tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-13 בנובמבר 2016 הבקיע את שערו הראשון במדים הבינלאומיים בניצחון 1–8 על נבחרת אסטוניה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
ב-31 באוגוסט 2017 כבש מנייה שלושער ובנוסף בישל ארבעה שערים בניצחון הבית 0–9 על נבחרת גיברלטר.
תומא פֵסְקֵה הוא אסטרונאוט של סוכנות החלל האירופית ומהנדס צרפתי.
חבר צוות המשלחת 50/51 לתחנת החלל הבינלאומית, ששוגרה לתחנת החלל ב-17 בנובמבר 2016.
פסקה נולד ברואן, צרפת ובילה את רוב ילדותו באזור דייפ.
הוא סיים את לימודיו בתיכון פייר-קורניי ב-1998. ב-2001 קיבל תואר שני מהאקול סופריור (בית הספר הלאומי הגבוה) לאווירונאוטיקה וחלל בטולוז, בהנדסת אווירונאוטיקה בתחום תכן ובקרת לוויינים וחלליות.
בשנתו האחרונה בלימודים למד באקול פוליטכניק דה מונטריאול בקנדה, במסגרת חילופי סטודנטים בקורס לתואר שני בלימודי חלל ואווירונאוטיקה.
ב-2001 עבד פסקה כמהנדס בקרה ללוויינים עבור משימות חישה מרחוק בחברת GMV במדריד, ספרד.
לאחר מכן, בין השנים 2002–2004 עבד פסקה בסוכנות החלל הצרפתית (CNES) כמהנדס מחקר למשימות אוטונומיות.
בנוסף היה חלק מתכנון עתידי של המקטע הקרקעי של תוכניות חלל אירופיות עתידיות.
בסוף 2002 היה הנציג של CNES בוועדת CCSDS (ועדה בינלאומית ליצירת תקן אחיד בין תחנות הקרקע וסוכנויות חלל שונות).
כיוון שאהב לטוס בזמנו החופשי, הוא הצליח לקבל מקום בתוכנית האימונים של אייר פראנס, והפך להיות טייס מסחרי על איירבוס A320 בשנת 2006. בשנת 2006 סיים קורס טיסה של אייר פראנס, וקיבל רישיון טיסת מכשירים מסוג (ATPL-IR).
לפסקה יש יותר מ-2,000 שעות טיסה על מגוון מטוסים מסחריים.
כמו כן הוא היה מדריך על מטוס ה-A320 וכן מדריך לניהול צוות אווירי.
פסקה הוא פוליגלוט ודובר צרפתית, אנגלית, ספרדית, גרמנית ורוסית.
הוא חבר באיגוד האווירונאוטיקה והאסטרונאוטיקה של צרפת (3AF), וכן חבר באגודה האמריקאית לאווירונאוטיקה ואסטרונאוטיה (AIAA).
פסקה נבחר כאסטרונאוט של סוכנות החלל האירופית (ESA) במאי 2009, וסיים את האימונים בנובמבר 2010. לאחר סיום האימונים עבד כ-Eurocom (המקבילה האירופאית ל-CAPCOM של נאס"א), האדם המתקשר מהקרקע מול האסטרונאוטים בחלל.
היה אחראי על יצירת פרויקטים ושיתופי פעולה חדשים, כמו תוכנית שנעשתה בשיתוף עם סין.
כמו כן עבר אימונים נוספים ברוסיה, ארצות הברית ואירופה על כלל המערכות הנמצאות בתחנת החלל.
היה חלק ממשימת סוכנות החלל האירופית לחקר מערות (ESA CAVES) ב-2011. בספטמבר 2013 היה חלק מהמשימה התת-מימית SEATEST II, שהתקיימה יחד עם האסטרונאוטים/אקוונאוטים ג'וזף אקבא, קייט רובינס, סוצ'י נג'וצי ואנדראס מוגנסן.
ב-10 ביוני 2014 היה פסקה אקוונאוט בתחנת המחקר התת-ימית אקווריוס, במסגרת משימת NEEMO 18 .
המשימה, שהחלה ב-21 ביולי 2014, נמשכה תשעה ימים.
במרץ 2014, נבחר על ידי סוכנות החלל האירופית למשימה במשך שישה חודשים בתחנת החלל הבינלאומית החל מחודש נובמבר 2016, במהלך האימונים שימש פסקה כגיבוי לאסטרונאוט האירופי אנדראס מוגנסן שטס לתחנת החלל הבינלאומית ב-10 בספטמבר 2015.
פסקה הוא מהנדס הטיסה במהלך משלחת מס' 50/51 לתחנת החלל הבינלאומית.
הוא שוגר ב-17 בנובמבר 2016, על סויוז MS-03, יחד עם פגי ויטסון ואולג נוביצקי, והגיע לתחנת החלל ב-19 בנובמבר 2016. בכך הוא האסטרונאוט האחרון מכיתת 2009 של סוכנות החלל האירופית שהגיע לחלל, והצרפתי הראשון בתחנה מאז שהאסטרונאוט ליאופולד אייהרטס עזר להתקין את מעבדת קולומבוס בתחנת החלל הבינלאומית ב-2008.
באפריל 2021 פסקה טס לחלל בחללית הדרגון C206 אנדוור במסגרת משימה SpaceX Crew-2. במהלך משימתם בת ששת החודשים הוא היה בין חברי משלחת מס' 65 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד שאנון ווקר ואקיהקו הושידה.
לאחר סיום פעילות המשלחת הוא היה חלק של משלחת מס' 66 וחלק מהתקופה היה מפקדו.
משימתו של פסקא לתחנת החלל נקראת פרוקסימה (Proxima) על שם הכוכב הקרוב ביותר.
פסקה ביצע כ-50 ניסויים בשביל סוכנות החלל האירופית וסוכנות החלל הצרפתית, בנוסף על השתתפותו בפעילויות מחקר נוספות בתחנה.
ב-13 בינואר 2017 ביצע פסקה הליכת חלל יחד עם האסטרונאוט שיין קימברו להחלפת תשתית הבטריות של תחנת החלל, לקראת החלפתן.
הליכת החלל נמשכה 5 שעות ו-58 דקות.
ב-23 במרץ 2017 ביצע הליכת חלל נוספת יחד עם האסטרונאוט שיין קימברו.
הליכת החלל נועדה להכין את התחנה להתאמה למתאם עגינה אוניברסלי נוסף, לקראת הגעת חלליות מסחריות.
הליכת החלל נמשכה 6 שעות ו-34 דקות.
תומא למאר הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר בז'ירונה, בהשאלה מאתלטיקו מדריד.
למאר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת המשנה בצרפת במשחק הפתיחה של עונת 2013/2014 כאשר הוא נכנס כמחליף בדקה ה-78 בניצחון קן 1–3 על דיז'ון.
ב-22 בנובמבר 2016 הבקיע את שער הניצחון במשחק הבית של מונקו 1–2 על טוטנהאם במסגרת שלב הבתים בעונת 2016/2017 בליגת האלופות, ובכך סייע לקבוצה לסיים את שלב הבתים במקום הראשון בבית E.
ב-27 ביולי 2018 חתם באתלטיקו מדריד, עמה זכה באליפות ספרד בעונת 2020/2021.
ב-31 ביולי 2025 הושאל לעונה אחת לז'ירונה.
למאר זומן לסגל של נבחרת צרפת לצמד המשחקים נגד נבחרת שוודיה ונבחרת חוף השנהב.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו נגד חוף השנהב כאשר הוא מחליף בדקה ה-78 את אדריאן רביו, משחק שנגמר בתיקו אפס.
זכה עם צרפת במונדיאל 2018 שהתקיים ברוסיה.
טומאזו הראשון, רוזן סבויה (באיטלקית: Tommaso I di Savoia; 20 במאי 1178 – 1 במרץ 1233) היה רוזן סבויה בין השנים 1189–1233.
טומאזו נולד ב-20 במאי 1178 באגבל, לאומברטו השלישי, רוזן סבויה ולביאטריס מוויינואה, בתם של ז'ראר הראשון, רוזן מאקון ומורט דה סאלין.
בשנת 1189 מת אביו אומברטו השלישי, רוזן סבויה, וטומאסו עלה לשלטון במקומו.
בתחילה היה טומאזו תחת עוצרותו של בוניפאצ'יו דל מונטפראטו, אך עד מהרה השתחרר ממנו טומאזו והחל לשלוט לבדו ברוזנות.
בשנת 1195 חטף טומאזו את מרגריט מז'נבה, בתם של גיום הראשון, רוזן ז'נבה ובאטריצ'ה דה פאוצ'יני, בעת שהובילו אותה לחתונתה עם פיליפ השני, מלך צרפת, משום שנמשך אחר יופייה, וטען שפיליפ נשוי וממילא אינו יכול להתחתן עמה.
טומאזו הרחיב את שליטתו באזור על ידי שדאג למינוי בניו הרבים לתפקידי בישופות בסביבה, ולחיתון בנותיו עם שליטים שכנים.
בנוסף נלחם טומאזו בקרבות רבים, על מנת להרחיב את שליטתו.
בשנת 1215 כרת טומאזו ברית עם מילאנו נגד מונטפראט, והרס את העיר קאזאלה, ובשנת 1218 צירף טומאזו את אזור וו לנחלותיו, לאחר היכחדותו של בית צרינגן, ובשנת 1222 הוא תפס את העיר קאבור.
בנוסף השתמש תומאזו במיקומה האסטרטגי של הרוזנות, והרחיב על ידי כך את השפעתו המדינית והכלכלית.
ב-1 במרץ 1233 מת טומאזו במונקאליירי, ובנו אמדאו הרביעי, רוזן סבויה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1195 התחתן טומאסו עם מרגריט מז'נבה, בתם של גיום הראשון, רוזן ז'נבה ובאטריצ'ה דה פאוצ'יני, ממנה נולדו לו 19 ילדים:
איימונה, הלורד של שאבלה (לא ידוע–1237)
באטריצ'ה מסבויה (1206–1266), התחתנה עם רמון ברנגאר הרביעי, רוזן פרובאנס
מרגריטה מסבויה (1202–1273), התחתנה עם הארטמן הראשון, רוזן קיבורג
אביטה מסבויה (1215–1292), התחתנה עם בולדווין דה רדוורס, רוזן דבון השביעי, ולאחריו התחתנה עם רוברט אגילון
תומאס, רוזן סבויה (באיטלקית: Tommaso II di Savoia; 1199 – 7 בפברואר 1258), היה רוזן פלנדריה בין השנים 1237–1244.
