tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שהות קצרה במחנה שבויים במינסק הצליח להימלט ליערות, שם ארגן יחידת פרטיזנים, אשר נקראה "הנוקם".
בקיץ 1942 התנדב להוביל קבוצת ניצולים יהודים מהכפר דולגינובו לאזור שהיה מחוץ לשטח הכיבוש הנאצי.
לאחר מסע לאורך כ-1,500 קילומטר הצליח קיסליוב להעביר לשטח ששוחרר על ידי הצבא האדום 218 יהודים.
לאחר המלחמה עבד קיסליוב במוסקבה בתפקידים בכירים במשרד לסחר חוץ.
הוא נישא בשנת 1946 ונולדו לו בת ובן, נפטר בשנת 1974.
בכפר דולגינובו (אשר חלק מתושביו הציל קיסליוב) התגוררו לפני המלחמה כ-5,000 יהודים.
לאחר הכיבוש הנאצי הקימו הגרמנים גטו, בו רוכזו כל התושבים היהודים.
בחורף 1942 נרצחו רוב תושבי הגטו ומעטים בלבד הצליחו להימלט ליערות שבסביבה ולהסתתר שם.
היהודים ביקשו להצטרף ליחידת הפרטיזנים "הנוקם" שפעלה באזור.
אך ליחידה זו לא הייתה כל אפשרות לכלכל כמות כה גדולה של אנשים.
מפקד היחידה, ניקולאי קיסליוב, פנה אל המפקדה האזורית של הפרטיזנים בבקשה לעזרה בפתרון המצב.
הפיקוד השיב, כי האופציה היחידה היא להוביל את הניצולים אל מחוץ לשטח הכיבוש הנאצי.
קיסליוב החליט להתנדב למשימה זו ולהוביל בעצמו את היהודים.
הוא יצא עם 270 יהודים (רובם זקנים, נשים וילדים - הגברים הצעירים נשארו כלוחמים ביחידת הפרטיזנים) למסע הארוך.
לקבוצה הזו לא צורפו לוחמים ולמעשה היו בה רק שני אנשים חמושים - קיסליוב והקשרית שלו.
המסע ארך כחודש, במהלכו עברה הקבוצה כ-1,500 קילומטרים.
במהלך המסע אירעו מספר היתקלויות עם הגרמנים ומשתפי הפעולה שלהם, בהם נהרגו 52 יהודים.
בסופו של דבר הצליח קיסליוב עם 218 יהודים להגיע לאזור בשליטת הצבא האדום.
לאחר המפגש עם החיילים הסובייטים נעצר קיסליוב על ידי הנ.ק.ו.ד.
אך הודות לפניות הניצולים היהודים שוחרר מן המעצר.
לאחר המלחמה לא סיפר קיסליוב לאף אחד על מעשה הגבורה שלו.
הסיפור התגלה במקרה בסוף שנות ה-90, כאשר מנהלת מכון להיסטוריה ותרבות יהודית במינסק מצאה מסמך בנושא בארכיון המפלגה הקומוניסטית.
המסמך שנמצא - דו"ח של קיסליוב אודות המסע שלו ורשימה שמית של הניצולים.
בשנת 2005 הוענק לקיסליוב על ידי "יד ושם" תואר "חסיד אומות העולם".
בשנת 2008 צולם בבלארוס סרט דוקומנטרי "רשימת קיסליוב" אודות האיש.
ב־2021 בבלארוס החלו צילומי הסרט העלילתי "צדיק" (Праведник) בכיכובם של אלכסנדר יאצנקו, דובלה גליקמן, ליובוב קונסטנטינובה, סרגיי מקובצקי, פיודור דוברונראבוב, יבגני טקאצ'וק, קונסטנטין חבנסקי, צ'ולפן חמאטובה בהפקת Weit Media, סנטרל פרטנרשיפ וערוץ הטלוויזיה רוסיה-1 מבית VGTRK, בתמיכת קרן הקולנוע הרוסי.
הסרט צולם גם ברוסיה ובישראל.
ניקולאי אלכסייביץ' קאסאטקין היה צייר ריאליסטי רוסי.
הוא למד ציור בין השנים 1873–1883 בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה תחת וסילי פרוב.
בשנת 1891 הצטרף לקבוצת "הנודדים", אשר התמקדה בציור של פשוטי העם ברוסיה למטרות סוציאליות ופוליטיות.
בין השנים 1894–1917 לימד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה.
בשנת 1922 הצטרף לאיגוד האמנים של רוסיה המהפכנית.
קאסאטקין התמקד בציוריו בתיאור חייהם של העובדים והכורים באזור דונבאס.
בעקבות מהפכת 1905 ציורים אלה נועדו לשקף את חיי העובדים במטרה להביא לשינוי חברתי במעמדם.
בכך היה קאסאטקין מראשוני סגנון הריאליזם הסוציאליסטי באמנות הסובייטית.
ניקולאי רומיאנצב היה רוזן, שר החוץ וראש הממשלה של האימפריה הרוסית.
רומיאנצב החל את שרותו הצבאי בשנת 1762, השתחרר מהצבא בשנת 1773 והחל לשרת בחצר של יקטרינה הגדולה.
בשנת 1774 נסע לאירופה ועם חזרתו בשנת 1779 החל לשרת במשרד החוץ.
בשנים 1781–1795 היה נציג האימפריה הרוסית באימפריה הרומית הקדושה.
בתקופת פאבל הראשון הורחק מהשרות וחזר רק עם העברת השלטון לאלכסנדר הראשון.
בשנת 1802 מונה לתפקיד שר המסחר.
טיפל במספר נושאים כלכליים חשובים.
בין השאר יזם את הפיכת החברה הצפון-מזרחית לחברה הרוסית-אמריקאית.
רומיאנצב תמך ביחסים טובים עם צרפת.
בשנת 1808, עם ההתקרבות בין רוסיה לצרפת, מונה לשר החוץ.
בשנת 1808 קודם לסגן יושב ראש המועצה המדינית.
בשנים 1810–1812 היה ראש הממשלה ויושב ראש המועצה המדינית.
עם פלישת הצרפתים לרוסיה, קיבל שיתוק ואיבד את השמיעה.
לאחר החלטת מיכאיל קוטוזוב לסגת ממוסקבה המליץ לאלכסנדר הראשון לפטר את קוטוזוב ולהסכים לשלום עם צרפת בכל תנאי.
במהלך המלחמה איבד את כל השפעתו על הקיסר ונשלח לגמלאות.
במהלך השרות במשרד החוץ אסף אוסף גדול ביותר של מסמכים היסטוריים, מטבעות, מפות וכו'.
אוסף זה היה בסיס למוזיאון רומיאנצב במוסקבה שבהמשך הפך לספרייה הממלכתית של רוסיה.
כמו כן, יזם מספר מסעות רוסיים, כולל מסעות סביב העולם.
ניקולאי גריגורייביץ' רובינשטיין היה פסנתרן, מנצח ומלחין רוסי ממוצא יהודי.
ניקולאי היה אחיו הצעיר של אנטון רובינשטיין וידיד קרוב של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי.
רובינשטיין נולד למשפחה יהודית במוסקבה, זמן קצר אחרי שאביו פתח שם מפעל קטן.
הוריו היו ממוצא יהודי, ובאו מן העיירה אורפטינצי (כיום במולדובה) שעל גדות נהר הדניסטר, כמאה וחמישים קילומטרים צפון-מערב לאודסה.
עוד בטרם נולד, סבו מצד אביו דרש מכל בני משפחת רובינשטיין להמיר דתם מיהדות לנצרות האורתודוקסית.
בגיל צעיר גילה כישרון לנגינה בפסנתר.
מורתו הראשונה לנגינה הייתה אמו, וכשהמשפחה התגוררה בברלין מ-1844 עד 1846, למד פסנתר אצל תיאודור קולאק והרמוניה וקונטרפונקט אצל זיגפריד דן; בתקופה זו עוררו הוא ואחיו אנטון את תשומת לבם של פליקס מנדלסון וג'אקומו מאיירבר, שגילו בהם עניין ועודדו את התפתחותם המוזיקלית.
כשהמשפחה שבה למוסקבה, למד ניקולאי אצל אלכסנדר וילואינג ואף יצא עמו לסיור קונצרטים.
כדי להימנע מגיוס לצבא למד רפואה וסיים את אוניברסיטת מוסקבה בשנת 1855.
כתוצאה מנגינתו, התקבל רובינשטיין במאור פנים בכל בתי האצולה האופנתית במוסקבה.
הוא ייסד את הסניף המוסקבאי של "האגודה המוזיקלית של רוסיה" בשנת 1859 ואת הקונסרבטוריון של מוסקבה ב-1866, שם כיהן כמנהל עד מותו ב-1881. הוא שכר את צ'ייקובסקי, בוגר טרי של קונסרבטוריון סנקט פטרבורג, ללמד הרמוניה בקונסרבטוריון של מוסקבה ועודד באופן פעיל את נסיונותיו היצירתיים של צ'ייקובסקי, בין השאר בביצוע יצירותיו.
סכסוך, שזכה לפרסום רב, התגלע בין השניים בנושא הקונצ'רטו הראשון לפסנתר של צ'ייקובסקי, אך לאחר זמן שינה רובינשטיין את דעתו מן הקצה אל הקצה והיה לתומך נלהב ביצירה.
רובינשטיין ניצח על הצגת הבכורה של האופרה יבגני אונייגין מאת צ'ייקובסקי בשנת 1879. את שלישיית הפסנתר בלה מינור שלו כתב צ'ייקובסקי לזכר ניקולאי רובינשטיין אחרי מותו במחלת השחפת בפריז.
רובינשטיין גם ניצח וביצע מוזיקה של חברי קבוצת החמישה הלאומנית הרבה יותר מאחיו, אנטון.
ב-1869, כשמנהיג הקבוצה, מילי באלאקירב, אולץ להתפטר מתפקידו כמנצח הסניף הפטרבורגי של האגודה המוזיקלית של רוסיה, תמך בו רובינשטיין בנגינה בקונצרטים של "בית הספר החופשי למוזיקה" כאורחו של באלאקירב.
כמו כן ניגן בביצוע בכורה את יצירתו של באלאקירב "אסלאמי: פנטזיה אוריינטלית", יצירתו הנודעת ביותר של באלאקירב כיום.
ניקולאי רובינשטיין נחשב, בראש ובראשונה, לאחד מגדולי הפסנתרנים בזמנו, אם כי כיום מעיב עליו צל גדולתו של אחיו אנטון.
סגנונו הפסנתרני היה שונה מן הקצה אל הקצה מסגנונו חוצב הלהבות של אחיו.
