tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בינתיים, היא המשיכה לכתוב את מה שהפך מאוחר יותר לסדרה הידועה כסדרת Patternist, שעסקה בהיסטוריה ועתיד אלטרנטיביים של האנושות: הספר Patternmaster יצא ב-1976, והספר Mind of My Mind יצא ב-1977. ב-1978 היא לבסוף הצליחה להתפרנס מכתיבתה והפסיקה עם המשרות הזמניות.
היא עשתה הפסקה מהסדרה כדי לחקור ולכתוב את הספר Kindred, שיצא לאור ב-1979, ועסק בעבדות ומסע בזמן.
את הסדרה הראשונה היא סיימה בשנות השמונים עם הספרים זרע פרא (1980) - שהוא ספרה היחיד שתורגם לעברית - ו-"Clay's Ark" (1984).
ההצלחה המקצועית של באטלר החלה לתפוס תאוצה ב-1984, כאשר הסיפור "Speech Sounds" זכה בפרס הוגו בקטגוריות סיפורים קצרים, וכעבור שנה, כשספרה "Blood Child" זכה בפרס הוגו, פרס לוקוס, ופרס הקוראים של מגזין Science Fiction Chronicle לנובלטה הטובה ביותר.
בתקופה זו, באטלר נסעה ליער האמזונס כדי לחקור עבור הסדרה הבאה שלה, שנקרה טרילוגיית קסנוג'נסיס (Xenogenesis trilogy), אשר כלל את Dawn (1987), Adulthood Rites (1988), ו-Imago (1989).
בשנות התשעים פורסמו הספרים שגיבשו את מעמדה כסופרת מוכרת.
ב-1995 הוענקה לבאטלר מלגת מקארתור, המכונה גם "מענק הגאונות", בסכום של $295,000. בהיסטוריה של הקרן, לא הוענקה מלגה לסופר מדע בדיוני אחר.
לאחר מות אמה ב-1999, עקרה באטלר לאזור סיאטל, והמשיכה לכתוב ספרים בסדרת Parable.
אך בזמן כתיבת מה שהיה מיועד להיות הספר האחרון בסדרה, Parable of the Trickster, באטלר חוותה חסמי כתיבה, והחלה לסבול מדיכאון ותשישות.
היא החליטה להפסיק את הכתיבה בנושא, ולעבור למשהו אחר, יותר "קליל" ו"כייפי", לדבריה.
התוצאה הייתה ספרה האחרון, רומן ערפדים בשם Fledgling, שיצא ב-2005.
בשנות חייה האחרונות, באטלר כתבה אך מעט.
היא חוותה חסמי כתיבה, ותרופות שנטלה להקלת מחלת לב גרמו לה לתשישות וחולשה.
היא המשיכה ללמד כתיבה ולערוך סדנאות.
היא צורפה להיכל התהילה הבינלאומי לסופרים שחורים באוניברסיטת שיקגו סטייט בשנת 2005.
באטלר נפטרה מחוץ לביתה ב-24 בפברואר 2006, בגיל 58. בידיעות על מותה, לא היה ברור מהי סיבת המוות.
היו דיווחים שחוותה שבץ מוחי, והיו דיווחים שנפגעה בראשה עקב נפילה.
הסברה המקובלת היא שהפגיעות בראשה קרו לאחר שנפלה בעקבות שבץ.
אגודת קארל ברנדון יסדו קרן מלגות על שמה, כדי לעודד סופרים של צבע (people of color) להשתתף בסדנאות הכתיבה של ארגון Clarion, היכן שבאטלר התחילה את הקריירה שלה 35 שנה קודם.
במותה, באטלר לא השאירה מאחור משפחה או שאירים.
היא אמרה על עצמה, בריאיון ללוס אנג'לס טיימס ב-1998, "אני שחורה, אני מתבודדת, תמיד הייתי אאוטסיידרית" (I'm black, I'm solitary, I've always been an outsider).
