tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך שנות הכיבוש הגרמני הוא ומשפחתו לא הוטרדו על ידי שלטונות הכיבוש (ככל הנראה בשל עברו הצבאי באימפריה אוסטרו-הונגרית).
לאחר שחרור פולין מן הנאצים וכינון שלטון קומוניסטי בפולין קיבל שפטיצקי, בן ה-78, באופן די מפתיע דרגת כבוד בצבא הפולין הקומוניסטית.
שר ההגנה מיכל רולה-ז'ימיירסקי מינה אותו ליושב ראש מועצת מנהלים של הצלב האדום הפולני.
שפטיצקי מילא את התפקיד כמה חודשים ופרש בשל מצבו הבריאותי.
הוא מת בביתו בקורצ'ינה ב-9 באוקטובר 1950
סטניסלב מזניצין (נולד ב-23 בפברואר 1996) הוא מרים משקולות ישראלי-רוסי.
בצעירותו זכה חמש פעמים באליפות רוסיה.
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה בבוקרשט שברומניה באוקטובר זכה במדליית ארד בקרב רב בקטגוריית המשקל של עד 96 ק"ג בתוצאה של 363 ק"ג, עם מדליית כסף בדחיקה בתוצאה של 200 ק"ג ומדליית ארד בהנפה בתוצאה של 163 ק"ג.
בשנת 2021 עבר להתגורר בישראל, וב-11 בספטמבר 2022 קיבל תעודת תושב ארעי, שמאפשרת לו לייצג את ישראל בתחרויות בינלאומיות.
באליפות אירופה שנערכה בירוואן שבארמניה באפריל סיים במקום תשיעי כללי בקטגוריית המשקל של עד 96 ק"ג בתוצאה של 330 ק"ג (מקום תשיעי בהנפה בתוצאה של 149 ק"ג ומקום תשיעי בדחיקה בתוצאה של 181 ק"ג).
באליפות אירופה שנערכה בסופיה שבבולגריה בפברואר סיים במקום עשירי כללי בקטגוריית המשקל של עד 96 ק"ג בתוצאה של 341 ק"ג (מקום 13 בהנפה בתוצאה של 151 ק"ג ומקום עשירי בדחיקה בתוצאה של 190 ק"ג).
בחודש אוקטובר 2024 הושעה לשנתיים החל מ-8 באוקטובר בעקבות שימוש בחומרים אסורים, שהתגלה בבדיקה שביצע ב-14 בנובמבר 2014 במהלך אליפות רוסיה.
מזניצין נשוי למרימת המשקולות ניקול רובנוביץ'.
סטניסלב קילבשינסקי (בפולנית: ; 26 בספטמבר 1882 - 19 במאי 1955) פרופסור לכימיה פולני קתולי, חסיד אומות העולם שהציל יהודים בשואה.
סטניסלב קילבשינסקי השתייך לאינטליגנציה הפולנית.
הוא נולד בעיר טושין שבפולין, הסמוכה לעיר לודז'.
למד כימיה בברלין ובאוניברסיטה בווינה הוסמך לדוקטורט בשנת 1911. אשתו איזבלה הייתה יהודיה.
בין השנים 1913–1920 היה שותף במחקר על סינתזה של גומי מאתנול.
השיטה שפותחה על ידו הוכרה כפטנט במדינות רבות.
ב-1929 הוזמן על ידי ממשלת צ'ילה לסייע בייצור הארסנובנזן למדינה.
תוצאות המחקר בו השתתף אפשרו ייצור מורחב של גומי סינתטי ברחבי ברית המועצות ב־1932 וברחבי פולין ב-1938 .
במהלך מלחמת העולם השנייה, סטניסלב נכלא במחנה הריכוז דכאו כחלק מהתוכנית הגרמנית להשמדת האליטות בפולין.
בדכאו הועסק בחברת התרופות "א.
קובלסקי" בוורשה, ולאחר מכן הצליח להשתחרר מדכאו בתמורה לשוחד.
בקיץ 1942, כשהחל הגירוש הגדול של יהודי ורשה לטרבלינקה, הפכה דירתו ברחוב ססקה לתחנת מעבר ליהודים.
לסטניסלב היו קשרים עם ארגון המחתרת הפולני ז'גוטה, שמטרתו הייתה לסייע ליהודים שנמלטו מהגטו בהשגת מסמכים מזויפים ובאיתור מקומות מסתור.
איזבלה, אשתו שהייתה בעלת שורשים משפחתיים יהודיים, דחקה בחברותיה ובקרוביה היהודים להימלט מהגטו.
שניהם חיפשו ומצאו דירות מתאימות להסתרת היהודים הנמלטים, תמכו בהם כלכלית מתקציב ז'גוטה וסיפקו להם מסמכים אריים מזויפים שהגיעו ממחתרת הצבא הפולני.
במהלך המלחמה סטניסלב הציל יהודים, ביניהם, לודוויג הירשפלד ומשפחתו, ולדיסלב סטרלינג ואשתו, ג'וליאן אזנר ואשתו.
ב-1 ביולי 1945 מונה סטניסלב על ידי הסנאט של האוניברסיטה הטכנולוגית בלודז', לפרופסור במחלקה לטכנולוגיית גומי ופלסטיק ובנובמבר 1945 לראש המחלקה לטכנולוגיית מוצרי רפואה בפקולטה לרוקחות של אוניברסיטת לודז'.
הוא המשיך לחקור ולפתח מוצרים.
כיהן כיושב ראש המועצה המדעית של המכון לפלסטיק של האקדמיה הפולנית למדעים בורשה.
ב-26 באוקטובר 1978 הוכר סטניסלב קילבשינסקי כחסיד אומות העולם ושמו נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
לוח הנצחה לזכרו נמצא בבניין הפקולטה לכימיה באוניברסיטה לטכנולוגיה של לודז'.
סְטָנִיסְלָב קוֹסְטְקָה פּוֹטוֹצְקִי (בפולנית: Stanisław Kostka Potocki; ) היה אציל, פוליטיקאי, סופר, אינטלקטואל ציבורי ופטרון אמנות פולני.
הוא היה מעורב בחינוך הציבורי ופעיל בתקופה המכונה .
פוטוצקי היה בנו של הגנרל וה ("מושל") של לבוב, אאוסטכי פוטוצקי ואנה קונצקה, ואחיו של איגנצי פוטוצקי.
אחים אחרים כללו את יז'י מיכאל פוטוצקי ויאן נפומוצן אריק.
המדינה דאגה לטיפול בהם לאחר מות הוריהם ב-1768. הבנים התחנכו ב בוורשה, וב-1772 סטניסלב החל ללמוד באקדמיה הצבאית בטורינו.
הוא סייר ברחבי אירופה ובשובו נישא לנסיכה אלכסנדרה לובומירסקה, בתו של המרשל הגדול של הכתר, הנסיך , ב-2 ביוני 1776. אחיו איגנצי היה נשוי לאלז'בייטה, אחותה של אלכסנדרה.
הזוגות התגוררו ב (ליד קורוב).
הוא ביקר ברומא ב-1780, שם צויר דיוקנו על ידי ז'אק-לואי דויד.
הוא היה בוגר הקולגיום נוביליום בוורשה, ומאוחר יותר למד פולוניסטיקה (לימודי פולין), ספרות ואמנויות ב.
הוא נעשה (תואר חצר) גדול של הכתר בשנים 1781–1784. הוא החל בבניית ארמון חדש בקורוב ושחזר את הארמון בלשנו.
ב-1784 עמד בראש הבונים החופשיים הפולנים.
הוא שוכנע לשמש כעד במהלך פרשת דוגרומובה (1784–1785), אך מצא את ההליך בלתי הוגן ועבר לקרלסבאד למנוחה.
הוא סייר גם באיטליה ואסף יצירות אמנות.
ב-1786 התמודד בבחירות לפרלמנט, הסיים.
הוא היה ציר מטעם לובלין ואחד ממנהיגי בסיים בן ארבע-השנים.
ב-1792, מונה לגנרל ארטילריה של הכתר והשתתף ב, ולאחר מכן עבר להתגורר בסקסוניה.
הוא גורש מדרזדן ב-1794 ונכלא על ידי המשטרה האוסטרית.
הוא שוחרר ב-1795 ועבר לאיטליה.
פוטוצקי היה ממייסדי האגודה של ידידי המדע (Towarzystwo Przyjaciół Nauk או TPN) בוורשה ב-1800. מ-1807 היה חבר בוועדת הממשל (Komisja Rządząca), יושב ראש לשכת החינוך (Izba Edukacyjna), ומ-1810 מנהל בדוכסות ורשה.
ב-1809 מונה ליושב ראש מועצת המדינה (Rada Stanu) ומועצת השרים (Rada Ministrów).
בשנים 1818–1820 כיהן כיושב ראש הסנאט של פולין.
פוטוצקי ארגן חפירות ארכאולוגיות באיטליה, בין היתר ב ב-1779 ובנולה בשנים 1785–1786. הוא אסף אמנות, בעיקר ציורים, גרפיקה וקרמיקה עתיקה.
האוסף שלו הוצג בארמון וילאנוב ב-1805, ובכך ייסד את אחד המוזיאונים הראשונים בפולין.
פוטוצקי מת ב-14 בספטמבר 1821 ונקבר בכנסיית וילאנוב.
הרוזן סְטָנִיסְלָב שְׁצֶ'נְסְנִי פֶלִיקְס פּוֹטוֹצְקִי (בפולנית: Stanisław Szczęsny Feliks Potocki; ) הידוע כ"שצ'נסני פוטוצקי", היה בן האצולה הפולנית, מפקד צבאי של כוחות האיחוד הפולני-ליטאי ולאחר מכן של פולין.
אביר , שהוענק לו באוגוסט 1775.
הוא מונה ל (Chorąży) הגדול של הכתר בשנים 1774–1780, ווייבוד של בשנים 1782–1791, לוטננט-גנרל גדול של הכתר החל מ-1784, גנרל הארטילריה של הכתר בשנים 1789–1792, ו ("מושל") של בעלז, הרוביישוב, סוקאל, האיסין וזבניגורודקה.
הוא כיהן כמרשל של ב-1792. מהלך זה הוביל לתפיסה שלילית שלו בקרב מרבית הפולנים, והוא הורשע בבגידה ונידון למוות שלא בפניו.
הוא היה בנו של פרנצישק סלזי פוטוצקי, ווייבוד ומושל קייב הפולנית, מענף טולצ'ין של המשפחה.
