tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקיסר ויתר על האינווסטיטורה במטה וטבעת והסכים להשאיר בידי אנשי הכנסייה את הרכוש וההטבות להן זכו במשך השנים מן האצולה והמלכות, הוא גם הצהיר שיעמוד לימין הכנסייה בכל פעם שתזדקק להגנה, ושישמור על זכויות הכנסייה בשטחים הכפופים לו.
האפיפיור הסכים שמינוי בישופים בשטח הכפוף לקיסר יערך בתיאום איתו ושתהיה לו סמכות להיות בורר בסכסוכים הקשורים לנושא זה.
כמו כן האפיפיור הצהיר שהוא יתמוך בקיסר ויטפל בתלונות שלו כנגד אנשי כנסייה.
לאחר חתימת קונקורדט וורמס הסתיים למעשה מאבק האינווסטיטורה בניצחון האפיפיורות.
הקיסר הסכים באופן רשמי, לראשונה, שהאינווסטיטורה היא פריבילגיה כנסייתית וכן הסכים להשאיר בידי הכנסייה רכוש ופריבילגיות אחרות שצברה עם השנים.
סמכותו הבלתי מעורערת של האפיפיור בממסד הכנסייתי ועליונותו על כל שליט אחר באירופה הפכה לעובדה קיימת.
אמנם מלכים רבי עצמה, כמו פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה למשל, עוד נכנסו למאבקים כנגד הקוריה הרומאית, גם סביב נושא מינוי הבישופים, אך מאבקים אלו הסתיימו תמיד בניצחון כנסייתי.
עד לתקופת אפיפיורות אביניון במאה ה-14 סמכותה של הכנסייה באירופה הנוצרית נותרה ללא עוררין.
דבר זה בא לידי ביטוי באפיפיורים חזקים כמו אינוצנטיוס השלישי, במסעי צלב רבים, ובמאבקים חוצי גבולות במינות.
עיקר המאבקים סביב האינווסטיטורה התרחשו בקיסרות הרומית הקדושה, אולם גם בצרפת ובאנגליה היה מאבק סביב האינווסטיטורה וסמכות הכנסייה לעומת סמכות האצולה והמלך.
בשנת 1098 הצליח איש הכנסייה הצרפתי איב משרטר ליצור הסכם בין האפיפיור למלך צרפת שהסדיר את נושא האינווסטיטורה.
בבסיס ההסכם עמדה הבחנה ברורה בין תפקידיו הרוחניים של איש הכנסייה (בישוף או אב מנזר) לבין תפקידיו הכלכליים והפוליטיים.
נקבע שבכל הקשור לתחום הרוחני הוא כפוף לממסד הכנסייתי בלבד, אך בתחום הכלכלי והפוליטי הריבון עליו הוא המלך.
בהתאם להבחנה זו הוסכם שהאינווסטיטורה של הבישופים תעשה על ידי האפיפיור או נציגיו אך הבישוף יצטרך לאחר מכן גם להישבע אמונים למלך.
ההסכם היה מקובל על שני הצדדים בצרפת ובעקבותיו נחתם הסכם דומה עם מלך אנגליה כעבור שנים אחדות.
באנגליה, למרות ההסכם עדיין המשיכו המלכים להתערב במינוי אנשי הכנסייה, והאפיפיורים העדיפו פעמים רבות להתעלם מבעיות אלו.
דבר זה נבע מריחוקה ובידודה הגאוגרפי של אנגליה, ובשל כך מהקושי לפקח עליה באופן הדוק, כפי שניתן לעשות ביבשת.
אין זה פלא, לפיכך, שמאבקים משמעותיים בין אנשי הכנסייה לבין המלך התרחשו באנגליה במאה שלאחר פרוץ הרפורמה הגרגוריאנית.
פרשה ידועה ומשמעותית היא המאבק בין תומאס בקט, הארכיבישוף מקנטרברי, לבין הנרי השני מלך אנגליה.
הפרשה אמנם לא נסובה סביב נושא האינווסטיטורה אלא דווקא סביב סמכות השיפוט של אנשי כנסייה, אך היא הייתה דוגמה לכיפופי ידיים הדדיים בין הכנסייה לבין המלך, שהסתיימו, בסופו של דבר, בניצחונה של הכנסייה.
מָאֵבָּאשִׁי (ביפנית: 前橋市) היא עיר הבירה של מחוז גונמה שבחבל קאנטו שביפן.
אוכלוסיית העיר מונה 339,701 תושבים, נכון לשנת 2015.
בתקופת נארה נקרא האזור בו שוכנת מאבאשי אומאיאבאשי (厩橋), שפירושו "גשר" (橋 hashi) החוצה את נהר טונה, שבסמוך אליו שוכן בית הארחה עם אורווה (駅家 umaya).
בתקופת אדו השתנה שם המקום למאבאשי (前橋) לאחר שנכבש על ידי שוגונות טוקוגאווה.
העיירה מאבאשי נוסדה לאחר ביטול שיטת ההאן באפריל 1889, וב-1892 הפכה רשמית לעיר.
לקראת סיום מלחמת העולם השנייה הפציצו בעלות הברית את העיר, והחריבו יותר ממחציתה.
לאחר המלחמה שוקמה העיר, והמשיכה להתרחב בשנות ה-50 תוך סיפוח עיירות וכפרים מסביבה.
ב-1999 איחרה מאבאשי את אליפות העולם באתלטיקה באולם.
ב-2001 קיבלה מאבאשי מעמד עיר מיוחדת המקנה לה אוטונומיה רבה יותר.
מאבאשי שוכנת למרגלות הר אקאגי, בפינה הצפון-מזרחית של מישור קאנטו, ומשני עבריה מתנשאים הר הרונה והר מיוגי.
את העיר חוצה נהר טונה, הנהר השני באורכו ביפן, ונהר הירוסה.
במאבאשי שורר אקלים סובטרופי גשום.
בחודשי החורף חולף דרך העיר זרם אוויר קר הנקרא "קרקאזה" ("רוח יבשה") המגיע מצפון.
זרם זה נוצר בשל הצטברות ענני שלג המגיעים מים יפן ונעצרים על ידי הר אצ'יגו, בין המחוזות גונמה וניאיגטה.
בשל כך החורף בעיר הוא יבש.
בשל ריחוקה של העיר מהים, חודשי הקיץ חמים מאוד.
למאבאשי יחסי ערים תאומות עם:
הוא דורג במקום הראשון בעולם במשך 64 חודשים (מתוכם 34 חודשים רצופים), הוא השחקן הגבר שהחזיק בדירוג הזה הכי הרבה זמן בהיסטוריה של טניס השולחן.
הוא קבע שיא של ניצחונות בחמישה טורנירים עולמיים של ITTF ברצף, לרבות רצף של 35 סטים.
כרגע אלוף העולם בטניס שולחן, מא נחשב לשחקן טניס שולחן הגדול ביותר בכל הזמנים, כונה על ידי הפדרציה הבינלאומית לטניס שולחן הדיקטטור עקב השיאים להם הגיע.
מא דואנבין (במנדרינית: 马端斌; נולד ב-28 במרץ 1990) הוא ג'ודוקא סיני אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג.
הוא התחרה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016 והודח בשלב שמינית הגמר לאחר שניצח את אנאס חוסיין מג'יבוטי והפסיד למסאשי אבינומה היפני.
גראנד פרי צ'ינגדאו 2013: מדליית ארד
גראנד פרי צ'ינגדאו 2014: מדליית ארד
גראנד פרי טשקנט 2015: מדליית כסף
מָא בּוּפַאנְג (במנדרינית: 马步芳; פין-יין: Mǎbùfāng, אויגורית: ما بوفنگ; 1903 – 31 ביולי 1975) היה מצביא מוסלמי בעת תקופת המצביאים, אשר שלט על קליקת משפחתו במחוז צ'ינגהאי תחילה בנאמנות לממשלת בייאנג ומאוחר יותר לקוומינטנג.
בעת שלטונו אירעו מלחמת האזרחים הסינית, מלחמת סין–יפן השנייה ועוד.
לאחר נסיגת הרפובליקה הסינית לטאיוואן הפך מא לשגריר מטעם הרפובליקה הסינית בערב הסעודית.
בעת שלטונו על צ'ינגהאי, מא פיתח את מערכת החינוך, הרפואה וההתקדמות התעשייתית, על כן הפך לבין המפורסמים באילי המלחמה הסינים.
מא בופאנג נולד בשנת 1903 במוניגו (כיום במחוז נינגשיה), דאז מחוז גאנסו, בשושלת צ'ינג במקור היה יליד למשפחת חווי אתנית מוסלמים מאמיני זרם הסופים; מה בו-קינג, (אשר גם הוא מילא תפקיד בזירה הצבאית והפוליטית במהלך תקופת המצביאים), היה אחיו הגדול.
אביו היה מא צ'י, אשר לאחר מהפכת שינהאי, הקמת הרפובליקה הסינית ופירוק סין לידי פלגיה של ממשלת בייאנג הקים את צבא נינגהאי האזורי אשר המקומיים כינו אותו "צבא משפחת מא".
בופאנג קיבל חינוך דתי לקראת קריירה כאימאם.
בשנת 1922 הוא החליט להצטרף לצבא במקום זאת, וסיים את הכשרתו הצבאית בחיל הכשרת הקצינים במחוז צ'ינגהאי, מערב סין אך בו בזמן הוא המשיך להוביל את מסגד דונגג'וואן הגדול.
בשנת 1928 הוטל עליו הפיקוד על הגדוד ה-9 של נינגהאי.
במהלך מלחמת המישורים המרכזיים של 1930, במקור הוא התייצב לצד איל המלחמה פנג יו-שיאנג אשר כונה "הגנרל הנוצרי" אך עד מהרה החליף צד להצטרפות אל תמיכת המפלגה הלאומית (קוומינטנג) במאבקה לאיחוד סין תחת צ'יאנג קאי שק.
בשנת 1931 נפטר אביו, ודודו מה לין ירש את הכוח בברכת ממשלת צ'יאנג.
בסוף שנות העשרים ובתחילת שנות השלושים של המאה העשרים, מה בופאנג פתח בשבע משלחות צבאיות לאזור בגבול טיבט-צ'ינגהאי נגד דרישותיו הטריטוריאליות של טובטן גיאטסו (הדלאי לאמה ה-13) בתוך מסגרת מלחמת סין-טיבט.
