tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מכיוון שיש מחלוקת בחז"ל לגבי כשרות הסנונית, היו שהטילו ספק בכשרותו של הדרור.
ר' סעדיה גאון תרגם דרור – 'דרי'.
רש"י (לדרור בספר משלי) – 'רונדל"ע'.
החכם הצרפתי שמעון בוכרט מחבר ה'אנצקלופדיה לבעלי חיים מן המקרא' סבר ואף נימק כי הדרור הוא 'יונת בר' ר' חזקיה די־סילוה, שחי במאה השבע עשרה, פתר בעיה זו בטענה שהמונח 'דרור' הוא מונח כללי הכולל בתוכו ציפורים כשרות ושאינן כשרות.
במאה ה־20, חוגי 'אקדמיה־עברית' מאמצים דעתו של הזואולוג ישראל אהרוני הקובע שהדרור והציפור המקראיים חד הם ושניהם מכוונים ל־Passer, וששמו הלטיני והעברי ניתן לו כאונומטופיה וזאת בשל ציוציו: צפ־ר־ר־ר או משום 'דורו במדורי־האדם'.
פירוש השם דרור נזכר בתלמוד: (ביצה כ"ד ע"א).
וכן מצוין בגמרא "צפור דרור עסקינן לפי שאינה מקבלת מרות" (שבת ק"ו ע"ב).
הדרור נזכר פעמיים במקרא, בתקבולת לשם "ציפור" ( ; ).
תקבולת זו רומזת על כך שהמונח "ציפור" במקרא שימש לא רק כשם קיבוצי לכלל מיני ציפורי השיר הקטנות, אלא גם כשם ייחודי לציפור הדרור.
ציפור הדרור היא דוגמה לעוף שהייתה לגביו מסורת אכילה רציפה בכל קהילות ישראל ממזרח וממערב, עד לאמצע המאה העשרים, בשל תפוצתו הנרחבת של העוף וזיקתו למשכנות האדם.
מסורת זו תועדה בין היתר במזרח אירופה, באיטליה, באנגליה, במרוקו, בתימן ובארץ ישראל.
זמינותו עשתה אותו לעוף מאכל שקל להשיגו, בעיקר בחברות מסורתיות, או בקרב חסרי אמצעים, שנהגו לנצל כל מרכיב מזון אפשרי.
בחברות שפע פחת השימוש בדרורים לאכילה, עד אשר עלה החשש לאובדן רציפות המסורת.
בעקבות זאת, פשט מנהג בחלק מקהילות גרמניה לשחוט את הדרור בפרהסיה 'לעיני כל ישראל', לשם שימור המסורת לדורות הבאים.
המנהג רווח עד לעליית הנאצים, בראשית שנות ה־30 של המאה ה־20. גם בימינו יש העוסקים בשימור פעיל של מסורת אכילת הדרור.
כיום בישראל ישנה עלייה באוכלוסיית העופות הפולשים לעומת ירידה באוכלוסיית המינים המקומיים: אוכלוסיית המיינה ההודית גדלה ב-843% מאז שנת 2006, כמו גם אוכלוסיית הדררה שהתעצמה ב-250% ב-15 השנים האחרונות.
מספר דרורי הבית הצטמצם כמעט בשליש.
מיינות ודררות חומסות קינים של דרורים, ובמקרים מסוימים אף צדות המיינות את גוזליהם.
התנהגויות אלה יכולות להסביר את הקשר בין העלייה החדה במספר המיינות לעומת הירידה הדרסטית במספר הדרורים בפארק הירקון שבתל אביב.
עם זאת, ירידה במספר הדרורים נצפתה גם באירופה.
דרור הבית נטרף לעיתים קרובות על ידי חתולי בית.
סיבה אחרת לדלדול אוכלוסיית הדרורים באזורים עירוניים היא הקטנת אוכלוסיית החרקים המהווים מרכיב תזונה חשוב לגוזלים.
בפסיפס בית האמידים הרומי מלוד מתוארים 12 מינים של עופות, ביניהם שלושה עופות בעיצוב יחידאי בפסיפסים מהתקופות הרומית והביזנטית מישראל: ירגזי מצוי, דרור בית ושחף אגמים.
הדרור מאויר במסגרת גאומטרית בשטיח הדרומי של פסיפס הטרקלין.
הדרור ניצב על ענף של ורד ומנקר חרקים שנמצאים על הפרח.
דרור בּוּרשטיין (נולד ב-27 באפריל 1970) הוא סופר ישראלי, עורך, ופרופסור חבר לספרות באוניברסיטה העברית.
דרור בורשטיין גדל בנתניה, במשפחה דתית.
הוא למד משפטים והוסמך כעורך דין, אך עבר ללימודי ספרות.
סיים דוקטורט בספרות בהדרכת פרופסור דן מירון באוניברסיטה העברית בירושלים בנושא: "המרחב בפרוזה של יעקב שבתאי".
מ-2018 הוא פרופסור חבר באוניברסיטה העברית ומלמד גם באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 2011–2019 ערך את כתב העת 'הליקון' ואת ספרי השירה של ההוצאה.
בין 1997 ל-2006 ערך תוכניות רדיו בקול המוסיקה והיה האוצֵר של הביאנלה הישראלית השנייה לרישום בבית האמנים בירושלים.
הוא אצר תערוכות נוספות, בהן "חפצים וחמלה" בגלריה 33 בתל אביב ו"הלא ייאמן פשוט ישנו" בגלריה רוטשילד אמנות.
כתב טקסטים לתערוכות של אמנים רבים, ובהם הדס עפרת, יוסל ברגנר, ומאיר אפלפלד שהוצגו בין השאר במוזיאון תל אביב לאמנות ובמוזיאון ישראל בירושלים.
זכה בפרס לספרות ע"ש זבולון המר מטעם עיריית ירושלים בשנת 1997 ובפרס שר החינוך והתרבות לשירה בשנת 2002 ופעמיים בפרס ראש הממשלה ע"ש לוי אשכול (2006, 2017), זכה בפרס ברנשטיין על "אבנר ברנר", בפרס י"ל גולדברג על "אחות שמש", בפרס ניומן ובפרס ביאליק על "עולם קטן".
מספריו תורגמו לאנגלית, טורקית, אזרית, גרמנית, צרפתית, איטלקית וספרדית.
נשוי לתמר ואב לשני ילדים.
פירות/גט, רעננה: אבן חושן, 1999. שירה.
אבנר ברנר: רומן, תל אביב: בבל, תשס"ג 2003. רומן (פרס ברנשטיין לשנת 2005)
ערים תאומות, תל אביב: בבל, תשס"ד 2004.פרוזה קצרצרה.
הרוצחים, תל אביב: בבל, תשס"ו 2006. רומן.
נתניה, ירושלים: כתר, 2010. ממואר בדיוני.
כוס התה שלי, תל אביב: עם עובד 2011 (ספר ילדים.
שאלות בספרות, ירושלים: מוסד ביאליק, תשע"ג 2013. מסה.
תמונות של בשר, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, סדרת קו אדום דק, תשע"ד 2014. מסה.
אלה כרגע חיי, רעננה: אבן חושן, 2016. שירה.
מעיל ושמו שמואל, ירושלים: כתר 2016 (ספר ילדים.
פליטי אור: מעוף בעקבות עטלפים, תל אביב: אפיק, תש"פ 2019 (נכתב בשיתוף עם מאיה ויינברג).
לטובת הציפורים, ראשון לציון: ידיעות ספרים, תש"פ 2019. מסה.
הווה, רעננה: אבן חושן, תש"פ 2020 (ציורים: מאיר אפלפלד).
עולם קטן: דיוקנאות של חרקים, תל אביב: בבל, תשפ"ב 2021. מסה.
אח לתנים, תל אביב: אפיק, תשפ"ב 2022 (נכתב בשיתוף עם מאיה ויינברג ועירית דרוב).
בדרך, בני ברק: הספריה החדשה, ספרי סימן קריאה / הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשפ"ג 2023. שלוש נובלות.
להבות הלב וענני הגשם, ירושלים וברלין: ספרי בלימה, תשפ"ה 2024. מסה.
פרה גועה, כוכבים מחווירים, תל אביב: אפיק, תשפ"ה 2024.
המביט לארץ: תהלים קד כציור נוף סיני, ירושלים וברלין: ספרי בלימה, תשפ"ה 2025. מסה.
מהודרה דו-לשונית עברית-סינית (תרגום לסינית: יאנג לאו).
ספר הזן של ג'ושו / תרגום, מבוא והערות: יואל הופמן (הנוסח העברי תורגם מאנגלית לעברית בידי דרור בורשטיין), תל אביב: בבל, 2007.
דאו - דרך הנהר / אלן ווטס; קליגרפיה: לי צ'י-צ'אנג; מאנגלית: דרור בורשטיין, תל אביב: בבל, תש"ע 2010.
קול היד האחת / תרגום, מבוא והערות: יואל הופמן (הנוסח העברי תורגם מאנגלית לעברית בידי דרור בורשטיין), ירושלים: כתר, 2011.
בידיים ריקות שבתי הביתה: מבחר מן הזנרין-קושו (ביחד עם איתן בולוקן), תל אביב: הליקון-אפיק, תשע"ו 2015.
הפוגה בטרם חושך: מבחר הייקו 1995-2018 / קרוליין גורליי, תל אביב: ספרי ירח חסר, תשע"ח 2018.
בלי שום מקרה מוות: סיפורים מקיבוץ לוחמי הגטאות / דרור בורשטיין, תל אביב: בבל, תשס"ז 2007. (תמצית מסיפוריהם של מייסדי הקיבוץ)
אנה מסתובבת לאט: שירים / ענת לוין, תל אביב: אחוזת בית, תשס"ח 2007.
חשבונו של קהלת / זלי גורביץ', תל אביב: בבל, תשס"ח 2008.
גם ציפור / יעקב צ.
מאיר, הקיבוץ המאוחד, תשע"ב 2012.
דברים דחופים: מבחר שירים 1980-2010 / ישראל אלירז, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, תש"ע 2010.
דרוש לחשן / חגי ליניק, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, הספרייה החדשה, תשע"א 2011. פרס ספיר.
מט ילדים / בלה שייר, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, הספרייה החדשה, תשע"א 2011. פרס רמת גן.
השער של ג'ולייט / דורית אדרין, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, הספרייה החדשה, תשע"ב 2012.
פסוקים / זלי גורביץ', תל אביב: הליקון-מודן, תשע"ב 2012.
