tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גארווי הייתה נשואה לשחקן אנטון רוג'רס עד מותו ב-1 בדצמבר 2007. הם הופיעו יחד בסדרת הטלוויזיה "בבואות" ('Something In Disguise') שנכתב והומחז על ידי אליזבת ג'יין הווארד.
גארווי היא נאמנה בקרן צדקה של שחקנים (הבאה לעזרת ילדי שחקנים) ושל "דנוויל הול" (בית לטיפול בשחקנים קשישים בבריטניה).
אליזבט גארט אנדרסון הייתה רופאה, ראש העיר ופמיניסטית בריטית פורצת דרך: האישה הראשונה באנגליה ובצרפת שעבדה כרופאה ומנתחת, מייסדת שותפה של בית הספר לרפואה לנשים בלונדון, הדקאנית הראשונה בעולם של בית ספר לרפואה וחלק מהנהלת בית הספר לרפואה לנשים בלונדון והאישה הראשונה באנגליה שנבחרה כראשת עיר.
אליזבט גארט נולדה בוייטצ'אפל, לונדון, כשנייה מתוך שנים עשר ילדים.
אחיה הצעיר ממנה נפטר בגיל חצי שנה.
כאשר הייתה גארט בת שלוש, המשפחה עברה לסאפוק, במזרח אנגליה, שם אביה הקים מבשלה.
עם הזמן, המבשלה הצליחה ואביה הפך לאיש עסקים עשיר, והמשפחה עברה לגור באחוזה.
אחותה הצעירה מיליסנט, לימים מיליסנט פוסט, הייתה ממובילות התנועה הסופרג'יסטית בבריטניה.
גארט לא למדה בבית ספר ציבורי, היא למדה בביתה ובבית ספר פרטי.
בשנת 1860 היא החליטה ללמוד רפואה, דבר שלא היה מקובל עבור אישה באותם הזמנים, ואף היה עשוי להתפרש כמעשה לא ראוי.
גארט הצליחה לקבל ידע בסיסי ביותר ברפואה בבית החולים הלימודי "מידלסקס", בלונדון, אבל בית החולים סירב לקבל אותה בתור סטודנטית מן המניין, כמו בתי חולים לימודיים רבים אחרים אליהם היא ניסתה להתקבל.
גארט השלימה לימודי סיעוד ועבדה כאחות בזמן שלקחה חלק בקורסים שונים בלימודי רפואה.
לבסוף, גארט הצליחה ללמוד אנטומיה בבית חולים פרטי בלונדון בסיוע חוקרים מאוניברסיטת סנט אנדרוז ובבית ספר לרפואה באדינבורו.
עם סיום הלימודים הערימו על גארט קשיים בקבלת אישור לעיסוק ברפואה.
מוסדות רבים כגון, אוניברסיטת לונדון, הקולג' המלכותי לרופאים ומנתחים, ומוסדות נוספים לא אפשרו לה לגשת למבחנים.
אך לבסוף בשנת 1865 היא קיבלה את האישור לעסוק ברפואה מאגודת הרוקחים של לונדון.
גארט פתחה מרפאה בסוף שנת 1865, בתחילה מעט חולים הגיעו אל המרפאה.
היא ביקשה לפתוח מרפאת חוץ לנשים עניות שלא יכלו לקבל טיפול רפואי.
גארט שאפה שצוות המרפאה יהיה מורכב מנשים בלבד.
ב־1866 התפרצה הכולרה וגארט טיפלה במרפאת החוץ שלה בכ-3,000 חולים.
מרפאת החוץ התרחבה לבית חולים חדש (New Hospital) לנשים בלבד ובו אנדרסון עבדה יותר מעשרים שנים.
גארט שמעה כי הדיקן של הפקולטה לרפואה בסורבון מעודד השתלבותן של סטודנטיות בלימודי הרפואה, היא למדה במאמץ צרפתית ובשנת 1870 היא קיבלה את התואר דוקטור לרפואה בפריז מהסורבון.
באותה שנה היא גם נבחרה למועצה הראשונה של בתי הספר בלונדון (London School Board), הגוף שהיה אחראי על מדיניות החינוך בלונדון רבתי.
גארט הייתה עמוסה מידי והחליטה להתפטר מהתפקיד במועצה.
בשנת 1871 היא התחתנה עם ג'יימס ג'ורג' סקלטון אנדרסון (נפטר בשנת 1907) אך היא לא הפסיקה לעסוק ברפואה.
בשנת 1874 היא ייסדה יחד עם סופיה ג'קס-בלייק בית ספר לרפואה לנשים בלונדון.
היא המשיכה לעבוד שם כל שנות הקריירה שלה והייתה דיקאן בית הספר בין השנים 1883 ל-1902.
בשנת 1873 גארט התקבלה כחברה באיגוד הרפואה הבריטי ונשארה החברה האישה היחידה במשך 19 שנה, בשל ההצבעה של חברי האגודה נגד קבלת נשים נוספות.
על פי החוק באותה תקופה, בית חולים לימודי היה חייב להכיל לכל הפחות 150 מיטות חולים, ולכן הייתה התנגדות רבה לכך שבית החולים יקבל מעמד של בית חולים לימודי.
אך לאחר שלוש שנים גארט הצליחה לשכנע את המועצה הראשית לרפואה בלונדון לבטל את התקנות הללו.
ב-9 בנובמבר 1908, גארט נבחרה לראש עיריית אלדבורו ובכך הפכה לראשת העיר האישה הראשונה בבריטניה.
גארט גם הייתה פעילה בתנועה למען זכות ההצבעה לנשים בבריטניה וב-1866 היא הציגה עצומה שנחתמה על ידי 1,500 נשים.
העצומה דרשה לתת לנשים שהן בעלות משפחה להצביע.
אליזבט גארט אנדרסון נפטרה בשנת 1917 ונקברה באלדבורו.
אליזבת אן ברינגטון היא שחקנית אנגלייה.
היא השתתפה בסדרות טלוויזיה בריטיות כמו "דרך ווטרלו", "The Bill", "המשרד", "חדר מיון", "האגמים" ו"רוז ומלוני".
ברינגטון נולדה בוואלוסי (Wallasey) שבאנגליה.
ב-1999 שיחקה בתפקיד מארי אנטואנט בסדרה הקומית "שיאכלו עוגות" בכיכובן של דון פרנץ' וג'ניפר סונדרס.
בקולנוע השתתפה בסרטים מצליחים רבים בהם "The Little Vampire", "נני מקפי - קסם של אומנת" עם אמה תומפסון ו"ברוז'" בכיכובם של קולין פארל, ברנדן גליסון ורייף פיינס.
ב-2008 שיחקה בתפקיד מל בסדרה "תפאורות קרטון".
היא השתתפה בפרק "Cat Among the Pigeons" בסדרת הטלוויזיה "פוארו".
ב-1993 שיחקה ברינגטון בסרט "עירום" של מייק לי.
היא גם הופיעה בסרט נוסף של לי הדרמה "סודות ושקרים" בכיכובם של ברנדה בלתין, מריאן ז'אן-בפטיסט וטימותי ספול.
ב-2009 כיכבה ברינגטון יחד עם השחקנית שירלי הנדרסון בדרמה "May Contain Nuts" של רשת ITV בתפקיד פיון, אמא סנובית שגרה בפרברים.
בקומדיה "Psychoville" של BBC Two שיחקה בתפקיד האחות ניקולה.
מ-2009 ועד 2011 הופיעה בתפקיד מורה לטכנולוגיית מזון בשם רובי פריי בסדרה של ה-BBC "דרך ווטרלו", ועזבה אחרי שתי עונות.
היא שיחקה בתפקיד "דודה" (Auntie) בפרק "אשתו של הדוקטור" מהעונה השישית של סדרת המדע בדיוני "דוקטור הו".
ב-1997 הופיעה בפרסומת עבור "TV License".
ב-2012 השתתפה בפרק בסדרה "תחבולות חדשות" בו גילמה רוצחת בשם גרייס.
בשנים 2012 ו-2013 גילמה את הדמות פולה קוש בסדרה הקומית "סטלה" של ערוץ Sky 1. ב-2015 חזרה להופיע בשני פרקים של הסדרה.
ב-2011 כיכבה ברינגטון בתפקיד פולה בסרט הטלוויזיה "לפלנד" בשידורי חג המולד של ה-BBC.
היא השמיכה לשחק באותו תפקיד בסדרת הספין אוף "להיות איילין" שעלתה לשידור בפברואר 2013. בתיאטרון הופיעה ברינגטון במחזה "The Low Road" בשנת 2013. באוגוסט 2014 שיחקה בתפקיד סנדרה בפרק בסדרה "Cuckoo".
אליזבת בישופ הייתה משוררת אמריקאית וכותבת סיפורים קצרים, ובנוסף גם עסקה בציור.
אליזבת בישופ נולדה כילדה יחידה להוריה ויליאם תומאס בישופ וגרטרוד בומר, בווסטר, מסצ'וסטס, ארצות הברית.
לאחר שאביה, שעבד כקבלן מצליח, נפטר כשהייתה בת 8 חודשים, לקתה האם בנפשה, וכאשר הייתה בישופ בת 5 הוכנסה אמה למוסד לחולי נפש, והשתיים לא התראו יותר לעולם.
כילדה יתומה למעשה, עברה בישופ בין משפחותיה.
בתחילה גרה עם סבה וסבתה מצד אמה, וחיה איתם בכפר בנובה סקוטיה, קנדה, תקופה שהשפיעה רבות עליה ועל תוכן כתיבתה.
מאוחר יותר הועברה לחיות עם משפחתה מצד אביה, אך כאשר הבינו הסבים שהיא אומללה ובודדה שם, העבירו אותה למשמורת אצל דודתה, שגידלה אותה יחד עם בעלה ודאגה לכלכל ולחנך את בישופ, בתמורה לתשלום מהסבים.
הייתה זו דודתה של בישופ שחשפה בפניה לראשונה יצירות ספרותיות, בעיקר של משוררים מן התקופה הוויקטוריאנית.
כשחיה בברזיל, אחרי תקופת הלימודים והטיולים, הייתה בזוגיות עם האדריכלית מריה קרלוטה.
זוגיות זו, בשנותיה המאוחרות אופיינה בהתקפי זעם, דיכאון ואלכוהוליזם, ונסתיימה כאשר קרלוטה החליטה להתאבד, בשנת 1967. בשנת 1971, החלה בישופ זוגיות חדשה, עם אליס מת'פסל, שהייתה גם המוציאה לאור שלה.
