tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החל קרב בין קורבאק וקארינה לבין האוונג'רס, שומרי הגלקסיה וגברת מארוול.
קורבאק הרג מרבית מן הגיבורים, אך נתפס חלש ולא מוכן בידי קפטן אמריקה ו-וונדר מן.
לאחר שנחלש עוד יותר בידי איירון מן, ויז'ן, תור וסטארהוק, קורבאק התאבד היות שחש כי קארינה מפקפקת בו.
קארינה הזועמת תקפה את שאר הגיבורים, אך בסוף נהרגה בידי תור.
הקרב נצפה בידי מונדרגון, שהבינה שקורבאק רצה לעזור לאנושות ושרצה להחיות את הגיבורים שהרג.
לאחר עלילה נוספת בנבכי הזמן, קורבאק הוקם לתחייה בצורתו האנושית בידי הגראנדמאסטר להילחם בגולש הכסוף, באוונג'רס ובאוונג'רס מהחוף המערבי.
כאשר קורבאק נכשל בניסיון להשתמש בקפטן אמריקה כדי להשיג את הקובייה הקוסמית מהגולגולת האדומה, הגולגולת השתמש בכוח הקובייה כדי לפזר את קורבאק על פני שישה ממדים.
בחוברות "אקדמיית האוונג'רס", וייל החייתה את קארינה במחשבה שהחייתה את הצרעה.
קורבאק הופיע בשבילה, אם כי קארינה סירבה מה שגרם לקרב בין קורבאק לכל קבוצות האוונג'רס, ביניהן אקדמיית האוונג'רס הבוגרים.
בשלב מסוים וייל עברה דרך גופו ושיתקה אותו, ואילו האזמאט השמידה אותו עם פיצוץ אנטי-חומר.
קוֹרְבֵּיל היא קומונה במחוז אֶסוֹן שבחבל איל-דה-פראנס בצרפת.
העיר שוכנת על נהר סן, וממוקמת כ-28 ק"מ דרומית-מזרחית לפריז.
שם העיר נגזר משם העיר הלטיני Corbulium וכן מהשם הגאלי cor beel, שמשמעותו הבית הקדוש.
ממצאים שנמצאו בגדה המערבית של הסן, מעידים על נוכחות אנושית באֵזור כבר בתקופה הפלאוליתית והנאוליתית.
קיימים גם ממצאים ליישוב בתקופה הרומית, וככל הנראה, הדרך בין אגדינקום (Agendicum סנס המודרנית) ללוטטיה עברה בתחום העיר.
העיר נמצא בדרום השטח האורבני של מטרופולין פריז בצפון-מזרח המחוז אסון.
בעיר נמצאת ההתחברות של נהר האסון ונהר הסן.
במאה ה-19, קורביל הייתה מרכז של טחינת קמח.
כמו כן בלטה בתעשיית הנייר, הודות למפעל ייצור הנייר של פייר-פרנסואה דידו, שנוסד שם עוד הרבה קודם.
היישוב היהודי, ככל הנראה היה קיים במקום כבר בראשית ימי הביניים.
במאות ה-12 וה-13 התקיימה בעיר קהילה יהודית גדולה, שהלכה והתפתחה, ואף הייתה בה ישיבה גדולה.
כמה מגדולי הראשונים ומהמפורסמים שבהם, היו מתושבי העיר.
ר' יעקב הקדוש מקורביל, מבעלי התוספות.
חיבר פירושים על התורה בדרך גימטריאות (הובאו בתוספות על התורה ובספר 'פענח רזא').
נהרג על קידוש השם, ככל הנראה במהלך מסע הצלב השלישי, בשנת ד'תתק"נ.
אחיו, רבי יהודה מקורביל, גם הוא מבעלי התוספות, דודו של הש"ר מקוצי, נהרג על קידוש השם, ככל הנראה במהלך מסע הצלב השישי, בערך בשנת ד'תתקצ"ב.
רבי יעקב הלוי ממרויש, בעל שו"ת מן השמים.
רבי יצחק מקורביל, בעל הספר מצוות קטן.
תלמידו רבנו פרץ מקורביל, בעל ההגהות סמ"ק, שעמד בראשות הישיבה שבעיר.
רבי יעקב מקורביל, חיבר ספר בשם 'עץ החיים', תקופת חייו נעה בערך בין השנים ה'ק"נ-ה'ר'.
לאחר גירוש צרפת, היישוב היהודי אמנם חזר והתבסס בה, למרות הרדיפות והגירושים החוזרים ונשנים, אך כבר לא היה בממדיו הקודמים, ובהמשך הלך ודעך.
קורבואזיה הוא מותג של קוניאק בבעלות חברת קמפרי (Gruppo Campari).
המותג מיוצר בז'רנק (Jarnac) במחוז שראנט בצרפת.
עמנואל קורבואזיה יסד חברת משקאות ויינות בברסי, שבפריז, ב-1809 יחד עם לואי גלואה (Louis Gallois).
ב-1811 ביקר נפוליאון בונפרטה בברסי והתרשם מהקוניאק, ותרם לפרסומו של המותג.
קורבין דין ברנסן הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ובמאי אמריקאי.
ברנסן נולד בצפון הוליווד, קליפורניה, בנו הבכור של הארי ברסן, ג'וניור, מפיק הוליוודי, והשחקנית ז'אן קופר , שהופיעה באופרת הסבון צעירים חסרי מנוח.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בוורלי הילס בשנת 1972. לברנסן תואר ראשון באמנויות תיאטרון בשנת 1977 וגם תואר שני במחזאות בשנת 1979 מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
לאחר הופעה של שנתיים באופרת הסבון "התקווה של ריאן", ברנסן לוהק לתפקיד עורך הדין ארנולד בקר בסדרת הטלוויזיה של סטיבן בוצ'קו פרקליטי אל איי בשנת 1986. הסדרה הפכה ללהיט, והתפקיד זיכה אותו במועמדות לפרס אמי לפרס גלובוס הזהב, הופעות על עטיפות המגזינים, ותפקידי אורח בסיינפלד, ובמופע של לארי סנדרס.
הוא שיחק בסדרה פרקליטי אל.אי במשך כל עונותיה, עד שהסתיימה ב-1994.
בברנסן שיחק במגוון של סדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע.
שיחק עורך דין בסדרה בוסטון ליגל.
הוא הופיע במסע בין כוכבים: הדור הבא.
כמו כן היה לו תפקיד חוזר כקפטן אוון סברינג בדרמה הצבאית ג'אג.
שיחק סנטור רפובליקני בשני פרקים של הסדרה הבית הלבן.
הוא ביים, הפיק והופיע בסרט האימה "Dead Air".
ושיחק בתפקיד ראשי בסדרה בניחוש חוקר, בתפקיד הנרי ספנסר, אביו של הדמות הראשית, שון ספנסר (ג'יימס רודיי).
ברנסן הופיע בסרט "גבעה 25", סרט שהפיק, ביים וכתב.
הוא הופיע גם בתפקיד אורח ב-הוחלפו בלידתן, "ונוס, קופידון, איוולת וזמן".
ברנסן שיחק כקייל נווין בסדרת הטלוויזיה המתמחה .
החל מ-2018 שיחק בתפקיד אורח בעונות 1, 2 ו-4 בסדרה המחודשת מגנום, בלש פרטי.
בשנת 2020 שיחק בדרמת הפשע המשטרתית של רשת CBS "טומי".
Wade" אודות פסק דין רו נגד וייד, בתור הארי בלקמן, שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בשנת 2023 ביצע הופעת אורח בסדרת הקומית הסאטירית "הקללה" שיצרו בני ספדי ונייתן פילדר עבור רשת שואוטיים.
בשנת 2009 ביים והפיק את סרט האימה והמד"ב "Dead Air".
ברנסן היה נשיא ובעלים משותף של Public Media Works, חברת ניו מדיה המפתחת בידור לבסיסי מעריצים ממוקדים.
הוא ביים וכיכב בסרט "קארפול גאי", סרטה הראשון של החברה.
באוקטובר 2015 יצא רומן הבכורה של ברנסן על ידי הוצאת הספרים פליקאן.
הספר, "חלודה: הרומן", הוא עיבוד לסרט העלילתי של ברנסן משנת 2010, "רוסט", בו גילם את הדמות הראשית וכן שימש כסופר ובמאי.
בשנת 2017 הוציאו ברנסן ופייס את הספר "הבית הפתוח: המצאה מחודשת לחיים פשוטים", ספר לעיצוב הבית, המציע רעיונות עיצוב שלמדו משיפוץ בתיהם.
ברנסן נשוי לשחקנית הבריטית אמנדה פייס מאז 1988. יש להם ארבעה בנים: אוליבר, אנגוס, הנרי ופינלי.
ברנסן היה נשוי לברנדה קופר בין השנים 1983 עד 1987.
בשנת 2008 הופיעו ברנסן ומשפחתו בתוכנית מציאות, והביסו את משפחתה של מרגרט צ'ו.
לברנסן אחד מאוספי כדורי השלג הגדולים בעולם, עם 9,000 כדורי שלג.
הוא ואשתו עברו לעמק ההדסון בצפון מדינת ניו יורק בשנת 2019, שם הוא מתמקד כעת בפרויקטים קולנועיים וטלוויזיוניים.
קורבטנקפיטן, בקצרה: KKpt / ברשימות: KK, היא דרגת קצונה בקבוצת ההיררכיה הצבאית של הקברניטים של הצי הגרמני.
סימני הדרגה של קורבטנקפיטן, המולבשים על השרוולים והכתפיים, מעל שלושה פסים זהובים (ללא הכוכב כאשר עונדים לולאות דרגה).
הדרגה מדורגת כדרגת OF-3a בנאט"ו, והיא מקבילה למיור ב-Heer, וב-Luftwaffe.
הדרגה מדורגת A13 בכללי השכר של משרד ההגנה הפדרלי והיא בכירה מדרגת קפיטן-לויטננט, כמו גם מדרגת OF-2a שטאבס-קפיטן-לויטננט.
בפולקסמרינה של גרמניה המזרחית קורבטנקפיטן הייתה הדרגה הזוטרה של קבוצת דרגות הקצינים הבכירים, המקבילה לקוד דרגת נאט"ו OF-3 גם כן.
היא הייתה הדרגה המקבילה לדרגת מיור של חיל היבשה וחיל האוויר של צבא העם הלאומי.
כמו כן נענדו כותפות אשר כללו צמות כסופות מסורגות עם פס זהב אחד (כוכב) על בסיס בצבע כחול כהה.
