tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החורפים בדרך כלל קרים ומתחת לאפס, בעוד שהקיץ קריר, אך באופן קבוע הטמפרטורות עולות מעל לאפס.
הטמפרטורה הממוצעת לשנה בתחנת פאלמר היא -1.8 מעלות צלזיוס.
החודש החם ביותר, בממוצע, הוא ינואר.
החודש הקר ביותר הוא אוגוסט.
תחנת פאלמר קיבלה אספקה באמצעות ספינה שביצעה הפלגות מחקר מדעיות שגרתיות סביב חצי האי.
ספינת מחקר נוספת של תוכנית אנטארקטיקה של ארצות הברית, נהגה לבצע ביקורים בנמלים של תחנת פאלמר - מפרץ הירו, שם נמצא המזח.
בעבר, הנמל היה רדוד מדי מכדי לעגון בתחנה, אם כי לאחר שיפור/החלפת המזח שהושלם בשנת 2022, העגינה מתבצעת כעת באופן שגרתי.
סדרת הציורים תחנת סן־לאזאר היא סדרת ציורים מאת הצייר הצרפתי קלוד מונה, שנוצרה בשנת 1877 ומתארת את תחנת סן־לאזאר בפריז.
מונה יצר שנים־עשר ציורי שמן על בד המתארים את התחנה מנקודות מבט שונות, ובהם נראים הקטרים, האדים, האור המשתנה והמבנה המתכתי של התחנה.
הסדרה נחשבת לאחת הדוגמאות המוקדמות ביותר לניסיונו של מונה לבחון נושא יחיד במגוון תנאי תאורה וזוויות תצפית, והיא הוצגה בחלקה בתערוכה השלישית של האימפרסיוניסטים בפריז בשנת 1877.
סדרת ציורי האימפרסיוניזם הזו הושפעה עמוקות מתהליכי המודרניזציה והתיעוש של המאה התשע־עשרה, והיא מציגה תחנת רכבת הומה בשעות שונות של היום.
מונה השלים את סדרת "תחנת סן־לאזאר" במחצית הראשונה של שנת 1877 והציג שבעה מתוך שנים־עשר הציורים בתערוכה האימפרסיוניסטית השלישית באותה שנה.
סדרת ציורי תחנת סן־לאזאר נוצרה בתקופה שבה חוותה פריז שיא של תיעוש ומודרניזציה.
תחנת סן־לאזאר נחשבה לאחת התחנות המרכזיות והעמוסות בעיר, והיא סימלה את רוח הקדמה של המאה ה־19. הסדרה הושפעה ישירות מהתפתחות הרכבות, מהאדריכלות התעשייתית החדשה של זכוכית וברזל, ומהחיים העירוניים הסואנים שהתעצבו סביבה.
מונה, שראה בתחנה סמל לעידן המודרני, תיאר אותה בשעות שונות של היום ובתנאי תאורה מגוונים, כדי ללכוד את הדינמיות של העיר המשתנה.
את הסדרה השלים במחצית הראשונה של שנת 1877, ובאותה שנה הציג שבעה מתוך שנים־עשר הציורים בתערוכה האימפרסיוניסטית השלישית בפריז.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 החלו אמנים בני זמננו לשאוב השראה מרכבות, תחנות ומסילות ברזל.
מבקר אחד הרגיש צורך לכנות את כל התנועה האימפרסיוניסטית "בית הספר של כיכר אירופה", שהתייחס לכיכר גאר סן-לזאר.
ציורי הסדרה מתמקדים בתחנת הרכבת עצמה וברציפיה.
מונה תיאר את קטרי הקיטור ואת גג הברזל והזכוכית של התחנה כשהם נמסים באדים סמיכים של עשן ואור.
אחד הציורים, תחנת סן־לאזאר: הגעת הרכבת, מתאר רכבת הנכנסת לתחנה כשהאוויר רווי קיטור כחול־אפור; ואילו ציור אחר, המראה הפנימי של תחנת סן־לאזאר, קו אוטויי מתאר את המתחם באור שמש בהיר והוא חריג בתוך הסדרה שרוב ציוריה כהים וערפיליים.
האור והקיטור מהווים נושא מרכזי בכל היצירות, והאדים הופכים למרקם ציורי בפני עצמו, המטשטש את הגבול בין מתכת,
בזמן שצייר באתר, מונה נאלץ להתמודד עם הרכבות הנכנסות והיוצאות ועם המוני הנוסעים.
כשהוא שרטט והחל לצייר, נראה ששדה הראייה שלו נחסם על ידי קיטור ועשן.
בשנת 1889, המבקר הוג לה רו נזכר בתהליך העבודה של מונה בתחנת הרכבת גאר סן-לזאר:
"[מונה] צייר בעקשנות את הקטרים היוצאים.
הוא רצה להראות איך הם נראים כשהם נעים באוויר החם שנצנץ סביבם.
אף על פי שעובדי התחנה עמדו בדרכו, הוא ישב שם בסבלנות, כמו צייד, מכחול מוכן, מחכה לרגע שבו יוכל למרוח צבע על הבד."
כמו רוב האמנים בני זמנו, מונה לא צייר את היצירות כולן בתחנה עצמה; כל הציורים הושלמו בסטודיו שלו.
בשל מספר הסקיצות המקדימות המועט שיצר לסדרה זו, ניתן להסיק שלא עמד לרשותו זמן רב לציור בתחנה.
מונה שירטט תחילה רישומים, ולאחר מכן העביר חלק מקווי השרטוט לשכבות התחתונות של הציורים.
המשמר קירק וילמות חקר את הגרסה השמורה במכון לאמנות של שיקגו, וגילה כי היצירה בנויה משתי שכבות, אשר נוצרו מתוך שכבת יסוד רחבה.
מונה פיתח את מרכיבי הקומפוזיציה המרכזיים בשיטת "רטוב על רטוב" לאחר שהשכבות התחתונות התייבשו.
הוא יצר מרקם פני שטח מגוון באמצעות שילוב של משיכות מכחול רבות ושונות.
וילמות תיאר את האפקט שהתקבל כ"צבע חלק וזורם, אימפסטו עדין, ומשיכות מכחול יבשות המחליקות קלות על פני הבד".
כל אחד משני־עשר הציורים בסדרה אינו שומר על נקודת מבט קבועה.
מונה שינה את מיקומו כמעט בכל יצירה: חלקם מתרחשים בתוך סככת הזכוכית העצומה של התחנה, אחרים מחוצה לה, וחלקם צוירו מתחת לגשר פונט דה ל'אורופ, שיצר זווית תחומה ומרוכזת המציגה את שעטתן של שתי רכבות מתקרבות.
חלק מציוריו מתארים את הרכבות הדוהרות והבלתי ניתנות לעצירה כשהן שועטות אל קצה המסילה, בעוד אחרים מציגים את הקטר העצום ממתין בסבלנות לפני היציאה.
על אף ההבדלים בקומפוזיציה, כל היצירות מתארות את התחנה כשהיא מלאה בענני קיטור סמיכים ובענני עשן חריפים העולים מן הפחם הבוער.
העשן מסתיר את העצמים המרוחקים וממוסס את הצורות באור רך ומופץ.
מונה שילב דרגות שונות של משיכות מכחול חדות ומטושטשות יחד עם אדי הקיטור שהותירו הרכבות החולפות, כדי ליצור תחושת רגעיות וחולף.
על אף התנאים הקשים, הצליח מונה לתאר בהצלחה גורמים זמניים כמו רכבות ונוסעים החולפים במהירות.
אותות הרכבת מודיעים על יציאות והגעות; מסילנים פזורים סביב ומווסתים את פעולות כולם; ואדי העשן והקיטור מרמזים על תנועתה של מכונה כבדה בפעולה.
מבקרי אמנות בשנת 1877 טענו כי מונה הצליח לתאר בדיוק את הגעתן ויציאתן של הרכבות ואת שלבי תנועתן.
הברון גרים אמר: "האמן ביקש להמחיש שלב אחר שלב את הרושם שיוצרת רכבת בשעת יציאתה, את הרושם של רכבת העומדת לצאת, ולבסוף ניסה להעניק לנו את הרושם הבלתי נעים הנוצר כאשר כמה קטרים שורקים בעת ובעונה אחת."
חוקרים רואים בדרך כלל בסדרת ציורי תחנת סן־לאזאר את ניסיונו של מונה לתאר את עידן התעשייה מנקודת מבטו.
הרכבות, הקיטור והעשן מבטאים את מושגי התנועה והמהירות.
הצורות המתאדות עולות בקנה אחד עם עקרון האימפרסיוניזם שלפיו החומר צריך להיראות במצב של תנועה מתמדת.
במקביל לעיסוקם של האימפרסיוניסטים בשינוי רגעי ובתנאי אווירה משתנים, מופיעה גם השתנותו המתמדת של הקיטור והתפזרותו המהירה - חומר המגלם תכונות אלו באופן שאין דומה לו.
כפי שכתב המבקר ז'ול ז'אנן: "השירה של המאה התשע־עשרה […] היא הקיטור."
חוקרים הציעו גם כי מונה תיאר בציוריו את האופן שבו הזמן עצמו עבר תהליך של מודרניזציה ותיעוש.
המהפכה התעשייתית חייבה איחוד ותיאום של מושג הזמן, ואיחוד זה בא לידי ביטוי בלוחות הזמנים המתואמים של הרכבות ובפעולות המדויקות של המסילנים.
מונה הדגיש בציוריו את ה"רגע" החולף, ובכך הראה כי תקנון הזמן הוא הליבה שסביבה סובבת החברה התעשייתית המודרנית.
תחנת עיירות היא תחנת משטרה במחוז דרום של משטרת ישראל.
התחנה נמצאת בכביש 60 ליד מחלף שוקת.
התחנה אחראית על מרבית הפזורה הבדואית בנגב ומעניקה שירות ליישובים תל שבע, עומר, לקייה, חורה, יתיר, שני, מיתר, כרמים, להב, דבירה, שומריה ויישובי הפזורה הבדואית.
אזור תחנת עיירות שוכן לתחנת חברון של מרחב יהודה ותחנה קריית גת של מרחב לכיש (מצפון), תחנת ערד (ממזרח), תחנת ערוער (מדרום) ותחנות באר שבע ורהט של מרחב נגב (ממערב).
התחנה נאבקת בגניבת אמל"ח מבסיסי צה"ל.
מאז פריצת מלחמת חרבות ברזל התגברה תופעה זו בבסיסים ובשטחי הכינוס באזור התחנה.
