tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אסטבן כמובן היוצא מן הכלל, והוא מתחיל להפגש עם פוליטיקאים ימניים אחרים ועם גורמים זרים כדי לרקום מזימה להפלת הממשלה - כולל התערבות בכלכלה הלאומית - דרך השפעה על דעת הקהל.
אך אסטבן חסר סבלנות, ומתחיל לדבר על הפיכה צבאית.
פדרו הולך לעבוד בממשלה החדשה, אך הוא ובלנקה רבים כי היא אינה מוכנה להנשא לו, והם נפרדים לזמן מה.
בגלל המצב הכלכלי, קשה להשיג אוכל, אז בלנקה אוגרת את כל מה שבהישג ידה.
אלבה, בינתיים, גונבת את האוכל ונותנת למיגל שיחלק לעניים.
אסטבן קונה רובים רבים, ומאחסן אותם בחדר נעול.
אלבה וחיימה גונבים את הרובים ומחביאים אותם כדי שלא יוכלו לשמש נגד הסוציאליסטים.
חיימה מתחיל לצאת עם אמנדה, למרות שהוא כבר לא כל כך בעניינה.
לעומת זאת, יש לו משיכה רומנטית לאחייניתו.
הממשלה מעבירה את הבעלות על ההסיינדה "טרס מריאס" לאריסים שמעבדים את אדמתה.
אסטבן, בזעם, מגיע למקום חמוש בתת-מקלע, אך במקום שיזרע במקום הרס כפי שתכנן, הוא נלקח כבן ערובה על ידי האכרים.
בלנקה יודעת שהמקומיים עדיין רואים בפדרו גיבור, אז היא שולחת אותו להציל את אביה.
יום אחד מגיעה לבית הגדול לואיסה מורה, אחת מהאחיות הרוחניות שבילו עם קלרה בסיאנסים, והיא מזהירה את אסטבן שהולך לקרות אסון גדול.
היא גם מזהירה את אלבה שהמוות בעקבותיה, ושעליה לעזוב את המדינה מיד.
חיימה מקבל שיחת טלפון מהמזכירה של הנשיא, ידידו, שמבקש שיגיע לארמון הנשיא.
מסתבר שהצבא מבצע הפיכה, והנשיא צריך את רופאיו לצידו.
לאחר מספר שעות ללא הכרעה, הצבא מצליח לפוצץ את הארמון והשורדים נלקחים בשבי.
חיימה נלקח לכלא, שם הוא עובר עינויים, ולבסוף נהרג.
גם הנשיא אינו שורד את ההפיכה.
בינתיים, אביו של חיימה חוגג את מפלת הממשלה הסוציאליסטית.
אלבה, לעומתו, מודאגת לגורל משפחתה וחבריה, ובמיוחד לגורלו של מיגל, שמתקשר אליה ומורה לה להשמיד כל ראיה להכרותם.
מספר ימים עוברים, ואסטבן מתרגז שהממשל הצבאי לא פנה אליו להצטרף לשורותיו, אז הוא נוסע למשרד הביטחון כדי לברר מה קורה.
הביקור אינו מוצלח - הקצין שם מדבר אליו בצורה גסה, ומכוניתו נלקחת ממנו.
חייל מהכלא אליו חיימה נלקח מגיע לבית הגדול, ומספר לבלנקה ואסטבן שחיימה מת.
אסטבן חי מספר חודשים בהכחשה, עד שרוחו של חיימה מבקרת אותו והוא נאלץ להכיר במציאות.
אלבה לוקחת את מכוניתו הישנה של חיימה, ומשתמשת בו להבריח קורבנות לרדיפה של הצבא אל שגרירויות זרות, שם יוכלו למצוא מקלט.
אסטבן מצליח לקבל בחזרה את ההסיינדה, ומעניש את האכרים שהשתלטו עליה בכך ששרף את בתיהם אל היסוד וגירש אותם מאדמתו.
אך בסופו של דבר, אסטבן נאלץ להודות לאלבה שהממשלה הזו שהוא תרם להיווצרותה גרועה יותר מקודמתה, ושהוא טעה.
בלנקה, בתורה, מספרת לו שהיא מחביאה את פדרו, ומבקשת את עזרתו במציאת מקלט מדיני.
אסטבן מבריח אותו לתוך המשכן של נציגות האפיפיור, ומסדר לפדרו ובלנקה דרך מילוט מהמדינה.
הם נסים לקנדה, ושם הם מצליחים לחיות באושר.
אלבה מראה לפדרו היכן היא וחיימה החביאו את כל כלי הנשק שגנבו, כדי שיוכלו לשמש את המהפכנים.
מיגל מזהיר את אלבה שזה מסוכן מידי עבורה להיות חברה של לוחם גרילה, אך היא מתעקשת שהיא לא מוכנה להפרד ממנו.
אך המשטרה לא יכלה לפספס את פעילויותיה הרבות, ובאו באישון ליל לעצור אותה.
הם לוקחים את אלבה לבית כלא סודי.
אסטבן נודר נדר שימצא אותה ויחזירה הביתה.
בכלא, עיניה של אלבה מכוסות, אך היא מזהה את קולו של האיש הממונה - לא אחר מאשר אסטבן גרסיה, שהוא עכשיו בדרגת קולונל.
הוא אונס ומענה את אלבה שוב ושוב, והיא מבינה שיש לו טינה מיוחדת כלפיה כי היא היורשת החוקית של אסטבן טרואבה.
שותפתה לתא הכלא היא אנה דיאז, אישה שאיתה למדה בבית הספר.
קולונל גרסיה מבין שהוא נקשר לאלבה, אז הוא זורק אותה לצינוק, שם היא נשארת בבידוד מספר ימים.
היא מאבדת את הרצון לחיות, ומנסה להרעיב את עצמה.
אך רוחה של סבתה, קלרה, מבקרת אותה, ומשכנעת אותה לשרוד על ידי כתיבת עדותה בדמיונה.
פעילות זו מגנה על אלבה מהייאוש, ומחזירה לה את רצונה לחיות.
אסטבן טרואבה הולך לבית הזונות לחפש שם את טרנסיטו סוטו.
הוא יודע שיש לה קשרים עם המשטר הצבאי, ורוצה לגבות את הטובה שהיא חייבת לו מזה חמישים שנה.
כשהוא מדבר איתה, הוא נשבר ומתחנן שתעזור לו להציל את נכדתו.
היא מסכימה, וכעבור יומיים מודיעה לו שהדבר נעשה.
אלבה חוזרת הביתה, ואסטבן רואה ששלוש מאצבעות ידה נכרתו.
הוא מבין כי זהו מסר מקולונל גרסיה.
אלבה מספרת לו את סיפור הכלא שלה, כולל שסיפרו לה שם שאמנדה, חברתו של חיימה, נהרגה.
בזמן שהם משקמים את הבית הגדול, אסטבן מציע לאלבה שתרשום את קורותיה בכתב, והיא עושה זאת, יחד איתו, כאשר שניהם בתורם כותבים פרק בתולדות המשפחה.
כשאסטבן מסיים את כתיבתו, הוא מת, בחיקה של אלבה, בחברת רוחה של קלרה.
הוא מת עם חיוך על שפתיו, מכיוון שנמנע מקללתה של פרולה שימות כמו כלב.
אלבה משתחררת מרגשות הנקם שלה כלפי אסטבן גרסיה וכל מי שפגע במשפחתה, ומהרהרת על כך שניתן לשבור את מעגל האימה של שנאה ונקמה, ומחליטה שזוהי מטרת חייה, אותו תגשים דרך כתיבתה.
הספר נחתם בכך שאלבה כותבת את ספרה, בזמן שהיא ממתינה לבואו של מיגל ולידת בתה.
היא רואה את הנולד, וכל בעלת כוחות על-טבעיים אחרים כמו טלקינזיס.
היא הדבר במשפחה, ומלכדת את כולם דרך אהבתה הגדולה אליהם.
היא בתם הצעירה של ניוואה וסברו דל ואייה, אשתו של אסטבן טרואבה, ואמם של בלנקה, חיימה וניקולס.
קלרה מקיפה את עצמה בחברים שחולקים איתה את עניינה בעולם הרוחות, ועומדת איתן אל מול כוחות שבאים לדכאה, כולל בעלה האלים.
הדמות הגברית המרכזית, ויחד עם נכדתו אלבה, מספר את הסיפור.
בצעירותו, היה מאורס לרוזה דל ואייה, בתם הבכורה של סברו וניוואה, אך שהיא מתה בשוגג תוך ניסיון התנקשות בחיי אביה, מתקשה לבו והוא הופך לעריץ אכזר למשפחתו ועובדיו.
הוא מתחתן כעבור שנים עם קלרה, ומגדל איתה משפחה, אך דרכיו האלימות גורמות לשורה של טרגדיות בקורות המשפחה, כולל נקמה כלפי נכדתו על ידי הבן המנושל של אחד ממזריו מהתקיפות המיניות הרבות שתקף את נערות ההסיינדה.
אסטבן בונה את הממלכה הכלכלית והפוליטית שלו, אך משפחתו משלמת את המחיר - בתו בלנקה מופרדת מאהובה, פדרו, ונכפית עליה חתונה עם גבר שהיא אינה מסוגלת לחיות עמו; בנו חיימה נהרג במסגרת הפיכה צבאית שהוא סייע בביצועה, ונכדתו אלבה עוברת עינויים ואונס, בין יתר המקרים הקשים.
קלרה, אשתו, מתה כאשר היא מסרבת לדבר איתו מזה שנים רבות.
רק אחרי ההפיכה הצבאית, אסטבן מבין שאהבת משפחתו חשובה לו יותר מהכל, והוא עוזר לבלנקה ואלבה, בנות משפחתו היחידות שנשארו, למצוא את אושרן.
בתם הבכורה של קלרה ואסטבן.
היא מתאהבת במהפכן צעיר בשם פדרו, ויולדת ממנו בת, אלבה, אבל רק לאחר שאביה גירש את פדרו מחייה וסיפר לה כי הוא מת.
היא אולצה לנישואים עם רוזן צרפתי רודף בצע, אך נפרדה ממנו לאחר שהבינה כי הוא סוטה ומתעלל גם במשרתות ביתו.
שנים מאוחר יותר, פדרו מוצא את בלנקה, והם נשארים ביחד דרך תלאות המהפכה, ולבסוף נמלטים יחד לקנדה.
בנו של מנהל העבודה של ההסיינדה של אסטבן טרואבה, הוא מתאהבת בבלנקה על אף שהקשר בינם אסור.