סמל החפת הורכב משלושה פסים, ומעל כוכב ימי בעל חמש נקודות.
בצי הגרמני הקיסרי ובקריגסמרינה הייתה דרגת קורבטנקפיטן דרגת הקצונה הזוטרה של קבוצת דרגות הקצינים הבכירים.
כמו כן נענדו כותפות אשר הורכבו מצמות כסופות מסורגות על בסיס בצבע כחול כהה.
סמל השרוול מורכב משלושה פסים, ומעל כוכב ימי של חמש נקודות.
"קורבן" הוא שיר של הראפר והזמר רביד פלוטניק, בהשתתפות הראפרית הישראלית סימה נון, מתוך אלבום האולפן השישי שלו, "תוך כדי תנועה", שיצא לאור ב-24 בספטמבר 2021, בהוצאת חברת התקליטים נענע דיסק.
השיר נכתב על ידי פלוטניק יחד עם איה זהבי פייגלין והולחן על ידי פלוטניק, מפיק השיר ישי סוויסה וסימה נון, עם קרדיט שנוסף לסלאח אל-כוויתי על דגימת השיר "Hilwat Murrat El Laylai" של דודו טסה והכוויתים.
פלוטניק סימפל את דודו טסה והכוויתים בעבר בשיר "אמונה עיוורת" מתוך אלבומו הקודם "ועכשיו לחלק האומנותי", גם הוא בהשתתפות סימה נון.
פלוטניק קיבל את ההשראה לכתיבת השיר משירו של צמד ההיפ הופ אטמוספיר , "Scapegoat", אותו שמע לראשונה בתוכניתו של תומר גרשנמן, "ג'יגה ג'וס" ברדיו הבינתחומי, בה קיים ראיון עם הראפר סלאג מהצמד.
בשבוע הראשון לצאת "תוך כדי תנועה", היה השיר למצליח ביותר מתוך האלבום ברשתות הסטרימינג, והתברג בחמישייה הראשונה במצעד השירים המושמעים בספוטיפיי.
גם ברדיו זכה השיר להצלחה, והגיע בשיאו למקום השלישי ב.
במצעד השנתי של התחנה, הגיע למקום ה-29.
קוּרארָה הוא שם נפוץ לאלקלואידים שונים שמקורם בתמציות צמחים המשמשים בהכנת .
בשימוש כ על ידי עמים ילידים באמריקה המרכזית והדרומית לציד ולמטרות טיפוליות.
קורארה הופך פעיל רק כאשר הוא מזהם פצע.
רעלים אלו גורמים לחולשה של שרירי השלד, וכאשר הם ניתנים במינון מספיק, בסופו של דבר למוות כתוצאה מחנק עקב שיתוק של הסרעפת.
מכינים את הקורארה על ידי הרתחת הקליפה של אחד מעשרות המקורות הצמחיים, שבסופו של דבר משאירה משחה כהה וכבדה שניתן למרוח על ראשי חצים.
ברפואה נעשה שימוש בקורארה כטיפול בהרעלת טטנוס או סטריכנין וכחומר משתק לניתוחים.
המילה 'קורארה' מקורה במילה "וורארי", מהשפה הקאריבית של ה של גויאנה.
מקורו בביטוי הקאריבי "תרופת ה-Mawa", שפירושו של גפן ה-Mawa, הידוע מדעית בשם Strychnos toxifera ().
הקורארה הייתה ידועה גם בקרב עמים ילידים נוספים.
אין לטעות בין שם העצם קורארה עם הפועל הלטיני 'curare' ('לרפא, לטפל').
בשנת 1895 ביקש הפרמקולוג הגרמני לסווג את הרעלים האלקלואידים השונים על סמך המכלים המשמשים להכנתם.
הוא האמין שניתן לסווג את הקורארה לשלושה סוגים עיקריים כפי שניתן לראות להלן.
עד כמה שזה נראה שימושי, סיווג זה התיישן במהירות.
ריצ'רד גיל (Richard Gill), אספן צמחים, גילה שהעמים הילידים החלו להשתמש במגוון של מכלים להכנת הקורארה שלהם, מה שפסל את בסיס הסיווג של בוהם.
קורארה בצינור – קורארה המאוחסן בקנה חזרן: רעל זה מורכב בעיקר מהרעלן , שמקורו בצמחים מהסוג כונדרודנדרון (Chondrodendron) (בעיקר ) ומסוגים אחרים במשפחת הסהרוניים (Menispermaceae).
על פי ערכי ה-LD50 שלו, נחשב סוג זה לרעיל ביותר.
קורארה בסיר – קורארה המאוחסן בסירי טרקוטה: מורכב בעיקר מרכיבי האלקלואידים פרוטוקורארין (החומר הפעיל), פרוטוקורין (רעילות חלשה) ופרוטוקרידין (לא רעיל) הן ממשפחת הסהרוניים (Menispermaceae) והן ממשפחת הלוגניים.
קורארה בדלעת: הרעל הזה מורכב בעיקר מ הממוצה מצמחים ממשפחת הלוגניים בלבד.
בספרו האלקלואידים (The Alkaloids) כתב מנסקה:
קורארה שימש כרעל משתק על ידי ילידים רבים מאמריקה הדרומית.
מכיוון שהיה יקר מכדי להשתמש בו בלחימה, נעשה שימוש בקורארה בעיקר לציד.
הטרף נורה על ידי חיצים מקנה נשיפה הטבולים בקורארה, מה שהוביל לחנק בגלל חוסר יכולתם של שרירי הנשימה של הקורבן להתכווץ.
מכיוון שלקורארה אין השפעה רעילה בבליעה , אזי ניתן לאכול בבטחה את הטרף שניצוד בשיטה זו.
בפרט, הרעל שימש את בני הקאריב, ילידים מהאנטילים הקטנים בקריביים, על קצות החיצים שלהם.
בנוסף, בני ה, ילידי קולומביה וצפון-מזרח פרו, השתמשו בדרך כלל ברעלים הללו באמצעות קני נשיפה כדי לכוון לטרף במרחק של 30 עד 40 צעדים.
בשל הפופולריות שלו בקרב הילידים כאמצעי לשיתוק טרף, שבטים מסוימים הקימו מונופולים לייצור קורארה.
כך הפך הקורארה לסמל של עושר בקרב האוכלוסיות הילידיות.
בשנת 1596, הזכיר סר וולטר ראלי את החיצים הרעילים בספרו "גילוי האימפריה הגדולה, העשירה והיפה של גויאנה" (הנוגע למסעותיו בטרינידד ו), אם כי ייתכן שהרעל שתיאר לא היה קורארה.
בשנת 1780 גילה אב המנזר פליקס פונטנה (Felix Fontana) שהרעל פועל על השרירים הרצוניים ולא על העצבים והלב.
בשנת 1832, סיפק אלכסנדר פון הומבולדט את התיאור המערבי הראשון על אופן הכנת הרעלן מצמחים על ידי ילידי נהר האורינוקו.
במהלך 1811–1812, ערך הפיזיולוג האנגלי סר ניסויים בקורארה.
הוא היה הראשון שהראה שקורארה אינה הורגת את החיה וההחלמה מההרעלה מלאה אם מנשימים את בעל החיים באופן מלאכותי.
בשנת 1825, תיאר צ'ארלס ווטרטון ניסוי קלאסי שבו הוא החזיק בחיים אתון, שהוזרק לה קורארה, באמצעות הנשמה מלאכותית עם מפוח באמצעות פיום קנה.
ווטרטון נחשב גם כמי שהביא את הקורארה לאירופה.
החוקר הגרמני , שהיה בוטנאי מיומן, זיהה את הצמח כשייך לסוג סטריכנוס והעניק לו את השם המקובל כיום Strychnos toxifera.
הרופא הסקוטי (1829–1896) הראה ב-1850 שקורארה יעילה לטיפול בהרעלת טטנוס וסטריכנין.
בשנת 1857 פרסם קלוד ברנאר (1813–1878) את תוצאות הניסויים שלו בהם הוכיח כי מנגנון הפעולה של הקורארה הוא תוצאה של הפרעה בהולכה של דחפים עצביים מתא עצב תנועתי לשריר השלד, וכי הפרעה זו התרחשה בצומת עצב-שריר.
משנת 1887, כלל הקטלוג של Burroughs Wellcome תחת שם המותג 'Tabloids', טבליות 1⁄12 גריין (5.4 מיליגרם) של קורארה (מחיר: 8 שילינג) לשימוש בהכנת תמיסה להזרקה היפודרמית.
בשנת 1914 תיאר הנרי האלט דייל (1875–1968) את הפעולות הפיזיולוגיות של אצטילכולין.
לאחר 25 שנים, הוא הראה כי אצטילכולין אחראי על העברה עצבית-שרירית, אותה ניתן לחסום על ידי קורארה.
הרעלן הידוע והחשוב ביותר מבחינה היסטורית (בגלל יישומיו הרפואיים) הוא .
הוא בודד מהסם הגולמי - מדגימה של קורארה ממוזיאון - בשנת 1935 על ידי הרולד קינג מלונדון, שעבד במעבדתו של סר הנרי דייל.
קינג גם גילה את המבנה הכימי שלו.
פסקוואל אסקנונה (Pascual Scannone), רופא מרדים מוונצואלה שעבר הכשרה והתמחות בעיר ניו יורק, ערך מחקר מקיף על קורארה כגורם משתק אפשרי עבור חולים במהלך פרוצדורות כירורגיות.
בשנת 1942, הוא הפך לאדם הראשון באמריקה הלטינית שהשתמש בקורארה במהלך הליך רפואי, כאשר ביצע בהצלחה צנרור של קנה הנשימה בחולה לו נתן קורארה עבור שיתוק שרירים בבית החולים אל אלגודונאל (El Algodonal) בקראקס, בירת ונצואלה.
לאחר השימוש הראשון ב-1942, הפכו הקורארה ונגזרותיה לחומר משתק בשימוש נרחב במהלך פרוצדורות רפואיות וכירורגיות.
ברפואה הוחלף הקורארה על ידי מספר חומרים דמויי קורארה, כגון (משווק תחת השם פבולון – Pavulon) אשר להם פרופיל פרמקודינמי דומה, אך עם פחות תופעות לוואי.
המרכיבים השונים של קורארה הם תרכובות אורגניות המסווגות כאלקלואידים או אינדול.
הוא אחד המרכיבים הפעילים העיקריים ברעל החיצים הדרום אמריקאי.
בתור אלקלואיד, טובוקרארין הוא תרכובת המורכבת מבסיסים חנקניים, אם כי המבנה הכימי של האלקלואידים משתנה במידה רבה.
