tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצעת חוק זו קובעת הגדרות אלה בסעיף 144א, כך שגם פרסום הסתה כלפי ציבור או חלקים באוכלוסייה בשל דתם, עדתם, נטייתם המינית, זהות המגדר שלהם או היותם עובדים זרים, תיחשב כהסתה לגזענות ותישא בעונש הקבוע בחוק.
אין ספק כי חופש הביטוי הוא זכות בסיסית המהווה עמוד תווך במשטר דמוקרטי.
ואולם, המשפט הישראלי מכיר בתכליות שונות להגבלתו באמצעות איסור פלילי, בין היתר כשמדובר בהסתה לגזענות ולאלימות כלפי אוכלוסיות שונות, העלולה להוביל לרדיפה, השפלה, ביזוי, ואף לביצוע פשעי שנאה מתועבים.
הצעת החוק ערה להגבלה הנוספת שהיא מטילה על חופש הביטוי.
כמו כן, הפסיקה קבעה רף גבוה להגבלת חופש הביטוי, לדבריו של השופט ניל הנדל אף על פי שהמבחן המקובל לשם הגבלת חופש הביטוי הוא מבחן של "וודאות קרובה", המחוקק, בהקשר של הסתה, בחר בדרך אמצע, וקבע רמת הסתברות של "אפשרות ממשית" שהפרסום אכן יביא לעשיית מעשה אלימות או טרור.
יש לבחון את האפשרות הממשית לפי כל נסיבות המקרה כמכלול.
נוכח עוצמת הסיכון הנשקפת מפרסום גזעני ומהסתה לטרור מתחייב בעבירות אלה מבחן הסתברותי ברמה נמוכה יותר, וזאת בהתחשב באופיו ועוצמתו של הסיכון".
בג"ץ 4293/01 משפחה חדשה ואח' נגד שר העבודה והרווחה ניתן בשנת 2009 ועוסק במעמדה החוקתי של הזכות לאמץ ילד ובהגבלה על גילם של ההורים המאמצים.
בית המשפט נמנע מלהכריע בשאלה אם יש זכות חוקתית לאמץ.
הוא קבע ש"כלל הפרש הגיל המרבי", הקובע כי באימוץ בין-ארצי הפרש הגילאים המרבי בין המבקשים לאמץ לבין הילד המועמד לאימוץ לא יעלה על 48 שנים, אינו עולה בקנה אחד עם אמות המידה של המשפט המנהלי, ועל כן יש להפעיל שיקול דעת וגמישות ולאפשר גם שתהא חריגה בגיל המבקשים לאמץ.
הסמכות להתיר חריגה מצויה בידי הוועדה הסטטוטרית לאישור אימוץ, וניתן לערער על החלטות של עמותות לאימוץ בין ארצי אם אלו דוחות בקשות אימוץ בשל כלל הפרש הגיל המרבי.
זוגות שאינם מסוגלים להרות, יחידים וזוגות המעוניינים לאמץ ילד מסיבות אחרות, יכולים לאמץ ילדים בהתאם לקריטריונים שנקבעו בישראל.
לדוגמה: זוגות חשוכי ילדים רשאים לאמץ תינוק עד גיל שנתיים, זוגות ללא ילדים ביולוגים המבקשים לקדם את תורם לאימוץ והורים לילדים ביולוגים רשאים לאמץ ילד מבוגר שהוא בעל צרכים מיוחדים.
משנת 1998 החוק מאפשר לאמץ בישראל ילד ממדינה זרה.
אימוץ בין ארצי יכול להיעשות רק באמצעות עמותה מוכרת שקיבלה אישור לעסוק באימוץ בין-מדינתי.
אימוץ שלא באמצעות עמותה מוכרת הוא עבירה על החוק.
העמותות לאימוץ בין ארצי פועלות בארצות שונות, והעמותה זקוקה לרישוי נפרד ביחס לכל מדינה.
באימוץ בין ארצי, הפרש הגילים בין ההורים לילד צריך להיות פחות מ-48 שנים.
כשמדובר בבני זוג, חייב הפרש הגילים להיות פחות מ-48 שנה בין הצעיר מבני הזוג לבין הילד.
כמו כן, לא ניתן לאמץ באימוץ בין ארצי אם טרם מלאו למבקשים 25 שנה, או אם בני הזוג חיו יחד פחות משלוש שנים, אם אינם גרים בישראל לפחות שלוש מתוך חמש השנים האחרונות, או אם הורשעו בעבר בעבירה נגד קטינים, בעבירות מין או בעבירות אלימות.
ארגון משפחה חדשה פועל לקידום זכויות המשפחה בישראל ולמען הכרה במשפחה כיחידה חוקתית.
הארגון פועל "להכרה ערכית וחוקתית במשפחה, לרבות, כל התאים המשפחתיים בישראל והשוואת זכויותיהן של משפחות מכל הסוגים והמינים.
הארגון מסייע לכל מי שחפץ לבנות זוגיות, הורות ומשפחה".
מטרות הארגון הן להביא להכרה בזכות היסוד להקים משפחה בישראל תוך קידום חקיקתו בכנסת של חוק יסוד: המשפחה, המכיר בכל צורות ההתקשרות הזוגית ובמשפחה החד הורית.
הארגון פועל להעלאת רמת המודעות הציבורית למעמד המשפחה וחשיפת הציבור למשפחות שאינן נחשבות למשפחה ה"קלאסית" בישראל.
העותרים הם הורים לילדים שאומצו באימוץ בין ארצי, וכן עמותת "משפחה חדשה", שבקשותיהם לאימוץ תינוקות צעירים נדחו על ידי העמותה המוכרת מהטעם שהם אינם עומדים בכלל הפרש הגיל המרבי.
עם זאת הותר להם לאמץ ילדים באימוץ בין-ארצי שגילם במועד הגשת הבקשה עומד בפער הגיל המרבי לגילם שלהם.
בפני בית המשפט עלתה השאלה אם כלל הפרש הגיל המרבי מהווה פגיעה בזכות חוקתית לאמץ וכן אם הוא מהווה פגיעה בכללי המשפט המנהלי הישראלי.
לדברי העותרים, הזכות למשפחה היא זכות חוקתית, הכוללת את זכות ההורות שניתנת למימוש באמצעות הורות טבעית או בהליך אימוץ.
כלל הפרש הגיל המרבי פוגע בזכות זו כיוון שהוא מציב רף נוקשה שלא ניתן לחרוג ממנו.
לדבריהם הכלל אינו עומד בתנאי פסקת ההגבלה הקובעת מתי פגיעה בזכות חוקתית תהיה לגיטימית, כיוון שהוא אינו נגזר מהסמכה מפורשת בחוק, אינו הולם את ערכי המדינה, לא נועד לתכלית ראויה ואינו מידתי.
כמו כן טענו העותרים שהכלל יוצר אפליה ופוגע בשוויוניות בין הורים המבקשים לאמץ לבין הורים הבוחרים להביא ילדים בדרך הטבעית, בפונדקאות, או בטיפולי הפריה.
טענה נוספת היא שהכלל פוגע בטובת הילד המועמד לאימוץ, שכן הוא מונע אימוץ של ילד אשר התנאים במדינת המוצא שלו הם תנאים קשים למחיה.
העותרים ביקשו שייקבע שעמותות מוכרות המטפלות בבקשות לאימוץ תורשינה להתיר אימוץ בין ארצי גם כאשר פער הגילאים גדול יותר מ-48 שנים שנקבעו בחוק, וכי ניתן יהיה לערער על החלטת עמותה שתסרב לאפשר אימוץ בשל פער גילים העולה על הפער המרבי.
לדברי שר העבודה והרווחה, הזכות לאמץ אינה זכות יסוד חוקתית במשפט המדינה או במשפט הבין-לאומי.
הורות טבעית היא זכות חוקתית והמדינה אינה מתערבת בחירות האדם להעמיד צאצאים.
אך מוסד האימוץ מעמיד את טובת הילד במוקד העניין ומשכך להורים המבקשים לאמץ אין זכות חוקתית הדומה לזכות להורות טבעית.
הכלל גם אינו מפלה את המבקשים לאמץ ביחס לקבוצות האחרות.
לדברי השר, כלל הפרש הגיל המרבי נקבע על פי אמות המידה הנדרשות במשפט המנהלי והוא אומץ משיקולים מקצועיים על מנת לקדם את טובת הילד.
הנשיאה דורית ביניש, שלדעתה הצטרף המשנה אליעזר ריבלין, ציינה כי הזכות לחיי משפחה ולהורות הוכרה כזכות חוקתית הנגזרת מכבוד האדם.
לכל אדם יש זכות טבעית וראשונית להביא צאצאים לעולם ובכך להגשים את היצר הקיומי להעמיד דור המשך הנושא את המטען הגנטי של הוריו.
להורה הביולוגי יש זכות להחזיק בילדיו ולגדלם, ולילד יש זכות לגדול בחיק הוריו הטבעיים בשל קשר הדם שביניהם.
זהו "הגרעין הקשה" של הזכות החוקתית לחיי משפחה ולהורות.
אשר למעמדה של הזכות להורות ולחיי משפחה שלא כתוצאה מהולדה טבעית והורות ביולוגית, למשל דרך אימוץ, זו טרם הוכרעה.
לגישת הנשיאה ביניש מצאה שישנם שיקולים התומכים במתן מעמד חוקתי לזכות האמורה: ראשית, הצורך הקיומי במימוש הכמיהה לילד באמצעות מנגנון האימוץ שווה בעוצמתו לצורך בהולדה טבעית, במיוחד כשהעותרים מדגישים שטובת הילד הוא העיקרון שמוביל את הליך האימוץ.
לפיכך, טובת הילד אינה פוגעת בהכרח בקיומה של זכות חוקתית של המבקשים להפוך להורים באמצעות מוסד האימוץ.
שנית, האימוץ הוא הליך פומבי וציבורי הדורש התערבות של המדינה בקביעת הסדר להליך האימוץ.
משכך ניתן להכיר בזכות האימוץ כזכות חוקתית בשל התלות הרבה במוסדות השלטון.
עם זאת ציינה הנשיאה ביניש כי ההכרה החוקתית בזכות להפוך להורה באמצעות מוסד האימוץ היא קשה ורגישה, ומעוררת שאלות רבות בדבר מהות מוסד האימוץ והיחס בין טובת הילד וזכויות ההורים הביולוגיים לבין רצונם של המבקשים לאמץ ילד.
