tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קאט ת'רואט (Cutthroat) טוני סנט ג'יימס מפלצת דמוית ציפור טרף (כנראה גריפון או הרפיה) חסר רחמים ובעל תשוקה חסרת שובע להרס וחורבן.
משתלח בזמן קרב עם כנפיו, מקורו וטופריו כדי לקרוע לגזרים את כל הנקרה בדרכו.
האנגאר (Hun-Gurrr) מרשל אפרון וסטיבן קינר דרקון דו-ראשי לבן צריך להאכיל שני פיות, השייכים לו.
מנהיג הטרורניקים, שלרוב הוראותיו אינן מובנות כהלכה משום שפיותיו מלאות.
מעדיף לאכול דברים מתים מאשר כאלה שעדיין מתפתלים בפיו.
יכול לעצב מחדש חומרים מעוכלים ולירוק אותם כטילים.
אבומינוס (Abominus) טים גוסה חמשת הטרורניקים חמשת הטרורניקים מתמזגים לרובוט ענק בשם אבומינוס.
אוהב לתקוף מטרות גדולות או נעות, לטפס על מבנים גבוהים ולהטביע אוניות.
אין לו חמלה והוא לא יותר מאשר מכונת חיסול.
ספארקפלאג ויטוויקי (Sparkplug Witwicky) - מכונאי במקצועו.
הוא ובנו הופכים לידידים קרובים של הרובוטריקים ומחליטים לסייע להם לאחר שאופטימוס פריים מציל את חייהם במהלך מתקפה של השקרניקים.
ספייק ויטוויקי (Spike Witwicky) - מכונאי במקצועו.
המפורסם ביותר מבין בני הברית האנושיים של הרובוטריקים.
הוא ואביו הופכים לידידים קרובים של הרובוטריקים ומחליטים לסייע להם לאחר שאופטימוס פריים מציל את חייהם במהלך מתקפה של השקרניקים.
ספייק נשוי לקרלי ואביו של ילד בשם דניאל.
קרלי ויטוויקי (Carly Witwicky) - חברתו של ספייק בעונה השנייה ואשתו בעונה השלישית.
דניאל ויטוויקי (Daniel Witwicky) - בנם של ספייק וקרלי ודמות הילד בסדרה בעונתה השלישית אשר לא שודרה בישראל.
צ'יפ צ'ייס (Chip Chase) - בן ברית של הרובוטריקים.
בעל ידע רב במדע ובמחשבים.
צ'יפ סובל מפרפלגיה (שיתוק בפלג הגוף התחתון) ולכן מרותק לכיסא גלגלים.
ד"ר ארקוויל (Doctor Arkeville) - מדען מטורף אשר מסייע לשקרניקים.
פיתח שבבים מיוחדים אשר משמשים לשליטה בבני אנוש במטרה שאלו ישמשו עבדים עבור השקרניקים וכמגן אנושי בקרבות נגד הרובוטריקים.
קווינטסונס (Quintessons) - גזע עתיק של חייזרים אשר חי בסייברטרון.
הקווינטסונס פועלים למעשה כסוחרים בין-גלקטיים והחזיקו בסייברטרון בעבר מפעל ענק שייצר רובוטים לצורכי לחימה ולצורכי תחזוקה וצריכה.
הרובוטים הללו הפכו ברבות השנים לרובוטריקים ולשקרניקים.
הקווינטסונס נוטים להיות אנוכיים וערמומיים מאוד.
כרישניקים (Sharkticons) - עדר ענק בגודלו של רובוטים שמשנים צורה לכרישים.
נאמנים לאדון האחרון שהאכיל אותם.
זנבותיהם החזקים מאפשרים להם לנוע במים במהירות גבוהה מאוד.
טורפים רעבתניים שמסוגלים לחתוך דרך כל חומר מתכתי.
נצפו לראשונה בסרט האנימציה "רובוטריקים: הסרט".
יוניקרון (Unicron) - רובוט בגודל של כוכב לכת שמטרתו היא לטרוף עולמות.
בסרט האנימציה "רובוטריקים: הסרט" יצר את גלבטרון, סייקלונוס, סקורג' ואת חיילי הסחפים מגופותיהם של מגהטרון, סקיי וורפ, ת'נדר קראקר והחרקניקים.
הושמד על ידי רודימוס פריים ומטריקס המנהיגות.
הופעל לאחר מכן באופן חלקי בידי סקורג' ורוחו של סטארסקרים.
הרהורים על הגיליוטינה היא מסה משנת 1957 מאת הסופר והפילוסוף הצרפתי אלבר קאמי.
במסה מביע קאמי את התנגדותו הנחרצת כנגד עונש המוות.
קאמי פותח את המסה בתיאור תגובתו של אביו שהיה עד לביצוע גזר דין מוות.
בתחילה היה אביו תומך נלהב של עונש המוות, אך הצפייה בביצוע גזר הדין, שהותירה אותו בחלחלה מספר ימים, גרמה לו לשנות את דעתו ולהתנגד לעונש.
לאורך המסה כולה מביע קאמי את תיעובו מהאופן המזעזע לדעתו, בו מבוצע העונש.
קאמי מרבה לצטט ממקורות שונים המעידים כי המוות באמצעות הגיליוטינה לא היה "הומני ומיידי", כפי שמפתחיו התיימרו להציגו.
טענתו העיקרית של קאמי כנגד עונש המוות הייתה חוסר היעילות שבו.
לטענתו, במדינות שבהן בוטל השימוש בעונש מוות, לא נרשמה כלל עלייה בפשיעה.
הוא סבר שהחברה השתנתה והגיליוטינה שוב אינה מהווה גורם מרתיע, כפי שאולי היא הייתה בעבר.
בימים עברו נהגו להוציא להורג פושעים בחוצות, ולהפוך את האירוע ל"פולחן המוות", אך תקופה זו כבר איננה עוד, וההוצאות להורג נערכות בחשאי, ללא פרסום וללא טקס.
גם העיתונות והציבור אינם מרבים לדבר אודותיו.
'עונש המבוצע הרחק מעיני הציבור אינו יכול להיות בעל כוח מרתיע', הוא קובע.
הוא טען שהמדינה הפכה את העונש מגורם מרתיע לפתרון יעיל כנגד פושעים חסרי תקנה.
במסה מובאות עדויות קשות של רופאים שהיו מופקדים על הגופות לאחר הוצאתן להורג: "אם יורשה לנו להביע את דעתנו בנושא זה, מחזות מעין אלה הם קשים מנשוא.
הדם קולח מכלי הדם בקצב של עורקי התרדמה הקטועים, ואחר-כך נקרש.
השרירים מכווצים ופרפוריהם מדהימים; המעיים מתפתלים והלב נע בתנועות לא קצובות, לא שלמות, מהפנטות.
הפה מתעוות ברגעים מסוימים לכדי העוויה איומה.
נכון הדבר שבראש הכרות הזה, העיניים אינן נעות ואישוניהן מורחבים...כל זה יכול להימשך דקות, אפילו שעות, אצל אנשים ללא מום: המוות אינו מיידי...
הנה כי כן, כל איבר חיוני שורד אחרי העריפה...".
בסיום הקטע מוסיף קאמי: "מסופקני אם קוראים רבים מסוגלים לקרוא את הדו"ח המזעזע הזה מבלי להחוויר".
קאמי האמין שרוב פשעי הרצח מתבצעים ללא תכנון מוקדם, ומביא עדות של שופט שאמר: "רובם המכריע של הרוצחים שהכרתי, לא ידעו בגילוח של הבוקר שירצחו לעת ערב".
לפיכך, עונש המוות היא הרתעה חסרת משמעות: "למען ההרתעה והביטחון, מוטב לנפנף בפרצופו הגלוי של זה שהוצא להורג בפני כל המתגלחים בבוקר, במקום להסתירו".
הוא הוסיף לטעון, שרוצח שגמר בדעתו לעשות מעשה ולרצוח, אין כל הרתעה בעולם שבכוחה להניעו מלבצע זאת.
לדעתו של קאמי, עונש המוות הוא לא כלום מלבד אקט של נקמנות המונעת על ידי סדיזם המולידה רק אלימות נוספת.
הוא השווה את העונש למושג "עין תחת עין" והדגים שהעלאת ביתו של המצית באש תראה מוגזמת, בדיוק כפי שנטילת סכום כסף מהונו של הגנב בגובה גנבתו, תהווה עונש בלתי מספק.
הוא גם טען שאין זו מידה כנגד מידה לגזור גזר דין מוות על הרוצח, משום שהוצאה להורג אינה מוות גרידא.
"היא שונה במהותה משלילת החיים, באותו אופן שמחנה הריכוז שונה מבית הכלא".
קאמי מפרט את הייסורים הנפשיים והפיזיים אותם נאלץ לעבור הנאשם עוד בטרם הוצא להורג.
העונש לדעתו, היא נקמתו של החברה בנאשם, המגובה בחוק ובשלטון רק כדי לספק את תאוות הנקם הברברית שלהם.
הוא קובע שצדק צריך להיות מבוסס על עקרונות ולא על אינסטינקטים ורגשות.
קאמי טוען שלעונש המוות אופי דתי מובהק: הוא מסביר למה ב"קהילות האלוהים" העונש הגיוני ומתקבל.
בתרבויות אלו שולל "נציג האלוהים" את חייו של הפושע, אולם בזאת הוא מעניק לו הזדמנות להתכפר בידיו של אלוהים בעולם הבא.
לעומת זאת, בעולם החילוני הפושע לא יקבל הזדמנות לכפרה.
העונש גורם לפושע לסיים את חייו בלי שכיפר על מעשיו.
בנוסף לכך, עקב העובדה שהשיפוט, בניגוד לעולם הדתי, מופקד בידיו של בשר ודם (למרות שלמעשה גם השופט הדתי הוא בשר ודם, אך כ"נציג האלוהים" הרשות נתונה לו מלמעלה), וקיים סיכוי לטעות שיפוטית, על כן מציע קאמי שהעונש המרבי יהיה מאסר עולם.
לנאשם תמיד תהיה את האפשרות לבחור במוות דרך התאבדות.
בנוסף טוען קאמי, כי עונש המוות אינו הולם מאחר שהאוהבים של הפושע נפגעים בדיוק באותו האופן בה נפגעו אוהביו של הקרבן.
קאמי הציע שבמקום עונש המוות כפתרון לבעיה, הממשלה הצרפתית תעשה טוב יותר אם תשפר את תנאי החיים של האזרחים, ותבנה לשם כך שכונות מרווחות.
