tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-25 באוגוסט 2018, אזולאי ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בהפסד 0–5 להפועל חיפה.
ב-16 בדצמבר 2020, אזולאי הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל, בתיקו 2-2 נגד מכבי תל אביב.
ב-16 ביוני 2021 חזר להפועל נוף הגליל.
ב-19 ביוני 2022 חתם במכבי פתח תקווה.
כעבור עונה חזר לנוף הגליל.
דורותי קייט ריצ'מונד , הידועה בשם דולה ריצ'מונד, הייתה ציירת ניו זילנדית שנודעה בזכות ציורי צבעי מים שלה של צמחים טבעיים ובעלי חיים ונופים פנורמיים.
בתם של ג'יימס קרואו ריצ'מונד ומרי סמית', דורותי ריצ'מונד נולדה ב-12 בספטמבר 1861 בפרנל, אוקלנד.
היא הייתה השלישית מבין חמישה ילדים וילדותה הצעירה הייתה מעורערת.
המשפחה עברה לנלסון בשנת 1862, שם הפך אביה לעורך של עיתון "ניו זילנד כרוניקל ", אך עבר למחוז טראנאקי לאחר מותה הפתאומי של אמה של דורותי בשנת 1865. אביה היה לעיתים קרובות מחוץ לבית והיא נותרה לבד עם אחיה.
הם הועברו לקרובים לפני שהמשפחה חזרה לנלסון בסביבות 1869.
ריצ'מונד למדה במכללת נשים של מיס בל בנלסון והתעניינותה באמנות עודדה על ידי אביה שהעביר לה את אהבתו לרישום ולציור.
היא נלקחה עם שני אחיה הגדולים לאירופה על ידי אביה בשנת 1873 והמשיכה בשיעורי הציור שלה.
היא למדה במכללת בדפורד לנשים בלונדון, וכן למדה בבית הספר סלייד לאמנות, שם עבדה בהדרכת אלפונס לגרוס.
ביוני 1880 עבודתה זיכתה אותה במלגת סלייד.
בתחילת שנות השמונים של המאה ה-19 חזרה לניו זילנד ומונתה למורה לאמנות במכללת נלסון לבנות בשנת 1883.
ריצ'מונד הציגה עם האקדמיה לאמנויות היפות של ניו זילנד משנת 1885 ואז נסעה שוב לאירופה והתקדמה והמשיכה ללמוד לצייר.
בשנת 1890 היא הפכה לחברת אמנית באקדמיה לאמנויות היפות של ניו זילנד.
היא הפכה עצמאית מבחינה כלכלית לאחר מות אביה בשנת 1898 ונסעה שוב לאירופה כדי לצייר.
היא הכירה את פרנסיס הודג'קינס בשנת 1901 ונסעה איתה בצרפת ובאיטליה לפני שחזרה לניו זילנד בדצמבר 1903. הודג'קינס תיארה את ריצ'מונד כ"האישה היקרה ביותר עם הפנים וההבעה היפים ביותר.
אני קבצנית בת מזל שיש לי אותה כבת לוויה."
ריצ'מונד והודג'קינס נותרו שותפות קרובות ושכרו יחד סטודיו ברחוב בואן, ולינגטון, שם לקחו על עצמן גם תלמידים פרטיים.
ריצ'מונד המשיכה את הסטודיו לאחר שהודג'קינס חזרה לאירופה בשנת 1906 והמשיכה לפתח את המוניטין שלה כמורה לאמנות.
מ-1909 עד 1924 קיימה שיעורים בבית הספר "פיצ'רברט טראס".
ריצ'מונד הייתה חברת מועצה באקדמיה לאמנויות היפות של ניו זילנד משנת 1904 וזכתה לחברות חיים בשנת 1928.
היא מעולם לא נישאה ומתה בוולינגטון ב-16 באפריל 1935.
דולאווירה (בגוג'ראטית: ધોળાવીરા) הוא אתר ארכאולוגי במחוז , במדינת גוג'ראט בצפון-מערב הודו, הקרוי על שם עיירה השוכנת כקילומטר מדרום לו.
העיירה ממוקמת 165 קילומטרים מהעיר .
האתר ידוע גם בשם קוטדה טימבה (Kotada timba), וכולל חורבות של תרבות עמק האינדוס (הקרויה גם תרבות האראפה).
אתר דולאווירה שוכן על חוג הסרטן.
זהו אחד מחמשת האתרים ההאראפיים הגדולים, והאתר הארכאולוגי הבולט ביותר בהודו השייך לתרבות עמק האינדוס.
הוא נחשב גם אחת הערים הגדולות ביותר של תקופתו.
הוא ממוקם על האי קהדיר בט (Khadir bet) בשמורת חיות הבר של מדבר קוץ' ב (אזור של ביצה מלוחה במדבר טהאר).
צורת העיר מרובעת והיא משתרעת על שטח של 470 דונם בין שני נחלים עונתיים, המנסר (Mansar) בצפון והמנהר (Manhar) בדרום.
האתר נחשב מיושב החל מ-2650 לפנה"ס, והלך והידרדר לאט לאחר שנת 2100 לפנה"ס, וננטש לזמן קצר ואז יושב מחדש עד שנת 1450 לפנה"ס.
אולם מחקרים אחרונים מצביעים על תחילת ההתיישבות בסביבות 3500 לפנה"ס (טרום האראפה) והמשכיות עד שנת 1800 לפני הספירה (תחילת תקופת האראפה העליונה).
ג'ושי, מהסקר הארכאולוגי של הודו (בראשי תיבות ASI), והוא החמישי בגודלו מבין שמונה אתרי האראפה הגדולים.
הוא נחפר ברציפות מאז 1990 על ידי ה-ASI, שלדבריו "דולאווירה אכן הוסיפה ממדים חדשים לאישיות של תרבות עמק האינדוס".
ערי ההאראפה הגדולות האחרות הן: האראפה, מואנג'ודארו, , , , ולותאל.
האתר הוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם "דולאווירה: עיר ההאראפה" ב-27 ביולי 2021.
רווינדרה סינג בישט (Ravindra Singh Bisht), מנהל החפירות בדולאווירה הגדיר את שבעת השלבים הבאים של ההתיישבות באתר.
תיארוכים אחרונים באמצעות פחמן-14 והשוואת סגנונות כלי חרס הראו שיש לכנות את שני השלבים הראשונים תרבות דולאווירה קדם האראפה ויש לתארכם דלהלן: שלב I (בערך 3500-3200 לפנה"ס) ושלב II (בערך 3200-2600 לפנה"ס).
החפירות הארכאולוגיות במקום החלו בשנת 1989 על ידי מכון ה-ASI בניהולו של בישט, והיו 13 עונות חפירות בין 1990 ל-2005. החפירות חשפו את התכנון והאדריכלות העירונית, ומספר רב של עתיקות כגון עצמות של בעלי חיים, זהב, כסף, קישוטי טרקוטה, כלי חרס וכלי ארד.
הארכאולוגים סבורים שדולאווירה הייתה מרכז מסחר חשוב בין היישובים בדרום גוג'ראט, בסינד ובפנג'אב ובין מערב אסיה.
על פי ההערכות, העיר דולאווירה קדמה לעיר הנמל לותאל.
צורתה מלבנית, והיא משתרעת על פני כ-220 דונם, באורך של 771.1 מטרים וברוחב של 616.85 מטרים.
בניגוד לערים אחרות של תרבות ההאראפה, כמו האראפה ומואנג'ודארו, דולאווירה נבנתה על פי תוכנית גאומטרית ברורה, המתחלקת לשלושה אזורים עיקריים: מצודה, העיר התיכונה והעיר התחתית.
המצודה והעיר התיכונה היו מבוצרות וכללו שערים, מבנים, מערכת רחובות, בארות, ושטחים פתוחים נרחבים – כל אחד מהם מופרד בבירור מהאחר.
האקרופוליס, שהוא החלק הדרום-מערבי של העיר, נחשב לאזור המבוצר והמורכב ביותר, והיווה את מרכז הכוח המנהלי.
המצודה הייתה מוגנת באמצעות סוללות כפולות, ולצידה התגוררו פקידי הממשל הבכירים.
העיר שבתוך תחום הביצורים הכללי התפרסה על פני כ-480 דונם.
מעבר לחומותיה נמצאו מבנים נרחבים השייכים ליישוב, אף שהם מחוץ לתחום המבוצר – וכן יישוב נוסף ששכן מחוץ לחומות.
אחד ממאפייניה הבולטים של דולאווירה הוא שהמבנים שבה עשויים כולם מאבן, בשונה מאתרי הארהפה אחרים – כולל האראפה ומואנג'ודארו – שנבנו כמעט באופן בלעדי מלבנים.
דולאווירה מוקפת בשני נחלי אכזב: נחל מנסר בצפון ונחל נהר בדרום.
בכיכר העיר נמצא שטח מוגבה הקרוי "המצודה", ששימש מרכז סמלי וביטחוני של העיר.
בישט, שפרש מתפקידו כמנכ"ל משותף של ASI, אמר: "סוג המערכת היעילה של ההאראפנים מדולאווירה, שפותחה לשימור, איסוף ואגירת מים, מדגים בבהירות את ההנדסה ההידראולית המתקדמת שלהם, בהתחשב במצב הטכנולוגי בתקופת האלף השלישי לפני הספירה".
אחד המאפיינים הייחודיים של דולאווירה הוא מערכת שימור המים המתוחכמת של תעלות ומאגרים, המוקדמת ביותר שנמצאה בעולם, בנויה כולה מאבן.
בעיר היו מאגרים גדולים מאוד, שלושה מהם פתוחים.
הם שימשו לאחסון מים מתוקים שמקורם במי גשמים או לאיגום מים המופנים משני פלגים סמוכים.
מערכת זו נוצרה בבירור בתגובה לאקלים המדברי ולתנאי מדבר קוץ', שבו עשויים לחלוף מספר שנים ללא גשמים.
נחל עונתי העובר בכיוון צפון-דרום סמוך לאתר נסכר בכמה נקודות לאיסוף מים.
בשנת 1998 נתגלה במקום מאגר נוסף.
תושבי דולאווירה יצרו שישה עשר מאגרים או יותר בגודל משתנה במהלך שלב III.
חלק מאלה ניצלו את שיפוע הקרקע בתוך היישוב הגדול, הפרש גבהים של 13 מטרים מצפון-מזרח לצפון-מערב.