עולה גם השאלה לעניין החובות האקטיביות שראוי להטיל על המדינה וההשלכות המשפטיות על מושגים כגון "הורות משפטית" ו"תא משפחתי" בשיטת המשפט הישראלית.
הנשיאה ביניש ציינה שמדינות אחרות נמנעו מלתת מעמד חוקתי לזכות לאימוץ ילד ובבית הדין האירופי לזכויות אדם אף נקבע כי אין לגזור את הזכות לאימוץ מהזכות לפרטיות ולחיי משפחה.
כך או כך, לדברי הנשיאה ביניש הסוגיה החוקתית אינה דורשת הכרעה שכן הפתרון יכול להיות במישור המנהלי בלבד.
הנשיאה ביניש העירה שגם אם תוכר זכות חוקתית לאימוץ כמבוקש בעתירה, הרי שבנסיבות המקרה הקונקרטי הפגיעה בזכות לא הייתה חמורה, היות שכלל הפרש הגיל המרבי אינו מונע מהעותרים לאמץ ילד אלא רק מונע מהם לאמץ תינוק בן יומו.
הנשיאה הוסיפה שלו הוכחה פגיעה בזכות חוקתית, הרי שכנראה היא הייתה עומדת בתנאי פסקת ההגבלה הקובעים את אמות המידה להגבלה על זכויות.
אפליה: לגבי טענת העותרים בדבר אפליה בין המבקשים לאמץ ילד באימוץ בין מדינתי לבין יתר הקבוצות (הורות טבעית, פונדקאות והפריה) ציינה הנשיאה ביניש, שיש שונות רלוונטית בין המבקשים לאמץ ילד באימוץ בין-מדינתי לבין יתר הקבוצות, ועל כן לא מדובר באפליה.
יש גם הבדל בין אימוץ פנים ארצי לבין אימוץ בין ארצי: באימוץ פנים ארצי קיימת אפשרות לחרוג ולסטות מהנוהל הדורש פער גילאים מקסימלי של 43 שנים בין המבקשים לאמץ ילד לבין המועמד לאימוץ.
לעומת זאת, נקבע כי באימוץ בין מדינתי אין מקום לאפשר חריגה מכלל הפרש הגיל המרבי העומד על 48 שנים.
נוכח פער הגיל המרבי בין אימוץ פנים לאימוץ בין ארצי ניתן להניח כי ההצדקה לסטות מפער הגילאים המרבי באימוץ בין-מדינתי יהיה קטן יותר מההצדקה לסטיה באימוץ פנים ארצי.
לא מדובר באפליה אלא בשוני הנובע מכך שיש הבדל בגיל המרבי לאימוץ.
אשר לאפשרות הערעור: סעיף 36א לחוק אימוץ ילדים, קובע שוועדת הערר הסטטוטורית שהוקמה על פי החוק מוסמכת לשקול בקשות לחריג מכלל הפרש הגיל המרבי באימוץ בין-מדינתי וזאת בנסיבות מיוחדות ויוצאות דופן.
פרשנות ראויה של סעיף 36א מובילה למסקנה שמי שמבקש לאמץ באימוץ בין-מדינתי ונמצא לא כשיר לכך, בין היתר בשל דרישת הגיל המרבי, רשאי לערור בפני ועדת הערר באופן המאפשר בחינה פרטנית של נסיבות עניינו.
ועדת הערר מהווה גוף ציבורי בעל מאפיינים מעורבים: מנהליים ומעיין שיפוטיים.
על אף שוועדת הערר תשקול מקרים חריגים ואין מטרתה לפרוץ את גבולות כלל הפרש הגיל המרבי, היא תגבש אמות מידה לסטיה מהכלל הנדון ותגבילן למקרים מיוחדים ויוצאי דופן.
לדברי הנשיאה ביניש מנגנון החריגה בחוק האימוץ נותן מענה לסעד העיקרי שהתבקש על ידי העותרים לאפשר חריגים לכלל ולנורמה שנקבעה.
משכך קיבלה הנשיאה ביניש את העתירה באופן חלקי במובן זה שהאפשרות לסטות מהכלל אינה נתונה בידי העמותות הפרטיות אלא בידי ועדת הערר הסטטוטורית הפועלת על פי חוק האימוץ.
השופט ריבלין קבע כי יש לבדוק את היחס בין בדיקה פרטנית לבין הסדר גורף כך שבדיקה פרטנית תוביל ברוב המקרים לתוצאה מדויקת, ראויה ונכונה מאשר הסדר גורף.
קביעת הסדר גילאים כהסדר גורף שאין לחרוג ממנו אינה רלוונטית לעניין טובת הילד וטובת המבקשים לאמץ כאחד, ומהמשפט המשווה ניתן ללמוד כי אין הפרש גילאים אחד ומקובל החוצה גבולות.
מתן סמכות לוועדת הערר מניח בהכרח כי הכלל עצמו אינו מוחלט, שהרי אחרת לא הייתה הוועדה מוסמכת לסטות ממנו.
השופטת אילה פרוקצ'יה קבעה כי הזכות למשפחה היא זכות מוגנת הממוקמת במקום גבוה במדרג הזכויות, לאחר ההגנה על הזכות לחיים ולשלמות הגוף.
המשפט הבין-לאומי מכיר בזכות להקים משפחה ו מעגנות את חשיבות הזכות לכיבוד הפרטיות וחיי המשפחה.
זכות המשפחה נתונה לחופש הבחירה של האדם, והשלטון מוגבל בהתערבותו בחופש זה.
כמו כל הזכויות המוגנות מפני התערבות גם ההגנה על זכות המשפחה אינה מוחלטת ובמצבים חריגים עשויים החוק והשלטון להתערב ולהצר את היקף ההגנה.
במקרה כזה יש לבדוק אם הפגיעה בערך המשפחה עומדת במבחני פסקת ההגבלה.
מערך האימוץ נועד לתת מענה הולם לצרכיו של ילד נזקק שהסביבה הטבעית אליה נולד אינה מסוגלת לספק את צרכיו הבסיסיים.
השלטון לא צריך לפעול כדי לאפשר את מימוש הזכות, ואין זכות חוקתית לאמץ ילד, אך אדם המחליט לממש את זכות ההורות בדרך של אימוץ מוגן מפני התערבות השלטון.
מימוש האימוץ כפוף להסדרים אשר נקבעו על ידי המדינה והם אלו שמקדמים את טובת הילד.
מדינת ישראל חתמה ואשררה את האמנה בדבר זכויות הילד.
בה נקבע מקומו המרכזי של עקרון טובת הילד, כך שכלל החלטה המתקבלת בעניינו של הילד צריכה להתחשב בטובתו.
גם במשפטן של מדינות אחרות אין זכות לאמץ ואף נקבע שאין לראות באימוץ משום זכות חוקתית, מאחר שהכרה כזו עלולה לשבש את האיזון הראוי בין השיקולים והאינטרסים השונים הפועלים בהליך האימוץ.
משכך, אין למי שמבקשים לאמץ זכות חוקתית.
זכות שבדין או זכות חוקתית לאימוץ אינה מוכרת ועל כן דין טענות העותרים במישור החוקתי להידחות.
השופטת פרוקצ'יה קבעה כי קביעת פער גיל מרבי אינה מהווה אפליה בין הורות טבעית לבין אימוץ.
זאת כיוון שהמדינה אינה מעורבת בהורות טבעית, אך היא בהליכי אימוץ המדינה אחראית על רווחת הילד ולכן היא רשאית ואף חייבת לקבוע את תנאי הכשירות.
קביעת פער הגילאים המרבי בין ההורה המאמץ למאומץ נעשתה על ידי אנשי מקצוע והכלל אינו שולל את האימוץ, מאחר שאדם שגילו מעל 48 יכול לאמץ ילד שגילו תואם לפער המרבי או פחות ממנו.
כלל הפרש הגיל המרבי עומד במבחן הסבירות.
הוא מתמקד בטובת הילד, כאשר פער הגיל בין המאמץ למאומץ רואה לעיניו את רווחת הילד המאומץ בנקודות זמן שונות על ציר שנות חייו.
בית המשפט קבע בדעת הרוב שכלל הפרש הגיל המרבי לא מונע מהעותרים את זכותם לאמץ ילד, אלא מונע מהם לאמץ תינוק בן יומו.
משכך, סוגיית ההכרה החוקתית בזכות להפוך להורה באמצעות מוסד האימוץ אינה דורשת הכרעה.
העתירה התקבלה באופן חלקי במישור המנהלי, בקביעה שיש אפשרות לסטות מכלל הפרש הגיל המרבי.
הסמכות לעשות כן אינה בידי העמותות הפרטיות אלא בידי ועדת הערר הסטטוטורית הפועלת לפי סעיף 36א לחוק האימוץ.
הוועדה מחויבת לנהוג בהגינות, סבירות ומידתיות, וכי עמדה השוללת לחלוטין שיקול דעת לחריגה מכלל הפרש הגיל המרבי באימוץ בין ארצי, אינה מקיימת אמות מידה אלו.
בסוף שנת 1987 החלה האינתיפאדה הראשונה אשר התרבו בה הפגנות, יידוי אבנים, בקבוקי תבערה, שימוש בנשק חם וקר לעבר כוחות הביטחון הישראלים ואזרחים ישראלים ביהודה ושומרון וחבל עזה.
במהלך פעילות כוחות הביטחון נגרמו נזקי גוף ורכוש לתושבי האזור המעורבים והבלתי מעורבים בהפרות הסדר והביטחון.
תושבי האזור הנפגעים מפעולות כוחות הביטחון הגישו תביעות רבות נגד מדינת ישראל בבתי המשפט בישראל בגין פעילות רשלנית או זדונית של כוחותיה וזאת מכוח דין הנזיקין הישראלי.
התביעות הנזיקיות שהוגשו במהלך האינתיפאדה עוררו שאלות לגבי חסינותה של המדינה המעוגנת בסעיף 5 לחוק הנזיקים האזרחיים אשר פוטר את מדינת ישראל מאחריות בנזקים שנגרמים ממעשה שנעשה במהלך פעולה מלחמתית של צבא הגנה לישראל.
בעקבות הפרשה עוררה הצעת חוק לטיפול בתביעות נגד כוחות הביטחון ביהודה ושומרון וחבל עזה, התשנ"ז 1997 אשר לא עברה ולא צלחה להרחיב את פירוש פעולה מלחמתית המוגדרת בחוק בכך שתכלול לחימה בטרור או מניעתו, שמירה על הביטחון ומניעת פעולת איבה או התקוממות אשר מסכנת חיי אדם.
