tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2022 דורגה במקום ה־29 ברשימת יוצרי התוכן המרוויחים ביותר של פורבס, עם רווחים של כ־5 מיליון דולר בשנת 2021.
בלה סקיי (במקור עד 1902 וייס, (בהונגרית: Székely Béla; בודפשט, 17 ביולי 1889 – ולדיווסטוק, 10 בינואר 1939) פקיד בנק יהודי-הונגרי פוליטיקאי קומוניסטי, חבר (למעשה שר) במועצה הממשלתית המהפכנית (ממשלת הונגריה בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית).
בלה סקיי נולד במשפחה יהודית כבנם של אהרון יוז'ף וייס ושל צציליה גלב.
בראשית המאה העשרים הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP ) ובתוכה הצטרף לאגף השמאלי שהיווה את האופוזיציה בתוך המפלגה.
בתנועת האיגודים המקצועיים ארגן את פקידי הבנק ולקח חלק פעיל בהקמת מפלגת הקומוניסטים בהונגריה (KMP), בה היה חבר מהקמתה.
ב-20 בפברואר 1919, בהוראת הממשלה, נעצר על ידי מפקד משטרת בודפשט, קארוי דיץ, שעצר גם את בלה קון ואחרים.
הוא שוחרר ב-6 במרץ 1919. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה תחילה סגן קומיסר העם של האוצר עד תחילת אפריל (עד לביטול מוסד הסגן) ולאחר מכן בין ה-5 באפריל ל-24 ביוני היה קומיסר העם לניהול הכספים (שר האוצר) ממש.
ב-3 במאי 1919, בבודפשט, הוא נשא לאישה את קלרה בלאגי, בתם של ארתור בלוך ואלאונורה שפיצר.
מאוחר יותר נבחר לוועד המרכזי של ועדת הניהול בת ה-150 חברים (דומה לבית נבחרים).
לאחר נפילת הרפובליקה היגר לווינה, שם לקח חלק בארגון מחדש של ה-KMP והפך לחבר בוועדת השלטון הזמנית של המפלגה.
בשנים 1925 עד 1930 היה חבר במשרד הסחר של ברית המועצות בווינה, ובשנים 1930 עד 1933 בברלין.
במהלך שהותו בברלין סייע בעבודת המפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
עם עליית היטלר לשלטון בשנת 1933 סקיי עבר לברית המועצות ועבד בסחר חוץ.
הוא נעצר בשנת 1938 באשמה מפוברקת ולאחר משפט ראווה קצר הוצא להורג.
בלה סקיי (בהונגרית: Székely Béla; בקליאן, 1 ביוני 1891 –קסקומוס, 9 בדצמבר 1955) היה משורר יהודי-הונגרי, פובליציסט, מומחה פסיכולוגי מטרנסילבניה.
בלה סקיי נולד במשפחה יהודית.
הוא סיים את לימודיו בקולג' באוראדיה ובבודפשט.
הוא היה מייסד העיתון היהודי בשפה ההונגרית "מזרח חדש" (Új Kelet) בקלוז' בשנת 1919, והיה מנהל העיתון בין ה-4 באפריל 1923 לבין 29 בפברואר 1924. בשנים 1921–1922 ייסד את העיתון "עיתון השעה 5" כעורך אחראי.
סקיי לקח חלק פעיל בפעילות העמותה הלאומית היהודית בטרנסילבניה ובמסגרתה ארגן את התנועה העולמית של בנות יהודיות "אביבה".
הוא חי בהונגריה (שטרנסילבניה נלקחה ממנה בחוזה טריאנון) משנת 1926 ואז היגר לארגנטינה וחי שם מ-1938.
ספר השירה הראשון שלו, "חישובים" (Számvetések) פורסם בבודפשט (1912).
בהונגריה הוא היה עמית של לאיוש קשאק בכתבי העת "תיעוד" וגם ב"עבודה".
בשנים 1934–1935, כנציג המגמות הפסיכולוגיות העמוקות, ערך את כתב העת הפדגוגי והגרפולוגי "הכרת האדם".
ספרו "ילדך" (בודפשט, 1925), העוסק בגידול ילדים מודרני, התפרסם בשתי מהדורות גם בקלוז' (1934, 1938).
הוא ערך גם בארגנטינה עיתון בשפה ההונגרית בשם "העתיד" וגם כתב את "תולדות האנטישמיות" (בודפשט, 1936).
הוא גם פרסם את ספרו בתרגום משלו בפורטוגזית (בואנוס איירס, 1940).
ספר על ארץ ישראל (פלשתינה) שבבנייה (קלוז', 1925)
מה האמת בתיקון תיק הפשע של יוז'ף מיטלמן?
דרמה קטנה של השומר ; עבר ועתיד, וינה, 1926
לכלוך, דם, מוות ; זכויות יוצרים, קלוז', 1931
מדריך להורות מודרנית ; ספרייה, 1934
פסיכואנליזה של אנטישמיות ; הכרת האדם, 1936
האנטישמיות ותולדותיה ; תבור, 1936
מדריך להורים ומחנכים בנושא הורות פסיכולוגית מודרנית ; 1938
בלה פלקי (במקור פיכסל-Füchsl, בהונגרית: Feleki Béla; לובשבריני, 3 באוקטובר 1862 – בודפשט, 1 במרץ 1923) היה עורך דין יהודי-הונגרי, חבר הוועדה המחוקקת של בודפשט, סגן נשיא הקהילה היהודית של פשט.
אחיו היו הוגו פלקי, אורולוג, ושאנדור פלקי, רופא, משורר ואחיינו היה גזה פלקי, סופר ועיתונאי.
בלה פיכסל נולד במשפחה יהודית כבנם של מיקשה פלקי (פיכסל), רופא ושל אנה ברון.
אחרי סיום לימודיו בתיכון, למד משפטים באוניברסיטת בודפשט (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בשנות ה-90 של המאה ה-19, הוא היה מעורב באופן פעיל בתנועה למדיניות דתות אחידה ובעבודת ההכנה להצעת "חוק הקבלה".
בשנת 1890 הפך לחבר בוועדה המחוקקת של בודפשט.
הוא הפנה את תשומת לבו בעיקר לנושאי מדיניות פיננסית וחברתית.
בשנת 1919 נבחר למנהל מערכת החינוך בקהילה היהודית של פשט ולאחר מכן לסגן נשיא הקהילה.
יוזמה ראויה לציון שלו הייתה בתחום הגנת הילדים, הקמת אגודת החסות הלאומית היהודית.
שמו קשור להקמת הגימנסיה היהודית של בודפשט לבנים ולבנות בקהילה, שהיה בית הספר התיכון היהודי הראשון בהונגריה.
פלקי כתב מאמרים משפטיים עבור "עיתון עורכי הדין" (Ügyvédek Lapja) ו"בטאון הצדק" (Igazságügyi Közlöny), וכן עבור עיתונים וכתבי עת יהודיים.
בלה פלקי הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני בבודפשט.
בלה פביאן (במקור פוירמן, בהונגרית: Fábián Béla; 13 באוגוסט 1889, טאיה – 23 בדצמבר 1966, סן חואן) היה עורך דין, פוליטיקאי, פובליציסט יהודי-הונגרי.
חבר האספה הלאומית של הונגריה (הפרלמנט ההונגרי) במשך 17 שנים.
בלה פוירמן נולד במשפחה יהודית כבנם של בעל בית מרזח, לאיוש פוירמן ושל פאני רוזנברג.
הוא למד באוניברסיטת וינה ובאוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
כמתמחה לעריכת דין היה מזכירו של וילמוש ואז'וני.
במלחמת העולם הראשונה גויס לצבא ב-1915, אך עד מהרה נפל בשבי.
במהלך השבי ערך את העיתונים "יום א' של השבויים" ו"Priamurje" עבור שבויי מלחמה ההונגרים.
בפברואר 1918 נמלט עם ארבעה חבריו בשבי וחזר להונגריה דרך מנצ'וריה, מונגוליה ורוסיה.
בהונגריה פתח בתעמולה עיתונאית נמרצת נגד רוסיה הסובייטית והפך לשופט בית משפט עד העלייה לשלטון של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
הוא נעצר במהלך הרפובליקה הסובייטית על התנהגותו האנטי-קומוניסטית.
בשנים 1920–1922 היה חבר במועצת העיר בודפשט.
הוא שיחק תפקיד מרכזי ב"מפלגה הדמוקרטית הלאומית".
מ-1922 עד 1939 ייצג את המפלגה הדמוקרטית הלאומית ואת המפלגות "האופוזיציה הליברלית" ו"הדמוקרטית המאוחדת" באספה הלאומית ההונגרית.
לצד היותו עורך דין עצמאי מאז 1920, הוא פיתח גם פעילות פובליציסטית וספרותית.
ביצירותיו, עמדותיו כדמוקרט וכליברל בורגני היו מעורבות עם הדעות אנטי-קומוניסטיות ואנטי-סובייטיות חריפות.
ב-1934 התבטא נגד ההכרה הדיפלומטית של הונגריה בברית המועצות.
בין שתי מלחמות העולם הוא היה דמות בולטת ביהדות הונגריה ונקט עמדה נגד ההתנצרות גם בזמן רדיפות.
הוא נעצר מייד לאחר הכיבוש הגרמני של הונגריה ב-21 במרץ 1944 (מבצע מרגרטה) וגורש תחילה לאושוויץ, לאחר מכן למחנה הריכוז אורניינבורג, משם למחנה הריכוז זקסנהאוזן ולבסוף למחנה הריכוז אוהרדרוף.
הוא שרד, שוחרר ולא חזר יותר להונגריה.
הוא התגורר מספר שנים בפריז ולאחר מכן השתקע בארצות הברית, שם הפך לאחת הדמויות המובילות בפזורה ההונגרית.
הוא ניסה לייצג יהודים אנשי שרות העבודה לשעבר, לאסוף את עדויותיהם ולאתר את החיילים ההונגרים לשעבר בגדודים אלה שברחו לארצות הברית כדי להעמידם לדין.
הוא עמד לצד הקרדינל יוז'ף מינדסנטי כשהועמד לדין בהונגריה והואשם באנטישמיות.
הוא היה חבר בוועד הלאומי.
לאחר המלחמה כיהן כנשיא "אגודת האסירים הפוליטיים ההונגרים" לשעבר.
