tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מוקיאנוס כיהן כקונסול שלוש פעמים במהלך חייו, כיהן בתקופת בית המקדש השני בתור נציב סוריה ושימש כדמות מפתח בהעלאת אספסיאנוס לקיסרות רומא במהלך שנת ארבעת הקיסרים.
מוקיאנוס הפך לקונסול לראשונה בשנת 52 לספירה, בתקופת שלטונו של קלאודיוס.
מוקיאנוס תואר על ידי טקיטוס כאדם אשר מזלו הטוב והרע היו מפורסמים באותה מידה.
הוא מתואר כאחד שבצעירותו טיפח קשרים עם אנשים חשובים דרך תככים.
לפי טקיטוס, לאחר מכן "משאביו" אזלו, ומעמדו הפך לרעוע.
כשהחל לחשוד שקלאודיוס נטר לו טינה, הוא עבר לחלק מבודד באסיה.
לפי פליניוס, מוקיאנוס נשלח לליקיה בתור לגאטוס על ידי קלאודיוס, מה שהיווה מן "גירוש מכובד".
תחת נירון, מוקיאנוס התקבל שוב לחצר הקיסרית ולאחר מות נירון מונה לנציב סוריה.
כאשר היה באסיה, מוקיאנוס תואר כבעל שילוב של פזרנות ואנרגיה, של יהירות ונימוס, ושל תכונות טובות ורעות.
בזמני פנאי נטה לפנק את עצמו בצורה מופרזת, אך כשהיה בתפקיד, הפגין יכולות טובות.
בפעילותו הציבורית זכה לשבחים, אך חייו הפרטיים היו בעלי מוניטין רע.
עם זאת, על נתיניו, חבריו ועמיתיו הייתה לו השפעה רבה.
על פי טקיטוס, מוקיאנוס בלט בזכות הודו, עושרו, ובגדולתו.
הוא היה רהוט בדיבורו יותר מאחרים, והבין היטב את ניהול העניינים האזרחיים.
היה לו שילוב נדיר של תכונות נסיכיות, אילו ניתן היה לשלב בין מעלותיהם ולהסיר את חסרונותיהם של כל אחד מהם.
מוקיאנוס היה נציב סוריה, שם פיקד על ארבעה לגיונות כאשר באותו זמן אספסיאנוס שלט ביהודה.
עקב ניהול מחוזות שכנים אלה, קנאה יצרה מחלוקת ביניהם, אך לאחר נפילתו של נירון, הם זנחו את עוינותם, שיתפו פעולה והביעו אמונים לאותו.
בתחילה מוקיאנוס ואספסיאנוס תקשרו דרך חברים, עד שטיטוס, בנו של אספסיאנוס שהיה הגורם המאחד ביניהם, קירב ביניהם על ידי הדגשת האינטרסים המשותפים שלהם.
כאשר ויטליוס עלה לשלטון במהלך מלחמת האזרחים, אספסיאנוס החליט לבסוף לתפוס את השלטון בתמיכת מוקיאנוס.
בספרו של טקיטוס, "היסטוריות", נכתב נאום של מוקיאנוס במהלך אספה על הכרמל, בו הוא מביע תמיכה בעלייתו של אספסיאנוס לשלטון:
בנאום זה מוקיאנוס הזמין את אספסיאנוס להיות קיסר רומא, תוך מתן דגש על התאמתו לתפקיד, חוזקתו וכי צבא יכול להכתיר קיסר.
בנוסף, אויבם ויטליוס חלש וממשיך להיחלש, לא פופולרי כאשר בהשוואה לכך צבאו של אספסיאנוס חזק, רענן וגדול.
יתר על כן, מוקיאנוס מדגיש את היתרון בכך שיש לו צאצאים צעירים, כאשר אחד מהם מתאים בעצמו להיות כבר קיסר, בית אב מכובד.
לבסוף, מוקיאנוס מצהיר על כך שאספסיאנוס טוב ממנו לתפקיד, ושנאמנותו שייכת לאספסיאנוס.
באנטיוכיה, מוקיאנוס השביע את חייליו לאספסיאנוס.
לאחר מכן, בתיאטרון אנטיוכיה, המקום בו האזרחים קיימו את אספותיהם הציבוריות מוקיאנוס נשא נאום נוסף.
בנאום זה, מוקיאנוס דיבר ביוונית רהוטה ולאורכו הציג את עצמו בצורה חיובית.
מוקיאנוס טען במהלך נאום זה כי ויטליוס תכנן להעביר את הלגיונות של גרמאניה לסוריה לתפקיד נוח ומתגמל, בעוד שצבאות סוריה יוחלפו איתם ויישלחו למחנות של גרמאניה, שם יש אקלים ותנאים קשים.
המקומיים נהנו מהקרבה לחיילים, שחלקם היו חברים או קרובי משפחה וכן החיילים עצמם התייחסו אל המחנה בסוריה כאל ביתם.
בזמן שאספסיאנוס וטיטוס נשארו במזרח, הוחלט כי מוקיאנוס יפלוש מערבה וילחם כנגד ויטליוס.
מוקיאנוס מימן את הקמפיין מכיסו האישי וכן בזז מחוזות בשביל להשיג כסף.
עם זאת, צבאו של ויטליוס הובס על ידי מרקוס אנטוניוס פרימוס , מה שגרם לקנאה אצל מוקיאנוס.
עקב עזיבת העמדות של צבאו של אנטוניוס פרימוס במואסיה, מוקיאנוס נאלץ לדכא מרד של הדאקים שאחזו כעת בשתי גדות נהר הדנובה.
אנטוניוס פרימוס הגיע לרומא לפני מוקיאנוס, אך כאשר מוקיאנוס הגיע, פרימוס נאלץ לוותר ולהעניק את הכוח למוקיאנוס.
לכאורה דומיטיאנוס היה השליט אך בפועל מוקיאנוס תפקד כשליט וחי בפאר כמעט מלכותי.
לאחר שמוקיאנוס הגיע לרומא, אספסיאנוס התקבל על ידי הסנאט.
לפי דה קליין, מטרותיו של מוקיאנוס היו ברורות: יש לייצב את רומא ולהקים את הממשל הקיסרי החדש בעיר ובאיטליה, כמו גם באותן פרובינקיות שטרם הכריזו בפומבי על תמיכה באספסיאנוס או שהתנגדו לו.
לפי טקיטוס, מההתחלה, מוקיאנוס הציג את עצמו כשותף של הקיסר בשלטון.
המכתב שנשלח ונידון בסנאט לפני הגעתו היה רק הסימן הראשון להתנהלות זו.
לפי דה קליין, ניסוח זה מדגיש את מעמדו המורכב: הוא לא היה הפרינקפס, אך התנהג כאחד כזה.
הוא נע בעיר מוקף בשומרי ראש חמושים, התגורר בבתים וגנים שונים, ונקט בצעדים כפי שראה לנכון.
מוקיאנוס שם קץ לאלימות האקראית שהופעלה על ידי הצבא הפלאבי המנצח כלפי חיילים ויטליאניים ואזרחים חפים מפשע כאחד, והראה בכך שהכוח והסמכות שבידיו עלו על אלו של אנטוניוס פרימוס, שלא היה מסוגל – או לא רצה – לרסן את אנשיו.
פיקודו של מוקיאנוס על הכוחות הצבאיים אפשר לו לחזק את מעמדו ולהפוך את עמדתו לבעלת השפעה גדולה ומשמעותית.
כאשר אספסיאנוס היה בדרכו לאיטליה, מוקיאנוס הגיע לברונדיזיום כדי להיפגש איתו, מלווה באצולה הרומאית.
שירותיו של מוקיאנוס היו חשובים לאספסיאנוס ובשל כך אספסיאנוס המשיך להעניק לו חסד אף שלעיתים סבלנותו הועמדה במבחן נוכח יהירותו של מוקיאנוס.
דה קליין טוען כי נאמנותו של מוקיאנוס לאספסיאנוס לא התערערה וכל צעדיו נועדו לתמוך ולחזק את השושלת החדשה.
סגנון הכתיבה של מוקיאנוס מאופיין בשילוב של משחקי לשון, הומור ואירוניה.
תיאורים מרהיבים, כגון המשתה שערך בתוך עץ חלול בליקיה, מדגימים את השילוב בין יוקרה, טבע ותרבות.
מוקיאנוס נטה לא רק להציג את תופעות הטבע אלא גם להאניש בעלי חיים ולהעניק להם תכונות אנושיות, כמו אינטליגנציה, שיתוף פעולה ואפילו תחכום חברתי.
בנוסף, מוקיאנוס השתמש ביצירותיו במספרים מדויקים שנועדו להביא אובייקטיביות, מוצקות ואמינות, וכן להראות את הסמכות שלו כסופר.
חיבורו של מוקיאנוס, Mirabilia, היה ספר שנועד לתאר תופעות פלאיות ומרתקות מהטבע ומהעולם האנושי.
דרך תיאורים אלה, מוקיאנוס לא רק הדגיש את חשיבות ההתבוננות והניתוח של פלאים, אלא גם סיפק תיעוד עשיר של נסים גאוגרפיים, אנקדוטות אנושיות והתנהגות יוצאת דופן של בעלי חיים.
דוגמאות מפורסמות מתוך הספר כוללות דולפינים שעובדים בשיתוף פעולה עם דייגים ומקבלים שכר בדמות דגים; פילים שלומדים לכתוב ביוונית ומשתמשים בכישרון זה להנצחת ניצחונות; סיפור על אישה מארגוס שהפכה לגבר.
מוקיאנוס היה ידוע באובססיה שלו למדידות מדויקות ובמאמציו לקשור את תיאוריו למיקומים גאוגרפיים ספציפיים, כגון תיאורי מעיינות, אגמים ואיים.
נטייה זו לא רק העניקה אמינות לתיאוריו, אלא גם אפשרה לקוראים לדמיין את עצמם מבקרים באתרים שהוא תיאר.
זאת ועוד, מוקיאנוס הפגין עניין עמוק בתרבות ובאנתרופולוגיה של התקופה.
הוא תיאר פריטי אמנות ועתיקות, כמו מכתב של סרפדון, שריון מפורסם מהמזרח ופסלים באי רודוס.
התיאורים הללו מעידים על סקרנותו התרבותית והרצון לתעד את פלאי העולם העתיק.
מוקיאנוס לא רק היה צופה פאסיבי, אלא גם חקר לעומק את הנושאים שתיאר, מה שהעניק ליצירתו ערך מחקרי נוסף.
פליניוס הזקן הושפע עמוקות מכתיבתו של מוקיאנוס, וציטט אותו בספר "תולדות הטבע" עשרות פעמים.