צמצום אחריות המדינה – תיקון מס' 4
חסימת תביעות פלסטינים – תיקון מס' 7
נקבע סייג לחסימת תביעות הפלסטינים בשטח שהוכרז עליו כאזור עימות בכך ששר הביטחון מוסמך למנות ועדה שמוסמכת לאשר תשלום לפנים משורת הדין.
בתאריך 11 באוקטובר 2002, בעת שעברו שני כלי רכב של צבא הגנה לישראל באזור שכם נורו יריות מתוכם לעבר ביתה של גב' שאדן חג'לה אשר נהרגה ונפצע בעלה ובנה.
בהסתמך על תיקון מס' 7, שר הביטחון הכריז על אזור שכם כאזור עימות בכל התקופה מחודש יוני 2001 ועד סוף מרץ 2003 דבר אשר חסם את משפחת חג'לה לתבוע פיצויים בגין הנזק שנגרם להם.
חוקי היסוד חלים על הפגיעות הנובעות מתיקון מס' 7 לחוק הנזיקים האזרחיים וזאת משום שהתיקון שולל זכויות בישראל עצמה ובבתי המשפט שלה, הוא חל על ישראלים ופלסטינים הנמצאים תחת תפיסה ישראלית ורשויות השלטון לרבות חיילים מחויבים בהגנה על זכויות האדם המוגנים בחוקי היסוד של מדינת ישראל.
תכלית חקיקת תיקון מס' 7 לחוק הנזיקים האזרחיים היא הקלה על המדינה מהתמודדות בפני תביעות נזיקיות וחיסכון כלכלי למדינה בעת תשלום פיצויים לנפגעים.
תכלית זו אינה עומדת בתנאי פסקת ההגבלה של חוקי היסוד וזאת משום שהגשמתה פוגעת באופן בלתי מידתי בזכויות האדם המוגנים בחוק יסוד כבוד האדם וחירותו אשר מוענקות לישראלים ולפלסטינים תושבי אזור העימות ומחייבות את רשיות השלטון הישראלי.
האינתיפאדה השנייה היא מלחמה יום יומית נגד אזרחי מדינת ישראל ותושבי יהודה ושומרון וחבל עזה.
מדינת ישראל פועלת באזורי הרשות הפלסטינית ונלחמת בטרור ומחויבת לעיתים לפעול באזורים מיושבים לפגיעה במחבלים שמסתתרים בתוך אוכלוסיית תושבים.
תושבים בלתי מעורבים בפעילות טרור תובעים את מדינת ישראל בנזקיהם בהתאם לדין הנזיקין.
השופט אהרן ברק קבע כי:
חוקתיותו של החוק נמדדת על ידי בחינת מידת פגיעת התיקון בזכויות האדם המוגנים בחוק יסוד כבוד האדם וחירותו ובחינת האם החוק הישראלי חל בשטחים שנמצאים מחוץ למדינת ישראל.
פגיעה בזכות הקניינית בחוק יסוד כבוד האדם וחירותו בהתאם לפסיקת בית המשפט העליון בפרשת בנק המזרחי המאוחד ופגיעה בזכויות הניזוק לחיים, לחירות, לכבוד ופרטיות אשר מעוגנות בדיני הנזיקין בישראל.
החוק נותן פטור מלא מאחריות בנזיקין בתקופת עימות וגם בתקופת רגיעה או במהלך פעולות שיטוריות או בדיקה חבלנית וראוי לבדוק כל מקרה ומקרה באופן פרטני גם בפעולה לוחמתית על מנת להגשים את תכליתו של החוק באופן שפוגע פחות בזכויות החוקתיות.
מדינת ישראל משתחררת מאחריות בנזיקין במצבי המלחמה לרבות פעולות כוחות הביטחון בעת המלחמה באופן ישיר או עימותים עוינים בין הצבא לצבא אחר וזאת גם על פי המשפט האמריקאי והמשפט האנגלי.
השופטת דורית ביניש, השופטת אילה פרוקצ'יה, השופט אדמונד לוי, השופטת מרים נאור, השופט סלים ג'ובראן, השופטת אסתר חיות והשופט דוד חשין הסכימו עם דעתו של הנשיא בדימוס השופט אהרון ברק.
השופט אשר גרוניס הסכים עם דעתו של השופט אהרון ברק והוסיף כי:
חסינות המדינה מתביעות נזיקיות אינה גורפת במצבי מלחמה או רגיעה.
על כוחות הביטחון החובה להוכיח שהנזק נעשה לצורך הגנה על המדינה.
חסכון התביעות הנזיקיות נגד המדינה בבתי משפט והתמודדות המדינה בהגנה על פעולת כוחות הביטחון המלחמתיות אינו שווה או מידתי לגודל הפגיעה בנפגעים קשות כתוצאה מהפעולות המלחמתיות.
בנוסף, בית המשפט העליון דחה את העתירה ככל שהיא נוגעת לסעיף 5ב לתיקון מס' 7 לחוק הנזיקים האזרחיים וקבע כי בתי המשפט יהיו רשאים בעתיד לדון בחוקתיות העדר אחריות המדינה מתשלום פיצויים ל"חבר בארגון טרור" או ל"נתין מדינת אויב" כשיובאו בפניהם תביעות בנושא זה.
עדאלה וארגוני זכויות אדם ראו בתיקון מס' 8 כחוק אינתיפאדה 2 אשר גורם לצירוף מדינת ישראל לרשימת המדינות המצורעות, אשר מערכת המשפט שלהן אינה מגינה על זכויות אדם שתוצאתו עלולה להיות מבול של תביעות בחו"ל נגד חיילים וקצינים בצבא הישראלי.
בג"ץ 2599/00 יתד – עמותת הורים לילדי תסמונת דאון נ' משרד החינוך שניתן ב-14 באוגוסט 2002 והמוכר כבג"ץ יתד הוא עתירה שהוגשה על ידי עמותה של הורים לילדים עם תסמונת דאון בנוגע להקצאת תקציב לילדי החינוך המיוחד המשולבים בבתי ספר רגילים.
בית המשפט בהרכב של השופטת דליה דורנר, השופט אדמונד לוי והשופט תיאודור אור קיבל את העתירה ברוב דעות וקבע כי הזכות לחינוך חינם והזכות לשוויון בחינוך הוכרו כזכויות יסוד במשפט הישראלי והבין-לאומי כאשר הזכות לחינוך מיוחד היא חלק אינטגרלי של הזכות לחינוך וכוללת בתוכה גם את אוכלוסיית בעלי הצרכים המיוחדים.
חשיבותו של פסק הדין היה במתן הוראה מפורשת למדינה ולמשרד החינוך להקצות משאבים כספיים לצורך השמת ילדי החינוך המיוחד בבתי ספר רגילים.
לאחר מתן פסק הדין תוקן החוק במסגרתו נוסף פרק ד1 שכותרתו "שילוב ילדים בעל צרכים מיוחדים בחינוך הרגיל" שהסדיר סוגיה זו.
אף שעתירה זו התקבלה כבר בחודש אוגוסט 2002 והחוק תוקן, העדר יישומו ברוח פסק הדין והחוק הביא להגשת עתירות נוספות ולהגברת המודעות הציבורית שסללה הקמת מספר ועדות ציבוריות.
הוועדות הוקמו במטרה לבדוק את היקף יישום החוק במערכת החינוך המיוחד וכן את ביצוע העברת התקציבים בפועל כפי שהורה בית משפט וכפי שנקבע בחוק המתוקן.
חינוך מיוחד הוא חינוך הניתן על ידי המדינה מתוקף אחריותה לחינוך ילדים במערכת החינוך ובמיוחד בעלי צרכים מיוחדים ולקויות הפוגעות בתפקודם באופן משמעותי.
תפקיד המדינה לקדם ולפתח את כישוריהם, להקנות להם ידע ומיומנות, זאת כדי לשלבם ככל האפשר בחברה ובקהילה ובעולם העבודה.
החוק קובע עוד כי ועדת ההשמה תעניק קדימות להשמת ילד עם צרכים מיוחדים במוסד חינוך רגיל וזאת כדי שיפיק את התועלת המקסימלית מבחינה לימודית וחברתית.
עם זאת, הקביעה באשר לגורם המממן את החינוך בבית ספר רגיל נוגע לשיקול דעתה של ועדת ההשמה והמלצותיה.
לאחר כניסת חוק חינוך מיוחד לתוקף מינה שר החינוך יוסי שריד ועדה ציבורית – ועדת מרגלית.
מטרת הוועדה הייתה בחינת דרכי מימושו של החוק במערכת החינוך וביצועו בפועל.
עמותת יתד הוקמה על ידי קבוצת הורים לילדי תסמונת דאון בתחילת שנות ה-80 במטרה לפעול לקידום זכויות ילדים ובוגרים הלוקים בתסמונת דאון בכל תחומי החיים.
אחת ממטרותיה העיקריות של העמותה היא שילדים ומתבגרים עם תסמונת דאון יוכלו להשתלב בחיי הקהילה והחברה כאחד האדם.
הקשיים הכלכליים של הורים אלו לממן חינוך ילדיהם בעלי הצרכים המיוחדים במסגרת החינוך הרגיל לא הותירו בפניהם ברירה אלא להשאירם בבתי ספר לחינוך מיוחד.
מצב זה הוביל ליצירת פערים והבדלים בתוך אוכלוסיית הלוקים בתסמונת ובכך נסללה הדרך להגשת עתירה זו.
תכליתו ופרשנותו של חוק לחינוך מיוחד מחייבים הטלת חובה ואחריות מלאה של המדינה לממן, לתקצב ולספק חינוך חינם לילדים בעלי צרכים מיוחדים ללא קשר לסוג וזהות המוסד החינוכי בו הם לומדים.
חובה זו של המדינה חלה על כל המשפחות שיש להם ילדים בחינוך המיוחד ללא קשר למצבם ויכולתם הכלכלית מבית.
מדינת ישראל באמצעות משרד החינוך פוגעת בזכות היסוד לחינוך ואף פוגעת בזכות היסוד לשוויון בחינוך בכך שהיא מפלה בין הורים אשר ילדיהם לומדים בבתי ספר לחינוך מיוחד להורים אשר ילדיהם משולבים בבתי ספר רגילים.
