tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות ההסתערות על הקפיטול, חשבון הטוויטר של בונג'ינו הושעה זמנית ב-7 בינואר בשל הפרת מדיניות הפלטפורמה.
בפודקאסט שלו הוא טען שהאלימות הפוליטית נורמלה על ידי תנועות שמאל והאשים את כלי התקשורת הליברליים בצביעות בסיקור הפגנות משני הצדדים.
במרץ 2021, רשת Cumulus Media החתימה את בונג'ינו לשדר בתחנות הרדיו שלה.
במאי של אותה שנה, פוקס ניוז הודיע שהוא יהיה המארח בתוכנית "Unfiltered עם דן בונג'ינו", ששודרה החל מ-5 ביוני.
בין יולי לאוגוסט 2021, הוא הגיש את הסדרה Cancelled בארצות הברית, סדרה בת חמישה חלקים של Fox Nation על תרבות הביטול.
בינואר 2022, YouTube חסם לצמיתות את חשובונו של בונג'ינו בגלל ניסיון לעקוף השעיה זמנית הקשורה לסרטון המטיל ספק ביעילותן של מסכות במהלך מגפת הקורונה.
עוד לפני החסימה, הוא כבר העביר את הפודקאסט שלו לפלטפורמת ראמבל.
ב-11 בדצמבר 2022, בונג'ינו הודיע על תוכניות לסיים את תוכנית הרדיו שלו בקומולוס בסיום חוזהו.
קומולוס החל להוציא את המופע שלו בהדרגה מהרכבי התחנות שלה ביוני 2023. עם זאת, בדצמבר 2023, הוא הפך את המסלול, והבטיח הארכת חוזה רב שנתית עם Westwood One.
ב-20 באפריל 2023, בונג'ינו הודיע על עזיבתו את פוקס ניוז, תוך ציון משא ומתן על חוזה כושל.
ב-19 באוקטובר 2021, בונג'ינו אמר שהוא מתנגד לאפשרות של מעסיקים להטיל סנקציות על אנשים שלא התחסנו, למרות שהוא אמר שהוא מחוסן.
הוא קרא למעסיקו, Cumulus Media, לסיים את "מנדט החיסון" שלהם, שהוכרז בספטמבר.
עובדים לא מחוסנים בקומולוס פוטרו ב-11 באוקטובר והוחלפו.
"אתה יכול לקבל אותי או את המנדט.
אבל אתה לא יכול לקבל את שנינו", אמר בונג'ינו בתוכניתו.
לאחר שלקח כמעט שבועיים חופש, הוא חזר והודיע שהוא מנהל משא ומתן על האולטימטום שלו עם קומולוס, ומתחיל קרן לעובדים לשעבר של קומולוס שפוטרו בגלל "מנדט החיסון".
בראיון בדצמבר 2021 ל"ניו יורקר" , בונג'ינו הצהיר שהוא חוסן ל-COVID-19, בעצת הרופא שלו עקב הלימפומה שלו.
בחירות 2012 לסנאט בארצות הברית
בונג'ינו התמודד לסנאט האמריקאי במרילנד בשנת 2012. המועמד לשעבר למושל בריאן מרפי היה יו"ר הקמפיין שלו.
בונג'ינו זכה בפריימריז הרפובליקני ב-3 באפריל 2012, עם 33.8% מהקולות, והביס תשעה מועמדים אחרים.
הוא הפסיד בבחירות הכלליות, וזכה רק ב-26.6% מהקולות נגד בן קרדין הדמוקרט.
בונג'ינו התמודד על מושב בית הנבחרים האמריקאי ממחוז הקונגרס ה-6 של מרילנד בבחירות 2014 נגד הדמוקרט המכהן ג'ון דילייני.
הוא הפסיד במעט לדילייני ב-1.5 אחוזים.
לאחר שעבר לפלורידה ב-2015, בונג'ינו שקל לרוץ לסנאט של ארצות הברית ולמחוז הקונגרס ה-18 של פלורידה ב-2016. עם זאת, ביוני 2016, בונג'ינו הכריז שהוא יבקש את המועמדות הרפובליקנית למחוז הקונגרס ה-19 של פלורידה.
הוא התמודד בפריימריז מול צ'ונסי גוס, חבר מועצת העיר סאניבל ופרנסיס רוני, איש עסקים ושגריר ארצות הברית בותיקן.
ב-23 בפברואר 2025, הנשיא דונלד טראמפ הכריז ב-Truth Social כי בונג'ינו יהיה סגן המנהל הבא של הבולשת הפדרלית (FBI).
ב-17 בדצמבר 2025, הנשיא דונלד טראמפ הודיע שבונג'ינו יעזוב את תפקידו כסגן מנהל הבולשת הפדרלית (FBI).
בונג'ינו חיבר מספר ספרים הקשורים לקריירה שלו באכיפת חוק, פוליטיקה ותמיכה בדונלד טראמפ.
ספרו הראשון, Life Inside the Bubble, פורסם ב-2013 ומפרט את חוויותיו כסוכן השירות החשאי, כולל עבודתו בהגנה על הנשיאים ג'ורג' וו.
בוש וברק אובמה, חקירת פשעים פדרליים והתמודדות לסנאט האמריקאי.
Trump, המקדם את תאוריית הקונספירציה של Spygate, בטענה למעקב לא תקין אחר הקמפיין לנשיאות של דונלד טראמפ ב-2016. מאוחר יותר באותה שנה, הוא פרסם את Exonerated: The Failed Takedown of President Donald Trump by the Swamp, אשר היה רשום ברשימת רבי המכר של ה"ניו יורק טיימס".
באוגוסט 2020, בונג'ינו הכחיש כי רכישות מכוונות בכמות גדולה תרמו למיקום הספר, וקבע כי אירוע המכירה בכמות גדולה התרחש חודש לאחר הופעתו ברשימה.
בונג'ינו נשוי לפולה אנדריאה, לבית מרטינז, שנולדה בקולומביה.
ב-2012, הוא ואשתו הפעילו שלושה עסקים מהבית, במכירת בגדי אמנויות לחימה, בעיצוב אתרי אינטרנט וייעוץ בנושאי אבטחה וניהול סיכונים.
בזמן שהתמודד לתפקיד ב-2016, בונג'ינו התנגד לדבר על האינטרסים העסקיים שלו ואמר שהוא ואשתו סגרו אותם.
בונג'ינו התגורר בסברנה פארק, מרילנד מ-2002 עד 2015, אז עבר לפאלם סיטי, פלורידה.
בונג'ינו הודיע ביוני 2020 כי רכש "נתח בעלות" בשווי לא מוגדר ב-Parler, פלטפורמת מדיה חברתית חלופית.
ב-23 בספטמבר 2020, בונג'ינו הודיע כי נמצא גידול של שבעה סנטימטרים בגרונו.
הוא הוסיף כי הוא לא בטוח אם הגידול סרטני או שפיר, אך יטוס לניו יורק ב-25 בספטמבר לבדיקה נוספת.
ב-2 באוקטובר הוא אמר שקיבל "שיחת טלפון גרועה" מרופאים, והודיע שהוא יעבור ניתוח ב-7 באוקטובר.
לאחר הניתוח שלו, הוא צייץ בטוויטר ש"כל הגידול" הוסר מצווארו, אבל כנראה שיש לו לימפומה.
הוא אמר שיקבל טיפול בעתיד.
ב-16 באוקטובר, הוא אישר שקיבל אבחנה רשמית של לימפומה מסוג הודג'קין, והוסיף כי הוא ימשיך בטיפול בהתייעצות עם רופאיו.
בראיון ביולי 2021 הודיע בונג'ינו כי "ניצח" את הסרטן.
דן איתן הוא חייל במילואים בדרגת רס"ל, אשר הוענק לו צל"ש הרמטכ"ל על פעילותו במלחמת יום הכיפורים.
איתן גדל בקיבוץ עמיר והתגייס לצה"ל בנובמבר 1970, לאחר מעבר גיבוש שובץ בשייטת 13 ועבר הכשרה בבסיס עתלית.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים נשלח איתן לשארם א-שייח' במטרה לבצע מארבים לשיירות מצריות ולפגוע בכלים ימיים של מצרים.
בלילה שבין 21 ל-22 באוקטובר 1973, יצא לדרך מבצע מגבית 16 וצוות של לוחמי שייט 13 וביניהם איתן, במטרה לפגוע בספינות טילים מצריות אשר היו במעגן ע'רדקה.
הצוות נע על גבי סנוניות ואיתן שהיה חמוש בטיל לאו הצליח לפגוע ולהשמיד ספינת טילים מסוג קומאר.
כיום איתן הוא בעלים של מסעדת ים 7 בהרצליה.
דן בן אמוץ (נקרא בקיצור דב"א; 13 באפריל 1924 – 20 באוקטובר 1989) היה סופר, עיתונאי, סאטיריקן, מתרגם, מחזאי, תסריטאי, שדרן רדיו, שחקן קולנוע, מנחה ואיש בוהמה ישראלי.
מיוצרי הווי הפלמ"ח ופעיל במוסד לעלייה ב'.
דן בן אמוץ נולד בשנת 1924 בעיר רובנו בפולין (כיום באוקראינה), כ"מוּסיה (משה) תהילימזאָגער" ("אומר תהילים").
הוא נשלח על ידי משפחתו ב-1938 במסגרת עליית הנוער לכפר הנוער בן שמן ובזכות זאת ניצל מהשואה.
בהגיעו לבן שמן, ירמיהו שפירא עיברת את שמו ל"משה שעוני" (הצליל "זאגער" בשם משפחתו הובן לאנשי כפר הנוער כ - שעון, חלף משמעותו המקורית "אומר").
ב-1941 נרצחו כל בני משפחתו בשואה ובן אמוץ נותר לבדו.
לאחר סיום לימודיו בבן שמן, שהה בהכשרה בקיבוץ דגניה א' ועבד תקופה מסוימת בנהלל.
בשנת 1943, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, התגייס לצי הבריטי, במסגרת השתתפות היישוב העברי במאמץ המלחמתי.
לאחר חודש שירות בבסיס HMS Morreta שבחיפה, לאחר בעיות משמעת קשות ערק מן הצי הבריטי והצטרף לקיבוץ בית קשת, הקיבוץ הראשון שהוקם על ידי חיילי הפלמ"ח.