הוא כותב שירי מהפכה ומטיף לסוציאליזם, ומאוחר יותר, הופך בפועל למתנגד המשטר הצבאי שביצע הפיכה נגד הממשלה הסוציאליסטית שקמה לאחר עשורים של תקווה.
גם לאחר שהוא ובלנקה נמלטים לקנדה, הוא ממשיך את האקטיביזם שלו, ונהיה מוזיקאי מוערך.
בתם של בלנקה ופדרו, למרות שבמשך שנים רבות האמינה שהרוזן דה סנטיני הוא אביה.
אלבה נקלעת למרכז אירועי ההפיכה הצבאית, כאשר היא תומכת במהפכנים הסוציאליסטים, יחד עם בן זוגה מיגל.
היא נעצרת על ידי המשטרה הצבאית, ונתונה ל"חסדיו" של אסטבן גרסיה - הנכד הממזר של אסטבן טרואבה, אשר נוטר למשפחה טינה על מעמדו הבלתי לגיטימי.
הוא אונס ומענה את אלבה, עד שהיא נמלטת מהכלא בעזרת ידידה של סבה.
בסוף הסיפור, ניתן לקוראים להבין שהיא בהריון ומחכה ללידת בתה, למרות שאין רמז האם ההריון הוא תוצר של האונס שעברה, או מבן זוגה האהוב.
אלבה כותבת ספר על תולדות משפחתה, וזוהי המסגרת בה היא המספרת של הספר, יחד עם סבה אסטבן.
תרגום לעברית: "בית הרוחות", הוצאת שוקן, 1988, תרגום: אביבה ברושי.
1993 - עיבוד לסרט בבימוי של בילה אוגוסט.
בסרט כיכבו ג'רמי איירונס בתפקיד אסטבן טרואבה, מריל סטריפ בתפקיד קלרה דל ואייה טרואבה, וינונה ריידר בתפקיד בלנקה טרואבה, גלן קלוז בתפקיד פרולה, ואנטוניו בנדרס בתפקיד פדרו טרסרו גרסיה.
הסרט זכה במספר פרסים מינוריים, אך באופן כללי נחשב לכישלון בעיני המבקרים משתי סיבות עיקריות: ליהוק כמעט בלעדי של שחקנים אנגלו-אמריקאים לתפקידים לטינו-אמריקאיים, וכן מבנה העלילה.
מבחינת רווחיות, יוצרי הסרט הרוויחו בחזרה רק 6.2 מיליון דולר מתוך ה-40 מיליון שהסרט עלה.
2007 - הפקה לתיאטרון הוצגה בסיאטל
2009 - הפקה תיאטרלית נוספת עלתה לבמה בניו יורק, וזכתה בפרס HOLA לתיאטרון היספני.
גרסה זו הופקה בשפה הספרדית, והוצגה במדינות דוברות ספרדית כגון צ'ילה וקוסטה ריקה.
2010 - ההפקה של ההצגה בשפה האנגלית הוצגה לראשונה בדנוור, וזכתה בפרס המבקרים לשנת 2011.
בית הקיסרית טאיתו הוא בניין ברחוב שאול אדלר בירושלים, בצמוד לחצר קִידָאנֵה מִהְרַת - הכנסייה האתיופית.
הבניין תוכנן מתחילתו כאכסניה לצלינים מאתיופיה, אך הושכר מעת הקמתו ובין היתר היווה את משכנו הראשון של בית הספר לאמנות "בצלאל".
בראשית המאה ה-20, בעקבות מצבה הקשה של העדה האתיופית בירושלים, בנו קיסרי אתיופיה מנליק השני וטאיתו בטול בתי דירות בסביבת הכנסייה האתיופית (היום ברחוב אתיופיה).
הדירות נועדו לשמש הן לצליינים אתיופים, והן להשכרה לטובת קופת הקהילה.
כך נבנו בשנים 1904–1906 בית הקיסרית טאיתו יחד עם בית מנליק השני (שגם דומה לו בעיצובו ובגודלו) משני צידיה של חצר הכנסייה.
הבניין כולל שלוש קומות ובראש חזיתו הראשית (מצד מערב) קבוע סמלה של הקיסרית, פנים בתוך שמש זורחת וסביבם כתובת באמהרית: "מנליק השני, מלך המלכים, בנה את הבית הזה לכבודה של אשתו, הקיסרית טאיתו.".
עם השנים, בעקבות השכרתו של הבניין לגורמים שונים שהעדיפו לא להיכנס אליו דרך חצר הכנסייה אלא ישירות מצדו השני, הוסבה הכניסה אליו לכיוון ממערב למזרח (רחוב שאול אדלר).
כשהושלם הבניין בשנת 1906, בשל המיעוט בצליינים, הושכר הבניין לבוריס שץ לצורך הקמת בית המדרש לאמנות ולמלאכות אמנות בצלאל.
בית הספר שכן בבניין לתקופה קצרה, אך נוכח הגידול במספר התלמידים ועלויות שכר הדירה עבר ב-1908 לבית הקבע שרכש (היום ברחוב שמואל הנגיד).
לאחר שפינה המוסד את הבניין, ולפני תום מועד השכירות שלו, התגוררו בבית רחל ינאית ויצחק בן-צבי.
בתחילת 1910 עבר לבניין בית היתומות הכללי ע"ש דוד וינגרטן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נפגע הבניין מהפגזות וכמה מהבנות בו נפצעו.
המוסד שכן במבנה עד שנת 1929 וממנו עבר למבנה בית הספר כי"ח ברחוב יפו.
לימים, ובמשך עשרות שנים, הושכר הבניין לשירותי בריאות הציבור של עיריית ירושלים, ושכנה בו המחלקה לטיפול האם והילד.
בשנת 1998 שופץ הבניין באופן יסודי, ומאז הוא משמש כמרכזו של ארגון הנוצרי "גשרים של שלום".
"בית הקפה" היא רשת בתי קפה, אחת הגדולות ברוסיה ובאוקראינה.
בנוסף לבתי קפה היא מפעילה גם חברה לייצור קפה.
המייסד של רשת בתי הקפה הוא איש העסקים הרוסי טימור חיירוטדינוב.
לדבריו, הרעיון ליצירת "בית הקפה" נולד באחד מבתי קפה הידועים של מילאנו, כאשר ברמני הקפה הראשונים מרוסיה עברו הדרכה באמנות הכנת קפה באיטליה אצל הבריסטה המוביל ג'וזפה גראסה.
לאחר חזרתם לרוסיה בסתיו, כבר ב-29 ספטמבר 1999, הברמנים הצעירים פתחו במוסקבה את בית הקפה הראשון של הרשת, שנפתח במרכז הקניות "גלריית השחקנים".
לקראת 2001 כבר היו במוסקבה חמישה סניפים.
במאי 2001, המנהל הכללי (אחר כך הנשיא) של החברה ולדיסלב דודאקוב.
דודאקוב למד כלכלה בארצות הברית ועבד עשר שנים במקדונלד'ס.
הביקוש לקפה הצריך השקעות גדולות וכבר לאחר שלוש שנים "בית הקפה" הפך לרשת בתי הקפה הגדולה ביותר ברוסיה, תוך שהיא מגדילה את מספר הסניפים פי 10. ב-19 בדצמבר 2003 נפתח סניף בסנקט פטרבורג בבית מספר 13 ברחוב בולשאיה קוניושנאיה.
עד 2006, בסנקט פטרבורג נפתחו כ-30 סניפים, ולאחר מכן ההנהלה החליטה ליצור קו ייצור משלו, ומפעל לייצור מוצרי קונדיטוריה ועוד.
במשך הזמן, הרשת הורחבה וכעת מספר הסניפים מונה יותר מ-200 בערים שונות ברוסיה ובעולם.
החברה פתחה בנוסף לסניפים שלה במוסקבה ובסנקט פטרבורג גם בנובוסיבירסק, קאזאן ובקייב שבאוקראינה.
מאז 2004, החברה מפתחת מסעדות למטבח יפני, כמסעדת "אסיה קפה"; ב-2006, פותח פרויקט רשת בתי קפה למטבח רוסי בשם "ויניגרט קפה".
בשנת 2018 הרשת החלה בהליך מיתוג מחדש תוך הפחתת מספר העובדים.
בגרסה החדשה בית הקפה יתנהל ללא מלצרים כשההזמנות יתקבלו בקופות והלקוחות יאספו אותם בעצמם.
בנוסף בוצע שינוי בתפריט, הוסרו ממנו הארוחות החמות ואלה הוחלפו בכריכים, סלטים, יוגורט וחטיפים.
בית הקונסוליה הגרמנית הוא מבנה היסטורי, שנבנה כקונסוליה הגרמנית בשכונה הטמפלרית "ואלהאלה" ביפו.
בנייתו החלה בשנת 1913, לצד דרך שכם (כיום – רחוב אילת 59) בתל אביב-יפו.
בעלי המקצוע אשר תכננו את המבנה וסביבתו היו: האדריכל אפל מגרמניה, הקבלן יוהנס ונאגל, ומתכנן הנוף יוהאן למלה.
יוהאן למלה (Lämmle) ויוהנס ונאגל (Johannes Wennagel) היו תושבי המושבה שרונה.
הבנייה נעשתה בשיתוף פעולה עם רוב הציבור הגרמני-טמפלרי בפלשתינה.
סיום הבנייה התעכב בשל מלחמת העולם הראשונה, אשר פרצה באמצע שנת 1914. הואיל וכך, נחנך הבניין רק בשנת 1916, על ידי הקונסול הגרמני רוסלר.
בניין בעל שתי קומות, הגדול ביותר בארץ, שנבנה מבלוקים עשויים בטון וכנראה גם האחרון שבהם.
הבניין היה בנוי בהתאם למאפייני הבנייה הטמפלרית ביפו: קירותיו עשויים לבני בטון טרומיות דמוי אבן, בלוקים שבאחת מפינותיהם הוטבעה דוגמת אבן, שלא טויחה.
קירות החוץ של המבנה, עשויים היו מבלוקים שהחליפו את השימוש באבן, כמו מבנים אחרים מאותה תקופה.
כל האלמנטים העיטוריים, עשויים היו אף הם, מיציקות בטון טרומיות.
הגג, היה מכוסה רעפי חרס וחלונותיו ותריסיו היו עשויים עץ.
לבני הבטון והרעפים עשויי החרס סופקו על ידי בית החרושת "וילנד" (Wieland) מיפו ועל ידי משפחת שלוש.
בית החרושת של האחים ואגנר שנמצא בסמוך, סיפק את הברזל והצנרת.
פנים הבניין היה מרוצף באריחי בטון ססגוניים.
בנוסף, היו בתוכו מדרגות עץ הכוללות מעקה מסוגנן ומהודר.