הוא נכנס לשירות הציבורי, ובזכות השפעת קשריו הפך לנושא הדגל הגדול של הכתר בגיל עשרים ושתיים.
לאחר מותו של הנסיך ב-1782, מינה אותו המלך סטניסלאב השני אוגוסט לוויבוד של .
ב-1784 רכש דרגת קולונל מהווייבוד של קייב שפשט רגל, סטמפקובסקי, וזמן קצר לאחר מכן הפך ללוטננט-גנרל בצבא המלכותי.
הוא היה מגנאט גדול, ששלט בפאר באחוזותיו העצומות בחלקים המזרחיים של האיחוד הפולני-ליטאי, אזור הידוע בשם קרסי.
הכנסתו השנתית הייתה מעל 3 מיליון זלוטי.
הוא נבחר כציר מטעם ברסלב לסיים ארבע-השנים המפורסם, שם החל בקריירה של בגידה שעתידה הייתה להסתיים בחורבן ארצו.
עם זאת, הקריירה הקודמת שלו עוררה בו תקוות רבות.
הפופולריות שלו הגיעה לשיא ב-1784 כאשר העניק רגימנט חי"ר בן 400 איש כמתנה לאיחוד.
אך הוא ראה זהות בין טובת הכלל לבין טובתם של מגנאטים יחידים; מטרותיו בחיפוש אחר רפורמות היו להפוך את ואת הדוכסות הגדולה של ליטא לאוליגרכיה של מגנאטים.
היה אב לילדים רבים; אחת מבנותיו, , נישאה ל.
תוכניתו הייתה לחלק את פולין לאוליגרכיה של אצילים אוטונומיים האוחזים ברסן השלטון ברוטציה (למעשה אינטררגנום נצחי).
ב-1788 שכנע שני מגנאטים אחרים, ו, להצטרף לקשר אנטי-מלכותי.
בחירתם של ו כמרשלים של הסיים בן ארבע השנים הרחיקה אותו עוד יותר מהליברלים.
לאחר שהתנגד נמרצות, אך לשווא, לכל פרויקט של רפורמה, הוא חמק לווינה, ומשם המשיך בתעמולה פעילה נגד ההצעות החדשות.
הוא התנגד לחוקת 3 במאי 1791, והיה אחד ממנהיגי .
הוא המשיך לנהל את הקשר מטירתו בטולצ'ין.
כאשר חוקת מאי הופלה והפרוסים כבר כבשו את אזור פולין גדול, יצא פוטוצקי (במרץ 1793) לשליחות דיפלומטית לסנקט פטרבורג.
שם, כשהוא מוצא את עצמו מרומה ונדחק הצידה, נסע שוב לווינה עד 1797, אז פרש לטולצ'ין והקדיש את עצמו לשיפור אחוזותיו ועושרו הרב למשך שארית חייו.
הוא נידון למוות שלא בפניו על ידי בית המשפט הפלילי העליון במהלך מרד קושצ'ושקו ב-1794. ב-17 בנובמבר 1797 מונה לגנרל בחיל הרגלים הרוסי, אך פוטר ב-30 באוקטובר 1798. הוא נקבר בחרפה של גנרל "בוגד".
לאחר החתימה על קונפדרציית טרגוביצה: .
לאחר התפטרותו של המלך סטניסלאב השני וחורבן האיחוד הפולני-ליטאי: .
סטנלה מפוספסת (שם מדעי: Stenella coeruleoalba) הוא אחד מחמשת מיני דולפין בסוג סטנלה.
הדולפין מוין בשנת 1833 על ידי המדען הגרמני פרנץ יוליוס פרדיננד מֵייֶן.
השם שניתן לו, מתייחס לפסים האופייניים בצבע כחול ולבן המצויים בצדי גופו.
צבעו החזק, מקל על זיהויו במים.
הוא חי באזורים בעלי אקלים ממוזג ואקלים טרופי בכל האוקיינוסים בעולם.
המספר הכולל של מין זה בעולם, הוא כ-2 מיליון פרטים.
תוחלת החיים שלהם היא 55 עד 60 שנה.
הם מגיעים לבגרות מינית בגיל 12 בים התיכון ובין 7 ל-9 שנים באוקיינוס השקט.
ההריון נמשך כ-12 חודשים ופרק זמן של 3 עד 4 שנים חולף בין המלטה להמלטה.
משקל הוולד הוא כ-10 ק"ג ואורכו מטר.
משקלו של זכר בוגר הוא 160 ק"ג ואורכו 2.6 מטר.
משקל הנקבה הוא 150 ק"ג ואורכה 2.4 מטר.
כמו דולפינים אחרים מסוגו, הסטנלה המפוספסת נע בקבוצות גדולות, כ-100 פרטים בקבוצה.
בים התיכון ובאוקיינוס האטלנטי תיתכנה קבוצות קטנות יותר.
לפעמים הם מתערבים בקבוצות של הדולפין המצוי.
כמו כל דולפין, גם הסטנלה מסוגלים לבצע תרגילי אקרובטיקה, כמו פריצה מהמים וקפיצה לגובה מעל פני המים.
לפעמים הם מתקרבים לספינות באוקיינוס האטלנטי ובים התיכון, דבר שהוא פחות אופייני במקומות אחרים, במיוחד באוקיינוס השקט, שם הם ניצודו בעבר בכמויות גדולות.
הסטנלה המפוספסת ניזון מדגים קטנים ודיונונים.מין זה ידוע ברגישותו הגבוהה לעקה (stress), דבר המקטין במידה ניכרת את סיכויי ההצלה של פרט שהוחף בעודו בחיים.
לחופי ישראל הגיעו בשנים האחרונות מספר פרטים חיים ממין זה, אבל למרות ניסיונות אישוש של מתנדבי מחמל"י, אף אחד מניסיונות אלה לא צלח.
סטנלי ג'ורדן הוא גיטריסט ג'אז ופיוז'ן שהתפרסם בזכות בטכניקה ייחודית, שפיתח, בעזרתה הוא מנגן על גיטרה בהקשה, בדומה לנגינה בפסנתר.
ג'ורדן קיבל תואר B.A במוזיקה מאוניברסיטת פרינסטון בשנת 1981.
ג'ורדן פיתח סגנון נגינה ייחודי שבמהלכו הוא מנגן עם גיטרה שני תפקידים – ביד אחת הוא מנגן צלילים נמוכים (אקורדים, באס, וכו'), ובשנייה צלילים גבוהים.
האפקט מושג על ידי הקשה על מיתרי הגיטרה בעזרת שתי הידיים במקום פריטה.
לעיתים הוא מנגן על גיטרה בעלת שני צווארים באמצעות יד על כל צוואר, או על שתי גיטרות שונות בו זמנית.
כמו כן הוא מנגן על גיטרה ופסנתר בו זמנית.
סטנלי היא עיר הבירה והעיר היחידה באיי פוקלנד (בארצות הדוברות ספרדית: איי מלווינס).
העיר ממוקמת באי פוקלנד המזרחי.
מלבדה נמצאים על אי זה מספר יישובים כפריים נוספים.
סטנלי משתרעת על מדרון הררי בין מפרץ סטנלי (מפרץ ארחנטינו) לבין פנים האי.
למרות היותה העיר היחידה המוכרת באיי פוקלנד, מדובר למעשה בעיירה קטנה שאוכלוסייתה מונה 2,115 נפשות, מתוך כ-2,500 תושבים באי כולו (להוציא חיילים בריטיים).
זהו המרכז המנהלי הדרומי ביותר בחצי הכדור הדרומי, אולם עקב מיעוט האוכלוסין בה אינה נחשבת כעיר הבירה הדרומית ביותר על פני כדור הארץ, תואר השמור לעיר וולינגטון בניו זילנד.
לנמל הייתה במשך השנים חשיבות אסטרטגית, בהיותו הנמל הדרומי ביותר של האימפריה הבריטית.
ההתיישבות במקום החלה בשנת 1843, והעיר הוכרזה כבירת איי פוקלנד בשנת 1845. היא נקראת על שם הלורד סטנלי, שהיה השר הממונה על הקולוניות החיצוניות בממשלה הבריטית.
בעיר ממוקם בית הממשלה אשר נבנה בשנת 1845 ואשר משמש את מושל איי פוקלנד.
בשנת 1979 נחנך סמוך לעיר נמל התעופה פורט סטנלי , שאפשר הגעה לאי במטוסים קטנים.
עד לחניכתו ניתן היה להגיע לאי במעבורות וברחפות בלבד.
שדה התעופה היה בפעילות עד להקמת בסיס חיל האוויר המלכותי מאונט פלזנט, בשנת 1985.
בשנת 1982 נתפסה העיר על ידי כוחות הצבא הארגנטינאי, דבר שהחל בפועל את מלחמת פוקלנד.
הנוכחות הארגנטינאית בעיר נמשכה 10 שבועות, שבמהלכם נערכו קרבות על העיר.
בתחילה הופגזה העיר בירי ארטילרי מצד הצי הבריטי, נגרם לעיר נזק רב, ושלושה תושבים נהרגו.
על שלב המתקפה היבשתי פיקד בריגדיר ג'וליאן תומפסון הכוח כלל את חטיבת הקומנדו השלישית של חיל הנחתים המלכותי, אשר כללה בתוכה את גדודי הקומנדו (40, 42 ,45) של החיל, ויחידות נוספות ובהן שני גדודים מן הרגימנט המוצנח וכן אלמנטים מן הכוחות מיוחדים ובהם צוותים משירות הסירות המיוחד וה-SAS.
כוחות הנחתים והצנחנים נחתו באיי פוקלנד עצמם, כבשו אותם מידי חיילי ארגנטינה בסדרה של קרבות חי"ר קשים ובמסע רגלי מפרך, הגיעו לעיר ולחמו על כיבושה.
במהלך הקרב הביא לנסיגת הצבא הארגנטינאי אל תוך העיר עצמה, עד לכניעה.
במהלך הקרבות מוקשו סביבות העיר, ועוד כיום מסומנים אזורים מסוימים מחוץ לעיר כשדות מוקשים.
בהמשך השלימו הכוחות הבריטים את ההשתלטות מחדש על האיים.
לאחר המלחמה שוקמה העיר במהירות.
כיום יש בה מרכז קניות, מרכז ספורט, בית חולים, ושוכנים בה משרדי הממשל של האי.
בסטנלי גם נמצאת כנסייה שנבנתה בשנת 1845. בשנת 1984 נחנכה בה אנדרטה למלחמה.