הפרת זכות השוויון פוגעת בתלמידים שיכולים להשתלב במערכת החינוך הרגילה ובסיכוי וההזדמנות השווה להתקדם ולפתח כישוריהם בחברה.
קיימת חשיבות רבה לשילוב ילדים בעלי צרכים מיוחדים במוסדות חינוך רגילים.
עם זאת הוראות החוק ופרשנותו מאפשרות מתן חינוך מיוחד חינם רק במסגרת בתי ספר לחינוך מיוחד.
שילוב ילדים במסגרת מערכת בתי הספר הרגילים הוא בסמכות ועדת ההשמה אשר תפקידה הוא להמליץ ולקבוע מי מהתלמידים ישולב בבתי ספר רגילים ומה הוא גובה והיקף מימונם במסגרת זו.
הקצאת מימון לחינוך הילדים המשולבים בבתי ספר רגילים כפוף למגבלות התקציב של המדינה ולמשאבים הקיימים המוגבלים.
לפיכך אין להתערב בהחלטה זו שהיא בסמכות משרד החינוך והמדינה.
בית המשפט קבע כי לילדים בעלי צרכים מיוחדים זכות יסוד לחינוך חינם וזכות לשוויון מהותי בחינוך בכל גוף חינוכי בו הם מתחנכים.
שוני והבחנה בהיקף השירותים והכספים הניתנים לילדים בעלי צרכים על פי זהות המוסד בו הם מתחנכים עשויים להתפרש כאפליה והשפלה.
כמו כן הורה בית המשפט העליון למדינה להיערך להעברת מימון כספי ומשאבים ונוספים לילדי החינוך המיוחד המשולבים וזאת כבר בשנת הלימודים הקרובה (לאחר מתן פסק הדין) ובהדרגה בשנים הבאות.
זכות היסוד לחינוך היא זכות עצמאית השואבת כוחה מהחוק והמשפט הישראליים.
הזכות לחינוך מיוחד נגזרת מן הזכות לחינוך.
זכות זו תואמת את נורמות המשפט הבין-לאומי והאמנות הבין-לאומיות שישראל מחויבת להן מתוקף חברותה בהן.
זכות זו לחינוך מושרשת גם בערכי היהדות.
הענקת חינוך חינם לכל הילדים בעלי צרכים מיוחדים מבטא את הזכות לשוויון מהותי וזאת ללא הבדל מה הוא זהות המוסד החינוכי בו הם מתחנכים או יכולתם הכלכלית מבית.
אפליה במתן חינוך חינם לקבוצות שונות על רקע השתייכות קבוצתית נפרדת ושלילת הזדמנות למיצוי הפוטנציאל מקבוצה אחת עשויה להוות פגיעה בשוויון ואף השפלה כמובנו בחוק היסוד לכבוד האדם וחירותו.
עם זאת פגיעה בשוויון בין שתי קבוצות מסיבות שונות כגון סיבות תקציביות לא תהווה בהכרח השפלה ופגיעה בזכות החוקתית לכבוד האדם.
השאלה האם הזכות לחינוך כזכות חוקתית כלולה בזכות לכבוד בהתאם לחוק-יסוד כבוד האדם וחירותו טרם הוכרעה בפסיקה בישראל ושאלה זו נשארה פתוחה לדיון בעתיד, עת יונח מקרה מתאים בפני בית המשפט.
בבואו של בית המשפט לפרש סעיפי חוק עם חסר ולאקונה הוא יבצע זאת בהתאם לערכי השיטה בישראל, זכויות השוויון, החינוך, הנורמות והאמנות הבין-לאומיות.
פרשנות ראויה לחוק חינוך מיוחד מטילה חובה מלאה על המדינה לממן חינוכם של ילדים בעלי צרכים מיוחדים ששובצו בבתי ספר רגילים וזאת בשל עקרונות הזכויות לחינוך ושוויון.
קיום החוק בצורה שוויונית מחייבת הכנסת שינויים בתקציב המדינה והקצאת כספים ייחודיים לטובת ילדי החינוך המיוחד המשולבים בבתי ספר רגילים.
בביצוע שינויים תקציביים אלו מוטל הכרח על המדינה להיערך מערכתית הן בטווח הקצר והן בטווח הרחוק.
פסק דין זה הוביל לתיקון חוק החינוך המיוחד במסגרתו נוסף פרק ד1 שכותרתו "שילוב ילד בעל צרכים מיוחדים בחינוך הרגיל".
התיקון חייב את המדינה לממן את חינוכם של הילדים בעלי הצרכים המיוחדים שנמצאו מתאימים לשילוב.
עוד נקבע בסעיף 20 ג לחוק כי שר החינוך בהסכמת שר האוצר, יקבע תוכנית לשילוב ילדים בעלי צרכים מיוחדים במוסדות חינוך רגילים; אשר גם תכלול את אופן הקצאת המשאבים למוסדות החינוך הרגילים.
התיקון קבע כי התוקף יוחל משנת הלימודים תשס"ד (בתאריך 31 אוגוסט 2003).
למרות תיקון החקיקה, נדרש בית משפט לדון בנושא זה מספר פעמים בשל הגשת עתירות נוספות שטענו כי המדינה ומשרד החינוך לא מקיימים את החוק.
לאחר הגשת העתירות מינתה שרת החינוך, יולי תמיר, ועדה ציבורית לבחינת מדיניות משרד החינוך בתחומי החינוך המיוחד והשילוב, וכן ההשלכות על תקציב משרד החינוך והמדינה.
השופטת (בדימוס) דליה דורנר מונתה יושבת ראש הוועדה.
בינואר 2009 פרסמה ועדת דורנר את המלצותיה המנחות את משרד החינוך לבצע שינויים מהותיים במתכונת שבה הוא מספק שירותי חינוך לילדים בעלי הצרכים המיוחדים בישראל.
כמו כן קבעה הוועדה כי הקצאה תקציבית לכל ילד תוענק על בסיס הערכת תפקודו ולא רק על רקע הלקות ממנה הוא סובל.
לאחר פרסום ההמלצות, מינה שר החינוך, גדעון סער, ועדה נוספת לבחינת ישימותן של המלצות דו"ח דורנר בראשות המנכ"לית היוצאת של משרד החינוך, שלומית עמיחי.
לצד פעילות המדינה המשיכו הארגונים החברתיים העוסקים בנושא זה בפעילותם להגברת המודעות לסוגיית חינוך הילדים בעלי הצרכים המיוחדים.
פעילותם הופנתה גם למישור הפרלמנטרי.
ועדת ביקורת המדינה שדנה בעניין זה המליצה למשרד החינוך להתחיל להתניע מהלך מיידי של שיתוף פעולה עם הארגונים החברתיים ליישום דו"ח דורנר.
לאחר דיון זה הציג משרד החינוך את לוחות הזמנים המשוער לפיו פריסה ארצית וביצוע מלא של דו"ח דורנר הושלם בשנת 2018 (תשע"ח) ויחיל את בתי הספר היסודיים וחטיבות הביניים.
סוגיה זו הגיעה גם לשולחנו של מבקר המדינה שהקדיש בדו"ח לשנת 2012 פרק מיוחד לנושא אי יישום דו"ח דורנר ואופן שילוב תלמידים בעלי צרכים מיוחדים במוסדות החינוך הרגיל.
הדו"ח קובע עוד כי הנטל הכספי של השילוב מוסיף, כפי שהיה בעבר, להיות על כתפי משפחות הילדים בעלי הצרכים המיוחדים.
במסקנתו מציין המבקר כי התופעה שעליה הצביע בג"ץ באשר לחוסר שוויון בהקצאת המשאבים בין התלמידים במסגרות החינוך המיוחד לתלמידים המשולבים בחינוך הרגיל – שרירה וקיימת.
אף שחלף זמן רב מאז תוקן חוק החינוך המיוחד ומאז אמר בית המשפט את דברו, ומונו מספר ועדות ציבוריות לבחינת נושא זה לרבות בדיקת מבקר המדינה, עדיין לא מומש בשלמותו העיקרון לשילוב ילד בעל צרכים מיוחדים בחינוך הרגיל, וזאת בדגש על הקצאת משאבים וכספים מספיקים להגשמת מדיניות זה בפועל.
עם זאת פסק הדין מהווה זרקור להפניית תשומת לבו של המחוקק לחשיבות שילובם של בעלי הצרכים המיוחדים במערכת החינוך הרגילה גם אם לשילוב זה השלכות תקציביות.
פסק דין זה גרם לשינוי חקיקה והיווה צוהר להנעת תהליך (אשר עודנו בהתהוות נכון לשנת 2015)
הצפוי לסלול שינוי במבנה מערכת החינוך בכללותה ובחינוך המיוחד בפרט בכל הנוגע להעברת תקציבים ויישום שילוב במערכת החינוך הכללית בישראל.
בג"ץ 606/93 קידום יזמות ומו"לות נגד רשות השידור ואחרים שניתן בחודש ינואר 1994, המוכר בשם בג"ץ לך תצטיין, היא עתירה שהוגשה לבג"ץ על ידי חברת קידום כנגד החלטה לפסול את תשדיר הפרסום שהשתמש במשחק מילים המרמז על גידוף שגור.
בית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ קבע כי הביטוי המסחרי נכלל בזכות לחופש הביטוי המהווה תנאי הכרחי לקיום הליך דמוקרטי ולשמירת זכויות יסוד.
חשיבותו של בג"ץ זה בהיותו תקדים להרחבת ההגנה של חופש הביטוי גם על דעות מרגיזות ואף פוגעות בתשדירי פרסומת, באמצעות הרדיו והטלוויזיה.
חברת "קידום" עוסקת בהכשרת תלמידים לבחינות בגרות ולבחינות פסיכומטריות הדרושות לקבלה למוסדות להשכלה גבוהה.
במודעת הפרסום של החברה בעיתונים ובשלטי חוצות, וגם בספרים שהוציאה לאור מופיעות המילים "קידום: לך תצטיין", כסיסמה להפצת מסר הצטיינות.
המילים המשמשות את הסיסמה מזכירות את הביטוי "לך תזדיין", גידוף השגור על לשונם של בני נוער ומבוגרים.
חופש הביטוי נקבע כזכות יסוד עילאית במשפט החוקתי בישראל, אף על פי שאינו מופיע בחקיקה.