הפלמ"ח ארגן לו מסמכי זיהוי מזויפים, והשם החדש שבחר לעצמו היה דן בן-אמוץ.
משם הצטרף בן אמוץ לפלי"ם שבפלמ"ח (שבסיסו הקבוע היה בקיסריה).
לימים נקבר בן אמוץ, לבקשתו, בקיבוץ שדות ים הסמוך לבסיס הפלי"ם.
שירותו בפלי"ם היה בעיניו אחת מפסגות חייו.
בפלי"ם פגש בן אמוץ את המדורה הפלמ"חית, שהפכה, לא מעט בעזרתו, למיתוס.
מעבר לפעילות המבצעית של ארגון העלייה הבלתי-לגאלית, במסגרת המוסד לעלייה ב', התגבש בפלי"ם סביב דן בן אמוץ גרעין של פעילות תרבותית עשירה.
יחד עם חבר אחר בפלוגה, שייקה גולדשטיין, לימים שייקה אופיר, ובסיועו של חבר נוסף, חיים פיינר, לימים חיים חפר, כתב בן אמוץ שירים ומערכונים וארגן מופעים וערבי הווי.
מכל רחבי ישראל נהרו אל "לילות השלושה עשר" המפורסמים בקיסריה, בהם היה בן אמוץ הרוח החיה.
כיוון שאחד מוותיקי הפלי"ם ניצל שנתיים קודם לכן מטביעה כשהיה על אניית סוחר בריטית ששקעה פתאום בליל 13 בחודש, נקבע כי מדי חודש יהיה זה יום שמחה לאנשי הפלי"ם, ויחגג ברוב עם.
הדבר אף הונצח בפזמון "שושנה", מאת חיים חפר, בשורה הבאה: "ב-13 דן (בן אמוץ) הרים עוד כוסית, לפתע הגיחו ספינות המשחית".
לימים נקראה כך שייטת 13.
ב-1947, נשלח בן-אמוץ לאירופה, מטעם המוסד לעלייה ב'.
לאחר מעבר בפראג ובפריז, שם רכש ידידים רבים בצמרת עולם הספרות והאמנות, שירת בן-אמוץ במטה המוסד לעלייה ב' במרסיי, ופיקד על מחנה המעפילים בבנדול .
אחרי המלחמה תרגם בן אמוץ לראשונה מחזה, עבור התיאטרון הקאמרי.
בשנת 1950 נסע לארצות הברית, שם למד קולנוע לתקופת מה, יצר קשרי ידידות עם קולנוענים שונים, בהם מרלון ברנדו והופיע בתפקיד קטנטן בסרט "חשמלית ושמה תשוקה" (1951), בכיכובו של ברנדו.
לאחר מכן השתלב בן אמוץ בתחום הקולנוע בישראל.
בשנת 1960 לקח חלק בהפקת הסרט הקצר "תיקון קטן", בכיכובו של יהורם גאון.
הוא הופיע בתפקיד עוזי, בסרט "אקסודוס" בשנת 1960, לצדו של פול ניומן, השתתף בכתיבת התסריט ל"שלושה ימים וילד" (1967) על פי סיפורו של אברהם ב.
יהושע, הופיע בתפקיד אורח, בתור המומחה לפסיכואנליזה, בסרטו של אורי זוהר, "חור בלבנה" (1965), והופיע בתפקיד ראשי בסרט "מצור" עם גילה אלמגור, משנת 1969 (לסרט זה אף כתב את התסריט).
בשנת 1979 הגיח שוב למסך הגדול, כשגילם את הארכיטקט בסרטה של מיכל בת-אדם, "רגעים".
ספרו של בן אמוץ "לא שם זין" (1973), עובד לסרט, שיצא בסוף שנות השמונים והפך ללהיט קולנועי.
ספרו "סיפורי אבו נימר" עובד להצגת יחיד של בסאם זועמוט בתיאטרון החאן.
המחזה "תל אביב הקטנה" מאת חיים חפר ודן בן אמוץ הועלה לראשונה ב-1959, וכן בהפקות שונות בעשורים הבאים.
לאחר סיום המלחמה, תרגם את "רקע טראגי", מאת ארסקין קולדוול (1949), פרסם מספר סיפורים קצרים, שחלקם אוגדו בספרו הראשון; "ארבעה וארבעה: סיפורים" (ספריית פועלים, 1950), שכלל את הסיפור הקצר "סיפור על הגמל והניצחון", ונסע, כאמור, לארצות הברית.
עם חזרתו, התבלט בכתיבת פיליטונים, מערכונים, מדורים עיתונאיים וקטעי הומור והווי, בהם חשף את אוזנו הקשובה לאופני התבטאות ודקויות שפה, את חיבתו לדמויות בעלות אופן התבטאות עילג אך מקורי, וחוש הומור הנוטה להתחכמויות בעלות אופי מיני.
יכולת זו באה לידי ביטוי במדורים כמו "היה וראה" שפרסם בתחילת שנות החמישים, ובלקט הסיפורים, האנקדוטות וה'צ'יזבטים' "ילקוט הכזבים" (1957), שכתב יחד עם חיים חפר.
לבן אמוץ היה במהלך שנות החמישים טור סאטירי קבוע בדבר השבוע בשם "מה נשמע", אשר לקט מן הכתבות בו ראה אור בספר "מה נשמע" שראה אור בשנת 1959. בן אמוץ התפרסם כאשר השתתף בתוכנית הרדיו הסטירית "שלושה בסירה אחת" ששודרה משנת 1955 ואילך.
בתוכנית זו היה בן אמוץ הכוכב הראשי, בזכות שורת פיליטונים כמו "אוכל לציפורים" ("ירצו - יאכלו, לא ירצו - לא יאכלו"), "ההספד" ("אח, יא דן, יא דן"), "קללות בעלי מקצוע", "יומנו של ילד בן תשע", "מיומנה של נערה מתבגרת" ("היום פגשתי את תירס"), ועוד.
הפיליטונים המובחרים מן התוכנית לוקטו בספר "איך לעשות מה" (1963), שהיה לרב מכר.
בן אמוץ המשיך בעיסוק בהומור, ובמיוחד בזה הקשור בשפה ובאופני ביטוי, גם בשנים הבאות.
הוא כתב עם חיים חפר את "תל אביב הקטנה", מופע נוסטלגי שחגג וביכה את נעוריה של העיר העברית הראשונה, "ארץ ציון ירושלים" שליקט סיפורים, מודעות וכרוניקה מראשית המאה (יחד עם שלמה שבא), ו"סיפורי אבו נימר", שהיו ליקוט של מעשיות המסופרות, כביכול, מפיו של ערבי.
פעולתו החשובה ביותר בתחום זה הייתה כתיבתו (יחד עם נתיבה בן-יהודה) של "מילון עולמי לעברית מדוברת" (1972), מילון סלנג של השפה העברית (כרך שני יצא בשנת 1982).
המילון, ובמיוחד הדוגמאות העסיסיות והאיורים המלווים בכיתובים שנונים שלהם היה אחראי בן אמוץ, היו שילוב חינני של מילון רציני עם הומור.
בשנים 1961–1966 ניהל ביחד עם חיים חפר את מועדון החמאם ביפו.
בסוף שנות השישים ובתחילת שנות השבעים, עשה בן אמוץ מספר ניסיונות לכתוב רומנים בעלי משקל ספרותי.
במיוחד זכורים מאותה תקופה הספר "לזכור ולשכוח", העוסק בשואה באופן מקורי ונועז (והוכנס לתוכנית לימודי הספרות של משרד החינוך), ו"לא שם זין" העוסק בפצועי מלחמה (בהמשך נעשה סרט המתבסס על הספר).
באותה תקופה, יצר בן אמוץ קשר עם הפילוסוף הצעיר, ד"ר משה קרוי, והפך למו"ל של ספרו "החיים על פי השכל".
בן אמוץ נשבה בקסמה של הפילוסופיה האובייקטיביסטית של איין ראנד, שבה דגל קרוי, ואחת מתוצאות המפגש עם פילוסופיה זו הייתה הכיתוב "ספריות ההשאלה שודדות בעזרתך את פרי עמלם של סופרים ומו"לים", שהודפס בספריו, כמחאה על כך שספריות ההשאלה רוכשות עותקים מספריו, ומשאילות אותם לכל דורש בלא רשות המחבר.
בשנת 1979 הוציא בן אמוץ את הספר "זיונים זה לא הכל", שהיה לרב מכר, למטבע לשון וכמו כן לספר פולחן.
הספר, ששילב אנקדוטות אוטוביוגרפיות, סיפורים בדויים (כך לפי בן אמוץ) ושלל משגלים והגיגים, היה לאקורד פרידה של בן אמוץ מניסיונות כתיבת רומנים רציניים יותר.
בשנת 1980 פרסם מבחר מצומצם מתוך שפע המכתבים שהגיעו אליו כתגובה לספרו "זיונים זה לא הכל" תחת הכותרת "נשים כותבות לדן בן אמוץ".
ספר ההמשך משנת 1981, "זיוניוני הדרך", היה הרומן האחרון שכתב.
ב-1981 הוצב במקום ה-117 ברשימת רצ בבחירות לכנסת העשירית.
בן אמוץ נהנה ב"חדשות" מעמדה ייחודית שאפשרה לו לייסר את עורכי העיתון על כך שפרסמו מאמר מערכת לא חתום (כפי שהיה נהוג באותה עת), או על הסתרת האמת על תפוצת העיתון מקוראיו.
בעקבות זאת, פורסמו מאמרי המערכת ב"חדשות" בחתימת כותביהם, וכן הוצגו בעמודו הראשי מספרי התפוצה של העיתון, נוהג חריג שלא אומץ אחר כך בשום מקום.
לבן אמוץ היה גם במשך מספר שנים טור קבוע בשם "זה לא הכל" בשבועון "כותרת ראשית", שהופיע בשני העמודים האחרונים של כל גיליון.
בחודשים האחרונים לחייו, דבק בכתיבה ופרסם כמעט מדי יום קטעים קצרים ומאמרונים ב"חדשות".
בן אמוץ ראה עומקים ומשמעויות רבות ביחסי מין, ונהג להלל אותם ולדון בהם ביצירתו.
בשנת 1951 התחתן בארצות הברית עם אלן סיינט שור, בת הדת הנוצרית, ושב עמה לישראל.
לזוג נולדו שלושה ילדים, דור, נועה ופיקו.
בשנת 1965 התגרשו בן אמוץ ושור.
