tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשלהי שנת 2018 נפתח קו הרכבת המהיר, אשר מקשר בין תל אביב ותחנת הרכבת ירושלים – יצחק נבון, הממוקמת בסמוך לתחנה המרכזית של ירושלים.
התחנה ממוקמת כשמונים מטרים מתחת לפני הקרקע.
הרכבת המהירה מקשרת בין ירושלים להרצליה, דרך תל אביב ונמל התעופה בן-גוריון, כאשר נסיעה בין ירושלים לתל אביב אורכת 35 דקות.
התחנה היא השלישית העמוסה בישראל.
עם כ־25 אלף נוסעים ביום חול ממוצע.
בעתיד תוארך מסילת רכבת ישראל אל תוך העיר במסלול תת־קרקעי לשתי תחנות חדשות, ירושלים מרכז וירושלים החאן, הסמוכה למתחם התחנה.
כיום, נמל התעופה היחיד המשרת את העיר הוא נמל התעופה בן-גוריון, הממוקם כחמישים קילומטרים צפונית מערבית לעיר, והגישה אליו מכיוון ירושלים מתבצעת באמצעות כביש 1. בשנת 2018 נחנך הקו המהיר של רכבת ישראל, כאשר בין היתר הקו מחבר את העיר לנמל התעופה ומאפשר נסיעה מהירה של כ־20 דקות בין היעדים.
שדה התעופה עטרות הוא שדה תעופה לא פעיל, השוכן בצפון ירושלים, ליד אזור התעשייה עטרות, בסמוך למחנה הפליטים קלנדיה.
שדה התעופה זה היה בעבר כנמל תעופה בין-לאומי בתקופת השלטון הירדני.
אך לאחר 1967, שימש רק כמות מועטה של טיסות פנים.
לאור הקרבה היחסית לנמל התעופה בן-גוריון, וסירוב יאט"א לאפשר טיסות בין-לאומיות בשל היותו בשטח שלא הוכר בין-לאומית כשטח ישראלי.
השדה נסגר ב־2001 בעקבות קרבתו לקלנדיה והחשש שיתבצע ירי על מטוסים.
על השטח השדה מתוכננת שכונה חרדית.
פרויקט הכניסה לעיר, הכולל הקמת מרכז תחבורתי גדול בסמוך לכניסה לעיר.
מרכז זה צפוי לחבר את התחנה המרכזית, תחנת הרכבת ירושלים – יצחק נבון של רכבת ישראל, ושתי תחנות של הרכבת הקלה – תחנת בנייני האומה ותחנה בצמוד לתחנה המרכזית.
נוסף על הקמת הכניסה החדשה, צפוי להיבנות מתחת לרחוב שז"ר חניון תת־קרקעי, אשר יאכלס בשעות השיא שלו כ־1,400 מכוניות.
כמו כן, ישנה מנהרה חדשה לרכבים.
כביש 45 – סלילת כביש גישה נוסף לירושלים, מכיוון מערב.
הכביש מתוכנן להיסלל במקביל לכביש 443, ממחלף בן שמן, דרך גבעת זאב, עד לחיבור עם כביש בגין.
רכבל הכותל – הקמת רכבל באורך של 1.4 ק"מ עם כ־73 קרונות היחבר את מתחם החאן, גבעת התנך ומתחם הכותל.
שדרוג כביש המנהרות בכניסה הדרומית לעיר – הקמת 2 מנהרות, אחת באורך של 350 מטר והשנייה באורך של כ־900 מטר וגם כן יוקם גשר מעל נחל גילה.
במסגרת פרויקט שדרוג הרכבת הקלה, צפויים להיסלל חמישה קווים נוספים בשנים הקרובות – הקו הסגול, הקו הירוק, הקו הכחול, הקו החום והקו הצהוב.
ירושלים נחשבת לאחד ממרכזי הספורט החשובים בישראל.
חלק ניכר מקבוצות העיר בענפי ספורט שונים ובראשם כדורגל, כדורסל ושחיה מייצגים את העיר בליגת העל הישראלית.
ירושלים אף הייתה מועמדת בעבר לאירוח משחקי יורו 2020 אך לא העפילה לשלב הגמר ועל כן לא נבחרה בסופו של דבר.
בתחום המוטורי אירחה ירושלים בעבר את הפורמולה 1.
נבחרת ישראל בכדורגל משתמשת באצטדיון טדי כמגרשה הביתי.
קריית הספורט הירושלמית שבשכונת מלחה, בדרום העיר, נחשבת לאחת הגדולות בישראל.
בקריית הספורט ממוקם אצטדיון טדי, המכונה על שמו של ראש העירייה לשעבר, טדי קולק, והוא רשמית אצטדיון הכדורגל הגדול ביותר בישראל (לאחר שאצטדיון רמת גן הוגבל ל־13,370 מקומות ישיבה).
האצטדיון מכיל 31,733 מושבים וקיימות תוכניות להרחיב אותו בעתיד.
צפונית אליו ממוקם מרכז הטניס של העיר ובו כ־20 מגרשים וכן אצטדיון ל־2,000 צופים.
היכל הספורט פיס ארנה ירושלים (שהוא אולם רב־תכליתי), ממוקם גם הוא בסמוך.
האולם מכיל 11,000 מושבים (כאשר ניתן להרחיב אותו אף ל־15,000 מושבים באירועים שונים), והוא הגדול ביותר בישראל.
האולם משמש את קבוצת הכדורסל הפועל ירושלים, ומלבד זה גם משמש לאירוח אירועי ספורט ובידור שונים וכמרכז כנסים.
בחלל מתחת לאולם עתיד לקום מרכז החלקה על הקרח חצי־אולימפי, שיהיה הגדול בישראל.
עוד עתידה לקום במתחם הקריה הבריכה האולימפית של ירושלים, חניה תת־קרקעית שתכיל מאות מקומות חניה לבאי המתחם בין הארנה לאצטדיון טדי, ומעליה יקום מתחם מסחרי גדול ומלון שיכיל 240 חדרים בעבור אירוח ספורטאים.
מתקני ספורט נוספים ברחבי העיר
אצטדיון נוסף בעיר הוא אצטדיון גבעת רם, שאירח בין היתר את מופע פעמוני היובל.
לאחרונה הוא עבר שיפוץ, ומארח בעיקר את תחרויות האתלטיקה בעיר.
האצטדיון ברוב ימות השנה משמש גם כמגרש אימונים.
היכל הספורט מלחה המכיל כ־3,000 מושבים, שימש בעבר את קבוצות הכדורסל הירושלמיות לפני הקמת, וכיום משמש אתהפועל לב ירושלים.
לקראת משחקי המכביה ה־20 האולם עבר שיפוץ וכיום משמש את תושבי העיר, ואירוח תחרויות שונות.
מתחם הספורטק בפארק עמק הארזים ממוקם בצפון העיר ובו שני מגרשי כדורגל ומגרש פוטבול שמשמשים כמגרשי אימונים ופנאי, ואף לעיתים לאירוח תחרויות.
כל מגרש כולל טריבונות ל־350 צופים.
המתחם נבנה לקראת אירוח משחקי המכביה ה־20.
עוד פועלים בעיר אולמות ספורט שונים כגון אולם דנמרק בשכונת קטמון, מגרשי פנאי ואימונים לכדורגל ולכדורסל ומתחמים לענפי ספורט נוספים, כמו כן, בעיר פועלת שלוחה של מכון וינגייט להכשרת מדריכים בענפי ספורט שונים.
מועדוני הכדורגל המרכזיים בירושלים הם:
בית"ר ירושלים – אחת הקבוצות המובילות והאהודות ביותר בליגת העל הישראלית.
הפועל ירושלים – קבוצה בעלת מסורת ארוכת שנים.
הקבוצה זכתה פעם אחת בגביע המדינה, בשנת 1973. כיום מתנהל כמועדון בבעלות אוהדים.
המועדון בנוי על תשתיתו של מועדון הכדורגל "הפועל קטמון ירושלים" אשר הוקם ב־2007 על ידי אוהדי הקבוצה שמאסו באופיו הניהולי של המועדון.
בשנת 2020 הפועל קטמון ירושלים רכשה את השם "הפועל ירושלים".
המועדון מקיים פעילות חברתית ענפה במערב העיר ובמזרחה.
מקדם כדורגל מקצועי כמו גם מסגרות שונות לילדים וילדות.
המועדון מפעיל גם קבוצות נשים.
קבוצת הגברים הבוגרת משחקת כיום בליגת העל.
בית"ר ירושלים בכדורגל חופים – קבוצת כדורגל חופים של ירושלים.
בשנת 2008 הייתה סגנית האלופה, ושנה לאחר מכן ירדה לליגת כדורגל החופים השנייה.
כמו כן במזרח העיר קיימות מספר קבוצות כדורגל ערביות, המשחקות בליגת העל הפלסטינית:
מכבי ירושלים – קבוצת עבר בכדורגל שפעלה בעיר לסירוגין מ־1911 עד 2005. קבוצה זאת העפילה בזמנו לשני משחקי גמר של גביע ארץ ישראל.
בית"ר נורדיה ירושלים – הוקמה על ידי קבוצת אוהדים שפרשו מבית"ר ירושלים בשנת 2014, לאחר שמאסו באווירת הגזענות השוררת, לטענתם, בקרב הקבוצה ואוהדיה.
כיום, משחקת הקבוצה בליגה ב'.
ירושלים) – קבוצת כדורגל שהוקמה בשנת 2019 והחלה את דרכה בליגה ג'.
בירושלים פועלים מספר מועדוני כדורסל:
הפועל ירושלים המשחקת בליגת העל הישראלית בכדורסל ובליגת האלופות בכדורסל.
במישור הבין-לאומי, זכתה הקבוצה בשנת 2004 בגביע יול"ב, לאחר שגברה במשחק הגמר של המפעל על קבוצת ריאל מדריד.
בית"ר ירושלים המשחקת בליגה א' דרום.
בתחילת שנות השבעים שיחקה הקבוצה בליגה הראשונה, אך התפרקה בתום עונת .
רק בעונת , הוקמה הקבוצה מחדש.
הקבוצה העפילה פעם אחת לגמר גביע המדינה, בעונת .
הפועל פסגת זאב המשחקת בליגה א' דרום.
בתחום כדורסל הנשים, משחקת קבוצת אס"א ירושלים בליגת העל בכדורסל נשים.
כדורעף: הפועל ירושלים משחקת בליגת העל בכדורעף לגברים, ואולמהּ הביתי נמצא בחוות הנוער הציוני בשכונת קטמון.