למרות הכניעה במלחמה, ממשלת ארגנטינה לא חזרה בה מתביעתה הטריטוריאלית על איי פוקלנד, ועל העיר סטנלי - פוארטו ארחנטינו בפרט, ברמה ההצהרתית.
סטנלי בולדווין, רוזן בולדווין הראשון מביודלי היה פוליטיקאי בריטי מטעם המפלגה השמרנית שכיהן כראש ממשלת בריטניה שלוש פעמים בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
הוא ראש הממשלה הבריטי היחידי שכיהן תחת שלושה מלכים: ג'ורג' החמישי, אדוארד השמיני וג'ורג' השישי.
בולדווין נכנס לראשונה לבית הנבחרים הבריטי ב-1908 כנציג מחוז הבחירה של ביודלי (Bewdley) לאחר שירש את מקומו של אביו, אלפרד בולדווין.
הוא מילא תפקיד ממשלתי בממשלת הקואליציה של דייוויד לויד ג'ורג'.
ב-1922 היה בולדווין אחד ממובילי המהלך להסרת תמיכתה של המפלגה השמרנית מלויד ג'ורג'.
כתוצאה מכך הוא מונה להיות שר האוצר בממשלתו השמרנית של אנדרו בונאר לואו.
עם התפטרותו של זה האחרון במאי 1923 מונה בולדווין לתפקיד ראש הממשלה ומנהיג המפלגה השמרנית.
הוא הלך לבחירות כשהנושא המרכזי בהם היה סוגיית המחירים.
בבחירות הוא איבד את הרוב השמרני ולאחריהן הרכיב רמזי מקדונלד ממשלת מיעוט מטעם מפלגת הלייבור.
לאחר ניצחונו בבחירות הכלליות של 1924 הקים בולדווין את ממשלתו השנייה שבה כיהנו אישים חשובים כמו סר אוסטן צ'מברלין כשר החוץ, וינסטון צ'רצ'יל כשר האוצר, ונוויל צ'מברלין כשר הבריאות.
השניים האחרונים חיזקו את מעמדם של השמרנים על ידי ביצוע רפורמות בתחומים שקודם לכן היו מזוהים עם המפלגה הליברלית.
רפורמות אלו כללו פיוס בתחום יחסי העבודה, ביטוח אבטלה, מערכת פנסיות רחבה יותר, פינוי שכונות עוני, הרחבת היקף השיכון הפרטי והרחבת הטיפול לאם ולילד.
עם זאת, קצב התפתחות איטי של הכלכלה ושקיעתם של ענפי המכרות והתעשייה החלישו את בסיס התמיכה בו.
ממשלתו חוותה גם שביתה כללית שהתנהלה ב-1926 ואת חקיקת "חוק סכסוכי העבודה" (Trades Disputes Act) של 1927 שריסן את כוחם של האיגודים המקצועיים.
בולדווין הפסיד בבחירות של 1929 על חודם של קולות מעטים והמשך כהונתו כמנהיג המפלגה הייתה נתונה לביקורת נרחבת מצדם של ברוני העיתונות, הלורד רותרמיר והלורד ביברברוק.
ב-1931 הרכיב ראש הממשלה מטעם הלייבור, רמזי מקדונלד, ממשלת אחדות לאומית, שרוב שריה היו שמרנים ושזכתה לרוב מוחץ בבחירות של 1931. בתור הלורד נשיא המועצה וכאחד מארבעת השמרנים מקרב הקבינט הקטן שכלל עשרה שרים, דאג בולדווין לרבים מתפקידיו של ראש הממשלה כאשר התדרדרה בריאותו של מקדונלד.
ממשלה זו חוקקה חוק להרחבת הממשל העצמי של הודו הבריטית, מהלך שלו התנגדו צ'רצ'יל ורבים מבכירי המפלגה השמרנית.
חוק וסטמינסטר שחוקק ב-1931 העניק מעמד של דומיניונים לקנדה, אוסטרליה, ניו זילנד ודרום אפריקה, והיה הצעד הראשון לקראת יצירתו של חבר העמים הבריטי.
כמנהיג המפלגה, הנהיג בולדווין חידושים מרשימים, כמו עשיית שימוש מושכל ברדיו ובקולנוע, כך הוא נעשה גלוי יותר לעיני הציבור וחיזק את מעמדה של המפלגה השמרנית.
ב-1935 החליף בולדווין את מקדונלד בתפקיד ראש ממשלת האחדות הלאומית וזכה בניצחון מוחץ בבחירות הכלליות של 1935. הייתה זו הפעם האחרונה בהיסטוריה של בריטניה כאשר מפלגה אחת זכתה ביותר מ-50% מסך כל הקולות.
באותה תקופה הוא דאג לתהליך התחמשותם של הכוחות המזוינים והיה מעורב בפרשת התפטרותו של המלך אדוארד השמיני.
ממשלתו השלישית של בולדווין חוותה מספר משברים בתחום מדיניות החוץ, כולל ההמולה הציבורית בנוגע לחתימתו של הסכם הור-לאוואל לסיום המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, כיבוש חבל הריין על ידי היטלר ופרוץ מלחמת האזרחים בספרד.
ב-1937 פרש בולדווין מתפקידו כראש הממשלה והוחלף על ידי נוויל צ'מברלין.
בראשית המאה ה-21 הציגו ההיסטוריונים תמונה חיובית יותר של ממשלותיו של בולדווין.
חוקרים מודרניים מדרגים באופן כללי את בולדווין בחציון העליון של רשימת ראשי ממשלת בריטניה.
סטנלי בולדווין נולד בעיירה ביודלי (Bewdley) שבמחוז ווסטרשייר, אנגליה.
הוא היה בנם של אלפרד ולואיזה בולדווין (לבית מקדונלד) ודרך אמו, שהייתה ממוצא סקוטי, הוא היה בן דוד מדרגה ראשונה של הסופר והמשורר רודיארד קיפלינג, שאליו הוא היה מקורב במשך כל ימי חייהם.
משפחתו של בולדווין הייתה אמידה ובבעלותם היה עסק לייצור ברזל ופלדה שלימים הפך לחלק מחברת "ריצ'רד תומאס ובולדווין" (Richard Thomas and Baldwins).
בתי הספר שבהם התחנך בולדווין היו בית הספר סנט מייקל, שאז שכן בסלאו שבמחוז ברקשייר, לאחר מכן בית הספר הארו, פנימייה בצפון-מערב לונדון ולבסוף ברייטון קולג', פנימייה בברייטון שבסאסקס.
מאוחר יותר הוא כתב: "כל סוסי המלך וכל אנשיו כשלו בהכנסתי לחברתם של מנהלי בתי הספר ובהתייחס אליהם, היו לי בעבר כל הכישורים של מתנגד פסיבי".
לאחר מכן המשיך בולדווין ללימודים באוניברסיטת קיימברידג', שם הוא למד היסטוריה בטריניטי קולג'.
תקופת לימודיו באוניברסיטה עמדה בצל נוכחותו כמנהל הקולג' של מי שכיהן כמנהל בית הספר הארו והעניש את בולדווין על כך שרשם ניבולי פה.
באותה תקופה, בולדווין היה שתקן ונמנע מלהתבטא.
הוא התבקש לפרוש מחברת הדיבייטינג של המכללה מכיוון שלא נטל חלק באף ויכוח.
לאחר שקיבל תואר בהיסטוריה ברמה בינונית ומטה, הוא הצטרף לעסקי משפחתו בייצור ברזל.
אביו שלח אותו ללמוד בקולג' מסון (לימים אוניברסיטת ברמינגהאם) לקורס הכשרה טכני במטלורגיה.
כבחור צעיר הוא שירת תקופה קצרה כלוטננט משנה ביחידת מתנדבי התותחנים במלוורן וב-1897 הוא מונה להיות שופט שלום של מחוז ווסטרשייר.
ב-12 בספטמבר 1892 נשא בולדווין לאישה את לוסי רידסדייל ויחד הם הביאו לעולם שישה ילדים.
בולדווין הוכיח את עצמו כאיש עסקים מיומן ורכש מוניטין כתעשיין חדשן.
במותו של אביו ב-1908 הוא ירש הון של 200,000 ליש"ט, שווה ערך לכ-18 מיליון ליש"ט ב-2015, ואת ניהול החברה "הרכבת המערבית והגדולה" (Great Western Railway).
בבחירות הכלליות של 1906 התמודד בולדווין על מושב לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של קידרמינסטר (Kidderminster) אך נוצח על רקע התבוסה של השמרנים לאחר שהמפלגה נחלקה בסוגיית הסחר החופשי.
בבחירות הביניים שנערכו ב-1908 הוא נבחר מטעם מחוז הבחירה של ביודלי כשהוא יורש את מושב הפרלמנט של אביו שמת מוקדם יותר באותה שנה.
בשנותיו הראשונות של בולדווין בפרלמנט הוא לא היה פעיל במיוחד ולא גילה שאיפות פוליטיות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא היה מזכיר אישי פרלמנטרי למנהיג המפלגה, אנדרו בונאר לואו.
ב-1917 הוא מונה לתפקיד מיניסטריאלי זוטר של המזכיר הפיננסי במשרד האוצר, תפקיד בו הוא שאף לעודד תרומות מרצון של עשירים כדי להחזיר את החובות של בריטניה שנבעו מהוצאות המלחמה וכתב מכתבים לעיתון הטיימס תחת השם הבדוי FST ורבים מהם פורסמו.
הוא תרם לקופת האוצר חמישית מהונו, כ-580,000 ליש"ט שהוחזקו בתור איגרות מלחמה בשווי של 120,000 ליש"ט.
מאוחר יותר, ב-1928, הוקמה על בסיס רעיון זה "הקרן הלאומית".
אף על פי שהוא נכנס לפוליטיקה בגיל מבוגר יחסית, עלייתו לצמרת הייתה מהירה מאוד.
בולדווין שימש בתפקידו במשרד האוצר במשותף עם סר הרדמן לוור שמונה לתפקיד ב-1916, אך אחרי 1919 נשא בולדווין ברוב מחויבויות התפקיד לבדו.
במסגרת חלוקת התארים של יום הולדת המלך של 1920 הוא מונה להיות חבר במועצה המלכותית.
באפריל 1921 הוא קודם לתפקיד בקבינט בתור שר המסחר.
בסוף שנת 1922 החלה להשתרר אי שביעות רצון מהמפלגה השמרנית בשל הקואליציה שהייתה לה עם דייוויד לויד ג'ורג' מהמפלגה הליברלית.
