tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במאה השביעית פארוחאן הגדול משושלת דאבויה בנה מחדש את העיר, ומכיוון ששמו של בנו היה "סרויה", הוא קרא לה בשם זה.
סארי הפכה שוב לבירת טבריסטן במהלך אותה מאה (אמול הייתה הבירה בעבר).
לאחר פלישות של ממשיכי דרכו של המונגולים, טימור לנג, אוע'וז והטטרים העיר איבדה את מעמדה החשוב ונשרפה מעת לעת לחורבות.
לאחר נפילת השושלת הספווית ועד עלייתו של אע'א מוחמד ח'אן קאג'אר לשלטון שם, אין עדות לאירועים בולטים בסארי.
התפתחויות גדולות התרחשו לאחר השושלת הקאג'ארית.
בתקופת שלטונו של רזא שאה פהלווי, פניה של העיירה שונו באופן דרסטי.
תחנת הרכבת ורוב הרחובות והמבנים הממשלתיים הם מאותה תקופה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הצבא הסובייטי כבש את העיר, אך עזב אותה לאחר המלחמה.
כלכלת סארי מבוססת על ייצור מזון כגון אורז, מוצרי חלב, בשר משומר ועוגיות.
סארי היא יצרנית פירות הדר עיקרית, במיוחד תפוזים, קלמנטינות ולימונים.
זרעי שמן כמו סויה וענבים מעובדים באדמות נרחבות סביב כפרים להפקת גהי צמחי ושמן בישול.
ענפים אחרים של הכלכלה כוללים, בין היתר, נייר, עץ, בדים וחומרי בנייה.
תאגיד מאזנדראן תעשיות עץ ונייר (Mazandaran Wood and Paper Industries), המפעל הגדול מסוגו במזרח התיכון, ממוקם בשטח של 2000 דונם על כביש סמנאן.
החברה מייצרת כיום יותר מ-20% מדרישות הנייר של המדינה והיא ישות כלכלית מרכזית לא רק עבור העיר אלא גם עבור פרובינציית מאזנדראן.
את סארי משרת שדה התעופה הבינלאומי דשט-ה נאז, שנמצא בחלק הצפון-מזרחי של העיר.
כבישים מהירים מקומיים פותחו ונסללו לאחר מלחמת איראן–עיראק.
כביש 22 מחבר את סארי למספר ערים במחוז כמו קמשהר, נקא ובאבול, כמו גם ערים גדולות מחוץ למחוז כמו גרגאן ומשהד.
למרות שסארי הוא המקום התרבותי החשוב ביותר בצפון איראן, רעידות אדמה וסיבות אחרות הרסו את רוב המורשת התרבותית והמונומנטים העתיקים שלה.
ציוני דרך כוללים מספר בתים מפורסמים כמו בית קולבאדי ובית אמיר דיבן (בית רמדני); גם מגדל רסקט מתקופת בית קארן ומתחם ארמון פרהאבאד מתקופת האימפריה הספווית ומסגד סארי המרכזי ומגדל הקבר אימאמזדה עבאס.
סארונו (באיטלקית: Saronno) היא עיר וקומונה בנפת וארזה, לומברדיה, איטליה.
היא קיבלה את תואר הכבוד של עיר, בצו נשיאותי בשנת 1960. עם אוכלוסייה מוערכת של כ-39 אלף תושבים, היא העירייה המאוכלסת בצפיפות הגבוהה ביותר מבין העיריות הגדולות במחוזה.
העיר ידועה בזכות עוגיות גרגירי המשמש ("אמרטי די סארונו") והליקר מסוג אמרטו "דיסרונו" (Disaronno), המיוצר על ידי החברה המקומית אילווה ("ILLVA Saronno").
זוהי גם עיר תעשייתית חשובה.
תחנת הרכבת סארונו היא צומת חשוב ברשת הרכבות פרוביינורד.
מסילת רכבת זו מציעה רכבות תכופות למילאנו, קומו, וארזה, נוברה ונמל התעופה מלפנסה.
היא משרתת גם את הקווים הפרווריים S1, S3 ו-S9.
תחנת הרכבת סארונו סוד היא תחנה נוספת של פרוביינורד בפרברים הדרומיים של העיר, בה פועלים רק הקווים הפרוורים.
לסארונו יש גם קווי אוטובוס שונים המחברים לעיירות הסמוכות.
סארונו היא ביתו של סארונו קומטס, מועדון הטצ'וקבול האיטלקי הראשון.
מועדון הכדורגל של העיר, FBC סארונו, קיבל השראה גם מטיולו של מייסדו לשפילד, אנגליה, שם הוענקה לו חולצה מפוספסת בכחול-לבן על ידי קבוצת שפילד ונסדיי, שהיה גם לחולצת המועדון.
די ג'יי סאשה (במקור - אלכסנדר קו) הוא תקליטן בריטי שעיקר פעילותו אירעה בשנות ה-90.
סאשה החל את דרכו כתקליטן בסצנת המועדונים של שנות ה-80 באנגליה שם זכה לתשומת לב כאשר תיקלט במועדון הרנסאנס, ממייסדי סגנון ההאוס באנגליה.
לאחר זמן מה החל לשחרר אוספים של הלהיטים אותם ניגן במועדון ופתח את הדרך לאוספי המועדונים תוך כדי ביסוס מעמדו כמוביל הסצנה.
המיקסים שלו התמקדו בטראנס, דיפ האוס ופרוגרסיב האוס.
סאשה נחשב לאחד מהתקליטנים הבודדים הרב-גוניים ובעלי כישרון יוצא דופן לשלב סגנונות (crossover DJs).
בהמשך דרכו הוציא אלבומי מיקסים לאמנים אחרים ותוך כדי החל ליצור חומר והפיק אלבומים עם יצירות מקוריות שלו.
אלבומו המקורי הראשון 'Xpander' זכה להצלחה רבה ולהיטיו נוגנו במועדונים באותה התקופה.
לפי מילותיו שלו, הוא שואב את ההשראה מאמנים שונים כגון: Spooky, Future Sound of London, Underworld, Leftfield והלייבל של וילאם אורביט - Guerilla.
שנים רבות סאשה היה בצמרת התקליטנים העולמית.
לאורך מרבית הקריירה שלו הרבה לעבוד עם תקליטן העל John Digweed.
סארפּי (בגאורגית: სარფი) הוא כפר קטן על שפת הים השחור, בגבול שבין טורקיה לגאורגיה.
כיום הוא שייך לאוטונומיה של אג'ריה.
הוא היה בעבר חלק מפרובינציית לאזיסטן של האימפריה העות'מאנית.
זהו מעבר הגבול היבשתי המרכזי שבין שתי המדינות, וצינור עיקרי של תנועת המסחר.
במיוחד עבור חברות טורקיות שעושות עסקים בבתומי.
סארפי ממוקם כ־12 ק"מ דרומית לעיר בתומי ו־20 ק"מ צפונית לעיר הטורקית הופה.
סְבָא (במקרא: שְׁבָא) הייתה ממלכה עתיקה שהתקיימה בדרום-ערב (תימן של ימינו) וכן במושבה בחבש שבצפון אתיופיה - ובשיאה שלטה מעבר לגבולות תימן וחבש, גם על צפון סומליה, ג'יבוטי, מזרח סודאן ומערב ערב הסעודית ועומאן ואריתריאה.
ממלכה זו מזוהה על ידי היסטוריונים, ארכאולוגים ובלשנים כממלכת שבא המקראית.
תאריך תחילתה של ממלכת סבא אינו ידוע ונתון במחלוקת.
לדעת הארכאולוג קנת' קיטשן נוסדה הממלכה בסביבות שנת 1200 לפנה"ס, בעוד שישראל פינקלשטיין וניל אשר סילברמן מעריכים שהחלה לשגשג רק מתחילת המאה ה-8 לפנה"ס והלאה.
המוסכם במחקר הוא שהמבנים העיקריים הראשונים נבנו בסביבת המאה ה-10 לפנה"ס.
עד המאה ה-1 לפנה"ס הייתה סבא ממלכה ריבונית שאף שלטה לפרקים בחלקים משכונתיה, ואז נכבשה לראשונה על ידי ממלכת חמְיָר; מאוחר יותר זכתה שוב בעצמאותה אך נכבשה שוב על ידי חמיר במאה ה-3 לספירה.
בירת הממלכה הייתה העיר מַאְרִיבּ ממזרח לצנעא של ימינו, ומאוחר יותר סרוואח.
עיקר הממלכה היה ממוקם בקצהו המערבי של המדבר הנקרא סייהד (צייהד) המזוהה עם אזור רמלת סבתין במרכזה של תימן.
ממלכת סבא הוקמה על ידי עמים דוברי שפות שמיות בדרום-ערב, שהקימו במקביל מספר ממלכות: סבא גבלה מצפון מזרח במעין, במערב בים סוף, ובדרום מזרח בקתבאן.
הממלכה נודעה בייצוא ובסחר, וייצאה תבלינים רבים, בייחוד לבונה, הגדלה באופן טבעי במחוז ד'ופאר שבתימן ובצפון אתיופיה, ומור.
במחצית השנייה של האלף ה-1 לפנה"ס, ממלכת מעין השתלטה על נתיב הסחר.
דת הממלכה הייתה פוליתאיסטית ברובה כאשר בראש הפנתאון עמדו האלים אלמקה ועשתר.
השושלת השלטת של סבא ראתה את עצמה כזרעו של האל אלמקה לו סגדו הסבאים במקדש בראן ובמקומות פולחן אחרים.
בין הממצאים הארכאולוגיים שהותירה אחריה סבא יש אלפי כתובות בכתב דרום ערבי, רובן תחריטים או תבליטים באבן בכתב המונומנטלי "מוסנד", ומסמכים יומיומיים חרוטים בעץ בכתב הרהוט "זַבּוּר", שאליו התוודע המחקר רק בחמישים השנים האחרונות.
מפני ששכנה סמוך לים סוף, יצאה סבא למסעות כיבוש והרחיבה את תחומי שליטתה לאריתריאה ולצפון אתיופיה של היום.
חלק מתושבי סבא היגרו לאזור אתיופיה והשפיעו תרבותית ודמוגרפית על ממלכת דעמת ששכנה באזור.
מהגרים אלו הם ככל הנראה הסיבה העיקרית להתמוטטות ממלכת דעמת במהלך מאה ה-5 לפנה"ס.
לאחר התמוטטות דעמת וירידת קרנה של סבא, עקב לחימות בלתי פוסקות כנגד שכנותיה בתימן, ייתכן שהיגרו תושביה בהמוניהם לאזור הרמה האתיופית.