שחייה: בירושלים פועלות שתי אגודות שחייה מובילות: הפועל ירושלים – אגודת השחייה הגדולה בארץ ואלופת המדינה, ברצף מאז שנות התשעים, ירושלים רבתי – בשיאה הגיעה למקום השני בארץ.
שחייה צורנית: בעיר פעילה קבוצת "מכבי יובלים".
כדורמים: בעיר פעילה קבוצת "הפועל "איתן" ירושלים".
הוקי קרח: ירושלים ברס משחקת בליגת העל של ליגת ההוקי רולר הישראלית.
Jerusalem Capitals היא קבוצת העבר של ירושלים, ששיחקה בליגת ההוקי קרח הישראלית.
פוטבול אמריקאי: בעיר פועלות שתי קבוצות, המשחקות פוטבול אמריקאי, במסגרת ליגת הפוטבול הישראלית: ירושלים ליונס וירושלים קינגס.
רוגבי: קבוצת רוגבי גברים, האריות ירושלים, פעילה משנות ה־70 בעיר, וקבוצת נשים, הלביאות ירושלים, הוקמה ופעילה משנות ה־90
לקרוס: מועדון לקרוס ירושלים הוא אחת משתי קבוצות לקרוס, הפעילות בישראל.
ריצה: בירושלים פעילים שני מועדוני ריצה גדולים: "הסוללים ירושלים" ו"מועדון ארוחת הבוקר".
טאקוונדו: בירושלים פועל הסניף המרכזי של מועדון טאקוונדו אחי יהודה, מועדון הטאקוונדו הגדול והמעוטר ביותר בישראל אשר זוכה מזה 21 שנים במקום הראשון באליפות ישראל.
החל משנות השמונים הוקמו בירושלים 28 מינהלים קהילתיים, על פי חזונו של טדי קולק לביזור סמכויות העירייה.
תפקידם המרכזי הוא לסייע לעירייה, לתושבים ולנותני השירותים הפועלים במסגרתה לשפר את שירותיהם בתחומי החברה, הסביבה, הרווחה והחינוך.
בין תפקידיו הבולטים של המינהל הקהילתי נכללת העסקת מתכנן אורבני, אשר באמצעותו מעבירה המנהלה את התייחסות התושבים להצעות לתוכניות מתאר.
המינהלים שולבו בין תפקידי המינהלות השכונתיות שהוקמו בשנות ה־70 והתמקדו בעיקר בחיזוק הדמוקרטיה בשכונה ובפיתוח החברה האזרחית, ובין תפקידי המתנ"סים שהתרכזו בעיקר במתן שירותים ובהפעלת תוכניות בתחומי התרבות, הנוער והספורט.
הקמת המינהלים הקהילתיים לא לוותה בהסדר חקיקתי, לא הוגדרו יחסי הגומלין בינם לבין העירייה, ולא נקבעו הנחיות באשר להליכי הבחירות למינהל.
לאחר שנים רבות ללא בחירות דמוקרטיות, החל ראש העירייה ניר ברקת בהליכי בחירות למינהלים הקהילתיים, ותקנון בחירות נקבע על ידי ועדה עירונית.
בדצמבר 2020 התקיימו לאחר כעשור בחירות לחלק מהמנהלים הקהילתיים בירושלים, בשכונות בקעה, הר חומה, גוננים, פסגת זאב, בית צפאפא וגינות העיר.
בבחירות הצביעו 18,436 מצביעים, שהם כ־17 אחוזים מבעלי זכות הצבעה באותן שכונות.
מנהל קהילתי פסגת זאבפסגת זאבמנהל קהילתי נווה יעקבנווה יעקבמנהל קהילתי בית חנינאבית חנינא, שועפאטמנהל קהילתי עוטף ירושליםכפר עקב, קלנדיה, דאחיית א-סלאם, מחנה הפליטים שועפאט, ראס ח'מיס, ראס שחאדה, סמיראמיס, אלמטאר
מנהל קהילתי רוממהקריית מטרסדורף, קריית צאנז, שיכון חב"ד, רוממה, הר חוצבים, תל ארזה, מחניים, עזרת תורה, קריית בלזמנהל קהילתי רמותרמותמנהל קהילתי צור באהרצור באהר, ג'בל מוכאברמנהל קהילתי רמת שלמהרמת שלמה
מנהל קהילתי בית וגןבית וגןמנהל קהילתי יובליםקריית יובל, מלחה, רמת דניה, רמת שרת, עין כרםמנהל קהילתי גניםקריית מנחם, עיר גנים, גבעת משואהמנהל קהילתי בית הכרםבית הכרםמנהל קהילתי הר נוףהר נוףמנהל קהילתי מיתריםגבעת שאול, קריית משה, גבעת מרדכי, רמת מוצא, מורדות בית וגן
מנהל קהילתי גינות העיררחביה, טלביה, ימין משה, המושבה הגרמנית, המושבה היוונית,
קטמון הישנה, קריית שמואל, ניותמנהל קהילתי בקעה רבתיבקעה, מקור חיים, ארנונה, צפון תלפיות, שיכוני תלפיות, אבו תורמנהל קהילתי דרוםגוננים א'–ו', רסקו (גבעת הוורדים), קטמון ח'–ט', פתמנהל קהילתי בית צפאפא שרפאתבית צפאפא, שרפאתאזור התעשייה תלפיות
מנהל קהילתי הר חומהחומת שמואלמנהל קהילתי תלפיות מזרחארנונה החדשה, ארמון הנציבמנהל קהילתי צור באהרצור באהר, ג'בל מוכאברמנהל קהילתי גילהגילה
מנהל קהילתי א-טורלב/ מרכז השכונה –אל-ח'לה, א-סהל אלג'דיד, אל-חרדוב, ח'לת אל-עין, א-שייח', ואדי קדום, ראס אל-עמוד, עין א-לוזה/סילוואן, אבו תור, שכונת פארוקמנהל קהילתי הגבעה הצרפתיתהגבעה הצרפתית, גבעת המבתר, מעלות דפנה, הר הצופים, רמות אשכולמנהל קהילתי עיסוויהעיסוויהמנהל קהילתי שמואל הנביא
(שמונה השכונות)סנהדריה, סנהדריה המורחבת, שמואל הנביא, ארזי הבירה,
בית ישראל, החומה השלישית, מעלות דפנה, רמות אשכול
ירושלים מוזכרת בהקשרים שונים בשירים רבים, החל מההמנון הלאומי, התקווה, ועד ללהיטים פופולריים.
שיר שזכה למעמד מיוחד בהקשר זה והפך למזוהה עם העיר, הוא ירושלים של זהב.
השיר נכתב לכבוד פסטיבל הזמר והפזמון של יום העצמאות תשכ"ז (1967), כאשר התבקשה נעמי שמר לכתוב שיר לכבוד ירושלים על ידי גיל אלדמע לבקשתו של טדי קולק.
לפיכך כתבה והלחינה שיר בן שלושה בתים – ירושלים של זהב.
לאחר מלחמת ששת הימים ושחרורה של ירושלים כתבה בית נוסף כמשלים לבתים הקודמים המקוננים על מצבה של ירושלים השוממה הכבושה בידי הערבים.
השיר ירושלים של ברזל חובר על ידי מאיר אריאל ויצא לאחר מלחמת ששת הימים, כמעין תגובה לשיר "ירושלים של זהב" ומתנגן באותו הלחן.
השיר מתאר את הקרבות על ירושלים, את האווירה ששרתה בזמן המלחמה, וכן את שחרור העיר העתיקה וההגעה להר הבית.
ירושלים הקטנה – סרט דרמה צרפתי (2005), ירושלים, ירושלים (סרט) – סרט קולנוע בבימויו של אלי שוראקי (2006), המבוסס על הספר באותו שם, ירושלים: הסרט – סרט של נשיונל ג'יאוגרפיק משנת 2013 ג'רוזלם (סרט) – סרט אימה ישראלי משנת 2016.
סדרת טלוויזיה בשם ירושלים ששודרה ב־HOT.
ספר ירושלים – סדרה של שישה ספרי עיון העוסקים בחקר ירושלים בתקופות שונות של ההיסטוריה הוצאת יד בן צבי.
ירושלים – ספר מאת משה מנדלסון.
ירושלים – רומן מאת סלמה לגרלף.
ירושלים, ירושלים – ספר המתאר את המאבק לעצמאות של מדינת ישראל.
ירושלים: הביוגרפיה (מאנגלית: גיל שמר) – מאת הסופר בריטי סיימון סבאג מונטיפיורי (אור יהודה הוצאת דביר, 2013), ועוד.
הסופר עמוס עוז מיקם בירושלים את כמה מעלילות ספריו (ובהם מיכאל שלי, המצב השלישי, סיפור על אהבה וחושך, הבשורה על־פי יהודה).
ירושלים אופרה מאת ג'וזפה ורדי
ירושלים משחק קופסה של איסוף בולים בעיר ירושלים.
שדרות ירוזולימסקייה, אחד הרחובות המרכזיים בוורשה בירת פולין על שם ירושלים.
כיכר ירושלים, בצרפת בעיר אביניון הכיכר ליד בית הכנסת בעיר נקראת "כיכר ירושלים".
כיכר ירושלים, ברומא בירת איטליה על יד בית הכנסת הגדול של רומא נחנך ב־2009 ה'תשס"ט ביום הקמת כיכר רומא בירושלים לאורך מרכזו של רחוב הלל, על יד מוזיאון יהדות איטליה.
2 כיכרות אלו נחנכו במהלך ביקורו של ראש עיריית רומא, ג'אני אלמאנו , בישראל בשנת 2009. באותו מעמד נחנכה בעיר רומא כיכר ירושלים, להידוק היחסים בין רומא לירושלים.
פארק ירושלים, הפארק המטרופוליני הגדול בישראל, הנמצא בתחומן של שלוש רשויות מקומיות: ירושלים, מבשרת ציון ומועצה אזורית מטה יהודה.
שטחו כ־15,000 דונם והוא כולל בתוכו ארבעה פארקים, המקיפים את חלקה המרכזי של ירושלים משלושה כיוונים.
צעדת ירושלים, תהלוכה מסורתית המתקיימת בירושלים מדי שנה בחול המועד סוכות.
לצעדה מגיעים עשרות אלפי בני אדם מהארץ ומהעולם הצועדים ברחובות העיר יהודים, ונוצרים.
בשנותיה הראשונות אורגנה הצעדה על ידי צה"ל ונודעה בשם "צעדת ארבעת הימים" ובהמשך "צעדת שלושת הימים".
