tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-19 בנובמבר הודיע על כוונתו לפרוש מתפקידו במאי 2013, דבר שאכן קרה לבסוף.
פול מארק אוקנפולד (נולד ב-30 באוגוסט 1963) הוא מפיק מוזיקלי ותקליטן של מוזיקת טראנס.
אוקנפולד החל לתקלט במהלך אמצע שנות השמונים.
בהמשך נחשף לראשונה למוזיקת דאנס אלקטרונית בשנת 1987 במהלך שהותו באיביזה.
בשנת 1989 ייסד את חברת ההפקות שלו "Perfecto".
ההצלחה הראשונה שלו הייתה הרמיקס אותו הוא ביצע לשיר "Unfinished Sympathy" של להקת מאסיב אטאק.
בתחילת שנות התשעים כאשר מוזיקת הטראנס החלה לצבור פופולריות בעולם אוקנפולד הפך לאחד מהחלוצים בז'אנר זה.
במהלך שנת 2002 אוקנפולד הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו "Bunkka" בו שיתף פעולה עם אמנים מפורסמים שונים כגון נלי פורטדו ואייס קיוב.
כעבור שנה הוציא לאור את הרמיקס לשירו של אלביס פרסלי "'Rubberneckin".
לאורך השנים אוקנפולד יצר רמיקסים רבים לשירים של להקות ואמנים נודעים כגון U2, הקיור, דפש מוד ומדונה.
כמו כן הוא הפיק גם פסקולים של משחקי וידאו שונים, בהם ג'יימס בונד ופיפ"א 2005 וכן פסקולים לסרטים הוליוודיים שונים בהם "שם קוד: דג חרב", "מטריקס רילודד", "מטריקס רבולושנס", "הנוסע", "למות ביום אחר", ו-"רובוטריקים".
בשנת 2014 הופיע בישראל במסגרת פסטיבל 'מינוס 424' בים המלח, לצד תקליטנים בינלאומיים נוספים: סאנדר ואן דורן, W&W, דיפ דיש ודאש ברלין.
פּוֹל-אמיל בוטה היה סייר וחוקר ארצות, חוקר טבע, רופא, ארכאולוג ודיפלומט צרפתי.
הוא נודע בעיקר בזכות חקר הערים האשוריות העתיקות במסופוטמיה וגילוי ארמונו של סרגון השני בדור שרוכין (חורסבאד), תוך חיפושיו אחר שרידי נינוה.
בוטה היה קונסול צרפת בירושלים.
בוטה נולד בטורינו שבחבל פיימונטה, איטליה, שהייתה באותה עת הייתה מסופחת לצרפת, ובוטה גדל והתחנך בתרבות צרפתית.
אביו, ההיסטוריון האיטלקי קרלו בוטה, היה בצעירותו תומך נלהב וידידו האישי של נפוליאון ושל הסיפוח הצרפתי.
לאחר סיום השלטון הצרפתי בפיימונטה קיבל האב ב-1815 אזרחות צרפתית, וב-1817 מונה כרקטור האקדמיה ברואן בנורמנדי שבצרפת, לשם עבר עם בנו.
ברואן החל פול-אמיל בוטה בלימודים מכינים לקראת לימודי רפואה, ובמקביל גילה עניין בתרבויות המזרח התיכון ולמד ערבית.
ב-1822 עבר עם אביו לפריז שם המשיך בלימודי מדעים.
באפריל 1826 יצא כרופא (חרף העובדה שלא הוסמך ככזה) וכחוקר טבע על סיפון ספינת חקר למסע סביב כדור הארץ, מסע שנמשך שלוש שנים והסתיים ביולי 1829. המסע, שחצה אוקיינוסים, עבר בחופי ברזיל, מקסיקו וקליפורניה, המשיך להוואי, משם לסין וחזרה לאירופה.
בוטה מילא בהצלחה את תפקיד הרופא, היה לדמות נערצת על חברי הצוות, ובעיקר הרבה לעסוק בחקר הטבע במקומות שבהם עגנה הספינה ואסף דוגמיות וממצאים להחזיר עמו לצרפת.
עם השלמת המסע ומסירת הממצאים שב בוטה ללימודי אנטומיה, ובינואר 1830 קיבל דוקטורט.
ב-1831 הפליג בוטה לאלכסנדריה שבמצרים במטרה לשפר את שליטתו בערבית ולעסוק בחקר הארץ והטבע.
לאורך מסעו, שנמשך שנים אחדות, רכש היכרות מעמיקה עם הארץ, עם אנשיה ועם תרבות ערב.
בקהיר הכיר את בנג'מין דיזראלי, התיידד עמו והותיר עליו רושם עז.
בוטה שימש, ככל הנראה, השראה לדמות הנוסע הצרפתי בספרו של ד'יזראלי "קונטריני פלמינג".
הוא הצטרף כרופא לצבאו של מוחמד עלי, ובמסגרתו המשיך בסיוריו ובמחקרי הארץ והטבע ואסף ממצאים עבור המוזיאון בפריז.
עם תום מסע זה שב לפריז, וב-1836 נשלח שוב למסע חקר בים סוף ובתימן.
עם סיומו המוצלח של המסע לתימן התכוון בוטה להמשיך במסעות חקר נוספים, אך שוכנע בידי חבריו בסלוני פריז להצטרף לשירות הקונסולרי הצרפתי ולמסד בכך את חיבתו לנסיעות ולחקר ארצות, על בסיס היכרותו המעמיקה עם הלבנט, מומחיותו בתרבות ערב ושליטתו בשפה הערבית.
ב-1842 מינה אותו לואי פיליפ, מלך הצרפתים כקונסול בעיר מוסול שבעיראק, תפקיד שנוצר במיוחד עבור בוטה במטרה לאפשר לו חקר עתיקות האזור.
באותה עת גבר העניין בתרבות אשור ובמציאת שרידי העיר נינוה, שהאמינו כי קבורים תחת העיר מוסול או בסביבתה.
במוסול הכיר בוטה את עמיתו הבריטי אוסטן הנרי לייארד, היכרות שהתפתחה לידידות אמיצה וארוכת שנים והניבה שיתופי פעולה פוריים.
חפירותיו הראשונות של בוטה באתר קויונג'יק, שם קיווה למצוא את שרידי נינוה, לא הביאו לתוצאות מעוררות עניין.
משעבר בוטה ב-1843 לחפור מעברו השני של הנהר באתר חורסבאד, שם קיווה לאתר לבסוף את נינוה, נתגלו במהרה שרידי מבנה מרשים, שזוהה כארמונו המלכותי של מלך אשור סרגון השני בבירתו דור שרוכין.
ממצא זה, אף שלא היה נינוה, עורר התרגשות והעניק פרסום רב לבוטה.
החפירה נמשכה עד אוקטובר 1844, והממצאים תועדו וצוירו בקפדנות בידי צייר הארכאולוגיה אז'ן פלנדן שנשלח לסייע לבוטה.
אלה מן הממצאים שהיו ניתנים לטלטול הועמסו בהמשך על רפסודות במטרה להובילם במורד החידקל והשאט אל ערב אל עיר הנמל בצרה, ומשם באוניה למוזיאוני אירופה, אולם כמחציתם אבדו לבלי שוב בשל טביעת הרפסודות העמוסות לעייפה בנהר.
הממצאים ששרדו את המסע מוצגים במוזיאון הלובר בפריז.
בוטה שב לפריז ב-1847 עטור תהילה, והשתתף בחנוכת התצוגה האשורית בלובר.
שנים אחדות לאחר מכן המשיך אוסטן הנרי לייארד את חפירת אתר קויונג'יק, מקום הזיהוי הראשוני של בוטה, והפעם מצא את שרידי נינוה - התברר כי בוטה שהקדימו פשוט לא חפר עמוק מספיק.
המינוי גם שיקף את עניינה הגובר של צרפת בארכאולוגיה מקראית בארץ הקודש.
ב-1850 קיבל בוטה את פניה של המשלחת הארכאולוגית הצרפתית הרשמית לארץ הקודש בראשות לואי פליסיאן קניאר דֶה סוֹסִי, וסייע לה במשימתה.
ב-1853 קודם לדרגת קונסול כללי.
במהלך שבע שנות כהונתו בירושלים נדרש בוטה תכופות להתערב בסכסוכים דתיים בין העדות השונות בעיר, ולא רווה נחת מכך.
ב-1856 סיים בוטה את כהונתו בירושלים, וקיבל את משרת הקונסול הכללי בטריפולי (אז חלק מסוריה וכיום בלבנון), שם שירת לאורך 13 השנים הבאות.
בשנים אלה הידרדרה בריאותו, וב-1868 ביקש לסיים את תפקידו ולשוב לצרפת.
בפברואר 1869 שב לצרפת, ובחר לבלות את אחרית ימיו בעיירה אשר (Achères) שבמחוז אִיוְולִי֫ן (Yvelines), סמוך לפריז.
הוא נפטר שם כעבור שנה, במרץ 1870.
על שמו קרוי רחוב בירושלים שבו שוכנת ההקונסוליה הצרפתית בירושלים.
פול או'בריאן הוא שחקן אוסטרלי.
או'בריאן נולד בדרום אפריקה, וגדל בגולד קוסט שבאוסטרליה ובמאוריציוס.
הוא השתתף במספר סרטים קצרים, וב-2005 קיבל את תפקידו המשמעותי הראשון, עת החל לגלם את דמותו של השוטר טוב הלב ג'ק הולדן באופרת הסבון "קרוב רחוק".
הוא גילם את התפקיד במשך ארבע עונות, במהלכן זכה בפרס לוגי בקטגוריית הכישרון החדש הפופולרי ביותר (2006) ופעמיים היה מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר (2007 ו-2008).
בשנת 2008 השתתף או'בריאן בתוכנית "It Takes Two", הכוללת תחרות זמר בה מתחרים זה לצד זה ידוענים וזמרים מקצועיים (במתכונת דומה ל"רוקדים עם כוכבים").
או'בריאן התחרה לצדה של ג'ייד מקריי והזוג הגיע למקום הרביעי.
לאחר עזיבתו את "קרוב רחוק" פתח בית ספר למשחק בסנט קילדה.
פול אבדי היה אדריכל ורסטורטור צרפתי.
בימי חייו היה אדריכל מוערך, כיהן כאדריכל נוטרדאם דה פריז ואף זכה בתחרות לעיצוב בזיליקת הלב הקדוש במונמרטר, אולם כיום נחשב כשנוי במחלוקת.
