tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ועד הצירים של ההסתדרות הציונית, בא כוחו של היישוב היהודי בארץ ישראל, זכה במכרז לבניית בתי הקברות הצבאיים בארץ.
מטעמו, זכו שלוש קבוצות של חלוצים בעבודת הבנייה של בית הקברות הצבאי הבריטי בבאר שבע.
בית הקברות הוא מבין הגדולים מסוגו ונקברו בו 1,250 חללים (רק עשירית נפלו בעיר, השאר ברחבי הנגב).
עבודת הבנייה של החלוצים זכתה לאישור רשמי של ממשלת המנדט:" העבודה בוצעה בידכם בדרך משביע רצון.
עבודת החלוצים הייתה הישג לעבודה העברית.
בשלהי 1953 הוקם בית יציב, בין היוזמים של הקמתו היו אברהם הרצפלד וגרשון אוסטרובסקי שניהל אותו מיום הקמתו במשך עשרות שנים.
המרכז הארצי להשתלמויות עובדי הוראה במקצועות היהדות, הרוח והחברה
בשנת 1994 בעקבות דו"ח שנהר ודו"ח קרמניצר הוחלט במשרד החינוך להקים שני מרכזים ארציים להשתלמויות מורים.
האחד בשלומי לנושאי מדע וטכנולוגיה, והשני בבית יציב בבאר שבע, תוך ניצול התשתית הקיימת, לנושאי יהדות, אזרחות וחברה.
בית יציב מהווה מאז מרכז להשתלמויות בתנאי פנימייה לציבור מורים המונה כ-120,000 נפש.
מרכז האסטרונומיה של בית יציב
בשנת 2007 החל לפעול במקום מרכז אסטרונומיה שפעילותו מקיפה כיום למעלה מ-10,000 תלמידים בנגב ותחומי הידע התרחבו לנושאים נוספים מלבד האסטרונומיה.
בין הפעילויות הבולטות שמתקיימות במרכז:
הפעלת תוכנית "מסע ביקום" (חשיפה לאסטרונומיה) לתלמידי כיתות ה'
הפעלת טלסקופ חלל על ידי קבוצת נוער מהתוכנית למנהיגות מדעית שנקראת "צוות חלל"
חידון האסטרונומיה על שם אילן ואסף רמון
שיעורי העשרה לתלמידים מצטיינים מבאר שבע כהכנה למחנה החלל (space camp) של NASA
על גג המבנה הראשי של בית יציב ממוקם טלסקופ רובוטי מדגם LX-200 בקוטר 8" ומספר טלסקופים ניידים לתצפיות שמש ותצפיות אסטרונומיות.
בשנת 2008 החלה לפעול התוכנית למנהיגות מדעית במסגרתה תלמידי חטיבות ביניים ותיכון בנגב לומדים ומלמדים בכיתות הנמוכות בבתי ספר (כל משתתף מתחייב להתנדב לכ 100 שעות שנתיות).
התוכנית למנהיגות מדעית היא תוכנית חינוכית הפועלת בשיתוף עם משרד החינוך בחסות קרן רש"י ומרכז בית יציב בבאר שבע, התוכנית צמחה מתוכנית 'מדערום' והמשלבת לימוד מדעי במקביל לעידוד מנהיגות חברתית ויצירת בסיס איתן להכנסתם של בני נוער רבים ללימודי מדעי הפיזיקה ואסטרונומיה.
במסגרת התוכנית קיים צוות היגוי הכולל נציגי משרד החינוך, מפקחת על המדעים, מפקחת מינהל חברה ונוער, סטודנטים מקרן קציר ועוד שותפים.
בית יציב מפעיל גם את מרכז אילן רמון לנוער שוחר פיזיקה, ותוכניות נוספות לילדי גן טרום חובה וגן חובה, בי"ס יסודי, חטיבת ביניים וחטיבה עליונה.
צוות ההדרכה במקום מגוון ובין השאר כולל בוגרים, סטודנטים וסגל הוראה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ומוסדות אחרים, מלגאים במסגרת תוכנית עתידים ומלגת קרן קציר.
בבית יציב קיימים 112 חדרים: 76 חדרים רגילים, ועוד 36 חדרים משופרים.
חדרי ההארחה מיועדים בראש ובראשונה לאורחי הפעילות החינוכית במתחם.
בקצהו המזרחי של בית יציב נמצא פארק מדע חווייתי שיהווה מודל לקידום ופיתוח ההוראה המדעית והטכנולוגית בנגב.
הפארק ממוקם במבנה עות'מאני ששימש את בית הספר לילדי השייחים באזור.
הפארק החל לפעול בשנת 2013 וכולל תערוכות קבועות ומתחלפות, כיתות לימוד ומעבדות ב-13 אולמות וגן מדעי.
התערוכות הקבועות בפארק מותאמות לתוכנית הלימודים של בית הספר היסודי וחטיבות הביניים.
נושאי התערוכות הקבועות מגוון וביניהן תערוכות אנרגיה גרעינית, ביולוגיה מולקולרית ועוד.
בית ישראל היא קהילה בגאנה, אשר חבריה טוענים כי הם יהודים, צאצאיהם של עשרת השבטים האבודים של ישראל.
הקהילה אינה מוכרת על ידי הזרם המרכזי של היהדות כקהילה יהודית.
חברי בית ישראל מייחסים את הגעתם לגאנה בהגירה יהודית שחצתה את מדבר סהרה למאלי.
במאלי תועדה קהילה יהודית בטימבקטו אשר המשיכה להגר לחוף השנהב ולגאנה.
המהגרים נקראו ספווים והיו לשבט בספווי אשר צאצאיו הם חברי הקהילה כיום.
הקהילה חיה כאלפיים שנה על פי מנהגי היהדות אך רק בשנת 1977, החלו לקשר בין המנהגים של הקהילה לבין היהדות.
באותה שנה נתגלה לאדם בשם אהרון טואקייראפה חיזיון אשר גרם לו להאמין כי הספוויים הם צאצאי השבטים האבודים של ישראל.
הוא הוביל משלחת מחקר של חברי הכפר לחוף השנהב, שם עלו על עקבותיהם של אבותיהם הספוויים.
בעקבות הגילויים הללו אנשי הכפר ספווי סואי וכפר נוסף בשם אדיאמברה החלו ללמוד את המנהגים והאמונות היהודיות ולהטיף לחזרה ליהדות.
התנהגות זו התקבלה באופן שלילי בקרב הנוצרים באזור אשר הכו וכלאו רבים מחברי הקהילה.
אהרון טואקייראפה מת מדקירה ב-1991 בחוף השנהב.
עם מותו הפך שכנו דוד אהנקורה למנהיג הקהילה, שהעביר אותה לשטח חדש בסמוך לעיר ספווי וויאוסו.
מקומם החדש נקרא "אדיאמברה החדשה" וכיום עומד בו בית הכנסת הראשי של הקהילה.
כאמור, הספוויים קיימו מנהגים יהודיים במשך אלפי שנים ובהם:
הקפדה על שמירת יום השבת וענישה כבדה כנגד אלו שאינם שומרים אותו.
קיום ברית מילה לילדי הקהילה.
הקפדת על קיום מצוות ואיסורי הנידה.
כיום הקהילה מתגוררת בשני אזורים עיקריים - ספווי סואי ואדיאמברה החדשה בספווי וויסאוסו.
שכונת בית יעקב היא שכונה קטנה בירושלים, שנוסדה בשנת 1877, והיא התשיעית במניין השכונות היהודיות מחוץ לחומות העיר העתיקה.
השכונה נושקת לרחוב יפו, לרחוב אבישר, ולשוק מחנה יהודה.
שכונת בית יעקב היא השכונה התשיעית שהוקמה מחוץ לחומות, בירושלים המערבית, והאחרונה שנוסדה בירושלים לפני העלייה הראשונה.
מיקום היסטורי זה, על התפר שבין "היישוב הישן" לתחילת ה"יישוב החדש" וההתעוררות הציונית לא נעשה במכוון אבל מחדד את ההבדלים וקווי הדמיון בין זרמים אלו בתולדות יישוב ארץ ישראל בכלל וירושלים בפרט.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-19 הרחיב היישוב הישן את גבולותיו מעבר לחומות העיר העתיקה - עד אז גבול המחיה המסורתי של תושבי ירושלים.
כך נוסדו שכונות חדשות, וירושלים שמחוץ לחומות קרמה עור וגידים.
תנופת בנייה והתפשטות זו מאופיינת בייסוד מוסדות ציבוריים ותרבותיים חדשים, פעילות אינטנסיבית זו צומחת על רקע הנחיצות הכלכלית, הצפיפות והמחסור בתחומי המחיה המסורתיים.
לתנופה זו משמעות דתית משיחית ברוח חזון יישוב ארץ-ישראל כפי שבא לידי ביטוי בספרי התקנות של השכונות החדשות מחוץ לחומה, אך גם בחזון זה מוטמע ומוטבע רצון להקים מסגרת חיים על בסיס ההלכה.
מפעל הקמת השכונות מחוץ לחומות העיר העתיקה בסוף המאה ה-19 התמקד והתאפיין בהרחבת תחומי "הישן" כלומר תהליך הדומה יותר לאבולוציה של גוף חי, ולא רק סוג חדש של אורגניזם עירוני.
דוגמה בולטת להשקפה זו ניתן לראות ביוסף ריבלין, מפעילי פלג "הפרושים" האשכנזי.
בכתביו הוא מציין במפורש כי ייסוד השכונות מחוץ לחומות ירושלים הוא כחלק מתהליך גאולה.
שנות השבעים של המאה ה-19 רואות את המפגש בין היישוב הישן עם העולים החדשים של העלייה הראשונה.
קווי הדמיון בין שתי התנועות שעיקרן רצון ליישב את ארץ ישראל עומדים בצל הגורם הרעיוני המפריד - היסודות הלאומיים הרדיקליים ומשנתחזקה אידאולוגיה זו והתבגרה לכלל תנועה לאומית מודרנית בשנות התשעים של המאה ה-19 נפערה תהום בין היישוב הישן הדתי-אורתודוקסי ליישוב החדש הלאומי-ציוני.
תחילתה של השכונה בשנת תרל"ה (1875), אז קנו חברי "הרחבת הבונים" את האדמה ותכננו להקים בה שבעים בתים.
אולם קשיים כספיים מנעו מהם מלהתחיל בבנייה, ורק שנתיים מאוחר יותר, בשנת תרל"ז (1877), נמצא הפתרון.