רחוב אלקודס בערבית; القدس שתרגומו מהשפה הערבית הוא רחוב ירושלים קיים ב־20 יישובים ערביים בארץ ישראל: אום אל פאחם, באקה אל ע'רביה, בועיינה-נוג'ידאת, בית זרזיר, ג'יסר א-זרקא, ג'ת, חורה, טייבה, טובא-זנגריה, טורעאן, טירה, טמרה, כפר ברא, כפר קאסם, לקייה, משהד, עראבה, עילוט, ריינה, שכם.
חוף ירושלים נקרא גם חוף ירושלים–אלנבי, חוף הרחצה הראשון של תל אביב, מול כיכר הכנסת, בעבר שכן במקום קזינו גלי אביב, בשנת ה'תשמ"ז 1987 הוסב שם החוף לחוף ירושלים, כמחווה לטדי קולק ראש העיר ירושלים ולעיריית ירושלים, במלאת 20 שנה לאיחודה של העיר ירושלים.
שביל ירושלים, נתיב הליכה מעגלי באזור ירושלים.
רחוב שדרות ירושלים, בערים: אשדוד, אשקלון, באר שבע, גבעתיים, חולון, יבנה, לוד, מעלות תרשיחא, קריית ים, קריית מוצקין, קריית מלאכי, רמלה, רמת גן, תל אביב–יפו.
רחוב דרך ירושלים, בערים: הרצליה, קריית עקרון, רחובות, רעננה.
דרך ירושלים–תל אביב, נקרא גם כביש 1.
רחוב ירושלים השלמה: בערים; אילת, ראש העין.
רחוב ירושלים הבירה: בעיר; בית שאן.
המונח "ירושה" או "הורשה", בהגדרתו הרחבה, מתייחס לכל העברה של מאפיין כלשהו מאדם לאדם, כגון תפקיד או תכונות גופניות במשפחה, בלא קשר למותו של האדם המוריש.
לעיתים אין ההפרדה בין סוגי הירושות ברורה ומוחלטת.
למעשה, מבטא ביסוס הירושה בחוק ממד עמוק יותר של דפוס התנהגות זה, המכונה זכות הירושה.
משמעות זכות הירושה היא שאדם אשר צבר כוח חברתי מסוים בחייו (נכסים, הון, תפקיד, תואר וכולי), מעביר את כוחו לאדם אחר, לרוב לצאצאיו.
עקרון יסוד בדיני הירושה של מדינת ישראל הוא ה"חופש לצוות".
פירושו של עיקרון זה הוא שהאדם חופשי להחליט אם לעשות צוואה, אם לשנותה ואם לבטלה.
זכות הירושה מפורשת בתרבויות שונות באופנים שונים, ותפקידיה משתנים מחברה לחברה.
בכל המקרים, קשורה זכות הירושה במנגנוני שימור הכוח ויצירתו בחברה, שכן היא מאפשרת צבירת כוח באופן ישיר לאורך דורות על ידי קבוצת השתייכות מסוימת, משפחית או אחרת (קשרי מעמד, קשרי קרבה עדתית וכולי).
הדוגמה הבולטת ביותר במהלך ההיסטוריה לזכות הירושה היא האצולה – מכלול של יחסים חברתיים (בעלות על קרקעות, כבוד ויוקרה, סמכות חוקית, הסכם אריסות וכולי) מועבר באופן גורף מהורה לילדיו.
זכויות נוספות שהועברו בירושה במהלך ההיסטוריה הן לאום, כהונה, מונרכיה, בעלות על קרקע, ממון ונכסי-דניידי, בעלות על ארגונים, מקצוע, והון.
יש המשייכים אף גורמי זהות כגון עדה, גזע, דת וכולי לירושה.
כמו כן, ניתן לייחס העברה בירושה, על-פי הגדרתה הרחבה, גם תכונות אישיות, כגון כישרונות, תסביכים נפשיים, מאפייני גוף ונפש, דעות, מוסר וכולי.
הירושה מושרשת היטב במשפט העברי.
דינים מפורטים יותר מופיעים בפרשת פינחס ובפרשת כי תצא.
אצל חז"ל, דיני הירושה נדונים בעיקרם במסכת בבא בתרא (בחלקו הראשון של הפרק השמיני ובפרק התשיעי), וכן במסכת כתובות – בעיקר בהקשר של זכויות בן/בת-הזוג.
כלל חשוב נוסף המופיע במשפט העברי הוא ש"מותר לבית דין לוותר בממון היתומים חוץ מן הדין כדי להשקיטם ממריבות", כלל זה מאפשר גמישות מסוימת בדין בכדי למנוע מריבות בתוך המשפחה.
במסגרת המשפט העברי, לא כל אדם יכול להוריש.
בתוספתא (של מסכת שבת) מצוין גם כי נפל אינו מוריש לאף אחד.
מדברי רמב"ם עולה – שגוי חסר צאצאים חיים אינו מוריש לאף אחד (מדין תורה).
במסגרת המשפט העברי, לא כל אדם יכול לרשת.
למשל: חז"ל פירשו בתורה, שאדם יכול לרשת רק כאשר יש כאלה אשר הוא קרובם המיוחס להם לפי כללי היוחסין; לכן (למשל): גֵּר שמת ללא צאצאים חיים – ובכלל כל "מי שמת סוף משפחתו" – אינו יכול לרשת מאף אחד (מדין תורה).
במסגרת המשפט העברי, לא את כל הנכסים ניתן להוריש.
למשל: מבואר בתלמוד שלא ניתן להוריש – אמה עבריה, וגם לא – עבד עברי שלאדוניו אין בנים.
עוד מבואר בתלמוד, שלא ניתן להוריש נכסים, שלגביהם ציווה המוריש (הגוסס) עוד קודם לכן לתיתם אחרי מותו – לאדם זר – כ"מתנה" (שעליה חל דין שונה מזה של ירושה).
עוד נפסק להלכה שלא ניתן להוריש "דבר שאין בו ממש", כגון טובת הנאה, או אוויר (כגון אוויר של דירה שנמכרה על ידי המוריש לפני מותו מבלי שהוא מכר את אווירה).
לפי דין תורה (), הבכור (החי) נוטל מנכסי אביו המת פי שנים ממה שנוטל כל בן (חי) אחר של האב; חז"ל הוסיפו לבאר בתורה, שזכות-יתר זו של הבכור חלה רק על הנכסים שהיו ברשות האב ברגע מותו.
דיני הירושה המפורטים יותר, מופיעים בפרשת בנותיו של צלפחד אשר לא היו לו בנים (במדבר כ"ז ח–י"א), ובה נקבע – בהנחה שלמוריש (בדומה לצלפחד) אין בן – סדר הקדימוּת לרשת: בת (חיה), קודמת לאח (חי), שקודם לאח (חי) של האב, שקודם ל"שארו הקרוב אליו ממשפחתו".
עוד פירשו חז"ל בתורה, שיבם קודם לכולם בירושת אחיו המת.
באשר לירושה המועברת לבעלה של המורישה: אמנם מוסכם שהוא קודם לכולם בירושה זו, אך חז"ל – ובעקבותיהם הפוסקים – נחלקו האם מקורה מהתורה; אם כי גם אלו הסבורים שמקורה מהתורה, מסכימים שהבעל יורש את אשתו רק כשהוא חי ורק את הנכסים שהיו ברשותה ברגע מותה.
עוד פירשו חז"ל בתורה, כי בכל דיני ירושה, כל קרוב-משפחה הוא בהכרח קרוב "מיוחס" של המוריש.
משמעות הדבר מושפעת בין השאר מכך, שאמנם גם בן ממזר – נחשב מיוחס להוריו – אם הם הרו אותו בהיות שניהם יהודים, אך למשל אדם אשר נהרה מגוי ונולד מיהודייה נחשב מיוחס – רק לאימו אך – לא לאביו, בעוד אשר – מי שהתגייר – אינו נחשב מיוחס להוריו כלל.
עוד פירשו חז"ל בתורה, כי בכל דיני ירושה, כל שושלת רצופה – שמסופה נולד המוריש ושבה תלויה-גנאלוגית קרבתם המשפחתית (הלא-בהכרח דו-צדדית) של יורשיו אליו – כוללת רק גברים יהודים שאליהם הוא מיוחס.
משמעות הדבר היא בין השאר בכך, שלמשל – ה"אח" המצוין בתורה כיורש – הוא אמנם בהכרח בן-האב אך לא בהכרח בן-האם, ושלמשל – שום אדם [חסר-צאצאים חיים] אינו מוריש להוריו אם אביו גוי.
עוד פירשו חז"ל בתורה, שאמנם גם אדם מת יכול עקרונית לרשת (בתהליך המכונה בתלמוד: "משמוש" הירושה "בקבר", וגם: ירושה "בראוי"), אך בן שמת [ואין לו צאצאים חיים] אינו יורש מאימו בקברו להוריש ממנה לבנים של אביו המת ושל אֵם אחרת.
לנוכח כל פירושי חז"ל אלו לנוסח (המקוצר יחסית) של סדר הירושה שבתורה, הוצג (לפחות עבור המצבים השימושיים הרוֹוחים) על ידי הפוסקים הקלאסיים (כגון "היד החזקה" ו"שולחן ערוך") – אלגוריתם חד-משמעי (אם כי מורכב למדי בניסוחו) הקובע את סדר הירושה הסופי.
לפי תקנת חז"ל, גֵּר יורש את אביו הגוי (למרות היעדר היוחסין).
באשר לירושה המועברת לבעלה של המורישה, חז"ל – ובעקבותיהם הפוסקים – נחלקו האם מקורה מהתורה או רק מדרבנן, אך גם אלו הסבורים שמקורה מדרבנן – מסכימים שהבעל קודם לכולם בירושה זו.
לגבי זכויות בת-הזוג – מוסכם, שהיא אינה יורשת את בעלה – אפילו לא מדרבנן, בעוד אשר נכסי הכתובה הנזקפים לזכות האישה במות בעלה כפופים – לא לדיני "ירושה" אלא – לדיני "חוב" של הבעל כלפי אשתו.
תחום דיני הירושה הוא תחום משפט אזרחי שחל על כל אזרחי המדינה באופן שווה.
יש אפשרות לדון על דיני הירושה גם בבית דין דתי, אך זהו אינו הכלל ולא ניתן לכפות על אזרח דיני ירושה דתיים.
בדיני הירושה אין בעיות של דת ומדינה וכולי.
בתחום הירושה אין שום קונפליקט פוליטי, כמו שיש בדיני משפחה.
ההבדל בין דין הירושה האזרחי לבין דין הירושה הדתי הוא רק באופן חלוקת הממון.
