tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20 סיירו במעלה אגודת המשוטטים הארץ ישראלית.
דוד בנבנשתי ירד במעלה בשנת 1929 בדרכו לים המלח, ורשמיו פורסמו בעיתון "הארץ" תחת הכותרת "בנגב מדבריות יהודה".
נתן שלם סייר במעלה וסבר שמדובר בדרך שעלתה מים המלח עד באר שבע.
המחקר הארכאולוגי של מעלה זרון החל רק בסוף שנות החמישים על ידי הארכאולוגים בנו רותנברג ויוחנן אהרוני.
הם סקרו את המעלה וסברו שמדובר ב"דרך אדום" המקראית.
המעלה משמש גם קטע סיום של שביל עתיק נוסף שירד מראש זוהר דרך נחל בוקק או נחל זוהר.
בסוף שנות התשעים נסקר המעלה על ידי הארכאולוג יובל יקותיאלי.
במעלה נמצאים ממזרח למערב שלושה מבנים עתיקים בולטים: מצד זוהר ה"ישראלי" שמתוארך לתקופה ההלניסטית, מצד זוהר "הרומי" שמתוארך לתקופה הצלבנית, ומצד ראש זוהר שמתוארך לתקופה הביזנטית.
בנוסף נאספו במקום ממצאים מתקופות רבות (תקופת הברונזה הקדומה 2-3, הלניסטית, רומית, ביזנטית, איסלאמית, צלבנית, ממלוכית ועות'מאנית).
מעלה עשו ביוחסין הוא דין האומר כי חכמים החמירו בייחוס כוהנים, וכדי לשמור על יחוס נקי הם חששו אפילו בספיקות וחששות שאין להחמיר בהם באופן רגיל.
דין כזה מובא במסכת כתובות אודות אישה פנויה שהסתתרה ונתייחדה, אותה אוסר רבי יהושע לכוהן.
מקשה הגמרא: הרי אין אוסרין על היחוד?
ומתרצת הגמרא: מעלה עשו ביחוסין.
התוספות ישנים מסביר את הגמרא באופן אחר, שמדובר כאשר היא אומרת "נבעלתי", ובמקום כזה היה לנו לאוסרה מחמת ספק, אלא שיש מיגו שהייתה יכולה לומר לא נבעלתי, ועל כך התקנה של "מעלה עשו ביוחסין".
מחלוקת רבן גמליאל ורבי יהושע
באותה סוגיא, מובא אודות אלמנת עיסה (אישה שיש בה ספק פסול חללות, המונע ממנה להנשא לכוהן) שעל כך העידו רבי יהושע ורבי יהודה בן בתירא כי היא כשרה להנשא לכהונה, אבל זאת היא אם הפסול שקיים הוא רק חללות, אבל לא פסול אחר - כמו ממזר, נתין, או עבדות.
כאשר נשיא ישראל, רבן גמליאל שמע את העדות מפיהם של רבי יהושע ורבי יהודה בן בתירא, הוא הגיב כי אין לקבל קולא זו:
הגמרא מסבירה, כי רבן גמליאל מחמיר כאשר מדובר בטענת שמא - כמו בנידון באותה אלמנת עיסה, שאינה יודעת אם היא כשרה להנשא לכהונה או פסולה, ומקיל בטענת ברי - כמו באישה הטוענת שהיא וודאי כשרה, ואילו רבי יהושע מחמיר בפסק אחד - בנערה, ומקיל בשתי ספיקות - באלמנת עיסה.
יש מפרשני הש"ס שמסבירים, כי קבלה ביד התנאים על חומרא מיוחדת שיש להחמיר ביחוסי הכהנים, אך רבן גמליאל מעדיף לתקן זאת במקום שישנה טענת ספק, ולמרות שיש מקום להקל מצד ספק ספיקא, ואילו רבי יהושע מעדיף לתקן זאת במקום שיש ספק אחד, ולמרות שיש טענת ברי.
מעלה רומאים היא דרך רומית מהיישוב אמאוס ניקופוליס בשפלה לירושלים, ששרידים ממנה נשתמרו עד ימינו.
המעלה יוצא מהישוב אמאוס שבשפלה, ממשיך לכיוון אבו גוש, משם עובר באפיק נחל שורק במוצא, ומשם עולה לירושלים בוואדי שבין הר המנוחות להר נוף לכיוון לשכונת גבעת שאול, משם לגבעת רם ומסתיים בשער יפו שבעיר העתיקה.
נכון ל-2011 הדרך מוזנחת ונפגעה קשות במהלך עבודות בניה שנעשו בירושלים וכן בעת פיצוץ צינור ביוב שעובר לאורכה, וטרם נעשו בה עבודות שימור.
מעלוּל היה כפר ערבי במורדות הדרומיים של הגליל התחתון, על שלוחה מערבית של הרי נצרת, כ-6 ק"מ דרומית-מערבית לעיר נצרת.
בכפר גרו ערבים נוצרים ומוסלמים.
על פי סקר ארכאולוגי שבוצע באזור, התקיים יישוב באתר בתקופות הברונזה הקדומה והתיכונה, הברזל, הפרסית, ההלניסטית, הרומית והביזנטית.
בקרבת היישוב הקדום נמצאה "כתובת שבת" שלדעת החוקרים ציינה את תחום השבת של היישוב הקדום או של תל שמרון הסמוך.
בתקופת התלמוד התקיים באזור היישוב מהלול, ששמו התגלגל לשם מעלול; מהלול עצמו מזוהה עם העיר נהלל הנזכרת במקרא.
בתחילת המאה ה-20 היו קרקעות הכפר בבעלות משפחת סורסוק, שישבה בביירות ותושבי הכפר חיו בכפר במעמד אריסים.
בשנת 1921 רכשה חברת הכשרת היישוב את מרבית קרקעות הכפר (למעט כ-2,000 דונמים) מידי המשפחה.
במפקד האוכלוסין המנדטורי של 1931 נמנו בכפר 390 תושבים: 228 מוסלמים ו- 162 נוצרים.
בכפר נמנו 90 בתי מגורים.
בסקר הכפרים המנדטורי משנת 1945 השתרע הכפר ושטחיו החקלאיים על פני 4,698 דונמים, מתוכם 2,719 דונמים בבעלות יהודית ו-30 דונמים היו שטחים ציבוריים.
לפי הסקר נאמדה אוכלוסיית הכפר ב-690 תושבים: 490 מתוכם מוסלמים.
במהלך מלחמת העצמאות, במסגרת מבצע דקל נגד צבא ההצלה, נכבש הכפר ב-15 ביולי 1948 על ידי כוח מחטיבת גולני.
רוב בתי הכפר נהרסו ולאחר מכן עברו רבים מתושביו לנצרת וליפיע הסמוכות.
כיום חלקים מהכפר מצויים בשטחים סגורים שמחזיק צה"ל וחלק מהכפר משמש כיער קק"ל הקרוי יער כפר החורש.
באתר הכפר נותרו שתי כנסיות, שאחת מהן שופצה בשנת 2010 ומופעלת על ידי צאצאי בני הכפר.
כמו כן נותרו בשטח שרידי מסגד, בתי הקברות המוסלמי והנוצרי, בורות מים ובתי מגורים.
על חורבות בתי הקברות של הכפר הוקם בסיס של חיל האוויר.
בעוד שהגישה לשתי הכנסיות והמסגד נותרה פתוחה, הכניסה לבתי הקברות נחסמה לאחר הקמת הבסיס.
ביוני 2019 קיבלה סלוא סאלם קובטי, ילידת הכפר המתגוררת בכפר כנא, רשות לבקר שלוש פעמים בשנה בבית הקברות הנוצרי, בו קבורים אביה ובני משפחה נוספים, ולתחזק את הקברים בזמן הביקור.
מעלה קרחות הוא ספר ילדים מאת אפרים סידון המאויר על ידי יוסי אבולעפיה.
הסיפור מתרחש בעיר "מעלה קרחות" שבה אין לשום תושב או תושבת אפילו שערה בודדה על הראש.
בוקר אחד, ראש-העיר נדהם לגלות שערה שצמחה על ראשו, ולמרבה האימה לא הפסיקה להתארך.
הוא לא העז לצאת מהבית, אך לבסוף מצא פתרון לבעיה: חבש לראשו כובע שממדיו עצומים ש"קרחת נוכרית" בקצהו העליון, ואלה שוו לו קרחת בעודו נואם.
אלא שבאמצע הנאום נשבה לפתע רוח, הכובע עף, והתושבים הבחינו בשערה.
הדבר גרם למהומה וראש העיר נאלץ לעזוב את עירו בבושת פנים.
בעודו עושה דרכו לגלות, קרו כמה אירועים אשר גרמו לאנשי העיר להעריך את שערתו: תחילה הציל תאומים מצרה, וזכה לתשואות.
לאחר מכן נקלע לשריפה ושזר משערתו רשת-הצלה וכך הציל אנשים עוד לפני שהכבאים הגיעו.
פעם נוספת הצילו הוא ושערתו את המצב כאשר הוא תפר בה את כפתוריהם של השוטרים.
ראש העיר לא גורש מעירו, ושערתו הייתה כעת דבר-מה להתגאות בו.
הוא הופיע איתה בתרגילים שונים, והיו אף אנשים שתפקידם היה לטפל בשערתו, לחפוף אותה, לסרקה ולסלסלה.
בשלב מסוים הוא החל אף להתנשא על בני עירו שאינם "שעירים" כמוהו, והחליט לעבור לגור בעיר "תל תלתלים" שהיא ההפך מ"מעלה קרחות".
אלא שה-"שעירות" של ראש העיר התגמדה למראה חייל שכל-כולו שעיר.
הסיפור מסתיים כשהחייל צועק בבוז על ראש העיר שהוא קירח, ושיחזור בחזרה לעירו.
הסיפור עובד להצגה בבימויה של ציפי פינס ומוזיקה של דובי זלצר.
השחקן והמדבב שמעון כהן בתפקיד ראש העיר קרחהמור, רבקה גור בתפקיד אשת ראש העיר.
בשנת 2011 שיחק את תפקיד ראש העיר ערן איווניר ואת תפקיד אשת ראש העיר הילה סורג'ון, יונתן פז בוגנים בתפקיד הבן, פדחתומר.
בשנת 2023 הסיפור עובד מחדש להצגה על ידי רענן ניסים פררה ומשה בן שושן ובבימויים למוזיקה מקורית של ליאור רונן בתיאטרון אורנה פורת
עד שנת 1964 היה במקום שביל עפר תלול שעבר בשטח ההפקר.
בשנת 1964 בהסכמת הירדנים נסלל כביש גישה אל ההר.