טומאסו נולד בשנת 1199 במונמליאן, לטומאסו הראשון, רוזן סבויה ולמרגריט מז'נבה, בתם של גיום הראשון, רוזן ז'נבה ובאטריצ'ה דה פאוצ'יני.
בצעירותו החל טומאסו בקריירה כנסייתית, אולם בשנת 1235 עזב אותה.
אולם טומאסו ואחיו דרשו גם הם חלק בנחלות, ובשל כך נערך כנס משפחתי על ידי אחיו גוליילמו מסבויה ביולי 1234 בטירת שיון, ובו הוחלט שאמדאו יהיה שליט כל בנחלות, אולם טומאסו ואחיו קיבלו שליטה מסוימת בחלק מהנחלות, וטומאסו קיבל את נסיכות פיימונטה.
באותה שנה ליווה טומאסו יחד עם אחיו גוליילמו מסבויה את אחייניתם מרגריט מפרובאנס לחתונתה עם לואי התשיעי, מלך צרפת, אולם נאלצו על ידי אמו של לואי - בלנקה, נסיכת קסטיליה, עוד קודם החתונה לעזוב את צרפת.
בשנת 1237 התחתן טומאסו עם ז'אן, רוזנת פלנדריה, בתם של בולדווין הראשון, הקיסר הלטיני ומארי משמפאן, ומונה לשליט יחד עמה ברוזנות פלנדריה.
נאמנותו של תומאס התחלקה בין צרפת לאנגליה, והוא קיבל בתמורה מענקים כספיים מהנרי השלישי, מלך אנגליה, וכן קיבל את חלק מאדמותיו של סימון החמישי דה מונפור.
תומאס ואשתו היו נדיבים מאוד כלפי הכנסיות, ואף עשו רבות על מנת להקל על חיי הסוחרים.
בשנת 1244 מתה אשתו ז'אן, רוזנת פלנדריה, וטומאסו חזר לאיטליה.
בשנת 1248 התחתן טומאסו עם באטריצ'ה פיאסקי, בתם של תאודורו השלישי פיאסקי, רוזן לבאניה וסימונה דלה ווטה, ואחייניתו של האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי, ואף קיבל אישור לכך מהאפיפיור.
בשנת 1255 טומאסו ניסה להגן על השטחים שלו באזור פיימונטה נגד העיר אסטי, ובקרב במונקאליירי הוא נלקח בשבי והוחזק בטורינו.
שתי הערים ביקשו לאלץ את טומאסו להכיר בעצמאותן משליטת בית סבויה, אולם, האפיפיור אלכסנדר הרביעי פסק נגד טורינו ואסטי, והנרי השלישי, מלך אנגליה כלא את כל הלומברדים בממלכתו.
בנוסף, לואי התשיעי, מלך צרפת עצר 150 סוחרים מאסטי על פי בקשת אשתו מרגריט מפרובאנס, שהייתה אחייניתו של טומאסו.
האחים של טומאסו, פייטרו ופיליפו הובילו צבא מסבויה בשנת 1256, והצליחו לכפות הסדר מוסכם על הערים עד סוף השנה.
על פי ההסכם, הערים הוכרו עצמאיות, אם כי הם לא השיגו את היתרונות הטריטוריאליים או הכלכליים שהם חיפשו.
בשנת 1253 מת אחיו אמדאו הרביעי, רוזן סבויה, וטומאסו מונה כעוצר לבנו - בוניפאצ'ו, רוזן סבויה, וב-7 בפברואר 1259 מת טומאסו בשיאמברי.
לאחר מותו של בוניפאצ'ו לא ירשו בניו של טומאסו את הרוזנות, כי אם אחיו, ורק לאחר מותו של פיליפו הראשון, רוזן סבויה בשנת 1285 עלה בנו אמדאו החמישי, רוזן סבויה לשלטון.
בשנת 1237 התחתן טומאסו עם ז'אן, רוזנת פלנדריה, בתם של בולדווין הראשון, הקיסר הלטיני ומארי משמפאן, אך לא היו לו ילדים ממנה.
בשנת 1248 התחתן טומאסו עם באטריצ'ה פיאסקי, בתם של תאודורו השלישי פיאסקי, רוזן לבאניה וסימונה דלה ווטה, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
טומאסו השלישי, הלורד של פיימונט (1248–1282)
אלאונורה מסבויה (1250–1296), התחתנה עם לואי הראשון, רוזן בוז'ה
מרגריטה מסבויה (לא ידוע–1292), התחתנה עם פייר משאלון, ולאחריו התחתנה עם בולדווין דה רדוורס, רוזן דבון השביעי
תומא איזידור נואל סנקרה (Thomas Isidore Noël Sankara; 21 בדצמבר 1949 – 15 באוקטובר 1987) היה שליט בורקינה פאסו החל משנת 1983 ועד להירצחו בשנת 1987 על ידי בלז קומפאורה, שירש את מקומו בראש השלטון.
סנקרה היה קצין צבאי כריזמטי.
הוא מונה לשר החוץ של וולטה עילית בשנת 1981, ובשנת 1983 עלה לראשות השלטון.
אחד מצעדיו הראשונים, היה שינוי שמה של "וולטה עלית" לשם בורקינה פאסו .
סנקרה ביצע מספר יוזמות מהפכניות ביניהן הקטנת שכרם של כל עובדי הציבור, איסור איגודים ועיתונות חופשית, וכן, פעל לחיזוק מעמדן של נשים בחברה ולשיפור הסביבה האקולוגית והתחבורה.
תומא סנקרה נולד בשם תומא איזידור נואל סנקרה ב-21 בדצמבר 1949, ביאקו, וולטה עילית, ליוסף ומרגריט סנקרה.
הוא היה הבן השלישי מתוך עשרה ילדים.
אביו, ז'וזף סנקרה, היה ז'נדרם, ממוצא מעורב מוסי-פולאני, בעוד אמו, מרגריט קינדה, הייתה ממוצא מוסי.
את שנותיו הראשונות בילה בגאנה, מדינה במערב אפריקה שאליה הועבר אביו כז'נדרם עזר.
כבן של אחד המעסיקים האפריקאים המעטים שהועסקו על ידי המדינה הקולוניאלית, נהנה סנקרה מעמדה יחסית מיוחסת.
משפחתו התגוררה בבית לבנים עם משפחות של ז'נדרמים אחרים על ראש גבעה המשקיפה על שאר גאנה.
ללימודיו בבית הספר היסודי התייחס ברצינות ואף והצטיין במתמטיקה וצרפתית.
הוא ביקר בכנסייה לעיתים קרובות, והרשים באנרגיות שלו וברצונו ללמוד.
חלק מאנשי הדת עודדו אותו לעבור לבית ספר דתי לאחר שיסיים את בית הספר היסודי, אך על אף עצתם, החליט סנקרה להיבחן במבחן הכניסה לכיתה ו' בבית הספר החילוני ועבר.
החלטתו להמשיך את לימודיו בבית הספר הקרוב אליו ביותר, הוכיחה את עצמה כנקודת מפנה.
סנקרה עזב את בית אביו, ועבר להתגורר בפנימייה בתיכון, שם הכיר חברים קרובים, ביניהם פידל טו, שכיהן מאוחר יותר כשר בממשלתו.
על אף הלחץ מהוריו הקתולים, אשר קיוו שיהפוך לכומר, בחר סנקרה לשרת בצבא.
הצבא נראה בעיני אינטלקטואלים צעירים כממסד לאומי פוטנציאלי שעשוי לסייע לחיסול הבירוקרטיה הלא יעילה והמושחתת, לאזן את השפעתם המופרזת של אנשי השלטון המסורתיים ולסייע בביצוע חידושים בוולטה עילית.
סנקרה התקבל לאקדמיה הצבאית וקיבל מלגה, שסייעה לו רבות מכיוון שלא היה יכול להרשות לעצמו את העלויות של לימודים נוספים.
הוא התחיל ללמוד באקדמיה הצבאית בשנת 1966 כאשר היה בן תשע-עשרה, וכעבור שנה נשלח לקורס קצינים באנטננריבו בירת מדגסקר.
במהלך שירותו היה עד להפיכה הצבאית הראשונה בוולטה העילית בראשות סגן-אלוף סנגולה, אשר התרחשה ב-3 בינואר 1966, ובמהלך הכשרתו כקצין במדגסקר היה עד למרידות עממיות ב-1971 וב-1972 נגד ממשלת פיליבר ציראנאנה, נשיא מדגסקר דאז.
באקדמיה של אנטננריבו, מקצועות ההוראה היו מעבר לנושאים צבאיים סטנדרטיים, דבר שאפשר לסנקרה ללמוד חקלאות, כולל כיצד לגדל את יבול התבואה ולשפר את חייהם של החקלאים - נושאים שלקח על עצמו מאוחר יותר בממשל ובמדיניות שלו.
באותה תקופה קרא סנקרה לראשונה את יצירותיהם של קרל מרקס וולדימיר לנין, אשר השפיעו עמוקות על השקפותיו הפוליטיות, וקרא רבות על ההיסטוריה ועל האסטרטגיה הצבאית, ובכך רכש את המושגים ואת הכלים האנליטיים שבהם השתמש מאוחר יותר בפרשנותו מחדש של ההיסטוריה הפוליטית של בורקינה פאסו.
אדמה טורה (Adama Touré), מנהל האקדמיה הצבאית, הזמין כמה מתלמידיו המובהקים והפוליטיים יותר, ביניהם סנקרה, להצטרף לדיונים בלתי רשמיים על האימפריאליזם, על הנאו-קולוניאליזם, על הסוציאליזם ועל הקומוניזם, על המהפכות הסובייטיות והסיניות, על תנועות השחרור באפריקה ועל נושאים דומים מחוץ לכיתה.
זו הייתה הפעם הראשונה שסנקרה נחשף באופן שיטתי להשקפה מהפכנית על וולטה העילית ועל העולם.
מלבד פעילותו הפוליטית והאקדמית, המשיך סנקרה גם בתשוקתו למוזיקה וניגן בגיטרה.
ב-1974 הוא נלחם במלחמה בגבול בין וולטה עילית למאלי.
הוא זכה לתהילה על הופעתו ההרואית במלחמת-הגבול עם מאלי, אך כעבור שנים הוא היה מוכן לוותר על המלחמה והצהיר שהייתה "חסרת תועלת וצדק", ביטוי לתודעה הפוליטית הגוברת שלו.
בשנת 1976 סנקרה קודם להיות המפקד של מרכז ההדרכה בקומנדו בעיר פו שבדרום מערב המדינה.
