tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אשתו של הופקינס גייסה את הסכום הנדרש להפקת הסרט באופן עצמאי, 10 מיליון דולר, ושימשה גם כמפיקה הראשית.
הופקינס ליהק את השחקנים והצילומים החלו ב-12 ביוני 2006. כאנשי הצוות בסרט שימשו, בעיקר, סטודנטים לקולנוע.
הופקינס גם כתב את המוזיקה לסרט וניצח על התזמורת הקאמרית שניגנה אותה.
"בין דמיון למציאות" הוצג בפסטיבל סאנדנס ב-20 בינואר 2007. הסרט הוקרן לראשונה באופן רשמי, לפי תזמון שנקבע מראש עם רשתות בתי הקולנוע שהציגו אותו, ב-26 באוקטובר 2007, והקרנתו ארכה כשבוע.
הסרט היה כישלון קופתי כצפוי, לא הוקרן יותר מאז ה־1 בנובמבר 2007 ולא יצא על גבי שום מדיה אחרת באופן חוקי, כאשר סך הכנסותיו בתום הקרנתו היו 27,769 דולר.
המושג "בין־לאומי" (בר"ת: בינ"ל; לעיתים גם: "בינלאומי") בדרך כלל מעיד על דבר מה (חברה, שפה, ארגון וכדומה) שמקיף למעלה ממדינה אחת.
המשמעות המילולית של המונח "בין־לאומי" היא אינטראקציה בין שתי אומות לפחות, או חצייתם של גבולות לאומיים.
לדוגמה: המשפט הבין־לאומי, המיושם על ידי יותר ממדינה אחת, ובדרך כלל בכל מקום על פני כדור הארץ; והמושג "שפה בין־לאומית", שמשמעותו שפה המדוברת על ידי התושבים של יותר ממדינה אחת.
באנגלית אמריקנית המינוח "international" ("בין־לאומי") משמש גם לשון נקייה פוליטית עבור זר או זרים.
המונח "בין־לאומי" נטבע על ידי הפילוסוף התועלתני ג'רמי בנת'ם בספרו "Introduction to Principles of Morals and Legislation", שנדפס בשנת 1780 ופורסם בשנת 1789. בנת'ם כתב: "המילה בין־לאומי, יש להודות, היא מילה חדשה...
היא מחושבת להביע, באופן המשמעותי ביותר, את הענף של החוק המכונה משפט העמים".
המילה אומצה בשפה הצרפתית בשנת 1801. תומאס הולנד ציין במאמרו על בנת'ם, במהדורה ה־11 של אנציקלופדיה בריטניקה, כי "רבים מהביטויים של בנת'ם, כגון 'בין־לאומי' ...
הן תוספות חשובות לשפה שלנו; אבל רובם, במיוחד אלו שמקורם ביוונית, לא נטמעו בה".
בספורט קבוצתי, "בין־לאומי" הוא משחק בין שתי נבחרות לאומיות, או שני שחקנים, כאשר כל אחד מהם מייצג נבחרת לאומית אחרת.
בפוליטיקה, "בין־לאומי" עשוי להתייחס לפוליטיקה בין־לאומית.
בבלשנות, שפה בין־לאומית היא שפה המדוברת על ידי אנשים של יותר מאומה אחת, בדרך כלל על ידי אומות רבות.
אנגלית, ספרדית, צרפתית וערבית נחשבות לשפות עולם.
באמנות, תנועה אומנותית בין־לאומית היא תנועה הכוללת אומנים מיותר ממדינה אחת, בדרך כלל ארצות רבות.
כמה תנועות אומנות בין־לאומיות הן: לטריזם בין־לאומי, סיטואציוניזם בין־לאומי, סטקיזם בין־לאומי.
לעיתים, המונח "בין־לאומי" משמש גם כמילה נרדפת ל"גלובלי".
בימה מתרוממת ניידת , היא מכשיר מכני המשמש לגישה זמנית עבור אנשים או ציוד בגובה.
ישנם סוגים שונים של בימות מתרוממות ניידות, בהם כאלו המורמים על ידי מנוף טלסקופי וכאלו המורמים על ידי מספריים.
בימה מתרוממת ניידת משמשת בעיקר למטרות תחזוקה, בנייה או חירום.
היא מיועדת להרים משקל מוגבל יחסית, בדרך כלל פחות מטון.
בשנת 2014, הציגה חברת JLG Industries האמריקנית בימה בגובה 56.4 מטרים, ובכך שברה את השיא הקודם של חברת Genie , שהיה 54.9 מטרים.
ישנם מספר סוגים שונים של מנגנוני הרמה.
המנגנון המקובל ביותר הוא הידראולי או פנאומטי.
אחד מסוגי הבימות המתרוממות, מתרומם אנכית בעזרת מנגנון של תומכות מתקפלות בצורת "X" המכונה גם מנגנון מספריים.
על מנגנון זה הוגש פטנט בשנת 1963.
בין אריזונה לנס ציונה היא סדרה תיעודית שנוצרה על ידי חיים הכט ומשודרת בערוץ קשת 12 החל מאוגוסט 2018.
הסדרה עוסקת בישראלים הגרים בארצות הברית ובודקת מהם הגורמים המושכים ישראלים להתגורר במדינה זו, תוך השוואה לחיים בישראל.
בסדרה משוחח חיים הכט עם ישראלים החיים בארצות הברית ובישראל, ועם אזרחי ארצות הברית שאינם ישראלים.
הסדרה עוסקת ביתרונות החיים בארצות הברית, אך גם בחסרונות החיים במדינה.
את הסדרה יצר הכט בעקבות כך שבנו עבר להתגורר בארצות הברית.
הסדרה נקראת "בין אריזונה לנס ציונה" בשל החריזה ביניהן.
בעבר הגיש הכט את הסדרה "בין כרכור לסינגפור" שעסקה בהשוואה בין החיים בסינגפור לחיים בישראל.
בימאן בנגלדש איירליינס (בבנגלית: বিমান বাংলাদেশ এয়ারলাইন্স) או בימאן (בבנגלית: বিমান) היא חברת הדגל של מדינת בנגלדש.
בסיס החברה הוא בנמל התעופה הבינלאומי שאהג'לאל ומשרדיה הראשיים ממוקמים בדאקה, בנגלדש.
השם בימאן נגזר מהמילה הבנגלית בימאן, כלומר מטוס.
מקור המילה נגזר מהמילה בסנסקריט - ווימאנה, שם הניתן למכונה מעופפת אשר מוזכר בכתבי סנסקריט ודית עתיקים.
בימאן בנגלדש נוסדה ב-4 בינואר 1972 ואת טיסותיה הראשונות, תפעלה כבר בפברואר של אותה שנה במטוס דקוטה DC-3 מימי מלחמת העולם השנייה אשר נמסר לידי החברה מידי צבא בנגלדש.
זמן מה לאחר מכן, נרכשו מטוסי בואינג 707 ופוקר F27 שיועדו לטיסות בינלאומיות.
באוגוסט 2006, הודיעה החברה על השההת מספר קווי טיסה בינלאומיים בגלל בעיות תקציב ואי יכולת לממן את תיקונם של 5 מתוך 13 מטוסיה אז.
עד לקרקועו ב-2013, היה מטוס הפוקר F28 למטוס הישן ביותר בצי המטוסים.
מחשש לחוסר בטיחות במטוסיה הישנים, הגישה החברה מספר הצעות לממשלה לגבי רכישתם של מטוסי בואינג 777-300ER ובואינג 787-8 בשווי מיליארד דולר.
רעיונות אלה לא יושמו בגלל חוסר משאבים תקציביים.
בינואר 2010, עם הגעתו של בואינג 737-800 חדש, הציגה החברה סכמת צבעים חדשה וסמל חברה חדש.
כמה חודשים לאחר מכן, סכמת הצבעים החדשה וסמל הטיסה הוסבו לצבעים הישנים.
ב-25 באוקטובר 2011, נמסר לידי החברה בואינג 777-300ER אשר היה גם למהדורת ה-300 של מטוס מסול זה.
ב-22 בנובמבר 2011, הגיע מטוס הבואינג 777-300ER השני, הפעם עם סכמת צבעים חדשה.
לראשונה, מושבי המטוס צוידו במסכים אישיים.
חברת בימאן הייתה לחברה האחרונה שהחזיקה במטוס המקדונל דאגלס DC-10 עד לטיסה האחרונה בשירות המטוס לברמינגהאם ב-2014. קו הטיסה הוחלף למטוס בואינג 777-300ER.
החברה מפעילה מספר קווי טיסות פנימיים בתוך בנגלדש וקווים בינלאומיים לאסיה, אירופה והמזרח התיכון.
צי מטוסי חברת התעופה, נכון לדצמבר 2018:
+צי מטוסי בימאן בנגלדש איירליינסכלי טיסבשירותבהזמנהנוסעיםהערות J Y סה"כבואינג 737-8004—12150162בואינג 777-300ER4—35384419בואינג 787-82424247271בומברדייה דאש 833—7474שני מטוסי בחכירה ל-5 שנים מחברת Smart Aviation.סה"כ137
בימבולנס או מינילנס הוא כלי רכב חשמלי קומפקטי, אשר מופעל על ידי הארגונים מגן דוד אדום ואיחוד הצלה, ומשמש למתן עזרה ראשונה וסיוע חירום לאנשים בסכנת חיים.
הארגונים מפעילים עשרות רכבים ברחבי ישראל כאשר מטרתם המרכזית היא קיצור זמן ההגעה של כונני רפואת חירום לאירוע חירום והענקת טיפול מהיר ומקצועי ללא עיכובים.
מקור שמו הוא הלחם בסיסים של המילים "בימבה" ו"אמבולנס", או מיני אמבולנס.
זהו רכב חשמלי זעיר, מדגם Jiayuan City Spirit, מתוצרת סין, המאויש בידי 2 חובשים או פרמדיקים.
הרכב מיועד לשימוש של 2 נוסעים בלבד והוא מאפשר למתנדבי ההצלה להגיש עזרה ראשונית מהירה, אך אינו מאפשר פינוי של חולים כמו באמבולנס או בנט"ן.
יש בו ציוד רפואי מתקדם הכולל בין היתר ציוד החייאה והנשמה, דפיברילטור, מזרק אפיפן לטיפול בהתקפי אלרגיה, תרופות לשעת חירום, אלונקה, לוח גב מתקפל וציוד חבישה.
יתרונו הגדול של הרכב הוא בגודלו הקטן, אשר מאפשר לו לנסוע בשוליים ולא לבזבז זמן על חיפושי חניה ועמידה בפקקים.
