tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
2018- 2019- "עסק ביש", מוזיאון תל אביב לאמנות - ביתן הלנה רובינשטיין, תל אביב
2019 - "יחס", בסיס לאמנות ותרבות, הרצליה פיתוח.
2006 - "ללא כותרת", קולאז', עיפרון על נייר, גואש וצילום שחור-לבן, 52x58 ס"מ
יעל בלארי (שם מדעי: Myotragus balearicus; מילולית מיוונית: "עז-עכבר בלארית") הוא מין נכחד של מפריט פרסה מקבוצת היעלים, אשר השתייך לסוג מיוטראגוס (Myotragus), וחי בין הפליוקן להולוקן באיים מיורקה ומנורקה שבאיים הבלאריים מלפני 5.3 מיליון שנה עד שנכחד לפני 5,000 שנה.
יעל זה הוגדר ב-1909 בידי , ומחקר שנערך באוניברסיטה בברצלונה הגיע למסקנה שאף על פי שהיא קרוי עז הוא קרוב יותר לכבשים.
יעל זה, שעבר גמדיות איים, הגיע לגובה 50 סנטימטרים בכתפיים ולמשקל של 50 עד 70 קילוגרם בממוצע.
הוא היה קטן יחסית ליעלים והיה בעל מבנה עיניים שפנו קדימה כמו עיני טורפים ופרימטים, בניגוד למרבית הפרסתנים ורוב היונקים הצמחוניים שהם בעלי עיניים מצידי הגולגולת.
הדבר נבע ממיעוט הטורפים באי ומתנאי החיים של היעל על הצוקים התלולים.
הוא היה בעל לסת תחתונה ארוכה בעלת חותכות בולטות, אך בלסת העליונה כמעט שלא בלטו שיניים.
החוטם שלו היה קצר ומעל ראשו בלטו זוג קרניים קצרות עם עיקול קטן.
ככל הנראה היו קרניים על ראשיהם של שני הזוויגים.
היעל הבלארי היה כנראה אוכל עלים של שיחים וצמחייה עשבונית ופחות ליחך עשבים.
נראה שהצמחייה באי הייתה פזורה מכדי לתמוך בעדרי פרסתנים גדולים ולא נמצאו מאובני עשבים.
הוא חי באי לצד הנורלאגוס, גדול הארנבאים מעולם ששקל 30 קילוגרם.
יעל בלבן (נולדה ב-1958) היא אמנית רישום ופיסול ישראלית, בוגרת המדרשה לאמנות ובעלת תואר שני מבצלאל.
עבודות הפיסול שלה משלבות חומרים מן הנמצא, כגון קפיצים, אבובים וחלקי חילוף.
בעבודות הרישום שלה היא מיישמת שיטה ייחודית שפיתחה, של רישום ספירלי היוצר אשליה של תלת-ממד.
זכתה במגוון פרסים והציגה בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות בישראל ובעולם.
היא מתגוררת ויוצרת בחיפה ומרצה ב"סל תרבות ארצי".
היא הגיעה לארץ כילדה עם אמה והתמודדה עם הרצון להשתייך.
למדה בהדסים, בהמשך שרתה בצבא בחיל אוויר.
לאחר הצבא סיימה תואר במתמטיקה ומחשבים באוניברסיטת תל אביב.
לאחר הלימודים חיפשה כיוונים של רוחניות בדת וחזרה בתשובה.
אולם, מספר שנים מאוחר יותר עזבה את הדת ומצאה את מקומה ביצירה.
היא למדה אמנות במדרשה לאמנות בבית ברל ובבצלאל.
בלבן החלה את פעילה האמנותית בגיל מתקדם יחסית כשהיא בת 45, בשנת 2003.
"הכל התחיל מהחתימה," מספרת יעל בלבן.
רק אחרי שנים רבות של השתקה מצד הוריה גילתה בלבן פרטים רבים בהיסטוריה המשפחתית, ובעיקר סיפור ההוצאה להורג של סבה, בוריס פומיץ' אסקין, על ידי סטלין בשנת 1938 באשמת בגידה במולדת.
היה זה העונש החמור ביותר האפשרי – הוצאה להורג בירייה והחרמת רכוש.
בשנת 1957, שנים אחדות לאחר מותו של יוסיף סטלין, קיבלה המשפחה מסמך המטהר את שמו של הסב.
אביה של בלבן, שהגיע לביקור בארץ בשנות ה-90, הביא אתו את מכתב הטיהור ובקש ממנה "לעשות אתו משהו".
הייתה זו נקודת ההתחלה של יצירתה של בלבן באמנות.
מאז הרגישה והבינה את ערך השליחות שמתגלם באמנות.
עבודתה הראשונה הוצגה במסגרת תערוכה במדרשה ונקראת 'חתימת הפקיד'.
מהסלסול של החתימה במסמך המקורי התפתחה שפת האמנות של יעל בלבן אותו היא מכנה 'רישום ספירלי.' הוא נעשה באמצעות רישום ידני אוטומטי ברפידוגרף – עט דיו נוזלית המיועד לשרטוט טכני ובעזרתו היא רושמת לולאות ספירליות.
השימוש ברפידוגרף יוצר אפקט של תמונה תלת־ממדית ומקנה לעבודות שפה ויזואלית ייחודית.
בעזרת טכניקת הרישום הספירלית יוצרת יעל בלבן ציורים עדינים ויפהפיים.
יצירותיה של בלבן מתכתבות עם מגוון נושאים תרבותיים, ביניהם תולדות האמנות, מוזיקה, מדעים וספרות.
הקווים הספירליים ברישומיה משולים למלאכת רקמה סיזיפית.
הרישום האינטנסיבי מדגיש את האיכויות הישירות והעוצמתיות של הרישום כמדיום אינטימי וביוגרפי, קיימת ברישום ייחודיות אינטואיטיבית ואקספרסבית.
יעל בלבן מרצה בתוכנית החינוכית "סל תרבות ארצי", החושפת תלמידים לתרבות ואומנות.
במפגשים, היא משוחחת עם התלמידים על תהליך היצירה ועל מקומה של האמנות בחייה, כעולה מרוסיה, כנכדה לסב שהוצא להורג, וכאם לשבעה ילדים.
יעל הציגה את אמנותה בעשרות תערוכות יחידניות וקבוצתיות, וזכתה במספר פרסים, ביניהם בפרס שרת התרבות והספורט לאמנות פלסטית, בשנת 2014.
בעבודותיה, מצליחה יעל בלבן לברוא עולמות דמיוניים מלאי השראה, טעונים בשאלות של חיים ובנייה, הרס ומוות, פירוק והרכבה.
היא יוצרת רשת של קשרים, מארגים, רקמות ומרחבים, שאין להם גבול.
יש עבודות המעבות את המתח בין החלק הגברי לחלק הנשי שבהן.
היא משתמשת בחומרים כגון קפיצים, חלקי חשמל ומכונות שהם טריטוריה גברית מסורתית ויוצרת מהם מצב שיש בו הפרדה בין הגוף לתשוקה והופך את הגוף לאובייקט.
עבודות מסוימות מושפעות מלימודי המתמטיקה והמחשבים של בלבן שבהן היא חוקרת את מגבלות הרישום המסורתי, ומחפשת את הקשר בין העולם הטבעי לעולם המלאכותי, בניסיון למדוד את העולם שאין בו אפשרות להפטר ממכונות וטכנולוגיה.
אפשר לראות את "המכונה" הגברית של בלבן כאימפוטנטית, חסרת יכולות בריאה והרס שאין ביכולתה לייצר אמנות.
לצד זאת, ניתן גם לראות במכונת הרישום רחם נשית, יצרנית, השרויה בכאוס המשתק את פעילותה.
הרישומים של האמנית יוצרים מתח בין אטמוספירה תוקפנית ואלימה מחד גיסא, לבין שבריריות פרומה מאידך גיסא.
הרישום שקט ומנותק מהמציאות ומתמקד ברגש והאמנית מנהלת מאבק כדי לתת ביטוי לחלקים נסתרים ומוסתרים בנשיותה.
בעבודותיה עוסקת בלבן בסיפורה הביוגרפי.
לדבריה, רבים מזיכרונות הילדות שלה נמחקו, והרישום האוטומטי, האינטואיטיבי מחזיר אותה לעבר ולעיתים הזיכרונות מתבהרים וכך היא רוקמת את הביוגרפיה האבודה שלה.
סיפורה הביוגרפי מתחבר גם לביוגרפיה של תולדות האמנות הפמיניסטית.
בעוד הגניאולוגיה המשפחתית והמורשת עוברת דרך רוסיה הקומוניסטית ודרך היהדות, דומה כי המורשת האמנותית נסמכת דווקא על אווה הסה, אמנית שכבר באמצע שנות ה-60 עבדה בחומרים כמו לטקס וחבלים, ויצרה צורות טבעתיות וצורות מופשטות אורגניות המתייחסות לחלל.
בתערוכת הסיום שלה בבצלאל, לדוגמה, יצרה בלבן פסל מפנימיות גלגלים מנופחות.
עבודותיה של בלבן מזכירות גם את עבודותיהן של לואיז בורז'ואה, דינה שצ'ופק, מירית כהן, תמר גטר, מיכל נאמן ואחרות וכך היא מתכתבת באופן טבעי עם הפמיניזם של שנות ה-2000 ועם העיסוק בנשיות.
עבודותיה של יעל בלבן מושפעות גם מקשר עמוק לאמנות הקלאסית.
עבודותיה מושפעות מיצירות כמו ונוס מאורבינו של טיציאן (1538), ומוטיבים הלקוחים מן הקפלה הסיסטינית של מיכלאנג'לו.
לדוגמה, בלבן משתמשת בגוף האידיאלי (Ignudi) של מיכלאנג'לו ומפשיטה אותו מהנפח הפיסולי שלו, משבשת את צורותו ומעוותת אותו.
עם זאת, ציורי הגברים של בלבן מעידים גם על השפעתה הפמיניסטית של יהודית לוין שעבדה בסוף שנות ה-70 ויצרה גם היא דמויות גבריות בתנוחות שונות.
רישומי החיות שלה מושפעים מרישומי החיות של אנטוניו פיזנל, דירר (Durer) והאמן וונצ'לסאוס הולר בן המאה השבע עשרה.
האמנות הרישומית שלה מתכתבת גם עם עבודות Art Brut, עבודות סריגה ביתיות, והתבוננות באלבום המתייחס לאורח החיים, התלבושות והחפצים של תרבות הסמוראים.
אחדים מרישומיה של יעל בלבן מציגים גם את ההיבט הלוקאלי, החיפאי, שאתו היא נפגשת ביומיום.
