tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למדה את שיטת גרינברג, בתחום הרפואה האלטרנטיבית ועסקה בתחום ובעבודות נוספות.
היא למדה לתואר ראשון בריפוי בעיסוק באוניברסיטת תל אביב (2020) והחלה ללמוד לתואר שני באוניברסיטה העברית בירושלים.
במשך מספר שנים עבדה כרכזת בתוכנית "אשנב להשכלה", תוכנית שיקומית שמסייעת למתמודדי נפש להשתלב בעולם התעסוקתי והאקדמי.
ב-2023 חזרה להתגורר בבארי לאחר פרידה מבן זוגה זה 14 שנה.
גת נהגה לטייל בהודו שם למדה פלדנקרייז, יוגה, ושיטות טיפול שונות.
שבוע לפני החטיפה שבה מטיול של חודשיים בהודו.
במהלך טבח שבעה באוקטובר נחטפו לרצועת עזה משטח ישראל 251 אזרחים וחיילים, ישראלים ותושבים זרים, שנחטפו במהלך מתקפת הפתע הרצחנית שביצע ארגון הטרור חמאס בבוקר 7 באוקטובר 2023, שמחת תורה ה'תשפ"ד.
המתקפה החלה כאשר אלפי מחבלים פלסטינים פלשו לישראל מרצועת עזה ותקפו יישובים רבים במערב הנגב, כמו גם אלפי משתתפים בפסטיבל המוזיקה "נובה".
המחבלים חטפו 251 אנשים וגופות מישראל אל שטח הרצועה.
רוב החטופים היו אזרחים, לרבות נשים, ילדים וקשישים, וכן כמה עשרות עובדים זרים.
במהלך המתקפה ביצעו המחבלים פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות; מעשי התעללות, אונס וטבח בהיקף חסר תקדים.
בעקבות אירועים אלה, הכריזה ישראל על פתיחת מלחמת חרבות ברזל.
כרמל גת נחטפה מבית הוריה בקיבוץ בארי יחד עם גיסתה, ירדן רומן-גת.
אחיה אלון ואחייניתה גפן נחטפו אך הצליחו לברוח מחוטפיהם.
אמה כנרת גת נרצחה באותה השבת, אביה אשל גת שרד את הטבח.
רומן-גת שוחררה במסגרת עסקת החטופים הראשונה.
עם עסקת החטופים הראשונה שבו מהשבי עלמה ונועם אור שנחטפו גם הם לעזה.
הם העידו כי בהשראת כרמל ניהלו יומן יומיומי, עשו מדיטציה ותרגלו יוגה, כדרך לשמור על הנפש ועל הגוף.
הם סיפרו שכרמל הייתה המלאך השומר שלהם באפלת השבי של חמאס.
ב-16 במאי 2024 לכבוד יום הולדתה ה-40. ציינו ברחבי תל אביב את יום הולדתה באמצעות הקוקטייל האהוב עליה שהוגש במגוון ברים בעיר.
בנוסף, התקיים בכיכר החטופים ובמוקדים נוספים בארץ ובעולם תרגול יוגה, במסגרתו תורגלו 40 ברכות שמש למענה ולמען שחרור כל החטופים.
ב-4 בספטמבר 2024, יומיים לאחר הלווייתה, פרסם חמאס סרטון של כרמל גת מהשבי בו ציינה כי היא חזקה ומחכה לשחרורה.
בסרטון אמרה "אני מוחזקת בתנאי היגיינה ירודים, עם מעט מים ומזון, הפצצות בלתי פוסקות ובעיקר בלי לדעת אם אצא מכאן בחיים".
בדצמבר 2025 פורסם תיעוד שנאסף על ידי כוחות צה"ל במהלך פעילות ברפיח שמציג את ששת החטופים בהדלקת נרות חנוכה ובפעילויות שונות בחיי היומיום במנהרה.
ב-31 באוגוסט 2024 סרקו כוחות צה"ל שתמרנו ברפיח מנהרה ומצאו בתוכה גופות של שישה מן החטופים במלחמת חרבות ברזל.
זהותם הותרה לפרסום למחרת בבוקר, 1 בספטמבר 2024. מספר ימים לפני כן, ב-27 באוגוסט, כוחות צה"ל מצאו וחילצו את החטוף פרחאן קאדי באותו אזור, במרחק של כקילומטר אחד משם.
גת שרדה בשבי במשך אחד-עשר חודשים.
ב-29 באוגוסט 2024 המחבלים ששמרו עליה ועל עוד חמישה חטופים ששהו עימה החליטו להימלט בשל פעילות צה"ל בקרבתם, אך לפני כן רצחו את ששת החטופים.
כעבור שלושה ימים, במהלך פעילות של צה"ל בשכונת תל סולטאן ברפיח, גופותיהם אותרו והוחזרו לארץ.
יחד עם גת נרצחו הירש גולדברג-פולין, עדן ירושלמי, אורי דנינו, אלכס לובנוב ואלמוג סרוסי.
הלווייתה נערכה ב-2 בספטמבר 2024, היא נקברה בבית העלמין בקיבוץ בארי.
כרמל היא עיירה במחוז פטנם, ניו יורק, ארצות הברית.
נכון למפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2020 , אוכלוסיית העיירה מנתה 33,576 תושבים ובשנת 2024 היקף האוכלוסייה הוערך ב-33,992 תושבים.
העיירה כרמל נמצאת בגבול הדרומי של מחוז פטנם, גובלת במחוז ווסטצ'סטר, כ-80 ק"מ צפונית לעיר ניו יורק ו-16 ק"מ מערבית לדנברי, קונטיקט.
אין בה כפרים מאוגדים, אם כי בכפרים כרמל ומהופאק יש אוכלוסייה גדולה מספיק כדי להיחשב ככפרים.
העיירה כרמל הייתה מיושבת במקור על ידי אינדיאנים מבני שבט הוואפינגר , אשר בשנת 1691 מכרו את הנכס לסוחרים הולנדים.
בשנת 1697, סוחר ניו יורקי עשיר, אדולפוס פיליפס , רכש את שטר הקרקע שלהם, וקיבל פטנט מויליאם השלישי, מלך אנגליה על כל שטח האדמה שהוא כיום מחוז פטנם.
העיירה יושבה בסביבות שנת 1740 על ידי ג'ורג' יוזון.
כרמל הוקמה יחד עם העיירה פרנקלין מחלק מהעיירה פרדריק ב-17 במרץ 1795, בעודה עדיין חלק ממחוז דאטצ'ס .
שם העיר פרנקלין שונה לפטרסון ב-6 באפריל 1808. העיירה פרדריק שינתה את שמה לקנט ב-15 באפריל 1817. כרמל הועברה למחוז פטנם כאשר מחוז דאצ'ס פוצל ליצירת מחוז פטנם בשנת 1812 וכרמל יועדה למושב המחוז.
בשנת 1861, חלק קטן מכרמל נלקח ונוסף לעיירה פטנם וואלי .
פסל לזכרה של סיביל לודינגטון ניצב לצד אגם גלניידה.
בגיל 16, נאמר שהיא רכבה כל הלילה כדי להתריע בפני הכוחות ב-26 באפריל 1777 על בוא הבריטים.
מחקר משנת 2015 ב"רבעון של ניו אינגלנד" קובע כי ישנן מעט ראיות התומכות בסיפור, והאם הרכיבה התרחשה הועמדה בספק.
על פי נתוני לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטח העיירה הוא 105 קמ"ר, מתוכם 93 קמ"ר הום יבשה ו-12 קמ"ר הם מים .קו העיירה הדרומי הוא הגבול של מחוז ווסטצ'סטר, הסמוך לסומרס וליורקטאון .
העיירה ממוקמת כ-80 ק"מ צפונית לעיר ניו יורק (נמדד מסנטרל פארק) וכ-16 ק"מ מערבית לדנברי, קונטיקט.
כרמלית היא כלי תחבורה ציבורית תת-קרקעי, הראשון שפעל בישראל.
הכרמלית מחברת בין שלושה אזורים מרכזיים בעיר חיפה: העיר התחתית, שכונת הדר ומרכז הכרמל.
לכרמלית קו בודד ובו שש תחנות פעילות, היא מופעלת על ידי חברת "הכרמלית חיפה בע"מ".
הקמתה של הכרמלית החלה במאי 1956 והסתיימה במרץ 1959.
בניגוד לתפיסה הרווחת, לפיה הכרמלית היא רכבת תחתית, אין היא אלא פוניקולר, רכבל הנע על מסילה במקום להיות תלוי באוויר.
שלא כמו רכבת, אין בקרונות הכרמלית מנוע, ומשקלם של הקרונות היורדים הוא הכוח העיקרי המניע את הקרונות העולים (מנוע בתחנת הקצה העליונה תורם אף הוא כוח הנעה).
הכרמלית רשומה בספר השיאים של גינס כמטרו הקטן בעולם.
הכרמלית מורכבת מארבעה קרונות – כאשר זוג קרונות עולה במעלה ההר, זוג הקרונות השני יורד באותו זמן.
מאחר שרוחב המנהרה הוא כשל קרון אחד, המנהרה מתרחבת במחצית הדרך, בין תחנות הנביאים ומסדה, כדי לאפשר לקרונות היורדים לחלוף על פני הקרונות העולים.
קרונות הכרמלית החדשים ממוזגי אוויר ומופעלים על-פי עקרון הפעולה של מעלית.
הם נעים על מסילת ברזל תקנית באמצעות גלגלי פלדה הזהים לגלגלי רכבת רגילה ונמשכים על ידי כבל המופעל מבניין התחנה הראשית מרכז הכרמל (גן האם לשעבר).
בתחנה זו ממוקם גם חדר הבקרה הראשי וממנו נשלטות כל מערכות הפעלת הכרמלית.
בתחנת העיר התחתית (כיכר פריז) נמצאים הדפו ומחסני המערכת.
הכרמלית מופעלת על ידי מערכת מחשוב אוטומטית הכוללת בין היתר תוכנה לוויסות פעילותה על-פי תנועת הנוסעים, מצלמות וידאו במעגל סגור הממוקמות בחזית הקרונות ומסך המקרין תמונות בזמן אמת, הן בתא הנהג והן במרכז השליטה בתחנת מרכז הכרמל (גן האם לשעבר).
בנוסף פועלים בחדר הבקרה ובתא הנהג אמצעי שליטה לבקרת נסיעתה ועצירתה של הרכבת, והיא יכולה להעצר בבלימת חירום גם על ידי הנוסעים.
בכל שש התחנות ובכל רציף קיים כפתור כריזה אל חדר הבקרה.
