידי שיזונג כדי לממן את מלחמותיו והופסק כעבור שלוש שנים עם סיום הלחימה.
יורשו של שיזונג בשלטון, ג'אנדזונג, השתמש באותה שיטה בשנת 1197 כדי לאסוף כסף לטובת הצבא וכעבור שנה – כדי לממן את המאבק ברעב שהשתולל בדאטונג, בירתו המערבית.
מכירת תעודות ההסמכה לנזירים שימשה גם מאוחר יותר למימון ב-1207 של המלחמה נגד אימפריית סונג ולמוצא בימי רעב.
הדאואיזם היה הזרם הדתי השני בהשפעתו בממלכה.
הוא נזנח חלקית על ידי שושלת סונג ומנהיגי אימפריית ג'ין הצטרכו לקחת אותו בחשבון בזמנים של רפורמה אידאולוגית.
הם עשו מאמץ לתעל אותו, לפעמים באמצעות איסורים, אך במיוחד על ידי הענקת תוארי כבוד והגנה לבתי המקדש שלו.
בית הספר הראשון של הדאואיסטים היה "בית הספר של האחדות העליונה" (טאידאו) שהוקם על ידי שיאו באוג'ן (1166) שערבב פרקטיקות של אלכימיה פנימית עם תרגילים מסורתיים של "אסכולת האחדות האורתודוקסית".
בגלל חוסר עומק שלה הוא נעלם בשלהי המאה ה-13.
לעומת זאת בית הספר הדאואיסטי שהגיע לגדולות וממשיך להתקיים עד עצם היום הזה היה זה של "שלמות האותנטי" (צ'ואנג'ן דאו) מיסודו של ואנג צ'ונגיאנג (1113–1170) ששלח את שבעת תלמידיו לשליחות.
הם כונו אחרי מותם "שבעת האבות של צ'ואנג'ן".
בהשפעת הבודהיזם אסכולה דאואיסטית זו הגדירה מחדש את האלמוות כאלמותיות של הנפש בלבד ולא גם של הגוף.
פריחת שירת הצ'י האופיינית לספרות בתקופת ג'ין היא קשורה מאוד לאסכולת צ'ואנג'ן דאו, כש שני שלישים משירי צ'י נכתבו בתקופה זו וחוברו על ידי דאואיסטים צ'ואנז'ן.
בית ספר שלישי, "של הטאו הגדול" (דאדאוג'יאו) מיסודו של ליו דרן (1180), אימץ לבסוף גם הוא את תורת "שלמות האותנטי".
הוא התבסס על תשע מצוות קונקרטיות, הוא קיבל השראה מן האתיקה הקונפוציאנית ושם דגש מיוחד על "שלוות סגנון החיים".
ממלכת ג'ין נתנה חסות להוצאה לאור של קאנון דאואיסטי הידוע כ"הקאנון היקר של המטרופולין המסתורי של ג'ין הגדולה" (דא ג'ין שואנדו באודזאנג 大金玄都寶藏).
קאנון זה הושתת על גרסה מקוצרת של הקאנון שהודפס על ידי הקיסר סונג חווידזונג (1100–1125) משושלת סונג.
הוא הושלם ב-1192 תחת הנהגתו ותמיכתו של הקיסר ג'ין ג'אנגדזונג (1190–1208).
בשנת 1188 הורה סבו וקודמו של ג'אנגדזונג, ג'ין שידזונג (1161–1189), שלוחות העץ שעליהן הודפס הקאנון סונג וששימשו בהדפסתו,
תועברנה מקאיפנג, הבירה העתיקה של אימפריית סונג, ושהפכה ל"בירה הדרומית" של שושלת ג'ין, אל "מנזר הנצחיות השמיימית" (טיאנצ'אנג גואן – 天長 觀) בבירה המרכזית.
מנזר זה שכן במקום שבו נמצא כיום מקדש הענן הלבן של בייג'ינג.
ספרים דאואיסטים אחרים הועברו גם כן למנזר אחר בבירה המרכזית.
ג'אנגדזונג הטיל על סון מינגדאו (孫明道), האחראי על המנזר, ועל שני פקידים בכירים להכין קאנון שלם נכון להדפסה.
סון מינגדאו שלח לכל קצוות האימפריה שליחים שיחפשו אל מכלול הכתבים כדי למצוא מגילות חדשות שאינן מופיעות במהדורת הקאנון של חוויידזונג.
