tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1983 פרסם את זכרונותיו, להם קרא "ה-25 ביולי 1943", התאריך בו סייע בהדחת מוסוליני.
הזכרונות נכתבו בשנת 1943 כאשר שהה בפורטוגל אך רק לאחר 40 שנה הסכים לפרסמם.
גראנדי מת בבולוניה בשנת 1988.
דינה צבי-ריקליס (נולדה ב-1947) היא במאית קולנוע ותסריטאית ישראלית.
דינה צבי-ריקליס גדלה ברמת גן וסיימה את לימודיה האקדמיים בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
היא ביימה וכתבה מספר סרטי קולנוע, דרמות טלוויזיוניות וסרטים תעודים.
בשנת 1976 שימשה כמנהלת תסריט בסרט "גבעת חלפון אינה עונה", שם הכירה את בן זוגה הבמאי והתסריטאי ערן ריקליס.
הסרט הראשון בבימויה היה סרט קצר בשם "כורדניה" ב-1984, ששקף את ימי ילדותה במעברה, הסרט זכה לביקורות נלהבות.
בשנת 1985 יצרה סרט תיעודי על תהליך ההפקה והצילום של הסרט "גשר צר מאד" שביים נסים דיין, וצולם ברובו ברמאללה.
הסרט הופץ במקביל ליציאת הסרט בשם "מראה מגשר צר".
הסרט ניבא במידה רבה את אירועי האינתיפאדה הראשונה, שפרצה שנתיים אחר כך.
בשנת 1990 ביימה את הסרט הקצר "נקודת תצפית" עם אורי רן קלאוזנר בסיוע קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב, דרמה על חייל המשרת בעמדת תצפית בשטחים.
הסרט זכה להקרנה מסחרית יחד עם סרטו של איתן פוקס "אפטר".
הוא זכה בפרס וולג'ין לסרט קצר, בפרס "גולדן גייט" בפסטיבל הסרטים בסן פרנסיסקו והשתתף בפסטיבל הקולנוע הים תיכוני במונפלייה.
בשנת 1993 ביימה את סרט הקולנוע הראשון שלה באורך מלא, "סיפור שמתחיל בלוויה של נחש" (על פי ספרה של רונית מטלון), בכיכובו של משה איבגי, אפרת אביב וריטה שוקרון.
בשנת 1995 ביימה וכתבה את התסריט לסרט הטלוויזיה "שבעה" בכיכובם של יעל הדר, אסי לוי וסשה דמידוב.
בשנת 1998 ביימה את סרט הטלוויזיה "דשאים סגולים".
בסרט השתתפו מירב גרובר וסמדר קילצ'ינסקי.
באותה שנה השתתפה בכתיבת התסריט ובבימוי פרק בסדרת הטלוויזיה התיעודית תקומה.
הפרק עסק בשנים שבין מלחמת ששת הימים למלחמת יום כיפור ונקרא "מעולם לא היה מצבנו טוב יותר".
בשנת 2002 ביימה את סרט הטלוויזיה "לבנה יקירתי", עבור זכיינית ערוץ 2 טלעד, בהשתתפות משה איבגי ואורלי זילברשץ-בנאי.
ב-2005 ביימה וכתבה את התסריט לסרט הילדים "המכשפה מרחוב מלצ'ט", בכיכובה של רוזינה קמבוס.
בשנת 2006 יצא לאקרנים הסרט "שלוש אמהות", אותו ביימה וכתבה, בכיכובן של גילה אלמגור, רבקה רז, טרייסי אברמוביץ', מירי מסיקה, ריימונד אמסלם, דנה זילברשץ, טלי שאון, עמוס תמם, יורם טולדנו ושמיל בן ארי.
הסרט זכה בפרס הצילום ועיצוב התלבושות בפרסי אופיר ובפרס הצילום והמשחק בפרס וולג'ין בפסטיבל ירושלים.
הסרט השתתף בפסטיבל ההמפטונס בניו יורק, פסטיבל סאו פאולו בברזיל, פסטיבל הוף בגרמניה ופסטיבל הקולנוע היהודי בלונדון.
באוקטובר 2012 יצא לבתי הקולנוע בישראל סרטה "ברקיע החמישי" על פי ספרה של רחל איתן בהשתתפות יחזקאל לזרוב, אסתי זקהיים, רותם זיסמן-כהן ואלנה איב.
בדצמבר 2016 יצא לבתי הקולנוע בישראל סרטה, "אשת השגריר", על פי אחד הסיפורים בספר "ג'י פי אס" שכתבה עלמה גניהר בהשתתפות אסתר רדא ויחזקאל לזרוב.
בשנת 2019 ביימה את הסדרה הדוקומנטרית "מעברות", שזכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה ב-2020.
ב 2025 ביימה עם הבמאי שאדי סרור את סדרת הטלוויזיה " חצויות" על הערים המעורבות בישראל בן גרים יהודים וערבים מלפני קום המדינה.
זכתה בפרס פרס משרד החינוך והתרבות לאמנות הקולנוע בשנת 1991.
דינה פייטלסון (י"ד באייר ה'תרפ"ו, 28 במאי 1926 – ח' בניסן ה'תשנ"ב, 10 באפריל 1992) הייתה אשת חינוך וחוקרת בתחום החינוך של הגיל הרך.
כלת פרס ישראל לחינוך לשנת ה'תשי"ג (1953 - השנה הראשונה בה הוענק הפרס), אותו קיבלה בגיל 27. בכך הייתה לאישה הראשונה שזכתה בפרס זה ואחת האנשים הצעירים ביותר שזכו בפרס ישראל עד לשבירת השיא ב-2024.
פייטלסון נולדה בשם דינה שוּר (Schur) בווינה בירת אוסטריה בשנת 1926, בת ליוסף והדוויג שוּר.
המשפחה עלתה לארץ ישראל בשנת 1934, כשהייתה בת 8, והשתקעה בתל אביב.
התחנכה בגימנסיה הרצליה אותה סיימה בשנת 1944 במחזור ל"ב.
בהמשך למדה בסמינר למורים בבית הכרם בירושלים.
בסוף לימודיה התחילה ללמד בבית הספר דוד ילין.
לאחר מכן שירתה בגדוד מוריה בירושלים מלחמת העצמאות (1948–1949).
תפקידה היה ענייני סעד ורשימות הנופלים.
היא נפצעה קשה בערב פסח וטופלה בבית החולים של ד"ר טיכו בעיר.
במקביל לכך למדה חינוך באוניברסיטה העברית, וקיבלה תואר שני בשנת 1951. היא המשיכה ללימודי דוקטורט בהדרכתו של פרופ' קרל פרנקנשטיין, וקיבלה את התואר בשנת 1956 על התזה "דפוסים חינוכיים בעדה הכורדית".
עוד קודם לכן, בשנת 1953, קיבלה את פרס ישראל לחקר החינוך על עבודת המחקר "גורמי הכישלון אצל ילדי כיתה א'" שנערכה במסגרת מכון סאלד.
בהמשך דרכה שימשה פייטלסון מפקחת במשרד החינוך ומרצה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1973 היא הצטרפה לסגל אוניברסיטת חיפה, שם הגיעה לדרגת פרופסור מן המניין.
דינה פייטלסון הייתה אחותו של ההיסטוריון נתן שור.
היא נישאה ליהודה לֵאו פייטלסון, והייתה אם לשני בנים.
פייטלסון נפטרה אחרי מחלה קצרה בשנת 1992. הובאה לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
תחום המחקר העיקרי של פייטלסון היה רכישת הקריאה והאוריינות.
היא תמכה בשיטה הפונטית ללימוד קריאה והתנגדה לשיטת המילה השלמה.
בנוסף הדגישה את ההקשר התרבותי של קריאה ואוריינות בכלל.
בתקופת העלייה ההמונית בשנים הראשונות של המדינה התברר כי אחוז גבוה של ילדי עולים, בעיקר מעדות המזרח, אינו לומד לקרוא.
רבים מהם, בין פי 2 לפי 7 מילדי אשכנזים, נשארו כיתה או נשרו מבית הספר.
רוב החוקרים קשרו כישלון זה ברקע העדתי ובמצב הכלכלי של הילדים.
דינה פייטלסון מונתה לביצוע מחקר שירד לשורש הבעיה ויציע פתרונות.
המחקר היה ביוזמה ומימון של מכון סאלד למען הילד והנוער.
המחקר כלל שלושה שלבים: בירור הידע הקיים של הילדים כשנכנסו לבית הספר ("רכושם הרוחני" בלשון המחקר), ביקורת על שיטות ההוראה הנהוגות בבית הספר, והערכת הישגי הילדים בסוף השנה.
המחקר נעשה ב-13 כיתות: 12 כיתות של ילדי עולים בבתי ספר שונים, וכיתת ביקורת של ילדים אשכנזים ברובם בבית ספר בית הכרם (הצמוד לסמינר למורים).
הממצא העיקרי של המחקר היה שילדי העולים מגיעים לבית הספר עם רקע לשוני דל יחסית לילדים מרקע מבוסס.
הם אינם יודעים עובדות בסיסיות (למשל, ממה עושים קמח?) ואינם יכולים לתת ביטוי מילולי למה שהם כן יודעים.
הפרשנות לממצא זה לא הייתה שילדים אלה נופלים מהאחרים מבחינה אינטלקטואלית, אלא שהסביבה שבה גדלו לא סיפקה להם אינטראקציות לשוניות מספיקות כדי שיפתחו את היכולת הלשונית שלהם.
לממצא זה השלכה ישירה על הסכנה לכישלון בלימוד הקריאה.
אם הילד לא מבין מה שהוא קורא, איך ילמד לקרוא?
לגבי שיטות הלימוד, השיטה המקובלת באותה תקופה הייתה של לימוד חופשי תוך תקווה להתקדמות טבעית, ולא של לימוד שיטתי.
המחקר הראה ששיטה זו יכולה לעבוד עבור ילדים מרקע מבוסס עם יכולות לשוניות טובות, אבל אינה יעילה עבור ילדים הנעדרים רקע כזה.
במבט רטרוספקטיבי, ניתן לומר שהמחקר זיהה שלושה גורמים העלולים להוביל לכישלון בכיתה א':
חוסר לימוד מסודר של העיקרון האלפביתי, כלומר המיפוי בין צלילים לבין אותיות המייצגות אותם.
חוסר זה חייב את הילדים להבין בעצמם את ההיבט המכני של פענוח האותיות לכדי צלילים ומילים.
