tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הספר דן באחמד סרהנדי, מיסטיקאי מוסלמי הודי שנפטר ב-1624. הספר עוסק בנושאים כגון התחדשות האסלאם בראשיתה של כל מאה שׁל הספירה המוסלמית, היחס בין המיסטיקה לבין ההלכה והבעיות המיוחדות של מוסלמי הודו בהיותם מיעוט השולט על אוכלוסייה בלתי מוסלמית ברובה.
המשכיות הנבואה: היבטים בהגות הדתית האחמדית ורקעה הימי ביניימי
ספרו השני של פרידמן שראה אור בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה בברקלי
, עוסק באחמדיה, שהיא תנועה משׁיחית מוסלמית מודרנית, אשׁר קמה בהודו בעשור האחרון של המאה ה-19. התנועה האחמדית מתיחדת בעיקר בשני רעיונות:
התנועה גורסת שהנביאים במסורת המוסלמית נחלקים לנביאים שמביאים הלכה ונביאים שאינם מביאים הלכה.
לפי הזרם העיקרי באסלאם, האסלאם הסוני, היה מוחמד הנביא האחרון ואילו לפי זרם האחמדים מוחמד היה הנביא האחרון, אבל רק בשלשלת הנביאים מביאי ההלכה.
נביאים שאינם מביאים הלכה יכולים לבוא אחרי מוחמד; לפי דעתם שׁל האחמדים, מייסד תנועתם היה נביא שלא הביא הלכה אלא דרשׁ לקיים את ההלכה המוסלמית הקיימת.
התנועה האחמדית נתקלה בהתנגדות עזה מצד הזרם הראשי של האסלאם, האסלאם הסוני, שטוען שהם פגעו בדוגמה שׁלפיה מוחמד היה אחרון הנביאים.
האחמדיה גורסת שהג'יהאד צריך להתבצע באמצעות הטפה ולא באמצעות מלחמה.
לפי הדעה הזאת, הג'יהאד אמור להתבצע בדרך המתאימה לאיום שׁעליו הוא מגיב.
האסלאם הקדום היה חשׂוף לסכנת כליה ממשׁית ועל כן ג`יהאד בחרב היה מוצדק.
בימי הווסדה שׁל התנועה האחמדית בהודו היה האסלאם נתון להתקפת המיסיונרים הנוצריים אשׁר הרבו להשׁמיץ את האסלאם ואת הנביא מוחמד; התגובה למצב מעין זה הוא הפרכת הטענות נגד האסלאם באמצעות הטפה והסברה ולא פעולה מלחמתית.
קרב אל-קאדסיה וכיבוש סוריה וארץ ישראל
ספר זה הוא תרגומו של פרידמן לכרך של ההיסטוריון הערבי א-טברי (מת ב-923 לספה"נ).
הכרך עוסק בכיבוש ארץ ישראל וסוריה, השׁתלטות המוסלמים על ירושׁלים והפלת האימפריה הפרסית בשנות השלושים של המאה השביעית.
סובלנות וכפייה באסלאם: יחסי גומלין תוך-דתיים במסורת המוסלמית
ראה אור ב-2003 בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג'
והוא עוסק בסובלנות וכפייה באסלאם.
הספר דן בהשקפת המסורת המוסלמית על היהודים, הנוצרים, הזורואסטרים ועובדי האלים הרבים.
הוא דן בנושאים כמו ההיררכיה של הדתות, עליונות האסלאם וההיסטוריה הדתית שׁל האנושׁות.
הוא עוסק גם בדיני השׁמד במסורת המוסלמית.
פרק מיוחד עוסק במשׁמעויות השׁונות שׁנתנו לפסוק "אין כפייה בדת" (סורה 2:652).
בשנת 2022 ראה אור הספר Messianic Ideas and Movements in Sunni Islam העוסק בתולדות התנועות והרעיונות המשיחיים באסלאם הסוני ברחבי עולם האסלאם, במזרח ובמערב.
זהו ספר אוטוביוגרפי שמגולל את תולדות חייו של פרופסור פרידמן מלידתו וילדותו, דרך קורות חייו יחד עם משפחתו בימי השואה ועד לעלייתו ארצה ודרכו האקדמית לאורך הקריירה ארוכת השנים שלו.
2003 - פרס לנדאו במדעי הרוח
2016 - פרס ישראל בתחום חקר מדעי המזרח הקרוב
2016 - פרס רוטשילד במדעי הרוח
הרב יוחנן סופר (י"ג בטבת תרפ"ד; 21 בדצמבר 1923 - י"ג באדר א' תשע"ו, 22 בפברואר 2016) היה האדמו"ר מערלוי, דור חמישי לחת"ם סופר.
אחרי השואה הקים מחדש את קהילת ערלוי.
כמסורת משפחת סופר מכונה על שם ספרו אמרי סופר.
נולד לרב משה ולטושענע סופר.
אביו היה בנו של הרב שמעון סופר, רבה של ערלוי, אשר היה בנו של הכתב סופר אב"ד פרשבורג, ממלא מקום אביו החת"ם סופר.
נולד בעיר אגר (ערלוי) שבהונגריה ב-1923. למד אצל אביו וסבו, וכן בישיבת ורפלט שבהונגריה, בראשות הרב יוסף אשר הלוי פולאק, ובישיבת יארמאט תחת הרב אהרן דוד דויטש.
הרב סופר שרד את מחנות העבודה והגיע לבודפשט, שם נפגש עם אחיו הגדול הרב אברהם שמואל בנימין ששהה בפיאטרה ניאמץ שברומניה בזמן מלחמת העולם השנייה.
אמם טושענע וארבע אחיותיהם נהרגו בכ"א בסיוון ה'תש"ד עם אביהם וסבם.
לאחר המלחמה נשא את מרים בת יעקב פאלל, נכד של אחות החת"ם סופר.
יחד עם הרב משה שטרן, אב"ד דברצן, הקימו האחים מחדש את ישיבת חת"ם סופר.
הרב אברהם שמואל בנימין התבקש לשמש בראשות הישיבה, אך סירב.
בשנת ה'תש"ז הקים הרב סופר את ישיבת ערלוי עם בחורים שנותרו מקהילת ערלוי.
הרב סופר מונה לאב"ד ערלוי ולראש הישיבה.
באלול תש"י עלה הרב סופר לארץ ישראל יחד עם קבוצת בחורים שלמדו אתו.
לתקופה קצרה התמזגו עם ישיבת פרשבורג בירושלים, שהייתה בראשות הרב עקיבא סופר (מחבר ספר "דעת סופר"), שם שימש כמגיד שיעור.
בתקופה זו, התקרב הרב סופר לרבי אהרן רוקח, האדמו"ר מבעלז.
בעקבות כך נהוגים חלק ממנהגי בעלז בקהילות ערלוי כיום.
בשנת תשי"ג בעזרת חברו דוד שמואל קלופפר הקים הרב סופר מחדש את ישיבת ערלוי בשכונת קטמון, ירושלים, בבניין של הקונסוליה הסורית ברחוב יותם.
באותה עת הקים מכון להוצאת ספרי החת"ם סופר ותלמידיו.
הישיבה נקראת על שם סבו, ישיבת אהל שמעון מערלוי.
בתשכ"א הקים בניין חדש במגרש הסמוך.
הרב סופר ייסד בתי כנסת וכוללים בריכוזים חרדיים בארץ ישראל ובחו"ל הקרויים על שם אביו, ה"יד סופר", ותלמודי תורה על שם ה"כתב סופר".
בנייני המוסדות של ערלוי בגבעת משה שבירושלים וכן המכון להוצאת כתבי יד שהקים קרויים על שם ה"חת"ם סופר".
בניו ונכדיו משמשים כרבני הקהילות של החסידות בישראל.
בימי חול נהג למסור לבחורים שיעור במשנה והלכה מיד אחרי תפילת שחרית.
מסר בבוקר שיעור יומי בגמרא בעיון לבחורים המבוגרים, ובערב שיעור במחזור הדף היומי לבעלי בתים.
ביום שישי מסר שיעור כללי.
בחודש אב תש"ע בעת שהותו באירופה עבר אירוע מוחי ומאז החל להיחלש.
נפטר בי"ג באדר א' תשע"ו.
בגיל 93, לאחר 70 שנות הנהגה.
נקבר בהר המנוחות על יד קברה של אשתו.
במהלך הלווייתו מונה בנו הגדול רבי משה כממשיך דרכו וממלא מקום אבותיו בהנהגה, והוא מכהן כיום כאדמו"ר מערלוי.
הרב סופר חיבר ספרים על הש"ס שיצאו לאור בשם "אמרי סופר" על ידי המכון להוצאת ספרי חת"ם סופר.
לאדמו"ר עוד ספרים ביניהם "יומין דחנוכה" ו"אפריון חתנים".
כמו כן חיבר קינה מיוחדת לזכר קדושי השואה.
קינה זו נאמרת בתשעה באב יחד עם הקינות על חורבן בית המקדש.
בשנת ה'תשמ"ג יצא קול קורא מאת מועצת גדולי התורה של ארץ ישראל ושל ארצות הברית לומר את הקינה וקינות של רבנים אחרים בט' באב".
בתשרי תשפ"א החלו לצאת דברי התורה של על פרשות השבוע אף הם נקראים אמרי סופר.
עד כה יצא החלק על חומש בראשית.
הרב סופר הוכר בציבור כאדמו"ר חסידי, משום שדפוס התנהגות שלו ושל תלמידיו היה דומה לזה של החסידים.
על פי רוב, הנהיג את קהילתו לפי מורשת החת"ם סופר.
התפילות בבית מדרשו המרכזי הן בנוסח אשכנז, ולא לבש גרטל, הניח תפילין בחול המועד בחדר נפרד עם מנין מניחי תפילין אך לא בפרהסיא עם כל הציבור.
עם זאת, נהג בעצמו מספר מנהגים חסידיים כמו טבילה במקווה טהרה בכל בוקר לפני התפילה, אמירת כגוונא בליל שבת, עריכת טישים וריקוד מצווה טאנץ בחתונות.
כמו כן הוא נהג במנהגים של חסידויות אחרות כמו אמירת כל ספר התהילים בשבת בבוקר לפני התפילה כמנהג סקווירא, וחלוקת לחם שחור בטיש של יוסף (בחול המועד סוכות, באושפיזין דיוסף) כמנהג בעלז.
לבש טלית קטן עם פתיל תכלת מסוג ארגמון קהה קוצים.