הוא נותן הערכה סטטיסטית של מספר הדירות המאוכלסות יתר על המידה בפריז בלבד.
"נכון הדבר שרוצח ילדים הוא יצור נתעב במיוחד, שאינו מעורר כל חמלה.
ייתכן שאיש מבין קוראי (ואני אומר ייתכן) אם יושם בתנאי צפיפות מבחילים מעין אלה, לא ירחיק לכת עד כדי רצח ילדים...
אבל ייתכן שבתנאי מגורים נאותים לא הייתה נקרית בפני מפלצות אלה הזדמנות להרחיק לכת כל-כך" (קאמי מטיל ברמיזה את אחריותה של הממשלה לפשיעה הגואה במדינה, מאחר שאינה משפרת את תנאי המחיה, ובכך מדרדרת לפשיעה אזרחים מועטי יכולת).
בנוסף הציע קאמי להגביל באופן משמעותי את מכירת האלכוהול במדינה, משום שלדעתו זוהי אחת הסיבות העיקריות למעשי הרצח במדינה.
הוא מביא עדויות של עורכי-דין הקובעים שכ-60% מהרוצחים היו שיכורים בעת מעשה הרצח.
"מצדדי עונש המוות הקימו קול צעקה בשלהי המאה שעברה בשל עלייה בפשיעה החל משנת 1880, שלדעתם התחוללה במקביל לצמצום עונש המוות.
אולם בשנת 1880 הייתה השנה שבה נכנס לתוקפו החוק שמתיר לפתוח מסבאות בלי צורך ברישיון.
עכשיו אפשר לנסות לנתח את הנתונים הסטטיסטים!".
בסופה של המסה, מזרז קאמי את הממשלות לפעול במהרה, והציע לצרפת לאמץ תקופת ניסיון של 10 שנים שבהן יוחלף עונש המוות במאסר עולם.
קאמי מוסיף הצעה לפשרה זמנית, במסגרתה יוצע לנאשם זריקה קטלנית לשימוש עצמי.
"אני מציין את הפשרה הזאת, שמא ניאלץ לעיתים להתייאש מכך שהחכמה והתרבות האמיתית ייקנו שליטה על האחראים לעתידנו...
אבל בסופו של דבר, גם צעד זה יהיה בלתי מספיק.
כל עוד לא יוצא המוות אל מחוץ לחוק, לא תשרור השלווה בלבם של היחידים ואף לא בערכיה של החברה."
בשנת 1981 בוטל עונש המוות בצרפת; ההוצאה להורג האחרונה הייתה ארבע שנים קודם לכן במרסיי.
אלבר קאמי זכה בפרס נובל לספרות באותה שנה שבה "הרהורים על הגיליוטינה" יצא לאור.
אלבר קאמי, הרהורים על הגיליוטינה; תרגמה מצרפתית: עדינה קפלן; מבוא: דוד אוחנה; עריכת תרגום: מיכל רוזנטל, ירושלים: כרמל, תשס"ח 2008.
הרובאים הלטביים - סגל יחידות רובאים שהוקמו בשנת 1915 במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר מהפכת אוקטובר הם תמכו בבולשביקים ונהפכו ליחידות עילית של הצבא האדום.
היקף היחידה הגיע ל-40 אלף לוחמים.
בשנת 1920, עם סיום מלחמת האזרחים ברוסיה היחידה פורקה ורוב החיילים חזרו ללטביה.
באפריל 1915 הצבא הגרמני פלש לשטח קורלנד.
התקדמות מהירה של הצבא הגרמני הביאה לבריחת אוכלוסייה אזרחית לריגה ולחלקים הפנימיים של האימפריה הרוסית.
לאור המצב חברי הדומה הממלכתית של האימפריה הרוסית ממוצא לטבי קראו להקמת יחידות לאומיות על בסיס אוכלוסייה לטבית.
כעיקרון, הממשל הצארי התנגד לקיום יחידות לאומיות, אך במקרה זה הסכים להצעה.
תוך זמן קצר ממתנדבים היה ניתן להקים מספר גדודים שהצליחו לייצב את החזית מערבית מריגה ואף להביא לנסיגה מסוימת של הצבא הגרמני.
באביב 1916 קרבות בחזית התחדשו.
לקראת הקיץ בסגל היחידה היו כבר 11,500 חיילים וקצינים.
בחורף 1916/17 היה ניסיון למתקפה רוסית במהלכה היו כ-9 אלף הרוגים ופצועים מקרב הרובאים הלטביים, מסך של 35 אלף חיילים וכאלף קצינים.
כתוצאה מהיקף כה גדול של האבדות בקרב החיילים הורגש אי-אמונה למפקדים של הצבא הצארי.
ב-7 בפברואר 1917 מיכאיל אלכסייב דרש להקים ועדת חקירה אך לאור מהפכת פברואר הדבר לא בוצע.
בפברואר 1917 החיילים אורגנו ב-2 חטיבות, 4 גדודים בכל אחד.
לאחר מהפכת פברואר בצבא הרוסי החלה הקמת סובייטים של החיילים.
בהתאם לתוצאות הבחירות הרוב בסובייט זה היה למנשביקים והמפלגה הסוציאל-רבולוציונרית.
בהתאם לכך, הם תמכו בממשלת המעבר הרוסית.
בקרב החיילים נמשכה ללא הפסקה תעמולה בולשביקית חזקה ועם הזמן הכוח בסובייט החיילים החל לעבור לבולשביקים.
ביולי 1917 הובלת סובייט החיילים עברה לבולשביקים.
בספטמבר 1917 למרות כל הניסיונית של לאוור קורנילוב יחידות שהיו ממוקמות באזור ריגה נסוגו מערבה והעיר נפלה לידי הגרמנים ללא קרב.
זה הייתה תוצאה ישירה של התעמולה בולשביקית נגד המשך הלחימה.
ב-20 באוקטובר לקומיסר פוליטי של כלל הגדודים הלטביים מונה סמיון נחימסון, חבר מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית.
בהתאם להנחיותיו, חיילי היחידות הלטביות מנעו העברת לפטרוגרד של יחידות צבאיות שתמכו בממשלת המעבר ועל ידי כך עזרו להפיכה שלטונית של מהפכת אוקטובר.
לאחר מהפכת אוקטובר, בהתאם להנחיות שהתקבלו מהשלטון החדש, יחידות לטביות עזבו את החזית והחלו לנוע צפון מזרחה.
בתמיכתם באזור צסיס וולמירה הוקם אזור סובייטי שהוכרז כרפובליקה עצמאית.
שלטון זה התקיים מספר חודשים עד שהשטח נכבש על ידי הגרמנים.
ב-22 בנובמבר גדוד שכלל 2,500 חיילים הועבר לפטרוגרד להגנת הממשל החדש.
זמן קצר לאחר מכך יחידות לטביות נוספות הועברו לפטרוגרד להגנת הממשל.
במהלך מעבר הממשלה מפטרוגרד למוסקבה ב-10–11 במרץ 1918 מלאכת האבטחה הייתה מופקדת על הרובאים הלטביים.
ב-13 באפריל 1918 כל היחידות הלטביות אורגנו מחדש לאוגדה רובאית בפיקוד של יואכים ואצטיס שהיה מפקד בכיר בדרגת קולונל בצבא האימפריה הרוסית אך עבר לתמוך בשלטון הסובייטי.
האוגדה כללה 3 חטיבות ובכול חטיבה היו 3 גדודים ו-2 פלוגות תותחנים.
בנוסף לכך האוגדה כללה גדוד פרשים, פלוגת הנדסה, פלוגת קשר ו-18 מטוסים.
לקראת סתיו 1918 היחידה כללה 24 אלף חיילים.
במהלך שנת 1919 היחידה ספגה אבדות משמעותיות בקרבות.
לקראת מרץ 1920 היא אורגנה מחדש וכללה כ-17 אלף לוחמים ב-9 חטיבות.
עבור השתתפות בקרבות ל-2 חטיבות היחידה הוענק הדגל האדום המהפכני של ועד הפועל המרכזי ולחיילים הוענק עיטור הדגל האדום שהיה באותה תקופה העיטור הגבוה של המדינה הסובייטית.
יואכים ואצטיס - אפריל-יולי 1918. הוצא להורג בשנת 1938
פיוטר אבן - יולי 1918-ינואר 1919. עזב את רוסיה הסובייטית בשנת 1920 ונפטר בבריטניה בשנת 1951.
גוסט מנגולי - ינואר-מרץ 1919. עזב את רוסיה הסובייטית ונפטר בלטביה בשנת 1931.
אנטון מרטוסביץ' - מרץ-אוקטובר 1919. עזב את רוסיה הסובייטית נפטר בליטא בשנת 1944.
פרידריך קלנינש - אוקטובר 1919-יולי 1920. הוצאה להורג בשנת 1938.
קיריל סטוצקה - יולי נובמבר 1920. הוצאה להורג בשנת 1938.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, הרובאים הלטביים שולבו בקרבות בחזיתות שונות (לפעמים תוך פיצול היחידה למספר חזיתות), בהתאם לצורך של הפיקוד העליון:
ינואר 1918 - קרבות נגד מרד היחידות הפולניות של צבא האימפריה הרוסית שסירבו לקבל פקודות מהממשל הסובייטי ושיתפו פעולה עם גרמניה.
לאחר חתימת חוזה ברסט-ליטובסק היחידות של הרובאים הלטביים חזרו לאזור מוסקבה.
פברואר 1918 - קרבות נגד צבא המתנדבים בדרום רוסיה.
יולי 1918 - דיכוי מרד האסרים השמאליים במוסקבה והתקוממויות בירוסלבל וערים נוספות.
התערבות הרובאים הלטביים הייתה מכרעת לדיכוי המרד במוסקבה.
קיץ 1918 - קרבות סביב קאזאן נגד יחידות בפיקוד של ולדימיר קאפל ושל הלגיון הצ'כי.
ינואר-יולי 1919 - קרבות בלטביה במטרה לבסס את השלטון הסובייטי במדינה.
בתחילת המהלך הרובאים הצליחו להעביר לשליטת הסובייטית כמעט כל שטח לטביה.
במסגרת זו הרובאים הלטביים שהיו חלק של הצבא האדום אורגנו מחדש ל"צבא הלטביה הסובייטית" ומפקד של הצבא החדש היה יואכים ואצטיס.
בהמשך, לאחר אבדות כבדות הרובאים נסוגו תחת הלחץ הכבד של הצבא הפולני, הצבא האסטוני וצבא לטביה העצמאית.
