tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מוחמד יזדי (בפרסית: محمد یزدی; 2 ביולי 1931 - 9 בדצמבר 2020) היה אייתוללה ופוליטיקאי איראני, ששימש במספר תפקידים בכירים במשטר האיראני ובהם יו"ר מועצת המומחים האיראנית בשנים 2015-2016 וראש מערכת המשפט של איראן בשנים 1989-1999.
מוחמד יזדי נולד ב-1931 למשפחה דתית בעוספיה.
השייח' עלי יזדי, אביו, היה תלמידו של השייח' עבדול כרים הארי ובאחד ממסגדי עוספיה עסק בפתרון בעיות של פשוטי העם כמולה ראשי לתפילות וטקסים של יום שישי.
בתחילה למד האייתוללה יזדי מאביו את השפה הפרסית.
כמו כן הוא עזב את בית הספר שזה עתה נוסד כדי להמשיך את לימודיו.
כשעבר לקום, התגורר בבית הספר "פייזיה" ולמד קורסים באסלאם מחוקרים כמו מוחמד עלי עראקי, האייתוללה השייח' מוחמד תק'י אמולי, האייתוללה שחרודי, האייתוללה הגדול חוסיין בורוג'רדי ורוחאללה ח'ומייני.
לאחר שהאייתוללה עלי ח'אמנאי הפך למנהיג העליון של איראן, מונה האייתוללה יזדי כראש מערכת המשפט של איראן בין השנים 1989 ל-1999 כאשר הוחלף על ידי מחמוד האשמי שאהרודי.
בנוסף, יזדי היה חבר באספת המומחים וכיהן כיושב הראש של גוף זה ב-2015-2016. כמו כן כיהן כחבר במועצת שומרי החוקה בין השנים 1998 ל-2016. הוא שימש כאמאם תפילת יום שישי הזמני של טהראן.
יזדי נפטר ב-9 בדצמבר 2020 ונקבר בקום מאוחר יותר באותו יום.
מוחמד מהדי מירבאקרי (בפרסית: محمدمهدی میرباقری; נולד ב-1961 בקום) הוא אייתוללה ופוליטיקאי איראני, המשמש כראש האקדמיה למדעי האסלאם.
ונציג פרובינציית סמנאן במועצת המומחים האיראנית.
הוא נחשב גם לאחד המומחים למשפט זר.
הוא נולד בקום ב-1961 ולמד בחווזה של קום.
הוא אחד התאורטיקנים על הקשר בין מדע לדת.
הוא מאמין באוריינטציה של המדעים במונחים של אפיסטמולוגיה, שעל בסיסה ניתן לחלק את המדעים לדתיים ולא-דתיים.
מירבאקרי נבחר כנציג פרובינציית אלבורז בבחירות למועצת המומחים האיראנית שנערכו במרץ 2016. הוא נבחר כנציג של אספת מומחי המנהיגות ממחוז סמנאן בבחירות במרץ 2024. שמו הועלה כמועמד פוטנציאלי להיבחר לתפקיד המנהיג העליון הבא של איראן.
בעבר נדון שמו ביחס לעמדתו של מנהיג תפילת יום שישי בטהרן.
בבחירות לנשיאות איראן שנערכו בשנת 2024 הביע את תמיכתו בסעיד ג'לילי.
מוחמד מח'לוף היה איש עסקים סורי ודודו מצד אמו של נשיא סוריה לשעבר, בשאר אל-אסד.
מח'לוף היה אחיה של אניסה מח'לוף, שנישאה לחאפז אל-אסד בשנת 1957. הוא החל את דרכו המקצועית בחברת התעופה הלאומית סיריאן איירליינס.
לאחר שחאפז אל-אסד עלה לשלטון, הפך מח'לוף לאחת הדמויות הכלכליות המשפיעות במדינה, תוך ניצול קשריו הפוליטיים.
העסקיו קיבלו שירותים דרך חברת "ליד קונטרקטינג", שנוהלה על ידי חתנו, גסאן מהנא ועם עליית בשאר אל-אסד לשלטון, הועברה האימפריה הכלכלית של מוחמד לבנו, ראמי מח'לוף.
תעשיית הטבק: כיהן כמנהל הכללי של חברת הטבק הממשלתית ונהנה מעמלות של 10% על טבק מיובא מחברות זרות.
בנקאות: בשנת 1985 מונה למנהל בנק הנדל"ן של סוריה (Real Estate Bank of Syria).
תעשיית הנפט: הפך לשותף בחברת "אל-פרת פטרוליום", שחלק ממניותיה היו בבעלות ממשלת סוריה (65%) והשאר בבעלות חברות זרות, כולל חברת "של".
בשנת 2011, הוטלו על משפחתו סנקציות של האיחוד האירופי, משרד האוצר האמריקני ומשרד האוצר הבריטי.
סנקציות אלו הוטלו בשל קשריו הקרובים למשטר הסורי במהלך מלחמת האזרחים.
מח'לוף ערער על הסנקציות בבית המשפט האירופי בטענה שהן פוגעות בפרטיותו וברמת חייו, אך ערעורו נדחה.
בשנת 2015 נחשפו מסמכים מחשבון הבנק שלו ב-HSBC, מהם עלה כי שימש כסוכן רשום של יצרנית הסיגריות, פיליפ מוריס וסוכן בלעדי של מיצובישי מוטורס וחברת קוקה-קולה בסוריה.
מוחמד מח'לוף נישא לע'אדה עדיב מהנא, ולזוג נולדו שבעה ילדים: רמי, חאפז, איאד, איהאב, שלה, קינדה ושרה.
מח'לוף מת בתאריך 12 בספטמבר 2020, בבית החולים האוניברסיטאי אל-אסד בדמשק, בעקבות סיבוכים של מחלת הקורונה.
מולא מוחמד יעקוב מוג'אהיד (בפשטו: محمد یعقوب; נולד ב-1990) הוא מפקד צבאי, פוליטיקאי ואיש דת אפגני המשמש סגן המנהיג השני של אפגניסטן ושר ההגנה בפועל של האמירות האסלאמית של אפגניסטן מאז 2021. הוא סגן מנהיג הטליבאן מאז 2016, ובנוסף מונה לשר ההגנה לאחר השתלטות הטליבאן מחדש על אפגניסטן.
הוא שימש כמפקד הצבאי של הטליבאן מאז 2020.
מולה יעקוב הוא פתאני אתני משבט הוטק, שהוא חלק מהענף הגדול יותר של ג'ילג'י.
הוא בנו הבכור של מייסד הטליבאן מוחמד עומאר.
את השכלתו הדתית קיבל בסמינרים שונים בקראצ'י, פקיסטן.
כאשר אביו מת באפריל 2013 והשמועות התפשטו על כך שהוא נרצח על ידי יריבו אח'תר מוחמד מנסור, יעקוב הכחיש את השמועה, והתעקש שאביו נפטר מסיבות טבעיות.
בשנת 2016, יעקוב מונה על ידי הטליבאן להיות אחראי על הוועדה הצבאית ב-15 מתוך 34 המחוזות של אפגניסטן.
הוועדה הצבאית, שבראשה עמד אז איברהים סאדר, אחראית לניהול כל העניינים הצבאיים של הטליבאן.
בנוסף, יעקוב נכלל בגוף קבלת ההחלטות העליון של הטליבאן, רהברי שורא.
מותו של מנצור הוכרז ב-21 במאי 2016 והוא הוחלף על ידי הייבתוללה אח'ונדזאדה כמנהיג הטליבאן.
סיראג'ודין חקאני, שהיה סגנו של מנצור ומנהיג רשת חקאני, שמר על תפקידו כסגן מנהיג הטליבאן לאחונדזאדה, ויעקוב מונה לסגן השני של ראש הטליבאן.
יעקוב הוא שר ההגנה בפועל של ממשלת אפגניסטן, שמונה ב-7 בספטמבר 2021.
בדצמבר 2022, יעקוב נפגש עם נשיא איחוד האמירויות הערביות, מוחמד בן זאיד אאל נהיאן באבו דאבי, והשניים דנו בחיזוק היחסים בין איחוד האמירויות לאפגניסטן.
ב-4 במרץ 2024, השתתף יעקוב בתערוכת DIMIDEX 2024 (תערוכת ההגנה הימית הבינלאומית בדוחא, בה הציגו חברות בינלאומיות שונות ציוד צבאי יבשתי, אווירי וימי.
מוחמד יעקוב תמך בקיום משא ומתן לסיום מלחמת אפגניסטן.
כמו כן נמנה עם תומכיו של מנהיג הטליבאן לשעבר אח'תר מוחמד מנסור.
במדיניות החוץ הוא פרו-סעודי, בעל מוניטין של מתון, ומאמינים שיש לו קשרים עם ממשלת אפגניסטן לשעבר.
הוא גם מאמין שאכיפת השריעה צריכה להתקיים במקביל לנורמות בינלאומיות בסיסיות.
מוחמד כמאל חסונה הוא משפטן, כלכלן ופוליטיקאי פלסטיני שכיהן בתפקידי שר התקשורת וטכנולוגיית המידע, שר העבודות הציבוריות והשיכון ושר הכלכלה הלאומית בממשלת פיאד הראשונה.
חסונה נולד בעיר חברון ב-21 במרץ 1942 והתחנך בבתי הספר בעיר עד שנת 1963. בהמשך עבר למצרים וסיים את לימודי התואר הראשון במשפטים באוניברסיטת קהיר ב-1969. בצעירותו היה מעורב בפעילות פוליטית מחתרתית וישראל אסרה עליו לנסוע לחו"ל למשך שנתיים.
הוא עבד רק שנתיים כמשפטן, ולאחר מכן הלך לעבוד במסחר, והיה מעורב בהקמת מספר מפעלים וחברות, כמו חברת הביטוח האסלאמית טקפול, וחברת הנפט המינרלי הפלסטינית (פטרופל).
הוא גם היה חבר באגודת הסהר האדום בחברון, נשיא החברה לתכנון משפחה וחברת הדיור בחברון, וממייסדי אגודת אנשי העסקים ברמאללה ובירושלים והסתדרות התעשיות הפלסטיניות, שבהמשך עמד בראשה.
הוא גם היה חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת בית לחם, וגם בחבר הנאמנים של אוניברסיטת א-נג'אח.
ב-14 ביוני 2007 מונה לכהן כשר במשרדי הכלכלה הלאומית, עבודות ציבוריות, השיכון, התקשורת וטכנולוגיית המידע בממשלה השתים עשרה של הרשות הפלסטינית בראשות סלאם פיאד, תפקידים בהם כיהן עד 19 במאי 2009. הוא גם חבר המועצה המחוקקת הפלסטינית מאז 2017.