מאגרים אחרים נחפרו, חלקם בתוך הסלע.
חפירות אחרונות חשפו שני מאגרים גדולים, אחד ממזרח למצודה ואחד מדרום לה.
המאגרים נחצבו באבן במאונך, ועומקם הוא כ-7 מטרים ואורכם 79 מטרים.
הם עוטפים את העיר, בעוד המצודה והמרחצאות ממוקמים במרכז על קרקע מוגבהת.
יש גם באר גדולה עם שוקת חצובה המחברת אותה לניקוז שנועד להוביל מים למכל אחסון.
במכל הרחצה היו מדרגות היורדות פנימה.
באוקטובר 2014 החלה החפירה במאגר מלבני עם מדרגות שאורכו 73.4 מטרים, רוחבו 29.3 מ' ועומקו 10 מטרים, מה שהופך אותו לגדול פי שלושה מהמרחצאות הגדולות של מואנג'ודארו.
חלק מהחותמים שנמצאו בדולאווירה, השייכים לשלב III, הכילו דמויות של בעלי חיים בלבד, ללא כל סוג של כתב.
משערים שסוג חותמים אלו מייצג מוסכמות מוקדמות של ייצור החותמים של האינדוס.
על פי ההערכות, מבנה עגול ענק באתר הוא קבר או אנדרטה, אם כי הוא לא הכיל שלדים או שרידים אנושיים אחרים.
המבנה מורכב מעשרה קירות לבני בוץ היוצאים מנקודה מרכזית הבנויים בצורת חישורים של גלגל.
במעבר השער המזרחי נמצא פסל מאבן חול רכה של זכר עם פאלוס זקוף אך ללא הראש או הרגליים מתחת לקרסול.
נמצאו מבני קבורה רבים (אם כי כולם פרט לאחד היו נטולי שלדים), וכן כלי חרס, חותמים מטרקוטה, צמידים, טבעות, חרוזים ותחריטים בדפוס שקוע.
שבעה מבנים כדוריים למחצה נמצאו בדולאווירה, מתוכם נחפרו שניים, שנבנו על פני תאים גדולים חצובים בסלע.
היו אלה מבני לבני בוץ כדוריים למחצה מוגבהים.
אחד המבנים שנחפרו תוכנן בצורה של גלגל עם חישורים.
השני תוכנן גם הוא באותו אופן, אך כגלגל ללא חישורים.
אף על פי שהכילו כלי קבורה של כלי חרס, לא נמצאו שלדים פרט לקבר אחד, בו נמצאו שלד ומראה נחושת.
שרשרת של חרוזי סטיאטיט שהייתה מחוברת לחוט נחושת עם קרסים משני קצותיה, צמיד זהב, חרוזי זהב וחרוזים אחרים נמצאו גם באחד המבנים הכדוריים למחצה.
הסקר הארכאולוגי של הודו, שערך את החפירה, סבור כי "מבנים כדוריים למחצה אלה מזכירים סטופות בודהיסטיות מוקדמות".
באתר נמצאו מגוון ממצאים ייחודיים מתרבות האינדוס, ביניהם כלי חרס מצוירים בסגנון שחור על אדום, חותמות מרובעות – חלקן נושאות כתב אינדוס וחלקן נטולות כיתוב, וכן שלט ענק באורך של כשלושה מטרים שעליו חרוטות עשר אותיות מכתב האינדוס.
בנוסף, התגלו באתר גם משקולות אבן בגדלים ובמשקלים שונים.
הועלתה השערה שהייתה קיימת דרך לאורך החוף המקשרת בין לותאל ודולאווירה ל, האתר המערבי ביותר שהתגלה של תרבות עמק האינדוס.
בני תרבות ההאראפה דיברו בשפה לא ידועה והכתב שלהם טרם פוענח.
משערים כי הוא כלל כ-400 סימנים בסיסיים, עם וריאציות רבות.
ייתכן שהסימנים ייצגו הן מילים והן הברות.
כיוון הכתיבה היה בדרך כלל מימין לשמאל.
רוב הכתובות נמצאות על חותמים (לרוב עשויים אבן) ועל פיסות חימר שעליהן נלחץ החותם כדי להשאיר את רושמו.
כתובות מסוימות נמצאות גם על לוחות נחושת, כלי ארד וחפצים קטנים עשויים טרקוטה, אבן ופאינס (חומר קרמי מצופה בזיגוג).
ייתכן שהחותמים שימשו במסחר וגם לעבודה ניהולית רשמית.
הרבה חומר כתוב התגלה במואנג'ודארו ובאתרים אחרים של תרבות עמק האינדוס.
התגלית המשמעותית ביותר בדולאווירה נעשתה באחד החדרים הצדדיים של השער הצפוני של העיר, והיא ידועה בדרך כלל בשם שלט דולאווירה.
בני תרבות ההאראפה סידרו וקבעו חלקים מגבס מינרלי ליצירת עשרה סמלים או אותיות גדולות על לוח עץ גדול.
בשלב מסוים, הלוח נפל על פניו.
העץ נרקב, אך סידור האותיות שרד.
האותיות של השלט דומות ללבנים גדולות ששימשו בקירות הסמוכים.
גובה כל אות כ-37 סנטימטרים והלוח שעליו נרשמו אותיות היה באורך של כ-3 מטרים.
הכתובת היא אחת הארוכות ביותר בכתב האינדוס, כאשר אחת האותיות מופיעה ארבע פעמים, ועובדה זו, וגודלו הרב של השלט ואופיו הציבורי הופכים אותו לראיה מרכזית שהובאו על ידי חוקרים הטוענים כי כתב האינדוס מייצג אוריינות מלאה.
באתר התגלה גם שלט עם ארבע אותיות גדולות על אבן חול, הנחשבת לכתובת היחידה על אבן חול מבין כל אחד מאתרי תרבות ההאראפה.
דולגופרודני היא עיר במחוז מוסקבה שברוסיה, הממוקמת כ- מצפון למרכז העיר מוסקבה.
שטחה של דולגופרודני גובל עם מוסקבה בדרום ובמזרח, חימקי בדרום־מערב, ותעלת מוסקבה.
מצפון לעיר ממוקם מאגר קלאזמינסקוי.
העדויות הראשונות לקיומו של היישוב הן מהמאה ה-17. בעשור הראשון של המאה ה-20 נבנתה מסילת רכבת באזור, כאשר תחנת הרכבת נחנכה ב-1914. היישוב כאשר ב-1931 נפתח מפעל לייצור ספינות אוויר.
במשך מספר שנים במהלך שנות ה-30 שונה שם היישוב לדיריז'בלסטרוי ("בניית ספינת אוויר").
בשנת 1951, המכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה ("פיזיטק"), עבר לדולגופרודני, ובניית הקמפוס הנוכחי שלו החלה בדרום העיר.
כיום פועלות בדולגופרודני תעשיות הנדסיות לבניית מכונות וייצור וכימיקלים.
העיר מתפתחת רבות, עם בנייה רבה של אזורי מסחר ומגורים.
זאת לאור מיקומה הנוח של דולגופרודני ובעקבות הביקוש הגובר לנדל"ן בפרברי מוסקבה.
דולב אזרואל (ב-20 בפברואר 1998) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת המגן השמאלי במכבי עירוני קריית אתא ביאליק.
אזרואל החל את הקריירה שלו בקבוצות הילדים של מכבי חיפה, ממנה עבר בהמשך להפועל חיפה ומכבי נתניה עד שבגיל 17 הצטרף למחלקת הנוער של מכבי צור שלום.
ב-15 בספטמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0–3 מול מ.ס.
טירה, בו גם כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה.
בקיץ הושאל למכבי טמרה וכעבור חודשיים הושאל לעירוני קריית אתא.
בנובמבר חתם במכבי הרצליה מליגה א' דרום.
בקיץ הושאל להפועל חדרה מליגת העל.
ב-29 באוגוסט 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל בתיקו 0-0 מול מכבי חיפה.
ב-21 ביוני 2022 חתם במכבי בני ריינה, העולה החדשה לליגת העל.
ב-26 ביוני 2023 חתם לעונה אחת בהפועל חדרה.
ב-20 בספטמבר 2023 חתם בהפועל עירוני עפולה.
ב-2 בספטמבר 2024 חתם בבני יהודה תל אביב.
בינואר 2025 חזר להפועל עירוני עפולה.
דולובו (בבולגרית: Дулово; בעבר נקראה אקדינלר; בטורקית: Akkadınlar) היא עיירה במחוז סיליסטרה בצפון־מזרח בולגריה, באזור לודוגוריה.
עיירה זו היא המרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז המשנה דולובו, ונחשבת לעיירה השלישית בגודלה במחוז סיליסטרה אחרי סיליסטרה וטוטראקן.
נכון לספטמבר 2022, מתגוררים בעיירה כ-7,200 תושבים.
העיירה מוזכרת לראשונה במסמך עות'מאני משנת 1573 בשם "אקדינלר" (Akkadınlar), שפירושו בטורקית הוא "אישה לבנה".
עוד לפני החתימה על חוזה סן סטפנו שהביא להקמתה של נסיכות בולגריה ב-1878, הייתה בעיירה אוכלוסייה מעורבת של בולגרים (מתיישבים מאזור פרסלב) וטורקים, מה שעדיין בא לידי ביטוי בדמוגרפיה של העיר כיום.
בעקבות מלחמת הבלקן השנייה, נאלצה בולגריה לוותר על השליטה בשטח של העיירה ולהעביר את השליטה בשטח לרומניה יחד עם החלק כל החלק הדרומי של חבל דוברוג'ה.
כאשר המחוז היה תחת שליטה רומנית העיירה שמשה כמרכז של מחוז דורוסטור.
השליטה בעיירה חזרה לבולגריה לאחר שבולגריה ורומניה חתמו על הסכם קראיובה בשנת 1940. ב-1942 העיירה קבלה את שמה הנוכחי והיא נקראת על שם שבט הדולו הבולגרי, בצירוף סיומת השם הבולגרית – ovo.
ב-30 בינואר 1960 קיבלה דולובו מעמד של עיירה.
דולה בן־יהודה ויטמן (12 ביולי 1902 – 18 בנובמבר 2004) הייתה בתו הצעירה של אליעזר בן-יהודה, שעסקה בשימור וטיפוח מורשתו.
יזמה ומימנה את הקמת "המרכז לחקר תולדות הלשון העברית" באוניברסיטה העברית בירושלים.
