tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הארוחה כללה אורחים בעלי השפעה כגון מזכיר המדינה האמריקני ג'ון קרי, העיתונאית אנדריאנה מיטשל וגרי באואר.
המידע שמר רביד ביקש לקבל כלל את שמות המשתתפים בארוחה, עלויות האירוח והתפריט.
הערעור הנדון בבית המשפט העליון התמקד בחשיפת שמות המשתתפים בארוחה בלבד, שכן שאר המידע פורסם זה מכבר.
חוק חופש המידע נחקק בשנת 1998 ונכנס לתוקפו בשנת 1999. החוק קובע שיש לכל אזרח ותושב בישראל זכות יסוד לקבל מידע מהרשויות הציבוריות, ומחובתן לספק את המידע.
אולם, זכות זו אינה מוחלטת, וכפופה לסייגים המפורטים בחוק.
מטרת הסייגים היא לשמור על זכויות מוגנות ואינטרסים ראויים וביניהם: שמירה על פרטיות, סודות מקצועיים, ביטחון המדינה ועוד.
החוק מפרט מי זכאי לקבל מידע, איזה מידע הרשות חייבת למסור ואיזה יש לה רק רשות למסור.
החוק חל גם על גופים שאינם נכללים ברשימה המנויה בחוק חופש המידע.
בתגובה לדחיית העתירה בבית המשפט המחוזי בטענה כי חשיבות המידע לא הוכחה, נטען כי הדרישה להוכחת חשיבות המידע לא הייתה ראויה מלכתחילה, ולחלופין חובתם של המשיבים הייתה להוכיח את הטעמים לאי גילויו.
זאת מאחר שלפי חוק חופש המידע, כל אדם זכאי לקבל מידע מרשות ציבורית, מבלי שיידרש לספק סיבה לשם כך.
זאת מאחר שהחוק יוצא מנקודת ההנחה כי המידע שייך לציבור.
מעבר לכך, מאחר שהבקשה הוגשה במקור על ידי עיתונאית, הרי שאין לעיתונאי עניין "פרטי" במידע, אלא הדבר נובע מתפקידו – הנגשת מידע לציבור.
אם ישנן סיבות לכך שהמשיבים אינם מעוניינים למסור את המידע, עליהם למסור נימוקים ראויים לכך.
על המשיבים להראות שקיים חשש ממשי לפגיעה ביחסי החוץ של המדינה על מנת להימנע מפרסום המידע.
המבחן הרלוונטי במקרה זה הוא "מבחן החשש" שחל רק בגין מסירת מידע שעלול לפגוע בביטחון הציבור או בשלומו, וזאת להבדיל ממידע שעלול לפגוע ביחסי החוץ של המדינה, אליו מתייחסת העתירה.
נטען גם שאם תתקבל טענת המשיבים, לפיה המידע חוסה תחת סעיף 9 לחוק (סעיף החריגים), על בית המשפט להפעיל את סמכותו לפי סעיף 17 לחוק, ולהורות על גילוי המידע בשל העניין הציבורי הטמון בו.
בפניות מכוח חוק חופש המידע לא ניתן לסרב עקרונית לגילוי מידע מצד רשות ציבורית, מאחר שברגע שעושים זאת הכלל נהפך לחריג.
המערערים הסתמכו על כך שחלק מהמוזמנים פרסמו את השתתפותם בארוחה במקורות שונים, דבר המצביע על כך שרשימת המשתתפים באירוע מהווה משום עובדה ציבורית.
משרד החוץ הציג עמדה עקרונית נגד גילוי מידע שמקורו באירועים המתקיימים בבתיהם של נציגי שירות החוץ.
הרשות הציבורית אינה רשאית למסור את המידע לפי סעיף 9 (א)(1) לחוק חופש המידע.
לטענתם, אמת המידה ההסתברותית לגילוי מידע לפי הסעיף היא לפי "מבחן החשש", אך גם אם יוחל בעניין "מבחן הוודאות הקרובה" כפי שטוענים המערערים, עדיין אין מקום לפרסום המידע המבוקש.
בית השגריר אינו מהווה משרד, ומתקיימים בו אירועים בעלי נופך אישי, ועל כן יש לעשות הבחנה בינם לבין אירועים פומביים.
אירועים פרטיים מספקים פלטפורמה ייחודית לחילופי מסרים רגישים, ולכן חשוב לשמור על הגמישות והחשאיות בהזמנת האורחים, על בסיס אופי העבודה הדיפלומטית שמבוססת על יחסי אמון וביטחון.
לפי סעיף 9 (ב)(1) לחוק חופש המידע, רשות ציבורית לא חייבת למסור מידע שהגילוי שלו עלול לשבש את תפקודה התקין או את היכולת לבצע את תפקידיה.
לטענתם, חשיפת השמות עלולה להוביל ל"אפקט מצנן", ולהרתיע אנשים מלקחת חלק באירועים מסוג זה בעתיד.
פרסום רשימת המשתתפים תוביל לפגיעה בזכויותיהם של צדדים שלישיים.
העניין הציבורי אינו גובר על הטעמים לחסיון המידע במקרה זה.
הנימוק לדחיית הבקשה ניתן כנדרש, והרשות אף מסרה מידע חלקי אותו ניתן היה לפרסם (תפריט ועלויות הארוחה).
פסק דינה של השופטת ברק-ארז (פסק הדין המרכזי)
תחילה נקבע שחוק חופש המידע חל גם על משרד החוץ ועל מידע הנוגע לשירות החוץ של המדינה, והם אינם פטורים אוטומטית מדיני חופש המידע.
עם זאת, השופטת קבעה שישנם נושאים בפעילות של שירות החוץ שהשתיקה יפה להם.
בפסק דין נדונו שתי שאלות – האם חל חריג החשש לפגיעה ביחסי החוץ של המדינה המופיע בסעיף 9 (א)(1) לחוק חופש המידע ובכלל.
וכן, בהנחה שהחריג לא מתקיים, האם על בית המשפט לאפשר לצדדים שלישיים שעלולים להיפגע ממסירת המידע להשמיע את טענותיהם בפניו בטרם פרסום הרשימה.
בפסק הדין, שבמסגרתו נקבע הן כי לא חל החשש מפגיעה ביחסי חוץ במקרה זה, והן כי אין צורך לפנות לצדדים שלישיים – הרחיבה השופטת על אופן השימוש בחריג המדובר במדינות אחרות (במשפט משווה).
בסקירה ההשוואתית השופטת ברק-ארז סוקרת שתי מגמות בנוגע לחריג יחסי חוץ במדינות שונות.
המגמה האחת, הכרה בפטור או חסינות מגילוי מידע אשר עלול לפגוע ביחסי החוץ של המדינה.
ישנה הכרה בכך שישנם מצבים בהם גילוי מידע יפגע ביחסי החוץ של המדינות ואין לאפשר חשיפת מידע.
המגמה השנייה היא הגשת בקשות מידע על ארוחות ואירועים רשמיים, כאשר לעיתים מתקבלת הבקשה ולעיתים נדחית.
הגשת בקשות אלו, הגבירו את מדיניות הגילוי מרצון של הרשויות לחשוף מידע.
חריג הגנה על יחסי החוץ: מעוגן במסגרת מה שמכונה "הפטור הראשון" המסמיך את הרשות המבצעת להחליט על סיווג מסמכים כסודיים מטעמים של הגנה על הביטחון הלאומי או מדיניות החוץ.
ככלל, ישנה נטייה אימוץ מדיניות של גילוי מרצון של הממשל, בחריגות מסוימות.
בתקופתו של הנשיא ברק אובמה, התקופה בה נערכה סקירתה של השופטת ברק ארז, היה נהוג לפרסם מרצון את שמות המבקרים בבית הלבן, אך עם כניסתו של הנשיא דונלד טראמפ בוטל המנהג.
בסעיף 27 לחוק חופש המידע הבריטי, מוסדר הפטור ממידע מטעמים של יחסי חוץ וביניהם אם המידע עלול לפגוע ביחסיה של בריטניה עם מדינות או ארגונים, ובנוסף, מידע סודי המתקבל לידי המדינה.
לפי סעיף 13 (1) לחוק חופש המידע הקנדי, רשות ציבורית רשאית לסרב לגלות מידע שהושג על בסיס של אמון, בין השאר, מממשלה זרה או מוסד שלה, או מארגון בינלאומי או מוסד שלו.
ניתן לסרב לגלות מידע שגילויו עלול באופן סביר להזיק לניהול ענייני החוץ של המדינה.
סעיף 33 לחוק חופש המידע האוסטרלי, פוטר מגילוי מידע שעלול באופן סביר לגרום לנזק ליחסים הבינלאומיים של המדינה או מידע שנמסר על בסיס של יחסי אמון על ידי ממשלה אחרת, רשות שלה או ארגון בינלאומי.
חריג יחסי החוץ הוחל לא רק בהקשר למידע ביטחוני אלא גם במקרים אחרים שבהם התבקש גילוי מידע שהתקבל ממדינה זרה.
אולם, גם במקרים שבהם הוחל החריג בשל רגישותו של המידע המבוקש, תחולתו הוגבלה בהתאם לאינטרס הציבורי שנשקל לטובת הגילוי.
שיקול נוסף אשר הובא בחשבון הוא תרבות חופש המידע של המדינה שהגילוי נוגע ליחסים עמה או עם אנשיה.
כך למשל, בבריטניה נקבע שיש להבדיל בין התקשרות עם מדינה שאין בה שקיפות שלטונית לבין מדינה שהיא דמוקרטית ובעלת חקיקה מפותחת של חופש מידע.
הפטור שעניינו הגנה על יחסי חוץ הוא פטור מקובל בדיני חופש המידע בעולם.
עם זאת, הפטור צריך להיות מבוסס על הצדקה עניינית ונקודתית המתייחסת באופן קונקרטי לנזק שעלול להיגרם כתוצאה מגילוי המידע.
שאלת הזכות לפרטיות התעוררה בפסק הדין בנושא הפגיעה בצדדים שלישיים.
סעיף 9 (א)(3) לחוק חופש המידע קובע כי אין למסור מידע שגילויו מהווה פגיעה בפרטיות כפי שנקבע בחוק הגנת הפרטיות, אלא אם כן הגילוי מותר על פי דין.
