tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ישנם מקרים שבהם האותיות מייצגות את שמו של יו"ר הרשימה, כך נקבעו האותיות י"ג לייצג את רשימתו של יצחק גרינבוים בבחירות הראשונות וזו גם הסיבה שישראל ביתנו משתמשת באות ל' כמייצגת את שם משפחתו של אביגדור ליברמן.
בבחירות לכנסת התשיעית השתמש שמואל פלאטו-שרון באותיות "פש" כדי שייצגו גם את שם משפחתו וגם את שם רשימתו, פיתוח ושלום וכמו כן בבחירות לכנסת ה-19 נעשה שימוש באותיות צ"פ לייצוג של רשימת התנועה בראשות ציפי לבני
לעיתים אותיות הרשימה מהווים מילה בפני עצמה.
כך עשו מפלגת "יש עתיד" (פה) ומפלגת "קדימה" (כן).
לעיתים ישנה אות המייצגת תחילתה של מילה המזוהה עם אותה רשימה, כך מפלגת עלה ירוק השתמשה באותיות "קנ" כהאותיות הראשונות בשמו של צמח הקנאביס וכך מפלגת מולדת השתמשה באות ט כהתחלת המילה טרנספר.
האזור האינדומלאי הוא אחד משמונת האזורים הביוגאוגרפים המחלקים את שטח כדור הארץ כשהוא מצוי רק באסיה וכולל את מרבית דרום אסיה, דרום-מזרח אסיה לאורך הודו-סין וגם בדרומה של מזרח אסיה, בדרום סין וטאיוואן.
אזור הגבול מכונה בשם סונדאלנד ובעבר הוא השתייך ליבשת הקדומה גונדוונה.
רוב חבל השטח האינדומלאי הוא טרופי או סובטרופי אם כי ישנם גם מספר מדבריות לאורכו והוא שוקק ביערות ממספר סוגים, הרים גבוהים וערבות פוריות.
מספר צמחים התפתחו לאורך האזור, ביניהם צמחים מהמשפחה Dipterocarpaceae וכדניתיים וכן עצים טרופיים שונים, למשל Tectona.
מבין הדו-חיים אנדמיים לאזור המשפחות תולעני זנב אסייתיים וסוגלוסיים שכנראה התפתחו מאבות בעלי קרבה אפריקאית, כמו מדגסקר וסיישל.
גם מספר עופות התפתחו באזור וחלקם אנדמיות אליו כמו התכלתיים, מגליימיים, טימליים, נקרות פרחים, טפסני הפיליפינים, פיטיים וכן מספר פסיוניים, קלאויים ותוכיים.
הקצה המזרחי מכיל גם עופות ממוצא אוסטרלי כמו הקזואר.
מבין היונקים של האזור האינדומלאי ישנם כמה קבוצות אנדמיות ביניהם: הגלשנאים, חדפי עצים, עטלף דבורה, חולדת לאוס, נמנמנים אוריינטליים, טרסיוסיים וגיבוניים ועוד קבוצות כמו האורנגאוטן או נמר ערפילי.
מבין היונקים הגדולים של האזור ישנם את הפיל האסייתי, קרנף הודי, סומטרי וג'אווה, נמר הודי, טיגריס, אריה הודי, מספר דוביים, גאור ותאו אסייתי והטפיר האסייתי.
בקצה המזרחי ישנם גם מינים ממוצא אוסטרלי כמו יונקי כיס.
האזור האוסטרלי הוא אחד משמונת האזורים הביוגאוגרפים המחלקים את שטח כדור הארץ.
הוא מצוי כולו באוקיאניה בשטח אוסטרלאסיה וכולל את אוסטרליה, האי טסמניה, גינאה החדשה וכמה איים במזרח אינדונזיה כמו סולאווסי, איי מאלוקו ואיי סונדה הקטנים כמו פלורס וטימור.
האזור כולל גם כמה איים באוקיינוס השקט הקרובים יחסית לאוסטרליה כמו ארכיפלג ביסמרק, ונואטו, ניו זילנד, קלדוניה החדשה ואיי שלמה.
איים נוספים באוקיינוס השקט שייכים לאזור האוקייני.
במערב הוא גובל באזור האינדומלאי ומופרד בקו ואלאס (קרוב לשטח סונדאלנד).
מרבית הפלורה והפאונה האוסטרלים הם אנדמיים ומבודדים ורבים מהם התפתחו ביבשת הקדומה גונדוונה, שכללה גם את אנטארקטיקה ואמריקה הדרומית.
משום כך חלק מהמינים ביבשות אלה בעלי אבות קרובים למינים האוסטרלים, למשל הצמחייה של אנטארקטיקה ומספר יונקי כיס החיים באמריקה.
מינים רבים התפתחו באזור, ביניהם ידועים יונקי הכיס, יונקי הביב ומספר עופות קדומים חסרי שיניים כמו האמו, הקזואר והקיווי ובין הצמחים בולטים האקליפטוסים.
מספר מינים חיים גם לאורך כמה איים אסייתיים וחלקם נפוצים גם לאורך כמה מאיי פולינזיה.
האזור האוקייני הוא אחד האזורים הביוגאוגרפים המחלקים את שטח כדור הארץ.
הוא קיים רק באוקיינוס השקט ואיננו קשור ליבשת כלשהי, אלא מוקף כולו באיים מבודדים, לרוב בסביבות האזור הטרופי.
זהו גם האזור הקטן ביותר משמונת האזורים הביוגאוגרפים כששטחו כולל כמיליון קמ"ר.
האיים הקשורים לאזור זה כוללים את מיקרונזיה, פיג'י, הוואי ומרבית פולינזיה (למעט ניו זילנד).
לעומתם ניו זילנד ואיי מלנזיה הכוללים את גינאה החדשה, איי שלמה, ונואטו וקלדוניה החדשה שייכים כיום לחלק מהאזור האוסטרלי.
אזור זה נחשב לצעיר שבשמונת האזורים והאיים סביבו התפתחו מנקודות חמות געשיות בתחתית האוקיינוס השקט ונוצרו כאיים גבוהים או אטולים מבודדים או כקשת איים שהפכו לאיים גדולים יותר כמו בהוואי.
בעלי החיים והצמחים באזורים אלה הגיעו לרוב מהים או מהאוויר, מאחר שהם רחוקים מהיבשה.
כתוצאה מכן אין הרבה חיות יבשתיות באיי האזור ואין בו הרבה חיות גדולות.
בנוסף האיים השונים בעלי התפתחות בהתפתחות אנדמית גבוהה ביותר, מאחר שהאיים מופרדים אחד מהשני.
היערות של האיים מכילים את האזורים האקלוגים בעלי מספר המינים האנדמיים הגבוהים בעולם.
הפלורה של איים אלה היא טרופית או סובטרופית בעיקרה והיא שוקקת ביערות גשם שונים, סוואנות ובכמה הרים ישנם גם אדמות מרעה טבעיות.
רוב הצמחים באזורים כוללים צמחים שיכולים להתמודד עם האוקיינוס כמו זרעי קוקוס ומנגרובים וכן צמחי Pandanus ו-Metrosideros' המופצים בידי עופות.
צמחים אחרים הם בעלי תפוצה הדומה לאלה של דרום-מזרח אסיה, אוסטרליה והאיים סביבה ובכמה מקרים גם צמחים ממוצא אמריקאי למשל הטוטורה שנפוץ באי הפסחא.
גם בהוואי יש צמחייה דומה לצמחייה של אמריקה.
הפאונה באיים כוללת כמעט רק בעלי חיים שהיגרו מהים או מהאוויר ואין בה הרבה בעלי חיים יבשתיים.
מבין היונקים רק מספר עטלפים קיימים באיים, נוסף לטורפים ימיים בחופים.
בין הזוחלים נמצאים מספר מינים של חומטיים ודמויי שממית שנעו על רפסודת צמחים לאיים וחלקם התפתחו למלא את הגומחות החסרות.
העופות נפוצים יותר באיים, מאחר שהם יכלו לעוף לאיים מהיבשות.
באיים ישנם הרבה עופות ימיים וכמה עופות למשל הרליתיים אף איבדו את התעופה לאחר שהאיים היו מבודדים מטורפים.
עם זאת מאז גילוי והגעת האדם הגיעו לאיים מינים פולשים ביניהם מספר יונקים טורפים, אשר חוללו הרס אקולוגי נרחב.
חמוסים, חולדות, כלבים וחתולים החלו לטרוף את העופות וגוזליהם וחלקם הגיעו לסכנת הכחדה מכך.
האזור האנטארקטי הוא אחד משמונת האזורים הביוגאוגרפים המחלקים את שטח כדור הארץ והוא הקטן מביניהם כששטחו כולל 0.3 מיליון קמ"ר.
היא כוללת בעיקר את אנטארקטיקה ומספר איים מבודדים לאורך דרום האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס ההודי.
אזור זה מבודד מהיבשות הצפוניות ממנו ורוב החיים בו כוללים מינים ימיים או מעופפים.
אף שכיום אנטארקטיקה היא קפואה וקוטבית, בעבר היא השתייכה ליבשת גונדוונה לצד אוסטרליה ואמריקה הדרומית שהכילה מינים הדומים לאלה של שאר היבשות וכן מאובנים של מספר צמחים קרובים כמו אשור דרומי וצמחי Podocarpaceae וכן יונקי כיס שנכחדו.
האקלים באזור זה הוא אקלים קוטבי והוא קר כל כך שרק 2 מיני צמחים פורחים בו (בקיץ הקצר): Deschampsia antarctica ו-Colobanthus quitensis, החיים בחצי האי האנטארקטי.
בנוסף חיים בה גם 250 מיני חזזיות, 100 מיני טחבי עלים, 25 עד 30 מיני טחבי כבד ו-700 מיני אצות ימיות ויבשתיות, הכוללות גם פיטופלנקטון שמשגשג בימים אלה.
לאורך האיים סביבה ישנם גם טונדרות עם מספר צמחים, אך אין בה עצים מאחר שהאקלים קר וסוער מדי עבורם.
הפאונה באזור כוללת בעיקר מינים ימיים או מעופפים שיכולים לחצות את האוקיינוס.
אלה כוללים עופות ימיים כמו פינגווינים, אלבטרוסיים, טורפים ימיים ביניהם דובי ים וכלבי ים, לווייתנאים ממגוון מינים, דגים אנטארקטיים וכמה רכיכות כמו דיונונים.