עקב אלימותו של דן בן אמוץ כלפי אשתו, חבריו עזרו לה להימלט עם ילדיה לארצות הברית.
זמן קצר לאחר מכן עבר בן אמוץ לחיות עם הציירת בתיה אפולו אשר ילדה את בתו נעמי.
בשנת 1971 נפרדו השניים ובתיה עברה להתגורר בדירה שקנה עבורה בן אמוץ אך השניים נשארו חברים קרובים.
בשנת 1989 גילה בן אמוץ כי חלה בסרטן הכבד ומצבו סופני.
כדי לציין את מותו המתקרב החליט לביים את מופע הפרידה שלו מן העולם באמצעות ערב חגיגי שנערך במועדון הלילה "החמאם" באפריל 1989. הוא קיבץ למקום את חבריו, מכריו ו"מוקירי זכרו", כלשונו, והנחה את מסיבת הפרידה כפי שעשה בעבר באירועים אחרים בחמאם.
האירוע נחשב כבעל מעמד סמלי ומיוחד בהוויה הישראלית של התקופה כאשר רינו צרור כינה אותו "אירוע קוסמי" ואמנון דנקנר הגדיר אותו כחלק מתקופה של חילופי משמרות בחברה הישראלית, כאשר משתתפי המסיבה של בן אמוץ הם חברי המשמרת היוצאת.
במסיבה עצמה היה הד להיותו של בן אמוץ עבריין מין שפגע בקטינה כאשר מאיר שלו כינה אותו "חובב מבכירות" ובשיר שהקריא לו יהונתן גפן על הבמה אמר כי "המארגנים ביקשו שאני אכתוב שיר קינה, מה שיצא לי זה שיר קנאה.
אתה שומע על כיבושיו ונהיה צהוב, תגידו, מתי יש לו זמן לכתוב?
אחרי כל הקטינות והגרושות, עוד לרוץ להכניס לפרות הקדושות..."
לאחר המופע טס לארצות הברית לניתוח שנועד לשפר את הטיפול במחלתו.
בעקבות שיבוש בניתוח שב לישראל כשהוא משותק חלקית.
חודש וחצי לפני פטירתו, חבר משותף הביא את יצחק פוקס לנגן לו על מיטת חוליו.
בתיה אפולו סיפרה כי למרות חוסר חיבתו של בן אמוץ לדת ולדתיים הוא התרגש מאוד מהנגינה והמילים המושפעות מהיהדות וכי הוא אף התייפח מהתרגשות.
יתר על כן, לדעתה פוקס החזיר את בן אמוץ בתשובה מכיוון שאירוע זה חל בסמיכות ליום כיפור וכי בן אמוץ צם בו, לראשונה בחייו הבוגרים.
בן אמוץ נפטר ב-20 באוקטובר 1989 בגיל 65. נקבר בקיבוץ שדות ים.
ביוני 1984 הורשע בעשיית מעשה מגונה בילדה בת 12 ונידון לארבעה חודשי מאסר על תנאי ולקנס של 50,000 שקלים.
סיפור פגיעה נוסף, של הסופרת יהודית קציר הובא בסרט התיעודי של לוי זיני: קציר בת ה-16 ועוד חברה בת גילה שהתארחו בדירת האירוח של דן והתעוררו באמצע הלילה כאשר הוא הזדחל ביניהן למיטה.
בנוסף, בשנת 1979 תועד בן אמוץ בכתבתו של אורי גולדשטיין מהערוץ הראשון בביתו כאשר לצידו נערה בת 16.5 אשר משמשת בת זוגו.
התנהגות זו גרמה להוקעה של בן אמוץ לאחר מותו.
בחייו נחשב בן אמוץ לאחד הכותבים המרכזיים והמשפיעים ביותר בישראל, והגיגיו, תפישותיו, רעיונותיו ומריבותיו מילאו את החלל הציבורי בישראל.
בעיני רבים היה בן אמוץ אחת הדמויות המייצגות של הצבר הישראלי השורשי ו"האמיתי".
בראיון רדיו עמה לפני שנים, סיפרה הזמרת חוה אלברשטיין כיצד הייתה מאזינה בדבקות לבן אמוץ בתוכנית "שלושה בסירה אחת", כייצוג הישראליות המושלמת, שהייתה מנוגדת בתכלית להוויה הגלותית, הפולנית, שבתוכה חיה.
ספי רכלבסקי כותב בספרו "אין גבול" כי בשנים שלאחר מלחמת ששת הימים היו שתי הדמויות המשפיעות על הישראלים, משה דיין ולצדו דן בן אמוץ.
השפעתם הייתה רבה בהעלמת ה"אנחנו" של ימי ראשית המדינה, ובהעלאת קרנו של "האני".
רכלבסקי כותב כי הטפתו של בן אמוץ למין חופשי, ובשורת האגואיזם מבית מדרשו של קרוי, הם שעמדו מאחורי הרס המרקם התרבותי הנורמטיבי של הציונות של שנות החמישים והשישים, ומאחורי ניסוח בשורת הזמן - פריצת הגבולות המוסריים, הפוליטיים, הגאוגרפיים.
עם זאת, היו שלא ראו בעין יפה את הסגנון החדש והישיר שהכניס בן אמוץ לרדיו ולעיתונות.
ב-1958 פורסם מאמר בדבר שיצא נגד סגנון זה במילים חריפות.
על השפעתו כתב דן בן אמוץ:
לאחר מותו התפרסמה, בשנת 1992, הביוגרפיה שלו שנכתבה על ידי ידידו ושותפו לכתיבה, אמנון דנקנר.
בביוגרפיה זו, הוצג בן אמוץ כאדם נצלני, כילי, אכזרי ולא ישר.
סערה התעוררה בעקבות טענתו של דנקנר כי בן אמוץ התוודה בפניו כי קיים יחסי מין עם אמו כאשר היה בן שלוש עשרה.
סערה גדולה אף יותר עוררו טענות לפיהן קיים בן אמוץ יחסי מין עם קטינה בת שלוש עשרה, הסתייע בבחורות שסרסרו בנערות צעירות עבורו (בהקשר זה הוזכרו, בין השאר, שמותיהן של נריה בר ושרי אנסקי) ואף הציע לחבריו לחלוק את יצועם עם אותן נערות.
טענות אלו הובילו לפתיחת חקירה משטרתית נגד כמה מחבריו של בן אמוץ.
יש הרואים בביוגרפיה של דנקנר את הסיבה לכך שהועם זכרו.
ספריו נעלמו מן המדפים, כמעט ואין מאזכרים את שמו, לחיוב או לשלילה, בכתיבה או בעל-פה; הרומנים שלו אינם נקראים, אינם נחקרים ואינם זוכים להערכה; ואפילו התרומה המרכזית שלו, לכאורה, להומור ולשפה העברית כמעט ונשכחה.
עם מותו של הביוגרף דנקנר עלה שוב למוקד הוויכוח הציבורי על דמותו של דב"א - חשיבותה, השכחתה - ונתפרסמו מאמרים רבים.
אחדים מהם (למשל יגאל סרנה, רון מיברג, אריה קרישק ועוד) תבעו את עלבונו של בן-אמוץ, קורבנו של דנקנר לשיטתם.
בשנת 2012 שודר בערוץ 8 הסרט התיעודי "דב"א - סיפורו של גיבור מקומי" בבימויו של לוי זיני, החוקר את דמותו.
בנובמבר 2010 נקבע ביוזמת עיריית תל אביב לוח הנצחה על הבית 24–28 ברחוב נתיב המזלות ביפו, שבו התגורר דן בן אמוץ.
ילקוט הכזבים (יחד עם חיים חפר) (1956)
מילון עולמי לעברית מדוברת (יחד עם נתיבה בן-יהודה) (1972)
ארץ ציון ירושלים (יחד עם שלמה שבא) (1973): לקט מהעיתונות העברית של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20
תפוש כמה שאתה יכול - סרט מתח מפורש, (1975)
ילקוט הכזבים השלם (יחד עם חיים חפר) (1979)
תל אביב הקטנה: חזיון (1980) עם חיים חפר
נשים כותבות לד.ב.א (1980) עריכה והקדמה: ורדה רזיאל ויזלטיר
סיפורי אבו נימר: לאנשים שלא מפינים ערבית ולא מכירים טוף אל-ערבים (1982): אוסף אגדות ומשלים של ערביי ארץ ישראל.
סיפורים פה סיפורים שם (1982)
משחק ילדים (1982), מהדורה מחודשת של 'תפוס כמה שאתה יכול'
תוספות ל-המילון העולמי לעברית מדוברת חלק ב' של נתיבה בן-יהודה (1982)
כליל תפארת המליצה (1985): על תחיית השפה העברית
מה נשמע: שנות החמישים, שנות השישים (תל אביב: ספרי מציאות ליד זמורה-ביתן, תשמ"ט 1989)
רקע טראגי, מאת ארסקין קולדוול (1949)
האיש שבא לארוחת ערב, מאת ג'ורג' קאופמן ומוס הארט (1954)
רקטה לירח: מחזה בשלוש מערכות, מאת קליפורד אודטס (1960)
לבלוב האהבה, מאת מוריי שיסגאל (1984)
עדיף מלפפון על הגבר מפני ש..., מאת מ.
ברוקס ואחרים (1985): לקט בדיחות מלפפון עם איורים, נוסח עברי: דנקנר את בן אמוץ בע"מ
ספר הפלוץ והשכחה, מאת דונלד וורצל (1985).
נוסח עברי: דנקנר את בן אמוץ בע"מ
דניאל גרהרד בראון הוא סופר אמריקאי, מחברם של מותחנים בלשיים, ובהם חמשת רבי המכר "מלאכים ושדים", "צופן דה וינצ'י", "הסמל האבוד", "התופת" ו"מקור", העוסקים בהרפתקאותיו של האיקונוגרף הבדיוני רוברט לנגדון, המסייע לפענח מעשי רצח ותעלומות.
בראון נולד באקסטר שבניו המפשייר.
הוא שאף להיות מוזיקאי ואף הוציא כמה אלבומים.
עסק זמן מה בהוראה, והחל לכתוב ספרים.
ספריו הראשונים (שכתב עם אשתו) "המדריך הרומנטי לאישה המתוסכלת" ו"הספר האמיץ", נכשלו מסחרית.
בשנת 1999 כתב את ספרו הראשון שהצליח יחסית, "שם הצופן: מבצר דיגיטלי".
