tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגורמים המדויקים של תהליך ההתנוונות נותרו לא ברורים.
עם זאת, קיימות כמה השערות ומוגדרים היטב גורמי סיכון.
עישון טבק: יותר מ-90% מהאנשים שפיתחו AAA בעלי היסטוריה של עישון בשלב כלשהו בחייהם.
אלכוהול ויתר לחץ דם: דלקת הנגרמת על ידי שימוש ממושך של אלכוהול, יתר לחץ דם, בצקת בבטן, טחורים, דליות בוושט, ותנאים אחרים, גם כן יכולים בטווח הארוך לגרום ל-AAA.
השפעות גנטיות: ההשפעה של גורמים גנטיים גבוהה.
AAA שכיח פי ארבעה עד שישה אצל אחים זכרים של אדם שסובל מהתופעה, סיכון של 20-30%.
השערות אחרות של גורמים גנטיים כוללים בעיות ברקמת חיבור, כגון תסמונת מרפן.
טרשת עורקים: AAA היה נחשב זמן רב כתופעה שנגרמת עקב טרשת עורקים, כי הקירות של AAA לעיתים קרובות נושאים את הנטל של טרשת העורקים.
גורמים אחרים של התפתחות AAA כוללים: זיהום, טראומה, דלקת מפרקים, נמק ציסטלי.
השינויים ההיסטופאתולוגיים הקריטיים ביותר של אבי העורקים נראים בשכבות הטוניקה ובשכבות האינטימה.
שינויים אלה כוללים הצטברות שומנים בתאי קצף, תאים גבישיים ללא כולסטרול, הסתיידות, פקקת, כיבים וקרעים בשכבות.
כמה חוקרים מדווחים על הגברת הביטוי והפעילות של מטלופרוטאינאזות מטריקס אצל אנשים עם AAA.
פעילות זו מובילה לחיסול של אלסטין, מה שהופך את קיר אבי העורקים יותר רגיש להשפעת לחץ הדם.
דיווחים אחרים הראו כי אנזימים של פרוטאז סרין B עשויים לתרום לקרע מפרצת אבי העורקים דרך ביקוע של הדכורין, מה שמוביל לאי סדר בארגון קולגן ומתיחה חזקה של דופן כלי הדם.
יש גם כמות מופחתת של צינורי צינורות בתוך אבי העורקים הבטני (לעומת אבי העורקים החזי); כתוצאה מכך, התקשורת הַגְּלִימָה הָאֶמְצָעִית, השכבה האמצעית בדופן של כלי דם, חייבת להסתמך בעיקר על דיפוזיה לתזונה, מה שהופך אותה יותר רגישה לנזק.
המבנה ההיסתולוגי והמאפיינים המכניים של אב העורקים הבטני שונים מאלה של אבי העורקים החזי.
הקוטר יורד מן השורש אל התפצלות העורקים, ועל הקיר של אבי העורקים הבטני יש גם הצטברות פחותה אלסטין.
יש מתח מכני בבטן קיר אבי העורקים ולכן הקיר גבוה יותר מאשר באבי העורקים החזי.
הגמישות יורדת עם עלייה בגיל דבר אשר יכול לגרום להתרחבות הדרגתית של הקטע.
לחץ אינטראלומינלי גבוה יותר בחולים עם יתר לחץ דם עורקי תורם באופן משמעותי להתקדמות התהליך הפתולוגי.
מפרצת בטנית של אבי העורקים הבטנית מאובחנת בדרך כלל על ידי בדיקה גופנית, אולטרסאונד או CT.
רנטגן בטן רגיל עשוי להראות את קווי המתאר של המפרצת כאשר הקירות שלה מסודרים.
עם זאת, זה המקרה של פחות ממחצית מכל המפרצות.
בדיקת אולטרה סאונד משמשת כדי לקבוע עבור מפרצות את הגודל שלה בזמן נתון.
בנוסף, ניתן למצוא נוזל פריטוניאלי חופשי.
זה לא הליך פולשני ורגיש, אבל נוכחות של גז במעיים או השמנת יתר עלולים להגביל את התועלת.
לסריקת CT יש כמעט 100% רגישות לגילוי מפרצת והוא גם שימושי בתכנון לפני הניתוח, לזיהוי מפרט האנטומיה ובדיקת האפשרות לתיקון בעזרת רדיולוגיה פולשנית.
שיטות אלטרנטיביות המשמשות לעיתים קרובות להדמיה של מפרצת כוללות MRI ואנגיוגרפיה.
מפרצת מתרחשת אם הלחץ המכני עולה על כוח הקיר המקומי; כתוצאה מכך, מתח הקיר וקרע בקיר נמצאו כפרמטרים אמינים יותר מגודל הקוטר כדי להעריך את הסיכון לקרע AAA.
קיימת תוכנה רפואית מאפשרת לחשב את מדדי הסיכון לקרע מהנתונים הסטנדרטיים הקליניים של CT ומספקת אבחנה ספציפית למטופל AAA.
סוג זה של הגישה הביומכנית הוכח כיעיל בחיזוי מדויק של מיקום הקרע AAA.
מפרצות אבי העורקים הבטניות מחולקות בדרך כלל על פי הגודל והסימפטומים שלהן.
מפרצת בדרך כלל מוגדרת אם הקוטר החיצוני של אבי העורקים מעל 3 ס"מ (קוטר אבי העורקים הוא בסביבות 2 ס"מ), או יותר מ-50% של קוטר נורמלי.
אם הקוטר החיצוני עולה על 5.5 ס"מ, המפרצת נחשבת גדולה.
קרע AAA היא אבחנה קלינית הכוללות נוכחות של כאבי בטן, הלם, גוש בבטן.
אם תנאים אלה קיימים אין צורך בבדיקות נוספות לפני ניתוח.
טיפול של יתר לחץ דם
בארצות הברית שירותי מניעה ממליצים על סריקת אולטרסאונד חד פעמית לגילוי מפרצת בטנית באבי העורקים אצל גברים בגיל 65 עד 75 שנים שיש להם היסטוריה של עישון.
לא ברור אם הסריקה שימושית בקרב נשים בגילאי 65 עד 75 אשר עישנו, ומתנגדים לסריקות אצל נשים שמעולם לא עישנו.
חזרה על בדיקות אולטרה סאונד צריך לבצע אצל מי שיש לו אבי עורקים בקוטר גדול יותר מ-3.0 ס"מ.
באלו אשר אבי העורקים הוא בין 3.0 ו-3.9 ס"מ צריך לבצע בדיקה כל שלוש שנים, אם הקוטר בין 4.0 ל-4.4 ס"מ כל שנתיים, ואם בין 4.5 ו-5.4 ס"מ בכל שנה.
במדינות מסוימות נהוגות בדיקות שונות, באוסטרליה למשל אין קו מנחה לביצוע בדיקות, לעומת זאת בבריטניה סריקה חד פעמית מומלצת לכל הגברים מעל גיל 65.
אפשרויות הטיפול של תסמיני AAA הם ניהול שמרני ומעקב במטרה הסופית של תיקון בניתוח או תיקון מיידי.
שני מצבים של תיקון זמינים עבור AAA: תיקון פתוח או תיקון באמצעות רדיולוגיה פולשנית.
ההתערבות מומלצת אם המפרצת גדלה ביותר מ-1 ס"מ לשנה, או שהיא יותר גדולה מ-5.5 ס"מ.
טיפול מעקב שמרני משמש בעיקר אצל אנשים שתיקון נושא סיכון גבוה של תמותה או בחולים בהם תיקון לא סביר שישפר את תוחלת החיים.
עמוד התווך של הטיפול השמרני הוא הפסקת עישון.
אין טיפול תרופתי שנמצא יעיל להקטנת קצב הגדילה של הקרע או הפחתה של תסמינים.
לחץ הדם ושומנים צריכים להיות מטופלים כרגיל.
הסף לתיקון בניתוח משתנה מעט מאדם לאדם, בהתאם למאזן הסיכונים והיתרונות כאשר שוקלים את התיקון.
הגודל המקורי של אבי העורקים עשוי להשפיע, יחד עם נוכחותם של מחלות רקע שעשויות לסכן או להקטין את תוחלת החיים.
תיקון פתוח משמש בחולים צעירים כנוהל, או במפרצת גוברת או גדולה, סימפטומטית או קרועה.
אבי העורקים חייבים להיות סגורים במהלך התיקון, מנתבים את הדם לאברי הבטן ולקטעים של חוט השדרה; דבר אשר יכול לגרום לטווח של סיבוכים.
זה חיוני כדי להפוך את החלק הקריטי של הפעולה למהיר, ולכן החתך נעשה גדול יחסית כדי להקל על טיפול מהיר.
התאוששות לאחר ניתוח AAA פתוח אורכת זמן רב.
המינימום הוא כמה ימים בטיפול נמרץ, שבוע סך הכל בבית החולים וכמה חודשים לפני ההתאוששות המלאה.
תיקון ראשון באמצעות רדיולגיה פולשנית הפך מעשי בשנת 1990. טיפול זה בדרך כלל משמש בגיל מבוגר יחסית, אצל חולים בסיכון או חולים שפחות כשירים לתיקון פתוח.
עם זאת, תיקון זה אפשרי רק אצל חלק מהחולים ב-AAA, היתרונות העיקריים של תיקון זה על פני תיקון פתוח הם שיש פחות תמותה, פחות זמן בהחלמה, פחות זמן בטיפול נמרץ, פחות זמן בבית חולים כללי וחזרה מוקדמת יותר לפעילות רגילה.
חסרונות של תיקון זה הם שתיקון זה דורש ביקורים תכופים יותר בבית החולים לביקורות, ויש סיכוי גבוה יותר שיהיה צורך בהליכים נוספים.
על פי המחקרים האחרונים, ההליך אינו מציע יעילות להישרדות כללית או שיפור איכות החיים לעומת ניתוח פתוח.
אצל אנשים עם קרע באבי העורקים, הטיפול הוא תיקון כירורגי מיידי.
נראה שיש יתרונות כאשר מאפשרים לתת לחץ דם והגבלת השימוש בנוזלים תוך ורידיים במהלך ההובלה לחדר הניתוח.