בשנת 1932, הטיבטים פתחו במתקפת נגד לתוך סין, כשהם מכוונים להשמיד את צבא נינגהאי, כוחות נינגהאי בפיקוד מא וכוחות לאומניים בפיקודו של ליו וונהוי הביסו את הכוחות הטיבטיים, וסיימו את המלחמה באמנה שהעבירה שטחים למשפחת מא כמו גם סין הלאומנית.
בשנת 1936 הוביל מא כוחות לאומניים כנגד כוחות המפלגה הקומוניסטית של סין באזור נינגשיה במהלך המצעד הארוך ובמסגרת מלחמת האזרחים הסינית, וגרם לאבדות קשות לכוחות הקומוניסטים.
בשנת 1936 הצבא האדום של ברית המועצות פלש לשינג'יאנג ומא הורה על עצירת כל הפליטים משינג'יאנג מלהיכנס אל צ'ינגהאי, על אף היות רובם מוסלמים.
הוא סיפק מעט מאוד מידע על עצמו והטיל צנזורה על התקשורת.
בניהולו של המחוז המגוון מבחינה אתנית, מדיניותו בזירה זו הייתה שנויה במחלוקת, מכיוון שהוא אילץ מיעוטים אתניים כמו טיבטים, מונגולים וקירגיזים, לעזוב את שפת האם שלהם ולאמץ את המנדרינית של בני ההאן הסינים.
ברמה האישית, היה ידוע שמא בופאנג היה רודף שמלות, עובדה שהוא התגאה בה רבות ולעיתים קרובות דיבר על הנשים איתן הוא היה בקשר.
כאשר פרצה מלחמת סין–יפן השנייה בשנת 1937, היפנים פנו למא בופאנג למען איחוד כוחות, אך מא סירב לערוק ולבגוד בסין.
על פי הנחיות הממשלה הלאומית, הוא ערך הכנת כוחות על הגבול עם טיבט כדי למנוע כל ניסיונות בדלניים בזמן שהלאומים נקשרו במלחמה נגד יפן; לשם כך הוא הורה על פשיטות לאזורי הגבול הטיבטי באופן קבוע.
בשנת 1938 לחמו כוחותיו נגד היפנים במחוז חנאן, מזרח סין.
בספטמבר 1940 חייליו נלחמו בהצלחה במתקפה יפנית, אך הם גם זכו למוניטין ברברי מכיוון שסירבו לקחת אסירים כלשהם.
לאורך כל שנות הארבעים נותרו כוחותיו על מערך התמיכה של האזורים המערביים של סין, והפעילו לחץ על טיבט בזמן שכוחות הלאומים התגוננו נגד היפנים.
בשנת 1943 הוא הפך לקצין הפיקוד של החיל ה-40 הסיני.
בשנים 1944 ו-1945, כפי שהורו עליו בממשלה הלאומית, הוא פיקד על כוחות הפרשים נגד הבדלנים תומכי עצמאות הרפובליקה האסלאמית של טורקסטן הנתמכים על ידי ברית המועצות במחוז שינג'יאנג במהלך מרד עילי.
במאי 1945 נבחר מא לוועדה המרכזית השישית של המפלגה הלאומנית.
ב-7 באפריל 1949 הודיעו מא בופאנג ובן דודו מא הונג-קוי כי ימשיכו להילחם נגד הקומוניסטים למרות שורת הניצחונות שהקומוניסטים השיגו במלחמת האזרחים בסין בידי פנג דה-חואי, ז'ו דה ולין ביאו.
הוא מונה למפקד כל העניינים הצבאיים והפוליטיים של צפון מערב סין על ידי הממשלה הלאומית כדי להמשיך במאבק באזור.
באוגוסט 1949 הוא נסע לגואנגג'ואו, מחוז גואנגדונג, כדי לבקש אספקה מהממשלה הלאומית; במהלך היעדרותו שימש בנו מא ג'יואן כקצין הפיקוד בפועל באזור צפון-מערב.
בספטמבר 1949, עם התקרבות הכוחות הקומוניסטיים, מא בופאנג נטש את שטחו בהבינו כי זו מלחמה בלתי אפשרית וברח לצ'ונגצ'ינג שבמחוז סצ'ואן ואז המשיך להונג קונג.
באוקטובר 1949 הורה לו צ'יאנג קאי שק לחזור לאזור הצפון מערבי של סין כדי להתגונן מפני ההתקדמות הקומוניסטית, אך במקום זאת, בליווי 200 קרובי משפחה וכפופים, מא נמלט למכה, אשר בערב הסעודית בתחילת 1950, בתירוץ כי זאת עלייה לרגל מענייני דת.
במאי 1950, באישורו של המלך פארוק, מלך מצרים, הוא עבר להתגורר במצרים, והתיישב בבית מגורים מפואר בפריפריה של הבירה קהיר.
בהיותו במצרים הכריז על כוונתו לארגן התקוממות אנטי-קומוניסטית בקרב מוסלמים סינים.
הוא שימש כנציג הרפובליקה הסינית במצרים עד שנת 1957, כאשר ניתקה מצרים את היחסים עם הרפובליקה הסינית (ובמקום זאת הכירה במדינה הקומוניסטית ברפובליקה העממית של סין).
והועבר לכהן כשגריר בערב הסעודית; הוא התפטר מתפקידו בשנת 1961 כשפרצה שערורייה שכללה שדרשה את שובו לטאיוואן, הוא סירב לעמוד לדין ולבסוף השיג אזרחות סעודית בה חי עד למותו בעיר ג'דה לחופי ים סוף, בשנת 1975.
מא צ'ונג-פיי (Chung-Pei Ma במנדרינית: 馬中珮) היא אסטרופיזיקאית וקוסמולוגית.
צ'ונג-פיי היא פרופסורית לאסטרונומיה ופיזיקה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי המובילה את קבוצת המחקר החוקרת חורים שחורים - קבוצת מחקר שגילתה בין היתר את החורים השחורים הגדולים ביותר הידועים לנו.
היא זכתה במגוון פרסים, ביניהם לפיזיקה בשנת 2003.
מא צ'ונג-פיי, נולדה בטאיוואן בשנת 1966 לשני הורים אשר עסקו בעיתונאות.
אביה מא צ'י-שן (Ma Chi-shen) היה עיתונאי ידוע ואמהּ, האונג צ'או-הנג (Huang Chao-heng) הייתה עיתונאית האחראית על ניהול חדשות הפנים בתחנת שידור בטאיוואן.
במהלך ילדותה בטאיוואן נגנה בכינור, אך כבר אז ידעה צ'ונג-פיי מה היא תרצה ללמוד ואת שאיפותיה לעתיד.
בשנת 1983 זכתה מא צ'ונג-פיי במקום הראשון בתחרות הנגינה בכינור בטאיוואן.
באותה השנה כשהיא בת 17 עברה צ'ונג-פיי לארצות הברית כדי ללמוד פיזיקה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (Massachusetts Institute of Technology / MIT).
שם למדה את לימודי התואר הראשון והדוקטורט שלה בפיזיקה.
בנוסף במהלך שהותה ב-MIT למדה בקונסרבטוריון ניו אינגלנד שבבוסטון כדי לשפר ולשמר את יכולות נגינתה.
בשנת 1993 עברה מא צ'ונג-פיי למכון הטכנולוגי של קליפורניה (California Institute of Technology) ובשנת 1996 עברה לאוניברסיטת פנסילבניה שם הייתה עמיתת ועוזרת פרופסור עד לשנת 2001.
בשנת 2002 החלה מא צ'ונג-פיי לחקור באוניברסיטת ברקלי (Berkeley) שבקליפורניה שם הייתה פרופסורית לאסטרונומיה והובילה קבוצת מחקר שגילתה את החורים השחורים הגדולים ביותר.
בנוסף, בין השנים 2007 עד לשנת 2017 פעלה מא צ'ונג-פיי בתור העורכת הקוסמולוגית המדעית של העיתון The Astrophysical Journal.
תחום המחקר המרכזי של צ'ונג-פיי הוא קוסמולוגיה ואסטרופיזיקה.
במהלך שנות פעילותה עסקה צ'ונג-פיי במגוון רחב של נושאים מחקריים הקשורים לפיזיקה ואסטרולוגיה כגון: המאפיינים של חומר אפל ואנרגיה אפלה, קרינת הרקע הקוסמית, עידוש כבידתי (תופעה בה קרני האור מתעקמות סביב גופים בעלי מסה גבוהה כמו חורים שחורים וכוכבי נייטרונים), התפתחות ויצירה של גלקסיות חדשות ומבנה של היקום.
בנוסף לכל אלה, עמדה צ'ונג-פיי בראש צוות מחקר העוסק בחורים שחורים.
עיסוקם ומחקרם המרכזי היה גילוי החורים השחורים הגדולים ביותר הידועים לנו.
עד למחקרה סברו כי לחורים השחורים הגדולים ביותר מסה של 10 מיליארד שמשות, אך במהלך מחקרה הוכיחה שמסת הגדולים ביותר שגילו כמעט כפולה מכך, ולמאסיבי ביותר בעל מסה של 21 מיליארד שמשות.
התגליות המדעיות שלה בנושאים אלה תרמו רבות להבנה שלנו בכל הקשור לאסטרופיזיקה בפרט והיקום בכלל, ועל כך קבלה צ'ונג-פיי ומעבדתה פרסים רבים והוקרה על תגליותיהם.
1987- חברה באחוות פאי בטא קפא – אחוות אוניברסיטאות אמריקאית אשר מקבלת לשעריה את הסטודנטים הטובים ביותר.
1997 - פרס אנני ג'אמפ קאנון לאסטרונומיה(AAS)- פרס המוענק לנשים על ידי האגודה האסטרונומית האמריקאית.
2003 - פרס מריה גופרט-מאייר (Maria Goeppert-Mayer Award) לפיזיקה - פרס המוענק מדי שנה על ידי החברה האמריקאית לפיזיקה (American Physical Society) לאישה אשר תרמה בתגליותיה באופן יוצא מגדר הרגיל בכל תחומי הפיזיקה.
2009 - עמיתה של החברה הפיזיקאית האמריקאית (American Physical Society).
2020 – עמיתה של האקדמיה האמריקאית למדעים ואומנויות (American Academy of Arts and Sciences)- תואר המוענק מדי שנה למדענים ואנשי רוח שתרמו רבות לידיעתנו.
מאבטח טיסה הוא סוכן אכיפת חוק סמוי או סוכן נגד טרור הנמצא על סיפון מטוס מסחרי כדי להתמודד עם חטיפת מטוסים.