הרב סופר נהג לערוך תיקון חצות מדי ליל ששי (חמישי בערב) עם תלמידי הישיבה.
בליל שישי קודם לתשעה באב הוא נהג לערוך עם חסידיו תיקון חצות ליד הכותל המערבי.
לאירוע זה היו מגיעים מתפללים רבים גם מחוץ לקהילה.
מונה כחבר במועצת גדולי התורה בראשית שנות השבעים של המאה העשרים.
הוא מונה כחבר הנהלה של מפעל הש"ס על ידי הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם - האדמו"ר מצאנז-קלויזנבורג, מייסד הארגון.
מבחינה פוליטית משתייכת קהילת ערלוי לסיעת שלומי אמונים באגודת ישראל, שמיוצגת בכנסת על ידי חבר הכנסת מאיר פרוש שהרבה להתייעץ עמו.
האדמו"ר גיבה את השקת העיתון של סיעת שלומי אמונים, המבשר, ותלמידיו לקחו חלק פעיל ברישום ובגיוס הלקוחות הראשונים.
יחסו של הרב סופר למדינת ישראל היה דומה לזו של רבו, הרב אהרון רוקח.
אידאולוגיה זו מאפשרת דיאלוג עם מנהיגים ציוניים, וייצוג מוניציפלי ובכנסת, אף על פי שלא הקנה לגיטימציה לחוקי מדינת ישראל כיוון שהיא אינה תואמת לחוקי התורה והשולחן ערוך.
לדעת הרב סופר ויתור טריטוריאלי למדינות ערב כרוך בפיקוח נפש ומסכן את חייהם של היהודים בארץ ישראל, ולכן הוא אסור.
הוא הכריז כי עצם דיון על ויתורים מראה חולשה ומעודד פיגועים, ובכך מסכן חיי אדם.
הוא צוטט כאומר לשר החוץ הישראלי סילבן שלום: "אני לא מוכן לוותר אפילו על גרגר אחד של אדמת ארץ ישראל לערבים" ופורסם בשמו כי "מי שמוביל את ההעברה (של יהודים של ישראל) הוא הורס את המדינה".
הרב משה סופר - ממלא מקומו בהנהגת הקהילה.
חתנו של רבי משולם יששכר אשכנזי מסטניסלב לונדון
הרב יעקב - רב קהילת "כתב סופר" בביתר עילית.
חתנו של הרב מרדכי דוידוביץ, רב בבית מאיר נפטר יב כסלו תשפ"ו ובנו הרב מרדכי יהודה ממלא מקומו כרב קהילת ערלוי ביתר עילית
הרב אברהם שמואל בנימין - ראש ישיבת ערלוי ורב בית המדרש "יד סופר" בשכונת הגפן בביתר עילית
הרב שמעון (נפטר במרץ 2023) - רב בית המדרש "תורת משה" - ערלוי בצפת
הרב עקיבא מנחם - רב קהילת ערלוי בבני ברק.
חתן הרב בעריש וויס, בנו של הרב יצחק יעקב וייס, מחבר 'מנחת יצחק'
הרב זלמן ישעיה דוד - רב קהילת ערלוי בבורו פארק
הרב אהרן - רב קהילת ערלוי באלעד.
הרב סופר חיתן את ילדיו ונכדיו בין היתר עם צאצאים של האדמו"רים מוויז'ניץ, באבוב, דינוב, אלכסנדר, קוסוב ויז'ניץ', דושינסקי ועוד.
הרב יוחנן פריד (נולד בד' באלול ה'תש"א, 26 באוגוסט 1941) הוא יו"ר בית הרב קוק, בעבר רב מושב בית מאיר וראש האגף לתרבות תורנית במשרד החינוך.
נולד וגדל בירושלים ליצחק ולאסתר לבית נתנזן.
אביו הוא נכדו של הרב נפתלי שוארץ.
בתיכון למד בבית הספר לנערים "מזרחי" בירושלים (לימים: תיכון הימלפרב).
החל מכיתה י"א, בעקבות המלצת הרב שלמה זלמן אוירבך ובתיווכו של מורו הרב שמחה הכהן קוק, למד אחרי הצהרים בישיבת מרכז הרב בהסדר מיוחד עם הרב צבי יהודה הכהן קוק.
לאחר התיכון למד בישיבת ההסדר כרם ביבנה ושירת בנח"ל.
לאחר מכן למד במרכז הרב אצל הרצי"ה.
השלים לימודי הוראה ב"מכון שבדרון" להוראה ולחינוך בירושלים, והוסמך לרבנות במכון הרי פישל ועל ידי מועצת הרבנות הראשית.
הרב פריד לימד תנ"ך ומחשבת ישראל בקריית נוער שבירושלים, במדרשית נעם ובמדרשיית עמליה.
בשנת תש"ל נקרא על ידי הרב צבי יהודה הכהן קוק לעמוד בראש מכון הלכה ברורה ובירור הלכה יחד עם הרב אריה שטרן, ועסק בהכנת התשתית לפעולות המכון ולפרסומיו וכן בעריכת כמה מן המסכתות שיצאו במסגרת המכון.
מאוחר יותר – הקים לבקשת הרב צבי יהודה מרכז לימודי-תרבותי להנחלת מורשת הרב קוק בבניין ההיסטורי שבו גר הרב הראי"ה קוק, בית הרב קוק.
במשך כעשרים שנה שימש במקביל כרב בית הכנסת "תקוותנו" בשכונת רוממה בירושלים.
פרסם מאמרים בנושאים הלכתיים-תורניים, במחשבת החסידות ובמשנת הרב קוק.
בשנת תש"ן הוציא הרב יוחנן פריד את הכרך הרביעי של אורות הקודש, שנערך עוד בימי הרב הנזיר, ונשאר בכתב יד, וכלל את המאמרים של מוסר הקודש.
בשנת תשנ"ה (1995) הוציא לאור את הספר "מזמורי תהילים ואורות הקודש", העוסק בקישורים בין כתביו של הרב קוק למזמורי התהילים.
בשנים תש"ס–תשס"א הוציא לאור ספרי לקט מתוך כתבי החסידות בשם "נפשי יצאה בדברו", "מן היין המשומר" ועוד.
מספר שנים שימש כר"מ למחשבת ישראל בישיבת שבות ישראל.
הרב פריד נמנה עם מייסדי גוש אמונים ושימש דוברו הראשון במשך שלוש שנים.
לאחר מכן גויס לצה"ל מחדש על ידי השר עזר וויצמן והרמטכ"ל רפאל איתן והקים את הענף ליהדות וציונות במפקדת קצין חינוך ראשי של צה"ל.
פיתח תוכניות חינוכיות בנושאי יהדות וציונות והטמיען במערכת ההדרכה של הצבא.
שירת בצבא הקבע במשך כ-7 שנים והשתחרר בדרגת סא"ל.
במשך עשרים ושש שנה עמד הרב פריד בראש האגף לתרבות תורנית במשרד החינוך, ובמקביל כיהן משנת תשנ"ה ועד שנת תשע"ה כרב מושב בית מאיר.
הרב פריד הקים ומשמש ראש בית המדרש לנשים "בת בי רב" של מכון לנדר.
זכה בפרס ירושלים לתרבות יהודית.
הרב פריד מעורב בפרויקטים חינוכיים הפונים גם לציבור החילוני בישראל.
בין היתר הוא משמש רב מצעד החיים מאז ייסודו של המפעל.
בשנים תשע"ח–תשע"ט ערך את העלון 'לאורו', העוסק במשנת הראי"ה קוק.
בשנת תשפ"ב הוציא לאור (במסגרת "בית הרב") כרכים של "הראי"ה בפרשה" שהוא אוסף בן 700 עמודים של כ-300 דרשות לפרשות השבוע בהסתמך על כתבי הראי"ה קוק שנכתבו על ידי רבנים, חוקרים ותלמידים מבוגרים וצעירים.
נשוי לרבנית נורית פריד, בתו של הרב ברוך רקובר, אב"ד חיפה, נינתם של הרב יוסף חיים זוננפלד ושל שמחה מנדלבוים, מחנכת ומורה ותיקה ללימודי היהדות, יוצרת התפקיד ומקימת המכון להכשרת טוענות רבניות.
ינון – בעל משרד עו"ד באשדוד ומתגורר עם משפחתו ביד בנימין.
תמר – מורה לחינוך מיוחד ומתגוררת עם משפחתה ביישוב שלפים בעמק בית שאן.
אחיה – סמנכ"ל בחברת ויזה-כאל וגר עם משפחתו במזכרת בתיה.
ישי – מנהל בחברת היי-טק וגר עם משפחתו בפרדס חנה.
יצחק – לומד ב"מרכז הרב" מתגורר בירושלים עם משפחתו.
הדר – נשואה לאל"ם גולן ואך, ומתגוררת בקיבוץ בית רימון בגליל.
אחיו, מנחם, מראשוני מתיישבי גוש עציון, לשעבר חבר קיבוץ כפר עציון ומקים היישוב נווה דניאל.
יוחנן עמוס קומניוס (בצ'כית: Jan Amos Komensky, בלטינית: Johannes Amos Comenius), 28 במרץ 1592 – 15 בנובמבר 1670. היה פילוסוף צ'כי, פדגוג ותאולוג, שנחשב לאבי החינוך המודרני.
הוא כיהן בתור הבישוף האחרון מטעם האחים הצ'כים, לפני שהפך לפליט על רקע דתי.
היה מן הראשונים שקראו לזכות אוניברסלית לחינוך, וניסח את התביעה בספרו הידוע Didactica Magna.'' כמחנך ותאולוג, הוביל שורה של בתי ספר וייעץ לממשלים ברחבי אירופה הפרוטסטנטית במהלך מחצית המאה ה-17.
קומניוס היה יוצר פורה מבחינה פדגוגית והגותית.
הוא יצר ספר לימוד מאוייר שנכתב בשפות מקומיות במקום בלטינית.
את תוכניות הלימודים שלו בנה בהדרגתיות, מצורות פשוטות של תוכן, לתכנים מקיפים יותר, ודגל בלמידה ארוכת טווח שמתמקדת יותר בחשיבה לוגית ופחות בשינון.
בנוסף, האמין קומניוס בשוויון הזדמנויות לילדי עניים, בחינוך לנשים, ובהשכלה כללית ומעשית לכל.