חוסר התאמה לשונית של הטקסטים הנקראים לרמה התחבירית והסמנטית של שפת הילדים ולשפה הדבורה המוכרת להם מהבית.
טקסט המורכב ממילים לא מוכרות כמובן קשה יותר לקריאה.
חוסר התאמה תרבותית של הטקסט למציאות המוכרת לילדים ולניסיון החיים שלהם.
גם במקרים שהמילים מוכרות, ייתכן מצב שבו מה שמסופר לא מוכר, ולכן קשה להבין את הטקסט.
המסקנה הייתה שיש לפתח שיטות לימוד וחומרי לימוד שיתאימו לילידים ולרקע ממנו הם באים, ולא לצפות שהילדים יתאימו את עצמם למערכת החינוך.
במחקר נכללו גם שתי כיתות הטרוגניות: כיתת הביקורת מבית הספר בית הכרם שבה היה מיעוט של תלמידים בני עדות המזרח משכונת גבעת שאול, ואחת מכיתות הניסוי שבה היו כמה תלמידים אשכנזים.
כיתות אלה שימשו לבחינת התאוריה כי ערבוב אוכלוסייה יביא לפתרון בעיית לימוד הקריאה כי התלמידים החזקים ימשכו את החלשים.
התוצאות הפריכו תאוריה זו: התחרות מצד תלמידים חזקים יותר ייאשה את התלמידים המתקשים ולא קידמה אותם.
על מחקר זה קיבלה פייטלסון את פרס ישראל בחקר החינוך בשנת 1953.
המחקר על גורמי הכישלון של ילדי עולים, שהגיע למסקנה ששורש הבעיה הוא בהבדלים תרבותיים, הוביל לצורך להכיר לעומק את תרבות העולים.
פייטלסון פנתה לכן לחקר דפוסי החינוך בעדה הכורדית (שהייתה הקבוצה הגדולה ביותר בין תלמידי המחקר על גורמי הכישלון אצל ילדי כיתה א'), והייתה בכך לחוקרת הראשונה של העדה הכורדית עם עלייתה ארצה.
מעבר לענייני חינוך, המחקר תיאר גם את אורח החיים, ההרגלים, והאמונות של העדה.
התוצאה העיקרית של המחקר הייתה זיהוי השוני בין עולמו של הילד הכורדי העולה לבין עולמם של ילדים אשכנזים ילידי הארץ.
בבית כורדי לא היו משחקים וצעצועים.
לא קראו סיפורים לילדים, ואוצר הלשון שלהם הוגבל לנושאים קונקרטיים של חיי היום-יום.
מעבר לכך, לא הייתה אינטראקציה עם הילדים, והם היו אמורים לשתוק בחברת מבוגרים.
כל הפערים האלה השליכו על הבעיות שלהם בלימוד קריאה בבית הספר.
על מחקר זה קיבלה את תואר הדוקטור בשנת 1956.
המסקנות מהמחקרים הקודמים הראו ששיטות הלימוד שהיו בשימוש יכלו להתאים לילדים שגדלו בסביבה אוריינית, אבל לא לילדים שלא גדלו בסביבה כזו.
לכן צריך היה לשנות את שיטת הלימוד כדי שלא תתבסס על הנחות שאינן מתקיימות עבור חלק ניכר מהילדים.
במקביל היה צורך ליצור סביבה אוריינית.
כדי לענות על הצורך הראשון, פייטלסון הייתה שותפה בסוף שנות החמישים וראשית שנות השישים לפיתוח חומרי לימוד ללימוד הקריאה בשיטה הפונטית בשם "גם אני קורא" ו"אני קורא כבר".
חומרי לימוד אלה נועדו להחליף את שיטת המילה השלמה, מתוך תפיסה שלימוד שיטתי, ובפרט הבנה של העיקרון האלפביתי, הם הבסיס ללימוד ראשוני של קריאה, ואילו קריאה אוטומטית יותר על ידי זיהוי מילים תבוא באופן טבעי בשלב מאוחר יותר, כתוצאה מהצטברות ניסיון בקריאה.
הייחוד של חומרי לימוד אלה היה במתודולוגיה של שלביות הלימוד, בצורה שאפשרה יצירת תוכן מעניין כבר מהשלבים הראשונים, במקום להתבסס על לימוד טכני של אותיות וצלילים.
ההתחלה הייתה ממילים חד-הברתיות, שהן הפשוטות ביותר לקריאה.
האות הראשונה שנלמדה הייתה ג', מה שכבר אפשר ליצור את המילה "גג".
השנייה הייתה ח', מה שאפשר את המילה "חג".
בתוספת האותיות א' ו-ב', כבר אפשר היה לכתוב סיפור קצר: "אבא בא בחג".
האותיות נלמדו כמייצגות של צלילים, ולא באמצעות שמות האותיות.
במהלך שנות השבעים והשמונים הייתה פייטלסון מעורבת בהקמת החטיבות הצעירות לתלמידי גן חובה וכיתות א' ו-ב'.
היא ניהלה את המחקר שבעקבותיו הרעיון אומץ על ידי משרד החינוך והפך לנפוץ בבתי ספר רבים ברחבי הארץ.
הרעיון של החטיבות הצעירות הוא לשלב בין כיתות גן חובה לבין כיתות א' ו-ב', כחטיבה נפרדת משאר בית הספר.
כך הכניסה לבית הספר תהייה הדרגתית וקלה יותר, במקום שתהיה מעבר חד בין סביבת משחקים לסביבת לימודים.
בכיתות הגן הילדים העשירו את עולמם הלשוני באמצעות הקראת סיפורים ודיבור עליהם.
בכיתות א' הם למדו לפענח את הכתב בעצמם.
בהמשך פייטלסון יזמה והנהיגה את פרויקט הספריות הכיתתיות – ארונית עם ספרים בכל כיתה, שהילדים יכולים לשאול ולקרוא בבית.
באזורים מבוססים ניתן לאתחל את הספרייה הכיתתית מספרים שהילדים מביאים מהבית.
במקומות אחרים משרד החינוך מימן את רכישת הספרים.
המטרה הייתה לעודד את הקריאה העצמית ולהניע את התלמידים ליצור סביבה אוריינית לעצמם אפילו אם היא אינה קיימת בבית.
הכלי היה ספרי ילדים שילדים אוהבים לקרוא, ובפרט סדרות ספרי הרפתקאות, כולל למשל סדרת ספרי קופיקו.
במחקר מעקב נמצא שילדי כיתות ב' ו-ג' שבהן היו ספריות כיתתיות קראו בממוצע 32 ספרים בשנה, לעומת 8 ספרים אצל ילדים בכיתות בלי ספריות כאלה.
בנוסף לעבודתה המדעית של פייטלסון על חשיבות ההקראה לילדים לשם פיתוח הבנת הנקרא, היא עמדה על התפקיד המכריע של המשחק החופשי בפיתוח היצירתיות, יכולת ההפשטה, התמודדות עם כישלונות, וצבירת הצלחות.
פייטלסון הטיפה לצמצום מעורבות מדכאת יצירתיות במשחקי הילדים והעדיפה משחקים פרימיטיביים המאפשרים לילדים לפתח את היצירתיות על פני משחקים משוכללים הקובעים לילדים את דרכי השימוש בהם.
כך למשל יש עדיפות לערימה של לבני לגו רגילות מהן ניתן לבנות מה שרוצים על פני קיטים שמהם ניתן לבנות רק דבר אחד על ידי מעקב אחרי הוראות מדוקדקות.
היא ביקשה גם לצמצם את זמן הפעילות הפסיבית של הילדים בצפייה בטלוויזיה.
דינה פייטלסון קיבלה את פרס ישראל בתחום החינוך בשנה הראשונה שבה חולק הפרס, על עבודת המחקר "גורמי הכישלון אצל ילדי כיתה א'".
היא הייתה האישה היחידה שקיבלה את הפרס באותה שנה, והיא גם הזוכה הצעירה ביותר בפרס (היא הייתה בת 27) עד לזכייתו של איתיאל זוהר-הורוביץ בגיל 23 בפרס בשנת 2024.
בשנת 1991, זמן קצר לפני מותה, נבחרה להיכל התהילה של הקריאה.
היכל התהילה נועד לקדם את הוראת הקריאה תוך ניצול הידע והניסיון המצטבר של החברים בו.
בשנת 1997 נוסד לזכרה פרס מחקר מטעם ארגון הקריאה הבינלאומי (כיום ארגון האוריינות הבינלאומי ).
הפרס ניתן למחקר אמפירי פורץ דרך שפורסם בג'ורנל מדעי בשנה האחרונה, ועוסק בהיבטים של רכישת הקריאה, כולל מודעות פונמית, העיקרון האלפביתי, דו-לשוניות, השפעת הבית על התפתחות אוריינית, ומחקרים חוצי-תרבויות של לימוד קריאה, עם השלכות ברורות ללימוד קריאה.
גורמי הכישלון אצל ילדי כתה א', ירושלים: מוסד סאלד, 1953.
דינה פייטלסון וחמדה אסיאו, מדריך להוראת הקריאה בכיתה א, ירושלים: קריית ספר, תשי"ט 1959. (ספרון) (מהדורה ב מתוקנת: תשכ"א)
החברים, ירושלים: קריית ספר, 1959. (סיפור לילדים)
בכפר, ירושלים: קריית ספר, 1959. (סיפור לילדים)
בגן החיות, ירושלים: קריית ספר, 1959. (סיפור לילדים)
חמדה אסיאו, דינה פייטלסון, גם אני קורא, ירושלים: קריית ספר, תש"ך 1960.
חמדה אסיאו, דינה פייטלסון, חוה צ'רנוב, אני קורא כבר, ירושלים : קריית ספר, תשכ"ד 1964.
דרכים לשיפור הוראת הלשון העברית בבית הספר היסודי: על יסוד מחקר הסתכלות בכיתות ד, ירושלים: בית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית ושל משרד החינוך והתרבות, תשכ"ד 1964.
בית הספר ובית ההורים; ערך: אליעזר ברות, ירושלים: משרד החינוך והתרבות – המזכירות הפדגוגית לחינוך יסודי ולהכשרת מורים, תשכ"ח 1968. (סיכום מחקר) (מהדורה ב: תשכ"ט)
החטיבות הצעירות - ניסוי חינוכי ולקחיו; עורכים: דינה פייטלסון ואפרים רוקח.
משרד החינוך, אוניברסיטת חיפה, אדר תשל"ז פברואר 1977.
