tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2014 הורשע ברכה בתקיפת אזרח במהלך הפגנה ב־2006 ונקנס בסכום של 400 ש"ח לצד פיצוי בן 250 ש"ח למתלונן.
במאי 2015 ביטל בית המשפט המחוזי את ההרשעה.
בינואר 2015 הודיע על פרישתו מן החיים הפוליטיים ובבחירות לכנסת העשרים הוצב כמועמד אחרון ברשימה המשותפת.
באוקטובר 2015 נבחר ברכה לראש ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל.
ב-9 בנובמבר 2023 נעצר ברכה, בעקבות הפגנה שארגן נגד מלחמת חרבות ברזל.
ברכה מתאר את ערביי ישראל "בני העם הפלסטיני בגליל, במשולש ובנגב".
הוא דוגל בהקמת מדינה פלסטינית לצד מדינת ישראל, האמורה להפוך לשיטתו ל"מדינת כל אזרחיה", וקורא לאפשר לערבים אזרחי המדינה לשוב לכפריהם שנחרבו ב-1948 ולבנות אותם מחדש.
בעבר הציע ברכה להחליף את המנון המדינה "התקווה" בשירו של שאול טשרניחובסקי "אני מאמין".
בדצמבר 2005 השתתף בכנס סולידריות עם העם הסורי שנערך בנצרת, שם האשים את ממשלות ארצות הברית וישראל בניסיון לסכסך בין סוריה ללבנון.
ב-2006 השתתף בהלווייתה של תושבת שדרות שנהרגה מפגיעת קסאם, וזאת כדי להביע מסר ברור נגד פגיעה בחפים מפשע.
ב-2010 השתתף במשלחת של חברי הכנסת הערבים ללוב בהזמנת נשיא לוב מועמר קדאפי.
ברכה טען כי לפגישה עם קדאפי "חשיבות מרחיקת לכת" מבחינת ערביי ישראל.
ב-2013 התנגד נחרצות למתווה פראוור שהציעה הממשלה לפתרון בעיות הבנייה הבלתי חוקית בפזורה הבדואית.
בריאיון באוקטובר 2023 יצא נגד תקיפות צה"ל ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, ועל הטבח בעוטף עזה שקדם להן אמר: "התמונות ביום שבת האחרון היו קשות, ומכונת התעמולה הישראלית ניפחה את הדברים".
ברכה גר בשפרעם, נשוי ואב לשלושה.
מוחמד דחלאן (אבו פאדי) (, נולד ב-29 בספטמבר 1961) הוא פוליטיקאי ומנהיג צבאי פלסטיני.
היה מראשי הביטחון המסכל ברצועת עזה ומראשי תנועת פת"ח.
מוחמד דחלאן נולד בשנת 1961 במחנה הפליטים בח'אן יונס.
משפחתו נמלטה מן העיירה חמאמה, שהייתה סמוכה לאל-מג'דל.
ב-1981 סייע להקים את ה"שביבה", תנועת הנוער של פת"ח.
ב-1987 נעצר על חלקו באינתיפאדה וגורש לירדן.
לאחר מכן, הצטרף לאש"ף ולפת"ח בתוניס, ובהדרגה התקדם בארגון, תוך שהוא זוכה באמונו ובתמיכתו של יאסר ערפאת.
עם התקדמות הסכמי אוסלו, חזר דחלאן ב-1994 לרצועת עזה, מעמדו עלה והוא מונה לראש מנגנון הביטחון המסכל שם.
עם זאת, בין דחלאן ובכירים אחרים במערך הביטחון הפלסטיני (כגון ג'יבריל רג'וב, ראש "הביטחון המסכל" ביהודה ושומרון) התפתחו סכסוכים, אשר הפכו את דחלאן לדמות שנויה במחלוקת בציבור הפלסטיני.
במהלך שירותו דחלאן סיכל פיגועי טרור רבים, וקבע יחס תקיף כלפי האופוזיציה האסלאמית.
כמו כן, ניהל משא ומתן עם גורמים ישראלים ואמריקאים, ואף שולב בשיחות בוועידת קמפ דייוויד בשנת 2000. מספר גורמים ישראלים שהשתתפו בוועידה טענו כי דחלאן הציג בה דעות מתונות, ואף הסכים לסיפוח שני גושי התנחלויות ישראליים בגדה המערבית במסגרת חילופי שטחים.
הפופולריות של דחלאן בעיני הציבור הפלסטיני נפגעה לאחר שנקט עמדות מתונות יחסית במהלך האינתיפאדה השנייה, ובשל נסיונותיו, בתחילתה, למנוע פיגועים בשטח ישראל.
במהלך 2001, דחלאן ביקר את תנועת חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני על החרפתה של האינתיפאדה והדגיש כי הפלסטינים צריכים לפעול נגד ישראל רק בשטחי 67', ובעיקר באופן עממי.
במקביל, החל דחלאן להוות אופוזיציה לערפאת, וטען נגדו כי הוא לא השכיל לבנות את הרשות הפלסטינית באופן ראוי, אלא ביסס אותה על אנשים מושחתים המקורבים אליו אישית.
דחלאן, בדומה לאבו מאזן, טען כי האינתיפאדה השנייה הייתה טעות, ורמז כי היעדר אסטרטגיה עקבית מצד הפלסטינים יוביל לשקיעה במאבקים פנימיים ובאנרכיה.
על אף עמדותיו המוצהרות, גורמים ישראלים טענו כי דחלאן עצמו היה מעורב בטרור בתקופה הזו, באמצעות מקורבו רשיד אבו שבאכ ואנשי הביטחון המסכל, ואף האשימו אותו במעורבות ישירה בפיגוע באוטובוס הילדים בכפר דרום, שבעקבותיו הופצצה מפקדתו.
עם זאת, קשריו של דחלאן עם הצמרת הישראלית והאמריקאית נשמרו והוא המשיך להיות "כתובת" למשא ומתן בהזדמנויות שונות.
בשנת 2002, דחלאן התפטר מתפקידו כראש "הביטחון המסכל" ברצועת עזה, בין השאר מתוך תקווה להפוך לשר הפנים החדש.
ערפאת סירב למנותו לתפקיד זה, והציע לו את תפקיד היועץ הביטחוני – תפקיד שדחלאן דחה.
מקורבו של דחלאן, רשיד אבו שבאכ עבר לאייש את המשרה ודחלאן נותר בעיני רבים בעל השפעה רבה על פעילות המנגנון.
מינוי אבו מאזן כראש ממשלה ורצונו להחליף כמה מהשרים בממשלה הפלסטינית הוביל למינוי דחלאן לשר הפנים באפריל 2003. במהלך כהונתו בתפקיד, המשיך לשאת ולתת עם ישראל וארצות הברית והבטיח לפעול למניעת טרור ולהחזרת שלטון החוק.
סיום ההודנה והתפטרות אבו מאזן בספטמבר, פחות מחצי שנה לאחר מכן, הובילו להדחת דחלאן והחלפתו על ידי נצר-יוסף בשתאווי.
גם בהיעדר תפקיד מוגדר ברשות, דחלאן שמר על השפעתו בעזה באמצעות כוחות רבים הנאמנים לו בקרב פת"ח ובמערך הביטחון.
דחלאן המשיך לבקר את ערפאת ואת השחיתות של ה"גווארדיה הוותיקה" בפת"ח, והתעמת עם מקורביו.
עימותים אלו הגיעו לשיאם בקיץ 2004, במהלכו מינה ערפאת את אחיינו, מוסא ערפאת למפקד המשטרה ברצועה.
המהלך נתפס על ידי רבים כניסיון מכוון להחליש את מעמד דחלאן ברצועה לפני יישום תוכנית ההתנתקות, והוביל להפגנות ולחטיפת אנשים המקורבים לערפאת בדרישה לבטל את המינוי.
בתקופת האינתיפדה השנייה קשרו גורמי מודיעין בין דחלאן למספר פיגועי טרור בשטחי רצועת עזה.
ב-20 בנובמבר 2000 (כ"ב בחשוון ה'תשס"א) בוצע הפיגוע באוטובוס הילדים סמוך ליישוב כפר דרום בגוש קטיף.
שלושה מילדי משפחת כהן נפגעו קשה ורגליהם נכרתו.
גורמים במערכת הביטחון ראו בדחלאן גורם המעורב בפיגוע.
באפריל 2004 דווח כי ה-CIA העביר לידי אמ"ן הקלטות שבהן נשמע מוחמד דחלאן המורה לאנשיו לבצע את הפיגוע, וכי דו"ח של צה"ל ובו רשימת פיגועים באחריות דחלאן הועבר לידי ראש הממשלה אריאל שרון.
ביולי 2019 קבע שופט בית המשפט המחוזי בירושלים משה דרורי, בפסק דינו האחרון על כס השיפוט, כי הנתבעים – בהם מוחמד דחלאן – אחראים לפיגוע, וחייב אותם בתשלום 44 מיליון ש"ח לבני משפחת אמיתי, קורבנות הפיגוע.
מות ערפאת ובחירת יורשו, מחמוד עבאס, בינואר 2005, חיזקו את מעמדו של דחלאן והוא מונה לשר לעניינים אזרחיים, או כפי שכונה "מחזיק תיק ההתנתקות".
במהלך תפקיד זה דחלאן חזר לשאת ולתת באופן רשמי עם גורמים ישראלים ואמריקאיים, הן בנושאים ביטחוניים, כמו פריסת השוטרים הפלסטיניים ברצועה, והן בנושאים אזרחיים מובהקים, כגון פתיחת מעבר רפיח והפעלת "השיירות הבטוחות" בין הגדה לרצועה.
דחלאן התפטר מתפקידו בסוף נובמבר 2005, כפי שדורש החוק הפלסטיני, כדי להתמודד ברשימת פת"ח בבחירות למועצה המחוקקת, בינואר 2006. בבחירות אלה נבחר דחלאן ברוב דחוק כנציגה של ח'אן יונס.
לאחר הבחירות לרשות הפלסטינית, הפך דחלאן לאחד הדוברים הבולטים של פת"ח כנגד ממשלת חמאס.
במהלך העימותים בין כוחות חמאס ופת"ח בינואר 2007, איים דחלאן כי יפגע במנהיגי חמאס אם אלו לא יביאו לעצירת העימותים.