תושבים אלו, נודעו בהמשך בשם חבשים, והם שהקימו את ממלכת אקסום במאה ה-1 לפנה"ס.
ממצאים תורשתיים ראשוניים תומכים בסברה כי אוכלוסיות אנושיות נדדו על פני מצר באב אל מנדב בין חצי האי ערב לבין קרן אפריקה, דבר המוכיח את ההשפעה התרבותית-דמוגרפית של סבא באזור אתיופיה של ימינו.
סבא נזכר לראשונה בפרשת נח כראשון מבין חמשת ילדיו של כוש בן חם:
באותו מקור מזוהה שבא כבנו של רעמה, אחיו של סבא.
שד"ל מוצא עוד שני אזכורים לסבא בספר ישעיהו ואחד ב של ספר תהילים:
ובמזמור ע"ב בתהילים נזכרים מלכי שבא לצד מלכי סבא:
כפי שמעיר שד"ל, הזיהוי בין שבא הנזכר כאן לבין שבא בן רעמה הנזכר בפרשת נח כאחיינו של סבא בן כוש, לא ודאי, מכיוון ששתי דמויות נוספות נזכרות בספר בראשית בשם שבא:
שבא בן יקטן – מוזכר בפרשת נח כאחד משלושה-עשר הצאצאים של יקטן בן עבר:
שבא בן יקשן – מוזכר בסוף פרשת חיי שרה כבנו של יקשן, שהוא בנם של אברהם וקטורה.
מכאן שלפי ספר בראשית, סבא בן כוש ושבא בן רעמה הם מצאצאי חם ואילו שבא בן יקטן הוא עברי ושבא בן יקשן הוא מבני אברהם.
ריבוי הדמויות המכונות סבא או שבא מתיישב עם ריבוי המחוזות המכונים סבא או שאווה – בתימן, באתיופיה ובזנזיבר של ימינו.
רובע סַאתֶ'ק של העיר לונדון הוא אחד מרובעי העיר לונדון.
הרובע נמצא בדרום העיר, לגדתו הדרומית של נהר התמזה.
רובע סאת'ק קרוי על שם העיר בשם זה שעמדה על גדתו הדרומית של הנהר תמזה החל מהמאה התשיעית (אף שהאזור היה מיושב עוד מהתקופה הרומית).
במהלך המאה ה-12 הוקם כלא קלינק שפעל עד לשנת 1780.
הרובע הוקם בשנת 1965 מכוח חוק השלטון בלונדון 1963 מאיחודם של הרובע המטרופוליני של סאת'ק, הרובע המטרופוליני של קמברוול והרובע המטרופוליני של ברמונדזי.
סמל הרובע כולל שני תומכים: האחד שחקן הלבוש בסגנון התיאטרון האליזבתני - המייצג את המורשת התרבותית של הרובע, והשני לבוש כאביר מתוך סיפורי קנטרברי של ג'פרי צ'וסר.
הבאר במרכז שלט האצולה מסמלת את קמברוול, הספינה מסמלת את ההיסטוריה הימית של ברמונדזי, והוורד את כנסיית סנט מרי ניואינגטון.
רובע סאת'ק גובל בצפונו בסיטי ובטאוור האמלטס הנמצאים מעברו השני של נהר התמזה; ברובע למבת' במערב; ברובע לואישהם במזרח; וברבעים ברומלי וקרוידון בדרום.
רובע סאת'ק כולל את השכונות הבאות:
סאת'ק המכונה גם "הרובע" (The Borough)
ברובע סאת'ק מתגוררים 244,866 תושבים (על פי סקר שנערך בשנת 2001).
63% מתושבי הרובע לבנים, כ-16% שחורים שמוצאם מאפריקה וכ-8% שחורים שמוצאם מהאיים הקריביים.
31% מתושבי הרובע מתגוררים בבתים המצויים בבעלותם.
עד הבחירות שנערכו ברובע בשנת 1998 שלטה במועצת הרובע מפלגת הלייבור.
מאז הבחירות של שנה זו התפלגות מושבי המועצה היו:
הרובע מחולק לשלושה אזורי בחירה לפרלמנט הבריטי: קמברלנד ופקהאם, דולוויץ' ומערב נורווד, וסאת'רק וברמודזי.
הרובע מקושר לסיטי ולרובע טאוור האמלטס במספר גשרים ומנהרות:
ברובע סאת'ק מספר רב של כנסיות היסטוריות ובהם המטרופוליטן טברנקל, קתדרלת סאת'ק וכנסיית סנט תומאס.
ברובע ממוקמות שתי הכנסיות הנורדיות של לונדון (הכנסייה הנורווגית והכנסייה הפינית) - שתיהן באישור רות'רהית'.
מאידך הרובע היה ידוע לאורך ההיסטוריה באתרי הבילויים וההוללות שבו ובהם אכסניית הטאברד המוזכרת בסיפורי קנטרברי של צ'וסר, אכסניית ג'ורג' ואכסניית וייט הארט, וכן התיאטראות הורד, ותיאטרון הגלוב.
כיום נמצאים ברובע גלריות ומוזיאונים רבים בהם: גלריית דולוויץ', מוזיאון טייט מודרן, מוזיאון תיאטרון הניתוחים הישן, מוזיאון המלחמה האימפריאלי, אוניית הוד מלכותה בלפסט מוזיאון כלא קלינק ומוזיאון ליווסי לילדים.
בין מוסדות התרבות של הרובע ניתן למנות את מכללת האמנות של קמברוול.
ברובע ממוקמים אתרי קניות והסעדה רבים - בעיקר לאורך התמזה, בקרבת גשר מצודת לונדון ומגדל אוקסו, וכן שוק בורו - אחד משוקי המזון הידועים ביותר בלונדון.
ברובע ממוקם בניין עיריית לונדון.
בין הפארקים של הרובע ניתן למנות את:
לרובע סאת'ק שתי ערים תאומות:
סארסן הוא סוג סלע הנמצא בכמות רבה באנגליה: במישור סולסברי ובגבעות מרלבורו (Marlborough Downs) בווילטשייר, ובמחוז קנט; ובכמויות קטנות יותר בברקשייר, אסקס, אוקספורדשייר, דורסט והמפשייר.
הסלעים הם השריד שנותר לאחר עידן הקרח מסלע חיפוי של סילקריט מהקנוזואיקון שבעבר כיסה את מרבית שטחה של דרום אנגליה.
זהו סוג סלע קשה ודחוס של אבן חול שנוצר מחול שגרגיריו נקשרו באמצעות מולקולות של צורן דו-חמצני (סיליקה).
משערים כי הסלע נוצר במהלך סחיפה מהנאוגן עד הרביעון באמצעות צירור של משקעים מחבורת לאמבת (Lambeth Group) מהפלאוקן העליון כתוצאה מהדחה באמצעות תמיסות חומציות.
המילה "סארסן" (באלפבית פונטי בינלאומי: sa:sǝn') היא קיצור של המונח "אבן סאראקן" (Saracen stone) שמקורה בניב של מחוז וילטשייר.
"סאראקן" היה כינוי נפוץ למוסלמים, והורחב להתייחס לכל מה שאינו נוצרי, בין אם מוסלמי, קלטי פגני או אחר.
הבנאים של סטונהנג' השתמשו בסלעים אלו למעגל האבנים העומדות ולטריליתונים במרכז, כמו גם לגוש הסלע המכונה "האבן הנוטה" (heelstone).
אייווברי ומונומנטים מגליתיים רבים אחרים בדרום אנגליה נבנו גם הם מסלעי סארסן.
החל מימי הביניים ועד המאה ה-19 היו המגליתים באירופה מטרה להרס על ידי קנאים דתיים ובעלי אינטרסים מסחריים.
בחלק מהמקרים האבנים הופלו, פונו משטחים מעובדים, או נשברו על מנת לנצל את החומרים המרכיבים אותם.
על מנת לשבור את האבנים נעשה שימוש מדי פעם באש או מאוחר יותר בחומרי נפץ על מנת לפרק את האבנים לגושים קטנים המתאימים לצורכי בנייה.
אולם, אבן סארסן איננה אידיאלית לצורכי בנייה.
הארכאולוג הבריטי ויליאם סטקלי (William Stukeley; 1765-1687) כתב שאבן הסארסן היא "תמיד רטובה וטחובה בחורף מה שגורם לאווירה לחה ולא בריאה שגורמת לרהיטים להירקב".
במקרה של אייווברי המשקיעים שתכננו שימוש משני באבנים פשטו את הרגל כאשר הוכח כי אין ביקוש לבתים שהם בנו ושבתים אלו נשרפים בקלות.
עם זאת, למרות בעיות אלו, אבן הסארסן נשארה אבן בעלת ערך בשל עמידותה, והייתה האבן המועדפת לבניית מדרגות ואבני שפה של מדרכות.
סבים הם האבות או האימהות של הוריו של אדם (המילים העבריות סב וסבה נתפסות בימינו כמשתייכות למשלב גבוה ואינן שימושיות בעברית היומיומית; במקומן נקלטו השמות המקבילים מארמית: סבא וסבתא).
לכל אדם ישנם שני סבים, שתי סבות, ארבעה רב-סבים (סבא רבא) וארבע רב-סבות (סבתא רבתא) (לעיתים פחות מכך, עקב נישואים בין קרובי משפחה).
בן הבן או בן הבת נקרא ביחס לסבו וסבתו נכד ובת הבת או בת הבן נקראת נכדה.
הסבים מזוהים עם זקנה ואף משמשים לעיתים כסמל שלה.
בתרבויות רבות לסבים תפקיד חשוב בגידול וחינוך הילדים ובמקרים רבים, שבהם ההורים מסרבים או לא מסוגלים לגדל את ילדיהם, לוקחים על עצמם הסבים את התפקיד.
בתרבויות המזרח-אסייתיות המסורתיות, אשר הושפעו מאוד מהקונפוציאניזם, שבו כיבוד האבות היה מן הערכים המוסריים החשובים ביותר במשפחה, נהגו הסבים במשפחה להשתמש בסמכות שלהם בענייני המשפחה, וצאצאיהם היו חייבים לציית להם.
מסורת זו נעלמה עם ההתגברות של ההשפעות המערביות והגידול במספר המשפחות הגרעיניות בקרבם.