דינה פייטלסון, י[עקב] גוטהולד, ר[ות] נחמני, פיתוח ההבעה בכתב בחטיבות הצעירות, ירושלים: משרד החינוך והתרבות – המזכירות הפדגוגית – הוועדה לחינוך יסודי-החטיבות הצעירות, תשמ"ו 1986. (ספרון)
מחקרים בפסיכולוגיה של הלשון בישראל: רכישת לשון, קריאה וכתיבה.
עורך: יוסף שמרון, הוצאת מאגנס ומכון סאלד, תשנ"ז
דינו דה-לורנטיס היה מפיק קולנוע איטלקי שהפיק למעלה מ-150 סרטי קולנוע.
בשנת 2001 קיבל את הפרס לזכר אירווינג תלברג מאת האקדמיה האמריקאית לקולנוע וב-2003 זכה בפרס אריה הזהב על מפעל חיים.
דה-לורנטיס נולד כאגוסטינו דה-לורנטיס בטורה אנונציאטה, איטליה, ומכר ספגטי שעשה אביו.
לאחר שהחל ללמוד את אמנות הקולנוע ברומא, לימודיו הופסקו כתוצאה ממלחמת העולם השנייה.
בשנות חייו המוקדמות להפקות הסרטים, דה-לורנטיס השתתף בהפקת סרטים נאו-ריאליסטים כסרטיו של פדריקו פליני "לה סטראדה" (1956) ו"לילות כביריה" (1959), לעיתים תוך שיתוף פעולה עם המפיק קארלו פונטי.
בשנות ה-60 הקים דה-לורנטיס סטודיו אולפנים משלו, והצליח להפיק את הסרטים ברברלה ו-"Danger: Diabolik", אך זה קרס מבחינה כלכלית בשנות ה-70.
כאשר עבר לארצות הברית בשנות ה-70, דה-לורנטיס הקים את "De-Laurentis Entertainment Group" שמבוססת בקרוליינה הצפונית.
לדה-לורנטיס ארבעה ילדים מאשתו הראשונה, סילבנה מנגנו, שמתה ב-1989. היה נשוי למפיקה מרתה שומאכר ולהם שתי בנות.
בתו מנישואיו הראשונים, רפאלה דה-לורנטיס, גם היא מפיקה.
כך גם אחיינו, אורליו דה-לורנטיס.
בין הסרטים שבהפקתו ניתן למנות את:
דינו ליפאטי (ברומנית: Dinu Lipatti; 19 במרץ 1917 – 2 בדצמבר 1950) היה פסנתרן ומלחין רומני.
הקריירה שלו באה אל סיומה הטראגי עם מותו מלימפומת הודג'קין בגיל 33. חרף הקריירה הקצרה שלו ומורשת הקלטות קטנה יחסית, ליפאטי נחשב לאחד הפסנתרנים המעולים במאה ה-20.
ליפאטי נולד בבוקרשט למשפחה מוזיקלית: אביו היה כנר, אמו פסנתרנית וסנדקו היה הכנר והמלחין ג'ורג'ה אנסקו.
הוא למד בבית הספר התיכון על שם גאורגה לאזר והגיע למקום השני בתחרות הפסנתר הבינלאומית בווינה בשנת 1934. הפסנתרן הצרפתי אלפרד קורטו, שסבר כי ליפאטי היה המועמד הראוי לפרס הראשון, פרש במחאה מחבר השופטים.
בשנים הבאות למד ליפאטי בפריז אצל קורטו, נדיה בולאנז'ה (שעימה הקליט כמה מן הוואלסים של ברהמס, אופוס 39), פול דיקא (הלחנה) ושארל מינש (ניצוח).
הקריירה של ליפאטי הושפעה ממלחמת העולם השנייה.
תחילה המשיך להופיע בקונצרטים ברחבי אירופה, כולל בשטחים שכבשו הנאצים, אך בסופו של דבר נמלט מרומניה מולדתו בשנת 1943 והשתקע עם אשתו בז'נבה שבשווייץ הנייטרלית, והתמנה שם לפרופסור לפסנתר בקונסרבטוריון.
באותה עת התגלו הסימנים הראשונים למחלתו.
תחילה היססו הרופאים ולא ידעו לומר מה הבעיה, אך ב-1947 אובחנה אצלו לימפומת הודג'קין.
עקב כך פחתה תדירות הופעותיו במידה ניכרת.
ליפאטי ניגן ברסיטל האחרון שלו, שגם הוקלט, ב-16 בספטמבר 1950 בבזאנסון שבצרפת.
חרף מחלתו הקשה, הגיש פרשנויות שאין דומה להן לפרטיטה בסי במול מז'ור מאת באך, הסונאטה בלה מינור של מוצרט, האימפרומפטי בסול במול מז'ור ובמי במול מז'ור מאת שוברט, ושלושה עשר מתוך ארבעה עשר הוואלסים אשר לשופן — ליפאטי ניגן אותם לא לפי סדר פרסומם, כמקובל, אלא לפי סדר שקבע בעצמו.
ואלס מספר 2 היה האחרון ברשימה, אך בהגיעו אליו, כאשר סיים לנגן את כל שלושה עשר הוואלסים האחרים, היה תשוש מכדי לנגנו; במקומו הציע לקהל את העיבוד של מיירה הס לכוראל Jesus bleibet meine Freude מאת באך.
ליפאטי מת פחות משלושה חודשים אחרי הרסיטל.
הוא נקבר בבית הקברות שן-בור שבמחוז ז'נבה.
אשתו מדלן, מורה נודעת לפסנתר, נקברה לצידו לאחר מותה בשנת 1982.
היושרה והטכניקה פסנתרנית בנגינת ליפאטי הגיעו לדרגות הגבוהות ביותר, ושירתו אותו במאמציו למצוא את השלמות המוזיקלית שחיפש.
הוא נודע בעיקר בפרשנויותיו לשופן, מוצרט ובאך, אך הקליט גם את "אלבורדה דל גרסיוסו" מאת ראוול, יצירות מאת ליסט וג'ורג'ה אנסקו, והקונצ'רטי לפסנתר מאת שומאן וגריג.
תקליט הוואלסים של שופן בנגינתו הופק והוצע למכירה שוב ושוב מאז יציאתו לאור, וחובבי מוזיקה רבים מבכרים אותו על הקלטות אחרות.
ליפאטי לא הקליט מעולם שום יצירה של בטהובן.
הנחה נפוצה, אך שגויה, היא שליפאטי לא ניגן מיצירות בטהובן עד מועד מאוחר בקריירה שלו.
למעשה, ניגן ליפאטי פעמיים את קונצ'רטו הקיסר בעונת 1940–1941 בבוקרשט והתכונן להקליט אותו לחברת EMI בשנת 1949. מזכר פנימי של וולטר לג, מפיק התקליטים של ליפאטי, מ-23 בפברואר 1948, מראה כי "ליפאטי גמר אומר להקליט קונצ'רטו של בטהובן בשנת 1949", ומזכיר את "קונצ'רטו הקיסר", מאחר שליפאטי כבר ניגן אותו בעבר.
כמו כן, סונאטת ולדשטיין נמצאה בקביעות ברפרטואר של ליפאטי מאז 1936.
אף על פי כן, במועד מאוחר יותר נמצאה הקלטה אותנטית של ליפאטי לקונצ'רטו מאת שופן.
השליטה, היופי והכנות הניכרים בהקלטותיו של ליפאטי ממשיכים לתת השראה ולרומם את רוחם של פסנתרנים וחובבי מוזיקה בעולם כולו.
נוסף על הישגיו הגדולים בנגינה בפסנתר, היה ליפאטי גם מלחין.
הוא הלחין בסגנון נאו-קלאסי, שניכרו בו השפעות צרפתיות ורומניות.
ב-1997, שנים לאחר מותו, התקבל ליפאטי כחבר באקדמיה הרומנית.
יוהנס ברהמס, ואלסים אופוס 39, עם נדיה בולאנז'ה, 1939
רוברט שומאן, קונצ'רטו לפסנתר בלה מינור, עם הרברט פון קאראיין ותזמורת פילהרמוניה, 1947
אדווארד גריג, קונצ'רטו לפסנתר בלה מינור, עם אלצ'יאו גאליירה ופילהרמוניה, 1948
רוברט שומאן, קונצ'רטו לפסנתר בלה מינור, עם ארנסט אנסרמה ותזמורת שווייץ המערבית, 1950
רסיטל אחרון בבזאנסון (מוזיקה מאת באך, מוצרט, שוברט ושופן), 1950
דינו מנגין (איטלקית: Dino Meneghin; נולד ב-18 בינואר 1950) הוא מגדולי הכדורסלנים האיטלקים והאירופים בכל הזמנים.
בין 2009 ל-2013 כיהן כנשיא פדרציית הכדורסל האיטלקית.
מנגין החל את הקריירה המקצוענית שלו כבר בגיל 16, בקבוצת איניס וארזה מליגת העל האיטלקית.
בשורות וארזה שותף מנגין ב-395 משחקים לאורך 16 עונות וזכה עימה ב-7 אליפויות ו-4 גביעים.
במסגרת האירופאית זכה פעמיים עם וארזה בגביע מחזיקות הגביע ובין השנים 1969 ל-1979, העפיל עם קבוצתו 10 פעמים ברציפות לגמר גביע אירופה לאלופות מתוכן זכה בתואר חמש פעמים ושלוש פעמים גם בגביע הביניבשתי.
ב-1981 עבר מנגין לקבוצת אולימפיה מילאנו, הוא שיחק בה עד עונת 1990, זכה ב-5 אליפויות ו-2 גביעים, במסגרת האירופאית בגביע קוראץ' ב-1985 ובשתי אליפויות אירופה ב-1987 וב-1988
ב-1990 עבר לשחק במדי פלקנסטרו טריאסטה וב-1993 חזר למילאנו לעוד שתי עונות, בטרם פרש בגיל 44. סך הכל שיחק מנגין ב-836 משחקים בליגה האיטלקית הראשונה וקלע 8,560 נקודות.
לאורך הקריירה שלו היה מנגין מעמודי התווך של נבחרת איטליה בכדורסל, מנגין והנבחרת האיטלקית זכו באליפות אירופה בכדורסל ב-1983 והגיעו למקום השלישי ב-1971 וב-1975. מנגין היה חלק מהמשלחת האיטלקית ל-4 אולימפיאדות ואף זכה עם הנבחרת במדליית כסף באולימפיאדת מוסקבה (1980).