הכרמלית פועלת בימי חול מ-06:00 בבוקר עד חצות, בימי שישי וערבי חג עד השעה 15:00, ובמוצאי שבת מ-20:00 עד חצות הלילה.
שני קרונות המערך מהדור הראשון קשורים זה לזה באמצעות כבל פלדה שקוטרו 53 מ"מ וחוזק השבר שלו 175 טון.
בסוף המערכים (דור 1) קשורים כבלי מתיחה בקוטר 30 מ"מ המחוברים למשקל נגדי בן 28 טון.
כבל המשיכה עובר על גלגלי משיכה שקוטרם 5.50 מטר.
רוחב חתך המנהרה: 3.30 מטר.
(במקום המפגש בין מערכי הקרונות – רוחב המנהרה כפול – 6.60 מטר).
הפרש הגבהים: 268 מטר בין קצות המנהרה ו-274 מטר בין תחנות מרכז הכרמל ל שיפוע המנהרה המרבי עומד על 17.5 מעלות, ובממוצע 8 מעלות.
העומק הממוצע של רציפי התחנות מתחת לפני הקרקע הוא כ-16 מטר.
עומק המנהרה מתחת לפני הקרקע נע בין 5 ל-30 מטר.
אורך הרכבת (שני קרונות) – 33 מטר.
משקל הרכבת (שני קרונות) – 80 טון.
מהירות מקסימלית – 28 קמ"ש.
זמן הנסיעה: כ-8 דקות בין תחנת מרכז הכרמל ל.
הדור הראשון של הכרמלית הונע על ידי מנוע חשמלי בעל הספק של 1,350 כוח סוס.
כל אחד ממערכי הקרונות עובר במשך שנה אחת כ-65 אלף קילומטר.
הרעיון להקמת קשר רכבתי בין שלושת מרכזיה של העיר חיפה עלה לראשונה בספרו של בנימין זאב הרצל "אלטנוילנד" המתאר את
שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל, עוד בימיו הראשונים, החל נותן דעתו לבעיית הקשר המהיר והנוח בחיפה בין רצועת החוף הנמוכה (העיר התחתית), מדרונות ההר (הדר הכרמל) ורכס הרי הכרמל.
עם תום מלחמת העולם הראשונה, ביקש השלטון הצבאי הבריטי תוכניות שיפתרו בעיה זו ואף הוגשו לו חמש תוכניות.
גם ההנהלה הציונית נתנה דעתה לכך, ובשנת 1919 התעורר שוב הרעיון על ידי ד"ר ארתור רופין, שהחל בתכנון רכבת שתקשר בין שלושת חלקי העיר המתפתחת.
בשנים 1921–1922 הגה בעניין זה פנחס רוטנברג ואף הכין תוכנית.
בין השנים 1927–1929 עסקו בתכנון המהנדסים בראייר את אלק.
בשנת 1936 הועלתה תוכנית חדשה שמקור מימונה אמור היה לבוא מכספי "הסכם ההעברה".
כל התוכניות הללו לא יצאו אל הפועל, ומאז ועד לשנת 1948 עלו מספר תוכניות לרכבת כבלים שתחבר את העיר התחתית לכרמל.
לאחר קום המדינה, חודשו רעיונות שונים: בין היתר הוצעה הקמת רכבל ורכבת כבלים שתעבור בחלקה על פני האדמה ובחלקה מתחת לפני האדמה.
לאחר בדיקות ממושכות הוחלט בעיריית חיפה לדחות תוכניות אלה שהיו כרוכות בהפקעת קרקעות יקרה, בהריסת מבנים, בחוסר יעילות ובמטרדי רעש לתושבים.
בעקבות מסקנות אלה התגבשה בעירייה דעה כי הפתרון היעיל ביותר הוא הקמת פוניקולר שיחבר בקו ישר את שלושת מרכזיה של העיר.
על הקמת הכרמלית בחיפה, במתכונתה הנוכחית, הוחלט בשנת 1953. באותה עת הוזמנו והגיעו מומחים משווייץ ונוהל משא ומתן עם יהודי רומני בשם מקסימוב שעמד בראש קבוצת בנקאים שווייצרים ושעליו המליצו חוגים רבי השפעה.
נאמר עליו כי הוא משקיע בינלאומי שיוכל לממן את הפרויקט.
מקסימוב הציע כי עבודות ההקמה תבוצענה על ידי יצרן הרכבות השווייצרי Von Roll אך לבסוף לא יצאה העסקה אל הפועל.
בשנת 1955 החלה העירייה לנהל משא ומתן עם הנציג המקומי של החברה הצרפתית "חברת דנקירק לקבלנות" (Compagnie Dunkerquoise d'Entreprises, s.a) שהציעה לעירייה להקים את רכבת הכבלים התת-קרקעית – הכרמלית.
בישיבתה מיום 5 במאי 1955 החליטה הנהלת העירייה לאשר עקרונית את המשא ומתן עם החברה הצרפתית ולהזמין את באי כוחה מצרפת לשם סיומו.
לאחר דיונים עם חברי המשלחת נחתם "זיכרון דברים מקדמי" על-פיו קיבל על עצמו נציג שתי החברות הראשונות לעבד תוכנית ביצוע מפורטת להקמת רכבת כבלים תת-קרקעית.
בסוף חודש דצמבר 1955 הוגשה לעירייה תוכנית שעובדה על ידי שתי החברות הנ"ל – בסיוע מהנדסי ה"מטרו" מפריז וכללה טיוטת הסכם על תנאיו ונספחיו.
בישיבתה של מועצת העירייה מ-1 בינואר 1956, הוחלט על מינוי ועדה בת 7 חברים שמתפקידה לבדוק את פרטי התוכנית ולדווח למועצה אודות מסקנותיה.
עם תום הדיונים עם נציגי החברות הצרפתיות, החליטה העירייה לקבל את התוכנית בשלמותה וחתמה ב-2 בפברואר 1956 על החוזה המוצע בכפוף לאישור המועצה והממשלה.
מועצת העירייה אישרה את התוכנית ואת חתימת החוזה בישיבתה ב-12 בפברואר 1956. החוזה אושר על ידי שר הפנים ב-23 במרץ 1956, והתקבלה הסכמתו העקרונית של משרד האוצר.
התחלת החציבה צוינה בטקס שהתקיים ביולי 1956. חציבת המנהרה בוצעה על ידי שני צוותים, מכיוונים מנוגדים, והיא היא הסתיימה במאי 1957, כאשר שני הצוותים נפגשו מתחת לכיכר "סולל בונה".
הקמתה של הכרמלית הסתיימה בשנת 1959 עם הגעתם של שני מערכי קרונות (שני קרונות בכל מערך) מתוצרת חברת Brissonneau & Lotz.
בעת הרצת הרכבת, אירעה תאונה באחת מנסיעות המבחן שגרמה לעיכוב בחנוכתה.
הכרמלית הופעלה לרשות הציבור לראשונה ב-6 באוקטובר 1959 בשעה 05:30 בבוקר.
טקס חנוכתה הרשמי של הכרמלית נערך ב-21 באוקטובר 1959 בנוכחות ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שר התחבורה משה כרמל ושר המשטרה בכור-שלום שטרית.
לרגל פתיחת הכרמלית העיתונאי מרדכי לבנון, ממובילי העיתונות המקומית של חיפה כתב את "קדימה בכרמלית", שיר המתאר את חוויית הנסיעה בכלי התחבורה העתידני.
הוצאות הקמת הפרויקט הגיעו לכדי 5.9 מיליון דולר (11 מיליון ו-340 אלף ל"י) – לעומת אומדן מקורי של 3.5 מיליון דולר שהובא לפני מליאת מועצת העירייה ביום אישור החוזה ולעומת אומדן גמיש יותר שהוצע לפנים – 4.2 מיליון דולר.
תאריך הפתיחה נדחה בעקבות קשיים הנדסיים שהתגלו בעת ההקמה – משתנה שגרם לייקור במחיר ההקמה.
בהתאם לתוכנית המקורית, הייתה אמורה להתבצע כל נסיעה בין שתי התחנות הקיצוניות במשך 6 דקות.
בינואר 1960 ארעה תאונה מסתורית בכרמלית: חוט חשמל שנמצא קרוע בלוח הבקרה מנע את עצירת הכרמלית במקום שבו הייתה אמורה לעצור – תחנות "כיכר פריז" ו"גן האם".
מערך הקרונות התנגש בקירות התחנות ונעצר.
נזק קל נגרם לדפנות הפח ולמערכת הגלגלים.
בפברואר 1960 הוחלט, לאחר התאונה האחרונה ומטעמי בטיחות, להאט את מהירות הנסיעה, במיוחד בקטעי המפגש של מערכי הקרונות ובסוף הנסיעה עם כניסת מערך הקרונות לתחנה הסופית, כך שמשך זמן הנסיעה הוארך ל-7 דקות.
לאחר הפסקה של למעלה משלושה שבועות במהלך הכרמלית, חודשה ההפעלה ב-17 במרץ 1960. החל מ-6 באוקטובר 1960, הופעלה הכרמלית בין השעות 05:30 – 24:00 בתדירות אחידה של 6 נסיעות לשעה בכל כיוון.
ב-28 ביוני 1961 פרסם שר התחבורה את תקנות התעבורה (סדרי תנועה ושמירת הביטחון בכרמלית בחיפה), התשכ"א-1961. התקנות מפרטות את סמכויותיהם של מפעילי הכרמלית (התחנאי ומלווה הקרון) באכיפת סדרי התנועה והביטחון בכרמלית ובתחנותיה.
תקנות אלה נמצאות בתוקף עד היום.
ביום שישי, 24 בנובמבר 1961, בשעה שהתבצעו בכרמלית עבודות להחלפת כבל המשיכה, ניתקו לפתע ממקומם שני קרונות שחנו בתחנת המוצא בגן האם.
הרכבת התדרדרה והתהפכה בתחנת מסדה.
שני הקרונות של המערך נפגעו, וכן נפגע הרציף בתחנה.
בתום הפסקה בת כחודשיים וחצי נפתחה מחדש הכרמלית ב-8 בפברואר 1962, תוך יישום והפקת לקחים.
ואולם, לאחר שנות פעולה מעטות נוצר צורך לשפץ שיפוץ מקיף את שני מערכי הקרונות.
בחורף 1963 שקעה תשתית המסלול בקטע שבין תחנות "מסדה" ו"הנביאים".
ניסוי לייצוב קטע זה בוצע בהצלחה על ידי מהנדסים מהטכניון בסתיו 1964 בשיטת אלקטרו-סיליפיקציה: לתוך המסלול הוחדרו אלקטרודות אלומיניום בקוטר 6 ס"מ לעומק של 1.5 מטר.
