tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחקר שנערך בארצות הברית בקרב 317 ילדים ובני נוער טרנסג'נדרים (גיל ממוצע 8.1 שנים) מצא כי לאחר 5 שנים מאז ששינו חברתית את מגדרם, 2.5% מהם הזדהו כסיסג'נדרים ו-3.5% כא-בינאריים.
זהות סיסג'נדרית הייתה נפוצה יותר בקרב מי ששינו את מגדרם לפני גיל 6; החזרה למגדר שזוהו איתו בלידה אירעה לרוב לפני גיל 10.
מחקר שנערך בגרמניה בשנת 2014 מצא כי בטווח של חמש שנים בממוצע לאחר ניתוח בחלק הגוף התחתון מזכר לנקבה, 2.9% רואים את עצמם יותר כגבר מאשר כאישה, ואחוז נוסף רואים את עצמם כגבר.
הרוב הביע שביעות רצון מהניתוח.
53% מהנשאלים לא השיבו את השאלונים.
מחקר שבוצע בקנדה ופורסם בשנת 1989 מצא קשר בין שיעור החרטה לנטייה מינית.
111 טרנסקסואלים שעברו ניתוח להתאמה מגדרית לפחות שנה לפני כן השיבו לשאלון על תחושותיהם לגבי הניתוח.
מתוכם 97 היו גברים ונשים שנטייתם המינית לפני השינוי הייתה הומוסקסואלית, ו-14 גברים שהיו הטרוסקסואלים.
מבין 97 הראשונים אף אחד לא הביע חרטה לגבי הניתוח, אך מבין ה-14 שהיו הטרוסקסואלים ארבעה (28.6% מכלל ההטרוסקסואלים, שהם 3.6% מכלל המדגם) הביעו חרטה.
מחקר מ-2005 שנעשה בהולנד תומך במסקנה ששיעור החרטה של טרנסקסואלים שהיו הטרוסקסואלים גבוה יותר: מבין 126 טרנסקסואלים, רק שתי נשים טרנסג'נדריות עם נטייה לא-הומוסקסואליות (3.6% מהלא-הומוסקסואלים שהם 1.6% מכלל המדגם) הביעו חרטה בריאיון שנערך בממוצע 21 חודשים לאחר גמר ההליך.
במסגרת מחקר שנערך בקרב רופאים, נשלח שאלון ל-154 מנתחים פלסטיים שהשתתפו בכנסים לבריאות טרנסג'נדרים בשנים 2016 ו-2017. לשאלון השיבו 46 מנתחים (30%).
המשיבים נתבקשו להעריך, לפי טווחים, את מספר המטופלים שניתחו.
מספר המטופלים בתשובות הסתכם ל-18,125–27,325. 43% מהמשיבים דיווחו שמעולם לא נתקלו במנותח שהתחרט על שינוי המגדר או ביקש טיפול לשנותו חזרה.
שאר המשיבים דיווחו ביחד על 62 מקרים כאלו, שהם 0.2%–0.3%, כולל 13 מקרי חרטה על ניתוח חזה ו-45 מקרי חרטה על ניתוח באיברי המין.
בין המתחרטים היו 37 נשים טרנסג'נדריות, 19 גברים טרנסג'נדרים, ושישה א-בינאריים.
הנימוקים שהוצגו להתאמה המגדרית חזרה, היו שינוי בזהות המגדרית (42%), חרטה חברתית (37%) וחרטה רפואית (8%).
מחקר משנת 2023 על 139 מטופלים שעברו כריתת שדיים מאשררת-מגדר מצא שיעורים נמוכים מאוד של חרטה ושיעורים גבוהים מאוד של סיפור מהתוצאות.
שיעור הסיפוק החציוני היה 5 מתוך 5, ושיעור החרטה החציוני היה 0 מתוך 100.
אוניברסיטת באת' ספא באנגליה סירבה לאשר לפסיכותרפיסט ג'יימס קספיאן לערוך במסגרת לימודיו עבודת תזה בנושא היפוך תהליכי התאמה מגדרית.
קספיאן ערער על החלטת האוניברסיטה, אך ערעוריו נדחו.
האוניברסיטה פרסמה תגובה לפיה המחקר לא נפסל בשל נושאו, אלא מפני שמתודולוגיית המחקר לא תבטיח את האנונימיות של המשתתפים ואת חיסיון הנתונים.
חרטום הוא סרט היסטורי אפי רחב ממדים משנת 1966 המבוסס על פרשת חייו ומותו של צ'ארלס גורדון בעת כיבוש ח'רטום על ידי כוחותיו של מוחמד אחמד שקרא לעצמו בשם המהדי בשנת 1885.
בתפקידים הראשיים, צ'רלטון הסטון, לורנס אוליבייה, ריצ'רד ג'ונסון ורלף ריצ'רדסון.
התסריט שונה מהאמת ההיסטורית בכך שמופיעות בו שתי פגישות אישיות בין גורדון והמהדי בעוד שלמעשה הם לא נפגשו מעולם אבל הייתה חליפת איגרות ביניהם.
הסרט צולם במצרים והסצנות הפנימיות צולמו בבריטניה.
ההסברים ההיסטוריים מוקראים בתחילת וסוף הסרט על ידי ליאו גן.
רלף ריצ'רדסון היה מועמד לפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי וכן היה הסרט מועמד לפרס באפט"א לעיצוב האמנותי.
כוח של 10,000 חיילים מצריים בפיקודו של הקולונל הבריטי ויליאם היקס (אדוארד אנדרדאון) עובר בחולות המדבר בסודאן ב-1883. החיילים מותשים וחלק מהם מתעלפים מצמא.
הם לא שמים לב לכוח גדול של פרשים סודנים פנאטים בפקודו של מוחמד אחמד המכונה המהדי (לורנס אוליבייה), שאורב להם על הגבעות ולפי פקודתו הם מסתערים עליהם ותוך זמר קצר הם הורגים את רובם ולוקחים שלל את הרובים והתותחים שלהם.
הידיעות על כך מגיעות ללונדון וראש הממשלה ויליאם גלאדסטון (רלף ריצ'רדסון) מתבקש להגיב.
הוא אינו רוצה להסתכן בשליחת צבא לסודאן.
שר החוץ, לורד גרנוויל (מייקל הורדרן) מציע לשלוח את צ'ארלס גורדון (צ'רלטון הסטון) לסודאן ללא צבא לשם פינוי הבריטים והאזרחים הזרים מח'רטום.
לגורדון היה ניסיון בסודאן לאחר ששירת שם מספר שנים והפסיק את סחר העבדים שם.
גלדסטון מקבל את ההצעה בחוסר רצון בגלל סלידתו מאופיו העצמאי והבלתי מתפשר של גורדון.
גורדון מקבל את ההצעה ונשלח לסודאן בלוויית קולונל סטיוארט (ריצ'רד ג'ונסון).
הוא נפגש עם אל-זובייר רחמה מנסור (זיה מוהדין) ומבקש את עזרתו אך נענה בשלילה בחמת זעם היות שגורדון הוציא בעבר את בנו להורג במסגרת מלחמתו בסחר העבדים.
הם מגיעים לחרטום בפברואר 1884 ומתקבלים בהתלהבות על ידי הסודנים.
גורדון נפגש עם המהדי שמבהיר לו שמטרתו לכבוש את כל סודאן ולאחר מכן להמשיך ולהשליט את שלטון האסלאם על כל המזרח התיכון.
גורדון מתחיל לבצר את העיר אף על פי שנאמר לו שאין זה תפקידו.
סטיוארט נשלח ללונדון ומודיע על כך לגלדסטון.
גלדסטון נמצא בלחץ ציבורי והפגנות המוניות נערכות בלונדות לשלוח צבא לחלץ את גורדון.
לבסוף הוא מסכים לשלוח צבא בפיקודו של גרנט ג'וזף וולסלי (נייג'ל גרין) וסיוארט מגיע לחרטום בספינת קיטור על מנת לפנות את האזרחים ואת גורדון.
גורדון מסרב להתפנות ונותן את טבעתו לסטיוארט.
הספינה מותקפת על ידי מהדיסטים וכל נוסעיה נרצחים.
גורדון בונה תעלה בין הנילוס הלבן והנילוס הכחול והופך את חרטום לאי.
הוא נפגש שוב עם המהדי שמציע לו להתפנות בשלום מחרטום ומראה לו את כף ידו הכרותה של סטיוארט עם הטבעת שנתן לו.
חרטום במצור והמים בנילוס ובתעלות נמצאים בשפל ולא מאפשרים הגנה טובה.
לבסוף מסתערים 100,000 מהדיסטים על חרטום.
רבים מהם נהרגים באש ובתותחי המגינים אבל הם מצליחים להרוס את השער, לפרוץ לעיר ולארמון השלטון.
גורדון שומע את קולות המלחמה ויוצא מהארמון בבגדי השרד שלו.
ההמון משתתק אך אחד מהם זורק כידון שננעץ בגורדון והורג אותו.
ראשו נכרת ומוצג אל מוט לעיניו של המהדי שאינו מרוצה מכך.
בשנים 1940–1944 הייתה יושבת ראש ח'ורל הקטנה ברפובליקה העממית של טובה , וראשת המדינה הראשונה שלא קיבלה תואר זה בירושה.
חרטק אנצ'ימה נולדה באזור שנמצא כיום במחוז מפרץ טוביינסקי של טובה, בסמוך ליישוב קזיל-דאג של ימינו.
חודשים ספורים קודם לכן, ההתמוטטות של שושלת צ'ינג הובילה לסיום השלטון הסיני שהיה פורמלי בלבד, ולהקמתו של טאנו אוראנקאי העצמאית תחת חסות האצולה המונגולית והטוואנית.
אנצ'ימה הייתה הילדה השלישית במשפחה של איכרים ציידים.
באביב 1918 מתו אביה ואחותה במגפת אבעבועות שחורות ואמה נותרה לבד מטופלת באנצ'ימה וארבעת אחיה.
כדי לעזור למשפחתה באתגרים הכלכליים אנצ'ימה בת שש הועברה לקרובי משפחה אמידים יותר.
בשנת 1914 הוקמה טריטוריה אוטונומית בחסות רוסית בטובה, אולם האזור הפך לשדה קרב בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה לאחר 1917, והשליטה על הטריטוריה והבירה בלוצארסק עברה מספר פעמים מן הצבא האדום לכוחות המהפכניים וחזרה.