סך הכל שיחק מנגין ב-271 משחקים בינלאומיים בין השנים 1969 ל-1984 וקלע 2,847 נקודות.
מנגין נבחר בדראפט ה-NBA ב-1970 על ידי אטלנטה הוקס והיה בכך לכדורסלן האיטלקי השני בהיסטוריה שנבחר בדראפט, אך היה זה בסיבוב ה-11 בלבד והוא מעולם לא שיחק ב-NBA.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל שימש מנגין כמנהלה של נבחרת איטליה ושל קבוצת ארמאני מילאנו.
ב-2008 מונה לממלא המקום הזמני של נשיא פדרציית הכדורסל האיטלקית ובפברואר 2009 נבחר לעמוד בראשה.
ב-2005 זכה לעיטור מסדר ההצטיינות האיטלקי בדרגת מפקד.
נבחר לאחד מ-50 התורמים הגדולים ביותר לכדורסל האירופאי
נבחר להיכל התהילה של הכדורסל ב-2003
נבחר להיכל התהילה של פיב"א
דינה רובינה היא סופרת ישראלית, הכותבת בשפה הרוסית.
דינה רובינה נולדה בטשקנט שבאוזבקיסטן, לאם ריטה לבית ז'וקובסקי, היסטוריונית, ולאב איליה רובין, צייר, יהודים אוקראינים במוצאם.
בצעירותה למדה בבית-הספר למוזיקה מטעם הקונסרבטוריון של טשקנט, ובהמשך בקונסרבטוריון עצמו.
סיפוריה רואים אור מאז היותה בת 15. בשנת 1984 עברה לגור במוסקבה, ועלתה לישראל עם משפחתה בשנת 1990, כחלק מהעלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90. בשנים 2000–2003, שימשה רובינה בתפקיד ראש קהילה ותרבות במוסקבה, מטעם הסוכנות היהודית.
מתגוררת במבשרת ציון, עם בעלה הצייר בוריס קרפלוב.
כתבה כחמישים ספרים בשפה הרוסית, והללו תורגמו למעל עשרים שפות.
בין ספריה המצליחים מהשנים האחרונות, !Вот идет Мессия ("הנה בא המשיח!") ו-Синдикат ("סינדיקט").
ספר אחד בלבד של רובינה תורגם לעברית: Двойная фамилия ("שם משפחה כפול"), וראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 1993.
ביולי 2024 יצא לאור תרגום לעברית של ספר נוסף שלה, "היונה הצחורה של קורדובה" («Белая голубка Кордовы»), בהוצאת כתר.
בישראל קיבלה רובינה את פרס אריה דולצ'ין עבור ספרה Один интеллигент уселся на дороге ("אינטליגנט אחד התיישב על הדרך"), פרס הסוכנות היהודית, פרס אגודת הסופרים בישראל עבור ספרה Вот идет Мессия!
("הנה בא המשיח!"), וכן את פרס השר לקליטת עלייה על שם יורי שטרן (2009).
ברוסיה קיבלה רובינה בין היתר את פרס "הספר הגדול" לשנת 2007 עבור הספר На солнечной стороне улицы ("הצד השמשי של הרחוב") ואת פרס קרן טבאקוב לשנת 2008 עבור הסיפור Адам и Марьям ("אדם ומרים") (פורסם בעיתון Дружба народов (דרוז'בה נארודוב), גיליון מס' 7, שנת 2007).
מספר סרטים על בסיס ספריה צולמו ברוסיה:
На Верхней Масловке ("על המסלובקה העליונה") (2004).
שודרה גם בארץ, בערוץ 9.
שם משפחה כפול, נובלות; תרגם מרוסית עמנואל ביחובסקי, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, אגודת הסופרים העבריים, 1993
היונה הצחורה של קורדובה; תרגם מרוסית יונה גונופולסקי, כתר הוצאה לאור, 2024.
בשנת 2014 גינתה את סיפוח קרים על ידי רוסיה ואת המלחמה בדונבאס, ואמרה כי היא "נגעלת מאלימות ומתקיפות על מדינה שכנה, ונגעלת מכל סיפוח של שטח זר".
בשנת 2025, בראיון לערוץ הרוסי הגולה "דוז'ד" (Дождь), הצהירה ברקע מלחמת חרבות ברזל כי "לישראל יש זכות להגנה עצמית.
יש לה זכות להמיס את כולם (את ההפלסטינים) בחומצה הידרוכלורית.
יש לה זכות לנקות את עזה ולהפוך אותה למגרש חניה.
זה מה שישראל רשאית לעשות.
כי אין שם תושבים חפים מפשע, אין!
אני מאוד רוצה שישמידו את כולם." התבטאות זו של רובינה עוררה סערה ברשתות החברתיות, כאשר חלק גיבו את דבריה, בעוד אחרים גינו אותה על הפצת דברי שטנה גזעניים וקריאה לרצח עם.
רובינה הכחישה שאמרה את המיוחס לה, וטענה שדבריה נערכו ועברו מניפולציה.
דינה תירוש (נולדה ב-3 בנובמבר 1953) היא פרופסור מן המניין בחוג להוראת המדעים בבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב.
תחומי מחקרה העיקריים הם התפתחות ורכישה של מושגים מתמטיים, כללים אינטואיטיביים במדעים ובמתמטיקה, הכשרה וקידום מקצועי של מורי מתמטיקה.
את לימודיה הגבוהים עשתה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1975 סיימה תואר ראשון במתמטיקה ובמדעי המחשב.
בשנת 1978 סיימה תואר שני.
עבודת המאסטר שלה הייתה בנושא "חשיבה אינטואיטיבית לגבי אינסוף" בהנחיית פרופסור אפרים פישביין.
בשנת 1985 סיימה תואר שלישי.
עבודת הדוקטורט שלה הייתה בנושא "התפיסה האינטואיטיבית של מושג האינסוף והשלכותיה על החינוך המתמטי", גם זו בהנחיית פרופסור פישביין.
שימשה כמורה למתמטיקה במספר תיכונים בארץ.
לאחר חזרה מלימודי בתר-דוקטור בארצות הברית בשנת 1986 החלה ללמד כחברת סגל באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1993 מונתה לפרופסור חבר ובשנת 1998 לפרופסור מן המניין.
היא נשואה, אם לארבעה, וסבתא ל-13.
היבטים פסיכולוגיים בהוראת המתמטיקה, הוצאת מכון מופ"ת, 2000
העקביות המתמטית של תלמידים: מיון, מקורות ואסטרטגיות טיפול, הוצאת רמות, 1999
דינו ראדג'ה (בקרואטית: Dino Rađa; נולד ב-24 באפריל 1967), הוא כדורסלן עבר קרואטי.
בראשית הקריירה היה שותף בשתיים משלוש הזכיות הרצופות של יוגופלסטיקה ספליט בגביע אירופה לאלופות, וכיום משמש כנשיא המועדון.
ראדג'ה החל את קריירת הכדורסל שלו בעיר נעוריו, שם שיחק במדי הנוער של קבוצת ק.ק.
דוולין, ומשם עבר למועדון ק.ק.
בספליט (אשר החליפה ספונסרים ונודעה כ"יוגופלסטיקה" ו"פופ84") שיתף פעולה עם טוני קוקוץ' בתקופת השיא של המועדון וזכה עימה בשני גביעי אירופה לאלופות ברציפות (, ).
בסיום עונת 1989/1990, עזב ראדג'ה את ספליט ועבר לוירטוס רומא, למרות שנבחר בידי הבוסטון סלטיקס כבר בדראפט של שנת 1989.
בעונתו הראשונה באיטליה קלע ראדג'ה 18.1 נקודות ב למשחק, ונבחר על ידי עיתונאיי ספורט במקום השני כשחקן האירופאי הטוב ביותר לאותה העונה, שני רק לקוקוץ'.
בשתי העונות הבאות המשיך ראדג'ה לשפר את ממוצעיו, והעמיד ממוצעים של 20.2 נקודות למשחק בעונתו השנייה, ו-21.5 בשלישית.
בשנת הוליך ראדג'ה את רומא לזכייה בגביע קוראץ'.
בשנת 1993 הצטרף ראדג'ה לבוסטון סלטיקס.
את עונת הבכורה שלו בליגת ה-NBA סיים עם ממוצעים של 15.1 נקודות למשחק ו-7.2 .
לאחר 3 שנים נוספות בבוסטון, נשלח ראדג'ה בעסקת חליפין אל פילדלפיה 76' בתמורה לקלארנס וד'רספון, אך כשל בבדיקות הגופניות.
בדצמבר 1993 קבע ראדג'ה רקורד שלילי כאשר היה לשחקן אשר סיים משחק עם מספר ההחטאות הרב ביותר ללא נקודות, כאשר במשחק נגד סן אנטוניו ספרס החטיא 14 זריקות מהשדה ב-18 דקות משחק.
בשנת 1997 החליט ראדג'ה לחזור לאירופה, והצטרף לקבוצת פנאתינייקוס היוונית.
הוא שיחק במועדון שנתיים, בהן זכה עמו בשתי אליפויות יוון.
לאחר שנתיים ביוון עזב ראדג'ה את המועדון וחזר לקרואטיה, לקבוצת ק.ק.
בשנת חזר ראדג'ה ליוון וחתם אצל יריבתה של קבוצתו הקודמת, אולימפיאקוס, אך כשל בניסיונו להשיב למועדון את תואר האליפות, וחזר לקרואטיה, לקבוצת ציבונה זאגרב.
לאחר עונה אחת בזאגרב, חזר ראדג'ה לקבוצת נעוריו, זכה עימה באליפות קרואטיה ופרש מכדורסל.
ראדג'ה היה חלק מנבחרת יוגוסלביה אשר זכתה במדליית הכסף באולימפיאדת סיאול, ושתי מדליות זהב באליפות אירופה בכדורסל (1989, 1991).
לאחר הכרזת העצמאות של קרואטיה, הפך ראדג'ה לבורג חשוב בנבחרת קרואטיה, אשר זכתה במדליית כסף במשחקים האולימפיים בברצלונה, במדליות ארד באליפות אירופה בכדורסל 1993 שנערכה בגרמניה, באליפות אירופה בכדורסל 1995 שנערכה ביוון, ובאליפות העולם בכדורסל 1994 שנערכה בקנדה.
דינה פלדמן (נולדה ב-3 ביולי 1950) היא פסיכולוגית קלינית ופעילה חברתית ישראלית.
כיהנה כנציבה לשוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות בנציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות במשרד המשפטים, ולאחר מכן כמנכ"לית ארגון "קולך".