אך חלים עליהם מספר הגבלות: לא ניתן לפנות בהם חולים, אסור להם לחצות צמתים באור אדום ואסורים לנסיעה בכבישים מהירים.
בספטמבר 2018 התקיים ערב הוקרה במד"א ירושלים אשר אליו הגיע נשיא הפיליפינים, רודריגו דוטרטה במהלכו נהג בבימבולנס.
בין דת ללאום: לקראת זהות לאומית ישראלית הוא ספר עיון מאת יוסף אגסי, שיצא בהוצאת פפירוס של אוניברסיטת תל אביב ב-1984. מהדורה שלישית יצאה בשנת 2019 בהוצאת עלו-עט (מספרי העמודים מתייחסים למהדורה הראשונה).
הספר דן בבעיית הזהות הלאומית של אזרחי מדינת ישראל, ומציע תוכנית להכרה פומבית בלאום חדש: הלאום הישראלי (או: האומה הישראלית, בהיות אומה מושג זהה ללאום; ולהבדיל מעם, שמציין מוצא אתני).
על פי ההצעה, הלאום הישראלי יורכב מכל האזרחים של מדינת ישראל, שיש להם אתוס מדיני משותף - בדומה למדינות לאום אחרות בעולם המודרני.
התוכנית שונה מהרעיון של מדינת כל אזרחיה (בגרסתה הטכנית) בכך, שהיא מתבססת על הכרה בשיתוף של תרבות, היסטוריה וטריטוריה משותפות של אזרחי המדינה.
לטענתו של אגסי, חסרונה של הכרה בלאום ישראלי גורמת נזק זהותי ופוליטי, הן לתושבי ישראל והן ליהודים הגרים מחוץ לישראל, ועל כן שאלת הלאומיות הישראלית כל כך חשובה.
אגסי מדגיש, בספר זה ובפורומים אחרים, שאין לראות בהצעתו את האופציה היחידה לתיקונה של מדינת ישראל, מבחינת הפונקציה הלאומית שלה.
הוא מפרט בספר את הפונקציה הרצויה, לדעתו האישית; אך יותר משחשוב לו לקדם את הפתרון שהוא מציע, חשוב לו להתחיל לקיים דיון מעמיק בשאלת הזהות המשותפת של אזרחי ישראל - דיון שמעולם לא התקיים.
הרעיון להכרה בקיומו של לאום ישראלי נבט אצל יוסף אגסי בעקבות פגישותיו עם הלל קוק, שהיה נציג הארגון הצבאי הלאומי בארצות הברית, וחבר האספה המכוננת של מדינת ישראל מטעם תנועת החרות.
בישיבתה ביום 16 בפברואר 1949 (יומיים בלבד לאחר ישיבתה הראשונה), האספה המכוננת קיבלה את חוק המעבר, ובכך הכריזה על עצמה ככנסת הראשונה של מדינת ישראל, מבלי שהציבור הכללי בחר בה לכך.
לטענתו של קוק וערי ז'בוטינסקי עמיתו לסיעה, שנכחו בישיבה, המעשה היווה הפיכה כנגד המשטר הדמוקרטי, והפרה של התחייבותה של האספה לחוקק חוקה, ולאחר מכן לפזר את עצמה כדי להעביר את הבחירה לציבור.
מיד בעת המעשה, הכריז קוק בתרעומת: "זהו פוטש!".
אמירה זאת נמחקה מדברי הכנסת.
אגסי פגש את קוק באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20, תקופה בה עסק אגסי בחקר מחשבה מדינית, וחיפש תוכנית מדינית לישראל.
אגסי השתכנע מהצעתו של קוק לכונן לאום ישראלי.
מאז טוען אגסי בעקביות, שאירוע ההכרזה על כינון הכנסת שבה נכח קוק גרמה לבכיה לדורות, בכך שהוחמצה הזדמנות היסטורית לעצב את מדינת ישראל כמדינת לאום מודרנית.
על פי תפיסתם של קוק ושל אגסי, מדינת ישראל מגדירה את עצמה כמדינתו של העם היהודי, וזאת בשעה שרובו של העם היהודי לא חי בה, איננו שותף בחובות האזרחיות שלה, ואינו נושא בתוצאות של בחירותיו.
לעומת מצב אנומלי זה, המצב הרצוי הוא של מדינת לאום מודרנית, שבה הלאום זהה לאזרחות, ונפרד מן המוצא האתני ומן הדת.
במדינת לאום כזו, קיימת הכרה בקיומה של קבוצה מדינית, המתאפיינת בשיתוף של תרבות, היסטוריה, בדרך כלל גם שפה עיקרית, ובכל המקרים - טריטוריה עם גבולות ברורים, ויחסים מוגדרים עם מדינות העולם האחרות.
כך למשל, המדינה הצרפתית היא מדינתם של כל הצרפתים החיים בה, והשותפים למכלול של ערכים, היסטוריה ומסורת תרבותית, ללא הבדל של מוצא אתני או דת - ולא של אנשים ממוצא צרפתי שבחרו לחיות מחוץ לצרפת.
מדינת ישראל הוקמה כדי לפתור בעיה פוליטית של אותם יהודים שרצו בשלטון עצמי; אולם בהמשך הדברים היא הוגדרה (לטענתו של אגסי - כתוצאה של תאונה היסטורית) כמדינתו של כל העם היהודי.
כתוצאה מכך, במקום לפתור את בעיית היהודים המפוזרים בעולם בלא מסגרת מדינית - מדינת ישראל יצרה בעיה יהודית נוספת.
בין היתר, אגסי מאפיין בעיה זו בקביעה, שישראל היא מדינה שאינה מכירה באומתה, ועל כן לבני האומה הזאת אין חירות לאומית.
אי-ההכרה בבעיית הזהות הלאומית של תושבי ישראל מונע לחלוטין כל דיון בבעיה, וכל עוד הבעיה קיימת הדבר מסכן את עצם קיומה של ישראל כמדינה שוויונית וליברלית.
גורם נוסף לאנומליה של ישראל, לדעת אגסי, הוא הזיקה שיצרו ראשי מפלגת מפא"י, מייסדי המדינה, בין לאומיות לבין לאומנות, זיקה שבעקבותיה הם לא הסכימו לאפשרות קיומה של לאומיות ליברלית.
לטענתו של אגסי, הסתירה המלאכותית שבין לאומיות לבין ליברליות משתיקה כל ניסיון למחשבה מדינית רציונלית.
בחלק הראשון של הספר, אגסי מפרט את המצע הרעיוני, ההכרחי להבנה של הצעתו לכונן לאום ישראלי.
אגסי דן בו בהתהוותה של הלאומיות בכלל, ובעם היהודי בפרט.
ברמה הרעיונית, אגסי דן במושגי מפתח אחדים, שדרושים לו לדיון בהמשך הספר:
לדעת אגסי, אחת השגיאות של תנועת ההשכלה הייתה בכך שדרשה אחריות פרטית בלבד, ולא לקהילה כולה.
האחריות הנדרשת היא לא ל"אומה" אמורפית, שלא ברור מי נכלל בה - אלא לציבור קונקרטי.
ואחריות זו צריכה להתגלם ביוזמה של ממש, תוך הגדרה של מטרות ברורות, ושל דרכי פעולה להגשמתן.
קיומה של אמנה חברתית מעניק צידוק מוסרי לשליטה של השליט על הציבור.
ההוגים המדיניים ג'ון לוק ואדם סמית קבעו, שהמצב האידיאלי במדינה הוא שלא קיימת אלימות חוקית (כלומר, השליט הוא רק "שומר לילה", שתפקידו לפקח על מעשי האזרחים, אך הוא אינו אלים).
תומאס הובס טען, שהאמנה מצדיקה אפילו רודנות, כל עוד הרודן מונע מלחמת אזרחים.
ז'אן-ז'אק רוסו דרש לפחות את הסכמתו של הציבור להיותו נשלט.
אולם, תנועת ה"השכלה" נכשלה בהתויית קו ברור בין ממשלות שהן לטובת הציבור, לבין רודנות; כישלון זה הוביל להולדת הציונות, מפני שהיהודים לא קיבלו זכויות אזרח בארצות מושבם, וזאת בניגוד לכוונת ה"השכלה".
הכישלון העיקרי של ה"השכלה" היה בשאלה: איך משיגים חירות?
כדי להשיגה, אין זה מספיק לגנות דעות קדומות, כי הן לא תיעלמנה מעצמן.
הנאיביות הזאת של ה"השכלה" גרמה להיעדרו של אתוס מלכד לחברה, ואחרי המהפכה הצרפתית - לשלטון הטרור.
שאלת מפתח בספר, היא: מהי אומה?
הוגי עידן הנאורות התעלמה משאלה זו, וגם מהשאלות: מיהו אזרח, ומהי הזכות לשלוט.
הם זלזלו בקיומה של התודעה הלאומית, וראו בה אויב של הנאורות.
לדעת אגסי, הם לא הבינו את תפקידה וחשיבותה של הלאומיות ביצירתה של חברה ומדינה מודרניות ונאורות.
לעומתם, תנועת הרומנטיקה סיפקה תשובות לשאלות אלה.
תנועה זו היוותה ריאקציה כתגובה לכישלון ה"השכלה".
מחוללי הרומנטיקה טענו שרק שורשים היסטוריים יכולים לכונן אומה; שאין משמעות לחירות הפרט - רק לחירות האומה.
הפניה לרגש הלאומי-היסטורי מעוררת התלהבות בציבור, ועל כן סבור אגסי שהרגש הלאומי חשוב כאמצעי לבניית האומה.
אולם אגסי טוען, שמעולם לא נעשתה עבודה הגותית שיטתית כדי ליצור בסיס רעיוני ללאומיות הליברלית; וזאת הסיבה שהציבור מבלבל בין לאומיות לבין לאומנות, שמעמידה את ערך הכלל מעל ערכי הפרט ועל כן היא אנטי-ליברלית.
בהקשר היהודי והישראלי, התוצאה של בלבול זה הייתה דחייה של רעיון הלאומיות, דחייה שנבעה מחשש מהלאומנות; המדינה הפכה להיות מוקד העניין הציבורי והחינוכי, ואילו הלאום שחי במסגרתה - הוזנח; אולם כריאקציה לכך, אל תוך הריק הרעיוני - פרצה הלאומנות.
רעיונות לתחייה לאומית-יהודית עלו במחשבתם של הוגים יהודים בערך באותו זמן שהשתרש בתרבות הארופאית הכללית, בתחילה במערבה ואחר כך במזרחה.