הכביש נסלל לקראת ביקור האפיפיור פאולוס השישי בהר ציון וקיבל כינוי "כביש האפיפיור".
הכביש שימש גם לאחר הביקור לתנועת ישראלים.
מעלה יאיר הוא דרך תלולה בדרום מדבר יהודה הקרויה על שם מפקד סיירת צנחנים יאיר פלד (נרצח ב-1959 בידי בדואים בהר הנגב), שאיתר את הנתיב ועמד בראש פריצתו.
ראשיתה בחוף ים המלח, ומכאן היא עולה צפונה אל שולי הרמה של דרום מדבר יהודה.
מראש המעלה יש תצפית על ים המלח, מצוק ההעתקים והסביבה.
במרץ 1959, שכנע פלד את אלוף פיקוד הדרום, האלוף אברהם יפה, בצורך לפרוץ דרך מראש זוהר לים המלח.
העיר ערד עדיין לא הוקמה והכביש היחידי היה כביש באר שבע - דימונה - סדום.
המטרה המבצעית הייתה, למצוא ציר אפשרי להגעה לירושלים מכיוון דרום ומזרח, אם הירדנים ינתקו את ירושלים ממערב, ב"פרוזדור ירושלים".
לשם פריצת הדרך, נזקקו אנשי הסיירת לעבודת ידיים וחומר נפץ להתגבר על מצוקים ומדרגות סלע.
פלד בחר את "מעלה היעלים" (נקב אום אל-ביידון) כשביל אפשרי להכשרה עבור כלי רכב ואכן בשלושה ימי עבודת כפיים מאומצת, הכשירו אנשי הסיירת דרך ירידה לכלי רכב.
פלד נרצח בעת מסע ניווט עם הסיירת ב-7 בספטמבר 1959 וב-14 באוקטובר 1959, קרא האלוף אברהם יפה את "מעלה יעלים" על שמו: "מעלה יאיר" והקים גלעד בראש המעלה.
בקיץ 2003, חידש גיורא נגרי מעין חרוד את הגלעד באישור רשות שמורות הטבע.
ב-5 באוקטובר 2009, במלאת 50 שנה לנפילתו של פלד, כמו גם 50 שנה לפריצת הדרך למעלה יאיר, הוסר הלוט מעל הגלעד המחודש.
מעלה רחבעם הוא מאחז בגוש עציון, על הגבול בין מדבר יהודה להרי יהודה.
נכון ל-2022 מתגוררות בו כ־32 משפחות.
היישוב נמצא בקו המתאר של היישוב כפר אלדד ונמצא בסמוך לו, במרחק קילומטר אחד.
באפיק היורד לנחל תקוע ("ואדי אבו מחרב"), ובנחל תקוע עצמו התגלה אתר פריחת החלמוניות הגדול בארץ, המונה לפי ההערכה כ-200,000 פרחים.
הריכוז העיקרי צומח בגדה הדרומית של הנחל.
הפריחה באתר זה מתחילה בסביבות נובמבר ונמשכת עד ראשית דצמבר.
מול מעלה רחבעם שוכנים גם גן לאומי הרודיון ומערת חריטון.
היישוב מנציח את שמו של רחבעם זאבי שהיה מתומכי ההתיישבות היהודית ביהודה ושומרון ונרצח על ידי מתנקש פלסטיני.
הוא עלה על הקרקע ב-18 באוקטובר 2001, יום לאחר הרצח וכתגובה לו.
בטקס העלייה על הקרקע נכחו מח"ט גוש עציון, אלוף-משנה ירון בוים, וראש המועצה האזורית גוש עציון, שאול גולדשטיין.
במקום הוצבו שישה קרוואנים ששימשו תחילה למגורי 10 רווקים, ושתי משפחות נוספות.
טקס העלייה על הקרקע נערך במקום בו חודש קודם לכן נרצחה שרית עמרני מההתנחלות נוקדים, בפיגוע ירי בכביש המחבר בינה לבין תקוע.
את המאחז יזמו דרור בר לבב וגידי קלמן, שקבעו עם הקמתו, שהיישוב יהיה מבוסס על 3 עקרונות: אין גדר, עבודה עברית בלבד ושילוב של דתיים-חילונים, רווקים ומשפחות החיים בצוותא.
מכיוון שמעלה רחבעם הוקם לאחר מרץ 2001, התאריך שעל פי התחייבותו של אריאל שרון לג'ורג' בוש במפת הדרכים מאחזים שהוקמו אחריו יפונו, הוצא למאחז צו תיחום.
באוגוסט 2004 חתם ראש הממשלה שרון ושר הביטחון שאול מופז על צו פינוי למאחז מעלה רחבעם.
אך לאחר שהוצא רשמית צו תיחום (שאוסר על אנשים להימצא במאחז), הוא לא בוצע
בפברואר 2006 עתרה תנועת שלום עכשיו לבג"ץ בדרישה לפנות את המאחז בהתאם לצו התיחום שניתן לו.
ב-13 במאי 2009 בג"ץ הוציא צו על תנאי, המורה למדינה לנמק בתוך 90 יום מדוע אינה מפנה שישה מאחזים לא חוקיים, בהם מעלה רחבעם.
ב-23 בספטמבר 2009 ביקרה ביישוב ועדת החוץ והביטחון של הכנסת.
תחילה הודיעה המדינה בתשובה לעתירה כי הצו ימומש והמאחז יהרס, אך בהמשך התחייבה להרוס רק את המבנים במקום שנבנו על קרקע פרטית פלסטינית, וכל מה שנבנה על אדמות מדינה, יוסדר.
אך גם בהתחייבות זו המדינה לא עמדה.
בנובמבר 2013 הורו שופטי בג"ץ לפנות בתוך חצי שנה כל מה שמצוי על קרקע פרטית במעלה רחבעם, ולהודיע היכן עומדים הליכי ההסדרה של הבנייה על אדמות המדינה.
במאי 2014, בעקבות הוראת בג"ץ, הרס המנהל האזרחי שמונה מבנים במאחז שנבנו על קרקע פרטית.
במקביל החלה המדינה בהכשרת שאר שטח המאחז.
בנובמבר 2017, חשף עיתון "הארץ" כי החטיבה להתיישבות בהסתדרות הציונית העולמית העניקה 50 דונם של קרקע פרטית פלסטינית למאחז ב-2002, לצורך נטיעות.
זאת, על אף שלא הייתה לה כל זכות על הקרקע.
אחר כך גם נחשף כי החטיבה להתיישבות סיפקה הלוואות מסובסדות למאחז.
בפברואר 2004, שלושה תושבי מעלה רחבעם נעצרו, והודו שירו לעבר חמישה רועים פלסטינים מהכפר תקוע הסמוך.
השלושה סיפרו לחוקריהם כי ירו בעקבות סכסוך מתמשך סביב הבעלות על הקרקעות באזור.
הרועים נפצעו קל ונזקקו לאשפוז.
בסוף 2015, על רקע התקדמות הליכי הסדרת המאחז כיישוב קבע, נוצר עימות בין המתיישבים והנהגת המתנחלים.
תושבי המאחז ביקשו לקיים יישוב בעל אופי כפרי ולחלקו למגרשים רחבים במיוחד, בעוד הנהגת המתנחלים ביקשה לבנות בצפיפות המקובלת ביתר יישובי גוש עציון.
מאז, מנותק היישוב מרשת החשמל ומרשת המים והתושבים רוכשים מים באופן פרטי ומשתמשים באנרגיה סולרית.
בעקבות התפתחויות אלו, נוצרו עימותים אלימים בין מתיישבי היישוב עצמם, שבמהלכם תושבים הציתו מבנים משותפים ובתים של תושבים אחרים ביישוב.
נכון לנובמבר 2022, גרים ביישוב 32 משפחות.
מַעֲלֵה הַלּוּחִית (גם: הַלֻּחִית) הוא שמו של יישוב ומעלה קדום במואב, בו התקיימה קהילה יהודית, הנזכר בתנ"ך ובמספר מקורות מהתקופה הרומית, ואשר שכן כנראה בפאתי רמת מואב, ממזרח לעיר הקדומה צוער.
האתר נזכר פעמיים במקרא, במסגרת "משא מואב" שנושאים הן ישעיהו הנביא והן ירמיהו הנביא.
כך מובא בספר ישעיהו: .
כן מובא בספר ירמיהו: .
במסגרת תרגום אונקלוס לפרשת דברים מתורגם בעקביות שם האתר "ער מואב" שבמואב, בו עברו בני ישראל, לשם "לחית".
בכתובת נבטית משנת 37 לפני הספירה נזכר מקום בשם לחיתו, והיו שניסו לקבוע את מיקום היישוב באחת החרבות באזור מידבא.
מנגד, החוקר אלואיס מוסיל הציע לזהות את אתר היישוב ב"ח'רבת מדינת א-ראס", השוכנת בפסגה גבוהה בהרי מואב כעשרים ק"מ דרומית מערבית לקיר מואב.
מקור המציין את שם היישוב במדויק - ובעברית - הוא תעודה שנתגלתה במערת האיגרות שבנחל חבר (תעודה מס' 44), המזכירה שני יהודים מהלוחית היושבים בעין גדי לעניין הסכם חכירת קרקעות בעין גדי בזמן מרד בר כוכבא, וזו לשונה:
בנוסף, נראה כי היישוב המשיך להתקיים לאורך כל התקופה הרומית, שכן באונומסטיקון של אוסביוס, מראשית המאה הרביעית לספירה, מצוין כי בימי המחבר עוד היה הלוחית נושב, וכי מיקומו הוא בין רבת מואב ובין צוער.
מעלה הצופים הוא רחוב ברמת גן.
הרחוב הוא ללא מוצא ועולה מכיוון רחוב ארלוזורוב לכיוון פסגת הר שאול ויורד מצידו השני.
הרחוב תוחם את גן שאול מצדו המערבי.
ברחוב מספר בניינים לשימור ונקודות עניין היסטוריות.
תוואי הדרך של הרחוב הופיע לראשונה בתוכנית "עיר גנים" של ריכרד קאופמן אשר תכנן גינות ציבוריות במעלה גבעות עיר גנים (לימים רמת גן).
הרחוב היה אמור להוביל למבנה ציבורי בראש הגבעה אך מבנה זה מעולם לא נבנה.
ממעלה הרחוב ניתן היה לצפות על הסביבה ואף להשקיף על חופי תל אביב, ייתכן ומשום כך קיבל את שמו.
בשנת 1949 נסלל הרחוב לראשונה.
במשך השנים התגוררו ברחוב מספר שגרירים, ביניהם השגריר הפרסי והשוודי.