תאוריה להסבר אריכות החיים האנושית ובפרט תוחלת החיים הגבוהה של נשים לאחר הפסקת מחזור הווסת מציעה כי לטיפול של סבות בנכדים לאחר הגמילה ולפני שיוכלו למצוא את מזונם בעצמם הייתה חשיבות בהישרדות של אבות האדם שהתקיימו על ציד ולקט.
תאוריה זו - "השערת הסבתא" (Grandmother hypothesis) - מסתמכת על תצפיות בשבטי ציידים-לקטים כדוגמת שבט ההַדזָה בטנזניה, שם לסבות תפקיד מרכזי במציאת מזון (שורשים ופקעות) לילדים בזמן שהאם מטפלת בתינוקות.
סבתא פעילה מאפשרת בחברות אלו ילודה גבוהה יותר של הבת כך שמתבטל החסרון שבתקופת הילדות הארוכה אצל בני אדם בהשוואה לבעלי חיים אחרים.
לפי ההלכה, מצוות כיבוד הורים כוללת גם את כיבוד הסבים:
במסכת ערכין מוזכר פתגם עממי שרואה את הסבתא כמועילה, לעומת הסב שמהווה נטל על בני הבית.
הזכות לסבות היא זכותם של הורי נפטר או נפטרת להולדה לאחר המוות באמצעות זרע של הנפטר או ביצית של הנפטרת.
זכות זו נדונה בפסקי דין אחדים.
אלכסנדר אולגוביץ' "סאשה" קאון הוא כדורסלן עבר רוסי.
קאון החל לשחק כדורסל במדי קבוצת בית ספרו התיכון שבמלבורן, פלורידה.
בשנתו השלישית קלע 13 נקודות, הוריד 7 כדורים חוזרים וחסם פעמיים בממוצע למשחק.
בשנתו הרביעית בתיכון קלע 15.3 נקודות, אסף 12.6 ריבאונדים והוביל את קבוצתו לזכייה באליפות התיכונים של פלורידה.
לאחר סיום לימודיו, קאון החל את קריירת המכללות בליגת המכללות של ארצות הברית, ה-NCAA, במדיה של אוניברסיטת קנזס.
קאון זכה עם קנזס בטורניר ה"ביג 12" של שנת 2008, ונבחר לחמישיית העונה של הביג 12 שלוש פעמים, ב-2006, 2007 ו-2008. בנוסף לכך, סיים את לימודיו באוניברסיטה עם תואר במדעי המחשב.
ב-2008 חתם קאון במדיה של צסק"א מוסקבה בחוזה לשלוש שנים המוערך בכ-900,000 אירו, עם סעיף יציאה ל-NBA.
לאחר שחתם בצסק"א מוסקבה, קאון נבחר במקום ה-56 בדראפט ה-NBA לשנת 2008 על ידי סיאטל סופרסוניקס, והיה בחירת הדראפט האחרונה בהיסטוריית הסוניקס לפני שעברה לאוקלהומה סיטי.
בערב הדראפט הועברו הזכויות עליו לקליבלנד קאבלירס בתמורה להסכם כספי בין הקבוצות.
קאון והקאבלירס החליטו כי השחקן ישחק במדי צסק"א מוסקבה ויצבור ניסיון עד שהקאבלירס ימצאו לנכון להעביר אותו למדיה.
בסוף עונת 2014/15 אמר כי לא ישחק עוד באירופה, ובכוונתו לשחק בליגת ה-NBA.
ב-9 בספטמבר 2015 חתם בקליבלנד קאבלירס על חוזה לעונה, ובסיומה פרש מכדורסל.
קאון היה חבר בסגל נבחרת רוסיה, ובאולימפיאדת לונדון אף זכה איתה במדליית הארד.
אלכסנדר "סאשה" וויאצ'יץ' (סלובנית: Aleksandar "Saša" Vujačič; קירילית: Александар "Саша" Вујачић, נולד ב-8 במרץ 1984 במריבור, סלובניה, יוגוסלביה) הוא כדורסלן סלובני המשחק בעמדת הקלע בקבוצת אוקסיליום פלקנסטרו טורינו מליגת העל האיטלקית.
וויאצ'יץ' החל את הקריירה המקצוענית בסניידרו אודינה האיטלקית, בהגיעו לגיל 16, עקב קרבת עיירתו לגבול סלובניה-איטליה.
במדי אודינה וויאצ'יץ' הצטיין כשבעונת 2003/04, העמיד ממוצעים של כ-11 נקודות, 4 אסיסטים וחטיפה אחת.
לאחר ארבע עונות, וויאצ'יץ' נרשם לדראפט ה-NBA שנערך בשנת 2004 ונבחר בבחירה מספר 27, בסיבוב הראשון על ידי הלוס אנג'לס לייקרס.
וויאצ'יץ' המעיט לשחק בעונתו הראשונה ושותף ב-35 משחקים בלבד.
עונה לאחר מכן, בעונת 2005/06, קודם וויאצ'יץ' לחמישייה השנייה הלא רשמית של הקבוצה ושיחק משחקים רבים בניגוד לאשתקד והעמיד ממוצעים סבירים בלבד של 4.5 נקודות, כ-2 ריבאונדים ואסיסט בודד.
בסיום העונה, וויאצ'יץ' האריך את חוזהו בקבוצה עד לשנת 2010. וויאצ'יץ' שותף בזכיית הקבוצה באליפות הליגה בעונת 2008/09, לאחר ניצחון בסדרת הגמר על האורלנדו מג'יק.
וויאצ'יץ' הועבר באמצע עונת 2010/2011 לניו ג'רזי נטס.
לאחר ששיחק שנתיים עבור אנאדולו אפס, שב לארצות הברית.
בפברואר 2014 חתם על חוזה לעשרה ימים במדי לוס אנג'לס קליפרס.
הוא שותף בשני משחקים, ועם סיום החוזה הוחלט שלא להאריכו.
וויאצ'יץ' היה חבר בסגלי הנבחרות הצעירות של סלובניה וכיום חבר בסגל הרחב של נבחרת הבוגרים הלאומית של סלובניה.
במדיה שיחק באליפויות אירופה ברציפות מאליפות 2007.
וויאצ'יץ' הוא בנם של מאמן הכדורסל, ואשו וויאצ'יץ' ושל מאמנת הכושר דימה סביץ'.
וויאצ'יץ' היה מאורס לטניסאית מריה שראפובה.
סארק , היא דמות בדיונית ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים".
הוא חייזר המשתייך לגזע הוולקן, אסטרופיזיקאי במקצועו, שגריר וולקן לפדרציה המאוחדת של כוכב לכת, ואביו של ספוק.
הדמות גולמה במקור על ידי מארק לנארד בפרק משנת 1967 בשם "Journey To Babel".
לנארד גילם לפני כן מפקד רומולאני בפרק אחר של מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית משנת 1966 "Balance of Terror".
השחקן ג'ונתן סימפסון שיחק את סארק הצעיר, בסצנה קצרה בסרט "מסע בין כוכבים 5: הגבול האחרון", על רקע קריינות מאת לנארד.
בן קרוס מגלם את סארק בשנת 2009, בסרט הקולנוע "סטארטרק".
הדמות מופיעה בסדרות "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית", "מסע בין כוכבים: סדרת האנימציה" ו"מסע בין כוכבים: הדור הבא", "מסע בין כוכבים: דיסקברי", חמישה סרטי קולנוע, רומנים רבים וחוברות קומיקס.
סארק נולד בשנת 2165. אביו הוא סקון מוולקן.
סולקאר, סבו של סארק (אביו של סקון) היה השגריר הראשון של וולקן לכדור הארץ, והיה הקפטן של ספינת החלל T'plana'hath אשר יצרה מגע ראשון בין וולקן לבין כדור הארץ ("מסע בין כוכבים: המפגש") סארק היה נשוי פעמים, ויש לו שני בנים.
לפני נישואיו הראשונים, הייתה לו מערכת יחסים עם כוהנת וולקנית בשם ט'ריאה (T'Rea), ולהם נולד סייבוק – בנו הבכור של סארק (דמות אשר לא פותחה עד להופעתה לראשונה בסרט הקולנוע "מסע בין כוכבים 5: הגבול האחרון" בסוף שנות ה-80).
מאוחר יותר סארק נישא לאמנדה גרייסון, ילידת כדור הארץ.
לאחר מותה של אמנדה, סארק התחתן בשנית עם פרין, גם היא אנושית, לה היה נשוי עד ליום מותו.
לסארק ולפרין לא היו ילדים.
בנו השני של סארק, ספוק, נכנס ללימודים באקדמיה של צי הכוכבים.
סארק התנגד להחלטה, והשניים חיו בנפרד במשך 18 שנים.
בעקבות משימת ספינת החלל אנטרפרייז אשר במהלכה עזר ספוק בהצלת חייו של סארק, התפייסו השניים.
במהלך חייו, לסארק היו הצלחות דיפלומטיות רבות.
לאורך כל הסדרות והסרטים, סארק מוצג כבעל תחושה של חמלה רבה כלפי האנושות וכדור הארץ.
המסר הבסיסי של הדמות שלו הוא צירוף של אכפתיות עמוקה, אהבה וחמלה כנגד הפלדה של ההיגיון הצרוף.
בסרט "מסע בין כוכבים 3: החיפוש אחר ספוק, סארק מבקש מקירק כי יביא את גופתו של ספוק בחזרה לוולקן, ביחד עם הקטרה (Katra; מהות החיים) שלו.
בטרם ספוק מת מות גיבורים בסוף הסרט "מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן", הוא מפקיד את הקטרה שלו בתוך מוחו של חברו לאונרד מקוי, למשמרת.
מיזם "ג'נסיס" החזיר לחיים את ספוק, אשר הושב אל כוכב הבית שלו, בו סארק מבקש מהכוהנת ט'לאר לבצע את טקס הפל-טור-פן (fal-tor-pan) – איחוד מחדש של גופו של ספוק עם מחשבתו.
בסרט "מסע בין כוכבים 4: השיבה הביתה", כאשר ספוק ושאר הצוות תחת פיקודו של קירק חוזרים אל כדור הארץ ומצילים אותו מהרס, לפני המשפט שלהם, סארק מבקש לשוחח ביחידות עם בנו.
סארק מודה בפני ספוק כי טעה בהתנגדותו להצטרפות בנו אל צי הכוכבים, ומשבח את חבריו של ספוק כאנשים בעלי אופי טוב.
הסכסוך המתמשך של ספוק בין רגש לבין היגיון שקול ליחסים בין הוריו, זוג אוהב ומסור.