מראות העיר המעורבת והרב תרבותית, הנוף הפנורמי, הכיפות והמינארטים של המסגדים, כיפת מקדש הבאהיים, תורני האוניות בנמל, נחשי הרכבות, ופניני האורות העוטפים את העיר – כל אלה חודרים כערך מוסף למרחבי היצירה ומופיעים בעבודותיה בנקודות מבט הצופות מלמעלה ונותנות תחושת ריחוק.
1978–1981 תואר ראשון במתמטיקה ומדעי מחשב, אוניברסיטת תל אביב
2003–2006 השלמות לתואר ראשון באמנות, המכללה האקדמית בית ברל
2006–2008 M.F.A באמנות פלסטית, בצלאל, ירושלים
2016פט, גלריה הקיבוץ, תל אביב2014נורא יפה יפה נורא, גלריה הקיבוץ, תל אביב
לא צפוף, גלריה קיבוץ גבעת חיים איחוד2013גוף ללא גוף, שתי תערוכות יחיד בחלל גלריה מרינה גיסיץ', ס.
פטרסבורג2012עושים סדר, גלריה עירונית רחובות2011זמן אבוד, עבודות לקיר ולפיר, מוזיאון ינקו דאדא2010קפוסטה, גלריה שי אריה, ת"א
מגן אנטואנט, בית קנר, גלריה עירונית ראש"ל
תשוקת הריזום, מוזיאון גינוסר, חוף כנרת
התקפת רישום, קיבוץ כברי2009פרמננט, גלריה שי אריה, תל אביב2008ששה ל_סף, בית האומנים ע"ש זריצקי, תל אביב, אוצרת אורלי הופמן
אוויר של כולם, מרכז אומנות ירושלים, אוצרת אליזבת דור
דימוי יומי – מגזין אינטרנטי "ערב – רב"2016לבן על לבן, מוזיאון מאנה כץ, חיפה
מכירת חורף, שער 3, חיפה
כמיהה למיתוס, אוטופיה, מוזאיון חיפה
גלבי, גלריית המשכן, בית מאירוב
פעילים, מחנה ציור, מוזיאון הנגב
מגדל בבל, גלריה סכימה, ניו יורק2015אלף-ארט, גלריה שרה ארמן, תל אביב
הרוח הישראלית, הרצלילנבלום, תל אביב
מכירה פומבית כתמיכה לקרן תרבות ואמנות (מיסודו של משרד החוץ), תיאטרון פרנקו פרנטי, מילנו
שער 3, עיר תחתית, חיפה2014על קווי הדמיון, מוזיאון תל אביב אגף החינוך
On a Move משכן אמנים הרצליה, במסגרת Oversee's
דינרפרטי משולש שיקגו, מוזיאון חיפה
תביא לי נכד "החדש והרע", חיפה תערוכה זוגית עם חיה רוקין (ביתי)
מעבר לנייר, רשמיםV, ביאנלה ארצית חמישית לרישום, ירושלים2013כבת סתיו ביאנלה חמישית לרישום ירושלים
וריאציות על ריקוד סדנאות אמנים יבנה
רישומי כתב מוזיאון וילפרד ישראל קיבוץ הזורע
יריד אמנות במוסקבה עם גלריה מרינה גיסיץ'
יריד אמנות בווינה השתתפות עם גלריה מרינה גיסיץ'
תתקרבו אורי פיינברג פורג'קטס ת"א
קרייר פיג'ון גלריה מטרופוליס נ"י
דופק מקומי בית האמנים ת"א
אמנים זרים יריד אמנות בולוניה איטליה2012אנימה/ויסצרה גלריה מרי לור פלייש רומא
יד שמאל גלריה שרייבר אוניברסיטת תל אביב
עבודה בתהליך ניסוי כלים 9 ת"א
נפגשים עם פסנתר רחבת סינמטק ת"א
חתימה פורטוגל ואיטליה2011 פרויקט מוסללה, ירושלים
קופים 9 אנשים, פסאג' באלנבי, ת"א
קשרי רישום, מכללת אמנות בסיאנה, איטליה
תערוכת דואר בינלאומית, ריצ'מונד, קנדה
פינות ועקומות, ארגון של הגוס, לוס אנג'לס, ארצות הבריתNurtureart Benefit, ניו יורק, ארצות הברית דרך העץ, גלריה קריית האמנים טבעון
עד הקצה – בית האמנים, ת"א
אין פרחים שחורים – גלריית פירמידה, חיפה
Carrier Pigeon - סקרד גלרי, ניו יורק.
אמן מביא אמן, אירוח של רותי הלביץ כהן, פירמידה, חיפה2010חיפה-פובלידיב - חיפה, בולגריה, פובלידיב, חיפה, פירמידה
שכנות, פסטיבל חג של החגים, חיפה
רשמים 4, ביאנלה לרישום, בית האמנים, ירושלים
שכנים, חג של החגים, חיפה
שיתוק שינה, KG45ת"א, במסגרת אוהבים אמנות
פסטיבל שם, מכללת ק' באר שבע
עמותת תמר, תערוכת מכירה לצורך תרומה לעמותה
צבע טרי 3, יפו, ביוזמת גלריה שי אריה
תערוכת מכירה למען מלחמה באיידס, בנק הפועלים
לחם ושושנים, תערוכת מכירה2009זהירות/אמנות, אמנות בחיפה
חיבורים, חג של החגים, ואדי ניס נס, חיפה
לא בהכרח נשי, גלריית פירמידה, חיפה
למכירה, גלריה שי אריה, תל אביב
רגישות לסביבה, ביאנלה לאמנות ביערות מנשה
משהו בתוך הלבן, גלריה לתרבות ואמנות, נצרת, אוצר פריד אבו שקרה
סוף הדבר נמצא למעלה, גלריית פירמידה, חיפה
סובניר, מוזיאון יגאל אלון, קיבוץ גינוסר, אוצרת נאוה שושני
שלא נדע, גלריה שי אריה, תל אביב, אוצר בן צור2008עניין של שליטה?, גלריית פירמידה, חיפה, אוצרת סמדר שינדלר חלומות בחלונות, חג של החגים, ואדי ניס נאס
חברים של אלימה, גלריית המדרשה, תל אביב
מתנה, גלריית ארטופיה, תל אביב, אוצרת רקפת וינר עומר
סובניר, גלריית פירמידה, חיפה, אוצר אברהם אילת
סלמה 008תערוכת בוגרים של תואר שני בצלאל, אוצרים נחום טבת ויוסי ברגר
יום ולילה, גלריה גילית פישר, תל אביב
קולה של מילה, זירה בינתחומית ירושלמים – אוצרת סמדר שינדלר
צאן, גלריית בצלאל תל אביב – אוצרת הלן דה מיין2007מנוע, גלריית ב"ס לאמנות "מנשר" תל אביב, אוצר חיים לוסקי
שינה, גלריה עירונית ראשון לציון – אוצרת רקפת וינר-עומר
רוקארט, מרכז למוזיקה משכנות שאננים ירושלים – אוצרת שרי גולן "איפה בחיפה", חיפה2006תערוכת בוגרים, מדרשה בית ברל – אוצרים אנג'לה קליין ושיבץ כהן2004אמנות הארץ, תחנת כוח רידינג תל אביב, אוצרת רותי דירקטור
קיר רויאל, גלריית המדרשה, ת"א אוצר דורון רבינא
2014פרס השרה של משרד התרבות והספורט 20142013פרס הצטיינות "צבע גלילי" רדיו קול רגע2009ציון לשבח ל"אמנית בדרך", פרס אברהמי - בית קנר, גלריה עירונית לאמנות, ראשון לציון2007פרס עידוד לעבודה בסטודיו – מחלקת אמנות של בצלאל
פרס הצטיינות של לי קופר – מחלקת אמנות של בצלאל
2010אוסף דייוויד רזניק, ניו יורק
אוסף אבי וניצה רייך2008–2009אוספים פרטיים.
2013"אודות נייר" ספר על אמנות ישראלית ברומא בשיתוף גלריה מרי לור פלייש2010"Carrier Pigeon" מגזין מדע בדיוני ואמנות בניו יורק2010"מס.
יוז ת"אCarrier Pigeon: Illustrated Fiction and Fine Art" מגזין מדע בדיוני ואמנות, מסדנת תחריט של ברוסוולדמן, ניו יורק
יעל גרזון (1914–1941) הייתה פעילה קומוניסטית ארצישראלית.
גרזון נולדה בארץ ישראל בשנת 1914 ומימי ילדותה השתתפה בפעילות ארגונים קומוניסטים מקומיים, החל מארגון הילדים הקומוניסטים, דרך הנוער הקומוניסטי ועד למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ).
גרזון דברה ערבית והייתה מזכירת סניף תל אביב של ברית הנוער הקומוניסטי.
כארבע שנים מחייה עברו עליה בבתי סוהר ותחת השגחת המשטרה.
למרות זאת, לא הפסיקה לקחת חלק פעיל בכל פעולות המפלגה הקומוניסטית.
ב-1 במאי 1928 ארגנה גרזון הפגנת ילדים ונוער, אחת הפעולות המהפכניות הראשונות של ארגון הילדים הקומוניסטים בא"י.
ב-1929 השתתפה בפעולות נגד המשטרה, שסירבה למסור את גופתה של חברת המפלגה שמתה בבית הסוהר בירושלים.
ב-1931 הועמדה לדין יחד עם עוד 4 מחברותיה (במשפט שנקרא "משפט הקומוניסטיות") באשמת השתייכות לארגון לא חוקי.
ביולי 1935 פתחו 15 אסירים קומוניסטים בבית הכלא המרכזי בירושלים בשביתת רעב, במחאה על כך שהזכויות השמורות לאסירים פוליטיים נשללו מהם, ושתנאיהם הושוו לאלה של אסירים פליליים.
בזמן השביתה השתתפה גרזון בארגון הפגנות ואסיפות מחאה, ובעקבות כך נאסרה שוב.
עם כניסתה לבית הכלא הצטרפה מיד לשביתת הרעב.
ב-1937 נתפסה בבאר יעקב יחד עם אפרים ווזק, פעיל נוסף בפק"פ.
הם הואשמו בהחזקת חומר אסור והשתתפות באגודה בלתי חוקית.
גרזון נידונה למאסר של שבועיים ולמתן ערבות להתנהגות טובה בסך 25 לא"י.
ב-1936, כשהיא נרדפת על ידי המשטרה, החליטה גרזון לעזוב את הארץ ולנסוע לספרד לעזרת הרפובליקה במלחמתה נגד ההתקוממות הלאומנית שפרצה באמצע יולי והונהגה על ידי הגנרל פרנסיסקו פרנקו.