באותה שנה הוא נפגש עם בלייז קומפאורה במרוקו.
במהלך כהונתו של קולונל סייה זרבו, הקימה קבוצה של קצינים צעירים ארגון סודי בשם "קבוצת הקצינים הקומוניסטים", חבריי הקבוצה הידועים ביותר היו אנרי זונגו, ז'אן-בטיסט בוקרי לינגני, בלייז קומפאורה וסנקרה.
ב-1982 התרחשה הפיכה לא אלימה נגד ממשלתו של זרבו, בהנהגתם של "קבוצת הקצינים הקומוניסטים" ובתמיכה כמעט מוחלטת של העם הבורקיני שרצה את סנקרה בראשות המדינה.
בעקבות המהפכה סנקרה נכלא, אך נעשו מאמצים רבים לשחררו.
ב-1983 המאמצים צלחו וסנקרה השתחרר מהכלא והחל לתפקד בראשות המדינה.
הוא הוביל שלטון מרקסיסטי, הפעיל מספר קבוצות ואגודות חשאיות שמטרתן הייתה לגרום למהפכה תרבותית ואף שינה את שמה של המדינה מוולטה עילית (בצרפתית Haute Volta) לבורקינה פאסו, במטרה לתת לה זהות חדשה.
לנהר שלושה יובלים: וולטה השחור, וולטה הלבן, וולטה האדום.
אלה היו צבעי הדגל של וולטה העילית.
סנקרה החליט לשנות את שמה לבורקינה פאסו, כלומר, ארץ האנשים הישרים, הוא החליף את ההמנון ואת דגל המדינה לדגל שקשור ליבשת אפריקה בצבעי זהב, ירוק ואדום.
הזהב מסמל את אפריקה ואת עושרה התרבותי והיבשתי, האדום מסמל את האחווה והירוק מסמל את צבע האדמה.
במהלך כהונתו ביצע סנקרה שינויים בתחומים מגוונים.
מדיניותו כוונה למאבק בשחיתות, קידום הייעור, מניעת רעב ושיפור החינוך והבריאות.
סנקרה התנגד לחיי פאר ולרכישות חוץ-בורקינאיות, במטרה ליצור עצמאות כלכלית ואי-תלות במדינות אחרות ובמעצמות.
הוא דגל בייצור עצמאי ותמך בביצוע רכישות פנים, תוך המעטה ברכישות ממדינות אחרות.
הוא דיכא את רוב הסמכויות שהיו בידי ראשי השבטים בבורקינה פאסו, הפריט את הקרקע הפיאודלית (קרקעות בהן התנהל מערך קשרי תלות וחסות אישיים בקרב האליטה), חילק את האדמות בין האיכרים ואף קבע כי האיכרים אינם צריכים עוד לשלם לבעלי הקרקעות.
סנקרה השיק סדרות של תוכניות השקיה והפריה שהונהגו על ידי הממשלה.
במהלך תקופה זו, ייצור הכותנה והחיטה גדל באופן דרמטי.
בעוד שההפקה הממוצעת של חיטה באזור הסאהל הייתה 170 ק"ג לדונם ב-1986, בורקינה פאסו ייצרה 390 ק"ג לדונם בשנה.
הצלחה זו פירושה שסנקרה לא רק העביר את תוצרת ארצו לאוכלוסייה הקיימת במדינה, אלא גם יצר עודף מזון, דבר נדיר יחסית באפריקה.
סנקרה הוריד את שכרם של אנשי הממשלה ועובדי המדינה למינימום, לרבות המשכורת האישית שלו.
הוא אסר על נסיעה במכוניות פאר כמו מרצדס.
סוג הרכב היחיד שאושר היה רנו 5 והוא היה מחויב להיות בצבע שחור על מנת שיהיה מינימליסטי.
נוסף לכך, סנקרה חייב את כל אנשי הממשלה ללבוש בגדים מקומיים מהכותנה של בורקינה פאסו, ואסר על לבישת חליפות מערביות.
סנקרה אף ביצע ביקורי פתע על מנת לאכוף את הוראותיו.
מסיבה זו, אנשי הממשלה כינו את החליפות בכינוי "סנקרה מגיע".
סנקרה הנהיג אורח חיים סוציאליסטי, אך מדובר בסוציאליזם מקורי, כפי שהרעיון הסוציאליסטי היה מראשיתו - התגייסות למען הזולת וביטול חלוקה מעמדית בה כל האנשים יעבדו יחדיו מתוך מחויבות הדדית.
דוגמה לכך ניתן לראות בהקמת תוכנית שאפתנית לבניית מסילות רכבת על מנת לחבר את התושבים בעזרת תחבורה נוחה, ולדבריו "לקשור את העם יחד" ולפתוח את יכולת הגישה מהכפרים לעיר המרכזית.
לאחר כניסתו לתפקיד, שם סנקרה בראש סדר העדיפויות את נושא ההאכלה, השיכון ומתן הטיפול הרפואי לאנשים שנזקקו לו נואשות.
הוא השיק תוכנית חיסונים המונית בניסיון לבער את מחלות הפוליו, דלקת קרום המוח והחצבת.
בשבוע אחד חוסנו כ-2.5 מיליון בני אדם מתוך 8 מיליון תושבי בורקינה פאסו, על כך זכה סנקרה לשבחים מארגון הבריאות העולמי.
הממשל של סנקרה היה הממשל האפריקאי הראשון שהכיר במגפת האיידס כאיום גדול על אפריקה.
כמו כן בוצעו פרויקטים גדולים למגורים ולתשתיות.
מפעלי לבנים נוצרו כדי לסייע בבניית בתים במאמץ לשים קץ לשכונות העוני.
בניסיון להילחם בכריתת יערות, הוקמה "משתלת היער" במטרה לספק שתילים ל-7,000 משתלות בכפרים וכן נשתלו כמה מיליוני עצים.
תוכניות אלו היו ניסיון להוכיח כי מדינות אפריקה יכולות לשגשג ללא כל סיוע זר.
ההתפתחויות המהפכניות והתוכניות הכלכליות הלאומיות ניערו את יסודות המסורתיים לפיתוח כלכלי ויצרו סוג חדש של כלכלה במדינה.
שיפור מעמדן של הנשים בחברה של בורקינה פאסו היה אחת ממטרותיו המפורשות של סנקרה, וממשלתו כללה מספר רב של נשים, דבר שהיה חסר תקדים במדינות במערב אפריקה.
ממשלתו אסרה מילת נשים, נישואים כפויים, הכאת נשים ופוליגמיה, ואף דגלה במינוי נשים לתפקידים ממשלתיים בכירים, ועודדה אותן לעבוד מחוץ לבית.
בנוסף, עודדה ממשלתו של סנקרה נערות להישאר בבית הספר ולהמשיך בלימודים גם אם נכנסו להריון בזמן הלימודים.
סנקרה קידם את השימוש באמצעי מניעה, ועודד את הבעלים לצאת לשוק ולהכין ארוחות כדי לחוות בעצמם את התנאים הניצבים בפני נשים.
הוא הכיר באתגרים הניצבים בפני נשים אפריקאיות בציון יום האישה הבינלאומי, ודרש שהנשים יהיו חופשיות לעשות מה שהן רוצות, בעוד הגברים ידאגו לכלכלת הבית וטיפוחו.
סנקרה הצהיר בנאום פוליטי כי מהפכת בורקינה פאסו היא "כינון יחסים חברתיים חדשים", אשר "יקלקל את יחסי הסמכות בין גברים לנשים ויכפה על כל אחד מהם לחשוב מחדש על טבעם של שניהם.
המשימה היא אדירה אבל הכרחית".
יתר על כן, סנקרה היה המנהיג האפריקני הראשון שמינה נשים לתפקידי ממשלה בכירים וגייס אותן באופן פעיל לצבא.
בניגוד לכל המדינות השכנות, התעקש סנקרה להתנער מהתלות בגורמים הקולוניאליסטיים — צרפת וארצות הברית — ולא חשש להתעמת עם מנהיגיהן.
הוא יצא במדיניותו נגד צרפת, ששלטה קודם לכן בוולטה עילית וטען שראתה בה רק כמאגר של ידיים עובדות עבור חוף השנהב, וכי הכוחות הקולוניאליסטים הצרפתיים דיכאו את אזרחי המדינה.
זו הייתה הסיבה העיקרית להחלפת שמה של המדינה לבורקינה פאסו.
"צרפת לא מבינה את אפריקה.
תפסיקו לראות בנו סחורה שצריכה לנהוג לפי ההוראות שלכם, קבלו את אפריקה הבוגרת שמבינה מה האינטרסים שלה, ומגינה עליהם באופן לגיטימי.
אפריקה שתובעת לעצמה את הזכות להיות שונה".
סנקרה גם לא היה מוכן להתרפס מול המערב.
בכל הזדמנות הוא יצא נגד הנאו־קולוניאליזם, תקף את הקפיטליזם, ולא הרגיש מחויב לכפוף ראש אל מול מנהיגים מכובדים.
עם צפון קוריאה טיפח יחסים קרובים, ובתקופת שלטונו נוצרה אגודת הידידות קוריאה הצפונית-בורקינה פאסו.
צפון קוריאה סיפקה סיוע חקלאי וטכני לבורקינה פאסו במהלך המלחמה הקרה, והסיוע הצבאי נמשך גם תחת שלטונו של סנקרה, בהסכם שנחתם בשנת 1983.
סנקרה עמד בראש המדינה כ-4 שנים, ולקראת סוף תקופת כהונתו, למרות הצעדים הגדולים שנעשו, שררה מתיחות במדינה והחלו להתעורר מספר התנגדויות.
מפאת גודלה של המדינה, המהפכה של סנקרה התרכזה בעיר הבירה והתקשתה להתפתח לשאר האזורים.
סנקרה בעצמו ניסה לפעול מהר מאוד ולשתף את העם אך לא זכה לתמיכה מלאה והמחלוקות הלכו וגברו.
החלו להתפתח בעיות כלכליות - בורקינה פאסו אומנם הצליחה לייצר מזון עצמאי ללא תלות אך החל להתפתח מחסור במוצרים ויבול.
בנוסף, החלו להתעורר התנגדויות מצד המבוגרים המסורתיים ובעיקר ראשי השבטים אשר התנגדו למדיניותו החברתית המתקדמת של סנקרה ולביטול הזכויות המסורתיות של עבודות כפייה ותשלומים לבעלי הקרקעות, וכך, בהדרגה, איבד הממשל של סנקרה תמיכה עממית וקמה קואליציה של קבוצות קיצוניות שכללה קציני צבא, איגודים מקצועיים ואנשי אופוזיציה.