בן-יהודה נולדה בירושלים, בתם של אליעזר וחמדה בן-יהודה.
נקראה על שם אשתו הראשונה של אליעזר בן יהודה, דבורה, שהייתה אחות אמה חמדה.
אליעזר וחמדה בן יהודה קראו לבתם הגדולה בשם דבורה, אולם היא נפטרה בילדותה, והם שבו לקרוא בשם זה גם לבתם השנייה.
הייתה אחותו של אהוד בן-יהודה, ואחותו מצד האב של איתמר בן-אב"י.
בן-יהודה גדלה בבית אביה בירושלים, שהקפיד עם ילדיו על הדיבור בשפה העברית.
בצעירותה, כונתה "דולה", ולימים שינתה את שמה באופן רשמי מ"דבורה" ל"דולה".
בשנת 1926, ארבע שנים לאחר מות אביה, נסעה עם אמה לפריז.
במלון הכירה את מקס ויטמן, נוצרי פרוטסטנטי, בנו של תעשיין גרמני.
מקס הזמין אותה לבוא אליו לגרמניה, ובשנת 1931 היא נעתרה לבקשתו.
לאחר שנישאו, הם התגוררו באחוזת המשפחה בזינדלפינגן, שליד שטוטגרט.
עם עליית הנאצים לשלטון, עלו השניים לארץ ישראל.
הם גרו בשכונת תלפיות בירושלים, מול הבית שבו התגוררה אמה, חמדה (לימים "בית בן יהודה").
בשנת 1948 הם היגרו לארצות הברית.
מקס עבד בסוכנות היהודית ובארגונים יהודיים אחרים, ובן-יהודה לימדה עברית.
בשנת 1970 הם שבו לישראל.
בן-יהודה הקדישה את זמנה לשימור ולטיפוח מורשתו של אביה.
בשנת 1997, במלאת 75 שנה למותו של בן יהודה, יזמה ומימנה את "המרכז לחקר תולדות הלשון העברית על שם אליעזר וחמדה בן יהודה" ב.
ב-1990 נמנתה עם מדליקי המשואות ביום העצמאות.
בן-יהודה ויטמן נפטרה בשנת 2004, בגיל 102. היא תרמה את גופתה למדע.
שארית גופתה הועברה לכד שנטמן בקברו של בעלה מקס ויטמן, בבית הקברות הפרוטסטנטי "בית הקברות הבינלאומי של האגודה המשיחית השליחית" במושבה הגרמנית בירושלים.
השניים בחרו שלא להביא לעולם ילדים, כדי שלא ייאלצו להתמודד בגרמניה עם יהדותם, ובארץ ישראל - עם גרמניותם.
על מצבת קברה נכתב: .
בשנת 2006 הוקדש לזכרה כרך י' של כתב העת "מחקרים בלשון", שיוצא לאור על ידי האוניברסיטה העברית.
דולאן אבו סאלח הוא ראש מועצת מג'דל שמס, וראש המועצה הראשון שנבחר בבחירות דמוקרטיות.
נולד ליוסף וסבאח וגדל בכפר מג'דל שמס.
למד ביסודי א' מג'דל שמס חטיבת ביניים מג'דל שמס ובתיכון בכפר.
לאחר התיכון עבד כמורה בבית ספר יסודי בוקעאתא.
בשנים 1999—2006 שימש כעובד לשכת הרווחה במועצה המקומית מג'דל שמס בתפקיד עו"ז (עובד זכאות).
בשנים 2006—2008 עסק בגישור והתנדבות בחברה למען שירותי סיעוד.
ביולי 2008 מונה על ידי שר הפנים מאיר שטרית לראש המועצה הממונה וכיהן בתפקיד עד ינואר 2018.
אז עזב את התפקיד ויצא לתקופת צינון על מנת להתמודד בבחירות.
לאחר שבני העדה הדרוזית הגישו עתירה לבית המשפט העליון, ומשרד הפנים החליט לקיים בחירות מוניציפליות.
בבחירות לרשויות מקומיות ב-2018 נערכו לראשונה בחירות למועצה.
רוב התושבים במג'דל שמס החרימו את הבחירות, בהן נבחר אבו סאלח, ואחוז ההצבעה בבחירות אלו עמד על 277 קולות שהם 3.39% בלבד.
אבו סאלח קיבל 260 מתוך 272 הקולות לראשות המועצה (95.59% מהקולות).
רשימתו "מג'דלנא" זכתה ב-254 קולות ובכל 11 המושבים במועצה.
בבחירות ב-2024 אבו סאלח נבחר לכהונה נוספת בראשות המועצה עם 57.85% מהקולות.
כאשר הוא מביס את שלושת המועמדים שהתמודדו מולו: דיא אבו סאלח, סלים כחלוני ודיא ספדי.
סיעתו "מג'דלנא" זכתה בשישה מנדטים למליאת המועצה.
הוא בעל תואר ראשון בשרותי אנוש לימודים ורב תחומיים מהמכללה האקדמית תל חי.
תעודת משפטן בשלטון מקומי וציבורי מטעם בית הספר הגבוה למינהל כספי לרשויות המקומיות בישראל, הקריה האקדמית אונו, משרד הפנים ואיגוד הגזברים.
חשב מלווה ברשות מקומית בחסות אוניברסיטת בר-אילן (המחלקה למדעי המדינה), איגוד הגזברים בישראל, בית הספר הגבוה למנהל כספי לרשויות מקומיות בישראל ומשרד הפנים.
הוא בעל תעודה מקצועית מפיקוד העורף לניהול והובלת תחומים עם אירועי חירום כמו מלחמות, רעידות אדמה וכו', תעודה בתחום גישור וניהול משא ומתן אינטגרטיבי, ממרכז גומא-גבים המרכז הישראלי לגישור ותעודה בניהול פרויקטים מודרניים מהטכניון.
חבר הנאמנים של המכללה האקדמית תל חי, חבר דירקטוריון החברה למשק וכלכלה של השלטון המקומי, חבר ועדת הביטחון של המרכז הארצי לרשויות מקומיות, חבר הוועדה המרחבית לתכנון ובנייה מעלה חרמון.
דולורה זג'יק היא זמרת מצו סופרן אמריקאית, המתמחה ברפרטואר הוורדיאני.
זג'יק תוארה כבעלת "אחד הקולות הגדולים בהיסטוריה של האופרה".
זאג'יק, שנולדה בסאלם, אורגון ב-24 במרץ 1952, גדלה בנבאדה, למדה שירה אצל טד פאפר.
סיימה את לימודיה באוניברסיטת נבאדה-רינו לתואר ראשון ושני במוזיקה והמשיכה בבית הספר למוזיקה במנהטן.
לאחר שזכתה במדליית הארד בתחרות צ'ייקובסקי הבינלאומית השביעית במוסקבה, התקבלה לאופרה של סן פרנסיסקו, שם הופיעה לראשונה בתפקיד אזוצ'נה הצועניה ב"טרובדור" ב-1986, ביצוע שפרסם אותה וזיכה אותה בהערכה בינלאומית.
היא גילמה דמויות רבות במהלך הקריירה שלה, אך אזוצ'נה הייתה לסימן ההיכר שלה.
התפקיד איתו היא מזוהה, אותו גילמה על רב הבימות החשובות בעולם.
ישנו מיתוס המספר על בקבוק יין ותיק, המחכה לזמרת שתפצח את דמותה של אזוצ'נה.
זג'יק רואה עצמה כמועמדת, אך עוד לא ראויה לפרס.
בשנת 2005 היא בצעה את תפקיד אלווירה גריפית'ס ב "טרגדיה אמריקאית" של טוביאס פיקר בבית האופרה המטרופוליטן בניו יורק.
מאז הופעת הבכורה שלה בסן פרנסיסקו, היא שרה עם המטרופוליטן אופרה, האופרה הלירית של שיקגו, יוסטון גרנד אופרה, הארנה בוורונה, האופרה של וינה, האופרה בסטיליה, לה סקאלה ובית האופרה המלכותי, קובנט גארדן.
היא שרה בניצוח כמה מהמנצחים החשובים ביותר, ביניהם ג'יימס קונלון, דניאלה גאטי, ואלרי גרגייב, ג'יימס לוויין, לורין מאזל, זובין מהטה, ריקרדו מוטי, מרקו ארמיליאטו ומייקל טילסון תומאס.
בנוסף לתפקיד אזוצ'נה, זג'יק ידועה בפרשנויות שלה לאמנריס ואבולי (ב"אאידה" של ורדי וב"דון קרלו" בהתאמה).
היא הופיעה גם בתפקידים אחרים של ורדי, כולל אולריקה ב"נשף המסכות" וליידי מקבת' ב"מקבת'".
היא הופיעה גם כנסיכה ב"אדריאנה לקוברר" של פרנצ'סקו צ'ילאה, מרפה ב"חובנשצ'ינה" של מוסורגסקי, יז'יבאבה ב"רוסלקה" של דבוז'אק, ז'אן ד'ארק ב"העלמה מאורליאן" של צ'ייקובסקי, סנטוצה ב"אבירות כפרית" של מסקני, ב"נורמה" של בליני, דלילה ב"שמשון ודלילה" של קאמי סן-סנס, התפקיד הראשי ב"הרודיאדה" של מאסנה וליאונור ב"לה פבוריטה" של דוניצטי.
ב-2016 הופיעה באופרה הישראלית כאדלג'זה ב"נורמה".
מאז 2006, בנוסף לקריירה האמנותית שלה, זג'יק עובדת במכון לקולות דרמטיים צעירים, בהכשרת דור ההמשך של זמרים.
באוגוסט 2014 היצירה הפומבית הראשונה שהלחינה זג'יק, סצנת אופרה שכותרתה "דרכים לציון" הועלתה בבכורה בבזיליקת הקתדרלה של סנט ג'וזף בסן חוזה, קליפורניה.
היצירה נכתבה להופעה במהלך החגיגות על ידי המסדר הכרמליתי לציון 500 שנה להולדתה של הקדושה תרזה מאווילה והיא זמינה בהקלטה מסחרית.
מתבססת על טקסט הנגזר מתהילים פ"ד והוא בשלושה חלקים: 1) "נפש כמהה", 2) "נשמה עפה" ו-3) "נשמה חוזרת".
החלק הראשון והשלישי מכילים דיאלוגים בין סולנים למקהלה, בעוד שהפרק האמצעי הוא אינסטרומנטלי בלבד.