הוא ידוע גם בתור מרשל אוויר, מרשל טיסה או קצין אבטחה בטיסה (IFSO).
ההיסטוריה של האבטחה בטיסה החלה במרץ 1962 כאשר מינהל התעופה הפדרלי של ארצות הברית הנחה ליישם תוכנית למאבק בחטיפת מטוסים.
באותה שנה, היו חטיפות מטוסים רבות בארצות הברית במטרה סופית לטוס לקובה.
בתגובה, מינהל התעופה הפדרלי יצר את התפקיד קצין שלום של ה-FAA.
קציני השלום של המינהל היו האנשים הראשונים שסיפקו אבטחה חמושה על סיפון מטוסים מסחריים.
בתגובה לפיגועי 11 בספטמבר, יושמה בדצמבר 2001 תוכנית קציני ביטחון אווירי (ASO) תחת המשטרה הפדרלית האוסטרלית.
קצינים אלה מכונים בדרך כלל בתקשורת "מרשל שמיים".
תוכנית ASO מספקת יכולת דיסקרטית נגד חטיפת מטוס אוסטרלי על ידי הכנסת אנשי אבטחה חמושים למטוסים.
הדבר מבוצע הן על ידי הצבה אקראית בטיסות והן בהצבה בעקבות מודיעין.
הם מוצבים חמושים בטיסות המופעלות על ידי חברות אוויר רשומות באוסטרליה, הן בטיסות פנים והן בטיסות בינלאומיות.
באוסטריה מרשלי אוויר חמושים קיימים מאז 1981 באמצעות יחידת קוברה.
תוכנית ההגנה על מפעילי האוויר הקנדיים (CACPP) החלה ב-17 בספטמבר 2002, כאשר נחתם מזכר הבנות בין המשטרה הקנדית ו"קנדה תחבורה", הרשות האחראית על אבטחת התעופה הקנדית, לבין הרשות לביטחון תחבורה אווירית בקנדה.
התוכנית מנוהלת על ידי מאבטחים סמויים חמושים שהוכשרו במיוחד (הידועים כ"מאבטחי הגנת מטוסים" (APOs) בטיסות פנים ובינלאומיות נבחרות ובכל הטיסות לנמל התעופה רונלד רייגן וושינגטון נשיונל.
טייסים ודיילים מודעים לנוכחותם והמאבטח מוסמך להתערב פיזית במקרה שאדם לא מורשה ינסה להשיג שליטה על כלי טיס.
עם זאת, APOs לא יהיו מעורבים בשליטה בנוסעים סוררים.
בעוד שהם סוכני אכיפת חוק בתוך שטחי קנדה, הם מסתמכים על סעיף 6(2) של אמנת טוקיו כבסיס משפטי להתערבות בתקרית מחוץ למרחב האווירי של קנדי.
על פי חוק, מאבטחים אלה פטורים מלקבל אישור להוציא או להכניס את כלי הנשק שלהם בעת חציית הגבול.
עם זאת, הסוג המדויק של כלי הנשק שלהם אינו מפורסם לציבור, אלא רק שהם "קטלניים ויעילים ולא אמורים לפגוע בכלי הטיס".
אנשיהמשטרה הצבאית של הכוחות הקנדיים, אחראים לספק אבטחה למטוסים, לצוות ונוסעים של הכוחות הקנדיים – נוסעים שעשויים לכלול את המושל הכללי, ראש הממשלה ובני משפחת המלוכה.
מאבטחים הוטמעו על ידי אינדיאן איירליינס בדצמבר 1999, לאחר חטיפת טיסה 814 של אינדיאן איירליינס בקנדהאר.
בעקבות התקפות 11 בספטמבר, מפעילים פרטיים כמו אייר סהרה הכניסו גם מאבטחים בחלק מהטיסות והצהירו על תוכניות להגדיל אותם.
בשנת 2003, היה לאייר אינדיאן הסכם עם ארצות הברית לנוכחות מאבטחים בכל טיסות החברה לארצות הברית.
מעבדה למחקר בליסטי בהודו (TBRL) פיתחה כדורים שבירים שמתנפצים אם הם פוגעים בחומר קשה יותר מהכדור.
הפתרון יאפשר למאבטחים שלהם להשתמש בכדורים אלה כדי לירות, או לאיים לירות על חוטפים שעל סיפון המטוס, תוך הבטחה שלמטוס עצמו לא יגרם נזק משמעותי.
לאירלנד אין סוכנות ייעודית למרשלי אוויר, אף על פי שקיימת ועדה לאומית לביטחון תעופה אזרחית (NCASC).
יכולות מוגבלות מסופקות על ידי יחידת תגובת החירום של גארדה שיכנה (ERU), היחידה הטקטית החמושה של המשטרה הלאומית, וגיבוי עשוי להינתן על ידי הכוחות המיוחדים ללוחמה בטרור, יחידת הבילוש המיוחדת של גארדה (SDU) והכוחות המיוחדים של זרוע הסיירים של הצבא (ARW).
סוכנים סמויים הנושאים כלי נשק סמויים יושבים בין הנוסעים בכל הטיסות הבינלאומיות של אל על.
רוב טייסי אל על הם טייסי חיל האוויר הישראלי לשעבר.בכל מטוסי אל על יש דלתות כפולות בתא הטייסים למניעת כניסה של אנשים לא מורשים.
נדרש קוד לגישה לדלתות, והדלת השנייה תיפתח רק לאחר סגירת הראשונה והאדם זוהה על ידי הקפטן או הקצין הראשון.
יתר על כן, ישנן רצפות פלדה מחוזקות המפרידות בין תא הנוסעים לתא המטען.
בפקיסטן פרוסים מאבטחים חמושים בכל הטיסות.
הם מופעלים על ידי כוחות הביטחון של שדות התעופה (ASF).
סינגפור איירליינס מפעילה מאבטחים בטיסותיה.
הם חמושים בנשק חם הטעון בתחמושת מיוחדת ורובי חצים.
המאבטחים הם בדרך כלל מיחידת מרשלי האוויר, פיקוד הביטחון או משטרת סינגפור.
הם עוברים הכשרה מקיפה כדי לאפשר להם לפעול ביעילות בתחומי המטוס.
תוכנית המרשלים האווירים החמושים החלה בבריטניה בשנת 2002, בתגובה לאיומים הולכים וגדלים על מטוסי נוסעים אזרחיים.
היקף וגודל התוכנית אינם ידועים יחסית שכן מעט פרטים מתפרסמים לתקשורת בשל רגישות הפעילות.
מינהל התעופה הפדרלי של ארצות הברית החל את תוכנית האבטחה שלו ב-1968. התוכנית הפכה מאוחר יותר לשירות המרשל האווירי הפדרלי בינואר 2002. נכון להיום, מרשלי האוויר הפדרלי נמצאים תחת מינהל אבטחת התחבורה.
משנת 2005 החלו מרשלים אוויריים פדרליים לפטרל באתרים שאינם שדות תעופה כמו מסופי אוטובוסים ותחנות רכבת.
מרשל אוויר בגילומו של פיטר סארסגארד הוא דמות מרכזית במותחן המתח "Flightplan", בכיכובם של ג'ודי פוסטר, אריקה כריסטנסן ושון בין.
בסרט "נון-סטופ" העלילה סובבת סביב מרשל אוויר אמריקאי (ליאם ניסן) המואשם בהריגת נוסעים בזמן שהיה בדרכו מניו יורק ללונדון.
בסרט "הרולד וקומר בורחים ממפרץ גואנטנמו" מרשל אמריקאי ועמיתו מכניעים את הרולד וקומר לאחר שהם מאיימים על סיפון מטוס.
המטוס חוזר לארצות הברית והשניים נמסרים למשטרה הפדרלית.
בסרט האימה של נטפליקס משנת 2021 "שמיים אדומים כדם", טרוריסטים על סיפון הטיסה הטרנס-אטלנטית הפיקטיבית 473 מברלין לניו יורק הורגים שלושה לוחמי אוויר גרמניים של המשטרה הגרמנית ומשתמשים בזרועותיהם כדי להשתלט על המטוס.
"מאבד את זה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי רן דנקר.
את השיר הוציאה ב-5 במאי 2025 לאור חברת התקליטים NMC כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
דנקר קידם את הסינגל "מאבד את זה" באמצעות מהלך שיווקי שכלל שידור חי באינסטגרם, במהלכו דנקר ובעלו, איתי וייזר, קיימו שיחה אינטימית, בה דנו באפשרות של פתיחת מערכת היחסים שלהם עם ידוענים שונים, כמו ליהי טולדנו.
השידור, שנמשך כעשר דקות, עורר תגובות רבות ברשתות החברתיות.
בהמשך התברר כי מדובר במהלך מתוכנן לקידום הסינגל החדש של דנקר.
השיר עוסק במאבק מול ציפיות חברתיות ומלווה בקליפ שצולם במוזיאון ישראל בירושלים.
במקביל, דנקר הודיע על מופע קיץ באמפיתיאטרון קיסריה, בו יבצע את להיטיו לצד חומרים חדשים, כולל "מאבד את זה".
מבקר המוזיקה הישראלי יוסי חרסונסקי העניק לשיר ארבעה כוכבים מתוך חמישה, וכתב: .
"מאבד את זה" הפך ללהיט ברחבי ישראל.
הוא הגיע בשיאו למקום הרביעי במצעד הפזמונים העברי של "מדיה פורסט ישראל", המבוסס על נתוני איירפליי שבועיים במדינה.
מאג, או בשמו המלא FN MAG 58, הוא מקלע בינוני רב-תכליתי בלגי.
MAG הוא ראשי תיבות בצרפתית של Mitrailleuse d'Appui Général (מיטרַאיֶיז ד'אפווי ז'נֶרל) – מכונת ירייה לשימוש כללי.
המקלע מאג יורה תחמושת בקוטר 7.62x51 מ"מ נאט"ו.
המאג יוצר על ידי חברת FN Herstal הבלגית וכן ברישיון ברחבי העולם, כולל על ידי התעשייה הצבאית בישראל.
מקלע זה נפוץ בכל צבאות נאט"ו ובפרט בכוחות המזוינים של ארצות הברית (תחת הציון M-240), בכוחות המזוינים של בריטניה (בשם L7A1) וכן נמצא בשימוש צה"ל.
יתרונותיו של המאג הם אמינותו וכוח האש הגדול שלו.
חסרונותיו הם משקלו הרב יחסית והתחמושת הכבדה שלו, שמהווים גורם מגביל עבור חיל הרגלים המתפעל אותו.