בישופ הייתה חולנית רוב ילדותה ולכן כמעט לא למדה במסגרת בית-ספרית, עד שהגיעה לגיל התיכון והחלה ללמוד בוואלנוט היל סקול, נאטיק, מסצ'וסטס.
בשנים האלה החלה להתעניין במוזיקה וללמוד פסנתר, ולפרסם את שיריה הראשונים בעיתון בית הספר, "The Blue Pencil".
בשנת 1929 נרשמה למכללת ואסר, בו תכננה ללמוד מוזיקה ולהתמקד בהלחנה, אך בשל פחד במה פנתה לבסוף ללימודי ספרות אנגלית, והתמקדה בעיקר בלימודי ספרות המאה ה-16 וה-17, דרמות ורומנים מהרנסאנס, שייקספיר, ספרות אמריקאית, שירה מודרנית ועוד.
בשנת 1933 הקימה את מגזין המחאה הספרותי "Con Spirito", שזכה ליוקרה מקצועית רבה במהרה.
היא סיימה את לימודיה בקולג' בשנת 1934.
בישופ הושפעה בעיקר משני משוררים שהיו מכריה, ואף ניתן לראות מספר קווי דמיון ברורים בין יצירותיה ליצירותיהם.
המשוררת הראשונה שהשפיעה עליה הייתה מריאן מור.
עוד מקורות השפעה והשראה על כתיבתה, היו המקומות הרבים בהם ביקרה, התרבויות השונות שבהן פגשה ואותן חקרה, וכן ילדותה בכפר בנובה סקוטיה והכרתה את מעמד הפועלים, חיי האיכרים וכפרי הדייגים שבסביבתם גדלה.
בישופ זכתה לירושה נכבדת מאביה, שנפטר בינקותה, ירושה שסייעה לה להסתובב בעולם, מבלי שתצטרך למצוא מקור פרנסה.
היא אהבה להכיר מקומות חדשים ולצאת למסעות בטבע ובערים עתיקות, וכתיבתה שופעת בתיאורים של המקומות בהם הסתובבה.
לאחר שעברה לניו יורק בתום לימודיה בקולג', החלה לטייל בעולם עם חברותיה, בעיקר בפריז, באיטליה ובאנגליה, וכן באירלנד, הולנד, מרוקו, מקסיקו ודרום אמריקה.
עד שנת 1952, בה התיישבה בברזיל, המשיכה בישופ לנדוד בין מדינות ולכתוב על מסעותיה, ותוך כדי כך לפרסם שירים ולזכות בפרסים יקרי ערך.
בישופ מעולם לא הפסיקה להסתקרן לגבי נופים חדשים ותרבויות שונות.
בשנותיה בברזיל, החלה להתעניין בשפות ובספרות של אמריקה הלטינית ומרכז אמריקה, כך שלקחה על עצמה את תרגומן של יצירות מקומיות רבות.
לאחר יותר מעשור בברזיל, אחרי שבת זוגה התאבדה בשנת 1967, חזרה בישופ לארצות הברית.
בישופ החלה לעסוק בהוראה בחינוך הגבוה כאשר הירושה מאביה, החלה לאזול.
החל משנת 1970, החלה ללמד במוסדות נחשבים רבים, כמו אוניברסיטת וושינגטון, אוניברסיטת ניו יורק והרווארד.
בישופ נהגה לפרסם שירה וסיפורים קצרים לעיתים רחוקות למדי, על פי רוב, רק אחת לכמה שנים.
היא זכתה בפרסים רבים, מלגות ותארים בשל יצירתה הנרחבת, וכן בעבודות הוקרה שנכתבו לזכרה, אוספים של כתביה שהוצאו לאור, ועוד.
ב-1945 זכתה במלגת הוטון מיפלין לשירה.
ספרה הראשון, "North & South", יצא לאור בשנת 1946. בין השנים 1949 ו-1950, הייתה בעלת התואר "יועצת השירה לספריית הקונגרס", שחתניו מקבלים פרס כספי גדול בתמורה להעלאת המודעות באמריקה לקריאת וכתיבת שירה.
את ספר ההמשך ל-"North & South", שנקרא "Cold Spring", הוציאה בשנת 1955. ספר זה, הכולל 18 שירים, זיכה אותה בפרס פוליצר לשירה, כשנה לאחר מכן.
הכרך הבא שהוציאה פורסם בשנת 1965 ונקרא "Questions Of Travel".
ספר זה הראה בעיקר את השפעת השהות בברזיל על בישופ.
בחלקו הראשון, מופיעים שירים העוסקים מפורשות באורח החיים בברזיל, ובחלקו השני נכללים גם קטעים שנכתבו על מקומות אחרים, במיוחד מתקופת הילדות של בישופ בכפר בנובה סקוטיה.
הפרסום העיקרי הבא שלה היה בשנת 1969, עת הוציאה ספר שנקרא "The Complete Poems", כלל 8 שירים, וזכה בפרס הספר הלאומי ב-1970. ספרה האחרון, שיצא לאור בשנת 1977, נקרא "Geography Three", וכלל את שיריה המפורסמים ביותר, למשל "בחדר ההמתנה" ו"אומנות אחת".
ספר זה זכה בפרס נוישטט הבין-לאומי, שבו לא זכתה אף אישה, ולמעשה אף משורר אמריקאי, לפניה.
לאחר מותה פורסמו מספר ספרים שריכזו את כתביה, ביניהם "The Complete Prose 1927–1979" שיצא בשנת 1983 וכולל את כל יצירות השירה שכתבה בחייה, "The Collected Prose", יצא בשנת 1984 וכולל אוסף סיפורים שלה, Edgar Ellen Poe & The Juke Box – Uncollected Poems, Drafts and Fragments.
ב-2023 יצא לאור בעברית הספר נסים לארוחת בוקר, מבחר שירי אליזבת בישופ, (תרגמה מאנגלית רעות בן־יעקב בהוצאת טנג'יר).
בזמן שרבים מהמשוררים בני תקופתה הכניסו פרטים אינטימיים מחייהם הפרטיים לחלקים נכרים בשירתם, בישופ נמנעה מן הדבר כמעט לחלוטין.
בניגוד לסגנון החשוף והמתוודה שלהם, לבישופ היה סגנון אחר וייחודי לה.
היא ידועה מאוד בכתיבתה, הכוללת תמיד תיאור מפורט של פרטים, ומסוגננת באובייקטיביות ועובדתיות.
לרוב בשיריה, היא מתארת מקרים לא כצופה, אלא כהסבר לסיטואציה שקוראת, ללא נקודת מבט אישית.
גם הסיפור הקצר הראשון שכתבה, "בכפר" ("In The Village"), מתאר את ילדותה המוקדמת ואת התמודדויות אמה עם מחלת הנפש השלה, והוא כתוב בגוף שלישי, כך שמי שלא מכיר את קורותיה של בישופ יתקשה להבחין שמדובר בסיפור אישי.
למרות הסגנון העובדתי והפשוט שלה, המתאר כמעט תמיד את העולם הפיזי, בצורה שלווה מאוד, בישופ הכניסה מסרים רבים לשיריה, שעסקו בעיקר במאבקו של היחיד לחוש שייכות בחברה, וכן ברגשות הצער והגעגוע.
למרות היותה עצמאית מבחינה כלכלית, מה שאפשר לה חופש רב בחייה, בישופ התמקדה רבות בכתיבתה במעמד הפועלים, בחיי הכפר, בבתי החרושת העמוסים ובעולם הטבע.
בישופ הייתה מאוד פרפקציוניסטית לגבי עבודותיה, ולכן לא כתבה המון והעדיפה לעסוק בליטוש יצירותיה, שהיו מעטות אך איכותיות, והשפיעו באופן משמעותי על הספרות האמריקאית והכלל עולמית.
בישופ הייתה גם ציירת, ומבקרים רבים הכריזו על יצירותיה כמיוחדות ואיכותיות, על אף שהיא עצמה לא הכירה בכישרונה ולא פרסמה את יצירות האמנות שלה.
כמו בכתיבתה, גם יצירותיה האמנותיות עוסקות בפרטים הקטנים ובלכידת סצנות, והן מאופיינות בסגנון מאוד פשוט ונאיבי.
ויליאם בנטון, ערך ספר שנקרא "Exchanging Hats", שיצא בשנת 1996 וכלל את ציוריה.
בישופ הייתה משוררת, אישה, לסבית, אך במשך השנים נמנעה מלהכניס עצמה לתבניות.
היא סירבה להצעות מאיגודים פמיניסטיים, ומעולם לא השתתפה בפרויקטים של ספרי שירה נשיים וכיוצא בזה.
בגלל הדרך בה בחרה, רבים חשבו שהיא בעד השקפות העולם השוביניסטיות, המצמצמות ומגבילות את האישה וזכויותיה אל מול הגבר.
בישופ חשה שעצם ההתמודדות עם חוסר השוויון המגדרי היא ההוכחה לחוזק שלה, ולכן לא הרבתה להתבטא בנושא; ועם זאת, בריאיון משנת 1978, למגזין הספרותי "The Paris Review", היא סיפרה שלמרות התעקשותה להתרחק מהתנועה הפמיניסטית, היא רואה עצמה כפמיניסטית חזקה.
הסיבה לריחוק, היא אמרה אז, הייתה האמונה שכאשר תצטרף לארגונים מעין אלה, היא לא תוכל להימנע מהגדרות כמו "משוררת אישה" או "משוררת לסבית" שיכניסו אותה למסגרות וימנעו מאנשים להעריך באופן נטול פניות את איכות כתיבתה.
בשנת 1979, בזמן שהותה בדירתה שבבוסטון, מתה בישופ בשל מפרצת מוחית.
היא נקברה בבית הקברות בווסטר, מסצ'וסטס.
לאחר מותה, הוקם כפר אומנים בנובה סקוטיה באזור בית ילדותה של בישופ, והוא מוקדש לזכרה.
בשנת 1997, לרגל פסטיבל שירה על שמה, נוספו לאנדרטה המשפחתית שלה כמה שורות מאחד משיריה.
ידועה בעיקר בשל ספרה "לאכול, להתפלל, לאהוב" אשר הפך לרב מכר ואף עובד לסרט בכיכובה של ג'וליה רוברטס.
אביה, ג'ון, היה מהנדס כימי ואמה הייתה עקרת בית.
ב-1991 סיימה תואר ראשון במדעי המדינה באוניברסיטת ניו יורק.
לאחר התואר היא עבדה כברמנית, טבחית ואף עבדה במגזין.