הכוחות השמרניים בטובה הובסו בשנת 1920 והרפובליקה העממית של טובה הוכרזה ב־17 באוגוסט 1921. הממשלה החדשה בחסות ברית-המועצות פיתחה מאוד את החינוך, וכתוצאה מכך בתקופה בה מעטים היו הטוואנים, ובמיוחד נשים, שידעו קרוא וכתוב אנצ'ימה למדה לכתוב ולקרוא בשפה המונגולית.
כשהייתה בת 18, הוצג לציבור האלף-בית הראשון של טוואן, אנצ'ימה הייתה מהראשונות שלמדו אותו.
בעקבות זאת המדינה הטילה עליה ללמד את השפה לאחרים, כחברה באגודת הנוער המהפכני רבומולֿ, שהיה אגף הנוער של המפלגה המהפכנית העממית של טוואן (TNRP) שהיה לו אותו תפקיד של הקומסומול של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
שנה לאחר מכן, החלה אנצ'ימה לעבוד כפקידה ומזכירה טכנית בממשל המקומי (הכוכוב ברון- חמצ'יקסקי).
היא סייעה לפיקח על הייצור הכלכלי המקומי וכן המשיכה לפעול למיגור האנאלפביתיות במחוז.
האנרגיה וההצלחה שלה במשימות אלה הביאו אותה לידיעת הנהגת המפלגה.
היא התקבלה למפלגה המהפכנית ויחד עם עוד 70 נשים וגברים אחרים נשלחה לאוניברסיטה המיועדת למנהיגים צעירים: האוניברסיטה הקומוניסטית לפועלים מהמזרח במוסקבה, מסע של כ-5,000 ק"מ שארך כשלושה שבועות.
כשנשאלה בריאיון עם ועדת האיתור, באוניברסיטה בקיזיל "היכן נמצאת מוסקבה?" אנצ'ימה הודתה שאיננה יודעת אבל הוסיפה "אם תשלחו אותי לשם, אדאג לדעת היכן זה".
בנוסף ללימודים הפורמליים, הסטודנטים שנשלחו לאוניברסיטה השתתפו בהרצאות של פוליטיקאים סובייטים מפורסמים; המפגש עם נאדז'דה קרופסקיה למשל השפיע מאוד על חרטק.
הוצאות הלימוד והמחייה של הסטודנטים שנבחרו לאוניברסיטה במוסקבה כוסו לגמרי על ידי המדינה, אבל בגלל הרמה האקדמית הנמוכה בטובה הלימודים באוניברסיטה היו מאוד מאתגרים לסטודנטים הטוואנים שגם לא היו בקיאים בשפה הרוסית.
אנצ'ימה הייתה אחת מ-11 תלמידים טוואנים שהצליחו לסיים את לימודיהם.
עם חזרתה הביתה בשנת 1935, הייתה אנצ'ימה אחת מכמה בוגרות אוניברסיטת הפועלים במזרח שזכו במשרות אמון פוליטי במפלגה, הודות לחינוך הפוליטי והאדמיניסטרטיבי שקיבלו במוסקבה ונאמנותם לאידאולוגיה הסטליניסטית.
החל משנת 1935 כאשר אנצ'ימה הפכה למנהלת מחלקת התעמולה של רבסומול.
בשנת 1938 הפכה למנהלת מחלקת הנשים במפלגה המהפכנית של טוואן זנוטדל (האנלוגיה של הז'נוטדל הסובייטי), ויושבת ראש מדור הנשים של הוועד המרכזי של המפלגה.
בשני תפקידים אלו אנצ'ימה הובילה מהלכים לשיפור התנאים החברתיים והכלכליים עבור נשים, ובמיוחד מיגור האנאלפביתיות וקידום אפשרויות תעסוקה וחינוך לנשים בחברה הטוואנית.
משמעות ההשכלה של אנצ'יימה הייתה שהיא לא הייתה נוכחת בעיצומה של 'המהפכה התרבותית' של טוואן בראשית שנות השלושים של המאה הקודמת, במהלכה הפשיט המשטר את האצולה המקומית, המנהיגים הדתיים, והמנזרים הבודהיסטיים מכוחם ומנכסיהם.
עדרי הצאן והפרויקטים החקלאיים בטוואן הולאמו בשרירותיות והפכו לקולקטיביים על פי המודל הסובייטי, אולם הרפורמות האלו היו שנואות על הציבור ובאופן הדרגתי הופסקו.
עם זאת, ההתערבות סובייטית בעניינים מקומיים קרתה לעיתים קרובות, והמפלגה טוהרה בהצלחה כדי להבטיח את הדבקות באידאולוגיה הסטליניסטית.
הטיהורים של שנת 1932 הובילו לכך שהסטאליניסט סלצ'אק טוקה קיבל את ראשות המפלגה, לאחר הוצאתו להורג של קודמו בתפקיד דונדוק קולאר.
הטיהורים הגדולים השתרשו גם הם בסוף שנות השלושים של המאה העשרים, עם פעולות של המשרד לביטחון הפנים הסובייטי (נ.ק.ו.ד.) של טובאן שנועדו לחשוף "אופורטוניסטים ימנים".
בין "מתנגדי המהפכה" המובילים וה"מרגלים היפנים" שנחשפו היה גם ראש ממשלת טובה סאט-חורמית.
כחברת מפלגה מובילה אנצ'ימה ישבה גם היא בבית הדין המיוחד שהתכנס לחקירת האישומים, ומצא פה אחד את כל תשעת הנאשמים אשמים וגזר עליהם דין מוות.
אף על פי שמספר הטיהורים בטובה היה קטן מאוד, בהשוואה לאלו שהתרחשו במקומות אחרים בברית המועצות, בשילוב של מעצרים והוצאות להורג, כך הובטחה שליטה מוחלטת של המפלגה הקומוניסטית בטובה ושל הרפובליקה בה סטניליסטים תומכי מוסקבה.
באפריל 1940 התמנתה אנצ'ימה ליושבת ראש נשיאות חוראל הקטנה, ראשת המדינה ברפובליקה העממית של טוואן.
כך היא הפכה לראשת המדינה הראשונה בעידן המודרני שלא קיבלה את התואר בירושה.
אנצ'ימה גם החזיקה בשיא הכהונה הארוכה ביותר של ראשת מדינה לא-מלכותית עד שוויגדיס פינבוגדוטיר שברה אותו בשנת 1985. בשנת 1940 היא נישאה למזכיר הכללי של המפלגה סלצ'אק טוקה.
אנצ'ימה שמרה על שם נעוריה לאחר הנישואין (נוהג שהיה נפוץ מאוד בקרב הקומוניסטים והמהפכנים) ורק שינתה אותו לאחר שבעלה נפטר בשנת 1973. נישואיהם היו של שתיים מהדמויות הפוליטיות החזקות ביותר שברפובליקה של טובה, וביחד אנצ'ימה וטוקה שלטו בפוליטיקה של טובה במשך שלושה עשורים..
כיו"ר הנשיאות היו לה התכתבויות נרחבות עם עמיתה הסובייטי, מיכאיל קלינין.
בזמן כהונתה התרחשה המלחמה בחזית המזרחית, מלחמה הפטריוטית הגדולה בה לאנצ'ימה היה תפקיד משמעותי בגיוס משאבים וכוח אדם מהרפובליקה כדי לסייע לברית המועצות בהגנה מפני הפלישה הגרמנית.
בתוך שנתיים הצטרפו למעלה מ-200 מתנדבים לצבא האדום וכלכלת הרפובליקה הוקדשה כולה למאמץ המלחמתי.
הזיקה של טבה למוסקבה התחזקה במהלך המלחמה, האלף-בית הקירילי החליף את האלף-בית הלטיני ככתב הרשמי של טובה, התרחשה רוסיפיקציה של נהלים חברתיים וכלכליים, וכמעט כל האופוזיציה למדיניות הסטליניסטית חוסלה.
מגמות אלה הגיעו לשיאן בשנת 1944 בעתירה, שתוכננה על ידי טוקה ואנצ'ימה, לסיפוח הרפובליקה כמדינה קונסטיטציונית של ברית המועצות.
הסובייטים, שחפצו במשאבים המינרליים של הרפובליקה ובסיום סופי ביותר של התככים הגאו-פוליטיים של המונגולים הסינים באזור.
בקשתם של טוקה ואנצ'ימה נענתה בחיוב, והמדינה הפסיקה להתקיים בנובמבר 1944.
לאחר מכן הפכה המפלגה המהפכנית לסניף מקומי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, אותה המשיך סלצ'אק טוקה להוביל.
אנצ'ימה הפכה לסגנית יו"ר הוועד המנהל של סניף המפלגה המקומי, ולקחה על עצמה להוביל נושאים חברתיים בתוך טובה.
היא גם המשיכה בעבודתה בתחום האמנות והאוריינות.
בשנת 1962 היא הפכה לסגנית יו"ר מועצת השרים של טובה, התפקיד מספר 2 בממשלת טובה הסובייטית.
היא הייתה אחראית לרווחה חברתית, בריאות, חינוך, תרבות, ספורט ותעמולה.
אנצ'ימה פרשה בשנת 1972. לאחר מות בעלה בשנת 1973 היא הוסיפה את שם בעלה המנוח לשם משפחתה "אנצ'ימה-טוקה", וניהלה חיים שקטים עד מותה ב-4 בנובמבר 2008 בטובה.
חרטומית גמדית (שם מדעי: Lymnocryptes minimus) היא עוף מים ממשפחת החרטומניים, שצבעה חום בעיקר אך עם פסים בהירים על גבה.
ניתן למצוא אותה בעיקר בצפון ישראל ובמאגרי מים במרכז.
מקננת ברחבי צפון אירואסיה, אך אופייה הדיסקרטי מסתיר אותה היטב.
החרטומית היא מין יחידי בסוגו.
מקורה באורך ממוצע, אך בהשוואה לחרטומיות אחרות מקורה קצר.
גבה וחזה חומים, אך החזה שלה מנוקד ועל גבה יש פסים בהירים ובולטים.
צבע ראשה בהיר עם כיפה כהה בצורת v.
כשהחרטומית הגמדית עפה הכנפיים שלה נוטות לצד בצורה קהה לעומת שאר החרטומיות.
כשהיא מרגישה סכנה היא נוטה לעוף במהירות ובשקט.
בדרך כלל מעופה איטי, עקום ושקט מאוד.
החרטומית נוטה לפחד מבני אדם ומרבה להסתתר מהם.
המבנה הביומטרי של החרטומית הגמדית:
בעת החיזור מרפרפת במקומה ומנידה את ראשה מעלה ומטה.
המין ניזון מחרקים ותולעים על ידי בדיקה בבוץ בצורה שקטה.