חסרונות אלה אינם באים לידי ביטוי כאשר המאג מורכב על גבי כלי רכב, וכתוצאה מכך הוא נמצא בשימוש נרחב מאוד על כלי רכב כגון טנקים, נגמ"שים, רכבי שטח וספינות קרב.
במדינות נאט"ו המאג אינו משמש עוד את חילות הרגלים.
בחילות הרגלים החלה בשנות ה־90 של המאה ה־20 מגמה של העדפת מקלעים קלים יותר היורים תחמושת קטנה יותר (קליבר 5.56 מ"מ) ואת מקלעי המאג החלו להחליף במקלעים שתפקידם הוגדר כ־SAW ("Squad Automatic Weapon" – "נשק אוטומטי כיתתי").
בצבאות נאט"ו הוחלף המאג על ידי ה־FN minimi (או M-249 בצבא ארצות הברית) ובצה"ל הוא משרת לצד מקלע הנגב.
בצה"ל הוכנס מקלע ה־FN MAG לשירות באופן ניסיוני באמצע שנות ה־60 של המאה ה־20 כתחליף למקלע ה־0.3 (M1919 בראונינג), ונטל חלק בקרבות שונים במלחמת ששת הימים.
המקלע שימש תחילה כנשק פלוגתי, וכל פלוגה חומשה ב-3 מקלעים.
באופן רשמי נכנס המאג לצה"ל בשנת 1969. בשנותיו הראשונות בצה"ל היה המקלע מסווג ואסור בפרסום פומבי על ידי הצנזורה.
עם השנים, החליף המאג את ה-0.3 גם על גבי הרק"מ בצה"ל.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 הוצאו משירות כל מקלעי ה-0.3 ואת מקומם תפס המאג.
לאורך השנים התפתח סביב המקלע והמקלען המפעיל אותו פולקלור נרחב.
בשל העובדה שהמקלען נשא על גופו 32 ק"ג שכללו את המקלע והתחמושת נהוג היה לבחור את החסונים שבלוחמים לתפקיד מקלען המאג – "מאגיסט".
אטימולוגיה עממית גורסת כי בצה"ל ראשי התיבות מא"ג מסמלים מקלע אחיד גדודי.
בשנת 1988 יוצר הדגם הניסיוני של מקלע הנגב מתוצרת תע"ש, שנחשב לקומפקטי ואמין במיוחד בתנאי מדבר.
בשנת 1995 רכש צה"ל את המקלע והפך אותו למקלע העיקרי בחיל הרגלים וביחידות המיוחדות במקום מקלע המאג.
עם זאת, המאג לא נזנח אלא הפך ממקלע ברמת הכיתה בחיל הרגלים למקלע ברמת המחלקה.
מנגנון פעולה: אוטומטי על בסיס גזים שנוצרים במהלך הירי
מטרה בודדת מטרה מקובצת על גבי דורגלים 600 800 על גבי חצובה 800 1,400
(מטרה בודדת היא מטרה הקטנה מ־2 × 2 מ' ומטרה מקובצת היא מטרה הגדולה מ־2 × 2 מ')
ניתן לשינוי באמצעות ווסת גזים.
מהירות לוע: 840 מטר לשנייה.
, השתמשה בעיקר במלחמת פוקלנד
, M240 את צבא ארצות הברית
, דגם M971 בשימוש הצבא הברזילאי.
, דגם GPMG C6 משמש בעיקר את חיל האוויר הקנדי, ה־GPMG C6 עלה גם על מגוון של כלי רכב.
מאג'דה א-רומי (נולדה ב-13 בדצמבר 1956) היא זמרת לבנונית, בין הזמרות הבולטות בזמר הערבי כיום.
מאג'דה א-רומי נולדה למשפחה נוצרית יוונית-קתולית בכפר שימא (كفر شيما) שבסמוך לביירות, מקום מושבם של אמנים לבנונים רבים באותה התקופה.
אביה, המוזיקאי חלים א-רומי ואשתו מארי לוטפי, ילידי העיר צור שבדרום לבנון.
האב גדל בארץ ישראל המנדטורית בה למשפחתו היו עסקים רבים.
לא-רומי אח ואחות, אחותה השלישית, מהא, נפטרה ממחלת הסרטן.
א-רומי החלה להתעניין במוזיקה בגיל צעיר.
בילדותה, נהגה להאזין לגדולי הזמר הערבי, כגון: פיירוז, אום כולתום, אסמהאן ועבד אל-והאב.
כמו כן, נהגה לשיר בטקסי דת נוצריים שירים דתיים, ביניהם "מִלאדכּ" (בעברית: "לידתך") המיוחס ללידת ישו.
הראשון לגלות את כשרונה המוזיקלי היה דודה, ריימונד סאפדי, אשר רצה לקדמה מוזיקלית, אך אביה סירב ואסר עליה להופיע עד שתסיים לימודיה.
בשנות ה-70 המוקדמות, השתכנע אביה, ובתמיכת משפחתה, השתתפה א-רומי בתוכנית הטלוויזיה "סטודיו אל-פאן", תוכנית לאיתור כישרונות שהייתה פופולרית מאוד באותה התקופה.
א-רומי ביצעה את שיריהן של אסמהאן ולילה מוראד, וזכתה בתחרות.
כפרס, העניקו לה השופטים מדליית זהב ובזכות הניצחון זכתה א-רומי, שעד לניצחונה בתחרות הייתה זמרת אנונימית לפרסום רב בלבנון.
במקביל לקריירת הזמר, למדה א-רומי באוניברסיטה הלבנונית בביירות ובשנת 1975 קיבלה תואר ראשון בספרות ערבית מאוניברסיטה זו, באותה שנה פרצה מלחמת האזרחים הלבנונית.
בשנת 1976 כיכבה א-רומי בסרט "שובו של הבן האבוד" של המפיק המצרי יוסף שאהין והקליטה שלושה שירים לסרט זה.
על השתתפותה בסרט זכתה בפרס מבקרי הקולנוע המצריים וקטפה תהילה במצרים.
הסינגל הראשון של א-רומי, "אני חולמת עלייך, לבנון" , שיר פטריוטי-לבנוני, נכתב על ידי סעיד עקל, הוגה האלפבית הלבנוני והולחן על ידי אליאס רחבאני.
את אלבומה הראשון, הנושא את שמה, הוציאה בשנת 1977, באלבום זה נכללו שמונה שירים.
האלבום היה להצלחה אדירה בלבנון ומחוצה לה, וא-רומי החלה להופיע בפסטיבלי הזמר הערבי הבולטים, ביניהם: פסטיבל ג'רש הנערך בעיר ג'רש שבירדן, פסטיבל בוסרה הנערך עיר בוסרה שבסוריה ופסטיבל קרתגו הנערך בעיר קרתגו, תוניסיה.
כמו כן, הוזמנה להופיע בבית האופרה בקהיר.
באותה השנה, נישאה לאיש העסקים אנטואן דפוני, אשר הפך גם למנהלה האישי, ולזוג נולדו שתי בנות.
א-רומי ודפוני היו נשואים במשך 29 שנים והתגרשו בשנת 2006.
סגנונה המוזיקלי של א-רומי ייחודי לה ונדיר במוזיקה הערבית המודרנית.
לחני שיריה מערביים עם נגיעות קלות של מוזיקה מזרחית וחלקם אף מבוססים על מוזיקה קלאסית כמו השיר "אהובי" המבוסס על היצירה הבארוקית "אדג'ו בסול מינור" של תומאזו אלבינוני.
א-רומי ידועה בקולה העדין וביכולתיה הווקאליות, וחלק משיריה הם שירי אופרה.
למעט שירי הדת הנוצריים, מילות שיריה מיוחסים לפואמה הערבית המודרנית ורבים מהמשוררים הערביים הבולטים כתבו לא-רומי שירים.
א-רומי הייתה לזמרת הראשונה שביצעה את שיריו של המשורר הסורי נזאר קבאני ובין השניים נרקמו יחסי ידידות קרובים.
כמו כן, לא-רומי מספר שירים באנגלית וצרפתית.
א-רומי היא פעילת זכויות אדם והשקפותיה הפוליטיות משויכות לשמאל הלבנוני.
בשנת 1995 הקליטה א-רומי את השיר "קאנא", על-שם כפר קאנא שבדרום לבנון, בו נהרגו אזרחים במסגרת מבצע ענבי זעם.
מכפר זה ירו מחבלי החזבאללה רקטות קטיושה לעבר מדינת ישראל אך ירי נגדי של הארטילריה הישראלית פגע שלא במכוון בריכוז פליטים.
בשיר, כינתה א-רומי תקרית זו "טבח כפר קאנא" כפי שהיא מכונה בארצות ערב.
בנוגע לסכסוך הישראלי-פלסטיני דעותיה פרו-פלסטיניות מובהקות: בהופעתה בביירות, ב-15 באפריל 2002, קראה קריאת תמיכה בעם הפלסטיני וכינתה את ה"כיבוש" הישראלי כ"פשע נגד האנושות".
כמו כן, טענה א-רומי כי הפליטים הפלסטינים בלבנון הם חלק מהאומה הלבנונית והביעה צער גם על הפלסטינים שנהרגו במלחמת האזרחים במדינה.
מעמדה של א-רומי בזמר הערבי
א-רומי זוכה להערצה רבה ברחבי העולם הערבי, ובלבנון בפרט, והיא אף מכונה "הגברת הראשונה של לבנון".
אלבומיה מכל התקופות, מובילים במצעדי המכירות בארצות ערב רבות.
יחד עם פרסומה הרב בארצות הערביות, מרבה א-רומי להופיע גם בארצות הברית, אוסטרליה ומדינות אירופה, הופעותיה מושכות מהגרים ערבים אך גם תושבים מקומיים שאינם דוברי השפה הערבית.
א-רומי נחשבת לזמרת הטובה בדורה ולאחת הזמרות הוותיקות בלבנון.
היא מוזמנת תכופות להופיע באירועים חשובים, לדוגמה טקס פתיחת משחקי אליפות אסיה שנערך בדוחה, בירת קטר, בו ביצעה יחד עם הטנור האופראי בעל השם העולמי, חוסה קאררס, את השיר "Light The Way".
במהלך הופעתה בפסטיבל הקיץ של בחריין באוגוסט 2013, התבטאה כנגד האופוזיציה השיעית בממלכה ועוררה נגדה מחאה תקשורתית חזקה.
ماجدة الرومي - מאג'דה אלרומי (1977)
يا ساكن افكاري - הגר במחשבותיי (1988)
احبك وبعد - אני אוהבת אותך, ו...