היום מתגורר ברחוב השגריר הבריטי במבנה על מגרש של 2.85 דונם.
עד שנות ה-70 של המאה ה-20, שכן בבניין מספר 25 אחד מבתי הנחושת שנבנו בארץ במהלך העלייה החמישית.
בית מלכה ושלמה אָסְט, מעלה הצופים 1: שלמה אסט יליד 1896, הפליג לארצות הברית בשנת 1913 שם הצטרף לגדוד העברי ואיתם עלה ארצה.
בשנת 1920 התחתן עם מלכה לבית ביאקוביץ והשניים הקימו משק חקלאי ורפת באזור אבו כביר ליד הסופר יוסף חיים ברנר.
בשנת 1934 החליט לעבור לבית דירות בדומה למייסדים אחרים מאותה תקופה.
את הבניין בנה המהנדס יעקוב דצ'קובסקי בשנת 1934 בסגנון בינלאומי, הקומה הראשונה הוגדרה כקומת מסחר והעליונות למגורים.
בסוף העשור הראשון של המאה ה-21, בצעד שגרר מחאה של תושבי הרחוב, נהרס הבניין מן היסוד תוך שימור החזית המקורית.
בית לשינסקי, מעלה הצופים 7א':
וילה בסגנון הבינלאומי, נבנתה על ידי האדריכלית לוטה כהן, אחת האדרכליות הראשונות בישראל.
בית הפועלים, מעלה הצופים 14:
בשנת 1923 הוקם בראש הגבעה "בית הפועלים" ששימש כבית תרבות של פועלי רמת גן ועובדי בתי החרושת באזור.
המבנה, צריף עץ קטן הוחלף בשנת 1925 בבית אבן.
עם גידול מספר הפועלים הוחלט בשנת 1934 להרוס את המבנה ולבנות במקומו מבנה גדול יותר אך לאור התנגדויות פוליטיות לוועד הפועלים ובתמיכתו של אברהם קריניצי סירבו בעירייה לאשר את המבנה החדש.
לבסוף כפשרה הוחלט להקים את המבנה בשיפולי הגבעה ולא על ראשה.
בשנת 1937 נבנה על ידי הסתדרות העובדים "בית הפועלים החדש", מבנה בסגנון הבינלאומי תוכנן על ידי אדריכל אריה שרון ונועד להחליף את בית הפועלים הראשון שנבנה על ראש הגבעה.
הבית שימש כמקום מפגש לאסיפות, הרצאות ולימודים ובו דנו ועד הפועלים של ההסתדרות בזכויות הפועלים שבנו את העיר רמת שהתפתחה התעשייה בקצב מהיר.
בשנת 1957 הושכר המבנה לתנועת העבודה והוא שימש כבית ספר להכשרת אקדמאים לשילוב בשוק העבודה.
בשנות התשעים רכשה עריית רמת גן אשר החליטה לשמר את המבנה והגדירה אותו כבעל ערך היסטורי.
הערייה החליטה לשכן בו את שבט "צופי עלית רמת גן" שביצעו בו שיפוץ יסודי תוך שמירה על החזות המקורית.
בית סיניגליה, מעלה הצופים 15:
בית הדירות של האגרונום מריו סיניגליה נבנה על ידי המהנדס אריה סולומון בשנות ה-30 והתגוררו בו בשכירות עולים רבים מאיטליה, רובם מפירנצה, בעקבות כך כונה הרחוב "הגטו האיטלקי".
בית מריו אוטולנגי, מעלה הצופים 17:
נבנה בשנת 1947 בסגנון הרומנטי על ידי האדריכל ג.
משפחת אוטולנגי עלתה מפירנצה בשנת 1938 והתגוררה בתחילה בשכירות בבית סיניגליה, אחיו של מריו ג'ורג'יו התגורר ברחוב שרת.
לאחר שהבית של ג'ורג'יו הוחרם על ידי המטכ"ל עברה המשפחה המורחבת להתגורר יחדיו בבניין החדש בדירות צמודות.
בית מוריס פישר, מעלה הצופים 19:
בשנת 1933 בנה מוריס פישר את ביתו בבית מספר 19, את הוילה בת שתי הקומות תכנן האדריכל קרל רובין בסגון באוהאוס והיא מוגדרת כיום ברשימות רמת גן כמבנה לשימור.
סמטת המעלות, היא סמטה ללא מוצא היורדת בירידה תלולה יחסית ממרכז הרחוב לכיוון רחוב ארלוזורוב.
שם הסמטה נקבע ב-17 באפריל 1933 בישיבת מועצת העירייה.
וגם היא כוללת כמה בניינים לשימור:
בית ליברמן, סמטת המעלות 2:
נבנה בשנות 20–30 בסגנון אקלקטי בשנות ה-40 הוסב לפנסיון הירשברג ומאז שנות ה-50 משמש כמעון שגריר בריטניה.
בית הפלס, סמטת המעלות 3:
נבנה בשנת 1933 בסגנון הבנלאומי.
מעון הפלס נבנה כמעונות שיתופיים, שלוש קומות ושלוש דירות בקומה.
בית יעקב הרשברג, סמטת המעלות 5:
נבנה בשנת 1941 בסגנון הרומנטי על ידי האדריכל בנימין צ'לנוב.
שימש את שגריר ארצות הברית בישראל ביחד עם הבית הצמוד מספר 7.
בית מיכאל ברנשטיין, סמטת המעלות 7:
הוילה נבנתה בשנת 1938 בסגנון בינלאומי מפואר ושימשה ביחד עם סמטת המעלות 5 את שגריר ארצות הברית בישראל.
מעלה פיליפי הוא מדרון קרח נמוך המכוסה שלג, שרוחבו 13 קילומטרים, ואורכו 18 קילומטרים, והוא עולה לכיוון דרום מזרח, מהחוף המזרחי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
המדרון מגיע לשיא גובהו במערבו - שם הוא עולה לגובה של 395 מטרים, והוא מסתיים בנונאטאקי בורצ'גרבניק וג'מיני.
המשלחת השוודית לאנטארקטיקה שחקרה את אנטארקטיקה תחת פיקודו אוטו נורדנשלד של בין השנים 1904–1901, דיווחה כי ראתה קיר קרח, או מתלול קרח, בסוך לנונאטאק בורצ'גקבניק.
נורדנשלד קרא למדרון בשם "קרחון פיליפי" (Philippigletscher) על שמו של אמיל פיליפי (Emil Philippi).
סקר שטחי חסות איי פוקלנד, אשר סקרו את חוף ארץ גרהאם בשנת 1947, מיפו את המדרון וקראו לו בשמו הנוכחי (תוך שמירת השם שנתן נורדנשלד).
מעלה סיירים הוא נתיב מדברי בנגב בשמורת מסיב אילת ובקרבת נחל עתק.
הדרך נפרצה בתחילת שנות ה-50 בידי יחידת סיור של הצנחנים.
בשלהי קיץ שנת 1954 הוחלט על פריצת דרך אלטרנטיבית לאילת מאזור מערב הנגב לאזור באר אורה שבערבה.
מבצע זה הוטל על ידי אריק שרון על מחלקת הסיור של הצנחנים בפיקודו של יאיר תל צור.
במסגרת זו נפרץ לראשונה "מעלה סיירים", אשר נקרא בתחילה - "מעלה סיירי 890".
הדרך התבססה על נתיב שכבר היה קיים בערוץ נחל עתק ושימשה לצורך מעבר ג'יפים וקומנדקרים.
בשל מיקומה הרחק מציוויליזציה קיבלה את השם "מעלה סיירים".
במשך שנים רבות שימש הנתיב בתור דרך היחידה, שקישרה בין שני צדי הנגב: זה הנסמך על הגבול המצרי ועמיתו הנושק לגבול הירדני.
בתקופת פריצת הדרך הנסיעה במעלה סיירים הייתה קשה מאוד - תלילות הדרך הייתה משמעותית, הידרדרות בה ארוכות ובורות ומהמורות הקשו על הנסיעה.
בחלוף השנים נסללו כבישים שהחליפו את השבילים הכבושים בנגב, וגם "מעלה סיירים" שופץ והורחב ואיפשר לג'יפים לנסוע בו ביתר קלות.
בשנים האחרונות מצב המעלה התדרדר, נפערו בו בורות ומדרגות והדרך חזרה להיות בעבירות קשה.
אנדרטה לזכרו של יחיאל אמסלם
יחיאל אמסלם "אמסה" (21 באוקטובר 1939 – 5 ביוני 1967) היה קצין בצבא הגנה לישראל בדרגת סרן ומפקד הצוות הראשון בסיירת מטכ"ל שבין חייליו נמנה אהוד ברק.
לאחר מכן שימש כקצין מודיעין של חטיבת הצנחנים.
במלחמת ששת הימים היה מפקד פלוגה בגדוד 202 בחטיבת הצנחנים.
יחיאל נפל ביום הראשון למלחמה.
יחיאל היווה השראה לדמותו של גיבור הספר "אהבת שאול" מאת אלי עמיר.
לאחר שנפל במלחמת ששת הימים חיפשו פקודיו מהיחידה ב"צוות אמסה" דרך להנציחו.
הם תרו את הנגב בחיפוש אחר מקום סמלי להנצחת יחיאל -"מי שהוליכנו בהרים ובשבילים אלו" לבסוף נמצא "מעלה סיירים".
ב-1968 הקימו לזכרו אנדרטה ותצפית בראש המעלה.
"יחיאל מאד אהב לסייר ובעיקר אהב את אזור הרי אילת", מספרת אחותו ריקי יזדי, שהייתה בת 14 כשאחיה נהרג, "לכן היה זה המקום הטבעי להקמת הגלעד".
האנדרטה נפגעה על ידי רעידת אדמה ושופצה, ב-1996 חוללה על ידי זרים ושופצה שוב ב-2008 על ידי לוחמים וחבריו של יחיאל מסיירת מטכ"ל.
מעלה עשן הוא אחד מהעשבים ששימשו בהכנת קטורת הסמים בבית המקדש.
על פי חז"ל זהותו של העשב לא הייתה ידועה לרבים והיא נשמרה בסוד במשפחת בית אבטינס, מכיני הקטורת, ועם חורבן בית המקדש השני, לא נשתמרה מסורת בדבר זיהויו.
החוקרים בימינו העלו השערות שונות בדבר זהותו של העשב.
הוספת עשב זה לקטרות אינה כלולה באחד עשר הסממנים המרכיבים את הקטורת, אך הוא נזכר בברייתא המבואת בתלמוד כתוספת להם:
תפקידו היה לגרום לעשן שעלה מהקטורת להיתמר כלפי מעלה בצורה ישרה.