אלו בתגובה האשימו את דחלאן כי הוא אחראי לפריצה לאוניברסיטה האסלאמית.
במרץ 2007 מונה דחלאן על ידי מחמוד עבאס לראשות המועצה לביטחון לאומי, צעד שנתפס כמכוון נגד חמאס.
במהלך החודשים מאי-יוני 2007 נהרגו או ברחו מרצועת עזה מרבית תומכיו הבולטים של מוחמד דחלאן, בהם: סמיח מדהון, ג'מאל אבו ג'ודיאן, סמיר משהראוי ומפקד ביטחון הפנים, רשיד אבו שבאכ.
דחלאן באותה תקופה שהה מחוץ לרצועת עזה ועבר לאחר העימותים לגדה המערבית וביולי 2007 התפטר מתפקידו כיועץ לביטחון לאומי.
באוגוסט 2009 נבחר דחלאן כחבר הוועד המרכזי של פתח.
בנובמבר 2010 החלו לצוץ דיווחים על פיהם פעל דחלאן ביחד עם קבוצת בכירי פתח להדחת יו"ר הארגון והרשות הפלסטינית אבו מאזן ולהחלפתו.
על פי הדיווחים, שלחו דחלאן ומקורביו מכתב לנציגי הממשל האמריקאי, בו הבהירו כי אבו מאזן אינו ראוי לתפקידו.
גורמים עלומים אף דיווחו כי דחלאן פעל על מנת להקים כוח מזוין בגדה המערבית, אשר יפעל על פי הוראותיו בעת הצורך, ויסייע לו בהדחת אבו מאזן באמצעות הפיכה אם יידרש לכך.
בעקבות הדיווחים, החליט אבו מאזן להקים ועדת חקירה שתפקידה לבדוק את השמועות אודות פעילות אסורה בקרב בכירי פתח.
בראש ועדת החקירה עמד סגנו של יו"ר הרשות, מוחמד גנאים, ולאחר התפטרותו מהתפקיד, עומד בראשה בכיר הארגון עזאם אל-אחמד.
ב-28 בדצמבר התכנס הוועד המרכזי של פתח והחליט על השעיית חברותו של דחלאן מהוועד עד אשר יתבררו תוצאות החקירה.
כמו כן, החליטו חברי הוועד לפטר את דחלאן מתפקיד דובר הוועד ולמנות במקומו את דוברו של יו"ר הרשות, נביל אבו רודיינה.
ב-2 בינואר הגיע דחלאן לרמאללה ונחקר תחת מעטה חשאיות על ידי חברי הוועדה.
לאחר מכן, יצא דחלאן לכיוון ירדן.
גורמים בפתח דיווחו כי דחלאן גורש מתחומי הרשות עד שיתבררו תוצאות חקירתו, אולם מקורבי דחלאן הכחישו את הדיווחים והודיעו כי דחלאן יצא לירדן מיוזמתו.
ביוני 2011 הודיע הוועד המרכזי של הפת"ח על הדחתו של דחלאן מהתנועה, ועל ניתוק הקשרים עמו.
באוקטובר 2011 אימצה המועצה המהפכנית את המלצת הוועד המרכזי, והחליטה על סילוקו הסופי מהפת"ח.
הוא עבר לאיחוד האמירויות עם בני משפחתו.
ב-2014 פורסם כי בית המשפט הפלסטיני גזר עליו שנתיים מאסר בגין הכפשת השלטון.
ב-2015 קיבל אזרחות סרבית, לאחר שהיה מעורב בקשרים כלכליים בין שתי המדינות.
בדצמבר 2016 הרשיע בית משפט פלסטיני את דחלאן בגנבת 16 מיליון דולר וגזר עליו 3 שנות מאסר.
דחלאן שהה בזמן המשפט באיחוד האמירויות.
אבו מאזן הורה להסיר את חסינותו.
בתקופת גלותו ניצל דחלאן את הונו כדי להקים בשטחי הרשות הפלסטינית מאחזים בשליטת תומכים בו, המחזיקים בנשק.
מאחזים אלו הוקמו במטרה לאפשר את חזרתו בבטחה ביום מן הימים.
במקביל יצר בריתות פוליטיות ארעיות עם גורמי כוח שונים בעולם הערבי בכלל וברשות הפלסטינית בפרט.
דחלאן הוא ידידו האישי של מוחמד רשיד, שהיה איש הכספים של אש"ף, יאסר ערפאת והרשות הפלסטינית במשך שנים רבות.
השנים היו שותפים בניסיון למיזם עסקי בירדן, שהוכשל על ידי השלטון הירדני בטענה שהכספים המיועדים לו הם כספים גנובים של הרשות הפלסטינית.
בשנת 2019, על רקע ועידת בחריין, בה השתתפו נציגים של ישראל ומדינות סוניות, דחלאן היה בין הקולות הבולטים שגינו את החלטת הרשות הפלסטינית להחרים את הוועידה.
אחד מאנשיו אמר בראיון כי "מדיניות ה'לא' של אבו מאזן תביא אותנו לאבדון.
גם אנחנו לא מסכימים לדרך השלום, כביכול, של הנשיא האמריקאי הלא יציב, אבל הפניית גב למדינות המפרץ המוכנות להשקיע מיליארדים לפתרון המצוקה של הפלסטינים היא מעשה איוולת שעלול להתברר כטעות היסטורית.
אבו מאזן דואג רק לעצמו ולשלטונו ולא לעתיד".
גורמים פלסטינים מסוימים ייחסו למעורבותו וקשריו של דחלאן במפרץ הפרסי את עצם קיומו של הכינוס, וראו בו כאחראי במידה מסוימת על המפגש של נציגים ישראלים עם נציגים ממדינות ערב.
בשנת 2020 תפקד דחלאן כיועצו המיוחד של יורש העצר של אבו דאבי, מוחמד בן זאיד.
באוגוסט 2020, לאחר חתימתן של איחוד האמירויות וישראל על הסכם איחוד האמירויות-ישראל כחלק מהסכמי אברהם, בו היה מעורב דחלאן, פורסם באל-חיאת שההסכם כולל גם את חזרתו של דחלאן לרשות הפלסטינית.
נכון לקיץ 2020 דחלאן זוכה לתמיכתן של מרבית מדינות ערב הסוניות.
בנובמבר 2020 ביצעו אנשי פת"ח פשיטות, עצרו אנשים שנחשדו כתומכים בדחלאן וחיסלו את חאתם אבו ריזק.
בראיון שהעניק דחלאן לערוץ מקומי באיחוד האמירויות, מקום גלותו, סירב לומר שהוא גאה בטבח שבעה באוקטובר ואמר כי לדעתו "כולם חייבים לתת דין וחשבון על ההרס ברצועת עזה, הראשונים הם אנשי הרשות הפלסטינית במוקטעה".
במהלך המלחמה פורסם ששמו עלה כמי שיוכל להנהיג את רצועת עזה לאחר המלחמה.
מוחמד החמישי בִּן יוּסף בִּן חסן אל-עלוואי היה סולטאן מרוקו תחת הכיבוש הצרפתי בשנים 1927–1953, ומלך מרוקו העצמאית מ-1955 עד 1961. נחשב לאבי האומה המרוקאית ומשחררה מהקולוניאליזם הצרפתי.
מוחמד החמישי הוא בנו של יוסף, סולטאן מרוקו.
הוא היה המלך העשרים בשושלת העלאווית המולכת במרוקו מאז אמצע המאה ה-17.
הוא נמנה עם תובעי העצמאות של מרוקו, והוגלה ממרוקו עם משפחתו על ידי השלטון הצרפתי למדגסקר.
במקומו הובא לארמון ברבאט מוחמד אבן ערפאת, קרוב רחוק של מוחמד בן יוסף, שהיה אז כבן 70. הגלייתו של מוחמד בן יוסף הגבירה את שאיפות העצמאות העממיות, המונים יצאו לרחובות להפגנות בכל הערים הגדולות במרוקו, התעמתו עם השוטרים והצבא הצרפתי ודרשו להחזיר את המלך מהגלות.
ב-1 באוקטובר 1955, אחרי התפטרות מוחמד אבן ערפאת מהשלטון, החליטה ממשלת צרפת לאפשר את חזרתו של מוחמד בן יוסף למרוקו יחד בנו מולאי חסן (לימים המלך חסן השני) ולבטל את משטר החסות הצרפתי.
בעקבותיה ביטלה גם ספרד את משטר החסות שלה, על החלקים שבהם שלטה, והמדינה זכתה לעצמאות.
מרוקו התקבלה לאו"ם ב-3 במרץ 1956, והצטרפה לליגה הערבית.
לאחר קבלת העצמאות המדינית שינה מוחמד החמישי את תוארו מ"סולטאן" ל"מלך".
למרות מאבקו לעצמאות, הצליח המלך מוחמד החמישי לשמור על יחסי קרבה ושיתוף עם צרפת, מעצמת החסות לשעבר.
קיימת מחלוקת האם מוחמד החמישי הגן בפועל על היהודים אל מול משטר וישי במהלך מלחמת העולם השנייה או, לחלופין, האם היה חותמת גומי של השלטון הצרפתי.
לאחר תבוסת צרפת לגרמניה הנאצית וייסוד משטר וישי ביולי 1940, גברו חששותיהם של היהודים במרוקו מפני הבאות.
למרות שעמד בראש מדינת חסות שנשלטה על ידי הממשלה הצרפתית, בפגישה שנערכה בין המלך למנהיגים היהודים באותה תקופה הוא הצהיר שהוא מחויב לדאוג לשלום נתיניו היהודים.
למרות הצהרותיו, בשנים 1940–1941 החקיקה האנטי-יהודית שיושמה בצרפת נאכפה גם במרוקו, על ידי צווים מלכותיים עם חותמת המלך עליהם.
משטר וישי תכנן לנקוט בהמשך צעדים חמורים אף יותר נגד יהודי צפון אפריקה, אך מבצע לפיד ושחרור מערב צפון אפריקה על ידי האימפריה הבריטית בשלב מוקדם יחסית של המלחמה מנע את המשך התדרדרות המצב.
בשנת 1948 התרחשו פרעות בערים אוג'דה וג'ראדה נגד היהודים, זמן קצר לאחר שמוחמד החמישי נשא נאום אנטי-ציוני חריף, מה שפגע בתדמיתו החיובית בקרב היהודים.