כמו רוב האלקלואידים, טובוקרארין וטוקסיפרין C מורכבים ממערכת מחזורית עם אטום חנקן בקבוצת אמינים.
מצד שני, בעוד שאצטילכולין אינו מכיל מערכת מחזורית, הוא מכיל קבוצת אמינים.
בגלל קבוצת אמינים זו, אלקלואידים מסוג קורארה יכולים להיקשר בקלות לאתר הפעיל של קולטני אצטילכולין (ACh) בצומת העצב-שריר, ולחסום דחפים עצביים מלהישלח לשרירי השלד, ולמעשה לשתק את שרירי הגוף.
קורארה הוא דוגמה ל ללא דפולריזציה החוסמת את הקולטן הניקוטיני לאצטילכולין (nAChR), אחד משני הסוגים של קולטני אצטילכולין (ACh), בצומת עצב-שריר.
הרעלן העיקרי של הקורארה ה-d-tubocurarine, תופס את אותו מיקום על הקולטן כמו ACh עם זיקה שווה או גדולה יותר, ואינו מעורר תגובה, מה שהופך אותו לאנטגוניסט תחרותי.
התרופה נגד הרעלת קורארה היא מעכב אצטילכולין אסטראז (AChE) (אנטי כולינסטראז), כגון פיזוסטיגמין או נאוסטיגמין.
על ידי חסימת פירוק ACh, מעכבי AChE מעלים את כמות ACh בצומת העצב-שריר; לאחר מכן, ה-ACh המצטבר יתקן את השפעת הקורארה על ידי הפעלת הקולטנים שאינם חסומים על ידי רעלן בקצב גבוה יותר.
זמן ההשפעה משתנה בין דקה אחת (עבור טובוקרארין בעירוי, שחודר לווריד גדול יותר), לבין 15 עד 25 דקות (למתן תוך שרירי, כאשר החומר מוחדר לרקמת השריר).
הקורארה לא מזיק אם הוא נלקח דרך הפה כי תרכובות הקורארה גדולות מדי וטעונות מאוד כדי לעבור דרך רירית מערכת העיכול כדי להיספג בדם.
מסיבה זו, אנשים יכולים לאכול בבטחה טרף מורעל בקורארה, ואין לזה השפעה על הטעם שלו.
ניסיונות בודדים להשתמש בקורארה במהלך הרדמה מתוארכים לשנת 1912 על ידי ארתור לאוון מלייפציג, אך קורארה הגיעה להרדמה באמצעות פסיכיאטריה (נזעי חשמל).
בשנת 1939 השתמש בה כדי לשנות את הטיפול בפרכוסים הנגרמים על ידי .
מרפי שרירים משמשים בהרדמה מודרנית מסיבות רבות, כגון מתן תנאי פעולה אופטימליים והקלת צנרור של קנה הנשימה.
לפני מרפי שרירים, הרופאים המרדימים היו צריכים להשתמש במינונים גדולים יותר של חומר ההרדמה, כגון דיאתיל אתר, כלורופורם או ציקלופרופאן כדי להשיג מטרות אלו.
הרדמה עמוקה כזו הגבירה את הסיכון להרוג חולים מבוגרים או עם בעיות לב.
מקור הקורארה באמזונס נחקר לראשונה על ידי האתנובוטנאי האמריקאי בשנת 1941. מאז שנות ה-30 של המאה ה-20, היא שימשה בבתי חולים כמרפי שרירים.
הוא גילה שסוגים שונים של קורארה דורשים עד 15 מרכיבים, ועם הזמן עזר לזהות יותר מ-70 מינים שייצרו את התרופה.
בשנות הארבעים של המאה ה-20, היא שימשה בהזדמנויות בודדות במהלך הניתוח, מכיוון שהיא נחשבה בטעות למשכך כאבים או לחומר הרדמה.
המטופלים דיווחו שהרגישו את מלוא עוצמת הכאב אף על פי שהם לא היו מסוגלים לעשות דבר בנידון מכיוון שהם בעצם היו משותקים.
ב-23 בינואר 1942, נתנו ו תכשיר סינתטי של קורארה (Intercostrin/Intocostrin) למטופל שעבר כריתת תוספתן (להשלמת הרדמה קונבנציונלית).
נגזרות של קורארה בטוחות יותר, כגון (מוכר בשם זמורון) ו (משווק תחת השם פבולון – Pavulon), החליפו את ה-d-tubocurarine להרדמה במהלך הניתוח.
בשימוש עם יכול d-tubocurarine לגרום לירידה עמוקה בלחץ הדם בחלק מהחולים שכן שתי התרופות הן .
עם זאת, בטוח יותר להשתמש ב-d-tubocurarine עם אתר.
בשנת 1954 פורסם מאמר מאת ביצ'ר וטוד שטענו שהשימוש בתרופות להרפיית שרירים (תרופות הדומות לקורארה) הגביר את המוות עקב הרדמה כמעט פי שישה.
לרשות המרדימים המודרניים עומד מגוון תרופות להרפיית שרירים לשימוש בהרדמה.
היכולת לייצר הרפיית שרירים ללא קשר להרגעה אפשרה למרדים להתאים את שתי ההשפעות באופן עצמאי ובאופן מיידי כדי להבטיח שהמטופלים שלהם יהיו מחוסרי הכרה בבטחה ורגועים מספיק כדי לאפשר ניתוח.
השימוש בתרופות חוסמות עצב-שריר טומן בחובו סיכון למודעות בזמן הרדמה.
ישנם עשרות צמחים שניתן לבודד מהם אלקלואידים של איזוקווינולין ואינדול בעלי השפעות מרפאות, ואשר נוצלו על ידי שבטים ילידים של אמריקה המרכזית והדרומית לייצור רעל חצים.
כמה מינים מהסוג סטריכנוס של משפחת הלוגניים כולל S.
צמח בתת-משפחת Aroideae ממשפחת הלופייםe הנקרא טאג'ה (taja)
לפחות שלושה חברים מהסוג Artanthe ממשפחת הפלפליים
כמה צמחים ממשפחת הספלוליים דווחו גם הם כמקורות.
אלקלואידים בעלי פעילות דמוית קורארה קיימים בצמחים מהסוג Erythrina של משפחת הקטניות.
הרעילות של אלקלואידים של הקורארה בבני אדם לא הוכחה.
מתן הקורארה חייב להיות פרנטרלי, שכן ספיגה במערכת העיכול אינה יעילה.
אנושי: 0.735 הערכה (צורה ושיטת מתן לא מצוינים)
בשנת 1807, סיפק אלכסנדר פון הומבולדט תיאור של עד הראייה הראשון של הכנת קורארה.
תערובת של גרדת קליפות צעירות של צמח סטריכנוס, חלקי צמחים מנוקים אחרים, ומדי פעם ארס נחשים מבושל במים במשך יומיים.
לאחר מכן מסננים את הנוזל הזה ומאדים כדי ליצור משחה כהה, כבדה וצמיגה שתיבדק על עוצמתה מאוחר יותר.
משחת הקורארה זו תוארה כמרירה מאוד בטעמה.
ב-1938, אספו ריצ'רד גיל (Richard Gill) והמשלחת שלו דוגמאות של קורארה מעובד ותיארו את שיטת ההכנה המסורתית שלו; אחד ממיני הצמחים שבהם השתמשו באותה תקופה היה .
לתכשיר מוסיפים צמחי מרפא מגרים שונים, חרקים עוקצים, תולעים רעילות וחלקים שונים של דו-חיים וזוחלים.
חלק מאלה מאיצים את תחילת הפעולה או מגבירים את הרעילות; אחרים מונעים מהפצע להחלים או את קרישת הדם.
אבחון וניהול של הרעלת קורארה
ניתן לזהות הרעלת קורארה על ידי סימנים אופייניים של כגון שיתוק, כולל נשימה, אך לא משפיעות ישירות על הלב.
הרעלת קורארה יכולה להיות מטופלת על ידי הנשמה מלאכותית כגון .
במחקר שנערך על 29 מתנדבי צבא שהיו משותקים בקורארה, הצליחה הנשמה מלאכותית לשמור על ריווי חמצן בדם של תמיד מעל 85%, רמה שבה אין עדות ל.
עם זאת, הרעלת קורארה מחקה את תסמונת הנעילה בכך שיש שיתוק של כל שריר שנשלט מרצון בגוף (כולל העיניים), מה שהופך למעשה לבלתי אפשרי עבור הקורבן לאשר שהוא בהכרה בעודו משותק.
נשימה ספונטנית מתחדשת לאחר סיום משך הפעולה של הקורארה, שהוא בדרך כלל בין 30 דקות ל-8 שעות, בהתאם לסוג הרעלן והמינון.
שריר הלב אינו מושפע ישירות מהקורארה, אך אם חלפו יותר מארבע עד שש דקות מאז הפסקת הנשימה, שריר הלב עלול להפסיק לתפקד בשל חוסר חמצן, מה שמחייב החייאה לב-ריאה כולל עיסוי בית החזה.
מכיוון שטובוקרארין ושאר מרכיבי הקורארה נקשרים באופן הפיך לקולטני ACh, הטיפול בהרעלת קורארה כרוך בהוספת מעכב אצטילכולין אסטראז (AChE), שיעצור את הרס האצטילכולין כך שיוכל להתחרות בקורארה.
ניתן לעשות זאת על ידי מתן מעכבי אצטילכולין אסטראז (AChE) כגון , נאוסטיגמין, פיזוסטיגמין ו.
אצטילכולין אסטראז הוא אנזים המשמש לפירוק המוליך העצבי אצטילכולין (ACh) שנשאר בסינפסות של תאי עצב מוטוריים.
המעכבים שהוזכרו לעיל, המכונים תרופות "אנטי-קוראריות", נקשרים באופן הפיך לאתר הפעיל של האנזים, ומונעים ממנו להיקשר ליעד המקורי שלו, ACh.
על ידי חסימת פירוק ACh, מעכבי AChE יכולים להעלות ביעילות את כמות ACh הקיימת בצומת עצב-שריר.
לאחר מכן, ה-ACh המצטבר יתקן את השפעת הקורארה על ידי הפעלת הקולטנים שאינם חסומים על ידי הרעלן בקצב גבוה יותר, החזרת הפעילות לתאי העצב המוטוריים ולתנועת הגוף.
בהלכה, קורבן גר הוא קורבן עולה שהגר מקריב עם השלמת תהליך גיורו, כחלק מכניסתו לעם ישראל שכרת ברית עם ה' במעמד הר סיני.