ניקולאי רובינשטיין בחר בסגנון קלאסי מאופק, ברוח ערכיה המוזיקליים של קלרה שומאן, לאו דווקא אלה של פרנץ ליסט.
אדוארד גארדן כותב ב"מילון גרוב החדש למוזיקה ומוזיקאים" (2001), "ביצועיו שמו דגש על פרטים בולטים במבנה היצירה ושיוו להם משנה צלילות."
שנברג, אמר אנטון רובינשטיין, כי "לו היה ניקולאי עובד על כך באמת ובתמים, היה יכול להיות הפסנתרן הטוב בשנינו".
אחד מתלמידיו של ניקולאי, אמיל פון זאואר, כתב ב-1895 השוואה בין סגנונות הנגינה של שני האחים:
תלמידי הפסנתר הנודעים ביותר של ניקולאי רובינשטיין היו סרגיי טאנייב, אמיל פון זאואר ואלכסנדר זילוטי.
זאואר וזילוטי המשיכו בלימודיהם אצל פרנץ ליסט.
רובינשטיין עשה לו שם גם כמלחין, אף כי גארדן מבטל את המוזיקה שלו כ"חסרת חשיבות".
בין יצירות הפופולריות ביותר ה"טרנטלה" בסול מינור ו"פנטזיה על נושא של רוברט שומאן", שתיהן לפסנתר סולו.
כשנשאל מדוע איננו מלחין יותר, ענה, שאחיו אנטון "חיבר די הצורך לשלושה".
ניקולאי מיכאילוביץ קרמזין הוא סופר והיסטוריון רוסי, מחברה של יצירה בת 12 כרכים על ההיסטוריה הרוסית.
קרמזין נולד ב-1766 באחוזה משפחתית בקרבת סימבירסק.
את ילדותו העביר במשפחת אביו, סרן בגמלאות בעל שורשים טטריים.
בגיל 14 נשלח למוסקבה להשלמת לימודיו.
בשנת 1783 החל לשרת בצבא, אך עזב לאחר מספר שנים.
עם עזיבת השרות הצבאי, התגורר בסימבירסק ולאחר מכך במוסקבה.
באותה תקופה נכנס לאגודת הבונים החופשיים.
בהיותו במוסקבה התקרב, לניקולאי נוביקוב והשתתף בעריכת ירחון לילדים.
במהלך הטיול ביקר את עמנואל קנט והיה עד למהפכה הצרפתית.
עם סיום הנסיעה פרסם את רשמיו "מכתבים של המטייל הרוסי" (Письма русского путешественника) שזכו להצלחה גדולה והוא הפך לסופר ידוע.
בשנת 1791 התחיל בקריירה ספרותית ועיתונאית.
הוא פרסם מספר יצירות ספרותיות שזכו להצלחה.
בהתאם לצו קיסרי מ-31 באוקטובר 1803 התמנה להיסטוריון המלכותי.
עם פטירתו מינוי זה לא הועבר לאדם אחר.
עם קבלת המינוי הוא עזב בהדרגה את הפעילות הספרותית וטיפל בנושאים הקשורים עם היסטוריה רוסית בלבד.
במאמר זה הוא תיאר את השקפת העולם שלו על העדר צורך ברפורמות בממשל.
למאמר זה היה תפקיד חשוב בהדחת מיכאיל ספרנסקי, יוזם הרפורמות הראשי.
בשנת 1816 קרמזין פרסם את שמונת הכרכים של ספרו "היסטוריה של רוסיה" (История государства российского) ובהמשך פרסם עוד 3 כרכים.
הכרך האחרון של הסדרה פורסם לאחר מותו.
הספר תורגם למספר שפות אירופאיות.
תיאור ההיסטוריה הרוסית בספר זה קירב מאוד את קרמזין לקיסר ולחצר.
ספר היסטורי זה זכה לפופולריות גדולה מאוד בחברה הרוסית.
בהכנת הספר הוא השתמש במספר כתבי עת ישנים שלא שרדו עד היום.
קרמזין יזם הקמת אנדרטאות לאנשים ידועים בהיסטוריה רוסית, כולל הקמת אנדרטת מינין ופוז'ארסקי בכיכר האדומה.
בין גילויו ניתן למצוא את כתב העת של אפנסי ניקיטין על המסע שלו להודו במהלך המאה ה-15.
בשנת 1818 נבחר לחבר האקדמיה הרוסית למדעים.
נפטר ב-3 ביוני 1826 בסנקט פטרבורג כתוצאה מהצטננות שהחלה ב-14 בדצמבר 1825 כאשר היה עד לאירועים של מרד הדקבריסטים.
קרמזין ורפורמה של השפה הרוסית
הספרים והשירים של קרמזין השפיעו בצורה חזקה מאוד על השפה הרוסית הספרותית.
באופן שיטתי הוא הפסיק להשתמש במילים שמקורם בספרי הכנסייה הרוסית והכניס לשימוש מילים חדשות תוך ניצול דקדוק צרפתי.
במהלך תחילת המאה ה-19 היה ויכוח גדול בחברה רוסית בהקשר לשינויים של קרמזין בשפה.
בשנת 1811 הוקם ארגון מיוחד בתמיכת גברייל דרז'אבין שמטרתו היה ביקורת על קרמזין ותומכיו.
בתגובה, בשנת 1815 הוקמה החבורה הספרותית ארזמס (Арзамас) בהשתתפות סופרים ידועים כולל אלכסנדר פושקין.
ניצחון של החבורה זו חיזק את השינויים שקרמזין הכניס לשפה הרוסית.
ליזה המסכנה וכתבים אחרים, הוצאת "קדימה", 2017.
ניקולאי אלקסייביץ' קליוייב היה משורר רוסי, נציג זרם "המשוררים - האיכרים החדשים" בשירה הרוסית במאה ה-20.
ניקולאי קליוייב נולד בכפר קושטוגה בגוברניה (מחוז) אולונצק ברוסיה הצארית, לא רחוק מהעיירה ויטרגה, בקצה הדרום-מזרחי של האגם אונגה.
כבן לאלקסיי טימופייביץ' קליוייב, שוטר אחראי על שמירת עסק ליינות.
חלק מאבותיו היו חסידי כת רסקולניקים, הקרויה גם נצרות אורתודוקסית לפי הפולחן הישן, אך הוא עצמו והוריו לא היו חברים מוצהרים בכת זאת, למרות מה שסיפר המשורר לעיתים קרובות.
ניקולאי קליוייב למד בסמינרים בויטרגרה ובפטרוזבודסק.
קליוייב השתתף באירועים המהפכניים של השנים 1905-1907 ונעצר פעמים חוזרות בגלל תעמולה בקרב האיכרים ובגלל סרובו להתגייס לצבא ממניעי מצפון.
כפי שציין בכתביו בעלי צביון אוטוביוגרפי Гагарья судьбина (גורלו של צוללן
מנעוריו הירבה לטייל ברחבי רוסיה.
על טיוליו ומעשיו נהג קליוייב לספר פרטים מופלאים רבים פרי דמיונו הפורה.
למשל סיפר ששהה במנזרים באיי סולובקי בצפון הרחוק, או שחבר לכת הנוצרית הקרויה "היונים הלבנות של דוד המלך" וברח ממנה ברגע האחרון לפני שביצעו בו את טקס הסירוס הנהוג אצל חסידיה.
קליוייב אהב לספר גם על היכרותו בקווקז עם עלי יפה-התואר, שהתאהב בו נואשות בלילת -אל -קדר, ב"ליל הגזירה" שנמשך אלפי חדשים, על פגישותיו עם גריגורי רספוטין ועם לב טולסטוי עו ישיבתו שלוש פעמים בבית סוהר.
עוד בעת שהותו בווירגה התכתב עם המשורר אלכסנדר בלוק ובעקבות התכתבות זאת נסע לבסוף לפטרבורג והכיר את חוגי הספרות שם.
שיריו הראשונים פורסמו בשנת 1904. בסוף העשור הראשון של המאה ה-20 קליוייב לא נמשך לשירה המינורית של ה"משוררים לעם" במסורת של אי.
סוריקוב, אלא אימץ טכניקות סימבוליסטיות, יצר בהשראה דתית ותוך שימוש באוצר מילים מקומי.
קובץ השירים הראשון שלו התפרסם בשנת 1911. מצא חן בעיני המשוררים המחדשים מאותה תקופה, לרבות אלכסנדר בלוק, ולרי בריוסוב וניקולאי גומליוב שמצד אחד השפיעו עליו, ומצד שני ראו בו "מבשר התרבות העממית".
ניקולאי קליוייב קשר מערכת יחסים סוערים עם המשורר הצעיר סרגיי יסנין אותו החשיב לתלמידו.
הקשר ביניהם ידע עליות וירידות רבות, אבל בשנים 1916-1918 הם בילו זמן רב ביחד והופיעו בערבי שירה משותפים (כולל לפני הקיסרית אלכסנדרה פיודורובנה).
בהמשך דרכיהם נפרדו ונפגשו פעמים חוזרות.
מוקדם בקריירה שלו, ראה קליויב את עצמו כמעין נביא.
הצטרף לפרק זמן לקבוצה נוצרית בשם "גלגלתא" ובהשראתה כתב "שירי אחווה" bratskie pesni
בלוק עצמו התרשם מאוד מהיסודות הדתיים בזהותו וביצירתו של קליוייב ואמר לגביו לאשתו של המשורר גורודצקי: "ישו נמצא בינינו".
בשנים 1917–1923 קליויב חי בויטרגה שם כתב שירים ליריים רבים.
קיבל בהתחלה בברכה את המהפכה הבולשוויקית, שלח משיריו ללנין, ניסה לזהות באירועים משמעויות משיחיות והתקרב לקבוצת הספרותית "הסקיתים" בעלת זיקה לשמאל הסוציאליסטי רבולציוני.
בבית ההוצאה של קבוצה זו בברלין הופיעו שלשה מקבצי השירים שלו.
ועבר לגור תקופה לפטרוגרד שם חש יותר ויותר התנכרות כלפי הקו הספרותי הרשמי.
בסוף שנות ה-1920 עבר למוסקבה.
קליויב היה כותב פורה מאוד אבל עם התחזקות השלטון הסובייטי הפסיקו לפרסם את יצירותיו.
נקלע מהר למצוקה קשה למרות שבשנת 1924 פרסם קובץ שירים על לנין.
הבקורת הרשמית התחילה להציגו כאידאולוג של ה"קולאקים" (כלומר ,של האיכרים העשירים).
בשנת 1926 כתב עקב התאבדותו של יסנין את השיר "קינה על יסנין" שהועלם מהר.