בפסק הדין נקבע כי מאחר שמדובר על אירוע מטעם הרשות הציבורית, גם אם מדובר על אירוח במתכונת של ארוחה חגיגית, מסיבה או קבלת פנים גדולה, נקודת המוצא של המשתתפים צריכה להיות שנוכחותם באירוע לא תישמר בסוד, ולכן החשיפה לא פוגעת בהם.
חלה כאן "חזקת הסכמה" של המשתתפים באירוע.
מעבר לכך נקבע, שלא נדרשת פנייה למשתתפים באירוע המתקיים בפומבי.
אם כל אירוע רב משתתפים היה מחייב פנייה לכל אחד מהמשתתפים כדי לאפשר לו להעלות טענות של פגיעה בפרטיות, היה ניטל העוקץ מהפיקוח על הרשויות בעזרת חוק חופש המידע.
דעת מיעוט – השופטת נאור
השופטת מרים נאור מקבלת את דעתה של השופטת ברק-ארז בשאלה הראשונה שדנה בעקרונות על פיהן רשות ציבורית צריכה לבחון בחריג יחסי החוץ.
אולם חלוקה באשר לשאלה השנייה שהיא האם יש צורך להפנות לצדדים שלישיים במקרה זה.
לשיטתה, יש לאפשר הגנה על צדדים שלישיים על פי סעיף 17 (ג) לחוק חופש המידע שקובע כי בית המשפט לא יכול להרות על מסירת מידע שפוגע בזכויותיו של צד שלישי אלא רק אחרי שניתנה הזדמנות לצד השלישי להשמיע את טענותיו, בדרך שיקבע.
המטרות העומדות בפני נאור הם צדק דיוני ויעילות דיונית.
צדק דיוני הוא הצורך לתת לצדדים שלישיים הזדמנות נאותה להשמיע את טענותיהם לפני שתתקבל החלטה הפוגעת בזכויותיהם.
יעילות דיונית אומרת אין לסרבל את ההליך שלא לצורך כדי להגשים כללים של צדק דיוני.
נאור חלקה על דעתה של ברק-ארז ביחס ל"חזקת ההסכמה" שלמעשה קובעת שהנוכחים באירועים רבי משתתפים מסכימים לחשיפת שמותיהם מעצם השתתפותם באירוע.
לטענתה, בנסיבות המקרה, גם אם חלה "חזקת ההסכמה" אין לשלול מהצדדים השלישיים את זכות הטיעון והיה נכון להכריע בגורלו של ההליך רק לאחר עיון בהם.
בנוסף טענה כי מדובר על עשרות בודדות של אנשים ואין צורך בהשקעת משאבים בלתי סבירה לאיתורם.
בהתאם לפסיקה, עמד בית המשפט העליון על החשש מכך שהסעיף הנוגע ליחסי חוץ יהפוך למוחלט.
המשיב, משרד החוץ, לא הצביע על נסיבות אחרות שעשויות להעיד על חשש ממשי שגילוי המידע יוביל לפגיעה ביחסי החוץ של המדינה.
בנוסף, בנסיבות מסוימות המצביעות על פומביות המידע במצב בו אדם קשור לנושא מסוים, קמה "חזקת הסכמה" למסירת המידע.
בנסיבות כאלו אין חובה לתת לצדדים שלישים להביע את עמדתם לפני רשות מנהלית כנדרש בסעיף 13 לחוק חופש המידע או לפני בית המשפט כנדרש בסעיף 17(ג) לחוק.
זאת, כאמור, בניגוד לעמדתה של השופטת נאור.
השלכתו המרכזית של פסק הדין נוגעת לעקרונות שבית המשפט התווה לראשונה לחריג יחסי החוץ הנוגע לחוק חופש המידע ול"מאבק" בין הזכות למידע לבין אינטרסים שונים.
כמו כן, גם האפשרות שלא לפנות לצדדים שלישיים במקרים מסוימים מהווה חידוש.
פסק הדין מדגיש את העובדה כי הנחת היסוד היא שמידע ציבורי הוא מידע שלציבור יש זכות לקבלו (בהתאם לס'1 לחוק) ואי הגילוי הוא החריג.
האיזון בין זכויות אדם, כגון הזכות לפרטיות, לבין אינטרסים ציבוריים כדוגמת הזכות לביטחון אינו קבוע, והמבחן שיופעל בכל מקרה צריך לתאום את מהותם וחשיבותם של העקרונות המתמודדים ואת מידת ההגנה שמבקשים להעניק להם.
פסק דין זה הוא נדבך נוסף בהבנת חשיבות השקיפות השלטונית, ומעודד את מדיניות גילוי מרצון של כלל הרשויות.
פסק דין בנושא יחסי חוץ
בעתירה מנהלית שהוגשה לבית המשפט המחוזי על ידי ארגון זכויות אדם "יש דין" נ' המנהל האזרחי, נדחתה עתירה שעניינה במידע שביקשו העותרים לקבל מן המשיבים בנוגע לחפירות ארכאולוגיה בשטחי יהודה ושומרון.
פסק הדין עוסק בסייגים הקבועים בחוק חופש המידע כשבמרכזו עומדים הסייגים הקבועים בסעיף 9(א)(1) לחוק חופש המידע שעניינו בחשש לפגיעה ביחסי החוץ של המדינה, ובסייג שבסעיף 9(ב)(6) לחוק בעניין החרם האקדמי.
פסק הדין חידד את החריג של סעיף 9(א)(1) וקבע את "מבחן החשש" כמבחן העיקרי לבחינת סוגיית החשש לפגיעה ביחסי החוץ.
המבחן נבחן בהתאם לתחולת הפגיעה ביחסי החוץ - מכפלת עוצמת הסיכון במידת הסתברותו.
אם כן, ניתן לראות שהחריג לא חל רק בנושאים ביטחוניים גרידא, אלא גם בנושאים אזרחיים הקשורים ליחסי החוץ של המדינה.
בשנת 2016 הוגש ערעור על פסק דין זה, טרם התקבלה החלטה בערעור.
פסק דין טלי איסקוב-ענבר ניתן בבית הדין הארצי לעבודה ב-8 בפברואר 2011, וקבע כללים בקשר לגישה של מעסיקים לתיבות דואר אלקטרוני מסוגים שונים, של עובדים.
נפסק כי בשל הפער הניכר ביחסי הכוחות בין מעסיק לבין עובדיו, יש לתת משקל גבוה יותר לזכות העובד לפרטיות מאשר לזכות המעסיק לעשות כל פעולה במחשבים שבבעלותו.
בית הדין הבחין בין סוגים שונים של תיבות דואר אלקטרוני וקבע לכל סוג את המותר והאסור למעסיק בחדירה לתיבות הדואר של עובדיו.
הרקע לפסק הדין הוא תביעה שהגישה איסקוב בטענה שפוטרה שלא כדין על ידי חברת התוכנה "פאנאיה" בגלל הריונה; החברה ביקשה להפריך את הטענה באמצעות הגשת תכתובות מייל פרטיות שלה שנשלחו מהעבודה וטענה שחיפשה עבודה עוד לפני שפוטרה.
טענת העובדת הייתה כי החיטוט בדואר הפרטי שלה מהווה האזנת סתר אסורה.
בשנים 2007–2008, עלתה בבתי הדין האזוריים לעבודה בתל אביב ובנצרת, סוגיית קבילותה של ראיה שהושגה תוך כדי חדירת המעסיק לתיבת הדואר האלקטרוני של העובד.
בבית הדין האזורי לעבודה בתל אביב נקבע שהראיה קבילה, ואילו בבית הדין האזורי לעבודה בנצרת נקבע שהראיה אינה קבילה.
טלי איסקוב ענבר נ' הממונה על חוק עבודת נשים – בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב
בקשת איסקוב להסרת מידע: בתצהירו של עד מטעם מעסיקה של איסקוב נכלל נספח ובו עותקים מהודעות דוא"ל ששלחה איסקוב ממחשב השייך למעסיקה.
ההודעות נתקבלו תוך חדירה לתיבת הדוא"ל שהעמיד המעסיק לשימושה של איסקוב.
איסקוב הגישה בקשה לפסילת אותו נספח בשל פגיעה בפרטיות ובשל האזנה האסורה על פי חוק האזנת סתר.
איסקוב גם התנגדה לטענת המעסיק כי יש לראותה כמי שנתנה הסכמה מכללא לקריאת התכתובות שלה.
התנגדות המעסיק: תשדורות הדוא"ל ששלחה איסקוב נעשו ממחשב השייך למעסיק תוך שימוש בתיבת דוא"ל שבבעלות המעסיק אשר אמורה הייתה לשמש את איסקוב אך ורק לצורכי העבודה.
תשדורות הדוא"ל אינן חומר פרטי של איסקוב אלא מהוות קניין של המעסיק שכן נשלחו במסגרת עבודתה אצל המעסיק ותוך שימוש ברכושו.
המעסיק יידע את עובדיו, לרבות איסקוב, כי מעת לעת הוא עורך ניטור של כל תיבות הדוא"ל המאוחסנות על גבי מחשביו.
יש לראות בכך כידיעה והסכמה מכללא של איסקוב לקליטת המידע על ידי המעסיק.
כאשר המידע נשמר על גבי מחשבי המעסיק, גוברים זכותו הקניינית של המעסיק והאינטרס הציבורי שבחשיפת האמת על פני זכות התובעת לפרטיות.
פסק הדין: השופטת קבעה כי בנסיבות שבהן עובד ידע על מדיניות ונוהלי המעסיק יש לראותו כמי שנתן "הסכמה מכללא" – הסכמה משתמעת לפעולות המעסיק - ולכן אין פגיעה בפרטיות.
השופטת הוסיפה וקבעה כי גם אילו הייתה פגיעה בפרטיות, אזי הפגיעה בחופש הקניין של המעסיק חמורה ביחס לפגיעה בפרטיות ולכן על פי מבחני פסקת ההתגברות אין לקבל את התביעה לפסילת הנספח.
אפיקי מים נ' רמי פישר – בית הדין האזורי לעבודה בנצרת
בקשת פישר להסרת המידע: בתיק התביעה נגד פישר נכללו מסמכים שהועתקו מתיבת הדואר שלו שנוהלה במחשבי החברה שהעסיקה אותו.
פישר ביקש מבית המשפט שמסמכים אלו יוצאו מהתיק בשל פגיעה בפרטיותו.
