tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שפר התמחה במיוחד בפיזיולוגיה תחת הדרכתם של שארפי, פוסטר וסנדרסון, היה הסטודנט הראשון שזכה בשנת 1871 למשרה של חבר סגל על שם שארפי (Sharpey scholar) במסגרת החוג לפיזיולוגיה.
היה תחילה עוזרו של סנדרסון בקתדרה לפיזיולוגיה יישומית.
בשנת 1874 עשה את מבחני הגמר של קולגיום הרופאים ובהמשך השתלם במכון לפיזיולוגיה של אוטו לודוויג בלייפציג.
בשנת 1874 התמנה שפר למרצה לפיזיולוגיה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
מחקריו הראשונים היו בתחום ההיסטולוגיה - על מבנה הכנפיים של החרקים ועל ספיגת השומנים על ידי מוריגי המעי הדק אצל היונקים.
לאחר מכן חקר בשנת 1877 את העצבים של המדוזות במחקר שנדחה תחילה על ידי הרפרנט של החברה המלכותית של לונדון.
כעבור שנה כשאוסקר וריכרד הרטוויג פרסם ממצאים דומים בעיתונים מדעיים זרים, הזדרזה החברה המלכותית לפרסם את מאמרו ולקבלו לשורותיה כשהוא רק בן 28.
עשרים מחקרים נוספים הוקדשו לאיתור פונקציות של המוח (1883) אחד מהם יחד עם ויקטור הורסלי.
הם השתמשו בגרויים בעזרת זרם פאראדי על מנת לנתח ולאתר פונקציות מוטוריות בקליפת המוח, בקפסולה הפנימית של המוח ובחוט השדרה של פרימטים.
עשו גם רישום של מקצב שרירי שנגרם על ידי אימפולסים רצוניים אצל האדם.
מחקר אחר נועד לרישום דפיקות לב של צפרדע בעזרת מתקן פוטוגרפי.
יחד עם סנג'ר בראון ערך שפר ניסויי כריתה של חלקים מקליפת המוח וכן חקר גרויים של האזורים האחראיים על חוש הראייה בקליפת המוח של קופים, כמו כן חקר את פעילות השריר הריסני של העין.
בשנים 1883 - 1898 כיהן שארפי-שפר כפרופסור לפיזיולוגיה יישומית במקום סנדרסון שעבר לאוקספורד.
לפני עזיבתו את לונדון חקר יחד עם בנג'מין מור את העצבוב והכיווצים של הטחול ואת הפונקציות הסנסוריות המשוערות של הקורטקס המוטורי.
בשנת 1899 קיבל את הקתדרה לפיזיולוגיה של אוניברסיטת אדינבורו אותה ניהל עד פרישתו לגמלאות בשנת 1933. באדינבורו התעניין בהשלכות הקרע החלקי (transection) של חוט השדרה וב קרע מעגלי (circumsection) של קליפת המוח המוטורית.
בשנת 1902 גילה בכבד התחברויות ישירות בין התעלות הקטנות של המרה והנימים.
מאוחר יותר יחד עם ה.ג'.
שארליב חקר את השפעת הכלורופורם על הלב ועל כלי הדם, חקר יחד עם אי.נ.
ברוס את המסלולים הצרבלריים בחוט השדרה ויחד עם ווקר מיי את השלכות קריעתם של עצב הוואגוס והעצבים הסימפתטיים הצוואריים.
מחקריו עסקו גם במחזור הדם הראתי, השפעת הוואגוס על הנשימה ופעולת השרירים האינטרקוסטליים (שבין הצלעות).
בשנת 1894 לפי הצעתו של ג'ורג' אוליבר הזריק שפר תמצית של בלוטת האדרנל לכלב ומצא עלייה ניכרת בלחץ הדם.
שני החוקרים, שניהם תלמידים של שארפי, פרסמו את ממצאיהם בשנת 1894. בשנים הבאות התברר כי היה מדובר בפעולת הורמון שכונה אדרנלין או, בארצות הברית, אפינפרין שבוּדד על ידי ג'ון אייבל ועל ידי ג'וקיצ'י טאקאמינה.
הודות למחקריהם של שפר ואוליבר הונהגה תמצית האדרנל בטיפולים הרפואיים.
השפעות האונה האחורית של יותרת המוח
בשנת 1895 פרסם שפר יחד עם אוליבר ניסוי שהראה כי תמצית של האונה האחורית של יותרת המוח מעלה את לחץ הדם.
מגנוס פרסם תוצאות של ניסויים אחרים, שבהם תמצית של האונה האחורית של יותרת המוח משפיעה על הפרשת השתן, בעיקר הפחתתה - "אפקט אנטי-דיורטי".
מחקר יחד עם הרינג הראה בשנת 1908 שיתר פעילות של האונה האחורית של יותרת המוח גורמת לתפלת השתן (diabetes insipidus).
מאוחר יותר יתגלו על ידי חוקרים אחרים ההורמונים המופרשים באונה זו - וסופרסין והאוציטוצין.
הלבלב יוצר חומר המווסת את מטבוליזם הפחמימות - ה"אינסולין"
שפר ניבא בשנת 1895 כי הלבלב, ביתר דיוק איי לנגרהנס, מפרישים חומר האחראי על המטבוליזם של הפחמימות.
סטרלינג קרא לחומר מסוג זה "הורמון" אולם שפר כינה אותו "אוטאקואיד" (מיוונית מ- תרופה עצמית), מונח שרצה להגדיר חומר היכול לגרום גם לגירוי וגם לעיכוב.
באופן ניסויי ערך קשירה של תעלת הלבלב וגרם להרס החלק האקסוקריני של האיבר, אך לא לסוכרת.
כשהסיר גם את שארית הלבלב שנקשרה אז הופיעה סוכרת.
השתלה של קטע הלבלב הכרות האחרון במקום אחר הספיקה כדי לנטרל את הסוכרת.
מחקר היסטולוגי הוכיח גם כן כי במקרים של סוכרת יש נזקים של איי לננגרהנס שבלבלב.
על בסיס עדויות אלה שפר כתב:
בשנת 1890 ביקש האיגוד הרופאים והכירורגים באנגליה את שארפי-שפר לעמוד בראש ועדה בנוגע הערכה מחדש של שיטות החייאה באמצעות הנשמה מלאכותית.
את הסימולציות הדרושות לתרגול השיטות ערך על אנשים שנשמו קודם נשימת יתר (היפרוונטילציה) שלאחריה הרגישו לזמן קצר צורך שלא לנשום.
בשנת 1903 בעקבות שיטות ההנשמה שהוצעו בעבר (בין השאר, על ידי סילבסטר), הציג שפר בפני החברה המלכותית של אדינבורו שיכלול של שיטת ההנשמה המלאכותית, תחת השם prone pressure artificial respiration, במקרים של פגועי טביעה או התחשמלות.
לפי שיטה זאת המטופל מונח עם פניו מטה, והמציל מפעיל לחץ קצבי עם הידיים מונחות על החלק התחתון של חזו.
שיטת שפר אומצה על ידי החברה המלכותית לעזרה ראשונה והייתה לשיטת סטנדרט למשך כמה עשורים.
בשנת 1909 קיבל שפר על תרומה זו מדליה להצטיינות של החברה המלכותית לעזרה ראשונה.
שפר היה חבר מייסד של החברה הבריטית לפיזיולוגיה ובשנים 1908–1933 ערך את הרבעון שלה Quarterly Journal of Experimental Physiology.
זכה לתוארי כבוד ולעיטורים במולדת ובחו"ל.
ספרו "Essentials of Histology" הודפס ב-16 מהדורות והדפסות בשנים 1885–1954.
שארפי-שפר היה חבר בחברה המלכותית של לונדון החל משנת 1878. בשנים 1878–1881 כיהן שפר גם כפרופסור בקתדרה על שם פולר לאנטומיה ופיזיולוגיה במכון המלכותי של בריטניה הגדולה- Royal Institution.
בשנים 1895–1912 כיהן כמזכ"ל ובשנים 1911–1912 כיושב ראש האיגוד הבריטי למען קידום המדע ("האיגוד הבריטי") ובשנת 1912 יושב ראש איגוד הרופאים הבריטי.
בשנת 1913 קיבל תואר אצולה.
אדווארד אלברט שארפי-שפר היה נשוי פעמיים.
אשתו הראשונה (בשנים 1859-1896)הייתה מוד לבית דיקסי, בת של אופטיקאי ואחות של האנטומולוג פרדריק דיקסי, שילדה לו 4 ילדים, לרבות שני בנים שנהרגו במלחמת העולם הראשונה.
אשתו השנייה החל משנת 1900 הייתה אתל מוד לבית רוברטס, שילדה לו עוד שתי בנות, מהן בת אחת נפטרה בגיל צעיר.
שפר הוקיר מאוד את מורו ויליאם שארפי שהיה ערירי וקרא את בנו הבכור לכבודו ג'ון שארפי-שפר.
בשנת 1918 אחרי שבן זה ועוד בן נהרגו בקרבות במלחמת העולם (ג'ון נהרג בקרב יוטלנד) אימץ בעצמו את שם המשפחה שארפי בנוסף לשם שפר.
במהלך חייו עזב שפר את הדת, אך נשאר ידען בנוגע לתנ"ך ולברית החדשה.
נודע כאדם ישר, מורה מעולה ותמך בקידום הנשים בתחום הרפואה.
בשעות הפנאי אהב לשחק גולף.
בנה לעצמו בית בעיירת החוף הסקוטית נורת' ברוויק, שבו נפטר בשנת 1935. מותו נגרם מסיבוכים של דלקת ריאות שלקה בה אחרי ניתוח קשה.
נכדו, אדווארד פיטר שארפי-שפר (1963-1908) כיהן כפרופסור לרפואה פנימית בבית החולים סנט תומאס בלונדון בשנים 1963-1948.
1878 - חבר החברה המלכותית של לונדון
1902 - מדליה של החברה המלכותית של לונדון
1909 - מדליה להצטיינות של החברה המלכותית לעזרה ראשונה - על שיטת החייאה שלו
1911 - חבר באקדמיה לואפולדינה
1924 - מדליית קופלי, העיטור הגבוה ביותר של החברה המלכותית של לונדון
תואר דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטאות אוקספורד, קיימברידג', אברדין,
סנט אנדרוז, דבלין, מקגיל, מלבורן, האוניברסיטה הלאומית של אירלנד, ברן, לובן, חרונינגן.
