tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן, במסורת זו לא התקיימה הבחנה פונטית בין קמץ גדול וקטן, חיריק חסר ומלא, חולם חסר ומלא, קובוץ ושורוק; זוגות אלו נהגו באופן זהה לחלוטין, וההבחנה ביניהן היא מעשה ידי מדקדקים מאוחרים .
לצד שבע התנועות המלאות התקיימו שבע תנועות קצרות יותר, כך שלכל תנועה מלאה הייתה תנועה מקבילה בעלת אורך קצר יותר.
תנועות אלו נקראות תנועות חטופות.
להבדיל מהתנועות המלאות, לא הומצאו סימנים גרפיים לכל אחת מהתנועות החטופות.
עובדה זו נובעת כפי הנראה מכך שהעומס הפונמטי בינן לבין עצמן היה נמוך (כלומר, לא הייתה משמעות רבה לשאלה איזו מבין התנועות החטופות יש להגות, ולכן סימונן המדויק לא היה מספיק חשוב).
לצורך סימון התנועות החטופות משמש בדרך כלל סימן השווא.
לצידו משמשים עוד סימנים, הנקראים "חטפים".
סימני החטפים משמשים בעיקר תחת אותיות גרוניות, אולם יש מקרים לא מועטים שחטף מופיע גם תחת אות לא גרונית, לדוגמה: הַגֳּרָנוֹת (יואל ב, כד), אֶשְׁפֲּטֶךָ (יחזקאל לה, יא).
שם הסימן סימן גרפי תעתיק IPA הערות חטף קמץ ֳ בדומה לקמץ, ייתכן שהתנועה לא הייתה אלא חטף פתח ֲ שווא ְ חטף סגול ֱ שווא ְ ישנו גם סימן חטף-חיריק [ְִ] אולם הוא נדיר ביותר
בשונה מיתר סימני הניקוד, השווא בשיטה הטברנית מייצג מהות פונטית גמישה הן מבחינת אורך התנועה והן מבחינת איכות התנועה.
מבחינת האורך, שווא יכול לייצג גם העדר תנועה ("שווא נח"), גם תנועה חטופה ("שווא נע"), ולעיתים גם תנועה מלאה.
מבחינת האיכות, סימן השווא יכול לייצג כל אחת משבע התנועות הקיימות במסורת ההגייה הטברנית.
בחלק גדול מן המקרים אין דרך לדעת מראש מתי שווא הוא נח ומתי הוא נע, והדבר תלוי בנסיבות המוזיקליות של הפסוק הספציפי.
למשל, השווא במילה "אֶקְרָא" הוא נח בתהלים יח, ד אבל נע בתהלים יח, ז - אף על פי שמדובר באותה מילה.
זיהוי מהותו של השווא במקרים אלו אפשרי הודות לטעמי המקרא וסימן הגעיה.
עם זאת, ישנם ארבעה "כללי ברזל" החלים תמיד, והם:
שווא בסוף מילה - נח.
שווא תחת אות דגושה בדגש חזק - נע.
שני שוואים רצופים באמצע מילה - הראשון נח והשני נע.
השווא הנע נהגה בדרך כלל כתנועת [a] חטופה (כמו חטף-פתח).
כאשר השווא קודם לעיצור גרוני, הוא מבוטא כתנועה החטופה המקבילה לתנועת העיצור הגרוני, למשל: מְאֹד נהגה [mŏʔoð].
כאשר השווא קודם ליו"ד עיצורית, השווא נהגה כתנועת i חטופה, למשל: בְּיוֹם נהגה [bĭjom].
מקרה מיוחד הוא שווא-געיה (שווא הבא בצירוף עם מתג).
זה האחרון מבוטא לפי כללי השווא הרגיל, אולם תחת תנועה חטופה התנועה מלאה, למשל: בְּהֹנוֹת בשופטים א, ז נהגה [bohonoθ].
דגש הוא נקודה הנכתבת במרכז האות (ּ).
השימושים העיקריים של סימן הדגש בשיטת הניקוד הטברנית הם:
דגש קל (dagesh lene) - משמש להבחנה בין היגוי אותיות בג"ד כפ"ת חוככות (רפות) ובין היגוי אותיות בג"ד כפ"ת סותמות (קשות, פוצצות).
דגש זה מופיע בראש מילה או לאחר שווא נח בלבד.
דגש חזק (dagesh forte) - משמש לסימון ההכפלה של עיצור.
דגש זה מופיע רק לאחר תנועה, לדוגמה: הַכְּלָבִים, ואינו מופיע באותיות אהחע"ר.
דְּחִיק או אָתֵי מֵרָחִיק (dagesh conjunctivum) - צמד מילים, שהראשונה בהן מסתיימת בהברה פתוחה שאינה מוטעמת, והשנייה פותחת בהברה מוטעמת, האות הראשונה של המילה השנייה תקבל דגש אם יחולו שאר תנאי התחולה.
לדוגמה: שׂדֶה טּוֹב (יחזקאל יז, ח).
אין אחידות דעים באשר למהותו הפונטית של דגש זה.
בעבר סברו כי השמות השונים, דחיק ואתי מרחיק, מסמנים דגשים שונים, אולם כיום מקובל להניח שמדובר בשני שמות לאותה תופעה.
רָפֶֿה (ֿ) - קו עליון קצר, הנכתב מעל האות, ונועד לציין את העדרו של הדגש באותיות בג"ד כפ"ת (לדוגמה: שָׁרָבֿ) וכן את נחותן של האותיות אל"ף וה"א.
רפה מופיע כמעט בכל כתבי היד המקראיים, אבל לא תמיד באופן עקיב.
מַפִּיק (הּ) - סימן זהה בצורתו לדגש, אם כי בכתבי יד הוא נכתב לעיתים גם מתחת לאות, כמו חיריק.
הוא נועד לסמן הגייה עיצורית של אות ה"א בסוף מילה.
הנקודה המבחינה באות ש' - נקודה דיאקריטית מעל הזרוע הימנית או השמאלית של האות שי"ן (שׁ או שׂ).
היא מסמנת את ההבחנה בין הגיית השי"ן כ- או כ- בהתאמה.
הניקוד הבָּבְלִי הוא שיטה גרפית לסימון ההגייה של המקרא, המשנה, התלמוד והתרגום הארמי שפותחה בידי יהודי בבל בראשית ימי הביניים.
שיטת ניקוד זו המשיכה להתקיים, בשינויים, בקרב יהודי תימן.
סימני הניקוד בשיטה זו כתובים כולם מעל לשורה ולא מתחתיה כבניקוד הטברני, ולכן היא נקראת גם "ניקוד עליון".
הניקוד הבבלי התפתח מתוך שתי שיטות נפרדות: הראשונה, המורכבת כולה מאותיות זעירות שנכתבו מעל האותיות, והשנייה המורכבת כולה מנקודות.
על ידי עירוב שתי השיטות נתקבלה לבסוף השיטה הבבלית הידועה כיום.
אין יודעים מתי החלה שיטה זו, אבל היא הגיעה לשיא פריחתה במאות ה-7 וה-8. במאה ה-9 החלה דעיכה, שמקורה מחד בעליית קרנו של הניקוד הטברני ומאידך בדעיכתו של המרכז היהודי בבבל.
נהוג להבחין בין הניקוד הבבלי הפשוט, הכולל שבעה סימנים (שש תנועות + שווא), לבין הניקוד הבבלי המורכב, הכולל סימנים לציון סוג ההברה.
אף על פי שהניקוד הבבלי היה ידוע ליהודי תימן דורות רבים, היה זה רק במהלך המאה ה-19 שחוקרים אירופים גילו אותו.
גילויים של כתבי יד מקראיים בניקוד מלא אך שונה מהותית מהניקוד הטברני הלהיב את החוקרים, והתלהבות זו גברה כאשר התברר שניקוד זה מדויק ועתיק לא פחות מהניקוד הטברני.
לצד כתבי יד של מקרא התגלו גם כתבי יד של תרגום ארמי (ובראשם תרגום אונקלוס) בניקוד בבלי.
התברר כי הניקוד הבבלי של התרגומים הארמיים עולה באיכותו על הניקוד הטברני שהיה ידוע עד אז.
על סמך הטובים שבכתבי יד אלו הכין אלכסנדר שפרבר מהדורה מדעית של תרגומי אונקלוס ויונתן, והיא ידועה כמהדורה המדעית הטובה ביותר של תרגומים אלו גם בימינו.
עוד התגלו בספריות אירופה ובגניזת קהיר כתבי יד של משנה, תלמוד, ומדרש בניקוד בבלי (אחד מכתבי היד השלמים הוא כתב יד ותיקן 66 של הספרא שמנוקד כולו בניקוד בבלי).
טקסטים אלו כמעט ולא היו מצויים בניקוד טברני, וגילויים היה, ועודנו, בעל חשיבות רבה ביותר להכרת ההגייה של לשון חז"ל במאות הראשונות לספירה.
מערכת התנועות בהגייה הבבלית כללה שש תנועות מלאות, לעומת שבע תנועות מלאות במערכת הטברנית.
ההבדל נעוץ בתנועות הפתח הבבלי, המקביל לפתח ולסגול גם יחד במערכת הטברנית.
התנועה (בתעתיק IPA) סימן גרפי שם הסימן מקביל טברני הערות מיקפץ פומא קמץ מקורו באל"ף זעירה שנכתבה מעל האות.
מיפתח פומא פתח + סגול מקורו בעי"ן זעירה שנכתבה מעל האות.
לא ידוע ציריה לא ידוע חיריק מקורו ביו"ד זעירה שנכתבה מעל האות.
חלמא חולם ניגרא שורוק מקורו בוי"ו זעירה שנכתבה מעל האות.
תנועה חטופה ("שווא נע") מסומנת על ידי קו אופקי קצר, כעין רפה טברני: בֿ.
להבדיל מהניקוד הטברני, לפעמים העדר תנועה מוחלט ("שווא נח") אינו מסומן בניקוד הבבלי, והוא נלמד מכך שאין על האות סימן ניקוד כלשהו.
(הדברים נכונים בעיקר לשכבת הניקוד המכונה "ניקוד בבלי בינוני".)
דגש (קל או חזק) ורפה:
הדגש נקרא "דיגשא" והוא מסומן על ידי גימ"ל זעירה מעל האות
רפה נקרא "קיפיא" והוא מסומן על ידי קו"ף זעירה.
ההבחנה בין שתי ההגיות של השי"ן מסומנת על ידי סמ"ך או שי"ן זעירות מעל האות.
מפיק באות ה"א מסומן באמצעות ה"א זעירה מעליה.