אשתו הייתה אילונה שוורץ, בתם של דיולה שוורץ ופאולה קוהנר, אותה נשא בבודפשט ב-3 בינואר 1924.
חורבן רוסיה תחת שלטון בולשביקי (בודפשט, 1919)
הגיהנום הרוסי : מים יפן עד סנקט פטרבורג (בודפשט, 1920)
שיטות וכלים של התעמולה הבולשביקית העולמית
אלף גברים ללא נשים (רומן, בודפשט, 1930)
שישה סוסים - ארבעים אנשים.
תיעוד של שבוי מלחמה (בודפשט, 1930)
קרדינל מינדסנטי – סיפור של מרטיר מודרני (ניו יורק, 1949)
בלה קאדאר (במקור קלוג, בהונגרית: Kádár Béla; בודפשט, 14 ביוני 1877 – בודפשט, 22 בינואר 1956) היה צייר יהודי-הונגרי.
הוא היה נציג מיוחד של האוונגרד ההונגרי של המאה ה-20.
בלה קלוג נולד במשפחה יהודית ענייה כבנם של מיהאי קלוג, פרוון, ושל רוזליה בלי (Blüh).
הוא גדל בסביבה דו לשונית (גרמנית והונגרית).
לאחר שש כיתות של בית ספר יסודי, הלך ללמוד את מקצוע החרטות.
בהיותו בן עשרים יצא רגלית לאירופה, התוודע לערים הגדולות שלה (מינכן, פריז), והחליט להיות צייר.
בשנת 1899, בגיל 22, החל את לימודי האמנות שלו בבית הספר לעיצוב תעשייתי בבודפשט, ומשנת הלימודים 1902/1903 למד בבית הספר לעיצוב בהנחיית הצייר אדה באלו.
ב-1904 למד בבתי ספר הפתוחים במינכן ובבודפשט.
כבר בשנת 1906, רישומיו והפסטלים שלו נכללו בתערוכות התקופתיות של היכל האמנות והסלון הלאומי.
בשנת 1911 עבד על מלגה במושבת האמנים של סולנוק.
תחילת קריירת הציור שלו התאפיינה בחיפוש אחר דרך, בנוסף ל בלה איוואני-גרינוולד והניאו...ים, פתרונות הקומפוזיציה והצבעים של ציורי הדיוקן של יוז'ף ריפל-רונאי השפיעו על עבודתו.
הוא שם לב גם לתמונות שהופיעו בתערוכות בינלאומיות בבודפשט, ותמונות קבוצת תנועת הנאבי והאופן שבו ציירו הפוסט-אימפרסיוניסטים עוררו בו עניין.
קאדאר יצר ידידות לכל החיים עם מיקלוש רוז'ה סופר האמנות, והוא קיבל הזדמנויות רבות לתערוכות והזדמנויות עבודה בבית האמנים שלו.
מרצל נמש העניק לו את פרס אלף הכתרים עבור ציורי הקיר שנעשו עבור ארמון בית האמנים ברחוב רוז'ה.
קאדאר עקב גם אחר תוצאות השמונה, במיוחד אחר כיוון ההשפעות של פול סזאן עליהם.
בשנות העשור השני של המאה ה-20, בלה קאדאר עבד באחד מאולפני הסטודיו של מושבת האמנים של דרך סאזדוש (Százados út) שנבנתה כמושבת האמנים הראשונה בבודפשט והיא מושבת האמנים הוותיקה ביותר הפועלת ברציפות באירופה.
בשנת 1914, בהתבסס על תוכניותיו של האדריכל לאסלו ואגו, נבנה מחדש ושופץ התיאטרון ההונגרי ובלה קאדאר הוזמן ליצור בו את הפרסקו (נהרס מאז).
הוא גם יצר את ציורי הקיר של "מרחצאות המלח ארז'בט" ב-1918 (המרחצאות פורקו מאז).
בתום מלחמת העולם הראשונה הציג תערוכות יחיד במוזיאון ארנסט ובגלריית הסטודיו.
הוא נכנס לתחום השפעת האקספרסיוניזם.
כבר בשנים 1923 וב-1924 הוצגו ציוריו בגלריה דר שטורם בברלין, חלל התצוגה החשוב ביותר עבור האקספרסיוניזם הגרמני.
לאחר תערוכת היחיד שלו, הרוורת' וולדן הזמין אותו למספר תערוכות קבוצתיות, כך שב-1928 הוא הצליח להציג את עצמו בארצות הברית ולטייל בה.
בשנות ה-30 הוא הושפע מהמגמת הנאו-קלאסיציזם של הנובצ'נטו האיטלקי (Novecento Italiano) ומהאסכולה הרומאית ההונגרית המקבילה (האסכולה הרומאית היא הגרסה ההונגרית של הנאו-קלאסיציזם האיטלקי, כלומר אמנות הנובצ'נטו), והוא צייר את יצירותיו הפיגורטיביות בסגנון אר דקו מועשר במאפיינים קלאסיים, שבהם זכה להצלחה רבה בקרב שני חבריו האמנים.
הוא היה מציג קבוע בגלריה טמאש.
כשהתקרבה מלחמת העולם השנייה, הוא ומשפחתו נאלצו להסתתר בשל יהדותם ובשל הרדיפות הגזעיות.
אשתו ושני בניו ניספו בשואה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוא שילב את הסגנון הקודם שלו ביצירותיו והפך ליותר ויותר דקורטיבי.
לאחר שנת 1949 הוא נודה ולא נכלל בהחיים הציבוריים האמנותיים ומת בבדידות.
קאדאר הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
בשנת 1971 אורגנה לכבודו תערוכת זיכרון בגלריה הלאומית של הונגריה, ולאחר מכן בשנת 2002 אורגנה תערוכת אוסף של יותר מ-150 יצירות שלו בגלריה Mű-Hall.
רבות מיצירותיו נשמרות בגלריה הלאומית של הונגריה.
בלה קאדאר: Dies irae: עשרים וארבעה ציורי עט.
ואקארוצ'קה : הרפתקת חג המולד בשמים ובארץ / מיקלוש קורודה; עם רישומים מאת בלה קאדאר.
בלה לנארד (במקור האואר, בהונגרית: Lénárd Béla; וינה, 1 בינואר 1892 – בודפשט, 27 בדצמבר 1959) היה שחקן תיאטרון ושחקן קולנוע יהודי-הונגרי, מנהל תיאטרון.
בלה האואר נולד במשפחה יהודית, בנם של מישקה האואר ושל פפי פליישר.
הוא למד בתיכון בבודפשט, ולאחר מכן סיים את לימודיו בבית הספר למשחק של השחקנית סידי ראקושי ב-1913. הוא הופיע באזורי הספר והכפר במשך שנה, לאחר מכן כזמר מקהלה בבודפשט ומחוצה לה.
בשנות ה-20 היה מזכיר "הקומדיה הקטנה" ובשנת 1922 הקים את קברט פאון.
הוא שיחק בחו"ל משנת 1923 ובשנת 1929 מונה למנהל תיאטרון רביו בגראץ, אוסטריה.
כיהודי בין השנים 1940–1944 נאסר עליו לשחק על במות התיאטרון פרט לתיאטרון גולדמארק, שנועד לקהל יהודי, במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
פעילות זו נסגרה ב-1944 לאחר כניסת הוורמכט לממלכת הונגריה (מבצע מרגרטה) הוא עבד גם מנחה.
לאחר מלחמת העולם השנייה בין 1945 לבין 1949 עבד כבמאי בתיאטרון מדיאסאי.
בסתיו 1948 הוא הקים את הקברט בשם "אופטימיסטים" עם הסולנית פּאני פראגו, הסופר אימרה בנדי והמלחין מרצל אוטווש.
תחילה הופיעו במסעדה בכיכר יוז'ף נאדור ותוך חודש כבר בשדרת אנדראשי היוקרתית בבית הקפה היפני הלהקה פוזרה במאי 1950, ולאחר מכן התקשר עם בלה לנארד "תיאטרון הכפר הלאומי".
היורש המשפטי של התיאטרון הממלכתי דרינה.
"טיילתי בחצי מאירופה, אבל לא הכרתי את ארצי.
שרתי ושיחקתי בשבע שפות, אבל עכשיו אני באמת מרגיש מה זה אומר לשחק בהונגרית.
כל ערב הוא בכורה, אנחנו תמיד צריכים להופיע מול קהל חדש, וזה כוח מניע שתמיד מניע את השחקן.
כל כך הרבה חוויות מאוחסנות באדם!
מה שלא הייתי מאמין בעצמי, אני כותב יומן כבר שמונה שנים, רושם זיכרונות.
כי כל לילה הוא חוויה, כי כל הופעה היא כיבוש חדש, ניצחון חדש."
הוא היה ידוע כשחקן אופי וקומיקאי רב תכליתי.
אשתו הייתה זמרת האופרה הידועה מאוד שנפטרה בגיל 48, ארנקה וייסמן, לה נישא ב-11 ביוני 1922 בבודפשט.
קברו של בלה לנארד נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה [1C–6–31]
סרטוריוס (ג'ורג' ברנרד שו : נישואי אהבה)
אתנאז ברזוביץ' (מור יוקאי - שאנדור הבשי : האיש מזהב)
המלך הצרפתי (פונגראץ קאצ'ו : יאנוש ויטז)
פאפא טשל (ברטה הנריק : שלוש נערות)
הדוד לוניה (איסאק אוסיפוביץ' דונייבסקי : כוכב סרטים)
ראש הממשלה (רנטו מורדו: יכולים להתחיל מחדש)
זיבוטה ציוביץ' (ברניסלב נושיץ' : ד"ר פפיקה)
בובי דרנק (לאסלו נאדאשי : אני נושא את זה על כף ידי)
ויקטור סילאדי (יאנוש בוקאי : תיפרד במקומי)
פטר, הרופא (איב מירנדה: רבותי, רק זה אחר זה)
שינו (מיהאי אייזמן : פטר פקטה)
שאנדור קרם (ארנה אורבאן : טבילת האש)
יוצק הנחושת (אימרה גומבוש : בציר פאטאקי - או שלושת המבחנים של להיות מאורס)
ארבלה גבריאלה "בלה" סימס היא שחיינית אמריקאית, סגנית אלופה אולימפית (טוקיו 2020) ואלופת העולם (בודפשט 2022) במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי.