באותו זמן הוא דאג לאסוף מרב התרומות האפשריות כדי לממן את ההדפסה העתידית של הקאנון.
בשנת 1192 גזר סון את לוחיות העץ שנועדו לשמש להדפסת הקאנון החדש שנעשתה במחוז שאנשי, כלומר באותו מקום כמו הקאנון הבודהיסטי ג'ין.
בסופו של דבר כלל הקאנון החדש 6,455 מגילות, אולם מכיוון שהקיסרים נהגו להגיש העתקי הקאנון במתנה, שום קטע ממנו לא שרד.
בימי שושולת ג'ין ידעה הרפואה הסינית רפורמות חשובות בהשפעת שלושה מורים גדולים שהקימו כל אחד זרם ספציפי בתוכה.
הראשון בהם היה ליו ונסו (1120–1200) שהוביל את "אסכולת הקור והצינה".
השקפתו פותחה על ידי ג'אנג קונגג'נג (1156–1228) שחיבר את הספר "דאגת הקונפוציאניסטים להוריהם" והנהיג את הזרם השני: "אסכולת התקיפה והטיהור".
לבסוף, היה זה לי דונגיואן (1180–1251), מחבר "ספר הלימוד על הטחול ועל הקיבה", שלדידו הסיבה העיקרית למחלות נובעת משני האיברים הנ"ל.
התפתחו גם המדעים המדויקים שעזרו לפיתוחם של כלי מלחמה כמו אלו ששימשו במצורים על ערים.
הציור והקליגרפיה הסיניים זכו באימפריית ג'ין לפופולריות דומה לזו של הספרות.
האמנים המפורסמים ביותר באותה תקופה היו ואנג טינגיון בתחום הציור ודאנג הואה-יינג בתחום הקליגרפיה.
נשמרו מאותה תקופה גם פסלים רבים.
הם מייצגים פקידים בכירים, חיות פנטסטיות, אריות או לוחמים.
ידועים במיוחד הפסלים במקדשים בצי שיאנג, בפוגואנג ובשאנהואה שבשאנשי.
שושלת ג'וסון (בקוריאנית: 조선), או בשמה הרשמי הממלכה הגדולה של ג'וסון (대조선국, מילולית: "הארץ הקוריאנית הגדולה"), הייתה ממלכה קוריאנית שהתקיימה בחצי האי הקוריאני במשך כחמש מאות שנים – הממלכה עם תקופת השלטון הארוכה ביותר בהיסטוריה של קוריאה.
הממלכה נוסדה במקור על ידי אִי סוֹנג-גְיֶה (이성계) שהכתיר עצמו למלך בשם טג'ו (Taejo) ביולי 1392, והגיעה לסיומה כאשר מלך קוריאה קוג'ונג (고종) הכריז על עצמו כקיסר בעקבות פלישה יפנית באוקטובר 1897. ממלכת ג'וסון הפכה לאימפריה הקוריאנית והתקיימה עד שסופחה בידי יפן ב-1910.
שושלת וקאטאקה הייתה שושלת הודית עתיקה שמקורה בדקאן באמצע המאה ה-3 לספירה.
משערים שהמדינה של השושלת השתרעה מהקצוות הדרומיים של מאלווה וגוג'ראט בצפון ועד בדרום וכן מהים הערבי בדרום.
מערבה עד לקצוות צ'האטיסגאר במזרח.
מלכי השושלת היו היורשים החשובים ביותר של שושלת סאטווהאנה בדקאן והם שלטו במקביל לאימפריית גופטה בצפון הודו.
מעט ידוע על (שלט בין 250 ל-270 לספירה), מייסד השושלת.
התפשטות טריטוריאלית החלה בתקופת שלטונו של בנו .
נהוג להאמין ששושלת וקאטאקה חולקה לארבעה ענפים אחרי פראווראסנה הראשון.
שני ענפים ידועים, ושניים לא ידועים.
הענפים המוכרים הם ענף פראווראפורה-ננדיוורדהאנה וענף ואטסגולמה.
קיסר גופטה חיתן את בתו למשפחת המלוכה של ואקאטאקה ובתמיכתם סיפח את גוג'ראט מהאחשדרפנים המערביים במאה ה-4 לספירה.
את הוואקום השלטוני שהותירה שושלת וקאטאקה ברמת דקאן מילאה שושלת צ'לוקייה.
מלכי שושלת וקאטאקה ידועים בכך שהם היו פטרונים של האמנויות, האדריכלות והספרות.