פרט למאמרים על מבנה השריר, על הכימיה של חלבוני הדם, על קצב הכיווצים הרצוניים של השרירים, שארפי-שפר כתב מספר ספרים:
; מהדורה שישית, 1902) (יסודות ההיסטולוגיה)
כמו כן ערך שארפי-שפר את ספר הלימוד של ריצ'רד קוויין - Elements of Anatomy (יסודות האנטומיה) - מהדורות 8,9 ו-10 -יחד עם ג'.
היסטוריה של החברה הבריטית לפיזיולוגיה
סר אדוארד ויקטור אפלטון FRS, KCB, GBE היה פיזיקאי בריטי.
בשנת 1947 זכה בפרס נובל לפיזיקה על עבודתו שהוכיחה בשנת 1924 את קיומה של היונוספירה.
אפלטון נולד ב-1892 בברדפורד, באזור יורקשייר והאמבר לפטר אפלטון ומארי ווילקוק, ולאמד בבית הספר הנסון.
בגיל 18 קיבל מלגה לקולג' על שם יוחנן, קיימברידג' שם למד וסיים תואר ראשון במדעי הטבע.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת תחילה ברגימנט של הדוכס מוולינגטון ולאחר מכן הועבר לחיל ההנדסה המלכותי.
לאחר שירותו החל לעבוד כעוזר במעבדת קוונדיש עד 1920. הוא כיהן כפרופסור לפיזיקה בקינגס קולג' לונדון, ולאחר מכן כפרופסור לפילוסופיה של הטבע באוניברסיטת קיימברידג'.
ב-1947 קיבל פרס נובל לפיזיקה על עבודתו בנושא היונוספירה, שהובילה גם לפיתוח הראדאר.
מ-1949 ועד מותו כיהן כסגן נשיא האוניברסיטה באוניברסיטת אדינבורו.
אדוארד אדֶלבֶּרט דוֹיְזי היה ביוכימאי אמריקאי.
דויזי זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1943 על הזיהוי של ויטמין K והמבנה הכימי שלו, יחד עם שותפו למחקר הנריק דאם.
דויזי נולד בשנת 1893 ביוּם שבאילינוי, לאדוארד פרז דויזי (דואזי דה וילארז'ן Perez Doisy de Vilargennes), סוכן מכירות בעל שורשים צרפתיים, ולאדה לבית אליי.
הוא למד באוניברסיטת אילינוי, שם קיבל תואר הראשון בשנת 1914 ותואר שני בשנת 1916. משם, המשיך לאוניברסיטת הרווארד, שם עשה את הדוקטורט שלו בשנת 1920.
משנת 1915 ועד שנת 1917 היה דויזי עוזר מחקר בביוכימיה באוניברסיטת הארוורד, ומשנת 1917 עד 1919 שירת בבית הקברות הצבאי של צבא ארצות הברית.
בשנת 1918, נישא אדוארד א.
הם התגוררו בסנט לואיס, והיו להם ארבעה בנים.
משנת 1919 עד 1923, עבד כמדריך ופרופסור בבית הספר לרפואה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, ובשנת 1923 מונה לפרופסור לביוכימיה בבית הספר לרפואה שבסנט לואיס.
בשנת 1924, קודם דויזי לתפקיד מנהל המחלקה לביוכימיה, תפקיד שהחזיק עד פרישתו בשנת 1965.
דויזי עסק במחקרים ביוכימיים בנושא הורמוני המין, והוויטמינים K1 ו-K2. בבית הספר לרפואה שבסנט לואיס, הוא עבד עם אדגר אלן על טכנולוגיית עידון ציטולוגיית הנרתיק בשביל מבדק של עוצמת הורמון האסטרוגן בעכברות כרותות שחלה.
במקביל אליו, הגיע להישג זה גם חוקר גרמני בשם אדולף בוטנאנדט.
עבודתו בנושא פתחה את מחקר הפוריות להערכה ביוכימית, והיו לה השלכות על התפתחות ביולוגיית הרבייה ואמצעי המניעה.
בשנת 1939, בעזרתו של הנריק דאם ובשיתוף פעולה עם פאול קארר, הצליח בבידוד כמעט טהור של ויטמין K, בצורה של שמן זהוב.
באותה שנה פרסם, בשיתוף עם אדגר אלן וק.
דנפורט, ספר על מחקרו הנקרא "Sex and internal secretions", שפירושו בעברית: "מין והפרשות פנימיות".
בשנת 1940, בשיתוף עם תאייר, מק'קורקודל, מק'קי ובלינקי, למדו את האנלוגים של ויטמין K, והצליחו לבסס את ההבחנה שבין ויטמין K1, אותו בידדו מאספספת, לוויטמין K2, אותו בידדו מדגים.
פעולתו של הוויטמין K2 דומה לזו של ויטמין K1, אבל מבנהו שונה במקצת.
בשנת 1939, אף הצליחו דויזי ושותפיו לסנתז ויטמין K באופן מלאכותי.
על עבודתם בנושא הוויטמין K, זכו דויזי ודאם בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1943.
בנוסף לעבודה זו בנושא ויטמין K, דויזי חקר גם נושאים אחרים.
הוא שיפר את שיטות הזיהוי והבידוד של האינסולין, ותרם רבות לידע בנושא האנטיביוטיקה, והמטבוליזם של חומצות מרה.
דויזי מחזיק בתואר דוקטור לשם כבוד במספר אוניברסיטאות, בהן: אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, אוניברסיטת שיקגו, אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, אוניברסיטת פריז וסנטרל קולג'.
בשנים 1932 ו-1935, היה חבר בחבר הלאומים לתקינות הורמוני מין.
בשנת 1943, זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על מחקר משותף שערך עם הנריק דאם.
בשנים 1945 – 1943, היה נשיא האגודה האמריקאית לביוכימיה (ASBMB).
בשנים 1950 – 1949, היה נשיא האגודה האנדוקרינית.
בשנים 1951 – 1949, היה נשיא האגודה הניסיונית לביולוגיה ורפואה.
בשנת 1955, שונה שם המחלקה שבה עבד למחלקת אדוארד א.
אדוארד אייזק עזרא (נולד ב-3 בינואר 1883 בשאנגחאי, נפטר ב-15 בדצמבר 1921 בשאנגחאי) היה איש עסקים יהודי עשיר, שהיה חבר במועצה העירונית של שאנגחאי ונולד בסין, אשר היה פעם אחד מהזרים העשירים ביותר בשאנגחאי.
על פי אחד הדיווחים, צבר עזרא הון שנאמד בין עשרים לשלושים מיליון דולר, בעיקר באמצעות ייבוא אופיום, והשקעה מוצלחת בנדל"ן.
אדוארד אייזק עזרא נולד בשאנגחאי ב-3 בינואר 1883, הבכור מבין תשעת ילדיו של יצחק "נד" עזרא (נפטר ב-1892), אחד הסוחרים היהודים הראשונים בשאנגחאי ולאשתו פלורה אברהם (נפטרה ב-1899).
הוא היה אחיה הבכור של רחל עזרא לוי (נולדה ב-1884); לתאומים יצחק אייזק עזרא ויהודה אייזק עזרא (נולדו ב-8 בפברואר 1885); לאליס אייזק עזרא (נפטרה ב-1885) ולעוד ארבעה אחים.
ב-1907 נישא אדוארד למוזל רובינזון סופר (נולדה ב-1892 בשאנגחאי ונפטרה באוגוסט 1979 בהונג-קונג), ולהם נולדו שני ילדים - ססיל (נולד ב-1908) ודנזיל (נולד ב-1914).
ב-1896 חברת "סנטרל סנטר" שמומנה ברובה בידי עזרא, השתלטה על מלון סנטרל (לימים מלון השלום) שנמצא בנקודה הדרומית של דרך נאנג'ינג והבונד.
משנת 1900 עסק עזרא במסגרת פעילותו העסקית בנדל"ן - מכירת, תיווך וקניית קרקעות.
הוא נחשב לאחד מבעלי האדמות הגדולים ביותר בשאנגחאי.
כמו כן היו לו ולמשפחתו מלונות שונים, דוגמת מלון אסטור האוס.
ב-1915 לעזרא היה די ממון עדי שיוכל למכור נכס באזור הנחשק ביותר של מחוז הונגקו על גדתו הצפונית של נחל סוז'ו לקונסוליה של ארצות הברית.
בשנת 1920 הניב מלון אסטור האוס רווח נאה.
לעזרא היה בעל משרות שונות בכמה חברות, מנכ"ל "שאנגחאי מלונות בע"מ" החל משנת 1907, יושב ראש בחברת הביטוח "המזרח הרחוק", ובחברת "שאנגחאי גז", יושב ראש חברת מוטורס סין בע"מ.
בנוסף הוא היה בעל עניין בעיתונות הסינית.
בשנת 1913 נבחר עזרא לתפקיד נשיא "קומביין האופיום שאנגחאי".
בשנת 1917 רכש עזרא את העיתון הסיני "The China Press", ממייסדיו, העיתונאי האמריקאי תומאס פרנקלין פיירפקס מילרד.
עושרו העצום של עזרא וקשריו זיכו אותו במעמד חברתי ופוליטי.
אינדיקציה לעושרו ניתן למצוא בביתו על כביש ז'ופר, ברובע הצרפתי של שאנגחאי.
על פי פול פרנץ' "עזרא היה עשיר מאוד וחי בבית אחוזה" ובביתו היה "ריהוט בסגנון לואי ה-15, אולם נשפים ל-150 רקדנים, חדר מוזיקה לקהל של 80 איש וחלונות צרפתיים שמהן ניתן היה לראות 25 דונם של גנים".
בשנת 1900 סייע עזרא, שהיה נדבן, לארגן ולממן את החברה להצלת יהודי סין, שנועדה להשיב את יהדות קאיפנג ליהדות האורתודוקסית.
עזרא גם היה נשיא האגודה הציונית בשאנגחאי מאז היווסדה בשנת 1903.
בין השנים 1912–1918 היה עזרא חלק מ-9 חברי מועצת העיר שאנגחאי, ואף על פי שהיו לה אינטרסים ברורים ביחס לעסקי האופיום שלו, הוא סירב להתפטר מהמועצה.
בשנת 1919 עזב עזרא את החיים הציבוריים בגלל שערוריית הימורים של אחיו יהודה, ששילם לקבוצת בייסבול על מנת שתפסיד בטורניר ב-1918.
עזרא נפטר מדימום מוחי לאחר שהתמוטט במשרדו בצהריי יום חמישי, 15 בדצמבר 1921, בגיל 38 בלבד.