רדיפתו על ידי השלטונות הסובייטים
המשורר משך מהר את שנאתו של הממסד הסובייטי.
הוא נעצר לראשונה עוד בשנת 1920 כשבילה שלושה ימים ב"חדר האדים" של הבולשת OGPU בפטרוגרד ושוחרר.
אחת מהן הייתה ככל הנראה נטייתו ההומוסקסואלית.
בשנת 1929 הכיר קליויב את האמן הצעיר אנטולי יאר-קרבצ'נקו אליו הקדיש את שירי האהבה והמכתבים מאותה תקופה.
קליויב הופיע בשירתו כמעריץ גדול של היופי הגברי.
לפי זכרונותיו של איוואן גרונסקי, עורך כתב העת "נובי מיר" ,כאשר קליויב שלח לעיתון המנון אהבה המוקדש לגבר צעיר במקום לאישה, דרש העורך ממנו לכתוב שירים נורמליים, אך המשורר סרב.
אז גרונסקי התקשר לראש הבולשת, גנריך יגודה וביקש "הרחקתו" של קליויב ממוסקבה.
דבר שבוצע באישורו האישי של סטלין.
פרטים שסיפר בשיחות פרטיות הסופר מיכאיל בחטין, מצביעים גם הם על אהבת הגברים של קליויב כעל סיבה עיקרית לרדיפתו.
מצד שני, קליויב עצמו, במכתבים אל ידידיו סרגיי קליצ'קוב וויאצ'סלב שישקוב הציג כעילה עיקרית להגלייתו את הפואמה שלו Погорельщина שהובנה כפמלפט נגד הקולקטיביזיציה של החקלאות בברית המועצות וכהתנגדות למדיניות המפלגה הקומוניסטית ולשלטון הסובייטי.
גם יצירות אחרות שלו, "שיר הגמאיון " Песня Гамаюна
ן" אילו השדים של הדבר, הצרעת והכולרה", ממחזור השירים הבלתי גמור "חורבן" Разруха
באחד השירים הזכיר קליויב את חפירת התעלה הים הלבן - הים הבלטי שבו שועבדו בעבודת פרך אסירים פוליטיים רבים.
ב-2 בפברואר 1934 נעצר קליוייב כשהואשם רשמית ב"יצירה והפצה של ספרות אנטי מהפכנית" וב
5 במרץ נשלח לגלות סיביר, בקולפשבו, כפר שהיה בירת חבל נארימסק, שהוא כעת חלק מהאזור טומסק.
בהתערבותו של גורקי הורשה לעבור אחר כך לגור בעיר טומסק.
אחרי מעצרים חוזרים הוצא להורג על ידי הרשויות הקומוניסטיות בשנת 1937.
בגל נוסף של הטרור הסטליניסטי ב-5 ביוני 1937 המשורר נעצר שוב ובסוף חודש אוקטובר הוצא להורג בירי על ההר קשטאק סמוך לטומסק.
ניקולאי קליויב טוהר כחף מפשע על ידי השלטונות הסובייטים בתקופת הדה-סטליניזציה בשנת 1957, אבל רק בשנת 1977 הותרו שוב לפרסום בארצו יצירות פרי עטו.
М.: К новой земле, 1912. שירי אחווה - (שירי נוצרי גולגולתא ) : אל הארץ החדשה
(שירי אחווה -ספר שני) הארץ החדשה 1912. היו מכוסי יער.
שירים - היו מכוסי יער.
Пб.: Эпоха, 1922. רומא הרביעית
ניקולאי דמיטרייביץ' קובאלב היה מדינאי רוסי ואיש שירות ביטחון שכיהן כמנהל שירות הביטחון הפדרלי השלישי, מ-1996 עד 1998.
קובאלב היה בוגר המכון המוסקבאי לבניית מכונות אלקטרוניות, משנת 1972. לאחר לימודיו עבד כמהנדס במשרד לבניית רכיבי מכונות.
מאז 1974, שירת בארגוני ביטחון המדינה.
הוא החל את שירותו כנציג מבצעי של הקג"ב באחד מאזורי מוסקבה.
פעמיים השתתף במבצעים צבאיים במלחמת אפגניסטן כחלק מהכוחות המזוינים הסובייטיים.
בשנת 1990 מונה לסגן ראש המינהל המוסקבאי של השירות הפדרלי למודיעין מסכל של רוסיה ובשנת 1994 מונה לסגן מנהל הארגון.
ב-20 ביוני 1996 קובאלב מונה לממלא מקומו של מנהל שירות הביטחון הפדרלי.
מ-6 ביולי 1996 ועד 25 ביולי 1998: מנהל שירות הביטחון הפדרלי.
בשנת 1997 קודם לדרגת "גנרל ארמייה" - הדרגה השנייה בסדר הדרגות הרוסי.
בשנת 1998 הועבר מתפקידו ומחליפו היה ולדימיר פוטין.
בשנת 1999 נבחר לדומה כנציג של רוסיה המאוחדת וכיהן בדומה גם לאחר הבחירות של שנת 2011.
באפריל 2019 הלך לעולמו והוא בן 69.
ב-17 בנובמבר 1998 קציני שירות הביטחון הפדרלי ערכו מסיבת עיתונאים בבניין סוכנות הידיעות "אינטרפקס" שבמהלכה האשימו הסוכנים את המנהיגות שהטילה עליהם להתנקש בחייו של בוריס ברזובסקי.
לטענתם, קובאלב ביקש לרתום את משאבי הארגון לתועלת פוליטית, הם גם טענו שקובאלב דרש מהסוכן אלכסנדר ליטוויננקו לא להתלונן בפני הערכאות העליונות.
ניקולאי גברילוֹביץ' צֶ'רנישֶׁבסקי (בכתב רוסי: Николай Гаврилович Чернышевский; 24 ביולי 1828 – 29 באוקטובר 1889) היה מבקר ספרות, פילוסוף, עורך ומהפכן רוסי במחצית השנייה של המאה ה-19.
צ'רנישבסקי נולד בסראטוב במשפחת כומר.
תחילה קיבל השכלה ביתית, ובשנת 1842 החל ללמוד בבית הספר לכמרים.
בשנת 1846 הוא עבר לאוניברסיטת סנקט פטרבורג להמשך לימודי פילולוגיה בפקולטה לפילוסופיה.
במהלך הלימודים התגבשו את דעותיו לגבי עתידהּ של האימפריה הרוסית; הוא היה בדעה שיש לבצע שינויים מפליגים, הניתנים ליישום רק דרך מהפכה.
במקביל ללימודים החל את פעילותו הספרותית.
עם סיום לימודיו הוא חזר לסראטוב, ובשנת 1851 החל לעבוד כמוֹרה בבית הספר המקומי.
בשנת 1853 התחתן, ולאחר החתונה עבר הזוג הצעיר לסנקט פטרבורג.
צ'רנישבסקי התחיל לעבוד בבית הספר לקצינים.
על פי העדויות, הוא היה מורה מצוין, אך הוא לא הסתדר עם הנהלת בית הספר ועזב אותה.
עם הקמת "סוברמניק" במתכונתו החדשה, נכנס צ'רנישבסקי למערכת העורכים של המגזין.
דעותיו של צ'רנישבסקי, ביחד עם אלו של אלכסנדר הרצן, היוו את הבסיס הפילוסופיה של נרודניקים.
בשנת 1862 הוא נעצר והועבר למבצר פטרופבלובסקיה.
הוא הואשם בכתיבה והפצה של מנשר מהפכני.
במסמכי המשטרה הוא מכונה "אויב מס' 1 של השלטון".
במהלך מעצרו, שנמשך 678 ימים, כתב רומן חדש: מה לעשות?
(?Что делать), שהתפרסם בסוברמניק בשנת 1863.
בהתאם להחלטת בית המשפט, גזר דינו של צ'רנישבסקי היה הוצאה להורג מבוימת ציבורית, עבודות כפייה של 7 שנים והגליה לסיביר עד סוף ימיו.
הוא סירב להעביר בקשת חנינה לשלטונות.
בשנת 1883 הועבר לאסטרחן, ובשנת 1889 קיבל אישור לחזור לסראטוב.
כבר בסתיו אותה שנה נפטר.
בתקופת ברית המועצות נחשב צ'רנישבסקי לדוגמה של מהפכן, בעיקר לאור ביקורתו החיובית של ולדימיר לנין על הרומן של צ'רנישבסקי.
לנין הושפע מדעותיו של צ'רנישבסקי; בשנת 1901 הוא כתב מאמר בשם זהה לרומן ("מה לעשות?").
לדעת צ'רנישבסקי, קיים קשר ישיר בין השלטון, האושר הכלכלי והחינוך.
לדעתו, בעלי אמצעים דלים לעולם לא יוכלו להגיע לחינוך טוב, ולכן לא יצליחו לשפר את מצבם.
הוא היה בדעה שיש לתקן את החברה על ידי מהפכה.
האישיות הרצויה, לדעתו, היא אישיות מגוונת בחינוך במספר תחומים ובעלת יכולת הקְרבה למען הכלל.
הייתה לצ'רנישבסקי ביקורת קשה על מצב מערכת החינוך ברוסיה בימיו.
זאת בעיקר עקב הרמה הנמוכה של המדע במדינה, לימוד ללא ערכים ואי-שוויון בחינוך בין גברים ולנשים.
הוא סבר כי שינויי השלטון בעקבות המהפכה יביאו לשינויים גדולים בחברה ובאנשים.
ניקולאי צ'רקסוב היה שחקן תיאטרון וקולנוע סובייטי.
ניקולאי צ'רקסוב נולד בסנקט פטרבורג במשפחת פקיד במערכת רכבות הברזל.
החל משנת 1919 הוא החל להשתתף בהצגות תיאטרון.
בשנת 1926 סיים צ'רקסוב את לימודיו במכון לאמנויות בסנקט פטרבורג.
בתחילת דרכו היה שחקן פנטומימה.
במשך מספר שנים הופיע בהצגות של תיאטראות שונים.
בשנת 1933 התקבל לתיאטרון על שם פושקין בסנקט פטרבורג ועבר בתיאטרון זה עד לשנת 1965.
זכה לפופולריות לאחר שצולם בסרטי הרפתקאות על פי סיפורי "ילדי רב חובל גרנט" (1936) ו"אי המטמון" (1937).
לאחר מכך גילם את התפקיד הראשי בסרטים "פיוטר הגדול" (1937-38) ואלכסנדר נבסקי של סרגיי אייזנשטיין (1938).
בשנים 1944-1945 כיכב בסרט של סרגיי אייזנשטיין "איוואן האיום".
בשנת 1958 זכה לפרסים בפסטיבלים בינלאומיים עבור התפקיד הראשי בסרט "דון קישוט".