וכך מתואר בבריתא במסכת יומא:
הדבר נלמד מהצורך לכסות את הכפורת בשעת כניסת הכהן הגדול:
ככה הענן התפשט מעל הארון והכפורת, ואחר כך ירד, דוגמת שכינת ה' שירד בענן לפגישה עם משה.
בתלמוד במסכת יומא מבואר שאם לא נתן בקטורת את ה'מעלה עשן', חייב מיתה, ולמדו כן מהפסוק:
באותה סוגייא בתלמוד מובא פסוק נוסף לחיוב נתינת עשב 'מעלה עשן': .
בטעם שנצרכו שני פסוקים לדין זה, נאמרו בתלמוד תירוצים שונים, יש מהאמוראים שתירצו שפסוק אחד נצרך ליום כיפור, והפסוק השני נצרך ללמד על כל השנה, תירוץ נוסף הובא שפסוק אחד נצרך לאזהרה, והשני נצרך לעונש מיתה.
עוד תירצו, ששני הפסוקים נצרכו ללמוד שיש לקחת הן מ'עלה מעלה עשן' והן מעיקר מעלה עשן (=מהענף).
וכך כתב הרמב"ם בדבר חיובו של ה'מעלה עשן':
זהותו של עשב זה - אף בזמן שבית המקדש היה קיים - לא הייתה ידועה לרבים, וכך הם דברי הרמב"ם בספרו משנה תורה:
בתלמוד מובא שבית אבטינס שהיו אחראים על עשיית הקטורת, היו מכירים עשב זה, כפי שעבר אצלם במסורת במשפחה, אך לא הסכימו לגלות את זהותו לאחרים שאינם בני משפחתם.
על סירובם זה נאמר במשנה שנזכרו לגנאי.
בתלמוד הוסיפו לספר שכשראו חכמי ישראל שאין בית אבטינס רוצים ללמד את עשיית הקטורת לאחרים, שלחו להביא מומחים מאלכסנדריה שיעשו כן במקומם, אך על אף שהצליחו לעשות את כל סממני הקטורת, אך את העשב מעלה עשן לא הכירו, וכך מסופר:
לפי הפיזיקה, עלייה ישרה של עשן היא דוגמה של זרימה שכבתית כשהעשן עולה במהירות נמוכה.
מהירות העלייה היא תוצאה של מאפיינים שונים של תערובת הקטורת, כמו דחיסות, רטיבות, נקודת התלקחות, וכמות השיירים שנוצרים בשריפה.
בגלל מגוון הגורמים הרלוונטיים, קשה לזהות עשב ספציפי כמעלה העשן של חז"ל.
מעלה פלמ"ח הוא שביל שנסלל ב-1944 במעלה המפל היבש של נחל חתירה שבנגב על ידי מחלקת הסיור של פלוגה ג' של הפלמ"ח.
ב-1962 חודש המעלה על ידי אנשי הפלוגה וברבות הימים הפך לאתר מוכר ורשות הטבע והגנים אף הציבה במקום סולמות ומעקות.
עם הכרזת שביל ישראל הפך האתר לנקודת מעבר לאורך השביל.
סיפור סלילת המעלה נחקק על סלע בראש המעלה.
בין פלוגות הפלמ"ח שררה, בשנות ה-40, מסורת של מסעות ארוכים שחצו את ארץ ישראל ונועדו לאימון האנשים ולטיפוח אהבת ארץ.
נודעה במיוחד בתחום זה פלוגה ג' שנהגה לצאת למסעות של ימים רבים.
ערך זה מתייחס למסע השלישי של הפלוגה.
המסע השלישי של פלוגה ג' התקיים ב-1944 ותוכנן להימשך 18 ימים מעמק יזרעאל לקיבוץ רביבים.
למסע יצאו 150 מאנשי הפלוגה בפיקודו של אורי יפה ובהובלת מחלקת הסיור בפיקודו של משה בן דרור שנעזר בדוד ניב ושאול יפה.
נקודת המוצא של המסע הייתה בעמק יזרעאל כשמשם התקדמו לג'נין, קרן סרטבה, בית הערבה ומפעל האשלג בסדום.
בנקודה זו ערכו חברי הפלוגה אימון באש חיה.
כדי לחמוק מסיורים של המשטרה הבריטית באזור זה נבחר בהמשך הדרך מסלול שעקף את הדרכים הראשיות.
מסדום המשיכה הפלוגה לנחל זוהר, נחל צין, המכתש הקטן, מעלה עקרבים ונחל חתירה.
באמצע נחל זה נתקלו הסיירים במפל יבש גבוה שחסם את דרכם למקור המים בעין ירקעם.
בהחלטה נועזת הורה מפקד הפלוגה להשתמש בגרזנים ומכושים כדי לסלול מדרגות ונקודות אחיזה במעלה המפל.
הנתיב שנבחר כלל בחלקו התחתון דרדרת עליה היה קל להתגבר ובחלקו העליון קיר אנכי שהיווה אתגר למטפסים.
בעזרת חציבות, חבלים והרובים שבידיהם הצליחו כל חיילי הפלוגה, לאחר מספר שעות, להגיע לראש המפל מבלי שאף חייל נפגע.
הפלוגה המשיכה משם והגיעה בתום המסע ליעדה ברביבים.
הגרסה הרווחת טוענת שבהגיע הפלוגה לעין ירקעם פגשו שם בדואים מקומיים שהתקשו להאמין שהפלוגה טיפסה במקום "שאפילו היעלים לא עולות שם" וכינו מאז את המעלה "נקב אל יהוד".
עמדה מנוגדת הביע עזריה אלון שטען שחברי הפלמ"ח הם שקבעו שם זה.
תמונות מהמסע השלישי של פלוגה ג':
לאחר התפרסמות המעשה של פלוגה ג' הפך המעלה לאבן שואבת למסעות הפלמ"ח ותנועות הנוער.
בדצמבר 1962 התכנסו ותיקי הפלוגה ובני משפחותיהם בראש המפל כדי לציין 19 שנה למסע ולפריצת המעלה.
באירוע זה הוסר לוט מעל סלע עליו נחרטו המילים "מעלה פלמ"ח (נקב אל-יהוד).
מעבר זה נפרץ בידי אנשי פלוגה ג' פלמ"ח, כמוצא באין דרך במסעה בשנת תש"ד".
השם "מעלה פלמ"ח" התקבל אומנם בכינוס הפלוגה ב-1962 אך רק ב-28 בדצמבר 1984 הוכר השם רשמית על ידי ועדת השמות הממשלתית.
באותה שנה התכנסו ותיקי הפלוגה בשנית באותו מקום והוסיפו לכתובת שנחקקה ב-1962 את המשפט "שביל לפרא בין הרים" שנלקח מתוך המנון הפלמ"ח.
עם השנים המשיכה רשות הטבע והגנים לשפר את המקום והציבה בו סולמות ברזל, נקודות אחיזה ומעקות כדי לאפשר מעבר בטוח בו.
ב-1995, עם ייסוד שביל ישראל נקבע המעלה כחלק מהמסלול.
מעלה האיסיים הוא מעלה בגובה של כ-560 מטרים, שחלקו התחתון במרכז האיתן של נחל ערוגות, וחלקו העליון ברמת המדבר הגבוהה, מעל נווה המדבר הגדול בישראל – "עין גדי", אשר במדבר יהודה.
מעלה האיסיים הוא מעלה תלול ומפותל ואורכו כ-שני קילומטרים בערך (לא בקו אווירי).
לאורכו של המעלה ישנה דרדרת (אבנים ושברי סלעים המידרדרים במדרונות ומצוקים ומכסים את האדמה דבר המקשה על ההליכה בה) רבה, ומאות פקעות של "חצב מצוי", שפני סלע ובעלי כנף כמו ה"טריסטרמית" וה"עורב קצר הזנב" (בעלי חיים המאפיינים את נוף האזור כולו).
הירידה לנחל ערוגות לוקחת כשעה בקצב איטי.
לאחר הליכה קצרה בנחל, מגיעים למפל הנסתר היפיפה.
המעלה נסלל כ 65 שנה לאחר השמדת האיסיים (אנשי כת יהודית מבודדת, אשר התקיימו בין היתר בנקיקי ובמערות עין גדי) במרד הגדול בשנים 66–70.
עמירם ברקת, ארכאולוגים שסיימו חפירות בקומראן: האיסיים לא חיו שם ולא הם כתבו המגילות, הארץ.
מעלה צרויה הוא מעלה בשמורת עין גדי, שבמדבר יהודה.
גובהו 530 מטרים (בערך), כאשר תחילתו התחתונה נמצאת מחוץ לחלקו העליון של קיבוץ עין גדי, וסופו העליון בפסגת הר צרויה, שבמצוק ההעתקים אשר מעל הקיבוץ.
ההליכה במעלה צרויה נחשבת קשה מאוד ומאתגרת.
המעלה מתחיל בעליה מתונה ובמשך ההליכה, המדרון יהפוך תלול יותר ויותר.
המעלה באורך של כ-3 קילומטרים (לא בקו אווירי).
חלקו הראשון של המעלה עשוי שכבת אבן רכה ובהמשך המעלה, שכבת האבן נהיית שכבת גיר קשה.
פסגת הר צרויה היא הפסגה הגבוהה ביותר בשלוחת ההרים המזרחית ביותר התוחמת את נחל ערוגות מדרום.
שם ההר (וכך גם שם המעלה) נקראו על שם אחותו של דוד המלך – צרויה, ככל הנראה כיוון שמאמינים כי דוד המלך התחבא במערה במעלה נחל דוד (מערת דודים) שהוא נחל האיתן השני בשמורת עין גדי.
מעלה עֵלי הוא שביל תלול למדי העולה מקרקעית המכתש הקטן אל מצפה המכתש, שמעל פינתו הדרומית-מערבית של המכתש.
המעלה מטפס בתוואי תלול ולעיתים מצוקי, בחלקו התחתון על קירות אבן חול צבעונית מתקופת הקרטיקון התחתון, ובחלקו העליון על מצוקי גיר מגיל הקנומן.
מראש המעלה יש תצפית נוף על המכתש הקטן ופרצת הניקוז הצרה שלו ("שער אשמדאי"), וכן על חלק מן הערבה הצפונית, מלחת סדום והרי אדום ומואב.
אל ראש המעלה מגיעה דרך עפר מכיוון כביש מעלה עקרבים, ואל תחתיתו מגיע שביל מסומן שראשיתו בפתח המכתש.
המעלה נקבע כחלק משביל ישראל.
מעלה עלי נקרא על שמו של עלי בן צבי, שנפצע במהלך סיור של הפלמ"ח במכתש וחבריו סחבו אותו במעלה.