מחוץ לבניין הייתה גינה מטופחת.
במשך השנים נוספו למבנה תוספות בנייה, והחזית נפגעה בשל הכנסת מרכיבים זרים שהוחדרו לבניין.
הבניין המפואר והגינה המטופחת סביבו שימשו מרכז חברתי לבני מושבות הטמפלרים.
עם כיבוש יפו על ידי הבריטים במלחמת העולם הראשונה, שימש הבניין זמנית כקנטינה המרכזית וכמעון מזדמן לחיילים בריטיים.
לדברי מנחם ידיד, שהיה מפקד האצ"ל ובית"ר באזור הדרום, נהגו התושבים הטמפלרים להניף בגאווה את דגליה של גרמניה הנאצית עם צלב הקרס בכל יום ראשון בשבוע, החל משנת 1937 עד פרוץ מלחמת העולם השנייה, על הבניין ובבית החרושת ואגנר הסמוך לו.
הנפת דגל צלב הקרס, פגעה ביישוב היהודי ששכן מסביב.
לפיכך, נקטו הוא ושותפו צבי גור-אריה בתגובה.
הם היו מטפסים בהיחבא על גגות המבנים, מורידים את הדגלים ושורפים אותם בלהט רב.
בסיום הפעולה היו חומקים לבקעת מסילת הרכבת, ומשם נעלמים בינות לבתי הסביבה.
הקונסוליה הגרמנית נסגרה בתחילת שנות ה-40 של המאה הקודמת, כאשר חלק גדול מהציבור הגרמני הוגלה מהארץ, הואיל והיו נתיני ארץ אויב.
נכון לשנת 1995, במסמך של משרד הבריאות, ממוקמת במבנה המעבדה לגיהות תעסוקתית של משרד העבודה והרווחה.
הבניין שופץ בתחילת שנות ה-2000, על ידי משרד האדריכל אמנון בר אור, אולם שימור מעטפת הבניין לא הושלם.
עבודת התכנון כללה שימור קפדני של המבנה והחזרתו למצבו המקורי, תוך כדי טיפול אינטנסיבי של פנים המבנה.
במסגרת שדרוג הבניין ושיפור תפקודו הותקנו תשתיות חדשות, אשר כוללות מערכת מחשוב ותקשורת מורכבות ביותר, הותקנה מערכת מיזוג אוויר, ושופצו המבנים הנוספים במתחם, אשר נותקו מהמבנה העיקרי.
בית הקרנות הוא מבנה בצומת בין רחוב הרצל ורחוב בלפור בשכונת הדר הכרמל בחיפה, המשלב מסחר ותעסוקה וכולל רחבה ציבורית גדולה.
הבניין אוכלס בקומה עליונה על ידי הקרנות, קרן קיימת לישראל וקרן היסוד, ומכאן נגזר שמו.
את המבנה, הבנוי מאבן בסגנון הבינלאומי, תכנן האדריכל יוסף קלארווין (שתכנן גם את משכן הכנסת ואת ממגורות דגון) על אדמת קרן קיימת לישראל.
זאת, במחשבה על הציבור, תוך תכנון רחבה מרכזית להתכנסות, מעברים מקשרים בין המבנה לרחובות, קומת מסחר ועוד.
בית הקרנות ניצב ממול לבית השעון.
גובהו הוגבל לשתי קומות כדי שלא יסתיר לציבור ברחוב הרצל את מבנה הטכניון, הנמצא מאחוריו.
בשנות ה-50 נוספה לו קומה לאור הביקוש עבור בתי עסק רבים.
בשנים 1934–1935, הואצה התפתחותו המסחרית של רחוב הרצל עם גידול מספר העולים מאירופה בעקבות עליית הנאצים לשלטון.
מתוך חשש שהרחוב יפלוש לתחומי הגן שהקיף את הטכניון, החליט חבר הנאמנים של המוסד להקים בניין חדש, שישמש בין השאר גם מעין חומה לגן.
כמחווה לטכניון, תכנן האדריכל יוסף קלארווין את "בית הקרנות" וציפה את חזיתו באבן דומה.
תהליך בניית בית הקרנות אירע בשנים 1935–1937.
משנות ה-30 ועד שנת 1969 שימש בית הקרנות מוקד לפעילות אזרחית והתקיימו בו הפגנות, עצרות, חגיגות ואירועים, כשעל מרפסת המבנה עמדו מנהיגים ונבחרי הציבור.
כמו כן, המבנה היווה מוקד העסקים והאופנה מרכזי ופעלה בו חנות הכלבו "חפצי-בה", מהראשונות בארץ.
בשנת 1961 הפיקה עיריית חיפה מהדורה מיוחדת של הספר "אלטנוילנד" לאור ציון יום ההולדת ה-100 של הרצל, בה הציגה את בית הקרנות כבניין מרכזי בעיר, כדוגמה להתגשמות חזונו של הרצל על חיפה בתור "עיר העתיד".
בשנת 1969 קיימה עיריית חיפה את "שבוע הציור והפיסול", אירוע אמנות שהתפרש בשכונת הדר, כאשר אחד מהמוקדים המרכזיים באירוע התקיים בבית הקרנות.
לאורך השנים בית הקרנות חדל מהיותו מוקד לפעילות ציבורית, וכן פעילות המסחר הפכה דלילה, לאור תהליכי שינוי באוכלוסיית השכונה.
בית הקצינים (במקדונית: Офицерски дом), מוכר גם בשם בית הצבא העממי היוגוסלבי (במקדונית: Домот на југословенската народна армија) ובית JNA (במקדונית: Дом ЈНА), הוא מבנה היסטורי שנמצא בגדה הימינית של הנהר וארדאר, ליד גשר האבן בכיכר מקדוניה, סקופיה, מקדוניה הצפונית.
המבנה נבנה על הריסותיו של מסגד הישן בורמאלי, והתחיל את פעילותו ב-1925 בפיקוחו של האדריכל הרוסי, וסילי באומגרטן , ונפתח לאחר סיום הבנייה, ב-1929. עד לתחילת מלחמת העולם השנייה, שימש הבניין לצורך קיום נשפים וארוחות ערב חגיגיות לאזרחים עשירים.
ב-1945, שמו של הבניין שונה לבית הצבא העממי היוגוסלבי (במקדונית: Домот на југословенската народна армија), או בקיצור בית JNA (במקדונית: Дом ЈНА).
מאז 1955 ועד להשמדת הבניין, בבניין היו ציורים של הצייר המקודני בורקו לז'סקי .
ברעידת האדמה בסקופיה שהייתה ב-1963, המבנה ניזק קשות, והושמד שנה לאחר מכן, בהחלטה של הממשלה.
על הריסות המבנה, נבנה חניון.
ב-2007, הודיעה ממשלת מקדוניה הצפונית על שחזור בית הקצינים, וב-2011, החברה הפרטית היוונית "DC Prime Properties" רכשה את הקרקע, והתחייבה בחוזה כי לצד בניין המלון "מריוט", יתוכנן שחזור בית הקצינים, ויועצב על פי העיצובים המקוריים.
למרות זאת, הבניין משרת בעיקר את צורכי המלון, אך חלק אחד מהחדר מוקדש למשרד ראש העיר סקופיה ולאולם חתונות.
בסתיו 2012, הודיע משרד התחבורה של מקדוניה הצפונית כי המשקיע קיבל היתר בנייה ויש לו תקופה של 6 שנים להשלים את הבניין.
בינתיים, שחזור המבנה בוצע ב-2013–2016 היה במסגרת הפרויקט סקופיה 2014 של הממשלה, שמטרתו היה להעניק מראה "אירופי" וקלאסי יותר חדש לסקופיה, בירת מקדוניה הצפונית.
שחזור המבנה, כמבנה שנהרס ברעידת האדמה, אינו היחיד: התיאטרון הלאומי של מקדוניה הצפונית שופץ גם הוא ב-2013, והוקם במקום הבניין הישן של הבנק הלאומי.
בית הקפה היפני (בהונגרית: Japán Kávéház) נפתח ב־6 בינואר 1894 בבודפשט בשדרות אנדראשי מס' 45. בית הקפה קיבל את שמו מאריחי הקיר הצבעוניים שעוטרו בקישוטי צמחים.
חלון הזכוכית באר נובו של תא הטלפון הציבורי שלו עוצב על ידי הצייר יוז'ף ריפל-רונאי ובוצע על ידי צייר הזכוכית ואמן הפסיפס היהודי-הונגרי מיקשה רוט.
משוררים, מסופרים, מעיתונאים (קשאק, ארנה ספּ, לאיוש נאג', ינה רייטה, שאנדור ברודי ואטילה יוז'ף)
שחקנים (האחים לטבאר, כלומר ארפאד לטבאר וקלמן לטבאר)
מעגל האמנים MIÉNK, כלומר "חוג האימפרסיוניסטים והנטורליסטים ההונרי" עבר מבית הקפה אבאזיה לבית הקפה היפני, שם האווירה הייתה יותר ידידותית, ותומכת אמנות ואמנים.
גם לחברי "גילדת מונקאצ'י" הפכו את המקום למטה שלהם (בלה לאזאר, לאיוש מארק) ולא רק חברי חוג MIÉNK (פאל סיניאי מרשה, אדן לכנר, קארוי פרנצי, יוז'ף ריפל-רונאי, קארוי קרנשטוק).
במזג אוויר טוב הם ישבו בחוץ על המרפסת והחליפו דעות.
בית הקפה היפני היה בשיא פריחתו בין שתי מלחמות העולם (1928-1942), כאשר היה בבעלותו של מניהרט קרסנר.
הוא ניהל מטבח וקונדיטוריה מצוינים ונתן אשראי לאמנים חסרי פרוטה, וגם לסטודנטים עניים של "האוניברסיטה לאמנויות יפות" (Hungarian University of Fine Arts).
כיום פועלת בבניין "חנות הסופרים".
סצנה שמתרחשת ברומן הפשע של וילמוש קונדור בשם בודפשט נואר (Budapest noir).
בית הקפה אבזיה (הונגרית: Abbázia Kávéház) היה בית קפה מפורסם בבודפשט, שפעל בין השנים 1888–1949 ושתקופת הזוהר שלו הייתה משנת 1890 ועד העשורים הראשונים של המאה העשרים.
1888, הוא היה בית הקפה הגדול והמפואר ביותר בהונגריה ושימש כמרכז של חיי התרבות והפוליטיקה עבור פוליטיקאים, מורים, אקדמאים, עיתונאים, סופרים ואומנים.
הבניין נמצא בצד הדרומי של כיכר אוקטוגון, בשדרת אנדראשי 49, וכיום נמצא בו סניף של בנק.