סימס נולדה וגדלה בהנדרסון, נבדה.
מתאמנת בקבוצת סנדפייפרס בלאס וגאס, נבדה בהדרכתו של רון אייקן, לצדם של אלופים אולימפיים, קודי מילר, בואי בקר, קייטי גריימס, אריקה סאליבן וקלייר ויינסטין.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת טוקיו שנערכו באומהה, נברסקה ביוני אותה שנה היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:57.53 דקות וצורפה לנבחרת השליחות האמריקאית.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:23.55 דקות.
במשחקים האולימפיים עצמם היא זכתה במדליית כסף במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי לאחר ששחתה בשלב המוקדמות.
כשחיינית ראשונה היא קבעה תוצאה של 1:58.59 דקות.
היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:57.71 דקות וצורפה לנבחרת השליחות האמריקאית.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביוני 2022 זכתה במדליית זהב במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם קלייר ויינסטין, ליה סמית', קייטי לדקי בשיא אליפות חדש של 7:41.45 דקות, לפני אוסטרליה (7:43.86 דקות) וקנדה (7:44.76 דקות).
כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:54.60 דקות, התוצאה הרביעית מכל השחייניות ששחו במשחה הגמר.
בשלב המוקדמות היא קבעה כשחיינית רביעית ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:55.91 דקות, התוצאה המהירה מכל השחייניות ששחו בשלב זה.
במסגרת סבב הגביע העולמי בבריכת 25 מטר שנערך באינדיאנפוליס, אינדיאנה ב-4 בנובמבר אותה שנה היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא עולם חדש לנערות בתוצאה של 1:52.59 דקות, כעבור 15 דקות בלבד היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא עולם חדש לנערות בתוצאה של 55.75 שניות.
בלה פרום הייתה עיתונאית ואשת חברה גרמניה ממוצא יהודי שפעלה בגרמניה בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים ופרסמה בניו יורק בשנת 1942 את ספרה "דם ונשפים" המתאר את חוויותיה בגרמניה בימי רפובליקת ויימאר ובחמש השנים הראשונות של הרייך השלישי.
פרום נולדה בעיר נירנברג לזיגפריד וגרטה פרום - משפחה יהודית אמידה של יצרני וסוחרי יין בבוואריה מזה שבעה דורות.
ב-1911 נישאה לסוחר יהודי אמיד בשם מקס ישראל לו היא ילדה את בתה גרטה-אלן – הנקראת בספרה גוני, ממנו התגרשה.
לאחר זמן נישאה לקארל יוליוס סטורמן ואף ממנו התגרשה.
בעלה השלישי היה הפיזיקאי פטר פ.
במלחמת העולם הראשונה פעלה פרום במסגרת הצלב האדום הגרמני וזכתה לעיטור מלך בוואריה.
לאחר מות אמה ב-1918 ירשה פרום את נכסי המשפחה, מה שאפשר לה להתפנות לפעילות חברתית.
המשבר הכלכלי בגרמניה בשנות העשרים של המאה העשרים פגע קשות במצבה הכלכלי ואילץ את פרום לחפש עבודה.
בעזרת קשריה בבית ההוצאה "אולשטיין" Ullstein) ) - בית הוצאה ידוע שהיה בבעלות יהודית.
היא התמנתה לעיתונאית בעיתונים רבי השפעה בברלין שהיו בבעלות הוצאת אולשטיין ובעיקר ב"ברלינר צייטונג" וב"פוסישה צייטונג", עיתון ברלינאי ליברלי מוביל.
לאחר ניסיונות אחדים ככתבת זוטרה הייתה לבעלת טור בנושאי אופנה רכילות וחברה - נושאים מסורתיים לעיתונאיות נשים.
לאחר שהוכיחה את כישרונותיה ושאפתנותה ואף סיימה את לימודיה ככתבת בתחומי הפוליטיקה והדיפלומטיה, נעשתה ידועה ומקובלת בחוגים של החברה הגבוהה בברלין והייתה מוזמנת לסקר אירועים חברתיים אליהם הגיעו פוליטיקאים, אנשי צבא בכירים, דיפלומטים זרים ומקומיים ועוד.
בתקופת רפובליקת ווימאר הקריירה שלה נסקה כששגרירויות זרות ואנשי ממשל גרמנים ביקשו את קרבתה כדי לזכות בסיקור שלה את ארוחות הערב, הנשפים וקבלות הפנים שערכו.
בספרה היא ציינה שנפגשה איתם לעיתים והייתה חשופה למידע אינטימי אודותיהם אך לא התיידדה עם אף אחד מהם.
בשנת 1933, עם עליית היטלר לשלטון, הייתה פרום צפויה לפיטורים כמו כל העיתונאים היהודים בגרמניה אך היא ענתה בסירוב לכל מכריה שניסו להגן עליה באמרה שכעיתונאית עליה להמשיך לסקר גם את האירועים העכשוויים.
היא הורשתה להמשיך בעבודתה העיתונאית בשל קשריה עם מנהיגים של המפלגה הנאצית, דיפלומטים זרים, עיתונאים ידועים ודמויות מפורסמות אחרות שהיו מוכנים להגן עליה.
למרות שדבר יהדותה היה ידוע לכל זכתה פרום למעמד מיוחד ובמקרים מסוימים הנאצים היו זקוקים לה כמתווכת ביניהם לבין קבוצות חברתיות אחרות.
היא אף הייתה בקשרים רומנטיים עם הרברט מום, סגן ראש הפרוטוקול במשרד החוץ הגרמני.
פעם אחת בעת קבלת פנים שערך פרנץ פון פאפן, ישבה לשולחן אחד עם יוזף גבלס.
עם חלוף הזמן החלו לפרוח שמועות שהנאצים מתכוונים לפעול נגדה אך היא המשיכה לנצל את מעמדה המיוחד וסירבה לחדול מעבודתה העיתונאית.
כשיהודים יכלו לחדש את דרכונם הגרמני רק אם עמדו לעזוב את גרמניה לצמיתות, פרום ניצלה את קשריה במשטרה, שם הוכיחה כי משפחתה חיה בגרמניה כבר שבעה דורות ובעזרת ידיד, חבר במפלגה הנאצית, הצליחה לחדש את דרכונה לשישה חודשים.
באוקטובר 1933 עבר בפרלמנט הגרמני חוק אשר אסר על יהודים לערוך ולכתוב בעיתונים גרמניים ודרש מעיתונאים גרמנים להוכיח שהם ארים.
חברתה של פרום, ורה פון הון – עיתונאית גרמניה נוצרייה, גילתה לאחר בדיקה מעמיקה במסמכים שונים, שסבתה הייתה יהודייה.
ימים מעטים לאחר מכן שמה קץ לחייה.
האירוע השפיע עמוקות על פרום אך לא ריפה את ידיה והיא המשיכה בעבודתה העיתונאית כל עוד הדבר התאפשר.
בשנת 1934 שלחה פרום את בתה לארצות הברית.
אחרי 1934 שוב לא יכלה לפרסם כתבות בשמה וכתבותיה התפרסמו באופן אנונימי אך היא המשיכה להיות מוזמנת לאירועים חברתיים.
מאחר שהכנסתה מכתיבה עיתונאית הלכה והצטמצמה פרום חזרה אל תעסוקת משפחתה – מסחר ביין, תוך שהיא מנצלת את קשריה עם שגרירויות זרות ומשפחות אמידות בברלין.
לדבריה היא גם ניצלה את קשריה כדי לעזור ליהודים אחרים להימלט מגרמניה.
בספטמבר 1938, כחודשיים לפני ליל הבדולח, השתכנעה פרום לעזוב את גרמניה.
בעוד יהודים אחרים נאלצו לעזוב את גרמניה כשבגדיהם לעורם בלבד, הצליחה פרום להוציא מגרמניה חלק נכבד מרכושה, גם זאת בעזרת חברים נאצים בכירים.
את יומניה הצליחה להוציא מגרמניה באמצעות חברים–דיפלומטים.
פרום הגיעה לניו יורק שם עבדה בעבודות שונות.
המתאר את תהליך עליית הנאצים לשלטון ומשולבים בו פרטי מידע פנימי מתוך הנעשה במסדרונות השלטון הנאצי ותיאור קרבתה אל מנהיגי המפלגה הנאצית.
למרות שהספר פורסם כיומן אותנטי שנכתב בעת התרחשות המאורעות וצוטט במחקרים וספרים רבים, מחקרים מאוחרים העלו את הסברה שהספר נכתב מאוחר יותר – בעת שהותה של פרום בניו יורק אחרי שעזבה את גרמניה ולאור זאת מטילים ספק במידת הדיוק של דיווחיה ובאמיתותם.
בשנת 1946 נסעה פרום לגרמניה שם ראה ספרה אור בגרמנית, ובגרסה אחרת בשנת 1993, תורגם דם ונשפים לגרמנית ופורסם תחת הכותרת Als Hitler mir die Hand küsste - כשהיטלר נשק את ידי).
בשנת 1958 הוענק לה צלב הצטיינות מדרגה ראשונה (Verdienstkreuz Erster Klasse) של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
פרום נפטרה בניו יורק בשנת 1972.
בלה נויפלד (בהונגרית: Neufeld Béla; וינוהרדיב, 6 ביולי 1894 – בודפשט, 18 באוקטובר 1962) משפטן יהודי-הונגרי וכן דוקטור לרפואה וסופר בתחום הסוציולוגיה.
נויפלד היה הרופא הראשי של "מוזיאון הבריאות" בבודפשט ולאחר מכן הרופא הראשי של "המכון להגנת הבריאות של הסטודנטים בתעשייה".
עשרות מחקריו פורסמו בעיתונות ובספרו.
בלה נויפלד נולד במשפחה יהודית בזקרפטיה (אז הונגריה לאחר מכן צ'כוסלובקיה והיום אוקראינה).
הוא קיבל תואר במשפטים בברטיסלאבה ב-1920 ותואר ברפואה בפראג ב-1926. כסטודנט באוניברסיטה, השתתף בתנועות פרוגרסיביות והיה חבר בחוג גלילאו.