גרזון הצטרפה ללוחמים ארצישראליים נוספים כחלק מהבריגדות הבינלאומיות.
עם שובה לארץ חזרה מיד לפעילות המפלגה הקומוניסטית.
באוגוסט 1940 נכלאה בבית הסוהר בבית לחם, שם חלתה בדלקת ריאות קשה.
המשטרה הבריטית סירבה לשחררה מהכלא, וככל הנראה אף נמנעה מלהגיש לה עזרה רפואית הולמת.
רק כאשר מצבה הוחמר, העבירו אותה לבית החולים הממשלתי בירושלים.
כשראו שמצבה נואש אפשרו השלטונות הבריטיים לשחררה בערבות.
הוריה העבירו אותה לבית החולים הדסה, בו נפטרה כעבור שעות אחדות, ב-9 בפברואר 1941.
בשנים שלאחר מותה טענה עיתונות השמאל שגרזון בעצם נרצחה בגלל הזנחה רפואית מכוונת ואף הועלתה תביעה להעמיד את האחראים לדין.
אכן ב-1948 פעלה בארץ ועדת חקירה שבדקה את מותו של סיומה מירונאנסקי הקומוניסט בכלא ובמסגרת זו נשמעו עדויות על היחס המפלה כלפי אסירים קומוניסטים (ויעל גרזון ביניהם) בתקופה שקדמה להקמת המדינה.
בשנות ה-50 וה-60 העלתה לא פעם ברית הנוער הקומוניסטי על נס את מאבקה והקרבתה של גרזון וקראה למועדון שלה על שמה.
יעל דרויאנוב (2 בנובמבר 1939 – 12 באוקטובר 1998) הייתה שחקנית התיאטרון הלאומי "הבימה" ופעילה חברתית.
דרויאנוב נולדה בתל אביב ביום החג ה-22 להצהרת באלפור ליונתן ושרה.
נכדתם של ברכה והסופר אלתר דרויאנוב, מחבר "ספר תל אביב" ו"ספר הבדיחה והחידוד".
נכדתם של אסתר ואלכסנדר מאכט, אלוף ליטא בשחמט והמנהל הראשון של הבנק לתעשייה.
אחיה היה איש העסקים אברהם (רמי) דרויאנוב שנקרא על שם סבו, הסופר הידוע.
בוגרת "תיכון חדש" בעיר בניהולם של אהרן ברמן וטוני הלה.
בנעוריה של יעל נישאה שרה בשנית למשה פחטר, מראשוני המהנדסים ילידי תל אביב, בנו של שלום פחטר, פעיל ציבור, מפרנסי תל אביב.
מגיל צעיר החלה לשחק כילדה בתיאטרון.
בנעוריה שיחקה בתיאטרון הנוער "קלעים".
שרתה בלהקת הגדנ"ע ולאחר מכן בלהקת פיקוד המרכז עם חבר שלישיית "הגשש החיוור", שייקה לוי, אילי גורליצקי, עמוס אטינגר, עודד קוטלר ורבים וטובים נוספים.
לאחר שחרורה מהשירות הצבאי נסעה ללונדון ללימודי משחק ב-L.M.D.A
עם סיום הלימודים חזרה לארץ בשנת 1962 והתקבלה לשורות התיאטרון הלאומי "הבימה".
מהצעירים והאחרונים שזכו להתקבל לשורות הקולקטיב בשנים האחרונות לקיומו כשהיה כמעט
לאחר פירוק הקולקטיב בסיומו של אותו עשור המשיכה ככל חברי הקולקטיב
במשך למעלה מרבע מאה שיחקה דרויאנוב בלמעלה משלושים הצגות
מכל הסוגים, דרמטי וקומי, מתורגם וישראלי וזכתה לחלוק את הבמה פעמים רבות עם ענקי דור הנפילים
של התיאטרון העברי בכלל ותיאטרון "הבימה" בפרט ובראשם הגברת הראשונה של התיאטרון העברי ,
השחקנית כלת פרס ישראל חנה רובינא והשחקנים חתני פרס ישראל אהרון מסקין, שמעון פינקל ורפאל קלצ'קין.
במקביל לעבודתה בתיאטרון הופיעה גם בקולנוע, ברדיו ובטלוויזיה.
דרויאנוב התפרסמה בתפקיד "נאוה", בתם של "נח שמחון", בכיכובו של שמואל רודנסקי ורעייתו, "צפירה" בגילומה של ניורה שיין, אשתו בחיים, ב"משפחת שמחון", תסכית הרדיו שכתב משה בן אפרים, ששודר שלוש פעמים בשבוע בגלי צה"ל.
עודד קוטלר שיחק את "גבי", אחיה הבכור בתסכית שהיה פופולרי מאוד בשנות ה-60.
לאחר שנים רבות של משחק, בשנת 1988, שנת הארבעים למדינה, החלה להפנות את כל מרצה וזמנה
לפעילות חברתית למען השלום והניסיון לקרב בין העמים כשייסדה את עמותת "ילדי השלום" וניהלה אותה
במשך למעלה מעשור במטרה לקרב בין תלמידות ותלמידים, יהודים וערבים על ידי עשייה תיאטרונית משותפת.
בשיאה של פעילות זו, בשנת 1998, הלכה לעולמה בטרם עת, בתל אביב, העיר בה התגוררה כל שנותיה בארץ.
דרויאנוב הייתה גרושתו של במאי הקולנוע והמרצה לקולנוע באוניברסיטת ת"א, פרופסור יגאל בורשטיין.
לזוג בת, היוצרת והזמרת מאיה בורשטיין ובן, עו"ד אלכסנדר (אלי) בורשטיין שנקרא על שם רב-סבו, אלוף השחמט.
ההצגות בהן שיחקה בתיאטרון הלאומי "הבימה"
קורטיזנה – "קומדיה של טעויות" (1964)
ירקנית/גנגסטרית – "ארתורו אוי" (1970)
מאדאם למכן – "על קלות דעת וצביעות" (1974)
גב' כריסטינה לינדה – "בית הבובות" (1984)
שרת הכספים והכח – "המלך מתיא הראשון" (1985)
יעל גילעת (נולדה בארגנטינה ב-1954) היא חוקרת ומרצה על תולדות האמנות ועל תרבות חזותית, כיהנה כראש התכנית הרב תחומית להוראה של מדעי הרוח והאומנויות באורנים - המכללה האקדמית לחינוך, בשנים 2015–2021. במסגרת זו יסדה עם שותפים ושותפות את מסלול המחקר מבוסס יצירה ABR.
היא מנחה-אורחת בתוכנית בינלאומית לתואר שלישי, במסלול ArtBasedResearch, הפקולטה לחינוך בגרנדה, ספרד.
בשנים 2004–2014 ניהלה את המכון לאמנות במכללת אורנים.
גילעת למדה בתיכון לאמנויות שליד האוניברסיטה Bachillerato de Bellas Artes בלה פלאטה, ארגנטינה.
ולאחר מכן בחוג לאמנות באותה אוניברסיטה (Facultad de Bellas Artes y Medios Visuales-Mural) אך לא השלימה את לימודיה לתואר במסגרת זו שנקטעה עם עלייתה לישראל בראשית שנות השבעים, במסגרת גרעין של התנועה חטיבת מרדכי אנילביץ (ענף רדיקלי של השומר הצעיר) שהתיישב בקיבוץ גבעת עוז.
בישראל המשיכה את לימודיה במדרשה לאמנות ברמת השרון, סיימה ב.א.
במדעי הרוח ב ב-1993, לימודי השלמה לקראת מ.א.
באוניברסיטת תל אביב ב-1998, ו-PhD במסלול ישיר לדוקטורט לתלמידים מצטיינים באוניברסיטת תל אביב ב-2003. עבודת הדוקטורט שלה בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב עסקה בצורפות יהודי תימן בכור ההיתוך: מיקומה ותפקידה בתרבות החזותית בישראל מימי היישוב ועד ראשית המדינה.
ב-2021 החלה לכהן כיושבת ראש העמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל.
בתחילת דרכה האקדמית, עסקו מחקריה בצורפות וביהודי תימן ובכלל זה מקומן של אמנויות יוצאי ארצות האסלאם בתרבות החזותית הציונית והתפרסמו בשנת 2009 בספרה הראשון צורפות בכור היתוך: אומנויות יהודי תימן והתהוותה של התרבות החזותית הלאומית בישראל 1882-1967 בהוצאת מכון בן-גוריון.
בשנת 2015 פרסמה את ספרה השני: דיוקן צורף: על חייו ויצירתו של משה בן דוד, בהוצאת מכון בן צבי.
מחקרים אלה העמידו פרספקטיבה חדשה בנוגע ליחסים בין תרבויות, מגדרים ומעמדות במהלך כינונה של התרבות העברית-ציונית ואחריו.
ממחקרים אלה התפתחו מחקריה על ארגוני נשים וולונטריים ותפקידיהם בהצמחתה של התרבות העממית-רשמית בישראל, החל משני, ויצו, ומאוחר יותר משכית.
בשנת 2008 התפרסם על כך מאמרה רוקמות אומה כפרק בספר "נשים יוצרות בישראל 1920-1970" בעריכת רות מרקוס, אשר היה חלוץ בחקר נשים אמניות בישראל.
עניינה של יעל גילעת בצורפות הוביל למחקרים נוספים בהקשר לאמנות העכשוית, שנמשך לעבר מחקר של קראפטיביזם ושל הרקמה והסריגה בהקשר פמיניסטי.
הקראפט הכרוך בעבודת יד שקדנית החוזרת על עצמה הביא את גילעת לחקר הריטואל ובכלל זה חקר "מפנה היודאיקה".
השנים בהן גילעת ניהלה את המכון לאמנות במכללת אורנים 2004–2014, מוגדרות בפיה כפרק זמן מכונן.
בתקופה זו, גילעת יחד עם הקולגות עידית לבבי, דורית רינגרט, דוד וקשטיין, עמי לוי, ענת גטניו ועוד רבים, הצליחו לבסס את מכון אורנים כמקום שאינו "סמינר מורים" אלא מרכז אלטרנטיבי לאמנות, חינוך וקהילה, עם הפנים לחברה, על מגוון זהויותיה.
מלבד החוג האקדמי פעלו במכון גלריה לאמנות, גלריה למדיה ווידאו, והגלריה "קשר עין" לחינוך מוזיאלי.