המבקרים שיבחו את "הכתיבה הווקאלית והאינסטרומנטלית המוצלחת...
שהעבירה את המסר שלה בזוהר מהדהד" וציינו כי "המוזיקה הזו יצרה חוויה אינטנסיבית.
התזמור המרשים והעיצוב האדריכלי המאוחד שלה הפכו אותה לחוויה מרשימה ביותר.
יצירה שנייה, "שירת ציפורים", הועלתה בבכורה על ידי Chanticleer במרץ 2015 בפסטיבל הפזמונים הלאומי השני של הנוער באולם הסימפוני של דייוויס בסן פרנסיסקו.
יצירה זו היא שיר מתוך האנתולוגיה אין פרפרים פה.
דולגלא'י (בוולשית: Dolgellau) היא עיירה וקהילה בדרום-מערב מחוז גוויניד' שבצפון-מערב ויילס.
לאורך ההיסטוריה הייתה דולגל'אי מרכז מנהלי חשוב ועד 1974 שימשה בירת המחוז ההיסטורי מריונת'שייר, בתחילת המאה ה-15 היא שימשה מקום משכנו של הפרלמנט הוולשי העצמאי האחרון לפני כינון הסנד' המודרני.
העיירה דולגל'אי נוסדה סביב המאה ה-12 כאשר נבנתה במקום כנסייה וב-1198 נוסד מנזר קאמר (Cymer) הסמוך; בתקופה זו היא הייתה "עיירת צמיתות" (Meardef) ייתכן שתחת נסיך ממלכת פוויס קדוואגן אפ בלד'ין.
שמו, שפירושו "כרחי התאים", עשוי להתייחס למכלאות בקר או למנזר קאמר הסמוך, האזכור המתועד הראשון של דולגלאו מופיע בשנת 1253, וב-1284 הייתה רשומה כחלק ממחוז טליבונט.
במהלך ימי הביניים הפכה דולגל'אי למוקד מינהל מקומי חשוב ושכנו בה בתי משפט ומנהל מקומיים.
בשנת 1404, דולגל'אי הייתה משכנו של הפרלמנט הוולשי האחרון תחת הנהגתו של אווין גלינדור, אירוע בעל משמעות היסטורית רבה, שכן גלינדור הכריז על עצמו נסיך ויילס ונלחם להחזיר את עצמאותה של ויילס ממלכת אנגליה.
התפתחותה של דולגל'אי הואצה בשלהי ימי הביניים בשל מיקומה במפגש נהרות הווניון והאראן.
העיירה הפכה למרכז שוק חשוב שבו הוחלפו סחורות חקלאיות, צאן וצמר כאשר סביב המאה ה-14, עדויות לשווקים וירידים מצביעים על משמעותה המסחרית ההולכת וגוברת.
ענף מרכזי נוסף שהתפתח בדולגל'אי היא תעשיית הצמר שהגיעה לשיאה בסביבות שנת 1800, אך ירדה במהלך המאה שלאחר מכן עקב המיכון המאסיבי וכן הוזלת הייצור במוקדים אחרים.
התוצרת הושתה במורד נהר הווניון עד לנמל בארמות' משם נשלח הצמר לכל רחבי העולם.
ענף זה נחגג מדי שנה ב"מרוץ הצמר" המקומי.
בתקופה זו חוותה העיירה גם "בהלה לזהב" קלה; מכרות כגון קלוגאי סנט דיווידס וגווינפניד' העסיקו בשיאם מאות כורים ועובדים ואף סיפקו זהב לחתונות מלכותיות.
במהלך המאה ה-16, דולגל'אי עלתה בחשיבותה על הרלך כמרכז המנהלי של מריונת'שייר (מיריונד') והפכה למרכז מנהלי אזורי חשוב, היא אף שימשה כבירת המחוז עד לארגון המחוזות מחדש ב-1974. למרות חשיבותה המנהלית, דולגל'אי מעולם לא השיגה מעמד של רובע או ייצוג פרלמנטרי.
העיירה וסביבתה היו גם המוקד עיקרי להתפתחות הקווייקרים לאחר ביקורו באזור של ג'ורג' פוקס ב-1657.
דולה של מוות או מיילדת מוות היא אדם המסייע בתהליך הגסיסה, בדומה למעשיהן של מיילדת או דולה בתהליך הלידה.
זהו לעיתים קרובות תפקיד קהילתי, שמטרתו לעזור למשפחות להתמודד עם המוות, תוך הכרה בו כחלק טבעי וחשוב בחיים.
התפקיד יכול להשלים ולהרחיב מעבר להוספיס.
מומחים אלה מבצעים מגוון רחב של שירותים, כולל יצירת תוכניות מוות – תכנונים לקראת המוות – ומתן תמיכה רוחנית, פסיכולוגית וחברתית לפני המוות ומיד אחריו.
תפקידם יכול לכלול גם פעילויות לוגיסטיות נוספות, סיוע בטקסים, תכנון הלוויות וטקסי זיכרון והדרכת אבלים בנוגע לזכויותיהם וחובותיהם על פי התרבות שהם משתייכים אליה.
תפקידה של דולת מוות מודרנית כולל מחלוקת סביב תהליך הרגולציה של התפקיד, השימוש במונח "מיילדת" לעומת "דולה", והצעות חוק להסדרת ההליך ולמתן רישיונות לדולת מוות.
לחלופין קיימים המונחים "דולה לסוף החיים", "מדריך סוף החיים", "מדריך לוויה ביתי" ו"חוגג" (celebrant).
עם השנים עולה מספר ארגוני ההכשרה, המכשירים בתי חולים ודולות פרטיות.
תפקידן ההיסטורי של מיילדות המוות
מיילדוּת מוות היא תנועה חדשה יחסית, עם תוכניות הסמכה פרטיות בעקבות תוכניות פיילוט של טיפול קליני.
אחת התנועות הראשונות החלה בניו יורק בשנת 2000, תוכנית התנדבות שהתמקדה בצימוד בין מה שנקרא "דולות" לחולים סופניים.
התוכנית מומנה על ידי מרכז שירה רוסקיי (Shira Ruskay) של המועצה היהודית לשירותי משפחה וילדים והמרכז הרפואי של אוניברסיטת ניו יורק, והחלה בשידוך חמישה מתנדבים ומטופלים.
התוכנית נקראה בהמשך "דולה לליווי ונחמה".
המתנדבים עברו הכשרה בהיבטים קליניים ורוחניים, כולל מורכבות הטיפול הרפואי בסוף החיים, בעיות פיזיות ובהן בריחת שתן וחוסר התמצאות, ותקווה לנוכח המוות.
היישום הקליני העיקרי הבא של מתודולוגיית דולת המוות היה בשירות טיפול התמיכה והטיפול הפליאטיבי של בית הספר לרפואה של ביילור (Baylor College of Medicine) ביוסטון, טקסס, ובוועדת האתיקה הקלינית זמן קצר לאחר הקמת התוכנית בניו יורק.
חברי מחלקה זו, כולל אחיות המעניקות טיפול פליאטיבי, כמרים ומטפלים (תרפיסטים), עבדו יחד כדי ליצור תוכנית, תוך התייעצות עם התוכנית של ניו יורק.
לאחר מכן הוקמה תוכנית הכשרה בת 6 שבועות שעובדת יחד עם רפואה קלינית, במסגרתה דולות מופנות על ידי אחיות, עובדות סוציאליות ומטפלים, וכדי שיעניקו תמיכה הן חייבות להיות מוזמנות במפורש על ידי הרופא.
לאחר הזמנתן, דולות שהוכשרו על ידי מתנדבים מותאמות על ידי כומר בית החולים לגוססים ספציפיים.
תוכנית "דולה לליווי ונוחות" מספקת שירותי חוץ וכן שירותי אשפוז, ותוכנית ביילור מיועדת רק למטופלים מאושפזים.
שימוש במילה "מיילדת" או "דולה"
בקנדה הייתה מחלוקת סביב הכינוי "דולה של מוות".
המכללה למיילדות (דולות) של פרובינציית קולומביה הבריטית קראה לדולות מוות להפסיק להשתמש בתווית זו, במיוחד לרשת האינטגרטיבית הקנדית לחינוך וחלופות למוות (CINDEA).
לואיז ארטס, המנהלת בפועל של מכללת המיילדות, טוענת שהמונח "מיילדת" שמור למשמעות המסורתית של המילה בנוגע ללידה.
חוק מקצועות הבריאות מגן על השימוש בו.
בתגובה, אתר האינטרנט CINDEA הוסיף לאחרונה את ההערה הבאה לאתר האינטרנט שלו: "תפקידן ושיטות העבודה של דולות לידה מוזכרים לעיתים קרובות באתר זה.
דולות לידה אינן מיילדות קונבנציונליות (העוסקות בלידה) או אנשי מקצוע בתחום הבריאות, וגם אינן רשומות באף אחת ממכללות המיילדות בקנדה".
תפקידה של דולות מוות הוא לחנך ולהעצים משפחות לממש את זכותן המולדת לטפל בגוססים שלהן.
מיילדות או דולות "מספקות תמיכה רגשית, רוחנית ופיזית בתקופה אישית ומכרעת.
הן מסייעות לאנשים למצוא משמעות, ליצור פרויקט מורשת ולתכנן כיצד יתפתחו הימים האחרונים.
דולות גם מדריכות ותומכות באהובים בימים האחרונים לחייהם ומקלות על סבל האבל בשלביו המוקדמים".
מוות הוא מצב שאף אחד לא יכול להתכונן אליו באופן מלא.
בנוסף, לאנשים רבים אין ניסיון רב עם מות אנשים הקרובים אליהם.
בגלל זה, כשמגיע הזמן להתמודד עם המוות יש הרבה שאלות וחוסר ודאות.
ניהול כאב הוא רק חלק אחד מטיפול בסוף החיים; חלק אחר, בעל חשיבות שווה או גדולה יותר בסוף חייהם, הוא ההיבטים הפסיכולוגיים, כולל ניהול מערכות יחסים קרובות.
תמיכתה של דולה יכולה להקל על מתחים ומשימות שמכבידות על המשפחה, וזאת על מנת לספק טיפול לאדם הגוסס, וכן נותנת לאדם תמיכה פסיכולוגית ורגשית בתהליך.
כל תוכנית הסמכה קובעת אחריות ספציפית שונה לדולה של מוות, אך ישנן הקבלות מסוימות ביניהן.