اعتزلت الغرام - חופשייה מאהבה (2006)
מאג'ו מוזיקלי פיורנטינו (באיטלקית: Maggio Musicale Fiorentino) הוא פסטיבל אופרה שנתי, שהמנצח ויטוריו גואי ייסד בפירנצה באפריל 1933 במטרה להציג אופרות מודרניות ונשכחות בהפקות מרשימות חזותית.
היה זה פסטיבל המוזיקה הראשון באיטליה.
האופרה הראשונה שהוצגה בפסטיבל הייתה נאבוקו של ורדי, שהאופרות המוקדמות שלו כמעט לא הוצגו בשנים ההן.
כיום מתקיים בפסטיבל מסוף אפריל עד תחילת יוני, בתוכנית טיפוסית של ארבע אופרות.
הצלחת הפסטיבל הראשון הביאה להמשכו כאירוע דו-שנתי הכולל תשע אופרות בשנת 1937, אבל אחרי 1937 היה לפסטיבל שנתי, מלבד בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ההופעות מתקיימות בתאטרו קומונאלה די פירנצה ובתיאטרון פיקולו (המשמש, כמסתבר משמו, לאופרות בקנה מידה קטן), וכן בתיאטרו דלה פרגולה ההיסטורי.
המנהל האמנותי הנוכחי הוא פאולו ארקה והמנצח הראשי הוא, מאז 1985, זובין מהטה.
מאבקי השבת בירושלים הם פעולות מחאה היזומות על ידי פלגים שונים של היהדות החרדית בירושלים נגד תופעות שונות של חילול שבת, כגון תנועת כלי רכב, פעילויות תרבות, בידור ונופש, פתיחת מרכזי קניות ועוד.
הרגישות המיוחדת לחילולי שבת בירושלים נובעת ממעמדה כעיר הקדושה ביותר ביהדות, וכן בשל ריכוז גבוה של אוכלוסייה דתית וחרדית בעיר.
הרקע לפריצת מאבקי שבת רבים בירושלים הוא טענות בקרב הציבור החרדי בדבר הפרת הסטטוס קוו ביחסי דתיים חילונים בישראל.
מאבקי השבת בירושלים מלווים את ההיסטוריה של יחסי האוכלוסייה הדתית והחילונית בירושלים, כבר משנות ה-20 וה-30, עוד בטרם קום המדינה.
הפגנות השבת הראשונות התקיימו נגד תופעת משחקי הכדורגל שנערכו בשבתות בירושלים, סמוך לשכונות מאה שערים ובית ישראל ואשר משכו אליהם אלפי צופים.
הפגנות אלה פוזרו בידי משטרת המנדט.
הפגנת השבת הראשונה לאחר קום המדינה נערכה ב-26 ביוני 1948 וזאת במחאה על תנועת כלי רכב צבאיים אשר הסיעו חיילים וציוד צבאי בשבתות, דרך מאה שערים, לעבר קו החזית.
הפגנה זו פוזרה בכוח על ידי המשטרה הצבאית.
אף לאחר ההפוגה בקרבות מלחמת העצמאות נמשכו פעולות המחאה של נטורי קרתא בשכונת מאה שערים.
מחאות אלה התמקדו בפעילותו של שער מנדלבאום הסמוך, אף בשבתות, דבר שהיה כרוך בתנועת כלי רכב בעיבורה של השכונה החרדית.
בחג אחרון של פסח תש"ט (20 באפריל 1949) עצרו חרדים רכב ובו קצין צה"ל אשר הסיע משקיף או"ם, משקיף האו"ם הוצא מתוך כלי הרכב והוכה נמרצות.
בהפגנות קיץ שנת תשט"ז (1956), מת פנחס סגלוב, לאחר שהוכה בידי שוטרים.
סגלוב נחשב בעיני החרדים כסמל המאבק על שמירת השבת.
בשנת 1958 פרצו מאבקים על רקע פתיחתה של בריכת ירושלים בשבתות, וכן בשל כך שרחצו בה במעורב גברים ונשים.
מאבקים על פתיחת בתי קולנוע
מאבקים על פתיחת בתי קולנוע בירושלים בשבתות היו מן הבולטים במאבקי השבת.
מאבקים כאלה עלו בין שנות השלושים לשנות השבעים לגבי פתיחת קולנוע אדיסון.
סגירת קולנוע זה בשבת הייתה אחד מסמלי המאבק של נטורי קרתא במדינת ישראל.
בעקבות ההצלחה הגדולה של קולנוע אדיסון, החליטה הנהלתו להקדים את מכירת הכרטיסים לשבת עצמה, אף על פי שהקרנות הסרטים עצמם התחילו רק במוצאי שבת.
בעקבות כך קמה סערה גדולה בציבור החרדי, ובעיקר בהנהגת עמרם בלוי החלו חרדים לנסות ולמנוע את מכירת הכרטיסים בשבת.
בשנת 1986 הנהיג ארנן יקותיאלי מאבק כללי למען פתיחת בתי הקולנוע בירושלים בערב שבת.
המאבק הצליח לפתוח את בתי הקולנוע אוריון, אורנע ובית אגרון.
יקותיאלי ארגן הפגנות גדולות למען פתיחת בתי הקולנוע ודיבר אל ליבם של בעלי בתי הקולנוע שינצלו את המומנט הפרסומי של ההפגנות כדי לפתוח את בתי הקולנוע בשבת.
בתי הקולנוע אוריון, אורנע ובית אגרון אכן נפתחו בשבתות, אך כדי לא להפר את צו העירייה, הפתיחה הוגדרה כפעילות של מועדון חברים.
הראשון מביניהם שנפתח בשבת היה בית אגרון.
כדי לשמור על מתכונת "מועדון חברים" ניתנה במקום הרצאה של עשר דקות מתחום הקולנוע לפני הקרנתו של כל סרט בשבת.
בית אגרון התמיד בנוהל זה במשך כמה חודשים עד שלבסוף נזנחה ההרצאה.
השני מבין בתי הקולנוע שנפתח בשבתות היה אורנע.
גם באורנע היו הרצאות לפני הסרט ובפעם הראשונה שהוא נפתח, קוני הכרטיסים גם מילאו טופס חברות.
אולם, נהלים אלה נזנחו באורנע כעבור שבועות בודדים.
באוריון ניתנה הרצאה רק בשבוע ההקרנות הראשון.
לאחר שהחילונים הפסיקו להפגין בערבי שבת בעד פתיחת בתי הקולנוע והחלו לראות סרטים בשבתות בלא להפגין, החרדים החלו להפגין בערבי שבת מול קולנוע אוריון כשזה פעל בשבתות.
בשבועות הראשונים להפגנות, הגיעו אליהן חרדים רבים.
אולם כעבור חודשיים הגיעה להפגנות אלה קבוצה קבועה של כעשרים מפגינים.
קבוצה זו המשיכה להפגין כמעט בכל שבוע במשך כשנה נוספת.
ב-1987 ניהלה עיריית ירושלים הליכים משפטיים בבית משפט השלום בעיר נגד בעליהם של בתי הקולנוע "אורנע" ו"בית אגרון", על שפתחו את בתי הקולנוע בניגוד להוראות חוק העזר המקומי.
ב-22 בנובמבר אותה שנה זיכתה השופטת אילה פרוקצ'יה את הנאשמים.
בעקבות הפסיקה תוקנה פקודת העיריות בחוק שזכה לכינוי "חוק ההסמכה", ובו הוסמכו הרשויות המקומיות לקבוע הוראות הנוגעות לפתיחה וסגירה של בתי עסק בימי מנוחה גם "בהתחשב בטעמים שבמסורת דתית".
מאבק נוסף החל עם הקמת סינמה סיטי ירושלים בקריית הלאום.
המתחם בנוי על אדמה ציבורית ועל כן תקנה של משרד האוצר מחייבת את סגירת המתחם בשבת.
הנושא עורר דיון ציבורי נרחב, קוימו הפגנות והוגשה עתירה לבג"ץ בנושא.
בית המשפט החליט שעל העירייה לדון בנושא בשנית.
בעלי המתחם, שבתחילה התנגדו לסגירתו בשבתות, במיוחד בשל פתיחתו של סניף פלאנט הירושלמי בשבתות, הודיעו לבסוף שהם מתכוונים להשאיר את המתחם סגור בשבתות.
מאבקים על תנועת כלי רכב בשבת
כיכר זופניק היא הכיכר המרכזית בקצה רחוב גבעת שאול בירושלים.
שם הכיכר קרוי על שם בית הכנסת השוכן בקרבת מקום, בית כנסת זופניק.
בתאריך 11 באוגוסט בשנת 2023, עם תחילתו של קו האוטובוס "סופ"שבת" אשר פועל בשבתות וחגים, פרסמה העדה החרדית בירושלים כרזות בבתי כנסת מרכזיים בעיר על הפגנה "כנגד רמיסת השבת" כלשונם ביום השבת הקרוב.
רחוב בר-אילן הוא חלק מציר מרכזי בירושלים.
הכביש מחבר את אזור הכניסה העיר לשכונות הצפוניות של ירושלים והר הצופים.
האזור עבר עם השנים שינוי דמוגרפי והשכונות סביבו הפכו כולן חרדיות.
מסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים החלו מחאות שקטות לסגירתו של הכביש בשבתות.
בשנת 1994, עם מינויו של אהוד אולמרט לראשות העיר ירושלים, דרשו החרדים במועצת העיר לסגור את הרחוב בשל קדושת השבת, ומנגד, נציגים של ציבור חילוני ראו בכך כפייה דתית ודרשו להשאירו פתוח.
בכביש התקיימו הפגנות שכללו יידוי אבנים על מכוניות נוסעות וחסימת הכביש.
באוגוסט 1996 הוציא בית המשפט העליון צו ביניים נגד סגירת כביש בר-אילן בירושלים בשבת, אך עם התגברות המהומות בכביש החליט בג"ץ ב-1997, בצעד נדיר להמליץ על מינוי ועדה שתבדוק את הסוגיה לעומק ותסייע לו בגיבוש החלטה.
ועדה זו המליצה בסופו של דבר להשאיר את המצב הקיים, היינו: סגירתו לסירוגין תוך התחשבות הן ברגשות הדתיים והן בחופש התנועה של החילונים.
במהלך שנות ה-80 נודע כביש 436 בכינוי "כביש המריבה", בשל הפגנות של חרדים שאירעו במקום נגד נסיעה בכביש בשבתות, משום שהוא עובר בסמוך לשכונות החרדיות סנהדריה ועזרת תורה.