הוא היה עמיתו בכתב העת ה"מאה העשרים" (Huszadik Század), בעריכת אוסקר יאסי, ולאחר מכן של "תקופתנו" (Korunk) בקלוז', וכתב של העיתון היומי בשפה ההונגרית של הקומוניסטים הצ'כוסלובקים, "יום הונגרי" (Magyar Nap) ו"סקירה חברתית" (Társadalmi Szemle).
ב-1935 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה.
ב-1936 היה במסע לימודי בברית המועצות, וגם ספרו הראשון בשם העידן והאדם יצא לאור בשנה זו.
הספר הוא למעשה אוסף מחקרים, המכיל עשרים ממחקריו שפורסמו בין השנים 1916–1936. בין שתי מלחמות העולם הוא עסק ברפואה בוינוהרדיב, שהשתייכה אז לצ'כוסלובקיה.
ב-1939 היגר מצ'כוסלובקיה לרומניה ולאחר מכן חזר להונגריה.
ב-1941 נאסר עליו לעסוק ברפואה בשל יהדותו ופעילותו הפוליטית והספרותית האנטי-פשיסטית.
הוא נעצר כבר ב-1940 כחבר בתנועה הקומוניסטית הבלתי חוקית.
בקיץ 1944 גורש לאושוויץ ומשם נשלח למחנה הריכוז בוכנוולד.
הוא שוחרר ב-11 באפריל 1945, אך בשל תנאי מחנה הריכוז לקה בהתקף לב ונזקק לטיפול בבית חולים.
ממשלת צ'כוסלובקיה שלחה אותו לסנטוריום בפראג, משם חזר להונגריה לאחר החלמתו.
הוא היה הרופא הראשי של מוזיאון הבריאות (כיום של אוניברסיטת זמלווייס) ולאחר מכן של המכון להגנת הבריאות לסטודנטים בתעשייה.
עיטור מסדר ההצטיינות של העמל (1955)
בלה פלדש (במקור וייס, בהונגרית: Földes Béla; לוגוז', 25 בספטמבר 1848 – בודפשט, 18 בינואר 1945) היה כלכלן יהודי-הונגרי, סטטיסטיקאי, פרופסור באוניברסיטה, חבר פרלמנט, שר בממשלת הונגריה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים, דמות בולטת בכלכלה ובסטטיסטיקה ההונגרית.
בלה וייס סיים בית ספר תיכון בטימישוארה ובפשט, ואת לימודי המשפטים שלו באוניברסיטת וינה, אוניברסיטת פשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובאוניברסיטת לייפציג.
הוא החל ללמוד כלכלה בשנתו הראשונה ובשנותיו בחו"ל הכיר גם חוגים סוציאל-דמוקרטיים.
הוא קיבל את התעודה שלו במשפטים ובמדע המדינה באוניברסיטת פשט.
בשנת 1872 מונה לעוזר המשרד הסטטיסטי של המטרופולין, בסמכות של סגן המנהל.
ב-1873 החליף את הפרופסור לכלכלה ומימון באקדמיה למסחר בפשט ובמקביל עמד בראש המחלקה לתולדות המסחר שהתארגנה באותה התקופה.
ב-1874 הוסמך כמרצה פרטי (כלומר חיצוני ולא חלק מהסגל) באוניברסיטת בודפשט.
ב-1876 הוא הפך לחבר נספח בלשכת המסחר והתעשייה של בודפשט וחבר במועצה הלאומית לסטטיסטיקה, כמו כן מונה גם למזכיר הקונגרס הסטטיסטי הבינלאומי ה-9.
ב-1879 (בגיל 29 בלבד) הוא נבחר לחבר בוועדה הלאומית לכלכלה וסטטיסטיקה של האקדמיה ההונגרית למדעים.
בשנת 1880 הוא הפך למרצה קבוע (בכיר) לכלכלה ומימון לאומיים באקדמיה למסחר של בודפשט וקיבל הסמכה של מרצה בכיר פרטי (לא חלק מהסגל) לסטטיסטיקה באוניברסיטת בודפשט.
משנת 1882 עבד כפרופסור חבר יוצא דופן לסטטיסטיקה באוניברסיטה, ומשנת 1889 כפרופסור מן המניין.
הוא עמד בראש מחלקת הסטטיסטיקה באוניברסיטה במשך עשר שנים.
ב-1892 הועבר לעמוד בראש המחלקה לכלכלה וכספים לאומיים במקום דיולה קאוץ.
מאוחר יותר, הוא היה דקאן הפקולטה למשפטים פעמיים, ובשנת 1917, רקטור האוניברסיטה.
ב-1885 הפך לחבר ב-Institut International de Statistique (הלישכה הסטטיסטית הבינלאומית)
ב-1893 נבחר כחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים
בין השנים 1906–1918 היה חבר באספה הלאומית ההונגרית (חבר פרלמנט)
מ-18 באוגוסט 1917 עד 8 במאי 1918 היה שר ללא תיק לכלכלת המעבר (ההתנתקות מהאימפריה האוסטרו-הונגרית)
הוא פרש מהחיים הציבוריים לאחר 1920, אך מחקריו ומאמריו המשיכו להתפרסם.
בשנת 1923 נבחר לחבר הכבוד המקומי הראשון של החברה הסטטיסטית ההונגרית ובשנת 1933 נבחר לחבר כבוד של האקדמיה ההונגרית למדעים.
הוא מת ברעב בגטו בודפשט ב-18 בינואר 1945, יום שחרור העיר על ידי הצבא האדום.
עבודותיו הכלכליות מציגות אותו כאחד מהכלכלנים ההונגריים החשובים של האסכולה ההיסטורית הגרמנית.
בשנים 1893–1894 הופיעה עבודתו היסודית, בשני הכרכים של כלכלה חברתית (I.
תיאוריות יישומיות ומעשיות של כלכלה חברתית), שעוד לפני מלחמת העולם הראשונה הוצאו בעוד ארבע מהדורות, שעודכנו בינתיים.
בנוסף לעבודתו התאורטית הוא ביצע פעולות מעשיות רבות.
התעניינותו התרחבה גם לנושאים עכשוויים של סוציאל-דמוקרטיה.
הוא הכין חוות דעת ותזכירי מומחים, בין היתר, על :
מכסי התבואה של טירול (1877),
ארגון מחדש של סטטיסטיקות תעבורת סחורות (1878), ו
מאוחר יותר סטטיסטיקה שיפוטית (1892).
לאחר חוזה ריאנון, על זכויות המיעוטים וסוגיות של סטטיסטיקת לאום הפכו למוקד תשומת ליבו.
המאמרים הכלכליים של הלקסיקון הגדול של פאלאס,
מדור הכלכלה והסטטיסטיקה בעיתון "סקירת בודפשט" (Budapesti Szemle) בין השנים 1883 לבין 1886
ערך את סדרת הספרים "הספרייה הכלכלית ההונגרית" (Magyar Közgazdasági Könyvtár).
עבודותיו ומאמריו פורסמו עד 1881 תחת השם בלה וייס.
בלה לוי (בהונגרית: Lévy Béla; בודפשט, 4 בדצמבר 1873 – לונדון, 1959) היה עורך דין יהודי-הונגרי, סופר משפטי.
הוא אחיו הבכור של לאיוש לוי (1875–1961), רופא, ואחיינו של מור קרמן.
בלה לוי נולד במשפחה יהודית כבנם של ברנאט לוי, פילולוג ומזרחן, ושל מינה קליינמן (1847–1918).
הוא השלים את לימודיו בפקולטה למשפטים ומדע המדינה של אוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) וקיבל את התואר שלו ב-1895. ב-1898 פתח משרד עורכי דין בבודפשט.
בין 1899 לבין 1904 עבד כמרצה ב"אקדמיה למסחר" של בודפשט.
הוא היה חבר בוועדה הארצית לבחינת עורכי דין.
ביצירתו של המשפטן אוסקר בורצ'רדט , "המשפט המסחרי של העולם" (Die Handelsgesetz des Erdballs), הוא חיבר את החלק שנגע להונגריה: את הסעיפים של חוקי המסחר, שטרי החליפין ופשיטות הרגל.
במחצית השנייה של שנות ה-30 היגר ללונדון בשל רדיפות היהודים בהונגריה ועסק בה בעריכת דין.
מאמריו פורסמו ב"עיתון מדעי המשפט" (Jogtudományi Közlöny), בלקסיקון המשפטי ההונגרי ובלקסיקון הגדול של פאלאס וכן פורסמו כמה ספריו.
רעייתו הייתה מרגיט, בתם של יוז'ף קליין ושל גבריאלה שפיצר, לה נישא ב-1 באפריל 1906 בבודפשט.
בעלה ארנה לאו שוורץ (1904–?) היה עורך דין וינאי.
בעלה בלה פישר (1908–?) היה מהנדס מכונות מוסמך.
שיטת דיני הפטנטים ההונגריים (בודפשט, 1898)
שאלת התיחום של המשפט המסחרי (בודפשט, 1900)
ביקורת על טיוטת החוק על עיצוב תעשייתי (בודפשט, 1902)
תכנון ההצגת טיוטת חוק הפטנטים (עם ז'יגמונד קושה, 1909)
תכנון הצגת טיוטת חוק הפטנטים (1916)
תכנון הצגת טיוטת תחוק הסימני המסחר (1917)
בעיות חקיקה בדיני המאזנים (בודפשט, 1930)
בלה מולנאר עד 1901 מרמורשטיין, בהונגרית: Molnár Béla; מונקאץ', 7 ביוני 1886 – בודפשט, 28 בנובמבר 1962) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, כירורג, פרופסור באוניברסיטה, דוקטור למדעי הרפואה (PHD) (1958), זוכה פרס קושוט (1958) (הפרס הממלכתי הגבוה בהונגריה, המקביל לפרס ישראל), חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
בלה מרמורשטיין נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר איזידור מרמורשטיין ושל אתלקה וייס (1863–1925).
הוא סיים את בית הספר התיכון הממלכתי של מונקאץ' ולאחר מכן המשיך את לימודיו באוניברסיטה המלכותית ההונגרית פרנץ יוזף בקולוז'וואר, שם קיבל תואר דוקטורט לרפואה בשנת 1909. לאחר מכן היה מתמחה אצל הנריק אלאפי במרפאה הכירורגית מס' 1 בבודפשט.
