tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסרט נבחר כבחירה הרשמית בפסטיבל הסרטים של ונציה, והשתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
מלחמת העולם השנייה, הגרמנים עומדים להיכנס לכפר באוקראינה.
המשפחה מחליטה לברוח ולהשאיר במקום את הנערה צילי (משי אולינסקי) בתקווה שהגרמנים לא יפגעו בה.
הם מבטיחים לצילי לחזור כשהמצב יאפשר זאת.
צילי מתחבאת בצריף קטן בשעה שהגרמנים הורסים ושורפים את הכפר.
בלילה היא נמלטת ליער ושורדת שם כשהיא אוכלת פירות יער, גופה מתכסה בפצעים והיא הופכת למתבגרת (שרה אדלר).
ברקע נשמעים כל הזמן קולות יריות ופגזים.
יום אחד מגיע למקום בחור בשם מארק (אדם צכמן).
הוא מתחיל לדבר אתה באוקראינית והיא בקושי משיבה לו.
כעבור זמן קצר הוא מבין שהיא יהודיה (עמך, עמכו) והוא מתחיל לשוחח אתה ביידיש ומגלה לה שגם הוא פליט יהודי.
הוא מציע לה לחם, מדליק מדורה להתחמם מנסה לעודד אותה ולבסוף כופה עליה מגע מיני.
כעבור מספר ימים הוא יוצא לכפר להשיג מזון ולא חוזר.
צילי שורדת בעצמה את המלחמה ובסוף מצטרפת לשיירת פליטים יהודים העושים דרכם לפלשטינה.
בסוף הסרט מוקרנים סרטונים של ילדים יהודים לפני השואה שכנראה לא שרדו.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותשרה אדלרצילימשי אולינסקיצילי (הנערה)אדם צקמןמארקהלנה ירלובהפליטהאנדרי קשקרפליטליא קניגמספרתבקולאלכסיי קוטצ'טקובכנר
צילום פורטרט או צילום דיוקן הוא ענף בצילום המתמקד בלכידת דמותו של אדם או קבוצת אנשים, במטרה להנציח את אישיותם, מצב רוחם, ומאפייניהם הייחודיים.
זהו אחד מתחומי הצילום העתיקים והמשפיעים ביותר, שהתפתח במקביל להמצאת הצילום במאה ה-19. תמונות פורטרט יכולות לשרת מטרות רבות, החל משימוש באתר אינטרנט אישי ועד לתצוגה בלובי של עסק.
צילום הפורטרט התפתח מתוך מסורת ציור הדיוקנאות.
עם המצאת הדאגרוטיפ ב-1839, החלו אנשים להזמין פורטרטים מצולמים כתחליף זול יותר לציורי שמן.
סגנונם של אותם פורטרטים מוקדמים משקף את היכולת הטכנית של אותה תקופה - זמן חשיפה של 30 שניות וערכי האסתטיקה שהיו נהוגים אז.
המצולמים הושבו אל מול רקע אחיד והוארו באור רך שנבע מצוהר בתקרה או כל מקור אור שניתן היה להכניס לחדר בעזרת מראות.
ההתקדמות הטכנולוגית בתחום הצילום מאז הדאגרוטיפ הולידה טכניקות מתקדמות יותר, ואיפשרה לצלמים לצלם תמונות בזמני חשיפה קצרים יותר ולעבוד מחוץ לסביבת סטודיו.
שימוש מושכל בתאורה טבעית או מלאכותית הוא מרכיב קריטי בצילום פורטרט.
תאורה נכונה יכולה להדגיש או להסתיר תווי פנים, ליצור אווירה ולהעביר רגש.
קיימות מספר טכניקות תאורה המשמשות בצילום פורטרטים.
תאורת שלוש הנקודות היא אחת מטכניקות התאורה הנפוצות ביותר.
היא משמשת באופן מסורתי בסטודיו, אך צלמים עשויים להשתמש בו גם בשילוב עם אור טבעי.
טכניקה זו משתמשת בשלושה גופי תאורה (אוֹר רָאשִׁי, אור המילוי והאור האחורי) כדי להראות את הפרטים במלואם ולהדגיש את תלת הממדיות של מושאי הצילום.
אוֹר רָאשִׁי, המכונה גם האור הראשי, ממוקם משמאל, ימין או מעל פניו של הנבדק, בדרך כלל 30 עד 60 מעלות מהמצלמה.
מטרת אוֹר רָאשִׁי היא לסמן את צורת האובייקט ולהדגיש תכונות מסוימות שלו.
המרחק של אוֹר רָאשִׁי מהמצלמה שולט בנפילת האור ובעומק הצללים.
אור המילוי, המכונה גם האור הראשי-המשני, ממוקם בדרך כלל מול אוֹר רָאשִׁי.
לדוגמה, אם אור המפתח ממוקם 30 מעלות מצלמה-שמאל, תאורת המילוי תמוקם ב-30 מעלות מצלמה-ימין.
מטרתו של אור המילוי היא להאיר את הצללים החזקים שנוצרו על ידי האור הראשי.
עוצמת אור המילוי עשויה להיות שווה לאור הראשי כדי להעלים את הצללים לחלוטין, או פחות חזקה כדי פשוט להפחית צללים.
לפעמים, אור המילוי עשוי להיות מוחלף על ידי רפלקטור ולא אור ממשי.
האור האחורי עוזר להפריד את האובייקט מהרקע ולהדגיש את השיער.
במקרים מסוימים, צלמים עשויים להשתמש באור אחורי כדי ליצור "קו אור" או אפקטים אמנותיים אחרים.
תאורת בהירה היא טכניקה המשמשת כדי לגרום לתמונה נטולת צללים ברובה ובעלת רקע בהיר יותר מהאובייקט.
תאורה בהירה כוללת בדרך כלל שימוש בכל שלוש התאורות (או יותר) במערך תאורת שלוש הנקודות.
תאורה כהה היא טכניקה המשמשת לצילום תמונה שבה רק חלק מהאובייקט מואר, והיא בעלת צללים כהים ורקע כהה יותר מהאובייקט.
תאורה כהה כרוכה לרוב בשימוש בתאורה אחת בלבד ממערך תאורת שלוש הנקודות (אם כי לפעמים שתיים).
תאורת פרפר משתמשת בשני מוקדי תאורה בלבד.
אור המפתח ממוקם ישירות מול המצולם, מעל המצלמה (או מעט לצד אחד), וקצת יותר גבוה מאור המפתח במערך "תאורת שלוש נקודות".
האור השני הוא אור מילוי, (לעיתים קרובות יותר - רפלקטור ולא אור ממשי) והוא ממוקם ישירות מתחת למצלמה (או מעט לצד הנגדי).
תאורה זו עשויה להיות מזוהה על ידי האור החזק הנופל על המצח, גשר האף, הלחיים העליונות, ועל ידי הצל המובהק מתחת לאף שנראה לרוב כמו פרפר ומשם שם הטכניקה.
סגנון תאורה זה נקרא לעיתים קרובות גם "תאורת פרמאונט".
חלונות שימשו כמקור אור לפורטרטים עשרות שנים לפני שהומצאו מקורות אור מלאכותיים.
למרות שאור החלון מגביל את האפשרויות בצילום פורטרט לעומת תאורות מלאכותיות, הוא נותן מקום רחב להתנסות עבור צלמים חובבים.
רפלקטור לבן הממוקם כדי להחזיר אור אל הצד הכהה של פני המצולם, יאזן את הניגודיות בתמונה.
מהירויות תריס עשויות להיות איטיות מהרגיל, ומחייבות שימוש בחצובה, אך התאורה תהיה רכה ועשירה להפליא.
הזמן הטוב ביותר לצלם פורטרט חלון הוא בשעות המוקדמות של היום והשעות המאוחרות של אחר הצהריים כאשר האור מהחלון חזק בגלל הזווית הנמוכה של השמש.
וילונות ומחזירי אור משמשים להענקת אור רך, בעוד מראות וזכוכיות יכולים לשמש לתאורה גבוהה.
ניתן להשתמש בפילטרים צבעוניים וחפצים מחזירי-אור כדי להעניק לדיוקן אפקטי צבע רצויים.
הרכב הצללים והאור הרך מעניק לפורטרטים של תאורת חלון אפקט ייחודי השונה מפורטרים שצולמו באור מלאכותי.
בעת שימוש באור החלון, ניתן לשנות את מיקום המצלמה כדי להשתמש באפקטים הרצויים.
למשל, מיקום המצלמה מאחורי המצולם ומול החלון יכול לייצר צללית של האובייקט בשילוב של צללים ואור רך.
העדשות הנחשבות מתאימות לצילום פורטרטים הן עדשות טלה באורך מוקד של 85-200 מ"מ, שכן הן מספקות פרספקטיבה מחמיאה ומאפשרות עומק שדה רדוד שמעניק לאובייקט המצולם בידוד מהרקע ותוצאה אסתטית יותר.
עדשות בטווח רחב יותר (אורך מוקד קצר יותר) מחייבות לצלם את הפורטרט מקרוב יותר (עבור גודל שדה שווה ערך), ועיוות הפרספקטיבה המתקבל מניב אף גדול יחסית ואוזניים קטנות יותר, מה שנחשב לא מחמיא למצולם.
צילום פורטרטים ייעשה לרוב שימוש בעדשת פריים, הן בגלל שהזום אינו הכרחי לצילומי מסוג זה (והפריים קלילים יותר, זולים יותר, מהירים יותר ואיכותיים יותר), והן בגלל שעדשות זום יכולות להכניס עיוות גאומטרי מאוד לא מחמיא.
כללי קומפוזיציה כמו "חוק השלישים" וחיתוך נכון משמשים ליצירת תמונות מאוזנות ומושכות.
שימוש בחוק השלישים שובר את הסימטריה הבנאלית ומוסיף עניין בתמונה.
פורטרט סטודיו: צילום בסביבה מבוקרת עם תאורה מקצועית ורקע מתוכנן.
פורטרט סביבתי: צילום האובייקט בסביבתו הטבעית, המוסיף הקשר וסיפור לתמונה.
פורטרט אמנותי: גישה יצירתית המדגישה אלמנטים אמנותיים ואווירה מיוחדת.
פורטרט עיתונאי: צילום המתעד אנשים במצבים אותנטיים, לרוב ללא התערבות הצלם.
צים שירותי ספנות משולבים בע"מ, המוכרת בשם המקוצר צים היא חברה ישראלית שמניותיה נסחרות בבורסה לניירות ערך בניו יורק, ופועלת בתחום הספנות.