מעת שנחרב בית המקדש, אין הגרים מקריבים קורבן זה.
דיני הגיור נלמדו ממעמד הר סיני, שבו, על פי המסופר בספר שמות, נכנס עם ישראל לברית עם ה'.
למעמד זה קדמו מילה וטבילה, ובמסגרת המעמד הוקרבו קורבנות הברית, כפי שנאמר בפרשת משפטים: .
חכמים למדו מכך שגם כל גר שמתגייר צריך מילה (אם הוא זכר), טבילה וקורבן, על מנת להתגייר.
עוד למדו חכמים מהפסוק: שבכל דור ניתן להתגייר, וממילא גם לאחר חורבן בית המקדש, כשלא ניתן להקריב את קורבן הגר, אפשר לגייר גם ללא הקרבת הקורבן.
קורבן הגר הוא שני תורים או שני גוזלי יונה, שבשונה משאר הקינים - שניהם מוקרבים כקורבן עולה.
אמנם ניתן להביא את קורבן הגר גם מבהמה.
כמו כן, ניתן להקריב שני קורבנות אחד לעולה ואחד לשלמים, כפי שהקריבו ישראל בעת מעמד הר סיני
קורבייה הן עוגיות מטיפוס שורטברד המכילות בדרך כלל שקדים טחונים.
גרסאות לעוגיות אלו קיימות בעיקר ב, ב ובמטבח היהודי ספרדי, בהבדלים במתכון ובצורה.
הצורות הנפוצות הן עיגול, חצי עיגול וסהר.
בגרסאות רבות העוגיות מקושטות עם שקד או אגוז אחר.
בצפון אפריקה נהוג להגישן לצד תה לובי, קפה ערבי או תה מנתה מגרבי.
מתכון לעוגיות הדומות לקורבייה אך אינן מכילות שקדים נמצא בספרו מהמאה ה-10 של אבן סיאר אל-וראק "כיתאב אל-טביח", ספר הבישול הערבי הקדום ביותר הידוע.
יש הטוענים כי הקורבייה מוזכרת במטבח הטורקי במאה ה-15. מקור השם אינו ידוע, ויש המייחסים אותו לטורקית, ערבית או פרסית.
העוגיות מוכרות בשמות שונים גם במטבחים האלבני, הארמני, הבולגרי, והפרסי.
מתכונים שונים מוסיפים לעוגיות בוטנים, אגוזי מלך, פיסטוק, מי ורדים, הל, זעפרן ועוד.
קורבין רוז אלברט היא כדורגלנית אמריקאית שמשחקת כקשרית במועדון ליגת העל הצרפתית (כדורגל נשים) פריז סן ז'רמן ובנבחרת ארצות הברית.
אלברט נולד בגרייסלייק , אילינוי, פרוור של שיקגו, והתבלטה בקרב מאגר השחקנים של הנבחרות הלאומיות הצעירות, בזמן ששיחקה במועדון הכדורגל Eclipse Select Soccer , מועדון כדורגל לנוער, המשמש עתודה לנבחרות הלאומיות הצעירות השונות.
במהלך תקופת זו, אלברט ייצגה את מערך הנוער הלאומי של ארצות הברית בקבוצות גיל שונות, וגם נבחרה לשחקנית העונה של הליגה באזור שלה פעמיים: בעונת 2018–2019 ו-2020–2021.
אלברט הצטרפה לאוניברסיטת נוטרדאם בתחילת שנת 2021. במהלך שתי עונות באוניברסיטה, אלברט קיבלה מספר כיבודים אישיים על הופעתה.
עבור עונת 2021 , היא הייתה שותפה לזכייה בתואר "הקבוצה הטרייה" הארצית הטובה ביותר, שהייתה מדורגות כקבוצה השלישית בדירוג של 18 אוניברסיטאות בוועידת החוף האטלנטי (ACC) .
בעונתה השנייה והאחרונה בנוטרדאם בשנת 2022, אלברט נבחרה לנבחרת 11 הטובות בליגת המכללות על ידי איגוד המאמנים ועל ידי ה-All-ACC .
אלברט זכתה גם בתואר קשרית השנה של ה-ACC והייתה פיינליסטית לפרס הרמן שניתן לשחקנית המכללות הטובה ביותר במדינה.
אלברט כבשה שלוש פעמים בארבעה משחקי נוק-אאוט בטורניר NCAA 2022 , אך קבוצתה הודחה על ידי אוניברסיטת צפון קרוליינה בשלב רבע הגמר.
ב-31 בינואר 2023, אלברט ויתרה רשמית על השנתיים האחרונות של זכאותה עם מכללת נוטרדאם, כדי לחתום בפריז סן ז'רמן על חוזה ראשוני לשנתיים וחצי.
אלברט כבשה את השער הראשון שלה עם המועדון החדש שלה ב-20 בדצמבר 2023, במשחק ליגת האלופות של אופ"א נגד א.ס רומא.
אלברט שיחקה ברמות השונות של הנבחרת הצעירה של ארצות הברית.
ביוני 2022, אלברט הייתה חלק מהנבחרת שייצגה את ארצות הברית בגביע הסוד ליידי בו הוכתרה הקבוצה לאלופה.
ב-25 ביולי 2022, אלברט נבחרה לסגל של ארצות הברית למונדיאל עד גיל 20 בקוסטה ריקה .
בסך הכל, היא עשתה שש הופעות בנבחרת עד גיל 20.
בנובמבר 2023, אלברט קיבלה את הזימון הראשון שלה לנבחרת הבוגרת, ועשתה את הופעת הבכורה הבינלאומית שלה נגד סין במשחק ידידות ב-5 בדצמבר 2023. משחקה השני בנבחרת היה ב-20 בפברואר 2024, נגד הרפובליקה הדומיניקנית, במשחק שלב הבתים של גביע CONCACAF W זהב 2024 .
אלברט נבחרה לסגל של 18 השחקניות לאולימפיאדת הקיץ 2024 בצרפת .
היא הבקיעה את השער הבינלאומי הראשון שלה בניצחון על אוסטרליה 2–1 במשחק האולימפי השלישי בשלב הקבוצות ב-31 ביולי.
במרץ 2024, אלברט פרסמה מחדש סרטון של "דרשה" ב-TikTok שרמזה שלהיות טרנסג'נדר הוא משהו שיכול להיעלם אם אדם יהפוך לדתי.
היסטוריית המדיה החברתית של אלברט גם חשפה שהיא רמזה לכך, שפציעתה של הכוכבת מייגן ראפינו בגמר הליגה הלאומית לכדורגל נשים בארצות הברית בשנת 2023, היה עונש מאלוהים.
במסיבת עיתונאים בזום התייצבו הכוכבות אלכס מורגן ולינדזי הורן, כדי לגנות את האמירות של אלברט, שמקשות על קיום אווירה של סובלנות והבנה לצורכי הלהט"בים.
זו הייתה התייצבות חד משמעית של "חדר ההלבשה" בעניין הזה.
בהמשך לכך, במשחק ידידות בין ארצות הברית לאנגליה, שהתקיים בוומבלי ביום 30 נובמבר, התקבלה אלברט בשריקות בוז מפי רוב הקהל בן 85,000 צופים, עת נכנסה כמחליפה בדקה ה-73.
אוניית המשוטה "קוראסאו" (בהולנדית: ZM Stoompakket Curaçao), שהושקה בבריטניה ב-1826, הייתה אוניית הקיטור הראשונה של הצי המלכותי ההולנדי והראשונה מסוגה שהפליגה מאירופה לדרום אמריקה.
"קוראסאו", ששמה הקודם היה "קאלפֶּה" (Calpe), הייתה אוניית משוטה לנוסעים (steam packet) שנבנתה ב-1825 בדובר שבאנגליה עבור חברת הספנות הבריטית American and Colonial Steam Navigation Company.
היא יועדה לשירות נוסעים סדיר בין בריטניה וצפון אמריקה.
החברה נקלעה להפסדים כבדים כבר בראשית דרכה, ועל כן נאלצה למכור את האונייה זמן קצר לאחר השקתה, בעודה חדשה לגמרי.
"קאלפה" נקנתה ב-1826 על ידי הצי המלכותי ההולנדי, אשר החליף את שמה והועיד אותה לשירות דואר ונוסעים סדיר עם מושבות הולנד בדרום אמריקה ובים הקריבי.
את הפלגת הבכורה שלה עשתה "קוראסאו" ב-1827 לסורינאם ולקוראסאו.
לאחר שלוש הפלגות טרנס-אטלנטיות, האחרונה ב-1829, הוצבה "קוראסאו" במימי המולדת; לאחר מכן שירתה בסורינאם.
ב-1846 הוצאה משורות הצי ונמכרה, וב-1850 נגרטה.
ואכן, בתוך עשר שנים מסיום המלחמות כבר פעלו מאות ספינות קיטור במימי החופים ובנתיבי המים הפנימיים של בריטניה, צפון ומערב אירופה, בנהרותיה הגדולים של ארצות הברית ולאורך חופיה המזרחיים.
עם זאת, האתגר הגדול היה הנתיב הטרנס-אטלנטי בין אירופה לאמריקה.
אוניית הקיטור של אותם זמנים עדיין לא התאימה להפלגות ארוכות בשל תצרוכת הפחם הגדולה.
"סוואנה" , אוניית מפרשים אמריקאית בעלת מנוע קיטור לעזר ותפוסה של 319 טון, הייתה הראשונה שהעזה לחצות את האוקיינוס האטלנטי; היא הפליגה ב-1819 מסוואנה שבג'ורג'יה אל ליברפול, ללא נוסעים או מטען.
ההפלגה ארכה עשרים ותשעה ימים ו-11 שעות, מתוכם הופעל המנוע כ-80 שעות בלבד (11%) והשאר במפרשים.
ההפלגה ההיסטורית של "סוואנה" זכתה לפרסום רב ועודדה אחרים לנסות וללכת בעקבותיה.
ואכן, כבר באותה שנה, ב-1819, הוקמה בניו יורק חברת ספנות בשם Ocean Steam Ship Company, שמטרתה "לבנות ולהפעיל אוניות קיטור להפלגות אוקיאניות", אך דבר לא יצא מן המיזם.
ניסיון שני נעשה על ידי חברת ספנות שנוסדה בלונדון ב-1825 בשם American and Colonial Steam Navigation Company.
החברה שמה לה למטרה להפעיל שירות סדיר של שתי אוניות משוטה לנוסעים: אחת להליפקס (נובה סקוטיה) ולניו יורק, והשנייה לאיים הקריביים.
