tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שכמעט נטל גם ממנו את הכשפות, מאקו מוטט אות אמון על הרצפה ונמלט עם קורה בידיו.
אמון פתח במרדף אחריהם, גבר על מאקו על ידי כשפות דם ולפני שהספיק לקחת ממנו את הכשפות, קורה הדפה את אמון אחורה על ידי אגרוף אוויר אותו עשתה בפעם הראשונה בחייה.
במפגש רוחני עם אווטאר אנג הוא מעניק לה את היכולת להחזיר לקורבנותיו של אמון את הכשפות.
אחרי רצף של שברונות לב בין קורה, בולין, מאקו ואסאמי, מאקו וקורה מסיימים את העונה כזוג.
קורה וחבריה מגיעים לקוטב הדרומי שם הם מותקפים על ידי רוחות אפלות.
דודה של קורה וצ'יף השבט הצפוני אוּנָלַק מציל אותם מהרוחות ומציע להיות המאמן הרוחני של קורה.
קורה מקבלת את ההצעה למורת רוחו של טנזן וחבורת האווטאר נותרת בקוטב הדרומי, בעוד שטנזן ומשפחתו יוצאים לחופשה במקדשי האוויר.
לאחר שבעצת אונלק קורה פותחת את השער הדרומי לעולם הרוחות, הם חוזרים לשבט המים הדרומי ומגלים שכוחות השבט הצפוני שתחת הנהגת אונלק הגיעו ושבטי המים על סף מלחמת אזרחים.
אביה של קורה ואחיו של אונלק, טונרק, מתנגד לכוחות הכובשים.
לאחר שנפגעה מרוח אפלה נסחפת קורה לחוף אי מבודד בו חווה חיזיון של אווטאר וואן ועל הדרך שבא התאחד עם רוח האור - ראאבה, כלא את רוח האופל - וואטו, והפך לאווטאר הראשון בהיסטוריה לפני עשרת אלפים שנה.
היא מבינה שהמיזוג ההרמוני, נקודת זמן המתרחשת פעם בעשרת אלפים שנה עומדת להתרחש בקרוב וגורל העולם ייקבע לעשרת אלפים השנים הבאות.
בתחילה אונלק כמעט גבר על קורה ואף ניתק את החיבור שלה עם ראאבה ובעקבות זאת גם עם האווטארים הקודמים.
היא מצליחה לבסוף להביס את אונלק ולהתמזג מחדש עם ראאבה בכך שהיא מתחברת לאנרגיה הקוסמית של היקום ולרוח של עצמה, אך הקשר שלה עם האווטארים הקודמים נותר מנותק.
קורה משמידה את ואאטו וגם אונלק נהרג בתהליך.
קורה מחליטה להשאיר את שערי הרוחות פתוחים, היא אומרת לטנזן שאולי אווטאר וואן טעה בכך שסגר אותם, מה שמתחיל עידן חדש של דו-קיום בין רוחות ובני אדם.
בעקבות המיזוג ההרמוני, אלפי אנשים לא כשפים ברחבי העולם מגלים כי ביכולתם לכשף אוויר.
טנזן וקורה יחד עם ג'ינורה, מאקו, בולין, בומי ואסאמי יוצאים לממלכת האדמה במטרה לאתר ולגייס את כשפי האוויר החדשים על מנת שישכנו מחדש את מקדשי האוויר ויחזירו את האומה לתפארתה.
במהלך המסע מתגלה להם כי מלכת האדמה שובה כשפי אוויר כדי שישמשו בחיילים בצבא האדמה אך הם משחררים אותם.
באותו זמן, מסדר אנרכיסטי עתיק בשם "הלוטוס האדום" חוזר לאחר שמנהיג המסדר, זאהיר, קיבל כוחות כשף אוויר ומשחרר 3 מחבריו, כשפים חזקים ומלאי עוצמה והם יוצאים במטרה לחסל את האווטאר ואת כל שאר מנהיגי העולם.
בצאופו, סוּ מלמדת את קורה כשפות מתכת, וכך קורה הופכת להיות האווטאר הראשונה שמסוגלת לכשף מתכת.
מאוחר יותר, המסדר חוטף את מאקו ובולין ומתנקש בחייה של מלכת האדמה, ובכך מפיל את העיר בה־סינג־סה.
לאחר ההתנקשות במלכת האדמה על ידי הלוטוס האדום, יצאו שליטי האומות הנותרים, צוקו וטונרק לפגישה שאורגנה על ידי לין בנווה דקלי הערפל, שם קורה וחבריה פוגשים את צוקו לראשונה.
מסדר הלוטוס האדום משיג רעל שמכריח את קורה להיכנס למצב האווטאר, על מנת להרוג אותה במצב האווטאר ולשים קץ למחזור האווטאר.
בזמן הקרב כשפי האוויר מצליחים לברוח ובעזרתם קורה מצליחה לגבור על זאהיר ולכלוא אותו.
לאחר הקרב, סו מוציאה את רוב הרעל מגופה של קורה.
אך הרעל היה בגופה יותר מדי זמן והיא אינה יכולה לתפקד ומרותקת לכיסא גלגלים.
לאחר שהורעלה קורה נסעה עם אביה להחלים במקום הולדתה בקוטב הדרומי שם חזרה ללכת בעזרתה של קטרה.
קורה נכנסה לדיכאון משום שאינה יכלה למלא את תפקיד האווטאר ולאחר שלוש שנים היא אמרה להוריה שברצונה לחזור לרפאבליק סיטי, לאחר שעלתה על סירה היא הפליגה לעבר ממלכת האדמה, שם שינתה את מראה והסתירה את עובדת היותה האווטאר.
היא החלה להילחם בזירות קרב בבה סינג סה עד שלילה אחד רוח הובילה אותה לעבר הביצה הגדולה למפגש עם טוף בייפונג, כשפית המתכת הראשונה ואמם של לין וסו בייפונג ולשעבר מפקדת המשטרה של רפאבליק סיטי.
בהדרכתה של טוף ובאמצעות כשפות המתכת קורה הצליחה להוציא את שאריות הרעל מגופה.
לאחר ששלושת ילדיו של טנזן מצאו אותה בביצה, ולאחר שסילקה את הרעל מגופה קורה חוזרת איתם לרפאבליק סיטי ומגלה על מסע הכיבושים של קוּבירה, כשפית מתכת מהעיר צאופו, ברחבי ממלכת האדמה.
היא יוצאת להגן על העיר האחרונה שנשארה חופשייה בממלכת האדמה, צאפו, קורה כמעט מביסה את קובירה אך בעקבות ההתנתקות שנמשכה במשך כ-3 שנים בינה לבין ראאבה, היא נכשלת וכמעט נהרגת.
לאחר שכמה אזרחי רפאבליק סיטי נכלאו בעולם הרוחות קורה מבינה כי היא מוכרחת להיכנס לעולם הרוחות, מה שלא עשתה מאז הקרב עם זאהיר, היא נפגשת עם זאהיר בתא הכלא מתוך הבנה שהוא זה שיכול לעזור לה להתמודד עם הפלאשבקים מהקרב איתו.
זאהיר אכן עוזר לה להשלים ולקבל את העבר, היא מצליחה להיכנס לעולם הרוחות ומשחררת את האנשים הכלואים.
אחרי הקרב בצאופו מבינה קובירה כי היא צריכה עוד כוח ומתחילה לבנות נשק חזק במיוחד המיוצר מגפני רוחות.
לאחר סיום בניית הנשק, בונה קובירה בנוסף מגה־טנק ענקי העשוי מפלטינה כדי לכבוש את רפאבליק סיטי.
הנשיא רייקו נכנע אך צוות אווטאר ביחד עם לין, סו וכשפי האוויר לא נתנו לצבאה של קובירה לכבוש את העיר, הם מצליחים לחדור לתוך הענק של קובירה ומשמידים אותו.
קובירה הולכת ליער הגפנים ומוצאת שריד מכלי הנשק שלא הושמד, היא יורה באמצעותו על קורה אך מגלה כי היא לא מצליחה לכבות אותו.
בעקבות עוצמת האנרגיה החזקה מהנשק, נוצר שער רוחות חדש בלב העיר.
בסוף הסדרה קורה ואסאמי יוצאות לחופשה בעולם הרוחות והשתיים מתחילות מערכת יחסים רומנטית.
קומיקס - המאבק על רפבליק סיטי
צ'יף טונרק - אביה של קורה ובעלה של סנה, כשף מים, גורש מהשבט הצפוני בגלל אחיו אונלק.
סנה - אמה של קורה ואשתו של טונרק, כשפית מים אבל לא ראו אותה עושה כשפות במהלך הסדרה.
צ'יף אסקה - בתו של אונלק ואחותו התאומה של דסנה, כשפית מים.
צ'יף דסנה - בנו של אונלק ואחיה התאום של אסקה, כשף מים.
צ'יף/אווטאר אונלק - אחיו של טונרק ודודה של קורה, כשף מים אפלים, גירש את אחיו טונרק ונבחר להיות הציף של שבט המים הדרומי עד סוף העונה השנייה.
קורה מוצגת כנערה קשוחה, וההבדל ניכר ביותר בהשוואה לגלגולה הקודם, אווטאר אנג, שבתחילה אף לא רצה להיות האווטאר, לעומתו, אווטאר קורה, כבר מילדותה החלה להתאמן לשם כך בהתלהבות.
היא איננה חוששת להתעמת עם יריבים ועם חוסר צדק.
במהלך הסדרה, קורה לומדת יותר ויותר על הפן הרוחני בנפשה, ולומדת להתחבר אליו.
במהלך העונה הרביעית באגדה של קורה, נכנסת קורה לדיכאון קליני כתוצאה מאכזבה ואי יכולתה לתפקד.
בנוסף, היא החלה מתמודדת עם הפרעת דחק פוסט-טראומטית המתאפיינת בפלאשבקים מהקרב שלה עם זאהיר מה שמונע ממנה להיכנס לעולם הרוחות.
היא באה לבקר את זאהיר בתא הכלא על מנת שיעזור לה להיכנס לעולם הרוחות וזאהיר אכן עוזר לה להשלים ולקבל את העבר.
במהלך הספר השני הם חוים משבר נוסף שבמהלכו מאקו נפרד סופית מקורה אך הם מחליטים להישאר ידידים.
בעונה הרביעית יחסיה של קורה עם אסאמי סאטו מתקרבים, ובסוף העונה השתיים הופכות לזוג הלסבי הראשון והיחיד עד כה בזיכיון.