על חוויותיה כטבחית כתבה מאוחר יותר אחד מספריה.
בשנת 1993 פרסם המגזין אסקווייר את סיפורה הקצר של גילברט, "הצליינים".
גילברט היא הסופרת הראשונה מאז נורמן מיילר שסיפור שלה התפרסם במגזין בתור סופרת מתחילה ולא מוכרת.
הפרסום הזה הוביל לעבודות יציבות יותר וגילברט עבדה במגזינים שונים כמו Travel + Leisure, GQ, והניו יורק טיימס.
ב-1997 פרסמה כתבה על חוויותיה כברמנית במועדון הקיוטי אגלי, מה שמאוחר יותר הפך לתסריט הסרט חופשיות על הבר.
באותה שנה יצא ספרה הראשון - "הצליינים", שהיה אוסף סיפורים קצרים וזכה להצלחה.
לאחר מכן פרסמה בשנת 2000 את הספר גברים קשוחים, ושנתיים מאוחר יותר את הספר "הגבר האמריקאי האחרון" (2002).
בשנת 2006 פרסמה את הספר "לאכול, להתפלל, לאהוב".
הספר עוקב אחר מסעה הרוחני של אישה אחת דרך 3 מדינות שונות.
את הטיול של אותה שנה מימנה באמצעות המקדמה שקיבלה לכתוב את הספר.
הספר זכה להצלחה רבה והיה בראש רשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס במשך 88 שבועות.
גילברט התארחה בין היתר בתוכנית של אופרה וינפרי ואף הוזמנה להרצות בארגון TED והרצאתה עד היום היא בין הנצפות בארגון.
גילברט צוינה ברשימת טיים 100 כאחת מהאנשים המשפיעים בעולם.
הספר עובד לסרט בשנת 2010 בכיכובה של ג'וליה רוברטס כגילברט.
אם כי הסרט קיבל לרוב ביקורות שליליות.
בינואר 2010, יצא לאור ספרה החמישי של גילברט, "Committed: A Skeptic Makes Peace with Marriage", שבעברית פורסם בשם "להתחתן".
הספר הוא מעין המשך של "לאכול, להתפלל, לאהוב", בכך שהוא ממשיך את סיפור חייה של גילברט היכן שרב המכר הקודם שלה הפסיק.
בספר היא גם חושפת את החלטתה להתחתן עם חוסה נונס (המכונה בספר פליפה), גבר ברזילאי שפגשה באינדונזיה.
הספר הוא בחינה של מוסד הנישואים מכמה נקודות מבט היסטוריות ומודרניות - כולל אלה של אנשים, במיוחד נשים, שנרתעים מלהתחתן.
בספר, גילברט כוללת גם נקודות מבט על נישואים חד-מיניים ומשווה זאת לנישואים בין-גזעיים לפני שנות ה-70.
בשנת 2012 היא פרסמה מחדש את "At Home on the Range", ספר בישול משנת 1947 שנכתב על ידי סבתא רבתא שלה, בעלת טור האוכל מרגרט יארדלי פוטר.
גילברט פרסמה את הרומן השני שלה, "חותמם של הדברים כולם", ב-2013.
בשנת 2015, גילברט פרסמה את הספר "Big Magic: Creative Living Beyond Fear" (בעברית "קסם גדול"), ספר לעזרה עצמית המספק הנחיות כיצד לחיות חיים יצירתיים כמו שלה.
הספר מחולק לשישה חלקים: אומץ, קסם, רשות, התמדה, אמון ואלוהות.
בספר היא מתמקדת, בין היתר, בהתגברות על ספק עצמי, הימנעות מפרפקציוניזם וקביעת סדר יום.
גילברט המשיכה את העבודה שהחלה בספר עם הפודקאסט שלה "שיעורי הקסם", שבו היא מראיינת אנשים מפורסמים.
בשנת 2020 פרסמה גילברט את הספר "עיר של בנות", רומן שבמרכזו גיבורה משוחררת, שבועטת במוסכמות המיניות של ניו יורק בשנות ה–40.
בין השנים 1994–2002 עבדה גילברט בבר "קיוטי אגלי" שם הכירה את מייקל קופר ולו נישאה מאוחר יותר.
בשנת 2007 נישאה לחוסה נונס, אותו פגשה בטיול בבאלי.
השניים גרו יחד בניו ג'רזי וניהלו חנות בשם "Two Buttons".
באותה שנה מספר סופרים וביניהם גילברט ושריל סטרייד גייסו כספים עבור פליטים סורים, ובתוך 31 שעות הצליחו לגייס סכום של מיליון דולר.
ב-1 ביולי 2016 פרסמה גילברט בדף הפייסבוק שלה כי היא ובעלה נפרדים וחודשיים לאחר מכן חשפה את סיבת הפרידה, מערכת יחסים חדשה עם סופרת אחרת בשם ראיה אליאס.
הרומן ביניהן נוצר על רקע היכרות ארוכת שנים.
ב-6 ביוני 2017 השתיים קיימו טקס זוגיות בטקס מצומצם שכלל משפחה וחברים.
אליאס נפטרה ב-4 בינואר 2018.
2013: חותמם של הדברים כולם.
אליזבת גרטרוד בריטון (Elizabeth Gertrude Britton; 1858–1934) הייתה בוטנאית, ומחנכת אמריקאית.
היא ובעלה, נתנאל לורד בריטון מילאו תפקיד משמעותי ביצירת הגנים הבוטניים של ניו יורק.
היא הייתה פעילה להגנה על פרחי בר.
אליזבת בריטון תרמה תרומות משמעותיות לספרות על הטחבים, ופרסמה 170 מאמרים בתחום זה.
אליזבת גרטרוד נייט נולדה ב-9 בינואר 1858 בעיר ניו יורק, אחת מחמש בנות, לג'יימס וסופי אן נייט.
למשפחתה היה מפעל לריהוט ומטע סוכר בקובה, והיא בילתה שם חלק גדול מילדותה.
היא למדה בבית ספר פרטי בניו יורק ולאחר מכן למדה בקולג' שהפך למכללת האנטר.
היא סיימה את לימודיה בשנת 1875, בגיל צעיר.
ב־27 באוגוסט 1885 התחתנה עם נתנאל לורד בריטון, מרצה לגאולוגיה באוניברסיטת קולומביה, אשר חלק איתה את התעניינותו הגוברת בבוטניקה.
לאחר סיום הלימודים בשנת 1875, אליזבת נייט הצטרפה לצוות המכללה כמורה.
היא הצטרפה למועדון הבוטני של טורי בשנת 1879, ובשנת 1881 פרסמה את המאמר המדעי הראשון שלה בעלון הארגון, בו דיווחה על תצפיות על פרחים לבנים בלתי ידועים בשני מיני צמחים.
היא גם הבחינה בנוכחותו של שרך עשב מתולתל, בנובה סקוטיה.
בשנת 1883 היא נבחרה למנחה במדעי הטבע.
באותה תקופה היא החלה להתמחות בטחבים ושרכים (בריולוגיה).
לאחר נישואיה בשנת 1885, התפטרה אליזבת בריטון מתפקידה בהוראה במכללה, והשתלטה על אוספי הטחבים בקולומביה בתפקיד לא רשמי.
היא שימשה כעורכת עלון המועדון הבוטני של טורי משנת 1886 עד 1888; בשנת 1889 פרסמה את המאמר הראשון מתוך סדרה של אחד-עשר חלקים תחת הכותרת "תרומות לבריולוגיה אמריקאית" באותו כתב עת.
בני הזוג נסעו לאנגליה בשנת 1888. נתנאל ביצע מחקר בגני קיו, בלונדון, במטרה לסווג את האוספים הבוטניים הבוליביים שהתקבלו לאוניברסיטת קולומביה.
בינתיים, אליזבת עבדה על טחבים בלונדון.
בהשראת האיכות והכמות של העשבייה, הספרייה והגנים של קיו, בני הזוג החלו לפעול להקמת מוסד בעל שיעור קומה דומה בניו יורק.
אזרחים עשירים ובולטים גויסו כתורמים, והגן הבוטני הוקם על ידי מעשה חקיקה של המדינה בשנת 1891. אליזבת הצטיינה במאמצים לגייס כספים בשנות התשעים של המאה התשע עשרה.
נתנאל הפך למנהל הראשי הראשון של הגן הבוטני בשנת 1896; אליזבת הצטרפה אליו בתפקיד בהתנדבות.
בעיקר בגלל התעניינותה, נרכש אוסף הטחבים של ויליאם מיטן בשנת 1906. כהוקרה על שירותה, בריטון נבחרה לאוצרת הכבוד של בשנת 1912, תפקיד אותו מילאה עד מותה.
בריטון נסעה למקומות שונים בארצות הברית כדי לאסוף דגימות בוטניות, כולל ביצת דיסמל הגדולה, הרי אדירונדק והרי צפון קרוליינה.
היא ליוותה את נתנאל ב 23 מתוך 25 הנסיעות שעשה לאיים הקריביים.
תחת שמה פרסמה את ממצאיה בעלון בשנים 1913–1915. אליזבת כתבה את הפרקים הנוגעים לטחבים בצמחיית ברמודה של נתנאל והפלורה באיי בהאמה.
בעשור הראשון של המאה החלה בריטון להקדיש זמן לשימור פרחי בר.
תרומה בסך 3000 דולר מאת אוליביה סטוקס וסטוליס קרולין פלפס לגן הבוטני דרבנה את הקמת האגודה לשימור פרחי הבר של אמריקה.
הישיבה הראשונה נערכה ב־23 באפריל 1902; פרדריק ורנון קוביל נבחר לנשיא, צ'ארלס לואי פולארד נבחר למזכיר, ובריטון נבחרה למועצת המנהלים.
בריטון המשיכה לשמש כמזכירה וגזברית הארגון.
האגודה הקימה פארקים מקומיים רבים.
בריטון קידמה בהתמדה את המטרה של שימור פרחי הבר במשך כמעט 35 שנה, באמצעות פרסום, הרצאות והתכתבויות.
מאמציה הובילו לאימוץ חקיקה במדינות שונות וכן פעילויות שימור מקומיות במועדונים ובבתי ספר ציבוריים.
היא פרסמה ארבעה עשר מאמרים בכתב העת של הגן הבוטני בנושא צמחי הבר ושימורם.
בשנת 1925, כיו"ר ועדת השימור במדינת ניו יורק, הובילה בריטון בהצלחה קמפיין נגד הנוהג המקובל של קטיף פרחי בר לשימוש כקישוט בחג המולד.
