tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכיבוש הגרמני המהיר של צרפת במאי 1940 זעזע את דעת הקהל האמריקנית, אפילו כשטאפט אמר לקהל בקנזס שאמריקה צריכה לטפל בבעיות פנים כדי למנוע מרוזוולט להשתמש במלחמה כתירוץ להרחבת הסוציאליזם.
ונדנברג ודיואי התנגדו לכל עזרה לבריטניה שתוביל למלחמה עם גרמניה.
אך האהדה לבריטניה גברה מיום ליום, וחיזקה את מועמדותו של וילקי.
שבוע לפני הוועידה, סקרים הראו שדיואי מתנדנד במקום הראשון, ושוילקי עלה למקום השני.
המדיניות הפרו-בריטית של וילקי זכתה בצירים, וכשהצירים התכנסו בפילדלפיה, דווח שדיואי השיג 47%, וילקי 29%, ואילו טאפט, וונדנבורג והרברט הובר השיגו 8%, 8% ו-6% בהתאמה.
מאות אלפי, ואולי מיליוני מברקים נשלחו והודיעו על תמיכה בווילקי.
בוועידה הלאומית, הרולד סטאסן, שהיה מושל מינסוטה, הכריז על תמיכה בווילקי.
מאות תומכי וילקי נכנסו אל אולם הוועידה.
הרעננות שלו משכה את הצירים ואת הבוחרים.
רבים מהצירים לא נבחרו בבחירות מקדימות אלא בידי מנהיגי המפלגה מכל מדינה, והם ידעו על דעת הקהל.
הסקרים הראו שווילקי יזכה ב-44% מהצירים.
דיואי הוביל בסיבוב הראשון אך איבד כוח במהירות בעוד שווילקי וטאפט קיבלו כוח בכל סיבוב.
בסיבוב הרביעי היה ברור שוילקי וטאפט הם המובילים.
בסופו של דבר, הצירים מהמדינות הגדולות כמו ניו יורק, מישיגן ופנסילבניה תמכו בווילקי, והבטיחו את ניצחונו בסיבוב השישי.
זכייתו של וילקי נחשבת לאחד מהרגעים הדרמטיים בוועידות הפוליטיות.
כיוון שווילקי לא חשב על מי שיבחר בתור מועמד לתפקיד סגן הנשיא, הוא נתן לרפובליקנים לבחור זאת בעצמם, ומי שנבחר היה מנהיג המיעוט בסנאט, צ'ארלס מקנרי מאורגון, למרות שמקנרי התנגד למועמדותו של וילקי.
מועמד לסגנות נשיאות סיבוב ראשון צ'ארלס מקנרי 848 דיואי שורט 108 סטיילס ברידג'ס 2
סקר של גאלופ חזה בדיוק את תוצאות הבחירות, אולם נמנע מלהכריז על התוצאות בגלל סטיית התקן של ארבעה אחוזים.
הסקרים טענו שללא מלחמה, וילקי היה מנצח.
וילקי יצא כנגד רצונו של רוזוולט לשבור את מסורת שתי הכהונות, וטען שיש להחליפו.
אפילו כמה דמוקרטים תומכי רוזוולט התנגדו לכך שרוזוולט ירוץ לתקופת כהונה נוספת, וגרמו לכך שווילקי יקווה שיוכל לזכות בקולותיהם.
וילקי גם ביקר את מה שהיה, לדעתו, בזבוז כספים במסגרת הניו דיל, והציע את ייעול התוכניות.
אך הרבה אמריקאים האשימו את מנהיגי העסקים בשפל הגדול, והעובדה שווילקי ייצג את אותם אנשים פגעה בו בקרב הפועלים.
וילקי לא חשש לבקר במקומות שבהם התמיכה ברוזוולט הייתה גבוהה במיוחד, מקומות שבהם האשימו את הרפובליקנים בשפל הגדול, למרות שהמון זועם התפרע כשראה אותו וזרק עליו פירות וירקות רקובים.
וילקי גם אמר שרוזוולט משאיר את האומה לא מוכנה למלחמה, אך עניין זה נפתר כשרוזוולט סיפק נשק לבריטים במסגרת תוכנית החכר והשאל.
וילקי מיד אמר שרוזוולט מתכנן להכניס את האומה למלחמה.
לאחר שזה פגע בתמיכה ברוזוולט, רוזוולט הצהיר שלא ישלח ילדים אמריקנים להילחם במלחמות זרות, הצהרה שיתחרט עליה.
הבריטים התערבו בבחירות כנגד הבדלנות.
רוזוולט הוביל בכל הסקרים בהפרשים משתנים.
ביום הבחירות, 5 בנובמבר, רוזוולט קיבל 27 מיליון קולות לעומת 22 מיליון לווילקי, וניצח אותו בחבר האלקטורים עם 449 אלקטורים לעומת 82. וילקי היה מועמד רפובליקני יותר טוב מקודמיו, השיג שישה מיליון קולות יותר מאלף לנדון והיה חזק במערב התיכון, כשהשיג 57% מקולות החקלאים.
רוזוולט, לעומת זאת, ניצח בערים הגדולות עם 61%.
בדרום, הוא השיג 73% מהקולות.
בשאר המדינה, השיג וילקי 53%.
בערים, מעמדות הביניים תמכו בווילקי, ואילו הפועלים תמכו ברוזוולט.
בצפון, השיג רוזוולט 87% מקולות היהודים, 73% מהקתולים ו-61% מהקולות הלא מפלגתיים.
בסך הכל זכה רוזוולט בבחירות הללו לתמיכת 90% מהמצביעים היהודים.
שיעור ההצבעה עבורו בקרב היהודים לא השתנה גם במערכת הבחירות הבאה.
נכון ל-2021, הייתה זאת הפעם האחרונה בה המפלגה הדמוקרטית זכתה בנשיאות יותר מפעמיים רצופות.
רוזוולט ניצח ב-1,947 מחוזות ואילו וילקי ב-1,147.
רוזוולט הפך לנשיא השני מבין שלושה בהיסטוריה שנבחר מחדש עם תמיכה נמוכה יותר מצד האלקטורים והציבור, כשלפניו היה ג'יימס מדיסון ב-1812, ואחריו ברק אובמה ב-2012. אנדרו ג'קסון ב-1832 וגרובר קליבלנד ב-1892 השיגו יותר אלקטורים אבל פחות קולות, ואילו וודרו וילסון ב-1916 קיבל יותר קולות אולם פחות אלקטורים.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1944 היו מערכת הבחירות הנשיאותיות הארבעים בתולדות ארצות הברית, ונערכו ביום שלישי, 7 בנובמבר 1944. הנשיא היוצא, פרנקלין דלאנו רוזוולט, שהיה המועמד הדמוקרטי, נבחר לכהונה רביעית בתור נשיא.
הוא ניצח את הרפובליקני תומאס דיואי במערכת הבחירות.
הבחירות נערכו לקראת סופה של מלחמת העולם השנייה, ובתקופה טובה לארצות הברית ולבנות בריתה.
רוזוולט כבר היה בתפקידו יותר מכל נשיא אחר בהיסטוריה של ארצות הברית, אך עדיין היה אהוד.
שלא כמו במערכת הבחירות הקודמת, לא היה ספק שרוזוולט ינסה לרוץ לתקופת כהונה נוספת בתור המועמד הדמוקרטי.
יריבו הרפובליקני ב-1944 היה מושל ניו יורק, תומאס דיואי.
דיואי התנגד למדיניות הניו דיל ותמך בממשלה קטנה, אבל לא הצליח לשכנע את המדינה להחליף כיוון.
השמועות על בריאותו המידרדרת של רוזוולט, שנחלשו בגלל מסע הבחירות הנמרץ שלו, היו נכונות: רוזוולט מת והוחלף בידי סגנו הארי ס.
טרומן בתוך חצי שנה מהבחירות.
הנשיא רוזוולט היה הנשיא הלוחם האהוד ולא היו לו הרבה מתנגדים.
אף על פי שמספר הולך וגדל של שמרנים - במיוחד בדרום - התחילו לפקפק במדיניות הכלכלית והחברתית שלו, ובעיקר במדיניותו הגזעית, המלחמה סייעה לדרום וסיימה את השפל הכלכלי.
מעטים מהם התנגדו לו פומבית והוא נבחר שוב בקלות בוועידה הדמוקרטית הלאומית בשיקגו.
כמה צירים שתמכו בהפרדה גזעית תמכו בסנאטור מווירג'יניה, הארי בירד, אולם הוא סירב להתמודד מול רוזוולט ולא השיג מספיק צירים.
אף על פי שהשמרנים לא יכלו לעצור את בחירתו מחדש של רוזוולט, הידרדרות מצבו הפיזי והשמועות על בעיות הבריאות שלו הובילו אותם להתנגדות להנרי וולאס, סגן הנשיא.
וולאס זכה להתנגדות מצד מנהיגים קתוליים בערים הגדולות ומצד איגודי העובדים.
וולאס, שהיה סגן הנשיא השני של רוזוולט, נחשב בידי השמרנים ליותר מדי שמאלני, ולכן הם לא רצו שהוא יהיה הנשיא לאחר מותו של רוזוולט.
רבים מהדמוקרטים לא הרגישו בנוח עם אמונותיו המוזרות של וולאס ועם מכתביו לגורו הרוסי, ניקולאי רוריך.
אי הצלחתו במשרת מתאם כלכלי גרמה לפיטוריו מהתפקיד.
מנהיגי המפלגה אמרו לרוזוולט שלא יסכימו לתמוך בוולאס, והציעו במקום וולאס את הסנאטור ממיזורי, הארי טרומן, שכיהן בראש ועדה לפיקוח על משק המלחמה והייצור המלחמתי בארצות הברית.
רוזוולט, שחיבב את וולאס ולא הכיר את טרומן, הסכים לכך בחוסר חשק כדי לשמור על אחדות המפלגה.
אך צירים ליברלים רבים סירבו לנטוש את וולאס והצביעו עבורו.
למרות זאת, מספיק מדינות צפוניות, מערב תיכוניות ודרומיות תמכו בטרומן והעניקו לו את הניצחון בסיבוב השני.
הקרב על התפקיד היה חשוב, כיוון שרוזוולט מת באפריל 1945, וטרומן היה לנשיא ה-33 ולא וולאס.
