tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
איחוד זה הוביל לירידה משמעותית במחירי נסיעה בין אזורים רחוקים (למשל בין פתח תקווה לראשון לציון), לעלייה מתונה של המחירים בתוך האזור ולמספר עיוותים שהביאו להעלאת מחירים חדה בין אזורים קרובים (למשל בין אוניברסיטת תל אביב לרמת השרון).
שנית, הונהג כרטיס מעבר ללא תשלום התקף למשך 90 דקות מרגע העלייה לאוטובוס.
זכות זו מותנית בהחזקת כרטיס "רב-קו".
שלישית, הונהג כרטוס משותף בין החברות העיקריות הפועלות באזור: דן, אגד, קווים מטרופולין.
לאחר זכיית חברת אלקטרה אפיקים במכרז פתח תקווה-ראש העין בשנת 2016, נכנסה גם היא להסדר זה.
בעתיד מתוכנן שלב נוסף ברפורמה שישלב מפעילים נוספים ואזורים נוספים.
ב-23 באוגוסט 2010 התבצע השלב הראשון בארגון מחדש.
שלב זה כלל 10% מסך הקווים בגוש המרכזי (תל אביב והמעטפת הפנימית שסובבת אותה).
בנוסף התבצעו שינויי מסלול בין קו 25 לקו 18; קווים 6 ו-10, תוגברו.
שני קווי אוטובוס שכונתיים חדשים נוספו: קו 37 וקו 58 וכן בוצעו שינויים קלים נוספים.
השינויים השפיעו בעיקר על בת ים וצפון תל אביב אך מרבית הנוסעים במטרופולין לא הרגישו בשינויים.
למרות זאת היו תלונות, בעיקר של קשישים המתגוררים באזור שכונת פלורנטין על ניתוק מבית החולים איכילוב ותלונות של הסטודנטים באוניברסיטת תל אביב על צמצום התדירות של קו 25. ועדיין פעימה זו הייתה מעין פיילוט לקראת הפעימה הגדולה שעתידה להתבצע בקיץ 2011 ולשנות באופן רדיקלי את תנועת האוטובוסים בתל אביב.
השלב המרכזי של הארגון מחדש יצא לדרך ב-1 ביולי 2011. השינוי כלל את כל הקווים (שלא השתנו בפעימה הראשונה) שמשרתים את הגוש המרכזי (הכולל את תל אביב, בת ים, חולון, אזור, גבעתיים, רמת גן, ובני ברק,).
הקווים שיוצאים מתל אביב לטבעת התיכונה של המטרופולין (כגון ראשון לציון פתח תקווה, ובקעת אונו) והקווים הפנימיים הפועלים בתוך בני ברק כמעט ולא השתנו.
השינוי לווה בהסברה מאסיבית באמצעות קמפיין פרסומי בכיכובו של דב נבון, בהצבתם של יותר מאלפיים דיילים בתחנות האוטובוס ובתוך האוטובוסים עצמם בימים שלפני ואחרי השינוי ובהקמת אתר מיוחד של משרד התחבורה שהוקם על מנת להסביר את השינויים
במסגרת השינוי בוטלו קווים עירוניים מרכזיים שהיו קיימים עוד משנות החמישים.
קווים נוספים שינו את מסלולם.
כך למשל קו 26 שינה לחלוטין את מסלולו בתל אביב ובבת ים, קו 13 הפך להיות קו מקומי של רובע צפון מערב בתל אביב, וקו 60 שהוסט לגבעתיים במקום דרך מרכז רמת גן.
שינויים מתונים יותר כללו למשל הארכת מסלול קו 52 לקריית עתידים, הארכת מסלול קו 57 למסוף וינטר ותיקון מסלולים א-סימטריים כגון במקרה של קו 5.
במקום הקווים שבוטלו הופעלו קווים חדשים שאמורים לפצות על הקווים שבוטלו.
כך למשל קו 240 חיבר בין בת ים לבני ברק, ופיצה על השינוי במסלול קו 42 וביטול קו 54. קווים אחרים הופעלו במסלול חדש לגמרי.
בנוסף, הוחלפו מספר קווים בין "דן" ו"אגד".
לעומת זאת הקווים 26 ו-143 עברו מ"דן" ל"אגד", וגם כאן שונו המסלולים במידה ניכרת.
בנוסף לרפורמה בקווי השירות, התבצעה רפורמה משמעותית לא פחות והיא הרפורמה בתעריפי הנסיעה.
רפורמה זו הקיפה גם את האזורים בהם לא היה שינוי בקווי השירות כגון ערי השרון הדרומי, פתח תקווה, בקעת אונו וראשון לציון.
במסגרת הרפורמה נקבעו שלושה אזורי תעריף: אזור 1 שכולל את תל אביב ואת הערים הסובבות שגבולם פתח תקווה ובקעת אונו במזרח, ראשון לציון בדרום וכביש 5 בצפון; אזור 21 שכולל את ערי השרון הדרומי ואזור 22 הכולל את ראש העין והיישובים סביבה.
בנסיעה בתוך האזור (וכן מפתח תקווה לאזור 22) נגבה תעריף אחיד (6.40 ש"ח, בעת הרפורמה) בעוד שבנסיעה בין האזורים נגבה מחיר גבוה יותר (10 ש"ח בעת הרפורמה).
גם כרטיסי המנוי היומיים והחודשיים השתנו כך שיכללו יותר אזורים ויהיו תקפים למספר מפעילים.
אפשר אף לרכוש כרטיס "חופשי חודשי" הכולל נסיעה ללא הגבלה במשך חודש קלנדרי בכל האזורים.
שינוי משמעותי נוסף הוא בהכנסתו של כרטיס המאפשר מעבר בלתי מוגבל בין האוטובוסים למשך 90 דקות מזמן העלייה לאוטובוס.
מטרתו המוצהרת של כרטיס מעבר הוא עידוד המעבר בין מספר קווים, וחיסכון בעלויות הנסיעה בדומה למה שקיים במקומות אחרים בעולם.
מימוש הטבה זו אפשרי אך ורק באמצעות כרטיס רב-קו.
החל מ-1 ביולי 2011 הוכנס כרטיס זה גם לחברת "אגד" והופעל כרטוס משותף בין החברות "אגד", "דן", "קווים" ו"מטרופולין".
הסדר זה מכסה את מרבית הקווים העירוניים הקיימים באזור תל אביב רבתי, אך אינו מכסה את הקווים של סופרבוס (לכיוון רמלה ולוד) שחלקם מבצעים גם שירות עירוני באזור דרום תל אביב ואזור, וכן קווי חברת נתיב אקספרס (לכיוון נתניה) הנותנים שירות באזור הרצליה.
בכוונת משרד התחבורה להכניס גם חברות אלה להסדר בעתיד.
פעימת התיקון של 5 באוגוסט 2011
עוד בימים הראשונים של הרפורמה נראה שברפורמה קיימים חוסרים לא מעטים.
כך, למשל, מסופים כגון מסוף המרינה בבת ים ומסוף עתידים בתל אביב לא היו ערוכים לקלוט את כמות האוטובוסים, והיה צורך להסיט חלק מהקווים למסופים אחרים.
בנוסף נראה כי מספר קישורים חיוניים נותקו.
לכן כבר במהלך חודש יולי נערכו מספר תיקונים כגון העברת מספר קווים ממסוף מרינה למסוף בית העלמין בבת ים או חניון "אגד" בחולון והארכת קו 69 לבית החולים שיבא, על מנת לפצות את תושבי גבעת שמואל על ביטול הקו המקשר בין העיר לבית החולים.
במהלך יולי נאספו במשרד התחבורה ו"נתיבי איילון" פניות רבות של תושבים.
בהתאם לפניות אלה גובשה פעימת תיקון ראשונה שנכנסה לתוקף ב-5 באוגוסט 2011 ובה בוצעו שינויים בדרגות שונות ללמעלה מ-30 קווים.
עיקר השינויים נועדו לפצות על מקרים רבים של ניתוק גישה בין שכונות למוקדי תעסוקה ובילוי מרכזיים.
כך למשל הוחזר הקישור בין חלק משכונות עבר הירקון וכן מחלקים בחולון לבית החולים איכילוב על ידי שינוי במסלול קו 89, שאף יצר קישור תדיר יותר ממה שעשו קווים 28 ו-97 בהתאמה.
הוחזר הקישור בין חולון לרחוב דיזנגוף על ידי הסטת קווים 72 ל-172 מרחוב בן יהודה, הוחזר הקישור לאזור התעשייה בבת ים, הקישור מבת ים לתיכון שבח-מופת, הקישור מחולון למרכז הרפואי בת-ימון, הקישור בין מרכז בת ים לקריית החינוך שבדרום העיר ועוד.
מספר קווים הוחזרו למסלולם בטרם הרפורמה (הבולטים שביניהם: קו 9, קו 43 וקו 4 של חולון) ובאחרים בוצעו שיפורי מסלול כדי לשפר את הנגישות.
כמו כן הוגדלה התדירות במספר קווים שנצפו בהם עומסים כבדים אחרי הרפורמה.
ועדיין, לא כל השינויים התקבלו בברכה.
כך למשל החזרת קו 9 למסלולו הקודם הייתה מהלך שנוי במחלוקת מכיוון ששוב נוצר ניתוק בין שכונות דרום מזרח תל אביב (ומהצד השני מהצפון הישן) לאזור קריית הממשלה והדבר נתקל בהתנגדות חלק מהתושבים שחשו עצמם נפגעים מהמהלך.
שינוי נוסף שנתקל בהתנגדויות הוא העברת תחנת המוצא של קו 40 ממסוף עתידים לתחנת הרכבת תל אביב אוניברסיטה תוך שהוא מדלג על שכונות עבר הירקון בהן עבר טרם השינוי.
השינוי, שהתבצע עקב מצוקת המקום במסוף עתידים גרר התנגדויות בעיקר מתושבי שכונת הדר יוסף.
גם לאחר פעימת התיקון התבצעו מספר שינויים משמעותיים.
כך החל מ-1 בספטמבר הוחזר קו 42 לדרך בגין (במקום שד' רוטשילד) וקו 289 הועבר ממסוף עתידים לתחנת רכבת האוניברסיטה, תוך שהוא משמש כקו שמקיף את האוניברסיטה.
גם מבחינת תדירויות ושעות פעילות חלו שינויים, כאשר בלט צמצום התדירות וקיצור שעות פעילות בקווים שלא זכו לפופולריות גבוהה כגון קו 11 וחלק מקווים שכונתיים מזינים.