ירושה במובן חוק הירושה, התשכ"ה-1965 – הוא פעולה משפטית, המתייחסת להעברת רכושו של נפטר ליורש.
ואכן, כי עם מותו של אדם עובר עיזבונו ליורשיו.
עזבונו של אדם אינו אישיות משפטית – אלא מהווה כל מסת הנכסים של המנוח הנאספת לעיזבון, להבדיל ממנהל עיזבון ויורשים על-פי דין.
הדין הישראלי מכיר בשתי דרכים של העברת ירושת אדם לאחר פטירתו ליורשים – 'על-פי דין' או 'על-פי צוואה'.
אדם שנפטר ולא הותיר צוואה חוקית, היורשים נקבעים לפי הוראות חוק הירושה.
היורשים על פי הדין עשויים להיות בני הזוג, קרובי משפחתו של המוריש (עד להורי הוריו וצאצאיהם) או המדינה.
חלקו של בן הזוג בירושה תלוי בקיומם של קרובי משפחה.
אם אין כאלה או אם ישנם רק צאצאים של הורי ההורים של המוריש, בן הזוג יורש הכל.
אם ישנם הורי הורים או אחים וצאצאיהם, הוא יורש שני שלישים של הרכוש (ובתנאים מסוימים – את כל דירת המגורים של הזוג).
אם ישנם צאצאים של המוריש או הוריו, בן הזוג זכאי למחצית הירושה.
בן זוג לפי החוק – הוא בן זוג נשוי, אך החוק גם קובע כי ידועים בציבור של מורישים שלא היו נשואים ושאינם נשואים בעצמם – יהיו זכאים לירושה כאילו היו בני זוג, בהוכחה של תנאים מסוימים הקבועים בחוק.
הקרובים יורשים לפי סדר קדימות הקבוע בחוק: צאצאי המוריש קודמים לכל שאר הקרובים, והוריו וצאצאיהם קודמים להורי הוריו וצאצאיהם.
שיטה זו, הייתה גם גישת המשפט האנגלי הישן, וידועה בשמה הלטיני "per stirpes" – כלומר ירושה "לפי ענף", ובה משתמשים עד היום אף בכמה מדינות בודדות בחבר העמים הבריטי – כגון באירלנד ובניו זילנד (אם כי כבר לא בבריטניה עצמה).
בשונה ממערכות משפט אחרות, ובהבדל קל אף מהוראות חוק הירושה בנוסחו המקורי, אין חשיבות כיום לשאלה אם הקרוב נולד במסגרת הנישואין הנוכחיים של המוריש או במסגרת נישואין בכלל, כך שגם ממזר יורש (זאת בהשפעת המשפט העברי – ראו לעיל).
בחוק הירושה מספר מקרים בהם הוא אינו נותן תשובה מדויקת אודות זכאותו של אדם לרשת.
אימוץ – החוק קובע שמאומץ וצאצאיו יורש את מאמצו כאילו היה ילדו, והמאומץ אף יורש את קרובי המאמץ, ולהפך.
המאומץ וצאצאיו יורשים את קרוביו הביולוגיים אך אלה אינם יורשים אותם.
אימוץ לעניין סעיף 16 לחוק הירושה הוא אך ורק אימוץ פורמלי רשמי, לא מספיק אימוץ בפועל, מצוינות המילים "אומץ כדין" בסעיף.
דרישת האימוץ הפורמלי עלתה בפסיקה הישראלית בפס"ד יהוד, משפחה שעלתה מתימן, סבא וסבתא שאימצו את הנכדים מהילד שנפטר.
הנכדים נרשמו כילדים שלהם רק במרשם האוכלוסין (לא כנכדים).
ההלכה היא שכל עוד לא הושלם הליך של אימוץ הכולל צו אימוץ פורמלי הדבר לא נחשב כירושה.
תרומת ביצית – אין קשר משפטי בין תורמת הביצית לבין הילד/ה (חוץ מנישואין וגירושין) ולכן הילדים לא ירשו, אותה אלא את מקבלת התרומה: היא ה"אם המשפטית" ולכן יירשו אותה בלבד לפי חוק תרומת ביציות.
פונדקאות – לנושאת העובר אין קשר משפטי ליילוד, גם לא לעניין הירושה, ולכן כעניין מעשי ההורים המשפטיים לכל דבר ועניין הם ההורים המיועדים, לפי חוק הסכמים לנשיאת עוברים (אישור הסכם ומעמד היילוד).
באין קרובים או בן זוג לנפטר, תירש אותו המדינה.
על פי הוראות החוק הירושה תשמש למטרות חינוך, מדע, בריאות וסעד.
למדינה סמכות להחליט כי היא מוותרת על הרכוש ומעבירה את הירושה לאדם אשר דאג לנפטר טרם מותו, לבן משפחתו של המצווה או בן זוג שלא זכאי לירושה וכן, לאדם שהנפטר טיפל בו.
החוק בישראל קובע דרכים שונות לעשיית צוואה (בכתב יד, בעדים, בפני רשות ובעל פה).
בניגוד לחלק ממערכות המשפט האחרות, לפי הדין הישראלי יש למצווה חופש מוחלט לצוות, והוא יכול לצוות את כל רכושו או כל חלק ממנו לכל אדם שיבחר, בין אם היה אמור להיות יורשו על פי דין ובין אם לאו.
כלל ייחודי נוסף לחוק הישראלי הוא הסמכת בית המשפט לקיים צוואה, כאשר התקיימו מרכיבי היסוד בצוואה וברור שהיא משקפת את רצונו החופשי והאמיתי של המצווה, למרות פגם או העדר של מרכיב שנקבע בחוק לצוואה.
בישראל, כל אדם שהיה בחיים או תאגיד שהיה קיים בעת מותו של המוריש כשר להיות יורשו.
כמו כן הרחיב הדין את הכשרות גם למי שנולד תוך 300 ימים לאחר מות המוריש ולתאגיד שהוקם תוך שנה מיום המוות.
הפסולים לרשת על פי הוראות החוק הם רק אלה שהורשעו בגרימת מותו במתכוון של המוריש, או בניסיון לגרום לו, וכן אלה שתבעו על פי צוואה מזויפת של המוריש או זייפו, השמידו או העלימו את צוואתו האחרונה.
מי שהורשע בניסיון לגרום למותו של המוריש, יכול לשוב להיות כשר לרשתו אם המוריש מחל לו בכתב או בדרך של עשיית צוואה לטובתו.
צו ירושה וצו קיום צוואה
צו ירושה הוא צו משפטי הנהוג בישראל שקובע את זכותם וחלקים של היורשים השונים, כאשר הנפטר לא ערך צוואה.
הצו אינו מפרט את פרטי הרכוש אלא רק את חלקם היחסי של היורשים.
כאשר הנפטר ערך צוואה, מוצא צו קיום צוואה, אשר נותן אסמכתה חוקית להוצאה לפועל של צוואתו של הנפטר.
הצווים הנ"ל מהווים אסמכתה משפטית לצורך העברת זכויות במקרקעין על שם היורשים, וכן קבלת כספים או זכויות אחרות שהיו מופקדים על שם המוריש אצל צד שלישי, כגון בנק, קרן גמלאות וחברת ביטוח.
כמו כן, במקרים מסוימים החוק הישראלי חל גם על ירושה של אדם מסוים בחוץ לארץ, כל עוד המוריש הוא בעל אזרחות ישראלית ו"מרכז חייו" כמוגדר לפי החוק הוא בישראל.
זהו תחום אפור, מכיוון שנכסי נדל"ן שמצויים מחוץ לשטחי המדינה כפופים לרוב לחוקי הירושות של אותו מקום.
עם זאת, צוואה שנכתבה ונחתמה בישראל, גם אם היא כוללת רכוש שמצוי מחוץ לגבולות המדינה, כן תיחשב לתקפה מכוח החוק הישראלי לירושות וצוואות.
גם במקרה של נעדר, ניתן לבקש מבית המשפט לקבוע מתו מבחינה משפטית.
עניין זה רלוונטי לדיני ממונות אך מבחינת דיני משפחה הזוג עודנו נחשב נשוי.
יְרֻקִּיּוֹת או אצות ירוקות (שם מדעי: Chlorophyta) היא מערכה של צמחי מים בממלכת הצומח, המכילה כ-7,000 מינים של אצות המבצעות פוטוסינתזה.
לאחרונה החליטו מספר חוקרים לראות בהם קבוצה קדומה יותר מהצמחים האמיתיים המכונה ארכאפלסטידה, קרובים לגלאוקופיטים.
מקובל להניח שצמחי עובר התפתחו מן הירוקיות בגלל המכנה המשותף ביניהם: הפיגמנטים הפוטוסינתטיים הם כלורופיל a וכלורופיל b, חומר התשמורת העיקרי הוא עמילן, דופן התא מכיל תאית.
האצות מתפתחות בקצב מהיר של כ-20% ליום בתנאים אופטימליים.
האצות הירוקיות הם הצמחים הקיימים היחידים שאינם שייכים לקבוצה סטרפטופיטיים, בה צמחי העובר למיניהם.
בעניין זה קיימת מחלוקת על סיווג חלק מהאצות הירוקות, הנאוניתיות.
יש שתי קבוצות של אצות ירוקיות:
אצות כלורופיטיות: שושלת התאים הגדולה ביותר באצות הירוקות הכוללת גם את המחלקה אצות ירוקניות.
מינים אלה חיים לרוב באוקיינוסים כפיטופלנקטון ומתרבים במהירות ובכך גורמים לפריחת אצות.
נאוניתיות: - קבוצת אצות ירוקיות החיות (רובן) במים מתוקים ,יש מהן שחיות בתאים עצמאים ,יש בגוף מורכב ויש שיוצרות חוטים של תאים, והם האצות הקרובות ביותר לצמחי יבשה.
אך לא כל החוקרים מסווגים אותם למערכה זו, אחרים רואים בהם סטרפטופיטיים פרימטיביים.
ירושלים הוא האלבום השלישי של להקת הפה והטלפיים, אשר יצא בשנת 2001.
האלבום הוקלט באולפני "עננה" ויצא בחברת התקליטים של קובי אוז "לבנטיני".
הדיסק יצא מלווה בדיסק בונוס שעליו שני האלבומים הראשונים שאזלו מהחנויות.
הצבע הדומיננטי בעטיפת האלבום - כסוף (לכל אלבומי הלהקה אותו ציור בעטיפה ורק הצבע משתנה).
זהו האלבום הבוגר ביותר של הלהקה מבחינת הטקסטים.