בסדרה "מסע בין כוכבים: הדור הבא", בפרק "Sarek", לנארד מבצע את אחת מהופעותיו האחרונות כדמות.
סארק סובל מתסמונת בנדאי (Bendii), מחלה נוירולוגית-ניוונית חשוכה מרפא אשר גורמת לו לאבד את השליטה על רגשותיו.
רק לאחר שהוא מבצע מיזוג מוחות עם קפטן ז'אן לוק פיקארד, סארק מסוגל להמשיך במשימה דיפלומטית חשובה, אולם רגשותיו באים לידי ביטוי באופן פרטי דרך פיקארד, ביניהם אהבתו העמוקה לאמנדה, ספוק, ופרין.
סארק נכנע לבסוף לתסמונת בנדאי, ומוצא את מותו בפרק "Unification, part I" של "מסע בין כוכבים: הדור הבא", אשר עלילתו מתרחשת בשנת 2368.
הופעתו המצולמת האחרונה של מארק לנארד כסארק הייתה בסרט "מסע בין כוכבים 6: ארץ לא נודעת".
הסרט יצא לאקרנים בטרם הוקרנה לראשונה הופעתו הטלוויזיונית האחרונה.
בסרט זה, הדמות, שוב, מוצגת כדיפלומט אשר נוטל חלק בכנס קיטאמור, הפגישה הדיפלומטית הראשונה בין האימפריה הקלינגונית לבין הפדרציה.
דמותו של סארק, לרבות יחסיו עם ספוק ועם אמנדה, נחקרו לעומק בספרות חובבים, בכמה רומנים רשמיים, וכן בפרק "Yesteryear" של "מסע בין כוכבים: סדרת האנימציה", שנכתב על ידי די.סי.
סארק מופיע בסרט הקולנוע "סטארטרק" משנת 2009, בגילומו של בן קרוס.
למרות הכבוד ליכולתו של ספוק לבצע את בחירותיו בעצמו, סארק בבירור מעודד אותו לשמור על הטבע הוולקני ההגיוני שלו.
סארק טוען שהוא נישא לאמנדה כי זה היה הגיוני לעשות זאת – שכן כשגריר וולקן, מתוקף תפקידו עליו להתבונן בהתנהגות אנושית.
מאוחר יותר, סארק משמש כחבר בדירקטוריון של האקדמיה הוולקנית למדעים, והוא מופתע לגלות שהבן שלו דחה את קבלתו ללימודים במוסד זה, לטובת הצטרפותו של צי הכוכבים.
דבר זה הוביל את מערכת היחסים בין סארק לבין ספוק, כמו בסדרה המקורית, למצב של ניכור.
כאשר נירו, קפטן רומולאני מטורף, חושף את כוונתו להשמיד את כוכב הלכת וולקן, ספוק מגיע על מנת לחלץ את סארק, אמנדה ושאר חברי המועצה הוולקנית; אולם, אמנדה מוצאת את מותה במהלך ניסיון חילוץ זה.
על סיפון האנטרפרייז, סארק שוב מנסה לעזור ספוק, שממשיך להיאבק ברגשותיו.
סארק מייעץ לספוק, שאם הוא מרגיש כעס (בחורבנו של וולקן ומותה של אמנדה), אז הוא לא צריך לנסות להסתיר את זה.
סארק גם מודה בפני בנו: "פעם שאלת אותי למה התחתנתי עם אמא שלך...
אני נשוי לה כי אני אוהב אותה." סארק מאשר לבנו שלא כל הוולקנים הם חסרי-רגש כמו שהם נראים; אפילו סארק מתאבל על אבדנה הכואב של אשתו האהובה.
ברגע זה, האב והבן מתפייסים, כששניהם מתאבלים יחד על חורבן עולמם ואהוביהם, בטרם ספוק עוזב על מנת למנוע מנירו לגרום להרס נוסף וכדי לנקום את מותה בטרם עת של אמו.
בסדרה "מסע בין כוכבים: דיסקברי" מוצגים סארק ואשתו, אמנדה, כהוריה המאמצים של מייקל ברנהאם, לאחר שהוריה נהרגו במהלך פשיטה של קלינגונים.
סארק מנע מברנהאם ללמוד באקדמיית המדעים של וולקן, לאחר שהתבקש לבחור בינה ובין ספוק, ובחר בספוק שכלל לא היה מעוניין להתקבל לאקדמיה, והעדיף לבחור במסלול קצונה בצי הכוכבים.
בעונה השנייה של מסע בין כוכבים: פיקארד מוצג ציר זמן חלופי בו סארק שימש כראש האקדמיה למדעים של וולקן.
בתאריך לא ידוע לפני 2401 נהרג סארק כאשר גנרל ז'אן-לוק פיקארד מהקונפדרציה של כדור הארץ ערף את ראשו על מדרגות האקדמיה לעיני קהל שכלל גם את אשתו ובנו.
לימים הציג פיקארד לראווה את גולגולתו ופגיונו של סארק בחדר המזכרות בביתו.
סארק מופיע בפרקים ובסרטים הבאים:
אלכסנדר הדג'ס שטיינברג הידועה גם בשם הבמה סאשה ולור היא מלכת דראג, אומנית ובמאית אמריקאית הידועה בעיקר בשל זכייתה בעונה התשיעית של המרוץ לדראג של רו פול, והפקת מופע הדראג החודשי "Nightgowns".
שטיינברג נולדה בברקלי שבקליפורניה כבנם היחיד של מרק שטיינברג וג'יין הדג'ס.
היא יהודייה ורוסיה מצד אביה.
עד גיל 9 גדלה בקונטיקט עד שמשפחתה עברה לאילינוי שם עבד אביה כהיסטוריון רוסי באוניברסיטת אילינוי.
ב-2004 סיימה שטיינברג תיכון, ולאחר מכן עבדה במשרה חלקית באבטחה בארמיטאז' בסנט פטרסבורג שברוסיה והתמחתה באופרה של ברלין בגרמניה.
ב-2009 קיבלה תואר ראשון בספרות מודרנית ממכללת ואסר.
ב-2010 לקחה חלק בתוכנית פולברייט במוסקבה וביצעה עבודה על תפקיד האומנות בחברה הרוסית.
ב-2013 קיבלה תואר שני (MFA) בקריקטורה.
לפני שדראג היה למקצוע שלה, עבדה כמעצבת גרפית וכמאיירת.
קריירת הדראג של שטיינברג החלה בלימודיה.
היא החלה להתפרסם בזכות הסגנון הייחודי והמודרני שלה, שנחשב יוצא דופן וחדשני.
עיצובי האיפור של ולור התפרסמו ב"ווג", "קוסמופוליטן", "ואניטי פייר" ו"בילבורד".
שטינברג עיצבה וכתבה את סדרת חוברות הקומיקס "סטונוול" המבוססת על מהומות סטונוול.
הסדרה זכתה להצלחה ותוארה על ידי היילו קומיקס כ"יצירה חכמה, יפה ואומנותית על אירוע היסטורי משמעותי וקשה" כמו כן, פתחה שטיינברג תצוגה בגלריה בברוקלין במרץ 2016, "Nightrooms" ולקחה חלק בהופעה קבוצתית של אומנים מסצנת הדראג בברוקלין ("Coney Island Babies, Visual Artists from the Brooklyn Drag Scene")
שטיינברג יסדה את "ולור, מגזין הדראג" יחד עם שותפה לחיים ג'וני.
המגזין פורסם לראשונה ביוני 2015. המגזין כלל ראיונות וצורות אומנות שונות שיצרה שטיינברג, כמו צילום, שירה וקריקטורה שמייצגת את הכוח, היופי והמטרה של אומנות הדראג.
מאז אוגוסט 2015, מפיקה דמות הדראג של שטיינברג, סאשה ולור, את הופעת הדראג החודשית "Nightgowns" בברוקלין אשר תוארה על ידי "הניו יורק טיימס" כ"יפה, מצחיקה וטעונה פוליטית".
סאשה ולור ניסתה להתקבל תחילה לעונה השמינית של סדרת הראליטי המרוץ לדראג של רו פול, אך לא נבחרה.
במרץ 2017 היא הוכרזה כאחת המשתתפות בעונה התשיעית.
ביוני של אותה שנה, הוכתרה למנצחת לאחר שלא עשתה "ליפ סינק על החיים" כל העונה.
שטיינברג מתגוררת כעת בברוקלין, ניו יורק עם שותפה לחיים ג'ון ג'ייקוב לי (הידוע גם כג'וני ולור).
שטיינברג היא ג'נדרקוויר ואין לה העדפה אם להתייחס אליה בלשון "הוא" או "היא" כשהיא מחוץ לדראג.
עם זאת, כאשר היא בדראג, לרוב מתייחסים אליה בלשון "היא".
סאשה ולור מופיעה הרבה פעמים קירחת כמחוות זיכרון לאימהּ שנפטרה ממחלת הסרטן, שבעקבות הטיפולים בה נשר שיערה.
ביאטריס "סאתימה בי" בנג'מין (; 17 באוקטובר 1936 - 20 באוגוסט 2013) הייתה זמרת ומלחינה דרום אפריקאית ופעילת זכויות אדם.
נולדה בשם ביאטריס ברטה בנג'מין בקלרמונט בקייפטאון שבדרום אפריקה.
אביה, אדוארד בנימין, היה מהאי סנט הלנה שנמצא מול חופי מערב אפריקה, ואמה, אוולין הנרי, היא בעלת שורשים ממאוריציוס ומהפיליפינים.
ביצועיה הראשונים כזמרת היו כשהייתה מתבגרת, היא ביצעה מוזיקה עממית בהפסקות של תחרויות כישרונות בקולנוע המקומי (ביוסקופ).
בשנות החמישים היא שרה במועדוני לילה שונים, באירועי ריקוד קהילתיים ובאירועים חברתיים, בהופעות עם פסנתרנים ידועים בקייפטאון, בהם טוני שילדר והנרי פבואר.
היא בנתה את הרפרטואר שלה בצפייה בסרטים בריטיים ואמריקאים ותמלול שירים משירים ששמעה ברדיו, שם גילתה את נט קינג קול, בילי הולידיי, דוריס דיי, אלה פיצג'רלד ועוד.
מוזיקאים אלה היו בעלי השפעה על סגנון השירה שלה, בעיקר בתחומים של ניסוח רהוט ודיקציה מדויקת.
בגיל 21 הצטרפה לסיבוב ההופעות של ארתור קלוגמן, "ג'אז צבעוני ורב גוני", בדרום אפריקה.