בשלב זה ביצע משרד התחבורה ספירות נוסעים ופגישות עם נציגי השכונות על מנת לבצע פעימת תיקונים נוספת שיצאה לפועל ב-16 במרץ 2012.
פעימת התיקון של 16 במרץ 2012
ביום שישי, 16 במרץ 2012, התבצעה שורה של שינויים נוספים בקווי האוטובוס בגוש דן שמטרתם היה לטפל בליקויי נגישות שיצרה הפעימה השנייה.
השינוי לווה בהצבת דיילים במקומות הרלוונטיים, חלוקת חוברות וכן עדכון מפות ואתר הרפורמה.
בין השינויים המרכזיים ניתן לציין את ביטולו של קו 139 שנסע בין מרכז תל אביב לבית החולים שיבא.
את מקומו ירש קו 104 שהוארך עד בית החולים ותדירותו הועלתה.
שינוי משמעותי נוסף היה הארכתו של קו 22, שסבב את שכונות עבר הירקון וסיים במסוף רדינג אל לב תל אביב ומסוף כרמלית.
בעיית הניתוק בין חולון לתחנה המרכזית החדשה נפתרה על ידי שינוי מסלול קו 89 כדי שיעבור ברחוב לוינסקי.
גם הניתוק בין שכונות דרום מזרח תל אביב לאזור הקריה נפתר חלקית על ידי הסטת קו 239 לרחוב יגאל אלון ורחוב קפלן ברוב שעות היום.
קו 61 הוחזר לרחוב דיזנגוף, וכן שופרה נגישות למספר שכונות על ידי הכנסת קווים נוספים לתוכן.
כמו כן בוצעו שינויים מינוריים רבים בהתאם לדרישות התושבים.
במסגרת השינוי תוגברו מספר קווים שספירת הנוסעים הראתה שסובלים מצפיפות יתר, וזאת על חשבון המשאבים שהתפנו מקו 139 שבוטל.
פעימת תיקון זו סותרת את עקרונות הרפורמה על ידי הכנסת קווים מרכזיים לשכונות (דוגמה קו 26), החזרת אסימטריה (דוגמה קו 5), טלאי על טלאי (דוגמה קו 104), פיתול קווים (דוגמה קו 31) ועוד.
הפעימה השנייה הייתה אמורה להוות חלק מתוכנית בת ארבעה שלבים לשינוי בתחבורה הציבורית בגוש דן.
עם זאת, עקב הביקורת הרבה שהוטחה בתוכנית וקשיים בביצוע הפעימה השנייה, בוטלו פעימות נוספות שהיו עתידות לכלול את קווי פתח תקווה, בקעת אונו השרון וראשון לציון.
במסגרת עבודות ההקמה של הקו האדום של הרכבת הקלה בתל אביב נוסף ב-1 באוגוסט 2014 קו חדש שמספרו 1, שנוסע בתוואי הקו האדום ברכבת הקלה העתידית.
שינויים נוספים נעשים לאורך השנים במספר פעימות החל משנת 2019. כלקח מהרפורמה השינויים הם במספר קווים מצומצם יותר ולא ברמה המערכתית, ותמיד יהיו מלווים בתוספות שירות, למערכת כדי שלא יצטרכו בשבילו לצמצם שירות כפי שקרה ברפורמה של 2011. חלקם תיקן ניתוק קשרים שהרפורמה יצרה.
בחלק מהמקרים הוחזרו קווים שהיו טרם הרפורמה תחת מספור אחר.
כך למשל קו 54 מתחנה מרכזית בתל אביב לבני ברק, חזר בתור קו 53, בעוד שקו 54 ניתן למסלול שחלקו נעשה על ידי קו 53 לפני הרפורמה.
או שקו 46 חזר לפעילות במסלול קצת שונה.
הרעת הנגישות לשכונות ואי שיתוף ציבור בתכנון השינויים
לפי מרכז המחקר והמידע של הכנסת הביקורת על תכנון המערכת ועל אופן פעולתה נשמעה בעיקר מצד תושבי שכונות בתל אביב-יפו ומארגונים אזרחיים שעוסקים בקידום התחבורה הציבורית.
גורמים אלו ביקרו את מידת שיתוף הציבור בפרויקט, את חוסר ההתחשבות בבקשות של תושבי שכונות בתכנון הרפורמה ואת הכשלים שהתגלו במערכת האוטובוסים לאחר הפעלת הארגון מחדש.
להלן עיקרי הטענות שהציג מרכז המידע שהעלו אותם גורמים נגד התוכנית:
בהכנת המערכת לא נעשה שיתוף ציבור אמיתי.
המפגשים של חברת נתיבי איילון עם ועדי שכונות היו בעלי אופי כללי ולא ניתן הסבר מפורט לתושבים כיצד יינתנו שירותי תחבורה ציבורית בתחומם לאחר הארגון מחדש.
היו ועדי שכונות שהגיעו מוכנים למפגשים והעלו דרישות בפני מתכנני הארגון מחדש, אולם רוב הדרישות לא נענו.
לא הוסבר לציבור מדוע לא הייתה היענות לדרישות וכיצד הוחלט על מסלולי הקווים החדשים.
בניית הקווים נעשתה ללא התחשבות מספקת בדעתם של מנהלי מרכזים רפואיים וחינוכיים גדולים.
שלא היו ערים לשינוי שנעשה בתחומם.
לחלק גדול מהשכונות הורע הגישה לבתי חולים.
שכונות שלמות שהיה להן קו ישיר למרכז העיר קיבלו לאחר הרפורמה את השירות בשני קווים, והדבר הרע את התנאים לעומת המצב הקודם.
אין סיבה ששכונה שמרחקה ממרכז העיר הוא של קילומטרים בודדים, תקבל את השירות בשני קווים.
למרות ההבטחות, תדירות הקווים לא השתפרה באמת, משום שחברות האוטובוסים אינן עומדות בלוחות הזמנים שנקבעו ואין די פיקוח על זמני היציאה של האוטובוסים.
בעיה זו נובעת גם ממחסור בנהגים אצל אגד ודן.
העלאת התדירות אינה מספקת, שכן לא נעשתה תוספת הצטיידות באוטובוסים, אלא רק הסטה של אוטובוסים קיימים מקווים שבוטלו לקווים שנשארו ולקווים חדשים.
לאחר יישום הרפורמה הגיעו עדויות על צפיפות רבה מאוד בחלק מהקווים, עד כדי כך שהאוטובוסים אינם עוצרים בתחנות משום שהם מלאים עד אפס מקום.
ההצטיידות הלא-מספקת באוטובוסים גרמה לכך שבחלק מן הקווים הופעלו אוטובוסים ישנים בדגמים מאן NL263 אצל דן ומרצדס O405 אצל אגד.
היו מקרים רבים של התקבצות של אוטובוסים מאותו הקו זה אחר זה והגעתם יחד לתחנה.
השירות במוצאי שבת ובשעות הערב: חלק גדול מהקווים החדשים במערכת לא עבדו בהתחלה במוצאי שבת; לפני הרפורמה הייתה פעילות רבה יותר של קווים במוצאי שבת.
בשעות הערב אומנם הוארכה הפעילות בחלק מן הקווים, אך הדבר בא על חשבון התדירות, שנעשתה נמוכה מאוד, עד כדי חוסר כדאיות לנוסעים.
מתן מידע לקוי אודות השינויים
ביקורת חריפה נמתחה על ידי הגורמים השונים על אופן ההסברה של השינוי לציבור.
ביקורת נמתחה גם על הקמפיין באמצעי התקשורת המסביר את הרפורמה.
אפילו המתכננת הראשית של הרפורמה, רותי אמיר, הודתה ש"הקמפיין היה הזוי".
לליקויים במתן המידע לציבור היו השלכות מרחיקות לכת על הערכת הרפורמה בקרב הציבור.
לרפורמה נוצרה תדמית שלילית בקרב הציבור, על אף העובדה שבחלק מהמקרים היא שיפרה משמעותית את הנגישות והשירות לאזורים השונים.
נראה שהציבור העדיף להמשיך ולנסוע בקו אחד, גם אם מדובר בקו מפותל, ולא להסתמך על המעברים גם אם הדבר עשוי לחסוך לו זמן.
בעקבות הבעיות בהסברת הרפורמה, ניסו גורמים לא-ממשלתיים למתן את הבלבול שנוצר בימים הראשונים לרפורמה.
הבולט שבהם היה מיזם מתנדבים "תחבורה בדרך שלנו" (לימים עמותת "ארגון נוסעי התחבורה הציבורית בישראל").
בבלוג הארגון פורסמו בשבועות לפני הארגון מחדש פרטים אודות השינויים הצפויים, בליווי הכוונה תחבורתית.
בימים שלפני הארגון מחדש העלו מתנדבי האתר דפי מידע המותאמים לאזור לאתר האינטרנט של המיזם, וכן חילקו עותקים מודפסים של דפי המידע במוקדים מרכזיים בגוש דן.
בנוסף לשפה העברית, תורגמו חלק מדפי המידע לרוסית, אנגלית, ספרדית, ואף תורגם דף המידע על התחבורה בבני ברק ליידיש.
אך כאמור לא היה בפעולות אלה די על מנת להפחית את הבלבול של הציבור, ולהקנות לרפורמה תדמית חיובית יותר.
עמותת "תחבורה היום ומחר" יזמה שימוע ציבורי לקראת צאתה לדרך של הרפורמה.
במסגרת השימוע הציגו את התוכנית נציגי משרד התחבורה ונערך פאנל של אישי ציבור ונציגי ארגונים, ביניהם תמר זנדברג, תמר קינן - מנכ"לית "תחבורה היום ומחר", מיטל להבי, יואב לרמן ועוד.
הנסיגה מעקרונות הרפורמה במסגרת פעימות התיקון
ביקורת מכיוון שונה נבעה מנסיגה הדרגתית מעקרונות הרפורמה.
העקרונות המרכזיים של הארגון מחדש היו יצירת קווים בעלי מסלול משותף שבו עוברים הקווים בתדירות גבוהה (קווי "מזלג"), והפרדה בין השירות המטרופוליני והמקומי.
בפועל המצב היה רחוק מהציפיות.
כך למשל תושבי שכונת כפר שלם בתל אביב התלוננו שבמקום מיניבוסים שהובטחו נכנסו לרחובות הקטנים של השכונה אוטובוסים רגילים ואף ארוכים בתדירות גבוהה.
