tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גורו פיקד על כוחות הצבא הצרפתי במהלך מלחמת טורקיה–צרפת בין פברואר 1920 לאוקטובר 1921. הוא פלש בראש כוחותיו לטורקיה, אולם לאחר קרב מראש נסוג לסוריה.
במרץ 1920 הוקמה "הממלכה הערבית של סוריה", אשר לא עלתה בקנה אחד עם תוכניותיה של צרפת.
גורו הציב בעקבות האירועים אולטימטום לממשלה הסורית – לפרק את כוחותיה ולהיכנע לשליטה הצרפתית.
המלך פייסל חשש מתוצאותיה של מלחמה ארוכה, ונכנע ב-14 ביולי 1920 בדמשק, אך שר ההגנה שלו, הגנרל יוסוף אל-עזמה, סירב להשלים עם הכניעה של המלך והמשיך בלחימה.
הוא הפנה כוחות סוריים לאזור מעבר מייסלון, בהרי מול הלבנון, במטרה לעצור את הכוחות הצרפתיים שהתקדמו לכיוון הממלכה.
בקרב מייסלון, שהתקיים ב-24 ביולי, הביסו הכוחות הצרפתיים של גורו את הסוריים.
אל-עזמה נהרג, ונהרגו 400 איש מלוחמיו.
ביום הגיעו לדמשק, עלה גורו לקברו של צלאח א-דין והכריז: "נוכחותי כאן היא הוכחה לניצחון הצלב על הסהר".
לאחר המלחמה הקים גורו מינהל אזרחי בסוריה, וחילק את השטח ל-6 "מדינות" תחת המנדט הצרפתי: לבנון הגדולה, דמשק, חלב, מדינת העלווים, סנג'ק אלכסנדרטה, ומדינת ג'בל א-דרוז שבהר הבשן.
ב-23 ביוני 1921 הוא ניצל אך בקושי מניסיון התנקשות שארגנו ערבים מקומיים.
בשנת 1923 הוא חזר לצרפת, ועד 1937 היה המושל הצבאי של פריז.
אותה שנה הוא פרש מהצבא, ומת בפריז ב-16 בספטמבר 1946.
אנרי, רוזן שאמבור , היה בנו של שארל פרדינן, דוכס ברי, וטוען לכתר צרפת בשם אנרי החמישי, מלך צרפת.
אנרי נולד בארמון טיולרי שבפריז ב-29 בספטמבר 1820, 7 חודשים לאחר רצח אביו שארל פרדינן, דוכס ברי, לאמו מריה קרולינה, נסיכת נאפולי וסיציליה, דוכסית ברי, בתם של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה קלמנטינה, ארכידוכסית אוסטריה.
בחודש יולי 1830 הדיח ההמון הפריזאי את סבו של אנרי - שארל העשירי, מלך צרפת.
בתחילה ניסה שארל להמליך את אנרי, אך הניסיון לא צלח, ולואי פיליפ השלישי, דוכס אורליאן, שהיה ידוע כאדם מתון ובעל נטייה רפובליקנית לעומת בני בורבון אשר "לא שכחו דבר, ולא למדו דבר", הוכרז על ידי הממשלה החדשה, נציגת המעמד הבינוני, כמלך.
אירוע זה ידוע בדברי הימים כמהפכת יולי 1830.
ב-16 באוגוסט 1830 עזב אנרי יחד עם משפחתו את צרפת, ועבר להתגורר בבריטניה.
בשנת 1844 מת דודו של אנרי לואי אנטואן, דוכס אנגולם ללא ילדים, ואנרי הפך לטוען לכתר "מלך צרפת".
בשנת 1846 התחתן אנרי עם מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה, בתם של פרנץ הרביעי, דוכס מודנה ומריה ביאטריצ'ה, נסיכת סבויה, אך לא נולדו לו ילדים ממנה.
לאחר מותו של לואי פיליפ שהודח במהפכת אביב העמים בשנת 1848, נותרו שני טוענים לכתר "מלך צרפת".
"אנרי החמישי", ונכדו של לואי פיליפ, פיליפ, רוזן פריז.
לאחר נפילת הקיסרות השנייה בשנת 1870 הציעה האספה הלאומית את הכתר לאנרי, ומכיוון שזה היה חשוך ילדים, סוכם בין המלוכנים כי כתרו יעבור לאחר מותו אל רוזן פריז, נציג בית אורליאן, וכך תיפתר המחלוקת בין שני בתי המלוכה המתחרים.
אך להפתעת המלוכנים סירב אנרי לקבל את המלוכה אלא אם כן תזנח צרפת את דגל הטריקולור, ותחליפו בדגלה של צרפת שלפני המהפכה.
תנאי זה לא התקבל על דעת האספה הלאומית, וסוכם על הקמת הרפובליקה הצרפתית השלישית כרפובליקה זמנית עד למותו של אנרי, שאז יוכל הרוזן מפריז לקבל את המלוכה, מבלי להעלות תנאים מסוג זה.
אך לאחר מותו בשנת 1883, הייתה כבר הרפובליקה מבוססת, והעם סירב להחליפה במלוכה.
ב-24 באוגוסט 1883 מת אנרי במעונו שבפרוהסדורף ללא ילדים, וכל נחלותיו עברו לאחיינו רוברטו הראשון, דוכס פארמה.
כיום רואים המלוכנים שנותרו בצרפת את צאצאיו של לואי פיליפ, השומרים על התואר "רוזן פריז" כטוענים הלגיטימיים לכתר.
מיעוט מקרב המונרכיסטים סבור כי אחד מצאצאי בורבון שנותרו בחיים, אזרח ספרדי בשם דון לואיס אלפונסו דה בורבון, המכונה הדוכס מאנז'ו, הוא הראוי לשאת את התואר "הטוען לכתר".
שני הצדדים אף נאבקו בבתי המשפט של הרפובליקה, כאשר לאחרונה טען הרוזן מפריז כי יריבו מבורבון אינו ראוי לשאת את התואר המלכותי "דוכס".
בתי המשפט דחו את התביעה.
אנרי, רוזן פריז היה ראש בית אורליאן.
אנרי נולד בווליאה-סן-פייר בבלגיה ב-14 ביוני 1933 לאנרי, רוזן פריז ולאיזבל, נסיכת אורליאן-ברגנסה, בתם של פדרו דה אלקנטארה, נסיך גראו-פארה ואלז'בייטה, רוזנת דוברז'נסקי דה דוברז'ניץ.
בעת לידתו התגוררו הוריו בבלגיה בשל החוק שאסר על יורשי השושלות המלכותיות להתגורר בצרפת, אולם בשנת 1950 בוטל החוק ובני המשפחה עברו להתגורר בצרפת.
עוד קודם לכן, בשנת 1947, קיבל אנרי היתר מיוחד מנשיא צרפת ונסן אוריו ללמוד בבורדו.
בשנת 1940 מת סבו הנסיך ז'אן, דוכס גיז, ואביו הפך לטוען לכתר הצרפתי, תוך שהוא נותן לאנרי את התואר דופן צרפת, ובשנת 1957 הוא העניק לו בנוסף את התואר רוזן קלרמון.
ב-5 ביולי 1957 התחתן אנרי עם מריה תרזה, דוכסית וירטמברג, בתם של פיליפ אלברכט, דוכס וירטמברג ורוזה, ארכידוכסית אוסטריה, ממנה נולדו לו 5 ילדים.
מאוקטובר 1959 עד אפריל 1962 עבד קלרמון במזכירות הכללית של הביטחון הלאומי כחבר בלגיון הזרים הצרפתי.
לאחר מכן הועבר לחיל המצב בגרמניה, ולאחר מכן שירת כמדריך צבאי בקורסיקה, שם הצטרפו אליו אשתו וילדיו בתחילת 1963.
בשנת 1967 השתחרר אנרי מהצבא.
לזמן קצר התגורר עם משפחתו באחוזת מנואר דו קור-וולנט בלובסיין, ולאחר מכן שכרו דירה ברובע ה-15 בפריז.
בתחילת שנות ה-70 ניהל אנרי משרד יחסי ציבור בז'נבה, שווייץ של חברת השקעות שווייצרית ששכנה בקורי.
אנרי עסק גם בציור והשיק מותג משלו של בושם.
בשנת 2004, התמודד מטעם אליאנס רויאל בבחירות לפרלמנט האירופי אך לא הצליח להיבחר.
בשנת 1984 התגרש אנרי, ובאוקטובר אותה שנה התחתן בשנית עם מיכאלה אנה מריה קוסיניו אי קויניו דה ליאון, בתם של לואיס קוסיניו אי סבירה ואנטוניה מריה קויניונס דה ליאון אי באנואלוס, מרקיזת סן קרלוס.
בעקבות גירושיו ונישואיו ללא אישור מהכנסייה נישל אותו אביו מתאריו והעניק לו רק את התואר "רוזן מורטן", בעוד אמו העניקה לגרושתו את התואר "דוכסית מונטפנסייה".
בשנת 1991 החזיר לו אביו את תאריו, ונתן לאשתו השנייה את התואר "רוזנת ז'ואנוויל".
בשנת 1999 מת אביו אנרי, רוזן פריז, ואנרי ירש את תאריו והוסיף לעצמו את התואר "דוכס צרפת".
בשנת 2003 מתה אמו איזבל, נסיכת אורליאן-ברגנסה, ואשתו קיבלה את התואר "רוזנת פריז".
לאחר מות אביו ביטל אנרי את החלטתו אביו את תוארי אחיו הנסיך מישל, רוזן אברו והנסיך תיבו, רוזן לה מרשה, אשר התחתנו ללא קבלת רשות מאביהם.
בנוסף, העניק תארים לאחייניו, הנסיך ז'אק, הדוכס אורליאן, הנסיך שארל לואי, דוכס שארטר והנסיך פולק, דוכס אומלה ורוזן אה.
אנרי הכיר בבנו הבכור פרנסואה כיורשו, עם התואר "רוזן קלרמון", והכריז כי בנו האמצעי, הנסיך ז'אן, דוכס ונדום יירש את מעמדו כראש בית אורליאן.
בשנת 2009 השיג אנרי מהכס הקדוש את ביטול נישואיו עם מריה תרזה, ועקב כך התחתן מחדש עם אשתו השנייה, מיכאלה קוזיניו, בכנסייה הקתולית בספטמבר אותה שנה.
אנרי השתתף באירועים שונים של האצולה האירופית.
בשנת 2011 השתתף בחתונתו של אלבר השני, נסיך מונקו.
אנרי נפטר ב-21 בינואר 2019, ובנו הנסיך ז'אן, דוכס ונדום ירש את תאריו.