בשנת 2000 הכריז השר לביטחון פנים, שלמה בן עמי, על הקמת שני תאי מעצר בתחנת עיירות.
בדצמבר 2021, בצל המאבק המוגבר בפשיעה בדרום הארץ, מפקד תחנת עיירות וכמה שוטרים נוספים בתחנה הודיעו על התפטרות מתפקידם.
שםתקופת כהונההערותעוזי רוזןפרץ עמר1995אילן פרץ2005יוסי גולן2009יוסי פריינטייניב שלמה2012ליאור זוהר2021יוגב אטיאס2023 - מאי 2025ארקדי שוסטרמאי 2025המפקד הנוכחי
תחנת רדיו היא אמצעי לשידור רדיו לציבור הרחב.
תחנות רדיו נבדלות זו מזו במספר סממנים, בהם: תוכן השידורים, הגוף המפעיל את התחנה, קהל היעד של התחנה.
תחנה פרטית – תחנה המופעלת על ידי גוף פרטי: תאגיד, קבוצת אנשים או אף אדם בודד.
תחנה מסחרית – תחנה שממומנת בעיקר על ידי פרסומות שהיא משדרת, ונועדה להפיק רווחים לגוף שמפעיל אותה.
תחנה קהילתית – תחנה המיועדת לקהילה מסוימת ומופעלת על ידיה.
תחנה ציבורית – תחנה המופעלת על ידי גוף ציבורי במימון ציבורי.
תחנה ממלכתית – תחנה המופעלת מטעם מדינה, וממומנת מתקציב המדינה.
תחנה פיראטית היא תחנה שמשדרת באופן לא חוקי.
תחנה מקומית – תחנה לטווח שידור קטן הכולל יישוב אחד בלבד.
תחנה אזורית – תחנה שטווח השידור שלה מכסה אזור מסוים.
תחנה ארצית – תחנה המכסה מדינה שלמה.
תחנת בינלאומית – תחנה המשדרת ליותר ממדינה אחת.
תוכן השידורים נקבע בדרך כלל על פי סוג התחנה, כך שיותאם באופן מרבי לקהל היעד.
מוזיקה – השמעת מוזיקה היא כנראה המכנה המשותף הרחב ביותר של כל תחנות הרדיו, בהיותה מתאימה למגוון הרחב ביותר של קהלים.
עם זאת, יש תחנות הממתגות את עצמן כמשדרות מוזיקה מסוגה מוזיקלית מסוימת בלבד.
תוכניות רדיו על נושאים שונים כגון: בישול, כלכלה, רכב, צבא ועוד.
שידור תוכניות בזמן אמת ידוע בתור שידור חי.
בתחילה שידרו תחנות הרדיו בשידור חי בלבד, אולם עם שיפור טכנולוגיות הקלטת הקול, נוצרה עלייה במספר התוכניות ששידרו חומרים שהוקלטו מראש.
בהמשך הופעלה אוטומציה של תחנות רדיו, כשחלקן פועלות ללא ניהול אנושי ישיר ומשתמשות בחומר מוקלט בלבד שמשודר בשליטת מחשב.
למרבית התחנות יש שידורי רדיו באינטרנט.
תחנות רדיו רבות משלבות מערכת רדיו דאטא בשידוריהן, ובכך מאפשרות למקלט הרדיו להציג את שם התחנה ונתונים נוספים.
תחנות רדיו פועלות בערוץ שידורים יחיד או בערוצים אחדים המשדרים במקביל.
בתחנות המפעילות מספר ערוצים פועל בדרך כלל כל ערוץ במשך כל שעות היממה וכל ימות השבוע, אך יש ערוצים, ששידוריהם מוגבלים רק לחלק משעות היממה.
כל ערוץ מתאפיין במדיניות שידורים משלו, הבאה לידי ביטוי בלוח השידורים המפורט שלו.
באופן מסורתי, תחנות רדיו שידרו באמצעות גלי רדיו על ידי משדר ואנטנות.
בישראל ובמדינות נוספות, הפעלתה של תחנת רדיו המשדרת באמצעות גלי רדיו מחייבת קבלת רישיון, עקב מספרם המוגבל של התדרים המאפשרים פעילות זו.
מתחילת המאה ה-21 רבות מהתחנות משדרות דרך תשתית הטלוויזיה בכבלים, רשתות מקומיות, לוויינים או האינטרנט, וכך ניתן להאזין לרוב התחנות מכל מקום בעולם.
כך הוסרו המגבלה הגאוגרפית ומגבלת התדרים אשר חלו בעבר על תחנות רדיו.
עוד לפני קום המדינה פעלה בארץ ישראל תחנת הרדיו קול ירושלים, וכן פעלו תחנות רדיו מחתרתיות.
לאחר קום המדינה שינתה תחנת "קול ירושלים" את שמה ל"קול ישראל", והיא תחנת הרדיו הממלכתית של ישראל, המשדרת בערוצים אחדים.
למימון פעולתו של "קול ישראל" משמשים אגרת הרדיו והטלוויזיה שגובה רשות השידור מהתושבים וכן הכנסות מפרסומת.
בשנת 1950 הוקמה תחנת הרדיו הצבאית, גלי צה"ל, אך שידוריה מיועדים לכלל האוכלוסייה, ורק חלק קטן ביותר מהם עוסק בענייני צבא או פונה במיוחד לחיילים.
במהלך השנים החלו לפעול בישראל תחנות אחדות של רדיו פיראטי, כלומר תחנות רדיו שלא קיבלו רישיון לפעולתן.
הבולטות שבהן היו קול השלום, ערוץ 7, ורדיו כל האמת.
באמצע שנות ה-90 הוקמה הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, והיא מעניקה זיכיונות לתחנות רדיו אזוריות, שטווח השידורים של כל אחת מהן מוגבל לאזור מסוים בארץ.
תחנות אלה מממנות את פעולתן מהכנסות מפרסומת.
תחנת רכבת היא מתקן או מבנה המשמש לעצירתן של רכבות באופן בטוח לשם עלייה וירידה של נוסעים ופריקתן והעמסתן של סחורות.
תחנות רכבת מהוות מרכיב חשוב של רשת מסילות הרכבת.
התחנות מתחלקות לשני סוגים עיקריים – תחנות נוסעים ותחנות משא.
תחנת הנוסעים מאפשרת עלייה וירידה של נוסעים מהרכבת.
התחנות הללו כוללות בדרך כלל רציפי נוסעים המאפשרים עליה נוחה אל הרכבת, וכן קופות לקניית כרטיסי נסיעה.
תחנות המשא משמשות להטענה ופריקה של סחורות מרכבות המשא, וכוללות לרוב ציוד עזר שנועד לעזור בביצוע הפעולה כגון מנופים ומשטחי הטענה.
בנוסף, בתחנות רכבת שונות ישנם מתקנים העוזרים לתפעול מסילת הרכבת עצמה.
כמו כן קיימות גם תחנות רכבת תפעוליות המשמשות לביצוע פעולות שונות הקשורות בהפעלת מערכת הרכבות.
תחנות מוקדמות נבנו בדרך כלל עם מתקנים לטיפול גם בתנועת נוסעים וגם במשא (אם כי לרוב השטחים שהוקצו לטיפול בנוסעים ובסחורות היו מופרדים).
התחנות הדו-שימושיות הללו פחות נפוצות כיום, ובמקרים רבים מתקנים לטיפול בסחורות נמצאים רק בתחנות ראשיות או בתחנות מיוחדות שנבנו במיוחד לצורך כך.
בדרך כלל, תחנות רכבת ממוקמות על מסילת הרכבת, או בקצה המסילה (ואז הן נקראות מסוף).
רציפים הנמצאים בתחנות הנוסעים מחוברים ביניהם בדרך כלל על ידי מעברים עיליים ותחתיים, על מנת למנוע מנוסעים לעבור מרציף לרציף דרך מסילת הרכבת עצמה.
מתקנים לנוסעים כדוגמת סככות מפני גשם או שמש, ספסלים וקופות כרטיסים יכולים להיות ממוקמים הן על הרציפים עצמם והן במבנה התחנה.
נוסף על מתקנים לטיפול בנוסעים ומטען, תחנות רכבת כוללות לרוב גם מסילות שירות ומבני דפו שנועדו לטפל בקטרים וקרונות.
תחנות רכבת רבות מהוות נקודות החלפה בין אמצעי תחבורה ציבורית שונים, שכן מיקומן המרכזי בערים רבות והיקף הנוסעים ברכבות דרש בנייה של תחנות רכבת תחתית, חשמליות ואוטובוסים במרחק קצר מהתחנות.
בכל תחנת רכבת ישנם אשנבים למכירת כרטיסים, או מכונות אוטומטיות למטרה זו, או שילוב של שניהם.
עם זאת, בקווי רכבת שונים נמכרים הכרטיסים על הרכבת עצמה.
לעיתים קרובות יש בתחנות אשנבים או דלפקים המציעים שירותים נוספים, וכן חנויות שונות.
תחנות רכבת גדולות מהוות לעיתים מרכז קניות.
בתחנות רבות ישנן חנויות מזון מהיר או מסעדות, וישנן תחנות בהן מצוי פאב או בר.
בנוסף לחנויות, יש בתחנות הרכבת שירותים רבים לנוסעים, כמו מתקנים למטען הנוסעים: עגלות לנשיאת המטען, שמירת מטען ומשרד אבדות ומציאות; לוחות מידע על זמני הרכבת ודלפקי מודיעין; תחנות מוניות ואוטובוסים; אולמות המתנה ובתי שימוש.
מורכבותן של תחנות הרכבת משתנה: ישנן תחנות שבהן אין כמעט דבר חוץ מרציף, ולעומתן תחנות ענק ובהן אולמות רבים, קישור לקווי אוטובוס ורכבת תחתית, ומאות חנויות.
במדינות רבות באפריקה ודרום אמריקה הופכת תחנת הרכבת למקומם של שווקים ועסקים אחרים, במיוחד בתחנות שבהן עוברים תיירים.
בישראל פעילות כ-70 תחנות רכבת.
הצפונית ביותר נכון לסוף שנת 2022 היא תחנת נהריה, והדרומית ביותר היא תחנת דימונה.
מספר תחנות הרכבת עתיד לגדול בשנים הקרובות, בהתאם לתוכנית הפיתוח של רכבת ישראל, ובמסגרת פרויקטים כגון המסילה המזרחית, מסילת 431, הארכת קו הרכבת המהיר לירושלים, ועוד.