בין השנים 1911–1923 עבד במחלקה הכירורגית של בית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' (היום שמו המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט, תחילה כמתמחה, לאחר מכן כרופא קליני ולבסוף בין 1923 לבין 1929 כרופא הראשי.
בין השנים 1929–1941 עבד כרופא ראשי במחלקה הכירורגית של בית החולים לילדים ברודי אדל של הקהילה היהודית של פשט ומ-1941 עד תום המלחמה כמנהל המחלקה.
בין 1945 לבין 1955, הוא היה הרופא הראשי של המחלקה הכירורגית של בתי החולים של הקהילה היהודית של פשט לרבות בית החולים היהודי ברחוב סאבולץ'.
הוא קיבל את התואר פרופסור חבר מיוחד (לא חלק מהסגל), ולאחר מכן את התואר פרופסור מן המניין באוניברסיטה.
עם הקמת אוניברסיטת זמלווייס קיבל על עצמו את ניהול המחלקה לכירורגיה כפרופסור באוניברסיטה זו.
בשנים 1945–1946 מונה למרצה בכיר פרטי (לא חלק מהסגל) באוניברסיטה.
בין היתר, הוא פיתח ניתוחי ילדים עם פעילות מעשית ותאורטית יוצאת דופן, לרבות כחלוץ בתחום הכירורגיה ההונגרית הכללית והחינוך של דור רופאים.
הוא עסק גם באמנות וזכה למוניטין כאספן אמנות.
בשנת 1958 הוענק לו פרס קושוט על עשרות שנות עבודתו בכירורגיה, במיוחד בתחום החינוך וההשתלמויות של מנתחים.
מולנאר היה חבר במועצה הלאומית של הצלב האדום ההונגרי ונשיא ארגון בודפשט שלו.
בלה מולנאר היה גם אחד ממנתחי הספורט הראשונים, "רופא הכדורגל".
הוא היה מהראשונים בהונגריה שחקרו מדעית את הסיבות לפציעות ספורט, ריפוין והזדמנויות שיקום.
בשנות ה-20 ושנות ה-30 הוא זכה לתהילה בינלאומית בעולם הספורט כי ניהל את הכדורגלנים החשובים של התקופה מבחינה בריאותית: יוז'ף בראון, קרטש השני, פרנץ פלאטקו, או מתיאס סינדלר האוסטרי.
אשתו הייתה ארז'בט סֶנְדֶה, בתם של קלמן שוורץ ושל מרגיט דויטש.
מדליית ההצטיינות של צלב קטן של הרפובליקה ההונגרית (1948)
מדליית הזיכרון יאנוש בלשה (1960)
בלה מולנאר (במקור מילר, בהונגרית: Molnár Béla; קשמארק, 6 במרץ 1884 – בודפשט, 12 ביולי 1932) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, רופא פנימי, פרופסור באוניברסיטה.
בלה מילר נולד במשפחה יהודית כבנם של ליפוט מולנאר (מילר) (1855–1925) רוקח, בעל בית המרקחת ושל ינקה וידר (1859–1917).
אֶחיו היו אלפרד מולנאר (1888–1950), רוקח, ומרגיט מולנאר, שהייתה אשתו של אלמר פולאצ'ק (1875–1944), רופא אף אוזן גרון ופרופסור באוניברסיטה.
מולנאר השלים את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל תואר דוקטור לרפואה ב-1907. בשנת 1918 הוסמך כמרצה בכיר חיצוני (לא חלק מהסגל) לפתולוגיה של "איברי עיכול ומטבוליזם".
בין 1908 לבין 1912 הוא עבד כמתמחה של פרידייש קוראני ושאנדור קוראני במרפאה פנימית מספר 1 ואחר כך מספר 3 של האוניברסיטה.
בין 1912 לבין 1918 הוא היה מרצה באוניברסיטה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, היה הרופא הראשי של בית חולים השדה של חיל המצב, כמו כן שהה שנתיים בחו"ל בסיור לימודי.
בין 1910 לבין 1918, היה כאמור מרצה בכיר של אוניברסיטת בודפשט ולאחר מכן פרופסור פרטי (לא חלק מהסגל) עד 1932, הוא היה הרופא הראשי והמנהל של המחלקה לרפואה פנימית של מרפאת הרוזן אפוני בבודפשט.
לאחר שאביו פרש לגמלאות, הוא ואחיו קיבלו לידיהם את הבעלות על בית המרקחת בבודפשט בשם "A Kígyóhoz".
הוא עסק בפתולוגיה של רפואה פנימית, פתרונות כירורגיים למחלות של איברי העיכול ומערכת המעיים כמו כן במחלות מטבוליות, וסיבוכי רפואה פנימית של מחלות מין.
אשתו יולאן שטראסר (1890–1976) הייתה מורה למוזיקה, בתם של עורך הדין אימרה הנריק שטרסר ושל אירן אגר, איתה התחתן ב-14 ביולי 1912. בתם היא אנה מולנאר.
פרס מיוחד של השבועון הרפואי (1910)
נתונים אנטומיים וניסיוניים מהפתולוגיה של בלוטות יותרת הכליה .
מחקרים ניסיוניים על המנגנונים הפיזיולוגיים והפתולוגיים של הפרשת מיץ קיבה והשתקפויות קשורות.
לניתוח המנגנון המעורר והמעכב של הפרשת המעי (שבועון רפואי, 22. 1910)
לפתוגנזה של שלשול במחלת גרייבס (גם Basedow 9).
האם סרומים מזרזים קושרים משלים בתמציות אלכוהוליות לא ספציפיות?
- חומצות שומן נדיפות בשתן אנושי (Hungarian Medical Archivum, 1. 1910)
השפעת הזרקת לציטין על יכולת קושרת המשלים של נסיוב מזרז (Hungarian Medical Archivum, 6, 1910)
על השפעת הפרשת הלבלב על זרימת הדם.
מקרה של מלנומה ראשונית של יותרת הכליה מאובחנת קלינית (שבועון רפואי, 14. 1913)
על השימוש בשינויים בצליל ההקשה הנשימתי של הריאות כסימן אבחוני חדש (שבועון רפואי, 33. 1913)
מחקרים קליניים על המשמעות של הפרשת urobilinogen (שבועון רפואי, 39. 1913)
על מקור חשוב לבדיקת לב של חיילים (רפואה, 10. 1915)
מחקרים על תכולת הליפאז של בוצת צואה והיבטיה הפיזיולוגיים והפתולוגיים (שבועון רפואי, 1916. 50)
על הפרעות תנועתיות של הקיבה (השכלה רפואית, 7-9. 1918)
המבוא נכתב על ידי שאנדור קוראני.
חומציות יתר היא הפרעה בחילוף החומרים של מלח.
1–2. עם לאסלו צ'אקי עם בלה מולנאר.
אבחון פיזי ותפקודי של המעיים (חינוך רפואי, 1928. 3-4)
הערות על האבחנה המבדלת של חסימת אבן כולדוכלית ואיקטרוס סימפלקס (שבועון רפואי, 9. 1929)
מחלות של הכבד ודרכי המרה.עם אישטוואן רוסניאק .
(ספריית האגודה ההונגרית להוצאת ספרים רפואיים.
בלה מריה (במקור עד 1945 מילר, בהונגרית: Mária Béla; בודפשט, ארז'בטווארוש, 15 בפברואר 1903 – בודפשט, 10 באוגוסט 1975) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, נוירולוג ופסיכיאטר מפורסם, כמו גם משורר מחונן ומתרגם ספרותי.
במשך 15 שנה עד לפרישתו ניהל את המכון הלאומי לנוירולוגיה ופסיכיאטריה כרופא ראשי.
בלה מילר נולד במשפחה יהודית, בנם של איגנץ מילר (1869–1942) מומחה לדפוס ושל אנטוניה איילר.
את לימודיו התיכוניים השלים באויפשט ובשנת 1922 עבר את בחינת הבגרות.
בתחילת שנות העשרים הוא השתלב בחיי הספרות של השמאל.
השתייך לחוג העבודה של לאיוש קשאק.
בשל החוק המפלה יהודים הראשון שנחקק בממלכת הונגריה בשנת 1920, הנומרוס קלאוזוס, הוא לא התקבל לאוניברסיטה הונגרית ונאלץ להמשיך את לימודי האוניברסיטה בחו"ל.
מ-1924 עבד באיטליה כעובד משלוחים, ולאחר מכן הפך לסטודנט לרפואה באוניברסיטת נאפולי.
הוא הוסמך כדוקטור לרפואה ב-1930. בית החולים הפסיכיאטרי של פרופסור מרקו לוי ביאנקיני פעל ב-Nocera Inferiore (מחוז סאלרנו), לא הרחק מנאפולי, שם הוא עבד כמתמחה.
הוא התמחה בפסיכיאטריה חמש עשרה שנה, שם גם ניהל תא קומוניסטי בלתי חוקי.
ב-1939 גירשה אותו הממשלה הפשיסטית מאיטליה.
הוא חזר להונגריה, שם, עם זאת, התעודה שלו לא אושרה בשל החוקים ה (אנטי)יהודיים, אז הוא לא קיבל עבודה כרופא ובסופו של דבר עבד כאקסטרני ללא שכר בבית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' (כיום שמו המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט, במחלקה הנוירולוגית של הוגו ריכטר.
את רוב שיריו כתב בתקופה זו.
משנת 1939 השתלב בפעילות המפלגה הקומוניסטית הבלתי חוקית, הוא השתתף בארגון קבוצת הרפואה הקומוניסטית והיה חבר בבו ברובע 6 של בודפשט.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור נצבא ההונגרי) למחנות העונשין באוקראינה ולמחנה הריכוז בור.
ב-1944 הצליח לברוח אל הפרטיזנים היוגוסלבים.
עם השחרור המשיך בפעילות תרבותית בעיר סגד ולאחר מכן חזר לבודפשט.
פרסומיו המדעיים התפרסמו, בעיקר בנושא סכיזופרניה, על הקשר בין אלכוהוליזם לפסיכוזות אנדוגניות.
מ-1957 עד 1972, הוא ניהל את המכון הלאומי לנוירולוגיה ופסיכיאטריה כרופא ראשי.
מריה היה חבר בוועדה המקצועית הנוירו-פסיכיאטרית של "המועצה למדעי הבריאות".