בוגרות ובוגרי המכון נוכחים ומשפיעים על שיח האמנות העכשווי בחינוך, ביצירה ובאוצרות, ביניהם אפשר לציין את פטמה אבו רומי, פטמה שנאן, סמאח שחדה, מתן בן כנען, שלומי ללוש, מריה סלאח מחמיד, הדר סייפן, מיכל שכנאי יעקבי ועוד.
בעקבות סדרת תערוכות על שנות השמונים בגלריה של המכון לאמנות באוצרות דוד וקשטיין, פתחה גילעת מהלך ארוך שנים של מחקר והוראה של האמנות הצעירה בשנות השמונים, והחלה לפרסם מאמרים שעסקו בקריאה מחדש של העשור והשפעתו הלאה, דוגמת מאמרה על צמד התערוכות הנוכחות הנשית, ומטא-סקס.
המחקר הבשיל לכדי ספר: דור המפנה, אמנות צעירה בשנות השמונים בישראל, בהוצאת אוניברסיטת בן-גוריון.
גם לאחר פרסום הספר, המהווה מפת דרכים באמנות התקופה, ממשיכה גילעת לעסוק בעשור זה, ולהעמיק בחקר הנשים האמניות והשיח המגדרי של התקופה.
מחקר שנות השמונים העמיק את הכתיבה והקשר אל אמנים שגילעת מלווה אותם כאוצרת וכחוקרת (אלי שמיר, צדוק בן דוד, עידית לבבי, דרורה דומיני, דוד וקשטיין, רותי הלביץ כהן ועוד).
במהלך השנים, יעל גילעת פרסמה מאמרים רבים על אמנות ותרבות חזותית.
מחקריה עוסקים בהצטלבויות בין החברתי לאסתטי בראי התיאוריות הביקורתיות.
בעשור האחרון פרסומיה מתמקדים במגדר ובפמיניזם דרך היבטים חברתיים שונים כגון: מרחב ציבורי ונוף לשוני; אימהיות ואימהות; זיכרון ושכול; טרנס-לאומיות, ארטיביזם וקראפטיביזם.
הפרספקטיבה המגדרית אפשרה נקודה מבט נוספת על מחקר הצורפות, החל מהתבוננות על נשים ותכשיטים ביצירתה של שרה לוי תנאי, דרך עיסוק ביצירתן של נשים צורפות דור שני למשפחות שעלו מתימן, דוגמת אביה דוד שהם וטליה רצון.
שתי מעצבות אלה הוצגו בתערוכה דיאלוג ב-2019.
שאלות מגדריות בדגש על הצטלבות בין מעמד ואתניות נידונות במאמרים שגילעת כתבה על אמניות פלסטיניות שהכירה במכון לאמנות כסטודנטיות ושהפכו לדמויות מובילות בשדה האמנות.
המאמרים הם תוצר של היכרות ודיאלוג רב שנים, המודע למפגש בין תרבויות ועמדות המתקיים במהלכו.
המאמרים הופיעו בקטלוגים של תערוכותיהן של פאטמה אבו רומי, פטמה שנאן ועוד אמניות נוספות.
בעת ששימשה כראש התכנית הרב תחומית של מדעי הרוח והאומנויות במכללת אורנים, עסקה יעל גילעת בפיתוח הלימודים לתואר שני רב-תחומי ויסדה עם שותפים ושותפות את מסלול המחקר מבוסס יצירה ABR.
גישה זו על ענפיה השונים הולכת ומתבססת בעולם וגילעת בין החלוצות בישראל המיישמות אותה.
זהו מסלול פורץ דרך לתואר שני מחקרי, שמעניק לאמנות מקום באקדמיה.
במסגרת זאת, מנחה יעל סטודנטים בעבודות לתואר שני.
במקביל היא מפתחת תוכן פדגוגי בנושאי מגדר ואמנות מבוססת קהילה, וזאת במסגרת קורסים ייחודיים, כתיבת תוכניות לימוד והנחיית סטודנטים בעבודות לתואר שני במכללת אורנים, באוניברסיטאות ובאקדמיות נוספות וכן עבודות לתואר שלישי.
בעקבות פעילותה בתחום זה הוזמנה לשמש כמנחה עבודות דוקטור בתוכנית הבינלאומית לתואר שלישי בפקולטה לחינוך בגרנדה, במסלול חקר חינוך מבוסס אמנות (Art Based Educational Research).
גילעת משתתפת פעילה בקבוצת חוקרים בין לאומית שעוסקת בנוף לשוני - מחקר של מופעי השפה/שפות במרחבים ציבורים.
גילעת פרסמה, יחד עם ד"ר שושי וקסמן, מאמרים רבים העוסקים בהיבטי אמנות ותרבות חזותיים בהקשרים של בתי עלמין צבאיים בישראל, קרפטיביזם, ובאופן שבו השפה והאמנות משולבות ביצירות העוסקות בהגירה וזהות במסגרת אירועי אמנות בינלאומיים.
תרומתן של גילעת ווקסמן לחקר הנוף הלשוני קשורה ליחסים בין אמנות ונוף לשוני ולנוכחות האמנות במרחבים ציבוריים בהקשרים שונים.
במאמר להחזיק את הזיכרון: פיגוע טרור ב-AMIA, בואנוס איירס, ארגנטינה, 1994 - מקומן של התערבויות אומנותיות מוזמנות בהבניית זיכרון כאירוע מתמשך, שהתפרסם בשנת 2020 בכתב העת דברים, עוסקת גילעת במחקר הדן בזיכרון מבוסס אמנות שהולך ומתפתח מזה 26 שנה ביחס לפיגוע טרור רב נפגעים שהתרחש בבניין הקהילה היהודית AMIA.
המאמר עוסק במחאה דרך האמנות שהגיבה לטיפול כושל של מערכות המדינה בגילוי מבצעי ההתקפה על בניין הקהילה בשנת 1994 בבואנוס איירס.
בתחום זה, ערכה גילעת מחקרים יחד עם קולגות מספרד (ד"ר אנטוניו אספינוסה) על אמנות וזיכרון במרחב הציבורי בגרנדה בתקופה שלאחר מותו של הדיקטטור פרנקו והמעבר לדמוקרטיה.
מאמרים בנושא התפרסמו בספרדית ובאנגלית.
גילעת מתגוררת בקריית טבעון ונשואה לד"ר גיורא גילעת.
דור המפנה: אמנות צעירה בשנות השמונים בישראל, הוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, קמפוס שדה בוקר, אוניברסיטת בן-גוריון, 2019
דיוקן צורף: על חייו ויצירתו של הצורף משה בן דוד, הוצאת יד בן צבי, ירושלים, 2015
צורפות בכור היתוך: אמנויות יוצאי תימן והתהוותה של התרבות החזותית הלאומית בישראל 1882-1967, הוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, קמפוס שדה בוקר, אוניברסיטת בן-גוריון, 2009
מבחר מאמרים בכתבי עת מדעיים ומקצועיים ופרקים בספרים
לצד כתיבתה האקדמית, עוסקת גילעת גם באוצרות של תערוכות מחקריות, בישראל ומחוצה לה, בין השאר:
2024 - משה בן דוד וצדוק בן דוד, זיכרון גנטי, בית ראובן.
2020 - רותי הלביץ כהן, השמיים נפלו עלי, הגלריה לאמנות אום אל-פחם
2020 - אלי שמיר, גבולות, משכן לאמנות, עין חרוד
2019 - אביה דוד-שוהם וטליה רצון, דיאלוג, מרכז מורשת יהדות תימן וקהילות ישראל, רחובות
2019 - מיכל שכנאי יעקבי, זמן-מנחה, הגלריה לאמנות, רמות מנשה
2019 - תערוכת וידאו-ארט של יוצרי ABR מאורנים, לימודים בינתחומיים במדעי הרוח, כנס מחקר שנתי של אורנים
2018 - משה בן דוד, בין מסורת לחדשנות, מרכז מורשת יהדות תימן וקהילות ישראל, רחובות
2017 - פאטמה אבו רומי, ונוס פלסטינה, הגלריה לאמנות, אום אל פחם
2017-2019 השתתפה כאוצרת-שותפה של תערוכות וידאו ארט ביוזמת אוניברסיטת גרנדה, ספרד, בניהולו של אנחל גרסיה רולדן Angel Garcia Roldan, בהן הוצגו יצירות של בוגרות תואר ראשון ושני של מכללת אורנים.
יעל ברון-פיבה היא פוליטיקאית יהודיה צרפתית.
מכהנת כיושבת ראש האספה הלאומית, האישה הראשונה המכהנת בתפקיד זה.
נבחרה מטעם מחוז הבחירה החמישי של איבלין.
שימשה גם לתקופה קצרה כשרת הטריטוריות שמעבר לים.
יעל ברון-פיבה נולדה בנאנסי ב-7 בדצמבר 1970. היא נצר למשפחה יהודית שעזבה את פולין בשנות ה-30 של המאה ה-20 והתיישבה בנאנסי.
למרות שלמדה בבית ספר יהודי בשטרסבורג, כיום היא אינה מעמידה במרכז זהותה את היותה יהודיה, אולם היא חוגגת חגים יהודיים עם משפחתה.
ברון-פיבה נבחרה לראשונה כחברת האספה הלאומית מטעם מחוז הבחירה החמישי של איבלין ב-21 ביוני 2017. מיד לאחר מכן היא מונתה ליו"ר ועדת התחיקה של האספה.
החל מיולי 2018 היא עמדה גם בראש ועדת החקירה הפרלמנטרית לפרשת בנלה.
בספטמבר של אותה שנה היא הגישה את מועמדותה לתפקיד יו"ר האספה הלאומית.
היא פרשה מהמרוץ בשלב מוקדם והעבירה את תמיכתה לרישאר פרן.
בפברואר 2021 קיבלה ברון-פיבה אי-מייל עם עלבונות אנטישמיים.
בעקבות האירוע, האספה הלאומית כולה התאחדה באופן חריג בהבעת תמיכה בה.
התובע הכללי של צרפת פתח בחקירה בעקבות האירוע.
ב-20 במאי 2022 מונתה באופן זמני לתפקיד שרת הטריטוריות שמעבר לים.
היא סיימה את תפקידה ב-25 ביוני 2022.
ב-28 ביוני 2022 התמודדה לתפקיד יו"ר בית הנבחרים הצרפתי ונבחרה לכהן בתפקיד.
ב-18 ביולי 2024 התמודדה בשנית לתפקיד יו"ר בית הנבחרים ונבחרה לכהונה שנייה בתפקיד.
ברון-פיבה נשואה ואם לחמישה ילדים.
יעל חיה גרוסמן (נולדה ב-1982) היא קצינה בצה"ל בדרגת תת-אלוף, ראש מטה אגף התקשוב.