חופש הביטוי הוא "זכות שלילית", המחייבת את המדינה להימנע מלהגביל את חופש הביטוי של הפרט.
חופש הביטוי אינו מוחלט: חופש הביטוי מוגבל כאשר הוא מתנגש בזכויות אחרות ואינטרסים אחרים.
התנגשות חופש הביטוי בזכויות אחרות כגון זכות לפרטיות ולכבוד, נקראת התנגשות אופקית.
התנגשות בין חופש הביטוי לאינטרסים, כמו אינטרס הציבור, נקראת התנגשות אנכית, למשל התנגשות בין חופש הביטוי לבין ביטחון הציבור.
לחופש הביטוי בנושאים פוליטיים ניתנת הגנה מאוד רחבה, מאחר שהוא מגשים את זכות האזרחים להשפיע על מהלך חייהם, בעוד חופש הביטוי המסחרי מגשים אינטרסים מסחריים מסוג של קניין, שלהם מקום משני בערכי היסוד של השיטה הדמוקרטית.
העותרת, חברת קידום, טענה כי חופש הביטוי וחופש העיסוק חלים גם על תשדירי פרסומת ורשות השידור התעלמה מעקרונות יסוד אלה.
לדעת העותרת הסיסמה "לך תצטיין" מעבירה לצעירים את מסר ההצטיינות באסוציאציה הומוריסטית, אין בה פגיעה ב"טעם הטוב" המצדיקה פסילה של הסיסמה ולכן החלטת רשות השידור חורגת מתחום הסבירות.
מנהל הרדיו פסל לשידור את המילים "לך תצטיין", בהסתמכו על סעיף 6 לתקנון שידורי הפרסומת שהוצא על ידי רשות השידור המסמיך אותו לפסול תשדיר שאינו עומד באמת מידה של "טעם טוב".
לפי התקנון אפשר לפסול תשדירי פרסום שאינם עומדים בקריטוריונים שנקבעו בו, ואין להתערב בשיקול הדעת, כל עוד הוא בתנאי הסבירות.
התקנון, המהווה בסיס להתקשרות החוזית בין רשות השידור למפרסמים, מגביל את הפרסום לתשדירים ב"טעם הטוב", והסיסמה "לך תצטיין" מעוררת קונוטציה לקללה הגסה "לך תזדיין", ולפיכך נפסל.
המאזינים הם "קהל שבוי" שאינו יכול להימנע משמיעת פרסומות המשודרות בצמידות לתוכניות פסקי ד, גם כאשר הפרסומת וולגרית ואינה נעימה לאוזן.
המבחנים להגבלת חופש הביטוי כפי שנקבעו בפסיקה, אינם חלים על פרסומת מסחרית מאחר שתחולתו של חופש הביטוי על פרסומת מסחרית היא מזערית.
תשדיר פרסום נבדל משידורי יצירות בעלות תוכן מיני.
יצירות אלה מוגנות על ידי חופש הביטוי והיצירה של האמנים, ורק קהל מעוניין מאזין להן.
השופטת דליה דורנר קובעת כי רשות השידור לא נתנה דעתה לזכות חופש הביטוי של חברת קידום, ולא עשתה איזון בין הזכות לחופש הביטוי לבין פגיעה ברגשות המאזינים.
השופטת מפרטת את התנאים לפגיעה בחופש הביטוי שיש לו מעמד של "זכות עילאית", בהתנגשות בין זכויות מתחרות: הסמכה מפורשת של המחוקק הראשי; ההסתברות כי הערך המתנגש בחופש הביטוי ייפגע כתוצאה מהפעלת חופש הביטוי מגיעה, למצער, לדרגה של ודאות קרובה או, לעיתים, אפשרות סבירה; הפגיעה בערך המתנגש היא קשה וממשית.
חופש הביטוי הוא תנאי הכרחי לקיומו של ההליך הדמוקרטי ולשמירתן של זכויות היסוד האחרות, וחשיבותו היא בהבעת דעות, אף אם הן מרגיזות ופוגעות.
פרסומת היא ביטוי מסחרי וחלק אינטגרלי מחופש הביטוי, הביטוי המסחרי הוא ממרכיבי המסחר החופשי המאפיין משטר דמוקרטי.
תשדיר פרסום שאינו פוגע בוודאות קרובה ברגשות הציבור, וכשעוצמתו אינה ממשית, אין הצדקה לפסילתו.
"טוב הטעם" משקף הסכמה כללית ואין להביא בחשבון רגשות של מיעוט או רגשות של מיעוט קיצוני.
מאחר שלדעת דורנר אין "בתשתית העובדתית יסוד אובייקטיבי לפגיעה קשה ברגשות", היא מקבלת את העתירה.
השופט גבריאל בך מצטרף לדעת השופטת דורנר שיש להתערב בשיקול הדעת של רשות השידור מאחר שאינו מוצא סיבה סבירה לפסילת תשדיר הפרסום המגביל את חופש הביטוי הבסיסי של חברת קידום.
באשר להחלת מבחן לבדיקת הוודאות סבור השופט בך שיש להתייחס אף בעת המיעוט וברגשותיו, אבל לא במקרה זה, בו נעשה שימוש בגימיק פרסומי, אשר אצל רוב המאזינים יעלה חיוך קל.
השופט מישאל חשין קובע שאין מקום להתערב בהחלטתו של מנהל הרדיו לפסול את תשדיר הפרסום.
על רשות השידור מוטלות חובות על פי חוק, ולפיהן יש להגן על המאזינים שהם כשבויים בידי הרדיו, מפני פרסומת מסחרית הפוגעת בטעם הטוב.
קללות וביטויים וולגריים כמו "לך תצטיין" יוצרים זילות ואינם ראויים להגנה.
לדעתו, המילים "לך תצטיין" אינן ראויות להגנה של חופש הביטוי, והעיסוק בהן פעוט וקל ערך הגוזל מזמנו של בית המשפט.
החלטת בג"ץ בפרשת קידום על מעמדו העדיף של הביטוי המסחרי שימשה בסיס להחלטות בעתירות נוספות כנגד פסילת תשדירי פרסום שכבר לא היה בהם קונוטציה וולגרית, אלא עברו לניבול פה גס, ובהמשך גם רימוזים מיניים.
בנימוקים לפסילת תשדיר הפרסום "לא כל תאילנדית חמה ומוכנה תוך ארבע דקות" טענה הרשות השנייה, בהסתמך על כלל 3 לכללי הרשות, שמילים אלו פוגעים ברגשות הציבור, בטעם הטוב ובכבוד האישה.
פסק הדין בעתירה, שהגישה חברת נטו, ניתן על ידי נשיא בית המשפט העליון אהרון ברק, בהסכמת חבריו להרכב.
גם בעניין זה, קבע בג"ץ כי רק בנסיבות של פגיעה חמורה ומשמעותית ברגשות ניתן יהיה לפגוע ביטוי המסחרי, עם זאת הגבלה על הביטוי המסחרי חיבת להיות "מידתית", כלומר ברמה פחותה, כדי להסיר את הפגם שבפרסום.
בג"ץ מצא כי המילים "לא כל תאילנדית חמה ומוכנה בתוך ארבע דקות", בהקשר בו הן מופיעות בפרסומת, הן היתוליות.
בג"ץ לא מצא פגיעה בטעם הטוב במידה המצדיקה את פסילת הפרסומת וגם לא פגיעה ברגשות הציבור.
אף על פי שהרשות החליטה לפסול את התשדיר אחרי ששודר למעלה מחמישים פעם, לא הוצגו נתונים להצדקת ההחלטה.
לדעת בג"ץ התעקשות הרשות לבטל דווקא פרסומת זו היא קיצונית ופוגעת בחופש הביטוי של חברת נטו העותרת.
החלטת זו של בג"ץ שימשה בסיס לתביעת נזיקין בגין התרשלות נגד הרשות השנייה, במסגרתה תבעה חברת נטו פיצוי כספי עבור הפסדים שנגרמו לה.
בית משפט השלום קיבל את התביעה אך ערעור לבית המשפט המחוזי התקבל בדעת רוב.
נקבע בדעת רוב כי הרשות פעלה באופן תקין בהחלטתה הערכית בפסילת הפרסומת, ודחה את טענת הרשלנות.
הצדדים עתרו לבית המשפט העליון שדחה את בקשת חברת נטו לערעור נוסף ב"גלגול שלישי" וסמך ידו על החלטת בית המשפט המחוזי.
להכרעה בעניין תביעה נזיקית כנגד החלטת רשות השידור יש חשיבות רבה: מצד אחד חוזר וקובע בית המשפט העליון כי לחופש הביטוי המסחרי יש הגנה אותה אפשר להגביל רק בהתקיים ודאות קרובה לפגיעה חמורה באינטרסים ציבוריים, ובמובן זה יש זהות בין חופש הביטוי המסחרי לחופש הביטוי הפוליטי.
הפסיקה גם מהווה תקדים לפעולתם של רשויות ציבוריות אחרות.
בג"ץ 7245/10 עדאלה - המרכז המשפטי לזכויות המיעוט הערבי בישראל נגד משרד הרווחה, ניתן ב-4 ביוני 2013 העתירה הוגשה לבג"ץ על ידי ארגון עדאלה.
העתירה מופנית נגד חוקיות תיקון מס' 113 לחוק הביטוח הלאומי, התשנ"ה – 1995 הקובע, בין היתר, כי אם ילד אינו מקבל חיסון בהתאם לתוכנית החיסונים של משרד הבריאות, פוחתת קצבת הילדים לאותו ילד בסכומים גבוהים, עד כדי 60% מסכום הקצבה.
העתירה נדחתה, שכן הוחלט פה אחד על ידי השופטות כי הפגיעה בקצבת הילדים עומדת בתנאי פסקת ההגבלה.
חשיבותה של פסיקה זו היא בדיון החוקתי בדבר הזכיות לשויון הכלולות בחוק היסוד: כבוד אדם וחירותו.
עדאלה – המרכז המשפטי לזכויות המיעוט הערבי בישראל
עדאלה הוא ארגון זכויות אדם בלתי תלוי, הרשום בישראל כעמותה ללא מטרות רווח.
הארגון נוסד ב-1996 ועוסק בהגנה על זכויות האדם של הפלסטינים הערבים אזרחי ישראל ועל זכויותיהם של הפלסטינים בשטחי מדינת ישראל.