פעילה בתחום זכויות נשים, זכויות אדם, והידברות בין דתית ובין תרבותית.
נולדה בחיפה לאברהם מברך-בנצ'קובסקי, יליד פיוטרקוב טריבונלסקי, מחלוצי תנועת "המזרחי" ו"הפועל המזרחי"; ולפנינה דרובנר גאסט, ילידת וינה.
במסגרת שירותה השתתפה בהקמת מדור ההדרכה בחיל הנשים והייתה חברה בוועדות הראשונות לפתיחת מקצועות צבאיים לנשים (1973-1978).
ב-1979 עברה למחלקת בריאות הנפש בחיל הרפואה, שם פעלה עד 1993 והייתה מעורבת בפיתוח ויישום מודלים של התערבות וטיפול בחיילים עם אתגרי הסתגלות, נפגעי תגובות קרב ופדויי שבי, משפחותיהם ומפקדיהם.
השתתפה בהקמת היחידה לפסיכולוגיה רפואית בחיל הרפואה.
בין השנים 2002-2007 שימשה כנציבה השנייה לשוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות במשרד המשפטים.
היא הכינה את תוכנית האב וניסתה לבסס מעורבות פעילה של אנשים עם מוגבלות ובני משפחותיהם בתהליכי קבלת ההחלטות.
הייתה ממובילי החקיקה ויישום פרק הנגישות בחוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, התשנ"ח-1998, שמטרתו לקדם נגישות בישראל, אשר הוסף לחוק השוויון ב-2005. פלדמן עסקה בתכנון ויישום מערך מורשי נגישות והיערכות העורף לשעת חירום בכל הנוגע.
לאנשים עם מוגבלות ובני משפחותיהם.
במהלך כהונתה שימשה כראש משלחת ישראל לוועדת הוק באו"ם, אשר ניסחה את האמנה הבינלאומית לזכויות אנשים עם מוגבלות; האמנה אומצה על ידי ישראל במרץ 2007, ואושררה בשנת 2012.
בין השנים 2009-2010 הייתה חברת הוועד המנהל ומנכ"לית ארגון "קולך – פורום נשים דתיות".
פלדמן היא פסיכולוגית קלינית מדריכה בכירה.
סיימה תואר שני בלימודי נשים ויהדות, ותואר דוקטור בעבודה סוציאלית.
במהלך השנים עוסקת פלדמן במחקר, הוראה, חניכה וכתיבה וכן מעורבת בפעילות הקשורה בהעצמת נשים, בפיתוח מנהיגות, בקידום זכויות אדם ובהדברות בין דתית, רב לאומית ורב תרבותית.
פלדמן כתבה מאמרים, פרקים וכתבות וכן חיברה וערכה ספר יסוד על נגישות החברה הישראלית לאנשים עם מוגבלות, חוברות עמדה, נתונים והדרכה בתחום מדיניות בריאות הנפש וזכויות אנשים עם מוגבלות בישראל.
בשנים האחרונות פלדמן עוסקת בקידום שיתופי פעולה ישראל - פולין, בחקר ובשימור זיכרון יהדות פיוטרקוב טריבונלסקי.
פרסמה בנושא שני ספרים וכתבות בעיתון הדים.
נשואה לד"ר בני פלדמן, הפסיכולוג הראשי של בית חולים קפלן, מטפל ומדריך, מרצה ופעיל בתחום פסיכולוגיה רפואית ופסיכולוגיה יהודית.
גטו פיוטרקוב טריבונלסקי - הראשון בפולין הכבושה.
נגישות החברה הישראלית לאנשים עם מוגבלות בפתח המאה ה-21. ירושלים: הוצאת משרד המשפטים.
(קישור למאמר באתר משרד המשפטים)
תרומתו של חוק שוויון לאנשים עם מוגבלות, התשנ"ח – 1998 לקידום צדק סביבתי לאנשים עם מוגבלות בישראל.
נגישות החברה הישראלית לאנשים עם * מוגבלות בפתח המאה ה-21. ירושלים: הוצאת משרד המשפטים.
עמודים 31-79. (קישור למאמר באתר משרד המשפטים)
פלדמן, ד., דניאלי להב, י., מלול, א., סילוביסקי, ד.
התמקצעות בתחום הנגישות לאנשים עם מוגבלות בישראל.
עמודים 431-476. (קישור למאמר באתר משרד המשפטים)
זכויות אדם של ילדים עם מוגבלות בישראל בפתח המאה ה-21. בתוך: ש.
שילובים: לומדים עם מוגבלויות במערכות חינוך.
זכויות אדם של אנשים עם מוגבלות נפשית – מציאות ואתגרים.
שיקום והחלמה בבריאות הנפש: קריאה מנקודות מבט שונות.
חוק שוויון לאנשים עם מוגבלות, התשנ"ח – 1998 כמקדם נגישות השירות לאנשים עם מוגבלות.
תרומתו של חוק שוויון לאנשים עם מוגבלות, התשנ"ח – 1998 לקידום זכויותיהם והשתלבותם של אנשים עם מוגבלות שכלית בחברה הישראלית.
מבידול לשילוב: התמודדות עם מוגבלויות בקהילה.
ירושלים: הוצאת כרמל, רעננה: בית איזי שפירא.
מרפאות בריאות הנפש בישראל: מגמות ושינויים בעשור האחרון.
שירותי בריאות הנפש בישראל: מגמות וסוגיות.
העדפה מתקנת והתאמות בתעסוקה לאנשים עם לקויות למידה בישראל.
סחיש, סוגיות בחינוך מיוחד ובשיקום.
תעסוקת אנשים עם מוגבלות בישראל מפרספקטיבה של חוק השוויון.
העדפה מתקנת של אנשים עם מוגבלות בישראל.
העדפה מתקנת והבטחת ייצוג בישראל.
תל אביב: הוצאת רמות – אוניברסיטת תל אביב.
מודל שימוש בשירותי בריאות נפש.
על ציילנות חילונית, שטחי הפקר ותחושת בית: האדם הפוסט מודרני מחפש מקום.
דינה פרלשטיין (נולדה בשנת 1966) היא מפיקה, תסריטאית ובמאית חרדית, נחשבת ליוצרת הראשונה של עולם הסרטים החרדים הנשיים ולאחת מהיוצרות המובילות בתחום הקולנוע החרדי.
נולדה ב-1966 בבני ברק וגדלה שם, בת למשפחה מחסידות בעלז.
סרטיה היוו את החלוץ בתחום הקולנוע החרדי-נשי.
בתחילה היא הפיקה סרטים המשלבים שקופיות סטילס וסרטים מוסרטים, ורק לאחר מכן הפיקה סרטים מוסרטים בלבד.
בתחילת דרכה שימשה פרלשטיין כבמאית, תסריטאית ועורכת הסרט.
בהמשך, עם תחילת הפקתם של סרטים מוסרטים באורך מלא, היא שיתפה אנשי צוות נוספים.
סרטיה של פרלשטיין מיועדים גם להקרנה בחו"ל, בתרגום לאנגלית, והם מאופיינים לרוב באסתטיקה ולוקיישנים יוקרתיים יחסית.
פרלשטיין מממנת את סרטיה מהונה הפרטי ולא נעזרת בקרנות.
בשנת 2016 זכתה בפרס שר החינוך לתרבות יהודית בתחום הקולנוע.
שמור על ילדתי - (2011) בכיכובן של גאיה טארוב אילת מרגלית אולין הגואל רותם זיסמן כהן קרן ברי
על קרח דק - סוכות 2012 עדי הימלבלוי סמדר קילצנסקי מורן רוזנבלט דניאל גל הלנה ירלובה מרים זוהר נטע שפיגלמן
על גג העולם - סוכות 2014 עמית פרקש ורד פלדמן רונית יודיקוביץ לימור שפירא רמה מסינגר
מתנות בחושך - טלי שרון מלי לוי עירת נתן בנדק גיאה שליטא כץ אליאנה תדהר מרים זוהר הלנה ירלובה
זכות השתיקה - (2017)אליאנה תדהר שרה פון שוצורה סנדי בר קראין סרויה ליא קניג
תמרות עשן - (2019) דניאל גל אוולין הגואל מרינה שיוף יבגניה דוידינה עינת שרוף שירן סנדל רוני הדר הילי לואיס אנה דוברובצקי רננה רז
רסיסים - (2021) דניאל גל גילי איצקוביץ נילי צרויה סמריה סריה לונא מנסור הילה סעדה גילה אלמגור גלית גיאת נתי קלוגר
זהות כפולה (2023) ליאנה עיון לנה פרייפלד אילנית בן יעקב ירדן ברכה אסתר רדא מרינה שיוף מירב שירום נטע ריסקין אורטל בן שושן אנה דובריבצקי דורית לב ארי
סודות בוערים (2025) עומר נודלמן אסי לוי גלית גיאת מיכל ינאי שרה וינו אלעד לנה פרייפלד עירית נתן בנדק נתי קלוגר סיגלית פוקס אודליה מורה מטלון
דינה מירונובנה פרוניצ'בה הייתה שחקנית בתיאטרון הבובות של קייב ואחת מהניצולים הבודדים מהטבח בבאבי יאר.
נולדה בשם דינה מסטיסלבסקי בצ'רניהיב (אז בתחומי האימפריה הרוסית וכיום באוקראינה).
היו לה שני אחים ואחות.
בצעירותה עברה עם משפחתה לקייב.
שם התחתנה עם ויקטור פרוניצ'ב שהיה רוסי.
עבדה בתיאטרון הבובות של קייב.
שני אחיה גויסו לצבא האדום לאחר פלישת הנאצים לברית המועצות.
אחותה והוריה נותרו בקייב ולא הספיקו להימלט ממנה, לפני הכיבוש הנאצי.
דינה, אשר התגוררה עם בעלה הרוסי הילדים וחמותה בהתחלה לא זוהתה כיהודייה על ידי הנאצים.
לפי עדותה, כאשר נכנסו הגרמנים לבית, בו התגוררה הראתה להם חמתה סממני דת נוצריים ואמרה שכולם בבית רוסים.
הגרמנים עזבו מבלי לעשות כלום.
אבל כאשר ב־28 בספטמבר 1941 התפרסמה פקודה לכל היהודים להתאסף במקום מסוים בעיר, החליטה דינה להצטרף אל הוריה ואחותה, כדי לתמוך בהם.
היא הובלה יחד עם יהודי קייב אל באבי יאר, גיא הנמצא צפונית-מערבית לעיר, שם טבחו בהם הנאצים.