הוא היה פעיל בניהול האגודה הנוירופסיכיאטרית של התאחדות האגודות הרפואיות ההונגריות (MOTESZ).
בטיפול בחולים ייחס חשיבות מיוחדת לטיפול השיקומי שלהם.
בתקופת ניהולו הוקם במכון בית הבראה יום למטרות שיקום, שהיה הראשון בהונגריה.
הוא היה נשיא החברה ההונגרית-סובייטית.
מ-1922, אך בעיקר לאחר פרישתו, הופיעו מאמריו ושיריו בכתבי העת:
הוא תרגם מספר רומנים איטלקיים להונגרית.
אשתו הייתה רוז'ה סבסטיאן (1903–1972), ילידת לושונץ, בתם של שאנדור סבסטיאן ופרנצישקה לנדייל, לה נישא ב-1928 בטרזווארוש, בודפשט.
יציאה החוצה (שירים, בודפשט, 1923)
תן לתבונה לנצח (שירים ותרגומים, בודפשט, 1944)
חייך מחייבים (שירים, בודפשט, 1948)
קסם נדיר (שירים, בודפשט, 1971)
פרסומיו בנושאים רפואיים (חלקי מאוד):
על חוק בריאות הנפש החדש (שבועון רפואי, 1967, 31)
עיטור מסדר הצטיינות למדינה סוציאליסטית
בלה לפלר (בהונגרית: Löffler Béla; בודפשט, 14 בספטמבר 1880 – ארץ ישראל?, לאחר נובמבר 1939) היה אדריכל יהודי-הונגרי שעלה לארץ ישראל.
אדריכל שפעל במספר מדינות וזכה במספר מקומות ראשונים התחרויות אדריכלות לתכנון מבני ציבור.
לפלר עסק גם באדריכלות פנים ובתכנון רהיטים.
בלה לפלר נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוכן יעקב לפלר (1844–1912) ושל יוזפה מלינגר (1855–1920).
בין 1897 לבין 1899 עבד במשרדו של פרידייש שפיגל ולאחר מכן אצל בלה לייטה.
בינתיים, בין השנים 1898–1901, סיים את לימודיו ב"בית הספר הטכני הממלכתי העליון לבנייה" (Állami Felső Építő Ipariskola).
בשנת 1905 זכה בפרס הראשון בתחרות הבינלאומית לאנדרטאות קבר של המגזין Deutsche Kunst und Dekoration.
ב-1910 פתח משרד הנדסה ותכנון אדריכלי משלו.
הוא תכנן ובנה את בית הכנסת ברחוב קזינצי בבודפשט של הקהילה האורתודוקסית שפעיל עד היום, שבפשטותו המונומנטלית הפך בהונגריה לאחד מבתי הכנסת המודרניים של זמנו וכן תכנן את המטה הקהילה ואת בית הספר של הקהילה האורתודוקסית, כמו כן וילות רבות, מבני מפעלים ובתי ספר.
ב-1923 ניגשו אחיו והוא למכרז הבינלאומי לבניית בית הכנסת באנטוורפן.
כאן בנה את ביתן התערוכה בתל אביב.
מאוחר יותר פתח את משרד התכנון והבנייה שלו באלכסנדריה ולאחר מכן חזר לארץ ישראל.
אחיו הבכור שאנדור שמו לפלר (1877–1962) היה אדריכל, איתו עבד במשרד משותף בין 1909 לבין 1919.
תחילת שנות ה-20: בתים משפחתיים, ג'נג'ש
1925: ביתן תערוכות, תל אביב
1902: ארמון הדואר, ברטיסלאבה (עם אישטוואן נאג' הבן)
1905: תחרות אנדרטת קבר (פרס ראשון)
1923: בית הכנסת, אנטוורפן (מכרז)
1925: התיאטרון הלאומי, ירושלים (פרס ראשון)
1913: האנדרטה של המלכה אליזבת (סיסי) בבודפשט (מכרז IV, עם הפסלים Mihály Kara ו-Dezső Lányi)
1916: קרמטוריום של בודפשט, בודפשט (עם אנדור סנדה ומיקלוש מיינהרט)
1916: קברו של מאייר סולומון, בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה, 1108 בודפשט, רחוב קוזמה 6. (מומש)
בלה סילארד (במקור שטיינר, בהונגרית: Szilárd Béla; מזברן, 20 בינואר 1884 – פריז, 2 ביוני 1926) היה כימאי ורדיולוג יהודי-הונגרי, פרופסור במחלקה לרדיולוגיה של אוניברסיטת מדריד.
בלה שטיינר נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ שטיינר ושל אמיליה בק.
הוא השלים את לימודיו בבית הספר התיכון בעיר בקשצ'אבה ובדברצן ולאחר מכן למד רוקחות באוניברסיטת אטווש לוראנד.
הוא קיבל את התעודה שלו ב-1904 ואת הדוקטורט שלו ב-1905. בשנת 1906 הפך למרצה באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה.
משנת 1907 המשיך את לימודיו בסורבון, אך במקביל היה עמית של מעבדת קירי בראשות מארי קירי.
ב-1908 פורסם בהונגריה תרגומו להשערת פואנקרה של אנרי פואנקרה.
משנת 1914 התגורר בלונדון ולאחר מכן במדריד.
אנדור רווס, הכתב במדריד של עיתון האשט מבודפשט, דיווח כי פרופסור בלה סילארד מונה לראש המחלקה לרדיולוגיה של אוניברסיטת מדריד.
משנת 1920 התיישב בפריז והמשיך ופרסם את סדרת הניסויים שלו.
הוא התחתן עם בתו של אדודת קומפר-מורל , פוליטיקאי סוציאליסטי צרפתי.
במסגרת עבודתו עסק גם בפוטוכימיה, לומינסנציה, בהשפעות הביולוגיות של קרינה רדיואקטיבית, תרופות רדיואקטיביות, מדידה כמותית של קרני רנטגן וקרינה רדיואקטיבית, קולואידים, תורת מקור החומר החי ותולדות ההתפתחות.
הוא פרסם יותר ממאה מחקרים בכתבי עת הונגריים וזרים, ורשם פטנטים רבים מתוצאותיו.
מכתביו ומורשתו נשמרים בארכיון של באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה ובכתבי היד של האקדמיה ההונגרית למדעים.
פירוק אלקטרוליטי והיווצרות אלכוהול בתמיסה אלכוהולית מוחלטת (בודפשט, 1905)
בלה מיקלוש, אביר דלנוק (בהונגרית: vitéz lófő Dálnoki Miklós Béla) 11 ביוני 1890 – 21 בנובמבר 1948) היה גנרל הונגרי שפיקד על הארמייה ההונגרית הראשונה במהלך מלחמת העולם השנייה.
מ-22 בדצמבר 1944 עד 15 בנובמבר 1945 כיהן כראש הממשלה הזמנית של הונגריה, אשר נתמכה על ידי בעלות הברית.
נולד בבודפשט במשפחה של סקלרים.
הוא למד בבית ספר צבאי ולאחר מכן באקדמיה צבאית.
בשנת 1910, בתום לימודיו, קיבל דרגת סגן משנה והוצב לשרת ביחידת הוסרים של צבא האימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר המלחמה שירת במטה הכללי של הצבא ההונגרי.
בהמשך עבר לשרת במשרד ההגנה, בשנת 1929 מונה לסגן ראש הלשכה של שליט הונגריה מיקלוש הורטי.
לאחר שובו מגרמניה מונה למפקד חטיבת פרשים.
בשנת 1939 קודם לדרגת מייג'ור גנרל.
בשנת 1940 מונה למפקד גיס.
במלחמת העולם השנייה השתתף עם הגיס שבפיקודו בפלישה ליוגוסלביה ולאחר מכן בפלישה לברית המועצות.
הוא הצטיין בכיבוש קייב ועל כך, בנובמבר 1941 קודם לדרגת לוטננט גנרל.
הפיקוד הגרמני העניק לו את צלב האבירים של צלב הברזל.
בשנת 1942 שב מהחזית המזרחית להונגריה ומונה לראש הלשכה הצבאית של מיקלוש הורטי.
ב-1 באוגוסט 1944 חזר לחזית ומונה למפקד הארמייה ההונגרית הראשונה, שלחמה כנגד הצבא האדום באזור הרי הקרפטים.
בלה מיקלוש היה שותף לניסיון של מיקלוש הורטי להעביר את הונגריה לצד בעלות הברית.
מיקלוש החל לנהל מגעים עם הסובייטים, והציע כניעה של הכוחות ההונגריים תמורת שמירה על עצמאותה של הונגריה.
ב-15 באוקטובר 1944 הדיחו הגרמנים את הורטי מהשלטון.
מיקלוש קרא לחיילי הארמייה שבפיקודו להיכנע לצבא האדום.
מעטים נענו לבקשתו הוא בעצמו עבר את קו החזית ונכנע.
בנו, ששירת בצבא ההונגרי, נעצר בעקבות כניעת אביו, ונכלא במחנה ריכוז דכאו.
ב-22 בדצמבר 1944 הוקמה בעיר דברצן ממשלה הונגרית זמנית בראשותו של בלה מיקלוש.
הממשלה פעלה תחת חסותה של ברית המועצות ושאר בעלות הברית.
היא היוותה אלטרנטיבה למשטרו של פרנץ סלשי ששלט בשטחה של הונגריה, שהיה תחת הכיבוש הגרמני.
מיקלוש המשיך לנהל את ממשלת הונגריה גם בסיום המלחמה, עד הבחירות לפרלמנט, שנערכו ב-15 בנובמבר 1945. לאחר הבחירות קיבל תפקיד של חבר פרלמנט, למרות שלא השתתף בבחירות.
בבחירות בשנת 1947 הוא השתתף בבחירות מטעם מפלגת העצמאות ההונגרית (מפלגה שהתנגדה לשלטון הקומוניסטי בהונגריה).
הוא הוא נבחר לפרלמנט, אך כיהן בו תקופה קצרה - הוא סולק משם על ידי השלטון הקומוניסטי.
לאחר סילוקו מהפרלמנט, הוא ומשפחתו סבלו מהתנכלויות הפקידים של השלטון הקומוניסטי.
בלה מיקלוש מת בביתו בבודפשט ב-21 בנובמבר 1948. לאחר מותו משפחתו גורשה מבודפשט לאזור כפרי נידח.