תחנת הרכבת רומא טרמיני (באיטלקית: Stazione Roma Termini) על שם האפיפיור יוחנן פאולוס השני, היא תחנת הרכבת הראשית של העיר רומא, והיא התחנה העמוסה ביותר באיטליה, ואחת העמוסות באירופה.
התחנה משרתת כ-480,000 נוסעים בכ-800 רכבות מדי יום, ובכל שנה עושים בה שימוש כ-150 מיליון איש.
מהתחנה יוצאות רכבות מכל הדרגות לכל חלקי איטליה, ולרבות מערי אירופה המרכזיות.
בנוסף משמשת כיכר צ'ינקווצ'נטו (Piazza Cinquecento - "כיכר החמש מאות") שבחזית התחנה כמרכז התחבורה הציבורית בעיר, ושני קווי הרכבת התחתית של העיר נפגשים מתחתיה.
התחנה שוכנת באזור אסקווילינו, סמוך למרחצאות דיוקלטיאנוס שהעניקו לה את שמה (באיטלקית Terme הן מרחצאות).
מבנה התחנה הראשון הוקם החל בשנת 1862, ונחנך ב-25 בפברואר 1863 בשם "התחנה המרכזית של הרכבת הרומאית" (Stazione Centrale delle Ferrovie Romane).
ב-1869 נחגגה תחילתן של העבודות המקדימות להקמת מבנה חדש לתחנה, במעמד האפיפיור פיוס התשיעי.
בשל השתלטות איטליה על העיר שנה לאחר מכן, העבודות התעכבו, והמבנה הושלם לבסוף בשנת 1874. מבנה זה שכן כ-200 מטרים צפונית-מערבית למבנה הנוכחי, ותפס כמעט את כל שטחה של כיכר צ'ינקווצ'נטו.
ב-1935 החלו הרכבות החשמליות הראשונות לפקוד את התחנה, ובד בבד הוחלט להקים במקום מבנה חדש אשר יעניק מענה לצרכים התחבורתיים המתפתחים.
התוכניות אושרו בשנת 1939, וחלק מהתחנה נהרס.
הקמתם של אגפי הצד החלה ומרבית הבניין הושלם בסגנון אדריכלי פשיסטי, בטרם פסקו העבודות ב-1943 עקב התמוטטות איטליה הפשיסטית.
לאחר מלחמת העולם השנייה המשיכו עבודות ההקמה, אך התוכניות המקוריות לחזית המבנה נזנחו, ותחת זאת נערכה תחרות אשר במהלכה נבחרה תוכנית חדשה.
התוצאה העיקרית של תוכנית זו הייתה תוספת של מבואה גדולה שקירותיה עשויים מזכוכית, וגגה מעוצב בצורת גל.
המבואה, שמרככת במעט את החזות הפשיסטית של המבנה, זכתה לכינוי "הדינוזאור", בשל הפרופיל שלה.
התחנה החדשה נחנכה בשנת 1950. המבואה מובילה אל הגלריה, חלל רוחבי גבוה ובו חנויות ושירותים נוספים לנוסעים, וממנה מתבצעת הגישה אל הרציפים.
מתחת לתחנה שוכן מרכז מסחרי המכונה "פורום טרמיני" (Forum Termini).
בשנת 1955 נפתחה תחנת רכבת תחתית באזור התחנה אשר נושאת את שמה.
התחנה חודשה לקראת שנת 2000, ומאז 23 בדצמבר 2006 היא מנציחה את שמו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
תחנת קרליבך היא תחנת רכבת קלה תת-קרקעית בסמוך לרחוב קרליבך בתל אביב-יפו כחלק מהקו האדום והקו הירוק של הדנקל.
תחנת קרליבך נחפרה לעומק של 52 מטר כיוון שהיא תשרת שני קווים במקביל.
עלות הקמת התחנה נאמדת בכמיליארד שקל.
התחנה נבנתה מתחת למפגש הרחובות קרליבך, דרך בגין, לינקולן, ויצחק שדה, הידוע גם כ"צומת מעריב".
היא כוללת שלושה מפלסים: לקו האדום, לקו הירוק ולכרטוס.
מפלס הקו האדום מחבר את בת-ים דרך תל אביב על עד לפתח תקווה, ומפלס הקו הירוק יחבר את מערב ראשון-לציון דרך צומת חולון למרכז תל אביב עד לצפון העיר ורמת-החייל.
התחנה משתרעת לאורך של כ-150 מטרים מתחת לדרך בגין, מצומת רחוב הרכבת בדרום, עד צומת רחוב התעשייה בצפון.
לצורך הקמת התחנה הוחלו הסדרי תנועה חדשים באזור העבודות, ותנועת התחבורה הציבורית הוסטה מזרחה דרך רחוב חדש שמספרו 1185 ובהמשך נקרא רחוב ישראל טל, המחבר את דרך בגין לרחוב המסגר.
+כניסהנגישותאתר סמוךAמעלית, דרגנוע ומדרגותקניון TLV, בית רובינשטיין, מגדל אקרו, מגדל נצבאBמעלית, דרגנוע ומדרגותCמעלית, דרגנוע ומדרגותמגדל סונול, מגדל לוינשטין
תוואי הקו האדום של הרכבת הקלה אושר כבר בשנת 1999, אולם התכנון המפורט של "תחנת קרליבך" התעכב כעשור, עקב מחלוקת בין עיריית תל אביב ומשרד האוצר על תוואי הקו הירוק שאותו גם משמשת התחנה.
עיריית תל אביב דרשה שהקו יהיה תת-קרקעי במרכז תל אביב ומשרד האוצר הסכים לממן רק קו עילי.
בשנת 2009 הסכימה עיריית תל אביב להשתתף במימון העמקת התחנה, כך שתוכל לשמש את שני הקווים בתת-הקרקע.
בדצמבר 2014, פרסמה נת"ע מכרז להקמת תחנת קרליבך.
המכרז כלל כריית מנהרה לכלי רכב, את שלד מבנה התחנה בעומק 52 מטר כשהוא מותאם למפגש בין הקו האדום לקו הירוק, שתי כניסות להולכי רגל והכנה לכניסה נוספת, פירי אוורור ומערכות, ואת פירוק גשר מעריב.
התאריך האחרון להגשת הצעות נקבע למרץ 2015. 4 קבוצות הגישו מועמדותן להשתתף במכרז על הקמת תחנת קרליבך בעלות של כמיליארד שקל.
במאי 2015 זכו ביחד חברת "דניה סיבוס" וחברת "CCECC" הסינית במכרז לבניית התחנה תמורת 700 מיליון שקל.
ב-14 באוגוסט 2015 החלו העבודות.
ב-21 באוגוסט נהרס בפיצוץ מבוקר גשר מעריב.
ב-1 באפריל 2016, חלו שינויים בהסדרי התנועה בסביבת התחנה:
נפתח רחוב ישראל טל החדש לתנועת תחבורה ציבורית בלבד בחלקו המערבי ולכל כלי הרכב בחלקו המזרחי (עד לכניסה לחניון במרכזו).
דרך בגין נחסמה לכיוון דרום בין הרחובות המלאכה ומזא"ה.
דרך בגין נחסמה לכיוון צפון בין רחוב ישראל טל לרחוב יצחק שדה.
באוקטובר 2017 הודיעה חברת "דניה סיבוס" כי התגלו פערי ידע ותכנון שגרמו לשינויים בהיקפים משמעותיים בפרויקט.
זאת, לנוכח מורכבות גבוהה בהעתקת התשתיות במתחם והתאמת נתיבי התחבורה הציבורית (נת"צ) שעברו בשטחה, והמשיכו להיות פתוחים לנסיעת אוטובוסים במשך שנה לאחר המועד שבו היו אמורים להיסגר לטובת העבודות.
לאחר הליך הבוררות בין "דניה סיבוס" וחברת "נת"ע" הוסכם על דחיית פתיחת התחנה בשנה לתחילת 2022. בנוסף שילמה המדינה מאות מיליוני שקלים בגין השינויים בתכנון וההוצאות חריגות על המקטע המערבי של הקו שגם אותו בנתה "דניה סיבוס".
ב-25 ביולי 2018 הגיעה לתחנה מכונת החפירה שעשתה את דרכה מכיוון רחוב הרצל ושברה את הקיר במפלס התחתון המפריד את התחנה עצמה מהמנהרה.
עם זאת, במרץ 2022 חיים גליק הבהיר כי אין אמת במי מבין הפרסומים וכי התחנה תיפתח עד סוף 2022 עם שאר הקו.
בינואר 2022 נחנכה מנהרת קרליבך שמחליפה את "גשר מעריב" שנהרס ב-2015.
תחנת רבין היא תחנת רכבת קלה תת-קרקעית המתוכננת להיחפר בעיר תל אביב-יפו במסגרת הקמת הקו הירוק של הדנקל.
היא תהיה אחת מארבע התחנות הנחפרות מתחת לאדמה בקו זה ותשרת את הנוסעים בו המגיעים לאזור כיכר רבין, בית עיריית תל אביב-יפו, גן העיר, רח' פרישמן והאזורים הסמוכים.
לצורך הקמת התחנה נחסמו כ־2.7 דונם בכיכר רבין, אשר יוחזרו לציבור לאחר השלמת העבודות.
העבודות להקמת התחנה החלו באוקטובר 2021 ולטובתן הופקע שליש משטח הכיכר.
באוגוסט 2022 התקיימו עבודות להעתקת תשתיות מים וביוב ועבודות להקמת קופסת התחנה.
התחנה תמוקם מתחת לרחוב אבן גבירול כאשר תהיינה שתי כניסות ויציאות: אחת מזרחה בשדרות דוד המלך והשנייה מערבה בכיכר רבין.
באוקטובר 2024 חלה הפריצה הראשונה לתחנה, כאשר מכונת ה-TBM פרצה את הדופן הצפונית של קופסת התחנה.
תחנת רוסקאיה הייתה תחנת מחקר סובייטית ורוסית לשעבר, שהייתה ממוקמת בחוף רופרט, בארץ מרי בירד, שבמערב אנטארקטיקה.
הוצע להקים את התחנה בשנת 1973 והקמת התחנה אושרה על ידי ממשלת ברית המועצות בשנת 1978.
בניית התחנה החלה בשנת 1979 והיא החלה לפעול ב-9 במרץ 1980.
התחנה ניטשה רשמית ונסגרה ב-12 במרץ 1990.
בחודש פברואר 2006, ולרי לוקין, ראש משלחת האנטארקטית הרוסית (RAE), הודיע כי גם תחנות המחקר מולודיוז'נאיה, לנינגראדקאיה ורוסקאיה יפתחו מחדש לעונת המחקר 2008- 2007; עם זאת, טרם החלה תוכנית ההפעלה מחדש; באפריל 2018 פורסם כי התחנה תיפתח בשנת 2020.