ב-5 ביולי 1957 התחתן אנרי עם מריה תרזה, דוכסית וירטמברג, בתם של פיליפ אלברכט, דוכס וירטמברג ורוזה, ארכידוכסית אוסטריה, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
מארי, נסיכת אורליאן (נולדה ב-1959), התחתנה עם גונדאקאר, נסיך ליכטנשטיין
בלאנש, נסיכת אורליאן (נולדה ב-1963)
הנסיך ז'אן, דוכס ונדום (נולד ב-1965)
הנסיך אודס, דוכס אנגולם (נולד ב-1968)
אנרי, רוזן פריז , היה ראש בית אורליאן בין השנים 1940–1999, והטוען לכתר צרפת מטעם האורליאניסטים בשם אנרי השישי.
אנרי נולד בלה נוביון-א-תייראש, אן בצרפת ב-5 ביולי 1908 לנסיך ז'אן, דוכס גיז ולאיזבל, נסיכת אורליאן, בתם של הנסיך פיליפ, רוזן פריז ומארי איזבל, נסיכת אורליאן.
הוריו היו שניהם נינים של לואי פיליפ, מלך הצרפתים משני הצדדים.
בשנת 1909 עברה משפחתו ללראצ'ה, מרוקו, אולם לאחר שמרוקו הפכה לפרוטקטורט צרפתי בשנת 1912, נותר ביתם חלק ממרוקו הספרדית, ואילו שדותיהם נהיו חלק ממרוקו הצרפתית.
אנרי היה קם בארבע לפנות בוקר, וליווה את אביו כדי לפקח על ניהול משק החי ועל גידול היבולים באדמותיהם המפוזרות, ומאוחר יותר היה לומד בהדרכתם של מחנכים אירופיים ואמו, ואף למד לדבר בצרפתית, ערבית, אנגלית, גרמנית, איטלקית וספרדית.
אנרי ביקר אצל קרובי משפחה בצרפת לעיתים קרובות, ואף בילה את ראשית מלחמת העולם הראשונה בפריז.
מכיוון שאביו שביקש להילחם לצד הצרפתים, נדחה על ידי צרפת, בלגיה ובריטניה, לקח הנסיך ז'אן את משפחתו בחזרה למרוקו.
בשנת 1924 החל אנרי בלימודי מתמטיקה ומדעים באוניברסיטת לוון, אולם לאחר שאביו הפך למועמד לרשת את ראשות בית אורליאן, נאסר עליהם להתגורר בצרפת, והוא עבר להתגורר בבלגיה.
בשנת 1926 הפך אביו לראש בית אורליאן, ואנרי קיבל ממנו את התואר דופן צרפת.
בשנת 1940 מת אביו הנסיך ז'אן, דוכס גיז, ואנרי ירש את תאריו ואת ראשות בית אורליאן.
לאחר כניעת צרפת תמך אנרי בממשלת וישי, אולם באוגוסט 1942 העביר את נאמנותו לצרפת החופשית.
בשנת 1950, לאחר ביטול חוק הגלות, חזר אנרי לצרפת.
במהלך נישואיו לאיזבל נולדו להם 11 ילדים, ובשנת 1986 התגרשו השניים.
בתקופת כהונתו כראש בית אורליאן, פיזר אנרי את עיקר עושרה הרב של משפחתו, ומכר תכשיטים משפחתיים, ציורים, רהיטים ונכסים, למימון ענייניו הפוליטיים והחזקת משפחתו הגדולה, ומפעלים בבלגיה, בצפון אפריקה, בברזיל, פורטוגל וצרפת, כמו כן, אנרי הסתכסך עם חמישה מילדיו על חלוקת ההון המשפחתי (שכלל למעלה מ -40 מיליון ליש"ט).
בשנת 1984 הכריז אנרי שבנו אנרי מאורליאן איבד את זכויות הירושה שלו, משום שהתגרש מאשתו הראשונה והתחתן שנית מחוץ לכנסייה הקתולית.
אנרי העניק לבנו את התואר "רוזן מורטין", שהיה נמוך יותר, במקום "רוזן קלרמון", והוציא אותו משורת הירושה.
לאחר כמה שנים החזיר אנרי לבנו את תאריו הקודמים, הכריז עליו שוב כיורשו, ונתן לאשתו החדשה, מיכאלה קוסיניו את התואר "נסיכת ז'ואנוויל".
כמו כן, אנרי שלל מבניו תיבו ומישל את זכויות הירושה שלהם, משום שאחד נישא לפשוטת עם, ואילו השני התחתן עם אישה אצילה שאביה תמך במשטר וישי, אולם לאחר מותו החזיר להם אחיהם אנרי, רוזן פריז את תאריהם.
ב-19 ביוני 1999 מת אנרי בשריסי, דרו, כתוצאה מסרטן הערמונית.
ב-8 באפריל 1931 התחתן אנרי עם איזבל, נסיכת אורליאן-ברגנסה, בתם של פדרו דה אלקנטארה, נסיך גראו-פארה ואלז'בייטה, רוזנת דוברז'נסקי דה דוברז'ניץ, ממנה נולדו לו 11 ילדים:
אנרי, דוכס אומאל , היה בנו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים, וגנרל בצבא הצרפתי.
אנרי נולד ב-16 בינואר 1822 בפאלה רויאל, פריז, ללואי פיליפ השלישי, דוכס אורליאן ולמריה אמליה מנאפולי וסיציליה, בתם של פרננדו השלישי, מלך סיציליה ומריה קרולינה מאוסטריה, וסנדקו היה לואי אנרי השני, נסיך קונדה.
בשנת 1830 מת סנדקו, נסיך קונדה, ללא יורשים, ואנרי ירש את כל הונו ונחלותיו.
ביולי 1830 פרצה מהפכת יולי בצרפת, ובעקבותיה התפטר שארל העשירי, מלך צרפת מתפקידו, וב-9 באוגוסט הוכתר אביו כלואי פיליפ, מלך הצרפתים.
בשנת 1839 הצטרף אנרי כקפטן לצבא צרפת, ובשנת 1847 הוא מונה למושל אלג'יריה הצרפתית.
בעקבות מהפכת פברואר בשנת 1848 פרש אנרי מהצבא הצרפתי, ומצא מקלט בקלרמונט, סארי, עם שאר בני משפחתו, ובשנת 1861 אף הגיב על מתקפתו של נפוליאון השלישי כנגד בית אורליאן.
בשנת 1870 רצה אנרי לחזור לצרפת, במטרה לשרת במלחמת צרפת–פרוסיה, אולם הצעתו נדחתה.
במרץ 1872 הוא חזר לשרת בצבא הצרפתי בדרגת גנרל בריגדה, ובשנת 1873 אף היה חבר בבית הדין הצבאי שדן את פרנסואה אשיל בזן למוות.
בשנת 1879 הוא עזב את החיים הפוליטיים, ובאותה תקופה מונה למפקד הקורפוס ה-7 בבזנסון, ולאחר מכן אף מונה למפקח הכללי של הצבא.
בשנת 1883 הוא סולק מתפקידיו בצבא, ובשנת 1886 במסגרת חוק הגירוש אף גורש מצרפת.
אנרי עבר לגור בסיציליה, וב-7 במאי 1897 מת בביתו, כתוצאה מהתקף לב.
ב-25 בנובמבר 1844 התחתן אנרי עם מריה קרולינה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות, בתם של לאופולדו, נסיך סלרנו וקלמנטינה, ארכידוכסית אוסטריה, ממנה היו לו 3 ילדים:
אנרי השני דה בורבון, נסיך קונדה היה ראש הענף הבכיר ביותר של בית בורבון כמעט כל חייו ויורשו של מלך צרפת בשנים הראשונות של חייו.
אנרי היה אביו של לואי השני, נסיך דה קונדה, הגנרל הצרפתי המפורסם.
אנרי נולד בסן-ז'אן-ד'אנגלי ב-1 בספטמבר 1588, לאנרי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה ולשרלוט קתרין דה לה טרמויל, בתו של לואי השלישי דה לה טרמויל, דוכס טוואר, אשר הייתה אשתו השנייה של אביו.
בעת לידתו הייתה אמו בכלא, מואשמת בהריגת בעלה.
לאנרי היו שתי אחיות מבוגרות יותר, קתרין דה בורבון, אחותו למחצה מצד אביו שמתה ב-1595, ואלינור דה בורבון, שב-1606 התחתנה עם פיליפ וילם, נסיך אורנז'.
אביו של אנרי מת כמעט שישה חודשים לפני לידתו.
לכן הוא הפך לנסיך קונדה מיום לידתו, ברגע שהוא הוכר ואושר על ידי מלך צרפת.
אנרי השלישי, מלך צרפת נרצח באוגוסט 1589, כאשר אנרי היה בן פחות משנה, ואנרי הרביעי, מלך צרפת, שהיה בן דודו הראשון של אביו המנוח של אנרי וסנדקו של אנרי, עלה לשלטון.
בשלב זה, למלך החדש לא היה בן או אח, וקרוב משפחה הקרוב ביותר אליו היה לא אחר מאשר אנרי עצמו.
לפיכך, בהיותו חבר רחוק בשושלת השלטת, הפך אנרי לנסיך הדם ויורש הכתר של צרפת, וכך נשאר במשך שתים-עשרה שנים, עד לידתו של לואי השלושה עשר, מלך צרפת בספטמבר 1601. לאחר שהמיר המלך את דתו לכנסייה הקתולית, הבטיח המלך שאנרי יגדל כקתולי; אף על פי שאביו וסבו היו מנהיגי ההוגנוטים הקלוויניסטים.
אמו של אנרי הייתה בכלא שש שנים, מואשמת בהרעלת בעלה, אולם היא שוחררה מאוחר יותר.
מאוחר יותר, במהלך השנים 38–1611, היה אנרי במקום השני בסדר הירושה של כס צרפת, לאחר גאסטון, דוכס אורליאן.
זו הייתה התקופה שבין מותו של ניקולה אנרי, דוכס אורליאן בנובמבר 1611 והולדתו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת בספטמבר 1638.
ב-26 בדצמבר 1646 מת אנרי בפריז, ובנו לואי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה ירש את תאריו.
בשנת 1609 התחתן אנרי עם שרלוט מרגריט דה מונמורנסי, בתם של אנרי הראשון דה מונמורנסי ואשתו השנייה, לואיז דה בודוס.
בשנת 1610, מארי דה מדיצ'י, אשתו של המלך אנרי הרביעי, נתנה את מלון דה קונדה בפריז לאנרי כחלק מתגמול על הסכמתו להתחתן עם שרלוט.