בפגישה שנערכה במועדון קרלטון באוקטובר הכריז בולדווין על הסרת תמיכתו בקואליציה וגינה את לויד ג'ורג' על היותו "הכוח הדינמי" שהוביל לחורבן בכל רחבי המפה הפוליטית.
המשתתפים בפגישה בחרו לעזוב את הקואליציה, בניגוד לרצונם של רוב מנהיגי המפלגה.
כתוצאה ישירה מפגישה זו נאלץ בונאר לואו לחפש אחר שרים חדשים לקבינט בהנהגתו וכך הוא קידם את בולדווין לתפקיד שר האוצר.
בבחירות הכלליות שהתקיימו בנובמבר 1922 שבו השמרנים לממשלה עם רוב שהשיגו בזכות עצמם.
כשאובחן ראש הממשלה, בונאר לואו בסרטן ממאיר, ובעקבות זאת פרש מתפקידו באופן פתאומי במאי 1923, היה הלורד קרזון, שר החוץ, למועמד המתבקש להחליפו.
אולם המפלגה השמרנית ביקשה להשיל מעליה את תדמיתה האריסטוקרטית, וקרזון שהיה חבר בבית הלורדים, בעל הון עצום שירש וחבר במועצות מנהלים רבות, לא התאים לתדמית המבוקשת של המפלגה.
בנוסף, קרזון היה חסר ניסיון במדיניות פנים, היה שנוא על מעמד הפועלים בגלל התנגדותו הנחרצת לברית המועצות ונודע בתכונותיו האישיות המוזרות.
במיוחד יצא נגדו עיתון הדיילי הרלד.
אל מולו הועלה שמו של ארתור ג'יימס בלפור, אולם הלה התנה את הסכמתו לקבל את התפקיד בכך שיורשה לו להרחיק שרים שאינם מוצאים חן בעיניו מהממשלה, וגם נחשב לזקן, ולכן עלה שמו של בולדווין כמועמד יחד עם שמו של נוויל צ'מברלין.
אולם סירובו של צ'מברלין לכהן כשר בממשלת בונאר-לאו העמידה אותו בעמדת נחיתות מול בולדווין, אשר נחשב למועמד בעל הסיכוי הטוב ביותר לחסום את הלורד קרזון.
המלך ג'ורג' החמישי, בעצת השרים והפקידים הבכירים, בחר בבולדווין והטיל עליו את הרכבת הממשלה.
עם התמנותו לראש הממשלה, ציינו בעיתונות את כושר הנאום שלו, החוש המדיני שלו וקצב העבודה שלו.
בתחילה בלדווין לקח על עצמו גם את תפקיד שר האוצר תוך שהוא שואף לצרף לממשלה את הליברל לשעבר רג'ינלד מק'קנה.
עם כישלון מהלך זה הוא מינה את נוויל צ'מברלין לתפקיד.
במדיניות החוץ, בולדווין פעל להקל על גרמניה את עול הפיצויים שהוטלו עליה.
הוא טען שגרמניה נמצאת לקראת קריסה וקריסתה תזיק לאירופה הרבה יותר מהקלת עול הפיצויים.
בולדוין גם הצליח להוריד את מצבת החובות של ארצו בחצי וזכה לפופולריות רבה כמי שמשרה אווירה של שלום ושגשוג.
לשמרנים היה רוב ברור בבית הנבחרים והם יכלו למשול במשך חמש שנים לפני שיערכו בחירות כלליות נוספות.
אך בולדווין חש עצמו כבול למחויבותו של בונאר לואו מהבחירות הקודמות שלא יהיה שינוי במחירים ללא קיומן של בחירות נוספות.
כאשר פנה בולדווין למדיניות הפרוטקציוניסטית שתישאר מדיניות המפתח של המפלגה במשך כל ימי חייו, בניגוד למדיניות הסחר החופשי שנהגה עד אז, בתקווה שהיא תסייע להוריד את האבטלה ההולכת וגוברת ותמריץ את ההתאוששות הכלכלית, החליט בולדווין לקיים בחירות מוקדמות בדצמבר 1923 כדי לקבל מהציבור מנדט לשינוי.
תוצאות הבחירות היו רחוקות מציפיותיו.
השמרנים זכו ב-258 מושבים בפרלמנט, הלייבור ב-191 והמפלגה הליברלית שהתאחדה מחדש זכתה ב-159 מושבים.
תוצאות הבחירות נתפסו בציבור כאי אמון במדיניות הפרוטקציוניסטית של בולדווין.
בולדווין נותר ראש הממשלה עד לפתיחת מושב הפרלמנט בינואר 1924, שבו הובסה הממשלה בהצעת אי-אמון, ובעקבותיה הוא התפטר מתפקידו.
בולדווין החזיק בהצלחה את תפקיד מנהיג המפלגה למרות קולות של כמה מעמיתיו שקראו להתפטרותו.
במשך עשרת החודשים הבאים כיהנה ממשלת מיעוט בלתי יציבה של הלייבור בראשותו של רמזי מקדונלד.
ב-13 במרץ 1924 הובסה ממשלת הלייבור בבית הנבחרים בפעם הראשונה, אף על פי שהשמרנים החליטו להצביע עם הממשלה מאוחר יותר באותו יום כנגד הליברלים.
במהלך הדיון על הצי השמרנים התנגדו ללייבור, אך תמכו בהם ב-18 במרץ בהצבעה על קיצוץ ההוצאות על הבסיס הצבאי בסינגפור.
בולדווין שיתף גם פעולה עם מקדונלד בנוגע למדיניות באירלנד כדי למנוע מנושא זה להיות מפלגתי.
ממשלת הלייבור נשאה ונתנה עם ממשלת ברית המועצות בנוגע לחתימת חוזים מסחריים כדי לתת את עקרון המדינה המועדפת ואת המעמד הדיפלומטי למשלחת המסחרית של בריטניה וההסכם היה אמור ליישב את התביעות שמלפני מהפכת אוקטובר של מחזיקי איגרות החוב ובעלי הרכוש המוחרם הבריטים, לאחר שממשלת בריטניה תבטיח מתן הלוואה לברית המועצות.
בולדווין החליט להצביע נגד הממשלה בסוגיית ההסכמים עם ברית המועצות, הצבעה שהפילה את הממשלה ב-8 באוקטובר 1923.
באותו חודש התקיימו בחירות כלליות שבהם זכתה המפלגה השמרנית ברוב מוחץ של 412 מושבים אל מול 151 מושבים של הלייבור ו-40 של הליברלים.
בולדווין הוביל מערכה על "אי המעשיות" של הסוציאליזם, על פרשת קמפבל , על מכתב זינובייב (שבולדווין סבר שהוא היה אמיתי) ועל ההסכמים עם ברית המועצות.
בנאום שנשא במהלך מערכת הבחירות אמר בולדווין:
הקבינט החדש של בולדווין כלל כעת שותפים פוליטיים לשעבר של לויד ג'ורג'.
שמרנים לשעבר מהקואליציה כמו אוסטן צ'מברלין כשר החוץ, הלורד בירקנהד כשר לענייני הודו, ארתור בלפור כלורד נשיא המועצה והליברל לשעבר וינסטון צ'רצ'יל כשר האוצר.
תקופת כהונתו זו של בולדווין עמדה בסימן השביתה הכללית, משבר שהממשלה הצליחה לעמוד כנגדו, למרות ההרס שהיא גרמה ברחבי בריטניה.
בולדווין ייסד את "הארגון לשמירת שירותים חיוניים" (Organisation for the Maintenance of Supplies), ארגון מתנדבים שאנשיו נמנו על המתנגדים לשביתה שמטרתו הייתה למלא את מקומם של שובתים בשירותים חיוניים.
ביוזמתו של בולדווין עמד הלורד וויר בראש ועדה ל"בחינת הבעיה הלאומית של האנרגיה החשמלית".
הוועדה פרסמה את הדו"ח שלה ב-14 במאי 1925 ובו המליץ וויר על הקמתה של "מועצת החשמל המרכזית" (Central Electricity Board), מונופול ממשלתי שבחציו מומן על ידי הממשלה ובחציו על ידי מפעלים מקומיים.
בולדווין קיבל את המלצותיו של וויר ואלו הפכו לחוק בסוף שנת 1926. מועצה זו הייתה סיפור הצלחה.
עד 1939 התפוקה החשמלית עלתה פי ארבעה ועלויות הייצור ירדו.
אחת הרפורמות החקיקתיות של בולדווין היה פרדיגמה במפלגתו.
ב-1927 התקבל בולדווין בתור חבר בחברה המלכותית.
ב-1929 שבה מפלגת הלייבור לשלטון כמפלגה הגדולה בבית הנבחרים, אף על פי שהיא זכתה בקולות בודדים מעל אלו של השמרנים.
בהיותו באופוזיציה כמעט והודח בולדווין על ידי "ברוני העיתונות", הלורד רותרמיר והלורד ביברברוק, שהאשימו אותו בכך שנהנה "מעוצמת השלטון מבלי לקבל אחריות, הזכות של הזונה לכל אורך הדורות".
ההיסטוריון ג'ון רמסדן טען שבולדווין ביצע שיפורים דרמטיים שהחזיקו מעמד גם אחריו במבנה הארגוני וביעילותה של המפלגה השמרנית.
הוא הרחיב את סגל מטה המפלגה באנשים מקצוענים, גרם לנציגי המפלגה להתמקצע, גייס כספים רבים והיה חדשן בזה שהכניס לשימוש את אמצעי התקשורת ההמוניים החדשים, הרדיו והקולנוע.
ב-1931, בשעה שהכלכלה, הן בבריטניה והן ברחבי העולם, עמדה בפתח משבר עם תחילתו של השפל הגדול, הצטרפו בולדווין והשמרנים לקואליציה עם ממשלת הלייבור בראשותו של רמזי מקדונלד.
החלטה זו הובילה לגרוש מקדונלד ממפלגתו שלו ובולדווין, בתפקיד הלורד נשיא המועצה, הפך לראש הממשלה דה פקטו, כשהוא פועל כנציגו של מקדונלד שבהדרגה סבל משיטיון, עד למינויו באופן רשמי לראש הממשלה ב-1935.
הישג מרכזי וחשוב מאוד שהושג באותה תקופה היה חוק וסטמינסטר, שהעניק ממשל עצמי מלא לדומיניונים קנדה, דרום אפריקה, אוסטרליה וניו זילנד והיה השלב הראשון לקראת הקמתו בסופו של דבר של חבר העמים הבריטי ולביטול המושג האימפריה הבריטית.
ב-1930 נערכו משחקי חבר העמים הבריטי בפעם הראשונה בהמילטון שבקנדה.