החברה נמנית עם עשר החברות הגדולות בעולם שעוסקות בהובלת מכולות דרך הים, והיא מפעילה כ-130 אוניות משא (נכון לשנת 2022).
צים חברת השיט הארץ-ישראלית בע"מ הוקמה ב-7 ביוני 1945 על ידי הסוכנות היהודית, שהחזיקה ב-45% מהון המניות, ההסתדרות – ב-45%, והחבל הימי לישראל – ב-10%.
בין הדוחפים להקמתה של חברת ספנות לאומית במדינה שבדרך ניתן למנות את דוד בן-גוריון ואת דוד רמז, לימים שר התחבורה הראשון של מדינת ישראל.
בין החתומים על מסמך הבקשה לרישום החברה במרשם החברות המנדטורי היו דוד בן-גוריון, אליעזר קפלן, ברנרד יוסף, בר כוכבא מאירוביץ, דוד רמז, גוסטה שטרומפף – רכב (בשם חברת "נחשון"), ואחרים.
מאמר בעיתון "משמר" מ-1945 טען כי שם החברה הוא ראשי תיבות של "צי ימי מסחרי", אולם גרסה זאת מעולם לא קיבלה גושפנקה רשמית.
בשני המקרים המילה מפורשת כ"אניות גדולות".
כיוון שבמהלך מלחמת העולם השנייה ירדו למצולות אוניות סוחר רבות מאוד, החיפוש אחר אוניות ארך זמן, ורק ב-1947 נרכשה האונייה הראשונה של צים, בשותפות עם חברת "האריס אנד דיקסון" שמושבה בלונדון – ה"קדה", שופצה ושמה שונה ל"קֶדְמַה".
"קדמה" הגיעה לראשונה לנמל תל אביב ב-27 ביולי 1947.
במהלך מלחמת העצמאות ספינותיהן של חברות ספנות בינלאומיות רבות הפסיקו לפקוד את נמלי ישראל, והחברה סיפקה קשר ימי והובילה מזון, ציוד צבאי וסחורות.
עם הקמת המדינה הוחלט להקים "צי סוחר ישראלי", בו הספינות בבעלות ישראלית והימאים ישראלים.
עם הקמת המדינה הייתה בבעלות "צים" רק ספינה נוסעים אחת, ה"קדמה".
בין קיץ 1948 למרץ 1949, רכשה "צים" במהירות ספינות נוספות, חלקם בשותפות עם חברות אחרות בבעלות פרטית של בעלי הון יהודים מבריטניה וארצות הברית, בהן "נגבה", "ארצה" ו"גלילה".
כמה מאוניות "צי הצללים" – אוניות המעפילים שנעצרו על ידי המנדט הבריטי – צורפו לצים לאחר קום מדינת ישראל (לאחר שלב ביניים בו טיפלה באוניות חברה בשם "אוניות וספינות", שהתמזגה עם "צים"), בהן היו אוניות המעפילים הגדולות ביותר, פאן יורק ופאן קרסצנט, שעגנו בקפריסין לשם הובלו על ידי הבריטים.
צוותי האוניות שמרו על כושר השיט שלהן ומיד עם הכרזת העצמאות הצטרפו גם הן לצים, בשמות חדשים – קוממיות ועצמאות.
בשלב זה היו בצי הסוחר הישראלי 15 ספינות והוקמה חברת ניהול משותפת בשם "שה"ם" (שירותי הים בע"מ).
המשימה המרכזית של החברה בשנותיה הראשונות הייתה הבאת מאות אלפי עולים ופליטים לארץ ישראל.
עם קום מדינת ישראל שונה גם שם החברה ל"צים חברת השיט הישראלית בע"מ".
ב-1951 פרצה שביתת הימאים, על רקע תנאי העבודה הקשים והשכר הנמוך בצי הסוחר הישראלי.
בנוסף פרצה מחלוקת על הקמת "איגוד הימאים" בין ההסתדרות (ששלטה בחברה דרך "חברת העובדים") והימאים.
ב-1953 החלה צים בתהליך בנייה והתרחבות במסגרת הסכם השילומים עם גרמניה.
צים בנתה 36 אוניות חדשות, דבר שאפשר הרחבה דרמטית של הצי והיקפי הפעילות.
ב-1957 דרשה הממשלה להיות שותפה בהנהלת החברה, בשלב זה הייתה הבעלות בחברה בידי "חברת העובדים" (50%) ו"הסוכנות היהודית" (50%), אך המדינה הזרימה כספים דרך "חברת השילומים" והלוואות.
שנה אחר כך דרשה להיות שותפה בבעלות, והוקמה ועדה לבחינת השינוי במבנה החברה.
וב-1959 הוסכם שהמדינה תקבל שליש מהבעלות ועל שינוי במבנה הנהלת החברה (בהמשך קיבלה המדינה גם את חלקה של הסוכנות היהודית בחברה כך שהיא החזיקה בשני שלישים).
במקביל פורקו שותפיות של החברה עם קואופרטיבים של ימאים שהפעילו חלק מאוניות החברה.
ב-1958 הייתה החברה שותפה בתוכנית להקמת חברת מספנות ישראל.
קודם לכן הייתה שותפה בחברת "הימה", שהוקמה על ידי ישראל קירשטיין, אדריכל ימי שיזם את הקמתה עוד בימי המנדט, והייתה בבעלות משותפת עם חברת סולל בונה.
"הימה" הפעילה כבר מספנה קטנה בצידו השני של נמל הקישון ועסקה בהרחבתה באותה עת.
בשנות החמישים והשישים היו אוניות הנוסעים תחום הפעילות הבולט של צים, לצד התרחבות מתמדת של קווי המטענים.
אוניות הנוסעים היו אמצעי תחבורה נפוץ לפני הופעתה של תחבורה אווירית זולה, והיו פופולריות גם לצורכי תיירות ונופש.
לצים היו קווים קבועים בים התיכון ומאוחר יותר לארצות הברית וממנה.
חלק מאוניותיה הפליגו לשייטי תענוגות ("קרוּזים") לאיים הקריביים בעונת החורף.
ב-1964 הסתיימה בנייתה של אוניית הפאר "שלום", שהפכה תוך זמן קצר לכישלון כלכלי.
בהמשך רכשה צים שתי ספינות נוסעים קטנות יותר בשם "נילי" ששימשו גם כספינות מעבורת.
ספינות הנוסעים הופעלו במסגרת חברת בת בשם "צים קווי נוסעים" שנסגרה עם הפסקת פעילות הנוסעים בשנות ה-70.
בשנות ה-60 החלה צים להפעיל אוניות מתמחות כמו אוניות צובר, אוניות קירור ומכליות דלק.
תחום פעילות חשוב של החברה היה הובלת נפט איראני לישראל ומוצרי נפט מעובדים מישראל לאירופה.
ב-1962 הזמינה החברה 27 אוניות, שיחד עם הצי הקיים הגדילו את מספר האוניות שלה לכ-60. מספר אוניות נבנו ב"מספנות ישראל" בחיפה, בהם "אסתר" הייתה אוניית משא, במעמס של כ-3,000 טון, שטקס השקתה נערך ב-7 באפריל 1964, והאוניה "חנה" שהושקה בדצמבר 1965.
במהלך שנות ה-60, עם התבססותה של צים כחברה ממשלתית והתרחבות צי המטען שלה, הקפידה החברה על הנחלת מסורות ימיות בינלאומיות בקרב צוותי האוניות.
ביטוי בולט לכך היה אימוץ הפולקלור הימי העולמי, ובמרכזו 'טקס חציית קו המשווה'.
צים הנפיקה תעודות רשמיות ומאוירות לימאיה שחצו את הקו, כדוגמת אלו שהוענקו על אוניית המטען 'טבריה' ב-1961. הטמעה זו של מנהגי ימאות עתיקים בתוך צי הסוחר הישראלי הצעיר, תרמה לגיבוש הזהות המקצועית והגאווה של הימאים הישראלים כחלק בלתי נפרד מקהילת היורדים בים העולמית.
בתחילת 1970 מכרה המדינה 50% ממניות "צים" ל.
חברה שהוקמה על ידי קבוצת בעלי הון יהודיים בראשות זיגמונד ורבורג, הברון אדמונד אדולף דה רוטשילד, אייב פינברג ואחרים, וביוזמת ממשלת ישראל, כדי לעודד השקעות זרות בישראל.
בשנות השבעים הוקם שירות המכולות של "צים", והחברה הזמינה שש אוניות – דור ראשון של אוניות מכולה מתמחות.
"צים" הייתה מחלוצות ההובלה במכולות, ובהדרגה הפך ענף ההובלה במכולות לתחום הפעילות המרכזי של צים.
בתחום זה נמנית צים, מאז שנות השמונים של המאה העשרים, על עשרים החברות הגדולות בעולם.
ב-1981 איבדה צים שתי אוניות.
ב-8 במרץ התרחש האסון הקשה ביותר בתולדות הספנות המסחרית בישראל כאשר האונייה "מצדה" טבעה בסערה באוקיינוס האטלנטי.
ב-25 במאי טבעה האונייה "שקמה" בים האדום, ללא אבדות בנפש.
ב-1985 רצחו מחבלים שני מלחים של אוניית צים בעיר ברצלונה שבספרד.
בראשית שנות ה-80, תקופת שפל בספנות העולמית, עמדה "צים" בפני משבר ועל סף התמוטטות, אך הצליחה להתאושש לאחר צעדי הבראה.
בשנות התשעים בנתה החברה 15 אוניות מכולה בגרמניה.
ב-1992 העבירה "חברת העובדים" את מניותיה ב"צים" למדינה תמורת 10 מיליון דולר.
בשלב זה הבעלות התחלקה בין "החברה לישראל" (50%) ומדינת ישראל (50%).
במקביל הועלתה תוכנית, שלא בוצעה, להנפקה ראשונה לציבור של מניות החברה בבורסה.
בתקופת ממשלת נתניהו הראשונה הוחלט להפריט את החברה, במסגרת תוכנית כוללת של הפרטה בישראל של רוב החברות הממשלתיות.
לאחר רכישת "החברה לישראל" על ידי קבוצת האחים עופר ב-1999, הואצו הצעדים לקראת הפרטת החברה.
באוקטובר 2000 אישרה ועדת הכספים לרשות החברות הממשלתיות לפתוח בהליכי ההפרטה של החברה.