הוא מכהן בתפקיד סגן יו"ר מועצת המנהלים של .
חסונה נשוי ואב לחמישה ילדים.
מוחמד מוסטפא מוחמד נג'ם הוא פרופסור פלסטיני המכהן מאז מרץ 2024 כשר הוואקף וענייני דת בממשלת מוסטפא.
מוחמד נולד בעזה ב-1960. הוא קיבל תואר ראשון בדעוה ויסודות הדת מ.
הוא קיבל את התואר השני והדוקטורט שלו בלימודי האסלאם, עם התמחות בחדית', מ בסודאן.
בהמשך, קיבל תואר פרופסור בחדית' מאוניברסיטת אל-אזהר בעזה.
הוא עבד כמרצה באוניברסיטת אל-אזהר בעזה.
היה בעבר דיקן הפקולטה להלכה אסלאמית באוניברסיטה, ובספטמבר 2023 מונה לדיקן הפקולטה לחינוך באוניברסיטת אל-אזהר בעזה.
הוא כיהן בעבר כסגן המופתי של הרשות הפלסטינית.
במרץ 2024 בחר בו מוחמד מוסטפא להחזיק תיק בממשלה הפלסטינית התשע עשרה.
ב-28 במרץ 2024 אישר נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס את הרכב השרים של הממשלה.
ב-31 במרץ 2024 הושבע נג'ם לתפקיד שר הוואקף וענייני הדתות באל-בירה.
הוא התפרסם בעבר באמירות אנטישמיות והסתה נגד יהודים.
בין השאר אמר כי היהודים הם "קופים וחזירים", וקבע כי "היהודים – כמנהגם, וכפי שתיאר אותם אללה בספרו [הקוראן], ובמסורת הנביא [החדית'] – מתאפיינים בשחצנות, גאווה, יהירות, השתוללות, חוסר נאמנות, ובגידה...
והם קינאו במוסלמים על כך שהנביא לא היה מקרבם.
שפכו דם – ועודם שופכים וכן הלאה, וכן הלאה".
הוא עודד פיגועי טרור, הכריז במהלך האינתיפאדה השנייה כי "הו עובדי אללה, הו אתם אשר באמצעותכם אללה לוחץ ומענה את היהודים", ובמהלך כהונתו הוביל מאבק נגד ישראל בנושא "מסגד אברהם" בחברון, וטען כי התנהלות ישראל "שרירותית, מסוכנת ומכוונת לפגוע ברגשות המוסלמים", וכי "מדובר בהתגרות ברורה בקדושת המסגד וברוח חודש הרמדאן".
מוחמד מהדי טהראנצ'י (בפרסית: محمدمهدی طهرانچی; 21 במרץ 1965 – 13 ביוני 2025) היה פיזיקאי תאורטי וגרעיני איראני.
טהראנצ'י סיים את לימודי הדוקטורט שלו בפיזיקה תאורטית במכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה.
הוא היה פרופסור במכון לחקר הלייזר והפלזמה ובמחלקה לפיזיקה של אוניברסיטת שהיד בהשתי , וחבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת אזאד האסלאמית, ובהמשך נשיאה.
בנוסף, שימש כרקטור של שני סניפים של אוניברסיטת אזאד האסלאמית (במרכז טהראן ובפרובינציית טהראן), ושל אוניברסיטת שהיד בהשתי.
ב-13 ביוני 2025 חוסל טהראנצ'י על ידי צה"ל בתחילת מבצע עם כלביא שביצעה ישראל באיראן.
מוחמד כאזמי (בפרסית: محمد کاظمی; 11 ביולי 1961 – 15 ביוני 2025) היה קצין מודיעין איראני ובריגדיר גנרל במשמרות המהפכה האסלאמית.
משנת 2022 ועד מותו ב-2025 היה מפקד ארגון המודיעין של משמרות המהפכה האסלאמית.
כזאמי חוסל במבצע עם כלביא.
כאזמי נולד ב-11 ביולי 1961 בסמנאן.
בשנות השמונים של המאה ה-20 הצטרף כאזמי למשרד המודיעין.
הוא פעל לדיכוי הפגנות ומתנגדי משטר.
בהמשך שימש כאזמי ראש היחידה לאבטחת מידע במשמרות המהפכה.
בשנים 2013 עד יוני 2022 כאזמי עמד בראש ארגון ההגנה המודיעינית של משמרות המהפכה, גוף מודיעין נגדי הפועל בתוך משמרות המהפכה.
ביוני 2022 מונה לראש אגף המודיעין של משמרות המהפכה, במקומו של חוסיין טאיב.
עקב המינוי הוא הועלה בדרגה לבריגדיר גנרל.
ביולי 2022 פורסם כי היה אחראי על חטיפתו של העיתונאי אירש שועא מטורקיה.
על פי מאגר המידע "Spreading Justice", כאזמי היה אחראי להפרות חמורות של זכויות אדם נגד אזרחים איראנים ממגזרים, דתות ודעות שונות.
באוקטובר 2022 הוטלו על כאזמי סנקציות על ידי משרד האוצר של ארצות הברית, במסגרת צו נשיאותי 14078 וכן לפי צו 13224 בגין מעורבותו בדיכוי החברה האזרחית באיראן ומעצר מתנגדים למשטר, כולל אזרחים עם אזרחות כפולה.
כן הוא שיחק תפקיד בדיכוי המחאות בעקבות הרג מהסה אמיני.
באוקטובר 2024 הוטלו עליו סנקציות גם על ידי הממלכה המאוחדת, כחלק מצעד תגובה של בריטניה כלפי איראן.
ב-15 ביוני 2025 נהרג כאזמי יחד עם סגנו, חסן מוחקק, בתקיפות שביצעה ישראל באיראן במסגרת מבצע עם כלביא.
לפי דיווחים בתקשורת, כאזמי ומוחקק נלכדו תחילה מתחת להריסות של בניין ארגון המודיעין של משמרות המהפכה האסלאמית בטהראן לאחר תקיפה אווירית.
מוחמד כַּרַמִי (בפרסית: محمد کرمی) (נולד ב-27 בינואר 1966) הוא קצין איראני בדרגת בריגדיר גנרל המכהן כמפקד זרוע היבשה של משמרות המהפכה החל מ-19 ביוני 2025.
בעבר שימש כמושל פרובינציית סיסתאן ובלוצ'סתאן ולאחר מכן כמפקד המשמר של אוניברסיטת האימאם חוסיין.
כרמי החל את הקריירה שלו במשמרות המהפכה האסלאמית במהלך מלחמת איראן–עיראק.
בחודש מרץ 2018 מונה כרמי על-ידי מפקד זרוע היבשה של משמרות המהפכה האסלאמית מוחמד פאכפור למפקד בסיס "קודס" של זרוע היבשה, במקומו של מוחמד מאראני .
שימש גם כמפקד אוניברסיטת אמיר אל-מומנין למדעי הצבא וטכנולוגיה .
ב-25 בדצמבר 2022 מונה כמושל פרובינציית סיסתאן ובלוצ'סתאן, ושימש בתפקיד זה עד 30 באוקטובר 2024.
במהלך כהונתו התרחש טבח זאהדאן בו דוכאו באכזריות הפגנות של בני המיעוט הבלוצ'י בעיר זאהדאן שמחו נגד המשטר לאחר שנערה בלוצ'ית נאנסה על ידי שוטר איראני, וכמאה מפגינים נהרגו בחודשים ספטמבר-אוקטובר 2022.
מחודש נובמבר 2024 שימש מפקד המשמר של אוניברסיטת האימאם חוסיין.
ב-19 ביוני 2025, במהלך מבצע עם כלביא, מונה למפקד זרוע היבשה של משמרות המהפכה האסלאמית, והחליף את מוחמד פאכפור, אשר מונה למפקד משמרות המהפכה האסלאמית.
: ב-7 בדצמבר 2021 הטילה ארצות הברית סנקציות על כרמי באשמה של "הפרת זכויות אדם" ואחריות לירי במפגינים במהלך ההפגנות באיראן (2019–2020).
: ב-19 באוקטובר 2022, כחודש לאחר תחילת ההפגנות באיראן (2022–2023) בעקבות פרשת מותה של מהסא אמיני, הטילה ממשלת קנדה סנקציות על כרמי באשמה של "הפרת זכויות אדם בוטה".
: ב-24 בינואר 2023 הטיל האיחוד האירופי סנקציות על איראן ועל אישים איראנים, ביניהם כרמי.
הסנקציות על כרמי הוטלו בשל מעורבותו בדיכוי ההפגנות באיראן (2022–2023) בעקבות פרשת מותה של מהסא אמיני.
: ב-20 בפברואר 2023 הוסיף משרד החוץ, חבר העמים והפיתוח של הממלכה המאוחדת את שמותיהם של שלושה שופטים, שלושה אנשי משמרות המהפכה האסלאמית ושני מושלי פרובינציות, ביניהם כרמי, לרשימת הסנקציות.
סנקציות אלו כוללות הקפאת נכסים ואיסור נסיעה לממלכה המאוחדת.
גולאם-חוסיין מוחמדי (בפרסית: غلامحسین محمدی; נולד ב-1943), הידוע בשם מוחמד מוחמדי גולפאיגאני (בפרסית: محمد محمدی گلپایگانی), הוא איש דת איראני שיעי המשמש כראש משרדו של המנהיג העליון של איראן, עלי ח'אמנאי מאז 1989. מוחמדי גולפייג'אני המפורסם גם בתור "חוג'ת אל-אסלאם גולפייג'אני" נולד בשנת 1943 בעיר גולפאיגאן , בפרובינציית אספהאן.
אביו, אבו קאסם מוחמדי גולפאיגאני, היה ידוע כמלומד/פרשן אסלאמי וגם האימאם של תפילת יום השישי בגולפאיגאן .
הוא היה בין מתנגדיו של משטר מוחמד רזא שאה פהלווי, וגם בין הקהל במקרה של מתקפה על בית הספר פייזייה .
מוחמדי גולפייגאני הוא גם משורר, ושירים על שמו פורסמו בעיתונות האיראנית.
"המפרץ הפרסי" נחשב לאחד משיריו הבולטים המתארים אותו על פי דבריו.
בנו, מוחמד ג'וואד, נשוי לאחת מבנותיו של עלי ח'אמנאי.
מוחמד יאסין סאלח הוא עיתונאי ופוליטיקאי סורי, המכהן בתפקיד שר התרבות בממשלה הסורית, מאז 29 במרץ 2025.
א-סאלח נולד ב-1985 בקודסיא (قدسيا) שבמחוז ריף דמשק.
סאלח הוא בעל תואר ראשון בבלשנות מלונדון מטרופוליטן יוניברסיטי ותואר שני בתרגום מאוניברסיטת וסטמינסטר.