מאידך, חילונים התנגדו לכך, כיוון שבאותה עת היה הכביש הקשר היחיד בין שכונת רמות לבין מרכז ירושלים.
לאחר שנפתח בסוף שנת 1987 ציר חלופי משכונת רמות לשכונת הגבעה הצרפתית ולמרכז ירושלים ("דרך יגאל ידין"), שככו המחאות והוחלט כי הציר יהיה סגור בשבתות משכונת סנהדריה דרומה, אך יישאר פתוח משכונת רמות להר חוצבים ו"דרך יגאל ידין".
במהלך השנים האחרונות נפתח שוב הכביש בשבתות.
בתחילת חודש יוני 2009 הורה ראש עיריית ירושלים, ניר ברקת, על פתיחת החניון העירוני ספרא לחניית כלי רכב בשבת.
בעקבות ההודעה התאספה בשבת, 6 ביוני 2009, הפגנת מחאה מול בניין עיריית ירושלים, בהשתתפות אלפי חרדים, אשר התעמתו עם שוטרים במקום.
מיידוי אבנים על ידי המפגינים, נפצעו שישה שוטרים.
בשבת שלאחר מכן התקיימו הפגנה שקטה בשבת, מטעם העדה החרדית, ובמקביל הפגנה מהצד החילוני כתמיכה בפתיחת החניון.
ב-8 בספטמבר 2009 קיימה העדה החרדית עצרת מחאה ברחוב מאה שערים נגד פתיחת החניון, שבה השתתפו כאלפיים ילדים כשהם לובשים שק.
בשבת הסמוכה לפתיחת החניון יצאו אלפים מאנשי העדה החרדית להפגין כנגד פתיחתו.
המפגינים ניסו לשכב מתחת לגלגלי מכוניות, יידו אבנים וינפצו שמשות של כלי רכב.
ב-25 באוקטובר 2009 הפגינו אלפי חרדים במקום לאחר תפילות ליל שבת, ועשרות שוטרים נפצעו.
למחרת חזרו המפגינים למקום לאחר התפילה, להפגנות שנמשכו עד מוצאי שבת.
מאבקים על פתיחת מסעדות ופאבים בשבת
המאבק לפתיחת מסעדות בשבת היה שונה מהמאבק לפתיחת פאבים או בתי קולנוע בשבת, משום שבישול בשבת מטריף את הכלים וגורם לשלילת תעודת הכשרות של המסעדה.
משמעותה של שלילת תעודת הכשרות היא שלקוחות דתיים ומסורתיים רבים לא יאכלו בה גם בימי חול.
בשנת 1986, כחלק מהמאבק בהנהגת ארנן יקותיאלי לפתיחת בתי קולנוע בשבת, נפתחו גם רוב הברים בשכונת נחלת שבעה בשבת, אולם המסעדות שנפתחו בשבת לא היו מרוכזות באזור מסוים ולא משכו תשומת לב רבה כמו בתי הקולנוע והברים.
מַאֲגוּרָה (מלשון אגר; בערבית קרויה "חראבה", harabe) היא בור מים חצוב במדרון, הכולל מדרגות חצובות המובילות לתוכו.
המאגורות אמורות לאסוף ולשמור מי נגר עלי.
בדרך כלל נבנות המאגורות על גדה של ערוץ נחל ומי השיטפונות הזורמים בו מוטים על ידי תעלות אל פתחה.
מאגורות קיימות במקומות רבים בארץ ישראל.
הן אופייניות לנגב (למשל, בנחל חווארים ובמצד מאגורה שבאזור שדה בוקר, ובבורות לוץ), ומצויות גם במדבר יהודה, בנחל חצצון, בנחל יעלים ובוואדי חשנה (יובל של נחל קומראן).
מאג רפא"ל הוא השם שניתן בצה"ל לעמדת הנשק OWS (ראשי תיבות של Overhead Weapon Station) המיוצרת על ידי רפאל וחמושה במקלע מאג 7.62 מ"מ מתוצרת FN Herstal הבלגית.
הייחוד במערכת מאג רפא"ל היא שהשליטה במקלע נעשית מתוך הכלי הממוגן, ובכך המקלען לא נאלץ לחשוף את עצמו לאש אויב.
המערכת כוללת חצובה עם אמצעים המתפעלים את המקלע, כוונות יום-לילה ועמדת שליטה והפעלה בתוך הכלי.
עמדה זו הייתה אחת הראשונות מסוגה והשליטה נעשתה על ידי ידיות ומוטות שנכנסו אל גוף הכלי, זאת לעומת עמדות חדשות מסוג RCWS (ראשי תיבות של Remote Controled Weapon Station) בהן השליטה נעשית בצורה חשמלית והעמדה אינה חודרת לגוף הכלי ובכך מהווה נקודת חולשה במיגון.
מאג רפא"ל מותקן על נגמ"שים של צה"ל, בהם האכזרית והפומ"ה.
בשנות ה-90 הותקנו מספר מערכות מסוג זה במוצבים של רצועת הביטחון בדרום לבנון.
גרסאות יותר גדולות של העמדה מותקנות על נגמ"שי אוטוקאר.
מאג'ד פרג' הידוע בשם אבו בשאר, הוא איש ביטחון פלסטיני, המשמש כראש מנגנון המודיעין הכללי הפלסטיני וקצין בדרגת לִוָאא', המקבילה לדרגת אלוף.
פרג' נולד וגדל במחנה הפליטים דהיישה שמדרום לבית לחם, למשפחה שהגיעה מהכפר ראס אבו עמאר שבהרי ירושלים.
בילדותו למד בבתי הספר של אונר"א במחנה.
בשנת 1977, בהיותו בן 15 בלבד, נעצר פרג' לראשונה על ידי כוחות הביטחון של ישראל ונשא עונש מאסר של שנה וחצי בכלא הישראלי.
זאת, לאחר שהפך לאחד ממנהיגי פת"ח במהלך האינתיפאדה הראשונה.
באותה תקופה היה פרג' ממייסדי ועדות הנוער של פת"ח, אשר פעלו במסגרת האינתיפאדה.
מאוחר יותר נעצר פרג' לפחות 14 פעמים נוספות ונשא כשש שנות מאסר בסך הכול בכלא ובבתי המעצר בישראל.
בתקופת מאסרו השלים פרג' תואר ראשון במינהל באוניברסיטת אל-קודס הפתוחה.
אביו של פרג', עלי, נהרג במהלך פעילות צה"ל בבית לחם בשנת 2002.
עם הקמת הרשות הפלסטינית בשנת 1994, במסגרת הסכמי אוסלו, הצטרף פרג' לשורות מנגנון הביטחון המסכל.
במהלך שירותו במנגנון עמד פרג' בראשו במספר מחוזות בגדה המערבית.
בין היתר, שירת כראש הביטחון המסכל בכפר דורא שליד חברון ובבית לחם.
בשנת 2002 הותר לפרסום כי פרג' פעל במסגרת שירותו במנגנון, תחת ראש המנגנון דאז ג'יבריל רג'וב, בניסיון לגייס חיילות ישראליות כמקורות.
במכתב ששלח לרג'וב בשנת 1999, ושפורסם בעקבות משפטם של שני פעילים במנגנון, כתב פרג' אודות "תוכנית גיוס של ישראלית כדי שתעבוד בשביל המנגנון".
בשנת 2006 קודם פרג' ומונה לראש מנגנון המודיעין הצבאי בגדה כולה.
במסגרת תפקיד זה פעל פרג' לקידום המנגנון, והיה בין האחראים לשיפור המשמעותי שחל במצב הביטחוני בגדה באותה התקופה.
כמו כן, השתתף פרג' בשיחות הפיוס בין פתח לחמאס בקהיר.
בספטמבר 2009 מונה פרג' לראש מנגנון המודיעין הכללי ברשות הפלסטינית.
פרג' החליף בתפקיד את מוחמד מנצור, שכיהן בו חודשים בודדים לאחר התפטרותו של תאופיק טיראווי מראשות המנגנון.
הוא מכהן בתפקיד מאז ועד היום.
באפריל 2012, היה פרג' חבר במשלחת פלסטינית אשר נפגשה במעון ראש הממשלה בירושלים עם ראש הממשלה הישראלי בנימין נתניהו.
בנובמבר 2013 קיבל פרג' אות כבוד מארצות הברית על מידע שהעביר ל-CIA וסייע ללכידת איש אל-קאעידה נזיה עבד אל-רחמאן נביה רוקאעווי, הידוע כאבו אנס אל-ליבי.
באוגוסט 2014, היה פרג' אחר מנציגי הרשות הפלסטינית במשלחת הפלסטינית למשא ומתן בדבר הפסקת האש במבצע "צוק איתן" אשר נערך בקהיר.
באוגוסט 2017, דווח כי פרג' צפוי להחליף את סאיב עריקאת בתפקיד ראש צוות המשא ומתן הפלסטיני, בשל מחלתו של האחרון, ובמקביל לתפקידו כראש מנגנון המודיעין הכללי.
מאג'ד פרג' מוזכר לעיתים קרובות כאיש סודו של מחמוד עבאס וכמועמד להחליפו בתפקיד נשיא הרשות הפלסטינית.
פרג' הוא גיסו של איברהים רמדאן, מושל שכם.
מאבּק נוצות הוא מתקן המשמש לניקוי אבק מרהיטים או יצירות אמנות.
המתקן עשוי ידית (לרוב עשויה עץ או פלסטיק אך לעיתים גם שריון צב או שנהב), אליה מחוברות נוצות.
בעבר נעשה שימוש בעיקר בנוצות יען אולם כיום נעשה שימוש גם בנוצות תרנגולת או נוצות סינתטיות העשויות חומרים פלסטיים.
קיימים מתקנים עם נוצות נשלפות, כך שניתן להשאיר אותן מכוסות ומוגנות מפני נזק בזמן שהמתקן אינו בשימוש.
מאבק נוצות מאפשר ניקוי מדפים שמונחים עליהם חפצים רבים, כי גמישות הנוצות מאפשרת ניקוי האבק מבלי להזיז את החפצים, וכן מאפשרת ניקוי קורי עכבישים המצויים בפינות גבוהות או בסמוך לתקרות.
מאבק הנוצות הומצא באיווה שבארצות הברית בשנת 1870, בייצור מברשת מנוצות תרנגול הודו.
בשנת 1874 נוסדה חברת הוג דסטר (Hoag Duster) לייצור מברשות על בסיס רעיון זה.