פליניוס לא רק שילב את תוכני Mirabilia, אלא גם אימץ את גישתו המדעית-ספרותית, אשר הדגישה צפייה ישירה ואיסוף פרטים מדוקדקים.
הקשר האינטלקטואלי בין השניים מדגיש את רוח התקופה, שבה הידע המדעי שימש כבסיס ליצירה ספרותית, וחקר פלאי העולם נתפס כחלק ממחקר כולל של הטבע והרוח האנושית.
דה קליין במאמרו מתייחס אל מוקיאנוס כאיש של קיצוניות.
מוקיאנוס מראה יוקרה, שקדנות, אדיבות ועזות מצח.
מוקיאנוס הוא האדם שגורם לשינוי מחשבתי אצל אספסיאנוס, ועידודו לתפוס את תפקיד הקיסר.
קו המחשבה של מוקיאנוס יצר הבחנה בין המטרה האולטימטיבית, להחיות את המדינה (res publica), והמטרה הפרטית של אספסיאנוס, תהילה.
מוקיאנוס הבין את חוסר ההחלטיות של אספסיאנוס לגבי המטרה הפרטית, לכן היה עליו לסלק את פחדו של אספסיאנוס להיות מואשם בהיבריס משום שהוא מתמודד על השלטון, לא ממוצא מלוכני, ופעולותיו נובעות מתוך שאיפה לתהילתו האישית.
לכן הוא טען שאין כבוד בירושה של קיסר כמו ויטליוס, שאספסיאנוס תמיד הפגין כבוד כלפי שושלת היוליו-קלאודיאנית וגלבה, ושקיסר שנבחר על ידי חייליו יתקבל.
כעת, כשמלחמת האזרחית הפכה לבלתי נמנעת, הדאגה לתהילה אישית הייתה חייבת להיות כפופה למטרה העיקרית – שיקום המדינה.
מתחילת נאומו של מוקיאנוס, הוא הבהיר שעל מנת שיוכלו להשיג את המטרה, הוא עצמו ייקח חלק במרד.
לאחר שניסה להפיג את חששותיו של אספסיאנוס, הוא דן באמצעים שעמדו לרשותם: הלגיונות ביהודה, בסוריה ובמצרים, הצי, הפרשים והמלכים הנאמנים תחת חסותם.
בנוסף, הוא הדגיש את כוונתו לשאת באופן שווה בסיכונים, אך בסופו של דבר לא לשאוף לעמוד בראש.
לפי דה קליין, לדעת מוקיאנוס יריבות בין אספסיאנוס לבינו הייתה חסרת טעם, שכן אילו היה הופך לקיסר בעצמו, היה מאמץ את טיטוס כיורשו.
בעקיפין, הוא הוסיף מטרה משנית למטרה הראשונה, שהיא שיקום המדינה, דהיינו שבטווח הארוך טיטוס יעלה לשלטון כקיסר.
לאחר מכן, מוקיאנוס הציע חלוקת אחריות ביניהם: אספסיאנוס יישאר במזרח, בעוד הוא עצמו יפנה כנגד ויטליוס.
לפי דה קליין, בנאום זה הציג טקיטוס את מוקיאנוס כמנהיג טרנספורמטיבי של המרד.
מוקיאנוס גילה חזון, ניסח את המטרה החשובה עבורם, יזם את הפעולה, ניסה להעצים את שותפו להנהגה, אספסיאנוס, הציע אסטרטגיה ראשונית ורמז על האמצעים הדרושים להשגת המטרה המשותפת באמצעות אסטרטגיה זו.
עם זאת, אספסיאנוס לא קיבל החלטה מיד.
העניינים התקדמו במהירות כאשר חייליו בקיסריה הכריזו עליו כקיסר.
באופן עצמאי, יומיים בלבד לפני כן, נשבע טיבריוס יוליוס אלכסנדר אמונים לקיסר החדש מטעם העם והלגיונות באלכסנדריה.
מוקיאנוס, שחיכה להחלטתו של אספסיאנוס, החל לפעול כדי לגייס תמיכה.
במהירות האפשרית הוא קיבל את שבועת האמונים הן מהלגיונות והן – לאחר נאום מרשים ביוונית בתיאטרון – מהעם באנטיוכיה.
לאחר מכן הצטרפה רשת השליטים המקומיים, בהם סוהיימוס מאמסה, אנטיוכוס מקומגנה, ברניקי והורדוס אגריפס השני, אשר הוחזרו מרומא לפני שויטליוס יספיק לזהות את האיום שבכך.
בעקבותיהם הצטרפו כל שאר הפרובינקיות במזרח, מאכאיה ועד ארמניה, למרד.
דה קליין טוען כי העובדה שתמיכה מאזור כה נרחב גויסה בקצב כה מהיר מעידה על הכנה מוקדמת ומוצקה.
בהתחשב בכישוריו של מוקיאנוס ונוכחותו באזור כנציב ליקיה-פמפיליה, כחבר בקבוצת קורבולו וכנציב סוריה, סביר להניח שמדובר בעיקר בתוצאה של מאמציו.
דה קליין מסכם את דבריו וטוען כי מוקיאנוס אף היה מנהיג טוב יותר מאשר אספסיאנוס.
לדעתו האינטרס של מוקיאנוס היא שהמדינה תנוהל בצורה הכי טובה על ידי טיטוס והדרך לכך היא אם אספסיאנוס יהפוך לקיסר.
לפי רוג'רס, מוקיאנוס היה מכריע בעליית אספסיאנוס בשלטון, אך פעל בגבולות המוסכמים וקיבל כפיפות לאספסיאנוס.
לאחר חזרת אספסיאנוס לרומא בשנת 70 לספירה, השפעתו העצמאית של מוקיאנוס פחתה, אך הוא שמר על הבולטות שלו עד מותו מספר שנים לאחר מכן.
רוג'רס מבקר עמדות שהציעו לפיהן הייתה יריבות בין מוקיאנוס וטיטוס ומוקיאנוס פעל כדי לאזן את השפעתו ההולכת וגוברת של טיטוס על ידי חבירה לדמויות בולטות אחרות.
לפי רוג'רס, אין ראיות התומכות בהשערה של סיעה מתמשכת בראשות מוקיאנוס שפעלה כנגד טיטוס.
סביר יותר כי הגורמים למינויים ופעולות של דמויות בולטות כמו מרסלוס וקריספוס הם החלטות אדמיניסטרטיביות מעשית של אספסיאנוס ולא החלטות מפלגתיות.
לגבי ברניקי, אמנם היא מילאה חלק משמעותי בהצלחה הפלביאנית, אך נוכחותה ברומא הותרה על ידי אספסיאנוס, עובדה שאינה מעידה על מאבק בין מוקיאנוס וטיטוס.
החלטת טיטוס להתרחק מברניקי נבעה מרצונו לשמור על עתידו הפוליטי נוכח ההתנגדות הסנאטורית למערכת היחסים שלהם.
גאיוס יוליוס ורוס מקסימוס היה בנם של הקיסר הרומי מקסימינוס תראקס ואשתו, קייקיליה פאולינה.
שמו היה "מקסימוס", ולא "מקסימינוס", כפי שהוא מכונה בטעות ב"היסטוריה אוגוסטה".
ה"היסטוריה אוגוסטה", הבלתי מהימנה, טוענת כי הקיסר סוורוס אלכסנדר שקל להשיא את אחותו תאוקליה (Theoclia) למקסימוס, אך סירב משום שהאמין שאחותו "לא תוכל לשאת חותן ברברי".
באביב שנת 236 העלה אותו אביו למעלת "קיסר" , וכינה אותו "Caius Iulius Verus Maximus Nobilis Caesar".
אך לא היה בידו כוח ממשי רב.
ב-16 במאי 236 צורף מקסימוס למכסת החברים מן המניין כעמית בעמותת האנטונינים, ועמותת הפלאווים טיטיים.
בנוסף על כך, הוא נעשה כוהן מסוג פונטיפקס.
האב והבן נרצחו יחד על ידי המשמר הפרטוריאני באפריל או במאי 238, במהלך המצור על אקוויליה בשנת ששת הקיסרים .
גאיטרי (בסנסקריט: gāyatrī, הטיה נקבית ל-gāyatra: שיר, המנון או מזמור) הוא מזמור בן 24 הברות (שלושה פסוקים - פאדות pāda - בני שמונה הברות כל אחד).
בהינדואיזם גאיטרי היא מנטרה ספציפית, ואלה כהתגלמות שלה.
מנטרת גאיטרי (קרויה גם סאויטרי) מכילה את התחילית om bhur bhuvah svah, המופיעה לעיתים תכופות ביאג'ור ודה.
פירוש שלושת המשפטים האחרונים במנטרה: "מי ייתן ונגיע לתפארת ולגדולת סאויטר האל: הלוואי ויעורר את תפילותינו."
התגלמותה של המנטרה בדמות האלה גאיטרי נחשבת בעיני מאמיניה ל"אם כל הוודות" ולבת זוגו של האל ברהמה (יוצר העולם).
כמו כן היא נחשבת כהתגלמות של פרהברהמאן, המציאות האולטימטיבית והבלתי משתנה הנמצאת בבסיס כל התופעות.
גאיטרי מופיעה באופן טיפוסי כיושבת על פרח לוטוס, שמסמן שפע ועושר.
היא אוחזת ספר ביד אחת וכלי מרפא בידה האחרת.
היא מלווה בברבור וידועה גם כאלת החינוך.
ינטרת גאיטרי היא הביטוי החזותי של המנטרה, והיא נחשבת לחזקה אף יותר מהמנטרה.
הינטרה מכילה את הטקסט של המנטרה ואיור של האלה גאיטרי מוקפת במגן דוד.
באיור האלה יושבת על פרח הלוטוס, ומופיעה כבעלת חמישה ראשים ועשר ידיים, המייצגים את הגלגולים השונים של האלה כפרוואטי, סראסווטי ועוד.
עשר העיניים מסתכלות לשמונת הכיוונים, ושתי עיניים נוספות מביטות אל האדמה והשמיים, עשר הידיים אוחזות בכלי הנשק של וישנו.
תעתיק של הטקסט לאותיות לטיניות:
גאיוס סמפרוניוס גרקכוס היה פוליטיקאי רומי מפורסם מהמאה ה-2 לפנה"ס.
אחיו הצעיר של טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס, ובדומה לאחיו היה ממנהיגי הסיעה הפופולרית ברומא.
נרצח על ידי מתנגדיו הפוליטיים באישום מרד ברפובליקה.
גרקכוס, בנו של אציל רומי בשם טיבריוס גרקכוס, נולד ב-154 לפנה"ס, קרוב משפחה של בכירים פוליטיים רבים.
הקשר הבולט מביניהם היה לבית קורנליי סקיפיונס.