השיר "יהלום" עוסק בצורה רצינית בהתמכרות לסמים: "באוטובוס בלילה בכיוון הלא נכון / קניתי לי כרטיס ישיר אקספרס לגיהנום / יורד בסוף הקו הוא מחכה לי עם שקית / אני לא רוצה להיות פה אני הגעתי לתחתית".
בשיר "סטארט-אפ" מוטחת ביקורת נוקבת על חיי עובדי ההיי טק: "יומי צפוף / כמו זנב הסוס / ורק נוזלים מחממים ...
/ יומי מתיש / כמו גוש קטיף / ורק מטוס מנהלים" (בתקופת ההקלטה גברון עבד בעצמו כמנהל תוכן בחברת טלפונים ניידים).
כוכב הלכת כן (התעוזה לחלום על אפשרות קיומו ומחקר ראשוני: פסיכופת צעיר) (4:07)
הד (מילים: אלכסנדר פושקין) (2:44)
מוכרחים להמשיך לנגן (מילים: עודד פלדמן, לחן: יאיר רוזנבלום) (12:07)
הפה והטלפיים - רם אוריון, אסף גברון, אהד פישוף - שירה, קולות, קלידים, אורגנים, צעצועים, תכנותים, גיטרות, הפקה, טכנאות ומיקס
אנדרושה סדיך - טכנאות ומיקס
גיא בר-אמוץ - מפוחית ב"סטארט-אפ"
ביג M - עריכה דיגיטלית
גיל מנור - עיצוב עטיפה
קובי אוז - ניהול אמנותי
יְרֹקֶת-חֲמוֹר מְצוּיָה (שם מדעי: .Ecballium elaterium (L.) A.Rich) היא צמח עשבוני רב-שנתי שרוע וקיצי או חד-שנתי חורפי הנמנה עם מִשְׁפַּחַת הַדְּלוּעִיִּים.
מין זה יחיד בסוגו ותפוצתו ים-תיכונית ואירנו-טורני - אזור בעל אופי ערבתי-יבשתי.
הוא מאכלס בעיקר מקומות מופרים ובתי גדול לחים הסמוכים ליישובים ונחשב לעשב-רע בִּשְׂדוֹת בַּעַל קייצים.
פרחיו צהובים, עליו בשרניים, קוצניים מעט בחלקם התחתון ופירותיו עסיסיים.
כשהפרי מבשיל ניתק החיבור שבין עוקץ הפרי לגוף הפרי והציפה שבתוך הפרי ניתזת ומפיצה את הזרעים שבה למרחקים.
נגיעה בפרי גורמת אף היא להתכווצותו בעצימות גבוהה והתזת הציפה עם הזרעים.
ירוקת-חמור נחשב כצמח רעיל מאוד שעלול לגרום לבחילה, הקאות, שלשולים, איבוד נוזלים ונזקים באיברים שונים באדם, ועל כן אין להשתמש בו, אלא תחת השגחה מקצועית.
מקור השם במשנה: "האירוס והקיסום וירקות חמור ודלעת יונית" (), הזיהוי נעשה לפי השם הערבי לצמח: קת'אא אלחמאר - קישוא החמור.
בכתבי יד מסוימים של המשנה הנוסח: יריקת החמור וייתכן שלפי זה הכוונה לדרך הפצת זרעיו שנעשית במעין יריקה, בדומה לשמו הלטיני: Ecballium elaterium שגם בו ישנה משמעות של יריקה.
האקדמיה ללשון העברית הכריעה סופית לא לשנות את השם ירוקת החמור שהיה ידוע בצורה זו מאות בשנים, ולהחליפו בשם יריקת החמור.
שמותיו הנוספים בערבית הם: בזיז אל-חמאר (דדי האתון) ופאקוס אל חמאר (מלפפון החמור).
המאפיינים העיקריים של המין: הגבעולים שרועים, העלים מסורגים, הפרחים צהובים, הפרחים חד-מיניים (חד-ביתיים), עטיף הפרח כפול, הכותרת נכונה, עלי הכותרת מאוחים, השחלה תחתית, הפרי ענבה זיפנית ומרובת זרעים.
ירוקת-חמור מצוי היא צמח עשבוני רב-שנתי שרוע או מזדקף, גובהו 15 עד 25 ס"מ וחסר קנוקנות (שלא כשאר בני משפחתו).
הוא גדל בגושים צפופים קרובים לפני הקרקע.
השורשים מטיפוס ציצת שורשים מעובים ומאורכים.
הגבעולים רבים שרועים, בשרניים ועבים, מחוספסים, מכוסים בשערות זיפניות גסות ואורכם 15 עד 100 ס"מ.
הפטוטרת ארוכה (5 עד 15 ס"מ) וללא לוואים.
העלים מסורגים, פשוטים, בשרניים, גדולים, אורכם עד 10 ס"מ ואף יותר לפי מקום גידולם.
הפטוטרת ארוכה נושאת את הטרף רחוק מפני הקרקע.
הטרף דמוי משולש או שהמתאר שלו דמוי ביצה (מחומש).
הטרף מקומט, גס ומחוספס בצידו העליון ומכוסה בצפיפות בשערות מלבינות בצידו התחתון.
שפת הטרף משוננת או גלונית או בעלי אונות ובסיסו מפורץ (דמוי לב).
הפרחים נכונים, בעל עטיף כפול, חד-מיניים והצמח חד-ביתי, דהיינו, פרחי נקבה ופרחי זכר פורחים על אותו פרט.
הפרי הצהוב דומה לפרח המלפפון ומזכיר דלעת-נחש מצויה.
אורכו של פרח נקבה 25 מ"מ ופרח הזכר 15 מ"מ.
הפרחים הזכריים מקובצים באשכולות דלילים (2 עד 8) והם רבים יותר מפרחי הנקבה ובעלי צוף.
הפרחים הנקביים דמוי פעמון וערוכים יחידים בחיקי עלים, והם חסרי צוף.
לפעמים הם שוכנים יחד עם אשכול פרחים זכריים בחיק אותו עלה.
עוקץ הפרח דקיק ואורכו 1 עד 3 ס"מ.
הגביע קצר, דמוי פעמון, מעורה בשחלה ומסתיים ב-5 אונות דמוי סרגל או אזמל לסירוגין עם עלי הכותרת.
הכותרת צהובה עם ירוק (דו-גונית), דמוית פעמון או גלגלית, בעלת 5 עלי כותרת מאוחים.
עלי הכותרת דמויי ביצה או מוארכות וקודקודם חד.
הפרחים הזכריים בעלי 5 אבקנים שמאבקיהם של כל זוג אבקנים מאוחה ועל כן מספר המאבקים הוא 3 למראית עין.
הזירים דמויי יתד וחופשיים על פי רוב והם מסודרים לסירוגין עם אונות הכותרת.
הפרחים הנקביים בעלי 3 אבקנים עקרים.
והם בעלי שחלה תחתית מוארכת ושעירה המורכבת ממגורה אחת, מ-3 עלי שחלה ומ-3 שליות דופניות.
עמוד השחלה אחד, שסוע ל-3 צלקות כמספר עלי השחלה.
הפרי הוא ענבה עסיסית, ירוקה, מכוסה זיפים, בעלת דופן רכה ומרובת זרעים.
הענבה דמוית ביצה מוארכת (2 עד 5 ס"מ), בקצהו האחד היא נושאת בראשה כותרת קמלה, ומצד שני היא נישאת על עוקץ שעיר וכפוף כלפי מטה בעת ההבשלה.
כאשר הענבה מבשילה היא נוטה להצהיב מעט, ואז היא הופכת לרגישה למגע.
עם כל מגע קל הענבה ניתקת בבת-אחת מן העוקץ, נפתחת בפתאומיות במקום ניתוקה, ומתיזה בלחץ חזק את תוכנה - זרעים בתוך עיסה סמיכה, – למרחק של עד 4 מטרים.
הזרעים דמוי ביצה, חלקים, חומים כהים ואורכם 4 עד 5 מ"מ.
מספר הזרעים בענבה הוא 40 עד 100.
העלווה מתפתחת מאמצע מרץ ועד תחילת דצמבר.
הפריחה נמשכת כמעט במשך כל השנה, בעיקר בקיץ, מסוף מרץ ועד סוף נובמבר.
הפרי הירוק מתפתח מסוף יוני ועד תחילת ספטמבר, והפרי הבשל מצוי מאמצע ספטמבר ועד תחילת דצמבר.
יריקת-חמור גדלה בבתי-גידול מופרעים-מופרים שנוצרו או עוצבו על ידי האדם, בעיקר במגרשים מוזנחים בעיר ובכפר ואף כעשב-רע קיצי בשדות בעל.
טיפוס התפוצה ים-תיכוני ואירנו-טורני אזור בעל אופי ערבתי-יבשתי.
תחום תפוצתו הטבעי מהאיים הקנריים וארצות הים התיכון (מלבד מצרים) ומדרום רוסיה האירופית ועד צפון איראן.
היא נפוצה ברוב אזורי צפון הארץ ומרכזה.
מוהל הפרי משמש כמשלשל, הידוע ברוקחות בשם אלאטריום (elaterium), כשמו המדעי של המין.
טעמו מר מאוד, והוא רעיל.
ברפואה עממית הוא מקובל (במינון זהיר) לטיפול בצהבת, בתבלול בעין, להצטברות ליחה, לדלקת אוזניים, לדלקת בעור, פטריות וגירוד.
עוד מתקופת אשור מגיעות אלינו ידיעות על השימוש בפרי כסם משלשל וגורם להקאה.
כמו כן, יוחסו לו סגולות לטיפול בכאבי ראש, כאבי פרקים, קדחת וכלבת.
הפרי כסם משלשל היה ידוע בכל רחבי המזרח התיכון, אירופה וצפון אפריקה.
במקומות רבים הזהירו לבל יפריזו במינון.
בשל תופעות הלוואי: בחילה, הקאות ואיבוד נוזלים.
גם הרמב"ם מתייחס לתכונות אלה של הפרי ב"ספר הקצרת".
ברפואה העממית של ערביי ארץ ישראל יש למוהל הפרי (הרעיל) שימושים רפואיים רבים.
הוא משמש כתרופה לצהבת, לקטרקט על העין, לנוזלים המצטברים בדרכי הנשימה, לדלקות אוזניים ולעצירות.
כשהפרי בשל כל נגיעה קלה גורמת לו להתיז את תוכנו, במיץ הזה משתמשים כתרופה לסתימה חריפה בדרכי הנשימה.
בצפון אפריקה מלוב ועד מרוקו משתמשים במיץ השורשים בטיפול חיצוני, לשיכוך כאבי מפרקים.