מאבקים מנוצות יען פותחו ביוהנסבורג שבדרום אפריקה בשנת 1903 על ידי המיסיונר הנרי בקנר.
בקנר שב לארצות הברית ובשנת 1913 פתח חברה לייצור מאבקים העשויים נוצות יען באתול שבמסצ'וסטס.
מאבריק ויניאלס רואיז (בספרדית: Maverick Viñales Ruiz, נולד ב-12 בינואר 1995) הוא רוכב מרוצי אופנועים ספרדי המתחרה כיום בסדרת ה-MotoGP, בקבוצת ימאהה.
בשנת 2013 זכה באליפות העולם ב-Moto3. בשנת 2015 נבחר לרוקי העונה בסבב ה-MotoPG.
את דרכו המוטורית החל בתחרויות מינימוטו ומוטוקרוס לפני שעבר להתחרות באופנועי מסלול בשנת 2002. ויניאלס התחרה באליפות קטלוניה בקטגוריית 50 סמ"ק והתחרה מספר עונות בקטגוריית ה-70 סמ"ק.
בשנת 2007 זכה באליפות ספרד בקטגוריית 125 סמ"ק ושנה לאחר מכן חזר על ההישג.
בנוסף, השתתף גם במספר תחרויות בסבב ה-IDM 125GP הגרמני.
בשנת 2009 עבר להתחרות באליפות ה-CEV וסיים במקום השני, מרחק 4 נקודות ממיגל אוליברה הזוכה באליפות.
עונה לאחר מכן, ניצח רק 2 מרוצים, לעומת 4 מרוצים שניצח אוליברה.
למרות מספר הניצחונות הנמוך הוא הקדים את אוליברה בשתי נקודות, לאחר שסיים את כל שבעת המרוצים בעונה על הפודיום.
באותה שנה לקח חלק במרוץ אחד במסגרת אליפות אירופה, מרוץ בו רשם ניצחון.
בשנת 2011 החל להתחרות באליפות העולם בקטגוריית 125 סמ"ק כרוכב בקבוצתה של פריס הילטון.
בגרנד פרי של לה מאן, המרוץ הרביעי בעונה, השיג את ניצחון הבכורה.
עד לסיום העונה השיג שלושה ניצחנות נוספים ובסיומה הוכתר לרוקי העונה.
בעונת 2012 נחשב לאחד המועמדים המובילים לזכייה באליפות.
למרות שניצח שישה מרוצים בחלק הראשון של העונה התקשה לשמור על יציבות ואיבד את ההובלה לטובת סנדרו קורטזה.
לקראת הגרנד פרי המלזי, בו עדיין היה לו סיכוי תאורטי לזכות באליפות, הפתיע את קבוצתו כאשר טס במפתיע בחזרה לביתו ולא לקח חלק בתחרות.הוא שב להתחרות בשני המרוצים האחרונים של העונה, אותה סיים במקום השלישי.
בעונת 2013 התחרה עבור קבות Calvo.
הוא הגיע לפודיום בכל עשרת המרוצים הראשונים של העונה, אך רק פעמיים כמנצח.
למרוץ סיום העונה הגיע כשהוא ממוקם במקום השלישי אחרי לואיס סאלום ואלכס רינס.
סאלום התרסק בשלב מוקדם של המרוץ, הוא חזר להתחרות, אך סיים במקום ה-14. רינס הוביל את המרוץ עד לפנייה האחרונה, בה הצליח ויניאלס לבצע עקיפה, לסיים כמנצח ולזכות בתואר האליפות.
לאחר הזכייה באליפות עבר להתחרות בקטגוריית ה-Moto2. הוא חתם על חוזה לשנתיים בקבוצת Pons, לצד לואיס סאלום, יריבו לשעבר.
את ניצחון הבכורה בקטגוריה השיג במרוץ השני בעונה, שהתקיים באוסטין.
במהלך העונה ניצח שלושה מרוצים נוספים ובסיומה דורג במקום השלישי.
למרות שנותרה לו עוד עונה בחוזה, בספטמבר חתם על חוזה עם קבוצת סוזוקי ועבר להתחרות בקטגוריה הבכירה באליפות.
עבור היצרן היפני, ששב לסבב לאחר מספר שנות היעדרות, הייתה העונה עונת הערכות.
האופנוע עבר מספר שינויים במהלך העונה.
ויניאלס הצליח לסיים 16 מתוך 18 המרוצים בעונה ובשישה מהם צבר נקודות.
בסיום העונה זכה בתואר רוקי העונה.
הקבוצה ערכה שיפורים משמעותיים באופנוע לקראת עונת 2016, שיפור שבא לידי ביטוי בתוצאות במהלך העונה.
בגרנד פרי הצרפתי השיג פודיום ראשון לאחר שסיים במקום השלישי ובגרנד פרי בסילברסטון השיג ניצחון ראשון.
חורחה לורנסו שרכב עבור קבוצת ימאהה הודיע על מעבר לקבוצת דוקאטי וויניאלס הוחתם כמחליפו, החל מעונת 2017. הוא ניצח את שני המרוצים הראשונים של העונה.
בגרנד פרי באוסטין נאלץ לפרוש ואיבד את ההובלה לטובת ולנטינו רוסי.
ניצחון בצרפת, לאחר קרב צמוד עם רוסי, העלה אותו שוב לראשות הטבלה.
ויניאלס הצליח לשמור על המקום הראשון בשני המרוצים הבאים.
בגרנד פרי הולנד נאלץ לפרוש ואיבד את הבכורה לאנדראה דוביציוזו.
בעשרת המרוצים הבאים סיים 3 פעמים בפודיום ואת העונה סיים במקום השלישי.
מריה מגדלנה לאובסר , הידועה בשם מגי לאובסר הייתה ציירת ואמנית הדפס דרום אפריקאית.
היא נחשבת בדרך כלל, יחד עם אירמה שטרן, כמי שהביאה את האקספרסיוניזם לדרום אפריקה.
העבודה שלה התקבלה בתחילה בזלזול מצד המבקרים, אך עם הזמן הייתה לאמנית דרום אפריקאית מובילה.
לאובסר נולדה בחווה במלמסברי, במחוז החקלאי סוורטלנד.
היא הייתה הבכורה מבין ששת ילדיהם של גרדהאוס פטרוס כריסטיאן לאובסר וג'ואנה קטרינה לאובסר (לבית הולם).
ילדותה המאושרת עברה עליה באווירה הפסטורלית של חוות החיטה של משפחתה.
בתיכון למדה בפנימייה פרטית, שם החלה ללמדו ציור.
ב-1901 חזרה לחווה, ובעת ביקור בקייפטאון, פגשה את הציירת הריאליסטית ביאטריס הייזל, שהכירה אותה לצייר אדוארד ראוורת, ומאלה שאבה השראה ללמוד אמנות באופן רציני.
ב-1903 החלה ללמוד ציור אצל ראוורת בקייפטאון למשך מספר חודשים, שבמהלכם כבר זכתה במדליית כסף בתחרות.
ב-1907 כבר הייתה טובה מספיק כדי להיבחר לאגודת האמנים של דרום אפריקה (SASA - South African Society of Artists), ב-1910 היא פתחה סטודיו משלה ברחוב סטרנד, בקייפטאון.
ב-1912 הלכה לעבוד כאומנת אצל משפחת חוואים עשירה בטרנסוואל, שם לימדה בין היתר אמנות ורקמה.
במהלך חופשה בדרבן, פגשה את הקונסול ההולנדי, יאן הנדריק ארנולד באלווה, והוא הציע לממן לה ולאחותה לימודי אמנות בהולנד.
לאובסר ואחותה חנה נסעו להולנד באוקטובר 1913, וחיו בתחילה במושבת אמנים בלארן.
שם פגשה מגוון אמנים, משוררים ומוזיקאים בעלי שם.
בשנות חייו האחרונות חי בלארן האמן אנטון מאוב (1838 – 1888), שהיה ממשפיעיו של וינסנט ואן גוך, ולאובסר עבדה בסטודיו שהוא יסד שם.
כפרצה מלחמת העולם הראשונה, לאובסר עברה ללונדון, ונרשמה ללימודים במכון סלייד לאמנות.
ב-1919 עזבה לאובסר את לונדון, ונסעה לבלגיה, שם הכירה את ארנולד באלווה, בנו של הקונסול שסייע לה בלימודיה, והשניים נהיו לזוג.
באלווה גם הוא היה אמן, והיא טיילה ועבדה עמו, והכירה כך אמנים אירופאים נוספים.
ב-1920, השניים נסעו לאיטליה, וחיו ועבדו בקומונה טורי דל בנקו על שפת אגם גארדה.
במהלך תקופה זו, אביו של באלווה תמך בהם כלכלית, דבר שאפשר לעשות את האמנות שרצו, בלי להתחשב במכירות.
בריאותו של באלווה האב התדרדרה, וב-1921 לאובסר ובן זוגה נסעו איתו לבית הבראה, שם הוא נפטר.
לאחר מכן, לאובסר המשיכה בטיוליה, בעיקר בין גרמניה למילאן, בשלב מסוים כבר ללא באלווה.
לאובסר החליטה להתבסס בברלין, ולצאת משם למסעותיה.
בברלין התחילה להתערבב בחוגים דיפלומטיים בנוסף לתרבותיים.
היה זה בתקופה זו, בין 1922 ל-1924, שגילתה את האקספרסיוניזם הגרמני, והחלה לעבוד בסגנון המושפע ממנו.
בנובמבר 1924 שבה לאובסר לדרום אפריקה, לחווה המשפחתית.
משם יצרה קשרים עם מגוון אמנים דרום אפריקאים, ואף התבקשה להראות את עבודתה בתערוכות בקייפטאון.
החוויה הייתה לה קשה - בדומה לאמנית אירמה שטרן, היא פגשה בביקורת חריפה, לדוגמת זו מהמבקר של The Cape Times ברנרד לואיס, שראה את ציוריה בתערוכה קבוצתית:
"האם קיים בכל דרום אפריקה אדם נורמלי, שפוי אחד שיכול להעריך כעבודת אמנות, ליהנות בתור תמונה - את זו ששלחה מאגי לאובסר?"
את תערוכת היחיד הראשונה שלה הציגה ב-1929, ובו פגשה את מרטין דו טואה, שהפך לתומך נלהב שלה, וארגן לה תערוכת יחיד נוספת בטרנסוואל.
את החווה ירש אחיה, ושארית הירושה עברה בקרן נאמנות לאמה, אותה לאובסר ירשה כשאמה נפטרה כמה חודשים לאחר מכן.