בית זה זכה להצלחה המתמשכת ביותר מבין הבתים הרומאים, וגרקכוס היה קשור אליהם דרך אמו, קורנליה אפריקאנה, בתו השנייה של גיבור המלחמה סקיפיו אפריקנוס שהביס את חניבעל בקרב זאמה.
אחותו, סמפרוניה, נישאה לפובליוס קורנליוס סקיפיו אמיליאנוס, שניצח במלחמה הפונית השלישית והחריב את קרתגו.
גרקכוס היה קשור גם ליריביהם של הסקיפיוים הקלאודיים - דרך אשתו של טיבריוס, קלאודיה, בת אפיוס קלאודיוס פולכר.
פולכר תפקד בזמנו כראש המשפחה.
כמו כל אריסטוקרט בתקופה, גרקכוס התחיל את תפקידו בצבא הרומאי כקצין זוטר.
הוא הצטרף לצבא בנומנטיה בתור טריבון צבאי והתמנה למטהו של גיסו פובליוס קורנליוס סקיפיו אמיליאנוס.
כבחור צעיר ונלהב נחרד ממצבו העגום של הפלבס הרומי, שרובו ככולו היה עני וחסר את האמצעים הבסיסיים ביותר לקיום.
אחיו, טיבריוס, העביר רפורמה אגררית על מנת להקל על מצוקתו של העם.
טיבריוס נרצח על ידי מתנגדיו הפוליטיים בקטטה שפרצה בקפיטול ולאחר מותו גאיוס הצעיר ירש את האחוזה ויחד עמה את דעותיו החברתיות של אחיו הגדול.
גאיוס התחיל את הקריירה הפוליטית שלו בשנת 126 לפנה"ס כשנבחר למשרת הקוואיסטור ושירת בסרדיניה.
בסרדיניה התגלה כישרונו כנואם כששידל את הערים לספק בגדים לחיילים בחורף קשה.
גאיוס חזר לרומא והתמודד עם ביקורת לפיה נטש את משרתו, גאיוס הגן על חזרתו באמרו כי נשאר בתפקיד הקוואיסטור שנתיים למרות שחוקית היה חייב בשרות של שנה אחת.
גאיוס זוכה גם מאשמת סיוע למרד בעיר פריגלי.
אחרי כמה שנים שבהן שרר שקט ברומא, המשיך גאיוס את המסורת המשפחתית ונבחר בשנת 123 לפנה"ס לטריבון הפלבס.
גאיוס, שלמד מטעויותיו של טיבריוס, כונן בסיס תמיכה רחב יותר מזה של אחיו באמצעות חקיקה שתמכה גם בעשירי רומא, לא רק בענייה.
בין חוקיו היו חוק אגררי שנועד לחזק את הרפורמה האגררית של אחיו, חוק לסיבסוד הדגן לאזרחי רומא וחוק להחכרה במכרז של הזכות לגבות מיסים בפרובינקיה אסיה לבני מעמד הפרשים.
בנוסף לכך, הוא ניסה להגביל את מספר המערכות הצבאיות ושנות שירות צבאי שהאזרח היה צריך לתת לרומא על מנת להקל על העומס מעל החקלאים הזעירים.
הוא גם העביר מידי הסנאטורים לידי בני מעמד הפרשים את תפקידי השיפוט בבתי משפט מיוחדים לענייני עושק, ששפטו נציבים שמעלו בתפקידם.
הוא תמך בהענקת זכויות אזרחיות לכמה קהילות באיטליה.
הסנאטורים התנגדו להצעות אלו וניסו לשמור בכול כוחם על זכויות היתר שלהם.
כמו כן רצה להעביר הצעת חוק שלא תאפשר לטריבון שהודח מתפקידו להמשיך בקריירה פוליטית, כנראה כפעולת נקמה כנגד מרקוס אוקטביוס, אולם ביטל אותה בעקבות בקשת אמו.
על מנת לכרות ברית פוליטית נישא לליקיניה, בתו של פובליוס ליקינוס קראסוס דיבס מוקיאנוס, ובכך יצר ברית עם השבט הרומי ליקינוס.
בשנת 122 גאיוס רץ לתקופת כהונה נוספת בתור טריבון הפלבס, ובחירתו היוותה תקדים בפוליטיקה הרומית.
למרות התנגדות האצולה, הצליח להיבחר שנית בזכות התמיכה המקיפה לה זכה מהמעמדות הנמוכים והגבוהים של רומא כאחד.
במשך אותה שנה הוא המשיך לדחוף את הרפורמות החברתיות שלו אולם לא הצליח עקב ההתנגדות שהתעוררה.
גאיוס רצה להעביר שני חוקים שפגעו בפופולריות שלו.
הראשון היה הפיכת קרתגו, שאדמתה קוללה, לקולוניה רומית - חוק שעבר, אך פגע במעמדו של גאיוס.
השני היה חוק שהציע להעלות את בני הברית הלטיניים למעמד אזרחים, ואת בני הברית האיטלקיים למעמד לטיני.
אמנם העם הרומי היה נדיב בהענקת אזרחיות, אך היו אלו הענקות קטנות ולבודדים.
החוק, שהיה רדיקלי בהרבה, נדחה.
פקיד שפוטר משרתו לא יוכל להתמנות לכהונה אחרת (החוק היה מכוון נגד מרקוס אוקטביוס שהודח ממשרת טריבון ביזמת אחיו טיבריוס)
פקיד שיגלה אזרח רומאי ללא משפט יישפט בפני העם (חוק שכוון נגד פובליוס פופליוס ששימש כקונסול בשנת 132 והגלה תומכים של טיבריוס)
חלוקה של מדים לחיילים על חשבון המדינה מבלי לנכות משכרם על כך
איסור גיוס צעירים מתחת לגיל 17
הצעה מרחיקת לכת שנדחתה הייתה מתן אזרחות רומית לבני בריתה האיטלקים של רומא
צרוף 300 ממעמד הפרשים ל-300 השופטים חברי הסינאט.
תקנה זו שנועדה להחליש את כוחם של הסינאטורים זכתה לתמיכה עממית רחבה.
בנאום שנשא לטובת תיקון זה הפנה את פניו לא לעבר בית הסנאט, כנהוג, אלא אל הפורום.
לשינוי זה הייתה משמעות סמלית רבה
שיפור דרכים, בניית גשרים והצבת אבני מיל.
בשנה לאחר מכן, ניסה להיבחר פעם שלישית לטריבון כאשר מרקוס פולביוס פלאקוס ניצב לימינו בתור שותפו.
גרקכוס נכשל בהשגת הכהונה השלישית.
הקונסול החדש לוקיוס אופימיוס כינס אספה על מנת לבטל את חוקיו של גאיוס, וקודם כל את החוק הכי פחות פופולרי שלו - הקמת הקולוניה בקרתגו.
במהלך האספה, אחד הליקטורים של אופימיוס הסתכסך עם תומכי גאיוס ונדקר למוות.
אופימיוס הביא את הגופה לסנאט, וזה הגיב בהעברת החלטת חירום שנקראה senatus consultum ultimum ("הוראה סופית או קיצונית של הסנאט") שקבעה שהקונסולים "ידאגו שלא יאונה כל רע לרפובליקה".
אופימיוס חימש כוח, וגאיוס, פולביוס ותומכיהם ברחו לגבעת האוונטין והתבצרו בה, פעולה שהתפרשה על ידי הקונסול כמרד.
גאיוס ופולביוס שלחו את בנו של פולביוס לנהל משא ומתן עם הקונסול, אך זה הצהיר שהוא לא מנהל משא ומתן עם מורדים, ושלח את הנער חזרה אליהם עם פקודה להוריד את נשקם ולבוא אל הסנאט.
כשבמקום לציית לו שלחו גאיוס ותומכיו את הנער שוב, אופימיוס עצר אותו ויצא למתקפה על האוונטין.
גאיוס, פלאקוס וכשלושת אלפים מתומכיהם נהרגו.
בשנת 120 לפנה"ס נשפט הקונסול על מעשיו באספת הקנטוריות.
הקונסול טען לזכותו כי הסנאט נתן לו את הסמכות לפעול כראות עיניו, כי גאיוס אחז בנשק, וכי במהלך בריחתם, ניסו המורדים לשדל עבדים למרד (טאבו עצום בחברה הרומית).
זיכויו של אופימיוס היווה תקדים משפטי חשוב, שכן לפיו לקונסול יש סמכות להרוג אזרחים במשפטי בזק ולשלול מהם את זכות הערעור אם הוא פועל תחת החלטת החירום של הסנאט.
השאלה על היקף סמכויותיו של הקונסול תחת החלטה זו העלתה לבמה באופן בולט את שאלת היקף סמכויותיו של הסנאט בכלל, ובכך היוותה נקודת מחלוקת חשובה במאבק בין סיעת הפופולרים לסיעת האופטימטים, כאשר הראשונה מנסה להפחית מחשיבותה וכוחה של ההחלטה והשנייה להעצימן.
פועלו של גאיוס, מורשתו ומותו נותרו שנויים במחלוקת ברומא עד סוף הרפובליקה ואחריה.
גַאיוּס פלַאמִיניוּס נֶפּוֹס (לטינית: Gaius Flaminius Nepos; מת ב־217 לפנה"ס), פוליטיקאי פלבי ברפובליקה הרומית; נובוס הומו שהגיע לדרגת קונסול.
ממנהיגי הסיעה הפופולרית הבולטים שניסה לערער על סמכות הסנאט כמאה שנה טרם פעילותם של האחים גרקכוס.
בתום המלחמה הפונית הראשונה, פלאמיניוס, נובוס הומו, היה למנהיגה של תנועת רפורמה שדרשה לארגן מחדש את אדמות המדינה באיטליה.
כטריבון הפלבים בשנת 232 לפנה"ס, העביר משאל עם שחילק את האדמות מדרום לארמיניום אשר נכבשו מידי הגאלים לפני מספר עשורים, ונתנם למשפחות עניות שמשקיהן נהרסו בזמן המלחמה.
הסנאט התנגד לצעד זה, ופלאמיניוס לא התייעץ בהם בצעד זה, בניגוד לחוקה ולמסורת.
פלאמיניוס מונה למושל סיקיליה בשנת 227 לפנה"ס.
בינתיים, חלוקת האדמות המחודשת עודדה התקפות גאליות נוספות על אדמות רומא.
הגאלים הובסו סופית בקרב טלמון (224 לפנה"ס).
בשנה העוקבת, פלאמיניוס נבחר לתפקיד קונסול בפעם הראשונה.
יחד עם מרקוס קלאודיוס מרקלוס הוא כפה את הכניעה על הגאלים, ויצר את הפרובינקיה הרומית של גאליה קיסאלפינה.