מלבד מוראביה, האזור שבו נולד ופעל, הוא חי ועבד באזורים שונים של האימפריה הרומית הקדושה, ובמדינות כמו שוודיה, האיחוד הפולני-ליטאי, טרנסילבניה, אנגליה, ארצות השפלה והונגריה.
קומניוס נולד במוראביה כבן למשפחה שנמנתה עם "איגוד האחים הצ'כיים".
הדתיות לפי נוסח הרפורמציה הייתה אחת היסודות העיקריים בהגותו ובפועלו.
קומניוס נתייתם בגיל צעיר, חינוכו הוזנח ורק כשהיה בן 16 התחיל ללמוד בבית ספר לטיני.
בשנת 1611 התחיל ללמוד תאולוגיה בהרבורן שבגרמניה, שם התוודע לרעיונותיו של ראטקא, יליד צפון גרמניה שהיה הראשון לנסח דידקטיקה משוכללת והציע דרכים קלות ויעילות להוראת הלשונות העתיקה, וגם לדרכי החינוך של הישועים.
הדבר עורר בקומניוס צורך להנהיג תיקונים גם בחינוך הפרוטסטנטי.
לאחר שחזר למולדתו התמנה למנהל בית ספר לטיני ולאחר מכן לכומר של האחים הצ'כיים.
כשנתיים לאחר פרוץ מלחמת 30 השנים נרדפו הפרוטסטנטים בבוהמיה.
קומניוס רצה לחזק את בני עמו וכתב בצ'כית את "מבוך העולם וגן העדן של הלב".
באותו זמן האמין להוזים ונביאים שהבטיחו ישועה לעמו.
בשנת 1628 הוא שימש כמורה בגימנסיה.
עם כניסת שוודיה למלחמה ב-1631 ביקש קומניוס להכשיר את תחייתה באמצעות חינוך מתוקן, לשם כך עיין בספרות הדידקטית של תחילת המאה ה-17 ובכתבי פרנסיס בייקון, את התוצאות סיכם בספריו שנכתבו בצ'כית: "הדידקטיקה הגדולה", בית ספר של הילדות-על החינוך בגיל הרך.
יצירה זו משכה את דעת הקהל גם מחוץ לגבולות המדינה.
בספר זה הוא הציע שיטה מהפכנית: הסבר של העולם באמצעות איקונוגרפיה - תמונות ממוספרות ולידן הסברים כתוב.
עקב מפלות הפרוטסטנטים ב-1632, גנז קומניוס את הנוסח הצ'כי של שני הספרים.
בזמן מאוחר יותר בשנת 1657, פרסם בתרגום לטיני ספרים המכוונים אל העולם הרחב, ובנוסף כתב את שער הלשונות הפתוח שתורגם לעותקים רבים ובזכותו התפרסם שמו ברבים.
הוא זכה להצלחה מרובה עם ספר הלימוד שלו "השקפה מקיפה...של חוכמת הטבע ברוח נוצרית".
באותה תקופה החל קומניוס להגות את רעיונותיו הפאן-סופיים כלומר חכמה כוללת, או מדע אוניברסלי שישמש את ידיעת הרוב בכל התחומים והכין תוכנית לאנציקלופדיה של כל החוכמות והמדעים ברוח הנצרות, אותה רצה להוציא בשיתוף עם מלומדים אחרים.
בשנת 1641 הוזמן קומניוס לאנגליה, אך משום שהמצב הפוליטי החריף במדינה לא התגשמו שם תוכניותיו.
כעבור שנה נענה להזמנה של שוודיה וחיבר שם ספרי לימוד ללטינית.
קומניוס לא התלהב מתפקיד זה, כי הוא הרחיק אותו מענייני הפאנסופיה, אך נענה מתוך תקווה ששוודיה תסייע בשחרור מולדתו.
בשנת 1643 קומניוס כתב בלטינית את ספרו הדידקטי השני והוא היה הראשון שיצא לאור, שמו: "השיטה החדשה בהוראת לשונות".
בשנת 1650, נענה קומניוס להזמנה לתקן את בית ספר התיכון בצפון מזרח הונגריה ברוח "בית ספר הפאנאסופי" בעל 7 כיתות, אך הוא הצליח להקים רק 3 כיתות ראשונות.
כשהיה בהונגריה חיבר שניים מספריו המפורסמים ביותר: "העולם המצויר" (1658), ספר לימוד מעוטר, ו"בית ספר כמקום משחק" (1656).
זמן קצר לאחר שובו ללאשנו נהרסה העיר במלחמה בין שוודיה ופולין, קומניוס איבד שם את כל רכושו, את ספריו ואת כתב היד שלו.
הוא מצא מקלט בהולנד והוציא שם לאור ב-1657 את כל כתביו הדידקטיים ובתוכם לראשונה את "הדידקטיקה הגדולה".
בשנות חייו האחרונות חיבר כתבים דתיים לנחמת האחים הצ'כים בתפוצותיהם והמשיך בכתיבת חיבורו הפאנסופי הגדול, שהתחיל בשנות ה-40.
כתבי יד שלו נתגלו רק ב-1935.
האסטרואיד שהתגלה על ידי האסטרונום הצ'כי לובוש קוהואוטק, נקרא על שמו.
יוחנן שטסמן (נולד ב-1943) הוא ראש המכון לחקר הזקנה ולשעבר מייסד וראש המערך לשיקום וגריאטריה בבית החולים הדסה הר הצופים, ויו"ר החוג לגריאטריה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה.
הוא פרופסור מן המנין ברפואה פנימית וגריאטרית.
בשנים 1998 ל-2004 שימש מנכ"ל המוסד לביטוח לאומי.
התמחותו של שטסמן היא בתחום הרפואה הפנימית והרפואה הגריאטרית.
יזם מחקרים רבים בתחום זה והיה אחראי להקמתן של מחלקות גריאטריות בבתי חולים שונים ושירותים קהילתיים ברפואה גריאטרית, בישראל.
כתב ופרסם למעלה מ-150 מאמרים מדעיים במיטב הספרות הרפואית הגריאטרית והגרונטולוגית.
היה אחד מחמשת המומחים הראשונים בישראל ברפואה גריאטרית (1985).
נולד בירושלים לד"ר ברוך והלנה שטסמן.
למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר.
בשנים 1962–1964 שירת בצה"ל כלוחם ביחידות נח"ל מוצנח וחי"ר, בשילוב לימודים בישיבת ההסדר "כרם ביבנה", ובשנת 1965 הוסמך לרבנות.
בשנים 1967–1973 למד רפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה בירושלים.
עם סיום לימודיו עבר קורס קציני רפואה, והשתלב כרופא במערך המילואים של צה"ל, במסגרתו הגיע לדרגת רב-סרן.
בשנים 1977–1984 עבד כרופא במחלקה הפנימית בבית החולים הדסה הר הצופים.
בשנים 1984-1980 עבד במקביל כרופא ראשי במחלקות לשיקום וגריאטריה בבית החולים הרצוג בירושלים.
בשנים 1984–1988 היה מנהל המחלקות לשיקום וגריאטריה בבית החולים הרצוג, ובשנים 1988–1991 היה מנכ"ל בית החולים.
בשנים 1967–1970 למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1991 הוזמן להקים את המכון לרפואה גריאטרית של שירותי בריאות כללית בירושלים.
בשנים 1993–1998 ובשנים 2004–2011 היה גם ראש המערך לשיקום וגריאטריה בבית החולים האוניברסיטאי הדסה הר-הצופים.
ב-1998 מונה למנכ"ל המוסד לביטוח לאומי.
הוא הרחיב את הפעילות המקצועית של המוסד ובמיוחד טיפח את גמלאות הסיעוד.
במהלך כהונתו נאבק במגמה של קיצוץ קצבאות המוסד, ובין השאר כתב בעניין ביטוח אבטלה:
"מדי שנה מוגשות הצעות לקיצוץ באחדים מענפי הביטוח הלאומי במסגרת חוק ההסדרים.
רובן נופלות בדרך במסלול המפותל של האישור בממשלה ובכנסת.
אולם כוח ההתמדה והעקשנות מביאים לקיצוצים מסוימים מדי שנה, עד שלא נשאר כמעט מאומה מביטוח אבטלה וגם את כבשת הרש מעוניינים לקצץ."
ב-2004 התפטר מתפקידו במחאה על הקיצוצים בקצבאות וחזר לתפקידיו המקצועיים והרפואיים.
יסוד וניהול שירותים רפואיים וגריאטריים בירושלים
פרופסור שטסמן יזם, תכנן, הקים וניהל שירותים גריאטריים רבים בירושלים.
בשנים 1984–1991 הוא הפך את בית החולים הפסיכיאטרי הרצוג (עזרת נשים), שהייתה בו מחלקה שיקומית אחת, למרכז לשיקום וגריאטריה ובו שבע מחלקות גריאטריים בנוסף לשתי מחלקות פסיכיאטריות.
בשנים 1989–1991 שימש כמנכ"ל בית החולים הרצוג.
במסגרת זאת, הוא יזם את הקמת המחלקה הראשונה בישראל ל"גריאטריה תת-חריפה", שמטרתה לאשפז חולים לטיפול המשכי במחלות פנימיות בזיקנה.
ב-1991 הוזמן להקים את המכון לרפואה גריאטרית של שירותי בריאות כללית בירושלים, ומאז ניהל אותו באופן כמעט רצוף עד היום.
במסגרת זאת היה הרופא הראשון בישראל שיסד וניהל מפעל "אשפוז בית" לקשישים בירושלים במסגרתו אושפזו בביתם משך השנים עד 500 חולים קשים בו זמנית, ובמשך השנים עשרות אלפי קשישים.
באשפוז בית במסגרת המכון, מטופלים חולים במחלות פנימיות קשות.
חולי סרטן מתקדם, שיקום בית וכמאה חולים בהנשמה ממושכת.
הוא הקים במסגרת המכון, "יחידה להערכה גריאטרית", הראשונה מסוגה בישראל, לאבחון רפואי תפקודי וקוגניטיבי של קשישים בירושלים, ושירותים רבים נוספים.
ב-1997 יזם והקים את המרכז לשיקום וגריאטריה "הוד עמל" במעלה אדומים, בו כ-200 מיטות אשפוז, ב-5 מחלקות שונות, ועדיין מנהל אותו כיום.