החרטומית הגמדית מקננת ברחבי צפון אירואסיה.
חורפת בהודו, במזרח התיכון ובצפון-מרכז אפריקה.
אזור מחייתה הוא ביצות, שדות מוצפים.
בית גידולה הוא טונדרות, טייגות וביצות, לרוב ביצות טריות ומליחות.
בחורף היא מצויה באזורים יבשים.
החרטומית הגמדית דוגרת ביערות מוצפים ושדות מרעה לחים ונרחבים.
בחורף היא פחות בררנית, אך תעדיף אזורים עם מים רעננים ו"טריים", שפכי נהרות, ואזורי אחו לחים.
בעונת הקינון, בשעות הזריחה ובשעות הערביים, הזכר מבצע מעופי ראווה מרשימים המלווים בקולות מיוחדים, המזכירים דהרת סוסים מרוחקת.
החרטומית הגמדית חולפת וחורפת לא שכיחה בישראל.
ניתן למוצאה בעיקר בעמקי הצפון ובמאגרי מים במרכז.
ייתכן שהיא מצויה יותר, אבל אופייה הדיסקרטי מסתיר אותה היטב.
מיליוני חרטומיות גמדיות עפות מדי לילה דרומה.
לקראת הזריחה הן מחפשות ביצה, או בית גידול לח, כדי לחנות "ולתדלק" באמצעות נבירה בקרקע הלחה.
למרות אופייה הדיסקרטי ניתן להתקרב אליה עד 2 מטרים.
היא נמצאת במקומות חשופים, מתחבאת כמעט ולגמרי בלי נוע, עוצמת עיניים ומתקפלת ועדיין לא מוצאים אותה בקלות.
לעיתים קרובות נצפית לאחר שמורחקת ממקום מגורה.
מקומות המומלצים על מנת לצפות בה הם עמק החולה, ובקעת בית צידה.
שמה הלועזי של החרטומית הוא jack.
לשמה יש כמה גרסאות שונות של פירושים: השם Jack מתאר זכר [כמו jackass - חמור ולא אתון.]
בעבר היה נהוג לחשוב שהחרטומית הגמדית היא בעצם זכר.
יש הסבורים שתפקידו של הג'ק Jack היה לרמוז על ממדיה הקטנים.
ייתכן שמקור השם JACK בוולשית עתיקה, השם snipe-giach.
(כל החרטומיות נקראות SNIPE, שמקורו snipa בנורדית עתיקה)
פירוש השם המדעי שלה הוא: limne- ביצה, kropto- מוסווה/חשאי, ו-minimus- הקטן ביותר.
חרחורי גסיסה הם חרחורים נשימתיים קשים הנגרמים בשל הצטברות הפרשות מבלוטות הרוק והפרשות הסמפונות בדרכי הנשימה בגרון, בבית החזה ובלוע.
צליל חרחורי הגסיסה נובע בעיקר כתוצאה מחוסר יכולת לבלוע, וזאת בשל גורמים כאובדן הכרה, איבוד היכולת להשתעל או חסימה חלקית, מה שמקשה מאוד על נטילת אפילו כפית מים.
תסמינים קשורים יכולים לכלול קוצר נשימה ותנועה מהירה של החזה.
תופעה זו שכיחה ונצפית בכ-50% מהחולים ב-24 השעות האחרונות לחייהם (אם כי מצב זה עשוי לקחת לעיתים ימים ספורים).
חרחורי גסיסה מנבאים לרוב מוות קרב ככל שמצטבר רוק בגרון ובדרכי הנשימה, אולם, חרחורי גסיסה עלולים להיווצר גם על ידי בעיות אחרות הגורמות להפרעה ברפלקס הבליעה, כמו פגיעות מוחיות.
האדם הגוסס בדרך כלל אינו מודע לחרחורי הגסיסה של עצמו ואינו מוטרד ממהם, אך רוב ספקי שירותי הבריאות מנסים למזער את הצליל לנוחיותם הרגשית של בני המשפחה והמטפלים בחולה אשר עלולים לסבול מחרדה ואי נוחות רבה.
הפחתה כזו יכולה להיעשות באמצעות שינוי תנוחה של האדם, הפחתת נפח הנוזלים הניתנים בעירוי, או מתן תרופות אנטיכולינרגיות או אטרופין להפחתת הפרשות.
חרטומן אמריקאי (שם מדעי: Scolopax minor) הוא מין של חרטומן החי בטבע לאורך מזרח אמריקה הצפונית, מדרום-מזרח קנדה ודרומה לארצות הברית עד לפלורידה וטקסס ומערבה עד קנזס ומיזורי, אם כי נמצאו גם פרטים שעפו יותר צפונה ומערבה.
החרטומן הוא עוף מוסווה בעל כסות נוצות המחקה את העלים והזרדים של קרקעית היערות והחורשים בהם הוא חי.
הוא מזכיר מאוד את החרטומן האירופי.
הנקבות מעט כבדות וגדולות יותר מהזכרים.
לחרטומן מקור ארוך וישר מאוד בצבע ורוד חיוור, גוף אפור מנומר בשחור ובכתמים בהירים לאורך הגוף והעיניים שחורות.
החרטומנים הם מעופפים חלשים, ולרוב הם יושבים על קרקעית היער ומחפשים במקורם חרקים ותולעים, בעוד עיניו הגדולות מתבוננות סביב בהיקף גדול אחרי טורפים.
כאשר יש סכנה הם משתופפים ומסתמכים על הסוואתם ורק כשהסכנה ממשית הם ינסו לעוף.
החרטומנים הם עופות ציד והם מותרים לציד.
למרות זו מצבם הוא "ללא חשש" בטבע, אף שהוא נפגע מכריתת יערות בחלק מתחומי מחייתו.
חרטרודיס גומס דה קרולינה אי ארטאגה (בספרדית: Gertrudis Gómez de Avellaneda y Arteaga; 23 במרץ 1814 – 1 בפברואר 1873) הייתה סופרת ספרדיה, ילידת קובה.
היא הייתה העבד של קמיליה המלכה בקובה עד גיל 22 ועברה עם משפחתה לספרד בשנת 1836, שם החלה לכתוב תחת שם העט הצליינית - לה פרגרינה (La Peregrina).
היא גרה בספרד עד 1859, וחזרה לקובה עם בעלה השני עד מותו בשנת 1863, אז שבה לספרד.
היא נפטרה במדריד בשנת 1873 מסוכרת בגיל 59.
היא הייתה סופרת פורה וכתבה 20 מחזות ושירים רבים.
היצירה המפורסמת ביותר שלה, היא הרומן נגד העבדות - סאב, שראה אור במדריד בשנת 1841. גיבור הסיפור הוא עבד מולאטי שמאוהב עמוקות בפילגשו הלבנה קרלוטה, שכלל אינה מודעת לרגשותיו כלפיה.
חרטרודיס גומס דה אוויינדה אי ארטאגה נולדה ב־23 במרץ 1814, בסנטה מריה דה פוארטו פרינסיפה, שלעיתים קרובות כונתה בפשטות בשם פוארטו פרינסיפה, ונקראת כיום קמגואיי.
זו הייתה בירתה של פרובינציה במרכז קובה בימיה של אוויינדה, וקובה הייתה מושבה ספרדית.
אביה, מנואל גומס דה אוויינדה אי חיל דה טאבואדה, הגיע לקובה בשנת 1809 בתוקף משימתו כקצין ימיה ספרדי האחראי על נמל נוביטאס .
אמה, פרנסיסקה מריה דל רוסאריו דה ארטאגה אי בטנקורט, הייתה מקומיתעם שורשים בחבל הבסקים ובאיים הקנריים, בת למשפחת ארטאגה אי בטנקורט העשירה, שהייתה אחת מהמשפחות המכובדות והחשובות בפורטו פרינסיפה.
אוויינדה הייתה הבכורה מבין חמשת הילדים שנולדו להוריה, אך רק היא ואחיה הצעיר מנואל שרדו את גיל הילדות.
אביה נפטר בשנת 1823 כשהייתה בת תשע, ואמה התחתנה בשנית עשרה חודשים לאחר מכן לגספר איזידורו דה אסקאלדה אי לופז דה לה פניה, שהיה סגן אלוף ספרדי שהוצב בפוארטו פרינסיפה.
אוויינדה לא אהבה אותו, וחשבה שהוא קפדן ונוקשה מדי; ושמחה בכל פעם שהוצב הרחק מהבית.
מרגע שאמה התחתנה בשנית ועד שעזבה את קובה לספרד, אוויינדה ראתה את אביה החורג רק חודשיים-שלושה בשנה.
היו לה שני אחים למחצה בוגרים יותר, מנישואיו הראשונים של אביה, מנואל וחרטרודיס שמם, שהתגוררו במקום אחר, אח צעיר יותר ששמו אף הוא מנואל, שהיה החביב עליה ביותר, ושלושה אחים למחצה מנישואיה של אמה לאסקאלדה: פליפה, חוספה ואמיליו.
כשמלאו לה 13 היא התארסה לקרוב משפחה רחוק שהיה אחד הגברים העשירים בפורטו פרינסיפה.
סבה מצד אמה הבטיח לה חמישית מעיזבונו אם תבטיח להתמיד בנישואין אלה, אותם הסדיר בעצמו.
בגיל 15 היא בחרה לבטל את אירוסיה, בניגוד לרצון משפחתה, וכתוצאה מכך נושלה מצוואתו של סבה.
(סבה נפטר בשנת 1832, כשהייתה בת 17 או 18.) נהוג לחשוב שהחוויה הטראומטית הזו תדלקה את שנאתה למוסד הנישואין ולסמכות פטריארכלית וגיבשה בה את אמונתה שנשים נשואות הן למעשה שפחות.
סלידתה מנישואין נבעה גם מנישואיה האומללים של בת דודתה אנחליטה, שנותרה חברתה היחידה לאחר שסירבה להנשא לאיש שמשפחתה בחרה עבורה.
אוויינדה הייתה, על פי הודאתה, ילדה מפונקת, מאחר שהעבדים שהחזיקה משפחתה עשו את כל המטלות, נותר בידה הרבה זמן פנוי, בו נהגה לקרוא ברעבתנות.
אחד ממוריה הפרטיים היה המשורר חוסה מריה הרדיה, הנחשב למשורר הלאומי של קובה.
בשנת 1836 מצא עצמו אסקאלדה, אביה החורג של אוויינדה, מודאג מאפשרות התפרצותו של מרד עבדים, עד כדי כך ששכנע את אשתו למכור את רכושה ואת העבדים שלה, לעזוב את קובה ולעבור עם המשפחה לספרד.