מסורת הלשון המשתקפת מבעד לניקוד הבבלי
עיון בטקסטים מנוקדים ניקוד בבלי מעלה כי שיטת הניקוד הבבלית משקפת מסורת הגייה עצמאית, שנבדלת מן המסורת הטברנית בכמה עניינים.
ההבדל הבולט בין שתי שיטות הניקוד הוא מספר התנועות השונה, כשפתח וסגול מאוחדים בתנועה אחת.
נוסף על ההבדל במספר התנועות, ניתן להצביע על ארבעה הבדלים מרכזיים בין שתי המסורות:
ו החיבור חרוקה: לפני שווא ועיצורים שפתיים מנוקדת ו' החיבור בטקסטים בבליים בתנועת i כנגד השורוק הטברני (וִמְלוֹאָה לעומת וּמְלוֹאָה).
א העתיד חרוקה: התחילית של גוף המדבר בנטיית העתיד מנוקדת אף היא בתנועת i לעומת הסגול הטברני (אִשָּׂא כנגד אֶשָּׂא).
קמץ קטן כקֻבּוּץ: כנגד קמץ טברני הנהגה בפינו כקמץ קטן, מצויה בהגייה הבבלית תנועת u (קֻדְשוֹ כנגד קָדְשוֹ).
צמצום ההידקקות, חיריק לעיתים כפתח: היקף ההידקקות (מעתק i<a בהברה סגורה בלתי מוטעמת) מצומצם יותר במסורת הבבלית, ולפיכך אנו מוצאים לעיתים קרובות תנועת a כנגד חיריק טברני (מַלְחָמָה כנגד מִלְחָמָה).
ניקוי יבש הוא תהליך של ניקוי בגדים או בדים המתבסס על ניקוי בעזרת ממס אורגני במקום מים.
הממס בו משתמשים בדרך כלל הוא טטרהכלורואתילן (Perchloroethylene או בקיצור Perc במינוח התעשייתי).
ניקוי יבש נדרש לאריגים שיינזקו אם ינוקו באמצעות מים, סבון ודטרגנט.
ניתן לעשות ניקוי יבש גם לבדים עדינים שעלולים להיפגע במכונת כביסה אך קשה לעשות להם כביסת ידנית מפאת גודלם.
ניקוי יבש נקרא כך כי אינו משתמש במים במהלך הניקוי, אלא בממסים אורגניים שכונו פעם "ממסים יבשים".
יתרונם של הממסים "היבשים" שאינם מתפיחים את סיבי האריג ואינם גורמים לשינוי ממדים של האריג לאחר הכיבוס, דבר המתבטא בקימוט והתכווצות האריג לאחר יבושו.
הניקוי היבש הומצא בידי תומאס ל.
ג'נינגס שהיה ממציא, סוחר, יזם ופעיל למען ביטול העבדות בניו יורק.
ג'נינגס היה חייט שמאוחר יותר פתח עסק לניקוי יבש בניו יורק.
בתקופתו כחייט, לקוחותיו התלוננו לעיתים קרובות על כך שהבגדים שלהם נהרסים בגלל כתמים, והדבר גרם לו להתנסות בכימיקלים שונים שיכולים להסיר כתמים מבלי לפגוע בבד.
כך, הגיע בסופו של דבר לתוצאה טובה, ובשנת 1821 אף רשם פטנט על ההמצאה - שהייתה לפטנט הראשון שנרשם בידי אפרו-אמריקאי.
ניקוי יבש משתמש בממס ללא מים כדי לנקות בגדים מוכתמים.
פוטנציאל הניקוי בעזרת ממס המבוסס על נפט התגלה בשנת 1855 על ידי צרפתי בשם ז'אן-בטיסט ז'ולי (Jean Baptiste Jolly) שהיה בעליה של סדנת צביעה לבדים.
הוא גילה שמפת השולחן שלו התנקתה כאשר המשרתת שפכה עליה בטעות קרוסן מעששית.
לאחר מכן הוא פתח שירות לניקוי בגדים באופן זה, הוא קרא לשיטה זו: "nettoyage à sec", ניקוי יבש.
שיטות הניקוי היבש המוקדמות השתמשו בממס המבוסס על בנזין וקרוסין.
דליקות שנגרמו עקב השימוש בחומרים דליקים אלו (בשילוב עם בדי הבגדים), גרמו בשנת 1924 לוויליאם ּּּּּּּּּּּּּּּּג'וסף סטודארד שעבד בניקוי יבש באטלנטה, לפתח שיטת ניקוי באמצעות ספירט לבן שהיה דליק פחות מבנזין וקרוסין.
בשנת 1928 החלו להשתמש לניקוי יבש בחומר, שנקרא גם "ממס סטודארד", על שם מפתחו.
שיטת ניקוי יבש באמצעות ספירט לבן הייתה השיטה העיקרית לניקוי יבש בארצות הברית, משנות ה-20 המאוחרות של המאה ה-20, ועד לשנות ה-50 המאוחרות של אותה מאה.
השימוש בחומרים דליקים לניקוי יבש גרם לשריפות ופיצוצים, וגרם לממשלה לפקח על מכוני הניקוי היבש.
אחרי מלחמת העולם הראשונה, החלו להשתמש בממס כלוריד לניקוי יבש.
ממסים אלו היו פחות דליקים מאשר ממסים מבוססי נפט, והיו בעלי כושר ניקוי טוב יותר.
מאמצע שנות השלושים של המאה ה-20 החלה תעשיית הניקוי היבש להשתמש בטטרהכלורואתילן (פרכלורואתילן, שנקרא גם Perc) כממס עיקרי.
זהו חומר יציב ולא דליק, שמחד הוא בעל כושר ניקוי מצוין ומאידך הוא מספיק עדין לרוב הבדים.
מאז שהטטרהכלורואתילן הוכרז כחומר מסרטן פוחת השימוש בו בהדרגה.
מכונת ניקוי יבש נראית כמו הכלאה בין מכונת כביסה ביתית ומייבש כביסה גדולים.
כלומר, הכביסה מוכנסת (ידנית) לתוך חלל הייבוש והסחיטה של המכונה (התוף) שנמצא במרכז המכונה.
התוף של המכונה מחורר, והוא נתון בתוך מעטפת נוספת אטומה, מעטפת זו מתמלאת בממס ובתוכה נמצא התוף עם הכביסה, כאשר התוף יכול להכיל בין 9 ל-45 ק"ג כביסה.
במהלך תהליך הניקוי, כשליש מהתוף מתמלא בממס, והתוף מתחיל להסתובב.
טמפרטורת הממס מבוקרת ל-29.4 מעלות צלזיוס (בניגוד למים, ממסים יבשים ממיסים את הזיהום בטמפרטורות נמוכות).
טמפרטורה גבוהה יותר של הנוזל עלולה לגרום לדהיית הצבע מהבדים.
במהלך עבודת המכונה, ממס חדש מוכנס לתוף ממכל הממס (הטנק), והממס המשומש מוצא החוצה ליחידת הסינון הכוללת זיקוק בחום ומערכת עיבוי, משם הוא חוזר למכל הממס (אם החומר לא יהיה נקי, הוא עלול ללכלך את הבדים לאחר מכן).
כמות הנוזלים האידיאלית ביחס לכביסה היא כ-8 ליטר ממס לכל ק"ג כביסה בכל דקה, תלוי בגודל המכונה (לדוגמה, אם במכונה יש כעת 10 ק"ג כביסה, הרי שבכל דקה יכנסו 80 ליטר נוזל חדש וכנגדם יצאו 80 ליטר נוזל משומש).
לפני שהעובד מכניס את הכביסה לתוך המכונה, הוא בודק אם יש עליה לכלוך וכתמים.
העובד מרסס את הכתם בזרז כימי בהתאם לסוג הכתם והבד (סבון נון-יוני או אנ-יוני או שילוב של שניהם).
כתמים מבוססי שמן (כגון: שמן, גריז או שפתון) לא צריכים טיפול מוקדם, כיוון שהם מוסרים באמצעות הטטרהכלורואתילן שבמכונה.
אך כתמים מבוססי מים (כגון: יין, קפה, זיעה או דם) זקוקים לטיפול מקדים באמצעות הזרז הכימי (שמתפקד כחומר מתחלב), כדי שהטטרהכלורואתילן יוכל להשפיע על הכתם.
כתמי מזון שמנוניים מדורגים בין כתמי שמן ובין כתמי מים, ולכן, כדי להסיר אותם, יש לרסס אותם בזרז כימי חלש יחסית.
בנוסף לחיפוש מקדים אחר כתמים, לפני ניקוי יבש מוודאים שאין בבגד חפצים שנשכחו.
עטים מפלסטיק למשל, עלולים להתמוסס על ידי הטטרהכלורואתילן והדיו שבהם תלכלך את שאר הבגדים בצורה בלתי הפיכה.
נזק נוסף שעלול להיגרם לכביסה הוא מעבר צבעים בין בגדים (בעיקר צבע אדום), ולכן יש להפריד את הכביסה הצבעונית מהכביסה הלבנה.
בנוסף נבדק סוג הבגד עצמו, שהוא מתאים לניקוי יבש (כולל הרוכסן).
רוכסני קישוט עלולים להינזק מנוזל הניקוי (הממס) או מתהליך הכיבוס (סחיטה ושטיפה).
ולכן, מסירים אותם לפני הכיבוס, או לחלופין מגינים עליהם באמצעות ריפוד קטן.
פריטים עדינים כגון כיסויי מיטה עטויי נוצות או שטיחים בעלי ציציות, מכניסים למכונה כשהם נתונים בתוך שקיות רשת רפויות.
לסוגי כביסה שונים, וברמות לכלוך שונות, ישנן תוכניות כיבוס שונות במכונה.
במהלך שלוש הדקות הראשונות של הכיבוס, מוסרים הכתמים שמצליחים להתמוסס עם הטטרהכלורואתילן.
בעשר (או שתים עשרה) הדקות הבאות מוסרים כתמים עקשניים יותר.
לאחר מכן, משתמשת המכונה בממס העשוי מפחמימן, למשך כ-25 דקות.
משך הזמן הארוך נובע ממשך הזמן הדרוש לממס להפוך לתמיסה יחד עם הכתמים שלא הוסרו בעזרת הטטרהכלורואתילן.
לאחר מכן, מוסיפים סבון לכביסה.
בסופו של מחזור הכביסה, הבגדים נשטפים בממס חדש שמגיע ממכל הממס המטוהר (טנק).
לאחר מחזור השטיפה, מתחיל תהליך הסחיטה.
מכונות ניקוי יבש חדשות מסוגלות להחזיר 99.99% מהממס המשומש (כלומר, בכל הפעלה של המכונה, היא מאבדת 0.01% חומר).