האישור ניתן על תנאי, ולפיו מכירת מניות המדינה לרוכשים תתבצע רק לאחר שיובא לוועדה הסכם חתום בין ההנהלה לעובדים על הבטחת זכויותיהם.
מדובר היה במכירת 49% ממניות החברה שבידי המדינה במכירה פרטית למשקיע או לקבוצת משקיעים כמקשה אחת, למעט "מניית זהב", שתישאר בידי המדינה.
לחברה לישראל, שהחזיקה בכמות זהה של מניות, ניתנה זכות סירוב ראשונה.
המכירה הייתה אמורה להתבצע באמצעות מכרז בינלאומי.
ואושר לחברה לישראל להשתתף בו.
ביצוע ההפרטה התעכב כשלוש שנים, עקב התנגדות של מספר שרי ממשלה וגורמי ביטחון להפרטת החברה, עקב החשיבות שלה להפעלת קווי הובלה ימית לישראל בעתות חרום.
באוקטובר 2003, ועדת השרים לענייני הפרטה בראשות שר האוצר, בנימין נתניהו, דנה בהצעה לאשר פיצול של "צים" לשני תאגידים נפרדים, אם יתבקש על ידי הרוכש, כצעד לקידום ההפרטה.
לרוכש יתאפשר להפריד את פעילות צים לשתי חברות.
האחת תתמקד בהובלה ימית שעיקרה הסחר מישראל אל ישראל ("צים ישראל") והשניה תתמקד בתחום הספנות וההובלה הימית הבינלאומית ("צים בינ"ל).
על מנת להבטיח את האינטרסים הביטחוניים החיוניים של מדינת ישראל, הוחלט שתוצמד מניית זהב לצים ישראל.
במקביל להליכי ההפרטה האחים עופר הרחיבו את פעילותה מחוץ לישראל, כך שהיא הייתה כ-80% מפעילותה הכוללת.
הם גם החכירו לחברה שש אוניות שרכשו.
בינואר 2004 המדינה מכרה את החזקותיה בצים לחברה לישראל מקבוצת האחים עופר, תמורת 115 מיליון דולר, המשקף שווי של 236.6 מיליון דולר.
בעקבות המכירה נשמעה ביקורת חריפה מצד גורמים רבים בטענה שצים נמכרה במחיר נמוך בהרבה משוויה.
לאחר ההפרטה שונה שם החברה ל"צים שירותי ספנות משולבים בע"מ".
על פי הסכם ההפרטה, מדינת ישראל מחזיקה ב"מניית זהב" בצים, המונעת את מכירתה ללא אישור ממשלתי.
כמו כן החברה מחויבת להחזיק לכל הפחות 11 ספינות שתפקודנה את חופי ישראל בכל אירוע קיצון.
במהלך שנת 2014 נעשו ניסיונות למשא ומתן בין החברה לממשלה לוויתור על מניית הזהב.
עם העברת השליטה לאחים עופר, עידן עופר התמנה ליו"ר הדירקטוריון, וההנהלה החדשה התוותה לצים מגמה של התרחבות מהירה.
באוקטובר צים חתמה עם החברות "עופר ספנות" ו"זודיאק מריטיים" על הסכם משותף לרכישת 8 אוניות ממספנה בסין ועוד 4 ממספנה ביפן, בעלות כוללת של 820 מיליון דולר.
ב-2006 צים ועופר ספנות חתמו יחדיו על חוזה לקניית שמונה אוניות מכולה חדשות ממספנה בטיוואן בעלות של כמיליארד דולר.
ביולי ובאוקטובר 2007 צים חתמה על שתי עסקאות עם עופר ספנות במסגרתן היא מכרה את חלקה באוניות הללו לעופר ספנות, התחייבה לחכור אותן חזרה לתקופה של 12 שנה החל מ-2010–2011, ובסיום התקופה לרכוש שוב 50% מהבעלות עליהן.
אולם ב-2008 שוק הספנות העולמי נכנס להאטה חריפה בעקבות המשבר הכלכלי העולמי, ועקב כך החברה לישראל הודיעה כי התוכנית האסטרטגית של צים "אינה בת יישום בתנאי השוק הקיימים", וצים ביטלה את הסכם קניית האוניות ממספנה בטיוואן.
המשבר הרע משמעותית את מצבה הפיננסי של צים, והיא נאלצה להשבית חלק ניכר מהצי שלה, כשבאותו הזמן היא ממשיכה לחכור אוניות מ"עופר ספנות" ו"מזודיאק".
ב-2009 נאלצה צים לבקש הסדר חוב עם נושיה, והחברה לישראל נאלצה להזרים לה כספים כדי למנוע מצים לפשוט רגל.
ביולי 2014, לאחר שפעם נוספת נכנסה צים למצב פיננסי קשה, חתמה חברת האם החברה לישראל על הסדר חוב עם נושיה של צים, לפיו הנושים יוותרו על חוב של 1.4 מיליארד ש"ח בתמורה לכ-68% ממניותיה של צים.
ב-7 בינואר 2015 הועברו יתרת 32% המניות שבבעלות החברה לישראל לחברת קנון הולדינגס, שפוצלה באותה עת מהחברה לישראל.
בינואר 2021 הונפקה צים בבורסה של ניו יורק וגייסה כ-200 מיליון דולר, לפי שווי שוק של 1.5 מיליארד דולר.
החברה דיווחה על רווחי שיא של 4.65 מיליארד דולר בשנת 2021, הרווח השנתי הגדול ביותר מעולם לחברה ישראלית.
במחצית השנה הראשונה לשנת 2022 החברה דיווחה על רווחים של כחמישה מיליארד דולר, וחילקה דיבידנדים בסכומים של כשלושה מיליארד דולר.
לאחר הדוחות הרבעוניים שפורסמו באוגוסט החברה הודיעה על הפחתת התחזיות לצמיחה ברווחים, המשקיעים הגיבו בפאניקה ומניית החברה נחתכה משיא של 91 דולר בחודש מרץ ל-26 דולר בחודש ספטמבר, כתוצאה מכך החברה נסחרה מתחת להון העצמי שלה ואף נמוך יותר משווי המזומנים אשר היו באותה עת בקופת החברה.
ב־27 בינואר 1958, דאר ישראל הנפיק סדרה של 4 בולי דאר שהוקדשו לציון תקופות שונות בהתפתחות הספנות בארץ ישראל, באמצעות הצגת ספינות מתקופות אלה.
ארבעת הספינות הן: ספינה עתיקה עם תורן אחד; אוניית מפרשים עם 3 תרנים שנקראה "נירית"; האונייה "שומרון", שנועדה לנוסעים, עם מנופים לטעינה ופריקת מטען.
הסדרה עוצבה על ידי האמנית מרים קרולי.
להלן פרטים על הנפקת הבול אודות האונייה של צים : "על הבול מופיע ציור של אוניית הנוסעים א/ק "ציון"; ועל השובל דגל צים וכיתובית מספר ישעיהו: "...השמה מעמקי-ים דרך לעבר גאולים" (פרק נ"א, פסוק י').
דאר ישראל מכר 1,404,000 בולים מהבול הזה במשך 5 חודשים עד להפסקת מכירתו.
ב־16 בדצמבר 1963, דאר ישראל הנפיק בול מזכרת של אוניית הנוסעים הטרנס-אטלנטית א/ק שלום, שהייתה אז אוניית הדגל של צי הסוחר הישראלי, השייכת לצים.
על הבול מופיע ציור של האונייה על רקע מפה עתיקה.
האמניות צילה מנוסי וחווה אורנן עיצבו את הבול.
דאר ישראל מכר 593,000 בולים מהבול הזה במשך כ-5 חודשים עד להפסקת מכירתו.
במלאת 50 שנה ל "צים" הונצח האירוע בבול מזכרת מיוחד ; ב-7 ביוני 1995, הנפיק דאר ישראל בול יובל זה שעליו ציור של אוניות נוסעים ומכולות וסמל "צים".
האמנית רות אברהמי עיצבה את הבול.
דאר ישראל מכר 1,041,000 בולים מבול זה במשך כ־22 חודשים עד להפסקת מכירתו.
קיבולת מכולות כוללת (אוניות בבעלות צים ואוניות חכורות): 320,834 מכולות TEU.
מספר TEU שהובלו: יותר מ-2 מיליון (בשנת 2006).
מכולות: יותר מ-470,000 מכולות מסוגים שונים.
סוכנים: לצים כ־120 סוכנים במדינות בעולם כולו.
נמלי יעד: כ-180 נמלי יעד ברחבי תבל.
דירוג עולמי: על פי המדד של היקף שינוע המטענים, צים נמצאת במקום ה-10 בעולם.
צימוד אינרציאלי היא תופעה של טיסה במהירות גבוהה, העלולה להתרחש בגלל ההתמדה (אינרציה) של מטוס.
זהו מצב בו משקל המטוס גובר על הכוחות האווירודינמיים המייצבים של הכנף ושל הזנב.
שני המטוסים הראשונים שיוצרו באופן סדרתי ושחוו תופעה זו, ה-F-100 וה-F-102, הותאמו לשם התמודדות עם התופעה על ידי הגדלת שטח הכנף והזנב וכן ציודם במערכות בקרה.
זאת על מנת לאפשר את שליטת הטייס במהלך תמרוני תנועה דינמית.
תופעת הצימוד האינרציאלי, העלולה להיות קטלנית, גרמה למותו של הטייס מל אפט בבל X-2 וכן כמעט וגרמה למותו של צ'אק ייגר ב-X-1A.
צימוק הוא ענב המשומר על ידי ייבושו.
מאכל זה מוכר מזה אלפי שנים ומיוצר במדינות בהן שכיח גידול הגפנים.
צימוקים מתוקים עקב תכולת הסוכר הגבוהה שבהם.
אפשר לאכול אותם כפי שהם או לבשל ולאפות אותם כחלק מתבשיל.
בצימוקים שחלפו מספר חודשים מתהליך הכנתם מתגבש הסוכר ומרקמם הופך גרגרי אך עדיין ניתן לצרוך אותם.
ניתן להחזיר לצימוקים ממרקמם על ידי השרייתם בנוזל, הליך שכיח בבישול ובאפייה, המפחית מדביקותם.
הצימוק מופיע מספר פעמים בתנ"ך כמאכל הניתן כמתנה או כצידה לדרך בשל שימורו.
בארץ ישראל הקדומה מוזכר הצימוק ביחד או בסמוך לדבלה, התאנה המיובשת.
תאנים כמו הגפן הם פירות נפוצים בארץ ישראל ופשוטים לייבוש.