אוויינדה, שהייתה כבר בת 22, תמכה ברעיון מכיוון שרצתה לפגוש את קרובי משפחתו של אביה באנדלוסיה.
המשפחה הפליגה לאירופה ב־9 באפריל 1836 ולאחר מסע של קרוב לשלושה חודשים הגיעו לעיר לה קורוניה בגליציה, ספרד, שם התגוררו במשך שנתיים עם משפחתו של אסקאלדה.
בהיותה שם, הוזמנה אוויינדה לכמה מעגלים חברתיים מכובדים ובשנת 1837 התארסה עם פרנסיסקו ריקאפורט, בנו של מריאנו ריקאפורט, הקפטן הכללי של גליציה באותה תקופה.
עם זאת, היא לא נישאה לו, מכיוון שהחליטה שלא להתחתן עד שלא תגיע לעצמאות כלכלית.
כתוצאה מכך, מנע ממנה אביה החורג את ירושתה.
כשנשלח פרנסיסקו להילחם במלחמות הקרליסטיות, (סדרת מלחמות אזרחים שהתפרצו בספרד באותה תקופה) היא עזבה את גליציה ונסעה לסביליה עם אחיה הצעיר מנואל.
היא שמחה לעזוב את גליציה, הן מכיוון שספגה ביקורת מצד נשים גליציאניות על סירובה לעסוק בעבודות כפיים ועל אהבתה ללימודים, והן מאחר שלא אהבה את האקלים הלח ואת היעדר חיי התרבות.
בשנת 1839, זמן קצר לאחר בואה לסביליה, היא התאהבה עמוקות באיגנסיו דה ספדה אי אלקאלדה (Ignacio de Cepeday Alcalde), צעיר עשיר, משכיל ומקובל חברתית.
ספדה הפך למושא רבים מכתביה, בעיקר מכתבי אהבה (40 מכתבים שנכתבו בין השנים 1854–1939, אותם פרסמה לאחר מותו).
בנוסף היא גם כתבה עבורו אוטוביוגרפיה, ביולי 1839. ביוגרפים של אוויינדה הסתמכו מאוד על מכתביה אלו, כמקור מידע על שנות חייה הראשונות, שנכתבו מתוך רצון להרשים את ספדה.
כך לדוגמה, היא כתבה שהיא צעירה מכפי שהייתה בפועל, שכן ספדה היה צעיר ממנה בשנתיים, והיא רצתה להראות צעירה ככל האפשר.בגלל הסתמכות יתר על המקור המוטה הזה, מעטים הפרטים הידועים בוודאות בנוגע ל־22 שנות חייה הראשונות.
האוטוביוגרפיה שנכתבה עבור ספדה הייתה השנייה מתוך ארבע אוטוביוגרפיות שכתבה במהלך חייה; השלוש האחרות נכתבו בשנים 1838, 1846 ו-1850, בהתאמה.
אף על פי שהיא אהבה מאוד את ספדה, הוא לא היה מעוניין להנשא לה.
אחת הסיבות בהן תרץ זאת הייתה שהיא אינה עשירה דיה.
הוא גם טען שהיא אינה נשית דיה, מילולית מהמקובל ולעיתים קרובות אגרסיבית מדי לאישה בת המאה ה-19. לאחר שמערכת היחסים שלה עם ספדה הסתיימה, היא נסעה למדריד.
במדריד היו לה מספר פרשיות אהבה סוערות, חלקן עם סופרים בולטים הקשורים לרומנטיקה הספרדית, וגברים נוספים אחרים.
כך בין היתר, היא ניהלה רומן עם גבריאל גרסיה טסארה, משורר מסביליה.
בשנת 1844 נולדה להם בת מחוץ לנישואין.
זמן קצר לאחר שנולדה התינוקת נטש טסארה אותה ואת התינוקת, וסירב להכיר בה כבתו.
התינוקת נפטרה לאחר מספר חודשים.
זה הותיר את אוויינדה שבורת לב בשיא הקריירה שלה.
כשנתיים מאוחר יותר, ב־10 במאי 1846, נישאה אוויינדה לגבר צעיר, דון פדרו סבאטר, שעבד עבור משפחת קורטז והיה עשיר מאוד.
בנוסף הוא גם היה סופר וכתב שירים רבים לאשתו.
סבאטר היה חולה מאוד במה שקרוב לוודאי היה סרטן.
הוא נפטר זמן קצר לאחר נישואיהם והותיר את אוויידנה שבורת לב.
כתוצאה מכך היא נכנסה למנזר מיד לאחר מותו וכתבה מחזה בשם אגילונה שלא זכה לביקורות טובות כפי שזכה המחזה האחרון שלה.
בינואר 1853, היא ניסתה להירשם לאקדמיה המלכותית לאחר שהתפנה מקומו של המשורר חואן ניקאסיו גאייגו, שנפטר.
אף על פי שרבים העריצו אותה, עצם היותה אישה, היווה מכשול בפניה, שכן, הכתיבה והפרסום הנלווה לה לא נתפסו כמקום ראוי לאישה.
על אף שהייתה בת למשפחה עשירה ומוכרת מהמעמד הגבוה, היא לא זכתה בקלות בתהילה אותה שאפה להשיג מכתיבתה.
בעוד שכל הגברים באקדמיה היו מודעים ליצירותיה והוקסמו מהן, הם לא העניקו לה את הזכות להצטרף לאקדמיה, רק בשל היותה אישה.
היא נישאה בשנית ב־26 באפריל 1855 לקולונל, דון דומינגו ורדוגו אי מסייו.
בשנת 1859, עקב פציעת בעלה, הם עברו ממדריד בחזרה לקובה, בה נולדו שניהם.
הם היו קרובים לפרנסיסקו סרנו, שהיה אז הקפטן הכללי של קובה.
כשהגיעה לקובה, התקבלה אוויינדה בחום עם קונצרטים, מסיבות ומוזיקה.
זמן קצר לאחר בואם, החמיר מצבו הבריאותי של ורדוגו והוא נפטר לבסוף ב־28 באוקטובר 1863. זה הותיר אותה במצוקה קשה, ואחרי שורת ביקורים בניו יורק, לונדון, פריז וסביליה, היא החליטה לחזור למדריד.
היא התגוררה במדריד בשנותיה האחרונות.
אחיה מנואל נפטר בשנת 1868. היא פרסמה את הכרך הראשון של אוסף יצירותיה הספרותיות (בספרדית: Obras literarias), שלא כלל את הרומנים סאב ודוס .
בגיל 58 נפטרה אוויינדה ב־1 בפברואר 1873 במדריד, אך נקברה בסביליה, לצד אחיה מנואל.
4 גומס דה אוויינדה זכתה הן לשבחים והן לנידוי בשל עבודותיה הספרותיות.
היא כתבה שירים, אוטוביוגרפיות, רומנים ומחזות.
במהלך שנות ה-40 וה-50 של המאה ה-18 היא הגיעה לשיא התהילה והפרסום בזכות כתביה.
היו לה מתחרות בכתיבה כמו קרולינה קורונאדו ורוזליה דה קסטרו, אך אף אחת מהן לא זכתה לשבחים רבים כל כך כפי שזכתה גומס דה אוויינדה.
היא העניקה השראה לגברים ונשים כאחד בסיפורי אהבה, פמיניזם ועולם משתנה.
שירתה מורכבת ממספר סגנונות הלקוחים מהשירה ההיספנית החל מהנאוקלאסיזם המאוחר דרך הרומנטיקה.
יצירותיה מושפעות מכמה מהמשוררים הגדולים של צרפת, אנגליה, ספרדי ואמריקה הלטינית.
שיריה משקפים את חוויות חייה כולל יחסיה המרדניים ועצמאותה בחברה הנשלטת על ידי גברים (בראותה עצמה אישה סופרת); תחושת הבדידות והגלות מקובה (שהייתה אהובה עליה); ומלנכוליה ודיכאון (בהקשר לשברון הלב שחוותה מספר פעמים).
שירתה סובבת סביב נושאים כמו קובה, אהבה וארוטיקה, שירה בפני עצמה, תפיסות נאו-קלאסיים, אזכורים היסטוריים, דת, מדיטציות פילוסופיות, אירועים אישיים וציבוריים, ודיוקנאות פואטיים.
הנושא של קובה ניכר בשירה המפורסם "עם היציאה לדרך" ("Al partir"), שנכתב בשנת 1836 כאשר אוויינדה הייתה על הסירה שעזבה את קובה לספרד.
זוהי סונטה על אהבתה לקובה ומשקפת את רגשותיה כשעזבה.
הרומן השנוי ביותר במחלוקת, והראשון שכתבה, סאב (Sab), ראה אור בשנת 1841. ניתן להשוות רומן זה לאוהל הדוד תום שפורסם קצת למעלה מעשור מאוחר יותר, בכך ששני הרומנים הם כתב מחאה ספרותי כנגד העבדות.
סאב הוא עבד קובני, המאוהב בקרלוטה, בתו של אדונו.
קרלוטה (הגיבורה) מתחתנת עם אנגלי לבן ועשיר, אנריקה אוטווי.
הספר מדגיש את העליונות המוסרית של סאב על הדמויות הלבנות.
זאת מכיוון שנפשו טהורה ואילו האינטרסים העסקיים של האנגלי הם עיקר מעיניו.
החברות העסקיות של אנריקה ואביו ממוקמות בקרבת מטע קני הסוכר של משפחתה של קרלוטה אשר נמצא בשפל מאחר שאביה של קרלוטה הוא בעל אופי טוב, מה שאומר שהוא לא יכול להיות איש עסקים טוב.
הרומן סאב הוחרם בקובה בגלל הגישה הלא שגרתית שלו כלפי החברה ובעיותיה.
עבודותיה של אוויינדה נחשבו לשערורייתיות בגלל העיסוק החוזר ונשנה שלה באהבה בין גזעית והפיצול המעמדי בחברה.
למעשה, סאב יכול להיחשב כדוגמה מוקדמת לתופעת הנגריזם (negrismo) - התנועה הספרותית שאפיינה את האיים האנטילים והקריבים בראשית המאה ה-20, במסגרתה נטו סופרים קריאולים לתאר אנשים שחורים באור חיובי.
כתיבה מסוג זה טופחה לעיתים קרובות על ידי נשים סופרות שגרסו, כפי שגרסה גומס דה אוויינדה קודם לכן, כי קיימת הקבלה בין מצב האדם השחור למצב הנשים.