ה"אווטאר" הוא האדם היחיד עם היכולת לשלוט בכל ארבעת היסודות; מים, אדמה, אש ואוויר.
בנוסף לכך, הוא היחיד שמסוגל להיכנס לפתוח ולסגור את השערים לעולם הרוחות, מה שהופך אותו למגשר בין העולמות.
האווטאר היא דמות עם חשיבות בין-לאומית שחובתה היא להביא איזון לעולם והרמוניה בין האומות.
כשהאווטאר מת, הוא עובר תהליך של גלגול נשמות ונולד מחדש באומה אחרת לפי סדר החוזר על עצמו: מים, אדמה,אש ואוויר.
קורה היא האווטאר שבאה אחרי פטירתו של אנג, היא האווטאר הראשונה שלמדה לכשף מתכת והיחידה שפתחה את שערי עולם הרוחות עשרת אלפים שנה לאחר שאווטאר וואן סגר אותם.
קורה נולדה להורים כשפי מים וכבר מילדותה הצטיינה קורה באימוני כשפות מים, אדמה ואש ומגיל 17 למדה גם כשפות אוויר באי המקדש מבנו של האווטאר הקודם, מאסטר טנזן.
כשפות אוויר הייתה הקשה ביותר ללמידה אצל קורה, זאת מכיוון שלא הייתה מחוברת דיו לחלק הרוחני שבנפשה, המצב אף הגיעה לנקודות שבירה במהלך כמה מהאימונים באי המקדש לאחר שלמרות אימוניה לא הצליחה לכשף אוויר.
בפרק האחרון של הספר הראשון, כמה דקות לאחר שאמון נוטל מקורה את יכולת הכשפות, היא מצליחה בפעם הראשונה לכשף אוויר ובעזרתו גוברת על אמון.
בסוף הפרק, מתגלה אליה לראשונה אווטאר אנג, מחזיר לה את שאר יכולות הכשפות ואת היכולת להחזיר כשפות גם כן.
מהלכי הלחימה של קורה הושפעו ממספר אמנויות לחימה;
קורה נולדה בקוטב הדרומי, צבע עורה שזוף במקצת, עיניה כחולות ושיערה שחור.
כבר בפרק הראשון בסדרה, קורה לבושה בבגדים המסורתיים של שבט המים; שיער אסוף לשלושה חלקים, חולצה בצבע תכלת, ומכנסיים כחולים.
במהלך אימוני כשפות האוויר היא לובשת בגדי נזירים ובמהלך משחקי האולימפי-כשף, את מדי הקבוצה.
לאחר שהגיעה לממלכת האדמה וכתוצאה מהאכזבה של קורה מעצמה היא השילה מעליה את הסממנים המזכירים לה את עברה; החליפה את לבושה ואף קיצצה את שיערותיה.
רק כשלאחר שבמהלך הספר הרביעי היא חוזרת לרפאבליק סיטי, היא חוזרת ללבוש בגדים המזוהים עם שבט המים אך בוחרת להשאיר את שיערה פזור.
קורה זכתה לשבחים רבים על היותה דמות ריאליסטית ומפותחת רגשית מפי מבקרים וצופים כאחד.
היותה גיבורה נשית, מצב יוצא דופן בקרב תוכניות אנימציה אמריקאיות, גרם לניקלודיאון להשעות במקור את הפקתה של הסדרה.
לפי בריאן קונייזקו, שותף ביצירת הסדרה, ההפקה האמינה ש"בעוד בנות יצפו בתוכניות על בנים, בנים לא ירצו לצפות בתוכניות על בנות".
ההפקה שינתה את דעתה רק לאחר שהדמות סיפקה ביצועים טובים בהקרנת המבחן והמשתתפים הביעו את התפעלותם מהדמות.
זך בלומנפלד ממגזין Paste ציינה שדמותה של קורה מעניינת ורלוונטית יותר לעומת הפרוטגוניסט בסדרת המקור, אווטאר אנג.
כתבה באתר האינטרנט Common Sense Media , ציינה את מסירותה של קורה למטרותיה ואת הדינמיות שלה לקבלה של רעיונות חדשים.
נואל קירקפטריק כתב שהחל מהעונה השנייה הדמות החלה להיות פחות חביבה.
בחירת היוצרים להציג את ההתמודדות של קורה עם הפרעת דחק פוסט-טראומטית במהלך הספר הרביעי זכה לשבחים רבים ממבקרים, ועל כך שהוכנסו לסדרה כל המוטיבים הפסיכולוגיים של המושג.
מקס ניקולסון מה-IGN ציין כי הקרב האחרון שלה עם זאהיר, כשהיא במצב כה פגיע וחלש, היה "קורע לב".
עבודת הדיבוב של ג'נט וארני זכתה גם היא לשבחים ממבקרים, אוליבר סאווה מה-The A.V.
Club כתבה כי: "הביצוע מוסיף הרבה מימד עמוק למאבקה של הדמות".
מערכת יחסים עם אסאמי סאטו
בפרק האחרון של הסדרה, בו נראות קורה ואסאמי אוחזות יד ביד ומביטות אחת על השנייה במה שדמה לטקס הנישואים של וריק וז'ו־לי והקביל לסצנת הנשיקה בסיום סדרת המקור, אווטאר: כשף האוויר האחרון, לאחר שהתעוררו ספקולציות לגבי מערכת יחסים רומנטית בין השתיים אישרו יוצרי הסדרה שקורה ואסאמי הם זוג ביסקסואלי.
מייקל דימרטינו, אחד מיוצרי הסדרה אף כתב בפוסט:
בריאן קונרייצקו, היוצר השני של הסדרה, הסביר את החלטתם להציג מערכת יחסים ביסקסואלית בסדרה:
עובדת היות קורה גיבורה ביסקסואלית, כמו גם מערכת היחסים שלה עם אסאמי סאטו היוו נושא לביקורות חיוביות רבות בתקשורת.
ג'ואנה רובינסון מהמגזין "vanityfair" כינתה את הסדרה כ"אחת הסדרות החתרניות והחזקות ביותר" בעקבות מערכת היחסים המתוארת.
מקס ניקולסון מאתר האינטרנט IGN שיבח את "המהלך הנועז" של יוצרי הסדרה וציין כי הסצנה תהיה אחת ש"המעריצים ידברו עליה עוד הרבה".
דייוויד גונזלס מהעיתון פורבס ציינה כי "היוצרים הגשימו את חלומם של המעריצים" וחזתה כי הסצנה תהפוך ל"אחד מסימני ההיכר של הסדרה".
לאחר פרסום טרילוגיות הקומיקס, והמשך תיאור מערכת היחסים בין בנות הזוג, ציינו המבקרים כי שתי הדמויות מאזנות ומשלימות זו את זו וכי האפיון הקשוח של קורה מתאזנת עם העדינות של אסאמי.
זך בלומנפלד ממגזין Paste דירגה את דמותה של קורה במקום השני ברשימת הדמויות הטובות ביותר בזיכיון.
ג'ייסון ברמן מהאתר Screen Rant הציב את קורה במקום השמיני ברשימת דמויות האנימציה הטובות ביותר בכל הזמנים.
קורדרוי היא סדרת דרמה רומנטית ישראלית שעלתה לשידור ב-21 במרץ 2023 בהוט.
הסדרה נוצרה ובוימה על ידי הדס בן ארויה.
בסדרה מוצגת בצורה נועזת סצנת הרווקות והמין בתל אביב דרך דמותה הראשית של דניאל (דר זוזובסקי) וחברתה הטובה ליאור (ניבר מדר), שנמצאות בשנות ה-20 המאוחרות לחייהן.
דניאל, רווקה שעובדת בחברת סטארט אפ, מנהלת רומן עם עידו (אריק ברמן), גבר נשוי שאף נולד לו ילד ראשון במהלך התפתחות העלילה.
בסדרה זו מוצג הליך החיפוש של דמותה של דניאל אחר בני זוג לסטוץ, שברון הלב ומשולש היחסים עם עידו.
שם הדמותשם השחקןתיאור הדמותדניאל קפוןדר זוזובסקיעובדת בחברת סטארט אפעידואריק ברמן נשוי לחגית.
מנהל רומן עם דניאלליאור אקרמןניבר מדרהחברה הטובה ביותר של דניאלערןיפתח קלייןהבוס של דניאלדני רופדני רופבתפקיד עצמואלעדאדם גבאיבועזיוסי ירוםחבר של עידומיקיאסי ישראלוףבעלים של בר בתל אביבחגיתניצן שיקאשתו של עידושירןאביגיל הרריבת דודה של דניאלסיגל אביןאמא של דניאלארי אורבךאדי קבטנרברמןנעמי לבובארנון רוזנטליקיר פורטללירון ויגדור
שנהפרסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהמקור2024פרס האקדמיה לטלוויזיהבימוי בסדרת דרמה קומית וקומדיית מצביםהדס בן ארויהצילום בסדרה עלילתיתמידן ארמהעריכת תמונה בסדרה עלילתיתאור לי-טלניהול אמנותיכרמלה סנדרסון
קורדיספס (Cordyceps) הוא סוג של פטריות שק הכולל כ-600 מינים ברחבי העולם.
גרסאות שונות של קורדיספס היו בשימוש יותר מ-1,500 שנים ברפואה הסינית.
רוב מיני הקורדיספס הם אנדופרזיטואידים, טפילים בעיקר על חרקים ופרוקי-רגליים אחרים (לכן הם פטריות אנטומפתוגניות); חלקן טפילים על פטריות אחרות.
השם הגנרי Cordyceps נגזר מהמילה ביוונית עתיקה κορδύλη kordýlē (מבוטא "קורדילה", שפירושה "אלה" (או "בליטה")) ומהסיומת הלטינית ceps, שמשמעותה "ראש".הסוג הוא בתפוצה עולמית ורוב המינים שתוארו הם מאסיה – בעיקר מנפאל, סין, יפן, בהוטן, קוריאה, וייטנאם ותאילנד.
Cordyceps Epichloe היה בעבר תת-סוג, אך נחשב כעת סוג נפרד, Epichloë.
sinensis הוכח בשנת 2007 על ידי דגימת DNA גרעיני שהוא קשור בקשר רחוק לרוב שאר המינים שהושמו אז באותו סוג, וכתוצאה מכך שונה שמו ל-Ophiocordyceps sinensis והוא הוכנס למשפחה חדשה, Ophiocordycipitaceae, כמו גם "Cordyceps unilateralis".