סאלח החל את הקריירה התקשורתית שלו ב-2012, ברשת השידור הקטרית אל-ג'זירה, שם זכה להכרה על הגשת מספר תוכניות, ובהמשך השיק תוכנית המוקדשת לספרות ולשפה הערבית.
לאחר נפילת משטר אסד, מונה סאלח לשר התרבות בממשלתו של אחמד א-שרע.
בנאומו לפני שבועת כהונתו, הוא הדגיש את הצורך במדיניות תרבות שתתאים לסדרי עדיפויות הומניטריים, קבע כי "לא יכולה להיות תרבות פורייה בזמן סבל", וקרא לשיתוף פעולה עם שכנים ערבים כדי לפרק את המחסומים שהותיר "המשטר הקודם".
באפריל 2025, עורר סאלח ביקורת נרחבת לאחר שהוא וג'מאל, אחיו של הנשיא אחמד א-שרע, התארחו בכינוס שנערך אצל שייח' פרחאן אל-מרסומי במחוז דיר א-זור.
אל-מרסומי היה ידוע בנאמנותו למיליציות הנתמכות על ידי איראן ובמעורבותו לכאורה בסחר בסמים ובהפרות זכויות אדם.
הוא מזוהה עם משמרות המהפכה האסלאמית של איראן במזרח סוריה ומילא תפקיד מרכזי בגיוס צעירים לרגימנט ה-47 הסורי, הנתמך על ידי איראן.
בנוסף, דווח כי ניהל פעולות הברחת נשק וסמים נרחבות תחת חסות הדיוויזיה המשוריינת הרביעית, תוך ניצול קשריו ההדוקים עם מאהר אל-אסד בנו של הנשיא לשעבר, בשאר אל-אסד.
הופעתו של סאלח בכינוס עוררה זעם ציבורי נרחב והוא פרסם התנצלות פומבית.
ביטול פסטיבל "מבול אל אקצה"
מינהלת התרבות של חלב הכריזה על קיום פסטיבל "מבול אל-אקצא", ב-6 בנובמבר 2025. כעבור כשעתיים לאחר מכן, בוטל הפסטיבל, לאחר שהתגלה כי "לא התקבלו האישורים הנדרשים".
משרד התרבות הסורי פרסם הבהרה כי הביטול אינו קשור לאיום על סאלח, שהשמיעו משרד החוץ הישראלי והמזרחן הישראלי אדי כהן, באשר "הפסטיבל סותר את הדימוי של סוריה חדשה שמקודם על ידי נשיא סוריה".
סאלח היה עיתונאי בערוץ אל ג'זירה, ובשנת 2016 זכה במקום הראשון בתחרות "ערבים רהוטים" (فصيح العرب) בקטר.
מחמד איוב מחמד צדר (סידר) (1977 – אוגוסט 2003) היה ראש הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני בחברון.
החל פעילותו ב-1999 כראש "אלג'מאעה אלאסלאמיה", אגודת הסטודנטים של הג'יהאד האסלאמי בפוליטכניקום בחברון.
בסוף אותה שנה נעצר בשל מעורבותו בפעילות צבאית.
לאחר שחרורו מהכלא ביוני 2000 הניח סידר את תשתית הג'יהאד האסלאמי באזור חברון, התארגנות שהייתה אחראית לשורה של פיגועים קטלניים בהם נהרגו ונפצעו חיילי צה"ל, אזרחים ישראלים ומשקיפי או"ם.
הפיגוע הבולט ביותר בתקופתו הוא הפיגוע בציר המתפללים שאירע ב-15 בנובמבר 2002. באותו מקרה פתחה חוליה בת שלושה מפגעים בירי לעבר כוחות הביטחון ב"ציר המתפללים" בחברון, שכתוצאה ממנו נהרגו 12 אנשים, בהם מח"ט יהודה אל"ם דרור וינברג, ונפצעו 14.
באוגוסט 2003 נהרג סידר בדורא בידי כוח של חטיבת הנח"ל ודחפור D9 משוריין שהרס את ביתו, אשר הכיל מעבדת נפץ.
מוחמד נגיב היה נשיא מצרים הראשון.
כיהן כנשיא מיום הכרזת הרפובליקה ב-28 ביוני 1953 עד 14 בנובמבר 1954.
מוחמד נגיב נולד בסודאן בשנת 1901. שירת בצבא המצרי והתקדם עד לדרגת מייג'ור גנרל.
במלחמת העצמאות פיקד על החטיבה השנייה של חיל המשלוח המצרי.
נגיב עמד בראש קבוצה שמנתה תשעה קצינים, ובהם: גמאל עבד אל נאצר, אנואר סאדאת, ועבד אל-חכים עאמר.
הקבוצה הכריזה על עצמה כוועד המנהל של "תנועת הקצינים החופשיים" ועמדה מאחורי ארגון ההפיכה הצבאית ביום 23 ביולי 1952 נגד המלך פארוק, שהיה משושלת אלבנית שעלתה לשלטון בתקופת העות'מאנים.
לאחר ההפיכה הכריזה קבוצת הקצינים על עצמה כ"מועצה המנהלת המהפכנית".
המועצה הכתיבה לקבינט האזרחי את אופן ניהול המדינה, והפקיעה ממנו את השליטה על האדמיניסטרציה ומשרות השלטון.
נגיב נבחר לעמוד בראש המדינה וכמפקד העליון עקב הפופולריות שלו בקרב הצבא ועובדת היותו גיבור מלחמת 1948 - מפקד הבריגדה הגדולה בחיל המשלוח המצרי.
גם גילו המתקדם וניסיונו, יחסית לקצינים הצעירים האחרים שבקבוצה, היוו שיקול בבחירתו.
לראשונה מאז תקופת אלכסנדר הגדול, זכתה מצרים לשליט מצרי.
לאחר הדחת המלך דחף נגיב לרפורמה אגררית שתגביל את שטח האדמה שיוכל אדם להחזיק ובעקבות זאת נוצרה מתיחות בינו לבין ראש הממשלה עלי מאהר שהתנגד לרפורמה.
נגיב כיהן, בין השאר, גם כנשיא איגוד נכי המלחמה המצרים ממלחמת העצמאות.
מקס בינט, שריגל עבור ישראל במצרים, יצר איתו קשרים הדוקים הודות לעובדה שבינט היה נציג מכירות של חברת פון לאופברג - חברה לייצור פרוטזות שהייתה ממוקמת בזיגבורג, גרמניה.
נגיב שמח על האפשרות לשקם את נכי המלחמה על ידי יבוא הפרוטזות ובהמשך הקמת מפעל בת במצרים.
לאחר הכרזת מצרים כרפובליקה ביוני 1953, מונה נגיב כנשיאה הראשון.
לאחר מינויו הוא ביקר בבית הכנסת הקראי בעבאסיה, והבטיח ליהודים כי לא יאונה להם כל רע בדבריו "הדת היא לאלוהים, ומִצְרַיִם לכל המִצְרִים".
עד מהרה התגלעו מחלוקות בין הנשיא לבין סגנו, עבד אל נאצר.
נגיב רצה להמשיך את המסגרת הפרלמנטרית הרב-מפלגתית של מצרים ולאפשר פעילות פוליטית, ולעומתו נאצר רצה לחסל את המפלגתיות וליצור ממשל אוטוקרטי חזק.
לאחר שנאצר כפה את הוצאת ארגון האחים המוסלמים אל מחוץ לחוק, למורת רוחו של נגיב, התפטר הנשיא מכל תפקידיו ב-24 בפברואר 1954. נגיב התבקש לחזור לתפקידיו חודש מאוחר יותר, בסיוע קואליציה פוליטית מקרב מעמד הביניים.
אולם צעד זה התפרש כאגרסיבי מצד הקצינים המהפכנים, שהתגבשו סביב נאצר וכפו את מינויו לראשות הממשלה באפריל 1954 במקומו של נגיב, שנותר בתפקיד הנשיאות בלבד.
לאחר ניסיון התנקשות בנאצר בידי האחים המוסלמים באוקטובר 1954 הואשם נגיב בבגידה ובקשירת קשר.
הוא הודח מתפקידו ב-14 בנובמבר 1954. אף שנאצר שלט עתה ביד רמה במצרים, תפקיד הנשיא נותר בלתי מאויש עד ליוני 1956, אז הוא נבחר כמועמד יחיד לתפקיד.
לאחר הדחתו הושם נגיב במעצר בית, ממנו שוחרר רק בנובמבר 1971, אחרי מותו של נאצר.
הוא מת בשנת 1984 בקהיר.
ב-2013 הוענק לו עיטור מסדר הנילוס מידי נשיא מצרים הזמני עדלי מנסור.
מוחמד סעיד פאשא , ידוע גם כסעיד מוחמד, היה ואלי (תואר המקביל למושל מחוזי) של מצרים מ-1854 ועד 1863, תחת חסות הלכתית של האימפריה העות'מאנית אם כי בפועל שלט על מצרים בצורה ריבונית והיה עליו רק לשלם מס סמלי לממשל בקונסטנטינופול.
סעיד, שהיה בנו הרביעי של אבי מצרים הריבונית; מוחמד עלי, היה דובר צרפתית, ולמד בפריז.
לפי חוק הירושה השושלתי, במותו הוריש את הכתר לאחיינו, אסמאעיל פאשא.
מוחמד סעיד פאשא היה בנו של מוחמד עלי, שליטה הריבוני הראשון של מצרים מאז הסולטנות הממלוכית אשר הביא לריבונות דה פקטו מהאימפריה העות'מאנית.
אביו תמך ברפורמות ופיתוח נרחב של מצרים לקראת המערב ועודד את סעיד להתחנך באירופה.
לאחר פטירת אביו ירש את הכתר אחיו של מוחמד סעיד; אבראהים פאשא ובהמשך בן אחיו האחר, טוסון פאשא; עבאס חלמי הראשון.
לאחר ההתנקשות בחייו של עבאס חלמי בידי אחד מעבדיו, ירש מוחמד סעיד את הכתר בתור הואלי של מצרים, תואר שנבע מהעובדה שמבחינה הלכתית מצרים עודנה הייתה תחת חסות עות'מאנית.
דרך חינוכו היה סעיד לתומך צרפת ובתקופתו הייתה פריחה ביחסי מצרים–צרפת.
תחת שלטונו של סעיד היו מספר רפורמות בענייני חוק, מסים ומקרקעין.
בשנת 1854 הקים סעיד את בנק מצרים עם המטרה העיקרית לקבל השקעות חיצוניות למען פיתוח לטווח הארוך.
בזמנו הגיעה בשורת המהפכה התעשייתית למצרים.