ערביות ישראל מורחות את מיץ הפרי המר על פטמותיהן כדי לגמול את התינוקות מהנקה.
לפי מחקרים מודרניים הצמח מכיל תרכובות בשם קוקורביטצין (CucurbitacineB), המעכבות התפתחות גדולים סרטניים והרחקת חרקים.
מיצוי ירוקת-חמור מכיל אלטרין, שהוא חומר משלשל ומשתן המשמש לטיפול בבצקת ובמיימת.
במינון גבוה במיוחד הוא מדכא את מערכת העצבים וגורם כמו כן לכאבי בטן והקאות.
חומר נוסף הוא אקבלין (Ecballin), המשמש בהומיאופטיה למניעת נשירת שיער.
לענבה הבשרנית של ירוקת-חמור ישנו מנגנון הפצה עצמית של זרעים (autochory) המיוסד על לחץ טורגור.
תהליך זה מתרחש באופן עצמוני, אך הוא יכול להיות מזורז על ידי מגע של בעל חיים שמשחרר את הלחץ.
דופן הענבה העסיסית (המתפתח משחלה תחתית) של ירוקת-חמור הוא בשרני ורך.
חלקו הפנימי הוא לבן, והוא בנוי מתאים אליפטיים.
בין התאים האלה ישנם חללים בין-תאיים גדולים.
פנימה יותר מצויה רקמה העוטפת את הזרעים.
היא חסרה חללים בין-תאיים, ובנויה מתאים גדולים דמויי שלפוחיות, שדפנותיהם דקים ביותר.
תאים אלה מכילים שכבה דקה מאוד של ציטופלסמה (נוזל התא), והמוהל שלהם מכיל גלוקוזיד בשם אלטרינידין (elaterinidin), בכמות כה גדולה עד כי בפרי בשל מגיע הלחץ האוסמוטי של המוהל לכ-27 אטמוספירות.
כתוצאה מלחץ טורגור זה של התאים המכילים אלטרינידין, התאים הגמישים שבחלקו הלבן של דופן הפרי מתמתחים, ודבר זה קורה בעיקר בכיוון הניצב לציר האורך של הפרי.
עם הבשלת הפרי מתפתחת רקמת ניתוק מסביב לאותו חלק של העוקץ הנמצא בתוך דופן הפרי.
ברגע שהלחץ המתפתח ברקמה העסיסית הפנימית העוטפת את הזרעים עולה על חוזק האחיזה בין רקמת הניתוק, נדחף העוקץ החוצה.
באותו רגע מתכווץ דופן הפרי לאורך ולרוחב, בעיקר חלקו הלבן, ואז תוכן הפרי – התאים העסיסיים הגדולים, עם הזרעים שעטופים על ידם – מותז החוצה בכוח רב למרחק של מספר מטרים.
"ירוקות" (Yellow Blue) הוא האלבום המלא השלישי של הזמר מאיר אריאל, שיצא בשנת 1988, ארבע שנים אחרי אלבומו הקודם "...וגלוי עיניים".
כל המילים והלחנים באלבום נכתבו על ידי אריאל, מלבד השיר האחרון "שיר גנוב", המהוות ציטוט מדויק של פרק ז' פסוקים 1–10 מתוך שיר השירים (פרט להוספת המשפט הראשון כפזמון החוזר).
שירי האלבום מושפעים מסגנון הפולק רוק כפי שהתבטא ביצירותיו של בוב דילן, אליו נחשף אריאל בשהותו בארצות הברית.
בכך מהווה האלבום המשך ישיר לשני האלבומים שקדמו לו.
אלונה טוראל עיבדה והפיקה מוזיקלית את האלבום, ומשתתפים בו מוזיקאים ידועים כגון יהודה עדר וגיל דור בגיטרות, מיקי שביב בבס ורמי קלינשטיין בקולות הרקע.
באלבום מונצח זכרם של שני אנשים.
הראשון הוא אביו של אריאל, שנפטר בזמן ההקלטות לאלבום ולזכרו הוקדש האלבום.
בנוסף, הקדיש אריאל לאביו בנפרד גם את השיר "נשל הנחש" שבפזמונו נכתב: "ואבא תמיד אומר...".
השיר נכתב במקור עבור הלהקה "הכל עובר חביבי", והוכנס לאלבום לאחר מות האב.
השיר "שרה'לה הייתה אוהבת את זה" הוקדש לשרה'לה חגי, חברה של מאיר מקיבוץ משמרות, מורה מוערכת לספרות וללשון.
שם האלבום בעברית, "ירוקות", הוא כינוי שנתן אריאל לבחורות צעירות ויפות שאליהן התייחס בשירים רבים (ביניהם "פלוגה בקו (או לגמרי במקרה)" שמופיע באלבום זה).
האלבום הוא השלישי ברצף של שלושה אלבומים המהווים המשך סגנוני האחד של השני.
שמות שלושת האלבומים (שירי חג ומועד ונופל מ-1978 ו...וגלוי עיניים מ-1984) יוצרים את המשפט "שירי חג ומועד ונופל וגלוי עיניים ירוקות".
שם האלבום בשפה האנגלית שונה ל"Yellow Blue" (צהוב כחול).
הסיבה לשינוי אינה ברורה, אך ייתכן שהדבר קשור לכך שהצבע הירוק מורכב מצבעי היסוד צהוב וכחול.
שרה'לה הייתה אוהבת את זה
מה חדש במדע (מסה בג' חלקים)
פלוגה בקו (או לגמרי במקרה)
כאשר נעשתה הסבה מהתקליט לדיסק, הוסיפה חברת התקליטים לאלבום את השיר "נרקומן ציבור" מהמיני-אלבום עברנו את פרעה, והוא מופיע בדיסק כ"שיר אורח".
מאיר אריאל - מילים, לחנים, גיטרה אקוסטית ושירה
אלונה טוראל - עיבודים, הפקה מוזיקלית, פסנתר וסינתיסייזר
יהודה עדר וגיל דור - גיטרות
ירוסלב יעקובוביץ' - סקסופון, ליריקון וחליל
מיקי שביב - בס וקולות
הראלה בר, יושי שדה ורמי קליינשטיין - קולות
יואב שדמה - הקלטה ומיקס
ירושלים, ירושלים הוא ספר שנכתב על ידי לארי קולינס ודומיניק לאפייר , עיתונאי אמריקאי וסופר צרפתי, ומתאר את האירועים והקרבות שהתרחשו בירושלים ובסביבתה הקרובה בתקופת מלחמת העצמאות ואת האישים הקשורים לאירועים אלו.
לצורך כתיבת הספר נעזרו המחברים במחקר שערכו במשך חמש שנים שכלל, אלפי ראיונות, ובדיקה של מסמכים הזמינים לציבור וחומר רלוונטי אחר.
כל אלה היוו את הבסיס להצגת ממד ממלחמת העצמאות והשנה הראשונה של מדינת ישראל.
המחברים השתדלו להציג ב"ירושלים, ירושלים" אירועים המתארים את שלושת הצדדים שהשתתפו בעימות ובאירועים, ומהווים את תוכן הספר:
היהודים, מהחייל הפשוט ועד למפקדים כגון דוד בן-גוריון, גולדה מאיר, הערבים, והבריטים אשר שלטו בארץ בזמן המנדט הבריטי.
הספר תורגם לעברית על ידי אהרן אמיר ב-1972, בשנה בה פורסם במקור בארצות הברית, ויצא לאור בהוצאת מעריב.
מהדורה נוספת יצאה לאור בהוצאת שוקן ב-1978.
בספר 46 פרקים, בארבעה חלקים:
חלק ראשון, עת ספוד ועת רקוד, העוסק בניסיונות ההעפלה של יהודי אירופה לארץ ישראל - שישה פרקים.
חלק שני, הבית נגד עצמו, העוסק בפוליטיקות ובסכסוכים הפנימיים של היהודים ביישוב, בנוגע לדרכי המאבק בבריטים ובערבים - אחד-עשר פרקים.
חלק שלישי, עיר במצור, העוסק במצור על ירושלים בזמן מלחמת העצמאות - שלושה-עשר פרקים.
חלק רביעי, עיר מחולקת, העוסק בבעיות הדמוגרפיות שהתעוררו בעיר ירושלים בתקופה שלאחר מלחמת העצמאות - שישה-עשר פרקים.
בשנת 2006 יצא לאקרנים סרט בשם "ירושלים, ירושלים" מאת הבמאי אלי שוראקי אשר מבוסס על העובדות ההיסטוריות המופיעות בספר.
ירושלים, ירושלים , הוא סרט בלגי מ-2006 בבימויו של אלי שוראקי, אשר מבוסס על הספר "ירושלים, ירושלים" מאת לארי קולינס ודומיניק לאפייר.
עלילת הסרט מתרחשת על רקע המאבק לעצמאות של מדינת ישראל.
העלילה מתמקדת בשני חברים אמריקאים בשנות הארבעים, האחד יהודי והשני ערבי.
בעקבות החלטת האו"ם בדבר חלוקת ארץ ישראל לשתי מדינות - יהודית וערבית - פורצות מהומות בכל ארץ ישראל ובעקבות מעורבותם שניהם מגיעים מניו יורק לירושלים, מוציאים עצמם בלב הסכסוך הישראלי-ערבי נלחמים במלחמת העצמאות שם הם מסכנים את חייהם בשביל אמונתם.
בהלכה ישנם דינים מיוחדים לעיר ירושלים, הנובעים מקדושתה ומהמצוות הרבות שיש לקיים דווקא בה.
רוב דינים אלו אינם נוהגים כיום.
בחלק מהדינים המיוחדים לירושלים, ישנו ספק האם הם נוהגים רק בשטח העתיק של ירושלים שהיה מוקף בחומה בימי בית המקדש הראשון והשני, או גם בשטח העיר החדשה שמחוץ לחומות.
ירושלים נתקדשה בקדושה ראשונה על ידי דוד ושלמה בתקופת בית ראשון ועל ידי עזרא נתקדשה פעם שנייה בתחילת תקופת בית שני.
ישנה מחלוקת האם הקדושות שנתקדשה ירושלים בטלו עם חורבנה, אולם להלכה פוסקים כיום שקדושה ראשונה קידשה לשעתה וקידשה גם לעתיד לבוא.
אולם תחום ירושלים שנתקדש הוא לפי חומות ירושלים הקדומות שאותם קידשו דוד ושלמה, ולא לפי החומות בנות זמננו.
לירושלים יש קדושה מעל ארץ ישראל בכך שרק בה מותר לאכול מעשר שני, נטע רבעי וקדשים קלים, ואליה מביאים את הביכורים, בכור בהמה טהורה ומעשר בהמה הקרבים בבית המקדש.