איש העסקים ריילי בנדר מאילינוי
מושל ניו יורק תומאס דיואי
חבר בית הנבחרים אוורט דירקסן מאילינוי
הגנרל דאגלס מקארתור מניו יורק
מושל מינסוטה לשעבר הרולד סטאסן
איש העסקים והמועמד בבחירות 1940 ונדל וילקי מניו יורק
אך טאפט הפתיע רבים כשהודיע שהוא לא מתכוון לרוץ אלא להישאר בסנאט, ושהוא תומך במושל אוהיו השמרן, ג'ון בריקר.
כשטאפט יצא מהמירוץ, שמרנים רבים העדיפו את דאגלס מקארתור.
אך מקארתור נלחם ביפן ולא היה יכול לערוך מסע בחירות.
תומכיו כן הכניסו את שמו לבחירות המקדימות בוויסקונסין.
באותן בחירות מקדימות דיואי ניצח בהפרש גדול (14 צירים לעומת 4 להרולד סטאסן ו-3 למקארתור).
וילקי לא זכה באף ציר באותן בחירות מקדימות והחליט לפרוש.
אולם עם מותו הפתאומי באוקטובר 1944, הוא לא הודיע על תמיכה ברוזוולט או בדיואי.
בוועידה הלאומית בשיקגו, התגבר דיואי על בריקר בקלות ונבחר כבר בסיבוב הראשון.
כדי להפגין אחדות, בחר דיואי המתון יחסית בבריקר השמרן בתור המועמד לתפקיד סגן הנשיא.
מועמדו המועדף לתפקיד הסגן, ארל וורן שהיה מושל קליפורניה, הפך לסגנו ב-1948. בריקר נבחר לתפקיד הסגן לא בעזרת הצבעה אלא לפי צעקות הקהל.
הרפובליקנים התנגדו לניו דיל, וביקשו ממשלה קטנה יותר וכלכלה עם פחות רגולציה כשסוף המלחמה נראה לעין.
אך הפופולריות של רוזוולט הייתה הנושא המרכזי בקמפיין.
כדי להשתיק את השמועות על בריאותו, התעקש רוזוולט לנהל מסע בחירות גדול, כשהוא נוהג במכונית פתוחה ברחובות באוקטובר.
שיא מסע הבחירות הגיע במהלך נאום של רוזוולט לאיגודי העובדים ששודר ברדיו ובו הוא לעג לטענות הרפובליקניות שהממשל שלו היה מושחת ובזבז את כספי משלם המיסים.
הוא גם לעג במיוחד לטענות של הרפובליקנים ששלח ספינה מחיל הנחתים כדי לאסוף את הטרייר הסקוטי שלו, פאלא, באלסקה, ואמר שפאלא "זעם" בגלל אותן שמועות.
הנאום התקבל בהומור ובתשואות ממנהיגי האיגודים.
בתגובה, נאם דיואי באוקלהומה סיטי כעבור כמה ימים נאום ששודר ברדיו, והאשים את רוזוולט בכך שהוא קשור למנהיגים פוליטיים מושחתים ולקומוניסטים.
אך ההצלחות בשדה הקרב, כמו שחרור פריז באוגוסט 1944 וקרב מפרץ לייטה בפיליפינים באוקטובר עשו את רוזוולט לבלתי מנוצח.
במהלך מסע הבחירות, הוביל רוזוולט על דיואי בכל הסקרים שנערכו בהפרשים משתנים.
ביום הבחירות, ניצח רוזוולט ניצחון גדול מול המאתגר הרפובליקני.
הוא זכה ב-36 מדינות וב-432 אלקטורים (מתוך 266 שהיה צריך לזכות בהן), ואילו דיואי זכה ב-12 מדינות בלבד וב-99 אלקטורים.
השאלה החשובה הייתה איזה מנהיג, רוזוולט או דיואי, ינהל את ימי השלום והשיקום לאחר סיום המלחמה.
רוב האמריקנים החליטו לא להחליף מפלגות ומנהיגים.
בנוסף הם הרגישו שלא היה בטוח להתווכח על נושאי פנים בזמן המלחמה.
דיואי הצליח יותר משלושת המועמדים הרפובליקנים האחרונים שהתמודדו מול רוזוולט, והוא אף ניצח את רוזוולט בעיר מגוריו של רוזוולט, הייד-פארק, ניו יורק, ואף ניצח בעיר מגוריו של טרומן, אינדיפנדנס, מיזורי.
דיואי יהיה המועמד הרפובליקני גם ב-1948 ושוב יפסיד, אך בהפרש קטן יותר.
בניו יורק, התמיכה של מפלגת העבודה והמפלגה הליברלית סייעה לרוזוולט לזכות במדינה שלו.
רוזוולט זכה בבחירות הללו לתמיכת 90% מהמצביעים היהודים, כמו במערכת הבחירות של 1940.
ב-1944, המחאה כנגד רוזוולט בדרום התבהרה בטקסס, כש-135,553 קולות התנגדו לרוזוולט אולם לא תמכו בדיואי.
הדמוקרטים בטקסס ביקשו להחזיר את זכויות המדינות שחוסלו בידי הניו דיל ולהחזיר את עליונות הגזע הלבן.
כמו ב-1940, רוזוולט השיג פחות אלקטורים ואחוזים מהקולות מאשר מה שקיבל בבחירות הקודמות - השני מבין שלושה נשיאים שעשה כך, כשלפניו ג'יימס מדיסון ב-1812, ואחריו ברק אובמה ב-2012. אנדרו ג'קסון ב-1832 וגרובר קליבלנד ב-1892 השיגו יותר אלקטורים אולם פחות קולות, ואילו וודרו וילסון ב-1916 קיבל יותר קולות אבל פחות אלקטורים.
העברת התיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית ב-1951 גרמה לכך שמערכת הבחירות הזו הייתה היחידה שבה מועמד רץ לתקופת כהונה רביעית כנשיא.
זאת הייתה מערכת הבחירות הראשונה בה אחד מהמועמדים (דיואי) נולד במאה ה-20.
אם דיואי היה זוכה בבחירות הללו, הוא היה הנשיא הצעיר ביותר בהיסטוריה, כיוון שהיה צעיר ב-20 ימים (ב-20 בינואר 1945) מתיאודור רוזוולט כשנכנס לתפקיד ב-1901 אחרי הירצחו של ויליאם מקינלי.
הבחירות ב-1944 הן היחידות עד 2016 שבהן שני המועמדים היו מאותה מדינה (בשני המקרים, ניו יורק).
פרט לניצחונו הגדול של לינדון ג'ונסון ב-1964, אף מועמד דמוקרטי לאחר מכן לא הצליח להשיג כמות אלקטורים או אחוז קולות גבוה משל רוזוולט במערכת הבחירות הזאת, שהייתה הצמודה ביותר מבין כל ארבע מערכות הבחירות שלו.
הבחירות של 1944 היו הפעם האחרונה שבהן מועמד קיבל מעל 90% מהקולות במדינה מסוימת.
רוזוולט זכה ב-94% מהקולות במיסיסיפי.
המועמד הדמוקרטי השיג יותר מתשעים אחוזים במחוז קולומביה ב-2008, 2012 ו-2016.
הבחירות של 1944 היו הפעם הראשונה מאז היבחרו מחדש של גרובר קליבלנד ב-1892 שאוהיו בחרה במועמד המפסיד.
אלו היו הבחירות הראשונות מאז 1900 שבהן איידהו וויומינג לא בחרו באותו המועמד, והאחרונות עד היום.
זאת הייתה מערכת הבחירות האחרונה שבה המועמד הדמוקרטי זכה בכל מדינות הדרום שהצטרפו לקונפדרציה.
זאת הייתה מערכת הבחירות האחרונה עד 1964 שבה זכו הדמוקרטים בניו המפשייר ובאורגון והפעם האחרונה בה הדמוקרטים זכו בקונטיקט, דלאוור, מרילנד, מישיגן, ניו ג'רזי, ניו יורק ופנסילבניה עד ל-1960.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2012 התקיימו ביום שלישי, 6 בנובמבר 2012 ובהן נבחר ברק אובמה לכהונה נוספת כנשיא ארצות הברית.
תוצאת הבחירות נקבעה על פי מספר האלקטורים להם זכה כל מועמד.
הקצאת מספר האלקטורים לכל מדינה נקבעה בהתאם למפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2010. הנשיא וסגן הנשיא הנבחרים הושבעו לתפקיד ב-20 בינואר 2013. אלה הבחירות הראשונות מאז הבחירות ב-1820 שבהן נבחר נשיא שלישי ברצף לכהונה שנייה.
מערכות הבחירות של המועמדים החלו בתחילת 2011. לשלבי ההתמודדות הסופיים הגיעו אובמה, הנשיא המכהן והמועמד מטעם המפלגה הדמוקרטית ומולו מיט רומני, המועמד מטעם המפלגה הרפובליקנית.
לסגני הנשיא היו מועמדים ג'ו ביידן סגן הנשיא המכהן ופול ראיין הרפובליקני.
מפקד האוכלוסין האמריקני של 2010 שינה את חלוקת האלקטורים בבחירות לנשיאות שנערכו בארצות הברית בשנת 2012 ובבחירות שיערכו בארצות הברית בשנים 2016 ו-2020 במדינות המפורטות להלן.
+המדינות בהן חלו השינויים במספר האלקטורים (אלקטורים שהתווספו מסומנים בכחול, אלקטורים שירדו מסומנים בכתום) בעקבות מפקד האוכלוסין האמריקני של 2010 מדינות בהן המפלגה הדמוקרטית זכתהבשנים 2000, 2004, ו-2008
וושינגטון 1+ מדינות בהן המפלגה הרפובליקנית זכתהבשנים 2000, 2004, ו-2008
יוטה 1+ יתר המדינות שבהןחל שינוי במספר האלקטורים
פלורידה (המפלגה הדמוקרטית ניצחה בשנת 2008, המפלגה הרפובליקנית ניצחה בשנים 2000 ו-2004) 2+
איווה (המפלגה הדמוקרטית ניצחה בשנים 2000 ו-2008, המפלגה הרפובליקנית ניצחה בשנת 2004) 1-
נבדה (המפלגה הדמוקרטית ניצחה בשנת 2008, המפלגה הרפובליקנית ניצחה בשנים 2000 ו-2004) 1+
אוהיו (המפלגה הדמוקרטית ניצחה בשנת 2008, המפלגה הרפובליקנית ניצחה בשנים 2000 ו-2004) 2-
מספר האלקטורים שהוקצו לכל מדינה בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנים 2012, 2016, ו-2020.