בעוד אלף ימים / גלית סליקטר, תל אביב: הליקון-מודן, תשע"ב 2012.
קצוב / אפרים גוטקינד, ירושלים: כרמל, תשע"ב 2012.
כמה זמן עוד נשאר איננה שאלה אלא דלת / ישראל אלירז, תל אביב: הליקון-מודן, תשע"ג 2013.
הדחיפה / נגה אלבלך, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, תשע"ג 2013.
כל הוורידים הולכים אל הלב / יואב בן ארי, אפיק, תשע"ג 2013.
מחברות התבוסה / יעקב ביטון, תל אביב: הליקון, תשע"ג 2013.
כוח המשיכה / יפתח אלוני, אפיק תשע"ד 2014.
אפור נוצץ / שגיא אלנקוה, אפיק תשע"ה 2014.
מינכן (אם תרצי קראי לזה זיכרון) / יאיר אסולין, תל אביב: הליקון, תשע"ד 2014.
הבית לקח / מיטל זהר, תל אביב: הליקון, תשע"ד 2014.
מוזיקת הנתיב הרחב / שרון אס, תל אביב: הליקון-אפיק, תשע"ה 2015.
הארכיברית / ענת לוין, תל אביב: אפיק, תשע"ה 2015.
דיו של שלג / נדיה עדינה רוז, תל אביב: הליקון-אפיק, תשע"ה 2015.
מהכוכב הראשון עד לאחרית הימים / אבי לייב, ירושלים: כרמל, תשע"ו 2015.
כל יום דבר נופל / אלון בר, תל אביב: הליקון ואפיק, תשע"ו 2016.
לגן עדן עִם החמורים / בני ציפר, תל אביב: אפיק, תשע"ו 2016.
קול קורא / אירית סלע, תל אביב: עולם חדש, תשע"ו 2016.
ארץ אוכלת / יחיל צבן, תל אביב: אפיק, תשע"ז 2016.
כאן בתוך כאן / ליאת קפלן, תל אביב: עולם חדש, תשע"ו 2016.
בצאת הכוכבים / זלי גורביץ', תל אביב: הליקון-אפיק, תשע"ז 2016.
קרקעית חיינו / שרון אולדס, בחרה ותרגמה: שירה סתיו, הליקון-אפיק, תשע"ז 2017.
לבי נבהל מהירח / מבחר משירת הטאנג, בחרו ותירגמו: יובל אידו טל ויואב רפופורט, הליקון-אפיק, תשע"ח 2017.
אחותי בזוהר / יעקב ביטון, הליקון-אפיק, תשע"ח 2017.
יהפוך הסדק אורו / יונתן קונדה, הליקון-אפיק, תשע"ח 2018.
אי השקט / מורן אריה, הליקון-אפיק, תשע"ט 2018.
ברל'ה / אפרים גוטקינד, כרמל תשע"ח 2018.
הוא היה כאן, אני בטוחה בזה / שי שניידר-אילת, הליקון-אפיק, תשע"ט 2019.
מרסיסייד / עמיחי שלו, הליקון-אפיק, תשע"ט 2019.
ספרים הרבה / יחיל צבן, תל אביב: אפיק, תשע"ט 2019.
מנורה בשמש / איתן בולוקן, רעננה: אבן חושן תש"פ 2020.
שירי עזובה לאהבה / ישראל דדון, חולון: הליקון, תש"פ 2020.
נראה אותך חוצה את זה בחיים / הדר לוטן, תל אביב: הליקון-אפיק, תש"פ 2020.
גשם שיורד לאט יותר / אלכס בן-ארי, תל אביב: ספרי ירח חסר תשפ"א 2021.
סכינים / אמיר זית, תל אביב: אפיק, תשפ"א 2021.
ספר דרך / אליק פלמן, רמת השרון: אסיה תשפ"ב 2021.
קומי: שיר | עדוּת / מוריה אשכנזי, תל אביב: אפיק, תשפ"ג 2022.
מחברות הצפרוּת / פיקי איש שלום, חיפה: פרדס, תשפ"ג 2022.
כמו אין מילים בעולם / ספיר פז, תל אביב: הליקון, תשפ"ג 2022.
אש בראש ההר / טנדה סנטוקה, מיפנית: יעקב רז, תל אביב: ספרי ירח חסר, תשפ"ג 2023.
אורן / שגיא אלנקוה, ירושלים: מקום לשירה, תשפ"ג 2023.
שהעולם פתאומי / גיא סער רוסו, תל אביב: עם עובד, תשפ"ג, 2023.
אוזני פרות: הייקו בעלי חיים / מיפנית איתן בולוקן, תל אביב: ספרי ירח חסר, תשפ"ד 2023.
פזור / זלי גורביץ', ירושלים: מקום לשירה, תשפ"ד 2024.
מתוך מחברות ישנות / רות דולורס וייס, תל אביב: עם עובד, תשפ"ד, 2024.
טבור / תמר פלדברג, תל אביב: אפיק, תשפ"ד 2024.
חומרי הגלם / הדר שוכר, ירושלים: דיבור המתחיל, תשפ"ד 2024.
העפרוני / צוריאל אסף, תל אביב: עם עובד, תשפ"ה 2024.
בתוך השעה / משה אוחיון, תל אביב: עם עובד, תשפ"ה 2024.
אושר עובר אורח / מרדכי גלילי, תל אביב: עם עובד, תשפ"ה 2025.
נספח צבאי / מאור צברי, תל אביב: עם עובד, תשפ"ה 2025.
הדרך הזאת / מצואו באשו, מיפנית: יעקב רז, תל אביב: בפרי ירח חסר, תשפ"ה 2025 (עורך שותף).
דרור חג'ג' (נולד ב-31 בדצמבר 1978) הוא כדורסלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הרכז.
חג'ג' גדל בנוער של מכבי ראשון לציון.
למרות גובהו, הנמוך יחסית לשחקני כדורסל (1.78 מ'), הצליח להתברג בסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון.
בגיל 20 עבר חג'ג' למכבי גבעת שמואל למשך שלוש עונות, שכללו ירידת ליגה, עליה חזרה בעונה שלאחר מכן, וחצי גמר גביע המדינה בכדורסל בעונה השלישית.
לאחר מכן הוא עבר לשלוש עונות בהפועל תל אביב, איתה עלה ליגה בעונתו הראשונה.
בעונה השלישית הגיע לגמר הפלייאוף, לחצי גמר גביע המדינה בכדורסל, ולמקום השלישי בגביע היורופליג.
כמו כן נבחר חג'ג' לשחקן השישי של העונה.
בזכות יכולתו הטובה במסגרת האירופית הוא נחשף לשוק האירופאי וקנה את כרטיסו לאירופה.
הוא חתם בקבוצת לוון ברס מהעיר לוון, בלגיה בעונת 2005, איתה זכה בגביע הבלגי וסיים כמלך האסיסטים בליגה הבלגית.
בעונה שלאחר מכן הוא עבר לא.א.ק.
אתונה מיוון אשר שיחקה ביורוליג באותה עונה.
בזכות יכולתו הוא זומן לנבחרת ישראל בכדורסל והגיע איתה למקום 9-12 באליפות אירופה בכדורסל בסרביה.
באוגוסט 2006 חתם בקבוצת הפועל ירושלים, איתה זכה אחר כך בגביע המדינה בפברואר 2007 (18 נקודות גמר) ובפברואר 2008 (8 נקודות בגמר).
ביוני 2008 חתם במכבי תל אביב.
לאחר עונה אחת, שבה כמעט ולא קיבל הזדמנויות, חתם חג'ג' באוגוסט 2009 בקבוצת מכבי חיפה.
ביולי 2010 חתם בקבוצת עירוני אשקלון.
ב-27 ביוני 2011 חתם חג'ג' בקבוצת מכבי אשדוד מליגת העל.
ביולי 2013 חג'ג' חזר למכבי ראשון לציון.
בחודש ספטמבר 2014 חתם בקבוצת מכבי אשדוד בה שיחק שנתיים רצופות בשנים 2011–2013
בפברואר 2015 קבוצת הפועל ירושלים ערכה לדרור חג'ג' טקס לכבוד פרישתו, בו השתתפו קפטן הפועל תל אביב רביב לימונד וקפטן הפועל ירושלים יותם הלפרין.
דרור יצחק וינברג (כ' בחשוון ה'תשכ"ה, 26 באוקטובר 1964 – י"א בכסלו ה'תשס"ג, 15 בנובמבר 2002) היה אלוף-משנה בצה"ל, הקצין הבכיר ביותר שנהרג באינתיפדה השנייה.
וינברג נולד בכפר סבא לאוריאל ולבת שבע.
בהיותו בן שנתיים וחצי נהרגו שני דודיו, אחי אמו, ו, במלחמת ששת הימים.
הוא למד בבית ספר ממלכתי-דתי בעיר הולדתו.
היה חניך ומדריך בתנועת הנוער בני עקיבא בכפר סבא.
בתיכון למד במדרשית נעם בפרדס חנה ולאחר מכן בישיבת ירושלים לצעירים בירושלים.
וינברג התגייס לצה"ל בשנת 1983 והתנדב לסיירת מטכ"ל.
עבר מסלול הכשרה כלוחם ביחידה, סיים קורס קציני חי"ר בהצטיינות, ושימש מפקד צוות ביחידה.
בסיירת השתתף בפעולות חשאיות שונות ועל אחת מפעולות אלו עוטר בציון לשבח.
כמו כן השתתף בפעולה לשחרור בני הערובה בקו 300. וינברג שימש ביחידה כמפקד צוות מוערך.
בשנת 1987 עבר לחטיבת הצנחנים ושימש סגן מפקד פלוגת אוגוסט 1987 בגדוד 890. בשנת 1988 עבר קורס מ"פים וקיבל פיקוד על הפלוגה המסייעת בגדוד 890. כמפקד הוא הוביל את הפלוגה במבצעים בלבנון מחד, ונלחם בנורמות פסולות שהנהיגו חיילים ותיקים בפלוגה מאידך.
בתקופת פיקודו הוכתרה הפלוגה כפלוגה מצטיינת.
לאחר מכן שימש סמג"ד, יצא ללימודים במכללה לפיקוד ולמטה וחזר לשמש כקצין אג"ם בחטיבה.
יצא ללימודי תואר ראשון במדע המדינה ובמזרח-תיכון באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר סיום לימודיו מונה וינברג למפקד גדוד 890 של חטיבת הצנחנים, תפקיד שאליו שאף מאז שעבר לצנחנים, והוביל אותו בעת הלחימה בדרום לבנון.