תלונות דומות נשמעו בידי תושבי שכונת רמת החייל אשר קבלו על הכנסת אוטובוסים מטרופוליניים רבים (כגון קו 89) בתדירות גבוהה לתוך הרחובות השקטים של השכונה.
בכך נטען הופר העיקרון של ההפרדה בין השירות המטרופוליני לשירות האזורי.
גם בעיקרון "קווי מזלג" חל כרסום.
כך כבר בפעימת התיקון של 5 באוגוסט 2011 שונה מסלולו של קו 26 כך שהוא לא חופף ברובו לקו 126, וזאת על מנת לתת שירות לתושבי בת ים שרוצים להגיע לאזור רחוב המסגר ותיכון שבח מופת.
כמו כן מסלולו של קו 89 הופרד חלקית מ"אחיו" 189 ו-289, וזאת על מנת לתת שירות לבית החולים איכילוב.
בהמשך פוצל מסלולו של קו 42 מזה של 142 על מנת לתגבר את ציר בגין העמוס.
בנוסף, המשיכה הפרת מגמת ההפרדה בין הקווים המטרופוליניים למקומיים לתוך השכונה עם כניסה של קו 26 לרחובות הקטנים של שיכון ל' בתל אביב וקו 126 נכנס לשכונת ג'סי כהן בחולון.
דו"ח של ארגון נוסעי התחבורה הציבורית בישראל ("תחבורה בדרך שלנו") שהוכן במלאת שלושה חודשים לרפורמה התייחס לשינויים, ובכלל זה לפעימות התיקון בצורה ביקורתית.
לדבריהם השינויים פגעו באופן מהותי בעקרונות הרפורמה.
עם זאת, ביצוע השינויים היה הכרחי על מנת לתקן את הבעיות שנוצרו בעקבות הרפורמה.
לדבריהם, המצב שנוצר בעקבות הרפורמה הוא של משחק סכום אפס שבו על מנת לשפר את הנגישות לשכונות יש צורך להוריד תדירות על הצירים הראשיים על ידי פירוק "קווי המזלג" ולהכניס קווים מטרופוליניים לשכונות.
לעומת זאת קיומה של הרפורמה בצורה התואמת את עקרונותיה יוצרת אמנם מערכת של קווים במסלולים ישרים ומגוון של קווים תדירים, אך הדבר פוגע באופן משמעותי בנגישות לשכונות.
במילים אחרות, המצב שנוצר הוא של "שמיכה קצרה מדי".
את האחריות על המצב תולה הארגון בהגדרת המטרה של הרפורמה שהיא בלימת הירידה בכמות הנוסעים ולא יצירת תנאים למעבר נוסעים מהרכב הפרטי לתחבורה הציבורית.
הדבר מנע הקצאת משאבים מספקים על מנת להגדיל את כמות הנסיעות בקווים על מנת שלא ייווצר המצב שעיקרון אחד יבוא על חשבון השני.
משרד התחבורה דחה את הטענות וטען שהושקעו 80 מיליון ש"ח לתוספת משאבים במטרופולין.
ביקורת נמתחה על גם על רפורמת המחירים.
אף על פי שבנסיעה הבין-אזורית הוזלו המחירים בעשרות אחוזים, ואזורים שבה מחויבת הנסיעה בתעריף המקומי הורחבו, מחירה של הנסיעה העירונית התייקר בשיעורים של 7 עד 13 אחוז, וגררו איתם עלייה במחירו של כרטיס חופשי חודשי המקומי.
לדברי משרד התחבורה, במסגרת הרפורמה בתעריפים מחיר הנסיעה התייקר בחלק מהמקרים והוזל במקרים אחרים.
השינוי בשיטת התמחור יצרה גם עיוותים מקומיים שגרמו לעליית מחירים חדה בין אזורים סמוכים.
כך מחיר הנסיעה בין רמת השרון לאוניברסיטת תל אביב זינק מ-6 ל-10 שקלים, דבר שגרר מחאות מצד הסטודנטים.
כפתרון ראשוני הפעילה עיריית רמת השרון אוטובוסים לסטודנטים המתגוררים באוניברסיטת תל אביב בתמורה לשעות התנדבות בקהילה.
כמות התקלות הטכניות פחתה עם הסתגלות לשימוש בכרטיס, אך מתקבלות תלונות רבות על הפגיעה בפרטיות, כאשר הנושא אף הועלה בנייר עמדה לוועדת הכלכלה של הכנסת על ידי התנועה לזכויות דיגיטליות.
הרפורמציה האנגלית הייתה תקופה של טלטלות ותהפוכות דתיות שהתחוללו בממלכת אנגליה, תוך שהן מקרינות על כל האיים הבריטיים, החל משנות ה-30 של המאה ה-16 ועד למאה ה-17. במהלך הרפורמציה הושלטה בממלכה הנצרות הפרוטסטנטית, הכנסייה הממלכתית האנגליקנית נותקה מסמכות האפיפיור ברומא והוכפפה לשליט החילוני, והדת הקתולית המסורתית נרדפה ונדחקה לקרן זווית.
המהפכה הדתית הונעה על ידי שילוב של גורמים והשפעות, החל ברצון הכתר מימי הנרי השמיני ואילך, עבור בשכנוע הפנימי של המתקנים הפרוטסטנטים שביקשו שינויים עמוקים בחיי הדת ומנגד בשמרנותם של מגיני האמונה המסורתית, וכלה באופן בו התקבלו התמורות על ידי המוני העם.
השינויים הדתיים ידעו תנודות חריפות, החל מן התיקונים המתונים יחסית של המלך הנרי, עבור ברפורמציה הרדיקלית שהנהיג יורשו המלך אדוארד, ושוב בניסיונה קצר-הימים של המלכה מרי לאיין את מעשי אביה ואחיה ולהשיב את אנגליה אל הקתוליות, ולבסוף בהתקבעות הפרוטסטנטיות תחת שלטונה הארוך של המלכה אליזבת.
בנוסף למאבק בין הרפורמטורים לקתולים, התסיסה הרעיונית הציתה פולמוס מר בתוך המחנה הפרוטסטנטי פנימה, בין מתונים לקיצוניים על שלל כיתותיהם, שהמשיך לאפיין את חיי הכנסייה באנגליה במשך מאות בשנים.
השלכותיה המתמשכות של הרפורמציה האנגלית מקשות על תיחום קצה של התקופה, שניתן להקדימו עוד להתייצבות ההסדר הדתי האליזבתני בערך ב-1590, ולאחרו עד סמוך למהפכה המהוללת ב-1688.
אירועים אלו היו מקושרים לתהליך האירופאי הרחב יותר של הרפורמציה הפרוטסטנטית, שערערה את שלטונה של רומא ואת המסורת הכנסייתית בכל היבשת.
גורמים רבים תרמו לתהליך הרפורמציה באנגליה בפרט ובאירופה בכלל: דעיכת הפיאודליזם ועליית ממלכות חזקות, עלייתו של המשפט המקובל, המצאת מכונת הדפוס והפצתה המתגברת של הביבליה, הפצתם של ידע ורעיונות חדשים בין המלומדים והמעמדות הגבוהים, הסוחרים והאומנים.
אך שלביה השונים של הרפורמציה באנגליה (שהתפשטה גם לאירלנד וויילס), הונעו בעיקר משינויים במדיניות הכתר והסתגלות הדרגתית של דעת הקהל אליה.
תחילתה של הרפורמציה האנגלית נגרמה עקב רצונו של הנרי השמיני, מלך אנגליה לבטל את נישואיו, ולפיכך הייתה הרפורמציה יותר לעניין פוליטי מאשר לוויכוח תאולוגי.
מציאות הפערים הפוליטיים המשמעותיים בין רומא לאנגליה היוותה מצע להתפתחותם של ויכוחים תאולוגיים חדשים.
לפני תחילתה של הרפורמציה הדוקטרינה נקבעה על ידי האפיפיור והכנסייה הקתולית על פי המשפט הקאנוני, מיסי הכנסייה שולמו ישירות לרומא והאפיפיור היה הפוסק העליון לגבי מינוי הבישופים.
ההתפלגות מרומא הפכה את השליט האנגלי למושל העליון של הכנסייה האנגליקנית על פי שורת חוקים שחוקק הפרלמנט בין 1532 ל-1534, ביניהם "חוקי העליונות", כך שהכנסייה האנגליקנית הפכה לכנסיית המדינה.
המלוכה הפכה להיות הסמכות הסופית בסכסוכים דוקטרינריים ומשפטיים, הבעלים של הכנסות הכנסייה והפוסקת לגבי מינוי הבישופים.
מבנה ותאולוגיית הכנסייה הפכו לנושא מחלוקת חריף בין אנשי הדת והשלטון באנגלייה למשך דורות רבים.
ויכוחים אלו נסתיימו עם המהפכה המהוללת בשנת 1688, שלאחריה נקבעו ההסדרים הדתיים הנוגעים לכנסייה.
הרפורמה הצבאית ברוסיה מהווה את סדרה של רפורמות משמעותיות של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית שהוכרזו באוקטובר 2008 על ידי שר ההגנה אנטולי סרדיוקוב כאשר הארגון מחדש במבנה הזרועות יצא לדרך בשנת 2009.
המטרות המוצהרות של הרפורמה הם לארגן מחדש את מבנה שרשרת הפיקוד בצבא הרוסי, כדי לצמצם את גודלו.
המרכיבים המרכזיים של הרפורמה שהוכרזה באוקטובר 2008 כוללים את היעדים הבאים:
צמצום הכוחות המזוינים ממיליון ו-700,000 חיילים למיליון בלבד עד שנת 2012;
צמצום מספר מכוני ההדרכה וההכשרה מ-65 בתי ספר צבאיים ל-10 מרכזי מחקר ולימוד צבאיים;
יצירת צבא מקצועי במוכנות תמידית;
הקטנת גודלו של מטה הפיקוד המרכזי;
הפרטה של מתקני לוגיסטיקה וחימוש;
ארגון מחדש של חילות הצבא: ביטול הארמיות וביסוס הצבא על יחידות ברמת חטיבה;
ארגון מחדש של כוחות האוויר והחלל;
הצבא עתיד למכור נכסים שהיו בבעלותו ובהם ישבו מטות ומפקדות המחוזות הישנים, ששוויים מוערך במיליארדי דולרים.
משרד ההגנה הרוסי הכריז כי ההכנסות ממכירת הקרקעות תממן את בנייתם של בנייני דירות למשוחררים וחיילים ותיקים.