בשנת 221 לפנה"ס נבחר פלאמיניוס לתפקיד המגיסטר אקוויטום לפאביוס מאקסימוס, ובשנה העוקבת נבחר לקנסור.
בזמן כהונתו הוא דאג לבנין הויה פלאמינה מרומא לארמיניום, ייסד קולוניות רומיות בשם קרמונה ופלקטינה, ארגן מחדש את אספת הקנטוריות כדי להעניק למעמדות הנמוכים כוח הצבעה גדול יותר, לבסוף בנה את הקירקוס פלאמיניוס בקמפוס מרטיוס.
בשנת 218 לפנה"ס, בשירותו כסנאטור, היה היחיד לתמוך בלקס קלאודיה, שמנעה מסנאטורים לקחת חלק בסחר חוץ.
בשנת 217 לפנה"ס, בתקופת המלחמה הפונית השנייה הוא נבחר מחדש כקונסול עם גנאיוס סרביליוס.
פלאמיניוס גייס לגיונות חדשים וצעד צפונה לפגוש את חניבעל.
הלה ארב לו, והביסו בקרב אגם טראסימני.
צבאו הושמד כליל ופלאמיניוס נהרג.
תומכיו בסנאט החלו מאבדים מכוחם לטובת הפלגים האריסטוקרטיים, והרומאים חששו כי חניבעל יטיל מצור לרומא.
הסנאט מינה את פאביוס מאקסימוס לדיקטטור.
גאיוס סאלוסטיוס קריספוס היה מדינאי והיסטוריון רומאי.
ידוע בעיקר בשל חיבורו על קשר קאטילינה ועל מלחמת יוגורתא.
סאלוסטיוס נולד למשפחה ממוצא פלבאי, בעיר אמיטרנום.
בשנת 52 לפנה"ס כיהן כטריבון הפלבאים.
בתקופת כהונתו היה ממתנגדי קיקרו.
בשנת 50 לפנה"ס הודח מהסנאט בשל האשמות של ביזוי המעמד בהתנהגות הוללת ונהנתנית.
יש חוקרים הסבורים שהסיבה האמיתית להדחתו הייתה היותו פופולרי.
במהלך מלחמת האזרחים הרומית צידד ביוליוס קיסר, וכתגמול מונה למושל פרובינקיה אפריקה.
סאלוסטיוס התעשר כתוצאה מכהונה זו, כנראה בשל עושק תושבי הפרובינקיה.
עם חזרתו לרומא בנה לעצמו סאלוסטיוס אחוזה מפוארת, שאליה פרש מהחיים הפוליטיים והחל לכתוב היסטוריה.
סאלוסטיוס נחשב לאחד מגדולי ההיסטוריונים הרומים, שהשפיע בין השאר על היסטוריונים אחרים כגון טקיטוס.
חיבוריו שנשתמרו הם: "קשר קטילינה" (Coniuratio Catilinae), "מלחמת יוגורתא" (Bellum Jugurthinum) וקטעים מ"דברי הימים" (Historiae).
תרגם מלאטינית ד"ר מאיר שש.
מקור לטיני מול תרגום עברי.
קאטילינה, יוגורתא, קטעים מדברי הימים.
ירושלים, מוסד ביאליק, תשכ"ח (1968).
גאיאנה (בארמנית: Գայանե) הוא בלט בארבע מערכות שהולחן על ידי אראם חאצ'טוריאן.
הוא מבוסס במקור על בלט תחת הכותרת "שמחה" שהמלחין כתב בשנת 1939 בזמן שהותו בארמניה.
שוכתב לליברית מאת קונסטנטין דרז'בין וכוריאוגרפיה מאת נינה אניסימובה ועלה לפרמיירה ב-9 בדצמבר 1942. הבלט עבר שני שכתובים נוספים, בשנים 1952 ו-1957. עיצוב הבימה נעשה על ידי נתן אלטמן והתחפושות על ידי טטיאנה ברוני.
המופע מספר את סיפורה של הדמות הטיטולארית: אישה צעירה בשם גאיאנה העובדת בחווה קולקטיבית בברית המועצות.
מוצאם המגוון של האיכרים מספק רקע לנעימות ממקורות אתניים שונים, חלקם בליווי רביעיית מיתרים בקצב איטי, וחלקם בביצוע כלים עממיים.
הבלט היה להצלחה צנועה בברית המועצות וזכה להד מוגבל מחוץ לה.
אחד הקטעים מתוכו, פרק מהיר במערכה האחרונה של הבלט, הוא "מחול החרבות" הנודע, שהפך לקטע ליווי אהוב על להטוטנים בכל רחבי העולם.
בשנת 1943, חאצ'טוריאן עיבד קטעים מוזיקליים נבחרים מן הבלט לשלוש סוויטות לתזמורת.
סוויטות תזמורתיות אלו זכו לאהדה.
כיום מנצחים בוחרים קטעים מבין הסוויטות השונות ויוצרים מבחר משלהם להופעות תזמורתיות .
הפרטיטורה של הבלט קוראת לכלים הבאים:
כלי נשיפה מעץ: 3 חלילים (כולל פיקולו), 2 אבובים, קרן אנגלית, 3 קלרינטים (כולל קלרינט בס), סקסופון אלט, 2 בסונים.
כלי נשיפה ממתכת: 4 קרנות יער, קורנית, 3 חצוצרות, חצוצרת אלט, 3 טרומבונים, טובה.
כלי הקשה: טימפני, משולש, תוף מרים, מצילתיים, תוף בס, טום טום, דף, גלוקנשפיל, קסילופון, מרימבה, ויברפון, צ'יימס.
מיתרים: 2 נבלים, כינורות (ראשונים ושניים), ויולות, צ'לי, וקונטרבסים.
גאיוס קסיוס לונגינוס (לטינית: Gaius Cassius Longinus; 3 באוקטובר 85 לפנה"ס – 3 באוקטובר 42 לפנה"ס) היה איש צבא ופוליטיקאי רומאי, מראשי הקשר נגד יוליוס קיסר.
ב-53 לפנה"ס הוא שירת תחת מרקוס ליקיניוס קראסוס כקוואיסטור במלחמה נגד הפרתים, הציל את שאריות הצבא הרומי לאחר המפלה בחרן, הצליח לסגת לסוריה שם הוא לקח פיקוד על הפרובינקיה והצליח להגן עליה בהצלחה מפני ההתקפה של הצבא הפרתי.
ב-49 לפנה"ס נבחר קסיוס לטריבון הפלבס.
כאשר פרצה מלחמת האזרחים בין פומפיוס והאופטימאטים לבין יוליוס קיסר והפופולרים, צידד בתחילה בפומפיוס.
קסיוס אף שלט על חלק מהצי של פומפיוס ומילא תפקיד חשוב בלחימה בים התיכון.
עם זאת, מיד לאחר הניצחון של הפופולרים בקרב פרסלוס הוא החליט לעבור לצד של הקיסר, שאף מינה אותו ללגאטוס והוא השתתף במלחמה נגד המלך פארנקס מפונטוס.
ייתכן שהחלפת הצדדים שלו במהלך המלחמה נבעה מהמעבר שלו מהאסכולה הסטואית לאסכולה האפיקוראית.
קסיוס מונה בשנת 44 לפנה"ס לפראיטור פרגריני (עסק בניהול ענייני המשפט בין זרים ובין תושבי רומא לזרים).
לצדו של קסיוס מונה מרקוס ברוטוס לתפקיד פראיטור אורבנוס (ממונה על השגחה על ציות לחוק הרומי וניהול ענייני המשפט בין הרומים עצמם).
למרות גילו הצעיר הועדף על קסיוס ולו ניתנה המשרה הבכירה.
קסיוס התאכזב קשות ממינוי זה, וייתכן שזה שיבש את יחסיו עם ברוטוס לזמן מסוים.
לא ידוע במדויק מתי הקשר לרציחתו של קיסר נולד, אולם בוודאי משעה שקיסר מונה לדיקטטור לכל ימי חייו היה ברור שהוא הפך לאוטוקרט ואף החל נוהג כמלך.
קסיוס, שהיה ראש הקושרים, הבין שהוא זקוק לשמו הטוב של מרקוס יוניוס ברוטוס שהיה צאצאו של לוקיוס יוניוס ברוטוס שגירש את לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס, אחרון מלכי רומא וייסד את הרפובליקה, כדי לתת לגיטימציה לרצח קיסר.
בתחילה היסס ברוטוס להצטרף לקשר.
אולם במהרה הצליח קסיוס לשכנעו בכך שקיסר מתכוון להמליך את עצמו למלך ושזה חובתו הפטריוטית, כרומאי ועל אחת וכמה שמי שנושא את שם המשפחה ברוטוס, להתקומם נגד הרודן.
הצטרפותו של ברוטוס לקשר הגבירה את התמיכה בו ושכנעה מספר אנשים לקחת חלק בו.
הקושרים הוציאו לפועל את תוכניתם לרצוח את קיסר באידו של מרס 44 לפנה"ס.
ייתכן שמה שתרם להחלטתם הייתה שמועה שקיסר מתכוון להכריז מלחמה על האימפריה הפרתית ולהעביר החלטה שממנה אותו למלך, מכיוון שספרי הסיבילות חזו כביכול שהפרתים יוכלו להיכבש רק על ידי מלך.
באותו יום נרצח קיסר בדקירות פגיון.
קיימת מחלוקת במקורות בנוגע למניעיו של קסיוס.
יש הסבורים שמעשיו נבעו מכך שהוא שמר טינה לקיסר על סכסוך שהיה לו איתו בעבר, בעוד אחרים מציינים שהמניע שלו היה היותו אידיאליסט ששנא את משטר הרודנות של קיסר.
מרקוס אנטוניוס שכיהן כקונסול ביחד עם קיסר, הסתגר בתחילה בביתו מפחד הקושרים.
אולם, לאחר שהבין את חוסר המעש של הקושרים זימן את הסנאט לישיבה.
בישיבת הסנאט, למרות האהדה שהוא רחש לקושרים, והעובדה שהוא החליט על מתן חנינה כללית להם, הצליח אנטוניוס להשיג מספר הישגים חשובים, פרסום צוואתו של קיסר וההחלטה לקבור אותו בהלוויה ממלכתית.
אנטוניוס ניצל את ההלוויה כדי לשלהב את ההמון, דבר שביחד עם הענקת הכסף לכל אזרח בצוואתו של קיסר תרם לעוינות העם כלפי הקושרים.
בסופו של דבר נכשל הקשר כתוצאה ממספר גורמים שהחשוב ביותר היה העדר התוכנית להשתלט על המדינה לאחר הרצח.
הקושרים פשוט קיוו שעם סילוקו של קיסר מהבמה המערכת הרפובליקאית הישנה תחזור לחיים.