עם הכיבוש הערבי של ארץ ישראל והתפשטות האסלאם האוסר צריכת אלכוהול הצטמצם ייצור היין הנרחב שהיה בפלשתינה הביזנטית, וגידולי הגפן הרבים הוסבו בעיקר לשימורי צימוקים, דיבס ו"מלבן"- "לדר ענבים".
חומר הגלם ותהליך עיבוד הצימוק
הזנים השכיחים ביותר בייצור צימוקים בהירים הם זני סולטנינה, בעיקר "תומפסון" וכן "פרלט", ועבור צימוקים כהים הזנים "סופריור", "125", ו-"פלם".
בנוסף, נמכרים בשווקים צימוקים אוזבקיים (כהים) וצימוקים פרסיים (בהירים).
ככל שתכולת הסוכר גבוהה יותר כך הצימוק ישמר עסיסי ובשרני יותר.
צימוק ניתן להכנה מכל זני הענבים.
יש צימוקים עם גרעינים ויש צימוקים ללא גרעינים.
בתהליך הייבוש המסורתי מיד לאחר הבציר מפזרים את הענבים על יריעות בכרם תחת השמש, כשהם מוגבהים מן הקרקע ומכוסים ברשת על מנת למנוע פגיעה של מזיקים.
לאחר מספר ימים הצימוקים מוכנים.
בתהליכים מתועשים ניתן לייבש את הענבים במהירות בתנורי קונבקציה המפיחים אוויר חם.
לקבלת צימוקים בהירים משרים את הפרי בגופרית דו-חמצנית ומייבשים בחום.
בתום תהליך הייבוש, הצימוקים מחוברים עדיין לשדרות ולגבעולים.
מכניסים את התוצרת למכל צנטריפוגה, שבדפנותיו הפנימיים בליטות זקורות.
במהלך הסיבוב הפירות נזרקים על הדפנות ולבסוף נופלים לתחתית.
משב חזק של אוויר נוסף כדי להסיר מפגעים קלים כאבק וחרקים.
בהמשך, התוצרת עוברת על מסוע לשטיפה ומיון ידני, עד שלב האריזה.
תוסף אחר שלעיתים מוסיפים לצימוקים הוא חומר זיגוג.
גרייס קרופוט ולואיזה בלדנספרגר תיארו כך את תהליך הכנת הצימוקים בידי פלאחים בהרי יהודה (1932): "בוחרים בענבים הבשלים וטובלים אותם בתמיסת מים, מעט שמן זית הצף על פניהם ואפר עצים.
לאחר הסינון מפזרים על הגג אדמה אדומה ושותחים עליה את הענבים לייבוש בשמש.
לפעמים מפזרים עליהם כתלה חריפה כמצע לפרי, כמו בייבוש תאנים.
ייבוש הצימוקים נמשך כשבועיים, ובמהלכו אין עוד צורך בטיפול נוסף, אלא בכיסוי הפרי בלילות שבהם יש טל רב."
צִימֶעס הוא תבשיל מתוק מהמטבח האשכנזי, העשוי מגזר קצוץ (כיום בדרך כלל מגזר גמדי), מבושל עם סוכר.
ישנן גרסאות בהן מוסיפים סוגים נוספים של פירות יבשים, בעיקר צימוקים אולם גם שזיפים או משמשים.
למרות מתיקותו הצימעס אינו נאכל כקינוח, אלא כתבשיל הנלווה למנה העיקרית הבשרית בארוחה.
הוא מקובל כמאכל חגיגי, בין השאר בשבת ובראש השנה.
השימוש הידוע הראשון במילה צימעס הוא משנת 1892.
מקור המילה צימעס הוא ככל הנראה מהמילים בגרמנית "zu" (נוסף על) והמילה "mus" (בגרמנית עתיקה: דייסה או ירקות).
או "צים-עס" שמשמעותו ביידיש: נוסף אל (צים) האוכל (עס).
המילה צימעס שימשה בעבר בעגה במשמעות של לעשות בלגן או מהומה בגלל היותו של התבשיל תערובת של מרכיביו.
ביידיש משמשת המילה כסלנג במשמעות של הבעת זלזול כלפי מישהו: "איך וועל מאכן פון עם צימעס" (בתרגום חופשי לעברית: אני אעשה ממנו קציצות עם ירקות).
צים אסיה הייתה אוניית מכולות בקטגוריית גודל פנמקס, השייכת לחברת הספנות הישראלית צים, הראשונה מסדרת HDW 2. האוניה נבנתה במספנות HDW, וסך הכל נבנו בסדרה שמונה אוניות.
האונייה הייתה מעורבת בתאונה קשה בה נהרגו שבעה דייגים יפנים.
גובה האוניה מהשדרית ועד חלקה הגבוה ביותר (האנטנות והתרנים על גשר הפיקוד) היה 51.8 מטרים.
ב-2008 נמחקה צים אסיה מהרישום הישראלי וב-2015 נגרטה.
האוניה הפליגה עד לשנת 2008 תחת דגל ישראל ואות הקריאה שלה היה 4XFB.
בשנת 2008 נרשמה האונייה תחת דגל נוחות ליברי ואות הקריאה שלה שונה ל-A8OZ2.
האוניה מיועדת לשאת מכולות, כאשר היא יכולה לשאת עד 3,845 TEU, לאוניה יש 15 מדורי אחסון על הסיפון (BAY) ושבע ספנות (CARGO HOLD) מתחת לסיפון (כל ספנה מכילה שני מדורי אחסון), כאשר הגובה המקסימלי הוא שבע קומות של מכולות.
לרוחב האוניה נכנסים עד 13 מכולות.
האוניה מסוגלת לשאת גם כ-150 מכולות קירור (ריפרים), ויכולה לשאת מטענים מסוכנים.
באוניה ישנו ציוד בטיחות רב הכולל ציוד נגד שריפות (מטפי כיבוי, מערכות מתזים, מערכות גילוי אש, מערכות כיבוי אש על ידי פחמן דו-חמצני) ועוד.
כמו כן ישנו ציוד למניעת זיהום ים בעיקר בזמן תדלוק האוניה.
ב-28 בספטמבר 2005 בשעה 02:30 בלילה (בזמן משמרתו של החובל השני) בעת מסע בין ונקובר לפוסן התנגשה האוניה צים אסיה בסירת דיג יפנית כ-40 ק"מ מהאי היפני הוקאידו.
כתוצאה מההתנגשות נהרגו 7 דייגים יפנים לאחר שסירת הדיג שלהם טבעה.
האוניה המשיכה במסלולה בניגוד לחוק הימי ולימאות הטובה הדורשת הגשת עזרה לכל כלי שיט במצוקה, לטענת הצוות כיוון שלא הבחינו כי הייתה התנגשות, ולטענת היפנים על מנת לחמוק מאחריות.
רב החובל שהה באותו זמן בחדרו.
על סיפונה היו 22 אנשי צוות.
את התאונה חקרה משטרת ישראל ביחד עם חוקרים יפנים, והיא כללה דגימות צבע מחרטום הצים אסיה אשר הוכיחו כי אכן היא פגעה בסירת הדיג.
צוות החקירה הוטס לנמל הונג קונג שם שהתה האוניה וצוות נוסף חקר את אנשי הצוות בעת הגעתה לחיפה.
רב החובל הוטס לארץ לחקירה ימים ספורים לאחר ההתנגשות והושם במעצר בית.
בסיומה של החקירה הוחלט להעמיד את הקצין השני למשפט על גרימת מוות ברשלנות, לבסוף נחתמה עסקת טיעון והקצין השני נשלח לביצוע עבודות שירות.
רב החובל זוכה מהאשמות, השופטים מתחו ביקורת על יישום נוהלי הבטיחות בחברה ובאוניה עצמה.
נקבע שמרבית האשמה להתנגשות מוטלת על ספינת הדייג, שהייתה בהפלגה מינהלית (כלומר לא עסקה בדייג) ואשר לא פינתה דרך לצים אסיה.
הקצין השני באוניה היה קצין זר (כלומר אינו ישראלי), ולטענתו הוא הפך לשעיר לעזאזל, וכי האשמה מוטלת על רב החובל שישן באותה העת.
בתחילה הכחישה צים כל קשר להתנגשות אך לבסוף הודתה בתאונה ואף פיצתה את משפחות ההרוגים, לחברה ולמדינה נגרם נזק תדמיתי קשה עקב ההכחשה, והיה צורך במגעים דיפלומטיים רבים על מנת לשקם את הנזק התדמיתי לישראל.
צים שא צוי המכונה בקיצור "טי אס טי" היא שכונה בדרום חצי האי קאולון שבהונג קונג, לחופו הצפוני של נמל ויקטוריה.
השכונה מהווה חלק ממחוז יאו צים מונג.
ממזרח לאזור צים שא צוי מצוי אזור אשר יובש מן הים מתוך מפרץ הונג הום ומכונה "צים שא צוי מזרח" (Tsim Sha Tsui East).
אזור צים שא צוי נמצא מדרום לדרך אוסטין וממזרח לדרך הונג צ'ונג ודרך צ'אונג ואן.
אזור צים שא צוי, בו היו כפרים סיניים, הוחכר בשנת 1860 ל"צמיתות" לאימפריה הבריטית והפך לחלק מהקולוניה של הונג קונג.
צים שא צוי מהווה מרכז תיירות עיקרי של הונג קונג, וממוקמים בשכונה מוזיאונים רבים, מסעדות, חנויות ואתרי תיירות רבים.
לשון היבשה עליה ממוקמת צים שא צוי הייתה לשון יבשה צרה בין שני מפרצים.
לימים, בשל ייבוש הים, התרחבה לשון היבשה.
דרך קנטון של ימינו מסמנת את קו החוף המערבי של צים שא צוי בטרם החל הייבוש לכיוון מערב, ודרך צ'טהאם מסמנת את קו החוף המזרחי בטרם החל היבוש מזרחה.
בעבר היה האזור מכוסה גבעות, אולם אלה שוטחו במסגרת ייבוש הים והבינוי העירוני.
בתקופת שושלת מינג ושושלת צ'ינג כונה מצר הים בין צים שא צוי לבין האי הונג קונג בשם "צ'ונג מון" (中門 – "השער האמצעי") בהיותו ממוקם בין שני מצרי ים אחרים – קאפ שוי מון במערב וליי יו מון במזרח.
עד שנת 1860 עת הוחכר האזור לבריטניה היו באזור מספר כפרים קטנים, אשר התפרנסו מדייג וסחר- בייחוד סחר בקטורת.