נחשבים כעת טלאומורפים (שלבים בהתרבות) של מספר סוגים של פטריות אנמורפיות ואנטומפתוגניות כגון בובוריה (Cordyceps bassiana), Lecanicillium, Metarhizium ו-Nomuraea.
כאשר קורדיספס תוקף מארח, התפטיר פולש ומחליף את רקמת המאכסן, בעוד גוף הפרי המוארך (ascocarp) עשוי להיות גלילי, מסועף או בעל צורה מורכבת.
הגוף המוארך נושא פריתסיות (perithecia) קטנות רבות בצורת צלוחית (פתחי יציאה של נבגי הפטריה) המכילות asci (שקיק מין נושא נבגים).
אלה, בתורם, מכילים נבגים (ascospores) דמויי חוט, שבדרך כלל מתפרקים לשברים וככל הנראה מזהמים.
רכיבי פוליסכריד וקורדיספין נמצאו במחקר בסיסי ובודדו מ-C.
קורדיספס משמש ברפואה הסינית לטיפול במחלות הקשורות לריאות ולכליות.
מאמינים שהוא מטפל בשיעול ומשפר את מערכת החיסון.
הוא משמש גם כאפרודיזיאק, לטיפול במחלות כמו תסמונת התשישות הכרונית ולהקלה על עייפות הנגרמת על ידי סרטן.
קורדיספס הוא מרכיב עלילתי מרכזי בסדרת משחקי הווידאו "The Last of Us", שיצאה החל מ-2013, ובעיבוד שלה לטלוויזיה ב-2023. הוא הגורם למגפה שמחסלת את רוב האנושות ברומן הפוסט-אפוקליפטי, מאת מייק קארי, "הנערה עם כל המתנות" והספר שקדם לו, "הילד על הגשר".
באגים נגועים בקורדיספס מוצגים כאויבים במשחקי הווידאו "Bug Fables: The Everlasting Sapling" וכן ב-"Grounded".
קורדיספס הוא נקודת עלילה מרכזית בסיפור של "Bug Fables: The Everlasting Sapling".
קורדליה היא דמות בדיונית במחזה הטראגי של ויליאם שייקספיר, המלך ליר.
קורדליה היא הצעירה מבין שלוש בנותיו של המלך ליר והאהובה עליו.
היא נענשת ומוגלית ואינה נראית במשך רוב המחזה, לאחר שהיא מסרבת להצעתו של אביה הקשיש להביע את אהבתה אליו בתמורה לשליש מאדמות ממלכתו.
שייקספיר נעזר במספר מקורות בעת כתיבת המלך ליר.
המקור המודפס העתיק ביותר היה הספר ההיסטוריה של מלכי בריטניה (The History of the Kings of Britain) מאת ג'פרי ממונמות', שנכתב בסביבות שנת 1136, ובו מופיע התיעוד הכתוב המוקדם ביותר של קורדליה כדמות אגדתית-היסטורית, שם היא מתוארת כמלכה קורדליה .
קורדליה מופיעה על הבמה לזמן קצר במהלך התמונה הראשונה במערכה הראשונה.
אביה, המלך ליר, מעוניין לחלק בין שלוש בנותיו את אדמות הממלכה, ומחליט לעשות זאת על סמך הצהרות האהבה שלהן כלפיו.
אחיותיה של קורדליה, גונריל ורגאן, נושאות נאומים מפוארים, מלאי חנופה ושקרים, בהן הן המצהירות על אהבתן, ומחמיאות לאביהן על יהירותו שלו.
לעומתן, קורדליה, הרואה מעבר להצהרות הריקות של אחיותיה, ומבדילה בין אהבה לבין רכוש, מסרבת לשאת הצהרה כזאת, ומכריזה כי היא אוהבת את אביה לא פחות ולא יותר מחובה.
המלך רואה בתשובתה כפשטנית ומרגיש מושפל ממנה, ובהתקף זעם משנה את חלוקת ממלכתו ומעניק אותה לגונריל ורגאן בלבד, בעוד קורדליה מנושלת ומגורשת מהממלכה.
הרוזן מקנט מתנגד להוראות המלך לגבי קורדליה, ובשל כך מגורש אף הוא.
שני מחזריה של קורדליה, הדוכס מבורגונדי ומלך צרפת, מזומנים אל המלך לאחר מכן.
בעוד הדוכס מבורגונדי חוזר בו מכוונתו לשאת אותה לאחר שנודע לו כי היא נושלה מהירושה, מתרשם מלך צרפת מהיושר שלה ומסכים להינשא לה.
קורדליה עוזבת איתו ולא מופיעה שוב במחזה עד לתמונה הרביעית במערכה הרביעית.
קורדליה הייתה תמיד הבת האהובה על המלך ליר.
לאחר שגונריל ורגאן דחו אותו מפניהן, הוא נתקף טירוף.
קורדליה חוזרת בסוף המחזה בכוונה לעזור לאביה, ולמעשה מחליפה את תפקיד הבת בתפקיד טיפול כמו אם.
עם הגעתה, ליר לא מסוגל לזהות אותה בגלל מצבו, אך היא סולחת לו למרות זאת על שגירש אותה.
כאשר הוא סוף סוף חוזר לעשתונותיו ומבין שקורדליה איתו, נותר להם זמן מועט לדבר ולהתפייס.
אדמונד המרושע, בנו הלא-חוקי של האציל מגלוסטר, המנהל פרשיות אהבים עם גנריל ורגאן, זומם להשתלט על הממלכה.
הוא שולח את ליר וקורדליה לכלא, במטרה להוציאם להורג, אך לאחר שהוא שומע כי האציל מגלוסטר, גנריל ורגאן, מתו, הוא מורה להמתיק את עונשם.
כאשר ליר מציע את ממלכתו לשלוש בנותיו, מתרחש היפוך תפקידים בו הבנות הופכות לדמויות אם עבור ליר.
על ידי חלוקת ממלכתו בין בנותיו, ליר נותן להן את הכוח להכתיב את עתידו שלו, בדיוק כפי שלהורה יש שליטה על עתיד ילדיו.
מכיוון שקורדליה היא הבת האהובה עליו ביותר, הוא מצפה ממנה שתדאג לו לעת זיקנתו, בדומה לדאגת אם לתינוקה.
המחזה, כאחד המחזות הטרגיים המפורסמים של שייקספיר, הועלה בארץ במספר תיאטראות.
בין היתר, הועלה בתיאטרון הבימה בשנת 1955, אז שיחקו בתפקיד קורדליה לסירוגין השחקניות מרים זוהר ושושנה רביד, וכן בשנת 2018 בו גילמה השחקנית ליא קניג את תפקיד המלך ליר, ורינת ממטוב כקורדליה.
קורדיאל הוא סוג של ממתק המכיל מילוי נוזלי.
המילוי הנוזלי מיוצר בתוך מעטפת שוקולד, או מוכנס אליה.
מוצר קונדיטוריה ידוע מסוג זה הוא קורדיאל הדובדבן, בו מעטפת השוקולד מכילה דובדבן בנוסף לליקר או ברנדי מתוק.
המרכז הנוזלי המצוי בחלק מהקורדיאלים נעשה באמצעות אינוורטאז (האנזים מופק בדרך כלל משמרים), אשר מבצע הידרוליזה של סוכרוז במילוי, תהליך שיכול להימשך עד שבועיים.
התהליך מצריך יישון של הקורדיאל באחסון לפני צריכתו כדי להבטיח שהמילוי הפך לנוזלי.
מילויים לדוגמה הם דובדבן, תות, פטל ואוכמניות.
קורדל טינץ' הוא אתלט אמריקאי אלוף העולם (טוקיו 2025) בריצת 110 מטר משוכות.
בעל שיא אישי של 12.87 שניות (מאי 2025) המדרג אותו רביעי בכל הזמנים.
טינץ' גדל בגרין ביי שבוויסקונסין, בנם של אליזבת סימונס וטיילר טינץ'.
בנעוריו הצטיין במגוון מקצועות האתלטיקה בהם קפיצה לרוחק, קפיצה לגובה וריצת 110 מטר משוכות וכן בפוטבול וכדורסל.
הוא החל ללמוד באוניברסיטת מינסוטה בזכות מלגת פוטבול ואתלטיקה קלה, אך לאחר זמן קצר החליט להתמקד באתלטיקה ועבר לאוניברסיטת קנזס.
בשל קשיים אקדמיים עזב את האוניברסיטה, ולמד סמסטר בקולג' קהילתי בקנזס בטרם חזר לגרין ביי.
לאחר שנתיים בהן לא עסק בספורט באופן מאורגן נרשם לאוניברסיטת המדינה פיטסבורג.
הוא זכה במאי 2022 באליפות המכללות דרג שני בריצת 60 מטר משוכות ובקפיצה לגובה.
באליפות העולם באתלטיקה 2023 סיים עשירי בחצי גמר ריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.31 שניות.
ב-2025 זכה בתחרות ליגת היהלום בשיאמן בתוצאה של 13.06 שניות ובתחרות ליגת היהלום בשאנגחאי בשיא אישי של 12.87 שניות, תוצאה המדרגת אותו רביעי בכל הזמנים יחד עם דיירון רובלס.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו זכה במדליית זהב בתוצאה של 12.99 שניות.
פרובינציית קורדיירה (בספרדית: Cordillera Province) היא אחת משש פרובינציות במחוז מטרופולין סנטיאגו במרכז צ'ילה.
המחוז מחולק ל-6 פרובינציות: צ'קאבוקו, קורדיירה, מאיפו, מליפייה, סנטיאגו וטלגנטה.
בירת הפרובינציה פואנטה אלטו שוכנת כ-21 קילומטרים רבועים, דרום-מזרחית לסנטיאגו.
כפרובינציה, קורדיירה היא מחוז מנהלי ברמה השנייה של צ'ילה, המנוהל על ידי נציג מחוזי הממונה על ידי נשיא צ'ילה ונשאר בתפקיד כל עוד הוא נהנה מאמונו.
הפרובינציה מורכבת משלוש קומונות, שכל אחת מהן מנוהלת על ידי עירייה המורכבת מאלקלדה ומועצה עירונית:
+קומונהמספר תושביםפירקה28,010פואנטה אלטו604,744סן חוזה דה מאיפו17,540
שטח הפרובינציה הוא 5,528.3 קילומטרים רבועים, מה שהופך אותה לפרובינציה בעלת השטח הגדול ביותר בפרובינציה.