ניתן לחלק את השירותים הניתנים על ידי דולה למקרה מוות לשתי קטגוריות: מידע ותמיכה.
מתן מידע למשפחה על מגוון רחב של אפשרויות בסוף החיים, כולל הלוויות ביתיות וקבורה טבעית.
מתן מידע למשפחה על הנחיות מקדימות וטפסים אחרים, במיוחד אלו הדרושים להלוויות ביתיות.
לספק למשפחות מקהילות מגוונות מבחינה תרבותית את אותו המידע, מה שעוזר למנוע פער בטיפול.
בניית קשר עם החולה הסופני ותמיכה בצרכיו וברצונותיו.
מתן תמיכה רוחנית ורגשית לאדם החולה סופני ולמשפחתו.
סיוע למשפחה במילוי משאלותיו האחרונות של החולה הסופני.
רבים שהופכים לדולות של מוות הם "מתנדבים בעלי רצון עז ליצור מרחב בטוח".
הם אנשים אכפתיים שרוצים לתמוך בחולים בשלבי סוף חייהם.
סיבה נוספת לכך שאנשים נמשכים לתחום הזה היא ש"הם רוצים את הקשר, את המעורבות והם נמשכים למשימה – לוודא שאדם זה או אחר לא מתמודד עם [תהליך המוות] הזה לבד".
אנשים שהופכים לדולה של מוות רוצים לעזור למשפחה ולמטופל לאורך כל התהליך, כצד שלישי נייטרלי.
רוב תפקידי הדולות של מוות הם בעיקר התנדבותיים; פרטים על דרך מימון פעולתם אינם מבוססים בספרות המדעית.
גופים פרטיים רבים מציעים תוכניות הכשרה או הסמכה.
הסמכה אינה זמינה בסביבות חינוך מסורתיות; היא מוצעת בדרך כלל בהכשרה קצרה בתשלום.
עם זאת, מכיוון שאין ארגון מרכזי לדולה של מוות, ההכשרה משתנה בהתאם למיקום, מה שגורם לחוסר עקביות בהגדרת התפקיד ובביצועו.
תוכנית הדולה בניו יורק, למשל, היא ארגון התנדבותי המתמקד בקשר בין הדולה לגוסס.
מתנדבים מגישים בקשה להתקבל לתוכנית, ומתוך מאגר של כ-300 מבקשים, כ-12 מתנדבים מתקבלים בכל מחזור.
תוכניות הסמכה ציבוריות הקשורות לבתי חולים וקשורות יותר לטיפול קליני מוגבלות למספר מצומצם של תוכניות פיילוט.
אלה כרוכות לעיתים קרובות בהכשרה של מספר שבועות בדומה לתוכניות הפרטיות, אולם הן קשורות לעיתים קרובות יותר לטיפול פליאטיבי וליצירת מצב נוח יותר לחולה הסופני על ידי אמצעים קליניים וייעוץ לבריאות הנפש, במקום להתמקד בהיבט התמיכה הרוחני והרגשי.
תוכניות אלה כוללות את התוכנית "דולה לליווי ונוחות" של שירות התמיכה והטיפול הפליאטיבי של המרכז הרפואי של אוניברסיטת ביילור, כמו גם את תוכנית הדולה המתנדבת הלא-דתית של מחלקת השירותים החברתיים של המרכז הרפואי של אוניברסיטת ניו יורק.
מספר מוסדות ציבוריים ומוסמכים בקנדה מציעים הכשרה לדולות של מוות, אם כי ההכשרה היא בשלבי תכנון מוקדמים.
לדוגמה, מכללת דאגלס, מכללה קהילתית ציבורית, מציעה קורס בשם "מבוא לדולה בסוף החיים" (BREV 1100).
כמו כן, בדצמבר 2023, אוניברסיטת ונקובר איילנד, אוניברסיטה ציבורית, סיימה את מחזור הסטודנטים הראשון של קורס שכותרתו "מבוא לדולה בסוף החיים" (HHED 100).
מקור המונח דולה הוא ביוונית עתיקה, ומשמעותו "שפחה" או "משרתת".
המונח קיים ביוונית מיקנית, וכנראה נלקח מקארית, לידית, או - סביר יותר - קדם-יוונית.
המונח "דולה" חזר לשימוש בשנות ה-60, להגדרת אדם שסייע בתהליך הלידה - לרוב אישה, שלא רק עזרה במהלך הלידה אלא גם סיפקה תמיכה לנשים לפני הלידה ואחריה.
לאחר מכן נטבע המונח "דולה של מוות", המתייחס לאדם מיומן המספק סיוע ומשאבים לאדם גוסס ולמשפחתו.
המונחים דולה (doula) לאישה ודולוס (doulus) לגבר, עדיין נמצאים בשימוש בשפה היוונית.
המילה "דולה" נוכסה לשימוש על ידי דנה רפאל בשנות ה-70. משמעותו שונתה.
פירוש ההגדרה המקורית הוא "נולד כעבד".
עבדים אלה היו עבדי בית שדאגו לצרכים האינטימיים של בעל הבית.
כיום מתקיימת בארצות הברית תנועה להפסקת השימוש במילה זו עקב הקשר שלה לעבדות.
תפקידה של דולה של מוות עולה בקנה אחד עם הגישה ההוליסטית הננקטת בטיפול הוספיס.
כתוצאה מכך, בחלק מבתי החולים ומרכזי ההוספיס המטפלים בחולים בסוף החיים, יועצים הצוותים עוברים הכשרה של דולות של מוות באמצעות הארגון הבינלאומי לדולה בסוף החיים (INELDA), בין השאר, המספק מפגשי הכשרה בארבע מדינות.
תוכנית הכשרת הדולות של מוות מכשירה קבוצות הוספיס, אחיות ורופאים לטיפול פליאטיבי, אנשי מקצוע בתחום בריאות הנפש, אנשי דת ואנשים פרטיים.
אנשי מקצוע מיומנים אלה, או אותם אנשים פרטיים שעברו הכשרה, מסייעים במתן נחמה ותמיכה לחולים גוססים ולמשפחותיהם.
עבודתם מבטיחה שמטופלים יוכלו לחוות חוויית סוף חיים שלווה ומכובדת.
תופעת מיילדת המוות קשורה למסדר המוות הטוב.
הדבר נקשר גם לעניין גובר בשיטות חלופיות לטיפול בשרידים, כולל קבורה טבעית, קבורה עם שימור וקבורה ביתית.
דולות של מוות עוברות הכשרה והן בעלות הידע הדרוש כדי לספק למשפחה אפשרויות טיפול חלופיות לאחר המוות.
מטרתן של דולות רבות היא לספק מידע על חלופות לשרפה או לקבורה קונבנציונלית, כגון קבורה טבעית או ירוקה, ו"שריפה ללא להבה" או הידרוליזה אלקלית, שהיא חוקית ב-14 מדינות בארצות הברית.
שיטות נוספות בנות קיימא לסביבה לסילוק סופי נמצאות בפיתוח, כולל קומפוסטציה אנושית, המכונה גם "טרנספורמציה של קרקע", "קומפוזיציה מחדש".
או "טרמציה", מ-"Terra", כלומר "אדמה" בלטינית.
חלופות אלו עוזרות למשפחות לבחור אפשרויות התואמות את ערכיהן.
אנשים רבים מעריכים את הבחירות האלה בתור בחירות טבעיות וידידותיות יותר לסביבה.
דולב מור (נולד ב-15 במאי 1984), הוא סופר, עורך ספרות ועורך טלוויזיה ישראלי.
מור נולד וגדל בשכונת קיראון בקריית-אונו, ולמד והתחנך בתיכון בן-צבי, שם סיים את לימודיו במגמת הקולנוע.
הוא בוגר תואר ראשון (B.F.A) במסלול הפקה בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
כמו כן, הוא בעל תעודת הוראה לספרות ומקצועות הומניסטיקה מהמרכז האקדמי לוינסקי־וינגייט.
החל משנת 2003, מור עורך תוכניות לטלוויזיה, בעיקר בז'אנרים של הריאליטי והשעשועונים.
במקביל, היה עורך וידאו באתר ynet בין השנים 2011-2010 ועורך באולפן שישי בין השנים 2019-2016.
בשנת 2021 יצא לאור ספרו הראשון, "להציל את דובי הקוטב", בהוצאת שוקן.
הספר מתאר את סיפורו של ילד ממוצא אשכנזי שגדל בסביבה של ילדים בני עדות המזרח.
מור חשף בעקבות צאת הספר כי הוא מבוסס בחלקו על חוויות אישיות מילדותו, כאשר היה הילד היחיד ממוצא אשכנזי בכיתה, וסבל ממעשי בריונות בין היתר בגלל מוצאו.
בשנת 2021 הופיע הספר ברשימת 50 הספרים הטובים לשנת 2021 של עיתון הארץ.
בהמשך אותה שנה הופיע בתוכנית הדוקומנטרית של כאן 11 מכונת המיתוסים בבימוי אורי רוזנווקס.
בשנת 2022 זכה בפרס שר התרבות והספורט בתחום היצירה הספרותית העברית לשנת 2022, בקטגוריית סופרים בראשית דרכם.
בשנת 2023 נכלל הסיפור הקצר שלו "תדר" בקובץ הסיפורים אדם במלחמה, שנכתב בעקבות אירועי טבח שבעה באוקטובר.
בשנת 2025 יצא לאור ספרו השני, "מצעד הבהמות", בהוצאת פרדס, אשר זכה במענק מקרן רבינוביץ.
בספר מור מביע ביקורת על הקהילה הגאה וההתמודדות שלה עם תופעות בקהילה של אונס, הטרדות מיניות ובעילת קטינים.
מור חשף בעקבות צאת הספר כי נאנס בגיל 16.
להציל את דובי הקוטב, הוצאת שוקן, 2021
מצעד הבהמות, פרדס הוצאה לאור, 2025
תיבת הנגינה, מאת דורון סיון, הוצאת אוריון, 2025
סבתא רחל מתה, מאת טל אהרוני, הוצאת סער, 2025.
להתחיל מאפס, מאת צביקה גנדלמן, הוצאת אוריון, 2026.
דּוֹלְמֶן הוא מבנה מגליתי, כלומר בנוי מאבנים גדולות, שמקורו לרוב בתקופות הטרום־היסטוריות המאוחרות וההיסטוריות הקדומות.