בית הקפה נקרא על שם אופטיה (בקרואטית Opatija; במקור, באיטלקית – Abbazia, שמשמעותן בשתי השפות "מנזר"), עיר הנופש האדריאטית של האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום בקרואטיה.
בית הקפה הוקם על ידי ג'ולה שטייאר (Gyula Steuer Jónás ) (1913-1841), שהיה הבעלים של בית הקפה Fiume Café, שאותו ניהל במשך 25 שנה.
הבקשה להקמת בית הקפה הוגשה לרשויות ב־18 באוקטובר 1887, ובתאריך 1 בינואר 1888 קיבל שטייאר אישור לפתוח את בית הקפה.
המוניטין של בית הקפה התבסס על ריהוט בסגנון רומנטי שכלל מראות קיר מקריסטל ושולחנות משיש אוניקס.
בשנת 1894 היה צורך לבנות מחדש את החלל ולהגדיל אותו.
בית הקפה היה פורום לפגישות באותה תקופה.
עבור רבים היה הוא מעין בית שני, שבו אפשר היה לפגוש ידוענים מהעיתונים, שחקנים, סופרים, פוליטיקאים וכן לקבל דואר.
בעקבות הגידול המתמיד במספר האורחים הרחיב מרסל את החלל הפנימי עוד יותר על ידי שבירת קירות.
לאחר מותו של ג'ולה שטייאר, נוהל בית הקפה על ידי אלמנתו הנרייטה יחד עם הבן מרסל.
בעקבות מותה של הנרייטה בשנת 1920, הצטרף בשנת 1922 לניהול הקפה אחיו הצעיר של מרסל - לוראנד שטייאר (1888–1951).
בשנת 1924, שונה שמו של בית הקפה ל"קפה שטייאר ג'ולה אבזיה".
מרסל עסק בעיקר בפעילות החברתית, ולוראנד ניהל את העניינים השוטפים של העסק.
ההשפעה של המשבר הכלכלי העולמי כמעט ולא הורגשה במחזור של בית הקפה.
מרסל עזב את החברה בשנת 1934.
לאחר עזיבתו של מרסל, חדלה המתכונת של העסק כחברה ציבורית להתקיים, ולוראנד שטייאר רשם את בית הקפה כבעלים היחיד (21 במרץ 1934).
בעקבות החוקים כנגד היהודים משנת 1938 בוצעו שינויים בחלוקת המניות כאשר רוב המניות הועברו לבעלות עורך־דין; כאשר בסופו של דבר נאלץ לורנאד שטייאר להתפטר מניהול החברה בינואר 1942. במהלך שנת 1944, במסגרת שואת יהודי הונגריה, נספו רבים ממשפחת שטאייר ובהם גם מרסל.
לוראנד ובתו יהודית הצליחו לשרוד.
ב-14 בספטמבר 1944 עקב תקיפות אוויריות והמצור נסגר בית הקפה.
בית הקפה נפתח מחדש בשנת 1945.
בזמן השלטון הקומוניסטי נשלח לוראנד למחנה עבודה שם נפטר בשנת 1951.
בשנת 1949 הולאם בית הקפה ועבר שינויי יעוד ובעלות עד שנסגר סופית בשנת 1998.
נכון לשנת 2021, מתנהל במקום סניף בנק.
לאחר מאבק של יהודית שטייאר (2004-1931) נאותה עיריית בודפשט להציב לוח זיכרון על קיר הבניין, המנציח את בית הקפה המפורסם שהיה שם.
בית הקברות של נשר למרגלות הר טללים נחנך ב-11 במרץ 1965.
היישוב נשר החל לקבור את מתיו בבית הקברות של המושב כפר חסידים בין השנים 1938-1936. מעטים נקברו בבית הקברות הראשון של יגור.
בהמשך נקברו בבתי קברות בעיר חיפה.
בשנת 1965 החליטה מועצת העיר נשר להקים בית קברות בעיר.
ב-11 במרץ 1965 נחנך בית הקברות בהשתתפות רבים מתושבי העיר.
בית הקברות ממוקם בסמוך לאוניברסיטת חיפה.
ב-18 בפברואר 1966, כשנה לאחר הקמת בית הקברות, סירבה חברה קדישא לקבור תושב נשר בבית העלמין הראשי בחיפה.
מטעם החברה נמסר כי בית הקברות של נשר נבנה לרווחת תושבי העיר, ומקבילו, מיועד לתושבי חיפה בלבד.
חברי המועצה של נשר וחיפה גינו את החלטת חברת קדישא, והגופה נטמנה בחיפה כמתוכנן.
בשנת 2004, בעקבות גידול האוכלוסייה במטרופולין חיפה, נבנה בית הקברות בקרבת התל הארכאולוגי תל רגב.
התל כולל בתוכו מתחם קבורה גם לנשר, אולם נכון ל-2021, ממשיכים לקבור את מתי נשר בבית הקברות בנשר, והרבנות הראשית של נשר ממשיכה להרחיב אותו בחלקות קבורה נוספות.
נכון לאוגוסט 2021, בית הקברות כולל 22 (כ"ב) חלקות קבורה פעילות.
חלקה נוספת מוכנה בשלמות כולל בורות לקברים, והוכנה תשתית לחלקות נוספות במעלה ההר לכיוון מערב.
ראשי היישוב הקבורים בבית הקברות ואישים נוספים
יצחק רוט - ראש המועצה השני
ישראל קלרטג - ראש המועצה השלישי
ישראל קולס - ראש המועצה הרביעי
שמואל ריניש - ראש המועצה החמישי
הרב מרדכי בר מוחא - הרב הראשי הספרדי הראשון
בבית הקברות קבורה גם שוטרת משמר הגבול גלית ארביב, שעוטרה בעיטור האומץ של המשטרה לאחר שניהלה ב-2002 קרב עם מחבל פלסטיני בשכונת נווה יעקב בירושלים.
בית הראשונים הוא מבנה היסטורי הממוקם ליד מושב ביתן אהרון שבעמק חפר.
בקרב תושבי האזור הוא ידוע בכינוי "הבית הגדול".
המבנה הוא בן שתי קומות על מדרונו מהערבי של רכס הכורכר ליד המושב.
אבני כורכר נחצבו מהרכס עליו הוא בנוי, מידותיו 12.80 מ' רוחב 15.30 מ' אורך ועובי הקירות כ-80 ס"מ.
הצד המזרחי של הקומה הראשונה נחצב בחלקו בסלע הגבעה, והתקרה שלו נסמכת על קמרונים וקשתות אבן.
בקומה הראשונה היו שני מחסנים צרים וארוכים ולהם פתחים מקומרים הפונים כלפי מערב.
בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 הם שימשו כאורוות סוסים.
בין שני המחסנים הפריד קיר עבה מאבני כורכר.
על בית האבן נבנתה קומה שנייה שהייתה בנויה אבן גם היא ולה גג בטון שטוח.
בחלקה הדרומי של קומה זאת היו שלושה חדרים וחלקה הצפוני היה מרפסת פתוחה.
הכניסה לקומה השנייה היא מצידו המזרחי של הבניין, בראש הגבעה.
מעליה יש מגדל ובו סולם המאפשר עלייה לגג.
ליד הבית הגדול, מצדו הדרום-מערבי יש בית קטן יותר, גם הוא מאבני כורכר שנחצבו במקום.
בבית זה היו שלושה חדרים.
בקרבת הבניין ישנם מספר עצי אקליפטוס המקור שניטעו כנראה עוד בתחילת המאה ה-20.
בית הראשונים, או "הבית הגדול", נקרא בפי כותבים שונים גם "בית הבק", בדומה לבתים דומים לו במקומות אחרים בארץ.
את הבית-הגדול בנה אנטואן בשארה טאיאן, לבנוני מרוני בן למשפחת סוחרים, שעבר מלבנון לשכונת עג'מי ביפו שבה היה לו בית מגורים מפואר.
בשנת 1880 רכש טאיאן חלקה גדולה, כעשרים אלף דונם, בוואדי חווארת, כיום עמק חפר, ובה שימש הבית הגדול כבית אחוזה.
טאיאן חפר באר מדרום מזרח לבית, התקין משאבה עם מנוע, בנה בית-באר ובריכה מרובעת פתוחה לאגירת המים.
מהבריכה זרמו המים בגרביטציה בתעלות בטון לשטחים שממזרח לבית.
הוא נטע פרדס וזרע חלק מהאדמות בשותפות עם הבדואים המקומיים שהפכו לאריסיו.
למרות השותפות בהקמת הבית, יחסים עכורים שררו בין טאיאן והבדואים שמררו את חייו, עקרו את הפרדס, סתמו את הבאר וקפחו את חלקו ביבול.
הסכסוכים בין הבדואים המקומיים ומשפחת טאיאן החריפו ובסופו של דבר, כנראה בגלל הסתבכות המשפחה בעסקים, הועמדו הקרקעות למכירה פומבית, ונקנו על ידי הקרן הקיימת לישראל באמצעות בא כוחה יהושע חנקין.
ביום ב' בטבת תר"צ, 2 בינואר 1930, עלו שבעה בחורים ראשונים מבין מייסדי כפר ויתקין, יחד עם שאול קרבל, השומר מטעם הקרן הקיימת, אל הבית-הגדול והתגוררו באחד החדרים בקומה השנייה.
על המרפסת של הקומה השנייה, בנו אנשי כפר-ויתקין אולם מבלוקים ובטון, שהוכנו מזיפזיף וחול ים.
הגג נעשה מקורות עץ ופחים גליים.
האולם חולק במחיצות לחדרי מגורים, וכך כחודשיים שלושה אחרי העלייה לבית הגדול, השתכנו כל 20 מייסדי כפר-ויתקין במקום.
בנוסף הקימו בחצר צריפי מטבח ושירותים.
מאוחר יותר, בסוף שנת 1930 ובמשך שנת 1931 הצטרפו לעשרים הראשונים שנים עשר חברים נוספים וכשלא הספיק המקום לכולם, הקימו שכונה ובה צריפי מגורים למשפחות ואוהלים על הגבעה ליד הבית הגדול.
בהמשך נוספו מתיישבים ומשפחות שהשתייכו לשני ארגונים, ארגון ג' וארגון "העמק".
בסוף שנת 1932 פעלו בבית הקטן, מבנה האבן בפינה הדרום מערבית של הבית-הגדול, שתי צרכניות, אחת לכל ארגון.
באפריל 1933 החלו מתיישבי כפר ויתקין להעביר את הצריפים מהשכונה אל מקום יישוב הקבע שנמצא כשני ק"מ צפונית לבית הגדול.