מפקדי צבא לטביה העצמאית היו ברובם קצינים של צבא האימפריה הרוסית שלא הצטרפו עם רוב חיילי הרובאים הלטביים לצד הבולשביקי.
לאחר נסיגה משטח לטביה וקריסת השלטון הסובייטי בלטביה, הרובאים שולבו מחדש בצבא האדום.
סתיו 1919 - קרבות נגד מתקפה של אנטון דניקין לכיוון מוסקבה.
הלחימה העיקשת אפשרה ללטביים לעצור את ההתקדמות של כוחות הצבא הלבן ובהמשך להביא לקריסה כללית של החזית ותבוסת צבא המתנדבים בפיקוד של אנטון דניקין.
אפריל 1920 - כיבוש חצי האי קרים במהלך מבצע פרקופ.
ב-28 בנובמבר 1920 היחידה פורקה, כ-12 אלף חיילים חזרו ללטביה העצמאית.
מפקדים בכירים נקלטו ביחידות שונות של הצבא האדום.
רובם הוצאו להורג במהלך הטיהורים הגדולים.
רוב הרובאים הלטביים שנקטלו ביחידות הצבא האדום התקדמו במהלך שנות ה-20. חלק מהם נקלטו בנ.ק.וו.ד והיו בין ראשי גולג.
אומנם רובם הוצאו להורג במהלך הטיהורים הגדולים.
לוחמי היחידה שחזרו ללטביה העצמאית בחלקם נקלטו בצבא של המדינה הצעירה.
רוב קציני צבא לטביה היו קצינים לשעבר של צבא האימפריה הרוסית ששרתו ביחידות הרובאים הלטביים אך לא עבדו לצד הסובייטי לאחר מהפכת אוקטובר.
בתקופה הסובייטית היחידה הייתה נחשבת ליחידת עילית של הצבא האדום וכמגן העיקרי של המדינה הצעירה לאחר המהפכה.
בשנות ה-70 בריגה הוקם מוזיאון לרובאים הלטביים ובו נאסף חומר רב על פעילות הרובאים לטובת התבססות השלטון הסובייטי.
לאחר קבלת עצמאות, המוזאיון נסגר ושמו הוחלף ל"מוזיאון הכיבוש הסובייטי" ומוצג בו עתה חומר על כיבוש לטביה על ידי ברית המועצות בשנת 1940.
בהלכה, הרהורים רעים (גם הרהורי עבירה), הם מחשבות על תאווה מינית אסורה.
ישנו איסור להביא את עצמו לידי מחשבות אלו.
חז"ל אף אסרו לעשות מעשים או לראות דברים שונים שיכולים להביא לידי הרהור.
האיסור מבוסס על שתי דרשות מפסוקי המקרא:
(ספרי על במדבר טו לט) - על דרשה זו, המשמשת גם כמקור לאיסור הסתכלות בערווה, מבוסס איסור הרהור עבירה.
() - דרשה זו אוסרת הרהורים שעלולים לגרום הוצאת זרע לבטלה, אף ללא מחשבה על עבירה.
ישנה מחלוקת האם דרשה זו היא דרשה גמורה והאיסור דאורייתא או שהדרשה היא אסמכתא בלבד והאיסור דרבנן.
מחשש זה של הרהור אסור, נובעים מגוון רחב של איסורים והנהגות בדיני צניעות, וכפי המופיע, לדוגמה, ברמב"ם:
מחמת חשש זה של הרהורים, אף מחויב אדם לישא אישה אם יצרו מתגבר עליו, אף אם חשקה נפשו בתורה ביותר, ותורתו אומנתו, וכפי שכתב הרמב"ם:
בתלמוד מובא שלאחר מלחמת מדין על אף שלא חטאו בבנות מדין, אמרו בני ישראל למשה שעליהם להקריב קורבן, בטענה ש"אם מידי עבירה יצאנו מידי הרהור לא יצאנו".
קריאת ושמיעת דבר המביא לידי הרהור
בנוגע לקריאת טקסטים שגורמים להרהורים רעים כתב השו"ע "מליצות ומשלי של שיחת חולין ודברי חשק כגון ספר עימנואל וכן ספרי מלחמות אסור לקורא בהם בשבת, ואף בחול אסור משום מושב ליצים.
ועובר משום לא תפנו אל האלילים – לא תפנו אל מדעתכם.
ובדברי חשק איכא תו משום מגרה יצר הרע, ומי שחיברן ומי שהעתיקן ואין צריך לומר המדפיסן מחטיאים את הרבים".
" וכתב שם במשנה הברורה "ובדברי חשק שהוא מגרה יצר הרע לכולי עלמא אסור אפילו בלשון הקודש, וכל שאסור לקרותו אסור אפילו לטלטלו".
ולפיכך יש איסור לקרוא דברי חשק משום שעלולים להביא את האדם לידי הרהור.
ישנו דיון בפוסקים בנוגע לאיסור שמיעת שירת נשים ומובא שאף הפוסקים שהקלו בשמיעת שירת אישה דרך הרדיו, במידה והשירה מביאה את הגבר לאיסור הרהור אז יהיה אסור לו לשמוע את שירת האישה.
הרהור עבירה הוא מונח של חז"ל, שמשמעותו מחשבת זנות וניאוף.
המונח מופיע בין היתר בדרשת הפסוק: "ולא תתורו אחרי לבבכם ואחרי עיניכם", ודרשו חכמים: "אחרי עיניכם" - זה הרהור עבירה.
המונח הרהורי עבירה, מוזכר במימרה תלמודית מפורסמת: ".
רש"י מפרש: "תאוות נשים קשה להכחיש את בשרו יותר מגופו של מעשה", כלומר מפרש קושי כנזק רפואי.
ואילו הרמב"ם מפרש: "מפני שהחוטא בהרהור חוטא בשכל, במבחר מדותיו, ואינו דומה מרי של עבד פחות למרי של שר גדול".
רבי חסדאי קרשקש מפרש בספרו אור ה' במאמר על הבחירה שב"הרהור עבירה" הכוונה להחלטה לעשות עבירה.
הרהורים על שירת אלתרמן הוא מאמר ביקורתי חריף מאת נתן זך על שירת נתן אלתרמן בפרט ודור משוררי חבורת "יחדיו" (בהם לאה גולדברג ואברהם שלונסקי) בכלל.
מתוך ניסוח הכשלים לדעתו בשירת אלתרמן ניסח זך מניפסט עבור חבורת לקראת (דוד אבידן, יהודה עמיחי ועוד) שזך היה לדוברה ועבור השירה העברית הצעירה בכלל.
זך תקף את שירת אלתרמן בשלושה מישורים: הנושאים ה"גדולים מהחיים", בעלי הנופך המיתי והבלתי-קונקרטיים, השפה הגבוהה, העשירה והמליצית מדי, העמוסה סימבוליזם ודימויים מוזרים ומעל הכל המוזיקליות, הכתיבה בחריזה וקצב הנשען על משקל, המשעבדת אליה את התוכן ומעניקה לקורא הנאה אסתטית ריקה במקום חומר להרהור.
כל אלו, טען זך, מקנים לשירת אלתרמן תחושה מלאכותית וחוסר רגש.
המאמר נוסח בלשון עוקצנית ותוך מרידה בדמות האב הבלתי-מעורערת של השירה העברית באותה תקופה וכלל למשל את המשפט "פתטיות רגשנית זו מזכירה לנו את העובדה, שאלתרמן יודע לנסח הרבה יותר משהוא מסוגל להרגיש".
במקום אלתרמן ביקש זך להעמיד כדגם דמות-אב לשירה העברית משורר שהיה נשכח-כמעט באותה עת, דוד פוגל.
המאמר התפרסם לראשונה בחוברת 3–4 של כתב העת "עכשיו" באביב 1959. זך עיבד את המאמר, ניסח אותו באופן פחות פוגעני כלפי אלתרמן ופרסמו כמסה "זמן וריתמוס אצל ברגסון ובשירה המודרנית", שראה אור בשנת 1966.
בשנת 1959 היה נתן זך בן ה-29 משורר צעיר שאך-זה פרסם את ספרו הראשון, "שירים ראשונים" ושקד על פרסום ספרו השני "שירים שונים".
עם זאת, היה זך אדם משכיל באופן יוצא דופן, בוגר לימודי פילוסופיה באוניברסיטה העברית ובקיא בהגות, בשירה ובספרות העדכנית של צרפת וגרמניה.
אלתרמן היה באותה עת בן 49 ובשיא הכרתו הציבורית כמשורר לאומי.
מאחוריו היו ארבעה ספרי שירה לירית ("כוכבים בחוץ", "שירי מכות מצרים", "שמחת עניים" ו"עיר היונה"), תרגומי מופת לתיאטרון (פדרה של ז'אן רסין, נשי וינדזור העליזות של שייקספיר וקומדיות מאת מולייר), ובלדות אנגליות מימי הביניים.
הוא היה בעל טור פובליציסטי פופולרי ונחשב ("הטור השביעי") שאף ניסח באופן פואטי את המעשה הציוני והיה בעל נוכחות בפזמונאות ובבמה הקלה ("לי לה לו" למשל).
בין מעריציו נמנו פועלים וקיבוצניקים כמו גם אנשי תרבות וראשי המדינה והצבא.
יעקב אורלנד תיאר את מעמדו של אלתרמן ערב כתיבת מאמרו של זך במילים: "שכן ראוי לזכור: נתן אז - מלך על כיסאו, כולו רפוד אהבה/ נושא הצינה הולך לפניו ושישים גיבורים גודדים לו סביב/ נחלתו שקטה יושבת בטח, וזה מקרוב מלאו עשרים למלכותו".
בניגוד לזך, היה אלתרמן, על אף בקיאותו בצרפתית ובאנגלית יליד שטעטל בתחום המושב והשכלתו הפורמלית הסתכמה בתעודת בגרות מגימנסיה הרצליה ולימודי אגרונומיה בצרפת.
שנתיים קודם לכן פרסם אלתרמן את ספרו "עיר היונה", שהיה אמור להיות מיתולוגיה של המעשה הציוני.
הספר התקבל, גם על ידי אוהביו של אלתרמן, בקרירות.
אולם, זך לא הקל על עצמו ולא תקף במאמרו כלל את "עיר היונה", הוא פנה אל לב שירתו הלירית המופתית של אלתרמן, אל שירי "כוכבים בחוץ", שקריאתם הראשונה עוררה בזך, לדבריו, "רתיעה אינסטינקטיבית כמעט".