הם יזמו עבודות ציבוריות והמונומנטים שלהם הן מורשת גלויה.
הוויהארות והצ'איטיות הבודהיסטיות החצובות של מערות אג'אנטה (אתר מורשת עולמית של אונסק"ו) נבנו תחת חסותו של קיסר וקאטאקה, הארישנה.
מייסד השושלת היה (שלט בין 250 ל-270 לספירה), ששמו נגזר משמה של האלה .
כמעט שום דבר לא ידוע על וינדהייאשקטי, מייסד השושלת.
בכתובת במערה מספר 16 של אג'אנטה הוא תואר כנס משפחת וקאטאקה וכ.
נאמר בכתובת זו שהוא הוסיף לכוחו בלחימה בקרבות גדולים והיה לו חיל פרשים גדול.
אבל שום תואר מלכותי לא מקודם לשמו בכתובת זו.
ב, נכתב שהוא שלט במשך 96 שנים.
במקורות אלו הוא ממוקם במקומות שונים בדרום דקאן, מאדהיה פרדש ומאלווה.
היסטוריון ההודי משער שבגאט, כפר במחוז ג'נסי, היה הבית המקורי של שושלת וקאטאקה.
אבל לאחר שהפריך את התאוריה לגבי הבית הצפוני של שושלת וקאטאקה, מציין ההיסטוריון ההודי שהאזכור הקדום ביותר של השם וקאטאקה הוא בכתובת שנמצאה על שבר של עמוד באמראוואטי, המתעדת את מתנתם של גריהאפטי (בעל בית) וקאטאקה ושתי נשותיו.
גריהאפטי זה, ככל הנראה, היה האב הקדמון של וינדהייאשקטי.
מסתבר מהפוראנות שווינדהייאשקטי היה שליט של (במדינת מאדהיה פרדש של ימינו) אך זה לא נחשב לנכון.
ד"ר מיראשי, דחה את זיהויו של רודראדווה המופיע בכתובת של הקיסר סמודרגופטה מממלכת גופטה עם .
הוא גם ציין שאין מטבעות של וקאטאקה ואין כתובות שלהם בצפון וינדהייאס.
לפיכך, מקור דרומי של וקאטאקה הוא הנכון.
אולם אמנם נכון שהם שלטו בחלק מהמקומות הללו, כיון שהכתובות היו זמינות במאדהיה פרדש.
השליט הבא היה (שלט 270–330), ששמר על הממלכה כמעצמה גדולה, הוא היה השליט הראשון של וקאטאקה, שכינה את עצמו סאמראט (שליט אוניברסלי) וניהל מלחמות עם מלכי .
הוא הפך לקיסר בזכות עצמו, אולי הקיסר היחיד בשושלת, כאשר ממלכתו חובקת חלק ניכר מצפון הודו ואת כל הדקאן.
הוא שלח את צבאותיו אל הנהר שבצפון וספח את ממלכת פוריקה אשר נשלטה על ידי מלך בשם סיסוקה.
בכל מקרה, הוא בהחלט שלט מבונדלקהאנד בצפון (אם כי ד"ר מיראשי אינו מקבל את זה שהוא חצה את הנרמאדה) ועד אנדרה פרדש של ימינו בדרום.
הפוראנות מעניקות לו שלטון של 60 שנה.
לדברי ד"ר מיראשי, לא סביר שהוא כבש שטח כלשהו בצפון מהאראשטרה, גוג'ראט או קונקן.
אבל ייתכן שהוא כבש חלקים מצפון הכוללים את המחוזות קולהפור, סטארה וסולפור של מהאראשטרה.
במזרח, ייתכן שהוא שלח את צבאו לדקשינה קוסלה, קאלינגה ואנדרה.
הוא היה חסיד של הדת הוודית וביצע מספר הכוללים את אגנישטומה, אפטוריאמה, אוקטיה, שודסין, אטיראטרה, וג'פייה, בריהספטיסווה, סדיאסקרה וארבע טקסי .
הוא תרם רבות לברהמינים במהלך קורבן הווג'אפייה לפי הפוראנות.
הוא גם לקח את התואר דהארמהמהאראג'ה בנוסף לסאמארט.
ראש ממשלתו דווה היה ברהמין מאוד אדוק ומלומד.
בפוראנות כתוב שלפראווראסנה היו ארבעה בנים.