השינויים שחלו במספר האלקטורים בכל מדינה בעקבות מפקד האוכלוסין האמריקני של 2010, בהשוואה למספר האלקטורים שהוקצו לאותן המדינות במהלך הבחירות לנשיאות בשנים 2000, 2004 ו-2008. המדינות בכחול הן המדינות שהגדילו את מספר האלקטורים; המדינות באפור הן המדינות שבהן מספר האלקטורים נשאר זהה; המדינות בכתום הן המדינות שבהן ירד מספר האלקטורים.
משום שהנשיא המכהן הדמוקרטי התמודד הפעם על קדנציה שנייה ובשל הפופולריות הרבה שלו במפלגה הדמוקרטית, המירוץ למועמדות במפלגה הדמוקרטית אירע במידה רבה ללא אירועים מיוחדים.
תהליך המינוי של מועמד המפלגה לנשיאות במפלגה הדמוקרטית הורכב מפריימריס, שנערכו ב-50 המדינות של ארצות הברית, כמו גם בגואם, פוארטו ריקו, וושינגטון די.
סי., איי הבתולה של ארצות הברית, סמואה האמריקנית, ואיי מריאנה הצפוניים.
בנוסף לכך, חברי מפלגה בכירים הידועים בתור צירי-על (superdelegates) קיבלו קול אחד בספירה הסופית שנערכה בוועידה הדמוקרטית.
מאחר שאף אחד מהמועמדים האחרים במפלגה הדמוקרטית לא הצליח לצבור כמות משמעותית של קולות צירים, לאובמה למעשה לא היה אף מתמודד בולט בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית.
אובמה הבטיח את מעמדו כמועמד הדמוקרטי המשוער ב-3 באפריל 2012 כאשר הצליח לצבור את המספר הצירים (delegates) המינימלי אשר היה נחוץ על מנת להבטיח את מינויו לתפקיד מועמד המפלגה לנשיאות.
ברק אובמה - הנשיא המכהן של ארצות הברית – מועמד המפלגה לנשיאות
רון פול, חבר בית הנבחרים מטקסס.
מישל בקמן, חברה בבית הנבחרים מטעם המחוז השישי של מדינת מינסוטה.
פרשה ב-4 בינואר 2012 בעקבות תוצאות הפריימריז באיווה.
18–21 באפריל – הוועידה הלאומית של מפלגת החוקה (Constitution Party) נערכה בנאשוויל, טנסי.
וירג'יל גוד קיבל את מינוי מפלגת החוקה.
3–6 במאי – הוועידה הלאומית של המפלגה הליברטנית (Libertarian Party) נערכה בלאס וגאס שבמדינת נבאדה.
גארי ג'ונסון קיבל את מינוי המפלגה הליברטנית.
13–15 ביולי – הוועידה הארצית של המפלגה הירוקה (Green Party) נערכה בבולטימור שבמרילנד.
ג'יל שטיין קיבלה את מינוי המפלגה הירוקה.
27–30 באוגוסט – הוועידה הרפובליקנית נערכה בטמפה שבפלורידה.
3–6 בספטמבר – התקיימה הוועידה הדמוקרטית בשארלוט שבקרוליינה הצפונית.
הוועדה לעימות נשיאותיים (Commission on Presidential Debates) ערכו ארבעה עימותי בחירות:
3 באוקטובר 2012 – עימות ראשון בין המועמדים לנשיאות ב"אוניברסיטת דנוור" שבדנוור, קולורדו.
העימות נערך בהנחיית ג'ים לרר.
העימות עסק בענייני פנים בכלל ובכלכלה בפרט.
בין השאר רומני הבטיח שיסגור את ערוץ הטלוויזיה הציבורי PBS, בו נערך העימות.
אחת ההתבטאויות שמשכו הרבה תשומת לב הייתה של רומני, שאמר למנחה לרר "אני אוהב אותך, אני אוהב את רחוב סומסום, אני אוהב את ביג בירד, אבל אני לא רוצה להמשיך ללוות כסף מהסינים כדי לממן את זה".
לאחר העימות ברוב הסקרים שנערכו בתקשורת האמריקנית העיד הציבור כי רומני ניצח ביתרון מוחץ בעימות.
בנוסף לכך, סקרים נוספים שנערכו בהמשך בתקשורת האמריקנית הראו כי רומני צמצם את היתרון שהיה לאובמה בתחילת הדרך וכי המירוץ ביניהם קרוב מתמיד.
11 באוקטובר 2012 – העימות היחיד שנערך בין המועמדים לתפקיד סגן הנשיא, סגן הנשיא המכהן ביידן וחבר הקונגרס פול ריאן, בדנוויל שבקנטקי.
העימות נערך בהנחיית מרתה ראדטץ.
העימות עסק הן במדיניות פנים והן במדיניות חוץ.
בעקבות תבוסתו של אובמה בעימות הקודם והירידה בפופולריות של אובמה בסקרים בעקבות כן, ציפו במטה המפלגה הדמוקרטית שביידן יצליח לגבור על פול ראיין ובכך יקטין את המומנטום שהשיג רומני.
בסופו של דבר לא היה מנצח ברור בעימות, רוב הסקרים שנערכו לאחר מכן בתקשורת האמריקנית הראו כי ביידן הצליח להאט את המומנטום שצבר הקמפיין של רומני בעימות הבחירות הקודם.
16 באוקטובר 2012 – עימות נוסף בין המועמדים לנשיאות ב"אוניברסיטת הופסטרה" בעיירה המפסטד שבמדינת ניו יורק.
העימות נערך בהנחיית קנדי קראולי.
בעימות זה, אשר נערך בפורמט Town hall meeting, השאלות נשאלו מהקהל שהורכב ממצביעים שהגדירו את עצמם כ"מתנדנדים".
כל מועמד קיבל שתי דקות לענות לכל שאלה, ולאחר מכן המועמד היריב קיבל שתי דקות להתייחס ולנסות ולהפריך את טענות יריבו.
העימות עסק גם במדיניות החוץ וגם במדיניות הפנים.
הדיון כלל שאלות הנוגעות למיסים, האבטלה, יצירת מקומות עבודה, החוב הציבורי, אנרגיה ועצמאות ארצות הברית בתחום האנרגיה, זכויות האישה, הגירה חוקית ובלתי חוקית לארצות הברית, ומתקפת הטרור בקונסוליה האמריקנית בבנגאזי שבלוב.
בעימות זה אובמה הפיק לקחים מהעימות הראשון והיה הרבה יותר התקפי ו"חי" בעימות, כאשר הוא לא היסס לקטוע את רומני ולסתור את דבריו.
במהלך הדיון, המנחה קנדי קראולי התערבה כאשר היא שללה את טענותיו של רומני לפיהם אובמה הכריז על רצח השגריר בלוב כעל פיגוע טרור רק שבועיים לאחר הפיגוע, וציינה שאובמה אכן הכריז על הרצח כעל טרוריזם עוד באותו יום.
הקונצנזוס הכללי בקרב הנשאלים בסקרים שנערכו בתקשורת האמריקנית לאחר העימות היה כי אובמה ניצח בעימות.
22 באוקטובר 2012 – העימות האחרון אשר נערך בין המועמדים לנשיאות ב"אוניברסיטת לין" בעיר בוקה רטון שבפלורידה עסק בנושאי חוץ בלבד.
העימות נערך בהנחיית בוב שיפר מרשת CBS.
הפורמט של העימות היה זהה לזה של העימות הראשון.
הדיון כלל שאלות הנוגעות למתקפת הטרור בקונסוליה האמריקנית בבנגאזי שבלוב, תוכנית הגרעין של איראן, האביב הערבי, מלחמת האזרחים בסוריה, יחסי ארצות הברית–ישראל, יחסי ארצות הברית-פקיסטן, המלחמה בטרור, נסיגת הכוחות האמריקאים מאפגניסטן, הגודל של צבא ארצות הברית, יחסי ארצות הברית-סין והסחר של ארצות הברית עם סין.
רומני העלה גם בקצרה את הנושא של ההתקוממות המתמשכת במאלי.
למרות שהדיון היה אמור להתמקד במדיניות החוץ בלבד, המועמדים שילבו במספר רב של פעמים סוגיות הנוגעות למדיניות הפנים של ארצות הברית, כגון יצירת מקומות עבודה, הגירעון הפדרלי, ומערכת החינוך האמריקנית.
בעימות הוזכרו פעמים רבות ישראל ואיראן, כששני המתמודדים ניסו להראות שהם תומכים יותר בישראל ופועלים/יפעלו טוב יותר נגד תוכנית הגרעין האיראנית.
אחת ההתבטאויות שמשכו הרבה תשומת לב הייתה תגובתו של אובמה שבאה בעקבות כך שרומני האשים את אובמה בכך שהצי האמריקני קטן בתקופת אובמה, ובתגובה זה השיב כי "היום יש פחות פרשים ורובים עם כידונים".
עימות בחירות שכלל את מועמדי המפלגות הקטנות התקיים ביום שלישי, 23 באוקטובר בשיקגו שבמדינת אילינוי.
העימות נערך בהנחיית לארי קינג.
גארי ג'ונסון (המפלגה הליברטנית), ג'יל שטיין (המפלגה הירוקה), וירג'יל גוד (מפלגת החוקה) ורוקי אנדרסון (מפלגת הצדק) השתתפו כולם בעימות זה.
עימות בחירות נוסף נערך ב-5 בנובמבר בין שטיין וג'ונסון בוושינגטון.
העימות נערך בהנחיית טום הרטמן וכריסטינה טובין.
בבחירות ניצח ברק אובמה את מיט רומני עם 332 אלקטורים לאובמה ו-206 אלקטורים לרומני.
17 בדצמבר 2012 – חבר האלקטורים בוחר באופן רשמי את הנשיא ואת סגן הנשיא.
6 בינואר 2013 – נשיא הסנאט מכריז באופן רשמי על תוצאות הצבעת חבר האלקטורים.
20 בינואר 2013 – כניסה רשמית של הנשיא הנבחר ושל סגן הנשיא הנבחר לתפקידם.
ניצחונו של טרומן נחשב לאחד מהניצחונות המפתיעים ביותר בתולדות הפוליטיקה האמריקנית.
כל התחזיות (עם או בלי סקרים) חזו שדיואי ינצח את טרומן.
כתוצאה מהבחירות לקונגרס של 1948, הדמוקרטים השתלטו גם על שני בתי הקונגרס לאחר שהפסידו אותם בבחירות של 1946. טרומן הצליח לעורר את הדמוקרטים המסורתיים, רוב הדרום הלבן, הקתולים והיהודים וגם חקלאים במערב התיכון, כדי שיצביעו למען המפלגה.