כתחליף, היא קידמה את התפשטות צמחים מתורבתים באמצעות ייחורים לשימוש מסחרי.
בסך הכל, במהלך התקופה 1881 עד 1930 פרסמה אליזבת בריטון 346 מאמרים, מתוכם 170 עסקו בטחבים.
מרשל אייברי האו תיאר את בריטון כ"אישה בעלת אנרגיה פיזית ונפשית יוצאת דופן - בעלת אינטלקט מהיר ומבריק להפליא.
היא השאירה חותמת מתמשכת בספרות המדעית.
פעילותה המכוונת היטב, השפיעה בצורה יוצאת דופן על שימור צמחיית הבר בארצות הברית.
בשנת 1893, בריטון הייתה האישה היחידה מבין 25 המדענים שעבדו בשכר באגודה הבוטנית של אמריקה.
בשנת 1905 היא הייתה אחת משלוש הבוטנאיות שמונו לוועדה שתדווח לישיבת הקונגרס הבוטני הבינלאומי בבריסל ב -1910. בשנת 1906, בריטון הייתה אחת מתשע-עשרה נשים שהופיעו במהדורה הראשונה של "American Men of Science".
כניסתה סומנה בכוכבית: הרישום "המסומן בכוכב" מוגבל ל -1,000 המדענים המובילים, כפי שקבעו העורכים.
בריטון כיכבה בחמש המהדורות של הספר שהופיעו עד שנת 1933.
מין האזוב Bryobrittonia נקרא על שם אליזבת בריטון, וכן חמישה עשר מיני צמחים ובעל חיים אחד.
הר בריטון, ביער הלאומי אל-יונקה בפוארטו ריקו, נקרא לזכרם של אליזבת ובעלה נתנאל.
אליזבת בריטון נפטרה בביתה בברונקס ב־25 בפברואר 1934. בעלה נתנאל נפטר אחריה לאחר ארבעה חודשים.
היא נקברה בבית הקברות מוראבי שבסטטן איילנד, שם קבורים אבותיו של נתנאל והוא החזיק בחלקת קבר משפחתית.
אליזבת אוטיס בוט הייתה ציירת אמריקאית של טבע דומם, נופים ודיוקנאות.
היא התחתנה עם פרנק דובנק, המורה לשעבר שלה לציור, והתגוררה בווילה קסטליני בפירנצה.
אליזבת (ליזי) בוט נולדה ב-13 באפריל 1846 בבוסטון, שבמסצ'וסטס.
היא הייתה בתו של מלחין המוזיקה הקלאסית, פרנסיס בוט ואליזבת' (לימן) בוט.
אמה, שנפטרה כשהייתה בת 18 חודשים, הייתה בתם הבכורה ג'ורג' לימן ואשתו הראשונה, שהייתה בתו של הריסון גריי אוטיס, מהמשפחות הוותיקות והמכובדות של בוסטון.
ליזי בוט גודלה על ידי אביה באיטליה.
הם חזרו לבוסטון בשנת 1865.
ליזי בוט נרשמה לשיעורי אומנות לנשים, אצל ויליאם מוריס האנט בבוסטון בשנת 1869, ולמדה גם אצל תומאס קוטור בפריז במשך שלושה קייצים ברציפות (1876–1878).
היא (ואביה) בילו גם את קיץ 1879 בלימודים במינכן עם פרנק דובנק, אמן שהיא ואביה העריצו.
עבודותיה של אליזבת בוט הוצגו בתערוכות מרובות ברחבי ארצות הברית בראשית שנות השמונים.
[3] תערוכת היחיד הראשונה שלה נערכה בבוסטון בגלריית ג'יי איסטמן צ'ייס בשנת 1882.
ב-2 במרץ 1886, בפריז, היא התחתנה עם דובנק.
השניים התארסו ב-1881. לאחר חתונתם הם גרו בוילה קסטלני עם אביה.
בנם, פרנק בוט דובנק, נולד ב־18 בדצמבר 1886. הוא הפך למהנדס והתחתן עם ג'וזפין וויטני, בתו של הנרי מ.
אחר כך היא התגוררה בפריז עם בעלה ובנה.
היא נפטרה בפריז ב־22 במרץ 1888, מדלקת ריאות.
האזכרה שלה בבית העלמין באלורי בפירנצה נערכה על ידי חברו של בעלה מסינסינטי, קלמנט ברנהורן בשנת 1891.
אליזבת בוט עודדה את המורה שלה פרנק דובנאק לעבור לפירנצה, עם הרעיון שילמד שם כיתת נשים אמניות - הדרכה שהייתה באופנה בעת ההיא.
בסתיו 1879, לאחר כמעט עשור במינכן, עבר דובנק לפירנצה ויותר מתריסר מחבריו הציירים הגיעו איתו.
הם התיישבו בווילה קסטלני, שתוכננה במאה ה-15 על ידי אוהד של מיכלאנג'לו והייתה בבעלותה של משפחת בוט עד המאה ה-19. המשפחה השכירה לחברים את הדירות המרווחות שהקיפו את החצר המרכזית של הווילה.
המקום הפך לאבן שואבת לקבוצה של סטודנטים לאמנות גברים ונשים, וגם משך את תשומת ליבו של הסופר הנרי ג'יימס, שכתב עליה ועל אביה של אליזבת בווילה קסטליני ברומן שלו, "דיוקן של ליידי וקערת הזהב".
אליזבת בוכסל הייתה ציירת גרמנייה הידועה בדיוקנאותיה בציור ובנופים בסגנון אימפרסיוניסטי.
בוכסל נולדה ב־29 בינואר 1867 בשטרלזונד, גרמניה.
היא למדה בברלין, פריז ומינכן.
בין מוריה היו לוסיאן סיימון וכריסטיאן לנדנברגר.
היא בילתה את הקיץ באי הידנזה וציירה נופים באזור צפון גרמניה והים הבלטי.
היא הייתה חברה בפדרציית האומניות של הידנזה
בין חברותיה היו קלרה ארנהיים, אליזבת אנדרה, קית'ה לוונטל וג'ולי וולפטורן אשר פקדו, והציגו את עבודותיהן באסם הכחול.
מבנה האסם מתוארך ל ובמקור שימש כאסם, מאפייה ואזור מחיה לטוחן והאופה שגרו במקום.
האסם הכחול תוכנן במקור בסגנון של בית עשן (Rauchhaus), מבנה נטול ארובה, שהעשן שבתוכו מתפזר בעיקר דרך דלת הכניסה הרחבה, הגבלון (הנקודה בה הקיר נפגש עם הגג המשופע) ודרך סדקים וחורים זעירים בתקרה.
המקום זכה לפרסום בזכות פעילותה של האמנית הגרמנית הני להמן שהפכה אותו למרכז אומנות ותערוכות בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, ומאז המקום מוכר כאכסניה לתצוגות אומנות, ספריה, סדנאות ומפגשי אומנות.
להמן קנתה את המבנה בסביבות 1920 וצבעה אותו בכחול, מה שנתן לו את שמו.
האסם הכחול התחיל להיות מוכר בציבור הודות לתערוכות אומנות של "פדרציית האומניות של הידנזה" (Hiddenseer Künstlerinnenbundes).
בוכסל נפטרה ב־3 ביולי 1957, בשטרלזונד.
אליזבת (אליזה) גודרידג' הייתה ציירת אמריקאית שהתמחה במיניאטורות.
היא הייתה אחותה הצעירה של שרה גודרידג', גם היא ציירת מיניאטורות אמריקאית.
גודרידג' נולדה בטמפלטון, מסצ'וסטס, הילדה השביעית של אבנעזר גודרידג' ואשתו ביולה צ'יילדס.
המיניאטורות המוקדמות ביותר של אליזבת הן מסוף שנות ה -20 של המאה ה-19, והן דומות בסגנון לעבודתה של אחותה, אם כי לא מתקדמות כמוה מבחינה טכנית.
בגיל צעיר היא החלה לצייר והראתה יכולת לאמנות.
באותה תקופה, ההזדמנויות החינוכיות של נשים היו מוגבלות במקום בו גודרידג' התגוררה, ולכן למעשה הייתה אמנית אוטודידקטית.
גודרידג' החלה כנראה את דרכה בבוסטון בעבודה עם אחותה, אך בילתה את מרבית חייה בחלקה המרכזי של מסצ'וסטס.
היא גרה בטמפלטון, מסצ'וסטס, וערכה מספר נסיעות ארוכות לוורסטר בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-19, ובמהלכם התגוררה עם בני משפחת פוסטר וציירה אותה.
אוסף הדיוקנאות של האגודה האנטיקווארית האמריקאית מכיל את הייצוג הגדול ביותר – 12 תמונות – של עבודתה הידועה של אליזה גודרידג'.
במוזיאון לאמנות של ווסטר יש גם כמה מיניאטורות שלה.
בין המיניאטורות הידועות יותר של אליזבת גודרידג' ניתן למנות את:
גברת אליס גודרי מוילמינגטון, מסצ'וסטס, במוזיאון המטרופוליטן לאמנות
סטיבן סליסברי השלישי (1838), צבעי מים על שנהב, במוזיאון לאמנות ווסטר
סופיה דווייט פוסטר ברנסייד (1830 לערך), באוסף האגודה האמריקאית לאנטיקוואריות
ג'וליה פורטר דווייט (1832 בערך), דיוקן של הסבתא של נשיא אוניברסיטת ייל, טימותי דווייט, בגלריה לאמנות של אוניברסיטת ייל, ניו הייבן
הנופים של אליזבת גודרידג' כוללים נוף של הר הוליליוק, מסצ'וסטס ונהר קונטיקט, בערך.
1827, ונוף של ראונד היל, נורת'המפטון, מסצ'וסטס, 1824, במוזיאון לאמנות בווסטר.
בשנת 1849, בגיל חמישים ואחת, התחתנה גודרידג' עם קולונל אפרים סטון, שהיה בעל חנות כללית ומנסרה בטמפלטון.
אליזבת ג'יין גרדנר בוגרו הייתה ציירת אמריקאית, שגרה בפריז רוב חייה.
היא אימצה את נושאיו, יצירותיו וסגנונו בהצלחה כל כך גדולה, עד שחלק מעבודתה עלולה להראות כעבודתו.
גרדנר למדה תחילה באקדמיה לנשים צעירות באקסטר ואז עברה לסמינר הנשים באוברנדייל, מסצ'וסטס, שם למדה אמנות ושפות.