הדולמנים עשויים ממספר אבנים גדולות (מגליתיות) הערוכות במבנה, (לעיתים מבנה פשוט של שתי אבנים מאונכות שעליהן אבן ראשה מאוזנת, ולעיתים מבנים מורכבים בהרבה) יש שסוברים שהם במקור היו מכוסים באבנים נוספות או באדמה, אשר שימשו כתא קבורה.
אלה התפזרו עם השנים, ונותר רק המבנה המגליתי.
פירוש השם דולמן הוא "שולחן אבן" (בברטונית: "דול" – שולחן, "מן" – אבן).
מילים בשפות אירופיות אחרות, כגון "Hünenbetten" בגרמנית ו-"Hunebed" בהולנדית מרמזות כי אלה נחשבו למיטותיהם של ענקים.
דולמנים רבים אופייניים לתקופה הנאוליתית באירופה, והיו בשימוש עד לתקופת הברונזה.
בעולם מצויים אלפי דולמנים, ובמיוחד בארצות צפון אירופה כגרמניה, הולנד ואירלנד.
הממצא הדל מסביב לדולמנים מקשה על תארוכם וזיהוי מקימיהם, וכן זיהוי מניעי המקימים.
שרידים אנושיים, מלווים לעיתים בחפצים, נמצאו בדולמנים או בסמוך אליהם, שניתן לתארך מדעית באמצעות תיארוך פחמן.
עם זאת, לא ניתן היה להוכיח כי שרידים אלה הם מהתקופה בה הוצבו האבנים במקור.
בדרך כלל כולם נחשבים לקברים או לתאי קבורה, למרות היעדר ראיות ברורות לכך.
ייתכן שהדולמנים שימשו לקבורה ראשונית בלבד, מתוך אמונה בהבדל בין גופה עם בשרה לעצמות בלבד, ולאחר כילוי הבשר עברו העצמות לקבורה משנית.
בארץ ישראל מספר רב של דולמנים, ובמיוחד מצויים מאות דולמנים ברמת הגולן.
שדה שבו כ־700 דולמנים נמצא ליד העיר העתיקה גמלא ודולמנים רבים מצויים ליד ובתוך קיבוץ שמיר.
על תקרת אחד מהם התגלו בשנת 2017 עיטורים.
הדולמנים בגולן פרוסים על שטח של 1,050 קמ"ר.
גבולות השטח הם נחל סער בצפון, הנחלים רוקד ועלן במזרח, הירמוך בדרום ובקעת הירדן במערב.
הדולמנים מופיעים לפעמים בקבוצות, כאשר רוב הדולמנים הם חלק ממכלול מורכב יותר בו הם מקושרים זה לזה.
לעיתים קרובות, ממוקמים הדולמנים במורדות הגולן, סמוך לנחלים.
קיימת השערה כי השיפוע של המדרון איפשרה לגלגל את האבנים הגדולות או למקם אותן במקומות גבוהים הבולטים לעין.
בין השאר, התגלו בדולמנים שבגולן כלי חרס וכלי מתכת מתקופת הברונזה הביניימית.
ההשערה היא שהדולמנים בגולן, וגם בגליל, הוקמו בתקופת הברונזה הקדומה, ככל הנראה בשלבים ב'–ג'.
נראה שבאותה תקופה, רוב האוכלוסייה שישבה בגולן חיה בישובי קבע כמו ערים וכפרים.
עם זאת, הייתה גם אוכלוסייה אגרו־פסטורלית שחיה בסימביוזה עם תושבי הקבע, משוער שחברה זאת היא זאת שבנתה את הדולמנים.
אחד הדולמנים המוכרים ביותר בישראל הוא זה שנמצא במרכז גלגל רפאים שברמת הגולן.
התיאור המקראי של הגלעד כחבל ארץ של גלי־אבנים או גלי־עד () מתייחס, ככל הנראה, לדולמנים הרבים בו, שהיוו גלי אבנים לעדות ולהנצחת שם האבות לעד.
קיימת השערה, לפיה הדולמנים הקדומים שבישראל והסביבה הם תחילת התפשטות הדולמנים באגן הים התיכון ובאירופה.
תפוצת הדולמנים, במסגרת יחסים ימיים בין הלבנט לאגם הים התיכון והחוף המערבי האירופאי, מקבלת חיזוק מדמיונם של הדולמנים הראשונים במערב לאלה שבלבנט (כמו הפתח העגול באבני הסתימה).
התפוצה הגיעה לנהר האברוס ולאיבריה הקווקזית, לדרום קפריסין, רודוס וכרתים, מזרח אוויה, סיציליה, מלטה, סרדיניה, דרום קורסיקה, האיים הבלאריים, הרי האטלס, דרום ומערב איבריה, הריביירה הצרפתית, חופי מפרץ ביסקאיה ודרום אנגליה והיברניה.
בקוריאה קיימים דולמנים יפים ומרשימים אשר נבנו במהלך האלף הראשון לפנה"ס.
כ־40% מכלל הדולמנים בעולם נמצאים בקוריאה, רובם באתרי הדולמן בגוצ'אנג, בהוואסון ובגאנגהווה.
ארתור "דולי" וילסון , היה שחקן, זמר ומוזיקאי אפרו-אמריקאי, הידוע בשל תפקידו כ"סם" בסרט "קזבלנקה" משנת 1942.
וילסון נולד בעיירה טיילר בטקסס בשנת 1886, ועבד בתיאטראות לשחורים בשיקגו ובניו יורק משנת 1908 ועד לתחילת שנות ה-30. לאחר מכן החל להופיע בקולנוע ועל בימת מחזות הזמר בברודוויי, עד לשנות ה-50.ב-1949 שיחק בסרט "בוא לאורווה" לצידו של סלסט הולם ולורטה יאנג.
בשנת 1953 הופיע בסדרה "ביולה שואו" בטלוויזיה.
את הכינוי "דולי" קיבל בעת שעבד בתיאטרון הסיני בשיקגו בשנת 1908, בעת שביצע את השיר האירי "מר דולי" כשפניו צבועות בלבן.
הפריצה שלו לברודוויי הייתה בתפקיד "ג'ו הקטן", שובב עצל וסטיריאוטיפי במחזה המוזיקלי "בקתה בשמיים" בשנת 1941. לאחר מכן שיחק במחזות שונים בברודוויי, ובאופן ראוי לציון במחזה "בלומר גירל" בין 1946 ל-1948. השיר "הנשר ואני" ששר במחזה זה נבחר על ידי הסמית'סוניאן להכלל באוסף ההקלטות המתעד את התפתחות התיאטרון המוזיקלי האמריקאי.
וילסון הופיע בלמעלה מעשרים סרטים, אך הופעתו היחידה שנשמרה בזיכרון צופי הקולנוע הייתה בתפקיד סם, בסרט "קזבלנקה".
על תפקיד זה קיבל 350$ לשבוע במשך שבעה שבועות.
סידני גרינסטריט, לדוגמה, ששיחק לצידו באותו הסרט, קיבל 3,750$ לשבוע.
סם הוא זמר ופסנתרן המועסק בידי ריק בליין (המפרי בוגרט) בעלים של מועדון לילה בקזבלנקה, בימי צרפת של וישי.
השיר "בחלוף הזמן" שכתב הרמן הופפלד, מופיע כתבנית מוזיקלית לאורך כל הסרט.
ריק ואילזה (אינגריד ברגמן) מתייחסים אל השיר כ"שיר שלהם" והוא מעלה בהם זכרונות לימי אהבתם בפריז בטרם נכבשה על ידי הגרמנים.
בשל פרידתם, ונישואיה של אילזה לאחר, אסר ריק על סם לנגן את השיר במועדון שלו.
כאשר אילזה מופיעה במועדון היא מבקשת מסם לנגן אותו, וסם מהסס בתחילה, אך לאחר מכן מנגן את השיר.
הביצוע לשיר זכור בשל עצמו, כמו גם בשל האזכורים הקולנועיים המרובים לסצנה זו שבאו בעקבותיו.
השיר מפנה את תשומת לבו של ריק להגעתה של אילזה למועדון, ומרמז על כך שאש אהבתם לא מתה.
בסצנה מאוחרת יותר יושב ריק במועדון החשוך, לבדו עם סם, שותה בכבדות ומענה את עצמו בהתעקשו על כך שסאם ינגן את השיר שוב ושוב, באמרו "ניגנת את זה בשבילה, אתה יכול לנגן את זה בשבילי...
אם היא יכולה לשאת זאת, כך גם אני.
שורה זו שובשה באזכורים מאוחרים יותר ל"נגן את זה שוב, סם" (Play it again, Sam), ובעברית חל שיבוש נוסף, כך ששמו של המחזה והסרט של וודי אלן משנת 1972 המתבסס על שורה זו, הפך ל"שחק אותה סם".
וילסון מנגן שירים נוספים בסרט, כגון: "It Had To Be You", "Shine, ו"Knock On Wood".
וילסון היה זמר ומתופף, אך לא פסנתרן.
נגינת הפסנתר בסרט בוצעה על ידי פסנתרן בשם אליוט קרפנטר, שהוצב במקום נסתר מן המצלמה בו יכול היה וילסון לראות אותו ולחקות את תנועות ידיו.
ב-1949 שיחק בסרט "בוא לאורווה" לצידן של לורטה יאנג וסלסט הולם.
דולי פיין טוד מדיסון , אשת נשיא ארצות הברית ג'יימס מדיסון.
היא הייתה הגברת הראשונה של ארצות הברית בשנות כהונתו של בעלה: 1809–1817. דולי מדיסון שימשה בתפקיד זה אף בתקופת כהונתו של תומאס ג'פרסון מאחר שהיה אלמן.
דולי מדיסון נולדה בקהילת קוויקרים, בשם "ניו גארדן" (New Garden - הגן החדש) בעיר גרינסבורו שבצפון קרוליינה ב-20 במאי 1768, לחקלאי ויצרן העמילן, ג'ון פיין (John Payne) ואשתו מרי קולס (Mary Coles).
היא התחנכה בפנסילבניה, ושם פגשה את בעלה הראשון, ג'ון טוד הבן (.John Todd Jr) (1764 - 1793), ונישאה לו ב-7 בינואר 1790. ג'ון טוד היה עורך הדין שהגן על אביה בערכאות ומנע ממנו לפשוט רגל.
ג'ון טוד הבן וויליאם טמפל, שהיה עוד תינוק, נפטרו בשנת 1793 מקדחת צהובה.
ארון בר הכיר לדולי את ג'יימס מדיסון, והם נישאו ב-14 בספטמבר 1794. לא נולדו להם ילדים.