בשנת 2001 כתב את "מלאכים ושדים", הראשון בסדרת ספרי רוברט לנגדון, וכעבור שנה פרסם את "נקודת ההונאה", שזכה גם הוא להצלחה.
בשנת 2003 פרסם את רב המכר הגדול ביותר שלו, "צופן דה וינצ'י", שבו הוא חוזר אל הגיבור רוברט לנגדון ואל הסגנון של חקר אמנות ודת.
בהמשך הוציא שלושה ספרים נוספים בסדרה, שהצליחו גם הם: "הסמל האבוד", "התופת" ו"מקור".
ספריו, שמזכירים בקצבם המהיר את ספריו של ג'ון גרישם, הם שילוב של מציאות ודמיון מפותח.
עלילתם נודדת בין דתות ומסדרים עתיקים, סמליות קדושה, מדע חדשני ורציחות מקאבריות.
ספריו של בראון עוסקים במתחים שונים, כמו המתח שבין הדת למדע, המתח שבין הדת הנוצרית לפגאניזם, והמתח שבין הכוח השלטוני לשחיתות וכוחן העצום והנסתר של אגודות סתרים (הטמפלרים ומסדר ציון ב"צופן דה וינצ'י", האילומינטי ב"מלאכים ושדים" והבונים החופשיים ב"הסמל האבוד").
מוטיבים חוזרים בספריו הם התרחשות עלילתית מהירה; עיסוק בצפנים; תאוריות קשר ממסדיות; רציחות סדרתיות; גיבורים שמהווים צמדים רומנטיים, הנרדפים על ידי כוחות שליליים, שנשלחים תמיד על ידי בכיר אנונימי; ולבסוף חשיפת האמת והגעה אל הסוף הטוב של הסיפור, שבו מושב הסדר אל כנו והרעים מושמדים.
אף שרבים טענו שספריו גדושים בתאוריות לא מוכחות ובעיוותים רבים ובוטים של המידע ההיסטורי, הם הצליחו לשבות את דמיונם של רבים ולעורר סערות ציבוריות בקהלים שונים.
ספריו "צופן דה וינצ'י" ו"מלאכים ושדים" זכו לגרסה מוסרטת, וגם לספרו "התופת" יצאה גרסה קולנועית ב-2016.
בשנת 2016 תרם בראון 300,000 יורו לספריית ריטמן באמסטרדם.
ספרייה זו מכילה כתבים עתיקים בנושאי כימיה ומיסטיקה.
הכתבים הללו העניקו לו השראה לכמה מספריו, כגון "הסמל האבוד" ו"התופת".
כוונתו בתרומה הייתה שהיא תעזור לספרייה להעלות את הכתבים הסרוקים לאינטרנט לטובת הציבור.
בנוסף, הוא פרסם סרטון הסברה ביוטיוב על תרומתו ועל פעילות הספרייה..
בראון היה נשוי לבליית ניולון, היסטוריונית של האמנות, ב-2019 השניים נפרדו.
שם הצופן: מבצר דיגיטלי (1998)
תרגום לעברית: נורית לוינסון, מודן, 2004
דן (דני) גילרמן (נולד ב-26 במרץ 1944) הוא איש עסקים ישראלי שכיהן כשגריר ישראל באו"ם בין השנים 2003-2008. במסגרת תפקידו באו"ם כיהן כסגן נשיא עצרת האו"ם מטעם גוש מדינות המערב.
גילרמן נולד בתל אביב בשנת 1944 ואת לימודיו האקדמיים עשה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית.
גילרמן כיהן כמנכ"ל של מספר חברות ישראליות בתחומי הכימיה והמזון.
בשנות ה-70 היה פעיל במפלגת המרכז החופשי שהייתה חלק מהליכוד.
אחר כך הצטרף לתנועה הדמוקרטית לשינוי, של פורשי המרכז החופשי ושימש כיושב הראש נשיאות התנועה.
החל משנת 1985 שימש כיושב-ראש איגוד לשכות המסחר הישראלי תפקיד בו כיהן עד לשנת 2002. הוא היה חבר דירקטוריון הבנק הבינלאומי הראשון בישראל ודירקטור בבנק לאומי ובבנק ישראל, כמו גם במספר חברות ישראליות אחרות.
ביולי 2002 מונה גילרמן להיות השגריר ה-13 של ישראל באו"ם וב-1 בינואר 2003 נכנס לתפקידו.
ב-13 ביוני 2005 נבחר להיות אחד מ-21 סגני נשיא עצרת האו"ם.
גילרמן נבחר כנציג גוש מדינות "קבוצת מערב אירופה ואחרות" (WEOG).
ישראלי שקדם לגילרמן בתפקיד סגן נשיא עצרת האו"ם היה אבא אבן בשנת 1952. גילרמן סיים את תפקידו כשגריר לאו"ם ביולי 2008.
לאחר שעזב את תפקידו באו"ם, הקים בשותפות עם מתיו ברונפמן את קרן ההשקעות "ההזדמנות הישראלית".
במסגרת הקרן ביקשו לגייס השקעות לחברות תעשיייה מסורתית בישראל.
בין השאר נפגש בדאבוס, במסגרת הפורום הכלכלי העולמי, עם ראשי קרנות ההשקעה הממשלתיות במדינות המפרץ.
אולם בעקבות המשבר הכלכלי העולמי הקרן לא הצליחה לגייס השקעות בהיקף שתכננה והיא נסגרה.
בדצמבר 2009 מונה גילרמן כיושב ראש קרן מרקסטון.
לאחר שהקרן הפסידה 75.3% מהונה, והתברר שדמי הניהול שקיבלו מנהליה לאורך השנים הגיעו לסך 140 מיליון דולר, פרש גילרמן מתפקידו.
הקרן חדלה לפעול לאחר מכן.
ביוני 2010, הציע ראש הממשלה נתניהו לגילרמן להתמנות שוב לשגריר באו"ם, אך הוא סירב והשיב כי ישמח לסייע במלאכת ההסברה בהתנדבות.
בשנת 2015 מונה לנציג ההשקעות האמריקאית בלקסטון בישראל.
בשנת 2019 מונה ליושב ראש חברת הקנאביס הרפואי פארמוקן.
דן גילרמן נשוי לג'ניס, ואב לשני ילדים.
דניאל ברנר (נולד ב-18 באוגוסט 1953) הוא שחיין ישראלי בעבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה במשחים ל-100 מטר חופשי ול-200 מטר חופשי.
השחיין הישראלי הראשון והיחידי שזכה במדליית זהב במשחקי אסיה, במשחה ל-100 מטר חופשי.
כיום הוא איש עסקים ישראלי.
בשנת 1989 זכה ברנר בעיטור מכבי ישראל.
ברנר הוא בנו של מילה ברנר, מראשוני חיל הים הישראלי ובעליה של "החברה הימית להובלת פרי".
אמו, מיכל, היא בתם של טוביה דוניה וגיטה ויצמן, אחותו של חיים ויצמן.
שירת בחיל הים כמדריך ספורט ומאמן כושר והתאמן בקבוצת מכבי חיפה בהדרכתו של איזיה פייגנבוים.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1969 זכה ברנר במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:10.1 דקות, אחרי דורון כהן מהפועל כפר הנשיא (2:08.9 דקות) ולפני משה גרטל מהפועל גוש זבולון (2:10.7 דקות).
בתחרות שבע האומות שנערכה לראשונה בישראל בבריכת "גלי גיל" ברמת גן בסוף יולי 1971 זכה ברנר במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 56.2 שניות, שיפור לשיאו בן השנתיים של אמנון קראוס (56.45 שניות).
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1973 זכה ברנר בשתי מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.3 שניות ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:35.0 דקות
בתחרות שמונה האומות בשחייה שנערכה באוסלו שבנורווגיה ביולי 1974 קבע ברנר שיא ישראלי חדש במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:03.0 דקות, במסגרת משחה שליחים 4x200 מטר חופשי כששחה ראשון.
הנבחרת הישראלית סיימה במקום שישי בתוצאה של 8:35.3 דקות.
מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.8 שניות, לפני אמנון קראוס (56.1 שניות) ועדי פרג (57.6 שניות) ומדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:32.2 דקות, אחרי עדי פרג שקבע שיא ישראלי חדש של 4:22.9 דקות ולפני דן פיק (4:32.6 דקות).
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1975 זכה ברנר ב-3 מדליות אישיות, 2 זהב ו-1 ארד.
בתחרות שחייה שנערכה בלונג ביץ' שבקליפורניה במרץ 1976 קבע ברנר שני שיאים ישראלים חדשים, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.05 שניות ובמשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:01.4 דקות.
הוא שיפר את שיאיו הישראלים והעמיד אותם במשחה ל-100 מטר בתוצאה של 54.50 שניות ובמשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:00.65 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוקטובר 1976 זכה ברנר ב-5 מדליות, 4 זהב ו-1 כסף.
מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר חופשי, בתוצאה של 2:03.1 דקות, אחרי ניר שמיר שקבע שיא ישראלי חדש לגילאי 18 בתוצאה של 2:02.9 דקות ולפני נדב בטשא (2:04.6 דקות).
לאחר פרישתו משחייה תחרותית הפך ברנר לאיש עסקים, והיה סמנכ"ל חברת מב"ע, ששלטה ברסקו וכן ניהל עם אביו את אטלנטיק - חברה לדיג וספנות.
בסוף שנות ה-80 ייסד ברנר יחד עם אהרון אחיעז את קבוצת קמור ושימש יו"ר הדירקטוריון והמנכ"ל שלה.
בנוסף, החברה החזיקה כ-40% מרשת המזון המהיר ברגר קינג וכ-50% מחברת "סהר ניירות ערך".
סהר התמחתה בין השאר במימון חוץ בנקאי בתחום הליסינג ובעמילות מכס.
לימים פוצלה פעילותה לשתי זרועות, האחת בתחום ניירות ערך והשנייה בתחום ההשקעות.
עסקי ניירות הערך של סהר שפוצלו לחברה בת נמכרו לבסוף לחברת גמול (ונקראו "גמול סהר"), ועסקי ההשקעות שפעלו בשם "סהר אינווסטק", וכללו גם השקעות בחברות הייטק, נמכרו ב-2001 לעופר הירשזון, בנו של השר לשעבר אברהם הירשזון.