עם קבלת העצמאות, המלך קרא למנהיגים היהודים ואמר להם שכפי שהבטיח להם בעבר, ליהודים יינתנו אותן הזכויות כמו למוסלמים.
בנאומו הראשון לאחר קבלת העצמאות חזר על כך שיינתן חופש דת מלא לכל נתיניו כולל היהודים.
מספר יהודים קיבלו תפקידי מפתח במשרדים ממשלתיים ושר הדואר היה יהודי.
המלך היה מודע לגלי עלייה ההמונית ממרוקו לישראל אך תמיד חזר על כך שמרוקו זקוקה ליהודיה.
כאשר הופיע בפני המלך אחד המנהיגים מהקונגרס היהודי העולמי כדי לשכנע אותו לשחרר את היהודים הוא ענה לו:
"היהודים חיים על אדמת המגרב הברוכה זה אלפי שנים.
גם לפני בוא האסלאם, הם חיו בינינו בכבוד ובהערכה, ועל פועלם למען מרוקו הם יישארו קרובים ללבי תמיד.
אפילו שיעברו למדינות רחוקות היהודים של מרוקו ימשיכו להיות נתינים שלנו, ואנו חייבים להגן עליהם אפילו בהיותם רחוקים מאיתנו.
אנחנו נלווה אותם בדרכם החדשה עם הרבה כבוד וחששות ושאלוהים יסלח להם על טעותם".
מנהיגי הקהילה היהודית הקטנה החיה במרוקו כיום, סרז' ברדוגו ואנדריי אזולאי, פנו ליד ושם כדי שמוחמד החמישי יירשם כחסיד אומות העולם עבור מה שהם הגדירו כ"הערכה על פועלו בהצלת יהודי מרוקו בזמן השואה".
עמדת יד ושם היא כי המלך מוחמד החמישי אינו עומד בקריטוריונים של "פנייה רשמית של הנאצים להסגרת היהודים", מאחר שבהצהרותיו ומעשיו המלך לא העמיד עצמו בסכנת חיים.
העיר מוחמדיה במרוקו נקראה על שמו ולכבודו של המלך מוחמד החמישי.
מוחמד גדיר הוא כדורגלן עבר בדואי-ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
גדיר נולד בכפר הבדואי ביר אל-מכסור, ישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית.
בילדותו הצטרף למחלקת הנוער של מכבי חיפה, שם התחיל את דרכו כמגן, אך מאוחר יותר הוסט לעמדת החלוץ.
במחלקות הנוער הוא הפגין יכולות של כובש מצטיין ושל שחקן בעל מהירות גבוהה.
בעונת כבש 13 שערים ונבחר לשחקן המצטיין של קבוצת נערים א' של המועדון.
בעונת הועלה לקבוצת הנוער, וגם בה נבחר לשחקן המצטיין, ובסיום העונה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון.
בעונת 2008/2009, על אף פציעה שהשביתה אותו למשך כחודש, הוא שיחק 14 פעמים במדי הקבוצה הבוגרת של מכבי חיפה בליגת העל, ואת שער הבכורה שלו בליגת העל כבש ב-14 בנובמבר 2008, במשחק מול הפועל פתח תקווה.
בעונה זו המשיך לשחק במקביל בקבוצת הנוער, והיה שותף גם לאליפות בה זכתה הקבוצה הבוגרת וגם לאליפות בה זכתה קבוצת הנוער.
בפתיחתה של עונת 2009/2010 הפך לשחקן קבוע בהרכב הקבוצה הבוגרת, כבר בגיל 18. כבר באותו קיץ הוא סייע לקבוצה להעפיל בפעם השנייה בתולדותיה לשלב הבתים של ליגת האלופות לאחר שכבש שלושה שערים במוקדמות, כולל בניצחונות 2–1 ו-3–0 על רד בול זלצבורג האוסטרית בסיבוב הרביעי.
בעונת 2010/2011 כבש שישה שערי ליגה וזכה עם הקבוצה באליפות נוספת.
בחלוף השנים חלה ירידה ביכולתו והוא החל לקבל פחות דקות משחק.
לקראת ינואר 2012 אף עלתה האפשרות כי יושאל לקבוצה אחרת, אולם לבסוף החליט להישאר במכבי חיפה עד לתום העונה.
בסיום אותה העונה העפיל עם הקבוצה לגמר גביע המדינה, שם פתח בהרכב בהפסד 2–1 להפועל תל אביב.
בתחילת עונת 2012/2013 שחרר מאמן מכבי חיפה, ראובן עטר, את גדיר מהקבוצה.
ב-12 באוגוסט חתם בשורות ואסלנד-בוורן מליגת העל הבלגית, שם שיחק לצידם של גל שיש וברק בדש, אך לא זכה לדקות משחק רבות במדי הקבוצה.
ב-29 במאי 2013 חזר לישראל והושאל לקבוצת בני סכנין.
בעונתו הראשונה בקבוצה כבש חמישה שערי ליגה ב-32 הופעות, ובעונת 2014/2015 כבש 16 שערים והיה סגן מלך השערים של ליגת העל אחרי ערן זהבי.
ב-11 ביוני 2015 חזר לקדנציה שנייה בליגת העל הבלגית וחתם לארבע שנים בלוקרן, ששילמה למכבי חיפה עבורו חצי מיליון דולר.
הוא שיחק חצי עונה בלוקרן ושותף בשמונה משחקי ליגה.
ב-3 בפברואר 2016 חזר לישראל וחתם לשלוש וחצי שנים בהפועל באר שבע, ששילמה עבורו 300 אלף אירו.
ב-9 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 2–0 על בית"ר תל אביב רמלה במסגרת גביע המדינה.
ב-13 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במסגרת ליגת העל מול הפועל חיפה באצטדיון סמי עופר בו ניצחה באר שבע 2–1. עד תום העונה שותף בתשעה משחקי ליגה וזכה עם הקבוצה באליפות.
ב-11 באוגוסט זכה עם הקבוצה בתואר אלוף האלופים לאחר ניצחון 4–2 על מחזיקת הגביע מכבי חיפה.
הוא שיחק עם הקבוצה במוקדמות ליגת האלופות והעפיל עמה לשלב הבתים של הליגה האירופית.
ב-28 בדצמבר זכה עם באר שבע בגביע הטוטו לאחר שנכנס כמחליף בניצחון 1–4 על עירוני קריית שמונה במשחק הגמר.
הוא שותף ב-15 משחקי ליגה בעונה זו, בהן כבש שלושה שערים, ובסופה זכה עם הקבוצה באליפות שנייה ברציפות.
בתחילת עונת 2017/2018 שוב זכה עם הקבוצה בתואר אלוף האלופים, כשפתח בהרכב וכבש שער בניצחון 4–2 על מחזיקת הגביע בני יהודה, אך לאחר משחק ליגה אחד נפצע ולא חזר לשחק עד תום העונה, בה זכה עם הקבוצה באליפות שלישית ברציפות.
את עונת 2018/2019 פתח בהפועל באר שבע, אך ב-8 בספטמבר 2018 חתם לשנתיים בקבוצת בני סכנין.
ב-15 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף במשחק מול הפועל תל אביב, ובהופעתו השנייה בבני סכנין כבש את שער הבכורה שלו, במשחק מול בית"ר ירושלים.
בסך הכל כבש גדיר חמישה שערי ליגה בעונה זו, ובסופה ירדה הקבוצה לליגה הלאומית.
ב-4 ביולי 2019 חתם לשנתיים בבני יהודה תל אביב מליגת העל.
בהופעת הבכורה שלו בקבוצה, שנערכה ב-8 באוגוסט 2019, כבש ובישל במשחק שהסתיים בתיקו 2–2 מול נפטצ'י באקו במוקדמות הליגה האירופית.
ב-13 במאי 2021 חתם לעונה אחת בהפועל חדרה מליגת העל.
שיחק בכל נבחרות הנערים והנוער של ישראל (למעט בנבחרת נערים ב', בה לא-שותף).
שיחק גם בנבחרת הצעירה עד גיל 21 בה הבקיע לראשונה במשחק הבכורה שלו בנובמבר 2008 מול הנבחרת הצעירה עד גיל 21 של סרביה.
עד שנת 2012 הספיק לצבור ארבע-עשרה הופעות בנוסף לשער, במדי הנבחרת הצעירה בכל המסגרות.
מוחמד דג'אני דאודי (נולד בירושלים ב-1946) הוא פרופסור ומנהל המכון ללימודים אמריקאיים באוניברסיטת אל-קודס, מייסד תנועת "ווסטיה".
נולד בירושלים למשפחת דג'אני המיוחסת.
בשנת 1972 סיים תואר ראשון באוניברסיטה האמריקנית בביירות בתקשורת.
בשנת 1974 סיים באוניברסיטה תואר שני באנגלית.
בשנת 1975 סיים תואר שני במדעי החברה מאוניברסיטת מזרח מישיגן בארצות הברית.
לאחר מכן סיים דוקטורט בשנת 1981 מאוניברסיטת דרום קרוליינה במדעי המדינה ודוקטורט נוסף בשנת 1984 מאוניברסיטת טקסס בניהול.
היה מחותמי יוזמת המפקד הלאומי של סרי נוסייבה ועמי אילון.
בשנת 2007 הקים את תנועת "ווסטיה", תנועה פוליטית פלסטינית מתונה.
בשנת 2009 התנגד לבחירות ברשות הפלסטינית, וטען שהמצב אינו בשל לכך.
בשנת 2011, הצטרף למשלחת ישראלית במצעד החיים למחנות ההשמדה והריכוז בפולין, בהם אושוויץ ובירקנאו.
בשנת 2013 השתתף בוועידת הנשיא בהזמנת שמעון פרס.
בשנת 2014 יצא עם תלמידיו מאוניברסיטת אל קודס בירושלים, למחנה אושוויץ.
עם חזרתם הואשם בבגידה, והאוניברסיטה התנערה מהביקור באופן רשמי.
דג'אני גם סולק מאיגוד המרצים באוניברסיטה זו.
הוא אחיו של פרופסור מונזר דג'אני, ומתגורר בארצות הברית.
מוחמד דאוד אל עבאסי היה פוליטיקאי ואיש צבא ירדני ממוצא פלסטיני, ששימש במשך עשרה ימים כראש ממשלת ירדן בעיצומם של אירועי ספטמבר השחור.