הוא נקבר בבית העלמין היהודי בבאיקל שבמחוז יאנגפו.
מותו המוקדם של עזרא האיץ את הידרדרות יוקרתה ועושרה של המשפחה.
כאשר אחיו החלו לבזבז את ההון המשפחתי ובאמצע שנות ה-20 החלו לסחור בסמים בלתי חוקיים.
אחרי 1925 עברו יהודה ויצחק לסן פרנסיסקו שם החלו לייבא סמים מאסיה לארצות הברית.
מאוחר יותר הם נכנסו לכלא ועם שחרורם גורשו.
אדוארד ניקולאיביץ' אוספנסקי היה סופר ילדים רוסי.
בין דמויותיו הספרותיות האהובות בולטת דמותו של ילד רציני אך הרפתקני, אותו כינה באופן ציני "דוֹד פיודור" (Дядя Фёдор), המופיע בספריו "דוד פיודור, כלבו וחתולו"; והצמד המואנש גנה התנין (Крокодил Гена), וצעצוע הפרווה צ'בורשקה (Чебурашка), אשר הופיעו בסיפור הילדים של אוספנסקי אודות הרפתקאותיהם של שני החברים.
אוספנסקי נולד ביגורייבסק, במחוז מוסקבה למשפחה רוסית.
אביו ניקולאי מיכאילוביץ אוספנסקי הוא מן העיר יילץ, והיה קרוב משפחה רחוק של טיחון חרניקוב.
הוא שימש כפקיד בכיר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
אמו של אדוארד, נטליה אלכסייבנה אוספנסקיה, הייתה מהנדסת מווישני וולצ'יוק, ומוצאה מבית אחוזה בתקופת האימפריה הרוסית.
אבותיה היו פולנים אשר יושבו מחדש ברוסיה לאחר המרד הפולני.
בשנת 1941, עם התקרבות החזית במלחמת העולם השנייה, המשפחה פונתה לסיביר, שם שהו שנתיים ולאחר מכן חזרו למוסקבה.
לאחר שסיים לימודי הנדסה התפרנס אוספנסקי מכתיבה והפקת אנימציות.
לצד עבודתו בכתיבה והפקה, אוספנסקי נהנה מקריירה ארוכה ברדיו ובטלוויזיה הרוסית.
הוא היה בין מייסדיה של סדרת הטלוויזיה לילדים אשר הוקרנה לאורך תקופה ארוכה ביותר: "לילה טוב, קטנטנים!" () ותוכנית הרדיו הפופולרית "המטפלת" (Радионяня; Radionyanya) בהנחיית אלכסנדר ליפשיץ ואלכסנדר לבנבוק, המשלבת שירים ודיאלוגים הומוריסטיים כחלק מתוכנית רדיו חינוכית אשר נועדה ללמד ילדים מושגים בדקדוק, מתמטיקה, נושאים מדעיים, והתנהגות אדיבה.
בשנותיו האחרונות עבד כמארח של תוכנית הטלוויזיה המוזיקלית: "V Nashu Gavan' Zahodili Korabli", אשר בה שודרו שירים פופולריים מן העבר, בביצוע זמרים חובבים מוכשרים, לקהל מבוגר.
בנוסף לספרי ילדים, יצירתו של אוספנסקי כללה גם מחזות ושירה.
אוספנסקי נפטר ב-14 באוגוסט 2018 במוסקבה, לאחר מאבק בסרטן.
ספרו הראשון של אוספנסקי על דוד פיודור, "דוד פיודור, כלבו וחתולו", יצא לאור ברוסית ב-1974. הדמות הראשית בסיפור היא ילד בן שש המכונה "דוד פיודור" כי הופעתו רצינית, הוא עצמאי ואחראי.
לאחר שהוריו אינם מתירים לו להמשיך ולהחזיק ב"מטרוסקין", חתול מדבר, דוד פיודור עוזב את הבית.
בעזרת כלבו שאריק השלושה מקימים בית, בכפר בשם פרוסטוקוואשינו (Простоквашино, מן המילה הרוסית לחובצה, Простоквашa).
לאחר שהם מוצאים אוצר, דוד פיודור יכול לקנות טרקטור הפועל על דלק של מרק ותפוחי אדמה, וכן שמש ניידת המחממת במהלך החורף.
הספר עובד לסרט אנימציה, "שלושה מפרוסטוקוואשינו" (והיו לו שני סרטי המשך).
אוספנסקי המשיך לכתוב על דמותו של דוד פיודור בספרים נוספים, אך אלה לא זכו להצלחה דומה.
ספרו "היה היה פילון אחד" תורגם לעברית ויצא לאור בשנת 2017.
הספרים שכתב אוספנסקי (רשימה חלקית)
סדרות שאוספנסקי השתתף בהם ברדיו ובטלוויזיה (רשימה חלקית)
גנרל סר אדוארד סטניסלאוס באלפין היה קצין בכיר בצבא בריטניה.
השתתף במלחמת הבורים ובמלחמת העולם הראשונה במהלכה לחם, כמפקד דיוויזיה, בחזית המערבית וכמפקד הקורפוס ה-21 במערכה על סיני וארץ ישראל.
באלפין נולד ב-1862 בפרבר של דבלין (אירלנד) בשם ראספרנהאם והיה הילד השני (מתוך 8 ילדים) של פטריק באלפין (ששימש בתפקיד ראש העיר דבלין) וטרזה קלייר (לבית קרול).
למד בקולג' הקתולי "סטוניהרסט" שבלנקשייר, אנגליה.
בהמשך למד בבית ספר קתולי ציבורי "קינגסטון" ותקופה מסוימת למד בטריניטי קולג' שבדבלין.
באלפין לא הוציא תעודת בגרות לאחר שהחליט לפנות לקריירה צבאית.
באלפין הצטרף למיליציה וב-1884 הצטרף לרגימנט הרגלים של יורקשייר (Yorkshire Regiment) הידוע גם בשמו Green Howards.
ובהמשך שירת ברגימנט הקלעים של אירלנד (Royal Irish Fusiliers).
ב-31 בדצמבר 1889 נשלח לשרת בהודו ושירת תקופה בבורמה.
ב-30 בינואר 1895 הועלה לדרגת קפטן.
ב-1898, לאחר חזרתו לאנגליה, מונה באלפין לשליש הצבאי של חיל המצב בדובר.
השירות בדרום אפריקה - מלחמות הבורים
בנובמבר 1898 מונה באלפין למזכירו הצבאי של לוטננט גנרל ויליאם באטלר (William Butler) ויצא איתו לשירות בדרום אפריקה.
ב-1899, עם תחילת מלחמת הבורים מונה לראש מטה של הבריגדה ה-9 והשתתף במספר קרבות.
ב-1900 קודם, זמנית, לדרגת מייג'ור אולם ב-12 בדצמבר 1901 הוחזר לשרת ברגימנט שלו בדרגת קפטן.
באלפין המשיך לשרת בדרום אפריקה עד חזרתו לאנגליה ביוני 1902 לאחר סיום המלחמה.
עם חזרתו קודם באלפין לדרגת לוטננט קולונל כהערכה לשירותו בדרום אפריקה.
ב-1902 מונה שליש בקורפוס ה-1 של צבא בריטניה.
באלפין מילא תפקיד זה עד 1904. ב-1906 חזר לדרום אפריקה שם מונה לשליש ומפקד האספקה של הצבא הבריטי במושבת הכף.
ב-1910 חזר באלפין לאנגליה, הועלה לדרגת קולונל ומונה למפקד בריגדת אסקס.
ב-1913 מונה למפקד בריגדת הרגלים ה-2.
מלחמת העולם הראשונה - החזית המערבית
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה יצא באלפין בראש הבריגדה ה-2 לחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה כחלק מחיל המשלוח הבריטי.
במהלך קרב איפר הראשון הצליח לארגן כח של 6 בטליונים (נקרא גם "כח באלפין") ובעזרתו בלם את התקדמות הצבא הגרמני.
פעולה זו הביאה לו את הערכת מפקד הקורפוס ה-1 פילדמרשל דאגלס הייג ושל מפקד חייל המשלוח הבריטי פילדמרשל ג'ון פרנץ'.
בדצמבר 1914 מונה למפקד דיוויזיית הרגלים ה-28 ואיתה השתתף בקרב איפר השני שהתחולל באפריל-מאי 1915. במהלך הקרב סבלה הדיוויזיה מנפגעים רבים (חלקם מנשק כימי בו השתמשו הגרמנים לראשונה).
בספטמבר ואוקטובר 1915 השתתף באלפין יחד עם הבריגדה ה-2 בקרב לוס (שהיה חלק מקרב ארטואה השלישי).
באוקטובר 1915 חלה באלפין ונשלח לאנגליה להחלמה שנמשכה עד אמצע 1916. בתקופה זו נשלחה הבריגדה ה-2 לחזית הבלקן וכשחזר לחזית ביוני 1916 מונה למפקד דיוויזיית הרגלים ה-60 (הלונדונית) איתה השתתף מיולי עד נובמבר 1916 בקרב על הסום.
מלחמת העולם הראשונה - חזית סיני וארץ ישראל
בדצמבר 1916 הועברה הדיוויזיה ה-60 ובאלפין בראשה לחזית הבלקן ולאחר כ-6 חודשים (ביוני 1917) הועברה הדיוויזיה לחזית סיני וארץ ישראל והפכה לחלק מחיל המשלוח המצרי.
תגבור זה התחולל לאחר קרב עזה השני.
לאחר הגיעו מינה אותו אדמונד אלנבי למפקד הקורפוס ה-21. בתפקידו זה הוביל את יחידות הקורפוס לקרבות הבאים:
קרב צליחת מעברות הירקון השני (20 בדצמבר - 21 בדצמבר 1917)
המערכה על מגידו (19 בספטמבר - 25 בספטמבר 1918) שם תפקיד הקורפוס היה לפרוץ את הדרך, במישור החוף, לדיוויזיות הפרשים של קורפוס-המדבר הרכוב, בדרכן לאגף את הטורקים מצפון.
כיבוש חלב (25 באוקטובר 1918) שם סייעו כוחות הקורפוס למאמץ העיקרי של קורפוס-המדבר הרכוב.
לאחר סיום המלחמה המשיך באלפין לשרת במצרים והיה שותף בהסדרת המרד המצרי ב-1919. החל מ-1920 מילא שורה של תפקידי מטה בפיקוד הצבא האנגלי וב-1925 קודם לדרגת גנרל.