סנקרה החל להפעיל שליטה סמכותית על העם, אסר איגודים ועיתונים חופשיים והקים ועדות להגן על המדינה.
הוא ספג ביקורת מארגונים הומניטריים בינלאומיים על הפרות של זכויות אדם, לרבות הוצאות להורג ללא משפט, מעצרים שרירותיים ועינויים של מתנגדים פוליטיים.
בשנת 1984 הואשמו בבגידה שבעה אנשים שהיו קשורים למשטר הקודם והוצאו להורג.
בתי הדין המהפכניים העממיים, שהוקמו על ידי הממשלה בכל רחבי המדינה, העמידו לדין נאשמים בגין שחיתות, התחמקות ממס או פעילות "מהפכנית".
ההליכים המשפטיים בבתי הדין הללו, ובמיוחד ההגנה המשפטית על הנאשמים, לא עמדו בסטנדרטים הבינלאומיים.
אחד האירועים המרכזיים שהובילו להידרדרות השלטון היה פריצת שביתת מורים בתמיכה של מפלגת האופוזיציה.
בתגובה, סנקרה החליט לא לנהל משא ומתן עם המורים, ופיטר כ-1,800 מורים מתוך תפיסה כי המהפכה נותנת להם את הזכות להביע את עצמם אך במקום זאת הם בחרו בשביתה, ויש הרואים בצעד זה את טעותו הראשונה.
הוא החליף את המורים בסטודנטים שלא הוכשרו להוראה.
כל סטודנט או מי שהיה בעל תואר אקדמי הוזמן ללמד.
המתנדבים קיבלו קורס הכשרה של 10 ימים לפני שנשלחו להוראה, אך התוצאות היו הרסניות מכיוון שמדובר היה בצעירים לא מוכשרים וחסרי עניין בסוציאליזם.
שבוע לפני שנרצח, נשא סנקרה נאום לציון 20 שנה להוצאתו להורג של צ'ה גווארה.
בנאום אמר: "צ'ה גווארה לימד אותנו שנוכל להעז לבטוח בעצמנו, ביטחון ביכולות שלנו.
הוא החדיר בנו את ההכרה כי המאבק הוא הפנייה היחידה שלנו.
הוא היה אזרח העולם החופשי שאנחנו יחד נמצאים בתהליך של בנייה.
זו הסיבה שאנחנו אומרים כי צ'ה גווארה הוא גם אפריקני ובורקיני".
הוא הוסיף ואמר: "אנשים אפשר להרוג, רעיונות לא.
סנקרה נרצח בהפיכה ב-15 באוקטובר 1987 על ידי חוליה של 12 קצינים.
חברו הקרוב של סנקרה ויועצו בלייז קמפאורה, אשר תמך וסייע בעלייתו של סנקרה לשלטון, היה זה שנתן את הפקודה לרצוח אותו.
קומפאורה נישא לחברה קרובה של נשיא חוף השנהב דאז, פליקס הופואה-בואני, והושפע ממנו.
הופואה-בואני, אשר חשש מההשפעה של סנקרה על העם שלו, ונתמך בשירות הצרפתי החשאי, העביר כספים רבים (שקיבל מפרנסואה מיטראן, נשיא צרפת) לקומפאורה דרך אשתו, ועל כן, ניתן לומר שהצרפתים אחראים לרציחתו של סנקרה מכיוון שהיה סוציאליסט ולא רצה תלות בצרפת.
עם זאת, ישנן טענות כי דווקא הסי אי איי האמריקאי היה מעורב בהתנקשות, אבל האמת בהקשר הזה לא נחשפה מעולם.
לאחר הרצח, נתן קומפאורה הוראה לבתר את גופתו של סנקרה ולהשליך אותה לקבר מאולתר, ובדו"ח הפטירה כתב כי סנקרה מת מוות "טבעי".
קומפאורה השתלט על השלטון וביצע הפיכה.
הוא הצהיר כי הידרדרות יחסים עם מדינות שכנות הייתה אחת הסיבות להפיכה, וטען כי סנקרה סיכן את יחסי החוץ עם חוף השנהב השכנה ועם הכוחות הקולוניאליים הצרפתיים.
קומפאורה החליט לבטל את כל המדיניות של סנקרה.
בין צעדיו המרכזים היו חזרה אל קרן המטבע הבינלאומית ואל הבנק העולמי, ולמעשה חזרה לנאו-קולניאליזם ולתלות בצרפת.
צעד אשר הוביל לביטול מדיניות עצמאותה הכלכלית של בורקינה פאסו.
קמפאורה שלט בבורקינה פאסו במשך כ-27 שנים, עד לשנת 2014, שבה הוא הודח באמצעות מחאות עממית והפגנות המוניות, שכללו את הצתת הפרלמנט.
מאות אלפי בני נוער ומתנגדים יצאו לרחובות בורקינה פאסו במחאה על ניסיונו של קומפאורה להיבחר מחדש.
המפגינים הזכירו את שמו של סנקרה והחלו לקרוא לחברה דמוקרטית כפי שחזה סנקרה.
אלמנתו של סנקרה, מרים, קראה זה זמן רב לחקירת מותו של בעלה, וביקשה לבחון את השרידים כדי להעריך אם אכן הם שרידיו, אך במשך 27 שנים חסמה ממשלת קומפאורה את כל המאמצים הללו, ואמרה כי "העובדות הן ידועות".
הוצאת שרידי גופתו של סנקרה החלו לאחר הדחתו של קומפאורה מהשלטון, ב-25 במאי 2015. ברגע שהתהליך הושלם, זיהו בני המשפחה באופן רשמי את שרידיו.
באוקטובר 2015 דיווח אחד מעורכי הדין של מרים, אלמנתו של סנקרה, כי הנתיחה גילתה שגופתו חוררה באמצעות יותר מתריסר כדורים.
אנטוניו דה פיגיארדו, פרופסור מאוניברסיטת קוימברה אמר: "אפריקה והעולם טרם התאוששו מרצח סנקרה, כמו שעדיין לא התאוששו מאבדנם של פטריס לומומבה, קוואמה נקרומה, אדוארדו מונדלאנה, אמילקר קברל, סטיב ביקו, סמורה מקל, ולאחרונה ג'ון גראנג, ואלו הם רק שמות מעטים.
כוחות רעים אומנם לא השתמשו באותן שיטות לחיסול כל אחד מחברי הפאן-אפריקאים הגדולים, אך הם הונחו על ידי אותו מניע: לשמור על אפריקה בשלשלאות".
מעבר לכריזמה האישית שלו, סנקרה יצר מגוון יוזמות מקוריות שתרמו לפופולריות שלו ומשכו תשומת לב תקשורתית בינלאומית לממשלתו.
כשנשאל מדוע הוא לא רוצה שהדיוקן שלו יהיה תלוי במקומות ציבוריים, כפי שהיה נהוג למנהיגים אפריקנים אחרים, השיב סנקרה: "יש שבעה מיליון תומא סנקראים".
הפופולריות המתמשכת של סנקרה, אם כן, היא בשל רעיונות וערכים שהוא גילם והיא בחלקה השתקפות של האכזבה האפריקאית ממנהיגים מושחתים.
הפופולריות שלו מושרשת בכנות עמוקה לשרת את עמו ומסירותו לשחרור כל האפריקאים.
גם כיום, שלושה עשורים אחרי מותו, הגותו ורעיונותיו ממשיכים לעורר להט, מפני שהם מגלמים ומגנים מהלכים שמהדהדים עד היום בעולם האפריקאי.
רוב פעולותיו ושאיפותיו נמצאות עדיין בלב המאבק על זכויות כלכליות, חברתיות ופוליטיות.
סנקרה היה ידוע בשל תמיכתו הבלתי מעורערת בכל המאבקים המהפכניים העממיים ותנועות ההתנגדות נגד השליטה האימפריאליסטית והדיכוי הקולוניאלי.
בנאומו ב-4 באוקטובר 1984 בפני העצרת הכללית של האו"ם, אמר סנקרה: "המהפכה שלנו בבורקינה פאסו פתוחה לסבלם של כל העמים, והיא שואבת את השראתה מחוויות העמים מאז שחר האנושות".
הרעיונות והעקרונות שהנחו את מהפכת בורקינה פאסו לא נעלמו עם רצח סנקרה.
תומכיו טוענים כי הם ממשיכים להנחות מאבקים עממיים באפריקה ותנועות התנגדות.
הם מאמינים כי הדרך הטובה ביותר לכבד את זכרו של סנקרה היא להמשיך את מאבקו ולקדם את הערכים שהוא גילם, ויום אחד אף לממש את החלום של אפריקה עצמאית, מאוחדת ומשגשגת.
שריף סי מומינה, ראש מועצת המעבר הלאומית, אמר: "אנחנו מאמינים שהמקרה של תומא סנקרה הוא לא המקרה של משפחת סנקרה, או של בורקינה פאסו, אלא מקרה של עניין לכל אפריקה, כל בני הנוער האפריקאים רוצים לדעת מדוע דמות זו של תקווה כבתה".
"סנקרה הצליח להעלות את הגאווה הלאומית באופן שאף אחד אחר, לפניו או אחריו, לא הצליח.
הוא עלה לשלטון בהפיכה צבאית — היו רבות כאלה במדינה — והביא אתו סוג אחר לגמרי של שלטון.
הוא יצא נגד השחיתות, היה בעצמו לא מושחת, וטיפוס ססגוני: הוא ניגן בגיטרה חשמלית בלהקה, רכב על אופנוע, והיה גבר נאה בעל קסם אישי של מהפכן צעיר ונלהב"- פרופ' רות ג'יניאו, מהמחלקה להיסטוריה כללית באוניברסיטת בן-גוריון וראש התוכנית הבין אוניברסיטאית ללימודי אפריקה.
לאחר מותו, פורסמו מספר אוסף של נאומיו, ביניהם: מהפכת פאסו של בורקינה 1983–1987 (1988, הודפס מחדש בשנת 2001), שחרור נשים ומלחמת החופש האפריקאית, מהדורה שנייה.
(2007), ואנחנו יורשי המהפכות בעולם: נאומים מהמהפכה בורקינה פאסו, 1983-87, מהדורה שנייה.
ואף נוצר סרט תיעודי על חייו "האדם הנכון: תומאס סנקרה", סרט ששודר כחלק מפסטיבל הקולנוע האפריקאי בישראל.
תומא ניקיפורוב הוא ג'ודוקא בלגי המתחרה בקטגוריית המשקל עד 100 ק"ג, סגן אלוף עולם (2017) ופעמיים אלוף אירופה (2018 ו-2021).