אף על פי שבתקן הנוכחי לקביעת סיכון לקרע מתבססים על קוטר מרבי, וידוע כי קוטר קטן הוא קטן מ-5.5 ס"מ, ייתכן גם מצב בו קוטר גדול מ-5.5 ס"מ יישאר יציב ולא יתפתח לקרע.
דו"ח אחד הראה כי 10-24% של קרעי AAA היו פחות מ-5 ס"מ בקוטר.
גם דווח שאצל 473 אנשים שאינם טופלו בבעיה היו 118 מקרים של קרע, 13% מהם היו פחות מ-5 ס"מ קוטר.
מחקר זה גם הראה כי 60% של הסובלים מ-AAA גדול מ-5 ס"מ (כולל 54% מאלה עם AAA בין 7.1 ו-10 ס"מ) מעולם לא חווה קרע.
שיטות חלופיות של הערכת הקרע דווחו לאחרונה.
ברוב הגישות הללו מבוצע ניתוח מספרי של AAA באמצעות טכניקת הנדסה בשילוב עם שיטת האלמנטים הסופיים כדי לקבוע את מתח הקיר.
דיווחים אחרונים הראו כי למתח יש קשר לגאומטריה הכללית של AAA ולא רק לקוטר המקסימלי.
ידוע גם כי קרע נוצר בדרך כלל כאשר הלחץ של הקיר עולה על כוח הקיר.
לאור זאת, הערכת הקרע עשויה להיות מדויקת יותר אם את מתח הקיר הספציפי לחולה מחשבים יחד עם חוזק הקיר הספציפי למטופל.
שיטה לא פולשנית לקביעת חוזק הקיר התלוי בחולה דווחה לאחרונה, עם גישות מסורתיות יותר לקביעת כוח באמצעות בדיקת מתיחה שבוצעה על ידי חוקרים אחרים בתחום.
תמותה שלאחר הניתוח אצל חולים עם קרע ירדה לאט במשך כמה עשורים אבל נשארה גבוה מ-40%.
עם זאת, אם AAA מתוקן כירורגית לפני הקרע, שיעור התמותה שלאחר הניתוח הוא נמוך באופן משמעותי: כ-1-6%.
המצאות של AAA משתנה לפי מוצא אתני.
בממלכה המאוחדת השיעור אצל גברים לבנים מבוגרים מ-65 שנה הוא כ-4.7%, בעוד בגברים אסיאתים השיעור עומד על 0.45%.
AAA פחות נפוץ אצל אנשים ממוצא אפריקאי ובעלי מורשת היספנית.
AAA מופיעים פי ארבעה יותר אצל גברים מאשר נשים.
בארצות הברית מדווח על לפחות 13,000 מקרי מוות מדי שנה עקב קרע AAA.
מספר מקרים חדשים לשנה הגבוה ביותר הוא בקרב גברים בני כ-70 שנה, אחוז הגברים בני מעל 60 שנים הסובלים מהתופעה הוא כ-2-6%.
יש שכיחות גבוהה יותר אצל מעשנים מאשר אצל לא מעשנים (8:1), הסיכון פוחת לאט לאחר הפסקת עישון.
בארצות הברית, השכיחות של AAA הוא 2-4% בקרב האוכלוסייה הבוגרת.
תיעוד היסטורי ראשון של AAA הוא מרומא העתיקה במאה ה-2 לספירה.
עם זאת, ניסיונות לטפל בAAA בניתוח היו כושלים עד שנת 1923. באותה שנה, רודולף מטאס (מי שהציע את הרעיון של endoaneurysmorrhaphy), ביצע את קשירת אבי העורקים המוצלחת הראשונה באדם.
שיטות אחרות שהצליחו בטיפול AAA כוללות עטיפת אבי העורקים עם polyethene צלופן.
אלברט איינשטיין עבר הליך המשתמש בטכניקה זו זה על ידי רודולף ניסן ב-1949, והוא שרד חמש שנים לאחר הניתוח, אבל בסופו של דבר הוא מת עקב קרע במפרצת.
למועמד לנשיאות לשעבר בוב דול היה מפרצת באבי העורקים הבטני בשנת 2001 וטופל כירורגית על ידי מנתח כלי הדם קנת קווירל.
ב-1993 מת זמר המוזיקה קונווי טוויטי מ-AAA, והשחקן ג'ורג' סי סקוט מת גם הוא ממפרצת.
בשנת 2013 נפטר הזמר הישראלי אריק איינשטיין.
לאיינשטיין הייתה מפרצת באבי העורקים שהובילה לדימום פנימי כבד, דבר שהביא למותו.
במשך שנים, התקיימו גישות חלופיות להערכת סיכונים של קרע.
רבים האמינו כי גישת ביומכניקה היא גישה מבוססת שעשויה להיות מתאימה יותר מאשר הגישה הנוכחית של בדיקת הקוטר.
מודלים מספריים הם כלי רב ערך לחוקרים המאפשר לחשב שיעור לקרע פוטנציאלי במפרצת.
יש לבצע ניסויים כדי לאמת את המודלים הללו ולספק תובנות נוספות לגבי התופעה.
מחקר שבוצע בבעלי חיים הראה כי הסרת חלבון מסוים מונע נזק מוקדם בכלי הדם ומסיבוכים בשלב מאוחר יותר.
על ידי ביטול הגן לחלבון איתות הנקרא cyclophilin A מתוך זן של עכברים, החוקרים הצליחו לספק הגנה מלאה מפני מפרצת אבי העורקים הבטני.
מחקרים אחרים שנערכו בקרב עכברים זיהו את גרנזיים B (אנזים שפוגע בחלבון) כיעד פוטנציאלי בטיפול במפרצות אבי העורקים הבטני.
חיסול אנזים זה במודלים של עכברים האט את התקדמות המפרצות והגדיל את שיעורי ההישרדות.
מפרצון קוריה הוא מפרצון בחוף המזרחי של האי לייז' בארכיפלג פאלמר, בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
רוחב פתחו של המפרצון 1 קילומטרים, ואורכו 1.15 קילומטרים.
המפרצון נמצא 7.2 קילומטרים דרומית-מערבית מנקודת נייט.
מפרצון ריסס הוא מפרצון רחב בצד המזרחי של מפרצון שארלוט, בחוף המערבי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
רוחב פתחו של המפרצון 4.6 קילומטרים.
האי נסקר על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד באפריל 1956, וצולם מן האוויר על ידי משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד בין השנים 1956–1957; המפרצון מופה לראשונה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1978.
שם המפרצון ניתן לו על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשל היותו גומחה במפרץ שארלוט.
מפרצון שוברט הוא מפרצון מכוסה קרח בחוף המערבי של האי אלכסנדר שבאנטארקטיקה.
המפרצון ממוקם בין הרי קולברט (שמצפון למפרצון), והרי וולטון (שמדרום למפרצון).
רוחב פתחו של המפרצון 9 קילומטרים ואורכו (כניסתו ליבשת 29 קילומטרים).
המפרצון סמוך למדף הקרח וילקינס (הנמצא ממערב לו), והקרח מכסה אותו בכל ימות השנה.
המפרצון נקרא על שמו של המלחין האוסטרי פרנץ שוברט; וזאת בדומה לאתרים סמוכים רבים באזור אשר נקראו על ידי הוועדה המייעצת על שמם של מלחינים ויצירות מוזיקליות.
מפרצון שומסקיי הוא מפרצון בדרום מפרץ אנוס, בחוף הצפון מערבי של חצי האי אירוסמית', בארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
המפרצון התגלה בעת שצולמה מן האוויר על ידי משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1957.
המפרצון מופה על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד, בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר, בין השנים 1956–1959.
המפרצון נקרא על שמו של פטר א.
שם זה ניתן בדומה לשמות אחרים בסביבת הפסגה, הקרויים על שם גאולוגים, וזאת לציון משלחת הגאולוגים של הסקר האנטארקטי הבריטי שנערך באזור.
מפרצון ראמו הוא מפרצון מכוסה קרח בחוף הצפוני של חצי האי בטהובן, בדרום מערב האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
המפרצון ממוקם בין חצי האי פשה, וכף וסטברוק.
המפרצון מופה בהתבסס על תצלומי לווין שצולמו על ידי לאנדסאט ב-29 בדצמבר 1973.
המפרצון נקרא על שמו של המלחין הצרפתי ז'אן-פיליפ ראמו; וזאת בדומה לאתרים סמוכים רבים באזור אשר נקראו על ידי הוועדה המייעצת על שמם של מלחינים ויצירות מוזיקליות.
מפרצון פורה הוא מפרצון מכוסה קרח בחוף הדרומי של חצי האי מונטוורדי, בדרום האי אלכסנדר שבאנטארקטיקה.
מפרצון זה הוא המפרצון היחיד בחצי האי מונטוורדי.
המפרצון התגלה ומופה לראשונה על ידי פין רון, וקארל אקלאנד מהשירות האנטארקטי של ארצות הברית, בין השנים 1939–1941.
המפרצון נקרא על שמו של המלחין הצרפתי גבריאל פורה; וזאת בדומה לאתרים סמוכים רבים באזור אשר נקראו על ידי הוועדה המייעצת על שמם של מלחינים ויצירות מוזיקליות.
מפרצון פיל הוא מפרצון הממוקם בסמוך ממערב לחצי האי נוביל, בחוף הצפוני של האי ת'רסטון בארץ אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
אורכו של המפרץ 30 קילומטרים.
המפרצון מופה לראשונה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בדצמבר 1946, במסגרת מבצע קפיצה לגובה.
המפרצון נקרא על שמו של טישן ראמזי פיל (Titian Ramsay Peale) צייר וחוקר טבע, ששירת בסלופ המלחמתי "פיקוק" (Peacock) של משלחת החקר של ארצות הברית בין השנים 1838–1842.
הפיקוק הפליגה לאורך החוף הצפוני של האי ת'רסטון במרץ 1839, כשהיא עוקבת אחרי להקות של דגים מעופפים.
מפרצון פרובידנס הוא מפרצון בחוף המערבי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
את המפרצון מקיפים צוקי הקרח של קרחון רמוס, בקצה הדרום-מזרחי של פיורד נני.
המפרצון מופה לראשונה בשנת 1936, באופן גס, על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בפיקודו של ג'ון רידוך ריימיל.
המפרצון מופה מחדש בין השנים 1940–1941 על ידי אנשי השירות האנטארקטי של ארצות הברית.