חוסר הפעולה נתן לאנשי הסיעה הקיסרית הזדמנות לפעול נגד הקושרים.
עוד גורם שתרם לכישלון היה מתינות הקושרים.
ברוטוס סירב לרצוח את אנטוניוס יחד עם קיסר מתוך אמונה שלאחר הסתלקותו של האחרון יעבור אנטוניוס למחנה התומכים ברפובליקה.
ייתכן גם שלעובדה שהקשר הונהג על ידי שני אנשים - ברוטוס וקסיוס הייתה השפעה על חוסר היעילות של הקשר.אנטוניוס פעל לסילוקם מאיטליה, דרך הסנאט הוא הטיל על ברוטוס וקסיוס את המשימה המשפילה של רכישת אספקת מזון מאסיה וסיקיליה, קסיוס וברוטוס החליטו לעזוב את איטליה מחשש לביטחונם.
קסיוס הגיע למזרח והצליח להשתלט על סוריה.
לאחר שכינס צבא גדול במקום הוא הביס את פובליוס קורנליוס דולבלה, שמונה מטעם הסנאט לנציב על הפרובינקיה, והחליף אותו במשרה.
לאחר יסוד הטריומווירט השני, שילבו צבאו וצבא ברוטוס כוחות וחצו את ההֶלֶסְפּוֹנטוס בדרכם לקרב בפיליפי.
מולם עמדו צבאותיהם של אנטוניוס ואוקטביוס.
בקרב הראשון הוכה צבאו של אוקטביוס על ידי ברוטוס וחייליו, אך כוחותיו של קסיוס נחלה מפלה.
מכיוון שהתקשורת בין מחנהו שלו לזה של ברוטוס הייתה מנותקת לא ידע ברוטוס על מפלתו ולא בא לעזרתו.
קסיוס האמין שברוטוס נכשל כמוהו והחליט להתאבד במחשבה שהקרב אבוד.
ברוטוס ספד לו וכינה אותו "אחרון הרומאים".
גאיוס יוליוס קיסר ויפסניאנוס (Gaius Julius Caesar Vipsanianus; 20 לפנה"ס – 21 בפברואר 4) היה אציל רומאי מהשושלת היוליו-קלאודית.
גאיוס היה בנם של המצביא הבכיר ביותר של אוגוסטוס, מרקוס ויפסניוס אגריפה, ובתו של אוגוסטוס יוליה.
בשנת 17 לפנה"ס הוא אומץ יחד עם אחיו הצעיר לוקיוס קיסר על ידי סבו, אוגוסטוס קיסר, שרצה לטפח את שני הילדים כיורשיו.
גאיוס קיבל את התואר "נסיך הנעורים" (לטינית: principes iuventutis) ובשנת 5 לפנה"ס מונה לקונסול.
בשנת 2 לפנה"ס נשלח למזרח האימפריה כדי לפתור את הסכסוך עם האימפריה הפרתית, שנסוב על שאלת השליטה בארמניה.
כמו כן רצה אוגוסטוס בשליחות זו להציג לשליטי המזרח את נכדו, שאותו הועיד כיורשו המיועד.
גאיוס הצליח לבסס יחסי ידידות עם המלך הפרתי פראטאקס, ואחרי מותו של מלך ארמניה טיגרנס הרביעי הוא הצליח להמליך את אריובארזאנס השלישי הפרו-רומאי, אולם זה לא היה מקובל על הסיעה הפרו-פרתית בארמניה.
בעת שליחותו במזרח, בשעה שנפגש עם מפקדו הפרתי של המבצר ארטגירה בשנת 2 לספירה, נדקר גאיוס על ידי אחד ממארחיו.
הפציעה שברה את רוחו, הוא ויתר על כל תאריו וביקש להישאר כאזרח פשוט באסיה.
אוגוסטוס הפעיל עליו לחץ לחזור לרומא, אולם גאיוס מת בשנת 4 בעיר לימירה שבליקיה.
עם מותו נאלץ אוגוסטוס לקרוא לטיבריוס לחזור מפרישתו, ובלית ברירה אימץ אותו כיורשו.
גאיוס נישא לקרובת משפחתו ליווילה, בתם של דרוסוס ואנטוניה הצעירה, בשנת 1 לפנה"ס.
גאיוס קיסר בספרות ובתרבות הפופולרית
רוברט גרייבס, אני, קלאודיוס (1934); תרגומים לעברית: נפתלי גולן, הוצאת מסדה, 1950; אביעד שטיר, ספרי עליית הגג, 2010.
גאיוס סוסיוס היה איש צבא רומאי שפעל בשלהי תקופת הרפובליקה הרומית (המאה ה-1 לפנה"ס).
סוסיוס נבחר למשרת הקווסטור בשנת 66 לפנה"ס ולמשרת הפראיטור בשנת 49 לפנה"ס.
עם פרוץ מלחמת האזרחים בין פומפיוס ליוליוס קיסר צידד בסיעה האופטימטית אולם לאחר שפומפיוס נמלט מאיטליה, החליף את נאמנותו ועבר למחנהו של קיסר.
לאחר רצח קיסר בשנת 44 לפנה"ס הצטרף סוסיוס למחנהו של מרקוס אנטוניוס.
הוא השתתף במערכה כנגד האימפריה הפרתית בשנת 40 לפנה"ס, מערכה שמטרתה הייתה כיבושן מחדש של הפרובינקיות המזרחיות.
הוא מונה מטעם אנטוניוס לאחראי על סוריה וקיליקיה, ולאחר ההצלחה בסילוק הפרתים הוא נשלח ליהודה בראשות שני לגיונות לשם סיוע להורדוס במלחמתו במתתיהו אנטיגונוס השני.
סוסיוס סייע להורדוס לדכא התקוממות שפרצה נגדו בגליל ובאביב של שנת 37 לפנה"ס החל יחד עם הורדוס במצור על ירושלים, המצור נמשך כחמישה חודשים ובסופו נכנעה העיר לכוחות הרומאים והחל טבח בתושביה, דבר שגרם לכניעתו של אנטיגונוס, לקיחתו בשבי והבאתו אל אנטוניוס שהורה על הוצאתו להורג.
בשנת 32 לפנה"ס מונה למשרת הקונסול.
עם פרוץ מלחמת האזרחים בין אוקטביוס לאנטוניוס צידד סוסיוס באנטוניוס ותקף את אוקטביוס בחריפות במהלך נאום בסנאט.
מעשה זה אילץ את סוסיוס לברוח מרומא והוא מצא מקלט אצל אנטוניוס במזרח.
סוסיוס שימש כמפקד בצבאו של אנטוניוס בעת שזה פלש ליוון, פיקד על שייטת בצי של אנטוניוס, נלחם וכמעט שהצליח להביס את לוקיוס ארונטיוס אולם הקרב נכשל עם הופעתו של מרקוס ויפסניוס אגריפה שהצליח להביס את סוסיוס.
בקרב אקטיום פיקד סוסיוס על האגף הימני של אנטוניוס.
אחרי התבוסה בקרב נמלט סוסיוס משדה המערכה אולם אנשיו של אוקטביוס לכדוהו והוא נלקח בשבי.
כתוצאה מהתערבותו של לוקיוס ארונטיוס חנן אותו אוקטביוס.
עם שחרורו השלים סוסיוס את שיקומו של מקדש אפולו בשדה מרס והקדיש אותו לאוקטביוס.
גאיזריק, דהיינו "מלך-חנית", המכונה גם "הנכה" בשל מומו הגופני (סביבות 389 – 25 בינואר 477), היה מלך הוונדלים משנת 428 ועד מותו.
במשך כמעט 50 שנות שלטונו, הוא העניק לוונדלים, שהיו שבט גרמאני משני למדי, מעמד של מעצמה ים תיכונית, שנטלה חלק חשוב בנפילת האימפריה הרומית המערבית במאה ה-5.
גאיזריק נולד ככל הנראה ליד אגם בלטון בהונגריה של ימינו, כבנו מחוץ לנישואין של המלך גודיגיסל.
לאחר מות אביו בשנת 406 או 407, היה גאיזריק לדמות חזקה, והיה שני בכוחו רק לזה של המלך החדש, אחיו למחצה גונדריק.
משמת גונדריק בשנת 428, הוכרז גאיזריק למלך הוונדלים שישבו אותה עת בדרומו של חצי האי האיברי.
מאבקם של הוונדלים בויזיגותים על השליטה בספרד, הביא את גאיזריק לוותר על השליטה בה, ובשנת 429 הוא יצא בראש כל 80,000 בני עמו לצפון אפריקה.
בתוך כשנה וחצי כבש את השטחים הרומיים המהווים כיום את מרוקו ואלג'יריה.
בשנת 439 כבש גאיזריק את קרתגו ללא קרב וקבע בה את בירתו.
הוא גירש את הבישוף הקתולי המכהן והנהיג את האריאניות כדת המדינה, אם כי אפשר חופש פולחן.
לראשונה לאחר כמעט 600 שנה, שוב איימה קרתגו, הפעם בירתה של ממלכת הוונדלים, על ההגמוניה הרומאית באגן המערבי של הים התיכון.
בהנהגתו של גאיזריק השתלטו הוונדלים על סיציליה, סרדיניה, קורסיקה ועל האיים הבלאריים, והיו לשודדי ים שהטילו את מוראם על ימאי הים התיכון.
בשנת 442 הכיר הקיסר הרומי ולנטיניאנוס השלישי בריבונותה של הממלכה הוונדלית, אך כשהוא נרצח בשנת 455 על ידי פטרוניוס מקסימוס שהיה לקיסר תחתיו, פלשו הוונדלים לאיטליה והגיעו עד שערי רומא.
האפיפיור לאו הראשון פנה לגאיזריק וביקשו לחוס על העיר ועל תושביה, ומשהאחרון הסכים, נפתחו שערי העיר בפניו.
הקיסר החדש פטרוניוס מקסימוס נמלט מרומא אך נרצח סמוך לאחר מכן בידי אספסוף.
הוונדלים בזזו את העיר אך לא השליטו בה חורבן של ממש.
הם נטלו עימם מספר בעלי הון כשבויים, וגאיזריק הביא עמו לקרתגו את אלמנתו של ולנטיניאנוס השלישי ואת בנותיה, שאחת מהן נישאה לבנו הבכור ויורשו, הונריק.
בשנת 468 הכריזו שני חלקי האימפריה הרומית החצויה מלחמה משותפת על הוונדלים במטרה לחסל את האיום הוונדלי על נתיבי השיט, אך גאיזריק הדפם תוך שהוא משמיד 600 מ-1,100 ספינותיהם, והרומאים נסוגו.
הוא ניסה לנצל את ניצחונו ולפלוש לפלופונסוס, אך נהדף ונאלץ לסגת.