פרופסור שטסמן יזם, תכנן והקים את "המחקר הלונגוטודינלי של הזיקנה בירושלים" ב-1990. במסגרת זאת, הוא חקר עם תלמידיו וחבריו אלפי קשישים תושבי ירושלים, כולם ילידי 1920–1921, בעת היותם בני 70. הוא בדק את מצב כל אחד מהם בדיקה רפואית מקיפה, כולל בדיקות מעבדה, בדיקות תפקודיות, סוציאליות, אפקטיביות, וקוגניטיביות.
כך נתקבלה תמונה מקיפה על כל אחד ממשתתפי המחקר.
נערך מעקב חוזר אחרי כל אחד מהשורדים, בעת היותם בני 78, 85, 90, 95, ובגיל 100. פרופסור שטסמן הוכיח שהנבדקים היו מדגם מייצג של בני גילם בירושלים.
מתוך בנק מידע מקיף זה, פורסמו מעל 100 עבודות מדעיות מקוריות חשובות בתחומי הגריאטריה הרפואית והגרונטולוגיה במיטב הספרות המקצועית העולמית.
ב-1984 היה ממייסדי ההוראה ברפואה גריאטרית בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה בירושלים, ולימד רפואה גריאטרית לסטודנטים לרפואה ולרופאים משך שנים רבות.
הוא שימש כחבר ויו"ר של מספר ועדות ממשלתיות בענייני השירותים הרפואיים והחברתיים והזקנה.
"הוועדה לתכנון המערך הגריאטרי הלאומי ל-2010–2020 ו 2020-2030", בראשותו, הצביעה לראשונה (2011) על המחסור החמור במיטות אשפוז לקשישים בבתי החולים הכלליים והגריאטרים במדינה, והגדירה זאת במונחים כמותיים, והציעה לממשלה פתרונות.
מסקנות ועדה זו נקבעו כמדיניות משרד הבריאות, אך יישומן לא התקדם.
יוחנן שטסמן חובב לימודי תנ"ך ותלמוד מנעוריו, היה מורה לתנ"ך בישיבה התיכונית נתיב מאיר בירושלים (1967–1972).
ב-2014 הוציא את ספרו "פניני מקרא - תהילים" המבאר את תוכן מזמורי תהילים על פי המדרשים ופירושי הראשונים.
שטסמן נמנה עם ראשוני היישוב בית אל, וכיום הוא מתגורר בירושלים, נשוי לפנינה ואב ל-5 ילדים.
ב-2007 התמנה בנו, הרב שלמה שטסמן, לדיין ובהמשך מונה לכהן כאב בית הדין בתל אביב.
לשטסמן, ששימש כרופאו האישי של הרב עובדיה יוסף, היו קשרים קרובים עם תנועת ש"ס.
יוחנן מרוז (Yohanan Meroz; 11 באפריל 1920 – 25 באפריל 2006) היה דיפלומט ישראלי, מראשוני שירות החוץ הישראלי ושגריר ישראל בגרמניה המערבית בין השנים 1974–1981.
יוחנן מרוז נולד בברלין בירת גרמניה של ויימאר בשם האנס רֶנָאטוּס מַרְקוּזֶה (Hans Renatus Marcuse), בנו של הרופא מכס מרקוזה וקרוב משפחה רחוק של הפילוסוף הרברט מרקוזה.
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 ברח מגרמניה עם אביו לארץ ישראל ולמד בגימנסיה הרצליה.
בין השנים 1938–1940 למד בלשנות שמית והיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחר שסיים את לימודיו החל לעבוד בעבור שלטון המנדט הבריטי.
בשנת 1950 הצטרף לשירות החוץ במחלקת חבר העמים הבריטי.
אז הוא עיברת את שמו למרוז.
הוא היה מזכיר ראשון בצירות ישראל באנקרה בין השנים 1951–54, ואחר כך יועץ מדיני בשגרירות ישראל בוושינגטון בין השנים 1954–9. בשנים 1959–1960 היה סגן ראש משלחת השילומים בקלן.
בשנים 1960–1963 שימש ראש לשכתה ויועצה המדיני של שרת החוץ גולדה מאיר.
בין השנים 1968-1963 היה ציר בשגרירות ישראל בפריז.
במלחמת ששת הימים קיבל מרוז את ההודעה על אמברגו הנשק הצרפתי.
כשחזר מפריז היה מרוז הסמנכ"ל לענייני אירופה במשרד החוץ, שגריר ישראל בגרמניה המערבית ושגריר בשווייץ עד לפרישתו משירות החוץ בנובמבר 1985.
ב-1986 פרסם מרוז בגרמנית את ספרו In schwieriger Mission ("בשליחות לא-פשוטה"), שבו גולל את חוויותיו כשגריר ואת הקשיים ביחסים בין ישראל לגרמניה; בשנת 1988 יצא הספר בעברית, בשם "האם היה זה לשווא?".
באותה שנה שימש כמעניק פרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית לזיגפריד לנץ.
רבי יוחנן פרלוב (ז' באב תר"ס, אוגוסט 1900 – כ"א בכסלו תשט"ז, דצמבר 1955) היה האדמו"ר המרכזי של חסידות קרלין לאחר השואה, בנו הצעיר של רבי ישראל מסטולין.
נולד בסטולין בז' באב תר"ס לרבי ישראל מסטולין, נישא בכ' בכסלו ה'תרפ"ב למרגלית בתו של רבי שמעון שלמה מאליק.
לאחר נישואיו התגורר בלוצק והנהיג את חסידי קרלין באזור וואהלין.
עם התקרבות הגרמנים ללוצק ברח עם אשתו ושתי בנותיו לברית המועצות.
במהלך הבריחה, בשהותם בפרונזה, נפטרו אשתו ואחת מבנותיו.
לאחר המלחמה שבה נספו ארבעה מאחיו ופטירתו של האח הנוסף, רבי יעקב חיים פרלוב, ללא בנים, הפך רבי יוחנן לאדמו"ר המרכזי של חסידות קרלין סטולין.
בכ"ג באייר תש"ו (1946) עלה רבי יוחנן לארץ ישראל והתקבל בהתלהבות על ידי חסידי קרלין סטולין שגרו בארץ ישראל.
כעבור שנתיים עבר לארצות הברית.
הוא פעל מתוך מטרה לאחד את כל חסידי קרלין שבארץ ישראל לקהילה אחת ללא פילוגים.
הוא איחד בין ישיבת "בית אהרן" לישיבת "פאר ישראל" וקראה בשם "בית אהרן וישראל" ואיחד את שלושת בתי הכנסת שהיו בתל אביב, לבית כנסת אחד ברחוב בר כוכבא.
בהיותו בארץ ישראל התגורר בחיפה.
מנגד, ביסס את הצעירים לחברה בפני עצמה והורה להם להתפלל בנפרד משאר החסידים.
קבוצה זו הייתה הגרעין של החסידות לאחר פטירת רבי יוחנן.
בשנת תשי"ד (1954) ביקר רבי יוחנן בארץ ושהה בה עד לאחר ראש השנה תשט"ו, אז שב לארצות הברית ונפטר שם בכ"א בכסלו תשט"ז (1955).
לאחר פטירתו התעורר ויכוח בין החסידים היכן לקוברו, ולבסוף הוחלט לקוברו בארצות הברית על פי גורל.
אולם חסידי קרלין שבארץ ישראל לא הסכימו עם ההחלטה וכעבור שנה הועלתה גופתו והובאה לקבורה בבית הקברות בטבריה, צמוד לקברו של רבי מנחם מנדל מויטבסק.
בתו פייגא (נפטרה ט' בכסלו תש"ע) נישאה לעזרא שוחט ולהם נולדו שני בנים ובת: רבי ברוך מאיר יעקב שוחט האדמו"ר מקרלין-סטולין שממשיך דרכו וממלא מקומו של זקנו בהנהגת החסידות, ורבי יוחנן שוחט האדמו"ר מלוצק.
בתם רבקה נשואה לרב יעקב ברוך לעדרייך, רבם של חסידי קרלין בארצות הברית.
יוחנן קַלדִי (נולד ב-1940 בהונגריה) הוא מנצח, לבריתן, מוזיקאי ופזמונאי ישראלי.
קלדי נולד ב-1940 בהונגריה בשם יאנוש קלדי.
למד באוניברסיטת מוצרטיאום בזלצבורג שבאוסטריה.
בשנת 1968, בסוף שנות העשרים לחייו, עלה לישראל.
בשנת 1969 ניצח קלדי על התזמורת הסימפונית חיפה בקונצרט לציון 100 שנים לרוסיני.
ב-1970 היה המנהל המוזיקלי של ההצגה "המכשפה" בתיאטרון גיורא גודיק.
במשך כ-16 שנה, בשנות ה-70 וה-80, היה קלדי מפיק ויועץ מוזיקלי של הטלוויזיה החינוכית.
במסגרת זו ערך, יצר והפיק פסקולים לכ-1,800 תוכניות, בהן "רחוב סומסום", "גבי ודבי", "Here we are", "Neighbours", "סקוטרמן" ועוד.
קלדי ניצח על התזמורת הסימפונית ירושלים והקליט איתה מספר יצירות (רוסיני - הפתיחה "סולם המשי" פרטוש - "רונדו על נושא ספרדי") שהושמעו ברדיו ברשת א'.
לאחר מכן עבד כעצמאי, כמפיק ותמלילן של תוכניות מולטימדיה לימודיות והיסטוריות.
בעשור הראשון של המאה ה-21 חיבר מספר ליברטי לאופרות שהועלו בגרמניה, בצ'כיה וביפן.
זכה בפרס ראשון, מתוך 127 מתחרים, בתחרות מטעם התיאטרון העירוני של לוצרן, הבימה לאופרה עכשווית ברויאל אופרה בלונדון ותיאטרון האוונגרד נט-צייט בווינה, על חיבור ליברית לאופרה הקומית "השוד הגדול של בית המאפה", שמקורה בסיפור יפני מבוסס על הרוקי מורקמי.
קלדי נשוי לעיתונאית הגר אֱנוֹשׁ ואב לשלושה.
התגורר עם אשתו בתל אביב עד 2002, אז עברו למושב אוהד שבנגב המערבי.
יוּט הם קבוצה אתנית של אינדיאנים בארצות הברית המתגוררים כיום בעיקר במדינות יוטה וקולורדו, ומשויכים לקבוצות הילידים של האגן הגדול.