אף על פי שהמבקרים בתקשורת החמירו עמה, לאובנר נבחרה לוועד הבוחר של תערוכת האימפריה הבריטית הנחשבת, בתמיכתו של דו טואה.
התערוכה נערכה ביוהנסבורג, והציגה את מיטב האמנות הדרום אפריקאית, ושם לאובסר הכירה את אלכסיס פרלר, מייסד קבוצת האמנים New Group, אליה גם הצטרפה לאובסר.
לאחר מות הוריה, פתחה לאובסר סטודיו בקייפטאון, וב-1942 עברה לסטרנד, שם בנתה לעצמה קוטג' בו עבדה.
ב-1946 זכתה במדליית כבוד מטעם האקדמיה לאמנויות ומדעים, וב-1947 בפרס אוסקר לאמנות מטעם עיתון Die Vaderland.
ב-1948 התקבלה כחברה באקדמיה לאמנויות ומדעים של דרום אפריקה.
ב-1968 הוענקה לה מדליה מטעם האגודה לאמנות של דרום אפריקה.
ב-1969, הגלריה הלאומית של דרום אפריקה ומוזיאון האמנות של פרטוריה, הציגו תערוכת רטרוספקטיבה של עבודותיה.
ושוב, ב-1987, לאחר מותה, תערוכת רטרוספקטיבה נוספת בגלריה הלאומית.
מאגי לאובסר נפטרה ב-17 במאי 1973, בביתה.
לאובסר עבדה באופן רציף משנת 1900 ועד מותה ב-1973. קטלוג עבודותיה כולל 1784 עבודות, רובם בסגנון אקספרסיוניסטי, אף על פי שביניהם גם אלמנדים של פוביזם, ופסטורליזם שעומד בניגוד לאקספרסיוניזם הגרמני לו נחשפה ואשר השפיע עליה כה רבות.
במשך עשרות שנים, היא שילבה בין אקטיביזם לטיפול באמה, שסבלה ממגבלות ונזקקה לטיפול ואחיה שסבל ממחלת נפש.
קון, נולדה בבאפלו שבניו יורק וגדלה בקליבלנד שבאוהיו ובממפיס שבטנסי.
ב-1926, סיימה קון תואר ראשון באנגלית במכללת פלורה סטון, שבאוניברסיטת קייס ווסטרן, בקליבלנד שבאוהיו.
היא הקימה בקולג' את הסניף של שפעל על מנת לשלב נשים בעשייה ציבורית.
בשנות השלושים קון הייתה ראש המחלקה המקצועית לצעירות עובדות באגודת נשים נוצריות צעירות (YWCA) בפילדלפיה.
כחלק מתפקידה היא לימדה נשים צעירות.
שיעוריה עסקו גם בזכויות נשים, התאגדות ובעיות חברתיות.
היא עוררה חוסר נוחות בהנהלת האגודה כאשר החלה ללמד קורס בנושא מיניות האדם שעסק ביחסי מין, אמצעי מניעה, הנאה מינית, היריון, והקשיים של רווקות בתרבות בה נישואים הם הנורמה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, היא ניהלה תוכנית משתפת של אגודת נשים נוצריות צעירות וארגוני השירות המאוחדים (USO, ארגון למען חיילים בצבא ארצות הברית) בבוסטון על אף שהתנגדה למלחמה.
ב־1941 היא עברה לסניף בניו יורק של YWCA ולמדה עבודה סוציאלית ותאולוגיה באוניברסיטת קולומביה.
אחרי המלחמה, חזרה קון לפנסילבניה על מנת לטפל בהוריה החולים ועבדה במטה הכנסייה הפרסביטריאנית במחלקת החינוך, שם ביקשה לתת ביטוי למשמעויות החברתיות של הבשורה, בדגש על תיקון עולם.
שלא כמקובל, קון דרשה מתלמידיה לערוך את הפרקטיקום בקהילות עניות ולהיות מעורבים בפעילות קהילתית.
העניין שלה בזכויות זקנים נולד לא מתוך התנסות אישית אלא לאחר שהשתתפה ב-1961, בכנס בנושא זיקנה בבית הלבן כמי שהובילה בכנסייה מחקר בנושא ביטוח סיעודי.
קון החלה לבקר בבתי אבות של הכנסייה הפרסביטריאנית, ובאחד הביקורים דייר כינה את המקום "לול (תינוקות) מהולל".
היא הבינה שיש צורך לשנות את היחס אל זקנים כאל ילדים.
ב-1970, אף על פי שעבדה בעבודה שאהבה בכנסייה הפרסביטריאנית, נאלצה לפרוש כשהגיעה לגיל 65 - גיל הפרישה בחוק האמריקאי.
היא כתבה באוטוביוגרפיה שלה: "פתאום הבנתי משהו, שהבעיה היא לא רק שלי".
באותה השנה, היא התאגדה יחד עם גמלאים נוספים, והם הקימו את תנועת "הפנתרים האפורים", שכללה לא רק גמלאים.
חברי התנועה בחרו לא להתמקד רק בנושאים הקשורים לגמלאים, לתפיסתם כל העוולות קשורות האחת לשנייה אלא פעלו גם למען סוגיות חברתיות נוספות עוני, חירויות אזרחיות ועוד.
המאבק הראשון בו לקחו חלק היה ההתנגדות למלחמת וייטנאם.
הסיסמה של הפנתרים האפורים הייתה "מבוגרים וצעירים בפעולה" ורבים מחברי התנועה היו תלמידי תיכון וסטודנטים.
קון האמינה כי יש לתת לבני נוער יותר אחריות ולהתייחס אליהם ברצינות אם רוצים שיהיו חברים תורמים בחברה.
היא ראתה ביחס לנוער עוד דוגמה, לתרבות המבזבזת משאבים אנושיים.
ב־1973 קון והפנתרים האפורים שיתפו פעולה עם עורך הדין והפעיל החברתי ראלף ניידר וחקרו את הנושא של התעללות בבתי אבות ופרסו את תוצאות המחקר והמלצות לפעילות אזרחית ב-1977.
הפנתרים האפורים גם נאבקו בתאוריה שהייתה פופולרית אז בתחום הגרונטולוגיה - תיאורית הניתוק , שעל פיה הזדקנות היא נסיגה בלתי נמנעת, כתוצאה מירידה באינטראקציה בין האדם המזדקן לבין אחרים במערכת החברתית אליה הוא משתייך אליה.
קון טענה כי אורח החיים האמריקאי המתייחס לאדם הזקן כבעיה הוא הבעיה ולא הזקנים.
היא האשימה גרונטולוגים שהם מנציחים את התפיסה שזקנים הם מחוסרי יכולות, וטענה שכספי המענקים למחקר מעודדים גישה זו.
כן, היא ביקרה גם את ייצוג הזקנים בתקשורת הפופולרית.
הפנתרים האפורים קיימו פעמים בשנה כנסים בהם השתתפו נציגים מ-70 סניפים של התנועה.
בשיאה היו חברים בפנתרים האפורים 100,000 חברים וקון נעשתה ידועה בעולם.
קון העלתה לדיון ציבורי את נושא המיניות בזיקנה וטענה כי נשים זקנות יכולות לקיים מערכת יחסים מינית עם גברים צעירים מהן או עם נשים אחרות.
היא גם נקטה עמדה לא פופולרית בנושא הביטוח הלאומי האמריקאי, וטענה כי פוליטיקאים יצרו מלחמה בין-דורית על כספים פדרליים כדי להסיט את תשומת הלב הציבורית מן הסוגיות התקציביות האמיתיות: תקצוב בזבזני של ההוצאות הצבאיות והקלות מיסוי מיוחדות לעשירים.
קון הייתה ביקורת נוקבת על תוכניות הדיור לזקנים והיא כינתה את בתי האבות לולים מהוללים.
היא הכירה בכך שתוכניות אלו שמרו על בטיחותם של הזקנים אך, גם גרמו לכך שהם מפרידים את הזקנים מהחברה.
קון עצמה גרה בביתה בפילדלפיה, פנסילבניה וחלקה אותו עם מבוגרים צעירים, אשר שילמו שכר דירה נמוך בתמורה לסיוע במטלות ובילוי משותף.
היא ראתה במודל מגורים זה, סוג של משפחה אלטרנטיבית שתומכת בחבריה.
קון ייסדה את המרכז למשכנתאות משותפות.
ב-1978 קון הייתה אחת מ-25 הנשים המשפיעות בארצות הברית על פי ה-World Almanac.
בשנת 1991, קון כתבה אוטוביוגרפיה בשם "תחת כל אבן", ארבע שנים לפני שנפטרה מדום לב בפילדלפיה בגיל 89.
לחברה ההיסטורית הפרסביטריאנית בפילדלפיה מחזיקה באוסף ההתכתבויות של קון, הכולל מסמכים, חומר דפוס, דוחות, ספרים, תצלומים וחומרים אחרים שמתעדים את חייה האישיים ועבודתה המקצועית.
מאברו זק"ש (בקרואטית: Mavro Sachs, בגרמנית: Moritz Sachs; 1817, יאנושהאזה, אזור ואש, האימפריה האוסטרית – 5 במאי 1888, רייקה, האימפריה האוסטרו-הונגרית) היה רופא ואיש ציבור יהודי, מייסד ענף הרפואה המשפטית בממלכת קרואטיה, מראשוני המרצים באוניברסיטת זאגרב וראש הקהל של יהודי זאגרב בשנים 1854–1860.
נולד כמוריץ זק"ש בכפר יאנושהאזה שבאזור הונגריה המודרנית.
ב-1828 עקרה משפחתו לזאגרב ובה רכש השכלה יסודית.
יצא ללימודי רפואה באוניברסיטה הרפואית בווינה וב-25 באפריל 1848 הוסמך כדוקטור לרפואה.
מאברו זק"ש היה היהודי הראשון מאזור קרואטיה שהוסמך לרפואה.
עם סיום לימודיו שב לזאגרב והועסק כרופא העיר ובהמשך המחוז.
הוא התגייס לצבא האימפריה האוסטרית ושירת כרופא צבאי.
זק"ש התמחה ברפואה משפטית, ב-1849 החל להרצות בנושא באוניברסיטת זאגרב ונחשב למייסד הענף בממלכת קרואטיה.
הוא הרצה גם בתחומי הרפואה והרוקחות באוניברסיטת זאגרב עד ליום מותו.
במקביל היה זק"ש פעיל בקרב יהודי זאגרב.