בשנת 474 חתם גאיזריק על הסכם שלום עם האימפריה הביזנטית.
הוא מת שלוש שנים לאחר מכן.
גאיס (GAIS) היא קבוצת כדורגל שוודית מהעיר גטבורג, המשחקת בליגה השנייה בשוודיה לאחר שירדה מליגת העל השוודית בסוף עונת 2012. הקבוצה משחקת במדים בצבעי שחור-ירוק.
גאיס היא אחת מקבוצות הכדורגל הוותיקות בשוודיה.
הקבוצה הייתה מחבריה המייסדים של ליגת העל השוודית וכן האלופה הראשונה שלה.
היא הוסיפה זכייה בגביע השוודי בשנת 1942. בסך הכול, זכתה הקבוצה בארבע אליפויות לאומיות ובחמש אליפויות הליגה (בשוודיה היו מספר מסגרות כדורגל, שרק האלופה באחת מהן הוכתרה כאלופת המדינה).
ברוב התארים זכתה בעשורים הראשונים של המאה ה-20. גאיס שיחקה 49 עונות בליגה הראשונה.
בעשורים האחרונים הקבוצה לא מצליחה כבעבר.
מתוך 30 העונות האחרונות הייתה בליגה הראשונה ב-8 בלבד, ויתר על כן היא שיחקה בליגה השלישית במשך 6 עונות.
הקבוצה הצליחה לחזור לליגה העליונה בשנת 2006. את העונה היא סיימה במקום ה-10, כאשר ג'יימס קין כבש 10 מ-25 שערים של העונה של המועדון.
גאיס שיחקה בליגה העליונה עד לשנת 2012, בה ירדה לליגת משנה ונכון לשנת 2021 טרם חזרה.
בשנת 2023 היא חזרה לליגה הבכירה.
גאיוס סרוויליוס אהלה (לטינית: Caius Servilius Ahala), מגיסטראט רומאי שפעל בתקופת ראשית הרפובליקה.
אהלה נולד למשפחת האצולה הפטריקית, הסרווילים.
הוא מונה למגיסטר אקוויטום כאשר לוקיוס קווינקטיוס קינקינטוס מונה לדיקטטור בשנת 439 לפנה"ס.
הסיבות למינוי הדיקטטור היה כביכול רצונו של ספוריוס מאליוס להשתלט על המדינה.
קינקינטוס ואהלה ביצרו את גבעת הקפיטולין בעזרת תומכיהם, אהלה זימן את מאליוס להתייצב בפני הדיקטטור, אולם האחרון סירב וניסה להתחמק על ידי היטמעות בקהל.
ניסיונו לא צלח ואהלה רדפו והרגו.
מעשהו של אהלה נחשב על ידי בני הדורות הבאים כמופת של התנגדות לעריצות, ואף שימש השראה למרקוס יוניוס ברוטוס, רוצחו של יוליוס קיסר, שהיה אחד מצאצאיו.
ברם, בני זמנו לא ראו כך את המעשה, ואהלה הועמד לדין בעוון רצח.
הוא חמק מעונש רק בשל העובדה כי היה מוכן לצאת לגלות מרצון.
בשנת 436 לפנה"ס הוצע חוק על ידי טריבון הפלבס ספוריוס מאליוס, שדרש להחרים את כל רכושו של אהלה, אולם ההצעה לא התקבלה.
גאיוס סרביליוס גלאוקיה היה פוליטיקאי רומי בן המאה ה-2 לפנה"ס שכיהן כטריבון הפלבס בשנת 101 לפנה"ס וכפראיטור בשנת 100 לפנה"ס.
גלאוקיה היה חבר בסיעה הפופולרית ובן ברית פוליטי של לוקיוס אפוליוס סטורנינוס.
לפי ההיסטוריון תיאודור מומזן גלאוקיה היה דמגוג מהסוג הגרוע ביותר, אדם שפל שהשתמש בכוחו הרטורי לסחוף בריות אחריו ולהטיל פחד ביריביו.
הוא אף מוסיף ומוסר שקיקרו כינה אותו בגנאי בכתביו כ"היפרבולוס הרומאי".
בשנת 102 לפנה"ס ניסה הקנסור קוינטוס קיקיליוס מטלוס, ממנהיגי סיעת האופטימטים, לסלק את גלאוקיה וסטורנינוס מהסנאט הרומי, ללא הצלחה.
במהלך כהונתו כטריבון העביר גלאוקיה חוק שהעביר את סמכויות השיפוט באופן בלעדי לבני מעמד הפרשים.
החוק אפשר גם, לראשונה, תביעה לדין של שותפים לפשע, וכן חילק את ההליך המשפטי לשני שלבים שונים.
השלושה החליטו להתמודד על משרות הכוח החשובות של שנת 100 לפנה"ס כדי שיהיה בכוחם לבצע את הרפורמות שתכננו.
גלאוקיה התמודד למשרת הפראיטור, סטורנינוס התמודד על משרת טריבון הפלבס הפלבס ומריוס רץ לקונסולאט (השישי שלו, והחמישי ברצף).
מערכת הבחירות לוותה באלימות רבה וגילוי שחיתות בשתי הסיעות ומספר מועמדים נרצחו בתגרות רחוב.
בסופו של המאבק, ניצחה הסיעה הפופולרית וגלאוקיה וחבריו נבחרו לתפקידים ששאפו אליהם.
השלישייה החלה להעביר חוקים שיממשו את מטרתם, אולם דווקא בשיא הצלחתם החל להיווצר קרע בין גלאוקיה וסטרונינוס הקיצונים, לבין מריוס המתון יותר.
גלאוקיה וסטרונינוס פירקו את שיתוף הפעולה עם בן בריתם וגלאוקיה החליט להתמודד על משרת הקונסול של 99 לפנה"ס.
מערכת בחירות זו הייתה אלימה במיוחד ובמהלכה נרצח מועמד האופטימטים שהתחרה עם גלאוקיה על הקונסולאט.
הרצח הזה הביאה לקרע גלוי בין הסיעות, שהתדרדר במהרה ללחימה בתוך שטח העיר.
מריוס, שבחר להנהיג את הכוחות האופטימטים הדף את גלאוקיה, סטורנינוס וכוחותיהם לעבר הקאפיטוליום, שם הם ניסו להתבצר.
בסופו של העימות נאלצו גלאוקיה ובני בריתו להיכנע בפני כוחות הסנאט.
אלו לא הפגינו רחמים ורגמו למוות את גלאוקיה, סטורניניוס ומספר גדול מבני בריתם.
גאיוס סרוויליוס גמינוס (לטינית: Caius Servilius Geminus; ?
- 180 לפנה"ס), פוליטיקאי רומאי.
גמינוס נולד ברומא למשפחה פטריקית.
הוא היה בנו של גאיוס סרוויליוס גמינוס, שכיהן כפראיטור, ונכדו של פובליוס סרוויליוס גמינוס, הקונסול בשנת 252 לפנה"ס ו-248 לפנה"ס.
הוא או אביו עברו לפלבס, והוא הפטריקי הראשון שאנו יודעים בוודאות שעבר אל שורות הפלבס.
גמינוס כיהן כטריבון הפלבס לפני שנת 209 לפנה"ס, פרידריך מינצר מזהה אותו עם גאיוס סרוויליוס קסקה שכיהן כטריבון הפלבס בשנת 212 לפנה"ס, בשנה זאת התרחשה שערורייה כאשר מספר אנשי עסקים הועמדו לדין באשמת הונאת המדינה הרומאית כאשר הלוו לה כסף למען כלכלת הצבא הרומי בהיספניה.
מאנצר גם מזהה את גמינוס עם גאיוס סרוויליוס שנשלח על ידי הסנאט לרכוש דגן באטרוריה בשנת 212 לפנה"ס.
גמינוס נבחר לאיידיל הפלבס בשנת 209 לפנה"ס, בשנה זאת התגלה שאביו, שלכאורה נהרג בקרב בשנת 218 לפנה"ס, חי כשבוי אצל שבט הבויים.
דבר שימש את אויביו בניסיון לטעון שכהונתו בתפקיד האיידיל והטריבון הם לא חוקיות כאשר הסיבה שטיטוס ליוויוס מציין אותה היא העובדה שאביו כיהן קודם לכן כמגיסטראט קורולי.
גמינוס זכה לגיבוי הנוביליטאס ובעזרתם הוא נבחר לאיידיל קורולי בשנת 208 לפנה"ס, היה זה דבר יוצא דופן שאדם יכהן כאיידיל קורולי ופלבאי ובחירתו למגיסטראט קורולי נעשתה כדי לפזר את ענני הספקות סביב הקריירה שלו.
באותה שנה הוא מונה למגיסטר אקוויטום של הדיקטטור טיטוס מאניליוס טורקואטוס.
בשנת 206 לפנה"ס גמינוס נבחר לכהן כפראיטור.
גמינוס נבחר בשנת 203 לפנה"ס לכהן כקונסול, אטרוריה הוקצתה כפרובינקיה שלו וזמן כהונתו שם עבר בלא אירועים יוצאי דופן, במהלך כהונתו הוא שחרר את אביו משביו והחזיר אותו הביתה.
עם שובו נחקק חוק הפוטר אותו מעונש על כך שהפר את החוק הנוגע לכהונה במשרות פלבאיות.
גמינוס התמנה לפרוקונסול בשנת 202 לפנה"ס ובאותה שנה מונה לדיקטטור למען עריכת הבחירות לקונסולאט.
שנה לאחר מכן הוא מונה לוועדה שתפקידה היה להקצות קרקעות לוותיקי הצבא של סקיפיו אפריקנוס.
בשנת 183 לפנה"ס נבחר לפונטיפקס מקסימוס וכיהן במשרה זאת עד מותו בשנת 180 לפנה"ס.
גאיסקה מנדייטה סבאלה (בבסקית: Gaizka Mendieta Zabala; נולד ב-27 במרץ 1974 בבילבאו, חבל הבסקים שבספרד) הוא כדורגלן עבר בסקי, ששיחק בעמדת הקשר.
את הקריירה המקצוענית החל מנדייטה בקבוצה קאסטיון מהליגה הספרדית השנייה.
לאחר עונה אחת בלבד בקבוצה עבר מנדייטה לוולנסיה מהליגה הבכירה, כשבעונה הראשונה שיחק בעיקר בקבוצת המילואים של הקבוצה.
את הופעת הבכורה בקבוצה הראשית של המועדון ערך לקראת סיום העונה, ביוני 1993. מנדייטה החל להשתלב בקבוצה, ובעונת 1995/1996 כבר שיחק ב-34 מתוך 42 משחקי המועדון.
בקיץ 1996 שיחק עם הנבחרת הצעירה של ספרד באליפות אירופה עד גיל 21 וסיים עמה במקום השני בטורניר.