ניקיפורוב נולד בבריסל שבבלגיה להורים ממוצא בולגרי.
בילדותו הוא גר מעל מועדון ג'ודו ואביו היה ג'ודוקא.
בשנת 2010 ניקיפורוב השתתף באולימפיאדת הנוער בסינגפור וזכה במדליית כסף.
ביוני 2014 הוא זכה במדליה הראשונה שלו בתחרות מהסבב העולמי כשזכה במדליית זהב בגראנד פרי הוואנה לאחר שניצח בגמר את פלאביו אורליק השווייצרי באיפון.
באליפות העולם בשנת 2015 שנערכה באסטנה, זכה ניקיפורוב במדליית הארד.
הוא הגיע עד שלב רבע הגמר בו הפסיד ללוקאש קרפאלק הצ'כי ונשר לקרבות בית הניחומים.
לאחר ניצחון על ניידנגין טובשינבאייר המונגולי, ניקיפורוב הגיע לקרב על מדליית הארד.
בקרב על המדליה הוא פגש את סיריל מארה הצרפתי ולאחר שקיבל ניקוד ווזארי חצי דקה לסיום הקרב, ניקיפורוב ביצע תרגיל נוסף שזיכה אותו באיפון וניצחון 5 שניות לסיום הקרב.
באותה שנה התחרה באליפות אירופה שנערכה בבאקו במסגרת המשחקים האירופיים וזכה במדליית הארד לאחר שניצח באיפון את ז'ורז' פונסקה הפורטוגלי בקרב על המדליה.
עוד באותה השנה זכה במדליית ארד בטורניר המאסטרס היוקרתי לאחר שניצח את מרטין פאצ'ק השוודי.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016, ניקיפורוב ניצח בסיבוב הראשון את ג'אווד מחג'וב האיראני באיפון לאחר תרגיל סיאו-נגי והודח בסיבוב השני לאחר שהפסיד לבקה גביניאשווילי הגיאורגי.
באליפות אירופה באותה השנה שנערכה בקאזאן, זכה ניקיפורוב במדליית כסף לאחר שהפסיד בגמר להנק חרול ההולנדי.
בשנת 2017 הוא השתתף באליפות העולם במשקל פתוח וזכה במדליית כסף לאחר שניצח באיפון כל קרב מלבד הגמר.
בקרב הראשון הוא ניצח את אדיל חאג'י המרוקאי, בשמינית הגמר הוא ניצח את לבאני מתיאשווילי הגיאורגי וברבע הגמר הוא ניצח את אלכסנדר מיכאילין הרוסי.
בחצי הגמר הוא ניצח את קוקורו קגאורה היפני ובגמר הפסיד בניקוד של 2 יוקו לטדי רינר הצרפתי.
באליפות אירופה 2018 שנערכה בתל אביב, ניקיפורוב זכה במדליית הזהב.
בקרב הראשון הוא ניצח באיפון את ג'וליאנו לופורקיו האיטלקי, בשמינית הגמר הוא ניצח בווזארי את קארוליס באוזה הליטאי וברבע הגמר ניצח באיפון את ניאז בילאלוב הרוסי.
בחצי הגמר הוא ניצח שוב באיפון את דניאל מוקטה הבלארוסי לאחר שהקרב נכנס לניקוד זהב ובגמר גבר באיפון על סיריל מארה הצרפתי לאחר שביצע תרגיל חניקה בשם שימה-וואזה.
באליפות אירופה 2021 אשר נערכה בליסבון, זכה ניקיפורוב בפעם השנייה בתואר האירופי לאחר שניצח את כל חמשת קרבותיו; בגמר הוא גבר באיפון על ורלאם ליפרטליאני הגיאורגי בתוך שתי דקות ו-5 שניות.
באולימפיאדת טוקיו 2020, ניקיפורוב ניצח בסיבוב הראשון את רפאל בוזאקריני הברזילאי בזכות ניקוד ווזארי והודח בסיבוב השני לאחר הפסד באיפון לז'ורז' פונסקה הפורטוגלי.
שנה קטגוריה עיר מדינה 2014 גראנד פרי הוואנה 2017 גראנד פרי דיסלדורף 2021 גראנד סלאם טשקנט 2022 גראנד סלאם פריז
תומא הרטל הוא כדורסלן צרפתי המשחק בעמדת הרכז.
הרטל התחיל את הקריירה המקצוענית שלו בגיל 18 בקבוצת פו אורטז מליגת העל הצרפתית - ה-Pro A, שם שיחק בקבוצה הבוגרת במשך שתי עונות (בעונתו הראשונה שיחקה הקבוצה גם ביורוקאפ, שם שותף הרטל בשלושה משחקים).
בעונתו השנייה בליגה הבכירה זכה הרטל בפרס הכוכב העולה של הליגה.
בעונת נשרה הקבוצה לPro B, והרטל חתם בקבוצת הפאר וילרבאן, ממנה מיד הושאל לשטרסבורג IG, בה שיחק עונה אחת בליגה.
בסיום העונה עבר הרטל לאליקנטה מליגת העל הספרדית - ה-ACB.
על פני 64 משחקים ששיחק הרטל במשך שלוש עונות בצרפת קלע הרטל 9 נקודות למשחק ומסר 4.9 אסיסטים בממוצע, באחוזי קליעה של 54% בזריקות ל-2 נקודות ו-40% בזריקות ל-3 נקודות.
באליקנטה שיחק תומא שנה אחת, בה סיימה הקבוצה בתחתית הליגה והוא קלע 9.4 נקודות למשחק ומסר 2.4 אסיסטים למשחק.
בעונה הבאה עבר הרטל לקבוצת קאחה לבוראל ויטוריה, שזכתה באליפות שתי עונות קודם לכן, בה קיבל לראשונה הזדמנות לשחק ביורוליג, בגיל 22. בעונתו הראשונה בקבוצה שיחק ב-51 משחקים, כולל 10 ביורוליג, והקבוצה סיימה במקום השלישי הליגה אחרי הדחה בשלב הבתים באירופה.
בעונת חווה הרטל שיפור של 2.5 נקודות למשחק בממוצע בליגה, וקיבל דקות מרובות יותר, כאשר הקבוצה מודחת ברבע הגמר ביורוליג ומסיימת במקום חמישי בליגה.
בעונה הבאה לא עברה הקבוצה את שלב 16 האחרונות באירופה, וסיימה במקום השישי בליגה, כשהרטל חווה עונת פריצה, קולע 9.6 נקודות ומוסר 5.3 אסיסטים למשחק בכל המסגרות.
את עונת התחיל הרטל בספרד, אך באמצע העונה עבר לקבוצת אנאדולו אפס מליגת העל הטורקית - ה-BSL, ששיחקה גם היא ביורוליג.
הרטל חתם על חוזה לשתי עונות וחצי בטורקיה, ואת העונה סיימה הקבוצה בזכייה בגביע (הרטל זכה בפרס ה-MVP של הטורניר), בסגנות אליפות הליגה ובהגעה לרבע גמר היורוליג.
בעונה הבאה (וגם בזו שאחריה) נבחר הרטל למשחק האולסטאר הטורקי, וזכה עם קבוצתו בגביע הנשיאים.
בעונה זו העמיד הרטל ממוצעי שיא ביורוליג, עם מדד PIR של 17.3, 12.7 נקודות, 7.9 אסיסטים (מוביל היורוליג בעונה זו) ו-2.9 ריבאונדים, אך קבוצתו הודחה בשלב 16 האחרונות.
בעונת העפיל הרטל עם אפס לרבע גמר היורוליג, בו הפסידה בסדרה של חמישה משחקים לאולימפיאקוס.
בליגה סיימה הקבוצה במקום השלישי, וגם הפסידה בגמר הגביע.
בתום חוזהו בטורקיה חתם הרטל לשתי עונות בברצלונה.
בעונת חוותה הקבוצה עונת שפל ביורוליג, כשסיימה במקום ה-13 מתוך 16. בזירה המקומית סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגה וזכתה בגביע המלך, כשהרטל זוכה בתואר ה-MVP של הטורניר.
ב-19 בינואר 2021 שוחרר הרטל מהקבוצה .
הרטל שיחק בנבחרת העתודה של צרפת באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 20 ב- ו-, כשבאחרונה הנבחרת זוכה במדליית הכסף.
הוא שיחק בנבחרת הבוגרת של צרפת ביורובאסקט 2013, בו זכה עם נבחרתו במקום הראשון, ובאליפות העולם בכדורסל 2014, בה הוביל את נבחרתו לזכייה במדליית הארד, בהיעדרו של טוני פארקר הפצוע.
הרטל נכלל בסגל נבחרת צרפת גם לטורניר הכדורסל באולימפיאדת 2016 בריו דה ז'ניירו, בו הפסידה לספרד ברבע הגמר.
ביורובאסקט 2017 הפסיד הרטל עם נבחרת צרפת לגרמניה בשמינית הגמר.
תומאזו מטולנטינו (באיטלקית: Tommaso da Tolentino; בערך 1255 – 8 באפריל 1321) היה מיסיונר פרנציסקני מימי הביניים, שנרצח יחד עם שלושת חבריו בת'אנה שבהודו בגין חילול שמו של מוחמד.
השרידים שלו הועברו לצְ'וֵ'אנְג'וֹאוּ שבסין ולטולנטינו שבאיטליה על ידי אודוריקו מפורדנונה.
קיבל מעמד של קדוש על ידי הכנסייה הקתולית.
יום חגו חל ב־9 באפריל.
תומאזו נולד בטולנטינו, במחוז אנקונה שבמדינת האפיפיור, בסביבות 1250 עד 1260. תומאזו, שהפך פרנציסקני בתחילת חייו, זכה למוניטין בזכות הקפדה על תקנון המסדר, במיוחד בנוגע לנדר העוני שלו.
כאוהד של ניקולה הקדוש מטולנטינו ואחד מאנשי "הפרנציסקנים הרוחניים" של אנג'לו דה קלארנו , תומאזו נכלא פעמיים על גינויו המופרז על חיי המותרות.
מאמציו להתחיל במסע צלב חדש לא צלחו והוא חזר מזרחה, בפעם השנייה, כדי לגייס מיסיונרים נוספים.
הוא חזר עם שנים עשר מיסיונרים חדשים בשנת 1302, ועבד במיסיון בארמניה ובפרס.
הוא גם דן בנושא עם קלמנס החמישי בשנת 1308. לאחרי שנה זו הוקמה היררכיה כנסייתית עבור הקתולים הקתוליים בסין.