אמנם, היו גוונים שונים לרעיון זה (בעת הנידונה): ציונות מדינית, ציונות רוחנית, וציונות מעשית.
מתוכם, רק מנהיגי הציונות המעשית (ביניהם: לילינבלום, פינסקר ובן-יהודה) היו מודעים להבדל שבין העם היהודי לבין האומה החדשה שהולכת ונוצרת.
הציונות רוויזיוניסטית, לעניין הלאומיות העברית-ישראלית הנדון כאן, הייתה סניף של הציונות המדינית.
ככלל, הקו של הציונות המעשית היה הדומיננטי בהתרחשויות שהובילו להקמתה של מדינת ישראל.
אמנם, ההנהגה קיבלה מספר החלטות שנראו כנובעות משיקול מדיני, כמו: הקמת צבא מאוחד, וההחלטה על הכרזת העצמאות; אבל גם אלה נבעו בעצם משיקולים מעשיים-מקומיים, בעיקר מהחשש שארגוני ה"פורשים" יכריזו על עצמאות לבדם (עמ' 101).
הדומיננטיות של הקו המעשי הביאה, לדעת אגסי, להימנעות מפעולות להצלת יהודים באירופה.
הצלת יהודים הייתה מחייבת פעולה במישור המדיני; והיא גם חייבה לוותר על עליה סלקטיבית, שהייתה הדרך המועדפת על היישוב להגיע ליעד של "חברת מופת" בישראל.
אגסי קושר עימות זה בין הקו המעשי לבין הקו המדיני, עם הבלבול שקיים כיום בין עם לבין לאום.
לטענתו, עד היום מניע את מדינת ישראל חוסר רצון לעסוק בתכנון מדיני לטווח ארוך; תכנון כזה היה מחייב את המדינה להגדיר את הלאום שלה, ולפעול לרווחתו, ואילו הקו המעשי מעדיף את הטשטוש ואת פתרון הבעיות בדרך האלתור ו"כיבוי השרפות".
על פי קוק ואגסי, מדינת ישראל רואה עצמה מחויבת באחריות לכל העם היהודי (שהוא מושג אמורפי, כלומר חסר צורה, וא-טמפורלי - שאינו נמצא במקום ובזמן).
ולא רק בהווה, אלא גם בעבר (מבחינת מחויבות להמשכיות המסורת), ומכאן שגם בעתיד.
כתוצאה הכרחית מכך, לדעתם, המדינה מזניחה את מחויבותה לביטחונו ולרווחתו של הציבור הקונקרטי החי בישראל, באשר זה אינו כל העם היהודי, ואף איננו יהודי כולו.
בעיה זו תיפתר רק כאשר ציבור זה יוגדר כלאום, שישראל היא מדינתו.
בחלק זה אגסי מתאר בקצרה את פעילותו של הלל קוק בארצות הברית, וקושר אותה להצעתו לכינונו של לאום ישראלי.
אגסי מציין, שבהיותו פילוסוף, הוא אינו אוהב לתאר את הרעיונות או את ההיסטוריה באופן פשטני (כלשונו: "בצבעים עזים"), ומעדיף בדרך כלל להעמיד מסגרת כללית כדי לקיים דיון שיטתי, שיאפשר להתבונן בבעיות מנקודות מבט שונות ומנוגדות.
אך בבואו לתאר את רעיון הלאום הישראלי, הוא חורג ממנהגו הזה, ומתאר את הלל קוק באופן מעט סכמטי, בעיקר בגלל רצונו להניע את הציבור בישראל לקראת שינוי דרסטי בתפיסת עולמו.
בקונגרס הציוני ה-22, שהתכנס ב-1946, ושהיה האחרון לפני כינונה של מדינת ישראל, התקבל גינוי לוועד ההצלה של קוק; וזאת בין היתר בגלל ההבחנה שעשה בין יהודים לבין עברים.
אולם, אגסי מציין שהבחנה זו נעשתה בנאום המרכזי של הקונגרס עצמו, על ידי הנואם הראשי, דוד בן-גוריון, שהתנגד הן למדינה יהודית-תאוקרטית (מדינת הלכה), והן למדינה שאזרחיה הם כל היהודים בעולם.
אגסי קורא לחקור את מהלך הקונגרס באופן היסטורי-מיומן, כדי לחשוף את ההשתקה של הפעילות של קבוצת ברגסון, ואת תרומתה להגעה להחלטה להכריז על עצמאות - וזאת כשנה בלבד אחרי הקונגרס, שבזמן קיומו איש לא האמין שההכרזה תהיה קרובה כל כך.
בחלק האחרון מציע אגסי תוכנית מפורטת, להפיכתה של מדינת ישראל למדינה של הלאום הישראלי, במתכונת של דמוקרטיות ליברליות מודרניות.
לדבריו: "גם אם תיושם הצעה זו...
ותיכשל - יהיה בכך יתרון עצום על חוסר היוזמה הישראלי הנוכחי, המזיק לישראל...
מטרת ההצעה: לאפשר לישראל להתמודד עם בעיותיה באופן דמוקרטי."
בין יתר פרטי התוכנית, אגסי מונה כצעד הכרחי את עדכונו של חוק השבות, שגורם נזק לכל המעורבים בחיי מדינת ישראל.
החוק מפלה את אזרחי ישראל שאינם יהודים, מפני שהוא מקנה אזרחות רק מכוח השתייכות אתנית.
כתוצאה עקיפה מכך, באופן מעשי הוא מעמיד בספק את נאמנותם של אלה שאינם יהודים (שהרי הם אינם זכאים לאזרחות אוטומטית כזו).
ליהודים בישראל החוק יוצר תודעה שהיהודים בישראל הם רק "חיל חלוץ" בשירותו של כל העם היהודי, ועל כן אין למדינה חובות ספציפיות לדאוג דווקא לרווחתם של תושביה - באשר היא נועדה להיות מדינת העם היהודי כולו.
הדור הצעיר במדינה מפתח טינה ליהודי התפוצות, שלדעתו אינם נושאים בנטל באופן שווה; ואילו היהודים בתפוצות חשים שדרישות הישראלים מהם מוגזמות, ושמטילים עליהם אחריות לליבוי הסכסוך של ישראל עם שכנותיה, והם מפתחים תחושות זרות; יש סכנה שיתרחקו מהיהדות, או מהקשר שלהם לישראל.
בדומה לאפקט של החוק על אזרחי ישראל שאינם יהודים - הוא מעורר ספק גם בנאמנותם של יהודי התפוצות, למדינות מגוריהם.
אגסי כותב: "ישראל רואה עצמה כמדינה השייכת לדת-עם, ומשום כך מסרבת (באמצעות חוק השבות) לראות את יהודי האומות האחרות כבני אותן אומות לכל דבר" (עמ' 255).
על כן, אגסי לא מציע לבטל את חוק השבות, אלא לתקנו כך שיעניק הגנה ליהודים נרדפים, אם יהיו כאלה בעתיד; אולם כך שהוא לא יהווה בסיס לאזרוח אוטומטי של כל יהודי בעולם.
כדבריו בפרקי הסיכום: "חוק יסוד (שיהיה תחילתה של חוקה)...
יקבע עקרונית תנאי הגירה והתאזרחות מתאימים.
בנוסף לכך, תקבענה ממשלות ישראל בעתיד מגבלות מספריות כנדרש, אך אלה לא תפלינה לרעה בני או בנות דתות אחרות או בני או בנות עמים וגזעים שונים, מלבד מכך שתהיה העדפה של מהגרים הידועים במקומותיהם כיהודים.
במסגרת חוק יסוד זה, יהיה תחליף לחוק-השבות שיבטיח דלת פתוחה לכל המחפשים מפלט בישראל משום היותם נרדפים כיהודים, כדי שישבו קבע בישראל ואף יוכלו להתאזרח בה ככל תושבי-קבע" (עמ' 220).
יש להכיר בקיומו של לאום ישראלי, שמדינת ישראל היא מדינתו ותפקידה לדאוג לקיומו הבטוח ולרווחתו.
הלאום הישראלי כולל את כל אזרחי ישראל, ואינו כולל את בני העם היהודי שמחוץ לישראל.
כל חברה חופשית צריכה (בפועל ממש, ולא כמודל אפלטוני-אידיאלי) להעמיד כערכים עליונים הן את הפרט ורווחתו, והן את החברה (ולשם כך צריך לטפח רגש לאומי, שהוא תנאי הכרחי לליכודה של כל חברה אנושית).
כדברי אגסי: "ההנחה (כאילו רק לאחד מהשניים: הפרט, או החברה, יש קיום של ממש)...
היא חלום באספמיה, וכל מדע חברתי חייב להניח הן את קיום הפרט כעובדה, והן את קיום החברה כעובדה; ואם תתבקש מכך המסקנה, שייתכן חיכוך תמידי בין הפרט לבין חברתו, הרי שמסקנה זו מתאימה יותר למציאות חיינו, מאשר האוטופיות של המשכילים ושל הרומנטיקנים כאחד" (עמ' 63).
המשברים שעוברים על מדינות דמוקרטיות, מקורם בעיקר בעובדה שלא היה להן ביסוס מספיק בפילוסופיה חברתית ומדינית; וכל הניסיונות לתת ביסוס רעיוני כזה, על בסיס הפילוסופיה של תנועת ההשכלה או הפילוסופיה של הרומנטיקה - נכשלו שוב ושוב.
משברים דומים עברו על הלאומיות, בגלל הבלבול בינה לבין לאומנות (עמ' 64).
חוק השבות היה חיוני לשעתו, כשיהודים נרדפו בגלל השתייכותם הדתית או האתנית.
אולם כיום, החוק מזיק הן לאזרחי ישראל, והן ליהודים החיים מחוצה לה.
על כן מציע אגסי לתקנו, כך שישמש רק למטרתו המקורית: הגנה על יהודים נרדפים.
ביחסים בין מדינת ישראל ליהודים בתפוצות, בעיקר בארצות הברית, ממשלת ישראל מגלה עניין רק בתרומתם הכספית והאנושית לישראל, ומעבר לכך מתעלמת מהאינטרסים הכוללים שלהם.
בניגוד לכך, הלל קוק הביא את האינטרסים שלהם בחשבון, ולכן בין היתר לא דרש מהם לשלוח את בניהם לצבא היהודי שיזם.