כנמל המוצא של שני הקווים נבחר האי ולנטיה שבמערב אירלנד, הנקודה המערבית ביותר באיים הבריטיים, ועל כן הדרך ממנה אל צפון אמריקה היא הקצרה ביותר.
על פי התכנון, ספינות קיטור קטנות יותר היו אמורות להוביל את הנוסעים מהנמלים הראשיים של בריטניה אל ולנטיה, ומשם יעלו על אוניית הקיטור שתישא אותם אל מעבר לאוקיינוס.
החברה הזמינה את בנייתן של שתי אוניות משוטה גדולות.
הראשונה מביניהן, ה"קאלפה", הוזמנה ממספנת J.H.
Duke בדובר, ומחירה היה 20,638 ליש"ט.
האונייה השנייה, שככל הנראה עתידה הייתה להיקרא "יונייטד קינגדום" (United Kingdom), הוזמנה ממספנה בנהר קלייד.
אלא שהחברה נקלעה להפסדים כספיים כבדים זמן לא רב לאחר תחילת פעולתה, בשל תכנון וניהול לקויים.
הון המניות הרשום שלה היה 600,000 ליש"ט, אך היא הצליחה לגייס 27,200 ליש"ט בלבד.
מאחר שהוצאותיה היו גדולות לאין שיעור מהכנסותיה, נאלצה למכור את ה"קאלפה" במחיר הפסד בעודה חדשה לגמרי, ולבטל את חוזה הבנייה של האונייה השנייה.
החברה התפרקה בסופו של דבר ב-1827.
מכירת האונייה לצי המלכותי ההולנדי
חברת American and Colonial מכרה את האונייה לממשלת הולנד ב-24 באוקטובר 1826, תמורת 11,500 ליש"ט – 9,138 ליש"ט פחות מהסכום ששילמה למספנת דיוק עבור בנייתה.
שטר המכירה והעברת הבעלות והדגל השתמר עד לימינו, ועליו חתומים חמישה מחברי הדירקטוריון של החברה, עורכי הדין הבריטיים שייצגו את שני הצדדים ועדים.
המסמך מפרט, בין היתר, את מידותיה הרשומות של האונייה ואת ציודה.
"קוראסאו", הייתה אוניית משוטה עשויה עץ בעלת סיפון אחד, שלושה תרנים ומוט חרטום .
היו לה ירכתיים מרובעים ויְצִיעֵי אַחְרָה מדומים.
חרטומה קוּשט בצֶפֶת חרטום (scroll head) במקום גליף החרטום המיושן .
בבטן האונייה, מתחת לסיפון, הותקנו תאים לנוסעים, מגורים ל-42 אנשי צוות (קצינים, מלחים, מכונאים ומסיקים), מגורות פחם ומקום למעט מטען.
האונייה הונעה על ידי שתי משוטות ומנוע קיטור, שיוצרו על ידי בית החרושת Maudslay, Sons and Field מלמבת'.
דוד הקיטור העשוי ברזל היה מסוג צינורות להבה (Flued boiler).
המנוע היה מסוג זרועות צדיות, עם 2 צילינדרים בקוטר 40 אינץ' ואורך מהלך 48 אינץ'.
ההספק הנומינלי היה 100 כוחות סוס, וההספק האינדיקטורי כ-150 כוחות סוס.
לחץ הקיטור היה 3 ליברות לאינץ' מרובע.
קוטר המשוטות היה 15 רגל, רוחב הלהבים 7 רגל, והמהירות 22 סיבובים לדקה.
המנוע העניק לאונייה מהירות של כ-8 קשרים.
ארובת דוד הקיטור ניצבה לפני התורן הראשי והתנשאה לגובה רב, כמקובל באותם ימים.
האונייה צוידה גם במעטה מפרשים של סקונר תלת-תורני: מפרש גף ומפרש גף עילי (אורכיים) על כל אחד משלושת תרניה (הקדמי, הראשי והאחורי).
שירותה תחת דגל הצי המלכותי ההולנדי
את הפלגת הבכורה שלה עשתה "קוראסאו" מלונדון אל הנמל הצבאי בהלווֹטסלויס , ליד רוטרדם.
היא חומשה בשני תותחים והוכנה להפלגתה הארוכה הראשונה אל מעבר לים.
ב-26 באפריל 1827 הפליגה האונייה עם נוסעים, דברי דואר ומעט מטען אל נמל פרמריבו, בירת הקולוניה גיאנה ההולנדית (סורינאם), ומשם אל האי קוראסאו, שעל שמו נקראה.
על האונייה פיקד לוטננט מוֹל (J.W.
Moll), שהיה מנוסה בהשטת ספינות קיטור, והצוות מנה ארבעים ושניים איש, ובהם שני מכונאים בלגים מלייז' ושישה מסיקים.
ה"קוראסאו" הגיעה לפרמריבו ב-24 במאי 1827, לאחר 27 ימי הפלגה, כשמהירותה הממוצעת הייתה 6 קשרים.
במסע הלוך למדו אנשי הצוות להכיר את האונייה ומכונותיה, והוא נעשה ברובו במפרשים.
במסע חזור, אליו יצאה ב-6 ביולי 1827, השתמשה במנוע 22 ימים רצופים, ועל כן נחשבת "קוראסאו" לא רק לאוניית הקיטור הראשונה שהפליגה מאירופה לדרום אמריקה, אלא גם לראשונה שחצתה את האוקיינוס האטלנטי כשהיא משתמשת רוב הזמן במנוע הקיטור שלה.
ה"קוראסאו" ערכה עוד שני מסעות טרנס-אטלנטיים לסורינאם ולקוראסאו, בשנים 1828 ו-1829. מ-1830 (השנה בה הכריזה בלגיה על עצמאותה מהולנד) עד 1839, היא נשארה במימי הולנד והים הצפוני.
מנוע הקיטור שלה, שהיה עדיין במצב טוב, הותקן באונייה חדשה.
קוראן הדמים הוא עותק של הספר הקדוש האסלאמי, הקוראן, שנטען כי נכתב בדמו של נשיא עיראק לשעבר, סדאם חוסיין, במשך שנתיים בסוף שנות ה-90. סדאם הזמין את הספר בשנת 1997 ביום הולדתו ה-60 בכדי להודות לאללה על שעזר לו לעבור "קונספירציות וסכנות" רבות.
הוא הסביר את הסיבות להזמנת הספר במכתב שפורסם בתקשורת הממלכתית העיראקית בספטמבר 2000: "חיי היו מלאים בסכנות שבהן הייתי אמור לאבד הרבה דם"....אבל מכיוון שדיממתי רק מעט, ביקשתי ממישהו לכתוב את דברי האל החי בדמי כהכרת תודה."
מעשיו של סדאם גונו בשנת 2000 על ידי הרשויות הדתיות של איחוד האמירויות הערביות וערב הסעודית, ולאחר נפילתו מהשלטון בשנת 2003, הקוראן הוסר מתצוגה לציבור.
עדיין קיימת מחלוקת לגבי כמות הדם שתרם סדאם לפרויקט, או אפילו אם חלק ממנו שייך לו בכלל.
הספר נוצר על ידי עבאס שאקיר ג'ודי (ג'ודי), קליגרף אסלאמי שעבר לווירג'יניה שבארצות הברית לפני מותו.
על פי גרסתו לאירועים, במשך שנתיים, תרם סדאם 24–27 ליטרים מדמו, אשר שימשו את ג'ודי להעתקת 6,000 הפסוקים וכ-336,000 המילים של הקוראן.
לדברי ג'ודי, סדאם חוסיין זימן אותו לבית החולים אבן סינא בבגדד, שם התאושש בנו עודאי מניסיון התנקשות, וביקש ממנו לכתוב את הקוראן מדמו כ"מעין נדר מצד סדאם".
היצירה נמסרה לסדאם בטקס בספטמבר 2000.
דיווחים אחרים הטילו ספק בגרסה הרשמית של ממשלת סדאם חוסיין לגבי כמות הדם שנתרמה לצורך כתיבת הקוראן (או האם בכלל מדובר בדם של סדאם עצמו).
'איך נוכל להיות בטוחים שזהו דמו של סדאם ולא של חלק מקורבנותיו?' שאל אחד מהם."
בדיווח חדשותי נוסף מ-14 בדצמבר 2002 בנוגע לקוראן הדמים גם הוא מהעיתון הבריטי ה"טלגרף", ציין הכתב דייוויד בלייר: "למעשה, אמן מיומן העתיק את 605 עמודי הספר הקדוש באמצעות דמו של סדאם חוסיין.
נשיא עיראק לשעבר תרם שלושה ליטרים במשך שנתיים, וזה, מעורבב עם כימיקלים, שימש לכתיבת כל סורה."
בדצמבר 2010 פרסמו מספר סוכנויות ידיעות כתבות חדשותיות בנוגע לאופן שבו קוראן הדמים הידוע לשמצה של סדאם הפך לסוגיה שנויה במחלוקת בפוליטיקה של עיראק.
באחד המאמרים ציין סלסו ביאנקו, סגן נשיא מרכזי תרומות הדם של ארצות הברית, את הקושי להאמין לטענה שסדאם תרם 27 ליטר דם בפרק זמן של שנתיים בלבד; "כמות התרומה המותרת לתורם דם בארצות הברית היא חמישה או שישה פיינטים במהלך שנה, או פחות מגלון", אמר ביאנקו.
בקצב סביר שכזה, היו דרושים לחוסיין תשע שנים לתרום את כל הדם הזה, לא שנתיים.
'זו כמות מדהימה, אם המספר הזה נכון', אמר ביאנקו.
'זה בהחלט היה הופך אותו לאנמי'."
קוראן הדמים הוצג במבנה בצורת משושה משיש הממוקם על אגם מלאכותי בתוך קומפלקס מסגד אם כל הקרבות.
רק מבקרים בהזמנה יכלו לצפות בו שכן הבניין היה בדרך כלל מסוגר ונעול.
לדברי העיתונאי האוסטרלי פול מקגיאו שראה עמוד מקוראן הדמים, "אותיות הדם בגובה של כשני סנטימטרים והגבולות הדקורטיביים הרחבים מסנוורים - כחולים, בהירים וכהים; כתמים של אדום וורוד; והדגשות מסתחררות בשחור".
מרטין צ'ולוב מהגרדיאן מתאר אותו כ"ספר מעוצב להפליא שהיה תופס את מקומו בכל תערוכת אמנות - אלמלא העובדה שהוא נכתב בדם".