באותו קיץ גם היה בסגל נבחרת ספרד באולימפיאדת אטלנטה.
את הפריצה הגדולה ערך מנדייטה בעונת 1997/1998, תחת מאמן הקבוצה החדש, קלאודיו ראניירי.
ב-30 משחקי ליגה כבש מנדייטה 10 שערים וקיבל זימון לנבחרת ספרד במרץ 1999. בסוף עונת 1998/1999 זכה מנדייטה בתואר ראשון, כשוולנסיה ניצחה את אתלטיקו מדריד בגמר גביע המלך.
בעונת 1999/2000 המשיך מנדייטה להשתפר, הפעם עם הקטור קופר כמאמן הקבוצה.
הוא כבש 13 שערים בליגה, זכה עם הקבוצה בסופרקאפ הספרדי והגיע עם המועדון עד לגמר ליגת האלופות, שם נכנעה ולנסיה 3-0 לריאל מדריד.
מנדייטה זכה בסיום העונה בתואר "קשר השנה באירופה".
יכולתו העניקה לו גם מקום בסגל נבחרת ספרד לקראת יורו 2000, בו הודחה בשלב רבע הגמר.
בעונה שלאחר מכן, עונת 2000/2001, ולנסיה הגיעה לגמר ליגת האלופות פעם נוספת.
במשחק הפסידה לבאיירן מינכן בתום דו-קרב בעיטות עונשין.
גם בעונה זו זכה מנדייטה בתואר "קשר השנה באירופה".
שתי הזכיות הרצופות של מנדייטה בתואר היוקרתי הפכו אותו לאחד השחקנים המבוקשים באירופה, ובסופו של דבר חתם מנדייטה בקבוצת לאציו האיטלקית תמורת סכום של 29 מיליון ליש"ט - אחת ההעברות היקרות ביותר בהיסטוריה של הכדורגל.
למרות עונה בינונית בסרייה א', זומן מנדייטה לסגל נבחרת ספרד לקראת מונדיאל 2002. לאחר הטורניר הושאל מנדייטה לעונה לברצלונה, ועונה אחריה הושאל למידלסברו, איתה זכה בגביע הפוטבול ליג (תואר ראשון בתולדות המועדון).
בסיום עונת ההשאלה במידלסברו נקנה כרטיסו מלאציו על ידי המועדון האנגלי.
בעונותיו האחרונות סבל מנדייטה מפציעות רבות, בעקבותיהן איבד את מקומו בקבוצה.
גם סכסוכים עם מאמן הקבוצה גארת' סאות'גייט לא תרמו למצבו.
למרות שמועות על חזרה לספרד, נשאר מנדייטה במידלסברו להילחם על מקומו בקבוצה.
את משחקו האחרון במידלסברו ערך מנדייטה ב-26 בדצמבר 2006.
לפי עיתון ספרדי מנדייטה הודיע כי יפרוש ממשחק עם תום חוזהו במידלסברו בסיום עונת 2007/2008, אך מנדייטה דחה את הטענות האלה.
הוא הודיע כי הוא ומשפחתו מאושרים מהמגורים באזור וכי הוא רוצה לשחק בקבוצה נוספת מצפון מזרח אנגליה.
מנדייטה שוחרר ממידלסברו ב-13 במאי 2008, ולאחר שלא מצא אף קבוצה החליט לפרוש מכדורגל.
גאיוס פובליקיוס מארקלוס (Gaius Poblicius Marcellus) היה מצביא רומי שהשתתף בדיכוי מרד בר כוכבא.
הוא היה קונסול בשנת 120 לספירה, מושל גרמניה עילית בין השנים 121 ל-127, ומושל פרובינקיית סוריה בשנים 129 עד 136.
זמן קצר לאחר שפרץ מרד בר כוכבא יצא פובליקיוס מארקלוס עם הלגיון השלישי "גאליקה" כדי לסייע לטיניוס רופוס, מושל יהודה.
שני הלגיונות האחרים נשארו בסוריה תחת פיקודו של יוליוס סוורוס, שקודם לכן שימש מפקד הלגיון הרביעי סקיתיקה, ועם עזיבת פובליקיוס מארקלוס מילא את מקומו כנציב סוריה.
על חלקו בדיכוי המרד קיבל פובליקיוס מארקלוס מהקיסר אדריאנוס את העיטור אות הטריומף (ornamenta triumphalia).
אחת הסיבות לקבלת עיטור צבאי זה הייתה שמפקד הצי הסורי, סקסטוס קורנליוס דקסטר, פקודו של מושל סוריה, קיבל אות הצטיינות על חלקו בדיכוי המרד.
בנוסף למארקלוס קיבלו את אות הטריומף גם יוליוס סוורוס, מושל יהודה ולפני המרד מושל בריטניה, והטריוס נפוס, מושל ערביה, מצב חריג שלא היה כדוגמתו מאז המלחמות הפרתיות בתקופת הקיסר טראיאנוס.
גאייר הלגמו (בנורווגית: Geir Helgemo) הוא שחקן ברידג' מקצועני.
נכון לפברואר 2012 הוא דורג במקום ה 12 בעולם מבין רבי האמנים של ההתאגדות העולמית לברידג'.
הלגמו נולד ב 14 בפברואר 1970 בוינסטרה שבנורווגיה.
הוא זכה עם נבחרת נורווגיה בשנת 2007 באליפות העולם לנבחרות (Bermuda Bowl).
בשנים 1993 ו 2001 זכה עם נבחרת נורווגיה במקום השני באליפות העולם לנבחרות ובשנת 1997 במקום השלישי.
בשנת 2008 הוביל את נבחרת נורווגיה לזכייה באליפות אירופה.
באותה אליפות זכה עם נבחרת נורווגיה במקום השני בשנת 2001 ובמקום השלישי בשנים 1993, 1997, 2002 ו 2006. הוא היה שותף גם לזכייה במדליית הארד באליפות משחקי המחשבה (The World Mind Games) שנערכה בבייג'ינג כחודשיים לפני האולימפיאדה בשנת 2008.
שותפו הראשון בנבחרת נורווגיה היה Glen Grotheim.
החל משנת 1993 שותפו הוא תור הלנס (Tor Helness).
הלגמו מצטיין במיוחד בהכרזות אינטואיטיביות, המתבררות בדיעבד כנכונות, במצבים בהם קיים קושי מהותי להגיע לחוזה הנכון באופן שיטתי.
בשנת 2011 עבר הלגמו למונקו והתאזרח שם.
ביחד איתו התאזרח שם גם שותפו תור הלנס.
הם הצטרפו כמקצוענים במשרה מלאה לקבוצה שמנהל ומממן איל ההון השווייצרי פייר צימרמן, העוסק בנדל"ן.
החוזה עליו חתם הלגמו הוא עד סוף שנת 2016.
קבוצתו של צימרמן, בה השתתף הלגמו זכתה כבר בשנת 2010 (לפני חתימת החוזה להשתתפות במשרה מלאה) במקום שלישי בתחרות World Series בפילדלפיה.
החל מתחילת שנת 2012, כל ששת חברי הקבוצה הם אזרחי מונקו, והם המועמדים המובילים לייצוג מדינה זו בתחרויות בינלאומיות.
שני הזוגות הנוספים בקבוצה הם צימרמן עצמו המשחק עם השחקן הצרפתי פרנק מולטון (Franck Multon) ושחקני נבחרת איטליה בעבר פלביו פנטוני (Fulvio Fantoni) וקלאודיו נונס (Claudio Nunes).
אחת הסיבות המרכזיות להגירת שחקני הקבוצה למונקו היא העובדה, שבמדינה קטנה זו שיעור מס הכנסה הוא 0%.
אליפות העולם לקבוצות (Bermuda Bowl) מקום ראשון בשנת 2007. מקום שני בשנים 1993 ו 2001.
מקום ראשון ב Rosenblum Cup (תחרות קבוצות) בשנת 2006
אלוף העולם לזוגות צעירים בשנת 1995
מקום ראשון טרנסנשיונל" (אליפות עולם הפתוחה לקבוצות בהן לא כל השחקנים חייבים להיות מאותה מדינה) בשנת 2009
אליפות אירופה לנבחרות צעירות (נבחרת נורווגיה): מקום ראשון בשנת 1990, מקום שני ב 1993
אליפות צפון-אמריקה: שמונה זכיות וחמש פעמים מקום שני
זכיות באליפות צפון-אמריקה לקבוצות בשיטת Board A Match בשנים 1998 ו 1999
אליפות משחקי המחשבה (The World Mind Games) בביג'ין 2008: מדליית ארד קבוצתית ומקום שני בתחרות יחידים.
זכייה ב Vanderbilt Cup בשנת 2010. תחרות זו היא אליפות ארצות הברית לקבוצות בשיטת נוק-אאוט.
הלגמו שיחק עם תור הלנס.
זוג נוסף בקבוצה היו פייר צימרמן ופרנק מולטון, שותפיהם לקבוצה במונקו.
בקבוצה נכללו גם מישל בסיס ותומא בסיס.
מקום ראשון בתחרות Spingold (תחרות קבוצות חזקה של התאגדות הברידג' האמריקאית בשיטת נוק-אאוט) בשנת 2011.
בקבוצה שזכתה כללה את כל ששת שחקני הקבוצה של צימרמרמן במונקו.
מקום ראשון ב Mitchell Board-a-Match Teams (תחרות קבוצות חזקה של התאגדות הברידג' האמריקאית) בשנת 1999.
מקום ראשון ב Jacoby Open Swiss Teams (תחרות קבוצות חזקה של התאגדות הברידג' האמריקאית) בשנים 1997 ו 2005.
מקום ראשון ב Silodor Open Pairs (תחרות זוגות חזקה בשיטת IMP של התאגדות הברידג' האמריקאית) בשנת 1998 ומקום שני בשנת 1997
מקום שני בתחרות Life Master Pairs בשנים 1996 ו 1997
אליפות הארצות הנורדיות לקבוצות: מקום 1 בשנת 2003
אליפות הארצות הנורדיות לקבוצות צעירים: מקום 1 בשנת 1989
אליפות הארצות הנורדיות לקבוצות בתי-ספר: מקום 1 בשנת 1987
אליפות לזוגות מעורבים: מקום ראשון ב 1995 וב 2001
אליפות לקבוצות מעורבות: מקום ראשון בשנת 2006
אליפות לזוגות צעירים: מקום ראשון בשנת 1993
תשע זכיות במקום ראשון בליגה הנורווגית ושש זכיות באליפות נורווגיה לקבוצות.
Goren Trophy בשנת 1999. זהו פרס הניתן על ידי התאגדות הברידג' האמריקאית לשחקן שצובר את המספר הגבוה ביותר של נקודות אמן במספר תחרויות החשובות המאורגנות על ידה (הליגה האמריקאית, Reisinger ,Vanderbilt Cup, Spingold).