בימו פילד הוא אצטדיון כדורגל בעיר טורונטו בפרובינציית אונטריו שבקנדה, המשמש כאצטדיון הביתי של טורונטו מה-MLS, ושל טורונטו ארגונאוטס מליגת הפוטבול הקנדי.
בימו פילד נבנה באתר אצטדיון התערוכה לשעבר, נפתח בשנת 2007, והוא בבעלות עיריית טורונטו, ומנוהל על ידי Maple Leaf Sports & Entertainment.
הזכויות על שם האצטדיון מוחזקות על ידי בנק מונטריאול, שממותג בדרך כלל בראשי התיבות "BMO" (נהגה: "בימו").
בימו פילד הוקם במקור כאצטדיון ספציפי לכדורגל כדי לשמש כאצטדיון הביתי של קבוצת הכדורגל טורונטו, ואירח משחקים במהלך גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 2007 גביע העולם בכדורגל נשים עד גיל 20 2014. בשנת 2010 נערך משחק גביע ה-MLS, כשבזמנו היה נקבע למגרש נייטרלי, בבימו פילד.
מאז, האצטדיון אירח את גמר גביע ה-MLS פעמיים נוספות בשנים 2016 ו-2017 כשטורונטו שיחקה בשניהם, תחת החוק הנוכחי של מתן יתרון ביתיות לקבוצה עם המאזן הטוב ביותר בעונה הרגילה.
האצטדיון אירח גם משחקי רוגבי יוניון, ביניהם משחקי נבחרת קנדה ברוגבי יוניון, ומשחקי רוגבי שביעיות במהלך המשחקים הפאן-אמריקאיים 2015. כמו כן בימו פילד צפוי להיות אחד מהאצטדיונים שיארחו את מונדיאל 2026.
בין השנים 2014–2016 עבר האצטדיון סדרה של שיפוצים גדולים, שהוסיפו מפלס עליון ליציע המזרחי, גג מעל המושבים והמגרש הוארך כך שיהיה מתאים לאירוח פוטבול קנדי.
זה איפשר לטורונטו ארגונאוטס לעבור לבימו פילד החל מעונת 2016 של ליגת הפוטבול הקנדי, ובאותה עונה גם גמר גביע גריי (משחק האליפות בליגת הפוטבול הקנדי) ה-104 ששוחק באצטדיון.
בימו פילד הוא אחד משני אצטדיונים בקנדה ו-16 אצטדיונים בסך הכול הצפויים לארח את מונדיאל 2026, והוא יארח שישה משחקים, ארבעה בשלב הבתים של הטורניר כולל משחק אחד של נבחרת קנדה ומשחק אחד בשלב 32 האחרונות.
תאריךקבוצה א'תוצאהקבוצה ב'שלב12 ביוני 2026 קנדה–מנצחת פלייאוף UEFA מסלול א'בית ב'17 ביוני 2026–בית י"ב20 ביוני 2026–בית ה'23 ביוני 2026–בית י"ב26 ביוני 2026–מנצחת פלייאוף בין יבשתי מסלול 2בית ט'2 ביולי 2026TBD–TBD32 האחרונות
ורנל אופיי "בימבו" קולס הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1990–2004. לאורך 14 עונותיו בליגה רשם ממוצעים כוללים של 7.8 נקודות, 3.9 אסיסטים ו-2.1 ריבאונדים למשחק.
קולס נולד בעיר קובינגטון, וירג'יניה, ובין השנים 1986–1990 למד באוניברסיטת וירג'יניה טק.
בכל 3 עונותיו האחרונות בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה – ה"הוקיז" – היה הקלעי, המוסר והחוטף המוביל שלה, עם ממוצעים של 25.3 נקודות, 5.0 אסיסטים ו-2.1 חטיפות למשחק.
בעת סיום לימודיו ניצב במקום הראשון בתולדות "מחוז מטרו" בסך נקודות (2,484) ואסיסטים (547) בקריירה.
בין עונתו השנייה לשלישית בווירג'יניה טק השתתף קולס בטורניר הכדורסל של אולימפיאדת סיאול (1988), כשחקן נבחרת ארצות הברית, לצדם של כוכבי מכללות נוספים כגון דייוויד רובינסון, דני מאנינג ודן מארלי.
בטורניר זכתה ארצות הברית במדליית הארד "בלבד", לאחר שהפסידה בחצי הגמר מול נבחרת ברית המועצות, בה בלטו רימאס קורטינאיטיס, שארונאס מרצ'ולוניס וארווידאס סאבוניס.
לאורך הטורניר שותף קולס בכל שמונת משחקי נבחרתו, וקלע 7.1 נקודות בממוצע למשחק.
בדראפט ה-NBA 1990 נבחר קולס בבחירה ה-40 על ידי סקרמנטו קינגס, ומיד הועבר בטרייד למיאמי היט.
ב-5 וחצי עונותיו במיאמי פתח בכמחצית ממשחקי קבוצתו, וסייע לה להעפיל לפלייאוף בפעמיים הראשונות בתולדות המועדון – בעונות ו-.
לאורך התקופה רשם ממוצעים של 9.1 נקודות ו-4.4 אסיסטים למשחק.
באמצע עונת הועבר עם קווין ויליס בטרייד לגולדן סטייט ווריורס, בתמורה לטים הארדוויי וכריס גאטלינג.
גם בתקופתו עם הווריורס שימש לסירוגין כשחקן חמישייה וכשחקן ספסל, וקלע 7.8 נקודות בממוצע למשחק.
בערב דראפט 1999, לאחר כ-3 עונות וחצי בגולדן סטייט, הועבר לצד הבחירה העשירית בדראפט (ג'ייסון טרי) לאטלנטה הוקס, תמורת מוקי בליילוק והבחירה ה-21 (ג'ף פוסטר).
בקיץ 2000 חתם על חוזה בקליבלנד קאבלירס, במדיה שיחק עד מרץ 2003, אז שוחרר וחתם בבוסטון סלטיקס.
בעונת שב לשחק במיאמי היט, בטרם פרש ממשחק, בגיל 36. לאורך תקופתו הכוללת עם ההיט מסר 1,961 אסיסטים בסך הכול, אשר הציבו אותו בעת פרישתו במקום השני בתולדות המועדון (אחרי טים הארדוויי).
בין היצר ליוצר – נרטיבים של הומואים דתיים הוא ספר עיון מאת ד"ר איל זק, עובד סוציאלי ומטפל קליני.
הספר מביא את קולותיהם וסיפוריהם של גברים דתיים שנמשכים לגברים ונשואים לאישה, בעבר או בהווה.
הספר מבוסס על ראיונות עם כ-20 גברים שנעשו במסגרת עבודת דוקטורט של כותב הספר באותו נושא.
זהו המחקר האקדמי המקיף הראשון בארץ שנעשה על אוכלוסייה זו.
הספר יצא בשנת 2019 בהוצאת רסלינג והומלץ על ידי הרב יובל שרלו ואורית אבישר.
הספר נחלק לשלושה חלקים עיקריים.
החלק הראשון מציג את הרקע התאורטי לנושא ואת המושגים המרכזיים.
במסגרתו נסקרים יחסי הגומלין בין ההומוסקסואליות לבין הדת וההלכה, נבחנים מאפייניהן של החברות הדתית והחרדית ויחסן אל השונה ואל קהילת הלהט"ב בפרט, ונסקרים ארגוני הלהט"ב הדתיים המרכזיים כיום.
בהמשך נבחנות השפעותיה של האמונה הדתית על הרווחה הנפשית, ונסקר הידע העכשווי אודות חייהם ודרכי התמודדותם של הומואים דתיים בכלל והומואים הנשואים לאישה בפרט.
החלק השני, המהווה את עיקר הספר, מתבסס על הנרטיבים של מרואייני המחקר ומציג את תפיסת עולמם וחוויית חייהם המגוונת.
בחלק זה מתואר הקונפליקט העמוק המעצב את חייהם בין נטייתם החד-מינית לבין אמונתם הדתית וחיי נישואיהם, ונבחנים הגורמים שהביאו גברים אלה להינשא לאישה.
בהמשך נידונים רגשי האשם והבושה המלווים גברים אלה וכן דרכי ההתמודדות וניסיונם להגיע להשלמה עם זהויותיהם הסותרות.
החלק השלישי מציג את מסקנות המחקר, ובמסגרתו נבחן מקומה המחודש של הדת בתפיסתם של הומואים דתיים – לא עוד כמקור לשלילתה של הנטייה ההומוסקסואלית אלא דווקא כמשאב לקבלתה.
בהמשך מוסבר כיצד ממקמים הגברים מרואייני המחקר את עצמם על הציר שבין הזהות המינית האישית לבין זהות השייכות החברתית.
מיקום זה מעצב את חווית חייו השונה של כל אחד מהם.
בפרק האחרון בספר מתאר המחבר כיצד שינתה עבודת המחקר את דעותיו ומושגיו לגבי התופעה הנחקרת.
בימת המיקרוסקופ (בהונגרית: Mikroszkóp Színpad) היה תיאטרון קברט עם 180 מושבים בבודפשט ברובע 6, שפעל מאוקטובר 1967 ברחוב נאג'מזה 22–24 (Nagymező utca).
כתיאטרון הוא הציג קברט פוליטי בן זמנו.
במשטר יאנוש קאדאר, הוא פיתח קברט פוליטי סוציאליסטי מיוחד, של מה ש"מותר לומר".
ליד שחקנים קבועים מועטים שיחקו שחקני אורח.
ההנחיה הייתה של מנהל התיאטרון ומייסדו יאנוש קומלוש המערכונים הוצגו על ידי גזה הופי, התפקידים והסצנות נכתבו על ידי גזה בונץ וגם הקריירה של צמד הקומיקאים מארקוש (מרקשטיין) - נאדאש התחילה שם.
שמו של בימת מיקרוסקופ התייחס לגודל הבמה: זה היה התיאטרון הקטן ביותר בבודפשט.
מנהלו ומייסדו הראשון משנת 1967 היה כאמור יאנוש קומלוש.
הבמאי הראשי היה פרידייש מרטון בין השנים 1970 לבין 1980 שגם ניהל את המוסד אחר כך בין השנים 1980 לבין 1985,[5] מאז 1985 ירש אותו יוז'ף שאש (פולאצ'ק) כמנהל.
התיאטרון התמזג עם תיאטרון תאליה בשנת 2012 ואחר כך חדל להתקיים מאוקטובר.
הבניין נבנה על ידי לואיזה וואביץ' בשנות העשרים של המאה העשרים.