ארבעה אנשים תרמו מכספם ומזמנם: רבי משה גראף, רבי יוסף ריבלין, רבי שמואל הומינר ור' יעקב בלומנטל אשר בנה בשכונה כמה ממוסדות הציבור: מקוואות, בורות מים ותנורים.
בית יעקב נוסדה על ידי חברת משתכנים בהנהלת רבי משה גראף, אחד מהממונים ועסקני כולל הורדנא של עדת הפרושים האשכנזית וחבר הוועד של מאה שערים.
בין המייסדים היה גם יחיאל צבי צימרינסקי.
השכונה נקראה בית יעקב על שם 70 הבתים שרצו המייסדים לבנות בה.
פנחס גרייבסקי מציין בספרו ספר היישוב מחוץ לחומת העיר תולדות השכונות ומייסדיהן מראשית היווסדן משנת הכת"ר עד היום (תרצ"ט), כי חלקת הקרקע עליה הוקמה השכונה היא בת 44,000 אמות מרובעות, ונרכשה במחיר 500 נפולאונים זהב.
את האדמה גאל מידי ערביי ליפתא ר' בן ציון ליאון, והוא מכר את השטח בתרל"ה ל"הרחבת הבונים", שהחלו לבנות את השכונה שנתיים מאוחר יותר.
תוכנית הבנייה אופיינית לשכונות חצר ירושלמיות של אותם זמנים.
חצר רחבת ידיים, ובמרכזה בור מים תת-קרקעי ששימש לאספקת מים לתושבים.
בשכונה מוסדות ציבוריים כגון בית מרחץ, מחסן לקמח, מאפיה, בית הכנסת "בית יהודה", ותלמוד תורה.
מסביב לחצר הוקמו בתי מגורים, בדרך כלל בני קומה אחת, שכניסותיהם פונות לחצר המרכזית.
הרב משה נחמיה כהניו בספרו מספר:
בית יעקב הייתה מתחילתה השכונה היהודית המרוחקת ביותר מן העיר העתיקה וכך הפכה למעין "נושאת דגל" של ירושלים היהודית החדשה.
הקמת השכונה נתקלה, כאמור, בקשיים רבים.
שבעים בתי אב קיבלו על עצמם להקים להם בית במקום, וכשנתיים לאחר שהתגבשה הקבוצה, הונחו היסודות לבתים הראשונים, אך בשנת הייסוד נבנו רק 15 בתים, ושאר החברים באגודת המתיישבים רכשו מגרשים בלבד.
עד שנת 1881 עמדו בשכונה כעשרים בתים.
בגלל בידודה, נאלצו הגברים המעטים שבשכונה לארגן בשנותיה הראשונות שמירה בלילות, על מנת להדוף התנפלות ערבים תושבי הסביבה.
מבחינה טופוגרפית הייתה זו השכונה הגבוהה ביותר מבין שכונות העיר בראשית המאה ה-20, עובדה שהייתה בעלת חשיבות לקביעת מועדי היום ההלכתיים.
למשל, חייא דוד הלוי שפיצר מדד משם את זמני זריחת השמש ושקיעתה לשם קביעת המועדים ההלכתיים בירושלים.
ליד שכונת בית יעקב נוסדה בשנת 1887 שכונת מחנה יהודה, וזו נתנה את שמה לשוק שפעל ממולה.
שוק זה בלע את שכונת בית יעקב הקטנה.
תחילת השוק במגרש ריק אליו הביאו הפלאחים מהסביבה, בעיקר מהכפר ליפתא, את פרי שדותיהם לשדה הריק ולהציעה למכירה למתיישבים.
ההסדר היה נוח לכול: תושבי בית יעקב ומחנה יהודה שמחו שנחסכה להם ההליכה לעיר העתיקה והפלאחים העניים מצאו מקור פרנסה במכירת פֵּרות, ירקות ומוצרים שונים.
משהתמסדה פעילות השוק הקימו מייסדי השכונה צריפים ואוהלים בשביל המוכרים ובהמשך התרכזו גם הרבה קצבים מוכרי בשר.
משהתרחבה פעילות השוק הוקמה בשכונה התחנה האחרונה של עגלות הנוסעים משער יפו וכן תחנה לעגלות נוסעים מירושלים ליפו.
במרוצת השנים נהפכו הסככות הארעיות למבני פח ועץ קבועים והשוק, שקיבל את הכינויים שוק מחנה יהודה או שוק חיים ולירו, היה לחלק מנופה של ירושלים ובדרך אגב בלע והשכיח את שם שכונת בית יעקב.
ב 1917 כאשר עמד הצבא האנגלי במבואות ירושלים העמיד הצבא הטורקי סוללה בת שישה עשר תותחים במגרש השוק .
הדו-קרב הארטילרי החריד את התושבים המעטים שנשארו בשכונת בית יעקב, מחנה יהודה ושאר השכונות לאורך רחוב יפו.
לקראת בוקר נסוג הצבא הטורקי והחל שלטון המנדט הבריטי.
ברחוב אבישר שוכן בית הכנסת של השכונה בשם "בית יהודה", ומתנהלת בו תפילה בנוסח אשכנז.
בית הכנסת נבנה בשנת תרל"ז (1877), על ידי קהילת הפרושים בני תלמידי הגר"א בוני ירושלים.
שמו הוא 'בית יהודה' על שם הנדבן שתרם את הכסף להקמתו, ושמו מונצח גם על אבני ההקדשה הקבועות מעל הכניסה לעזרת הגברים.
הוא מראשוני בתי הכנסת שנבנו מחוץ לחומות ירושלים העתיקה.
בשנת תרצ"ג (1933) הקים הרב אברהם יצחק הכהן קוק את "ישיבת תורת ירושלים" כמכינה לצעירים לישיבה המרכזית העולמית "מרכז הרב".
לאחר פטירתו עברה הישיבה לשיכון קבע כאן, בבית הכנסת "בית יהודה".
במעמד חנוכת הישיבה דאז השתתפו הרב יצחק הרצוג, הרב הראשי לארץ ישראל, הרב יעקב משה חרל"פ, ועוד מגדולי ירושלים.
כרבו של בית הכנסת וכרב השכונה שימש הרב אברהם אדלר במשך כארבעים שנה (תר"צ-תש"ל).
בבית הכנסת תלויים ארבעה ציורים שצוירו על ידי האמן הירושלמי יצחק בק, לפני כמאה שנים ובהם מופיעים ארבעה אתרים מקודשים ליהדות בארץ ישראל.
על פי המסופר, בצד ארון הקודש של בית הכנסת, נבנה סליק ששימש להסתרת נשק בתקופת המנדט.
בית הכנסת פעיל עד היום, ומתקיימות בו תפילות ולימוד תורה במשך השנה.
בית יוסף הייתה שכונה יהודית קטנה בירושלים בין השנים 1887 ל-1929 בערך.
לאחר 1929 נטמעה בשכונת אבו תור הערבית.
את השכונה הקימו היזמים יוסף נבון (על שמו נקראה) ושלום קונסטרום עם הבנקאי יוהנס פרוטיגר, כחברה עסקית.
התכנון המקורי היה להקים 50 בתים ובית כנסת על גבעה מבודדת לצד דרך חברון, באזור שומם יחסית שנקרא "דיר אבו תור", בצד בתי מידות ערביים שהחלו להיבנות באזור במקביל.
בכ"ג בתמוז (15 ביולי) תרמ"ז (1887) התפרסמה בעיתון "החבצלת" מודעה על הקמת "בתים ליחידים על הקרקעות אשר מחוץ לעירנו" למסירה מיד עם סיום בנייתם.
מחיר כל בית, שכלל "חדר אחד בן שבע על שש אמות", מטבח ("בית תבשיל"), שירותים ("בית כיסא") וחלק יחסי בבור המים ובחצר המשותפת היה 100 פרנק (75 נפוליאונים) בתשלום "עם נשך קטן במשך שנים רבות" (כלומר משכנתא).
הבתים קסמו לאוכלוסייה שלא השיגה ידה לרכוש בתים ממערב (בשכונות שנבנו לאורך רחוב יפו) ותוך יומיים מפרסום המודעה נרשמו רוכשים לכל בתי השכונה.
אולם, שנת בצורת, קשיים בירוקרטיים וריחוק השכונה מכל מקום ישוב יהודי גרמו לכך שעד ספטמבר 1888 הוקמו רק 27 בתים.
השכונה נבנתה בצורת שני טורי בניינים, ללא חצר פנימית (כמקובל בשכונות שהוקמו באותה עת כמו בית דוד ("חצר הרב קוק") למשל).
ארבעה מתוכם היו דו-קומתיים וכוסו רעפים.
ב-1897 כתב אברהם משה לונץ בלוח ארץ ישראל שבשכונה מתגוררות רק 15 משפחות יהודיות.
העצירה בהתפתחות השכונה נבעה בחלקה מהתדרדרות מצבם הכספי של השותפים, ובפרט של פרוטיגר, שפשט את הרגל.
נתון זה מחוזק על ידי תביעה שהוגשה לוועדה לנפגעי הרעש שפקד את ירושלים ב-1927 ועל ידי שמואל יוסף עגנון, הכולל את אזכור השכונה במסעות הכלב בלק ברומן "תמול שלשום":
עד מאורעות תרפ"ט (קיץ 1929) התדלדל היישוב היהודי בשכונה ולאחר מכן היא נטמעה כליל באבו תור הערבית.
בנייני השכונה נמצאים בחלקו המזרחי של הכפר (שהיה בשליטת ממלכת ירדן עד מלחמת ששת הימים), סמוך לקו הגבול עם חלקה המערבי.
הטור המערבי מצוי ברחוב עין רוגל מספר 9–23.
בית יהושע ילין, המוכר בקיצור כבית ילין, הוא הבית הראשון שנבנה על ידי יהודים בעמק מוצא.
לימים קמה לצידו המושבה מוצא הסמוכה לירושלים.
כיום הוא משמש כמרכז מבקרים וסיורים לתולדות ההתיישבות במוצא ובסביבתה.
בית ילין ניצב בלב נחלה חקלאית על הדרך מירושלים מערבה לכיוון השפלה ומישור החוף, סמוך למקום בו שכן הכפר הערבי קאלוניה.
הקרקע נרכשה בשנת 1860 מערביי הכפר על ידי דוד טביא ילין (אביו של יהושע ילין), שעלה לארץ מלומז'ה שבפולין ב-1834, ושאול יהודה, בנו של הרב הגביר שלמה יחזקאל יהודה, שעלה לארץ ב-1857 מבגדאד שבעיראק.