עדאלה פועל להשגת זכויות אישיות וקולקטיביות למיעוט הערבי הפלסטיני בישראל בתחומים הבאים: זכויות בקרקע ובתכנון; זכויות פוליטיות ואזרחיות; זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות; וזכויות אסירים.
בנוסף הארגון מגן על זכויות האדם של הפלסטינים החיים תחת הכיבוש, בהתבסס על המשפט הבין-לאומי ההומניטרי והמשפט הבין-לאומי לזכויות אדם.
רבים מאנשי עדאלה זוהו בעבר עם מפלגת בל"ד מייסד "עדאלה" ומנכ"ל הארגון (נכון ל-2009) הוא עו"ד חסן ג'בארין, שאת ראשית דרכו המקצועית עשה במחלקה המשפטית של האגודה לזכויות האזרח בישראל.
פסק הדין עוסק בנושא מתן חיסונים בקרב הבדואים בנגב.
90.4% מהילדים הבדואים בנגב מקבלים את כל מנות החיסונים השגרתיים המומלצים על ידי משרד הבריאות בתוכנית חיסוני השגרה בילדות המוקדמת.
כתוצאה מקבלת החיסונים, משנת 1999 לא התקבלו דיווחים על מקרי תחלואה בחצבת, חזרת, אדמת, דיפתריה (קרמת), טטנוס (פלצת), ודלקת כבד B בקרב בדואים מתחת לגיל 5 שנים.
משנת 2011 התקבלו דיווחים על מקרים ספורים בלבד של דלקת קרום המוח ואלח דם שנגרמו על ידי Haemophilus influenzae מזן b (בממוצע 1.2 לשנה).
כמו כן, משנת 2001 אובחנו מקרים בודדים של דלקת נגיפית A עקב הכנסת החיסון נגד המחלה לשגרת החיסונים הניתנים בתחנות טיפת חלב ברחבי המדינה ב-1998; ועדיין מאובחנים מדי פעם מקרים מעטים של שעלת בקרב ילדים בדואים (בממוצע 7.3 לשנה).
הבדואים בישראל נחלקים לשתי קבוצות עיקריות:
הבדואים בנגב (כ-220,000 נפש בשנת 2013), בהם יש נוודים למחצה ותושבי כפרים בלתי מוכרים ועיירות.
הבדואים בצפון, המתגוררים בכפרים ובעיירות רובם ככולם (כ-60,000 נפש בשנת 2004).
בנוסף לשתי קבוצות אלה, מתגוררים מעט בדואים במקומות נוספים ברחבי הארץ, בין היתר ניתן למצוא ריכוזים של בדואים בחלק מהערים המעורבות (לוד, רמלה וחיפה).
בסך הכול מהווים הבדואים כ-3.5% מאוכלוסיית ישראל.
כך למשל, לא הועלתה ולא הוצגה תופעת אי חיסון הילדים הערבים הבדואים בנגב בפני חברי הכנסת שאישרו את תיקוני החקיקה הנדונים.
הוריהם של אלפי הילדים האלה מגישים עתירות בפני בג"ץ כדי לחייב את משרד הבריאות להקים מרפאות אם וילד לחיסוני ילדיהם.
הרשויות מסרבות להיעתר לכך, וזאת על אף ההמלצות הרבות בנושא.
בכך, התיקון הנדון פוגע במשפחות עניות אלה באופן הקיצוני ביותר עד כדי כך שהוא אף לא מספק להם את האמצעים הסבירים המאפשרים הימלטות מפני פגיעתו הקיצונית של התיקון הנדון.
אם מחדל הרשויות בהקמת מרפאות אם וילד פוגע בבריאותם של הילדים, אז התיקון הנדון גורם לכך שילדים שלא נהנים מהזכות לבריאות יסבלו מחוסר ביטחון סוציאלי-כלכלי.
חוק הביטוח הלאומי והפסיקה העליונה קובעים באופן מפורש כי קצבת ילדים שייכת לילדים עצמם למרות העברתה בפועל אל הורה הילד.
לא במקרה, קובע חוק הביטוח הלאומי המתבסס על רציונל זה כי קצבת הילדים תשולם ללא קשר עם איזה הורה הילד חי ומתגורר, והיא תשולם בין אם ההורה חי או מת, ביו אם מדובר בהורה טבעי, מאמץ או אפוטרופוס שנתמנה כדין.
חוק זה גם מציין מפורשות שהקצבה תשולם לפי עקרון טובת הילד אשר מחייבת לפעמים "לשלם את הקצבה להורה שני שאינו בר הקצבה" והוא גם מחייב תשלומי קצבה לילדים גם כאשר הילדים הם מנישואים פוליגמיים.
סעיפי התיקון הנדונים, פוגעים בזכויות הילדים, בשוויון בין הילדים, בזכות הקנין ובזכות לביטחון סוציאלי.
ראשית כל, תיקוני החקיקה הנדונים פוגעים בזכויות הילדים כקטוגריית זכויות נפרדת החוסה תחת עקרונות הזכות לכבוד ולשוויון.
"זכויות ילדים" הוכרו כקטגוריית זכויות הן בחקיקה, הן בפסיקה והן באמנה הבין-לאומית לזכויות הילד.
לפי קטגוריה זו, לא פוגעים בזכויות ילדים לביטחון סוציאלי, לחינוך ולהתפתחות על בסיס מעשיהם של אחרים.
זוהי תמציתו של עקרון העל המושרש מזה שנים בפסיקה והידוע לכל: עקרון טובת הילד.
לכן, לא פוגעים בקצבת הילד גם אם הורהו לא שולח אותו לחינוך חובה, ולא מקצצים בקצבה אם הורהו של הילד הוא גנב, סוחר סמים, סוחר בבני אדם, עבריין נמלט ועוד.
המעמד של קטגוריית "זכויות הילדים" בהקשר זה הוא דומה למעמד של זכויות אחרות כגון זכויות נשים.
בדומה לכך, חוק הביטוח הלאומי לא מתנה ולא פוגע בביטוח אמהות (מענקי אשפוז או מענקי לידה) על בסיס התנהגותה של האישה, ולא מפלה בין אישה נורמטיבית ובין זו שלא.
לכן, תיקוני החקיקה הנדונים פוגעים גם בעקרון השוויון בין הילדים.
ההבחנה בין ילד זכאי לקצבה מלאה לבין ילד שיזכה לקצבה מופחתת על בסיס מעשיהם של אחרים, ובמקרה זה, החיסון או העדרו, היא אבחנה לא רלוונטית לצורך תשלומי הקצבה.
בפרקים שידונו בפגיעה בזכויות יסוד, העותרים יוכיחו שלא רק שהתוצאה של תיקוני החקיקה תפגע בשוויון בין ילדים ממשפחות עשירות לילדים ממשפחות עניות אלא הם ייצרו ילדים עניים חדשים.
אין מחלוקת על נקודת המוצא לפיה, חיסוני ילדים היא לתכלית טובה והם דווקא טוענים כי עידוד חיסונם ונקיטת אמצעים פוזיטיביים למען השמירה על בריאותם של הילדים היא חובה המוטלת על הרשויות לפי עקרונות זכויות הילדים.
עם זאת, תכליתו של התיקון הנדון שישיג תכלית הפוכה, אינה ראויה.
תיקוני חקיקה שמתקבלים ללא בדיקה עניינית, ללא דיון כלשהו וכאשר כל מטרתו היא קיומו של הסכם קואליציוני, הפוגע ללא הצדקה בזכויות ילדים, מבחין בין ילד עני וילד עשיר, בין ילד שאמצעי החיסון זמינים להורהו לבין ילד שהוריו לא נהנים מזמינות זו.
תיקון כזה הוא תיקון ללא תכלית ראויה.
האמצעי שנבחר, הפחתת הקצבה בגלל אי חיסון ילדים, הוא אמצעי גורף וקיצוני.
בפרק שהתמקד במבחן השני של מבחן המידתיות הציגו העותרים, בין היתר, את מקרה הילדים הבדואים וההשלכות הקיצוניות של תיקוני החקיקה על זכויותיהם.
כמו כן, התיקון הנדון לא מקיים את תנאי המבחן השלישי של מבחן המידתיות שעניינו בבחינת תועלת מול הנזק.
האינטרס הציבורי והערכים הדמוקרטים אוסרים על פגיעה בילדים על לא עוול בכפם; אינם מצדיקים הענשת ילדים בשל אי חיסונם על ידי הוריהם; אינם מצדיקים התרת פגיעה שכזו כאשר הנזק שנגרם לילדים הוא עצום ואף בלתי הפיך, ואף מעמיק את הפערים החברתיים-כלכליים בין הילדים.
ערכים אלה מתנגשים חזיתית עם התוצאה אליה מוביל התיקון הנדון ולפיה: ילדים נולדים כלא שווים.
המדינה טוענת, כי תיקוני החקיקה הנדונים יפחיתו מאחוז הילדים הלא מחוסנים ובכך יקדמו את טובת הילדים ולכן הם מקיימים את תנאי המבחן הראשון של מבחן המידתיות: מבחן הקשר הרציונלי.
לפי היגיונו של הטוען, ניתן גם להפחית את קצבת הילדים באחוזים נוספים באם הילדים לא משתלבים במערכת חינוך חובה, וזאת למען ההגנה על חינוכם של הילדים ועידוד הוריהם שידאגו לחינוכם.
אולם, ולפי הפסיקה, מבחן הקשר הרציונלי אינו מבחן של קשר סיבתי טכני בין אמצעי לתכלית, אלא הדגש במבחן זה הוא על היותו של הקשר רציונלי, היינו קשר שלא נוקט באמצעי שרירותי, בלתי הוגן או מחוסר היגיון.
המדינה מפרטים את הליכי החקיקה, שהחלו ביוזמתו של מנכ"ל משרד הבריאות, וכללו עבודת הכנה ובחינת תשתית נתונים בישראל ובעולם.
לאחר מכן הופץ תזכיר חוק נפרד, בשונה מההליך הרגיל לחקיקת חוק ההסדרים, וזאת על מנת לאפשר בחינה פרטנית של העניין.
התזכיר נידון הן במשרדי הממשלה השונים, הן בוועדת הכספים של הכנסת, ואף נשמעו עמדות חולקות.
המדינה מציינים כי במקביל הוחלט על הפסקת גביית אגרת טיפת חלב, על מנת לא ליצור חסם כלכלי להתחסנות.