האולם נתן מקום תחילה למפעל הבושם דורשאי, ואחר כך משנת 1920 לקזינו של טרזווארוש, לימים הפך למועדון קלפים, אך בשלושים השנים הראשונות לקיומו פעל במקום גם מועדון ראטקאי.
הקמתו של תיאטרון קברט עצמאי התגבשה בשנת 1967 בראשו של יאנוש קומלוש, שהיה באותה תקופה בעל דסק התרבות של נפסאבדשאג (העיתון הנפוץ בהונגריה באותה עת).
קומלוש היה כבר מנחה קברט ידוע ברחבי הונגריה באותה עת באמצעות "הרדיו קברט" והטלוויזיה.
קומלוש, השתייך למעגל האמון העליון של המפלגה הקומוניסטית השלטת, ובתמיכת ג'רג' אצל השיג את אישור המפלגה להקמת תיאטרון קברט עצמאי.
כדי להוכיח את כישוריו התיאטרליים, הוא אפילו כתב הצגה על מיאקובסקי (עלתה 3–4 פעמים בתיאטרון הלאומי של בודפשט).
הצגת הפתיחה של בימת מיקרוסקופ הועלתה ב־13 באוקטובר 1967, בשם "מדליה בתיאטרון" שהייתה עיבוד והתאמה של המלך ליר של ויליאם שייקספיר.
בעידן הראשון של בימת מיקרוסקופ, רוב התוכניות נכתבו והונחו על ידי מנהל התיאטרון קומלוש עצמו.
ההנחיה הפוליטית האופיינית של קומלוש היוותה את המסגרת לתוכנית ובין קטעי ההנחיה להקת השחקנים ביצעה סצנות קברט.
כמנהל הקברט קומלוש היה מעודכן במיוחד: כראש מיקרוסקופ הוא קיבל מהוועד המרכזי של המפלגה את הדיווחים הסודיים היומיים שהגיעו רק למנהיגי האומה ולעורכי העיתון נפסאבדשאג, כי אלה היו נחוצים לו להפקת הומור פוליטי.
השחקנים המרכזיים של התקופה הראשונה של בימת מיקרוסקופ היו אנדרה הרקאני, זולטן גרא, אדית שוש וז'וז'ה גורדון (גרטנר).
טמאש מאיור וגאבור אגארדי היו חברי להקה חיצוניים.
קומלוש השתמש בהשפעתו גם לרכישת שחקנים במידת הצורך.
הוא ראה את הרקאני הצעיר בהופעה בתיאטרון הקומדיה של בודפשט.
הוא דיבר במיניסטריון התרבות על העברתו של הרקאני לבימת מיקרוסקופ, ומנהל תיאטרון הקומדיה, זולטאן וארקוני, שלא הייתה לו השפעה פוליטית ונחשב ל"אזרח", נאלץ להעביר את הרקנאי, שנאלץ לשנות קריירת משחק לקברט במקום תפקידים דרמטיים.
לבקשתו של ג'רג' אצל הוא מינה תחילה את פטר גאל לבמאי ראשי, אך מהר ככל שהתאפשר לו, אחרי שלוש שנים, מינה את פרידייש מרטון, שעזר בעבודתו המעשית גם קודם.
איתו עבד במשך 10 שנים, עד למותו.
יחסי קומלוש-הופי הידרדרו בשנים שקדמו למותו של קומלוש.
בהנחיה הרטורית רחבת ההיקף, החל קומלוש לבקר פגמים מסוימים בתפקודה המעשי של המערכת הסוציאליסטית, אך הגן תמיד על המערכת עצמה.
עם קברט הרדיו ובימת מיקרוסקופ, יצר קומלוש את הקברט הפוליטי כ"מערכת שסתומים".
לדברי טיוודאר פרקשהאזי, "קומלוש אמר דברים אמיצים לכאורה, אך במציאות תמיד היה להם הצלצול האחרון, [...] שהמערכת הסוציאליסטית בעצם ממש טובה, היו רק אנשים מטופשים והוא נלחם נגד טיפשות." התנאים הפוליטיים בסוף שנות השישים העדיפו את קברט הרדיו ואת ההומור אצל קומלוש.
ניסיונות הרפורמה החלו, רמת החיים השתפרה בהונגריה במידה מסוימת וחיי היומיום של האנשים נעשה נוח יותר.
המנהיגות פוליטית הבינה אט אט שהומור עוזר להכשיר ולייצב את המערכת על ידי ניקוז מתחים, "לצחוק על עצמנו, זה לא משהו נגד הסוציאליזם".
לפיכך, מנהיגים בעלי השפעה על מדיניות התרבות המפלגתית וההונגרית - במיוחד ג'רג' אצל - תמכו בפעילותו של קומלוש.
משנות השבעים ואילך, תפקידו של קומלוש הפך יותר ויותר ל"גישה מאושרת מלמעלה אל הציבור" והפך פחות ופחות אמין לציבור, אך גזה הופי לעומת זאת הגיע לשיאו בשנים אלה.
התיאטרון נוהל על ידי יוז'ף שאש בין השנים 1985–2009
בימת המיקרוסקופ פסקה להתקיים ב--1 באוקטובר 2012 והפכה חלק של תיאטרון תאליה בשם בימת מיקרו אף על פי שהשם החדש וגם המופע נושאים את זכרם של 45 שנה של תיאטרון קברט עצמאי, הוא התפתח למדיום תיאטרון סטודיו.
בימבו הוא מונח בעגה האנגלית לתיאור אישה מושכת ונראית טוב אך לא אינטליגנטית.
מונח זה מבסס את הסטריאוטיפ של "היפה והטיפשה".
במקור המונח בא לשימוש בעשור הראשון של המאה העשרים לתיאור גבר גס רוח ולא אינטליגנטי.
מקור המונח בא מהשפה האיטלקית ופירושו תינוק או ילד קטן, בשנות העשרים המונח החל להיקשר לנשים בתרבות הפופולרית.
המונח בדרך כלל מכוון לאישה בלונדינית, בעלת גוף חטוב, לבוש חושפני ואיפור כבד.
באנגלית ישנו מונח מקביל לתיאור גבר הנקרא "Himbo".
בימבוקור הוא מושג תרבותי ואסתטי שמתמקד בניסוח מחדש ובאתגור של הסטריאוטיפ המסורתי של ה"בימבו".
במקום המשמעות המקורית של הבימבו כדמות קלילה, ולא רצינית הופך הבימבוקור את המושג "בימבו" והשימוש בו לצורכי העצמה נשית, חירות מינית וביטוי עצמי.
בהתאם לכך, המראה ההיפר-נשי והאסתטי המזוהה עם הבימבוקור הופך להיות אמירה פוליטית וגם תרבותית, המבטאת ביקורת על תפקידי המגדר המסורתיים.
המושג בימבוקור הופיע ב-2022, כשהמוזיקאית Scene Queen טבעה אותו כשם למיני אלבום שלה.
קלי באנדי (כריסטינה אפלגייט) בסדרת הטלוויזיה נשואים פלוס
עוגן (אורלי וינרמן) בקומדיית המצבים שמש
בין-טפה (טורקית Bintepeler או Bintepe; בתרגום מילולי לעברית: אלף התלים) הוא נקרופוליס במערב טורקיה, הקרוי כך בשל ריבוי תלי אפר מונומנטליים (רוגמים), בהם נקברו בני מלוכה לידיים ומשפחות עילית מתקופת הברזל.
האתר ברוחב של 10 ק"מ ובשטח של כ-75 קמ"ר, ממוקם בין נהר גדיז ואגם מרמרה שבנפת מניסה, כ-10 ק"מ צפונית לסרדיס שהייתה בירתה של לידיה.
זהו הנקרופוליס הגדול ביותר בטורקיה ואולי בעולם כולו.
כיום נותרו כ-119 רוגמים בבין-טפה, רובם המכריע נבזזו ורבים אחרים נהרסו לצרכים חקלאיים.
הם ממוקמים במקומות בולטים, על רכסים וגבעות וניתן לראותם מהסביבה.
סבורים כי המלכים הלידים בחרו בבין-טפה לקבורה משום שניתן לראות את המקום מסרדיס וכדי לקשר את עצמם לזיכרונות של גיבורים מקומיים ולמשמעויות המקודשות של המיקום.
לרוגמים גדלים שונים - החל ברוגמים קטנים בקוטר של עשרה מטרים ועד שלושה רוגמים ענקיים, ללא ספק של מלכים, שקוטרם נע בין 230 ל-340 מטרים.
בבין-טפה התגלו גם מקומות יישוב מהתקופה הפלאוליתית התיכונה והעליונה ומתקופת הברונזה, ואפילו מתקופת הברזל, עת האזור שימש בראש וראשונה כנקרופוליס.
ב-2025 בין-טפה והאתר הארכאולוגי של סרדיס הוכרזו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
רוגם אליאטס המכונה בטורקית "קוג'ה מוטף טפה" (Koca Mutaf Tepe) הוא הרוגם הגדול ביותר בבין-טפה ואחד הגדולים בעולם.
הרוגם מיוחס לאליאטס מלך לידיה אשר מת ב-560 לפנה"ס לערך.
לרוגם זה קוטר של 340 מטרים ונפח של 785,000 ממ"ק, והוא מתנשא לגובה של 63 מטרים מעל סביבתו.
ההערכה היא כי ניתן היה להקים את הרוגם במהלך שנתיים וחצי של עבודה באמצעות 2,400 פועלים וכ-600 בהמות משא.
הרוגם מתוארך לשנת 580 לפנה"ס והוא אחד הרוגמים המוקדמים באתר, מבין אלה שניתנים לתיארוך.
הרוגם תואר על יד הרודוטוס אשר ציין כי זהו המבנה הראוי ביותר לציון, למעט מבנים במצרים ובבבל.
הרודוטוס הוסיף כי בראש הרוגם הוצבו חמש אבני ציון, ואחת מהן שרדה גם כיום.
כמו רוגמים רבים באתר, גם רוגם זה נבזז עוד בעת העתיקה, וב-1853 נתגלתה מערכת מנהרות שנחפרה ככל הנראה בידי שודדי קברים רומאים.
הקבר עצמו הוא אולם שצופה בשיש ותקרתו עשויה מחמש פיסות אבן גיר ענקיות ששוקלות 16 טון ושעליהן שכבה עבה של פחם עץ, ככל הנראה כדי לאטום חדירה של מים שמחלחלים דרך אדמת הרוגם אל אולם הקבורה.
אל אולם הקבורה מוליכה חצר פנימית שמוקפת בפיסות אבן גיר במשקל של כ-12 טון.