כאשר ההפקה נכשלה, היא מצאה עצמה תקועה במוזמביק, שם פגשה את הסקסופוניסט הדרום אפריקאי קיפי מוקצי.
ב-1959 היא חזרה לסצנת הג'אז המשגשגת של קייפטאון, שם פגשה את הפסנתרן "דולר ברנד" (שנקרא מאוחר יותר בשם עבדאללה איברהים), שאיתו התחתנה ב-1965. באותה שנה היא הקליטה את מה שהיה אמור להיות הג'אז הראשון בהיסטוריה של דרום אפריקה.
בשם "שירים שלי בשבילך", בליווי הלהקה של איברהים.
בעקבות טבח שארפוויל בדרום אפריקה בשנת 1960, עזבו בנג'מין ואברהים את דרום אפריקה לאירופה.
בני הזוג, יחד עם שלישיית הבסיסטים של אברהים - ג'וני גרצה והמתופף מחאיה נצ'וקו, התיישבו בציריך שבשווייץ, ועבדו ברחבי גרמניה ובסקנדינביה.
הם נהגו לעיתים להיפגש ולעבוד עם זמרי ג'אז אמריקנים, בהם דון ביאס, דקסטר גורדון, קני דרו, בן ובסטר, באד פאואל, ג'ון קולטריין ותלוניוס מונק.
עם זאת, האמן שהיה בעל ההשפעה הגדולה ביותר על חייה של בנג'מין, היה הדוכס אלינגטון.
בנג'מין פגשה את דיוק אלינגטון כשהיה בציריך ב-1963. הוא שמר על מרחק במהלך רוב הופעות הלהקה שלו, אבל פעם אחת, לאחר שהסתיימה הופעתו, בנג'מין עמדה על כך שדוכס ישמע את הלהקה של בעלה במועדון "אפריקנה", שם הלהקה של איברהים הופיעה.
הדוכס התעקש ועמד על כך שבנג'מין תשיר לו.
בעקבות מפגש זה הזמין אלינגטון את בני הזוג לטוס לפריז ולהקליט אלבומים נפרדים לקאברים של פרנק סינטרה, שאלינגטון היה המפיץ שלהם.
תקליטו של אברהים, שהדוכס אלינגטון קרא לו "שלישיית דולר ברנד", שוחרר בשנה שלאחר מכן ועזר לו להתקדם באירופה ובארצות הברית.
ההקלטה של בנג'מין לא פורסמה ואבדה, עד שב-1996 פורסמה על ידי אניה רקורדס, בשם "בוקר בפריז".
היא שמרה על הקשר המוזיקלי שלה עם אלינגטון.
ב-1965 היא הופיעה עם להקתו בארצות הברית בפסטיבל הג'אז של ניופורט (כשהיא שרה את הבלדה "אליפות" של אלינגטון), ובשלב מסוים הוא אף ביקש ממנה להצטרף ללהקתו לצמיתות.
אך בשל נישואיה לאברהים באותה השנה, היא דחתה את ההצעה.
דרום אפריקה, אמריקה, ואלבום הבכורה שלה
במהלך שנות השישים עברו בנג'מין ואיברהים מספר פעמים בין אירופה לניו יורק, משום שאיברהים עבד כדי לבסס את הקריירה שלו.
בנג'מין בילתה את רוב התקופה כמנהלת וסוכנת של בעלה בזמן שגידלה את בנם, צקווה.
שנת 1976 הייתה נקודת מפנה לבנג'מין.
היא ואיברהים חזרו לדרום אפריקה שם היא ילדה את בתה, צידי (כיום אמנית ההיפ-הופ המחתרתית ז'אן גריי) והקליטה את "African Songbird", אלבום של יצירות מקוריות, עבור חברת ההקלטות הדרום אפריקאית "Gallo Records".
זמן קצר לאחר הלידה של צדי, בשנת 1977, המשפחה עברה לניו יורק, למלון צ'לסי המפורסם.
בשנת 1979 השיקה בנג'מין את האלבום שלה, "ekapa rpm" כדי לייצר, לפרסם ולהפיץ את המוזיקה של איברהים ושלה.
תקליטים אלו זכו לשבחים שהיו מהותיים בשבילה.
האלבום "Dedications" אף היה מועמד לפרס גראמי בשנת 1982. משתפי הפעולה של בנג'מין באלבומים אלה כללו את הסקסופוניסט קרלוס וורד, פסנתרנים כמו סטיבן סקוט, קני בארון, לארי וויליס ואוניג אלן גאמבס, הבסיסט באסטר ויליאמס והמתופפים בילי היגינס ובן ריילי.
ברוב המקרים, השתמשה בנג'מין במוזיקאים אמריקנים להקלטותיה בארצות הברית ובמוזיקאים מדרום אפריקה בהקלטות בקייפטאון.
בהקלטת "Musical Echoes" בשנת 2002, הופיע הפסנתרן האמריקאי סטיבן סקוט עם שני מוזיקאים דרום אפריקאים, הבסיסט בסיל משה והמתופף לולו גונטסנה.
בשנת 2000, אספן יד שנייה דני בשם לרס רסמוסן שהעריץ ג'אז דרום אפריקאי פרסם אוסף של מאמרים ודיסקוגרפיה של המוזיקה של בנג'מין (Embracing Jazz (Copenhagen, 2000. הוא מכיל שני דיסקים קומפקטיים של המוזיקה של בנג'מין: "Cape Town Love" ו-"Embracing Jazz" אשר כוללים גם תמונות.
באוקטובר 2004 העניק לה נשיא דרום אפריקה, תאבו מבקי, את פרס "איקאמנגה סילבר" על "תרומה גדולה כאמנית ג'אז" ועל תרומתה "למאבק נגד האפרטהייד".
במרץ 2005 הוענקה לה תעודת הוקרה על עבודתה כזמרת מבצעת, מוזיקאית, מלחינה ופעילה במאבק למען זכויות האדם בדרום אפריקה מטעם קבוצת האומנות "Pen and Brush".
כמו כן במרץ 2006, היא הופיעה בגיליון של "JazzTimes".
אלבומה "SongSpirit", יצא ב-17 באוקטובר 2006 לרגל יום ההולדת ה-70 שלה.
זה הוא אלבום אוסף, הכולל שירים מאלבומיה המוקדמים, וכן דואט מ-1973 שלא פורסם בעבר עם עבדאללה איברהים.
בשנת 2007, היא החלה להוציא מחדש את האלבומים שלה להורדה.
"Cape Town Love" יצא ב-19 ביוני, והוא האלבום הראשון שהחל את התהליך, בעוד "A Morning in Paris" יצא באוקטובר 2007 לציון יום הולדתה ה-71. הוא יצא להורדה ב-16 באוקטובר, ומהדורת הדיסקים יצאה ב-22 בינואר 2008.
בדצמבר 2008 הופיעה בתיאטרון אפולו בסגירת הקונצרט Bricktop, בהנחיית במאי הסרט ג'ורדן ווקר-פרלמן.
בשנת 2010, יצא על סיפור חייה הסרט התיעודי "Sathima's Windsong", בניהולו של הסופר והפרופסור דניאל יון.
בשנת 2011 הוציאה אוניברסיטת "Duke" דיוקנאות מוזיקליים: "נשים דרום אפריקאיות שחושבות בג'אז", נכתב על ידי בנג'מין וקרול מולר, שהיה אתנומוזיקולוג דרום אפריקני במשך עשרים שנה.
בנג'מין חזרה לקייפטאון בשנת 2011, שם המשיכה לעבוד כזמרת.
סארפלד (בהונגרית: Szárföld) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון שבצפון-מערב הונגריה.
בסארפלד גרו יהודים במהלך השנים והפאב המקומי היה בבעלותם.
בזמן מלחמת העולם השנייה הגיעו לכפר יהודים מכפרים שונים שנלקחו לעבודות כפייה, ובהמשך נלקחו יהודי הכפר לקאפובאר ומשם למחנות ההשמדה.
(Sash!) הוא הרכב מוזיקה גרמני בסוגת הטכנו והמוזיקה האלקטרונית.
ההרכב הוקם על ידי סאשה לאפסן, תומאס "אליסון" לידקה וראלף קאפמאייר בשנת 1995. בשנת 1997 בשיתוף הזמרת סבין אומס, הידועה בשם הבמה "" הוציא סאש!
באותה שנה הוציא ההרכב גם את השירים "Ecuador" ו"Stay".
בשנת 1998 הוציא ההרכב את הסינגל הראשון "La Primavera" מתוך האלבום "Life Goes On".
בשנת 1999 הוציא ההרכב את הסינגל "Adelante" שהיה הראשון מתוך האלבום הבא שנקרא בשם "Trilenium".
שנה לאחר מכן הוציא ההרכב את אלבום האוסף "Encore Une Fois – The Greatest Hits".
בשנת 2002 הוציאו סאש את האלבום .
אחד מהשירים שנכללו בו היה "run" שכלל ביצוע משותף עם הזמר הבריטי בוי ג'ורג'.
בשנת 2007 הוציאו את האלבום "10th Anniversary" שכלל 16 סינגלים כולל גרסה מחודש, ללהיט "Ecuador".
בשנת 2008 הוציאו את אלבום האוסף הכפול "The Best Of".
בשנת 2012, הוציא את אלבומו, Life Is a Beach, בו נכלל השיר "The Secret" שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הבריטית שרה ברייטמן.
סאשיקו (Sashiko) הוא שיטת תפירה ידנית יפנית לתיקון וחיזוק בהטלאה נראית לעין, של בדים ובגדים.
משמעות השם ביפנית הוא 'דקירות קטנות' סאשיקו מכונה גם עבודת טלאים כפרית יפנית.
מסורתית הסאשיקו נתפר בתך רץ פשוט הנקרא ביפנית 'מחט נעה' (unshin), שנתפר בדוגמאות חוזרות על עצמן או שלובות זו בזו, בחוט כותנה לבן על בדים צבועים באינדיגו, שניהם חומרים זולים וזמינים לכל.
במקור התפירה הזו נועדה להטלאת כמה שכבות של בד כדי להפוך את הבגדים לבני קיימא ויותר מחממים.
לימים שיטת התפירה הזו התפתחה לרקמה קישוטית.
מקורו של הסאשיקו הוא בתקופת אדו (Edo) 1868-1603,בחלקים הכפריים הצפוניים של יפן והתחיל כשיטה לחיזוק בגדים וטקסטיליים ביתים, כדי להאריך את זמן השימוש בהם ולהפכם ליותר מחממים.