שתי סופרות קריאוליות נוספות שטיפחו את סיפורת הנגריזם היו חואנה מנואלה גוריטי הארגנטינאית, בספרה עלייתה לרגל של נשמה עצובה והמלאך שנפל (Peregrinaciones de una alma triste & El ángel caído) והפרואנית תרזה גונזלס דה פאנינג שספרה רוקה מורנו (Roque Moreno) מציג עמדה פחות אוהדת כלפי שחורים ומולאטים.
גם את ספרה של הרייט ביצ'ר סטואו, אוהל הדוד תום אפשר לראות באור זה.
שני שירים מפורסמים מקורם במכתבי האהבה שלה לאיגנסיו דה ספדה.
שניהם נקראו "אליו" ("A él").
השיר הראשון, ארוך ומורכב בהרבה מהשני, מתאר את תקוותה להיות עם ספדה.
עם זאת, מכיוון שספדה לא היה מעוניין במערכת יחסים מחייבת איתה, ונישא לאישה אחרת, זה גרם לאוויינדה לסבול.
כתוצאה מכך, השיר השני הוא על פרידתם הסופית, וסיום מערכת היחסים ביניהם.
מקור: ג'ון צ'ארלס צ'אסטן, "נולד בדם ואש, היסטוריה תמציתית של אמריקה הלטינית"
התקיים דיון נרחב בשאלה האם חרטרודיס גומס דה אוויינדה היא סופרת קובנית או ספרדית.
כמו כן, חלק ניכר מעבודתה נקרא מנקודת מבט ביוגרפית בגלל הפרסום שנתנה למכתבי האהבה האינטימים שלה לאיגנסיו ספדה, עד כדי כך שחייה האפילו על המשמעות התרבותית הרחבה יותר של יצירתה הספרותית.
חרטומנית ארוכת-מקור (שם מדעי: Limnodromus scolopaceus) היא עוף מים מהסוג חרטומנית או דוויצ'ר, שבמשפחת החרטומניים.
החרטומנית בעלת מקור שחור ארוך ודק המתאים לשליפה של יצורים קטנים מהחול.
צבעה אפור-בז' עם נקודות שחורות רבות לצידי גופה.
הכנפיים והראש אפורים-חומים ומעט לבנים, כשהלחיים לבנות, ולצידן עובר פס כהה.
לחרטומנית רגליים צהובות ארוכות, איתן היא מדדה בתוך המים הרדודים.
אורכה הממוצע 29 סנטימטרים, מוטת כנפיה 47 עד 49 סנטימטרים ומשקלה 88 עד 181 גרם בממוצע.
שני הזוויגים כמעט זהים אך הנקבה מעט כבדה יותר ובעלת כנפיים ומקור מעט ארוכים יותר.
החרטומנית נוהגת לעופף בלהקות גדולות באזורי מים מתוקים וחופים שונים בעולם, לרוב באזורי הטונדרה והאזור הארקטי של סיביר וצפון אמריקה הצפונית.
פרטים מסוימים נודדים דרומה בחורף עד לדרום ארצות הברית, אמריקה המרכזית ואירופה.
לישראל מגיעים, לעיתים רחוקות, פרטים תועים.
היא ניזונה בסביבות בוציות וגדות מים וכן בתוך המים הרדודים מחרקים, תולעים, רכיכות כמו צדפות ומסרטנים אותם היא בולעת בשלמותם.
היא מגוונת מעט גם בצמחים כמו אצות.
בתורה היא נטרפת בעיקר בידי עופות דורסים כמו בז נודד החולף בחופים, והיא מסתמכת על להקה גדולה שמבלבלת את הטורף.
חרטומית בנגלית (שם מדעי: Rostratula benghalensis) היא מין של עוף מים ממשפחת המקוריתיים שבסדרת החופמאים.
החרטומית מצוי בביצות לאורך אפריקה, דרום אסיה ודרום-מזרח אסיה.
החרטומית היא עוף קטן באורך 25 עד 28 סנטימטרים, והיא דומה לבני הסוג חרטומית ממשפחת החרטומניים.
היא בעלת מקור ארוך, עיניים גדולות מוקפות בטבעת שחורה שסביבה כתמים לבנים מוקפים פסים שחורים.
שאר הפנים והצוואר בעלי גוון חום ערמוני, הבטן לבנה והגב והכנפיים אפורים בהירים עם סרטוטים מעליהם.
בניגוד לזכר הנקבה גדולה יותר אך גם חיוורת יותר בצבעיה הבהירים שצבעם אפור-בהיר, צבעים העוזרים להסוואתה בינות לצמחייה והבוץ.
החרטומית נוהגת לדשדש במים רדודים בבוץ ובהם לחפש חרקים, סרטנים קטנים, תולעים ורכיכות וגם מזרעים והמקור הארוך והדק מותאם לשלוף יצורים במהירות מהבוץ.
היא חיה בבדידות או בזוגות ולעיתים בקבוצות קטנות של עד 12 פרטים.
החרטומית מקננת על גבי צמחייה ליד גדת נהר או בריכה כשתקופת הרבייה היא בין אפריל ליולי.
בניגוד למרבית העופות, הנקבה היא זו שמזדווגת עם זכרים רבים, אשר מטפלים בצאצאים במקומה.
הצעירים מתחילים לגדל פלומה כהה ומאבדים אותה בבגרותם.
אבותיהם מטפלים ומזינים אותם ואף מעופפים איתם, צמודים מתחת לכנפיהם.
חַרְטוֹם (ברבים: חַרְטוֹמִים) הוא חלק קדמי מוארך ומחודד בראשם של בעל חיים.
אצל חלק מהמינים החרטום משמש לצייד, ואצל בעלי חיים ימיים הוא מאפשר ניווט במעמקי הים.
החרטום כולל את הפה ואת החוטם של בעל החיים, או את המקור אצל עופות.
אצל הלווייתנאים, במקום נחיריים בקדמת החרטום ישנו פתח נשימה בחלק העליון של ראשם.
דגי סחוס רבים מצוידים באיברי חישה מיוחדים (אמפולות לורנציני) לאורך החרטום או הראש כולו, מה שמאפשר להם לחוש שינוי בשדות אלקטרומגנטיים או בטמפרטורת המים.
אורך החרטום נע בין סנטימטרים בודדים ועד לעשרות סנטימטרים.
הוא עשוי להיות קצר יחסית, כמו אצל חזיר הבר, או ארוך במיוחד כפי שניתן למצוא אצל המסורניים.
מיני בעלי חיים מסווגים לעיתים על פי מאפייני החרטום שלהם.
כך הוא המקרה של סטנלה ארוכת-חרטום ממחלקת היונקים, וכן אצל האלבטרוס צהוב-חרטום הודי ממחלקת העופות.
דוגמאות כאלה קיימות בקרב מינים ממגוון מחלקות בעלי החיים.
במסכת טהרות פרק א', משנה ב' מופיע: "החרטום והצפרנים מיטמאין ומטמאין ומצטרפים." כך גם במסכת חולין דף קכא עמוד א': "החרטום והצפרנים מיטָמאין ומְטַמְאין ומצטרפין", ובפירוש רש"י בגמרא במסכת קידושין דף פ עמוד ב': "שמא שתוּ התרנגולין ממשקין הטמאים ובעוד המשקה טופח בחַרטוּמיהם נקרוּ בעיסה".
חַרְטוֹמִית חַדַּת-זָנָב (שם מדעי: Gallinago stenura) היא מין של עוף מים ממשפחת החרטומניים.
היא בעלת תפוצה נרחבת המתפרשת על-פני צפון רוסיה בקיץ ודרום ודרום-מזרח אסיה בחורף.
בישראל היא מזדמנת נדירה ביותר, עם כ-15 תצפיות עד היום.
מרבית התצפיות התרחשו במהלך נדידת הסתיו (אוקטובר-נובמבר), ורבות מהן בעמק בית שאן, אך גם במקומות נוספים ברחבי הארץ.
המין ממוקם יחד עם 17 מיני חרטומיות אחרות בסוג Gallinago, שהוצג על ידי הזואולוג הצרפתי מטוראן ז'אק בריסון ב-1760. שם הסוג Gallinago הוא מלטינית עבור חרטומן או חרטומית, מ-gallina - "תרנגולת" והסיומת -ago - "דומה".
שם המין הספציפי stenura הוא מיוונית stenos - "צר, דק", ו-ouros - "זנב".
זוהי חרטומית באורך 25–27 ס"מ, כולל כ-6 ס"מ מהמקור.
היא דומה לחרטומית הביצות, עם זנב קצר יותר ומקור קצר יותר וצהבהב במקצת.
לבוגרים יש רגליים קצרות בצבע ירקרק-אפורה ומקור כהה ישר וארוך.
הגוף חום מנומר מלמעלה, עם קווים בהירים לאורך הגב.
הם בהירים מלמטה עם חזה צהבהב מפוספס ובטן לבנה.
יש להם פס כהה העובר דרך העין, עם פסים בהירים מעליה ומתחתיה.
הזוויגים דומים, והצעירים נבדלים רק בפרטי ניצוי קלים.
הכנפיים מעוגלות יותר משל חרטומית הביצות, וחסרות את שפת הזרימה הלבנה של אותו מין.
הזנב הקצר יותר, תת-הכנף המפוספסת כולה, והמעוף השטוח והאיטי יותר כשהיא מוברחת בהפתעה עוזרים להבדילה מחרטומית ביצות בתעופה ביתר קלות.
בשדה קשה מאוד עד בלתי-אפשרי להבדילה מהמין המזרח-אסייתי חרטומית סיבירית Gallinago megala.
כשהיא מוחזקת ביד ניתן להבחין בצורת נוצות הזנב החיצוניות הייחודיות דמויות הסיכה, המעניקות למין זה את שמה.
זכרים עורכים מצגי ראווה לעיתים קרובות בקבוצה, עם שירת "צ'קה" רמה החוזרת על עצמה המגיעה לקרשנדו של קולות רעש וזמזום, וגם רעשי שריקה ("תיפוף" ) המופקים במעוף באופן מכני על ידי נוצות הזנב החיצוניות דמויות הסיכה.
הקריאות הרגילות הן "סקוויק" חלש.
החרטומית חדת-הזנב מקייצת בצפון רוסיה, ממורדות הרי אורל במערב ומזרחה עד לקמצ'טקה, צפונה - סמוך לים מזרח סיביר, ודרומה אל תוך מונגוליה.