על שמו קרויה עיר הנמל המצרית פורט סעיד, שייסד ב-1859 בקצה הצפוני של תעלת סואץ בזמן שבו החלה בנייתה.
מוחמד סעיד פאשא תמך בבנייתה של תעלת סואץ בשביל לחזק את השפעתה הכלכלית של מצרים.
הוא העניק היתר בנייה ליזם, הדיפלומט והמהנדס הצרפתי פרדיננד דה לספס אשר היה מקושר לממשלה הצרפתית ואף כיהן בעבר במספר תפקידים ממשלתיים כגון שגריר בספרד.
לאחר שעבאס חלמי הראשון, בלחץ בריטי, הורה על הקמת מסילת ברזל בין קהיר לאלכסנדריה, בנייתה הושלמה בתקופתו של מוחמד סעיד.
בסיום שלטונו היו ברחבי מצרים 800 קילומטרים של מסילות ברזל סך הכל.
בשנת 1854 הוא העניק זיכיון לאיש העסקים הצרפתי פרדיננד דה לספס לחפור את תעלת סואץ, פרויקט שהושלם רק בתקופת יורשו.
הנהגת האימפריה הבריטית התנגדה לכך, והצליחה רק לדחות את האישור למשך שנתיים.
בשנות שלטונו כופף כמו קודמיו את סמכותם האזורית של שייח'ים במטרה לחזק את הממשל הריכוזי.
הדבר הוביל להתנגדות לשלטונו ובדואים רבים ביצעו פשיטות ובזיזות.
סעיד הוריד את המס על הקרקעות ובחוק שפורסם בשנת 1858 אפשר לפלאחים להחזיק מבחינה חוקתית בקרקעות.
בתקופתו יצאו שתי משלחות מחקר לאורכי נהר הנילוס, הראשונה בתמיכה כספית של סעיד עצמו והשנייה הוקמה באופן פרטי.
במטרה להוריד את ההתנגדות לשלטונו, מוחמד סעיד הוריד את מספר השנים לגיוס חובה בצבא והעלה את גיל הגיוס לצעירים.
סעיד הסדיר פנסיות בפיקוח מדיני לכל עובדי המדינה הגמלאים.
בהמשך ביצע רפורמות חוקתיות שהרחיקו את מערכת החוקים המצרית מהדין המוסלמי; השריעה.
מוחמד סעיד ביצע רפורמות בלוח השנה המצרי והסדיר מעמד נפרד ללוח השנה המוסלמי, לוח השנה הגרגוריאני ולוח השנה הקופטי.
ב-1821 כבש אביו מוחמד עלי את רוב שטחה של סודאן המודרנית, בעיקר כדי לגייס עבדים לשורות צבאו.
פשיטות אלו עברו מעבר למרכז סודאן והגיעו גם לאזור קרן אפריקה שם פגשו בהתנגדות מצד האימפריה האתיופית.
תחת לחצים אירופאים רבים, הפסיק סעיד את הפשיטות הללו אך בהמשך הן חודשו תחת יורשו, אסמאעיל פאשא.
אביו של מוחמד סעיד, מוחמד עלי, פיתח את מוסדות החינוך המצרים וביצע רפורמות לקראת המערב.
לעומתו, מוחמד סעיד סגר את רוב מוסדות החינוך הפרו-מערביים ובהמשך צוטט בנושא כשאמר: (أمة جاهلة أسلس قيادة من أمة متعلمة.) לבקשת נפוליאון השלישי, קיסר הקיסרות הצרפתית השנייה, ב-1863 שלח סעיד גדוד סודני למקסיקו כדי לעזור לנפוליאון לדכא מהומות מקומיות במסגרת המלחמה הפרנקו-מקסיקנית.
בעקבות מלחמת האזרחים האמריקנית נעצר סחר הכותנה האמריקאי לאירופה ועל כן מצרים הפכה ליצואנית הכותנה הגדולה ביותר לאירופה.
סעיד נפטר ב-17 בינואר 1863 כתוצאה ממחלת השחפת.
למוחמד סעיד היו שני ילדים מאשתו השנייה, לפי חוק הירושה היה עליו להעביר את הכתר במותו לבכור בניו של אחיו הבכור, אבראהים.
יורשו המקורי, אחמד רעפת פאשא, טבע בנהר הנילוס ולכן אחיינו של מוחמד סעיד, אסמאעיל פאשא (בנו השני של אבראהים פאשא), מונה ליורש ושלט אחריו.
מוחמד סעיד נקבר במאוזוליאום השושלתי של מוחמד עלי ב'חוש אל-באשא'.
מוחמד נאג'י אל-עוטרי היה ראש ממשלת סוריה שכיהן בתפקיד זה מ-10 בספטמבר 2003 ועד 2 באפריל 2011.
אל-עוטרי נולד בעיר חלב והוא חבר במפלגת הבעת' השלטת משנת 1970. סיים לימודי אדריכלות באוניברסיטת חלב בשנת 1970 ומחזיק בתואר בתכנון ערים שקיבל בהולנד בשנת 1972. הוא דובר אנגלית וצרפתית שוטפות.
אל-עוטרי נשוי ואב לארבעה בנים.
חבר מועצת סניף איגוד המהנדסים בחלב 1975-1979
סגן ראש הממשלה לענייני שירותים 2000-2003
מוחמד נפאע היה פוליטיקאי דרוזי-ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת מטעם סיעת חד"ש.
נפאע נמנה עם ראשוני סרבני הגיוס בעדה הדרוזית.
למד ספרות ערבית ועברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
כיהן כמזכ"ל בנק"י לאורך שנות ה-80.
בשנת 1990 נכנס לכנסת ה-12 מטעם חד"ש במקום תאופיק זיאד וכיהן כחבר בוועדת הפנים ואיכות הסביבה, ועדת העבודה והרווחה ובוועדת החוקה, חוק ומשפט.
כיהן כמזכ"ל מק"י משנת 1993 עד שנת 2002 אז החליף אותו עיסאם מח'ול.
בשנת 2007 נבחר מחדש לתפקיד מזכ"ל מק"י, לאחר שעסאם מח'ול הודיע שלא יתמודד שנית על תפקיד זה.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-117 הסמלי ברשימת חד"ש לכנסת, ובבחירות לכנסת ה-19 הוצב שוב במקום סמלי ברשימה, המקום ה-120 והאחרון.
בשנת 2011, טען כי "לפני חמש שנים הודתה "קבוצת הרופאים הציונים" בברית המועצות, כי היא אכן ניסתה להרעיל את סטלין".
נאפע לא סיפק אישוש לטענה זו.
ב-2011 פרסם נפאע מאמר בערבית באתר האינטרנט של חד"ש, שבו הוא תקף את ישראל והמערב, גינה את ההתקוממות בסוריה והגן על בשאר אל-אסד ועל משטרים טוטליטריים נוספים:
לאחר מכן קוים ריאיון עם נפאע באתר המפלגה הקומוניסטית בו נשאל על המצב בסוריה ועל עמדתו:
ב-2024 יצא לאור במסגרת סדרת מכתוב, ספרו "קושאן", אסופה של 5 סיפורים קצרים.
מוחמד סייד טנטאווי היה האימאם הגדול של מסגד אל-אזהר והשייח' הגדול של אוניברסיטת אל-אזהר בקהיר.
טנטאווי מוכר כסמכות רוחנית מובילה בעולם המוסלמי הסוני ויש שתיארוהו בתור "הסמכות הסונית הערבית הבכירה ביותר", כ"מי שהוכר כסמכות הרוחנית הבכירה לכמעט מיליארד מוסלמים סונים" וכן "סמכות נעלה".
טנטאווי נולד בכפר סאלים שרקייה שבמצרים עילית.
כבר בגיל צעיר בלט בתפיסתו המהירה ועוד בהיותו תלמיד בבית הספר היסודי היה לחפיז.
בשנת 1944 הוא המשיך את הכשרתו בלימודי הדת במכללה דתית באלכסנדריה ומשם עבר לקהיר, שם המשיך בלימודים אקדמיים באוניברסיטת אל-אזהר.
הוא סיים לימודי תואר ראשון בהצטיינות, בשנת 1959 סיים לימודי תואר שני בחינוך ובשנת 1966 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה ביהודים בקוראן ובסונה.
בין השנים 1972-1976 עבד באוניברסיטה האסלאמית בלוב ואז מונה לדיקן פקולטת אוסול א-דין של אוניברסיטת אל-אזהר בקמפוס אסיוט.
בין השנים 1980–1984 שימש כראש המחלקה לפרשנות וחקר האסלאם באוניברסיטה האסלאמית באל-מדינה, ערב הסעודית וכן כמרצה אורח באוניברסיטת בצרה בעיראק.
בשנת 1985 מונה טנטאווי לדיקן הפקולטה ללימודי האסלאם והשפה הערבית באוניברסיטת אל-אזהר בקהיר.
ביום הולדתו, 28 באוקטובר 1986, מינה אותו נשיא מצרים חוסני מובארכ למופתי הגדול של רפובליקת מצרים הערבית.
הוא שירת בתפקיד זה לאורך 10 שנים.
ב-17 במרץ 1996 הוא מונה לשייח' הגדול של אוניברסיטת אל-אזהר, המוסד האקדמי הבולט ביותר בעולם הערבי.
בשנת 2004 השתתף טנטאווי בהלוויית יאסר ערפאת ונשא את תפילת האשכבה (סלאת אל-ג'נאזה) בטקס שנערך בקהיר, בטרם הוטס הארון לקבורה ברמאללה.
ב-10 במרץ 2010 מת טנטוואי מהתקף לב בעת ביקור בערב הסעודית.
את מקומו כאימאם אל-אזהר מילא ד"ר אחמד א-טייב.
טנטאווי התפרסם בעמדתו המתנגדת לפיגועי התאבדות בכלל ולפיגועים כאלה נגד ישראלים.
זאת בדחותו את הטענה כי כל הישראלים הם מטרות לגיטימיות כיוון שבשלב כלשהו כולם יאחזו בנשק.
בשנת 2003 הוא כינה מחבלים מתאבדים בשם "אויבי האסלאם" והוסיף כי "אנשים בעלי אמונות שונות חייבים לשתף פעולה כדי שלא להיקלע לעימותים חסרי תכלית ולשנאה.
קיצוניות היא האויב של האסלאם.
בעוד ג'יהאד מותר על פי האסלאם להגנת אדמתו של אדם ולעזרה למדוכא.
ההבדל בין ג'יהאד באסלאם והקיצוניות הוא כמו שמיים וארץ."