לאחר נפילת בגדד לידי כוחות בהובלת ארצות הברית באפריל 2003, שומרי המסגד אחסנו את קוראן הדמים למשמר.
מותו של סדאם הותיר את הרשויות הדתיות והחילוניות העיראקיות בדילמה מה לעשות עם שרידי שלטונו.
עלי אל-מוסאווי, דוברו של ראש הממשלה, נור אל-מאלכי, מדגיש דילמה זו באומרו: "לא את כל מה שנבנה בתקופת המשטר הזה עלינו להסיר.
עם זאת, היו כמה פסלים שעסקו אך ורק בדיקטטורה ובשליטה בעיראק.
חלקם דיברו על דיקטטורים וקרבות, ויש להסירם.
יש להם אך ורק משמעויות אתניות וכתיות."
ממשלת הרוב השיעי בעיראק שלאחר סדאם שלא חפצה לראות את הופעתם המחודשת של סמליו של המשטר הישן הקימה ועדה שתפקח על הסרתם.
כמה ממתנגדי סדאם לשעבר, כמו אחמד צ'לאבי, דרשו את השמדת כל המונומנטים והסמלים מתקופת סדאם בטענה שהם "תזכורת ברורה לתוצאות הטוטליטריות ואידיאליזציה של אדם המגלם את הרוע".
אחרים, כמו מואפאק אל-רובאי, טוענים כי עיראקים "צריכים לזכור [את תקופת סדאם], את כל מה שרע ואת כל מה שטוב וללמוד לקחים".
דובר ראש ממשלת עיראק, עלי אל-מוסאווי, הציע לשמור את קוראן הדמים "כמסמך לאכזריותו של סדאם וכדבר שאסור היה לעשותו ואומר עליו הרבה".
עם זאת, הוא הוסיף שלעולם אין להציג אותו במוזיאון ציבורי מכיוון שאף עיראקי לא ירצה לראותו אך ייתכן שניתן יהיה להחזיקו במוזיאון פרטי כמו מזכרות של היטלר או סטלין.
" מחפשים את הקוראן שנכתב בדמו של סדאם חוסיין ".
ראיון של שירות הטלוויזיה העולמי של ה-BBC עם העיתונאי מרטין צ'ולוב בנוגע לקוראן הדם, 21 בדצמבר 2010.
קָרְבַּן עוֹלָה הוא אחד הקורבנות שהיו מקריבים בבית המקדש.
קורבן עולה הוא מקבוצת הקרבנות הקרויים "קדשי קדשים" עליהם נהוגים דינים חמורים משאר הקורבנות.
פעמים קורבן עולה בא כקורבן יחיד ופעמים כקורבן ציבור, פעמים הוא בא כחובה ופעמים כנדבה.
קורבן עולה מובא מן הבהמה, או מן העוף.
עולת בהמה באה מפרים (בקר), כבשים או עזים (צאן) ממין זכר.
כאשר הקורבן בא מן העוף, ניתן להביא תור בוגר או גוזל של יונה, ממין זכר או נקבה.
ביחד עם העולה מקריבים מנחת נסכים – סולת בלולה בשמן המוקטרת על אש המזבח, ויין הנשפך על גג המזבח.
לפי הדעה המקובלת, הקורבן נקרא "עולה", משום שבניגוד לכל שאר הקורבנות – בשר העולה עולה כליל ונשרף באש על המזבח, ואין בו חלקים שנאכלים לכהנים או לבעלי הקורבן.
במדרשים מובא פירוש אחר לשם "עולה" – מלשון "והעולָה על רוחכם היה לא תהיה" – פסוק המדבר על מחשבתם של בני ישראל שלא לקיים את מצוות התורה, ומכאן שהעולה מכפרת על מחשבת הלב .
עולת יחיד רגילה היא עולת נדבה – עולה שאדם מביא בנדר או בנדבה, כמתואר בספר ויקרא פרק א'.
נדר הוא כאשר האדם אומר: "הרי עלי קורבן עולה" ובכך הוא מחייב את עצמו להביא קורבן.
אם אדם זה מקדיש אחר כך בהמה לקורבנו, הרי שגם אם הבהמה תמות או תאבד - לא פקע ממנו חיובו להביא בהמה לקורבן, כיוון שחובו להקריב עולה אינו תלוי דווקא בבהמה שהקדיש.
נדבה היא כאשר האדם אומר: "הרי בהמה זו עולה".
באמירתו הוא מקדיש את הבהמה המסוימת הזו לעולה, ואם היא מתה או אבדה - הוא פטור מלהביא בהמה אחרת לקורבן, כיוון שהתחייבותו הייתה על בהמה זו בלבד.
עולת נדבה מוגדרת על ידי חז"ל כ"דורון" – מתנה שהאדם מביא לה'; מאידך, נאמר בתורה בעניינה: "וְסָמַךְ יָדוֹ עַל רֹאשׁ הָעֹלָה, וְנִרְצָה לוֹ לְכַפֵּר עָלָיו", ומכאן שיש בעולה גם צד של כפרה על חטא, אך התורה אינה אומרת על איזה חטא העולה מכפרת.
חז"ל התייחסו לשאלה זו, ואמרו שהעולה מכפרת על מצוות קלות – מצוות עשה ומצוות לא תעשה שאין עליהם עונש מלקות או מיתה, ואין מביאים עליהם קורבן.
העולה מכפרת אפילו על מי שעבר על איסורים אלו במזיד, וזאת בניגוד לחטאת ואשם, שאינם מכפרים אלא על העובר עבירה בשוגג.
עולת נדבה באה מן הבקר, מן הצאן, או מן העוף.
בכמה מקרים נקבעה חובה על יחידים להביא קורבן עולה:
לכתחילה יש להביא את הקורבן ביום הראשון של החג, אך אם האדם שגג או פשע ולא הביא את הקורבן ביום הראשון – הוא יכול להביא אותו בשאר ימי החג, כולל שמיני עצרת.
גם בחג השבועות יש שישה ימים לתשלומין (ז'-י"ב בסיון), שבהם ניתן להביא את הקרבן.
כך גם אם היום הראשון חל בשבת - מביאים את הקורבן באחד הימים הבאים.
החובה להביא קורבן זה חלה על הגברים בלבד, ככתוב: "יראה כל זכורך".
עולת ראיה באה מן הבהמה, ולדעת הרמב"ם ניתן להביאה אף מן העוף.
עולת יולדת – יולדת שמלאו ימי טומאתה וטהרתה (כלומר: לאחר שעברו ארבעים יום מלידת בן, או שמונים יום מלידת בת) חייבת להביא קורבן עולה וקורבן חטאת.
קורבן העולה הוא כבש בן שנה (כלומר: כבש שנמצא בתוך השנה הראשונה ללידתו), אך אם היא ענייה, ואין היא יכולה להביא כבש, עליה להביא עולת עוף – תור או בן יונה.
איל כהן גדול ביום הכיפורים – כהן גדול מביא ביום הכיפורים, במסגרת עבודת יום הכיפורים איל לעולה משלו (מלבד הקורבנות שהוא מביא עבור הציבור כולו), ואותו הוא מקריב במהלך היום.
קרבן עולה ויורד – על שלוש עברות (שבועת ביטוי, שבועת העדות, וטומאת מקדש וקדשיו) קבעה התורה קורבן חטאת מיוחד, הקרוי קורבן עולה ויורד.
בקורבן זה מביא החוטא את קורבנו בהתאם ליכולתו הכלכלית: עשיר מביא חטאת בהמה, עני מביא קורבן מן העוף, ועני מרוד – קורבן מנחה.
כאשר עני מביא קורבן זה, הוא מביא שני תורים או שני בני יונה, כאשר אחד מהם קרב לחטאת, והשני הוא עולה.
עולת הגר – גר שמתגייר חייב להביא קורבן עולה, כחלק מהליך גירותו.
הגר יכול להביא עולת בהמה, או עולת עוף.
במקרה שהגר בוחר להביא עולת עוף, עליו להביא שני תורים או שני גוזלי יונה – ושניהם עולות.
גר שהתגייר בזמן שאין בית המקדש קיים, ולאחר מכן נבנה המקדש – חייב אף הוא להביא קורבן עולה.
עולת מצורע – מצורע שנטהר מצרעתו מונה שבעה ימים, וביום השמיני הוא מביא כבש לעולה, ואם הוא עני – הוא מביא תור או בן יונה.
בנוסף לעולה הוא מביא גם חטאת ואשם.
עולת נזיר – נזיר שנטמא למת מונה שבעה ימים בהם הוא נטהר מטומאתו, וביום השמיני הוא מביא תור או בן יונה לעולה, וכן חטאת ואשם.
נזיר שסיים את ימי נזירותו בטהרה מביא כבש לעולה, וכן חטאת ושלמים.
עולת זב וזבה – זב או זבה שזיבתם פסקה, מונים שבעה ימים ומביאים שני תורים או שני בני יונה, אחד מהם לעולה והשני לחטאת.
כמעט כל קורבנות הציבור הם קורבנות עולה.
אלו הן העולות הקרבות עבור הציבור:
קורבן התמיד – בכל יום מקריבים במקדש שני כבשים בני שנה לעולה, האחד בבוקר והשני אחר הצהריים.
התורה אומרת כי יש להקריב מקורבן זה "כבשים בני שנה תמימים, שנים ליום עולה תמיד", ומכאן שם הקורבן – קורבן התמיד.
הקרבת התמיד הייתה נעשית על ידי חבורת כוהנים, כאשר כל פעולה נעשית על ידי כוהן אחר.
המשנה מקדישה מסכת שלמה – מסכת תמיד – לתיאור העבודה היום יומית במקדש, עבודה שבמוקדה נמצא סדר הקרבת התמיד.
מוספים – קרבנות הבאים לאחר התמיד (כתוספת, ומכאן שמם) בשבתות ובמועדים, כמפורט בספר במדבר פרקים כח-כט.
בשבת מביאים שני כבשים לעולה (מלבד כבשי התמיד), ושניהם קרבים בבוקר.
בראש חודש, בשבעת ימי הפסח ובחג השבועות מביאים שני פרים, איל אחד ושבעה כבשים, ואילו בראש השנה (בו יש כפל מוספים – של ראש חודש ושל ראש השנה), ביום הכיפורים ובשמיני עצרת – פר אחד, איל אחד ושבעה כבשים.
בכל ימי המועדים (אך לא בשבת) מביאים גם שעיר עזים אחד לחטאת.