דרכן הוחדר סודיום-סיליקט (Na2SiO3) תוך העברת חשמל בזרם ישר.
לאחר החורף הגשום נשארה הקרקע יציבה.
בשלהי שנת 1964 הוחל בתכנון מוסך ובית מלאכה תת-קרקעיים בתחנת "כיכר פריז".
בתחילת אפריל 1966 פורסם מכרז להקמת המבנים התת-קרקעיים.
עם גמר התכנון ופרסום המכרז, הוחל מיד בעבודות הכנה להעברת קווי ביוב וטלפון במקום.
עבודה זו בוצעה במשך קיץ 1966. בשנים 1966–1967 נבנה בתחנת "כיכר-פריז" המוסך התת-קרקעי שבו הוקם בית-מלאכה מצויד היטב המאפשר ביצוע עבודות תיקונים ושיפוץ קרונות בקנה מידה גדול וביתר יעילות והעיקר – ללא כל הפרעה לתנועת הנוסעים הסדירה בכרמלית.
עבודות הכרייה והבניה העיקריות למוסך נדחו עקב עונת הגשמים והחלו באביב 1967. ב-15 ביולי 1967 ארעה תקלה במערכת המשקל הנגדי שבתחנת "כיכר פריז".
תנועת הכרמלית הושבתה למשך שבוע ימים.
חדירת מי תהום למקום המשקל הנגדי וקלקול המשאבות גרמו להארכת זמן התיקון לכדי 6 ימים.
עבודות הקמת המוסך הסתיימו בפברואר 1968 למעט כיסוי התקרה ושיפורים בשטח הכיכר שהושלמו בחודשים אפריל-מאי 1968.
במוסך נבנה מקום למערך של שני קרונות רזרביים ונעשו כל הסידורים המכניים שאיפשרו הוצאת קרון מקולקל או הטעון שיפוץ בקלות.
כמו כן, ניתן היה להכניס קרון רזרבי במהירות לפעולה.
במטרה לאפשר שיפוץ כללי ויסודי של שני מערכי הקרונות הקיימים לאחר פעילות כמעט רצופה למן חודש אוקטובר 1959, הוזמן באוקטובר 1966 – על ידי מהנדס העיר יוסף כהן ומנהל הכרמלית יצחק צ'לניק – מערך קרונות נוסף (שלישי: קרונות מס' 5, 6) מהיצרן הצרפתי CIMT-LORRAINE שזכה במכרז.
בין השנים 1968 ל-1974 נעשו שיפוצים במוסך התת-קרקעי לשני המערכים המקוריים, וכן הוחלף כבל המשיכה של הכרמלית.
ב-27 פברואר 1986 פרסם "המפקח על התעבורה" אזהרה פומבית ובה נאמר כי סכנה נשקפת לכל מי שישתמש בכרמלית, בשל תנאי הבטיחות הלקויים שבהם הופעלה, אך העירייה המשיכה להפעיל אותה.
ב-24 במאי נפצע קשה נער שרגלו נתפסה בדלת והכרמלית המשיכה בנסיעה.
במוצאי שבת, 20 בדצמבר 1986, בסמוך לחצות ולאחר 27 שנות הפעלה רצופות, הופסקה פעילותה של הכרמלית כתוצאה ישירה מהתיישנות המערכת: הן קרונות הנוסעים והן מערכות התשתית ומבני התחנות.
בנובמבר 1986 הציעה החברה הממשלתית הספרדית לרכבות "אינרייל" לעיריית חיפה, שיפוץ כללי של הכרמלית, תוך הבטחת מימון ממשלתי ואפשרות ליטול על עצמה את הפעלתה.
גם חברת "דיקהוף ויצמן" הגרמנית הציעה הצעה דומה אך דבר לא יצא אל הפועל משתי הצעות אלה.
הוצא מכרז בינלאומי כללי תחת הכותרת "עבודות חידוש ושיקום הרכבת התחתית בחיפה, כולל מנהרה ותחנות".
חברת SAES מצרפת הגישה הצעה שעל-פיה תבצע את העבודה בתוך 26 חודשים, תמורת 29.2 מיליון שקל חדש (על-פי ערכי המטבע בשנת 1988).
חברת Von Roll השווייצרית דיברה על ביצוע העבודות בתוך 16 חודשים, תמורת 23 מיליון שקל, אך התברר שבחברה טעו לחשוב שמדובר ברכבל המעלה אנשים בעמידה עם ציוד לסקי ולא ברכבת להסעה המונית, ובהמשך תוקנה הצעתם ל-23 מיליון דולר.
במקביל לשתי הצעות אלה, הגישה חברת הכרמלית (הישנה) הצעת שיפוץ ושדרוג במחיר משוער של 9 מיליון דולר במונחי שנת 1988.
חוסר הבנה מקצועי בנושא הביא להחלטת העירייה לשכור את שירותיה של חברת ייעוץ מיוחדת לרכבות תחתיות – חברת "טכניטאס" מצרפת, שתמורת 200 אלף פרנקים צרפתים, הייתה אמורה להכריע בין שתי המתמודדות העיקריות במכרז.
אחרי כשנה של דיונים, התכתבויות וביקורים בפריז, המליצה החברה המייעצת על התקשרות עם החברה השווייצרית Von Roll.
בדצמבר 1988 הודיעה עיריית חיפה לחברה אודות זכייתה.
בין השנים 1986–1990 המשיכו שישה מעובדי הכרמלית לתחזק את המערכת המחלידה: מתחת לפני האדמה, במנהרה הטחובה של הכרמלית המושבתת, הופעלו קרונות הכרמלית פעמיים ביום הלוך וחזור.
כמו כן, הופעלו המדרגות הנעות, החשמל הודלק והשירותים הושארו פתוחים לרשות הציבור בשתי תחנות: "גן האם", ו"הנביאים".
במרוצת שנת 1989 פנה משרד התחבורה אל "המכון הישראלי לתכנון ומחקר תחבורה" והזמין מחקר מקיף אודות כדאיות שיקום הכרמלית.
המסקנות הצביעו בבירור על כך שהכרמלית איננה יכולה להוות פתרון לעומס התנועה בצירים סתומים של תחבורה ציבורית.
למרות כל התחזיות, החליטה עיריית חיפה לשקם במרץ את הכרמלית: ב-22 באוגוסט 1989 קיבלה לידיה החברה הכלכלית לחיפה את הפרויקט שבוצע במשך 20 חודשים רצופים החל מ-29 באוקטובר 1990 שבו "נורתה יריית הפתיחה לעבודות".
עלותו הכללית של הפרויקט החדש נאמדה ב-27–28 מיליון דולר.
חברת "פנחס כהן איטליקה" בע"מ, ממפרץ חיפה, חתמה הסכם עם החברה הכלכלית לחיפה, לציפוי קרמי של 6 תחנות הביניים במסלול הכרמלית, בהשקעה של 400 אלף דולר.
הכרמלית הייתה אמורה להיפתח לשימוש ב-1 ביוני 1992. אך בפועל, נדחה מועד הפתיחה כמעט בחודשיים משום שכאשר הונחו הקרונות החדשים בתוך המנהרה, התנגשו שני קרונות ונגרם נזק כבד שהצריך יבוא חלקי חילוף מהיצרן בשווייץ.
חברת VON ROLL התחייבה לשלם 5,000 דולר על כל יום עיכוב.
לבסוף, נחנכה הכרמלית מחדש בטקס רשמי במעמד ראש הממשלה ושר הביטחון יצחק רבין וראש עיריית חיפה אריה גוראל, ב-28 ביולי 1992, בגן האם.
לרגל סיום תקופת ההרצה של הכרמלית החדשה, היא נסגרה לציבור מ-28 באוגוסט 1992 למשך שבועיים לצורך בדיקות קבלה סופיות על ידי החברה הכלכלית לחיפה (במהלך תקופת ההרצה, הופעלה הכרמלית באחריות החברה השווייצרית VON ROLL).
המערכת כולה הופעלה באמצעות 22 עד 25 עובדים בשנות ה-90. עד שנת 2002 ירד מספר העובדים ל-17.
ביולי 2003 הוחלף שמה של תחנת הכרמלית "גולומב" בשם "בני-ציון", על שם בית החולים הסמוך אליה.
במקור נקראה התחנה על שם הרחוב בו היא נמצאת.
אולם, התחנה שבה לשמה המקורי "גולומב" עם פתיחתה המחודשת של הכרמלית בשנת 2018.
במהלך חודש ספטמבר 2003 פתחה עיריית חיפה במשא ומתן עם חברה פרטית במטרה להביא למהפכה בתחבורה הציבורית בחיפה.
הרעיון היה שימוש בטכנולוגיה החדשנית של "השיטה ההיברידית", המשלבת תחבורה תחתית (הכרמלית), תחבורה בגובה הכביש ותחבורה עילית (בגובה של 4–5 מטרים מעל גובה הכביש).
את המהלך הוביל יו"ר מועצת המנהלים של "הכרמלית" באותה עת, עמוס ארן, שיצר קשר עם קבוצת "P.N.D", שבראשה עמד אז הרמטכ"ל לשעבר, דן שומרון.
המודל שנדון היה של רכבת עילית הנוסעת על ציר הכביש, אך אינה מפריעה לתחבורה המתנהלת על הכביש.
דובר על רכבת הפועלת על חשמל אשר אינה פוגעת באיכות הסביבה ואינה מזהמת את האוויר.
היות שמדובר היה בפרויקט חסר תקדים בהיקפו בחיפה, שעלותו עשויה הייתה להגיע למאות מיליוני דולרים, הציע ארן להוציא את הפרויקט למכרז בינלאומי בשיטת בנה-הפעל-העבר (BOT).
התקופה המרבית עליה דנו הייתה 90 שנה.
הרעיון לא יצא אל הפועל.
המספר המועט של התחנות גורם לכך שהכרמלית משרתת רק אזור מצומצם בחיפה – מקומות שהיוו את המרכזים החשובים של האוכלוסייה והעסקים בעת תכנון הכרמלית.
בשנות האלפיים, רובה הגדול של אוכלוסיית העיר אינו מתגורר בסמוך לתחנות הכרמלית, ולכן השימוש בכרמלית מועט ביותר.
בעבר דובר על הרחבת מנהרות הכרמלית כדי להגיע אל מרכזי אוכלוסייה נוספים, אך הרחבה שכזו מעולם לא בוצעה, בעיקר מסיבות של מחסור בתקציב.
במקום זאת, נמצאים בשימוש רחב בחיפה האוטובוסים של חברת אגד והמטרונית, המכסים את רוב שטחי העיר.
חשב העיר חיפה כתב בדו"ח של שנת 2004 (פורסם ב־2005) על דעיכת השימוש בכרמלית.