מאותו יום ואילך, הפך מלון דה קונדה לבית המגורים המרכזי של נסיכי קונדה עד 1764. לאנרי ושרלוט היו שלושה ילדים, כולם גיבורי הפרונד:
אן ז'נבייב דה בורבון-קונדה (1619–1679), התחתנה עם אנרי השני ד'אורליאן, דוכס לונגוויל.
לואי השני, נסיך דה קונדה (1621–1686), הגנרל הצרפתי הידוע בשם Le Grand Condé.
ארמנד דה בורבון, נסיך קונטי (1629–1666), התחתן עם אן מארי מרטינוזי, בתו של ג'רולמו מרטינוזי.
לפי הדיווחים, אנרי הרביעי, מלך צרפת ניהל רומן בסתר עם שרלוט, וסידר את הנישואים עם קונדה כדי לספק כיסוי לרומן.
עם זאת, קונדה לא הסכים לכך, וברח עם אשתו לבריסל ולאחר מכן למילאנו, אשר שניהם היו תחת שלטון בית הבסבורג.
פרשת קונדה הפכה לחלק מהסכסוך הבינלאומי המכונה מלחמת הירושה של יוליך (אחד ממבשרי מלחמת שלושים השנים).
אנרי דה בורבון, נסיך קונדה היה נסיך צרפתי מנסיכי הדם (נסיך בעל קרבת דם לבית המלוכה), וגנרל הוגנוטי כמו אביו הבולט יותר, לואי הראשון, נסיך קונדה.
אנרי נולד ב-29 בדצמבר 1552 בלה-פרט-סו-ז'ואר, והיה בנם הבכור של לואי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה ולאלינור דה רואי, בתו ויורשתו של שארל דה רואי, רוזן רוסי.
מבין שמונת אחיו, הוא ואחיו פרנסואה, נסיך קונטי, היו היחידים שהיו להם ילדים.
לאחר מותו של אביו, לואי, בקרב ז'רנאק, הציגה ז'אן ד'אלברה את אנרי ואת בנה, אנרי מנווארה, כיריבים לגאספאר דה קוליני השני.
מאחר ששניהם היו נסיכי הדם, מעשה זה נתן את הלגיטימציה להוגנוטים.
בקרב מונקטור ב-3 באוקטובר 1569 נפצע אנרי בפניו ונאלץ לסגת.
בשל חתונתו של אנרי מנווארה, ולאחר מכן בשל טבח ליל ברתולומאוס הקדוש, נאלץ אנרי להמיר את דתו לקתוליות, לעמוד בפני מוות או מאסר עולם.
בבריחתו מפריז הצטרף אנרי לתיאודור בזא, שפרסם את הסופרנים שלו בגרמניה.
בשנת 1573 ההוגנוטים ניצלו כמה רווחים פוליטיים בדרום צרפת, וכתוצאה מכך אנרי מונה ל"המושל הכללי והמגן".
בעקבות שלום מסייה, הוא חזר לתפקידו כמושל פיקארדי.
במהלך מלחמת הדת השישית, הוא פיקד על הכוחות אשר כבשו את ברואג' והשיג סיוע אנגלי להוגנוטים.
היה זה אנרי, אשר נרגז על ידי התנגדות קתולית לתפקידו כמושל פיקארדי, שהחל את מלחמת הדת השביעית, על ידי תפיסת העיר לה פרר בנובמבר 1579.
ב-5 במרץ 1588 מת אנרי בסן-ז'אן-ד'אנגלי לאחר מחלה קצרה, ולאחר חצי שנה נולד בנו אנרי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה שירש את תאריו.
אנרי התחתן פעמיים, תחילה עם דודניתו, מריה מקלווה, ממנה היה לו בת אחת:
לאחר מכן התחתן אנרי בשנית עם שרלוט קתרין דה לה טרמויל, בתו של לואי השלישי דה לה טרמויל, דוכס טוואר וז'אן דה מונמורנסי, ממנה נולדו לו שני ילדים:
אלינור דה בורבון (1587 – 1619), התחתנה עם פיליפ וילם, נסיך אורנז'.
אנרי אלג היה עיתונאי ופעיל קומוניסטי צרפתי - אלג'יראי ממוצא יהודי אשכנזי, תומך במאבק העם האלג'יראי הילידי לעצמאות.
כיהן כמנהל העיתון האלג'יראי בצרפתית (Alger républicain) (אלג'יר רפובליקנית) שהופיע באלג'יר בשלהי הכיבוש הצרפתי של אלג'יריה (1955-1950).
בימי הקרב על אלג'יר (1957-1956) נעצר אלג ועבר עינויים.
אחרי פרסום זיכרונותיו La" Question" (השאלה) בשנת 1958 בהוצאה לאור Minuit זכה אלג להכרה בינלאומית בגין עמדתו נגד העינויים, בייחוד בהקשר מלחמת אלג'יריה (1962-1954).
אלג היה החל משנת 1946 חבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית האלג'יראית ומ-1949 - חבר בלשכה הפוליטית שלה.
אחרי שנת 1962 קיבל אלג אזרחות אלג'יראית ובשנים 1963–1965 כיהן באלג'יר כמנהל העיתון המחודש Alger républicain.
ב-1965 הוכרז שם "אישיות בלתי רצויה" ונאלץ לחזור לצרפת אחרי השלטון האלג'יראי סגר את העיתון.
אנרי סלם או הרי ג'ון סלם נולד בשנת 1921 בלונדון כבן למשפחה יהודית.
אמו בלאנש הייתה בת לבית בקר, משפחה אשכנזית עם שורשים בליטא ואוקראינה.
אביו היה מקס סלאם, תכשיטן במקצוע.
ההורים הגיעו לפריז לירח דבש ותוך כדי ביקורם איבדו את התכשיטים שהיו כל רכושם.
אולם הם התאהבו בעיר האורות והחליטו להישאר בה.
מקס סאלם פתח מתפרה קרוב לכיכר הרפובליקה.
בנם הצעיר אנרי לא הצטיין בלימודים.
התעניין בפוליטיקה, אהד את המחנה הרפובליקני במלחמת האזרחים בספרד וחלם לנסוע בעולם.
ב-1939 הגיע אלג לאלג'יר, בה ראה תחנה ראשונה לטיול בעולם.
הארץ והאנשים עשו עליו רושם עז והחליט להישאר.
בינתיים פרצה מלחמת העולם השנייה.
ובשנים 1940–1943 נשלטה אלג'יריה על ידי המשטר הפאשיסטי בווישי אולם ב-1943 היא נכבשה על ידי בעלות הברית.
בשנת 1942 הצטרף אלג במחתרת למפלגה הקומוניסטית האלג'יראית, היה פעיל באיגודים המקצועיים, ואחר כך בעיתון הקומוניסטי בצרפתית Alger Républicain גישתם הייתה אנטי-קולוניאליסטית ברורה לעומת גישת הקומוניסטים הצרפתיים שהיו אמביוולנטים כלפי תנועת העצמאות של הערבים והברברים האלג'יראים.
אלג הפך בשנת 1951 למנהל העיתון ובספטמבר 1955 כשהשלטון הצרפתי סגר אותו, ניסה לפרסמו במחתרת.
שלח בסתר מאמרים לביטאון המפלגה הקומוניסטית הצרפתית, L'Humanité.
חלק ממאמרים אלה שתמכו בעצמאות אלג'יריה לא פורסמו בגלל הצנזורה.
בתקופת הקרב על אלג'יר הצליח הצבא הצרפתי - באמצעות חטיבת הצנחנים 10 של הגנרל מאסי לדכא ללא רחמים את הטרור המהפכני המקומי האחראי על גלי פיגועים רבים נגד האזרחים הצרפתים .
ב-12 ביוני 1957 נעצר אלג על ידי צנחנים צרפתים, בדירת הפרופסור הצרפתי למתמטיקה מוריס אודן (Audin) שתמך במורדים ונעצר יום קודם.
אלג נחקר בעינויים רבים במרכז החקירות ברובע אל-ביאר באלג'יר, אף על פי שלא נפתח נגדו בהליך משפטי כלשהו.
נדרש לגלות את שמות האנשים שנתנו לו מקלט בחדשים באחרונים.
עונה באמצעות שוקים חשמליים (בעזרת הגנרטור הנייד הידוע לשמצה בשם "ז'ז'ן"), כוויות, העמסת גופו במיים, תליות מאביזרים שונים.
הוזרק לו פנטוטל בתור "סם אמת" .
הופעלו עליו גם לחצים נפשיים עם איומים לשלומם של אשתו וילדיו.
עם זאת, אלג לא גילה את שמות האנשים שעזרו לו.
בעת היותו במעצר גם אשתו קיבלה ביקור של חיילים שתיחקרו אותה על פעילותו.
היא נעצרה לחמישה ימים ושוחררה.
על המורה אודן שעונה גם כן קשות נודע כי הוצא להורג.
אשתו של אלג העלתה עניין בעלה בכל פורום אפשרי באלג'יר ובפריז.
נראה שמשום כך לא הוצא להורג אלא נאסר במחנה המאסר בלודי.
שם כתב אלג בסתר דו"ח על העינויים שעבר והבריח אותו אל ידידים בחוץ.
בסוף יולי 1957 פורסמו דיווחיו בעיתון
הוא הועבר בהמשך לבית הסוהר האזרחי ברברוס באלג'יר, שבו נמצא אתר מפורסם להוצאות להורג על ידי גיליוטינה.
גם משם באוגוסט 1957 הצליח אלג להבריח דו"ח דומה על העינויים שעבר גם אל סניגוריו וגם אל רשויות המשפט באלג'יריה.
באותם ימים נפוצו באלג'יר שמועות, כולל בעיתונים, על היעלמותו או על מותו.
רק אחרי שהתקשורת הייתה גדושה בדיווחים על עינויו, חודשיים אחרי מעצרו הובא אלג לראשונה בפני שופט.
הקצינים שלדבריו עינו אותו הכחישו את טענותיו.
רובר לקוסט, אז שר לענייני אלג'יריה, דרש שהטענות תיחקרנה.
בנובמבר 1957 התקיים משפטו של אלג שנמצא אשם בפגיעה בביטחון המדינה ובניסיון להקים מחדש ארגון שהוצא מחוץ לחוק.
הרשויות הצבאיות שלחו שני רופאים שיבדקו אותו אולם מאז העברתו ללודי איש מחוץ לאנשי השלטון לא הורשה לראות אותו .
