tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לקראת ל"ג בעומר ה'תשע"ג (2013) שחל במוצאי שבת, פנתה הרבנות הראשית לישראל למשרד החינוך לאפשר יום חופשה ביום שני, י"ט באייר, וזה נאות לבקשה.
משרד החינוך קבע כי בשנים כגון זו, לא יתקיימו לימודים בבתי הספר הן ביום ראשון, ל"ג בעומר, והן ביום שני, ל"ד בעומר.
בשנת ה'תשע"ז (2017), שגם בה חל ל"ג בעומר במוצאי שבת, הוחלט לדחות את החופשה מיום ראשון ליום שני.
מאז שנת ה'תשע"א, נדחות ההדלקות במירון לשעה מאוחרת במוצאי שבת, על מנת למנוע חילולי שבת.
ל' היא האות השתים עשרה באלפבית העברי.
מבחינה פונולוגית מייצגת האות ל' עיצור מכתשי, מקורב צדי (/l/ :IPA).
בהתאם לחלוקת אותיות האלפבית העברי לחמשת מוצאי הפה, ל' נמנית עם חמש האותיות הלשוניות: דטלנ"ת.
האות העברית ל', ה-L הלטינית וה-Λ היוונית התפתחו כולן מהירוגליף שמקורו בציור מלמד בקר, כלי שתפקידו היה לזרז ולהמריץ את הבקר ללכת בכיוון מסוים.
מכאן נגזר שם האות ל' והפועל למד, שמשמעותו לימוד והתפתחות מעבר למה שהיה קיים עד כה.
ל' (לַמְד) באלפבית הפרוטו כנעניל' באלפבית הפיניקיל' באלפבית הארמי
בקוד ASCII מיוצגת האות ל' בערך EC, ובקוד Unicode היא מיוצגת בערך 05DC.
בקוד מורס מיוצגת האות ל' באמצעות הרצף (משמאל לימין): ..-.
הוא ייצוגה של ל' בכתב ברייל.
באלפבית צלילי מיוצגת האות ל' באמצעות המילה "לאה".
באיתות בדגלי סמפור ל' מיוצגת על ידי דגל אחד הפונה מזרחה (ימינה) ודגל שני הפונה דרום-מערבה.
ל' היא אחת מאותיות השימוש (בכל"ם).
בשפה עברית מודרנית שכיחות השימוש באות ל' היא כ־6.29% מכלל אותיות האלפבית העברי.
ערכה של האות בגימטריה הוא 30.
במסורה ל' מסמן מילה יחידאית.
האות "ל" מופיעה בתמרור "רכב למידה" המסמן כלי רכב שמשמש תלמיד נהיגה.
למד הפועל הוא כינויה של האות השלישית בשורש בן שלוש אותיות, על שם האות ל' שהיא האות השלישית במילה "פעל".
ל"ט אֲבוֹת מְלָאכָה (גם אֲבוֹת מְלָאכוֹת) הן סוגי המלאכות האסורות בשבת וביום טוב לפי ההלכה.
התורה אוסרת עשיית 'כל מלאכה'.
חלק מהמלאכות האסורות מפורטות במקרא.
רשימה מלאה של אבות המלאכות מפורטת במשנה במסכת שבת.
חז"ל למדו מסמיכות מלאכת המשכן לציווי השבת בתורה, שכל אותן מלאכות ששימשו לבניית המשכן יש להן חשיבות של מלאכה, ועשייתן בשבת אסורה.
חז"ל חילקו בין המלאכות עצמן שנעשו במשכן, לבין מלאכות שדומות להן שנחשבות לתולדות המלאכות.
עשיית מלאכה ממלאכות אלה היא בגדר חילול שבת.
אמנם לא התפרש בתורה מה נכלל ב'מלאכה', והיא מציינת רק חלק מן המלאכות האסורות ומותרות בשבת.
המלאכות האסורות המפורשות בתורה הן הבערת אש, חרישה וקצירה, והוצאה מרשות לרשות (ברמז), קישוש עצים ויציאה מחוץ לתחום היישוב.
כמו כן, ניתן להבין מפרשת המן, שיש לבשל ולאפות לפני שבת, ולא ביום השביעי, שבו יש לשבות ממלאכה.
גם מאיסור המלאכה ביום טוב ניתן ללמוד שבשבת, בניגוד ליום טוב, אסורות מלאכות מסוימות הדרושות להכנת ולבישול מאכלים.
בספרי הנביאים מצוינים מספר דברים נוספים האסורים בשבת, בהן, נשיאת משא, גם על גב חמור, קניית מרכולות מן הגויים והכנת יין, והקביעה כי שבת נועדה 'לעונג'.
ספר אדם וחוה, אחד מן הספרים החיצונים, מציין כי בשבת אין להתאבל, ויש להימנע ככל שניתן מצער ועוגמת נפש.
במשנה במסכת שבת, נזכרות ל"ט המלאכות האסורות בשבת.
מקור זהות המלאכות, מבוסס על כך שפרשת מלאכת הקמת המשכן סמוכה לפרשת בה מוזכר איסור מלאכה בשבת ועל פי אחת מהמידות שהתורה נדרשת בהן "דבר הלמד מעניינו", למדו שהמלאכות הנחוצות להקמת המשכן, אסורות בשבת.
חוקר ההלכה יצחק דב גילת כותב שבתחילה, מלאכות רבות נחשבו במעמד של אבות, ואלו התחלקו לסוגים שונים לפי תכליתן.
מניית 39 המלאכות לדבריו, לא נועדה להוות רשימה של המלאכות הראשיות, אלא רשימה של דוגמאות לכל סוג של מלאכה.
מלבד שלושים ותשע אבות המלאכות אלו, קבעו חכמי המשנה כי מלאכה שדומה לאחת ממלאכות אלו הרי היא אסורה ונחשבת 'תולדה' של מלאכת ה'אב'.
תולדה ומלאכת אב נחשבות אסורות באותה המידה.
למעשה על פי חז"ל אין חיוב להימנע מעמל ומיגיעה בשבת, ולפי ההלכה מלאכה האסורה בשבת היא זו העונה להגדרה של "מלאכת מחשבת", כלומר "מלאכת אומן" דוגמת המלאכה שנדרשה לבניין המשכן.
רמז להגדרה זו מצאו חז"ל בכך, שמצוות שמירת שבת נכתבה בתורה בסמוך לציווי על הקמת המשכן:
וכן מייד לאחר הציווי על מלאכת המשכן.
חז"ל עמדו על חוסר הפרופורציה שבין המקרא לתלמוד בנושא זה, ואמרו על הלכות שבת שהם "כהררים התלוין בשערה – שהן מקרא מועט והלכות מרובות".
חז"ל מצאו 39 פעולות שנדרשו לבניין המשכן במדבר וקבעו שכל אחת מהן, וכל פעולה הנגזרת מהן, תיחשב כמלאכה האסורה בשבת.
המספר 39 נדרש במספר דרכים:
לדעת רבי שמואל בר נחמן בשם רבי יונתן (): 39 אבות מלאכה הם כנגד 39 [פסוקי הביטוי] "מלאכה שכתוב בתורה".
למעשה, ב-39 פסוקים שבחומש מופיע הביטוי – בן חמש האותיות – "מלאכה", בין אם בצורת הבסיס – מלאכה, ובין אם בצורת הנסמך – מלאכת.
לדעת רבי חנינא בר חמא (): 39 אבות מלאכה הם כנגד 39 "עבודות המשכן".
למעשה, 39 פעמים בתורה מופיע – לגבי עבודת המשכן והקרבנות – הביטוי "עבודה" (כולל האפשרות לקידומת כגון במילה "העבודה" וכדומה), בין אם בצורת הבסיס – עבודה, ובין אם בצורת הנסמך – עבודת.
כנגד המילים "אלה הדברים" המופיעות בפרשיה המצווה על איסור המלאכה:
אל"ה = 36 בגימטריא ועוד 3 מפני שהיה אפשר לכתוב את המילה "דברים" בשלוש דרכים יותר קצרות.
אל"ה =39 בגימטריא (על יסוד חילוף ה/ח):
הסבר נוסף הוא שהמספר ל"ט ניתן לקוראו בתור מילה – לט, שפירושה קללה.
עומקם של הדברים הוא שכל המלאכות שאדם חייב לעשותן בימי החול נובעות מחטאו של אדם הראשון ומהקללה שנענש בה "בזעת אפיך תאכל לחם", אבל לפני החטא, במצב האידיאלי, היה כל העולם מוכן ומזומן לאדם, וכל חפצו היה מונח לפניו אף בלי שיצטרך לעמול.
שבת היא מעין עולם הבא ולכן נאסרו המלאכות שנובעות מהקללה.
עניין נוסף המקשר בין ל"ט המלאכות לעולם הבא הוא ה'טל המחייה' (ט"ל) הנזכר במקרא, שלפי דברי חז"ל עתיד האל להחיות בו את המתים.
על פי דעת רבי יהודה, מספר אבות המלאכה הוא למעשה 41, מאחר שהוא מוסיף לרשימת האבות את שובט (יישור חוטי ה"שתי" בנול) ומדקדק (הרפיית חוטי ה"ערב").
חכמים, החולקים עליו, כוללים את האבות הללו בתור תולדות של המיסך ואריגה, או פוטרים בהן לגמרי.
המסכת העיקרית במשנה ובתלמודים בה נידונים ל"ט אבות מלאכה, היא מסכת שבת.
39 המלאכות החשובות שהיו במשכן נקראות "אבות מלאכות", בהיותן היסוד והמקור לכל שאר המלאכות הנגזרות מהן, אשר נקראות "תולדות".
אין הבדל מבחינת חומרת האיסור בין אב לתולדה.
וגם על איסור "תולדה" יש חיוב מיתה (במזיד, לאחר התראה, בזמן שבית המקדש קיים והיו סנהדרין סמוכים איש מפי איש ממשה רבנו יושבים בבית המקדש) כמו שיש על אב, וכל ההבדל מתמצה בדינים פרטיים בדיני התראה.
המשמעות המעשית של הגדרת מלאכה כאב או כתולדה מתבטאת בשני מישורים, הן במלאכה בשוגג והן במזיד:
התראה: חיוב מיתה על עבירה שעונשה מיתה מותנה בכך שהעדים התרו בעובר העבירה בטרם ביצע את המעשה, שמעשהו כרוך בעונש מיתה.
תנאי בהתראה זו הוא שיתרו מכוח הסיבה האמיתית שמחייבת מיתה על מעשהו, ולכן במלאכות שבת יש להתרות בשם המלאכה אותה מתעתד לעבור.