בשנת 1948 התמנה למנהל סניף ארגון השחקנים בסנקט פטרבורג.
על פעילותו הציבורית והצלחותו כשחקן הוענק לו פעמיים עיטור לנין ופעמיים עיטור הדגל האדום.
צ'רקסוב כתב מספר ספרים על פעילותו כשחקן ורשמים מנסיעותיו למדינות שונות.
2 בנותיו נפטרו במהלך מלחמת העולם השנייה, בנו שרד והקים משפחה.
נפטר בשנת 1966 ונטמן במנזר אלכסנדר נבסקי.
דיוקנו של צ'רקסוב הוטבע על עיטור אלכסנדר נבסקי הסובייטי והרוסי.
ניקולאי קריוצ'קוב הוא שחקן קולנוע סובייטי.
הוא זכה בפרס סטלין (1941) והוענק לו התואר האמן העממי של ברית המועצות (1965).
על הפעילות בתחום הקולנוע הוענקו לו מספר עיטורים ותואר גיבור העמל הסוציאליסטי.
בגיל 14 הוא התחיל ללמוד בבית הספר המקצועי ליד מפעל טקסטיל ולאחר סיומו עבד במפעל.
במקביל, שיחק בתיאטרון ליד המפעל.
בשנים 1928-1930 קריוצ'קוב למד משחק במקביל לעבודה במפעל.
בתחילת שנות ה-30 הוא שיחק בתיאטרון של הנוער העובד במוסקבה.
בשנת 1933 קריוצ'קוב לראשונה הצטלם בסרט קולנוע.
בשנת 1939 קריוצ'קוב השתתף בסרט של איוואן פירייב "הטרקטוריסטים" לצד בוריס אנדרייב ופיוטר אלייניקוב.
על השתתפות בסרט זה קריוצ'קוב קיבל בשנת 1941 פרס סטלין.
במהלך שנות ה-30 וה-40 קריוצ'קוב השתתף במספר רב של סרטים בהם גילם נער צעיר שפועל נמרצות לטובת המולדת הקומוניסטית.
בשנת 1949 הצטלם בסרט "הכוכב" לפי רומן של עמנואל קזקביץ'.
יוסיף סטלין לא אהב את הסרט והקרנתו נאסרה עד לשנת 1953.
בסך הכול השתתף בכ-120 סרטים, האחרון צולם בשנת 1993. על פעילותו בתחום הקולנוע הוענקו לו מספר עיטורי ברית המועצות כולל עיטור לנין, עיטור הדגל האדום, עיטור מהפכת אוקטובר ועוד.
בשנת 1980 הוענק לו תואר גיבור העמל הסוציאליסטי.
קריוצ'קוב היה נשוי 4 פעמים.
אשתו השלישית נהרגה בשנת 1959 בתאונת דרכים לנגד עיניו.
עם אשתו הרביעית הוא התחתן בשנת 1961, היא הייתה צעירה ממנו בכ-20 שנים והם היו נישואים מעל 30 שנים עד למותו.
קריוצ'קוב נפטר במוסקבה בה התגורר כל חייו והוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
ניקולאי קוֹסְטֶר-וֶלְדַאוּ (בדנית: Nikolaj Coster-Waldau; נולד ב-27 ביולי 1970) הוא שחקן דני.
התפרסם בעיקר בשל גילום דמותו של ג'יימי לאניסטר בסדרת הטלוויזיה מבית HBO "משחקי הכס" (2019–2011).
היה מועמד לשני פרסי אמי לשחקן משנה מצטיין בסדרת דרמה.
קוסטר-ולדאו נולד בעיירה רודקובינג, דנמרק; בנם של האנה סבורג קוסטר, ספרנית במקצועה, ואביו, יורגן אוסקר פריצר ולדאו, שנפטר בשנת 1998. קוסטר-ולדאו סיפר בראיונות על בעיית השתייה של אביו והגירושים של הוריו.
הוא גדל בעיקר עם אימו, בכפר קטן הממוקם ליד העיר רינגסטד בדרום האי שלן.
בשנת 1989 החל את לימודיו בבית הספר הלאומי לתיאטרון בדנמרק, אותם סיים בהצלחה ב-1993. תפקידו הראשון היה במחזה "המלט" בתפקיד לארטס בתיאטרון בטי ננסן.
ב-1994 הופיע בסרט הדני "משמר הלילה", תפקיד שהביא לו תהילה במולדתו.
לאחר מכן המשיך במספר תפקידים בדנמרק, עד שבתחילת שנות האלפיים החל גם להופיע בתעשיית הקולנוע האמריקאית.
בשנת 2001 קיבל את תפקידו הראשון בסרטו של רידלי סקוט "בלק הוק דאון", בתפקיד גארי גורדון.
לאחר מכן הופיע בתפקיד הראשי בסרטו של מייקל אפטד "אניגמה", עם קייט וינסלט ודוגארי סקוט.
סקוט ליהק את קוסטר-ולדאו גם לסרט "ממלכת גן עדן" יחד עם אורלנדו בלום וליאם ניסן.
הוא הופיע גם בסרטים "וימבלדון - אהבה בלבן" (עם קירסטן דנסט) ו"חומת אש" (עם האריסון פורד).
במקביל גם כתב, הפיק וביים סרטים בדנמרק.
הוא הופיע בתפקיד הבלש ג'ון אמסטרדם בסדרה "ניו אמסטרדם" ברשת Fox.
בשנים 2011–2019 גילם את ג'יימי לאניסטר בסדרת הטלוויזיה של HBO "משחקי הכס", המבוססת על ספרי "שיר של אש ושל קרח" של ג'ורג' ר.
הוא גם מספר כי הביע "התלהבות ויראת כבוד" כאשר נכנס לסט.
בשנת 2013 כיכב בסרט האימה "מאמא" יחד עם ג'סיקה צ'סטיין, והופיע בסרט "אבדון" יחד עם טום קרוז ומורגן פרימן.
בנוסף גילם את מארק קינג בסרט "האישה האחרת" יחד עם קמרון דיאז וקייט אפטון בשנת 2014.
בשנת 1997 נישא קוסטר-ולדאו לשחקנית והזמרת הגרינלנדית נוקאקה קוסטר-ולדאו, בתו של הפוליטיקאי הגרינלנדי יוסף מוצפלדט; הם מתגוררים בקופנהגן ולהם שתי בנות ושני כלבים.
בתם פיליפה שיחקה בסרט קצר דני, "The Girl and the Dogs", שהוצג בפסטיבל קאן ב-2014. בתם השנייה, סאפינה, כיכבה בסדרת חג המולד בשם "Theo og Den Magiske Talisman" בדצמבר 2018 בתור הדמות הראשית, סימון.
יותר מ-700,000 אנשים צפו בסדרת הטלוויזיה בדצמבר 2018.
+שנהסדרהתפקידהערות1993Slaget på taskenכריסטיאןסרט טלוויזיה של DR1995Who's Hitler?נאטבגאטןסרט טלוויזיה קצר של DR2000Lock, Stock...ג'ורדי2 פרקים2006Filthy Gorgeousאלכססרט טלוויזיה של שואוטיים2008ניו אמסטרדםג'ון אמסטרדםתפקיד ראשי; 8 פרקים2009Virtualityפרנק פייקסרט טלוויזיה של FOX2009–2010Blekingegadeיאן ויימןמיני-סדרה2011–2019משחקי הכסג'יימי לאניסטרתפקיד ראשי (8 עונות); 55 פרקים
מועמד לפרס אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת דרמה (2018, 2019)2015סאטרדיי נייט לייבפרק: "Taraji P.
Henson/Mumford & Sons"2017משפחת סימפסוןמארקרידיבוב; פרק: "The Serfsons"2023הדבר האחרון שהוא אמר ליאוון מייקלסמיני-סדרה2025הקרב על הכתר (אנ')ויליאם הראשון, מלך אנגליהתפקיד ראשי; 8 פרקים
ניקולאי ואסילייביץ' קרילנקו היה מהפכן רוסי בולשביקי שמילא תפקידים בכירים בברית המועצות, בעיקר בתחום הצבאי ובמערכת המשפט.
היה גם עסקן שחמט בכיר.
קרילנקו נולד בכפר ביחטייבו ליד סמולנסק.
אביו היה עורך של עיתון ליברלי.
ב-1904, בעת שלמד ספרות והיסטוריה באוניברסיטת סנקט פטרבורג, הצטרף למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית.
בעת מהפכת 1905 היה חבר הסובייט הראשון, הסובייט של פטרבורג.
לאחר דיכוי המהפכה נמלט מרוסיה ביוני 1906, אך שב כעבור שנה ונעצר על ידי המשטרה החשאית ב-1907. בהיעדר ראיות מספיקות, הוא שוחרר מהמעצר והוגלה ללובלין.
ב-1909 שב לסנקט פטרבורג, עזב את המפלגה ב-1911, אך במהרה שב אליה.
בשנת 1912 התנדב לשירות של שנה אחת בצבא האימפריה הרוסית.
בסיום השירות הצבאי עבר מבחני הסמכה לקצונה וקיבל דרגת סגן-משנה במילואים.
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, יצא אל שווייץ, אך לנין שלח אותו חזרה לרוסיה בקיץ 1915, כדי שיסייע בארגון המחתרת הבולשביקית.
בנובמבר 1915 נעצר במוסקבה על הימנעות מגיוס ולאחר כמה חודשי מאסר, באפריל 1916, נשלח לחזית הדרום-מערבית.
קרילנקו שירת כקצין קשר במפקדת רגימנט חיל הרגלים מס' 11.
תקופת המהפכה ומלחמת האזרחים ברוסיה
לאחר מהפכת פברואר, עם הופעת הוועדים הנבחרים בצבא הרוסי, נבחר קרילנקו ליושב ראש ועד הרגימנט ולאחר מכן ליושב ראש ועד הדיוויזיה.
ב-15 באפריל נבחר ליושב ראש ועד הארמייה ה-11, ועם חזרתו של לנין לרוסיה, באפריל 1917, התגייס לסיעתו.
ביוני 1917 היה קרילנקו חבר בארגון הצבאי הבולשביקי ונבחר לקונגרס הסובייטי הכל-רוסי.
בקונגרס הוא נבחר לוועד הפועל הכל-רוסי הקבוע מטעם הסיעה הבולשביקית.
הוא יצא אל מוגילב בתחילת יולי, ונעצר שם מטעם הממשלה הזמנית לאחר ניסיון הפיכה כושל של הבולשביקים ב-4 ביולי.
הוא נכלא בסנקט פטרבורג, אך שוחרר באמצע ספטמבר לאחר פרשת קורנילוב.