מפקד במסדר הוויקטוריאני המלכותי (Royal Victorian Order)
מפקד במסדר הקבר הקדוש בירושלים
באלפין נישא ב-1898 למרי פרנסיס לבית לונרגן (Mary Frances Lonergan) ולזוג נולדו 2 ילדים.
נפטר ב-1939 בביתו בבורנמות' שבמחוז דורסט באנגליה.
בנו, קפטן אדוארד פרנסיס ג'וזף באלפין, נפטר בתקופת מאורעות תרפ"ט ב-1929 בזמן שירותו הצבאי בפלשתינה והובא לקבורה בחיפה.
אדוארד לואיס אולמן היה בנו של המלומד הקלאסי ברתולד אולמן, היה גאוגרף שהתמחה בנושא תחבורה.
עיקר הקריירה שלו היה באוניברסיטת וושינגטון, והיה מראשוני הדוחפים למהפכה הכמותית בגאוגרפיה.
אולמן הוכשר כגאוגרף באוניברסיטת שיקגו, שם הושפע מהדגש האורבני והכלכלי במדעי החברה.
בעקבות עבודת הדוקטורט שלו, הוא החל קריירה של לימודי התחבורה.
הוא התגייס בזמן מלחמת העולם השנייה, והיה מומחה לשירותי תחבורה אסטרטגית בצבא ארצות הברית.
אחרי המלחמה הוא שירת במילואים כקצין בצי ארצות הברית והיה הכלכלן של הוועדה הימית של ארצות הברית.
הוא גם ערך מחקר לפיקוד המטות המשותפים בפנטגון ובמחלקת המדינה.
לאחר המלחמה הוא התקבל לעבודה במחלקה לגאוגרפיה אנושית באוניברסיטת הרווארד ומשנסגרה המחלקה הוא עבר מערבה לסיאטל.
בשנת 1951 הוא החל את עבודתו האקדמית במחלקה לגאוגרפיה, אוניברסיטת וושינגטון ושם השתלב בצוות המחלקה ובצוותי מחלקות אחרות בנושאים הקרובים לליבו.
באמצע שנות החמישים, הוא קיבל מלגת פולברייט ויצא לרומא ולישראל, והשלים מחקרים גם בגרמניה.
אולמן העמיד את כישוריו גם ליחידות אחרות של ממשלת ארצות הברית, כמו הוועדה לפיקוח על הגרעין וכן נתן ייעוץ לחברת הרכבות אמטרק שנהנתה משירותיו בשנותיו המעצבות.
אדוארד אולמן מילא תפקיד מרכזי בהנעת המהפכה הכמותית בגאוגרפיה האנושית ושינוי פני המקצוע.
מאחר שהכיר את הגאוגרפיה האמריקאית עוד מלפני מלחמת העולם השנייה, וכן נחשף כרפרנט למאמר יוצא הדופן של פרד שייפר (Schaefer (1951 בנושא כיוונה של הגאוגרפיה האמריקאית.
אולמן ידע כי מעמדה של הגאוגרפיה האנושית הוא נמוך, והוא חווה את תוצאות הדימוי כאשר נסגרה המחלקה בהרווארד והוא פוטר מעבודתו.
את המעמד הנמוך של הגאוגרפיה, שלא זכתה לחשיבות בעיני דיסציפלינות אחרות, הוא חש גם באמצעות ניסיונו במלחמה במלחמת העולם השנייה.
ניסיון שבו נפגש עם כלכלנים וסוציולוגים ואנשי מדעי החברה האחרים בפעילותם המשותפת.
אולמן, שחווה את חוסר חשיבות הגאוגרפיה האנושית, הונע לחדש את המקצוע ולהפוך אותו למקצוע מעשי יותר.
כמו כן לשפר את היישומיות החברתית שלו לאחר שנסגרה המחלקה לגאוגרפיה בהרווארד.
למעשה הדחף של אולמן לחדש את הגאוגרפיה לא התרחשה לפתע באותם ימים, אלא היה מושרש היטב בהבנה מוקדמת יותר.
כשהשתלב במחקרים עירוניים, עם אנשי דיסצפלינות אחרות, הבין כי צריך ליצור פארדיגמה אחרת בגאוגרפיה אנושית, תוך עזיבת הפארדיגמות הקודמות של דטרמיניזם סביבתי או מחקרים רגיונליים.
לכן אולמן פנה למחקרים תאורטיים, בייחוד אלה על מיקומם של ערים.
מחקרים אלה נוצרו עוד לפני מלחמת העולם השנייה וכך פרסם עם צ'ונסי האריס את המודל של העיר הרב-קוטבית בשנת 1945. יחסיו המוקדמים של אולמן עם חוקרים בדיסציפלינות אחרות, כמו כלכלנים וסוציולוגים, היו כאמור סיבה נוספת לכך שהגישה האקדמית שלו הייתה פרוגרסיבית.
כחלק מהמגמה שפיתח אחרי מלחמת העולם, ועד לשינוי המשמעותי בגאוגרפיה האנושית (המהפכה הכמותית), אולמן, המתמחה בגאוגרפיה של התחבורה.
הוא הגדיר את הגאוגרפיה כמדע מרחבי והרחיב את מושג האינטראקציה המרחבית, ופיתח את המודל של האינטראקציות המרחביות.
לעומת אולמן באוניברסיטת וושינגטון, המחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת שיקגו, ניסתה לעצב את זהות הגאוגרפיה עם הגישה האזורית הפונקציונלית.
זאת כדי להתחרות בלימודי האזור - תחום מחקר חדש.
אולמן לא הסכים ברצון עם הגישה שהתפתחה בשיקגו, כי ראה בה עדיין ניצני קשרים לדטרמיניזם הסביבתי ולגאוגרפיה הרגיונלית, שאותם הגדיר כצורת חשיבה נאיבית שמשתמשת במתודולוגיה פשוטה של שכבות המפה.
אולמן טען שסוג כזה של גאוגרפיה רואה כמטרת-על שלה חלוקה סטטיסטית או גאוגרפית כיעד סופי, אבל צריך לכוון את המקצוע לכיוונים אחרים.
מאמרו של פרד שייפר (1951) שחולל את המהפכה הכמותית, והוויכוח שהתנהל סביבו, נראו לאולמן כוויכוחי סרק על מהותו של המקצוע.
משום שהם עסקו בפרשנות האמריקאית לתפיסת העולם הגרמנית שהייתה נהוגה בגאוגרפיה האירופאית.
אולמן דרש הרבה מעבר לוויכוח על פרשנות - הוא ביקש מהפכה בחשיבה, במתודולגיה ובכיווני המחקר.
מכל מקום, אולמן השיג בנפרד קרנות מחקר, עשה מאמץ לקבל נתוני תחבורה מסוימים ובסופו של דבר הציע מודל קונספטואלי המציג אינטראקציה מרחבית.
לאחר מכן, הוא לא העמיק עוד את נושא המחקר התאורתי, וכיוון את עצמו למחקר יישומי, כגון פיתוח אזורי, כדי לתרגל את הגאוגרפיה שלו לטובת החברה.
התאוריה של אולמן, המשיכה להתפתח על ידי חוקרים צעירים אחרים במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת וושינגטון, בראשותו של ויליאם גאריסון, והייתה למחלקה מובילה במהפכה הכמותית.
מודל האינטראקציות המרחביות שפיתח אולמן, נשען על מודל כוח המשיכה של ניוטון שאומר: שעוצמת כוח המשיכה נמצא כמכפלת המסות של הגופים הנמשכים זה לזה, מחולק במרחק בין הגופים.
ככל שהמסות גדלות, כוח המשיכה גדל, וככל שהמרחק בין הגופים גדל כוח המשיכה יקטן.
אולמן יישם את המודל לקשר בין יישובים, שבהם גודל האוכלוסייה מהווה את המסה במודל של ניוטון, והמרחק בין היישובים הוא שווה לאלמנט המרחק במודל של ניוטון.
אולמן הוכיח בעזרת נתוני תעבורה ותחבורה את נכונות המודל, שנעשה בו שימוש מקובל לחיזוי עוצמת קשרי תחבורה, מסחר טלפונים ועוד.
אולמן הבין כי לא מספיקים שני המשתנים האלה כדי לחולל תחבורה ותעבורה בין מקומות, והוא הוסיף לכך שלוש סיבות כלכליות שמחוללות את התעבורה בין המקומות: השלמה, תחרות והזדמנות ביניים.
במונח "השלמה" הכוונה הייתה לכך כי במקום אחד יש ביקוש למוצר/סחורה שישנו במקום אחר ולכן תיווצר תנועה ביניהם.
"תחרות", תיווצר כאשר ישנם מספר יצרנים שמתחרים ביניהם על "שווקים" לתוצרת.
והמונח השלישי, "הזדמנות ביניים" משמעותו שכאשר נוצר כבר צורך לתחבורה בין נקודה אחת לשנייה (כמו בין עיר א' לעיר ב'), כדאי יהיה שהתחבורה תעבור בכל המקומות הקטנים יותר הנמצאים על הדרך בין א' לב', שאחרת לא היו זוכים לתחבורה בגלל גודלם הקטן.
אדוארד אנגלנד היה שודד ים יליד אירלנד.
הספינות בהן הפליג כללו את "הפנינה" (שינה את שמה ל"רויאל ג'יימס") וב־1720 עבר ל"פנסי".
דגלו היה הדגל הקלאסי ג'ולי רוג'ר – כמעט בדיוק כמו זה ששימש את סמואל בלמי – עם גולגולת מעל שתי עצמות שלובות על רקע שחור.
כמו בלמי, אנגלנד היה ידוע בטוב לבו ובחמלתו כמנהיג, שלא כמו שודדי ים רבים אחרים באותה תקופה.
אנגלנד נולד כאדוארד סיגר באירלנד בסביבות שנת 1685. הוא השתתף במשלחתו של הנרי ג'נינגס בצי שחיפש את האוצר השקוע בים בשנת 1715 מול חופי פלורידה.
לאחר מכן החל להפליג עם צ'ארלס ויין בשנת 1718. עם ויין ושודדי ים בולטים אחרים הם קיבלו את חנינת המלך.
אנגלנד וכמה מאנשיו הפליגו לאפריקה.
במהלך דרכו השפיע בין השאר על הקריירה של ברתולומיאו רוברטס.
בשנת 1720, בסמוך לאי האפריקני קומורוס, אנגלנד ואנשיו נקלעו לסכסוך אלים עם ג'יימס מאקרה.