בראשית התקופה הבריטית היה אזור קו החוף של צים שא צוי אזור מגורים ללבנים בלבד, והיו בו בתי אחוזה שביניהם גנים.
החל משנת 1888 החלה מעבורת סטאר לקשר בין האי הונג קונג ובין צים שא צוי, וקשר זה הביא לפיתוח עירוני של האזור.
החל מראשית המאה ה-20 הותר לסינים להתגורר באזור זה, במטרה לעודד את המסחר במושבה ולעודד עובדים (באותה תקופה נאסר על סינים להתגורר בתחומי מרכז העיר הונג קונג – אזור סנטרל ואזור המיד-לוולס של ימינו.
תקופה זו מאופיינת בבנייה צפופה של בתי מגורים, ובניית רציפים לאורך קו החוף המערבי של חצי האי.
ב-1 באוקטובר 1910 החל לפעול קו הרכבת קאולון-קנטון ובין השנים 1913–1915 נבנתה תחנת הרכבת בצים שא צוי.
קווי מסילת הברזל עברו לאורך דרך צ'טהאם כאשר תחנת הרכבת הייתה תחנת הונג הום במפגש דרך צ'טהאם ודרך אוסטין.
בשנת 1928 נבנה מלון פנינסולה למול תחנת הרכבת ולחוף נמל ויקטוריה (יבוש הים במחצית השנייה של המאה ה-20 הרחיק את המלון מקו החוף).
בשנת 1978 נהרסה תחנת הרכבת צים שא צוי והתחנה הועברה לתחנת הונג הום החדשה.
מתחנת הרכבת נותר רק מגדל השעון צים שא צוי ובמקומה נבנו מוזיאון החלל של הונג קונג, מרכז התרבות של הונג קונג ומרכז הקניות מרכז ניו ורלד.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 התיישבו באזור צים שא צוי הודים ופקיסטנים רבים אשר פתחו עסקים רבים לאורך דרך נייתן.
צים שא צוי מהווה מרכז מסחרי ותיירותי בהונג קונג.
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20 הוצאו מהאזור מתקני הנמל, ומתקני התחבורה, והאזור הפך למרכז כלכלי ומסחרי.
סגירת נמל התעופה קאי טאק אפשרה בניית גורדי שחקים באזור, ואלה נבנו לאורך קו החוף במקביל לגורדי השחקים של אזור סנטרל.
התיירות מהווה מרכיב מרכזי בכלכלת האזור, ובו ריכוז המלונות הגבוה ביותר בהונג קונג, כאשר הידוע שבמלונות הוא מלון פנינסולה.
באזור מלונות יוקרה בינלאומיים לצד מלונות זולים.
באזור ממוקם פארק קאולון ובו מרכז ספורט, מרכז המורשת של הונג קונג וכן מסגד גדול.
בדרום צים שא צוי ממוקמים מוזיאון החלל של הונג קונג, מוזיאון הונג קונג לאמנות ומרכז התרבות של הונג קונג הממוקם לצד מגדל השעון צים שא צוי – שריד לתחנת הרכבת שעמדה במקום בעבר.
בסמוך הוקמה שדרת הכוכבים של הונג קונג הצופה אל נמל ויקטוריה וקו הרקיע המפורסם של הונג קונג.
מעבורת סטאר המקשרת את האזור עם אזור סנטרל מהווה אף היא אטרקציה תיירותית.
באזור צים שא צוי מזרח ממוקמים המוזיאון להיסטוריה של הונג קונג ומוזיאון המדע של הונג קונג.
באזור צים שא צוי ממוקמת תחנת צים שא צוי של הרכבת התחתית של הונג קונג, דרכה עובר קו צואן ואן.
מעבורת סטאר מקשרת את צים שא צוי לאזור סנטרל שבאי הונג קונג.
שירותי מעבורת מקשרים את צים שא צוי עם מקאו ועם גואנגג'ואו שבסין.
צים שא צוי מזרח הוא אזור בדרום חצי האי קאולון, מזרחית לדרך צ'טהאם המהווה את הגבול המזרחי של אזור צים שא צוי.
האזור יובש מן הים בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20.
עד שנות ה-70 היה אזור זה חלק ממפרץ הונג הום.
בעקבות גידול האוכלוסין בהונג קונג ועליית ערך הקרקע באזור צים שא צוי, וכן בעקבות האיסור על בנייה לגובה בקאולון בשל מיקומו של שדה התעופה קאי טאק הוחלט על יבוש הים על מנת להרחיב את השטחים המסחריים של צים שא צוי.
במקום ממוקמים מלונות רבים, חנויות ואתרי תיירות בהם טיילת צים שא צוי מזרח, המוזיאון להיסטוריה של הונג קונג ומוזיאון המדע של הונג קונג.
תחנת צים שא צוי מזרח של הרכבת התחתית של הונג קונג משמשת את קו הרכבת המזרחי של הונג קונג ומקושרת לתחנת צים שא צוי של קו צואן ואן.
בהנדסת תוכנה, מדד צימוד מייצג את רמת התלות בין מודולים שונים באותה מערכת.
מונח זה הומצא על ידי מהנדס תוכנה אמריקאי בשם לארי קונסטנטין, כחלק משיטה אשר פיתח להערכת איכות של תוכנה.
מונח נוסף אשר הומצא במסגרת שיטה זו הוא מדד הלכידות (Cohesion), המתייחס לחוזק הקשר הפונקציונלי בין פעולות שונות תחת אותו מודול.
רמת לכידות גבוהה, במקרים רבים, היא סימן לרמת צימוד נמוכה ולהפך.
בהערכת איכותו של קוד תוכנה, יועדף קוד בעל צמידות נמוכה, המהווה סימן לכך שהקוד תוכנן כהלכה ובנוי היטב.
על מנת להשיג צמידות נמוכה, יש לתכנן כל מודול כיחידה עצמאית ככל הניתן, אשר תלויה כמה שפחות במודולים נוספים במערכת.
במצב זה, במידה שיידרשו שינויים בקוד, אלו יבוצעו ביתר קלות כיוון ששינוי במודול מסוים לא יאלץ שינויים בכל המערכת.
שילוב של צמידות נמוכה ולכידות גבוהה הוא סימן לכך שהקוד בעל יכולת תחזוקה גבוהה, מצביע על חוסן, אמינות, יכולת שימוש מחדש ויכולת הבנה גבוהה של הקוד.
צִילִינְדֵּר (Cylinder) (נקרא גם שרוול) הוא החלל או המרחב הגלילי בו נעה הבוכנה הלוך ושוב במנוע בוכנה.
חלל הצילינדר שוכן בבלוק המנוע ומהווה את חלקו התחתון של תא הבעירה שלתוכו נכנסת תערובת הבעירה ובו מתבצעים כל שלבי העבודה של המנוע.
בתוך הצילינדר שוכן בנוסף גם הטלטל המחבר את הבוכנה וגל הארכובה.
מעל לצילינדר מורכב בדרך כלל ראש מנוע.
במנועי בעירה פנימית מסוג מחזור ארבע פעימות מותקנים בראש המנוע שסתומים ומצת המתזמנים את שלבי עבודת המנוע בצילינדר.
במנועי מחזור שתי פעימות, העובדים ללא שסתומים המובילים לסעפת היניקה וסעפת הפליטה, קיימים פתחי יניקה ופליטה בצילינדר עצמו.
סידור הצילינדרים הנפוץ במנועים רבי צילינדרים הם בשורה אחת כגון במנוע טורי, או בשתי שורות מקבילות בתצורת האות V, או בשתי שורות בצורה אופקית בכיוונים הפוכים כבמנועי הבוקסר.
ככל שגדל מספר הצילינדרים, כך גדל נפחו וכוחו של המנוע.
קיימים גם מנועי כוכב בעלי חמישה ויותר צילנדרים, הנפוצים במטוסי הבוכנה.
צימאון הוא האלבום ה-22 של הזמר היוצר הישראלי שלמה ארצי שיצא ב-22 במרץ 2002.
האלבום יצא שנתיים אחרי אלבומו הקודם של ארצי אהבתיהם, ושש שנים אחרי אלבומו הקודם שהכיל שירים מקוריים שהוא כתב והלחין - שניים.
הוא הוזמן מראש במאה אלף עותקים ובעקבות צאתו לחנויות הגיע ל-132 אלף עותקים בתור 17 ימים, שלושה שירים מהאלבום הגיעו למצעד השנתי תשס"ב (2002), וארצי עצמו זכה בתואר "זמר השנה" באותה שנה.
לאלבום צורף הקליפ של הסינגל - "בשקט בשקט" בתור הרצועה ה-16 באלבום.
האלבום כולל בתוכו שיר "נסתר", ששמו הוא: "ימי הולדת".
השיר מתנגן לאחר הרצועה האחרונה באלבום (לא לקחתי ללב).
שלמה ארצי - שירה, הפקה מוזיקלית
טל שגב - פסנתר, קלידים, בס, קולות, עיבודים, הפקה מוזיקלית
ערן וייץ - גיטרות, תכנות תופים, קולות, עיבודים, הפקה מוזיקלית
גיל פלדמן - אקורדיון, קלידים, עיבודים, הפקה מוזיקלית
אבי סינגולדה - גיטרות, בוזוקי, עיבודים
בשקט בשקט - (במאים:יריב הורוביץ ושלמה ארצי)
צִימְבָּלוֹם, צַמְבָל (Cimbalom, Țambal) הוא כלי הקשה בעל מיתרים, הנפוץ כיום בשימוש בעיקר בהונגריה ורומניה.
הצימבלום הוא דולצימר פטישים קונצרטי: סוג של קורדופון המורכב מתיבה גדולה, בצורת טרפז, שמיתרי מתכת מתוחים על המשטח העליון שלה.
זהו כלי נגינה שנעשה פופולרי בהונגריה ונמצא בשימוש בקבוצת העמים והתרבויות שכללה את אזור הבלקן, האזור הדרומי והמזרחי של האימפריה הרוסית והקיסרות האוסטרו-הונגרית של פעם, כיום בלארוס, הונגריה, רומניה, מולדובה, אוקראינה, פולין, צ'כיה וסלובקיה.
הכלי מקובל מאוד גם ביוון.
הנגינה בצימבלום מתבצעת (באופן טיפוסי) באמצעות הקשה בשני מקושים על המיתרים.
מיתרי הפלדה הגבוהים (סופרן) ערוכים בקבוצות של ארבעה ומכוונים באוניסונו.