הוא לקח חלק בהכנת מהפכת אוקטובר והיה בין מנהיגי ההתקוממות.
ב-25 באוקטובר, בקונגרס הסובייטי הכל-רוסי השני, הוא התמנה לשר והיה חלק מהשלישייה שניהלה את ענייני הצבא.
לאחר שהמפקד העליון וראש המטה הכללי, ניקולאי דוחונין, סירב לנהל משא ומתן לשלום עם הגרמנים, מונה במקומו קרילנקו, שהחל לנהל מגעים עם הצבא הגרמני באמצע נובמבר.
קרילנקו הדיח את הנהגת רומצ'רוד בטענה שאינה משקפת את רוח הציבור.
בבחירות חדשות נבחר לרומצ'רוד ועד בן 180 חברים, כשהסיעה הגדולה ביותר הייתה הסיעה הבולשביקית, שהיו בה 70 חברים.
קרילנקו דגל בדמוקרטיזציה מלאה של הצבא האדום, אך הצבא, שעבר דמוקרטיזציה והצליח די טוב מול הקבוצות האנטי-סובייטיות, נכשל מול הצבא הגרמני המאורגן היטב.
טרוצקי ולנין הובילו להקמת פיקוד חדש של הצבא האדום, מועצה צבאית עליונה המורכבת מאנשי צבא מקצועיים, וזאת בניגוד לדעתם של קרילנקו ובולשביקים נוספים.
תפקיד המפקד העליון וראש המטה הכללי, שקרילנקו החזיק בו, בוטל, והוא מונה לשר המשפטים.
ב-1936 הוא מונה לקומיסר המשפטים העממי ועמד בראש בית המשפט העליון של ברית המועצות.
שנתיים לאחר מכן, ב-1938, במסגרת הטיהורים הגדולים, הוא נחקר בעינויים, הודה בסבוטז' ובתעמולה אנטי-סובייטית, והוצא להורג על ידי כיתת יורים.
ב-1955 טוהר שמו לאחר מותו.
ניקולאי ניקולאייביץ' קומליצ'נקו הוא כדורגלן רוסי המשחק בעמדת החלוץ בלוקומוטיב מוסקבה מליגת העל הרוסית.
הוא נולד בכפר במחוז קרסנודאר ביוני 1995 לאביו, ניקולאי אנטולייביץ', שהיה שחקן נודע בקבוצות דרוז'בה מייקופ ובקובאן.
הוא למד בבית הספר לכדורגל של קרסנודאר וב-2013 הופיע לראשונה בהרכב קבוצת המילואים קרסנודאר-2. ב-17 במרץ 2014 עלה במדי הקבוצה הבוגרת במשחק של ליגת העל הרוסית בכדורגל נגד טום טומסק (1:1).
בקיץ 2016 הושאל לקבוצת סלובן ליברץ מליגת העל הצ'כית למשך עונה אחת.
הוא הופיע במדיה 12 משחקים והבקיע 3 שערים.
אך לא הרשים במחנה האימונים והושאל שוב לקבוצה צ'כית, הפעם למלאדה בולסלאב.
ב-23 בספטמבר 2018 הבקיע את השער העשירי שלו במדי הקבוצה וניצב בראש טבלת מלכי השערים של הליגה הצ'כית, לעונת 2018/2019. בפתח עונת 2019/2020 הבקיע לראשונה 4 שערים במשחק במחזור השביעי של הליגה הצ'כית והוכתר למלך השערים בליגה הצ'כית משהבקיע 10 שערים ב-15 משחקים.
בינואר 2020 עבר לדינמו מוסקבה תמורת 3.5 מיליון יורו לתקופה של 4.5 שנים.
את הופעת הבכורה ערך בדרבי נגד ספרטק מוסקבה, ב-29 בפברואר 2020. את שער הבכורה במדי דינמו הבקיע במשחק המחזור ה-21 נגד טמבוב, ב-7 במרץ 2020.
בשנת 2014 הופיע בשני משחקים במדי נבחרת רוסיה בכדורגל עד גיל 19 והבקיע 2 שערים.
הוא הוזמן לנבחרת הנוער ומאז משחק במדיה.
באוקטובר 2019 הוזמן לראשונה להרכב הנבחרת הבוגרת ואת הופעת הבכורה שלו ערך בניצחון נבחרתו על 4:0 במשחק מוקדמות יורו 2020 שנערך באצטדיון לוז'ניקי ב-10 באוקטובר 2019.
את שער הבכורה הבקיע במשחק מוקדמות יורו 2020 נגד ב-19 בנובמבר 2019 בהופעתו השלישית במדי הנבחרת.
ניקולאי ניקולייביץ' רוקאבישניקוב הוא קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל בשלוש משימות במסגרת תוכנית סויוז.
ניקולאי רוקאבישניקוב נולד בטומסק למשפחת עובדי מערכת הרכבת.
לאחר מספר שנים המשפחה עברה למוסקבה בה הוא סיים את בית הספר בשנת 1951. באותה שנה הוא התקבל ללימודי הנדסה במכון לפיזיקה הנדסית.
לאחר סיום הלימודים החל לעבוד במחלקת תכנון מס' 1. ניקולאי רוקאבישניקוב עסק בפרויקטים שקשורים בשיבוץ מערכות ממוחשבות במערכות טילים.
בשנת 1967 שובץ ניקולאי רוקאבישניקוב ביחידת הקוסמונאוטים והחל בהכנות לטיסת חלל.
טיסתו הראשונה בוצעה בשנת 1971 על סיפון סויוז 10 (ולדימיר שטאלוב היה מפקד צוות).
בשל התקלה חללית לא הצליחה לבצע עגינה בתחנת חלל סאליוט 1 וטיסה קוצרה.
בשנת 1974 שוגר רוקאבישניקוב לחלל בפעם השנייה, בחללית סויוז 16 (אנטולי פיליפצ'נקו) ה יה מפקד צוות).
בטיסה זו בוצעו בדיקות שינויים שנערכו בחללית לקראת שיגור פרויקט אפולו-סויוז.
בהמשך הוא היה חבר צוות המשנה של מספר משימות חלל סובייטיות.
בשנת 1979 רוקאבישניקוב שוגר לחלל בפעם השלישית בחללית סויוז 33 כמפקד צוות לצד גאורגי איוואנוב מבולגריה.
הם היו צריכים לעגון בתחנת החלל סאליוט 6, במהלך תמרון התקרבות במרחק של כ-16 ק"מ מתחנת החלל המנוע הראשי הפסיק לפעול.
בהיעדר המנוע הראשי לא היה שום סיכוי להתחבר לתחנת החלל ולא היה ברור האם הצוות בכלל יוכל לחזור לכדור הארץ תוך שימוש במנוע רזרבי בלבד.
הודות הידע המעמיק של רוקבישניקוב בחלליות הוא הצליח להנחית את החללית בשלום.
בשנת 1987 ניקולאי רוקאבישניקוב עזב את יחידת הקוסמונאוטים וחזר לעבוד במחלקת תכנון מס' 1.
ניקולאי רוקאבישניקוב נפטר בשנת 2002 מבעיות לב.
ניקולאי קרסנוב היה אדריכל רוסי שבנה מספר בניינים באימפריה הרוסית וממלכת יוגוסלביה.
ניקולאי קרסנוב נולד בכפר בסביבת מוסקבה.
בשנת 1876 הוא התחיל ללמוד אדריכלות בבית הספר לאמנות במוסקבה.
במהלך הלימודים הוא קיבל מספר מדליות על הפרויקטים שעשה.
בשנת 1885 הוא סיים את לימודיו.
בשנת 1887 ניקולאי קרסנוב קיבל מינוי של האדריכל הראשי של יאלטה, עיר נופש בחצי האי קרים.
הוא כיהן בתפקיד זה במשך 12 שנים.
בתקופה זו קרסנוב פעל רבות לפיתוח העיר כולל הרחבת טיילת, בניית גשרים והרחבת הנמל.
המבנה המפורסם שנבנה באותה תקופה לפי תוכנית של ניקולאי קרסנוב הוא ארמון ליבדיה.
פרויקט זה בוצע בהזמנת ניקולאי השני.
בארמון זה נערכה ועידת יאלטה בשנת 1945. על עבודה זו קרסנוב קיבל מספר עיטורים ופרסים.
לאחר מהפכת אוקטובר, בשנת 1919 קרסנוב עם משפחתו עזב את רוסיה הסובייטית ומספר שנים התגורר במלטה.
בשנת 1922 הוא עבר לבלגרד.
בהיותו בבלגרד הוא תכנן מספר בנייני ממשל לרבות בניין משרד האוצר, בניין משרד החוץ ובניין ארכיון סרביה.
ניקולאי ולדימירוביץ' רוזסקי (; 6 במרץ 1854 - 18 באוקטובר 1918) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית אשר פיקד על הארמייה השלישית במלחמת העולם הראשונה.
רוזסקי נולד ב-6 במרץ 1854, בכפר בגוברניית קלוגה, האימפריה הרוסית, לוולדימיר דמיטרייביץ' רוזסקי, שהיה צאצא של ראש עיריית רוזה ליד מוסקבה בסוף המאה ה-17, אלכסיי מיכאילוביץ' לרמונטוב.
בהיותו בן שנה נפטר אביו, והוא הועבר לבית יתומים.
בשנת 1872 הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית, ולחם בהצטיינות במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
בשנת 1884 הוא התחתן עם בתו של קצין בדימוס, זינוביה אלכסנדרובנה בורזובסקי, והיו להם יחד שלושה ילדים.
בין השנים 1882–1896 הוא שימש כראש מטה בדיוויזיית הפרשים ה-11, ובדיוויזיה ה-32, וכמפקד רגימנט הרגלים ה-151. בשנת 1896 הוא מונה לשליש של מפקד המחוז הצבאי קייב, ובשנת 1904 הוא מונה לראש מטה המחוז הצבאי וילנה.
במהלך מלחמת רוסיה–יפן הוא פיקד בהצלחה על הארמייה המנצורית השנייה, ופיקד עליה בהצלחה בקרב סנדפו ובקרב מוקדן, אולם לקראת סוף המלחמה הוא נפצע קשה בתאונת רכיבה.
לאחר המלחמה, בשנת 1906 הוא השתתף בפיתוח של "תקנות הפיקוד בשטח ובשליטה על הכוחות בזמן מלחמה".
ממאי 1907 הוא היה חבר בבית המשפט הפלילי הצבאי העליון, וחקר את המקרה של הכניעה בפורט ארתור.
בשנת 1909 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-21, אולם עד מהרה עזב את תפקידו בשל מצב בריאותי ירוד.