כן עמדו המדינה על הפעולות שבוצעו על ידי משרדי הממשלה לצורך יישומו של החוק, כולל הגברת הנגישות לתחנות טיפת חלב וכן הגברת המודעות לתיקון לחוק הביטוח הלאומי.
נקודת המוצא היא כי בית המשפט לא ייטה להתערב במדיניות חברתית-כלכלית שמעוגנת בחקיקה ראשית של הכנסת.
הליך החקיקה נעשה באופן תקין ואין הוא מקים עילה להתערבות בית המשפט.
התיקון אינו פוגע בזכויות חוקתיות.
באשר לפגיעה בזכויות הילדים, הקצבה אינה זכות ישירה של הילד, כי אם זכותו של ההורה הבאה לסייע לו בכלכלת התא המשפחתי.
העובדה שגובה קצבת הילדים תלוי במיקומו של הילד במשפחה תומכת, כך נטען, במסקנה זו.
אף ברמה המעשית, ההורים הם אלו המחליטים על השימוש בקצבאות, ואין הם מחויבים להפנותו למטרות הנוגעות ישירות לילדים.
לטענתם, אף אם היה מדובר בקצבה השייכת לילדים הרי שאין כל הלכה הקובעת זכות קניינית למקבלי הקצבאות בגמלאות.
התיקון אף אינו פוגע בזכות החוקתית לקיום מינימלי בכבוד.
לשיטתם, אין מקום להנחה כי כל שינוי בשיעור הזכאות של הקצבאות מהווה פגיעה בזכות חוקתית.
הם מפנים להלכה הקובעת כי מערך הזכויות הסוציאליות אינו בהכרח משקף את גדריה של הזכות לביטחון סוציאלי ברמה החוקתית.
יתרה מכך, בענייננו מדובר בהפחתת קצבאות המקבילה בעיקרה לתוספת לקצבאות שניתנה בתיקון, ולפיכך אין בסיס לטענה כי התיקון יפגע בזכות לקיום מינימלי בכבוד.
באשר לפגיעה בשוויון טוענים המשיבים כי התיקון מעגן נורמה שוויונית המבקשת לתמרץ פרטים לנקוט בפעולה שהיא רצויה ביותר בראייה חברתית ובריאותית, ואין לומר כי היא מהווה משום נורמה מפלה.
בידיו של כל הורה לדאוג כי ילדו יקבל חיסון, ובמקרה כזה לא תופחת קצבת הילדים.
מכל מקום, נטען כי לא מדובר בפגיעה בשוויון ברמה החוקתית, דהיינו פגיעה הקשורה קשר ענייני הדוק להיבטים של כבוד האדם כזכות חוקתית.
באשר לטענה לאפליה תוצאתית על בסיס לאום טוענים המשיבים כי הנתונים מצביעים על שיעור התחסנות דומה במגזר היהודי ובמגזר הערבי, כאשר בתוך המגזר הערבי יש שיעור התחסנות נמוך מעט מזה של המגזר הבדואי.
המשיבים מודים כי אחוז ההתחסנות בכפרים הבלתי מוכרים בנגב נמוך יותר, אך סבורים כי ביישובים אלה רמת הנגישות כיום לתחנות טיפת חלב, לאחר שבוצעו ומבוצעות פעולות שונות, היא סבירה והולמת.
לבסוף טוענים המשיבים כי התיקון אף אינו פוגע בזכות חוקתית לאוטונומיה ולהורות.
לטענתם, עמדתו המקצועית של משרד הבריאות המבוססת על הגישה הרווחת בעולם הרפואה היא כי חיסונים הם אמצעי רצוי, יעיל ובטוח למניעת תחלואה.
לטענתם, העובדה כי קיימת מחלוקת מקצועית בעניין אינה עילה להתערבותו של בית המשפט בחקיקה ראשית.
כן טוענים הם שהחוק אינו כופה על הורים לחסן את ילדיהם, אלא אך מייצר תמריץ כלכלי למתן החיסון.
מכל מקום אין מדובר, כך נטען, בפגיעה שעוצמתה עולה כדי פגיעה בזכות חוקתית.
המשיבים סבורים כי התיקון מקדם היבטים אחרים של כבוד האדם, כך שאין מקום לקביעה לפיה השורה התחתונה היא פוגענית.
גם אם יקבע שנפגעת זכות חוקתית, הרי שהפגיעה נעשתה כדין והיא עומדת בתנאי פסקת ההגבלה.
הם מציינים כי תכלית התיקון היא הגנה על הילדים תוך הבטחת בריאותם והבטחת טובתם ודאגה לבריאות הציבור ככלל.
מדובר, לטענתם, בתכלית ראויה ההולמת את ערכיה של מדינת ישראל.
כמו כן, טוענים הם, שאין מדובר במטרה זרה וחיצונית לחוק הביטוח הלאומי.
עוד לטענתם עומד התיקון בשלושת מבחני המידתיות.
ניסיון במדינות אחרות מבסס את הקשר האפקטיבי בין תמריץ כלכלי לבין התנהלות הורים בקשר לילדיהם, לרבות העלאה בשיעורי החיסונים.
באשר למבחן האמצעי שפגיעתו פחותה מודים המשיבים כי קיימות חלופות אחרות על מנת לתמרץ חיסון ילדים.
עם זאת, לטענתם, האמצעי שנבחר על ידי המחוקק אינו חורג ממתחם האמצעים המידתיים.
הם מוסיפים כי המדינה רשאית להתערב בהסדרים והכוונת התנהגות מקום בו מדובר במצרך ציבורי היוצר "כשל שוק" בפעולתם של אזרחים הנסמכים כל אחד על התחסנותו של אחר.
לבסוף טוענים הם כי מתקיימת גם דרישת המידתיות במובנה הצר.
זאת, נוכח האינטרס הציבורי המובהק בחיסון ילדים ובעמידה על רף חיסוני גבוה, מצד אחד, ובהתחשב בהיות הפגיעה מוגבלת ומידתית, בשים לב לתנאים ולמגבלות שנקבעו בחקיקה לעניין הפחתת הקצבה, מצד שני.
ההתייחסות באופן פרטני לסוגיית השלכות התיקון על הילדים בפזורה הבדואית.
לטענתם, לאחר פעולות שנעשו מטעם המשיבים קיימת כרגע נגישות סבירה והולמת של האוכלוסייה הבדואית לתחנות טיפת חלב.
כמו כן הם מציינים כי אחוז ההתחסנות באוכלוסייה הבדואית הרשומה בטיפות חלב לחיסון ה-MMRV גבוה יותר משיעור ההתחסנות לחיסון זה במגזר היהודי.
שלוש שופטות ההרכב הגיעו אל התוצאה, לפיה יש לדחות את העתירה, אולם, נימוקיהן היו שונים, כפי שיפורט להלן:
השופטת עדנה ארבל קבעה כי, שלילת הזכות (המשפטית) לקצבת ילדים מהורים שבחרו שילדם לא יחוסן פוגעת בזכותם של הורים אלה לשוויון.
הטעם לכך הוא שטעם זה לשלילת הזכות לקצבה הוא "זר" להסדר של הענקת קצבאות ילדים אוניברסליות.
לשיטתה, תוספות והתניות למתן הקצבה שאינן קשורות באופן ישיר לתכלית הסוציאלית שבבסיס חוק הביטוח הלאומי הן פגיעה בזכות לשוויון.
השופטת דפנה ברק-ארז קבעה כי קביעה של התניות או סנקציות בגין התנהגות ההורים הקשורה ישירות לטיפול בילדים אינה שיקול זר להסדר בדבר קצבאות ילדים, שכן תכליתה של הקצבה היא תכלית רחבה של חתירה לקידום רווחתם של הילדים, ובכלל זה הגנה על בריאותם בדרך של חיסונם.
אולם, היא הסכימה שבכל זאת נגרמת כאן פגיעה בזכות החוקתית לשוויון.
מאחר שהתיקון משליך על החלטות המבטאות את אוטונומית הרצון של ההורים באשר לגידול ילדיהם, הרי שגם אם התיקון אינו פוגע באוטונומית הרצון, העובדה שביסוד ההבחנה עומדת בחירה אוטונומית של הפרטים הנוגעים בדבר מצדיקה לקבוע כי התיקון פוגע בשוויון, באופן שמחייב לבחון האם הוא עומד בתנאיה של פסקת ההגבלה.
עולה השאלה ההתניה של זכויות משפטיות או זכויות חוקתיות, להכרעה בשאלה זו יש נפקות של ממש לגבי המשך הליך הבחינה החוקתי, מאחר שלא הרי התניית האמצעי המשפטי להגשמת הזכות החוקתית כהרי התניית הזכות החוקתית עצמה.
אכן, ללא אמצעים משפטיים להגשמתה של הזכות החוקתית, עלולה הזכות להיוותר כקליפה נורמטיבית ריקה מתוכן.
בהחלט ייתכנו מצבים, שבהם התניה או שלילה של האמצעי להגשמת הזכות החוקתית יעלו כדי פגיעה בזכות עצמה.
אולם, זאת יש לבחון בכל מקרה ומקרה.
ניתן לדמות את הדברים לבניין בן שתי קומות: בקומה העליונה מצויה הזכות החוקתית עצמה; בקומה התחתונה מצויים האמצעים להגשמתה.
פגיעה קשה מדי, אם על דרך ההתניה ואם בדרכים אחרות, ביסודות הקומה התחתונה יובילו אף לפגיעה בקומה העליונה – היא קומת הזכות החוקתית ויערערו את ההגנה עליה.
השאלה היא אפוא האם עלה בידי העותרים להוכיח כי התניית הזכאות לקצבאות ילדים עולה כדי פגיעה בזכות חוקתית.
דוגמאות נוספות הממחישות את חשיבותה של הבחנה זו ואת נפקותה ניתן למצוא בפסיקה שנדרשה לבחינת הפגיעה בזכות הגישה לערכאות.
כך, למשל, נפסק כי אין לאדם זכות מוקנית לממש את זכות הגישה לערכאות באמצעות הליך דיוני מסוים, ורק באמצעותו; ועל כן, הגבלת היכולת להגיש תובענה ייצוגית אינה עולה בהכרח כדי פגיעה בזכות הגישה לערכאות.
השופטת אסתר חיות קבלה את עמדת חברותה לעניין התוצאה הסופית לחוקיות התיקון ואולם בדעת יחיד נמקה את החלטת באופן שונה.