בני השבט מתגוררים בשלוש שמורות: יואינטה ויוראי (Uintah and Ouray Indian Reservation) בצפון-מזרח יוטה (3,500 תושבים), יוט דרומיים (Southern Ute Indian Reservation) בקולורדו (1,500 תושבים) והרי יוט (Ute Mountain Ute Tribe) המשתרעת בעיקר בקולורדו, אבל גם מתפשטת ליוטה וניו מקסיקו (2,000 תושבים).
ההשערה היא שמרבית בני היוט מתגוררים באחת משמורות אלו.
מדינת יוטה קרויה על שם קבוצה אתנית זו.
השפה העיקרית של בני היוט כיום היא אנגלית.
עם זאת, כמה מהאנשים עדיין מדברים בשפת אבותיהם, שפת יוט, הקשורה לשפת הפאיוט הדרומיים ומשתייכת לתת-חלוקה דרומית של שפות נומיות, ענף של משפחת השפות היוטו-אצטקיות.
לשפה הוכן מילון וספר דקדוק, והביבליה תורגמה לשפת יוט.
יש לשפה כמה מערכות אורתוגרפיה, אבל השפה נכתבת בעיקר באותיות לטיניות.
שיטות שונות לאיות שמות גרמו לבלבול לגבי האיות הנכון, ולכן שמות רבים מאויתים בכמה דרכים שונות.
משערים כי משפחת השפות היוטו-אצטקיות התפתחה לפני כמה אלפי שנים לאורך הגבול בין ארצות הברית ומקסיקו, ככל הנראה באזור שעליו משתרעות כיום מדינות אריזונה וניו מקסיקו, כמו גם בחלקים של מדינות מקסיקו הצפוניות צ'יוואווה וסונורה.
מאזור זה התפזרו דוברי השפות היוטו-אצטקיות צפונה ודרומה.
השבטים הדוברים שפות יוטו-אצטקיות כוללים אצטקים במרכז ודרום מקסיקו, הופי ופימה באריזונה ובניו מקסיקו; ושבטים כדוגמת היוט, הפאיוט הבאנוק השפה והקומאנצ'י בצפון ובמזרח.
היוט, הפאיוט, השושוני, הקומאנצ'י וכמה קבוצות נוספות שייכים לענף הקרוי שפות נומיות בתוך משפחת השפות היוטו-אצטקיות.
משערים כי מקורה של קבוצת השפות הנומיות באזור הגבול בין נבדה וקליפורניה, והן התפשטו צפונה ומזרחה.
קבוצת השפות הנומיות מתחלקת בעצמה לשלוש תת-חלוקות עיקריות - דרומית, מרכזית ומערבית – ולא כל דוברי השפות הנומיות יכולים להבין את כל דוברי השפות הנומיות האחרות, בייחוד דוברי תת-חלוקה אחת את דוברי תת-חלוקה אחרת.
יוט ופאיוט דרומיים דוברים שפות נומיות דרומיות, בעוד ששושוני, גושוט וקומאנצ'י דוברים שפות נומיות מרכזיות, ופאיוט צפוניים ובאנוק דוברים שפות נומיות מערביות.
מספר אתנולוגים העלו השערה, בהתבסס על השינויים בשפות, שדוברי השפות הנומיות הדרומיות היגרו ראשונים ממולדת השפות הנומיות, ושדוברים של השפות הנומיות המרכזיות ואז המערביות התפשטו כלפי מזרח וצפון מאוחר יותר.
השבטים דוברי שפות נומיות חולקים מאפיינים תרבותיים, גנטיים ולשוניים רבים, ורבים מהשבטים נפגשו והתמזגו או התפלגו במהלך השנים.
דוגמה לכך הם הקומאנצ'י שהתפלגו מהשושוני בערך באמצע המאה ה-17. באמצע המאה ה-19 התמזגו חלק משבטי היוט עם קבוצות של פאיוט דרומיים והפכו לפאיוט, בעוד שחלק מהשבטים השושוניים, כדוגמת הטימפנוגוס (Timpanogos) התמזגו עם היוט.
עם זאת, היו פעמים רבים רבות שהשבטים לא הסתדרו ביניהם.
לדוגמה השם "קומאנצ'י" מקורו בכינוי שנתנו להם שבטי היוט "קימנצי" (kɨmantsi – "אויב").
לפני שהגיעו לאזור מתיישבים ממקסיקו שלטו בני היוט על חלקים משמעותיים של מה שהיום הוא מזרח יוטה ומערב קולורדו, כולל עמק סן לואיס, וחלקים של ניו מקסיקו וויומינג.
בני היוט לא היו מעולם קבוצה מאוחדת בזמנים היסטוריים, וכללו קבוצות נוודים רבות ששמרו על קשרים קרובים עם הקבוצות השכנות.
בין הקבוצות הגדולות היו "קפוטה" (Capote), "מואצ'ה" (Moache), "מואנומץ" (Moanumts), "פאריאנוצ'ה" (Parianuche), "טאוויווץ'" (Taviwach), "וימינוצ'ה" (Weeminuche) ו"ימפריקה" (Yamperika).
כמו כן "יואינטה" (Uintah), "אנקומפגרה" (Uncompahgre) ו"בני יוט של הנהר הלבן" (White River Utes).
שלא כמו קבוצות שבטיות אחרות באזור זה אין ליוט מסורת או הוכחות להגירה היסטורית לאזורים שכיום הם קולורדו ויוטה, ונראה שאבותיהם הקדמונים של בני היוט שלטו באזור זה או באזורים הסמוכים במשך לפחות אלף שנים.
ההגירה החלקית האחרונה של בני היוט בתוך אזור זה הייתה בשנת 1885, שעה שהשבטים רוכזו בשמורות.
כמו שבטי האינדיאנים האחרים של המישורים הגדולים היו היוט לוחמים מוכשרים שהתמחו בלוחמה על גבי סוסים.
מלחמה עם השבטים השכנים התחוללה בעיקר על מנת לצבור יוקרה, לגנוב סוסים, ולשם נקם.
בטרם ערכו פשיטה היו הלוחמים מארגנים חבורות לוחמים שכללו מלבד הלוחמים את השמאן ומפקד שהוביל את החבורה.
על מנת להתכונן לקרב נהגו לוחמים בני יוט לצום לעיתים קרובות, להשתמש בטקסי בקתות הזעה, ולצבוע צורות סמליות על פניהם ועל סוסיהם.
היוט היו פרשים מעולים והיו מסוגלים לבצע תמרונים מסוכנים על גב הסוס תוך כדי הלחימה.
שלא כמו שבטי מישורים אחרים לא היו בקרב היוט חבורות לוחמים, למעט הפאיוט הדרומיים שהקימו אותן בתקופה מאוחרת והן התפרקו כאשר הפאיוט התרכזו בשמורות.
הלוחמים היו גברים בלבד, אבל הנשים הצטרפו מאחורי חבורת הלוחמים לעיתים קרובות לעזור לאסוף ביזה ולשיר שירי עידוד.
נשים גם נהגו לבצע את "ריקוד הצולע" (Lame Dance) המסמל את המשאות הכבדים של השלל שהיו צריכות לשאת או לגרור לעיתים קרובות אחרי פשיטה.
היוט השתמשו במגוון כלי נשק כולל רומחים, קשתות, טומהוקים, אלות קרב וסכינים, כמו גם רובים ואקדחים אותם השיגו בפשיטות או במסחר.
מגע עם חוקרי ארצות ספרדיים
המגע הראשון של בני היוט עם אירופאים היה עם חוקרי הארצות הספרדיים הראשונים בשנות ה-30 של המאה ה-17. הם אימצו במהירות את הרכיבה על סוסים, כשרכשו אותם במסחר עם מתיישבים ספרדיים בניו מקסיקו או שגנבו אותם מיישוביהם.
כתוצאה מיכולת ניידות חדשה זו, השתנתה תרבות היוט באופן דרמטי בדרכים שהקבילו לתרבויות של שבטי האינדיאנים של המישורים הגדולים.
התהפוכות החברתיות גרמו להתגבשות של קבוצות חדשות, היערכות פוליטית מחדש ומתחים בדרגות שונות בין הקבוצות השונות של בני היוט.
ברוב הזמן היו היוט אויבים של הספרדים ויישובי הפואבלו הכבושים בידי הספרדים.
הם היו עסוקים בסדרה ארוכה של מלחמות, בחלק מהמקרים כנגד שני יריבים, עם הנאוואחו, שבטי אפאצ'י שונים אחרים, והקומנאצ'י, בייחוד במישורים של מזרח קולורדו וצפון-מזרח ניו מקסיקו.
מפגש עם מתיישבים אירופאים אחרים
הניסיון של היוט עם המתיישבים האמריקנים-אירופאים דומה לניסיונם של קבוצות ילידים אחרות רבות: תחרות, עימות ובסופו של דבר עקירה כפויה לשמורות.
בין העימותים הבולטים: מלחמת ווקר (Walker War; 1854-1853) ומלחמת הנץ השחור (Black Hawk War; 1872-1865) ביוטה.
במשך השנים החיכוך בין המתיישבים הלבנים שזה עתה הגיעו ומחפשי זהב ביוטה ובקולורדו ובין קבוצות של בני היוט הסתיימו בכמה התכתשויות ותקריות.
באותה תקופה היו היוט בני ברית של ארצות הברית במלחמתה בנאוואחו, לדוגמה ב-1863 ועם האפאצ'י.
סדרה של הסכמים הקימו שמורת אינדיאנים קטנה ב-1864 בצפון-מזרח יוטה, ושמורה נוספת ב-1868, שכללה את השליש המערבי של קולורדו של ימינו.
שבטים נוספים תבעו חזקה על שטח זה.
שטחי השמורות של היוט קוצצו בהדרגה עד שרק השמורות של ימינו נותרו: בוויתור גדול על אדמה ב-1873 נלקח מהם אזור הרי סן חואן העשיר בזהב, והם איבדו את מרבית האדמה הנותרת לאחר טבח מיקר (Meeker Massacre).
הסכמים בין ארצות הברית לבני היוט
בעקבות ההשתלטות של ארצות הברית על הטריטוריה של בני היוט במסגרת הסכם גואדלופה אידלגו עם מקסיקו חתמה ארצות הברית סדרה של הסכמים עם בני היוט:
הסכם ויתור על עמק סן לואיס ב-1863
הסכם שמורת יואינטה ב-1865. "ב-1861 חתם הנשיא אברהם לינקולן על צו נשיאותי המורה על הקמת שמורת עמק יואינטה המקורית בחלק המזרחי של טריטוריית יוטה.