ניירות הערך של חברת "קמור" נסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
חברת הבת, "קמור מוטורס", נציגתה של חברת BMW בישראל, נמכרה ב-2011 לדלק מוטורס.
במרץ 2013 נכנסה "קמור" להקפאת הליכים ובמאי 2013 נכנסה לפירוק.
ברנר היה נשוי לשחקנית סמדר ברנר בשנים 1975-1985 (כיום דישון).
בתם שירלי ברנר, אף היא שחקנית קולנוע.
לאחר גירושיו מסמדר נישא בשנית.
בשנת 2009 נבחר ברנר להיות נושא הלפיד בטקס פתיחת משחקי המכביה השמונה-עשרה.
קובי, סיפורו של דן ברנר - אלוף ישראל בשחייה, 'בין גלים' בטאון חיילי חיל הים, ינואר 1974, עמ' 19.
נולד בירושלים למשפחה יהודית־תימנית, וגדל בשכונת הבוכרים.
התייתם בגיל 13 מאביו, יוסף סרי, שנפל במלחמת העצמאות מירי צלף ערבי.
החל את דרכו כסופר בגיל 45 לאחר שעבד כפקיד במשרד החקלאות.
סיפורו "אלף נשותיו של סימן-טוב", מהספר "ציפורי צל", עובד לסרט קולנוע בבימויה של מיכל בת-אדם.
בשנת 1993 נמנה עם מדליקי המשואות בפתיחת חגיגות יום העצמאות.
זכה בפרס ניומן, בפרס ברנר לשנת תש"ע על מפעל חיים ובפרס ביאליק למפעל חיים בספרות יפה "על כתיבתו רבת ההשראה, הבוראת עולם רווי הומור וכאב, תוך שימוש וירטואוזי ברבדיה של הלשון העברית והתרבות היהודית".
בשנת 2016 זכה לתואר ד"ר לפילוסופיה לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב "לאות הערכה לסופר פורה ומוערך, המבטא ביצירותיו הנפלאות אנושיות עמוקה ומיטיב לבטא את ההוויה הישראלית על פניה המגוונות...
ולאות תודה לכותב מוכשר הנותן בספריו ביטוי חי ורגיש לאהבה, לפחד ולחמלה ומראה עד כמה הם משותפים לכל בני האדם באשר הם".
בשנת 2023 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הפתוחה.
בניה סרי נשוי ללבנה ולהם שני ילדים.
"עוגיות המלח של סבתא סולטנה", הופיע בשנת תשמ"א בהוצאת מ.
ניומן ובשנת 1988 בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
"ארטור", הוצאת כנרת זמורה-ביתן, 2011.
"יערות צובעים בירוק", הוצאת כנרת זמורה דביר, 2024.
דן בן-דוד (נולד ב-1957 לערך) הוא פרופסור למדיניות ציבורית באוניברסיטת תל אביב, מנכ"ל מוסד שורש למחקר כלכלי-חברתי, ולשעבר מנכ"ל מרכז טאוב לחקר המדיניות החברתית.
בן-דוד נולד בתל אביב וגדל בשכונת נחלת יצחק, לאב ממוצא ליטאי ולאם ילידת בגדד.
כשהיה בן חמש עברה משפחתו לארצות הברית, שם למד אביו לדוקטורט.
בן-דוד, בעל דוקטורט בכלכלה מאוניברסיטת שיקגו בהנחייתם של רוברט לוקאס ופול רומר, הוא חבר סגל החוג למדיניות ציבורית באוניברסיטת תל אביב ועמית מחקר במרכז לחקר מדיניות כלכלית (לונדון).
בעבר הוא היה עמית מחקר גם בסוכנות האמריקנית הלאומית לחקר הכלכלה.
תחומי מחקריו נוגעים למקרו-כלכלה, סחר בינלאומי והשפעתן ההדדית של כלכלה ומדיניות ציבורית.
נוסף לעבודתו במחקר הוא שימש יועץ לבנק העולמי ולארגון הסחר העולמי.
בשנת 2004 זכה בן-דוד בפרס רקטור אוניברסיטת תל אביב על הצטיינותו כמרצה בפקולטה למדעי החברה.
בשנת 1999 החל בן-דוד לחקור את ההשלכות ארוכות הטווח של מדיניות ממשלת ישראל על טיב חייהם של הדורות הבאים בישראל.
בתקופה זו הוא החל לקחת חלק בפורומים ממלכתיים וציבוריים, בהם הוועדה שקדמה לוועדת דוברת והגישה "הצעה לרפורמה מבנית במערכת החינוך של ישראל".
בשנת 2000 מונה בן-דוד לצוות בראשות חיים בן שחר לתכנון עדיפויות לאומיות בתחום הכלכלי-חברתי עבור משרד ראש הממשלה.
בשנת 2004 הוצגה על ידו "תוכנית המתאר לשיפור מצב התעסוקה בישראל".
בן-דוד היה מבין מנסחי אמנת כנרת השואפת להסדיר את היחסים בין הקבוצות השונות בחברה היהודית בישראל (ימין ושמאל, דתיים וחילונים) על בסיס עקרונות מאחדים משותפים ואף חתם עליה יחד עם שורה של אנשי ציבור מהימין והשמאל.
בינואר 2006 נענה בן-דוד לבקשת ראש ממשלת ישראל אריאל שרון והצטרף למפלגת "קדימה".
פרקי מצע המפלגה בנושאי חברה וכלכלה נכתבו על ידו והוא מוקם במקום ה-34 ברשימת המפלגה.
בבחירות לכנסת השבע עשרה זכתה קדימה ב-29 מנדטים ובן-דוד לא נבחר לכנסת.
בשנת 2008 מונה למנכ"ל מרכז טאוב לחקר המדיניות החברתית בישראל וכיהן בראשו עד תחילת 2015. לאחר מכן הקים את "מוסד שורש", שם הוא מתמקד ב"זיהוי מקורם, אפיונם והיקפם של אתגרי השורש הפנימיים המהווים איום קיומי לעתידה של מדינת ישראל".
דן בירון (25 בדצמבר 1939 – 7 בינואר 2024) היה במאי, עיתונאי, מוזיקאי, איש בידור, רדיו וטלוויזיה ישראלי.
בירון נולד וגדל בירושלים לחנה לבית גלס ולאברהם בירון.
למד בבית הספר "מעלה", בגימנסיה העברית רחביה, בבית חינוך "תיכון", ולאחר מכן, באוניברסיטה העברית.
בשנים 1960–1967 שימש כעורך תוכניות ב"קול ישראל".
עם הקמתה של הטלוויזיה הישראלית בשנת 1967, עבר אליה, ומאז עבד בה ככותב, מפיק ובמאי.
בין התוכניות אותן הפיק וביים: "12 טון", "ההפסקה הגדולה", "שקט משדרים", "שמיניות באוויר", "סיבה למסיבה", "ניקוי ראש", "עוד להיט", "ארץ טרופית יפה", "שבט כהן", "עמק הנהר האדום", "גזוז", "פעם אחת" ו"פוליטיקה".
כמו כן, הפיק וביים קונצרטים, מופעים, אירועי ספורט, מהדורות חדשות ואירועי בידור.
במהלך השנים זכה בפרסים בינלאומיים וישראלים לבימוי.
שימש כיו"ר אגודת העיתונאים בירושלים.
בשנת 1960, הצטרף ללהקת הסטודנטים ירושלים כאקורדיוניסט ומאז ועד יומו האחרון, היה גם מנהלה המוזיקלי של הלהקה.
במסגרת הלהקה ייצג דן בירון את ישראל בפסטיבלי פולקלור ברחבי העולם.
בשנת 2007, פתח ביסטרו מוזיקלי בשם "בירמן" במדרחוב בן-יהודה בירושלים.
בירון, שהתגורר בירושלים, הציג בשנת 2008 בבחירות לרשויות המקומיות, את מועמדותו לראשות העיר, כראש רשימת "עלה ירוק - ירושלים של כולם".
הוא זכה לתמיכה בשיעור של כחצי אחוז מקולות המצביעים ורשימתו לא עברה את אחוז החסימה.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה הוצב בירון במקום השביעי ברשימת ניצולי השואה עם בוגרי עלה ירוק שהורכבה בחלקה מפורשי מפלגת עלה ירוק.
בבחירות לכנסת התשע עשרה ב-2013 התמודד בירון במקום השלישי ברשימת הפיראטים.
המפלגה לא עברה את אחוז החסימה ובירון לא נכנס לכנסת.
בבחירות לכנסת העשרים ב-2015 הוא הוצב במקום השני ברשימת הפיראטים לכנסת.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת (מרץ 2019) ובבחירות לכנסת העשרים ושתיים (ספטמבר 2019) הוצב שוב במקום ה-3 ובבחירות לכנסת העשרים ושלוש (2020) והבחירות לכנסת העשרים וארבע (2021) הוצב במקום השני ברשימה.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש (2022) הוצב במקום ה-14 והאחרון ברשימה.
בירון היה נשוי לאשת הטלוויזיה שרי רז ואב לשניים.
התגורר שנים רבות בשכונת אבן ישראל באזור המשולש (ירושלים).
דן ביטון (נולד ב-19 בדצמבר 1960) הוא אלוף במילואים בצה"ל, בתפקידו האחרון שירת כראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה בשנים 2007–2012. קודם לכן שירת בין היתר כמפקד חטיבה 7, כראש חטיבת תורה והדרכה באמ"ץ, כמפקד עוצבת סיני וכמפקד עוצבת אתגר.
ביטון נולד בכפר סבא, השני מבין שלושה אחים ואחות.
למד בבית הספר הדתי "בר-אילן", אף על פי שהמשפחה לא הייתה דתית.
במלחמת ששת הימים בהיותו בכיתה א' נהרגו במלחמה שני אחיה של המחנכת שלו, ובמלחמת יום הכיפורים נהרגו שני דודיו ברמת הגולן, שני אירועים שעיצבו לדבריו את מהלך חייו.
מות דודו, ששירת בשריון, השפיע עליו להתגייס לשריון.
ביטון התגייס לצה"ל בפברואר 1979 לחיל השריון.
עבר ביטון הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים.
בהמשך השלים קורס קצינים ושימש כמפקד מחלקה.
בהיותו קמב"ץ גדוד שריון שמפקדו היה אריה וייסמן בחטיבה 460, פרצה מלחמת לבנון הראשונה.