החיים בימים אלה משגשגים עקב פריחה גדולה של הפלנקטון ושגשוג הקריל האנטארקטי בכמויות ענקיות.
אזור דרום ברזיל (בפורטוגזית: Região Sul do Brasil) הוא אחד מחמשת האזורים בברזיל.
אזור דרום ברזיל כולל את המדינות פרנה, ריו גראנדה דו סול וסנטה קטרינה.
האזור משתרע על פני 576,409.6 קמ"ר, והוא האזור הקטן ביותר בשטחו בברזיל, ומשתרע על פני כ-6.76% משטחה של ברזיל.
אזור דרום ברזיל גובל באורוגוואי, ארגנטינה ופרגוואי, וכמו גם באזורי מרכז-מערב ברזיל, אזור דרום-מזרח ברזיל, והאוקיינוס האטלנטי.
האזור מאופיין בשיעור פשיעה נמוכים באופן מהותי מיתר האזורים בברזיל.
האקלים באזור דרום ברזיל הוא אקלים סובטרופי או ממוזג.
הטמפרטורות הממוצעות השנתיות נעות בין 12 מעלות צלזיוס ו-22 מעלות צלזיוס.
אזור דרום ברזיל מכיל בחלקו הגדול אזורים עירוניים.
האזור מאופיין ברמת חיים גבוהה יחסית, עם מדד הפיתוח האנושי הגבוה ביותר בברזיל (0.859 נכון ל-2007), וההכנסה השנייה בגובהה לנפש בברזיל (13.396 דולרים).
האורל הוא אזור גאוגרפי הממוקם מסביב להרי אורל, בין המישורים המזרח אירופיים למערב סיביר.
האזור נחשב לחלק מהערבה האירואסייתית.
הגבול בין אירופה לאסיה עובר בצד המזרחי של הרי אורל.
אזור האורל שוכן ברובו בתוך רוסיה אך חלק קטן ממנו נמצא גם בחלק הצפון-מערבי של קזחסטן.
המרכז ההיסטורי של אזור האורל היא העיירה צ'רדין אשר במחוז פרם.
בעקבות המהפכה הרוסית בשנת 1917 ומלחמת האזרחים שבאה לאחר מכן המרכז המנהלי של אזור האורל הועבר לסברדלובסק (כיום יקטרינבורג).
דרום־מזרח ברזיל (בפורטוגזית: Região Sudeste do Brasil) הוא אחד מחמשת האזורים בברזיל.
אזור דרום ברזיל כולל את ארבע המדינות סאו פאולו, מינאס ז'ראיס, ריו דה ז'ניירו ואספיריטו סאנטו.
אזור דרום־מזרח ברזיל הוא האזור המאוכלס ביותר בברזיל - נכון לשנת 2000 כלל האזור 77,857,758 תושבים.
זהו האזור האמיד ביותר בברזיל, והאזור המתועש ביותר באמריקה הלטינית, האחראי לקרוב ל-60% מהתמ"ג של ברזיל.
אזור דרום־מזרח ברזיל הוא בעיקר אזור עירוני ונמצאים בו שלוש המטרופולינים החשובות ביותר בברזיל שנמצאות סביב הערים סאו פאולו, ריו דה ז'ניירו ובלו הוריזונטה.
בוגנוויל (בטוק פיסין: Bogenvil), רשמית האזור האוטונומי של בוגנוויל (טוק פיסין: Otonomos Region bilong Bogenvil), הוא אזור אוטונומי בפפואה גינאה החדשה.
האי הגדול ביותר באזור הוא האי בוגנוויל, והוא כולל גם את האי בוקה ומספר איים ואטולים מרוחקים.
בירת האזור היא בוקה , הממוקמת על האי בוקה.
בשנת 2011 מנתה אוכלוסיית האזור כ-250,000 תושבים.
הלינגואה פרנקה של בוגנוויל היא טוק פיסין, בעוד שמגוון שפות אוסטרונזיות ושפות מזרח פפואניות ופולינזיות מדוברות בו גם כן.
מבחינה גאוגרפית האיים בוגנוויל ובוקה מהווים חלק מארכיפלג איי שלמה, אך הם נפרדים מבחינה פוליטית מהמדינה העצמאית איי שלמה.
מבחינה היסטורית, בוגנוויל ובוקה, יחד עם האיים צ'ויסול, סנטה איזבל, השורטלנדס ואונטונג ג'אווה, שהם כולם כיום חלק ממדינת איי שלמה, היוו את הפרוטקטורט הגרמני של איי שלמה, האזור הגאוגרפי שכונה מאוחר יותר בשם צפון איי שלמה.
במהלך התקופה הקולוניאלית נכבש האזור על ידי הגרמנים, האוסטרלים, היפנים והאמריקאים לתקופות שונות.
מקור שמו של האזור באדמירל הצרפתי לואי אנטואן דה בוגנוויל, שהגיע אליו ב-1768.
הבדלנות הבוגנווילית מתוארכת לשנות ה-60 של המאה ה-20, והרפובליקה של שלמה הצפונית הוכרזה זמן קצר לפני עצמאותה של פפואה גינאה החדשה ב-1975. בשנה שלאחר מכן היא הושקעה בפפואה גינאה החדשה.
הסכסוך על מכרה פנגונה הפך לטריגר העיקרי למלחמת האזרחים בבוגנוויל (1988–1998) בין ממשלת המעבר הבוגנווילית לממשלת פפואה גינאה החדשה, שהביאה למותם של עד 20,000 בני אדם.
הסכם שלום הביא להקמת ממשלת בוגנוויל האוטונומית.
בסוף 2019 נערך משאל עם לא מחייב לעצמאות, בו הצביעו 98.31% לעצמאות ולא להמשך אוטונומיה בתוך פפואה גינאה החדשה.
כתוצאה מכך, הרשויות האזוריות מתכוונות להפוך לעצמאיות עד סוף 2027, בכפוף לאשרור ממשלת פפואה גינאה החדשה.
אם תאושר הקמת המדינה, הבירה עשויה לעבור מבוקה בחזרה למיקומה הקודם, אראווה .
בוגנוויל מיושב על ידי בני אדם במשך 29,000 שנים לפחות, על פי עדויות שהתקבלו ממערת קילו באי בוקה.
עד לפני כ-10,000 שנה, במהלך מקסימום הקרח האחרון, היה אי בודד המכונה "בוגנוויל רבתי" שהתפרש מהקצה הצפוני של האי בוקה ועד לאיי נגלה מצפון לגוודלקנל.
התושבים הראשונים של בוגנוויל היו אוסטרלו-מלנזים שהגיעו ככל הנראה מארכיפלג ביסמרק.
לפני כ-3,000 שנה הביאו עמים אוסטרונזיים את תרבות לאפיטה לאיים, כולל כלי חרס, חקלאות וחיות מבויתות כמו חזירים, כלבים ותרנגולות.
הן שפות אוסטרונזיות והן שפות לא אוסטרונזיות מדוברות באיים עד היום, אולם היה ערבוב משמעותי בין האוכלוסיות עד כדי כך שהבדלים תרבותיים וגנטיים אינם קשורים עוד לשפה.
האירופים הראשונים שראו את בוגנוויל של ימינו היו החוקרים ההולנדים וילם סכאוטן ויאקוב לה מייר, שהבחינו באטול טאקו ובאי ניסאן ב-1616. קצין הצי הבריטי פיליפ קרטרט ראה את האי בוקה ב-1767 וגם ביקר במה שהפך לאיי קרטר.
בשנת 1768 הפליג האדמירל הצרפתי לואי אנטואן דה בוגנוויל לאורך החוף המזרחי של האי הנושא כעת את שמו.
הקיסרות הגרמנית, שכבר החלה לפעול בגינאה החדשה, סיפחה את בוגנוויל של ימינו ב-1886, לאחר שהסכימה עם הממלכה המאוחדת לחלק את ארכיפלג איי שלמה ביניהם.
מדינת חסות גרמנית על האיים הצפוניים הוקמה מאוחר יותר באותה שנה, בעוד שהפרוטקטורט הבריטי הוקם רק ב-1893. הגבול הראשוני בין שתי הטריטוריות היה דרומי הרבה יותר, כאשר האי צ'ויסול, האי סנטה איזבל, אונטונג ג'אווה, איי שורטלנד וחלק מאיי נגלה נכללו בחלק הגרמני.
באמנה המשולשת משנת 1899 נמסרו האיים הללו לבריטניה וכך נקבע הגבול שמשמש היום בין פפואה גינאה החדשה לבין איי שלמה.
איי שלמה הגרמניים נוהלו דרך גינאה החדשה הגרמנית, אם כי נוכחות מנהלית קמה באזור רק אחרי כמעט שני עשורים.
לתחנה המנהלית הגרמנית בקייטה, שהוקמה ב-1905, קדמה משלחת מאריסטית, שהצליחה להמיר את רוב תושבי האי לקתוליות.
המטע המסחרי הראשון הוקם ב-1908, אך לסיפוח הגרמני הייתה השפעה כלכלית מועטה.
חיל המשלוח הימי והצבאי האוסטרלי כבש את בוגנוויל בדצמבר 1914, כחלק מהכיבוש האוסטרלי של גינאה החדשה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה.
חוזה ורסאי משנת 1919 הקים את הקולוניה לשעבר כמנדט חבר הלאומים, שנוהל על ידי אוסטרליה כטריטוריה של גינאה החדשה.
בשנת 1920 הוקם ממשל אזרחי, ולאחר מכן גורשו אזרחים גרמנים ורכושם הופקע.
מספר משלחות ענישה התקיימו במהלך הממשל הגרמני והאוסטרלי.
בתקופה הקולוניאלית חלו שינויים משמעותיים בתרבותם של תושבי האי.
ב-1942 פלשה האימפריה היפנית לבוגנוויל.
היפנים השתמשו באי כבסיס תמיכה לפעולות בדרום-מערב האוקיינוס השקט במהלך מלחמת העולם השנייה.
הפלישה הנגדית של בעלות הברית הביאה לאבדות כבדות, החל מ-1943, ולאף מדינה לא הייתה שליטה מלאה באיים עד 1945. לאחר המלחמה שילבה ממשלת אוסטרליה את בוגנוויל ואת שאר המנדט בטריטוריה של פפואה וגינאה החדשה, קודמתה המיידית של פפואה גינאה החדשה של ימינו.