במסגרת התמחותו, שיפוץ מבנים רומנסקיים, הציל רבים מהם מכליה אך ביצע בהם שינויים בקנה מידה נרחב והוסיף להם תוספות ששינו את מראם ולא שימר את המראה המקורי.
במסגרת חתירתו למקור הסיר תוספות בנייה מאוחרות רבות מן המבנים ששיפץ.
אביו, שנקרא אף הוא פול אבדי, היה אף הוא אדריכל.
ב-1835 החל ללמוד באקול דה בוזאר.
בשנים 1866-1885 היה אחראי על שיפוץ הקתדרלה של אנגולם, ב-1874 התמנה להחליף את אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק כאדריכל האחראי על שיפוץ ותחזוקת קתדרלת נוטרדאם דה פריז.
כן שיפץ את כנסיית הצלב הקדוש בבורדו ואת הקתדרלה של פריגו (Périgueux) ותכנן את ארמון העירייה והממשל המקומי באנגולם.
ב-1875 זכה בתחרות ונבחר לעצב את בזיליקת הלב הקדוש במונמרטר, המהווה את פסגת יצירתו.
הוא נפטר ב-1884, זמן רב לפני שהסתיימה הבנייה ב-1914.
פול היא רשת מאפיות ובתי קפה צרפתית, שהוקמה ב-1889 בעיר קרויה, בצפון צרפת, על ידי שארלמנייה מאיוט.
מטה התאגיד Boulangeries Paul SAS נמצא בעיר מרק-אן-בארל, ליד העיר ליל.
נכון לאוגוסט 2011, ישנן מעל 436 מאפיות ובתי קפה פול בזכיינות (326 בצרפת ו-127 ב-24 ארצות נוספות) בצרפת, ספרד, בלגיה, בריטניה, הולנד, צ'כיה, טורקיה, יוון, רומניה, מרוקו, לבנון, ערב הסעודית, כווית, איחוד האמירויות, בחריין, יפן, טאיוון, ירדן, סין, מצרים וארצות הברית.
הרשת מתמחה בהגשת מוצרים צרפתיים, כולל לחמים, קרפים, כריכים, מקרונים, מרקים, עוגות, מגדנאות, קפה, יין ובירה.
גרופ הולדר היא חברת האם של פול.
פול-ז'וסה אמפוקו אבונג הוא כדורגלן קונגולזי המחזיק באזרחות בלגית ומשחק בעמדת הקשר בUTD ארד.
אמפוקו נולד בזאיר ועבר לבלגיה עוד כשהיה ילד.
בזמן הוא הצטרף לקבוצת הפרמייר ליג טוטנהאם הוטספר ביוני 2008, הוא שיחק בשורות סטנדרד לייז'.
אמפוקו ייצג את טוטנהאם בליגה האקדמאית של הפרמייר ליג והרבה לכבוש שערים.
בסוף ספטמבר 2014 אמפוקו עבר לחודש השאלה ללייטון אוריינט.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו נגד וולסול.
לאחר שהרשים את מנג'ר הקבוצה, ראסל סלייד, הוארכה תקופת ההשאלה שלו בקבוצה עד ל-8 בינואר 2011. הוא כבש את שער הבכורה שלו במדי אוריינט ב-7 בדצמבר במשחק במסגרת הגביע נדרויילסדן.
חוזהו הוארך עד סוף העונה.
בסך הכל אמפוקו ערך 35 הופעות וכבש שני שערים בכל המסגרות בשורות אוריינט.
ביולי 2011 חזר אמפוקו לסטנדרד לייז'.
אמפוקו כבש את שערו הראשון במדי הקבוצה ב-23 בנובמבר 2012 בניצחון 0–3 נגד לירסה.
ב-1 בפברואר 2015 עבר אמפוקו בהשאלה עד סוף העונה לקליארי.
אמפוקו ייצג את הנבחרות הצעירות של בלגיה, אולם החליט לייצג את נבחרתה הבוגרת של מולדתו קונגו, שם רשם שער במשחק הבכורה שלו בנבחרת נגד עיראק.
פול אדינגטון, CBE היה שחקן אנגלי המוכר בעיקר מהופעותיו בקומדיות המצבים "החיים הטובים" ו"כן, אדוני השר".
אדינגטון נולד בסט ג'ונס ווד שבלונדון, לאלברט קלרק אדינגטון ולפרנסס מרי (שם נעורים רוברטס).
הוא למד בבית הספר סיבפורד בסיבפורד פריס שבמחוז אוקספורדשייר.
אדינגטון החל את הקריירה שלו בגיל העשרה ב-ENSA (התאחדות שירות לאומי לבידור) אחרי שהוגדר כסרבן מצפוני במלחמת העולם השנייה.
הוא עבד עם להקת התיאטרון הרפרטוארי בשפילד, וב-1956 הופיע לראשונה בטלוויזיה בסדרה "הרפתקאות רובין הוד".
בהתחלה שיחק בתפקידים קטנם אבל בעונה הרביעית גילם את ויל סקרלט.
הוא השתתף בפרקים בסדרות כמו "הגומלים" (1963), "האסיר" (1967) ובפרק האחרון של הסדרה "The Champions" (מ-1969).
ב-1968 הופיע בתפקיד משנה בסרט הקולנוע בהפקת האמר פילמס "The Devil Rides Out".
ב-1976 שיחק בדמות "straight man" בפרק בסדרה "המופע של בני היל".
אדינגטון גילם את השכן של אותו זוג, ג'רי לידבטר, ואת מרגו אשתו גילמה פנלופי קית'.
עד מהרה הפכו בני הזוג לידבטר לחלק חיוני מהתוכנית המהווים ניגוד לזוג ה"כוכבים".
אדינגטון זכה להכרה רחבה יותר כשהחל לגלם את התפקיד הראשי, ג'ים האקר, בסדרה הקומית "כן, אדוני השר" (שהחלה ב-1980), ובסדרת ההמשך "כן, אדוני ראש הממשלה" מהשנים 1986–1988. הוא היה מועמד ארבע פעמים לפרס באפט"א להופעה בבידור קל על תפקידו זה, אבל הפסיד בכל פעם למי שכיכב לצדו בסדרה נייג'ל הות'ורן.
ב-1987 הופיע אדינגטון באוסטרליה בתפקיד סר ג'וזף פורטר באופרטה "אניית הצי פינאפור".
בין תפקידיו האחרונים היו ריצ'רד קאתברטסון בעיבוד הטלוויזיוני לרומן "המדשאה" (1992), דיבוב של הגירית בסרט הטלוויזיה "The Adventures of Mole", ובתפקיד ג'סטיס שלו במחזה "הנרי הרביעי" (1995), עיבוד של ה-BBC למחזה השייקספירי.
ב-1994 שיחק לצדו של ריצ'רד בריירס, שכיכב בסיטקום "Good Life", במחזה "Home" .
בחלוקת התארים של השנה החדשה ב-1987 הוענק לאדינגטון תואר מפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE).
ב-1952 התחתן אדינגטון עם פטרישה סקוט, לה היה נשוי במשך 43 שנים עד למותו.
ב-1995 יצאה לאור האוטוביוגרפיה של אדינגטון בשם "So Far, So Good".
ב-30 באוקטובר 1995, חמישה ימים לפני מותו, הופיע אדינגטון בתוכנית הטלוויזיה "Face to Face", בה דיבר עם ג'רמי אייזקס על חייו על הקריירה שלו ועל מאבקו במחלת הלימפומה.
בגיל 28 אובחן אדינגטון כחולה בסוג נדיר של סרטן , מחלה שגרמה בסופו של דבר למותו.
במשך שנים רבות רק הוא ובני משפחתו הקרובים היו מודעים למחלה, עד שנת 1994 אז הגיב בפומבי על השערות אודות בריאותו שפורסמו בעיתונות.
הוא סבל ממחלתו ברוב שנות הקריירה שלו בקולנוע ובטלוויזיה, ושלושה מארבעת ילדיו נולדו וגדלו בשנים אלה.
פול אדינגטון נפטר מסרטן העור ברובע סאת'ק שבלונדון ב-4 בנובמבר 1995. הוא הותיר אשה, פטרישה, שלושת בניהם ובתם.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1957 Kenilworth אדמונד טרסיליאן סדרת טלוויזיה 1957 The First Mrs.
פול אגוסטינו הוא כדורגלן עבר אוסטרלי ששיחק בעמדת החלוץ.
את מרבית הקריירה העביר אגוסטינו במינכן 1860. לאגוסטינו 18 הופעות ושבעה שערים במדי נבחרת אוסטרליה.
אגוסטינו החל את הקריירה במועדונים באוסטרליה כסליסברי יונייטד וווסט אדלייד, כאשר באחרון הבקיע שבעה שערים ב-14 הופעות ליגה.
בשנת 1992, כאשר היה רק בן 17, החל אגוסטינו לשחק באירופה, כאשר חתם ביאנג בויז ברן מליגת העל השווייצרית, שם שיחק שתי עונות, ואחר כך עבר למועדון השווייצרי יברדון ספורט, שם שיחק שנה אחת.
בשתי הקבוצות אגוסטינו שיחק בעמדות התקפיות.
במהלך שהותו בשווייץ, למד אגוסטינו את השפה הגרמנית, שסייעה לו בהמשך הקריירה כאשר העביר תקופה ארוכה בגרמניה.
בשנת 1995 חתם אגוסטינו בבריסטול סיטי, ששיחקה אז בליגה השנייה של הפוטבול ליג באנגליה, ולראשונה הבקיע מספר דו ספרתי של שערים, כאשר סיים את עונת 1995/96 עם עשר הבקעות, ובריסטול סיטי סיימה במקום ה-13 בליגה.
בעונת 1996/97 הבקיע אגוסטינו 16 שערי ליגה, וסיים עם בריסטול סיטי במקום החמישי, שלא הספיק לעליית ליגה.
בקיץ 1997, לאחר שנתיים בבריסטול סיטי, חתם אגוסטינו במינכן 1860 מהבונדסליגה כאשר היה בן 22, ושיחק במועדון במשך עשר עונות רצופות.
אגוסטינו חתם בקבוצה ביחד עם בן ארצו נד זליץ'.
בשתי העונות הראשונות של אגוסטינו בקבוצה, הוא היה שחקן ספסל בעיקר, אך את הפריצה ערך בעונת 1999/00, בה הבקיע שמונה שערים, וסייע לקבוצה לסיים במקום הרביעי, ולהעפיל לליגת האלופות, כשהוא משתף פעולה בהתקפה עם תומאס הסלר, מרטין מקס ומרקוס שרוט.