תחנת רחוב קנון היא תחנת רכבת מרכזית בלונדון.
התחנה ממוקמת על הגדה הצפונית של נהר התמזה בסמוך לתחנת גשר לונדון.
התחנה היא אחת משתי התחנות של "הקו הראשי של דרום מזרח לונדון" והשנייה היא תחנת צ'רינג קרוס.
בתחנת הרכבת התחתית עוברים הקווים קו דיסטריקט וקו סירקל.
בשנת 2019/20 יצאו ונכנסו מתחנת הרכבת 18.5 מיליון נוסעים ומתחנת הרכבת התחתית 7.1 מיליון נוסעים.
התחנה הוקמה על חורבותיו של "בית הסטיליארד" , אתר היסטורי שבימי הביניים שימש כבסיס המסחר של אנשי ברית ערי הנזה באנגליה.
התחנה הוקמה על ידי חברת הרכבת הדרומית מזרחית של בריטניה על מנת להתמודד עם יריביהם, רכבת לונדון, וחברת צ'ת'ם הדובר ששלטו אז ביד רמה בתחבורה הרכבתית של לונדון.
מיקומה העירוני של התחנה הצריך בניית גשר חדש מעבר לנהר התמזה, אשר הוקם בין השנים 1863 ל־1866. התחנה הייתה תחילה תחנת גיבוי לתחנת צ'רינג קרוס שסבלה מעומס רב, והמסלול היה נוח לנסיעות בין העיר לווסט אנד.
עד להקמת הרכבת המחוזית, התחנה נותרה פופולרית בקרב הנוסעים, אף על פי שהנסיעות מחוץ לשעות לשיא הופסקו ממנה בראשית המאה העשרים, מה שהוביל לכך שהיא נסגרה בימי ראשון במשך כמעט 100 שנה.
המלון המקורי שנבנה בתחנה לא הצליח ובסופו של דבר נסגר.
התחנה שופצה בסוף שנות החמישים על ידי ג'ון פולסון, ואילו הרחבה נוספת של בניין התחנה התרחשה במהלך תנופת הנכסים בעיר בשנות השמונים.
הבניין המרכזי הוחלף בשנת 2007 כחלק משיפוץ כללי של התחנה כדי להופכו לנגיש יותר.
כחלק מפיתוח "תוכנית Thameslink" בשנות העשרים של המאה העשרים, התחנה נפתחה מחדש בימי ראשון והחלה להציע שירותי הסעים למרחקים ארוכים יותר במקום תחנת צ'רינג קרוס.
"תחנת קראנדירו" (בפורטוגזית: Estação Carandiru) הוא ספר זיכרונות משנת 1999 בעל 368 עמודים מאת הרופא הברזילאי ומומחה האיידס דראוזיו וארלה.
הסיפור מבוסס על תקופתו של ורלה כרופא שהתנדב בכלא קראנדירו בסאו פאולו משנת 1989 ועד לטבח בשנת 1992 שהותיר 111 אסירים הרוגים, אך הספר מורכב מאירועים ודמויות בדיוניות.
עם יותר מ-500,000 עותקים שנמכרו, תחנת קראנדירו הוא אחד הנמכרים ביותר בכל הזמנים בברזיל ועובד לסרט קראנדירו מ-2003 בבימויו של הקטור באבנקו (Héctor Babenco).
וארלה מגולם על ידי לואיס קרלוס וסקונסלוס בסרט.
הספר זכה בפרס הספרות הברזילאית פרמיו ז'בוטי בשנת 2000.
הספר, הוא הראשון בטרילוגיה, אחריו יצא Carcereiros ("הסוהרים") בשנת 2012 המתעד את חיי הכלא על פי עדותם של פקידי הכלא.
Prisioneiras ("אסירות"), על כלא הנשים בסאו פאולו, שסיים את הטרילוגיה.
תחנת רחוב ליברפול הידועה גם בשם לונדון רחוב ליברפול היא תחנת רכבת מרכזית ברחוב ליברפול שבצפון-מערב הסיטי של לונדון בלונדון.
מתחם התחנה כולל תחנת רכבת, תחנת רכבת תחתית, תחנת רכבת עילית וחיבור לקרוסרייל, והוא מרכז תחבורה מרכזי בעיר לונדון, כאשר תחנת הרכבת היא השלישית בגודלה מבחינת תנועת נוסעים ב אחרי תחנת ווטרלו וויקטוריה (שניהם גם בלונדון) עם 65.9 מיליון נוסעים נכון ל-2020.
תחנת הרכבת משמשת תחנה סופית למספר קווי רכבת במזרחה של אנגליה, בהם "הקו המרכזי מזרח אנגליה" המגיע לניופורט וקיימברידג' (משם מתחבר לקו הפן שממשיך לכיוון איפסוויץ'), "הקו המזרחי הגדול" העובר לאורך החוף המזרחי ועובר דרך צ'למספורד, קולצ'סטר, איפסוויץ' ועד לנורוויץ', בנוסף למספר קווים אזוריים נוספים וקו אקספרס לנמל התעופה סטנסטד.
תחנת רחוב ליברפול הוקמה בשנת 1874 בתור התחנה הסופית החדשה של הרכבת המזרחית הגדולה (Great Eastern Railway, בראשי תיבות GER) בלונדון.
חברת הרכבת המזרחית הגדולה רצתה להקים תחנה במרכז העיר לונדון במקום תחנת בישופסגייט ששימשה אותה, בישופסגייט הייתה ממוקמת באזור מרוחק מהמרכז ובשכונה פחות מבוססת.
רשויות העיר לונדון לא אישרו הקמה של תחנה חדשה במרכז העיר ובמקום נבחר רחוב ליברפול המרוחק מספר רחובות מהמרכז ההיסטורי.
תחנת הרכבת כוללת 18 רציפים ומשרתת את כל אזור מזרח אנגליה.
תחנת הרכבת התחתית רחוב ליברפול היא חלק ממתחם תחנת הרכבת, עם כ-67 מיליון נוסעים שנכנסו ויצאו מהתחנה ב-2019 היא נחשבת לתחנה השישית הכי עמוסה ברשת הרכבת התחתית של לונדון.
התחנה משרתת קווי הרכבת התחתית קו סנטרל, האמרסמית' וסיטי, סירקל ומטרופוליטן ומשמשת תחנת החלפה בין הקווים השונים וחיבור לתחנת הרכבת, ומכך לנתיבי הרכבת לאזור מזרח אנגליה.
התחנה כוללת ארבעה רציפים בשני מפלסים שונים והיא נמצאת באזור 1.
התחנה נפתחה לציבור בשנת 1875 בתור תחנה סופית חדשה של חברת מסילת הרכבת המטרופולין (כיום קו מטרופולין) בשם תחנת בישופסגייט, ב-1909 שונה שמה לתחנת הרכבת התחתית רחוב ליברפול.
בשנת 1912 חברת מסילת הרכבת סנטרל לונדון (כיום קו סנטרל) חיברה אף היא את המסילה שלה לתחנה אשר שימשה תחנה סופית במזרח הקו שלה.
תחנת קשירסקאיה היא תחנה חוצה פלטפורמות של הרכבת התחתית של מוסקבה בקו זמוסקבורצקאיה וקו הטבעת הגדול הנמצא בבנייה.
התחנה ממוקמת על גבול הרבעים מוסקבורצ'יה-סאבורובו ונאגאטינו-סאדובניקי.
תחנת קשירסקאיה נפתחה ב-11 באוגוסט 1969, והיא וקרויה על שם כביש קשירסקויה.
זו היא תחנה חוצה פלטפורמות ראשונה, שנבנתה במטרו של מוסקבה.
תחנת קרופוטקינסקאיה היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו סוקולניצ'סקאיה.
התחנה ממוקמת ברובע חמובניקי, ליד קתדרלת ישו המושיע.
תחנת קרופוטקינסקאיה נפתחה ב-15 במאי 1935, כחלק מהקטע הראשון במטרו של מוסקבה.
בעתיד התחנה תהיה קשורה במעבר עם תחנת וולחונקה של קו קלינינסקו-סולנצבסקאיה .
תחנת ריז'סקאיה היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו קלוז'סקו-ריז'סקאיה.
התחנה ממוקמת ברובע משצ'אנסקי, וקרויה על שם תחנת הרכבת ריז'סקי.
תחנת ריז'סקאיה נפתחה ב-1 במאי 1958, ויש לה יציאה המובילה לרחוב פרוספקט מירה.
בעתיד לתחנה יהיה מעבר עם תחנה בשם זהה, שנמצאת בבנייה בקו הטבעת הגדול.
מ-22 באוגוסט 2020, התחנה סגורה לשנה בשל שיפוצים.
תחנת קרול היא אחת מתחנות הקו האדום כחלק מהדנקל.
מיקומה על רחוב זאב אורלוב, צמוד להצטלבותו עם רחוב יעקב קרול ולקראת קצהו המערבי של רחוב אורלוב והצטלבותו עם רחוב ז'בוטינסקי בפתח תקווה.
למרות שמה, התחנה לא ממוקמת בשכונת קרול בפתח תקווה, ושם התחנה נגזר משם הרחוב הסמוך לתחנה.
התחנה ממוקמת בין שכונות נווה גן מצפון–מערב ולב המושבה מדרום–מזרח, והיא התחנה השלישית מתחילת תוואי הרכבת הקלה מכיוון מזרח.
מיקום התחנה, בניגוד לתחנות הממשיכות אותה מערבה עד למחלף גהה, לא היה על נתיב תחבורה ציבורית לאורך רחוב ז'בוטינסקי בפתח תקווה.
למעשה, בזמן פעילות הנתיב וגם לאחר מכן גודל במקום דשא, כחלק מאי תנועה ברחוב.
התחנה נמצאת סמוך לנקודת ההצטלבות של שני רחובות ראשיים בפתח תקווה: רחוב זאב אורלוב ורחוב ז'בוטינסקי.
שכונות נווה גן מצפון–מערב ולב המושבה מדרום–מזרח נמצאות מצפון–מערב ומדרום–מזרח (בהתאמה) לתחנה.
במרחק הליכה מהתחנה נמצא שוק פתח תקווה, המשורת גם על ידי תחנת פינסקר.