האפיפיור מינה את ג'ובאני לארכיבישוף חאנאבליק (בתוך בייג'ינג המודרנית), ושבעה בישופים פרנציסקנים ונזירים נוספים נשלחו להצטרף אליו.
אולם רק שלושה מהבישופים וכמה נזירים השלימו את המסע בהצלחה.
נראה שתומאזו נסע אז בפעם רביעית לארמניה ופרס.
יש פער עד שנת 1320, במהלכו ייתכן ותומאזו עבד בהודו או בסין.
בשנת 1320 עזב תומאזו מנמל האי הורמוז (דרך מצר הורמוז) עם חבריו הפרנציסקנים ג'אקומו מפדובה (Giacomo da Padova) ופייטרו מסיינה (Giacomo da Padova), הדומיניקני ז'ורדן מסווראק , ודמטריוס מטיפליז - גאורגי או ארמני שהיה בקי בשפות ושימש כמתורגמן של הקבוצה.
סערה אילצה את המשלחת לעגון בת'אנה, באי סלסטה, ליד מומבאי שבהודו.
את פניהם קיבלו הנוצרים המקומיים של כנסיית המזרח.
ז'ורדן עזב אותם כדי להטיף בבהרוץ' והגיע לסופרה לפני ששמע שדמטריוס והפרנציסקאנים נעצרו.
המשפחה שאצלה הם שהו נקלעה למריבה והבעל הכה את אשתו.
כשהלכה לקאדי לדווח על התעללות זו, היא ציינה את ארבעת אנשי הדת כעדים והם נקראו לפניו.
תומאזו, ג'אקומו ודמטריוס הלכו לבית המשפט בזמן שפייטרו נשאר מאחור כדי לדאוג לדברים שלהם.
לאחר שהתחיל דיון בפני הקאדי שאל אותם את דעתם על מוחמד ותומזו השיב בבוטות וקילל את מוחמד.
בשלב זה קראו המוסלמים סביב בית המשפט למותם בגין חילול הקודש.
כמה מקורות טוענים כי הם עונו לפני הוצאתם להורג על ידי עריפה ב-8 באפריל 1321. פייטרו נהרג כעבור שלושה ימים.
הנוצרים המקומיים קברו את תומאזו וחבריו אולם ז'ורדן, שהגיע מאוחר מדי להצילם, העביר את גופותיהם לכנסייה.
בשנת 1323 או 1326 עבר אודוריקו מפורדנונה באזור.
לאחר שנודע לו על תומאזו וחבריו, הוא לקח איתו את השרידים שלהם לצְ'וֵ'אנְג'וֹאוּ שבפוג'יין.
את הגולגולת של תומאזו הוא לקח אתו לח'אנאבליק ומשם חזרה לאירופה, שם העניק אותה לבישוף הפרנציסקני בטולנטינו בשנת 1330. בסוף המאה ה-14 הועברו השרידים לקתדרלה של העיירה על ידי סוחר מפיזה, שהקים שם קפלה לכבוד הקדוש באישורו של האפיפיור בוניפקיוס התשיעי.
כעת הוא מוחזק בקתדרלה המרכזית בכלי כסף.
תומאזו וחבריו לא זכו להכרה רשמית מאז המאה ה-14. קידושו של תומאזו אושר על ידי פיוס השביעי בשנת 1809 ושוב על ידי לאו ה-13 בשנת 1894. הוא נערץ כקדוש, לפעמים יחד עם חבריו כארבעת חללי ת'אנה ב־9 באפריל.
תומאס אליוט בראלמט היה המושל ה-23 של קנטקי.
הוא נבחר ב-1863 והנהיג את המדינה בחלק האחרון של מלחמת האזרחים ותחילת תקופת השיקום.
בפרוץ המלחמה, בראלט עזב את הקריירה הפוליטית המבטיחה שלו והתגייס לצבא האיחוד, הקים ופיקד על רגימנט הרגלים השלישי של קנטקי.
בשנת 1862, מינה אותו הנשיא אברהם לינקולן לפרקליט המחוז בקנטאקי.
שנה לאחר מכן, הוא היה המועמד למשרת מושל מטעם איגוד הדמוקרטים.
התערבות בבחירות של צבא האיחוד העניקה לו ניצחון מוחץ על יריבו, צ'ארלס ויקליף.
עם זאת, בתוך שנה, מדיניות פדרלית כגון גיוס אפרו-אמריקאים מקנטקי לצבא האיחוד והשעיית הצו "הביאס קורפוס" עבור אזרחי קנטאקי גרמו לבראמלט לנטוש את תמיכתו בלינקולן ולהכריז כי הוא "יטביל את המדינה בדם למען הקונפדרציה".
לאחר המלחמה, בראמלט הוציא חנינה כללית לרוב המדינות לשעבר במדינה.
הוא התנגד לאישורו של התיקון הארבע עשרה והתיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית ולהקמת "המשרד לטיפול בפליטים, עבדים משוחררים ואדמות נטושות" בקנטאקי.
בין הישגיו, שאינם קשורים למלחמה ותוצאותיה, היו: הפחתת החוב של המדינה והקמת המכללה החקלאית והמכנית של קנטקי (כיום אוניברסיטת קנטקי).
בתום הקדנציה שלו כמושל, חזר בראמלט לקריירה המשפטית שלו בלואיסוויל.
תומאס בראמלט נולד ב-3 בינואר 1817, במחוז קמברלנד (כיום קלינטון ), קנטקי.
הוא היה בנו של קולונל אמברוז ס.
אביו שירת שתי קדנציות בסנאט של קנטקי ומספר קדנציות בבית הנבחרים של קנטקי.
בראמלט למד משפטים, בשנת 1837, בגיל 20, הוסמך ללשכת עורכי הדין, והחל להשתלם בלואיוויל, קנטקי.
בספטמבר של אותה שנה, בראמלט נישא לסאליל טראוויס, הראשונה מבין שתי נשותיו.
לזוג היו שני ילדים, תומאס וקורין.
הקריירה הפוליטית של בראמלט החלה בשנת 1841, כאשר נבחר לייצג את מחוז קלינטון באספה הכללית.
בשנת 1848, מינה אותו המושל ג'ון קריטנדן לעורך הדין של חבר העמים.
הוא התפטר מתפקידו בשנת 1850 כדי להמשיך את הפרקטיקה המשפטית שלו, עבר לקולומביה, קנטקי בשנת 1852. הוא היה נציג המחוז שלו כמועמד המפלגה הוויגית למושב בבית הנבחרים ב-1853, אך הובס על ידי המועמד של המפלגה הדמוקרטית ג'יימס קריסמן .
בשנת 1856, הוא נבחר כשופט במחוז השיפוט ה-6 של קנטקי, שם שירת במשך חמש שנים.
ב־7 באוגוסט 1861 התפטר בראמלט מתפקידו וקיבל תפקיד כקולונל בצבא האיחוד.
בניגוד להסכם של קנטקי להישאר נייטרלים במלחמת האזרחים, הוא ייסד ופיקד על גדוד חיל הרגלים השלישי של קנטקי.
ב-19 בספטמבר הגיע הגדוד ללקסינגטון כדי להפסיק ועידת שלום שתוזמנה להתקיים ב-21 בספטמבר, ולעצור את הסנאטור הצעיר ג'ון ברקנרידג'.
עיכוב בהגעה איפשר לברקנרידג להימלט לפני המעצר.
בראמלט התפטר מתפקידו הצבאי ב-13 ביולי 1862 בדצ'רד , טנסי.
הוא חזר ללואיסוויל וקיבל את הצעתו של הנשיא אברהם לינקולן להיות התובע המחוזי של ארצות הברית בקנטקי.
במהלך כהונתו בתפקיד זה, הוא אכף במרץ את חוקי שעת חירום בעת המלחמה של קנטקי נגד קונפדרציית המדינות של אמריקה ואוהדיהם.
בשנת 1863 בחרו הדמוקרטים של האיחוד בג'ושוע פריי בל כמועמד שלהם למושל קנטקי, אבל בל היה ספקן בקשר לעתידה של קנטקי עם האיחוד, ולכן הוא משך את מועמדותו מתוך התחשבות.
הוועדה המרכזית של המפלגה בחרה בבראמלט להחליף את בל, ובראמלט דחה מינוי שקיבל לבריגדיר גנרל בצבא האיחוד כדי להיכנס למרוץ לתפקיד המושל.
במהלך הבחירות, כוחות האיחוד איימו ואסרו תומכים של יריבו של בראלט, המושל לשעבר צ'ארלס א.
כתוצאה מכך, בראמלט זכה בבחירות בהפרש של 4 ל-1. במהלך הקדנציה דחה הצעה לקבל מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית, כמו גם הצעה שקיבל בשנת 1864 להיות המועמד הדמוקרטי לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית.
בדצמבר 1863 פנה בראמלט לאספה הכללית, והצהיר' כי המדינה מילאה את מכסת החיילים עבור צבא האיחוד.
ב־4 בינואר שנה לאחר מכן, הוא הכריז, כי המורדים יהיו אחראים לכל פשיטות הגרילה במדינה, וקבע קנסות ועונשי מאסר קשים על כל מי שיתפס בסיוע ללוחמי הגרילה.
אף על פי שבראמלט הכריז על עצמו כתומך נלהב של האיחוד, בתוך שנה הוא הכריז שהוא "יטביל את המדינה בדם למען הקונפדרציה".
הסיבות למהפך של בראמלט היו רבות.
הוא קיבל החלטה יחד עם גנרל סטיפן ג' בורברידג' לגייס שחורים מקנטאקי לשירות צבאי, וביקש שדבר זה יתבצע רק אם קנטאקי לא תצליח לעמוד במיכסה.
המצב החמיר כאשר ב-5 ביולי 1864, הנשיא לינקולן הישעה את צווי "הביאס קורפוס" עבור אזרחי המדינה.
בורברידג איים ללא הרף על אזרחי קנטאקי, והפריע לבחירות לנשיאות בשנת 1864, ואף גירש את סגן המושל ריצ'רד ט.
כאשר התכנסה העצרת הכללית בינואר 1865, המשיך בראמלט להשמיע את התנגדותו לטקטיקות האיחוד.
אף על פי כן, הוא דאג להעביר את התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, וקבע כי נחרץ גורלו של מוסד העבדות "באופן בלתי הפיך".
למרות חילוקי הדעות שלו עם הממשל של לינקולן, הכריז בראמלט על יום של צום ותפילה עם קבלת חדשות על ההתנקשות בחייו של לינקולן.