בעונת 2000/01 הבקיע אגוסטינו 12 שערי ליגה, והשתתף עם הקבוצה במפעלים האירופיים-תחילה במוקדמות ליגת האלופות, מהן נשרה הקבוצה לאחר הפסד ללידס יונייטד, ובהמשך בגביע אופ"א, בו נעצרה הקבוצה בסיבוב השלישי.
בעונת 2001/02 הבקיע אגוסטינו שמונה שערי ליגה, והקבוצה סיימה תשיעית.
בעונת 2002/03 שיפר אגוסטינו את מאזנו ל-11 שערי ליגה, והקבוצה סיימה עשירית.
בעונת 2003/04 תשעה שערי ליגה של אגוסטינו לא הספיקו כדי להשאיר את הקבוצה בליגה, ומינכן 1860 נשרה אל הבונדסליגה השנייה.
אגוסטינו נשאר במועדון שלוש עונות נוספות, בכולן הבקיע לפחות שבעה שערים.
בעונת 2004/05 הקבוצה סיימה רביעית בבונדסליגה השנייה, ובעונת 2005/06 מינכן 1860 נשארה בליגה על חודה של נקודה אחת בלבד.
עונת 2006/07 הייתה האחרונה של אגוסטינו בקבוצה.
בעונה זו סיימה מינכן 1860 במקום השמיני בבונדסליגה השנייה, כאשר אגוסטינו הבקיע שבעה שערים ב-19 הופעות בלבד.
בתום עונה זו עזב אגוסטינו את הקבוצה, לאחר שהבקיע במדיה 77 שערי ליגה ב-248 הופעות.
בעונת 2007/08 החל אגוסטינו לשחק באדלייד יונייטד, קבוצה מעיר הולדתו אדלייד שבאוסטרליה, שם חתם על חוזה לשתי עונות.
בתום עונת 2008/09 פרש אגוסטינו ממשחק פעיל.
אגוסטינו ערך הופעות בנבחרות הצעירות של אוסטרליה, ובשנת 1996 השתתף באולימפאידת אטלנטה עם נבחרת אוסטרליה האולימפית, בה ערך הופעה אחת בהפסד 2-0 לנבחרת צרפת האולימפית בשלב הבתים, בסיומו הודחה אוסטרליה מהטורניר האולימפי.
באותה שנה, ערך אגוסטינו את הופעת הבכורה בנבחרת אוסטרליה הבוגרת, בהפסד 3-0 לנבחרת צ'ילה.
את שערו הראשון הבקיע בשנת 2000 מול נבחרת בולגריה בתיקו 1-1 במשחק ידידות.
באותה שנה, הבקיע אגוסטינו צמד בניצחון 17-0 על נבחרת איי קוק בשלב הבתים של גביע אוקיאניה לאומות, וזכה עם אוסטרליה בטורניר זה, לאחר ניצחון 2-0 בגמר על נבחרת ניו זילנד.
בשנת 2005 ערך אגוסטינו את הופעתו הבינלאומית האחרונה, בתיקו 1-1 מול נבחרת דרום אפריקה.
אגוסטינו ערך בסך הכל 18 הופעות והבקיע שבעה שערים במדי נבחרת אוסטרליה.
פול אברלן היה שף ומסעדן צרפתי.
פול אברלן נולד בכפר אילהאוזן.
סבו וסבתו פתחו פונדק קטן וקפה, שנקרא "ל'ארבר ור" (L'Arbre Vert), בעיר ב-1878. הוא התלמד ב"Hôtel de la Pépinière" בריבווילה, צרפת, כשמלאו לו ארבע עשרה שנים, אצל השף אדוארד וובר.
הוא עבר לפריז שם עבד במסעדות כמו "פוקרדי" (Poccardi) ו"רוטיסייר פריגורדין" (Rôtisserie Périgourdine).
אחרי מלחמת העולם השנייה המשפחה בנתה מסעדה וקראה לה אוברז' דה ל'יל (Auberge de l'Ill).
פול אדגר אקווקו הוא כדורגלן מחוף השנהב המשחק בריאל סרגוסה ובנבחרת חוף השנהב.
אדגר החל את הקריירה שלו באקנאס מליגת העל הפינית.
ב-29 באפריל 2016 אדגר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 0–3 ליובסקילה.
ב-25 בספטמבר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0–2 נגד גראנקולה.
במשחקו האחרון בקבוצה הורחק לראשונה בקריירה במשחק בו הפסידה אקנאס 0–4 לטורון פאלוסאורה.
ב-27 באוגוסט 2017 הושאל לבית"ר ירושלים עד לסיום העונה.
ב-11 בספטמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי בית"ר כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-76 של משחק הליגה נגד מכבי פתח תקווה.
בית"ר ניצחה את המשחק 1–2 כאשר הנגיעה הראשונה של אדגר בכדור, הובילה למהלך שבסופו מרסל הייסטר הבקיע את שער הניצחון עבור בית"ר.
ב-1 בפברואר 2018, לאחר שהגיע אישור מאקנאס הפינית אליה שייך השחקן, הוא הושאל להפועל ראשון לציון מהליגה הלאומית..
באוגוסט הצטרף לקבוצת המילואים של בטיס.
בספטמבר 2020 הוכרז כי ייקח חלק מהסגל הבוגר של בטיס לקראת העונה הקרובה.
ב-1 בספטמבר 2023 הצטרף לאולימפיק ליון מליגת העל הצרפתית.
ב-1 בספטמבר 2025 חזר לספרד והושאל לריאל סרגוסה מהליגה השנייה.
ב-25 במרץ 2022 ערך אדגר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת חוף השנהב, בהפסד 1–2 לנבחרת צרפת במשחק ידידות.
פּוֹל אבּישֶגאנאדֶן היה מנצח ומורה סינגפורי.
זוכה מדליון התרבות לשנת 1986 על תרומותיו למוזיקה.
לזכותו של אבישגאנאדן נזקפת התמיכה בהשבת ההמוזיקה הקלאסית בסינגפור במהלך שנות ה-40' וה-50' של המאה ה-20. הוא ייסד את אחד ההרכבים הקאמריים הראשונים במדינה.
כמחנך, כיהן כמנהל בית הספר ע"ש ויקטוריה בשנים 1959 עד 1961 וכמנהל המכללה להכשרת מורים משנת 1963 עד 1968. בהמשך לימד עשרות שנים במחלקה למוזיקה שך האוניברסיטה הלאומית של סינגפור.
פול אבישגאנאדן מת ב-31 באוגוסט 2011 בבית החולים האוניברסיטאי הלאומי בסינגפור, בגיל 97.
טקס הלווייתו נערך ב-3 בספטמבר 2011 בקתדרלת סנט אנדרוז בסינגפור, שם שימש כמנצח מקהלה.
פוך 500 היא מכונית עירונית בתצורת מכונית מיני, תוצרת יצרנית כלי הרכב פוך האוסטרית (מכונה גם שטייר-פוך), חברת בת של שטייר דיימלר פוך שבגראץ, אוסטריה, אשר יוצרה ברישיון קונצרן הרכב האיטלקי פיאט והתבססה על דגם הפיאט 500,
3 דלתות - סטיישן (דגם הסטיישן התבסס על פיאט 500 ג'רדיניירה)
פול הוא סרט מדע בדיוני, קומדיה וחבר'ה אמריקאי משנת 2011, בבימויו של גרג מוטולה.
עלילת הסרט עוקבת אחר שני בריטים חובבי מדע בדיוני שפוגשים ונותנים טרמפ לחייזר בנבדה והשלושה נקלעים להרבה סיטואציות מוזרות.
הסרט מהווה פרודיה על סרטי מדע בדיוני (במיוחד אלו של סטיבן ספילברג) ומעריצי מדע בדיוני בכלל.
הסרט מתחיל בשנת 1947. ילדה בשם טארה מוציאה את כלבה בשם "פול" החוצה, כשלפתע עב"ם מתרסק על הכלב והורג אותו.
הילדה מוציאה את החייזר מהחללית ההרוסה, קוראת לו "פול" ומטפלת בו עד שחיילים ברשות אזור 51 לוקחים את החייזר.
60 שנה לאחר מכן, ב-2007, גראהם בילי וקלייב גולינגס, 2 בריטים חנונים, נוסעים ברחבי ארצות הברית למקומות בהם נערכו לכאורה מפגשים עם חייזרים.
לפתע, באחד מהמסעות שלהם, מול הקרוואן שלהם מתרסק רכב.
כאשר השניים יוצאים לבדוק מה קורה, הם פוגשים את פול - חייזר נרקומן וסרקסטי שברח מאזור 51 ומחפש דרך חזרה לכוכב הבית שלו שבגלקסיית אנדרומדה.
2 החברים מסכימים לתת לו טרמפ ובהמשך הדרך הוא נהיה לחברם.
בינתיים, הסוכן הפדרלי לורנזו זויל מחפש אחר החייזר עבור גנרלית קשוחה הקרויה בפי פול "האיש הגדול".
הוא פוגש את הסוכן האגרד ואת הסוכן ריילי - 2 שוטרים לא חכמים במיוחד, שעושים מה שהוא אומר להם.
בינתיים, השלושה נוסעים אל מקום שבו נוצרים מתפללים.
כאשר פול והשניים חוטפים בטעות נוצרייה אדוקה בשם רות באגס, אשר פול מגלה לה באמצעות מגע חושי את תורת האבולוציה.
לאחר שגילה לה, רות מבינה כי העולם אינו נברא בשישה ימים והוא בן 4,000 שנה, אלא שהיא יכולה לעשות מה שיעלה בדעתה - כגון לשתות, לזנות ואפילו לקלל.
הארבעה נוסעים אל פאב מקומי של חנונים, בעוד שהם פוגשים 2 בריונים שקלייב וגראהם עצבנו מקודם, אך פול מעלף אותם.
ביער, פול מספר להם את הסיבה מדוע הוא מעוניין לחזור לכוכב ביתו - מתברר כי הממשלה מעוניינת לנתח את מוחו של פול, כדי ליצור לחיילים האמריקאים יכולות הסוואה, מגע מרפא וכדומה.
בבוקר, פול והחבורה מנסים לצאת מהעיירה בה הם נמצאים אך ללא הצלחה, גונבים בשביל פול זיקוקי דינור ופוגשים את טארה, כשהיא מבוגרת מאוד.