גם כיום, מצוות יישוב ארץ ישראל על ידי מגורים בירושלים גדולה יותר מאשר בכל הארץ.
בירושלים הוקם בית המקדש הראשון בימי שלמה המלך, ובית המקדש השני, ובה ישבה הסנהדרין שהייתה הסמכות הדתית העליונה למחלוקות בהלכה.
ומשכך נהגו בה הלכות ודינים רבים המיוחדים לבית המקדש ולסנהדרין כגון עלייה לרגל, עבודת הקורבנות, השקאת סוטה, זקן ממרא, קידוש החודש ועיבור השנה.
כתוצאה מזה הייתה ירושלים המרכז ההלכתי של עם ישראל.
ברייתא המונה דינים ועקרונות הלכתיים המיוחדים לירושלים נישנית במסכת בבא קמא.
ארבעה דינים נקבעו משום ש"ירושלים לא נתחלקה לשבטים", דין אחד מפני סכנה לעוברי אורח, ארבעה משום דיני טומאה וטהרה, ודין אחד נלמד במסורת:
בעת חלוקת ארץ ישראל לשבטים בתקופת יהושע בן נון לא נתחלקה ירושלים לשבט מסוים, אף שהייתה על הגבול שבין נחלת שבט בנימין לשבט יהודה.
לעומת העיר שלא נתחלקה, עובר הגבול בין שבט יהודה לבנימין בתוך שטח בית המקדש בהר הבית.
כתוצאה ממצב זה ישנם כמה דינים מיוחדים שאינם נוהגים כיום:
אולם בירושלים, יכול המוכר לגאול את הבית לעולם, ובשנת היובל חוזר הבית למוכר, אם לא נגאל עד אז.
עגלה ערופה - עיר שנמצא נרצח בסמוך לה ואין ידוע מי הרגו - צריכה להביא עגלה ערופה.
אולם אם נמצא נרצח בסמוך לירושלים - אין היא מביאה עגלה ערופה.
עיר הנידחת - עיר שרוב או כל אנשיה עבדו עבודה זרה נעשית עיר הנדחת, היינו שהורגים את כל עובדי העבודה זרה ושורפים את העיר כולה על רכושה.
אולם אם אירע דבר כזה בירושלים - אין היא נעשית עיר הנדחת.
נגעי בתים - בית שנתגלה בו נגע צרעת דינו שהוא נהיה טמא ובמקרים מסוימים אף הורסים אותו.
אולם אם אירע דבר כזה בירושלים - אין הבית נטמא ואינו נהרס.
השכרת בתים לעולי רגלים - אין גובים דמי שכירות מעולי רגלים המתארחים בירושלים, אלא נותנים להם מקום להתאכסן בחינם, היות שאין ירושלים בבעלות פרטית של אף שבט.
אולם נהגו שעולי הרגל משאירים למארחיהם את עורות בהמות הקורבנות שהקריבו כשכר על ההתאכסנות בביתם, ולמנהג זה יש אף תוקף של דין שנגבה בבית דין.
ישנם קורבנות המוקרבים בבית המקדש ונאכלים רק בירושלים (המוקפת חומה) לטהורים.
קורבנות אלו נקראים קדשים קלים.
דוגמה לקורבנות אלו הם שלמים, בכור, פסח, תודה ומעשר בהמה.
בשר קדשים קלים שיצא מחוץ לחומת ירושלים - נפסל מדין יוצא.
בכל ארבע מתוך מחזור של שבע שנים, ישנה מצווה להביא עשירית (אחר הפרשת תרומה גדולה ומעשר ראשון) מהפירות לירושלים, ולאכול אותם בתוכה בטהרה.
אסור לאכול פירות אלו מחוץ לירושלים.
מצווה זו נקראת מעשר שני.
במקרה ובעל הפירות גר הרחק מירושלים, הוא יכול לפדות את הפירות (בתוספת חומש) ולהעלות את דמיהם לירושלים, ולקנות בדמים דברי מאכל ושתייה.
מעשר שני שנכנס לירושלים - אינו נפדה יותר אלא אם כן נטמא, וכן אינו יוצא ממנה שוב.
נטע רבעי היא המצווה לנהוג בכל פירות השנה הרביעית לנטיעת העץ כמעשר שני, ודיניה שווים למעשר שני, והיינו לאוכלם בטהרה בירושלים.
חכמים תיקנו שאין פודים פירות נטע רבעי שגדלו בתחום של יום הליכה מירושלים.
טעם תקנה זו הוא כדי 'לעטר את שוקי ירושלים בפירות'.
תקנה זו בטלה לאחר החורבן.
דיני מעשר שני ונטע רבעי אינם נוהגים היום, מאחר שאין אפשרות להיטהר.
היות שרק בירושלים מותר לאכול מעשר שני וקדשים קלים הנאכלים בטהרה, ישנם דינים מיוחדים שנועדו למנוע טומאה בירושלים: (דינים אלו מובאים בברייתא במסכת בבא קמא)
אין עושים בירושלים אשפתות - מאחר שבתוך האשפתות גדלים שמונת שרצים שמטמאים במותם טומאת שרץ.
אין מגדלים תרנגולים בירושלים - מאחר שדרך התרנגול לנקר באשפה ולהביא שרצים, המטמאים טומאת שרצים.
אין מוציאים בה זיזים וגזוזטראות (מרפסות) לרחוב - כדי למעט אפשרות להיטמא בטומאת אוהל אם מת יעבור תחתם.
סיבה אחרת לדין זה היא כדי להגן על עולי הרגל מפגיעה בעת הליכתם ברחוב.
כדי למעט בטומאה בתוך ירושלים, ישנם גם מקרים בהם חכמים גזרו טומאה על דברים מסוימים, אולם לא גזרו עליהם בירושלים:
ספק כלים הנמצאים - כלי שנמצא ברחוב דינו שהוא טמא מספק, מגזירת חכמים.
אולם לא גזרו גזירה זו על כלים הנמצאים בירושלים.
ספק רוקים הנמצאים - רוק שנמצא ברחוב מטמא מספק מגזירת חכמים כאילו הוא רוק הזב, שמטמא כאב הטומאה.
גזירה זו לא נגזרה באופן מלא בירושלים, אלא באופן חלקי.
טומאת עם הארץ - חכמים גזרו טומאה מסוימת על עם הארץ, אולם לא גזרו על עמי הארץ בשעה שעולים לרגל לירושלים.
עמי הארץ אינם נאמנים על טהרת כלים, אך נאמנים בירושלם על טהרת כלים המיועדים לאכילת קורבנות.
דינים אלו אינם נוהגים כיום, מאחר שאין נוהגים כיום הלכות טומאה וטהרה.
ישנם דינים שסיבתם היא שיקולי איכות סביבה: (גם דינים אלו מובאים בברייתא בבבא קמא)
אין עושים בתוך ירושלים כבשנים להכנת כלי חרס - בשל העשן העולה מהם.
אין עושים בירושלים גינות לגידולים חקלאים ופרדסים - משום הריח הרע העולה מהזבל בו מזבלים אותם.
דין נוסף בברייתא הוא שאין מלינים את המת בירושלים, היינו מת שנפטר נקבר עוד באותו ביום או באותו הלילה של היום בו מת, או מוצא חוץ לירושלים.
ישנה מחלוקת האם דין זה נוהג גם כיום, אך נוהגים היום, במידת האפשר, לקבור מתים עוד ביום מותם.
כחלק מדין זה, אין מעבירים מת בתוך ירושלים.
אולם ישנם מקרים כיום, בהם כן מלינים את המת וקוברים אותו רק למחרת, או כעבור כמה ימים, בעיקר משיקולים של כבוד המת, דבר הבא לידי ביטוי בייחוד אצל אישים חשובים שנפטרו.
כך עם נשיאים וראשי ממשלה וכיוצא בזה, כשארון הנפטר מוצב בחצר הכנסת כדי לחלוק לו כבוד טרם יום ההלוויה, כמו למשל לפני הלווייתו של ראש הממשלה לשעבר יצחק רבין ואישים ממלכתיים אחרים.
אין קוברים מתים בתוך תחומי העיר ירושלים.
יוצאי דופן מכלל זה הם קבר דוד המלך בהר ציון וקבר חולדה הנביאה שהיו בתוך ירושלים עוד מימים קדמונים.
בתקופת הקרבות ברובע היהודי במלחמת העצמאות, כאשר הרובע היהודי היה נצור, נקברו המתים בקבר אחים מיוחד בתוך תחומי העיר העתיקה מפאת הצורך.
לאחר מלחמת ששת הימים הועברו הקבורים במקום להר הזיתים.
במשך השנים הוקמו בתי קברות שונים בגבול ירושלים, אך עם התרחבות העיר הקיפו שכונות חדשות את בתי הקברות כך שבתי הקברות נכנסו לתוך תחומי העיר.
חלק מהנקרופוליס של ירושלים הקדומה שוכן בתחום השכונות החדשות מצפון לעיר העתיקה.
מערות קבורה נמצאו בבית היתומים שנלר, ובאזור שמצפון לשער שכם.
מערת קבורה המיוחסת לשמעון הצדיק נמצאת בתחום שכונת שייח' ג'ראח.
מערת ניקנור נמצאת בתחומי הר הצופים.
(במערה נקברו גם מנחם אוסישקין ויהודה פינסקר).
קברי הסנהדרין נמצאים בלב שכונת סנהדריה של ימינו, ובסמוך אליהם שוכן בית הקברות סנהדריה שהיה פעיל מלאחר מלחמת העצמאות ושוכן בצמידות לקו העירוני, בית הקברות סמבוסקי שוכן במורדות הר ציון.
בית קברות קטן שוכן בגבעת רם בין הכנסת לגן סאקר ובית קברות נוסף נמצא בחצר בניין שערי צדק הישן ברחוב יפו.
שני בתי הקברות האחרונים שימשו לקבורה בימי מלחמת העצמאות, בזמן שבלתי אפשרי היה לקבור מתים בהר הזיתים ולא היו מקומות קבורה אחרים.
(בית הקברות סנהדריה והר המנוחות עוד לא הוכשרו אז)
בחצר ישיבת שפת אמת של חסידות גור בשכונת גאולה נקבר האדמו"ר מגור הרב אברהם מרדכי אלתר שנפטר במהלך מלחמת העצמאות ולא ניתן היה לקוברו בהר הזיתים, ונקבר באופן זמני בחצר הישיבה.
אולם גם כיום נשאר קברו הזמני בחצר הישיבה בלב ירושלים.