זו הייתה רכישת קרקע בארץ ישראל שנבעה מהחזון ומהתשוקה לחדש את ההתיישבות היהודית בה לאחר שנות הגלות.
קניית קרקע זו הייתה הרכישה הפרטית הראשונה שנעשתה בארץ ישראל בתקופת השלטון העות'מאני, והייתה המשך למהלך "היציאה מהחומות" שיצר מהפכה בתולדות היישוב בארץ ישראל.
המעשה התאפשר לאחר נישואי יהושע בן ה-13, בנו של דוד טביא, לשרח בת ה-12, בתו של שלמה יחזקאל יהודה, שהיה באותן שנים עשיר מאוד.
נישואים אלו היוו מעשה פורץ-דרך באותם ימים, בשל העובדה שאשכנזים וספרדים בירושלים של היישוב הישן לא נהגו להינשא אלה לאלה.
בשטח הנחלה מצא ילין שרידי מבנה ביזנטי עתיק, ובתרל"א (1871) הוא בנה עליו קומה נוספת ושיפץ אותו לשימוש כחאן דרכים לעוברים בדרך יפו–ירושלים.
זה היה המבנה היהודי הראשון בעת החדשה באזור זה.
הבית (בית הכנסת העתיק מוצא) משמש כבית כנסת לתושבי האזור הפועל בימי שישי ושבת, ובשאר ימות השבוע משמש כחלק ממרכז המבקרים.
בשנת תר"ן (1890) בנה יהושע ילין מאחורי מבנה החאן את ביתו הפרטי, בו התגורר עם אשתו שרח.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 עודד ילין גופי התיישבות והתארגנויות שונות לרכישת קרקעות נוספות באזור.
ארגון "בני ברית" רכש חלק מהקרקעות באזור לשם הקמת מושבה יהודית, ובשנת 1894 הגיעו ארבע משפחות ראשונות להתיישב במקום והקימו בו מושבה חקלאית.
יהושע ילין התגורר בבית במוצא עד שלהי מלחמת העולם הראשונה.
לאחר מכן ננטש הבית, נזנח והפך חורבה.
בשנת 2006, לאחר שנים שבהן עמד הבית נטוש וחרב, תרמה משפחת ילין את המבנה ואת הנחלה שסביבו לשם שיקומו והפעלתו כמרכז מורשת והנחלת ערכי החלוציות.
בתרומת משפחת ילין ובתרומה נכבדה של לאונרד כאהן מארצות הברית בעזרת קק"ל, שיקמה המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל את הבית, ובעיקר את מרתפו שחרב לגמרי.
המבנה כולל שלושה חדרים, חדר נוסף על הגג, חלל תת-קרקעי גדול ששימש כרפת, ולידו באר מים.
בקיץ 2013 התבצעה במקום חפירה ארכאולוגית שבה נחשף המרתף אשר התגלה כאולם רחב ממדים מהתקופה הצלבנית.
חלק זה של הבית אינו פתוח לציבור.
בית ילין משמש מאז מרכז מבקרים היסטורי, הפתוח לקבוצות וליחידים לביקורים ולסיורים.
במקום מוצגת תערוכת קבע הכוללת סרטון קצר על תולדותיו, ומתקיימות בו פעילויות שונות.
בית יעקב הישן הוא בית ספר ותיכון חרדי בירושלים, המשתייך לחוגי העדה החרדית.
בית ספר זה הוא בית הספר החרדי לבנות הראשון שנפתח בירושלים ושמו היה "בית יעקב".
לאחר כניסתה של רשת בית יעקב לחינוך העצמאי, נוסף לשם בית הספר הכינוי "הישן".
אין לבלבל עם הסמינר הישן, המשתייך לרשת "בית יעקב" של אגודת ישראל.
בעבר ביהדות האורתודוקסית והחרדית לא היה נהוג לשלוח את הבנות למוסד לימודי, ואת ידיעותיהן והשכלתן רכשו בביתן.
בשנת תרס"ג בצל מאבקי החינוך ביישוב הישן בירושלים, החליטו "אגודת בני תורה בירושלים", לייסד גן ילדים לבני היישוב הישן, כאלטרנטיבה למוסדות החינוך שנפתחו על ידי הציונים והמשכילים.
החלטה זו לא יצאה לפועל למעשה.
בשנת תרע"ח, החל הרב בן ציון ידלר שהיה מחברי האגודה, לפעול שוב בנושא, כשהפעם התגייס לעזרתו הרב יוסף חיים זוננפלד, ופתח בית חינוך לבנות בשם "חדר לבנות ישראל".
בתחילתו עורר המוסד חשש בקרב יהודי היישוב הישן, שפחדו מחדשנות זו, והמוסד נפתח עם 10-15 בנות בלבד.
המחנכת הראשונה הייתה נערה שהייתה בעלת גישה חינוכית.
בראשיתו שכן ברחוב סלנט שבפאתי שכונת מאה שערים.
בהמשך החלו חרדי ירושלים לשלוח יותר ויותר את בנותיהם למוסד והוא מנה מאות בנות.
תוכני הלימוד היו תפילה, תורה, מוסר ודרך ארץ, דינים, כתיבה וחשבון.
שפת הלימוד הייתה יידיש, והייתה הקפדה לא לומר אפילו "שלום" או "מורה" בעברית.
כמו כן נפתח בית מלאכה ללימוד ריקמה ותפירה.
באותן השנים כונה בית הספר על שם מייסדו "ר' בן ציון יאדלער'ס חיידר".
המוסד התנהל בהשגחת הרב זוננפלד והרב יצחק ירוחם דיסקין ובתקנות בית הספר נכתב שבכל חצי שנה מנהלי בית הספר יערכו ישיבה יחד עם חברי הבד"צ לדון על ענייני בית הספר וחיזוקו.
בתקנון בית הספר נקבע שאין לקרוא למוסד "בית ספר" או "שוהלע" (בית ספר ביידיש), אלא "חיידר", כשם המוסדות המקבילים לבנים.
בית הספר והתיכון נמצאים כיום בפאתי שכונת בית ישראל, בסמוך לקריית שומרי אמונים.
בית הספר נחשב לבין האדוקים שבמוסדות המשתייכים לעדה החרדית, למעט בנות ירושלים.
בבית הספר לומדים בעיקר לימודי קודש הכוללים דינים, פירושי תהילים, פרקי אבות, חומש, ספרי מוסר ועוד וכן לימודי חול אשר נלמדים ברמה נמוכה יחסית לבית יעקב.
בבנין בית הספר יש אולם שמחות, המשמש בדרך כלל לאירועים קטנים, ולעיתים אף לעריכת חתונות.
בביתר עילית ובבית שמש נפתחו מוסדות בשם זהה.
בית יצחק שדה הוא אתר ביפו, הכולל את הבית שבו התגורר יצחק שדה בשנותיו האחרונות והגן הסובב אותו.
הבית בנוי על מצוק כורכר הצופה אל הים התיכון בקצה הדרום-מערבי של יפו, ברחוב זיכרון קדושים 3. הבית הוכרז כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרים.
הבית הוא חלק משכונה שנבנתה בסוף תקופת המנדט הבריטי (בין 1945 ל-1948), על ידי חברת הבנייה הערבית "ריאד".
השכונה נבנתה בשיטה "מודרנית" ו"מתועשת" ברוח התקופה של אירופה אחרי מלחמת העולם השנייה, והבתים נועדו ככל הנראה למגורי פקידים וקצינים בריטים.
הבית הוענק לשדה בתום מלחמת העצמאות, שהגיע למקום עם אשתו מרגוט ובנם יורם בפברואר 1949, והתגורר בו עד מותו באוגוסט 1952. שדה רצה לעבור לבית בקרבת הים בעצת רופאיה של אשתו מרגוט, אשר חלתה בסרטן.
במהלך שלוש שנותיה הראשונות של מדינת ישראל שימש הבית מקום מפגש לרבים ממשתתפי המערכה על הקמתה: קציני צה"ל רמי דרג, ואנשי תרבות ורוח.
המבנה היה בית הקבע הראשון של שדה לאחר שנים ארוכות של חיי נדודים, בהן חי בגדוד העבודה, נדד עם משפחתו לתל אביב ולקיבוץ נען או חי במחתרת.
שדה השקיע מאמצים וכוחות יצירה רבים בטיפוח הגן.
עיריית תל אביב סייעה לשדה בתכנון ועיצוב צמחיית הגן המקיף את הבית, באמצעות אדריכל הגנים אברהם קרוון.
הגן כולל צמחייה עבותה, שבילים שרוצפו באבן ירושלמית, ממצאים ארכאולוגיים, ספסלי אבן, ומדרגות שנחצבו במצוק אל חוף הים.
המדרגות הסמוכות לים התמוטטו עם השנים.
בנוסף, הציב שדה בגן את קרון הפיקוד שלו מתקופת היותו מפקד השריון הראשון בצה"ל, ובקרון מוצגת תערוכת צילומים על מלחמת העצמאות וההיסטוריה של הבית.
שדה הציב בגן מצבת אבן חצובה עליה חקק "פינת מכבי", לזכר מכבי מוצרי-מני, ממפקדי הפלמ"ח, שלישו של יצחק שדה, שנהרג במתקפה על שיירה שהוביל בדרך לירושלים במהלך מלחמת העצמאות.
לאחר מות שדה, המשיכה המשפחה לשמר את חדרו ואת הגן שהקים על כל אשר בו.
הבית שימש כל השנים גם כאתר הנצחה ליצחק שדה הפתוח לסיורים.
חדרו של שדה נשמר כפי שהיה בחייו.
המבקרים בחדרו יכולים לראות את הספרים שקרא, את אוסף כלי הנשק שלו, את מפת הקרבות בהם השתתף במלחמת העצמאות, את התמונות והצילומים שבחר לתלות בחדרו, את המיטה שעליה ישן, ואת המשקולות עמן התאמן.
הספרייה בחדר כוללת ספרים בעברית, ברוסית, באנגלית ובגרמנית.
במרכז החדר מצוי שולחן עתיק שבמרכזו חקוק סמל הפלמ"ח.
על קירות החדר רפרודוקציות קלאסיות של רמברנדט ואל גרקו ותמונות מקרבות חטיבה 8. בפינת הנשק תלויה מפה המציינת את הקרבות שיצחק שדה נטל בהן חלק במלחמת העצמאות.