הוא חיתן את בנו גאוטמיפוטרה לבתו של המלך בהוואנגה ממשפחת בהרשיבה החזקה, מה שאולי הועיל למעמדו.
עם זאת, גאוטמיפוטרה מת לפניו וירש אותו נכדו , בנו של גאוטמיפוטרה.
בנו השני, הקים את בירתו בוואטסגולמה (כיום ).
לא ידוע דבר על השושלות שהקימו שני הבנים האחרים.
מקובל להאמין שהשלטון של משפחת וקאטאקה חולק בין ארבעה ענפים אחרי פראווראסנה הראשון.
שני ענפים ידועים ושניים לא ידועים.
ענף פראווראפורה-ננדיוורדהאנה שלט מאתרים שונים כמו פראווראפורה (פאונאר) ב ומנסאר וננדיווארדהאן (נאגארדהאן) ב.
ענף זה שמר על יחסי חיתון עם הקיסרים של ממלכת גופטה.
לא הרבה ידוע על , בנו של גאוטמיפוטרה, ששלט מננדיוורדהאנה, ליד גבעת רמטק, כ-30 קילומטרים מנאגפור.
יש אזכור של שליט בשם רודראדווה בכתובת של הקיסר סמודרגופטה מממלכת גופטה, צרורה יחד עם השליטים האחרים של ארייאוורטה שהוכנעו על ידי סמודרגופטה.
מספר חוקרים, כמו ההיסטוריון ההודי אינם מסכימים שרודראדווה הנ"ל הוא רודראסנה הראשון, שכן אם רודראסנה הראשון היה מושמד על ידי סמודרגופטה, אין זה סביר ביותר שבנו יקבל נסיכת גופטה () בתור כלתו.
שנית, לא נמצאה כתובת של רודראסנה הראשון מצפון לנהר נרמאדה.
כתובת האבן היחידה של שלטונו של רודראסנה הראשון שהתגלתה עד כה נמצאה בדאוטק ב של ימינו, כך שלא ניתן להשוות אותו לרודראדווה מכתובת עמוד אלאהבאד, שהיה שייך לארייאוורטה.
את רודראסנה הראשון ירש בנו (355–380), ואת פריתווישנה הראשון ירש בנו רודראסנה השני.
רודראסנה השני, דיוואקראסנה ופראווראסנה השני
השערה זו אוששה על ידי כתובות קוואלה-נרסימהה של ראמטק, שבה נכתב מודיעים כי ידה של (צ'א)מונדה, בתה של המלכה פראבהאווטיגופטה נתנה לנסיך גהאטוטקאצ'אגופטה (שכנראה היה בנו של צ'נדראגופטה השני).
רודרסאנה השני מת במקרה לאחר שלטון קצר מאוד בשנת 385 לספירה, שבעקבותיו שלטה פראבהאווטיגופטה (385–405) כעוצרת מטעם שני בניה, דיוואקראסנה ודמודראסאנה (פראווראסנה השני) במשך 20 שנה.
בתקופה זו ממלכת וקאטאקה הייתה למעשה חלק מאימפריית הגופטה.
היסטוריונים רבים מתייחסים לתקופה זו בתור עידן וקאטאקה-גופטה.
אף על פי שדעה זו התקבלה באופן נרחב לפני יותר מ-30 שנה, לקו הטיעון הזה אין ראיות ראויות.
הכתובת של פראבהאווטיגופטה מזכירה אחד "דווה גופטה" שהוא אביה וההיסטוריונים השוו אותו לצ'נדראגופטה השני.
עם זאת, אין מקור אחר להוכיח שדווה גופטה הוא באמת צ'נדראגופטה השני.
פראווראסנה השני חיבר את ספר השירים הסטובנדהה בשפת מהרשטרי פראקריט.
מיוחסים לו גם כמה חרוזים מה, שבמקור נכתב על ידי המלך משושלת סאטווהאנה.
הוא העביר את הבירה מננדיוורדהאנה לפראווראפורה, עיר חדשה שהוקמה על ידו.
הוא בנה מקדש שהוקדש לראמה בבירתו החדשה.
המספר הגבוה ביותר של כתובות על לוחות נחושת שהתגלו של שושלת וקאטאקה (בסך הכל 17) נוגע לפראווראסנה השני.
הוא אולי השליט המתועד ביותר של הודו העתיקה אחרי אשוקה הגדול.
את פראווראסנה השני ירש נארנדראסנה (שלט 440–460), שתחתיו התפשטה השפעת וקאטאקה לכמה מדינות במרכז הודו.