בלה ניטראי (בהונגרית: Béla Nyitrai) היה שחקן טניס שולחן יהודי-הונגרי זוכה מדליית ארד באליפות עולם (1933) בזוגות גברים ביחד עם אישטוון בורוש ואלוף הונגריה.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט בשנת 1931 הוא הגיע לשלב רבע הגמר בטורניר זוגות גברים ביחד עם טיבור האזי והפסידו ליינדריך לאוטרבך וקארל סבובודה מצ'כוסלובקיה.
באליפות העולם שנערכה בבאדן בשנת 1933 הוא הגיע לשלב רבע הגמר בטורניר זוגות גברים ביחד עם ארנו פולדי והפסידו לפאול פלוסמן וארווין קוהן היהודים מאוסטריה.
באליפות העולם שנערכה בפריז בדצמבר 1933 הוא זכה במדליית ארד בטורניר זוגות גברים ביחד עם אישטוון בורוש היהודי לאחר שהפסידו בשלב חצי הגמר למיקלוש סבדוש וויקטור ברנה היהודים מהונגריה שזכו בזהב.
באליפות העולם שנערכה בפראג בשנת 1936 הוא הגיע לשלב רבע הגמר בטורניר זוגות גברים ביחד עם אישטוון בורוש והפסידו לסטניסלב קולאר ואוקטר פטריסק מצ'כוסלובקיה שזכו בכסף.
בִּלְהָה, דמות מקראית, הייתה אמם של דן ונפתלי, שפחתה של רחל ופילגשו של יעקב.
כאשר יעקב התחתן עם רחל, נתן לבן לרחל את בלהה שפחתו כמתנה.
חז"ל אומרים שבלהה הייתה בתו של לבן שנולדה לשפחתו, ובעצם הייתה אחותה של רחל מצד האב.
כשראתה רחל שהיא עקרה, נתנה את שפחתה בלהה ליעקב על מנת שתלד לו ילדים, אשר ייחשבו במובן מסוים כילדיה של רחל.
נוהג זה רווח בעמי המזרח באותה התקופה וכן נהגה שרה בנותנה את הגר לאברהם ().
מעשה זה של רחל היה חלק מהמאבק בין רחל ללאה על הולדת בנים ליעקב.
הילדים שנולדו לבלהה ויעקב הם דן ונפתלי.
בניגוד ל, המונה את ארבע האמהות, כאשר התורה מסכמת את מניין השבטים היא מונה את בלהה וזלפה כחלק מהאמהות (בראשית לה, כב-כו), ואף חז"ל מונים במספר מקורות שש אמהות, כולל בלהה וזלפה.
כך לדוגמה במדרש שיר השירים רבה: "שש עגלות צב...
ו' כנגד ו' אמהות- שרה רבקה רחל לאה זלפה בלהה", שם, פרשה ו.
בבראשית ל"ה מסופר כי לאחר מות רחל, ראובן, בכורו של יעקב, שכב עם בלהה: .
במסכת שבת מובאת דעתו של ר' שמואל בר נחמני כי אין מדובר במשכב ממש אלא .
הוא מסביר שראובן קינא לאמו לאה, כאשר לאחר מות רחל העדיף יעקב את בלהה על פני לאה ולכן החליף את מיטותיהן.
במספר מדרשים ומקורות מאוחרים לחז"ל (זוהר, פסיקתא רבא, תרגום יונתן) מוצגת בלהה כאשתו של יעקב לאחר מותן של רחל ולאה.
כך גם חלומו של יוסף על השמש, הירח והכוכבים המשתחווים לו מפורש כמכוון לבלהה אשר גידלה את יוסף במקום אמו.
על פי מסורת אחת, בלהה וזלפה, ביחד עם צפורה אשת משה, יוכבד בת לוי ואלישבע בת עמינדב אשת אהרן קבורות בקבר האמהות בצפון טבריה.
על פי ספר היובלים, בלהה מתה ביום הכיפורים ונקברה עם דינה סמוך לקבר רחל.
בלו-אייד סוֹל , המוכר גם כווייט סוֹל (White soul), הוא סגנון מוזיקלי (בניגוד לז'אנר) של מוזיקה פופולרית בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 של המאה ה-20.
המושג "וייט סול" הופיע בסביבות אמצע שנות ה-60, בהקשר לאמנים "לבנים" או בהירי עור, כמו אריק ברדון מלהקת החיות וואן מוריסון.
אמני הארטלנד רוק רבים הושפעו מאוד מהווייט סול, כולל בוב סיגר וברוס ספרינגסטין שאף נקשרו לסגנון זה בתחילת הקריירה שלהם.
בלו-ריי הוא פורמט מתקדם לאחסון מידע דיגיטלי על-גבי תקליטור כגון סרטים, מוזיקה, תמונות וקובצי טקסט.
שימוש מרכזי בפורמט בלו-ריי הוא הקלטה והפצת סרטי וידאו בהפרדה גבוהה המותאמים למרקעי HDTV.
פורמט הבלו-ריי זכה להגמוניה והפך לממשיכו של פורמט ה-DVD לאחר שבפברואר 2008 החליטה חברת טושיבה להפסיק לפתח את הפורמט המתחרה HD-DVD.
השם בלו-ריי מתקשר ללייזר הכחול שמשמש בקריאה וכתיבה בדיסקים מהסוג הזה.
בגלל אורך הגל הקצר שלו (405 ננו-מטר) אפשר לאחסן עליו יותר מידע מאשר על דיסק בפורמט DVD, שמשתמש בלייזר אדום (650 נ"מ).
בשכבת בלו-ריי אחת אפשר לאחסן 25 ג'יגה בייט, יותר מפי 5 מאשר שכבה אחת של DVD, בה יש 4.7 ג'יגה בייט.
שכבה כפולה של בלו-ריי יכולה לאחסן 50 ג'יגה בייט, קרוב לפי 6 מאשר שכבה כפולה של DVD.
דיסק בלו-ריי דומה לדיסק PDD, פורמט אופטי דומה של חברת סוני, שקיים כבר משנת 2004, אך דיסק בלו-ריי מאפשר העברת מידע באיכות גבוהה בקצב גבוה יותר.
בניגוד לבלו-ריי, PDD לא נועד לשימוש ביתי והוא משמש חברות לשמירת גיבויים.
החל מ-2006 הציגו חברות כ-TDK, היטאצ'י ופיוניר מדיות בלו-ריי בעלות שקיפות מעטפת חיצונית גבוהה (שמאפשרת חדירת קרן הלייזר לעומק השכבות).
דיסקים אלו מכילים בין ארבע ל-16 שכבות שעליהן ניתן לכתוב מידע.
נפח האחסון של דיסקים אלו נע בין 100GB ל-400GB.
המערכת של דיסק בלו-ריי משתמשת בלייזר הפולט אור כחול באורך גל של 405 ננומטר לקריאה וכתיבה, בדומה ל-HD-DVD.
זאת בניגוד ל-DVD ול-CD שמשתמשים בלייזר אדום ותת-אדום באורך גל של 650 ננומטר ו-780 ננומטר, בהתאמה.
משום שהמידע בשכבת דיסק בלו-ריי נשמר קרוב לפני השטח של הדיסק, הדיסקים הראשונים נפגעו מהר מלכלוך ושריטות והמשתמשים היו חייבים לשמור עליהם מכוסים.
היצרנים חששו שהאי-נוחות הזאת תביא לפגיעה בשוק המכירות של הבלו-ריי.
היום הדיסקים מוגנים באמצעות שכבת חומר שמגן על שטח הפנים של הדיסק ועם זאת מאפשר לדיסק להיות קריא.
חברות הבלו-ריי ממליצות שכונני הבלו-ריי יהיו מסוגלים לקרוא גם DVD ו-CD לצורך תאימות לאחור, אך התקן אינו מחייב זאת.
התקן הבלו-ריי של סמסונג, לדוגמה, קורא CD, DVD ובלו-ריי.
רוב החברות האחרות מאפשרות לכוננים לקרוא גם DVD, אבל רובן לא תומכות ב-CD.
זה כולל את סוני, פנסוניק, פיליפס, LG אלקטרוניקה, ודל.
LG מציעה נגן המסוגל לקרוא פורמט בלו-ריי וגם HD-DVD.
מערכת משחקי הטלוויזיה פלייסטיישן 3 ופלייסטיישן 4 מכילות כונן בלו-ריי (2x).
הכונן מיועד לקריאה-בלבד, כמו ברוב הקונסולות שמבוססות על כוננים אופטיים.
לפי הודעת סוני לעיתונות, הכונן גם תומך ב-CD, DVD ו-SACD.
ב-2 במאי 2007 השיקה חברת פיוניר את כונן הבלו-ריי שלה עבור מחשב.
הכונן נועד לקריאה בלבד של דיסק בלו-ריי אך הוא מסוגל לצרוב על DVD ו-CD.
חברת סוני הציגה ב-2008 כונן שגם מסוגל לצרוב בפורמט בלו-ריי.
בדומה לאזורי הצפייה ב-DVD, הוסף פרמטר מסוים בשם Zone או Region שנכלל ב-BD ומזהה את האזור הגאוגרפי שאליו הוא מיועד.
נגן הבלו ריי/פלייסטיישן 3 או 4, אמור לבדוק שערך זה מתאים לאזור שבו הוא נמכר.
בנבדל מאזורי הצפייה ב-DVD, חלוקת האזורים בבלו ריי היא לשלושה אזורים בלבד ולא לשישה.
אזור A - אמריקה (ארצות הברית, קנדה, דרום אמריקה), מזרח אסיה (חוץ מסין ומונגוליה) ודרום-מזרח אסיה.
אזור B - אפריקה, המזרח התיכון (כולל ישראל), דרום-מערב אסיה, אירופה (חוץ מבלארוס, רוסיה ואוקראינה), אוסטרליה וניו זילנד.
אזור C - מרכז אסיה, סין, טאיוואן, הונג קונג, תת-היבשת ההודית, מונגוליה, ומזרח אירופה.
ההבדל הגדול ביותר בין צפיית בונוס, הטכנולוגיה הסטנדרטית, לבין טכנולוגיית BD-Live הוא ש-BD-Live מחייב שנגן הבלו-ריי יהיה עם חיבור לאינטרנט וגישה לאתרים מבוססי תוכן.