במהלך תקופת פיקודו על הגדוד היו לגדוד הצלחות והישגים מבצעיים וכן הוענק לו התואר הגדוד המצטיין בחטיבה.
לאחר מכן כיהן כמפקד יחידת מגלן.
בתפקיד זה חולל שינויים משמעותיים ביכולות הייעודיות של היחידה והובילה להצלחות מבצעיות בלבנון.
ב-1999 הועלה וינברג לדרגת אלוף-משנה ופיקד על חטיבה 623 (חטיבת צנחנים במילואים) ובמקביל על בית הספר למודיעין וסיור (מו"ס) בצאלים.
בתפקידו האחרון שימש מפקד חטיבת יהודה ("חטיבת חברון") באוגדת איו"ש.
בתקופה ששימש מפקד האזור חברון נחשבה לאזור רגוע באופן יחסי.
זמן קצר לפני מותו התבשר וינברג כי הוחלט למנותו למפקד חטיבת הצנחנים הסדירה.
שלושה שבועות לפני הפיגוע, במסגרת תוכנית "יהודה תחילה" צה"ל פינה את כוחותיו מהעיר חברון.
פינוי הכוחות היה בניגוד לדעתו של וינברג, שהעביר ביקורת חריפה על התוכנית והעריך שהפינוי יפגע ביכולתו של צה"ל לסכל פיגועים באופן יעיל.
בליל שבת, י"א בכסלו תשס"ג (15 בנובמבר 2002), חוליית מחבלים ביצעה פיגוע ב"ציר המתפללים" בחברון.
וינברג, ששהה במפקדת החטיבה באותו זמן, חש לאירוע.
כאשר יצא מהג'יפ כדי לאתר את המחבלים נפגע מכדור ומת מפצעיו תוך זמן קצר.
בתקרית נהרגו 12 איש, חיילים ואנשי כיתת הכוננות של קריית ארבע.
וינברג הובא לקבורה בבית העלמין הצבאי בכפר סבא, ליד שני דודיו שנהרגו במלחמת ששת הימים.
בהלווייתו השתתפו אלפי אזרחים וחיילים.
ספדו לו הרב הראשי לישראל, שר הביטחון, הרמטכ"ל, חבריו ובני משפחתו.
הוא הותיר אחריו אישה וחמישה ילדים.
מספר חודשים לאחר מותו ילדה אלמנתו בן נוסף אשר נקרא בשם דרור נחמיה.
ב-2005 נישאה בשנית, לאבי רואה.
במבצע צוק איתן נפצע אחד מבניו באורח בינוני.
בן אחר נפצע קשה ב.
בינואר 2003 הוקמה פלוגת לוחמים על שמו בשם "בני דרור" בגדוד 97 "נצח יהודה".
על שמו קרויים ישיבת "נתיבות דרור" באור עקיבא, בית המדרש "נתיבות דרור" בתלם, "פרויקט דרור" בתנועת הנוער בני עקיבא ו"צוות דרור" שהוא צוות עשייה באחד מסניפי תנועת הנוער עזרא.
בית הכנסת "בית דורשי" בכפר סבא קרוי על שמו ועל שם אחיו שי שנפטר ממחלה כשנה וחצי לאחר מותו של דרור.
מעיין במזרח היישוב בית אל קרוי על שמו "עין דרור".
מדי שנה נערך לזכרו מרוץ של 11 קילומטרים שמכונה "מרוץ דרור" או "מרוץ הלפיד", מהישוב כרמל עד היישוב סוסיא.
בשנת 2010 כתבה הסופרת רונית לוינשטיין-מלץ ספר אודותיו שנקרא "וקראתם דרור".
בשנת 2013 נפתח "בית דרור", מרכז חירום אזורי בהר חברון, במבנה של בסיס אדוריים לשעבר.
בשנת 2014 הקים חברו הרב מאיר כהן בבני נצרים ישיבה תיכונית חקלאית בשם "חלוצי דרור".
דרור אלימלך (נולד ב-16 בדצמבר 1956, ישראל) הוא פסיכיאטר, פסיכותרפיסט, משורר, מלחין ומבצע של מוזיקה קלאסית בת-זמננו.
אלימלך הוא תלמיד הלחנה של סרג'יו נטרא ופסנתר של ברט ברמן, רות הילמן ופנינה זלצמן.
סגנון הלחנתו ניסויי עם השפעות אוונגרדיות.
חבר באיגוד הקומפוזיטורים בישראל ובאקו"ם.
יסד וארגן מספר סדרות למוזיקה עכשווית בישראל.
מנגן בפסנתר, בחליליות, באקורדיון ובכלים אלקטרואקוסטיים.
בשנת 2002, זכה אלימלך בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
שיריו התפרסמו ב-8 ספרים ובכתבי עת ספרותיים.
אזורי מריבה (ירון גולן, 1990)
גיהנום ירוק (ירון גולן, 1992)
מלכי המדבר (ירון גולן, 1993)
מוסיקת החללים הפנימיים (ירון גולן, 1996)
סירפדים ותרופות (ירון גולן, 1998)
צעדים שחורים באוויר (ירון גולן, 1999)
הספר השמיני – הרחבת המאבק (עמדה, 2012)
דרור גלוברמן (נולד ב-24 בדצמבר 1977) הוא עיתונאי, יוצר תוכן, מרצה, מוזיקאי ומנחה טלוויזיה ישראלי.
למד בכיתת המחוננים בבית הספר "ליאו באק" בעיר.
כתלמיד תיכון, ערך את עיתון בית הספר, שידר בתוכנית הרדיו לנוער "בראש צעיר" בקול ישראל, וכתב במוסף הנוער של המקומון החיפאי "כלבו" מרשת שוקן.
את שירותו הצבאי החל כלוחם במערך הנ"מ, ולאחר שהפרופיל הרפואי שלו ירד, שירת ככתב בביטאון חיל האוויר.
עם שחרורו מצה"ל, הצטרף לעיתון "מעריב", שם היה חבר מערכת בין השנים 1999–2009, ככתב היי-טק ומחשבים וכעורך מדור ההיי-טק "מעריב און-ליין".
בשנים 2006–2008 ערך את מוסף העסקים בסוף השבוע של "מעריב", "עסקים שישי".
בין היתר, חשף ב"מעריב" ב-2001 את דליפת מרשם האזרחים הממוחשב מידי המפלגות לרשת האינטרנט.
ב-2005 היה העיתונאי הישראלי הראשון (יחד עם עמית כהן) שפרסם את דבר קיומו של המל"ט התוקף של חיל האוויר, המכונה "פרויקט זיק", ואת מעורבותו בחיסולם של גורמי טרור ברצועת עזה על ידי צה"ל.
השתתף כמגיש פינות בתוכניות טלוויזיה ורדיו שונות, בהן "זומביט" של הטלוויזיה החינוכית, תוכנית הבוקר של ערוץ 10, תוכנית הצהריים של רדיו תל אביב, ותוכנית הסאטירה של גלי צה"ל, "יתוש בראש", כקלידן.
כמו כן, הגיש את פינת הטכנולוגיה בתוכנית "לילה כלכלי" בערוץ 10. בנוסף, עסק בייעוץ אסטרטגי לנוכחות ברשת האינטרנט.
בין השנים 2009–2011 היה גלוברמן חבר מערכת בחברת החדשות של ערוץ 2, בה שימש כמגיש, מבזקן וככתב לענייני תרבות וטכנולוגיה.
במרץ 2010 עלתה התוכנית "לידיעת הגולשים" בשידורי קשת בהנחייתו.
באוגוסט 2011 החל להגיש בשידורי אותה זכיינית את תוכנית המגזין "אנשים", וכן את תוכנית הבוקר של קשת, "יום חדש", לצדו של יואב לימור.
באוקטובר 2012 הושק אתר האינטרנט "NEXTER", העוסק בחדשות מעולם הטכנולוגיה, בתרבות האינטרנט ובביקורת מוצרים.
גלוברמן הקים את האתר כחלק מ-"mako" ושימש כעורכו הראשי.
בספטמבר 2017 הצטרף לגלי צה"ל, שם הוא מגיש את התוכנית "העתיד עכשיו".
היא עוסקת בחדשנות ובטכנולוגיה והשפעתן על החיים האנושיים.
בפברואר 2025 שודר בה ראיון ראשון של נולנד ארבו, המושתל הראשון בעולם של השבב המוחי ניוראלינק, לכלי תקשורת ישראלי.
בנובמבר 2017 עזב את "אנשים" ובינואר 2018 החל להגיש את התוכנית NEXT בקשת 12 - תוכנית יומית העוסקת בחדשנות וטכנולוגיה ובהשפעתן על בני האדם.
התוכנית יזמה את קמפיין "נמאס מהפקס", שדחף לחקיקת חוק פנייה לגופים ציבוריים באמצעי קשר דיגיטליים, המכונה "חוק הפקסים".
החוק, שעבר בקריאה שנייה ושלישית ביולי 2018, מחייב גופים רשמיים של מדינת ישראל להציע לציבור אמצעי התקשרות דיגיטליים - ואוסר עליהם לקבל פניות באמצעות מכשיר הפקס בלבד.
בנובמבר 2018 היה העיתונאי הישראלי הראשון שראיין את המדליף אדוארד סנודן, איש שירותי הביטחון האמריקאי לשעבר, ממקום מחבואו במוסקבה.
בראיון תקף סנודן את תפקידם של מדינת ישראל ושל ההיי-טק הישראלי בהפרת זכויות אדם במדינות רבות בעולם.
במהלך 2019 הגיש גלוברמן את הסדרה "חיות רשת" בכאן חינוכית, שבה ראיין כוכבי רשת ביחד עם ילדים ובני נוער.
באוקטובר 2019 שודר בשידורי קשת הסרט הדוקומנטרי "הקרב על המוח" שיצר גלוברמן, ובו עסק בשלל הבעיות שהועצמו בעידן הרשתות החברתיות: התמכרות, דיכאון, בדידות, ירידה ביחסים האינטימיים, קיטוב, קיצוניות, התפשטות הפייק ניוז, פריחת קונספירציות, התפוררות האמון בתקשורת, במוסדות המדינה ובדמוקרטיה.
הסרט עסק בצדדים ההרסניים של האינטראקציה בין טכנולוגיות מתקדמות כמו בינה מלאכותית, ביג דאטה ורשתות חברתיות לבין המוח האנושי.