היא למדה אנגלית, צרפתית, איטלקית וגרמנית.
היא סיימה את לימודיה בשנת 1856 ועסקה בשנים הבאות בהוראת צרפתית בבית ספר שנפתח בוורסטר, מסצ'וסטס.
בשנת 1864, לאחר שלמדו אמנות, היא ואימוג'ן רובינסון מורל עזבו לצרפת.
כדי לשלם את שכר הדירה שלה, היא עסקה בהעתקת ציורים של אמנים בני זמנה וציירים מפורסמים בגלריות יוקרתיות.
מאוחר יותר, בסתיו אותה שנה, הגישה גרדנר בקשת מועמדות לאקול דה בו-ארט, שהיה ידוע כאקדמיה לאמנות היוקרתית ביותר בפריז.
כמו רוב בתי הספר לאומנות באותה תקופה בית הספר קיבל גברים בלבד.
האיסור על בקשות נשים לא הוסר עד 1897, שלושים וחמש שנים לאחר הגשת גרדנר.
עם זאת, גרדנר לא ויתרה.
היא המשיכה להירשם לחוגים פרטיים ולבנות תיק עבודות מצטיין.
זמן קצר לאחר שהגיעה גרדנר לפריז והחלה להעתיק תמונות במוזיאון לוקסמבורג, הסטודיו של גרדנר הפך למקום בו האמריקאים ביקשו להזמין עותקים של הציורים האירופיים האהובים עליהם.
במכתב לאחיה, ציינה גרדנר, "האמריקאים קונים תמונות רבות.
תמיד היה לי הסיפוק לרצות את מי שציירתי עבורו.
ג'נטלמן אחד היה כל כך מרוצה מהעתק שעשיתי עבורו שהוא שילם לי יותר מששאלתי." בשנת 1865 הצטרפה לסטודיו עצמאי לנשים.
בשנת 1868 הייתה גרדנר האישה האמריקאית הראשונה שהציגה בסלון פריז.
היא זכתה במדליית זהב בסלון 1872, והפכה לאישה הראשונה אי פעם שזכתה לכבוד כזה.
עבודותיה של גרדנר התקבלו לסלון יותר מכל אשה אחרת שציירה בהיסטוריה ויותר מרוב הציירים הגברים.
האתגר הגדול ביותר בהכשרתה היה ההגבלה על נשים ללמוד אנטומיה מדוגמנים בעירום.
היא עקפה את המגבלה הזו כשהתחפשה לגבר כדי להיכנס לבית הספר לציור.
בשנת 1873 התקבלה סוף סוף גרדנר באקדמיה ז'וליאן שקיבל גברים בלבד, שם למדה אצל ז'ול ג'וזף לפבר ובוגרו.
גרדנר הציגה את עבודותיה בארמון לאמנויות יפות ובניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
עבודתה הידועה ביותר של גרדנר היא "דוד הרועה" (1895), המציג את רועה צעיר עם כבש שהציל.
בין שאר עבודותיה היו סינדרלה, קורנליה ותכשיטיה, קורין, מגדת העתידות, מוד מולר, דפנה וקלואי, רות ונעמי, בת האיכר, החתונה הברטונית, וכמה דיוקנאות.
יחסיה של גרדנר עם ויליאם אדולף בוגרו היו ידועים בקהילה האמנותית בפריז.
הם לא הסתירו את הקשר ביניהם, במהלך אירוסין שנמשך שבע עשרה שנה.
בני הזוג התעכבו שנים רבות, בגלל ההתנגדותה של אמו לקשריהם.
כשמתה בשנת 1896 בגיל 91, הזוג לא בזבז זמן והתחתן.
גרדנר הייתה מאוד עצמאית, בדומה לאמנית רוזה בונר.
היא הייתה אשת עסקים נבונה ובלשנית מוערכת, ועברה בקלות מאנגלית שפת אמה, לצרפתית, איטלקית או גרמנית כדי לגרום לאורחיה ולקוחותיה הפוטנציאליים להרגיש בנוח.
היא הצטיינה בקישורים החברתיים וידעה לנהל פרסום ולטפח מערכות יחסים שעזרו לקידום הקריירה שלה.
היכולת שלה לעבוד בדרכה ברשתות החברתיות בפריז זיכתה אותה במכירת עבודותיה.
אליזבת בלקוול הייתה מאיירת בוטנית וסופרת סקוטית.
נודעה ביותר בספר הבוטניקה A Curious Herbal (1739–1737), שהמחיש צמחים לא ידועים מן העולם החדש ונועד להכרת צמחי מרפא עבור רופאים ורוקחים.
אליזבת בלאצ'רי הייתה בתו של סוחר סקוטי מצליח באברדין והוכשרה כאמנית.
היא נישאה בחשאי לבן דודה, אלכסנדר בלקוול (1709–1747), רופא וכלכלן סקוטי שהתיישב באברדין שם פעל כרופא.
אף שהשכלתו הייתה ראויה, כישוריו הוטלו בספק והזוג הצעיר החליט לעבור ללונדון מחשש שאלכסנדר יואשם בעבירה על החוק.
בלונדון התקשר אלכסנדר בלקוול עם חברה להוצאה לאור.
אף על פי שלא השתייך לגילדה המתאימה, ולא עבר את תקופת החניכה הנדרשת כמדפיס, הוא הקים בית דפוס.
הוא הואשם בהפרת כללי הסחר המחמירים, והוטל עליו קנס כבד עד שנאלץ לסגור את בית הדפוס שלו.בגלל אי-עמידה בתשלום הקנס, נכלא אלכסנדר בלקוול.
אליזבת החליטה לצייר צמחים אקזוטיים מן העולם החדש, ולהשלים את תיאורי הצמחים בעזרת הידע של בעלה.
לאחר שהשלימה את הציורים, היא לקחה אותם לכלא, ובעלה השלים את השמות הנכונים בלטינית, ביוונית, באיטלקית, בספרדית, בהולנדית ובגרמנית.
שלא כבעלה, אליזבת בלקוול לא הייתה מומחית בבוטניקה.
כדי לפצות על כך, היא נעזרה באייזיק ראנד, אז אוצר הגן של צ'לסי, שם היו רבים מן הצמחים החדשים שהיא ציירה.
על פי הצעתו של ראנד, היא עברה להתגורר ליד הגן כדי שתוכל לצייר את הצמחים.
אליזבת גם חרטה את לוחות ההדפסה בנחושת עבור 500 התמונות והטקסט שהכינה, וצבעה ביד את האיורים המודפסים.
ההדפסה הראשונה של הספר זכתה להצלחה, הן בשל האיכות המוקפדת של האיורים והן בשל הצורך הגדול במידע עדכני.
רופאים ורוקחים שיבחו את העבודה, והיא זכתה להערכה מן המכללה המלכותית לרופאים.
המהדורה השנייה הודפסה בנירנברג כעבור 20 שנה בפורמט מתוקן ומוגדל על ידי ד"ר כריסטוף ג'ייקוב טרו, בוטנאי ורופא (1757–1773).
ההכנסות מן הספר הביאו לשחרורו של בלקוול מן הכלא.
עם זאת, תוך זמן קצר שוב הצטברו חובות, מה שאילץ את בני הזוג למכור חלק מזכויות הפרסום לספר.
אלכסנדר גם היה מעורב בכמה מיזמים עסקיים כושלים, ובסופו של דבר עזב את המשפחה כדי להתחיל חיים חדשים בשוודיה.
אלכסנדר בלקוול הגיע לשוודיה בשנת 1742 והמשיך בניסויים חקלאיים שהתחיל באברדין.
אלה כללו גידול סוסים וכבשים, וניהול משק חלב.
הישגיו הוכרו, והוא מונה לרופא חצר המלכות של פרידריך הראשון משוודיה.
בלקוול ניסה לחזק את הקשרים הדיפלומטיים בין בריטניה, דנמרק ושוודיה.
מכיוון שלבריטניה לא היה שגריר בשוודיה, הוא יצר קשר עם שר בדנמרק.
הוא הואשם בקנוניה נגד נסיך הכתר ונשפט ונידון למוות.
ב־9 באוגוסט 1747 הוא הוצא להורג.
אשתו עזבה את לונדון כדי להצטרף אליו.
מעט ידוע על שנותיה האחרונות של אליזבת בלקוול.
היא נקברה ב־27 באוקטובר 1758, בכנסיית All Saints בצ'לסי, לונדון.
היא נשארה נאמנה לאלכסנדר כל חייה.
הספר "A Curious Herbal" של בלקוול נמצא באתר הספרייה הבריטית תחת הכותרת "קלאסיקה של איור בוטני ".
אליזבת בורן היא פוליטיקאית צרפתייה ממוצא יהודי וראש ממשלת צרפת לשעבר.
כיהנה בין השנים 2022 - 2024 כראש ממשלת צרפת, והיא השביעית אשר לה שורשים יהודיים או ממוצא יהודי.
קודם לכן כיהנה כשרה בממשלות צרפת.
נולדה ב-18 באפריל 1961 בפריז לז'וזף בורנשטיין ומרגריט לססנה, רוקחת צרפתייה מנורמנדי.
אביה היה יהודי פולני ניצול השואה, שמשפחתו נמלטה מהנאצים בשנת 1939 לצרפת.
במלחמת העולם השנייה היה אביה חלק מתנועת הרזיסטנס הצרפתית, גורש למחנה ההשמדה אושוויץ בשנת 1944 ושרד את צעדת המוות.
בשנת 1950 קיבל אזרחות צרפתית.
הוריה של בורן ניהלו מעבדה רפואית.
בורן בעלת תארים בהנדסה אזרחית ובמנהל עסקים.
בשנים 2008–2013 הייתה מנהלת התכנון העירוני בעיריית פריז.
ב-2013 מונתה לפרפקט של קומונת ויין וחבל פואטו-שראנט, האישה הראשונה בתפקיד זה.
בשנים 2014–2015 שימשה כמזכירתה של שרת האקולוגיה סגולן רויאל.
בשנים 2015–2017 הייתה מנכ"לית RATP, החברה שמנהלת את המטרו ואת התחבורה הפנימית בפריז ובפריפריה הקרובה שלה.
בורן הייתה חברת המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית, ובהמשך הצטרפה למפלגת הרפובליקה בתנועה!.
בשנים 2017–2019 כיהנה כשרת התחבורה בממשלתו של אדואר פיליפ.
בתפקיד זה התמודדה עם שביתה ממושכת של עובדי SNCF, חברת הרכבות של צרפת.