התכונות של BD-Live כוללות יכולת לבצע שיחות באינטרנט וצ'אטים מתוזמנים עם הבמאי, לשחק במשחקי אינטרנט ולהוריד סרטונים קצרים, חידונים וקדימונים של סרטים להורדה.
בדומה למדיות אופטיות אחרות, גם בהפצת מדיות בלו-ריי התפתחה תעשיית זיופים.
זיופי בלו-ריי הראשונים הופיעו באסיה והכילו עותקים לא חוקיים של סרטי בלו-ריי באיכות פחותה מהמקוריים.
בשל האיכות הגבוהה של בלו-ריי ביחס ל-DVD, האיכות המופחתת לא תמיד ניכרה לעין.
האיכות המופחתת באה לידי ביטוי ברזולוציה נמוכה מהמקור שהיה 1920x1080 (Full HD) והופחת עד כדי רזולוציה 1280x720 (HD-Ready).
עותקים מזויפים אחרים שווקו ברזולוציה המקורית אך סבלו מקצב סיביות נמוך יותר (KBPS Bit rate), לאחר שקודדו מחדש בקידוד H.264 עם קצב מופחת, אך בדרך כלל מבלי לפגוע באיכות התמונה באופן נראה לעין.
בלו 1 הייתה חברת תעופה פינית שבסיסה נמצא בנמל התעופה הלסינקי-ונטה.
בשנת 2016 פורקה בלו 1 והתמזגה עם סיטיג'ט.
החברה נוסדה בשנת 1987 והחלה לטוס בשנת 1988 כחברה-בת של סקנדינביין איירליינס בשם "אייר בוטניה".
בתחילת דרכה החברה טסה טיסות פנימיות בפינלנד.
בשנת 1998 רכשה SAS את כל מניות החברה שלא היו בידיה עד כה.
בעקבות הרכישה החלה אייר בוטניה לטוס גם אל בסיסיה של SAS ואל ערים גדולות באירופה.
בשנת 2004 שינתה החברה את שמה לבלו 1.
דגם מספר מטוסים תכולת מושבים (קונפיגורציה) הערותבואינג 7179115
פינלנד – הלסינקי, קיטילה, קופיו, קוואסמו, אאולו, רובניימי, טמפרה, טורקו, וואסה.
אירופה – קופנהגן, דוברובניק, ספליט, בודפשט, ניס, ביאריטז, אתונה, אוסלו, גטבורג, סטוקהולם.
בְּלוֹ הוא מס עקיף בסכום קבוע עבור כל יחידה (להבדיל ממס קנייה שנקבע כאחוז מהמחיר הסיטונאי של המוצר).
הבלו תורם רבות להכנסות המדינה, אולם מטרתו המוצהרת היא צמצום הצריכה של המוצרים שעליהם הוא מוטל.
הבלו נגבה מהיצרן, והוא נכלל במחיר הטובין שהוא גובה מהספקים.
בישראל הבלו נגבה על דלק, מוצרי טבק, ואלכוהול.
מקור שם המס מתקופת האימפריה הפרסית, כפי שמתואר בספר עזרא:
משמעותו של "בְלוֹ" הוא סוג של מס גולגולת אחיד, במקור מהמינוח הבבלי "בִּלְתֻ".
ייתכן שבלו היה מס בעין, כלומר מס שלא שולם בכסף אלא בפרי האדמה.
שיעורי הבלו על מוצרי הדלק השונים נקבעים על ידי אגף המכס והמע"מ במשרד האוצר, ומתעדכנים בצו.
נכון לאפריל 2022, שיעורי הבלו על ליטר או ק"ג דלק הם (מעוגל בקירוב):
בנזין, נפטא ותערובת דלק – 3.13 שקלים
סולר, קרוסין וביו דיזל (ייבוא) – 3 שקלים
שמן ממוחזר – 3 אגורות
ביו דיזל (ייצור מקומי) – 1.49 שקלים
גז טבעי – 1.8 אגורות
בסוף יולי 2011 הוחלט באופן חריג להפחית את הבלו על בנזין בשיעור של 30 אגורות לתקופה של חודש, על מנת למנוע את העלייה במחיר הבנזין שהייתה אמורה להתרחש בראשית אוגוסט עקב עליית מחיר הנפט בעולם.
החלטה זו הייתה על רקע מחאת האוהלים שהתרחשה בתקופה זו.
בחודש אוגוסט 2011 הוריד שר האוצר יובל שטייניץ את הבלו על הסולר המשמש לייצור חשמל באופן זמני, על מנת למנוע עליה חדה של תעריפי החשמל, בעקבות משבר הגז המצרי, שחייב יצור חשמל בכמות גדולה באמצעות סולר במקום גז טבעי.
היות שפחם נצרך באופן כמעט בלעדי על ידי חברת החשמל לצורך ייצור חשמל, הבלו על הפחם הוא למעשה מס נסתר על החשמל.
בישראל עוסקת בגביית הבלו רשות המיסים, וקודם להקמתה עסק בכך אגף המכס ומע"מ.
על פי חוקי המס בישראל, עוסקים שונים זכאים להחזר חלקי של הבלו על דלקים, במקרים בהם הדלק שנרכש משמש להנעת כלי רכב חקלאיים, כלי רכב מסחריים (מוניות, אוטובוסים ומשאיות), ורכב המשמש ללימוד נהיגה, כאשר הדלק משמש כחומר גלם בתעשייה, ובמקרים שונים נוספים.
כמו כן, ישנם מקרים בהם קיים פטור מבלו על דלק, כגון דלק המשמש לתצרוכת בכלי טיס.
בשנת 2015 ההכנסות מבלו על דלק היו כ-17.2 מיליארד ש"ח, ועל טבק כ-600 מיליון ש"ח.
באפריל 2022, הודיע שר האוצר אביגדור ליברמן על הורדת שיעור מס הבלו על הדלק בחצי שקל למשך רבעון, בעקבות עליה מהירה במחירי הדלק, בין היתר בשל המלחמה באוקראינה.
בסוף אפריל 2022, הודיעה הממשלה על התייקרות הדלק ב-12 אגורות, זאת אף על פי שהחליטה על מס בלו קבוע במשך רבעון.
בישראל לא נהוגה גביית אַגרת גודש – אגרה על נהיגה במרכזי הערים בשעות העומס.
אם תונהג אגרה זו, היא עשויה להוביל להפחתת הבלו על דלק.
בלהה מנהיים (1929 – ספטמבר 2022) הייתה פרופסור בפקולטה להנדסת תעשייה וניהול בטכניון וכלת פרס ישראל בחקר הסוציולוגיה לשנת ה'תשס"ג.
בלהה מנהיים נולדה בקלן שבגרמניה, ועלתה לארץ ישראל ביחד עם משפחתה בהיותה בת שבע.
גדלה בתל אביב עד גיל 17. למדה בגימנסיה בלפור, עשתה שנת שירות בקיבוץ מנרה ואחר כך החלה ללמוד באוניברסיטה העברית.
בנובמבר 1947 עזבה את הלימודים וגויסה להגנה בירושלים בפלוגתו של יהושפט הרכבי, ממנה יצאה מחלקת הל"ה.
היא שירתה במצור בירושלים, עד שגויסה לצה"ל עם הקמת המדינה.
בצה"ל שירתה בח"ן (חיל נשים), והייתה טלפנית בגדוד של משה דיין.
ב-1949 שוחררה יחד עם בני מחזורה ללימודים.
ב-1951 נסעה בעקבות חברה חיים מנהיים ללימודים בארצות הברית, שם נישאו ונולדה בתם מיכל.
את התואר הראשון סיימה באוניברסיטת קנזס, ואת והתואר השני באוניברסיטת אילינוי באורבנה.
התואר השני היה בקרימינולוגיה, ונושא התזה היה התארגנות קהילתית למניעת עבריינות נוער.
תואר שלישי קיבלה בפסיכולוגיה חברתית במסגרת המחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת אילינוי.
עבודת הדוקטורט עסקה בקבוצות קטנות ובדימוי העצמי, והיא ראתה אור כספר.
מששבו לישראל בשנת 1957 הרצתה במכון לפריון העבודה והייצור ובבית הספר לעבודה סוציאלית בקריה.
פרופסור ינאי טאב גייס אותה לטכניון בשנת 1959, ושם כיהנה במחלקה ללימודים כלליים ובהמשך בפקולטה להנדסת תעשייה וניהול.
ב-1981 מונתה כמופקדת הקתדרה על שם יגאל אלון למדעי האדם בעבודה בטכניון עד לפרישתה לגמלאות כפרופסור אמריטה ב-1997. ב-1984 הייתה האישה הראשונה שכיהנה כדיקן של הפקולטה להנדסת תעשייה וניהול בטכניון.
לימדה גם כמורה מן החוץ באוניברסיטת חיפה, ושהתה בשבתונים כעמיתת מחקר וכפרופסור אורח באוניברסיטאות ברקלי, ראטגרס, מישיגן ובאוניברסיטה לטכנולוגיה בסידני שבאוסטרליה.
כיהנה כמרכזת מעמד האישה בטכניון בשנים 1987–1991, וזה היה המינוי הראשון מסוגו במוסד להשכלה גבוהה במדינת ישראל.
כשפרשה מהטכניון כיהנה כאומבודסמן – נציבת תלונות הסטודנטים בטכניון בשנים 2001–2003. כיהנה בוועדות מרכזיות רבות בטכניון.
מבין תלמידיה הבולטים ניתן למנות את פרופסור דני יעקובסון מאוניברסיטת תל אביב, פרופסור נעמי כרמון מהטכניון, פרופסור יצחק סמואל מאוניברסיטת חיפה, ד"ר זהבה רוזנבלט מאוניברסיטת חיפה ועוד.
הייתה חברה במשך תשע שנים (1999–2008) בוועדה למינוי פרופסורים במכללות מטעם המועצה להשכלה גבוהה.
כיהנה פעמיים כנשיאת האגודה ליחסי עבודה, בשנים 1986–1988 ובשנים 1994–1999, והייתה בחבר הנאמנים של אוניברסיטת חיפה בשנים 1996–1998. כן כיהנה במספר ועדות ציבוריות בנושאים של יחסי עבודה והדרכת עובדים.