קודם לכן שימשה מפקדת יחידת לוטם.
יעל גרוסמן התגייסה לעתודה האקדמית, וקיבלה תואר ראשון בהנדסת אלקטרוניקה מאוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2003–2005 שירתה כראש מדור חד-פס וקרקע-אוויר במחלקת פרויקטים ביחידת לוטם.
בשנים 2005–2007 שירתה כראש מדור תקשורת ארוכת טווח במחלקת מערכות ופרויקטים בלוטם.
בשנים 2007–2009 עמדה בראש מדור מערכות לוויין במחלקת אמל"ח של אגף התקשוב.
בשנים 2009–2011 הייתה ראש לשכתו של ראש אגף התקשוב, האלוף עמי שפרן.
בשנים 2011–2016 הייתה ראש ענף בלוטם ובאגף התקשוב וההגנה בסייבר.
היא בעלת תואר שני במנהל עסקים בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנים 2016–2017 למדה במכללה לביטחון לאומי, וקיבלה תואר שני בביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה.
מונתה לראש מחלקת עתיד באגף התקשוב וההגנה בסייבר בדרגת אלוף-משנה, וביוני 2020 מונתה למפקדת ממר"ם.
ביולי 2022 הוחלט למנותה למפקדת לוטם באגף התקשוב וההגנה בסב"ר, ובמאי 2023 החלה לשרת כמפקדת לוטם בדרגת תת-אלוף.
בדצמבר 2025 מונתה לראש מטה אגף התקשוב וההגנה בסב"ר.
גרוסמן פועלת למען שילוב נשים במסגרות טכנולוגיות בצה"ל ובעולם האזרחי.
במסגרת פעילות זו נמנתה עם מובילות She shark - תוכנית מצוינות של צה"ל למנהיגות טכנולוגית נשית, והובילה את כנס Cybergirlz - כנס של יחידה 8200 ואגף התקשוב לחשיפה ולהכרה של מסלולים ותפקידים טכנולוגיים, שמעודד מלש"ביות להתגייס לתפקידים טכנולוגיים בצה"ל.
יעל בן-ברוך (נולדה ב-6 ביוני 1950) היא סופרת ילדים ונוער ישראלית.
ב-1978 החלה לפרסם שירים וסיפורים בעיתוני ילדים בעידודו של הסופר אהוד בן עזר.
הסופר חיים באר עודד אותה לכתוב את "תעלומת הפמוט האבוד" המבוסס על זיכרונות אביה מפרשת גירוש היהודים על ידי הטורקים מארץ-ישראל במלחמת העולם הראשונה.
יעל בן-ברוך נולדה ברמת גן.
למדה בתיכון בסמינר הקבוצים ובוגרת האוניברסיטה העברית בירושלים בחינוך מיוחד והיסטוריה של עם ישראל.
עבדה כמורה במסגרות שונות של החינוך המיוחד.
בין השנים 1983–1985 שהתה בארצות הברית לצורך השתלמות בן זוגה.
למדה בהיברו יוניון קולג' בסינסינטי אוהיו וסיימה לימודי תואר שני בתנ"ך.
בשנים 1991–1996 עבדה כמרצה ומדריכה פדגוגית במכללות למורים.
משנת 1996 יעל עסקה בהדרכת מורים בחינוך המיוחד.
ב-2001 סיימה תואר שני בהצטינות, בספרות משווה באוניברסיטת בר-אילן.
יעל בן-ברוך יצאה לגמלאות בשנת 2012.
נשואה לגלעד בן ברוך ואמא לחמישה ילדים.
ב-2002 קבלה ציון לשבח מטעם פרס זאב לספר "שחרר אותו ילד" בהוצאת ספרית הפועלים.
ביוני 2004 קבלה ציון לשבח בתחרות סיפורים ע"ש אוריאל אופק מטעם המרכז לטכנולוגיה חינוכית.
ילדה גדולה (תל אביב: עם עובד, תשמ"ח 1988)
תעלומת הפמוט האבוד (אור יהודה: ספרית מעריב, תשנ"ד 1994)
הצב שרצה לחצות את הכביש (תל אביב: יסוד, תשנ"ד 1994)
ילד חמוץ-מתוק (ראשון לציון: מסדה, 1994)
אי נהדר ושמו אפשר (נשר: מגאסון הולדינגס, 1994)
בגלל הבית שעל העץ (חולון: מסדה, 1995)
גם אורה רוצה להתחתן: מתי הוא שלנו (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1996)
כפתורים (קרית-גת: דני ספרים, תשנ"ז 1997)
שימג (תל אביב: ידיעות אחרונות: ספרי חמד, 1998)
מה שחשוב באמת (תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ט 1999)
בלי ידיים: שבעה ספורים (נתניה: עמיחי, תש"ס)
(בני ברק: ספרית פועלים, תשס"ב 2001)
צעד וחצי (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2002)
דניאלה שמחה בשקט (תל אביב: עם עובד, תשס"ג 2003)
דרושים (בני-ברק: ספרית פועלים, תשס"ו 2006)
מותר להתנשק בשביל הראשי (בני ברק: ספרית פועלים, תשס"ח 2008)
מיוחדים (בני-ברק: ספרית פועלים, תשע"א 2011)
רוצה את אמא (תל אביב: גוונים, 2018)
ואז הכול התהפך (בני ברק: ספרית פועלים, 2019)
יעל גירון היא פרופסור בתחום העבודה הסוציאלית.
הקימה את החוג לעבודה סוציאלית במכללה האקדמית בצפת ועמדה בראשו.
בעבודתה שילבה בין פרקטיקה ישירה, הדרכה והוראה, מחקר, וניהול.
גירון היא בוגרת התוכנית לפסיכותרפיה של בית הספר לעבודה סוציאלית, אוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2019 קיבלה דרגת פרופסור ממכללת צפת.
גירון הייתה בין המרצים שהקימו את בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב, שם שימשה בתפקידים שונים.
תחומי התמחותה היו במחקר, הוראה וטיפול בתחום המשפחה והזוגיות, טיפול קבוצתי, אבל ושכול, והערכת תוצאות התערבות סוציאלית.
בהמשך הקימה את החוג לעבודה סוציאלית במכללה האקדמית בצפת ועמדה בראשו.
בשנות ה-70 הקימה בשיתוף עם עירית הרצליה, בפעם הראשונה בארץ, תחנה ציבורית לטיפול במשפחה, ולייעוץ בחיי נישואין.
בנוסף לטיפול הישיר שניתן לזוגות ומשפחות, הכשירה מטפלים צעירים שמהווים היום דמויות מרכזיות בקרב המטפלים המשפחתיים בארץ.
בסוף שנות ה-70 הקימה גירון יחד עם אנשי מקצוע נוספים את האגודה הישראלית לטיפול המשפחה ולייעוץ בחיי נישואין - אגודה המאגדת את המטפלים המשפחתיים בישראל ואת הפעילות המקצועית בתחום.
היא שימשה יו"ר האגודה וכן יו"ר של שני כנסים בין-לאומיים שנערכו על ידי האגודה.
עד היום מכהנת כיו"ר ועדת ערעורים של האגודה לטיפול משפחתי.
גירון פיתחה, במשותף עם ד"ר מלקינסון, מודל התערבות עם הורים שבניהם נהרגו בתאונות דרכים.
פרסמה מאמרים בנושאי ליבה בתחום המשפחה - איכות חיי נישואין אצל זוגות החיים במשותף שנים רבות.
מאמרים נוספים בתחום המשפחה, התבססו על מחקר שעשתה יחד עם פרופ' זהבה סולומון וד"ר קרני גינזבורג, בנושא תגובות האבל של הורים שבניהם נהרגו במסגרת השרות הצבאי.
כיום מכהנת גירון כראש הוועדה לרמות מקצועיות של מועצת העבודה הסוציאלית, ונבחרה לכהן כיו"ר הפורום של ראשי בתי הספר לעבודה סוציאלית במכללות.
בנוסף, עובדת כיום בתחום הפרטי בתור מטפלת ומדריכה מומחית בטיפול משפחתי.
בשנת 2016 הוענק אות הוקרה לפרופ' גירון במהלך "יום העובד הסוציאלי הבינלאומי" שהתקיים בכנסת והוקדש כולו להוקרת עבודתם של העובדים הסוציאליים למען חברה טובה יותר ולהעצמת קהילות והפרט.
בשנת 1988 קבלה גירון מגן הוקרה על פעילותה המשמעותית במסגרת איגוד העובדים הסוציאליים.
יעל דרזניק (נולדה ב-19 באוקטובר 1978) היא רופאה, מומחית בכירורגיית ילדים וסגנית מנהל המחלקה לכירורגית ילדים ונוער העובדת במרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל.
בעברה הייתה כלכלנית ומנהלת מחלקה במשרד האוצר.
מחברת ספרים על חוויותיה כרופאה.
יעל דרזניק נולדה ב-1978 ברמת גן.
היא בוגרת תיכון בליך בעיר.
שירתה בצה"ל בחיל השריון כמאבחנת מחקר, ולאחר מכן בשירות מילואים בהתנדבות כרופאה בפלה"ק 179 וכמדריכת קורס טראומה - ATLS.
בשנים 2002–2005 למדה לתואר ראשון ושני בכלכלה באוניברסיטת תל אביב, והחלה לעבוד במשרד האוצר במחלקת ביטוח חיים, באגף שוק ההון, ביטוח וחיסכון.
בשנת 2004 מונתה למנהלת מחלקת ביטוח חיים.
בשנת 2006 החליטה על הסבה ללימודי רפואה, והחלה ללמוד בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
היא סיימה את לימודיה כדוקטור לרפואה בשנת 2013. ב-2014 סיימה את שנת הסטאז' בבית החולים תל השומר והחלה התמחות במחלקת כירורגיה ב' שם.
בשנת 2017 המשיכה להתמחות ישירה בכירורגיית ילדים בבית החולים שניידר בפתח תקווה, והחל משנת 2021 עובדת כרופאה בכירה במחלקת כירורגיית ילדים במרכז הרפואי שניידר.
בשנת 2025 מונתה לסגנית מנהל המחלקה לכירורגית ילדים ונוער.
במרץ 2022 יצא לאור ספרה הראשון, "עשרים ושש" בהוצאת ידיעות ספרים.{{הערה|"עשרים ושש" בהוצאת ידיעות ספרים}} הספר מתאר בגוף ראשון את זיכרונותיה במהלך תורנות אחת שנמשכת עשרים ושש שעות.