פפואה גינאה החדשה קיבלה את עצמאותה מאוסטרליה ב-1975. מכיוון שבוגנוויל עשירה בנחושת וזהב הוקם בפנגונה מכרה גדול בתחילת שנות ה-70. מחלוקות של תושבים אזוריים עם החברה המייסדת על השפעות סביבתיות שליליות, אי חלוקת הטבות כספיות ושינויים חברתיים שליליים שהביא המכרה הביאו לתחייה מקומית של תנועה בדלנית שהייתה רדומה.
פעילים הכריזו על עצמאותה של רפובליקת שלמה הצפונית ב-1975 וב-1990, אך בשתי הפעמים כוחות הממשלה דיכאו את הבדלנים.
בשנת 1988 הגביר הצבא המהפכני של בוגנוויל () את פעילותו באופן משמעותי.
ראש הממשלה, סר רבי נמליו, הורה לכוח ההגנה של פפואה גינאה החדשה (PNGDF) לדכא את המרד, והסכסוך הסלים למלחמת אזרחים.
ה-PNGDF נסוג מתפקידי קבע בבוגנוויל ב-1990, אך המשיך בפעולה צבאית.
הסכסוך כלל קבוצות תומכות עצמאות ואת PNGDF.
בשנת 1996 שכר ראש הממשלה סר ג'וליוס צ'אן את Sandline International, חברה צבאית פרטית שבעבר הייתה מעורבת באספקת שכירי חרב במלחמת האזרחים בסיירה לאון, כדי לדכא את המרד.
סכסוך בוגנוויל הסתיים בשנת 1997 לאחר משא ומתן בתיווך ניו זילנד.
בשנת 2000 נחתם הסכם שלום, במסגרתו פורז והאזור והוקמה ממשלת בוגנוויל אוטונומית.
הצדדים הסכימו לקיים משאל עם בשאלה האם האי צריך להפוך לעצמאי פוליטית.
בשנת 2015 הודיעה אוסטרליה הודיעה כי תקים נציגות דיפלומטית בבוגנוויל.
בשנת 2016, לאחר התנגדות ממשלת פפואה גינאה החדשה, הודיעה אוטרליה כי ביטלה את התוכניות הללו
בשנת 2019 נערך משאל עם לא מחייב לעצמאות, בו הצביעו 98.31% בעד עצמאות.
כתוצאה מכך, הרשויות האזוריות מתכוונות להפוך לעצמאיות בין השנים 2025–2027.
מחוז בוגנוויל כולל את צפון ארכיפלג שלמה עם האי בוגנוויל.
הגבול בין פפואה גינאה החדשה לאיי שלמה נמצא ממש דרומה באמצע 9 ק"מ מצר המפריד בינו לבין איי שורלנד.
האי שלמה צ'ויסול הוא 30 ק"מ דרומה יותר.
האי בוקה נמצא צפונית לבוגנוויל, ומופרד על ידי מצר צר.
האזור כולל איים ואטולים מרוחקים יותר:
האיים הירוקים והאי הראשי שלהם ניסאן.
השטח מהווה ארכיפלג באוקיינוס השקט ששטחו 9,384 קילומטר רבוע.
הבחירות לממשלה האוטונומית הראשונה נערכו במאי וביוני 2005. יוסף קאבוי, מנהיג תנועת העצמאות, נבחר לנשיא, אך הוא נפטר בזמן כהונתו ב-6 ביוני 2008. לאחר בחירות ביניים לממלא מקום, נבחר ג'ון מומיס לנשיא ב-2010 לכהונה של חמש שנים.
מומיס תמך באוטונומיה בתוך מערכת יחסים עם ממשלת פפואה גינאה החדשה.
ישמעאל טורואמה , מנהיג מורדים לשעבר, נבחר לנשיא בוגנוויל ב-23 בספטמבר 2020.
חוקת בוגנוויל מציינת כי ממשלת בוגנוויל האוטונומית תהיה מורכבת משלוש רשויות:
רשות מבצעת: נשיא האזור האוטונומי של בוגנוויל שיושב ראש המועצה המבצעת של בוגנוויל.
רשות מחוקקת: בית הנבחרים של בוגנוויל (39 חברים נבחרים, הנשיא ויושב הראש).
רשות שופטת: בתי המשפט בבוגנוויל, כולל בית המשפט העליון.
עיר הבירה היא בוקה , שהפכה למרכז השלטון לאחר שאראווה נפגעה במהלך מלחמת האזרחים בבוגנוויל .
מעמדה של בוקה נחשב זמני, והממשלה מחליטה על מיקומה של בירה קבועה.
השלב האחרון בהסכם השלום של בוגנוויל היה קיומו של משאל עם לא מחייב לעצמאות.
ממשלות בוגנוויל ופפואה גינאה החדשה ניהלו את משאל העם במשך שבועיים, מ-23 בנובמבר עד 7 בדצמבר 2019. שאלת משאל העם הייתה בחירה בין אוטונומיה גדולה יותר בתוך פפואה גינאה החדשה לבין עצמאות מלאה.
למעלה מ-98% מהקולות הכשרים בחרו בעצמאות.
המשא ומתן בין פפואה גינאה החדשה לבוגנוויל על עתידה של בוגנוויל החל ב-17 במאי 2021. בעוד טורואמה הצהיר על רצון שבוגנוויל תהפוך לעצמאית עד יוני 2025, הזהיר ראש ממשלת פפואה גינאה החדשה, ג'יימס מרפה, מפני קביעת לוח זמנים ספציפי.
ב-7 ביולי 2021 הוכרז כי בוגנוויל תהפוך לעצמאית עד סוף 2027 בכפוף לאישור הפרלמנט של פפואה גינאה החדשה.
האזור מחולק לשלושה מחוזות, המחולקים בעצמם לאזורי שלטון מקומי.
למטרות מפקד אוכלוסין, האזורים מחולקים למחלקות, ואלו ליחידות מפקד.
+מחוזבירת המחוזאזורי שלטון מקומימחוז מרכז בוגנווילאראווה-קייטהאראווה הכפריתואקונאי הכפריתמחוז צפון בוגנווילבוקההאטולים הכפרייםבוקה הכפריתניסאן הכפריתסלאו-סויר הכפריתטינפוץ הכפריתמחוז דרום בוגנווילבויןבאנה הכפריתבוין הכפריתסיוואי הכפריתטורוקינה הכפרית
הרוב הגדול של תושבי בוגנוויל הם נוצרים, כאשר לפי הערכות 70% הם רומים-קתולים ומיעוט ניכר הוא בכנסייה המאוחדת הפרוטסטנטית של פפואה גינאה החדשה.
לכנסייה הקתולית יש דיוקסיה משלה באזור ("Dioecesis Buganvillensis").
הקתדרלה והכנסייה הראשית מוקדשות לגברת העלייה, והן נמצאות באי בוקה.
בסך הכל ישנן 33 קהילות קתוליות באזור.
חוקת בוגנוויל, הכתובה באנגלית, אינה מציינת שפה רשמית, אך היא קוראת לתרגם ספרות חוקתית לטוק פיסין ולכמה שיותר שפות מקומיות תוך עידוד "פיתוח, שימור והעשרת כל שפות בוגנוויל".
השפה האוסטרונזית המדוברת ביותר היא האליה והניבים שלה, המדוברת באי בוקה ובחצי האי סלאו שנמצא בצפון בוגנוויל.
שפות אוסטרונזיות אחרות כוללות את נהאן, פטאטס, סולוס, סאפוסה, האהון וטינפוץ, כולן מדוברות ברבע הצפוני של בוגנוויל, בוקה והאיים הסובבים אותם.
שפות אלו קשורות בקשר הדוק.
באנוני וטוראו הן שפות אוסטרונזיות שאינן קשורות לראשונות, והן מדוברות באזורי החוף של מרכז ודרום בוגנוויל.
באטול טאקו הסמוך מדוברת שפה פולינזית באותו שם.
אחוז קטן מכלכלת האזור מגיע מכרייה.
רוב הצמיחה הכלכלית מגיעה מחקלאות וחקלאות ימית.
המגוון הביולוגי של האזור, שהוא אחד החשובים ביותר באוקיאניה, מאוים מאוד על ידי פעילות הכרייה, שגרמה לתסיסה אזרחית באזור פעמים רבות.
בינואר 2018 הוקפא המורטוריום על מכרה אחד על ידי ממשלת פפואה גינאה החדשה במטרה להרגיע תסיסה אזרחית נגד כרייה באזור.
בבוגנוויל היה אחד ממכרות הנחושת הפתוחים הגדולים בעולם, מכרה פנגונה, מ-1972 עד 1989, שבמשך שנים רבות ייצר חלק גדול מהתוצר הלאומי הגולמי של פפואה גינאה החדשה.
המכרה הופעל על ידי החברה האוסטרלית Bougainville Copper (BCL).
פפואה גינאה החדשה מחזיקה ב-19.1% ממניות החברה.
כתוצאה ממלחמת האזרחים וסגירת המכרה בכוח על ידי המורדים, ירדו הכנסות ממשלת פפואה גינאה החדשה ב-20%.
יש תקווה לפתיחה מחדש בסופו של דבר של מכרה פנגונה.
המשא ומתן לפתיחה מחדש של מכרה פנגונה החל במרץ 2006 עם שיחות בין שר המכרות של פפואה גינאה החדשה, סם אקואיטאי, לבין תאגיד ריו טינטו, חברת האם של BCL, בלונדון.
כמה נציגים של בעלי קרקעות באזור פנגונה הסכימו שוב ושוב לחדש את פעולות הכרייה, אך דרשו פיצויים גדולים ממפעילת המכרה BCL.
התשואות משני ענפי היצוא העיקריים, קקאו וקופרה, חזרו לרמות שלפני מלחמת האזרחים ב-2007. מטעים מסחריים בקנה מידה גדול, שהופעלו ברובם על ידי אירופאים, אסייתים, כנסיות ותאגידים, שהיו אחראים לנתח משמעותי מהייצור לפני מלחמת האזרחים, משמשים כעת מפעילים מקומיים פרטיים וקטנים יותר.
אזור בוגנוויל מייצר הכי הרבה קקאו בפפואה גינאה החדשה.
ב-2001 נמצא כי למשקי בית המגדלים קקאו הכנסה ממוצעת של 215 דולר אמריקאי לשנה.
טרמיטים הם מזיקים חקלאיים נפוצים בבוגנוויל.
טרמיטים מזיקים רבים נוטים להיות דומים לאלו באיים הסמוכים.
חוק שהועבר על ידי האספה המחוזית – חוק הדגל, הסמל וההמנון של בוגנוויל 2018 – אישר את המעמד הרשמי של דגל בוגנוויל וסמל בוגנוויל.