אם התרו על תולדה בשם אב מלאכה אחר, אין ההתראה כראוי ואין העבריין חייב מיתה.
בעלי התוספות דנו אף על מקרה שהתרו בשם התולדה האמיתי, אך לא הזכירו את שם אב המלאכה, אם יש לפטור את העבריין ממיתה כמי שלא התרו בו מסיבת חיובו המדויקת.
המשנה במסכת שבת מונה בפירוש את "ארבעים חסר אחת" אבות המלאכה:
+ ל"ט אבות מלאכה מספר מלאכה אב המלאכה הגדרה והסבר המלאכה שיעור החיוב תולדותיה 1 זורע זריעה, נטיעה וכל פעולה אחרת המביאה לגידול צמחים או מסייעת לכך זרע אחד,
את 39 אבות המלאכות, כפי שהן מופיעות במשנה, מקובל לחלק לפי הקבוצות הבאות, על פי סדר עשייתן במלאכת המשכן:
סוג המלאכות פירוט מלאכות שבת 11 מלאכות שנעשו בהכנת הרכיבים לצורך צביעת יריעות המשכן 1. הַזּוֹרֵעַ.
13 מלאכות שנעשו בהכנת היריעות 1. הַגּוֹזֵז אֶת הַצֶּמֶר.
7 מלאכות שנעשו לצורך הכנת כיסויי עורות האילים המאודמים ועורות התחשים 1. הַצָּד צְבִי.
8 מלאכות שנעשו לצורך הקמת המשכן 1. הַכּוֹתֵב שְׁתֵּי אוֹתִיּוֹת.
חלוקה נוספת היא לפי הצרכים הבסיסיים של האדם – לחם, בגד, ספר ובית:
סוג המלאכות פירוט מלאכות שבת 11 מלאכות הנעשות לצורך אפיית לחם 1. הַזּוֹרֵעַ.
13 מלאכות הנעשות לצורך הכנת בגד 1. הַגּוֹזֵז אֶת הַצֶּמֶר.
9 מלאכות שנעשו לצורך כתיבה על קלף 1. הַצָּד צְבִי.
6 מלאכות שנעשו לצורך בניין בית 1. הַבּוֹנֶה.
על-פי ההגיוגרפיה והמסורת היהודית, בכל דור ודור קיימים ל"ו (36) צדיקים, חלקם נסתרים, שבזכותם קיים העולם.
בהשפעת היידיש הם קרויים "למד-ווניקים".
הרעיון של צדיקים שקיומם מאפשר באופן רוחני את המשך קיומו של מקום מסוים נמצא כבר בסיפור התנ"כי על הפיכת סדום ועמורה, שבו אברהם מבקש להציל את סדום אם יהיה בה מספר מסוים של צדיקים.
יש רואים את הרעיון בספר משלי (), באמירה "צדיק יסוד עולם".
במדרש מספר הצדיקים הנדרש לעולם הוא 30 ובתלמוד 45, המחולקים ל-30 בארץ ישראל ו-15 בחוץ לארץ.
קיומם של 36 צדיקים מוזכר לראשונה בדברי האמורא אביי: , שתרגומם: "אין בעולם פחות משלושים וששה צדיקים המקבלים פני השכינה בכל דור, שנאמר: 'אשרֵי כל חוֹכֵי לוֹ' () - לו בגימטריה הם 36".
חוקר הקבלה גרשם שלום מעיר על כך:
שלום סבור שמקור המספר ל"ו הוא ברעיון האסטרולוגי שהיה מקובל בעולם העתיק של שלושים ושישה הדיקאנים השמימיים שכל אחד מהם מושל על עשרה ימים בשנה.
אמונה זו הייתה נפוצה הן בתרבות ההלניסטית והן במזרח הרחוק.
לדעתו, אביי האניש את המושגים הקוסמולוגיים והשתמש בהם כדי לתאר את הצדיקים שמקבלים פני השכינה.
חוקרים אחרים סבורים כי מדובר בהתפתחות יהודית פנימית של הרעיון.
לדבריהם אביי אינו מתייחס, לפחות לא ישירות, לצדיקים שעליהם עומד העולם (בדומה למיתוס האסטרולוגי), אלא לצדיקים שרואים פני השכינה, המשמש כתחליף לעבודת הקרבנות לאחר חורבן בית המקדש.
מושג זה של הקבלת פני השכינה מקורו בבית מדרשם של התנאים, בחוגיהם של יורדי המרכבה כרבי שמעון בר יוחאי וחבריו, שם מצוי גם המושג "בני עליה", מושג הקרוב רעיונית לצדיקים המקבלים פני שכינה.
לפי האמור ב, העולם מתקיים בזכות ארבעים וחמישה צדיקים, שלושים בארץ ישראל וחמישה עשר בבבל.
לדברי רבי יהודה, אומות העולם מתקיימות בזכות שלושים צדיקי אומות העולם.
שלום סבור שרק במאה השמונה עשרה התבססה המסורת לפיה ל"ו צדיקים אלה הם צדיקים נסתרים, אם כי הרעיון על קיומם של צדיקים שאינם מפורסמים מופיע כבר בתלמוד הבבלי, שם מובא שרובם של הארבעים וחמישה צדיקים הם נסתרים.
בחסידות מוכר המושג ל"ו צדיקים גם כצדיקים נסתרים.
מושג זה משמש בסיפורי חסידים כמוטיב החוזר על עצמו.
כאשר אחת הדמויות נדמית בסיפור כנחותה ומתגלית כדמות בעלת דרגה רוחנית גבוהה והאדם מתגלה כאחד מ"ל"ו צדיקים".
בסיפורי חסידים לרוב כוונת המושג "ל"ו צדיקים" מדברת על צדיקים נסתרים.
לפי המסורת החסידית רבי לייב שרה'ס היה מפרנס את הצדיקים הנסתרים.
מוטיב זה של ל"ו הצדיקים שימש לעיתים גם כמקור לביסוס השיטה החסידית שייתכן כי "תהילים זאגר", כלומר יהודי האומר תהילים ומשתדל בעשיית חסד אך אינו תלמיד חכם, נחשב לבעל מעלה שרוחניותו היא המחזיקה את העולם.
תפיסה זו עוררה ביקורת מצד המתנגדים, שכן נאמר בפרקי אבות "אין בור ירא חטא ולא עם הארץ חסיד".
לפי חלק מגדולי החסידות קיים רמז בל"ו (36) מעבר למספר הצדיקים המתקשר למשמעות הסמלית של ל"ו צדיקים.
רמז אחד לדוגמה הוא ל"ו נרות חנוכה (ללא נרות ה"שמש").
בנוסף לאמונה בל"ו צדיקים, קיימת אמונה, בעיקר בקרב חסידים, שיש בכל דור ראש לצדיקים המכונה "צדיק הדור".
אמונה זו מבוססת על דברי הזוהר: "אתפשטותא דמשה בכל דרא ודרא".
חלק מן החסידים, פירשו את הזוהר שישנו בכל דור צדיק שנשמתו היא נשמת משה רבנו.
זהו לא הפירוש הפשוט לדברי הזוהר והזוהר עצמו ככל הנראה מדבר על מדרגה גבוהה בנפש האדם שהיא התפשטות משה בכל אדם ובכל דור וגם מקרב החסידים יש שפירשו כך.
האמונה החסידית גורסת שבזכות צדיק זה כל העולם מתקיים, וכך פירש הבעל שם טוב את דברי הגמרא על רבי חנינא בן דוסא: , ב"שביל" כלומר שלכל צדיק יש שביל בינו לשמיים, ובשביל של רבי חנינא יורד השפע לעולם.
השערות שונות הועלו במהלך הדורות בקשר לצדיק הדור.
במהלך השנים היו אימרות מפורסמות של אדמו"רים לגבי זהותו של "צדיק הדור".
בחסידות חב"ד הכינוי המקובל לצדיק הדור הוא "נשיא הדור" או "ראש בני ישראל".
בספר "הכנסת כלה" מאת ש"י עגנון פוגשים הגיבורים אחד מל"ו הצדיקים.
בספר "אחרון הצדיקים" מאת אנדרה שוורץ-בארט, מתואר אילן יוחסין של ל"ו צדיקים בני כמה דורות (מימי הביניים לתקופת השואה).
בספר "תולדות האהבה" מאת ניקול קראוס משוכנע 'ציפור', אחיה של גיבורת הספר, כי הוא אחד מל"ו הצדיקים.
בסדרה "Touch" מאת טים קרינג ששודרה ברשת "FOX" האמריקנית המגוללת את סיפורם של כמה מל"ו הצדיקים בזמננו.
בשיר "ירושלים של אז" של דן אלמגור מוזכר "למד ווניק כמו רב זונדל הצדיק".
בשיר "למד ווניק" מאת המשורר עמיחי חסון, בספר "שירים על סף".
כתריאל יפה (8 ביולי 1909 – 18 במאי 1941) היה מחלוצי הימייה העברית בארץ ישראל, בין הפעילים הבולטים במפעל ההעפלה לפני מלחמת העולם השנייה, ממקימי נמל תל אביב ורב החובל של ספינת כ"ג יורדי הסירה.
כתריאל יפה נולד ב-1909 בשכונת מנשייה ביפו, בן זקונים, חמישי במניין.
אביו, אפרים יפה, יליד ורקליאני שבלטביה, ואמו, שרה יפה לבית רובינשטיין, ילידת פלונגיאן שבליטא.
המשפחה עלתה לארץ ישראל עם ארבעת ילדיהם הראשונים בשנת 1906. לפני בואו לארץ עבד האב כמלמד ולמד כימיה בכוחות עצמו.
בארץ לימד בבית הספר "תחכמוני", אך כשהחל לאבד את שמיעתו עזב את ההוראה והקים בית מלאכה לייצור סודה לכביסה.
במלחמת העולם הראשונה פונתה המשפחה לאלכסנדריה יחד עם שאר הנתינים הזרים.
לאחר שובם ארצה למד כתריאל ב"תחכמוני" ולאחר מכן ב"גימנסיה הרצליה".
מנחם, אחיו הגדול, מונה למפקד ארגון "ההגנה" בתל אביב, וכתריאל היה מעביר את הפקודות בין העמדות.
קרבתו לים בילדותו עיצבה את שאיפותיו, ומגיל צעיר חלם להיות ימאי.
בילה את שבתותיו בנהר הירקון, לצד חברי הקבוצה "השומר הצעיר ס.ס.ס.ר." בהנהגת זאב הים שהיה בעל רקע ימי מאודיסה.
הקבוצה השיטה סירות מלאות בחול ובזיפזיף על הירקון אל רמת גן שנבנתה בתקופה זו, וכן השיטה צעירים מתל אביב שבילו על הירקון בשבתות ובחגים.