פריתווישנה השני, המלך הידוע האחרון של הענף, ירש את אביו נארנדראסנה בסביבות שנת 460. הוא הובס על ידי המלך משושלת וישנוקונדינה.
לאחר מותו בשנת 480, ממלכתו סופחה כנראה על ידי הארישנה מענף ואטסגולמה.
ענף ואטסגולמה נוסד על ידי סארוואסנה, בנו השני של פראווראסנה הראשון לאחר מותו.
המלך סארוואסנה הפך את ואטסגולמה, כיום במחוז ואשים שבמהאראשטרה לבירתו.
השטח שנשלט על ידי ענף זה היה בין רכס סאהידרי לנהר גודבארי.
הענף נתן חסות לכמה מהמערות הבודהיסטיות באג'אנטה.
סארוואסנה (שלט בערך 330–355) נטל לעצמו את התואר דהארמהמהאראג'ה.
הוא ידוע גם כמחבר של "האריוויג'אייה" בפראקריט המבוסס על סיפור הבאת עץ ה מהשמים מקרישנה.
יצירה זו, שזכתה לשבחים של סופרים מאוחרים יותר, אבדה.
הוא ידוע גם כמחברם של חרוזים רבים של ה.
שמו אחד מהשרים שלו היה ראווי.
וינדהייאסנה (שלט בערך 355–400) נודע גם בשם וינדהייאשקטי.
הוא מוכר מלוחות ואשים הידועים אשר תיעדו את הענקת הכפר הממוקם בצפון מרגה (תת-חלוקה) של ננדיקאטה (כיום ) בשנת מלכותו ה-37. החלק הגנאלוגי של המענק כתוב בסנסקריט והחלק הפורמלי בפראקריט.
זהו מענק הקרקע הראשון הידוע על ידי שליט וקאטאקה כלשהו.
הוא גם נטל לעצמו את התואר דהארמהמהאראג'ה.
וינדהייאסנה הביס את השליט של קונטאלה, שכנו מדרום.
אחד משמו שריו היה פראווארה.
ירש אותו בנו פראווראסנה השני.
על השליט הבא פראווראסנה השני (שלט בערך 400–415) מעט מאוד ידוע מלבד הכתובת במערה מספר 16 של מערות אג'אנטה, האומרת שהוא התעלה בשל שלטונו המצוין, החזק והליברלי.
הוא נפטר לאחר שלטון קצר מאוד וירש אותו בנו הקטין, שהיה רק בן 8 כשאביו נפטר.
שמו של השליט הזה אבד מהכתובת במערה ה-16.
את השליט הלא ידוע זה ירש בנו דוואסנה (בערך 450–475).
הממשל שלו נוהל למעשה על ידי השר שלו האסטיבהוג'ה.
במהלך שלטונו, חפר אחד ממשרתיו סוואמינאדווה מאגר מים בשם סודארשאנה ליד דוואסנה בערך בשנים 458–459.
הארישנה (שלט בערך 475–500) ירש את אביו דוואסנה.
הוא היה פטרון גדול של האדריכלות, האמנות והתרבות הבודהיסטית.
אתר המורשת העולמית של מערות אג'אנטה היא דוגמה לפעילותו.
הכתובת הארכיטקטונית בתא 26 החצוב בסלע של אג'אנטה מציינת שהוא כבש את אוואנטי (מאלווה) בצפון, את קוסאלה (צ'האטיסגאר), קאלינגה ואנדרה במזרח, (מרכז ודרום גוג'ראט) וטריקוטה () במערב.
ווראהאדווה, שר של הארישנה ובנו של האסטיבהוג'ה, חפר את הוויהארה החצובה של מערה מספר 16 של אג'אנטה.
שלוש מהמערות הבודהיסטיות באג'אנטה, שתי ויהארות – מערות 16 ו-17 וצ'איטיה – מערה 19 נחצבו וקושטו בציור ובפסלים בתקופת שלטונו של הארישנה.
לדברי היסטוריון אמנות, וולטר מ.
ספינק, כל המונומנטים החצובים בסלע של אג'אנטה למעט המערות מספר 9,10,12,13 ו-15A נבנו בתקופת שלטונו של הארישנה.
את הארישנה ירשו שני שליטים ששמם אינו ידוע.
סופה של השושלת אינו ידוע.
הם כנראה הובסו על ידי הקלאצ'ורי של מהיסמטי.