לאחר עשרה ימים של הסתתרות באי, הסכימו אנגלנד ומאקרה לעסקת שלום, מה שהרגיז את אנשיו של אדוארד אנגלנד.
הם הדיחו אותו בהצבעה מתפקיד רב החובל והושאר עם תומכיו על האי מאוריציוס.
לאחר ארבעה חודשים הצליחו אנגלנד ואנשי הצוות הנאמנים שלו לבנות סירה ולשוט לחוף מבטחים פיראטי במדגסקר הוא מת בחורף 21–1720, אולי ממחלה טרופית.
נולד באירלנד כאדוארד סיגר בערך בשנת 1685 הוא ככל הנראה גדל כקתולי , ונאמר שהוא היה איש משכיל.
סיגר שינה את שם משפחתו לאנגלנד כשהפך לפיראט.
מקורות מסוימים טוענים ש"סיגר "כלל לא היה שמו של אנגלנד, אלא היה פיראט נוסף נפרד (ג'ספר סיגר) שהפליג כפיקודו של אנגלנד.
אנגלנד עשה את דרכו לג'מייקה ובמהלך מלחמת הירושה הספרדית שימש כפיראט שכיר חרב.
הוא נתפס על ידי כריסטופר וינטר ונאלץ להצטרף לצוותו.
וינטר לקח את אנגלנד לבסיס הפיראטים בנסאו, בהאמה.
אנגלנד השתתף בתקיפתו של הנרי ג'נינגס על מחנה ההצלה הספרדי בפלמה דה אייז, פלורידה, וגנב 87,000 ליש"ט בזהב וכסף.
בהמשך דווח על אנגלנד כקצין בצי של צ'ארלס ויין, במרץ 1718. הספינה של צ'רלס ויין, הלארקון נתפסה על ידי הצי המלכותי, אך אנגלנד ושאר אנשי הצוות שוחררו בנסאו כי קבלו את חנינת המלך.
אנגלנד נבחר כקפטן של ספינה משלו באמצע 1718. הוא החליט לא לקבל עליו את החנינה יחד עם ויין ועוד כמה אחרים, ואחרי הגעתו של המושל של באהמה וודס רוג'רס הם הפליגו לחוף אפריקה.
לאורך הדרך הוא והצוות תפסו כמה ספינות.
אחת הספינות הייתה ספינת סוחר מבריסטול, שאותה החזיק אדם בשם סקינר.
כמה מאנשי הצוות הכירו את סקינר והכירו אותו כי מעולם לא שילם להם עבור עבודתם אצלו.
לדברי צ'ארלס ג'ונסון, איש הצוות אמר: אה - קפטן סקינר זה אתה, אתה חייב לי כסף רב, ועכשיו תשלם באוצר שלך.
חבורת שודדי ים תפסה את הקברניט, קשרה אותו והשליכה לעברו בקבוקים ריקים.
לאחר מכן מכיוון שהיה מפקד טוב לאנשיו, הם הרגו אותו באופן מהיר פשוט על ידי ירי בראשו עם אקדח צור.
בהתחשב בכך שצוות הספינה שנתפסה היה ללא מפקד, אנגלנד הציע להם לבחור להצטרף לצוותו.
בצוות היה גם האוול דייוויס שסירב לחתום על התחייבות להיות פיראט.
האוול אמר שהוא מעדיף למות מאשר להפוך לפיראט, עם זאת אנגלנד סירב להרוג אותו ובמקום זאת נתנה לו את הפיקוד על הספינה שנלכדה.
כך התחילה הקריירה הפיראטית של דייוויס.
דייוויס היה זה שיצר בהמשך את הקריירה של בארתולומיאו רוברטס ואת הקריירה של שודדי ים רבים אחרים.
לאחר זמן מה, אנגלנד וצוותו כבשו פריגטה גדולה יותר בשם "הפנינה".
כשהם לקחו את הספינה עבורם, הם שינו את שמה ל"רויאל ג'יימס" ובאביב 1719 יצאו לחיפוש אוצרות לשדידה באפריקה.
בין נהר גמביה לחוף הכף, הפיראטים תפסו ובזזו עשר אוניות.
שתיים מהן שמרו כפרסים, והעניקו אותם לקברניטים רוברט ליין וריצ'רד סמפל, שעזבו את אנגליה כדי להפליג לקאריביים.
לאחר שבזז את עשר הספינות, אנגלנד הפך את ג'ון טיילור לקפטן ספינת הפרס הבאה שלו, "ויקטורי".
לאחר ביזה נוספת של שתי אוניות, אנגלנד והצוות החליטו לעגון בנמל בעיירה אפריקאית קטנה.
באותה העת הפיראטים הפכו למתוסכלים יותר ויותר התגלעו עימותים עם האנשים המקומיים בנוגע ליחסם לנשים.
עד מהרה פרצה קטטה, מה שגרם לפיראטים לשרוף את כל העיירה ולצאת לדרך.
בזמן שבזזו עיירה בדרום אפריקה, אנגלנד ראה אישה יפה בשם איימי בריונו.
הוא חטף אותה והחזיק אותה במגורי הקברניט שלו.
אנגלנד ניחם אותה והיא אט אט החלה להתאהב בו.
שנים אחר כך הזוג התחתן ונולד להם ילד שקראו לו ג'ון אדוארד אנגלנד.
קפטן אנגלנד, דאג לשלומם של איימי וילדם, השאיר אותם בחוף המזרחי של דרום אפריקה.
לפני שעזב, אנגלנד ביקש מאשתו להורות לבנם לקרוא לבנו בכור ג'ון על שמו, והביע את רצונו כי כך יהפוך למסורת משפחתית.
עד שנת 1720 הגיע אנגלנד לאוקיינוס ההודי, שם נפגש עם עמיתו הפיראט קפטן אוליבר לה בוזה.
אנגלנד תפס ספינה הולנדית עם שלושים וארבעה תותחים, אותה כינה את "פנסי" לכבוד הפיראט האנגלי הנרי אברי, והפך את הפנסי לספינת הדגל החדשה שלו.
אנגלנד החליט לתקוף הודים מהמזרח בפיקודו של ג'יימס מאקרה על הספינה "הקסנדרה", בסמוך לאי קומורו.
התפתח קרב ארוך ועקוב מדם ושתי הספינות עלו על שרטון.
מאקרה וצוותו ששרדו נמלטו והסתתרו על האי במשך עשרה ימים.
לבסוף, מאקרה, שנפצע, היה עייף ורעב, עלה לספינת של אנגלנד כאות כניעה, בתקווה לרחמים מהפיראטים.
המטען של "הקסנדרה" הוערך ב-75,000 ליש"ט.
תשעים מאנשי הצוות של "הפנסי" מתו בהתקפה על הקסנדרה.
לאנגלנד היה אופי טוב יוצא דופן בין שודדי הים.
הוא לא האמין בעינויים של שבויים אלא אם כן אי אפשר היה לשכנע אותם.
אנגלנד הורה לחוס על חיי מאקרה, והפיראטים ששמרו על "הקסנדרה" והעניקו להם את "הפנסי" הפגועה מאוד.
אחד מקציניו של אנגלנד, ג'ון טיילור, שכעת היה המפקד של "ויקטורי", התמרמר על החלטה הזאת ורק הסכים לה לאחר שאנגלנד שחרר אותו.
אנגלנד תפסה ספינה אנגלית קטנה ליד קוצ'ין, הקפטן השיכור שנתפס דיווח על שמועה כוזבת שמאקרה מכין צי לרדוף אחרי הפיראטים.
הדבר הרגיז את הפיראטים, ובמיוחד את טיילור, שרצו להרוג את מאקרה.
בערך בתקופה זו ארגן טיילור הצבעה והדיח את אנגלנד מהפיקוד.
אנגלנד הושאר במאוריציוס (הידועה בשנים 1715–1810 בשם איל דה פראנס) עם שלושה אנשי צוות נאמנים אחרים.
אחד הגברים שנותרו עם אנגלנד היה ידוע בתואר כ"גבר עם רגל מעץ, כשהוא נושא שני אקדחים ", נאמר שהוא היה השראה לדמותו שיצר רוברט לואיס סטיבנסון – לונג ג'ון סילבר, אם כי הדבר לא בטוח.
לאחר כארבעה חודשים בנו הנותרים באי סירה קטנה והצליחו להפליג למקלט של פיראטים במפרץ סנט אוגוסטין במדגסקר.
לאחר שהגיע למפרץ סנט אוגוסטין, שרד אנגלנד זמן מה על ידי קבלת צדקה משודדי ים אחרים, אולי חלק מצוותו של חברו הוותיק של הנרי אברי .
אנגלנד נפטר בסוף 1720 או בתחילת 1721, אולי ממחלה טרופית.
בנו של אנגלנד, ג'ון עשה בסופו של דבר מה שאביו רצה, וכינה גם את בנו ג'ון.
מסורת זו נמשכה בקרב צאצאי אנגלנד.
אדוארד אנגלנד ידוע כאחד מקברניטי הפיראטים ההומניים ביותר בתור הזהב של הפיראטיות.
לדברי קפטן צ'ארלס ג'ונסון, בספרו "ההיסטוריה הכללית של הפירטים": "היה לו מידה רבה של טבע טוב, ולא חסר אומץ; הוא לא היה ערמומי, ותמיד נרתע מפני השימוש באסירים שנתפסו.
הוא היה מסתפק בבזיזה מתונה.
האם היה יכול להשפיע על חבריו לאותה גישה?
מאחר שהוא היה בדרך כלל היה עסוק בחברת פושעים מתועבת, הוא היה מחויב להיות שותף בכל מעשיהם הנתעבים".
אדוארד "פט" קליבלנד אולדרידג' הבן הוא איש ממשל ואיש תעשיית הנשק אמריקאי לשעבר.
הוא החזיק במספר משרות במחלקת ההגנה, כולל תת-מזכיר חיל האוויר בין השנים 1981–1986, מנהל משרד הסיור הלאומי בשנים 1981–1988, ומזכיר חיל האוויר בשנים 1986–1988. בשנים 1989–1992 הוא היה נשיא חטיבת המערכות האלקטרוניות של מקדונל דאגלס ובהמשך המנהל הכללי של אירוספייס קורפורשיין.
בשנים 2001–2003 הוא היה תת-מזכיר ההגנה לרכש, טכנולוגיות ולוגיסטיקה.
אולדרידג' היה אמור להיות מומחה מטען במשימת STS-62-A של מעבורת החלל דיסקברי, שהייתה אמורה לצאת מבסיס חיל האוויר ונדנברג ביולי 1986, אך בוטלה לאחר אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר.