שמו של המפרצון ניתן לו על ידי אנשי השירות האנטארקטי של ארצות הברית, אשר חיפשו מקום להקמת תחנת איסט.
הם מצאו מקום שהם חשבו כי הוא מתאים, במהירות ובקלות, וראו בכך השגחה עליונה.
בדיעבד התברר כי המקום אינו מתאים להקמת הבסיס.
מפרצון שווארץ הוא מפרצון מכוסה קרח, בחופו הדרומי של האי ת'רסטון, בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
המפרצון ממוקם ממערב לחצי האי ויליאמסון.
בפתח המפרצון ממוקמים איי טרייס.
המפרצון נקרא על שמו של איזידור ג'י.
Schwartz) קצין המבצעים בנושאת מטוסי- הים אוניית צי ארצות הברית פיין איילנד (USS Pine Island), שהייתה חלק מקבוצת האוניות המזרחית של הצי במסגרת מבצע קפיצה לגובה, בין השנים 1946–1947.
מפרצון שקלטון הוא מפרצון בחוף שקלטון, בשטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
רוחב פתחו של המפרצון 16 קילומטרים; והוא ממוקם בין כף וילסון וכף ליטלטון.
קרחון נמרוד נשפך אל המפרצון, ומכסה אותו, וזורם בשיפוע נמוך לאורכו של המפרצון ונשפך אל מדף הקרח רוס.
המפרצון התגלה על ידי קפטן רוברט פלקון סקוט, בדצמבר 1902, במהלך ניסיון הגעתו לקוטב הדרומי.
למשלחת זו של סקוט הצטרפו דוקטור אדוארד א.
וילסון והלוטננט (לימים סר) ארנסט שקלטון, שעל שמו נקרא מפרצון זה.
מפרצון קרול הוא מפרצון, לחוף חצי האי האנטארקטי, בארץ פאלמר שבאנטארקטיקה.
המפרצון גובל בחוף אינגליש של חצי האי האנטארקטי.
המפרצון פונה לכיוון דרום-מזרח, בין חצי האי ריידברג, לבין האי סמיילי.
אורכו של המפרצון 74 קילומטרים; ורוחבו 11 קילומטרים.
המפרצון התגלה מהאוויר ב-22 בדצמבר 1940, בטיסה של השירות האנטארקטי של ארצות הברית.
המפרצון מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1965–1966.
המפרצון נקרא על שמו של ארתור ג'יי.
Carroll), צלם תצלומי אוויר ראשי בטיסות הצילום של השירות האנטארקטי שיצאו מבסיס איסט (East Base).
מפרצון קבט או מפרצון קאבט הוא מפרצון בחוף הצפון מערבי של האי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, בטריטורייה הבריטית האנטארקטית, שבאנטארקטיקה.
המפרצון ממוקם בין נקודת מרקלי ונקודת יירצ'ק.
רוחב פתחו של המפרצון 1.08 קילומטרים.
אורכו של המפרצון (עומק כניסתו אל תוך האי) קילומטר אחד.
קרחון יאבלאניצה נשפך אל ראשו של המפרצון.
המפרצון ממוקם 14.13 קילומטרים דרומית-מערבית לכף סמית'.
ו- 19.82 קילומטרים צפונית - צפונית-מזרחית לכף ג'יימס.
ארגנטינה נתנה למפרצון את שמו.
מפרצון שארקו הוא מפרצון באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
המפרצון ממוקם בין כף ברוס (שמהווה את הקצה הדרומי של המפרצון) לכף היקי (שמהווה את הקצה המזרחי של המפרצון).
המפרצון ממוקם מצפון ללשון הקרח נורדנשלד.
רוחב פתחו של המפרצון 1.8 קילומטרים.
המפרצון התגלה ומופה לראשונה על ידי המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה (משלחת דיסקברי), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901–1904.
הקרחון נקרא על שמו של דוקטור ז'אן-באטיסט שארקו, חוקר אנטארקטיקה נודע.
מפרצון קריסטל או מצר קריסטל הוא מצר ים או מפרצון בחוף גרהאם - חוף בארץ גרהאם, בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
המפרצון ממוקם בין החלק הדרומי של איי ביסקו לבין חופי ארץ גרהאם.
מצר הים שבין כף אוונסן לכף לבלון מהווה את הגבול הצפוני של המפרצון(את פתחו של המצר), ונקודת הולדפאסט, האי רו, האי ליאר ואיי סילאר מהווים את הגבול הדרומי של המצר.
שמו של המצר ניתן לו בשנת 1960 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
השם ניתן בשל העובדה שאתרים רבים בשטח המפרצון (איים, קבוצות איים, שוניות, מדפי קרח) נקראים על שם חוקרים שחקרו את המבנה של גבישי הקרח.
מצפון למפרצון שמות של אתרים רבים נקראים על שם פיזיולוגים.
מפרצון קרוני או קרוני קוב או זאליב קרוני הוא מפרצון, בחוף המזרחי של האי רוברט באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
רוחב פתחו של מפרצון קרוני 900 מטרים, ומידת כניסתו לתוך היבשת 1.15 קילומטרים.
פתחו של המפרצון, מצוי מצפון לנקודת קיצ'ן, ומדרום לסלע גאליצ'ה, שבסמוך לנקודת סומוביט.
אזור המפרצון מופה לראשונה על ידי סוקרים בולגרים שנת 2009.
המפרצון נקרא על שם העיר העתיקה התראקית "קרוני" שהייתה בצפון מזרח בולגריה.
מפרצון צפינה או צפינה קוב או זאליב צפינה הוא מפרצון בחוף המזרחי של האי רוברט באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
רוחב פתחו של מפרצון צפינה הוא קילומטר אחד; עומק כניסתו אל תוך היבשה 850 מטרים.
פתחו של מפרצון צפינה מצוי מדרום לסלע גאליצ'ה, המצוי למול נקודת סומוביט.
המפרצון ממוקם מצפון לנקודת באטולייה.
לשון היבשה נקראת על שם העיר צפינה שבדרום בולגריה.
מפרצון רטיז'ה או רטיז'ה קואוב או זאליב רטיז'ה הוא מפרצון בחוף הדרומי של חצי האי טריניטי באזור ארץ גרהאם שבצפון חצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
מפרצון רטיז'ה מהווה חלק מפרץ דוז.
פתח הכניסה למפרצון ממוקם בין נקודת בויל (המהווה את הנקודה המערבית של הפתח) לבין נקודת גארוואן (המהווה את הנקודה המזרחית של פתח הכניסה).
רוחב פתחו של המפרצון 5.8 קילומטרים, ועומק חדירתו אל תוך היבשת 6.2 קילומטרים.
המפרצון נקרא על שם הנחל רטיז'ה, בהרי פירין, שבדרום-מערב בולגריה.
מפרצון קרלוטה או קרלוטה קוב הוא מפרצון בחוף הצפון מערבי של חצי האי אלפטר באי רוברט באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
מפרצון קרלוטה ממוקם בסמוך ממזרח ל חצי האי קופרמיין.
פתחו של מפרצון קרלוטה ממוקם בין פורט ויליאם לבין נקודת מיסנומר.
רוחב פתחו של מפרצון קרלוטה הוא 1.9 קילומטרים.
עומק כניסתו אל תוך היבשת של מפרצון קרלוטה - 1.14 קילומטים.
שמו של המפרצון ניתן לו על ידי המשלחת הצ'יליאנית לחקר אנטארקטיקה משנת 1949.
מפרצון קייסי הוא מפרצון מלא קרח, בחוף המזרחי של אזור ארץ פאלמר, בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
המפרצון מהווה את שפכו של קרחון קייסי.
המפרצון ממוקם בין נקודת מילר לבין כף וולקוט.
מפרצון קייסי התגלה מהאוויר ב-20 בדצמבר 1928, בטיסה שבוצעה על ידי סר יוברט וילקינס.
המפרצון נקרא על שם קרחון קייסי; הקרחון נקרא על שמו של ריצ'רד קייסי, ברון קייסי (Richard Gavin Gardiner Casey).
מפרש הוא תוכנה המתרגמת קוד מקור של שפת תכנות באופן ישיר ובזמן אמת, שורה אחר שורה, ומבצעת אותה ישירות, פקודה אחר פקודה.
בשונה מקומפיילר, המפרש אינו מייצר קובץ בינארי עצמאי, אלא דורש תרגום מחדש של הקוד בכל ריצה.
עובדה זו מחייבת שימוש במפרש בכל הרצה של התוכנית (בשונה מקובץ מקומפל), וגורמת לכך שביצוע תוכניות באמצעותו נוטה להיות איטית יותר.
יתרון המפרש הוא בזיהוי מיידי של שגיאות במהלך הריצה, אך התוכנית נעצרת עם גילוי השגיאה.
בין השפות הנפוצות הפועלות במודל זה ניתן למנות את Python, JavaScript ו-Ruby.
שפה שהמימושים הנפוצים שלה הם בעזרת מפרש נקראת "שפה מפורשת" (אם כי טכנית זאת לא תכונה של שפה).
דוגמאות נפוצות לשפות כאלה הן: ויז'ואל בייסיק, JavaScript, פייתון, Prolog, TCL ,bash ובעבר גם שפת APL וכן שפת לוגו.
כל מחשב הוא מכונה, המסוגלת להריץ תוכניות הכתובות בשפה הייחודית לה.
לכן, על מנת להריץ תוכנית מסוימת, הכתובה בשפה שאינה שפת המכונה של המחשב המריץ, ראשית יש לתרגמה לשפה זו.
תרגום זה יכול להתבצע פעם אחת (ואז בסיום התרגום נוצר קובץ הכתוב בשפת מכונה, הניתן להרצה בכל עת) כפי שנעשה על ידי מהדר, או לפני כל פעם בה מריצים את התוכנית, כפי שנעשה על ידי מפרש.
ההבדל בין השניים, איפוא, הוא מתי מבוצע התרגום.
מהבדל זה נגזרים המאפיינים של כל אחד מהם.
תהליך ההידור הוא תהליך מורכב מאוד, הספציפי למכונה מסוימת.
קוד המכונה שנוצר מתחשב בחומרה הספציפית עליה הקוד עתיד לרוץ וכן במערכת ההפעלה המותקנת עליה.