התנגדות החברה: התכתובת נשמרה על מחשב החברה, שהוא רכושה ואשר החברה רשאית לעשות בו שימוש כרצונה, אין מדובר בחומר פרטי של פישר, אלא בחומר המצוי על מחשב החברה שפישר היה אמור לעשות בו שימוש לצורכי עבודה בלבד.
יתר על כן, תשדורות הדוא"ל אינן חומר פרטי של פישר, אלא מהוות קניין של החברה, שכן, נשלחו במסגרת עבודת פישר אצל החברה ותוך שימוש ברכוש החברה.
ובסיכום: באיזון הראוי בין זכותו של פישר לפרטיות לבין זכותה הקניינית של החברה והאינטרס הציבורי שבחשיפת האמת, ידן של האחרונות על העליונה.
השופט קבע כי כל עוד אין ויתור מפורש של העובד על זכותו לפרטיות, אין להסיק שהוא ויתר על פרטיותו על ידי הסכמה מכללא.
וכך אפילו אם מדובר במידע שנשמר במאגר מידע שאינו בבעלותו הקניינית של העובד, אלא של מעסיקו.
עצם העובדה שהעובד ידע שהתכתובת שלו נשמרת במחשבים שבבעלות המעסיק ואשר למעסיק יש גישה אליו, אינה יכולה להספיק כדי להסיק שהעובד הסכים, מכללא, לכך שהמעסיק יהיה רשאי לעיין באותה תכתובת.
לפיכך, אכן נפגעה זכותו המבקש לפרטיות.
מדובר, מצד אחד, בפגיעה חמורה בפרטיות, ומאידך, אם בקשת הפסילה הייתה מתקבלת, הפגיעה הדיונית בחברה איננה מכרעת.
לכן יש להעדיף את קבלת הבקשה על פני דחייתה.
עם זאת, קבע השופט כי ייתכן שתיזקף נגד המבקש העובדה שהוא העדיף שלא לחשוף את המסמכים שהמשיבות היו מעוניינות להסתמך עליהם.
הערה: במשפט עצמו חויב פישר בתשלום למעסיק ונקבע שאיננו זכאי לפיצויי פיטורים.
פסק הדין של בית הדין האזורי לעבודה, הוביל להסכם קיבוצי בנושא פרטיות תיבות הדואר של עובדים, שנחתם בין הסתדרות העובדים הכללית החדשה לבין לשכת התיאום של הארגונים הכלכליים, עוד לפני פסק הדין בערעור.
זכויות וחובות המעסיק והעובד ויישומן בשימושי המחשב במקום העבודה
זכויות העובד: הזכות לכבוד מוגדרת כזכות חוקתית בסעיפים 2 ו-4 לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, המורים כי "אין פוגעים בחייו, בגופו או בכבודו של אדם באשר הוא אדם" וכי "כל אדם זכאי להגנה על חייו, על גופו ועל כבודו".
הזכות לפרטיות קבועה כזכות חוקתית גם בסעיף 7 לחוק היסוד הקובע כי "כל אדם זכאי לפרטיות ולצנעת חייו" ול"הגנה על סוד שיחו של אדם, בכתביו או ברשומותיו".
יתר על כן, הצורך בהגנה חזקה על זכות העובד לפרטיות נובע מפערי הכוחות האינהרנטיים ביחסים שבין הצדדים ליחסי העבודה.
זכויות המעסיק: למעסיק הזכויות החוקתיות שאין פוגעים בקניינו של אדם, הזכות לחופש העיסוק והפררוגטיבה הניהולית לנהל את עסקיו כרצונו.
איזון בין זכויות המעסיק וזכויות העובד: מאחר ששום זכות איננה מוחלטת, נדרש איזון בין זכויות המעסיק ולבין זכויות עובדיו.
האיזון הוא תלוי נסיבות - כמפורט בהמשך.
פרשנות מצמצמת: חוק הגנת הפרטיות נחקק אמנם לפני חקיקת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, אבל, חוקים שנחקקו לפני חוקי היסוד יש לפרש ברוח חוק היסוד.
לכן, בשים לב לחובות ההדדיות של הצדדים לתום לב, אמון והגינות, יחולו רק בדווקנות ובצמצום טענות הגנה העומדות למעסיק מכוח חוק הגנת הפרטיות.
העקרונות המנחים והתנאים המוקדמים למעקב אחר השימוש במחשב בעבודה
לגיטימיות ומידתיות: כל מעקב על פעילות העובד במחשב המעסיק יכולה להתפרש כפגיעה בזכות החוקתית לפרטיות.
ולכן כל פגיעה נבחנת על פי דרישות הלגיטימיות והמידתיות של חוקי היסוד: "אין פוגעים בזכויות שלפי חוק-יסוד זה אלא בחוק ההולם את ערכיה של מדינת ישראל, שנועד לתכלית ראויה, ובמידה שאינה עולה על הנדרש".
עקרון הלגיטימיות מגביל את מעקבי המעסיק למטרות חיוניות לעבודה.
רק בהתקיים נסיבות חריגות ויוצאות דופן, שיש בהן כדי לגרום פגיעה חמורה באינטרסים של המעסיק, כגון התנהלות פלילית של העובד או התנהלות פוגענית אחרת של העובד, ייתכן ותימצא הצדקה לקיום מעקב וניטור תכתובת אלקטרונית, לרבות מעקב על נתוני תקשורת ותוכן של העובד.
על פי עקרון המידתיות יש לבחון טכנולוגיות חלופיות הפוגעות במידה הפחותה ביותר בפרטיות העובדים, באופן שהטכנולוגיות החלופיות ייתנו מענה נאות ומאוזן לזכות הקניין של המעסיק, לפררוגטיבה הניהולית שלו ולאינטרסים הלגיטימיים שלו להגנה על מפעלו, אבל גם לזכויות העובד לכבוד, לפרטיות ולאנונימיות בחייו כעובד וכאדם.
על המעקב להיות מידתי לסיכון שהצריך קיום המעקב.
שקיפות - יידוע העובדים: בפסק דינו של בית המשפט העליון בעניין רוקר נגד סלומון נקבע כי חובת תום לב המעוגנת בדיני החוזים, חלה על כל תחומי המשפט, כולל המשפט המנהלי ודיני העבודה.
אחד ההיבטים החשובים של דרישת תום הלב היא השקיפות לה מחויבים הצדדים.
בהקשר של השימוש במחשב קבע בית הדין כי על המעסיק לקבוע מדיניות ברורה וקוד התנהגות בנוגע לשימוש במחשב.
על המעסיק ליידע את העובדים בבירור אודות המדיניות והנהלים לגבי שימוש העובדים במחשב ולגבי המעקבים של המעסיק על השימוש שהעובדים עושים במחשבי החברה.
לאור עקרון השקיפות יש לכלול בהתקשרות החוזית עם העובד תיאור מדיניות המעסיק בנוגע לשימוש בטכנולוגיות המידע המותקנות במחשבי החברה.
אם בעת קבלת העובד לעבודה לא הובאה לידיעתו המדיניות הנוהגת במקום העבודה בנוגע לשימוש במחשב, קמה לעובד ציפייה סבירה לפרטיות בשימוש במחשבי המעסיק, לרבות לצרכיו הפרטיים.
הסכמה במפורש, מדעת ומרצון חופשי: סעיף 1 לחוק הגנת הפרטיות מורה: "לא יפגע אדם בפרטיות של זולתו ללא הסכמתו".
המונח "הסכמה" מוגדר בסעיף 3 לחוק הגנת הפרטיות כ"הסכמה מדעת, במפורש או מכללא".
הסכמת העובד לניטור וחדירה לתכתובתו האישית צריכה להינתן לא רק במפורש ומדעת כי אם גם מרצון חופשי.
האסור והמותר במעקב – לפי סוגי תיבות הדואר
סיווג תיבות דואר: פסק דין איסקוב של בית הדין הארצי לעבודה נכתב על מנת לקבוע הלכה ולהנחות את בתי הדין האזוריים.
למטרה זו סיווגו השופטים את תיבות הדואר.
השופטים הגדירו את המותר והאסור גם בסוגי תיבות שלא היו רלוונטיים בשני הערעורים שנידונו בבית המשפט.
תיבה אישית: תיבה שמעסיק מעמיד לרשות העובד ומשמשת רק לצרכיו האישיים של העובד ולא למטרות עבודתו.
למעקב על תיבה אישית נדרשת הסכמת ספציפית של העובד לפני כל פעולת מעקב בודדת.
תיבה מקצועית: תיבה המיועדת לצורכי עבודה בלבד ואסורה לשימושו האישי של העובד.
בתיבה המקצועית המעסיק רשאי לקיים פעולות ניטור ומעקב אחר נתוני התקשורת וחדירה לנתוני תוכן - בכפוף להתקיימות העקרונות המנחים והתנאים המוקדמים למעקב אחר השימוש במחשב בעבודה שפורטו לעיל.
תיבה מעורבת: תיבה שהמעסיק מעמיד לרשות העובד למטרות מקצועיות, ובנוסף, מותר לעובד להשתמש בה גם למטרותיו האישיות.
המעסיק רשאי לקיים פעולות ניטור ומעקב אחר נתוני התקשורת בתיבה המעורבת - בכפוף להתקיימות העקרונות המנחים והתנאים המוקדמים שפורטו לעיל.
אבל, על מנת לחדור לתוכן התקשורת האישית, נדרשת הסכמת ספציפית של העובד לפני כל פעולת חדירה בודדת.
תיבה חיצונית פרטית (גישה ממחשבי המעסיק): למעסיק אסור לקיים מעקב של נתוני תקשורת או תוכן ועל שימושים שעושה העובד בתיבה הפרטית שלו.
חדירה לתיבה בבעלותו של העובד, כמוה כניפוץ זכויותיו לכבוד, אנונימיות ופרטיות.
לא תעמוד למעסיק טענה כי הביא מדיניות זו לידיעת העובד מבעוד מועד.
אין לתת תוקף לתניות מסוימות בחוזה עבודה אישי, שיש להניח שעובד סביר לא היה מסכים להן מרצונו החופשי.
חזקה היא כי הסכמה כזו, גם אם ניתנה מדעת, לא ניתנה מרצון חופשי אלא מכורח, ולכן אינה תקפה.
אם המעסיק טוען אחרת, עליו נטל ההוכחה להפריך חזקות אלה.