שניהם מציגים תיאורים מסוגננים של האופה , כיסוי ראש מסורתי שלבשו גברים בחלקים של בוגנוויל כדי לסמל את המעבר שלהם לבגרות.
החוק גם קבע את "בוגנוויל שלי" כהמנון האזור.
הרוגבי ליג בבוגנוויל מנוהל על ידי ארגון רוגבי פוטבול ליג בוגנוויל (BRFL) המקושר לליגה של פפואה גינאה החדשה (PNGRFL).
מספר בוגנוויליאנים שיחקו בנבחרת הלאומית של פפואה גינאה החדשה.
FC בוגנוויל היא קבוצת כדורגל המשחקת בליגת העל של פפואה גינאה החדשה מאז 2019, אף על פי שהיא משחקת בפורט מורסבי ולא בבוגנוויל.
בשנת 1977 זכתה קבוצה בוגנווילית באליפות המדינה בכדורגל.
התאחדות הכדורגל של בוגנוויל נקלעה לעימותים שונים עם התאחדות הכדורגל של פפואה גינאה החדשה.
במהלך שנות ה-70 וה-80 שיחקו קבוצות מבוגנוויל נגד אזורים אחרים באליפויות פפואה גינאה החדשה בפוטבול אוסטרלי, קריקט והוקי שדה.
אגרוף פופולרי בבוגנוויל, והאזור זכה באליפות המדינה באגרוף לשנת 2017.
שחקנית הנטבול הבוגנוויליאנית מאלטה רוברטס שיחקה באופן מקצועי באוסטרליה וייצגה את נבחרת פפואה גינאה החדשה במשחקי חבר העמים הבריטי.
האזור החופשי נוצר במהלך מלחמת העולם השנייה בהסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת ב-22 ביוני 1940 כחלק מצרפת המטרופוליטנית.
האזור נוהל על ידי ממשלת וישי בראשות המרשל פיליפ פטן באופן בלתי מוגבל יחסית.
מצפון לו השתרע אזור הממשל הצבאי הגרמני בצרפת הכבושה שבו הוגבלו מאוד סמכויותיה של צרפת של וישי.
במבצע אנטון, בנובמבר 1942, פלשו צבאות גרמניה ואיטליה לאזור החופשי כתגובה לנחיתות בעלות הברית בצפון אפריקה במבצע לפיד.
החל ממועד זה, "האזור החופשי והאזור הכבוש" נקראו "zone sud" (האזור הדרומי) ו-"zone nord" (האזור הצפוני) בהתאמה.
מכאן ואילך שניהם היו תחת הממשל הצבאי הגרמני בצרפת הכבושה.
הקו המפריד בין שטח צרפת לשני אזורים הוגדר במפה שצורפה לאמנה.
הקו מתחיל במזרח בגבול בין שווייץ לצרפת, ממשיך דרך המחוזות דולה, פראיי לה מוניאל ובורז' עד כ-20 קילומטר ממזרח לעיר טור.
משם הקו חולף כ-20 קילומטר ממזרח למסילת הרכבת טור-אנגולם-ליבורנה ומשם לכיוון הגבול עם ספרד דרך מון דה-מרסן ואורתז.
קו הפרדה זה נכנס לתוקף ב-25 ביוני 1940 ונקרא בשם קו התיחום.
הריבונות הצרפתית נשמרה בכל השטח, כולל באזור הכבוש, אלזס ואזור נהר מוזל.
לאחר נחיתת בעלות הברית בצפון אפריקה במבצע לפיד ב-8 בנובמבר 1942, השתלטו צבאות גרמניה ואיטליה על כלל שטחי צרפת.
האזור החופשי נשלט לאחר מכן בידי הוורמאכט כחלק מצרפת הכבושה.
שחרור צרפת החל ב-6 ביוני 1944 עם נחיתת כוחות בעלות הברית בפלישה לנורמנדי ובפרובאנס ב-15 באוגוסט.
רוב צרפת שוחררה עד ספטמבר 1944.
האזור השתרע על שטח של , כ-45% מצרפת כולה ונכללו בו כ-33% מכלל כוח העבודה הצרפתי.
הגבול חצה דרך 13 מתוך 90 מחוזות צרפת, בעוד 42 מחוזות נכללו באזור החופשי ו-35 בתוך האזור הכבוש.
על פי חקיקה של ממשלת וישי, יהודים היוו מטרה ישירה.
אף על פי שהאזור החופשי לא היה בשליטה נאצית ישירה מ-1940 עד 1942, רבים מהחוקים שנכתבו בשנים אלו שיקפו את המדיניות של גרמניה הנאצית.
חוק מעמד היהודים נחקק ונאכף על ידי ממשלת וישי.
חוק מעמד היהודים נחתם על ידי פטן ב-3 באוקטובר 1940, שלושה חודשים לאחר הקמת האזור החופשי.
החוק אסר על יהודים היבטים רבים של חיי היומיום.
שלושה רבעים מהיהודים בצרפת שאיבדו את מקום עבודתם כתוצאה מחוק זה היו מהאזור החופשי.
סיווג היהודים כזרים הפך אותם לאוכלוסייה בסיכון גבוה יותר לענישה חמורה כ"זרים" ולא כאזרחים.
מעצר או גירוש לאחד ממחנות הריכוז בצרפת היה נפוץ.
זכויות יהודים נפסלו במשך השנתיים בו התקיים האזור החופשי.
הקומיסריאט הכללי לענייני יהודים קבע בבירור כי חוקים אלו מוצדקים ומקורם בצרפת.
הנרטיב הכללי הציג יהודים בצרפת כטפילים ואנטישמיות הפכה להיבט בסיסי של מדיניות וישי.
ב-24 ביוני 1940, יומיים לאחר שביתת הנשק עם גרמניה, חתמה ממשלת וישי על שביתת נשק גם עם האיטלקים בווילה ליד רומא, ובכך הוכרז אזור של כיבוש איטלקי.
אזור הכיבוש האיטלקי נגע באזורים מסוימים שנכבשו על ידי חיילים איטלקיים, כולל מנטון.
אזור זה היה בעל חשיבות מוגבלת, והקיף ו-28,000 תושבים.
ארבעה מחוזות נכללו באזור הכיבוש האיטלקי בצרפת: סבואה, האלפים של פרובנס עילית, האלפים הימיים, והאלפים העליונים.
בנוסף, הוקם אזור מפורז בצד הצרפתי של הגבול בטווח של מאזור הכיבוש האיטלקי.
מחוז קורסיקה לא נכבש ולא פורז בשום תנאי של שביתת הנשק (אם כי נכבש על ידי איטליה לאחר מבצע אנטון).
ב-8 בנובמבר 1942 פלשו כוחות בעלות הברית לצפון אפריקה הצרפתית (מבצע לפיד).
בהתאם הגיבו כוחות גרמניה ואיטליה ב-11 בנובמבר 1942 בפלישה לאזור החופשי (בהתבסס על תוכנית קודמת בשם מבצע אטילה, שלא כלל כוחות איטלקיים כלל).
האזור החופשי הפך לאזור הדרומי (zone sud) מנובמבר 1942 ואילך; המדינות הפולשות חלקו ביניהן את השטח, כך שאזור שכיסה כמעט את כל השטח שממזרח נהר הרון עבר לידי האיטלקים.
לאחר כניעת איטליה בקסיבילה שבסיציליה ב-8 בספטמבר 1943, נסוג צבא איטליה והגרמנים איחדו את האזור הדרומי תחת שליטתם הבלעדית.
הממשל הצבאי הגרמני בצרפת שלט הן באזור sud והן באזור nord; משטר וישי נשאר אחראי באופן נומינלי, כפי שהיה באזור הכבוש.
עד נובמבר 1942, הגרמנים כינו את האזור החופשי "אזור לא כבוש" (Unbesetztes Gebiet).
האזור החופשי זכה גם לכינוי ה־zone nono על ידי הצרפתים, מקוצר מ-non occupée (לא כבוש).
האזור הכבוש הפך בהתאם לאזור ג'אג'ה (אזור כן-כן).
ולקר ברטלמן הוא מלחין, פסנתרן וראפר לשעבר גרמני, המוכר בעיקר בשם הבמה שלו "האושקה".
הוא ידוע בעיקר בזכות יצירות הפסנתר שלו וזכה בפרס אוסקר ופרס באפט"א לקולנוע על עבודתו בסרט "במערב אין כל חדש".
ברטלמן נולד בכפר קרויצטל, בחבל הארץ וסטפאליה שבגרמניה, וגדל בכפר פרנדורף.
החמישי מבין שישה ילדים, הוא גילה את אהבתו לפסנתר בגיל שמונה במהלך שירות בכנסייה.
בהמשך למד פסנתר קלאסי במשך עשר שנים.
בגיל 14 הקים את להקת הרוק הראשונה שלו, ומאוחר יותר הלחין מוזיקה לטלוויזיה והשתתף בהרכבים שונים.
לאחר שסיים את לימודיו, עבר לקלן והחל ללמוד רפואה וכלכלה עסקית, אך ויתר על כך לטובת קריירה מוזיקלית.
בשנת 1992 הקים ברטלמן את צמד ההיפ-הופ "God's Favorite Dog" עם בן דודו.
הצמד הוציא אלבום דרך סוני מיוזיק וזכה להצלחה מקומית ובינלאומית.
לאחר פירוק הצמד ב-1995, עבר ברטלמן לדיסלדורף והחל ליצור מוזיקה תחת השם "האושקה", שם בהשראת המלחין הבוהמי וינצנץ האושקה.
אלבום הבכורה שלו, Substantial, יצא ב-2004. באלבום השני, The Prepared Piano, חקר ברטלמן את האפשרויות של פסנתר מוכן על ידי הכנסת חומרים כמו עור, לבד וגומי בין המיתרים, ועטיפת הפטישים בנייר כסף.
בשנת 2007 חתם בחברת ההקלטות FatCat והוציא את האלבום Ferndorf ב-2008. בהמשך שילב כלי נגינה נוספים, ואלבומו Foreign Landscapes (2010) הציג תזמורת בשיתוף פעולה עם מינה צ'וי והמנצח איאן פליצ'י.
ב-2011 הוציא את האלבום Salon des Amateurs, שבו שיתף פעולה עם מוזיקאים כמו סאמולי קוסמינן והילרי האן.
בשנת 2012 כתב את הפסקול הראשון שלו לסרט "Glück".