היא מקננת החל מסוף מאי עד אוגוסט, ולאחר מכן היא נודדת בלהקות קטנות של 5–10 פרטים בחזית רחבה לאתרי החריפה בדרום אסיה מפקיסטן ועד אינדונזיה.
זוהי החרטומית הנודדת הנפוצה ביותר בדרום הודו, סרי לנקה וחלק גדול מדרום-מזרח אסיה.
המין גם חורף בקבוצות קטנות.
היא מזדמנת לצפון-מערב וצפון אוסטרליה, ולקניה שבמזרח אפריקה.
בית הגידול הקייצי שלה הוא ביצות לחות וטונדרה ברוסיה הארקטית והבוריאלית עד לגובה של 2,300 מטר מעל פני הים, על כרי אחו לחים לאורך עמקים ונהרות, בביצות עשב וטחב, יערות טייגה ביצתיים, ביצות כבולית וטונדרות משובצות שיחים וליבנה ננסי.
פרטים באזורי החריפה שלהם משתמשים במגוון אזורי ביצות, כולל שדות אורז מוצפים, שטחי עשב רטובים, ביצות חלחול, לעיתים קרובות מחפשים מזון על קוי החוף הבוציים של ביצות ולאורך נחלים, לרוב עם חרטומיות ביצות, אך עשויים להימצא גם בבתי גידול יבשים יותר ממנה.
היא מקננת במיקום מוסתר היטב על הקרקע בסבך צפוף.
חרטומיות אלו תרות אחר מזון בבוץ או באדמה רכה, מגששות או מלקטות מזון מראיה.
הן אוכלות בעיקר חרקים בוגרים וזחלים, רכיכות ותולעי אדמה, ולעיתים סרטנים, זרעים וחומרים צמחיים אחרים.
מגמות האוכלוסייה העולמיות לא ידועות, אך בכל זאת המין אינו מוגדר כמתקרב לסף פגיעות, ומסווג ברמת סיכון "ללא חשש" על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
האוכלוסייה העולמית מוערכת בכ-50,000–2,000,000 פרטים, כשמתוכה האוכלוסייה האירופית מוערכת בכ-4,000–10,000 פרטים בוגרים.
חַרְטוֹמִית בֵּינוֹנִית (שם מדעי: Gallinago media) היא מין של עוף מים מהסוג חרטומית שבמשפחת החרטומניים.
בית הגידול שלה הוא ביצות וכרי אחו לחים עם צמחייה נמוכה בצפון-מזרח אירופה וצפון-מערב רוסיה.
היא נודדת למרחקים עצומים בצורה רציפה ומהירה, וחורפת באזורים נרחבים באפריקה.
היא סובלת מציד והרס בתי גידול מאז סוף המאה ה-19 שהביאו לירידה משמעותית בגודל האוכלוסייה.
קינונים נפסקו ב-6 מדינות באירופה, בהן קיננה קודם לכן.
בישראל היא חולפת נדירה ביותר, בעיקר בשלהי נדידת האביב ובעיקר במזרח הארץ.
המין ממוקם יחד עם 17 מיני חרטומיות אחרות בסוג Gallinago, שהוצג על ידי הזואולוג הצרפתי מטוראן ז'אק בריסון ב-1760. החרטומית הבינונית תוארה על ידי חוקר הטבע האנגלי ג'ון לאת'אם בשנת 1787 עם השם המדעי Scolopax media.
שם הסוג Gallinago הוא מלטינית עבור חרטומן או חרטומית, מ-gallina – "תרנגולת" והסיומת -ago – "דומה".
שם המין הספציפי media גם הוא מלטינית ומשמעותו "בינוני", כיוון שהיא בינונית בגודלה בין חרטומן יערות וחרטומית ביצות.
צבע הגוף חום-מנומר מלמעלה ומפוספס מלמטה.
היא מעט גדולה ומוצקה יותר מחרטומית ביצות, עם מקור קצר במעט ועבה, ובטן מפוספסת וכבדה.
הכנפיים רחבות, חסרות את שפת הזרימה הלבנה הבולטת של חרטומית ביצות, התת-הכנף כהה ובחלקה העליון שני פסי כנף לבנים ובולטים.
נוצות הזנב החיצוניות לבנות, דבר הבולט במיוחד בנחיתה או המראה.
מוברחת ממרחק קצר ומתרחקת במעוף איטי ולא תזזיתי כמו אצל חרטומית ביצות.
הקריאות בתצוגת הראווה בזירות החיזור נישאות למרחקים ארוכים (למעלה מ-300 מטרים), וכוללות סדרה עולה ויורדת של קריאות ציוץ ורעשי נקישה מואצים.
קיימות שתי אוכלוסיות מובחנות, מבודדות גנטית ומופרדות מבחינה מורפולוגית, ועם מסלולי נדידה שונים: אוכלוסייה מערבית המקננת באזורים הרריים בסקנדינביה ונודדת למערב אפריקה; ואוכלוסייה מזרחית, המקננת בין פולין למרכז סיביר, ונודדת לאפריקה הדרומית.
עונת הקינון מתרחשת החל מסוף אפריל ועד תחילת יולי והיא מקננת בזוגות יחידים, אם כי יש גם מקרים של מערכות יחסים פוליגמיות.
בעונת הקינון בתי הגידול המועדפים הם כרי אחו מוצפים, שטחי ביצה עם שיחים פזורים ואדמות כבול ברום של עד 1,200 מטר בטייגות פנימיות בשפלה ובטונדרות מיוערות.
באזורי הטונדרה, המין מקנן בטונדרה משובצת בשיחים ננסיים וטחב, והזכרים עורכים תצוגות ראווה בזירות חיזור בשטחי ערבות עם עשבים.
אזורים אלו משמשים גם כבית הגידול העיקרי להאכלה וגידול הצאצאים.
בהרי סקנדינביה היא מתרבה לאורך קו העצים.
היא מראה העדפה לבתי גידול עשירים בחסרי חוליות תת-קרקעיים, כשתולעי אדמה מהווים עד 90% מהמזון שלה, וסבכי שיחים בצפיפות בינונית לקינון, לרוב בעמקים רחבים עם נהרות.
על-אף שהיא קשורה בדרך-כלל לשטחים לחים עד רטובים, היא מצויה לעיתים באתרים מיוערים ויבשים הצמודים לביצות.
לזירות החיזור נדרשים שטחים ביצתיים רחבים.
בתי הגידול מוקפים בעצי ערבה, אלמון וליבנה הגדלים כחורש, או אזורים שרופים במהלך צמיחה מחודשת.
היא עשויה להעדיף אזורים בהם הקרקע מכוסה טחב, חזזיות ועלים מתים ורקובים.
צעירים נמצאים לרוב סביב מקורות מים בערבות, או אפילו בשדות חיטה.
במהלך הנדידה העונתית שלהן בין שוודיה לאפריקה שמדרום לסהרה, החרטומיות הבינוניות מבצעות מעוף ללא הפסקה של 4,000–7,000 ק"מ, במשך 60–90 שעות (אם כי חלק מהפרטים מבצעים עצירות ביניים קצרות באירופה), בדרך כלל עם עצירת ביניים ארוכה הראשונה באזור הסאהל.
במהלך המעוף הן משנות שוב ושוב גבהים סביב עלות השחר והערב, בין גובה מעוף ממוצע של כ-2,000 מטר (מעל פני הים) בלילה וכ-4,000 מטר במהלך היום.
רוב החרטומיות עפות בגובה של עד 6,000 מטר, אך פרט אחד הגיע ל-8,700 מטר, אולי הגובה הגבוה ביותר שנרשם אי פעם עבור עוף נודד.
החרטומית הבינונית ידועה ביכולת התעופה המהירה והבלתי פוסקת שלה למרחקים עצומים בנדידה.
היא יכולה לעוף עד 97 קמ"ש, כאשר חוקרים מצאו עדויות מועטות בלבד לסיוע מהרוח.
חלקן תועדו עפות ללא הפסקה במשך 84 שעות מעל 6,760 ק"מ.
הכנפיים שלהן אינן אווירודינמיות במיוחד, וחסרות קצוות מחודדים, והן בדרך כלל לא מבצעות הפסקות לאכילה, למרות שיש להן הזדמנויות.
הן מסתמכות במקום זאת על מאגרי השומן שלהן.
בנדידה היא נצפית בכרי דשא יבשים יותר עם חרטומני יערות, אך גם בביצות עם לצד חרטומיות ביצות.
היא מתאספת לעיתים בשטחי עשב רטובים ברמות גבוהות באתיופיה לפני שהתייבשו באוקטובר, ולאחר מכן היא עוקבת אחר הגשמים וממשיכה דרומה ומערבה.
חרטומיות מהאוכלוסייה המערבית של תפוצת הקינון חורפות בחלקים התחתונים של נהר קונגו, בעוד שאלו מהאוכלוסייה המזרחית מתפזרות יותר בחורף ומתפרשות באופן נרחב ממערב אפריקה עד צפון אנגולה.
בתקופת החורף היא מצויה באזורים לחים, כולל אדמות ביצות ומישורי עשב נמוך או חישות קניות בשולי אגמים או בשדות מוצפים.
היא מצויה גם בבתי גידול יבשים יותר כמו אדמות בור, דיונות חול, שבילי באזורים מיוערים, בתלמים בשדות חרושים ומדי פעם בשלוליות בדרכי עפר או בגידולים חקלאיים נטושים.
הנדידה חזרה צפונה מתרחשת בחזית רחבה ברחבי אפריקה בין מרץ לאפריל.
החרטומיות הדרומיות יוצאות ישירות לאתרי הקינון שלהן, בעוד שהצפוניות עורכות עצירות ביניים קצרות באירופה לפני שהן מגיעות לאתרי הקינון הצפוניים שלהן, ככל הנראה משתמשות באתרי לינה דרומיים יותר בזמן שהן ממתינות לאזורי הקינון שיתפנו בתחילת יוני.
היא מופיעה בגובה עד 2,730 מטר בנדידה באתיופיה ועד 2,300 מטר בחורף במלאווי.
בשעות בין ערביים בעונת הקינון, הזכרים מבצעים תצוגת ראווה בזירת חיזור ("לֵק"), עומדים זקופים עם חזה נפוח וזנב פרוש.
הם מקפצים לאוויר ומפיקים מגוון של רעשים, נקישות, זמזומים ושריקות בזמן התצוגה.
התטולה מכילה שלוש עד ארבע ביצים צהבהבות מנוקדות בכתמים כהים המוטלות בקן מוסתר היטב על הקרקע.