חדירת מעסיק לתיבה חיצונית פרטית מותרת רק בצו שיפוטי של בית דין אזורי לעבודה.
הכרעות בית הדין הארצי בערעור איסקוב
איסקוב חזרה על טיעוניה בבית הדין האזורי והדגישה כי לא ניתנה הסכמתה המפורשת לחדירה לתכתובת הדוא"ל שלה ושהחדירה לפרטיותה הייתה בלתי מידתית ובחוסר תום לב.
המשיבים חזרו על טיעוניהם בבית הדין האזורי והדגישו כי החברה יידעה את עובדיה, לרבות התובעת, כי החברה עורכת מעת לעת ניטור של כל תיבות הדוא"ל המאוחסנות על גבי מחשבי החברה ויש לראות בכך כידיעה והסכמה מכללא של איסקוב לשמירת המידע על ידי המעסיק.
היועץ המשפטי לממשלה תמך בערעורה של איסקוב, היועמ"ש טען כי לא ניתן לייחס למערערת הסכמה מכללא לחדירה לתוכן תכתובת הדוא"ל שלה במחשבי החברה.
זאת, מהיעדר ידיעה בדבר מדיניות מפורשת במקום העבודה על מעקב הכולל חדירה לתוכן תכתובת הדוא"ל, מפני שלא ניתנה הסכמתה המפורשת מדעת ומרצון, ולא התקיים עקרון המידתיות בין תכליתה של החדירה לתכתובת דוא"ל לבין עוצמת הפגיעה בזכות איסקוב לפרטיות.
האגודה לזכויות האזרח וקו לעובד התייצבו לדיון כידיד בית המשפט.
הארגונים טענו שהנחת המוצא צריכה להיות כי הסכמת העובד לפגיעה בפרטיותו אינה ניתנת מרצונו החופשי וכי יש להתייחס להסכמה מעין זו בחשדנות, והיא כפופה לבחינת תכלית הפגיעה בפרטיות ובמידתיותה.
עוד טענו, כי ככלל זכותו של עובד להתקשר לצרכיו הפרטיים באינטרנט ובתכתובת דוא"ל אישית במהלך יום העבודה אינה ניתנת להתנאה ובצידה קיימת חובה של המעסיק להבטיח את מימושה.
קבלת ערעור איסקוב: בית הדין הארצי לעבודה קיבל את הערעור בקובעו כי לחדירה לתכתובת דוא"ל אישית נדרשה הסכמה מפורשת של המערערת, מדעת ומרצון, ולא הוכח כי המערערת נתנה הסכמה כזו.
אין לייחס לתובעת הסכמה מכללא.
כמו כן לא הוכחה מדיניות מפורשת מטעם החברה האוסרת על שימוש אישי בתיבת הדוא"ל שהוקצתה לעובדת לצורכי עבודה.
החברה לא יידעה במפורט ובמפורש את עובדיה על כוונתה ויכולתה לחדור לתיבות הדוא"ל שהוקצו לעובדים.
המעסיקה לא פעלה באופן מידתי, וחרגה מתחום הסביר באותן נסיבות.
המעסיקה לא בחנה אפשרות פוגענית פחות כמו ניטור נתוני תקשורת בלבד, ללא צורך בחדירה לתוכן תכתובות הדוא"ל האישית של המערערת.
הכרעות בית הדין הארצי בערעור אפיקי מים
אפיקי מים טענה כי פישר שלח במהלך עבודתו תכתובות דוא"ל ממחשב השייך לחברה ושניתן לו לצורכי עבודתו.
על כן, כל תשדורות הדוא"ל שנשמרו על גבי המחשבים שבבעלות החברה, ככל שהן נוגעות לעסקיה, יוצאות מגדר פרטיותו של פישר והופכות לקניין החברה.
החברה טענה כי נקטה בדרך סבירה ומידתית ולא עמדה בפניה אפשרות הפוגעת פחות בזכות פישר לפרטיות.
פישר טען כי אפיקי מים העתיקה מהמחשבים שבבעלותה תשדורות דוא"ל, הן מתיבת הדואר האישית שהקצו לו והן מתיבת הדוא"ל הפרטית שלו האמורות להיות מאוחסנות רק בשרת של נטוויז'ן.
החברה התקינה תוכנת מעקב כך שיתאפשר לה להאזין ולהעתיק גם תשדורות דוא"ל המגיעות לתיבה הפרטית שלו; לא יידעו אותו כי קיימת אפשרות טכנית להגיע לתיבת הדוא"ל הפרטית שלו וכי אפיקי מים לא קיבלו לכך את הסכמתו, בין במפורש ובין מכללא.
דחיית ערעור אפיקי מים: בית הדין הארצי לעבודה דחה את הערעור.
בית הדין ציין כי תיבת הדואר של פישר במחשב נטוויז'ן היא תיבת דואר חיצונית-פרטית כפי הגדרתה בפסק הדין.
לכן יש לפסול קבלת מסמכים שהופקו על ידי אפיקי מים בחדירה לתיבה החיצונית-פרטית של פישר, גם אם הופקו מהמחשב שבבעלות אפיקי מים ולא ממחשב נטוויז'ן.
יתר על כן, כאשר מדובר בחדירה לתיבה חיצונית-פרטית של העובד, אין לבקש הסכמת העובד ואין לייחס לה משקל, אפילו אם ניתנה מרצון ומדעת.
חדירה לתכתובת דוא"ל פרטית שמקורה בתיבת הדואר הפרטית של העובד מותרת רק באמצעות צו שיפוטי.
בשני פסקי דין התייחסו שופטי בית המשפט העליון לפסק דין איסקוב של בית הדין הארצי לעבודה כאל הלכה המגדירה את המותר והאסור בנושא החדירה לתיבות דואר של עובדים.
עקרונות פסק דין איסקוב השפיעו על נוסח ההסכם הקיבוצי שנחתם בנושא החדירה למחשבי עובדים בין הסתדרות העובדים הכללית החדשה לבין לשכת התיאום של הארגונים הכלכליים.
התפתחות טכנולוגית אפשרה למעבידים להתבסס על טביעות אצבעות למעקב אחר נוכחות עובדיהם.
זאת חרף קבלת הטענה שהמידע המבוקש מתייחס לשיחות פרטיות ולא בשיחות הנוגעות לעיתון.
נקבע כי הפגיעה בזכות לפרטיות של המשיבים היא קלה, בשוליה של הזכות לפרטיות, בעוד האינטרס הציבורי בחשיפת המידע המבוקש הוא בעל משקל משמעותי, הגובר, בנסיבות, על זכותם לפרטיות.
ישראל היום הוא עיתון יומי ישראלי המחולק חינם (חינמון) ואתר חדשות בעברית ובאנגלית.
העיתון, שיוצא לאור מאז 30 ביולי 2007, הפך ב-2010 לעיתון היומי בעל התפוצה הרחבה ביותר בישראל.
מאז הקמתו נמצא העיתון בבעלותו של איל ההון האמריקאי-יהודי שלדון אדלסון.
ראש הממשלה לשעבר אהוד אולמרט מתח ביקורת בפני בעל העיתון, שלדון אדלסון, שנחשב למקורבו של נתניהו, בטענה שהיומון נוקט עמדה פוליטית.
ביקורת על "ישראל היום" נמתחה גם מפי פוליטיקאים המצויים ימינה ממנו: אביגדור ליברמן השווה אותו לעיתון הרוסי "פראבדה" וטען כי הוא עיתון פרסונלי ולא אידאולוגי.
בינואר 2017, במסגרת חקירת תיק פלילי של להב 433 המכונה "תיק 2000", נחקרו תחת אזהרה בנימין נתניהו וארנון מוזס, בעליו של העיתון ידיעות אחרונות.
הממונה השיב המערערים כי בקשתם למידע נדחתה על בסיס סעיף 9(א)(3) לחוק, לפיו אין למסור מידע המהווה פגיעה בפרטיות המשיבים.
המערערים עתרו נגד החלטה זו לבית המשפט המחוזי בירושלים בשבתו כבית משפט לעניינים מנהליים.
עם זאת, ציין בית המשפט כי כאשר מדובר באיש ציבור כדוגמת ראש הממשלה, ייתכן וגם מידע הנוגע למעגליו החברתיים חורג מגדר עניינים "פרטיים".
בית המשפט קיבל את העתירה ואף חייב את המשיבים בהוצאות העותרים.
ואולם נקבע כי טרם חשיפת המידע יהא על הממונה לפעול לפי סעיף 13 לחוק ולהודיע לאדלסון ולרגב על תוצאות העתירה ועל זכותם להתנגד למסירת המידע.
לאחר מתן פסק הדין הראשון, הגישו אדלסון ורגב עתירה משלהם לביטול פסק הדין בשל כך שלא צורפו כמשיבים להליך (עת"מ 44200-12-15), תוך שהביעו התנגדותם למסירת המידע.
ביום 30.12.15 דחה בית משפט קמא את העתירה על הסף נוכח העובדה שנקבע באופן מפורש בפסק הדין כי טרם חשיפת המידע יש לקיים הליך לפי סעיף 13 לחוק ולשמוע את עמדתם, ולאחר מכן יהיה על הממונה לשקול מחדש את עמדתה בהתחשב בכך.
בעקבות הדחיות השונות הממונה וראש הממשלה ערערו על פסק הדין הראשון, ואילו אדלסון ורגב ערערו על פסק הדין שדחה את עתירתם לביטול פסק הדין הראשון (עע"מ 56/16 ועע"מ 49/16, בהתאמה).
בפסק דינו מיום 10.2.2016 הורה בית משפט על החזרת העניין לבית משפט קמא.
ביום 26.7.2016 ניתן פסק הדין על ידי בית משפט קמא, הוא פסק הדין מושא ערעור זה (להלן: פסק הדין השני).
בפסק דינו בית המשפט דחה את העתירה ובניגוד לפסק הדין הראשון, נקבע כי אין לחשוף את המידע שביקשו המערערים.
לטענת דרוקר וערוץ 10 אין פגיעה בפרטיות כלל שכן המידע המבוקש אינו נוגע לתוכן השיחות אלא למועדיהן, והמידע אינו פוגע בפרטיות משום שאינו חושף פרטים שאינם ידועים על אודות "החברות האישית" הנטענת עליה הצהירו בבית המשפט ראש הממשלה, אדלסון ורגב.