מוחמד דאוד נולד בשנת 1914 בכפר סילואן שבירושלים.
בגיל 19 התגייס למשטרת המנדט.
שירת כקצין משטרה בטולכרם עד שנת 1948. בימי מלחמת העצמאות היה קצין זוטר בתחנת הקישלה שבעיר העתיקה של ירושלים.
ב-1950 עבר מהמשטרה הירדנית לצבא ירדן ובשנת 1952 החל לשרת במשלחת הירדנית לוועדת שביתת הנשק עם ישראל.
בשנת 1956 נפצע בעת שדרך על מוקש נעל סמוך למובלעת הר הצופים כשליווה משקיפי או"ם בעת תקרית גבול.
אהרון קמארה, המפקד הישראלי של יחידת מצוף 247 בהר הצופים חילץ אותו משדה המוקשים, לאחר שחבריו הירדנים של דאוד, חששו לעשות זאת.
בעת פרוץ מלחמת ששת הימים היה דאוד ראש המשלחת הירדנית לוועדת שביתת הנשק.
זמן קצר לאחר מכן הועלה לדרגת זעים (אלוף) בצבא ירדן.
ב-1969 הגיע מוחמד דאוד לירושלים כדי להשתתף בהלוויה של אשתו לאחר שקיבל אישור מיוחד מהמלך חוסיין ומשלטונות ישראל.
בשנת 1970, בעקבות אירועי ספטמבר השחור והידרדרות היחסים בין המלך חוסיין לבין ארגוני הפדאיון במדינה, החליט המלך ב-15 בספטמבר, לאחר התייעצות עם בכירי צבא, על הקמת ממשלה צבאית זמנית כדי לפתור את המשבר.
הממשלה החדשה, שהורכבה למחרת, כללה שנים-עשר שרים, כולם קציני צבא.
בראשה הועמד דאוד, שהיה ממוצא פלסטיני.
מטרתו של מינוי ראש ממשלה ממוצא פלסטיני הייתה להוות מס-שפתיים לארגונים הפלסטיניים ולהביאם למשא-ומתן.
יחד עם דאוד, התמנו לשרים שלושה קצינים נוספים שהיו ממוצא פלסטיני.
עם זאת, דאוד שימש כבובת ראווה בלבד בממשלתו.
הוא לא זה שהרכיב אותה בפועל, ואילו את השליטה המעשית במדינה קיבלו ראש הצבא חאבס אל-מג'אלי וסגנו מאזן אל-עג'לוני.
בזמן כהונתו הקצרה של דאוד התרחשו האירועים הקשים ביותר של אירועי ספטמבר השחור: הצבא השתלט על הערים זרקא וסלט, שהיו בשליטת הפדאיון, וכיתר את כוחות הפדאיון בבירה עמאן.
חטיבה סורית שפלשה לירדן במסווה של צבא שחרור פלסטין נהדפה גם היא בידי הלגיון הערבי.
דאוד, שלא היה מוכן לשמש כעלה תאנה בממשלה הירדנית, התפטר ב-24 בספטמבר בעת שהותו בקהיר בניסיונות לחתום על הסכם הפסקת אש עם ראש אש"ף יאסר ערפאת.
הוא ברח ממלונו, מלון הילטון שבבירה המצרית והותיר אחריו מכתב התפטרות.
לאחר שסורב לבקשת מקלט במצרים, עבר ללוב ושם בקשתו נענתה.
לאחר כחודש בלוב שב לקהיר והתגורר במלון בעיר תחת משמר צבאי כבד.
בסוף 1971 התגלה גידול ממאיר במוחו ובעקבות כך קיבל חנינה ושב לקבל טיפול רפואי ברבת עמון.
לאחר שמצבו לא השתפר בירדן, הוא הועבר לפריז אך גם שם לא הצליחו הרופאים לשפר את מצבו הרפואי.
דאוד ביקש משלטונות ישראל לעבור ניתוח מוח בבית החולים הדסה שבירושלים ובקשתו נענתה, אך מצבו הרפואי התדרדר לפני שהספיק להגיע לישראל והוא נפטר כעבור ימים אחדים.
הוא נקבר בכפר הולדתו סילוואן שבמזרח ירושלים ב-21 בינואר 1972.
מוחמד ג'וואד זריף (בפרסית: محمد جواد ظریف, נהגה בפרסית: מוֹהמד ג'וואד זריף; נולד ב-7 בינואר 1960) הוא פוליטיקאי ודיפלומט איראני שכיהן כשר החוץ של איראן.
מאז שנות ה-90 כיהן בעמדות משמעותיות בקבינט ובדיפלומטיה, בהן סגן שר החוץ ושגריר איראן באו"ם.
זריף נולד ב-7 בינואר 1960 בטהראן.
הוא למד יחסים בינלאומיים באוניברסיטת המדינה בסן פרנסיסקו.
בהמשך למד באוניברסיטת דנוור, וב-1988 קיבל תואר שלישי במשפט ומדיניות בינלאומיים.
זריף נשוי ולו בן ובת שנולדו בארצות הברית.
לפי זכרונותיו של שליח האו"ם לשעבר ז'אן דומיניקו פיקו, היה זריף מעורב כדיפלומט זוטר במשא ומתן לשחרור בני ערובה אמריקאים שהוחזקו בידי חמושים תומכי איראן בלבנון.
למרות שבאותו זמן ארצות הברית לא הבטיחה לבצע מחווה הדדית של רצון טוב, זריף המשיך לעסוק בשיפור היחסים.
בשנת 2000 כיהן זריף כיושב ראש פגישת ההכנה האסייתית לוועידה העולמית נגד גזענות וכיושב ראש ועידת האו"ם לפירוק מנשק.
זריף הוא גם פרופסור ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת טהראן.
הוא כיהן כסגן הנשיא האחראי על תחום יחסי החוץ באוניברסיטה האסלאמית אזאד (מעין "אוניברסיטה פתוחה" איראנית) בשנים 2010–2012. היה חבר בוועד המנהל של העורכים במספר מגזינים מקצועיים כגון Iranian Journal of International Affairs ו-Iranian Foreign Policy וכתב באופן נרחב אודות פירוק מנשק, זכויות אדם, משפט בינלאומי וקונפליקטים אזוריים.
בין השנים 2002–2007 כיהן כשגריר איראן באו"ם.
שמו קושר ל-"Grand Bargain", תוכנית לכאורה שמטרתה להגיע לפתרון נושאים בעייתיים בין ארצות הברית לאיראן ב-2003. בזמן כהונתו באו"ם קיים פגישות פרטיות עם מספר פוליטיקאים אמריקאים, כולל הסנטורים דאז ג'ו ביידן וצ'אק הייגל.
הוא התפטר מתפקידו ב-6 ביולי 2007.
ב-2007 היה זריף נואם ראשי בכנס של המועצה האמריקאית-איראנית שנערכה בניו ג'רזי וכללה את צ'אק הייגל, דניס קוצ'יניץ' וניקולאס כריסטוף ודנה ביחסי איראן-ארצות הברית ובדרכים אפשריות להגביר את הדו-שיח בין המדינות ולהימנע מקונפליקטים.
ב-15 באוגוסט 2013 החל לכהן כשר החוץ של איראן (במקום עלי אכבר סאלחי), לאחר שנבחר לתפקיד על ידי חסן רוחאני, והבחירה אושרה בפרלמנט.
ב-25 בפברואר 2019 הודיע זריף על פרישתו מתפקיד שר החוץ, אך נשאר בתפקיד לאחר שהנשיא חסן רוחאני דחה את התפטרותו.
הוא סיים את תפקידו ב-25 באוגוסט 2021, וחוסיין אמיר עבדאללהיאן נבחר להחליפו על ידי נשיא איראן החדש, אבראהים ראיסי.
ב-5 בספטמבר 2013, לאחר שאיחל בטוויטר "ראש השנה שמח", הוא הוסיף והגיב שאיראן לא מכחישה את השואה, ובכך הבדיל את הממשלה האיראנית החדשה מעמדותיו הלוחמניות של נשיא איראן הקודם מחמוד אחמדינז'אד.
אמיתות ציוצו של זריף בטוויטר אושרה בידי כריסטיאן אמנפור, כתבת ה-CNN.
אבו עבד אללה מוחמד בן אסמאעיל או בקיצור מוחמד הרביעי היה הסולטאן השישי של השושלת הנסרית אשר שלטה על ממלכת גרנדה שבאל-אנדלוס (חצי האי האיברי).
הוא היה בנו של אסמאעיל הראשון, ממנו הוא ירש את הממלכה בעודו נער בן 10. הוא מלך משנת 1325 ועד לשנת 1333, אז נרצח בהתנקשות.
יורשו היה אחיו הצעיר, יוסוף הראשון.
מוחמד היה הבכור מבין ארבעת ילדיו של אסמאעיל הראשון, ובנערותו נודע כפרש מעולה.
בגלל גילו הצעיר היה נתון להשפעתם של שרי הממלכה, ולהשפעתה של סבתו פאטמה.
ב-1325 נרצח אביו, אסמאעיל הראשון, ומוחמד הרביעי ירש את המלוכה.
בין השנים 1325–1329 מלך מוחמד תחת עוצרותו של החג'יב איבן אל-מחרוק (ابن المحروق).
בשנת 1325 הכריז אלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה מלחמה על ממלכת גרנדה (כחלק מהרקונקיסטה), וקרא למלכים נוצריים נוספים להצטרף אליו.
על אף שלא הייתה היענות לקריאה, פתח אלפונסו במערכה נגד גרנדה בגבולה המערבי, וב-1327 הצליח לכבוש את המבצרים של אולוורה, פרונה וטורה אלחכים.
ב-25 באוגוסט 1330 התרחש קרב טבה ליד העיירה טבה, שהסתיים בניצחון קסטיליאני ובכיבוש העיר.
מוחמד הרביעי כרת ברית עם השליט המריני אבו אל-חסן עלי איבן עות'מאן, מלך מרוקו, ושניהם הטילו מצור משותף על גיברלטר מפברואר עד יוני 1333, שהייתה נתונה עד אז במשך 24 השנים בשליטה קסטיליאנית.
ב-17 ביוני נכנע חיל המצב, וגיברלטר עברה לידיים מוסלמיות.
אלפונסו האחד עשר לא רצה לוותר על השליטה במקום, ובסוף יוני שלח צבא קסטיליאני לצור על גיברלטר.