.מועצה של בני היוט התכנסה בשמורת ספניש פורק (Spanish Fork Reservation) ב-6 ביוני 1865. הצ'יף הקשיש סואוייט (Sowiette, אחיו של הצ'יף ווקארה (Walkara), שמת עשר שנים קודם לכן) הסביר שבני היוט אינם רוצים למכור את אדמתם ולעבור למקום אחר, ושאל מדוע הקבוצות לא יוכלו לחיות על האדמה יחדיו.
הצ'יף סנפיץ' (Sanpitch, אח נוסף של ווקארה) דיבר גם הוא נגד ההסכם.
עם זאת, לאחר שבריגהם יאנג, שיעץ להם, אמר כי אלו התנאים הטובים ביותר שיקבלו, חתמו המנהיגים על ההסכם.
ההסכם קבע שבני היוט יוותרו על אדמותיהם במרכז יוטה, כולל שמורות קורן קריק (Corn Creek), ספניש פורק וסן פיט (San Pete).
נותרה רק שמורת עמק יואינטה.
היוט היו אמורים לעבור אליה בתוך שנה, והם יקבלו פיצוי בסך 25,000 דולרים כל שנה במשך עשר שנים, 20,000 דולרים במשך עשרים השנים אחר-כך ו-15,000 דולרים לשלושים השנים האחרונות (בערך 15 סנטים לדונם עבור כל הקרקעות במחוזות יוטה וסן פיט).
עם זאת, הקונגרס לא אישר את ההסכם.
עקב כך הממשל לא שילם את הפיצוי הכספי השנתי המובטח.
למרות זאת, בשנים שבאו אחר-כך הועברו מרבית בני היוט לשמורת יואינטה." אף שמרבית ההיסטוריונים מתייחסים אל סואוייט וסנפיץ' ובני עמם כבני יוט, בזמן החתימה הם היו "אינדיאנים משבט יוטה" או טימפנוגוס, וייתכן שהיו בני שושוני שרק הפכו ל"יוט" אחרי שהם עקרו לשמורת יואינטה והצטרפו לשאר היוט ששם.
הסכם עם היוט 2 במרץ 1868 בו נשמרה ליוט החזקה על כל טריטוריית קולורדו מקו האורך 107° מערב והם ויתרו על כל השטח ממזרח לו.
הסכם עם קבוצות היוט של קפוטה, מאוצ'ה ווימינוצ'ה שנקבעה בו הקמת שמורת היוט הדרומיים ושמורת היוט ההרריים.
בסופו של דבר רוכזו הקבוצות השונות של היוט לשלוש שמורות.
כמה מקבוצות אלו שמרו על זהויות נפרדות כחלק מהארגונים השבטיים של בני היוט.
אף שבתחילה השמורות השתרעו על שטחים נרחבים שהמתיישבים הלבנים לא רצו בהם (חלקים מיוטה ומרבית מערב קולורדו) הם הלכו והצטמצמו עקב פעולות שונות של הממשל, ופלישה של מתיישבים לבנים וכורים.
כמה החלטות של בית משפט פדרלי אמריקני במהלך המאה ה-20 השיבו חלקים מאדמות השמורות המקוריות לתחום השיפוט של שבטי היוט והורו על פיצויים כספיים בגין חלקים אחרים.
היוט הצפוניים, הכוללים את הקבוצות "נהר לבן", "אוינטה", ו"אנקומפגרה" הם אמנים מעולים ויצרו דגמים יוצאי דופן של עבודות בחרוזים למטרות פולחן ודת, ותכננו כלי נשק וקישטו אותם על פי התרבות המסורתית.
היוט השיגו חרוזי זכוכית וחפצי מסחר אחרים ממגעי מסחר ראשונים עם האירופאים ובמהירות שילבו את השימוש בהם בחפצים דתיים, טקסיים וספרטניים.
כמו שכניהם הדרומיים, הדינה (נאוואחו), חלק גדול מהיוט הצפוניים חברים בכנסייה הילידית האמריקנית ומשתתפים בטקסים הקדושים שבהם נעשה שימוש בפיוטה, קקטוס קטן נטול קוצים, שממנו ניתן להפיק את הסם מסקלין.
שמאנים של היוט משתמשים בפיוטה לטפל בזיהומים, כמו גם בצמחים נוספים דוגמת Echinacea angustifolia, Ligusticum porteri ו-Salvia dorii.
היוט שילבו את דת הפיוטה לתוך תרבותם, ההשפעות שלו חדרו לאומנותם ולחפצי התרבות והדת שלהם.
קיימות עדויות שהיוט השתמשו בפיוטה אותה קיבלו במסחר ובצמחים טקסיים עוצמתיים אחרים שבהם השתמשו כאנתאוגן מזמנים קדומים, כדוגמת העלים היבשים של מין של Arctostaphylos המכונה Larb, Salvia dorii שנאסף באזור אסקלנטה (הלוצינוגן מתון כאשר מעשנים אותו), ו-Nymphaea odorata, מין של נימפאה שהוא סם נרקוטי חזק.
את ה-Salvia dorii נהגו לחלוט כתה יחד עם Echinacea angustifolia והשורש של Nymphaea mexicana, על מנת לטפל בגידולים סרטניים (אף שהשורש של ה-Nymphaea mexicana רעיל בכמויות גדולות, כמויות קטנות יכולות לחזק את שריר הלב אצל חולי לב).
בשורשים ובפרחים של הצמח Abronia fragrans נהגו להשתמש לטיפול בבעיות במעיים ובקיבה.
האמונות הדתיות של היוט שאלו הרבה מהאינדיאנים של המישורים לאחר בוא הסוס.
יוט צפוניים ויוט אנקומפגרה היו קבוצות האינדיאנים היחידות שידוע כי ייצרו מקטרות טקסיות מאלבסטר כמו מהאבן השחורה הנדירה המכונה באנגלית "אבן המקטרת" (pipestone), המצויה רק בערוצים הגובלים במדרונות הדרום-מזרחיים של הרי יואינטה ביוטה ובקולורדו.
אף שסגנון המקטרת של היוט ייחודי, הוא דומה לסגנונות של שכניהם מהמזרח.
מאבן המקטרת השחורה נהגו גם להכין אלות קרב קטלניות שהלוחמים השתמשו ביעילות רבה מעל גבי הסוסים.
ליוט הייתה סלידה דתית מטיפול בעץ שהכה בו ברק והאמינו כי ישויות הברק ימיתו כל יוט שייגע או יטפל בעץ כזה.
זו גם אמונה של בני הנאוואחו.
יש עדויות נרחבות שהמגע בין שתי הקבוצות התקיים מזמנים קדומים.
בכל אביב עורכים היוט (הן צפוניים והן דרומיים) את ריקוד הדוב, ריקוד מסורתי בן כמה מאות שנים.
כל שנה באמצע הקיץ נערך טקס צום הידוע כריקוד השמש, לטקס זה יש משמעות רוחנית חשובה לבני היוט.
האינדיאנים בני קבוצת היוט אנקומפגרה ממרכז קולורדו היו בין הקבוצות הראשונות המתועדות בעולם להשתמש בתופעה של מכנולומינסנס באמצעות השימוש בגבישי קוורץ על מנת לייצר אור, קרוב לוודאי מאות שנים לפני שהעולם המודרני הכיר את התופעה.
היוט הרכיבו רעשנים טקסיים מיוחדים עשויים מעור ביזון אמריקאי שאותו מלאו בגבישי קריסטל שקופים שנאספו מהרי קולורדו ויוטה.
כאשר הרעישו ברעשנים בלילה במהלך הטקסים, החיכוך והלחץ המכני של גבישי הקוורץ המתנגשים האחד בשני יצרו הבזקי אור שהבהבו בחלקם דרך עור הביזון השקוף למחצה.
היוט האמינו שרעשנים אלו מזעיקים את הרוחות בטקסי היוט, והתייחסו אליהם כאל חפצי דת רבי עוצמה.
בני היוט היו מחולקים בין כמה קבוצות, חלקן קטנות, חלקן גדולות.
כיום הם מחולקים לשלוש קבוצות: שבט יוט הצפוני, שבט יוט הדרומי, ושבט יוט ההררי.
כמתואר לעיל אין תקן לכתיבת שמות משפת היוט באותיות לטיניות ולכן קיימים איותים שונים לאותה מילה.
ברשימה להלן מוצגים בסוגריים כל האיותים המקובלים.
שבט יוט הצפוני (יואינטה יוט)
ימפריקה (Yapudttka, Yampadttka, Yamparka, ו-Yamparika) – שכנו בעמק הנהר ימפה והאזורים הסמוכים.
ידועים כיום כ"בני יוט של הנהר הלבן" (White River Utes) או כ"ימפריקה" (Yamparika Utes).
פריאנוץ' (Pahdteeahnooch, Pahdteechnooch, Parianuc, Parianuche ומאוחר יותר Uncompahgre) – חיו לאורך החלק העליון של הקולורדו (שהיה ידוע עד שנות ה-20 של המאה ה-20 כנהר גרנד) בקולורדו וביוטה.
ידועים כיום כ"בני יוט של הנהר גרנד" (Grand River Utes) או פריאנוץ' (Parianuche Utes).
טאוויווץ (Taveewach, Taviwach, Tabeguache, ומאוחר יותר Uncompahgre) – שכנו בעמקי הנהרות גניסון ואנקומפגרה, גם בהרי אלק (Elk Mountains) מערבה כלפי העיר גראנד ג'נקשן של ימינו.
ידועים כיום כטאוויווץ' (Taviwach Utes).
מוגרוטאוויץ (Muhgruhtahveeach) – שם כללי לכל בני היוט הצפוניים שחיו באזור שהוא כיום יוטה, ידועים כיום כ"בני יוט של יוטה" (Utah Utes) או "יוניטה" (Unita).
קומומבה (Cumumba) – קרויים גם "בני יוט של ובר" (Weber Utes), חיו לאורך הנהר ובר, שהיו בינם לבין לשושוני מערביים נישואי תערובת.
בספרדית היו קרויים "לגונס" (Lagunas – אנשי האגם) ו"קומה פסקדוס" (Come Pescados – "אוכלי דגים").
בעבר חיו ברכס ואסטץ' סביב הר טימפנוגוס, לאורך החוף הדרומי והמזרחי של אגם יוטה שבעמק יוטה, בעמק הבר (Heber Valley), אגן יואינטה (Uinta Basin) ועמק סנפטה (Sanpete Valley).