על הארון ניצב "נס חטיבה 8" – הדגלון שהתנוסס על הג'יפ של מפקד החטיבה במלחמת העצמאות.
בגן נמצאים הצמחים שנטע שדה בסיועה של עיריית תל אביב, מוצגים ארכאולוגים, קרון הפיקוד ומצבה לזכרו של מכבי מוצרי-מני.
את הגן נטע יצחק שדה במו ידיו, בסיועו של אדריכל הגנים אברהם קרוון.
הגן משלב צמחי תרבות וצמחי בר שהצליחו להשתרש ולהתפתח במקום על אף תנאי מזג האוויר הקשים של גבעת כורכר החשופה לרוחות הים.
פרט לכמה עצי אשל בחלקו המערבי של הגן, שלא החזיקו מעמד, רובה המכריע של הצמחייה הוותיקה שרדה.
בשנת 2011 קרס חלק מהגן הסמוך לבית.
לטענת יורם שדה, הקריסה אירעה בעקבות עבודות של עיריית תל אביב לפירוק המסלעה הקיימת והקמת קיר מגן למצוק שעליו עומד המבנה.
משנת 1949 ניצב בגן הבית קרון פיקוד, שבמקור שימש את הצבא הבריטי בקרבות במדבר המערבי של צפון אפריקה במלחמת העולם השנייה.
הוא התגלגל לארץ ישראל בימי המנדט הבריטי ולאחר סיומו, נפל לידי צה"ל.
הוא שימש כקרון הפיקוד של חטיבה 8, ואת יצחק שדה כמפקד החטיבה במלחמת העצמאות.
הקרון נגרר לאזורי הקרבות על-ידי כלי רכב ושימש את יצחק שדה בקרבות החטיבה.
לאחר המלחמה ביקש שדה שהקרון יובא לביתו במקום שיושלך לגרוטאות.
במרוצת השנים שופץ הקרון על-ידי חיל השריון.
בקרון מוצגת תערוכת צילומים המשקפים את קרבות החטיבה במלחמת העצמאות ואת בית יצחק שדה בימיו הראשונים.
בית יצחק שדה בספרות, עיתונות ובשירה
שנותיו האחרונות של יצחק שדה בביתו ביפו נזכרו לא אחת בספרות, בעיתונות ובשירה:
מתוך החומר הרב מובאים שירו של נתן אלתרמן בעיתון דבר משנת 1949 יצחק שדה - נתן אלתרמן וקטע קצר מרשימה של מארק גפן שהתפרסמה ב"על המשמר" במלאת שבעה למותו של יצחק שדה.
נתן אלתרמן מצר על פרישתו מן הצבא וכותב:ובכן, הוא משוחרר, נראנו בגינהעודר ומנכש, גוחן על שיח פרא
ביום השבעה למותו כותב יעקב אורלנד:ורק אגדתך על פני האפר עפה,אולי משום שזה הלילה, מול חוף יפו,מלאו לה כך, לפתע, למד-בית שנים.
רחל מכבי, בספריה "בחיוך ובדמע" ו"לילות ירושלים", מתארת את הבית כ"קן נשרים מעל לגבעות ג'בליה"
חיים גורי כותב ב"בלאדה ליצחק שדה":הלך הוא והזקין בדרכים העשנותהלך הוא אל ביתו ליד היםהניח את חרבו בשקט בין הזכרונותאבל בזמר הוא חי לעולם
יורם שדה היה בנו היחיד מרעייתו השלישית, התגורר בבית מאז היה ילד בן חמש, עת נמסר הבית להוריו.
הוא התגורר בבית יחד עם רעייתו, העיתונאית זיוה יריב, עד ליום מותו ב-6 במרץ 2021.
בשנת 1956 רכש משרד הביטחון את הבית מרשות הפיתוח, ובהמשך העביר אותו לבעלותו של יורם שדה.
לאחר מות אביו, המשיך יורם לתחזק את המבנה והגן.
חלקים מן הגן הסובב את הבית המהווים שטח ציבורי רשומים על שם רשות מקרקעי ישראל, והבעלות עליהם נמצאת במחלוקת משפטית.
בשנת 1990 מיפה מחדש משרד המשפטים את קרקעות המדינה, וכך נודע ליורם שדה שהבית רשום על שמו אך הגן לא.
יורם הגיש תביעת בעלות לבית המשפט ובמקביל פתח במשא ומתן עם מינהל מקרקעי ישראל כדי להגיע להסדר חכירה.
לטענת שדה היה בידיו הסכם בכתב יד וטיוטת חוזה לפיו הסכים המינהל להחכיר את הגן ל-49 שנים.
בדצמבר 1994 חתמו הצדדים על מזכר והסכימו כי שדה ימחק את התביעה ויחתום על הסכם חכירה עם המינהל.
באוגוסט 1995 שלח המינהל לשדה טיוטה להסכם חכירה בכפוף לדמי חכירה בגובה כ-300 אלף שקלים.
זאת משום שלטענת המינהל הגן נועד להעלות את ערך הבית, ואילו שדה טוען שמדובר בגן זיכרון.
שדה לא שילם את דמי החכירה, ודחה הצעה נוספת של המנהל שנתיים לאחר מכן.
בהמשך הגיש שדה תביעה לבית המשפט המחוזי ועתר לאכיפת ההסכם שנחתם במזכר המקורי.
תביעתו וערעוריו של שדה נדחו בבית המשפט המחוזי בתל אביב והעליון.
ב-13 באפריל 2020 קבע שופט בית המשפט המחוזי בתל אביב חיים טובי, כי ליורם שדה אין זכויות בגן.
במקביל להליכים המשפטיים החל סכסוך בין יורם שדה לשכניו בעניין צמחייה מהגן המגודר שפלשה לרחוב.
העימות הגיע לבית משפט, ושדה נדרש לגזום את הצמחים.
הגיזום חשף גדר הרשת, שהוצבה בשנות ה-50, לאחר שמשאית פגעה בחומת האבן המקורית של הבית והרסה קטע ממנה.
את הגדר המרקיבה החליף שדה ברשת מתכת באורך 7 מטרים.
בעקבות הסכסוך מול המינהל, ועדת הערר לתכנון ובנייה בתל אביב לא ניפקה עבור הגדר היתר בנייה, והוצא נגדה צו הריסה.
לאחר שוועדת הערר סירבה לדון בפנייתו של שדה בנושא, פנה האחרון לבית משפט לעניינים מינהליים בתל אביב שפסק כי על הוועדה לקיים דיון.
הגדר הונמכה לאחר תום ההליכים המשפטיים.
בעקבות טענת השכנים שיורם שדה פלש לשטחים ציבוריים שאינם כלולים בגן המקורי שטיפח אביו, הגיש שדה תביעת דיבה נגדם, אך היא נדחתה בהגנת "אמת דיברתי".
פרטי המחלוקות המשפטיות מנקודת מבטו של יורם שדה מגוללות בספרו "התחתונים: סיור מודרך בערכאות התחתונות", בהוצאת כרמל.
לאחר פטירתו של יורם שדה ב-2021 דרשה רשות מקרקעי ישראל מאלמנתו, זיוה שדה, לפנות את הגן, ונפסק שעליה לפנות את הגן עד אפריל 2026.
בית יעזק היה מקום בירושלים בו התכנסו עדי קידוש החודש בתקופת בית שני ובו נבדקו על ידי הסנהדרין.
ביום ה-30 של כל חודש הסנהדרין נהגה להתכנס בחצר הגדולה בירושלים הקרויה בית יעזק.
עדים שטענו כי הם ראו את מולד הירח בלילה הקודם היו מגיעים לתת את עדותם ולהיחקר על ידי חברי הסנהדרין.
הראשונים נחלקו בשאלה אם החצר שימשה את העדים תמיד או רק במצבים מיוחדים.
לדעת הרמב"ם החצר שימשה תמיד להתכנסות העדים ולחקירתם, אך לדעת רש"י החצר שימשה להתכנסות העדים ולחקירתם רק עבור עדים שחיללו את השבת (כפי הדין) בשביל לבוא להעיד
בהתחלה, עדי קידוש החודש שחיללו את השבת (כפי הדין) בשביל לבוא להעיד, היו חייבים להישאר בבית יעזק כל השבת כדין "הבא מחוץ לתחום".
מאוחר יותר תקנו חז"ל שהעדים יוכלו ללכת 2000 אמה לכל רוח, מאחר שמותר לחלל שבת כדי להגיע להעיד.
רבן גמליאל החזיק במקום חקירת העדים, דמות צורות לבנות,
המשנה מתארת את הליך בדיקת העדים:
חז"ל נתנו מספר סיבות לשם בית יעזק.
בתלמוד ירושלמי מוסבר פירוש השם "בית יעזק" "ששם היו עוזקין את ההלכה", על משקל הפסוק "ויעזקהו ויסקלהו".
בתלמוד בבלי מופיעים שני הסברים נוספים לשם.
לשון צער על משקל הפסוק "והוא אסור בזיקים".
רשי הסביר על שם שאסורים כמו באזיקים, שאינם יכולים לצאת.
או לשון מסויג ומעוזק בגדר סביב סביב בעגול כמו טבעת (לפירוש רש"י).
אביי מוכיח מדברי המשנה דלעיל "סעודות גדולות עושין להן בשביל שיהוא רגילין לבוא", שמקור שם החצר לא נגזר ממשקל צער.
בית יוסף באו הוא מוזיאון בתל אביב.
בעבר שימש המקום כסטודיו של יוסף באו, גרפיקאי, בלשן וסופר, ומחלוצי האנימטורים בישראל.
המוזיאון ממוקם ברחוב ברדיצ'בסקי 9 בתל אביב.
בשנות ה-50 פתח באו את הסטודיו שלו.
הוא עסק שם בהפקת פרסומות וסרטי אנימציה וביצירת כותרות לסרטים מהתקופה.
לאחר מותו, בנותיו הפכו את המקום למוזיאון שנועד לספר את סיפור חייו: מימי השואה, דרך פעילותו במוסד, שנות ראשית המדינה, ועד סופו.
בבית מוצגות עבודותיו הגרפיות המגוונות, סרטיו, מכשירים שהוא בנה, ומכלול יצירתו הספרותיות.
ב-2023 נבחר על ידי אתר התיירות "TripAdvisor", כחלק מהאטרקציות החשובות בעולם.
המוזיאון נמצא בסכנת סגירה בשל בעיות כלכליות..