אדוארד אולדרידג' נולד ביוסטון, טקסס ומרבית ילדותו עברה עליו בשריבפורט, לואיזיאנה.
ב-1960 הוא סיים לימודי בוגר במדעים בהנדסת אווירונאוטיקה באוניברסיטת טקסס A&M.
ב-1962 הוא סיים לימודי מוסמך במדעים במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה.
לאחר סיום לימודיו מילא אולדרידג' מספר תפקידי ניהול ומטה בחטיבת הטילים והחלל של מקדונל דאגלס בסנטה מוניקה, קליפורניה.
ב-1967 הוא הצטרף לצוות של עוזר מזכיר ההגנה לניתוח מערכות כמנתח מחקר תפעולי ולאחר מכן שימש כמנהל חטיבת ההגנה האסטרטגית עד יולי 1972. הוא גם שימש כיועץ לשיחות סאל"ט בהלסינקי ובווינה.
ב-1972 הוא שב למשך שנה אחת למגזר התעשייתי הפרטי כמנהל בכיר באירוספייס קורפורשיין בדאלאס.
לאחר מכן הוא מונה לתפקיד ניהולי בכיר במשרד הניהול והתקציב.
בפברואר 1974 הוא שב למחלקת ההגנה ושימש כעוזר מזכיר ההגנה לתוכניות אסטרטגיות עד מרץ 1976. לאחר מכן הוא מונה כיועץ מזכיר ההגנה לתכנון והערכה.
במרץ 1977 הוא היה לסגן נשיא קבוצת המדיניות הלאומית והמערכות האסטרטגיות של תאגיד תכנון מערכות (System Planning Corporation) בארלינגטון, וירג'יניה.
בתפקיד זה הוא היה אחראי על פעילויות המחקר והניתוח של ההתאגיד בתחומי הכוחות האסטרטגיים והקונבנציונליים ולתכנון אסטרטגי לטווח ארוך.
באוגוסט 1981 מונה אולדרידג' כתת-מזכיר חיל האוויר וכן קיבל על עצמו אחריות נוספות לניהול, הנחיה ופיקוח על תוכניות החלל של חיל האוויר.
טרם אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר בינואר 1986, היה אולדרידג' בהכשרה לטייסי חלל כהכנה לתפקידו כמומחה מטען בשיגור הראשון מבסיס חיל האוויר ונדנברג.
הוא היה אמור להמריא במשימה STS-62-A של מעבורת החלל דיסקברי, שתוכננה לצאת ביולי אותה שנה, אך זו בוטלה עקב אסון הצ'לנג'ר.
באפריל 1986 מונה אולדרידג' כמזכיר חיל האוויר של ארצות הברית לאחר התפטרותו של ראסל רורק.
עד לאישור מינויו על ידי הסנאט ביוני אותה שנה, הוא כיהן כמזכיר בפועל, ולאחר אישור המינוי ועד דצמבר 1988 הוא כיהן במינוי קבוע.
לאחר פרישתו מתפקיד מזכיר חיל האוויר ועד מרץ 1992 הוא היה נשיא חברת המערכות האלקטרוניות של מקדונל דאגלס שהמטה שלה היה בוושינגטון די.
בתפקיד זה הוא היה אחראי על הניהול הכולל, על התוויית המדיניות ועל התכנון האסטרטגי של החברה, שכללו עיסוק בפיתוח וייצור של מערכות אלקטרוניות, מערכות לייזר, מערכות חלל ומערכות תוכנה.
לאחר מכן ועד מאי 2001 שימש אולדרידג' כנשיא וכמנהל הכללי של אירוספייס קורפורשיין באל סגונדו, קליפורניה.
זהוא תאגיד ללא כוונת רווח במימון ממשלתי שמספק סיוע במערכות הנדסיות וטכניות למערכות החלל הביטחוניות.
במאי 2001 מונה אולדרידג' כתת-מזכיר ההגנה לרכש, טכנולוגיות ולוגיסטיקה.
ב-2002 הוא אישר את רכישת ה-F-35 לייטנינג II, עוד לפני סיום בדיקות הפיתוח הקריטיות, וציין שה-F-35 "מציב סטנדרטים חדשים של התקדמויות טכנולוגיות" ו"הוא כותב מחדש את ספרי הרכש והפרקטיות העסקיות".
ב-2012 השמיע יורשו בתפקיד, פרנק קנדל, דעות שונות.
"תהיה זו כותרת ראשית אם אומר זאת, אך אומר זאת בכל מקרה", אמר קנדל.
"הכנסת ה-F-35 לייצור שנים לפני טיסת הניסוי הראשונה הייתה כשל בתהליך הרכש.
זה לא היה צריך לקרות".
אדוארד אוורט הייל היה סופר, היסטוריון וכומר אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות מאמריו שפורסמו ב"האטלנטיק", בתמיכה באיחוד במהלך מלחמת האזרחים.
הייל נולד ב־3 באפריל 1822, בבוסטון, מסצ'וסטס, בנו של נתן הייל (1784–1863), בעלים ועורך של העיתון: Boston Daily Advertiser.
אחיהם של לוקרטיה פיבודי הייל, סוזן הייל וצ'ארלס הייל.
אדוארד הייל היה אחיינו של אדוארד אוורט, הנואם והמדינאי, ואחיינו של נייתן הייל (1755-1776), גיבור מלחמת המהפכה שהוצא להורג על ידי הבריטים באשמת ריגול.
אדוארד אוורט הייל היה גם הוא צאצא של ריצ'רד אוורט וקשור להלן קלר.
הייל היה ילד פלא שהפגין כישורי ספרות יוצאי דופן.
הוא סיים את בית הספר הלטיני בבוסטון בגיל 13 ונרשם למכללת הרווארד מיד לאחר מכן.
שם, הוא זכה בשני פרסי בודין ונבחר למשורר הכיתה.
הוא סיים שני בכיתתו בשנת 1839 ואז למד בבית הספר לדתות בהרווארד.
הייל קיבל רישיון להטיף ככומר בשנת 1842 על ידי אגודת הכמרים של בוסטון.
בשנת 1846 הפך לכומר של כנסיית האחדות בווסטר, מסצ'וסטס.
הייל התחתן עם אמילי בולדווין פרקינס בשנת 1852. היא הייתה אחייניתם של מושל קונטיקט והסנטור האמריקני רוג'ר שרמן בולדווין ואמילי פיטקין פרקינס מצד אביה ולימן ביצ'ר, הרייט ביצ'ר סטו והנרי וורד ביצ'ר מצד אמה.
הייל עזב את כנסיית האחדות בשנת 1856 כדי להיות כומר בכנסייה הקונגריציונלית הדרומית בבוסטון, שם שימש עד 1899.
הייל התפרסם לראשונה כסופר בשנת 1859, כאשר פרסם את הסיפור הקצר "הכפיל שלי ואיך הוא הסיר אותי" ל-"Atlantic Monthly".
עד מהרה פרסם סיפורים אחרים באותו כתב עת.
יצירתו הידועה ביותר הייתה "האיש ללא מדינה", שפורסם בשנת 1863 ונועד לחזק את התמיכה בעניין "האיחוד" בצפון.
כמו בחלק מהסיפורים האחרים הלא רומנטיים שלו, הוא השתמש בריאליזם דק שהביא את קוראיו להניח שהנרטיב הוא תיעוד של עובדות.
שני הסיפורים האלה והאחרים כמו "איש ואשת הסמרטוטים" ו"השלד בארון ", העניקו לו מקום בולט בקרב סופרי הסיפורים הקצרים של אמריקה מהמאה ה-19. סיפורו הקצר "ירח הלבנים", שהתפרסם בהמשכים ב"באטלנטיק מנסלי", הוא התיאור הבדיוני הראשון הידוע של לוויין מלאכותי.
ייתכן שהייתה זו השפעה על הרומן של "האוצר של בוגום" מאת ז'ול ורן.
הוא נבחר עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים בשנת 1865.
כהוקרה על תמיכתו באיחוד במלחמת האזרחים האמריקאית, הייל נבחר כחבר המסדר הצבאי של הלגיון של ארצות הברית.
הייל סייע להקמת העיתון " Christian Examiner " בשנת 1869 והפך לעורך שלו.
בסיפור שלו "עשר פעמים" (1870) הגיבור הארי וודסוורת', הוא כתב את המשפט המפורסם בשנת 1869: "הסתכל למעלה ולא למטה, הסתכל קדימה ולא אחורה, התבונן החוצה ולא פנימה ותן יד." המוטו הזה היה הבסיס להקמת מועדוני Lend-a-Hand, Legion-Look Legions ומועדוני הארי וודסוורת' לצעירים.
בשנת 1875, העיתון "קריסטיין אקזמינר" התמזג עם מגזין "סקרייבנר" .
בשנת 1881 פרסם הייל את הסיפור "ידיים כבויות" ב"הרפר מנסלי".
בסיפור, המספר חוזר אחורה בזמן כדי לשנות אירועים בעבר, ובכך ליצור ציר זמן חלופי.
פול ג'יי נהין כתב כי סיפור זה הופך את הייל לחלוץ בתחום המדע הבדיוני, מסע בזמן והסיפורים על שינוי העבר.
לאורך חייו תרם מאמרים רבים במגוון נושאים לכתבי העת הוא היה המחבר או העורך של יותר משישים ספרים - ספרות, מסעות, דרשות, ביוגרפיה והיסטוריה.
בשנת 1903 התמנה לתפקיד הכומר הראשי של הסנאט של ארצות הברית והצטרף לחברה הספרותית בוושינגטון.
בשנה שלאחר מכן הוא נבחר כחבר באקדמיה לאמנויות ומדעים.
הייל חי משנת 1869 ועד מותו בבית אדוארד אוורט הייל ברוקסברי.
אדוארד הייל נפטר ברוקסברי, שהייתה אז חלק מבוסטון, בשנת 1909.
הוא נקבר בבית העלמין פורסט הילס, מחוז סופוק, מסצ'וסטס.
דמותו בגודל טבעי נחקקה בפסל ברונזה המנציח את זכרו של האיש ויצירותיו שניצב בגן ציבורי של בוסטון.
בהייל היה שילוב של אישיות כוחנית, יכולת ארגון גבוהה ותאולוגיה מעשית ליברלית, הייל היה פעיל בהעלאת המורל האמריקני במשך חצי מאה.