דולי מדיסון ידועה כאישה שהביאה את הגלידה לארצות הברית.
דולי רבקה פרטון-דין היא זמרת קאנטרי, מחברת פזמונים, מלחינה, שחקנית, אשת עסקים ונדבנית אמריקנית.
נולדה בשם דולי רבקה פרטון (Dolly Rebecca Parton) בעיירה סבירביל בטנסי שבארצות הברית.
בת רביעית לאיווי לי ורוברט לי פרטון, הורים לשנים עשר ילדים.
בראיון טלוויזיוני שנערך בשנת 1989 סיפרה פרטון לג'יי לנו, כי אמה הייתה אחת מתוך עשרה ילדים במשפחתה, ואילו אביה היה אחד מתוך חמישה עשר ילדים במשפחתו.
היא תיארה את משפחתה כ"ענייה מרודה" אשר התגוררה בבקתה ישנה, מטה ליפול, בשמורת הרי הסמוקי.
הוריה השתייכו לכנסיית "קהל האלוהים" שבקליבלנד, טנסי, השייכת לזרם הנצרות הפנטקוסטלית, שבה מוזיקה מהווה מרכיב מרכזי בחוויה הדתית, וסבה אף היה הכומר בכנסייה זו.
הייתה לכך השפעה על דרכה המוזיקלית, והיא נהגה לשלב מוזיקת נשמה בהופעותיה.
פרטון החלה להופיע כזמרת כבר בילדותה והופיעה בתוכניות רדיו וטלוויזיה בתחנות מקומיות במזרח טנסי.
בגיל 12 היא הופיעה בתחנת הטלוויזיה של העיר נוקסוויל בטנסי, ובגיל 13 כבר הקליטה בחברת תקליטים קטנה והופיעה על בימת הגרנד אול אופרי בנשוויל, אולם הופעות ידוע זה עשרות שנים למוזיקת הקאנטרי.
עם סיום לימודי התיכון בשנת 1964 עברה להתגורר בנשוויל, לשם הביאה בשירתה רבים מן המאפיינים הייחודיים של המוזיקה העממית במזרח טנסי.
הצלחתה הראשונה של פרטון הייתה כפזמונאית, כאשר כתבה להיטים עבור הזמרים הנק ויליאמס הבן וסקיטר דייוויס.
היא חתמה על חוזה הקלטות בחברת התקליטים "Monument Records" בסוף שנת 1965, שם היא קודמה כזמרת פופ לבני הנעורים.
להיטה היחיד במצעד הפזמונים, בעת שהקליטה בחברה זו, היה "Happy, Happy Birthday Baby" אשר לא הגיע לרשימת 100 הגדולים.
שאר שירי הפופ שהקליטה כלל לא נכנסו למצעד.
השיר הגיע למקום ה-24 במצעד שירי הקאנטרי בשנת 1967. באותה שנה הקליטה אף את השיר "Something Fishy" (משהו מסריח) שהגיע למקום ה-17. שני השירים אף הופיעו באלבומה הראשון שנקרא "Hello I'm Dolly", אשר יצא באותה שנה.
בשנת 1967 התבקשה פרטון להצטרף לתוכנית טלוויזיה שבועית שהוקדשה לשירי קאנטרי ואשר שודרה מחוף לחוף בארצות הברית.
את התוכנית הנחה פורטר ואגוניר.
היא חתמה על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים RCA Victor, שם המשיכה להקליט משך שני עשורים.
פרטון וואגוניר פצחו בקריירה מוזיקלית משותפת, כצמד קולי, זאת בנוסף לעבודת כל אחד מהם כזמר עצמאי.
השיר הראשון שהקליטו היה גרסת כיסוי לשירו של טום פקסטון "The Last thing on My Mind".
השיר הגיע לעשרת הגדולים במצעד שירי הקאנטרי בארצות הברית בסוף 1967. היה זה הראשון, בשורה של למעלה מ-12 שירים, שהקליטו ואשר נכנסו למצעד להיטי הקאנטרי בשנים הבאות.
פרטון היא פזמונאית מצליחה מאוד.
בתחילת דרכה כתבה שירים עם מרכיבים בולטים של מוזיקה עממית, מורשתה מימי ילדותה במזרח טנסי.
שיריה "Coat of Many Colors" ו"ג'ולין" הפכו לשירים קלאסיים במוזיקת הקאנטרי, כמו גם מספר שירים אחרים.
כמלחינה, פרטון נחשבת לאחת המוכשרות בתחום מוזיקת הקאנטרי.
רבים מן השירים שהלחינה מבוססים על סיפורי ילדותה.
דולי פרטון הוציאה תחת עטה כמעט 600 שירים המוגנים כיצירותיה ועל השמעתם היא מקבלת תמלוגים.
משך שבע שנים היא המשיכה להופיע בתוכניתו של ואגוניר, לשיר ולהקליט עמו בצמד, אחר כך עזבה ושרה מאז לבדה.
בשנת 1974 הגיע להיטה "I Will Always Love You" ("תמיד אוהב אותך") לראש מצעד הפזמונים האמריקאי.
אלביס פרסלי הביע עניין בהקלטת גרסת כיסוי לשיר זה, אולם מנהלו הציב כתנאי כי פרטון תוותר על מחצית זכויותיה בשיר.
לכך פרטון סירבה, החלטה שהניבה מיליוני דולרים רבים בתמלוגים, במהלך השנים.
ויטני יוסטון הקליטה את השיר שנים אחר כך.
על אף שבתחילת דרכה דבקה בסגנון הקאנטרי, בהמשך זכתה להצלחה גדולה יותר דווקא כזמרת פופ וכשחקנית.
אלבומה "Here You Come Again", משנת 1977, היה הראשון מבין אלבומיה שנמכר ביותר ממיליון עותקים, ושיר הנושא הפך לסינגל הראשון שלה שנכנס לעשרת הגדולים במצעדי הפופ.
רבים מתקליטי הסינגל הבאים שלה נכנסו למצעדי הפופ והקאנטרי גם יחד.
בשנת 1987 היא הוציאה יחד עם אמילו האריס ולינדה רונסטאדט את האלבום "Trio" עליו עמלו במשך עשור וזכה לביקורות מהללות (בשנת 1999 פרסם שיתוף פעולה נוסף בין השלוש בשם "Trio II").
בשנת 1993 היא חברה לשתי זמרות בולטות אחרות בתחום מוזיקת הקאנטרי, לורטה לין ותמי ווינט, ויחד הקליטו אלבום בשם "Honky Tonk Angels".
בשנת 1987, לאחר 20 שנה בחברת התקליטים RCA, פרטון חתמה בקולומביה רקורדס.
באמצע שנות התשעים חלה ירידה בהשמעת שיריה בתחנות הרדיו המשדרות מוזיקת קאנטרי.
היא הקליטה סדרת אלבומים בסגנון הבלוגראס שזכו לביקורות נלהבות.
ראשון יצא "The Grass is Blue" בשנת 1999, אחריו, "Little Sparrow" בשנת 2001. שני האלבומים זכו בפרס גראמי.
אלבומה "Halos and Horns" משנת 2002 כלל גרסת בלוגראס לשיר הקלאסי של להקת לד זפלין "Stairway to Heaven".
באמצע שנות השבעים כיכבה בתוכנית אירוח טלוויזיונית.
למרות אחוזי צפייה הנאים, התוכנית שודרה במשך עונה אחת בלבד.
בסוף העונה ביקשה פרטון לסיים את החוזה כיוון שטענה כי ההופעות הרבות גורמות לה נזק למיתרי הקול.
בשנת 1980 החליטה ג'יין פונדה שפרטון הייתה המועמדת האידיאלית לסרטה "9 עד 5".
פרטון זכתה לשבחים על הופעתה בסרט והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב.
שיר הנושא בסרט, שאותו כתבה, הפך לאחד מלהיטיה הגדולים והיה למועמד לפרס אוסקר בקטגוריית "השיר המקורי הטוב ביותר".
השיר גם היה מועמד לפרס גלובוס הזהב וזכה בשני פרסי גראמי.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים ולמקום ה-78 ברשימת השירים הגדולים בסרטים במשך מאה שנה.
פרטון הופיעה בסרטים נוספים, ביניהם: "בית הזונות הקטן הטוב ביותר בטקסס" בשנת 1982. עבור משחקה בסרט זה קיבלה מועמדות נוספות לפרס גלובוס הזהב.
בסרט זה ביצעה פעם נוספת את שירה "I Will Always Love You", גם ביצוע מחודש זה נכנס למצעד הפזמונים.
היא הופיעה גם בסרט "מגנוליות מפלדה".
הסרט האחרון שבו הופיעה בתפקיד בימתי היה "Straight Talk" משנת 1992, לצדו של ג'יימס וודס.
פרטון אף הופיעה בקולה בסרטים מצוירים.
בסדרה "אלווין והצ'יפמאנקס" הופיעה בפרק אחד בשנת 1987 וכן בסדרה "אוטובוס הקסמים" בשנת 1994. היא הופיעה אף בסדרות טלוויזיה רבות, בדרך כלל בתפקידים קטנים בהם גילמה את עצמה.
בשנת 2019 כיכבה פרטון בתפקיד ראשי בסדרה "מיתרי הלב" מבית נטפליקס, המבוססת על שיריה וחייה.
העונה הראשונה כללה שמונה פרקים, והפרק הראשון נקרא ג'ולין, על שם אחד משיריה המפורסמים והמוצלחים ביותר של פרטון.
פרטון השקיעה חלק נכבד מהונה בעסקים שקמו במחוז מולדתה במזרח טנסי, באופן מיוחד בעיירה פיג'יון פורג', שם הקימה פארק שעשועים שנקרא דוליווד.
האזור הפך למוקד תיירותי בולט באזור, המושך אליו תיירים מכל אזור דרום מזרח ארצות הברית ומרכזה.
השקעותיה של פרטון באזור הרי האפלצ'ים יצרו מקומות עבודה והביאו שגשוג כלכלי לאזור זה אשר סבל שנים ארוכות משפל כלכלי.
בבעלות פרטון גם חברת הפקות לסרטים וטלוויזיה בשם Sandollar Productions.
החברה מפיקה סדרות טלוויזיה לרשת פוקס.
פרטון הופיעה בהופעות חיות רבות מאז סוף שנות השישים.