הספר שהה ברשימת רבי המכר לשנה זו ותורגם גם לאנגלית לאמזון, בשם "And the night has yet to come".
בהמשך, פרסמה באמזון את טרילוגיית הספרים "Surgeon's life", הכוללת אספקטים בחיי הכירורגיה הכללית וכירורגיית ילדים.
בחודש מאי 2024 יצא לאור, בהוצאת ידיעות ספרים, ספרה "כבדו שערי עזה", המתאר את שאירע במתקפת הפתע על ישראל, מנקודת המבט של צוותי הרפואה, הסיעוד וההצלה.
הספר כולל ראיונות עם מגוון בעלי תפקידים רפואיים: אחים, פרמדיקים, רופאים, עובדים סוציאליים ומנהלי בתי חולים, וכן מידע רפואי הקשור לניהול הטיפול בפצוע טראומה.
דרזניק עוסקת במחקר רפואי – בין היתר בתחום הכירורגיה האונקולוגית, ובמחלות מעי דלקתיות.
דרזניק חברה בהרכב הרוק "The MED Band" – להקת הרופאות הישראלית הראשונה.
יעל ברקאי (12 ביוני 1940 – 1 בנובמבר 2024) הייתה מטפלת בתנועה ישראלית.
ממייסדות תחום טיפול בתנועה בישראל וממייסדות האיגוד הישראלי לטיפול בהבעה ויצירה (יה"ת).
ברקאי נולדה בישראל, גדלה בקריית ביאליק ולאחר מכן עברה להתגורר בתל אביב, היא הייתה נשואה לדן ולהם בן ובת.
יעל ברקאי הוכשרה תחת מריאן צ'ייס בבית החולים סנט אליזבת בארצות הברית בשנים 1966–1967. קיבלה תואר שני בייעוץ זוגי ומשפחתי באוניברסיטת ויסקונסין בשנת 1986 ולמדה ריפוי בתנועה ומחול באוניברסיטת האנימן בפילדלפיה בשנים 1978 -1979.
יעל ברקאי הייתה ממייסדי האיגוד הישראלי לטיפול בהבעה ויצירה (יה"ת) ושירתה כיושבת הראש במשך כהונה אחת.
יעל ברקאי הייתה חלוצה בפיתוח התחום של חינוך גופני לחינוך מיוחד בגיל הרך וכן לאוכלוסיות עם צרכים מיוחדים.
בשנת 1993 ברקאי ייסדה וניהלה את תוכנית ההכשרה למטפלי טיפול בתנועה במכללת סמינר הקיבוצים, שם לימדה למעלה משני עשורים והכשירה דורות רבים של מטפלים.
במסגרת תפקידה פיתחה תוכנית לימודים מקיפה וחדשנית הכוללת גישות ומודלים שונים.
יעל גורפינקל (נולדה ב-1937?) היא קדרית ישראלית.
יעל גורפינקל נולדה בעין ורד להורים שהיגרו מגרמניה.
אביה היה כוורן ובעל נגריה.
בהיותה בת שמונה עקרה המשפחה לתל אביב.
בנעוריה למדה כשנה קדרות אצל אמנית שהגיע מפורטוגל ופיסול במכון אבני.
בנוף, למדה אצל הקדר מיקי קריזלר.
בשנת 1960 פתחה סטודיו עצמאי לקרמיקה.
בשנת 1963 פתחה גלריה לקרמיקה ברחוב דיזנגוף 193 בתל אביב-יפו, בקרבת בית הקולנוע "ארמון דוד".
עבודותיה של גורפינקל אימצו בתחילה היו הכלים מעוטרים בזיגוג פנימי ובחיפוי של אנגוב בצבע כחול או חום בשרפה נמוכה.
בהדרגה עברה לכלים בשרפה גבוהה, כשהיא משתמשת בעיטור אנגוב במכחול.
עיטור זה כלל מוטיבים ובהם שריגים פשוטים, עלי תלתן, ודימויים צמחיים אחרים.
רבים מהם בהשפעת ממצאים ארכאולוגים, ובהם גם ממצאים אליהם נחשפה במוזיאון רוקפלר.
בשנות ה-70 והשמונים של המאה ה-20 עסקה בייצור קרמיקה שימושית בסגנון זה בסטודיו ביפו העתיקה.
היא עבדה בחומר אחיד שהוכן לה בבית חרושת בנתניה.
בשל הינסיון להוזיל את מחיר הפריטים אימצה מבחר של כ-16 דגמים, אותם ייצרה בכמויות גדולות.
אלו לא הצריכו תוספות מיוחדות, או סגנון של הצד האחורי של הכלי ("צד שני")
בשנת 1989 בקירוב עזבה את הסטודיו ביפו, שהפך לסטודיו וחנות קואופרטיבית למספר אמנים.
יעל בירנבאום (נולדה ב-29 באפריל 1985) היא זמרת, מוזיקאית ויוצרת רב-תחומית ישראלית.
בילדותה למדה בירנבאום פסנתר קלאסי בקונסרבטוריון כפר-סבא למוזיקה ולמחול.
בתיכון סיימה בהצטיינות את מגמת התיאטרון, ואת תקופת שירותה הצבאי העבירה בקריה בחיל הקשר.
בשנת 2008 ייסדה את "ג'ק אין דה בוקס" יחד עם איתי שני ואורי אלבוחר, שהתחלף באיתמר תוסייה כהן ובהמשך הצטרף שרון לרנר.
בירנבאום שימשה כסולנית הלהקה, ניגנה על קלידים ומכונות תופים, וכתבה את רוב השירים.
ההרכב התפרסם כמנגן על צעצועים ואורגניות אותם איתי שני היה מגביר ומשדרג בטכניקת circuit bending מה שנתן את הסאונד הייחודי.
ההרכב אסף לעצמו קהל אוהדים נאמן, הופיע באינדינגב ב־2010 ובפסטיבלים נוספים ברחבי הארץ.
ב־2011, השיר "קפה אדיר" יצא כקליפ במסגרת פרויקט "אינדי סיטי" וזכה לחשיפה נרחבת.
במרץ 2012 הלהקה הוציאה את הסינגל "רדי רדי" כקליפ בחשבון היוטיוב של הבמאית רוני עזגד.
בהמשך באותה שנה השיר "גב זריז" נטל חלק בפרויקט הבינלאומי "בלקוני טי.וי".
ב 2015 הופיע כשיר הנושא של הסרט "אני לא מאמין, אני רובוט?!".
ב-2010, הלהקה הקליטה אלבום בלייבל חרקה של "קול הקמפוס" ואלבום נוסף, "אל האי", ב־2015. הלהקה התפרקה ב־2016, לפני שהאלבומים ייצאו, ורק אחר כך יצאו שני אלבומיה: "אל האי" יצא ב-2020 ו"ג'ק אין דה בוקס לייב סשן // קול הקמפוס 2010" יצא ב-2025.
ב-2020 ציין ירון ברוידא במגזין המוזיקה "קולומבוס" כי מבחינתו, האלבום "אל האי" הוא אחד מאלבומי העשור היוצא וכתב "הטקסטים העירומים והמינימליסטיים של יעל בירנבאום הם מבחינתי שירה עברית טהורה".
לאחר התפרקות הלהקה, נטלה יעל בירנבאום חלק במספר שיתופי פעולה עם יוצרים, בעיקר תחת שם הבמה "יעל ופתק".
עם המשוררת והרקדנית תמי אסולין, בירנבאום הוציאה את הסינגל הכפול "בס של הלב" ו"חיה גוף חופשי".
כמו כן, השתיים חברו יחד לרזידנסי בפרויקט "אתר" ביפו ולהופעות משותפות בפסטיבל המוזיקה "שול".
ב-2020 הקימה עם עמית איצקר הרכב פופ מינימליסטי בשם "חולצות של להקות", ובחסותו הלחינה את "הסנדלר הולך יחף", שיר ילדים מאת שרון קנטור.
ב־2021 הוציאה את הסינגל "בקעת הירח" שעמית כתב.
ב־2021, יעל בירנבאום שימשה כמתופפת בסיבוב ההופעות של ניר מטרסו, שהוציא את האלבום "מטמון", שבו השתתפה בשיר הנושא, "לוטרקי".
כמו כן, בירנבאום חיברה את הפסקול להצגת הילדים של מלכי טסלר ועודד ורטש, "חיה בספר" (תיאטרון הקרון).
ב-2024 הוציאה בירנבאום את אלבום הסולו "מין אנושי" בסגנון שהוגדר כ"פיאנו-פופ" בהפקת אור אדרי.
שיר הנושא מתוכו נבחר כאחד משירי השנה של תשפ"ד על ידי מגזין המוזיקה האלטרנטיבית "קולומבוס".
יעל בירנבאום, עוד מימי ג'ק אין דה בוקס, התמחתה בהלחנת משוררים.
בין השאר הלחינה את "רדי רדי" של אהרון שבתאי במסגרת ג'ק אין דה בוקס.
השיר זכה גם לקליפ ונבחר כאחת מיצירות השנה על ידי "טיים אאוט תל אביב" 2013. בירנבאום גם הלחינה את "הלילה אנחנו קוראים שירים" של מאיר ויזלטיר, ושירים של לריסה מילר, ואן נויין, שירה כהן, ענבל אשל כהנסקי, רועי צ'יקי ארד, תמי אסולין, נתנאל לוריא וולימיר חלבניקוב (בתרגום רומן באימבאיב).
בירנבאום פרסמה שירים בכתב העת "מעין" והיא חברת מערכת כתב העת.
כמו כן, הפיקה מספר פנזינים תחת השם "יעל ופתק", אותם איירה וכתבה.
ב-2011 הופיעה בתפקיד אורח קצר בסרט "השוטר" של נדב לפיד.
מ-2015, לאורך שתי עונות, הייתה חברת פאנל קבועה בתוכנית התרבות השבועית "חתיכות" בהנחיית עמית איצקר ויואב טל, ששודרה במסגרת שידורי "החללית" בהירקון 70. בעונה השנייה הגישה פינת אופנה שנקראה "יעל ופתק".
בפינה יעל הייתה עושה אנבוקסינג למתנות שהייתה מקבלת ממעריץ פולני פלוני שכינה עצמו "פתק".
ב-2018 לקחה חלק בעריכת ספרה השלישי של תמי אסולין הכתוב כולו בכפוף לתחביר שפת הסימנים הישראלית.
כמו כן באותה שנה הביאה לדפוס מהדורה שנייה לספר "אשר קראתי למתים", של המשורר הפולני ולדיסלב שלנגל בתרגום סבתה הלינה בירנבאום.