את טבילת האש שלו במלחמה עבר בקרב עין זחלתא.
ב-2005 מונה לראש חטיבת תורה והדרכה (חטיבת תוה"ד) באמ"ץ.
בשנת 2007 הועלה לדרגת אלוף ומונה לראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה (אט"ל).
בתפקיד ראש אט"ל פעל ליישם את לקחי מלחמת לבנון השנייה בימ"חים ובציוד הפרט של החיילים.
במרץ 2012 סיים את תפקידו ויצא לחופשה לקראת פרישה מצה"ל.
מספטמבר 2013 עד ספטמבר 2022 ביטון שימש דירקטור חיצוני בחברת עשות אשקלון.
כמו כן, הוא משמש כדירקטור בחברת "נ.ג.ש.
ייעוץ וניהול מערכתי 2013 בע"מ" של בנו, ניב.
בספטמבר 2016 העיד ביטון לטובת החייל אלאור אזריה שירה במחבל פצוע, והצדיק את הירי.
בשנת 2020 הצטרף לתנועת "הביטחוניסטים", שקראה לסיפוח יהודה ושומרון.
בעל תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
הוא בוגר המכללה לביטחון לאומי (1995) והמכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה (1986) וקורס דירקטורים של אוניברסיטת תל אביב.
ביטון נשוי ומתגורר בראש העין.
דן גבתון (25 במרץ 1960 – 30 בינואר 2022) היה פרופסור לחינוך, מומחה למדיניות ולמשפט של החינוך, ראש החוג למדיניות ומינהל בחינוך, בבית הספר לחינוך שבאוניברסיטת תל אביב.
שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת University College London
למד לתואר, ראשון, שני ושלישי באוניברסיטת תל אביב בתחומי המשפטים, תכנון לימודים ומינהל ומדיניות החינוך.
תחומי המחקר העיקריים של גבתון היו מדיניות החינוך ומשפט החינוך (educational law) בגישה השוואתית וכן רפורמות חינוכיות בישראל ובריטניה.
בין השנים 2003 ל-2005, היה חבר מליאת כוח המשימה הלאומי במערכת החינוך (ועדת דברת) ויו"ר ועדת המשנה לחקיקה של הוועדה.
נפטר ב-30 בינואר 2022, ל' בשבט תשפ"ב, לאחר מחלה ארוכה.
הובא למנוחות בבית העלמין ירקון .
דן ברינקר (נולד ב-1951) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל.
ברינקר שירת 27 שנים במשטרת ישראל.
שימש ראש מחלקת סיור ומבצעים במשטרה, מפקד נפת יהודה, ראש המטה המבצעי של שר המשטרה משה שחל (1993–1994), ראש אגף מבצעים במשטרה (1994–1997) ומפקד המחוז הדרומי (1997–2000).
בשנת 1998 הקים ברינקר את היחידה המרכזית של מחוז דרום.
במאי 2000 יצא לחופשה בהמתנה למינויו הבא ובאוקטובר 2000 התמנה לסגן המפקח הכללי, לאחר ששלמה אהרונישקי מונה לתפקיד המפכ"ל.
בשנת 2003 פרש משירות פעיל.
בשנת 2005 עמד בראש ועדה ציבורית שהמליצה שמאבטחים יפקידו את נשקם ולא ייקחו אותו הביתה בתום עבודתם.
לאחר שירותו שימש ברינקר יועץ ודירקטור בחברות ציבוריות.
ביוני 2008 מונה על ידי אבי דיכטר למנכ"ל המשרד לביטחון פנים, אך עם הקמת הממשלה ה-32 בה התמנה שר חדש למשרד, התפטר בהתאם לנוהג כדי לאפשר לשר הנכנס לבחור מנכ"ל מטעמו.
ברינקר בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה (1984–1988), אב לשתי בנות.
דן גלאי (נולד ב-1945) הוא כלכלן המתמחה במימון, הנדסה פיננסית, נגזרים וניהול סיכונים.
פרופסור אמריטוס מהאוניברסיטה העברית שכיהן כדקאן בית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים.
מ-2014 דקאן הפקולטה לניהול ע"ש סרנת במרכז ללימודים אקדמיים באור יהודה.
גלאי נולד בירושלים ב-1945. סיים תואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה ותואר שני במנהל עסקים, באוניברסיטה העברית.
בשנת 1975 השלים דוקטורט במנהל עסקים באוניברסיטת שיקגו.
במשך השנים לימד באוניברסיטה העברית ושימש כמרצה באוניברסיטאות בחו"ל כגון באוניברסיטת שיקגו, אוניברסיטת ברקלי, UCLA, אוניברסיטת ניו יורק ובאוניברסיטת INSEAD בצרפת.
גלאי כתב מספר ספרים בתחום ניהול סיכונים שתורגמו לשפות רבות ומשמשים כספרי בסיס ללימודי התחום.
הוא אחראי לפיתוח מכשירים פיננסיים בהם כלים למסחר באופציות.
ב-1987, גלאי, יחד עם פרופסור מנחם ברנר, היו הראשונים שהציעו את הרעיון של מדד פחד (VIX) לתנודתיות בשוק ההון.
עם זאת, הנוסחה שהם הציעו לחישוב מדד זה הייתה שונה מזו שבשימוש כיום
גלאי זכה בפרס פומרנץ מטעם בורסת הנגזרות של שיקגו.
גלאי כיהן בין היתר כיו"ר הוועדה המחודשת לבחינת דיווח על חשיפה לסיכונים של חברות ציבוריות, ושימש כחבר הוועדה המקצועית של המוסד הישראלי לתקינה בחשבונאות.
הוא כותב טורים כלכליים בנושא שוק ההון בעיתון גלובס.
בשנת 1992 הקים את בית ההשקעות סיגמא.
כיום (2018) בית ההשקעות מנהל נכסים בשווי של כ-6 מיליארד שקל.
בחודש אוקטובר 2008, בעיצומו של המשבר הכלכלי העולמי טען כי "האפקט המשברי בשוק ההון נוצר כתוצאה מפאניקה של הציבור המתודלקת על ידי אמצעי התקשורת" והמליץ לשמור על ההשקעות הקיימות ואף להגדיל אותן..
בשנת 2015 נמכרה השליטה (60%) בבית ההשקעות סיגמא לבנק הספרדי אנדבנק.
לקראת כניסתו לתפקיד דקאן בית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית בקיץ 2009 הוא התמנה ליו"ר סיגמא ויו"ר ועדות ההשקעה שלה, והעביר את ניהולו של בית ההשקעות לבנו אורי גלאי.
בן נוסף שלו הוא ירון גלאי, מייסד חברת המלצות התוכן אאוטבריין.
בנו איתן גלאי הוא מנכ"ל אאוטבריין אינטרנשיונל.
בנו נועם גלאי הוא צלם הנודע בצילומי הצעקה שלו.
בראיון עמו לרגל כניסתו לתפקיד קבל על המצב האקדמי של התחום, טען כי "העלייה בציונים לא נובעת מכך שהסטודנטים מבריקים יותר, אלא מכך שהמבחנים נעשו קלים יותר" והמליץ להעלות את שכר הלימוד באוניברסיטאות.
תהליך התוכנית העסקית : המדריך המוסמך למנהלים, ליזמים, למשקיעים ולמשווקים.
אופציות טכנולוגיות, הוצאת מטר, תל אביב, 1989.
הצורך ברפורמה בשוק ההון בישראל, מכון פלורסהיימר למחקרי מדיניות, ירושלים, 1991
אופציות וחוזים עתידיים בשוק ההון בישראל (עורך), מכון פלורסהיימר למחקרי מדיניות, ירושלים, 1991.
השפעת המסחר באופציות על שוקי ההון ועל הרווחה החברתית, מכון פלורסהיימר למחקרי מדיניות, ירושלים, 1992.
מהון להון על שוק ההון, האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, 2001.
דן בר-און (1938 - 4 בספטמבר 2008) היה פסיכולוג ישראלי ופרופסור למדעי ההתנהגות.
בר-און נולד בחיפה בשנת 1938 להורים שעלו מגרמניה בשנת 1933 לאחר עליית הנאצים לשלטון והתיישבו במושבה הגרמנית בחיפה.
אביו היה רופא בהמבורג טרם עלייתו.
שם משפחתו המקורי היה ברונו, אולם השם עוברת לבר-און.
הוא למד בבית הספר הריאלי, עבר בגיל 16 לבית הספר החקלאי כדורי והפך לחבר בקיבוץ רביבים, שם התגורר במשך 25 שנה.
בשנת 1957 התגייס לצבא ההגנה לישראל ושירת בנח"ל.
לאחר השירות הצבאי חזר לקיבוץ.
בשנים 1967 עד 1969 היה אחראי על המטע ועל עצי הפרי, כמו כן עסק בחינוך והיה גם מזכיר הקיבוץ.
בשנת 1972 החל ללמוד לתואר ראשון בפסיכולוגיה במחזור הראשון של אוניברסיטת בן-גוריון במחלקה למדעי ההתנהגות.
את התואר השני השלים בהצטיינות באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1975 ושם סיים בשנת 1981 גם את הדוקטורט, בהנחיית פרופסור זאב קליין.
בשנת 1977 החל ללמד במחלקה למדעי ההתנהגות באוניברסיטת בן-גוריון, ובשנת 1995 קיבל מעמד של פרופסור חבר.
בין השנים 1993 ל-1995 ובין 2003 לבין 2005 שימש כראש המחלקה לפסיכולוגיה ומדעי ההתנהגות.
תחום מחקרו העיקרי היה היחסים והקשר בין הורים שתפסו עמדות בכירות במשטר הנאצי לילדיהם.
בר-און טיפל בניצולי שואה ובאנשים שקשורים לעימות הישראלי-הפלסטיני.
בנוסף עבד כפסיכולוג קליני וטיפל בניצולי שואה ובילדיהם.
בשנת 1998, הקים בר-און עם פרופ' סאמי עדואן מאוניברסיטת בית לחם את PRIME, מכון ישראלי-פלסטיני למחקרי שלום.
ב-2009 יצא הספר של בר-און ועדואן, "ללמוד את הנרטיב ההיסטורי של האחר", המציג את גישת הנרטיב הדואלי.
נישואיו הראשונים היו לנילי, שהייתה אם לילדיו יערה, אורן ושני.