בית יעקב הנרי הוא ביתו של החבר היהודי הראשון בבית המחוקקים של קרוליינה הצפונית, יעקב הנרי (1775-1847), שנבחר לתפקידו זה ב-1808 לאחר מאבק נגד התקנה החוקתית שהייתה תקפה בקרוליינה באותם ימים, שחייבה הצהרת אמונים של נבחרי ציבור בברית החדשה, וחסמה למעשה בני דתות שאינן נצרות להיבחר לתפקידים אלו.
נאומו של הנרי נגד התקנה, היה בין הביטויים הראשונים של זכויות יהודים בארצות הברית, ונחשב לאבן דרך ביחסי דת ומדינה בארצות הברית.
הבית ממוקם בעיר בופרט , שבמחוז קרטרט בקרוליינה הצפונית, והוא נכלל ברשימת האתרים ההיסטוריים הלאומיים (ה-NRHP) , החל משנת 1973
בית ישע הוא מבנה בקיבוץ גבעת ברנר שהוקם כבית הבראה צמחוני והפך, לאחר מלחמת העצמאות, לבית הבראה כללי פופולרי.
בית ההבראה נסגר בשנות ה-80 של המאה ה-20, והמבנה מוגדר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
בית ישע הוקם בגבעת ברנר כבית הבראה צמחוני ביוזמתה של ישע סמפטר, תושבת רחובות.
ישע תכננה בית הבראה בהסתכלות בריאותית כוללנית שיציע אירוח מבוסס צמחונות, שקט ושלווה, תרבות וחינוך לדרך חיים בריאה.
בית ישע הוקם בשנות ה-30 של המאה ה-20 ונחנך ב-1935. הקמת הבית מומנה על ידי ישע והתכנון נעשה על ידי יוחנן רטנר בסגנון הבינלאומי.
בית ההבראה נוהל על ידי לאה ברלין, חברתה של ישע ואירח מגוון של אורחים שכלל תושבי ארץ ישראל, תיירים, מבריאים וחיילים בריטים.
ב-1938 נפטרה ישע ולאה שהמשיכה לנהל את המקום שינתה את שמו ל"בית ישע" והשתדלה לשמר את רוח המקום.
בתקופת מלחמת העצמאות שימש המקום כבית הבראה לפצועי צה"ל ובהתאם לכך שונה תפריט שהוגש למבריאים.
בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד עברה לאה לקיבוץ נצר סרני וניהול המקום עבר לידי חברי גבעת ברנר.
בעקבות שינוי ההנהלה הפך המטבח לרב גוני והמקום הפך לפופולרי (במיוחד לחברי ההסתדרות).
ב-1982 נסגר בית ההבראה ולאחר סגירתו הושכרו חלקים ממנו לחיילים, סטודנטים ומתנדבים וחלקים אחרים הוזנחו.
גם הגינה המפוארת שהקיפה את הבית הוזנחה.
בין השנים 2014–2017 בוצעו במקום צילומים לסדרת הטלוויזיה "שכונה".
המבנים המתפוררים שימשו בסדרה כמגוריהן של משפחות המוצגות כעניות.
בית ההבראה כולל מספר אגפים והוא נבנה והוגדל לאורך מספר שנים:
האגף הראשון נבנה ב-1934, נחנך ב-1935 וכלל מבנה אחד, חד קומתי, ובו 6 חדרים.
ב-1943 נבנתה קומה שנייה על המבנה המקורי (תוספת זו התאפשרה מאחר שנבנה מבטון יצוק).
ליד בית ההבראה נבנה ב-1942 בית עבור הרופא של המקום.
מסביב לבית ההבראה הוקם גן ובו בריכה (כחלק מהתפיסה הבריאותית של המקום).
לאחר סגירת בית ההבראה הוזנחה הגינה.
בית יעקב: ירחון לענייני חנוך ספרות ומחשבה היה כתב העת של תנועת בית יעקב בישראל.
הירחון ראה אור מאז סוף שנות ה-50 ועד ראשית שנות ה-80 של המאה ה-20.
עורך העיתון היה משה פראגר, ובין הכותבים היו דוד זריצקי, פנינה ליכטשיין ("א.
מרגלית"), אהרן סורסקי וסופרים חרדים נוספים.
בין כותבי הטורים בירחון במשך השנים נמנו גם רבנים וראשי ישיבות, כמו: הרב שלמה וולבה, הרב מרדכי גיפטר ואחרים.
תנועת בית יעקב בפולין הדפיסה במשך חמש עשרה שנה עד השואה את הירחון "בית יעקב ז'ורנאל" בעריכת אליעזר גרשון פרידנזון, שהיה במה ספרותית חרדית מרכזית ורבים מן הסופרים והוגי הדעות החרדים פרסמו בו את מאמריהם.
עם התבססות בתי הספר של בית יעקב בישראל, לאחר עשרים וחמש שנות פעילות (מסוף שנות ה-30), נוצר מקום לחידוש הבמה הספרותית שהיווה הירחון היידי, והוא הודפס בעברית.
עורכי כתב העת קיוו לעשות בו שימוש כדי לשמור קשר עם בוגרות מוסדות הלימוד של התנועה, עדכון על הנעשה במוסדות ובחיי הבוגרות, והעברת מסרים חינוכיים ברוח התנועה.
בהתאם לכך פורסמו בו מאמרי זיכרון וסקירות על חיי גדולי תורה, מייסדי בית יעקב ומנהיגי "אגודת ישראל", שנספו בשואה.
לצד דפי עדכון וחדשות מהנעשה בחיים הציבוריים החרדיים בישראל ובעולם, בתנועת אגודת ישראל ונשי אגודת ישראל.
בין המדורים הקבועים נקבעו מדורים למחשבת ישראל, חינוך, מוסר יהודי, פרשת השבוע, אמרות חסידיות, ספרות חרדית ובקורת ספרים של ספרות זו.
כן פורסמו בגליונות כתב העת מאמרי תעמולה שקראו להורים לשלוח את בנותיהם ללמוד במוסדות התנועה.
בית יוספזון הוא הבית הראשון שנבנה ברחובות.
הבית נבנה על ידי יהודה לייב יוספזון, והיה בעת הקמתו הבית היחיד במושבה.
בית זה שימש דוגמה לבניית בתים אחרים במושבה, ובו אף נבחר הוועד הכללי הראשון של המושבה רחובות.
אבן הפינה לבית המצוי ברחוב יעקוב 20, הונחה בט"ו באב ה'תר"ן.
יהודה לייב יוספזון נולד בבריסק, עיירה קטנה ברוסיה.
ב-1890 עלה לישראל מטעמים ציוניים.
עם הגעתו ליפו, החל לחפש מקום שבו יוכל לרכוש אדמה.
הוא נשלח יחד עם ניסן קנטרוביץ (1855–1941) להתיישב על אדמת דוראן כדי לקבוע עליה בעלות.
הוא רכש כמאה דונם אדמה מחברת "מנוחה ונחלה", שמרכז פעילותה היה אז בוורשה, וחזר לבריסק על מנת להציע לבני משפחתו להפליג איתו ארצה.
הצטרפו אליו שניים מילדיו וכלתו, בעוד שלושת הילדים הנותרים נותרו ברוסיה (אחת מהם עלתה לארץ בהמשך, אך אחר כך היגרה לארצות הברית, ובהמשך הצטרף אליה עוד אחד מילדיו הנותרים של יוספזון).
יהודה לייב יוספזון הגיע לרחובות עם קבוצה של תשעה מתיישבים יחידים.
כל אחד מן המתיישבים קיבל מגרש לבניית ביתו.
יוספזון היה הראשון שבנה בית על המגרש שקיבל.
בניית הבית החלה ב-1890. לימים, נקרא הבית על שם מייסדו – בית יוספזון.
לפי סיפור פולקלור, לאחר חתימת החוזה לרכישת אדמות דוראן, ביקשה אולגה חנקין מקנטרוביץ ויוספזון שילונו לילה על אדמתם, כדי לקבוע חזקה עליה.
הם עלו על שתי הגבעות במרכז אדמת דוראן: קנטרוביץ עלה על הגבעה שנמצאה ממערב לדרך, ויוספזון על הגבעה שממזרח לה.
בהמשך, השניים צעדו זה לקראת זה, ובמקום בו שמעו זה את קריאתו של זה, עצרו וקבעו את מקום מגוריהם.
ייתכן כי מעשה זה נועד לוודא כי במקרה צרה, כל אחד מהשניים יוכל לשמוע את צעקת חברו ולגשת לעזרתו.
בשנת 2018, הכריזה עיריית רחובות על פרויקט לשיקום ושימור הבית.
בשנת 2021, הבניין שופץ ובשנת 2022 נפתחה בו מסעדה.
בית יוספזון מהווה דוגמה טיפוסית דוגמה לבתים הראשונים של רחובות בדרך בנייתו, בחומרי הבנייה ובחומה המקיפה אותו.
קירותיו היו עשויים מ"דבש" - תערובת של חמרה ותבן, ומאבני כורכר.
הגג היה עשוי מרעפים, והחלונות עוצבו כצרים וארוכים.
הבית כלל חדר מגורים מרכזי, שני חדרים קטנים, מטבח, מרתף, מרפסת מקורה ועליית גג.
במטבח עמדו תנור אפייה וארון אוויר (ארון אשר גבו היה הקיר החיצוני של הבניין, ואשר שימש לשימור מזון).
בחלקו האחורי של הבית הייתה חצר, אשר יוספזון נטע בה עצי פרי וירקות.
בית יורדי הים (ידוע גם כבית הימאי או בית הימאים) הוא מבנה היסטורי בעיר התחתית שבחיפה.
הבניין נבנה בשנת 1935 על ידי אגודת המלחים הבריטים, ונועד לשמש כמקום לינה ומועדון עבור המלחים השוהים בנמל חיפה.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל בנימין חייקין ומוכר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
טקס חנוכת הבית נערך ב-23 באפריל 1935 בנוכחות הנציב העליון סר ארתור ווקופ.
בית יורדי הים נמצא ברחוב הנמל 2/קפטן סטיב 1, בפינת הרחובות הנמל, דרך העצמאות ורחוב קפטן סטיב.
בשנת 1949 עבר הבניין לרשות "החבל הימי בישראל", לשימוש הימאים הישראלים של צי הסוחר הישראלי.
נכון ל-2018 משמש הבניין כבנין משרדים של חברת "עופר השקעות".