מחזור הסחיטה מתחיל בניקוז הנוזלים הנמצאים בתוף, ולאחר מכן התוף מאיץ למהירות של 350- 450 סל"ד (פחות ממכונת כביסה ביתית).
כאשר כל הנוזלים התנקזו, המכונה מתחילה במחזור הייבוש.
במהלך הייבוש, מוזרם לתוף אוויר בטמפרטורה של 63 מעלות צלזיוס, שמייבש את שאריות הממס שנותר בכביסה (הטמפרטורה מבוקרת על מנת למנוע נזק לבד).
האוויר החם שיוצא מהתוף מגיע ליחידת עיבוי, שמעבה את אדי הממס שיצאו איתו, ומפריד ממנו טיפות של נוזל.
הממס מועבר חזרה למכל הממס המזוקק.
מכונות חדשות משתמשות במערכת סגורה על מנת לנצל את האוויר החם שיצא מהתוף, ולחמם אותו שוב.
בצורה כזו חוסכים באנרגיה, חוסכים בממס ומצמצמים זיהום אוויר.
במכונות הישנות יותר, האוויר המזוהם בחומר יצא החוצה, לחלל האוויר, מכיוון שחשבו שהחומר זול ולא מזיק.
לאחר הייבוש בחום, מצננים את הכביסה באמצעות אוויר קר.
בסופו של תהליך הקירור ניתן להוציא את הכביסה מהמכונה.
לאחר שהממס המשומש יוצא מהתוף, הוא עובר מספר סינונים לפני שהוא מוכנס שוב כממס נקי חזרה לתוף.
בשלב הראשון נעצרת הפסולת הגדולה: כפתורים, חלקי רוכסנים, סיבי בד ומטבעות.
וזאת כדי למנוע חדירת עצמים אלו אל משאבת הממס (שאחראית לתחלופת הממס בתוף).
לאחר מכן מסוננים מהנוזל הפסולת הדקה ושאריות הסיבים.
בדרך כלל המסנן עשוי מרשת דקיקה המכילה שכבה של אבקה המסננת את הממס (אבקה מחומר פעיל, למשל).
ישנן מכונות שמשתמשות במסננים ללא אבקה, מסננים אלו מסוגלים לסנן פסולת הגדולה מ-30 מיקרומטר.
במהלך הזמן, מצטברת שכבת לכלוך על המסנן.
הניקוי מתבצע, על פי רוב כל יום.
בהרבה מכונות, יש מסנן שמתנקה באמצעות סיבוב ושטיפה של הממס (מופעל מלוח הפיקוד של המכונה).
לאחר מסנן הסיבים, עובר הממס דרך מסנן נוסף העשוי פחם וחומר פעיל.
מסנן זה מנקה את הממס מהחומר המסיס (כולל צבע מהבגדים).
כדי להשלים את תהליך הסינון, עובר הממס דרך מסנן נוסף שמנקה את כל שאר הלכלוך שלא הוסר.
לאחר מכן, מוזרם הממס למכל הממס המטוהר.
כדי לשפר את ביצועי הממס, מוסיפים לו כמות קטנה של דטרגנט (0.5%-1.5%), וזאת כדי לטפל בלכלוך הידרופילי ולמנוע מלכלוך לחזור ולהידבק לבגדים.
ישנן מכונות המשתמשות בדטרגנט אניוני, ויש המשתמשות בקטיוני.
מכיוון שישנו איבוד קטן של ממס בכל הפעלה של המכונה, ומכיוון שמכונות ניקוי יבש לא מנקות היטב כתמים מבוססי מים, החלו לפתח מכונות לניקוי רטוב.
ניקוי רטוב בעיקרו מבוסס על ניקוי בעזרת מים וייבוש על ידי אוויר (מבוקרים באמצעות מחשב).
ניקוי רטוב הוא תחום הנמצא כעת בהתפתחות, אם כי ניקוי רטוב ברמה נמוכה יותר נמצא בשימוש כבר זמן רב (מכונות כביסה ביתיות).
המשקע שמצטבר במסנן אחר פעולת המכונה מכיל מספר חומרים: סיבי בגדים, שאריות מאבקת המסנן עצמו, פחם, צבע, גריז ועוד.
כל הפסולת הזו ספוגה בממס, המוגדר כפסולת מסוכנת.
הטטרהכלורואתילן הוא חומר מסרטן, שעלול להשפיע על עובדי הניקוי יבש, על הצרכנים, ועל הגרים בסביבת המכבסה.
כאשר מחממים את הטטרכלוראתילן, משתחררים גזים רעילים כמו כלור, פחמן דו-חמצני ופוסגן.
חשיפה ממושכת לטטרהכלורואתילן משפיעה על מערכת העצבים וגורמת לגירוי של רקמות ריריות, כולל עיניים ועור.
חשיפה לריכוזים גבוהים יותר גורמת לנזק בכליות ובכבד, ומגדילה את הסיכויים לחלות בסרטן הכבד, הכליות, הלבלב, שלפוחית השתן וסרטן הדם.
בקליפורניה חוקקו חוקים שמצמצמים בהדרגה את השימוש בטטרהכלוראתילן, כשהמטרה היא שבשנת 2023 יופסק השימוש בו לגמרי.
שאריות ממס יכולות לגרום לתחושה רעה או לרגישות בעיניים, באף ובגרון, אם נחשפים אליהם בצורה קבועה.
אנשים הגרים ליד מכבסת ניקוי יבש, נמצאים בסיכון גבוה יותר לחלות בסרטן מאשר מי שגר ליד בית זיקוק או ליד תחנת כוח.
יש להשגיח על החומר שלא ייפלט בכמויות גדולות לאוויר, ושלא יזהם את מי התהום.
בנוסף, פליטת החומר לאוויר עלולה לגרום לערפיח במקרה שהוא יפגוש חומרים אחרים.
טטרה כלורו אתילן (Tetrachloroethylene)– נמצא בשימוש מאז שנות ה-40 של המאה ה-20, החומר הנפוץ ביותר, והחזק ביותר.
הוא מסוגל לגרום לצבע לדהות (בעיקר בטמפרטורות גבוהות).
כמו כן, הוא עלול לפגוע בכפתורים, חרוזים וקישוטים בבגדים מסוימים.
חומר זה טוב בעיקר לניקוי כתמים על בסיס שמן, המהווים 10% מכלל הכתמים.
הטטרהכלורואתילן משאיר על הבדים ריח של חומר כימי.
על פי מחקרים שנערכו, זהו חומר מסוכן העלול לגרום לסרטן, לזהם מקורות מים, לפגוע באוזון ועוד.
אלקאנים – כושר הניקוי שלו פחות משל הפרכלורואתילן, ומשך זמן הכיבוס שלו ארוך יותר.
למרות שהוא מבוסס על נפט, שימוש נכון בחומר ימנע ממנו להתפוצץ או להתלקח.
"סיליקון נוזלי" (Decamethylcyclopentasiloxane) – עדין יותר לבדים מאשר פרכלורואתילן, ולא גורם לדהיית צבע.
הפסולת שמשתחררת ממנו אינה רעילה: צורן דו-חמצני, מים ופחמן דו-חמצני.
קרח יבש (פחמן דו-חמצני מוצק) – בעל תכונות ניקוי פחותות.
מכונות ניקוי יבש הפועלות באמצעות חומר זה עולות 90,000 דולר יותר מאשר מכונות המנקות באמצעות טטרהכלורואתילן, מה שלא מאפשר למכבסות קטנות לרכוש מכונות יקרות אלו.
גם מכוני ניקוי יבש המשתמשים במכונות אלו משתמשים במקביל במכונות מבוססות טטרהכלורואתילן כדי לנקות כתמים קשים יותר.
היתרון של חומר זה הוא בניקוי נזקי שרפה מהבגדים: פיח וריח של שרפה.
אתר גליקול (בעיקר אתילן גליקול או פרופילן גליקול) – יעיל פחות מהטטרהכלורואתילן.
ניקוי רטוב – לא משתמש בממס כדי לנקות את הכביסה אלא במים וסבון מתכלה.
יצרני מכונות ניקוי רטוב טוענים שהן מסוגלות לנקות בגדים שמיועדים לניקוי יבש בלבד מבלי לגרום להם נזק, כגון: מוצרי עור, זמש, משי, ויסקוזה וצמר (אך לא עניבות).
לעיתים, מכוני ניקוי יבש משתמשים במכונות אלו לצד המכונות מבוססות הטטרהכלורואתילן.
ספירט לבן – חומר דליק מאוד, נקודת הבזק שלו היא 38 מעלות צלזיוס.
טטרהכלורומתאן – רעיל וגורם לשיתוך.
כלורופורם – חומר חזק מדי.
כאשר מכבסה מקבלת בגד לניקוי, מצמידים לבגד תווית המכילה מספר סידורי או כיתוב לגבי בעל הפריט (התווית יכולה להיות מבד או מקרטון, וניתן להצמיד אותה בדבק בסיכות וכדומה).
לאחר מכן ממיינים את סוגי הכביסה – כביסה לבנה וכהה.
לאחר מכן בוחנים את הכביסה כדי למצוא כתמים.
על כתמים אלו מרססים זרז כימי.
לאחר מכן, מוכנסת הכביסה למכונת הכביסה, שם היא נשטפת ומתייבשת.
כאשר המכונה מסיימת לפעול, הכביסה מוצאת ממנה ומועברת לגיהוץ.
הגיהוץ מתבצע באמצעות מגהצי קיטור.
לאחר הגיהוץ מועברת הכביסה לקיפול או לתלייה על קולב.
על הכביסה הנקייה מרססים מבשם שמסתיר את הריח הכימי של הממס.
את הבגד עוטפים בדרך כלל בשקית.
על מנת להקל על מציאת הכביסה הנקייה, תולים את הבגדים על מסוע שיש בו תאים ממוספרים.
כאשר רוצים לקחת את הכביסה מהמסוע מסובבים אותו (בצורה חשמלית) עד שמגיעים למספר התא המבוקש.
הניקוד הארצישראלי-טברני או הניקוד הטברני המורחב הוא שיטה גרפית לסימון ההגייה של טקסטים עבריים וארמיים בידי יהודי ארץ ישראל, צפון אפריקה ואירופה, במהלך ימי הביניים.
השיטה שימשה לניקוד המקרא, המשנה והתרגומים הארמיים למקרא (תרגום אונקלוס לתורה, תרגום יונתן לנביאים ותרגום כתובים).
המאפיינים העיקריים של שיטת הניקוד
שיטת הניקוד אינה אחידה: יש לה וריאציות שונות, המציגות קרבה משתנה לכללי ניקוד הטברני.