עולה הבאה עם העומר – ביום השני של חג הפסח (ט"ז ניסן), מביאים מנחת שעורים הקרויה "מנחת העומר" וביחד עימה מביאים כבש לעולה (מלבד שבעת הכבשים הקרבים ביום זה כמוספים).
עולה הבאה עם שתי הלחם – בחג השבועות מביאים מנחת חיטים הקרויה "שתי הלחם", וביחד עימה מביאים פר אחד, שני אילים ושבעה כבשים לעולה, ובנוסף קורבנות חטאת ושלמים (מלבד הפרים האיל והכבשים הקרבים ביום זה כמוספים).
איל ציבור ביום הכיפורים – הכהן הגדול מקריב ביום הכיפורים, במסגרת עבודת יום הכיפורים איל לעולה עבור הציבור.התנאים נחלקו בעניין איל זה – לדעת רבי מדובר באותו איל הקרב במסגרת המוספים של יום הכיפורים , ואילו לדעת רבי אלעזר ברבי שמעון מדובר באיל אחר.
להלכה נפסק שמדובר באותו איל.
פר עבודה זרה – אם מרבית הציבור חטאו בעבודה זרה, על פי הוראה שגויה של הסנהדרין – הם מביאים פר לעולה, בנוסף לשעיר חטאת.
עולת קיץ המזבח – עולה זו היא עולת נדבה של הציבור, והיא קרבה כאשר המזבח "פנוי" מקרבנות.
הקרבת עולת בהמה כוללת כמה שלבים, שרובם אינם מיוחדים לה.
1. סמיכה – סמיכה נוהגת בעולת בהמה של יחיד; עולת ציבור ועולת העוף – אינן טעונות סמיכה.
הסמיכה היא הנחת ידי בעל הקורבן על ראש הבהמה, תוך כדי אמירת וידוי.
המקריב עולה מתוודה על החטא שבגינו הביא את העולה .
2. שחיטה - שחיטת העולה נעשית בצפון העזרה, כדין "קדשי קדשים".
3. קבלת הדם הנשפך מן הבהמה על ידי כהן, בכלי הנקרא "מזרק".
4. הולכת הדם על ידי הכהן למזבח העולה.
5. זריקת הדם על ידי הכהן בשתי זוויות של המזבח: הזווית הצפון מזרחית והזווית הדרום מערבית.
6. שפיכת שיריים - אם נשאר דם במזרק, הוא נשפך במקום מיוחד ביסוד המזבח בפינה הדרום - מערבית.
7. הפשט וניתוח – הפשטת עור הבהמה מבשרה וחיתוך בשרה לאיברים.
כמו כן, רוחצים במים את הקרבים ואת הכרעיים, כדי לנקותם מהלכלוך שבהם לפני ההקטרה.
פעולות אלה נעשות ב"בית המטבחיים" שהיה בעזרה, מצפון למזבח, וגם מי שאינו כהן ("זר") רשאי לעשותן.
8. הקטרה – כהן מעלה את איברי העולה לראש המזבח, ומניח אותם על מערכת העצים הבוערת.
9. נסכים - יחד עם קורבן העולה מביאים יין, ומנסכים (שופכים) אותו על גבי המזבח.
כמו כן מביאים מנחת נסכים - מנחה העשויה מסולת חטים ושמן המעורבים זה בזה, ומקטירים אותה על גבי המזבח.
הכמויות המדויקות של הסולת, היין והשמן תלויות במין הבהמה הקרבה כעולה.
עור העולה ניתן לכהנים, והוא אחד מעשרים וארבע מתנות כהונה.
עולת עוף נעשית בכמה שלבים:
1. מליקה – הכהן עולה על כבש המזבח, פונה לסובב (שטח בגובה שש אמות – כשלושה מטרים – וברוחב אמה – כחצי מטר – המקיף את המזבח, ועליו היו הולכים הכוהנים כדי להגיע למקומות שונים מסביב למזבח), פונה לימינו לקרן הדרומית מזרחית של המזבח.
הכהן אוחז את העוף בין אצבעותיו וחותך את צוואר העוף מצד העורף (הצד המופנה לאחור) בציפורן אגודלו.
הכהן צריך "להבדיל" כלומר לחתוך את שני ה"סימנים" (שני הצינורות העוברים בצוואר העוף) – הקנה והוושט (זאת בניגוד לחטאת העוף, בה נאמר בתורה ש"לא יבדיל", ודי בחיתוך אחד משני ה"סימנים").
2. מיצוי – הכהן מצמיד את ראשו של העוף לקיר המזבח, כך שדמו ייסחט על קיר המזבח, ולאחר מכן הוא עושה את אותה הפעולה בגוף העוף.
אם מיצה רק את הדם שבגוף העוף – המיצוי כשר, אך אם מיצה רק את הדם שבראש העוף – המיצוי פסול, כיוון שעיקר הדם נמצא בגוף.
3. הקטרת הראש – הכהן מולח את ראש העוף ומקטירו על גבי המזבח.
4. הוצאת הקרביים – לאחר מכן, מוציא הכהן את קרבי העוף (הזפק ושאר בני המעיים) וזורקם לבית הדשן – מקום שהיה ממזרח לכבש המזבח, בו היו מניחים את הדשן שהיו מורידים בכל יום מהמזבח בשעת קיום מצוות תרומת הדשן.
5. שיסוע – הכהן אוחז בכנפי העוף (ואין צורך לתלוש את הנוצות) ומְשַׁסֵּעַ (קורע) אותו, אך אינו מבדיל (אינו מפריד את שני חלקי העוף זה מזה לגמרי, אלא קורע את גבו).
6. הקרבת הגוף – הכהן מולח את גוף העוף ומקטירו על המזבח.
אם הכהן לא עשה את הפעולות שלאחר המיצוי כדינן, או אף אם לא עשאן כלל – אין הדבר מעכב בדיעבד, והקרבן כשר.
קורבן חַטָּאת הוא אחד מסוגי הקורבנות שהוקרבו בבית המקדש.
הקורבן מובא בדרך כלל כ על חטאים שונים, וכן כחלק מקורבן המוסף במועדים.
החטאת היא קורבן מסוג "קדשי קדשים".
ייחודו הוא במקום בו ניתן דם הקורבן: בקרנות שבראש המזבח, ובסוגי חטאות מסוימים הדם ניתן בקדש הקדשים ובמקומות נוספים בהיכל.
ניתן לחלק את מיני החטאות על פי שלוש קטגוריות שונות:
החלוקה העיקרית היא על פי מקום נתינת דם הקורבן, המייצג את נפש הבהמה ("כי נפש הבשר בדם הוא, ואני נתתיו לכם על המזבח לכפר על נפשותיכם", ), ולפיה יש להבדיל בין חטאת חיצונית לבין חטאת פנימית.
בחטאת חיצונית דם הקורבן ניתן על קרנות המזבח החיצון, העומד בחצר המקדש.
בחטאת פנימית דם הקורבן ניתן בתוך ההיכל, על הפרוכת ועל מזבח הזהב, וביום הכיפורים – אף בקדש הקדשים.
מתן הדם בתוך ההיכל מבטא קדושה רבה יותר של הקורבן, וכפרה על חטא חמור יותר (של כלל העם, או של הכהן הגדול).
ההבדל בין חטאת חיצונית לחטאת פנימית מתבטא גם ביחס לבשר הקורבן: בעוד בשרה של חטאת חיצונית נאכל על ידי הכהנים במקדש, בשרה של חטאת פנימית נשרף מחוץ לעיר.
מכאן נובע שם נוסף לחטאות אלה: פרים ושעירים הנשרפים.
חלוקה נוספת בין סוגי החטאות היא על פי בעל הקורבן, ולפיה מבחינים בין חטאת יחיד לחטאת ציבור: חטאת יחיד מובאת על ידי אדם פרטי, ואילו חטאת ציבור מובאת על ידי כל הציבור, בדרך כלל כחלק מקורבן המוסף שקבעה התורה במועדים.
חלוקה שלישית, על פי סוג בעל החיים, קיימת בין חטאת בהמה לבין חטאת העוף.
בקורבנות מסוימים קבעה התורה הבאת חטאת עוף דווקא, אם בתור ברירה אפשרית עבור העני שמתקשה להשיג בהמה, ואם כקורבן קבוע, עבור טמאים הזקוקים לקורבן להשלמת טהרתם.
חטאות העוף כלולות בקטגוריה של "חטאת יחיד" ו"חטאת חיצונית", מפני שהציבור אינו מביא עוף, וחטאת העוף ניתנת אך ורק במזבח החיצון.
חטאת רגילה, המובאת כקורבן יחיד של אדם פרטי, מובאת בידי יהודי אשר חטא בשוגג, בעבירה מסוג לא תעשה שעונשה על עשייה בזדון הוא כרת.
קיימים שלושים ושישה מיני עבירות מסוג זה, המפורטים במשנה.
חטאת זו נקראת לעיתים חטאת חֵלב, כדוגמה לאיסור אכילת חלב, עליו מביאים חטאת.
קורבן החטאת הרגיל הוא כבשה או עז נקבה.
שעיר נשיא הוא קורבן על חטא זהה, כאשר הוא נעשה על ידי מלך.
המלך מביא שעיר זכר, ולא כבשה או שעירה כמו אדם מן השורה.
חטאת עבודה זרה של יחיד – אדם יחיד שחטא בשגגה בעוון עבודה זרה, קבעה התורה שהקורבן יהיה עז בדווקא, ללא ברירה להבאת כבשה.
בדין זה המלך שווה לכל אדם.
קורבן עולה ויורד – בשלוש עבירות מסוימות קבעה התורה קורבן שערכו משתנה ("עולה ויורד") לפי מצבו הכלכלי של החוטא: בהמה, שתי ציפורים, או מנחת סולת.
עבירות אלו הן: שבועת ביטוי, שבועת העדות, וטומאת מקדש וקדשיו, כלומר, הנכנס למקדש בהיותו טמא, או אוכל קורבנות בהיותו טמא.
חטאות מטהרות – חלק מן הטמאים (זב זבה יולדת ומצורע) צריכים להביא קורבן חטאת להשלמת טהרתם: לעיתים חטאת בהמה (מצורע עשיר) ולעיתים חטאת עוף (זב, זבה, יולדת, ומצורע עני).
קבוצה זו נקראת "מחוסרי כפרה".
חטאת הנזיר – ביום השלמת נזירותו עליו להביא חטאת בהמה.
אם נטמא במהלך ימי נזירותו – עליו להיטהר ולאחר מכן להביא חטאת עוף ולהתחיל את נזירותו מחדש.