האספה הכללית עתרה לנשיא החדש, אנדרו ג'ונסון, לשים קץ לממשל הצבאי במדינה.
עם זאת, המתח שבין המדינה לממשלות הפדרליות נשאר.
בראלט הודיע כי כל "אזרח גבר לבן" מגיל עשרים ואחת, שהתגורר בחבר העמים לפחות שנתיים, יהיה זכאי להצביע.
מעודדות מפעולותיו של המושל הדמוקרטי, השתלטו בקנטאקי על שני בתי האספה הכללית וחמישה מושבי הקונגרס שלה לדמוקרטים.
הנשיא ג'ונסון קיבל את ההודעה, וסיים את הממשל הצבאי והחזיר את צו "הביאס קורפוס" לקנטאקי.
כאשר האספה הכללית התכנסה בדצמבר 1865, ביקש בראמלט להשיב את ההרמוניה למדינה על ידי הענקת חנינה לרוב הקונפדרציות לשעבר.
הוא, ומרבית חברי האספה הכללית, הביעו התנגדות לתיקונים הארבעה עשר והחמישה עשר, ובראמלט מחה על הקמת "המשרד לטיפול בפליטים, עבדים משוחררים ואדמות נטושות" (Freedmen's Bureau) בקהיליה.
בראמלט היה גאה מאוד בהישגיו שלא היו קשורים למלחמת האזרחים, כולל הפחתת החוב של המדינה והקמת המכללה החקלאית והמכנית (מאוחר יותר, אוניברסיטת קנטקי).
הוא תמך בבנית כבישי אגרה, שמומנו על ידי איגרות חוב ממשלתיות, פיתוח משאבים טבעיים, ועודד הגירה להשיג עבודה נאותה כדי לתמוך במאמצי השיקום.
לאחר תקופת היותו מושל, ערך בראמלט קמפיין כושל כדי לנסות ולהיבחר לסנאט של ארצות הברית.
הוא התחתן עם מרי א.
גרהם אדמס ב-1874, שנתיים לאחר מותה של אשתו הראשונה.
חזר לקריירה המשפטית שלו בלואיסוויל, והפך לפטרון של ארגוני צדקה רבים.
תומאס אליוט בראמלט היה אח במסדר הבונים החופשים, בלשכת אלבני מספר 260 בקנטאקי.
בראמלט מת בלואיסוויל ב-12 בינואר 1875 בעקבות מחלה קצרה.
הוא נקבר בבית הקברות קייב היל (Cave Hill Cemetery) בלואיסוויל.
תומאזו בושטה (באיטלקית: Tommaso Buscetta; 13 ביולי 1928 – 2 באפריל 2000) היה מאפיונר איטלקי, שנודע בכינוי דון מאסינו ו"בוס של שני העולמות" מפני שהיה בוס גם במאפיה הסיציליאנית וגם במאפיה האמריקאית, והיה אחד הראשונים שהפך למודיע ("פנטיטו") והסביר לרשויות את דרכי הפעולה של הארגון.
בושטה השתתף בפעילות פלילית באיטליה, ארצות הברית וברזיל לפני שנעצר והוסגר מברזיל לאיטליה.
הוא התפכח מהמאפיה לאחר רציחתם של כמה מבני משפחתו, וב-1984 החליט לשתף פעולה עם הרשויות.
הוא סיפק עדות חשובה במשפט מקסי 1986/87, המשפט הגדול ביותר נגד המאפיה בהיסטוריה.
לאחר רצח השופטים ג'ובאני פלקונה ופאולו בורסלינו מסר בושטה עדות נוספת לוועדה למלחמה במאפיה שקשרה בין פוליטיקאים איטלקים למאפיה.
בושטה נכנס לתוכנית הגנת העדים בארצות הברית, שם שהה עד מותו בשנת 2000.
תומאזו נולד ב-13 ביולי 1928 בפלרמו שבסיציליה, הצעיר מבין 17 ילדים; אביו היה זגג.
בושטה גדל באזור מוכה עוני בפלרמו, ממנו הוא נמלט על ידי הסתבכות עם פשע בגיל צעיר.
הוא היה מעורב לראשונה במאפיה הסיציליאנית בשנת 1945 ובשנים שלאחר מכן הפך לחבר מן המניין במנדמנטו פורטה נואובה, שם עבד בעיקר בהברחות סיגריות.
בושטה התחתן עם אשתו הראשונה מלכיאורה קוואלארו בשנת 1944 ונולדו לו שלושה ילדים.
בשנת 1949 עבר לארגנטינה ולאחר מכן לברזיל, שם פתח חנות לייצור זכוכית, אך בשנת 1956 חזר לפלרמו ושם הצטרף לאנג'לו לה ברברה וסלבטורה "סיאסצ'יטדו" גרקו יחד עם המאפיונרים אנטונינו סורסי, פייטרו דווי וגטאנו בדלמנטי, שעסקו בהברחת סיגריות וסמים.
הוא התחתן עם אשתו השנייה ורה ג'ירוטי בשנת 1966 ונולד לו ילד אחד.
שנתיים לאחר מכן הוא התחתן עם אשתו השלישית כריסטינה דה אלמיידה גימאראס לאחר שעבר לברזיל ונולדו לו עוד ארבעה ילדים.
בשנת 1958 הוא נעצר באשמת הברחת סיגריות וחברות בהתאגדות פלילית במהלך חקירה שערכה הגווארדיה הפיננסית נגד קורסיקה פסקל מולינלי ויליד טנג'יר סלומון גוזאל, שסומנו כספקים העיקריים של סיגריות וסמים עבור כנופיות סיציליאניות; בינואר 1959 נעצר שוב על הברחת שתי טונות סיגריות לספק יוגוסלבי.
לאחר טבח צ'יאקולי בשנת 1963, חלק מסכסוך מאפיה פנימי המכונה מלחמת המאפיה הראשונה, הוא היה מבוקש על ידי המשטרה.
בושטה ברח לשווייץ, מקסיקו, קנדה ולבסוף לארצות הברית.
בשנת 1968 הורשע בהיעדרו ידי בית משפט באיטליה בשני מעשי רצח הקשורים לטבח צ'יאקולי.
ב-25 באוגוסט 1970, נעצר בברוקלין, ניו יורק, אך שוחרר ב-4 בדצמבר 1970. ב-21 ביולי 1971 הוצא צו מעצר על ידי המשטרה האיטלקית.
מאוחר יותר הוא הועבר לכלא לה נואובה בטורינו.
בפברואר 1980 הוענקה לו "חנינה חלקית" ומיד נמלט חזרה לברזיל כדי להימלט ממלחמת המאפיה השנייה המתבשלת שהניע סלווטורה ריינה.
ב-11 בספטמבר 1982 נעלמו שני בניו מאשתו הראשונה, בנדטו ואנטוניו, ולא נמצאו שוב, מה שגרם לשיתוף הפעולה שלו עם הרשויות האיטלקיות, אך גם בעקבות מות אחיו וינצ'נזו, חתנו ג'וזפה ג'נובה, גיסו פייטרו וארבעה מאחייניו, דומניקו ובנדטו בושטה, ואורציו ואנטוניו ד'אמיקו.
המלחמה הובילה לאחר מכן למותם של רבים מבני בריתו של בושטה, כולל סטפנו בונטאדה.
בושטה נעצר בסאו פאולו, ברזיל, שוב ב-23 באוקטובר 1983. הוא הוסגר לאיטליה ב-28 ביוני 1984, שם ניסה להתאבד באמצעות בליעת ברביטורטים; כשניסיון זה נכשל, הוא החליט שהוא מאוכזב לחלוטין מהמאפיה.
בושטה ביקש לשוחח עם השופט במשפט נגד המאפיה ג'ובאני פלקונה והחל את חייו כמודיע, המכונה "פנטיטו".
בושטה חשף מידע לפלקונה במשך 45 יום והסביר את פעולתו הפנימית והמבנים ההירארכיים של קוזה נוסטרה, כולל ועדת המאפיה הסיציליאנית, שעד אז לא היו ברורים דרכי פעולתה בשל קוד השתיקה הקפדני.
זה נודע בכינוי "תאוריית בושטה".
הוא גם חשף טקסי חניכה של המאפיה.
עם זאת, בושטה סירב לדבר עם פלקונה על קשריה הפוליטיים של קוזה נוסטרה מכיוון שלדעתו המדינה לא הייתה מוכנה להצהרות בסדר גודל כזה והוכיחה שגישתה כללית למדי בנושא זה.
בדצמבר 1984 הוסגר לארצות הברית ושם קיבל זהות חדשה מהממשל, אזרחות אמריקאית והוצב בתוכנית להגנת העדים בתמורה לגילויים חדשים נגד המאפיה האמריקאית.
הוא העיד במשפט חיבור הפיצה, שהתקיים בשנת 1985 בניו יורק וראה את הנאשמים גטאנו בדלמנטי ומאפיונר סיציליאני-אמריקני אחר שהואשמו בסחר בסמים.
הוא העיד גם בשנת 1986 במשפט הגדול ביותר נגד המאפיה בהיסטוריה, משפט מקסי בפלרמו, שנבע מההצהרות שהושמעו בפני פלקונה, בושטה סייע לשופטים פלקונה ופאולו בורסלינו להשיג הצלחה משמעותית במאבק בפשע המאורגן שהוביל להגשת כתב אישום כנגד 475 חברי מאפיה, ו-338 הרשעות, שהתקבלו בשנת 1992.
בושטה היה אחד העדים המרכזיים במשפטים נגד אנדראוטי על קשריו עם המאפיה ולרצח פקורלי.
אולם אנדראוטי זוכה בסופו של דבר, בשנת 1999, מהאשמה שהזמין את חיסולו של פקורלי.
בבית המשפט פירט בושטה בפירוט רב את חילופי הדברים החבויים שקשרו בין פוליטיקאים למאפיה.
הוא הצהיר:לא קוזה נוסטרה פונה לפוליטיקאי; במקום זאת חבר בקוזה נוסטרה אומר כי הנשיא הוא שלי (è cosa mia), ואם אתה זקוק לטובה, עליך לעבור דרכי.
במילים אחרות, דמות הקוזה נוסטרה שומרת על סוג של מונופול על אותו פוליטיקאי.
כל ראש משפחה במאפיה בוחר אדם שתכונותיו כבר גורמות לו להראות נגיש.
תשכחו מהרעיון שאליו מושגת תחילה ברית כלשהי.
נהפוך הוא, ניגשים לאותו מועמד ואומרים, "אונורבול, אני יכול לעשות זאת וכך בשבילך עכשיו, ואנחנו מקווים שכאשר תיבחר תזכור אותנו." המועמד זוכה והוא צריך להחזיר משהו.