מה"ימאים" שבהם למד יפה ידע רב על ימאות.
בתקופה זאת נודע לו שלא יוכל להתקבל לקורס חובלים בגלל קוצר ראייתו, אך הוא לא ויתר על שאיפתו להיות ימאי.
בהמלצת רופאיו עבר בשנת 1924 ללמוד ב"מקוה ישראל", בתקווה שהעבודה בשדות תעצור את התפתחות קוצר הראייה שלו.
ב"מקוה ישראל" התבלט כתלמיד מחונן, בעיקר במקצועות הריאליים.
בלילות השתתף בבניית כוח מגן של "ההגנה" בבית הספר.
סיים את לימודיו בשנת 1927 ויחד עם קבוצת בוגרי "מקוה ישראל" יצא לעבודה בחדרה ואחר כך במשתלת הממשלה בבית שאן.
לאחר מכן הצטרף לחברי הקבוצה שהכיר על גדות הירקון, ושלוש שנים שהה אתם בחוות כנרת.
עבד בבניית מפעל החשמל של רוטנברג בנהריים ובזמנו הפנוי בנה והשיט סירת מפרש בכנרת.
הקבוצה הקימה את קיבוץ אפיקים, ויפה נמנה עם מייסדיו.
ב-1932 נהרג אחיו, מנחם, בתאונת דרכים.
יפה יצא לתל אביב, לתמוך בהוריו ולעזור בפרנסתם.
לאחר שעות העבודה חזר לשוט בירקון במסגרת הסקציה הימית של "הפועל" אשר נמנה עם מייסדיה.
למד מספרי ימאות בכוחות עצמו, תרגם והוציא לאור חוברות הדרכה לימאים ונתן שמות עבריים למונחים של חלקי הסירה, לקשרים ולפקודות שניתנו בה.
יפה התמסר לספורט הימי והדריך בני נוער לאהבת הים ולהתמצאות בו.
בעקבות המאורעות באירופה והתגברות העלייה היהודית מגרמניה, הביעה ההנהגה הערבית התנגדות ליישוב היהודי ופרצו מאורעות אוקטובר 1933. מהערים הגדולות נשלחו מטעם "ההגנה" קבוצות לוחמים כתגבורת לנקודות הקטנות; יפה נשלח לבן שמן ופיקד על קבוצת המגינים בה.
הנקודה הייתה מבודדת והקשר עם תל אביב התקיים באיתות אור; האתת בקבוצה היה שמואל טנקוס שצויד בפנס, ויחד הרכיבו הליוגרף והצליחו להקים קשר לתל אביב.
ב-1935 יזם וארגן את המסע הימי של סירת המפרש "נחשון" של "הפועל" ופיקד על מסעה לפורט סעיד ובחזרה.
מסע זה זכה לתיאור מלא הומור בספרו של נחום גוטמן (גיסו של יפה), "מי שרוצה להיות רב-חובל יקרא מעשה זה".
הסיפור מופיע גם בסופו של הספר "בארץ לובנגולו מלך זולו".
עם פרוץ מאורעות 1936 לקח חלק פעיל בהגנה על תל אביב וארגן את ההגנה על שכונת ה"מכבי".
ביולי 1934 יצא כמלווה של השנייה באניות המעפילים (הראשונה מאירופה) "ולוס", ומסעה הסתיים בהצלחה.
הוא ליווה גם את מסעה השני בספטמבר 1934, שנגמר בכישלון ובהחזרתה לאירופה עם המעפילים.
הבעיות שהתגלו בהורדת המעפילים של "ולוס ב'" לחוף גרמו להפסקת ההעפלה לכמה שנים.
בשנת 1937 חודשה פעילות ההעפלה, ויפה גויס על ידי דוד נמרי (דוידקה) להיות המארגן של צוותי הימאים העוסקים בהורדת המעפילים לחוף.
בנובמבר 1938 פיקד על אניית המעפילים "אטרטו".
בינואר 1939 פיקד על מסעה השני של "אטרטו", ובסיומו נשאר בארץ להיות לצדה של רעייתו עם הולדת בתו הבכורה תמר.
בעקבות השביתה הכללית של ערביי ארץ ישראל ב-1936, אשר שיתקה את נמל יפו למעבר סחורות ליישוב, הוחלט להקים נמל עברי ראשון בתל אביב, ובכך לנתק את התלות בנמלי יפו וחיפה.
יפה יצא לחוף עם חבריו עמירם ויאיר שוחט, וניסה לקבוע את מיקום הנמל, בהתאם לסלעים והזרמים בים שהכיר.
יפה התחשב גם בקרבת המחסנים של יריד המזרח, ולבסוף קבע את מיקום הנמל קרוב לשפך הירקון והיה בין מפעיליו.
יוסף אבידר, ממפקדי "ההגנה" ולימים אלוף בצה"ל, תיאר את האירוע קצת אחרת:
פיקוד על ספינת המעפילים "טייגר היל"
ב-1 בספטמבר 1939 הנחית יפה את אניית המעפילים "טייגר היל" על חוף תל אביב, לאחר שלילה קודם נתקלה בסירת משמר בריטית מול חוף דרום הארץ ונגרמו לה אבדות בנפש.
וכך כותב עליו דוד נמרי (דוידקה), מראשי עלייה ב':
מתחילת מלחמת העולם השנייה הדריך יפה בקורסים לימאים חדשים ולהכשרת מתגייסים בתפקידים שונים לצי הבריטי.
היה המדריך הימי הראשי של קורס הכ"ג אשר פעל בשיתוף עם מנהלת המבצעים המיוחדים (SOE) הבריטית.
יפה היה אמור להישאר בתפקידו בקורס, אך התנדב לצאת עם חניכיו לפעולת חבלה בבתי הזיקוק בטריפולי בפיקודו של צבי ספקטור, וכך היה לקברניטה של הספינה "ארי הים", שלימים כונתה "סירת הכ"ג".
קצין בריטי נלווה לפעולה (ה-24 במספר היוצאים) ועלה על הספינה העמוסה חומרי נפץ ביום צאתה.
אותו יום, 18 במאי 1941, בארבע אחרי הצהריים, נוצר קשר האלחוט האחרון עם הספינה.
לאחר מכן לא נשמע ממנה אות חיים.
מפעולה זו לא חזר איש, וסיבת היעלמות הספינה נותרה תעלומה עד היום.
כתריאל יפה היה בן 32 כאשר נעלמה הסירה.
הוא הניח אחריו אישה, פניה, ובת, לימים הסופרת תמר ברגמן, שגם כתבה אודותיו את ספר הביוגרפיה "רב חובל שב אלייך" .
חודשים ספורים לאחר היעלמותו ילדה אשתו בן, שנקרא בשמו המחתרתי של כתריאל ב"הגנה", דן, לימים ד"ר דן יפה, פיזיקאי.
כתריאל יפה אף מוזכר בסופו של הספר בארץ לובנגולו מלך זולו, וזאת על שום שהיה אחיה של דורה גוטמן, רעייתו של הצייר והסופר נחום גוטמן, מחבר הספר.
אחת מספינות המעפילים נקראה על שמו, "כתריאל יפה".
האניה יצאה מאיטליה ב-ב-31 ביולי 1946 כשעל סיפונה 604 מעפילים.
היא נתפסה על ידי הבריטים ונוסעיה גורשו לקפריסין.
ביזמתם של חברו לנשק ולימאות, האלוף שמואל טנקוס, ושושנה ספקטור אלמנתו של צבי ספקטור, התכבד בית הספר לקציני ים עכו בשנת 1969 בתואר "כ"ג יורדי הסירה".
בכך הציב לתלמידיו מטרה של חתירה למנהיגות ומצוינות.
שמו של יפה מופיע על לוח הזיכרון המוצב במרכז בניין ההוראה שם, וזכר יורדי הסירה מועלה כל שנה ב-18 במאי, בנוכחות כל הקדטים.
מצבות זיכרון ליורדי הסירה נמצאות במספר מקומות בארץ.
כתר צ'ארלס, נסיך ויילס הוא כתרו של צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
בכתר זה נעשה שימוש בעת הענקת תואר נסיך ויילס לצ'ארלס, בשנת 1969.
לאחר שהמלך אדוארד השמיני ויתר על כיסאו בשנת 1936 ויצא לגלות בצרפת הוא לקח עמו את כתר ג'ורג', נסיך ויילס (בניגוד לחוק הבריטי האוסר על הוצאת תכשיטי הכתר של הממלכה המאוחדת משטחי הממלכה המאוחדת).
כתר זה שימש מאז שנת 1902 ככתרו של נסיך ויילס בטקסים רשמיים.
כתר ג'ורג', נסיך ויילס הושב לבריטניה רק לאחר מותו של אדוארד בשנת 1972.
בהיעדר הכתר הרשמי של נסיך ויילס, ומאחר שלא ניתן היה להשתמש בכתר פרידריק, נסיך ויילס בשל גילו ומצבו, הוחלט שלצורך הענקת התואר נסיך ויילס לנסיך צ'ארלס יוזמן כתר חדש.
הטקס נערך בטירת קארנארפון בוויילס ב-1 ביולי 1969.
כתר צ'ארלס, נסיך ויילס, עוצב בסגנון האופייני לכתרי יורשי העצר של אנגליה והממלכה המאוחדת.
סגנון זה נקבע על ידי המלך צ'ארלס השני, ובהתאם לו היה לכתר שני חצאי קשתות בלבד (היינו קשת אחת בלבד מעל הכתר) ולא ארבעה חצאי קשתות, כמקובל בכתרי המונרך.
מעל שני חצאי הקשתות מחובר מונד (גלובוס) מוזהב שמעליו צלב.
באמצע הכתר, מתחת לקשת, כובע קטיפה וארמין.
מסגרת הכתר עצמה מבוססת על עיצוב מסורתי.
הכתר עוצב בפיקוח ועדה שבראשה עמד אנטוני ארמסטרונג-ג'ונס, הרוזן הראשון מסנואודון (באותה עת, בעלה של הנסיכה מרגרט, רוזנת סנואודון).
השימוש בכתר נסיך ויילס באירועים נדיר ביותר.
לא ידוע כלל אם פרידריק, נסיך ויילס עשה שימוש בכתר פרידריק, נסיך ויילס, ובכתר ג'ורג', נסיך ויילס נעשה שימוש פעמים ספורות בלבד.
צ'ארלס, נסיך ויילס עשה שימוש בכתר פעם אחת בלבד - בטקס הכתרתו כנסיך ויילס.