על פי הרומן , שנכתב כנראה בסביבות 125 שנים לאחר נפילת שושלת וקאטאקה, בנו של הארישנה, על אף שהיה אינטליגנטי ומיומן בכל האמנויות, הזניח את חקר הדנדאניטי (מדע המדינה) ושקע בתענוגות והתמכרות לכל מיני חטאים.
גם נתיניו הלכו אחריו וניהלו חיים מרושעים ומופקרים.
משמצא בכך הזדמנות מתאימה, שלח שליט אשמקה השכנה את בנו של שרו לחצר וקאטאקה.
זה האחרון השתלב במלך ועודד אותו להמשיך בחייו המופקרים.
הוא גם חיסל את כוחו הצבאי באמצעים שונים.
בסופו של דבר, כשהמדינה לא הייתה מאורגנת לחלוטין, השליט של אשמקה הסית את שליט הקדמבה של (במחוז צפון קנארה) לפלוש לשטח וקאטאקה.
המלך קרא לכל הוואסלים שלו והחליט להילחם באויבו על גדת הנהר וארדה.
בזמן שנלחם בכוחות האויב, הוא הותקף מעורפו בבוגדנות על ידי כמה מהוואסלים שלו ונהרג.
עובדה זו מאוששת גם על ידי קבוצה של שלושה לוחות נחושת של תיעוד דאוונג'ר של המלך רביווארמה מ משנת 519 לספירה, אשר קובעים לפי ההיסטוריון ד.
סירקאר כי ריבונותו של המלך השתרעה על פני כל דרום הודו עד לנהר נרמאדה בצפון לנהר ליד (הבירה של שושלת גנגה המערבית של אז) בדרום ושתושבי הארצות הללו ביקשו את הגנתו.
מכאן משתמע ששושלת קדמבה כבשה את כל ממלכת וקאטאקה וסיפחו אותה לשטחם בתקופת שלטונו של רביווארמה (שלט 485–519 לספירה) כנראה מתישהו לאחר 500 לספירה.
אף על פי ששושלת וקאטאקה החליפה את שושלת סאטווהאנה, לא נראה שהם המשיכו את מסורת הטבעת המטבעות שלהם.
מעולם לא זוהו מטבעות וקאטאקה.
שושלת גינס היא סדרת דרמה היסטורית שנוצרה ונכתבה עבור שירות הזרמת המדיה "נטפליקס" על ידי סטיבן נייט.
עלילת הסדרה עוסקת בקורותיה של משפחת גינס העומדת מאחורי אימפריית מבשלת הבירה "גינס" באירלנד ובניו יורק במהלך המאה ה-19, ועל ההשלכות בעקבות מותו של בנג'מין גינס, האיש שאחראי להצלחתה יוצאת הדופן של מבשלת "גינס" וגורל ארבעת ילדיו – ארתור, אדוארד, אן ובן.
לואי פרטרידג' – אדוארד גינס
אנתוני בויל – ארתור גינס
דייוויד וילמוט - בוני צ'מפיון
ג'יימס נורטון – שון רפארטי
ג'ק גליסון – ביירון יוז
ניאם מקורמק – אלן קוקרן
אמילי פייר – אן גינס
פיון או'שיי – בנג'מין גינס
שיימוס או'הרה – פטריק קוצ'ריין
דרוולה קירוואן – אגנס גינס מייקל מקלהטון – ג'ון פוטר דניאל גליגן – אוליביה גינס הילדה פיי – סולטן'''
במרץ 2024, הוכרז לראשונה על פיתוחה של הסדרה, עבור שירות הזרמת המדיה "נטפליקס" על ידי חברת ההפקות "Kudos".
בנוסף, נמסר כי על הפקת הסדרה, שתכלול שמונה פרקים, תופקד קארן וילסון וכי על מלאכת הבימוי יופקדו טום שנקלנד, שיביים את חמשת הפרקים הראשונים, ומוניה אקל, שיביים את שלושת הפרקים האחרונים.
ביולי 2024, נמסר על ליהוקם של צוות השחקנים המלא, הכולל בין היתר את ג'יימס נורטון, דייוויד וילמוט, לואי פרטרידג', אנתוני בויל וג'ק גליסון.
צילומי הסדרה החלו בצ'שייר ביולי 2024, והתקיימו בין היתר בסטוקפורט שבמנצ'סטר רבתי, ובליברפול.