כן נטען, כי אף אם מסירת המידע פוגעת בפרטיות, האינטרס הציבורי גובר וזאת נוכח זהותם של הגורמים המעורבים בדבר, והאינטרס ציבורי במסירת המידע ("קשרי הון-שלטון-עיתון").
לטענתם, אדלסון ורגב הם בעליו והעורך הראשי של עיתון בעל תפוצת ענק התומך תמיכה בלתי מסויגת בראש הממשלה ומקורביו, ויש עניין ציבורי רב "ביחסי הקח-ותן" בין ראש הממשלה לבין אדלסון ורגב.
המשיבים חולקים על החלטתו של בית משפט קמא, בשני פסקי הדין, כאשר טענותיהם מתמקדות באיזון האינטרסים לפי סעיף 17(ד) לחוק בנוגע לראש הממשלה, אף כי התוצאה הסופית היא שהמידע לא יימסר.
הובהר כי אינם טוענים להיעדר כל אינטרס ציבורי במידע המבוקש, אלא שבאיזון מול האינטרס הציבורי גוברת במקרה זה הזכות לפרטיות של ראש הממשלה.
לטענתם, הפסיקה מבחינה בין פעילותו הפרטית של איש ציבור לבין פעילותו הציבורית, ומטבע הדברים היקף ההגנה לה זכאי איש ציבור בפעילותו הפרטית רחב יותר מזו לה הוא זכאי בפעילותו הציבורית.
עוד נטען כי בפסק הדין קמא יש משום קביעה עובדתית לפיה שיחותיו של ראש הממשלה עם אדלסון ורגב הן שיחות בין חברים אישיים, והמערערים לא הצביעו על כל עילה להתערבות בקביעה זו.
בנוסף טענו המשיבים כי מדובר במידע שמסירתו אסורה לפי סעיף 23ב לחוק הגנת הפרטיות.
לחלופין, נטען כי איזון האינטרסים לפי סעיף 17(ד) לחוק מחייב לדחות את בקשת מסירת המידע, כפי שפסק בית משפט קמא.
כן הועלתה שוב הטענה כי אין למסור את המידע גם מטעמים של חיסיון עיתונאי שכן נתוני תקשורת של עיתונאי עם מקור פוטנציאלי הם הגרעין של החיסיון העיתונאי.
לבסוף נטען כי אין למסור את המידע המבוקש בשל פגיעה בתפקוד תקין של הרשות.
השופט מני מזוז קיבל את הערעור של העיתונאי רביב דרוקר וחדשות 10 על כך שיש לבטל את החלטת בית המשפט לעניינים מנהליים.
כמו כן לכך שהרשות תמסור לידי המערערים את בקשתם למידע עד שלוש שנים מיום הבקשה.
השופט מזוז קבע כי קיימת פגיעה בזכות לפרטיות של ראש הממשלה ושל אדלסון ורגב, ואולם מדובר בפגיעה קלה, בשוליה של הזכות לפרטיות.
מאידך, הוא סבור כי משקלו של האינטרס הציבורי לחשיפת המידע בענייננו הוא בעל משקל משמעותי.
שכן, שאלת קיומם של קשרים בין נושא משרה שלטונית לבין גורמים מקרב הציבור בעלי אינטרסים בהחלטותיו, לרוב אינטרסים עסקיים, ומהותם של קשרים כאלה, היא שאלה בעלת חשיבות ציבורית רבה.
לקיומם של קשרים כאלה עשויות להיות השלכות משמעותיות שונות, ובהן לעניין מגבלות בגין ניגוד עניינים שעל נושא המשרה לטול על עצמו בטיפול בעניינים הנוגעים לחבריו, וכן השלכות בהיבטים של טוהר המידות, והדברים ידועים.
מכאן שכאשר מדובר בגורם שהוא "שחקן בזירה הציבורית", היינו אדם שיש לו אינטרסים – בין כלכליים ובין אחרים – בהחלטות של גורמי שלטון מסוימים, מעבר לאלה של כל אזרח מן השורה, קיים אינטרס ציבורי מובהק בחשיפת עצם הקשר של גורם כזה עם גורמי השלטון, כמו גם מהות הקשר ועוצמתו.
מדובר בשיחות שבין ראש הממשלה לבין שני הגורמים החשובים ביותר בעיתון "ישראל היום" – בעל השליטה בעיתון ועורכו הראשי (בעת הנדונה).
אמנם נטען –וזו הנחת ביהמ"ש – שהמידע המבוקש מתייחס לשיחות פרטיות ולא בשיחות הנוגעות לעיתון, אך גם בעצם קיומו של קשר אישי בין ראש הממשלה לבין בעל השליטה והעורך הראשי של העיתון, ומידת האינטנסיביות של קשר כזה, יש עניין ציבורי רב.
השופט אורי שהם הסכים לפסק דינו של השופט מזוז
השופט ניל הנדל גם הוא הסכים לפסק הדין.
השופט הנדל אף הוסיף כי תוצאה זו היא בלתי נמנעת נוכח הכובע הנוסף שחבש ראש הממשלה, במהלך חלק ניכר מן התקופה הרלוונטית – הלא הוא כובעו של שר התקשורת, האמון על התחום הרחב בו פועלים משיבים אדלסון ורגב.
לגישתו, אלמלא חבש ראש הממשלה את כובעו הנוסף, אפשר ומן הראוי היה לכבד את זכותו של ראש הממשלה למרחב פרטי – על אף האינטרס הציבורי המסוים בחשיפת המידע לגבי שיחותיו הפרטיות עם חבריו משכבר הימים.
בעקבות החלטת בית המשפט העליון על כך שראש הממשלה מחויב למסור לידי רביב דרוקר וחדשות 10 את השיחות שהתנהלו בינו לבין שלדון אדלסון ועמוס רגב, עתר ראש הממשלה כנגד פסק הדין וביקש לקיים בנושא דיון מורחב.
בבקשה כתבו עורכי דינו של נתניהו, ד"ר יעקב וינרוט ועמית חדד כי "פסק הדין חידש הלכה בנושאים מרכזיים העומדים בבסיסו של חוק חופש המידע שמפאת חדשנותה והשלכות הרוחב שהיא מעוררת ראוי כי בית המשפט הנכבד יידרש אליה בהרכב מורחב".
בית המשפט העליון דן בבקשה לדיון נוסף בהרכב מורחב של 7 שופטים.
טענה זו קבעו השופטים, סותרת את טענת עורכי דינו של ראש הממשלה ששיחות אלו הם פרטיות.
פסק דין בורוכוב (שם מלא: ע"ע (ארצי) 34784-10-16 תרכובות ברום בע"מ נ' יהודית בורוכוב (נבו 15.10.2018)) הוא פסק דין מכונן בזכויות עובדים עם מוגבלויות, שניתן בידי בית הדין הארצי לעבודה.
פסק הדין קבע כי לאחר שעובד בעל מוגבלות שאינה ניכרת לעין (ושעבודתו אינה מוגבלת כלל) יידע את המעסיק על היותו "אדם עם מוגבלויות", במסגרת "פיטורי צמצום" חובה על המעסיק להעדיף להמשיך להעסיק אותו גם במחיר פיטורי עובד אחר בעל נתונים דומים.
לצד זאת קבע פסק הדין כי עובד שעבודתו אינה מוגבלת כלל המבקש להחיל עליו את ההגנות שקיימות כלפי "אדם עם מוגבלויות" צריך ליידע את המעסיק שהוא עונה להגדרה זו, וככל והעובד לא עשה זאת לא קמה "חזקת הידיעה הקונסטרוקטיבית" כלפי המעסיק והעובד לא יהיה זכאי להגנה של "אדם עם מוגבלויות".
במקביל הושארה ב"צריך עיון" השאלה אם הודעה של עובד על היותו "אדם עם מוגבלויות" לאחר שהתקבלה החלטה סופית על פיטוריו, תקנה לו את ההגנה ותחייב את המעסיק לשקול מחדש את הפיטורין בהתאם לחובת ההעדפה.
רקע - החקיקה והפסיקה שהיוו את הבסיס למצב המשפטי שקדם לפסק הדין
החוק קבע שכל אדם עם לקות מכל סוג שהיא אשר מגבילה את התפקוד שלו בתחום משמעותי, נחשב "אדם עם מוגבלות".
החוק אסר על הפליה בקבלה לעבודה או בפיטורים, בגלל מוגבלות שאינה מונעת את היכולת לעבוד באותה עבודה.
החוק חייב את המעסיק (כהגדרתו בחוק) לפעול לגייס לעובדיו 'אנשים עם מוגבלויות', אפילו כאשר זה מחייב אותו לבצע התאמות
כפי שניתן לראות, בחקיקה והפסיקה שהיוו את הבסיס למצב המשפטי שקדם לפסק הדין לא הייתה התייחסות מפורשת ל"מוגבלות שאינה נראית לעין" וש"אינה פוגעת בעבודתו הספציפית של העובד".
כמו כן, לא הייתה בהם התייחסות מפורשת לשאלה האם החובה 'לקדם באופן אקטיבי ייצוג הולם של אנשים עם מוגבלות' חלה גם בשאלה את מי לפטר בעת 'פיטורי צמצום'.
יהודית בורוכוב, ילידת 1961, שהייתה כלכלנית בהשכלתה ובעלת תואר שני במנהל עסקים, החלה לעבוד בחברת תרכובות ברום בע"מ בשנת 1990. במשך השנים חלתה בורוכוב בפיברומיאלגיה (דאבת שרירים), ובמקביל בעבודתה בחברה קודמה לתפקיד מנהלת עסקית של יחידת "פזי סייד".
בשנת 2013 החלה חברת תרכובות ברום לקדם פיטורי עובדים במסגרת "קיצוצי התייעלות".
ב-16 בנובמבר 2014 נשלחה לנציגות העובדים רשימת 144 עובדים מועמדים לפיטורים, בהם נכללה גם יהודית בורוכוב.
לאחר משא ומתן בין נציגי העובדים להנהלה, שכלל גם שביתה, הליכים משפטיים וחתימה על הסכם קיבוצי חדש) נקבע מועד חדש בו העובדים המפוטרים, ובכללם יהודית בורוכוב, יסיימו את תפקידם בחברה.
במהלך המשא ומתן, ההנהלה הסכימה להעביר את בורוכוב ממסלול פיצויים למסלול פנסיה מוקדמת.