על פי מפקד האוכלוסין של 2017, קורדיירה הייתה הפרובינציה השנייה בגודלה באוכלוסייתה באזור, עם אוכלוסייה כוללת של 650,294 תושבים.
הטופוגרפיה שלה כוללת שטח קטן בעמק המרכזי של צ'ילה, קרחונים, נהרות, הרי געש ואת רכס הרי האנדים, המהווים גבול עם פרובינציית מנדוסה בארגנטינה.
קניון מאייפו הוא אחד היעדים המתויירים ביותר בפרובינציה, שכן ניתן להגיע אליו דרך כביש סלול המוביל אל רכס ההרים הגבוה.
זהו טיול נעים באביב ובחורף ניתן גם לבקר במעיינות החמים הטבעיים המלוחים שלו; בין אלה, הבולטים ביותר הם באנוס מוראלס, באנוס קולינה ודל פלומו .
בקניון מאיפו קיימים כמה מועדוני קאנטרי, הבולטים שבהם הם מועדון הקאנטרי המפורסם לאס ויזקאצ'אס (הממוקם בחלק המזרחי של פואנטה אלטו) ומסלול המרוצים הנושא את אותו שם.
הקניון ממוקם 25.5 ק"מ מסנטיאגו .
לגוניאס הוא אתר סקי עם כל המתקנים הדרושים כדי ליהנות מספורט חורף.
כביש הגישה אליו ממוקם ביציאה מסן חוסה דה מאיפו.
הוא מציע נופים למרגלות עמק נהר קלריו.
ניתן גם לראות הרים מנוקדים בקקטוסים, יערות ושיחים טרשתיים, השופעים בנקיקים.
נהר קלריו זורם בשקיפות על פני תצורות סלע עם תצורות מוזרות, ויוצר בריכות טבעיות יפהפיות לשחייה בטוחה.
הוא מציע גם אזורי פיקניק מאובזרים ושבילי הסברה.
קוֹרוֹזְיָה (מאנגלית: Corrosion; בעברית: שִׁיתּוּךְ) הוא תהליך כימי, הנובע מחשיפה לסביבה - מגע של חומר בחומר אחר (חמצן, למשל) או סביבה חומצית או בסיסית במיוחד.
על פי רוב, השימוש במילה קורוזיה מתייחס לחמצון אלקטרוכימי של מתכת, למשל מחמצן אטמוספירי.
דוגמה מוכרת של קורוזיה בחיי היום-יום היא חלודה - תחמוצת ברזל שנוצרת כשברזל בא במגע עם אוויר (חמצן ולחות) לאורך זמן, והופעתה מואצת בנוכחות מים.
במקום שבו מתרחשת קורוזיה נוצרת תרכובת של המתכת - תחמוצת או מלחים.
מכיוון שתרכובת זו חלשה ונקבובית בדרך כלל, היא מתפוררת עד מהרה וגורמת להרס המתכת.
נזקי הקורוזיה מהווים שיקול חשוב מאוד בתכנון מבנים מתכתיים ובתעשיות מתכת שונות, דוגמת תעשיית התעופה, תעשיית הרכב, כורים גרעיניים, מבנים, מכלים וצינורות.
במתכות מסוימות, שכבת הקורוזיה הנוצרת היא קשה וצמודה למתכת, ולכן היא אוטמת את המתכת ובכך מפרידה אותה מסביבתה ומונעת את המשך הקורוזיה.
דוגמה למתכת כזו היא האלומיניום: החמצן באוויר מחמצן את האלומיניום ויוצר שכבה של התחמוצת Al2O3 (אלומינה), שמבודדת את האלומיניום שמתחתיה מהחמצן באוויר, וכך עוצרת את תהליך הקורוזיה.
קורוזיה אחידה (כללי) - במקרה זה משטח החומר מותקף בצורה אחידה, כך שניתן להעריך את קצב הפחתת עובי המבנה.
דרכים למניעת קורוזיה אחידה הן ציפויים, צביעה, שימושי בחומרים מעכבי קורוזיה, והגנה קתודית.
קורוזיה גלוונית - זו נגרמת על ידי מגע חשמלי וקשר אלקטרוליטי (כמו תמיסת מי מלח) בין שתי מתכות הנבדלות בפוטנציאל הכימי שלהן.
קורוזיית נקיקים (crevice) - זו מתרחשת במשטחים שבהם אין ערבוב של האלקטרוליט.
באזור שבו אין ערבוב של האלקטרוליט תהיה ירידה בריכוז החמצן, והקורוזיה תגבר.
קורוזיית גימום (pitting) - קורוזיה זו פוגעת באופן מקומי בפני השטח של מתכת.
אופיינית למתכות שבהן נפגעת שכבת הפסיבציה המגנה.
באזורים בהן נפגעה שכבה זו, מתקדמת המסה אנודית של המתכת.
קורוזיה בין-גרעינית (intergranular) - זו נגרמת כתוצאה מאי רציפות במבנה החומר בין הגרעינים השונים.
קורוזיית שחיקה (אברזיה) - הקורוזיה נוצרת עקב תנועה של נוזל קורוזיבי על פני השטח של המתכת.
דבר זה גורם להגדלת החשיפה של המתכת לתקיפה של הנוזל הקורוזיבי.
קורוזיית מאמצים (stress corrosion) - זו נוצרת כאשר ישנם מאמצים נמוכים בסביבה קורוזיבית.
עקב הסביבה הקורוזיבית נוצר כשל שנראה ככשל מכני עקב המאמצים, אך הוא למעשה נוצר בעידוד הסביבה הקורוזיבית ולא היה נוצר אחרת.
קוֹרְוֶה (בעברית - "מס עובד", בצרפתית: Corvée), הוא מונח ששימש בחברות פיאודליות לציון סוג של מס שנתי לא כספי שהצמית או הווילן היה צריך לשלם למלך, לווסאל, לאדון העליון או לאדון הטירה באמצעות ביצוען של עבודות שנתיות ללא שכר באחוזותיהם.
עבודות אלה נקראו לפעמים opera riga.
החריש והקטיף היוו למעשה את חלק הארי בהן.
מקור המילה בפועל הלטיני "corrogare" שמשמעותו "לדרוש", בלטינית: angaria.
כאשר דרש האדון עבודות נוספות, הקרויות opera corrogata (עבודה נדרשת, מגויסת), ומכאן המונח הפך ל "coroatae, בהמשך "corveiae", ובסופו של דבר "corvée", במשמעות נרחבת - גם של עבודות שנתיות סדירות וגם של עבודות כפויות במצבי חירום.
הקורווה היה חלק בשרשרת המערכת הכלכלית-פוליטית בימי הביניים והיא נולדה גם בשל המחסור במטבעות.
המס שימש לאספקת כוח עבודה באחוזות הפאודליות וכשנגבה על ידי המלכות שימש המס להשלמת פרויקטים מלכותיים, למשל, לתחזוקת הדרכים.
היו מבחינים "עבודה כפויה פרטית" - בצרפתית corvée privée ועבודה כפויה ציבורית corvée publique.
משמעות הראשונה הייתה של ימי עבודה (שבפרובינציות אחדות בצרפת היו מכונים "ארבאן" arban ) שאותם היה חייב האיכר לבצע על אדמת האדון -בלטינית - pars dominica.
הם התקיימו בעיקר בימי החריש, הקציר והבציר.
בעבודות אלו גויסו גם בעלי החיים שברשות האיכר.
בתחום החקלאי נחשבה הקורווה יעילה יותר מהעבדות.
תמורתה זכה האיכר בהיתר לעבד את אדמתו, להשתמש בטחנת הקמח ובנהרות שעל אדמות האדון.
איכות העבודה הייתה יותר טובה מבעבודת העבדים והיא אפשרה לאיכר בהתאם להיקף עבודתו לצבור כמות יותר גדולה של מוצרים.
בימי הביניים הקורווה החקלאי לא הייתה לגמרי ללא תמורה.
לפי המנהג, יכלו העובדים בה לצפות לתגמולים קטנים, לעיתים בצורת מזון ומשקאות שנצרכו במקום.
הקורווה כללה לפעמים גם את הגיוס לצבא.
פעמים אחרות משמעות המונח הייתה אספקה כפויה לצרכים צבאיים, לרוב אספקת עגלות ובעלי חיים להובלה.
הקורווה עוררה תרעומת רבה בקרב האיכרים מכיוון שביצועה נדרשה בדיוק בתקופות שבהן היה עליהם לטפל בשדות שלהם.
במאה ה-16 התחילה ירידה בדרישה לקורווה כשהיא הוחלפה בתשלומים בכסף.
אולם בהרבה מקומות באירופה המשיך הנוהג עד למהפכה הצרפתית וגם אחריה.
עבודות כפייה ציבוריות בעת העתיקה
עבודות כפייה ציבוריות התקיימו לכל אורך ההיסטוריה, גם בעת העתיקה ובחברות הדספוטיות ובחברות שבהן התקיימה עבדות: למשל במצרים העתיקה, בשומר, בישראל העתיקה בימי שלמה המלך, ברומא העתיקה, במזרח אסיה, ועוד.
באימפריה הרומית המאוחרת אזרחים ביצעו "עבודות לטובת ציבור" - opera publica - כתחליף לשילום מיסים; לעיתים קרובות היה מדובר בבניית דרכים וגשרים.
האדונים הרומאים דרשו מקולונים שעל אדמותיהם ומהעבדים המשוחררים מספר ימי עבודה.
במקרה של האחרונים עבודות אלה נקראו opera officialis.
בחלק מאירופה, בעיקר בדרומה, ירדה ה-"קורווה הפרטית" "corvée privée" בחשיבותה החל מן המאה ה-11 כשגבר השימוש השוטף במטבעות.
עבודה זו הצטמצמה ללא יותר מיום-יומיים בשנה והיה ניתן להחליפה בתשלום כספי.
עם זאת, את הצמיתים ואת האיכרים החופשיים העניים ביותר יכלו לנצל לעבודות כפויות "כרצונו" של האדון (היו "corvéables à merci").
בצפון אירופה ובאנגליה הקורווה הפרטי נשאר משמעותי לכל אורך ימי הביניים.
הקורווה בוטלה בצרפת במהלך המהפכה הצרפתית על ידי צווי אוגוסט שהוצאו ב-4 באוגוסט 1789. יחד איתה בוטלו עוד מספר פריבילגיות פיאודליות שהוענקו לבעלי האחוזות הצרפתים בימי הביניים.