בראיונות ומסות, באטלר הרבתה לכתוב על ראייתה את האנושות כפגומה אינהרנטית בגלל הנטייה לחשיבה היררכית, אשר מובילה לדעות קדומות ואלימות, ולהכחדות המין האנושי בסופו דבר אם לא תרוסן.
"בריונות פשוטה", כתבה באטלר במאסה "עולם ללא גזענות", "היא רק ההתחלה של ההתנהגות ההיררכית שמובילה לגזענות, סקסיזם, אתנוצנטריזם, מעמדיות, וכל ה'איזמים' האחרים שגורמים לכל כך הרבה סבל בעולם." סיפוריה, לפיכך, מתארים תכופות את השתלטנות הדרוויניסטית של בני אדם על החלשים מהם כסוג של טפילות.
החזקים בסיפוריה, בין אם מדובר בערפדים, חייזרים, בני אדם על-אנושיים, או בעלי עבדים, מוצאים את עצמם בעימות על מול דמות ראשית המייצגת שוני, שמתנגדת להם או נאבקת בהם.רבים מספריה עוסקים באופן ישיר או מרומז בעבדות, במיוחד עבדות שחורה, וכן קולוניאליזם של אנשים לבנים (או מטאפורות לאנשים לבנים) במרחבים שחורים.
הדמויות המובילות שלה הן נשים שחורות שמתמודדות עם יחסי כוח נטויים נגדן, אשר מהוות הגורם לשינוי החברתי החיובי שבאטלר ייחלה לו.
תמה שחוזרת על עצמה בכתביה של באטלר היא התנגדות לדחף המוות שטמון בנטייה ההיררכית דרך אהבת חיים.
אהבה זו מתבטאת באופנים שונים - חיים זרים וחייזרים, הנדסה גנטית, הכלאות גנטיות בין מינים, מוטציה, זיווגים בין מיניים ובין גזעיים, סוגים שונים של סקס ומופעים אחרים של היברידיות - המשמשים כדרך לתקן את הפגם האנושי הסוציו-ביולוגי שמכוון להיררכיות.
באטלר מייצרת בספריה חברות מעורבות - בין אם מבחינת גזע או אתניות, ובין אם חברה שמכילה בני אדם וחייזרים או יצורים על-אנושיים אחרים.
תוך כדי כך היא גם בוחנת את ההשפעה על תפישות של מגדר ונטיה מינית, וכן מבנה המשפחה.
כך, בטרילוגיית Xenogenesis, היא בוחנת יחסים מיניים בין חייזרים לבני אדם, כאשר לחייזרים מגדרים שונים מאשר אלו המוכרים בחברה האנושית, והתוצאה היא גם מבנה משפחתי פוליאמורי ושונה מאשר המוכר בחברה המערבית של המאה העשרים שבמסגרתה הספרים נכתבו.
בספריה, הקבוצות האנושיות שמתעקשות על הדרכים הישנות אינן שורדות, או שורדות בקושי רב ובתנאים אלימים, בעוד הקבוצות ההיברידיות משגשגות.
באטלר מנתה את אמה כמשפיעה הגדולה שלה.
למרות שאמה הייתה נטולת השכלה פורמלית, היא זו שעודדה את בתה לקרוא, ללמוד ולכתוב.
לעומת אחרים בסביבתה, אמה עודדה אותה לחלום על הצלחה כסופרת.
פעם, אמה שילמה חודש שכר דירה כדי שסוכן מקצועי יבקר את עבודתה של באטלר, וגם נידבה את חסכונותיה המועטים כדי שבאטלר תוכל להשתתף בסדנת Clarion - היכן שבאטלר מכרה את סיפוריה הראשונים.
ההשפעה המקצועית של באטלר היה, לדבריה, הרלן אליסון, אשר נתן לה ביקורת ספרותית רצינית בפעם הראשונה הוא עודד אותה להשתתף בסדנת הכתיבה הנחשבת, ואף קנה ופרסם את סיפורה הראשון.