בנו, הרב פנחס מנחם אלתר ביקש להיקבר ליד אביו, ולאחר מאמצים אושרה הבקשה.
הוא הדין גם במצב ההפוך: כאשר גר בירושלים זוג נשוי ואחד מבני הזוג רוצה לצאת ממנה לעיר אחרת - כופים אותו להישאר, ואם אינו רוצה מתגרשים.
תשלום דמי הכתובה חל על הצד שהתנגד (כלומר: אם האשה רצתה לצאת - היא מתגרשת ואינה מקבלת את דמי הכתובה, אם הבעל רצה לצאת - יגרש את אשתו וחייב לשלם לה את כתובתה).
עד ביקורו של הקיסר הגרמני וילהלם השני ב-1898 בארץ ישראל, הייתה העיר העתיקה, שטח המגורים העיקרי בירושלים דאז, מוקפת כולה בחומה רצופה עם שערים הראויים להנעל, דבר שהפך את כל העיר לרשות היחיד שבה מותר היה לטלטל חפצים, ללא צורך בתיקון עירוב.
אולם בעקבות הביקור נפרצה בחומה פרצה בסמוך לשער יפו, על מנת לאפשר לקיסר להיכנס במרכבתו לעיר, דבר שיצר פרצה במחיצה ברוחב של יותר מי' אמות, (כ- 5 מ') שחייבה תיקון נוסף.
בתחילה לא היה קיים עירוב בין השכונות החדשות שנבנו מחוץ לעיר העתיקה, לבין העיר העתיקה, ובשער יפו היה עומד ממונה שתפקידו היה למנוע מאנשים לצאת מתחום החומות עם חפצים.
ביוזמת הרב האדר"ת, ששימש כעוזרו של הרב שמואל סלנט, רבה האשכנזי של ירושלים, תוקן עירוב בין העיר העתיקה לשכונות החדשות, עירוב שהיה הבסיס לעירוב של ימינו, שמקיף את כל העיר ירושלים.
העירוב מומן מכיסו הפרטי של הרב האדר"ת.
כמשגיח על תקינות העירוב שימש הרב בן ציון ידלר.
כיום ישנם מספר גופים המתחזקים עירוב בירושלים, הפועלים במקביל זה לזה.
כך למשל בעוד האחריות הכללית על התקנת עירוב בירושלים מוטלת על המועצה הדתית ירושלים, ישנם שכונות, בעיקר שכונות בעלות אוכלוסייה חרדית, המוקפות בעירוב פרטי המתוחזק על ידי העדה החרדית או על ידי גופים פרטיים שונים.
סביב הקמת עירוב פרטי מיוחד בשכונת קריית היובל במערב העיר, התפתח בקיץ 2008 עימות בין אוכלוסייה חילונית לחרדית, על רקע מאבקי שליטה בשכונה, ומעבר אוכלוסייה חרדית לתוך השכונה.
לחג הפורים שני מועדים: בערים רגילות חוגגים אותו בי"ד באדר ובערים שהיו מוקפות חומה מימות יהושע בן נון נחגג פורים בט"ו באדר.
בפועל כיום ירושלים היא המקום היחידי שחוגגים בו את פורים רק בט"ו באדר.
(במקומות נוספים נוהגים מספק לקיים את דיני פורים בשני הימים).
יש הסוברים כי על השכונות החדשות של ירושלים, שאין רצף יישוב בינן לבין העיר העתיקה, כגון רמות, גילה, הר חומה, ומבשרת ציון לחגוג את החג רק בי"ד באדר, אולם כיום נוהגים לקרוא בט"ו בכל השכונות המרוחקות.
בזמן שהייתה נוהגת מחצית השקל, היו משתמשים בעודפי הכספים לצורכי ציבור בירושלים, כגון חיזוק חומות העיר, תיקון אמת המים לעיר וחפירת בורות לאגירת מי גשמים
חלק ממצות העלייה לרגל היא ללון לפחות לילה אחד מלילות חול המועד בירושלים.
בעבר הייתה נוהגת תקנת הרווקים לפי התקנה רווק מעל גיל 20 לא יגור בתוך ירושלים, אולם תקנה זו אינה נוהגת כיום.
כבר במשנה ובגמרא מוזכרים מנהגים מיוחדים שנהגו בירושלים.
גם כיום ישנם מנהגים שונים בירושלים לעדות שונות, אולם ישנם מנהגים שיש מחלוקת לגבי תוקפם:
זמן כניסת שבת - בירושלים נהוג שזמן כניסת שבת והדלקת נרות הוא ארבעים דקות קודם לשקיעה, בניגוד לכל הארץ בה זמן כניסת שבת הוא 20 דקות קודם לשקיעה.
(ובחיפה 28 דקות קודם לשקיעה) בפתח תקווה שנוסדה על ידי בני ירושלים נהוג גם כן שזמן כניסת שבת הוא 40 דקות קודם לשקיעה.
הרב עובדיה יוסף ידוע בהתנגדותו למנהג זה.
נפילת אפיים - בתחנון, הדין הוא שעושים נפילת אפיים רק במקום שיש בו ספר תורה.
אולם בירושלים נהוג שעושים נפילת אפיים אף במקום שאין בו ספר תורה.
טעם מנהג זה הוא מפני קדושתה של ירושלים.
קבורה - מנהג הפרושים בירושלים הוא שאין צאצאי נפטר זכר משתתפים במסע ההלוויה.
ארבעת המינים ושופר בשבת - יש הסוברים שמפאת סמיכותה של ירושלים למקום בית המקדש, נוטלים בה ארבעת המינים ותוקעים בשופר אף בשבת, כשם שעושים בבית המקדש בשבת, אולם לרוב הדעות שווה דינה של ירושלים לשאר המקומות, ואין נוטלים בה ארבעת המינים ואין תוקעים בה בשופר בשבת, וכן פוסקים הלכה כיום.
הרב עקיבה יוסף שלזינגר תמך בתקיעת שופר בשבת בירושלים בזמננו, כחלק ממשנתו הגאולית, ואף תקע בפועל בשופר בשבת, כנראה בשנת תרס"ה (1905), אולם גדולים ורבים התנגדו לצעד זה.
בעת תפילה בארץ ישראל, יש להתפלל לכיוון ירושלים.
לדין זה יש רמז בפסוק: "והתפללו אל ה' דרך העיר אשר בחרת בה" .
ישנם כמה דינים שתיקנו זכר לחורבן ירושלים ובית המקדש:
אדם הרואה את חומות ירושלים, את קרקעית הר הבית או את הכותל המערבי מחויב לקרוע את בגדו העליון.
חתן ביום חתונתו שם מעט אפר על ראשו, קורא את הפסוק 'אם אשכחך ירושלים' ולאחר מכן שובר כוס כזכר לחורבן.
בית חדש שסויד משאירים אמה על אמה ללא סיוד כזכר לחורבן.
ירושלים או ז'רוזאלם היא גרנד אופרה בארבע מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי ללברית צרפתית מאת אלפונס רויאר וגוסטב ואאֵז, שהתבססה בחלקה על תרגום חלקים מתוך האופרה האיטלקית "הלומברדים במסע הצלב הראשון" של ורדי משנת 1843. הצגת הבכורה התקיימה ב-26 בנובמבר 1847 באקדמיה המלכותית למוזיקה בפריז.
האופרה הוזמנה מורדי על ידי האופרה הפריזאית, (באותו זמן האקדמיה המלכותית למוזיקה), וורדי ביצע באופרה "הלומברדים" שינויים גדולים הן כדי להתאימה להקשר הצרפתי, והן לטעם הצרפתי באופרה, בין היתר הוסיף ורדי קטע בלט, כמקובל באופרה הצרפתית באותו הזמן.
בשנת 1850, תורגמה הלברית הצרפתית במלואה לאיטלקית, והגרסה האיטלקית בשם "Gerusalemme" הוצגה ב-26 בדצמבר בלה סקאלה במילאנו.
הגרסה הזו נכשלה, והקהל האיטלקי לא קיבל אותה כפי שקיבל את "הלומברדים".
תמונה ראשונה - ארמון הרוזן מטולוז
באישון ליל, שוהה הלן עם גסטון אהובה.
משפחותיהם מסוכסכות זה זמן רב, אך למחרת, ערב יציאתו של גסטון למסע הצלב הראשון, הוחלט כי תתקיים סולחה בין שתי המשפחות.
לאחר שהוא עוזב אותה, הלן ובת לווייתה אזור מתפללות לשלומו.
תמונה שנייה - למחרת בבוקר, מחוץ לכנסייה
הרוזן מכריז על הסולחה בין המשפחות ומכריז כי הוא נותן את ידה של הלן לגסטון.
אך אחי הרוזן, רוז'ה, העומד לא הרחק, זועם, מאחר שהוא חשק באחייניתו הלן לאישה.
הוא עוזב את המקום, ולאחר מכן מוכרז בידי שליח האפיפיור, כי האפיפיור מינה את גסטון לפקד על מסע הצלב.
גסטון נשבע ללכת בדרכו של האפיפיור, והוא זוכה לקבל את גלימתו הלבנה של הרוזן כאות הוקרה וכבוד על נאמנותו, והפמלייה נכנסת לכנסייה.
רוז'ה מגיע ומכריז על שנאתו הגדולה לגסטון.
הוא פונה אל חייל עמו זמם את תוכניתו להפטר מגסטון.
הוא מורה לו להיכנס לכנסייה, ולרצוח את האביר שאינו לובש את הגלימה הלבנה.
מתוך הכנסייה עולה רעש ומהומה.
החייל נס מתוך הכנסייה, כאשר ההמון דולק אחריו.
רוז'ה צוהל על הצלחתו, אך לפתע גסטון פורץ החוצה לבוש בגלימה ומודיע כי הרוזן נדקר.
המתנקש נתפס ומובא לפני רוז'ה, המסמן לו בחשאי להאשים את גסטון כשולחו.
למרות הכחשותיו הנמרצות, מוקע גסטון בידי ההמון, ושליח האפיפיור גוזר את דינו לגלות.
תמונה ראשונה - מערה בסמוך לרמלה בארץ ישראל
מלא חרטה, זה שנים שרוז'ה מסתובב במדבר וזועק למחילה.
לפתע מופיע ריימון, נושא הכלים של גסטון, כשהוא באפיסת כוחות.
בחושבו את רוז'ה לאדם קדוש, הוא מבקש את עזרתו מאחר שאיבד את קבוצת הצלבנים שלו.
רוז'ה ממהר עם ריימון לעזור.
הלן ואזור מהלכות בדרך כנגדם, בדרכם לנזיר שיוכל לספר להם על גורלו של גסטון.