בית יוסף אליהו שלוש, הניצב בפינת שדרות רוטשילד ורחוב הרצל בתל אביב, הוקם בהדרגה בין השנים 1910 ו-1930. במקורו שימש כבית המגורים של יוסף אליהו שלוש ולאחר פטירתו שימש לצורכי מסחר ומשרדים.
הבית שמר על מאפיינים ייחודיים של סגנונות הבנייה שהיו נהוגים בתל אביב בראשיתה, ולמרות מיקומו בלב "תל אביב הקטנה" שהפכה למרכז העסקים של תל אביב לא נהרס לטובת בנייה מודרנית כמו רבים מן המבנים האחרים סביבו.
בית יוסף אליהו שלוש הוכר כאתר לשימור על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת ונכלל בתוכנים לשימור מבנים של עיריית תל אביב.
בסמוך לבניין נמצא בית הלל שלוש.
בשנת 1906 התארגנה קבוצה מיהודי יפו במטרה להקים שכונת מגורים חדשה ומודרנית בשולי העיר העתיקה.
הם הקימו אגודה בשם אחוזת בית, רכשו קרקע ובשנת 1909 החלו לבנות את בתי השכונה החדשה.
בין חברי האגודה נמנה יוסף אליהו שלוש, סוחר וקבלן עשיר שהתגורר עד אז בבית המשפחה בשכונת נווה צדק, אשר החליט להקים במקום בית מגורים מפואר למשפחתו.
בהקמת בית יוסף אליהו שלוש ניתן להבחין בין שני שלבים עקרוניים.
בשלב הראשון, שנמשך זמן קצר בין השנים 1911 עד 1924, שימש הבית לצורכי מגורים בלבד.
בשלב השני, שנמשך מאז שנת 1924 ועד ימינו, השפיע הצורך ההולך וגובר של בתל אביב המתפתחת בשטחי מסחר על הסבת חלקים גדולים יותר ויותר של המבנה לחנויות ומשרדים.
בשלב הראשון הקים יוסף אליהו שלוש את בית המשפחה בשנת 1911 כמבנה חד קומתי צמוד קרקע שחזיתו פנתה אל שדרות רוטשילד.
לבית היה גג שטוח והוא הותאם לחוקי הבנייה שהיו נהוגים בתל אביב הקטנה.
הבית עוצב על פי סגנון האריכלות האקלקטית שהייתה מקובלת באותה תקופה, והוא עוטר בחלקי בנייה שונים שנוצרו ככל הנראה במפעל לחלקי בנייה של האחים שלוש.
קיימת אי בהירות לגבי זהותו של האדריכל שתכנן את הבית בשלב הראשון, אולם מחתימות מאוחרות יופר המופיעות בתוכניות הבניין עולה כי ייתכן והמדובר באדריכל זכי שלוש.
יעקב שלוש, אחיו הצעיר של יוסף אליהו שלוש, הקים מבנה זהה במגרש הסמוך (שדרות רוטשילד 11), אולם מבנה זה נהרס בתחילת שנות ה-2000 ובמקומו הוקם מבנה חדש.
גם בתכנון האגף הזה נשמר הסגנון המקורי של המבנה.
בפועל, בניגוד לתוכניות, התווספו שתי קומות מעל המבנה המקורי, כפי שמעידה תמונה של המבנה אשר צולמה בתחילת שנת 1925.
הוספת שתי הקומות השלימה את בית המגורים המפואר של משפחת יוסף אליהו שלוש, כפי שתיאר אותו אהרון (רוני) שלוש בספרו "מגאלאבייה לכובע טמבל": "בבית בן 3 הקומות היו 8 חדרים.
כל חדר 'אולם' במושגי היום.
חדרים גבוהים, קרוב לחמישה מטרים גובהם.
החדרים היו גדולים, בחלקם חמישה מטרים על שישה.
חדר אחד אף בגודל שישה מטרים על ארבעה עשר.
כל הדלתות, תריסי העץ והחלונות היו גבוהים.
הרצפות חלקות עם ציורים בצבעים שונים המשוקעים בתוך המרצפת.
המרצפות מיוצרות בבית החרושת שלנו בנווה צדק".
בתוכניות הגג של המבנה מוזכר שמו של אדריכל יהודה סטמפלר, אשר היה פעיל בתל אביב בשנות העשרים והשלושים, אולם לא ברור מה היה חלקו בתכנון המבנה.
בחלק מן המקורות מופיע שמו של האדריכל הזה בכיתוב שונה (כנראה שגוי): "יהודה סטפנר".
בעקבות הרחבת המבנה הוקצה האגף המערבי שלו (זה שבפינת רחוב הרצל) לשימושים מסחריים.
בקומת הקרקע נפתחה מספרה ובקומות העליונות נפתח מלון ובית אוכל.
בשלהי שנות השלושים ובאמצע שנות הארבעים הוגשו תוכניות נוספות להקמת קומה שלישית חלקית על אחד מאגפי הבניין, וכן לביצוע התאמות בחזית המבנה בהתאם לשימושים מסחריים שונים.
בשנים שלאחר מכן בוצעו שינויים רבים במבנה, רובם שינויים משניים בקומת הקרקע ובמתאר החדרים במטרה להתאים את המבנה לצרכים המשתנים של העסקים והמשרדים שפעלו בו.
בני משפחת שלוש נמנו על עשירי היישוב, ובית המגורים שלהם שיקף זאת בפאר שלו.
אהרון (רוני) שלוש שבילה את ילדותו בבית תיאר את רשמיו בספר "מגאלאבייה לכובע טמבל": "במטבח היה הציוד מודרני ביותר.
מטבח גדול מאוד, חמישה מטרים על ארבעה, כיור גדול מגרניט, אבן חצובה, שתי קערות חצובות בה, האחת לחלב והשנייה לבשר...
מקרר חדיש, מן ארון עץ מצופה בתוכו פח ובראשו ארון קרח..
בשנת 1923 הגיע גם החשמל והשמחה רבה, שכן חשמל יהודי היה זה, של רוטנברג...
בבית היו ארונות גדולים בסלון, חלקם עם חלונות ראווה, כדי שאפשר יהיה לראות את הכלים היפים של הבית...
כוסות קריסטל יפות תוצרת צ'כיה...
מאות כוסות וכלי כסף כבדים, רוסיים, סדרות סדרות שהרי המשפחה גדולה מאוד..
מים חיים בברזים זורמים בתוך הבית.
הרבה פעמים לא היו מגיעים המים לקומה השלישית, אז נאלצו להחזיק ב'רזרבת מים' לרדת לקומה הראשונה ולמלא דליים".
בתקופות מסוימות שימש הבית כמקום מגורים לבני משפחתו של יוסף אליהו שלוש.
צדוק שלוש, בנו של יוסף אליהו, התגורר בבית עם רעייתו רוז ובאחד מאגפי הבית התגורר הלל שלוש, נכדו של יוסף אליהו שלוש.
בשנת 1934 נפטרה פרחה, רעייתו של יוסף אליהו שלוש, וזמן קצר לאחר מכן נפטר גם יוסף אליהו שלוש.
יחד עמם "פס מן העולם שובל מלכותי, אמיתי וייחודי".
בעקבות פטירתו של מייסד הבית שונה היעוד של חלקים נוספים מן הבית וגם בהם נפתחו בתי עסק ומשרדים.
בשנת 1925 פעלה בפינת המבנה מספרה, שבהמשך הוקם קיוסק בצמוד לקיר המבה.
בסוף שנות העשרים פעל במקום מכון לרדיו ולאלקטרוניקה של חברת העובדים, ובשנת 1930 נפתח במקום בית הקפה "קרלטון", שהיה ללא ספק בית העסק היוקרתי והמפורסם ביותר שפעל בבית יוסף אליהו שלוש.
מוניה כהן פתח את בית הקפה בשנת 1924 בדרך יפו תל אביב, העתיק אותה כעבור זמן קצר לפסז' פנסק, ובשנת 1930 עבר בית העסק לקומת הקרקע של בית יוסף אליהו שלוש.
בית הקפה היוקרתי שופץ בפאר רב בתחילת שנות השלושים ושוב בשנת 1942, תוך שינוי המרפסת החיצונית של המבנה ועיצוב האולמות הגדולים של בית הקפה בסגנון אירופאי מובהק.
בסיום מלחמת העולם השנייה בחר מוניה כהן לסגור את בית הקפה ולהקים ברחוב הירקון מסעדה חלבית בשם "תנובה"{{הערה|בני כהן, מ"קרלטון" עד "תנובה", עמ' 37-26}}.
לאורך השנים פעלו בבית עסקים רבים במגוון תחומים.
בין הדוגמאות הבולטות ניתן לציין את התאחדות הסוחרים הכללית שהעבירה את משרדיה בשנת 1939 לקומה השנייה של בית יוסף אליהו שלוש (מעל קפה קרלטון).
המקום היה פעיל שנים רבות ושימש כמרכז לפעילות האגודה בימים הסוערים שקדמו להקמת המדינה ולאחריה.
באמצע שנות החמישים ישבה בבית באופן זמני מערכת עיתון "למרחב", עד אשר הוקם עבורה בשנת 1957 מבנה הקבע, ובתחילת שנות השישים פעלו במקום משרדי בנק "קרדיט"
נכס נדל"ן מבוקש בשנות ה-2000
מיקומו של בית יוסף אליהו שלוש בלב אזור העסקים של תל אביב תורם להיותו נכס מבוקש המניב (נכון לשנת 2017) כ-1.5 מיליון שקלים בשנה מהשכרת שטחי החנויות שבקומת הקרקע ושתי קומות המשרדים שמעליה.
בשנת 2017 נרכש המבנה על ידי איש העסקים סמי סגול בסכום של כ-40 מיליון שקלים, תוך כוונה להעביר אליו את משרדי החברה שלו.
בית יוסף אליהו שלוש מוגדר על ידי עיריית תל אביב כמבנה לשימור עם הגבלות מחמירות.
בית ליטוינסקי הוא בית בתל אביב שנבנה על ידי יעקב אלחנן ליטוינסקי.
הבית, בשטח של כ-600 מ"ר, נבנה ברחוב אחד העם 22 בתל אביב בשנת 1909 על ידי סוחר הקרקעות והעסקן האמיד יעקב אלחנן ליטוינסקי ורעייתו שרה ביילה לבית פינקלשטיין, ממייסדי תל אביב.