סביבת התחנה מכילה בעיקר אזורי מגורים, ושכונות נוספות הקרובות לתחנה ומשורתות חלקית ידה הן שכונת קרול (משורתת גם היא בעיקר על ידי תחנת פינסקר), מזרח רמת ורבר (שאר השכונה משורת בעיקר בידי תחנת דנקנר), ושכונת אחים ישראלית.
תחנת רדיו של האויב היה מונח ששימש בגרמניה הנאצית לתיאור תחנות רדיו, שמהן שידרו אויבי הרייך הגרמני לפני ובמהלך מלחמת העולם השנייה, בהם בריטניה וארצות הברית.
המונח התייחס גם לתחנות רדיו בגרמניה ששידרו חומר אנטי-נאצי.
המונח לא היה בשימוש מאז כניעת גרמניה הנאצית.
כבר ב-1929 שידר הרדיו הסובייטי "רדיו מוסקבה" תוכניות רדיו בשפה הגרמנית, בעיקר כדי לתמוך בתסיסה של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה בגרמניה ובמאבקה נגד ממשלת רפובליקת ויימאר.
לאחר עלייתו של אדולף היטלר לשלטון בגרמניה הנאצית ב-1933, כל מי שנתפס על ידי הגסטפו מאזין לרדיו מוסקבה עלול היה להישלח למחנה ריכוז.
הנאצים ניסו לערבל או לשבש את השידורים, אולם הדבר השפיע גם על שידורי הרדיו שלהם עצמם - Deutschlandsender.
בשנת 1936 קבע משרד המשפטים של הרייך שכל מי שמאזין לרדיו מוסקבה עשוי לעמוד לדין על בגידה.
דיווחים סודיים של הגסטפו העידו על הפופולריות של תוכניות בשפה הגרמנית המשודרות על ידי תחנות רדיו זרות.
חוקים ואיסורים הוכנסו בעקבות תחילת מלחמת העולם השנייה.
אחד החוקים החדשים, שהוכנס ב-1 בספטמבר 1939 (היום הראשון של הפלישה הגרמנית לפולין), היה "תקנה בנוגע לצעדים יוצאי דופן בנוגע לשידורי רדיו" (Verordnung über außerordentliche Rundfunkmaßnahmen).
החוק אסר האזנה בכוונה תחילה לכל תחנת רדיו זרה תחת איום בעונש מאסר.
כמו כן נאסרו כל שידורי הרדיו הלא-ממשלתיים.
מכשירי הרדיו הדו-כיוונים שבהם השתמשו מפעילי רדיו חובבים גרמנים נתפסו על ידי הרייכספוסט, שירותי הדואר והתקשורת בגרמניה.
ה-BBC נחשב ל-Feindsender הראשי, והאזנה לתוכנית הגל הארוך בשפה הגרמנית מלונדון נענשה במאסר.
של תומאס מאן" עדיין נשמעו רבות.
רדיו מוסקבה, קול אמריקה, רדיו ותיקן ותחנת הרדיו השווייצרית Beromünster היו Feindsender ידועים אחרים.
שדרני "תעמולה שחורה" - אנשי בעלות הברית שהעמידו פנים שהם שייכים לכוחות צבא גרמניים, כמו ה-Soldatensender Calais (תחנת הרדיו הצבאית של קאלה) הבריטית או גוסטב זיגפריד איינס ותחנות רדיו פיראטי גרמניות היו פופולריות גם הן.
אזרחים גרמנים (Reichsbürger) על פי חוקי נירנברג שהוקעו על הפרת האיסור שוחררו באזהרה בגין עבירה ראשונה, או שנעצרו בגין עבירה חוזרת, אם האזינו לשידור תמים יחסית כמו קומדיה או ג'אז.
עם זאת, הפצת מידע שנחשב כגורם לדמורליזציה נענשה במאסר או אפילו במוות.
לעיתים רחוקות התבססו עונשי מוות רק על האזנה לרדיו, אבל - במקרים של הלמוט הובנר וולטר קלינגנבק - נשענו על הרשעות בבגידה או פגיעה במאמץ המלחמתי (Wehrkraftzersetzung) .
ההערכות משתנות לגבי מספר המאזינים ל-Feindsender.
על פי דיווחי האס דה, קמפיין רחב היקף בשנת 1941, שחייב את משגיח הבלוק הנאצי (Blockleiter) לבקר במשקי הבית באזורו ולהדביק תגיות נייר אזהרה לערכות הרדיו שלהם, עורר אי שביעות רצון רחבה.
המחבר של Berlin Embassy, אמריקאי דו לשוני שטייל בגרמניה בשנים 40–1939, העריך ש-60 אחוז מהגרמנים האזינו בסתר לשידורים זרים בווליום נמוך.
האזנה לתחנות רדיו זרות זכתה לכינוי "ההתנגדות של האיש הקטן".
היא הייתה נפוצה כמו גילוי ידידות כלפי עובדי כפייה (דבר שנחשב גם הוא פשע, שעונשו היה חמור עוד יותר), ועקיפות כדי להימנע ממעבר ליד אנדרטת זיכרון נאצית שלידה הייתה חובת הצדעה.
גילוי התנגדות בדרכים אלה אפשר לגרמנים לטעון מאוחר יותר, לאחר השחרור, שלא היו נאצים באמת.
להקת האלקטרו-פופ Welle: Erdball כתבה שיר בשם Feindsender 64.3.
רימסקאיה היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו ליובלינסקו-דמיטרובסקאיה.
פירוש שם התחנה – תחנה רומאית.
התחנה עוצבה בסגנון איטלקי על ידי שני ארכיטקטים איטלקיים – Giampaolo Imbrighi ו־Andrea Quattrocchi.
בתוך התחנה ישנם פסלים המציגים דמויות הקשורות לרומא: פסלים של רמוס ורומולוס, עמודות רומיות ופסל המדונה והילד.
בתחומי התחנה נמצאת מזרקה פעילה – המזרקה היחידה בכל תחנות הרכבת התחתית של מוסקבה.
התחנה נמצאת בעומק של 54 מטר מתחת לפני הקרקע.
בתחנה ישנו מעבר ל: תחנת פלושצ'אד איליצ'ה של קו קלינינסקאיה, לתחנה של קו 2 של הרכבת הפרוורית של מוסקבה ולתחנה של קו 4 של הרכבת הפרוורית של מוסקבה.
תחנת רימסקאיה נפתחה לשימוש ב-28 בדצמבר 1995.
תחנת רוטשילד היא אחת מהתחנות בקו האדום כחלק מהדנקל, הנמצאת בבת ים.
מיקומה בסמוך להצטלבות רחוב רוטשילד עם רחוב בלפור, והיא נמצאת בין תחנת ז'בוטינסקי, כ-660 מטרים ממנה, לתחנת העצמאות, 490 מטרים מזרחית לה.
התחנה היא תחנה עילית, ונקראת על שם הברון רוטשילד.
התחנה נמצאת מערבית להצטלבות שני רחובות מרכזיים בבת ים: רחוב רוטשילד ורחוב בלפור.
התחנה נמצאת על רחוב רוטשילד, ומשאירה בו נתיב נסיעה אחד לכל כיוון.
מוקדי העניין הקרובים לתחנה הם החוף של בת ים ומרכז העיר שלה.
בקרבת התחנה שתי תחנות אוטובוס, בהם עוברים קווים לחולון, אזור ותל אביב.
תחפושת היא בגד המציג את הלובש בזהות שונה מזהותו האמיתית.
לעיתים כוללת מסכה או איפור.
תחפושת נהוגה בחגיגות מסוימות כמו נשפי מסכות.
ובחגים בדתות השונות, בהם: פורים ביהדות, ליל כל הקדושים ומרדי גרא בנצרות.
תחפושת משמשת לעיתים למטרות התחזות.
בסיפורי המקרא נכללים סיפורים אחדים של התחפשות, לשם הסתרת הזהות או לשם התחזות:
בספר בראשית מתואר כיצד הלבישה רבקה את יעקב בתחפושת, כדי שיצחק יעניק לו את הברכה שהתכוון לתת לעשו: יצחק חושד ואומר: , אך התחפושת משיגה את מטרתה: .
כאשר שאול המלך הלך אל בעלת האוב מעין דור הוא התחפש, משום שידע שאם בעלת האוב תזהה אותו, היא תסרב לתת לו את שירותיה: כאשר שמואל עולה באוב מבינה בעלת האוב מי הגיע אליה וזועקת: .
כאשר ירבעם מלך ישראל שולח את אשתו אל הנביא אחיה השילוני, הוא מורה לה:
כאשר יהושפט ואחאב יוצאים למלחמה במלך ארם, אחאב מתחפש, ומציע גם ליהושפט לעשות כן: התחפושת אינה מצילה את אחאב, והוא נהרג בקרב.
מקור מנהג ההתחפשות בפורים, שראשיתו במאה ה-12, הוא יהדות גרמניה, שהושפעה מהנוצרים בגרמניה שנוהגים לערוך קרנבל בסמיכות זמנים לחג הפורים, ומשם התפשט לקהילות היהודים באירופה (אך המנהג לא הגיע ליהדות תימן).
המנהג השתרש בישראל בעקבות העדלאידע (שנקראה עד 1932 ה"קרנבל" של תל אביב) תהלוכה היתולית שנערכה בחג פורים בראשית ימיה של תל אביב, החל מ-1912 והייתה לאירוע המוני בתקופת היישוב.
קרנבל הוא פסטיבל תחפושות וריקודים בהשתתפות הקהל.
מרדי גרא הוא חג שמקורו במסורת הקרנבל הנוצרית, הנחוג ביישובים נוצריים רבים בעולם.
פסטיבל המרדי גרא המתרחש זה כ-250 שנה בעיר ניו אורלינס שבארצות הברית הוא אחד המפורסמים שבהם.
הרחובות של ניו אורלינס הופכים לחגיגות חסרות מעצורים הנמשכות מספר שבועות, של ריקודים, צעדות ושכרון חושים, בתחפושות ובגדים צבעוניים במיוחד.
ליל כל הקדושים הוא חג נוצרי שחל ב־31 באוקטובר.
בחג נהוג שילדים בתחפושות מפחידות מסתובבים בחוצות נושאים בידיהם לפידי חג מיוחדים - דלעות מנוקבות שפרצוף מפחיד נחתך בצידן האחד ונר דולק מאיר בתוכם.
החג נולד בסקוטלנד שם רווח פחד מרוחות.
על פי אמונתם, בכל ליל 31 באוקטובר, פרצו לביתם רוחות.
המעשה שעשו על מנת להתמודד עם פחד זה היה לשים מתנות על מפתן הדלת בשביל הרוחות שיירגעו ולא ייכנסו לבית.