בשנת 1974 העניקה המלכה אליזבת השנייה את הכתר בהשאלה למוזיאון הלאומי והגלריה של ויילס שבקארדיף.
בעוד שבטקס הכתרה של מונרך מוכתרת גם רעייתו כמלכה רעיה באמצעות כתר רעייה, רעייתו של נסיך ויילס אינה מוכתרת באופן דומה, ולכן אין כתר עבור נסיכת ויילס.
כתר צפוני היא קבוצת כוכבים קטנה בשמי הצפון, שכוכביה הבהירים מסודרים בצורת חצי עיגול הבולטת לעין.
הקבוצה היא אחת מ-88 קבוצות הכוכבים המודרניות, והיא נכללה ב-48 קבוצות הכוכבים שהגדיר תלמי.
הקבוצה מייצגת כתר שבו משובצת אבן חן - הכוכב אלפקה או גמה.
בימי תלמי הקבוצה נקראה רק "כתר" ותאור "צפוני" נוסף מאוחר יותר על מנת להדגיש את ההפרדה מהקבוצה כתר דרומי.
α בכתר צפוני (גמה או אלפקה) הוא כוכב זוגי לוקה (בדומה לאלגול) במרחק של כ-75 שנות אור.
הכוכב הבהיר מבין השניים הוא כוכב לבן - כחלחל עם בהירות נראית מדרגה 2.2 ובן הזוג העמום יותר הוא כוכב צהוב עם בהירות מדרגה 7. אחת ל-17 יום ו-8.6 שעות הכוכב העמום עובר על פני הבהיר ומוריד את הבהירות הכוללת לדרגה 2.3.
β בכתר צפוני, הוא כוכב לבן - צהבהב במרחק של כ-115 שנות אור ועם בהירות מדרגה 3.7.
לחץ הקרינה של הכוכב מאדה את הפחמן בחזרה ומפזר את האטומים וכך הבהירות שוב עולה.
הקבוצה זוהתה ככתר של אריאדנה בתו של מינוס מלך כרתים, אותו קיבלה מדיוניסוס.
לפעמים הכתר שויך לשומר הדובים הנמצא בסמוך אליו.
כתר קסטיליה, כישות היסטורית, נחשבת בדרך כלל כישות אשר נוצרה בשנת 1230 כאשר ממלכות לאון וקסטיליה התאחדו בפעם האחרונה והמקיפה, או כמה עשורים לאחר מכן כאשר הפרלמנטים של שתי הממלכות התמזגו לתוך פרלמנט אחד.
בשנת 1230 המלך פרננדו השלישי "הקדוש" הוכתר כמלך קסטיליה (אשר כללה גם את ממלכת טולדו לשעבר), וכמלך לאון (אשר כללה גם את ממלכת גליסיה).
ממלכת לאון צמחה מתוך ממלכת אסטוריאס.
ממלכת קסטיליה הופיעה בתחילה כרוזנות המשתייכת לממלכת לאון.
מהחצי השני של המאה ה-10 ועד החצי הראשון של המאה ה-11 רוזנות קסטיליה החליפה ידיים בין ממלכת לאון לממלכת נווארה.
במאה ה-11 רוזנות קסטיליה השתדרגה למעמד ממלכה בפני עצמה.
ממלכות לאון וקסטיליה התאחדו פעמיים לפני כן:
משנת 1037 ועד 1065 תחת פרננדו הראשון, מלך לאון.
עם מותו ירשו בניו את הממלכות: לאון לאלפונסו השישי, קסטיליה לסאנצ'ו השני, וגליסיה לגארסיה השני.
משנת 1111 ועד 1126 גליסיה לא הייתה חלק מהאיחוד תחת אלפונסו השביעי.
בשנת 1157 הממלכות חולקו בין בניו של אלפונסו כאשר פרננדו השני ירש את לאון, וסאנצ'ו השלישי ירש את קסטיליה.
פרננדו השלישי ירש את ממלכת קסטיליה מאימו בֶּרֶנְגֶלַה, מלכת קסטיליה בשנת 1217, ואת ממלכת לאון מאביו (אלפונסו התשיעי, מלך לאון) בשנת 1230. מעתה ואילך שתי הממלכות היו מאוחדות בשם ממלכת לאון וקסטיליה או בפשטות הכתר של קסטיליה.
פרדיננד השלישי כבש לאחר מכן את עמק נהר הגואדלכביר, ובנו אלפונסו העשירי כבש את ממלכת מורסיה מאל-אנדלוס, ובכך הרחיב את השטחים השייכים לכתר של קסטיליה.
בשל כך מלכי הכתר של קסטיליה עיצבו את תארם כך: "מלכי קסטיליה, לאון, טולדו, גליסיה, מורסיה, חַאאֶן, קורדובה, סביליה, ואדוני ביסקאיה ומולינה".
בין שאר הדברים שבבעלותם הם מאוחר יותר השיגו את התואר נסיך אסטוריאס ליורש העצר מאז המאה ה-14.
כמעט באופן מיידי עם איחוד הממלכות תחת פרננדו השלישי, הפרלמנטים של קסטיליה ולאון התאחדו.
הפרלמנט המאוחד חולק לשלושה מעמדות אשר תאמו לאצולה, הכנסייה, והערים, ואשר כללו נציגים מקסטיליה, לאון, גליסיה, טולדו, נווארה, והמחוזות הבסקים.
בתחילה מספר הערים אשר היו מיוצגות השתנה לאורך המאה הבאה, עד אשר חואן הראשון קבע באופן קבוע את הערים אשר זכאות לשלוח נציגים (פרוקוראדורס procuradores) לקורטס: בורגוס, טולדו, לאון, סביליה, קורדובה, מורסיה, חַאאֶן, סמורה, סגוביה, אבילה, סלמנקה, טורו, ואיאדוליד, סוֹרִיַה, מדריד וגואדלחרה (גרנדה הוספה לרשימה לאחר כיבושה ב-1492).
תחת אלפונסו העשירי, רוב ישיבות הקורטס של שתי הממלכות נערכו במשותף.
הקורטס של 1258 בוואיאדוליד הורכב מנציגים של קסטיליה, אקסטרמדורה, ולאון; ושל סביליה, קסטיליה, לאון ושאר הממלכות בשנת 1261. הקורטס המאוחרים יותר נערכו בנפרד, כך למשל הקורטס של ממלכת קסטיליה נערך בבורגוס, והקורטס של לאון נערך בסמורה, אך הנציגים דרשו כי מעתה והלאה הקורטס יאוחד שוב.
חוקים אלו המשיכו להיות בתוקף עד 1889, כאשר קודקס חוקים אזרחי (החוק האזרחי הספרדי) נכנס לתוקף.
במאה ה-13 הרבה שפות היו מדוברות בממלכות לאון וקסטיליה וביניהם: קסטילית, לאונית, בסקית, והגליסית.
אך לאורך המאה ההיא הקסטילית צברה יותר ויותר בכורה כשפת התרבות והתקשורת.
דוגמה לכך היא הקנטאר דה מיו סיד.
בשנות שלטונו של פרננדו השלישי, הקסטילית החלה להיות השפה שבה נכתבו מסמכים מסוג מסוים, כגון הקוד הוויזיגותי שהיה הבסיס לקודקס החוקים על פיו חיו הנוצרים בקורדובה המוסלמית.
אך היה זה בתקופת אלפונסו העשירי שהקסטילית נהפכה לשפה הרשמית.
מכאן ואילך כל המסמכים הרשמיים נכתבו בקסטילית, וכמו כן כל התרגומים של מסמכים רשמיים וממשלתיים מהשפה הערבית הועברו לשפה הקסטילית במקום ללטינית.
יתרה מכך, במאה ה-13 הרבה אוניברסיטאות נוסדו כמו אוניברסיטת סלמנקה הלאונית, ואוניברסיטת פַּלֶנְסִיַה הקסטילית.
אלו היו גם האוניברסיטאות הראשונות באירופה.
בשנת 1492, תחת שלטונם של המלכים הקתולים, יצאה לאור המהדורה הראשונה של הספר "הדקדוק של השפה הקסטילית" מאת אנטוניו דה נבריחה.
הקסטילית לבסוף נישאה עם גילוי אמריקה אל מחוץ לגבולות ספרד.
ומחוץ לארצות הדוברות ספרדית נהוג לקרוא לשפה ספרדית.
בארצות הדוברות ספרדית הקסטילית נחשבת לדיאלקט של הספרדית, כמו שאנגלית הבריטית נחשבת כך בקרב הארצות הדוברות אנגלית.
המאות ה-14 וה-15: שלטון בית טרסטאמרה
עם מותו של אלפונסו האחד עשר נוצר משבר שושלתי בין בניו, האינפנטים פדרו ואנריקה דוכס טרסטמארה, אשר הסתבך במלחמת מאה השנים.
אלפונסו האחד עשר נשא לאישה את מריה, נסיכת פורטוגל ואיתה הוא ילד את יורשו, האינפנטה פדרו.
עם זאת למלך היו הרבה ילדים מחוץ לנישואין עם לאונור דה גוסמן, בהם אנריקה המוזכר לעיל, אשר חלק על זכותו של פדרו לרשת את הכתר כאשר אביו ימות.
במאבק המתפתח, שבו שני האחים טענו שהם המלך, פדרו כרת ברית עם אדוארד, נסיך ויילס, "הנסיך השחור".
ב-1367 הנסיך השחור הביס את בעלות בריתו של אנריקה בקרב נאחרה ובכך החזירו לפדרו את השליטה בממלכה.
הנסיך השחור, בראותו כי פדרו לא מפצה אותו על הוצאותיו, עזב את קסטיליה.
אנריקה, אשר נמלט לצרפת, ניצל את ההזדמנות וחידש את הלחימה.
אנריקה לבסוף ניצח בשנת 1369 בקרב מונטיאל שבו הוא הרג את פדרו.
בשנת 1371 אחיו של הנסיך השחור, ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר נשא את קונסטאנסה, בתו של פדרו.
ב-1388 הוא טען לכתר קסטיליה בשם אשתו, היורשת הלגיטימית לפי הקורטס של סביליה משנת 1361. הוא הגיע לא קורוניה עם צבא וכבש את העיר.
משם הוא נסע כדי לכבוש את סנטיאגו דה קומפוסטלה, פונטבדרה, וויגו.
הוא ביקש מחואן הראשון לוותר על הכתר לטובת קונסטאנסה.
חואן סירב אך הציע כי בנו, האינפנטה אנריקה, יישא את בתו של ג'ון, קתרין.
ההצעה התקבלה, והתואר נסיך אסטוריאס נוצר בשביל אנריקה וקתרין.