פרס ליד המשוחקת הטובה ביותר של Le Bridgeur בשנת 1997
פרס ליד המשוחקת הטובה ביותר של Digital Fountain Award בשנת 2003
פרס Romex Award ליד עם ההכרזה הטובה ביותר בשנת 1999
פרס Precision Award להגנה הטובה ביותר בשנת 1991
פרס Sender Award להגנה הטובה ביותר בשנת 1998
במשך יותר מ 20 שנה מגיל 19, התגורר הלגמו בעיר טרונדהיים.
הלגמו למד מדעי המחשב באוניברסיטת טרונדהיים.
בשנה האחרונה ללימודיו הוצע לו לכתוב מדור ברידג' בעיתון הנורווגי הנפוץ ביותר Verdens Gang.
הוא החליט לקבל את ההצעה, לעזוב את לימודיו ולהתמקד בקריירה של שחקן ברידג' מקצועני.
התחביב הספורטיבי שלו הוא סקוואש והוא אוהד של קבוצת ליברפול (כדורגל).
הוריו של הלגמו שיחקו ברידג' ובגיל 12 הוא למד לשחק ברידג' ושיחק במועדון מקומי.
גאיר הולטה (נורווגית: Geir Holte; נולד ב-3 באוקטובר 1959) הוא גולש סקי למרחקים נורווגי.
נולד בדראמן, וייצג את מועדון "הוקסונד איל" (Hokksund IL).
הוא התמודד באולימפיאדת החורף 1984 בסרייבו בריצת 20 ק"מ וסיים במקום ה-20. אחיו הגדול הוא טור הוקון הולטה.
הם היו חלק של צוות נורווגי שזכה במקום השלישי בתחרות שליחים 4*10 ק"מ במסגרת "גביע עולם 1985".
גאיוּס סוּלְפִּיקְיוּס פָּטֶרְקוּלוּס , היה מדינאי ומצביא רומאי, שפיקד על כוחות צבא וצי במלחמה הפונית הראשונה (264-241 לפנה"ס).
סולפיקיוס פטרקולוס נבחר לקונסול שנת 258 לפנה"ס יחד עם אולוס אטיליוס קלטינוס (Aulus Atilius Calatinus).
עיקר ניהול המלחמה היה נתון בידיו של קלאטינוס, ועל פי מקורות אחדים היה המפקד הצבאי היחיד בסיציליה, זירת הלחימה הראשית.
עם שובו לרומא נתכבד פטרקולוס בתהלוכת ניצחון, קרוב לוודאי על שום ניצחונו ב-258 לפנה"ס על צי קרתגי בפיקוד חניבעל בן גיסקו אותו הצליח לכלוא ולהכניע בנמל סולקי (Sulci) בסרדיניה.
ערך זה כולל קטעים מתורגמים מן הערך "Paterculus, C.
תרגם והוסיף מבואות בנימין שימרון.
גאל (בשפת הלקוטה, "Phizí", כלומר "כיס מרה") היה מנהיג צבאי בשבט ההאנקפאפה (תת שבט של שבט הלקוטה) במערכה נגד ארצות הברית.
ידוע בשל פיקודו בקרב ליטל ביגהורן.
גאל נולד באזור דקוטה הדרומית של היום בשנת 1840. מסופר עליו שקיבל את כינויו (כיס מרה) לאחר שאכל איבר זה של חיה ששכנו צד.
הוא גדל להיות אדם גדל ממדים עם משקל של כ-160 ק"ג.
הוא זוהה כלוחם מעולה בשנות העשרה המאוחרות שלו.
בשנות העשרים שלו הוא כבר היה מפקד קרבי.
במהלך קרבותיו עם צבא ארצות הברית הוא שירת מספר פעמים עם המנהיג האינדיאני פר רובץ, כולל בקרב ליטל ביגהורן ב-1876.
מאז שנות השמונים המוקדמות ארכאולוגים רבים חקרו את שדה הקרב בליטל ביגהורן אחרי שריפת עשב גדולה.
מחקרים אלו בנוסף לעדויות רבות של אינדיאנים שהשתתפו בקרב הובילו את החוקרים למסקנה שחלקו של גאל בהחלטות הטקטיות, שהביאו לניצחון המשמעותי של האינדיאנים, גדול משייחסו לו תחילה.
בהתקפה הראשונית של הכוח של מרכוס רינו על חלקו הדרומי של מחנה האינדיאנים נהרגו שתי נשותיו של גאל ומספר ילדים.
גאל תיאר זאת במשפט "באותו יום ליבי דאב".
בחלקו הראשון של הקרב הדפו האינדיאנים את התקפתו של מרכוס רינו בחלק הדרומי.
גאל היה אחד הבודדים שהניח שהטקטיקה של המפקד האמריקאי ג'ורג' קסטר כוללת תקיפה משני כיוונים ולכן הבין שזיהוי הזרוע השנייה של המתקפה חיונית ליכולת האינדיאנים להגן על עצמם.
גאל חצה את הנהר בכיוון צפון מזרח וזיהה את סיירו של קסטר, מיץ' בוייר, חוזר אל קסטר מנקודת תצפית על המחנה האינדיאני.
לאחר שזיהה את מיקום הכוח העיקרי קסטר, גאל ניתח בהצלחה את כוונתו של קסטר לצלוח עם הכוח את הנהר ולתקוף את המחנה האינדיאני מצידו הצפוני.
גאל דהר חזרה למחנה שם הוא ארגן יחד עם סוס משוגע לוחמים משבט הסו והשאיין והובילם לצד הצפוני של המחנה להדוף את התקפתו הצפויה של קסטר.
בסוף שנת 1876 חלק גדול משבט ההאנקפאפא חצו את הגבול לקנדה שם הם נאבקו לשרוד בשנים הבאות.
בשל חילוקי דעות עם פר רובץ, גאל חצה עם שבטו חזרה לארצות הברית ב-1880 ונכנע לממשל.
במאי 1881 הם הועלו על אוניות קיטור ונשלחו לשמורת האינדיאנים 'Standing Rock' (סלע זקוף).
במפקד האוכלוסין המלא הראשון שנעשה בשמורה נרשם כי שבטו של גאל מונה 52 משפחות עם סה"כ של 230 בני אדם.
הוא הפך לחוואי ועודד את אנשיו להתרגל לחיים בשמורה ובנוסף הוא הפך למטיף נוצרי.
הוא שירת כשופט בבית הדין לענייני האינדיאנים של השמורה.
הוא התחבר גם כן עם פקיד הממשל האחראי על האינדיאנים ג'יימס מק'ללין.
גאל נפטר ב-5 בדצמבר 1894 ונקבר בבית הקברות האנגליקני של דקוטה הדרומית סיינט אליזבת'.
פרנסיסקו פרננדס רודריגס (בספרדית: Francisco Fernández Rodríguez, נולד ב-4 במרץ 1944) הוא כדורגלן עבר ספרדי, הידוע בכינוי גאייגו או פאקו גאייגו (בספרדית: Paco Gallego) וששיחק בעמדת הבלם בקבוצות סביליה וברצלונה ובמדי נבחרת ספרד.
גאייגו החל את הקריירה שלו בסביליה בשנות ה-60 של המאה ה-20, עבר לברצלונה שם שיחק 11 עונות וזכה באליפות הליגה הספרדית, וחזר לשחק בסביליה עד פרישתו.
גאייגו ייצג את נבחרת ספרד ב-36 משחקים, בין היתר במונדיאל 1966.
לאורך 10 עונות בברצלונה, הופיע גאייגו ב-248 משחקי ליגה ובכך הוא מבין השחקנים המובילים בהיסטוריית המועדון במספר הופעות.
עם ברצלונה זכה גאייגו באליפות הליגה הספרדית בעונת 1973/74 ובשני גביעים.
גאייגו החל לשחק כדורגל כנער בעיר הולדתו, פוארטו ריאל, עיר חוף במחוז קדיס.
כשהיה בן 14 הצטרף גאייגו למחלקת הנוער של סביליה.
גאייגו החל לשחק בקבוצת המשנה של סביליה, סביליה אתלטיק, בעונת 1961/62, אז שיחקה בליגה השלישית.
את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת ערך גאייגו ב-15 באוקטובר 1961 במשחק מול אוססונה, בגיל 17 בלבד.
בעונה זו השתתף בשלושה משחקים נוספים בליגה הראשונה.
בעונה הבאה, עונת 1962/63, שיחק לסירוגין בקבוצת המשנה, שעלתה לליגה השנייה, ובקבוצה הראשונה.
בקבוצה הבוגרת השתתף ב-12 משחקים.
בעונת 1964/65 המשיך גאייגו להיות שחקן הרכב קבוע.
ב-25 באוקטובר 1964 קיבל לראשונה בקריירה שלו כרטיס אדום, בניצחון 2-1 על ברצלונה.
ב-7 בפברואר 1965 הבקיע גאייגו צמד בדרבי מול ריאל בטיס, בו ניצחה סביליה 4-2. בסך הכול הופיע גאייגו 24 פעמים בליגה באותה עונה והבקיע 3 שערים, וסביליה סיימה במקום ה-10.
בקיץ 1965, בגיל 21, עבר גאייגו לברצלונה בתמורה ל-7 מיליון פזטות.
גאייגו לא הרבה לשחק בעונתו הראשונה בקבוצה החדשה; הוא נאלץ להאבק על מקום בהרכב עם הבלם פרן אוליביה, והוא שותף רק ב-13 משחקי ליגה.
גאייגו הבקיע את שער הבכורה שלו במדי הקבוצה במחזור השביעי של עונת 1965/66, בהפסד 4-1 לאתלטיקו מדריד.
ב-11 במאי 1966, במשחק הראשון של חצי גמר גביע ערי הירידים נגד צ'לסי האנגלית, הבקיע גאייגו שער עצמי וצ'לסי ניצחה 2-0. אולם, ברצלונה הצליחה להפוך את התוצאה במשחק הגומלין, ניצחה 5-0 ועברה לשלב הגמר.
בספטמבר 1966 זכה גאייגו עם הקבוצה בגביע, הודות לניצחון מצטבר של 4-3 על ריאל סרגוסה.
בעונת 1966/67 תפס גאייגו חלק משמעותי יותר במשחקי הקבוצה: הוא לקח חלק ב-26 משחקי ליגה ועזר לקבוצה לסיים במקום השני בליגה.
במחזור השני של עונת 1967/68 כבש גאייגו שער בניצחון על אספניול בדרבי העירוני של ברצלונה.
בעונה זו השתתף בכל 30 משחקי הליגה ועזר לברצלונה לסיים פעם נוספת במקום השני.