הרלן המשיך לתפקד כמנטור, ובמהלך השנים הוא ובאטלר פיתחו חברות קרובה.
האסטרואיד 7052 Octaviabutler שהתגלה על ידי אלינור הלין בשנת 1988, נקרא על שמה.
תרגום לעברית: "זרע פרא", אוקטביה באטלר, תרגם דן סופר, (עם עובד 1995).
אוקטביה היל הייתה מנהיגה ורפורמטורית חברתית בריטית, שעיקר דאגתה הייתה לרווחתם של תושבי הערים, במיוחד לונדון, במחצית השנייה של המאה התשע עשרה.
היא נולדה למשפחה עם מחויבות חזקה להקלת העוני, בעוד היא עצמה גדלה בנסיבות קשות בשל כישלון כלכלי של אביה.
כבר מגיל 14, ללא השכלה פורמלית, עבדה למען רווחתם של פועלים מן המעמד הנמוך.
היל הייתה הכוח המניע מאחורי פיתוח הדיור הציבורי.
קשר ידידותי עם ג'ון ראסקין איפשר לה ליישם את רעיונותיה לכדי פעולה בעזרת השקעה ראשונית שהעמיד לרשותה.
היא האמינה כי שינוי מגיע מתוך הסתמכות על עצמך והעמידה זאת כעיקרון מפתח במערכת הדיור שפיתחה.
היא ועוזריה הכירו את הדיירים באופן אישי ועודדו אותם להאמין בעצמם ולפעול כדי לשפר את חייהם.
היא התנגדה לאספקת דיור ציבורי מטעם העירייה בהאמינה כי צעדים בירוקרטיים ללא מגע אישי ועידוד לא יעזרו.
דאגה נוספת של ויקטוריה היל היה הזמינות של שטחים פתוחים עבור אנשים עניים.
היא מחתה נגד פיתוח פרברים בשטחי יערות פתוחים, ובין היתר עזרה להציל את שטחי המפסטד הית' ושדות פרלמנט היל מבנייה עליהם.
היא הייתה אחד משלושת המייסדים של "הקרן הלאומית" שהוקמה כדי לשמר אתרים בעלי עניין היסטורי או נופי להנאת הציבור הבריטי.
היא הייתה חברה מייסדת של חברת ארגון צדקה (Charity Organization Society) (כיום ידוע בשם Family Action) אשר ארגן מענקי צדקה והיה חלוץ בשירות ביקורי בית ששימש בסיס לעבודה הסוציאלית המודרנית.
היל הייתה חברה בוועדת חקירה ממלכתית בנוגע לחוקי העניים ב-1905, והייתה האישה הראשונה לשאת בתפקיד מסוג זה.
מורשתה של היל כוללת את החזקות גדולות של הקרן הלאומית המודרנית, מספר פרויקטים של דיור המנוהלים עדיין ברוחה, מסורת של הכשרת מנהלי דיור, ומוזיאון אוקטביה היל במקום הולדתה.
אוקטביה היל הייתה בתו של ג'יימס היל, סוחר תירס, בנקאי, וחסיד של Owenism, תורת הדוגלת בחברה אוטופית סוציאליסטית.
הוא היה אלמן פעמיים, היו לו שישה ילדים (חמש בנות ובן) מנישואים קודמים אימה, קרוליין סאות'ווד סמית', הייתה אשתו השלישית של אביה והייתה ביתו של ד"ר תומאס סאות'ווד סמית', חלוץ הרפורמה הסניטרית.
ג'יימס היל התרשם מכתיבתה בנושאי חינוך והעסיק אותה כאומנת לילדיו בשנת 1832. ב-1835 נישא לה, ולאחר שלוש שנים נולדה אוקטביה כבתו השמינית וצאצאיתו התשיעית.