לאחר שהתגרש התחתן בשנית, עם תמי, ד"ר לחינוך לעבודה סוציאלית, שילדה את בנם המשותף הרן.
דן בר-און נפטר ב-4 בספטמבר 2008 מסרטן ונקבר בקיבוץ רביבים.
ב-2009 נערך יום עיון לזכרו, בנושא "הכרה ודיאלוג" באוניברסיטת בן-גוריון.
על עבודתו זכה במספר פרסים: בשנת 2001 זכה בפרס אלכסנדר לנגר ביחד עם סאמי עדואן, וקיבל את עיטור מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה מידי נשיא גרמניה.
בשנת 2003 הוענק לו פרס אריך מריה רמרק לשלום, ביחד עם המשורר הפלסטיני מחמוד דרוויש, ובשנת 2005 קיבל את פרס ויקטור גולדברג לשלום במזרח התיכון ביחד עם סאמי עדואן.
"בין פחד לתקוה: סיפורי חיים של חמש משפחות ניצולי שואה, שלושה דורות במשפחה" (1994)
"מורשת השתיקה: שיחות עם ילדי הרייך השלישי" (1997)
"על 'האחרים' בתוכנו: תמורות בזהות הישראלית מנקודת מבט פסיכולוגית-חברתית" (2005)
"ספר את חייך: יצירת דיאלוג בין יהודים וגרמנים, ישראלים ופלסטינים" (2006).
דן פנחס אלפרד בר"ג (13 בספטמבר 1935 – 20 בנובמבר 2009) היה ארכאולוג ישראלי ופרופסור מן המניין במחלקה לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית.
בר"ג נולד בלונדון ב-13 בספטמבר שנת 1935. הוריו, ד"ר גרשון וגרדה בר"ג עזבו את ברלין ועברו ללונדון בה התמחו בלימודי הרפואה.
אביו היה מבחירי תלמידיו של פרופ' זיגמונד פרויד.
מצד אביו היה דן בר"ג צאצא של רבנו גרשום מאור הגולה, ראש ישיבת מינץ.
השם בר"ג הוא קיצור של: בני רבנים גאונים.
דן גדל בתל אביב ולמד בבית הספר שלווה.
מקצועו העתידי נעוץ בתחביבו של אביו אשר אסף פריטים מן התרבות העתיקה של הארץ שכללה כלי חרס, כלי זכוכית, מטבעות וכיוצ"ב.
כנער פקד דן את מפגשי "החברה הנומיסמטית לישראל" שבראשה עמד אז דר' אריה קינדלר.
בנעוריו אף השתתף בחפירות ארכאולוגיות בתל חצור בהנהלתו של פרופ' יגאל ידין.
בר"ג שירת בצה"ל כקצין בחיל המודיעין, ולאחר שחרורו בשנת 1956 החל ללמוד ארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת הדוקטור של בר"ג, בהדרכת פרופ' נחמן אביגד ופרופ' דונלד הרדן, יוחדה למחקר כלי הזכוכית במזרח הקדום, בתקופה הרומית והביזנטית.
הוא השתמש בנרות חרס ומטבעות כדי ליצור כרונולוגיה עבור כלי זכוכית.
בר"ג קיבל את תואר הדוקטור ב־1971, והיה למומחה בין לאומי בתחום כלי הזככוכית בכל תקופות העת העתיקה.
עם חזרתו מלונדון ב-1968, שבה שקד על כתיבת הדוקטורט דן הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית כאסיסטנט של פרופ' נחמן אביגד, ולמן שנת 1970 החל ללמד באוניברסיטה העברית וחלק עם תלמידיו את הידע העשיר שרכש בתחום התרבות החומרית של ארץ ישראל מהתקופה ההלניסטית ועד התקופה הביזנטית, בעיקר בנושא כלי הזכוכית בתקופות הללו.
הוא פרסם שורה ארוכה של מאמרים על תעשיות הזכוכית העתיקה.
פרסומיו והישגיו בחקר הזכוכית העתיקה הקנו לו שם עולמי ותקופת-מה הוא אף שימש סגן נשיא האגודה העולמית לתולדות הזכוכית.
בשנת 1973 הועלה לדרגת מרצה בכיר.
בשנת 1978 היה לפרופסור חבר ובשנת 1985 התקבל כפרופסור מן המניין בחוג לארכאולוגיה.
בשל מומחיותו הוא הוזמן אל המוזיאון הבריטי בלונדון לכתוב עבורם את קטלוג המוזיאון לאוספי הזכוכית העתיקה שלהם.
תחום מחקר נוסף בו התמחה הוא האמנות היהודית העתיקה ותחום שלישי הוא נומיסמטיקה.
שמו יצא לפניו בתחומים אלה ואחרים.
בשנות ה-70 למאה ה-20 משהועבר המכון לארכאולוגיה מגבעת רם בירושלים אל הר הצופים בר"ג שימש גם כאוצר לאוסף הנומיסמטי של המכון לארכאולוגיה, תפקיד בו עסק גם לאחר פרישתו מהוראה באוניברסיטה.
למן שנת 1975 ועד 2005, היה דן לנשיא החברה הנומיסמטית לישראל.
מאמריו בנושאי המטבעות העתיקים כוללים גילויים חשובים על ראשית הטביעה היהודית בארץ וכן הופעתו של שולחן לחם הפנים על מטבעותיו של השליט החשמונאי האחרון, מתתיה אנטיגונוס.
בר"ג אף חידש בתחום מטבעות בר כוכבא, ואף עסק בדגם המנורה שהוא סמל יהודי, בהופעתו על מטבעות השושלת המוסלמית האומאית.
מחקר חשוב נוסף שעשה הוא על מטמון של המלך הביזנטי בלדווין ג', כשגילה שהמטבעות נטבעו בבירת ממלכותו - ירושלים הצבלנית.
בר"ג נשא הרצאות רבות במסגרות שונות בתחומי התמחותו בארץ ובחו"ל והיה לאחד מאנשי המדע רחבי האופק והידע בארץ ואף נודע בקפדנותו ורמתו המדעית הגבוהה.
בשנת 2003 יצא לגמלאות מן האוניברסיטה העברית, אך המשיך בפעילותו המדעית בכל תחומי העניין שלו.
בר"ג השתתף בחפירות אחדות מטעם המכון לארכאולוגיה ופרסום ממצאיהן.
בין אלה יצוינו חפירות תל קסילה, חניתה, נהריה ובית שערים.
הוא עמד בראש משלחת החפירות לעין גדי, במסגרתה נחשף בית הכנסת בעין גדי, אשר שימש את הקהילה המקומית מהמאה הג' לספירה ועד שלהי התקופה הביזנטית.
במשך שנים ערך את כתב העת האנגלי ISRAEL EXPLORATION JOURNAL ובשל בקיאותו הרבה בכל תחומי הארכאולוגיה תרם רבות לכתב עת מדעי זה.
בר"ג ערך מדעית לאורך שנים את כתב העת של החברה הנומיסמטית לישראל "Israel Numismatic Journal".
בשנת 2006 הוענק לו פרס קינדלר ע"ש אריה קינדלר, מטעם "החברה הנומיסמטית לישראל" שמעניק פרס שנתי עבור תרומה ייחודית למחקר הנומיסמטיקה (מטבעות) ומטרולוגיה (מידות ומשקלות).
רשימת הפרסומים המדעיים בתחום הנומיסמטיקה ראו:
דן בן-עמוס (3 בספטמבר 1934 – 26 במרץ 2023) היה חוקר פולקלור ישראלי שכיהן כפרופסור באוניברסיטת פנסילבניה.
דן בן-עמוס נולד בארץ ישראל.
הוא החל ללמוד לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בלימודי מקרא וספרות אנגלית, במהלך הלימודים עבר ללמוד ספרות עברית עם דגש על פולקלור.
הוא סיים את התואר בשנת 1961. במהלך לימודיו עזר לפרופ' דב נוי באיסוף חומרים בעבור ארכיון הסיפור העממי בישראל.
בעצתו של נוי המשיך בלימודיו בארצות הברית ולמד באוניברסיטת אינדיאנה לתואר שני אותו קיבל בשנת 1964 ולתואר דוקטור אותו קיבל בשנת 1967. אוניברסיטת אינדיאנה הייתה בזמנו המוסד האקדמי היחיד בארצות הברית שהעניק תואר דוקטור בפולקלור.
בין השנים 1966 ל-1967 היה מרצה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בשנת 1967 החל ללמד באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה, בשנת 1970 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1977 לפרופסור מן המניין במחלקה לפולקלור.
השחקן עמנואל בן-עמוס היה אחיו של דן בן-עמוס.
הספרות העממית היהודית, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשס"ו.
דניאל "דן" גדזוריץ' (בהולנדית: Daniel "Dan" Gadzuric; נולד ב-2 בפברואר 1978 בהאג) הוא כדורסלן עבר הולנדי ששיחק בעמדת הסנטר.
גדזוריץ' החל את הקריירה כששיחק ארבע עונות במדי אוניברסיטת UCLA וסיים אותן עם ממוצעים של 10.5 נקודות, 7.3 ריבאונדים ו-1.5 חסימות ב-24.1 דקות למשחק.
הוא נבחר בדראפט 2002 במקום ה-34 על ידי מילווקי באקס.
גדזוריץ' שיחק 8 עונות במדי מילווקי ובשנת 2010 הועבר בטרייד לקבוצת גולדן סטייט ווריורס.
במהלך עונת 2010/2011 הועבר פעם נוספת בטרייד, לקבוצת ניו ג'רזי נטס.
אביו של גדזוריץ' הוא מסנט וינסנט והגרנדינים ואימו מסרביה.
הוא נשוי לליזט ויש להם שני ילדים.
הוא הקים יחד איתה את קרן גדזוריץ' (Gadzuric Foundation).
רבי דן בן יוסף אשכנזי חי ופעל באשכנז במחצית השנייה של המאה ה-13, ובהמשך היגר לספרד שם פעל עד לפטירתו.
על קורותיו באשכנז ידוע מעט מאוד מלבד העובדה שהשתייך לחוגו הפנימי של מהר"ם מרוטנבורג והתערב בשאלות ציבוריות שונות.
את הכינוי אשכנזי קיבל בספרד בעקבות מוצאו.