כלומר במידה והידרנו תוכנית מסוימת באמצעות מהדר המותאם למכונה מסוימת, התוכנית תרוץ על מכונה זו בלבד.
מפרש, לעומת זאת, יאפשר הרצה של התוכנית כמעט בכל מכונה משום שהתוכנית תתורגם על כל מכונה מחדש.
מאידך, ברור כי שימוש במפרש עלול לצרוך משאבים רבים בשל העובדה כי התוכנית מתורגמת כל פעם מחדש.
בנוסף, דרישות מסוימות של התוכנית (כמו הקצאת זיכרון) עלולות לקחת יותר זמן בעת שימוש במפרש, לאור העובדה שהתוכנית לא עובדת ישירות מול מערכת ההפעלה, אלא מול המפרש.
לאור הבעייתיות שהוצגה, שימוש טהור במפרש נדיר, ונעשה בעיקר ברשת האינטרנט, שם יש צורך בגמישות רבה.
אחד היתרונות של שימוש בקוד בלתי מהודר הוא העובדה, שניתן להחליף את המפרש עצמו מבלי להדר מחדש את קובצי התוכנית.
כך אין צורך להפיץ מחדש את התוכנית עם כל שדרוג של השפה בה כתוב קוד המקור.
לתוכנית המיועדת להרצה באמצעות מפרש בדרך-כלל קוראים תסריט (סקריפט).
פתרון נוסף הוא שפות סינתטיות כדוגמת VB, שבה תהליך הפיתוח נעשה במצב של פירוש, ובסיומו אפשר להדר את התוכנה לקובץ EXE, להרצת התוכנית.
הרצה על ידי מפרש פשוטה יותר למימוש, אולם גוררת חסרונות לא מעטים.
לדוגמה: מקבלים הודעה על שגיאת תחביר פשוטה רק בזמן ריצה.
בשפות כגון פרל, פייתון ו־PHP יש בכל הרצה תהליך ראשוני של הידור הקוד.
בחלקן (לדוגמה: Python וב־PHP) יש גם מנגנונים לשמירת התוצרים של אותו הידור ראשוני.
התוכנית עצמה מורצת רק לאחר מכן.
אם כי בכל השפות הללו יש בדרך כלל מנגנון כלשהו לפירוש קוד חדש בזמן ריצה, במקרה הצורך ("eval").
שפות כאלו יריצו בדרך כלל את הקוד במכונה וירטואלית.
השאיפה כיום היא לבנות מתרגם, הנהנה מהיתרונות של מפרש ומהדר גם יחד.
הפתרון שנמצא הוא הפרדת תהליך התרגום לשני שלבים: בשלב הראשון, שלב ההידור, מבוצע תרגום של תוכנית הכתובה בשפה עילית לשפת ביניים.
זהו תהליך מורכב הדורש זמן רב יחסית.
בשלב השני, שלב ההרצה, מתורגמת שפת הביניים לשפת מכונה (המכונה הספציפית עליה רצה התוכנית).
זה תהליך פשוט יותר ומהיר באופן יחסי.
כיום מובילות את התחום שתי סביבות פיתוח: JAVA ו-NET..
בסביבת JAVA, לאחר הידור התוכנית, נוצר קובץ המכיל הוראות בשפת Bytecode, ולפני הרצת התוכנית כל הקובץ מתורגם לשפת מכונה.
בסביבת NET., לאחר הידור התוכנית, נוצר קובץ המכיל הוראות בשפת CIL, וכל פונקציה בתוכנית מתורגמת לשפת מכונה לפני הרצתה.
על אף ההבדלים ביניהן, העיקרון העומד מאחורי שתי הסביבות הוא זהה, והוא התבססותן של שתי השפות על שימוש במכונה וירטואלית.
מְפָרְקִים הם יצורים במארג המזון המפרקים תרכובות אורגניות, באמצעות הפרשת אנזימי עיכול מתוך תאיהם אל הסביבה.
מקצת תוצרי הפירוק - תרכובות אורגניות קטנות ומסיסות - נספגות אל תוך גופם של המפרקים ומשמשות להם מקור אנרגיה וכמקור תרכובות פחמן.
בדרך זו המפרקים משתתפים בתהליכי פירוק או קומפוסט בשפה נכונה או כך נוצר הומוס בטבע וממחזרים חומרים רבים, ולכן יש להם תפקיד חשוב במחזורי החומרים בבית הגידול.
במארג מזון, המפרקים מפרקים את שיירות (שאריות) הפסולת שמופרשת מהיצורים החיים וכן את היצורים שאינם חיים.
בזכות כך, נוצרת מחזוריות דרכה המפרקים מפרקים את האורגניזמים המתים ושאריותיהם, וכתוצאה מכך הם (המפרקים) פולטים את הדרוש לצמח- פחמן דו-חמצני ומים כדי שצמח חדש יוכל לבצע פוטוסינתזה ולהיות בבסיס מארג המזון.
בין המפרקים נמנים בעיקר חיידקים, פטריות ותולעים.
במערכות אקולוגיות רבות המפרקים העיקריים הם הפטריות.
בניגוד לחיידקים, שהם אורגניזמים חד-תאיים, הפטריות מצויות במקבצים ומתחברות דרך דפנות התאים הקרובים, וכך יוצרות יחידה גדולה יותר, תפטיר, המוקפת בדופן תא גדול.
הפטריות מסוגלות לחדור גם לאזורים לא חשופים של האורגניזם, ובנוסף הן היחידות שמסוגלות להשתמש באנזימים לפירוק ליגנין.
שני יתרונות אלו הופכים את הפטרייה למפרק העיקרי ביערות, שבהם התרכובות האורגניות מכילות בעיקר ליגנין.
הפטריות מפרקות את האורגניזם על ידי הפרשת חומצות מגופן שגורמות לו להירקב ולהתמוסס, ושואבות אותו חזרה ביחד עם החומצה והאורגניזם המומס.
במשך הזמן הפטריות יאכלו את כל האורגניזם הרקוב.
כאשר המקבצים נוגעים זה בזה, נוצרת פטרייה חדשה בנקודת המפגש, וכך הפטרייה מתרבה.
ישנם סוגים מסוימים של תולעים המוגדרים כמפרקים מפני שהתנהגותם דומה לאוכלי פגרים.
לדוגמה, תולעת שמפרקת תפוח הורסת את הקליפה, ובכך חושפת את החלק הפנימי ועוזרת לו להירקב.
בנוסף, בעקבות פירוק הקליפה, היא חושפת את החלק הפנימי של הפרי למפרקים אחרים.
סוגים מסוימים של תולעים מפרקים גם בעלי חיים.
מפרש שמש הוא משטח רחב מחזיר אור שמנצל את לחץ קרינת השמש כדי להניע רכבי חלל.
לחץ קרינת השמש על שטח בגודל קילומטר רבוע במרחק השווה למרחק הארץ מן השמש הוא כ-9 ניוטון, דהיינו כמשקל של 900 גרם על כדור הארץ.
זהו לחץ שקיים כל עוד המפרש פונה אל השמש ובחלל הוא משמעותי, ואיננו צורך משאב כלשהו.
את הרעיון למפרש שמש הציג מהנדס הרקטות הסובייטי פרידריך זנדר בשנת 1920.
יש שני מקורות אפשריים לקרינה המניעה את המפרש:
קרינת כוכב - צורה זו מתאימה לגשושיות המשייטות במערכת השמש, כיוון שאור השמש מספק מספיק אנרגיה במרחק ממנה.
קרינה ממקור מלאכותי - למשל קרינת מיקרו או לייזר (מכונה גם Starwisp ).
בצורה זו התכנון הוא לשדר לעבר הגשושית פעימת לייזר חד פעמית, בעוצמה מספיק גדולה, אשר תספק לגשושית את המהירות הנדרשת.
תכנון זה מתאים למשימות שיעדן אל מחוץ למערכת השמש.
מפרש השמש הוא משטח גדול, והוא מחזיר קרינה.
כאשר פוגעת בו קרינה הוא נהדף ממנה והלאה.
כאשר ייקשר המפרש אל עצם כלשהו, ינוע העצם איתו יחד.
גשושית המונעת באמצעות מפרש שמש קרויה מפרשית שמש.
יעילותו של מפרש שמש היא פונקציה של יכולת החזרת הקרינה שלו.
ככל שתוחזר ממנו קרינה רבה יותר (כלומר פחות קרינה תיבלע בו), כך הדחף שיספק המפרש יגדל.
מפרש אור חייב לקיים דרישות אחדות:
שטח פנים גדול מאוד (היות שעצמת הקרינה אינה גבוהה ואף פוחתת ככל שמתרחקים מהכוכב).
עליו להיות דק ובעל צפיפות נמוכה מאד על מנת שיוכל לשאת מטען.
אם המפרש משוגר מכוכב לכת הוא חייב להיות ניתן לקיפול כדי שאפשר יהיה לאכסן אותו בראשו של טיל ולפרוש אותו בהגיעו לחלל.
למפרש המוזן ממקור מלאכותי יש יתרונות אחדים:
שטח פנים קטן בהרבה, היות שהקרינה ניתנת למיקוד ולפיכך עצמתה אינה משתנה עם ההתרחקות מהמקור.
דרושה יכולת החזרה רק לקרינה בעלת אורך גל של המקור.
עם זאת, למפרש המונע על ידי קרינת כוכב יתרון בולט.
הוא מאפשר חיסכון ניכר בעלויות משום שהוא איננו זקוק לדלק לשם תנועתו.
כל האנרגיה הדרושה להנעתו בחלל מגיעה מהכוכב.
לשיטת הנעה גשושית זו שני חסרונות בולטים:
יכולת התמרון של המפרש מוגבלת בגלל שהדחף שלו תלוי בכיוון היחסי בין קרינת השמש למפרש, בדומה למפרש רוח בים.
לפיכך יש לצייד את הגשושית במנגנון שיאפשר לה לשנות את כיוון המפרש, או את תגובת המפרש לקרינה (כמו שנעשה באיקרוס וב-lightsail2).
גודלו של המפרש וחוסר יכולת התמרון מגבירים את ההסתברות להתנגשות בעצמים כגון אסטרואידים, התנגשות שבהכרח קטלנית עבור המפרש.