לימים נהרג עלי בקרב בית קשת במלחמת השחרור והמעלה נקרא על שמו.
מעלה עלי מכונה גם "מעלה הגאולוגים".
כינוי זה ניתן לו בשנות ה-50 של המאה ה-20, כאשר בוצע לאורכו מיפוי השכבות הגאולוגיות של המכתש.
מעלה עקוף הוא מעלה מתון וקצר המחבר בין בקעת עובדה למדרגת צוקי עובדה, ומשם אל מישור נחל גירזי.
שמו בערבית הוא "נקב אלפל".
בסמוך לראש המעלה, בתוך ערוץ קטן ולמרגלות מפל בסלע צור, צומח עץ אלה אטלנטית יחיד, הנמנה עם ארבעת עצי האלה האטלנטית הידועים בהרי אילת.
המעלה מתאפיין בתוואי מתעקל, ויש המשערים כי היה חלק מדרך קדומה שחיברה בין קדש ברנע – באמצעות נחל לוץ, בארות עודד ובקעת עבדה – לבין יוטבתה שבערבה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוכשרה הדרך כנתיב עפר, ובשנות ה-80 נסלל בה כביש למטרות צבאיות.
מעלה רבועה (או מעלה מרובעת) היא יחידת מידה של זווית מרחבית הנמצאת בשימוש נרחב באסטרונומיה.
כשם שמעלות משמשות למדידת חלקים של מעגל, מעלות מרובעות משמשות למדידת חלקים של מעטפת הכדור.
מעלה מרובעת שווה בערך ל- סטרדיאנים.
למעטפת הכדור המלאה יש זווית מרחבית של 4π סטרדיאנים ששווה בערך ל-41,253 מעלות רבועות.
כל מעלה מרובעת שווה ל-3,600 דקות קשת רבועות, וכל דקת קשת רבועה שווה ל-3,600 שניות קשת רבועות.
כך שכל מעלה מרובעת שווה ל-12,960,000 שניות קשת מרובעות.
מעטפת הכדור המלאה מכילה כ-148.51 מיליון דקות קשת רבועות וכ-534.64 מיליארד שניות קשת רבועות.
הירח המלא מכסה רק כ- מעלות רבועות של השמים במבט מפני השטח של כדור הארץ.
רוחבו של הירח הוא רק חצי מעלה (כלומר קוטר עיגול של בערך מעלות), כך שהדיסק של הירח מכסה שטח עגול של: π ( ) 2, או 0.2 מעלות מרובעות.
במבט מכדור הארץ, רוחב השמש הוא בערך חצי מעלה רבועה (זהה לירח המלא) ומכסה רק מעלות רבועות גם כן.
יידרש פי 210,100 משטח הירח המלא (או השמש) כדי לכסות את כל הכדור השמימי.
בהנחה שכדור הארץ הוא כדור עם שטח פנים של 510 מיליון קמ"ר, אזור צפון אירלנד (14,130 קמ"ר) מייצג זווית מרחבית של מעלות רבועות.
קבוצת הכוכבים הגדולה ביותר, הידרה, מכסה זווית מרחבית של 1,303 מעלות רבועות, ואילו הקטנה ביותר, הצלב הדרומי, מכסה רק מעלות רבועות.
מעלה בית חורון הוא מעבר הררי עתיק בהרי יהודה, שמוביל מהשפלה אל אזור ירושלים.
במשך אלפי שנים שימש המעלה כדרך עיקרית המובילה ממישור החוף לכיוון ירושלים.
השם "מעלה בית חורון" נגזר מן השם המקראי של שתי יישובים עתיקים באזור – בית חורון עליון ובית חורון תחתון – ששכנו לאורך המעבר.
פירוש השם "בית חורון" (House of Horon) - ביתו של האל הכנעני חורון.
המעלה מתחיל בפינה הצפון מערבית של עמק איילון ליד היישוב מבוא חורון או צומת שילת ומשם מטפס מזרחה לעבר הרי יהודה בסמוך לתוואי כביש 443 המודרני.
הדרך עולה בהדרגה ומגיעה בסמוך לכפרים בית ע'ור א-תחתא (בית חורון תחתון) וממשיכה לכפר בית ע'ור אל פווקא (בית חורון עליון) והיישוב היהודי בית חורון הסמוך לכפר זה.
ההפרש בגובה בין שתי נקודות אלה עומד על 220 מטרים כשהמרחק ביניהם הוא 3.5 ק"מ בלבד מה שיוצר דרך עם עלייה תלולה.
מהתיאורים השונים עולה שהדרך הייתה בחלקים מסוימים צרה מאוד ותלולה.
כך לדוגמה מצוטט בתלמוד: "בראש השנה כל באי העולם עוברין לפניו כבני מרון.
ריש לקיש אמר: כמעלות בית מרון".
לפי כתב יד מינכן הגרסה היא "בית חורון" ולפי זה מובן פירוש רש"י: "הדרך קצר (הכוונה צר) ואין שנים יכולין לילך זה בצד זה שהעמק עמוק משני צידי הדרך"
במקום אחר בתלמוד משמש מעלה בית חורון כדוגמה למתן זכות קדימה: "וכן שני גמלים שהיו עולים במעלות בית חורון ופגעו זה בזה, אם עלו שניהן שניהן נופלין, בזה אחר זה שניהן עולין.
טעונה ושאינה טעונה תידחה שאינה טעונה מפני טעונה" מפרש רש"י: "מעלות בית חורון - מקום צר, ואין דרך לנטות ימין ושמאל וצריך האחד לנטות לאחוריו עד שמוצא מקום לנטות".
המעלה שימש מאז התקופה הכנענית והתקופה הישראלית כציר תחבורה חשוב בין הרי יהודה לבין מישור החוף.
הוא חיבר בין דרך הים (Via Maris) לדרך ההר.
המעלה נזכר בתנ"ך כמה פעמים:
בתקופת יהושע בן-נון – בסיפור הקרב סביב גבעון, חמשת מלכי האמורי הובסו ונערך אחריהם מרדף במורד בית חורון.
בתקופת שאול המלך מסופר על פלשתים העורכים פשיטות בשטח ממלכת ישראל "דרך בית חורון"
המלך שלמה חיזק את הערים בית חורון (עליון ותחתון) כחלק ממערך מבצרים מצפון-מערב לירושלים.
במהלך מרד החשמונאים התרחש קרב בית חורון (166-165 לפנה"ס) במהלכו ניצחו כוחות יהודיים בראשות יהודה המכבי את צבא הסלוקי בפיקוד סירון, הם ניצלו את תנאי השטח לטובתם והעובדה שהמעבר צר הקשתה על הצבא הסלוקי לתמרן כנגדם.
במרד הגדול נערך קרב בית חורון (66 לספירה) בין לוחמים יהודים אשר השמידו את הכוחות הרומיים בפיקודו של גאלוס.
המעלה נסלל לראשונה על ידי העות'מאנים במלחמת העולם הראשונה אך לא הפך לכביש של ממש.
הבריטים סללו את המעלה בשנים 1933- 1935 כחלק מסלילת הכביש מלטרון לרמאללה.
כביש זה נועד לקצר את הדרך למי שבא מכיוון מישור החוף והשפלה לכיוון ערי ההר והשומרון ולחסוך לו את הצורך לעבור בירושלים.
מעלת צֶלְזִיּוּס היא יחידת מידה לטמפרטורה המשמשת בסולם צלזיוס.
היא מסומנת ב־C°, ונקראת על שם האסטרונום השוודי אנדרס צלזיוס (1701–1744), שיצר סולם טמפרטורות דומה לסולם צלזיוס המודרני שנתיים לפני מותו.
מבחינת כל השימושים היומיומיים, C° 0 מוגדרות כנקודת ההתכה (הקיפאון) של המים, ו־C° 100 כנקודת הרתיחה שלהם בלחץ של אטמוספירה אחת; מכאן אף נגזר גודלה של כל מעלה, מאית מהטווח שבין קיפאון לרתיחה.
עם זאת, מאז 1954 מגדירים באופן רשמי האפס המוחלט והנקודה המשולשת של המים את סולמות הטמפרטורה קלווין וצלזיוס, ולא נקודות הקיפאון והרתיחה.
במרבית מדינות העולם משתמשים בסולם זה.
באחרות משתמשים בו במעורב עם סולם פרנהייט.
ארצות הברית, בליז וליבריה נמנעות ממנו כמעט לחלוטין.
ב־1742 הציג אנדרס צלזיוס סולם טמפרטורה הפוך מזה הקרוי כיום על שמו: האסטרונום השוודי הציע שטמפרטורת הקיפאון של המים תגדיר את הערך מאה מעלות בסולם, וטמפרטורת הרתיחה – את הערך אפס מעלות.
לחץ זה ידוע כיום כאטמוספירה אחת.
ב־16 בדצמבר 1745, במאמר המתאר את הגן הבוטני באוניברסיטת אופסלה, ציין הבוטנאי השוודי הנודע קארולוס ליניאוס את הטמפרטורות השוררות בחממת הגן:
זהו הדיווח הראשון המוכר על מדחום שסימון מעלותיו זהה לזה שבסולם צלזיוס המודרני.
את מדחום הכספית של ליניאוס הכין האומן השוודי דניאל אקסטרום (Daniel Ekström), שבית המלאכה שלו בלט אז בייצור מכשור מדעי.
מדענים ואומנים נוספים הציגו באותן שנים מדחומים שסולמותיהם דומים, בהם פּהְר אלביוס (Pehr Elvius), מזכיר האקדמיה המלכותית השוודית למדעים, ומרטן סטרמר (Mårten Strömer), תלמידו של צלזיוס.
ב־204 השנים הבאות, כונה סימון הטמפרטורה הזה "סולם מאה המעלות" (Centigrade scale), והטמפרטורות בו סומנו C°.
בשל דמיון לשוני ליחידת מידה לזווית בצרפתית, בספרדית ובשפות נוספות, החליטו בשנת 1948 הוועדה הבין-לאומית והכנס הכללי למידות ומשקלות לכנות את יחידת המידה לטמפרטורה בשם "מעלת צלזיוס", ולסמנה רשמית C°.
מעלות צלזיוס משמשות הן לציון טמפרטורה מסוימת בסולם זה ("הטמפרטורות במישור החוף יגיעו היום ל־C° 40", "חום גופו של החולה עלה ל־C° 39") והן לציון הפרש או טווח טמפרטורות ("כדור הארץ התחמם בממוצע ב־C° 0.5 במאה השנים האחרונות", "שגיאת המדידה במדחום זה היא C° ±3").