זך פותח את המאמר בתקיפה על מיתוס ה"חדשנות" שבשירת אלתרמן (ושלונסקי) והרעננות-כביכול שהכניסו לשירה העברית תוך שימושם במילים יומיומיות ומדגים מתוך שירים של דוד פוגל, אורי צבי גרינברג ואפילו חיים נחמן ביאליק (ה"אב" השירי נגדו מרדו שלונסקי ואלתרמן), ש"הדיבורים על החידוש שבלשונו החיה, היומיומית, המדוברת של אלתרמן...
לשונו של אלתרמן, קובע זך, היא ארכאית ורחוקה מלשון הדיבור באופן קיצוני.
בפרק הראשון של ספרו "זמן וריתמוס אצל ברגסון ובשירה המודרנית" מסביר זך שהדבר בא בניגוד לרוח המודרניזם, המבקשת לדבר באורח המציאותי, הקונקרטי והפרוזאי ביותר.
החלק השני, הרטורי, של המאמר בא לענות על השאלה מדוע עוררו שירי "כוכבים בחוץ" רתיעה כה גדולה בזך.
זך עונה לשאלה בסדרת משפטים המתחילים כולם במילים "אינני אוהב", מציינים פגם שירי ומדגימים אותו בחרוז או דימוי משירי "כוכבים בחוץ".
זך איננו אוהב את שפע האמצעים להשגת אווירה "פיוטית".
זך מאריך בהסברו מדוע הוא מסתייג כל-כך מאותה "מוזיקליות" אלתרמנית, אותה העלו על נס אוהביו של אלתרמן ואיננו חוסך במילים קשות.
לדבריו "ההנאה מן המשקל בטהרתו הסכמטית, היא ההנאה הפרימיטיבית ביותר, המיידית ביותר, אולם גם הדלה ביותר, שרק אדם חסר-כישרון מינימלי להנות מדקויות וגוני-הביטוי של הריתמוס האנושיים יותר יכול ליפול לה לקרבן".
בתור דוגמה להנאה ריקה כזו הוא מביא למשל את ההיקסמות משירו של אדגר אלן פו "העורב".
לדברי זך, ההקפדה המדויקת על המשקל איננה "דוגמה לכישרונו המוזיקלי הבלתי-רגיל של אלתרמן, כפי שנוהגות מצוות-האנשים - המלומדות לומר.
אדרבא, הן עדות למחסור ריתמי המבקש לו מפלט בדלות הרבה עוד יותר, אולם הבטוחה, של המידה המדויקת".
יתרה מזו, הקצב איננו מגיע מפנימיות השיר אלא מוכתב מבחוץ, דבר היוצר מלאכותיות, חוסר-כנות, חוסר הומאניות ותחושה של קברט.
בהמשך משווה זך את חוסר-היכולת של אלתרמן עם שורות משירי דוד פוגל ומצביע על המופת השירי של פוגל כדגם רצוי.
זך מסכם בציינו שלאלתרמן, שהוא אכן "רב-מג של מילים" (כלומר קוסם) יש פגם יסודי כמשורר והוא - חוסר רגש וחוסר רגישות פתוחה לעולם ולאדם האינדיבידואלי - "פגומה אצלו היכולת להיות אדם משתתף בעולם ולתת ביטוי לכך".
חוסר הרגש מוביל לחוסר אפשרות לצייר רגע מסוים בעולם ולהחליפו בסמלים ערטילאיים ופשטניים.
גם שמות פרטיים הופכים לשמות עצם סמליים (מיכל מיכאל מ"עיר היונה" שאינם אלא הנערה והנער מ"מגש הכסף" שאינם אלא ייצוג של דור תש"ח, "החמוטל" כשם כללי לכל-אשה).
זך מדגים למשל שציורי השוק והרחוב בשירי אלתרמן, פרט לכך שכלל אינם מכאן-ועכשיו, אלא מאיזו אירופה אגדית-למחצה, הם סכמטיים, סמליים, כלליים ולא-אישיים.
ה"הן" מתוך ה"לאו" - "הרהורים על שירת אלתרמן" כמניפסט לשירה הצעירה
"הרהורים של שירת אלתרמן" וניסוחו המורחב "זמן וריתמוס אצל ברגסון ובשירה המודרנית" הגדירו למעשה את הדרך הראויה לכתוב שירה מודרנית עבור דור שלם.
האידיאל הוצב ככתיבת שירה אותנטית, קונקרטית, המתייחסת לאדם ספציפי כאן-ועכשיו.
הדרך להשגת האידיאל הובן כהיפוך של מה שזך מצא כפגימה אצל אלתרמן: כתיבה בלשון פשוטה ויומיומית, שימוש מדויק בדימויים מתוך עולם החוויה והרגש של המשורר ולא בסמלים כלליים, בריחה מתיאטרליות ופאתוס ומעל הכול שימוש בריתמוס פנימי חופשי הנובע מתוך השיר, לא במקצבים ומסגרות משקליות מלאכותיות וללא חריזה.
במשך כחמישה עשורים כיוון המאמר את כותבי השירה בעברית.
משוררים עבריים לא כתבו כמעט בחרוז ובמשקל.
בשנת 2005 התפרסם בראש גיליונו הראשון של כתב העת הו!
מניפסט שירי (או "מאמר פרוגרמטי") מאת דורי מנור שבא להחזיר את החרוז והמשקל לשירה ולשחרר אותה מעולו של זך.
אנשי חבורת "הו!" הותקפו קשות על האנכרוניזם והשטחיות שלהם ועל קוצר הבנתם הן את שירת אלתרמן והן את ביקורתו של זך אך גם פתחו, לראשונה, דיון פורה ופולמוסי במאמרו של זך כלפיד שלאורו יש ליצור שירה.
התגובה האישית של אלתרמן ומקורביו
המאמר הכה בהלם את ציבור הקוראים, חובבי אלתרמן והקהילה הספרותית שהוא היה מרכזה.
רבים לא ראו במאמר אלא תקיפה של משורר השואף להתפרסם על ידי בעיטה בדמות האב, ובשל כך ראו בזך דמות נלעגת ובזויה.
לפי ספר שירים שכתב יעקב אורלנד על אלתרמן, אלתרמן עצמו ביקש מאורלנד להיות עד לפגישה אישית בינו ובין זך בקפה "כסית".
הפגישה בין השניים התנהלה בנימה שקטה.
בפנותו לזך שאל אלתרמן, שנפגע אישית, "עד כדי כך אלתרמן כלום?
על פי התיאור השירי של אורלנד ותיאור נוסף, של לאור, במהלך השיחה נכנס לבית הקפה זאב יוסיפון, ידידו ומעריצו של אלתרמן.
לאחר זמן מה הבין יוסיפון עם מי יושב ידידו הנערץ.
יוסיפון זינק ממקומו בזעם ופנה באופן מאיים אל זך, תוך שהוא זועק לעברו: "אתה אידיוט!" בתגובה, היסה אותו אלתרמן במילים שקטות "הלוואי זה היה אידיוט", בהמשך התנהלו בין שני המשוררים יחסים מיוחדים במינם.
אלתרמן לא סלח לזך וזך ידע עד כמה נפגע אלתרמן וגילה כלפיו במפגשים חברתיים יחס רחום ומעולם לא התבטא כנגדו בפומבי.
להתקפה על שירתו של אלתרמן נודעה חשיבות בהמשך דרכו היצירתית.
בשנים שלאחר מכן העדיף אלתרמן לפתח את תחום המחזאות, על-פני השירה הלירית, וחיבר את "פונדק הרוחות" ואת "כנרת כנרת".
זך לא חזר בו מתוכן המאמר אולם שב וחזר לפגיעה האישית שפגע באלתרמן האיש.
בשנת 2002 הופיעה הפואמה של זך "עם נתן אלתרמן בחולות", בה הוא שב ודן עם המשורר המת ביחסיהם האישיים וכותב, תוך התייחסות ישירה למפגש ב"כסית": "הֲרֵי זוֹ הִזְדַמְּנוּת לוֹמַר לְָך, אֵין בְּלִבִּי/ עָליך, מִחוּץ לְמַה שֶּׁיֵש.
מאמר הפרשנות המרכזי שנועד להיות תשובה לביקורתו של זך היה מאמרו של דן מירון "נקודת המוצא".
במאמרו כותב מירון שאלתרמן היה מודע לחלוטין לשירה המודרנית האירופאית ולתאוריות המודרניסטיות, ושכתיבתו הסימבולית, לשונו ה"אנכרוניסטית" והמקצב הלכאורה-מלאכותי בו נקט הם ביטוי פנימי אמיתי ואותנטי לעולמו של המשורר.
מירון טוען שכל שירתו של אלתרמן היא "ניגון" שצריך להתפרש באמצעות השיר הראשון של "כוכבים בחוץ", שהוא המפתח והמוצא לכל שירת אלתרמן, עוד חוזר הניגון.
לפי מירון, הזרות, האדישות הצורנית והמילים ה"נוכריות" והבלתי-רגילות אינן שלילה של רגש אלא מבטאים את תחושתו של הדובר בשיר האלתרמני (שהוא לעולם ה"הלך") כלפי הטבע והעולם החיצוני.
אריאל הירשפלד מטעים שביקורתו של זך איננה מודרניסטית אלא באה מתוך הרומנטיקה וככזו מחייבת שיקוף של התוכן בצורה, בעוד שאלתרמן מדגיש דווקא את הניכור והזרות בין התוכן לצורה.
אלתרמן, לפי הירשפלד ומירון, מודע היטב לפער בין תוכן נסער וצורה מוקפדת ושקולה ומבקש ליצור מהם שפע חווייתי ורעיוני.
הירשפלד עומד על כך שהמשקל בשירי "כוכבים בחוץ" דווקא איננו מדויק, אלא מכיל חוסרים קטנים אך רבי משמעות (למשל בשורות מתוך "הנה העצים": "הנה העצים במלמול עליהם.
/ הנה האוויר הסחרחר מגובה.
/ אינני רוצה / לכתוב אליהם.
/ רוצה בלבם לנגוע." יש חוסר או הפרעה במשקל היוצרת עלייה וציפייה לקראת המילה "לנגוע").
ביקורת עכשווית אודות המאמר של נתן זך הובעה בספרו של גידי רשף משנת 2014 "בחזרה לזמן וריתמוס".
בספר זה, נבחנו הטיעונים של זך כנגד אלתרמן ואף נאמר בו בצורה קיצונית, "עלינו לוותר על הרעיון שזך אמר אי פעם דבר משמעותי על שירת אלתרמן".