עם המאפיינים הייחודיים לשיטת הניקוד הארצישראלית-טברנית נמנים:
חוסר הבחנה בין הקמץ והפתח מחד גיסא, ובין הסגול והצירי מאידך גיסא.
רפה מופיע בכל האותיות שאין בהן דגש.
הנקודה המבחינה באות שי"ן מסומנת בתוך האות, כמו דגש.
א' שאינה נחה מסומנת במפיק.
מפיק באות סופית נכתב לעיתים מתחת לאות ולא בתוכה.
בחלק מכתבי היד מסומנת תנועת החולם באמצעות סימן החטף-קמץ.
בימי הביניים שלטה בארץ ישראל, צפון אפריקה ואירופה (הן במערב והן במזרח) ההגייה הארצישראלית.
להגייה זו אמנם נוצרה שיטת ניקוד מיוחד (ניקוד ארצישראלי), אבל היא לא זכתה להתקבל, והשימוש בה כנראה מעולם לא חרג מעבר לגבולות ארץ ישראל.
על כן כתבי יד של ספרות חז"ל ושל מחזורים וסידורים נוקדו – מי יותר ומי פחות – בשיטה הארצישראלית-טברנית.
ואכן, שיטה זו הייתה שיטת הניקוד העיקרית לטקסטים לא מקראיים בימי הביניים.
עם כתבי היד החשובים המנוקדים ניקוד ארצישראלי-טברני נמנים כתב יד פארמה למשנה (בתמונה) וכתב יד רויכלין לנביאים וכתובים, הכולל גם את תרגום יונתן ואת תרגום כתובים.
רק בימי הביניים המאוחרים החלה (בעיקר במזרח אירופה) מגמה של כפיית כללי הניקוד הטברני על טקסטים אלו, והשיטה הארצישראלית-טברנית הלכה ונזנחה.
הניקוד השומרוני הוא ניקוד המשמש בכתבי יד עתיקים של התורה בנוסחה השומרוני, וכן בכתבי יד של סידורי תפילה שומרוניים.
משערים שזמן יצירתו הוא בסביבות המאה ה-10.
מערכת הסימנים השומרונית לא הגיעה לרמת האחידות והסדירות המאפיינים את הניקוד הטברני, הסורי או הערבי: אין כתבי יד המנוקדים ניקוד מלא, ולאותם סימנים יש בכתבי יד שונים משמעות שונה.
מחקר מערכת הניקוד השומרונית עדיין בראשיתו, ועיקר תיאורו נעשה על ידי זאב בן חיים באמצע המאה ה-20.
סימן הניקוד שם הסימן הגייה פתח הרמיזה [a], פתח הקריאה [e] (חיריק) [i] וגם [e] (חולם) [o] וגם [u] (דגש) הכפלת העיצור פתח האחווה
ייחודי לניקוד השומרוני הוא "פתח האחווה" (فتح اخا).
סימן זה מופיע רק לפני האותיות א', ח' ו-ע', ויש לו שלוש וריאציות גרפיות: קו מאוזן, צמד האותיות הערביות عا (עא), והאות הערבית ع (ע).
סימנים אלו מציינים שיש לפתוח את המילה בהברה .
הצורך בסימן ניקוד זה נובע מהעובדה, שבהגייה השומרונית האותיות ה', א', ח' ו-ע' נהגות בדרך כלל כמו א' בעברית ().
עבור המקרים היוצאים מן הכלל, שבהן האותיות ה', א', ח' ו-ע' נהגות בהיגוי גרוני, כמו ע' בעברית (), נוצר סימן ניקוד מיוחד.
ניקוד סורי הוא הניקוד המשמש בארמית נוצרית, המכונה סורית.
בסורית משמשות שתי שיטות ניקוד שונות, משום ששני ענפיה העיקריים, המזרחי והמערבי, נבדלים זה מזה במספר התנועות הנוהגות בהם.
מקובל להניח שהניקוד בעברית הומצא לפי דוגמת הניקוד הסורי.
בכתבי היד הסוריים מהמאה החמישית והשישית מופיעים שני סימני ניקוד עיקריים: (א) נקודה דיאקריטית, שמופיעה מעל או מתחת לאות; (ב) זוג נקודות אופקיות, המכונות סיימא (sǝyame).
נראה שסימני ניקוד אלו התפתחו עוד במאה הרביעית, משום שבכתב יד משנת 411 כבר משתקפת מערכת שלמה ומורכבת של נקודות דיאקריטיות.
הנקודה הדיאקריטית משמשת להבחנה בין הומוגרפים.
היא מוצבת מעל האות לסמן תנועה ארוכה או "מלאה" יותר, ומתחת לאות כדי לסמן הגייה קצרה או "דקה" יותר.
לצורך כך דורגו התנועות על פני סקאלה: a-e-i-o-u, כאשר a נחשבה ל"מלאה" ביותר.
כמו כן משמשת הנקודה הדיאקריטית בצורות פועל מסוג ܩܛܠܬ (קטלת), שכן צורות אלו יכולות לשקף הן המדבר (קטלתי) הן את הנוכח (קטלתָ) והן את הנסתרת (קטלה).
נקודה מעל האות הראשונה מסמנת את צורת המדבר, ולאחר האות האחרונה (ת') את צורת הנסתרת.
סימן הסיימא מוצב מעל המילה (ללא מקום קבוע) כדי לסמן את צורת הרבים.
הצורך בסימן זה נובע מהעובדה שבסורית רוב צורות הרבים הן הומוגרפיות עם צורות היחיד: המילה ܡܠܟܐ (מלכא) משמעה גם "המלך" וגם "המלכים".
במהלך התקופה הביזנטית נוצר קרע בתוך הכנסייה הנוצרית המזרחית.
כתוצאה מקרע זה התפלגו הנוצרים המזרחיים לשתי קבוצות: הנסטוריאנים, שרובם חיו בממלכה הפרסית ומרכזם היה בנציבין, והמונופיזיטים (יעקוביטים), שחיו באימפריה הביזנטית, ומרכזם היה באדסה.
הפילוג הדתי הביא גם לפילוג לשוני: הסורית התפלגה לסורית מזרחית (נסטוריאנית), ולסורית מערבית (יעקוביטית).
גם שיטת הניקוד המשיכה להתפתח אצל כל אחד מהענפים בנפרד.
בענף הנסטוריאני של הסורית יש שבע תנועות.
לסימון תנועות אלו פיתחו המדקדקים הנסטוריאנים סימני ניקוד המורכבים כולם מנקודה בודדת או זוג נקודות.
להלן סימני התנועות בשיטה זו, כפי שהם מופיעים עם האות ܒ (ב'):
ההבדל בין הזקפא והפתחא וכן בין שני סוגי הזלמא נחשב בתחילה כהבדל באורך, אולם כיום ברור כי היה זה הבדל באיכות.
אף על פי שאין על כך ידיעות ברורות, מקובל להניח שזקפא נהגה כ-a אחורית, כמו הקמץ הטברני, והפתחא כ-a קדמית כמו הפתח הטברני.
כמו כן מקובל שזלמא קשיא נהגה כמו הצירי הטברני (תנועת e סגורה) בעוד שהזלמה פשיקא נהגתה כמו הסגול הטברני (כתנועת e פתוחה).
בענף היעקוביטי של הסורית יש חמש תנועות.
לסימון תנועות אלו השתמשו המדקדקים היעקוביטים באותיות יווניות.
סימן הניקוד שם הסימן תעתיק מקובל האות היוונית שעליה מבוסס הסימן זְקָפָא ā או o Ο פְּתָחָא a Α רְבָצָא e Ε חְבָצָא i Η עְצָצָא u ΟΥ
סימן הניקוד שם הסימן משמעות קוּשָיָא דגש קל רוּכָּכָא רפה מַרְהְטָנָא בדרך כלל מסומן מעל אות שאינה נהגית
ניקודמוס (בעברית: נַקְדִּימוֹן; בלטינית: Nicodemus; ביוונית: Νικόδημος) הוא דמות המופיעה בברית החדשה.
לפי המסופר, היה יהודי פרוש וחבר בסנהדרין.
הוא מוזכר בבשורה על-פי יוחנן שלוש פעמים.
בפעם הראשונה, הוא מבקר את ישו בלילה כדי ללמוד ממנו על הטבילה לנצרות ו"לידה מחדש".
שנית, הוא מצטט את החוק שעל בסיסו נעצר ישו בחג הסוכות.
ולבסוף, הוא מסייע ליוסף הרמתי להכין את גופתו של ישו לקבורה.
אף על פי שאין מקור ברור למידע על נקדימון מחוץ לבשורת יוחנן, על פי האנציקלופדיה היהודית מתחילת המאה ה-20, יש לזהות את נקדימון עם נקדימון בן גוריון, המוזכר בתלמוד כאדם קדוש עשיר ופופולרי בעל שם.
כמה היסטוריונים מהמאה ה-21 יוצרים את אותו הקשר.
חוקרים אחרים דוחים זיהוי זה, בטענה שניקודמוס ככל הנראה היה אדם מבוגר בזמן שיחתו עם ישו, בעוד נקדימון בן גוריון היה כבן ארבעים שנה בזמן המרד הגדול.
ניקודמוס נחשב למרטיר, והוכרז כקדוש על ידי הכנסייה.
יום חגו הוא ה-3 באוגוסט.
דיר אל-עדס הוא שמה הערבי של כנסיית ניקודמוס הקדוש, השייכת לפטריארכיה היוונית אורתודוקסית, ונמצאת באזור הרובע המוסלמי של העיר העתיקה בירושלים.
על שמו ועל שם יוסף הרמתי קרוי מנזר ניקודמוס הקדוש בעיר רמלה.
שמו נפוץ במוזיקה ובספרות נוצרית פופולרית.
ניקוי בהתזה היא טכניקה שבה מתיזים בעזרת ציוד ייעודי חומר שוחק באמצעות אוויר דחוס או נוזל (בדרך כלל מים) במהירות גבוהה לעבר משטח אותו רוצים לחספס, לפסל, או לנקות.
הסוגים הנפוצים ביותר של מכשירים להתזה נעזרים בגז דחוס, בדרך כלל אוויר דחוס, כדי להוביל את החומר המותז בעוצמה ובמהירות.
קיימים שני סוגים עיקריים של שיטות לניקוי בהתזה, מערכות יבשות ומערכות רטובות.
מערכות להתזת גרגרים בעזרת אוויר דחוס
בשיטה זו מתיזים גרגרים של חומר שוחק במהירות גבוהה תוך שימוש בגז דחוס (אוויר בדרך כלל) ככח מניע.