בורוכוב פנתה לנציגי ההנהלה וביקשה לבטל את פיטוריה או להעבירה למשרה חלופית, עקב היותה מפרנסת יחידה ומכיוון שיקשה עליה להשיג עבודה חדשה מחמת גילה וההיסטוריה הרפואית שלה ובשיחותיה עם נציגי ההנהלה ציינה כי היא סובלת מפיברומיאלגיה.
נציגי החברה דחו את פנייתה את בורוכוב, אף על פי שגם יו"ר מועצת העובדים תמך בה.
לאחר מכן פנתה בורוכוב לבית הדין האזורי לעבודה בבקשה להוצאת צווים שימנעו את פיטוריה, במקביל דחתה בורוכוב את הצעת ההנהלה לשפר את תנאי הפרישה שלה תמורת ויתור על תביעתה.
לדברי בורוכוב, היא סובלה מפיברומיאלגיה אשר מגבילה את תפקודה במספר תחומי חיים עיקריים (נפגע תפקודה בבית והיא חדלה מביצוע כל פעולה פיזית הכרוכה במאמץ בבית ומחוצה לו).
ולטענתה מאחר שמדי שנה היא נשלחה לבדיקות רפואיות מטעם החברה תוך ויתור על סודיות רפואית כלפי החברה, חזקה כי החברה ידעה על מצבה הרפואי.
בנוסף טענה בורוכוב כי למרות בקשותיה למנוע את פיטוריה בהם תחילה סיפרה שהיא סובלת מבעיות רפואיות ולאחר מכן אף ציינה בפירוש כי היא סובלת מפיברומיאלגיה, החברה לא הביאה בחשבון את המידע כשיקול למניעת הפיטורין ואף לא שיתפה במידע את נציגות העובדים שהייתה שותפה בהליך הפיטורין.
מנגד, החברה טענה כי לא היה ידוע לה שבורוכוב סובלת מפיברומיאלגיה, והדגישה כי עבודתה של בורוכוב במפעל לא נפגעה בשל מוגבלות כל שהיא.
בנוסף טענה ההנהלה כי חולה בפיברומיאלגיה אינה נחשבת "אדם עם מוגבלות".
ואילו בורוכוב, טענה ההנהלה, גם לדבריה אינה עומדת באף אחד מהקריטריונים הללו.
עוד טענה החברה, כי אפילו אם תתקבל טענה של בורוכוב שהיא נחשבת "אדם עם מוגבלות", אין בכך נפקות משפטית לעניין פיטוריה, שכן חוק שוויון הזדמנויות לאנשים עם מוגבלות עוסק בחלק של ייצוג הולם בעידוד קליטה של עובדים וקידומם אך לא בפיטוריהם.
לדיון בערעור בבית הדין הארצי הצטרפה נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, והביעה תמיכה בפסק דינו של בית הדין האזורי שאימץ את טענותיה המרכזיות של בורוכוב.
התיק נידון תחילה בבית הדין האזורי לעבודה בבאר שבע (סעש (ב"ש) 48656-10-15 יהודית בורוכוב נ' תרכובות ברום בע"מ) בפני סגן הנשיאה אילן סופר, פסה מרקוביץ (נציגת ציבור - עובדים) ואיריס ליברובסקי (נציגת ציבור - מעסיקים).
פסק הדין ניתן ב-22 בספטמבר 2016 פה אחד, ונקבעו בו מספר הלכות:
כדי להיחשב "אדם עם מוגבלויות" לפי סעיף 5 חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, אין צורך להוכיח פגיעה בכושר התעסוקתי או להוכיח ש"תחום החיים" שנפגע קשור לעבודתו של האדם.
בהתאם לכך, חולת פיברומיאלגיה "אשר בשלה תפקודה מוגבל באופן מהותי וקבוע בבית ומחוצה לו ובחייה החברתיים" נחשבת "אדם עם מוגבלות".
מכוח סעיף 9 חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, חובה על המעסיק לנקוט העדפה מתקנת כלפי אנשים עם מוגבלויות, גם בעת פיטורין.
"אפילו במחיר של העדפתם על פני אלו שאינם סובלים ממוגבלויות ובעלי כישורים דומים".
כאשר מעסיק דרש מהעובד לבצע בדיקות תקופתיות, קיימת כלפי המעסיק "חזקת הידיעה הקונסטרוקטיבית" על תוצאות הבדיקות.
בנוסף, חובתו של המעסיק לשמירת זכויותיהם של אנשים עם מוגבלויות, כולל חובה לחקור אם קיימות לעובד זכויות כאלו במקרה בו העובד מדווח על "בעיות רפואיות" בלי לפרט.
הוראות הסכם קיבוצי וכן הנחיות "ועדת המעקב של ההסתדרות ונשיאות הארגונים העסקיים", יכולים להוסיף על חובותיו החוקיות של מעסיק כלפי אנשים עם מוגבלויות אך לא לגרוע מהן.
בהתאם להלכות אלו מצא בית הדין כי בורוכוב נחשבה "אדם עם מוגבלות" וכי מעסיקיה ידעו או היה עליהם לדעת זאת.
עוד מצא בית המשפט כי מעסיקיה של בורוכב היו צריכים להביא בחשבון בהחלטה על הפיטורים את היותה "אדם עם מוגבלות" ולהעדיף פיטורים של עובד אחר עם נתונים דומים שאינו "אדם עם מוגבלות", וכי לא עשו זאת.
כפועל יוצא חייב בית הדין את החברה להחזיר את בורוכוב לעבודה מידית.
בנוסף חייב בית הדין את החברה לשלם לבורוכוב את שכר העבודה מאז פיטוריה, פיצויים משמעותיים בגין עוגמת נפש והוצאות משפט.
חברת תרכובות ברום ערערה לבית הדין הארצי לעבודה על פסק דינו של בית הדין האזורי.
בית הדין הארצי, פה אחד, קבע את ההלכות הבאות.
אימוץ "קביעתו העקרונית של בית הדין האזורי בדבר משמעויותיה של חובת הייצוג ההולם מכוח סעיף 9 לחוק בהקשר של פיטורי צמצום".
יש "לפרש בגמישות ובהרחבה את ההגדרה של 'אדם עם מוגבלות'...
בהתאם, אין צורך במוגבלות "חמורה"; אין רלוונטיות לקביעה או אי קביעה של אחוזי נכות מכוח חוק הביטוח הלאומי; אין צורך לעמוד בתנאים הנוקשים שנקבעו בחוק ובצו ההרחבה לצורך מכסות הייצוג ההולם; אין דרישה הכרחית להצגת אישור רפואי של רופא תעסוקתי או אחר הקובע במפורש כי מדובר ב'אדם עם מוגבלות'..
ודי בהשפעת הלקות על תחום חיים עיקרי אחד, שאינו חייב להיות תעסוקה."
מכוח סעיף 9 חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, חובה על המעסיק להביא בחשבון בעת פיטורי צמצום את החובה למתן ייצוג הולם לאנשים עם מוגבלויות ובהתאם לכך למנוע במידת הצורך את פיטורי "אדם עם מוגבלויות" ולהעדיף במקום זאת לפטר עובד עם כישורים דומים שאינו "אדם עם מוגבלויות".
'אדם בעל מוגבלויות' לעניין ההגנה שהחוק מעניק בכל הקשור לעבודה, הוא אדם שאלמלא הגנת החוק מוגבלויותיו יגרמו לו לקושי מיוחד בהשגת עבודה ההולמת את כישוריו.
"בהתאם לכך נדרשת 'מסה קריטית' כלשהי (גם אם אין להציב לה רף גבוה במיוחד) של קושי תפקודי פיזי, חושי, נפשי, קוגניטיבי, שכלי או חברתי, לרבות כתוצאה מסטיגמות ודעות קדומות, על מנת להגיע למסקנה כי תפקודו של האדם אכן מוגבל...
באופן מהותי בתחום אחד או יותר מתחומי החיים העיקריים".
לצורך כך יפורש 'אופן מהותי' כאופן ניכר, שאינו מצומצם או שולי".
עובד המבקש להחיל עליו את ההגנות שקיימות כלפי "אדם עם מוגבלויות", צריך ליידע את המעסיק שהוא עונה להגדרה זו.
ככל והעובד לא עשה זאת, לא קמה "חזקת הידיעה הקונסטרוקטיבית" כלפי המעסיק, והעובד לא יהיה זכאי להגנה של "אדם עם מוגבלויות".
עם זאת, הושארה ב"צריך עיון" השאלה אם הודעה של עובד על היותו "אדם עם מוגבלויות" לאחר שהתקבלה החלטה סופית על פיטוריו, תקנה לו את ההגנה ותחייב את המעסיק לשקול מחדש את הפיטורין בהתאם לחובת ההעדפה.
בהתאם להלכות אלו, בית הדין הארצי קבע כי בורוכוב לא הצליחה להוכיח כי היא עומדת בדרישות להכרה כ"אדם עם מוגבלויות".
כפועל יוצא, בית הדין הארצי ביטל את פסק הדין האזורי שחייב את החברה להחזיר את בורוכוב לעבודה, לשלם לאת שכר העבודה מאז פיטוריה, לשלם לה פיצויים משמעותיים בגין עוגמת נפש והוצאות משפט.
לאחר פסק הדין החלו בתי הדין לעבודה (הן בתי הדין האזוריים והן בית הדין הארצי) לראות כ"אדם עם מוגבלויות" גם עובד עם מגבלה שאינה בולטת ושאינה פוגמת בעבודתו הספציפית.
במקביל, הנחיית היועץ המשפטי לממשלה בנושא "ייצוג הולם למגזרים מסוימים" התבססה, בין היתר, על הקביעה בפסק דין בורוכוב שבפיטורי צמצום חובה על המעסיק להביא בחשבון את היותו של העובד 'אדם מוגבליות' כסיבה להימנע מפיטוריו.
פסק דין דובס נגד הארגון לבריאות נשים בג'קסון הוא פסק דין תקדימי שניתן על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית ב-24 ביוני 2022, ואשר במסגרתו קבע בית המשפט שחוקת ארצות הברית אינה כוללת זכות לבצע הפלה מלאכותית ושהזכות להסדיר ביצוע הפלות נמצאת בידי המחוקקים במדינות האיחוד ללא מגבלה חוקתית.