רשף טען שהכתיבה הביקורתית של זך לא עוברת את הסף המינימלי הדרוש לכתיבה עיונית תקינה - שכמות הסילופים העובדתיים והניסוחים המטושטשים חורגת מכל נורמה ראויה - וזאת בנוסף לליקויים תאורטיים חמורים - ולכן, לפי רשף, כתיבה כזאת אינה ראויה לשמש בסיס תאורטי למהפכת הריתמוס החופשי, או מודל לכתיבה ביקורתית בכלל.
הרוביישוב (בפולנית: Hrubieszów, באוקראינית: Грубешів, ביידיש: הרוביעשאוו) היא עיר בפרובינציית לובלין שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
הרוביישוב נזכרת לראשונה בשנת 1254, ובמהלך המאה ה-14 נבנתה בה מצודה.
בשנת 1400 הוענקו ליישוב זכויות עיר בידי המלך ולדיסלב השני יגיילו.
בהמשך, בנה קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, דרך ראשית בין לבוב ולובלין, אשר עברה בהרוביישוב.
במהלך השנים נהרסה העיר מפשיטות הטטרים והקוזקים.
בחלוקת פולין הראשונה סופחה העיר לממלכת הבסבורג, ובשנת 1815 נכללה בשטחי פולין הקונגרסאית.
במחצית השנייה של המאה ה-19 הוקמו בעיר מספר מפעלי תעשייה.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בהרוביישוב הוא מתחילת המאה ה-15, ואלו נטלו חלק מרכזי במסחר שהתנהל בעיר ודרכה.
בשנת 1578 הורשו יהודי העיר לבנות בה בית כנסת, במסגרת כתב זכויות שניתן להם, בכפוף לתשלומי מיסים מיוחדים.
במהלך פרעות ת"ח ות"ט נרצחו באכזריות רובם המכריע של יהודי העיר, אך בהמשך, שוקמה הקהילה במקום, והיא נתחייבה במיסים נוספים.
בראשית המאה ה-18 השתתפו נציגי הקהילה בישיבות גליל חלם של ועד ארבע הארצות.
בשנת 1736 נשרפו בית הכנסת בעיירה ובתי יהודים רבים בה.
במחצית השנייה של המאה ה-18 גדלה הקהילה היהודית בעיר, ובמאה ה-19 ייסדו יהודים כמה ממפעלי התעשייה בה, אשר סיפקו פרנסה לרבים מתושבי העיר.
צביון הקהילה בשנים אלה היה חסידי, ובסוף המאה ה-19 התיישב בעיר האדמו"ר אפרים זלמן רוקח משושלת בעלז.
אחר פטירתו כיהנו בעיר כאדמו"רים בניו רבי נפתלי רוקח ורבי זונדל רוקח.
בין השנים 1890 ו-1905 היגרו רבים מיהודי העיר לארצות הברית.
בשנת 1907 נפתח בעיר בית ספר עברי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נמלטו מהעיר רבים מיהודיה, בשל איומי השלטונות הרוסיים.
עם תום המלחמה, פרעו ביהודי העיר חיילי הצבא הכחול, ובמהלך שהות הצבא האדום בעיר בזמן המלחמה הפולנית-סובייטית, פרעו ביהודי העיר כנופיותיו של סימון פטליורה.
בתום המלחמה, השתקמה במעט הקהילה בעיר בסיוע הג'וינט, אך רבים מיהודיה היגרו ממנה, בעיקר לארגנטינה ולמקסיקו.
חלקם עלו לארץ ישראל, ובהם יוסף אלמוגי.
בין מלחמות העולם התגברה בעיר הפעילות הציונית, לצד פעילות של אגודת ישראל ושל הבונד.
בעיר פעלו תנועות נוער ציוניות רבות ומרכז הכשרה של השומר הצעיר, וכן בתי ספר עבריים.
בשנים אלה סבלו יהודי העיר מהתנכלויות אנטישמיות, שבאו לידי ביטוי בקריאות לחרם, ובמקרה אחד של רצח צעיר יהודי.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר 11,750 יהודים, רוב תושביה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכנסו לעיר חיילי הצבא האדום, אך אלו נסוגו ממנה ב-3 באוקטובר 1939 בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, ועמם צעירים יהודים רבים.
עם כניסת הגרמנים לעיר, החלו בביצוע מעשי התעללות וגזל ביהודיה, תוך חטיפת יהודים לעבודות כפייה.
בהמשך, הוטלו על יהודי העיר תשלומי כופר גבוהים, ורב הקהילה, הרב יוחנן טברסקי, הוצא להורג.
ב-2 בדצמבר 1939 הצטרפו כאלפיים גברים יהודים לצעדת המוות הראשונה מחלם והרוביישוב.
בתחילת 1940 הועברו יהודי העיר לגטו שהוקם במזרחה, בו רוכזו כ-6,000 מיהודי העיר וסביבתה בצפיפות רבה.
יהודי העיר צוו לענוד סרט זרוע לבן עם מגן דוד, ומונה בקרבם יודנרט, בראשות שמואל ברנדט, אשר נצטווה לספק לגרמנים כוח אדם לעבודות כפייה, ולהעביר לגרמנים תשלומי כופר ודברי ערך.
באוגוסט 1940 הובאו לגטו כ-500 יהודים מצ'נסטוחובה.
ב-13 באוגוסט 1940 ריכזו הגרמנים בעזרת שוטרים פולנים 800 יהודים בבניין בית הספר המקומי, שם הוחזקו שלושה ימים ללא מזון, כאשר לאחר מכן נשלחו 600 מהם לעבודות כפייה במחנה בלז'ץ, במהלכן כמחציתם נספו.
בנובמבר 1941 הובאו לגטו הרוביישוב כ-300 יהודים נוספים שגורשו מקרקוב, ובמרץ 1942 הובאו מאות יהודים נוספים ממיילץ, והקהילה המקומית התגייסה לעזרתם.
ב-2-1 ביוני 1942 ריכזו הגרמנים בסיוע שוטרים פולנים 3,049 יהודים מהגטו, ושילחו אותם בקרונות משא למחנה ההשמדה סוביבור.
ארבעים יהודים שהתנגדו לגירוש נורו במקום.
ב-9-7 ביוני 1942 נרצחו 180 יהודים מהגטו בבית העלמין היהודי בעיר, וכ-500 יהודים מהעיר ומכפרי הסביבה שולחו לסוביבור.
באותה תקופה נרצחו כ-40 חברי תנועת דרור ששהו בכפר ורבקוביצה (Werbkowice), אשר התכוננו לפעילות פרטיזנית.
ב-28 באוקטובר 1942 חוסל הגטו בעיר, וכ-2,500 היהודים הנותרים בו שולחו לסוביבור.
כ-400 יהודים שגילו התנגדות במהלך הגירוש נרצחו בשטח בית העלמין בעיר.
160 צעירים יהודים הושארו בעיר עבור פינוי הגטו והריסת בית העלמין היהודי.
בספטמבר 1943 הועברו אלו למחנה בודזין שליד קרשניק, ויחידים מביניהם הצליחו להימלט ליערות.
מספר מיהודי העיר שנמלטו ממנה לפני האקציות השתתפו במרידות שונות בשטחי פולין.
הרובוט שנעלם הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב.
הסיפור פורסם לראשונה במרץ 1947 ב-Astounding Science Fiction, ותורגם לעברית בשנת 1970 בספר "אני, רובוט".
אלמנטים מהסיפור הרובוט שנעלם הופיעו בסרט "אני, רובוט", אשר עלילתו מבוססת על סיפורי הרובוטים של אסימוב.
בבסיס היפר-אטומי, תחנת מחקר צבאית על אסטרואיד, מדענים עובדים על פיתוח מסע בין כוכבי- נושא שנחקר והתפתח בכמה מסיפוריו של אסימוב ומוזכר בספרי האימפריה והמוסד.
אחד החוקרים, ג'רלד בלק, מאבד את עשתונותיו, ומקלל את הרובוט הפוזיטרוני נסטור (NS-2), ופוקד עליו "תיעלם מפה".
הרובוט מציית לפקודה ומסתיר את עצמו על ידי כניסה לחדר עם עוד 62 רובוטי נסטור.
לאחר מכן התחנה הצבאית מזמינה מומחים מיו אס רובוטים ואנשים מכניים, סוזן קלווין הרובופסיכולוגית הראשית, והמנהל המתמטיקאי פיטר בוגרט, כדי למצוא אותו.
הסיבה לדחיפות מציאת הרובוט היא שהחוק הראשון של הרובוטיקה שוּנה אצל נסטור.
אצל כל הרובוטים החוק הוא "לא יפגע רובוט באדם, ולא יניח, על ידי חוסר מעשה, שאדם ייפגע".
עם זאת, רובוטי הנסטור עובדים בסביבה מלאת קרינה, בה עובדים גם בני אנוש.
הקרינה אינה פוגעת בטווח הקצר, אך הרובוטים חוששים שבני האנוש ישכחו לצאת מהחדר, וייפגעו על ידי הקרינה.
לכן, הם "מצילים" אותם ומוציאים אותם מהחדר.
כדי למנוע זאת, החוק הראשון אצל רובוטי הנסטור שונה ל"לא יפגע רובוט באדם" בלבד, מה שמונע מהם את הצורך להציל בני אדם מפגיעה שנגרמת להם מהסביבה.
אם בני אנוש יגלו שמייצרים רובוטים עם שינוי של החוק הראשון, תקום מחאה כנגד הרובוטיקה, כתוצאה מתסביך פרנקנשטיין.
ד"ר קלווין מוסיפה דחיפות למשימה, בתארה שהשינוי מאפשר לרובוט לפגוע בבני אדם בכוונה תחילה, למשל אם ישחרר משקולת מעל האדם, בידיעה שהוא יכול לתפוס אותה לפני שתפגע באדם, ואז להימנע מתפיסתה (מאחר שהחוק הראשון שלו מאפשר לו לפגוע בבני אדם בחוסר מעשה).
לאחר כמה ראיונות עם כל רובוט בנפרד ומספר ניסויים שהסתיימו במבוי סתום, ד"ר קלווין מתחילה לפחד שהרובוט פיתח תסביך עליונות שעשוי לאפשר לו לפגוע בבני אדם באופן ישיר.