זויל, האגרד וריילי מוצאים את החבורה אך החבורה מצליחה לברוח ולהרוג את האגרד וריילי.
בוויומינג, החבורה מטפסת על מגדל השטן ומשגרים את הזיקוקים.
אך האיש הגדול מגיעה וגם זויל מגיע, כשהוא מנסה להציל את פול אך האיש הגדול פוצעת אותו.
אך אביה האדוק של רות, מוזס באגס, שבאה לחפש אחר בתו, שולף שוטגאן ומכוון לפול אך פוגע בטעות בגראהם.
פול מצליח להחיות את גראהם באמצעות המגע המרפא שלו.
האיש הגדול מתעוררת אך החללית שפול קרא לה מגיעה ומוחצת את האיש הגדול, ואוספת את פול וטארה.
סת' רוגן - פול: חייזר אינטליגנט וידידותי אך סרקסטי ובעל התמכרות קשה לסמים שמרבה לקלל ללא הפסקה.
סיימון פג - גראהם בילי: חנון ומאייר בריטי.
ניק פרוסט - קלייב גולינגס: חנון וסופר בריטי.
קריסטן ויג - רות' באגס: נוצרייה אדוקה שבהמשך מאמינה בתורת האבולוציה.
ג'ייסון בייטמן - הסוכן לורנזו זויל: סוכן פדרלי שצד אחרי פול מטעם אזור 51, כשבהמשך מתגלה כחברו הטוב ביותר ומנסה להצילו.
ביל היידר - הסוכן האגרד: שוטר פדרלי טיפש.
הרבה יותר חכם מחברו, הסוכן ריילי.
ג'ו לו טרוליו - הסוכן ריילי: שוטר פדרלי טיפש.
הרבה יותר טיפש מחברו, הסוכן האגרד ומרבה לצחוק מקללות.
בליית' דאנר - טארה וולטון: אישה מבוגרת שבצעירותה פול התרסק על כלבה.
ג'ון קרול לינץ' - מוזס באגס: אביה האדוק של רות'.
סיגורני ויבר - האיש הגדול: גנרלית קשוחה.
פול רוברט איגנשיוס היה מזכיר הצי של ארצות הברית בממשלו של נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון, בין השנים 1967–1969 ולפני כן היה סגן מזכיר ההגנה של ארצות הברית.
פול איגנשיוס נולד בגלנדייל, קליפורניה לאליזה (לבית ג'מגוצ'יאן) והובספ "ג'וזף" איגנטוסיאן, שנמלטו לארצות הברית בעקבות רצח העם הארמני.
את לימודי התואר הראשון הוא סיים באוניברסיטת דרום קליפורניה, שם היה חבר באחוות פי בטא קפא ובאחוות פי קפא טאו.
את לימודי התואר השני במנהל עסקים הוא סיים בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד.
במלחמת העולם השנייה הוא התגייס לצי ארצות הברית שם שירת כקצין בדרגת לוטננט, בעיקר כקצין נשק למטוסים על סיפון נושאת המטוסים "מנילה ביי" (USS Manila Bay) בזירת האוקיינוס השקט.
בשנים 1961–1964 שימש איגנשיוס כסגן מזכיר הצבא של ארצות הברית למתקנים ולוגיסטיקה.
בשנת 1964 הוא היה תת-מזכיר הצבא.
לאחר מכן ועד 1967 היא שימש כסגן מזכיר ההגנה למתקנים ולוגיסטיקה.
ב-1 בספטמבר 1967 מונה איגנשיוס כמזכיר הצי של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד תום נשיאותו של לינדון ג'ונסון בינואר 1969.
בין שאר פעילותיו של איגנשיוס לאחר שירותו בממשל הפדרלי ניתן למנות שותפות בייסוד וכהונה כיושב ראש מועצת הנאמנים של חברת Logistics Management Institute, כהונה כיושב ראש מועצת המנהלים, נשיא ומנהל כללי של איגוד חברות התעופה Air Transport Association (כיום Airlines for America ) וכהונה כנשיא העיתון וושינגטון פוסט.
איגנשיוס הקים את חברת Harbridge House, Inc., חברה מבוסטון לייעוץ אסטרטגי ומחקר.
הוא שימש כחבר במועצת הנאמנים של הקרן לשימור מורשתו של ג'ורג' מרשל וכחבר במועצת העיר הפדרלית שמקדמת את פיתוחה הכלכלי של וושינגטון די.
איגנשיוס הוא אב לשני בנים: דייוויד איגנשיוס, שהוא בעל טור בעיתון וושינגטון פוסט וסופר; ואדי איגנשיוס, שהוא עורך ראשי של המגזין Harvard Business Review.
ב-23 במאי 2013 הודיע צי ארצות הברית שאחת המשחתות מסדרת המשחתות ארלי ברק תיקרא על שמו של איגנשיוס.
הספינה הוכנסה לשירות בפורט אוורגליידס ב-27 ביולי 2019.
פול הנרי אוניל היה מזכירהּ ה-72 של מחלקת האוצר של ארצות הברית בראשית שנות הקבינט של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש, מינואר 2001 עד לשלהי דצמבר 2002. בחודש זה הוא פוטר מתפקידו נוכח חילוקי דעות עם הממשל.
טרם כהונתו כמזכיר האוצר היה אוניל יושב הראש של מכון ראנד והמנהל הכללי של תאגיד אלקואה (Alcoa), יצרנית האלומיניום השמינית בגודלה בעולם.
אוניל נולד בסנט לואיס שבמיזורי, בנם של גיינולד אלזי (אירווין) וג'ון פול אוניל, סרג'נט בצבא ארצות הברית.
אביו של אוניל טען ששורשי המשפחה בסקוטלנד וכי אינו יודע היכן נמצאת משפחתו המורחבת מעבר לכך.
אולם, זמן רב לאחר מות אביו נוכח פול לדעת ששורשיו למעשה הולנדיים, ושמו במקור היה פייט קלפסטרמן, אם כי לא ידוע מדוע אבי המשפחה שיקר בנוגע למוצא המשפחה.
בשל הקריירה הצבאית של אביו, משפחתו של אוניל נאלצה להחליף מגורים פעמים תכופות.
אוניל ומשפחתו התגוררו באילינוי, בניו מקסיקו, באלסקה ואף בהוואי.
כנער, אוניל עבד במשרות חלקיות בהן מחלק עיתונים וחנוון בחנות נוחות.
ב-1954 סיים את לימודיו התיכוניים בתיכון המרכזי של אנקורג' שבאלסקה.
באותה התקופה התגורר בבסיס צבאי ביחד עם הוריו.
אוניל השלים לימודי תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת המדינה של קליפורניה בפרזנו, ולאחר מכן — ב-1961 — המשיך ללמוד כלכלה באוניברסיטת קליירמונט השוכנת גם היא בקליפורניה.
לאוניל תואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת אידיאנה בלומינגטון.
אוניל החל את שירותו הציבורי כאנליסט מערכות מחשוב ברשות לענייני חיילים משוחררים, שם עבד בשנים 1966-1961. ב-1967 הצטרף למשרד הניהול והתקציב, וכיהן כסגן מנהל המשרד בשנים 1977-1974.
לאחר שהנשיא ג'רלד פורד הפסיד בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1976, אוניל מילא תפקיד בכיר בחברה "אינטרנשיונל פייפר" בעיר ניו יורק.
בשנים 1985-1977 היה סגן נשיא בחברה זו המהווה חלק מתעשיית הנייר, ומסיום כהונתו כסגן נשיא נעשה נשיא החברה עד לשנת 1987. ב-1989 פנה אליו הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש והציע לו את תפקיד מזכיר ההגנה של ארצות הברית.
אוניל אמנם סירב, אך המליץ על דיק צ'ייני לתפקיד.
לאחר מכן הסכים להיות חברה בקבוצה מייעצת לנשיא בענייני חינוך ביחד עם למאר אלכסנדר, הסנאטור מטנסי לשעבר ביל ברוק וריצ'רד ריילי, לימים מזכיר החינוך של ארצות הברית.
משנת 1987 עד 1999 היה יו"ר ומנכ"ל ענקית התעשייה אלקואה שבפיטסבורג, וב-2000 פרש מהחברה.
בתחילת כהונתו נתקל אוניל בהתנגדות משמעותית של מועצת המנהלים עקב עמדתו בנושא בטיחות וגיהות בתעסוקה.
שווי השוק של החברה עלה מ-3 מיליארד דולר אמריקני ב-1986 ל-27.53 מיליארד דולר בשנת 2000, בעוד שההכנסה נטו עלתה מ-200 מיליון דולר ל-1.448 מיליארד דולר.
ב-1988 הצטרף אוניל למכון ראנד כחבר דירקטוריון וב-1997 נבחר ליושב ראש מועצת המנהלים של המכון.
הוא התפטר מתפקיד זה לאחר שמונה למזכיר האוצר, אך מונה שוב לדירקטוריון זה ב-2003 לאחר שעזב את הממשל.
בינואר 2001 מונה אוניל למזכיר האוצר של ארצות הברית בידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש אשר הושבע לתפקידו זה עתה.
הוא חרת על דגלו זהירות פיסקלית, הגברת התפוקה ונוסף על כך עידוד עובדים עם מיסוד רשת ביטחון למשרתם.
בתור מזכיר האוצר הוא חלק על "מדיניות הדולר החזק", על נאומים טקסיים ועל מניעות של קריסות פיננסיות גדולות, אלא העדיף ניהול סיורים אישיים במפעלים אמריקאים וצמצום אורך הצהרותיהם הכתובות של שרי האוצר של מדינות ה-G7. אוניל גם הנהיג את מחלקת האוצר של ארצות הברית בימי המיתון ב ובפיגועי 11 בספטמבר.
ראשית הוא סייע באישור חבילת קיצוצי המס הראשונה תחת ממשל בוש אך התנגד בתוקף לשנייה.
הוא הוסיף להיקלע לחילוקי דעות נוספים בנוגע להחלטת הנשיא להטיל מכס על פלדה מיובאת, כמו גם על נקיטת פעולות הבית הלבן נגד קובה.
אוניל סייע לארגנטינה, ברזיל וטורקיה בקבלת הלוואות מקרן המטבע הבינלאומית אך התנגד להעניק להן סיוע כלכלי נוסף.
לא פעם התבטאה ההתנגדות אליו במעשים פיזיים.