ב-2015 היה אמן אורח בתזמורת MDR לייפציג, וב-2016 הלחין יחד עם דסטין או'האלורן את פסקול הסרט "סארו - הדרך הביתה", שהיה מועמד לפרסי אוסקר וגלובוס הזהב.
ב-2022 הלחין את הפסקול לסרט "במערב אין כל חדש", שעליו זכה בפרסי אוסקר ובאפט"א.
האוריאדות הוא ציור שמן על בד משנת 1902 מאת הצייר האקדמאי הצרפתי ויליאם אדולף בוגרו, מהבולטים בזרם הקלאסי והאקדמי בצרפת של המאה ה־19. היצירה משתייכת לז'אנר של ציור מיתולוגי, והיא אחת מהיצירות הידועות ביותר של בוגרו.
הציור מציג קבוצת נימפות הרים מיתולוגיות - האוריאדות, העולות השמיימה עם עלות השחר, בתהלוכה מרהיבה, בעוד פאונים (סאטירים) מביטים בהן מהקרקע.
היצירה זכתה לשבחי מבקרים ולפופולריות בינלאומית, כולל הפקות חוזרות של הדימוי עד היום.
בשנת 2009 צאצאיו של האמן תרמו את יצירת האמנות למוזיאון ד'אורסה בפריז, שם היא מוצגת כיום.
ציור מתאר את עלות השחר ברקע הררי ורך, כאשר הצללים מתפוגגים וקרני שמש ורדרדות מאירות את פסגות ההרים.
ברגע זה עולות האוריאדות אל האוויר – נימפות מיתולוגיות אשר במהלך הלילה פעלו ביערות ובקרבת הנהרות, וצדו יחד עם האלה דיאנה (במיתולוגיה היוונית: ארטמיס).
הן נעות בתהלוכה מלאת חן ודינמיקה, חלקן מפנות מבט אל הצופה, אחרות בתנועה מעלה, כשהן מלוות זו את זו.
שלושה סאטירים מביטים בהן מהקרקע בהבעות המשלבות השתאות ולעיתים גם תשוקה.
תיאור זה נאמן למסורת המיתולוגית, על פיה האוריאדות מלוות את דיאנה במסעות ציד בהרים, ועם שחר שבות לעולמן הרוחני
האוריאדות הן נימפות של הרים ומערות במיתולוגיה היוונית (נקראות גם אורסטיאדות), ומשויכות לאלה ארטמיס – אלת הציד, הבתולין והטוהר, אשר מקבילתה הרומית היא דיאנה.
הנימפות מופיעות בקבוצות שמחות, עוסקות בציד איילים, חזירי בר וציפורים, ומשתתפות במסעות ליליים בטבע.
בוגרו מתאר את הרגע שבו הן נפרדות מהעולם הארצי וחוזרות אל עולמן האתרי, תוך שילוב בין עוצמה נשית, חופש תנועתי ואירוטיקה מרומזת.
הציור שייך לזרם הנאו-קלאסי וממחיש את נאמנותו של בוגרו לערכי הציור האקדמי – דיוק אנטומי, אידיאליזציה של גוף האדם, ושימוש בקומפוזיציה מתוזמרת היטב.
בוגרו מביע ביצירה זו את מחויבותו למסורת ולסגנון האקדמי, כפי שעשה גם ביצירתו ההסתערות (The Assault).
בשתי היצירות משמש הנושא המיתולוגי כהזדמנות להפגין שליטה גבוהה ברישום, ולהציג את ההבעות והתנוחות הטבעיות של גוף האדם.
הדמויות המיתולוגיות ב-"האוריאדות" מדגישות גם את הצד האירוטי שביצירתו של בוגרו.
הסאטירים מביטים בנימפות במבט גלוי של תשוקה, והעירום – אף שהוא מרכזי – מוצג באופן אסתטי ומעודן שאינו נחשב לוולגרי.
תיאור הגוף הנשי, שמופיע באופן עקבי ביצירותיו, משלב ארוטיקה מרומזת עם גישה אמנותית קלאסית.
הרקע הדמדומי מתואר ככזה הראוי לז'אן-בטיסט קאמי קורו, בזכות איכותו הפיוטית והשקטה, ונאמר עליו כי הוא נושא גוון סימבוליסטי.
השילוב בין תאורה רכה, צבעים מעודנים ותנועה חופשית של הדמויות מייצר תחושת חלום ומעבר מהעולם הארצי לעולם הרוח.
היצירה עוררה השתאות בקרב מומחים וזכתה להכרה כיצירת מופת של האמן.
גם כיום, עותקים של הציור נמכרים במספרים גדולים ברחבי העולם.
האוריאדות זכה להכרה כיצירת מופת של בוגרו ולעניין נרחב בקרב חוקרי אמנות ומבקרים.
השילוב בין דיוק טכני, סמליות מיתולוגית ופיוט חזותי הופך את הציור לדוגמה מובהקת לגישתו של בוגרו, שנשאר נאמן לערכים אקדמיים גם בתקופה שבה זרמים כמו האימפרסיוניזם החלו לשבור את המסגרת המסורתית.
רפרודוקציות של היצירה נמכרות בהיקף נרחב עד היום, והיא מהווה דוגמה מובהקת ליכולתו של בוגרו לאחד בין ריאליזם קפדני לבין פנטזיה מיתולוגית.
המבטים של הסאטירים, תנועת הנימפות, והמעבר מהחומרי לרוחני – כל אלה מעוררים פרשנויות מגוונות ותחושת התרוממות.
לעיתים משווים את ההסתערות, יצירה נוספת מאת ויליאם-אדולף בוגרו מאוסף מוזיאון ד'אורסה, ל-האוריאדות.
בשתיהן הנושא המיתולוגי משמש רקע להצגת שליטה גבוהה ברישום, עם דגש על דיוק בתיאור תנוחות הגוף והבעות הפנים מקור: מוזיאון ד'אורסה.
"הצוענייה" (The Bohemian) ו-"הולדת ונוס" נחשבות בין העבודות הידועות ביותר של בוגרו.
"הצוענייה" שונה מ-האוריאדות בתכניה, אך שתי היצירות מדגימות את מיומנותו בציור דמויות נשיות.
"הולדת ונוס", לעומת זאת, חולקת עם האוריאדות עיסוק בעירום נשי ונושאים מיתולוגיים בגישה אקדמית.
בוגרו שומר על גישתו האקדמית גם ביצירה זו, תוך שימוש במיתולוגיה כדי לשלב בין ארוטיקה, פיוט וצורה מושלמת.
הנוף ברקע – אזור הררי באור דמדומים – מתואר ככזה הראוי לקמיל קורו, בזכות האיכות הפיוטית שלו, והציור בכללותו נושא גוון סמלי.
השימוש בתאורה רכה, בתנועה זורמת ובתחושת מעבר בין עולמות, מייצר אווירה חלומית שמדגישה את הניתוק מהמציאות הפיזית.
האזור הנייטרלי בין עיראק וערב הסעודית הוא שטח אדמה בגבול שבין ערב הסעודית ועיראק, שהוגדר ב-1922 במסגרת אמנת עוקייר לאחר משא ומתן בין סולטנות נג'ד לשלטונות המנדט הבריטי על מסופוטמיה, שקדם לעיראק המודרנית.
הגבול בין שתי המדינות באזור הנייטרלי לא הוגדר באופן רשמי.
הסכם נסיוני על חלוקת האזור הושג בשנת 1981, והחלוקה התבצעה בפועל בשנת 1983.
אזור נייטרלי דומה היה גם בין ערב הסעודית וכווית.
הסיבה לאזורים הנייטרליים נעוצה באופי שוכני האזור בתחילת המאה ה-20. באותו זמן נדדו באזור שבטים בדואים נודדים שונים, ועל כן לא הייתה חשיבות רבה לנושא הגבולות.
אולם, עם כניסת האימפריה הבריטית לאזור, לחצו הבריטים על המדינות למתוח באופן מדויק את הגבולות, כדי למנוע סכסוכים בעתיד ולשמור על השלום.
בשטח שבין ערב הסעודית ועיראק שכן שבט הזפיר הבעייתי, ועל כן, בפרוטוקול עוקיר הוחלט שאף מדינה מהשתיים לא תבנה ביצורים ולא תציב חיילים בשטח, או לאורך הגבול בכלל.
המחלוקת נמשכה במשך שנים רבות.
באזור הנייטרלי בין ערב הסעודית וכווית נתגלה נפט, ולכן החליטו שתי המדינות לחלק את השטח ביניהן.
בשנת 1981, עקב פרוץ מלחמת איראן–עיראק, החליטו עיראק וערב הסעודית לחלק אחת ולתמיד את האזור הנייטרלי שביניהן, כדי לייצב את גבולן.
ב-26 בדצמבר 1981 נחתם ההסכם בין המדינות, אולם מסיבה לא ברורה הוא לא הגיע לאו"ם או לכל מדינה אחרת, כך שמבחינת מדינות רבות האזור הנייטרלי עדיין קיים.
האזנת סתר היא פיקוח, קליטה, הקלטה או הקשבה לשיחת הזולת ללא הסכמה של אף אחד מבעלי השיחה.
גם האזנה לתקשורת מחשבים יכולה להיחשב כהאזנת סתר.
האזנת סתר משמשת בדרך כלל להשגת מודיעין או לחקירת מעשים שבוצעו בעבר, ונעשית לעיתים באמצעות אמצעים סמויים.
ניתן לבצע האזנת סתר במגוון דרכים – כמו הקשבה לשיחות טלפון באמצעים גלויים או סמויים או האזנה לשיחות המתנהלות בחדר או במקום מסוים באמצעים אלקטרוניים (הקלטה, הגברה וכדומה).
השימוש בהאזנות הסתר החלו בימי מלחמת העולם השנייה, כהתחברות ישירה לקווי טלפון ייעודיים, ועם אפשרות האזנה בזמן אמת בלבד וללא השארת עקבות להאזנה.
עם הזמן השתכללו האמצעים לביצוע האזנות סתר ממרחק, בהתחברות עם מתקן מיוחד לציר קווי טלפון – אך שוב רק באפשרות האזנה בזמן אמת בלבד.
כשמכשירים אלו עודם קיימים ברחבי העולם, אך לא בשימוש.
לאחר מכן פותחו מתקני מעקב שאפשרו גם את הקלטת אותן שיחות באופן אלקטרוני, והאזנה אליהם בכל עת.