בשנים 2019–2020 כיהנה כשרת האקולוגיה בממשלתו של פיליפ.
בשנת 2020 מונתה לשרת העבודה בממשלתו של ז'אן קסטקס.
במהלך כהונתה ירד שיעור האבטלה בצרפת.
ב-16 במאי 2022 מונתה על ידי נשיא צרפת, עמנואל מקרון, לראש ממשלת צרפת.
היא האישה השנייה בהיסטוריה של צרפת בתפקיד זה, לאחר אדית קרסון.
בינואר 2024 התפטרה מתפקיד ראש הממשלה.
למחרת, גבריאל אטאל מונה למחליפה.
ב-23 בדצמבר 2024 מונתה לשרת החינוך והנוער הלאומי בממשלתו החדשה של פרנסואה ביירו.
אליזבת בקר הייתה פושעת מלחמה נאצית ששימשה כשומרת במחנות ריכוז במהלך מלחמת העולם השנייה.
נאשמה במשפטי שטוטהוף, הורשעה והוצאה להורג.
אליזבת בקר נולדה למשפחה גרמנית בעיירה נויטייך (Neuteich), שהייתה אז תחת שליטת העיר החופשית דנציג.
בשנת 1936, בגיל 13, נישאה והצטרפה לאגודת הנערות הגרמניות, שהייתה תנועת נוער משנית בתוך ההיטלר יוגנד.
בשנת 1938, כשהייתה בת 16, החלה לעבוד כמפעילת חשמלית בגדנסק.
בשנת 1940 החלה לעבוד בחברת "Dokendorf" בנויטייך.
בשנת 1941 גויסה בגיוס חובה לסגל מחנה הריכוז שטוטהוף, שהיה בקרבת עיר מגוריה, עקב דרישה מוגברת של גרמניה הנאצית לשומרים במחנות הריכוז השונים.
ב-5 בספטמבר 1944 החלה בהכשרה לתפקיד שומרת (SS Aufseherin) בשטוטהוף.
מאוחר יותר הוצבה במחנה הנשים של שטוטהוף ולקחה חלק באופן פעיל בסלקציה של נשים וילדים ובשילוחם לתאי הגזים.
עוד לפני סיום המלחמה, ב-15 בינואר 1945, עם התקרבות כוחות הצבא האדום לשטחי הרייך השלישי, נמלטה בקר לעיירת הולדתה.
היא חלתה בטיפוס ונלקחה לבית החולים בגדנסק, שם נעצרה כשלושה חודשים לאחר מכן, ב-13 באפריל 1945, בידי המשטרה הפולנית, ונכלאה עד לתחילת משפטה.
ב-31 במאי 1946 הועמדה לדין בחלק הראשון של משפט שטוטהוף יחד עם גרדה שטיינהוף, ג'ני-ונדה ברקמן, ונדה קלאף והרנה ביילדרדט, חמש נשות אס אס לשעבר ששירתו איתה במחנה, ועוד כמה קאפואים.
בקר הודתה בשילוחן של 30 נשים לתאי הגזים, אך מאוחר יותר חזרה בה מהודאתה.
היא נמצאה אשמה על חלקה בסלקציה ונגזר עליה עונש מוות.
בקר שלחה מספר מכתבים לנשיא פולין, בולסלאב ביירוט, בבקשה לחנינה.
בית המשפט המליץ על גזר דין של 15 שנות מאסר, בהסתמך על כך שמעשיה לא היו חמורים כשל חברותיה גרדה שטיינהוף וג'ני-ונדה ברקמן, שכן שירתה במחנה זמן קצר מהן, אך בקשת החנינה נדחתה.
ב-4 ביולי 1946 הוצאה להורג בתלייה תוך שנשמטה מתא מטען של משאית, יחד עם גרדה שטיינהוף, ג'ני-ונדה ברקמן, ונדה קלאף ושבעה אנשי אס אס וקאפואים נוספים, בהוצאה להורג פומבית שזכתה לסיקור תקשורתי נרחב.
אליזבת קתרין גאן הייתה רופאת בית ספר וצבא ניו זילנדית ופקידה בבריאות הציבור.
היא הייתה חלוצה בתחום בריאות הילדים, והייתה גורם מרכזי בהקמת מחנות בריאות לילדים בניו זילנד.
גאן נולדה בדנידין, אבא שלה היה מוכר ברזל שתחומי העניין שלו ברפואה הובילו אותו לשנות -את הקריירה שלו, בהתחלה לרוקחות ולאחר מכן לרפואת שיניים.
היא למדה בבתי הספר התיכוניים לבנות אוטגו וטימארו, ומשם הלכה לאוניברסיטת אוטגו.
לאחר שנה היא עזבה לסקוטלנד, ושם היא השלימה את הכישורים הרפואיים שלה בבית הספר לרפואה של אדינבורו וזה היה בשנת 1903, ולאחר מכן היא לקחה לימודי תואר שני במיילדות בטריניטי קולג' דבלין.
היא שירתה במהלך מלחמת העולם הראשונה עם החיל הניוזילנדי בטרנטהאם ולאחר מכן על ספינת הכוחות "טהיטי".
בשובה לניו זילנד היא המשיכה לעבוד בטרנטהאם, אך היא סבלה מבחינה בריאותית והיא חלתה במצב ראומטי.
במהלך תקופת ההחלמה שלה היא נסעה עד שהגיעה לבריטניה ב-1917. שם היא ביקרה במוסדות לרווחת ילדים, ורכשה המון ידע על בעיות של תת-תזונה אצל ילדים.
כשחזרה לניו זילנד היא הצטרפה מחדש לשירות הרפואה של בית הספר, ושירתה באי הצפון.
במשך שירותה, שבסיסה בוונגנואי, היא הפכה לדמות עם יראת כבוד.
גאן הייתה ידועה לשמצה בגלל ההרגל שלה להסיר שיניים רופפות או רקובות של ילדים עם מרית.
"הרופא נוהג להסיר חלקים של שיניים רקובות באמצעות המרית המשמשת לדיכוך הלשון.
הרופא נמנע מלעשות זאת לאחר שהפגנתי" (ג'ורג' קידסון, מנהל בית ספר קילבירני, 6 ביולי 1922).
גאן שימשה כמנהלת האגף להיגיינת בית הספר במחלקת הבריאות בשנות בין 1937–1940 אחרי אדה גרטרוד פטרסון.
היא פרשה מהאגף ב-31 במרץ 1940. עם זה, ולאחר פרישתה, גאן המשיכה להתעניין ולעסוק בתחומי בריאות הילד ורפואת ילדים.
היא מונתה כחברת מסדר האימפריה הבריטית בטקס יום ההולדת של המלך בשנת 1951 על עבודתה בבריאות הילד.
גאן נפטרה בבית המנוחה "רנואי" בוולינגטון ב-26 באוקטובר 1963.
תרומתה הבולטת ביותר של גאן לבריאות הילדים הייתה חנוכת תנועת מחנה בריאות הילדים.
גאן הציעה את הרעיון של מחנות לילדים שסובלים מתת תזונה לחבר מועצת בית החולים וואנגנוי, לת'ברידג' , והאמינה שמערכות פשוטות כאלה יכולות לשפר את בריאותם של הילדים האלו, וזה בא מהרעיון של בתי הספר הפתוחים המשמשים בבריטניה לסיוע לחולי שחפת.
שניהם היו מתעקשים לגבי הצלחת התכנית הזו, וגאן ניסתה להשיג את הציוד הדרוש לפתיחת המחנה באמצעות השימוש בכוחות השכנוע שלה.
בנובמבר 1919 הגיעו 55 ילדים לטוראקינה כדי לבלות שלושה שבועות בהשגחת גאן וקבוצה קטנה של אחיות בית ספר וחניכי מורים.
לאורך שנות ה-20 של המאה הקודמת, גאן המשיכה לארגן ולהפעיל מחנות באופן אישי, התחילה בטוראקינה ומאוחר יותר ב- אוואפוני ופלמרסטון נורת'.
המחנה האחרון שלה נערך במסלול המרוצים "אוואפוני" בשנת 1930. המחנות היו מאורגנים בלוח זמנים דמוי לצבא, ולכן נוצרה שם אווירה בין בית חולים פתוח למחנה צופים.
לאחר הקמת המחנות של גאן, מחנות בריאות התנדבותיים אחרים החלו לפעול, ובשנת 1936 נחנכה פדרציה לאומית של מחנות בריאות, עם מתקנים קבועים לאורך כל השנה וסובסידיות ממשלתיות משמעותיות, חלקן מגיעות באמצעות מכירת בולי בריאות, בולי דואר עם פרמיית צדקה קבועה שהלך לקראת ניהול המחנות.
אליזבת בלקאדר הייתה ציירת ויוצרת הדפסים סקוטית.
היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה לאקדמיה הסקוטית המלכותית ולאקדמיה המלכותית.
בלקאדר היא בתם השלישית של תומאס וויולט איזבלה בלקאדר.
ויולט בלקאדר דאגה שאליזבת תפיק תועלת מסדרה של הזדמנויות חינוכיות מגוונות, והייתה נחושה לחסוך מבתה את המאבקים שעברה, ושכנעה את אביה לתמוך בהכשרתה של אליזבת כמורה למדעי הבית.
היא בילתה חלק ניכר מילדותה לבדה, בין השאר בגלל צורך עז לקריאה.
במהלך שנות העשרה שלה בלקאדר החלה ללקט פרחים מקומיים, וליבש את הדגימות על ידי לחיצה וכתיבת שמותיהם הלטיניים המלאים, איסוף שעתיד היה לצוץ מאוחר יותר בציורי הצמחים והפרחים שלה.
היא הייתה תלמידה בתיכון פלקירק, ותרמה לבית הספר את אחד מציוריה לרגל חגיגות המאה שלו בשנת 1986. בלקאדר זכרה את ההנאה שהפיקה במיוחד משיעורי האמנות שלה, אבל גם נהנתה לנתח ולצייר צמחים במסגרת מחקרים בוטניים.
היא בילתה את רוב שנתה השישית בחדר האמנות של בית הספר.
היא הגיעה לאדינבורו בספטמבר 1949 כדי להתחיל בתואר באמנות וסיימה בהצטיינות ב-1954. בלקאדר למדה אמנות ביזנטית מוקדמת בזמן לימודיה באוניברסיטה, ואחת ההשפעות המתמשכות ביותר על עבודתה הייתה של המורה והצייר הפורה שלה ויליאם גיליס.