הבית הגדול שימש כנקודה מרכזית שעברו בה חלוצים שבאו להתיישב באזור.
בתאריך 15 ביוני 1933 הגיעו למקום קבוצת מתיישבים שעזבה למחרת בדרכה לייסד את קיבוץ משמר השרון השוכן במרכזו של עמק-חפר.
בשנת 1936 הגיעו למקום ארבע המשפחות הראשונות בביתן אהרון, משפחת גורדין, משפחת רוזנברג, משפחת שוסטקובסקי ומשפחת שטיינהאוז, והתגוררו בבית הגדול עד שנבנו בתי הקבע שלהם.
כל משפחה גרה בחדר אחד.
משפחות אלו היו הגרעין להקמתו של ביתן אהרון, בחדר שבפינה הצפון מזרחית של הקומה השנייה, פעלה זמן מה תחנת משטרה ובה שוטרים ערבים.
בסוף הקיץ של שנת 1936, הגיעו לבית הגדול קייטנים מכפר אתא, אלו היו משפחות של פועלי ביח"ר לטקסטיל אתא ששהו במקום במחזורים, נפשו והתרחצו בים.
בסוף שנות ה-30 ותחילת שנות ה-40 נערכו ב"בית הגדול" בביתן אהרון, קורסים חשובים של ארגון ההגנה.
הקורס החשוב ביותר היה קורס המ"מים (מפקדי מחלקות) הרביעי, שנפתח בחודש דצמבר 1938. מאז קוימו במקום קורסי מ"מים נוספים.
על הקורס הרביעי פיקד יוסף אבידר, מוותיקי ה"הגנה" ולימים אלוף בצה"ל.
בקורס השתתפו 51 מפקדים שחלקם צברו ניסיון קרבי במסגרת פלוגות הלילה של וינגייט.
ייחודו של הקורס היה בשני תחומים: לראשונה הועמד במרכז האימון נושא "היציאה מהגדר" (לחימה בעומק שטח האויב) ולראשונה תורגלו בקורס מסגרות כמו "מחלקה" ו"פלוגה".
הקורס הזה זכה לכינוי הליצני "קורס הפישרים", בגלל בעיות משמעת בלתי אופייניות שקרו במהלכו.
באחת מהן, הביעו החניכים את אי שביעות רצונם ממפקדת הקורס על-ידי השתנה קולקטיבית בעת מסדר בוקר.
ב"ספר ההגנה" נקבע כי רמת ההדרכה הירודה בתחילת הקורס לא תאמה את רמתם הגבוהה של החניכים, ולכן הביעו מחאתם.
בעקבות זאת, הובא לקורס, כמפקד בפועל, יהושע גלוברמן, אחד התאורטיקנים החשובים של ארגון ה"הגנה".
כן הופיע בקורס לראשונה, רפאל (רודולף) לב, לב שהיה קצין בצבא האוסטרי ולחם במלחמת העולם הראשונה.
ב-1934 הגיע ארצה והפך מפקד בכיר ב"הגנה".
בקורס "הפישרים", הופקו לראשונה הלקחים ממאורעות 1936–1938. במאורעות אלה, שכונו בשם "המרד הערבי הגדול", הותקפו יישובים יהודיים ומתקני צבא ומשטרה בריטיים על-ידי כנופיות מאורגנות והמונים מוסתים.
בתקופה זו היה שיתוף פעולה בין היישוב לבריטים, במסגרתו הקים הקצין הבריטי אורד צ'ארלס וינגייט את "פלגות הלילה" המפורסמות.
הפלגות, שהורכבו ממפקדים בריטיים ולוחמים יהודים, בעיקר מבני עמק יזרעאל, יצאו בחסות הלילה לפגוע בכנופיות ובפורעים.
כאן פותחה לראשונה תורת "היציאה מהגדר", שנוסתה בהצלחה לא מבוטלת שנתיים קודם לכן על-ידי יצחק שדה, בירושלים.
הקורס התנהל במתכונת ובמשטר צבאיים.
לראשונה חולקו החניכים למחלקות, ולכל מחלקה - מפקד.
הקורס נערך במסווה של קורס נוטרים, לכן החניכים לבשו מדי נוטרים ונשאו נשק צמוד.
בתרגיל המסכם פעל כל הקורס, לראשונה, כפלוגה.
ב-1939 התקיים בביתן אהרון קורס ארצי למדריכים ראשיים לנשק, שנמשך חודשיים.
מפקד הקורס היה אליהו בן-חור.
החניכים היו בעלי ניסיון קודם בפיקוד ובהדרכה.
בקורס נקבעה שיטה אחידה להדרכה בנשק (רובה, מקלע, כידון, אקדח, רימון-יד ורימון-רובה).
רבים מהבוגרים הפכו למדריכים ראשיים במחוזות ובנפות ולמדריכים ארציים.
קורס זה קבע את שיטת ההדרכה בנשק עד קום המדינה וגם לאחר מכן.
קורס המ"מים של שנת 1941, החל גם הוא בביתן אהרון והסתיים בג'וערה, בגלל אותן סיבות.
על קורס זה חזר לפקד יהושע גלוברמן.
בין המדריכים היו: יגאל ידין, מונדק פסטרנק (משה בר-תקווה), יצחק דובנו ("יואב", שנהרג בפקדו על נגבה במלחמת העצמאות) צבי הורביץ ורבים אחרים, שהיו למפקדים בכירים בצה"ל.
בשנות ה-40 קוימו בביתן אהרון גם קורסי גדנ"ע וחג"ם (חינוך גופני מורחב).
כן התקיימו קורסים בספורט שימושי.
תקופות ארוכות עמד הבית הגדול ריק, שומם, ומוזנח.
מדי פעם הוא נמסר לאדם או גוף, אשר ניסו להפעילו בצורות שונות ומגוונות.
בשנים 1973–1974 ישב במקום צייר שכינויו "שליפקע" (שזיפי) שהגיע מקיבוץ מנרה.
הוא הקים במקום סטודיו, אותו עזב לאחר שנתיים.
בשנות השמונים עבר הבניין שיפוץ נרחב, נבנתה רצפה בקומה התחתונה המדרון ממערב סודר בכמה טרסות ונבנה גרם מדרגות המאפשר גישה נוחה לבית.
הוקמה במקום מסעדה ומרכז בידור על-ידי תושב בת-חן, שלמה קרבינסקי (בן כפר ויתקין), אשר הפעילו מספר שנים.
בשנות התשעים פעל במקום מרכז לאומנויות "בוסתן" – בניהולם של זאב ומיקי מרין מנתניה.
מאוחר יותר פעלה במקום מסעדה שבעליה התחלפו מספר פעמים.
בשנת 2023 עבר הבית שיפוץ יסודי והוא מופעל באמצעות המועצה האזרית עמק חפר.
סמוך לבית הגדול הוצב במשך מספר שנים קרון רכבת ישן נושן.
הקרון במקורו היה קרון צבאי בריטי שנבנה לפני מלחמת העולם הראשונה, הוסב במהלך המלחמה לקרון אמבולנס, ומאוחר יותר לקרון נוסעים בשירות האימפריה הבריטית.
עקב מחסור בקרונות מפוארים ("קרונות טרקלין") הוסב פעם נוספת לקרון מפואר, וניתן לו המספר 95. הקרון היה אחד משלושה קרונות דומים בא"י.
הוא נבנה בהידור פנימי רב הכולל כורסאות מרופדות, רהיטי מהגוני יוקרתיים, ואבזור עשיר, אולם מעט מכל אלו שרד עד ימינו הקרון שימש את המלכה אליזבת בנסיעותיה לא"י ומצרים.
לאחר שהועבר לרכבת ישראל שימש את "דוד בן-גוריון, בנסיעתו הראשונה לירושלים לאחר הקמת מדינת ישראל.
בקרון זה זכו לנסוע אישים נוספים כולל הקיסר האתיופי, בעת ביקורו בארץ.
הקרון שימש בשרות רכבת ישראל עד שנות השבעים.
בהיותו ליד "הבית הגדול" לא טיפל אף אחד בקרון זה ומצבו התערער ולאחר כמה שנים נלקח חזרה למוזיאון הרכבת לשיפוץ ולתצוגה מכובדת.
רכס הגבעות, שבקצהו הדרומי נמצא הבית הגדול הוא שמורת טבע מוכרזת בשטח 50 דונם, המשמרת את הצומח והחי של גבעות הכורכר.
בית גידול זה הולך ונכחד, כתוצאה מבינוי.
לכן יש חשיבות רבה לשמורה זאת אף על פי שהיא קטנה, כזאת המכונה "שמורת עציץ".
יש בשמורה כמה מערות קבורה חצובות, מהתקופות הרומית והביזנטית, שהכניסה אליהן אסורה, כדי להגן על אוכלוסיות העטלפים החיים בהן וכדי להימנע מהדבקות בקדחת המערות.
הכניסה מותרת למערה אחת, הגדולה מכולן שבה תשעה כוכי קבורה חצובים בסלע הכורכר.
פתחה רחב והאור בה רב מכדי שישתכנו בה העטלפים.
בצמוד לבית הראשונים נמצא מצפור ע"ש , בנם של ידידיה (בן כפר ויתקין) ועליזה כהן שנפל בשנת 1982 בעת שירותו בלבנון.
המצפור כולל משטח מרוצף וספסלי ישיבה.
ממנו ישנה תצפית נוף עוצרת נשימה על עמק חפר.
בשנת 2023 עבר הבית הגדול שיפוץ יסודי, והיום הוא מופעל על ידי המועצה האזורית עמק חפר.
תחת הכותרת "קהילה בונה בית" הוא פועל כמרכז תרבות ואומנות במודל המשלב את הקהילה בתהליך ההקמה.
במקום מוצגות כדרך קבע תערוכות מתחלפות שמתכתבות עם האזור ועם הנוף ופתוחות לקהל הרחב, כולל מפגשים עם היוצרים והיוצרות.
בית הראשונות הוא מרחב עסקי משותף לנשים, יוזמה משותפת של המועצה האזורית עמק חפר, סופרסונס ומיכל סביון קושמרו.
בית הראשונות ממוקם מול ביתן אהרון ובסמוך לבית הראשונים.
בית הראשונות הוא בית להרצאות, תוכניות, קורסים, ישיבות הנהלה וסדנאות במטרה לקיים שוויון מגדרי בצמתי הכרעה והשפעה.
בית הקיבוץ הארצי (נקרא גם בית התנועה הקיבוצית) הוא מבנה ברחוב לאונרדו דה וינצ'י 13 בתל אביב.