ממשלתו של בולדווין העבירה תוך קשיים מרובים את החוק שהיווה ציון דרך, את "חוק ממשלת הודו" (Government of India Act, 1935), תוך התנגדות של וינסטון צ'רצ'יל, דוברם של האימפריאליסטים המושבעים שמילאו את שורות המפלגה השמרנית.
בולדווין לא היה בעד פירוק נשק מוחלט, אך הוא האמין, כפי שאמר סר אדוארד גריי ב-1925 ש"כמויות כלי נשק גדולות מובילות בהכרח למלחמה".
אף על פי כן, הוא הגיע לידי ההכרה, כפי שנאמר בנאומו מה-10 בנובמבר 1932, ש"הגיעה העת שבריטניה תוכל להתקדם לקראת פירוק נשק חד-צדדי".
בנאום זה נעשה לעיתים קרובות שימוש כנגד בולדווין ככזה שהדגים לכאורה את היעילות שבפירוק הנשק או בחימוש מחדש, בתלות בעמדת המבקר.
עם תחילת החלק השני של ועידת פירוק הנשק בינואר 1933, עשה בולדווין ניסיון ליישם את תקוותו לפירוק החימוש האווירי.
אף על פי כן הוא היה מודאג מהעדר ההגנה של בריטניה כנגד תקיפות אוויריות ומההתחמשות מחדש של גרמניה הנאצית, באומרו "שזה יהיה דבר נורא, למעשה, תחילת הסוף".
באפריל אותה שנה הגיע הקבינט להסכמה על המשך בנייתו של הבסיס הצבאי בסינגפור.
ב-15 בספטמבר 1933 סירב הנציג הגרמני בוועידת פירוק הנשק לשוב לדיונים ובאוקטובר עזבה גרמניה את הוועידה באופן סופי.
ב-6 באוקטובר דרש בולדווין את כינוסה של ועידת פירוק הנשק ובנאום בפני ועידת המפלגה השמרנית בברמינגהאם הוא אמר:
ב-14 באוקטובר עזבה גרמניה את חבר הלאומים.
ב-23 באוקטובר החליט הקבינט שעל בריטניה לנסות עדיין לשתף פעולה עם מדינות אחרות, כולל גרמניה, בפירוק הנשק הבין-לאומי.
אף על פי כן, בין אמצע ספטמבר 1933 לבין תחילת 1934 שינה בולדווין את דעתו מתקווה לפירוק הנשק להעדפת ההתחמשות מחדש, כולל יצירת איזון בכמויות כלי הטיס.
באותה עת הוא דחה הזמנה מאדולף היטלר להיפגש איתו, בהאמינו שביקורים בבירות זרות הם משימות המוטלות על שרי החוץ.
ב-8 במרץ 1934 הגן בולדווין על ההחלטה על הקמתן של ארבע טייסות חדשות עבור חיל האוויר המלכותי כנגד הביקורת של מפלגת הלייבור ובדברו על פירוק הנשק הבין-לאומי הוא אמר:
ב-29 במרץ 1934 פרסמה גרמניה את נתוני ההתחמשות שלה שהראו עלייה של שליש בסך כוחותיה ועלייה של 250% בכוחה האווירי.
סדרה של בחירות ביניים בסוף שנת 1933 ובראשית 1934 עם מהפכים לרעתם של נציגי מפלגת השלטון, המפורסם מבניהם היה במזרח פולהאם עם מהפך בשיעור של 26.5%, שכנעו את בולדווין שהציבור הבריטי נסחף אחרי הפציפיזם.
הוא גם דחה את ההשקפות הלוחמניות של אישים כמו צ'רצ'יל ורוברט ונסיטרט מאחר שהוא האמין שהנאצים היו אנשים הגיוניים ושהם יבינו את ההיגיון שבמאזן הכוחות.
הוא גם האמין שמלחמה תהייה "הטרור והאימה המפחידים ביותר שידע האדם מעודו".
עם ההתדרדרות במצב בריאותו של מקדונלד, החליפו הוא ובולדווין תפקידים ביוני 1935. בולדווין מונה לתפקיד ראש הממשלה ומקדונלד תפס את תפקידו כלורד נשיא המועצה.
באוקטובר אותה שנה הכריז בולדווין על בחירות כלליות.
נוויל צ'מברלין יעץ לבולדווין להפוך את החימוש מחדש לנושא המוביל של מסע הבחירות כנגד הלייבור, באומרו שאם תוכנית החימוש מחדש לא תוכרז עד לאחר הבחירות, תהייה תחושה שהממשלה הוליכה שולל את הציבור.
אף על פי כן, בולדווין לא הפך את נושא החימוש מחדש לנושא המוביל של מסע הבחירות.
הוא אמר שהוא יתמוך בחבר הלאומים, יבצע תהליך התחדשות בכוחות המזוינים של בריטניה ויתקן ליקויים.
אך הוא גם אמר: "אני נותן לכם את דברתי שלא יהיה תהליך נרחב של התחמשות מחדש".
הסוגיות העיקריות במערכת הבחירות היו סוגיות השיכון, האבטלה והאזורים המיוחדים של השפל הכללי.
בבחירות זכו תומכי ממשלת האחדות הלאומית ב-430 מושבים בפרלמנט (מתוכם 386 של השמרנים) והלייבור זכו ב-154 מושבים.
בדברים שכתב ב-1955 טען בנו הצעיר של בולדווין, א.
ב-31 ביולי 1934 אישרה הממשלה דו"ח שקרא להגדלת כוחו של חיל האוויר המלכותי לממדיו כפי שהיו ב-1923 באמצעות הקמת 40 טייסות חדשות במשך חמש השנים הבאות.
ב-26 בנובמבר אותה שנה, שישה ימים לאחר קבלת החדשות על כך שחיל האוויר הגרמני יהיה יותר גדול מחיל האוויר המלכותי תוך שנה, החליט הקבינט להאיץ את ההתחמשות מחדש של חיל האוויר כך שתארך שנתיים במקום ארבע שנים.
ב-28 בנובמבר הגיש צ'רצ'יל תיקון לחוק שהתקבל בתגובה לנאום מן הכס בנוסח: "כוח ההגנה הלאומי שלנו, במיוחד ההגנה האווירית, אינו מספיק עוד לצרכים".
הצעת תיקון זו פורסמה שמונה ימים לפני שהיא הורדה מסדר היום ובישיבת קבינט מיוחדת הוחלט כיצד להתמודד איתה.
צ'רצ'יל אמר שגרמניה מתחמשת מחדש.
הוא ביקש שהכספים שהוצאו על התחמשות אווירית יוכפלו או ישולשו כדי להרתיע את הגרמנים מפני התקפה ושחיל האוויר הגרמני כמעט ונמצא בשוויון כוחות מול חיל האוויר המלכותי.
בולדווין הגיב בהכחשת טענה זו וטען שחיל האוויר הגרמני לא מתקרב למחצית כוחו של חיל האוויר המלכותי.
הוא הוסיף שעד לסוף 1935 יעמדו עדיין לרשות חיל האוויר המלכותי 50% של שוליים באירופה.
לאחר שבולדווין אמר שהממשלה תבטיח בעתיד את האיזון בין שני חילות האוויר, הסיר צ'רצ'יל את הצעתו מסדר היום.
באפריל 1935 דיווח שר האווירייה שאף על פי שכוחה של בריטניה באוויר יהיה רב יותר בהשוואה לכוחה של גרמניה לפחות בשלוש השנים הבאות, ההתחמשות מחדש של חיל האוויר המלכותי צריכה להיות גדולה יותר.
השרים למדו שגרמניה תוכל בקלות לשפר את מעמדה גם מול תוכנית משופרת זו.
ב-21 במאי הסכים הקבינט להרחבת כוח הגנת המולדת של חיל האוויר המלכותי ל-1,512 מטוסים (מתוכם 840 מפציצים ו-420 מטוסי קרב).
ב-22 במאי התוודה בולדווין בבית הנבחרים: "שגיתי בהערכתי את המצב העתידי.
ב-25 בפברואר 1936 אישר הקבינט דו"ח שקרא להרחבת הצי המלכותי הבריטי ולהצטיידות מחדש של הצבא הבריטי (אף על פי שלא דובר על הרחבת הצבא), לצד הקמתם של בתי חרושת שייבנו בכספי הציבור וינוהלו על ידי חברות תעשייתיות.
בתי חרושת אלו נכנסו לפעולה ב-1937. בפברואר 1937 דיווח ראש מטה ההגנה שעד מאי 1937 יעמדו לרשות חיל האוויר הגרמני 800 מפציצים, בהשוואה ל-48 של חיל האוויר המלכותי.
בדיון שהתקיים בבית הנבחרים ב-12 בנובמבר 1936, תקף צ'רצ'יל את הממשלה על אוזלת ידה בתהליך ההתחמשות מחדש.
צ'רצ'יל כתב לידידו: "מעולם לא שמעתי וידוי עלוב כל כך מפי איש ציבור כפי שבולדווין השמיע לנו אתמול".
דווידסון ואמר על צ'רצ'יל: "אם תפרוץ מלחמה, ואף אחד לא יכול להכחיש זאת, עלינו לשמור עליו רענן לתפקיד ראש הממשלה שלנו".
תומאס דגדייל טען גם הוא שבולדווין אמר לו: "אם תפרוץ מלחמה, ווינסטון יהיה חייב להיות ראש הממשלה.
אם הוא יכנס לקבינט עכשיו לא נוכל להיות מעורבים במלחמה כאומה מאוחדת".
המזכיר הכללי של קונגרס האיגודים המקצועיים, וולטר סיטרין, נזכר בשיחה שהייתה לו עם בולדווין ב-5 באפריל 1943: "בולדווין סבר שההתאוששות הפוליטית של צ'רצ'יל הייתה מופלאה.
הוא אישית תמיד חשב שעם תפרוץ מלחמה, ווינסטון יהיה האיש הנכון לתפקיד".
מפלגת הלייבור התנגדה בתקיפות לתוכנית ההתחמשות מחדש.
ב-21 בדצמבר 1933 אמר קלמנט אטלי: "מבחינתנו, אנו מתנגדים לכל דבר שקרוב להתחמשות מחדש".
ב-8 במרץ 1934 אמר אטלי, לאחר שבולדווין הגן על הערכות המצב של הכוחות האוויריים, "אנו מצדנו לא תומכים בהתחמשות מוחלטת מחדש".