לכן בחירתו של טרומן אשררה את מעמד המפלגה הדמוקרטית כמפלגת הרוב, מעמד שבו נשארו עד 1952.
קיימת טענה במחקר, שאחד השיקולים של טרומן להכיר במדינת ישראל היה לזכות בתמיכת יהודי מדינת ניו יורק, בבחירות לנשיאות.
קלארק קליפורד היועץ הפוליטי הבכיר של הנשיא כתב: "חשיבותו של הקול היהודי, אם ניתן לראות בו גוש אחד, קיימת אך ורק בניו – יורק.
אולם מאז שנת 1876 לא זכה להיבחר לנשיא אף מועמד שאיבד את קולותיהם של בוחרי ניו – יורק.
המושל תומאס דיואי מניו יורק
הנשיא הזמני של הסנאט ארתור ונדנברג ממישיגן
שתי המפלגות הגדולות חיזרו אחרי הגנרל דווייט אייזנהאואר, הגנרל הפופולרי של מלחמת העולם השנייה, אשר דעותיו במועד זה לא היו ידועות ונחשב למועמד מוביל בסקרים.
בניגוד למפלגה הדמוקרטית, תנועת התמיכה הרפובליקנית באייזנהאואר באה מפעילי המפלגה.
ב-23 בינואר 1948, הצליחה התנועה לרשום את שמו בכל הבחירות המקדימות, והסקרים הראו על הובלה שלו.
לקראת הבחירות המקדימות נאלץ אייזנהאואר להחליט.
הוא טען שעל החיילים להתרחק מהפוליטיקה ולכן ביקש לא לשכנע אותו לרוץ.
לאחר שאייזנהאואר סירב לשקול מחדש, התפרקה התנועה למענו והעדיפה לתמוך במושל מינסוטה לשעבר, הרולד סטאסן.
משסירב אייזנהאואר לרוץ, נפתחה ההתמודדות בין ששת האחרים: סטאסן, מושל ניו יורק תומאס דיואי, הסנאטור רוברט טאפט מאוהיו, מושל קליפורניה ארל וורן, הגנרל דאגלס מקארתור והסנאטור ארתור ונדנברג ממישיגן, שהיה הרפובליקני הוותיק בסנאט.
דיואי, שהיה המועמד ב-1944, נחשב למועמד המוביל כשהבחירות המקדימות החלו.
דיואי היה מוכר בתור המנהיג של האגף הרפובליקני החזק במזרח המדינה.
ב-1946 הוא נבחר שוב להיות מושל ניו יורק בהפרש הגדול בהיסטוריית המדינה.
הבעיה שלו הייתה שרפובליקנים רבים לא חיבבו אותו.
הוא הצטייר כאדם קר, נוקשה ומחושב.
הסנאטור טאפט היה המנהיג של האגף השמרני של המפלגה, ששלט במערב התיכון ובחלקים מהדרום.
טאפט קרא לביטול כמה מתוכניות הרווחה שנוצרו במסגרת הניו דיל בשנות ה-30, בטענה שהן פוגעות בעסקים, והיה סקפטי בנוגע למעורבות האמריקנית בבריתות זרות כמו בארגון האומות המאוחדות.
לטאפט היו שתי חולשות: הוא נראה כמועמד יבש, ומנהיגי המפלגה ראו אותו כשמרן ושנוי במחלוקת מדי כדי לנצח בבחירות.
אף על פי שגם הסנאטור ונדנברג והמושל וורן היו פופולריים מאוד במדינות שלהם, הם סירבו לנהל מסע בחירות.
תומכיהם קיוו שבמקרה של תיקו בין דיואי, טאפט וסטאסן, הוועידה הרפובליקנית תפנה אל המועמד שלהם בתור מועמד פשרה.
הגנרל מקארתור עדיין היה ביפן במסגרת צבאות בעלות הברית, והיה אהוד ביותר בקרב השמרנים.
מכיוון ששירת ביפן לא יכול היה לנהל מסע בחירות.
הוא אמר שאף על פי שהוא עדיין משרת, הוא לא ידחה את המועמדות במקרה שזאת תוצע לו, והשמרנים קיוו שיוכל לנצח בבחירות מקדימות ולהוכיח את האהדה כלפיו.
תומכיו הכניסו את שמו בבחירות בוויסקונסין.
המועמד המפתיע של 1948 היה סטאסן, "ילד הפלא" של הפוליטיקה וליברל ממינסוטה.
סטאסן נבחר להיות המושל בגיל 31 ב-1938. הוא התפטר ב-1943 כדי לשרת בצי.
ב-1945 הוא היה חבר בוועדה שיצרה את ארגון האומות המאוחדות.
סטאסן נחשב למועמד הליברלי ביותר מבין כל הרפובליקנים, אך דעתו המעורפלת בנוגע לכמה נושאים ספגה ביקורת.
סטאסן הדהים את דיואי ואת מקארתור בבחירות בוויסקונסין, וכך הדיח את מקארתור מהמירוץ.
סטאסן ניצח את דיואי בנברסקה, וכך הפך למועמד המוביל החדש.
בשלב זה ביצע טעות אסטרטגית כשניסה לנצח את טאפט באוהיו.
סטאסן האמין שאם ינצח את טאפט במדינה שלו, יפרוש טאפט מהמירוץ, והצירים שלו יתמכו בסטאסן ולא בדיואי.
טאפט ניצח את סטאסן באוהיו, וסטאסן זכה לשנאתם של השמרנים.
למרות זאת סטאסן עדיין הוביל על פני דיואי בבחירות באורגון.
דיואי הבין שתבוסה באורגון תסתום את הגולל על מועמדותו, ושלח את הארגון הפוליטי החזק שלו למדינה והוציא סכומים אדירים על מסע הבחירות שם.
דיואי נאם במדינה ונפגש עם כל בוחר ובוחר, העיתונות פרסמה חמש כרזות שלו מדי יום ומאות תשדירים לטובתו שודרו ברדיו.
דיואי גם הסכים לערוך עימות מול סטאסן ברדיו לפני הבחירות - היה זה העימות הראשון בין שני מועמדים ששודר ברדיו, והוא התרחש ב-17 במאי 1948. הנושא בעימות היה האם לאסור את פעילותה של המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
סטאסן, למרות הליברליות שלו, תמך באיסור על פעילותה של המפלגה, בטענה שמדובר ברשת של מרגלים קומוניסטים שדורשת תגובה.
סטאסן שאל את דיואי למה הוא מתעקש להגן על הקומוניזם עם החוק.
דיואי - שביקר את הטוטליטריזם הסובייטי ואת המלחמה הקרה, עדיין התנגד לאיסורו.
הוא טען שבמשך אלפי שנים ממשלות ניסו לפגוע במתנגדיהן ותמיד הפסידו.
דיואי התנגד לאיסור על אמונות פוליטיות, חברתיות, דתיות או כלכליות בטענה שמדובר בהפרת החוקה ומגילת הזכויות.
הוא טען שבתור אוכף חוק הוא יודע שהשיטה לא תעבוד, כי היא השיטה של היטלר ושל סטלין.
דיואי סיכם זאת במשפט "אי אפשר לירות ברעיון עם אקדח".
בין ארבעים לשמונים מיליון מאזינים שמעו את העימות, ורוב הפרשנים סברו שדיואי ניצח בעימות.
ארבעה ימים לאחר מכן הוא ניצח בבחירות.
מהנקודה הזאת ואילך, לדיואי הייתה התנופה הדרושה כדי לזכות בבחירות.
היא שודרה בטלוויזיה הלאומית (350,000 מקלטי טלוויזיה ברחבי המדינה).
דיואי האמין שהיה לו מספר גדול של צירים ויועצי פרסום מוכשרים, הרבה יותר משל יריביו.
יריביו של דיואי - טאפט, סטאסן, והסנאטור ונדנברג, התכנסו בסוויטה של טאפט כדי לארגן גוש שיעצור את דיואי, אבל לא הצליחו להסכים על מועמד חלופי.
הם הסכימו להמשיך להתנגד לדיואי, אולם מסע הבחירות של דיואי הצליח להשיג יותר ויותר תומכים.
סטאסן ביקש מאייזנהאואר לנסות לרוץ, אולם לא הצליח להשיג אותו.
לאחר הסיבוב השני, דיואי היה במרחק של 33 קולות מניצחון.
לאחר שטאפט לא הצליח לשכנע את סטאסן לפרוש, טאפט החליט לפרוש בעצמו.
דיואי רצה לבחור בדווייט גרין, מושל אילינוי, כסגנו, אולם התנגדות מצד העיתונות של שיקגו חיסלה את סיכוייו.
לאחר מכן ביקש הצוות שלו לתמוך בצ'ארלס האלק, חבר הקונגרס מאינדיאנה שנחשב למנהיג הרפובליקנים בקונגרס.
דיואי סירב, והאלק סירב להעניק לו את תמיכת הקונגרס.
דיואי בחר בארל וורן, המושל הפופולרי מקליפורניה ונשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית בעתיד, להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא.
כשהוועידה הסתיימה, רוב הפרשנים הפוליטיים העריכו שהמועמדים הרפובליקניים הם המנצחים הכמעט וודאיים בבחירות הכלליות.
הסנאטור ריצ'רד ראסל הבן מג'ורג'יה
הסנאטור הארלי קילגור מוירג'יניה המערבית
ב-12 ביולי, התכנסה הוועידה הדמוקרטית בפילדלפיה, באותו אזור שבו הרפובליקנים נפגשו כמה שבועות קודם לכן.
המורל היה נמוך, הרפובליקנים השתלטו על שני בתי הקונגרס ועל רוב תפקידי המושלים בבחירות אמצע הקדנציה ב-1946, והסקרים הראו שטרומן עומד להפסיד למועמד הרפובליקני דיואי.
חלק מהסקרים אף הצביעו על הפרש דו-ספרתי.
יותר מכך, כמה דמוקרטים ליברליים הצטרפו למפלגה הפרוגרסיבית של הנרי וולאס, ומנהיגי המפלגה חששו שוולאס ייקח מספיק קולות מטרומן כדי שהרפובליקנים יזכו במדינות הצפון והמערב התיכון.
השמרנים שלטו במפלגה בדרום, וכעסו מכוחם המתעצם של איגודי העובדים הצפוניים בתוך המפלגה.
ב-1947 הטיל טרומן וטו על חוק שנועד לשלוט בכוחם של האיגודים.