בעבר כבר נוהלו רפורמות כשהאחרונות שבהן היו ב-1997, רפורמה צבאית שהוכרזה אז על ידי השר איגור סרגייב, שלא יושמה והרפורמה הצבאית מ-2003 של הנשיא ולדימיר פוטין.
תוכנית הרפורמה מ-2003 עברה בקצב איטי מאוד, בעיקר בשל חוסר התעניינותו ורצונו של הצבא ביישום הרפורמה.
חלק מהותי מהרפורמה הצבאית מתייחסת לשינוי גודל המטה הפיקודי בצבא.
בתחילת הרפורמה היו כ-1,130,000 חיילים פעילים בצבא הרוסי.
ההפחתה מתכננת להוריד את מספרם ל-1,000,000 חיילים עד 2016-2012. במידה רבה, הפחתת כוח האדם הצבאי פוגעת בקצינים.
משרד ההגנה הרוסי הסביר זאת בכך כי כשליש מהעוצמה הכוללת של הכוחות המזוינים נמצאת בידי הקצינים ולכן הללו יקוצצו ב-15%.
ב-4 באפריל 2011 סגן הרמטכ"ל הרוסי, ואסילי סמירנוב, אמר כי בסיום הרפורמה הכוחות עתידים לכלול 220,000 קצינים, 425,000 חיילים מקצועיים בשירות קבע, ו-300,000 חיילים בשירות סדיר.
מרכיב חשוב של הרפורמות היא יצירת צבא עם חילות מקצועיים.
הדגש הוא על המשמעת הצבאית והצבא עתיד להעסיק מומחים שעברו הכשרה בת 3 שנים (מינימום 10 חודשים).
בהתאם לצו נשיאותי של דמיטרי מדבדב, החל מ-1 בינואר 2012 תשלומים למשרתים בצבא הוגדלו פי-2.5-3 וגמלאות הוגדלו פי 1.5
הרפורמה במבנה הצבא יושמה בקצב מהיר יחסית.
מ-1992 עד 2010, צבא רוסיה חולק לשישה מחוזות צבאיים:
המחוז הצבאי של הוולגה ואוראל;
המחוז הצבאי של צפון הקווקז;
המחוז הצבאי הסיבירי הצבאי המחוזי;
המחוז הצבאי של המזרח הרחוק הרוסי.
באמצע 2010, הוכרז ארגון מחדש של מחוזות הצבאיים ואלה אוחדו לארבעה פיקודים אסטרטגיים מאוחדים שמחולקים מבחינה גאוגרפית וכוללים גם את ציי חיל הים הרוסי.
החל מה-1 בספטמבר 2010 ארבעת הפיקודים הם:
הפיקוד האסטרטגי המאוחד המערבי - המחוז הצבאי המערבי (מטהו בסנקט פטרבורג), כולל את הצי הצפוני והצי הבלטי;
הפיקוד האסטרטגי המאוחד הדרומי - המחוז הצבאי הדרומי (מטהו ברוסטוב על הדון), כולל את צי הים השחור ושייטת הים הכספי;
הפיקוד האסטרטגי המאוחד המרכזי - המחוז הצבאי המרכזי (מטהו ביקטרינבורג);
הפיקוד האסטרטגי המאוחד המזרחי - המחוז הצבאי המזרחי (מטהו בחברובסק), כולל את צי האוקיינוס השקט;
בהתאם לשיטת שליטה ופיקוד החדשה גם כוחות חיל האוויר והצי שבסיסיהם נמצאות בשטח הפיקוד נמצאות תחת שליטה של מפקד הפיקוד האסטרטגי.
לפני הרפורמה של שנת 2008, צבא היבשה הרוסי הכיל 24 אוגדות: 3 אוגדות שריון, 16 אוגדות ממונעות, 5 אוגדות ארטילריה, וכן שתי אוגדות שהתמקמו בבסיסים צבאיים בארמניה וטג'יקיסטן.
בנוסף לזה הכיל חיל היבשה גם 12 חטיבות עצמאיות.
מתוך 24 אוגדות, רק חמש היו במלוא המוכנות בשנת 2008. רק כ-13% מכלל יחידות הצבא יכלו להיחשב כמוכנים לקרב.
המבנה המקורי של ארבעה שלבי שליטה (מחוז צבאי - ארמייה - אוגדה - חטיבה) יוחלף ב-3 מערכות קישור (מחוז צבאי - פיקוד מבצעי - חטיבה).
מספר הטייסות בחיל האוויר הרוסי יופחתו מ-340 ל-180, ומספר בסיסים האוויר יופחתו מ-245 ל-52 בלבד.
המטרה היא להותיר שני גדודים וטייסת תעופה אחת כאשר כל גדוד אווירי יצויד ב-24 מטוסי קרב.
הארגון החדש של חיל האוויר קובע את בסיס חיל האוויר כגורם מבני בסיסי.
כל בסיסי חיל האוויר יכללו 1-7 טייסות אוויר (או קבוצות תעופה, כפי שהם נקראים רשמית), גדוד שירות תעופתי ויחידות תקשורת.
מבנה חיל האוויר אמור להיות כך:
פיקוד אסטרטגי מבצעי להגנה אווירית (לשעבר פיקוד המבצעים המיוחדים בחיל האוויר הרוסי)
פיקוד התעופה ארוכת הטווח (לשעבר פיקוד מס' 37)
פיקוד התובלה האווירית (לשעבר פיקוד 61)
פיקוד כוחות האוויר וההגנה האווירית מס' 1 (לשעבר ארמיית האוויר 6) של הפיקוד האסטרטגי המאוחד המערבי
פיקוד כוחות האוויר וההגנה האווירית מס' 2 (לשעבר ארמיית האוויר 11) של הפיקוד האסטרטגי המאוחד המזרחי
פיקוד כוחות האוויר וההגנה האווירית מס' 3 (לשעבר ארמיית האוויר 14) של הפיקוד האסטרטגי המאוחד המרכזי
פיקוד כוחות האוויר וההגנה האווירית מס' 4 (לשעבר ארמיית האוויר 4) של הפיקוד האסטרטגי המאוחד הדרומי
החטיבות וגדודי חיל הנ"מ הרוסי שאוחדו עם חיל האוויר ב-1998 פורקו במסגרת הרפורמה והוחלפו ב-13 גדודים להגנת האוויר והחלל ואלה מאוגדים תחת הפיקוד האסטרטגי המאוחד להגנת האוויר והחלל שמפקדתו בבאלשיחה, מחוז מוסקבה.
הצי הרוסי עתיד להצטמצם מ-240 יחידות ל-123 בלבד, אם כי לצד זאת הצי הרוסי המצומצם צריך להגיע למוכנות קרב תמידית, כאשר תפקידים תומכי לחימה בצי עתידים לעבור לידי אזרחים שיעבדו תמורת משכורת חודשית.
במסגרת הרפורמה, כל ציי רוסיה יוכפפו לפיקודים אסטרטגיים מאוחדים חדשים: ציי הים הצפוני והבלטי הם חלק מהמחוז הצבאי המערבי, צי הים השחור ושייטת הים הכספי הם חלק מהמחוז הצבאי הדרומי, וצי האוקיינוס השקט הוא חלק מהמחוז הצבאי המזרחי.
במסגרת תוכנית חימוש ממלכתית חדשה שנפרסת עד לשנת 2020, 100 ספינות מלחמה חדשות יכנסו לשירות החיל.
הצי יצויד ב-20 צוללות נוספות ו-35 עד 15 פריגטות וקורבאטות.
בתי הספר של הצי ומכוני המחקר התמזגו למרכז האימונים והמחקר של האקדמיה של הצי (האקדמיה הימית ע"ש נ.ג.
קוזנצוב), כל מכוני ההכשרה יאוגדו לחמישה מכוני מחקר של הצי, שלושה מכוני מחקר של משרד ההגנה, ובית הספר של הצי ע"ש נחימוב בסנקט פטרבורג.
התעופה הימית ויחידות התמיכה אורגנו מחדש לתוך 13 בסיסי חיל האוויר שהיו בשלב השני של הרפורמה, שלפיה כל בסיס חיל אוויר יורכב ממטה פיקוד, יחידת תמיכה אחת או יותר וקבוצת תעופה (טייסת).
מספר יחידות החי"ר של חיל הים שינו את מעמדם.
חטיבת חי"ר הנפרדת הימית מס' 61 של הצי הצפוני הפכה לגדוד, גדוד 810 של צי הים השחור הפכה לחטיבה, החטיבה ה-55 של צי האוקיינוס השקט כבר התפרקה ובמקומה הוקמה חטיבת חי"ר נפרדת של הצי מס' 155, וחטיבה 77 של שייטת הים הכספי פורקה אף היא.
מתכונת השכלה צבאית לקצונה בכירה התבססה על תשתית שנקבע בתקופת ברית המועצות.
עד לתחילת הרפורמה ברוסיה היו קיימות 65 מוסדות להשכלה גבוה לקצינים.
בהתאם להחלטות שהתקבלו במסגרת הכנת הרפורמה מסודות השכלה צבאיות צריכים לעבור רה-ארגון ואיחוד.
בסופו של דבר מספרם מתוכנן להצטמצם ל-10 מרכזי לימוד.
הרפורמה המוניטרית 1947 הייתה הרפורמה המוניטרית שבוצעה בברית המועצות במהלך דצמבר 1947. במהלך הרפורמה הולאמו בחלקו חסכונות האזרחים ובמקביל בוטלה שיטת תלושי מזון.
הדרישה לרפורמה מוניטרית הורגשה עוד במהלך מלחמת העולם השנייה.
תחילה תוכנן לבצע אותה במהלך שנת 1946. לאור הרעב והבצורת הוחלט לדחות אותה לשנת 1947. ב-13 בדצמבר 1947 פורסמה החלטת פוליטביורו על ביצוע ביטול תלושי מזון ורפורמה מוניטרית.
השמועות על הרפורמה הקרובה התחזקו במהלך סתיו 1947. כתוצאה מכך אנשים החלו להביא את כספיהם לקופות החיסכון (למעשה אלה היו סניפי הבנק המרכזי בתקופה הסובייטית), להוציא הפקדות גדולות ולפזר אותם בין מספר חשבונות.
כמו כן הורגשו מכירות גבוהות במיוחד של רהיטים, כלי נגינה, כלי רכב, זהב ותכשיטים.
זאת לצד רכישות גדולות של מוצרי מזון הניתנים לאגירה לזמן ארוך.