בתום חודשיים של לחימה, כאשר שני הצדדים לא הצליחו להגיע לידי הכרעה, חתמו מוחמד הרביעי ואלפונסו האחד עשר על הסכם הפסקת אש לארבע שנים, כשהם מעניקים מתנות זה לזה וסועדים יחדיו.
על פי המסופר, העניק מוחמד הרביעי לאלפונסו חרב עם נדן זהב, משובצת באיזמרגדים, באבני אודם ובאבני ספיר, וכן קסדה משובצת בשני איזמרגדים, כל אחד מהם "בגודל של ערמון", ואילו אלפונסו העניק למוחמד דאובלט (סוג של בגד מימי הביניים שנלבש על ידי גברים).
בלילה שלאחר החתימה על הפסקת האש נרצח מוחמד הרביעי על ידי שניים מאציליו שכעסו על כך שהסולטאן אכל עם נוצרים, וחששו שמא התנצר.
הוא נקבר במאלגה ב-25 באוגוסט 1333.
מוחמד ג'טיי קמארה הוא כדורגלן קמרוני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת מכבי נתניה מליגת העל הישראלית ובנבחרת קמרון.
בשנת 2012 החל לשחק בקבוצת אינטרנשיונל ספורטינג, ובשנת 2014 עבר לקבוצת אוניון דואלה.
ב-4 ביולי 2016 חתם ג'טיי על חוזה לארבע שנים בז'ימנסטיק טרגונה מהליגה הספרדית השנייה.
ב-12 באוקטובר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון על ראיו ואיקאנו בדו-קרב בעיטות עונשין לאחר 1-1 בתום 120 דקות במסגרת גביע המלך הספרדי.
ב-6 בנובמבר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה במדי המועדון, כששיחק 90 דקות בניצחון 1-0 על מיראנדס במסגרת המחזור ה-13.
ב-2 בספטמבר 2019 חתם בקורדובה מהליגה הספרדית השלישית.
ב-6 בינואר 2016 ערך ג'טיי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קמרון, כששיחק 90 דקות בתיקו 1-1 נגד נבחרת רואנדה במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת לטורניר גביע אפריקה לאומות 2017, אך לא שיחק בטורניר.
מוחמד דיב זיתון (מערבית: محمد ديب زيتون; נולד ב-20 במאי 1951) הוא גנרל סורי, אשר שימש כראש מינהל הביטחון הכללי, סוכנות הביון האזרחית החשובה ביותר בסוריה בשנים 2012–2019. מקורב לנשיא סוריה בשאר אל-אסד.
דיב זיתון נולד בדמשק למשפחה מוסלמית סונית.
אביו היה סרג'נט (סמל) בצבא סוריה.
בנובמבר 1971 השלים קורס קצינים ארוך של 3 שנים והחל לשרת בגדוד ח"יר ממוכן בדרגת סגן.
המשיך להתקדם בסולם הדרגות, עד שהגיע להיות מפקד הדיוויזיה הממוכנת ה-10, תפקיד אותו מילא עד 2007, אז מונה לסגן ראש מינהל הביטחון הכללי.
במסגרת תפקיד זה, השתתף בחקירת ההתנקשות (שהתרחשה בדמשק) בעימאד מורנייה, ראש הזרוע הצבאית של חזבאללה, שלפי מקורות זרים בוצעה על ידי המוסד.
ב-2009 מונה לראש מינהל הביטחון הפוליטי, לאחר שראש הארגון הקודם הודח בגלל מעורבות בארגון הברחות בגבול עם עיראק.
כשהחלה ההתקוממות בסוריה ב-2011, דיב זיתון מונה לחבר בקבוצה של 9 בכירים במשטר אסד, אשר מונתה על מנת להתמודד עם ההפגנות ולתאם את הפעולות האלימות נגד המפגינים.
במאי 2011, האיחוד האירופי החליט להטיל על דיב זיתון (יחד עם עשרות אישים סורים נוספים) סנקציות אישיות בשל היותו "מעורב באלימות נגד מפגינים".
לאחר פיצוץ 18 ביולי 2012 בדמשק, שבו נהרגו מספר בכירים במשטר אסד, הוחלט למנותו לתפקיד ראש מינהל הביטחון הכללי.
מוחמד דרוויש הוא כדורגלן ישראלי-פלסטיני המשחק באולימפיק זאווייה בעמדת הקשר האחורי.
דרוויש התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מכבי חיפה.
בקיץ הושאל לסקציה נס ציונה מהליגה הלאומית.
ב-14 באוגוסט 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד מכבי באר שבע.
ב-9 בנובמבר 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-5 נגד מכבי אחי נצרת במסגרת גביע הטוטו.
אשדוד מליגת העל עד לסיום העונה.
ב-12 במרץ 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל בהפסד 3-1 להפועל פתח תקווה.
בקיץ הושאל להכח עמידר רמת גן עד לסיום העונה.
בקיץ קיבל את כרטיס השחקן שלו ממכבי חיפה וחתם בהפועל אשקלון.
ב-1 בפברואר 2013 קיבל כרטיס אדום ראשון בקריירה בתיקו 4-4 נגד הפועל פתח תקווה.
בקיץ חזר לקדנציה שנייה בהכח עמידר רמת גן.
בקיץ חתם בשבאב א-דאהרייה מליגת העל הפלסטינית עמה זכה באליפות כבר בעונתו הראשונה בקבוצה.
ב-11 ביוני 2015 דרוויש ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פלסטין בהפסד 3-2 ל במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. ב-24 במרץ 2016 הורחק בהפסד 2-0 ל.
סרדאר מוחמד האשם ח'אן (בפשטו: سردار محمد هاشم خان, נולד ב-1884 ונפטר ב-26 באוקטובר 1953) היה פוליטיקאי אפגני אשר כיהן כראש ממשלת אפגניסטן בשנים 1929–1946.
ח'אן היה ידוע בשל גישתו הפרוגרסיבית ותמכתו בזכויות נשים, לאומיותו הפתאנית ותוכניות המודרניזציה שקידם בכלכלה האפגנית אשר העלו בכעשרות אחוזים את כוח העבודה המקומי.
נולד בקאבול בשנת 1909 למשפחת המלוכה.
אביו כיהן כשגריר אפגניסטן בגרמניה ונרצח בברלין בשנת 1933. ח'אן עצמו התחנך בצרפת.
בשנת 1939 קודם לדרגת סגן-אלוף בצבא ופיקד על גדוד בסמוך לקאבול.
בשנים 1946–1948 כיהן כשר הביטחון, ולאחר מכן כשר הפנים בשנים 1949–1951. ב-1948 הוא שירת כשגריר אפגניסטן בצרפת.
בשנת 1951 הועלה לדרגת גנרל.
בשנת 1953 ח'אן החל לכהן כראש ממשלה.
כהונתו בת עשר השנים התאפיינה בחיזוק הקשר עם ברית המועצות, קידום הכלכלה וחיזוק זכויות הנשים.
בנוסף על כך, הוא תמך בסיפוח הטריטוריות הפשטוניות בפקיסטן לשטח אפגניסטן.
תמיכה זו הובילה לעימותים ומתיחויות בין שתי המדינות.
המפלגה הקומוניסטית קראה להפיכה בשם מהפכת סור ("מהפכת אפריל").
הוא הוכרז למלך מלזיה ב-13 בדצמבר 2016. ברם, בצעד חסר תקדים, מוחמד החמישי היה למלך המלזי הראשון שוויתר על כס המלוכה, ב-6 בינואר 2019.
הוא נולד כטנגקו מוחמד פאריס פטרה איבני טנגקו אסמאעיל פטרה באיסטנה באטו, קוטה בהרו, קלנטן והפך ליורש העצר של קלנטן ב-30 במרץ 1979, אך רשמית הפך ליורש עצר ב-6 באוקטובר 1985.
את ראשית חינוכו קיבל בבית סולטן איסמעיל ולאחר מכן בבית הספר אליס סמית שבקואלה לומפור.
הוא עזב לבריטניה ללמוד בבית הספר אוקהם, ברוטלנד, אנגליה.
לאחר מכן הוא למד בסנט קרוס קולג', שבאוקספורד ובמרכז אוקספורד למחקרים אסלאמים בתחום הדיפלומטי וסיים לימודיו בשנת 1991. הוא גם למד ביורון יוניברסיטי קולג', בלונדון, אונטריו, קנדה; בבית הספר הגרמני ליחסים בינלאומיים שבברלין, גרמניה; וכן בבית הספר האירופאי לעסקים, בלונדון, שבממלכה המאוחדת.
במאי 2009, אביו, הסולטאן אסמאעיל פטרה, סבל משבץ חמור.
הסולטן אסמאעיל פטרה אושפז בבית החולים מאונט אליזבת בסינגפור ומוחמד מונה לעוצרת ב-25 במאי בשל היעדרות ונבצרות השליט.
ב-30 בספטמבר 2009, הוא שחרר את אחיו הצעיר ממועצת הירושה, הגוף שביכולתו לקבוע את סדר ירושת כס המלכות.
האח הצעיר, טנגקו פחרי הגיש קובלנה בבית המשפט העליון תוך שהוא מסרב להכיר בפיטוריו בחודש דצמבר 2009. בינואר 2010, בית המשפט העליון דחה את טענותיו של פחרי.
ב-13 בספטמבר 2010, טנגקו מוחמד פארס פטרה הוכרז לסולטן ה-29 של קלנטן, בהתאם לסעיף 29A של חוקת המדינה הקובע כי במקרה שהסולטן כבר לא יכול להיות מלך ממונה לו ממלא מקום לתקופה.
הוא אימץ לעצמו השם מוחמד החמישי.
עם זאת, אביו, הסולטאן אסמאעיל פטרה, עתר לבית המשפט הפדרלי על מנת להכריז על מינויו כאקט לא חוקתי, כאשר הסולטן אסמאעיל פטרה עדיין מתאושש מהשבץ שספג ב-2009.
מוחמד החמישי נכח בפסגה ה-222 כנס השליטים בפעם הראשונה כחבר מלא באוקטובר 2010. השתתפותו סימנה את ההכרה במינויו כסולטן על ידי שליטים אחרים.