לראיה, במהלך ביקור שערך בבואנוס איירס הושלכו ביצים על שיירת המכוניות שלו לאחר שקבע כי לארגנטינה עם זאת, הוא גם עודד את הממשלות הנזקקות לסיוע להגדיל מענקים שניתנו להן בידי הבנק העולמי ולהפסיק את התמיכה הכספית בטרור.
במאי 2002 הוא ביקר באפריקה עם המוזיקאי בונו כדי להפנות תשומת לב לעיני היבשת.
במהלך כהונתו, הוא היה ידוע בישירות שהפגין, שבסופו של דבר עלתה לו בתפקידו הבכיר בדצמבר 2002. גם ממשלת ברזיל הביעה את מחאתה נגד אוניל לאחר שהוא דאג בפומבי שכספים שהולוו למדינות אמריקה הלטינית ייעלמו בחשבונות בנק בשווייץ.
העיתונאי רון סוסקינד ראיין את אוניל בהרחבה על כהונתו בממשל בוש, מה שאִפשר לו גישה לכמות גדולה של תיעוד.
ב-2004 הוא הוציא לאור את הספר "מחיר הנאמנות", ובו סקירת כהונתו הקצרה יחסית של אוניל בממשל בוש.
הספר מגולל רבים מחילוקי הדעות והסכסוכים שהיו לאוניל עם ממשל בוש.
הספר מפרט גם את ביקורתו של אוניל על המדיניות הפיזיקלית של הממשל.
אוניל גרס כי בוש נראה כמי שאינו שואל שאלות וחסר סקרנות, וכי מלחמת עיראק תוכננה החל מהישיבה הראשונה של המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית זמן קצר לאחר תחילת הכהונה של הממשל.
בישיבת הקבינט של ארצות הברית בממשל ג'ורג' ווקר בוש ציין אוניל כי השאלה שעמדה לדיון אינה הייתה "האם עלינו לתקוף את עיראק?" אלא "כיצד נוכל לתקוף את עיראק?".
אוניל ראה בכך הפרה של ערבויות קודמות שנתן בוש כמועמד לנשיאות לפיהן יימנע מ"בניית אומות" במהלך תקופת כהונתו.
לאחר שהודח מתפקיד מזכיר האוצר, התמנה אוניל ליועץ מיוחד עבור קבוצת בלאקסטון.
במקביל הוא גם פעל כאנג'ל בצוותא עם בנו, פול אוניל ג'וניור, בשירות החברה קיוספט טכנולוגיות בע"מ (.Qcept Technologies Inc) ב-2004. בשנת 2005 ייסד חברת ייעוץ אסטרטגי בשם "ואליו קאפצ'ר" (Value Capture), המייעצת למוסדות בריאות בהפחתת ההוצאות וכן בהגברת הבטיחות של המטופלים.
ב-2006 הוא פרסם את תוצאות המחקר שערך בין השנים 2005-2003 בבית החולים הכללי אלגייני שבפיטסבורג יחד עם צוות רופאים בראשות ריצ'רד שאנון, בכתב העת הרפואי של הארגון "ג'וינט קומישן" לענייני איכות ובטיחות מטופלים.
המחקר הצביע על ירידה בזיהומים הרפואיים באמצעות צוות המתאם מניעת זיהומים במחזור הדם.
הוא גם הצטרף לחברת PRHI כמנכ"ל שלה באוקטובר 2003, ובפברואר אותה שנה מונה לנאמן במועצת המנהלים של המרכז הרפואי באוניברסיטת פיטסבורג.
עם זאת, בספטמבר 2004 עזב תפקיד זה בשל סירוב המרכז הרפואי להצטרף למיזם הפועל למיגור מקרי רשלנות רפואית בבתי חולים.
במהלך כהונתו נתגלעו לא פעם חילוקי דעות בינו לבין מנכ"ל המרכז הרפואי ג'פרי רומוף, והתנגד גם לכוונותיו למנוע טיפול רפואי למבוטחי חברת הביטוח הרפואי "היימארק" (Highmark) ב-2019.
ב-16 באוקטובר 2007, במסגרת מאמר דעה שפרסם בעיתון "הניו יורק טיימס", התאונן אוניל על חוסר הרצון של הפוליטיקאים להתייחס לרפורמה מקיפה במערכת הבריאות של ארצות הברית.
במאמר הדעה הוא הציע לחייב את הרופאים ובתי החולים לדווח על רשלנות רפואית תוך 24 שעות, כמו גם להעביר תביעות רשלנות רפואית מבתי המשפט האזרחיים לגוף עצמאי חדש.
אוניל הוסיף לכתוב כי על הרפורמה המיוחלת במערכת הבריאות לכסות את כל הסוגיות הבעיות, בהן כיסוי ביטוח רפואי, עלויות כלכליות רפואיות, איכות הטיפול וטכנולוגיית המידע.
באפריל 2016 נמנה בין שמונת מזכירי האוצר לשעבר שקראו לממשלת בריטניה להישאר באיחוד האירופי לקראת משאל העם על חברות הממלכה המאוחדת באיחוד.
ביוני 2019 הוענקה לו המדליה לשירות ציבורי מכבוד ע"ש ג'רלד פורד מטעם "הקרן הנשיאותית ג'רלד פורד".
אוניל נפטר בביתו שבפיטסבורג ב-18 באפריל 2020 בגיל 84, כתוצאה מסרטן הריאה.
פול אונואצ'ו הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת החלוץ בטרבזונספור ובנבחרת ניגריה.
ב-2012 עבר לדנמרק והצטרף לאקדמיית הכדורגל של מיטיולן.
בדצמבר 2012 ערך את הפועלת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת כנכנס כמחליף במשחק מול סילקבורג.
במרץ 2015 הושאל לויילה בולדקלאב מהליגה השנייה בדנמרק, בה הצטיין וכבש 5 שערי ליגה ב-13 משחקים.
בעונה הבאה חזר למיטיולן וכבש שישה שערי ליגה במהלך עונת 2015/2016. בעונת 2016/2017 כבש 18 שערים מהם 11 בסיבוב האליפות ובפלייאוף לכרטיס לליגה האירופית.
בעונת 2017/2018 כבש 10 שערי ליגה וסייע לקבוצה לזכות באליפות, בשלב מוקדמות הליגה האירופית כבש ארבעה שערים.
עונה לאחר מכן כבש 17 שערים, הקבוצה סיימה במקום השני וזכתה בגביע.
באוגוסט 2019 הצטרף לראסינג גנק מליגת העל הבלגית.
ב-1 בפברואר 2023 חתם לשלוש וחצי שנים בסאות'המפטון מהפרמייר ליג.
אונואצ'ו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניגריה מול נבחרת מצרים במרץ 2019, כבר לאחר עשר שניות מפתיחת המשחק כבש את שער הניצחון במשחק, השער המהיר בתולדות הנבחרת.
פול א' לוין היה, אמריקני־שוודי, היסטוריון שואה ורצח עם.
פול א' לוין נולד בניו יורק בשנת 1956 וגדל בעיר קובינה שבדרום קליפורניה, בה בילה את רוב שנות ה-60 וה-70 והחל את הקריירה האקדמית שלו בלימודי תואר ראשון ושני בהיסטוריה.
בין השנים 1977–1980 חי בישראל, לאחר מכן חזר לארצות הברית וחי בניו-גרזי ולבסוף עזב סופית את ארצות הברית והיגר לשוודיה.
ב-1983 לוין סיים תואר ראשון בהיסטוריה בהצטיינות מטעם מכללת פומונה שבמדינת קליפורניה, הוא אף זכה בפרס הזיכרון של ג'ון קרשו (סטודנט השנה להיסטוריה).
ב-1987 סיים תואר שני בהיסטוריה בבית הספר לתארים מתקדמים בקלרמונט, קליפורניה, תחום מחקרו היה היסטוריה מודרנית פוליטית ודיפלומטית באירופה והיסטוריה של השואה.
כותרת עבודת התיזה שכתב הייתה העיתונות השוודית והשואה, יוני 1941 - אוקטובר 1943.
ב-1996 סיים את תואר הדוקטורט שלו במחלקה להיסטוריה של אוניברסיטת אופסלה על היסטוריה אירופית מודרנית, היסטוריה של השואה; כותרת עבודת הדוקטורט של ההיסטוריה הדיפלומטית הייתה: מאדישות לאקטיביזם; דיפלומטיה שוודית ושואה, 1944-1938
בשוודיה ייסד לוין את מרכז הוגו ולנטין ללימודי שואה ורצח עם ופרסם מחקרים רבים על היסטוריה של השואה וזיכרונה.
עיסוקו העיקרי באופסלה היה כתיבה, מחקר והוראת השואה.
בספרו "ראול ולנברג והדיפלומטיה השוודית בבודפשט בשנים 1944–1945", הפריך לוין מיתוסים קיימים על חסיד אומות העולם השוודי ונושאים נוספים בקשר של שוודיה לשואה
הספר "ספר לילדיך" שכתב יחד עם סטפן ברוכפלד היה רב-מכר בשוודיה.
בספר הצליחו המחברים לזקק אלמנטים היסטוריים, היסטוריוגרפיים, ביוגרפיים וגרפיים גדולים למתכונת ולשפה שפונה הן לדיפלומטים והן לתלמידי חטיבת הביניים.
הספר נלמד בקורסים באוניברסיטאות, בכיתות בתי ספר ציבוריים ופרטיים, שימש לחינוך מבוגרים, ועל ידי ארגוני עובדים.
"ספר לילדיך" פורסם לראשונה בשנת 1998 על ידי ממשלת שוודיה, והוזמן כחלק ממסע חינוך לאומי אודות השואה.
היסטוריון השואה יהודה באואר כינה אותו "הספר הטוב ביותר על השואה לאורכה ולמטרותיה".
פרסום הספר הוביל להקמתו של כוח משימה בינלאומי לחקר השואה, הזיכרון והחינוך.
כוח משימה שהתפתח ל"ברית הזיכרון הבינלאומית לשואה." המורכבת כיום מ-31 מדינות חברות ושמונה מדינות משקיפות.
במהלך חייו בשוודיה בחן לוין וחקר במשך כמה עשורים את האדישות והפעילות הבירוקרטית באירופה במלחמת העולם השנייה.
את שש השנים האחרונות לחייו העביר לוין בברלין, שם עבד כהיסטוריון עצמאי.
לקראת מותו עבד על ספר זיכרונות ומדריך למורים, בתקווה להנחות מחנכים כיצד לחשוב וללמד על השואה ועל רצח עם באופן פרוגרסיבי והומניסטי.