לפי עדותה, בעוד הגרמנים הורו להם להתפשט וירו בהם, היא קפצה לפני שנורתה והסתתרה בין הגופות האחרות.
היא קפאה על מקומה בזמן שהגרמנים המשיכו לירות בפצועים ובגוססים.
רק בערב יצאה ממחבואה ונמלטה מהאזור.
היא נעה, תוך התחמקות מפנסי הגרמנים, שסרקו אחר ניצולים כדי לרצחם.
היא הסתתרה באחד המחסנים בעיר, אך הוסגרה לגרמנים על ידי תושבת מקומית.
גרמנים העלו אותה על המשאית עם עוד ניצולים שמצאו.
במהלך הנסיעה, כאשר עצרה המשאית בצומת דרכים, היא קפצה ממנה ונמלטה.
הסתתרה בביתה של בן דוד של בעלה.
בפברואר 1942 הלשין עליה אחד מהשכנים לגסטאפו.
היא נעצרה נכלאה בבית סוהר, שם הוכתה קשות.
כעבור חודש בכלא, נמלטה משם בעזרתו של אחד הסוהרים, אשר היה איש מחתרת אנטי-נאצית.
היא הסתתרה בתוך מבנה תיאטרון הבובות, בו עבדה לפני המלחמה.
גריגורי אפנסייב, אחד מעובדי הבמה עזר לה להסתתר, הביא מזון ותרופות.
לאחר שחרור העיר בידי הצבא האדום, החלה לחפש את ילידיה ואת בעלה.
נודעה לה, כי בעלה נלקח לעבודות כפייה, שם נרצח על ידי הנאצים.
היא מצאה את שני ילדיה (בן – ולדימיר ובת – לידיה) בבתי יתומים בעיר.
היא התחתנה עם מצילה גריגורי אפנסייב, לאחר שהוא שב מהמלחמה (אפנסייב עצמו שכל את אשתו במהלך הכיבוש הנאצי של קייב).
בשנת 1946 העידה במשפט על פשעי המלחמה של המשטרה הגרמנית שנערך בקייב.
היא המשיכה לעבוד בתיאטרון הבובות עד שפרשה לגמלאות.
בשנות השישים נסעה להעיד במשפט של פושעים נאצים במערב גרמניה.
דינה פרוניצ'בה נפטרה ממחלת הכליות בשנת 1977.
עדותה של פרוניצ'בה מופיעה בספרו התיעודי של אנטולי קוזניצוב על הטבח, ומהווה אחת העדויות המצוטטות ביותר.
דינה שוֹר הייתה זמרת יהודייה-אמריקאית מובילה בשנות הארבעים ומנחת תוכניות אירוח ומוזיקה בטלוויזיה בשנות החמישים, השישים והשבעים והמשיכה להנחות תוכניות עד 1994. ב-1944 שיחקה ושרה בסרט אל הנשק לצידו של דני קיי.
20 שירים בביצועה צעדו במצעד הפזמונים של בילבורד לאורך שנות ה-40 וה-50 וארבעה מתוכם הגיעו למקום הראשון.
להיטה הגדול ביותר היה "Buttons And Bows", משנת 1948, ששהה 10 שבועות בראש המצעד.
המגזין TV Guide דירג אותה במקום ה-16 בין כוכבי הטלוויזיה של כל הזמנים.
ב-1994 נפטרה שור מסרטן השחלות.
דינה פלפל (נולדה ב-8 באוגוסט 1939) היא מדענית וחוקרת ישראלית, פרופסור אמריטה במחלקה לאפידמיולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
נולדה בישראל, בתו של הרב נסים דוד עזראן.
אמה, אביגיל, היא בת הרב יוסף שלוש, מרבני ישיבת פורת יוסף ורב העדה המערבית בירושלים ונכדת הרב דוד שלוש, ראש ישיבה במרקש.
נישאה ליהושע פלפל, לימים נשיא בית המשפט המחוזי בבאר שבע.
בשנת 1985 קבלה תואר דוקטור בבריאות הציבור מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1975 החלה לעבוד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בין השנים 1977–2007 שימשה כמרצה וכחוקרת במחלקה לאפידמיולוגיה באוניברסיטה.
בשנת 2005 הייתה חברת ועדת ההיגוי של דו"ח כללי על מצב הבריאות בנגב.
כיהנה כיו"ר האגודה הישראלית לאפידמיולוגיה.
היא אם לארבעה ומתגוררת בעומר.
אחותה, חנה-צביה, היא אשת הראשון לציון והרב הראשי לישראל לשעבר הרב מרדכי אליהו.
בנה הוא פרופ' יצחק (צחי) פלפל, גנטיקאי במכון ויצמן למדע.
דינה רקנאטי (1928 – 5 ביוני 2021) הייתה אמנית, פסלת וציירת ישראלית, ששילבה בין מספר מדיות אמנותיות, בהן מיצבים, הדפסי משי, תבליטים, ושטיחי קיר.
רקנאטי נולדה בשם דיאן הֶטֶנָה (Hettena) בקהיר, מצרים.
סיימה את לימודיה בבתי ספר לצרפתית ואנגלית בשנת 1945. ובשנת 1946 נישאה לאיש העסקים רפאל רקנאטי בתל אביב, ולשניים נולדו הבנים אודי ומיכאל (מייקל).
בין השנים 1946–1948 נסעה ללמוד תולדות האמנות בלונדון, ובשנת 1948 הצטרפה ל-"Art Student League" בניו יורק שם הייתה עד לשנת 1962. מאז התגוררה רקנאטי בארצות הברית.
בשנת 1970 הציגה את תערוכתה הראשונה בישראל, בגלריה גורדון בתל אביב ובה 13 עבודות פיסול בברונזה, בהמשך הציגה במוזיאון ישראל שטיחי קיר והדפסי משי ושילובים של טכניקות אומנותיות.
לרקנאטי פסלי חוץ ועבודות המוצגות במוזיאון ישראל (1965), מוזיאון תל אביב (1971), משכן נשיאי ישראל (1972), במוזיאון היהודי של ניו יורק (1975), נמל התעופה בן-גוריון (1976), אוניברסיטת ניו יורק (1978), שגרירות ישראל בוושינגטון (1980), ובאוניברסיטת תל אביב (1985).
וכן יצירותיה נמצאות במרכזים שונים.
"גווילים" (1984) בבית אריאלה, "רום" (1985) במכון ויצמן ברחובות ו"דברים" (1996) במרכז הקונגרסים הבינלאומי בירושלים.
יצירותיה של רקנאטי, היו מחוויה וזיכרון אישי וקולקטיבי, כמחווה לתרבויות עתיקות, לאדמה ולזמן.
היא שילבה בין פיסול וציור שהתכתבו מטפורית עם סוגיות שונות, בשילוב של צורה ותוכן.
בציוריה היא השתמשה בבדים אותם היא עיצבה לתוך תבניות.
היא השתמשה בשילוב של קווים זוויתיים ומעוקלים וגוונים שחיברו בין המאופק לפרוע והאינסטינקטיבי.
צבעי הבז' הגיעו ממדבריות המזרח התיכון, אליהם התערבבו גוונים כחולים שהעבירו מצב רוח דרמטי וגווני לבן טהורים.
שילוב הגוונים העניק לעבודה קצב, תוך שילוב של חלומות בהקיץ, עבר והווה.
רקנאטי זכתה בפרס האביב של קרן התרבות אמריקה-ישראל (1967) ויקירת המועצה לישראל יפה (2005) על כך שלוותה את המועצה מראשיתה, ובשיתוף עם בעלה ייסדו את המרכז הלימודי של המועצה בתל אביב, ותרמו להטמעת המודעות לערכי ישראל יפה.
באמצע העשור השני של המאה ה-21, עלתה לישראל ומאז התגוררה בהרצליה פיתוח.
דינה סנדרסון (נולדה ב-16 בדצמבר 1986) היא שחקנית, קומיקאית ותסריטאית ישראלית.
סנדרסון נולדה וגדלה בתל אביב.
הוריה הם המוזיקאי דני סנדרסון והעיתונאית נעמי סנדרסון.
אחיה הגדול, אדם סנדרסון, הוא מוזיקאי ובמאי.
למדה בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון, ובבתיכון א' לאמנויות תל אביב במגמת קולנוע ודרמה.
סנדרסון שיחקה לראשונה בהיותה בת תשע, בהצגה "סיפור משפחתי" בתיאטרון הקאמרי לאחר שסנדרה שדה המליצה לה להיבחן לתפקיד.
בהיותה בת 17, בכיתה י"ב, שבה לשחק בקאמרי בהצגה "עקר בית" ושיחקה בו ברציפות למעלה מעשור, כולל בתקופת שירותה הצבאי ובזמן לימודיה בבית הספר למשחק, עד לשנת 2015.
היא בוגרת הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין 2010.
בעת לימודיה שיחקה בשתי הפקות, אחת מהן היא המחזה "למה לא באת לפני המלחמה", מאת עינת ברנובסקי, בבימויה של חגית רכבי ניקוליבסקי.
היא גילמה את דמותה של ניצולת שואה בת חמישים מפולין.
שיחקה בסרטו של יוסף סידר "מדורת השבט" (2004).
בטלוויזיה סנדרסון השתתפה ב"טינופת", תוכנית שיחת הסלון הלילית.
בסדרה "עספור" גילמה את דמותה של תמר, ישראלית בת עשירים שלנה בספרד במלון של רלי אאוחניה (מרתה הרמידה).
בינה ובין ניוטון (חנן סביון) מתנהל מעין רומן.
כמו כן שיחקה ב"אגדת דשא", "אבידות ומציאות", "אמא'לה", "סימני שאלה", "השועלים" ו"קטמנדו".
בתוכנית הקומית "קאמבק" היא גילמה מבחר דמויות סאטיריות.
שיחקה בסרטי סטודנטים (אוניברסיטת תל אביב, בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה).
זוכת פרס השחקנית המצטיינת בבית הספר לקולנוע ולטלוויזיה על-שם סם שפיגל לשנת 2006, על תפקידה בסרט הסטודנטים "תיקו" של ורד ירוחם.
בהצגה "האריסטוקרטים" גילמה את דמותה של דבי בן כנען, בתם של אלוף-משנה יאיר (גיל פרנק) והגר (לימור גולדשטיין) בן כנען ואחותו התאומה של עוז (עידו רוזנברג).
היא שיחקה את דבי בשתי תקופות שונות בחייה: בגיל 10 ובגיל 30.