בכך נסתיים הסכסוך השושלתי, חוזק מעמדו של בית טרסטאמרה, ונוצר שלום בין קסטיליה ואנגליה.
יחסים עם הכתר של אראגון
בתקופת שלטונו של אנריקה השלישי העוצמה המלכותית הוחזרה, והאפילה על האצולה הקסטיליאנית רבת הכוח.
בסוף ימי חייו העביר אנריקה מקצת הסמכויות שלו לאחיו פרננדו מאנטקרה, אשר היה עוצר, יחד עם אשתו קתרין מלנקסטר, בתקופת ילדותו של בנו, הנסיך חואן.
לאחר פשרת קאספה ב-1412, עזב פרדיננד את קסטיליה כדי להיות מלך אראגון.
עם מותה של אימו של חואן השני, בגיל 14, עלה המלך הצעיר לכס המלוכה ונשא לאישה את בת דודתו מריה מאראגון.
המלך הצעיר הפקיד את הממשלה בידיו של אלווארו דה לונה, האיש המשפיע ביותר בחצר המלכות ובעל ברית של האצולה הזוטרה, הערים, הכמורה, והיהודים.
דבר זה לאיבה משותפת למלך מצד האצולה הרחבה בקסטיליה מחד, והאינפנטים האראגונזים, בניו של פרננדו מאנטקרה, אשר ביקש לשלוט בכתר של קסטיליה.
מצב עניינים זה הביא לבסוף למלחמה ב-1429 בין שתי הממלכות.
אלווארו דה לונה ניצח במלחמה וגירש את האינפנטים האראגונזים מקסטיליה.
אנריקה הרביעי ניסה ללא הצלחה לייסד מחדש את השלום עם האצולה שאביו הרס.
כאשר אשתו השנייה ז'ואנה, נסיכת פורטוגל ילדה את חואנה, נסיכת קסטיליה, הופצו שמועות כי הבת היא התוצאה של רומן שניהלה המלכה עם בלטראן דה לה קואבה, אחד מהשרים הבכירים של המלך.
המלך, מכותר על ידי מהומות ותביעותיהם של האצילים, הוכרח לחתום על חוזה שבו הוא ממנה כיורשו את אחיו למחצה אלפונסו ובכך מוציא את חואנה מסדר הירושה.
לאחר מותו של אלפונסו בתאונה, אנריקה חתם על חוזה השוורים של גיסאנדו עם אחותו למחצה איזבלה שבו הוא ממנה אותה כיורשת בתמורה לנישואיה עם נסיך לפי בחירתו.
המלכים הקתולים: איחוד עם הכתר של אראגון
באוקטובר 1469 איזבלה ופרננדו, יורש העצר של אראגון, התחתנו בחשאי בארמון פַּלַאסְיוֹ דֶה לוֹס ווִיווֶרוֹ בוואיאדוליד.
כתוצאה מכך נוצר איחוד שושלתי בין כתר קסטיליה לכתר אראגון ב-1479 כאשר פרננדו עלה לכס הארגונזי.
איחוד זה בכל אופן לא היה מלא עד לימיו של נכדם קרלוס הראשון.
פרננדו ואיזבלה היו קרובי משפחה והתחתנו ללא ברכת האפיפיור.
אומנם איזבלה רצתה להתחתן עם פרננדו, אך היא סירבה להמשיך עם החתונה עד לקבלת ברכת האפיפיור.
בעקבות כך, אביו של פרננדו זייף ברכה אפיפיורית בשביל שהשניים יוכלו להנשא.
איזבלה האמינה שהברכה היא אמיתית והחתונה התקיימה.
ברכה אפיפיורית אמיתית הגיעה במועד מאוחר יותר.
לאחר מכן, האפיפיור אלכסנדר השישי העניק להם את התואר מלכים קתולים.
אנריקה הרביעי, אחיה למחצה של איזבלה, ראה בנישואיה לפרנדדו כהפרה של "חוזה השוורים של גיסאנדו" על פיו איזבלה הייתה אמורה לרשת את הכס הקסטיליאני רק אם היא תתחתן לבעל על פי בחירתו של אנריקה.
אנריקה רצה שקסטיליה תהיה בעלת ברית של צרפת או פורטוגל ולא עם אראגון.
לכן הוא החליט להפוך את חואנה ליורשתו במקום איזבלה.
כאשר הוא מת בשנת 1474, פרצה מלחמת הירושה הקסטיליאנית בשל הסכסוך על ירושת הכס.
המלחמה נמשכה עד 1479 כאשר איזבלה ותומכיה יצאו כמנצחים.
לאחר ניצחונה של איזבלה במלחמת האזרחים ועליית פרננדו לכס האראגונזי, שני הכתרים אוחדו תחת אותו מונרך.
עם זאת, היה זה רק איחוד פרסונלי ושתי הממלכות נשארו עם שני מנגנונים אדמיניסטרטיביים נפרדים, לכל ממלכה היה את הזהות שלה ואת חוקיה; שני הפרלמנטים נשארו נפרדים; המוסד המשותף היחידי היה האינקוויזיציה.
למרות תארם "מלכי קסטיליה, לאון, אראגון, וסיציליה" פרננדו ואיזבלה משלו, כל אחד בנפרד, על שטחיהם, אך עדיין הם גם קיבלו החלטות ביחד.
מיקומה המרכזי, שטחה הטריטוריאלי הגדול יותר (פי שלושה מממלכת אראגון), ואוכלוסייתה הגדולה (4.3 מיליון לעומת מיליון באראגון) הפכו את קסטיליה להיות השותף הדומיננטי באיחוד זה.
כתוצאה מהרקונקיסטה האריסטוקרטיה הקסטיליאנית הפכה למאוד חזקה.
המלכים היו צריכים לעמוד על סמכותם אל מול האצולה והכמורה.
בשל כך, ייסדו המלכים הקתולים את מועצת האחווה, הידועה גם בשם האחווה הקדושה, אשר הייתה מאוישת ומתוקצבת על ידי העיריות.
המלכים הקתולים גם נקטו באמצעים נגד האצולה, הרסו מבצרים פאודלים, אסרו על קיום מלחמות פרטיות, והקטינו את כוחם של האדלנטאדוס (משרה צבאית הדמויה למושל באזורים שנכבשו לא מזמן).
המלוכה איגדה פקודות צבאיות תחת מועצת הפקודות (Consejo de las Órdenes) ב-1495, חיזקה את כוחה של הסמכות המשפטית המלכותית מעל הסמכות המשפטית הפאודלית, והפכה את האאודיינסאס לסמכות השיפוטית העליונה בממלכה.
הכתר גם ביקש לשלוט יותר טוב על הערים, ולכן ב-1480 בקורטס של טולדו נוצרו הקורחידורס, נציגי הכתר, אשר פקחו על מועצות הערים השונות.
בתחום הדת, המלכים הקתולים תקנו את המסדרים הדתיים, וביקשו אחדות במגזרים השונים של הכנסייה.
הם לחצו על היהודים להתנצר, במקרים מסוימים כאשר היהודים נרדפים על ידי האינקוויזיציה.
לבסוף ב-1492, המלכים הקתולים גרשו את אלה אשר לא היו מוכנים להתנצר.
מספר האנשים אשר גורשו מקסטיליה מוערך ב-50,000 עד 70,000 איש.
משנת 1502 החלו במאמצים לנצר את האוכלוסייה המוסלמית.
בין 1478 ל-1497 המלכים הקתוליים כבשו את האיים בקבוצת איים הקנריים גראן קנריה, לה פלמה, וטנריפה.
ב-2 בינואר 1492 נכנסו המלכים לארמון אלהמברה בגרנדה ובכך השלימו את הרקונקיסטה.
גם ב-1492, כריסטופר קולומבוס גילה את אמריקה וקסטיליה כבשה את מלייה.
אחרי כיבוש גרנדה החלה קסטיליה להתמקד בים התיכון, וקסטיליה עזרה לאראגון בבעיותיה עם ממלכת צרפת, אשר הגיעו לשיאם בכיבוש נאפולי עבור הכתר של אראגון ב-1504. מאוחר יותר באותה שנה, מתה איזבלה.
המאות ה-16 וה-17: מאימפריה למשבר
איזבלה שללה את בעלה מסדר הירושה של קסטיליה, אשר עבר לבתה חואנה (הנשואה לפליפה מאוסטריה המכונה "הנאה").
אך איזבלה ידעה על מחלתה של בתה (ואשר בשל כך היא כונתה חואנה המשוגעת [Juana la Loca]), ומינתה את פרננדו בעלה כעוצר במקרה שבו חואנה "לא תרצה, או לא תוכל, למלא את מחויבותיה".
בהסכם סלמנקה מ-1505 הוחלט כי השלטון יחולק בין פליפה, פרננדו, וחואנה.
עם זאת, היחסים הגרועים בין פליפה (הנתמך על ידי האצולה הקסטיליאנית) ופרננדו הביאו לכך שפרננדו ויתר על כוחו בקסטיליה כדי להימנע מעימות מזוין.
בעזרת ה"קונקורדיה דה וייאפאפילה" (Concordia de Villafáfila) משנת 1506, פרננדו חזר לאראגון, ופליפה הוכתר כמלך קסטיליה.
ב-1507 פליפה מת ופרננדו חזר שוב למלא את תפקידו כעוצר.
קרלוס הראשון קיבל את הכתר של קסטיליה, אראגון והאימפריה דרך צירוף של נישואין שושלתיים ומקרי מוות טרם זמנם:
כאשר אביו פליפה הראשון מת ב-1506, הוא הפך לריבון בארצות השפלה;
עם מותו של פרננדו השני, מלך אראגון (סבו) ב-1517, הוא ירש את הכס של אראגון.
הוא ירש גם את הכס של קסטיליה (והאמריקות) מאחר שאימו (חואנה המשוגעת לא הייתה כשירה למשול;
ועם מותו של מקסימיליאן ב-1519, קרלוס נבחר להיות קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וכתוצאה מכך הוא מוכר יותר בשם קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
קרלוס הראשון לא התקבל יפה בקסטיליה.
חלק מזה נובע מהעובדה שהוא היה מלך שנולד בחו"ל (הוא נולד בגנט), ועוד לפני שהגיע לקסטיליה הוא מינה פלמים במשרות ממשל חשובות אזרחים והשתמש בכסף קסטילי כדי לממן את חצר המלכות שלו.
האצולה הקסטיליאנית והערים היו על סף מרי כדי להגן על זכויותיהם.
הרבה קסטילים בכלל העדיפו את אחיו הצעיר פרדיננד שגדל בקסטיליה, ולמעשה מועצת קסטיליה התנגדה לרעיון של קרלוס כמלך קסטיליה.