הכפריים ייצרו בעצמם את בגדיהם החל מגידול הפשתן והקנבוס (Hemp) ויותר מאוחר גם כותנה, דרך טווית החוטים, אריגת הבד בנולי יד, צביעה באינדיגו ולבסוף תפירת הבגד או פריט אחר.
לכן שמרו על כל פיסת בד כעל אוצר.
קטעי בדים שימשו גם להכנת שמיכות טלאים חמות לחורף, שקושטו בתפירת סאשיקו.
הבדים שבהם השתמשו האיכרים לא היו מספיק חמים לחורף, אותם הבגדים נלבשו בכל העונות.
חורפים תוארו לעיתים קרובות על פי מספר השכבות שאנשים לבשו 'חורף של שתי שכבות לבוש' או חורף קר יותר של 'שלוש שכבות לבוש'.
כך כנראה גילו שבגדים עם בטנה פנימית תפורה בתפרים רבים, מספקים הגנה טובה יותר נגד הקור.
אין תימה אם כך, שחלק מדוגמאות הסאשיקו היפות ביותר באות מאזור טוהוקו (Tohoku), החלק הצפוני של האי הראשי של יפן, מקום שבו השלג מכסה את האדמה במשך כחצי שנה.
הכותנה הגיעה ליפן על ידי סוחרים.
ב-1300 ועד 1400, כל הכותנה שיובאה אז ליפן, שימשה רק את האצולה.
איש עשיר היה לובש קימונו ארוך ארוג מכותנה ומגבת כותנה דקה ארוגה ביד (tenugui) שלבש על ראשו..
ב-1700 הופיעו כמויות גדולות של כותנה בשוקי יפן, וגם השכבות העניות יכלו לרכוש כותנה.
הם גילו מהר את התכונות של הכותנה, את כוח הספיגה שלו, את הטקסטורות והחום שלו.
הכותנה הפכה לחומר נחשק ביותר, היו ניסיונות לגדל כותנה וגידולה הפך נפוץ באזורים הדרומיים.
אך גם לאחר שהכותנה הפכה נפוצה בכל יפן היא נותרה אוצר עבור תושבי הצפון.
היו סיבות מאוד טובות להעדפה המסורתית של צביעת הבדים [בעיקר הכותנה], באינדיגו, שבצורתו הטבעית מכיל אמוניה טבעית מה שהפך את הבדים לדוחי חרקים, וצבע האינדיגו הולך ונעשה יפה יותר כאשר הוא דוהה ומתישן.
האיכרים שהיה להם מבחר צמחים שונים שיכלו לשמש להם לצביעה בצבעים שונים, העדיפו את האינדיגו כי האמינו שהוא יגן עליהם בפני נחשים.
עומק הצבע נקבע על ידי מספר ההשריות של הבד באמבטית האינדיגו.
ליפנים היו 15 שמות שונים המגדירים את הגוון של הכחול.
הבהיר ביותר נקרא 'הצצה לתוך החבית (של האינדיגו)' (kame-nozoki), והכחול הכהה ביותר שהיה מאוד חביב על הלוחמים הסמוראים, נקרא 'צבע הניצחון' (kachi-iro).
בתקופת אדו היו חוקים נוקשים לגבי לבוש, לשכבות הנמוכות היה אסור ללבוש משי, צבעים בהירים ודוגמאות גדולות.
ההאיסורים הללו עודדו את התפתחות סגנון הסאשיקו עם הדוגמאות היפות בלבן על רקע האינדיגו הכהה.
תעשיית הבדים הגיעה ליפן רק בשנות ה-70 של המאה ה-19,אך והבדים המתועשים היו יקרים מדי לאנשים העובדים, ולכן המשיכו ליצור בעצמם את הבדים בעמל כפיים, ושמרו על כל פיסת בד כעל אוצר, כותנה הייתה יקרה ונדירה בצפון יפן כי מזג האוויר שם לא התאים לגידול הכותנה.
לכן תיקון ושימור הבדים היה חשוב לעצם ההישרדות של האנשים.
עם התרחבות הקשרים התרבותיים שבין יפן למערב בשנות ה,1950 התחילו ללבוש בגדים 'מערביים' ובדים תעשייתיים עם דוגמאות מערביות ביפן והסאשיקו איבדה את מעמדה כשיטה לתיקון בגדים, כי יפנים רבים לא רצו לזכור עד כמה משפחותיהם היו עניות.
בשנות ה-1970 וה1980 התחילו לעסוק ביפן באמנות עכשווית בטלאים ויחד עם זה הייתה תחיה לשיטות היצירה של הסאשיקו כאמנות עממית.
התפשטות הסאשיקו במערב במאה ה-20
מי שמקיש/ה במרשתת את המונח סאשיקו, יראה עשרות אתרים, מאמרים וסרטונים, המדגימים את צורת העשיה של הסאשיקו, מבארים את הפילוסופיה היפנית סביב רעיון התיקונים ומראים שלל דוגמאות.
אם בשלהי המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 הסאשיקו עניין בעיקר אוהבי וחוקרי מלאכות יד מסורתיות, הרי יחד עם עליית המודעות בעולם כולו ובמערב בפרט לבעיות האקולוגיות שיוצרת תעשיית הביגוד המהיר ועם גידול העניין בשימוש בר-קיימא בבגדים ובמיחזור משביח לבגדים במקום להשליכם לפח, 'התגלו מחדש' שיטות שימור הבגדים השונות בכל תרבות.
משיכתה העיקרית של הסאשיקו כמו יתר שיטות השימור של היפנים היא בכך שהתרבות היפנית מקדשת וחוגגת את התיקון ופיתחה שיטות אסתטיות יפות לתיקון, בעוד תרבות המערב במשך הרבה דורות תיקנה תיקונים נסתרים שלא יראו שתיקנו.
הקישוטיות של התיקונים היפניים כבש את לבן של נשים רבות במערב.
הרחקת המקור אפשרה להן לההתייחס לתיקון הנראה לעין כאל משהו אקזוטי, מקובל ואפילו מכובד.
ביפן משתמשים בטלאי כמו שהוא נקרע או נחתך, מנקים ממנו את החוטים המדלדלים ממנו, ומניחים כך מעל או מתחת למקום שרוצים להטליא, אין מקפלים את שוליו כמו שנוהגים לעשות במערב לטלאי.
בחוברת הקיץ של כתב העת, פיסוורק (Piecework), כותב אסתושי פוטאטסויה (Aatsushi Futatsuya), אמן סאשיקו יליד יפן שגר כיום בארצות הברית.
שמהות בסאשיקו היא בתהליך התפירה., וכי אף על פי שהסאשיקו הפך כיום נפוץ ואהוד כסוג של תפירה איטית (Slow Stich), והתוצאה חשובה, אין להסתפק ביופי של הסאשיקו, אלא היופי נמצא בשמחת התפירה עצמה כתהליך.
סאשה זויה (Sasha Zhoya; נולד ב-25 ביוני 2002) הוא אתלט בעל אזרחות של צרפת, אוסטרליה וזימבבואה.
מייצג את צרפת בתחרויות בינלאומיות.
זויה נולד בפרבר של פרת' באוסטרליה, בן לאם מצרפת ואב מזימבבואה והוא בעל אזרחות של שלוש המדינות.
הוא הצטיין באתלטיקה והתחרה בקפיצה במוט, קרב רב ובריצות קצרות.
עד ינואר 2020 ייצג את אוסטרליה בתחרויות בינלאומיות ומאז מייצג את צרפת.
ביולי 2021 זכה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות, באליפות אירופה עד גיל 20 שהתקיימה בטאלין.
באליפות העולם עד גיל 20 שהתקיימה בקניה באוגוסט 2021 זכה במדליית זהב בשיא עולם (משוכות בגובה 99 ס"מ) לגילאי עד 20 של 12.72 שניות.
באותה שנה זכה בתואר האתלט המבטיח של השנה באירופה.
באליפות העולם באתלטיקה 2022 סיים חמישי במקצה שלו בחצי הגמר בתוצאה של 13.47 שניות ולא העפיל לגמר.
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה באספו, פינלנד ביולי 2023 זכה במדליית זהב בתוצאה של 13.31 שניות.
באולימפיאדת פריז (2024) קבע תוצאה של 13.34 שניות בחצי הגמר ולא העפיל למקצה הגמר.
סאשה פטשי הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת הפועל עירוני ראשון לציון מהליגה הלאומית.
פטשי שיחק בקבוצות טרואה, אורליאן, סלובודה אוז'יצה, CA בסטיה, בלקברן רוברס, קרטיי, סטאד לאוואל, סניצה, פראק II, רובניימן פלוסאורה ואנגורדני.
ב-25 ביוני 2022 חתם פטשי בהפועל עפולה מהליגה הלאומית.
ביולי 2023 חתם בהפועל אום אל פאחם.באוגוסט 2024 חתם בהפועל עירוני ראשון לציון.
סאשה מיכאילובנה אנטונובה , המוכרת יותר בשם הבמה שלה סאשה גרדייבה, היא זמרת אמריקאית ילידת רוסיה, כותבת שירים, מפיקה ואמנות הבמה.
המוזיקה שלה היא שילוב של דאנס-פופ עם השפעות של אלקטרוניקה.
היא החלה את הקריירה המקצועית שלה בגיל 16, וזכתה להכרה בסצנת המוזיקה האירופית, ב-MTV ובתעשיית המוזיקה הרוסית.
סאשה עשתה מעבר לזירת המוזיקה האמריקאית, ומשכה תשומת לב בעיתונות כשהשתתפה בטקס פרסי הגראמי השנתי ה-54.
גרדייבה פגשה את המפיק האמריקאי טריקי סטיוארט וזמן קצר לאחר מכן הוציאה את הסינגל הראשון שלה בארצות הברית "Wanted".
הוא נכתב בשיתוף עם ג'סטין טרנטר מההרכב המוזיקלי Semi Precious Weapons והופק על ידי סטיוארט והמפיק הנוורגי אקסידנט.
היא זכתה להכרה בסצנת הדאנס של מועדוני הלילה בארצות הברית וכונתה על ידי מגזין Hot Spot ו-Gay Pride כ"אחד האמנים המבטיחים ביותר בסצנת המוזיקה המרכזית בארצות הברית".
סבאח אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח היה אמיר כווית החמישי ומפקד הצבא שלה.
נולד בכווית סיטי ב-1929 לאמיר כווית אחמד אל-ג'אבר א-סבאח ולאשתו העשירית, מונירה עות'מאן א-סעיד אל-עיאר (منيرة عثمان السعيد العيار).