בהכנת מתכונת הרפורמה בנוסף לאנשי משרד האוצר ואנשי המנגנון המפלגתי השתתפו מומחים חיצוניים מהאקדמיה לרבות יוסיף טרכטנברג, גנריך קוזלוב ונוספים.
התנאים פורסמו בצו מועצת השרים מ-14 בדצמבר 1947 שחתום על ידי יוסיף סטלין ואנדריי ז'דאנוב.
הפקדות בחשבונות של פחות מ-3 אלף רובל הוחלפו ביחס 1:1.
הפקדות בחשבונות של 3-10 אלף רובל הוחלפו ביחס 1:3
הפקדות בחשבונות מעל 10 אלף רובל הוחלפו ביחס 2:3
כסף מזומן בידי האזרחים הוחלף לפי מפתח 1:10. החלפת שטרות בוצע תוך שבוע.
לא היה צורך בהחלפת מטבעות.
הוחלט על הורדת מחירים לשורה ארוכה של מוצרי מזון בכ-10%.
תשלומי משכורות יימשכו ללא שינוי
לפי הערכת כלכלנים רמת המחירים בשנת 1948 הייתה בכ-17% נמוכה יותר מבשנת 1947. כמות הכסף בידי האזרחים הוקטנה מ-43.6 מיליארד רובל ל-14 מיליארד רובל.
לאחר ביטול תלושי מזון, המשכורת הייתה בתחום של 500-1000 רובל, כיכר לחם עלה 3-4 רובל, ליטר חלב - 3-4 רובל, קילוגרם סוכר - 15 רובל, עשיריית ביצים - 12-16 רובל, בקבוק חצי-ליטר של וודקה - 60 רובל.
כמו כן נקבעו מכסות למכירה חד-פעמית של מוצרי מזון.
למשל לא היה ניתן למכור לבן אדם אחד יותר מ-2 קילוגרם של לחם, קילוגרם בשר, ליטר חלב, חצי קילוגרם סוכר, זוג נעליים, שני זוגות גרביים וכו'.
מגבלות אלו היו בתוקף עד לשנת 1958 ובחלקו אף עד לשנת 1963 תוך הגדלת מכסות.
הרפורמה המוניטרית בוצעה בברית המועצות בינואר 1961, בתקופת שלטונו של ניקיטה חרושצ'וב.
במהלך הרפורמה הוחלפו כל השטרות ורוב המטבעות, ללא מגבלה, ביחס של 10:1, והמחירים הופחתו באותו יחס.
שר האוצר, שכיהן בתפקידו עוד מתקופת יוסיף סטלין והיה אחראי על הרפורמה של שנת 1947, לא הסכים עם המהלך והתפטר מתפקידו במאי 1960, לאחר שהתקבלו ההחלטות על מתכונת הרפורמה.
השטרות היו בשימוש עד לשנת 1991, אז בוצעה רפורמה נוספת.
בינואר 1961 הוחלפו כל השטרות ביחס של 1:10. מטבעות בערכים של 1, 3 ו-5 קופיקות המשיכו להיות בשימוש.
לאחר הכנסת השטרות החדשים לשימוש, ניתן היה להשתמש בשטרות ישנים עד לאפריל 1961. במקביל הוקטנו פי 10 כל המחירים, התשלומים, המשכורות והמלגות.
יחד עם זאת, שער הרובל לעומת הדולר השתנה רק פי 4.44; כתוצאה מכך, ממשלת ברית המועצות החלה לקבל יותר מטבע סובייטי ממכירת סחורות למדינות אחרות, ולעומת זאת, מחירי הסחורות המיובאות עלו.
הממשלה הודיעה רשמית על הרפורמה כבר במאי 1960. החל ממועד זה אסור היה להמיר סכומי כסף גדולים למטבעות שלא ייצאו מהמחזור גם לאחר 1961. כתוצאה מההודעה על הרפורמה הצפויה, החל גל קניות של דברי ערך.
המחירים בשוק הפירות והירקות, שהיו חופשיים מפיקוח ממשלתי, לא ירדו פי 10 כמצופה, ובפועל הורגשה עליית מחירים של סחורות אלו ומוצרי מזון נוספים.
כתוצאה מכך הועברו מוצרי מזון מהחנויות הכפופות לפיקוח מחירים אל השווקים.
במטרה לאזן את המצב הוחלט להעלות את המחירים בחנויות.
בתגובה לכך היו הפגנות והתקוממויות נגד הממשלה במספר ערים ברחבי ברית המועצות, לרבות אירועי הדמים בנובוצ'רקסק.
השלטונות טענו שהרפורמה הקלה על ביצוע התחשבנות בין המוסדות הסובייטים ובכך הביאה לחיסכון של 3-4.5 מיליארד רובל.
בסלנג העממי היה מקובל במשך תקופה ארוכה לקרוא "כסף חדש" לשטרות שנכנסו לשימוש בשנת 1961.
הרפורמה הכלכלית בברית המועצות הייתה רפורמה נרחבת בניהול המשק שבוצעה בשנים 1965–1970. היא ידועה גם כרפורמת קוסיגין (שהיה ראש הממשלה באותן שנים) ובמערב כרפורמת ליברמן (על שמו של יבסיי גריגורוביץ' ליברמן שפרסם לראשונה את העקרונות).
לקראת מחצית שנות ה-60 כלכלת ברית המועצות כללה כ-300 ענפי תעשייה, 47 אלף מפעלים וארגונים כלכליים וכ-12,800 חברות בנייה.
ראשי המשק ניסו למצוא דרך לניצול מלא של יתרונות הכלכלה הריכוזית.
לצורך כך הם חיפשו דרכים לשיפור אפקטיביות של שעות העבודה וניצול מרבי של המשאבים.
היה ברור שהשיטה הקיימת אינה גורמת למנהלי המפעלים לעלות את התפוקה ולהכניס לשימוש שיטות ייצור מתקדמות.
כמו כן הדעה הרווחת הייתה ששינוי שבוצע על ידי ניקיטה חרושצ'וב בסוף שנות ה-50 כאשר הוא ביטל משרדי תעשייה ענפיים כלל-ארציים ובמקומם הקים מועצות אזוריות לניהול המשק נכשל.
עקרונות הרפורמה פורסמו לראשונה על ידי פרופסור לכלכלה של אוניברסיטת חרקוב יבסיי גריגורוביץ' ליברמן במאמרו בעיתון פראבדה.
מספר כלכלנים סובייטים בולטים לרבות לב לאונטייב תמכו בעקרונות שפרסם ליברמן, אחרים התנגדו.
לצורך בדיקה יישומית של העקרונות, הם הופעלו במספר מפעלים כניסיון ניהולי והצלחות היו מהירות.
כחלופה אחרת הוצאו רעיונות של כלכלן ויקטור גלושקוב שהציע להכניס את כול הנתונים למערכת מחשוב מתקדמת.
לאור העלויות הגבוהות של יישום רעיונותיו הם לא התקבלו.
הרפורמה התבססה על 5 עקרונות:
ביטול מועצות אזוריות לניהול המשק שהוקמו בשנת 1957.
הקטנה של מדדים תכנוניים של המפעל מ-30 ל-9.
הרחבת חופש כלכלי של ארגונים כלכליים.
כול מפעל היה יכול להחליט בעצמו על איזה פריטים הוא מתרכז בקו הייצור ולחתום על חוזים דו-צדדיים עם מפעלים אחרים.
הפרת חוזה מסוג זה הייתה מלווה בקנס כבד.
בראש הערכת פעילות הארגון הועמדו רווח וכלכליות.
על חשבון הרווחים מפעל היה יכול להפנות כספים לרווחת העובדים.
מערכת המחירים הייתה צריכה לאפשר יעילות כלכלית של הארגון.
בתחום החקלאות, מחירים שבהם הממשל קנה תוצרת חקלאית הוגדלו פי 2, היה ניתן לשלם בנפרד לסחורה שסופקה מעבר לתוכנית והוקטנו באופן ניכר עלויות חלקי חילוף למכונות חקלאיות.
תיאור השיטה החדשה נכלל בחוקה חדשה שאושרה בשנת 1977.
יישום הרפורמה בוצע במהלך חומש עד לשנת 1970. באפריל 1969 בשיטה חדשה פעלו 32 אלף מפעלים שיצרו כ-77% מכלל תוצרת של המדינה.
בחומש זה גידול התוצרת התעשייתית הגיע לכ-6.1% בשנה וזו הייתה רמה גבוהה מאוד שלא הושגה באף חומש אחר במהלך תקופת שלטונו של ליאוניד ברז'נייב.
אומנם לאחר שנת 1970 קידום הרפורמה נעצר.
לכך היו מספר סיבות: ניקולאי פודגורני התנגד לתחילת הרפורמה, ניקולאי טיחונוב שהייתה לו השפעה גדולה על הכלכלה היה יריב של קוסיגין, דמיטרי אוסטינוב דרש הגדלה של משאבים שמופנים לפיתוח תעשייה ביטחונית.
הגדלת רווחים ממכירת נפט השפיעה גם על התמריצים לשיפור יעילות המשק.
בשנת 1971 אלכסיי קוסיגין ציין בשיחה עם ראש ממשלת צ'כוסלובקיה שקידום הרפורמה הופסק ובניהול המשק נמצאים אנשים שלא מעוניינים לקדם אותה.
הרפורמה ברשות השידור היא שורת הסכמים שנחתמו בין אגודת העיתונאים ירושלים להנהלת רשות השידור בין השנים 2009–2013 במטרה לשקם את הרשות, ובעיקר את הערוץ הראשון של הטלוויזיה, לאחר קיצוץ באגרת הרדיו והטלוויזיה שגרם לירידה חדה בתקציב הרשות.
שר התקשורת גלעד ארדן החליט באפריל 2014 לבטל את ההסכמים ובמקום זאת קבע כי רשות השידור תיסגר ויוקם גוף שידור חדש.
על הליך השינוי המליצה ועדה שכורה בראשות רם לנדס ואת החוק ניסחה ועדת הכנסת המיוחדת לדיון בהצעת חוק השידור הציבורי בראשות חברת הכנסת קארין אלהרר.
החוק אושר בכנסת ב-29 ביולי 2014. במסגרת השינוי נסגרה רשות השידור והוקם תאגיד השידור הישראלי.
במשך השנים חלה הידרדרות חמורה במעמדה ובתפקודה של הרשות, בתכניה ובאיכות השידור בערוציה השונים, ובהתאם גם קהל הצופים והמאזינים הלך והצטמצם.