ברוגם נמצאו חפצים בודדים בדמות אלבסטרון ולידיון , אך לא נמצאו בו שרידי אדם.
קרניאריק טפה (Karnıyarık Tepe) הוא הקטן מבין שלושת הרוגמים הגדולים באתר, אך גם כך קוטרו מגיע ל-230 מטרים וגובהו עומד על 53 מטרים.
משלחת סרדיס אשר חקרה את האתר בשנות ה-60 ובשנות ה-90 של המאה ה-20 וכן בשנים 2011–2012, ניסתה לאתר את אולם הקבורה.
בדומה לרוגם אליאטס גם ברוגם זה נמצאו מנהרות באורך של 130 מטרים אשר נחפרו בידי שודדי הקבר, אך אולם הקבורה לא אותר.
עם זאת, ישנן עדיין מערות ברוגם שלא נחקרו.
משך שנים רבות הסברה הייתה כי רוגם זה הוא מקום קבורתו של המלך גיגס אשר מת ב-652 לפנה"ס, אולם כלי קדרות שנמצאו במקום תוארכו למאה ה-6 לפנה"ס, זמן רב לאחר מותו של גיגס, ולכן בעל הקבר אינו ידוע אם כי בהינתן ממדיו של הרוגם, סביר שהשתייך למשפחת המלוכה.
המחקר באתר גילה קיר היקפי שמור היטב של רוגם מוקדם וקטן יותר, בקוטר של 85 מטרים לערך, אשר ננטש לפני שבנייתו הסתיימה כאשר הרוגם הורחב לצורתו הנוכחית.
קיר מוטף טפה (Kır Mutaf Tepe) הוא הרוגם השלישי מבין שלושת הרוגמים הגדולים באתר, והשני בממדיו.
קוטרו של הרוגם הוא כ-330 מטרים והוא מתנשא לגובה של 53 מטרים.
החפירות במקום היו מוגבלות ולא ידוע עבור מי הוקם.
24 מהרוגמים בבין-טפה נחקרו על-ידי משלחת סרדיס או מוזיאון מניסה, ואחרים שנפרצו על-ידי שודדי קברים נסקרו מאוחר יותר בידי ארכאולוגים.
הקבורה נעה בין בורות פשוטים שנחצבו בסלע מתחת לרוגמים ועד מארג משוכלל של אולמות עם דרגשים לקבורה ראשונית, שנועדו לשרת מספר דורות.
רוגם המסומן כ-BT05.026 אשר נחקר ב-2023, עשוי לשמש כדוגמה טובה למרות שנבזז.
קוטרו של הרוגם עומד על כ-50 מטרים וגובהו 8 מטרים.
במרכזו של הרוגם שני אולמות קבורה ומבואה ופתח הפונה דרומה.
חלק מאולמות הקבורה נחצב בסלע עצמו בעוד שהחלקים הבנויים עשויים מפיסות גדולות של אבן גיר.
המבואה נותרה לא גמורה והיא חושפת את תהליכי עיבוד האבן של הבנאים, ואילו אולמות הקבורה נשלמו וקירותיהם הוחלקו.
באולם הקבורה הראשון דרגש קבורה בודד ואילו באולם השני שני דרגשים, האחד פוסל בסלע האם והשני פוסל בחלקו מהסלע ובחלקו נבנה.
התקרה שטוחה ועשויה מפיסות אבן גדולות.
בחדר הקבורה השני התקרה עשויה מפיסת אבן בודדת ששוקלת כ-9 טון.
כלי קדרות שנמצאו בקבר תוארכו למאה ה-6 לפנה"ס ועד התקופה ההלניסטית, דבר המראה כי המקום היה בשימוש משך ארבע מאות לפחות.
בין האש ובין המים הוא אלבום האולפן ה-13 של הזמרת הישראלית גלי עטרי, שיצא לאור ב-8 בספטמבר 2008 על ידי חברת התקליטים NMC.
האלבום נכתב והולחן כולו על ידי סגיב כהן, והופק מוזיקלית על ידי עמוס בן דוד.
האלבום הוקדש לזכרה של שוש עטרי, אחותה של גלי, שנפטרה באותה שנה.
האלבום נוצר מתוך שיתוף פעולה בין עטרי לסגיב כהן, יוזמה שנולדה בעקבות פגישתם, אשר תואמה על ידי שוש עטרי.
כהן, מוזיקאי צעיר באותה תקופה, כתב והלחין את כל שירי האלבום, ואף ביצע דואט עם עטרי בשיר "מהמרחקים".
העיבודים וההפקה המוזיקלית הופקדו בידי עמוס בן-דוד, אשר העניק לאלבום סאונד המשלב בין עיבודים מינימליסטיים לעיבודים עשירים יותר.
האלבום מתאפיין בסגנון פופ ישראלי עם השפעות אתניות, כולל נגיעות מזרחיות ובוסה נובה.
השירים עוסקים בנושאים של געגוע, אהבה, התבוננות פנימית והתמודדות עם אובדן, כאשר חלקם קיבלו משמעות נוספת בעקבות פטירתה של שוש עטרי.
בעקבות יציאת האלבום, יצאה עטרי לסיבוב הופעות ברחבי הארץ, אשר התבסס על שירי האלבום החדש לצד להיטיה הגדולים מהעבר.
המופע זכה לשבחים על האינטימיות והרגש שהועברו בו, ועל השילוב המוצלח בין השירים החדשים לישנים.
במהלך ההופעות, התארח סגיב כהן לביצוע הדואט "מהמרחקים".
תימורה לסינגר מ-ynet תיארה את האלבום כ"אלבום סתיו" עם "עגמומיות נעימה ולא קודרת", והדגישה את השירה היפה והנקייה של עטרי.
היא ציינה כי האלבום מהווה יצירה שלמה וממוקדת, בזכות הכתיבה האחידה של כהן והעיבודים המותאמים של בן-דוד.
יוסי חרסונסקי, מבקר מוזיקה, העניק לאלבום ציון של 4 מתוך 5 כוכבים, והחמיא לשיתוף הפעולה בין עטרי לכהן, אשר לדבריו "לקח את גלי עטרי לאזורים לא 'מסוכנים' מוזיקלית" ויצר תחושה של חזרה לשפיות.
בימינו (בספרדית: Nuestros tiempos) הוא סרט מדע בדיוני בבימויו של צ'אבה קרטס, בכיכובם של לוסרו, , ו.
הסרט יצא לאקרנים בשירות הסטרימינג נטפליקס ב-11 ביוני 2025.
נורה סרוונטס (לוסרו) היא מדענית ופרופסורית באוניברסיטה אשר יחד עם בעלה הקטור () בונה מכונת זמן באמצעותה השניים נוסעים בזמן משנת 1966 לשנת 2025. השניים מגלים שדברים רבים השתנו, כמו תפקידן של נשים וטכנולוגיה.
נורה מסתגלת מהר למציאות החדשה ופורחת, אולם הקטור מתקשה להסתגל ודוחק בה לחזור איתו לשנות ה-60.
+שם השחקן/יתשם הדמותאודות הדמותהערות לוסרו נורה הקטור אלונדרה ג'וליה הוגו אלבורס קיחאנו גואדלופה דמיאן סנדרה לורה גרנייביץ' בלנקה רבקה
אלוורו קואבה מ כינה את הסרט "יפה, אוהב ומקסים" וקבע כי הוא יכול "להפוך לקלאסיקה של התרבות הפופולרית שלנו".
בביקורתה באתר האינטרנט "El Generacional", לורנה קוסטה הדגישה את עבודתם של צמד השחקנים הראשי: "הצוות מביא עוצמה וכריזמה רבה לסיפור.
לוסרו ובני איברה משיגים כימיה משכנעת בתור נורה והקטור, המשקפת באופן טבעי הן את השותפות והן את המתחים של זוג הלכוד בין שתי תקופות שונות מאוד".
ג'ון או'בריאן מ-"Inverse" כתב כי "עם תשעים דקות בלבד לרשותו, "בימינו" לא באמת יכול להעמיק הרבה יותר מעבר לפני השטח; זהו אחד המקרים הנדירים שבהם אפשר היה לאחל ש[הסרט ב]הפקת נטפליקס היה ארוך יותר.
לנורה ולהקטור יש רק 24 שעות לגבש דעות ולקבל החלטות משנות חיים לגבי החברה בת זמננו".
עבור אביגיל סטיבנס מ-"Screen Rant", הסרט "היה בעל פוטנציאל אדיר כקומדיה רומנטית חדשה, אך באמת היה זקוק לכמה שינויים בדיאלוגים ובסיפור שלו".
בהלכה היהודית, בין השמשות הוא פרק זמן בסוף היום (דמדומי ערב) שמעמדו
מסופק עקרונית ולא ניתן להכריע האם הוא נחשב לחלק מהיום הקודם או לחלק מהלילה (הלילה הוא חלק מהיום הבא).
לספק זה השלכות רבות: זמני כניסת ויציאת שבתות וחגים, ספירת הימים לברית מילה ולנידה, הזמן המתאים לקיום מצוות שזמנן רק ביום או רק בלילה ועוד.
מחמת הספק במעמדו של בין השמשות, זמן בין השמשות נידון לחומרא גם כיום וגם כלילה (בעיקר בדברים דאורייתא).
מועדו המדויק של זמן בין השמשות נתון במחלוקת הלכתית, אולם כיום מקובל בארץ ישראל שבין השמשות מתחיל בשקיעת החמה ומסתיים כעבור כ-13.5 דקות בצאת הכוכבים שבו תחילת הלילה (זמן זה מתקצר בסתיו ובאביב ומתארך בקיץ ובחורף).
בחוץ לארץ ישנם מקומות בהם נוהגים באופן אחר .
המהר"ל מסביר ש"שמש" היא מילה נרדפת ל"יום".
'בין השמשות' פירושו 'בין היממות'.
הגר"א, לעומתו, מסביר שהכוונה היא לשמש ממש, ו"בין השמשות" פירושו בין העלמות השמש מהעין להעלמות אור השמש מהרקיע.
בתלמוד מסכת שבת מובאת ברייתא ובה ההגדרה היסודית של בין השמשות כזמן מסופק, ומחלוקת התנאים משולשת לגבי אורכו וזמנו:
בהמשך הסוגיא בתלמוד מוערך שיעור בין השמשות לרבי יהודה כדי שיעור הילוך של בין 2/3 ל־3/4 מיל (בספרות ההלכתית, מתייחסים לשיטת רבי יהודה כשיעור זמן של 3/4 מיל).