סבאח הוא אחיו של האמיר ג'אבר אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח, ששלט בכווית בשנים 1977–2006, והוא שמינה אותו ב-2003 לתפקיד ראש ממשלת כווית.
לסבאח מיוחס תפקיד ביצירת פת"ח - התנועה לשחרור לאומי של פלסטין, באוקטובר 1959 בעיר כווית.
כמה מהמנהיגים הראשונים של פתח, ואחר כך ארגון הארגון לשחרור פלסטין, שהוקם גם בכווית ב-1964, היו מקורבים לסבאח, כמו ח'אלד אל-חסן, שהיה יליד חיפה וברח לכווית ב-1952.
לאחר מות האמיר ג'אבר ב-15 בינואר 2006 ירש סעד אל-עבדאללה א-סאלם א-סבאח את התואר, אולם בשל גילו ומצבו הבריאותי החליטה האספה הלאומית של כווית ב-24 בינואר 2006 למנות את סבאח לכהונת האמיר.
ב-2010 עשרות מפגינים בכווית נעצרו בשל ביקורת על סבאח.
מחלקת המדינה האמריקנית אמרה שיש לה חששות לגבי המקרה של הבלוגר והעיתונאי הכוויתי מוחמד עבדול-קאדר אל-ג'אסם, שעמד למשפט על כך שמתח ביקורת על משפחת א-סבאח השלטת, והאשים את ראש הממשלה נאצר אל-סבאח בניהול כושל, שחיתות.
הוא עמד בפני עד 18 שנות מאסר אם יורשע.
בינואר 2013 נידון איאד אל-הירבי לשנתיים מאסר בגין ציוץ בטוויטר: "אנו קוראים לממשלת כווית לעמוד בהסכמים בינלאומיים שחתמה על כיבוד זכויות האדם.
כאומה, כווית חייבת לפעול להרחבת חירויות, לא להגביל אותם".
אל-סבאח כלא כמה מחברי פרלמנט בשל ביקורת פומבית עליו.
בפברואר 2013 גזר בית משפט בכווית שלושה חברי פרלמנט לשעבר לשלוש שנות מאסר בעבודת פרך בגין העלבת סבאח, ודן אדם אחר לחמש שנות מאסר בגין העלבת סבאח.
באותה עת, יותר מ-300 אנשים נעצרו בכווית באשמת העלבתו.
בשנת 2016, גזר בית משפט בכווית על 16 בני אדם לשנתיים מאסר לאחר שנמצאו כשהם מפיצים מחדש נאום מ-2012 של מנהיג האופוזיציה מוסלם אל-ברק, אשר מתח ביקורת על סבאח.
אל-ברק, חבר פרלמנט לשעבר, נידון לשנתיים מאסר ב-2015.
סבאח הרביעי נפטר ב-29 בספטמבר 2020 בגיל 91. אחיו נוואף, אמיר כווית ירש את השליטה.
היה נשוי לפטואה, דודניתו של אביו, עד מותה ב-1990. נולדו להם ארבעה ילדים:
אחמד מת בתאונת דרכים ב-1969 וסלווא מתה מסרטן השד ב-2002.
סְבָאלְבָּרְד (בנורווגית: Svalbard), אשר ידוע גם בשם "'ספיצברגן'", הוא ארכיפלג הנמצא באוקיינוס הארקטי, בערך באמצע הדרך מנורווגיה לקוטב הצפוני.
איים אלו הם החלק הצפוני ביותר בממלכת נורווגיה.
ויקינגים ורוסים גילו כנראה את סבאלברד כבר בתחילת המאה ה-12. ישנם ממצאים נורדיים עתיקים על ארץ ששמה "סבאלבּרדי" (סְבָלְבָּרְדִ'י) שפירוש שמה הוא "חוף קר".
בשנת 1617 גילו הבריטים את ארץ המלך קרל המהווה חלק מקבוצת איי סבאלברד.
ההולנדי וילם ברנץ ערך את התגלית המתועדת הראשונה של הארכיפלג.
סופר כי ההולנדים צדו כ-60,000 לווייתנים סביב האי.
בשנת 1925 החליטה נורווגיה להפוך את האיים לחלק מממלכתה במקום להשאירו אזור לא עצמאי.
בין 1940 ל-1980 ערכו אוניברסיטאות רבות, רובן אנגליות, מיפוי נרחב של האיים.
האי הגדול ביותר בארכיפלג הוא ספיצברגן ("הרים מחודדים" בהולנדית).
פעם היה זה שמו של הארכיפלג כולו, והאי אשר קרוי היום שפיצברגן היה קרוי "וסט ספיצברגן" או "ספיצברגן המערבי".
במלחמת העולם השנייה, גרמניה הנאצית הקימה באיים תחנה מטאורולוגית צבאית.
חיילי התחנה איבדו קשר עם בסיס האם, ונכנעו רק ב-4 בספטמבר 1945, כארבעה חודשים לאחר תום מלחמת העולם השנייה באירופה.
בכך היו לחיילים הגרמנים האחרונים אשר נכנעו במלחמה זו.
ב-2008 נחנכה בארכיפלג כספת הזרעים הגלובלית של סבאלברד, הכספת היא מבנה תת-קרקעי שמטרתו לשמור על מגוון הזרעים בעולם, בדגש על צמחי מזון, למקרה של הכחדה.
מטרת כספת הזרעים הגלובלית היא לקיים "רשת ביטחון", מפני אירוע הכחדה של מאגר גנים מסורתי של צמחי מזון.
באמנת סבאלברד מ-9 בפברואר 1920 קיבלה נורווגיה שליטה על האיים.
למרות זאת, לפי האמנה, מותר לאזרחי כל מדינה לנצל את אוצרות-הטבע של האיים.
כתוצאה מכך, מושבה רוסית קבועה גדלה בבארנצבורג.
מושבה רוסית אחרת בשם פירמידה ננטשה בשנת 2000. מושבה זו פעלה כמשק אוטרקי לכל דבר, וננטשה לאחר שמטוס נוסעים שאמור היה להביא למקום תושבים נוספים ממרחבי רוסיה, התרסק בדרך.
בעבר, האוכלוסייה הסובייטית/רוסית עברה במספרה את האוכלוסייה הנורווגית, אך כיום מספר הנורווגים רב יותר.
על אמנת סבאלברד חתומות מדינות רבות.
לפי האמנה, נורווגיה אינה יכולה להשתמש בארכיפלג למטרות צבאיות ומחויבת לשמור על הסביבה הטבעית.
סבאלברד נהנית ממרבצי פחם גדולים, ועל פי הערכות שונות יש במימי האוקיינוס הארקטי העוטפים אותה גם מרבצי נפט גדולים.
אוצרות הטבע הללו הופכים אותה למוקד עניין עולמי.
בנוסף לכך, בשל המיקום הקרוב לקוטב מצד אחד, והמאויש מצד שני, הוקמו באזור לונגיירביין משדרי ענק, המקיימים תקשורת רצופה עם לוויינים ששוגרו לחלל, ומספקים תמונה איכותית למטאורולוגים לצורך קביעת תחזית מזג האוויר.
יכולת זו העניקה לסבאלברד משנה תוקף של חשיבות.
סבאלברד כולל ארכיפלג באוקיינוס הארקטי.
שטחם הכולל של האיים הוא 62,050 קילומטרים רבועים.
נורדאוסטלנדט ("הארץ הצפון-מזרחית"), 14,600 קמ"ר
אדגייה ("אי אדג'", על שם תומאס אדג', צייד לווייתנים אנגלי), 5,000 קמ"ר
כמו כן, ישנם איים קטנים יותר (בארנציה, פרינס קארלס פורלנד, קביטיה, ביירנייה, ארץ המלך קרל, הופן ועוד) ועשרות איונים קטנים.
60% משטחו של סבאלברד מכוסה בקרחונים.
למרות זאת, זרמי מים חמים גורמים לאקלים להיות חמים מעט יותר, מה שמשאיר את המים שסביב האיים פתוחים וניתנים לשייט רוב השנה.
בלונגיירבין, שמש החצות נמשכת מ-20 באפריל עד ל-23 באוגוסט.
לונגיירבין (Longyearbyen) - עיר הבירה של הארכיפלג, אוכלוסייה של 2,417 (נכון לשנת 2020).
סבאגרובה (Sveagruva) - אוכלוסייה של 300 (אוכלוסייה לא-קבועה).
נו אלסון (Ny ålesund) - אוכלוסייה של 35.
ביירנייה (Bjørnøya) - אוכלוסייה של 9.
בארנצבורג (Баренцбург) - אוכלוסייה של 455 נפש (נכון לשנת 2020).
גרומנט (Грумант) - ננטש בשנת 1961, חידוש כריית הפחם הוכרז בשנת 2003.
פירמידה (Пирамида) - ננטש בשנת 2000. נכון לשנת 2012 קיים ביישוב פירמידה בית מלון, שבנייתו לא הושלמה עקב אי עמידה בתקן הנורווגי.
המלון שנועד מלכתחילה לשמש כמלון הצפוני בעולם, משמש כמוזיאון קטן ובו מוצגים שונים הנוגעים למקום ולאוכלוסייה שהתגוררה במקום.
האזור כולו משמש כאזור תיירותי המתוחזק על ידי כ-10 אנשים.
ניתן להיכנס בו למתקנים הנטושים ששמשו את תושביו בעבר ולהתרשם מההשקעה הכספית הניכרת שהשקיעו במקום השלטונות הסובייטיים, בניסיון להוכיח כי הקומוניזם יכול להתקיים ואף להפוך לגן עדן.
מ-2013 פעיל לפרקים המלון המקומי, ובמקום כ-30 אנשי תחזוקה, ללא תושבי קבע.
סמרנבורג (Smeerenburg) - ננטש בשנת 1660
אין דרכים המקשרות בין היישובים.
בין כלי-התחבורה סירה, מטוס, מסוק, אופנוע שלג ומזחלת.
אוכלוסייתו של סבאלברד כוללת 2,969 נפשות (2020).
כ-56% מתוכם נורווגים, והשאר זרים.
השפה הרשמית בסבאלברד היא נורווגית, ורוסית מדוברת במושבות הרוסיות.
סבאלברד מופיע פעמים רבות בטרילוגיית חומריו האפלים של פיליפ פולמן.
עלילת הספר המשימה קוטב של אליסטר מקלין מתרחשת בביירנייה (אי הדובים).