בתקופת התואר השני, היא פגשה את האמן הסקוטי ג'ון יוסטון שעתיד להפוך מאוחר יותר לבעלה.
השנה החמישית והאחרונה לתואר האמנות של בלקאדדר במכללת אדינבורו לאמנות, היא חקרה במהלך השנה לצורך עבודת הגמר שלה את עבודת ויליאם מקטאגרט.
היא סיימה את לימודיה בשנת 1954 עם תואר מהשורה הראשונה וזכתה למלגת נסיעות של קרנגי על ידי האקדמיה המלכותית הסקוטית ובמלגת אנדרו גרנט לתואר שני מטעם מכללת אדינבורו לאמנות.
בשנת 1954, בלקאדר ניצלה את מלגת קרנגי לנסיעה של שלושה חודשים דרך יוגוסלביה, יוון ואיטליה, שם התמקדה באמנות קלאסית וביזנטית.
בשנת 1962 הוענק לציור שלה, "טבע דומם לבן" פרס גורטרי על העבודה הטובה ביותר של אמן צעיר באקדמיה המלכותית הסקוטית.
במהלך שנות ה-60 היא פיתחה את תחומי העניין שלה בטבע דומם תוך שהיא ממשיכה באהבתה לנוף על ידי ציור נופים בצרפת, ספרד, פורטוגל וסקוטלנד ורכשה מוניטין הולך וגדל בזכות ציורי הפרחים שלה, "פרחים על בד אינדיאני" הם דוגמה בולטת.
במהלך מסעותיה לצרפת היא נעשתה מודעת יותר לאמן אנרי מאטיס ובשל השפעתו היא בסופו של דבר הבהירה את הצבעים שלה.
בשנות ה-80 היא ביקרה ביפן במספר הזדמנויות ורבים מציוריה באותה תקופה הראו את השפעתם של ביקורים אלו.
התעניינותה של בלקאדר בטכניקות ובנושא המזרח הרחוק התממשו בסדרה של ציורי שמן וצבעי מים מרהיבים שהוצגו בגלריה מרקורי ב-1991. הרצון שלה להימנע מהחיוניות הטכנית של טוקיו לקח את בלקאדר לגני הזן של קיוטו; במובנים רבים, עבודתה מתארת את עקרונות הזן המעניקים חשיבות עליונה לרעיון החלל הריק.
בלקאדר נסעה גם לארצות הברית.
מזכרות ממסעותיה יופיעו ברבים מציוריה.
בלקאדר החלה לעבוד ב-Glasgow Print Studio ב-1985, לאחר שהוזמנה לעשות שם הדפסים.
היא עבדה עם יצרני דפוס מאותה תקופה ועד 2014, ועבדה בעיקר כדי לייצר תחריטים ודפוס מסך עם כמה ליטוגרפיות וחיתוכי עץ.
הנושאים שלה נשלטים על ידי חתולים ופרחים אך כללו גם תמונות מטיולים באירופה וביפן.
ב-1956 נישאה לצייר ג'ון יוסטון.
בני הזוג התגוררו בוילה גדולה ברובע גראנג' שבאדינבורו, בה המשיכה להתגורר עד מותה ב-2021 (ג'ון יוסטון מת ב-2008).
אליזבת בראונריג הייתה רוצחת אנגליה מהמאה ה-18. הקורבן שלה, מרי קליפורד, הייתה משרתת בביתה, אשר נפטרה מריבוי פציעות מצטברות.
לאור עדויות וראיות רפואיות שהוצגו בבית המשפט, בראונריג נמצאה אשמה והוענשה בתליה בכפר טיבורן ב-14 בספטמבר 1767.
אליזבת נולדה ב-1720 למשפחת פועלים.
בראונריג נישאה לג'יימס בראונריג, שרברב מתלמד, בעודה נערה.
היא ילדה שישה עשר ילדים, אך רובם נפטרו בינקות ורק שלושה שרדו.
בשנת 1765, אליזבת, ג'יימס ובנם ג'ון עברו לגור ב-Flower de Luce Road ב־Feter Lane אשר בלונדון.
ג'יימס הצליח בעבודתו כשרברב, ואליזבת הייתה מיילדת מכובדת.
במסגרת עבודתה אליזבת בראונריג מונתה למפקחת על כמה ילדות ששימשו כמשרתות בבית החולים לונדון פונדלינג.
בית החולים פונדלינג: דיון מקצועי וחינוכי
מאז שתומס קוראם ייסד את המוסד בשנת 1739, היה ויכוח מתמיד על מטרותיו: האם הילדים מקבלים במוסד יותר מדי השכלה, או האם הם צריכים לקבל הכשרה מקצועית ולעבור התלמדות אשר תאפשר להם חיים יציבים כמשרתים.
לבסוף הוחלט על האפשרות השנייה ובשנת 1759 בית החולים החל להפנות ילדים בוגרים ומתבגרים להכשרה מקצועית כשוליות, זמן קצר לפני התרחשות האירועים הקשורים בבראונריג.
עם זאת, היו מבוגרים, ביניהם אליזבת בראונריג, אשר ניצלו את הילדים כעבדים.
לאחר אירועים אלו, בית החולים פונדלינג הנהיג אמצעי הגנה ופיקוח רחבים יותר על ההתלמדות וכמות המקרים המדווחים של התעללות במתלמדים ירדה במידה ניכרת.
קיים מעט מאוד מידע ביוגרפי אשר יכול להסביר את התנהגותה של אליזבת בראונריג, אשר עד מהרה החלה לבצע התעללות פיזית קשה במשרתים.
לעיתים הפשיטה אותם מבגדיהם, קשרה אותם לקורות עץ או צינורות, והצליפה בהם בכל מקרה שהפרו, ולו במידה מועטה, את הכללים שלה.
מרי ג'ונס, אחד המקרים המוקדמים בהם הואשמה בארונינג, ברחה מביתה וחיפשה מקלט בבית החולים פונדלינג.
לאחר בדיקה רפואית של מרי ג'ונס, המושלים של בית החולים דרשו מג'יימס בראונריג להשגיח על התנהגותה הפוגענית של אשתו, אך לא ביצעו פעולת אכיפה כלשהי.
למרות הנזיפה, בראונריג המשיכה והתעללה גם בשתי משרתות אחרות, מרי מיטשל ומרי קליפורד.
כמו ג'ונס, גם מיטשל חיפשה מפלט בבית החולים כאשר ברחה בשל התנהגות פוגענית של המעסיקה שלה, אבל ג'ון בראונריג אילץ אותה לחזור ל-Flower de Luce Road.
קליפורד הופקדה בידי בראונריג, למרות חששותיהם של המושלים לגבי התנהגותה הפוגענית של זו.
כתוצאה מכך, בראונריג הענישה את קליפורד בדרכים שונות וקיצוניות: היא הושארה עירומה, נאלצה לישון על מחצלת בתוך , ואם פרצה את ארונות המזון כיוון שתזונתה הוגבלה הוגבל ללחם ומים בלבד, הכתה אותה בראונריג שוב ושוב במשך כל שעות היום, בעודה כבולה לקורת גג במטבח.
ביוני 1767, הן מיטשל והן קליפורד סבלו מזיהום בפצעיהן הבלתי מטופלים, אשר לא יכלו להחלים בשל התקיפות החוזרות ונשנות של בראונריג.
שכניו של בראונגריג החלו לחשוד וביקשו מבית החולים לבצע חקירה בביתו של בראונריג.
כתוצאה מכך, בראונריג מסר לידיו את מרי מיטשל, מפקח בית החולים הפונדלינג גרונדי דרש לדעת היכן קליפורד, ועצר את ג'יימס בראונריג, אם כי אשתו אליזבת ובנו ג'ון נמלטו.
זעם ציבורי על משפחת בראונגריג עזר להביא ללכידה מהירה של הנמלטים.
בוונדסוורת', סוחר זיהה את הנמלטים, ובאוגוסט 1767 העמדו כל שלושת בני משפחת בראונריג לדין בבית המשפט אולד ביילי.
משפט והוצאה להורג: אוגוסט-ספטמבר 1767
לאחר שמרי קליפורד נפטרה מפצעיה, הואשמה אליזבת בראונריג ברציחתה.
במשפט העידה מרי מיטשל נגד מעסיקה לשעבר, וכך העידו גם המפקח גרונדי ואחד השוליות של ג'יימס בראונריג.
ראיות רפואיות ותוצאות נתיחת הגופה הצביעו על כך שתקיפותיה החוזרות ונשנות של בראונריג וטיפול רשלני בפציעותיה של קליפורד תרמו למותה של הילדה בת הארבע עשרה.
אליזבת בראונריג נידונה למוות בתליה באתר ההוצאה להורג שבטיבורן וגופתה תבותר בפומבי.
ג'ון וג'יימס זוכו שניהם, אך נעצרו מיידית במסגרת כתב אישום נפרד בגין התעללות במרי מיטשל.
שני הגברים נמצאו אשמים וכל אחד מהם נידון לשישה חודשי מאסר.
בזמן שהמתינה להוצאה להורג, אליזבת הביעה חרטה והתפללה לישועה.
המונים גינו אותה בדרך להוצאתה להורג, ירקו וצעקו לעברה.
"בדרכה למקום ההוצאה להורג הביעו האנשים את סלידתם מפשעה במונחים, שלמרות אי-התאמתם לאירוע, העידו על תדהמתם מכך ששיפלות כזו יכולה להתקיים: הם אפילו התפללו לענישה אלוהית במקום לישועתה: הם לא פקפקו בכך ש-'השטן ייקח אותה' וקיוו ש-'היא תלך לגיהנום'.
גם כעבור שישים שנה, כתב העת בנושאי פשע עדיין עסק בהשפעת פשעיה של אליזבת בראונריג על אנגליה הגיאורגית והוויקטוריאנית.
סוזן אליזבת ג'ורג' (נולדה ב-26 בפברואר 1949) היא סופרת אמריקאית של ספרי מתח ומסתורין וספרות בלשית.
ידועה בעיקר בזכות סדרת הרומנים שלה שבמרכז העלילה שלהם בלש בשם תומאס לינלי.
הספר ה-21 בסדרה פורסם בינואר 2022. 11 הספרים הראשונים בסדרה עובדו על ידי רשת BBC לסדרת טלוויזיה בשם תעלומות המפקח לינלי שעלתה לאוויר בשנת 2001. בשנת 2024 החלו לעבוד ב-BBC על סדרת טלוויזיה נוספת בת ארבעה חלקים בשם לינלי בכיכובם של ליאו סוטר וסופיה ברקלי.