טרומן גם מינה ועדות ליברליות בנושאי זכויות האזרח והשמרנים מהדרום החליטו לבסס את עצמם ולאיים לפרוש מהמפלגה ולחסל את סיכוייו של טרומן ב-1948.
טרומן היה מודע לחוסר האהדה שלו.
ביולי 1947 הוא הציע להיות סגנו של אייזנהאואר אם מקארתור יהיה המועמד הרפובליקני, הצעה שאייזנהאואר סירב לה.
כתוצאה מהפופולריות הדועכת של טרומן, רבים ממנהיגי המפלגה ניסו לחפש מועמד פופולרי יותר לנשיאות.
בין המנהיגים הללו היו ג'ייקוב ארווי שהנהיג את שיקגו, פרנק יוג, שהנהיג את ניו ג'רזי, ג'יימס רוזוולט, בנו של פרנקלין דלאנו רוזוולט, והסנאטור הליברל קלוד פפר מפלורידה.
המטרה הגדולה שלהם הייתה דווייט אייזנהאואר.
ב-10 ביולי הכריז אייזנהאואר באופן רשמי שאינו מתמודד.
ניסו לגייס את שופט בית המשפט העליון ויליאם אורוויל דאגלס, אולם גם דאגלס סירב.
פפר ניסה לאתגר את טרומן, אולם איבד את תמיכת הליברלים לאחר שתקף את מדיניות החוץ של טרומן כנגד ברית המועצות.
פפר פרש ב-14 ביולי וכתוצאה מכך, הסכימו מתנגדיו של טרומן באי רצון להתמודדותו בבחירות.
בוועידה, הציע טרומן מצע בנושא זכויות האזרח שהיה מתון יחסית להצהרותיו מ-1947. הליברלים מהצפון ומהמערב התאכזבו ודרשו רפורמה כוללת יותר, אולם גם השמרנים כעסו מהמצע, ושני הצדדים הגישו תיקונים משלהם.
הוצע מצע שתמך בסטאטוס קוו.
מצד שני, הוצע מצע ליברלי במיוחד.
ראש עיריית מיניאפוליס, יוברט האמפרי, טען ש"הגיע הזמן שהמפלגה הדמוקרטית תצא מהצל של זכויות המדינות ותלך אל זריחת זכויות האדם!".
טרומן ידע היטב שמצע ליברלי יוביל לפרישת הצירים מהדרום, אולם הוא ראה בכך מחויבות מוסרית עליונה ולבסוף החליט לא להתרכך בנושא.
הוא תמך במצע שעבר ברוב של 651.5 קולות לעומת 582.5. הרעיון קיבל תמיכה ממנהיגי המפלגה מהערים הגדולות, שחשו שהמצע יכול לגרום לאוכלוסייה השחורה הגדלה בעריהם להצביע לדמוקרטים.
המצע גרם לצירים דרומיים רבים, שהובלו בידי מושל קרוליינה הדרומית סטרום ת'ורמונד, לעזוב את הוועידה.
הצירים הדרומיים שנשארו בחרו בסנאטור ריצ'רד ראסל כדי לנסות לחסום את טרומן.
אך 947 צירים הצביעו לטרומן כמועמד המפלגה, וראסל קיבל אך ורק 266 צירים מהדרום.
טרומן בחר בהתחלה בדאגלס להיות סגנו, בתקווה למשוך את הליברלים.
דאגלס סירב לכך, ולכן בחר טרומן בסנאטור אלבן ברקלי מקנטקי להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא.
טרומן נאם נאום לוחמני בוועידה, וטען שהוא מתכוון לנצח את הרפובליקנים, כיוון שהדמוקרטים צודקים.
הרפובליקנים, כך טען, היו בשליטת בעלי האינטרסים, מה שהוכח בידי הקונגרס.
הצירים הריעו לטרומן, שיצר אשליה - כך רבים סברו אז - שיש להם סיכוי בבחירות.
מועמד לנשיאות סיבוב ראשון המועמד לסגנות הנשיאות סיבוב ראשון הארי טרומן 947.5 אלבן ברקלי 1234 ריצ'רד ראסל 266 ג'יימס רו 15 פול מקנאט 2 אלבן ברקלי 1
בינתיים, סבלה המפלגה הדמוקרטית מפיצול.
מפלגה פרוגרסיבית חדשה (אותו השם בו השתמשו תיאודור רוזוולט ב-1912 ורוברט לה פולט ב-1924) הוקמה ב-1948, והציבה כמועמד את הנרי וולאס, מי שהיה מזכיר החקלאות, סגן הנשיא ומזכיר המסחר של ארצות הברית תחת פרנקלין רוזוולט.
ב-1946, פיטר הנשיא טרומן את וולאס מתפקידו כמזכיר המסחר כיוון שוולאס התנגד בפומבי למדיניותו של טרומן כנגד ברית המועצות במהלך המלחמה הקרה.
מצעו של וולאס ב-1948 התנגד למדיניותו של טרומן במלחמה הקרה, כולל לתוכנית מרשל ולדוקטרינת טרומן.
הפרוגרסיבים הציעו שליטה רחבה יותר על העסקים הגדולים.
בנוסף תמכו בסיום האפליה כנגד שחורים ונשים, תמכו בשכר מינימום, וקראו לביטול פעילותה של ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית שחקרה את נושא המרגלים הקומוניסטים בממשלה ובאיגודים המקצועיים.
וולאס ותומכיו האמינו שהוועדה פוגעת בזכויות האזרח של עובדי ממשלה ואיגודי עובדים.
אך הפרוגרסיבים היו שנויים במחלוקת, בגלל האמונה שהם נשלטו בידי קומוניסטים באופן סודי, והיו נאמנים יותר לברית המועצות מאשר לארצות הברית.
וולאס אמר שאינו קומוניסט, אך לא התנער מתמיכתם ואף אמר שהם "הדבר הכי קרוב לקדושים נוצרים מעונים".
איגודי עובדים מסוימים סירבו לתמוך בוולאס בטענה שהוא מושפע בידי אנשים לא דמוקרטיים ובידי המפלגה הקומוניסטית.
וולאס נפגע עוד יותר כשנחשפו מכתבי "גורו יקר" אותם שלח לגורו הרוסי ניקולאי רוריך.
וולאס היה סגן הנשיא בשעתו וכתב מכתבים מקודדים על פרנקלין רוזוולט ועל וינסטון צ'רצ'יל לגורו שלו.
הציטוטים מהמכתבים והתגלית שוולאס היה חבר בכת של רוריך הובילה ללעג כלפיו.
הוועידה הפרוגרסיבית בפילדלפיה זכתה להתנגדות העיתונות.
העיתונאים האשימו את הפרוגרסיבים בשליטה קומוניסטית.
מזכיר הוועידה, שגם ניסח את המצע, הודה מאוחר יותר שהיה חבר במפלגה הקומוניסטית.
היועץ המשפטי של יושב ראש הוועידה העיד שנים אחר כך שהיה קומוניסט.
יושב ראש ועידת המצע של המפלגה השתכנע שהמפלגה נשלטת בידי קומוניסטים והחליט לא להשתתף במסע הבחירות של וולאס.
מספר צירים פרוגרסיביים פרשו מהמפלגה בטענה של השפעה קומוניסטית רבה מדי על וולאס, כמו נורמן תומאס שרץ בתור מועמד המפלגה הסוציאליסטית כדי להציע לליברלים אלטרנטיבה לא קומוניסטית לוולאס.
הסנאטור גלן טיילור מאיידהו נבחר להיות סגנו של וולאס, על אף חברותו במפלגה הדמוקרטית, בטענה שהצבא והעשירים השתלטו על המפלגה.
טיילור טען שהקומוניסטים במפלגה תומכים במהפכה שקטה ולא אלימה, ואילו הקומוניסטים האמיתיים תומכים ברפובליקנים, שיגרמו למשבר כלכלי ויתנו להם סיכוי למהפכה.
המפלגה נאמה בדרום באספות מעורבות מבחינה גזעית.
הם התקבלו בשנאה רבה והיו צריכים ליווי משטרתי כהגנה מפני הקהל העוין.
מסע הבחירות נתפס כתרגיל יחסי ציבור עבור אזורים ליברליים.
לאט לאט החלו לבוא פחות אנשים לשמוע את וולאס ומעמדו בסקרים הידרדר.
הוא נפגע כשהאיגודים המקצועיים הצליחו לשמור על חבריהם במפלגה הדמוקרטית, ובידי הצהרות של פרוגרסיביים שדרשו מדיניות פייסנית כלפי רוסיה.
וולאס עצמו תקף את וינסטון צ'רצ'יל וטען שהוא גזען ואימפריאליסט, וטיילור טען שהנאצים מנהלים את הממשלה ומתכוננים למלחמה.
וולאס וטיילור הגיעו למקום הרביעי בבחירות והשיגו שני אחוזים בלבד מהקולות (1,157,328 קולות).
מעט פחות מאשר מפלגת זכויות המדינות, אולם ללא אלקטורים.
הדמוקרטיים הדרומיים שהתנגדו לתמיכתו של טרומן בזכויות האזרח ולעירוב הגזעי בצבא הציעו עוד בפברואר יצירת מפלגה חדשה שתגן על ההפרדה הגזעית בדרום.
ב-10 במאי 1948, התכנסו מושלי אחת עשרה מדינות הקונפדרציה, יחד עם דרומיים אחרים, כדי לדון בנושא התנועה לזכויות האזרח בתוך המפלגה.
מושל קרוליינה הדרומית סטרום ת'ורמונד ביקר את הנשיא טרומן על תמיכתו בזכויות האזרח.
הדמוקרטים הדרומיים, שנטשו את הוועידה הדמוקרטית הלאומית במחאה על המצע שתמך בזכויות האזרח, התכנסו בברמיגהאם, אלבמה ביולי ויצרו את המפלגה הדמוקרטית של זכויות המדינות, שנודעה בתור המפלגה ה"דיקסיקרטית".
מטרתה הייתה להמשיך את ההפרדה הגזעית בדרום ואת חוקי ג'ים קרואו שאישרו אותה.
ת'ורמונד היה המועמד לאחר שמושל ארקנסו סירב להיבחר.
סגנו היה מושל מיסיסיפי, פילדינג רייט.
לדיקסיקרטים לא היה סיכוי לנצח בבחירות, אבל מטרתם הייתה לזכות במספיק מדינות דרומיות כדי שהבחירות יאלצו להיות מוכרעות בידי בית הנבחרים, שם הם יקבלו הבטחות מדיואי או טרומן בתמורה לתמיכתם.