שיטה זו מתאימה לניקוי משטחים מוצקים במיוחד כגון אבן או מתכת וכאשר ישנה אפשרות לאיסוף הגרגרים העשויים שבבי זכוכית, מתכת, או שבבים של חומר קרמי.
הגרגרים מוכנסים לתוך מכל ייעודי המעוצב בצורת משפך ובתחתיתו ברז קוצב חול.
לאחר המילוי המכל נאטם ומדחס ממלא אותו באוויר דחוס.
מערכת צינורות נוספת מורכבת מתחת למכל ולברז קוצב החול, קולטת את הגרגרים שיוצאים מהמכל במהירות.
הגרגרים מואצים דרך צינור לחץ שבקצהו נחיר (דיזה) ומותזים לעבר המשטח.
דיזות מיוצרות במגוון צורות וגדלים בהתאם לאופי העבודה הרצוי.
הן עשויות בדרך כלל מבורון קרביד.
תאי ניקוי פועלים בשיטת התזה בלחץ במעגל סגור כאשר המערכת כוללת בנוסף למכל החול מערכת מיחזור הכוללת מפוח צנטרפוגלי, שואב אבק צקלוני ומסנן אבק.
תאי ההתזה בנויים מפח מגולוון כאשר לעיתים הצד הפנימי שלהם מצופה ביריעות גומי להגנה.
כפפות מגן ארוכות עד הזרוע, עשויות מבד מגופר העמיד בפני שחיקה ממוקמות בחזית התא מתחת לחלון בקרה משוריין המאפשר מבט מקרוב על פעולת ההתזה.
מנגנון בטיחות מפסיק מיידית את מערכת ההתזה ברגע שאחת מהדלתות נפתחת.
ניקוי בסילון מים הוא תהליך של ריסוס מים בלחץ גבוה עד 276 באר על גבי משטחים כדי להסיר חומר או מזהמים שנדבקו.
כוח המים יכול להסיר מגוון רחב של חומרים, כולל גומי ממסלולי התעופה, צבע מקירות, אספלט ומשטחי מתכת, וזיהום מהמדרכה.
בנוסף להיותו יעיל למדי בניקוי במגוון תעשיות, הוא גם בטוח לסביבה.
ניקוי בסילון מים בלחץ גבוה לניקוי תעשייתי הוא שיטה חשובה שאומצה בענף הבנייה, בעיקר להסרת לכלוך וחומרים לא רצויים אחרים ממשטחים ומבנים.
שימוש נפוץ הוא להסרת ציפויים ישנים וחלודה,
השימוש בניקוי בסילון מים מסייע לביצוע משימות בנייה באזורים בהם אי אפשר להשתמש בשיטות שעלולות לגרום לבעיית בטיחות והתלקחות בסביבה עירונית ובמפעלים כימיים ובתי זיקוק .
ניקוי בסילון מים משמש להסרת לכלוך, עובש, שמן, טחב ושומן מסוגים שונים של משטחים ולהפוך אותם לנקיים עם מראה חדש.
היתרון החשוב בניקוי בסילון מים הוא שלא נוצרות רמות אבק חול וסיליקה כמו התזת חול, וגם הסביבה מקבלת פחות חומרים רעילים או מזהמים המובלים באוויר ומגדילים את הסיכוי לאלרגנים להישאף על ידי אנשים.
המכשיר מותאם לניקוי משטחים שונים באמצעות לחץ מים.
משאבה המופעלת באמצעות חשמל או בנזין משמשת להפעלת המערכת.
אפשר להגיע ללחץ של עד 276 באר המכשיר כולל צינור ללחץ גבוה המעביר מים לידית המגיעה עם מתג ההדק.
ניתן להתאים את הלחץ בהתאם למשימה שלשמה הוא משמש.
בשימוש ביתי צריך להגדיר את רמת הלחץ בסילון המים, כדי לבצע את הפעולות הבאות:
ניקוי שביל החניה ורצפת המוסך.
הסרת צבע מתקלף מחיפוי או גימור.
בהתזה זו, משתמשים באוויר וקרח יבש.
חומר זר שעל פני השטח מוסר על ידי חלקיקי הפחמן הדו-חמצני הקפואים המכים במהירות גבוהה, ועל ידי התכווצות קלה הנגרמת מהקור שמפריעה לקשרים המדבקים.
הקרח היבש ממריא, ומותיר לנקות רק את שאריות החומר שהוסר.
קרח יבש הוא חומר רך יחסית, כך שנגרמת פחות שחיקה לחומר הבסיס מאשר בהתזת חול.
סוג של ניקוי פחמן דו-חמצני, שבו הצורה המוצקה של פחמן דו-חמצני, מואצת בזרם אוויר בלחץ ומופנה אל פני השטח במטרה לנקות אותו.
השיטה דומה לצורות אחרות של ניקוי בסילון חול או אבק, הוא מנקה משטחים באמצעות מדיה המואצת בזרם אוויר בלחץ, אך סילון קרח יבש משתמש בקרח יבש אשר אינו שוחק, אינו מוליך, אינו דליק ולא רעיל.
בהשוואה לשיטות ניקוי אחרות, סילון קרח יבש אינו יוצר פסולת משנית או שאריות כימיות, לאחר ההתזה הוא הופך חזרה למצב גזי.
התזת מים על ידי לחץ אוויר משמש בעיקר לרחיצת מכוניות.
ניקוי מבני אבן, למשל מפיח, או כאלו המיועדים לשימור
ניקוי חלודה לפני גלוון או לפני צביעה בהתזה
כיתוב בשיש – ניתן לשוות לאבן מרקם מחוספס וגרגרי על ידי התזת חול.
על משטח האבן מדביקים רצועת גומי שמתוכה חתוכים האותיות או העיטורים וכך החול המותז פוגע באבן רק באזורים החשופים.
החריטה על רוב המצבות בבית הקברות נעשית על ידי התזת חול.
שימוש נרחב בהתזת חול נעשה במספנות לצורך ניקוי גופי אוניות משאריות צבע
התזת חול משמשת גם כדי לייצר שילוט תלת־ממדי מזכוכית מהסוג המוצב בכניסה למשרדים
חספוס משטחים אופטיים למניעת החזרה.
ניקוי ראש ענק הוא ירחון תשבצים וחידות ישראלי המתפרסם מאז ינואר 1986. את הירחון עורך ומוציא לאור מאז ראשיתו החידונאי טומי שמיר, המחבר תשבצים וחידות לעיתונים "הארץ" ו"ישראל היום".
בנוסף לתשבצים, תשחצים ותשבצי היגיון, מכיל הירחון חידות מסוגים נוספים, כגון "שחור ופתור", פסיפס ועוד.
תחילתו של הירחון במגזין "ניקוי ראש", אשר יצא במחצית הראשונה של שנות השמונים.
את המגזין, כמו את "ניקוי ראש ענק", ערכו טומי שמיר ואשתו, לילך שמיר, בתו של המתרגם והחידונאי אברהם סלמן.
ל"ניקוי ראש ענק" סימני הכר ייחודיים, כגון חידת שער (מסוג כפל לשון) מאוירת ועטיפה צבעונית בעיצוב משתנה.
היא נבדלת במראה ובגודלה מרוב חוברות התשבצים בשוק, כמו גם במגוון החידות שבה.
התשבצים והחידות בחוברת מסווגים לפי רמת קושי, וככל שרמת הקושי גבוהה יותר, כך הפרס על פתרון התשבץ גבוה יותר.
"ניקוי ראש ענק" הייתה החוברת הראשונה בישראל שכללה חידות סודוקו, קאקורו ושחור ופתור.
עם הכותבים בירחון נמנים יורם הרועה (שתורם לכל גיליון תשבץ היגיון ענק שנמצא במרכז הגיליון, ותשבץ רגיל), ראובת ניצן, עמוס ארליך, אורי בן דור, ירון רחמים ואביעד שמיר.
ניקול, דוכסית לורן , הייתה אשתו של קרל הרביעי, דוכס לורן ודוכסית לורן בין השנים 1624–1625.
ניקול נולדה ב-3 באוקטובר 1608 בננסי, לאנרי השני, דוכס לורן ומרגריטה גונזאגה, בתם של וינצ'נצו גונזאגה, דוכס מנטובה ואלאונורה דה מדיצ'י.
ב-23 במאי 1621 התחתנה ניקול עם בן דודה קרל הרביעי, דוכס לורן, אך לא היו להם ילדים.
בשנת 1624 מת אביה אנרי השני, דוכס לורן, והוא הוריש לקרל ולניקול את הדוכסות, אף על פי שרצונו של רנה השני, דוכס לורן הייתה שהדוכסות תרד ברצף גברי מובהק.
בנובמבר 1625 דרש חותנה פרנץ השני, דוכס לורן את הדוכסות לעצמו, אולם לאחר ששילם את חובות הדוכסות כעבור כמה ימים, הוא התפטר מתפקידו, ומסר את הדוכסות לקרל.
בשנת 1631 נטש קרל את ניקול, אולם ניסיונו לגרשה בשנת 1636 נכשל.
בשנת 1637 התחתן קרל עם ביאטריס דה קוסאן, למרות שלא השיג את ביטול הנישואין הרשמי מניקול, ונולדו להם 3 ילדים.
בשנת 1642 הוטל חרם על קרל בשל נישואיו עם ביאטריס דה קוסאן, ובאפריל אותה שנה נפרדו השניים.
ניקול בילתה את שנות חייה האחרונות בפריז, שם היא מתה ב-2 בפברואר 1657.
ניקודם קארו היה תעשיין כימי ויזם, אבי תעשיית החנקן הגרמנית.
ניקודם קארו נולד בעיר לודז' שבפולין, אז תחת שלטון האימפריה הרוסית.
אביו, אלברט קארו, הגיע מלב פוזן, ואמו הייתה רוזה לבית רובינשטיין מוורשה.
סבו מצד אביו היה דמות בולטת בתנועת הרפורמה היהודית.
בשנת 1888 החל קארו ללמוד כימיה באוניברסיטה הטכנית המלכותית בשרלוטנבורג (כיום חלק מאוניברסיטת טכני בברלין).
את תואר הדוקטור שלו קיבל בשנת 1892 מאוניברסיטת רוסטוק.
לאחר סיום לימודיו הקים קארו מעבדה פרטית, ושימש כיועץ בתחום הכימיה.
במסגרת פעילות זו החל שיתוף פעולה עם הכימאי אדולף פרנק.
השניים ערכו ניסויים בחימום קרביד סידן וקרביד בריום בזרם של חנקן, וגילו כי תרכובות אלה "סוחפות" את החנקן – תגלית שהובילה להבנה כי ניתן ליצור ציאנידים מקרבידים אלקליים בתנאים של טמפרטורה גבוהה.