ד"ר קלווין מוצאת דרך להערים על הרובוט כך שיגלה את עצמו: היא מעמידה את עצמה בסכנה, ומזהירה את הרובוטים שיש קרינת גמא שהורסת רובוטים בינה לביניהם, כך שהם לא יוכלו להציל אותה גם אם ינסו.
ברגע שהמבחן מתחיל, רק הרובוט ששונה עושה צעד קדימה בניסיון להציל אותה, משום שהוא זיהה, בזכות הכשרתו כפיזיקאי, שהקרינה בינו לבינה היא קרינת אינפרא אדום שאינה מזיקה לרובוטים, ולא קרינת גמא המזיקה לרובוטים, כך ששאר הרובוטים אמורים לנסות להציל אותה והוא אמור לחקות אותם.
אך שאר הרובוטים אינם מבחינים בין סוגי הקרינות ואינם יודעים שהקרינה היא קרינה לא מזיקה, כך שהם לא מנסים להציל אותה והרובוט ששונה נבדל מהם בניסיונו להצילה.
הרובוט שזוהה מסביר לד"ר קלווין שהדרך היחידה להוכיח שהוא טוב יותר מבני האדם היא להצליח להיעלם, והוא מנסה לתקוף את ד"ר קלווין, כך שהיא לא תחשוף שהוא התגלה.
בלק ובוגרט מפעילים את קרינת הגמא והורסים את הרובוט לפני שהוא פוגע בד"ר קלווין.
ריינס, המגלם את דמותו של ד"ר ג'ק גריפין - הרואה ואינו נראה - כמעט ולא נראה על המסך, ורק קולו נשמע לאורך רוב הסרט.
בלילה מושלג, אדם זר ומסתורי, אשר כל פניו מכוסות בתחבושות ועיניו מוסתרות באמצעות משקפי שמש כהים, מגיע אל בית הארחה בעיירה קטנה בסאסקס ושוכר בו חדר.
הוא דורש שישאירו אותו לבדו.
מאוחר יותר, מר הול (פורסטר הארווי), הבעלים של המקום, נשלח על ידי אשתו (אונה או'קונור) לפנות מהחדר את אותו דייר, בגין הבלאגן העצום בחדרו (כתוצאה מעיסוקו של הדייר במחקר מדעי) ואיחור בתשלום שכר הדירה.
הדייר משליך בזעם את גב' הול שנופלת במדרגות.
אל המקום מגיעים שוטר מקומי ומספר מתושבי הכפר.
הדייר מסיר את התחבושות ואת המשקפיים, וחושף עצמו כרואה שאינו נראה.
הוא צוחק צחוק מטורף, מסיר את כל בגדיו וכאשר הוא בלתי נראה לחלוטין הוא בורח אל חיק הטבע.
אותו דייר מסתורי הוא ד"ר ג'ק גריפין (קלוד ריינס), כימאי שגילה את הסוד לאי-נראות תוך כדי עריכת סדרת בדיקות שכללה תרופה מעורפלת המכונה "מונוקאן".
היעדרותו הממושכת של גריפין גורמת לדאגה בקרב פלורה קראנלי (גלוריה סטיוארט), ארוסתו של גריפין ובתו של מעסיקו של גריפין, ד"ר קראנלי (הנרי טרויס).
קראנלי ועוזרו הנוסף, ד"ר קמפ (ויליאם האריגן), עורכים חיפוש במעבדה הריקה של גריפין, ומוצאים בה רק פתק אחד בודד באחד הארונות.
קראנלי קורא את הפתק, ומתחיל לדאוג: הפתק כולל רשימה של כימיקלים בהם התרופה "מונוקאן", שקרנלי יודע שהיא מסוכנת ביותר; זריקה מתרופה זו גרמה לכלב בגרמניה להפוך למשוגע.
גריפין, כך נראה, אינו מודע לכך.
קראנלי מסיק כי ייתכן שהוא למד על התרופה בספרים באנגלית שהודפסו לפני האירוע בגרמניה.
לאחר שגריפין נמלט מבית ההארחה של מר וגב' הול, הוא מופיע בביתו של קמפ.
הוא מכריח את קמפ להפוך להיות שותף במזימתו לשלוט בעולם באמצעות שלטון של טרור, שיתחיל ב-"כמה מקרי רצח, פה ושם".
הם חוזרים אל בית ההארחה על מנת להשיג את המחברות שגריפין ניהל, בהן תיעד את תהליך הפיכתו לרואה שאינו נראה.
גריפין מתגנב פנימה, ומגלה שחקירה משטרתית נמצאת בעיצומה.
לאחר שהוא משיג לידיו את מחברותיו, הוא תוקף והורג את קצין המשטרה.
קמפ שב לביתו ומתקשר אל קראנלי לבקש את עזרתו, ולאחר מכן מתקשר גם למשטרה.
פלורה משכנעת את אביה לתת לה להצטרף אליו.
בנוכחותה, גריפין הופך להיות שלו הרבה יותר ומכנה אותה "יקירה".
כשהוא מבין שקמפ בגד בו, התגובה הראשונה שלו היא להרחיק את פלורה מדרכה של סכנה.
גריפין מאיים על קמפ שלמחרת, בשעה עשר בלילה, הוא ירצח אותו.
לאחר מכן, גריפין בורח ומתחיל במסע הרג.
הוא גורם לפיגוע ברכבת, בו כמאה הרוגים, ודוחף שני מתנדבים מראש צוק אל מותם.
המשטרה מציעה פרס לכל מי שיכול לחשוב על דרך לתפוס אותו.
הבלש האחראי על החיפוש משתמש בד"ר קמפ כפיתיון, תחת ההנחה שגריפין ינסה לממש את איומו.
על פי בקשתו, המשטרה מסווה את ד"ר קמפ במדי שוטר ומאפשרת לו לעזוב את ביתו במכוניתו.
עם זאת, גריפין מסתתר במושב האחורי של המכונית.
הוא מכניע את ד"ר קמפ וקושר אותו למושב הקדמי.
לאחר מכן, גריפין מדרדר את המכונית במורד גבעה תלולה ומעל מצוק, אשר מתרסקת ומתפוצצת.
גריפין מגיע אל תוך אסם, על מנת למצוא מקלט מסופת שלג.
חקלאי אשר מגיע למקום שומע נחירות, ורואה תזוזות בערימת חציר עליה גריפין הבלתי-נראה ישן.
החקלאי מזעיק למקום את המשטרה, והשוטרים אשר מגיעים למקום מקיפים את האסם ומציתים אותו.
כאשר גריפין יוצא, הבלש רואה את עקבותיו בשלג ויורה לעברו.
גריפין נפצע אנושות ונלקח לבית חולים, שם, על ערש דווי, הוא מתוודה בפני פלורה כי שגה בדרכיו.
עם מותו, גופו מתגלה בהדרגה שוב.
שם השחקן/ית שם הדמות אודות הדמות קלוד ריינס ד"ר ג'ק גריפין ויליאם האריגן ד"ר קמפ גלוריה סטיוארט פלורה קראנלי הנרי טרויס ד"ר קראנלי אונה או'קונור ג'ני הול פורסטר הארווי הרברט הול דאדלי דיגס אי.
קלוד ריינס לא היה הבחירה הראשונה של האולפנים לגלם את התפקיד הראשי בסרט.
במקור, בוריס קרלוף היה אמור לגלם את התפקיד, אך הוא חזר בו מהסכמתו לאחר שהמפיק קארל למל ג'וניור ניסה לקצץ בשכרו של קרלוף מספר פעמים.
כמחליף לקרלוף, נשקלו צ'סטר מוריס, פול לוקאס וקולין קלייב.
היה זה ג'יימס ווייל, שעליו הוטל לביים את הסרט במקומו של סיריל גרדנר, שרצה שריינס יגלם את גריפין - ריינס היה הבחירה הראשונה שלו.
בעיות בפיתוח התסריט עיכבו את הפרויקט במשך זמן מה; ביוני 1932 הופסקה הפקת הסרט באופן זמני.
הסרט היה בהפקה מיוני ועד אוגוסט 1933 באולפני יוניברסל.
לקראת הסוף, הצילומים הופסקו בשל שרפה שפרצה וגרמה נזק לסט צילומי החוץ.
הסרט יצא ב-13 בנובמבר 1933 ושווק באמצעות הסיסמאות "תפוס אותי אם תוכל!" ו-"הסנסציה הפנטסטית של ה.
אף על פי שסיפור המסגרת הבסיסי של עלילת הסרט "הרואה ואינו נראה" ושמות הדמויות ברובם הם כפי שהופיעו בספרו של ולס משנת 1897 "הרואה ואינו נראה", ישנם מספר הבדלים גדולים בין הסרט לבין הספר.
ברומן, גריפין מאבד את שפיותו עוד לפני שהוא הופך את עצמו לבלתי נראה והוא מונע כולו על ידי תאוות כוח.
בסרט, גריפין הוא דמות סימפתית יותר, המונעת מתוך שאיפתו לבצע פריצת דרך מדעית על מנת להפוך לבעל ראוי לפלורה; הטירוף שלו (כמו גם בספרו של ויילי) הוא תופעת לוואי של הנסיוב שהופך אותו לבלתי נראה.
ד"ר קמפ שורד ברומן; חייו ניצלים על ידי מי שהורג בסופו של דבר את גריפין.
בסרט, ד"ר קמפ מבועת לכל אורכו ומשלם בחייו על בגידתו בגריפין.
הסרט ידוע בשל האפקטים המיוחדים שבו, שעוצבו על ידי ג'ון פ' פולטון, ג'ון ג'יי מסקל ופרנק ד' ויליאמס; יש הטוענים כי רק בשל עבודתם הסרט זכה להצלחה רבה כל כך.
כאשר הרואה ואינו נראה לא לבד בגדים, האפקטים הושגו באמצעות חוטים, אך כאשר לבש בגדים (או נראה על המסך כמסיר אותם), האפקטים הושגו על ידי כך שקלוד ריינס לבש חליפה עשויה כולה מקטיפה שחורה לחלוטין, וצולם על רקע שהיה גם הוא עשוי כולו מקטיפה שחורה לחלוטין.
לאחר מכן, צילומים אלו הולבשו על צילום נוסף של המיקום שבו התרחשה הסצנה, בטכניקת צילום שנקראת "Matte" .
ריינס היה קלאוסטרופובי והיה לו קשה לנשום דרך החליפה.
כתוצאה מכך, העבודה הייתה קשה במיוחד, ולעיתים נעשה שימוש בכפיל גוף, שהיה קצת יותר נמוך מריינס.