עבודתו תרמה תרומה משמעותית גם למחקר והסבר על רצח העם הארמני.
בשנת 2019 נפטר ונקבר בברלין.
בשנת 2020 הוקמה בשכונת וילמהרסדורף בברלין יוזמת הסטודנטים "ספריית פול א לוין".
ספר לילדייך, סטפאן ברוכפלד ופול א' לוין.
הקלטות השואה - מאת ד"ר פול א' לוין, ייצוג והוראה על רצח עם.
פרסומים אחרים סדרה: הרצאות הוגו ולנטין, מספר: 6 (VIII-IX), (עורך הסדרה) מאי 2013
מדליית המאה של ראול ולנברג לשנת 2012, הוענקה ללוין בבואנוס איירס על ספרו - "ראול ולנברג בבודפשט; מיתוס, היסטוריה ושואה" (2010), מאת הקרן הבינלאומית של ראול וולנברג; בואנוס איירס, נובמבר 2012. פרס זה נתמך על ידי שגרירות שוודיה, בואנוס איירס.
פרס מרטין H: בנו הולמדאל, עם סטפאן ברוכפלד, על שירות לאוניברסיטת אופסלה ולחינוך ומחקר השואה בשוודיה.
הפרס השנתי של ארגון ניצולי השואה בשוודיה על תרומות לחינוך לשואה ".
ינואר 2010. החלפת הוראה של ארסמוס; הוראה, קורס בלימודי רצח עם, עם סמינרים וייעוץ לסטודנטים במהלך שנתיים.
פרס ספר השנה, על "ספר לילדיך", סטוקהולם, 1999.
(sachbuch), יריד הספרים בפרנקפורט, 2001.
פול-אמיל בורדו היה אמן מקוויבק, שנודע בציוריו המופשטים.
הוא היה מנהיג תנועת ה"אוטומטיס" האוונגרדית והמחבר הראשי של המניפסט הגלובלי "סרבנות מוחלטת", בשנת 1948. לבורדו הייתה השפעה עמוקה על התפתחות האמנויות והמחשבה, הן במחוז קוויבק והן בקנדה.
בורדו נולד ב-1 בנובמבר 1905, בסנט הילייר, קוויבק.
הוא היה הילד הרביעי של הוריו.
הוא קיבל חמש שנים השכלה רשמית בבתי ספר יסודיים (שהסתיימו בגיל שתים עשרה) וכמה שיעורים פרטיים מתושב בכפר הולדתו.
בורדו פגש את אוזיאס לידיק בחורף 1921–1922, ולידיק הסכים לקחת את האמן הצעיר תחת חסותו.
בגיל שש עשרה הוא הפך לחניך של אוזיאס לידיק, שהיה צייר ומעצב כנסיות.
לידיק העניק לבורדו הכשרה אמנותית בסיסית, ולימד אותו כיצד לשחזר ולקשט כנסיות.
בשנת 1923, בסיוע מלגה שהשיג לידיק עבורו, הוא נרשם לאקול דה ביו-ארטס דה במונטריאול והמשיך לעבוד במקביל עבור לידיק.
הוא קיבל פרסים על ציוריו.
למרות חילוקי הדעות בין בורדו לבין הנהלת בית הספר, הוא המשיך בלימודיו בעידודו של לידיק.
עם סיום לימודיו בשנת 1927 בורודו נשכר על ידי מועצת בית הספר הקתולי במונטריאול כמורה לאמנות בתיכון.
בינואר 1929 החל את לימודיו בפריז, אותם עזב כדי להמשיך בעבודות קישוט הכנסיות של רמבוקורט.
הוא חזר לסנט-הילייר ביוני 1930. הוא החל ללמד במשרה חלקית, וב־1933 חזר ללמד בבית הספר הקתולי במונטריאול, ואחרי ארבע שנים עבר ללמד בבית ספר אחר.
זו הייתה תקופה חשובה בחיי בורדו: בעזרת הפגישה עם צעירים בני דורו בעלי אותם טעמים וצרכי פעולה, הוא גילה לבסוף סביבה אינטלקטואלית וחברתית מגרה.
בשנת 1938 הוא פגש בתערוכה את ג'ון לימן, צייר ומבקר במונטריאול.
לימן עודד את מעורבותו של בורדו בחברה לאמנויות עכשוויות, ובינואר 1938 נבחר בורדו לסגן נשיא הקבוצה הזו.
בשנת 1941 הוא חזר לצייר לאחר מספר שנים של לימוד והוראה, ובמהלכם הוא וקבוצת סטודנטים נפגשו בקביעות כדי לדון במגמות האחרונות באמנות האירופאית.
ציוריו המופשטים הראשונים מתוארכים לתקופה זו, ובאפריל 1942 הציג ארבעים וחמישה ציורי גואש בהשראת הסוריאליזם המופשט של ז'ואן מירו.
הוא ארגן סביבו כתריסר מתלמידיו, והם נודעו ביחד בשם "האוטומטיזמים" בהקשר לניסיונותיהם לצייר כאילו ב"אוטומט נפשי" טהור לפי כתביו של אנדרה ברטון.
בינואר 1946 נערכה בעיר ניו יורק התערוכה הקבוצתית הראשונה של בורדו ותלמידיו, ואחריה באפריל תערוכה במונטריאול.
זו הייתה התערוכה הראשונה של קבוצת ציירים מופשטים בקנדה.
תערוכה שנייה במונטריאול התרחשה בפברואר – מרץ 1947. בעקבות תערוכה זו, נטבע השם "אוטומטיזמים" עבור הקבוצה, על שם ציורו של בורדו Automatisme.
בורדו כתב את "סרבנות מוחלטת" (Refus Global) בסוף 1947 - תחילת 1948. המאמר הופץ בקובץ שהכיל כתבים אחרים על אוטומטיזמים.
היצירה הזו נועדה במקור ללוות תערוכה, אולם היא הופצה למעשה לבדה.
המאמר שימש כמניפסט חשוב שדגל בהפרדת הכנסייה והמדינה בקוויבק, במיוחד למען האמנויות.
במאמר בורדו "מגנה את כוחות הדיכוי שהפכו את קוויבק לסביבה חונקת.
עוינת ליצירתיות פרטנית וקולקטיבית כאחד".
ארבע מאות עותקים של המניפסט נמכרו ב-9 באוגוסט 1948. בעקבות הפרסום, בורדו הודח מבית הספר שלימד בו, כתוצאה ישירה ממעורבותו בביקורת חברתית זו.
גם אלה שנמאס להם מהשליטה המדכאת, ודגלו בשינויים חברתיים גדולים בקוויבק, נרתעו מלגנות את הכנסייה הקתולית שהייתה בעלת השפעה מרכזית על אוכלוסיית קנדה הצרפתית.
בורדו נודה, הוא לא הצליח להשיג עבודה, והחליט לקחת את העניינים לידיים והפיק מאמר נוסף להגנתו, Projections Libérantes ("תחזיות משחררות"), אותו השלים בפברואר 1949. המאמר השני היה יותר מתון, אבל לא התקבל בהתלהבות מצד הציבור או העיתונות.
עם זאת, למרות ההוקעות המוקדמות, המניפסט סימן את תחילתו של שינוי חברתי עמוק בקוויבק וסימן את המהפכה השקטה.
בשנת 1953 בורדו עבר לניו יורק, שם ראה את עבודותיהם של ג'קסון פולוק, פרנץ קליין ומארק רותקו והחל להשתמש ב"סכין צבעים" כדי למרוח את צבעו.
בשנת 1955 הוא חזר לפריז שם נפטר מהתקף לב בשנת 1960.
בשנת 1954 היצירות של בורדו היו בין אלה שייצגו את קנדה בביאנלה בוונציה.
בשנת 1955 ייצג את קנדה בביאנאלה בסאו פאולו.
בשנת 1960 ערך לו מוזיאון סטדליק באמסטרדם את התערוכה שלאחר המוות, "בורדו 1905–1960".
בשנת 1988 המוזיאון לאמנויות יפות במונטריאול ערך תערוכת רטרוספקטיבה שאצר פרנסואה-מארק גאנון.
פול-אנרי סנדאוגו דמיבה הוא קצין בצבא בורקינה פאסו, שעמד בראש התנועה הפטריוטית לשמירה ושיקום (MPSR).
בהפיכה בינואר 2022 הצבא הדיח את הנשיא רוק מארק כריסטיאן קאבורה, ומינה את סנדאוגו דמיבה לראש המדינה בפועל.
בספטמבר 2022 סנדאוגו הודח בהפיכה צבאית נוספת, במקומו מונה ראש המטה הכללי איברהים טראורה לראש המדינה.
פול-אנרי סנדאוגו דמיבה נולד ב-1981. סיים את לימודיו בבית הספר להכשרה צבאית אקול מיליטר שבפריז.
הוא בעל תואר שני בקרימינולוגיה מהקונסרבטואר הלאומי לאומנויות ולמקצועות (CNAM) בפריז והסמכת מומחה ניהול הגנה, פיקוד ואסטרטגיה צבאית.
דמיבה הוא לוטננט קולונל ומפקד האזור הצבאי השלישי הכולל את ואגאדוגו בירת המדינה, מנגה, קודוגו ופאדה נגורמה.
היה חבר בגדוד הביטחון הנשיאותי - המשמר הנשיאותי של בלז קומפאורה.
לאחר ההפיכה הצבאית ב-24 בינואר 2022, הודח הנשיא רוק מארק כריסטיאן קאבורה, ודמיבה מונה לראש המדינה בפועל.
פול-אנרי (הנרי) שארל ספאק היה מדינאי ופוליטיקאי בלגי ששיחק תפקיד מרכזי בתהליך האינטגרציה האירופית לאחר מלחמת העולם השנייה.
הוא הגיע לעמדות בכירות בפוליטיקה הבלגית כחבר במפלגה הסוציאליסטית ואף מילא את תפקיד ראש הממשלה של בלגיה במספר קדנציות.
בנוסף, הוא תמך במולטילטריזם ולכן היה מהקולות הבולטים באירופה למען יצירת תהליכי איחוד אירופיים והיה מעורב ביצירת מוסדות וארגונים בין-לאומיים שהיוו את הבסיס לכינון האיחוד האירופי.
בין השאר היה הראשון למלא את תפקיד הנשיא של האספה הכללית של ארגון האומות המאוחדות (האו"ם), הנשיא הראשון של הפרלמנט האירופי, והמזכיר הכללי של נאט"ו.