ב-2019 ערכה את הספר "חיי התחילו מן הסוף", אוסף משירתה של הלינה בירנבאום לאורך השנים.
יעל בירנבאום היא בתם של האמנית חניתה בירנבאום ושל בני בירנבאום, שניגן בצעירותו עם קורין אלאל והיה שותף להרכב עם עובד אפרת.
אחיה הבכור הוא יונתן בירנבאום, נגן, מעבד, מלחין ומורה לגיטרה קלאסית, שבצעירותו ניגן בלהקות Ed ו-Lechuk.
סבתה היא המשוררת והמתרגמת הלינה בירנבאום, שהייתה ההשראה לאלבום "אפר ואבק" שכתב בנה, יעקב גלעד (דודה של יעל בירנבאום).
כיום היא מתגוררת בהרצליה עם בן זוגה אבנר כהן ובתם.
יעל גורדון (28 באוקטובר 1879 – 26 במרץ 1958) הייתה חלוצה ומחנכת ישראלית, ילידת האימפריה הרוסית.
יעל גורדון נולדה בשנת 1879 באובודיבקה, האימפריה הרוסית לאהרון דוד גורדון ופייגל בת יחיאל מיכל טרטקוב.
בשנת 1909 עלתה לארץ-ישראל עם אמא.
עבדה כפועלת במושבות שונות כגון רחובות ועין גנים ביחד אם אביה, שהגיע לא"י כבר ב-1904. שהתה בחוות העלמות, ולאחר מכן עבדה בחוות מגדל.
בתרע"ג עברה למרחביה, שם שימשה כמורה.
בשנת 1929 הצטרפה לדגניה א', שם עסקה בחקלאות והייתה פעילה בההסתדרות ובמפא"י.
נפטרה בשנת 1958 ונקברה בבית הקברות בדגניה.
יעל לוי הוא אלבום הבכורה של הזמרת יעל לוי, שיצא בסוף שנת 1981 על ידי חברת התקליטים הד ארצי בהפקת סולו יורמן.
האלבום כולל בין השאר את שיתוף הפעולה הראשון של לוי עם ורד קלפטר, "ניחושים של ים", ואת "אי ירוק בים" (יהונתן גפן/יצחק קלפטר).
הקטע שפותח את האלבום, "תמונה", הוא קטע מוזיקלי ללא מילים, שהתפרסם מאוד מאוחר יותר כשהפך לאות הפתיחה של תוכנית הרדיו "ארבע אחרי הצהריים" בגלי צה"ל.
תמונה (לחן: יצחק קלפטר / עיבוד: דני סנדרסון)
נערה גבוהה (מילים: רחל שפירא לחן: דייוויד קריס / עיבוד: משה לוי)
גשם הקשב לנשים (מילים: תרצה אתר, לחן: נפתלי אלטר / עיבוד: נפתלי אלטר)
שיר לשירה (מילים: יהונתן גפן, לחן ועיבוד: משה לוי)
גבריאלה (מילים ולחן: דוריבאל קאיימי, נוסח עברי: יצחק ויינגרטן / עיבוד: מתי כספי)
בלדה לנאיבית (מילים: יהונתן גפן, לחן: יצחק קלפטר / עיבוד: מתי כספי)
קלרה אנה (מילים ולחן: ג'ויסי, נוסח עברי: יצחק ויינגרטן / עיבוד: משה לוי)
ניחושים של ים (מילים: רחל שפירא, לחן: ורד קלפטר / עיבוד: משה לוי)
אי ירוק בים (מילים: יהונתן גפן, לחן: יצחק קלפטר / עיבוד: דני סנדרסון)
יעל ישראל (נולדה ב-17 במאי 1960) היא סופרת, עורכת ספרות ומבקרת ספרים וסרטים ישראלית.
זוכת פרס אס"י של איגוד סופרי ישראל לשנת 2009 על הרומן "אני ואמא בבית המשוגעות", שראה אור בהוצאת ספרא.
נולדה וגדלה בתל אביב, למדה בבית-הספר לדוגמה ובגימנסיה הרצליה, ולאחר שירות הצבאי למדה קולנוע בבית צבי, אמנות פלסטית במדרשה לאמנות ברמת השרון וצילום בקמרה אובסקורה.
בין השנים 1982–1983 השתתפה בסדנת כתיבה בבית אריאלה, בהנחיית הסופרים עמליה כהנא-כרמון ויורם קניוק.
פרסומה הראשון היה סיפור קצר במוסף הספרותי של מעריב בשנת 1983. מאז פורסמו סיפוריה במעריב, ידיעות אחרונות, דבר, על המשמר, מאזנים, עיתון 77, מסמרים, פרוזה, אפיריון, שופרא, ירושלים- מאסף לדברי ספרות, פרויקט הסיפור הקצר, החוטם, המוסך ועמדה.
הייתה ממקימי ירחון הספרות שופרא (בעריכת המשורר אילן שיינפלד), שפעל בין השנים 1984 ל-1988, ושימשה כעורכת הפרוזה של כתב העת.
ישראל פרסמה חמישה ספרים (קובץ סיפורים וארבעה רומנים), שעלילותיהם מתרחשות בתל אביב, ועוסקות בהוויה הפנימית של האדם בעיר.
הרומן החמישי שלה, "אני ואמא בבית המשוגעות", זכה בפרס אס"י של איגוד סופרי ישראל, לשנת 2009. מנימוקי צוות השופטים (פרופ' זיוה שמיר, פרופ' אביבה דורון, ד"ר חיים נגיד): "זהו ספר מלא תשוקות, הכתוב בלהט, מערב דימויים מפתיעים בשפת סיפור ישירה ודיבורית ומגולל הוויה אישית רבת חיוניות.
בזכות השגים אלה היא ראויה לפרס אס"י".
הרומן "אני ואמא בית המשוגעות", אף זכה ב-2013 במענק תרגום מטעם "קרן עם הספר" של "קרן רבינוביץ", ותורגם לאנגלית.
שישה מסיפוריה ראו אור באנתולוגיות בשפה הספרדית, שראו אור דרום אמריקה.
סיפורים רבים שלה פורסמו באנתולוגיות בשפה העברית.
ספרה, הרומן, "רואות מכאן את כל העולם", נלמד מאז שנת 1998 בקורס של ד"ר רוני הלפרן באוניברסיטת תל אביב.
ב-2013 ראה אור ספר המחקר של הלפרן, "גוף בלא נחת", בסדרת מגדרים בהוצאת הקיבוץ המאוחד, והמאמר הפותח בו הוא על הספר "ראות מכאן את כל העולם".
מתוך המאמר: "הרומן מציע אפשרות מסעירה של כינון עצמי חריג הפורץ את גבולות החלוקה המגדרית הנוקשה בין "גבר" ל"אישה"."
וכך כתב פרופ' חנן חבר, עורך הרומן, על "רואות מכאן את כל העולם": "זהו רומן התבגרות עדין, החושף עולם פרטי, אינטנסיבי ופנטסטי, שאליו נמלטות הילדות ממציאות חייהן העוינת.
אך הלשון שבה כתוב הסיור המרתק הזה, מערבת בתוכה נקודות תצפית בלתי מתיישבות, לעיתים אפילו סותרות, החותרות תחת מראית העין של סיפור הנעורים, ומגלות בו תובנות מפתיעות ההופכות אותו להישג ספרותי רב עוצמה."
בין 1984 ל-1995 שימשה ישראל כמבקרת הקולנוע של עיתון על המשמר, ובמסגרת עבודתה מונתה כשופטת מטעם תא מבקרי הקולנוע הבינלאומי, במספר פסטיבלי קולנוע באירופה.
במקביל, כתבה ביקורת קולנוע גם במקומון כל העיר, בירחון נעמ"ת ובמקומון צפון העיר.
בין השנים 1992- 1995 שימשה במקביל כמבקרת המסעדות של עיתון על המשמר.
בין שנת 1995–1996 כתבה ביקורות וכתבות בכל תחומי התרבות בעיתון דבר.
בין השנים 1997 עד 2000 פרסמה ביקורת קולנוע וטלוויזיה בהעיר ובמקומון זמן תל אביב.
בין השנים 2000–2003 הייתה מבקרת ספרי הילדים והנוער של תרבות מעריב.
בין השנים 1985–2009 פורסמו ביקורות ספרים פרי עטה בעיתונים ובירחונים הבאים: מעריב, דבר, ידיעות אחרונות, הארץ, מאזניים, עיתון 77, על המשמר, שופרא.
בין השנים 2007–2008 הייתה מבקרת הספרים של nrg מעריב.
בין השנים 2008–2011 כתבה ביקורת הספרים במגזין Time Out תל אביב ב-2011 כתבה ביקורת קולנוע במגזין ZOOZ.
בשנת 2023 כתבה מאמרי קולנוע באתר "באיטליה".
מאז שנת 2000 עורכת ישראל ספרים עבריים ומתורגמים עבור הוצאות שונות, כגון "כנרת", "כתר", "מודן" ו-"ידיעות ספרים".
היא ערכה מעל 250 ספרים בתחומים שונים, החל מספרות יפה ועד לספרות פופולרית ועיונית.
בשנת 2007 הייתה בצוות ההקמה של פלטפורמת הבלוגים "בננות Blogs", פלטפורמת הבלוגים של אתר "בננות", המיועדת לסופרים ומשוררים, אותו ניהלה עד שנת 2012. ב-2007–2008 לימדה כתיבה ב"קמרה אובסקורה".
על בחירתה לא להביא ילדים לעולם כתבה את המאמר "לא מהמרת על חיים של ילד.
מי אמר, יהיה בסדר?" שהתפרסם בשנת 2009 באנתולוגיה "פשוט זה לא" בהוצאת עם עובד.
"יצאתי לחפש מחסה", קובץ סיפורים, הסדרה הלבנה, עם עובד, 1993.
"רואות מכאן את כל העולם", רומן, סדרת "הכבשה השחורה", הוצאת הקיבוץ המאוחד/ספרי סימן קריאה, 1997.
"יקירנט", רומן רשת יומי שכתבה עם נולי עומר, ופורסם ב-ynet בהמשכים בשנת 2007.
"אני ואמא בבית המשוגעות", רומן, הוצאת ספרא, 2010. (הספר זכה בפרס אס"י).
"חטופה", בתוך "50 ישראלים קצרצרים", בהוצאת הספריה החדשה, 1999. (עורכים: משה רון וחנן חבר).
"בית בובות", בתוך "אבות ובנות" בהוצאת מודן, 2001. (עורכות: שולה מודן ומאיה דבש).