ב-30 ביולי 1934 הגישה מפלגת הלייבור הצעת אי-אמון נגד הממשלה על רקע תוכניות ההרחבה של חיל האוויר המלכותי.
אטלי אמר בדיון על ההצעה: "אנו מתכחשים לצורך להגדלת כוחות האוויר...
ואנו מתנגדים לתביעה לשוויון כוחות".
סר סטפורד קריפס אמר גם באותה הזדמנות שזו סברה מוטעית לחשוב שבריטניה יכולה להשיג ביטחון באמצעות הגדלת חיל האוויר שלה.
ב-22 במאי 1935, ביום לאחר נאומו של היטלר בו הוא טען שהתחמשותה מחדש של גרמניה לא מהווה איום על השלום, העריך אטלי שנאומו של היטלר נתן "סיכוי לעצירת מרוץ החימוש".
אטלי גם גינה את הספר הלבן בנושא ההגנה של 1937: "אין אנו מאמינים שהממשלה מתכוננת להשיג ביטחון כלשהו למדינה באמצעות ההתחמשות מחדש".
התפטרותו של המלך אדוארד השמיני
עלייתו לכס המלוכה של המלך אדוארד השמיני ומשבר ההתפטרות שלו מיד לאחר מכן, העמידו את בולדווין בפני המבחן העיקרי האחרון שלו כראש הממשלה.
המונרך החדש היה תומך נלהב של ההבנה בין בריטניה לבין גרמניה והיו לו דעות מוצקות בנוגע לזכותו להתערב בענייני המדינה, אך הדאגה העיקרית של הממשלה הייתה חוסר שיקול הדעת שלו.
בכוונתו של המלך היה לשאת לאישה את ווליס סימפסון, אישה אמריקאית שהייתה גרושה פעמיים.
בולדווין, שניחן בחשיבה הגיונית, חש שהוא יוכל לסבול אותה כ"פרוצה מכובדת", כל עוד היא תישאר הרחק מכס המלכות, אך לא בתור "המלכה וולי".
סימפסון הייתה גם חשודה על ידי הממשלה בשל רגשותיה הפרו-גרמניים הידועים והייתה אמונה שהיו לה קשרים קרובים עם חוגים מונרכיסטיים גרמניים.
באוקטובר ובנובמבר 1936 הצטרף בולדווין למשפחה המלכותית בניסיון להניא את המלך מכוונתו להוציא לפועל את הנישואים הללו, בטענה שנישואים של המלך לאישה גרושה פעמיים כמלכה לא תתקבל על ידי הממשלה, על ידי העם ועל ידי האימפריה ושקול העם חייב להישמע.
כאשר דעת הקהל כלפי המלך נפגעה קשות, נתן לו ראש הממשלה זמן לשקול מחדש את רעיון הנישואים.
על פי ההיסטוריון פיליפ ויליאמסון, "הפגיעה שעמדה בבסיס ההשלכות של הקשר בין המלך לגברת סימפסון עבור מוסריותו של הציבור הרחב והיושרה החוקתית שכעת התקבלו, במיוחד על ידי בולדווין, כמחזקים את אחדות האומה ואת חוזקה".
החדשות על הרומן התפרסמו לראשונה בעיתונים ב-2 בדצמבר.
הייתה תמיכה במידה מסוימת לאיחולי הצלחה למלך, במיוחד בלונדון ובסביבתה.
הרויאליסטים הרומנטיים, צ'רצ'יל, מוסלי וברוני העיתונות, הלורד רותרמיר מהדיילי מייל והלורד ביברברוק מהדיילי אקספרס, כולם הכריזו שלמלך זכות לשאת לאישה את כל מי שהוא יחפוץ בה.
משבר זה יצר ממד פוליטי כאשר ביברברוק וצ'רצ'יל ניסו לקבל את תמיכת הפרלמנט לנישואים.
אף על פי כן, תומכיו של המלך הצליחו לקבץ רק 40 חברי פרלמנט ודעת הרוב צידדה בבולדווין ובממשלת השמרנים.
מנהיג הלייבור, קלמנט אטלי, אמר לבולדווין "שבעוד לאנשי הלייבור אין כל התנגדות שאמריקאית תהפוך למלכה, הוא בטוח בכך שהם לא יהיו מוכנים לאשר את גברת סימפסון למעמד זה", בעיקר באזורי הפריפריה ובדומיניונים.
הארכיבישוף מקנטרברי, קוסמו לנג, החזיק בדעה שהמלך, כראש הכנסייה האנגליקנית, לא יכול להתחתן עם אישה גרושה, בעוד שעיתון הטיימס טען שיוקרתה של המלוכה תפגע אם "רצונו הפרטי של המלך יתנגש עם חובתו הציבורית".
בעוד שמבקרים מאוחרים יותר הלינו על כך שבולדווין סירב לבקשה סבירה לזמנה, בהעדיפו להתמיד בלחץ על המלך ומעולם לא רמז על כך שהחלופה לנישואים תהייה התפטרותו של המלך, בית הנבחרים יצא מידית ובאופן גורף כנגד הנישואים.
מפלגת הלייבור, המפלגה הליברלית, קונגרס האיגודים המקצועיים והדומיניונים של אוסטרליה וקנדה הצטרפו לעמדתו של הקבינט הבריטי בדחיית הפשרה של המלך, שבמקור הוצגה ב-16 בנובמבר, על פיה הנישואים יהיו נישואים מורגנטיים.
המשבר איים על אחדותה של האימפריה הבריטית, בשל העובדה שיחסיו האישיים של המלך עם הדומיניונים היו הקשר החוקתי האחרון שנותר להם.
בולדווין עדיין קיווה שהמלך יבחר בכתר על פני גברת סימפסון.
מבחינתו של המלך פעולה כנגד רצון הקבינט שלו הייתה מהווה גורם למשבר חוקתי.
במקרה כזה היה על בולדווין להתפטר ואף אחד ממנהיגי המפלגות האחרות לא היה מוכן לכהן כראש ממשלה תחת אדוארד השמיני.
מפלגת הלייבור כבר הבהירה שהיא לא תרכיב ממשלה כדי להצדיק התנהלות בלתי הולמת.
בולדווין אמר לשרי הקבינט שאחד מחברי הפרלמנט של הלייבור שאל, "האם תהיה לנו מונרכיה פשיסטית?" כאשר הקבינט סירב לרעיון של נישואים מורגנטיים, החליט אדוארד השמיני להתפטר מרצונו.
בקשתו האחרונה של המלך במהלך המשבר, ב-4 בדצמבר, הייתה שתינתן לו האפשרות לשדר נאום לאומה.
בקשה זו נדחתה על ידי בולדווין שטען ששידור זה יגרום לפילוג.
על כל פנים, בפגישתו האחרונה עם המלך ב-7 בדצמבר, ניסה בולדווין לדבר כל הלילה למצפונו של המלך, אך המלך היה נחוש בדעתו לבצע את החלטתו.
ב-10 בדצמבר הודיע בולדווין בבית הנבחרים על החלטת המלך להתפטר.
הרולד ניקולסון, חבר פרלמנט מהלייבור, שנכח בנאום, כתב ביומנו:
עם תום נאומו של בולדווין התפזרו חברי הבית ובדרכו החוצה נתקל ניקולסון בבולדווין ששאל אותו מה דעתו על הנאום.
ניקולסון השיב שהנאום היה מצוין ותשובתו של בולדווין הייתה: "כן...
הוא היה כמעט ללא הכנה.
הייתה לי הצלחה, ניקולסון היקר, ברגע זה הייתי ממש זקוק לזה.
ב-11 בדצמבר התפטר אדוארד השמיני ותחתיו עלה לכס המלוכה אחיו, ג'ורג' השישי.
לאדוארד הוענק על ידי אחיו התואר דוכס וינדזור.
ביוני 1937 התקיים בצרפת טקס הנישואים שלו עם סימפסון, לאחר שגירושיה עם ארנסט סימפסון נכנסו לתוקף.
בולדווין מנע מהמשבר להפוך לפוליטי על ידי כך שהפך אותו למשבר חוקתי.
הפתרון החשאי שהגה התאים לדעה הכללית וכך השתקמה האהדה הציבורית כלפיו.
הוא זכה לשבחים מכל הצדדים על הדרך הסבלנית שבה טיפל במשבר ולפחות הוא לא נתקל באי נוחות מצדם של המפגינים שצעקו "אל נצור המלך, מבולדווין!", או "הכו את בולדווין!
באפריל 1937, עת היה כמעט בן 70, הודיע בולדווין כי בכוונתו לפרוש מראשות הממשלה.
בולדווין התפטר ב-28 במאי 1937 ופינה את תפקיד ראש הממשלה לבן מפלגתו, נוויל צ'מברלין.
פעולתו האחרונה כראש ממשלה הייתה להעלות את שכרו השנתי של ראש הממשלה מ-400 ליש"ט ל-600 ליש"ט ולהנהיג תשלום משכורת למנהיג האופוזיציה.
הייתה זו העלאת השכר הראשונה של חברי הפרלמנט מאז הונהג ב-1911 והיא הטיבה בעיקר עם חברי הפרלמנט של הלייבור.
הרולד ניקולסון כתב ביומנו "שזה נעשה עם הטעם המושלם הרגיל של בולדווין.
איש לא סיים את תפקידו כך בפרץ כזה של חיבה".
ב-28 במאי הוענק לבולדווין תואר אביר מסדר הבירית והוא קיבל את תואר האצולה "הרוזן בולדווין מביודלי" (Earl Baldwin of Bewdley) וב-8 ביוני התואר "ויקונט קורוודייל".
ביוני 1937 נכנס בולדווין כחבר לבית הלורדים.
בולדווין תמך בהסכם מינכן וב-26 בספטמבר 1938 הוא אמר לצ'מברלין: "אם אתה יכול להבטיח את השלום, יגדפו אותך הרבה חמומי מוח, אך על דברתי אתה תבורך על ידי אירופה ועל ידי הדורות הבאים".
ב-4 באוקטובר אותה שנה נשא בולדווין נאום נדיר בבית הלורדים בו הוא אמר שהוא לא היה יכול להגיע למינכן אך הוא מברך את אומץ הלב של צ'מברלין.
הוא הוסיף ואמר שאחריותו של ראש הממשלה היא לא להכניס את המדינה למלחמה עד אשר הוא סמוך ובטוח שהיא מוכנה להילחם.
גם אם הסיכויים למלחמה בעתיד עומדים על 95%, אנחנו עדיין נבחר בחלופה של שלום.