על־פי הדו"ח, בכרמלית משתמשים רק 2,000 נוסעים בכל יום, והיא אינה כלכלית מאז פתיחתה המחודשת בשנת 1992. ההפסדים המצטברים מאז 1992 ועד 2003 מסתכמים ביותר מ־191 מיליון שקלים חדשים.
למרות ההפסדים הכספיים, בספטמבר 2011 אושרה בעיריית חיפה התוכנית להרחיב את שעות פעילות הכרמלית בימי חול עד השעה חצות (במקום עד השעה 22:00, כפי שפעלה עד אז).
החל מאוקטובר 2010 מותרת הכנסתם של אופניים לקרונות הכרמלית, ולשם כך אף הותקנו בקרונות מנשאי אופניים מיוחדים.
בראשית 2013, לנוכח עליה של 20% בנסיעות בכרמלית אמר יו"ר דירקטוריון הכרמלית שהוא יפעל לצירוף הכרמלית למערכת הרב-קו בישראל.
מאז תחילת פעילותה של המטרונית בשנת 2013, ניתן לעבור מהכרמלית אל כל קווי המטרונית בתחנות כיכר פריס (קווים 1 ו-2) או הנביאים (קו 3).
במרץ 2015 הושבתה הכרמלית למשך ארבעה חודשים, בעקבות סדקים שאותרו בכבל המניע אותה.
היא חידשה את פעילותה ביולי לאחר שהותקן בה כבל חדש.
בנוסף, הותקנה בה בתקופה זאת גם מערכת כרטוס חדשה המאפשרת שימוש בה בכרטיס הרב-קו, אך בתחילה לא שולבה הכרמלית בהסדרי נסיעה משולבים עם חברות תחבורה אחרות (אגד, רכבת ישראל והמטרונית).
המהלך הושלם ב-1 בינואר 2017, כשמאותו יום, הכרמלית משולבת בחוזי הנסיעה התקופתיים האזוריים והנסיעה בה כלולה בכרטיס המעבר במטרופולין חיפה.
כך מתאפשרת נסיעה של 90 דקות באמצעי התחבורה השונים, כולל הכרמלית, במחיר נסיעה בודדת, כאשר נעשה שימוש בכרטיס ה"רב קו".
ב-4 בפברואר 2017 פרצה שרפה בתחנת כיכר פריז.
אחד ממערכי הקרונות נהרס כליל מהאש ונגרם נזק רב למנהרה.
בשל כך הושבתה הכרמלית לכשנה וחצי.
זמן קצר לאחר השרפה, החלו עבודות שיקום הנזקים.
לאחר הגשת הצעת מחיר החליטו עיריית חיפה והנהלת הכרמלית לרכוש שני מערכי קרונות חדשים מהתאגיד השווייצרי-אוסטרי דופלמאייר-גאראוונטה ולהחליף את מערך הכבל המיושן המניע את הרכבת.
הצפי לפתיחה המחודשת תוזמן למחצית השנייה של שנת 2018. עלות מערך הרכבות החדש עומד על כ-50 מיליון שקל שרובם ישולמו על ידי עיריית חיפה מכספי הביטוח בעקבות השרפה.
באביב 2018 הגיעו לנמל חיפה תשתיות הכרמלית החדשות והוכנסו למנהרה דרך תחנות גן האם וכיכר פריז.
לצורך כך ולקראת הכנסת מערך הקרונות החדש ביולי באותה שנה, פורקו מרצפות כיכר פריז לראשונה מאז שופצה בשנת 2011. ב-25 ביוני 2018 הוצאו קרונות הכרמלית אשר נפגעו בשרפה.
בתחילת חודש יולי הוכנסו למנהרה ארבעת הקרונות החדשים שהגיעו מנמל אנטוורפן.
המהלך בוצע ברחבת כיכר פריז, בה נמצא פתח הכנסת קרונות הכרמלית, ששימש עוד בשנת 1959 להכנסת קרונות הכרמלית המקורית.
שני הקרונות, שמשקלם הכולל 50 טון הונפו בעזרת מנופי ענק והועמסו על גבי משאיות, אשר הובילו אותם למתחם מוזיאון הרכבת.
המערך החדש של הכרמלית כולל שתי רכבות, שבכל אחת קרון בעל 48 מקומות ישיבה, נוסף על מקומות עמידה.
רכבת אחת יכולה להסיע כ-264 נוסעים בו זמנית ובסך הכל, כ-528 נוסעים בשתי הרכבות בו-זמנית.
מהירות הנסיעה היא 8 מטרים בשנייה (28 קמ"ש) והרכבת תעשה את המסלול במלואו, מקצה לקצה, כולל עצירה בתחנות הביניים ב-10 דקות.
הכרמלית, בקרונותיה החדשים, היא כלי הרכב הראשון בישראל בו מותקנת מערכת כיבוי אוטומטית בתוך קרון הנוסעים.
הכרמלית נפתחה מחדש בתאריך 4 באוקטובר 2018. החודש הראשון לפתיחה המחודשת שימש כתקופת הרצה, במהלכה הנסיעה לציבור הייתה ללא תשלום.
עם פתיחתה המחודשת של הכרמלית לאחר השרפה, שונו שמות רוב התחנות (מלבד התחנות "מסדה" ו"הנביאים", וכן תחנת "גולומב" ששבה לשמה המקורי לאחר 15 שנים בשם "בני ציון".
אולם באוגוסט 2024 שונה שוב שמה לשם "ביה"ח בני ציון").
תחנות הכרמלית קטנות ופונקציונליות, ורק בשתי תחנות הקצה – גן האם וכיכר פריז – הותקנו אולמות כניסה.
מאז הפתיחה המחודשת ב-1992, ברוב הכניסות לתחנות הותקנו סככות צהובות אופייניות, המגוננות על המדרגות המוליכות אליהן.
בתחנות הותקנו גם דרגנועים, אך אלה משמשים רק את הנוסעים העולים מהן אל הרחוב.
רכישת הכרטיסים נעשית באמצעות מכשירים אוטומטיים, ויש לתקף אותם בכניסה לרציפים.
תחנות הכרמלית מעוצבות באופן דומה, ורציפיהן מדורגים כדי להתאים לנטיית מסלול הרכבת בתחנה (זווית הנטייה משתנה בין תחנה לתחנה).
הכניסה לקרונות נעשית מהרציף המזרחי והיציאה מהן באמצעות הרציף המערבי, למעט בתחנת הנביאים שבה הכניסה והיציאה נעשות מהרציף היחיד בתחנה, בצידה המערבי של הרכבת.
עיצובן של תחנות הכרמלית דומה.
לרגל חידוש הפעילות ב-1992 אומץ העיצוב המוכר בעל הסככות הצהובות ברוב התחנות, וכן כיסוי קירות התחנות באריחים, בעיקר בגווני כחול, לבן וצהוב.
שמות התחנות מופיעים על שילוט כחול בעברית, אנגלית וערבית, ושלטי מידע אלקטרוניים הותקנו בכל אחת מהתחנות.
ב-2018, כאשר שבה הכרמלית לפעילות לאחר השריפה, נוספו לתחנות גם שלטי אבן כהים עם שמות התחנות.
וכן הוסרה הסככה הצהובה באחת היציאות מתחנת מרכז הכרמל.
טארה לי פטריק , המוכרת בשם הבמה כרמן אלקטרה (Carmen Electra), היא דוגמנית, שחקנית, זמרת מנחת טלוויזיה ואישיות טלוויזיונית אמריקאית.
אלקטרה נולדה בשם טארה לי פטריק בעיר שרונוויל, אוהיו שבארצות הברית, בתם של הארי פטריק ופטרישיה.
אמה הייתה זמרת ואביה הוא גיטריסט ובדרן.
יש לה ארבעה אחים ואחות אחת.
בילדותה, למדה ריקוד בסטודיו לריקוד של לוריה ג'יי סימפסון עד גיל 9, ולאחר מכן נרשמה לבית ספר לאמנויות (SCPA) בסינסינטי.
סיימה את לימודיה בתיכון פרינסטון בשרונוויל ב-1990, לאחר שעברה לשם מ-SCPA שנתיים קודם לכן.
בנוסף, אלקטרה למדה בבית הספר לדוגמנות ומשחק של ברביזון בסינסינטי.
באוגוסט 1998, אמה של אלקטרה נפטרה מסרטן המוח, ושבועיים לאחר מכן, אחותה הגדולה, דבי, מתה מהתקף לב.
ב-1991 אלקטרה עברה ללוס אנג'לס ובתוך שבוע הכירה את המוזיקאי פרינס.
פרק זמן קצר לאחר מכן, חתמה על חוזה הקלטות עם חברת פייזלי פארק רקורדס ששייכת לפרינס.
קריירת השירה שלה הייתה קצרה שכללה אלבום אחד "Carmen Electra" שיצא ב-1993 ולא זכה להצלחה.
ב-1995 השתתפה אלקטרה בתוכנית טלוויזיה בערוץ ניקלודיאון.
במאי 1996 היא הופיעה בעירום למגזין "פלייבוי".
מכאן הייתה דרכה סלולה לשורה של תפקידים.
בין 1997 ל-1998 גילמה את המצילה לני מקנזי בסדרה הפופולרית "משמר המפרץ".
אלקטרה הופיעה בסרטים רבים ביניהם "משחקי חיזור" ופרודיית סרטי האימה: "מת לצעוק", אשר בסרט הרביעי שלהם זכתה בפרס פטל הזהב לשחקנית המשנה הגרועה ביותר.
היא גם הופיעה כרקדנית בקביעות בלהקת הבורלסק, הפוסיקט דולז, אך עזבה את הלהקה עם קבלת החוזה המוזיקלי של הלהקה.
בנובמבר 1998, נישאה אלקטרה לכדורסלן ה-NBA, דניס רודמן בלאס וגאס.
תשעה ימים לאחר מכן רודמן הגיש תביעת גירושין.
הזוג השלים, אך לבסוף התגרש באפריל 1999. הזוגיות של השניים זכתה לתודעה תקשורתית רבה.
בנובמבר 1999, אלקטרה ורודמן נעצרו לאחר שנודע למשטרה על סכסוך ביתי במלון במיאמי ביץ'.
הם שוחררו בערבות של $2,500 כל אחד והצטוו להתרחק אחד מהשני.
האישומים נגדם בוטלו בסופו של דבר.
ב-22 בנובמבר 2003, אלקטרה התחתנה עם דייב נבארו, גיטריסט להקת ג'יינז אדיקשן בהווה ולהקת רד הוט צ'ילי פפרז בעבר.