לדעת טנטאווי, הקוראן "אוסר באופן מפורש את המעשים שבהם מואשמים אנשי הטליבאן ואל-קאעידה"
טנטאווי הביע התנגדות לנשים המשמשות בתפקיד אימאם ובשנת 2001 פרסם פתווה האוסרת על נשים לשמש כאם פונדקאית ועל הפריית נשים בזרע בעלן שנפטר.
מנגד, בעת המחלוקת שהתעוררה בצרפת סביב האיסור על לבישת חיג'אב (כיסוי ראש מוסלמי לנשים) לתלמידות בתי ספר במדינה, פרסם טנטאווי פתווה המתירה לתלמידות מוסלמיות להסיר את כיסוי הראש בבית הספר, זאת על יסוד עקרון הרע במיעוטו.
טנטאווי אף פרסם פתווה המתירה הפלה מלאכותית לנשים אשר הריונן נגרם כתוצאה מאונס.
בשנת 1997 יצא טנטאווי בגלוי כנגד המנהג של השחתת איבר המין הנשי בעולם המוסלמי ואמר "העולמא של האסלאם תמימי דעים כי אין קשר בין מילת נשים ובין הדת" הוא אף גילה כי בתו לא נימולה.
בעבודת הדוקטורט שלו, תיאר טנטאוי את גישתו של האסלאם ליהודים.
ליחסו מאפיינים אנטישמיים רבים; כך למשל הוא מתמצת את תיאורם בקוראן, הספר הקדוש ביותר לאסלאם:
מוחמד אבראהים חסן א-סִנְוַאר (16 בספטמבר 1975 – 13 במאי 2025) היה מחבל פלסטיני, מבכירי הזרוע הצבאית של חמאס – "גדודי עז א-דין אל-קסאם".
סינוואר, המכונה אבו אבראהים, פיקד בעבר על חטיבת ח'אן יונס של הזרוע הצבאית.
בעקבות חיסולם של מוחמד דף ואחיו יחיא סינוואר, נחשב למפקד הזרוע הצבאית של חמאס, ולבכיר ביותר ברצועת עזה.
מוחמד סינוואר היה מעורב בפיגועי טרור רבים נגד יעדים אזרחיים וצבאיים של ישראל מאז ראשית שנות ה-90, ובפרט מאז פרוץ האינתיפאדה השנייה.
עמד מאחורי שיגור וייצור רקטות קסאם ופצצות מרגמה, וכן מאחורי מאות פיגועי ירי, הנחת מטענים, ומימון ייצור אמל"ח.
היה שותף בתכנון חטיפת גלעד שליט ובטבח שבעה באוקטובר.
לאור זאת ישראל ניסתה להתנקש בחייו מספר פעמים.
ב-13 במאי 2025 צה"ל התנקש בחייו פעם נוספת, ולאחר מספר ימים אומת דבר מותו.
מוחמד סינוואר נולד במחנה הפליטים ח'אן יונס שברצועת עזה, למשפחה שמוצאה מהעיירה מג'דל.
הוא אחיהם הצעיר של יחיא סינוואר, מבכירי חמאס, שנולד בשנת 1962 ונהרג על ידי צה"ל בשנת 2024, ושל ד"ר זכריא סינוואר, מרצה באוניברסיטה האסלאמית, שנהרג בשנת 2025. סינוואר התחנך בבתי ספר של אונר"א – סוכנות הסעד והתעסוקה של האו"ם לפליטים פלסטינים.
סינוואר הצטרף לחמאס עם הקמת הארגון בשנת 1987, השתתף באינתיפאדה הראשונה, ובהמשך הצטרף גם לזרוע הצבאית של הארגון – גדודי עז א-דין אל-קסאם.
מאז ראשית שנות ה־90 היה מעורב בהכוונת פעילות טרור נגד ישראל, ונחשב לאחד המבוקשים הבכירים ברצועה.
בתקופה זו נכלא בישראל לתשעה חודשים, ולאחר מכן ריצה שלוש שנות מאסר בבתי כלא של הרשות הפלסטינית.
בשנת 2000, עם פרוץ האינתיפאדה השנייה, נמלט ממעצרו בבית כלא של הרשות הפלסטינית ברמאללה.
לאחר נסיגת ישראל מרצועת עזה במסגרת תוכנית ההתנתקות בשנת 2005, חשפה חמאס את שרשרת הפיקוד הבכירה של הזרוע הצבאית ברצועה, ובמסגרת זו הוצג סינוואר כמפקד חטיבת ח'אן יונס.
שמו של סינוואר נקשר לחטיפת גלעד שליט בשנת 2006. הקישור נבע ממעמדו הבכיר במערך הצבאי של חמאס, מהערכות שלפיהן שליט הוחזק באזור ח'אן יונס, ומהיותו אחיו של יחיא סינוואר – ממייסדי הזרוע הצבאית של הארגון, שהורשע בישראל ונכלא עד שחרורו במסגרת עסקת שליט.
באינתיפאדה השנייה ניצל משלושה ניסיונות חיסול.
באוקטובר 2004 נהרס ביתו בח'אן יונס על ידי כוחות חיל הנדסה ישראליים, בשל מעורבותו בתכנון פיגועים ושיגור ירי רקטות לעבר ישראל.
באוקטובר 2006 כשל ניסיון סיכול ממוקד בו, והטיל שיועד למכונית שבה נסע פגע בבניין סמוך וגרם למותם של שני אזרחים.
לפי הפרסום של חמאס אז, ישראל ניסתה להתנקש בו שלוש פעמים: באמצעות ירי צלף לביתו; באמצעות הפצצת ביתו בשני טילים במשקל רבע טונה; ובאמצעות הטמנת מטען בחומה של ביתו בח'אן יונס – שאותו הצליח לחשוף.
ב-16 בנובמבר 2012 הפציץ חיל האוויר הישראלי את ביתו של סינוואר במסגרת מבצע עמוד ענן, וב-2014, במסגרת מבצע צוק איתן, שוב הופצץ ביתו.
במבצע שומר החומות ב-2021, מנהרה שבה שהה ביחד עם ראפע סלאמה הותקפה, אך סינוואר הצליח להימלט ויצא עם פציעות קלות בלבד.
במלחמת חרבות ברזל הוצע על ראשו פרס של כ-300 אלף דולר.
ב-13 במאי 2025 נהרג על ידי צה"ל, בעת ששהה במבנה פיקוד ושליטה שהוקם במתחם בית החולים האירופי בח'אן יונס.
לפי דיווח בעיתון א-שרק אל-אווסט הסעודי, בחמאס עדכנו את משפחתו של מוחמד סינוואר על מותו, לאחר שגופתו נמצאה במנהרה אותה תקף צה"ל, לצד גופתו של מוחמד שבאנה, מח"ט רפיח.
ב-31 במאי אישר צה"ל שמוחמד סינוואר ומוחמד שבאנה אכן נהרגו בתקיפה, לצד מפקדים נוספים בחמאס.
ב-31 באוגוסט אישר חמאס מותו של מוחמד סינוואר.
ביוני 2025 פשט כוח של יהל"ם, יחידת הניוד 444 וסיירת גולני על בית החולים האירופי ברצועת עזה, שבו התחבא סינוואר עד שנהרג.
הכוח חשף רשת מנהרות טרור תת-קרקעיות מתחת לבית החולים ובהן אותרו חמ"לים, אמצעי לחימה, כסף בלתי-חוקי וגופות מחבלים, בהן גופתו של סינוואר.
מוחמד נזאל (מכונה "אבו בראא'"; נולד ב-1962 בעמאן שבירדן) הוא חבר הלשכה המדינית של חמאס ואחד מדובריה.
מוצא משפחתו מקלקיליה, מאחת החמולות הגדולות בעיר.
בשנים 1992–1999 הוא שימש כנציג חמאס בירדן, וכיום הוא חבר הלשכה המדינית של התנועה.
למד בתיכון בכווית שבה הצטרף לפעילות של קבוצת הסטודנטים הפלסטינים האסלאמים, בראשותו של ח'אלד משעל.
סיים תואר שני בכימיה באוניברסיטת קראצ'י, שם גם עמד בראש התאחדות הסטודנטים האסלאמים בפקיסטן.
נזאל הצטרף לחמאס בשנת 1989. הוא עזב את ירדן בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 ועבר לסוריה, שם הוא מתגורר כיום.
מוחמד סֻלימאן היה קצין בצבא הסורי ששימש כיועצו הקרוב של נשיא סוריה בשאר אל-אסד.
סלימאן, יליד הכפר דריכיש שבמחוז טרטוס ובן לעדה העלווית, היה בימי לימודיו באוניברסיטה חברו לספסל הלימודים של באסל אל-אסד, בנו של הנשיא הסורי לשעבר חאפז אל-אסד והמועמד הקודם לנשיאות.
סלימאן סיים תואר בהנדסה, ולאחר מותו של באסל אל-אסד בשנת 1994 הפך מקורב לאחיו בשאר.
מאוחר יותר התמנה סלימאן לתפקיד קצונה בכיר בצבא סוריה, ושימש כיועצו של הנשיא בשאר אל-אסד לענייני ביטחון.
סלימאן נתפס בתקופות מסוימות כיד ימינו וכ"איש הצללים" של הנשיא בשאר אל-אסד, ופרט לתפקידו כיועץ לענייני ביטחון ייעץ לו גם בסוגיות פוליטיות.
הוא שימש כאיש הקשר של השלטון הסורי לחזבאללה, ואף שמר על קשרים עם עימאד מורנייה, ראש מנגנון הפיגועים של הארגון.
בתוך כך, עסק בין היתר בהעברת אמצעי לחימה מסוריה לידי חזבאללה, ושימש ראש תוכנית פרויקט הגרעין הסורי שהושמד במבצע מחוץ לקופסה על ידי ישראל בספטמבר 2007.
ב-1 באוגוסט 2008, עת שהה בעיר החוף טרטוס, נורה סלימאן למוות על ידי צלף שנמלט דרך הים.
על פי פרסומים ב"סאנדיי טיימס", ההתנקשות בחייו של סלימאן בוצעה על ידי ישראל.
כך נכתב גם בספרם של דן רביב ויוסי מלמן "מלחמות הצללים".
בשנת 2010 כתבה סמדר פרי, כתבת "ידיעות אחרונות" לענייני ערבים, כי מי שחיסל את סלימאן היו "אותן ידיים" שחיסלו קודם לכן את עימאד מורנייה.
בטקס ההלוויה של סלימאן, שנערך בעיירת הולדתו, נכחו בין היתר בכירי השלטון אצף שוכת ומאהר אל-אסד - דבר המעיד על רמת קרבתו למעגל הראשון של השלטון הסורי.
ביולי 2015 פורסמו מסמכים סודיים לכאורה של ארצות הברית, שהודלפו על ידי אדוארד סנודן, על פיהם שייטת 13 היא שביצעה את החיסול.