תוך העמדת אפשרות, אך לא חובה, לשמיעה חוזרות – מה שבפועל גם משאיר עקבות דיגיטליים לפעולת האזנת הסתר.
מחשש לפגיעה בפרטיות קיימות כיום בעולם שיטות לניתוח האזנות סתר בהיקפים עצומים, בשילוב בינה מלאכותית שפותחה עצמאית, כתמלול ראשוני של השיחות לטקסט ודיווח כהקפצת הודעות והמלצה להאזין לשיחה עם מילים או משפטי מפתח מפלילים.
וזאת כקדימון אפשרות האזנה ומעקב לאותו גורם, מה שיכול להוות עילה חוקית לפתיחת חקירה ותוך פגיעה מינימלית בזכות לפרטיות.
לפי "חוק האזנת סתר, תשל"ט-1979" סעיף 8(4) גם עובדי משרד התקשורת, חברות הטלפון והסלולר יכולים לבצע האזנות לקווי טלפון וסלולר כבקרת איכות.
לעיתים, נדרשות חברות הטלפוניה לאפשר גישה לרשויות המוסמכות לצורך ביצוע האזנת סתר למנויים בחברתם, וזאת על פי צו שיפוטי המורה להן לעשות כן.
מערכת האזנה שמקושרת באופן קבוע למרכזת הטלפונים מאפשרת להתחבר לשיחה ספציפית ולהקליט אותה.
ההתחברות תבוצע בפועל על ידי מחלקת הביטחון של חברת הטלפוניה, ישירות דרך המרכזת.
בעבר, ההתקשרויות הטלפוניות בוצעו בהתחברות אנלוגית ואילו כיום – בשיטה דיגיטלית.
ניתן גם לבצע התחברות פיזית לקו הטלפון, לארון הסעף ולנקודת החיבור במענו של המנוי, אך זו ניתנת לגילוי בין שבסריקה פיזית ובין שבאמצעות ציוד ייעודי לבדיקה וגילוי האזנות סתר מבוססות שידור אלחוטי.
האזנות סתר ניתנות לביצוע באמצעות משדרים ומקלטים אלחוטיים ו/או באמצעות חיבורים קוויים ישירים ליחידות הקלטה.
את אותות השידור ניתן לשמוע בזמן אמת או לבצע הקלטה ושמיעה מאוחרת יותר.
בישראל מוסדרת האזנת סתר באמצעות חוק האזנת סתר, התשל"ט–1979. החוק נחקק בשנת 1979, ובעקבות חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ודו"ח של מבקר המדינה בנושא "האזנות סתר ושימושן במשטרה", שניתן בשנת 1991, עבר החוק תיקון נרחב.
החוק מסדיר מתי ולמי מותר לבצע האזנת סתר, מהן העבירות הפליליות בעניין.
חוק הגנת הפרטיות משלים, וקובע כי האזנת סתר היא פגיעה בפרטיות והיא עוולה שניתן לתבוע בגינה.
החוק בישראל מתיר לבצע האזנות סתר מסוימות, ללא צורך בהיתר כלשהו, למשל האזנה לתדרים אלחוטיים של חובבי רדיו או של שידורים לציבור.
גם האזנה באקראי ובתום לב לשיחה המתקיימת ברשות הרבים – היא מותרת.
כמו כן, החוק בישראל מאפשר לצנזורה הצבאית להאזין לשיחת טלפון בין-לאומית ללא צורך בהיתר.
הקלטה עצמית של שיחות טלפון, או הקלטת שיחת טלפון תוך קבלת הסכמה של אחד הצדדים לשיחה, היא חוקית.
בישראל, מקובלת ההבחנה בין האזנת סתר למטרת ביטחון המדינה, ובין האזנת סתר למטרת מניעת עבירות פליליות וגילוי עבריינים.
האזנה למטרת ביטחון המדינה מבוצעת על ידי השב"כ או על ידי אגף המודיעין בצה"ל.
מי שמתיר בחתימתו האזנת סתר למטרה זו הוא שר הביטחון או ראש הממשלה בלבד, וההיתר תקף עד שלושה חודשים מיום הוצאתו, אך ניתן להאריכו.
במקרים דחופים, ראש רשות הביטחון הרלוונטית (ראש השב"כ או ראש אגף המודיעין) רשאים להתיר האזנה גם ללא אישור הדרג המדיני הבכיר, וזאת ל-48 שעות בלבד.
בצה"ל, מותרת האזנה למרבית הטלפונים הצה"ליים באישור קשר"ר.
האזנה למטרת גילוי ומניעת עבירות, מבוצעת על ידי המשטרה או על ידי גופי חקירה אחרים (כמו רשות ניירות ערך או רשות התחרות).
היתר להאזנה כזו מתקבל על ידי שופט בבית המשפט המחוזי, לאחר שהוצגו בפניו נימוקים לפגיעה בפרטיות למטרת מניעה מראש או גילוי בדיעבד של פשע (עבירה שעונש המקסימום לגביה הוא מאסר 3 שנים ומעלה).
במקרים דחופים רשאי המפקח הכללי של משטרת ישראל להתיר האזנה ל-48 שעות.
החוק קובע עונש מאסר של עד 5 שנים על האזנה לא חוקית, בין אם בוצעה על ידי רשות מוסמכת (ללא קבלת היתר) ובין אם בוצעה על ידי אדם פרטי.
החוק אף מאפשר לשלול רישיון של חוקר פרטי, אם זה ביצע האזנת סתר לא חוקית.
כמו כן, שיחות של עורכי דין, רופאים, פסיכולוגים, עובדים סוציאליים וכוהני דת (כמרים קתוליים) אסורות להאזנה – למעט במקרים חריגים.
אם בהאזנת סתר המבוצעת למטרת גילוי או מניעת פשע, נקלטת שיחה כלשהי שמשתתף בה חבר כנסת – גם שיחה זו אסורה להאזנה, אך ניתן להקליטה ולהשמיעה בפני השופט שנתן את היתר האזנת הסתר.
בדיקה ציבורית של האזנות הסתר
נושא האזנות הסתר נבחן פעמים אחדות על ידי הכנסת ומבקר המדינה.
בעקבות אירועים אלה ואחרים הועלו ב-1961 שתי הצעות חוק פרטיות בנושא.
ההצעות הועברו לוועדת חוקה חוק ומשפט, אך נגנזו בגלל פיזור הכנסת הרביעית.
הצעת חוק ממשלתית "חוק מניעת האזנת סתר" הונחה לראשונה על שולחן הכנסת ב-5 בנובמבר 1962. היא התקבלה והועברה לוועדה.
ב-1979 קיבלה הכנסת את "חוק האזנת סתר".
ב-1991 התפוצצה פרשת האזנת הסתר הבלתי חוקית לעיתונאי מוטי גילת, על רקע חקירת המשטרה בפרשת דרעי ופרסומיו של גילת בעניין.
בציתות הוקלטה שיחתו של מפכ"ל המשטרה, יעקב טרנר, עם גילת.
בשנת 1991 פרסם מבקר המדינה דו"ח שכותרתו "האזנות סתר ושימושן במשטרה", שהצביע על חוסר מידתיות בשימוש שעשתה המשטרה בהאזנות סתר.
המשטרה, כך נחשף, מבצעת מדי שנה כ-1,000 האזנות סתר על פי צווים של בית משפט.
בתחילת 2002 עלו טענות כנגד האזנות סתר שבוצעו ביאחב"ל לשלושה אישים: אביגדור ליברמן, מיכאל גורלובסקי ודוד אפל.
האזנות הסתר בוצעו כדין, במסגרת חקירת משטרה ובהיתר של בית המשפט, אך היקף השיחות שתומללו היה גדול, ונכללו בהן רבות שלא היו רלוונטיות לחקירה, לרבות שיחות עם שרים, חברי הכנסת ואישי ציבור אחרים.
בעקבות זאת פתח מבקר המדינה, אליעזר גולדברג, בבדיקה של נושא האזנות הסתר, שממצאיה פורסמו בשנת 2004, בדוח שנתי 54ב של מבקר המדינה.
הביקורת העלתה כי לא הייתה הקפדה על פירוט השיקולים שיש לשקול לעניין הצורך בהאזנת הסתר מול מידת הפגיעה בפרטיות הכרוכה בה.
המבקר קבע כי "מן הראוי שהמשטרה והיועץ המשפטי לממשלה יעשו במשותף בחינה יסודית ומעמיקה של העניינים העולים מדוח זה, כמתחייב מרגישותו ומורכבותו של הנושא, ויקבעו הנחיות ברורות ומפורטות ככל האפשר, ואם נחוץ הדבר לדעתם, אף ייזמו שינוי המסגרת החוקית".
בעקבות דו"ח המבקר הורה היועץ המשפטי לממשלה, אליקים רובינשטיין, על הקמת צוות הפקת לקחים בראשות עו"ד לבנת משיח, המשנה ליועץ המשפטי לממשלה לתפקידים מיוחדים.
באפריל 2005 פרסם הצוות דו"ח ובו המלצות לתיקון הסדרי האזנת הסתר.
בעקבות המלצות אלה הכינה המשטרה כ-40 נהלים המסדירים את מכלול הנושאים הקשורים להאזנת הסתר.
בעקבות ההאזנות שנדונו במשפטו של השר חיים רמון הקימה הכנסת ועדת חקירה פרלמנטרית לבדיקת סוגיית האזנות הסתר בישראל.
ועדת חוקה, חוק ומשפט של הכנסת, בשבתה כוועדת חקירה פרלמנטרית, קראה בהחלטה פה אחד לשר המשפטים לאמץ את המלצות השופט בדימוס ד"ר ורדי זיילר בעניין האזנות הסתר במשפט רמון ולהקים ועדת בדיקה ממשלתית.
הממשלה החליטה להעביר את הנושא לבדיקת מבקר המדינה, מיכה לינדנשטראוס.
ב-28 ביוני 2010, פרסם מבקר המדינה דו"ח שכותרתו "האזנות סתר בחקירות פליליות".
בדו"ח הוצגו נתונים שמסרה משטרת ישראל על ההאזנות בשנים 2004–2018:
בשנת 2022 נחשף כי משטרת ישראל עושה שימוש בתוכנת פגסוס של חברת NSO כדי לחדור לטלפונים סלולריים.
מומחים משפטיים הביעו ספק אם ניתן להסתמך על חוק האזנת סתר כבסיס המשפטי לשימוש בכל היכולות של הרוגלה, וקראו לעדכונו.