קבעה השופטת כי אין כאן כלל פגיעה בזכות לשוויון, לאור כך שמדובר בסנקציה על התנהגות בלתי ראויה הרלוונטית להקשר שלשמו ניתנת קצבת הילדים.
במילים אחרות טוענת השופטת חיות כי היה צריך לנהוג ב"דרך המלך" הסטטוטורית ולהסדיר בדבר חקיקה אחד שלם את סוגיית החיסון כולה.
בהקשר זה לא למותר לציין כי אילו היה מוטל, למשל, איסור פלילי על הימנעות מחיסון ילדים, לא ניתן היה במצב החוקי דהיום לגבות קנסות שהוטלו בגינו מתוך קצבאות הילדים שכן קצבאות הביטוח הלאומי אינן ניתנות לעיקול.
הזכות לקצבאות ילדים היא זכות סוציאלית מרכזית ובסיסית והדבר קיבל ביטוי הן בטענות העותרים והן בדיוני ועדת הכספים של הכנסת.
מסיבות אלה ומסיבות נוספות שניתן להעלות בהקשר זה, טוענת כי היה ראוי לשקול שימוש באמצעים אחרים לקידום המטרה הראויה של עידוד חיסונים לילדים, למשל בדרך של מתן תמריץ כלכלי חיובי למחסנים או לחלופין שימוש בסנקציות.
הבחינה החוקתית של התיקון לחוק הביטוח הלאומי העלתה כי התיקון אמנם פוגע בזכות לשוויון המעוגנת בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, אך פגיעה זו עומדת בכל תנאיה של פסקת ההגבלה, המכילה ארבעה תנאים שרק בהתקיימותם במצטבר תימנע אי חוקתיותו של החוק הפוגע.
התנאי הראשון הוא כי הפגיעה בזכות האדם נעשתה בחוק או לפי חוק ומכוח הסמכה מפורשת בו.
התנאי השני הוא כי החוק הפוגע הולם את ערכיה של מדינת ישראל.
התנאי השלישי הוא כי החוק הפוגע נועד לתכלית ראויה.
התנאי הרביעי הוא כי החוק פוגע בזכות במידה שאינה עולה על הנדרש.
אין מחלוקת כי התנאי הראשון מתקיים.
לפיכך נותר לבחון את התקיימותה של תכלית ראויה ואת מבחן המידתיות.
לכך אוסיף עוד כי תכליתו של התיקון אף מביאה לידי ביטוי את עיקרון הערבות ההדדית.
שאלה נפרדת היא האם היה ניתן לראות בעידוד ההתחסנות תכלית ראויה אם היה מדובר בטובת הילדים שטרם התחסנו בלבד.
עם זאת, התכלית אינה עוסקת רק בטובת הילדים שלא חוסנו או שהוריהם אינם מתכוונים לחסנם, אלא בטובת אוכלוסייה רחבה יותר, כפי שתואר לעיל.
לאי התחסנות אותם ילדים עלולה להיות השפעה לא רק על בריאותם וחייהם, אלא על בריאותה וחייה של אוכלוסייה רחבה יותר.
עיקרון הערבות ההדדית לצד התכליות האמורות מצדיק לראות בתכלית התיקון תכלית ראויה.
יש להעיר כי עיקרון זה אינו זר לחוק הביטוח הלאומי, אלא כפי שהזכרתי כבר עומד בבסיסו, אם כי בהקשר שונה.
המסקנה היא, אם כן, כי תנאי התכלית הראויה מתקיים.
כל שנותר הוא לבדוק האם הפגיעה עומדת במבחן המידתיות של פסקת ההגבלה.
הקביעה כי תכלית החוק הפוגע היא ראויה אין משמעה כי כל האמצעים להשגתה כשרים הם.
המטרה אינה מקדשת לעולם את האמצעים (עניין יקותיאלי, פסקה 47 לפסק דינה של הנשיאה ביניש).
לשם כך נוצר מבחן המידתיות.
המבחן נחלק לשלושה מבחני משנה שעל שלושתם להתקיים על מנת שיקבע כי הפגיעה היא מידתית.
מבחן המשנה הראשון הוא "מבחן ההתאמה" או "מבחן הקשר הרציונלי".
בהתאם למבחן זה נדרש קשר של התאמה בין האמצעי למטרה.
מבחן המשנה השני הוא מבחן האמצעי שפגיעתו פחותה.
לפי מבחן זה על המחוקק לבחור באמצעי שמשיג את התכלית החקיקתית ואשר פגיעתו בזכות האדם היא הפחותה.
מבחן המשנה השלישי הוא מבחן המידתיות במובן הצר.
הוא בוחן את היחס הראוי בין התועלת הצומחת מהשגת התכלית הראויה לבין היקף הפגיעה בזכות החוקתית.
לכן נוצר איזון ראוי עם זכויות ואינטרסים אחרים.
משכך מדובר בתיקון מידתי ואין מקום להתערבותו של בית משפט זה.
בית המשפט אינו בוחן מה היה עושה הוא בנעליו של המחוקק ומה היו העדפותיו באותו עניין, אלא רק בודק האם בחירתו של המחוקק נופלת למתחם המידתיות הנתון למחוקק.
מרבית ההפחתה בקצבאות הילדים תיעשה במקביל להעלאה (שנערכה בקצבאות במסגרת התיקון.
כמו כן עמדתי על החשיבות המיוחסת להתחסנות הילדים, לא רק עבור בריאותם של הילדים עצמם, אלא גם לבריאות הסביבה, הציבור והכלל.
המסקנה אליה הגיעו השופטות, כי הפגיעה הנגרמת כתוצאה מהתיקון עומדת בתנאי פסקת ההגבלה, ומכאן כי דין העתירה להידחות.
ארגון עדאלה, המועצה לשלום הילד והעמותה למידע על חיסונים עתרו לבג"ץ נגד ההחלטה, בטענה כי היא אינה חוקתית.
הכולל סעיף שמתנה קבלת קצבאות ילדים בחיסון ילדים.
בסעיף, שנחתם בעקבות דרישה של הליכוד ובצמוד להעלאת קצבאות הילדים, נכתב: "משרד הבריאות יקבע נהלים לגבי חיוב קבלת חיסונים הנדרשים לילדים.
חוק הביטוח הלאומי יתוקן וייקבע בו כי לא יינתנו קצבאות ילדים במקרים שבהם הורה מסרב כי ילדיו יקבלו את החיסונים".
בעקבות הסכם שנחתם בין יהדות התורה לליכוד נקבע כי יקודם חוק חדש שיסדיר את נושא החיסונים כפי שתכננו בעבר.
בג"ץ 5771/12 ליאת משה ודנה גליסקו נגד הוועדה לאישור הסכמים לנשיאת עוברים ואחרים הוא פסק דין שניתן בשנת 2013 בבית המשפט העליון בשבתו כבית משפט גבוה לצדק וידוע בכינויו בג"ץ ליאת משה.
בנות זוג עתרו לבג"ץ בבקשה כי יותר להן להביא ילד משותף לעולם בהפריה חוץ גופית-הדדית, כלומר לאפשר לאחת לתרום ביצית לבת זוגה כך שאחת מהן תהא האם הביולוגית אשר תישא את העובר ותלד את התינוק, והאחרת, תורמת הביצית, תהיה "האם הגנטית", כך שבדרך זו התינוק יהיה קשור לשתיהן "גנטית-ביולוגית".
בנות הזוג בקשו לבצע את ההפריה ושתילת הביצית המופרית בישראל אך סורבו.
הן ביססו עתירתן על זכותן החוקית לשוויון, לאוטונומיה על גופן, לחיי משפחה ולהורות גנטית.
בית המשפט העליון ברוב דחוק (4:3) דחה עתירתן בקובעו כי המתווה החוקי הקיים בישראל נכון לשנת 2013 אוסר ביצוע הפעולות המבוקשות על ידן בארץ ויש צורך בשינוי חקיקה ראשית לשם הגשמת בקשתן.
בית המשפט קיבל את הצעת המדינה, שהוגשה במהלך העתירה, ולפיה הליך השתילה של הביצית יבוצע מחוץ לישראל וקבע כי בנסיבות הקיימות הפתרון שהוצע על ידי המדינה הוא מידתי וראוי.
הזכות להורות ולחיי משפחה הן זכויות בסיסיות חוקתיות.
התפתחות טכניקות להפריה והולדה פתחו בפני קהלים מגוונים אפשרויות רבות להביא צאצא לעולם ובכך לממש את זכותם.
בעקבות התפתחות והשתנות תפישות חברתיות גם התא המשפחתי הגרעיני קבל פנים חדשות, שלא היו מקובלות בעבר (משפחה חד-הורית, זוגיות חד-מינית).
ההתפתחות החברתית והטכנולוגית המהירה מחד, ומאידך ההסדר החוקי הקיים, יוצרים מתח מתמיד הדורש הסדרה והתאמה ומעמיד לפתחו של בית המשפט אתגרים חדשים.
המצב החוקי בישראל משתנה ומתהווה בעקבות ההתפתחות הטכנולוגית ולאחר מקרים המהווים "זרז" לשינוי והתאמת החקיקה הראשית וחקיקת משנה.
התקנות והחוקים העוסקים באופן ישיר בטכנולוגיות מתקדמות להבאת ילדים לעולם הם תקנות בריאות העם, חוק הסכמים לנשיאת עוברים וחוק תרומת ביציות.
בנוסף, קיימים מצבים בהם בתי המשפט נתקלים בסוגיות מורכבות בתחום תרומות הזרע והביצית להן המחוקק לא נתן דעתו ועל בית משפט לפסוק בדרך ההיקש מחוקים דומים.
תקנות בריאות העם הותקנו בשנת 1987 וקבעו את הקריטריונים ואופן ההפריה החוץ גופית.
מכוח התקנות ובעקבות חוות דעת של היועץ המשפטי לממשלה נקבע כי אין מניעה לבצע ההפריה בין בנות זוג וניתן לראות בהן "תא משפחתי" העונה לקריטריונים המנויים בתקנות בריאות העם כך שניתן להפרות ביצית של בת זוג ולהשתילה בגופה של זוגתה ובלבד וקיימת בעיית בריאות בתא המשפחתי.
עד שנת 2010 ניתן אישור לבנות זוג להביא לעולם תינוק משותף בדרך זו של הפריית ביצית האחת ושתילת הביצית המופרית בגופה של בת הזוג, במקרים המתאימים והבאים בגדר התקנות.