המבנה, שתוכנן בסגנון הברוטליזם על ידי שמואל מסטצ'קין, נחנך בשנת 1969 והוא נכלל ברשימת המבנים לשימור של עיריית תל אביב.
הוא שימש כמרכז אדמיניסטרטיבי ותרבותי של תנועת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר מאז הקמתו עד שנת 2006 וכמרכז של התנועה הקיבוצית כולה מאז שנת 2006. בנוסף, הוא שימש להצגת יצירות אומנות של אנשי התנועות.
באוגוסט 2021 חתמה התנועה הקיבוצית על חוזה להשכרת הבניין לחברת האחזקות אמפא לתקופה של עשרים שנה.
בעקבות המהלך עבר הבניין חידוש פנימי מקיף, והחל מחודש אוקטובר 2022 הושכר לחברת הסייבר פרימיטר 81 שנרכשה בהמשך על ידי צ'ק פוינט.
עם תחילתה של מלחמת חרבות ברזל העמידה צ'ק פוינט את הבניין לשימוש מטה המשפחות להחזרת החטופים והנעדרים.
קומת הקרקע של המבנה היא קומת עמודים שמשמשת ככניסה ראשית, מעליה נבנו שש קומות משרדים וקומת גג ששימשה לכינוסים; מתחת לקרקע קיימות שלוש קומות מרתף.
בתיק התיעוד שהוכן למבנה בעיריית תל אביב-יפו צוין שלמבנה חשיבות היסטורית בהיבט האורבני, כמתחם מוסדי שפעל בעיר, בהיבט האדריכלי כבניין המייצג את הסגנון הברוטליסטי במיטבו ובהיבט התרבותי, כמבנה ששימש מטה ומוקד תרבותי וחברתי של התנועה הקיבוצית בישראל.
מאמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 ועד תום שנות ה-60 מטה הקיבוץ הארצי היה בבית השומר הצעיר בקיבוץ מרחביה.
אנשי התנועה רצו לבנות בתל אביב מבנה חדש שישמש כמטה.
הבחירה בתל אביב נבעה מרצונם של היזמים "להביא את הקיבוץ אל לב המטרופולין", והבניין תוכנן לשמש כ"חלון ראווה" של ערכי הקיבוץ.
הם פנו לשמואל מסטצ'קין ששימש בשנים 1943–1973 כאדריכל הראשי במחלקה הטכנית של הקיבוץ הארצי.
התוכנית הראשונה של הבניין הוכנה על ידי מסטקצ'ין בשנת 1964. בשנת 1965 החלה הבנייה ובשנת 1969 החל אכלוסו.
בשנות ה-80 הוכנו שתי תוכנית להרחבת הבניין על ידי האדריכל ערי גושן.
הראשונה כללה הרחבה על חשבון החניון שנמצא מאחורי הבניין והשנייה כללה תוספת של שתי קומות.
הצעה של גושן ושל דן איתן לאחד את החלקה עם החלקה הסמוכה שמשמשת כחניון ולבנות בחלקה הסמוכה מבנה משרדים מדורג שיתחבר למבנה הקיים אושרה בתחילת שנות ה-90, אך נזנחה גם כן.
בשנת 1999 התאחדו התנועות הקיבוציות ובעקבות זאת, בשנת 2006, היה הבניין למטה מאוחד של התנועה הקיבוצית.
בשנת 2021 נידונה תוכנית להקים מגדל בן 45 קומות בסמוך לבניין, שישמש למגורים, משרדים ומסחר.
במסגרת זאת הוצע שיתבצע שימור של המבנה הקיים.
מסטצ'קין אמר כי בעת תכנון המבנה הוא חשב לא רק על הפונקציונליות שלו, אלא גם על מהותו כבניין של תנועה קיבוצית.
לפי עדותו, הוא החזיק בעמדה "שאי אפשר לתרגם אידאולוגיה לבטון וצורניות", אך מחשבתו בזמן תכנון המבנה הושפעה מהגישה החברתית והתרבותית של התנועה.
בהתאם, הוא ביקש לתכנן מבנה "צנוע, חזק ואסתטי".
לצורך כך, ועל פי סגנונו של האדריכל, נבחר הסגנון הברוטליסטי שמבליט את הבטון החשוף ומשדר עוצמה, צניעות וחספוס, לצד תכנון פונקציונלי מודרני של פנים המבנה.
מסטצ'קין בחר להבליט את הקונסטרוקציה של הבניין כאלמנט חיצוני, כאשר העמודים והקורות בולטים כלפי חוץ.
העמודים מכילים חלק מתשתית הצנרת והחשמל של הבניין, כך שנחסך מקום בפנים הבניין.
בחלקו החיצוני של הבניין נעשה שימוש גם במלט ואלומיניום, בעוד שבפנים המבנה נעשה שימוש בטיח גרנולית ובאריחי קרמיקה, אשר משדרים יותר רכות וחמימות.
לפי מוקי צור, "מסטצ'קין חשב שהניגוד בין חספוס לרכות זה מאוד קיבוצניקי".
לפי שלום שרגא, שעבד עם מסטצ'קין, בחלק החיצוני של הבניין נעשה שימוש באלמנטים של צמנט לבן עם חריצים אלכסוניים, שיצרו משחקי אור וצל.
הכניסה לבניין נמצאת על רחבה מקורה, שמורמת מהרחוב ומקושרת אליו דרך גרמי מדרגות המצויים בין עמודי הבניין.
בקומות המרתף נבנה חדר אוכל, מטבח, גלריה היכל לכנסים עם 210 מקומות ישיבה, אולם קטן עם 40 מקומות ישיבה ומועדון לחבר.
נכון ל-2022 שופצו קומות אלו תוך שימור אופיו ההסטורי של המבנה והן הותאמו לשימוש חברת פרימטר 81.
שש הקומות מעל קומת הכניסה תוכננו כקומות משרדים דומות זו לזו.
במקור, כל קומה הכילה 19 משרדים, מבואת כניסה ומסדרון.
מרבית הקירות הפנימיים עשויים מגבס, מה שמאפשר שינוי תדיר של המבנה הפנימי, ואכן במרוצת השנים שונתה החלוקה הפנימית ברוב הקומות.
קומת הגג תוכננה כחצר תחומה במעקה, אשר מהווה חלק מהמראה החיצוני של הבניין, והיא נועדה להתאספויות תחת כיפת השמיים.
כפונקציונליסט שהתחנך על פי עקרונות הבאוהאוס, מסטצ'קין התנגד לשילוב יצירות אומנות במבנה.
לפי תיק התיעוד שהוכן לבניין בעיריית תל אביב, סביר ששילוב האומנות נכפה על מסטצ'קין על ידי מחלקת התרבות של התנועה ואמניה.
היצירה הבולטת ביותר ששולבה בבניין הוא קיר קרמיקה של האמן משה סעידי, "מלחמה ושלום", בהיכל הכנסים הגדול שבמרתף.
לפי מוקי צור ויובל דניאלי, שילוב הקיר שינה את דעתו של מסטקצ'ין, ולאחר מכן הוא המשיך לשלב יצירות אומנות בבניינים שתכנן.
מלבד העבודה של סעידי, שולבו במבנה עבודות אומנות רבות של אנשי הקיבוץ הארצי, ובכל קומה שולבה בעבר עבודת קיר גדולה שנוצרה במיוחד עבור הבניין.
בין השאר, היו בבניין עבודת זכוכית של רודא קיילינגר, תבליט קרמיקה בשם "אנשי החימר" של אראלה שפרוני-הררי, מספר פסלים של ג'ין מאיר ועבודות קרמיקה של דניאל נחום ושל שמואל כץ.
לפי תיק התיעוד, העבודות בבניין לא התאפיינו בנושא תוכני מאחד, אלא בהתייחסות לחומר עצמו כרעיון.
בבניין פעלה בעבר "גלריה לאונרדו", שהציגה תערוכות של אמני הקיבוץ, בניהול ואוצרות של מרים ביטמן.
הגלריה נסגרה בנובמבר 2021 עם פינוי משרדי התנועה הקיבוצית מהבניין.
בית הקברות של פאסי הוא בית קברות בשכונת פאסי, ברובע ה-16 של פריז, צרפת.
בית הקברות הנוכחי החליף את בית הקברות הקודם (L'ancien Cimetière communal de Passy, שמוקם ברחוב לקן) שנסגר בשנת 1820.
בתחילת המאה ה-19, לפי הוראתו של נפוליאון, כול בתי הקברות בפריז נסגרו והוחלפו בכמה בתי קברות גדולים יותר, וחדשים יותר, שהוקמו מחוץ לבירה.
בית הקברות של מונמארטר נבנה בצפון, פר לשז נבנה במזרח, בית הקברות מונפרנאס נבנה בדרום.
בית הקברות של פאסי היה תוספת מאוחרת יותר אולם הוא נבנה בהוראת אותו צו.
הכניסה הנוכחית של בית הקברות נבנתה בשנת 1934, ועוצבה על ידי רנה ברגר.
חומת השמירה של בית הקברות מעוטרת בתבליט שעוצב על ידי לואי ג'אנטיאל.
התבליט מנציח את החיילים שנפלו במלחמת העולם הראשונה.
נפתח ב-1820 ברובע המגורים והמסחר היוקרתי בגדה הימנית ליד השאנז אליזה, ב-1874 בית הקברות של פאסי הקטן הפך לנקרופוליס של האריסטוקרטיה הפריזאית.
בית הקברות מוסתר על ידי סבך עצי ערמון.
מגדל אייפל מתנשא מעל בית הקברות וניתן לראותו מרוב חלקי בית הקברות.
אישים חשובים הקבורים בבית הקברות של פאסי
נטאלי קליפורד בארני (1876–1972), סופרת ומשוררת אמריקאית ידועה, בעלת סלון ספרותי ואשת חברה לסבית של הבל אפוק.
ז'אן-לואי בארו (1910–1994), שחקן ובמאי; קבור עם אשתו, השחקנית מדלין רנו.
מריה קונסטנטינובנה בשקירצבה (1858–1884), אמנית רוסיה, מפורסמת בשל יומנה האישי.
טריסטאן ברנאר (1866–1947), מחזאי ומשורר יהודי-צרפתי.
מרסל דאסו (1892–1986), תעשיין מטוסים יהודי-צרפתי.
פרננדל (1903–1971), שחקן קולנוע ותיאטרון צרפתי.
מוריס גמלן (1872–1958), מפקד צבא צרפת בתחילת מלחמת העולם השנייה.
קונסטנטין וירג'יל גאורגיו (1916–1992), סופר עיתונאי וכומר רומני.