בצרפת, זירת עימות בעבר בין התרבויות הגרמאניות והרומית, ואחת היורשות של האימפריה הפרנקית, מצאה שיטת הקורווה קרקע פורייה.
זאת במסגרת הפאודליזם של ימי הביניים עם משטר הצמיתות המבוסס על העיקרון: "אין אדמה ללא אדון" (nulle terre sans seigneur) ומאוחר יותר במסגרת המונרכיה האבסולטית.
עם השכנת המשטר הפאודלי בצרפת מצאו האיכרים את עצמם תחת עול שכמעט לא היה לו אח ורע בשאר מדינות אירופה המערבית.
בצרפת היה קיים מגוון רב של דרגות כפיפות, ובהתאמה, דרגות שונות של קורווה.
במאות 7-12 החלק הכי חסר זכויות באוכלוסייה - האיכרים הצמיתים (serfs, gens de pleine poeste, hous de cors) נדרשו לקורווה שרירותית לגמרי, כפופים לחלוטין לחסדי האדון.
בימי "המשטר הישן" הבחינו בין "קורווה אישית" (corvée personnelle) - מס על מגורי האיכר חסר הנכסים, ל"קורווה ריאלית" (corvée réelle) שהייתה מס על נכסי האיכר, אפילו אם מגוריו היו מחוץ לאחוזות האדון.
הקורווה כללה בממוצע 3 ימי עבודה כפויה בשנה.
הקורווה הסניוראלית בוטלה בימי המהפכה הצרפתית ב-4 באוגוסט 1789.
"הקורווה המלכותית" (corvée royale) כללה עבודות כפויות ציבוריות לצורך בנייתן ותחזוקתן של התשתיות הציבוריות - דרכים, גשרים, חפירים ותעלות, גדרות, וכו'
בשנת 1738 החליט המפקח הכללי של אוצר הממלכה, פיליבר אורי על הנהגת קורווה מלכותית כללית לצורך הרחבתה והתחדשותה של מערכת הדרכים הציבוריים בצרפת.
"קורווה הדרכים הגדולות" בוטלה עוד בשלהי תקופת "המשטר הישן".
לפי רעיון של הכלכלן הפיזיוקרט פייר סמואל דו פון דה נמור (דופונט) הוציא שר האוצר טורגו צו שישי שביטל את הקורווה הנ"ל, תוך הסתמכות על הישיגים של המהנדס פייר-מארי-ז'רום טרסאגה שצמצמו את כוח האדם הדרוש לעבודות.
אולם החלטות אלה בוטלו ב-1776. ב-1785 הצליח בסופו של דבר שארל-אלכסדר דה קאלון לבטל את הקורווה פעם נוספת.
סופית היא בוטלה בימי המהפכה הצרפתית בשנת 1791.
קורווה מודרנית - במאות 20-19
עד לתקנון ה"חכירה" (fermage) משנת 1946 סבלו החוואים שחכרו אדמות מלחצים שרירותיים מצד בעלי האדמות החכורות.
בנוסף לדמי החכירה חויבו החוואים במספר ימי עבודה ללא תשלום לטובת הבעלים - למשל "שלושה ימי חרישה" (כולל עבודת אדם, שימוש בסוסיו ובציודו) ואספקת עובדים בזמן קציר החציר.
סוגי קורווה מודרנית אחרים היו בתחום הובלת העצים ואפילו בהאכלת כלבי בעלי האחוזה.
ביוזמתו של פרנסואה טנגי-פריז'אן, שר החקלאות בממשלת הגנרל דה גול ב-1946 הוחלט על חידוש אוטומטי של חוזי החכירה (bail ברבים baux) ועל הגבלת האפשרויות להפסקת החוזים על ידי המחכיר (bailleur).
עד לשנות ה-1950 נכפתה על האיכרים הצרפתים עוד מערכת קורווה בצורת "מיסים מקומיים", אותם יכלו לשלם על ידי עבודות, למשל השתתפות בשיפוץ הדרכים בעזרת סוסיהם וציודם.
בשטחי אפריקה המערבית הצרפתית בוטלו העבודות הכפויות של הציבור בחוק הופואה-בואני באפריל 1946.
גרמניה, "האימפריה הרומית הקדושה", האימפריה ההבסבורגית
תולדות ה"קורווה" בגרמניה עד למאה ה-12 דומות לאלו שבצרפת, אם כי האיכרים הגרמנים נהנו מהרבה יותר חופש ורק מאוחר יותר מצבם החמיר.
הקורווה הייתה חלק ממשטר האריסות (בצרפתית ובאנגלית:Socage) ששלט בכלכלה הפאודלית של תחום מלכותו של בית הבסבורג - מאוחר יותר האימפריה האוסטרית - ובמרבית המדינות הגרמנית שהיוו חלק מהאימפריה הרומית הקדושה בעלת הלאום הגרמני.
החוואים והאיכרים נדרשו לעמול קשות בעבודה חקלאית עבור האצילים אדוניהם.
כשכלכלת הכסף השתרשה, חובה זו הוחלפה בהדרגה על ידי תשלום מיסים לאדונים.
אחרי מלחמת שלושים השנה הדרישות לקורווה עלו יותר מדי והשיטה הפכה לבלתי יעילה.
הצמצום הרשמי של הקורווה נקשר לביטול הצמיתות על ידי השליט ההבסבורגי והקיסר יוזף השני בשנת 1781. עם זאת הקורווה שרדה והיא בוטלה רק בימי אביב הימים - מהפכות 1848, יחד עם ביטול אי השוויון החוקי בין האצולה לאנשים הפשוטים.
בוהמיה (הארצות הצ'כיות) הייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה וגם של אדמות בית הבסבורג.
הקורווה בשפה צ'כית נקרא "רובוטה" (robota).
(בשפות סלאביות אחרות "רובוטה" היא כל סוג של עבודה).
המונח הצ'כי הושאל גם בחלק מגרמניה, שבה נקרא הקורווה "רובאט" ("Robath") וגם בהונגריה, שבה השתמשו במילה robot, - כולל ברומנית בטרנסילבניה- robotă .
ברוסיה הצארית תופעת הקורווה הייתה נפוצה ביותר, במסגרת שעבוד הצמיתים על ידי הבויארים ונקראה "בארשצ'ינה" (барщина) או "בויארשצ'ינה" (боярщина).
השתרשו בה כמה סוגי קורווה (тяглые повинности) שכללו: הקורווה של ההובלות ,(подводная ,ямская повинность), שהיו קיימים מימי המונגולים, הקורווה עבור הבתים, (постоялая повинность).
הברשצ'ינה מתייחסת לחובת העבודה הכפויה שביצעו הצמיתים על אדמות הבויארים בעלי האחוזות (פומשצ'יק), לחובה זו לא היו חוקים מוסדרים עד לצו (אוקאז) של הצאר פבל הראשון בשנת 1797 שהגדיר "ברשצ'ינה" - קורווה של שלושה ימים בשבוע כתקנית ומספיקה לצורכי הבויאר.
באזור עתיר הצ'רנוזיום המרכזי ברוסיה 70-77% מהצמיתים ביצעו קורווה (ברשצ'ינה).
השאר שילמו מיסים בכסף וסחורות ("אוברוק").
בנסיכויות הרומניות הקורווה נקרא clacă (קלאקה).
בעיני קארל מארקס הקורווה בנסיכויות הרומנית בתקופה המודרנית היו מעין צורה טרום-קפיטליסטית של שעות עבודה נוספות בכפייה.
בנוסף לעבודה, להבטחת קיומו, היה על האיכר הרומני לבצע עבודות נוספות עבור הבויאר, בעל האחוזה.
לפי התקנון האורגני, קודקס הטרום-חוקתי בהשראה רוסית של ולאכיה במחצית הראשונה של המאה ה-19, האיכר הצמית היה חייב לבויאר 14 ימי עבודה בשנה, אולם בפועל היה מדובר ב-42 יום, כיוון שיום עבודה נחשב הזמן הדרוש לאספקת התפוקה היומית הממוצעת והיקף תפוקה זו נקבע לפי מכסות גבוהות מאוד.
הסעיפים לגבי הקורווה היו אמורים לבטל את משטר הצמיתות אבל לא השיגו יעד זה.
בשנת 1864 בימי השליט של נסיכות רומניה (הנסיכויות הרומניות המאוחדות) אלכסנדרו יואן קוזה יושמה רפורמה אגררית שביטלה את הקורווה והפכה את האיכרים לבעלי אדמה חופשיים.
בעלי אחוזות היו זכאים לפיצוי ששולם מתוך קרן שהאיכרים נדרשו להפריש כספים אליה למשך 15 שנים.
בנוסף האיכרים היו צריכים לקנות את האדמה שחולקה להם, אמנם במחיר מתחת לערך בשוק.
חובות אלה עדיין דחפו את האיכרים לחיים של חצי-צמיתים.
באימפריה העות'מאנית הופעלה קורווה בשם "אנגאריה" (Angarya).
האיכר האריס היה חייב לבצע עבודות ללא תשלום על אדמות האדון שלו - ה"אע'ה" (אגה) - בדרך כלל חודשיים בשנה, בנוסף למיסים בכסף ובמוצרים.
נעשה ניסיון להפסיקן בעת רפורמות הטנזימאט.
בשנת 1856 הוחלט שוב על הפסקת הקורווה, אך ללא הצלחה.
ב-1876 שוב הוכרז על ביטול הקורווה, להוציא זמני מלחמה.
חוקי טורקיה המודרנית אוסרים על קורווה, ומאפשרים רק עבודה בהתנדבות או עבודות כפויות במצבי חירום או עבודות כפויות של אסירים.
באימפריית אינקה הופעלה שיטה הקרויה מיט'א לפיה נגבה מס באמצעות עבודה כפויה כשירות ציבורי למלכות.
בשיאה, נדרשו איכרים מסוימים לבצע לא פחות מ-300 ימי עבודה כפויה בשנה.
אחרי כיבוש פרו, אימץ השלטון הקולוניאלי הספרדי את השיטה הזאת אולם החליף אותה לעבודת חובה של הילידים במכרות הכסף.
שיירים של שיטת מיט'א קיימים בעבודה הקהילתית הנקראת מינק'א המחייבת את בני קצ'ואה.
למשל בכפר החוות אוקרה, קרוב לקוסקו כל אדם בוגר נדרש לבצע 4 ימי עבודה ללא תשלום בחודש למען הקהילה.
בימי הנשיא פרננדו בלאונדה טרי בשנות ה-1960 נתבקשה האוכלוסייה להשתתף במאמץ פדרלי של עבודות תשתית ברוח מסורת האינקה.