מאז יש מנהג בקרב הנוצרים שב-31 באוקטובר מתחפשים ילדים בתחפושות מפחידות, ודופקים על דלתות הבתים בדרישה לקבל ממתקים.
אם הילדים אינם מקבלים את מבוקשם, הם נוהגים לבצע תעלולים כנגד בני הבית.
עיד איל-בורברה בערבית (عيد البربارة) הוא חג בקרב נוצרים במזרח התיכון, בעיקר בלבנון וסוריה לזכרה של ברברה הקדושה, מרטירית נוצרייה מהמאה ה-3 לספירה.
החג נחוג בתחילת דצמבר ומתאפיין בלבישת תחפושות, אכילת ממתקים ומתן כסף לילדים.
תחקיר עיתונאי נעשה על ידי עיתונאים במטרה לחשוף מידע שאינו ידוע לציבור.
תחקירים עיתונאיים מתפרסמים בגופי תקשורת שונים ומעוררים עניין רב, ובכך משיגים את המטרות המסחריות של גופים אלו – הגדלת צפיות, מכירות או מנויים.
תחקירים אלו גם יוצרים "הד" המושך את השפעתם לאורך זמן רב יחסית לידיעות עיתונאיות רגילות.
צורך זה משפיע על נושאי התחקירים, המתמקדים בנושאים בהם יש עניין רב לציבור, כך שייתכן שגוף תקשורת יעדיף תחקיר "צהוב" שמושך תשומת לב רחבה, גם אם חשיבותו הציבורית נמוכה יחסית.
מצד שני, עיתונאים רבים רואים בתחקיר שליחות, ויעדיפו עיסוק בנושאים מורכבים, גם אם הם פחות מסחריים.
תחקירים עיתונאיים הם תחום פורה בעיתונאות.
עיתונים וכתבי עת מקדישים להם מקום נרחב, ובטלוויזיה קיימות תוכניות המתמקדות בעיקר בתחקירים.
קיימים גם ארגוני תחקירים כגון פרופבליקה הניו יורקי, המבצע תחקירים לתועלת הציבור ומעבירם לפרסום בתוכניות תחקירים, בעיתונים ובאתרי חדשות.
גילוי אי-סדרים ומעשי עוול: זיהוי ופרסום של שחיתות, אי-צדק, הפרות חוק או התנהלות לא אתית במגוון תחומים כגון פוליטיקה, עסקים, חברה ועוד.
קידום שקיפות ואחריותיות: עידוד גופים ציבוריים ופרטיים לפעול באופן אחראי, שקוף והוגן, מתוך הידיעה שהעיתונות עשויה לחשוף פגמים בהתנהלותם.
שירות הציבור: העברת מידע רלוונטי, חיוני ומקיף לציבור, המסייע בקבלת החלטות מושכלות ומעורבות אזרחית.
הגברת מודעות: העלאת המודעות לבעיות או לנושאים חברתיים, כלכליים או סביבתיים שלא קיבלו תשומת לב מספקת.
שמירה על הדמוקרטיה: תחקירים עיתונאיים מסייעים בפיקוח על מוסדות השלטון ובשמירה על עקרונות הדמוקרטיה, במיוחד במקומות שבהם קיימת שליטה ריכוזית או נטייה לדיכוי מידע.
העיתונאי החוקר איננו חוקר משטרתי, ואינו יכול להגיע לאיסוף ממצאים כמוהו.
יכולתו לאסוף פרטים בדרך כלל מוגבלת.
מסקנותיו מהתחקיר, כפי שהן מוצגות על ידיו, יכולות להביא לחקירה נרחבת של הנושא על ידי גורמים המוסמכים לאסוף פרטים נוספים, לתקן את המצב הקיים ובמידת הצורך לשנות נהלים, לפטר אנשים או להביא להעמדתם לדין.
העיתונאי החוקר נעזר לעיתים קרובות בעוזרים הנקראים "תחקירנים", המסייעים לו בהכנת התחקיר.
התחקירן יכול לאסוף ממצאים בשטח, לספק חומר רקע, לערוך, לשכתב, הכול בהנחיית עורך התחקיר.
תחקיר בעל אופי דומה נעשה לעיתים לשם כתיבתו של ספר תיעודי, ולעיתים אף לשם כתיבת פרוזה (לבירור פרטים עובדתיים המשמשים בסיפור).
במקרים רבים, המקורות והעיתונאים החוקרים מעוניינים להשאיר את זהות המקור המדווח חסויה.
כיום יש מחלקות באוניברסיטאות שונות להוראת עיתונות חוקרת וברחבי העולם נערכים כנסים המציגים מחקר שנערך בביקורת עמיתים בנושאי עיתונות חוקרת.
תחקירים מפורסמים הובילו לחשיפת פרשיות שהעסיקו את הציבור.
כך למשל פרשת ווטרגייט בארצות הברית נחשפה בעקבות עבודת תחקיר יסודית של העיתונאים בוב וודוורד וקארל ברנסטין.
חלוצה בתחום העיתונאות החוקרת וממציאת הטכניקה של כתבת תחקיר בזהות שאולה הייתה העיתונאית נלי בליי.
פרשת ווטרגייט – תחקיר של עיתונאים הוושינגטון פוסט, בוב וודוורד וקארל ברנסטין, משנת 1972 שחשף את מעורבות נשיא ארצות הברית דאז ריצ'רד ניקסון, בפריצה למטה המפלגה הדמוקרטית בוושינגטון בבניין שנקרא "ווטרגייט".
עבודתם הובילה לחשיפת עבירות פליליות של אנשי קמפיין הבחירות של ניקסון ובסופו של דבר הובילה הפרשה להתפטרותו של הנשיא ניקסון.
פרשת מסמכי הפנטגון (The Pentagon Papers) – בשנת 1971 עיתון הניו יורק טיימס חשף מסמכים סודיים של הפנטגון שהראו שממשלות ארצות הברית הסתירו מידע מהציבור לגבי מלחמת וייטנאם.
מסמכי הפנטגון היו חקירה סודית שבוצעה על ידי מחלקת ההגנה של ארצות הברית בהזמנת רוברט מקנמארה, שנגעה לגידול במעורבות הצבאית של ארצות הברית במלחמת וייטנאם.
הפרשה התפוצצה לאחר שעובד הממשל, דניאל אלסברג, הדליף את המסמכים לעיתונאי הניו יורק טיימס, נייל שיהאן.
הפרק הראשון בסדרת המסמכים פורסם בטיימס ב-13 ביוני 1971 ועורר מיידית מחלוקות פוליטית ומשפטית.
פרשה זו מהווה דוגמה חשובה לנסיון של ממשל דמוקרטי לצנזר עיתונים ולנושא של חופש הביטוי וחופש העיתונות בפרט.
עשרה ימים בבית משוגעים בשנת 1887 העיתונאית נלי בליי התחזתה לאישה עם בעיות נפשיות כדי להיחשף למתרחש מבפנים בבית חולים לחולי נפש בניו יורק.
התחקיר פורסם בתחילה בעיתון New York World ולאחר מכן פרסמה בליי ספר בשם "עשרה ימים בבית משוגעים" הדבר הוביל לרפורמות נרחבות במוסדות לבריאות הנפש וכן גרם לבליי להפוך לעיתונאית מפורסמת.
ספר "הג'ונגל" של אפטון סינקלייר (1906).
בשנת 1904, כחלק מעבודתו בעיתון הסוציאליסטי Appeal to Reason, עבד סינקלר בעילום שם במשך כחצי שנה בתעשיות אריזת הבשר (לשימורים) בשיקגו – Chicago stockyards ואסף מידע.
הרומן פורסם בתחילה בהמשכים במסגרת העיתון בשנת 1905. בשנת 1906 פורסם הספר שחשף שחשף תנאי עבודה מחרידים ובדיקות סניטריות גרועות בתעשיית הבשר בשיקגו.
השערורייה הציבורית הובילה לחקיקת חוקי הפיקוח על מוצרי מזון ותרופות בארצות הברית (Pure Food and Drug Act, Meat Inspection Act).
פרשת פנסיון הקשישים באילינוי (Willowbrook State School) בשנת 1972 תחקיר עיתונאי בטלוויזיה האמריקאית מאת הרלדו ריברה חשף את ההתעללות הקשה בנכים ובילדים עם מוגבלויות במוסד סגור.
בעקבות התחקיר המוסד נסגר ונחקק חוק פדרלי לרפורמות במוסדות פסיכיאטריים וזכויות הנכים בארצות הברית.
פרשת פורד פינטו – בשנת 1977 חשף מגזין Mother Jones פרשה של ליקוי בטיחות חמור במכוניות פורד פינטו באמצעות תחקיר שלקח חצי שנה בכתבה "Pinto Madness".
המכונית הייתה פופולרית אבל הייתה בעלת כשל בטיחותי מסוכן – בתאונות חזית-אחור צינור התדלוק היה יכול לנקב את מכל הדלק, לגרום לריסוס תא הנוסעים באדי בנזין ולגרום להצתה קטלנית שגורמת לפיצוץ של כדור אש ולכוויות קשות ולמוות.
לפי התחקיר בין 500 ל-900 איש מתו בתאונות בשריפה שפרצו עקב כך.
לפי התחקיר התחרות הקשה מצד פולקסווגן על שוק המכוניות הקטנות דרבן את חברת פורד לפתח ולייצר את הדגם הזה בזמן קצר בהרבה משהיה מקובל.
המהנדסים של פורד גילו בזמן מבחני ריסוק לפני שלב הייצור, כי ניקוב מכל הדלק מתרחש בקלות.
בזמן גילוי התקלה קווי הייצור של המכוניות כבר היו מוכנים, לכן החליטו המנהלים הבכירים של פורד להמשיך בייצור בכל מקרה, וזאת למרות שלפורד היה פטנט על מכל דלק בטוח הרבה יותר.
במשך שנים פורד הכחישה את הנושא, אבל הביקורת הציבורית נגדה גברה בשל גילויים נוספים.
עד 1978 הביקורת הציבורית הייתה חזקה כל כך, שפורד נאלצה לבצע "ריקול" (החזרת המכוניות למוסכי החברה לתיקון) של 1.5 מיליון מכוניות מדגם פינטו ומדגם דומה מסוג מרקורי בובקט, ולבצע את השינוי המבוקש למערכת הדלק.
תביעות-נזיקין נוספות צצו וב-1979 נקבע ציון דרך נוסף שבו הוגש כתב אישום על-ידי תובע מדינת אינדיאנה בגין הריגה ורשלנות פושעת כנגד פורד.