בית הרפואות והדואר הוקם בראשון לציון בשנת 1883 שימש כבית מרקחת, בית הרוקח והמרפאה הראשונה.
בשנת 1979 הוסב המבנה לארכיון של מוזיאון ראשון לציון.
המבנה הוא חד קומתי עם גג רעפים אשר חלקו הראשון הוקם בשנת תרמ"ד, 1883 מכספי הברון רוטשילד.
הבית שימש תחילה כבית מרקחת, בית הרוקח והמרפאה הראשונה.
בראשית המאה ה-20, את מקומה של המרפאה תפס סניף הדואר של המושבה.
בחלקו הימני של המבנה היה בית הרפואות בו טופלו אנשי המושבה החולים, על ידי הרוקח הראשון, צבי פוסיצ'לסקי, איכר, חובש ורופא, אחד ממיסדי המושבה שעלה לארץ בשנת 1882 והתגורר שם עד שהתפטר מתפקידו בשנת 1889. בקומת המרתף אוכסנו התרופות, שהגיעו בעיקר מפאריס.
בצד המזרחי של הבניין היה סניף הדואר של המושבה – הפוסטה, החל מסוף שנות השמונים של המאה ה-19. בקיר החיצוני, הצפוני, של המבנה נמצאת תיבת מכתבים ישנה, אדומה, מתקופת המנדט הבריטי.
בתקופה מאוחרת יותר היו במקום שירותים ציבוריים שונים.
הפוסטה היה צריף מרובע ששטחו קטן ושימש מרכז ציבורי לחלוקת מכתבים.
בצריף הפוסטה ישב שמואל סגל שקיבל את המינוי הבלעדי מועד המושבה.
הוא חילק מכתבים לבאים לבקשם.
כיום בבית הרפואות מוצגת תערוכת "בעבודה ובמלאכה" כחלק ממוזיאון ראשון-לציון שבה מוצג רחוב בעלי מלאכה ובו סדנאותיהם, כלי עבודתם ודמויות מהווי המושבה.
בית הרופא במנחמיה הוקם במושבה מנחמיה זמן קצר לאחר הקמתה ב-1901 ושימש למגוריו ולמקום עבודתו של רופא המושבה.
בנוסף לתמיכה רפואית בתושבי המושבה נתן הרופא שירות רפואי גם לתושבי היישובים באזור.
החל משנות ה-90 משמש המקום כמוזיאון.
ב-1901 הוקמה המושבה מנחמיה על ידי אנשי העלייה הראשונה שחלקם הגיע מזכרון יעקב.
מראשית היישוב התמודדו תושביו עם קשיים כלכליים, ביטחוניים, חברתיים ורפואיים.
בתחילה היה נהוג שרופא נע בין ישובי הסביבה ומגיע פעם התקופה למושבה כדי לקבל חולים.
כדי להתמודד עם הבעיות הרפואיות איתם התמודדו התושבים החליט ביישוב להקים מרפאה במקום.
מבנה המרפאה הוקם ב-1902 ויועד להיות מרפאה, מגורים של אנשי הרפואה ובהמשך גם בית מרקחת.
לאורך השנים שכנו מקום רופאים שונים שחיו במקום ונתנו שירות רפואי לתושבי המושבה כמו גם לתושבי היישובים השכנים (כמו דגניה, מושבת כנרת וכן לתושבי שבטים ערבים שגרו באזור).
המחלות המשמעותיות איתן התמודדו תושבי המקום היו מלריה, גרענת ומחלות מעיים.
אנשי הרפואה שפעלו במושבה נתמכו, כספית, על ידי הברון רוטשילד.
אחד מאנשי הרפואה הידועים שגר במקום היה מקס מרדכי גיליות שהגיע ארצה מליטא ב-1912 והתיישב במנחמיה שם שירת עד 1935 כרוקח עד שהוחלף על ידי ד"ר צוקרמן.
כדי לסייע לבני הבית לקיים משק עזר הוקם בחצר שובך יונים (שקיים עד היום) וכן החזיקו עדר כבשים.
ב-1988 הוקם בבית הרופא מוזיאון שנחלק לשתי תצוגות:
אגף הרפואה המתעד את השירות הרפואי בגליל בראשית המאה ה-20 וכולל הסברים על האתרים הרפואיים שפעלו באותה תקופה, אנשי רפואה מרכזיים, סוגי מחלות שהיו נפוצות באותה תקופה ואמצעי הריפוי והציוד בו השתמשו כדי לאשפז ולרפא את החולים.
אגף ההתיישבות המתעד את חיי האיכרים במושבה.
המוזיאון פעל עד סוף 2000 וב-2015 הוא נפתח מחדש לקהל המבקרים אחרי שהושלם בו תהליך שיפוץ ושימור.
המוזיאון נקרא על שם הרוקח מקס מרדכי גיליות שפעל בו מ-1912 ועד 1935.
בריכת הקשתות בפארק אילון קנדה היא בריכה שאוגרת בתוכה מים מבאר סמוכה המחוברת על ידי אמת מים עתיקה.
האתר שוכן בקרבת היישוב מבוא חורון (אפשר להגיע ברכב דרך כביש כורכר שיוצא מהכביש למבוא חורון המכונה "דרך בורמה הירדנית").
בחורף ולאחר הגשמים עומק הבריכה מגיע ל־1.7 מטר.
במקום קיימות שתי בריכות, האחת רדודה ושוכנת מחוץ למבנה, והשנייה עמוקה ומקורה בארבע קשתות ביזנטיות, בריכה זו מתמלאת מאמת המים הסמוכה לה.
בשנת תשע"ד בעקבות פגעי מזג האוויר נפלו כמה אבנים מהקשתות, עקב הפגיעה במבנה ההיסטורי ומחשש לנפילת הקשתות בשנת תש"פ האתר שופץ על ידי קק"ל.
"בית הקדושה" הוא אלבום הבכורה של הזמר הישראלי אברהם אבוטבול.
את האלבום הוציאה בשנת 2001 לאור חברת התקליטים מי"ם – מוזיקה יהודית מקורית.
זוהי יצירה משותפת עם גדי פוגטש, והיא מושפעת בעיקר ממוזיקה יהודית-חסידית.
בשנת 2013 יצא אלבום המשך בשם בית הקדושה II.
"בית הקדושה II" הוא אלבום האולפן הרביעי והאחרון של הזמר הישראלי אברהם אבוטבול.
את האלבום הוציאה בשנת 2013 לאור חברת התקליטים MCI.
הפקתו בוצעה על ידי גדי פוגטש.
האלבום הראשון, "בית הקדושה", פורסם ב-2001. לאחר מותו של אבוטבול החליט פוגטש ליצור אלבום המשך.
הוא מכיל חומרים שנאספו לאחר פטירתו של הזמר, והעבודה עליהם הושלמה במהלך 2013.
השיר "שוב עברתי את הגבול" הוא דואט בין אבוטבול לאחיו אלון.
הוא הוקלט ביום השלושים למותו.
בית הקיסרות (皇室, kōshitsu, קוֹשִיצוּ) הוא השושלת השולטת ביפן.
הוא מורכב מבני משפחתו המורחבת של קיסר יפן המכהן, הנושאים בתפקידים רשמיים וציבוריים.
על פי החוקה הנוכחית של יפן, הקיסר הוא "הסמל של המדינה ושל אחדות העם".
חברים אחרים במשפחת הקיסרות מבצעים תפקידים טקסיים וחברתיים, אך אין להם תפקיד בענייני הממשלה.
חובות הקיסר עוברות לפי סדר הירושה לילדיו הזכרים.
המונרכיה היפנית היא המונרכיה הוותיקה ביותר בעולם העוברת בירושה באופן רציף.
לשושלת הקיסרית אין שם, ולכן לחבריה הישירים אין שם משפחה.
בית השיטה (בֵּית הַשִׁטָּה) הוא קיבוץ בעמק חרוד, כ-10 קילומטר מצפון-מערב לבית שאן, בתחום המועצה האזורית גלבוע.
זהו הקיבוץ הראשון שהקימה תנועת המחנות העולים, והוא קרוי על שם היישוב "בית השיטה" הנזכר בתנ"ך, ונמצא סמוך לעתיקות שטה.
הכפר הערבי שטה (شطة) היה קיים בסמוך ועל שמו נקראה גם תחנת רכבת העמק הסמוכה ובית סוהר שטה.
סמוך לקיבוץ נמצאו שרידי מנזר קטן מהתקופה הביזנטית.
ממוצע הגשם השנתי בבית השיטה הוא 390 מ"מ.
ראשיתו של הקיבוץ בהתארגנות של קבוצות מבוגרי גימנסיה הרצליה בתל אביב ובית הספר הריאלי בחיפה, שהקימו ב-1928 את "קבוצת החוגים" בחדרה.
כעבור זמן מה הצטרפו אליהם חברי "לגיון הצופים" שפרשו מתנועת הצופים בירושלים ובפתח תקווה.
איחוד הקבוצות הביא להקמת תנועת הנוער "המחנות העולים", אולם הקבוצה שמרה על שמה, קבוצת החוגים.
ב-1931, לאחר תקופת מעבר במחנה עבודה בכפר יחזקאל, החליטה קבוצת החוגים להצטרף לקיבוץ המאוחד והתיישבה במחנה זמני ליד מעין חרוד.
שם התגבשה הקבוצה וקיבלה חיזוק משמעותי מבוגרי תנועות נוער חלוציות מגרמניה שהגיעו אחרי שעברו הכשרה.
ב-1935 נרכשו אדמות שטה, והקיבוץ הקים עליהן את נקודת הקבע שלו, החל מט"ז כסלו תרצ"ז, 12 בדצמבר 1935.
בשנת 1936 היו 235 חברים, רובם עדיין במעין חרוד, חלקם בבית השיטה, 40 איש בקבוצת העבודה במפעל המלח בעתלית ו-30 עובדים בחברת האשלג בסדום.
באותה שנה נחגג חג הפסח במעין חרוד עם הגדת פסח הראשונה של הקיבוץ.
עם פרוץ המאורעות של שנת תרצ"ו הועברו הילדים והאימהות לעין חרוד ותל יוסף.
בשנת 1938 הגיעה קבוצה ראשונה של נוער עולה מאירופה, "הנוער הצ'כי".
13 הורים של חברים הצטרפו לקבוצה והם זכו לתנאי מגורים טובים יותר מהחברים.
בשנת 1940 נבנה חדר אוכל מבטון, שהחליף את חדר האוכל הארעי מימי המחנה.
נבנה כביש המחבר את בית השיטה לתחנת הרכבת בשטה, והתחילו להגיע מים מבארות אזוריות.