חטאת זו איננה מטהרת, ומותר לנזיר הטמא שנטהר להיכנס למקדש עוד בטרם הביא את חטאת העוף, והיא רק מאפשרת את חידוש הנזירות.
חטאות ציבור – חטאות אותן מביא הציבור כחלק מקורבן המוסף בראשי חודשים ובחגים הכתובים בתורה (נמנו בספר במדבר פרקים כח–כט).
חז"ל אומרים שחטאות אלו נועדו לכפר על טומאות שונות שאירעו במקדש מבלי דעת ("טומאת מקדש וקדשיו").
הקרבת החטאת כוללת כמה שלבים, שבאופן כללי אינם מיוחדים לה:
סמיכה – בחטאת יחיד, בעל הקרבן מניח את ידיו על ראש הבהמה, תוך כדי אמירת וידוי על חטאו.
בחטאות ציבור חיצוניות – החטאות הבאות בראשי חודשים ובמועדים – אין סמיכה.
הכהן עולה בכבש, ופונה לסובב המקיף את המזבח (בניגוד לשאר הקורבנות, שדמם ניתן בחלקו התחתון של המזבח ולפיכך הכהן עומד על רצפת העזרה).
נתינת הדם באצבעו של הכהן (ולא באמצעות שפיכה מהכלי, כבכל הקורבנות) על ארבע קרנות המזבח: תחילה על הדרום מזרחית (הסמוכה לכבש, מימינו), ומשם לצפון-מזרחית, צפון-מערבית, ודרום-מערבית.
שפיכת שיריים – הכהן יורד בכבש, ושופך את הדם הנשאר במזרק במקום מיוחד ביסוד המזבח בצידו הדרומי.
בשר החטאת נמנה עם עשרים וארבע מתנות הכהונה.
פר העלם דבר של ציבור (שם אחר בספרות ההלכה: "פר הבא על כל המצוות") – קורבן כפרה על הסנהדרין, במקרה שהורו הלכה מוטעית ובעקבותיה הציבור נכשל באיסור כרת.
קורבן זה הוא "חטאת פנימית", ודמו ניתן על הפרוכת ומזבח הזהב.
קיימת מחלוקת בין התנאים בשאלה מיהו המביא את הקורבן: האם בית הדין עצמו, או כל אחד משנים עשר שבטי ישראל, או גם בית הדין וגם השבטים.
הרמב"ם הכריע להלכה כדעה האמצעית.
פר ושעיר עבודה זרה – כאשר הסנהדרין הורו הלכה מוטעית שהכשילה את הציבור באיסור עבודה זרה.
הציבור מביא, במקום הפר המובא בעבירה רגילה שיש עליה כרת, כמתואר לעיל, שעיר לחטאת ויחד עמו פר לקרבן עולה.
פר הכהן המשיח – קורבן כפרה על הכהן הגדול, במקרה שהוא טעה בהוראת הלכה שלא כדין, ובעקבותיה הוא עצמו נכשל באיסור כרת.
קורבן זה מבטא את מעמדו המיוחד של הכהן הגדול בהוראת התורה.
פר ושעיר של יום הכיפורים – פעם בשנה, ביום הכיפורים, הכהן הגדול מקריב פר לכפר על חטאיו, ושעיר עיזים של כלל הציבור לכפר על חטאי הציבור.
דמם של קורבנות אלו מובא, בנוסף להזאות על הפרוכת ומזבח הזהב כשאר החטאות הפנימיות, גם לתוך קודש הקודשים, המקום בו היה ארון הברית ובתוכו לוחות הברית.
הקרבתה של חטאת פנימית שונה בכמה פרטים מזו של חטאת חיצונית:
סמיכה – סמיכה נוהגת בחטאת פנימית של יחיד, בפר של כהן גדול ביום הכיפורים.
כמו כן יש סמיכה בפר העלם דבר של ציבור, וזהו דבר חריג, שכן בדרך כלל אין סמיכה בקורבנות הציבור (פרט לקורבן זה ולשעיר המשתלח לעזאזל ביום הכיפורים).
שחיטה וקבלת הדם – כמו בחטאת חיצונית.
הולכת הדם נעשית אל ההיכל, ולא למזבח החיצון.
נתינת הדם באצבעו של הכהן, תחילה שבע פעמים על הפרוכת המבדילה בין ההיכל לקודש הקודשים, ולאחר מכן על ארבע קרנותיו של מזבח הזהב שבהיכל, המשמש בדרך כלל להקטרת קטורת בלבד, ולבסוף שפיכת שארית הדם על מזבח הנחושת ביסוד המערבי שכנגד פתח אוהל מועד.
בפר ובשעיר של יום הכיפורים סדר נתינת הדם שונה: תחילה הכהן הגדול נכנס לקודש הקודשים, ומזה שמונה פעמים מדם הפר על הכפורת המשמשת כמכסה לארון הברית (ההזאה הראשונה – כלפי מעלה, ושבע האחרונות – כלפי מטה).
לאחר מכן הוא יוצא להיכל ומזה שמונה פעמים על הפרוכת.
שוב נכנס הכהן הגדול לקודש הקודשים, ומזה מדם השעיר כפי שהיזה מדם הפר, ויוצא ומזה שוב על הפרוכת באותה צורה.
לאחר מכן הכהן הגדול מערבב את דם הפר עם דם השעיר, ונותן מן הדם המעורב על ארבע קרנותיו של מזבח הזהב שבהיכל, ועוד שבע פעמים על גגו (סך הכול ארבעים ושלוש הזאות: שש עשרה מהפר, שש עשרה מהשעיר, ואחת עשרה ביחד).
שפיכת שיריים – הכהן יוצא מן ההיכל, ושופך את הדם הנשאר במזרק במקום מיוחד ביסוד המזבח החיצון העומד בעזרה.
שפיכה זו נעשית בצידו המערבי, הקרוב יותר להיכל, ולא בצידו הדרומי כמו בשיירי דם חטאת חיצונית.
הקטרת אימורים – הקטרה זו נעשית בחטאת פנימית בדיוק כמו בחיצונית, על המזבח החיצון שבעזרה.
שריפת הבשר – מיוחד הוא דינו של בשר החטאת הפנימית: בשר זה אינו נאכל על ידי הכהנים כמו בחטאת חיצונית, ואף אינו מוקטר על המזבח (כמו בקורבן עולה).
יש להוציא אותו אל מחוץ לירושלים ושם הוא נשרף.
שרפה זו איננה נחשבת כהקרבת קורבן, שהרי רק בית המקדש עצמו משמש להקרבת קורבנות, ולא כל שטח אחר מחוצה לו, ולכן אינה נחשבת כעבודה ולא צריכה דווקא כהן.
שרפה זו נועדה בעיקרה לכילוי הבשר, מעין סילוק פסולת.
מטעם זה, השרפה מתבצעת בבית הדשן מקום מחוץ לירושלים בו מרכזים הכוהנים את האפר המצטבר מדי יום על המזבח.
התורה קובעת שהאישים העוסקים בהוצאת החטאות הפנימיות אל מקום שריפתן וכן העוסקים בשרפה עצמה נטמאים למשך יום אחד.
גם דין זה מבליט את הדבר ששרפה זו איננה נחשבת כהעלאת קורבן.
כמו כן, מי שחייב קורבן עולה ויורד ואין ביכולתו להביא בהמה לחטאת – יביא תחתיה עוף.
בכל המקרים הללו חטאת העוף באה בנוסף לעולה, לרוב – אף היא מן העוף (פרט ליולדת עשירה, המביאה בהמה לעולה ועוף לחטאת).
הקרבתה של חטאת העוף שונה בכמה פרטים מחטאת בהמה.
מליקה – נעשית בקרן הדרומית מערבית, כאשר הכהן חותך בעזרת ציפורנו לפחות רוב אחד של הסימנים, ולא מנתק את הראש מהגוף, בניגוד לעולת העוף שחייב לנתק.
הזאת הדם – הכהן מתיז את הדם לקרן דרומית מערבית שבמזבח, וכל הדם שנשאר בעוף מתמצה אל היסוד.
אכילה – כל בשרה נאכל לכוהנים זכרים כמו בשר חטאות הנאכלות, אך ללא ניתנת שום דבר למזבח חוץ מהדם.
בתורה נאמרו לגבי קורבן חטאת הלכות מיוחדות שאינן קיימות בקורבנות אחרים:
דם של קורבן חטאת שכבר הוכנס לכלי לצורך זריקתו על המזבח, ובטרם נזרק על המזבח ניתז על בגד כלשהו שראוי לקבל טומאה (לאו דווקא בגד כהונה) – מצווה לכבס את הבגד בתחומי העזרה, כך שהדם יישאר במתחם המקדש ולא יוצא ממנו.
דם של חטאת חיצונית הנכנס להיכל שלא כדין (שכן עליו להישאר בעזרה) – נפסל וכעת אי אפשר לזורקו על המזבח החיצון.
כלי חרס שבישלו בו הכהנים את בשר החטאת יש לשוברו בעזרה לאחר הבישול.
כלי מתכות לעומת זאת טעונים מריקה ושטיפה כלומר מריקה – במים חמים ולאחר מכן שטיפה – במים פושרים.
דין זה נאמר בתורה לגבי חטאת: .
ולומדים ממנו גם לשאר הקורבנות, ובקדשים קלים ניתן לשטוף את הכלי בכל ירושלים .
דיני המצווה מופיעים בתורה ב, תחילת (עד ) ו.
פר ושעיר של יום הכיפורים מוזכרים בפרשת אחרי מות.
במשנה מופיעות הלכות הקרבת החטאת ביחד עם הלכות שאר הקרבנות מהבהמה והעוף במסכת זבחים.
ההלכות הדנות בשאלה אימתי חייב אדם להביא קורבן חטאת מופיעות במסכת כריתות ובמסכת הוריות.
במשנה תורה לרמב"ם מופיעות הלכות אלו בהלכות שגגות שבספר קורבנות.
קורגסארה (באסטונית: Kõrgessaare) הייתה בשנים 1992–2017 נפה במחוז היו שבאסטוניה.
הנפה ממוקמת בחצי-אי במערב האי היומאה, שטחה 379 קמ"ר ואוכלוסייתה מנתה 1,284 תושבים בתחילת 2010.
בשנת 1532 הופיע האזור לראשונה על הכתב.
בשנת 1909 בנתה חברה בלגית בשם "ויסקוזה" מפעל למשי מלאכותי בנפה, ועד היום יש הקוראים לנפה "ויסקוסה".
המפעל נסגר במלחמת העולם הראשונה.