האזור המבצעי החוף האדריאטי (בגרמנית Operationszone Adriatisches Küstenland, OZAK או Operationszone Adria; באיטלקית Zona di Operazioni Litorale Adriatico) היה אזור שלטון צבאי שהוקם במלחמת העולם השנייה בצפון-מזרח איטליה ובחלקים מקרואטיה וסלובניה ואשר בירתו הייתה בטריאסטה.
האזור הוקם ב-10 בספטמבר 1943 בידי ה, יומיים לאחר שנחתם הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה.
האזור הקיף את שטחם של מחוז פריולי-ונציה ג'וליה, חצי האי איסטריה וחלקה המערבי של סלובניה, והיה כפוף ישירות לרייך אף על פי שהשתייך באופן רשמי לרפובליקה הסוציאלית האיטלקית.
על המפקדה הצבאית מונה אודילו גלובוצניק, בן טריאסטה, למפקד האס אס והמשטרה (SS – und Polizeiführer) באזור והחל במבצע שזכה לקוד "Einsatz R" (פעולה R) לרדיפה ותפיסת יהודים, פרטיזנים ומתנגדי הנאצים.
ב-20 באוקטובר 1943 הוקם מחנה הריכוז ריזיירה די סן סאבה ברובע סן סאבה בטריאסטה.
הוא שימש גם כמחנה ההשמדה היחיד שפעל באיטליה.
ב-29 באפריל 1945 נטשו אנשי האס אס את המחנה, ולאחר שהשמידו ראיות, הרסו את תאי המוות ואת מבנה המשרפות.
ב-30 באפריל 1945 הרימו כ-3,500 לוחמי המחתרת האנטי-פשיסטית האיטלקית "התנועה לשחרור לאומי" (CLN – Comitato di Liberazione Nazionale) את נס המרד בטריאסטה, והשתלטו על כולה, למעט על הנמל הישן, בנין בתי המשפט (Palazzo di Giustizia) וטירת יוסטוס הקדוש (Castello di San Giusto), שנותרו בשליטה גרמנית.
למחרת, ביום 1 במאי 1945, נכנס הצבא היוגוסלבי לעיר ושרידי הצבא הגרמני בהנהגת גלובוצניק נסוגו ממנה.
יום לאחר מכן הגיעה לטריאסטה גם האוגדה השנייה של צבא ניו זילנד במסגרת בעלות הברית, ובאותו יום נכנעו הגרמנים שנותרו בעיר.
האזור הפלארקטי הוא אחד משמונת האזורים הביוגאוגרפיים המחלקים את שטח כדור הארץ והוא השטח הגדול ביותר כששטחו כולל 54.1 מיליון קמ"ר.
הוא כולל את כל אירופה, אסיה שמצפון להימלאיה, צפון אפריקה, חלק מהמזרח התיכון לרבות ישראל וחלקים מצפון ומרכז חצי האי ערב.
האזור הוא חלק מהאזור ההולארקטי הקשור גם לאזור הנארקטי ומכיל מספר מינים קרובים שאף חיים לאורך כל האזור, זאת עקב מצר ברינג ממנו היגרו מינים רבים בגשר יבשתי.
אזור זה כולל ערבות עשב, מדבריות, הרים ויערות ממוזגים ויש בו מספר אקלימים ואזורים אקולוגים שונים אחד מהשני.
חלק מאזורים אלה כוללים טונדרות ואזורי אקלים קוטבי ואקלים תת-ארקטי לאורך צפון אירופה ורוסיה, בעוד שאזורים אחרים בעלי אקלים ממוזג לאורך רוב אירופה ואסיה, אקלים ים תיכוני לאורך האזור הים תיכוני, אקלים סובטרופי ואקלים צחיח במזרח התיכון וצפון אפריקה הכוללים את הסהרה, המדבר החם ביותר.
אזור זה דומה מאוד לאזור הנארקטי עם צמחייה מותאמת לאקלימים קרים עד ממוזגים.
באזור ישנם הרבה יערות הן מחטניים כמו הטייגה והן יערות נשירים ויערות אחרים, אשר מכילים עצים דומים לעצי אמריקה הצפונית.
גם בעלי חיים מהאזור בעלי קירבה לבעלי חיים נארקטים או שחיים בשני האזורים, ביניהם הביזונים, אייל אציל וקנדי, זאב אפור, שועלים, דוב חום, מכרסמים רבים ומספר עופות הקיימות רק באזור ההולארקטי כמו האלקיים, צוללנאים, שכווים, ציצניתיים וסתריים.
כך גם המשפחות עכברים אוגריים, פיקתיים ופנדות אדומות.
האזור הסהרו-ערבי הוא אזור פיטוגאוגרפי, ברובו מדברי, הכולל ברובו צמחייה אופיינית לו.
נכלל בו מדבר סהרה מהאוקיינוס האטלנטי עד ים סוף וכן שטחים גדולים של חצי האי ערב ועיראק.
האקלים – עונת גשמים קצרה מאוד ועונת היובש ארוכה מאוד: החורף נוח והקיץ חם ויבש מאוד.
כמות המשקעים מעטה ביותר ואינה מספקת לגדל צמחים אלא רק בערוצים ובעמקים המקבלים מי נגר מההרים.
צמחיית האזור ענייה ביותר ואומדים את מספר מיניה ב-1,400.
הצומח הוא מדברי קיצוני והכסות הירוקה דלה.
בארץ ישראל – מרחבים גדולים של הנגב הדרומי, מדבר יהודה ומדבריות סיני.
האזור הסודאני או בשמו המלא "האזור הסודאני-סַמבֵּזִי" הוא אזור פיטוגאוגרפי, ברובו טרופי יובשני, הכולל ברובו צמחייה אופיינית לו.
הוא תופס רצועה רחבה מדרום לאזור הסהרו-ערבי : הכולל את מדבר סהרה מסנגמביה עד ים סוף ומשם עד למחוז סינד, המחוז שבירתו קראצ'י, שבהודו הצפון מערבית עד לסין.
הוא מאופיין באקלים טרופי: בחורף יבש ובקיץ גשום ובטמפרטורות גבוהות כל השנה.
המשקעים אינם מרובים ומוגבלים לעונת הקיץ בלבד.
הצמחייה טרופית לפי מוצאה, אולם אינה עשירה ביותר מבחינת הביומסה שלה- כלומר, הצומח הוא דליל בהשוואה ליערות הגשם המשווניים.
בצומח הטיפוסי לאזור הוא הסוואנה - צומח של עשבים רב-שנתיים ובייחוד דגניים גבוהי קומה, הגדלים על פי רוב בצפיפות גבוהה וביניהם פזורים עצים במרחק ניכר זה מזה.
הסוונה דומה לערבה, אלא שלרוב כסותה צפופה יותר.
חקלאות בעל דלה בשל מיעוט הגשמים ומעט חקלאות שלחין - טרופית וסובטרופי - לרוב בנאות מדבר
בארץ ישראל - בארץ אפשר רק להבחין ברצועה חדירה של הצמחייה הזאת בבקעת הירדן ובמפרץ אילת.
האזור אינו עולה מעל קו הרוחב 33 מעלות.
האזור הנאוטרופי הוא אחד משמונת האזורים הביוגאוגרפים שמחלקים את שטח כדור הארץ.
האזור הנאוטרופי כולל את דרום ומרכז אמריקה, אזורי השפלה במקסיקו, האיים הקריביים ודרום פלורידה.
האזור מוגדר על פי הדמיון בפלורה ובפאונה.
הפלורה והפאונה של האזור שונים משל האזור הנארקטי (הכולל את רוב צפון אמריקה), בשל ההפרדה הארוכה שהתקיימה בין שתי היבשות.
היווצרותו של מצר פנמה לפני כשלושה מיליון שנה חיברה בין שתי היבשות, והביאה לנדידת מינים ביניהן.
ברוב האזור הנאוטרופי למעט דרום ארצות הברית,צ'ילה וארגנטינה יש אקלים טרופי.
לפי תאוריית נדידת היבשות, הייתה דרום אמריקה חלק מגונדוונה, שכללה גם את אפריקה, אוסטרליה, הודו, ניו זילנד ואנטארקטיקה.
האזור הנאוטרופי משתף שושלות אבולוציוניות עם יבשות אלו, כדוגמת חיות כיס והפלורה האנטארקטית (אף שלרוב צמחים אלה נחשבים לבני ממלכה אחרת - הממלכה האנטארקטית).
אמריקה הדרומית נפרדה מאפריקה לפני כ-110 מיליון שנה, ולפני כ-2-3 מיליון שנה חוברה היבשת עם צפון אמריקה על ידי מצר פנמה.
החיבור שנוצר בין היבשות, הביא להגירת מינים בין היבשות: האבות הקדמוניים של אופוסום וירג'יניה והארמדיליים הגיעו לאמריקה הצפונית מהדרום, ואילו האבות הקדמוניים של הגמליים הדרום אמריקניים, בהן הלמה, מקורם באמריקה הצפונית.
תהליך זה של הגירת המינים נקרא ההחלפה האמריקנית הגדולה והוא הביא להיכחדותם של מינים דרום אמריקניים רבים.
31 משפחות של עופות אנדמיים לאזור הנאוטרופי, למעלה מפי שניים מכל אזור אקולוגי אחר.
בין משפחות עופות אלו נמנים הראיים (ננדו), טינמיים, הוקיים והטוקניים.
משפחות עופות שמקורן מדרום אמריקה הם הקוליבריים והגדרוניים (Troglodytidae).
יונקים שמקורם מהאזור הנאוטרופי הם על-סדרת הדלשינאים (הכוללת דובי נמלים, עצלנאים וארמדילאים), קופים רחבי אף, המכרסמים מתת-הסדרה דמויי קביה (קפיבארה, שרקן, צ'ינצ'ילה), סדרת האופוסומים וסדרת חדפאי כיס.
43 משפחות ותת משפחות של דגים אנדמיים לאזור הנאוטרופי, יותר מכל אזור אקולוגי אחר.
אלו כוללים למעלה מ-5,700 מינים, ובהם המינים מסדרת דגי-חשמל טרופיים, ממשפחת החריתיים (Characidae), משפחת הלוריקידיים (Loricariidae), מתת משפחת Cichlinae (תת משפחת של אמנוניים), תת-משפחת Poeciliinae (תת משפחה של גמבוזיים).
דוגמאות לקבוצות נוספות בעלי חיים שעיקר תפוצתן הוא באזור הנאוטרופי: תנריים (Furnariidae), ציפורי נמלים (Thamnophilidae), טנגריים (Thraupidae), קיימנים (Caimaninae), דנדרובטיים (Dendrobatidae) ו-Gonyleptidae.