מוחמד למיינה "מומו" סיסוקו גילאן (נולד ב-22 בינואר 1985) הוא כדורגלן עבר צרפתי-מאלי ששיחק בעמדת הקשר.
את הקריירה שלו הוא החל בקבוצת המילואים של אוסר כחלוץ.
לאחר שנה, החליט רפאל בניטס, מאמנה של ולנסיה להעבירו לקבוצתו.
הוא בחר לנצל את יתרונותיו הפיזיים והסיט אותו לקישור האחורי.
סיסוקו הפך לאחד השחקנים המרשימים ביותר בליגה הספרדית.
הוא שותף בעונת הדאבל של ולנסיה ב-.
לאחר עונת , עזב סיסוקו את ולנסיה.
לאחר שעזב את ולנסיה החליט סיסוקו לחבור שוב לרפאל בניטז.
סיסוקו הצליח להשתלב בפרמייר ליג והפך להיות אחד השחקנים החשובים ביותר של ליברפול.
הוא הצליח לבסס את מעמדו בליברפול והפך לאחד הקשרים האחוריים הטובים ביותר באנגליה.
בפברואר 2006, במשחק נגד בנפיקה ליסבון, סיסוקו נאבק על כדור ונפצע קשות ברשתית עינו הימנית לאחר בעיטה חזקה של בטו בראשו.
סיסוקו התאושש, וכעבור חודש בלבד, חזר לשחק עבור ליברפול.
במשחקו הראשון לאחר הפציעה, הוא נאלץ לעטות משקפי מגן מיוחדים, אך הוא טען שהם מפריעים לו.
במהלך המשחק החליט להסיר את המשקפיים ושיחק בלעדיהם.
סיסוקו סיים את עונתו הראשונה כשחקן הרכב חשוב של הקבוצה, למרות פציעתו.
בעונתו השנייה בליברפול זכה בתואר איש המשחק בניצחון של ליברפול על צ'לסי במפעל מגן הקהילה.
בעונתו האחרונה בליברפול הוא הפסיד את מקומו בהרכב לחאבייר מסצ'ראנו, אך למרות זאת הבקיע את שערו הראשון והאחרון בקבוצה.
בסוף העונה ההיא עזב את ליברפול.
ב-29 בינואר 2008, הוא עבר ליובנטוס תמורת סכום של 11 מיליון אירו.
הוא הופיע לראשונה במדי יובנטוס ב-3 בפברואר 2008, בתור מחליפו של טיאגו מנדש, לאחר 67 דקות.
סיסוקו הבקיע את שערו הראשון ביובנטוס במשחק נגד פיורנטינה ב-2 במרץ 2008.
בקיץ 2011 עבר לשחק עבור מועדון הפאר הצרפתי פריס סן ז'רמן תמורת 7 מיליון יורו.
בינואר 2013 הושאל לפיורנטינה האיטלקית.
בקיץ 2013 חזר השחקן לפריס סן ז'רמן.
ב-30 בינואר 2014 חתם בקבוצה הספרדית לבאנטה לחצי שנה.
ב-25 ביוני 2015 חתם בשאנגחאי שנחווה הסינית.
בפברואר 2016 שוחרר מהקבוצה שמונה חודשים בלבד לאחר שחתם, לאחר שכבש שער אחד בעשר הופעות ליגה בלבד.
באוקטובר 2016, לאחר שמונה חודשים מחוץ למגרשים, חתם סיסוקו בפונה סיטי ההודית.
ארבעה חודשים אחר כך, בפברואר 2017, הצטרף לטרנאנה האיטלקית בחוזה לחצי שנה, אך כעבור 25 ימים שוחרר מהמועדון, לאחר הופעת ליגה אחת בלבד.
ב-13 באפריל 2017 הצטרף למיטרה קוקאר האינדונזית בחוזה לשנה אחת.
ב-1 בדצמבר 2017 חתם באתלטיקו סן לואיס המקסיקנית.
ב-4 ביולי 2018 חתם בקיצ'י מהונג קונג.
ב-16 בינואר 2019 חתם בסושו עד לסוף העונה.
בינואר 2020 הודיע סיסוקו על פרישה מכדורגל.
סיסוקו הוא בן למהגרים ממאלי, המדינה אותה בחר לייצג.
אף על פי שהיה יכול לשחק בנבחרת צרפת, הבכירה יותר.
מאלי תמיד הייתה חשובה לו ולמשפחתו.
הוא לא רק בחר לשחק בנבחרת מאלי, אלא גם הקים את קרן "מומו סיסוקו" אשר כל מטרתה לעזור לצעירי מאלי, אחת המדינות העניות בעולם כיום, וליצור את דור העתיד של המדינה דרך השקעה וניתוב משאבים לחינוך ותרבות.
מוחמד נשיד (בדיבהי: މުހައްމަދު ނަޝީދު; נולד ב-17 במאי 1967) הוא פוליטיקאי, שימש כנשיא הרביעי של האיים המלדיביים, שכיהן מאוקטובר 2008 עד לפברואר 2012.
נשיד נולד ב-17 במאי 1967 במאלה והוא מוסלמי-סוני, כיום (2021) נשוי ללילה אלי ולהם שתי בנות.
בתחילת דרכו היה דייג, לאחר מכן יצא ללימודים בסרי לנקה ובבריטניה, שבסיומם הקים מפלגה פוליטית והתמודד על הנשיאות בבחירות הדמוקרטיות הראשונות של האיים המלדיביים.
בסיומן גבר על הנשיא הקודם מאומון עבדול גאיום.
ב-7 בפברואר 2012 התפטר נשיד לאחר שבועות של הפגנות נגדו במדינה, בטענה כי: "חמושים הכריחו אותו להתפטר".
סגנו מוחמד וואהיד חסן החליף אותו בתפקיד הנשיאות.
ב-6 במאי 2021 נשיד נפצע בניסיון להתנקשות בחייו על יד ביתו במאלה, אשר במהלכו התפוצץ לידו מטען צד.
נשיד ועוד ארבעה אנשים - שניים משומרי הראש של נשיד, ושני עוברי אורח, אחד מהם בריטי - נפצעו מהרסיסים וההדף של הפצצה.
הרשויות המלדיביות מייחסות את הפיגוע לקבוצה של דתיים קיצונים.
בשנים 1971 עד 1981 למד בבית הספר majeediyya במאלה שבאיים המלדיביים.
בשנת 1981 עבר לבית הספר overseas school of colombo בעיר קולומבו בירת סרי לנקה, שם למד עד 1982. באוגוסט 1982 עבר נשיד לבריטניה ולמד בבית הספר dauntsey's בעיר ווילטשייר עד שנת 1984 ולאחר מכן המשיך בלימודיו באוניברסיטת ג'ון מוריס בעיר ליברפול עד 1989.
בשנת 1990 עזר מוחמד נשיד לייסד את העיתון הפוליטי "סאנגו", העיתון נסגר לאחר שנה על ידי השלטונות והוא נשלח למאסר.
ב-1991 הכריז עליו ארגון אמנסטי אינטרנשיונל בתור אסיר מצפון.
ב-1999 נכלא וישב שנה וחצי בכלא.
ב-10 בנובמבר 2004 הוא חבר למוחמד לטיף ויחד הקימו את מפלגת האופוזיציה הראשונה באיים המלדיבים המפלגה הדמוקרטית המלדיבית (MDP) ממקום מושבו בסרי לנקה.
ב-2004 הוכר נשיד בבריטניה כפליט פוליטי.
ב-30 באפריל 2005 הוא חזר למאלה לאחר שנה וחצי בסרי לנקה.
ב-12 באוגוסט 2005 הוא נעצר שוב תוך כדי הפגנה לא אלימה והואשם בפעילות טרור.
באפריל 2008 נערכו פרימריס במפלגת MDP ונשיד נבחר להיות מועמד המפלגה לנשיאות.
ב-28 באוקטובר 2008 נערכו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות באיים המלדיביים, נשיד התמודד בראשות מפלגתו לנשיאות.
שניהם עלו לסיבוב שני, ובו קיבל נשיד כ-54% מהקולות, לעומת 46% בלבד לגאיום, 30 שנות נשיאות של מאומון עבדול גאיום הגיעו לסיומן.
ב-11 בנובמבר 2008 הושבע נשיד כנשיא.
ב-7 בפברואר 2012 התפטר נשיד מהנשיאות לאחר שבועות של הפגנות באיים המלדיביים שנערכו נגדו לאחר שהורה לצבא לעצור את נשיא בית המשפט העליון.
חלק מן אנשי הצבא תמכו במפגינים ונשיד התפטר בטענה שאם לא היה עושה כך, הייתה מתרחשת הפיכה צבאית עקובה מדם במדינה.
סגנו מוחמד וואהיד חסן החליף אותו בתפקיד.
לאחר ההתפטרות יצא להפגין כנגד השלטון החדש ונעצר והוכה על ידי הצבא.
כנשיא הציב נשיד בראש סדר העדיפויות את עצירת ההתחממות הגלובלית אשר מסכנת מאוד את קיומם של האיים המלדיביים.
כדי להעלות את הנושא לתודעה הציבורית בעולם ערך נשיד ב-17 באוקטובר 2009 ישיבת ממשלה מתחת לפני המים.
מוחמד ע'אנושי הוא ראש ממשלת תוניסיה לשעבר בשנים 1999–2011 וחבר הפרלמנט התוניסאי מטעם מפלגת החוקה הדמוקרטית.
בעקבות המהפכה בתוניסיה, מילא ע'אנושי בפועל את מקום נשיא תוניסיה במשך יומיים מ-14 בינואר עד ל-15 בינואר 2011.
בשנים 1992–1999 היה השר לשיתוף פעולה בינלאומי ולהשקעות חוץ, והיה שותף פעיל בביסוס קשריה של תוניסיה עם האיחוד האירופי ועם קהילת העסקים של צרפת.
משנת 1999 שימש ע'אנושי ראש ממשלת תוניסיה.
לאחר שהנשיא זין אל-עאבדין בן עלי נמלט מהמדינה בעקבות מהומות אלימות שפרצו במדינה וקראו להדחתו, הותיר בן עלי את סמכויות השלטון בידי ע'אנושי.
יומיים לאחר שהכריז על מינויו לנשיא התמנה יו"ר הפרלמנט התוניסאי, פואד מבזע, לממלא מקום הנשיא.
ב-27 בפברואר 2011 התפטר מתפקידו כראש הממשלה.
מוחמד נוסרתי (בפרסית: محمد نصرتى; נולד ב-10 בינואר 1981 בכרג') הוא כדורגלן עבר איראני ששיחק בעמדת הבלם.