המיתרים הנמוכים (בס), בציפוי נחושת, ערוכים בקבוצות של שלושה וגם הם מכוונים באוניסונו.
ברשימת הורנבוסטל-זאקס למיון כלי נגינה, מספר הצימבלום הוא 314.122-4,5. יתרה מזאת, שם הכלי "צימבלום" מציין גרסאות מוקדמות וקטנות יותר של הצימבלום, וצימבלומים עממיים, שהקבצות הצלילים, סדרי המיתרים וסוגי התיבה שלהם שונים.
באנגלית יש לכלי זה צורות כתיב שונות, אם כי cimbalom היא המצויה ביותר.
לפעמים מייחסים לכלי זה את השמות סנטור, סנטורי, סנדורי ועוד שמות בארצות שמחוץ לאוסטרו-הונגריה, שמשתמשים בשמות שלהם לכלים השייכים למשפחת דולצימר הפטישים.
"צימבלוּם" (cymbalum) איננו זהה לצימבלוֹם.
זהו כלי נגינה מימי הביניים, אחד ממערך של 4 עד 8 פעמונים קטנים, בגדלים שונים ותלויים יחד בתוך מסגרת, ידועים גם בשם "טינטינאבולה" או "קמפאניאה".
ההתייחסות לדולצימרי פטישים עממיים היא בדרך כלל בשמותיהם האזוריים, אבל ברחבי מרכז אירופה ומזרח אירופה קוראים להם במקרים רבים "צימבלום" (ושמות דומים הנגזרים משם זה).
ההבדלים בין כלים אלה יכולים לבוא לביטוי בגודל, כוונון, מספר מיתרים ושיטת ההחזקה וההנעה של המקושים.
הם קטנים וניידים יותר מן הצימבלום הקונצרטי.
בהופעה, נושא את הכלי בדרך כלל נגן יחיד, על פי רוב כשהוא תלוי ברצועה על צווארו ונשען בקצהו על המותן.
כמו הצימבלום הקונצרטי, דולצימר הפטישים העממי/הצימבלום הקטן מופעל בהקשה בשני מקושים על המיתרים.
עם זאת, מקושים אלה קצרים בדרך כלל במידה רבה מאלה המשמשים לנגינה בצימבלום קונצרטי (לרוב חצי מאורכם), ובמקרים רבים ללא הכיסוי הרך מעל נקודת המפגש בין המקוש למיתרים.
לכלים אלה גם אין מנגנוני השתקה; עקב כך, כף היד, האצבעות ואפילו אמות הזרוע משמשות להשתקת הצליל.
הכוונונים הם במקרים רבים כרומטיים בחלקם או אפילו דיאטוניים, במקום הכוונון הכרומטי המלא של הצימבלום הקונצרטי, וייתכנו הבדלים אזוריים ביניהם.
בניית הכלים הללו קשורה ביתר שאת לסגנון הייחודי של המוזיקה המבוצעת בהם מן המקובל בצימבלום הקונצרטי.
לצד הופעת הצימבלום הקונצרטי בהונגריה, פיתחו גם אזורים נוספים במזרח אירופה את הגרסה המקומית שלה לדולצימר עממי ובהמשך לכך הופיעו אסכולות נגינה רשמיות יותר.
המופע הראשון של קורדופון הקשה פשוט, שמכניסים לקטגוריה של דולצימר פטישים, נמצא בתבליט אשורי בקינדג'וק מ-3500 לפנה"ס.
לכל העמים מאזור הים התיכון היו גרסאות של כלי זה בשמות שונים, כמו גם לעמים רבים באסיה.
דולצימר הפטישים העממי, השכיח בקרב הבני הרומה (הצוענים) של אוסטרו-הונגריה, שימש את יוזף שונדה, בונה פסנתרים מומחה, שעבד בפשט, הונגריה, כבסיס לצימבלום הקונצרטי, שייצר כסדרת כלים בשנת 1874. ההוצאה הרביעית של ספר הלימוד הראשון לצימבלום הקונצרטי מאת גזה אלאגה, חבר בתזמורת האופרה המלכותית של הונגריה, יצאה לאור בשנת 1889.
הצימבלום הקונצרטי נעשה פופולרי בקיסרות האוסטרו-הונגרית ושימש את כל הקבוצות האתניות בממלכה, שכללו נגנים מגיארים, יהודים וסלאביים, כמו גם נגני לאוטאר צוענים.
השימוש בכלי התפשט בשלהי המאה ה-19 ותפס את מקומה של הקובזה בהרכבים עממיים, רומנים ומולדובנים.
בוואלאכיה הוא משמש כמעט ככלי הקשה.
בטרנסילבניה ובאנאט, סגנון הנגינה טונאלי יותר ועמוס ארפג'י.
הצימבלום הקונצרטי שיוזף שונדה פיתח ב-1874 בבודפשט היה קרוב יותר במנעד צליליו, בהטלה הדינמית שלו ובמשקלו לפסנתר קטן מכפי שהיו דולצימרי הפטישים העממיים לסוגיהם השונים.
הצימבלום של שונדה היה מצויד במסגרת כבדה יותר להגברת היציבות ועוצמת הדינמיקה.
הוא כלל הרבה יותר נתיבי מיתרים להרחבת המנעד והייתה בו דוושת עמעום, שהגבירה את יכולת השליטה בדינמיקה.
ארבע רגליות מתנתקות נוספו לתמיכה בכלי הזה, הגדול בהרבה מקודמיו.
הנגינה בצימבלום הקונצרטי מתבצעת גם כיום העיקר במקושים, אם כי נעשה שימוש גם בטכניקות נגינה אחרות.
כלי נגינה קונצרטיים, מאלה של שונדה ואילך, הם כרומטיים במלואם.
שיטת הכוונון של שונדה קבעה מנעד צליל סטנדרטי של ארבע אוקטבות ועוד טרצה גדולה; החל בדו אמצעי עד מי שלישי.
הצימבלום הקונצרטי חלחל עם הזמן לאזורים אחרים בקיסרות אוסטרו-הונגריה, כגון רומניה, מולדובה ואוקראינה.
ברומניה, מוכר הצימבלום הגדול בשם "צאמבאל מארה" (מילולית, "צימבלום גדול").
הצימבלום המשיך להתפתח וכלי הקונצרט המודרניים עוברים במקרים רבים הרחבה נוספת ומצוידים בשכלולים רבים מעבר לעיצוב של שונדה.
בכלים אלה יכול להיות עכשיו מנעד צלילי, המקיף חמש אוקטבות כרומטיות במלואן, מ-לה ראשון עד לה חמישי.
בוני צימבלום בני ימינו יוצרים גם כלים קטנים יותר, החל בגרסאות קלות יותר של המערך הקונצרטי המקורי של שונדה וכלה בצימבלום כרומטי נייד ממש (שעושה שימוש בדפוס הכוונון האופייני של שונדה ובמערך הצלילים דלו אבל בטווח מצומצם בבס).
יצרנים מודרניים גם ממשיכים לבנות כלים עממיים חדשים ומסורתיים.
גרסה קטנה יותר ונייד של הצימבלום הקונצרטי יוצרה באוקראינה בין שנות ה-50 לשנות ה-80 של המאה ה-20. גרסה זו הייתה מצוידת ברגליות מתנתקות ובדוושות עמעום, אבל הייתה נוחה יותר לנשיאה מן הכלי הקונצרטי הגדול.
כלים אלה יוצרו במפעל צ'רניחיב ובסדנת מלניטסו-פודיליסק לכלי נגינה עממיים, שייצרה עוד כלי נגינה עממיים אחרים מסוגים שונים.
הארי פארץ' יצר כמה סדרות של סיטארים שנקראו קאנונים הארמוניים.
גלן בראנקה יצר סיטארי פטישים שולחניים חשמליים, שכינה בשם גיטרות
מקשים, ויורי לנדמן בנה סיטארי פטישים חשמליים בני 24 מיתרים בשביל ליאם פין ו"להקת הדודו", שאותם כינה גיטרות טאפלברג לתיפוף.
גם לבורדומס יש כלי במה, המשמש כצימבלום.
ברוב כלי הצימבלום המסורתיים יש קבוצות מיתרים המכווננים לצליל אוניסונו אחד לכל מקטע.
עם זאת, כלי הנגינה של ברנקה, לנדמן ובורדומס משתמשים בשיטת גיוונון, שבה קבוצות המיתרים האינדיבידואליות מכווננות באוקטבות במקום באוניסונו פשוט.
זו חריגה מכוונוני האוניסונו של קבוצות המיתרים המשולשות והמרובעות בצימבלום הרגיל וכן מכוונון האוניסונו של הפסנתר במסגרת קבוצות המיתרים שלו.
(הכלים של פארץ' משתמשים בתוכנית כוונון ואיזון שונה לגמרי).
צֶציליֶה (צילי) ואנג Wang; 1 בפברואר 1909 – 10 ביולי 2005) הייתה רקדנית, קברטיסטית ופנטומימאית יהודייה אוסטרית-הולנדית.
צילי ואנג נולדה וגדלה במשפחת סוחרים יהודים מתבוללת אמידה וליברלית בווינה בירת אוסטריה, הצעירה משלושת ילדיהם של רגינֶה (לבית וֶצשטיין) ומרקוס ואנג, ילידי גליציה.
מילדותה למדה מחול, ובגיל 16 הצטרפה לכיתת המחול המודרני הראשונה שאך זה נפתחה אז באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הבמה של וינה.
מורתה הייתה גרטרוד בודנוויזר, הכוהנת הגדולה של האקספרסיוניזם בתחום המחול באוסטריה.
ואנג, שכונתה "פבלובה של הפרודיה" (Pawlowa der Parodie), החלה כבר בילדותה לערוך ניסויים בתנועה המבוססת על המילה המדוברת.
הופעתה הראשונה הייתה ב-1929 ב"קומדי תיאטר", עם הקריין ארנסט צייס.
ב-1932 הציגה את המונודרמה "הָרְלֶקינאדֶה" (Harlekinade), שכתב בעלה, האנס שלזינגר, מחזאי, משורר, במאי ופילוסוף.
בשנים הבאות הופיעה בקברטים שונים בווינה, בציריך (במטחנת הפלפל), ובברלין.
ב-1936 ייסדה עם בעלה קברט בווינה והצטרפה ל"תיאטר דֶר פוֹלְקְסְהוֹכְשוּלֶה" בווינה, שניהל שלזינגר.