הוא גם אמר שהוא היה מעביר את התעשייה למערך מלחמתי מחר, שכן ההתנגדות למהלך שכזה נמוגה.
צ'רצ'יל אמר בנאום שנשא אז: "הוא אמר שהוא יגייס את הצבא מחר.
אני סבור שזה היה טוב יותר אם הרוזן בולדווין היה אומר זאת לפני שנתיים וחצי כאשר כולם דרשו שמשרד האספקה יוקם".
שבועיים לאחר ועידת מינכן אמר בולדווין בשיחה עם הלורד הינצ'ינגברוק: "האין באפשרותנו להפנות את היטלר מזרחה?
נפוליאון התמוטט כאשר הוא נלחם כנגד הרוסים.
להיטלר עשוי להיות גורל דומה".
שנות הפרישה של בולדווין היו שקטות.
לאחר מותו של צ'מברלין ב-1940, התפישה לגבי חלקו במדיניות הפיוס הפכה אותו לדמות בלתי אהודה במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה.
לאחר רצף הכישלונות הצבאיים הבריטים ב-1940 החל בולדווין לקבל מכתבי ביקורת.
בתחילה ערמומיים ולאחר מכן אלימים ופוגעניים.
לאחר מכן החלו בכך העיתונים ולבסוף הוא ספג ביקורת קשה בציבור.
לא הייתה לו מזכירה ולכן הוא נאלץ להתמודד עם המכתבים הבלתי נעימים שנשלחו אליו לעיתים תכופות.
לאחר מכתב ביקורת מריר שנשלח אליו על ידי אזרח, כתב בולדווין: "אני יכול להבין את המרירות שלו.
הוא זקוק לשעיר לעזאזל ומצא אותי".
בספטמבר 1941 קרא אויבו הוותיק של בולדווין, הלורד ביברברוק, לכל הרשויות המקומיות לסרוק את שטחיהן ולאתר גדרות ושערים מברזל ופלדה שעשויים לשמש לטובת המאמץ המלחמתי.
בעלים של שערים וגדרות כאלו יכלו להגיש בקשה לפטור על בסיס ערך היסטורי או אומנותי של שערים או גדרות כאלו וצוות שמונה לכך על ידי הרשויות המקומיות היה מקבל החלטה בעניין.
בולדווין הגיש בקשה לפטור מלקיחת שערי הברזל של האחוזה הכפרית שלו ואדריכל נשלח להעריך אותם.
בדצמבר הגיש האדריכל את חוות דעתו שניתן להיעתר לבקשתו של בולדווין, אך בפברואר 1942 ביטל משרד האספקה את ההחלטה ופסק שעל כל השערים באחוזה להילקח לטובת המאמץ המלחמתי למעט אלו שבכניסה הראשית.
במערכה תקשורתית הותקף בולדווין על כך שלא תרם את השערים מרצונו.
בעל הטור ויליאם קונור ("קסנדרה") גינה את בולדווין:
היו חששות שאם השערים לא יילקחו על ידי הרשויות המתאימות, "הם יילקחו על ידי מישהו אחר".
לפיכך, לפני שנאספו שערים אחרים בסביבה, נלקחו שערי אחוזתו של בולדווין, למעט אלו שבכניסה הראשית.
שניים מחבריו של ביברברוק לאחר המלחמה, טענו שהייתה זו החלטתו של ביברברוק למרות דבריו של צ'רצ'יל, "הניחו לשעריו של בולדווין".
בזמן השאילתות בבית הנבחרים אמר חבר הפרלמנט מהמפלגה השמרנית, קפטן אלן גרהם: "האם החבר הנכבד מודע לכך שחיוני מאוד להשאיר את שעריו של הלורד בולדווין במקומם כדי להגן עליו מפני זעם ההמון?"
במהלך המלחמה התייעץ צ'רצ'יל בבולדווין רק פעם אחת.
היה זה בפברואר 1943, כאשר הוא נועץ בו על הכדאיות של יציאה כנגד הנייטרליות האירית של איימון דה ואלירה, ראש ממשלת אירלנד.
בולדווין ראה טיוטה של נאומו של צ'רצ'יל וייעץ לו לא לשאת אותו, וכך עשה צ'רצ'יל.
כמה חודשים לאחר פגישתו עם צ'רצ'יל אמר בולדווין להרולד ניקולסון, "הלכתי לרחוב דאונינג כאדם מאושר.
ברור שזה היה בין השאר בשל העובדה ששוטה זקן כמוני נהנה מההרגשה שהוא לא לגמרי מחוץ לעניינים.
אך זו הייתה גם חדווה פטריוטית טהורה לראות שארצי מצאה בעת הזאת כזה מנהיג".
בולדווין כתב אודות צ'רצ'יל לד.
ברבר: "אתה יכול לצטט אותי, הוא באמת אדם גדול, המלחמה הוציאה ממנו את המיטב.
דעתו לא הוסחה ולו במעט בשל המעמד העולמי שלו.
אני מתפלל שהוא יוביל אותנו לדרך הנכונה".
בשיחות פרטיות הגן בולדווין על התנהלותו בשנות השלושים:
בדצמבר 1944 בהמלצה חמה של ידידיו, החליט בולדווין להגיב על הביקורת עליו באמצעות פרסום ביוגרפיה.
הוא ביקש מההיסטוריון ג'ורג' מלקולם יאנג שיכתוב עליו ביוגרפיה.
יאנג נעתר ובולדווין ביקש מצ'רצ'יל להתיר ליאנג לעיין במסמכי הקבינט מתקופת כהונתו כראש הממשלה.
ביוני 1945 נפטרה לוסי, רעייתו של בולדווין.
בולדווין עצמו סבל כבר באותה עת מדלקת מפרקים ונזקק למקל הליכה.
באוקטובר 1947, בהופעתו הציבורית האחרונה בלונדון בטקס הסרת הלוט מפסלו של ג'ורג' החמישי, זיהה אותו ההמון והריע לו, אך באותה עת שמיעתו כבר הייתה לקויה והוא שאל: "האם הם קוראים לי בוז?" בולדווין מונה להיות נשיא אוניברסיטת קיימברידג' בשנות השלושים והוא המשיך למלא תפקיד זה עד ליומו האחרון.
סטנלי בולדווין מת בשנתו באחוזתו הכפרית אסטלי הול (Astley Hall), ליד סטורפורט על הסוורן (Stourport-on-Severn) שבמחוז ווסטרשייר ב-14 בדצמבר 1947. גופתו נשרפה ואפרו נטמן בקתדרלת ווסטרשייר.
עם פרישתו מתפקיד ראש הממשלה ב-1937 קיבל בולדווין תשבחות רבות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה השתנתה תדמיתו הציבורית לרעה.
ביולי 1940 פורסם רב המכר "האנשים האשמים" (Guilty Men) שבו הואשם בולדווין בכשל בחימוש מחדש במידה מספקת.
במאי 1941 פרסם העיתונאי המילטון פייט מאמר בשם "מנהיגות ודמוקרטיה" (Leadership and Democracy) עבור כתב העת "המאה ה-19 ואחריה" (Nineteenth Century and After), שגם הוא הטיל את ההאשמות כנגד בולדווין.
ב-1941 מתח הסופר וההיסטוריון א.
רווז ביקורת על בולדווין על כך שהשלה את הציבור בתחושה מוטעית של ביטחון.
צ'רצ'יל האמין באמת ובתמים שעמדתו הפייסנית של בולדווין כלפי היטלר נתנה לרודן הגרמני את התחושה שבריטניה לא תלחם אם תותקף.
אף על פי שהיה ידוע באצילות הנפש שהפגין כלפי יריבים פוליטיים כמו צ'מברלין, לא חס כלל על בולדווין.
"אני מאחל לסטנלי בולדווין בריאות טובה" אמר צ'רצ'יל כאשר סירב לשלוח לו ברכה ליום הולדתו השמונים ב-1947, "אך היה עדיף לו לא היה נולד כלל".
צ'רצ'יל גם האמין שבולדווין, שלא כמו צ'מברלין, יהיה זה שיואשם באופן הכבד ביותר על ידי הדורות הבאים בשל מדיניותו שהובילה ל"מלחמה המיותרת ביותר בהיסטוריה".
בכרך הראשון של ספרו של צ'רצ'יל, "מלחמת העולם השנייה" מצוין שבולדווין "הודה במתן קדימות למפלגה לפני המדינה" בשל הודאתו לכאורה שהוא היה מפסיד בבחירות של 1935 אם הוא היה מיישם מדינות החלטית יותר של חימוש מחדש.
בנאום שנשא עם מותו של בולדווין כיבד אותו צ'רצ'יל בביטוי שהיווה עבורו חרב פיפיות: "הוא היה הפוליטיקאי המרשים ביותר שפגשתי בחיים הציבוריים".
ב-1948, פרסם ההיסטוריון רג'ינלד באסט מאמר שערער על הטענה שבולדווין "התוודה" על מתן קדימות למפלגה על פני המדינה וטען שבולדווין התכוון לשנים 1933–1934 כאשר בחירות על סוגיית ההתחמשות מחדש הייתה נדונה לכישלון.
יאנג ביוגרפיה של בולדווין שנכתבה על ידו לבקשתו של בולדווין.
הוא טען שבולדווין איחד את האומה וסייע למתן את מדיניותה של מפלגת הלייבור.
עם זאת, הוא קיבל את הביקורת על בולדווין, שהוא כשל בחימוש מחדש מוקדם מספיק ושהוא נתן קדימות למפלגה לפני המדינה.
יאנג טען שבולדווין היה צריך לפרוש ב-1935. צ'רצ'יל וביברברוק איימו לתבוע אותו אם חלקים מסוימים מהביוגרפיה לא יוסרו או ישונו.
בתיווכו של עורך הדין ארנולד גודמן הושג הסכם על פיו יוחלפו בספר משפטים פוגעניים והמוציא לאור של הספר, רופרט הארט-דייוויס, קיבל על עצמו מלאכה "יקרה להחריד" של הסרת והחלפת שבעה דפים מ-7,850 עותקי הספר.
בתגובה לביוגרפיה שנכתבה על ידי יאנג, פרסם ב-1953 ההיסטוריון ד.
סומרוול את הספר "סטנלי בולדווין: בחינה של כמה ממאפייני הביוגרפיה של מר ג.
יאנג" עם הקדמה מאת מי שהיה בעת המלחמה מנהיג המפלגה הלאומית-ליברלית, ארנסט בראון.
ספר זה ניסה להגן על בולדווין כנגד האשמות שהועלו על ידי יאנג.