הזוגיות שלהם תועדה בתוכנית הריאליטי "'Til Death Do Us Part: Carmen and Dave" ב-2004 בערוץ MTV.
ב-17 ביולי 2006 היא הודיעה על פרידתם.
אלקטרה הגישה תביעת גירושים נגדו ב-10 באוגוסט של אותה שנה, והתהליך הסתיים ב-20 בפברואר 2007. לאחר מכן יצאה תקופה קצרה עם מפיק הטלוויזיה הבריטי סיימון קאוול.
באפריל 2008, מקורבת של אלקטרה אישרה כי היא נמצאת בזוגיות עם רוב פטרסון, גיטריסט בעבר של להקות הרוק "Otep" ו-"Filter".
השניים אף היו מאורסים מספר שנים עד לפרידתם ב-2012.
My Son Is Gay!!סיביל ויליאמסבארי מאנדייאייקון יופי2011Mardi Gras: Spring Breakעצמה2012מתקפת הכריש הדו ראשיאנה באביש2014לאפ דאנסלקסוס2015Chocolate CityתקליטניתBook of Fireת'יאודורה2023גוד בורגר 2 (אנ')רוקסן
כרמלהיים הייתה פרוור של המושבה הגרמנית בחיפה שנבנה על ידי תנועת הטמפלרים על הכרמל בחיפה, במקום בו מצויה כיום שכונת מרכז הכרמל.
שאיפתם המקורית של הטמפלרים הייתה להתיישב באופן קבוע על הר הכרמל בקרבת העיר חיפה.
אולם הטמפלרים לא הצליחו לקנות אדמות באתר שיועד לשכונה בשל התנגדותם של הנזירים הכרמליטים, שראו עצמם כ"שליטי ההר".
פרידריך קלר, ממנהיגי הטמפלרים, אשר הגיע לחיפה כקצב והפך לסגן קונסול פרוסיה בצפון ארץ ישראל, שכנע את הכרמליטים להסכים להקמת הפרוור ולמכור את אדמותיהם לטמפלרים, ואף השיג בשנת 1887 מימון להקמת הפרוור, מתוכם 7,000 מארק מכספיה של האצילה הגרמנית פון באנוורת, שבהמשך בנתה לעצמה בית אחוזה במקום.
ביתו של קלר היה בית המגורים הראשון שנבנה באזור, ובנייתו הושלמה בשנת 1890. בהמשך נבנו מבנים נוספים בשכונה, וכן אכסניות ובתי מלון.
בשנת 1905, בתקופת העלייה השנייה, החלו גם יהודים להתיישב בכרמלהיים.
בתי האחוזה של קלר נהרסו ברובם.
בתים אלה היו ברשותה של ברתה פון באנוורת (Bertha von Bannwarth) והיא התגוררה בבית הראשי עד 1903. על שמה נקראה הגבעה "גבעת הגברת" (the hill of the lady).
פון באנוורת שכלה את בעלה בעת טיולם באזור נצרת, וקלר נחלץ לעזרתה.
מאז שמרה באנוורת חסד לקלר ואף סייעה כספית בידו לרכישת הקרקעות.
מהמתחם נשארו כמה בתי משרתים ברחוב הברושים ובית משרתים שמשמש היום כמכון שומאכר לחקר הטמפלרים.
מימין לבית זה ניתן להבחין בבניין בעל דלתות מעוגלות.
הייתה זו האורווה של אחוזת קלר (שכן המרכבות הגיעו מהדרך לכאן).
לופטקורהאוס – מלונו של קלר (היה ממוקם ברחוב קלר 3 של ימינו).
המלון של פרוס – כיום בית הכט.
היה זה בית מלון מרשים שנבנה ב-1893 והכניסה אליו הייתה מאותה דרך שהגיעה לבסוף לביתו של קלר.
גם כיום ניתן להבחין בכתובת "ברוכים הבאים" בגרמנית על הכניסה (הצדדית היום).
בבית מוטיבים של אדריכלות טמפלרית כחלונות עגולים ששימשו לאוורור, תריסים שרק שחלקם העליון רפפות, מרזבים ומרתף.
על אף בקשתה של באנוורת מקלר שמלונו יקבל את כל מי שבא בשעריו, סיכם קלר עם פרוס חברו עוד מהתיישבותם בביירות, שמלונו (של קלר) ישמש לטמפלרים בלבד, ואילו מלונו של פרוס יהיה פתוח לכל.
לאחר מכן נקנה הבניין על ידי המטיף מרטין שניידר בשנת 1904, אחרי שילדי משפחת פרוס סירבו להמשיך בעבודת המלונאות.
שניידר, ידידו של קלר מגרמניה, הפך את הבניין לאכסניה (Erholungsheim) לתלמידיו המיסיונרים וארבע שנים מאוחר יותר מכר שניידר את הבניין לגברת פרנסיס ניוטון, אשר הייתה מיסיונרית מנצרת.
זו האחרונה הצליחה להסתכסך עם שכניה הגרמנים (עם קלר – על חומה שבנתה ועל אי תשלום מס מועצת המושבות הגרמניות) ועם שכניה היהודים (הרוקח ספקטור).
דמות ציורית זו סייעה לביון הבריטי, אך בשל אהדתה הרבה לערבים, גרשוה לבסוף הבריטים מן הארץ.
בצוואתה ציוותה שהבית לא יימכר ליהודים.
למרות זאת נקנה הבית על ידי פיק"א, ושמו היה ידוע שנים רבות כ"בית רוטשילד".
בתקופה זאת הוסף לבניין אולם ודוכן קופות (ובכך נפגם, מעט, המבנה הטמפלרי).
חוות איימן – כיום בתחילת שדרות הצבי.
בין המבנים שכנה אכסניה שנוהלה על ידי המשפחה.
יותר מאוחר נפתח באחד מבנייניו בית הכנסת אבות ובנים.
גן מניה שוחט – הגן נקרא במקור גן אוגוסטה ויקטוריה על שמה של אוגוסטה ויקטוריה משלזוויג-הולשטיין אשת וילהלם השני, קיסר גרמניה (השם ניתן לגן ב-1906 לציון חתונת הכסף של הזוג) והיווה את הגן של המלון של קלר.
כאשר חיילים טורקיים ניסו לכרות עצים מגן זה הגנו עליו חיילים גרמנים.
בית שומאכר – בית, ולו מגדל בצורת צריח, שעמד באזור קניון האודיטריום של היום.
הבית נהרס ב-1968. המתחם כלל כ-6,000 מטר רבוע ומאוחר יותר נמכרו 2,000 מ"ר לחברת "של" (במקום בו תחנת הדלק "פז" כיום).
בית לנגה (מנהל בית הספר במושבה וחותנו של שומאכר) – בשדרות הנשיא, פינת רחוב הביכורים.
כיכר הקיסר – חורשה קטנה ובמרכזה עמוד זיכרון שהוקם ב-1910 לזכר ביקור הקיסר הגרמני וילהלם השני ב-1898.
כרמן מירנדה (בפורטוגזית: Carmen Miranda; 9 בפברואר 1909 – 5 באוגוסט 1955) הייתה זמרת, רקדנית ושחקנית ברזילאית, שהפכה לכוכבת-על בארצות הברית במהלך שנות הארבעים של המאה העשרים.
מירנדה נולדה בשם מריה דו קרמו מירנדה דה קוניה (Maria do Carmo Miranda da Cunha) בעיירה מרקו דה קנווזש (Marco de Canaveses) הסמוכה לעיר פורטו (Porto) שבצפון פורטוגל.
בעודה תינוקת היגרה משפחתה לברזיל, וקבעה את מקום מושבה בעיר ריו דה ז'ניירו.
את לימודיה עשתה במוסדות קתוליים ועם סיומם הועסקה בחנות עניבות ולאחר מכן בחנות כובעים.
בד בבד היא שרה במסיבות ובפסטיבלים ברחבי העיר, אם כי נאלצה לשמור על הדבר בסוד מפני הוריה השמרניים.
נקודת המפנה בקריירת השירה שלה הייתה הזמנתה לשיר בתוכנית ששודרה בתחנת רדיו מקומית.
הופעתה זו הניבה חוזה הקלטות שחתמה עם הרשת האמריקנית RCA.
עד לסופה של שנת 1928 הייתה מירנדה לכוכבת סמבה ששמה נודע ברחבי ברזיל.
כמו זמרים אחרים באותה תקופה החלה מירנדה לשחק בסרטי קולנוע.
סרטה הראשון מ-1933 היה סרט תיעודי בשם "קול הקרנבל".
שנתיים לאחר מכן היא כיכבה ב"הלו הלו ברזיל".
באותה שנה סייע לה הסרט "סטודנטים" לגבש תדמית של שחקנית.
הסרט הברזילאי האחרון שבו נטלה חלק היה "בננות של הארץ" (1939).
מאוחר יותר באותה שנה עזבה את ברזיל לארצות הברית, יחד עם נגניה, "תזמורת הירח".
תוך זמן קצר הפכה לכוכבת גם שם.
הקריירה שלה בארצות הברית זכתה לעידוד הממשל האמריקני, שבמסגרת "מדיניות השכן הטוב" שהנהיג הנשיא רוזוולט, ביקש להדק את קשרי ארצות הברית עם אמריקה הלטינית ועם אירופה.
בשנת 1945 הייתה מירנדה לאישה בעלת המשכורת הגבוהה ביותר בארצות הברית, כאשר על פי רשויות המס השתכרה באותה שנה לא פחות מ-200,000 דולר.
בשנים 1940–1953 כיכבה מירנדה ב-14 סרטי קולנוע ומכרה יותר מעשרה מיליון עותקים מתקליטיה.
בשנות השלושים המאוחרות לחייה גילתה מירנדה את האלכוהול ואת הטבק והתמכרה להם.
עליהם היא הוסיפה צריכה סדירה של סמים - אמפטמינים וברביטורטים.
כל אלה החלישו את לבה.
היא נפטרה ב-5 באוגוסט 1955 כתוצאה מהתקף לב, יום לאחר הופעה טלוויזיונית שבסיומה לקתה כנראה בהתקף מקדים, קל יותר.
הסיבה הרשמית למותה הייתה רעלת הריון אשר הביאה לכשל של הלב.
גופתה הוטסה לברזיל וממשלת ברזיל הכריזה על תקופת אבל לאומי.
היא נקברה בריו דה ז'ניירו.
תדמיתה ההוליוודית של מירנדה הייתה של אישה לטינית; התדמית הזו טשטשה את ההבחנות בין ברזיל, ארגנטינה, מקסיקו ומדינות לטיניות אחרות, כמו גם את ההבדלים שבין סמבה, טנגו והבנרה.