בסופו של דבר מפקד הכוח הצבאי באלג'יר הורה על פתיחת חקירה לגבי הטענותיו של אלג על מכות ונזקים גופניים שנגרמו לו על ידי "אנשים לא ידועים"
שופט צבאי ביקר עם אלג את המתקנים עליהם סיפר ודרש ממנו לתאר מזיכרון את פנים הבניינים והחדרים כדי לאשש את האשמותיו.
אלג הצליח לתאר בדיוק רב חלקים שונים של המתקן באל-ביאר, בעיקר את המטבח שבו התקיימו העינויים.
זה נתן לשער כי עונה באמת, מכיוון שאם החקירה הייתה מתנהלת "כשורה" לא היה יכול לתאר את הפרטים שסיפר.
על אף העדויות שלו ושל אחרים שעונו על ידי צנחנים באל-ביאר, הממשלה הצרפתית המשיכה להתעלם מבקשותיו לעשיית צדק ושלחה אותו בחזרה לכלא צבאי.
בסופו של דבר נידון אלג ל-10 שנות מאסר בגין פרסומים אסורים ונשלח לכלא בצרפת, בחבל ברטאניה.
אולם באוקטובר 1961, בעזרת קומוניסטים ברטונים נמלט אלג ממרפאת בית הכלא והצליח לברוח מצרפת לצ'כוסלובקיה.
הוא חיכה שם לחנינה שבסוף מלחמת אלג'יריה.
הזיכרונות של אלג מן המעצר ומן הכלא פורסמו בהוצאה לאור Minuit (בראשות ז'רום לנדון) בספר שנקרא "השאלה" - La Question.
שם זה היה משחק מילים שרמז על שאלת החוקיות של העינויים מחד והזכיר את המושג question ששימש במערכת המשפט הטרום-מהפכנית בצרפת ככינוי ל"חקירה תחת עינויים".
La Question פורסם ב-12 בפברואר 1958 ללא צנזורה.
אולם משרד הפנים צנזר את העיתונים הצרפתים שניסו לפרסם רוויו על הספר או לפרסם קטעים ממנו.
אף-על-פי שהספר עצמו נמכר חופשי למשך כמה שבועות, הממשלה הפקיעה במרץ 1958 את גליונות העיתון France Observateur מכיוון שפרסם קטעים מספרו של אלג.
הממשלה לא התנגדה לתזכיר עצמו אלא ביקשה למנוע דיונים פומביים עליו.
לפי החוק הצנזורה הייתה רשאית לקרוא רק בעיתונים לפני פרסומם.
עם זאת הפך הספר לכמעט רב-מכר ונושא לדיונים בקרב העם הצרפתי.
הממשלה אסרה גם על פרסומה של המסה של סארטר "ניצחון" במגזין "אקספרס" שבה הצביע סארטר על השלכות ספרו של אלג לגבי האומה הצרפתית.
על אף הצנזורה המשיכו לקרוא את המסה במחתרת והיא הפכה לפתח-דבר לתרגום לאנגלית של "השאלה".
על אף המחאות של אנשי בעלי שם כמו סארטר, אנדרה מאלרו, פרנסואה מוריאק ואחרים, עם התגברות השמועות והדיונים הציבוריים החרימה הממשלה הצרפתית את "השאלה" בתקווה להפיג את האווירה הפוליטית המתוחה.
באישור בית דין צבאי שפתח בהליכים נגד "הניסיון לזרוע דמורליזציה בקרב הצבא מתוך כוונה לפגיעה בביטחון האומה, ב-27 במרץ 1958 הפקיעו השלטונות את 7000 עותקי הספר שנמצאו בהוצאת Minuit.
אבל באותה שעה כבר נמכרו 60000 עותקים.
בצרפת המשיך הספר להימכר, בדרכים שונות, מעל 162,000 עותקים עד סוף שנת 1958.
הוצאות לאור שמאליות קראו תגר נגד הממשלה והמשיכו לפרסם אותו, על אף האיסור הרשמי.
השלטון הודיע כי חקירת טענותיו של אלג כמעט הסתיימה.
נודע כי הרופאים אכן הבחינו בצלקות במפשעות ובמפרקי כפות הידיים של אלג, אולם הקצינים שהואשמו על ידו המשיכו להכחיש את הטענות והממשלה לא נמצאה אשמה.
הדו"ח של אלג שנערך בשפה מפוכחת, אפשר הצצה לשיטות בהן השתמשה המדינה במאבקה נגד התנועות המחתרתיות וההתנגדות, שלימים התפרסמו כ"הדוקטרינה הצרפתית".
מעל לכל, השיטה כללה מה שנקרא "העלמתם" של חשודים, על ידי מאסר, לעיתים קרובות בסתר, מעצרם של אזרחים חשודים, עינויים שיטתיים ולעיתים קרובות לאחר מכן הרג בלתי חוקי.
למרות הביקורת הפוליטית הפנימית הניכרת, ייצאה צרפת שיטות אלה, אשר נוסחו ברובן על ידי הקצין רוז'ה טרנקייה, באמצעות שליחת יועצים צבאיים לאמריקה הלטינית.
הן יושמו על ידי משטרים רודניים, למשל בצ'ילה ובארגנטינה ומילאו תפקיד מרכזי בהעלמתם האלימה ורציחתם של עשרות אלפי אנשים (desaparecidos)
בצרפת בהמשך, במיוחד במנגנון המדינה, אפילו הדיבור על "מלחמת אלג'יריה" נחשב למשך זמן רב לטאבו .
רק בשנת 1999 נחקק חוק שאפשר לדבר רשמית על מלחמת אלג'יריה.
דיון חברתי סביב ההפרות השיטתיות של זכויות האדם - עליה דיווחו אנרי אלג ועדים רבים אחרים - התקיים לראשונה בשנים 2000 עד 2002. בחוגים השמרניים בפרט, האירועים עדיין נשללים או זוכים להתייחסות מועטה.
כמה מהשיטות שתוארו על ידי אלג משמשות גם כיום גם למאבק בתנועות התנגדות, למשל על ידי האלג'יראים עצמם במלחמת האזרחים בשנות התשעים.
הממשלה, שראתה את עצמה יורשת תנועת ההתנגדות ההיסטורית FLN - לחמה בטרור ובארגוני הגרילה האסלאמיסטים הרצחניים על ידי שיטות של "מלחמה מלוכלכת " מסוג זה.
אחרי הסכמי אוויאן בין הממשלה הצרפתית למורדים האלג'יראים, אלג חזר לצרפת ואחר כך שב לאלג'יריה.
הוא קיבל אזרחות המדינה החדשה והורשה להקים מחדש את העיתון Alger Républicain ,לפרסם בו ספרים רבים ולהופיע בסרטי תעודה.
עם ההפיכה הצבאית משנת 1965 של הווארי בומדיין הוכרז אלג לאישיות בלתי רצויה וחזר לצרפת לאזור פריז.
הוא פעל בעיתונים, במגזנים ובמסגרת המפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
ב-1980-1966 כתב בעיתון ל'הומניטה" והתמנה למזכיר כללי של העיתון.
ב-1979 היה שליח מיוחד של "ל"הומניטה" בקאבול והצדיק את פלישת ברית המועצות לאפגניסטן, בהתאם לעמדה הרשמית של המפלגה.
בחזרתו לפריז עבר לגור פאלזו, ברחוב ז'ראר-דופן, שם התגורר עד יום מותו.
אחרי נפיחלת המשטרים הקומוניסטים באירופה אלג היה לחבר בסיעה "קוטב התחייה הקומוניסטית" וב-1998 הביע צער על הסטייה הסוציאל-דמוקרטית שלדעתו עברה המפלגה הקומוניסטית תוך נטישה של האותנטיות הקומוניסטית שלה.
הוא הצטרף ל"ועד האינטרנציונליסטי לסולידריות המעמד" שהוקם ס- 10 באוקטובר 1992 תחת השם "ועד הונקר לסולידריות אינטנציונליסטית" שתמך במנהיג מזרח גרמניה לשעבר, אריך הונקר הועמד במשפט על ידי הרשויות בגרמניה.
בשנת 2001 העיד נגד גנרל הצנחנים פול אוסרסס בקשר להשתתפותו של זה בעינויים במלחמת אלג'יריה.
אלג היה חבר גם בוועד החסות של ועדת ראסל לעניין פלסטין שהוקמה ב-2009
הבמאי ז'אן-פייר ליידו (Lledo) הפיק את הסרט התיעודי "Un rêve algérien (חלום אלג'ראי) המתאר את ביקורו של אלג באלג'ריה, כעבור 40 שנה, ואת קבלת הפנים שהוא זכה בה ואת פגישותיו על חבריו מימים עברו.
אנרי אלג התחתן בשנת 1946 עם ז'ילברט ספרתי שהפכה בעקבותיו לפעילה קומוניסטית נלהבת.
נולדו להם שני בנים:אנדרה סאלם וז'אן סאלם, לימים פילוסוף ופרופסור באוניברסיטה.
(זיכרון מאלג'יריה :זיכרונות של מאבקים ותקוות)
(ההרפתקה הגדולה של Alger républicain - יחד עם בועלם חאלפה ועבד אל-חמיד בנזין)
by Jean-Paul Sartre, 1958 (השאלה) (פתח דבר מאת ז'אן-פול סארטר)
et les juifs 1989) (ברית המועצות והיהודים)
Victorieuse Cuba : de la guérilla au socialisme 1963) (קובה המנצחת:מגרילה לסוציאליזם) עם פתח-דבר מאת בועלם חאלפה
1985 Red Star and Green Crescent (הכוכב האדום והסהר הירוקה), ההוצאה פרוגרס, מוסקבה, תורגמה לאנגלית על ידי סרגיי סוסינסקי, במקור - בהוצאה לאור Messidor בפריז.
אנרי ד'ארקור היה איש צבא צרפתי בדרגת מרשל צרפת.
אנרי ד'ארקור נולד למשפחה צרפתית אצילה.
בגיל שמונה עשרה הוא התגייס לצבא ושירת תחת פיקודו של דודו במהלך מלחמת הולנד–צרפת.
הוא הצטיין במספר קרבות ליד שטרסבורג ומולהוזן.
בשנת 1676 הוא עבר לשרת ביחידה שלחמה בגרמניה תחת מרשל קרקי.
לקראת תחילת מלחמת תשע השנים הועלה ד'ארקור לדרגת בריגדיר גנרל.
במהלך המלחמה הוא הצטיין בקרבות וקודם לפיקוד על ארמייה.
על פעילותו הרבה בשנת 1700 הוא קיבל תואר דוכס.
באותה שנה אנרי ד'ארקור היה במדריד כשגריר צרפת.