הן על יאנג והן על סומרוול נמתחה ביקורת ב-1955 על ידי ההיסטוריון צ'.
מאוט, שטען ששניהם כשלו בשיקום המוניטין של בולדווין.
ב-1956 פרסם בנו של בולדווין, ארתור, ביוגרפיה שכותרתה הייתה "אבי: הסיפור האמיתי".
נאמר שארתור בולדווין "לא יכול היה להחליט אם הוא עונה על האשמה של הטעיה והונאה שצמחה מהמלחמה, או 'המתנגדים' הקיצוניים של ראשית שנות השלושים שחשבו שהשמרנים הם מחרחרי מלחמה והוקיעו אותם על התחמשות מחדש".
במאמר שנכתב ב-14 ביולי 1967, לציון מאה שנים להולדתו של בולדווין, שפורסם בעיתון The Spectator ושכותרתו הייתה "הבה לא נתבהם כלפי בולדווין", הגן כותב המאמר, רב בטלר, על מדיניותו המתונה של בולדווין שלטענתו סייע לרפא את הפערים החברתיים.
ב-1969 פורסמה הביוגרפיה העיקרית הראשונה על בולדווין שכללה מעל 1,000 עמודים ונכתבה על ידי קית' מידלמס וג'ון ברנס, שניהם אנשי המפלגה השמרנית שקיוו להצליח בהגנה על בולדווין.
ב-1999 פרסם פיליפ ויליאמסון אסופה של מאמרים על בולדווין שניסתה להסביר את אמונותיו והגנה על מדיניותו כראש הממשלה.
ויליאמסון טען שבולדווין עזר ליצור "בסיס מוסרי להתחמשות מחדש באמצע שנות השלושים" שתרמה באופן רחב ל"רוח ההתנגדות הלאומית לאחר ועידת מינכן".
אלו שהגנו על בולדווין גרסו שבולדווין המתון חש שהוא לא היה יכול לפתוח בתוכנית של חימוש מחדש באופן אגרסיבי מבלי לקבל הסכמה לאומית על כך.
ללא ספק, מדיניות פייסנית פציפיסטית הייתה הגישה הפוליטית הראשית ששלטה אז בבריטניה, בצרפת ובארצות הברית.
ויליאמסון הודה שהיה קונצנזוס ברור בתקופה שלפני המלחמה שהטיל את האשמה על כל הממשלות בתקופה שלפני המלחמה: בולדווין ספג את ההאשמות שהוא כשל בחימוש מחדש של בריטניה בשנות השלושים מול האיום של היטלר.
ויליאמסון אמר שהשם הרע שיצא לבולדווין היה בעיקר תוצאה של מדיניות חד-צדדית, התהילה שזכה לה צ'רצ'יל, זיכרונות סלקטיביים והצורך בשעיר לעזאזל להאשימו בתבוסה של 1940. רק במהלך שנות השישים, במרחק השנים ועם פתיחת הארכיונים הממשלתיים, התקבלו הערכות היסטוריות מאוזנות יותר.
אך עדיין המיתוס על שנות השלושים והארבעים היה חזק יותר והוא שלט על ההבנה של התקופה.
בשנת 2004 יכול היה סטיוארט בול לדווח שבקרב ההיסטוריונים, "המטוטלת נעה כלפי גישה חיובית".
הוא ציין: "בולדווין נראה כעת כמי שעשה יותר מרבים ואולי אף הרבה ככל שניתן בנסיבות העניין, אך למעשה עדיין ניתן לומר שלא היה מספיק להרתיע את התוקפנים ולהבטיח את תבוסתם.
פחות דו-משמעית הייתה התגלותו מחדש כשמרן המתון של העידן המודרני, חלק מ'השמרנות של אומה אחת' (One-nation conservatism)".
סטנלי כהן היה ביוכימאי יהודי-אמריקאי, איש סגל אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס והפקולטה לרפואה של אוניברסיטת ואנדרבילט בנשוויל, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1986.
סטנלי כהן נולד בברוקלין לזוג יהודים.
סיים את לימודי התואר הראשון בברוקלין קולג' בשנת 1943, שם למד בחוגים לכימיה ולזואולוגיה.
לאחר שעבד כבקטריולוג במפעל לעיבוד חלב כדי לחסוך כסף, הוא סיים לימודי תואר שני בזואולוגיה באוברלין קולג' בשנת 1945. הוא סיים לימודי דוקטורט במחלקה לביוכימיה באוניברסיטת מישיגן בשנת 1948.
בשנות החמישים, בעת שעבד יחד עם ריטה לוי-מונטלצ'יני (אשר זכתה יחד עמו בפרס נובל בשנת 1986) באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, הם בודדו את גורם הגדילה העצבי ואז המשיך וגילה את גורם הגדילה באפידרמיס.
בשנת 1959 עזב לאוניברסיטת ואנדרבילט, שם המשיך במחקריו על גורמי גדילה תאיים.
מחקריו על גורמי גדילה תאיים הניבו ידע בסיסי להבנת התפתחות גידולים ממאירים ופיתוח תרופות נגד סרטן.
בשנת 1986 הוענקה לכהן המדליה הלאומית למדעים.
סטנלי "טוקי" ויליאמס (29 בדצמבר 1953 - 13 בדצמבר 2005), מנהיג כנופיית "הקריפס" אשר הטילה את אימתה על רחובותיה של לוס אנג'לס.
קודם לכן, עסק ויליאמס בפיתוח גוף, כשארנולד שוורצנגר היה מודל לחיקוי עבורו.
ב־1981 הוא הורשע בבית המשפט בביצוע סדרה של ארבעה מקרי רצח, שנתיים קודם לכן, כשעל כל אחד מהם נידון לעונש מוות.
הוא הואשם ברצח צעיר בן 26 שעבד בחנות מכולת וברצח שלושה בני משפחה סינים שהחזיקו בבעלותם מלון דרכים בלוס אנג'לס.
גם לאחר שנכנס לכלא, המשיך ויליאמס לעסוק בפעילות קרימינלית, ובשל כך נשלח להיות בבידוד במשך שש וחצי שנים.
בתקופה זו הבין את חומרת מעשיו, והחל לשנות את דרכיו.
עם השנים הפך למטיף בולט נגד תרבות הכנופיות והיה דמות נערצת על בני נוער רבים, בזכות תשעה ספרים אותם פרסם, במטרה להרחיק את הצעירים מחיי הכנופיות והפשע.
בנוסף כתב ספר זכרונות על חייו בכלא ואוטוביוגרפיה.
ויליאמס אף קיבל את אות השירות מהנשיא בוש, בזכות עבודתו עם הנוער.
ויליאמס הומלץ למועמדות לפרס נובל לשלום על ידי מריו פהר , חבר פרלמנט שווייצרי.
במשך 24 השנים מאז הרשעתו הגיש ויליאמס אין ספור עתירות וערעורים על פסק דינו והמשיך להתעקש כי הוא חף מפשע.
באוקטובר 2005 דחה בית המשפט העליון את ערעורו מבלי לערוך לו שימוע ובכך תמו כל אפשרויות הערעור על פסק הדין.
לאחר דחיית הערעור רק מושל קליפורניה, ארנולד שוורצנגר, יכול היה לחון אותו ולמנוע את ביצוע עונש המוות.
על אף גל המחאה הרחב נגד הוצאתו להורג, שוורצנגר החליט לדחות את הערעור.
ויליאמס הוצא להורג בזריקת רעל בכלא סן-קוונטין שבקליפורניה, בגיל 51.
וויליאמס נולד ב-29 בדצמבר בשנת 1953 בשריבפורט לואיזיאנה ארצות הברית.
אביו נטש את המשפחה כאשר וויליאמס היה רק בן שנה.
ב-1959, וויליאמס עבר ביחד עם אימו, לואיזיאנה וויליאמס, ללוס אנג'לס קליפורניה והתיישבו באזור דרום העיר.
כשאמו של וויליאמס עבדה במספר עבודות כדי לפרנס את המשפחה, סטנלי וויליאמס היה ילד בעייתי ואף היה מסתבך לעיתים קרובות בתגרות רחוב.
הוא זוכר כי כשהיה ילד, הוא היה מסתובב בבתים עזובים בדרום העיר והיה מסתכל על מבוגרים משתכרים, משתמשים בסמים קשים, מהמרים ומארגנים קרבות כלבים.
וויליאמס אמר שאחרי שהמבוגרים סיימו את קרבות הכלבים, הם גרמו לילדים להילחם אחד נגד השני כולל סטנלי וויליאמס.
וויליאמס התחיל להשתתף בקרבות הרחוב האלו באופן קבוע, והמבוגרים היו מהמרים עליו ונותנים לו חלק מהרווחים כתוצאה מהניצחון שלו בקרב.
לעיתים קרובות, וויליאמס היה מטרה בעיני הילדים הגדולים יותר בשכונה, כאשר הגיע לגיל 12, התחיל להסתובב עם סכין על מנת שיוכל להגן על עצמו.
כאשר וויליאמס הגיע לגיל ההתבגרות, הוא כבר בנה לעצמו מוניטין בדרום לוס אנג'לס של לוחם רחוב אכזרי.
וויליאמס הועף לצמיתות מתיכון ג'ורג' וושינגטון ואף מספר תיכונים שונים לא היו מוכנים לקבל אותו בגלל שהוא היה מוכר מקרבות הרחוב הרבים שבהם השתתף.
זמן קצר לאחר הקמת כנופיית הקריפס, מרבית המנהיגים של הכנופיה נאסרו או נרצחו וויליאמס הפך למנהיג הבלתי מעורער.
בשנת 1974, ריימונד וושינגטון נעצר באשמת גניבה מדרגה 2 וריצה עונש מאסר של 5 שנים בכלא בטרייסי שבקליפורניה.
ריימונד נרצח זמן קצר לאחר שהשתחרר מהכלא.
ב-23 בפברואר שנת 1973, קרטיס "בודהה" מורו נורה למוות לאחר ויכוח.
מאק תומאס נרצח בנסיבות מסתוריות באמצע שנות ה-70. וויליאמס התחיל לחיות חיים אירונים כפולים, עבד בעבודה חוקית בקומפטון בתפקיד יועץ לנערים נגד כנופיות בזמן שהיה מנהיג של אחת הכנופיות הגדולות בלוס אנג'לס.
וויליאמס עבד כיועץ סוציאלי בקולג' קומפטון בשעות העבודה, ולאחר מכן הוא מנצל את הזמן הפנוי שלו בהשתתפות במספר התקפות אלימות נגד כנופיית הבלאדס.