ב-31 במרץ 1895 הם רשמו פטנט על תהליך לייצור בריום ציאניד, שהיה בעל חשיבות רבה בתעשייה.
בהמשך, פנתה אליהם חברת דינאמיט, בבעלותו של אלפרד נובל, בבקשה לפתח תהליך לייצור נתרן ציאניד – תרכובת חיונית לתהליך מיצוי זהב מעפרות דלות זהב.
במסגרת מחקריהם, גילו תהליך לייצור ציאנמיד סידן מחימום קרביד סידן עם חנקן יבש בטמפרטורה של כ-1,100 מעלות צלזיוס.
בשנת 1900, גילה קארו כי חימום ציאנמיד סידן עם אדי מים מייצר אמוניה – תגלית משמעותית שנכנסה לשימוש נרחב בתעשייה.
קארו הקים שורה של מפעלי תעשייה:
בשנת 1908 ייסד בעיר בידגושץ' (אז בשטח גרמניה) מפעל גדול לייצור דשנים מבוססי סידן.
בשנת 1915, כחלק מהמאמץ המלחמתי של גרמניה במלחמת העולם הראשונה, הקים בעיר חוז'וב מפעל חדיש לייצור חנקן לתעשיית הדשנים והתחמושת.
בשל מעמדו ותגליותיו החשובות, נבחר לכהן כנשיא הסינדיקט הבינלאומי של תעשיית החנקן.
בשנת 1913 הוענק לו תואר פרופסור מהקיסר וילהלם השני, ובהמשך קיבל גם את התואר הכבודני "יועץ סתרים".
בשנת 1926 הצטרף לוועד של הוצאת אשכול, שפעלה להוצאת אנציקלופדיה יודאיקה בשפות עברית וגרמנית – מפעל ידע שאפתני שפעל בתקופת רפובליקת ויימאר.
בשנת 1932 היה מעורב בפרשה משפחתית מתוקשרת, לאחר סכסוך עם חתנו שנפרד מבתו.
ניקוי בעזרת מברשת מסתובבת הוא תהליך ניקוי המבוסס על שחיקה מכנית.
הניקוי מבוצע על ידי מברשת פלדה מסתובבת.
הכלי מורכב מחוטי תיל מפלדת פחמן.
מסתובב במהירות של כ-3000 סל"ד.
בתהליך "Bristle blasting" חוטי הפלדה מעוצבים עם עיקול זווית קדימה, כלומר התיל מכופף לכיוון סיבוב הכלי.
במהלך הפעולה מביאים את קצות הזיפים המסתובבים למגע ישיר עם המשטח המתכתי, והזיפים מכים את פני השטח באנרגיה קינטית מוגברת.
פעולה הגורמת גם לניקוי וגם להיווצרות מכתשים, תוך חשיפת מתכת בסיס נטולת זיהום וקורוזיה.
הציוד הטכנולוגי, מתקנים כלים ומבנים כיום בנויים מחומרים שונים העובדים בתנאי סביבה קשים.
פני השטח של הציוד מקבלים עם הזמן קורוזיה מכות וקילוף צבע.
קיים צורך תקופתי לבצע שיפוץ לפני השטח, לדוגמה -כאשר יש צורך לשפץ מבנה מתכת כמו מגדל אייפל, הפעולה שלפני הצביעה תהיה הורדת השכבות החיצוניות של קורוזיה וזיהומים שונים.
הניקוי המכני מתבצע על ידי ליטוש Bristle blasting בעזרת מברשת פלדה מסתובבת.
בתהליך הליטוש מתגלים פני השטח המקוריים עליהם יבוצע תהליך צביעה או תהליך גימור אחר.
שימוש נפוץ בתהליך זה הוא גם בהכנת משטחי עץ לצביעה, הליטוש מסלק מפני העץ את הצבע הישן ואת השיכבה החיצונית ומגלה את העץ ללא פגמים, מוכן לצביעה
הבדלים של מברשת זו ממברשות סיבוב קונבנציונליות
במברשת פלדה רגילה חוטי הפלדה בהיקף המברשת הם חוטים ישרים, במברשת פלדה סובבת זיפי הפלדה מכופפים נגד כוון הסיבוב.
כאשר המברשת מסתובבת, שורות זיפים נלכדות מאחורי 'מוט מאיץ' קבוע, מה שגורם להם להתכופף לאחור בהרכב הגמיש שלהם.
כאשר הזיפים עוברים את פס ההאצה, הם משוחררים קדימה עם כח רב יותר ובכך יתקבל כח ניקוי גדול יותר.
כיוון שהגאומטריה של המברשת משתנה על ידי מוט ההאצה, כך גם זווית המגע של קצות הזיפים עם המשטח קרובה יותר לאנכי בהשוואה למברשת הסיבובית הקונבנציונלית.
פעולה זו מבצעת את חשיפת פני השטח, אשר חיונית להמשך הצביעה.
איכות ביצוע הניקוי בתהליך Bristle blasting הוא תוצאה של השפעה מסונכרנת של קצות הזיפים על פני החלק המעובד.
ראש הכלי עם חגורת הזיפים מסתובב בסביבות 3000 סל"ד, החוטים נתקלים במוט המאיץ אשר מכופף אותם ומוסיף למברשת אנרגיה קינטית באזור המגע עם החלק.
מה שמביא להסרת קורוזיה ויצירת מכתשים.
המשטח הנקי והגס נחשב לתהליכי ציפוי והדבקה
כלים לBristle blasting מיוצרים מחוטי פלדה עשירים בפחמן הבולטים דרך חגורה עגולה וגמישה.
החגורה, מחוברת לכלי ומסובבת את המברשת, המברשת מופעלת על ידי ציר חשמלי או מנוע פנאומטי.
הכלי קל משקל, נייד ומיושם בקלות על ידי עובדים ללא צורך במערך בטיחות משוכלל או מתוחכם.
ניקוי בעזרת מברשת פלדה סובבת הוא תהליך ניקוי מכני המשמש כהכנה לפעולת צביעה על ידי הסרת שכבות קורוזיה לא רצויות שנוצרות על משטחים מתכתיים.
יישומים נפוצים כוללים ניקוי, הכנה צביעה ושיפוץ של רכיבי ברזל ופלדה המשמשים לייצור גשרים, אוניות ומערכות צנרת.
ניקוי בסילון קרח יבש Dry-ice blasting הוא סוג של ניקוי עם פחמן דו-חמצני, שבו קרח יבש, הצורה המוצקה של פחמן דו-חמצני, מואץ בזרם אוויר בלחץ ומופנה אל פני השטח במטרה לנקות אותו.
השיטה דומה לצורות אחרות של ניקוי בהתזה כמו התזת חול או התזת חרוזי פלסטיק בכך שהוא מנקה משטחים באמצעות מדיה המואצת בזרם אוויר בלחץ, היתרון המיוחד של ניקוי בסילון קרח יבש שהוא אינו שוחק, אינו מוליך, אינו דליק ולא רעיל.
ניקוי בסילון קרח יבש מוגדר כידידותי לסביבה הוא כלי מאושר על ידי ה-EPA, ה-FDA ו-USDA.
ומקטין או מבטל את חשיפת העובדים לשימוש בחומרי ניקוי כימיים.
בהשוואה לשיטות התזת מדיה אחרות, ניקוי בסילון קרח יבש אינו יוצר פסולת משנית או שאריות כימיות.
לאחר ההתזה, חלקיקי הקרח היבש המוצק עוברים תהליך המראה, וחוזרים למצב הגזי של פחמן דו-חמצני.
ניקוי בסילון קרח יבש מבוסס על התזת כדורים במהירות גבוהה במיוחד.
כדורי הקרח היבש רכים למדי והרבה פחות צפופים מחומרי התזה אחרים, כמו חול.
בעת ההתזה, גלולת הקרח עוברת סובלימציה (המראה) מיידית, ומעבירה אל פני השטח אנרגיה קינטית מינימלית ולכן גם מייצרת שחיקה מינימלית.
תהליך הסובלימציה סופג נפח גדול של חום מפני השטח, ומייצר מתח גזירה בגלל הלם תרמי.
ההנחה היא שמצב זה משפר את הניקיון מכיוון שהשכבה העליונה של לכלוך או מזהם צפויה להעביר יותר חום מהמצע הבסיסי ולהתקלף ביתר קלות.
היעילות של תהליך זה תלויה במוליכות התרמית של המצע והמזהם.
השינוי המהיר במצב מקרח לגז גורם לגלי הלם מיקרוסקופיים, שמסייעים להסרת המזהם.
דוחסים ומקררים פחמן דו-חמצני גזי עד שהוא הופך לנוזל
מפחיתים את הלחץ כך שחלק מהנוזל מתנדף, התנדפות זו מקררת את החומר במהירות ומתמצק קרח יבש כ"שלג" בצפיפות נמוכה
את ה"שלג" שנוצר דוחסים לבלוקים או לקוביות קטנות
הקרח היבש יכול להיות בצורת גלילים מוצקה או שבבים מגוש קרח גדול יותר.
גוש הקרח המגולח מייצר קרח פחות צפוף ועדין יותר ממערכת הגלילים המוצקה.
בנוסף, ניתן ליצור כדורים על ידי דחיסת שלג קרח יבש, או שימוש במכלי CO2 נוזליים ליצירת כדורים מוצקים.
קרח יבש המיוצר משלג דחוס מתפרק ביתר קלות ואינו אגרסיבי לניקוי.
ישנן שתי שיטות של ניקוי בקרח יבש, מערכת עם שני צינורות לעומת מערכת עם צינור יחיד.
מערכת הצינור היחיד אגרסיבית יותר לניקוי, מכיוון שהחלקיקים מואצים למהירויות מהירות יותר.
בתהליך הניקוי של קרח יבש עם שני צינורות אוויר דחוס מועבר בצינור אחד וכדורי קרח נשאבים מצינור שני על ידי עקרון ונטורי.
בהשוואה למערכת צינור יחיד, מערכת שני הצינורות מספקת חלקיקי קרח בעוצמה נמוכה יותר ומאפשרת ניקוי משטחים עדינים יותר כגון מוליכים למחצה.
ניקוי בקרח יבש מנוצל בסוגים רבים ושונים של תעשיות.
המאפיינים הייחודיים של קרח יבש הופכים אותו לפתרון ניקוי אידיאלי במפעלי ייצור.
ניקוי בקרח יבש יכול לנקות חפצים רבים עם גאומטריות מורכבות שונות בבת אחת, ולכן ניקוי תבניות פלסטיק וגומי הוא יישום עיקרי לטכנולוגיה.