היה לו אינטרס עמוק בתנועה נגד העבדות, כמו גם בחינוך המעמדות הנמוכים.
הוא פרסם מגוון רחב של יצירות בתחום הבדיוני, ההיסטוריה והביוגרפיה.
הוא השתמש בכתביו ובשני המגזינים שהקים, כדי לקדם מספר רפורמות חברתיות, כולל סובלנות דתית, ביטול העבדות וחינוך רחב יותר.
הסופרת-מחנכת מרי לואי דיקינסון שימשה כעורכת המשנה של הייל.
הייל תמך בהגירה האירית באמצע המאה ה-19, כיוון שהרגיש שהעובדים החדשים משחררים את האמריקנים מביצוע עבודות כפיים.
בסדרת מכתבים ב-Boston Daily Advertiser, הוא ציין את "נחיתותם" של המהגרים לעומת האמריקאים עצמם.
אדוארד אלסברג (21 בנובמבר 1891 – 24 בינואר 1983) היה קצין יהודי בצי ארצות הברית, שהתמחה בהנצלת כלי שיט והגיע לדרגת אדמירל משנה.
כתב ספרים רבים והיה ידוע כ"קומנדר אלסברג".
אלסברג נולד ב-21 בנובמבר 1891, בניו הייבן, קונטיקט, וגדל בקולורדו.
הוא היה אחד היהודים הבודדים שהתקבלו אז לאקדמיה הימית, אלסברג סיים בשנת 1914, את הלימודים עם תואר ראשון במדעים.
בשנת 1920 קיבל את התואר השני שלו במדעים מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
בשנת 1929 הוא קיבל תואר כבוד של ד"ר מהנדס, מאוניברסיטת קולורדו בבולדר.
אלסברג הוסמך לקצונה בצי ארצות הברית בשנת 1914 ושימש בתפקיד פעיל עד 1926. הוא הפך למומחה לנושאי הצלה והנצלה ימית.
בשנת 1925, הוא הרים את הצוללת השקועה, צוללת USS S-51. על ההצלחה הזו הוא הועלה לדרגת סא"ל על ידי חוק הקונגרס והוענק לו מדליית השירות המצטיין על ידי הצי, מאז ועד היום הוא ידוע בשם העממי "קומנדר אלסברג", ללא קשר לדרגתו.
אלסברג תיאר את העלאת הצוללת בספרו משנת 1929, "על התחתית".
ב-1 ביוני 1918 התחתן אלסברג עם לוסי באק.
במכתבים אליה הוא חתם את שמו כ"נד".
לוסי אלסברג ילדה את בתם מרי ב-29 באוגוסט 1921.
לאחר שעזב את השירות הפעיל, עבד אלסברג עבור Tide Water Oil Company, והחל לכתוב ספרים על מעלליו ועל אירועים היסטוריים.
בדצמבר 1927, אלסברג התנדב לתפקיד פעיל לחילוץ ניצולים שנלכדו בצוללת אמריקאית טובעת צוללת USS S-4. מאמצי החילוץ כשלו ואלסברג חזר לביתו בתחילת ינואר 1928.
ספרו של אלסברג משנת 1931, Pigboats, שימש השראה לסרט מ-1933, Hell Below, בכיכובו של רוברט מונטגומרי, רוברט יאנג, וולטר יוסטון, ומאדג' אוונס.
ספרו "גיהנום על הקרח" עובד לפרק של "תיאטרון מרקורי בשידור" של אורסון וולס ששודר ב-9 באוקטובר 1938 ברדיו.
עיבוד הוצג גם ב־The Mercury Summer Theatre of the Air של וולס, ששודר ב-9 באוגוסט 1946.
שירות ימי מלחמת העולם השנייה
מיד לאחר ההתקפה על פרל הארבור על ידי היפנים, אלסברג הצטרף שוב לצי.
משימתו הראשונה הייתה לבצע פעולות הצלה בנמל ששוחרר לאחרונה מסאווה, אריתריאה.
אלסברג עבד בחום בהמי כמעט ללא צוות ותמיכה אדמיניסטרטיבית לקויה, אלסברג הציל רציף יבש צף גדול וכמה מהספינות שהוטבעו על ידי האיטלקים הנסוגים כדי לחסום את הנמל.
אלסברג החזיר את הנמל לפעולה והספינות שניצלו נוספו לציי הסוחר של בעלות הברית.
במהלך עבודתו במסאווה, דיווח אלסברג לרכז השאלה בקהיר, מצרים, הגנרל של צבא ארצות הברית ראסל מקסוול.
אלסברג שינה את שם ה-SS Liebenfels, ספינת משא גרמנית גדולה, שניצלה והוסבה מחדש במאסווה, ל"גנרל ראסל מקסוול".
הוא תיאר את הצלת נמל מסאווה בספרו "תחת שמש הים האדום".
אלסברג הועלה לדרגת קפטן על ידי צו נשיאותי ב-19 ביוני 1942. בשנה שלאחר מכן הוענק לו לגיון ההצטיינות על ידי ארצות הברית.
הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לכבוד מאמצי ההצלה שלו במסווה.
בספרו "תחת שמש הים האדום", התלונן אלסברג על כך שהקבלן האמריקני שהוקצה לו לתת לו תמיכה אדמיניסטרטיבית מאוד לא מועיל, אבל הוא לא ציין את שם החברה.
החברה לעומת זה: ג'ונסון, דרייק ופייפר, טענה לעצמה קרדיט על פינוי הנמל בספר פרטי, ספר זה מכיל תצלומים וציורים המציגים פרויקטים בזמן מלחמה ברחבי המזרח התיכון.
ממסאווה נסע אלסברג לצפון אפריקה כדי להיות קצין הצלה ראשי בתיאטרון ההוא.
הוא עבד תחת האדמירל אנדרו קנינגהם, הקצין הבריטי שפיקד על כוחות הצי באזור.
פעילויותיו של אלסברג פורטו בספרו "ללא דגלים, ללא תקלות".
אלסברג, שחוק מעבודה מתמדת, הורה הביתה בתחילת 1943 כדי להחלים.
לאחר זמן שבדק את פעילויות בניית הספינות, אלסברג נשלח לאנגליה בזמן להפלישה לנורמנדי, שם הוא סייע בהקמת נמל דוברות מול חוף נורמנדי.
הוא גם הכין 89 ספינות שניזוקו או מוחלשות להפלגה כדי ליצור נמלים מלאכותיים.
המבצע הזה זכה להערצה רבה בבריטניה, שם הוא קיבל תואר כבוד של "קצין מסדר האימפריה הבריטית", (OBE).
אלסברג תיאר את חוויותיו בספרו "החוף הרחוק".
אלסברג הועלה לדרגת אדמירל משנה לפני שפרש מתפקידו הפעיל ב-1951 כדי ליהנות ממיין ופלורידה עם אשתו מזה 33 שנים.
הוא המשיך לכתוב, להרצות ולייעץ בפרויקטים הנצלה והנדסיים.
הוא מת ב-1983 בגיל 91, ונקבר בווילימנטי, קונטיקט.
סרגל האותות של אדמירל משנה אלסברג:
שורה ראשונהמדליית שירות מצטיין של חיל היםלגיון ההצטיינות עם כוכב זהבשורה 2מדליית הניצחון במלחמת העולם הראשונהמדליית מסע פרסום אמריקאימדליית קמפיין אירופאי-אפריקאי-מזרח תיכוני עם שני כוכבי שירותשורה 3מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייהקצין מסדר האימפריה הבריטיתמסדר עבדון קלדרון באקוודור, מחלקה ראשונה
כתיבה הייתה התחביב העיקרי של אלסברג.
הוא כתב מאמרים ודוחות רבים.
ספריו כוללים את הכותרים הבאים:
"דוח על פעולות הצלה: צוללת S-51".
וושינגטון: לע"מ בארצות הברית, 1927
ספר ראשון בטרילוגיה של הצלת זהב מהספינה הטרופה של סנטה קרוז, ניו יורק: Dodd, Mead, and Company, 1930
"צוללת S-54 סיפורים מהים" ניו יורק: Dodd, Mead, and Company, 1932
השני בטרילוגיה של הצלת זהב מהספינה הטרופה של סנטה קרוז, ניו יורק: Dodd, Mead, and Company, 1935
השלישי בטרילוגיה של הצלת זהב מהספינה הטרופה של סנטה קרוז, שפורסמה מחדש תחת הכותרות "אוצר צוללת" ו"אוצר מתחת".
"גיהנום על הקרח: הסאגה של ה'ז'נט'".
"'רק התחלתי להילחם!' הסיפור של ג'ון פול ג'ונס".
ניו יורק: דוד, מיד וקומפני, 1952
אדוארד ארתור וולטון היה צייר סקוטי של נופים ודיוקנאות, הקשור לבית הספר לציור בדיסלדורף.
אדוארד היה אחד משנים-עשר ילדיו של ג'קסון וולטון, נציג מנצ'סטר וצייר וצלם מוכשר.
כמה מאחיו של אדוארד היו ידועים בתקופתם - אחיו ג'ורג' הנרי וולטון (1867–1933) היה אדריכל ידוע, מעצב רהיטים ומעצב ויטראז'ים, קונסטנס וולטון הייתה ציירת בוטנית מוערכת, ואילו הלן וולטון, ילידת 1850, הייתה אמנית דקורטיבי שלמדה בבית הספר לעיצוב של גלאזגו והייתה מנטור אמנותי למשפחה.
וולטון קיבל את הכשרתו באמנות באקדמיה לאמנות בדיסלדורף ולאחר מכן בבית הספר לאמנות של גלאזגו.
הוא היה חבר קרוב של ג'וזף קרוהול - הגיס של אחיו, לאחר שהתחתן עם ג'ודית קרוהול בשנת 1878. וולטון היה ידידם של ג'ורג' הנרי וג'יימס גאת'רי בגלאזגו עד 1894 שם הוא הפך לחלק מחבורת גלאזגו, כולם היו מעריצים גדולים של הצייר ג'יימס אבוט מקניל ויסלר.
מקומות הציור האהובים עליהם היו בלינקולנשייר.
ב-1883 הצטרף וולטון לגות'רי, ששכר בית בכפר בברוויקשייר.
הוא גם הפיק סט יוצא דופן של צבעי מים בהלנסבורג ב-1883, המציגים את הפרבר האמיד ואנשיו היפים.
התמונות הללו נחשבות לכמה מהטובות ביותר של אסכולת גלאזגו וזכו לשבחים על הבהירות, הצבע והייצוג הדקורטיבי החזק שלהן.