פורד אומנם זוכתה בסופו של דבר מהאשמה, אך הנזק כבר נעשה.
תחקיר "The Insider" על שקרים של תעשיית הטבק.
ב-1996 ג'פרי ויגאנד העיד בתוכנית "60 דקות" של חברת CBS הוא טען כי בחברת הטבק בראון אנד וויליאמסון שבה עבד, שינתה בכוונה את תערובת הטבק באמצעות כימיקלים כמו אמוניה, כדי להגביר את השפעת הניקוטין בעשן הסיגריות.
לפי דבריו, לאחר מכן הוא הוטרד וקיבל איומים אנונימיים על חייו.
הסרט: The Insider (1999) מבוסס על הסיפור תוך עיבודו.
תחקיר Spotlight של בוסטון גלוב על התעללות מינית בכנסייה הקתולית – תחקירנים מהעיתון "הבוסטון גלוב" שחשפו בשנת 2002 את פרשת ההתעללות המינית במאות ילדים על ידי כמרים בכנסייה הקתולית במסצ'וסטס לאורך שנים, ואת טיוח הפרשה על ידי הכנסייה, וזכו על כך בפרס פוליצר לשירות הציבור.
לאחר פרסום הכתבה הוצפה המרכזייה של העיתון בפניות מצד קורבנות נוספים.
צוות ספוטלייט פרסם קרוב ל-600 כתבות המשך על הפרשה.
249 אנשי הכנסייה הואשמו באופן פומבי בהתעללות מינית ומוערך כי היו כ-1,000 קורבנות באזור בוסטון בלבד.
התחקיר הוביל לחשיפת אלפי מקרים בעולם, פיצויים, שינוי דעת הקהל ושינוי מדיניות בוותיקן בנושא.
פרשת מסמכי פנמה (Panama Papers) – חשיפה של עיתונאים מכל העולם (כולל ב"דר שפיגל" ו"הגרדיאן") בשנת 2016, על מעלימי מס ועשירי עולם שהשתמשו בחברות קש.
התחקיר הוביל לחקירות פליליות, הדחת פוליטיקאים, חקיקת חוקי מס חדשים.
פרשת קיימברידג' אנליטיקה – עיתונאים חשפו כיצד נאספו נתוני משתמשים מפייסבוק ללא רשותם לשם השפעה פוליטית בבחירות.
הדבר הוביל לחקירות בפייסבוק, חקיקה בתחום הפרטיות הדיגיטלית.
חשיפת הכחשת האקלים של אקסון מוביל – תחקיר "Exxon: The Road Not Taken" מאת ליסה סונג, דייוויד האסמאייר וצוות InsideClimate News בשנת 2015. התחקיר חשף מסמכים פנימיים שהראו כי חברת Exxon הייתה מודעת להשפעות שינוי האקלים כבר בשנות ה-70, אך בחרה להסתיר מידע זה ולהטיל ספק במדע האקלים בפומבי.
התחקיר הוביל לפתיחת חקירות משפטיות נגד Exxon במדינות שונות בארצות הברית בחשד להונאת משקיעים והציבור .
תוכניות תחקיר מפורסמות בישראל הן "כלבוטק" של רפי גינת, "עובדה" של אילנה דיין, "שומר מסך" של אמנון לוי ו"המקור" של רביב דרוקר וברוך קרא.
תחקיר של העיתונאי דן מרגלית הוביל לפרשת חשבון הדולרים וכתוצאה מכך לפרישתו של יצחק רבין מהמירוץ לראשות הממשלה.
תחקיר של העיתונאי מרדכי גילת הוביל לחשיפת פרשת אריה דרעי ולהאשמתו בפלילים.
העיתונאי תומר גנון פרסם תחקיר שחשף את פרשת השימוש ברוגלה במשטרת ישראל.
בפרשת וידוא הריגת הילדה איימן אל המאס ("פרשת סרן ר'") הציגו תחקירני התוכנית "עובדה" מסקנות מהן עלה כי קצין צה"ל ירה במכוון בילדה שלא סיכנה את חייו ואף וידא את הריגתה.
בית המשפט קבע כי התחקיר היה לקוי.
העיתונאי גידי וייץ סיפר כי בתקופה בה הועסק בעיתון "ידיעות אחרונות", נתקל בתופעה של עיכוב פרסום תחקירים על רקע אינטרסים של המו"ל או העורך.
באקולוגיה תחרות היא יחס גומלין בין פרטים הצורכים משאבים משותפים כגון מזון, טריטוריה וכו' תוך דחיקה של זה את זה.
היחסים בתחרות הם תמיד שליליים ורק צד אחד ירוויח מהם, אף שגם הוא עלול להיפגע פיזית במהלך התחרות או מלחץ נפשי לאורך זמן.
ישנם מספר סוגי התנהגויות תחרות:
תחרות ניצול או תחרות עקיפה: תחרות הנגרמת ללא אינטראקציה ישירה בינן הפרטים.
כלומר, הצריכה של המשאב על ידי פרט אחד משאירה פחות מאותו משאב לצריכתו של פרט שני.
במקרה כזה, היכולת התחרותית של פרט נמדדת על ידי קצב הצריכה שלו ועל ידי יכולתו להמשיך להתקיים כאשר המשאב מתמעט בבית הגידול.
הדבר נפוץ בעיקר אצל צמחים ביערות עבותים, בהם מחסור באור שמש נגרם עקב תחרות מרובה הגורמת למוות של שתילים רכים.
אצל בעלי חיים הדבר נמדד בשתיית מים באזורים יבשים או באכילה של מזון מוגבל ואף שטח מחסה (כמו קן) מוגבל.
גם אל עופות המחזרים אחרי נקבות באזור בולט מתחרים כך אחד בשני.
תחרות הפרעה: מתקיימת כאשר פרטים מתחרים ביניהם על ידי אינטראקציה אגרסיבית.
לדוגמה, פרטים הנלחמים עד שהמפסיד מוברח מאזור בו משאב משותף מצוי בשפע.
דוגמה נוספת היא הפרעה כימית בין ראשנים המפרישים למים חומרים כימיים המעכבים את גדילתם של ראשנים אחרים.
קניבליזם הוא דוגמה קיצונית של תחרות הפרעה תוך-מינית.
אצל מספר גורי חיות ישנה גם תחרות משחק שאינה גורמת לנזק גדול למעורבים בה.
התחרות היא גורם חשוב בהנעת הברירה הטבעית, מאחר שהשתנות המינים נגרמת במקרים רבים עקב תחרות של מין ספציפי הנאלץ לנצל גומחות אחרות ממינים חופפים, מה שמסייע ליצירת מינים חדשים.
התחרות גם מניעה את הברירה הזוויגית מאחר שפרטים שונים יפתחו הבדלים קיצוניים כדי להתחרות בהצלחה על רבייה.
חלק מהמינים מצליחים לשרוד בתחרות ואחרים נכחדים בעוד מינים נוספים נאלצים להתחבא או להסתתר ואף להגר למקומות בעלי תחרות נמוכה וייתכן שייווצרו מינים חדשים (אפקט המייסד).
תחרות תוך מינית היא תחרות בין פרטים בני אותו המין, באותה אוכלוסייה.
לרוב היא נגרמת על טריטוריה או על בן זוג ומטרות חברתיות דומות ואף על מעמד חברתי.
עם זאת היא יכולה להיגרם גם על אמצעים פיזיים כמו מזון ושתייה או מחסה מטורפים.
מידת התחרותיות תלויה במין כשמספר מינים חיים לבדם (סוליטריות) ויגרשו או אף יהרגו פולשים לשטחם.
לעומתם אחרים חיים בקבוצות חברתיות והלחימה ביניהם תכלול קרבות טקסיים (למשל אצל זכרים יריבים) או מצגים בולטים לפני לחימה של ממש.
עם זאת מספר חיות חברתיות נלחמות באגרסיביות דרך קבע (למשל היפופוטמים).
חיות אחרות ישתפו פעולה במקרים כמו בציד אך לאחר ההריגה תתפתח תחרות בין הפרטים על המזון.
מודל תאורטי לתחרות תוך מינית
מודל בסיסי של הדינמיקה של אוכלוסייה המקיימת תחרות תוך מינית נקרא המודל הלוגיסטי:
המשוואה מבטאת את השינוי בזמן של גודל האוכלוסייה, N.
קצב הגדילה המקסימלי של האוכלוסייה נתון על ידי r.
כושר הנשיאה של בית הגידול, K, הוא מספר גדול המבטא את המספר המקסימלי של פרטים בהם המשאבים הקיימים יכולים לתמוך.
כאשר האוכלוסייה קטנה מאוד ביחס לכושר הנשיאה, השבר N/K זניח, והאוכלוסייה גדלה בקצב הקרוב לקצב המקסימלי (שלב זה נקרא שלב הגידול האקספוננציאלי):
כאשר האוכלוסייה מתקרבת לכושר הנשיאה, קצב הגדילה של האוכלוסייה קטן ובהדרגה מתאפס (השלב הלוגיסטי).
אם האוכלוסייה חורגת בגודלה מכושר הנשיאה, קצב הגדילה שלה הופך שלילי והאוכלוסייה תצטמק.
במודל זה, גודל האוכלוסייה בשיווי משקל יציב הוא, אם כן:
תחרות בין-מינית היא תחרות בין פרטים ממינים שונים שהאוכלוסיות שלהם מתקיימות באותו בית גידול ויש להן גומחות אקולוגיות חופפות.
כלומר, אוכלוסיות שצורכות משאבים משותפים.
התחרות גבוהה יותר גם ככל שהמינים חופפים באותו מקום, למשל צמחים ולעיתים היא מסתיימת במות המפסידים.
במקרים אחרים מינים יגוננו באגרסיביות על שטח או מזון ולעיתים יהרגו מתחרים.
לעיתים התחרות עזה כל כך שהיא מסתיימת בהרג ואף בציד אקטיבי של יריבים, למשל בטריפה תחרותית.
דחיקה תחרותית מתרחשת כאשר יש חפיפה רבה בין הגומחות האקולוגיות של שני מינים, ואחד המינים תחרותי יותר מהשני, וכתוצאה מתחרות זאת קטנה אוכלוסיית המין החלש עד הכחדתה ודחיקת המין מבית הגידול.
דוגמה לדחיקה תחרותית ניתן למצוא בניסויו של גאוס שגידל שני מיני סנדליות הניזונות מאותו סוג מזון.