הסולטן מוחמד החמישי נבחר לסגן יאנג די-פרטואן אגונג באוקטובר 2011. הוא שימש בתפקיד זה מ-13 דצמבר 2011 עד לבחירתו ליאנג די-פרטואן אגונג ב-13 בדצמבר 2016.
הסולטן מוחמד החמישי נבחר בכנס השליטים ב-14 באוקטובר 2016 להפוך יאנג די-פרטואן אגונג הבא, ראש המדינה של מלזיה.
שלטונו החל ב-13 בדצמבר 2016, כשהוא נוטל את השלטון מידי עבדול חלים, הסולטן של קדה.
הסולטן מוחמד החמישי הפך ליאנג די-פרטואן אגונג ה-15 במספר ב-24 באפריל 2017 בטקס שנערך באיסטנה נגארה, ילאן דוטה, שבקואלה לומפור.
בגיל 47, הסולטן מוחמד החמישי הפך למנהיג הרביעי בצעירותו בתולדות מלזיה, לאחר סעיד פוטרה, מיזאן זאינאל אבידין ועבדול חלים.
כיאנג די-פרטואן אגונג, הוא החזיק אחריות מלאה בתור המפקד העליון של הכוחות המזוינים של מלזיה.
החזיק גם באחריות מלאה, כמו קולונל ראשי של הגדוד הארטילרי המלכותי בצבא המלזי ולכן היה נוכח בכל פעילות הגדוד וטקסיו.
מוחמד החמישי היה גם דיקן אוניברסיטת מארה לטכנולוגיה (UiTM) ובאוניברסיטת ההגנה הלאומית של מלזיה (UPNM) מאז שנת 2017. הוא היה עמית כבוד בסנט קרוס קולג', אוקספורד ב-28 בפברואר 2018.
מוחמד החמישי היה נשוי לטנגקו זובאידה בינתי טנגקו נורודין מ-15 בנובמבר 2004. הם התגרשו ב-2008.
עם גירושיו, הוא היה ליאנג די-פרטואן אגונג הראשון בהיסטוריה של מלזיה לכהן ללא מלכה לצדו.
ב-22 בנובמבר 2018 בעודו עוזב את הארץ, דווח שמוחמד החמישי נישא לאוקסנה וייוודינה מהעיירה בארוויחה שברוסיה.
וייוודינה היא זוכת תחרות היופי מיס מוסקבה ב-2015. אף שדבר החתונה כביכול פורסם בהרחבה במדיה חברתית, נכון לינואר 2019 לא יצאה כל הצהרה רשמית שאישרה או הכחישה את העניין.
מוחמד ואנה - האומץ להציל הוא סרט תיעודי של הבמאית והמפיקה טליה פינקל.
הסרט מספר את סיפורו של ד"ר מוחמד חלמי, רופא מצרי שהוכר על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם.
חלמי המצרי היה יוצא דופן בברלין בתקופת המלחמה בשל מוצאו וחזותו, ונרדף בעצמו על ידי הגסטפו, ומצד שני זכה להגנה מסוימת בזכות הקשרים שהיטלר שאף לפתח עם ארצות האסלאם.
חלמי עבד בבית חולים שרוב הרופאים בו היו יהודים, וראה איך כולם מגורשים בין יום ליעד לא ידוע, ורופאים נאצים תופסים את מקומם.
הוא בז לנאציזם והביע את סלידתו מהשלטון בצורה גלויה, ופוטר גם הוא בשל כך מבית החולים.
הוא פתח יחד עם אשתו מרפאה פרטית שטיפלה בעיקר ביהודים, והצליח בתחבולות שונות להציל ילדה יהודייה, אנה בורוס, תוך הצגתה לעיני כל כאחייניתו המוסלמית ולאחר מכן גם כאסיסטנטית במרפאתו.
הצילומים נעשו בחורף בלוקיישנים האותנטיים בברלין של היום, כשהרחובות ריקים ומהדהדים את ההיסטוריה המורכבת של העיר.
הסרט שזור בתמונות וקטעי ארכיון נדירים שלא נראו עד כה.
את התחקיר לסרט עשתה טליה פינקל שגם ביימה והפיקה אותו עבור הערוץ הראשון.
הסרט שודר לראשונה בערב יום השואה ב-26 באפריל 2017 והיה בין ההפקות האחרונות של רשות השידור בטרם סגירתה במאי 2017.
הסרט דובב לגרמנית ונכלל בתוכנית הלימודים בבתי הספר התיכונים הממלכתיים במדינה.
הסרט זכה בפרס גרשון קליין בפסטיבל הסרטים היהודיים בברלין בשנת 2018.
כעבור מספר שנים מצאת הסרט פינקל ביימה סרט נוסף בנושא חלמי, בשם "אנה והרופא המצרי".
הסרט הזה שם דגש גדול יותר על המפגש בין קרוב משפחתו של חלמי ד"ר נאסר קוטבי לבין בתה של בורוס ועל המהלך בו קיבל קוטבי את אות חסיד אומות העולם בשם חלמי.
מֻוחַמַּד הָאטָא (באינדונזית: Mohammad Hatta; 12 באוגוסט 1902 – 14 במרץ 1980) היה מדינאי אינדונזי ומראשי מלחמת העצמאות של אינדונזיה לצד סוקרנו ומאוחר יותר שירת בתור ראש ממשלת אינדונזיה ונודע בתואר "המכריז" על פועלו בעצמאות המדינה.
מוחמד האטה נולד למשפחה בת לעם מיננגקבאו, בפורט דה קוק במערב סומטרה שבאיי הודו המזרחיים ההולנדיים ב-12 באוגוסט 1902. על אף כי אביו נפטר עוד כשהיה תינוק, הוא גדל בסביבה משפחתית בטוחה ואמידה, שעודדה הישגים בלימודים ונאמנות לדת האסלאם.
מאפיינים אלה הפכו לעתיד חתימת ידו במהלך הקריירה שלו כאחד האינטלקטואלים המובילים בתנועה האפרו-אסייתית האנטי-קולוניאלית.
בילדותו האטה קיבל את החינוך הטוב ביותר שהיה באינדונזיה ההולנדית, כולל לימוד תיכון בשפה ההולנדית בג'קרטה.
עם צאתו להולנד להמשך לימודיו בבית הספר למסחר (אוניברסיטת ארסמוס המודרנית) ברוטרדם כבר פיתח עניין רב בעניינים פוליטיים, לאחר שכיהן עוד בהיותו בשנות העשרה כקצין בארגוני הנוער במערב סומטרה וג'קרטה.
זמן קצר לאחר שהגיע לרוטרדם הוא הפך לראשו של האיחוד האינדונזי (Perhimpoenan Indonesia) בתקופה שבה הוא אימץ ראייה פוליטית מפורשת.
האטה לא חזר לאינדונזיה, כפי שהוא וחבר שותפיו הלאומיים כינו את המושבה ההולנדית, עד שנת 1932. במהלך עשר השנים הללו התגלה כמנהיג מעבר לים של התנועה הלאומנית האינדונזית והתוודע לעמיתים המייצגים תנועות עצמאות אחרות, כולל המנהיג ההודי ג'ווהרלל נהרו.
בשנת 1927 הואשם האטה על ידי הרשויות ההולנדיות בכתיבת מאמרים בוגדניים.
לאחר שהיה כלוא במשך שנה וחצי, התגונן האטה בהצלחה על עצמו ועל מקורביו בנאום בית משפט מסעיר ובלתי מתפשר, אשר עם פרסומו באינדונזיה העניק העלאה מרובה להשפעת תנועת העצמאות.
לאחר חזרתו לאינדונזיה האטה ובני ארצו מסומטרה ביקשו לאחד כוחות עם מנהיגים לאומניים אחרים, כולל סוקרנו.
המאמצים הארגוניים של אישים אלה סוכלו על ידי המדיניות המדכאת של המדינה הקולוניאלית.
סוקרנו היה הראשון להיעצר והוגלה לפלורס; בשנת 1934 האטה ותומכו סוטאן שהריר נעצרו ונכלאו בסופו של דבר במחנה הכלא בדיגול, מערב גינאה החדשה.
מאוחר יותר הם הועברו לאי בנדה, שם המשיכו לנסח את רעיונותיהם ולהביע אותם במאמרים שהופצו בערים רבות באינדונזיה.
כאשר כוחות ההולנדים במזרח הרחוק נכנעו אל האימפריה היפנית בתחילת 1942 לאחר קרב איי הודו המזרחיים, האטה, דאז חזרה בג'קרטה, קיבל תפקיד מנהיגותי חדש בראש הממשלה האינדונזית ה"חופשית", תחת חסות יפן במסווה למרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי.
יחד עם סוקרנו וסוטאן שהריר השתתף האטה בממשלת הכיבוש היפנית.
הוא נותר בתקשורת עם גורמים מחתרתיים של התנועה הלאומית, והוא השתמש בתפקידו כסגן יו"ר פוטרה - ארגון הומני שנוצר בשנת 1943 - כדי להמשיך בהכנות פוליטיות לקראת עצמאות.
עם קריסת השאיפות האימפריאליות של יפן לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, אינדונזיה הכריזה על עצמאות ב-17 באוגוסט 1945 מיפן ומממלכת ארצות השפלה.
הימים שקדמו לאירוע זה היו סוערים וכללו "חטיפה" קצרה של סוקרנו וחטה על ידי צעירים שדחקו למען פעולה דרמטית מצד מנהיגיהם.
סוקרנו והאטה חתמו על הכרזת העצמאות ובמהירות נקבעו על ידי הפרלמנט הזמני לנשיא וסגן נשיא, בהתאמה.
ארבע השנים הבאות היו תקופת מאבק מזוין נגד ההולנדים, שהתכוונו להחזיר את השליטה על איי הודו המזרחית.
עבור האטה זו הייתה תקופה של פעילות פוליטית אינטנסיבית שכללה מעצר נוסף שביצעו בו הרשויות ההולנדיים וקרע מעמיק עם סוקרנו.
מקראת הסדר הפך האטה חשוב יותר ויותר למען מטרת הריבונות של אינדונזיה וניצחונה על הכוחות ההולנדיים.
פועלו החשוב ביותר במשא ומתן היה כאשר התנגד להפוך את אינדונזיה למדינה פדרלית.
אף על פי שלאחר מכן הושם האטה בצד המפה הפוליטית על ידי סוקרנו הרועש והתוקפני יותר, רבים מעמדותיו הפכו חשובות לא רק באינדונזיה אלא גם מבחינה בינלאומית.