ב-1938, בזמן האנשלוס באוסטריה, נמצאו בני הזוג בסיור הופעות בשוודיה.
הם נמלטו להולנד, ובשנים הבאות הופיעה ואנג בהצגות יחיד של מחול ודיבור בתיאטראות באמסטרדם ובסכוונינגן וכן בקברטים ובהצגות רוויו.
במשך שנות חייה בהולנד פיתחה ואנג את אמנות ה"טרנספורמציה" (Verwandeleien) שלה למלוא היקפה.
בהשראת גתה, סרטי וולט דיסני, צ'ארלי צ'אפלין, וילהלם בוש וכריסטיאן מורגנשטרן יצרו ואנג ושלזינגר עולם של יצורים קסומים בגיחוכם.
ואנג גילמה דמויות שונות, באמצעות תלבושות, פאות ובובות, בהן מקס ומוריץ; גבירות האג המעודנות בדמות ג'ירף טרקלינים ששם אותן ללעג; חייל מתרברב המתנפח עוד ועוד עד שהוא מתפוצץ ברהבתנותו; ציפור בלרינה מחוללת בעליצות לצלילי פגניני; זוג אופנתי יוצא במחול (ואנג בדמות הגבר עם בת-זוגו הבובה) ועוד כהנה וכהנה.
הקו הבולט בכל דמויותיה היה ההומור השנון, העוקץ, שעליו התבססה הטרנספורמציה, באמצעות תנועה, מחול אקספרסיוניסטי, פנטומימה, פרודיה, גרוטסקה ליצנות, משחק, מוזיקה, טקסט, תלבושות, אקרובטיקה ופעלולי תאורה.
אין פלא, שוואנג דחתה את המונח "רקדנית גרוטסקית" ביחס ליצירתה.
ב-1941 ירדו ואנג ושלזינגר למחתרת כדי להימלט מצווי הגירוש.
שלזינגר מת מתשישות ב-10 באפריל 1945. ואנג החלה להופיע מיד לאחר המלחמה בקברטים שונים וב-1946 הופיעה לראשונה בסולו ללא טקסט בהאג, בליווי הפסנתרן וים דה פריס, שהיה ב-1950 למלווה הקבוע שלה ולשותפה.
בשנת 1952 הייתה ואנג לאזרחית הולנד.
ב-1971 חגגה את יובל ה-25 להופעת הסולו הראשונה שלה בתיאטרון המלכותי (Koninklijke Schouwburg) בהאג.
באותה שנה החליטה לפרוש מן הבמה.
ב-1975 חזרה לעיר הולדתה "ללא רצון בנקם ובמעשי תגמול" אמרה, בהתייחסה לעובדה, שהוריה נרצחו בשואה ואיש ממשפחתה לא נותר בווינה.
היא המשיכה לחיות בווינה עד מותה ב-2005, ללא קשר עם הקהילה היהודית בעיר.
ארכיונה שמור בספרייה הלאומית של אוסטריה.
צימוד הוא אמצעי ספרותי אמנותי, המשמש כקישוט בשירה, לשון נופל על לשון.
כלומר, שימוש בצמד מילים או בצירוף מילים שהצליל שלהם זהה או דומה, אבל המשמעות שלהם שונה או מנוגדת.
משיגים את האפקט המבוקש כשהמילים הללו צמודות זו לזו.
במקרים רבים הצימודים למיניהם אינם רק קישוט צורני צלילי, אלא יש להם תפקיד גם בתחום המשמעות.
בצימודים מנוגדי משמעות, הדמיון הצלילי בין שתי המילים מדגיש את הניגוד שביניהן בתוכן, לדוגמה: מזוני - רזוני.
ואילו כאשר יש קרבה בין המשמעים של שתי המילים השוות או הדומות זו לזו בצליל, מחזק הצליל השווה או הדומה את הנאמר.
השימוש באמצעי ספרותי זה רווח כבר בתנ"ך () ובפיוטים ושירה בימי הביניים בעברית ובארמית ואף בצימוד של מילה עברית וארמית.
משוררי ספרד שילבו בשיריהם את כל סוגי הצימודים, ובעיקר את הצימוד השלם.
כמה מהם, כגון משה אבן עזרא, יעקב בן אלעזר, יהודה אלחריזי וטודרוס בן יהודה אבולעפיה, אף חיברו "שירי צימודים", כלומר, שירים שכל חרוזיהם הם צימודים שלמים או מורכבים.
חכמי ומשוררי ספרד גם יצרו צירופי לשון וביטויים שהם צימודים של שברי פסוקים מהתנ"ך או מאמרי חז"ל והשתמשו בהם בשירה ובפרוזה מחורזת כגון בתשובות הלכתיות, אגרות המלצה, והסכמות לספרים.
דוגמה נפוצה: ממאמר חז"ל "כלה כמות שהיא" נוצר הביטוי "קלה כמות שהיא".
לפעמים שינוי אות או הגייה הפכו את משמעות הביטוי: "אין מסיחין בסעודה" () - "הן משיחין בסעודה".
"לבי יחיל בקרבי" () - "לבי יכיל בקרבי".
מקובל למיין את סוגי הצימודים על פי הצלילים החוזרים בהם:
צימוד שלם - שתי המילים זהות זו לזו לגמרי בצלילן ובכתיבן, אבל משמעותן שונה.
לדוגמה: מילה (ברית-מילה) לעומת מילה (יחידה בסיסית בשפה), או ציר (במובן של שליח, כאב, מיץ).
דמים (כסף) לעומת דמים (דם).
או צירוף מילים זהה אבל משמעותו שונה ומובנת מההקשר.
לדוגמה: "שנה ופירש" (שינה דרכו ועזב) - "שנה ופירש" (חזר על תלמודו וביאר אותו).
צימוד מורכב - מילה אחת ובסמוך לה צירוף של שתי מילים היוצרות אותו צליל.
לדוגמה: החרטומים - אחר תומים, עלמה - על מה, בוחן - בו חן.
צימוד מפוצל - היפוכו של הצימוד המורכב.
שתי מילים ובסמוך להם מילה אחת היוצרת אותו צליל.
צימוד שונה כתיב - שתי מילים שונות בכתיב אך דומות או זהות בהגייה.
נפוץ בתנועות המתחלפות בהגייה (א-ה-ע; ב-פ; ח-כ-ק; ט-ת; ש-ס) לדוגמה: הדם - אדם, הוד - עוד, הן - אין, ארוכה - ארוחה, ביקורים - ביכורים.
צימוד שונה תנועה - שתי המילים שונות זו מזו באחת מתנועותיהן.
לדוגמה: צר - צור - ציר, דברים - דבורים.
משְּׁביעין (שין ימנית, שבועה) - משֹביעין (שין שמאלית שובע).
צימוד שונה אות - שתי המילים שונות זו מזו באחת מאותיותיהן.
לדוגמה: חרוז - חרוץ, גֹדש - קֹדש.
צימוד הפוך - המילה השנייה נוצרת מהיפוך אותיות של המילה הראשונה.
לדוגמה: תצמא - תמצא, יקיצני - יציקני.
צימוד גזרי - המילה השנייה נגזרת מאותו שורש של המילה הראשונה או משורש דומה לו.
לדוגמה: ניסן - נסו - נס, ספירים - ספרים.
צימוד נוסף - במילה השנייה נוספת אות אחת או יותר לתחילת המילה הראשונה.
לדוגמה: מים - שמים, גלים - גלגלים.
צימוד נפחת - היפוכו של הצימוד הנוסף.
כלומר, במילה השנייה נגרעת אות אחת או יותר מראש המילה הראשונה.
צימוד נעלם - למילה אחת יש שתי משמעויות - שם פרטי ושם עצם כללי.
המילה עצמה כלל אינה נזכרת בשיר במפורש, אלא נרמזת בלבד, ומכאן שמו של הצימוד - "הנעלם".
לדוגמה, שלמה אבן גבירול בטור: "ונפל הרעם ובא בן אבינועם במים כבירים" מדבר על הברק שבא אחרי הרעם.
ברק הוא גם שמו הפרטי של ברק בן אבינועם.
המשורר משלב בטור את הצירוף "בן אבינועם" כדי לרמוז על הברק.
צימוק בשמש הוא מחזה מאת לוריין הנסברי שהוצג לראשונה בברודוויי בשנת 1959. הכותרת היא מתוך השיר "הארלם" (ידוע גם בשם "A Dream Deferred") מאת לנגסטון יוז.
הסיפור מספר על חוויות משפחה שחורה בשכונת וושינגטון פארק אשר בשיקגו, עת בני המשפחה מנסים "לשפר" את חייהם בעזרת תשלום ביטוח חיים שהתקבל בעקבות מותו של האב.
מעגל מבקרי התיאטרון של ניו יורק בחרו בו כמחזה הטוב ביותר של 1959.
וולטר ורות יאנגר, בנם טרוויס, אמו של וולטר, לינה (מאמא) ואחותו של וולטר, בניתה, חיים יחדיו בעוני בדירת שני חדרים רעועה בדרום שיקגו.
וולטר מתפרנס בדחק כנהג לימוזינה.
רות מאושרת בחלקה, אך וולטר חולם להיות עשיר.
בתחילת המחזה, אביהם של וולטר ובניתה נפטר, ואמם מחכה להמחאה מחברת הביטוח על סך 10,000 דולר.
לכל אחד מבני המשפחה יש דעה לגבי מה צריך לעשות עם הכסף: מאמא רוצה להשקיע בבית, ולקיים בכך את החלום שחלמה יחד עם בעלה המנוח.
וולטר, שמרגיש זכאי לכסף, רוצה להשקיע בחנות משקאות, יחד עם שני מכרים מהשכונה, וילי ובובו, והוא מאמין שעסק זה יבטיח את עתידה של המשפחה.
מאמא מתנגדת לתוכנית זו מתוך השקפה דתית נגד אלכוהול.
רות מסכימה עם רצונה של מאמא לבית, אך גם מקווה שוולטר ואמו ידאגו בין היתר להזדמנויות עבור בנה, טראוויס.
היא גם מעמתת את בני משפחתה עם הרצון שלהם להתערות בעולם הלבן, ואף מזכירה לוולטר שהכסף לא שלו אלא של אמם.
העימותים בין בני המשפחה גוברים.
בינתיים, רות מגלה שהיא בהריון, והיא חוששת שאם תלד זה יגרום למשפחה מצוקה כלכלית גדולה עוד יותר.
וולטר לא אומר דבר כשרות משתפת אותו במחשבתה שאולי תעשה הפלה, ומאמא בתגובה מחליטה להשקיע חלק מהכסף כתשלום ראשון על בית, בו יהיה מקום לכולם.