בכמה מושבות, לימים מדינות, בצפון אמריקה, השתמשו בעבודות ציבוריות כפויות מסוג "קורווה" בעבודות תשתית כמו תחזוקת דרכים והשימוש בהן המשיך במידה מסוימת בארצות הברית.
אחרי המהפכה האמריקאית צמצמו המנהלים המקומיים את השיטה, תוך כדי ההתפתחות הכלכלה המוניטרית.
אחרי מלחמת האזרחים האמריקאית ניסו כמה ממדינות הדרום, שחסרו אמצעים כספיים זמינים, להחליף את המיסוי בעבודות ציבוריות חובה או פטור מהן תמורת קנס או מס מיוחד.
השיטה לא הצליחה בגלל האיכות הירודה של העבודה.
ב-1894 הכריז בית המשפט העליון של מדינת וירג'יניה כי הקורווה הפרה את חוקת המדינה.
אלבמה הייתה ב-1913 המדינה האחרונה בארצות הברית שביטלה עבודות אלה.
הממלכה הראשונה של האיטי שהוקמה בקאפ -האיסיין בראשות אנרי כריסטוף כפה על הציבור שיטת עבודות קורווה ציבוריות לצורך בנייה מסיבית של ביצורים נגד פלישה צרפתית.
בעלי המטעים יכלו לשלם בכסף ולשלוח את פועליהם לעבוד במקומם.
שיטה זאת אפשרה לממלכת האיטי להיות יותר חזקה כלכלית מרפובליקת האיטי בראשות אלכסנדר פטיון שבירתה הייתה בפורט-או-פרנס ושביצעה רפורמה אגררית וחילקה את האדמות לעובדים.
אחרי פלישת ארצות הברית להאיטי בשנת 1915 בהתאם לתיקון רוזוולט לדוקטרינת מונרו, חיזק הצבא האמריקאי הכובש את השימוש בעבודות ציבוריות כפויות מסוג "קורווה" לצורך שיפור התשתית.
גורמים רשמיים בהאיטי משערים כי מעל 3,000 תושבי האיטי מתו תוך כדי עבודות אלה.
שרידי קורווה וסוגים אחרים של עבודות חובה ללא תשלום בתקופה המודרנית והעכשווית
עבודות חובה ציבוריות ללא תשלום נכפו על ידי ממשלות מסוימות, כמו המשטר הצבאי במיאנמר.
בשנת 2004 ממשלת ז'אן-פייר רפרן בצרפת קבע יום עבודה בחג ללא תשלום - כ"יום סולידריות עם הקשישים".
כיום מדינות רבות שמרו את העבודות הציבוריות הכפויות רק למסגרת השירות בצבאי או למסגרות בתי הסוהר או מחנות עבודה לאסירים.
השלטון הנאציונל-סוציאליסטי (נאצי) בגרמניה כפה עבודות כפייה לאזרחי גרמניה ולתושבי הארצות הכפויות.
עבודות פרך נכפו על ידי הנאצים על המוני אסירים מקבוצות אתניות, דתיות, חברתיות או פוליטיות שנועדו לדיכוי או להשמדה (כמו היהודים).
גם השלטון הקומוניסטי בברית המועצות, בסין העממית ובארצות אחרות יזם עבודות כפויות ציבוריות על התושבים לעיתים קרובות במסווה של "עבודה התנדבותית" (לצד עבודות התנדבותיות אמיתיות) או ייעדו אותם לאסירים כולל אסירים פוליטיים, ולאוכלוסיות שנועדו ל"חינוך מחדש".
קורה כריסטיאנסן (בנורווגית: Kåre Kristiansen; 20 במרץ 1920 – 3 בדצמבר 2005) היה פוליטיקאי נורווגי פרו-ישראלי.
ב-1994 כריסטיאנסן שכיהן כאחד מחמשת חברי ועדת פרס נובל לשלום התפטר מתפקידו במעשה חסר תקדים לאות מחאה על הענקת הפרס ליאסר ערפאת.
אומנם גם ב-1973 התפטרו שניים מחברי הוועדה במחאה על הענקת הפרס באותה שנה להנרי קיסינג'ר, אך הם השהו את הודעת הפרישה עד לאחרי הטקס, בעוד כריסטיאנסן התפטר מיד אחרי אישור הפרס ומחה ברחובות אוסלו במהלך הטקס.
כריסטיאנסן כינה את ערפאת "הטרוריסט הבכיר ביותר בעולם".
בראיון שהתקיים עמו כעבור 4 שנים טען: "אינני גיבור.
פשוט לא הייתי מסוגל יותר להסתכל במראה אילו הייתי ממשך להיות חבר בוועדה שנותנת פרס לערפאת".
בשנים 1991–1993 כיהן כנשיא הארגון עם ישראל למען השלום.
ב-1997 יזם כריסטיאנסן עצומה מטעם קבוצת פוליטיקאים ואנשי דת נורווגים שקראה להעברת השגרירות הנורווגית בישראל מתל אביב לירושלים.
במסגרת יוזמתו זו גם ביקר בישראל.
קורוב (פולנית: Kurów, , יידיש: קאראוו, קאריוו, קארוב, קאריב, נהגה קוּרֶב) הוא כפר בן 2,811 תושבים הנמצא בדרום-מזרח פולין.
הוא יושב על גדות נהר קורובקה, בין פולאווי ולובלין.
קורוב משמש כבירת גמינה (סוג של תחום שיפוט בפולין) נפרדת ב בפרובינציית לובלין.
בין האתרים בכפר יש כנסייה מתקופת הרנסאנס (אשר שופצה ב-1692) עם פסלים מאת .
הגנרל וויצ'ך ירוזלסקי, מנהיג פולין בסוף עידן הקומוניזם, נולד בכפר זה.
בין השנים 1431 ו-1442 זכה הכפר בזכויות של עיר על בסיס חוק מגדבורג.
בתור עיירה פרטית הפך הכפר למרכז הסחר במזון באזור.
כמו כן, הוקמו שם תעשיות פרווה ועורות.
במאה ה-16 הייתה לאחד ממרכזי זרם הקלוויניזם לאחר שרבים מחברי האחים הפולנים התיישבו שם.
לאורך זמן עברו רוב תושבי העיר לדת האריאניזם.
מאז הייתה ההיסטוריה של קורוב דומה לזו של שאר כפרי האזור.
ב-1795 היא סופחה בידי אוסטריה אחרי חלוקת פולין, וב-1809 הייתה לחלק מדוכסות ורשה ומאוחר יותר, ב-1815 לחלק מפולין הקונגרסאית.
בפברואר 1831, בימי "מרד נובמבר", כוחות פולנים בפיקודו של הגנרל יוזף דוורניצקי הביסו יחידות רוסיות בקרב קורוב.
ב-1870, אחרי "מרד ינואר", נלקחו זכויות העיר מקורוב ומאז לא הוחזרו.
היא הייתה שוב לחלק מפולין העצמאית מאז 1918.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, ב-9 בספטמבר 1939, הופצץ הכפר בידי הלופטוופה הגרמני.
בין המטרות שהושמדו היה גם בית חולים אזרחי שסומן בבירור עם צלבים אדומים.
יהודים התיישבו בקורוב במאה ה-16, ובתחילת המאה ה-17 בנו ביישוב בית כנסת וקידשו בו בית עלמין.
בעת גזירות ת"ח ות"ט באמצע המאה ה-17 נפגעה הקהילה אנושות.
רק בסוף המאה ה-18 התאוששה הקהילה, ובמהלך המאה ה-19 גדלה מאוד.
מסוף המאה ה-18 הפך היישוב למרכז חסידי אזורי, ובין היתר, פעלו בו רבי שמואל מקארוב ורבי נח מקארוב.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-2,200 יהודים, רוב תושביו, והתקיימה בו פעילות של המפלגות היהודיות השונות, תוך קיום בתי ספר מרשתות בית יעקב, יבנה ותרבות.
בתחילת מלחמת העולם השנייה נמלטו מהכפר כ-200 משפחות יהודיות.
עם כיבוש היישוב על ידי הגרמנים ב-15 בספטמבר 1939, החלו אלו להחרים את רכוש יהודיו, ולחטוף אותם לעבודות כפייה.
בהמשך, הוטלו על יהודי היישוב גזירות שונות, ומעת לעת הגיעו אליו אנשי ס"ס, וביצעו מעשי רצח בקרב יהודיו.
בפברואר 1942 רוכזו יהודי היישוב בגטו שהוקם בו, בו שררו רעב ומגפות.
ב-8 באפריל 1942 חוסל הגטו המקומי, כאשר גרמנים ואוקראינים הצעידו את כל יושביו לגטו קונסקובולה, תוך רצח כעשרים איש במהלך הצעדה.
משם שולחו כעבור חודש למחנה ההשמדה סוביבור.
לאחר מכן, ערכו הגרמנים מצוד אחר יהודים מסתתרים ביישוב, והוציאו להורג 27 יהודים שאיתרו.
כ-30 יהודים נוספים, שהוחזקו במחנה עבודה ביישוב, נרצחו ב-10 בנובמבר 1942. מספר מיהודי הכפר שהצליחו להימלט ליערות הסביבה חברו ליחידות פרטיזנים.
קוֹרֵה הוא כינוי מודרני לפסלי נשים ונערות שנעשו ביוון בתקופה הארכאית.
ה"קורה" שימשו כמנחה לאלה אתנה והן הוצבו במקדשה שבאתונה הקדומה.
הקורה עוצבו לפי דגם דומה, ובו רגלה השמאלית של הקורה מונחת קדימה, ידה השמאלית צמודה אל הגוף ואוחזת בבגד, ואילו ידה הימנית מונחת על החזה וכנראה החזיקה מעין מנחה.
לדגם זה של עיצוב הקורה מקורות סגנוניים הקשורים לאמנות אשורית ולודית, ויש הרואים בפסלים את "ירושת פולחן 'האלה הקדומה' המינואית והאסיאתית".
פסלים בהשפעה זו עוצבו כ"פסלי עמוד" החל מסוף המאה השביעית.
בשונה מפסלי הקורוס, אשר ביטאו את אידיאל העירום הגברי כפי שהופיע למשל בגימנסיון, הופיעו פסלי הנערות בביגוד היווני המסורתי שכלל פפלוס , כיתון והימטיון.