בין החומרים שהוצעו לבניית מפרשי אור הוא איירוגרפיט, חומר מוצק שצפיפותו היא נמוכה מן האוויר.
חומר אחר שהוצע למטרה זו הוא גרפן.
בראשית המאה ה-21 הגיעה הטכנולוגיה לרמה המאפשרת ייצור מפרש שמש.
ניסויים אחדים במפרשי שמש נעשו במסלול ארץ נמוך (LEO - Low Earth Orbit).
הגשושית קוסמוס 1 ששוגרה ב-21 ביוני 2005 הייתה הניסוי הראשון במפרש שמש שתוכנן להניע מאסה של 100 ק"ג במסלול בגובה 800 ק"מ.
אך בעקבות תקלה בשיגור אבד הקשר עם הגשושית.
מפרש שמש שוגר ב-21 בפברואר 2006 על גבי משגר לוויינים מדגם M5 של סוכנות החלל היפנית, אך לא נפרש בצורה שלמה.
בשנת 2010 שיגרה יפן את הגשושית הניסיונית איקרוס לעבר כוכב הלכת נוגה, והיא הייתה הראשונה להשתמש במפרש שמש כמערכת ההנעה המרכזית שלה במסע בין-פלנטרי.
מפרש השמש של הגשושית יוצר מחומר שמשנה את בהירותו.
אם משנים את הבהירות באזורים שונים במפרש, כך התנע הנמסרת שונה, ולכן המפרש יכול לשנות כיוון.
בשנת 2015 נשלחה בהצלחה לחלל הגשושית LightSail מטעם האגודה הפלנטרית, שהכח המניע שלה היה לחץ הקרינה.
ניסיון פתיחת המפרש הצליח, והגשושית אף שלחה תמונת סלפי.
ב-25 ביוני 2019 הגשושית Lightsail 2 של האגודה הפלנטרית, שוגרה על גבי משגר פאלקון כבד כחלק ממשימת STP-2. הגשושית עצמה היא בגודל של כקופסת נעליים, ומפרשה בגודל של כזירת אגרוף לאחר פריסה.
הגשושית מצוידת בגלגל תנע מה שמאפשר לה יכולת פנייה של 90 מעלות.
הפנייה תגרום לכך שחלק מהמפרש יקבל פחות תנע, וכך למעשה יגדיל את גובה השיוט של הגשושית.
אם וכאשר גובה השיוט אכן יעלה, אזי יוכח שמפרש השמש עובד ומנצל את לחץ הקרינה לתנועה והאצה.
ב-31 ביולי פורסם כי נעשה שינוי במסלול (הגדלת האקצנטריות של המסלול), והמשימה הוגדרה כהצלחה.
אחד הרעיונות השאפתניים ביותר שישתמשו בלחץ קרינה הוא כזה שמטרתו לשלוח גשושיות זעירות למערכת הכוכבים אלפא קנטאורי.
המהירות שתתקבל תהיה שווה לחמישית ממהירות האור, תוך שימוש בתותח לייזר שירה על המפרש של כל אחת מהן במשך מספר דקות בתחילת המסע, כך שצי הגשושיות יגיע לכוכב תוך כ-21 שנים ויעביר אלינו שידור בחזרה תוך כ-25 שנים.
נכון ל-2017 כבר העריכו כי הטכנולוגיה לייצור גשושיות בגודל של בול דואר עם מפרש בגודל כמה מטרים רבועים מתקרבת לרמת המזעור הנדרשת.
יחד עם זאת, אסטרטגיה זאת סובלת כרגע מבעיה בלתי פתורה שכן מבלי להאט בחזרה את הגשושיות בעת התקרבותן לאלפא קנטאורי, הן יחלפו על פני מערכת הכוכבים תוך דקות אחדות וימשיכו הלאה מבלי להספיק לאסוף מידע רב אודותיה.
משום שהשיטה נסמכת על מפרשים קטנים המונעים בכוחם של תותחי לייזר, לא יהיה ניתן להשתמש בקרינתם הטבעית של כוכבי אלפא קנטאורי על מנת להאט את הגשושיות בקצב מספק על מנת למנוע מהן להמשיך הלאה.
אסטרטגיה חלופית שכוללת מפרש גדול מספיק כדי להסתמך על קרינת כוכבים טבעית (316 מטר רבוע - שטח של כ-14 מגרשי כדורגל) תדרוש מסע בן 100 עד 200 שנים.
מפרשי שמש הופיעו בספרי מדע בדיוני, שתורגמו לעברית:
הגבירה שהשיטה את הנשמה , קורדוויינר סמית
הרוח הנושבת מן השמש, ארתור סי.
הקיסם בעינו של אלוהים, לארי ניבן
מפרשית או סירת מפרש היא סירה קטנה יחסית המשתמשת בכוח הרוח על מנת לנוע.
יריעת בד מתוחה על תורן, הנקראת מפרש, משמשת לניצול כוח הרוח להנעת הסירה.
בימינו משתמשים בסירת מפרש למטרות ספורט ימי, חינוך ימי וכתחביב.
בומצ'ק (שיבוש עברי של המונח האנגלי Boom Vang) הוא התקן מכני בסירות מפרש, המשמש למתיחה ולשליטה על זווית המנור (הקורה האופקית התחתונה של המפרש הראשי), כלפי מטה.
מטרתו העיקרית של הבומצ'ק היא לאפשר שליטה מדויקת יותר בצורת המפרש, בעיקר בזוויות רוח שונות ובתנאים משתנים.
הבומצ'ק מחובר בדרך כלל בין בסיס התורן לבין המנור, וניתן להתקין אותו כמערכת חבלים עם כַּננת (וַינץ') או כהתקן הידראולי בסירות מתקדמות ויאכטות גדולות.
באמצעות הבומצ'ק ניתן למנוע מהמנור "להתרומם" כאשר הרוח מגיעה מכיוון גב או צד אחורי של הסירה (רוחות גביות ומלאות), מצב שגורם לשינוי בלתי רצוי בזווית המפרש ובצורתו האווירודינמית.
השימוש בבומצ'ק חשוב במיוחד כאשר שטים בזוויות רוח שאינן קדמיות, שכן בלעדיו, לחץ הרוח על המפרש גורם למנור להתרומם ולמפרש "להתנפח" בצורה לא אופטימלית – דבר שעלול לגרום לאיבוד מהירות, תמרון לא יציב ואפילו פגיעה בשליטה על הסירה.
על ידי מתיחת המנור כלפי מטה, הבומצ'ק שומר על פרופיל שטוח יותר של המפרש, מפחית זעזועים, ומסייע בהשגת ביצועי שיט מיטביים.
במהלך השנים התפתחו גרסאות שונות של בומצ'קים, חלקם בעלי בולמים פנימיים או קפיצים לשמירה על יציבות, וחלקם כוללים מערכות חכמות שמגיבות באופן אוטומטי לעומס על המפרש.
השימוש בבומצ'ק נפוץ הן בסירות קטנות כמו לייזרים ודינגים והן ביאכטות תחרותיות או שייט מסחרי.
השם "בומצ'ק" נפוץ בעיקר בקרב שייטים דוברי עברית, ונחשב לסלנג ימי מקומי שהתבסס עם השנים בשיח המקצועי והחובבני כאחד.
דגמים אולימפיים תחרותיים בייג'ינג 2008
מִפְרָשׂ הוא יריעה גמישה, המשמשת להנעה על ידי המרת אנרגיית הרוח לתנועה (בדרך כלל של כלי שיט כגון: סירות, ספינות ויאכטות).
כלי שיט המונעים בכוח הרוח נקראים מפרשיות.
הרוח הנושבת על המפרש מפעילה עליו כוחות עילוי וגרר.
ככל שיחס כח העילוי לכח הגרר גדול יותר, כך המפרש יעיל יותר.
הכח המניע הנוצר על ידי המפרש, הוא למעשה הרכיב של שקול כוחות העילוי והגרר הפונה לכיוון ההתקדמות.
ככל שהרוח מגיעה בזווית חדה יותר לכיוון ההתקדמות, רכיב הכח הניצב לכיוון ההתקדמות גדל יחסית לרכיב הכח בכיוון ההתקדמות.
הכח הניצב לכיוון ההתקדמות גורם להטיה וטרידה (התקדמות לא רצויה בניצב לקו השדרית).
יכולת המפרש ליצור כח מניע בזויות חדות של רוח פנים נקראת "יכולת לחדד".
שני מרכיבים עיקריים משפיעים על היעילות האווירודינמית של מפרשים:
היחס בין גובה המפרש לרוחבו.
קוער המפרש ("הבטן" של המפרש).
ככל שהיחס בין גובה המפרש לרוחבו גדל, יכולת החידוד של המפרש עולה, על חשבון יעילות המפרש ברוח גבית.
ככל שקוער המפרש גדל, מספק המפרש כח עילוי גדול יותר, אבל גם כח הגרר גדל.
מסיבה זו תכנון המפרש הוא פשרה בין הגורמים השונים תוך התחשבות בתנאי העבודה הצפויים: כיוון הרוח, עוצמת הרוח, ומומנט ההתיישרות של כלי השיט.
קיים מגוון גדול של סוגי מפרשים, שהוא תוצר של מגוון תנאי השיט השונים והחומרים הזמינים בכל תקופה לאורך ההיסטוריה ובהתאם לאזור הגאוגרפי במקומות שונים בעולם.
כך למשל, אניות הסוחר, ששייטו וסחרו בין העולם החדש לישן, וניצלו את רוחות הסחר, הן צוידו במפרשים מרובעים בעלי יחס גובה לרוחב נמוך, שאפשר להן לנצל ולהפיק את המרב מהרוחות הגביות (מסלול ותקופת השיט נקבעו בהתאם למשטר הרוחות הידוע).
מנגד, כלי השיט באגן הים התיכון צוידו במפרשים בעלי יחס גובה לרוחב גדול יותר, שאפשר להם להתמודד עם רוחות משתנות שלא תמיד נוחות להפלגה ואינן נושבות בכיוונים נוחים.
לעומת זאת, כלי שיט תחרותיים מצוידים במפרשים בעלי יחס גובה לרוחב של כ-6, המאפשרים להם לשוט במהירות גם כנגד כיוון הרוח, שהיא יכולת הכרחית בתחרויות.