עם עלייתו של המלך רודולף הראשון בשנת 1286, וההרעה שחלה בעקבות כך במצבם של יהודי אשכנז, עזב רבי דן את אשכנז בסביבות שנת 1287/8 ועבר להתגורר בספרד בעיר סרגוסה ולאחר מכן הקים ישיבה בטולדו.
בספרד היה מעורב רבי דן בפולמוסים הלכתיים חריפים כשבחלקם הביע דעה הלכתית עצמאית וחריגה מאוד (כגון הכשר שחיטת נכרי), מה שגרם לוויכוחים סוערים עם בני תקופתו ובמיוחד עם הרשב"א.
וגם רבינו בחיי בן אשר שהיה תלמידו של הרשב"א מביא בשמו כמה פעמים בספרו "רבינו בחיי" על התורה.
חוץ מעיסוקו ההלכתי, היה פעיל רבות גם בפרשנות המקרא ומלבד המובאות משמו בחיבורים שונים כתב כנראה גם פירוש שלם על התורה שאבד.
פירושיו שנשתמרו מתאפיינים במקוריות, חדשנות ונועזות.
דן גבע (נולד ב-1964) הוא במאי וצלם קולנוע תיעודי.
בוגר בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בהצטיינות יתרה.
לאחר לימודיו בבית ספר סם שפיגל למד גבע במסלול הבינתחומי באוניברסיטת תל אביב והוא בעל תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת ת"א.
גבע ביים, צילם, כתב והפיק בשיתוף אשתו נואית גבע, סרטי תעודה שזכו בפרסים והוקרנו בעשרות פסטיבלים ברחבי העולם.
סרטו "תחשוב פופקורן" (2004), עיבוד מודרני לסרט "האיש עם מצלמת הקולנוע" של הבמאי הרוסי דג'יגה ורטוב היה מועמד לפרס אופיר בקטגוריית הסרט התיעודי הטוב ביותר.
סרטו "צד רביעי למטבע" (2006) היה מחווה לסרט "צד שלישי למטבע" (מסה קולנועית פילוסופית על מדינת ישראל בת ה-12) של הבמאי הצרפתי כריס מרקר.
בנוסף ביים גבע פרקים בסדרה "תקומה" עבור הטלוויזיה הישראלית, ואת הסדרה התיעודית "23 דברים שצריכים לעבור" עבור רשת, ערוץ 2. בשנת 2005 נערכה רטרוספקטיבה של סרטיו בחמישה סינמטקים ברחבי הארץ.
גבע מלמד קולנוע תיעודי בית הספר לקולנוע שבמדרשה לאומנות בבית ברל ובעבר לימד בקולג' מרילנד לאמנויות ואוניברסיטת ג'ונס הופקינס בארצות הברית.
אורושלים (1993), השתתף גם בסרט עקבות בירושלים - מחווה לדוד פרלוב (2013)
איך אתה קורא למקום הזה?
דן (שלמה) גולדברג (23 באוקטובר 1915, ט"ו בחשוון תרע"ה – 16 בספטמבר 1993, א' בתשרי תשנ"ד) היה פרופסור מן המניין וראש מחלקת השקיה בפקולטה לחקלאות ברחובות, אחד מאבות שיטת ההשקיה בטפטוף.
דן גולדברג נולד בירושלים לד"ר אריה (לובה) גולדברג, מנהל תחנת הבריאות העברית בירושלים ולמרים גולדברג, בוגרת "בצלאל", ציירת ואשת חברה.
בשנת 1921 עזבה המשפחה את ירושלים והשתכנה בתל אביב, שם הקים אביו (שהיה ממייסדי בית חולים אסותא), את המעבדה הבקטריולוגית הראשונה והשתתף בביעור הבילהרציה בנחל הירקון.
אמו התנדבה בליגה למלחמה בשחפת, והפכה לפעילת ציבור מוכרת בעיר.
בשנת 1933, עם סיום לימודיו התיכוניים, נשלח גולדברג על ידי הוריו לאנגליה, כדי להשתלב בפקולטה ללימודי רפואה; אך על אף המסורת המשפחתית, הוא בחר להתמקד בלימודי הנדסה.
את לימודי התואר הראשון סיים בהצטיינות יתרה במוסד הלימודים "קווין מרי קולג'" שבלונדון, מה שאפשר לו בשנת 1936 להמשיך ללימודי תואר שני בהנדסה אזרחית תחת מלגה מלאה באוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה, אותם השלים בהצלחה בשנת 1939.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, בשנת 1939, שב גולדברג ללונדון והתגייס לשירות הצבא הבריטי, "הרויאל אינג'נירס" (הנדסה קרבית), ושימש כקצין קרבי.
השירות הצבאי נמשך 6 שנים, מתוכן שהה 3 שנים בדרום איטליה.
גולדברג השתחרר מהצבא הבריטי בשנת 1945 בדרגת מייג'ור; לאורך השירות קיבל מספר עיטורים צבאיים.
בשנים 1948-1953 עבד כמהנדס מים בסוכנות היהודית.
ב-1953 הקים יחד עם שני חבריו את "איחוד מהנדסים לעבודות מים והנדסה אזרחית", במסגרתו פעל בארץ ובעולם בתחום הנדסת מים.
במקביל לעבודתו בארגון "איחוד מהנדסים לעבודות מים והנדסה אזרחית", החל גולדברג להרצות וללמד השקיה בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות, בתחילה במשרה חלקית ובחלוף הזמן מונה לפרופסור מן המניין ולראש החוג להשקיה.
בשנת 1969, במסגרת עבודתו בפקולטה לחקלאות, התוודע לשיטת ההשקיה בטפטוף; מאז ועד מותו פעל למען הפצת הידע ויישום השיטה ברחבי העולם, באמצעות כתיבה מקצועית בנושא והשתתפות בכנסים בינלאומיים.
במהלך השנים יצא גולדברג בהתנדבות לשליחות מש"ב (מחלקה לשירותים בינלאומיים), מטעם משרד החוץ, למדינות שונות בדרום-מזרח אסיה, מרכז ודרום אמריקה ואפריקה, שם הפיץ את שיטת ההשקיה בטפטוף, כחלק ממדיניות הסיוע החקלאי הישראלי בקרב מדינות מתפתחות.
פעילותו זכתה להערכה; בשנת 1970 התפרסם מאמר אותו כתב גולדברג עם תלמידו מנחם שמואלי, על המצאת והפצת שיטת ההשקיה בטפטוף, בספר "אוסף המאמרים הקלאסיים שהביאו למהפכה בחקלאות ב-200 השנים האחרונות" שראה אור בארצות הברית וזכה להצלחה בשל חשיבותו.
ספרו של גולדברג, אותו כתב בשיתוף עם ד"ר ברוך גורנת וד"ר דניאל רמון, נחשב לראשון והחשוב בתחום ההשקיה בטפטוף.
הספר נלמד ברחבי העולם על ידי העוסקים בתחום.
בספר מפורטים רקע היסטורי ולימוד מעשי אודות השקיה בטפטוף, בין השאר באמצעות אילוסטרציות ותמונות רבות.
נוסף על ספרו זה, כתב גולדברג עשרות מאמרים בתחום ההשקיה בטפטוף, בשיתוף עם תלמידיו וממשיכי דרכו.
גולדברג נישא למרים לבית כרסנטי מראש פינה.
לזוג נולדו שני בנים ובת: עודד גבע עו"ד ונוטריון, ד"ר אמיר גבע (מינהל עסקים) ואריאלה גלמן.
דן גלברט (16 במרץ 1918 – 19 בדצמבר 2000) היה קריקטוריסט ומעצב גרפי ישראלי יליד גרמניה.
דן גלברט נולד בשנת 1918 בהמבורג, גרמניה להורים ממוצא פולני.
בנעוריו היה פעיל בתנועת "הבונים".
באוקטובר 1938 גורש עם משפחתו לזבונשין (Zbaszyn), על גבול פולין-גרמניה.
בפולין ארגן גלברט קבוצת ילדים להכשרה בחוות ההכשרה בגרוכוב (Grochow), פולין.
בשנת 1939 ברח עם הקבוצה וארגן את עלייתה לארץ ישראל דרך וילנה.
הוא עצמו עלה לארץ ישראל בשנת 1941 דרך מוסקבה ואיסטנבול והשתקע בקיבוץ אלונים.
בשנת 1947 נבחר להנהלת הקיבוץ
פרסם קריקטורות ואיורים בפרסומים של תנועת הקיבוץ המאוחד כגון שבועון "הקיבוץ המאוחד", "בקיבוץ".
בשנת 1959 הוציא את ספר המאגד קריקטורות שפורסמו בעיתון "בקיבוץ" ועסקו בחיי הקיבוץ.
הספר זכה למהדורות נוספות בשנת 1954–1955 תחת השם "פנימי בהחלט".
החל משנות ה-50 של המאה ה-20 שימש כמעצב עבור פרסומים של חברות ממשלתיות שונות.
בנוסף, כיהן כמעצב הבית של חברת "כור", ועיצב את הסמליל המקורי שלה.
בשנת 1963 עיצב את התפאורה למחזה "הפיזיקאים" מאת פרידריך דירנמאט בתיאטרון הבימה.
שימש כמעצב של תערוכת "משפחת הקיבוץ" (1958), תערוכת צה"ל (1968), תערוכת "שלום על ישראל" (1969) בבית עיריית תל אביב-יפו, תערוכת קבע בנושא גטו וילנה בבית לוחמי הגטאות (1972) ואת התערוכה הנודדת בנושא יהדות גרמניה (1993), שהוצגה ב-21 ערים ברחבי גרמניה.
בשנת 1962 נתמנה כיועץ גרפי לתיאטרון חיפה החדש
בשנת 1985 מונה לנשיא אגודת הגרפיקאים בישראל.
דן גלברט נפטר בשנת 2000 והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ אלונים.
המכון לציור שימושי של התנועה הקיבוצית המאוחדת, אלונים
1952 פרס שני, תחרות לעיצוב כרזת יום העצמאות
1968 פרס שלישי, תחרות הרכזות ליריד הבינלאומי, תל אביב
בקיבוץ : לקט ממאה גליונות "בקיבוץ"-שבועון הקיבוץ המאוחד, [תל אביב] : הקיבוץ המאוחד, [תשי"-]
: צרור קאריקטורות מחיי הקיבוץ ; לקט מתוך 200 גליונות "בקיבוץ" - שבועון הקיבוץ המאוחד, תל אביב : הקיבוץ המאוחד, 1954, 1955