מעקב אחר שורה של פסלי נערות יראה מגמה של חתירה לכיוון של ייצוג נאטורליסטי של הגוף ייצוג זה מתבטא בעיקר בתיאור הגוף שמתחת לבגד "פסלי יוון למדו את גוף האישה - את המורפולוגיה הנשית, דרך הבגד.
על התפתחות הפיסול של דמות האישה ניתן ללמוד, לפיכך, מדרך הטיפול בבגד ולא מטיפול ישיר באנטומיה הנשית".
אפיונים נוספים אשר יעידו על התקדמות טכניקת הפיסול אל עבר נטורליזם פיסולי הם תיאור הפנים והבעת פניה של הדמות.
פסלי הקורה היווניים, כמו גם פסלים ותבליטים אחרים היו צבועים בצבעים עזים.
פסלי הקורה הראשונים היו עשויים עץ ועמדו מחוץ למקדשים.
השימוש בצבע עזר לשמר אותם.
במקביל לכך ביטא השימוש בצבע גם את השאיפה לנטורליזם.
בכך ניסו להעניק לשיש מראה חי יותר.
שרידים מצבעים אלו מהם עדיין אפשר למצוא על חלק מן הדמויות ועל הביגוד אותו הן לובשות.
פסל מוקדם כזה הוא פסל אלה מקראטיה שבאטיקה, עשוי שיש, הנקרא גם "קורה מברלין" ("The Berlin kore").
הפסל מתוארך לשנים 570–560 לפנה"ס ומוצג כיום במוזיאון בברלין (Staatliche Museen, Berlin).
הדמות לובשת בגד פפלוס ומעין צעיף הנופל בקווים מעוגלים על גופה.
היא נועלת סנדלים ולראשה כובע ושיער המעוצב בתסרוקת גלית היורדת על עורפה ומסתיימת במעין צמה.
בידה האחת היא אוחזת ברימון.
על פניה מופיע חיוך ארכאי.
האופן בו מעוצב בגדה של הדמות חושף את השפעת פיסול העץ היווני הקדום בנטייה של הפסל לתיאור קווי ומהוקצע במעין דגם עיטורי.
אפיון נוסף נמצא בגושיות של הדמות.
גם ב"קורה פפלוס" ("Peplos Kore") מסביבות שנת 530 לפנה"ס, אשר מעוצבת בסגנון חופשי יותר בייחס לקורה מברלין, ניתן לראות את הנטייה לעיטור בעזרת שרידי פיגמנטים שנמצאו על הפסל והמאפשרים לשחזר דגמים דקורטיביים ועשירים ושימוש בצבע אדום עז.
כעשרים מבין פסלי הנערות הוצאו מתוך ערמת שפכים שמקורה בכיבוש הפרסי של אתונה ובהרס מקדשי האקרופוליס שבה בעקבותיה, בשנת 480 לפנה"ס.
מבין פסלי הקורי מן האקרופוליס האתונאי, נחשבת הקורה המצוינת בכינוי "אקרופוליס מס' 679" לאחת המוקדמות שבהן.
הדמות לבושה בפפלוס עבה המסתיר את רוב גופה.
עם זאת ניכרת כבר הנטייה לנטורליזם בחלקי הבגד הדקים יותר.
לדמות תסרוקת צמות היורדת בצורה סימטרית על כתפיה.
פניה של הקורה מעוגלים מעט והעין מוגדלת ומודגשת על יד חריטה סביב העין.
על פניה מופיע החיוך הארכאי.
בקורה המכונה "אקרופוליס 675" ("Chios Kore"), המיוחסת לאמן מכיוס ומתוארך לאמצע המאה השישית לפנה"ס, ניכרת עדיין הבלטת העיניים והחיוך הלא טבעי בפנים והשיער המסוגנן והסימטרי.
עם זאת ניתן להבחין בהתארכות הפנים, בתיאור מדוקדק יותר של הבגדים, הנופלים עתה בטבעיות רבה יותר.
בקורה מס' 674, משנת 500 לפנה"ס בולטת המגמה לעיצוב טבעי יותר של השיער, אשר מתואר כגוש מחורץ קווים קליים.
עם זאת "התלתלים הארוכים היורדים על החזה נראים טבעיים יותר, מספרם אינו זוגי, והמרחקים ביניהם אינם שווים".
מאפיין נוסף הוא הבעת פניה של הדמות, החסרה את "החיוך הארכאי".
קוּרָה (טורקית: Kura, גאורגית: მტკვარი, מְטְקְווארי, ארמנית: Կուր, אזרית: Kür) הוא נהר בהרי הקווקז.
תחילתו ברמת ארמניה שבנפת קארס, מזרח טורקיה, והמשכו בגאורגיה ולאחר מכן באזרבייג'ן.
שם הוא מתמזג עם נהר אראס, וזורם לים הכספי.
מקור השם קורה הוא משמו של המלך הפרסי כורש.
במקורות מערביים עתיקים הוא ידוע כנהר כורש.
השם הגאורגי של הנהר הוא מטקווארי, שמשמעותו: "האיטי" או "הזורם לאיטו".
השם קורה אומץ לראשונה על ידי הרוסים ומאוחר יותר על ידי קרטוגרפים מערביים.
בגאורגיה עובר הנהר ליד הערים אספינדזה ובורג'ומי, לאחר מכן הוא ממשיך לחאשורי, כארלי, ומגיע לגורי בנקודה בה נשפך אליו נהר ליאחווי הגדול.
הוא ממשיך ועובר את העיר קאספי, ומגיע למצחתה, בה נשפך אליו נהר האראגווי.
בהמשך הוא זורם בתוך טביליסי בירת גאורגיה, כשהעיר נמצאת משתי גדותיו.
הוא ממשיך בזרימה מתונה, שהתמתנה גם בעקבות תחנת כוח הידרואלקטרית, לרוסתווי.
הנהרות שנשפכים אליו הם: הליאחווי, הקסאני, האראגווי, הצ'רמי, אלזני והאראס.
הנהר מזוהם מעט על ידי המרכזים התעשייתיים בטביליסי וברוסתווי.
הזיהום כולל: קובלט, בדיל, ניקל וקדמיום המגיעים לנהר כפסולת.
בשנות החמישים החלה ברית המועצות לבנות סכרים ותעלות רבות על הנהר, וכן מספר תחנות כוח הידרואלקטריות (תחנת כוח המייצרות חשמל באמצעות זרימת מים).
הדבר אמנם מספק חשמל לרוב צרכיה של גאורגיה, אך במחיר של פגיעה מסוימת בנהר עצמו, שבעבר זרמו בו מים בשטף עז, עד העיר טביליסי בגאורגיה.
כיום הוא רדוד יותר והזרם איטי בהרבה.
הנהר מזוהם כיום באופן בינוני, מאחר שנעשה בו שימוש על ידי מרכזים תעשייתיים מרכזיים.
נהר המטקווארי חוצה את העיר טביליסי במרכזה, ומספר גשרים מחברים בין שני חלקי העיר.
טביליסי העתיקה ורוב העיר החדשה נמצאות בצדו הדרומי של הנהר, ואילו מצדו הצפוני ממוקם אחד מרובעיה ההיסטוריים של טביליסי, רובע אוולַבּארי (ავლაბარი).
מרובע אוולבארי נמתח הגשר הראשון והעתיק ביותר של טביליסי, לטביליסי העתיקה.
הקורה והאראס הם הנהרות העיקריים של אזרבייג'ן.
שני הנהרות נשפכים לים הכספי, כשמקורם בעיקר מהמדרונות הצפון-מזרחיים של הרי הקווקז הראשי והרי טאלוש, וזורמים לאורך שפלת סמור-דוואצ'י לנקרן.
אגן הניקוז של נהר הקורה הוא 86,000 קמ"ר עד להתמזגות עם האראס ומשם הוא 101,937 קמ"ר.
בהתמזגות עם נהר האראס, ממשיך הנהר הממוזג להקרא נהר הקורה, משום שנהר הקורה גדול יותר, וגובה המים כפול מזה של נהר האראס.
הדלתה של שפך הנהר היא בשטח של 100 קמ"ר.
נהר הקורה זורם ליד ורדזיה
סנטה אנה דה קורו (בספרדית: Santa Ana de Coro), או בקיצור קורו, היא בירת מדינת פלקון ועיר בצפון ונצואלה.
בעיר בניינים העשויים מחומר, והיא נחשבת לחשובה ביותר באזור הקריבי שבתיה בנויים בסגנון זה.
גם בנייניה הציבוריים בנויים מחומר, ולא מאבן.
סגנון זה, יחד עם תכנונה של העיר, לקוחים מסגנונן של הערים באנדלוסיה ובאיים הקנריים במאה ה-15, ואשר השפיע על יישובים רבים באזור הקריבי.
קורו שוכנת לחופו של הים הקריבי, בקצֶהָ הדרומי של לשון יבשה המובילה צפונה לחצי האי פאראגואנה (Paraguana).
העיר נמצאת כ-200 ק"מ ממערב למרקאיבו, וכ-300 ק"מ ממזרח לעיר הבירה, קראקס.
העיר היא בירת מדינת פלקון, אחת מ-23 המדינות המרכיבות את ונצואלה, והיא העיר העתיקה ביותר במערב המדינה.
נְמֵלָה של קורו, לה וֶלָה דה קורו, נמצא במרחק כשבעה קילומטרים צפונית-מזרחית לעיר.
העיר נוסדה בשנת 1527 על ידי מתיישבים ספרדיים, שהגיעו מסנטו דומינגו.
לפני הגעת הספרדים היה המקום מאוכלס באינדיאנים משבט הקאקווטיוס (Caquetious), שנהגו להשקות את אדמתם במים שנאגרו בסכר על נהר קורו.
זו הייתה גם הסיבה להתיישבות במקום זה.
העיר הייתה בסיס לניסיון גרמני להתיישבות קולוניאליסטית באזור, וממנה יצאו משלחות חקר אל תוככי היבשת, מסעות שתרמו מאוד לחקר חלק זה של היבשת.
בשנת 1556 אולצו הגרמנים לעזוב את האזור.
העיר גם הייתה בסיס להפצת הנצרות בצפון היבשת; האפיפיור קלמנס השביעי יצר בעיר בשנת 1531 את הבישופות הראשונה בדרום אמריקה, דבר שהביא לעלייתה של העיירה למעמד של עיר.
ב-1583 הוחל בבנייתה של קתדרלה באתר הכנסייה הראשונה בעיר.
ואולם, מיקומה של העיר על חוף הים הקריבי חשף אותה לפשיטות של שודדי ים.