אחת מהסיבות המרכזיות להידרדרות הייתה הקיצוץ שקבעה הכנסת באגרת הרשות, ובעקבותיו פחת והלך תקציבה של רשות השידור.
קול ישראל ובעיקר רשת ב המשיכו להיות גורמים מובילים בתקשורת הישראלית.
ועדות ציבוריות שונות בחנו את מצבה של רשות השידור והמליצו בין היתר על שינויים מבניים ברשות ועל שינויים בחוק רשות השידור.
בשנת 2007 אישרה מליאת הרשות תוכנית כוללת לשינוי ארגוני בה שיאפשר שידור ציבורי ברמה נאותה ובאמצעים סבירים.
כחלק מהמהלכים ליישום הרפורמה נחתם באפריל 2009 הסכם בין רשות השידור ומשרד האוצר לבין ארגוני העובדים המייצגים את עובדיה, ולפיו יפרשו ממנה 700 עובדים לאחר חתימת הסכמי עבודה חדשים.
במעמד זה הבהיר ארדן כי אין כל כוונה לסגור לחלוטין את השידור הציבורי בישראל בשל הרב-תרבותיות בחברה הישראלית המצדיקה את קיומו של ערוץ ציבורי שאינו מוכוון רייטינג ובשל המבנה הכלכלי של ישראל, שכן בהיעדר שידור ציבורי גופי השידור יהיו בידי בעלי הון המונעים מאינטרסים.
לוועדה הוקצבו שלושה חודשים לגיבוש מסקנות בטרם יחל הליך החקיקה המבוסס על המלצותיה.
ב-6 במרץ 2014 כינס ארדן מסיבת עיתונאים בהשתתפות שר האוצר יאיר לפיד להצגת מסקנות ועדת לנדס.
במסיבת העיתונאים הכריז ארדן כי הוא מתכוון ליישם את מסקנות הוועדה באמצעות מנהלת שתהיה אמונה על סגירת הרשות והקמת גוף שידור חדש, מבלי לגרום להפסקת השידורים במסגרת התהליך.
בניגוד להצהרותיו בעבר, הבטיח ארדן כי במסגרת התהליך תבוטל אגרת הטלוויזיה.
דיוני הוועדה המיוחדת לדיון בהצעת חוק השידור הציבורי
הוועדה, בראשות חברת הכנסת קארין אלהרר החלה את דיוניה ב-11 ביוני 2014 וקיימה מספר ישיבות רב בזמן קצר על מנת לאפשר את סיום הליך החקיקה עד תום מושב הכנסת בחודש יולי, דבר שעורר ביקורת מצד כמה מחברי הכנסת.
ב-9 ביולי אושר נוסח הצעת החוק והיא הועברה למליאת הכנסת לקריאה שנייה ושלישית, שם אושר חוק השידור הציבורי בסוף החודש.
משמעות החוק היא סגירת רשות השידור במתכונתה הנוכחית ופתיחת תאגיד השידור הציבורי בסוף ספטמבר 2016 וכן ביטול אגרת הטלוויזיה.
מאז הגישה ועדת לנדס את המלצותיה, החלו לצוץ גילויי מחאה מצד עובדי רשות השידור.
עובדי הרשות השתמשו בזמן השידור שברשותם לניהול המחאה.
בשידורי הרדיו שובצו תשדירים בהם נשמעים אישי ציבור שונים הקוראים לשר התקשורת לבצע רפורמה ברשות הקיימת ולהימנע מסגירתה, תשדירים בהם נשמעים אנשי ציבור המשבחים את עשייתה רבת השנים של הרשות, וכן תשדירים הכוללים קטעי ארכיון המציגים את רשות השידור כגוף ותיק המלווה את המדינה משנות הקמתה.
בטלוויזיה בלט במיוחד איומם של העובדים שלא לשדר את מונדיאל 2014, ושקופיות שהופיעו בזמן שידורי המונדיאל בהם נראים עובדי הרשות מחזיקים שלטים המוחים על ההחלטה לסגור את הרשות.
היועצת המשפטית של רשות השידור קבעה כי מחאה זו הייתה מנוגדת לחוק.
ב-29 ביולי 2014 אישרה הכנסת את חוק השידור הציבורי, התשע"ד-2014
החוק קבע שב-31 במרץ 2015 יחלו שידוריו של תאגיד השידור הציבורי ויפסקו שידורי רשות השידור.
מועד זה נדחה פעמים אחדות, עד ל-15 במאי 2017, היום בו עלה התאגיד לשידור.
הרשות תיסגר באופן סופי כשיודיע הממונה על פירוקה כי סיים לממש את נכסיה ולשלם את כל חובותיה.
בתחילת אוגוסט מונה פרופסור דוד האן לכונס הנכסים של הרשות.
עם מינויו, הוא פיטר את מנכ"ל הרשות, יוני בן מנחם ומינה את יונה ויזנטל, לשעבר סמנכ"ל התוכן של yes, לעורך הראשי של הרשות לתקופת הפירוק.
ב-3 בספטמבר 2015 תוקן חוק רשות השידור כך שסגירתה תידחה ממרץ 2015 למרץ 2016, התיקון גם מרחיב משמעותית את סמכויות המנכ"ל הזמני של תאגיד השידור החדש אלדד קובלנץ ומאריך את כהונתו.
כמו כן חוקק "סעיף ההשתקה", שקובע כי בשידורי הרשות יש להימנע מחד צדדיות, ממשפט קדום, מהבעת דעה אישית, ממתן ציונים והדבקת תווים, מהעלמת עובדות או מהטמעתן באורח סלקטיבי שלא לפי ערכן החדשותי".
סעיף זה עורר ביקורת רבה ועתיד להיות מתוקן בעתיד.
בחודש מרץ 2016 הוחלט להעביר את האולפנים החדשים אל הגן הטכנולוגי של הר חוצבים בירושלים.
בסוף אוקטובר 2016, לאחר שוועדה שמונתה כדי לטפל בנושא לא הגיעה להכרעה, הודיע בנימין נתניהו בפתיחת מושב הכנסת כי יפעל לסגירת תאגיד השידור הישראלי ולשיקום רשות השידור הודעה שעוררה ביקורת רבה מכל קצוות הקשת הפוליטית.
במרץ 2017 נתניהו הודיע כי הוא חוזר לקדם את סגירת תאגיד השידור הישראלי, שעל הקמתו הוחלט בקדנציה הקודמת שלו כראש ממשלה, בנימוקים של בזבוז כספי ושל הטיה פוליטית של ראשי התאגיד.
לאחר משבר פוליטי והצהרות על הקדמת הבחירות, הוסכם ביניהם שהתאגיד יקום ללא חטיבת החדשות, וזו תוקם כגוף נפרד על בסיס עובדי החדשות של רשות השידור.
לאחר פחות משנה מהקמת התאגיד נכללה אף חטיבת החדשות ברפורמה והייתה חלק משינוי ושדרוג מפת השידורים בטלוויזיה וברדיו, ששויכה לתאגיד השידור הישראלי, דבר זה התבטא בתוכניות חדשות, ואנשי תקשורת חדשים שנכנסו לתאגיד..
לאחר שדיון ראשון בהצעת החוק נדחה לבקשת האופוזיציה, ב-7 במאי החלו לדון בתיקון נוסף לחוק השידור הציבורי, בוועדה בראשות דוד ביטן.
ב-9 במאי 2017, לאחר שנקבע בדיוני הכנסת כי מועד הפעלת התאגיד, 15 במאי, לא יידחה פעם נוספת, הודיע כונס הנכסים הרשמי דוד האן על הפסקת שידורי האקטואליה ברשות השידור, שעתיים בלבד לפני מהדורת מבט, במטרה לאפשר לאנשי הרשות להצטרף להכנות לתחילת השידורים של התאגיד.
למחרת הופסקו שידורי רשת ב' בשעה 19:00 ועברו למתכונת של שידורי מוזיקה ומבזקי חדשות מדי שעה.
ב-15 במאי החלו שידורי התאגיד בטלוויזיה וברדיו.
האימפריה העות'מאנית עברה במאה ה-19 שינויים מקיפים ומרחיקי לכת בתחומי הממשל, המשפט והכלכלה.
המכנה המשותף ביניהם היה הגברת הריכוזיות (ריכוז השליטה במדינה בידי השלטון המרכזי באיסטנבול).
המאות הקודמות התאפיינו בהרחבת המערך הביורוקרטי והצבאי שהביאה ללחץ כלכלי וזה לצד יריבויות בינלאומיות.
אלו התעצמו משמעותית במאה זו והכבידו על קופת המדינה.
בעקבות מאבקים צבאיים דרש הצבא תוספת תקציב.
המדינה נגררה לחובות למימון הצבא והביורוקרטיה.
הידוק הפיקוח על ההכנסות מקרקע וחקלאות, מקור הכנסה מרכזי עבור כלכלת האימפריה, היה הכרחי כדי להתמודד עם יחסי הכוחות הפוליטיים העולמיים שהשתנו גם הם.
בהקשר הכלכלי מדובר בשינוי תפיסות עושר מדינתי (ופרטי) ומיסוי.
עד המאה ה-19 מדינה נחשבה עשירה אם השתרעה על שטח נרחב ונהנתה מפירות הקרקע בשטחיה ומכספי המיסים עליהם.
מהמאה ה-19, הדגש היה על הכנסות המדינה ממלאכה, תעשייה ומסחר ומיסוי הפעילות הכלכלית בתחומים אלה, בנוסף להכנסות מקרקע.
בהקשר של הקרקעות, הדגש עבר מפירות הקרקע (תוצרת חקלאית ומיסוי עליה) לקרקע עצמה.
חוקי קניין אפשרו גביית מיסים על פעולות כרישום בטאבו, או מכירה הקשורה בקרקע ולא בתוצרת שהניבה.
כך שהקרקעות עצמן הפכו למוצר-צריכה.
המיסוי הקפדני והפרטני הפך, בנוסף לאמצעי להכנסה, לביטוי של ריבונות; רגולציה שמטרתה להגביר את הפרודוקטיביות שבבוא העת תגדיל את ההכנסות שניתן למסות.
דגש זה הצריך הידוק הפיקוח על אותה פעילות כלכלית
אחת הדרכים להידוק השליטה בקרקעות הייתה באמצעות שינויי חקיקה, ובמקרה העות'מאני שינוי זה התבטא בחוק הקרקעות שנחקק ב-1858. דרך שינוי הגדרות משפטיות כזכויות קניין, הגדרות בעלות וסיווג אדמה, הגבירה האימפריה העות'מאנית את שליטתה בקרקעות ולמעשה בכלכלה.