ספרו של שמואל ארגמן - הצוללת הפליגה בחצות, מתאר בריחה נועזת של יהודים מרוסיה הסובייטית לאי שפיצברגן.
בסדרת ההמשך של 39 רמזים חלק מהעלילה מתרחש בסבאלברד.
"סבא שלי היה רב – לקסיקון דתי חילוני", הוא ספר מאת העיתונאי אורי אורבך.
הספר, שיצא בשנת 2002 בהוצאת "כתר", הוא מעין מילון-לקסיקון לענייני דתיים, חילונים ומה שביניהם.
בסוף הספר ישנו נספח – לקסיקון לחרדים, שנכתב בשיתוף עם העיתונאי החרדי קובי אריאלי.
הספר מלווה באיוריו של נעם נדב.
נושאי הערכים בספר מחולקים לשישה:
משפטים ששגורים בשיח הדתי-לאומי היום-יומי: "איפה זה ירושלים?", שאלה הנשאלת במטרה למצוא את הכיוון לירושלים שאליו יש להתפלל; "יש בטלוויזיה גם דברים טובים"; "באיזה שבט אתה?"; "כמה היה אתמול לעומר".
משפטים של חילונים כלפי דתיים: "איפה הסופרים שלכם"; "למה אסור להדליק אור בשבת?"; "תפסיקו להטריד אותו" (את אלוהים).
מושגי יסוד דתיים: "עלייה לתורה"; "ספירת העומר"; "עזרת נשים";
מושגים דתיים-חברתיים: "מזרוחניק"; "חפיפניק"; "מניין קרליבך"; "מרכזניק"; "בני עקיבא"; "מכינה קדם צבאית".
תרבות ותקשורת ציונית-דתית: "מעלה" (בית ספר דתי לקולנוע); "ערוץ 7"; "רינת ישראל"; "שטיינזלץ"; "חידון התנ"ך"; "יום ירושלים"; "הסדר"; "חולצה עם משבצות".
ביטויים של דתיים כלפי חילונים: "שני ילדים וכלב"; "קיבוצניקים"; "עגיל באוזן"; "לא חשוד בדתיות".
הספר כתוב בנימה סאטירית והומוריסטית ומשרטט תמונה של תת-המגזרים בתוך הציונות הדתית, של השיח הדתי היום-יומי ושל התמודדות הדתיים מול החילונים.
סבאס, או בכינויו מר סבא, היה אחת הדמויות החשובות בתנועת הנזירות שבמדבר יהודה, בתקופה הביזנטית.
הוא הקים מנזרים רבים (לאורות וקוינוביונים) ושימש כנציג הכנסייה בארץ ישראל בחצר המלוכה הביזנטית.
מידע מפורט אודות חייו של סבאס מצוי הודות להגיוגרפיה שכתב תלמידו קירילוס מסקיתופוליס (סקיתופוליס היה שמה של בית שאן).
מטבעה, הגיוגרפיה, בניגוד לביוגרפיה, נוטה לפאר את מושא כתיבתה אך בכתביו של קירילוס ניתן למצוא חריגות מכך: תיאור מרד נזירים שאירע במנזרו של סבאס, ציון העובדה שהיה פוזל, ופעמים בהן סבאס תואר כזללן.
תאורים אלו, שאינם מציגים את סבאס באור חיובי דווקא, מאפשרים לבדוק את אמינותם של פרטים אחרים המצוינים בהגיוגרפיה.
את ההגיוגרפיה כתב קירילוס שנים מועטות לאחר מותו של סבאס, ועדויות רבות קיבל ממקור ראשון (בצעירותו אף הכיר את סבאס עצמו).
סבאס נולד בשנת 439 בקפדוקיה שבאסיה הקטנה, והיה בן למשפחה נוצרית מיוחסת.
אביו יוהנס היה איש צבא ביזנטי וכאשר היה סבאס בן חמש, יצאו אביו ואימו סופיה עם יחידתו של אביו לאלכסנדריה, וסבאס הופקד בבית דודו מצד אימו.
סבאס ברח מדודו לדוד אחר (מצד אביו) והתגורר אצלו.
כשהגיע לגיל שמונה, פרץ סכסוך בין דודיו לגבי ירושתו של סבאס (אין הכוונה לרכוש הוריו, אלא לכסף שהוריו השאירו על מנת לטפל בו בהיעדרם) והוא עבר למנזר, קוינוביוני באופיו, ממסורת הנזירים של בזיליוס, מנזר שעסק גם בחינוך ילדים.
במנזר למד את אורח חיי הנזירים, הראה שקדנות רבה ותוך זמן קצר הכיר את כל פרקי תהילים בעל פה.
הוא התמיד והאריך בצומות ובתענית, מיעט בשינה והיה הראשון להתייצב לתפילות ואחרון לעוזבן.
בגיל 18 פנה אל ראש המנזר בבקשה לעזוב את המקום כדי לעלות לירושלים.
ראש המנזר הסכים רק לאחר שפקד אותו בחלום חזון ובו הצטווה להעתר לבקשתו של סבאס.
בשנת 456 הגיע סבאס לירושלים ונקלט באחד מהחשובים והמכובדים שבמנזריה.
בקיאותו בחיי המנזר והכרת פסוקי התהילים אפשרו לו לבחור בחיים נוחים עם ביטחון כלכלי באחד ממנזרי ירושלים כקריין או בעבודה אחרת, אך סבאס דחה הצעות אלו, וביקש להצטרף למנזרו של אותימיוס.
למרות היכרותו עם כתבי הקודש והניסיון שצבר מילדותו, הוא נדחה, בעיקר בשל העובדה כי לא היה לו זקן.
חתימת זקן כתנאי להצטרפות ללאורה לא נבעה מטעמים קוסמטיים: חייו של נזיר בלאורה קשים ודורשים בגרות וניסיון חיים רב, וקיום הזקן מעיד על גילו של הנזיר ומשמש מעין מדד לניסיון חייו.
אותימיוס הפנה את סבאס למנזר של תלמידו תיאוקטיסטוס.
תחילה חי סבאס במנזר תיאוקטיסטוס וניהל בו אורח חיים קוינוביוני.
בהמשך הצטרף לאותימיוס עצמו למסעות תענית במדבר, ובאחד מהם אף התיבש ואיבד את הכרתו, ואותימיוס החיה את נפשו.
לאחר מות אותימיוס יצא סבאס כשהוא בן 44 למדבר וחי בבדידות מוחלטת, למעט ביקורים בודדים של נזירים נוספים.
לתקופה זו חשיבות במספר מובנים:
הסתגלות והכרה לאורח החיים במדבר: מיומנויות כמו השגת מים, מזון, התגוננות מפני חיות טורפות או ארסיות.
היטמעות והיכרות עם יתר האוכלוסייה באזור - שבטים נודדים, חלקם שודדים או עוינים.
התמודדות עם קשיים נפשיים וגופניים כתוצאה מאורח חיי נזיר במדבר (בדידות, צומות ארוכים, תפילות ארוכות).
בהגיוגרפיה של סבאס מתוארים לאורך תקופה זו ניסים שונים שסייעו לו בהתמודדות, והבליטו בכך את היותו קדוש ואת החסד האלוהי ששרה עליו.
לאחר ארבע שנים, בעודו עומד על הר מונטר, נחזה אליו מלאך ששלח אותו להתיישב בנחל קדרון, וסבאס התיישב במערה שמצא במצוקי הנחל.
חשיבות נוספת לתקופת ההתבודדות היא יצירת מוניטין לנזיר המתבודד.
במהלך תקופה זו הצטרפו לסבאס, לפרקים, נזירים אחרים למשך תקופות קצרות.
סבאס הוכתר לארכימנדריט, האחראי על כל נזירי הלאורות והמתבודדים.
הוא בנה ארבע לאורות וחמישה קוינוביה במדבר יהודה.
שני מנזרים בנה סבאס מחוץ למדבר יהודה, האחד ליד נהר הירמוך והאחר ליד ניקופוליס (אמאוס), וכן הקים אכסניות לנזיריו ביריחו ובירושלים.
אזכור ראשון לנס בו היה מעורב סבאס היה בילדותו, במנזר בטורקיה: בגדיו של אופה הלחם נשכחו בתוך התנור, וכשגילה האופה היכן בגדיו היה התנור חם מאוד.
סבאס נכנס אל התנור והוציא את הבגדים, וכל זאת מבלי להפגע.
בתקופת ישיבתו במדבר מיוחסים לו ניסים שונים כמו מציאת מעיין או יצירתו, הורדת גשם, ריפוי חולים, יכולת נבואית, הפיכת חומץ ליין, ועוד.
שבטים נודדים ויישובים בסביבת מנזרו של סבאס היו תורמים דרך קבע למנזר, חלקם כתמורה על ניסים שביצע עבורם, כמו ריפוי חולים, תפילות להצלחתם, או יחסו לפרישת חסותו עליהם יכולות מגנות.
לדוגמה, ידוע כי תושבי מידבא היו שולחים לו תרומות של קטניות וחיטה, גמול על כך שריפא את אחד מראשי המשפחות בעיר.
דעותיו של סבאס בנושאים דתיים
בחירת אותימיוס כמורהו הרוחני, מעבר לבחירת אורח חיים של נזיר במדבר, הייתה גם לקיחת צד בוויכוח עמוק שקרע את הכנסייה, והגיע לשיאו בוועידת כלקדון.
אותימיוס, בדעת מיעוט, התנגד למונופיזיטיזם ולאוריגנס ובחר בצד הכלקדוני, וסבאס על ידי הצטרפות אליו בחר בצד זה גם הוא.
סבאס נטה לאופי אורתודוקסי, וראה את אורח החיים הסגפני כדרך עבודת האל ללא התעסקות בדקויות פילוסופיות.
ג'נט ג'רג'יס פע'אלי הידועה בשם הבמה סבאח (בערבית – "בוקר") (صباح; 10 בנובמבר 1927 - 26 בנובמבר 2014) הייתה זמרת ושחקנית לבנונית שהופיעה ב-83 סרטים, שיחקה ב-27 מחזות, ועל שמה רשומים כ־3,000 שירים.
שם החיבה שלה היה "שחרורה", על שם ציפור השיר שחרור.
נולדה למשפחה נוצרית בכפר בדאדון, דרומית-מזרחית לביירות שבלבנון, שלישית מ-4 אחים.
משפחתה הייתה דתית - סבה היה כומר ודודה ארכיבישוף.
את אהבתה למוזיקה רכשה מאמה שערכה ערבים מוזיקליים בביתם.