בשנת 1703 קודם ד'ארקור למרשל צרפת.
במהלך מלחמת הירושה הספרדית הוא פיקד על ארמייה שפעלה בשטח גרמניה.
אנרי ד'ארקור נפטר בשנת 1718.
הוא התחתן בשנת 1687 והיו לו 11 ילדים.
שני בניו שירתו בצבא והגיעו לדרגת מרשל צרפת.
אלבר מריה אנרי ד'אבוביל (; 26 במרץ 1848 – 1 ביולי 1941) היה ז'נרל דה בריגדה בצבא צרפת, אשר התפרסם בשל חלקו בפרשת דרייפוס.
בנוסף על כך, הוא כיהן כראש עיריית קראק במשך כמעט עשרים שנה.
ד'אבוביל נולד ב-26 במרץ 1848 בטירת שאטו דה רוביל הנמצאת בשטח הקומונה מלזרב.
אביו, אוגוסט ארנסט ד'אבוביל, היה פוליטיקאי.
סבו, אוגוסטין גבריאל ד'אבוביל, היה גנרל בגרנד ארמה.
אנרי ד'אבוביל נרשם ב-1866 ללימודים ב אותה סיים כעבור שנתיים.
ב-1870 הוא לחם במלחמת צרפת–פרוסיה ובין 1871–1873 הוצב באלג'יריה.
ב-1894 הועלה לדרגת לוטננט קולונל ומונה לסגן מפקד המשרד הרביעי האחראי על ההובלה ועל מסילות הברזל.
היה זה ממש עם פרוץ פרשת דרייפוס.
במשרדי המטכ"ל הסתובב מסמך אשר נודע בכינוי "הבורדרו", ונכתב בידי קצין בצבא צרפת המרגל עבור הקיסרות הגרמנית.
רבים ניסו לזהות למי שייך כתב היד, אולם העלו חרס.
כשהובא המסמך בפני ד'אבוביל, הוא הפנה את תשומת לבו של מפקדו, קולונל פאבר (Fabre), לעובדה שסוג הידיעות המוצגות בבורדרו מעיד שהכותב עבד בכל ארבעת המשרדים של הצבא, ופירושו של דבר שהוא אחד מ"המתמחים", היינו קציני המטכ"ל שהוסמכו לא מכבר והיו חייבים לעבור תקופה בכל אחד מהמשרדים לפני ששובצו ביחידותיהם.
המרגל היה מוכרח להיות מתמחה אשר משתייך לאגף הארטילריה.
באותה עת עבד במשרדו של פאבר קצין יהודי צעיר בשם אלפרד דרייפוס, והוא התאים בדיוק לתיאור.
פאבר לא חיבב את דרייפוס ולפיכך הביא טופס בכתב ידו והשווה בינו לבין תצלום של הבורדרו.
חוקרים מודרניים אשר השוו את כתב ידו של דרייפוס עם הבורדרו הגיעו למסקנה כי אכן יש דמיון ביניהם, אולם הוא שטחי בלבד ונובע רק מצורת הכתיבה שהייתה מקובלת אז.
באותה מידה יכול היה הכתב להיות דומה להרבה כתבים אחרים.
פאבר העביר את מסקנותיו הלאה, וכך פרצה פרשת דרייפוס.
ד'אבוביל זומן להעיד במהלך משפט רן.
בין השנים 1912–1931 שימש ד'אבוביל כראש עיריית קראק.
ב-1916 הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה בריגדה.
הוא נישא לבתו של המרקיז אמדה דה גובלו.
בנו היה הגנרל לואי ד'אבוביל.
אנרי אדואר פרוספר בריי , הידוע גם בכינוי האב בריי (Abbé Breuil) היה כומר צרפתי קתולי וחבר במסדר הישועים, ארכאולוג, אנתרופולוג, אתנולוג וגאולוג.
הוא הצטיין בתרומותיו לסיווג כלי האבן מהתקופה הפלאוליתית ובחקר אמנות המערות הפרהיסטוריות בעמקי הסום ודורדון, כמו גם בספרד, פורטוגל, איטליה, אירלנד, סין עם פייר טייאר דה שארדן, אתיופיה, סומלילנד הבריטית, ודרום אפריקה.
אנרי בריי התקבל ל להכשרת כמרים קתוליים בפריז בשנת 1895. באמצעות מורו ז'אן גיבר (Jean Guibert), הוא התוודע לרעיונות החדשים של תורת האבולוציה.
הוא הוסמך ככומר קתולי ב-9 ביוני 1900, וזו הסיבה שהוא ידוע בצרפת בשם האב בריי.
עם זאת, הוא לא הצליח להתמנות ככומר קהילה.
לאחר כמה ניסיונות לא מוצלחים, הוא קיבל רשות, בסיועו של בישוף סואסון שסבו מצד אימו הכיר היטב, להתמסר כולו לעבודתו כפרהיסטוריון במטרה לשרת את האפולוגטיקה הקתולית.
מדי פעם הוא ניהל טקסי מעבר והעיר גם בשאלות הנוגעות למערכת היחסים בין מדע ודת.
את התואר האקדמי בהיסטוריה של הטבע קיבל בשנת 1904. לימד פרהיסטוריה בשנת 1905 ב (שווייץ), משנת 1910 לימד אתנוגרפיה היסטורית במכון לפלאונטולוגיה של האדם (Institut de paléontologie humaine) בפריז.
במקביל עסק במחקר ציורי מערות ומחקריו אפשרו להכיר בו כמומחה הבינלאומי באמנות סלע פרהיסטורית, ומשנת 1929 עד 1947 לימד את הנושא בקולז' דה פראנס.
בשנת 1935 הוא קיבל את הקתדרה הראשונה מסוגה באוניברסיטת בורדו.
בשנת 1938 הוא התקבל כחבר למכון של צרפת.
אף על פי ששנא את ההוראה, הוא בנה באופן פרדוקסאלי את הקריירה שלו בתחום זה על מנת שהאוניברסיטה תכיר בו ותממן את מחקריו יחד עם .
בשנת 1924 קיבל את מדליית דניאל ג'ירו אליוט (Daniel Giraud Elliot Medal), בשנת 1948 את מדליית פרסטוויץ' (Prestwich Medal) של .
בשנת 1958 קיבל את מדליית אלברכט פנק (Albrecht-Penck-Medaille) הראשונה למחקר של הרביעון.
בשנת 1955 הוא נבחר לחבר ב.
בשנת 1901, הוא השתתף יחד עם הפרהיסטוריונים הצרפתים לואי קפיטן (Louis Capitan) ודני פיירוני (Denis Peyrony), בגילוי שתי מערות מעוטרות גדולות בדורדון, ו.
הוא התחיל לפרסם מחקרים על התחריטים במערה הראשונה והציורים והתחריטים של המערה השנייה, אלו הוכיחו כי אמנות מפותחת הייתה קיימת כבר לפני 40,000 שנה.
בשנת 1902 הזמין אותו הפרהיסטוריון הצרפתי לחקור את הציורים במערות בגארון עילית בדרום-מערב צרפת ואלטאמירה בקנטבריה בצפון-מזרח ספרד.
מכאן ואילך הוא השתתף במחקר אתרי ציורי מערות רבים, בצרפת (מערות , ו המכונה גם "מערת המכשף" (grotte du Sorcier)), בספרד (אל קסטיו, לה פסייגה, לה פילטה ו), אך גם בדרום אפריקה.
הוא היה הפרהיסטוריון הראשון שביקר ותיאר בקצרה את מערת לאסקו לאחר גילויה ב-1940. בשנת 1915 גילה מערה פרהיסטורית מעוטרת בציורים מתחת ל.
גילופי סלע רבים קיבלו את שמם מהאב בריי ונודעו באמצעות חקירותיו.
הוא העתיק ביד את הציורים, ואלה פורסמו אז בספרות המקצועית.
אחד הבולטים הוא "האל המקורנן" (Dieu cornu) או "המכשף של מערת טרואה-פרר" (מערת שלושת האחים), הכלאה של אדם ובעל חיים.
בספטמבר 1946, למרות גילו וקשיי הראייה שלו, הוא ביקר ב שם התגלו התחריטים של מערת הסוסים מוקדם יותר באותה שנה.
הכניסה למערה הייתה כבר קשה מדי עבורו והוא אימת את התחריטים על בסיס על המחקרים של ואנשי צוותו.
הוא גם אימת את התגליות ב (שנחשפה על ידי מועדון חוקרי המערות מפריגו (Spéléo-Club de Périgueux) בשנת 1948, אבל הציורים בה התגלו רק ב-1954) ושל (שהתגלו על ידי אותם חוקרי מערות).
מחקרים על ייצור כלי אבן
לאחר שהבין את חשיבותן של התופעות הפיריגלציאליות תרומתו העיקרית בנוגע לתעשיות ייצור כלי האבן הייתה עדכון של הסטרטיגרפיה של ממצאים מהתקופה הפלאוליתית העליונה, ובשנת 1906 השבת מיקומה הנכון של התרבות האוריניאקית בכרונולוגיה של תקופה זו, בסוף מחקר שיטתי של כלי האבן והעצם של אירופה בסטרטיגרפיה שנערכה מאז 1905.
העניין הרב שלו בנושא הביאה אותו להתעניין בכל צורות התרבות החומרית הפלאוליתית, בכל התקופות יחד.
יחד עם האב פייר טייאר דה שארדן, שהוגלה לסין בשנות השלושים של המאה ה-20, הוא השתתף ב-1931 במחקר שעסק באדם פקין באתר ג'ואוקואודיין בסין.
מחקריו, שנערכו בשנים 1938–1939, על לוחיות האבן מהתרבות המגדלנית, עם חריתות של בעלי חיים ואנשים לבושים, שהתגלו ב אישרו את התיאוריה שלו כי אנשי תקופת האבן היו מפותחים יותר ממה שחשבו בעבר.
בשנת 1933 ביקר בארץ ישראל ובסיור שערך עם הפרהיסטוריון רנה נוויל זיהה את אבן "הנאהבים מעין סח'רי".
הוא התעניין בתגליות שנעשו בבורות החצץ של רובע מונטייר (Montières) באמיין והציע לתת את השם התרבות הלוולואנית (Levalloisien) כדי לציין את תעשיית ייצור כלי האבן שאינם דו-פנים, שרבים מהם נמצאו בשנים 1930 עד 1950 במונטייר.
בשנת 1932 הוא גם הבחין בסוגי תעשיות אחרות של ייצור כלי האבן ו.