הוא היה היה תומך מרכזי בארגון המדינות הבלתי-מזדהות כמו גם בסוציאליזם חברתי.
על פועלו כאחד הכלכלנים המובילים באינדונזיה, האטה ידוע כ"אבי התנועה הקואופרטיבית האינדונזית".
הוא גם האמין כי יש לבסס את הסוציאליזם האינדונזי באסלאם המשמש גורם מאחד לאומי.
מכיוון שהיה במקורו מסומטרה והיה שונה כל כך בסגנון אישיותו מסוקרנו, הג'אווני, השניים נחשבו כמשלימים לחלוטין זה את זה בייצוג הפוליטי של הזרמים והתרבויות השונות מכל רחבי המדינה.
בסופו של דבר היו אלו אותם הבדלים אשר גרמו לפירוק השותפות של האטה וסוקרנו, וכאשר סוקרנו זנח את התהליכים הפרלמנטריים לטובת "דמוקרטיה מודרכת" בשנות ה-50 המאוחרות, הוריד האטה את הכובע וירד מהבמה הפוליטית.
קריסת משטרו של סוקרנו בבלבול ובזלזול בשנת 1966 ועלייתו של סוהארטו לא הובילה לחזרתו של האטה לעמדה פוליטית רשמית; הממשלה היורשת בפיקודו של סוהארטו נשלטה על ידי הצבא, ארגון שהאטה ראה בו מושחת, לא יעיל ולא מתאים לממשל בשום פנים ואופן.
מוחמד האטה נותר ברקע הפוליטיקה האינדונזית לאורך כל שנות ה-70 למעט תקופה קצרה בשנת 1978, כאשר הסכים לשמש כיו"ר כללי של הקרן למכון למודעות חוקתית.
הקרן סיפקה פורום לביטויים נועזים של ביקורת ממגוון רחב של מתנגדים לממשלת סוהארטו, אולם היא לא הצליחה להחליש באופן משמעותי את שליטתו של הצבא במוסדות ציבוריים, והיא איבדה את המומנטום שניסתה לצבור כאשר האטה נפטר ב-14 במרץ 1980.
אַל-אָמִין בֶיְי בִּן מֻחַמַּד אֶל-חָבִיב או בשמו המלוכני מוחמד השמיני, מלך תוניסיה היה המלך היחיד בהיסטוריה של תוניסיה, שלט בין השנים 1956–1957. בשנת 1943, עם כיבוש תוניסיה הצרפתית בידי צרפת החופשית, הועלה מוחמד אל-אמין לתפקיד הביי של תוניסיה הצרפתית.
במהלך משבר פוליטי פנימי בתוך הרפובליקה הצרפתית הרביעית, תוניסיה, כמו מושבות צרפתיות רבות אחרות, הכריזה על ריבונותה מידי צרפת ומוחמד אל-אמין הפך למלך הראשון של תוניסיה הריבונית במסגרת מוסד שלטון של מונרכיה חוקתית.
אף על פי שהעביר כספים לפעילים לאומיים שנאבקו לעצמאות תוניסיה, תמיכתו של מוחמד אל-אמין ברפורמות שבוצעו בידי הצרפתים בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 הביאו להתנגדות נחרצת להמשך שלטונו.
התנגדות זאת הביאה להדחתו שנה לאחר עצמאות המדינה ולסיום המשטר המלוכני.
במקום זאת הפכה תוניסיה לרפובליקה וחביב בורגיבה נבחר לתפקיד נשיא תוניסיה.
מוחמד אל-אמין נולד ב-4 בספטמבר 1881 בעיר קרתגו, תוניסיה הצרפתית, האימפריה הקולוניאלית הצרפתית.
כאשר הפכה תוניסיה למושבה צרפתית נשבע הביי התוניסאי את אמוניו לרפובליקה הצרפתית השלישית ובתמורה הוא נותר עם חלק מסמכויותיו לנהל את מדיניות הפנים.
השושלת החוסיינית שבראשה עמד הביי המשיכה לשרת בתפקיד אך סמכויותיה צומצמו תחת הסמכות הצרפתית.
אביו של מוחמד אל-אמין, מוחמד השישי אל-חביב שלט על תוניסיה בתפקיד הביי בין השנים 1922–1929. יורשו ואחיינו, אחמד השני אבן-עלי היה צריך להתמודד אל מול מעורבות גדולה יותר של הסמכויות הצרפתיות בתוך הממשל הפנימי, דבר שהביא לתסיסה אזרחית אנטי-צרפתית.
בשנת 1940 ממשל צרפת של וישי חייב את אחמד השני לחתום על חוק מעמד היהודים, שהריע את מעמדם של יהודי תוניסיה.
במותו של אחמד בשנת 1942 ירש אותו מוחמד השביעי אל-מונסיף, אשר פעל נגד המשך שואת יהודי תוניסיה.
במסגרת מלחמת העולם השנייה כבשו כוחות בעלות הברית את תוניסיה בשנת 1943 והרשויות של צרפת החופשית הסדירו את מוחמד אל-אמין בתור הביי החדש.
לאורך כל שלטונו היה מוחמד השמיני מקורב אל הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית ומאוחר יותר הרפובליקה הצרפתית הרביעית בעוד מאחורי הקלעים הביע תמיכתו לתומכי עצמאות תוניסיה.
לאורך שנות ה-50 של המאה ה-20 עלתה הלאומיות הערבית והרצון לעצמאות תוניסיה מהמשטר הצרפתי.
האוכלוסייה התוניסאית הכללית ראתה את עצמאות ממלכת לוב ואת מלחמת העצמאות של אלג'יריה וארגונים בדלנים פאן-ערבים קיבלו תמיכה נרחבת מהאוכלוסייה הכללית ותחת ממשל מוחמד השמיני גם תמיכה כלכלית נגד המשך השלטון הצרפתי.
נמשך מסע תעמולה נמרץ לעצמאות תוניסיה, ולאור קבלת העצמאות של מדינות ערב המזרחיות, הצרפתים חשו שהם נאלצים להעביר עוד זכויות לתוניסאים.
בשנת 1951 הצרפתים התירו לממשלה עם אהדה לאומנית להיכנס לתפקיד ומדינאים פרו-עצמאיים הורשו לשוב למדינה מגלות.
אולם כאשר הממשלה שהוקמה רצתה להקים פרלמנט תוניסאי, התרחשו פעולות דיכוי נוספות בידי הממשל הצרפתי ורוב השרים הושמו במעצר.
אירוע זה הביא לראשונה להתפרצויות טרור.
גרילות לאומיות החלו לפעול בהרים ויצאו במאבק נגד המוצבים הצרפתים.
לאחר דיונים מרובים בין מוחמד השמיני והממשל הצרפתי, ביולי 1954 הבטיח ראש ממשלת צרפת, פייר מנדס-פראנס, להעניק אוטונומיה מלאה לתוניסיה, בכפוף להסכם משא ומתן.
המדינאי תומך העצמאות חביב בורגיבה חזר לתוניסיה והצליח לפקח על המשא ומתן מבלי להשתתף ישירות דרך שיתוף פעולה עם מוחמד השמיני.
ביוני 1955 נחתם לבסוף הסכם על ידי הנציגים התוניסאים – אף שהטיל מגבלות נוקשות בתחומי מדיניות חוץ, חינוך, ביטחון ופיננסים.
כוחות מתנגדים למגבלות הנותרות החלו במרד כושל בדרום אשר נמחץ בידי הצרפתים בעודו ללא תמיכת הממשל של בורגיבה ומוחמד השמיני.
בשנת 1956, סדרת משברים פנימיים בצרפת הביאו לעצמאות רוב מושבותיה, בהן גם תוניסיה.
מוחמד השמיני ויתר על התואר ביי ובמקום זאת הועלה לתפקיד מלך תוניסיה מ-20 במרץ 1956. פלגים פנימיים בתוך תוניסיה התנגדו לשלטונו בטענה כי פעל בשותפות עם הממשל הצרפתי.
התנגדות אזרחית לשלטונו של מוחמד השמיני המשיכה עד שהודח ב-25 ביולי 1957 על ידי האספה המכוננת של תוניסיה.
לאחר שהודח עבר מוחמד השמיני לגלות במעון ממשלתי שצפה על כל פועלו בלה מנוובה, תוניסיה, אך הוא הורשה לשמור על זכויות כס המלכות שלו ועל כספו.
בשנת 1962 נפטר מוחמד בגיל 81. את תפקיד המלך החליף בורגיבה בתור נשיא תוניסיה הראשון.
מוחמד דראמי (בדנית: Mohamed Daramy; נולד ב-7 בינואר 2002 בהבידוברה שבדנמרק) הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת סטאד ריימס ובנבחרת דנמרק.
דראמי הגיע אל מחלקת הנוער של פ.צ.
קופנהגן מליגת העל הדנית ממחלקת הנוער של הבידוברה.
ב-2 בדצמבר 2018 ערך דראמי את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 6-1 על הורסנס במסגרת המחזור ה-18 בליגה לעונת .
ב-31 במרץ 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על אסביירג בליגה.
דראמי שיחק בקבוצה הבוגרת של המועדון למעלה משלוש עונות, בהן ערך 74 הופעות ליגה והבקיע 12 שערים.
ב-22 באוגוסט 2021 חתם דראמי באייאקס מליגת העל ההולנדית.
ב-11 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-0 על זוולה במסגרת המחזור הרביעי בליגה.
ב-18 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 9-0 על קמבור במסגרת המחזור החמישי בליגה.
ב-1 בספטמבר 2021 ערך דראמי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת דנמרק, כשנכנס כמחליף בדקה ה-85 בניצחון 2-0 על נבחרת סקוטלנד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
מוחמד א-תלילי בן עבדאללה ידוע כמוחמד גמודי הוא אתלט תוניסאי בעבר, אלוף אולימפי (מקסיקו סיטי 1968) וסגן אלוף אולימפי (מינכן 1972) בריצת 5000 מטר, סגן אלוף אולימפי (טוקיו 1964) וזוכה מדליית ארד אולימפית (מקסיקו סיטי 1968) בריצת 10,000 מטר.
גמודי נולד ב-1938 בשם מוחמד תלילי אבן עבדאללה (Mohammed Tlili ben Abdallah) בכפר סידי אייש שבמרכז תוניסיה.