היות שישנן שלוש שיטות בתרגום שיעור הילוך מיל לדקות קבועות (18 דקות, 22.5 או 24), נמצא ששיעור 3/4 מיל, אורך בין השמשות לפי רבי יהודה, הוא (בהתאמה) 13.5 דקות, 16.8 או 18.
שיטת רבי יוסי היא שזמן בין השמשות קצר מאוד, אך לא מפורש בברייתא מתי זמנה (ביחס לשקיעת החמה).
על פי רוב הראשונים (בהתבסס על הגמרא בהמשך הסוגיא), זמן בין השמשות של רבי יוסי הוא לאחר זמן בין השמשות של רבי יהודה.
לפי הדעות שזמן בין השמשות של רבי יוסי הוא לאחר זמנו של רבי יהודה, כתב הרא"ש שהוא אחריו בשיעור הליכות ארבעים ותשע אמה (כ־2 דקות).
אך יש אומרים שזמן בין השמשות של רבי יוסי הוא בתוך זמן בין השמשות של רבי יהודה, כלומר כשתי הדקות האחרונות לפני צאת הכוכבים של ר' יהודה.
בהמשך הסוגיה מובאת ברייתא נוספת על קביעת זמן בין השמשות לפי מראה הכוכבים בשמים:
התלמוד במסכת שבת פוסק להלכה כשיטת רבי יהודה וכרבי יוסי לחומרא, כלומר כל זמן שאינו נחשב ליום או ללילה ודאי על פי שתי השיטות, נחשב לבין השמשות המסופק.
בתלמוד ירושלמי למסכת ברכות מובאות דעות נוספות לגבי קביעת זמן בין השמשות:
"רבי אומר: הלבנה בתקופתה (בזמן ירח מלא), התחיל גלגל חמה לשקע ותחילת גלגל לבנה לעלות - זהו בין השמשות." ()
"רבי חנינא: סוף גלגל חמה לשקע ותחילת גלגל לבנה לעלות" () .
במסכת פסחים בתלמוד הבבלי, במהלך סוגיה קצרה העוסקת בשטח כדור הארץ, מובאת ברייתא על פיה שיעור בין השמשות לרבי יהודה הוא כדי הילוך 4 מילים:
התלמוד מתעלם מהסתירה לכאורה בין שיטת רבי יהודה במסכת שבת (שם מוערך שיעור בין השמשות בזמן הילוך 3/4 מיל) לשיטתו במסכת פסחים (שם מוערך שיעור זה בזמן הילוך 4 מיל).
הסתירה לכאורה בין שיטת רבי יהודה המובאת במסכת שבת ובמסכת פסחים, הובילה לדעות שונות בקרב הראשונים בסוגיית המועד המדויק של בין השמשות.
על פי שיטת מהר"ם אלשקר בשם הגאונים, וכן פשטות דברי הרי"ף והרמב"ם, שיטתו של רבי יהודה לגבי בין השמשות מובאת במסכת שבת.
הסוגיה בפסחים אינה עוסקת כלל בעניין 'בין השמשות', אלא אך ורק בעניינים אסטרונומיים, וכך ביארו הגר"א ובעל התניא את שיטת רבי יהודה.
לשיטתם בסוגיה בפסחים מדובר על 'צאת כל הכוכבים' ולא על 'צאת הכוכבים' המסמן את תחילת הלילה, עליו מדובר במסכת שבת.
על פי שיטה זו בין השמשות מתחיל מיד עם שקיעת החמה, נמשך כדי שיעור הילוך 3/4 מיל (או עד שיראו 3 כוכבים בינוניים), ומסתיים עם צאת הכוכבים הראשון שהוא תחילת הלילה.
לאחר עוד 3 ורבע מיל חל צאת הכוכבים השני, ומשקיעת החמה עד צאת הכוכבים השני (צאת כל הכוכבים) יש משך זמן של מהלך 4 מיל.
לעומתם, רבנו תם, הרמב"ן, הרשב"א, הרא"ש והר"ן, מתייחסים לשיטת רבי יהודה המובאת במסכת פסחים כשיטתו לגבי בין השמשות, ולשיטתו במסכת פסחים כאל הסבר עניין אסטרונומי.
על פי שיטה זו ישנן שתי נקודות זמן הנקראות 'שקיעת החמה'.
שקיעת החמה הראשונה היא עם העלמות גלגל השמש מעבר לרקיע, והיום נמשך גם לאחריה שיעור זמן של הילוך 3 ורבע מיל.
זמן בין השמשות מתחיל בשקיעת החמה השנייה שחלה בסוף זמן זה של הילוך 3 ורבע מיל ומסתיים כעבור שיעור זמן של הילוך 3/4 מיל, ובסך הכל ישנו שיעור הילוך 4 מילים בין שקיעת החמה הראשונה ועד צאת הכוכבים, שממנו מתחיל הלילה.
על פי שיטת רבי אליעזר ממיץ בספרו "יראים", זמן בין השמשות קודם לשקיעת החמה.
גם על פי שיטה זו ישנם שני מושגי זמן הנקראים 'שקיעת החמה', כאשר הראשונה שביניהם היא עוד כאשר השמש נראית בשמים, והשנייה היא בשעת העלמות גלגל השמש מעבר לרקיע.
ההשלכות ממחלוקת הראשונים בקביעת זמן בין השמשות משמעותיות, שכן הן נוגעות לדברים שתוקפם מדאורייתא, כדוגמת זמני כניסת ויציאת השבת, קביעת מועד ברית המילה וזמן קריאת שמע של ערבית.
במוצאי שבת, הזמן בו מותרת עשיית מלאכה על פי שיטת היראים והגאונים, בשקיעה לפי היראים ומשך זמן הליכה של 3/4 מיל לאחר השקיעה לגאונים, הוא עדיין חלק מיום השבת על פי שיטת רבינו תם.
בשולחן ערוך נפסק כשיטת רבנו תם, שהיום ממשיך גם לאחר שקיעת החמה ורק 3 ורבע מיל אחרי השקיעה [58.5-78 דקות, תלוי לפי השיטות] מתחיל זמן בין השמשות.
אך לעומתו הגר"א פסק כשיטת הגאונים.
רבי שניאור זלמן מליאדי, בעל התניא פסק בשולחן ערוך שלו כשיטת ר"ת.
אמנם בסידורו חזר בו בעל התניא, ופסק כשיטת הגאונים.
זמן צאת השבת הנהוג בארץ ישראל לפי הגאונים, כשהשמש נמצאת 8.5 מעלות תחת האופק, נע בין 35 ל־43 דקות אחר השקיעה.
במדינות צפוניות הזמן מתארך הרבה יותר.
דעת החזון איש שזמן צאת הכוכבים בארץ ישראל לפי הגאונים הוא 40-45 דקות אחרי שקיעת החמה.
כיום בארץ ישראל מקובל להלכה לפסוק כשיטת הגאונים לעניין זמן בין השמשות, אך יש המחמירים גם כשיטת רבינו תם, ועל כן שומרים את השבת מתחילת זמן בין השמשות על פי שיטת הגאונים ועד סוף זמן בין השמשות על פי שיטת רבינו תם.
עם זאת, בחו"ל היו מקומות בהם נהגו כשיטת רבינו תם אף לקולא, גם לגבי כניסת שבת.
על פי המקובל ברוב לוחות הזמנים זמן צאת הכוכבים לשיטת רבינו תם הוא 72 דקות לאחר השקיעה.
חישוב זמן זה מתבסס על השיטה שהילוך מיל הוא 18 דקות, ועל כן הילוך 4 מילים הוא 72 דקות.
בחוג בריסק נוהגים שלא לעשות מלאכה במוצאי שבת עד 90 דקות (5 מילים של 18 דקות) או יותר.
מכיוון שבין השמשות הוא זמן המסופק אם הוא מן היום או מן הלילה, תקף לגביו הכלל ההלכתי "ספק דאורייתא לחומרא וספק דרבנן לקולא".
ועל כן בדינים שתוקפם דאורייתא מתייחסים לבין השמשות לחומרא, גם כחלק מהיום הקודם וגם כחלק מהלילה הבא, ובמקרים מסוימים אף כזמן שחלקו מהיום וגם מהלילה.
תוצאה ישירה מספק זה של בין השמשות גורם לכך שחלים בו דיני שבת לחומרא, וכך גם ביום כיפור לעניין זמן הצום, צום יום כיפור מתחיל מתחילת בין השמשות של ערב יום כיפור ומסתיים רק בסוף בין השמשות במוצאי יום כיפור.
זו סיבה אחת לכך שאורכם של השבת והמועדים הוא כ־25 שעות (הסיבה השנייה היא דין תוספת שבת החל גם על יו"ט ויום כיפור).
לגבי ברית מילה, תינוק שנולד בבין השמשות שבין שני ימים נחשב כנולד ביום שלאחר בין השמשות ונימול שבעה ימים לאחריו.
אם הוא נולד בבין השמשות בין שישי לשבת, הוא אינו נימול בשבת הבאה, שמא בין השמשות הוא חלק מהיום ולא מהלילה, ואם כך ייתכן שהוא נולד ביום שישי וכל כן מילתו אינה דוחה שבת (מילה דוחה שבת ויום טוב רק כשחלה בזמנה, ולא כשחלה שלא בזמנה).
במקרים מסוימים יחשב בין השמשות גם כיום וגם כלילה, לדוגמה זב שראה ראיית זוב בבין השמשות, ראיה זו נחשבת לחומרא כראיה שחלקה ביום וחלקה בלילה.
בהלכות שבת, זמן בין השמשות (בתחילת השבת ובסופה) הוא זמן בו אסורה עשיית מלאכות שתוקף איסורם מהתורה כמו בעיקר השבת, אך במקרים שונים מלאכות שתוקף איסורם מדרבנן מותרות, לדוגמה מלאכות דרבנן שנאסרו משום שבות יהיו מותרות בזמן בין השמשות, אך רק בזמן שיש צורך רב בדבר או שמדובר בדבר מצווה.
כן מותרת אמירה לגוי לעשות מלאכה בבין השמשות במקום צורך רב או הפסד מרובה.
אדם העושה מלאכה בבין השמשות של ערב שבת או מוצאי שבת בשוגג חייב באשם תלוי, לפי שיטת רש"י.
על פי שיטת התוספות, רק אדם העושה מלאכה בבין השמשות של מוצאי שבת חייב באשם תלוי, בעוד אדם העושה מלאכה בבין השמשות של ערב שבת פטור מאשם תלוי.