בשנת 1939 הציע האב בריי להחליף את שמה של התרבות השלית ל בהתייחס לשברי הצור הגסים והגדולים ביותר שנמצאו באבוויל.
מסעותיו הרבים באפריקה אפשרו לו ליצור קשר עם סר ארנסט אופנהיימר, אז הדמות המובילה בעולם בתעשיית הזהב והיהלומים.
הוא היה יכול לבחון אוספים רבים ולהכין את הפרסומים הראשונים העוסקים בפרהיסטוריה של אפריקה.
בהזמנתו של ראש הממשלה המרשל יאן סמאטס, הוא הגיע לדרום אפריקה בשנת 1942 וניהל את הקתדרה באוניברסיטת ויטווטרסראנד בין השנים 1944 עד 1951. בדרום אפריקה הוא לקח חלק חשוב בהתפתחות האקדמית של תחום מחקר הפרהיסטוריה ואף נבחר לנשיא .
הוא התיידד עם יאן סמאטס, בזכותו השיג את המשאבים הכספיים והלוגיסטיים עבור משלחותיו.
בהמשך התיידד עם האנתרופולוג הדרום אפריקני .
במהלך שהותו בדרום אפריקה חקר אמנות סלע בלסוטו, מזרח המדינה החופשית ובדראקנסברג בנטאל.
הוא ערך שלוש משלחות לדרום-מערב אפריקה ורודזיה בין 1947 ל-1950. הוא תיאר תקופה זו כ"שנים המרתקות ביותר בחיי המחקר שלי".
כשחזר לצרפת ב-1952 פרסם כמה ספרים על הפרהיסטוריה של דרום אפריקה שמומנו על ידי ממשלת דרום אפריקה.
בשנת 1918 גילה מחפש הזהב והטופוגרף הגרמני ריינהרד מאק (Reinhard Maack) על קיר סלע, ציור מערה חשוב בהרי ברנדברג (גובה הפסגה 2,573 מטרים), רכס ההרים הגבוה ביותר בנמיביה.
בציור, שממדיו כ-5.5 מטר לרוחב ו-1.5 לגובה, מתוארת קבוצת אנשים בעלי גון עור כהה, שבתוכם דמות אישה שגוון עורה לבן.
מאק, שהתרשם מאוד מהציור המפורט, ערך רישומים שלו.
בשנת 1929 הגיעו רישומיו של מאק לידיו של אנרי בריי בעת ביקורו בקייפטאון.
בריי השווה בין הציור לבין ציורי דמויות מהתרבות המינואית בארמון קנוסוס שבכרתים והציע השערה שהציור נוצר בידי קבוצה שהגיעה מאזור הים התיכון.
בריי היה גם הראשון שכינה את הדמות בשם "הגברת הלבנה" (Dame blanche).
בריי ביקר בעצמו באתר רק ב-1945, ופרסם את התאוריה שלו על מקורותיה הים-תיכוניים של "הגברת הלבנה".
התאוריה של בריי השפיעה על חוקרים שבאו אחריו שהציעו תאוריות שונות על מקורות הציור, בהן ההשערה שנוצר בידי פיניקים.
גם ההשערה, לפיה מתחם המבנים זימבבואה הגדולה הוקם בידי "לא-אפריקאיים", הושתתה על התאוריה של בריי.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 תאוריות אלו נדחו מכל וכל, וההנחה היא כי ציור "הגברת הלבנה" נוצר בידי תושבים בושמנים, כמו ציורים רבים אחרים באזור, כגון אלה שבטוואיפלפונטיין.
במהלך חייו פרסם אנרי בריי מעל 800 מאמרים קצרים יותר במגזינים המקצועיים השונים.
כמו כן פרסם ספרים רבים.
ספרו העיקרי, "40,000 שנים של אמנות סלע" (Quatre cents siècles d'art pariétal), שפורסם בשנת 1952, הציג לראשונה פנורמה של אמנות הסלע הפלאוליתית מהאסכולה הפרנקו-קנטבריאנית כפי שהייתה ידועה באותה תקופה.
ספר זה הוא שיא של יותר מ-700 ימי מחקר מתחת לאדמה.
הדאגה העיקרית של אנרי בריי הייתה לזהות ולתאר בקפידה את היצירות הפלאוליתיות ולפרט את הכרונולוגיה שהוא שיער שהתרחשה בשני מחזורים רצופים.
הרשימה להלן הם ספריו שתורגמו לאנגלית:
אנרי-לאופולד לוי היה צייר יהודי-צרפתי, הידוע בעיקר בשל ציוריו בנושאים מיתולוגיים ומקראיים.
לוי היה בנו של מעצב פנים ויצרן רקמה.
השכלתו האמנותית החלה בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות, שם עבד בסטודיו של פרנסואה-אדואר פיקו, אלכסנדר קבנל ואז'ן פרומנטן.
בשנת 1865 נערכה בסלון התערוכה הראשונה שלו, שם הציג את הדמות המיתולוגית הֶקוּבָּה.
שנתיים לאחר מכן הוא קיבל פרס על ציור דמותו של יהואש.
בשנת 1869 הוענק לו פרס על ציורו "בכי שבויים עבריים בחורבות ירושלים".
ב-1872, לאחר שצייר את דיוקנו של הרודיאס, זכה בתואר "אביר" (שבאלייה) מלגיון הכבוד.
בנוסף לציורי הקנבסים שלו, הוא יצר כמה ציורי קיר, ובמיוחד סצנות מחייו של דיוניסיוס הקדוש בכנסיית סן-מרי, "הכתרת קרל הגדול" (1881) ב ו"מסה על התהילות של בורגון" באולם הממלכתי של בורדו בדיז'ון.
למרות היותו אביר, הקריירה שלו סבלה מהאנטישמיות ששטפה את צרפת לאחר פרשת דרייפוס, והוא איבד לקוחות כשסירב לחתום על ציוריו בשם אחר.
בתחילת המאה ה-20 הוא יצא לטיול ממושך במזרח התיכון עם חברו, פרומנטין, והפיק כמה יצירות אוריינטליות.
בין תלמידיו הבולטים: ז'ורז' א.
בויסלייר, אנרי דאבאדי ולואיזה וידאל.
אדולף פרנסוא אנרי באואר היה מחזאי, סופר, עיתונאי ולוחם למען הקומונה הפריזאית ולאחר דיכוי הקומונה נידון לגלות בקלדוניה החדשה ושהה שם שבע שנים עד לקבלת החנינה.
באואר היה בן מחוץ לנישואים של אלכסנדר דיומא, שנולד מקשר בין אביו ובין אנה באואר, יהודיה גרמניה.
אנה באואר הייתה אשתו של קרל-אנטון באואר, סוכן מסחרי אוסטרי, שחי בפריז.
לאחר שבעלה היגר לאוסטרליה, גידלה אנה את בנה בכוחות עצמה.
לאחר לימודיו בתיכון לואי הגדול נרשם באואר ללימודי משפטים ורפואה, אך לא התמיד בכך, אלא הצטרף לחברה הבוהמית של הרובע הלטיני.
הוא התקרב לחוגים המהפכניים ונכנס לעימותים עם השלטונות - ב-1870 נכלא לכמה חודשי מאסר, אך שוחרר על ידי ההמון ביום הכרזת הרפובליקה, ב-4 בספטמבר 1870.
לאחר שצרפת הכריזה מלחמה על גרמניה, התנדב לצבא והתגייס למשמר הלאומי.
באוקטובר 1870 נעצר פעם נוספת לאחר שהשתתף בהפגנות.
בלילה שבין 21 ל-22 בינואר 1871 שוחרר על ידי חברי המשמר הלאומי והתחיל לכתוב עבור עיתונים מהפכניים.
לאחר הכרזת הקומונה של פריז, ב-18 במרץ 1871, מונה באואר לקפטן במשמר הלאומי במטה של גנרל אודס.
ב-10 במאי מונה למפקד הלגיון הפדרלי השישי וב-22 במאי לראש המטה של קפטן רז'ר והשתתף בקרבות רחוב עקובים מדם.
לאחר נפילת הקומונה הפריזאית עזב באואר בחופזה את פריז, אך ב-21 ביוני 1871 נעצר ונלקח לוורסאי, שם הוחזקו הקומונרים העצורים.
מצבו הוחמר בעקבות מסמכים שנמצאו אצלו במהלך מעצרו.
אמו הגישה בקשת חנינה לבית הדין לערעורים, אך ללא הועיל.
מועצת המלחמה דנה אותו לגלות וב-1 במאי 1872 הוגלה אנרי באואר, יחד עם 300 קומונרים אחרים, לקלדוניה החדשה.
המסע מצרפת לקלדוניה החדשה ארך חמישה חודשים, שחלק מהם עברו על באואר בתא ענישה בספינה עם לחם ומים בלבד, בגלל סירובו לציית להוראות.
עם ההגעה הועבר למושבת העונשין הצרפתית בנומאה.
אמו של באואר, שפעלה ללא לאות למען המתקת עונשו ושחרורו, נחשדה בעצמה בקשירה נגד השלטונות, לכן עברה ללוזאן ולז'נבה, בשווייץ ומשם שלחה בקביעות כסף לבנה.
במכתביה אליו היא הביעה את רצונה להצטרף אליו, אך הוא דחה זאת.
חרף מחאות בנה, האם הגיעה לקלדוניה החדשה בתחילת 1875 ושכרה בית בנומאה.
היא שהתה שם 15 חודשים, עד שהמושל אילץ אותה לעזוב.
בקלדוניה החדשה חזר באואר לפעילות עיתונאית, כתב מאמרים לעיתון המקומי וארגן אירועי תרבות מוזיקליים.
הוא כתב את המחזה La Revanche de Gaëtan (נקמתו של גאטן), מחזה שהוצג בנומאה ב-1879.
האם המשיכה להשתדל למען בנה, להגיש בקשות חנינה ולאסוף המלצות, כולל המלצה של ויקטור הוגו.
באפריל 1879, לאחר בחירתו של נשיא חדש, חתם הנשיא על חנינתו ובאואר חזר לצרפת ב-19 ביולי 1879.
ב-24 במרץ, בגיל 29, התחתן הנרי באואר, בניגוד לרצונה של אמו, עם פאולין למירי, שהייתה צעירה ממנו ב-13 שנים.
בין העדים בחתונה היה הקומונר המפורסם לואי בלאן.
בקיץ של אותה שנה נסע הזוג הצעיר לגרמניה לעיר הבווארית ביירוית, לפסטיבל ביירוית השנתי, שהוקדש לדרמות המוזיקליות של ריכרד וגנר ונוסד על ידי המלחין עצמו.