לסרט התראיינו בכירים בפייסבוק העולמית ובהם שריל סנדברג, וכן פרופ' דן אריאלי, טריסטן האריס ואחרים.
הסרט זכה לרייטינג גבוה ולהדים בעיתונות.
בקיץ 2020 החל לשדר, במקביל לתוכנית NEXT, את הפודקאסט השבועי "בזמן שעבדתם" בו הוא משוחח עם דני פלד, מנהל שותף בקרן KDC של קשת, והשניים מנתחים התרחשויות בתחומי החדשנות והטכנולוגיה.
הקלטת הפודקאסט מצולמת ומשודרת גם כתוכנית בשידורי קשת.
באפריל 2021 שודר בשידורי קשת הסרט הדוקומנטרי השני בסדרת "הקרב על המוח" בשם "תעשיית השקרים", שחשף את המנגנונים הפוליטיים והעסקיים שמאחורי תעשיית הפייק ניוז, הבוטים והאווטארים ברשת.
בסרט נחשפה לראשונה מעורבות של מדינה זרה במערכת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש שנערכה במרץ 2020. לפי הפרסום, מטרת המעורבות הייתה לקדם את בחירתו של המועמד בני גנץ ולהביא למפלתו של ראש הממשלה בנימין נתניהו.
מאז הופקו ושודרו שני סרטים נוספים בסדרה.
מאז 2022 מפיץ גלוברמן את הניוזלטר השבועי Skip Intro, שעוסק בהשפעות החדשנות והטכנולוגיה על המין האנושי, תוך התמקדות בבינה מלאכותית ורשתות חברתיות.
נכון ל-2025 מופץ הניוזלטר בעברית ובאנגלית ליותר מ-19,000 מנויים בישראל ובעולם.
גלוברמן מרצה במסלולי תואר שני למנהל עסקים במספר מוסדות אקדמיים, בהם אוניברסיטת רייכמן והמרכז האקדמי פרס, ובמקביל משמש כפרזנטור של מכללת אפקה.
הוא מרצה לארגונים וחברות רב לאומיות בארץ ובעולם.
ב-2025 השיק מיזם הדרכה מקוון בשם JumpStart AI ובו קורסים דיגיטליים העוסקים בהקניית מיומנויות מעולמות הבינה המלאכותית לציבור הרחב.
גלוברמן נשוי לחן, אותה הכיר במהלך עבודתם המשותפת ב"מעריב".
בינואר 2022 הוכתר הפודקאסט "בזמן שעבדתם" כ"פודקאסט השנה בטכנולוגיה 2021", בתחרות השנתית של אתר Geektime.
באוקטובר 2023 זכה גלוברמן עם התוכנית "העתיד עכשיו" בפרס המצוינות של מפקד גלי צה"ל.
משנת 2003, הוא מלווה כקלידן את המוזיקאי יובל גורביץ' וחבר בהרכב "המדור לחיפוש קרובים".
השתתף בהקלטות אלבומו השני של גורביץ', "עורב", בהוצאת הלייבל "אירסיי" (earsay) של האוזן השלישית.
גלוברמן חבר מאז 2005 בלהקת "נאג' חמאדי", שבה חברים דרור פויר, אראל סג"ל, אור הלר וטל לזר.
באוקטובר 2014 הוציאה הלהקה את הסינגל הראשון "אל תלכי לישון".
באוקטובר 2015 הלהקה הוציאה לאור את אלבום הבכורה שלה, "הלהיטים ששינו את העולם (חלק א')".
גלוברמן השתתף בהלחנת השירים באלבום ובביצועם.
דרור אלוני (נולד ב-20 באפריל 1953) לשעבר איש חיל הים, מנהל הגימנסיה העברית "הרצליה" וראש המועצה המקומית כפר שמריהו לשעבר.
נולד בשנת 1953 בבית היולדות בכפר סבא וגדל בכפר שמריהו, בנם של ראובן ושולמית אלוני, אח לפרופסור נמרוד אלוני ולבמאי אודי אלוני.
אלוני הוא בוגר בית הספר לקציני ים בעכו, והפליג בסיום לימודיו וטרם גיוסו לצה"ל כצוער באוניות צי הסוחר.
סיים את קורס החובלים של חיל הים בהצטיינות ביוני 1973, ושירת כעשרים ושלוש שנים בחיל הים.
תפקידו הראשון היה קצין באח"י קשת, כחלק מצוות הקליטה של ספינות סער 4 החדשות.
השתתף בקרב דמייט במלחמת יום הכיפורים.
בהמשך שירת במגוון תפקידי פיקוד; מפקד אח"י סופה (סער 3), מפקד אח"י יפו (סער 4) ומפקד פלגה 32.
במלחמת שלום הגליל הוזנק מלימודים ושירתי כחמישה חודשים כמפקד אח"י חץ (סער 3).
כמפקד פלגה השתתף במבצע לכידתו של בכיר בכוח 17 תוך כדי השתלטות על ספינה בה שהה, במבצע משה להעלאת יהודי אתיופיה ובמבצעים להברחת יהודים מסוריה.
שירת כמפקד בה"ד חיל הים.
השתחרר משירות קבע בדרגת אלוף-משנה.
לאחר שחרורו מצה"ל כיהן כמנהל בחברת מחשבים.
בשנת 1998 מונה למנהל הגימנסיה העברית "הרצליה", ונשא בתפקיד זה עד 2001.
משנת 2005 עד שנת 2018 היה ראש המועצה המקומית כפר שמריהו.
במהלך שתי מערכות בחירות, בנובמבר 2008 ובאוקטובר 2013 היה אלוני המועמד היחיד לתפקיד ראש המועצה המקומית והעמיד רשימה מוסכמת, דבר שייתר את הצורך בבחירות.
התביעה נדחתה על ידי בית המשפט לאחר הסכמה כי הנתבע יפרסם במקומון: "מובהר כי הדברים משקפים את עמדתו של עורך העיתון מר צבי אייל בלבד, ואין מדובר בדברים שהובאו מפי המועמדים בבחירות".
בא כח הנתבע טען, כי מבקר המועצה קבע כי היו כשלים בתפקוד ראש המועצה היוצא וכן טען כי העיתונאי הנתבע פעל במסגרת סיקור עיתונאי הוגן.
בדוח של מבקר מועצת כפר שמריהו, נמתחה עליו ביקורת, לפיו תכנון תקציבי לוקה שהוביל, גרם להפרש של 21 מיליון שקל, בין התחזית שהציג לבין המצב בסוף שנת 2018.
ב-1 באפריל 2020 התחיל בתפקיד מנכ"ל מדרשת שדה בוקר בנגב.
אלוני בעל תואר ראשון בכלכלה ובמדע המדינה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני באסטרטגיה וביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה.
בוגר מכללת המלחמה של הצי של חיל הים האמריקאי.
בשנת 2008 הקים אלוני, בשיתוף עם יזמים אחרים, "בית ספר למנהיגות ותרבות" שמכונה "חברותא" במדרשת רופין.
שכר הלימוד בבית הספר נחשב גבוה במיוחד, אך אחוז נכבד של התלמידים מקבלים מלגת לימודים.
כנגד בית הספר הועלו טענות בדבר חינוך משופר לעשירים בלבד.
כמו כן הסתבר כי תוצאות בחינות הבגרות של התלמידים במחזורים הראשונים היו נמוכות מאוד.
דרור זייגרמן-עדן (נולד ב-15 במאי 1948) הוא איש ציבור ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת בכנסת העשירית וכשגריר ישראל בלונדון בשנים 1998–2001.
דרור זייגרמן נולד בנס ציונה ביום שלאחר הכרזת העצמאות, ו' באייר ה'תש"ח.
ביום העצמאות תשי"ח (1958) התקבל יחד עם ילדי יום העצמאות על ידי נשיא המדינה יצחק בן-צבי וביום העצמאות תשכ"ו (1966) נמנה עם 12 משיאי המשואות בטקס הדלקת המשואות, לכבוד חטיבת גבעתי בה שירת אביו במלחמת העצמאות.
הוא בוגר לימודי מדע המדינה והיסטוריה באוניברסיטה העברית ובעל תואר שני ביהדות זמננו ומדע המדינה מהאוניברסיטה העברית ומאוניברסיטת חיפה.
קיבל תואר דוקטור במדע המדינה מאוניברסיטת בר-אילן, על התיזה: "ההשלכות הפוליטיות של מיזוגים מפלגתיים-מסגרת עיונית וחקר מקרה – המפלגה הליברלית בישראל".
כן למד לימודי דוקטורט באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בבירת ארצות הברית.
במהלך לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים היה פעיל ויושב ראש תא גח"ל ויושב ראש הסתדרות הסטודנטים.
במסגרת זאת הרים את דגל המאבק נגד השחיתות בישראל.
ב-1973 כיהן כמזכיר המפלגה הליברלית בירושלים.
ב-1974 מונה למרכז המועצה הציונית בישראל.
בשנים 1977–1981 היה ראש חטיבת הסטודנטים בהסתדרות הציונית העולמית.
בתקופתו חתם הווג'ס – ארגון הסטודנטים היהודי העולמי על תוכנית ירושלים והעביר משרדיו מלונדון לירושלים.
הוקמו ארגוני סטודנטים יהודיים ציוניים בצפון אמריקה, וסטודנטים יהודיים מרחבי העולם השתתפו בפרויקטים ציוניים בישראל.
בשנים 1981–1984 כיהן כחבר הכנסת בכנסת העשירית מטעם הליכוד והיה חבר ועדת החוץ והביטחון, ועדת החינוך והתרבות וועדת העלייה והקליטה.
ב-1982 היה לחבר הכנסת הראשון שיצא לאתיופיה לאחר הדחתו של הקיסר ועלית השלטון הקומוניסטי.
כשחזר לישראל העלה את נושא יהדות אתיופיה בפני הכנסת, הממשלה והסוכנות היהודית.
מהלכים שקדמו להעלאת יהודי אתיופיה במבצע משה לארץ.
העלה לדיון בכנסת את שאלת מכירת נשק ישראלי לארגנטינה לאור אחריות השלטון להעלמות שלושים אלף אזרחים ובהם כאלף יהודים.
היה פעיל בהתנגדות לדרישות המפלגות הדתיות.
הוא התנגד לסגירת אל על בשבת ופעל יחד עם חברים ליברלים למנוע שינוי חוק מיהו יהודי.