מאחר שגודלה של כל מעלת צלזיוס שווה בדיוק לגודלו של קלווין אחד, משתמשים תדיר בקלווין לציון הפרשים בין טמפרטורות הנתונות בסולם צלזיוס, במיוחד במאמרים מדעיים.
מעלת הצלזיוס מסומנת בצמד התווים "C°": הסימן ° מדגיש כי מדובר במעלה, כלומר ביחידה שיש לה ערך בסולם מסוים בלבד, ולא ערך מוחלט, כמו לקלווין; מקורו של הסימן C בביטוי Centigrade Scale, אם כי הוא תואם גם את שמו הנוכחי של הסולם, Celsius.
בכתיבת טמפרטורה במעלות צלזיוס, יש להפריד ברווח את הערך המספרי מהסימן C°, כפי שמופיע בדוגמאות לעיל: לא C°40, ולא C °40, כי אם C° 40.
גודלם של קלווין ומעלת צלזיוס זהה, כך שבמעבר מצלזיוס לקלווין צריך רק לשנות את נקודת הייחוס:
גודלן של מעלות פרנהייט ורנקין, לעומת זאת, הוא רק חמש תשיעיות מגודלה של מעלת צלזיוס, כך שבמעבר בין הסולמות יש להגדיל את מספר המעלות וגם לשנות את נקודת הייחוס:
הגדרתו הרשמית של הסולם כיום
נקודות הקיפאון או הרתיחה של המים כבר אינן מגדירות את סולם צלזיוס, ולמעשה הטמפרטורה בהן אפילו איננה בדיוק 0 מעלות ו־100 מעלות.
עד 1954, הגדירה טמפרטורת הקיפאון של המים את הערך אפס מעלות בסולם צלזיוס.
אז, הוחלט בכנס הכללי למידות ומשקלות כי הנקודה המשולשת של המים היא טמפרטורת הייחוס היסודית, ונקבע כי ערכה K 273.16. להחלטה זו שלוש משמעויות:
גודלה של היחידה קלווין הוא אחד חלקי 273.16 מהפרש הטמפרטורה המוחלטת שבין האפס המוחלט לנקודה המשולשת של המים.
הפרשי טמפרטורה של קלווין אחד ומעלת צלזיוס אחת שווים ביניהם – גודלם של הקלווין ומעלת הצלזיוס שווה.
ההפרש בין נקודות האפס בשני הסולמות, קלווין וצלזיוס, הוא בדיוק K 273.15, והנקודה המשולשת של המים היא בדיוק C° 0.01.
המדידות הרשמיות המתייחסות למים, נערכות במים בעלי הרכב איזוטופי מיוחד, המכונים VSMOW.
באיכות המדידה הקיימת כיום, ידוע כי עבור מים אלה ההפרש בין הנקודה המשולשת של המים לנקודת הקיפאון של המים גדול (במעט מאוד, פחות מאלפית הצלזיוס) מ־C° 0.01. מכאן, נובע שנקודת הקיפאון של המים איננה C° 0, אלא מעט פחות מזה.
גם נקודת הרתיחה של VSMOW איננה בדיוק K 373.15, אלא 16.1 אלפיות הקלווין פחות, כך שגם נקודת הרתיחה של המים איננה לחלוטין C° 100.
הבדלים אלה הם חסרי משמעות לחלוטין מכל בחינה כמעט, למעט יישומים מדעיים יוצאי דופן: די בעלייה של 4.5 מטר מפני הים כדי שירידת הלחץ תוריד את נקודת הרתיחה של המים ב־16 אלפיות הקלווין.
ברוב מדינות העולם משתמשים בסולם צלזיוס, כנראה בשל התאמתו לשיטת החשיבה העשרונית ולתכונות המוכרות של המים.
יוצאים מן הכלל הם תחומי מדע מסוימים, כגון חקר טמפרטורות נמוכות ואסטרופיזיקה, וטבלאות הנדסיות או מסדי נתונים, במיוחד אלה המציינים טווחי טמפרטורות רחבים; באלו נפוץ השימוש בקלווין.
בארצות הברית, בה נהוגות יחידות מידה לא עשרוניות רבות (האינץ' והרגל, לדוגמה), עדיין משתמש רוב הציבור בסולם פרנהייט בחיי היומיום; רוב הקהילות המדעיות ותחומי ההנדסה בארצות הברית, במיוחד בטכנולוגיה העילית, עברו לשימוש בצלזיוס.
בממלכה המאוחדת, בה נפוץ בעבר השימוש בסולם פרנהייט, עברה בשנות ה־70 רוב האוכלוסייה לשימוש בסולם צלזיוס; חלק מתחזיות מזג האוויר (במיוחד בקיץ) נתון בשני הסולמות, לשימוש הציבור המבוגר יותר.
גם מדחומי האוויר הנמכרים בממלכה המאוחדת מציינים את שני הסולמות.
מעלות פָרֶנְהָיְיט (Fahrenheit) הן יחידות מידה לטמפרטורה.
הן מסומנות ב־F°, ונקראות על־שם הפיזיקאי הגרמני דניאל גבריאל פרנהייט, שהציג אותן לראשונה בשנת 1724. השיטה מבוססת על נקודת ההתכה של תערובת שווה של קרח ומלח וטמפרטורה ממוצעת של גוף אדם בריא כנקודות מוצא.
תחילה חילק פרנהייט את הסולם שלו ל־12 יחידות ומאוחר יותר חילק כל יחידה לשמונה, ביוצרו סולם של 96 מעלות.
לאחר מותו של פרנהייט אובחנה סטיה בסקאלה שלו ובוצע בה איפוס מחדש כשטמפרטורות המוצא הן נקודת ההתכה (הקיפאון) ונקודת הרתיחה של מים (F° 32 ו־F° 212, בהתאמה).
נקודת האפס בסולם זה היא הטמפרטורה שאליה יורד קרח כתוש כאשר מערבים אותו במלח.
שיטה זו נפוצה כיום בארצות הברית, בבליז ובליבריה.
מעלת הפרנהייט מסומנת בצמד התווים "F°": הסימן ° מדגיש כי מדובר במעלה, כלומר ביחידה שיש לה ערך בסולם מסוים בלבד, ולא ערך מוחלט, כמו לקלווין.
בכתיבת טמפרטורה במעלות פרנהייט, יש להפריד ברווח את הערך המספרי מהסימן F°, כפי שמופיע בדוגמאות לעיל: לא F°86, ולא F °86, כי אם F° 86.
קירוב טוב לחישוב בעל פה של תרגום מפרנהייט לצלזיוס הוא .
התוצאה מדויקת עבור F° 50 (C° 10) ונותנת קירוב טוב למדי בטווח הטמפרטורות השורר על פני כדור הארץ.
פרנהייט לעומת צלזיוס - טבלת ערכים
מַעֲלוֹת-תַרשִׁיחָא היא עיר מעורבת במחוז הצפון בישראל, קילומטרים ספורים מגבול ישראל–לבנון, 20 קילומטרים מזרחית לנהריה, 20 קילומטרים מערבית לצפת, 15 קילומטרים צפונית לכרמיאל.
העיר שוכנת ב בגובה של כ-600 מטרים מעל פני הים.
רוב של כ-64% מתושביה הם יהודים, לצד מיעוט משמעותי של כ-21% ערבים-מוסלמים וערבים-נוצרים.
מעלות-תרשיחא הוכרזה כעיר בשנת 1995. ראש העירייה הנוכחי הוא מוטי בן דוד.
היישוב תרשיחא נזכר כבר למן המאה ה-12 והמאה ה-13, בתעודת מקרקעין מימי הצלבנים.
על פי המסורת העממית הערבית השם תרשיחא מגיע מהשפה הכנענית, במובן "הר הלענה": "טור" ("הר" בעברית) ו"שיח" (לַעֲנָה), או "טאר שיחא" ("שיחא עף"), כלומר: הזדרז השייח' שיחא ג'מאל א-דין (גיבור מהאגדה) להילחם בצלבנים.
בזמן הצלבנים נערכו במקום קרבות רבים בין הנוצרים לבין המוסלמים.
בתקופת האימפריה העות'מאנית, במאה ה-18, ביצע השליט הבדואי דאהר אל-עומר חילופי אוכלוסייה – לכפר מעיליא הסמוך הביא נוצרים מלבנון ואת תושבי מעיליא המוסלמים יישב בתרשיחא.
בתקופה העות'מאנית ומאוחר יותר בימי המנדט הבריטי גדלה חשיבותו של תרשיחא כישוב מרכזי בין צפת לעכו.
חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן ביקר בתרשיחא בשנת 1870, וכתב כי העיירה מחולקת לארבעה רבעים, בראש כל אחד מהם עומד שיח' משלו.
הוא ציין כי בעיירה 2,000 מוסלמים ולהם שלושה מסגדים; הראשי ביניהם נבנה בידי מושל עכו עבדאללה פאשא.
לצידם חיו בעיירה, ברובע משלהם, כ-500 נוצרים מהזרם היווני אוניאטי.
אלו בנו באותה העת בפיקוחו של ההגמון האוניאטי של עכו כנסייה חדשה שנועדה להחליף את קודמתה העלובה.
בסקר ארץ-ישראל המערבית משנת 1881 מתואר היישוב ככפר גדול של מבני אבן השוכן במישור חקלאי פורה ומתגוררים בו כ-1,500 מוסלמים וכ-300 נוצרים.
בכפר כנסייה חדשה בשכונה הנוצרית וכן שני מסגדים - חדש וישן.
במישור מטעי זית והוא מוקף בגבעות.
בסקר האוכלוסין של המנדט הבריטי משנת 1931 ישבו בכפר 2,522 נפש, מהם 2,047 מוסלמים ו-455 נוצרים.
מסמך משנת 1943 מעלה כי סביב הכפר כ-10,000 דונמים מעובדים.
עיקר הגידולים במקום היו טבק, זיתים ועצי פרי.
הכפר היה ידוע באזור באותה עת בזכות ריכוז בעלי המלאכה שבו, בעיקר יצרני סכינים, נפחים ומסגרים.
בשנות ה-30 וה-40 נודע אזור תרשיחא כאזור של כנופיות שודדים חמושות, שעסקו אף בהברחות גבול מלבנון.
ביולי 1938 פשטו אנשי כנופיות מקרב תושבי תרשיחא על יהודי פקיעין, ותכננו להוציא להורג שני גברים יהודים שלכדו במקום.
בהתערבותו של כאמיל חוסיין אפנדי ואחדים מתושבי הכפר, הם נסוגו מכוונתם אך הכריחו את יהודי פקיעין לעקור ממקומם.