מירנדה עיצבה את דמותה בהקפדה והוציאה תחת ידה דמות ראוותנית ומשונה למדי.
היא נהגה לנעול סנדלי פלטפורמה ולחבוש כובעי פירות נישאים לגובה, וזכתה לכינוי "הגברת עם כובע תותי פרוטי" וגם "הפצצה הברזילאית".
גובהה היה רק 152 ס"מ אבל נוכחותה של דמותה הקולנועית הייתה גדולת ממדים.
מירנדה הייתה מודעת היטב למתחים שליוו את הקריירה שלה ולמשמעויות הפוליטיות של בחירותיה.
כשנה לאחר עזיבתה לארצות הברית היא שבה לביקור בברזיל ושם זכתה לקיתונות של ביקורת על כך שהתמסרה לשיטה האמריקנית הממוסחרת ועל כך שהיא משקפת תדמית מסולפת של ארצה.
היא הגיבה בשיר: "אומרים שחזרתי 'מאומרקת'" (מלשון 'אמריקאית').
שיר אחר - "בננות הן העסק שלי", התבסס על אחד מסרטיה וכיוון ישירות לתדמיתה.
מירנדה נפגעה מהביקורת שהוטחה בה ולא שבה לברזיל במשך 14 השנים הבאות, כמעט עד מותה.
מזה שנים ארוכות כרמן מירנדה היא אייקון קאמפי בינלאומי.
דמותה או דמויות בהשראתה מככבות במופעי דראג ובסרטי אנימציה.
התייחסויות רציניות יותר לדמותה ולתדמיתה הן נדירות.
הזמר הברזילאי נאי מאטוגרוסו הקליט אלבום גרסאות-כיסוי נאמנות של כמה מלהיטיה המוקדמים; קייטנו ולוזו ביצע את "אומרים שחזרתי מאומרקת" באלבום הופעה חיה מ-1992. גם הזמרת והיוצרת הצעירה יותר אדריאנה קלקניוטו (Adriana Calcanhoto) הקליטה גרסת כיסוי לשיר הזה.
קייטנו ולוזו שב לעסוק בכרמן מירנדה כאשר בחן את המורשת שלה הגלומה בשילוב בין קיטש לבין כישרון שירת סמבה אמיתי במאמר שפורסם בניו יורק טיימס.
ביוגרפיה יחידה במינה של מירנדה נכתבה על ידי הסופר הברזילאי רוי קסטרו ופורסמה בשנת 2005.
בריו דה ז'ניירו שוכן בשדרות רוי ברבוזה שברובע פלמנגו מוזיאון כרמן מירנדה.
מוצגים בו קטעים מסרטיה וכמה מתלבושותיה המקוריות.
כרמן מאורה (בספרדית: Carmen Maura; נולדה ב-15 בספטמבר 1945) היא שחקנית ספרדייה, הידועה בשל הופעתה בסרטיו של פדרו אלמודובר.
מאורה נולדה במדריד, והיא צאצאית של המדינאי הספרדי השמרני אנטוניו מאורה, שהיה ראש ממשלת ספרד בתחילת המאה ה-20.
בצעירותה ניהלה מאורה גלריה לאמנות, והופיעה כזמרת קברט.
מאורה החלה להופיע בקולנוע בשנת 1969, ובסרטו של הבמאי פרננדו קולומו "Tigres de Papel" (נמרים מנייר), בשנת 1977 הצליחה לפרוץ לתודעת הקהל הבינלאומי.
לאחר סרט זה הופיעה בעיקר בקומדיות בתחילת שנות ה-80.
מאורה ידועה במיוחד בשל עבודתה עם הבמאי פדרו אלמודובר.
עבודתם המשותפת הראשונה הייתה בסרטו הראשון באורך מלא של אלמודובר, "פפי, לוסי, בום" (1980), שנחשב פרוע ופורץ דרך בזמנו.
הופעה זו הופכת את מאורה ל"נערת אלמודובר" (Chica Almodóvar) הראשונה.
מאורה הופיעה גם בסרטו השלישי של אלמודובר, "הרגלים מגונים" (1983), וגילמה תפקיד ראשי בסרטו "מה עשיתי שזה מגיע לי?" (1984).
אחד מתפקידיה הזכורים ביותר בסרטי אלמודובר היה הטרנסקסואל "טינה קינטרו", אותו שיחקה ב"חוק התשוקה" (1987).
תפקיד זה הפך אותה למקובלת בקהילה ההומוסקסואלית וחיזק את תדמיתה כשחקנית חזקה ופורצת גבולות.
בשנת 1988 שיחקה את התפקיד הראשי בסרטו של אלמודובר "נשים על סף התמוטטות עצבים", אשר היקנה לה את פרס "פליקס" (פרס הקולנוע האירופי) כשחקנית הטובה ביותר.
מאורה ואלמודובר נפרדו מבחינה מקצועית במהלך שנות ה-90 אך בשנת 2006 שבה לככב בסרטו "לחזור".
על משחקה בסרט זה קיבלה פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן.
בין תפקידיה האחרים זכורים תפקיד הזמרת הנודדת בזמן מלחמת האזרחים בספרד בסרטו של קרלוס סאורה "אי, כרמלה!" (1990), שבו הפגינה את יכולתה בשירה ובריקוד, כמו גם במשחק מעולה ונוגע ללב, ותפקידה בסרטו של עמוס גיתאי "אזור חופשי" (2005) שבו שיחקה לצד נטלי פורטמן וחנה לסלאו.
בעקבות הופעתה בסרט "נשים על סף התמוטטות עצבים" קיבלה הצעות לשחק בסרטים אמריקנים, אך דחתה אותן.
בריאיון לאורי קליין נימקה זאת:
"אני לא סובלת את לוס אנג'לס.
אני לא סובלת מקומות שבהם אי אפשר לצאת מבית המלון וללכת לטיול ברגל.
אני לא סובלת מקומות שבהם מדברים אך ורק על קולנוע, ואמת המידה היחידה שלפיה שופטים אותך היא כמה כסף הסרט שלך עשה.
יש קולנוע ויש חיים, והחיים מבחינתי חשובים יותר מהקולנוע.
חוץ מזה, הרבה שחקנים אירופים שהגיעו להוליווד הלכו בה לאיבוד.
לא רציתי שזה יקרה לי".
כרמן מאורה היא שחקנית מוּכרת בצרפת, ואף הופיעה בשנת 1994 במחזה "קרקס לשניים" מאת בארי קרייטון האוסטרלי, על במת התיאטרון "פאלה רואייל" בפריז.
בשנת 2011 שיחקה בתפקיד קונספסיון רמירז, משרתת ספרדייה בסרט הקומי הצרפתי "הנשים בקומה השישית" מאת פיליפ לֶה-גֶה בכיכובם של פבריס לוקיני וסנדרין קיברלן.
בשנת 2013 השתתפה בתפקיד קטן בסרט האימה-קומי "Las brujas de Zugarramurdi" שזכה בשמונה פרסי גויה באותה שנה.
בשנת 2019, שיחקה בקומדיה הרומנטית "המשפחה לעולם נשארת", בתור אנג'לה.
בשנת 2020 השתתפה בסרט ההתבגרות הבריטי "Chasing Wonders" בכיכובה של פאס וגה.
באותה שנה היא שיחקה במיני-סדרה התקופתית הספרדית "מישהו חייב למות" בנטפליקס.
בשנת 2024, שיחקה מאורה בסרט הדרמה הארגנטינאי "Como el mar" ומגולל את סיפורן של שתי אחיות שזה עתה איבדו את אמם ומחליטות לצאת למסע לאורוגוואי כדי לחפש את אביהן הביולוגי ולשחזר את זהותן.
באותה שנה שיחקה את חוליה בסדרה הספרדית-אמריקאית "Land of Women" בשירות הסטרימינג "אפל TV פלוס".
כרמלו קיאם אנתוני הוא כדורסלן עבר אמריקאי, ששיחק בעמדת הסמול פורוורד והפאוור פורוורד.
מקום 9 ברשימת הקלעים המובילים בתולדות ה-NBA.
מלו, אחד הסקוררים הגדולים בכל הזמנים, נבחר במהלך הקריירה עשר פעמים להשתתף במשחק האולסטאר, פעמיים לחמישיית העונה השנייה וארבע פעמים לחמישייה השלישית של העונה ובעונת היה למלך הסלים של ה-NBA.
בין השנים 2004 עד 2016 היה חבר בסגל נבחרת ארצות הברית בכדורסל, במדיה זכה בארבע מדליות אולימפיות, מהן שלוש מדליות זהב.
בסיום אולימפיאדת ריו הודיע על פרישה מהנבחרת.
אנתוני נולד בברוקלין, ניו יורק לאם אפרו אמריקנית ולאב ממוצא פוארטו ריקני שנפטר כשהיה אנתוני בן שנתיים.
כשהיה בן שמונה, עברה משפחתו לבולטימור וכשהגיע לגיל התיכון החל לשחק במדי קבוצת בית הספר הקתולי בו למד.
עם סיום לימודיו בתיכון, החל אנתוני לשחק במדי קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת סירקיוז.
הוא שיחק במדי הקבוצה במשך עונה אחת בלבד בה ממוצע הקליעות שלו היה 22.2 נקודות ו-10.0 למשחק, הוביל אותה לזכייה היחידה בתולדותיה בטורניר אליפות המכללות בכדורסל.
במשחק חצי הגמר של הטורניר מול אוניברסיטת טקסס קלע אנתוני 33 נקודות ובכך רשם שיא נקודות ל בטורניר.
במשחק הגמר הוסיף אנתוני 20 נקודות ועשרה ריבאונדים ונבחר לשחקן המצטיין של הטורניר.
לאחר שנה אחת בלבד במכללה, הודיע אנתוני כי יתמודד בדראפט של שנת 2003, שנחשב לאחד הדראפטים הבולטים בזכות כוכבים רבים שנבחרו בו.
הוא נבחר בבחירה השלישית על ידי הדנוור נאגטס כשלפניו נבחרו לברון ג'יימס ודארקו מיליצ'יץ'.
כבר בעונת הרוקי שלו, הפך אנתוני לשחקן מוביל בקבוצה.
במשחקו השישי בלבד בליגה הוא כבר קלע 30 נקודות במשחק נגד לוס אנג'לס קליפרס, בפברואר הפך לשחקן השלישי הצעיר בהיסטוריה של הליגה שמגיע ל-1,000 נקודות בקריירה, ובמרץ קבע את השיא הקליעה לרוקי במועדון עם 41 נקודות מול סיאטל סופרסוניקס.
אנתוני סיים את עונתו הראשונה כקלע המוביל של קבוצתו עם ממוצע של 21.0 נקודות, נבחר לחמישיית הרוקיז הראשונה, אך הפסיד לג'יימס את תואר רוקי השנה.