את האפקט שבו ריינס נראה נעלם יצרו באמצעות יציקות גבס של ראשו ושל גופו של השחקן, עליהן הולבשה המסכה.
לאחר מכן, המסכה צולמה על רקע שהוכן במיוחד, והסרט עבר טיפול מיוחד במעבדה כדי להשלים את האפקט.
עם זאת, יש טעות בסוף הסרט: כאשר ריינס הבלתי נראה הולך בשלג הוא משאיר טביעות רגליים בצורת נעליים, במקום בצורת כפות רגליים יחפות, כפי שהיה צריך להיות.
הסרט זכה לפופולריות רבה בקופות הכרטיסים, והיה לסרט האימה המצליח ביותר של סרטי יוניברסל מאז "פרנקנשטיין".
מרדונט הול, מבקר קולנוע עבור הניו יורק טיימס כתב כי "הסיפור מהווה חומר קולנועי כה מעולה, עד שניתן לתהות מדוע הוליווד לא עשתה זאת קודם.
כעת, לאחר שזה נעשה, זהו הישג יוצא דופן".
הסרט הופיע גם ברשימת סוף השנה של הניו יורק טיימס כאחד מעשרת הסרטים הטובים ביותר לשנת 1933. בוראייטי נכתב כי הסרט הוא "משהו חדש ומרענן בסרטי אימה ...
יותר מאשר יספק את הקהל", אך עם זאת, נטען כי ייתכן וחלק מהצחוקים שבסרט לא היו מכוונים.
ב-The Film Daily נכתב כי הסרט "יספק את כל מי שאוהבים ביזאריות ותמהונות בבידור הקולנועי שלהם".
ג'ון מוש (הניו יורקר) כינה את הסרט "מוזרות קטנה ובהירה" ש-"מעולם לא הוערך כראוי".
למרות השבחים מצד המבקרים, הרברט ג'ורג' ולס, הסופר שכתב את הספר המקורי עליו התבסס הסרט, אמר כי "בעוד שהוא אוהב את הסרט, הייתה לו טענה אחת חמורה שמצא בו.
הסרט הפך את המדען המבריק שלו למטורף, חירות [אמנותית] שהוא לא יכול היה לסבול".
במאי הסרט ג'יימס וייל הגיב לדבריו, ואמר כי הסרט פונה ל-"קהל צופי הסרטים הרציונליים", מכיוון ש-"בתודעתם של אנשים רציונליים, רק מטורף ירצה להפוך את עצמו לבלתי נראה לעין בכל מקרה".
(ברומן המקורי, המדען היה חסר מוסר כבר מההתחלה, והוא לא היסס לשדוד את אביו [שמתאבד כתוצאה מכך] כדי להשיג את הכסף לרכישת תרופות מסוימות לתהליך הפיכתו לבלתי נראה.
בסרט, לתרופה החיונית עבור התהליך הייתה תופעת לוואי בלתי נמנעת ובלתי רצויה, שגרמה לו לחוסר איזון במוחו.) למרות חששותיו, ולס אכן שיבח את הופעתה של אונה אוקונור בתפקיד גב' הול הצווחנית.
וייל, שביים בעבר את "פרנקנשטיין" וכן את הגרסה הראשונה של "גשר ווטרלו", זכה להוקרה מיוחדת מפסטיבל ונציה בשנת 1934 בגין עבודתו על "הרואה ואינו נראה".
הקריירה הקולנועית של קלוד ריינס נסקה אחרי "הרואה ואינו נראה", שהיה הופעתו הקולנועית האמריקאית הראשונה.
הסרט היה מועמד מטעם מכון הסרטים האמריקאי להיכלל ברשימות מאה שנים...
עשרת הגדולים (בקטגוריית מדע בדיוני); דמותו של ד"ר גריפין בגילומו של ריינס הייתה מועמדת להיכלל כנבל ברשימת מאה שנים...
בשנות ה-90, הסרט הופץ על גבי VHS כחלק מ-"אוסף המפלצות הקלאסי של יוניברסל" (Universal Monsters Classic Collection).
בשנת 2000, סרטי יוניברסל הפיצו את הסרט על גבי VHS ו-DVD כחלק מ"אוסף המפלצות הקלאסי" (Classic Monster Collection), סדרת מהדורות מיוחדת של מפלצות יוניברסל הקלאסיות.
בשנת 2012, הסרט יצא בגרסת בלו-ריי כחלק מארז הקופסאות Universal Classic Monsters: The Essential Collection, הכולל בסך הכל תשעה סרטים מיקום המפלצות של יוניברסל.
הסרט יצא על גבי בלו-ריי גם באופן עצמאי, בשנת 2013. בשנת 2014 הוציאה סרטי יוניברסל מארז DVD בשם The Invisible Man: Complete Legacy Collection.
מארז זה הכיל שישה סרטים: "הרואה ואינו נראה", "האיש הבלתי נראה חוזר", "האישה הבלתי נראית", "הסוכן הבלתי נראה", "נקמתו של האיש הבלתי נראה", "אבוט וקוסטלו פוגשים את האיש הבלתי נראה" .
בשנת 2016, הסרט יצא במהדורת בלו-ריי, בהפצה בלעדית של רשת וולמארט, אשר כללה כיסוי הזוהר בחושך.
בספטמבר 2017 הסרט הופץ במהדורת בלו-ריי מיוחדת, שכללה יצירות מקוריות של האמן אלכס רוס.
באוגוסט 2018 יצא אוסף ששת הסרטים Complete Legacy גם על גבי בלו-ריי.
באותו חודש, "הרואה ואינו נראה" והמשכיו נכללו במארז הבלו-ריי Universal Classic Monsters: Complete 30-Film Collection.
מארז זה יצא בהמשך גם על גבי DVD.
באוקטובר 2018 נכלל הסרט כחלק ממהדורה מוגבלת של בלו-ריי שהופצה בבלעדיות על ידי "בסט ביי" ונקראה "Universal Classic Monsters: The Essential Collection"; מהדורה זו כללה יצירות אמנות מאת אלכס רוס.
לאור הצלחתו של הסרט הראשון, סרט המשך יצא בשנת 1940 ששמו האיש הבלתי נראה חוזר , בכיכובם של שחקנים חדשים המגלמים דמויות חדשות.
בסרט מככב וינסנט פרייס כאיש הבלתי נראה החדש, לצד ג'ון סאטון אשר מגלם את ד"ר פרנק גריפין, אחיו של ד"ר ג'ק גריפין, אותו גילם קלוד ריינס בסרט המקורי.
בפברואר 2016 פורסם כי ג'וני דפ יככב ברימייק לסרט הקלאסי, על פי תסריט מאת אד סלומון, עם אלכס קורצמן וכריס מורגן כמפיקים.
סרטי יוניברסל תכננו ליצור את הסרט כחלק מאתחול מודרני של מפלצות יוניברסל, שנקרא "יקום אפל" ("Dark Universe").
את סדרת הסרטים, שהחלה עם "המומיה" בשנת 2017, אמור היה להמשיך "כלתו של פרנקנשטיין" בשנת 2019. מפיק הזיכיון אלכס קורצמן הצהיר כי על המעריצים לצפות לסרט אחד לפחות כל שנה ביקום הקולנועי המשותף.
עם זאת, ב-8 בנובמבר 2017, עברו קורצמן ומורגן לפרויקטים אחרים והותירו את עתידו של "היקום האפל" בספק.
בינואר 2019 הודיעה יוניברסל כי היא תנטוש לחלוטין את מיזם "היקום האפל" ותיצור סרטים מונחי-יוצרים (filmmaker-drive) המבוססים על המפלצות הקלאסיות, החל מרימייק של "הרואה ואינו נראה" אותו יכתוב ויביים לי וואנל ויפיק ג'ייסון בלום, אולם בסרט לא יככב ג'וני דפ, כפי שפורסם בעבר.
מאוחר יותר, וראייטי דיווחה כי אליזבת מוס מנהלת משא-ומתן לככב בסרט, בתפקיד ססיליה קאס.
סטורם ריד, אלדיס הודג' והרייט דייר הצטרפו לצוות השחקנים בחודשים הבאים.
ביולי 2019 Deadline דווח כי אוליבר ג'קסון-כהן לוהק לתפקיד הרואה ואינו נראה.
הסרט יצא ב-28 בפברואר 2020 וזכה לביקורות חיוביות.
הרה ביורק ת'ורהלסדוטיר (, נולדה ב-29 במרץ 1972) היא זמרת איסלנדית הידועה בעיקר בכך שייצגה איסלנד באירוויזיון 2010 שנערך באוסלו, נורווגיה עם שירה "Je ne sais quoi", ובאירוויזיון 2024 שנערך במאלמה, שוודיה עם השיר "Scared of Heights".
ביורק נולדה ברייקיאוויק, בירת איסלנד.
היא התמודדה ב"גרנד פרי מלודי דנמרק" בשנת 2009, קדם האירוויזיון הדני המסורתי, היא כמעט והצליחה להעפיל לייצוג דנמרק באירוויזיון עם שירה "Someday" אך הפסידה בגמר וזכתה במקום השני, שמקנה פרס סמלי בלבד.
היא ניצחה בתחרות ההזדמנות השנייה של OGAE ושנה לאחר מכן איסלנד בחרה בה לייצג אותה באירוויזיון עם השיר "Je ne sais quoi" ("אני לא יודעת מה") איתו סיימה במקום התשעה עשר בגמר הגדול באירוויזיון.
ביורק לקחה חלק בהרבה הופעות באירוויזיון כזמרת רקע, באירוויזיון 2009 שנערך במוסקבה בירת רוסיה, באירוויזיון 2008 שנערך בבלגרד בירת סרביה, ובאירוויזיון 2015 שנערך בווינה בירת אוסטריה.
ביורק יצאה לסיבוב הופעות משותף עם הזמרת ביורק והלהקה סיגור רוס.
בשנת 2015 עברה ביורק להתגורר בצ'ילה, לאחר שזכתה בה לפופולריות בעקבות זכייתה בפסטיבל מוזיקה בשנת 2013.
ביורק התמודדה בקדם האיסלנדי לאירוויזיון 2019 בתל אביב, ישראל עם השיר "Moving On".
הקדם הסתיים בניצחונה של להקת הטארי ובזכייתה של הרה במקום הרביעי מתוך עשרה.
ביורק ייצגה את איסלנד באירוויזיון 2024 שנערך במאלמה, שוודיה עם שירה "Scared of Heights".
היא הופיעה בחצי הגמר הראשון שנערך ב-7 במאי ונכשלה בניסיונה להעפיל לגמר.