ביצוע הזמנות דיוקן הפך למקור ההכנסה העיקרי של וולטון.
בשנות ה-80 וה-90 צייר ציורי קיר בבניין הראשי של התערוכה הבינלאומית של גלאזגו ב-1888 ובבניינים נוספים בעיר.
וולטון השתתף גם בשיעורי ציור בסטודיו בגלאזגו של ויליאם יורק מקגרגור, אחת הדמויות המרכזיות של בית הספר בגלאזגו.
וולטון הציג משנת 1880 הן בגלאזגו, במכון המלכותי לאמנויות גלאזגו והן באדינבורו, באקדמיה המלכותית הסקוטית, ונבחר כחבר באקדמיה ב-1889 וחבר מלא ב-1905. הוא היה בלונדון מ-1894 עד 1904 בצ'לסי, ושכן של ויסלר וג'ון לאברי.
בהיותו בלונדון, וולטון צייר לעיתים קרובות בסאפוק, בילה בקיץ בבית הכומר הישן בוונהסטון.
כאן הוא צייר סצנות פסטורליות בשמן ובצבעי מים.
ב-1907 ליווה את גות'רי למסע ציור באלג'יר ובספרד וב-1913 עבד בבלגיה.
שנות מלחמת העולם הראשונה הביאו לגילויו את גלווי והוא הפך למבקר תדיר באזור.
משנת 1915 כיהן כנשיא החברה המלכותית לצבעי מים הסקוטית.
השימוש של וולטון בשמן היה שמור במידה רבה לפורטרטים חשובים.
וולטון התחתן עם האמנית הלן לאו (לבית הנדרסון) לאחר שהתארס ב-29 בנובמבר 1889. הלן ויתרה על קריירת הציור שלה כדי לטפל במשפחתם.
בנם ג'ון (1895–1971), הפך לפרופסור לבוטניקה באוניברסיטת גלאזגו.
בתם ססיל (1891–1956), הייתה ציירת, פסלת ומאיירת מצליחה באדינבורו.
בתם הצעירה מרג'רי נישאה לוויליאם אוליפנט האצ'יסון ב-1918.
חבר בעבודת מועדון האמנות של גלאזגו מאת ווולטון נכלל בתערוכת הזיכרון של המועדון ב-1935, לזכרם של חבריו שמתו מאז מלחמת העולם הראשונה.
הוא מת ונקבר בבית הקברות דין באדינבורו.
אדוארד ניקולייביץ' ארטמייב היה מלחין סובייטי - רוסי.
בשנת 1999 הוענק לו תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית ובשנת 2022 תואר גיבור העמל של הפדרציה הרוסית.
ארטמייב ידוע כמחבר המוזיקה לסרטים של אנדריי טרקובסקי, ניקיטה מיכאלקוב ואנדריי קונצ'לובסקי.
אדוארד ארטמייב נולד ב-30 בנובמבר 1937 בנובוסיבירסק.
בגיל שבע נשלח למוסקבה, לדודו.
את השכלתו המוזיקלית הראשונית קיבל בבית הספר למקהלה במוסקבה.
בשנת 1960 סיים את לימודיו בקונסרבטוריון של מוסקבה.
פרסום רחב בא לארטמייב בעבודתו בקולנוע.
הוא כתב מוזיקה ליותר מ-200 סרטים עלילתיים, סרטי תעודה וסרטי אנימציה.
ביניהם שלושה סרטים של אנדריי טרקובסקי: סולאריס (1972), מראה (1975), סטאלקר (1979), סרטים של ניקיטה מיכאלקוב, אנדריי קונצ'לובסקי ואחרים.
יצירה לא גמורה לפסנתר מכני (1977)
כמה ימים בחייו של א.א.
לילותיו הלבנים של הדוור (2014)
אדוארד באודן היה צייר, מאייר וגרפיקאי אנגלי, הידוע בהדפסים, כריכות ספרים, פוסטרים ורהיטי גן שלו.
באודן לימד בקולג' המלכותי לאמנות, שם למד, עבד כאמן מסחרי ושימש כאמן מלחמה במלחמת העולם השנייה.
הוא היה צייר של צבעי מים אבל עבד בהרבה מדיות שונות.
הוא אייר מספר ספרים וצייר ציורי קיר הן בשנות ה-30 והן בשנות ה-60. הוא זכה להערצה על ידי אדוארד גוריי, דייוויד ג'נטלמן ואמנים גרפיים אחרים, ועבודתו והקריירה שלו קשורות לעיתים קרובות לזו של אריק רביליוס בן זמנו.
אדוארד באודן נולד ב-10 במרץ 1903 בבריינטרי, אסקס, בנם היחיד של אדוארד באודן, מוכר ברזל, ואלינור באודן.
הוא בילה זמן רב בציור או בשיטוט עם רשת פרפרים ומיקרוסקופ.
בגיל שבע הוא נרשם לתיכון בריינטרי, והחל ללמוד או להעתיק ציורים של חתולים מאת לואי וויין, ואיורים במגזינים שונים.
בבית הספר התיכון, כשהיה בן חמש עשרה, המליץ לו המנהל ללמוד יום אחד בשבוע בבית הספר לאמנות של קיימברידג'.
לאחר שעזב את בית הספר ב-1919, למד בבית הספר לאמנות בקיימברידג' במשרה מלאה בין השנים 1919 עד 1921. שם החל להתעניין בקליגרפיה ובעבודותיהם של אוברי בירדסלי, ריצ'רד דויל, ויליאם מוריס וויקטוריאנים אחרים.
לאחר מכן, בשנת 1922, קיבל מלגה לבית הספר המלכותי לאמנות בלונדון, שם למד איור עד 1925. בבית הספר הוא פגש את עמיתו אריק רביליוס; הזוג תואר על ידי המורה שלהם פול נאש כ"התפרצות יוצאת דופן של כישרון".
בתקופה זו ייצר באודן את האריחים לרכבת התחתית של לונדון שהוצגו בתערוכת הבנייה הבינלאומית באולימפיה באפריל 1928. בשנת 1928, הוזמן באודן על ידי סר ג'וזף דווין, ליצור ציור קיר עבור חדר האוכל במורלי קולג', לונדון יחד עם רביליוס וצ'ארלס מהוני.
ציור הקיר נחשף ב-1930 על ידי ראש הממשלה לשעבר סטנלי בולדווין, שהיה בזמנו מנהיג האופוזיציה.
בתחילת שנות ה-30 הוא התגלה על ידי סוכנות הפרסום סטיוארט, בבעלות ה.
בערך בזמן הזה הפיק באודן כמה מהעבודות החדשניות ביותר שלו עבור Fortnum & Mason ואימפריאל איירווייס.
ב-1932 התחתן באודן עם שרלוט אפטון, שהייתה סטודנטית עמיתה בקולג' המלכותי.
נולדו להם שני ילדים, ג'ואנה וריצ'רד, שניהם הפכו לאמנים.
בתחילה גרו בני הזוג בדירה בהאמרסמית', אך עד מהרה עברו לבית ג'ורג'יאני בגרייט בארדפילד, אסקס, רק כמה קילומטרים מבריינטרי, שם נולד באודן.
רוב הנושאים שלו היו של סצנות סביב בארדפילד.
הוא ערך תערוכה של ציורי צבעי המים באסקס בגלריה זוומר ב-1934, ותצוגה נוספת של ציוריו התקיימה בגלריות לסטר ב-1938.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש באודן כאמן מלחמה רשמי, תחילה בצבא הבריטי בצרפת ולאחר מכן, בעקבות פינוי הצבא משם, במזרח התיכון.
כבר בצרפת לפני שהוכרזה מלחמת העולם השנייה, הוא תיעד מערכי הגנה, ואז היה עד להפצצות ולפינוי מדנקרק.
הוא הוצב בצפון אפריקה כאמן משרד מלחמה בחוזה במשרה מלאה לוועדה המייעצת של אמני מלחמה.
באודן צייר נופים ודיוקנאות בלוב, סודן, קהיר ועוד.
לאחר שערך סדרת רישומים בדרום עיראק, הוחזר באודן ללונדון.
הוא עזב את קהיר אך הועבר לאוניה "לאקוניה", בדרבן ב-27 באוגוסט 1942. האוניה טורפדה וטבעה, ב-12 בספטמבר 1942. הוא בילה חמישה ימים בסירת הצלה פתוחה לפני שחולץ על ידי ספינה צרפתית.
הוא הוחזק בשבי במחנה המעצר של וישי בקזבלנקה במשך חודשיים לפני שהמחנה שוחרר על ידי חיילים אמריקאים.
כאשר בסופו של דבר חזר לבריטניה, באודן עשה ציורי דיוקן בבית החולים הצבאי בקולצ'סטר ובסקוטלנד, כשהכוחות הפולניים התאמנו שם.
הוא חזר לעיראק בספטמבר 1943, כאמן משרד המידע לעבודה בבגדד ובכורדיסטן, לפני שהצטרף ליחידה בג'דה.
מג'דה חזר לדרום עיראק, לפני שנכנס לאיראן כדי לתעד משלוחי אספקה לברית המועצות.
באודן חזר לאנגליה ב-1944 ולזמן קצר, צייר ברציפי סאות'המפטון לפני שיצא ליוגוסלביה, דרך רומא.
כשהוא לא הצליח להיכנס ליוגוסלביה הוא נסע לרוונה, ולאחר מכן ליוון, אוסטריה ופירנצה לפני שנסע חזרה לאנגליה ביולי 1945.
באודן התגורר באסקס משנות ה-30 עד 1970. בזמן שחי בארדפילד הוא היה חבר חשוב בקהילת האומנים המקומית.
קבוצה זו של אמנים מקומיים הייתה מגוונת בסגנון אך חלקה אהבה לאמנות פיגורטיבית, מה שהפך את הקבוצה למובדלת מקהילת האמנות סנט איב הידועה יותר בקורנוול, אשר, לאחר המלחמה, נשלטו בעיקר על ידי ציירים אבסטרקטים.
באודן השלים סדרה של אחד-עשר ציורי קיר לטרקלין המחלקה הראשונה של אוניית ה-P&O Oronsay, שהושקה בשנת 1951. הנושא היה הפאב האנגלי ובאודן תיאר שמות פאבים מסורתיים, כמו Rose & Crown, בצורה ויזואלית.
במהלך שנות ה-50, אמני בארדפילד ארגנו סדרה של תערוכות "בית פתוח" גדולות שמשכו תשומת לב עיתונות הארצית.