השופט סמואל אליטו, שכתב את דעת הרוב, קבע שחוק של מדינת מיסיסיפי אשר אוסר על ביצוע הפלות אחרי השבוע ה-15 להיריון ואשר היה במרכז העתירה, הוא חוקתי, ובתוך כך קבע ששני פסקי דין קודמים – רו נגד וייד והורות מתוכננת נגד קייסי – מוטעים ובטלים.
נשיא בית המשפט העליון ג'ון רוברטס כתב בנפרד חוות דעה בה הוא הסכים שהחוק של מיסיסיפי חוקתי ושיש לבטל את הכלל שאוסר על מדינות למנוע ביצוע הפלות לפני הזמן בו העובר יכול לשרוד מחוץ לרחם, אך כתב שלא היה מרחיק מעבר לכך ומבטל את פסקי הדין הקודמים בשלמותם.
שלושה השופטים שמזוהים עם הצד הליברלי של בית המשפט התנגדו להחלטת הרוב במלואה.
במסגרת העתירה התבקש בית המשפט העליון לדון בחוקתיות של חוק במדינת מיסיסיפי, אשר אוסר על ביצוע הפלות אחרי השבוע ה-15 של ההיריון ואינו מחריג קורבנות של אונס או גילוי עריות מכלל זה.
מרפאה שמבצעת הפלות בעיר ג'קסון במיסיסיפי עתרה נגד החוק לבית המשפט הפדרלי המחוזי בדרום מיסיסיפי, שקבע שהחוק אינו חוקתי ואסר לאוכפו, בהתאם לפסיקות בית המשפט העליון בתיקים רו נגד וייד ("רו") והורות מתוכננת נגד קייסי ("קייסי").
פסקי דין אלה קבעו שלמדינות אין אינטרס מספיק להגביל את זכותן של נשים להפיל לפני שהעובר מסוגל לשרוד מחוץ לרחם (כ-24 שבועות לאחר הכניסה להיריון).
בעתירה לבית המשפט העליון ביקשה מיסיסיפי מהשופטים לדון מחדש בכלל זה, ובכך למעשה לדון מחדש בתוקף של פסקי הדין רו וקייסי.
השופטים שמעו טיעונים בעל-פה ב-1 בדצמבר 2021. באופן חסר תקדים, ב-2 במאי 2022 הודלפה לאתר התקשורת פוליטיקו טיוטת ההחלטה מאת סמואל אליטו, אשר צפתה את ההחלטה הסופית.
פסק הדין התקדימי רו נגד וייד משנת 1973 קבע שלנשים יש זכות לבחור לעבור הפלה בשליש הראשון של ההיריון, ושלמדינות האיחוד אין זכות להגביל הפלות בתקופה זו.
בשנת 1992 דן בית המשפט בשאלת הזכות לבחור בהפלה בתיק "הורות מתוכננת נגד קייסי".
על בסיס התיקון ה-14 לחוקה, בית המשפט קבע שהגבלות על הפלה לפני הזמן בו העובר מסוגל לשרוד מחוץ לרחם (viability) פוגעות בזכותן של נשים להליך הוגן.
ככלל, מאז קייסי נאסר על מדינות להגביל הפלות לפני השבוע ה-24 להיריון.
עם זאת, על פי הפסיקה ב"קייסי", הזכות של נשים לעבור הפלה אינה אבסולוטית, ויש לאזנה אל מול אינטרסים פוטנציאליים של המדינה.
מאז קייסי הוגשו לבית המשפט העליון עתירות שונות המבקשות לערער על כלל זה, אך ככלל הן נדחו.
לאחר מותה של השופטת רות ביידר גינסבורג והחלפתה על ידי איימי קוני בארט, וביתר שאת לאחר שהסכים בית המשפט לדון בחוק החדש של מיסיסיפי, מחוקקים במדינות בעלות רוב רפובליקני החלו לחוקק חוקים המערערים על הכללים שנקבעו בפסקי דין קודמים.
עד מאי 2021, לפחות 22 מדינות העבירו חוקים ברוח זו, בתקווה שהרוב השמרני בבית המשפט יקבל את חוקתיותם.
החוק במדינת מיסיסיפי (Gestational Age Act) עבר במרץ 2018. הוא קבע שאסור לאנשי רפואה לבצע הפלות לאחר השבוע ה-15 להיריון, למעט במקרים חריגים של מקרי חרום רפואיים וגילוי של מומים מולדים בעובר.
הארגון לבריאות נשים בג'קסון, שמפעיל את מרפאת ההפלות היחידה במיסיסיפי, הגיש עתירה נגד החוק יום לאחר שעבר.
בית המשפט הפדרלי המחוזי בדרום מיסיסיפי קיבל את עתירת הארגון נגד החוק והטיל צו שאוסר על אכיפתו.
הוא קבע שעל פי העובדות שהוצגו בפני בית המשפט העובר הוא בר-קיימא מחוץ לרחם רק בשבועות ה-23 או ה-24 להיריון, ולכן למדינה אין סיבה לגיטימית להגביל הפלות לפני כן.
השופט כתב בהחלטתו מנובמבר 2018 כי "המדינה בחרה להעביר חוק שהיא ידעה כי אינו חוקתי, בשביל לקדם קמפיין שהחל לפני עשורים והובל על ידי קבוצות אינטרס, במטרה לבקש מבית המשפט העליון לבטל את רו נגד וייד".
הוא אמר בנוסף שבית המשפט מחויב לתקדימים של בית המשפט העליון ולא "לחישובים הבלתי-כנים של המחוקקים במיסיסיפי".
לאחר ההחלטה בבית המשפט המחוזי, עתרה המדינה לבית המשפט הפדרלי החמישי לערעורים.
שלושה השופטים שדנו בתיק דחו את הערעור ואישרו את פסיקת בית המשפט המחוזי.
השופטים כתבו שלמדינות מותר לקבוע כללים לגבי הפלות גם לפני שהעובר בר-קיימא, כל עוד הם לא פוגעים בזכות האישה להליך הוגן, אך אסור להם להטיל איסור גורף על הפלות בתקופה זו של ההיריון.
מיסיסיפי עתרה ביוני 2020 לבית המשפט העליון בבקשה שיהפוך את החלטת הערכאות הנמוכות.
באופן לא רגיל, בית המשפט העליון, שלו הזכות לבחור את התיקים בהם הוא דן, דחה את ההחלטה אם לדון בעתירה במשך חודשים רבים.
ב-17 במאי 2021 הוציא בית המשפט צו עיון מחדש, לפיו בית המשפט ידון בעתירה ובאופן ספציפי בשאלה "האם כל האיסורים על הפלה מלאכותית לפני שהעובר בר קיימא הם בלתי-חוקתיים?".
על פי הכללים של בית המשפט העליון, כדי לדון בעתירה כלשהי, נדרשים קולותיהם של ארבעה שופטים לפחות המעוניינים לדון בה.
כיוון שהחוק של מיסיסיפי מערער במפורש על הכללים שנקבעו ברו ובקייסי, ההחלטה לדון בעתירה פורשה כהבעת נכונות מצד בית המשפט לדון מחדש בפסיקה הקודמת, כתוצאה של שינויים בהרכב בית המשפט.
הדיון בעל-פה נערך ב-1 בדצמבר 2021. פרקליט המדינה של מיסיסיפי, סקוט סטיוארט, ייצג את המדינה וביקש מבית המשפט לבטל את רו וקייסי ולהותיר את ההחלטה בנוגע להפלות לפני השבוע ה-24 למחוקקים במדינות ארצות הברית.
הוא טען שפסקי דין אלה "רדפו את המדינה", "הרעילו את החוק" ו"חנקו את האפשרות לפשרה".
ג'ולי ריקלמן ייצגה את המרפאה לבריאות האישה.
אליזבת פרילוגר טענה בפני בית המשפט מטעם הממשל הפדרלי של ארצות הברית, לטובת המשיבים (המרפאה).
השופטים המזוהים עם הצד הליברלי, סטיבן ברייר, סוניה סוטומיור ואלנה קגן הדגישו בדיון את החשיבות של כיבוד תקדימים משפטיים, וברייר טען שרו נגד וייד הוא "סופר-תקדים" (Super stare decisis) שחשוב במיוחד לא להופכו על מנת לשמור על הלגיטימציה של בית המשפט.
סוטומיור אמרה במהלך הטיעונים שהסיבה היחידה לחקיקה ולדיון היא שינוי בהרכב של בית המשפט.
השופטים המזוהים כשמרנים הביעו עמדות ידידותיות יותר כלפי העותרים.
השופט ברט קוואנו הציע במהלך הדיון שעל בית המשפט להישאר נייטרלי בנושא הפלות, ובתגובה לטענות של הליברלים לגבי תקדימים הוא הזכיר שורה של תקדימים אחרים שנהפכו בהחלטות מאוחרות יותר של בית המשפט.
גם סמואל אליטו הזכיר את פסק דין בראון נגד מועצת החינוך שהפך החלטה קודמת של בית המשפט בפסק דין פלסי נגד פרגוסון, כדוגמה לכך שכאשר פסקי דין הם "מוטעים באופן ברור" ניתן לבטלם.
קלארנס תומאס הוא השופט היחיד מבין התשעה, שהיה חבר בבית המשפט כשהתקבלה ההחלטה ב"קייסי".
הוא התנגד להחלטה וכתב בדעת מיעוט שההחלטה ב"רו" היא טעות ושיש לבטלה.
נשיא בית המשפט ג'ון רוברטס שאל בדיון מדוע 15 שבועות אינם זמן מספיק בשביל נשים לבחור להפיל.
השופטת איימי קוני בארט הציעה בשאלותיה שטיעונים לפיהם הורות שאינה מבחירה פוגעת בנשים אינם רלוונטיים, משום שישנם חוקים חדשים שמאפשרים להורים טריים למסור תינוקות בני יומם לאחר הלידה מבלי להסתכן באשמה פלילית .
השופט ניל גורסץ' הדגיש את הקושי לאכוף את הסטנדרטים שהוכרזו ברו וקייסי, והוא הציע שמצב זה מהווה שיקול-נגד לשיקולים הנובעים מרצון בית המשפט לכבד תקדימים.
ההחלטה של בית המשפט העליון ניתנה ב-24 ביוני 2022.