אתה אומר לו, "אנחנו צריכים את זה, האם תעשה את זה או לא?" הפוליטיקאי מבין מיד ופועל תמיד.במהלך משפט בשנת 1993, חבר המאפיה סלבטורה קנצ'מי התוודה בפני בושטה כי חנק למוות שניים מבניו של בושטה.
לאחר המשפט, בוסקטה חיבק את קנצ'מי ואמר: "אתה לא יכול לסרב לפקודה.
אני סולח לך כי אני יודע מה המשמעות של להיות בקוזה נוסטרה."
בושטה מת ממחלת הסרטן ב-2 באפריל 2000, בהיותו בן 71, לאחר שחי את מרבית חייו עם אשתו השלישית ומשפחתו בפלורידה, ארצות הברית בשמות בדויים.
הוא נקבר בשם בדוי בצפון מיאמי, פלורידה.
הוא גולם על ידי פ.
מארי אברהם בסרט "גוויות מצוינות" משנת 1999 ועל ידי וינסנט ריוטה במיני-סדרה "איל קאפו דיי קאפי" משנת 2007. הוא גולם על ידי סרג'יו וספרטינו בסדרת הטלוויזיה האיטלקית משנת 2016 "המאפיה הורגת רק בקיץ".
תומאס אבריל היה סוחר בריטי, שבין השנים 1826–1842 עבד עם הספינות Minerva, Star ו-Amphitrite באוקיינוס השקט וידוע בזכות גילויו של קבוצת אקטון.
ראשית חייו של אבריל אינם ידועים.
הוא התגורר בטהיטי בשנת 1820 יחד עם גיסו סמואל פינדר הנרי, איתו היה לו מטע קני סוכר.
מסעות המסחר וההובלה הרבים שלו לקחו אותו לרחבי פולינזיה, אך גם לסידני באוסטרליה וולפראיסו בצ'ילה.
בין השנים 1832–1839 ניהל חוות פנינים באיי גמבייה, אך בשנת 1833 גילה את קבוצת אקטון בזמן שהיה קפטן ה-Amphitrite.
בשנת 1839 הוא נחלץ לעזרתו של הקפטן הצרפתי סיריל פייר תאודור לפלס שהיה תקוע על שונית טהיטי.
ב-1 בנובמבר 1842 באי פיינס, קלדוניה החדשה, אבריל וצוותו נפלו קורבן להתקפה של המלנזיים, שם נבזזה ונשרפה ספינתו.
תומאזו די ג'ובאני מאזיני (באיטלקית: Tommaso di Giovanni Masini; סביבות 1462–1520), המכונה זורואסטר דה פרטולה, היה חבר ושותפו של לאונרדו דה וינצ'י.
על פי סקיפיונה אמיראטו, הוא נולד בפרטולה, ליד פירנצה, והוא היה ילדו של גנן, אף שלדבריו היה ילדו הבלתי לגיטימי של ברנרדו רוצלאי, גיסו לורנצו איל מגניפיקו.
בשנת 1505 חזר לפירנצה ועבד עם לאונרדו על קרב אנגיארי.
הוא נקבר בכנסיית סנט אגאתה די גוטי.
תומא קוטור היה צייר ומורה צרפתי לציור היסטורי.
הוא לימד אמנים ידועים ובהם אדואר מאנה, אנרי פנטין-לאטור, ג'ון לה פרג', פייר פובי דה שאבאן, קארל יאוורק ואחרים.
קוטור נולד בסנליס, בצפון צרפת.
כשהיה בן 11 עברה משפחתו לפריז, שם למד בבית הספר לאמנויות תעשייתיות ולאחר מכן בבית הספר לאומנויות יפות.
הוא לא הצליח שש פעמים בתחרות "פרס רומא" החשוב של בית הספר לאמנות, אבל הוא הרגיש שהבעיה היא בבית הספר, לא בו עצמו.
הוא זכה לבסוף בפרס בשנת 1837.
בשנת 1840 החל להציג תמונות היסטוריות וז'אנריות בסלון פריז, וזכה במספר מדליות עבור יצירותיו, במיוחד עבור יצירת המופת שלו, "הרומאים במהלך הדקדנס" (1847).
זמן קצר לאחר ההצלחה הזו, הוא פתח אטלייה עצמאי שנועד לאתגר את בית הספר לאמנויות יפות על ידי הדרכת ציירי היסטוריה החדשים והטובים ביותר.
הטכניקה החדשנית של קוטור זכתה לתשומת לב רבה, והוא קיבל הזמנות ממשלתיות וכן מכנסיות עבור ציורי קיר במהלך שנות ה-40 המאוחרות עד שנות ה-50.
הוא מעולם לא השלים את שתי ההזמנות הראשונות, והשלישית נתקלה בביקורת מעורבת.
נסער מהקבלה השלילית של ציורי הקיר שלו, ב-1860 עזב את פריז.
לזמן מה חזר לעיר הולדתו סנליס, שם המשיך ללמד אמנים צעירים שהגיעו אליו.
בשנת 1867 הוא הרחיק את עצמו מהממסד האקדמי על ידי פרסום ספר על רעיונותיו ושיטות העבודה שלו.
הוא גם תורגם לספר "שיחות על שיטות אמנות" ב-1879, השנה בה הוא מת.
בשנת 1879 הוא נפטר, ונקבר בבית הקברות פר לשז שבפריז.
תומאס-אמיל אוגוסט קרל לודוויג פון ויקדה היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ויקדה נולד ב-23 באפריל 1893 בפרדן אן דר אלר.
הוא היה נכדו של הפוליטיקאי ועורך הדין פרידריך אוגוסט פון ויקדה.
ב-2 בספטמבר 1913 הוא התגייס כצוער לצבא הקיסרות הגרמנית והוצב ברגימנט הפוסילרים ה-90 (מקלנבורג - הקיסר וילהלם).
ב-6 באוגוסט 1914 הוא הועלה לדרגת לויטננט.
הוא השתתף במלחמת העולם הראשונה ובמהלכה עוטר בשתי הדרגות של צלב הברזל.
לאחר המלחמה התגייס לרייכסווהר ושימש כמפקד פלוגה ברגימנט הרגלים ה-6. ב-1 ביוני 1924 הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט.
ב-1 בפברואר 1929 הוא הועלה לדרגת האופטמן, וב-1 באפריל 1937 הועלה לדרגת מיור ומונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-4. ב-1 במרץ 1938 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
במהלך המערכה בפולין פיקד ויקדה על הגדוד ה-2 וזכה בשתי הדרגות של צלב הברזל.
במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה שימש כמפקד רגימנט הרגלים ה-4. ב-15 באוגוסט 1940 הוענק לו צלב האבירים של צלב הברזל.
בתחילת אוקטובר של אותה שנה הוא הועבר לפקד על רגימנט הרגלים ה-409. ב-1 בפברואר 1941 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
הוא השתתף עם הרגימנט שלו במבצע ברברוסה.
ב-30 בינואר 1942 הוא פרש מתפקידו.
ב-1 ביוני 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור ומונה למפקד הדיוויזיה ה-30 אשר עמה לחם בחזית המזרחית.
ב-1 בינואר 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט.
ב-29 באוקטובר של אותה שנה הוא עזב את תפקידו כמפקד הדיוויזיה, וב-4 ביוני מונה למפקד הקורפוס ה-10. ב-1 בינואר 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ב-23 ביוני 1944 התרסק מטוס יונקרס Ju 52 שהוביל את פון ויקדה יחד עם הגנרלים אדוארד דיטל, קרל אגלזר ופרנץ רוסי באזור שטיריה.
תומא בנגלטר , הוא מוזיקאי, מפיק מוזיקלי, זמר, פזמונאי, תקליטן ומלחין צרפתי.
הוא ידוע בעיקר כשותף בצמד מוזיקת ההאוס הצרפתי לשעבר דאפט פאנק, לצד גי-מנואל דה הומם-קריסטו.
הוא הקליט והוציא לאור מוזיקה כחבר בלהקה סטארדאסט, הצמד Together, וגם כאמן סולו.
עבודתו של בנגלטר השפיעה על מגוון רחב של אמנים בז'אנרים שונים.
בנגלטר היה הבעלים של חברת התקליטים Roulé עד שנסגרה ב-2018. כתב יצירות למספר סרטים, ביניהם את הפסקול של הסרט "בלתי הפיך", כמו גם את מופע הבלט "מיתולוגיות".
בנוסף עסק בנגלטר בתחום הקולנוע, כבמאי וכצלם.
בנגלטר הוא בנו של המלחין והאמן הצרפתי היהודי דניאל ונגארד.
בנגלטר נולד ב-1975. הוא התחיל לנגן בפסנתר בגיל שש, וקיבל שיעורים מאיש צוות מוזיקלי באופרה הלאומית של פריז.
לימים סיפר כי הוריו הקפידו בחומרה שיתאמן בנגינה באופן קבוע, ועל כך הודה להם מאוחר יותר.
אביו, דניאל ונגארד, היה כותב שירים ומפיק עבור אמנים.
כפי שהתבטא בנגלטר, "מעולם לא הייתה לי שום כוונה לעשות את מה שאבי עשה".
1987–2000: השנים הראשונות והקמת דאפט פאנק
בנגלטר פגש את גי-מנואל דה הומם-קריסטו בזמן שלמד בבית הספר ליצ'י קרנו בשנת 1987. הם גילו את הקסם ההדדי שלהם מסרטים ומוזיקה של שנות ה-60 וה-70, "דברים מאוד בסיסיים של בני נוער פולחניים, מאדם בעקבות גורלו ועד הוולווט אנדרגראונד".
הם ולורנט ברנקוביץ' חברו בסופו של דבר והקימו את להקת האינדי רוק דארלין', בה בנגלטר ניגן על גיטרת בס.
בנגלטר הרגיש ש"זה עדיין היה אולי יותר דבר מתבגר באותה תקופה.
ביקורת שלילית ממגזין מלודי מייקר כינתה את המוזיקה שלהם כ"ת'ראש פאנקי מטומטם" ("Daft punky thrash"), מה שהיווה את ההשראה לשם של הלהקה החדשה של בנגלטר ודה הומם-קריסטו.
זמן קצר לפני שהגיע לגיל 18, דאפט פאנק החלו להתעניין במוזיקה אלקטרונית, מה שהוביל את ברנקוביץ' לעזוב את הקבוצה במרדף אחר מאמצים עם הלהקה הפריזאית פיניקס.