הם גם ניצלו את הקניונים של הנהרות ספניש פורק (Spanish Fork), דיאמונד פורק (Diamond Fork), הובל קריק (Hobble Creek), אמריקן פורק (American Fork River) ופרובו (Provo River).
הם ידועים היסטורית כקבוצה שבה נתקלו האבות הפרנציסקנים הספרדים פרנסיסקו אטנסיו דומינגס (Atanasio Domínguez) וסילבסטרה ולס דה אסקלנטה (Silvestre Vélez de Escalante) במסעם דרך מרכז יוטה ב-1776. מאוחר יותר הם התפרסמו בשל מנהיגם ווקארה (Walkara) בטרם עקרו לשמורת יואינטה על מנת להצטרף לשאר בני היוט.
בהתבסס על כמה שמות ומלים בהם הם משתמשים לא ברור לחלוטין האם הם קבוצה אתנית נומית צפונית, יחד עם שאר בני היוט, או שהם היו במקור קבוצה נומית מרכזית, וייתכן שהיו קבוצה של בני שושוני.
השושוני, היוט, והפאיוט אכן חלקו מורשת גנטית, תרבותית ולשונית משותפת כחלק מהענף הנומי של משפחת השפות היוטו-אצטקיות, והקבוצות התחברו, התפצלו והתמזגו בזמנים שונים.
סן-פיץ' (San-pitch, Sanpeech ו-Sanpits) – חיו בעמק סנפטה (Sanpete Valley) והנהר סווייר ולאורך הנהר סן פיץ'.
גם הם ייתכן שהיו במקור בני שושוני, ונחשבו כחלק מבני הטימפנוגוס, לפני שהצטרפו ליוט בשמורת יואינטה.
הצ'יפים הידועים ביותר היו ארופין (Aropeen) וסן-פיץ' (Sanpitch) שעל שמו קרוי מחוז סנפטה ביוטה.
פאוונט (Pahvant) – חיו מערבית לרכס ואסץ' ברכס פאוונט (Pavant Range) לכיוון הגבול עם נבדה לאורך הנהר סווייר במדבר סביב אגם סווייר (Sevier Lake) ואגם פיש (Fish Lake), משום כך הם כינו עצמם פאוונט – "חיים קרוב למים".
באורח חייהם הם דמו לשכניהם פאיוט קאיבאב, ונישואי תערובת היו מקובלים.
כיום הם נטמעו בשבט פאיוט האינדיאני של יוטה.
זה השבט שמשלחת דומינגס-אסקלנטה כינתה "אינדיאנים מזוקנים".
יואינטה-אט (Uinta-at, Yoowetum, Yoovwetuh ומאוחר יותר Tavaputs) – חיו באגן יואינטה, הרי יואינטה, כולל אגם יוטה וימת המלח הגדולה, לאורך הנהר סטרוברי במערב ורמת טאוופוץ (Tavaputs Plateau), במערכת הנהרות גרין-קולורדו במזרח.
סאייפיץ' (Sahyehpeech ו-Sheberetch) חיו בקרבת העיירה מואב של ימינו ולא באו במגע עם לבנים עד 1850 כשמורמונים חדר לטריטוריה שלהם, מלחמות ומגפות הקטינו את מספרם מאוד וב-1870 הם הצטרפו לקבוצות יוט אחרות.
מאונונץ (Moanunts או Moanumts) – חיו במעלה עמק סווייר במרכז יוטה, באזור אוטר קריק (Otter Creek) דרומית לסלינה ובקרבת אגם פיש, נטמעו בשבט פאיוט האינדיאני של יוטה.
קפוטה (Kapota ו-Kahpota) – חיו מזרחית לקו פרשת המים של אמריקה דרומית לנהר קונחוס (Conejos River) ומזרחית לריו גראנדה כלפי הצד המערבי של הרי סנגרה דה קריסטו.
הם התגוררו גם בעמק סן לואיס, לאורך מקורות הריו גראנדה ולאורך הנהר אנימאס, מרכזם היו באזור צ'אמה (Chama) וטיירה אמארייה (Tierra Amarilla) של ימינו במחוז ריו אריבה.
כמו הקבוצה השנייה של בני היוט הדרומיים היו קשרי מסחר בין הקפוטה לאנשי הפואבלו והיו עימותים בינם לבין שבטי המישורים הדרומיים בשל הברית בינם לבין האפאצ'י חיקרייה.
מואצ'ה (Mouache, Mahgruhch, Mahgrahch ו-Muwac) - חיו לאורך המרגלות המזרחיים של הרי הרוקי מדנוור בקולורדו בצפון ועד לאס וגאס בניו מקסיקו בדרום, היו קשרי מסחר בינם לבין אנשי הפואבלו הצפוניים בייחוד פואבלו טאוס, ולכן היו מכונים לעיתים קרובות "טאוס-יוט".
לאחר שאמצו את הרכיבה על סוסים נהגו לנוע דרומה יחד עם בני בריתם אפאצ'י חיקרייה, לדרום-מזרח עד הפנהנדל של טקסס.
וימינוצ'ה ("Weeminuche", Weemeenooch, Wiminuc ו-Guiguinuches) – חיו מערבית לקו פרשת המים של אמריקה לאורך הנהר דולורס שבמערב קולורדו, בהרי אבאחו (Abajo Mountains), בעמק הנהר סן חואן ויובליו הצפוניים ובהרי סן חואן כולל הרי השולחן והרמות של מזרח יוטה.
השבט הגדול ביותר הוא שבט היוט הצפוני, המתגוררים בשמורת יואינטה ויוראי בצפון-מזרח יוטה.
זו הקבוצה הגדולה ביותר מכמה קבוצות של אינדיאנים בני היוט והשושוני שהעתיקו מגורים לשמורת האינדיאנים יוט צפוניים בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, כולל שושוני צפוניים, ויוט מקבוצות יואינטה, אנקומפגרה, וייט ריוור ויוט דרומיים.
יש הטוענים כי הם שללו את זכויותיהם של קבוצות היוט האחרות כשהם התארגנו מחדש באמצע המאה ה-20 והשתלטו על שמורת האינדיאנים יואינטה ויוראי עקב כך.
התושבים של שמורה זו מודעים היטב למוצאם.
תביעות ודיונים משפטיים הם דבר שבשגרה בין יוט בני תערובת שבטי היוט הצפוניים לזכויות הרישום וזכויות היתר השבטיות.
כחלק מהמדיניות הפדרלית המכוונת להטמעת האינדיאנים בתרבות האמריקנית (Indian termination policy) חילק הממשל של ארצות הברית את השבט ב-1954 כשהוא מגדיר אוטומטית כל מי שמחצית מאבותיו הקדמוניים או פחות אינם אינדיאנים (blood quantum) כבני תערובת (mixed-blood).
עם דחיית מדיניות ההטמעה בשנות ה-70 של המאה ה-20. קיוו בני התערובת לשובם לשבט.
מאז 2002 הם מנסים באמצעות תביעה אזרחית לבטל את חוק חלוקת בני היוט.
בני התערובת של היוט האשימו את השבט בשלילת זכויותיהם לאדמות השבט ולייחס משפטי שוויוני.
אין לטעות בין הנספחים לבין יוט בני תערובת, שמשפחותיהם לא סירבו במקור להירשם.
בני היוט הצפוניים התפזרו ברחבי העולם.
הם למדו להיטמע בחברות שונות.
יוט צפוניים מכונים גם "נוצ'ו" (Nuchu).
לקבוצות שונות יש שמות מורכבים יותר ולכל שם יש משמעות.
במהלך השנים השתנתה שפת היוט הצפוניים בצורה נרחבת תוך מיזוג הניבים השונים וההשפעות של השפה האנגלית.
תגליות של נפט וגז טבעי באדמות יוט ביוטה נושאות בחובן הבטחה לשיפור ברמת החיים של חברי השבט.
ב-1965 הסכים שבט יוט הצפוניים להרשות ללשכת הטיוב של ארצות הברית להטות חלק מהמים באגן יואינטה (חלק מאגן הנהר קולורדו) לאגן הגדול.
ההטיה ספקה מים ליחידת בונויל (Bonneville Unit) של מיזם מרכז יוטה (Central Utah Project).
בתמורה הסכימה לשכת הטיוב לתכנן ולבנות את יחידות יוניטה (Unitah), אפאלקו (Upalco) ויוט של מיזם מרכז יוטה על מנת לאגור מים עבור השבט.
עד 1992 לא עמדה לשכת הטיוב בהתחייבויות אלו.
על מנת לפצות את השבט בשל כישלונה של לשכת הטיוב לעמוד בהתחייבויותיה מ-1965, כלל סעיף 5 ב"חוק השלמת מיזם מרכז יוטה" (Central Utah Project Completion Act), את הסדרת זכויותיהם של האינדיאנים בני היוט (Ute Indian Rights Settlement).
במסגרת ההסדרה קיבל שבט יוט הצפוני 49 מיליון דולרים עבור פיתוח חקלאי, 28.5 מיליון דולרים עבור קידום נופש ודיג ו-195 מיליון דולרים עבור פיתוח כלכלי.
שמורת האינדיאנים של היוט הדרומיים שוכנת בדרום-מערב קולורדו, כשבירתה באיגנסיו (Ignacio).
האזור סביב שמורת האינדיאנים של היוט הדרומיים הם הגבעות של באיפילד (Bayfield) ואיגנסיו בקולורדו.
היוט הדרומיים הם השבט העשיר ביותר ואוחז בנכסים פיננסיים המתקרבים ל-2 מיליארד דולרים.
הימורים, תיירות, נפט וגז והשכרת נכסי דלא ניידי, ובנוסף השקעות פיננסיות ובעסקים שמחוץ לשמורה, תרמו להצלחתם הכלכלית.
השבט הוא בעלים של חברת "רד סידר גדרינג" (Red Cedar Gathering Company), שמפעילה צינורות גז טבעי בשמורה וסמוך אליה.
השבט הוא גם הבעלים של חברת "רד וילו פרודקשן" (Red Willow Production Company), שהחלה כחברת הפקת גז טבעי בשמורה.
החברה התרחבה ומבצעת חיפושים והפקת של נפט וגז בקולורדו, ניו מקסיקו וטקסס.
לחברה משרדים באיגנסיו בקולורדו וביוסטון בטקסס.
קזינו סקיי יוט (Sky Ute Casino) ומתקני השעשועים והתיירות הנלווים, יחד עם אגם קפוטה המנוהל על ידי השבט, מושכים אליהם תיירים.