התלונה, או הרהורי לילה על אודות החיים, המוות והאלמוות , הידועה יותר בשמה הפשוט הרהורי לילה (Night-Thoughts), היא שיר ארוך מאת המשורר האנגלי, בן המאה ה-18, אדוארד יאנג, שפורסם בתשעה חלקים (או "לילות") בין 1742 ל-1745.
הוא מתאר את הרהורי המשורר על המוות על פני סדרה של תשעה לילות שבהם הוא מהרהר באובדן אשתו וחבריו, ומקונן על חולשות אנושיות.
השורה הידועה ביותר בשיר (בסוף "לילה א'") היא האמרה "סחבת היא גנב הזמן", המהווה חלק מקטע שבו דן המשורר כמה מהר החיים וההזדמנויות יכולים לחמוק ממנו.
להרהורי לילה היה מוניטין גבוה מאוד במשך שנים רבות לאחר פרסומה, אבל עכשיו היא ידועה ביותר בשל סדרה גדולה של איורים מעשה ידי ויליאם בלייק משנת 1797. קבוצה פחות ידועה של איורים נוצרה על ידי תומאס סטות'ארד בשנת 1799.
תשעת הלילות מהווים למעשה, כל אחד, שיר נפרד בפני עצמו.
בספר הביוגרפיה על חייו של סמואל ג'ונסון, ג'יימס בוסוול תיאר את היצירה הרהורי לילה "כשירה הגדולה והעשירה ביותר, אשר הגאונות האנושית יצרה אי פעם".
איוריו של ויליאם בלייק להרהורי לילה (1795-1797)
ב-1795, ויליאם בלייק, קיבל על עצמו הזמנה לאייר את היצירה הרהורי לילה, לשם פרסומה במהדורה חדשה ומורחבת, כאשר שמו של המוציא לאור, לצורך העניין, היה ריצ'רד אדוארדס.
בלייק החל לעבוד על היצירה, תוך שהוא משלים 537 איורים בצבעי מים, כאשר 200 מתוכם יועדו על ידו להיכלל במסגרת התחריטים לפרסום היצירה.
הכרך הראשון - אשר כלל 43 תחריטים מאת ויליאם בלייק - יצא לאור בשנת 1797, אולם הוא היווה כישלון מסחרי ופרויקט הוצאה לאור יקר זה, ננטש.
מפני שהעדות העיקרית להשפעתם האמנותית של האיורים להרהורי לילה על יצירתו של בלייק, ניתנת להמחשה רק באמצעות התחריטים המעטים שהוא יצר, חוקרי ההיסטוריה של האמנות, לא מיהרו להכיר בחשיבותו ובמרכזיותו של הפרויקט במסגרת מכלול עבודתו של בלייק.
ב-1980, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, החלה להוציא לאור מהדורת ספרים אקדמית בת חמישה כרכים, של הרהורי לילה, כאשר רק שניים מהם פורסמו למעשה, בניהולו של העורך האקדמי ג'יי אי.
גרנט, תוך זניחת פרסומם של שאר הכרכים במהדורה.
ב-2005, הפוליו סוסייטי, פרסמה מהדורת פקסימיליה מהודרת של הרהורי לילה, בליווי פרשנות מאת רוברט האמלין.
מהדורת פקסימיליה זו, מאת הפוליו סוסייטי, הייתה הראשונה (ועד עכשיו, היחידה), שבה כל 537 האיורים פורסמו בה, בצבע מלא.
הרהורים על כוחה המניע של האש ועל מכונות המותאמות לרתום את כוחה הוא ספרו של הפיזיקאי הצרפתי סאדי קרנו, שפורסם ב-1824. זהו פרסום משמעותי בהיסטוריה של התרמודינמיקה, שעסק בתאוריה מוכללת של מנועי חום.
הספר באורך 118 עמודים נחשב לאחת העבודות המייסדות של מדע התרמודינמיקה.
הוא מכיל את הניסוח הראשוני והמוקדם ביותר של החוק השני של התרמודינמיקה.
קרנו קבע בו שהכוח המניע (עבודה מכנית) נוצר אודות למעבר הקלוריק (חום) מגוף חם לגוף קר.
עבודה זו כמעט ולא זכתה לתשומת לב מהקהילה המדעית עד אשר מהנדס המכרות הצרפתי אמיל קלפיירון הציג את חישוביו של קרנו בצורה גרפית וויזואלית יותר בחיבורו מ-1834 "מסה על כוחה המניע של האש".
דרך מאמרו של קלפיירון, הפיזיקאי הגרמני רודולף קלאוזיוס למד על תורת החום של קרנו, ובאמצעות וריאציה על הנחותיו וטיעוניו של קרנו על חום, קלאוזיוס ניסח את החוק השני בצורה מתמטית בעזרת מושג האנטרופיה.
בשנת 1849 המונח "תרמודינמיקה" כבר היה מצוי בשימוש בספרו של לורד קלווין "תיאור של תורת קרנו על כוחה המניע של האש".
"הרהורים" מכיל מספר עקרונות חדשניים כמו מעגל קרנו, מנוע החום של קרנו (וההמשגה של מנועי חום באופן כללי), משפט קרנו ונצילות תרמודינמית.
בדומה לאופן שבו "הרהורים" הקדימה את הניסוח הפורמלי של החוק השני, כך גם מאמרו מ-1843 של הפיזיקאי האנגלי ג'יימס ג'אול "שווה הערך המכני של החום" הקדים את החוק הראשון של התרמודינמיקה.
למרות העובדה שתאוריית הקלוריק הייתה שגויה, עבודתו של קרנו שילבה בתוכה שלוש תובנות שעודנן רלוונטיות לתרמודינמיקה של ימינו ושנעשה בהן שימוש על ידי ממשיכי דרכו של קרנו כדי לנסח באופן מתמטי מדויק את המושג החמקמק של אנטרופיה:
העובדה ש"מפל החום" מטמפרטורה גבוהה לטמפרטורה נמוכה הוא המקור שממנו מגיעה עבודה, ושימוש בעובדה זאת כעקרון אוניברסלי.
ניתוח מעגל תרמודינמי, במקום מערכת פתוחה, היא הדרך הנכונה לנתח מנועי חום.
הרואין שיק הוא סגנון אופנה שהיה פופולרי בתחילת שנות ה-90. הסגנון התאפיין בעור חיוור, עיגולים כהים מתחת לעיניים, תווי פנים כחושים, מראה אנדרוגיני ושיער מדובלל – מאפיינים של שימוש בהרואין או בסמים אחרים.
במידה מסוימת, ההרואין שיק צמח כתגובת נגד למראה הבריא והתוסס שאפיין את דוגמניות שנות ה-80, כמו סינדי קרופורד, אל מקפירסון וקלאודיה שיפר.
דוגמנית-העל האמריקנית ג'יה קרנג'י המכונה לעיתים "הסופר-מודל הראשונה" נחשבת לחלוצת הטרנד.
מאבקה של קרנג'י בהתמכרות להרואין ומותה בגיל צעיר הפכו אותה לסמל לקשר שבין עולם האופנה וסמים.
סגנון ההרואין שיק הגיע לשיאו בקמפיין של קלווין קליין משנת 1993 לבושם Obsession, שבו כיכבה דוגמנית-העל קייט מוס.
הקמפיין, שצילם הבמאי והשחקן וינסנט גאלו, הציג את המראה הכחוש והמוזנח כאידיאל יופי חדש.
במאמר שפורסם בשנת 1996 בלוס אנג'לס טיימס נכתב כי תעשיית האופנה אימצה "חזון ניהיליסטי של יופי" המשקף את תרבות הסמים.
בתקופה שבה פרצה לתודעה אופנת "ההרואין שיק" חל שינוי משמעותי בדימוי הסם כתוצאה מכמה סיבות.
מחירו ירד ובמקביל איכותו עלתה.
כמו כן, התפרצות מגפת האיידס בשנות ה-80 עוררה חשש משימוש במזרקים מזוהמים, והדבר הוביל להעדפת צריכת סמים בהסנפה.
הירידה במחיר והשיפור באיכות הפכו את ההרואין לנגיש ולמושך יותר עבור מעמד הביניים והמעמד העליון, בעוד שלפני כן ציבור המשתמשים הגיע בעיקר מהמעמד הנמוך ומשולי החברה.
תופעת ה"הרואין שיק" השתלבה בתרבות הפופולרית של שנות ה-90, במיוחד בקולנוע ובמוזיקה.
סרטים שעסקו בהתמכרות להרואין כמו יומן נעורים, טריינספוטינג, ספרות זולה, קידס (Kids) והלילה הנצחי (Permanent Midnight), זכו להצלחה מסחרית.
במקביל, התפתח בעיר סיאטל זרם רוק אלטרנטיבי בשם גראנג'.
אמנים בולטים מזרם הרוק הזה צרכו הרואין והדבר משך את תשומת הלב התקשורתית.
בתקופה זו הפכה סיאטל למוקד של תרבות מוזיקה ושימוש בסמים.
מוזיקאים בולטים בז'אנר, כמו קורט קוביין, ליין סטאלי ואנדרו ווד נאבקו בהתמכרות לסמים, וחלקם אף מצאו את מותם כתוצאה מכך.
הסגנון דעך בהדרגה, במידה רבה בעקבות מותו של צלם האופנה דוידה סורנטי בשנת 1997 בשל השימוש בהרואין.
העיתונאית אמי ספינדלר תיארה את מותו של סורנטי כ"פצצה קטנה שהתפוצצה" ושמה קץ להתעלמות הציבורית מהשימוש בהרואין בתעשיית האופנה.
אינגריד סישי, כתבת אופנה ואומנות, טבעה את המונח "הרואין שיק" בטקס האשכבה של סורנטי כשאמרה: "זהו הרואין ואין בו כלל שיק.
ההרואין שיק הזה חייב להיפסק".
לאחר מותו הובילה אימו של סורנטי, פרנצ'סקה סורנטי, קמפיין ציבורי נגד השימוש בהרואין בתעשיית האופנה, ובעקבותיו פחת השימוש בהרואין.
ב-1999 הכתיר מגזין האופנה ווג את דוגמנית העל הברזילאית ג'יזל בונדשן כסמל ל"חזרת הדוגמנית הסקסית" והכריז על סופה של תקופת "ההרואין שיק".
אופנת ה"הרואין שיק" ספגה ביקורת חריפה ובוז, בעיקר מצד ארגונים המתנגדים לשימוש בסמים.