בדצמבר 1909 היה הגנרל רוזקי חבר במשרד המלחמה, והיה מעורב בפיתוחם של כתבי זכויות ומדריכים, והיה אחד ממחברי תקנות השדה של 1912. בפברואר 1912 מונה גנרל רוזקי לעוזר מפקד כוחות המחוז הצבאי קייב, הפעם בתור עוזר מפקד הכוחות באזור.
על פי תוכניות המלחמה עם גרמניה ואוסטרו-הונגריה, מפקד הכוחות של המחוז הצבאי קייב, הגנרל ניקולאי איוואנוב היה אמור להמנות למפקד הראשי של החזית הדרום-מערבית, ואילו רוזקי היה אמור להתמנות למפקד הכוחות שיוקמו על הבסיס של המחוז הצבאי קייב.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 הופרשו הכוחות הצבאיים של המחוז הצבאי קייב לצורך יצירת הארמייה השלישית אשר רוזסקי מונה כמפקדה.
הארמייה נעה מאוקראינה, ופלשה לגליציה שנשלטה בידי האימפריה האוסטרו-הונגרית.
כהוקרה על הצלחתו מונה רוזסקי למפקד החזית הצפון-מערבית, ופיקד עליה במהלך הקרב על הוויסלה וקרב לודז'.
רוזקי הפיל את האחריות על כישלונותיו על פקודיו, ובהם פאול פון רננקמפף וסרגיי שיידמן.
במאי 1915 הוא פרש מתפקידו בשל בריאות לקויה, ומונה לחבר המועצה המדינית, ולאחר מכן מונה לחבר במועצה הצבאית.
בסוף יוני מונה גנרל רוזקי למפקד הארמייה השישית, ובאמצע אוגוסט הוא מונה לפיקוד על כל החזית הצפונית, אבל בדצמבר 1915 הוא חלה כאשר פיקד על החזית והשמאל.
בתחילת אוגוסט 1916 הוא החלים ממחלתו וחזר לחזית כמפקד הכללי, במקום הגנרל אלכסיי קורופטקין.
בתקופתו כמפקד העליון בחזית הצפונית, היו חייליו זהירים ונמנעו מפעולות מכריעות נגד כוחות אויב גדולים.
במהלך מהפכת פברואר בשנת 1917, רוזסקי הפעיל לחץ משמעותי על ניקולאי השני, קיסר רוסיה להתפטר, והודיע לצאר שאם הוא לא יתפטר הוא לא יוכל להיות אחראי על חייו וחיי משפחתו.
רוזסקי דחה את ההצעה של הצבא האדום לשרת בשורותיו, ובספטמבר 1918 הוא נפל בשבי הצבא האדום בצפון הקווקז כבן ערובה ונרצח על ידי הבולשביקים ב-18 באוקטובר 1918 בפיאטיגורסק.
ניקולאי גרשייביץ' קפוסטין (מרוסית: Никола́й Ги́ршевич Капу́стин; 22 בנובמבר 1937 - 2 ביולי 2020) היה מלחין ופסנתרן ג'אז רוסי-אוקראיני ממוצא יהודי.
ביצירותיו שילב אלמנטים ג'אזיסטיים בתוך צורות מוזיקליות הלקוחות מן המוזיקה הקלאסית.
נולד בהורליבקה, אוקראינה הסובייטית, ברית המועצות בשנת 1937. בגיל ארבע עבר עם משפחתו בעקבות מלחמת העולם השנייה לקירגיזסטן הסובייטית, ולעיר טוקמק.
הוא הלחין את הסונטה הראשונה שלו לפסנתר בגיל 13. מגיל 14 הוא למד פסנתר אצל אברליאן רובאח (Avrelian Rubakh), שהיה תלמיד של פליקס בלומנפלד .
בלומנפלד היה גם המורה של ולדימיר הורוביץ וסימון ברארה .אחרי המלחמה, נחשף קפוסטין למוזיקת הג'אז, כאשר מורהו תומך בהתעניינותו.
החל ללמוד בשנת 1956 בקונסרבטוריון של מוסקבה בכיתתו של אלכסנדר גולדנוייסר וסיים בשנת 1961. ניגן ברסיטל הסיום את הקונצ'רטו השני לפסנתר מאת פרוקופייב .
במהלך שנות ה-50, קפוסטין צבר ניסיון כפסנתרן ג'אז, מעבד ומלחין.
בנוסף, הוא ניגן בחמישייה שהופיעה מדי חודש במסעדות שונות ומועדוני ג'אז.
בנוסף, הוא היה חבר בתזמורת הביג בנד של יורי סאלוסקי ולאחר מכן בתזמורת הביג בנד של אולג לונדסטרם .
ביצירותיו קפסוטין יוצר שילוב מיוחד (או פיוז'ן) בין הרפרטואר הקלאסי והצורות המוזיקליות במוזיקה הקלאסית, לבין מיומנות האלתור בג'אז ואלמנטים מקצביים ג'אזיסטיים.
מספר דוגמאות ליצירות המשלבות את השפעת יצירותיו לכלי מקלדת של באך עם השפעות ג'אזיסטיות:
סויטה בסגנון עתיק Op.28, עשרים וארבעה פרלודים בסגנון ג'אז Op.53, עשרים וארבעה פרלודים ופוגות Op.82 והסונטינה Op.100.
קפוסטין תיאר עצמו ראשית כמלחין, ולאחר מכן כפסנתרן ג'אז:
"מעולם לא הייתי לי נטייה להפוך לפסנתרן ג'אז אמיתי, אבל עם ההלחנה הפכתי לכזה.
כל האימפרוביזציות שלי כתובות, כמובן, ונהפכות טובות יותר עם הזמן"
בין יצירותיו קיימות 20 סונטות לפסנתר, 6 קונצ'רטי לפסנתר, מספר קונצ'רטי אחרים, סטים של וריאציות, אטיודים ועוד.
בנו, אנטון קפוסטין , הוא פיזיקאי תאורטי.
ניקולאי קפוסטין נפטר ב-2 ביולי 2020 במוסקבה, בגיל 82.
מספר חברות הקלטות הקליטו את קפוסטין מבצע את יצירותיו.
המוזיקה שלו בוצעה והוקלטה על ידי פסנתרנים ידועים כמו מרק אנדרה המלין, ניקולה פטרוב , סטיב אוסבורן , ודים רודנקו , לודמיל אנגלוב, מאשירו קאואקאמי ותומאס אנג.
רשימת יצירותיו המלאה, בסידור על פי מספרי אופוס בקישור הבא: .
ניקולאי ניקולאייביץ' צ'רפנין היה מלחין, פסנתרן ומנצח רוסי.
נולד בסנקט פטרבורג והיה תלמידו של ניקולאי רימסקי-קורסקוב בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג.
הוא ניצח על העונה הראשונה בפריז של הבלט רוס של סרגיי דיאגילב.
ניקולאי צ'רפנין נולד בשנת 1873 לרופא מפורסם ועשיר, שנשא אותו שם.
לניקולאי האב היו מהלכים בחוגי עלית של אנשי רוח ואמנים, בהם פיודור דוסטויבסקי ומודסט מוסורגסקי.
אמו של ניקולאי הבן מתה בינקותו, ועם נישואיו השניים של אביו, הוחלפה באם חורגת, שהביעה כלפיו רגשות מעורבים.
בילדותו, נהג אביו של ניקולאי להכותו באופן קבוע ואכף עליו קוד כללי של משמעת חמורה.
בצו אביו, למד ניקולאי משפטים, אך במשך שנות לימודיו עסק בקביעות בהלחנה.
בשנת 1895 סיים את לימודיו וקיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת סנקט פטרבורג.
ב-1898, קיבל תואר בהלחנה בהנחיית רימסקי-קורסקוב ותואר בפסנתר.
כשרונותיו והמעמד הגבוה של משפחתו הקנו לו משרה כמורה לתזמורת בקפלת החצר בשנת 1899. במשך שש שנים לימד שם ואחר שב לקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג ללמד שם.
במהלך 13 שנות עבודתו שם (מ-1909 ואילך כפרופסור) לימד תלמידים רבים שעשו להם שם בהמשך, בהם סרגיי פרוקופייב, אלכסנדר גאוק, יורי שאפורין ואחרים.
בשנת 1902 התמנה למנצח הקבוע של "הקונצרטים הסימפוניים הרוסיים" ובהמשך נתן הופעות אורח עם האגודה המוזיקלית הרוסית, האגודה הפילהרמונית של מוסקבה, וכן ניצח על תיאטרון מריאינסקי בשנים 1906 עד 1909. כחבר בחוג בליאייב, ב"חוג המוזיקה העכשווית" (Kruzhok sovremennoy muzïki), ועבד עם תנועת "עולם האמנות" (Mir iskusstva).
צ'רפנין היה ידידו של המוזיקולוג אלכסנדר אוסובסקי.
ב-1907, בתקופת עבודתו בקונסרבטוריון, כתב את יצירתו המפורסמת ביותר, אולי, הבלט Le Pavillon d'Armide.
כעבור שנתיים, ניצח צ'רפנין על הבלט בהצגת הבכורה של בלט רוס האגדי של דיאגילב.
הוא ניצח על כל העונה הראשונה וחזר פעמים רבות במהלך חמש השנים הבאות.
הוא ניצח על הופעות של הבלט רוס בברלין, מונטה קרלו, פריז, רומא ובית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון.
נוסף לעבודתו כפרופסור ולמחויבותו לבלט, גם התמנה ב-1908 למנצח של תיאטרון מריאינסקי.
בתפקידו זה, ניצח על הבכורה הפריזאית של האופרה "תרנגול הזהב" מאת רימסקי-קורסקוב.
משנת 1905 עד 1917, עמד צ'רפנין בראש הקונסרבטוריון של סנקט פטרבטורג, שם הורה ניצוח.
ב-1918 הוזמן לקבל עליו את משרת מנהל הקונסרבטוריון הלאומי של טיביליסי, בירת הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה.
לאחר הכיבוש הסובייטי של גאורגיה ב-1921, היגר לפריז ושם חי עד סוף חייו.
בתקופה זו בצרפת, עבד עם אנה פבלובה ולהקת הבלט שלה כמלחין ומנצח (1924-1922) ויצא לסיורי הופעות ברחבי אירופה וארצות הברית, אך ב-1933 הפסיק את קריירת הקונצרטים שלו עקב הידרדרות בשמיעתו.
ב-1926 התקבל כחבר בבית ההוצאה בליאייב, שם נבחר לכהן כנשיא מ-1937 עד מותו ב-1945.
ניקולאי צ'רפנין היה אביו של המלחין והפסנתרן אלכסנדר צ'רפנין וסבם של סרגיי ואיוואן צ'רפנין.