אפילו אם דיואי היה זוכה בבחירות מיד, הדיקסיקרטים קיוו שפרישתם תראה למפלגה הדמוקרטית שהיא צריכה את קולות הדרום כדי לנצח ובכך תיחלש תנועת זכויות האזרח.
אך רוב הדמוקרטים הדרומיים סירבו לתמוך במפלגה.
המפלגה הייתה חזקה במיוחד באלבמה, לואיזיאנה, מיסיסיפי וקרוליינה הדרומית, ובהן היא נחשבה למפלגה הדמוקרטית המקורית.
טרומן לא התמודד במדינות הללו.
כתוצאה מן הפופולריות השוקעת של טרומן, והפיצול במפלגה הדמוקרטית, נראה היה כאילו דיואי הוא בלתי מנוצח.
הרפובליקנים החליטו שהוא רק צריך להימנע מטעויות שיעלו לו בבחירות, ודיואי אכן נאם נאומים שהיו מלאים בהצהרות אופטימיות ולא דיברו על מדיניות.
כל נאומיו היו מלאים בהצהרות שציינו את המובן מאליו, כולל המשפט "עתידכם עדיין לפניכם".
רבים סיכמו את נאומיו של דיואי בצורה הבאה: החקלאות חשובה, הנהרות מלאים בדגים, אין חופש בלי חירות, והעתיד לפנינו.
רבים לא הבינו את מסע הבחירות שלו.
טרומן העדיף מסע בחירות יותר משוחרר, שימשוך את הפועלים, החקלאים, השחורים והצרכנים.
לא היה לו מה להפסיד בגלל מעמדו בסקרים.
הוא צחק על דיואי, ביקר את העובדה כי דיואי לא התייחס לנושאים שונים, ותקף את הקונגרס הנשלט בידי הרפובליקנים כי אינו עושה דבר.
טרומן טען שהקומוניסטים רוצים ניצחון רפובליקני שיוביל להתחדשות השפל הגדול.
הוא קישר בין הרפובליקנים לבין העשירים בוול סטריט וכפוגעים באזרח הפשוט.
דיואי לא הגיב לביקורת של טרומן.
למעשה, דיואי בקושי הזכיר את שמו של טרומן במסע הבחירות כדי להיתפס כמעל עניינים מפלגתיים.
הרפובליקנים של דיואי קידמו מצע שכלל הרחבת הביטוח הלאומי, מימון דיור ציבורי, תמיכה בזכויות האזרח וקידום הבריאות והחינוך הציבוריים.
מצע זה לא היה אהוד בקרב השמרנים שהנהיגו את הקונגרס.
טרומן ניצל זאת וכינס את הקונגרס ב"יום הלפת" (יום בו אנשי מיזורי שותלים לפת) כשהוא מבקש מהרפובליקנים לקדם את המצע שלהם.
כיוון שהקונגרס לא עשה דבר, טרומן המשיך בהתקפותיו על הקונגרס.
טרומן התעלם מהעובדה שהמצע של דיואי היה ליברלי ותקף את השמרנים בקונגרס.
טרומן נאם בפני קהל רב בכל המדינה, כשתומכיו צועקים עליו "Give'em hell Harry" ("כסח אותם, הארי").
אך כל הסקרים עדיין הראו שדיואי מוביל, ושטרומן יפסיד, ולא משנה מה יעשה.
יש הסוברים אף כי טרומן היה היחיד שהאמין שינצח, בזמן שמטה הבחירות שלו ואפילו אשתו, בס, לא האמינו בכך.
טרומן טען בפני כולם שהוא מתכוון לנצח.
הוא נתן לעוזרו פתק בו טען שיזכה ביותר מ-300 אלקטורים במערכת הבחירות.
בשבועות האחרונים, בתי קולנוע אמריקאיים הסכימו לשדר סרטי תעמולה של שני המועמדים.
הסרט של דיואי, שצולם בתקציב גדול ובצורה מקצועית, גרם לדיואי להצטייר כמרוחק וקר.
הסרט של טרומן, בתקציב קטן, התרכז במעורבותו של טרומן באירועים עולמיים חשובים ובחקיקה והציג אותו כהחלטי.
פרשנים הצביעו על הסרטים כגורם חשוב בהחלטת הקולות הצפים.
לקראת סוף מסע הבחירות, היה ברור שטרומן מצליח להשיג מומנטום, כשלאט לאט הוא מצמצם את הפער מדיואי מ-17% ל-5%, בתחום הטעות הסטטיסטית.
למרות זאת, אף אחד לא חשב שטרומן ינצח באמת.
רבים הפסיקו לערוך סקרים בשל כך.
גם סקר שבוע לפני הבחירות הראה שאמנם טרומן מצמצם פערים, אולם שדיואי מוביל עליו בקלות.
דיואי ביקש לאמץ מסע בחירות תקיף יותר לאחר שהבין שפחות אנשים באים לראות אותו, אולם כל הרפובליקנים ביקשו ממנו להמשיך ולהתעלם מטרומן.
זאת למרות דיווחים שהחקלאים היו במצב רוח רע.
הסקרים אשררו את ההובלה של דיואי ודיואי המשיך במסע הבחירות שלו.
בימים האחרונים של מסע הבחירות, העיתונים היו כל כך בטוחים בתבוסתו של טרומן עד שהכינו מראש כותרות ליום שאחרי הבחירות.
חלקם התייחסו אל דיואי בתור הנשיא הבא.
כל המומחים היו בטוחים בניצחונו של דיואי ודיברו על המינויים האפשריים שלו.
כולם הסכימו על דבר אחד: ניצחונו של טרומן היה בלתי אפשרי.
רוב העיתונים תמכו בדיואי, וטרומן הגיע למקום שלישי לאחר ת'ורמונד שזכה לתמיכת העיתונים הדרומיים.
בעיתון הגארדיאן הבריטי פרסמו את תמונתו של טרומן ביום הבחירות והתייחסו אליו ככישלון.
תחנת NBC הכינה לסיקור הבחירות מודל של הבית הלבן עם שני פילים שיצוצו עם ניצחונו של דיואי.
הם לא הכינו חמורים כיוון שלא האמינו שטרומן ינצח.
טרומן הגיע אל ביתו במיזורי כדי לחכות לתוצאות, וחלק ממקורביו כבר הסכימו לקבל עבודות אחרות.
אף כתב לא חשב שינצח.
כמה רפובליקנים בולטים שציפו לשרת את דיואי כנשיא כבר קנו בתים בוושינגטון.
בליל הבחירות, 2 בנובמבר, הגיע דיואי למלון רוזוולט עם משפחתו וחיכה לתוצאות.
טרומן הגיע למלון אימס, מלווה באנשי השירות החשאי.
משהגיעו התוצאות הראשוניות, התברר שטרומן מוביל ולא איבד את ההובלה גם בהמשך.
דעת הפרשנים המובילים הייתה שכשהקולות האחרים יגיעו, יתברר שדיואי ניצח.
בחצות שמע טרומן ברדיו שהוא אמנם עדיין מוביל אולם לא יצליח.
ב-4 לפנות בוקר, דווח שהוא מוביל בכמעט שני מיליון קולות והוביל מבחינת האלקטורים.
הוא דרש מאנשי השירות החשאי להחזיר אותו לקנזס סיטי בשל ניצחונו ולעג לכתבים.
גם התוצאות מניו אינגלנד ואף מניו יורק לא היו טובות לדיואי.
ב-10:30, דיואי היה משוכנע שהפסיד ובירך את טרומן.
השיקגו טריביון, עיתון שהיה מזוהה באותה תקופה עם המפלגה הרפובליקנית, היה כל כך בטוח בניצחונו של דיואי עד שהוציא עיתון עם הכותרת "Dewey Defeats Truman" ("דיואי מביס את טרומן").
למחרת היום, טרומן צולם כשהוא מחזיק בעיתון.
הסקרים היו שגויים מכיוון שהעיתונים הפסיקו לערוך סקרים שבועות לפני הבחירות והחמיצו את העלייה בכוחם של הדמוקרטים.
יועצו של פרנקלין רוזוולט טען בעבר שהבחירות הוכרעו כבר בוועידות, ושמסעות הבחירות לא השפיעו.
העיתונים הסכימו עם כך ולכן לא התייחסו למסע הבחירות של טרומן, ולשינוי במצב הרוח הלאומי.
התברר ש-14% מתומכי טרומן החליטו לתמוך בו ממש בשנייה האחרונה.
בנוסף, שביעית מהבוחרים החליטו שבועיים לפני הבחירות במי יתמכו, ורובם תמכו בטרומן.
במערכות הבחירות הבאות, הסקרים נערכו עד ליום לפני הבחירות.
מדינות המפתח היו אוהיו, קליפורניה ואילינוי.
טרומן ניצח בכולן בהפרש של אחוז אחד.
ביחד, למדינות הללו היו 78 אלקטורים.
אם דיואי היה זוכה בהן, הוא אמנם היה מקבל פחות קולות מטרומן, אך יותר אלקטורים והיה זוכה בבחירות.
אם דיואי היה זוכה רק בשתיים מהמדינות הללו, אמנם לטרומן היו יותר אלקטורים, אולם הדיקסיקרטים היו מצליחים במטרתם להביא את הבחירות לבית הנבחרים.
ההפרש הצמוד היה הסיבה בגללה דיואי היה בטוח בהפסד שלו רק בבוקר 3 בנובמבר.
טרומן גם ניצח בהפרש זעום באיידהו ונבאדה, ואילו דיואי ניצח בהפרש זעום בניו יורק ופנסילבניה, המדינות עם מספר האלקטורים הרב ביותר באותו הזמן, וגם במישיגן, אולם זה לא הספיק כדי לזכות במערכת הבחירות.
דיואי האמין שהוא הפסיד בגלל שלא זכה בקולות החקלאים במערב התיכון, בניגוד ל-1944.
סקר שנערך לאחר מערכת הבחירות הוכיח שטרומן נחשב למועמד הבטוח יותר למעמד הבינוני החדש שנוצר מאז השפל הגדול.
הדמוקרטים נחשבו למפלגת השגשוג, ודרישתו של דיואי לניקוי אורוות בוושינגטון הדאיגה רבים שדאגו שיבטל את הסובסידיות שלהם.
טרומן השיג תמיכת שיא מצד הקתולים, והשיג אף יותר תמיכה מאל סמית' במהלך הבחירות של 1928, בעיקר כיוון שוולאס הרחיק את האגף השמאלי מהדמוקרטים.