נוסרתי החל את הקריירה בעונת במועדון אבומוסלם מהעיר משהד, ששיחק באותה עונה בליגה השנייה.
בסיום העונה עבר לקבוצת פאס טהראן מליגת העל האיראנית.
הוא שיחק בשורותיה במשך שש עונות, בהן זכתה באליפות אחת (2004).
בשנים הבאות הייתה הקריירה שלו יציבה פחות, והוא החליף קבוצה כמעט מדי עונה.
בעונת שיחק בפרספוליס, וזכה עמה באליפות המדינה.
בעונה הבאה עבר לא-נסר מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות, אחר כך חזר לאיראן, למועדון טרקטור סאזי מהעיר תבריז, אך סיים את העונה בא-נסר.
הוא המשיך לעונה נוספת בטרקטור סאזי, וב-2011 שב לפרסופוליס.
בנובמבר 2011 הודיעה פדרציית הכדורגל האיראנית על הרחקתם לצמיתות של נוסרתי ועמיתו לקבוצה שיס רזאי בשל "התנהגות בלתי מוסרית".
ההחלטה הגיעה לאחר משחק בין פרספוליס לבין דמאש גילאן, כאשר במהלך חגיגות לאחר הבקעת שער אחז נוסרתי בישבנו של רזאי.
על השניים גם הוטל קנס שווה ערך לכ-40 אלף דולרים.
מאוחר יותר הודיעו שלטונות איראן, כי השניים גם ייענשו ב-74 מלקות ויישלחו לשני חודשי מאסר.
נוסרתי שיחק לראשונה בשורות הנבחרת במשחק מול נבחרת ירדן ב-1 בספטמבר 2002. באותה שנה גם היה שותף לזכייתה של הנבחרת במדליית הזהב במשחקי אסיה.
בשלב הבתים של טורניר גביע אסיה שנערך בסין ב-2004 הבקיע שער שוויון מול נבחרת עומאן בתוספת הזמן, שהבטיח את עלייתה של איראן לרבע הגמר.
בסופו של דבר סיימה איראן במקום השלישי.
כן היה חבר בסגל נבחרת איראן במונדיאל 2006 בגרמניה.
מוחמד מנאע המוכר בכינוי אבו אלעז (נולד ב-8 במאי 1941) כיהן כמזכיר וכראש המועצה מקומית מג'ד אל כרום.
מוחמד מנאע נולד, גדל והתחנך בכפר מג'ד אל כרום, למד בבית הספר החקלאי בכפר ראמה.
מזכיר המועצה המקומית מג'ד אל כרום 1963–1978
לאחר הקמת המועצה המקומית מג'ד אל כרום כיהן מוחמד מנאע בשנים 1963–1978 כמזכיר המועצה מקומית מג'ד אל כרום.
ראש המועצה המקומית מג'ד אל כרום 1978–1993
ב-7 בנובמבר 1978 נבחר מוחמד מנאע לראשונה לראשות המועצה המקומית מג'ד אל כרום ברוב קולות של 83.5%.
ב־25 באוקטובר 1983 נבחר לקדנציה שנייה.
ב־28 בפברואר 1989 נבחר לקדנציה שלישית.
בתפקיד ראש המועצה הוא הטביע חותמו באופן בולט על היישוב, אופיו והתפתחותו.
הרחיב את תחום השיפוט ל-9,252 דונם,
אושרה תוכנית המתאר הראשונה של היישוב,
הקים את בית הספר התיכון "אל שאג'ור",
הקים בית ספר חטיבת הביניים,
נבנה האגף הצפוני של בית הספר היסודי עומר בן אל-ח'טאב,
אולם הספורט שהיה בין הראשונים במגזר הערבי,
הקמת מערכת הביוב והניקוז הראשונה ביישוב,
העברת כביש 85 דרומה מהיישוב וסיפוח שטח של כ־300 דונם לתחום היישוב לצורך פיתוחו.
תקופה כהונתו התאפיינה בפיתוח מסיבי של היישוב בכל התחומים, חינוך, ספורט, תכנון ובניה, פעילות תרבות ופנאי,
בסיום תקופת כהונתו הראשונה לא היה אף מבנה שכור על ידי המועצה.
ראש המועצה המקומית מג'ד אל כרום 2009–2013
לאחר סיום כהונתו הראשונה, המועצה המקומית מג'ד אל כרום, נקלעה לקשיים כספיים כבירים ולהיעדר ניהול תקין.
בשל כך הוחלט על ידי הממשלה בשנת 2003 על איחוד היישובים בענה, דייר אל-אסד, מג'ד אל כרום תחת מועצה מקומית משותפת בשם אלשג'ור, לצורך הבראתם מהגרעון.
אך בנובמבר 2008 אישרה הכנסת חוק המבטל את האיחוד.
החל מ-1 בדצמבר 2008, שב המצב לקדמותו.
בבחירות חדשות למועצות המקומיות הנפרדות שהתקיימו ב-18 באוגוסט 2009, התמודד מוחמד מנאע לראשות המועצה לאחר לחץ ציבורי מהתושבים להתמודד על מנת להחזיר עטרה ליושנה ליישוב, ובכך נבחר מוחמד מנאע לתפקיד ראש המועצה מג'ד אל כרום לקדנציה רביעית.
בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו באוקטובר 2013, החליט מוחמד מנאע לאחר עשייה של 50 שנה בתפקיד ציבורי, לא להתמודד לראשות המועצה, ופעל לאחווה ואחדות בין המועמדים הצעירים, ואף יזם מהלך אחדות בין המועמדים בכך שהגיע ביחד עם שאר המועמדים אצל על כל מועמד באספה הכללית שקיים במהלך תקופת הבחירות.
מוחמד נימר אל-הווארי היה מקים ארגון הנג'אדה - ארגון פלסטיני צבאי למחצה שפעל לפני מלחמת העצמאות ובמהלכה.
לימים היה שופט בבית המשפט המחוזי בנצרת.
הווארי, היה פלסטיני יליד נצרת ממוצא בדואי, הוא שימש כמורה בחברון, ולאחר מכן כעורך־דין בנצרת וביפו.
הוא היה אלמוני בציבור הפלסטיני, לא נמנה עם המשפחות המובילות בקרבן, ומעמדו היה לצנינים בעינהן.
היעד שאליו חתר אל-הווארי היה הקמת מדינה ערבית גדולה בכל האזור, שבה יינתן מעמד מוגן ליהודים, שאת מפעלם העריך.
אל-הווארי נמנה עם תומכי המלך עבדאללה הראשון, אשר סייע לו לעמוד לזמן-מה בלחצי המפלגה הלאומנית בהנהגת משפחת חוסייני.
אל-הווארי עמד בקשרים עם שירות הידיעות של ההגנה ונפגש מספר פעמים עם ראש המחלקה הערבית בסוכנות היהודית, ג'וש פלמון, לצורך תיאום עמדות.
לפי טענתו לאחר המלחמה, הוא צפה מראש כי ההנהגה הפלסטינית תוביל את הערבים לתבוסה מול היהודים, המאורגנים טוב יותר, והעריך כי גם הסיוע ממדינות ערב לא ימנע זאת.
אל-הווארי היה ממייסדי ארגון "הנג'אדה" בשנת 1945 ועמד בראשו עד איחודו בינואר 1947 עם ארגון "אל-פותווה" ל"ארגון הצעירים הערבים", שבו שימש סגן מפקד הארגון.
אחרי כניעתה של יפו במאי 1948, עבר אל-הווארי לעבר הירדן, ופתח בעמאן משרד לגיוס מחודש של פליטים לנג'אדה - מאמצים אלו לא נשאו פרי.
ב־1949 הוא ניסה לארגן נציגות של פליטים להופעה לפני ועידת לוזאן - ועדת הפיוס של האו"ם לענייני ארץ ישראל.
אל-הווארי נשלח ללוזאן מטעם מלך עבר הירדן, אבל בהמשך ניסה ליצור קשר ישיר עם הנציגים הישראלים, כמייצגם של הפליטים.
בינואר 1950, ביוזמת פלמון והסכמת דוד בן-גוריון הותר לאל-הווארי לחזור לארץ, במטרה להקים מפלגה שתתחרה במפלגה הקומוניסטית הישראלית על קולות אזרחי ישראל הערביים.
היוזמה נכשלה לאחר שהמפלגה הקומוניסטית הישראלית ארגנה הפגנות נגדו, ואל-הווארי התיישב בנצרת והחל לעבוד כעורך-דין.
בין היתר ייצג את עקורי הכפר איקרית ועתר נגד הפקעת קרקעות מערביי נצרת.
הוא המשיך לקדם יוזמה לחזרת חלק ניכר מהפליטים לתחומי ישראל ומתן פיצוי כספי לאחרים.
הקומוניסטים הערבים יצאו נגד חזרתו של הווארי, טענו כי ארגון הנוער שהקים היה פשיסטי והאשימו אותו בחבירה למופתי אל-חוסייני ובהסתה גזענית נגד היהודים.
בשנת 1955 פרסם ספר שדן בסיבות לתבוסת הערבים במלחמת העצמאות, בספר מתח ביקורת קשה על המנהיגות הפלסטינית והערבית והאשים אותן בהשתת אסון על האוכלוסייה הפלסטינית.
לדברי מצטפא כבהא, בספר "סוד האסון" בולטת התעלמותו מתקופת פעילותו בארגון "אל-נג'אדה", ולדעת כבהא הסיבה לכך היא חזרתו למדינת ישראל, אחרי שייצג את הפליטים הפלסטינים בשיחות לוזאן, והשתלבותו במערכת המשפט הישראלית כעורך דין ושופט, ואי-רצונו להזכיר את התקופה בה עמד בראש ארגון חמוש שנועד לפעול נגד היישוב היהודי.
עם הקמתו של בית משפט מחוזי בנצרת בשנת 1968 מונה אל-הווארי לאחד משלושת השופטים בו, וכיהן בו עד פרישתו ב-1978. היה חבר בוועדה לחקירת נסיבות הצתת מסגד אל-אקצא ב-1969.
מוחמד סעיד רמדאן אל-בוטי היה איש דת מוסלמי סוני הנחשב מקורב לנשיא בשאר אל-אסד ולסמכות הדתית העליונה בסוריה.
נהרג ב-21 במרץ 2013 בפיגוע התאבדות במסגד "אימאן" במרכז דמשק.
מלבדו נרצחו בפיגוע 41 בני אדם ו-84 נפצעו.
מוחמד סידקי מחמוד היה קצין מצרי ששימש כמפקד חיל האוויר המצרי בשנים 1967–1953. תחת פיקודו ספג חיל האוויר המצרי שתי מפלות קשות; במלחמת סיני מידי חיל האוויר הבריטי וחיל האוויר הצרפתי ובמלחמת ששת הימים מידי חיל האוויר הישראלי.