מאז תחילת שנות התשעים פרטון מופיעה בסופשבוע בודד בשנה בדוליווד, פארק השעשועים שהקימה.
ההכנסות מהופעה זו נתרמות לקרן דוליווד אותה הקימה.
בשנת 2002, לאחר היעדרות של כעשור ממסעי הופעות, פרטון החליטה לצאת ולהופיע בשמונה-עשרה ערים, כדי לקדם את צאת אלבומה "Halos & Horns".
הכרטיסים להופעותיה, שנערכו במועדונים קטנים בארצות הברית ובאירופה, נמכרו כולם.
בשנת 2004 החליטה פרטון לצאת לסבב הופעות נוסף בשלושים ושש ערים בארצות הברית וקנדה, הפעם באצטדיונים בגודל בינוני.
הופעתה, אשר נקראה "Hello I'm Dolly" (כשם אלבומה הראשון משנת 1967), הייתה מורכבת וזוהרת יותר בהשוואה להופעה משנת 2002. פרטון מכרה כמעט 140,000 כרטיסים להופעותיה והמופע דורג העשירי במכירות בין מופעי הקאנטרי בשנת 2004. סבב ההופעות הכניס לה למעלה משישה מיליון דולר.
בשנת 2005 יצאה פרטון לסבב הופעות נוסף, בארבעים ערים, בשם "The Vintage Tour" וזאת במסגרת קידום אלבומה החדש "Those were The Days".
פרטון היא זמרת הקאנטרי שהישגיה הוכרו במספר הרב ביותר מכל זמרת קאנטרי אחרת.
לזכותה 25 תקליטי זהב, פלטינה ורב-פלטינה בארצות הברית.
25 משיריה הגיעו למקום הראשון במצעד פזמוני הקאנטרי בארצות הברית, יותר מכל זמרת אחרת.
41 מאלבומיה הגיעו לעשרת הגדולים במצעד.
מאה ועשרה משיריה דורגו במצעד הפזמונים לאורך קריירה של 40 שנים.
ההערכות הן כי הכנסותיה ממכירות תקליטים, אלבומים, אלבומי אוסף והורדות שירים באינטרנט הגיעו ל-100 מיליון דולר.
פרטון זכתה במהלך השנים בשבעה פרסי גראמי והייתה מועמדת לפרס 42 פעמים.
בטקס פרסי המוזיקה האמריקאית (American Music Awards), היא קיבלה שלושה פרסים והייתה מועמדת 18 פעם.
מאגודת מוזיקת הקאנטרי בארצות הברית היא קיבלה עשרה פרסים והייתה מועמדת 42 פעמים.
אלה רק חלק מן הפרסים הרבים בהם זכתה במהלך השנים.
בשנת 1984 הוקדש לפרטון כוכב על שדרת הכוכבים של הוליווד, קליפורניה.
בנשוויל הוקדש לה כוכב על "מדרכת הכוכבים" בזכות זכייתה בפרס גראמי.
על מדשאת בית המשפט בעיירה סבירוויל (מקום הולדתה) בטנסי הוקם פסל ברונזה בדמותה.
בשנת 1990, היא קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד ממכללת קרסון-ניומן.
ביום 14 באפריל 2004, היא קיבלה את "מדליית אגדה בחייה" מספריית הקונגרס האמריקאית, זאת על תרומתה למורשת התרבות האמריקאית.
בשנת 2005 הוענקה לה "מדליית האמנות הלאומית", עיטור הכבוד הגבוה ביותר המוענק על ידי ממשלת ארצות הברית על מצוינות בתחום האמנות.
בזכות תרומתה לשימור עיטם לבן-ראש באזור הולדתה, זכתה לפרס משירות הדגה והבר של ממשלת ארצות הברית, בשנת 2003. תוכנית האוריינות הארצית אותה יזמה, בשם "ספריית הדמיון של דולי פרטון", הביאה לה תעודת הוקרה מהתאחדות המוציאים לאור האמריקאית ומספר ארגונים חינוכיים אחרים.
תוכנית האוריינות של פרטון מחלקת מדי שנה, חינם אין כסף, יותר משניים וחצי מיליון ספרים לילדים, ביותר מ-40 מדינות בארצות הברית.
ב-3 בדצמבר 2006 דולי פרטון זכתה להכרת "מרכז קנדי לאמנויות" על תרומתה במשך חייה לאמנויות.
לצדה זכו להכרה גם זובין מהטה, סטיבן ספילברג, סמוקי רובינסון, ואנדרו לויד ובר.
בשנת 2021, זכתה בפרס גראמי בקטגוריית "ביצוע/שיר המוזיקה הנוצרית העכשווי הטוב ביותר", על "There Was Jesus" עם זאק ויליאמס.
על פי פרסומים שונים, פרטון דחתה הצעות להצטלם בעירום מן הירחון פלייבוי ומירחונים דומים.
היא סיפרה בבדיחות כי אמרה לפלייבוי שתצטלם בעירום לכבוד יום הולדתה ה-100. בשנת 2002 הודתה כי בשדיה שתלי חזה.
היא סיפרה כי עשתה זאת לאחר שרזתה באמצע שנות השמונים וכך איבדה חלק גדול מהיקף החזה שלה.
ב-30 במאי 1966, כשהייתה בת 20, היא נישאה לקארל דין, בעל עסק לזיפות באספלט במדינת ג'ורג'יה, והשניים נותרו נשואים עד יום פטירתו.
בעלה הקפיד תמיד להתרחק מאור הזרקורים, ולעיתים רחוקות ליווה אותה להופעות.
הזוג ניסה להביא ילדים לעולם אך ללא הצלחה, עקב התמודדותה של פרטון עם מחלת האנדומטריוזיס (פרט אותו חשפה לראשונה בשנת 2008 בדיווח שפורסם באתר האינדפנדנט), שבעקבותיה נאלצה לעבור כריתת רחם.
לאחר מכן השניים החליטו לותר ממניעים אידאולוגיים על חיי הורות.
פרטון, כמו גם וילי נלסון וג'וני קאש, היא אחת מכוכבי הקאנטרי הבודדים המושכים קהל מעריצים מכל שכבות האוכלוסייה.
היא אמרה בראיונות כי היא מזדהה עם אלה החיים בשולי החברה (כמו יצאניות, שציפורניהן הארוכות ופאותיהן הבלונדיניות הגדולות העניקו לה השראה בהופעותיה).
פרטון היא דמות נערצת בקהילה ההומו-לסבית, ולעיתים קרובות משמשת מושא לחיקוי בהופעות דראג.
פעם הצהירה כי אם הייתה נולדת גבר, הייתה הופכת לדראג קווין.
באחד ממשפטיה הנודעים אמרה: "עולה הרבה להיראות זולה כל כך".
במהלך כל הקריירה שלה פרטון נודעה בשדיה הגדולים.
לפיכך, הכבשה דולי, התוצר הראשון של שיבוט גנטי של יונק הנוצר מתא בוגר, אף נקראה על שמה, כיוון ששובטה מתא עטין.
בשנת 1989, כאשר הופיעה כמארחת בתוכנית סאטרדיי נייט לייב, היא השתתפה במערכון על דמותה, היוצר פרודיה מסרטי מדע בדיוני בהם חוצנים מנצלים בני אדם.
במערכון הופיעו חוצנים עם שדיים ענקיים אשר צחקו על שדיה הקטנים יחסית, "רק בגודל של מלונים".
בשנת 1994 היא סיפרה למגזין האופנה ווג כי מידותיה הן 40-20-36 אינץ'
כאשר התארחה לראיון בתוכניתו של ביל אוריילי אמרה: "אני לא יודעת אם הם (השדיים) תומכים בי, או שמא אני תומכת בהם".
שנהארגוןקטגוריהפרויקטתוצאהמקור2024פרס גראמיביצוע סולו קאנטרי הטוב ביותר"The Last Thing on My Mind"פרס המוזיקה של בילבורדאלבום רוק מובילRockstar2025פרס גראמיהקלטת ספר האודיו, הקריינות וסיפור הסיפורים הטוב ביותרBehind the Seams: My Life in Rhinestonesפרס בחירת הילדים של ניקלודיאוןשיתוף פעולה מוזיקלי אהוב"Please Please Please" (עם סברינה קרפנטר)
המחזה דולי סיטי הוא עיבוד בימתי לספרה של אורלי קסטל-בלום "דולי סיטי".
קבוצת התיאטרון של הזירה הבינתחומית בירושלים
בדצמבר 2006 הועלתה ההצגה "דולי סיטי" בתיאטרון הקאמרי על ידי קבוצת התיאטרון של הזירה הבין-תחומית בירושלים.
עיצוב תפאורה ותלבושות: יהודית אהרון
סאונד ועריכה דיגיטלית: תומר רן
האם (ודמויות נוספות): אורה מאירסון
בן (ודמויות נוספות): יונתן שוורץ
דמויות שונות: רחל אביה זינדר
בינואר 2013 הועלה עיבוד נוסף של "דולי סיטי" בתיאטרון האוניברסיטה של אוניברסיטת תל אביב, בעיבוד של עדי ברק ובבימוי של נתי בן-חנן, תלמידה לתואר שני במסלול שחקן יוצר-חוקר בחוג לאמנות התיאטרון.
הטקסט של המחזה נאמן מאוד לזה של הרומן המקורי.
בן הילד (ומקהלה): רינת קידר-אברהם
בן הנער (ומקהלה): תומר יעקובצ'ק
דמויות שונות ומקהלה: אביב לוי, מיכל בובילסקי, גד נבו, מיכל בובילסקי, מתן פרמינגר, אוולין קצ'ולין, יעל הוד, עינת גור, נטע בר רפאל, נבו פלזן.
קריינות: שמעון לוי וגד קינר.
הבמאית נתי בן חנן סיפרה על יחסה לרומן "דולי סיטי":
אני קוראת את המעשים של דולי כהקצנה של החרדה שנטועה בלב של כל אמא, הקצנה של האזורים שאנחנו לא שולטות בהם, וההקצנה הזו מעוררת אצלי המון אמפתיה.
אני אוהבת את הדרך שבה קסטל-בלום מתארת את עוצמת הרגשות שבהורות, את זה שהיא בוחרת לשים על השולחן דברים שלא תמיד לגיטימי להגיד בקול - האימהות כחוויה מעוררת אימה, כשק של חרדות.
על עיבוד הספר למחזה כתב/ה עדי ברק:
קשה לעבד את דולי סיטי למחזה.