השוני מנומק בכך שבערב שבת טרם הוחזקה השבת, ובמוצאי שבת כבר הוחזקה השבת.
דברים שנבראו בערב שבת בין השמשות
על פי חז"ל, נבראו בערב שבת בראשית, קודם שנשלמה הבריאה, עשרה עצמים שבכל אחד מהם יש משהו נסי: "עשרה דברים נבראו בערב שבת בין השמשות ואלו הן: פי הארץ, ופי הבאר, ופי האתון, הכתב, והמכתב, והלוחות, הקשת, והמן, המטה, והשמיר".
בין מוסר לאופנה הוא אלבומה היחיד של להקת הפופ הישראלית "פינגפונג", שיצא בשנת 2000. האלבום כלל את השיר "שמייח", שייצג את ישראל באירוויזיון 2000 (שיר מספר 3 באלבום).
מי זה שם צועק למטה?
לאלבום היו שותפים חברי הלהקה (גיא אסיף, רועי ארד, אהל עדן, ויפעת גלעדי), עובד אפרת, ודביר וולק.
את עיצוב העטיפה ביצעו צמד הגרפיקאים כץ-פרידמן.
בין סקילה לכריבדיס הוא ניב שמקורו במיתולוגיה היוונית ומשמעותו מצב שבו אדם נלכד בין שתי רעות מסוכנות ובלתי נמנעות באותה מידה.
קיימים מספר ביטויים דומים כמו "בין הפטיש לסדן" שמבטאים משמעות דומה.
סקילה וכריבדיס הן שתי מפלצות אגדיות מהמיתולוגיה היוונית.
הן חיו משני צידי תעלת מים צרה (שנאמר להיות מצר מסינה).
שני צידי המצר כל כך קרובים זה לזה שהיה בלתי אפשרי לחצות בלי להיתקל באחת המפלצות.
הופעתן הבולטת ביותר היא ב"אודיסאה" של הומרוס.
כאשר אודיסאוס יוצא לדרכו לאיתקה, הוא נאלץ לבחור אם לשוט בצידה של סקילה ולהקריב שישה אנשים, או בצד של כריבדיס ולהסתכן בלאבד את כל הספינה.
המכשפה קירקה מדריכה את אודיסאוס לבחור באפשרות הראשונה ולעבור ליד סקילה, המפלצת בעלת ששת הראשים.
בגלל הסיפורים המיתולוגיים, התוצאה הרעה של הצורך לנווט בין שני סיכונים נכנסה בסופו של דבר לשימוש פתגמי.
מילון הביטויים והמשלים של ברואר מזכיר את הביטוי "בין סקילה לכריבדיס" בתור "בחירה בין שתי אפשרויות גרועות באותה המידה".
כך למשל, ישעיה ברלין (תחת שם העט או.
ברלין מתאר זאת במילותיו כי על המהפכן לנווט בין "סקילה של הפנאטיות היעקובינית, וכריבדיס של העייפות והציניות הפוסט מהפכנית".
ארסמוס מרוטרדם כתב וריאציה של הביטוי בספרו Adagia: "לאחר שנמלטתי מכריבדיס נפלתי אל סקילה".
הוא המשיך והסביר שניתן ליישם את הפתגם בשלוש דרכים שונות: הראשונה היא בנסיבות בהן אין מנוס מהסכנה ללא מחיר כלשהו, והדבר היחיד שאפשר לעשות זה "לבחור את הרע במיעוטו".
לחלופין, זב יכול להעיד על כך ששני הסיכונים גדולים באותה מידה, לא משנה מה הנעשה.
שימוש שלישי הוא בנסיבות בהן אדם הגזים בהימנעות מקיצוניות אחת ונפל לקיצוניות הפוכה.
בהקשר זה, ארסמוס ציטט שורה נוספת שהפכה למשל, incidit in Scyllam cupiēns vītāre Charybdem (הוא נפל לתוך סקילה, מתוך רצון להימנע מכריבדיס).
הדוגמה האחרונה הייתה שורה מתוך "אלכסנדריס", פואמה אפית לטינית מהמאה ה-12 מאת וולטר משאטיון.
המיתוס זכה מאוחר יותר לפרשנות אלגורית על ידי המשורר הצרפתי ברתלמי אניו בספרו emblem" book".
שם, ברוח פירושיו של ארסמוס, הוא מייעץ שהסיכון של להיות מושא לקנאה בגלל עושר או מוניטין עדיף על להיבלע על ידי כריבדיס העוני: "בחרו את הרע במיעוטו.
אדם חכם יעדיף להיות מושא לקנאה מאשר אומלל." גם ארסמוס קישר את הפתגם על בחירת הרע במיעוטו, כמו גם את שושלתו של וולטר משאטיון, עם הפתגם הקלאסי.
תרגום מאוחר יותר לאנגלית של עבודתו של ארסמוס קישר את הפתגם לאנשים אשר בניסיון להימנע מאפשרות רעה אחת, נופלים לאפשרות גרועה יותר, בדומה לביטוי בעברית "מן הפח אל הפחת".
בין הקירות הוא סרט קולנוע צרפתי שיצא לאקרנים בשנת 2008 בבימויו של לורן קאנטה בהתבסס על ספרו האוטוביוגרפי באותו שם מאת פרנסואה באגודו.
באגודו הוא מורה תיכון בבית ספר ברובע ה-20 של פריז.
הסרט עוקב אחרי באגדו (המשחק את דמותו שלו בסרט) לאור שנת הלימודים ומציג את התמודדותו עם הכיתה הקשה אותה הוא מנסה ללמד את השפה הצרפתית.
התלמידים, שלרוב מסרבים להבין את מטרת השיעור, העוסק בדקדוק הצרפתי הארכאי.
מרבית התלמידים הם בני מהגרים, שלרוב הוריהם אינם דוברים צרפתית, דבר המקשה מאוד על המורים המנסים להבהיר להורים שהתלמידים אינם מגיעים ללימודים ואינם משתפים פעולה.
התלמידים מעדיפים את נבחרות מדינות אפריקה השונות על מדינות צרפת, ואף התלמידה הצרפתייה בכיתה מעדיפה שלא להזדהות עם זהותה הצרפתית.
הסרט עוקב אחרי קשיי התלמידים בגיל ההתבגרות להתמודד עם סביבתם, אחד עם השני ועם מערכת ההוראה הנוקשה.
הסרט זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן בשנת 2008, בפרס לומייר לסרט הטוב ביותר ונבחר למועמד של צרפת לפרס אוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר.
בין השורות היא סדרת דרמה ישראלית-רוסית.
הסדרה הראשונה המאפשרת לצופים הצצה לעולם העיתונות הרוסית בישראל, כמראה לחייהם ומאבקיהם של יוצאי חבר העמים שהיגרו לישראל.
הסדרה מונה 50 פרקים, ועלתה לאוויר ב-20 בדצמבר 2009 בערוץ yes Raduga!.
העלילה מתמקדת בשנה הקריטית בתולדות ההיסטוריה הקצרה של העיתון.
מייסד העיתון, שהוא גם העורך הראשי, מפוטר, ובמקומו מגיעה עורכת ראשית חדשה.
הופעתה משפיעה בצורה ישירה ועקיפה לא רק על גורל העיתון, אלא גם על חייהם האישיים של עובדי המערכת.
הסיפורים האישיים של עובדי העיתון, שלעיתים קשורים עם עבודתם העיתונאית, נמצאים במרכז הסדרה.
זוהי חבורה מגוונת של אנשים בעלי אופי ורקע שונה, בגילאים שונים, עם השקפות עולם שונות.
ומה שמאחד את כולם זאת האהבה למקצוע.
עבודה בעיתון עבורם היא יותר מעבודה, אלא זאת דרך חיים.
סאשה לנגר (יבגניה דודינה) - בת 42, העורכת הראשית החדשה של "זמן חדשות".
מוכשרת, מהירה וחדה, אבל גם קשה ובוטה ולא עושה חשבון לאף אחד.
ארתור קראסיק (ולדימיר פרידמן) - בן 45, פרשן ספורט.
נער נצחי, רווק מושבע, היפי בעל אינטליגנציה וידע נרחב.
גאוותו ואהבתו הגדולה ביותר הוא אופנוע הרלי-דייווידסון, שנת ייצור 1968. הוא אוהב רכיבה ברחובות הליליים של תל אביב.
ייפים (פימה) מלניק (לאוניד קנייבסקי) - בן 60, המייסד והעורך הראשי של "זמן חדשות".
זויה פוגובקינה (אולה שור סלקטר) - בת 28, עורכת לשונית.
עלתה לארץ לפני 5 שנים.
התחתנה בגיל 19 ללוניה, רופא במקצועו.
יש להם חיים רגועים ושלווים, אבל אין ביניהם תשוקה ואין להם ילדים, וגם טיפולי הפוריות שהם עוברים נכשלים פעם אחר פעם.
ענת בלום (אליסיה אסתרין) - בת 23, חיה בארץ מגיל 4. בחורה חכמה ויפה, בתו של סופר רוסי ידוע.
ענת תמיד אהבה את השפה הרוסית, את התרבות הרוסית והספרות, אבל יחד עם זאת יש לה מבטא והיא עושה הרבה טעויות ברוסית.
גאורגי גרוס (אלכסנדר סנדרוביץ') - בן 35, אחראי על המוסף "בריאות".
אין לו שום הרגל רע חוץ מההרגל להיות חולה.
הוא כל הזמן מצונן, כואב לו הראש, אלרגי לכל דבר.
כל תחושה חדשה גורמת לו לאבחן את עצמו כחולה סופני.
יש לו אמא "יידישה מאמה" טיפוסית.
הוא איש עם חוש הומור.
הוא מאוד אהוב במערכת העיתון.
אינסה שקלאר (מרינה שויף) - בת 35, כתבת התרבות של העיתון.
בחורה שקשה לאהוב, מדברת כמו דיוות התיאטרון מהמאה הקודמת.
היא שומרת מרחק מכולם, גם מחבריה במערכת.
אבל עמוק בפנים היא בחורה רגישה, פגיעה וחסרת ביטחון.
סטאס גורליק (הנרי דוד) - בן 30, פרשן פוליטי של "זמן חדשות", נמרץ, שאפתן ועקשן.
אחרי עלייתו בגיל 15 לארץ התאהב בישראל וכעת הוא רוצה להיות ישראלי אמיתי.
העברית שלו מצוינת, הוא בקיא בהיסטוריה של המדינה, אבל כפי שהוא היה יהודי באוקראינה, כאן הוא רוסי.