ב-1518 הפרלמנט הקסטילי בוואיאדוליד הכריז על אדם ולוני בשם ז'אן דה סובאז' (Jean de Sauvage) כיושב ראש.
דבר זה הוביל להפגנות זועמות בפרלמנט, שדחה את הימצאם של זרים במהלך הדיונים.
למרות האיומים, הפרלמנט, (בהנהגת חואן דה סומל, נציגה של בורגוס) התנגד והכריח את המלך לכבד את חוקיה של קסטיליה, לסלק את כל הזרים ממשרות ממשלה חשובות, וללמוד לדבר קסטילית.
לאחר שהמלך התחייב בשבועה, הוא קיבל סובסידיה בסכום של כ-600,000 דוקאטים.
קרלוס היה מודע לעובדה כי יש לו הרבה אופציות להיות קיסר ושהוא צריך להטיל את שלטונו על קסטיליה כדי ליהנות מהגישה לעושרה ולנצל זאת למען החלום הקיסרי שלו.
קסטיליה הייתה אחת הטריטוריות היותר דינמיות, עשירות ומתקדמות באירופה של המאה ה-16 והיא החלה להבין שהיא יכולה לשקוע כאחת מני רבות בתוך האימפריה הרומית הקדושה.
זאת, ובנוסף גם ההבטחה המופרת של קרלוס, רק הוסיפו לעוינות נגד המלך.
ב-1520 הפרלמנט בטולדו דחה את הבקשה להגדלת הסובסידיה של המלך.
הפרלמנט בסנטיאגו דה קומפוסטלה הגיע גם הוא לאותה החלטה.
לבסוף, בפרלמנט שהתכנס בלה קורוניה, מרבית חבריו היו משוחדים ומחברים אחרים נמנעה הכניסה, הגיעו להחלטה לאשר את הגידול בסובסידיה.
חברים אלו אשר הצביעו בעד הותקפו על ידי העם הקסטיליאני ובתיהם נשרפו.
הפרלמנט לא היה האופוזיציה היחידה שבה נתקל המלך קרלוס.
כאשר הוא עזב את קסטיליה ב-1520 מלחמת הקהילות של קסטיליה פרצה.
"לוס קומונרוס" הובסו שנה אחת לאחר מכן (1521).
ולאחר הפסדם, מעמדו של הפרלמנט הורד לדרגת גוף מייעץ.
המדיניות האימפריאליות של פיליפ השני
פליפה השני המשיך במדיניותיו של אביו, אך שלא כמו אביו, הוא הפך את קסטיליה למרכז האימפריה שלו, וריכז את כל המנהל הממשלתי במדריד.
המדינות האחרות בתוך חצי האי האיברי שמרו על האוטונומיה שלהם, אשר נמשלה על ידי משנה למלך.
מאז שלטונו של קרלוס הראשון, העול הכלכלי של האימפריה נפל בעיקר על קסטיליה.
תחת פליפה השני העול הוכפל בארבע, יד ביד עם העלאת המיסים הקיימים הוא גם יצר מיסים חדשים, ובהם גם ה-אקסקוסאדו (Excusado) ב-1567. בשנה זו פליפה הורה על הכרזת ה- "לה פרגמטיקה"; חוק אשר הכריח את כל המוריסקוס לנטוש את כל המסורות המוריות ולהפוך לקתולים אמיתיים.
חוק זה הגביל את החופש הדתי, לשוני, ותרבותי של אוכלוסיית המוריסקו וגרמה לפריצת מרד המוריסקו אשר דוכא בעזרתו של דון חואן מאוסטריה.
קסטיליה נכנסה לשלב של מיתון ב-1575, שגרם להשהיית השכר במדינה.
ב-1590 הקורטס אישר את ה-"מייונס" (Millones); מס חדש על המזון.
מס זה הרס את הערים הקסטיליאניות וסיכל את נסיונותיהם הרפים בתיעוש.
בממלכות הקודמות משרות במוסדות לאומיים היו מאוישות על ידי אנשים מחונכים.
המנהל הממשלתי של פליפה השני אויש בדרך כלל מבוגרי אוניברסיטת אלקלה או אוניברסיטת סלמאנקה.
אחרי עליית פליפה השלישי האצולה שוב החזירה לעצמה את הזכות למשול בארץ.
כדי להראות שיש סדר שולט חדש, החל להתבצע ניקיון הדם בספרד.
הרדיפה הדתית הובילה את פליפה להכריז על גירוש המוריסקוס מספרד ב-1609.
ניצב בפני התרסקות משרד האוצר, וכדי לשמר את ההגמוניה של האימפריה הספרדית של פליפה הרביעי, הרוזן-דוכס מאוליבארס, מועדפו של המלך מ-1621 עד 1643, ניסה להכניס שורה של רפורמות.
אחת מהם היה "איחוד כלי הנשק" (Unión de Armas), יצירת צבא חדש המונה כ-140,000 אנשי מילואים.
כל טריטוריה בתוך הממלכה תרמה אזרחים באופן יחסי לגודלה כדי להחזיק את הכוח.
עם זאת, מטרותיו של הרוזן מאוליבארס לא הוגשמו, והכתר הספרדי המשיך לתפקד כקונפדרציה של ממלכות.
לואיס מנדס דה הארו ירש את אוליבארס כמועדף על המלך פליפה הרביעי בין השנים 1659 ל-1665. היה זה כדי לשכך סכסוכים פנימיים אשר נוצרו על ידי קודמו (מרידות בפורטוגל, קטאלוניה, ואנדלוסיה) וכדי להשיג שלום באירופה.
עם מותו של פליפה הרביעי ב-1665, ואי היכולת של קרלוס השני למשול, ספרד סבלה מהאטה כלכלית, ומאבקי כוח בין "המועדפים" השונים.
מותו ללא יורשים של קרלוס השני הביא לפריצתה של מלחמת הירושה הספרדית.
החלוקה הטריטוריאלית הספרדית בתוך הכתר של קסטיליה
ממלכת גרנדה (Reino de Granada) (לאחר 1492)
ממלכת נווארה (Reino de Navarra) (לאחר 1512)
מלכות המשנה של ספרד החדשה (Virreinato de Nueva España) (לאחר 1535)
מלכות המשנה של פרו (Virreinato del Perú) (לאחר 1542)
הממלכה החדשה של גרנדה (Nuevo Reino de Granada) (לאחר 1538)
ממלכת צ'ילה (Reino de Chile) (לאחר 1541)
קפּיטניות כללית של מנילה (Capitanía General de Manila) (לאחר 1571)
מלכות המשנה של גרנדה החדשה (Virreinato de Nueva Granada) (בין השנים 1717 ל-1724, ולאחר 1739)
מלכות המשנה של ריו דה לה פלאטה (Virreinato del Río de la Plata) (לאחר 1776)
קפּיטניות כללית של ונצואלה (Capitanía General de Venezuela) (טריטוריה אוטונומית לגמרי לאחר 1777)
כיהן בתפקיד דובר "ההגנה" בארץ ישראל במלחמת העצמאות, מנהל מדור העיתונות (1949) ומנהל מחלקת המחקר במשרד החוץ (1949–1953), הממונה על הצירות בהונגריה הקומוניסטית (1953–1956), ציר ישראל בפולין הקומוניסטית (1956–1958), קונסול בניו יורק (1962–1965), שגריר בברית המועצות (1965–1967), שגריר בפינלנד (1971–1973).
כ"ץ נולד בוורשה שבפולין ב-1908, בנם של חיה לבית עקרוני ואוסקר (אשר) כ"ץ.
בשנת 1924 עלה לארץ ישראל וסיים את לימודיו בגימנסיה הרצליה.
בנעוריו היה ממייסדי תנועת "החוגים", תחילה בעין חרוד ולאחר מכן בבית השיטה.
תנועה זו התפתחה לתנועת הנוער הכלל-ארצית "המחנות העולים" ומאוחר יותר "התנועה המאוחדת".
בעקבות פעילותו גויס לארגון ההגנה ובשנים 1933–1939 עסק בפעולות רכש מחוץ לארץ.
בשנת 1932 נישא לאורה גרינהוּט, והיה אב לבן ושתי בנות.
בשנות ה-40, לאחר איחוד הש"י עם הר"ן, כיהן במועצה בת שלושה חברים שפקחה על הש"י כנציג המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית ואחראי על תחום המעקב אחר הפורשים, כשלצִדו מכהנים זאב שרף ומשה כרמיל.
בנוסף עמד בראש מחלקת ההסברה של ההגנה, ניהל את תחנת הרדיו המחתרתית של ההגנה קול ישראל וערך את "החומה", ביטאון ההגנה.
הוא כתב רשימות קצרות שכללו בין השאר דיווחים על אירועים בפוליטיקה הבריטית, בעיקר בנגיעה ביישוב.
ביקורת על דיווחים תקשורתיים עוינים את היישוב היהודי וביקורת על יריבים פוליטיים בתוך המחנה היהודי.
מיד לאחר פרוץ מלחמת העצמאות, בתחילת דצמבר 1947, מונה כץ לדובר ההגנה בארץ ישראל.
הוא מיקם את משרדו במועצת העיתונות בתל אביב וסיפק מידע לעיתונאים על המלחמה.
לאחר הקמת צה"ל היה לסגן מפקד יחידת הקשר עם העיתונאים, בדרגת רב-סרן.
באוגוסט 1948 יצא לשליחות באירופה, כדי לעקוב אחרי התארגנות של האצ"ל שם.
לאחר קום המדינה הצטרף למשרד החוץ.
תחילה שירת כמנהל מדור העיתונות ומנהל מחלקת המחקר (1949–1953).
בתקופה זאת היה מנהל בית הספר הגבוה למודיעין, שהכשיר דיפלומטים ואנשי ביון.
בנובמבר 1953 מונה לממונה על הצירות בהונגריה.
את תפקידו החל במשא ומתן כלכלי שהביא לחתימת חוזה מסחרי בין המדינות.
כן סייע ליהודים שהורשו לצאת מברית המועצות להמשיך לווינה בדרכם לישראל ויזם פגישה עם שגריר ברית המועצות בהונגריה, יורי אנדרופוב, במטרה להביא להגברת זרם היוצאים.
ב-1956 עבר לשמש ציר ישראל בפולין.
בתקופת כהונתו עלו לישראל מפולין כ-40,000 איש ("עליית גומולקה").
כ"ץ העניק לשמואל אוסוואלד רופאייזן אשרת כניסה לישראל לשנה, אף על פי שיעץ לו שעדיף לו להישאר בפולין.
עם חזרתו לישראל ב-1958 מונה למזכיר הממשלה במקום זאב שרף.