הוא אחד הבתים הראשונים בשכונת אחוזת בית, שממנה התפתחה העיר בשנות ה-20 של המאה הקודמת.
במקור הבית היה בן קומה אחת וניכר כי נבנה בהשראת אופיים של בתי הליוואן, בתי הערבים האמידים ביפו.
חלל מרכזי גדול, מרוצף בשיש קררה בשחור-לבן.
סביבו תוכננו החדרים, שעוטרו בציורי קיר, כותרות גרפיות, אריחי בטון צבעוניים ורצפת טרקוטה מסוגננת.
הקירות נבנו מחול כורכר מטויח בסיד, וביחד הם תמכו בגג רעפים משופע.
אור טבעי שוטף את החלל המרכזי המוארך דרך צוהרי הזכוכית שנפערו מעל דלתות העץ הדו-כנפיות שמובילות אל החדרים, וחלונות גדולים פונים צפונה אל רחוב אחד העם ודרומה לכיוון שדרות רוטשילד.
בקדמת הבית, שהיה מוגבה ממפלס הרחוב, נשתלו עם הקמתו שיחי ורדים, ולמרגלותיהם הונח מצע צדפים – משאב זמין אז בחולות העיר.
לפני מלחמת העולם הראשונה נוספה לבית קומה שנייה, שתוכננה במודל זהה לקומת הקרקע, עם חלל מרכזי מוארך שחדרים סביבו.
הכניסה אליה נעשתה דרך גרם מדרגות חיצוני, שנבנה מאחורי הבית.
בשנת 1927 קיבלו בני הבית היתר להוסיף מרפסת דרומית, הפונה אל החצר האחורית.
היא עשויה לבני סיליקט ומקורה בגגון שנתמך בעמודי עץ דקים.
קצות המרפסת נתמכים בסדרת עמודים שמסתיימים חלקם בכותרת דורית מאופקת וחלקם בכותרת קורינתית מסולסלת.
המרפסת העמוקה מוצפת באור, ומהווה מעין מבואה אל הקומה השנייה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה עברו להתגורר בבית אחיות אנגליות ששירתו בבית החולים הצבאי שפעל בגימנסיה הרצליה הסמוכה.
כעשור לאחר מכן קבע מהנדס העיר צביון אחיד לקומות הקרקע בעיר, וחייב את הסבתן לטובת חזית מסחרית שתחזק את העיר כלכלית ותעודד את התעשייה המקומית.
החלל הפתוח שבקדמת הבית נסגר בחזית בטון בסגנון אקלקטי, אל חזית הקומה הראשונה נוספו שני אגפים מעוגלים, ששימרו את החלוקה הסימטרית המוקפדת.
חלקן הנמוך של החזיתות עובד בטיח רוסטיקו בדוגמת חריצים אופקיים ובדוגמת לבני בנייה גדולים –טכניקה אופיינית בתקופת אחוזת בית.
בסוף שנות השלושים נוסף לבית אגף קדמי בעל חזית סימטרית בסגנון אקלקטי.
ארקרים משני הצדדים ובמרכז מרפסת עם קשת גדולה בנויה, עמודי בטון טרומיים ומעקה מפורזל.
חלל גג הרעפים הוגבה והוסב לקומה נוספת, שלישית, שכללה שני חדרים ומרפסת, העלייה לקומת הגג היא במדרגות עץ פנימיות מהקומה השנייה.
בחזית האחורית נבנו שתי מרפסות שמש סגורות שהחדירו אור טבעי לתוך הבית.
עמודי הבטון התומכים במרפסות האחוריות היו מסוגננים ובעלי כותרות בטון בסגנון מעורב.
החלונות בתוספות הבניה המאוחרות היו עשויים עץ.
התריסים היו תריסי גלילה מעץ.
ריצוף הפנים היה באריחים מצוירים וצבעוניים ובשלב מאוחר יותר נוספו אריחי שיש לבן, וקירות הבית כוסו בציורי קיר עשירים.
בשנת 1932 מונה מוריס ליטוינסקי בנו של יעקב אלחנן לקונסול אסטוניה בישראל.
הוא פעל ממשרדו שבקומה השנייה של הבית, ודגל אסטוניה התנוסס על התורן מעל הגג.
את הדגל ניתן היה לראות במקומו עד סוף שנות השבעים.
ב-1936 עמד הבית בסכנה דווקא מצד בעליו: ליטוינסקי הגיש בקשת הריסה לטובת הקמת בניין בן שלוש קומות, למסחר ומשרדים בתכננו של האדריכל שלמה גפשטיין אך העירייה לא אישרה את התוכנית והבית ניצל מהריסה.
ב-1940 עם הפצצות צבא איטליה יצאה המשפחה מהעיר והקימה את מושבת תל ליטוינסקי, שהיום עומד על שטחה בית החולים תל השומר.
לאחר מות מוריס ליטוינסקי בשנת 1951 עבר הבית בירושה לבניו.
ב-1974 הוריש אחד הבנים את מחצית הבית לעיריית תל אביב-יפו, ואת מחציתו השנייה לאגודת צער בעלי חיים.
עסקים שונים אכלסו משך הזמן את המבנה, משנות החמישים ועד שנות השמונים פעלה באולם המרכזי של קומת הקרקע הפירמה פויכטוונגר ובניו ליבוא ושיווק מכונות חישוב וכתיבה (שפעלה גם בחנות בחזית בית גילוץ הסמוך שנהרס).
לצידה, באגף המזרחי, פעלה בשנות השבעים והשמונים תחנת מוניות פלטין (הנקראת בשם מלון פלטין הסמוך).
נכון לשנת 2019 הבית נמצא הבית בבעלות משפחת גורן, שרכשה אותו מעיריית תל אביב בשנת 2012.
בשנת 2013 החל תהליך שימור הבית, במשרדה של האדריכלית מילבואר אייל (אדריכלית אחראית: שיר רפאלי), ביוזמת "אקרו נדל"ן" ומשפחת גורן – בעלי הבניין החדשים.
במסגרת שימור הבית שומרו על ידו גם מרבית ציורי הקיר המרשימים.
השימור שהסתיים בחודש ספטמבר 2016 התבצע כשהבניין צף על קורות תומכות, שכן תחתיו נחפר חניון בן חמש קומות, המשמש את כל המתחם החדש - המגדל ובניין משרדים שפונה לשדרות רוטשילד.
במסגרת עבודות השימור קולפו שכבות הצבע הרבות שכיסו את הקירות עד שנחשפו ציורי הקיר והצבעים המקוריים שעיטרו את הבית במקור.
השופט בדימוס חיים ליטוינסקי, נכדו של המייסד יעקב אלחנן ליטוינסקי, הגיע לטקס לכבוד סיום עבודות השימור.
בית יחיא הכהן הוא בית היסטורי בשכונת תל נורדאו בתל אביב, שהיה ביתו של יחיא הכהן, מראשוני שכונת תל נורדאו.
יחיא בן מאיר הכהן נולד בצנעא שבתימן, עלה לארץ ישראל בשנת 1914 והתגורר ביפו.
בשנת 1917 גורש על ידי הטורקים לטבריה, ולאחר מלחמת העולם הראשונה חזר ליפו.
בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 קנה מגרש בשכונת תל נורדאו, ובנה בחלקו האחורי בית חד קומתי בן שני חדרים.
בשנת 1930 קיבל יחיא מהעירייה אישור לבנות בניין ושלוש חנויות, ובשנת 1935 הסתיימה בניית הבית בקדמת החצר בתכנון האדריכל יעקב פינקרפלד, כך שבקומת הקרקע נבנו שלוש חנויות ומעליהן שתי קומות מגורים.
בשנת 1931, כשהחנויות כבר היו בנויות, הגיש יחיא בקשה לעירייה להקמת חנות למכירת מוצרי חלב.
בקשתו אושרה, ובמקום הוקמה חנות בשם "תנובה ו'".
החנות נוהלה בידי שרה, אשתו של יחיא.
לאחר פטירתה של שרה בשנת 1948, חכרה את החנות אישה אלמנה בשם יוטקה (יהודית), שהחזיקה בה עד סוף שנות החמישים.
אחרי הקמת הבית החדש נהרס הבית הראשון שבסוף החצר, ויסודותיו קיימים עד היום בחצר.
בשנת 1946 נבנתה קומה רביעית על ידי פינקרפלד.
החל משנת 1958 תכנון האדריכל יעקב שלגי תוספות שונות לבניין, עד לפטירתו של יחיא בשנת 1982. לאחר פטירתו נמכרו הדירות בבניין לדיירים אחרים.
בית יעקב חודש־זשוּרנאל (בתרגום לעברית: ירחון בית יעקב) היה ירחון תנועת "בית יעקב" בפולין, שראה אור בלודז' בין השנים תרפ"ד - תרצ"ט (1923–1939).
בירחון זה התפרסמו מאמרים אידאולוגיים ותורניים, יצירות ספרותיות וסקירות על הנעשה בתנועה.
המייסד והעורך היה הרב אליעזר גרשון פרידנזון, מנהל הרשת החינוכית וממקימי בית ההוצאה בית יעקב.
בין הכותבים היו מייסדת התנועה שרה שנירר, המחנך והפעיל האגודאי הרב יהודה לייב אורליאן, והסופרים אליעזר שינדלר ושמואל נדלר, ד"ר נתן בירנבוים, ד"ר יצחק ברויאר, ד"ר שמואל דייטשלנדר, זליג שכנוביץ, אלימלך שטייאר, ועוד.
מפרק לפרק פורסמו בירחון מאמרים מגדולי תורה כמו: הרב אהרן לוין מריישא, הרב אלחנן ווסרמן מברנוביץ', הרב מאיר שפירא ואישים חשובים אחרים.
כמו כן, התפרסמו בירחון תרגומים ליידיש של רבני וסופרי הנאו-אורתודוקסיה בגרמניה, בהם הרב שמשון רפאל הירש, הסופר מאיר (מרקוס) להמן והסופר נפתלי הרץ עהרמאן.
תנועת בית יעקב, שהחלה את דרכה בתחום החינוך הפורמלי, התגייסה גם לעיצוב תחום הפנאי של התלמידות והבוגרות ולפיקוח עליו, מתוך רצון לספק לתלמידות מעטפת חינוכית מלאה גם לאחר שעות הלימודים ובחופשות ומתוך שאיפה לרתום את הפעילויות הללו לחיזוק זיקתן לערכי היהדות ולקהילותיהן.