לאחר שבעונה טרם הגעתו לקבוצה סיימה דנוור במאזן החלש ביותר בליגה, עזר אנתוני לקבוצתו לסיים במאזן של 43 ניצחונות מול 39 הפסדים ולהעפיל למשחקי הפלייאוף.
דנוור הודחה כבר בסיבוב הראשון מול מינסוטה טימברוולבס בחמישה משחקים למרות ממוצע של 15.0 נקודות ו-8.6 ריבאונדים של אנתוני בסדרה.
גם בעונתו השנייה המשיך אנתוני את יכולתו הטובה, הממוצע שלו היה 20.8 נקודות ו-5.7 ריבאונדים ועזר לקבוצתו לשפר את מאזנה ל-49 ניצחונות מול 33 הפסדים.
עם המאזן השביעי בטיבו במערב העפילה הקבוצה למשחקי הפלייאוף, אך הודחה שנית בסיבוב הראשון, בחמישה משחקים על ידי סן אנטוניו ספרס.
בעונתו השלישית, עונת , כבר רשם אנתוני ממוצע של 26.5 נקודות למשחק, ואף רשם שיא קריירה של 45 נקודות מול פילדלפיה 76'.
הוא נבחר לחמישיית העונה השלישית והוביל את קבוצתו למקום השלישי במערב, ולאליפות הבית הצפון מערבי.
בסיבוב הפלייאוף הראשון פגשה דנוור את לוס אנג'לס קליפרס.
אנתוני, שהעמיד ממוצעים של 21.0 נקודות ו-6.6 ריבאונדים בסדרה, לא הצליח למנוע את הדחת קבוצתו בחמישה משחקים.
בסיום העונה חתם אנתוני על חוזה לחמש שנים בנאגטס תמורת 80 מיליון דולר.
עם פתיחת עונת השווה אנתוני את שיא המועדון של אלכס אינגליש כשקלע מעל 30 נקודות בשישה משחקים רצופים, אך לא הצליח לשבור את השיא, כשבמשחק העוקב קלע 29 נקודות מול שיקגו בולס.
מיד לאחר המשחק מול הבולס, השווה אנתוני את השיא שנית, כשקלע מעל 30 נקודות בשישה משחקים נוספים, אך כשל שנית מלשבור את השיא כשקלע במשחק השביעי 24 נקודות.
ב-16 בדצמבר במהלך משחק מול ניו יורק ניקס, השתתף אנתוני בתגרה שהתפתחה בין שחקני הקבוצות.
במהלך הקטטה חבט אנתוני בפניו של מרדי קולינס.
בעקבות הקטטה השעה דייוויד סטרן את אנתוני מ-15 משחקים, העונש הכבד ביותר שניתן למעורב באירוע.
לאחר חזרתו מאותה השעיה הצטאף לקבוצה גם אלן אייברסון, שעבר לדנוור מפילדלפיה 76'.
במהלך העונה עשה אנתוני גם את הטריפל דאבל הראשון בקריירה שלו, ואף נבחר להשתתף במשחק האולסטאר לראשונה.
הוא סיים את העונה עם ממוצע קליעה של 28.9 נקודות למשחק, שני רק לקובי בראיינט, ונבחר לחמישיית העונה השלישית בפעם השנייה ברציפות.
במשחקי הפלייאוף פגשה דנוור בסיבוב הראשון את סן אנטוניו ספרס, בשחזור של הסדרה משנת 2005, וגם הפעם הודחה דנוור בחמישה משחקים למרות 26.8 נקודות למשחק של אנתוני.
בעונת נבחר אנתוני למשחק האולסטאר בפעם השנייה, ופתח בחמישייה לראשונה.
מעט אחרי משחק האולסטאר קבע אנתוני שיא-קריירה כשקלע 49 נקודות מול וושינגטון ויזארדס.
ב-77 משחקים בהם שותף במהלך העונה קלע אנתוני 25.7 נקודות למשחק, הנתון הרביעי בטיבו בליגה, באחוזי הקליעה הטובים ביותר בקריירה שלו, 49.2%.
עם 50 ניצחונות מול 32 הפסדים במהלך העונה, סיימה דנוור במקום השמיני במערב, ופגשה את אלופת המערב, לוס אנג'לס לייקרס, בסיבוב הראשון.
אנתוני קלע במהלך הסדרה 22.5 נקודות למשחק, עליהן הוסיף 9.5 ריבאונדים אך לא הצליח למנוע מקבוצתו הדחה ב של ארבעה משחקים.
עם פתיחת עונת עבר אייברסון בטרייד לדטרויט פיסטונס תמורת צ'ונסי בילאפס שהגיע לדנוור.
במהלך העונה, השווה אנתוני את שיאו של ג'ורג' גרווין כשקלע 33 נקודות ברבע אחד, וסיים את המשחק עם 45 נקודות ו-11 ריבאונדים.
במהלך העונה נעדר אנתוני כחודש מהמגרשים בשל שבר בכף ידו, ואף הושעה ממשחק אחד על ידי מאמנו, ג'ורג' קארל, לאחר שסירב לרדת מהמגרש בחילוף.
הנאגטס סיימו את העונה עם שיא מועדון של 54 ניצחונות ובמקום השני במערב.
לאחר שהפסיד בסיבוב הראשון של הפלייאוף כל חמש עונותיו הקודמות בליגה, המשחק שלו עזר לקבוצתו להדיח את ניו אורלינס פליקנס בחמישה משחקים.
הוא המשיך והוביל את קבוצתו לניצחון בחמישה משחקים בחצי-גמר המערב מול דאלאס מאבריקס, אבל הקבוצה הפסידה בגמר המערב מול הלייקרס.
גם בעונת המשיך אנתוני להיות הקלע המוביל של דנוור, הן בעונה הסדירה והן במשחקי הפלייאוף.
הוא סיים את העונה עם 28.2 נקודות למשחק, ובמשחקי הפלייאוף רשם 30.7 נקודות למשחק כשקבוצתו מפסידה בסיבוב משחקי הפלייאוף הראשון בשישה משחקים.
עם פתיחת עונת קבע אנתוני את שיא הקריירה כשקטף 22 ריבאונדים והוסיף 20 נקודות במשחק מול פיניקס סאנס, אך החמיץ חמישה משחקים בחודש דצמבר עקב פטירתה של אחותו.
ב-22 בפברואר 2011 עבר אנתוני ב רב משתתפים לניו יורק ניקס.
ב-25 בינואר 2014 במשחק בין קבוצתו ניו יורק ניקס לשארלוט הורנטס, קלע אנתוני 62 נקודות, שיא קריירה עבורו, במשחק זה שבר אנתוני שיא נוסף, שיא נקודות במדיסון סקוור גארדן, השיא הקודם היה של קובי בראיינט 61 נקודות, זה גם היה שיא נקודות לשחקן בעונה זו.
ב-25 בספטמבר 2017 חתם אנתוני באוקלהומה סיטי ת'אנדר, הוא השתתף בטרייד ששלח את אנס קאנטר ודאג מקדרמוט לניקס.
בעונתו הראשונה והיחידה במועדון העמיד אנתוני ממוצעים של 16.2 נקודות, 5.3 ריבאונדים ו-1.3 אסיסטים למשחק ב-32.1 דקות.
ב-25 ביולי 2018, הועבר אנתוני בטרייד לאטלנטה הוקס בנוסף לבחירת דראפט ראשונה ב-2022, בתמורה לדניס שרודר ומייק מוסקלה.
כצפוי ההוקס התירו את חוזהו של אנתוני, והוא נהפך לשחקן חופשי.
ב-13 באוגוסט 2018 חתם אנתוני לעונה ביוסטון רוקטס בשכר מינימום העומד על 2.4 מיליון דולר.
הוא שיחק בשמונה משחקים בלבד בטרם שוחרר מהקבוצה.
בנובמבר 2019 חתם על חוזה בלתי-מובטח בפורטלנד טרייל בלייזרס, בין היתר בשל פציעה של שחקן הקבוצה זאק קולינס.
ב-6 בדצמבר האריכה הקבוצה את החוזה עמו עד סוף העונה.
לקראת עונת חתם על הארכת חוזה בפורטלנד.
ב-3 באוגוסט 2021 חתם אנתוני על חוזה לעונה אחת בלוס אנג'לס לייקרס.
במאי 2023, אחרי שלא שיחק במשך עונה שלמה הודיע רשמית על פרישה.
ב-2 באפריל 2025, הוכרז שייכנס להיכל התהילה של הכדורסל כחלק ממחזור 2025.
לאחר עונת הרוקי המוצלחת, נבחר אנתוני לייצג את נבחרת ארצות הברית במסגרת אולימפיאדת אתונה.
במסגרת המשחקים האולימפיים, בהם זכתה נבחרתו במדליית הארד, שותף אנתוני בשבעה משמונת משחקי נבחרתו בהם תרם 2.4 נקודות ו-1.6 אסיסטים למשחק.
לקראת אליפות העולם בכדורסל שנערכה ביפן בשנת 2006 נבחר אנתוני לשמש כקפטן של נבחרתו, במשותף עם לברון ג'יימס ודוויין וייד.
במשחק מול נבחרת איטליה קבע אנתוני את שיא הקליעה האמריקאי באליפויות העולם כאשר קלע 35 נקודות, ועזר לנבחרתו לזכות במדליית הארד.
אנתוני היה חלק גם מסגל הנבחרת האמריקנית לקראת אליפות אמריקה בכדורסל שהתקיימה בארצות הברית בשנת 2007. הוא תרם 21.2 נקודות למשחק והיה בורג מרכזי בהרכב שניצח בכל עשרת המשחקים בטורניר וזכה במדליית הזהב.
אנתוני נטל חלק גם במשחקי הנבחרת באולימפיאדת בייג'ינג אשר זכתה במדליית הזהב.
בגמר אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) ניצחה ארצות הברית את סרביה וזכתה במדליית הזהב.
לאחר הניצחון, החליט אנתוני לפרוש ממשחקי הנבחרת.
עם פרישתו היה השחקן עם הדקות, הנקודות והריבאונדים הרבים ביותר בתולדות נבחרת ארצות הברית בכדורסל.
מדליית זהב באליפות אמריקה עם נבחרת ארצות הברית: 2007
חמישיית הטורניר באליפות העולם: 2006
השחקן המצטיין בטורניר אליפות המכללות: 2003
כרמן היא אופרה צרפתית מפורסמת, ויצירתו המוכרת ביותר של המלחין ז'ורז' ביזה.