משפחות צמחים שמקורן מהאזור הנאוטרופי הם ברומליים (Bromeliaceae), קאניים (Cannaceae) והמרנטיים (Heliconiaceae).
האזור המערבי של אנגליה או "הארץ המערבית" הוא כינוי לא רשמי של אזור החופף במידה רבה לאזור דרום-מערב אנגליה.
בדרומו של האזור מצויה התעלה האנגלית ובמערב ובצפון מערב מצויה תעלת בריסטול אולם במזרח גבולות האזור אינם מגודרים בצורה ברורה.
מקובל לכלול באזור זה את המחוזות קורנוול, דבון, דורסט, סאמרסט, ואת העיר בריסטול.
לעיתים האזור כולל גם את המחוזות גלוסטרשייר ווילטשייר.
יש המגדירים את גבולות האזור בהתאם לגבולות ההיסטוריים של ממלכת וסקס (ממלכות ההפטרכיה), כאשר על פי ההגדרה זו האזור כולל גם את המפשייר, ברקשייר, אוקספורדשייר ואת האי וייט, אך לא את קורנוול.
זהו אזור כפרי ברובו, ובו מספר מועט של ערים גדולות: בריסטול, פלימות', סווינדון וגלוסטר.
כלכלת האזור מתבססת בעיקר על חקלאות (בעיקר משק חלב) ועל תיירות.
האזור מישורי ביצתי והוא מכוסה סלעי גרניט במערבו, ואבני גיר ואדמת חרסית במזרחו.
הסופרת אגאתה כריסטי היא ילידת מחוז דבון בדרום מערב אנגליה.
ספרי המתח שלה שעלילתם היא באנגליה, ממוקמים לרוב בדרום מערב אנגליה.
האזור המפורז הקוריאני (בקוריאנית: כתיב הנגול: 한반도 비무장지대, הנג'ה: 韓半島非武裝地帶; באנגלית: DeMilitarized Zone, ראשי תיבות: DMZ) הוא רצועת אדמה המשתרעת לרוחב חצי האי קוריאה ומשמשת אזור חיץ בין קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית.
האזור המפורז נוצר ב-27 ביולי 1953, עם חתימת הסכם שביתת הנשק הקוריאני בתום מלחמת קוריאה.
האזור המפורז משתרע לאורך הגבול בין שתי הקוריאות.
האזור המפורז מבתר את חצי האי הקוריאני לשני חצאים בקירוב.
קצהו המזרחי נמצא מצפון לקו הרוחב 38 וקצהו המערבי נמצא מדרום לו.
אורכו 242 קילומטרים, רוחבו כארבעה קילומטרים והוא הגבול המבוצר ביותר בעולם.
מרחקו מסיאול הוא 52 קילומטר.
לאורך הגבול ישנם עמדות צלפים, שטחים ממוקשים, בונקרים וחוטי תיל סבוכים המונעים מבני אדם להיכנס אליו מצפון ומדרום כאחד.
סביב האזור הסטרילי מחזיקות שתי המדינות כמעט שני מיליון חיילים, וחונים בסביבתו גם 37 אלף חיילים אמריקאים וקבוצה גדולה של משקיפי האו"ם.
מתחת לקו הגבול חפרה קוריאה הצפונית מספר מנהרות לפלישה עתידית.
התגלו ארבע מנהרות, כשהמפורסמת ביותר היא מנהרת החדירה השלישית.
המנהרה התגלתה בשנת 1978 לאחר שאחד מפועלי החפירה ערק לדרום קוריאה וחשף את מיקומה.
אורכה של המנהרה הוא 1,635 מטרים, גובהה הוא 1.95 מטרים ורוחבה 2.1 מטרים, והיא נמצאת בעומק של 72 מטרים מתחת לאדמה.
לאחר חשיפת המנהרה טענה קוריאה הצפונית שהדרום חפר את המנהרה, ולאחר שהטענה הופרכה הם טענו שזה מכרה פחם שחצה בטעות את הגבול.
אזור הביטחון המשותף (JSA) הוקם כאתר שבו יוכל להתבצע המשא ומתן בין הצפון לדרום.
אזור הביטחון נמצא בדיוק באמצע השטח המפורז.
זהו המקום היחיד שבו יכולים הקוריאנים להגיע למגע על בסיס יומי ולעשות מאמצים לשלום קוריאה.
פס בטון מפריד בין המדינות שמשני צידיו חיילים.
יש גם צריפי דיון שהשולחנות בהם חצויים לצפון ודרום.
ליד הגבול הקימה דרום קוריאה דגל בגובה 98 מטר ובמשקל של 130 ק"ג, אחריו הקימה קוריאה הצפונית דגל גבוה יותר בגובה 160 מטרים ומשקל 270 ק"ג.
בינואר 1968 חצו את הגבול 31 חיילי קומנדו צפון קוריאנים מחופשים לחיילים מהדרום, בניסיון כושל לחסל את נשיאה דאז של דרום קוריאה, פארק צ'ונג-הי.
הם הצליחו להגיע עד סיאול לפני שנתגלו, ולאחר המרדף כולם נהרגו או נלכדו.
במקרה מצאו את מותם 68 חיילים ואזרחים דרום קוריאנים, כמו גם שלושה אמריקנים.
בנובמבר 1984 זינק תייר סובייטי שביקר באזור הביטחון המשותף עם קבוצת תיירים צפון קוריאנית מעבר לקו ההפרדה ונמלט לכיוון דרום קוריאה כשהוא זועק שהוא מבקש לערוק.
בחילופי האש הכבדים שהתפתחו במקום נהרגו חיילים משני הצדדים אך התייר שרד.
מכיוון שלאזור המפורז אסורה כניסת בני אדם התפתח בו הטבע ללא הפרעה.
DMZ הוא כיום סביבה אקולוגית מגוונת, ויש בו ביצות רבות, חורשים, הרים וארבעה נהרות.
בעבר הייתה בו אוכלוסייה גדולה של איכרים, שהתפרנסה בעיקר מגידול שדות אורז.
עם הזמן השתלט על השטח מגוון גדול של בעלי חיים, עופות וצמחים נדירים.
לפי הערכת חוקרים, באזור המפורז יש יותר מ־1,100 מיני צמחים ו־51 מיני יונקים, שהם 67 אחוזים מממלכת החי של דרום קוריאה.
בין השאר חיים שם דוב שחור אסייתי, חתול בר, מין נדיר של כבש וכנראה גם מין של נמרים נדירים.
עוד חיים באזור 83 מיני דגים ומאות מינים של בעלי כנף, ובהם כמה נדירים במיוחד: כפן שחור-פנים, עגור יפני ועגור לבן צוואר.
קבוצות וארגונים בעולם פועלים כיום כדי להכריז על ה־DMZ כעל שמורת טבע מוגנת כאשר ייכון שלום מלא בין שתי המדינות.
הרעיון לשמר את האזור המפורז כאתר מוגן הועלה שוב ביתר שאת בשנים האחרונות לנוכח השמועות כי קוריאה הצפונית מבקשת להקים בתחומו פארק תעשייתי ענקי.
פרופסור קה צ'ונג קים, אנטמולוג מקוריאה הדרומית, הציע במאמר שהתפרסם בשבועון המדע "Science", להפוך את המקום לשמורה עולמית מוגנת עבור מינים שונים של בעלי חיים וצמחים המצויים בסכנת הכחדה.
לדברי קים, לא זו בלבד שתהליך בנייתה של שמורת השלום יחזק את הקשרים שבין שתי הקוריאות, אלא הוא גם יעלה את המודעות לשמירת הסביבה וטיפוחה בעולם כולו.
בה בעת פנה לאונסק"ו "פורום DMZ", ארגון הפועל בארצות הברית, בבקשה להכיר באזור כאתר מורשת עולמית.
האזורים ההיסטוריים של קיונגג'ו בקוריאה הדרומית הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2000. באזורים המוגנים הללו שוכנים הריסותיהם של מקדשים וארמונות, פגודות ופסלים, וחפצי עתיקות אחרים מתקופת ממלכת שילה.
העיר קיונגג'ו היא עיר חוף השוכנת בקצה הדרום-מזרחי של מחוז צפון קיונגסאנג.
האזור שבו ממוקמת קיונגג'ו היה מיושב כבר בפרהיסטוריה.
בשנת 57 לפנה"ס עבר האזור לשליטתו של בני שבט שילה, אשר הפכו את העיר לבירתם.
באותה עת נודעה העיר בשם קיונגג'ו.
במשך מאות השנים הראשונות לספירה התחוללו מאבקים רבים באזור, עד שבמאה ה-7 הביסה ממלכת שילה את יריביה באמצעות סיוע משושלת טאנג הסינית.
בעקבות כך הפכה שושלת שילה לכח החזק ביותר באזור, ושמרה על מעמד זה עד תחילת המאה ה-10. שליטי ממלכת שילה הקימו בבירתם מבני ציבור רבים, מבצרים, מקדשים וארמונות, והם עצמם נקברו באזורים הסמוכים לעיר.
ממלכת שילה אימצה את זרם המהאיאנה הבודהיסטי, שהתפשט אל קוריאה מסין במהלך המאה ה-7. הר נאמסאן נחשב כאתר מקודש בעיני תושבי האזור עוד לפני התבססות הבודהיזם, ולאחריה הוא הפך לאתר בודהיסטי מקודש שזכה לכבוד ולהשקעה רבים שבאו לידי ביטוי בהקמת מקדשים ומנזרים יוקרתיים.
לאחר נפילתה של ממלכת שילה נכנסה קוריאה לתקופה של מאבקים, שהסתיימו רק עם עלייתה לשלטון של שושלת ג'וסון בשלהי המאה ה-14. השושלת שלטה בקוריאה עד שזו סופחה ליפן ב-1910, אך סבלה מפלישת יפן עוד בשלהי המאה ה-16 ומפלישת המנצ'ורים כעבור כ-200 שנים.
לאורך כל תקופת שלטונה של שושלת ג'וסאון שמרה קיונגג'ו על מעמדה כעיר, אך המבנים העיקריים שבה ספגו נזקים רבים.
בהכרזה של אונסק"ו נכללו שלושה אזורים: הר נאמסאן, וולסונג, ופארק טומולי.
בנוסף נכללו בה גם מבצר הוואנגניונגסה וסאנסונג.