"רוצה להתחתן?", בתוך "בואי כלה" בהוצאת כרמל, 2001 .(עורכים: רן יגיל וירון אביטוב).
"מכורה", בתוך "טעם החיים" בהוצאת כרמל, 2002 .(עורכים: רן יגיל וירון אביטוב).
"החייל העברי האחרון", בתוך "הקשב!" בהוצאת כרמל, 2005. (עורכים: ירון אביטוב ורן יגיל).
המאמר, "לא מהמרת על חיים של ילד.
מי אמר, יהיה בסדר?" מתוך האנתולוגיה "פשוט זה לא", (עורכים: בעז גאון ואפרת מיכאלי), הוצאת עם עובד, 2009.
"אני ואמא בבית המשוגעות" בתוך "עקלקלות" ב-הוצאת ספרא, 2008. (עורך: אילן בלום).
"הנזר של ישוע" בתוך "אחד אלוהינו", בהוצאת כרמל, 2008. (עורכים: ירון אביטוב ורן יגיל).
"בדרך לקולנוע", בתוך "אולם שכולו טוב", בהוצאות "פרדס", "אינסרט" ו"קרן הקולנוע הישראלי".
סיפורים קצרים מתורגמים באנתולוגיות בשפות לועזיות
"הנזר של ישוע" בתוך EL PUEBLO DEL LIBERO, אנתולוגיה בספרדית של סיפורים עבריים, הוצאת "ליברסה", אקוודור, דרום אמריקה, 2007. (עורך: ירון אביטוב).
"הזר" בתוך "און סולו דיוס", סיפורים עבריים בנושא דת ואמונה, הוצאת "פארדיסו", אקוודור, דרום אמריקה, 2009. (עורך: ירון אביטוב).
"אוכלות לו את הלב", בתוך "סיפורים ישראליים של המאה ה-21", הוצאת "אדוקסיון", ארגנטינה, דרום אמריקה, 2009. (עורכת: תמרה רחסיק).
"פרינס טאלאל ואהובתו היהודיה" בתוך "אל ליברו דה לה פאז" (ספר השלום), אנתולוגיה של סיפורת עברית בנושא יחסי יהודים ערבים, הוצאת "פארדיסו", אקוודור, דרום אמריקה, 2010. (עורך: ירון אביטוב).
"הגן", בתוך אנתולוגיה בספרדית בנושא השואה, "לה פסג'רוס נון קנטה אה אושוויץ", הוצאת פארדיסו, אקוודור, דרום אמריקה, 2012. (עורך ירון אביטוב).
"דם קר כמו לדג" בתוך "ירושלים של מעלה, ירושלים של מטה", אנתולוגיה בספרדית על 1000 שנות ספרות עברית, הוצאת "אמדאוס", אקוודור, דרום אמריקה, 2015 (עורך ירון אביטוב).
יעל הדר (נולדה ב-6 בפברואר 1968) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלית.
יעל הדר נולדה לנורית ושמואל הדר וגדלה ברמת גן.
בשנת 1989 שיחקה בסרט "הכלוב" של עמית גורן, בשנת 1992 השתתפה בסרט קולנוע "מרק עוף".
ב-1994 שיחקה בטלוויזיה ב"ייפוי כוח" של אורי ברבש.
ב-1996 שיחקה ב"קשר דם" ובסדרה "קפה פריז", ב-1997 בסדרת הטלוויזיה "מרחב ירקון", ב"המספרת", ב"גרגר על הריס" וב"את ים שלי" וב- 1998 בסדרה הפוך.
בשנת 1999 השתתפה בסדרה של אמנון רובינשטיין "מתחם אויב" ובסרט "צומת וולקן".
בשנת 2001 השתתפה ב"מרס תורכי" ובטלנובלה "לחיי האהבה".
כמו כן, השתתפה בדרמה "החקירה" ובסדרות הטלוויזיה "בת-ים ניו-יורק", "הפוך" ו"האמת העירומה".
ב-2007 שיחקה בסרט "נוזהת אל-פואד" ("שוטטות הלב") בבימויו של יהודה ג'אד נאמן.
וגם השתתפה ב"סרט של משוטטים" בבימוים של דוד דרזי ומעין רוגל.
בשנת 2009 כיכבה בסדרה "מה שנחוץ לרווק", וכן הופיעה בסרט "אילי ובן".
ב-2008 הוציאה לאור את הסינגל "תעשי קפה חיילת", אותו חיברה והלחינה, ואותו היא מבצעת לצד שלומי שבת בהפקת יוני בלוך.
השיר מבטא את תסכולה של חיילת מתפקידה בצה"ל.
באוקטובר 2006, נולד להדר בן.
בשנת 2013 השתתפה בתפקיד משני לפרקים בודדים בסדרה "יומני החופש הגדול" בתור רותם, אמא של עילי - מלחין אשר רוצה להצליח ונעזר בדפי כרמון.
בשנת 2016 שיחקה בתור רופאה בסרט "אבינו" של מני יעיש.
בשנת 2017 לקחה חלק בעונתה השנייה של סדרת הדרמה "מתים לרגע" שמשודרת ב-HOT, בתור קרוליין, אישה בהריון שנושאת ברחמה תינוק משובט.
הדר ניהלה בעבר מערכת יחסים עם השחקן עמוס לביא, ולאחר מכן עם השחקן גל זייד.
יעל לוי (נולדה ב-12 באפריל 1955) היא זמרת ישראלית.
יעל לוי נולדה בנהריה בשם אורנה, ומאוחר יותר שינו הוריה את שמה ליעל.
החלה את הקריירה כזמרת בלהקת חיל הים בתקופת מלחמת יום הכיפורים.
הופעתה הראשונה כזמרת סולנית הייתה ב-1977, במופע של יהונתן גפן ו"להקה טובה" "שיחות סלון" לצד יצחק קלפטר.
בעקבות הצלחתו של המופע יצא תקליט שדרים ובו השיר "עד עולם אחכה", שלוי שרה בדואט עם קלפטר.
בהמשך סיבוב ההופעות קלפטר פרש והוחלף על ידי דויד ברוזה.
לוי גם דיקלמה עם גפן את המערכון "סוף המסיבה".
לאחר שירד המופע לוי זכתה להכרה, ובסוף 1979 יצא שיר ראשון שלה לרדיו, "בלדה לנאיבית" (יהונתן גפן – יצחק קלפטר).
מאוחר יותר השתתפה בהופעות קטנות של דני רובס.
ב-1980 השתתפה ב"פסטיבל הזמר והפזמון" ושרה עם יצחק קלפטר את הדואט "בלילה" (טהרלב/קלפטר), שהגיע למקום החמישי אבל זכה להצלחה גדולה מאוד בקרב הקהל במשך השנים.
ב-20 בדצמבר 1981 יצא אלבומה הראשון יעל לוי, שכלל את השירים שהקליטה במהלך השנים כמו "תמונה", "אי ירוק בים" ו"בלדה לנאיבית".
ושירים נוספים כ"ניחושים של ים", ו"גשם הקשב לנשים" (מילים: תרצה אתר, לחן: נפתלי אלטר), שהפך ללהיט.
בשנת 1984 הוציאה את אלבומה השני, "אהבה צעצוע", שהוקלט בשנים 1983–1984. האלבום כלל שירים מתורגמים ונע בין ג'אז לבוסה נובה.
הוא הופק מוזיקלית בידי עמיקם קימלמן, זכה לאהדה אמנותית על ידי מבקרי המוזיקה, אך נכשל מסחרית ולא הותיר אחריו להיטים.
בעקבות זאת הקלטת האלבום השלישי של לוי התעכבה מספר שנים.
בקיץ 1989 ניסתה לחזור כשהקליטה בהפקה מוזיקלית של עובד אפרת את השיר "גבעול" (מילים: מאיר גולדברג, לחן: ורד קלפטר), עבור אלבומה השלישי.
השיר לא הפך ללהיט וגרם לגניזת האלבום.
"גבעול" כן נכלל באלבומה השלישי שיצא ב-1992, "אל תקנה לי ורד".
באלבום ניכר שיתוף פעולה עם ורד קלפטר, שהחל עוד בשיר "ניחושים של ים", אותו קלפטר הלחינה.
השירים שזכו להצלחה הגדולה ביותר מהאלבום היו: "אל תקנה לי ורד" (מילים: תרצה אתר, לחן: ורד קלפטר), ו"לך לאן שתלך" (מילים: מאיר גולדברג, לחן: קובי אייזנמן).
אלבום זה החזיר במקצת את ימי הזוהר של לוי.
עם זאת, הקריירה שלה התקדמה באותן שנים בקצב איטי יחסית, מכיוון שהקדישה זמן למשפחתה.
האלבום "שוך הסערה" שיצא בשנת 1997 בהפקת ג'וני שועלי כלל לראשונה שירים אותם כתבה לוי.
האלבום זכה להצלחה מתונה ובלט בו רק להיט אחד: "אל תאכזב אותי" (מילים: יעל לוי, לחן: ג'וני שועלי).
במרץ 2004 יצא אלבומה "חמש", ממנו בלט השיר "פלנקטון".
כל שירי האלבום נכתבו והלחנו על ידי ורד קלפטר, למעט שני שירים שהולחנו למילותיה של תרצה אתר ("חמש" ו"סתיו").
הדיסק השני הכיל שירים חדשים בשיתוף פעולה עם ורד קלפטר.
יעל כהן (נולדה ב-1971) היא מתופפת ישראלית, הייתה חברה בלהקת המכשפות.
כהן החלה לנגן מגיל צעיר, כשהוריה קנו לה מערכת תופים לילדים בגיל 3. כשהייתה בת 9 החלה ללמוד תיפוף באופן מקצועי אצל אהרלה קמינסקי, ובגיל 10 הקימה את הלהקה הראשונה שלה - פיצוץ.
את שירותה הצבאי עשתה בלהקה צבאית, ואחרי שהשתחררה ב-1991 למדה בבית הספר רימון.
בגיל 16 הייתה כהן חברה בהרכה "תחנה סופית", עם 6 נשים נוספות ביניהן הגר מגן, שהפכה לבאסיסטית של להקת הנויז רוק פלסטיק ונוס.
באחת ההופעות של ההרכב במועדון הרוקסן פגשה את יפעת נץ, שהציעה לה להצטרף אליה ואל הסולנית ענבל פרלמוטר כמתופפת של להקת הרוק הנשי, "המכשפות".
הלהקה הוציאה 3 אלבומים וצברה קהל מעריצים רחב, אך התפרקו בספטמבר 1996. באוקטובר 1997, לפני הופעת קאמבק מתוכננת, נהרגה הסולנית פרלמוטר בתאונת דרכים.