דינה סנדרסון הייתה מועמדת פעמיים לפרס השחקנית המבטיחה בפרס התיאטרון הישראלי.
לראשונה על תפקידה בהצגה "עקר בית", בבימויה של עדנה מזי"א, בשנת 2004 ובשנית על תפקידה בהצגה "האריסטוקרטים", בבימויו של עמרי ניצן בשנת 2010.
הצטלמה בניו יורק לפרסומת של חיש גד מטעם מפעל הפיס, ביחד עם פריס הילטון.
הצטלמה ביחד עם גידי גוב לפרסומת לבזק.
בשנת 2013 שיחקה סנדרסון בהצגה "חברות הכי טובות", מאת ענת גוב, בבימויו של גלעד קמחי.
היא מגלמת את דמותה של תרצה, שמרצה את כולם.
כמו כן היא שיחקה בקאמרי בהצגה "סטמפניו".
באוקטובר 2014 הצטרפה כחברת הפאנל הנשית הקבועה בתחילת העונה של תוכנית הבידור "מועדון לילה" בערוץ 2 של הזכיינית קשת.
כתבה ביחד עם עופר סקר את "אורי ואלה", סדרה קומית המבוססת על חייה שבה היא גם משחקת לצד שלמה בראבא, פבלו רוזנברג וגל תורן.
הסדרה עלתה לשידור ב-24 בנובמבר 2016 ב-Hot 3.
ב-2020 החלה לשחק בסדרת הטלוויזיה "קיבוצניקים", בנוסף החלה לייצג קמפיין פרסום של מקדונלד'ס.
ב-2021 שיחקה בסרטו של גורי אלפי "עוד סיפור אחד", לצד דניאל גל, גורי אלפי ומעיין בלום.
מאותה שנה, החלה להיות הפרזנטורית של מקדונלד'ס ישראל.
ב-2024 עלתה הסדרה "טיטו ורוחו" שאותה היא יצרה יחד עם בן זוגה יובל שפרמן.
בשנה שלאחר מכן יצאה הסדרה "תחריר", בה היא משחקת את דפנה ירושלמי.
ב-2025 שיחקה בתור שחקנית ראשית את נעמה אשתו של מפקד ההתנתקות הדתי שילה מזא'ה בסדרת 'התנתקות'.
סנדרסון בזוגיות עם הבמאי והתסריטאי יובל שפרמן, ולהם בן ובת.
אנסמבל 'ציפורלה', מופע חו"ל (באנגלית), 2012.
שנה סרט תפקיד במאי ותסריטאי מפיקים 2004 מדורת השבט ענבל יוסף סידר דוד מנדיל, אייל שיראי, דן שיראי 2019 אול אין הילי רוזן יהונתן בר-אילן משה אדרי, לאון אדרי, מיקי רבינוביץ', אביטל יוספי2021עוד סיפור אחדירדן גתגורי אלפימשה אדרי, לאון אדרי, עופר נעים, אסף נאוי, גורי אלפי
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה2024תסריט בסדרת דרמהטיטו ורוחו
דינו אנדלובו הוא כדורגלן דרום אפריקאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ספירס גאלאנטס מליגת העל הדרום אפריקאית.
אנדלובו החל את הקריירה שלו בקבוצות נוער שונות בדרום אפריקה, ובשנת 2009 חתם בקבוצת ממלודי סאנדאונס אך לא הצליח להשתלב בקבוצה והושאל כעבור שנה לבלומפונטיין סלטיק, במדיה הופיע תשע פעמים וסיים איתה במקום החמישי בליגה.
בסיום עונת חיפש לשחק מחוץ לארצו, וחתם בבני יהודה תל אביב מליגת העל בישראל.
אנדלובו פתח כמעט בכל משחקי הליגה של הקבוצה, כבש שמונה שערים ובישל ארבעה.
כמו כן, שיחק בארבעה משחקי מוקדמות הליגה האירופית, אך הקבוצה הודחה לאחר הפסד כפול לפאוק סלוניקי.
את עונת של ליגת העל סיים עם בני יהודה במקום הרביעי.
במהלך קיץ 2012 נמכר אנדלובו למכבי חיפה תמורת מיליון אירו, וחתם בשורותיה לארבע עונות.
עונת הייתה טובה מבחינת אנדלובו, כאשר הוא כבש תשעה שערי ליגה שסייעו לקבוצה לסיים במקום השני בטבלה, שיחק במסגרת הליגה האירופית ובסך הכל כבש 16 שערים בכל המסגרות.
בעונת חלה הידרדרות במעמדו של אנדלובו בקבוצה, כאשר סבל מפציעות חוזרות וערך שתי הופעות בלבד.
בינואר 2014 אנדלובו עזב את ישראל וחזר לדרום אפריקה אחרי שהושאל לקבוצת סופרספורט יונייטד.
בריאיון לאתר "kickoff" טען לגזענות כלפיו מצד אוהדי מכבי חיפה שהובילה לרצונו לעזוב.
ביוני 2014 השלימה סופרספורט יונייטד את רכישתו של אנדלובו.
בינואר 2015 חתם בקבוצת מפומלנגה בלאק אייס'ס, גם היא מהליגה הבכירה בדרום אפריקה.
ב-6 ביולי 2015 חתם באנורתוסיס פמגוסטה מליגת העל הקפריסאית, בעונתו היחידה בקבוצה הבקיע 17 שערים בליגה.
ב-13 באוגוסט 2016 חתם לשנתיים בקרבאך האזרית.
בינואר חתם בג'ג'יאנג גרינטאון מהליגה הסינית הראשונה.
ביוני 2021 הצטרף לקבוצת קוג'אליספור מליגת העל הטורקית.
באוגוסט 2022 חזר לסין וחתם בצ'אנגצ'ון יאטאי.
בינואר 2023 חזר לטורקיה וחתם בבולספור מהליגה השנייה.
אנדלובו שיחק במדי הנבחרות הצעירות של דרום אפריקה עד גיל 20 ועד גיל 23, וב-7 בספטמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת, במשחק ידידות נגד , ונפצע באותו משחק.
באותה שנה הוא שיחק עם הנבחרת בשני משחקי ידידות נוספים, מול ו, וב-5 במרץ 2014 נכנס כמחליף במחצית השנייה בהפסד 0–5 לברזיל, שוב במשחק ידידות.
דינו באג'ו (באיטלקית: Dino Baggio; נולד ב-24 ביולי 1971) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר ההגנתי.
באג'ו, שהחל את הקריירה במדי טורינו, בילה את מרב הקריירה שלו באיטליה, וזכה במהלכה שלוש פעמים בגביע אופ"א עם שתי קבוצות שונות (פארמה ויובנטוס).
באג'ו רשם 60 הופעות במדי נבחרת איטליה, ביניהן גמר מונדיאל 1994.
באג'ו החל את קריירת המשחק שלו בגיל חמש.
הוא נצפה על ידי סקאוטים מקבוצת טורינו כשהיה בן 13, והועבר למחלקת הנוער של המועדון.
הוא החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון בעונת , במהלכה רשם שלוש הופעות ועזר לקבוצה להעפיל לסרייה א'.
עונה אחר כך כבר השתלב באופן קבוע בקבוצה, שהפתיעה וסיימה במקום החמישי בטבלה, ואף זכתה בגביע מיטרופה, בו התחרו אלופות ליגות המשנה באירופה.
באג'ו הפגין יכולות מגוונות בעמדת הקשר ההגנתי, והפך לבורג משמעותי בקבוצה באותה העונה.
בעונת שיחק באג'ו בקבוצת אינטר מילאנו, ורשם במדיה 27 הופעות ליגה בהן כבש שער אחד.
בסיום העונה רכשה אותו קבוצת יובנטוס, בסכום שהוערך בכ-10 מיליארד לירטות.
בתקופתו ביובנטוס נרקמה חברות קרובה בינו לבין רוברטו באג'ו.
השניים נושאים את אותו שם, אך אין ביניהם קשר משפחתי.
על אף שהעברתו ליובנטוס התקבלה בחשדנות על ידי אוהדי הקבוצה, שכן הוא גדל במדי יריבתם העירונית, אך במהרה הוא התקבל ביציעים בזכות אופי המשחק וההשקעה הרבה שלו.
על אף שלא היה כובש שערים מצטיין, הוא עזר לקבוצה לזכות בגביע אופ"א בעונתו הראשונה בקבוצה.
בשלב הגמר, שהתנהל בשני משחקים בשיטת בית-חוץ, כבש באג'ו בסך הכל שלושה שערים.
יובנטוס פגשה בשלב זה את בורוסיה דורטמונד מגרמניה.
במשחק הראשון בדורטמונד, כבש באג'ו ראשון לזכות קבוצתו, שער שהיה שער השוויון בדרך לניצחון קבוצתו בתוצאה 3-1. במשחק השני כבש באג'ו את שני השערים הראשונים בדרך לניצחון 3-0 וזכייה בתואר.
עונה אחר כך סיימה יובנטוס במקום השני בטבלה, ובסיום העונה התקיים מונדיאל 1994. בעקבות יכולתו של באג'ו במונדיאל, ניסתה פארמה לרכוש את השחקן, אך הוא התנגד עקב רצונו להמשיך לשחק ביובנטוס.
עקב כך, הסכימה יובנטוס לשלוח לפארמה את אלסנדרו דל פיירו, אז חלוץ צעיר שטרם הטביע חותמו בקבוצה, כדי למנוע את מעברו של באג'ו.
פארמה הסכימה לכך, אך בטרם התבצעה העסקה, שינה באג'ו את דעתו והסכים לעבור לפארמה.
דל פיירו נשאר ביובנטוס, ולימים הפך לשיאן ההופעות והשערים בקבוצה.
כבר בעונתו הראשונה בפארמה, תחת המאמן נביו סקלה, זכה באג'ו בפעם השנייה בקריירה בגביע אופ"א.
פארמה פגשה בשלב הגמר את קבוצתו הקודמת של באג'ו, יובנטוס, והוא כבש בשני המשחקים, כדי לקבוע 2-1 בסיכום לפארמה.
השתיים נפגשו גם בגמר הקופה איטליה, אך שם הפסידה פארמה ליובנטוס 3-0 בסיכום שני המשחקים.
בעונת , תחת המאמן קרלו אנצ'לוטי, היה שותף באג'ו למיקום השיא של קבוצתו בסרייה א' בכל הזמנים, כשפארמה סיימה כסגנית האלופה.