המפרש הוא אחד ממוצר הטקסטיל העתיקים ביותר, אשר שימש תרבויות רבות בתקופות שונות לאורך ההיסטוריה האנושית.
התפתחותו של המפרש מילאה תפקיד מרכזי ומהותי בהתפתחות האנושות, והשפיעה גם על פיתוח כלי עבודה וטכניקות טקסטיל מוקדמות.
בעת העתיקה, באזורים בהם רוב החיים התנהלו סביב מקווי מים - ימים, נהרות ואגמים, שימשו הספינות ככלי חיוני בחיי היומיום לצורך השגת מזון, דיג ותנועה.
מאחר שאלו היו מרכיבים הכרחיים להישרדות, פיתחה האנושות את רעיון המפרש כבר בשלבים מוקדמים מאוד בהתפתחותה.
עדויות קדומות לשימוש במפרש מצויות במזרח אירופה באזור הים השחור ובמסופוטמיה כבר בתקופה של 4300–6000 לפנה"ס.
במסופוטמיה נמצאו כלים ימיים עשויים עץ ורסיסים, שהיו מצוידים במפרשים, מה שמעיד על השימוש הרחב במפרשים בתקופה ההיא.
מחקרים ארכאולוגיים מצביעים על חשיבותם של המפרשים במסופוטמיה ובמזרח התיכון, וכן על התפשטות השימוש בהם גם בתרבויות אחרות באזור כמו הפיניקים ותרבויות עבריות.
השימוש במפרש התפשט גם לתרבויות מאוחרות יותר, בהן מצרים העתיקה, שבה נמצאה עדות מתועדת לשימוש במפרשים משנת 3200 לפנה"ס.
בתרבות מצרים העתיקה נתפס המוות כחלק טבעי ממחזור החיים, תוך האמונה בחיי הנצח לאחר המוות.
המפרש היה סימבול מרכזי בתפיסת העולם של המצרים, כאשר ייצג את דרכה של הנשמה לעולם הבא.
בני המעמד הגבוה ואישים בולטים ומרכזיים בחברה המצרית נקברו במפרשים גדולים ומפוארים, כדי להבטיח את מסעם לעבר חיי הנצח.
בנוסף, שימש המפרש באותה תקופה כסמל למסע הרוחני של האדם לאחר מותו, והיה חלק מהתפיסה בתרבות המצרית העתיקה של מעגל החיים והמוות המשלימים זה את זה.
בין השנים 1700-1900 לפנה"ס, נמצא שימוש במפרשים באי כרתים, כחלק מייצור הטקסטיל בארמונות המלוכה, כגון בקונוסוס ובפיסטוס.
אך באותם אתרים ארכאולוגים לא התגלו כלים לטוויה, הואיל וכך העלו החוקרים השערה כי תהליכי הטוויה ואריגת הבדים לא נעשו באותו מקום.
השערה זו מצביעה על הצורך בסטנדרטיזציה של הייצור ושימוש באתרים ייעודיים לכך.
חפירות ארכאולוגיות מצביעות על כך שבתקופה בין השנים 600-1200 לפנה"ס, השתמשו במפרשים לצורכי תעשייה ומסחר בשילוב סירות מפרש לדיג ותנועה ימית תרבויות ימיות דוגמת היוונים והפיניקים.
הפיניקים התפרסמו בידע רב בסחר ימי ובניהול מסעות ימיים בספינות הבנויות עץ, להפצת מוצרים ולמסחר עם מדינות רחוקות.
ספינות המטען של הפיניקים שהיו חד-מפרשיות, הובילו סחורות מלבנון, לארצות הים התיכון ואף הגיעו לחוף האוקיינוס האטלנטי של אפריקה, בריטניה והאיים הקנריים.
ספינות המטען הובילו סחורות ליעדים מרוחקים, סייעו להם להקים מסלולי סחר רווחיים, תרמו לשגשוגם הכלכלי ולהשפעתם התרבותית בעולם העתיק.
ייצור המפרשים בעת העתיקה נעשה על ידי שימוש בחומרים טבעיים וזמינים, בהתאם לאזורי הייצור שלהם.
לדוגמה, לייצור חלקי מסגרת המפרש השתמשו בעצי אורן, אגוז ואלון, שהיו נפוצים באזורים שבהם נבנו ויוצרו ספינות.
חלקים גמישים יותר של המפרש יוצרו מחומרים כגון עור בשל עמידותו ויכולתו להתאים לתנאי השימוש הימיים.
בנוסף, החבלים ואמצעי הקשירה נעשו מחומרים טבעיים כמו עורות בעלי חיים או סיבי צמחים ושימשו לחיבור חלקי המפרש לספינה.
כדי להניע סירה ארוכה על פני המים, דרוש מפרש באורך 120 מטר מרובע.
באותה תקופה השתמשו בנולי משקולות ברוחב מוגבל, לכן בכדי להגיע לגודל הבד הדרוש, היו אורגים את המפרש בחלקים ומחברים אותם יחד.
באותה תקופה החלו להתפתח טכניקות ושיטות ייצור תקניות כדי לייצר מפרשים איכותיים ואמינים במיוחד.
הסטנדרטיזציה בייצור המפרשים כללה נורמות והוראות ברורות לגבי סוג החומרים שיש להשתמש בהם, המידות המדויקות של המפרש, טכניקות הייצור המתקדמות, ובדיקות איכות המוצר הסופי.
יתרה מכך, התקן הקדום יצר אפשרות לייצר מפרשים באיכות גבוהה ובמידה מדויקת, וזה הבטיח יכולת שיט יעילה של הספינות במים ובטיחות התנועה הימית וכך פחת הסיכון לתקלות בעת השימוש בהם.
בנוסף, תרם התקן לייצור המפרשים להפחתת עלויות בייצור ולשיפור יחסי עלות-תועלת בעסקי התעשייה הימית.
המפרשים שימשו כאמצעי תחבורה ימי אשר אפשר מסעות ארוכים והיווה אמצעי תקשורת ימי בין תרבויות ואזורים שונים.
ג'ט מציין, שהתקשורת הימית יכולה לשמש כאחד המרכיבים החשובים ביותר של רשת הקשרים האנושית בעת העתיקה, והתנועה הימית יכולה להיות מרכזית להבנת התפתחות התרבות וההיסטוריה של האנושות.
בשנים 700–1100 לספירת הנוצרים, נמצאו עדויות על שימוש בצמר ופשתן לאריגת המפרשים בתרבות הוויקינגים, בגרמניה וסקנדינביה.
ניתן להבחין כי הם השתמשו בחוטים דקים לייצור סוגי בדים צפופים וחזקים.
המצאת המפרש מהווה חלק בלתי נפרד מהתרבות האנושית כולה, משקפת את החוכמה והידע של האנושות בתקופות שונות ומספקת מבט ייחודי לתהליכי התפתחות היסטוריים בתוך החברה.
השימוש במפרש מעיד על חשיבות התקשורת הימית בין תרבויות שונות, כמו גם על מיקומן הגאוגרפי והשליטה בהן.
במזרח התיכון, במסופוטמיה, כנען, ומצרים, שימשו הספינות חלק בלתי נפרד בחיי היומיום והכלכלה של התרבויות הקדומות הללו.
השימוש בכלי שיט ובמפרשים לא היה רק חלק מהפעילות היומיומית, אלא תרם גם לפיתוח קשרי מסחר ותקשורת בין תרבויות האזור.
באמצעות נתיבי הסחר הימי, הועברו סחורות, טכנולוגיות ורעיונות בין התרבויות העתיקות של המזרח התיכון לבין אזורים נוספים במזרח ובמערב, וכך תרמו להתפתחותן הכלכלית והתרבותית.
השימוש בספינות בעת העתיקה הפך לגורם מרכזי בפיתוח הסחר הבינלאומי ובהתפתחות הכלכלית.
הסחר הימי והתקשורת הימית הפכו לכלים מרכזיים בתהליך הגלובליזציה של העולם הקדום, והביאו להשפעות תרבותיות עמוקות.
המסחר הימי אפשר חילופי תרבויות, פיתוח מערכות כלכליות משותפות, והעברת טכנולוגיות, אמנות, ורעיונות בין אזורים שונים.
בנוסף, השפיע השימוש בספינות גם על היבטים פוליטיים וצבאיים.
הקשר הימי התרחב והתעצם, וביניהם התרחשו קרבות וקונפליקטים פוליטיים ששיחקו תפקיד מכריע בהיסטוריה של התרבויות העתיקות.
השלטון בים היה מפתח לשלטון על כלכלות ואזורים אסטרטגיים.
מפרק סינוביאלי (TA: Junctura synovialis; Articulatio; גם מפרק ממשחי) או מפרק נע חופשי (Diarthrosis) הוא סוג המפרק הנפוץ ביותר בגוף ובעל יכולת התנועה המרובה ביותר מבין סוגי המפרקים.
המפרק מאופיין בחלל בין עצמות המפרק המכיל נוזל סינוביאלי, בקופסית מפרק מרקמה פיברוטית חזקה המצופה בצידה הפנימי בקרום סינוביאלי ובסחוס מפרקי המכסה את העצמות.
למרות התנועה החופשית היחסית של מפרקים סינוביאלים, יכולת התנועה שלהם מוגבלת על ידי מבנה עצמות המפרק וקופסית המפרק (והרצועות הנמצאות לרוב במפרקים אלו).
מפרקים סינוביאלים מסווגים לפי צורת עצמות המפרק.
סחוס מפרקי מצפה עצמות שהן חלק ממפרק סינוביאלי באזורי המגע ההדדיים שלהם.
סחוס מפרקי מורכב מסחוס זגוגי, עוביו שונה ממפרק למפרק ואף באותו מפרק עצמו.
סחוס מפרקי הוא רב שכבתי, לשכבה החיצונית שלו הרכב עתיר בסיבי קולגן ודל בגליקופרוטאינים ההופך אותה לעמידה במיוחד למאמצי גזירה.
לשכבת הביניים מבנה היעיל בבלימת זעזועים ובחלוקת העומסים המופעלים על הסחוס.
השכבה העמוקה ביותר גרמית בחלקה ומעגנת את הסחוס לעצם.
קופסית המפרק (Capsula articularis) עוטפת את מלוא המפרק, היא מחוברת בצורה היקפית לקצה המפרקי של העצמות הנכנסות למפרק וכך מבודדת למעשה את תכולת המפרק מסביבתו.