עוד סיבה לתבוסתו של דיואי הייתה ריחוקו ממסע הבחירות וחוסר התגובה שלו לטרומן.
אסטרטגיית ההרדמה של דיואי הייתה מחושבת והוא לא סטה ממנה.
בנוסף לכך, סיבות אחרות לניצחונו של טרומן היו סגנון מסע הבחירות שלו, תמיכה במדיניות החוץ שלו, בעיקר ברכבת האווירית לברלין, וחוסר תמיכה בקונגרס הרפובליקני.
בנוסף, לאחר מיתון בין 1946 ל-1947 (במהלכו ירד התוצר ב-12% והאינפלציה עלתה למעל 15%), החלה הכלכלה להתאושש ב-1948, וההתאוששות התקשרה לטרומן.
התברר ש-14% מתומכי דיואי האמינו לטענתו של טרומן שהשפל הכלכלי יחזור בהנהגת הרפובליקנים, ולכן תמכו בו.
המפלגה הדמוקרטית לא רק שמרה על הנשיאות, אלא גם הצליחה להשיג מחדש את הרוב בשני בתי הקונגרס.
היה זה הניצחון הדמוקרטי החמישי ברציפות.
מאז 1948, לא הצליחו הדמוקרטים לנצח ביותר משתי מערכות בחירות רצופות, ואילו הרפובליקנים זכו בשלוש מערכות בחירות רצופות רק פעם אחת.
שתי המפלגות החדשות לא לקחו יותר מדי קולות מטרומן.
הדיקסיקרטים ות'ורמונד ניצחו רק בארבע מדינות דרומיות.
טרומן הצליח להשיג תמיכה מצד השחורים בצפון ובמערב התיכון בשל תמיכתו בזכויות האזרח, ואולי בשל כך זכה באילינוי ובאוהיו.
הפרוגרסיבים השיגו רק 2.4% מהקולות, ולא פגעו בתמיכת הליברלים בטרומן.
אחרים טענו שהמועמדויות הללו דווקא עזרו לטרומן- הם נחשבו למייצגי הקומוניזם והגזענות במפלגה הדמוקרטית, ובלעדיהם היה לרבים קל יותר להצביע בעבורה.
ת'ורמונד הוא המועמד שזכה בהכי מעט קולות לעומת האלקטורים שזכה בהם.
הבחירות ב-1948 היו חריגות יחסית, כיוון שטרומן היה בין המנהיגים היחידים של בעלות הברית שהצליח להיבחר מחדש (וינסטון צ'רצ'יל ושארל דה גול עזבו את תפקידם מעט לאחר המלחמה).
הבחירות הללו היו הפעם השנייה בה המועמד המנצח הפסיד בפנסילבניה ובניו יורק (הפעם הראשונה הייתה ב-1916. זה גם קרה ב-1968, 2000, 2004 יחד, כי ב-2016 רק ניו יורק לא הצביעה למועמד שניצח באותן בחירות).
טרומן היה הדמוקרט הראשון שנבחר לנשיאות בלי לזכות באלבמה, לואיזיאנה, מיסיסיפי או קרוליינה הדרומית, שתמכו בדיקסיקרטים.
טרומן היה המועמד הדמוקרטי האחרון שזכה בנשיאות בלי לזכות בפנסילבניה, מרילנד, ניו יורק ודלאוור, והייתה זאת הפעם האחרונה שבמהלכה צפון מזרח ארצות הברית היה אזור הדגל של המפלגה הרפובליקנית (אולי למעט בחירות 1984 עם רייגן) .
זאת גם הייתה הפעם האחרונה בה מועמד דמוקרטי זכה ברוב הקולות באריזונה, חוץ מביל קלינטון שזכה במרבית הקולות ב-1996 וביידן ב-2020.
הייתה זאת הפעם האחרונה שהדמוקרטים ניצחו באריזונה עד 1996, הפעם האחרונה שהם זכו בקליפורניה, קולורדו, פלורידה, איידהו, איווה, מונטנה, אוהיו, אוקלהומה, טנסי, וירג'יניה, וושינגטון, ויסקונסין וגם וויומינג עד ל-1964, והפעם האחרונה שהם זכו באילינוי, מסצ'וסטס, מישיגן, מינסוטה, נבאדה, ניו מקסיקו, רוד איילנד וטקסס עד ל-1960.
ארבע המדינות בהן זכה ת'ורמונד הפכו את מערכת הבחירות הזאת לפעם האחרונה עד 1964 בה הדמוקרטים לא זכו בקרוליינה הדרומית, שהפכה ב-1964 לרפובליקנית.
זאת הייתה הפעם האחרונה שהם לא זכו באלבמה ובמיסיסיפי עד ל-1960, כשהן תמכו באלקטורים לא מחויבים, והפעם האחרונה שלא הצליחו לזכות בלואיזיאנה עד שזאת תמכה ברפובליקנים ב-1956.
הייתה זאת מערכת הבחירות האחרונה בה אילינוי וניו ג'רזי לא תמכו באותו המועמד, והפעם היחידה מאז 1888.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1952 היו מערכת הבחירות לנשיאות ה-42 בתולדות ארצות הברית ונערכו ב-4 בנובמבר 1952. הגנרל הרפובליקני דווייט אייזנהאואר ניצח ניצחון סוחף, כשהוא קוטע 20 שנות שלטון דמוקרטי בבית הלבן.
הוא הצליח להוביל את המפלגה הרפובליקנית להשגת רוב זעום בבית הנבחרים ובסנאט.
באותה התקופה, עלתה המתיחות במלחמה הקרה בין ארצות הברית לברית המועצות, וכך גם החשש מפני קומוניסטים, מה שהוביל למדיניות המקארתיזם.
בסנאט האמריקני, הפך הסנאטור הרפובליקני ג'וזף מקארתי מוויסקונסין לדמות מוכרת במדינה אחרי שניהל חקירות בנוגע למרגלים קומוניסטים בארצות הברית.
מדיניות החוץ הייתה הנושא המרכזי במירוץ על המועמדות הרפובליקנית.
המדינה התפלגה בנושא מלחמת קוריאה והשחיתות בממשלה גם הפכה לבעיה.
הכלכלה שגשגה והנושאים הכלכליים לא היו חשובים.
הנשיא המכהן הארי טרומן היה לא פופולרי ובחר לא לרוץ לתקופת כהונה נוספת לאחר שלא הצליח בבחירות המקדימות.
הוא תמך במושל עדלי סטיבנסון מאילינוי.
סטיבנסון היה מוכר כנואם רהוט ומתוחכם, אולם רבים לא ידעו אם הוא בכלל רצה לכהן כנשיא.
טרומן לחץ עליו להפוך למועמד הנשיאותי, ולאחר לחץ רב הסכים סטיבנסון.
בתוך המפלגה הרפובליקנית, לחם הסנאטור מאוהיו, רוברט טאפט, מול אייזנהאואר.
הנושא היה מדיניות חוץ, כשתומכי אייזנהאואר טענו שטאפט תומך בבדלנות.
טאפט לא ראה את ארצות הברית מעורבת במלחמה הקרה.
אייזנהאואר, מפקד נאט"ו לשעבר וגיבור המלחמה, ניצח את טאפט ברוב זעום.
לאחר מכן תקף אייזנהאואר את מדיניות טרומן, ובעיקר את קוריאה, הקומוניזם והשחיתות.
אייזנהאואר הצליח בכל הקבוצות שלא היו בדרום המדינה.
דווייט אייזנהאואר, גנרל הצבא מניו יורק
הרולד סטאסן, מושל מינסוטה לשעבר
הקרב על המועמדות הרפובליקנית היה בין הגנרל דווייט אייזנהאואר, מועמד האגף המזרחי-מתון של המפלגה, הסנאטור רוברט טאפט, המנהיג הוותיק של האגף השמרני במפלגה, המושל ארל וורן מקליפורניה שמשך מצביעים מערביים ועצמאיים, והמושל לשעבר הרולד סטאסן ממינסוטה, שעדיין זכה לתמיכה במערב התיכון.
הרפובליקנים המתונים מהמזרח הונהגו בידי מושל ניו יורק תומאס דיואי, שהיה המועמד ב-1944 וב-1948. המתונים היו חסידי מדיניות ההתערבות, שגרסה שאמריקה צריכה להילחם מעבר לים, במלחמה הקרה ולהתנגד לתוקפנות סובייטית באירופה ובאסיה.
הם גם היו מוכנים לקבל את רוב מאפייני מדינת הרווחה שנוצרו במהלך הניו דיל בשנות ה-30. המתונים גם דאגו בנוגע לרצף ההפסדים של המפלגה בבחירות הנשיאותיות.
הם הרגישו שלאייזנהאואר, בעל האהדה הגבוהה, היה את הסיכוי הטוב ביותר לנצח את הדמוקרטים.
לכן סירב דיואי לרוץ לנשיאות בפעם השלישית, למרות התמיכה הגבוהה שזכה לה בתוך המפלגה.
המפלגה הרפובליקנית לא זכתה במערכות הבחירות כבר עשרים שנה, והרפובליקנים רצו לבסס את עצמם מחדש.
בנוסף, שלטון רפובליקני ישמוט את הקרקע מתחת לרגליהם של אנשים כסנאטור מוויסקונסין, ג'וזף מקארתי.
הרפובליקנים השמרנים הונהגו בידי טאפט, והיו מבוססים במערב התיכון ובחלקים מהדרום.
הם רצו לבטל חלקים רבים ממדיניות הרווחה.
רובם היו בדלנים ואמרו שאמריקה לא צריכה ליצור בריתות עם כוחות זרים.
הם לא סמכו על האירופאים ובעיקר על בריטניה, והרגישו שהבריטים פגעו במדיניות החוץ של המדינה.
בקרב הצעירים בהם, שלחמו במלחמת העולם, התעוררה התנגדות לקומוניזם.
טאפט ניסה גם ב-1940 וגם ב-1948 להיבחר אך נוצח פעמיים בידי רפובליקנים מתונים מניו יורק (ונדל וילקי ודיואי).
טאפט, שהיה בן 62 כשמסע הבחירות החל, הודה שזהו הסיכוי האחרון שלו לזכות במועמדות, ולכן תומכיו עבדו קשה בשבילו.
חולשתו של טאפט, שלעולם לא הצליח להתגבר עליה, הייתה שרבים ממנהיגי המפלגה חשו שהיה שמרן מדי ושנוי במחלוקת מדי בשביל לזכות בבחירות.
וורן, אף על פי שהיה מאוד פופולרי בקליפורניה, סירב לערוך מסע בחירות בשביל המועמדות ולכן הקטין את סיכוייו להיבחר.