על פי תוכנית החלוקה שהתקבלה בכ"ט בנובמבר 1947, עתיד היה הכפר להיות חלק מן המדינה הערבית.
במהלך מלחמת העצמאות התבצרו כוחות צבא ההצלה של קאוקג'י בכפר.
תושבי הכפר השתתפו בטבח שנערך בשיירת יחיעם ב-28 במרץ 1948.
במקום התחוללו קרבות קשים במסגרת מבצע חירם.
באוקטובר 1948 פעל צה"ל לכבוש את הכפר וכוחות קאוקג'י נסוגו צפונה ללבנון, ועמם רבים מתושבי הכפר.
ב-29 באוקטובר נכבש הכפר על ידי כוחות חטיבת עודד, לאחר הפצצה ממטוסים והרעשה ארטילרית.
רוב תושבי הכפר, כ-4,000 עד 5,000 איש, מהם כ-80% מוסלמים, נמלטו ממנו באותו בוקר יחד עם חיל המצב של צבא השחרור הערבי, עוד לפני שחיילי חטיבת עודד נכנסו לכפר, בעוד שמרבית הנוצרים נשארו.
בדצמבר נותרו בכפר כ-700 תושבים, מהם כ-600 נוצרים, וביניהם היו גם תושבים שברחו קודם לכן והסתננו בחזרה.
עקב קרבת הכפר לגבול רצה צה"ל לפנות ממנו את התושבים שנותרו בו, והופעל לשם כך לחץ על התושבים, אך אלה סירבו להתפנות ונותרו בכפר.
המתיישבים היהודים הראשונים בתרשיחא היו משפחות מעולי רומניה.
בפברואר ומרץ 1949 התיישבו כ-300 עולים יהודים בבתים הערביים הנטושים, ואילו המשפחות הערביות הפזורות בכפר רוכזו באזור אחד שלו.
בספטמבר 1949 היו בתרשיחא פחות מ-1,000 ערבים וכ-130 משפחות יהודיות מעולי רומניה.
הסוכנות היהודית חייבה את התושבים היהודים לבצע את כל קניותיהם בצרכנייה, אך יהודים רבים העדיפו לקנות תוצרת זולה משכניהם הערבים.
בדצמבר 1950 הוכנה תוכנית לגירוש הערבים תושבי מעלות, יחד עם יישובים ערביים נוספים, אך היא לא יצאה לפועל עקב התנגדותם של משה שרת ואליעזר קפלן.
תחילה הוגדרה ההתיישבות היהודית כמושב בשם "מעונה".
בשנות ה-50 הקימו חלק מן המתיישבים היהודים פנסיונים קטנים לצורכי תיירות פנים.
לאור הקשיים הכלכליים שחוו המתיישבים היהודים במקום, הוחלט ב-1 באוגוסט 1951 לחלקם למתיישבים עירוניים ולמתיישבים חקלאיים.
התייחסות רשמית ראשונה לאפשרות הקמת יישוב באתר של היישוב מעלות הופיעה במסמך מ-18 באוקטובר 1950, של האגף לתכנון במחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית.
אף שבמסמך לא נזכרת מעלות בשמה, צורפה אליו מפת האזור המתוכנן להתיישבות.
בישיבה מיום 9 במרץ 1952 קבעה ועדת השמות הממשלתית את השם "מעלות" לעיר העתידית, בדומה לכפר הסמוך מעיליא ומכיוון שהעיר תיבנה על מעלות ההרים.
בשנת 1953 דובר כבר תכופות על יסוד יישוב יהודי בשם "מעלות" כדי לפתור את מצוקת תושבי מעונה עירונית.
בשנות ה-50 הוקמה מעברה בשם "מעברת מעלות" במקום שבו נמצא כיום אזור התעשייה של מעלות.
ידיעה ראשונה בעיתונות על הקמת היישוב היהודי מעלות פורסמה בעיתון דבר ב-3 ביולי 1957. היישוב, אשר יושב ב-120 משפחות באותו השבוע, הוקם מזרחית לכפר תרשיחא, כעיירה בעיקר לעולים ממרוקו ורומניה.
על פי התוכניות היישוב, אשר הוקם על ידי חברת עמידר במימון משרד השיכון, יועד ל-450 משפחות.
בחודש יולי הושלמו כבר 176 יחידות דיור ובניית שאר יחידות הדיור תוכננה להסתיים עד סוף שנת 1957. התושבים הראשונים הגיעו ליישוב מתרשיחא הסמוכה וממעברת מעונה.
הבתים הראשונים נבנו סמוך למיקומו הנוכחי של מגרש הכדורגל העירוני, בשטח 54 מ"ר עם שירותים חיצוניים.
ב-29 באוקטובר 1959 חוברה מעלות לרשת החשמל בטקס בנוכחות שר המשטרה בכור שטרית.
היישוב היהודי בתרשיחא התדלדל מאוד עד לשנות ה-60. תרמו לכך מחסור במקומות תעסוקה והקמת מעלות השכנה.
בשנותיה הראשונות השתייכה מעלות (כמו גם תרשיחא שכנתה) למועצה אזורית מעלה הגליל, אך ועד מקומי ניסה לקדם קבלת מעמד של רשות מקומית ליישוב.
ביוני 1960 הוחלט במשרד הפנים להקים מועצה מקומית משותפת ליישובים מעלות, תרשיחא ומעונה, אולם החלטה זו לא יצאה אל הפועל.
הצעה נוספת הייתה להקים מועצה משותפת למעלות ומעונה אך ההצעה לא התממשה.
ביום 4 באוקטובר 1962 פרסם שר הפנים בקובץ התקנות הכרזה על הקמת מועצה מקומית משותפת מעלות-תרשיחא, ההחלטה הייתה תקפה רטרואקטיבית החל מתחילת אוקטובר.
אף לאחר ההכרזה לא קמה המועצה מיד וטקס פתיחת המועצה צוין ב-16 במאי 1963, בבית הספר הממלכתי במעלות, בנוכחות סגן שר הפנים ישראל שלמה בן-מאיר ומכובדים נוספים.
בדיווח בעיתון "דבר" על הקמת המועצה, צוין כי היישובים תרשיחא ומעלות "הם מן הנחשלים ביותר על מפת המדינה".
שטח המועצה ערב ההקמה היה 2500 דונם.
מספר התושבים לפי מפקד האוכלוסין של 1961 היה במעלות 1658 נפש, במעונה העירונית היו 270 אנשים, בתרשיחא היו 1337 ערבים רובם נוצרים.
בעת הקמת המועצה המקומית ישבו במעלות כ-520 משפחות יהודיות, רובן מיוצאי צפון-אפריקה.
בתרשיחא ישבו 61 משפחות יהודיות וכ-200 משפחות ערביות.
במועצה הראשונה כיהנו 15 חברים, כאשר חמישה מתוכם היו ערבים.
לראש המועצה הראשון מונה על ידי ועדה קרואה צמח ששון תושב עכו, אשר נשלח למקום מטעם מפלגת מפא"י, בשנת 1966 הוחלף בלחץ התושבים לאחר שלוש שנות כהונה על ידי אלי בניטה שנבחר בבחירות מקומיות כראש המועצה הראשון במעלות תרשיחא.
לסגן ראש המועצה הראשון נבחר מיכאל אליאס מוסא דאוד, מוכתר העדה הקתולית בתרשיחא.
ב-21 בנובמבר 1995 קיבלה מעלות-תרשיחא מעמד של עיר.
היישוב משתייך לאשכול רשויות גליל מערבי.
במקביל להקמת העיירה נעשו ניסיונות לסגור את המעברה אבל התהליך לקח כמה שנים.
התושבים של המעברה התנגדו לעבור למבני השיכונים שהיו יותר מרווחים.
הסיבה העיקרית לסירוב לעבור הייתה התשלום הגבוה יותר שמשלמים בשיכונים מאשר במעברה.
בפברואר 1961 דווח על חילוץ משפחות שנתקעו בשיטפון במעברה לפי התיאור באותו זמן נשארו עשר משפחות במעברה.
בספטמבר דווח שחוסלה מעברת מעלות ונשארו שלוש משפחות במעברה שדורשות תנאים שהסוכנות היהודית מסרבת להם.
במהלך שנות ה-90 הכפילה העיר את אוכלוסייתה עם הגעתם וקליטתם של עולים רבים מחבר המדינות.
נכון לשנת 2017 הייתה אוכלוסיית העיר מורכבת מן הקבוצות האתניות והדתיות הבאות:
החל משנת 1983 ולמשך 31 שנים כיהן כרב העיר הרב יצחק ועקנין, יליד שנת 1932. בדצמבר 2015 נבחר הרב מאיר סייג לאחר תקופה בה לעיר לא היה רב.
מזג האוויר בחורף קריר וגשום, ולעיתים יורד בעיר שלג.
בקיץ חם ונוח עם אחוזי לחות נמוכים יחסית.
אחד המפעלים הראשונים שנפתחו במעלות היה מפעל הליטוש "אבני חן" אשר החל לפעול בשנת 1960 והיה בבעלות חברת "תיעוש" של ההסתדרות הכללית.
המפעל נפתח אחרי עיכובים שונים.
מפעל זה ידע קשיים רבים מעת פתיחתו לאחר שציוד המפעל נקנה ללא התייעצות עם מומחים, המפעל סבל מחוסר בכוח ניהולי מיומן ומאי-סדרים בהנהלת חשבונותיו.
לאחר מספר שנות פעילות כושלת, נסגר המפעל ב-1967.
בשנת 1965 הוקם מרכז מסחרי ראשון במעלות.
במרכז נבנו 21 חנויות, בית קפה, בנק, צרכניה ואולם קולנוע.
במחצית השנייה של שנות ה-60 הוקמו ביישוב מספר מפעלי תעשייה, בניסיון להקל על מצוקת התעסוקה.
מצוקה זו גרמה לתחלופת תושבים גבוהה ביותר ובעשר השנים הראשונות לקיומה של מעלות חלפו בה כ-20,000 תושבים, בעוד שבמחצית 1968 התגוררו במקום כ-5,000 תושבים בלבד, ואילו כמחצית מכוח העבודה הועסקו בעבודות יזומות.
בין המפעלים שנפתחו היו: מפעל "גנור" (מאוחר יותר שינה שמו ל"גיבור מעלות") אשר החל בייצור גרבי מכנס, פריט לבוש אופנתי באותם הימים.
מפעל זה היה הגדול במעלות ובשנות ה-70 העסיק כ-200 פועלים.
עוד נפתחו מפעל "מ.ג.ט." למוצרי נירוסטה, מפעל "טלרד" לייצור טלפונים ומרכזות ומפעל תע"ש מעלות.