"ירידת הבתולה מריה לשאול", אורטוריה, 1934
"הנסיכה לואנטן" (פרלוד למחזה "הנסיכה לואנטן") מאת אדמונד רוסטאן, אופוס 4 (1896)
"מקבת'" (לפי המערכה הרביעית, תמונה ראשונה), אופוס 12 (1902)
קונצ'רטו לפסנתר בדו דיאז מינור, אופוס 30 (1905)
"מריה מורוונה" (פואמה סימפונית (1909)
"6 איורים מוזיקליים לסיפור "הדייג והדג" מאת אלכסנדר פושקין, אופוס 4 (1917)
"פואמה לירית", לרביעיית מיתרים (1898)
"קדנצה פנטסטית", לכינור ופסנתר (1915)
מודסט מוסורגסקי: "יריד סורוצ'ינצי", (1923)
סוקולובסקי: "הטוחן הקוסם, רמאי ושדכן" (1925)
ננאוי ניקולאי קינסקי הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון צרפתי-אמריקאי.
הוא נולד בפריז וגדל בקליפורניה.
כיום מתגורר בברלין, הוא שיחק בעיקר בסרטים אמריקאיים וגרמניים, ומדבר אנגלית, גרמנית וצרפתית.
הוא מחזיק בשתי אזרחויות אמריקאית וצרפתית.
ניקולאי נולד בפריז ב-30 ביולי 1976 לשחקן הגרמני קלאוס קינסקי, ולאשתו השלישית, מינהוי ז'נבייב לואניק, דוגמנית לשעבר.
אמו נולדה בווייטנאם ב-1950 והגיעה עם משפחתה לצרפת בגיל שבע.
לניקולאי יש שתי אחיות חורגות, השחקניות פולה קינסקי (אנ') ונסטסיה קינסקי, שנולדו בגרמניה מנשותיו הראשונה והשנייה של אביו בהתאמה.
הוא עבר עם משפחתו לקליפורניה, שם התגורר ניקולאי בעיקר עם אמו לאחר שהוריו התגרשו כשהיה בן שלוש.
הוא מעולם לא היה קרוב לאחיותיו למחצה, שחיו רוב הזמן בגרמניה.
אביו מת כאשר היה בן 15.
הוא למד בבית הספר לתיאטרון של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, וסיים את לימודיו בשנת 1998.
ניקולאי שיחק לראשונה בגיל 13 לצד אביו בסרט "Paganini" שאותו ביים אביו משנת 1989. תפקידו הבא היה בסרט "Jamila" משנת 1994 שם גילם את סת' בצעירותו בעוד שאת דמותו הבוגרת גילם השחקן פ.
בסוף שנות התשעים עבר קינסקי לברלין, שם למד לדבר גרמנית שוטפת.
מאז שיחק במספר סרטים וסדרות טלוויזיה בשפה הגרמנית, בנוסף ליצירות אמריקאיות.
הוא שיחק בסרט "איאון פלקס" משנת 2005 לצד שרליז ת'רון.
בשנת 2006 שיחק את דמותו של אגון שילה בסרט הביוגרפי האוסטרי "קלימט" (אנ') על חייו של הצייר האוסטרי גוסטב קלימט אותו גילם ג'ון מלקוביץ'.
לפני יציאתו לאקרנים, הסרט הספיק להיות מוצג בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין ובפסטיבל הסרטים הבין-לאומי במוסקבה שם היה מועמד לשני פרסים וזכה בפרס פדרציית מועדוני הקולנוע הרוסיים.
באותה שנה שיחק את אמין בסרט המותחן "פיי גרים" (אנ'), שזהו הסרט השני בטרילוגיה של הבמאי האמריקאי האל הרטלי אחרי הסרט "הנרי פול" משנת 1997.
בשנת 2009 שיחק בתפקיד קטן של מורה בסרטה של ז'ולי דלפי "הרוזנת".
בשנת 2014 שיחק לצד שרלוט לה בון בסרט הדרמה הביוגרפי "איב סאן לורן" (אנ') אודות מעצב האופנה הצרפתי איב סן-לורן שם גילם קינסקי את המעצב קרל לגרפלד.
בשנת 2015 שיחק במותחן הפסיכולוגי האמריקאי "1915" שנכתב ובוים על ידי האמריקאי-ארמני גארין הובניסיאן.
הסרט עוקב אחר במאי מסתורי שמעלה מחזה כדי להחזיר לחיים את רוחות הרפאים של טרגדיה נשכחת במלאת מאה שנים לרצח העם הארמני.
באותה שנה שיחק את פסקל אל-פאריק בסרט האקשן "נקודת פריצה" (אנ') שהיה רימייק לסרט המצליח "נקודת פריצה" משנת 1991. הסרט היה כישלון קופתי וספג ריבוי ביקורות שליליות.
בשנת 2020 שיחק בסדרת הדרמה ההיסטורית הגרמנית "ברברים" ברשת "נטפליקס" בדמותו של פלגיוס.
בשנת 2021 שיחק במותחן הנקמה הישראלי-גרמני, "תוכנית א'" שביים וכתבו האחים דורון ויואב פז, המגולל את קורותיהם של אנשי הנוקמים, בכיכובם של אוגוסט דיל, מיכאל אלוני ועוז זהבי.
בשנת 2022 שיחק לצד שחקנים כמו דניאל אוטיי וז'יל ללוש בדרמה ההיסטורית "היה שלום, מר הפמן" (אנ') המתרחש בתקופת הכיבוש הגרמני על צרפת, בו עוזרו של תכשיטן מסתיר את הבוס היהודי שלו בביתו ונקלע לדילמה.
בשנת 2023 שיחק במותחן הריגול הבריטי-צרפתי "איש קשר" (אנ') ברשת "אפל TV פלוס" בתור ונדרמיר.
באותה שנה גילם את הקיסר רומנוס השלישי בעונתה השנייה של סדרת הדרמה ההיסטורית "ויקינגים: ולהאלה" מבית "נטפליקס".
שנה לאחר מכן שב עם דמותו גם לעונה השלישית.
ניקולאי דמיטרי קוזנצוב היה צייר רוסי ופרופסור לאמנות באקדמיה הקיסרית לאמנויות בסנקט פטרבורג.
עבודתו מורכבת בעיקר מדיוקנאות וסצנות ז'אנר.
הוא היה בנו של בעל אדמות עשיר והתחיל ללמוד באודסה, שם התגלה כישרונו האמנותי והחל לקחת שיעורים בבית הספר המקומי לציור.
מ-1876 עד 1880, הוא למד באקדמיה הקיסרית לאמנויות, שם למד אצל פאבל צ'יסטיאקוב.
הוא נחשב לתלמיד טוב, אך לעיתים קרובות עזב את האקדמיה כדי לצייר באחוזה המשפחתית.
בשלב זה הוא התנגד בהצלחה לרצונות משפחתו והתחתן עם אישה ממעמד הפועלים שהועסקה שם.
בסיום הלימודים שלאחר מכן, הוא הציג תדיר ברחבי רוסיה ואוקראינה וקיבל הזמנות רבות.
בין יושבי הדיוקנאות שלו היו פיוטר צ'ייקובסקי ואיליה מצ'ניקוב.
במהלך תקופה זו, הוא היה מבקר תדיר במושבה אברמצבו.
בגלל מבנה גופו הגדול, הוא שימש לעיתים קרובות כמודל לציירים אחרים.
לאחר תאונה ב-1889, הוא נאלץ ללכת על קביים, ולכן עבד בסטודיו באחוזתו, שהפך למקום מפגש של הקהילה האמנותית.
ב-1893, כשהתאושש מעט, העביר את הסטודיו שלו לאודסה והחל להציג.
שנתיים לאחר מכן, הוצעה לו משרת פרופסור באקדמיה האימפריאלית, שם לימד ציור קרב, אך עזב ב-1897 כדי לחזור לאודסה.
בשנת 1900 הוא הציג בתערוכה העולמית בפריז.
מאוחר יותר הוא נסע רבות לתערוכות ברחבי אירופה.
ב-1920, במהלך מלחמת האזרחים הרוסית, עם נסיגת הצבא הלבן, הוא ומשפחתו היגרו ליוגוסלביה, ולבסוף התיישבו בסרייבו, שם מת ב-1929.
בתו הייתה זמרת האופרה מריה ניקולייבנה קוזנצובה.
ניקולאי ניקולאביץ' קרזין היה קצין צבא, צייר וסופר רוסי.
הוא ידוע בעיקר בציוריו המתארים מלחמות ומקומות אקזוטיים.
ניקולאי קרזין נולד למשפחה של אנשים משכילים.
אביו סבו וסילי קרזין היה אינטלקטואל נאור רוסי יליד יוון-בולגריה, ממציא ומייסד אוניברסיטת חרקוב.
אביו ניקולאי ואסילבך קרזין היה ממציא שניסה לשווק עשן נוזלי ל"עישון מיידי" של בשר.
ניקולאי קרזין סיים את לימודיו בבית הספר לצוערים במוסקבה בשנת 1862. בשנים 1865–1867 למד באקדמיה האימפריאלית לאמנויות בסנט פטרסבורג אצל בוגדן וילוולדה.
כקצין צבא השתתף במערכה נגד מרד ינואר בפולין (1864), ובמסעות הצבאיים בטורקסטאן (1864–1870).
בשנת 1871 פרש מהשירות הצבאי אך המשיך להשתתף ככתב צבאי ומאייר במלחמת רוסיה-טורקיה, 1877–1878 עם צבאות סרביה ורוסיה.
על שירותו הצבאי הוענק לו מסדר ולדימיר הקדוש וחרב זהב.
בשנים 1874–1879 הוא עבד עם משלחת מדעית שחקרה את מרכז אסיה.
בשנים 1885–1886 נסע קרזין להודו יחד עם איבן מינייב.
הוא גם נסע למצרים, איטליה, שווייץ ומקומות אקזוטיים רבים אחרים.
לאחר פרישתו מהשירות הצבאי, כתב קארזין סיפורים ורומנים רבים.
הפופולרי ביותר היה ספר הילדים שלו, "עגורים עפים דרומה", המספר את סיפורו של עגור שנדד מביצות אוסטשקוב לנילוס העליון.
הספר שילב סיפור מעניין, תיאורים גאוגרפיים של המקומות בהם עף העגור ואיורים של המחבר.
מאוחר יותר התפרסם קרזין בעיקר כצייר ומאייר.
הוא צייר בדים גדולים רבים שהוקדשו לקרבות ובעיקר לפעולות צבאיות בטורקסטאן.
הוא היה מאייר ספרים פורה ואחד המחברים הבולטים של גלויות.