המשלחת של הצירים מקליפורניה עדיין תמכה בו, וקיוותה שיבחר בתור פשרה בין אייזנהאואר לטאפט.
אחרי ששכנעו אותו לרוץ, זכה אייזנהאואר בניצחון גדול בבחירות המקדימות בניו המפשייר, כשהוא מנצח את טאפט.
אך מאותה נקודה ועד לוועידה הלאומית, התחלקו הצירים באופן יחסית שווה בין שני המועמדים, וכשהוועידה נפתחה המירוץ היה צמוד.
טאפט זכה בנברסקה, וויסקונסין, אילינוי ובדקוטה הדרומית, ואילו אייזנהאואר זכה בניו ג'רזי, פנסילבניה, מסצ'וסטס, ובאורגון.
הרולד סטאסן זכה במינסוטה וארל וורן זכה בקליפורניה, והיה ברור שהמאבק הוא בין טאפט ואייזנהאואר.
גם הגנרל דאגלס מקארתור זכה בכמה צירים אולם הבהיר שלא ינסה להיות מועמד.
כשהוועידה הרפובליקנית הלאומית נפתחה בשיקגו, דירגו רוב המומחים את טאפט ואייזנהאואר כשווים.
תומכי אייזנהאואר כמו דיואי והסנאטור ממסצ'וסטס הנרי קבוט לודג' הבן, האשימו את אנשי טאפט ב"גנבת" צירים ממדינות דרומיות גדולות כמו ג'ורג'יה וטקסס.
הם אמרו שצירים תומכי אייזנהאואר לא התקבלו למשלחת ובמקומם הוכנסו צירים תומכי טאפט.
הוצע שכמה מהצירים הדרומיים יוחלפו בתומכי אייזנהאואר, ואף על פי שטאפט ותומכיו התנגדו לכך, הוועידה החליטה בעד הצעה זאת וטאפט איבד צירים דרומיים רבים.
אייזנהאואר גם קיבל חיזוק ממדינות שלא היו מחויבות לאף אחד מהמועמדים, וזכה לתמיכתו של סטאסן.
הרחקת צירי טאפט והתמיכה ממדינות נייטרליות הכריעו את הכף לטובת אייזנהאואר.
מצב הרוח בוועידה היה מריר.
תומכי טאפט האשימו את דיואי ב"דרדור המפלגה לתבוסה" וכמעט שפרצה קטטה בין הצירים.
אייזנהאואר נבחר בסיבוב הראשון בניצחון דחוק.
כדי לאחות את הקרע, הוא נפגש עם טאפט בחדר המלון שלו.
טאפט בירך את אייזנהאואר על ניצחונו אך כעס על ההאשמות בדבר גנבת הצירים, וסירב לתמוך באייזנהאואר במשך כמה שבועות לאחר מכן.
טאפט הבטיח לתמוך באייזנהאואר, שמצדו התחייב למלא כמה בקשות של טאפט, כולל מתן ייצוג שווה לאנשי טאפט בקבינט, איזון התקציב ומלחמה בסוציאליזם.
אייזנהאואר הסכים לכך וטאפט תמך בו.
למעשה, אייזנהאואר הסכים עם טאפט ברוב נושאי הפנים.
רוב חוסר ההסכמה ביניהם הייתה בנושאי חוץ.
רבים חשבו שוורן יהיה סגנו של אייזנהאואר בעקבות תמיכתו בו, אולם הוא סירב לכך.
אייזנהאואר תמך בסטאסן, שתמך באייזנהאואר גם כן והחזיק בעמדות דומות.
אולם מנהיגי המפלגה רצו סגן שיוכל לפייס את תומכי טאפט, ושיוכל לאחד בין האגף המתון והאגף השמרני, מה שימנע מטאפט לפרוש ולהתמודד במפלגה עצמאית.
אייזנהאואר לא חשב על סגנו ורצה שהוועידה תבחר במישהו.
לבסוף נבחר חבר הקונגרס הצעיר ריצ'רד ניקסון מקליפורניה, בעיקר בגלל היותו מהזרם המרכזי במפלגה.
לניקסון היה מוניטין של נואם מוכשר ולוחם בקומוניזם, אולם לא קיצוני כמו השמרנים, לא היה בדלן ולא התנגד לניו דיל.
רבים מההיסטוריונים טוענים שרוב הצירים היו שמרנים והיו תומכים בטאפט, אבל תמכו באייזנהאואר כיוון שנחשב למנצח בטוח.
אף על פי שלא נבחר להיות הנשיא או סגן הנשיא, מונה וורן לתפקיד נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית באוקטובר 1953, ואילו סטאסן כיהן בממשל אייזנהאואר.
מועמד לנשיאות סיבוב ראשון לפני החילופים סיבוב ראשון אחרי החילופים דוייט אייזנהאואר 595 845 רוברט טאפט 500 280 ארל וורן 8177 הרולד סטאסן 20 0 דאגלס מקארתור 10 4 תומאס דיואי 1 0
אלבן ברקלי, סגן נשיא ארצות הברית מקנטקי
ריצ'רד ראסל הבן, סנאטור מג'ורג'יה
בתקופה שקדמה לבחירות היה הנשיא המכהן הארי טרומן המועמד המוביל להתמודד מטעם המפלגה הדמוקרטית.
מכיוון שהתיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית לא היה תקף לגבי הנשיא הנוכחי, יכול היה טרומן לרוץ לתקופת כהונה נוספת.
אבל ב-1952, ירדה כלפיו האהדה.
מלחמת קוריאה ההרסנית נכנסה אל שנתה השלישית, המסע האנטי-קומוניסטי של הסנאטור ג'וזף מקארתי הצית בציבור פחד מ"האימה האדומה", והשחיתות בממסד גרמה לירידת הפופולריות של טרומן, עד שסקרים הראו ש-66% מהציבור לא מרוצים ממנו, שפל שרק ריצ'רד ניקסון השתווה אליו כעבור כמה עשורים וג'ורג' ווקר בוש שבר.
יריבו המרכזי של טרומן היה הסנאטור הפופוליסטי מטנסי, אסטס קיפאובר, שפיקח על חקירות נגד הפשע המאורגן ב-1951 והיה ידוע בתור לוחם נגד שחיתות.
סקר שפורסם הראה שטרומן מקבל את תמיכתם של 36% מהדמוקרטים בלבד לעומת 21% שתמכו בקיפאובר.
בקרב מצביעים עצמאיים, קיבל טרומן רק 18% וקיפאובר 36%.
בבחירות המקדימות בניו המפשייר, ניצח קיפאובר את טרומן וזכה בכל שמונת הצירים, עם 19,800 קולות לעומת 15,927. קיפאובר טען שלא מדובר בביקורת על הממסד אלא ברצון בדם חדש במנהיגות.
טרומן, שהופתע מתבוסתו, הכריז על פרישתו מהמירוץ (בזיכרונותיו טען שהחליט על כך לפני תבוסתו).
עם פרישתו של טרומן, הפך קיפאובר למועמד המוביל, וזכה ברוב הבחירות המקדימות.
מנצחים אחרים היו הסנאטור יוברט האמפרי, שזכה במינסוטה, ריצ'רד ראסל שזכה בפלורידה ואברל הארימן שזכה בוושינגטון די.
אך רוב המדינות עדיין בחרו בצירים שלהן באמצעות אספות, מה שאמר שהמנהיגים של המפלגה - במיוחד ראשי הערים והמושלים ממדינות וערים גדולות בצפון ובמערב התיכון - יכלו לבחור את המועמד, והם לא חיבבו את קיפאובר כיוון שחקירותיו הראו על קשר בין כמה מנהיגים דמוקרטיים וראשי מאפיה.
הם ניסו למצוא מועמד אחר, אך לרובם הייתה חולשה מסוימת: לריצ'רד ראסל הייתה תמיכה מהדרום, אבל התמיכה שלו בהפרדה גזעית והתנגדותו למתן זכויות אזרח לשחורים דרומיים גרם לאנשים להוקיע אותו בתור גזען.
טרומן תמך באוורל הארימן מניו יורק, אבל הוא לא היה מנוסה בפוליטיקה.
סגן הנשיא אלבן ברקלי היה מבוגר מדי.
מועמדים אחרים היו רוברט קאר, הסנאטור מאוקלהומה, פול דייבר ממסצ'וסטס והסנאטור ויליאם פולברייט מארקנסו.
המושל עדלי סטיבנסון מאילינוי היה מועמד עם פחות חולשות.
הוא היה הנכד של סגן הנשיא לשעבר, עדלי סטיבנסון, הוא היה נואם רהוט, מתון ואינטלקטואל.
באביב 1952 ניסה טרומן לשכנע את סטיבנסון להתמודד, אך סטיבנסון רצה לרוץ לעוד כהונה בתור מושל וסירב לעשות משהו למען היבחרותו.
סטיבנסון לא פסל את היבחרו, ומנהיגים רבים קיוו שיהיה ניתן לגייס אותו.
הוועידה התרחשה בשיקגו באותו מקום בו התכנסו הרפובליקנים כמה שבועות קודם לכן.
כיוון שהוועידה התרחשה במדינה שלו, התבקש סטיבנסון - שהצהיר שאינו מועמד לנשיאות - לברך את הצירים.
קיפאובר הוביל בסיבוב הראשון, אך בסיבוב השלישי הפסיד לסטיבנסון.
לאחר שהצירים בחרו בסטיבנסון, הם בחרו לו סגן.
המועמדים הראשיים למשרת סגן הנשיא היו ג'ון ספרקמן ומייק מונרוני.
טרומן וחבורה של משפיעים הצליחו לבחור בספארקמן, שמרן מאלבמה שתמך בהפרדה הגזעית.
הוועידה תמכה בו בתקווה שיוכל למשוך את הדרום ולאזן את סטיבנסון.
מסע הבחירות של אייזנהאואר היה אחד מהראשונים שהתרכז בקול הנשי.
רבים מתשדירי הבחירות שלו ברדיו ובטלוויזיה התרכזו בחינוך, אינפלציה, סיום מלחמת קוריאה ונושאים אחרים שמשכו נשים להצביע עבורו.
רוב העובדים במטה הבחירות שלו היו נשים: הן התקשרו בטלפון למצביעים פוטנציאלים, חילקו כפתורים עם השם "אייק" ודאגו לתמיכה במועמדים הרפובליקנים.
בבחירות אייזנהאואר זכה ברוב הקול הנשי.