שנתיים אחר כך, בעונת , במהלך משחק חוץ בקרקוב במסגרת גביע אופ"א, נפצע באג'ו בראשו מסכין שהושלכה למגרש על ידי אוהד ויסלה קרקוב.
בעקבות כך, הורחקה ויסלה מהמפעלים האירופיים למשך שנה.
פארמה המשיכה לזכייה נוספת בגביע אופ"א, הפעם עם ניצחון 3-0 במשחק הגמר מול אולימפיק מרסיי, והוסיפה זכייה בגביע האיטלקי לאחר שהדיחה בגמר את פיורנטינה וזכייה בתואר הסופר קאפ האיטלקי בזכות ניצחון על האלופה מילאן.
באג'ו נשאר בפארמה עד לסיום עונת בה סיימה הקבוצה במקום הרביעי.
במהלך עונה זו, היה מעורב באג'ו באירוע חריג במהלך משחק ביתי של פארמה מול קבוצתו לשעבר, יובנטוס, ב-9 בינואר 2000. באג'ו ביצע עבירה על שחקנה של יובנטוס, ג'אנלוקה זמברוטה, והורחק בכרטיס אדום ישיר על ידי השופט, בהחלטה שנויה במחלוקת.
בתגובה, באג'ו סימן תנועת כסף בידיו כלפי השופט, כמרמז על שוחד, ובנוסף ירק על הקרקע סמוך לשופט.
באג'ו ספג ביקורת מצד גורמים רבים על התנהגותו.
הוא נקנס על ידי קבוצתו, הורחק לשני משחקים נוספים, ובהחלטת נשיא התאחדות הכדורגל האיטלקית לא נטל חלק במשחק הידידות של מול שנערך כחודש לאחר המקרה.
באוקטובר 2000 עבר באג'ו, בצוותא עם חברו לקבוצה רוברטו סנסיני, לקבוצת לאציו.
למרות ששותף לא מעט בעונתו הראשונה בקבוצה, הוא מיעט לשחק בעונות ו- שבאו אחריה, ובשתיהן יחד רשם 19 הופעות ליגה בלבד.
בתחילת עונת הושאל באג'ו לבלקברן רוברס מהפרמייר ליג.
מאמנו בבלקברן, גריים סונס, הציב אותו בעמדת החלוץ שלא הייתה מוכרת לו.
באג'ו ערך תשע הופעות ליגה בבלקברן בהן כבש שער אחד, ובאמצע העונה עבר בהשאלה מלאציו לעולה החדשה לסרייה א', אנקונה, אך לא הצליח לסייע לה להישאר בליגה, והקבוצה סיימה במקום האחרון.
בעונת חזר ללאציו, אך לא שיחק בה כלל באותה עונה.
בתחילת עונת עבר לקבוצת טריאסטינה מהסרייה ב', אך עזב בעקבות סכסוך עם מאמנו כעבור שלושה משחקים בלבד, ופרש מכדורגל בגיל 34.
הוא חזר למגרשים בשנת 2008 למספר הופעות, כשחתם בקבוצת טומבולו מהליגות הנמוכות באיטליה, קבוצה שפועלת בסמוך למקום הולדתו, ושהייתה מאומנת אז על ידי מאמנו הראשון בקריירה.
באג'ו החל את הקריירה הבינלאומית שלו במדי נבחרת איטליה הצעירה, עימה זכה באליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 1992. באותה שנה שיחק באג'ו גם בנבחרת האולימפית עם המאמן צ'זרה מלדיני, שהתחרתה באולימפיאדת ברצלונה והודחה בשלב רבע הגמר.
דינו באג'ו ורוברטו באג'ו היו מהבולטים בשורות נבחרתם.
דינו באג'ו כבש פעמיים במהלך הטורניר, את השער היחיד במשחק מול בשלב הבתים, בו ניצחה איטליה 1-0, ואת השער הראשון בניצחון 2-1 על ברבע הגמר.
באג'ו ונבחרתו העפילו למשחק הגמר מול , אך נוצחו בפנדלים לאחר 0-0 בתום ההארכה.
דינו באג'ו פתח במשחק הגמר, אך לא הגיע עם נבחרתו לפנדלים לאחר שהוחלף חמש דקות מפתיחת ההארכה.
באג'ו היה בסגל של אריגו סאקי ליורו 1996, אך שיחק רק במשחק אחד, בו פתח והוחלף בדקה ה-39. איטליה הודחה לאחר שלב הבתים.
באג'ו נכלל בסגל של צ'זרה מלדיני למונדיאל 1998, שהיה לטורניר הגדול האחרון שלו במדי איטליה, ופתח בכל משחקי נבחרתו, שהודחה ברבע הגמר בפנדלים מול , שזכתה באותו טורניר.
באג'ו לא החמיץ ולו דקה אחת עד לרבע הגמר, שבו הוחלף במהלך המחצית השנייה.
ב-13 בנובמבר 1999 ערך באג'ו את הופעתו האחרונה במדי איטליה, שהפסידה ל 3-1 במשחק ידידות.
הוא נכלל בסגל המורחב של דינו זוף ליורו 2000, אך נופה מהסגל הסופי לטורניר.
בסך הכל בשמונה שנותיו בנבחרת איטליה, ערך באג'ו 60 הופעות בהן כבש שבעה שערים, והיה מהבולטים בשחקניה בשנות ה-90.
אליפות אירופה עד גיל 21:
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםטורינו סרייה ב'30 סרייה א'252אינטר מילאנו סרייה א'271יובנטוס סרייה א'321170פארמה סרייה א'316284312295292240לאציו סרייה א'25115040בלקברן רוברס פרמייר ליג91אנקונה סרייה א'130לאציו סרייה א'00טריאסטינה סרייה ב'30סך הכל34525
דינה חביב פאוול היא מנהלת ויועצת אמריקאית, כיהנה כמשנה לענייני אסטרטגיה של היועץ לביטחון לאומי והיועצת לענייני יוזמות כלכליות לנשיא דונלד טראמפ, ממרץ 2017 לינואר 2018.
פאוול נולדה בקהיר שבמצרים, בתם של הומה סולימאן וחוסני חביב, ששירת כקצין בצבא מצרים.
בגיל ארבע היגרה עם משפחתה לארצות הברית וגדלה בדאלאס שבטקסס בה הקימו הוריה מינימרקט ועבדו בו בצוותא.
היא למדה בתיכון הפרטי "Ursuline Academy" בדאלאס וסיימה תואר ראשון במדעי הרוח באוניברסיטת טקסס באוסטין.
בתקופת לימודיה עבדה כעוזרת משפטית בסנאט של טקסס.
לאחר הלימודים התמחתה אצל הסנאטורית הרפובליקנית קיי ביילי האצ'יסון, לאחר מכן שימשה עוזרת של חבר הקונגרס דיק ארמי שכיהן כמנהיג הרוב בבית הנבחרים של ארצות הברית.
בתפקידה הבא עבדה בוועדה הלאומית של המפלגה הרפובליקנית בוושינגטון די.
ועסקה במינויי חברי המפלגה לתפקידים בממשל.
לאחר היבחרו של ג'ורג' ווקר בוש לנשיא ארצות הברית עבדה תחת עוזר הנשיא לענייני כוח האדם והמינויים של הממשל קליי ג'ונסון וב-2003 החליפה את ג'ונסון בתפקידו והייתה בכך האדם הצעיר ביותר לכהן במשרה זו.
היא שימשה שליחה של הנשיא למשימות שונות במזרח התיכון.
בעקבות המלצתה של ליז צ'ייני מונתה ב-2005 לעוזרת לענייני חינוך ותרבות של מזכירת המדינה קונדוליזה רייס וכן שימשה עוזרת לתת-מזכירת המדינה לענייני דיפלומטיה ציבורית ויחסי ציבור קארן יוז.
היא דוברת ערבית ושימשה נציגת המחלקה לקירוב מדינות ערביות לממשל האמריקאי.
ב-2007 הצטרפה לחברת גולדמן זקס וב-2010 מונתה לשותפה בחברה.
היא עמדה בראש המחלקה להשקעות חברתיות ולפיתוח סביבתי.
כמו כן כיהנה כנשיאת קרן גולדמן זקס, פיקחה על שני פרויקטים מרכזיים של הקרן לתמיכה בנשים יזמיות ובעסקים קטנים בינוניים ועל מיזמים פילנתרופיים נוספים.
היא כיהנה כחברה במועצה ליחסי חוץ , בוועד המנהל של היוזמות החברתיות של בית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד, בוועד המנהל של האוניברסיטה האמריקאית בקהיר, ושל המכינה לנשים נייטינגייל-במפורד בניו יורק.
פאוול מקורבת לאיוונקה טראמפ וייעצה לה בתחום העסקי ובמעורבות ביוזמות נדבנות.
בינואר 2017 מונתה יועצת לענייני יוזמות כלכליות לנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, במרץ מונתה בנוסף גם למשנה לענייני אסטרטגיה ליועץ לביטחון לאומי.
היא כיהנה בתפקיד עד פרישתה ב-12 בינואר 2018. לאחר פרישתה חזרה לעבוד בגולדמן זקס.
ב-9 באוקטובר 2018 אמר נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ כי הוא שוקל למנותה לשגרירת ארצות הברית באו"ם לאחר פרישתה של ניקי היילי.
בהמשך דווח כי פאוול דחתה את ההצעה ואמרה כי "תשמח להמשיך לייעץ לממשל טראמפ באופן בלתי רשמי".
היא הייתה נשואה לריצ'רד פאוול ולזוג שתי בנות.
ב-2019 נישאה לדייוויד מקורמיק, מנכ"ל משותף של קרן ההשקעות ברידג'ווטר, שנבחר לסנאטור מטעם מדינת פנסילבניה בבחירות 2024.
דינה קניג (ביידיש: דינה קעניג, ברומנית: Dina König; 6 באוגוסט 1907 לודז' – 17 במאי 1964 בוקרשט) הייתה שחקנית תיאטרון יהודיה פולנית ורומנית, ששיחקה בשפת היידיש.
היא החלה לשחק ב-1920 על במות התיאטראות.
בשני העשורים האחרונים לחייה הצטיינה כחברה בלהקת התיאטרון היהודי הממלכתי בבוקרשט.
בשנת 1956 הוענק לה התואר "אמנית מצטיינת של רומניה".
היא הייתה נשואה לשחקן התיאטרון יוסף קאמיין (קאמיען), שפעל ב"להקה הווילנאית" המפורסמת.