הוא שימש בתפקיד זה עד 1962, תחת ראש הממשלה דוד בן-גוריון.
בין השנים 1962–1965 היה קונסול ישראל בניו יורק.
ב-1965 עבר לשמש שגריר ישראל בברית המועצות, וכיהן בתפקיד עד להודעת ברית המועצות בשנת 1967 על ניתוק היחסים הדיפלומטיים בין המדינות בעקבות מלחמת ששת הימים.
במהלך כהונתו ראה בהידרדרות היחסים עם ברית המועצות.
במאי 1966 הוזהר על ידי משרד החוץ הסובייטי מפני ביצוע מזימה סודית של פלישה לסוריה, מבלי שהכחשותיו לקיום תוכנית כזאת נתקבלו.
החל מנובמבר 1966 הרגיש כ"ץ שהסובייטים שוקלים ברצינות את ניתוק היחסים עם ישראל.
בעקבות יום הקרבות של 7 באפריל 1967 זומן לקרמלין והוזהר באזהרה חמורה לבל תתקוף ישראל שוב את שכנותיה.
בשובו לישראל מונה כ"ץ ליו"ר הנהלת "יד ושם".
לאחר שנה התמנה גדעון האוזנר לצדו ליו"ר מועצת יד ושם בשנים 1971–1973 כיהן כשגריר ישראל בפינלנד.
באפריל 1968 נפצע בעת נחיתת אונס של מטוס עם מנוע בוער שהונחת על ידי הטייס.
בודאפשט, ורשה, מוסקבה: שגריר אל מדינות מתנכרות, תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ו.
כתריאל כ"ץ (עורך), ברומו של עולם: פרשיות מענייני התקופה, תל אביב: מפלגת פועלי ארץ-ישראל, תש"י.
כתריאל כ"ץ (עורך), עולמות במאבק: פרשיות מענייני התקופה, תל אביב: מפלגת פועלי ארץ-ישראל, תשי"א.
הרב כתריאל פישל טְכורְֹש (בפולנית: Kazryel Fiszel Tchorz, נכתב גם: טכוזש; י"א בתשרי ה'תרנ"ז, 18 בספטמבר 1896 - כ"ח באלול ה'תשל"ט, 20 בספטמבר 1979) היה רב שכונת שפירא ואחראי הכשרות בתל אביב, חבר מועצת הרבנות הראשית, ממייסדי חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי והעומד בראשו.
נולד בניישאווה שבפולין לאלכסנדר-סנדר גדליה טכורש שהיה למדן בתורה, חסיד וציוני.
בנעוריו עבר לסלופצא ואחר כך לולוצלאווק, בה למד בישיבתו של הרב יהודה ליב קובלסקי ובגיל 17 הוסמך בה לרבנות.
מגיל צעיר היה פעיל במזרחי.
היה בין מייסדי חדר של המזרחי בולוצלאווק בשנת תרע"ח (1918), ואף ניהל את החדר.
חדר זה התייחד בתוכנית לימודים תורנית מוגברת שכלל שעות לימוד רבות יותר מאשר בתי ספר אחרים של המזרחי, ומשקל גדול יותר למקצועות הקודש.
הרב טכורש אף הציע את התוכנית בפני חברי המזרחי כדגם לאימוץ בבתי ספר אחרים.
היה בין מייסדי צעירי מזרחי בפולין ובשנת 1921 נבחר לוועד המרכזי הזמני של הארגון.
היה נוסע ברחבי פולין במטרה לעשות נפשות למזרחי.
הוא הוזמן לכהן כרב בטומשוב לובלסק אבל סירב לתפקיד מכיוון שהתכוון לעלות לארץ ישראל.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל ונתמנה לרב שכונת שפירא ולאחראי על הכשרות מטעם רבנות תל אביב.
בנוסף היה יו"ר ועד שכונת שפירא וחבר בוועד של השכונות העבריות ביפו.
בתקופה זאת התמודד הוועד עם בעיות הביטחון של השכונות העבריות בשטח יפו ועם הבעיות המוניציפליות של שכונות יהודיות בעירייה ערבית.
כרב השכונה נאבק נגד הכנסת בשר מהשחיטה נבדלת לשכונה, מאבק שהביא אף למעצרו.
טכורש היה גם פעיל בתנועת הפועל המזרחי.
בוועידה השביעית, בשנת 1935, היה מראשי סיעת אל המקור הימנית.
בשנים 1937-1939 נמנה עם הוועד הראשי המצומצם של המזרחי.
לקראת הוועידה השמינית נמנה עם הסיעה המרכזית והיה חבר נשיאות הוועידה.
הוא היה מנהל המרכז לתרבות ואחר כך כראש המחלקה לענייני דת וכראש חבר הרבנים של הפועל המזרחי, אותו הקים בקיץ 1948, אב תש"ח.
בתפקידו זה היה עורך רבעון "שבילין".
משנת 1934 היה חבר במועצה המורחבת של הרבנות הראשית לישראל ובשנת 1965 נבחר לכהן במועצת הרבנות הראשית.
פרסם מאמרים רבים בקובצי "התורה והמדינה" ובמות נוספות, והיה ממעצבי דרכה של הציונות הדתית בשאלות ציבוריות שעמדו על הפרק עם קום המדינה.
הרב טכורש היה ציר לקונגרסים הציוניים הי"ח-כ"ב והכ"ד וסגן חבר בוועד הפועל הציוני.
כשבנו הוגלה לאריתריאה עקב היותו חבר האצ"ל, הוא שימש כראש ארגון הורי העצירים.
הרב טכורש היה ממחדשי הרעיון של ירחי כלה.
בשנת 1976 זכה בתואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
בשנת 1967 קיבל פרס הרב קוק לספרות תורנית.
הדרת אפרים - הדרנים למסכתות הש"ס, שני כרכים, בהוצאת הוועד להוצאת ספרי הרב כ"פ טכורש שליט"א בסיוע מוסד הרב קוק, ירושלים, תש"ל-תשל"ד
כתר אפרים - בירורי הלכה, שאלות ותשובות, תל אביב תשכ"ז
פניני אפרים - חלק א' על פרשיות השבוע, ירושלים תשל"ז; חלק ב' על שבתות ומועדים, שם תשל"ח
ספר הזיכרון ולוצלבק והסביבה, תל אביב תשכ"ז (בעריכתו)
משנת רמ"א עמיאל בהלכה ובאגדה, אגוד סופרים דתיים, תש"ג
כתריאל שחורי (נולד ב־25 במרץ 1947) הוא מפיק קולנוע ישראלי.
בשנים 1999–2019 כיהן כמנהל קרן הקולנוע הישראלי.
לאחר לימודי קולנוע באוניברסיטת ניו יורק, החל שחורי את דרכו המקצועית בראשית שנות ה־70 של המאה ה־20 כמנהל ההפקות של סרטי "קסטל".
בתקופה זו היה אחראי על הפקות דוקומנטריות ועלילתיות בחברה, יזם וניהל קופרודוקציות עם גופי שידור בבריטניה, גרמניה, הולנד וצרפת והקים את מערך הפסטיבלים וההפצה של החברה ברחבי העולם.
בשנת 1984 הקים עם רעייתו, המפיקה והבמאית נעמי שחורי, את חברת ההפקות "בלפילמס".
הפיק כ־250 סרטים ותוכניות טלוויזיה, כולל סרטים עלילתיים, דרמות, סרטים דוקומנטריים, תוכניות אולפן ומספר רב של קופרודוקציות וסרטים שהופקו ישירות עבור גורמי שידור בחו"ל.
כמפיק עבד שחורי עם יוצרים ישראלים רבים ועם צוותי הצילום והעריכה.
חלקם עשו את צעדיהם הראשונים בתעשייה בליווי שלו כמפיק.
עם התוכניות המפורסמות ביותר שהפיק ניתן למנות את השעשועון "לינגו", בהנחיית גיל אלון.
שנות פעילותו בתחום הקולנוע התאפיינו בהתגייסות למען הקולנוע הישראלי וקידומו בישראל ובעולם.
בתחילת שנות ה־90 כיהן כיושב ראש איגוד המפיקים והוביל שינויים מבניים בפעילות האיגוד.
בשנים אלו הוקמו הטלוויזיה בכבלים והערוץ השני, והוא היה בין אלה שהובילו את תהליכי החקיקה שהבטיחה את מכסת הפקות המקור ואת כינון מערכת היחסים בין המפיקים והיוצרים לגופי השידור.
כמו כן כיהן במהלך השנים כיושב ראש הנהלת הקרן לעידוד הפקות מקור בכבלים, כחבר בהנהלת הקרן לעידוד קולנוע ישראלי איכותי (לימים קרן הקולנוע הישראלי), כחבר המועצה הציבורית לתרבות ואמנות במנהל התרבות, כחבר בוועדה לחיסוי המס לקולנוע הישראלי וכחבר בהנהלת פורום מכון היצוא ליצוא סרטים ושיווקם בחו"ל.
נוסף על כך הרצה בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
מבין סרטיו כמפיק ניתן לציין את "מאחורי הסורגים" (במאי: אורי ברבש, 1984) (כמפיק בפועל); "החולמים" (במאי: אורי ברבש, 1987) (בכיכובה של קלי מקגיליס); "סיפור שמתחיל בלוויה של נחש" (במאית: דינה צבי־ריקליס, 1994); "למען סשה" (במאי: אלכסנדר ארקדי) (בכיכובה של סופי מרסו); "הסיפור היפה" (במאי: קלוד ללוש, 1991).
ב־2011 זכה באות אביר מסדר האמנויות והספרות הצרפתי.
ב־2023 זכה בפרס מפעל חיים של האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
בשנת 1999 החל שחורי לנהל את קרן הקולנוע הישראלי, קרן הקולנוע המרכזית המעודדת הפקת סרטים ישראליים ותומכת בה.
בתקופת כהונתו הוביל תהליך של תנופה והתחדשות בקולנוע הישראלי.
סרטים שהופקו בתמיכתה של קרן הקולנוע הישראלי בתקופה זו כדוגמת "ההסדר", "חתונה מאוחרת", "כנפיים שבורות", "ללכת על המים", "סוף העולם שמאלה", "הכלה הסורית", "האושפיזין" ועוד רבים פתחו דף חדש במערכת היחסים בין הקולנוע הישראלי ובין קהל הצופים הישראלי.
אחד מן ההישגים הבולטים של הקולנוע הישראלי בעשור הראשון של המאה ה־21 הוא פריצת הדרך וההצלחה בחו"ל.