הגיש לשולחן הכנסת הצעת חוק לשינוי שיטת הבחירות לשיטה מעורבת יחסית אזורית נוסח השיטה הסקנדינבית.
היה בין המתונים מדינית במפלגה הליברלית.
הוא תמך בפשרה טריטוריאלית והתנגד להרחבת מלחמת לבנון הראשונה מעבר ל-40 הק"מ.
הוא הצביע יחד עם יצחק ברמן בעד הקמת ועדת כהן לחקירת אירועי סברה ושתילה ולאחר פרסום מסקנותיה קרא להתפטרות שרון מתפקידו כשר ביטחון.
לאחר הודעתו של מנחם בגין על כוונתו להתפטר מראשות הממשלה השתייך לקבוצה של שישה חברי כנסת שהתנו את הצבעתם בעד ממשלת ישראל העשרים, בניסיון להקמת ממשלת אחדות לאומית, ולבסוף הצביעו בעד הממשלה.
במרץ 1984 העלתה האופוזיציה בראשות שמעון פרס הצעת חוק להקדים את הבחירות לכנסת האחת עשרה.
התקווה להעביר את החוק התבססה על כך שזייגרמן ששהה בארגנטינה יסייע לאופוזיציה ולא יטרח לחזור כדי למנוע מהצעת החוק לעבור.
עיתונאים רבים עסקו בניחושים לגבי השאלה האם זייגרמן יחזור כדי להצביע או לא, וצבא עיתונאים המתין לו בנמל התעופה בן-גוריון כאשר הוא אכן חזר ברגע האחרון כדי להצביע עם הקואליציה.
אולם בסופו של דבר הצבעתו לא שינתה את תוצאות ההצבעה והבחירות הוקדמו.
בשנים 1986–1988 כיהן כיועץ ליושב ראש ההנהלה הציונית, אריה דולצין, ואחראי על תיק הסטודנטים.
בשנים 1988–1992 כיהן כמנהל כללי של בית הספר הממשלתי לתיירות.
ביוזמתו הפך מקצוע התיירות לאקדמי ונפתח חוג לתואר ראשון באוניברסיטת חיפה.
כמו כן נפתחו קורסי השתלמות למדריכי קבוצות תירות למרוקו וסין.
זייגרמן סייר באתרי תיירות בארצות אלה וניפגש עם גורמים ממשלתיים עוד טרם כינון היחסים הדיפלומטיים בין ישראל לאותן מדינות.
בשנים 1992–1995 כיהן כקונסול כללי של ישראל בטורונטו.
בשנים 1996–1997 עבד בייצוג חברות בינלאומיות.
בשנים 1998–2001 כיהן כשגריר ישראל בבריטניה כמינוי של דוד לוי.
כשגריר הוא נכח בעת מתן הכרעת הדין בתביעת הדיבה שהגיש דייוויד אירווינג נגד דברה ליפשטדט.
כשגריר ליווה את ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר בביקורו הראשון בארץ.
הצליח למנוע את ביקורו של שר החוץ הבריטי קוק באיראן בזמן משפטי היהודים.
במהלך חגיגות שנות החמישים למדינת ישראל נאם יחד עם הנסיך צ'ארלס בבית הכנסת סנט ג'ונס ווד בלונדון וקיבל את פני ראש ממשלת בריטניה בלייר ושר החוץ קוק בקבלת פנים חגיגית.
בבחירות לעיריית מודיעין-מכבים-רעות בשנת 2008 הוא הוצב במקום האחרון, הסמלי, ברשימת "חיים במודיעין מכבים רעות", בראשות חיים ביבס, אחיינו של דוד לוי.
מאז תום כהונתו כשגריר זייגרמן מתראיין לתקשורת בנושאים הקשורים לבריטניה.
פרסם מאמרים בנושאים אקטואליים בעיתונים "הארץ", "מעריב", "ידיעות אחרונות" ו"ג'רוזלם פוסט".
בשנת 2013 פורסם ספרו "המהפך הליברלי" בהוצאת שוקן.
בספר נבחנת בדרך מחקרית ועל סמך ניסיונו של המחבר, שאלת מיזוג מפלגות השונות ביניהן אידאולוגית ובהרכב הבוחרים שלהן.
זאת כדוגמת מפלגת חרות והמפלגה הליברלית שהקימו את הליכוד.
השאלה שעמדה במרכז המחקר היא האם מיזוג כזה הוא מתכון לשינוי שלטון.
הספר מציג את ההיסטוריה של המפלגה הליברלית וחלקה במהפך הפוליטי בישראל ובנתינת לגיטימציה למנחם בגין.
הספר תורגם לאנגלית ויצא בהוצאת קרן פרידריך נאומן, בשם: "THE LIBERAL UPHEAVAL".
בשנת 2012 זכה המחבר בפרס המחקר מטעם מרכז מורשת בגין.
בשנים 2014–2015 כיהן זייגרמן כעמית מחקר במרכז קבנר להיסטוריה גרמנית באוניברסיטה העברית בירושלים בניהולו של פרופ' משה צימרמן.
הוא עסק בחקר הפעילות הציונית בטורקיה ערב מלחמת העולם הראשונה בדגש על אישיותו של שמואל הוכברג, אח סבו הגדול של זייגרמן.
הוכברג היה מעורכי הז'אן טורק, ביטאון הטורקים הצעירים.
הוכברג ייצג את התנועה הציונית בוועידת פריז 1913, בה נחתם ההסכם הראשון בין הציונות והתנועה הלאומית הערבית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הפך הוכברג לסוכן גרמני.
זייגרמן הרצה על המחקר בכנס בינלאומי בירושלים שאורגן על ידי מרכז קבנר ואוניברסיטת המבורג.
נושא ההרצאה:" המעורבות הגרמנית במשא ומתן בין התנועות הלאומיות הערביות לתנועה הציונית, חקר מקרה שמואל הוכברג".
בשנת 2018 הוא סייר באיסטנבול לחקור את עקבותיו של שמואל הוכברג שמצא מותו בנסיבות מסתוריות בשנת 1916 שכנראה הורעל.
בשנת 2016 פרסם זייגרמן בשנתון מחקר הליברליזם של הקרן הגרמנית פרידריך נאומן, מאמר אקדמי המבוסס על עבודת הדוקטורט שלו.
במאמר "מהציונים הכלליים למפלגה הליברלית" הראה שהאידאולוגיה הליברלית הקלאסית שהייתה נחלת המפלגות הליברליות באירופה היא שאפיינה את מפלגת הציונים הכלליים בישראל בשנות ה-50 של המאה ה-20. כמו כן דן המאמר בתהליכים שהפכו את הציונים הכלליים למפלגה הליברלית בישראל החל משנות ה-60 של המאה ה-20.
דרור ארד-אילון (נולד ב-16 באפריל 1960) הוא שופט בית המשפט המחוזי מרכז בלוד.
שימש בעבר יו"ר ועדת האתיקה הארצית של לשכת עורכי הדין (2013-2003).
בוגר תואר ראשון בפילוסופיה ובמדעי המחשב (1987), תואר ראשון במשפטים (1991) ותואר שני בפילוסופיה בתחום הפרשנות המשפטית (1993), כולם באוניברסיטה העברית בירושלים.
התמחה בפרקליטות מחוז ירושלים ובפרקליטות המדינה.
לאחר מכן היה במשך חמש שנים שכיר במשרדו של עו"ד אמנון זכרוני, ומאז 1999 הוא היה בעליו של משרד עורכי דין קטן.
במקביל, הוא מרצה לאתיקה ותורת המשפט, ובין היתר לימד בפקולטות למשפטים של האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת חיפה והמרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן.
היה פעיל בלשכת עורכי-הדין מאז 1999, ויו"ר ועדת האתיקה הארצית של הלשכה מאז 2003.
בשנים 2005 ו-2009 היה בין המועמדים לתפקיד היועץ המשפטי לכנסת.
משרדו היה חבר במרכז השופט חיים כהן המספק שירותי עריכת-דין פרו בונו לאוכלוסיות חלשות ובמקרים של הפרת זכויות אדם.
שימש עורך דינם של נאשמים במשפטים פליליים רבים ובהם פרשת יוסף זהר, פרשת יוסף רייש, משפטו של נחום מנבר, משפטו של יצחק מרדכי, פרשת יגאל תומרקין (פסק הדין הראשון בו בוטל כתב אישום בשל הגנה מן הצדק).
ערך עם פרופ' יורם רבין ועו"ד יניב ואקי את ספר דייוויד וינר, על משפט פלילי ואתיקה שיצא בשנת 2009 בהוצאת לשכת עורכי הדין, לזכרו של ד"ר דייוויד וינר.
ארד-אילון הרבה להתבטא בסוגיות שעל סדר היום הציבורי, ובין היתר הוא היה בעל טור ב-ynet.
באפריל 2022 נבחר ארד-אילון על ידי הוועדה לבחירת שופטים לתפקיד שופט בית המשפט המחוזי מרכז-לוד.
באפריל 2025 החליט ארד-אילון לשחרר לחופשה את הרוצח ניר חזיזה בניגוד לעמדת שב"ס והמשטרה, החלטה זו בוטלה על ידי בית המשפט העליון תוך מתיחת ביקורת חריפה על ארד-אילון על נטילת סמכויות לא לו.
ארד-אילון נשוי לעו"ד לבנת קלינה ואב לחמישה, אחיו של איש יחסי הציבור איל ארד ואחיה של הג'ודוקא יעל ארד.
אביו, אריה ארד, היה עיתונאי בעיתון "דבר", בגלי צה"ל ובקול ישראל.
אמו ד"ר עפרה אילון היא פסיכולוגית והייתה מרצה בכירה באוניברסיטת חיפה.
דרור אֵידָר (לשעבר כהן; נולד ב-19 ביולי 1967) הוא פובליציסט, חוקר ספרות ותרבות, מבקר ועורך.
שימש גם כשגריר ישראל באיטליה.
אידר נולד למשפחה שעלתה לישראל מאיראן בשנת 1951. למד במדרשית נעם.
לאחר תקופה של לימודים בישיבת שבי חברון, התגייס לצה"ל ואת שירותו עשה כחובש קרבי בחטיבת גולני.
בשנת 1999 סיים תואר שני בספרות מאוניברסיטת בר-אילן.
כותרת עבודת התזה שלו הייתה "שארל בודלר ונתן אלתרמן: העיר כמרחב פיוטי: עיון משווה בין פרחי הרע לכוכבים בחוץ".