פעילותו העקבית והבולטת למען האינטגרציה האירופית הקנתה לו את התואר "מר אירופה".
ספאק נולד למשפחה בלגית ידועה שכללה מספר פעילים פוליטיים וחברתיים, ואף הוא הצטרף לעשייה הפוליטית כבר מגיל צעיר.
סבו מצד אימו, פול ג'נסון , היה חבר במפלגה הליברלית, אימו, מארי ג'נסון , הייתה סוציאליסטית והאישה הראשונה להיכנס לסנט הבלגי, ואביו, פול ספאק , היה משורר ומחזאי.
דודו מצד אימו, פול-אמיל ג'נסון , היה ראש ממשלת בלגיה בשנים 1937–1938, ואחייניתו, קתרין ספאק , הייתה שחקנית קולנוע.
בזמן מלחמת העולם הראשונה ספאק הצטרף לצבא הבלגי אך נתפס על ידי הכוחות הגרמניים מיד לאחר מכן ושהה במחנות שבויים גרמניים במשך שנתיים עד לסוף המלחמה.
עם תום המלחמה, ספאק שוחרר והחל ללמוד משפטים באוניברסיטה החופשית של בריסל.
בזמן לימודיו הפך לפעיל חברתי בשמאל הרדיקלי.
לאחר שהוסמך כעורך דין עבד כסנגור, והגן בין השאר על פרננדו דה רוסה , אנרכיסט איטלקי שניסה לרצוח את אומברטו, נסיך הכתר האיטלקי.
פעילות פוליטית בין שתי מלחמות העולם ובזמן מלחמת העולם השנייה
ספאק היה סוציאליסט וחבר במפלגת הלייבור הבלגית , שם הגיע לתפקידים בכירים.
בשנת 1935 הוא מונה לשר התחבורה בקבינט הבלגי ובשנת 1936 הפך לשר החוץ.
בשנים 1938–1939 כיהן כראש הממשלה הבלגי בפעם הראשונה.
כראש ממשלה הוא קידם חקיקה סוציאלית, למשל בניית דיור בר השגה, הסדרת ימי חג בתשלום, הגבלת שעות עבודה בסקטורים שונים, והרחבת ההטבות והתמיכות בנפגעי עבודה במכרות ובבני משפחותיהם.
כשר החוץ, ספאק תמך בעצמאות ובנייטרליות של בלגיה, ללא שיתוף פעולה צבאי רשמי עם צרפת ובריטניה וללא עוינות כלפי המשטר הנאצי.
בתקופת הגלות בלונדון פיתח ספאק את החזון שהדריך אותו בהמשך הקריירה שלו באשר לשיתוף פעולה אזורי וקידם את יצירת איחוד המכסים של בלגיה, הולנד ולוקסמבורג (בנלוקס).
פעילות פוליטית בבלגיה לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר המלחמה מילא ספאק מגוון תפקידים בכירים בממשלה הבלגית.
בין השאר היה ראש הממשלה במשך שבועיים במרץ 1946, שר החוץ, ושוב מונה לראש הממשלה בשנים 1947–1949. בזמן כהונתו המשיך לקדם יוזמות לדיור בר השגה ותנאי עבודה טובים יותר לעובדים ובעיקר לכורים, פעל ליצירת תשתית לחינוך על יסודי, ובשנת 1948 חוקק חוק המעניק זכות בחירה לנשים.,
ככלל, ספאק התנהל בפוליטיקה הרב מפלגתית הבלגית בחשדנות כלפי כל המפלגות, כולל אלה שאליהן השתייך, ותוך העדפה לקואליציות בעלות גוון סוציאליסטי (כלומר בין הסוציאל-דמוקרטים לבין הנוצרים הסוציאליסטים).
הוא ראה צורך לתמוך בקהילה דוברת הצרפתית בבריסל, שאותה ראה כמקופחת.
כסוציאליסט מושבע, ספאק רצה בשיתוף פעולה פורה עם ברית המועצות, אך המציאות הפוליטית אחרי מלחמת העולם השנייה הבהירה לו שלא יוכל לקיים יחסים קרובים עם ברית המועצות ובהנהגתו בלגיה הצטרפה לגוש המערבי בהנהגת ארצות הברית.
גישתו למדיניות חוץ בזמן ולאחר מלחמת העולם השנייה
תמיכתו של ספאק במולטילטריזם התבטאה בפעילות נרחבת בארגונים בין-לאומיים.
בשנת 1945 נבחר ספאק ליו"ר האספה הכללית הראשונה של האו"ם, וזכה לתשומת לב בין-לאומית.
ספאק הפך למקדם פעיל של שיתוף פעולה אזורי באירופה כולה, והיה מעוניין באיחוד אירופה.
בשנת 1948 החל לפעול למען הקמת מועצת אירופה, ובאוגוסט 1949, משהוקמה המועצה, נבחר כראש המועצה המחוקקת של המועצה האירופית.
הוא היה פעיל במועצת אירופה כשלוש שנים אך התאכזב לגלות שהמדינות החברות במועצה אינן מעוניינות להתקדם לקראת איחוד פוליטי נרחב יותר, והתפטר בשנת 1951. הוא המשיך לקדם את רעיון האינטגרציה האירופית על ידי חברות בארגונים כגון קהילת הפחם והפלדה, שם כיהן כנשיא האספה של הארגון בשנים 1952–1953.
קהילת הפחם והפלדה נוסדה על ידי גרמניה, צרפת, איטליה, לוקסמבורג, הולנד ובלגיה, מדינות שבראשן עמדו מפלגות דמוקרטיות – נוצריות שליבתן הייתה רעיונות של לכידות חברתית, פיוס וטובת הכלל.
בבסיסה של קהילת הפחם והפלדה עמד עקרון על-לאומי, ומוסדותיה שיקפו את ההסכמה להקמת סמכות על-לאומית בעיקר בתחום הכלכלי.
כאשר שש המדינות המייסדות של קהילת הפחם והפלדה לא הצליחו להרחיב את שיתוף הפעולה ביניהן על ידי אשרור האמנה להקמת קהילת הגנה אירופית, נראה היה שיש צורך להתקדם לקראת אינטגרציה על ידי אימוץ הגישה הדוגלת בסחר חופשי והורדת חסמים.
הרעיונות לקדם את האינטגרציה האירופית על ידי שיתוף פעולה כלכלי והצורך לקיים מדיניות מתואמת בנושאי פיתוח האנרגיה הגרעינית היו בבסיסה של , שלאחריה מונה ספאק, כשר החוץ הבלגי, לראש ועדה מיוחדת לצורך גיבוש אמנות חדשות.
הוועדה בראשותו פרסמה את דו"ח ספאק באפריל 1956, על פיו יש להקים איחוד מכסים אירופי וקהילת אנרגיה אטומית.
המנדט של ועדת ספאק הורחב והיא הכינה את הטיוטות לאמנות החדשות, שנחתמו לבסוף ברומא בשנת 1957. אמנות רומא היוו את הבסיס לאיחוד האירופי כפי שאנו מכירים אותו כיום.
מחויבותו של ספאק למולטילטרליות הביאה אותו לתמוך בהקמת ארגון נאט"ו על פני סדרת הסכמים בילטרליים בין המדינות בגוש המערבי.
הוא כיהן כמזכ"ל נאט"ו בשנים 1957–1961. בתפקידו זה התעמת באופן קבוע עם המנהיג הצרפתי שארל דה-גול, בו ראה ספאק מעכב של האינטגרציה האירופית והצפון אטלנטית, בעיקר על רקע מאמציו של דה-גול לחסום את הצטרפות בריטניה לארגון.
עמדותיו של ספאק לגבי אינטגרציה אזורית אפיינו גם את תקופתו כמזכ"ל נאט"ו, כשניסה להפעיל את הארגון לקבוע מדיניות משותפת ברורה במזרח התיכון לאחר המשבר בתעלת סואץ (מלחמת סיני) בסוף שנות החמישים.
לצערו מדיניות כזו לא גובשה, בעיקר עקב אינטרסים של ארצות הברית ושל בריטניה, שהביאו אותן לפעול באופן בילטרלי או חשאי על מנת לקדם את מטרותיהן באזור.
ספאק ריכז את עמדותיו בנושאי נאט"ו בפמפלט שכתב לרגל עשר שנים לארגון, שבו הוא מפרט כיצד נאט"ו תתרום לשלום על ידי אספקת הגנה למדינות החברות בה מפני תוקפנותה של ברית המועצות.
ספאק פרש מהפוליטיקה בשנת 1966. שנה לאחר מותו ב־1972 הוקם מוסד פול-אנרי ספאק המשמר את ארכיון ספאק וממשיך את פעילותו למען אינטגרציה אירופית וקשרים בין-אטלנטיים.
בשנת 1957 הוקרה עבודתו למען האינטגרציה האירופית בהענקת פרס קרל הגדול .
בשעת 1961 קיבל את מדליית החירות האמריקאית מידיו של נשיא ארצות הברית, ג'ון פ.
בשנת 2002 נטבע דיוקנם של פול-אנרי ספאק, רובר שומאן וקונראד אדנאואר כשלושת החלוצים של האינטגרציה האירופית על גבו של מטבע ההנצחה המיוחד הראשון של היורו, עשוי זהב.
הבניין הראשי של הפרלמנט האירופי ברובע האירופי בבריסל נקרא על שמו של פול-אנרי ספאק.
ספאק היה שחקן טניס מוכשר והשתתף בגביע דייוויס בשנת 1922 כחלק מהמשלחת הבלגית, חובב תיאטרון ושחקן ברידג' נלהב.
ספאק היה נשוי למרגריט בשנים 1922–1964 עד למותה, ולזוג נולדו שלושה ילדים: פרננד, מארי ואנטואנט.
בשנת 1965 נישא בשנית לסימון דיל.
פול-י ח'ומרי (בפשטו: پل خمري; בפרסית: پلخمری) היא עיר תעשייה בצפון אפגניסטן ובירת מחוז בגלאן.
על פי תחזית רשמית לתאריך 21 בספטמבר 2020, התגוררו בעיר 242,859 בני אדם, מה שהופך אותה לאחת מהערים הגדולות באפגניסטן.
העיר מהווה מרכז תעשייתי חשוב במדינה.
העיר הפכה לבירת מחוז באגלן במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, במטרה לשפר את נגישות הציבור למשרדי הממשל, תוך ניצול מיקומה האסטרטגי של פול-י ח'ומרי לאורך כביש קאבול-מזאר.