קרח יבש מחליף את שיטות הניקוי המסורתיות המסתמכות על קרצוף ידני ושימוש בחומרי ניקוי כימיים.
ניקוי בקרח יבש מנקה את התבניות בזמן אמת בלי קירור המתקנים, מה שמונע את הצורך לסגור את הייצור לצורך הניקוי.
מומלץ להשתמש בניקוי בקרח יבש לניקוי ציוד לעיבוד מזון.
כבר בשנת 2004 אישרה סוכנות התקנים למזון הבריטית את התהליך לניקוי יעיל של משטחים מסלמונלה.
ניתן להשתמש בו גם לניקוי ציוד כלשהו ללא פירוק ובלי לייצר סכנות שרפה או חשמל.
ה-EPA ממליץ על ניקוי בקרח יבש כחלופה לסוגים רבים של ניקוי המבוסס על חומרים ממיסים.
שיקום לאחר נזקי אש עשן ומים
ניתן להשתמש בתהליך הניקוי לתיקון נזקי אירועי אסון כמו נזקי עובש, עשן, שרפה ומים.
בשל האופי הלא שוחק של קרח יבש והיעדר פסולת משנית מתהליך הניקוי, נעשה שימוש בהתזת קרח יבש בפרויקטים לשימור בכלל ושימור פריטים היסטוריים בפרט.
תהליך הניקוי שימש לשימור מוצגים עתיקים ויצירות במוזיאון פילדלפיה לאמנות.
בהתבסס על עיקרון הסובלימציה, תהליך הניקוי עם קרח יבש מוצא שימוש בתעשיות מוליכים למחצה, חלל ומכשירים רפואיים.
תהליך הניקוי משמש גם במסגרות ייצור אחרות, כגון ניקוי ציוד ייצור בקווי ריתוך אוטומטיים, ניקוי כלים מרוכבים, ניקוי מכונות דפוס תעשייתיות, ניקוי תבניות וציוד המשמש ביציקה, וניקוי ציוד וכלי עבודה בחוף הים עבור תעשיית הנפט והגז.
ניקוי בקרח יבש משמש בתהליכי ניקוי גרדים וגימור חלקים בייצור.
ובהכנת פני השטח של חלקים לצביעה.
פחמן דו-חמצני עלול להיות רעיל בריכוזים העולים על 1%, והוא יכול לגרום לחנק אם לא משתמשים בציוד באזור מאוורר.
בנוסף, מכיוון שפחמן דו-חמצני כבד יותר מאוויר, פתחי האוורור נדרשים להיות בגובה הקרקע או בסמוך אליה כדי להסיר את הגז ביעילות.
טמפרטורת הקרח היבש היא 78- מעלות צלזיוס ויש להשתמש בתהליך הניקוי עם קרח יבש בכפפות מבודדות.
ולהקפיד על שימוש בציוד מגן לעיניים ולאוזניים.
ההערכה היא כי חיל הים האמריקני, בשנת 1945, היה הראשון שהתנסה בניקוי בקרח יבש.
הם היו מעוניינים להשתמש בטכנולוגיה עבור יישומי ניקוי שומנים שונים.
בשנת 1959 הגישה יוניליוור פטנט לשימוש בהתזת קרח יבש או בהתזת קרח רגיל כשיטה להסרת בשר מעצם.
הגישה פטנט לשימוש בהתזת קרח יבש למטרות ליטוש והדחה.
פטנט על ניקוי בקרח יבש הוגש על ידי לוקהיד מרטין בשנת 1974.
הפטנטים הראשונים הנוגעים לפיתוח ועיצוב של טכנולוגיית ניקוי בקרח יבש מודרני בימינו הוענקו לדייוויד מור מקולד ג'ט, LLC בשנת 1986, 1988 ( ).
ניקוי השטח (ברומנית: Curăţirea terenului) הוא המונח הרומני המקורי המקביל למונח הגרמני על הפתרון הסופי.
פירוש ניקוי השטח, בפי מנהיגי רומניה בתקופת מלחמת העולם השנייה, היה "סילוק היהודים, לאחר שנלקח מהם כל רכושם, מכל שטח רומני".
ההוראות ניתנו בעל פה ויצאו ישירות מהסמכות העליונה, ממרשל יון אנטונסקו ומסגנו, מיכאי אנטונסקו, שהנחו את שרי ממשלת רומניה ואת מפקדי צבא רומניה והז'נדרמריה הרומנית, שהיו זרועות הביצוע ברצח וגירוש יהודי בסרביה ובוקובינה לטרנסניסטריה.
יון אנטונסקו התחיל להשתמש בנוסח "ניקוי השטח" בהוראות שנתן לקראת פרעות יאשי.
באחת מישיבות מועצת השרים של רומניה, ב-15 באפריל 1941, הסביר אנטונסקו לשריו:
ובתרגום לעברית: אני משחרר את ההמון לשחוט אותם.
אני נסוג לתוך המצודה שלי ולאחר ששוחטים אותם אני משיב את הסדר.
הוא אכן פעל כך בפרעות יאשי, נתן הוראה לפינוי כל האוכלוסייה היהודית מהעיר, חבילה אחר חבילה וגם פינוי הנשים והילדים.
התוצאה הייתה רצח המוני עליו איש לא נתן את הדין בתקופת אנטונסקו.
עם פתיחת המלחמה נגד ברית המועצות וכיבוש בסרביה ובוקובינה, המנהיגים של רומניה היו משוכנעים בניצחון גרמניה הנאצית ובהתאם לכך הודיעו, תחילה לשרי ממשלת רומניה ולאחר מכן לפקידות הממשלתית הבכירה על תוכניותיהם בנושא ניקוי השטח.
ב-3 ביולי 1941 נשא מיכאי אנטונסקו נאום במשרד הפנים, נאום שהודפס והופץ כחוברת ובו יש הוראה מספר 10 בנוגע לאוכלוסייה היהודית.
הנאום שוחזר לצורכי משפטו של מיכאי אנטונסקו לאחר המלחמה וכך נאמר בו (התרגום לעברית של ז'אן אנצ'ל בספר תולדות השואה - רומניה, בהוצאת יד ושם):
ניקוי רעלים (באנגלית נודע בשם המקוצר Detox) הוא טיפול פסאודו-מדעי ברפואה אלטרנטיבית שנועד להוציא מהגוף "רעלים" לא מוגדרים.
רעלים אלה הם לכאורה חומרים שהצטברו בגוף ויש להם השפעות לא רצויות על הבריאות.
פעילויות נפוצות הקשורות לניקוי רעלים כוללות דיאטה, צום, צריכה בלעדית של מזון מסוים (לדוגמה, מיצים או מים), או הימנעות ממנו (לדוגמה, שומנים, פחמימות).
פעילויות נוספות שאמורות לנקות רעלים הן ניקוי מעיים, טיפול בקלציה, והסרת סתימות שיניים המכילות אמלגם.
ארגוני בריאות ומדענים רבים מתחו ביקורת על הרציונל מאחורי ניקוי רעלים ועל היעדר ראיות התומכות בו.
האגודה הבריטית לתזונה כינתה את הרעיון "שטויות" ו"מיתוס שיווקי".
למרות היעדר הביסוס המדעי, הרעיון של ניקוי רעלים ממשיך להיות פופולרי בקרב הציבור ובקרב העוסקים ברפואה אלטרנטיבית.
אחת הסיבות המרכזיות לכך היא הפוטנציאל השיווקי של הטיפולים והתכשירים המתיימרים לנקות את הרעלים מהגוף.
הרעיון הכללי מאחורי דיאטות לניקוי רעלים הוא שרוב המזון מכיל מזהמים: מרכיבים הנחשבים מיותרים לחיי אדם, כגון משפרי טעם, צבעי מאכל, חומרי הדברה וחומרים משמרים.
דיאטות לניקוי רעלים מתבססות על צמצום חריף של סוג המזונות הנצרך (למשל צום מים, או צום מיצים), או על הוצאת מזונות מסוימים מהתזונה (שומנים, מזון מעובד).
התומכים בניקוי רעלים טוענים שהדיאטה הזו גורמת לגוף לשרוף שומנים מאוחסנים שהצטברו, ולשחרר "רעלים" המאוחסנים בשומן לדם.
משם הם מסולקים דרך הדם, העור, השתן, הצואה והנשימה.
ההשקפה הרפואית המקובלת היא שאין צורך בתזונה מיוחדת כדי לסלק מהגוף חומרים מזיקים.
לגוף יש מנגנונים טבעיים להיפטר מרעלים.
שיטה נוספת לניקוי רעלים היא "ניקוי" המעי הגס בעזרת חוקן המכיל מעט מלח, ולפעמים קפה או צמחי מרפא.
לפי התומכים בשיטה, החוקן מסייע לנקות שאריות מזון מהמעי הגס, שאריות שעלולות לגרום לתסמינים לא ספציפיים ולפגיעה בבריאות הכללית.
ההשקפה הרפואית המקובלת היא שהמעי הגס מנקה את עצמו, ואין צורך לנקות אותו.
יתרה מכך, השימוש בחוקנים אף עלול להיות מסוכן.
ישנן כמה טעויות בהנחות מאחורי רעיון ניקוי הרעלים.
ראשית, הנחת היסוד שקיימים "רעלים" נסתרים, הנחה העומדת בבסיס הרעיון של ניקוי רעלים ונותנת לגיטימיזציה למושג "ניקוי רעלים".
שנית, הטענה שיש לנקות באופן יזום את ה"רעלים" הקיימים בגוף.
אצל אנשים בריאים, הגוף יודע לפנות ולנקות חומרים אשר עלולים להזיק לו באופן עצמאי.
דבר זה נעשה דרך הכבד, הכליות ומערכת החיסון.
אין צורך במוצרים או מנגנונים מיוחדים כדי לעשות זאת.
משווקים של מוצרים לניקוי רעלים טוענים שיש לנקות גם את הכבד והכליות מפעם לפעם, כפי שמנקים מסננת או ספוג.
אך במציאות, אין צורך לנקות את האיברים הללו מכיוון שהם מנקים את עצמם.
במצבים רפואיים בהם אדם נחשף למתכות כבדות, סובל מעודפי ברזל בדם או עובר תהליך גמילה מסמים או אלכוהול, יש לבצע תהליך רפואי של ניקוי רעלים, אך תהליך זה דורש השגחה רפואית צמודה.
תהליכים המוגדרים ברפואה האלטרנטיבית כמנקי רעלים, עלולים לגרום לנזק רפואי אם הם אינם נעשים כהלכה.
איגוד התזונה הבריטי (BDA) פרסם גיליון מידע בו נרשם: "כל רעיון הניקוי הוא שטויות.