החוק החדש, שהתבסס על סקרי קרקע ומיפוי הבנה מחדש את מושג הבעלות על הקרקע.
חוק הקרקעות התבסס על חוקים קודמים ובעיקר על הקאנון (החוק הסולטאני) שנטען במשמעויות חדשות.
הקטגוריות של אדמה פרטית (מוּלְכּ) ואדמת מדינה (מירי) שהתקיימו לפני 1858 כמושגים גמישים הפכו לביטויים של בעלות אינדיבידואלית בלבד.
בעלות זו הפכה ליחסים החוקיים היחידים בין האדמה לנתיני האימפריה ולא השאירה מקום לזכויות להכנסה ממסים, זכויות עיבוד וחזקה שבעבר לא נקשרו בהכרח עם בעלות על הקרקע.
עד המאה ה-19 הכיר המשפט העות'מאני בסוגים שונים של קשר לקרקע; תואר בעלות, זכות להכנסה ממסים, וזכות עיבוד וישיבה.
ברוב המקרים זכויות אלה ניתנו לגורמים שונים גם על אותה פיסת קרקע.
אדמת מולק, שהפכה להגדרה לבעלות פרטית, סימנה עד המאה ה-19 את הזכות ליהנות מהכנסות המיסים על הקרקע ולא בהכרח בעלות כפי שהיא מובנת כיום.
הזכויות על הקרקע ביטאו יחסי כוחות חברתיים והתגבשו כתוצאה ממשא ומתן בין קבוצות חברתיות ובין השלטון ומהתמודדות עם נסיבות מקומיות ייחודיות למחוזות השונים.
חוק הקרקעות 1858 נחקק כדי לשנות את המצב הזה ונועד לחול באופן שווה על כל מחוזות האימפריה ועל כל אזרחיה.
מטרות החוק היו: לתקף את עקרונות בעלות המדינה על קרקע חקלאית (אדמות מירי), להגן על המעבדים, להבהיר סוגיות בעלות ולזהות את החייבים במס כדי לייעל את גביית המיסים.
החוק הגדיר מחדש סוגים שונים של קרקעות ואת הזכויות שכל סיווג מקנה על הקרקע.
בנוסף לקרקעות המולכ והמירי שנזכרו לעיל, החוק הגדיר אדמות לצורכי ציבור (מֶתְרוּכּה), אדמות הקדש או ווקף (מֶווקוּפה) ואדמות מתות (כלומר לא מעובדות), נטושות ומרוחקות מכל יישוב (מואת).
סוגי הקרקעות היו מוכרים גם לפני המאה ה-19, אך חוק הקרקעות איגד אותם בקוד משפטי וכאמור ניסח את החוק כדי לאפשר גביית מיסים רבים יותר על הקרקע, הפעילות הכלכלית בה (קנייה, מכירה, השכרה) ותוצרתה.
זאת כדי להגדיל את התמורה למדינה, הן באמצעות הסדרת המיסוי והן על ידי הרחבת שטחי העיבוד החקלאי שבתורה תאפשר גביית מיסים רבים יותר על התוצרת.
קרקעות בעלות חשיבות מיוחדת בהקשר של הרחבת שטחי העיבוד החקלאי היו הקרקעות המתות (מוואת), כיוון שאותן ניתן היו "להחיות" כלומר לעבד ולשנות את הסיווג שלהן.
זה המקום לציין, שהחוק התיר לשנות את סיווגן של קרקעות מסוימות.
כך למשל, אדמת מוואת שעובדה במשך עשר שנים, גם ללא אישור רשמי לכך מהשלטונות, הייתה יכולה להפוך לרכוש המעבד.
מצד שני, החוק קבע הגבלה על מצב בו נותרת אדמה שאינה מעובדת ברשותו של המעבד.
לפי סעיף 68, זכות הבעלות על אדמה שנותרה לא-מעובדת במשך שלוש שנים רצופות מתבטלת ועוברת למדינה.
הסיבה לגמישות בסיווג מחד ולקשיחות בנוגע לאדמה לא-מעובדת מאידך הייתה מטרת-העל של החוק: הרחבת עיבוד הקרקעות ורישומן כדין על ידי המדינה כדי לזכות במרב ההכנסות ממסים.
ביטוי נוסף לפרגמטיות השלטונית העות'מאנית נמצא באופן יישום החוק ברחבי האימפריה.
על אף שחוק הקרקעות יועד לכל מחוזות האימפריה, ללא הבחנה בין אזורים גאוגרפיים או קבוצות אתניות, יישומו היה מורכב מעט יותר.
בדומה לעבר, נדרשה האימפריה העות'מאנית גם אחרי יישומו של חוק הקרקעות לאזן בין הרצון להסדיר חוקים אחידים לבין נסיבות פרטניות.
למרות מגמת הריכוזיות התחשב השלטון באיסטנבול באוכלוסיות ייחודיות ביחסן לקרקע, וביניהן קבוצות נוודיות, שלעיתים הורשו לנהל את סוגיות הקרקע שלהן בהתאם לנוהג המקומי ולאו דווקא בהתאם לחוק המדינתי.
בנוסף להתחשבות באוכלוסיות יוצאות-דופן נתן חוק הקרקעות מקום גם להסדרים בלתי-פורמליים כמו האפשרות לרשום קרקע מדינה (מירי) על שם המעבד אותה לאחר עשר שנות עיבוד, ללא אישור השלטונות לעיבוד מראש.
גם בשטחים שהיו כפופים לחוק המדינתי, רישום הקרקעות לא הושלם במלואו במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. לחוסר הצלחת הרישום אבות רבים: בעלים של אדמות שמסרו מידע כוזב לרשויות כדי להימנע מתשלום מיסים וגיוס לצבא, מחסור במסמכים כתובים בסביבה אנאלפביתית, ונסיבות היסטוריות סוערות.
חוק הקרקעות אחרי נפילת האימפריה העות'מאנית
חוק הקרקעות העות'מאני המשיך ללוות חלק משטחי האימפריה-לשעבר גם לאחר נפילתה.
במדינת ישראל, למשל, הוויכוח על פרשנות חוק הקרקעות ויישומו עדיין מתנהל ויש לו השלכות מעשיות על עתיד הבדואים החיים בכפרים לא מוכרים בנגב.
מדינת ישראל לא הכירה באוטונומיה המסוימת שניתנה לבדואים תחת השלטון העות'מאני והמנדטורי ופרשנותה לחוק העות'מאני נחשבת בעיני חלק מהעוסקים בנושא כמחמירה.
עיקר המחלוקת בין מדינת ישראל לבדואים נסוב סביב הפרשנות באשר לאדמות מוואת והאפשרות להחייאתן.
כפי שנכתב לעיל, חוק הקרקעות העות'מאני אפשר באופן ברור, תחת תנאים מוגדרים, "החייאה" של אדמות מוואת ותביעת בעלות על אדמות ש"הוחיו".
החייאה התבטאה בעיבוד (ובתוך זה, זריעה, נטיעה, חריש), השקיה וגידור והקנתה למעבד בעלות על הקרקע.
החייאה שלא באישור השלטונות התקבלה, אבל המעבד נדרש לשלם את ערך הקרקע בטאבו על-מנת להפוך לבעליה.
לעומת הבהירות היחסית באפשרות להחיות אדמות מוואת, הגדרת המונח "מוואת" עצמה בחוק העות'מאני לא הייתה אחידה.
חוק הקרקעות הגדיר אדמות מוואת באופן הבא: קרקע נטושה שאינה שייכת או מוקצה לאיש, המרוחקת מרחק בו לא ניתן לשמוע קריאת אדם מקצה מקום היישוב הקרוב ביותר, מרחק של כ-1.5 מיל או כחצי שעה.
החוק מביא שלושה מדדים אפשריים למרחק בו יכולה להימצא אדמה מסוג מוואת אך לא מציין סדר עדיפויות או מדרג מסוג כלשהו לגבי אותם מדדים.
קריאת אדם יכולה להישמע או לא להישמע כתוצאה מנסיבות משתנות כתנאי השטח, קולו של האדם הצועק וטיב שמיעתו של האדם המודד.
לא מצוין אם המרחק של חצי שעה הוא מרחק של חצי שעה בהליכה, רכיבה או נסיעה בכלי רכב.
ייתכן שבאימפריה העות'מאנית העמימות הזו לא הייתה קריטית בגלל האידאולוגיה השלטונית העות'מאנית והרצון שעמד בבסיס הרפורמה הקרקעות, להביא לעיבוד באישור המדינה של כמה שיותר אדמות.
עבור מערכת המשפט הישראלית, יותר ממאה שנים מאוחר יותר, המצב היה שונה.
מדינת ישראל שללה את אפשרות החייאת הקרקעות הבלתי-מעובדות בטענות פרוצדורליות שונות, שעיקרן חוסר העמידה של התובעים בנהלים החוקיים הדרושים.
מערכת המשפט הישראלית בחרה במדד מרחק אחד מהיישוב הקרוב ביותר לאדמת מוואת, מרחק של 1.5 מיל, למרות שעל-פי החוק העות'מאני הוא לא עדיף על מדדים אחרים.
ייתכן שבחירה זו נעשתה כיוון שקל יותר למדוד 1.5 מייל בלא שהמדידה תהיה כפופה לנסיבות משתנות.
בנוסף, מערכת המשפט הישראלית קבעה דרישות שנוגעות לאופי היישוב ממנו נמדד המרחק לאדמת המוואת ומשך קיומו של אותו יישוב על הקרקע.
במקרה זה, השינוי באידאולוגיה של הרשות המדינית בולט לעין.
בעוד האימפריה העות'מאנית עודדה עיבוד אדמות, גם על-חשבון היצמדות לנהלים, ובלבד שכמה שיותר אדמות יעובדו, מדינת ישראל דווקא הדגישה את הפעולה לפי הנהלים כדי להצדיק את התנגדותה לתובעים.
למרות הכיוונים המנוגדים, המטרה הראשונית שעמדה נגד עיני מחוקקי האימפריה העות'מאנית במאה ה-19, היא אותה מטרה במידה רבה של הרשויות הישראליות: ביסוס שליטה מדינתית איתנה על השטחים שברשות המדינה תוך רישום מדויק כדין.