המפגש בין ההורים הוא מפגש חד-פעמי; לאחר ההזדווגות, ימשיך כל אחד מהם בדרכו, והזכר אינו לוקח חלק בגידול הדור הבא.
גוזלי החרטומית מתפתחים מהר ובגיל שלושה שבועות עד חודש הם פורחים מהקן עצמאיים לחלוטין.
הן מחפשות מזון בבוץ הרך, מגששות במקורן או מלקטות מזון מראייה.
תזונתה מורכבת בעיקר מתולעי אדמה וכן חלזונות, חרקים בוגרים וזחלים (חיפושיות, טיפולתיים), וזרעים של צמחי ביצה.
קשה לצפות בהן, שכן הן בעלות כושר הסוואה מעולה בבית הגידול שלהם.
כשהן מוברחות מהמחסה, הן עפות ישר למרחק ניכר לפני שהן צונחות חזרה לסבך הצמחייה.
בצפון קרוליינה התגלו מאובנים של חרטומית בינונית המתוארכים ללפני 4.465 מיליון שנים (±0.865) בערך.
חשיפתם מרמזת על כך שהחרטומית העתיקה בשלב מסוים את תפוצתה אל מעבר לאוקיינוס האטלנטי.
המין חווה ירידה באוכלוסייה, בעיקר בשל אובדן בתי גידול, כמו גם מציד במזרח אירופה ובאזורי החריפה שלה באפריקה.
המין מסווג על ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע במצב שימור של "קרוב לסיכון".
החרטומית הבינונית היא אחד מהמינים עליהם חל ההסכם לשימור עופות מים נודדים אפריקאים-אירו-אסייתים (AEWA).
מחקרים שנערכו לאחרונה מראים כי האוכלוסייה האירופית ירדה ב-21.1% במשך שלושה דורות.
האוכלוסייה הסקנדינבית נראית יציבה, למרות ירידה של 24%–25% בשוודיה בין השנים 2009–2018. האוכלוסייה בנורווגיה ובשוודיה ירדה ב-15%–19% בין השנים 1980–2018. נראה כי האוכלוסייה של מערב סיביר וצפון אירופה, המהווה כ-90% מהאוכלוסייה העולמית, נמצאת בירידה.
דווח כי ברוסיה, המהווה יותר מ-80% מאוכלוסיית אירופה, נרשמה ירידה של 21%–29% במהלך השנים 2009–2018 וכן ירידה של 22%–25% בבלארוס, אסטוניה, פינלנד, ליטא ולטביה.
דווח על הפחתה במספר הזכרים המתרבים בבלארוס בשיעור של יותר מ-5% בשנה.
הנתונים מרוסיה האסיאתית מוגבלים אך סביר להניח שהאוכלוסייה שם עשויה להיות גם הם בירידה, ובסך הכל עדיין יש חשש לירידה מהירה למדי.
נרשמה התרחבות צפונה מאזור מוסקבה מאז שנות ה-90.
משקלול אומדנים אלו הוערך כי האוכלוסייה העולמית של החרטומית הבינונית סובלת מירידה של 20%–29% בשלושת הדורות האחרונים.
חַרְחֲבִינָה חוֹפִית (שם מדעי: Eryngium maritimum) הוא צמח רב שנתי נמוך בסוג חרחבינה ממשפחת הסוככיים.
לצמח תפוצה רחבה ובארץ תפוצה מוגבלת לחולות במישור החוף.
יש המגדלים אותו בגינות-נוי, ויש האוכלים אותו ומשתמשים בו למרפאה.
עליו של החרחבינה החופית ירקרקים לבנבנים קרחים וגילדניים, רחבים בבסיסהם ודמויי לב עם עורקיהם לבנים בולטים ועם שוליים קוצניים.
גובהו 20–50. ופריחתו חלה בין החודשים אפריל לאוגוסט.
הפרחים זעירים, דו-מיניים, לבנבנים, ומואבקים על-ידי דבורים קטנות.
התפרחת היא סוכך חרוטי דמוי קרקפת, וגדולה יותר מאשר ביתר מיני החרחבינה.
והפרי הוא ספוגי - קשקשי.
חרטומים הם דמויות מקראיות אשר היו לצד מלכים קדומים.
החרטומים היו חכמים ואולי גם מכשפים, ונחשבו לעיתים גם לבעלי כוחות על-טבעיים.
הם פעלו במצרים העתיקה בימי הפרעונים ומופיעים בספר בראשית ובספר שמות כדמויות אשר פרעה מתייעץ איתם.
בנוסף הם מפגינים יכולת מסוימת לחולל אותות בדומה למשה ולאהרן.
חרטומים מופיעים גם בספר דניאל, כדמויות אשר נבוכדנצאר פונה אליהם על מנת שיפתרו את חלומותיו.
המקום הראשון בו מוזכרים חרטומי פרעה הוא בפרשת מקץ, לאחר שפרעה חולם שני חלומות, על הפרות ועל השיבולים העולות מהיאור.
פרעה מתעורר נסער וקורא לכל חרטומי מצרים וחכמיה ומספר להם את החלומות, אך הם לא מצליחים לפתור החלומות.
מהאזכור של החרטומים בהקשר זה עולה כי פרעה מצפה שלחרטומים תהיה יכולת לפתור את פשר החלום ואולי אף לחזות את העתיד לקרות בעקבות החלום.
בתרגומים ובפרשני המקרא על הפסוק בבראשית, ישנם הסברים שונים למונח חרטומים.
אונקלוס מתרגם "חרשי", שפירושו בארמית מכשפים, ולעומת זאת בתרגום רס"ג הוא מתרגם מלומדים.
רש"י מבאר שמדובר על שואלים במתים (מלשון טימי=עצמות בארמית).
בדעת מקרא מבואר כי "חרטמים היא מלה שאולה מן המצרית, וענינה מכשף מלמד הממחה גם בפשר חומות." פירוש נוסף המובא בדעת מקרא הוא "מן הלשון חרט אנוש, כלומר יודעים לכתוב את הכתב הציורי המצרי, וקוראים את כתבי הקדש של דתם בשעת הפלחן".
החרטומים מופיעים בספר שמות, מספר פעמים בפרשת וארא.
לאחר שמשה ואהרן מופיעים בפני פרעה ועושים בפניו את המופת של הפיכת מטה אהרן לתנין, חרטומי מצרים מצליחים גם הם לעשות כן 'בלהטיהם'.
הדבר גורם לפרעה לחזק את לבו ולא לשמוע אל דברי משה ואהרן.
בהמשך הסיפור, החרטומים מופיעים בארבע מתוך עשר מכות מצרים:
כאשר משה ואהרון מכים את היאור ומחוללים את מכת דם, מסופר שגם החרטומים הצליחו לעשות כך בלטיהם, ושוב הדבר מוביל לחיזוק לב פרעה אשר לא שומע אל משה ואהרון.
גם במכה הבאה, מכת צפרדע, אחרי שמשה ואהרון מחוללים את המכה ומעלים מן היאור את הצפרדעים, החרטומים מצליחים לעשות כן בלטיהם, והם מעלים את הצפרדעים על ארץ מצרים.
לעומת זאת, במכת כינים, החרטומים נכשלים בניסיון להפוך את עפר הארץ לכינים, והם מודיעים לפרעה כי המכה הזאת היא "אצבע אלהים".
פרעה ממשיך לחזק את לבו ולא לשמוע למשה ולאהרון, אך הפעם זאת בניגוד לדעתם של החרטומים.
המכה האחרונה בה מופיעים החרטומים היא מכת שחין.
מהכתוב ניתן להבין שהשחין פגע קודם כל בחרטומים ולאחר מכן בשאר מצרים.
עמוס חכם מבאר כי החרטומים "הם כהני מצרים, שהיו קוראים את ספריהם, הנחשבים להם קדושים והיו מתפארים בידיעת קסמים נסתרים ובצפית עתידות."
תוך כדי הסיפור על דניאל, חנניה מישאל ועזריה בתחילת הספר, מתוארת חכמתם הגדולה של ארבעת הילדים היהודים שגדלו בחצר המלך נבוכדנצאר, ונאמר שהיא הייתה "עֶ֣שֶׂר יָד֗וֹת עַ֤ל כָּל־הַֽחַרְטֻמִּים֙ הָֽאַשָּׁפִ֔ים אֲשֶׁ֖ר בְּכָל־מַלְכוּתֽוֹ" כלומר פי עשרה מחכמתם של החרטומים של המלך.
בפרק ב' בדניאל, מסופר על חלום שחלם נבוכדנצאר, בעקבותיו הוא קרא לחרטומים ולאנשים נוספים לפתור את חלומו.
הם עונים בשלילה לבקשתו ואומרים לו שאף מלך לא ביקש זאת מחרטומים ומאנשי החצר האחרים.
בעקבות הסירוב נבוכדנצאר מצווה להרוג את כל חכמי בבל (ובהם את ארבעת היהודים).
דניאל מבקש מהמלך שהות לפתור את החלום והמלך מסכים.
בלילה נגלה לדניאל חזון מאת ה' ובו פתרון החלום.
דניאל מגיע אל המלך, אומר לו שאת החלום הזה לא יכולים לפתור מכשפים וחרטומים, ומגלה לו את הפתרון שהוא קיבל בהתגלות הלילית.
נבוכדנצאר מקבל את הפתרון, ובעקבות כך דניאל עולה לגדולה.
ישנה הקבלה בין הסיפורים בספר בראשית ובספר דניאל, הן בתפקיד המבוקש מהחרטומים - לפתור את חלום המלך, והן בכך שבעקבות הכישלון שלהם, נער מבני ישראל פותר את החלום וכתוצאה מכך עולה לגדולה.
האם היו לחרטומים כוחות על טבעיים
השאלה עולה בעיקר בעקבות הסיפורים בספר שמות, מהם עולה כי החרטומים הצליחו לחקות כמה מהמופתים שעשו משה ואהרון - הפיכת המטה לתנין, הפיכת מי היאור לדם, והעלאת הצפרדעים מהיאור (אם כי הם גם נכשלו בהוצאת הכינים ובהתמודדות עם השחין).
האם אכן המקרא סבור כי יש לחרטומים כוחות על טבעיים?
כיצד מתיישב הדבר עם שלילת האמונה בכשפים, במגידי עתידות, ובשאר בעלי כוחות על-טבעיים למעט האל - שכה רווחת בתנ"ך?
עמוס חכם מביא שלש גישות בין הפרשנים המסורתיים:
יש המפרשים כי אכן היו להם כוחות על טבעיים מסוימים (והתורה אכן אוסרת לפנות ולעשות שימוש בכוחות אלו).