לקופסית שתי שכבות: השכבה החיצונית עשויה רקמה פיברוטית חזקה, השכבה הפנימית היא הקרום הסינוביאלי.
קרום סינוביאלי (Membrana synovialis; Stratum synoviale) מצפה את פנים המפרק למעט באזורי הסחוס המפרקי.
הקרום עוטף גם גידים כאשר הם עוברים דרך המפרק (כמו גיד הראש הארוך של שריר הזרוע הדו ראשי העובר דרך הכתף).
הקרום הסינוביאלי מורכב מרקמת חיבור עדינה ודקה המפרישה נוזל סינוביאלי לתוך חלל המפרק והמפנה גורמים מזהמים מתוך הנוזל.
נוזל סינוביאלי (Synovia; Plica synovialis) ממלא את חלל המפרק (מרווח של כ-50 מיקרומטרים) וכן מחלחל לתוך הסחוס המפרקי ולכל חלל פנוי אחר במפרק.
הנוזל הסינוביאלי בתוך הסחוס המפרקי משמש כרזרבה לנוזל שבחלל המפרקי ונסחט לתוך המפרק בצורה מכנית (בדומה לסחיטת ספוג) כאשר המפרק מופעל בצורה נורמלית.
יציאת הנוזל למפרק משמרת שכבת נוזל על הסחוס המפרקי.
הנוזל הסינוביאלי הוא נוזל סמיך המזכיר חלבון ביצה (המונח synovia פירושו "דומה לביצה".
מלטינית: ovum, ביצה) המכיל חומצה היאלורונית (סוג של רב סוכר חומצי) וחומר סיכה המורכב מסוג של גליקופרוטאין.
הנוזל מתפקד כמסכך במפרק וכן כמתווך במטבוליזם של הסחוס המפרקי.
חלקם של המפרקים הסינוביאלים כוללים במבנם גם דיסק מפרקי (Discus articularis; Discus articulationis) כמו זה שבמפרק לסתי-רקתי ומפרקים סינוביאלים אחרים כוללים טבעת היקפית (Labrum articulare) פיברוטית כמו בכתף ובמפרק הירך.
שני מבנים אלו משפרים את ההתאמה בין עצמות המפרק.
אספקת דם למפרק הסינוביאלי מגיעה מהעורקים אשר יוצרים השקות (אנסטמוזות) מסביב למפרק.
מפרק כדורי (Articulatio spheroidea; Enarthrosis) - מפרק הבנוי בצורה של מכתש ועלי.
זהו המפרק שנותן את מרב החופש התנועתי.
הוא מאפשר תנועה לכל הכיוונים וכן תנועת סיבוב על ציר העצם שנכנסת למפרק.
דוגמאות למפרקים כדוריים הם מפרק הירך ומפרק הכתף.
מפרק ציר (Ginglymus) - מפרק הבנוי כציר של דלת כאשר ציר התנעה של המפרק אנכי לשתי העצמות הנכנסות אליו.
המפרק מאפשר תנועות כפיפה ופשיטה.
דוגמאות למפרקים צירים הם המרפק ומפרק הברך.
מפרק סיבובי (Articulatio trochoidea) - מפרק הבנוי כציר דלת כאשר ציר התנועה של המפרק מקביל לשתי העצמות הנכנסות אליו.
המפרק מאפשר לשתי עצמות מקבילות לנוע האחת סביב השנייה.
לדוגמה המפרק הצמוד למרפק מאפשר לעצם החישור לנוע סביב עצם הגומד.
תנועה זו נראית כסיבוב כף, אך למעשה האמה כולה סבה עקב סיבוב עצם החישור.
מפרק אוכף (Articulatio sellaris) - המפרק נראה כשני אוכפים צמודים זה לזה, כשהאוכף העליון הפוך לתחתון.
מפרק זה מאפשר חופש תנועה דומה למפרק כדורי, למעט תנועה של סיבוב על הציר.
המפרק שבין האגודל לשורש כף היד הוא מפרק אוכף.
מפרק אליפטי (Articulatio ellipsoidea) - דומה למפרק כדורי אך מאפשר תנועה מוגבלת יותר.
לדוגמה המפרקים שבין חלקי האצבע.
מפרק החלקה (Articulatio plana) - המפרק מורכב משתי עצמות חלקות הנעות המחליקות האחת על השנייה.
המפרק מאפשר תנועה קטנה לכל כיוון.
דוגמה למפרק החלקה הם המפרקים בין עצמות שורש כף היד.
מפרש היא קבוצת כוכבים בשמי הדרום אחת מבין ארבע הקבוצות שאליהן פורקה קבוצת הכוכבים הספינה ארגו - ספינתם של הארגונאוטים (שלוש הקבוצות האחרות הן מצפן, ירכתי הספינה ושדרית).
בשל חלוקת הקבוצה לארבעה חלקים השתבש לחלוטין סימון הכוכבים באותיות יווניות על פי ציון באייר.
γ במפרש (רגור) הוא למעשה מערכת של לפחות שישה כוכבים שונים במרחק של כ-800 שנות אור.
שניים מהכוכבים הם זוג ענקים במרחק של יחידה אסטרונומית אחת זה מזה וההבחנה ביניהם היא על ידי מדידה ספקטרוסקופית בלבד.
אחד מהם הוא כוכב וולף-ראייה הקרוב ביותר לכדור הארץ.
הבהירות נראית של הזוג היא מדרגה 1.75. במרחק קטן מהם ניתן להבחין במשקפת בכוכב נוסף בבהירות מדרגה 4.27. שלושה כוכבים נוספים במערכת הם בעלי בהירויות מדרגות 8, 9 ו-13.
δ במפרש הוא כוכב כפול במרחק של כ-80 שנות אור.
הכוכב הבהיר מבין השניים הוא בעל בהירות נראית מדרגה 2 ולבן הזוג בהירות מדרגה 6 וניתן לראותו רק בטלסקופ.
הכוכב הבהיר יותר הוא בעצמו כוכב כפול ספקטרוסקופי לוקה.
זהו הכוכב הלוקה הבהיר ביותר והקרוב ביותר שידוע כיום.
λ במפרש (סוהייל) הוא על-ענק כתום במרחק של כ-544 שנות אור.
כמו כן הוא משתנה לא-סדיר איטי שבהירותו נעה בין דרגות 2.14 ו-2.3.
IC2391 הוא צביר כוכבים בהיר שניתן לראייה ללא ציוד עזר, אך במשקפת הוא מרשים יותר.
הוא כולל כ-30 כוכבים בעלי בהירות מדרגה 4 הנמצאים סביב הכוכב ο במפרש.
מכיוון שהקבוצה הוגדרה רק במאה ה-17 אין לה מיתולוגיה משל עצמה.
לפני כן היא הייתה חלק מהקבוצה ארגו .
מפרק צמוד הוא סוג של מפרק המאפשר תנועה מינימלית או לא מאפשר כל תנועה.
על פי רוב אלו הם מפרקים פיברוטיים, כמו מפרקי תפר (Suture).
מפרקים צמודים נחלקים לשלושה סוגים, לפי הרכבם:
חיבור גרמי (Synostosis) – איחוי של עצמות למבנה גרמי העומד בפני עצמו.
מוכר גם בראשי תיבות של שמו באנגלית: TMJ) הוא שמו של המפרק המחבר בין הלסת התחתונה לעצם הרקה של הגולגולת.
ישנם שני מפרקים כאלו - אחד בכל צד של הלסת התחתונה.
המפרק הלסתי-רקתי הוא מפרק סינוביאלי מסוג מפרק ציר שהוא גם מפרק החלקה.
המפרק נע גם בתנועה צירית המעלה ומורידה את הלסת התחתונה, וגם בתנועת החלקה של הלסת התחתונה קדימה ואחורה.
תנועות המפרק מאפשרות לעיסה ודיבור.
מפרק לסתי-רקתי כולל מצידו התחתון את המשטח המפרקי של הראש או העילי של הלסת התחתונה, ומצידו העליון מבנים בשם גומץ הלסת התחתונה (Fossa mandibularis), והגבשושית המפרקית (Tuberculum articulare ossis temporalis), שנמצאים בחלק השטוח של עצם הרקה.
את המפרק עוטפת קופסית מפרק דקה הנמשכת מצוואר הלסת התחתונה עד לאזור המפרקי בעצם הרקה.
התנועה במפרק מתקיימת בין הלסת התחתונה לדיסק המפרקי ובין הדיסק המפרקי לעצם הרקה.
החיבור בין הדיסק ללסת התחתונה חזק יותר מהחיבור בין הדיסק לעצם הרקה, כך שהדיסק צמוד לראש של הלסת התחתונה יותר מאשר לעצם הרקה.
למפרק לסתי-רקתי שלוש רצועות המחזקות אותו:
רצועת הצדע והלסת התחתונה (איור 1) - התעבות בחלק הצידי של קופסית המפרק המחזקת את הקופסית.
הרצועה נמשכת מצוואר הלסת התחתונה עד לגבשושית המפרקית ולזיז העול של עצם הרקה (Processus zygomaticus ossis temporalis).
רצועת החרט והלסת התחתונה (Ligamentum stylomandibulare, איור 2) - רצועה הנמשכת מזיז החרט של עצם הרקה עד לזווית הלסת התחתונה.
רצועת היתד והלסת התחתונה (Ligamentum sphenomandibulare, איור 2) - רצועה שטוחה בחלקו התיכון של המפרק, הנמשכת מקוץ עצם היתד עד לשונית הלסת התחתונה.
במפרק לסתי-רקתי מתרחשות שתי תנועות: החלקה וסיבוב.
ראש הלסת התחתונה יחד עם הדיסק המפרקי מחליקים קדימה על עצם הרקה ומגיעים עד מתחת לגבשושית המפרקית.
תנועה זו נקראת קידום .
כאשר הראש והדיסק נעים אחורה בחזרה לגומץ הלסת התחתונה מכונה התנועה הסגה (retrusion).
בין ראש הלסת התחתונה לדיסק המפרקי מתרחשת תנועה נוספת של סיבוב הראש על פני הדיסק.
סיבוב הראש מסביב לציר מוריד או מרים את הלסת התחתונה.