בשנת 2003 קיבל תואר דוקטור בספרות מאוניברסיטת בר-אילן, על עבודה שכותרתה "ראשית השירה הדתית המודרנית בארץ ישראל: מיתוס, אתוס ומיסטיקה ביצירתו של יוסף צבי רימון" בהנחיית פרופ' הלל וייס ופרופ' אבידב ליפסקר.
לימד במחלקה לתאוריה והיסטוריה בבצלאל ובמכללה למדינאות.
כמו כן, לימד גם בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת בר-אילן.
הוא חבר מערכת כתבי-העת "דימוי" ו"נתיב".
והחליף את משה שמיר כעורך המוסף הספרותי של כתב העת "נתיב".
שימש גם פרשן ופובליציסט בעיתון "ישראל היום".
פרסם מאמרים בתחומי הספרות, ביקורת תרבות, חברה ופוליטיקה, וכן שירים וסיפורים קצרים בכתבי עת ספרותיים ובעיתונות היומית.
שני ספריו של אידר עוסקים ביוצרים מן השירה הישראלית המוקדמת ומגלים ביצירתם פנים חדשות שיש להן השלכות רעיוניות.
בספרו "אלתרמן - בודלר, פריס - תל אביב", הבליט אידר את היסוד הארצישראלי והציוני בספרו של נתן אלתרמן "כוכבים בחוץ".
שירתו האורבנית של אלתרמן בספר זה, שנכתבה על רקע בניין תל אביב וההתיישבות הציונית בארץ, מבוארת תוך השוואה ניגודית לשירתו האורבנית הדקדנטית של המשורר הצרפתי שארל בודלר, "המשורר האורבני הראשון".
בספר השני, "אחרון משוררי האלוהים", עיבד אידר את עבודת הדוקטורט שלו.
בעבודה זו הוא עוסק במשורר הדתי יוסף צבי רימון שפעל במחצית הראשונה של המאה ה-20. במבוא לספר עומד אידר על המתח בין רימון, הדתי שהעמיד את אלוהים במרכז יצירתו, לבין החברה שסבבה אותו, אנשי העלייה השנייה.
מוטיבים אלה – "רצח האלוהים" בתרבות ההגמונית של תנועת העבודה ושל הדרת המאמינים באלוהים מן הזרם המרכזי של היצירה העברית ויתר מוקדי ההשפעה בחברה הישראלית – רווחים בכתיבתו הפובליציסטית של אידר עצמו.
גילוייו החדשים המרכזיים של הספר נוגעים לתפיסתו הסמויה של רימון את עצמו כגילום של משיח בן יוסף.
אידר מצביע על רמזים לכך המצויים הן בשירים של רימון, מהם שירים גנוזים, הן במשמעות שיצק רימון לקורות חייו ולפציעתו בידי ערבים.
אידר הועסק על ידי השר לעניינים אסטרטגיים משה יעלון כפרילנסר המסייע בכתיבת נאומים והרצאות וכיועץ לענייני נוצרים אוונגליסטים.
כפובליציסט ב"ישראל היום" הוא נוהג להעביר ביקורת נוקבת על הטיות פוליטיות באמצעי תקשורת בישראל בכלל ובידיעות אחרונות בפרט בכנס אילת לעיתונות שנערך ב-2012, התבטא, כי עיתון הארץ הוא "עיתון בבעלות משפחה שתמכה במשטר הנאצי", כשהוא רומז לכך שקבוצת דומונט, המחזיקה ברבע מהבעלות על העיתון, שיתפה פעולה עם הנאצים.
האמירה עוררה תגובות קשות ואידר התנצל.
החל מ-2014 מכהן כחבר המועצה הישראלית לתרבות ואמנות, ובאותה שנה זכה בפרס ביקורת התקשורת של האגודה לזכות הציבור לדעת.
בשנת 2017 מונה לעורך מדור הדעות של העיתון "ישראל היום".
בנובמבר 2022 חזר לכתוב טור פרשנות שבועי בעיתון "ישראל היום".
בנוסף, אידר מעביר הרצאות במסגרת תנועת "חזון לאומי" בתוכנית למנהיגות ציבורית.
בספטמבר 2018 החליט ראש הממשלה בנימין נתניהו, בפועלו כשר החוץ, למנות את אידר לשגריר ישראל באיטליה.
אידר החליף את עופר זקס ונכנס לתפקיד בספטמבר 2019, וסיים אותו בספטמבר 2022.
בשנת 2025 אידר היה ראש המשלחת ההסברתית של תנועת חזון לאומי ברומא.
במהלך כהונתו פרסם בדף הפייסבוק שלו "גלויות מרומא".
אידר אב לארבעה ילדים (בן בכור ושלוש בנות).
אלתרמן - בודלר, פריס - תל אביב: אורבניות ומיתוס בשירי "פרחי הרע" ו"כוכבים בחוץ", הוצאת כרמל, 2003
אחרון משוררי האלוהים: מיתוס, אתוס ומיסטיקה ביצירתו של יוסף צבי רימון, הוצאת מאגנס, 2009
רשת דרור בתי חינוך נוסדה בשנת 1982 במטרה ליצור מסגרות חינוך ולימוד לנערים ולנערות עובדים, ולבני נוער שלא הצליחו במסגרות חינוכיות אחרות.
מטרת הרשת ליצור שינויים בשדה החינוך והלמידה בארץ ברוח הפדגוגיה החברתית.
הרשת פועלת לפי מה שהיה מכנה "הפדגוגיה החברתית".
תפיסה זו מדגישה את הקשר של חינוך לחברה חלק מעקרונותיה הם העמדת בני האדם במרכז; דיאלוג היוצר תחושת ערך, יצירתיות ומנהיגות; ויצירת חוויית שייכות וצמיחה.
שם העמותה המלא הוא "דרור בתי חינוך ע"ש גימנסיה דרור - החלוץ".
בשנת 2002 החליטה העמותה לשנות את שמה המקורי (מקצוע ועבודה), על שם הגימנסיה שהופעלה בתקופת מלחמת העולם השנייה על ידי תנועת דרור-פרייהייט.
הרשת מפעילה בתי ספר תיכוניים לבני נוער שמערכת החינוך לא הצליחה לדעת אנשי הרשת ליצור עבורם מענה איכותי.
"חברת הנוער אשבל" -פנימייה דיאלוגית לנוער במצבי קצה.
הפנימייה משלבת ניהול עצמי, למידה, חיי חברה פעילים, משימה בקהילה ועבודה.
"חברת הנוער מצפה רמון" - פנימייה למנהיגות ולעשייה חברתית המשלבת אורח חיים דמוקרטי, אחריות חברתית ולימודים.
חניכי הפנימייה מתנסים בניהול עצמי אוטונומי-חופשי, יחד עם עשייה קהילתית ומשימה חברתית בקרב קהילות שונות במצפה רמון.
חניכי הפנימייה לומדים ב"תיכון החברתי מצפה רמון" במגמה מקצועית הכוללת את מקצועות הבישול, ההדרכה, הפקת אירועים ותיירות.
הבתים למדע ועמדה - מרכזים חינוכיים, הפועלים ברוח חברת ילדים ונוער.
המרכזים מעניקים מענה כּוּלי לחניכים באמצעות הקפת מעגלי חייהם - בבית הספר, בשכונה ובמשפחה.
ה"בית" מציע מגוון אופני פעילות, כגון מרכז למידה, פעילות חברתית-ערכית, קבוצות עניין-חוגים, קבוצות מנהיגות, משימה בקהילה וארוחה חמה.
החניכים מאותרים על ידי גורמי חינוך ורווחה, וה"בית" נבנה במשותף עם הרשויות המקומיות.
מרכזי נוער -מרכזי נוער לבני העדה האתיופית, המשמשים מועדון חברתי לשעות אחר הצהריים והערב, ומספקים מגוון פעילויות העשרה ופעילויות חברתיות-חינוכיות.
מרכזי הנוער פועלים במסגרת "הפרויקט הלאומי לעולי אתיופיה בישראל".
לילות דרור - תוכנית לנוער בקצה רצף הסיכון, הפועלת בשיתוף משרד הרווחה במטרה להרחיקם מסיכוני הרחוב ולחברם למענים חיוביים שונים.
לתוכנית שלושה אופני פעילות מרכזיים – פעילות רחוב, פעילות במועדונים וקבוצות עניין.
בית הדמיון היוצר לגיל הרך - מטרת התוכנית היא יצירת פיילוט לשיפור משמעותי של חינוך גיל רך במסגרת החינוך הממלכתי.
על פי רוח התוכנית, בבית הדמיון היוצר יחווה הילד הרך - היחיד - חוויה חינוכית מחבקת, תומכת ומגדלת.
לצד זאת, יחוש הילד את עוצמתה של חוויה חברתית משותפת.
פרויקט גמלא - תוכנית ארצית לחונכות של ילדים ונוער בסיכון, על ידי מתנדבים גמלאים, מבוגרים וצעירים, הבוחרים לתת למען האחר והקהילה.
דרך התוכנית ניתנים תמיכה וסיוע לימודי, רגשי וחברתי לילדים במצב סוציו- אקונומי נמוך.
תוכנית גמל"א מתבססת על שיתוף פעולה בין אנשי הקהילה המקומית, הרשויות המקומיות, ושותפים נוספים כגון משרד הרווחה, "ג'וינט ישראל" וה"קרן לידידות".
פרויקטים לחינוך ומנהיגות בעולם העבודה
מכינה קדם צבאית "יפתח" - המכינה הקדם צבאית "יפתח" בקיבוץ רביד.
זוהי מכינה ליזמות, עשייה חברתית ומנהיגות בצה"ל.
מיועדת למסיימי י"ב, בוגרי בתי הספר המקצועיים של משרד הכלכלה.
למכינה מספר אופני פעילות: הכנה לצה"ל, הקמת מיזם עסקי קואופרטיבי, קבוצה חברתית אוטונומית ועשייה חינוכית בקהילה.
חזון המכינה הוא הצמחתה של קבוצת מנהיגות חברתית מקרב נערים ונערות בוגרי החינוך המקצועי-טכנולוגי בדגש על חינוך לשירות משמעותי בצה"ל ושינוי משק העבודה הישראלי.
בתי חינוך לצעירים- חממה למנהיגות מקצועית במשק הישראלי - בתי החינוך לצעירים הם מסגרת מקצועית-חינוכית שמציעה לצעירים וצעירות לקבל הכשרה מקצועית בתחומים הדרושים להבראתו של המשק בישראל: ענפי הבנייה והמתכת, סיעוד וגיל רך.