היא בוחרת בבית בשכונת קלייבורן, שכונה לבנה לגמרי.
כשהשכנים-לעתיד מגלים שמשפחת יאנגר מתכוונת לעבור לשכונתם, הם שולחים את מר לינדר, מוועד השכונה, להציע להם כסף בתמורה לכך שלא יעברו לשכונה.
בינתיים, מאמא נמלכת בדעתה, ונותנת את שארית הכסף – כ-6500 דולר – לוולטר, אך מבקשת ממנו שישמור 3000 דולר עבור השכלתה של בניתה.
וולטר מוסר את כל הכסף לווילי עבור העסק, והלה בורח עם כל הסכום.
בניתה, בינתיים, מתנהלת מול שני הגברים שבחייה.
מחזר אחד הוא ג'ורג' מורצ'סון, איש אמיד ומשכיל, המייצג את הגבר השחור המוטמע בעולם הלבן.
הוא מתכחש למורשת האפריקאית שלו, ומתנשא על וולטר ושחורים עניים וחסרי השכלה.
מצד שני, ג'וזף אסגאי מלמד את בניתה על מורשתה האפריקאית, נותן לה מתנות מאפריקה, ומעיר לה על נטייתה לקבל על עצמה הטמעה בחברה הלבנה כדבר חיובי.
כשהיא מחליקה את שערה, הוא קורה לזה "השחתה".
בניתה נגעלת מהתייחסותו של ג'ורג', ולבסוף נענית להצעת נישואים מצד ג'וזף, שמעודד אותה ללמוד רפואה ומבקש ממנה להצטרף אליו במשלחת לניגריה.
כשבניתה נסערת מאובדן הכסף, ג'וזף גוער בה שהיא "חומרנית".
וולטר עיוור לניגוד בין ג'ורג' לג'וזף: הוא לא מבין שהמרדף שלו אחר העושר יכול להתגשם רק תוך אימוץ אמות המוסר של ג'ורג' ושחרור מהתרבות של ג'וזף.
אך ברגע האמת, הוא לא מסוגל לוותר על הגאווה שלו, והוא דוחה את הצעת הוועד השכונתי הלבן, ומצהיר כי הוא מאמין שמשפחתו תתקיים לצד הלבנים בשכנות טובה.
המשפחה עוברת לביתם החדש כדי להגשים את חלומה, תוך אופטימיות ונחישות לפעול באופן מלוכד ומשותף.
דמות נוספת במחזה היא השכנה, גב' ג'ונסון, אישה חטטנית וקולנית, שמצהירה שהיא לא מבינה כיצד המשפחה יכולה לשקול כלל מעבר לשכונה לבנה.
היא מוצגת בתור אתנחתא קומית, אבל מייצגת את הלעג של הנסברי כלפי מי שמפחד לעמוד על זכויותיו.
המחזה הדהד בחלקיו את התיק המשפחתי בו הייתה מעורבת משפחתה של הנסברי שנים קודם לכן, הנסברי נ' לי (Hansberry v.
הבית של משפחת הנסברי בוושינגטון פארק, אותו הם קנו ב-1937, הוכרז על ידי מועצת העיר שיקגו כאתר היסטורי לשימור בשנת 2010.
כשהחלה ההפקה של ההצגה, היא נחשבה להשקעה בעלת סיכון, מכיוון שהקאסט היה כולו שחור, לבד מדמות אחת משנית ביותר.
לכן, נדרשה למפיק פיליפ רוז יותר משנה לגייס מספיק כסף להשיק את הפרויקט.
היו חילוקי דעות במהלך התכנון האם על הסיפור להתמקד בדמות הבן או דמות האם.
כשההצגה נפתחה בניו יורק עם סידני פואטייה בתפקיד הבן, הוא והמחזה היו ללהיט מיידי.
סידני פואטייה – וולטר לי יאנגר
רובי די – רות יאנגר
אייבן דיקסון – ג'וזף אסגאי
לון אלדר III – בובו
ג'ון פידלר – קרל לינדנר
לואיס גוסט ג'וניור– ג'ורג' מרצ'סון
קלודיה מקניל – לינה יאנגר
דיאנה סאנדס – בניתה יאנגר
גלין טורמן – טראוויס יאנגר
מאוחר יותר, אוסי דייוויס החליף את פואטייה בתפקיד וולטר יאנגר, ופרנסס ויליאמס החליפה את קלודיה מקניל בתפקיד לינה יאנגר.
"צימוק בשמש" היה המחזה הראשון שנכתב על ידי אישה שחורה שהופק בברודוויי, כמו גם הראשון בבימוי אדם שחור (לויד ריצ'רדס).
הנסברי ורוז לא היו בטוחים שהמחזה יצליח - הביקורות הראשונות היו מעורבות.
אך גם לאחר שהמחזה הפך ללהיט וגרף שבחים, המבקרים המשיכו לדון בשאלה "האם המחזה הוא אוניברסלי או נישתי לקהל שחור?".
הנסברי ציינה שהמחזה מציג לראשונה עבור לבנים רבים פרטים מחייהם של אנשים שחורים, והבמאי, ריצ'רדס, ציין שזהו המחזה הראשון שמשך קהלים שחורים גדולים.
פרנק ריץ', בביקורתו בניו-יורק טיימס, כתב כי "'צימוק בשמש' שינה את התיאטרון האמריקאי לנצח."
ב-1960 "צימוק בשמש" היה מועמד לארבעה פרסי טוני:
המחזה הטוב ביותר – נכתב על ידי לוריין הנסברי; הופק על ידי פיליפ רוז, דייוויד ג'יי קוגן
השחקן הטוב ביותר במחזה – סידני פואטייה
השחקנית הטובה ביותר במחזה – קלודיה מקניל
הבימוי הטוב ביותר של מחזה – לויד ריצ'רדס
כחמישה חודשים אחרי הפתיחה בברודוויי, עלתה ההצגה בווסט אנד בלונדון.
ב-1961 יצא הסרט "צימוק בשמש", עם הקאסט המקורי של הצגת הברודוויי.
הנסברי כתבה את התסריט, והבמאי היה דניאל פטרי.
רובי די זכתה בפרס National Board of Review לשחקנית המשנה הטובה ביותר, וסידני פואטייה וקלודיה מקניל היו מועמדים לפרסי גלובוס הזהב.
פטרי זכה בפרס "גרי קופר" מיוחד בפסטיבל קאן.
גרסה מוזיקלית למחזה עלתה לבמה בברודוויי בין השנים 1973 ו-1975. את הבוק כתב בעלה לשעבר של הנסברי, רוברט נמירוף, והוא נצמד למחזה המקורי.
הקאסט כלל את ג'ו מורטון בתפקיד וולטר לי, וירג'יניה קייפרס בתפקיד מאמא, ארנסטין גק'סון בתפקיד רות, ודבי אלן בתפקיד בניתה.
המופע זכה בפרס טוני למחזמר הטוב ביותר.
ב-1989 המחזה עובד לסרט טלוויזיה ברשת הציבורית PBS, בכיכובם של דני גלובר (וולטר לי) אסתר רול (מאמא), קים יאנסי (בניתה), סטרלטה דופואה (רות), וג'ון פידלר (קרל לינדנר).
הסרט זכה בשלוש מועמדויות לפרסי אמי, כולן בקטגוריות טכניות.
המחזה הועלה מחדש בברודוויי ב-2004. הקאסט כלל את שון קומבס בתפקיד וולטר לי, אודרה מקדונלד בתפקיד רות, פלישיה רשאד בתפקיד מאמא, וסנאא לתאן בתפקיד בניתה.
המחזה זכה בשני פרסי טוני: לשחקנית הטובה ביותר (פלישיה רשאד) ושחקנית המשנה הטובה ביותר (אודרה מקדונלד), ובמועמדויות לחידוש ברודוויי הטוב ביותר וכן לשחקנית המשנה הטובה ביותר (סנאא לתאן).
בשנת 2008, שון קומבס, פלישיה רשאד ואודרה מקדונלד כיכבו בסרט טלוויזיה בבימויו של קני ליאון.
בכורת הסרט הייתה בפסטיבל סאנדנס 2008, ואחר כך שודרה ב-ABC ב-25 בפברואר 2008. מקדונלד זכתה במועמדות לפרס אמי.
על פי מדד נילסן, הסרט נצפה על ידי 12.7 מיליון צופים, ודורג #9 בדירוגים השבועיים.
חידוש שני בברודוויי רץ מ-3 באפריל 2014 עד 15 ביוני 2014. המחזה זכה בשלושה פרסי טוני: לחידוש הטוב ביותר, לשחקנית המשנה הטובה ביותר (סופי אוקונדו) ולבימוי הטוב ביותר (קני ליאון).
הקאסט כלל את דנזל וושינגטון בתפקיד וולטר לי, סופי אוקונדו בתפקיד רות, לטנייה ריצ'רדסון ג'קסון בתפקיד מאמא, ואניקה נוני רוז בתפקיד בניתה.
המחזה משנת 2010 של ברוס נוריס, Clybourne Park, מספר את סיפורה של המשפחה הלבנה אשר מכרה את ביתה למשפחת יאנגר.
המערכה הראשונה מתרחשת קצת לפני האירועים של "צימוק בשמש", וכוללת את מכירת הבית למשפחה האפרו-אמריקאית; המערכה השנייה מתרחשת כעבור 50 שנה.
המחזה משנת 2013 מאת קוואמי קוויי-ארמה, Beneatha's Place, עוקבת אחר בניתה לאחר שהיא עוזבת לניגריה יחד עם אסגאי.
במקום להיות רופאה, היא נהיית לדיקנית מדעי החברה באוניברסיטה מכובדת בקליפורניה.
שני המחזות נקראו על ידי קוויי-ארמה "מחזור הצימוק" והועלו לבמה בהפקה משותפת בבולטימור בעונת 2012-2013.
צימוד אפאפטי הוא צורת תקשורת היפותטית בתוך מערכת העצבים, בה פעילותם החשמלית של מספר תאים מושפעת ברמה מסוימת האחת מהשנייה (ולרוב מסתנכרנת).
תקשורת זו נבדלת מתקשורת ישירה במערכת העצבים דוגמת סינפסות חשמליות וסינפסות כימיות.
המונח עשוי להתייחס לצימוד בין סיבי עצב סמוכים (משיקים) הנגרמת מתחלופה של יונים בין התאים.