בשנת 1968 נפתח ביישוב בית הבראה של קופת חולים כללית.
מעסיקים גדולים נוספים היו קק"ל שהעסיקה פועלי ייעור, ומחצבות אבן וסיד.
בשנות השישים האבטלה בעיירה הייתה גבוהה.
יגאל אלון שר העבודה שלח מכתב למשרד ראש הממשלה ב-8 בפברואר 1963 הוא תיאר שיש אבטלה כרונית והיעדר מקורות תעסוקה.
הוא לקח על עצמו את האחריות לדאוג להשפיע על משרדים ממשלתיים להשקיע במעלות.
אלון טוען שהמקום פחות מתאים למפעלים וצריך לראות אותו בתור מרכז נופש ותיירות.
דווח שאנשים ממעלות שמקבלים עבודה בנהריה עוזבים את מעלות בעקבות סגירת 'מפעל אבני חן'.
יש תיאור של עשרות בני נוער מסתובבים ברחובות יושבים בבתי קפה ועושים מעשי השחתה בעיר כי אין עבודה.
רוב התעסוקה בשנים הראשונות הייתה בעבודת דחק.
עבודת הדחק גרמה לשביתות ולעימותים אלימים, אחת לכמה חודשים פרצה שביתה בנוגע לתנאי העבודה.
קק"ל סיפקה את רוב עבודות הדחק בעיקר בתחום נטיעת יערות.
ב15 אוקטובר 1961 פרצה שביתה על רקע דרישה של פועלי ייעור שמועסקים על ידי קק"ל להפחתה במכסות הבורות היומית שהם היו צריכים לחפור.
קבוצה של 30 פועלים חסמה את היציאה של המשאיות לשטח העבודה ושאר הקבוצה (כ־400 אנשים) הצטרפה לשביתה.
ב-18 באוקטובר נעצרו שלושה פועלים בחשד להסתה לשביתה ולאיומים.
באותו יום הוכרזה שביתה כללית בעיירה והיא כללה שביתה של מוסדות החינוך, פועלי בניין של סולל בונה ועובדי המועצה האזורית.
מזכיר המועצה בצלאל דהן הותקף בזמן שניסה ללכת לעבוד.
השובתים איימו שאם לא יקשיבו לדרישות שלהם הם יעלו לירושלים וישבתו רעב מול הכנסת.
ב-25 באוקטובר דווח שהושג הסדר בין השובתים לאל"ם יצחק פונדק מנכ"ל משרד העבודה.
לפי ההסכם חלק מהפועלים יעברו הכשרה בקורס כריה בתמנע חלק אחר יישלח לעובדה במפעל בנהריה.
בנוסף הוחלט שוועדה תגיע לבדוק את עניין המכסות של חפירת הבורות.
לשר המשטרה בכור שלום שטרית הוגשה שאילתה בכנסת בנוגע למעצרים הרבים ופציעת מפגינים על ידי המשטרה.
שר המשטרה השיב שכוחות המשטרה נרגמו באבנים ונפצעו קצינים וסמלים הוא טען שהמשטרה התנהגה באיפוק גם שהם הותקפו.
הוא ציין בנוסף שהשופט שהרשיע את העצורים והתנהגות המשטרה הייתה למופת.
ב-15 במאי 1974 התרחש ביישוב "אסון מעלות", אירוע טרור שבמהלכו נרצחו 22 תלמידי בית-ספר תיכון, זוג מתושבי המקום ובנם הפעוט וחייל צה"ל.
בשנת 1975, בעקבות אסון מעלות, הוקמה ביישוב ישיבת מעלות, ישיבת הסדר השייכת למרכז ישיבות בני עקיבא.
בשבת, 13 בינואר 1979 התרחש בעיר פיגוע מיקוח נוסף חדרה חוליה של שלושה מחבלים לבית ההבראה במעלות, לאחר שחצו את הגבול מלבנון.
חיילי צה"ל ששהו בבית ההבראה הצליחו להרוג את חברי החוליה בטרם הצליחו לפגוע באורחי בית ההבראה.
על פעולה זו זכה אחד החיילים לעיטור המופת.
בשנת 2006, בזמן מלחמת לבנון השנייה הופגזה העיר בלמעלה מ-600 רקטות קטיושה.
אחת הקטיושות פגעה באזור תרשיחא, וגרמה למותם של שלושה נערים.
בשנת 2024 בעקבות מבצע חצי הצפון הופגזה העיר במאות רקטות, ב-13 באוגוסט נפגע בית מטיל ללא נפגעים וב-29 באוקטובר נהרג תושב תרשיחא מפגיעת רקטת חזבאללה.
בשנים הראשונות של מעלות היו שלושה בתי ספר – ממלכתי, ממלכתי דתי וחרדי.
בית הספר החרדי הוקם בשנת 1956 על ידי קבוצת הורים מתרשיחא שביקשו להקים לילדיהם בית ספר שיהיה שייך לזרם העצמאי.
בית הספר נסגר ונפתח מספר פעמים בשנות פעילותו, בשנת 1959 דווח שבית הספר נפתח מחדש ואמורים ללמוד בו 200 תלמידים מיישובי הגליל המערבי.
בשנת 1959 בית הספר מנה תשע כיתות ו-278 תלמידים.
בדיונים שנערכו בשנים 1961–1962 נקבע שאין מספיק תנאים בשביל לאשר את המשך פעילות בית הספר ואם הליקויים לא יתוקנו אי אפשר יהיה להמשיך בפעילות בבית הספר.
בשנת 1962 דווח שבית הספר נסגר והתלמידים פוזרו בבית הספר הממלכתי ובית הספר הממלכתי דתי.
בית הספר הממלכתי דתי – התחיל בתרשיחא ועבר בהמשך למעברת מעלות, בשנת 1958 המוסד קיבל אישור רשמי ממשרד החינוך, בהמשך הוא עבר למבנה קבוע בתוך העיירה.
בית הספר היה בית ספר אזורי לתושבי מועצת מעלה הגליל.
בית הספר מנה בהתחלה שמונה כיתות.
בית הספר הממלכתי – בית הספר הממלכתי נפתח בשנת 1958 בתור בית ספר אזורי לילדי מעלות מעברת מעלות, מעונה, תרשיחא היהודית עין יעקב, חוסן ופקיעין.
בית הספר הוכר באותה שנה באופן רשמי
בין בתי הספר הממלכתי דתי לבית הספר החרדי היו עימותים בעיקר על רישום תלמידים לכיתות.
יש עדויות משנת 1959 על תהליך הרישום בין בית הספר הממלכתי לבית הספר הממלכתי דתי העדויות מתארות ניסיונות שכנוע של נציגים ממפלגות שונות להירשם לבית ספר שלהם.
בחלק מהמקרים התהליך נעשה תוך כדי ניצול אי ידיעת השפה העברית של ההורים שבאו לרשום את ילדיהם.
בשנת 1963 חלוקת התלמידים במערכת החינוך בעיירה הייתה כדהלן-בית ספר הממלכתי 350 תלמידים, בית הספר הממלכתי דתי 250 תלמידים, גן ילדים ממלכתי 50 ילדים וגן של ארגון אמהות עובדות של ההסתדרות 50 ילדים.
בשנות השישים נפתח מרכז כפרי שנועד לתת השכלה יסודית לתושבי המושבים במועצה שעלו חסרי השכלה בסיסית, המרכז נועד ללמד 60 אנשים.
בשנת 1975 הוקם בעיר סניף של תנועת הנוער עזרא.
הסניף פעל כ-6 שנים ואז הועבר לתנועת הנוער בני עקיבא.
התנועה עוסקת בפיתוח תרבות הפנאי של צעירי מעלות, בקידום המנהיגות בקרב בני הנוער ובפעילויות חינוכיות בלתי פורמליות בעיר.
משנות ה-80 ועד היום פועל בעיר מרכז לימודי שדה (מל"ש) של החברה להגנת הטבע.
המל"ש פועל הן בחינוך הפורמלי בהדרכת טיולים ושיעורי חינוך סביבתי, והן בחינוך הבלתי פורמלי בהפעלת תנועת נוער של החברה להגנת הטבע, חוגי מנהיגות בקידום הנוער, פעילויות בבית החם לנערה ועוד.
במל"ש פועלים מתנדבי שנת שירות, שירות לאומי, מורות חיילות, וחיילי נח"ל בפרק המשימה הלאומית.
בשנת 2010 חודש בעיר שבט הצופים.
השבט נפתח מחדש על ידי קומונת מתנדבי שנת שירות בגרעין רעים.
השבט עוסק בפעילויות חינוכיות חברתיות בעיר, בחיזוק המנהיגות הצעירה, חיזוק פעילות הנוער ועוד.
החל משנת 1991 נערך במעלות-תרשיחא פסטיבל/סימפוזיון "אבן בגליל".
האירוע נערך פעם אחת בשנה, בדרך כלל בחול המועד פסח.
הפסטיבל מארח פסלים מפורסמים ממדינות שונות המגיעים לעיר ומפסלים לאורך כל הפסטיבל.
בסיום הפסטיבל מוצבים הפסלים השונים ברחבי העיר.
בעיר פועלת התזמורת האנדלוסית "אלמוגרביה" מעלות תרשיחא, המנגנת מוזיקה אנדלוסית קלאסית.
להקת "גרוטסק" מעלות (הלהקה הייצוגית של החוג קרקס אומנותי במתנ"ס סביונים) מייצגת את העיר בפסטיבלים בין-לאומיים בכל רחבי הארץ.
להקת "דאנס סטודיו מעלות" מופעלת במתנ"ס דור לדור, ומשתתפת בתחרויות רבות ברחבי הארץ והעולם.
התחרות הבין-לאומית לריקודים סלוניים התקיימה באולם באגם מונפורט, באוקטובר 2008.
מוזיאון המייסדים ע"ש יעקב חזן
המוזיאון, הנמצא בעיר, מביא את תולדות ההתיישבות במעלות ואת סיפור הקמת היישוב שקם על יסודות המעברה בתרשיחא ובאזור התעשייה במעלות.
הוא מתמקד בסיפורם של מייסדי העיר ומאפשר למבקרים להתנסות בעלילות החלוצים וללמוד על מעשה היחיד בבניין הארץ.
המוזיאון משמר את הזיכרון ההיסטורי ומעורר יחס של ההערכה לפועלם של המתיישבים הראשונים.
הוא ממוקם בשכונת מגורים משנות ה-60, במבנים דמויי קרון רכבת שהיו מיועדים למגורי משפחות עולים שעלו מצפון אפריקה.
המבנים עברו תהליך של שיקום ושימור ומשמשים משכן למורשת המתיישבים כובשי הגליל המערבי.