במקביל עוברים הצעירים תהליך אישי וקבוצתי של הכשרה למנהיגות ולאחריות חברתית.
בתי החינוך נותנים מענה למחסור בכוח אדם מיומן במקצועות נדרשים.
דרור אורון (12 בספטמבר 1923 – 19 בדצמבר 1959) הייתה סופרת ומתרגמת ישראלית.
אורון נולדה בתל אביב, בת לרפאל מהודר ונינה לאהרן שלוש, ממייסדי נווה צדק.
בהיותה בת שנה נפטר אביה.
אמה, רוז ברנשטיין (מהודר), נישאה לאדריכל יוסף טישלר שהיה לאורון כאב.
למדה בגימנסיה תלפיות בתל אביב.
ב-1949 סיימה את לימודיה באוניברסיטה העברית בירושלים, שם למדה ארכאולוגיה, עברית ויוונית.
אורון עסקה בתרגום יצירות קלאסיות מיוונית עתיקה לעברית.
בין היצירות שתרגמה (בשלמותן או בחלקן):
"היפוליטוס" ו"הנשים הבקחיות" של אוריפידס.
"איון" וקטע מתוך "המכתב השביעי" של אפלטון.
"חוקת האתונאים" של האוליגרך הזקן.
"חיי אברהם" ו"חיי יוסף" של פילון האלכסנדרוני.
התרגומים פורסמו בכתבי העת "קשת", "מולד", "במה" ו"אשכולות" ובספר "איסכילוס ואתונה" (מאת ג'ורג' תומסון).
"איאס" של סופוקלס יצא בהוצאת מוסד ביאליק (את חלקה האחרון של היצירה תרגם שלמה דיקמן לאחר מותה של אורון).
בנוסף כתבה אורון רומן אוטוביוגרפי בשם "גנזי צרות וגנזי ישועות", שיצא לאור לאחר מותה (עם עובד 1965).
פרקים מתוך הספר התפרסמו עוד בימי חייה בכתב העת "מולד" ובעקבות כך זכתה בפרס "אנה פרנק" מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל לעידוד סופרים צעירים.
בסוף שנות החמישים הייתה בין יוזמי הופעתו המחודשת של כתב העת לאמנות התיאטרון, "במה", שנוסד ב-1933, אך הופעתו פסקה ב-1948. אורון אף שימשה כעורכת כתב העת יחד עם ישראל גור ויהודה האזרחי.
אורון נפטרה בירושלים ממחלת הסרטן והיא בת 36 בלבד, נטמנה בהר המנוחות.
ארכיונה נמצא בארכיון גנזים - אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
דרור ורמן (נולד ב-22 בינואר 1960) הוא היסטוריון ישראלי ופרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית בירושלים, שם הוא שימש כדקאן של הפקולטה למדעי הרוח.
בשנים 2020-2024 כיהן ורמן כנשיא המכללה האקדמית תל אביב-יפו.
דרור הוא בנו של יעקב ורמן, מבכירי הביולוגים בישראל ופרופסור באוניברסיטה העברית.
ורמן סיים תואר ראשון באוניברסיטה העברית בשנת 1986, תואר שני מאוניברסיטת תל אביב בשנת 1987 ודוקטורט מאוניברסיטת פרינסטון בשנת 1993.
בשנת 1995 יצא ספרו Imagining the Middle Class: The Political Representation of Class in Britain, בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג', העוסק בהתגבשות מעמד הביניים בבריטניה במאות ה-18 וה-19 בעקבות המהפכה התעשייתית.
בשנת 2004 יצא ספרו The Making of the Modern Self, בהוצאת אוניברסיטת ייל, בו הוא בוחן כיצד התגבשה התודעה של הזהות העצמית באירופה במאה ה-18 והשימוש בקטגוריות של מין, גזע ומעמד לתיאור הזהות העצמית.
בשנים 2014–2018 כיהן ורמן כדקאן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית, בשנים 2020-2024 כיהן כנשיא המכללה האקדמית תל אביב-יפו.
ורמן הוא זוכה פרס רוטשילד לשנת 2025, "על חיבור רמת המיקרו למאקרו בהבנת ראשית העת החדשה, ועל רתימת ההיסטוריה התרבותית של אירועים, דמויות, יצירות אמנות, אנקדוטות ופרקטיקות שוליות לכאורה להנהרת השאלות הגדולות של המודרניות".
ורמן מתגורר ביפו עם בת זוגו, האמנית רוני טהרלב.
דרור ורמן, הבוכרים ושכונתם בירושלים, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1991
דרור בר-נתן (נולד ב-30 בינואר 1966) הוא מתמטיקאי ישראלי-קנדי, פרופסור באוניברסיטת טורונטו שבקנדה.
סיים תואר ראשון במתמטיקה מאוניברסיטת תל אביב בשנת 1984. בשירותו הצבאי לימד מתמטיקה בבתי ספר תיכוניים ועם סיום השירות בשנת 1987, החל ללמוד באוניברסיטת פרינסטון, ובשנת 1991 סיים דוקטורט תחת אדוארד ויטן.
הוא לימד בין השנים 1991 ל-1995 באוניברסיטת הרווארד.
לאחר מכן חזר לארץ והיה לפרופסור חבר באוניברסיטה העברית.
בשנת 2002 עבר לאוניברסיטת טורונטו ובשנת 2006 קודם לפרופסור מן המניין.
מחקריו תרמו רבות לתחום של הומולוגיית חובנוב (Khovanov homology).
בשנת 1999 פרסם יחד עם המתמטיקאים ברנדן מקיי וגיל קלעי והפסיכולוגית הישראלית מיה בר-הלל מאמר ב-"Statistical Science", שבו הם הפריכו את הטענות למשמעויות נסתרות בדילוגי אותיות בתורה.
היה נשוי למתמטיקאית יעל קרשון ואב לשניים.
"דְּרוֹר יִקְרָא" הוא פיוט לשבת, שחיבר דונש בן לברט בימי הביניים בספרד.
הפיוט הפך פופולרי בקהילות ישראל השונות ונחשב לאחד הפיוטים החביבים ביותר בקהילות ישראל בכל התקופות וחוברו לו לחנים רבים.
חלקם 'אימוץ' של לחנים קיימים ו'הלבשתם' על הפיוט.
שמו של מחבר הפיוט, דונש חתום באקרוסטיכון כמה מהבתים: הראשון, השני, השלישי והשישי.
בתי השיר מקורות המשובצים בפיוט דְּרוֹר יִקְרָא לְבֵן עִם בַּת.
הפיוט בוצע בסרט "השכונה שלנו" (1968).
דנה אינטרנשיונל הקליטה את השיר, והוציאה אותו כרצועה ה-11 באלבום האולפן השני שלה, אומפטמפה.
בעקבות הקלטת השיר, התראיינה לידיעות אחרונות והצהירה: .
בשנת 1999 הקליטה גרסה נוספת ל"דרור יקרא" בשפה האנגלית, שנכללה באלבום הבין-לאומי שלה, Free.
דרור זאבי (נולד ב-1953) הוא היסטוריון חברתי ותרבותי של המזרח התיכון וממייסדי הפורום לחשיבה אזורית.
אביו היה בני זאבי, לימים סגן ראש המוסד.
עקב עיסוקו של האב נדדה המשפחה ממדינה למדינה וזאבי גדל ברחבי העולם, כולל באנגליה, בצרפת, בבלגיה ובישראל.
במשך שנים רבות הוא שירת ביחידה 504 במודיעין.
עשה את כל תאריו האקדמיים, מהתואר הראשון לשלישי באוניברסיטת תל אביב: תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ובלשנות שמית (1979–1983), תואר שני בהיסטוריה של המזרח התיכון (1983–1986), נושא התזה היה: "עבדות באימפריה העות'מאנית, היבטים חברתיים ומשפטיים".
בעקבות לימודיו נמשך זאבי למחקר אקדמי ועזב את הצבא (ב-1984) בדרגת רב-סרן (סא"ל במילואים).
עבודת הדוקטורט שלו (1986–1991) הייתה בנושא "המאה העות'מאנית: מחוז ירושלים במאה ה-17" והיא נעשתה בהדרכתו של פרופ' אהוד טולידאנו.
בשנים 1991–1992 עשה עבודת בתר-דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון.
בתקופה ששהה בפרינסטון, התקשר אליו אבישי ברוורמן, נשיא אוניברסיטת בן-גוריון דאז, והזמינו להצטרף להקמת המחלקה למזרח התיכון באוניברסיטה.
זאבי, ביחד עם פרופ' מאיר זמיר, הקים את המסלול ללימודי המזרח התיכון (שהפך מאוחר יותר למחלקה) החל משנת 1993/2 ומאז הוא מלמד באוניברסיטת בן-גוריון.
בשנת 1992 התמנה למרצה, ב-1997 התמנה למרצה בכיר וב-2006 התמנה לפרופסור חבר.
היה חוקר בסקידמור קולג' במדינת ניו יורק בשנת 2004, באוניברסיטת ברנדייס בבוסטון ב-2006, באוניברסיטת סַבַּנג'י באיסטנבול ב-2008, ובאוניברסיטת קוץ' באיסטנבול בשנים 2008–2009. בשנת 2015 התמנה לפרופסור מן המניין ועבר לחוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחר מכן בחר לחזור לאוניברסיטת בן-גוריון.
זאבי היה ראש המחלקה הראשון, בראשה עמד בשנים 1995–1998 וכן בשנים 2002–2004. הוא היה ממקימי מרכז חיים הרצוג לחקר המזרח התיכון והדיפלומטיה, והיה הראשון שעמד בראשו, ושימש גם סגן דיקן הפקולטה למדעי הרוח והחברה.
היה הנשיא הראשון של אילמ"א (האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם) שהיא המחליפה של החברה המזרחית, בשנים 2006–2009.
זאבי היה בין מייסדי התנועה לאיכות השלטון ביחד עם אליעד שרגא.
הקים (יחד עם ד"ר נמרוד הורביץ, ד"ר אסף דוד וד"ר שאול ינאי) אתר אינטרנט בעברית בשם "אפשר לחשוב", שמציג מאמרים פובליציסטיים על המזרח התיכון.
מאוחר יותר הפך האתר לפורום למחשבה אזורית.
המאה העות'מאנית: מחוז ירושלים במאה השבע-עשרה
זוהי עבודת הדוקטור של זאבי, שהתפרסמה בשינויים מסוימים בעברית, באנגלית ובטורקית.