ב-2 במאי 2022, בפעם הראשונה בהיסטוריה של בית המשפט העליון של ארצות הברית, הודלפה לפוליטיקו טיוטת ההחלטה של השופט סמואל אליטו בתיק, לפיה על בית המשפט לבטל את רו וקייסי ולהותיר את ההחלטה בנוגע להסדרת הפלות בידי המחוקקים במדינות, גם בתקופת ההיריון לפני שהעובר יכול לשרוד מחוץ לרחם.
המסקנה המרכזית בטיוטה של אליטו זהה לזו של פסק הדין הסופי, וכמו בפסק הדין הסופי אליטו דוחה בה את הטענה שעל בית המשפט לדבוק בהליכים קודמים.
יום לאחר ההדלפה אישר נשיא בית המשפט העליון ג'ון רוברטס את האותנטיות של המסמך המודלף.
הוא הדגיש שהמסמך אינו משקף החלטה סופית של בית המשפט או של אף אחד מחבריו והגדיר את ההדלפה כבגידה באמון של בית המשפט וניסיון לערער את מהימנותו.
הוא אמר בנוסף שבכוונתו להורות למרשל של בית המשפט (האחראית על משטרת בית המשפט העליון, שכפופה לבית המשפט עצמו) לערוך חקירה במטרה לגלות את המקור להדלפה.
על פי הנוהג בבית המשפט העליון, לאחר שמיעת הדיונים בתיק מסוים, מתכנסים השופטים לישיבה שתוכנה חשאי ומצביעים בהתאם לעמדותיהם.
עמדות אלה יכולות להשתנות לאחר מכן, עד שמתפרסמת חוות הדעה של בית המשפט באופן רשמי, כפי שקרה למשל בתהליך ההחלטה על קייסי, אז השופט אנתוני קנדי הצביע בישיבה החשאית בעד ביטול פסק דין רו נגד וייד ושינה את עמדתו בהמשך.
לאחר ההצבעה הראשונית, אם נשיא בית המשפט נמצא ברוב, הוא מחליט מי יכתוב את דעת הרוב, ואם הוא לא ברוב, השופט הוותיק מבין שופטי הרוב מחליט מי יכתוב את הפסיקה.
לכלל זה יש חריגים, הידוע שביניהם הוא פסק דין רו נגד וייד עצמו, בו נשיא בית המשפט וורן ברגר החליט שהארי בלקמן יכתוב את דעת הרוב על אף שברגר עצמו היה בתחילה בדעת מיעוט.
לאור הנוהג, לאחר ההדלפה העריכו פרשנים שלאחר שמיעת הדיונים היה רוב של חמישה שופטים לפחות בעד ביטול רו וקייסי, ושבהתאם ניתנה לאליטו, שתמך בעמדה זו, הזכות לכתוב את דעת הרוב (אם רוברטס לא הצביע בעד ביטול רו וקייסי, סביר שקלארנס תומאס הוא שהחליט על מי יוטל לכתוב את דעת הרוב).
עם זאת, לאחר כתיבת הטיוטה הראשונה היא מופצת לשאר השופטים, שיכולים להגיב לה ולהשפיע על כתיבתה.
שעות לאחר ההדלפה החלו הפגנות של תנועות למען הזכות להפלה מלאכותית מחוץ לבית המשפט העליון בוושינגטון ובערים אחרות בארצות הברית.
נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן כינה את טויטת הדעה "רדיקלית" והזהיר שגם זכויות אחרות, כגון הזכות של זוגות להט"בים להינשא (פסק דין אוברגפל נגד הודג'ס) והזכות להשתמש באמצעים למניעת היריון (גריסוולד נגד קונטיקט) נמצאות בסכנה.
מזכירת האוצר של ארצות הברית ג'נט ילן אמרה בתגובה להדלפה "אני מאמינה שלביטול הזכות של נשים לקבל החלטות בעצמן לגבי מתי ואיך להביא ילדים יהיו השפעות מזיקות על הכלכלה וזה יחזיר נשים [בארצות הברית] עשרות שנים לאחור".
כשבועיים לאחר מכן הזהיר השופט קלרנס תומאס שההדלפה גרמה למשבר עמוק באמון ההדדי של השופטים בבית המשפט ושהיא מערערת את יציבות המוסד.
ב-19 בינואר 2023, פרסם בית המשפט העליון הצהרה, שבה נכתב כי החקירה שניהלה המרשל של בית המשפט לא הובילה לזיהוי של האחראים להדלפה.
בהצהרה נכתב שההדלפה היא "אחת מהפרות האמונים הגרועות בהיסטוריה" ושהיא מהווה "התקפה חמורה על ההליך המשפטי".
נכתב בה שבמסגרת החקירה תושאלו 100 מהעובדים בבית המשפט ושל-82 עובדים הייתה גישה לטיוטה, אך לא נמצאו ראיות לאחריות של מי מהם.
להצהרה צורף דו"ח שכתב מייקל צ'רטוף, אשר נשכר כדי לבצע הערכה חיצונית של פעילות החקירה.
נכתב בו, בין השאר, שלא נמצאו כל ראיות לפריצה חיצונית למערכות הממוחשבות של בית המשפט.
ב-24 ביוני 2022 פרסם בית המשפט את החלטתו.
רוב של שישה שופטים הפך את ההחלטה של הערכאות הנמוכות וקבע שהחוק במדינת מיסיסיפי הוא חוקתי.
חמישה שופטים קבעו מעבר לכך שהזכות לבצע הפלה אינה מובטחת על ידי חוקת ארצות הברית, שפסקי הדין "רו" ו"קייסי" מבוטלים, והזכות לקבוע חוקים לגבי הפלות, ללא מגבלה חוקתית, נמצאת בידי העם ונציגיו במדינות השונות.
שלושה שופטים כתבו במשותף דעת מיעוט המתנגדת להחלטה.
סמואל אליטו כתב את דעת הרוב, אליה הצטרפו קלארנס תומאס, ניל גורסץ', ברט קוואנו ואיימי קוני בארט.
דעת הרוב קובעת שלא קיימת בחוקה באופן מפורש זכות לביצוע הפלה.
המבחן בשאלה האם קיימת במובלע זכות כזו, על אף שהיא אינה מוזכרת במפורש, מתמקד בהיסטוריה ובמסורת של ארצות הברית.
אך הזכות להפלה לא הייתה נטועה עמוק בהיסטוריה ובמסורת זו.
מכאן מגיעה דעת הרוב למסקנה המרכזית:
דעת הרוב נפתחת בהכרה בכך שנושא ההפלות מעלה שאלות מוסריות קשות ושבעם האמריקני קיימות דעות שונות בנושא.
היא ממשיכה לסקירה של ההיסטוריה המשפטית של הזכות להפלה בארצות הברית.
לפי שופטי הרוב, ב-185 השנים הראשונות של האיחוד, המדינות הורשו לקבוע חוקים בנושא על פי דעות האזרחים.
רו נגד וייד לקח מהמדינות את הסמכות להחליט בנושא והחיל חוק אחיד על כל המדינות, זאת על אף שבזמן ההחלטה (1973), 30 מדינות עדיין אסרו על הפלה בכל שלב של ההיריון, ועל אף שהחוקה אינה מזכירה במפורש זכות לביצוע הפלה.
בכך פסק הדין "סיים בפתאומיות את התהליך הפוליטי".
ב"רו" נטען שהמשפט המקובל קבע זכות לביצוע הפלה והסקירה ההיסטורית שלו נעה בין פרטים לא רלוונטיים לטענות שבבירור אינן נכונות.
שופטי הרוב ב"רו" קבעו באופן שרירותי חלוקה משפטית שמתבססת על כל אחד משלבי ההיריון.
נקודת הזמן המשמעותית ביותר לפי "רו" הוא הזמן שהחל ממנו העובר יכול לשרוד מחוץ לרחם.
בית המשפט קבע שלפני נקודת זמן זו אין למדינות זכות להסדיר הפלות, אך הוא לא הסביר את הבחירה בנקודת זמן זו, שהיא שרירותית וחסרת בסיס משפטי או היסטורי.
פסק דין "הורות מתוכננת נגד קייסי" נמנע מלאמץ באופן מהותי את הנימוקים של "רו" והתבסס על עיקרון התקדים המחייב (stare decisis), וזאת מתוך רצון לסיים את העימות הפוליטי סביב עניין ההפלות.
אולם הוא לא השיג את המטרה הזו, והוויכוח המשפטי והפוליטי בנושא המשיך.
דעת הרוב דוחה במילים חריפות את הטענה שעיקרון התקדים המחייב מחייב את בית המשפט לדבוק כעת בהלכה שנקבעה על ידי רו וקייסי:
חוות דעה שמסכימות לדעת הרוב בשלמותה (קוואנו ותומאס)
"הליך הוגן מהותי" הוא, לדעת תומאס, "אוקסימורון" ואין למושג בסיס בחוקה.
על כן, תומאס מדגיש שבהחלטות עתידיות על בית המשפט לבחון מחדש פסקי דין אחרים המתבססים על אותו העיקרון, ובכלל זאת, הזכות לגישה לאמצעי מניעה (), הזכות לקיים יחסי מין בהסכמה בין אנשים מאותו המין (לורנס נגד טקסס) והזכות של בני אותו המין להינשא (אוברגפל נגד הודג'ס).
ברט קוואנו כתב בנפרד שהוא מסכים עם החלטת הרוב, על מנת להדגיש ש"החוקה היא נייטרלית בנוגע לנושא ההפלות" ועל כן על בית המשפט להיות גם כן נייטרלי בנושא.
על כן, הוא הדגיש, החלטת בית המשפט לא מוציאה הפלות מחוץ לחוק אלא מותירה את ההחלטה בנושא לעם, לנציגיו הנבחרים ולהליך הדמוקרטי.
הוא הדגיש שלבית המשפט, שחבריו אינם נבחרים, "אין סמכות להכריז על קיומה של זכות להפלה או להכריז על איסור חוקתי על הפלה".
אולם, הוא לא מסכים עם החלטת הרוב להרחיק מעבר למסקנה זו ולבטל את פסקי הדין הקודמים במלואם.
רוברטס כתב: "הייתי מאמץ קו מחושב יותר מזה של שופטי הרוב.
אני מסכים עם בית המשפט שיש לבטל את קו החיות, שנקבע על ידי רו וקייסי...
קו זה מעולם לא היה הגיוני.
התקדימים שלנו בנוגע להפלות מתארים את הזכות הקשורה בכך כזכותה של האישה לבחור לסיים את ההיריון.