דחיקה תחרותית איטית עשויה לאפשר למין החלש לעבור אדפטציה שתאפשר לו להתקיים במערכת, למשל על ידי ריבוי בגומחה האקולוגית שלו כך שהחפיפה שלה עם זאת של המין הדומיננטי תקטן.
תחנת רכבת תפעולית היא תחנת רכבת המשמשת לביצוע פעולות הקשורות לתפעול מערכת הרכבות, כמו מפגש רכבות, דיור רכבות, חיוג רכבות ולפעמים גם טיפול טכני ברכבות.
כאשר רכבת נאלצת לעצור מסיבה כלשהי, היא חוסמת לחלוטין את קטע המסילה שעליו היא נמצאת.
מסיבה זאת נהוג לבצע עצירות רק בתחנות רכבת ובהן לבצע כל פעולה הדרושה לתפעול מערכת הרכבות.
כאשר יש קטע מסילה ארוך במיוחד ללא תחנות ויש צורך לבצע עצירה בקטע הזה, תוקם בו תחנה תפעולית שבה תבוצע העצירה.
בעבר היה צורך בעצירות תפעוליות רבות לשם אספקת מים ופחם לקטרים.
כמו כן, היו רוב קווי הרכבת בנויים ממסילה בודדת שלא אפשרה לרכבות בכיוונים מנוגדים לעבור זו על פני זו או לרכבות מהירות לעקוף רכבות איטיות יותר, שלא בתחנה.
הצורך לתאם מפגש רכבות רק לתחנות שלאורך הקו יצר קשיחות בלוחות הזמנים ובעיות רבות במקרים של תקלות ואיחורים.
הקמת תחנות תפעוליות במרחקים לא גדולים זו מזו נתנה גמישות תפעולית רבה יותר בעלות נמוכה מהכפלה מלאה של המסילה.
תחנה תפעולית על מסילה יחידה
התחנה התפעולית על מסילה יחידה בנויה מעקלתון מקביל למסילה הראשית באורך שיכול להכיל את הרכבת הארוכה ביותר הפועלת בקו, וממסוטים המחברים את קצותיו למסילה הראשית.
באמצעות העקלתון ניתן לבצע מפגש רכבות וחיוג רכבות.
תחנה תפעולית על מסילה כפולה
התחנה התפעולית על מסילה כפולה בנויה ממסוטים המחברים את שתי המסילות זו לזו ומאפשרים מעבר של רכבות בין שתי המסילות.
באופן הזה ניתן לבצע חיוג רכבות וכן במקרה של מסילה חסומה, לעקוף את הקטע החסום במסילה המקבילה, ולאחריו (בתחנה הבאה) לחזור למסילה המקורית.
תחנה תפעולית המשמשת לדיור רכבות
תחנה תפעולית כזאת משמשת כמקום המתנה לרכבות שסיימו לבצע נסיעה בקו ויש להן עוד זמן המתנה עד לנסיעה הבאה.
בתחנה כזאת יהיו מספר עקלתונים המחוברים במסוטים למסילות הראשיות ובהן ידוירו הרכבות הממתינות מבלי להפריע לתנועה במסילות הראשיות.
תחנה תפעולית המשמשת לעריכת רכבות
תחנה תפעולית כזאת משמשת לעריכת רכבת מקרונות, או לפירוק של רכבת ומיון הקרונות השונים מהם היא מורכבת.
תחנה כזאת בנויה ממספר רב של עקלתונים שחלקם משמשים לדיור הקרונות על פי סוגם וחלקם כשטח עבודה לעריכת הרכבת או פירוקה.
את עריכת הרכבת או פירוקה מבצעים קטרי עיתוק המעבירים את הקרונות בין המסילות.
התחנות העיקריות שבהן עורכים רכבות הן תחנת הרכבת אשדוד מיון, תחנת הרכבת חיפה מזרח, תחנת הרכבת בני ברק, תחנת הרכבת דימונה ותחנת הרכבת לוד.
תחנות תפעוליות של רכבת ישראל
להלן הרשימה של התחנות התפעוליות של רכבת ישראל (מצפון לדרום):
במסילת החוף (נהריה - פלשת)
נעמן (מדרום לעכו ולחיבור עם מסילת עכו - כרמיאל)
קריית מוצקין - תפעולית (מצפון לתחנת הנוסעים קריית מוצקין)
קישון (בסמוך לתחנת הנוסעים חוצות המפרץ)
חיפה מרכז - השמונה (גם תחנת נוסעים)
חיפה - בת גלים (גם תחנת נוסעים)
כפר סמיר ותחנת הנוסעים חיפה - חוף הכרמל
זכרון יעקב (ממערב לזכרון יעקב, סמוך לכביש 4)
חדרה - מערב (גם תחנת נוסעים)
כפר ויתקין (ממזרח לכפר ויתקין)
בית יהושע (גם תחנת נוסעים)
תל אביב - מרכז (גם תחנת נוסעים)
התחנה התפעולית תל אביב - ההגנה - כ-1.5 ק"מ דרומית לתחנת הרכבת תל אביב ההגנה
במסילת תל אביב – פלשת
ראשון לציון משה דיין (גם תחנת נוסעים)
יבנה מערב (גם תחנת נוסעים)
במסילת העמק (חיפה - בית שאן)
יקנעם - כפר יהושע (גם תחנת נוסעים)
מגדל העמק - כפר ברוך (גם תחנת נוסעים)
תל יוסף (מדרום לכפר יחזקאל)
בית שאן (גם תחנת נוסעים)
כפר סבא - נורדאו (גם תחנת נוסעים)
רעננה - מערב (גם תחנת נוסעים)
חדרה - מזרח (בבנייה מחדש, גם תחנת נוסעים)
ראש העין - צפון (גם תחנת נוסעים)
ראש העין - דרום (בבנייה מחדש, תוסב בעתיד לתחנת נוסעים)
פתח תקווה - סגולה (גם תחנת נוסעים)
בני ברק - רמת החייל (גם תחנת נוסעים)
במסילת שורק (הקו הוותיק תל אביב - ירושלים)
תל אביב - דרום (ממזרח לתחנת הנוסעים תל אביב - ההגנה)
כפר חב"ד (גם תחנת נוסעים)
נען (ממזרח לקיבוץ נען בפיצול המסילה לכיוון ירושלים)
נחל שורק (בסמוך למפגש המסילה עם כביש 3)
בית שמש (גם תחנת נוסעים)
במסילת שער הגיא (קו הרכבת המהיר תל אביב - ירושלים)
נמל התעופה בן-גוריון - תפעולית (ממזרח לתחנת הנוסעים נמל התעופה בן-גוריון)
ירושלים – יצחק נבון (גם תחנת נוסעים)
בשלוחת הרכבת למודיעין (מחלף ענבה - מודיעין-מכבים-רעות)
פאתי מודיעין (גם תחנת נוסעים)
מודיעין - מרכז (גם תחנת נוסעים)
במסילת השפלה (לוד - אשקלון)
באר יעקב (גם תחנת נוסעים)
כפר גבירול (בדרום רחובות - בבנייה)
יבנה צפון - (ממזרח למושב גאליה)
אשדוד - עד הלום (גם תחנת נוסעים)
צומת שקמה (בין חיבור השלוחה לאזור התעשייה הדרומי של אשקלון לבין חיבור מסילת חלץ)
במסילת הראשונים (באר יעקב - ראשון לציון)
ראשון לציון - הראשונים (גם תחנת נוסעים)
במסילת הבשור (אשקלון - באר שבע)
גבים (מדרום-מערב לקיבוץ גבים, דרומית לתחנת הרכבת שדרות)
גורל (בחיבור עם מסילת הדרום)
במסילת הדרום (נען - באר שבע)
כפר מנחם - תפעולית (ממערב לקיבוץ כפר מנחם)
קריית גת (גם תחנת נוסעים)
תל נגילה (בין מחלף מאחז למחלף קמה)
להבים - תפעולית (מדרום לתחנת הרכבת להבים)
באר שבע - צפון (גם תחנת נוסעים)
באר שבע - מרכז (גם תחנת נוסעים)
במסילת חלץ (אשקלון - קריית גת)
קריית גת מערב (מדרום לקריית גת, מערבית לחיבור עם מסילת הדרום)
במסילת הנגב (באר שבע - מפעלי צין)
נבטים (תוסב בעתיד לתחנת נוסעים)
ממשית (בסמוך לצומת ממשית בפיצול המסילה למישור צפע)
אילתה (מדרום למפעלי אורון לפני הירידה לנחל צין)
תחקיר ביטחוני הוא הליך של איסוף מידע אודות אדם, לשם קביעת מידת התאמתו לתפקיד שבו הוא עשוי להיחשף למידע מסווג.
בהתאם למידת ההתאמה נקבע לאותו אדם בסיום התחקיר סיווג ביטחוני שעל פיו נקבעים התפקידים והארגונים שבהם ניתן לשבצו.
בתחקיר הביטחוני נאספים פרטים אישיים הנוגעים לחייו של האיש:
מידע אודות קרובי משפחה וחברים.
הרגלי הבילוי, צריכת אלכוהול, צריכת סמים והימורים.
אירועים משמעותיים בעבר, נסיעות לחו"ל, ביצוע עבירות.
מצב כלכלי, מקומות עבודה ושירות צבאי.
תחילתו של התחקיר הביטחוני היא בשאלון מפורט שממלא המועמד, והפרטים שבו מהווים בסיס להמשך התחקיר.
תחקיר ביטחוני הוא הליך מוכר המשמש לקביעת התאמה ביטחונית לתפקידים רגישים, כמו גם לקביעת סיווג ביטחוני למועמדים לתפקידים שונים בגופים צבאיים ואחרים.
גופים רבים בישראל דורשים לתפקידים שונים סיווג ביטחוני גבוה כתנאי מקדים.
ככלל, כל תפקיד בגוף ציבורי, אזרחי או צבאי הדורש גישה למידע רגיש ומסווג, יינתן רק למי שעבר בדיקת התאמה ביטחונית ונמצא בעל סיווג ביטחוני גבוה מספיק.
בדיקת ההתאמה הביטחונית מתבצעת לקראת שירות צבאי ובמהלכו (כולל שירות מילואים), לפני קבלה לתפקיד מסווג, לפני מעבר לתפקיד בעל סיווג ביטחוני גבוה יותר ובמסגרת בדיקות ביטחון חוזרות כל עוד האדם מוצב בתפקיד מסווג.
שירות הביטחון הכללי הוא הגורם המוסמך לקבוע התאמה ביטחונית של אדם לתפקיד או למשרה שסווגו בסיווג ביטחוני.