עם סיום לימודיו התגייס לצבא תוניסיה ואת כל תקופת הקריירה הספורטיבית שלו (1963–1972) עשה כשהוא חייל ולאחר פרישתו מהקריירה הספורטיבית הועלה לדרגת קצין.
לאחר סיום שירותו הצבאי שימש כיועץ טכני ו"צייד כישרונות" באיגוד האתלטיקה התוניסאי הלאומי.
במשחקי הים התיכון שנערכו בנאפולי איטליה זכה גמודי בשתי מדליות זהב, בריצת 5000 מטר בשיא משחקים חדש של 14:07.4 דקות ובריצת 10,000 מטר בשיא משחקים חדש נוסף של 29:34.2 דקות.
באולימפיאדת טוקיו זכה גמודי במדליית כסף בריצת 10,000 מטר בתוצאה שח 28:24.8 דקות, אחרי בילי מילס מארצות הברית שקבע שיא אולימפי חדש של 28:24.4 דקות ולפני רון קלארק מאוסטרליה (28:25.8 דקות).
נוסף לכך, הוא עבר את שלב המוקדמות בריצת 5000 מטר אך ויתר על ריצת הגמר.
בתחרות ריצת שדה בין לאומית שנערכה באוסטנדה למרחק 12.1 ק"מ זכה במדליית ארד (37:00 דקות).
במשחקי הים התיכון שנערכו בתוניס הגן על תאריו וזכה בשתי מדליות זהב בריצת 5000 מטר בשיא משחקים חדש של 14:02.2 דקות ובריצת 10,000 מטר בתוצאה של 31:01.6 דקות.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי זכה גמודי בשתי מדליות, זהב וארד.
באליפות הבינלאומית לריצות שדה שנערכה בתוניס למרחק 12.1 ק"מ אותה שנה הוא זכה במדליית זהב (35:25.4 דקות).
במשחקי הים התיכון שנערכו באיזמיר טורקיה זכה מדליית כסף בריצת 5,000 מטר בתוצאה של 13:40.8 דקות.
באולימפיאדת מינכן זכה במדליית כסף בריצת 5,000 מטר בתוצאה של 13:27.33 דקות, אחרי לאסה וירן מפינלנד שקבע שיא אולימפי חדש של 13:26.42 דקות ולפני יאן סטיוארט מבריטניה (13:27.61 דקות).
נוסף לכך השתתף בריצת 10,000 מטר אולם לאחר כ-5,000 מטר נפל לאסה וירן על המסלול וגמודי נתקל בו ונפל אף הוא.
וירן התאושש מהר, חזר למירוץ ואף ניצח בו עם שיא עולם חדש של 27:38.35 דקות, אולם לגמודי לקח יותר זמן להתאושש ועד שחזר למירוץ נפתח פער של כ-100 מטר מהמובילים ולאחר שנכשל בניסיון לסגור את הפער פרש מהריצה.
גמודי היה התוניסאי הראשון שזכה במדליית זהב אולימפית ומהרצים האפריקאים שסימנו את תחילתה של השליטה האפריקאית בריצות הארוכות.
התוצאה אותה השיג גמודי בשלב המוקדמות של ריצת 10,000 מטר באולימפיאדת מינכן (27:54.69 דקות) נרשם כשיא תוניסיה שטרם נשבר.
מוחמד דראגר הוא כדורגלן תוניסאי המשחק בעמדת המגן באיינטרכט בראונשווייג.
דראגר, התחיל לשחק כדורגל במועדון כדורגל מקומי בעיר הולדתו פרייבורג ובגיל 13 הצטרף לקבוצת הילדים של הקבוצה הבכירה של העיר.
ב-27 ביולי 2017 דראגר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק נגד דומז'אלה במסגרת מוקדמות הליגה האירופית.
בקיץ הושאל לשנתיים לפאדרבורן 07.
בספטמבר דראגר חתם באולימפיאקוס מליגת העל היוונית.
ב-31 באוגוסט 2021 חתם בנוטינגהאם פורסט מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-2 בפברואר 2022 דראגר הושאל ללוצרן עד לסיום העונה.
ב-30 בינואר 2025 חתם באיינטרכט בראונשווייג מבונדסליגה השנייה לשנה וחצי.
דראגר נולד לאב ממוצא גרמני ולאם ממוצא תוניסאי ולכן היה זכאי לייצג את שני הלאומים.
ב-20 בנובמבר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת תוניסיה במשחק ידידות נגד .
ב-13 באוקטובר 2020 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד .
מוחמד הנדי הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת המגן השמאלי במכבי פתח תקווה.
הנדי התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל עכו וכאשר סיים את גיל הנוער חתם בהילאל אל-קודס מליגת העל הפלסטינית במדיה שיחק עונה אחת.
בקיץ חזר לישראל וחתם בהפועל עפולה מהליגה הלאומית.
כעבור שנה, חתם במכבי הרצליה עמה ירד בסיום העונה לליגה א'.
ב-27 ביוני 2018 חתם בהפועל אכסאל.
ב-17 בדצמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בהפסד 3-1 להפועל רמת השרון.
ב-20 ביולי 2020 חתם במכבי פתח תקווה מליגת העל.
ב-25 בנובמבר 2020 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה בניצחון 1-2 נגד בית"ר ירושלים.
ב-26 בנובמבר 2021 האריך את חוזהו בקבוצה בשנתיים נוספות.
ב-30 במאי 2024 הבקיע בגמר גביע המדינה בפנדל לזכות קבוצתו מכבי פתח תקווה שניצחה 1-0 את הפועל באר שבע וזכתה בגביע המדינה.
מוחמד דאודה הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת טנריפה מהליגה הספרדית השנייה, בהשאלה מאנדרלכט.
דאודה החל את הקריירה המקצוענית שלו באסאנטה קוטוקו מליגת העל הגאנאית.
ב-3 בינואר 2017 חתם דאודה באנדרלכט מליגת העל הבלגית.
ב-4 בפברואר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בתיקו 2-2 נגד מכלן במסגרת המחזור ה-25 בליגה לעונת .
ב-31 בינואר 2019 הושאל דאודה למשך חצי עונה לוויטסה ארנהם מליגת העל ההולנדית.
ב-10 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–2 לחרונינגן במסגרת המחזור ה-21 בליגה לעונת 2018/2019. ב-24 בפברואר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–3 על אמן במסגרת המחזור ה-23 בליגה.
בסך הכל ערך 16 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-29 באוגוסט 2019 הושאל דאודה למשך עונה אחת לאסביירג מליגת העל הדנית.
ב-1 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–1 לאורהוס גימנסטיקפוינין במסגרת המחזור השמיני בליגה לעונת .
ב-24 בנובמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–2 על סילקבור במסגרת המחזור ה-17 בליגה.
ב-31 באוגוסט 2021 הושאל דאודה למשך עונה אחת לקרטחנה מהליגה הספרדית השנייה.
ב-4 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על ריאל סוסיאדד ב' במסגרת המחזור הרביעי בליגה לעונת .
ב-3 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–4 ללאס פאלמאס במסגרת המחזור השמיני בליגה.
הוא ערך 35 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע תשעה שערים.
ב-22 ביולי 2022 הושאל דאודה למשך עונה אחת לטנריפה מהליגה הספרדית השנייה.
ב-13 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–2 לאייבר במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת .
מוחמד דאוד יאסין אל-עוביידי הוא כדורגלן עיראקי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת א-שורטה מליגת העל העיראקית ובנבחרת עיראק.
דאוד החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת אל-ח'וטוט אל-ג'וויה מליגת המשנה העיראקית.
בהמשך שיחק בקבוצת א-נפט מליגת העל העיראקית.
ב-11 בפברואר 2021 חתם בא-שורטה מליגת העל העיראקית.
ב-15 באוקטובר 2018 ערך דאוד את הופעת הבכורה שלו בנבחרת עיראק, בתיקו 1-1 נגד נבחרת ערב הסעודית במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת בטורניר גביע אסיה 2019, וערך שלוש הופעות בטורניר.
ב-27 בינואר 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 2-1 על נבחרת כווית במשחק ידידות.
מוּחֵמָד הִיד֧אַיָטוֹלָלה (באורדו: محمد ہدایت اللہ, בהינדי: मुहम्मद हिदायतुल्लाह ; 17 בדצמבר 1905 – 18 בספטמבר 1992) היה פוליטיקאי ומשפטן הודי ששימש כנשיא בית המשפט העליון של הודו וכסגן נשיא הודו.
מוחמד הידאיטוללה נולד בבטהול, (היום אוטר פרדש), למשורר האורדו חפיז מוחמד וילאיטוללה.
הידאיטוללה קיבל תואר באנגלית ובמשפטים בטריניטי קולג' באוניברסיטת קיימברידג'.
ב-1946 מונה הידאיטוללה לשופט בבית המשפט הגבוה של המחוזות המוחדים וביהר, ובספטמבר 1954 מונה לנשיא בית המשפט הגבוה של נגפור, ומ-1956 עד 1958 היה נשיא בית המשפט הגבוה של מאדהיה פרדש.
בדצמבר 1958 מונה הידאיטוללה לשופט בבית המשפט העליון של הודו.
בפברואר 1968 מונה לנשיא בית המשפט העליון של הודו, והיה המוסלמי הראשון שהחזיק בתפריד.
מ-20 ביולי עד 24 באוגוסט 1969 שימש כממלא מקום נשיא הודו, לאחר מות זקיר חוסיין והתפטרות סגנו ורהגירי ונקטה גירי, שהתמודד על תפקיד הנשיא.
הידאיטוללה פרש מכס השיפוט ב-16 בדצמבר 1970, עם הגיעו לגיל 65.
הידאיטוללה נבחר כמועמד יחיד לסגן נשיא הודו ב-9 באוגוסט 1979. והושבע לתפקיד ב-31 באוגוסט 1979, כשהוא מכהן כהונה מלאה בת חמש שנים, עד השבעתו של רמזוואמי ונקטרמן לסגן נשיא הודו ב-31 באוגוסט 1984.
הידאיטוללה נפטר ב-18 בדצמבר 1992 בבומביי.
היאיטוללה קיבל את אות מסדר האימפריה הבריטית ב-1946.