בשנים אלה הסרטים הישראליים זכו בפרסים בין־לאומיים, ומבין סרטי קרן הקולנוע הישראלי ניתן לציין את "לבנון" (פרס אריה הזהב בפסטיבל ונציה), "עג'מי" (מועמדות לפרס אוסקר האמריקאי), "ואלס עם באשיר" (פרס גלובוס הזהב האמריקאי, מועמדות לפרס אוסקר האמריקאי) ו"מדוזות" (פרס מצלמת הזהב בפסטיבל קאן).
קרן הקולנוע הישראלי בניהולו של שחורי פיתחה מערכת יחסים הדוקה עם ראשי ענף הקולנוע במדינות רבות בעולם.
הסיוע למפיקים הישראליים בגיוס השקעות בחו"ל תרם להישגים שהגיעו לשיא במספר הקופרודקציות הבינלאומיות.
בנובמבר 2018 הודיע שחורי כי בכוונתו לפרוש מניהול הקרן.
במכתב הפרישה מתח ביקורת על ניסיונות פוליטיים לעקר את הקולנוע הישראלי מחופש היצירה ומעצמאות המחשבה.
כתריאל יפה , הייתה אוניית מעפילים, שיצאה מנמל בוקה די מגרה שבצפון מערב איטליה בשלהי יולי 1946, כשעל סיפונה 604 מעפילים ניצולי השואה, במטרה להגיע לארץ ישראל.
האונייה ניסתה לפרוץ את הסגר הימי על ארץ ישראל, אך אותרה על ידי הצי הבריטי ולאחר מאבק נגררה לנמל חיפה.
גם לאחר עגינתה המעפילים התנגדו והתעמתו עם הבריטים במטרה להישאר בארץ, אך לבסוף גורשו במסגרת מבצע איגלו למחנות המעצר בקפריסין.
שמה המקורי של האונייה היה "אוונטי" .
במסגרת ההכנות להפלגת העפלה הוחלט לשנות את שמה ולקרוא לה על שמו של כתריאל יפה שהיה מהפעילים הבולטים במפעל ההעפלה והיה קברניט הסירה שנעלמה בדרכה לביצוע פעולת חבלה בלבנון בפרשת כ"ג יורדי הסירה.
ה"אוונטי", ושם נוסף שניתן לה, "מריה סרה" , הייתה במקורה אוניית משא שנבנתה בשנת 1920 באיטליה כאוניית מפרשים והייתה רשומה בנמל סבונה.
רכישת האונייה והארגון להעפלה בוצעו על ידי המוסד לעלייה ב' של ההגנה.
האונייה נקנתה באיטליה בעזרת יהודה ארזי ועדה סרני באמצעות חברה מקומית בבעלות יהודי בשם פינטר.
מלווי הספינה וצוות מספנה מקומי הכינו את האונייה להפלגת העפלה.
נבנתה קונסטרוקציה עם דרגשי לינה.
הוכנו שתי סירות הצלה ל-35 בני אדם.
הספינה צוידה ב-16 טון מים, ומזון ל-11 יום.
מפקד האונייה היה אליעזר (קליין) טל איש הפלי"ם, ולצדו רפי (לא ידוע שם משפחה), והגדעונית הייתה איה מאיר (פינקרפלד).
צוות הימאים כלל כשישה ספנים איטלקים ומכונאי ראשי; אחד הקצינים שירת גם באונייה "וג'ווד".
604 המעפילים היו ניצולי השואה; בהם 371 גברים ו-233 נשים במנעד גילים, וכן "ילדי סלבינו", ילדים יתומים אשר מצאו חיילי הבריגדה היהודית, ונאספו אל מחסה ארעי בכפר סלבינו שבאיטליה לאחר מלחמת העולם השנייה.
המעפילים נאספו במחנה אוהלים, שהוקם בסמוך לחוף ההעמסה ליד בוקה די מגרה (Bocca di Magra), דרומית ללה ספציה באיטליה.
הפעילות במחנה האיסוף התנהלה תחת מסווה של מחנה נופש, כדי שהמבצע לא ייחשף לאוכלוסייה המקומית.
ההעמסה הייתה חשאית ונמשכה כ-4 שעות בשעות הלילה, ללא ידיעת השלטונות האיטלקים ומעורבותם.
המעפילים הובלו באסדות, לאורך נהר מגרה עד לשפך, שם עגנה האונייה.
המעפילים חולקו לקבוצות, והחיים באונייה נוהלו על ידי מועצת נציגים שבחרו המעפילים.
האוניה יצאה לדרכה ב-31 ביולי 1946.
יצאה ללא בעיות לנתיב השיט המתוכנן: מצר מסינה, כרתים, ומשם דרומה לחוף המצרי, חוף אל עריש, מזרחה לכיוון חופי ארץ ישראל ולאורכם, ולכיוון צפון.
ב-7 באוגוסט הודיעו ממפקדת "ההגנה" למלווי האונייה, שעליהם להיפגש בלב ים עם האונייה כ"ג יורדי הסירה, ולקבל ממנה 750 מעפילים; ו"כ"ג" תחזור לאחר מכן לאיטליה, עם צוות הימאים הזר של "כתריאל יפה"; ולאחר ההעברה יצטרף לאונייה מלווה שני, ישראלי.
קבוצת מעפילים ניסתה להתמרד ולתפוס פיקוד כדי לא לחזור ולהיפגש עם ה"כ"ג" אך לבסוף נרגעו הרוחות.
ב-11 באוגוסט הודיעה האונייה שאין באפשרותה לבצע את ההעברה בגלל התקשורת הלקויה עם ה"כ"ג", שמנועה היה מקולקל והיא עמדה, גם בגלל מחסור במים ובמזון.
ממפקדת "ההגנה" בארץ ישראל נשלחה הוראה לבצע בכל זאת את ההעברה, אולם הקשר נותק.
ב-11 באוגוסט בשעה 17:00, נתגלתה האונייה על ידי מטוס סיור בריטי.
בשעה 21:00, כאשר התקרבה "כתריאל יפה" אל ה"כ"ג", הופיעה בסמוך אליה משחתת R - 41 בריטית.
המלווים והמעפילים קבלו הנחיות אחדות ממפקדת "ההגנה": לסרב לעצור את האונייה, גם אם הבריטים יורים באוויר; אך זאת, רק אם מצויות חגורות הצלה באונייה; ולדרוש מהבריטים להפליג לארץ; ואם ייעצרו - יש לחבל במנועים, ולהסליק את מכשיר הקשר, כדי שניתן יהיה לקיים קשר גם בשעת העימות הצפוי עם הבריטים.
ב-14 באוגוסט עלו אנשי צבא בריטים אחדים על הסיפון.
התחולל מאבק, שבמהלכו הצליחו המעפילים להשתלט על הבריטים, לכבול אותם, ולכלוא אותם במחסן.
אז עלו מלחים בריטים נוספים, ותוך כדי מאבק, שכלל חילופי מהלומות, השתלטו על האונייה.
במשך 6 ימים עגנה האונייה בפתח הנמל תחת שמירה בריטית.
אז החליטו המעפילים לנסות להשיט אותה אל הים.
באחד הלילות, בחסות החשכה, עלה בידם של מפקד האונייה, אליעזר (קליין) טל והמעפילים לנסר את שרשרת העוגן, כאשר רעש הניסור עומעם בעזרת שירה רמה של המעפילים.
לאחר ניתוק העוגן, האנייה נסחפה עם הרוח לכיוון קריית חיים.
במרחק 500 מטר מהחוף הבחינה בהם הסיירת הבריטית "מאוריציוס", ונשלחה גוררת עם 100 חיילים בריטים, שהשתלטו עליה מחדש.
מעפילי "כתריאל יפה" היו בין הראשונים שגורשו למחנות המעצר בקפריסין.
המעפילים גילו התנגדות, אשר לוותה במאבק עם החיילים הבריטים, במטרה למנוע את הגירוש.
בשעה שהבריטים אילצו אותם לעבור לספינת הגירוש "אמפייר הייווד", חלק מהם קפצו למים, ורובם התבצרו במחסנים.
רק לאחר שני ניסיונות כושלים של הבריטים להעביר את המעפילים, הבריטים הצליחו להתגבר עליהם בעזרת סילוני מים.
לאחר מעבר המעפילים אל ה"אמפייר הייווד" התחולל מאבק נוסף במטרה לעכב את הגירוש.
במהלך המאבק המעפילים הצליחו לחבל באונייה בעזרת חומרי נפץ שהונחו והופעלו בתחתית האונייה ב-18 באוגוסט.
חומר הנפץ הוברח אל "כתריאל יפה" על ידי זלמן פרח איש הפלי"ם שהצליח לחדור אל האונייה במסווה.
החומר הוסלק בתוך כיכרות הלחם שסופקו למעפילים, ולאחר מכן הוברח ל"אמפייר הייווד" בתוך נעליהן של כמה נערות מקבוצת ילדי סלבינו, שנעזרו בגדעונית איה מאיר.
לאחר סיום ההכנות הופעל המטען על ידי זלמן פרח ואליעזר (קליין) טל, וגרם לנזק קל ל"אמפייר היווד".
החבלה עיכבה את הגירוש בכמה ימים כייוון שהאונייה נשלחה לתיקונים בעקבות הפיצוץ, ורק ב-22 באוגוסט הפליגה לדרכה.
ה"אמפייר היווד" השלימה את משימתה לגירוש המעפילים לקפריסין ב-27 באוגוסט, לא לפני מאבק נוסף ואחרון של המעפילים במהלכו הבריטים הפעילו זרנוקי מים וגז מדמיע כנגד המעפילים שהתבצרו בבטן האונייה.
מפקדת "ההגנה" הנחתה את המלווים להתערב בין המעפילים ולרדת עימם אל הנמל.
בפועל, המפקד והגדעונים הצליחו לרדת עם המעפילים ולהגיע לקפריסין.
אחר כך ברחו מהמחנה בעזרת שמואל (סמק) ינאי, שארגן את בריחתם של 8 אנשים בעזרת ספן יווני.
ל"ה גיבורי גוש עציון הייתה אוניית מעפילים שנשאה 273 מעפילים, רובם מהונגריה ומרומניה והפליגה מאיטליה בתחילת 1948. האניה נתפסה על ידי הבריטים ומעפיליה הועברו למחנות המעפילים בקפריסין.
האוניה נקראה על שמה של מחלקת ההר, מחלקה בת 35 לוחמים מהפלמ"ח ומהחי"ש, שיצאו מירושלים ב-15 בינואר 1948 לשם סיוע לגוש עציון הנצור.
הקבוצה התגלתה והותקפה על ידי לוחמים ערבים וכל אנשיה נהרגו.