שושלת ג'ין המאוחרת (הואו ג'ין) המכונה רשמית ג'ין או ג'ין הגדולה (דאי ג'ין) הייתה שושלת מלכותית וחאנות שהוקמה במנצ'וריה ב-1616 על ידי הקלאן איסין-גיורו והיוותה בסיס לימים לשושולת צ'ינג שעלתה לשלטון בסין.
מייסדה היה המנהיג הג'ורצ'ני נורהאצ'י שאיחד מחדש את השבטים הג'ורצ'נים ושמה נגזר משם שושלת ג'ין המוקדמת מיסודות של הקלאן וניאן ששלטה בצפון סין במאות ה-12-13.
ב-1635 שושלת יואנג הצפונית הנחלשת תחת אג'יי חאן נכנעה לג'ין המאוחרת.
בשנה הבאה הונג טאיג'י, בנו של נואהאצ'י, הכריז על ממלכתו החדשה כ"ג'ינג הגדולה" (דאי צ'ינג), אירוע שהיווה ציון התחלת השושלת צ'ינג.
השם צ'ינג החליף, את השם "ג'ין המאוחרת".
בעת תקופת מעבר מינג-צ'ינג הביסה שושלת צ'ינג החדשה את שושלת שון של לי זי צ'נג וכוחות של טוענים אחרים ממינג הדרומית ושל נאמני מינג.
על ידי כך היא הקימה אימפרה שכללה את סין כולה ואת בטיבט, מנצ'וריה, מונגוליה, צפון שינג'יאנג וטאיוואן והתקיימה עד למהפכת 1911 שהקימה את רפובליקת סין.
אין תמימות דעים באם השם הסיני הרשמי של השושלת והמדינה
היה ג'ין (金), ג'ין המאוחרת (後金 - הואו ג'ין) או שניהם גם יחד.
השושלת ה ייתה המשך או יורשת של השושלת ג'ין הג'ורצ'נית שהוקמה על ידי הלקאן ואניאן ב-1115.השם המנצ'ורי היה אייסין גורון ᠠᡳ᠌ᠰᡳᠨ ᡤᡠᡵᡠᠨ{{הערה|Manju i Yargiyan Kooli (滿洲實錄).
Zhonghua Book Company, עמ' 283}} שמשמעותו "מדינת הזהב"
עליית כוחם של הג'ורצ'נים ג'יאנג'ואו
הג'ורצ'נים חיו בשטח מנצ'וריה של ימינו והיו מחולקים לשלושה שבטים, בתקופת שושלת מינג, החזק ביותר מביניהם היו אלה המכונים ג'יאנג'ואו שחיו מסביב להרי צ'אנגבאי.
על מנת לתקוף ולחסל את שושלת יואנג הצפונית שלח הקיסר הונגוו יחידות צבאיות שנועדו להשתלט על שבטי הג'ורצ'נים במנצ'וריה.
הממשל מינג חילק את הג'ורצ'נים ג'יאנגג'ואו לשלוש יחידת הקרויות "ויי" \ שנודעו כ"שלוש הוויי של ג'יאנגג'ואו".
מנהיגי השבטים שימשו כמפקדים של אותן היחידות "ויי".
השבט הצפוני "הג'ורצ'נים הפראים" שהתחזקו באותה תקופה תקפו את הג'ורצ'נים ג'יאנ'ואו.
מפקדם של "ג'יאנג'ואו ויי", מנגטמו, נהרג.
הג'ורצ'נים ג'יאנג'ואו נהדפו דרומה והתיישבו לבסוף בהטו-אלה.
בהתחלת המאה ה-17 נורהאצ'י, מנהיג חדש של הג'ורצ'נים ג'יאנג'ואו שהיה בן חסות של שושלת מינג וראה את עצמו כשומר סבול האימפריה וכנציג מקומי של השלטון מינג
קידם את איחודם של כל הג'ורצ'נים במנצ'וריה הוא ארגן חלחדןץ צבאיות-חברתיות בשם "שמונת הדגלים" שכללו ג'ורצ'נים, בני האן סינים ומונגולים.
הוא איחד את הקלאנים הג'ורצ'נים לעם אחד שקיבל ב-1635 את השם "מנצ'ו" ) - מנצ'ורים והכריז ב-1616 על הקמת שושלת חדשה שנקראה "ג'ין" או ג'ין הגדולה" כאשר הוא החאן שלה.
בכך הוא כינן את שושלת ג'ין המאוחרת.