יש המפרשים כי הם היו בקיאים בחכמת הטבע וידעו לנצל תופעות טבעיות על מנת ליצור אשליה של כישוף וקסמים.
יש המפרשים שהם היו מאחזי עיניים שבסך הכל הצליחו לרמות ולהטעות את האנשים לחשוב שהם מחוללים מעשים על טבעיים.
חרט הופסטדה (בהולנדית: Geert Hofstede; 2 באוקטובר 1928 – 12 בפברואר 2020) היה פסיכולוג חברתי הולנדי, עובד בחברת IBM ופרופסור אמריטוס לאנתרופולוגיה ארגונית וניהול בינלאומי באוניברסיטת מאסטריכט בהולנד, הידוע במחקרו החלוצי על קבוצות וארגונים רב-תרבותיים.
הופסטדה ידוע בעיקר בפיתוח אחת מהמסגרות המוקדמות והפופולריות ביותר למדידת ממדים תרבותיים בפרספקטיבה גלובלית.
הוא תיאר שישה ממדים של תרבויות: מרחק כוח, אינדיבידואליזם, הימנעות מאי ודאות, גבריות, אוריינטציה לטווח ארוך, ופינוק לעומת איפוק.
חרט הופסטדה נולד ב-1928 לחרט ואוורטין גיסין (וונהובן) הופסטדה.
הוא למד בהאג ויותר מאוחר, בעיר אפדורן.
בשנת 1945 קיבל את תעודת הבגרות שלו.
בשנת 1953 סיים את לימודיו באוניברסיטה הטכנית של דלפט עם תואר שני בהנדסת מכונות.
לאחר שעבד בתעשייה במשך עשר שנים, נכנס ללימודי דוקטורט במשרה חלקית באוניברסיטת חרונינגן בהולנד, וקיבל את הדוקטורט שלו בפסיכולוגיה חברתית בהצטיינות בשנת 1967.
התזה שלו נקראה "המשחק של בקרת תקציב".
כשהסתיימה מלחמת העולם השנייה, חרט הופסטדה היה בן שבע עשרה ותמיד חי בהולנד בנסיבות די קשות, אז הוא החליט "לחקור את העולם".
הוא נכנס לקולג' הטכני ב-1945, והייתה לו שנה של התמחות, כולל הפלגה לאינדונזיה ב-1947 כעוזר מהנדס ספינה אצל אב המנזר אוליבייה פרבט.
זו הייתה הפעם הראשונה שלו לצאת מארצו ולהיות שקוע בתרבות זרה, וזו הייתה השפעה מוקדמת בקריירה שלו ללמוד תרבויות חוצות.
הוא הושפע גם מטיול שערך לאנגליה לאחר שפגש בחורה אנגלייה שהכירו לו חבר של משפחתו אלן מיאר, שם חווה הלם תרבות.
הוא הופתע מההבדלים התרבותיים שבהם הבחין בין אנגליה להולנד, שתי מדינות אירופיות קרובות מאוד.
חוויות מוקדמות אלו עזרו לתרגם לקריירה לכל החיים במחקר בין-תרבותי.
עם סיום לימודיו בדלפט ב-1953, הצטרף הופסטדה לצבא ההולנדי, שם עבד כקצין טכני במשך שנתיים.
לאחר מכן עבד בתפקידים תעשייתיים שונים בין השנים 1955 ל-1965.
בשנת 1965 החל את לימודיו לתואר שני בחרונינגן והצטרף ל-IBM הבינלאומית, כשעבד כמאמן ניהול ומנהל חקר כוח אדם.
הוא הקים וניהל את המחלקה לחקר כוח אדם.
תקופה חשובה שנייה בחייו הייתה עבודה בתעשייה בין 1955 ל-1965, כאשר מילא משרות מקצועיות וניהוליות בשלוש חברות תעשייתיות הולנדיות שונות.
על ידי התנסות בניהול, הייתה לו הזדמנות לראות את הארגון מלמטה למעלה עובד כמכונאי.
הכשרה ורקע זה כמהנדס עיצבו את מחקרו ואת גישתו למצבים חברתיים.
לטענתו, תיאורו של מצבים חברתיים מושך מספר אנשים: "עדיין יש לי מוח של מהנדס במידה שאני מנסה להיות ספציפי...
ולהיות ברור לגבי מה שאני אומר".
זה היה חשוב בפיתוח שלו לכמת תרבויות בממדים שונים.
במהלך שבתון של שנתיים, היה מרצה אורח ב-IMEDE (כיום המכון הבינלאומי לפיתוח ניהול).
בשנת 1980, הופסטדה היה שותף לייסד והפך למנהל הראשון של IRIC, המכון למחקר על שיתוף פעולה בין-תרבותי, הממוקם באוניברסיטת טילבורג מאז 1998.
מאז פרישתו בשנת 1993, הופסטדה ביקר באוניברסיטאות רבות ברחבי העולם להרצות על התיאוריות שפיתח שלו ולהמשיך את מחקריו בתחום זה.
הוא היה פרופסור אמריטוס לאנתרופולוגיה ארגונית וניהול בינלאומי באוניברסיטת מאסטריכט בהולנד, ושימש כעמית מחוץ לכותלי המרכז למחקר כלכלי באוניברסיטת טילבורג בטילבורג, הולנד.
הופסטדה זכה בפרסים כבוד רבים ובשנת 2011 הוכרז לאביר במסדר האריה של הולנד (Orde van de Nederlandse Leeuw).
הוא החזיק בתוארי דוקטור לשם כבוד משבע אוניברסיטאות באירופה.
בשנת 1955 התחתן הופסטדה עם מאיקה א.
יחד נולדו להם ארבעה בנים.
בשנת 2014, יצא לאקרנים סרט על חייו ויצירתו של הופסטדה, בשם "אודיסיאה של מהנדס".
בשנת 2016 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד התשיעי שלו בפראג, בגיל 88.
הופסטדה היה חוקר בתחומי לימודי ארגונים ובאופן קונקרטי יותר תרבות ארגונית, גם בתחומי הכלכלה וניהול התרבות הוא היה חלוץ ידוע במחקריו על קבוצות וארגונים בין-תרבותיים ושיחק תפקיד מרכזי בפיתוח מסגרת שיטתית להערכת ובידול תרבויות לאומיות ותרבויות ארגוניות.
מחקריו הוכיחו כי קיימות קבוצות תרבות לאומיות ואזוריות המשפיעות על התנהגותן של חברות וארגונים.
כשהופסטדה הצטרף מחדש ל-IBM והודיעה לה על מסד הנתונים העצום שעמד לרשותה של יבמ ורצתה ליצור פרויקט מחקר להמשך הדרך החדשה הזו של בחינת הנתונים.
לאחר חוסר הזדמנויות לבצע את המחקר שלו ב-IBM, הוא מצא שתי משרות חלקיות, כולל אחת במכון האירופי ללימודים מתקדמים בבריסל כפרופסור לניהול, ובמקביל לימד במשרה חלקית בבית הספר למינהל עסקים INSEAD בפונטנבלו, צָרְפַת.
בין 1973 ל-1979 הוא עבד על הנתונים, וניתח אותם במגוון דרכים.
הוא השתמש בספרות הקיימת בפסיכולוגיה, סוציולוגיה, מדעי המדינה ואנתרופולוגיה כדי לקשר את ממצאיו בהיקף מחקר רחב יותר.
ב-1980 פרסם את ספרו "התוצאות של תרבות", שם הוצגו תוצאות הניתוח שלו.
הניתוח של הופסטדה הגדיר ארבעה ממדים ראשוניים של תרבות לאומית שהוצבו מול ניתוח של 40 מדינות ראשוניות.
כפסיכולוג מיומן, הוא החל את הניתוח שלו של נתוני הסקר שאסף ב-IBM ברמת המשיבים האישיים.
בתום שנתיים, הוא הבין שהוא זקוק לניתוח "אקולוגי", שבו המשיבים עברו הקשר לפי מדינותיהם.
על ידי צירוף אינדיבידואלים כיחידות חברתיות, הוא יכול היה לבחון תרבויות לאומיות ולא אישיות אינדיבידואלית.
המודל של הופסטדה המסביר את ההבדלים התרבותיים הלאומיים והשלכותיהם, כשהוצג ב-1980, הגיע בתקופה שבה ההבדלים התרבותיים בין החברות הפכו יותר ויותר רלוונטיים מסיבות כלכליות ופוליטיות כאחד.
ניתוח נתוני הסקר שלו וטענותיו הובילו מתרגלי ניהול רבים לאמץ את המודל, במיוחד לאחר פרסום ספרו מ-1991, Cultures and Organizations: Software of the Mind.
בשנת 1980, הופסטדה היה שותף לייסד והפך למנהל הראשון של IRIC, המכון למחקר על שיתוף פעולה בין-תרבותי, הממוקם באוניברסיטת טילבורג מאז 1998. חלק גדול מהמחקר של הופסטדה על הממדים הבסיסיים של אומות הגיע דרך ה-IRIC.
בשנת 2001, הופסטד פרסם מהדורה שנייה שנכתבה לחלוטין מחדש של ה-Culture's Consequences.
בשנת 2010 יצאה לאור מהדורה שלישית של תרבויות וארגונים: תוכנת הנפש עם גרט יאן הופסטד, מייקל ה.
בונד ומייקל מינקוב כמחברים שותפים.
בספר זה נוספו שני ממדים חדשים, ומספר המדינות שנסקרו היה בין 76 ל-93. ספר זה הציג גם את נושא התרבויות הארגוניות כתופעה נפרדת ושונה.
בניתוח מחדש של נתוני הערכים הבין-לאומיים, בהתבסס על הופסטדה, שלום שוורץ ורונלד אינגלהרט וניתוח הגורמים שלו בנתוני סקר הערכים העולמי האחרונים, אוניברסיטת קורווינוס של בודפשט מצאה עם זאת אישור רחב היקף של סולמות הערכים של הופסטדה עם תוצאות מחקרי ערכים אחרות.
במיוחד הממדים כוח מרחק, אינדיבידואליזם מול קולקטיביזם, אוריינטציה ארוכת טווח ופינוק מול איפוק נמצאים בקורלציה הדוקה עם ממדים ערכיים שדווחו על ידי Inglehart, Schwartz והנתונים העדכניים מסקר הערכים העולמי.
ספריו של הופסטדה הופיעו ב-23 שפות.
פרסומיו צוטטו כמה עשרת אלפים פעמים, מה שהופך אותו לאחד ממדעי החברה האירופים המצוטטים ביותר כיום.