הסדרה עלתה לאוויר בספטמבר 2025.
אליזבת ג'ורג' נולדה בוורן, אוהיו, הילדה השנייה של אן ורוברט אדווין ג'ורג'.
אחיה הגדול, רוברט ריבל ג'ורג', גם הוא סופר.
אמה הייתה אחות ואביה מנהל בחברת שינוע.
המשפחה עברה להתגורר באזור מפרץ סן פרנסיסקו כשאליזבת הייתה בת שנה וחצי חודשים.
היא תיארה את המשפחה כ"ענייה למדי" ובעלת השכלה פורמלית מועטה, אך סיפרה שאמה נתנה לה מכונת כתיבה ישנה של רמינגטון וכבר שהייתה בת שבע היא החלה לכתוב.
ג'ורג' על העיסוק בכתיבה: "תמיד הרגשתי צורך לכתוב.
כשהתחלתי לקרוא את ספרי הזהב הקטנים כילדה בת 7, ידעתי שגם אני רוצה לכתוב אחד.
כתבתי סיפורים קטנים כאלה בהתחלה".
היא מציינת שהספר האסופית כאחד מהספרים שהשפיעו על ילדותה.
היא למדה במכללת פוטילהל קומיוניטי בלוס אלטוס הילס, שם השלימה לימודי תעודה בשנת 1969, ולאחר מכן השלימה לימודי תואר ראשון באמנויות בשנת 1970 באוניברסיטת קליפורניה בריברסייד.
היא סיימה את לימודי התואר השני בייעוץ ובפסיכולוגיה בשנת 1979 באוניברסיטת קליפורניה סטייט, פולרטון, ולאחר מכן למדה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנת 2004 ג'ורג' קיבלה תואר דוקטור של כבוד בספרות הומניסטית מאוניברסיטת קליפורניה סטייט בפולרטון ובשנת 2010 קיבלה תואר דוקטור של כבוד באמנויות יפות ממכון נורת'ווסט לאמנויות ספרותיות בשנת 2010.
בשנים 1975-1987 לימדה אנגלית בבתי ספר תיכוניים במחוז אורנג' בקליפורניה.
ג'ורג' כתבה שלושה ספרים בז'אנר רומני פשע לפני שרומן שכתבה התקבל לפרסום.
בשנים 1988-1990 לימדה כתיבה יוצרת במספר מוסדות לימוד: מכללת קוסטליין קומיוניטי, מכללת אירווין ואלי ואוניברסיטת קליפורניה באירווין.
לאחר מכן היא ויתרה על ההוראה והפכה את הכתיבה לעיסוקה העיקרי.
הרומן הראשון שלה ראה אור בשנת 1988 ונקרא "גאולה גדולה" .
העלילה עוסקת בחייו של הבלש תומאס לינלי, בן למעמד הגבוה שעובד בסקוטלנד יארד ואת השותפה שלו במפקדת השירות ברברה הייברס, בת מעמד הפועלים.
מאז החלה לפרסם ספרים פרי עטה בשנת 1988, פרסמה ג'ורג' 21 ספרי מתח נוספים של הבלש לינלי, ארבעה רומנים לנוער, שלושה קובצי סיפורים קצרים ושני ספרי עזרה עצמית לכותבים.
היא מציינת את הסופר הבריטי ג'ון פאולס כהשפעתה הספרותית העיקרית.
בשנת 1997 היא הקימה את קרן אליזבת ג'ורג', מענק לסופרים שטרם פורסמו ולסופרים בתחילת דרכם.
במקביל לעיסוקה בכתיבה ג'ורג' גם לימדה בסמינרים לכתיבה יוצרת בארצות הברית, קנדה ובריטניה.
בשנת 1971 התחתנה עם איירה ג'יי טויבין, השניים התגרשו לאחר 24 שנות נישואין.
כיום היא נשואה לטום מקייב, לוחם אש בדימוס.
היא דיברה על מאבקה בדיכאון ואמרה: "אושר הוא עבודה פנימית - לוקח הרבה זמן ללמוד את זה." מתגוררת בווידבי איילנד, וושינגטון.
ג'ורג' דיברה על היותה אנגלופילית מאז ביקרה לראשונה באנגליה בשנת 1966, וציינה כי היא נוהגת לצפות בתוכניות טלוויזיה בריטיות ולקרוא ספרים שכתבו מחברים אנגלים כדי "לקלוט את התחביר של הדיבור הבריטי".
היא זכתה לשבחי מבקרים מצד אחד, על האותנטיות בה תיארה את "הניואנסים, מערכת המעמדות, השפה, ההומור וההרגלים של הבריטים" ומצד שני היו מבקרים כמו מרסל ברלינס מהטיימס שתיאר אותה כ"סופרת מעצבנת, (שמתעקשת) להנציח הליך משטרתי שלא קיים כבר עשרות שנים (...).
מבקרים גם הגיבו בצורה שלילית על האורך והמורכבות של הרומנים שכתבה תוך הכרה באופי המספק של הקריאה.
זוכת פרס אגתה לרומן הביכורים הטוב ביותר (1988) על ספרה A Great Deliverance
זוכת פרס אנתוני לרומן הביכורים הטוב ביותר (1989)
זוכת פרס גרנד פרי לספרות משטרתית (צרפת)
הייתה מועמדת לזכייה בפרס אדגר (1988)
עמק החטאים, הוצאת כתר, 1997. תרגום: שלומית קדם
המלכה אליזבת השנייה (שמה הפרטי המלא: אליזבת אלכסנדרה מרי; באנגלית: Elizabeth II, Elizabeth Alexandra Mary; 21 באפריל 1926 – 8 בספטמבר 2022) הייתה מלכת הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד ו-14 מדינות נוספות.
היא כיהנה בנוסף כראש חבר העמים הבריטי, בו חברות גם מדינות שהיא לא מלכה עליהן.
החל מספטמבר 2015 הפכה למלכה אשר תקופת כהונתה היא הארוכה ביותר בהיסטוריה של המלוכה הבריטית.
בעת פטירתה הייתה האדם עם הוותק הרב ביותר בעולם הנושא בתואר "ראש מדינה".
מלבד היותה ראש הממלכה המאוחדת וחבר העמים הבריטי, שימשה אליזבת המפקדת העליונה של הצבא הבריטי והמושלת העליונה של הכנסייה האנגליקנית העולמית.
במקומות מסוימים היא נשאה תארים שונים, בין היתר: דוכסית נורמנדי, דוכסית לנקסטר, ראש השבטים העליונה של פיג'י ושליטת האי מאן.
בתחילת שלטונה, בשנת 1952, היו נתונות למלכותה שבע מדינות, ולאורך כהונתה היא מלכה ב-32 מדינות שונות.
במהלך כהונתה קיבלו מדינות רבות שהיו נתונות לשלטון האימפריה הבריטית עצמאות, אך חלקן הוסיפו לראות בה את מלכתן באופן סמלי עד שמינו לעצמן ראש מדינה מקומי (בדרך-כלל נשיא).
14 מדינות מלבד בריטניה הוסיפו לראות בה את מלכתן עד לפטירתה, בשנת 2022, בהן קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד ושאר ממלכות חבר העמים הבריטי.
בכל מדינה ממדינות אלו הוכר שלטונה של המלכה באופן עצמאי והיא הייתה מיוצגת בהן על ידי מושל כללי, שמונה מטעמה בהמלצת הממשלה המקומית.
כל המדינות שבהן מלכה אליזבת השנייה היו חברות בחבר העמים הבריטי ואוכלוסייתן מקיפה כ-140 מיליון תושבים.
בחבר העמים הבריטי חברות גם מדינות שלא היו נתונות למלכותה של אליזבת השנייה, אולם היא כיהנה גם כראש הארגון.
סמכויותיה היו רחבות היקף להלכה, אך בפועל היא לא עשתה בהן שימוש.
כמעט כל פעולותיה, בפרט בתחום הפוליטי, נעשו לצרכים סמליים וטקסיים בלבד.
לדוגמה, בעת הצגת ממשלה חדשה בבריטניה, היא קראה את הנאום שכתב ראש הממשלה הנבחר.
עם זאת, תחקירים שנעשו על שימוש בכוח הרשמי של המלוכה הראו שנעשה שימוש, בהקף לא ידוע, בחובת הפרלמנט לקבל את הסכמת המלוכה לדיון על הצעות חוק שנוגעות לאינטרסים או לסמכות של המלוכה כדי להשפיע על החקיקה.
כהונתה החלה עם פטירת אביה, המלך ג'ורג' השישי, ב-6 בפברואר 1952. היא נישאה בשנת 1947 לנסיך פיליפ, שמאז נישואיהם ועד מותו נשא את תואר "הדוכס מאדינבורו" (ובהתאם, אליזבת הייתה גם דוכסית אדינבורו מנישואיה לפיליפ, בלי קשר לעובדת היותה מלכה), שכן במקרה שהמלכה מכהנת בתפקיד המונרך, בעלה לא נקרא "מלך".
ב-8 בספטמבר 2022 הלכה לעולמה בגיל 96, לאחר 70 שנות מלכות.
את הכתר ירש בנה, המלך צ'ארלס השלישי.
אליזבת נולדה ב-21 באפריל 1926 בלונדון שבאנגליה.
אביה היה הנסיך אלברט, דוכס יורק (לימים המלך ג'ורג' השישי), בנם השני של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת והמלכה מרי, ואמה הייתה אליזבת, הדוכסית מיורק (לימים מלכה ולאחר המלכת בתה, המלכה האם), בתו הצעירה של קלוד ג'ורג' בווס-ליון, רוזן סטארטמור וקינגהורן, אריסטוקרט סקוטי.
אליזבת נולדה בניתוח קיסרי, והוטבלה לכנסייה של אנגליה בכנסייה שבשטח ארמון בקינגהאם על ידי הארכיבישוף מיורק.
סנדקיה היו: סבה וסבתה מצד אביה, המלך ג'ורג' החמישי והמלכה מרי; אבי אמה, הרוזן מסטארטמור וקינגהורן; אחות אמה, ליידי מרי אלפינסטון; אחות אביה, הנסיכה המלכותית מרי; ודודו של סבה, ג'ורג' החמישי, הנסיך ארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן (לשעבר המושל הכללי של קנדה).
אביה לא יועד לכתר אחרי אביו ג'ורג' החמישי.
אחיו הבכור של הנסיך אלברט, אדוארד, נסיך ויילס, היה מיועד לכתר אביהם.