מחמוד נולד במצרים ולמד במכללה הצבאית המצרית.
מחמוד הצטרף לאחר מכן לחיל האוויר המצרי.
בתחילת שנות ה-50 הצטרף לתנועת הקצינים החופשיים והיה שותף למהפכה שביצעה התנועה ב-1952. ב-1953 נתמנה כמפקד חיל האוויר.
נראה שמינוי זה היה אחד מצעדיו של גמאל עבד אל נאצר להשגת שליטה במוקדי הכוח בצבא, דבר שסייע לו בהדחת מוחמד נגיב באוקטובר 1954.
במחצית השנייה של שנות ה-50 עבר חיל האוויר המצרי להסתמך על ציוד והדרכה סובייטיים ומחמוד ניצח על תהליך זה.
בדומה למפקדים אחרים בצמרת הצבא המצרי נטה מחמוד להפוך את תפקידו כמנוף לצבירת כוח אישי, תופעה שפגעה בשיתוף הפעולה בצמרת הביטחונית ובחוסר יכולת להביא לידי מיצוי את מדיניות הביטחון המצרית.
במלחמת סיני ב-1956 סבל חיל האוויר המצרי אבדות קשות בציוד לאחר שחילות האוויר הבריטי והצרפתי תקפו את שדות התעופה המצריים והשמידו מטוסים רבים על הקרקע.
למרות כישלון זה בחר נאצר שלא לפטר את סידקי מחמוד.
בתקופה שלפני מלחמת ששת הימים הזהיר פריק מחמוד את ההנהגה המצרית, כי חיל האוויר המצרי לא יוכל לסייע לכוחות הקרקע בעת מתקפה מצרית.
במקביל, טען בפני הנשיא נאצר כי במקרה שחיל האוויר הישראלי יתקוף ראשון, עתיד חיל האוויר המצרי לסבול פגיעות קשות, עד כדי 20% ממטוסיו.
בבוקר 5 ביוני 1967, בעת שחיל האוויר הישראלי יצא למבצע מוקד, שפתח את מלחמת ששת הימים, טסו מחמוד ומפקד הצבא המצרי עבד אל-חכים עאמר במטוס תובלה מדגם איליושין 14 לעבר שדה התעופה של ביר תמדה שבסיני.
בעקבות הפצצת השדה המטוס שב על עקבותיו לעבר מצרים ושני המפקדים ניצלו.
חיל האוויר המצרי הושמד כמעט כולו בתוך שעות אחדות בשלושת גלי התקיפה של חיל האוויר הישראלי.
לחיל האוויר הישראלי הייתה עליונות אווירית מוחלטת ויכולת סיוע מרבית לכוחות צה"ל במערכה הקרקעית בעוד שהצבא המצרי נסוג מסיני בצורה לא מאורגנת וללא חיפוי אווירי.
מיד לאחר המלחמה הודח סידקי מחמוד וכמו קצינים רבים אחרים נאסר והועמד למשפט.
במשפטו, שנערך בפברואר 1968, הורשע ונדון ל-15 שנות מאסר בעוון הזנחת תפקידו.
לאחר מחאות כנגד גזר הדין ה"ותרני", נשפט מחמוד שנית בהוראת נאצר וב-29 באוגוסט 1968 נגזרו עליו מאסר עולם ועבודת פרך.
ב-27 בינואר 1974 חנן אותו הנשיא אנואר סאדאת ומאז נמנע סידקי מחמוד מכל פעילות פוליטית.
מוחמד סלאח חאמד מחרוס ע'אלי הוא כדורגלן מצרי המשחק בעמדות החלוץ והקיצוני בליברפול מהפרמייר ליג ובנבחרת מצרים, בה הוא גם משמש כקפטן.
סלאח הוא מלך השערים של ליברפול בתחרויות אירופיות, והוא גם השחקן המצרי שהבקיע הכי הרבה שערים בקריירה.
בנוסף ניצב סלאח במקום השלישי בטבלת הכובשים בכל הזמנים של ליברפול.
נתונים אלו הופכים אותו לאחד מגדולי הכדורגלנים בכל הזמנים במצרים בפרט ובכלל המדינות הערביות או המוסלמיות.
סלאח התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער המצרית של אל-מוקאוולון אל ערב.
ב-3 במאי 2010 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל המצרית במשחק שנגמר בתוצאה 1:1 נגד אל-מנצורה.
במהלך עונת סלאח התקדם והפך לשחקן הרכב בקבוצה.
ב-25 בדצמבר 2010 הוא כבש את שערו הראשון בבוגרים במהלך המשחק נגד אל-אהלי.
בעקבות אסון פורט סעיד שאירע ב-1 בפברואר 2012 הופסקה הליגה במצרים.
משום כך החליטו ראשי פ.צ.
בזל לארח את הנבחרת הצעירה של מצרים למשחק ידידות.
המשחק נערך ב-16 במרץ 2012, סלאח נכנס במחצית השנייה וכבש שני שערים והמצרים ניצחו 3:4. בזכות היכולת המצוינת שגילה סלאח, החלו שיחות עם השחקן.
ב-10 באפריל 2012, המועדון הודיע כי סלאח חתם ל-4 שנים במועדון ויצטרף אליו רשמית ב-15 ביוני 2012.
ב-23 ביוני 2012 כבש סלאח את שערו הראשון במועדון במדי הקבוצה במשחק ידידות נגד סטיאווה בוקרשט שנגמר בהפסד 4:2. ב-8 באוגוסט 2012 ערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו במדי המועדון במסגרת הסיבוב השלישי של מוקדמות ליגת האלופות נגד מולדה הנורווגית.
ב-12 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה נגד פ.צ.
ב-18 באוגוסט 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 0:2 נגד לוזאן.
ב-11 באפריל 2013 כבש את שער הבכורה שלו במסגרת אירופית בשלב רבע גמר הליגה האירופית נגד טוטנהאם הוטספר.
באותה עונה זכה סלאח עם המועדון באליפות הראשונה בקריירה שלו.
ב-23 בינואר 2014 סוכמה העברתו של סלאח לצ'לסי האנגלית תמורת 11 מיליון פאונד, מה שהפך אותו למצרי הראשון במועדון.
ב-22 במרץ 2014, כבש סלאח את שער הבכורה שלו בצ'לסי בניצחון 6:0 על ארסנל.
ב-2 בפברואר 2015 חתם סלאח על חוזה השאלה מצ'לסי לקבוצת פיורנטינה האיטלקית.
סלאח בחר בחולצה מספר 74 כאות הזדהות עם מספר הקורבנות במהומות באצטדיון פורט סעיד.
ב-14 בפברואר הבקיע את שערו הראשון במועדון בניצחון קבוצתו 1–3 על ססואולו.
12 יום לאחר מכן כבש סלאח את שערו האירופי הראשון עבור פיורנטינה, כאשר קבוצתו עוברת שלב בליגה האירופית עם ניצחון 1–3 במצטבר על טוטנהאם.
בסיום העונה, לפי דיווחים, פיורנטינה רצו להפוך את ההלוואה של סלאח מצ'לסי לקבועה אך סלאח סירב למהלך, אף על פי שהסכם ההלוואה היה מלכתחילה ל-18 חודשים.
ב-6 באוגוסט 2015 הושאל סלאח לרומא האיטלקית תמורת חמישה מיליון אירו עם אופציה לרכוש אותו בתום העונה ב-15 מיליון אירו.
ב-2 באוקטובר מימשה רומא את אופציית הרכישה וסלאח חתם בקבוצה באופן קבוע החל מתום העונה.
הוא לבש את החולצה מספר 11. ב-22 באוגוסט ערך הופעה ראשונה במועדון בתיקו 1-1 נגד הלאס ורונה.
ב-20 בספטמבר, סאלח כבש את שערו הראשון במועדון מול ססואולו במשחק שהסתיים בתיקו 2-2. בסוף העונה נבחר סלאח לשחקן העונה בליגה האיטלקית, וסיים כמלך השערים של המועדון עם 15 שערים בכל המסגרות (14 בסרייה A) ושישה בישולים.
ב-3 באוגוסט 2016 רומא מימשה את האופציה על סלאח ורכשה אותו באופן קבוע.
ב-22 ביוני 2017 חתם סלאח בליברפול מהפרמייר ליג תמורת סכום של 42 מיליון אירו ועוד 8 מיליון אירו בתנאי שהוא והקבוצה יגיעו להישגים מסוימים.
סלאח הוא המצרי הראשון שמשחק במועדון.
הוא קיבל את החולצה מספר 11. ב-12 באוגוסט כבש את שערו הראשון כבר בהופעה הראשונה בפרמייר ליג במדי ליברפול במשחק שהסתיים בתיקו 3-3 מול ווטפורד.
ב-17 באוקטובר הבקיע שני שערים בניצחון קבוצתו 0–7 על מאריבור הסלובנית, היה זה הניצחון הגבוה ביותר של מועדון אנגלי במשחק חוץ במסגרת אירופית.
סלאח הצטיין במדי ליברפול ונהפך מהר מאוד לכוכב הקבוצה.
הוא כבש 32 שערי ליגה והציב שיא לעונה של 38 משחקים, (שיא שנשבר על ידי ארלינג האלנד בעונת 2022/2023 בפרמייר ליג) ועוד 10 שערים בליגת האלופות.
ב-22 באפריל נבחר לשחקן השנה בפרמייר ליג.
ב-17 במרץ 2018, סאלח כבש ארבעה שערים בניצחון 5:0 על ווטפורד, במשחק זה הוא גם שבר שיא כיבושים (36) ששחקן כובש בעונת בכורה שלו בליברפול.
כמו כן, הפך גם לכובש השערים המצטיין בחמש הליגות הבכירות באירופה כשהוא עוקף את ליונל מסי והארי קיין.
ב-26 במאי 2018 שיחק בגמר ליגת האלופות עם קבוצתו ליברפול מול ריאל מדריד, וכעבור מחצית השעה נפצע בכתפו בעקבות תיקול של סרחיו ראמוס, ומאז לא חזר למשחק.
ליברפול הפסידה את המשחק והסתפקה בסגנות.
באותה עונה בליגת האלופות סיים סלאח עם עשרה שערים ובכך הפך לשחקן הראשון בליברפול ולשחקן האפריקאי הראשון שכובש עשרה שערים בקמפיין בודד.
כמו כן, עם 43 שערים בכל המסגרות בסיום העונה, הפך סלאח לשחקן השני בתולדות המועדון כשהוא עוקף את 42 השערים של רוג'ר האנט ומאחורי איאן ראש.