לגוף יש מנגנונים מובנים משלו לניקוי רעלים וסילוק פסולת ורעלים." הרעיון של ניקוי רעלים נתפס כמיתוס שיווקי, ואף תרמית".
אין עדויות מדעיות לכך שניקוי רעלים משיג תוצאות כלשהן.
לא בתחום הירידה במשקל, ולא למטרות רפואיות אחרות.
בטווח הקצר, אומנם קיימת ירידה במשקל בשל ההגבלה הקלורית הקיצונית, אך עם החזרה לתזונה רגילה ישנה נטייה לעלייה במשקל.
בסקירת מאמרים משנת 2015 הסיכום היה: "כיום, אין ראיות משכנעות התומכות בשימוש בדיאטות לניקוי רעלים לטובת ירידה במשקל או סילוק רעלים.
בהתחשב בהיעדר התמיכה, העלויות הכספיות והסיכונים הבריאותיים האפשריים של מוצרים אלה, על אנשי מקצוע בתחום הבריאות לעודד אנשים שלא להשתמש בהם.
על המוצרים הללו להיות מנוטרים ומבוקרים".
למרות הביקורת המדעית, ניקוי רעלים הוא רעיון פופולרי, ומוצרים ושיטות לניקוי רעלים הפכו לטרנד בריאות רווחי.
בדומה לטיפולים אלטרנטיביים אחרים, היעילות הנתפסת של ניקוי רעלים מיוחסת לאסטרוטורפינג, אפקט הפלצבו, שיפורים פסיכוסומטיים או החלמה טבעית ממחלה שהייתה מתרחשת גם ללא שימוש במוצר.
ניקול ריין-לפו הייתה מתמטיקאית ואסטרונומית צרפתייה מהמאה ה-18, אחת המדעניות הראשיות של עידן הנאורות.
במהלך חייה היא לא קיבלה קרדיט עבור רוב עבודתה כי זו נכללה לעיתים קרובות תחת עבודות של המדען ז'רום לאלנד ושל בעלה ז'אן אנדרה לפו.
לפו עזרה לחשב את התאריך המדויק של שובו של השביט האלי משנת 1759 יחד עם אלכסיס קלייראוט וז'רום לאלנד.
הישגיה האסטרונומיים הנוספים כוללים חישוב ליקוי החמה של 1764 והפקת אלמנכים (ספרי שנה אסטרונומיים) מ-1759 עד 1783. היא גם הייתה חברה באקדמיה המדעית של בזייר בצרפת.
האסטרואיד 7720 "לפו" נקרא על שמה וכך גם מכתש הירח "לפו".
ניקול-ריין אטאבל נולדה ב-5 בינואר 1723, בארמון לוקסמבורג בפריז, בו התגוררו הוריה.
היא השישית מתוך תשעה ילדים.
כמה מבני משפחת אטאבל היו אז בשירות משפחת אורליאן, בוורסאי, ולאחר מכן בארמון לוקסמבורג.
אביה, ז'אן אטבל, עבד בשרות של הדוכסית דה ברי, ולאחר מכן שרת את אחותה לואיז אליזבת ד'אורליאן, מלכת ספרד.
כילדה היא תוארה כבוגרת ואינטליגנטית, בעיקר אוטודידקטית.
היא נהגה להישאר ערה כל הלילה "זוללת" ספרים וקראה כל ספר בספרייה.
ג'רום לאלנד אמר עליה שאפילו בילדותה "הייתה לה יותר מדי רוח כדי לא להיות סקרנית".
ניקול ריין פגשה את האחים לפו כשאלו שבאו להתקין סוג חדש של שעון בארמון לוקסמבורג.
ב-27 באוגוסט 1749, בגיל עשרים ושש, היא נישאה לשען ז'אן אנדרה לפו.
תוך כדי שיתוף פעולה בעבודותיו של בעלה, היא פגשה את המדען ז'רום לאלנד, שזמן קצר לאחר מכן בנה מצפה כוכבים מעל המרפסת של ארמון לוקסמבורג.
בשנת 1753. לאלנד הוזמן על ידי האקדמיה למדעים ללמוד שעון מאת ז'אן אנדרה לפו שהיה מצויד בסוג חדש של מנגון בריחה.
בעידוד לאלנד, ז'אן אנדרה לפו, שהפך לשען למלך ב-1753, החל בתכנון ובנייה של שעונים אסטרונומיים.
השעון נבנה על פי הצעתה של לפו והיא השתתפה בבנייתו, ועסקה בחישוב הטבלאות של תנודות מטוטלת בהתאם ליחידת זמן ובהתאם לאורכה, החישובים פורסמו במאמר המסה על ייצור שעונים שכתב ז'אן אנדרה לפו.
מחשבון: שובו של השביט של האלי
ביוני 1757 כשהתקרב זמן החזרה הצפוי של שביט האלי.
לאלנד הציע לאלכסיס קלייראוט להחיל על התחזית של אדמונד האלי את הפתרון (המשוער) שלו לבעיית שלושת הגופים.
המטרה הייתה לחשב את תאריך המעבר הבא של השביט האלי, שנראה לאחרונה ב-1682. הוחלט שקלייאורט יקבע את מודלי החישוב של מסלול השביט עצמו ולאלנד ידאג, בסיוע לפו, לחישובים המתמטיים הרבים.
השניים האחרונים עסקו בעיקר במדידת השפעת כוכבי הלכת צדק ושבתאי על תאריך חזרתו של השביט.
הפרויקט נהפך למרוץ נגד הזמן במטרה לחשב את המועד המדויק לפני שהשביט יחזור.
לאלנד כתב: "במשך יותר משישה חודשים, חישבנו [ניקול-ריין לפו ואני] מהבוקר עד הערב, לפעמים אפילו בשולחן ארוחת הערב".
הפעולה הוכיחה את חוקי ניוטון, שהאלי הסתמך עליהם כדי לחזות את שובו של השביט.
למרות שזה היה שיפור של פי עשרה ביחס לחישוביו של האלי, עדיין הייתה טעות של כמה ימים, שגרמה לאסטרונום ז'אן ד'אלמבר ללעוג לעבודתם ולכנותה "עמלנית יותר מאשר עמוקה".
קלייאורט פרסם את התוצאות בספרו "תורת השביט" (Théorie des comètes) ב-1760, אך "שכח" לציין את שמה של לפו בין המחשבים.
הסיבה הייתה, ככל הנראה, כדי למנוע קנאה ממי שהייתה אז חברתו, שאותה הוא לא רצה להעליב.
בכך הוא פגע בדידותו ארוכת השנים עם לאלנד, שצידד בלפו.
קלייראוט מחק את כל האזכור של לפו, על כך כתב לאלנד, כדי "לשמח אישה קנאית, המקנאת בהישגיה של מאדאם לפו, יומרנית אך נטולת כל ידע שהוא".
היא הצליחה לגרום לעוול הזה להתבצע על ידי איש מדע נבון אך חלש, אותו הכניעה.
שני האנשים לעולם לא יהיו יותר קרובים כמו קודם; קלייראוט ימשיך במחקריו באסטרונומיה בלבד.
בשנת 1759, ז'רום לאלנד הופקד על ידי האקדמיה הצרפתית למדעים למנהל אפמריס אסטרונומי שפורסם על ידי האקדמיה ונקרא "ידיעת הזמנים" אלמנך אסטרונומי שפורסם על ידי האקדמיה למדעים של צרפת, והוא מינה את לפו לעוזרתו.
לפו ערכה חישובים מתוכניות המחשוב שהכין לאלנד עד 1774 ותרמה תרומות שונות לאלמנך, כולל חישובים על כוכב שביט משנת 1762, וכן טבלת זוויות פרלקטיות.
בשנת 1774 החליף לאלנד את ניקולא לואי דה לאקאי, בכתיבת אפמריסים, מדריכים שנתיים לאסטרונומים ולנווטים, עבור האקדמיה למדעים.
היא חישבה את מיקומו של שבתאי עבור כל יום בשנה מ-1775 עד 1784 עבור הכרך השביעי, שפורסם ב-1774, והיא חישבה בעצמה את מיקומם היומי של השמש, הירח וכוכבי הלכת עבור הכרך השמיני.
ללאנד, בהקדמות שלו, מכיר בעבודתה של לפו:
כרך 7 : "חישוביו של שבתאי נעשו על ידי מאדאם לפו, אשר במשך שנים רבות, עוסקת בהצלחה בחישובים אסטרונומיים"
כרך 8 : "מאדאם לפו, שבמשך יותר מ-20 שנה, עוסקת באסטרונומיה, עשתה לבדה את החישובים של השמש, הירח וכוכבי הלכת"
למרות מאמציו של לאלנד עבודתה של לפו לא זכתה להערכה רבה למרות חשיבותה.
בעוד שלאלנד יהפוך בסופו של דבר לפרופסור לאסטרונומיה ולמנהל מצפה הכוכבים של פריז, היא המשיכה לעבוד אצלו במשך חמש עשרה שנים כמחשב אנושי.
ביצוע כל כך הרבה חישובים במהלך שלושים שנה השפיע על ראייתה עד כדי כך שנאלצה להפסיק לעבוד ב-1783.
ללפו לא היו ילדים, אבל ב-1768 היא לקחת על עצמה את אחד מאחייניו של בעלה, ג'וזף לפו דגלט (1751–1788), שהיה אז בן שבע עשרה ולימדה אותו את סודות האסטרונומיה עד שההפך לפרופסור למתמטיקה באקול.
מיליטר ב-1777, ונבחר לעוזר אסטרונום ב-1785 באקדמיה המלכותית למדעים ; לאלנד מחשיב את המהלך כאחת התרומות החשובות של לפו לאסטרונומיה.
היא הקדישה את שבע שנותיה האחרונות לטיפול בבעלה, שסבל ממחלה קשה ואשר ויתר על השענות בסביבות 1774. במקביל, בריאותה שלה הידרדה והיא איבדה בהדרגה את ראייתה.
היא נפטרה כמה כמה חודשים לפני בעלה, בפריז בתאריך 6 בדצמבר 1788, בגיל שישים וחמש.
לאלנד היה זה שתמיד העריך עבודתה, ולאחר מותה, הוא כתב ביוגרפיה קצרה על תרומתה לאסטרונומיה בביבליוגרפיה האסטרונומית שלו.
בשנת 1773, הצמח הידרנג'אה, במקור מסין, נקרא לראשונה בשם Peautia celestina לכבודה של לפו על ידי חברה פיליברט קומרסון, הרופא והבוטנאי של משלחת בוגנוויל.
בשנת 1935, האיחוד האסטרונומי הבינלאומי העניק את שמה של לפו למכתש ירחי