הלברית, שנכתבה על ידי אנרי מֵייָאק (Meilhac) ולודוביק הַלֵוִי, מבוססת על הנובלה "כרמן" מאת פרוספר מרימה.
הצגת הבכורה של האופרה הייתה באולם האופרה קומיק שבפריז ב-3 במרץ 1875. במשך שנה לאחר הופעת הבכורה נחשבה האופרה "כרמן" לכישלון, וכונתה על ידי המבקרים "לא מוסרית" ו"מלאכותית".
כיום מוכרת "כרמן" כאחת האופרות הפופולריות ביותר בעולם.
לפי הארגון אופרה אמריקה האופרה כרמן מדורגת במקום הרביעי ברשימת האופרות המוצגות ביותר בצפון אמריקה.
האופרה מספרת את סיפורה של כרמן, צוענייה יפהפייה חמת מזג, ששברה את לבם של מחזרים רבים.
היא מחזרת אחרי קורפורל (רב"ט) דון ז'וזה מחיל המשמר ומשכנעת אותו להישאר עמה בלילה אחרי שעת השיבה לבסיס.
שבוי בקסמה הוא עורק ומצטרף לקבוצת המבריחים שכרמן שייכת אליה.
לאחר שכרמן בטוחה בהשפעתה עליו, היא מתנערת ממנו לטובת לוחם הפרים אסקמִיוֹ.
חלקים מסוימים מהאופרה מוכרים מאוד כיצירות בפני עצמן, בהן הפרלוד – שיר הטוראדור והאריה – ההבנרה, וכן "סוויטת כרמן" שהיא עיבוד של רודיון שצ'דרין ומכילה קטעים מוכרים מן האופרה.
בתחילת שנת 1873 הזמין מנהלה האמנותי של האופרה קומיק, דו לוקל (Du Locle) מביזה אופרה על פי הרומן של מרימה.
הצגת הבכורה של האופרה הייתה מיועדת לסוף אותה שנה, אך עקב קושי בליהוק התפקיד הראשי החזרות לבכורה החלו רק באוגוסט 1874.
ביזה קנה בית בבוז'יוואל (Bougival), הנמצאת עשרים קילומטרים מערבית לפריז, על גדות נהר הסן, ושם ישב לכתוב את יצירתו.
עד קיץ 1874 סיים ביזה את הנוסח לפסנתר של האופרה, ונדרשו לו חודשיים נוספים לסיים את התזמור (זמן שיא להשלמת אופרה בסדר גודל כזה).
פרסום הלִברית של היצירה עורר שערורייה בקרב חוגי האמנים, שגרסו שהוא אינו מוסרי.
השערורייה גרמה לעיכוב בליהוק התפקיד הראשי.
לפחות זמרת מפורסמת אחת (ששמה לא הוזכר) סירבה כשהוצע לה התפקיד.
בסופו של דבר, בדצמבר של אותה השנה, הסכימה המצו סופרן המפורסמת סלסטין גאלי-מרייה (Galli-Marié) להופיע בתפקיד כרמן, וזאת בלי לראות את הפרטיטורה.
בזמן החזרות הביע עוזרו של דו לוקל, דה לוואן (De Leuven), את מורת רוחו מעלילת האופרה ולחץ על ביזה ועל כותבי הלִברית לשנות את הסוף הטרגי.
לאופרה קומיק היה שם של תיאטרון משפחתי, והורים רבים נהגו לקיים ראיונות לחתנים עתידיים בתאיו במהלך ההצגה.
דה לוואן חשש כי סוף כזה ימנע ממשפחות לבוא לראות את האופרה, ובכך יהרוס את שם המוסד כתיאטרון משפחתי.
כותבי הלברית הסכימו לשנות את הסוף, אך ביזה סירב.
חילוקי דעות אלו הובילו להתפטרותו של דה לוואן מהפקת האופרה בתחילת שנת 1875. באוקטובר החלו החזרות, שהתארכו לחמישה חודשים (הרבה יותר מהמצופה).
נגני התזמורת של האופרה קומיק טענו כי הפרטיטורה איננה ניתנת לנגינה ולצוות הזמרים היה קשה לעקוב אחרי הוראותיו של ביזה.
המתנגד הראשי היה דו לוקל.
שחיבב מאוד את ביזה, אך שנא את האופרה.
האופרה קומיק הייתה במצב פיננסי קשה מאוד לאחר שלא זכתה להצלחה מאז האופרה "פאוסט" של גוּנוֹ.
צרותיה הפיננסיות הרבות של האופרה קומיק הובילו את דו לוקל לחשוש ש"כרמן" תביא אותה למצב של פשיטת רגל.
כותבי הלברית, שהאופרה כרמן הייתה עיסוק מינורי מבחינתם, ניסו בחשאי לשדל את זמרי האופרה לבצע את תפקידיהם בדרמטיות מוגזמת כדי להנמיך את השלכות העלילה על צופיה, אבל לשמחתו של ביזה, בחזרות האחרונות של האופרה השתכנעו בעלי ההשפעה בגאוניותה של האופרה.
הצגת הבכורה של האופרה נערכה ב-3 במרץ 1875, ארבעה חודשים לפני מות המלחין.
באותו יום קיבל ביזה את אות לגיון הכבוד – תואר כבוד על שירות מצטיין לצרפת.
ארבעת המבצעים בתפקידים הראשיים של האופרה היו:
פול לרי בתפקיד דון ז'וזה
לפי יומנו של הלוי, הצגת הבכורה לא קצרה הצלחה.
אמנם המערכה הראשונה התקבלה יפה, והאינטרמצו בין המערכה הראשונה לשנייה התקבל במחיאות כפיים, אך המערכות השנייה, השלישית והרביעית התקבלו בדומייה רועמת, למעט האריה של מיכאלה במערכה השלישית.
המבקרים קטלו את האופרה בטענה שהלברית איננה מתאימה לאופרה קומיק.
גם הקהילה המוזיקלית ביקרה את ביזה על שהלך בעקבות וגנר ושם דגש רב יותר על התזמורת מאשר על הזמרים.
לדוגמה, "שיר הצוענים" (מספר 12) נשען על תמיכה מלודית וקצבית רבה של התזמורת ואינו ניתן לביצוע בלעדיה; זאת ועוד, אם מנצח התזמורת איננו מקפיד די הצורך, "שיר הטוראדור" המפורסם מהמערכה השנייה יכול בקלות להיבלע בצלילי התזמורת, גם עם זמר בריטון חזק בתפקיד אסקמיו.
פרידריך ניטשה הציע בבדיחות הדעת, לראות במוזיקה של כרמן ניגוד ותרופה להשפעתן הרעילה של האופרות של וגנר.
הוא הציג את הצליל התזמורתי הנקי של ביזה לעומת הצליל ה"ברוטאלי, האמנותי והתמים למראית עין" של וגנר וטען כי המוזיקה של ביזה מצטיינת ב"עידון של גזע, לא של פרט." הוא שיבח אותה במילים אלה: "היא עשירה.
היא בנויה, מאורגנת, מסתיימת." לא רק ניטשה התפעל מ"כרמן".
ברהמס הוקסם משילוב ההרמוניה והקונטרפנקט שבה.
ביוני 1882 פנה בהתלהבות אל המו"ל שלו, פריץ זימרוק בבקשה לשלוח אליו את הפרטיטורה והסביר, בבדיחות-דעת מהולה ברצינות, שהיא אהובה עליו יותר מכל היצירות האחרות בקטלוג של זימרוק – דהיינו, כולל יצירותיו הוא.
למרות כל הביקורות השליליות היו מי ששיבחו את האופרה על מקוריותה.
המשורר תאודור דה בנוויל, לדוגמה, שיבח את כותבי הלברית על שיצרו דמויות ריאליסטיות יותר משהיה מקובל באופרה קומיק.
עקב הביקורות השליליות הרבות בשנתה הראשונה היו רק 48 הצגות של האופרה באופרה קומיק.
לקראת סוף תקופת ההרצה ההנהלה מכרה כרטיסים בהנחות גדולות בניסיון כושל למנוע הפסד גמור, וכשהסתיימה העונה לא רצה עוד איש להעסיק את הזמרים שמילאו את התפקידים הראשיים.
ביזה לא זכה לראות בהצלחת האופרה שכתב.
הוא נפטר ב-3 ביולי, ממש לאחר ההצגה השלושים במספר.
במשך המאה הבאה נכנסה האופרה לרפרטואר כחלק בלתי נפרד ממנו.
אף כי תפקיד כרמן נכתב למצו-סופרן, זמרות סופרן רבות, ביניהן לאונטין פרייס (שהייתה צריכה להתגבר גם על גזענות מושרשת בדרכה לתפקיד), שרו את כרמן על הבימה ובהקלטות.
חילוקי דעות רבים התעוררו בשאלה מהו טיפוס הקול המתאים ביותר לתפקיד.
לא זו בלבד שהוא מחייב היקף קולי רחב ויכולת ירידה תכופה אל הסף התחתון של המנעד, אלא שכדי להציג את כרמן כראוי לה המבצעת צריכה להיות מחוננת בכישורים דרמטיים יוצאי דופן ואף להיות רקדנית מעולה.
"כרמן" הייתה חדשנית עד קיצוניות בדרמה שבה: האופרה הצרפתית לא הוגבלה עוד לטיפוסים קומיים חד-ממדיים.
שני גיבוריה הראשיים של היצירה הם מן הדמויות עזות המבע ביותר בספרות האופרה.
נפילתו של דון ז'וזה ממאהב נאמן וחייל המכיר בחובתו למטורף אחוז דיבוק מתוארת להפליא הן במוזיקה והן בלברית.
המוזיקה אף מוודאת שכרמן לא תהפוך לדמות הרסנית כמו אלקטרה (ריכרד שטראוס) או לולו (אלבן ברג): היא איננה רודפת גברים; הם רודפים אותה.
כיוון שביזה נרתע מן הדימוי המסורתי של פאם פאטאל אופראית, הייתה כרמן לדמות שקשה להבינה (או להציגה על הבימה).
היא פאטאליסטית ונהנתנית, חיה כל-כולה את הרגע.
יופייה מפיל את הגברים ברשתה ומכאן ואילך הם מובלים אל מפלתם בשל רשמים מוטעים שהם מטפחים בעצמם על האהבה.
את אופייה של כרמן מתארת באופן המוצלח ביותר סצנת משחק הקלפים שבה היא מקבלת את בשורת מותה כדבר בלתי נמנע.
ז'וזה איננו האדם המתאים לגחמותיה של כרמן משום שהוא נכסף לקביעות המצטיירת בעיניו כנאמנות: כשהוא שומע שכרמן רקדה לפני הגברים (במערכה השנייה), הוא נתקף מצוקה קשה.