השמורה מארחת כל שנה את ראלי האופנועים של ארבע הפינות (Four Corners Motorcycle Rally).
שבט היוט הדרומי מפעיל את KUST, תחנת רדיו ציבורית גדולה המשרתת את דרום-מערב קולורדו ואת אזור ארבע הפינות.
שבט יוט ההררי הם צאצאים של קבוצת ומינוצ'ה, שעברה לקצה המערבי של שמורת היוט הדרומיים ב-1897 (הם הונהגו על ידי הצ'יף איגנסיו שעל שמו קרויה הבירה של השמורה).
שמורת שבט יוט של הרי יוט שוכנת בסמוך לטאואוק (Towaoc).
היא כוללת קטעים קטנים ביוטה ובניו מקסיקו.
הפארק השבטי הר יוט (Ute Mountain Tribal Park) גובל בפארק הלאומי מסה ורדה וכולל חורבות רבות של אנשי הפואבלו הקדומים.
קהילת וייט מסה של יוטה (White Mesa Community of Utah בסמוך לבלנדינג - Blanding) היא חלק משמורת שבט יוט של הרי יוט, אבל היא אוטונומית כמעט לחלוטין.
ההטמעה ההדרגתית בתרבות האמריקנית הציגה הן אתגרים והן הזדמנויות עבור בני היוט.
התנאים הנוכחיים של בני היוט דומים לאלו של אמריקנים ילידים רבים החיים בשמורות.
הבדלים תרבותיים בין היוט ושאר אמריקה תרמו לכיסי עוני, קשיים בחינוך ודחיקה לשולי החברה, אם כי שבט יוט הדרומי מצליח כלכלית.
ב-1963 יצא לאור ספרו של האל בורלנד (Hal Borland) "כשהאגדות מתות" (When the Legends Die), המספר על ילד מבני היוט הגדל בשמורה אחרי מות הוריו והופך לכוכב במופעי רודיאו.
סרט המבוסס על הספר, בכיכובם של פרדריק פורסט וריצ'רד ויידמרק, יצא לאקרנים ב-1972.
מדינת יוטה קרויה על שם השבט.
קבוצות הספורט של אוניברסיטת יוטה קרויות "היוט של יוטה" (Utah Utes) וקיבלו אישור מפורש מהשבט להשתמש בשמו.
ι בקנטאור (נקרא גם גליזה 508.1) הוא כוכב בולט בקבוצת הכוכבים קנטאור במרחק של קרוב ל-60 שנות אור ממערכת השמש עם בהירות נראית מדרגה 2.73. הכוכב נמצא בחלק הצפוני של קבוצת קנטאור, מה שמאפשר לצפות בו מדרום אירופה והמזרח התיכון, אך אף על פי כן הוא לא קיבל שם משלו.
במרחק זוויתי של כ-6.4 מעלות מדרום לכוכב, בערך על הקו המחבר אותו עם הכוכב ε בקנטאור נמצאת גלקסיית הרדיו קנטאור A (NGC 5128), כך שניתן להיעזר בו על מנת לאתרה.
כשליש מעלה ממזרח-צפון-מזרח לכוכב נמצאת הגלקסיה NGC 5102.
ι בקנטאור הוא כוכב הסדרה הראשית לבן עם סיווג ספקטרלי A2 V, מסתו כפעמיים וחצי מסת השמש ורדיוסו כ-1.7 רדיוסי שמש.
טמפרטורת פניו היא כ-8,600 קלווין והוא מאיר בעוצמה של למעלה מפי 20 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה ומעט יותר מכך בצירוף הקרינה בתחום העל-סגול.
מדידות בתחום התת-אדום מראות שאת הכוכב מקיפה דיסקה של חומר קר במרחק של כ-6 יחידות אסטרונומיות והועלתה השערה שבתוכה נוצרים כוכבי לכת, אך לא נמצאו ראיות לקיומו של כוכב לכת כזה.
המתכתיות של ι בקנטאור נמוכה יחסית לזו של השמש ושכיחות היסודות הכימיים הכבדים מהליום בו היא כשליש מזו של השמש.
לכוכב תנועה עצמית גדולה יחסית של כרבע שניית קשת בשנה ולעומת זאת מהירותו הרדיאלית היא כמעט 0, כך שלמעשה הוא נע במהירות של כ-30 קילומטר בשנייה בכיוון ניצב לקו הראייה אליו.
בשל קרבתו הכוכב נכלל בקטלוג גליזה לכוכבים קרובים.
יוחנן סוקניק (1909 – 18 בינואר 1986) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי, אחד מסמליו של מועדון הכדורגל הפועל תל אביב, ובנוסף שחקן נבחרת ארץ ישראל בכדורגל.
סוקניק נולד בשנת 1909 בלודז' שבפולין (הייתה חלק מהאימפריה הרוסית) ועלה לארץ ישראל ב-1923. בגיל 14 הצטרף לקבוצת הנוער נורדיה תל אביב, שהשתייכה לאגודת מכבי.
מאוחר יותר הצטרף לקבוצת "הפועל "אלנבי" תל אביב", שהייתה הגלגול המוקדם והקבוצה הראשונה של המועדון הפועל תל אביב, אליו הצטרף מהקמתו ושיחק בקבוצה הראשונה.
סוקניק שיחק ב-3 תפקידים על מגרש הכדורגל, אך נודע יותר מכל בתפקיד הקשר האחורי (אז כונה תפקיד זה "רץ מרכזי").
הוא זכה לפני קום המדינה בין השנים 1928 - 1940 בארבע אליפויות הראשונות של ליגת ארץ ישראל בכדורגל, החל מעונת 1933/1934 בליגת ארץ ישראל בכדורגל, ובחמשת גביעי המדינה הראשונים של המועדון, החל מגביע העם 1928.
סוקניק שיחק בהפועל תל אביב כ-14 עונות רצופות לפרישתו ממשחק פעיל ב-1940 עקב כאבים ברגליים.
ולאחר מכן התגורר ברמת גן, שם עבד כבנאי בין היתר.
סוקניק אף ניסה לפתוח בקריירת אימון ב-1945 כשאימן בהפועל רמת גן, אך התפטר כעבור חודשיים מכיוון שחשב כי השחקנים לא מתאמצים כפי שהוא דורש מהם.
יוחנן סוקניק נפטר ב-18 בינואר 1986, בגיל 77 ונקבר בבית העלמין הדרום.
יוחנן הקפדוקי היה שר בכיר באימפריה הביזנטית תחת שלטונו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון, והחזיק בתואר פרפקט פרטוריאני של המזרח בין השנים 532 עד ל-541.
לפי הידוע לנו יוחנן היה יליד העיר קייסרי בקפדוקיה, חבל ארץ במרכז טורקיה של היום.
הוא מכונה "יוחנן הקפדוקי" על ידי היסטוריונים לשם זיהוי, משום ששמו יוחנן (ביוונית יואנס) היה שם מאוד נפוץ בתקופתם.
כיום ידוע לנו מעט מאוד על משפחתו של יוחנן, ואנחנו מכירים רק שני קרובי משפחה באופן מדויק- אאופמיה, בתו היחידה של יוחנן, וקרוב משפחה אחר בשם יואנס מקסילופלומקיוס.
לפי המקורות, יוחנן החל את דרכו בתור פקיד במשרדו של מגיסטר מיליטום לא ידוע.
בנקודה מסוימת הוא משך את תשומת ליבו של הקיסר יוסטיניאנוס, וקודם למשרת לוגופט.
כישוריו המנהליים זיכו אותו בתואר Vir illustrs, "איש מהולל", והוא קודם למשרת הנציב בפועל עד שנת 531.
יוסטיניאנוס העמיד את יוחנן בראש הוועדה ליצירת הקוד המשפטי החדש הקיסרי, הקורפוס יוריס קיוויליס, ומינה אותו כיועצו המשפטי הראשי.
כמו כן יוחנן מונה למשרת הנציב הפרטוריאני של המזרח, ובמהלך מינויו הוא הטיל מיסים חדשים אשר עוררו התנגדות רבה בקרב האוכלוסייה.
עם פרוץ מהומות ניקה, שנתמכו על ידי סנטורים מהמעמד העליון, בעיר קונסטנטינופוליס בשנת 532, אחת מדרישות המורדים הייתה פיטוריהם של יוחנן הקפדוקי ושל הקוואיסטור סקרי פלטי טריבוניאנוס.
הקיסר נענה לדרישתם, עד שהמהומות דוכאו, ולאחר מכן הוא החזיר את יוחנן לתפקיד המושל.
לאחר מינויו מחדש של יוחנן הקפדוקי הוא הפך לאף יותר חשוב בתוך המערך הפוליטי.
יוחנן השפיע על החלטותיו הצבאיות של הקיסר יוסטיניאנוס, עזר לנסח את השלום הנצחי עם ח'וסרו הראשון, מלך פרס (531–579).
יוחנן פעל לצד יוסטיניאנוס לצמצום הבירוקרטיה, הן בקונסטנטינופול והן בפרובינציות, ופיתח מריטוקרטיה בסיסית.
יוחנן תרם רבות להגדלת האוצר הקיסרי, ומעלתו העיקרית הייתה יכולתו לגייס כסף כמעט בכל האמצעים הדרושים.
על פי הדיווחים יוסטיאנוס היה מרוצה מאוד מחיזוק הונה של האימפריה הביזנטית, והעלים עין מן השיטות שבהן יוחנן נקט.
יחד עם זאת, הוא מתואר כחסר מצפון ומושחת לחלוטין.
היסטוריונים בני זמנו של יוחנן מדווחים כי היה חסר חינוך והשכלה גבוהה הראויים לאדם במעמדו, אך הוא פיצה על כך באמצעות כישרון מנהלתי רב מאוד, שכל חריף ופקחות שאפשרה לו לבצע את תפקידו ביעילות רבה מאוד.
הוא מתואר כאדם מרשים וחזק בעל ביטחון עצמי שלעולם לא היה אובד עצות.
למרות זאת, הוא נודע לשמצה בתור אדם מושחת, גרגרן ותאב בצע, שבנה את עושרו ואת עושר האימפריה באמצעים פסולים.
למרות הצלחתו הרבה של יוחנן הקפדוקי, בשנת 541 הוא הודח מתפקידו עקב קשר שנקשר נגדו על ידי הקיסרית תיאודורה ואנטונינה, אשתו של הגנרל בליסאריוס.