דוגמה להיצמדות לחוקים הוגנים ואובייקטיביים ניתן למצוא בחוק לתיקון דיני הקרקעות שמגדיר גם את סמכות שר המשפטים להמיר שטחים מסוג מתרוכה לקרקע מסוג אחר.
המרה כזו תוכל להיעשות רק אם הובטחו זכויות או טובות הנאה ראויות.
כפי שעולה מדיוני הכנסת התנאים הללו להמרה עולים בקנה אחד גם עם הנדרש תחת המשפט העברי.
הרפורמה הגרגוריאנית היא רפורמה הקרויה על שם האפיפיור שהוביל אותה בתחילתה, גרגוריוס השביעי, ומטרתה הייתה לחזק את מעמד מוסד האפיפיורות והקוריה הרומאית כנגד השליטים החילוניים של אירופה וכנגד הבישופים וכן ביעור שחיתויות בכנסייה.
הרפורמה הגרגוריאנית עוררה התנגדות רבה ועקב כך נקשרו בה מאבקים שונים בין אנשי כנסייה לשליטים חילוניים.
מאה השנים שקדמו לרפורמה הגרגוריאנית היו תקופה של שפל מבחינת מוסד האפיפיורות.
השקיעה של השושלת הקרולינגית הביאה לעליית כוחם של שליטים מקומיים ואלו ראו חשיבות רבה להשפעה על הכמורה בשטחם.
השליטים החילוניים תרמו למנזרים ולכנסיות נכסים וכספים, אך דרשו השפעה עליהם.
השפעתם של השליטים החילוניים, במיוחד בכל הנוגע למינויים למשרות כמורה בכירות, היו כר פורה לתופעות של סימוניה ונפוטיזם.
בעיות מוסריות אלו התווספו לבעיית הניקולאיזם שפשתה בכנסייה באותה התקופה ופגעה בתדמיתה.
תופעות השחיתות הללו הביאו במהלך המאה ה-10 לרפורמות קלוני.
רפורמה זו לא הצליחה לשרש את הנגעים הללו מן הכנסייה, אך היא העלתה את חשיבות המאבק בתופעות הללו למודעות בממסד הכנסייתי.
במחצית הראשונה של המאה ה-11 התחזקה הביקורת על השחיתות בכנסייה.
ועידה כנסייתית בראשות האפיפיור ניקולאוס השני שהתכנסה בארמון הלטראנו שברומא בשנת 1059 גינתה ואסרה את תופעות הניקולאיזם והסימוניה והחרימה כמרים שנשאו אישה.
למרות החלטות הוועידה הנחרצות, נעשה מעט מאוד לאכוף התנהגות מוסרית בקרב אנשי הכמורה.
בעיית השחיתות בכנסייה נקשרה במאבק לעצמאות הכנסייה.
שליטתם של השליטים החילוניים בכנסייה, שהתחזקה בעקבות השחיתות, גרמה להחלשת הממסד הכנסייתי אל מול הממסד השליט.
לכנסייה לא הייתה אוטונומיה וחסינות מוחלטת.
מלכים הרשו לעצמם לשפוט אנשי כנסייה, לפקח על המתנהל במנזרים ובראש ובראשונה, להתערב במינויים בכירים.
הבישופים שמונו בדרך כלל על ידי השליטים המקומיים, פעמים רבות בעקבות מתן שוחד, ראו עצמם חלק מן האצולה המקומית יותר מאשר חלק מן הממסד הכנסייתי.
בישופים אלו ביכרו לציית לשלטים המקומיים על פני ציות לקוריה הרומית כאשר האינטרסים של גופים אלו התנגשו.
היחסים בין קיסר האימפריה הרומית הקדושה לבין האפיפיור במאה ה-10 היו מורכבים.
האפיפיורים ראו עצמם, בתור ממשיכיו של פטרוס עלי אדמות, כמנהיגי העולם הנוצרי כולו, אך למעשה היו זקוקים למנהיגים חילוניים, בדרך כלל לקיסר, כדי להגן על מדינת האפיפיור.
עצמאותה של מדינת האפיפיור הייתה לפיכך תלויה ברצונם הטוב של הקיסרים, אלו לרוב סייעו לקוריה, ועקב כך ראו לעצמם סמכות להתערב בנושאים פנים כנסייתיים.
הקיסר היינריך השלישי הביא מגמה זו לשיאה כאשר מינה בזה אחר זה שלושה אפיפיורים גרמנים.
הביקורת על התערבות הקיסר במינוי האפיפיורים הביאה לוועידת לטראנו, שהוזכרה לעיל, בה נקבע שהאפיפיור ימונה על ידי הקרדינלים.
הסכיזמה הגדולה בשנת 1054 ניתקה את הכנסייה הקתולית המערבית מן הכנסייה המזרחית של ביזנטיון.
פילוג זה הגדיל את כוחו של האפיפיור, שהיה עתה לסמכות הדתית היחידה במערב.
הכיבוש הנורמני של דרום איטליה ושל סיציליה בשנות השבעים של המאה ה-11 יצר כוח צבאי זמין שיכול להוות אלטרנטיבה לקיסר כמגני מדינת האפיפיור.
התחזקות יחסית זו של האפיפיורים אפשרה לאפיפיור גרגוריוס השביעי להוביל רפורמה בכנסייה.
כבר בטרם מינוי לאפיפיור פעל הילדברנד, שלאחר בחירתו נקרא גרגוריוס השביעי, לטובת ערכי הרפורמה העתידית שלו.
בתחילת דרכו הוא היה נזיר באחד ממנזרי קלוני והושפע מערכי זרם זה.
בהיותו קרדינל תמך הילדברנד בכיבוש הנורמני באיטליה ובאנגליה, ובהשפעתו מלך אראגון הפך עצמו לווסל של האפיפיור.
לאחר בחירתו לאפיפיור, בשנת 1073, החל גרגוריוס בהובלת רפורמה משמעותית בארגון הכנסייתי.
השלב הראשון בסדרת הרפורמות של גרגוריוס היה הדרישה להגדלת מדינת האפיפיור והשפעתו הבינלאומית.
הוא הכריז בעלות על איי הים התיכון שהיו בשלטון מוסלמי ופנה לאבירי איטליה וצרפת בקריאה לכבוש איים אלו בעבורו.
הוא התערב במאבק על השלטון בהונגריה כדי להכפיף ממלכה זו אליו בכפיפות פאודלית, אך נכשל בכך.
גרגוריוס אף שלח מכתב לויליאם הכובש ובו דרישה שישבע שבועה ווסאלית לאפיפיור, עקב תמיכת הקוריה בכיבוש אנגליה, אלא שויליאם סירב בתקיפות.
בשנת 1075 פרסם גרגוריוס את התכתיב האפיפיורי ובו הגדיר באופן חוקי את עליונותו המוחלטת של האפיפיור ביחס לשליטים החילוניים ובייחוד לקיסר, וביחס לבישופים.
תכתיב זה היה למניפסט של הרפורמה שכבר הייתה בעיצומה.
על פי תפיסת הרפורמיסטים, הכנסייה הייתה קהילתו של ישו עלי אדמות, ולכן סמכותה הייתה אוניברסלית.
אי לכך, הממסד החילוני צריך להיות כפוף לכנסייה ולא יכול להתקיים כרשות נפרדת.
האפיפיור, כממלא מקומו של פטרוס, הוא הנציג הבכיר ביותר של ישו בעולם הארצי, ולכן סמכותו היא מוחלטת ועל כולם לציית לו.
ברמה המעשית, דרישתם של האפיפיורים הייתה לעצמאות של הכנסייה ביחס לשליטים החילוניים ולחסינות מוחלטת של אנשי הכמורה.
כמו כן, הם דרשו לבצר את מעמדו של האפיפיור ולהעניק לו סמכויות כמעט בלתי מוגבלות.
על פי התכתיב האפיפיורי של 1075 בסמכותו של האפיפיור היה להדיח קיסרים, לפטר ולמנות בישופים, הוא יכול לשפוט כל אדם אך איש לא יכול לשפוט אותו והוא בעל פריווילגיות רבות נוספות.
במילים אחרות, הרפורמיסטים שאפו להפוך את האפיפיור לשליט העליון היחיד של העולם הנוצרי כולו.
כדי לאפשר הצלחת מטרות הרפורמה, הובילו הרפורמיסטים מאבק חסר פשרות כנגד תופעות השחיתות בכנסייה.
ניקוי הכנסייה מסימוניה ונפוטיזם החליש את היכולת של השליטים החילוניים להתערב בעניינים פנים כנסייתיים.
בנוסף, מאבק כנגד הבעיות המוסריות בכנסייה שיפר את תדמית הכנסייה כמוסד עליון מוסרית ובכך חיזק אותה.
הרפורמה עוררה את התנגדות הקיסר היינריך הרביעי, בייחוד ההכרזה של גרגוריוס שבסמכות האפיפיור להדיח קיסרים, וההתנגשות עם האפיפיור לא איחרה לבוא.
התערבותו של הקיסר בבחירת הבישוף של מילאנו בניגוד לעמדת האפיפיור עוררה גינוי חריף מצד הקוריה, ודבר זה בישר על פתיחתו של המאבק החריף ביותר בין האפיפיור לקיסר על רקע הרפורמה.
בשנת 1076 כינס היינריך ועידה כנסייתית בוורמס שאליה הגיעו אנשי כנסייה רבים שהתנגדו לרפורמה.
על המסמך ששלחו משתתפי הוועידה לאפיפיור חתומים יותר מ-20 אנשי כנסייה לרבות ארכיבישוף אחד ובישופים רבים, הם טענו שגרגוריוס איננו אפיפיור חוקי, גינו את החלטותיו הרפורמיסטיות והודיעו לו שהם לא רואים עצמם חייבים בציות לו.
האפיפיור בתגובה החרים את הקיסר והדיח אותו מתפקידו.
הקיסר הגיב לכך בהכרזה מצידו על הדחת האפיפיור.
האפיפיור פעל כנגד הקיסר על ידי עידוד של האופוזיציה לקיסר בקרב האצולה הגרמנית למרוד בהיינריך, זאת תוך תמיכה בסקסונים, שפעלו כבר לפני כן כנגד הקיסר.
חולשתו של הקיסר הביאה אותו לנקוט בהשפלה עצמית בהליכה לקנוסה.
בעקבות "חזרתו בתשובה" של היינריך בקנוסה, התיר האפיפיור את החרם שהטיל עליו, אולם עדיין המחלוקות בין הצדדים לא יושבו והקיסר היה עדיין כוח חזק שהתנגד לרפורמה.