ההעברה נועדה לשפר את הגישה הציבורית לשירותי הממשלה, תוך מינוף מיקומה האסטרטגי של פולי חומרי לאורך הכביש המהיר קאבול-מזאר.
הקבינט האפגני בראשות מוחמד נג'יבוללה אישר את הפיכת העיר לבירת המחוז ב-9 במרץ 1989.
החל משנת 2017, הטליבאן הרחיב משמעותית את פעילותו בסביבות העיר.
ב-5 במאי 2019, אנשי טאליבן פרצו למטה המשטרה בעיר והרגו 13 שוטרים.
ב-1 בספטמבר 2019, הטאליבן תקף את העיר ישירות, אך נהדף על ידי הצבא האפגני.
ב-16 בינואר 2021, מפקד ה-NDS (שירות הביון הלאומי) המחוזי, פזל וואקילזאדה, נהרג במתקפה של הטאליבן.
ב-10 באוגוסט 2021, פול-י ח'ומרי הפכה לבירת המחוז השמינית שנכבשה על ידי הטאליבן במסגרת המתקפה הצבאית שהובילה להשתלטות הטליבאן מחדש על אפגניסטן.
ב-13 באוקטובר 2023, 7 אנשים נהרגו ו-15 נפצעו בפיגוע התאבדות במסגד שיעי שבוצע על ידי מחוז ח'וראסאן של המדינה האסלאמית.
פול-י ח'ומרי ממוקמת כ-100 קילומטר מדרום לקונדוז, כ-200 קילומטר דרום-מזרחית למזאר-י שריף וכ-230 קילומטרים צפונית לקאבול.
אספקת החשמל בעיר מבוססת על פעילותם של שני סכרים.
מפעל המלט הראשון של אפגניסטן נבנה בעיר בשנת 1954, בסיוע תמיכה כספית מצ'כוסלובקיה.
כיום המפעל נמצא בבעלות קרן השקעות אפגנית.
מחוץ לעיר, בכפר כאר-כאר, פועל גם מכרה פחם.
החקלאות מהווה גורם מרכזי בכלכלת העיר.
חיטה, תבלינים ואורז הם הגידולים העיקריים באזור.
הודות לרשת חשמל שנבנתה בשנים האחרונות בין קאבול לפול-י ח'ומרי, העיר נהנית מאספקת חשמל יציבה יחסית.
פול ג'יימס או'גריידי היה קומיקאי, שדרן רדיו, מלכת דראג, שחקן וסופר אנגלי.
החל להתפרסם לראשונה בסצנה הלהט"בית בלונדון תחת דמות הדראג "Lily Savage", שהגיעה לשיא הצלחתה בשנות ה-90. בהמשך או'גריידי הפסיק להופיע בדראג והחל להנחות תוכניות רדיו וטלוויזיה תחת שמו האמיתי, כשהבולטת מביניהן היא "The Paul O'Grady Show", ששודרה לאורך 15 עונות ועליה זכה בפרס באפט"א.
נולד בטרנמיר, פרוור של בירקנהד, להורים ממוצא אירי.
החל להופיע בדראג בשנת 1978 בבר להט"בי בקמדן.
בהמשך הופיע ברחבי אנגליה כחלק מצמד דראג בשם "Playgirls", לצד פיתוח קריירת סטנדאפ עצמאית.
לאחר מספר שנים בהן הופיע בברים להט"בים בלונדון תחת דמותה של לילי סאבאג', הפך לאייקון תרבותי של הקהילה הגאה.
או'גריידי ניצל את מעמדו לאקטיביזם ועסק בנושאים כגון זכויות להט"ב ומשבר האיידס.
לקח חלק פעיל במאבק כנגד סעיף 28.
בתחילת שנות ה-90 החל לצבור פרסום בקהל הרחב והופיע בתוכניות רדיו, טלוויזיה והצגות.
בדמותה של סאבאג' הנחה מספר תוכניות, בין היתר: "Blankety Blank!", "Lily Live" ועוד.
בהמשך ניסה להרחיק את עצמו מדמותה של סאבאג', והופיע תחת שמו האמיתי.
או'גריידי כיכב בקומדיית המצבים "Eyes Down" ב-BBC One.
בשנת 2004 החל להנחות את "The Paul O'Grady Show", עליה זכה בפרס באפט"א.
לצד זאת הנחה תוכניות רדיו ומספר ספרים, כולל ספר זיכרונות בעל ארבעה כרכים.
בשנת 2008 מונה לחבר מסדר האימפריה הבריטית על תרומתו לתחום הבידור.
או'גריידי נפטר בביתו בקנט ב-28 במרץ 2023, מהפרעת קצב פתאומית.
ב-1974 נולדה לו ולידידתו, דיאן יאנסן, בת בשם שרון.
בין 1977–2005 היה בנישואי נוחות עם אישה פורטוגלית בשם תרזה פרננדז, אם כי הזוג לא קיים מערכת יחסים אינטימית או רומנטית כלל.
או'גריידי היה במערכת יחסים ארוכה עם שותפו העסקי ברנדן פרנק מרפי, אשר נפטר בשנת 2005. ב-2017 התחתן עם אנדרה פורטזיו.
פול אוקטב אבר (באנגלית ובצרפתית: Paul Octave Hébert; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מלואיזיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל לואיזיאנה ה-14 בשנים 1853–1856. אבר היה בוגר האקדמיה הצבאית של ארצות הברית, ולחם בשורות צבא ארצות הברית במלחמת ארצות הברית-מקסיקו, ובשורות צבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית.
פול אוקטב אבר נולד בפלקמין שבמחוז איברוויל שבלואיזיאנה, כבנם של פול גסטון אבר ושל מארי יוג'יניה (לבית המילטון) אבר.
ב-1836 הוא סיים את לימודיו בג'פרסון קולג' שבלואיזיאנה.
לאחר מכן הוא החל את הכשרתו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית, שם הוא למד יחד עם ויליאם שרמן ועם ג'ורג' הנרי תומאס, וסיים את לימודיו כמצטיין בכיתתו.
ב-1845 התפטר אבר משירותו הצבאי, לאחר שמונה כמהנדס הראשי של מדינת לואיזיאנה על ידי המושל אלכסנדר מוטון.
הוא מונה מחדש לתפקיד ב-1846 על ידי המושל אייזק ג'ונסון, אך במרץ 1847 התפטר כדי להילחם במלחמת ארצות הברית-מקסיקו.
ב-3 במרץ 1847 קיבל אבר מינוי כלוטננט קולונל ברגימנט הרגלים השלישי של צבא ארצות הברית, וב-9 באפריל הועבר לרגימנט הרגלים ה-14. בתפקידו זה הוא לחם ב, ב, ב, בקרב צ'פולטפק ובקרב מקסיקו סיטי .
בקרב מולינו דל ריי הוא צוין לשבח על ידי הגנרל וינפילד סקוט והוענקה לו דרגת ייצוג של קולונל.
הוא גם צוין לשבח על גבורתו בקרבות בצ'פולטפק ובמקסיקו סיטי.
ב-25 ביולי 1848 שוחרר אבר מהשירות בניו אורלינס ונכנס לפוליטיקה.
ב-1849 התמודד אבר מטעם המפלגה הדמוקרטית בבחירות לסנאט של לואיזיאנה, אך נוצח בהפרש של תשעה קולות.
לאחר מכן הוא שב לאחוזת מטעי הסוכר שלו באיברוויל.
ב-1851 מינה אותו המושל ג'וזף מרשל ווקר כנציג לתערוכה הגדולה בלונדון.
בשנה שלאחר מכן, פיצול בקולות הוויגים במחוז איברוויל הקנה לאבר מושב בוועידת החוקה של לואיזיאנה של 1852 שאימצה חוקה חדשה למדינה שהועדפה על ידי הוויגים.
כתוצאה מכך, התפטר המושל ווקר מוקדם מהצפוי ונערכו בחירות.
מאחר שג'ון סלידל, מנהיג אחת הסיעות במפלגה הדמוקרטית בלואיזיאנה התמקד במסע הבחירות שלו לסנאט של ארצות הברית, פנו מנהיגי המפלגה לאבר והציעו לו את המועמדות לתפקיד המושל.
הוא ניהל את מסע הבחירות שלו תוך התנגדות לכמה מאפיינים של החוקה החדשה, קרא לביצוע עבודות ציבוריות, לרפורמות במיליציה המדינתית, לקיום מערכת בנקאות על פי חוקים כלליים, ולפדיון של כל שטרות הכסף במתכות יקרות.
בבחירות התמודד אבר מול מועמד הוויגים השופט לואיס בורדלון, וזכה ב-17,334 קולות מול 15,781 הקולות של בורדלון.
ב-18 בינואר 1853 הושבע אבר כמושל לואיזיאנה ה-14, וקרא לבית המחוקקים להעביר החלטות לביצוע עבודות שיפור בנתיבי המים ובמסילות הרכבת במדינה.
הוא גם דאג להקמת הסמינר להוראה בעיר אלכסנדריה, שבהמשך היה לאוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה.
אבר גם הקים את ספריית המדינה, ארגן את המיליציה, שיפר את בית החולים לצדקה, וארגן את המאמצים למאבק במגפת הקדחת הצהובה של 1853.
הלאומנות ועלייתה של תנועת שאינם יודעים דבר (המפלגה האמריקאית) אפיינו את הפוליטיקה של לואיזיאנה בשנות ה-50 של המאה ה-19. העיתונים הוויגים ניסו לפגוע באמינותו של אבר באמצעות הפצת שמועות על הברית שלו עם תנועת שאינם יודעים דבר.
הוא עדיין מינה כמה וויגים לתפקידים זוטרים וכמה מאנשי שאינם יודעים דבר לתפקידים מכניסים.
אבר נחשב כמי שהיה עצמאי בהחלטות המינוי שלו, ולקראת תום כהונתו כמושל חשו רבים מהדמוקרטים אכזבה כלפיו.
שמו הוזכר כמועמד אפשרי למושב בסנאט של ארצות הברית, אך ג'ון סלידל לא היה פגיע במקרה של התמודדות פנים מפלגתית.
במהלך תקופת כהונתו, התאגדו בלואיזיאנה ארבע חברות רכבת, כולל חברת הרכבות "ניו אורלינס, ג'קסון וגרייט נורתרן".
אבר שאף לקשר את כל חלקי המדינה עם ניו אורלינס באמצעות מסילות ברזל.
הוא גם בנה סכרים ותר אחר מיזמים לשיקום קרקעות.