בית רומנוב היא שושלת הצארים השנייה והאחרונה ששלטה באימפריה הרוסית שלטון אבסולוטי בין השנים 1613 ל-1762 באופן ישיר, ומ-1762 עד 1917 באמצעות שושלת הולשטיין-גוטורפ-רומנוב, שראתה עצמה כהמשך בית רומנוב.
נכדו של מיכאל, פיוטר הגדול, העביר את הבירה של רוסיה תחת רומנוב לסנקט-פטרבורג והקים את האימפריה הרוסית בשנת 1721 והפך את המדינה למעצמה גדולה באמצעות סדרה של מלחמות ורפורמות.
שלטון צאצאיו הישירים של בית רומנוב הסתיים בשנת 1762, כאשר הצארית יליזבטה, קיסרית רוסיה נפטרה.
יורשה, פיוטר השלישי, היה מבית הולשטיין-גוטורפ, שלוחה של בית אולדנבורג הגרמני ששלט בדנמרק, ולכן צאצאיה של יליזבטה נקראים לפעמים "הולשטיין-גוטורפ-רומנוב".
עם התפטרותו של הצאר ניקולאי השני ב-15 במרץ 1917 בעקבות מהפכת פברואר הסתיימו 304 שנים של שלטון רומנוב.
ב-1918 הוצאו להורג הצאר ומשפחתו על ידי הבולשביקים, ו-47 ניצולי בית רומנוב הוגלו לחו"ל.
מוצאה של שושלת רומנוב, ושל לפחות עוד עשרים משפחות אצולה רוסיות אחרות, היה הבויאר אנדריי קובילה שחי באמצע המאה ה-14. מעמדה של השושלת עלה בזכות צאצאיתו של קובילה, אנסטסיה רומנובה, שחיה באמצע המאה ה-16 ונישאה לצאר איוואן הרביעי משושלת רוריק.
שם אביה של אנסטסיה היה רומן, ומכאן נגזר שמה של השושלת.
אנסטסיה הייתה הקיסרית הראשונה של רוסיה, ומותה המוקדם בשנת 1560 שינה את מזגו של איוואן, שהאמין כי הבויארים הרעילו אותה.
פיודור, בנם של איוואן ואנסטסיה, שירש את מקומו של אביו, היה השליט הרוסי האחרון משושלת רוריק לאחר 700 שנות שלטון.
את כתרו ירש גיסו, בוריס גודונוב, שכדי להרחיק מהשלטון את בני משפחת רומנוב הגלה אותם לקצוות המדינה.
מזלה של שושלת רומנוב חזר שוב בתקופת הצרות, לאחר פרק זמן בו שלטו בוריס גודונוב, דמיטרי הכוזב הראשון ווסילי שויסקי, כשבשנת 1613 נבחר לכתר הנער מיכאל הראשון (1596-1645), מייסד בית רומנוב (שהיה אחיינה מדרגה שנייה של הקיסרית אנסטסיה רומנובה).
מיכאל רומנוב עלה לשלטון ברוסיה בזמן תקופה של תוהו ובוהו בממלכה הקפואה רחבת הידיים (שנים מעטות קודם הפולנים שלטו במוסקבה ורק התקוממות רוסית עממית שמרה על עצמאות הממלכה), הוא ייצב את הממלכה ויצר שושלת יציבה ששלטה במשך כ-300 שנה על אימפריה רחבת ידיים.
הצאר פיוטר הגדול הפך את רוסיה למעצמה אירופאית מדרגה ראשונה, שיכלה להתמודד צבאית במלחמה הצפונית הגדולה.
החל מאותה תקופה רוסיה החלה בשורה של מערכות צבאיות שהביאו אותה לשלוט על שישית מיבשת כדור הארץ.
לאחר מותו של פיוטר עברה המדינה תקופה של משבר ירושה, שכן בנו היחיד ויורש העצר של הצאר, אלכסיי, הוצא להורג באשמת בגידה במדינה.
לאחר מות בנו של אלכסיי, הצאר פיוטר השני, בשנת 1730 נכחד בעצם הענף הגברי של שושלת רומנוב.
יליזבטה העדיפה את אחיינה, וקארל פטר הוכתר לאחר מותה כצאר פיוטר השלישי, הצאר הרוסי הראשון לשושלת הולשטיין-גוטורפ-רומנוב.
על אף שפיוטר השלישי לא השתייך ישירות לשושלת רומנוב, הוא שמר על השם והדגיש את מוצאו מפיוטר הגדול.