התנועה משולבת של קידום וסיבוב מתרחשת בפתיחת הפה, תנועת הסגה וסיבוב לכיוון הנגדי מתרחשת בעת סגירת הפה.
תנועה של הלסת התחתונה לצדדים מתאפשרת כאשר מפרק אחד מתקדם והמפרק בצד השני נסוג בה בעת.
השרירים העיקריים של המפרק הלסתי-רקתי הם שרירי הלעיסה.
שרירי הלעיסה מניעים את הלסת התחתונה לכיוון הרמה, קידום, הסגה וסיבוב (תנועה לצדדים).
פתיחת הפה נעשית בדרך כלל בעזרת הכבידה ורק במקרים של פתיחה כנגד התנגדות פועלים מספר שרירים אחרים לפתיחת הפה.
השרירים הפועלים על המפרק הם:
הרמה - שריר הצדע, שריר המלעס, שריר הכנפה התיכון
קידום - שריר המלעס, שריר הכנפה התיכון, שריר הכנפה הצידי
הסגה - שריר הצדע, שריר המלעס
הורדה - השריר הדו-בטני, שריר הטוחנות ועצם הלשון ושרירים נוספים בקדמת הצוואר המחוברים לעצם הלשון
מפרק הלסת חשוף לפציעות ונזקים עקב העומס המוטל עליו.
ישנם סוגים שונים של פציעות, חבלות ואף פריקות של המפרק.
הסיבות לכאבים הן: מבנה אנטומי לקוי, הן מולד והן נרכש, תפקוד לקוי,
בעיות שרירים ומחלות שונות על חלקן נפרט בהמשך.
הכאבים במפרק יכולים לחרוג לאזורים נוספים כגון: כאבים באזורים שונים בפנים, כאבי אוזניים, כאבי ראש ועוד.
כאבים במפרק הלסתי-רקתי נובעים בדרך כלל מאחת מהסיבות הבאות:
הסיבה השכיחה ביותר להופעת כאבים במפרק נובעת עקב בעיה או פגיעה שרירית - Myofascial pain dysfunction syndrome - מדובר על כאב מקומי המופיע באחד משרירי מערכת הלעיסה.
סיבה נוספת להופעת כאבים במפרק הלסתי-רקתי היא ליקוי פנימי במפרק הלסת עקב פגיעה, החלפה או תזוזה של הדיסק התוך מפרקי.
לצד הכאבים יכולים להופיע גם הגבלות בתנועה.
כאבים ממקור דלקתי באחד או יותר ממבני המפרק.
מחלות מפרקים העלולות לפגוע גם במפרקים נוספים - אוסטאוארטריטיס של המפרק היא מחלה ניוונית הפוגעת בחללים הארטיקולריים.
מעבר להופעת כאבים ישנם תסמינים שונים לבעיות במפרק דוגמת רעשים מפרקיים, פגיעה בטווח תנועה, ספזם שרירי, פריקה ותת פריקה, שברים ותזוזה של המפרק
שלב האבחון של בעיות במפרק הלסתי-רקתי מתבצע על ידי רופא מומחה ברפואת הפה או כירורג פה ולסתות.
בתהליך האבחון נשללים מקורות דנטליים שונים כגון: זיהומים בשיניים, מחלות חניכיים, שיני בינה כלואות.
יתר על כן, גם מחלות ובעיות וסקולריות ובעיות נוירופאטיות עלולות לגרום לכאבים מקומיים ולהוות אבחנה מבדלת.
לאחר שנשללו אבחנות אחרות ואותרה בעיה מפרקית יבוצע המשך בירור רפואי שיכלול גם בדיקות דימות.
הטיפול בבעיות מפרק הלסת נקבע על פי הגורם שהוביל לאותה לבעיה, כאשר הטיפולים השכיחים הם:
התאמתו של סד לילה (סד סיגרי), טיפול פיזיותרפי וטיפול תרופתי, אלו הם הטיפולים השכיחים ביותר.
ביצוע של ניתוח מפרקים על ידי כירורג פה ולסתות - החלפות מפרקים, ניתוחים לטיפול במצבים של פריקות חוזרות, טיפולים בעת גדילת יתר של המפרק.
מפרק מהירות קבועה הוא התקן מכני המאפשר להעביר תנועה סיבובית בין צירים הנמצאים בזווית, באופן שבו מהירות הציר המונע אחידה ושווה למהירות הציר המניע.
מפרק זה נמצא בשימוש בעיקר בכלי רכב בעלי הנעה קדמית והנעה לכול הגלגלים וכן בכלי רכב בעלי הנעה אחורית עם מתלה נפרד לכול גלגל - בחיבור הציריה אל הגלגל והדיפרנציאל.
במכונית האאודי קוואטרו () לדוגמה, ניתן למצוא עשרה מפרקים כאלה, בארבע הציריות ובגל ההינע.
מערכות הנעה קדמית מוקדמות, כמו אלה שבסיטרואן Traction Avant, בציריות הקדמיות של הלנד רובר, ובכלי רכב דומים בעלי הנעה לכול הגלגלים, עשו שימוש במפרק אוניברסלי, בו ציר בצורת צלב מחבר בין שני חלקים בצורת האות U.
המפרק האוניברסלי אינו מפרק מהירות קבועה מלבד במצב בו שני הצירים מקבילים, וגורם לציר המונע לנוע במהירות משתנה מחזורית כאשר הציר המניע נע במהירות קבועה.
מפרק זה הוא פשוט ויכול להיות חזק מאוד, והשימוש העיקרי בו הוא בחיבור צירים שהזווית וטווח התנועה ביניהם אינם גדולים, כמו בגל הינע של כלי רכב בעלי הנעה אחורית.
אולם, בזוויות גדולות המפרק האוניברסלי נהיה "קופצני" וקשה לסיבוב, ודורש תחזוקה שוטפת.
כמו כן, השימוש בו בציריות הנעה דורש מיסבי תמיכה מסובכים יותר, וניתן לעשות בו שימוש רק במערכות ציריה קשיחות.
המפרקים הראשונים מסוג מהירות קבועה
כאשר הנעה קדמית הפכה לפופולרית, ומכוניות נוסעים כגון ה"מיני" () החלו לעשות שימוש במנוע בתצורה רוחבית, נעשו חסרונותיו של המפרק האוניברסלי בציריות הנעה קדמיות בולטים יותר ויותר.
מפרקי מהירות קבועה המבוססים על המצאתו משנת 1927 של אלפרד שֱׁפָּה (), התגברו על רוב החסרונות הללו.
הם איפשרו העברה חלקה של מומנט סיבוב מהמנוע אל הגלגלים הקדמיים למרות הטווח הרחב של הזוויות בהם נמצאו המפרקים.
מפרק טרקטה (), שגם הוא מפרק מהירות קבועה, פותח על ידי פייר פנייל (Pierre Fenaille) בשנת 1926, ושימש במרבית כלי הרכב הקרביים בעלי הנעה קדמית במלחמת העולם השנייה.
הוא פשוט יותר וחזק יותר ממפרק Rzappa, אולם מייצר חיכוך רב וחום במהירות גבוהה.
עם התקדמות טכנולוגיית היצור של מפרקי מהירות קבועה מבוססי כדורים נזנח השימוש בו בכלי רכב וכיום ניתן למצוא אותו רק במכונות.
מפרק Rzeppa, הידוע בכינוי מפרק "פעמון", מורכב מכדור פנימי אשר בו שש מסילות, ומעטפת חיצונית תואמת בצורת "פעמון" ובה שש מסילות גם כן.
הציר המניע מקובע לחלק הפנימי, בעוד הציר המונע מחובר לחלק החיצוני (הפעמון) בצידו האחד, ולציר הגלגל בצידו השני.
מפרק זה הוא גמיש מאוד ויכול לתמוך בשינויים הגדולים בזוויות בין הצירים, אשר נדרשים על ידי מערכת ההיגוי של הגלגלים הקדמיים.
מפרק פעמון טיפוסי מרשה זווית כפוף של 48-45 מעלות, בעוד כמה סוגים מאפשרים עד 52 מעלות.
עקרון הפעולה של מפרק Rzeppa מבוסס על הימצאותם של ששת הכדורים במישור הניצב למישור בו נמצאים זוג הצירים, ובזווית החוצה את הזווית בין הצירים (כלומר בזווית שווה לכול אחד מהצירים).
מישור זה נקרא המישור ה"הומו-קינטי".
כאשר האלמנטים המעבירים את המומנט הסיבובי מציר אחד לציר שני נמצאים במישור זה, מתקבל מפרק מהירות קבועה.
מפרק מהירות קבועה נוסף המבוסס על עיקרון זה הוא מפרק בנדיקס-וייס (Bendix-Weiss), אשר בו ארבעה כדורים.
מפרק קרדן כפול דומה לציר קרדן כפול, אשר בו ציר הביניים קוצר עד למינימום האפשרי, כך שלמעשה מתקבלים שני מפרקים אוניברסליים גב אל גב.
התקן זה מהווה מפרק מהירות קבועה במהירויות נמוכות, אם כי החלק האמצעי עדיין אינו נע במהירות קבועה, דבר המייצר ויברציות במהירויות גבוהות.
באופן טיפוסי, ניתן למצוא מפרק קרדן כפול בציר ההגה של המכונית.
מפרק זה גם מחליף את מפרק הפעמון (Rzeppa) בישומים בהם יש זוויות כיפוף גדולות או עומסים מתפרצים, כגון בציריות של רכבי שטח קשוחים עם הנעה לכול הגלגלים.
כמו כן פותח מפרק קרדן כפול עם התקן יישור צף השומר על זווית שווה בין הצירים המניע, המונע, והחלק האמצעי.
מפרק טריפוד מורכב מציר אחד המסתיים בשלוש רגליים גליליות, אשר נמצאות בזווית 90 מעלות לציר, ובזווית של 120 מעלות זו לזו.
על כול רגל מורכבת טבעת שמשטחה החיצוני מעוגל.
בקצה הציר השני מותקן חלק בצורת גליל חלול אשר בחלקו הפנימי חרוצות שלוש מסילות שלהן חתך גלילי.
הטבעות המעוגלות המותקנות על הרגליים של החלק הפנימי ממוקמות בתוך המסילות.
מפרק זה מסוגל להעביר תנועה סיבובית מציר אחד לשני, בזוויות כיפוף עד כ-45 מעלות.