היא הותקפה וסבלה נזק כבד מספר פעמים, בשנים 1567, 1595 ו-1659; כל זאת מעבר לנזק כבד שגרמה סופת הוריקן ב-1681. בשל התקפות אלה עברו מוסדות השלטון שהיו בעיר אל קארקאס, וב-1637 עברה גם הבישופות לשם.
למרות נזקים אלה המשיכו קשרי המסחר של העיר עם המושבה ההולנדית בקוראסאו ועם ערים ספרדיות אחרות בים הקריבי.
מעבר לקשרי המסחר, התפתחה גם פעילות חקלאית בעורף העיר, בעיקר גידול קנה סוכר וקקאו.
מרד עבדים ב-1795 גרם לעיר נזק כלכלי כבד, אך היא התאוששה לאחר הכנסת רעיית צאן וגידול קפה, ומעמדה הפוליטי שוקם.
ב-1812 שב אליה מושב המושל, אך תקופת פריחה זו הגיאה אל קיצה במלחמתה לעצמאות של ונצואלה ב-1821.
בשנת 1821 הגיע לעיר קבוצת יהודים מקורסאו.
הם השתלבו היטב בכלכלת העיר אך גורשו בשנת 1856.
עם הקמת הרפובליקה ומדיניות ההגירה החופשית שהנהיג סימון בוליבר, היגרה לעיר אוכלוסייה זרה גדולה, בעיקר מהמושבות ההולנדיות באיי הודו המערבית.
הגירה זו סייעה לפריחה מסוימת של העיר, אם כי קורו לא נהנתה מהשגשוג לו זכו ערים אחרות בעקבות גילוי הנפט במאה ה-20. מאידך החקלאות שבה לא נפגעה כתוצאה משגשוג זה.
החל משנת 1950 הוחל בשימורה של העיר כאתר לאומי.
ב-1993 היא הוכרזה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, ואולם בשנת 2005 הוחלט להוסיף את העיר לרשימת האתרים הנמצאים בסכנה .
קורו מציגה נוף טבעי ייחודי, בצד אדריכלות קולוניאלית.
בעיר ישנו מיזוג של סגנונות אדריכליים שונים, החל מסגנון מודחאר הספרדי שראשיתו באנדלוסיה שבספרד ובאיים הקנריים, וכלה בהשפעה הולנדית מאוחרת מהמאה ה-17. הסגנון הייחודי שהתפתח בעיר השפיע רבות על יישובים אחרים באזור.
שימור המבנים הוא ייחודי לקורו, בניגוד לערים אחרות שבהם לא נשמרו מבנים אלו.
המבנים עשויים מחֵמָר, שחוזק בטכניקה הידוע בשם "בַּהֲרֵק" (Bahareque).
מבנים אלו חשופים לנזקים כתוצאה מגשמים, ובשנים האחרונות, לאחר גשמים כבדים (שייתכן שנגרמו עקב ההתחממות העולמית) נגרמו מבנים בעיר נזקים כבדים.
דבר זה הביא להצבתה ברשימת אתרי המורשת העולמית הנמצאים בסיכון.
סיבה נוספת להכללת העיר ברשימה זו היא תוכניות עירוניות העלולות לסכן את המבנים ההיסטוריים.
בצפון מזרחה של קורו, בדרך לנמל לה ולה, נמצאות דיונות נרחבות הקרויות "לוס מדאנוס דה קורו" (Los medanos de Coro), ואלה יוצרות את המדבר היחיד בוונצואלה.
בעיר עצמה השתמר נוף עירוני טיפוסי למאה ה-18 ולמאה ה-19, הכולל רחובות מרוצפים ומאות בניינים היסטוריים ומסורתיים, המשקפים את הסגנונות ההיסטוריים השונים.
בעיר נמצאות גם כנסיות מעניינות וכן בית קברות יהודי ראוי לציון.
בקורו שוכן גם בית כנסת עתיק.
קורוזיית גימום היא תהליך קורוזיה מקומי היוצר גומות במתכת המשתתכת.
תהליך זה נפוץ מאוד בים, ובאזורים הקרובים אליו ומכאן חשיבותו הרבה.
קורוזיית גימום היא תופעה מוכרת היטב כבר אלפי שנים.
מפני שהיא יוצרת גומות בפני השטח של המתכת, הנזק ממנה רב, ומכאן העניין הגדול בחקר שלה ובמניעתה.
למרות מחקר לא מועט שנעשה בנושא, מנגנונה של קורוזיית הגימום אינו נהיר כל צורכו עדיין, עם זאת, התבססו במהלך השנים מספר מסקנות מחקריות.
תיאור חלקי של מנגנון הקורוזיה
כאמור המנגנון השלם של הקורוזיה לא ידוע עדיין, אבל נאספו מספר עובדות אקלקטיות בנושא:
השלב הראשון בקורוזיית גימום של מתכות מסוימות הוא המסת שכבת הפסיבציה של המתכת (בניגוד למשל לקורוזיה גלוונית בה אין זה הכרחי).
הוכח כי הגימום מוקל מאוד על ידי נוכחות של יוני הלידים (כלור,ברום,פלואור,יוד).
מפני שהימים מכילים יוני כלור, התופעה מואצת מאוד בסביבה ימית.
הקשר בין נוכחות יוני הליד לבין קורוזיית גימום לא ידוע נכון להיום, עם זאת ישנם חוקרים המניחים כי יוני ההליד מסיעים להמסת שכבת הפסיבציה של המתכת.
ישנן מתכות בהן היון החד ערכי של המתכת נספח לפני השטח כצורון ביניים.
תהליך הגימום מגדיל (בדרך כלל) את שטח המגע של המתכת עם הסביבה ולפיכך את קצב הקורוזיה שלה.
ריפוי (healing)- תופעה בה במהלך הקורוזיה נסתמים חלקית חלק מהגומות.
מסיבות שאינן ברורות חלק מהמגנזיום המומס נצבר על פני השטח.
לעיתים המצבור הנ"ל קורם לתוך הגומה ו"מרפא" אותה.
negative diffrencial effect (בתרגום חופשי: "תוצא הפחת ההפרשי")- תופעה בה זרמי החימצון הנמדדים בקורוזיית גימום גבוהים מאלו המנובאים על ידי התאוריה.
הסיבה העקרונית לכך היא הופעתם של הגומות אותן התאוריה לא לוקחת בחשבון.
גומות אלו מגדילות את פני השטח של המתכת ולכך את קצב החימצון, כלומר את זרמי החימצון.
קורוליוב היא עיר במחוז מוסקבה שהוקמה בדצמבר 1938 על ידי ממשלת ברית המועצות בשם קלינינגרד, שם שנשאה לאורך כל התקופה הסובייטית ועד ה-8 ביולי 1996 עת הוענק לה השם קורוליוב, על שם המהנדס הראשי של תוכנית החלל הסובייטית, סרגיי קורוליוב.
העיר מאכלסת את מרכז בקרת הטיסה של רוסקוסמוס ומאז ה-12 באפריל 2001 זוהי עיר סגורה (נאוקוגרד).
העיר שוכנת מצפון מזרח למוסקבה והיא במרחק 23 קילומטר ממרכז המחוז ובמרחק של 6 עד 7 ק"מ מכביש הטבעת של מוסקבה.
את גבולה המערבי של העיר חוצה כביש ירוסלבל, והעיר נושקת מדרום אל הפארק הלאומי "לוסייני אוסטרוב".
מצפון ומזרח העיר גובלת עם חורשות ויערות שבהם פזורים בתי קיץ שונים.
התיישבות סלאבית הייתה קיימת במקום עוד מן המאה ה-12 ולאורך המאות עברו וחלפו בה משלחות מסחר שונות.
במאות ה-18 וה-19 הוקמו מספר מפעלי טקסטיל אולם לא הוקם יישוב קבע.
עד 1928 הכפר שהיה באזור נשא את השם פודליפקי, ובאותה שנה קיבל את השם קאלינינסקוי, ב-1938 הוענק לכפר מעמד של עיר והוא נקרא קלינינגרד.
ב-1998 הפכה העיר לקורוליוב, על שם סרגיי קורוליוב, מהנדס החלל הראשי שעמד בראש מפעל הטילים של העיר.
השם קלינין הוענק לה של שמו של מיכאיל קלינין, ראש ממשלת ברית המועצות ומדינאי סובייטי שהיה מעורב בשנות ה-20 וה-30 במפעל הארטילרי ששכן במקום.
קורה היא כלי פריטה ממערב אפריקה.
הקורה היא כלי נגינה ייחודי המזכיר מעין שילוב בין מיתריו של נבל וצווארה של גיטרה או לאוטה.
צלילי מיתריו אף הם מזכירים את צלילי הנבל אך אופן הנגינה דווקא מזכיר נגינת פלמנקו על גיטרה ספרדית.
באופן מסורתי ניגנו על הקורה זמרים נודדים משבט המנדינקה שבמערב אפריקה (סנגל, מאלי, סיירה לאון, גמביה, גינאה).
זו הייתה מסורת שעברה מדור לדור בקאסטה של הזמרים הנודדים -הגריוט מאות שנים.
יחד עם זאת קיים חוסר בממצאים ארכאולוגיים של ההיסטוריה של המוזיקה במערב אפריקה, והאזכור ראשון של כלי זה במקור כתוב נמצא בספרו של מונגו פארק בו הוא מתאר "נבל גדול בעל 18 מיתרים בשם קורו".
גוף הקורה עשוי מדלעת הקלבאש, הנחתכת לחצי ומכוסה חלקית בעור פרה.
שימוש בדלעת הקלבאש נפוץ מאוד ברחבי היבשת האפריקאית ובייחוד במערבה, בין שאר השימושים הנעשים בה הנפוץ ביותר הוא השימוש ככלי אוכל בדלעות גדולות או ככלי שתייה ליין דקלים בדלעות קטנות.
נגני הקורה בדרך כלל מנגנים אך ורק על כלי זה, ואף שקיימים כלים מסורתיים הדומים לקורה, הוא מנוגן ומקושר בלעדית כמעט לזמן ומקום גאוגרפי ספציפי באזורי מערב תפוצת אוכלוסיית המנדה.
בבנייה המסורתית של הקורה נמתחים 21 מיתרים אשר הנגינה עליהם היא במעין תנועות צביטה באמצעות האגודל והאצבע המורה תוך כדי שימוש באצבעות הפנויות אוחזות בשתי הידיות היוצאות מגוף הקורה.