אחד התחומים המרכזיים בהם פעלה התנועה היה יצירת ספרות וחומרי קריאה ברוח היהדות האורתודוקסית, ובכך היא הייתה לחלוצה בתחום זה בפולין.
הצורך בספרות ובחומרי קריאה עבור בנות וצעירות אורתודוקסיות בפולין עלה עוד בראשית המאה העשרים, כשההנהגה האורתודוקסית בגליציה (שהייתה אז חלק מאוסטרו-הונגריה) נוכחה כי היחשפותן של צעירות ממשפחות חסידיות שהתחנכו במוסדות לא-יהודיים מתוקף חוק חינוך חובה לספרות יפה לא-יהודית הביאה רבות מהן לניכור כלפי אורח-החיים המסורתי, לעזיבתו ובמקרים קיצוניים אף להתנצרות.
על אף התראותיהם של רבנים מקומיים מעל במות שונות והמלצותיהם ליצור חלופות ספרותיות ברוח אורתודוקסית, לא נעשו אז צעדים של ממש בתחום זה.
תנועת "בית יעקב" הייתה הראשונה שלקחה על עצמה לטפח מפעל ספרותי אורתודוקסי.
היה זה לאחר הכנסייה הגדולה הראשונה של אגודת ישראל שהתקיימה באלול תרפ"ג (ספטמבר 1923), כשתנועת "אגודת ישראל" בפולין לקחה תחת חסותה את הרשת החינוכית "בית יעקב".
מיד לאחר מכן הוחלט על הקמת בית הוצאה בשם "בית יעקב", שיוציא לאור פרסומים ספרותיים מגוונים.
הירחון "בית יעקב" היה הפרסום הראשון של בית ההוצאה, וגיליונו הראשון ראה אור בתשרי תרפ"ד (1923).
הוא נועד לחזק את רעיון "בית יעקב" בקרב הנשים והנערות האורתודוקסיות ולספק להם באופן שוטף חומרים ספרותיים מגוונים.
בפועל, קראו את הירחון גם גברים.
מאז הגיליון השלישי צורף לירחון מוסף בשפה הפולנית, Wschod ("מזרח"), אך הוא הפסיק להופיע בשנת 1929, בעקבות החלטת הרשת להימנע מ"התבוללות לשונית" ולהשתמש ביידיש בלבד כשפת דיבור ולימוד.
תמהיל התכנים של הירחון היה מגוון.
התפרסמו בו מאמרים אידאולוגיים רבים, חלקם מפרי עטם של אנשי אגודת ישראל בפולין ואחרים היו תרגומים מגרמנית למאמרים נבחרים מאת הרב שמשון רפאל הירש, מראשי הנאו-אורתודוקסיה בגרמניה.
רבים מן המאמרים הללו עסקו בסוגיות אקטואליות הקשורות למועדי ישראל, לתאריכים בלוח השנה העברי, לאישים ודמויות רבניות מן העבר וההווה ולאירועים והתרחשויות שעל סדר היום.
מאמרים אידאולוגיים רבים הוקדשו שאלת חינוכן, מעמדן ותפקידן של הנשים והבנות האורתודוקסיות מול אתגרי המודרנה.
לצד אלה, התפרסם חומר ספרותי רב: סיפורים קצרים, סיפורים בהמשכים, ושירים.
חלק מיצירות אלה היו תרגומים מגרמנית ליצירותיהם של סופרי הנאו-אורתודוקסיה הגרמנית.
סיפורים אחרים נכתבו במיוחד עבור הירחון על-ידי כותבים סופרים אורתודוקסיים מקומיים.
בירחון התפרסמו גם מאמרים וסיפורים מפרי עטן של תלמידות ובוגרות בתי-הספר של בית יעקב בפולין.
נתח נכבד מכל אחד מהגיליונות הוקדש לסקירות על הנעשה בתנועה.
בין היתר, התפרסמו סקירות על התרחבותה והתפשטותה של הרשת בפולין ומחוצה לה, על הנעשה בבתי-הספר, בסמינריונים למורות ובארגוני הילדות והנערות "בתיה" ו"בנות אגודת ישראל", וכן על פרסומיה של הוצאת "בית יעקב" בתחום ספרי הלימוד, ספרי הקריאה וכתבי-העת.
בשנת תרפ"ד (1924) החלו להתפרסם בירחון מדורים לילדים, שפנה לתלמידי הכיתות הגבוהות של בית הספר היסודי: מדור ביידיש "קינדער-גארטן" [גן ילדים], ומדור לילדים בפולנית, "Echo Szkoone" [הד בית-הספר].
המדור "קינדער-גארטן", שבראשית דרכו הוקדשו לו שני עמודים, התרחב עם השנים ובשנת 1928 הפך למוסף נפרד בן 16–19 עמודים.
כעבור שנה הוא הפך לעיתון עצמאי שנשא את אותו השם.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה
הירחון הפסיק לראות אור בסוף קיץ תרצ"ט (1939), לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה.
כעבור כשנה וחצי החל לראות אור בארץ-ישראל הירחון "בית יעקב" בשפה העברית.
הגיליון הראשון הוא גיליון כסלו-טבת תש"א (דצמבר 1940), ואחריו ראו אוור מספר גליונות נוספים לאורך שנות הארבעים, באורח בלתי-סדיר.
הופעת הירחון חודשה בראש חודש סיון תשי"ט (7 ביוני 1959) ומאז הוא ראה אור באופן סדיר עד חודש שבט תש"מ (ינואר 1980).
בית יעקב שלוש, הניצב בשדרות רוטשילד מספר 11 בתל אביב, נמנה עם בתי אחוזת בית ונבנה ב־1910 בשכנות לבית יוסף אליהו שלוש, הבית המקורי נהרס עם השנים וייעודו השתנה במהלך הזמן.
הבית במקורו שימש כבית המגורים של יעקב ופרלה שלוש ולאחר פטירתם שימש לצורכי מסחר ומשרדים.
כן הבית שימש גם כמטה של ההגנה בתקופת "המדינה שבדרך".
בתחילת שנות ה-2000 הבית המקורי נהרס לטובת שיפוצו והרחבתו.
בין חברי האגודה נמנה יעקב שלוש, גזבר וחבר ההנהלה של בנק אפ"ק ובן למשפחת שלוש.
עד אז התגוררו יעקב ופרלה שלוש בבית שלוש, בית המשפחה בשכונת נווה צדק.
עם הקמת אחוזת בית העתיקו את ביתם לתל אביב הקטנה.
בהקמת בית יעקב שלוש ניתן להבחין בין שלושה שלבים עקרוניים.
בשלב הראשון, שנמשך זמן קצר, בין השנים 1911–1922 לערך, שימש הבית לצורכי מגורים בלבד.
בשלב השני, שנמשך מאז שנת 1922 ועד 1954 שימש הבית המורחב הן לצורכי מגורי המשפחה והן לצורכי מסחר ולצורכי ארגוני "המדינה שבדרך" השונים.{{הערה|שם=תיעוד36|תיק תיעוד – שד' רוטשילד 11, תל אביב''}}
בשלב השלישי מ-1954 עד שנהרס בשנות ה-2000, הבית שימש לצורכי מסחר בלבד, כן גם במתכונתו הנוכחית הבית משמש למסחר בלבד.
בשלב הראשון הקים יעקב שלוש את בית המשפחה בשנת 1911 כמבנה חד קומתי צמוד קרקע שחזיתו פנתה אל שדרות רוטשילד.
יוסף אליהו שלוש, אחיו הגדול של יעקב שלוש, הקים מבנה זהה במגרש הסמוך (שדרות רוטשילד 9), מבנה העומד עד היום והוא לשימור מחמיר.
בתחילת שנות ה-20, כחלק מתנופת הפיתוח של תל אביב בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, תוכננה הרחבת הבית שהוקם בשנת 1911 והוספת קומה שנייה (בשלב זה הבית עדיין שימר את צורתו המקורית והיה זהה יחסית לשכנו במספר 9).
בשנת 1933 בוצעה הרחבה נוספת בחזית ובעורף הבניין.
הוספה זו שינתה את מראה הבית אף מהחזית תוך כדי שהיא יוצרת חלוקה פנימית חדשה בקומה הראשונה.
הוספת 2 הקומות השלימה את בית המגורים לבית גדול בין 11 חדרים בסה"כ ולאחר שינויים נוספים סביב 1938 הבית עמד על כ-15 חדרים, 6 בקומה הראשונה ו-9 חדרים בקומה השנייה.
בעקבות הרחבת המבנה הוקצו שטחים ממנו לטובת שימושים מסחריים שונים: מסעדת "סגל", משרדי עו"ד הוניגמן, הוצאת הספרים "אחיעבר" ועוד.
עם נישואי שלמה שלוש ב-1954 בני משפחת שלוש עזבו את הבית באופן סופי והבית עבר לשימוש מסחרי בלבד.
כך בוצעו בשנה זו שינוי נוסף בחזית המבנה ונוספה לו קומה שלישית.
קיימת אי בהירות לגבי זהותו של האדריכל שתכנן את הבית בשלב הראשון, אך ככל הנראה זה אותו אדריכל של בית יוסף אליהו שלוש וייתכן כי בשלב ההקמה מדובר ביוסף אליהו שלוש עצמו ובשלב הוספת הקומה השנייה באדריכל זכי שלוש.
לאורך גלגולו האדריכלי מוזכר לא אחת האדריכל יצחק רפופורט אך לא ניתן לקבוע את מידת מעורבותו בתכנון הכולל.
הרשות לא השכילה לשמר את המבנה כפי שעשתה בבתי המייסדים השונים (אולי כי כבר מראשיתו הבית שינה את חזיתו וצורתו) ולכן בשנת 2005 הבית הורחב משמעותית וחזיתו שונתה לגמרי, לחזית מודרנית.
לבית נוספו עוד 3 קומות מסחריות, ואף שזהו כנראה הבית היחיד שנשאר ברשות צאצאי מייסדי תל אביב, הקשר היחיד שלו לבית המקורי הוא שלט זיכרון הקבוע בקומת הקרקע ומספר את סיפורו של הבית.
ב-1910, עם הקמת אחוזת בית, יעקב ופרלה שלוש עברו לגור בבית בשדרות רוטשילד מספר 11 עם שלושת ילדיהם (מרגלית, גבריאל ומאירה) ובכך יצאו מבית המשפחה בנוה צדק, בית שלוש.
בבית זה נולדו למשפחה עוד שני ילדים לאה (לימים אשת דוד לובינסקי) ושלמה.