הקרן הקיימת רכשה את אדמות מרסס ויובלה ובית השיטה קיבלה 5000 דונם של אדמות פלחה לעיבוד.
בוטל מחסן א' בו היו כל החברים שותפים באותם בגדים והוחלט על סימון הבגדים באופן אישי.
ניטעו 4 דונם תמרים ו-12 דונם ענבים נעקרו בגלל מחלה בקרקע.
בשמחת תורה תש"ב (1941) נפתחה לראשונה כיתה א' והונח יסוד לבית הספר המקומי.
בשנת 1942 הגיעה לבית השיטה מחלקה ראשונה של אנשי פלמ"ח.
מאז, ועד מלחמת העצמאות, היווה היישוב מקום הכשרה ואימונים לאנשי פלמ"ח רבים.
ב-1952 עבר הקיבוץ משבר, כאשר במהלך הפילוג בקיבוץ המאוחד עזבו אותו כמחצית מחבריו שהיו תומכי מפא"י, ומרביתם עברו לאיילת השחר.
במקומם נקלטו בבית השיטה קבוצת חברים תומכי מפ"ם שהתפלגו מתל יוסף.
במלחמת יום כיפור נפלו 11 מחברי הקיבוץ.
בעקבות האבל הכבד ששרר בקיבוץ, חיברה חברת הקיבוץ דורית צמרת את השיר "החיטה צומחת שוב".
ב-1990 חיבר יאיר רוזנבלום, שהתגורר אז בקיבוץ, לחן מודרני לפיוט ונתנה תוקף לזכר הנופלים.
בתחילת המלחמה פונו מקיבוץ מרום גולן כל הנשים והילדים, והם התארחו בבית השיטה עד סיום הקרבות.
ארבעה מחברי מרום גולן נהרגו במלחמה והאבל בבית השיטה היה משולב באבלם של האורחים.
בשנת 1984 התפרסם ספרה של הפסיכולוגית עמיה ליבליך "קיבוץ מקום".
ליבליך שהתה בקיבוץ חודשים רבים וראיינה שלושה דורות של חברי בית השיטה.
היא הביאה בספרה תמונה מורכבת של יחסם לחיים במקום.
למרות ההסוואה של שמות הדוברים, ניתן היה במידה רבה של דיוק לזהות אותם.
הספר היה רב מכר בישראל.
שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 היו שנים של משבר ביישוב עצמו ובתנועה הקיבוצית כולה.
תהליכים של עזיבת בנים ובנות, הזדקנות של דור המייסדים, קשיים כלכליים וגם פחות תמיכה ציבורית וממשלתית הובילו לשינויים משמעותיים.
חדר האוכל נסגר, בית הספר המקומי שפעל 50 שנה נסגר, והתלמידים עברו ללמוד בבתי ספר אזוריים: כיתות ז'-י"ב בבי"ס "עמק חרוד" (1992) ותלמידי היסודי בבי"ס "רימון" במסילות (1994).
בהמשך נמכרו שני המפעלים המרכזיים: הזיתייה, "בית השיטה זיתים" נמכרה לחברת אוסם, ומפעל המכונות החקלאיות "חרושת מתכת" נמכר לחברת ג'ון דיר.
חלו גם שנויים רבים בענפי החקלאות.
מאז שנות ה-2000, עם בנייתה של שכונת הרחבה, החלו לחזור לקיבוץ בנים שעזבו ונוספו גם משפחות מיישובי האזור.
היישוב עלה על פסים כלכליים בריאים יותר עם כניסתה של חברת בננות החוף לפעילות חקלאית ענפה בשטחי הגבעות שממזרח ליישוב.
קיבוץ בית השיטה משתייך לתנועה הקיבוצית והוא קיבוץ מתחדש (שעבר הפרטה).
בשנות ה-30 היו לקיבוץ כ-2000 דונם, חלקם הגדול לגידולי פלחה והשאר לירקות ולכרם ענבים.
בשנות ה-40 גדל השטח החקלאי ל-10,000 דונם, ניטעו הפרדס וכרמי זיתים ורימונים.
החל עיבוד מכני של השדות בטרקטורים ומכונות לעיבוד וקציר.
אחרי מלחמת השחרור גדל השטח החקלאי ל-25,000 דונם, וכלל גם שטחים באזור תענך.
בשנות ה-50 המדינה עשתה חלוקה מחודשת, ונלקחו מהקיבוץ 10,000 דונם.
במקומם הוחכרו 17500 דונם שטחי מרעה לבקר.
באותן שנים הייתה הפלחה הגידול המרכזי, עם תלות רבה בכמויות הגשם.
נחפרו בריכות דגים והורחבו ענפי בעלי החיים: לול, רפת, דיר הצאן ועדר בקר לבשר.
כל העבודה החקלאית נעשתה בידי חברי הקיבוץ ותלמידי בית הספר, חלקה הגדול בגיוסים לבציר, למסיק, לבציל, ולקטיף אשכוליות.
ענף הכותנה החל בשנת 1953 כניסיון חקלאי שדרש עבודה ידנית רבה בקטיף.
בתוך שנתיים נקנתה קטפת מכנית ובית השיטה פיתחה מפעל מיוחד לטיפול בקטפות כותנה.
בשנות ה-60 וה-70 היותה החקלאות כ-60% מההכנסות, שיא מבחינת חלקה של החקלאות בכלכלת היישוב.
במקביל להגברת המיכון החקלאי ירד מספר המועסקים וחברים מבוגרים עברו לעבוד במפעלי התעשייה.
שנות ה-80 וה90 התאפיינו במשבר חמור בחקלאות, עם ירידה חדה במחירי הכותנה בעולם, ועלייה במחירי המים.
אלו ואחרים הביאו לשינו התמהיל של הגידולים החקלאיים, ולירידת חלקה היחסי בהכנסות
הניסיונות הראשונים למפעלי יצור בבית השיטה היה בשנות ה-30 עם רכישת מפעל הטריקו "הסורגים" והקמת סנדלריה שהתמחתה ביצור סנדלים תנכיות "סנדלים חוגיסטיים".
הכוונה הייתה לגוון את מקורות התעסוקה וההכנסה, אבל שני המפעלים לא האריכו ימים.
מפעל החמוצים זיתי בית השיטה: בשנת 1938 התחילו החברים יצחק חצרוני וחנה דוד לכבוש זיתים בפחים לטובת חדר האוכל, ומשנת 1940 הוסיפו גם כיבוש (החמצה) של מלפפונים.
המפעל גדל והיה מותג החמוצים המוביל בישראל וגם המעסיק הגדול ביותר של חברי הקיבוץ.
בשנות ה-80, מיזג לתוכו בית השיטה את מפעל זיתי שאן, ושיווק את תוצרתו תחת המותג "הזית".
בשנת 1998 רכשה אסם את השליטה במפעל (51%) ומיזגה לתוכו את הפעילות התעשייתית של חברת עסיס שכללה ייצור סירופים, ריבות וטחינה.
מפעל "פרי וירק" נרכש בשנת 2000 ופס הייצור שלו עבר לבית השיטה.
בשנת 2004 השלימה אוסם את רכישת כל מניות המפעל.
בינואר 2020 נרכש המפעל מחברת אסם, על ידי חברת דין שיווק וקלייה ובכך עבר לבעלות פרטית.
חרושת מתכת ומפעל לשיפוץ קטפות:
מכון שיטים נוסד בשנות ה-50 על ידי אריה בן-גוריון בקיבוץ בית השיטה, במטרה לתעד, לפתח ולהעשיר את התרבות העברית-חלוצית שעוצבה בקיבוצים, ולהעניק למחנכים כלים יישומיים.
הארכיון התבסס על חומרים שאסף ותיעד מאז שנות ה-30 של המאה ה-20 וכלל מידע רב אודות הדרכים שבהן ציינו הקיבוצים את חגי ישראל.
בסוף שנות ה-90, החלה פעילות המכון להתמקד בתחום החינוך, בהובלתו של בנימין יוגב (בוג'ה).
בשנת 2006 חבר המכון לתנועת המחנות העולים והרחיב את התמחותו בהגות ציונית-חלוצית, בתיקון חברתי ובמורשת עמק יזרעאל.
בית השידור הוא משכנו הראשי של ה-BBC, ברחוב פורטלנד בלונדון שבאנגליה.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל ג'ורג' ואל מייר, והבניין נחנך רשמית ב-14 במאי 1932.
בקדמת הבניין פסלי פרוספרו ואריאל ממחזהו של ויליאם שייקספיר "הסופה".
הפסלים מעשי ידי הפסל אריק גיל.
הבניין נפגע בצורה קשה במהלך הבליץ ב-8 בדצמבר 1940.
הבית בנוי מאבן פורטלנד ולו תשע קומות מעל הקרקע ושלוש מתחתיו.
המבנה הוא אסימטרי, אף שלא כך הוא תוכנן: שכנים לבניין התנגדו לתוכניתו המקורית של ואל מייר, בטענה שהמבנה מסתיר להם את אור השמש, ועל כן שונתה התוכנית, כך שהחל מהקומה השישית הבניין אינו סימטרי.
בשנים 1961 ו-1995 נבנו שני אגפים נוספים אך אלה נהרסו במסגרת הרחבת הבניין.
בתחילת המאה ה-21, עבר הבניין שיפוץ: שלב ראשון הסתיים בתחילת 2006, ושלב שני הסתיים ב-2010. בתום השיפוץ, עברו למבנה כל מחלקות החדשות של ה-BBC.
בית השגרירות הרוסית (ידוע גם בשם בית לוין) הוא מבנה היסטורי הממוקם בשדרות רוטשילד מספר 46, פינת רחוב שד"ל בתל אביב, והוא אחד מבנייניה הנודעים של העיר.
המבנה מתאפיין באדריכלות של הסגנון האקלקטי הייחודי ללב תל אביב.
בבניין פעלה שגרירות ברית המועצות בין השנים 1948–1967.
המבנה תוכנן ב־1924 על ידי האדריכל יהודה מגידוביץ', עבור משפחת לוין האמידה.
הוא משופע בקישוטים וסמלים ברוח הסגנון הרומנטי, ובחזיתו פגודה.
בשנת 1936 נמכר המבנה לצבי ברייער, איש עסקים ובנקאי.
ברייער פתח בבית לוין בית ספר ללימוד אנגלית, ערך שינויים בחלליו הפנימיים והפך אותו לבניין משרדים.
במקביל, פעל בו גם "בנק ארץ ישראל לתועלת אשראי" (שכיום נקרא U-Bank).
עם השנים החליף המבנה בעלים, ואחרי הקמת המדינה שכנה בו שגרירות ברית המועצות.