באואר היה מעריץ של וגנר ולאחר מכן הקדיש לו מספר מאמריו.
בשנת 1882 נולד שארל, הבכור, וארבע שנים לאחר מכן, בשנת 1888, נולד בנו השני, ז'ראר, לימים עיתונאי ידוע.
בין שני האירועים הללו, מתה אמו בשנת 1884.
לאחר שובו למולדתו חזר אנרי באואר לעיתונות ומשנת 1881 כתב עבור המגזין "התעוררות" (le Réveil).
ראוי לציין כי אלפונס דודה שיתף פעולה עם אותו מגזין.
מאמריו של העיתונאי הצעיר משכו את תשומת לבו של הסופר המפורסם והוא ייעד אותו להיות יורשו בעיתון.
מאותו רגע ואילך היה באואר אחראי לביקורת התיאטרון, שעלתה בקנה אחד עם שאיפותיו היצירתיות.
ב-12 במרץ 1884 ייסד העורך לשעבר של ההתעוררות, ולנטין סימונד, את העיתון השמרני-פטריוטי L'Écho de Paris (ההד של פריז) והוא הזמין את באואר לעבוד איתו.
מאותו שלב פרסם באואר את ביקורות התיאטראות הגדולים בפריז וגם סקירה ביקורתית דו-שבועית על חיי הספרות בפריז.
בעבודתו דוגל באואר באסתטיקה של הנטורליזם בתיאטרון האירופי.
הוא מהגן על אנדרה אנטואן, החסיד המושבע של נטורליזם תיאטרלי, היוצר והמנהל של תיאטר-ליברה ותיאטרון אנטואן.
במאמריו הביקורתיים נגע באואר ביצירותיהם של כמעט כל הסופרים החשובים של התקופה.
הוא הקדיש תשומת לב מיוחדת לסופרי ארצות הצפון, בשפתו של באואר - "אנשי הצפון": הנריק איבסן, לב טולסטוי, אוגוסט סטרינדברג ואוסקר ויילד.
הוא הגיב גם לפרשת דרייפוס ותמך באמיל זולא, בניגוד לעמדת העיתון, מה שתרם להחלטתו לפרוש מהעיתון ולעבור לעיתון סוציאליסטי.
במשך שבע שנים ניהלו באואר והשחקנית שרה ברנאר פרשת אהבים.
1895, Mémoires d'un jeune homme (זכרונותיו של איש צעיר), ספר עם תוכן אוטוביוגרפי.
1896, De la vie et du rêve (על החיים ועל החלום), קובץ סיפורים קצרים.
1903, Sa maîtresse (פילגשו), קומדיה ב-4 מערכות.
1909, Chez les bourgeois (בין הבורגנים), קומדיה ב-4 מערכות.
אנרי בנטז'ה הוא גנרל צרפתי בדימוס.
כיהן כראש מטה הביטחון (מקביל לרמטכ"ל) של צרפת בין השנים 2002–2006, וכיושב ראש הוועדה הצבאית של האיחוד האירופי בין השנים 2006–2009.
בנטז'ה נולד בטאלנס ב-27 במאי 1946. ב-1966 הוא התגייס לצבא צרפת, ולמד באקדמיה הצבאית סן-סיר.
ב-1967 הוא סיים את לימודיו והחל לשרת בטרופס דה מארין.
הוא הוצב בסנגל, צ'אד והרפובליקה המרכז אפריקאית, ולאחר מכן מונה למפקד רגימנט הרגלים המשוריין האמפיבי.
בין השנים 1990–1992 הוא שימש כנספח הצבאי הצרפתי בוושינגטון די סי.
בין 1996–1998 הוא שימש כמפקד הצבא הצרפתי באיי האנטילים הקטנים.
ב-1993 הוא מונה לעוזרו הצבאי של נשיא צרפת פרנסואה מיטראן.
בנטז'ה הועלה לדרגת ז'נרל דה בירגדה ב-1995, ולז'נרל דה דיוויזיה ב-1998. לאחר מכן מונה למנהל לעניינים אסטרטגיים במשרד ההגנה.
באפריל 1999 הוא מונה לראש המטה הצבאי של נשיא הרפובליקה והועלה לדרגת ז'נרל דה קורפוס.
ב-30 באוקטובר 2002 הוא מונה לראש מטה הביטחון (מקביל לרמטכ"ל).
הוא כיהן בתפקיד עד 4 באוקטובר 2006. לאחר שסיים את הקדנציה שלו, הוא נבחר ליושב ראש הוועדה הצבאית של האיחוד האירופי עד 6 בנובמבר 2009.
אנרובר היא מכונה המשמשת בתעשיית הממתקים כדי לצפות פריט מזון במדיום ציפוי, בדרך כלל שוקולד .
מכונה זו נמצאת בשימוש נרחב בקונדיטוריות והוא משמש כאמור לציפוי (על פי רוב בשוקולד מומס), אך אפשר בכל חומר מומס אחר, את הממתקים (פירות, ביסקוויטים, נוגט עוד).
מאכלים נוספים המצופים על ידי אנרובר כוללים אגוזים, גלידה, טופי, חטיפי שוקולד ועוגיות.
הציפוי בשוקולד מאריכה את חיי המדף של הממתק.
כמו כן המכונה מאפשרת ציפוי מהיר ואחיד של מספר רב של מוצרים.
מכונת האנרובר הומצאה בצרפת בשנת 1903, הובאה לארצות הברית, ושוכללה שם לביצוע עבודתם של עשרים אנשים לפחות.
תהליך העטיפה (ציפוי) כולל הנחת הפריטים על רצועת ההזנה של האנרובר, שעשויה להיות מורכבת מרשת תיל או מכלים בהם מונחים הממתק שיש לצפות, כאשר בכל מכל יש חורי ניקוז לניקוז עודפי השוקולד.
האנרובר שומר על מצע הציפוי בטמפרטורה קבועה מבוקרת ושואב את חומר הציפוי לתוך מחבת זרימה.
חומר הציפוי זורם ממחבת הזרימה במסלול רציף ובמיטת תחתית שאמצעי המזון עוברים דרכה, ומצופים לחלוטין.
מסוע רשת תיל לאחר מכן מעביר את הממתק המצופה לאזור קירור.
אנרי-לואי דה לה גראנז' היה מוזיקולוג צרפתי והביוגרף של גוסטב מאהלר.
לה גראנז' נולד בפריז, לאם אמריקאית, אמילי סלואן, ולאב צרפתי, סנאטור, שר לשעבר וסגן נשיא של פדרציית התעופה הבינלאומית.
אנרי-לואי למד מדעי הרוח בפריז ובניו יורק וספרות באוניברסיטה של פרובנס ובסורבון.
מ-1946 עד 1947 למד בבית הספר למוזיקה של אוניברסיטת ייל, ובהמשך, מ-1948 עד 1953, למד באופן פרטי בפריז, פסנתר אצל איבון לפבר והרמוניה, קונטרפונקט וניתוח מוזיקה אצל נדיה בולאנז'ה.
לה גראנז' התחיל לעבוד כמבקר מוזיקה ב-1952, וכתב מאמרים לניו יורק הראלד טריביון ולניו יורק טיימס, ולמגזינים "חדשות האופרה", "סטרדיי רביו", "מיוזיקל אמריקה" ו"אופוס, (מגזין הקלטות קלאסיות)" בארצות הברית ול"Arts", "Disques", La Revue Musicale ו"Harmonie" בצרפת.
לראשונה שמע את המוזיקה של גוסטב מאהלר, הסימפוניה התשיעית שלו, ב-20 בדצמבר 1945 בקונצרט, שבו ניצח תלמידו של מאהלר, ברונו ולטר, על הפילהרמונית של ניו יורק בביצוע הראשון שלה ליצירה.
לה גראנז' בא לקונצרט כמעריץ מושבע של המנצח, אבל ידיעותיו על מאהלר, שבימים ההם היה מוכר הרבה פחות מכפי שהוא כיום, היו מועטות מאוד.
הוא הופתע מאורכה של הסימפוניה ומסגנונה יוצא הדופן, וגילה בה עניין, שגבר והלך בהדרגה.
מראשית שנות ה-50' החל לחקור ברצינות את יצירותיו של מאהלר ואת חייו.
הוא פגש את אלמנתו של מאהלר, אלמה מאהלר, ב-1952, היה לידיד קרוב של בתה אנה, וריאיין עוד מבני תקופתו של המלחין.
הוא ניהל מחקר באירופה ובצפון אמריקה ובמשך הזמן צבר אוסף של חומרים, שהיה לאחד הארכיבים העשירים ביותר שבנמצא בכל הנוגע למאהלר ותקופתו.
המסמכים האלה הם עכשיו חלק מספריית מולטימדיה, Médiathèque Musicale Mahler, שנוסדה בשנת 1986 עם מוריס פלרט כ"ספריית גוסטב מאהלר".
הכרך הראשון של הביוגרפיה השלמה של מאהלר יצא לאור בהוצאת דאבלדיי, ניו יורק, ב-1973, ובהוצאת ויקטור גולנץ, לונדון, ב-1974 וקיבל את פרס דימס טיילור.
מהדורה מתוקנת בצרפתית יצאה לאור בהוצאת פאייאר ב-1979. עוד שני כרכים יצאו לאור ב-1983 ו-1984, והסדרה כולה הגיעה לאורך סופי של כ-3600 עמודים.
עבודה זו זכתה ב"פרס הספר הטוב ביותר על מוזיקה" מאת סינדיקט מבקרי הדרמה והמוזיקה (צרפת 1983), ו"הפרס הגדול לספרות מוזיקה" מאת אקדמיית שארל קרוס (צרפת 1984).
בהמשך, החלה הוצאת אוניברסיטת אוקספורד לפרסם הוצאה מתוקנת ומורחבת של גרסה אגלית בת 4 כרכים לקובץ הצרפתי בן שלושת הכרכים, החל בכרך II בשנת
1995 (שקיבל את פרס האגודה הפילהרמונית המלכותית בלונדון, כרך III ב-2000, וכרך IV ב-2008. עריכת הכרך הראשון באנגלית לא הושלמה במועד מותו של לה גראנז'; עמיתתו סיביל ורנר השלימה את העבודה.
הכרך הראשון יצא לאור באפריל 2020.
אנרי (הנרי) ברנשטיין (בלועזית: Henri (Henry) Léon Gustave Charles Bernstein; 20 ביוני 1876 - 27 בנובמבר 1953) היה מחזאי, במאי תיאטרון ומנהל תיאטרון, תסריטאי ומבקר תיאטרון, אספן אומנות ותועמלן יהודי צרפתי.