הספר הוא ניסיון מחקר היסטורי בסגנון היסטוריית האנאל, ושואף לכתוב היסטוריה טוטלית ארוכת-טווח של ירושלים במאה ה-17. הספר בוחן סדרת רבדים של החברה: את המבנה הפוליטי, חברתי, תרבותי, כלכלי, אגרארי, ומתוך זה נעשה ניסיון לתאר קהילה חיה.
זאבי הסתמך בעיקר על מקורות עות'מאנים באיסטנבול ומקורות של בית-הדין השרעי במזרח ירושלים.
הספר העמיד שתי תזות עיקריות: האחת, בניגוד לדעה המקובלת לא ניתן לדבר על ירידה, שקיעה בארץ-ישראל במאה ה-17. אפשר לדבר על תהליכים של מרכוז וביזור שבהם יש פחות שליטה מהמרכז האימפריאלי ויותר סמכות לשליטים המקומיים.
השנייה, דווקא מאמצי המירכוז של האימפריה העות'מאנית במחצית השנייה של המאה ה-17, גרמו ליותר נזק מאשר תועלת והביאו בסופו של דבר למרד גדול בתחילת המאה ה-18.
הספר עוסק בניתוח השיח העוסק במין ובמיניות בעולם המזרח-תיכוני עד העת החדשה.
זאבי בדק מכלולי שיח שונים בעולם הטרום מודרני ובאימפריה העות'מאנית ובכל מכלול בדק את היחס לסוגיות שונות כגון מגעים מיניים מותרים ואסורים, הומוסקסואליות, הריון ולידה, אוננות ובעיות של אימפוטנציה.
זאבי בחן את השאלה כיצד כל העיסוק הבוטה הזה במין עולה בקנה אחד עם חברה אסלאמית שמרנית בת המאות הקודמות.
בתשובה לכך הוא ענה בשתי תזות מאחדות: האחת היא שהשיח העות'מאני-האסלאמי (שאינו בהכרח מעיד על הפרקטיקה) היה מאוד פתוח ובלתי מצונזר עד המאה ה-19 והשנייה היא שדווקא המפגש עם הפוריטניות הוויקטוריאנית של המערב במאה ה-19 גרם להשתקה של כל מכלולי השיח האלה
הספר שנכתב יחד עם פרופ' בני מוריס יצא בהוצאת Harvard University Press ב-2019 ותורגם למספר שפות, ביניהן איטלקית ויוונית.
תרגום לעברית בשם "לילה ללא סוף" יצא בהוצאת עם עובד.
הספר עוסק בטיהור האתני וההשמדה המתשמכת של המיעוטים הנוצרים באימפריה העוסמאנית - ארמנים, יוונים ואשורים ממספר עדות, תחת שלושה משטרים - הסולטאן עבדולהמיד (עד 1908), הוועד לאחדות וקדמה (1918-1909) והרפובליקה הטורקית של אתאתורכ.
הספר מסתיים בחילופי האוכלוסין הגדולים בין טורקיה ליוון.
עוסק בשאלה מתי התחילה העת החדשה במזרח התיכון.
התזה השמרנית גורסת שהעת החדשה התחילה עם פלישת נפוליון למצרים.
זאבי מסביר מדוע התזה הזו בעייתית ולה חלופות ביקורתיות יותר בהן: תהליך ההשתלבות בכלכלת העולם המערב-אירופית, ותזה חדשה הטוענת ששינויים חברתיים וכלכליים במזרח התיכון הצמיחו מודרנה מקומית במקביל לאירופה.
בסופו של דבר, זאבי משלים את המעגל, חוזר לנפוליון ומסביר שהמודרנה כפי שאנו מכירים אותה כיום היא במידה רבה תוצר של המפגש הקולוניאלי, הן באירופה והן במזרח התיכון.
מאמר ביקורתי על השימוש בסיג'יל (מסמכי בית-הדין השרעי).
זאבי ניסה להראות שחוקרים מתייחסים למסמכים אלו כאל מקור שקוף להבנת האירועים, בעוד שלמעשה המסמך הכתוב הוא תוצר של סדרת מהלכי תרגום לשוניים, תרבותיים ומשפטיים (מערבית מדוברת לספרותית, מלשון עממית ללשון משפטית, תהליכי כתיבה והעתקה), ובסופם נוצר פער משמעותי בין מה שכתוב במסמכים לבין מה שנעשה בפועל.
המאמר עוסק בעבדי הסולטאן באימפריה העות'מאנית.
חלקם היו עבדים באופן נומינלי, על-מנת להיות חלק מהאליטה, וחלק אחר היו עבדים ממש.
כולם נשאו בתפקידים נכבדים, כמו מושלי מחוזות או קצינים בכירים.
זאבי מראה שדווקא האנשים האלה היו מובילי הרפורמות המשפטיות של המאה התשע-עשרה, ובתוקף תפקידם חוקקו רפורמות נגד הדיכוי הכרוך בעבדות בשם המודרניזציה.
תוך כדי כך הם ביטלו את העבדות ובזאת גם גרמו בעקיפין לביטול מעמדם המיוחד ולכריתת הענף שישבו עליו כאליטה שלטונית.
דרור זאבי (1996), המאה העות'ומאנית: מחוז ירושלים במאה השבע-עשרה (ירושלים: יד בן-צבי)
דרור גרין (נולד ב-12 ביולי 1954) הוא ד"ר לפסיכותרפיה וסופר עברי המתגורר בבולגריה.
חיבר כחמישים ספרים לילדים ולמבוגרים, וכן ספרים בתחום הפסיכותרפיה.
פיתח את גישת "האימון הרגשי".
גרין נולד בירושלים ב-12 ביולי 1954, וגדל בשכונת הגבול אבו טור.
בהקדמה לספרו 'פרות קדושות' סיפר שהוא בן לדור עשירי של תושבי ישראל, ושיואל משה סלומון היה דודה של סבתו.
בהיותו בן 13 פרצה מלחמת ששת-הימים, והוא היה עד להריסת הבתים במקום שבו נמצאת היום רחבת הכותל המערבי.
כשהיה בן 19 השתתף בקורס המפקדים הראשון של חיל התותחנים, בזמן שפרצה מלחמת יום הכיפורים.
בספרו 'בחזרה לצוות 4' סיפר על חוויות המלחמה, בה נפגע, ועל הלם הקרב שליווה אותו עד שהוכר כהלום-קרב, שלושים שנה מאוחר יותר.
לאחר שחרורו מן הצבא למד קומפוזיציה אצל מרק קופיטמן, (האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים), ובמקביל סיים את לימודי התואר הראשון במוזיקולוגיה ובפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
לפרנסתו עסק בעיצוב גרפי, ניהל את 'הסדנה הירושלמית לעיצוב' והיה ידוע כמומחה בהוצאה לאור.
עם סיום לימודיו באקדמיה למוסיקה התמנה למנכ"ל 'הוצאת המוזיקה הישראלית', והיה אחראי להוצאה לאור של יצירות המלחינים הישראלים וכן לניהול חנות התקליטים הגדולה בירושלים.
באותם ימים החל לערוך את כתב-העת 'פיוט' לשירה עברית, אותו הוציא לאור במשך שבע שנים.
שימש כאוצר התערוכה האחרונה בחייו של הצייר יוסף הירש, וכן של תערוכת הצילומים הראשונה של הצלם נח פולברג בישראל.
ספרי הילדים הראשונים שלו, עם איוריו של רוני אורן, יצאו לאור בשנת 1987, והפכו לרבי-מכר.
גרין הקים את 'ספרים, הוצאה לאור', בה ערך והוציא לאור את תיאורי-המקרים הטיפוליים של זיגמונד פרויד, ספרי שירה ובהם ספרה האחרון של יונה וולך, וספרות מקצועית בתחום הפסיכותרפיה ובה גם ספריהם של חיים עומר, נחי אלון ואחרים.
בשנת 1995 עזב את ירושלים ועבר להתגורר בגליל.
חודשים אחדים לאחר מכן נסע ללונדון, שם התגורר כשנתיים וסיים את לימודי תואר שני בפסיכותרפיה, בריג'נטס קולג', סיטי יוניברסיטי (Regent's College, City University).
עבודת התזה שלו תורגמה לעברית ויצאה לאור בספר שכותרתו 'פרויד נגד דורה והמודל השקוף של תיאור-המקרה'.
בזכות המתודה לחשיבה שפיתח בגיל צעיר, המציא דרור גרין את משחק החשיבה "TRIXXY", שנמכר בעולם במאות אלפי עותקים, ואפשר לו ללמוד לתואר השני ולדוקטורט בלונדון.
בשנת 1999, לאחר ששב לישראל, הרצה בפני אנשי מקצוע, והקים את 'קוגיטו, בית-ספר לפסיכותרפיה' בזכרון-יעקב.
הוא לימד פסיכולוגים, פסיכותרפיסטים, פסיכיאטרים ורופאי-משפחה, ופרסם מאמרים בכתבי-העת המקצועיים בתחומי התמחותו, שעסקו בתיאורי-המקרים של פרויד, כללי היסוד של הפסיכותרפיה והטיפול הנפשי באינטרנט.
בשנת 1999 פיתח את הקליניקה הווירטואלית הראשונה באינטרנט.
בעבודת הדוקטורט שלו חקר את המכנה המשותף שבין הגישות השונות לטיפול נפשי, ואת היחסים הטיפוליים הנוצרים בטיפול הנפשי באינטרנט.
בשנת 2008 עבר להתגורר בכפר קטן ליד העיר קיוסטנדיל בבולגריה, שם הקים גם את 'המכון לאימון רגשי'.
בשנת 2011 יצא לאור, בעברית ובאנגלית, ספרו 'אימון רגשי', המציג את הגישה שפיתח, המבוססת על תפיסה חדשה של טבע האדם, שאינה מפרידה בין גוף ונפש, והמבוססת על זיהוי ושיפור שבע מיומנויות רגשיות הטבועות בכל אדם מלידה.
דרור גרין אייר אחדים מספרי הילדים שכתב, המשלבים גם את העיסוק שלו במוזיקה ובטיפול נפשי.
בהוצאת הספרים שהקים ערך ותרגם ספרות מקצועית בתחום הפסיכותרפיה, וגם ספרי ילדים.
ספריו של גרין יצאו לאור בהוצאות שונות, ובהן כתר ספרים, הוצאת שוקן, סטימצקי, מודן הוצאה לאור והוצאת כנרת.