ב-1902 השתתף בפרויקט הראשון (שנדחה על ידי הממשלה) של המטרו של מוסקבה והפיק ציורים רבים המציגים את חזונו לגבי הפרויקט.
בשנת 1904 קראזין הפך לאקדמאי של האקדמיה הקיסרית לאמנויות.
קוסטומרוב נודע גם כדמות ראשית של חברת התחייה הלאומית האוקראינית הידועה בעיקר כ, שפעלה בקייב מינואר 1846 עד מרץ 1847. קוסטומרוב היה גם משורר, אתנוגרף, פאן-סלבי ומקדם של מה שנקרא תנועת הנרודניקים באימפריה הרוסית.
אביו היה בעל אדמות רוסי, איוון פטרוביץ' קוסטומרוב, והוא השתייך ל.
שורשיו המשפחתיים הרחוקים היו בדוכסות הגדולה של מוסקבה מתקופת שלטונו של בוריס גודונוב.
אמו טטיאנה פטרובנה מלניקובה, הייתה איכרה אוקראינית אתנית ואחת מהצמיתים של אביו; לכן דה יורה ניקולאי קוסטומרוב היה "צמית" של אביו.
אביו בסופו של דבר התחתן עם אימו, אבל הוא נולד לפני זה.
אביו רצה לאמץ את ניקולאי הצעיר, אך הוא לא קיבל הזדמנות לפני שנרצח בידי צמיתיו, ב-2 ביולי 1828, כאשר ניקולאי היה בן 11. אביו היה ידוע כמתאכזר לצמיתיו, ולפי הדיווחים הם גנבו את כספו של אביו לאחר שהרגו אותו.
הרצח העמיד את ניקולאי ואימו במצב כלכלי ומשפטי קשה, כי העובדה שהוא צמית גרמה לכך שהירושה עברה לקרובי המשפחה הקרובים ביותר.
כתוצאה ממכירת הקרקע של 140,000 דונם, קיבלה טטיאנה פטרובנה מלניקובה 50 אלף רובל ואת חירותו של בנה.
ניקולאי למד בפנימייה במוסקבה ונחשב לילד פלא בגלל ציוניו המעולים.
עם זאת, מסיבות כלכליות הוא נאלץ לעבור לפנימיית וורונז', שהייתה קרובה יותר לבית אימו.
השיעורים בפנימייה שיעממו ולא אתגרו אותו, ולאחר שנתיים גורש מהפנימייה בגלל מעשי הקונדס שלו והוא עבר לגימנסיה של וורונז', אותה סיים ב-1833 ולאחר מכן למד בפקולטה להיסטוריה ופילולוגיה של אוניברסיטת חרקוב.
אף על פי שמרבית לימודיו של ניקולאי קוסטומרוב היו בתחום הלימודים הקלאסיים והספרות הצרפתית, הוא בתחילה לא ממש התלהב מהלימודים.
מצד אחד, זה נבע מרמת ההשכלה הנמוכה של המורים שם ומצד שני, מהלימודים הבלתי מודרכים ובלתי שיטתיים.
מאוחר יותר תיאר קוסטומרוב את ימי הסטודנט שלו כ"כאוטיים".
לונין נכנס לתפקידו באוניברסיטת חרקוב ב-1835, התחיל קוסטומרוב, בהשפעת הרצאותיו של לונין, לעסוק ברצינות ובשיטתיות בהיסטוריה.
עם זאת, הרעיונות על הייעוד שלו עדיין היו כה מעורפלים עד שקוסטומרוב אפילו הצטרף לצבא לאחר לימודיו.
כשהגדוד שלו התמקם ב התעמק קוסטומרוב בארכיון בית משפט השלום המקומי.
זה נתן לו השראה לכתוב את ההיסטוריה של גדודי הקוזאקים הסלובודסקיים (слободских казачьих полков).
בעצת הממונים עליו הוא עזב את הגדוד בשנת 1837, וחזר לחרקוב להעמיק את הידע ההיסטורי שלו.
במהלך לימודיו פיתח קוסטומרוב השקפה על היסטוריה מנוגדת לזו שרווחה אז בקרב היסטוריונים רוסים.
הוא תהה מדוע בספרות ההיסטורית אפשר לקרוא הכול על המדינאים המפורסמים, מדי פעם גם על החוקים והמוסדות, אבל שום דבר על פשוטי העם.
לא היה שום דבר על "האדם הפשוט", שום דבר על חייו, אמונתו וחיי היומיום שלו.
המחשבה על ההיסטוריה של פשוטי העם, על החיים הרוחניים שלהם בניגוד לתולדות המדינה, הפכה לרעיון המנחה שעיצב באופן מכריע את השקפותיו ההיסטוריות של קוסטומרוב.
עם ראייה מורחבת זו של ההיסטוריה, הרחיב קוסטומרוב גם את מקורותיו.
לכן, לדעתו, היה צריך לא רק ללמוד את הכרוניקות והרשימות הכתובות, אלא גם לראיין אנשים חיים.
הוא למד את השפה האוקראינית, קרא את שירי העם האוקראינים שפורסמו בדפוס וספרות מודפסת בשפה האוקראינית.
הוא שהה באביב 1838 במוסקבה, שם חיזקו הרצאותיו של את דעתו על פשוטי העם.
בשנים 1839–1841 פרסם שני מחזות וכמה אוספי שירים, הן בשפת המקור והן בתרגומים, תחת שם העט "ירמיה גלקה" (Иеремия Галка).
קוסטומרוב המשיך להרחיב את הידע שלו בהיסטוריה, ובשנת 1840 קיבל את התואר השני.
ב-1842 פרסם את עבודת הדוקטורט שלו "על הסיבות והטבע של האיחוד במערב רוסיה", אך לא הצליח לקבל איתה את הדוקטורט.
הארכיבישוף של חרקוב מצא את תוכן העבודה שערורייתי.
אף על פי שזה היה רק עניין של כמה ניסוחים שליליים, העניק פרופסור מאוניברסיטת סנקט פטרבורג, שתיקן את העבודה, הערכה חריפה מטעם משרד החינוך, שהביאה לשריפת העבודה.
קוסטומרוב הורשה להגיש תזה נוספת לתואר השלישי, ובשנת 1843 הציג את העבודה שכותרתה "על המשמעות ההיסטורית של שירה עממית רוסית".
הוא הגן עליה בתחילת שנת 1844.
מיד לאחר שסיים את עבודת הדוקטורט השנייה שלו, החל קוסטומרוב לעבוד על ההיסטוריה של בוגדן חמלניצקי.
כדי להיות קרוב למקומות שבהם התרחשו האירועים, קיבל תחילה תפקיד כמורה בבית ספר תיכון ברובנו, ולאחר מכן (1845) עבר לבית הספר התיכון הראשי של קייב.
ב-1846 מונה קוסטומרוב לפרופסור להיסטוריה רוסית באוניברסיטת קייב, ובסתיו של אותה שנה החל להרצות.
הרצאותיו זכו מיד לפופולריות רבה ועוררו עניין רב.
בקייב ובחרקוב נוצר סביב קוסטומרוב חוג של אנשים שהתמסרו לרעיון ה"נארודנוסט" (עממיות).
לחוג זה השתייכו , , , וטאראס שבצ'נקו.
האינטרסים של מחוז קייב לא הוגבלו ללאומיות האוקראינית.
החברים בחוג חלמו על הדדיות כל-סלאבית, שהכילה את התשוקה לקדמה פנימית במולדתם.
הם ראו בדמיונם את חקיקתם של חוקים וזכויות יסוד משותפים לכל הפדרציות; הכנסת מידות, משקלות ומטבעות אחידים; וביטול המכסים.
יש להקים רשות מרכזית בעלת סמכות על הצבא והצי.
עם זאת, על כל פדרציה לשמור על אוטונומיה מלאה בתחומים של מוסדות פנימיים, מנהל פנימי, הליכים משפטיים וחינוך ציבורי.
מטרה נוספת הייתה ביטול הצמיתות והנחלות.
על מנת לקדם את הפצת הרעיונות הללו, הוקמה חברת התחייה הלאומית האוקראינית הידועה בעיקר כ.
התוכניות הפאן-סלאביות של החברים הצעירים בחוג סוכלו.
תלמיד שמע את שיחותיהם והודיע לרשויות.
באביב 1847 כולם נעצרו, הואשמו בפשעים נגד המדינה וקיבלו עונשים שונים.
אף על פי שהיה פאן-סלאבי, התנדנד קוסטומרוב בין העמדה שיש "שתי אומות רוסיות" (אחת מכותרות ספרו; כלומר רוסים גדולים ורותנים) או עם רוסי מאוחד.
זה האחרון התאים לעמדה הצארית, שנלחמה נגד הבדלנות התרבותית של אוקראינה.
אך במיוחד, כמו אינטלקטואלים אוקראינים אנטישמים אחרים, הוא גינה את הכובשים הפולנים של העם האוקראיני, שלכאורה שללו את חירותם מהאיכרים בעזרת סוכניהם היהודים.
לאחר שנת מאסר במבצר פטרופבלובסקיה, הועבר קוסטומרוב לסראטוב והוצב תחת פיקוח המשטרה המקומית.
במהלך גלותו התוודע קוסטומרוב לפער בין האידיאלים שלו למציאות, אך הוא לא איבד את מרצו והתלהבותו מעבודתו.
בסראטוב המשיך את העבודה על "בוגדן חמלניצקי" ובמקביל החל במחקר חדש על פעולתה הפנימית של נסיכות מוסקבה במאות ה-16 וה-17. קוסטומרוב ערך טיולים אתנוגרפיים, אסף סיפורים ושירים.
בשנת 1855 קיבל קוסטומרוב אישור לנסוע לסנקט פטרבורג.
הוא ניצל נסיעה זו כדי לסיים את עבודתו על בוגדן חמלניצקי.
שנה לאחר מכן בוטלו גם איסור הפרסום וגם המעקב.
לאחר טיול מחוץ לרוסיה, השתקע קוסטומרוב בסראטוב.
כאן כתב את "מרד סטנקה ראזין" והשתתף כסופר בהכנת רפורמות האיכרים בוועד המקומי לשיפור חיי האיכרים.
באביב 1859 הוצעה לו הקתדרה להיסטוריה של רוסיה באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
לאחר שהאיסור האחרון על הוראה הוסר בנובמבר, החל קוסטומרוב בהרצאותיו.
זו הייתה התקופה של העבודה האינטנסיבית ביותר וגם תרמה ביותר לפופולריות שלו.
קוסטומרוב כבר היה ידוע כסופר מוכשר.
עכשיו הוא עשה לעצמו שם כפרופסור.