ברנשטיין נולד בפריז, צרפת, בנם של מרסל ברנשטיין, סוחר ואספן אומנות, ושל אידה לבית זליגמן, בתו של הבנקאי היהודי אמריקאי ויליאם וולף זליגמן.
ברנשטיין העביר את נעוריו בנעימים, בבתי הימורים ובמרוצים, אך גם לימודים בבית ספר תיכון Condorcet, בהמשך בבית הספר לאומנויות ולאחר מכן בקיימברידג'.
ב-1900, בעת שירותו הצבאי כחובש, ערק מצבא צרפת, כדי לרדוף אחר שחקנית שמצאה חן בעיניו, סוזן דרוול, לבריסל.
באותה תקופה עמדו להציג בפריז את מחזהו הראשון, Le Marché, אך החזרות נערכו בהיעדרו והוא נאלץ לתת הוראות בימוי באמצעות הטלפון.
בבריסל פגש את מאדאם סימון, שהופיעה באותה תקופה בתיאטרון המקומי, אותה הכיר אנרי מזמן, כי היה מיודד עם אחיה הגדול.
הוא סיפר למאדאם סימון על צרותיו והיא חיברה בינו ובין מכר שלה, עורך הדין והפוליטיקאי רנה ויויאני, מי שעתיד להיות ראש ממשלת צרפת.
ויויאני שכנע את שר המלחמה הצרפתי לבטל לו את העריקה ולמחול לו על המשך השירות הצבאי וכך חזר ברנשטיין לפריז.
ברנשטיין נתן למאדאם סימון את התפקיד הגדול הראשון בקריירה שלה, התפקיד הראשי במחזה Le Détour, תפקיד בו הצליחה מאוד השחקנית והיא קיבלה תפקידים ראשיים נוספים במחזות של ברנשטיין.
גם הוא, כמו אביו, היה אספן אומנות ואסף ציורים של אימפרסיוניסטים ופוסט-אימפרסיוניסטים.
תחילה כתב קומדיה יחד עם פייר ובר, Frère Jacques ובהמשך כתב מחזות רבים ובלא מעטים מהם שיחקה מאדאם סימון.
בחלק ממחזותיו היו נושאים הקשורים ליהדות ותוכן המבקר את האנטישמיות.
בצרפת של תחילת המאה העשרים, אחרי פרשת דרייפוס, היו אנטישמיים רבים בחוגי השלטון ובין האינטלקטואלים.
המחזות של ברנשטיין הוצגו בתיאטרון פרטי, אך בעקבות הצלחתם החליט ב-1911, התיאטרון הלאומי קומדי פראנסז, להציג את מחזהו Après moi.
החלטה זו הגדישה את הסאה עבור החוגים האנטישמיים ובמיוחד עבור אקסיון פראנסז, שיצאו למאבק נגד הצגת מחזה של יהודי בתיאטרון לאומי.
ההתקפות היו על עצם היותו יהודי ועל היותו יהודי עריק.
הלחץ הציבורי וההפגנות הביאו את ברנשטיין למשיכת המחזה.
בשנות העשרים של המאה העשרים ביטא ברנשטיין הערכה רבה למוסוליני וזה השיב לו עם העיטור הגבוה ביותר של איטליה.
ב-1936, כשמוסוליני חבר להיטלר, השיב ברנשטיין את העיטורים.
עם עלייתו לשלטון בצרפת של המרשל פטן עזב ברנשטיין את צרפת.
הוא הפליג מבורדו לאנגליה על סיפונה של ספינה, שנועדה להוביל 180 מפליגים, אך היו עליה 1300, כולל אישים כמו הבארון רובר דה רוטשילד.
באנגליה הצטרף לתנועתו של גנרל שרל דה גול.
משטר וישי ביטל את אזרחותו הצרפתית ואת כל אותות הכבוד שקיבל.
הוא בילה את שנות המלחמה בארצות הברית, כשהוא עושה תעמולה נגד משטר וישי ובעד דה גול.
בתקופת שהותו בארצות הברית התגורר במלון ולדורף אסטוריה וזה עורר את קינאת הרבים שלא היו יכולים לממן לעצמם שהות דומה.
ב-1946, אחרי המלחמה, חזר לצרפת.
1904 Frère Jacques (האח ז'אק) יחד עם פייר ובר
אנרי אברהם (באנגלית וצרפתית: Henri Abraham ; 1868–1943) היה פיזיקאי צרפתי שתרם לחקר גלי הרדיו.
הוא ביצע כמה מהמדידות הראשונות של מהירות ההתפשטות של גלי רדיו, עזר לפתח את שפופרת ריק הטריודה הראשונה של צרפת.
עם אז'ן בלוך המציא את המולטי-ויברטור אל-יציב (Astable Multivibrator רַב-רַטָּט אל-יציב ( חופשי) או רַב-רַטָּט חופשי ).
אברהם ואז'ן נרצחו באושוויץ במהלך השואה.
אנרי אברהם נולד ב-12 ביולי 1868 ברובע הראשון של פריז.
לאחר לימודיו בהצטיינות בבית הספר התיכון Chaptal, מ-1886 עד 1889, הוא המשיך ללימודי תואר מוסמך במדעיים באקול נורמל סופרייר (ENS - École Normale Supérieure), שם השתתף בהרצאות של הפרופסורים לפיזיקה ז'ול ויולה ומרסל ברילוי.
בנוסף למד פיזיקה, בפקולטה לפיזיקה באוניברסיטה של פריז (בסורבון), אצל הפיזיקאי פרופסור גבריאל ליפמן זוכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1908 ואדמונד בוטי והשלים תארים במדעי הפיזיקה ובמדעי המתמטיקה.
בשנת 1892, למשך שנה הוא להשתלם במעבדת ההכנה לפיזיקה ב-ENS, שנוהלה בראשותו של פרופסור ז'ול ויולה.
שם הוא כתב את התזה שלו לדוקטורט במדעי הפיזיקה שנקראה: "קביעה חדשה של היחס בין יחידות אלקטרומגנטיות ואלקטרוסטטיות".
הוא שימש כפרופסור בקולג' צ'פטאל (נובמבר 1890 - ספטמבר 1894), ולאחר מכן בתיכון לואי הגדול (ספטמבר 1894 - נובמבר 1900).
הוא הרצה באקול נורמל סופריור משנת 1897–1900, בנובמבר 1900 הוא מונה למרצה לפיזיקה.
אברהם החליף את פרופסור ז'ול ויולה כמנהל המעבדה לפיזיקה של בית הספר.
ב-1922 הוא שימש כפרופסור לחילופי ידע בברזיל.
באוקטובר 1937, אנרי אברהם קיבל את עיטור אביר לגיון כבוד על מצוינות אזרחית וצבאית ופרש לגמלאות.
אז'ן בלוך החליף אותו כמנהל המעבדה לפיזיקה, בעוד פייר אוגר החליף אותו בכנסים לפיזיקה.
שלושתם שימשו בזה אחר זה כראשי המחלקה לפיזיקה של "אקול נורמל סופרייר" (ENS).
אנרי אברהם ואז'ן בלוך בשל היותם יהודים וז'ורז' ברואה נרצח משום שלא היה מוכן לשתף פעולה עם הנאצים ובשל סירובו למסור מידע לגסטפו.
כסטודנט ב-ENS, אנרי אברהם התעניין בניסויים החלוציים של היינריך הרץ שבוצעו ב-1888 בתחום גלי הרדיו שאישרו את משוואות מקסוול, שהתפרסמו ב-1864. כל הקריירה המדעית שלו הוקדשה לפיתוח יישומים של תאורית האלקטרומגנטיות.
בתזה שלו, הוא יצר מדד חדש לקשר בין יחידות מטען חשמלי ששימשו באותה תקופה במערכות של יחידות ה-CGS האלקטרוסטטיות והאלקטרומגנטיות.
היחס בין היחידות הללו היה שווה למהירות התפשטות הגל c, לפי מקסוול.
בשנים 1899–1900, הוא מדד קבועי זמן קצרים מאוד של כמה מיליארדיות השנייה באמצעות אפקט קר, כשהוא ניסה למדוד כמה זמן לוקח לאור לעבור מטר אחד.
בין 1911 ל-1914, הוא ביצע את המדידות הראשונות של המהירות האמיתית של התפשטות גלים אלקטרומגנטיים, תוך כדי מדידת זמני ההתפשטות בין תחנות מרוחקות (בשיתוף עם אלכסנדר דופור וג'י פרי).
הוא התגייס ב-1914 למחלקה הטלגרפיה הצבאית, בפיקודו של המפקד ג'י פרי.
בשיתוף עם אז'ן בלוך הוא פיתח את טריודת הוואקום הצרפתית הראשונה המאפשרת הגברת קליטת רדיו.
הוא ובלוך גם המציאו את המולטי-ויברטור אל-יציב.
ההרמוניות שהופקו על ידי מכשיר זה סיפקו את הטכניקה המדויקת הראשונה למדידת תדרי רדיו, שהופעלה בשנת 1916 בצבאות צרפת ובריטניה, ובצבא ארצות הברית לאחר 1917.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, אברהם עזר לתלמידו לשעבר אלכסנדר דופור להשיג את המכשירים הראשונים המבשרים את האוסילוסקופים שפופרות קרן קתודית CRT המודרניים, ולתעד את התנודות של גלי רדיו בתדר גבוה.
הוא גם חנך את פיטר פלורי בכתיבת התזה שלו (1921).
בעבודתו עם תלמידו ז'אן מרסייה (בשנת 1923), מתוארת שיטה המאפשרת מדידה מדויקת של התדירות f של גל רדיו ואורך הגל שלו L (המרחק שעבר הגל בתקופת הזמן T = 1/f).
שיטה זו איפשרה היסק לוגי של c = מהירות האור בנוסחה c = L / T = Lf בדיוק רב מאוד של 1:10,000. אותה שיטת מדידה, יושמה בטכניקות מודרניות לאחר מלחמת העולם השנייה.
ב-1973, השיגה השיטה דיוק של תשע ספרות, דבר שהוביל לשינוי בהגדרת המטר.
פרס שלושת הפיזיקאים מטעם אקול נורמל סופרייר, מוענק לזכרו של אברהם ולזכר שני חבריו, אז'ן בלוך וז'ורז' ברואה שנרצחו בשואה.
בנוסף מוענק לזכרו פרס אנרי אברהם.
בשנת 1937 עם פרישתו לגמלאות הוענק לאנרי אברהם עיטור אביר לגיון הכבוד הצרפתי על מצוינות אזרחית וצבאית.