את חיי המשפחה הנוחים שיבשו בעיות כלכליות, וקריסה נפשית של האב בעקבותיה.
בשנת 1840 הוא הוכרז פושט רגל.
הסב תמך כלכלית במשפחה וסייע בגידול הילדים.
ד"ר סאות'ווד סמית' היה רפורמטור בתחומי בריאות ורווחה והיה פעיל במגוון בעיות חברתיות, כולל עבודת ילדים במכרות ודיור.
גם ביתו החזיקה בדעות דומות בנוגע לרפורמה חברתית, והיה לה עניין בחינוך מודרני.
היא הכירה את משנתו של יוהאן היינריך פסטלוצי, ממייסדי הפדגוגיה המודרנית בשווייץ, אשר היה מפורסם במוטו החינוכי של "ללמד דרך הראש הידיים והלב", כלומר דגל בהקניית משמעת לילדים באמצעות עבודה, כבוד ומעל הכל אהבה ואמון.
היא גם עבדה יום יום בבית החולים של לונדון באזור המזרחי ושימשה לאוקטביה, ביתה, השראה לדאגה לשכבת העניים ביותר בתחילת לונדון הוויקטוריאנית.
אוקטביה לא רכשה כל השכלה פורמלית, למדה עם אימה בחינוך ביתי.
המשפחה גרה בבית קטן בפינצ'לי, שהיה אז כפר קטן והיום פרבר בצפון לונדון.
אוקטביה היל התרשמה והושפעה מספרו של הנרי מייהיו, London Labour and the London Poor, שהציג את חיי היומיום של תושבי הפרוורים העניים של לונדון.
מוריס שהיה תאולוג, כומר אנגליקני ורפורמטור חברתי, ידיד המשפחה.
החלה את עבודתה למען עניי לונדון בעזרה בהכנת צעצועים לילדים שלמדו Ragged school, שהייתה רשת חינוך עבור ילידי המעמד הפועלים.
כמו כן, שימשה גם כמזכירה ללימודי נשים במכללת בלומסברי לפועלים במרכז לונדון.
היל התקבלה בגיל 13 להתמחות בציור זכוכית באיגוד קואופרטיבי שסיפק תעסוקה ל"נשים במצוקה".
כאשר העבודה של האיגוד הורחבה לתחום של בניית צעצועים עבור Ragged school, הוזמנה, בגיל 14, לשמש כאחראית על המחלקה הזו.
שנה לאחר מכן החלה לעבוד, בזמנה הפנוי, בהעתקות עבור האמן ג'ון ראסקין.
היא הייתה מודעת מאוד לתנאי החיים הנוראים של הילדים שעבדו תחתיה באיגוד ורצתה לפעול בסיוע להם.
היל סברה כי הדרך הנכונה לכך היא בעידוד פיתוח כוחות אישיים והתמודדות עצמאית יותר מאשר במתן סיוע חומרי.
הצטרפה לארגון צדקה (COS), שתואר על ידי ג'יליאן דארלי, הביוגרף של אוקביה היל כ"גוף שנוי במחלוקת שיצא כנגד התלות שפילנתרופיה המונעת מכוונות טובות מעודדת...ודגל בתמיכה לעניים שתהיה ממוקדת בקפידה ומפוקחת ביעילות.
זה היה קו שמאוחר יותר בחייה, סברה היל כי הוא נוקשה יתר על המידה"
היל הייתה נמוכת קומה, כמו כל המשפחה שלה, ואדישה לאופנה.
חברתה הנרייטה ברנט, רפורמיסטית ואשת חינוך, כתבה עליה: "היא הייתה קטנת ממדים, עם גוף ארוך ורגליים קצרות.
התלבשה לעיתים קרובות באופן שלא הלם אותה.
שיערה היה רך ושופע, אך היופי של פניה היה בעיניים חומות ומאירות שהרימה אל בני שיחה באופן מודע, בשיחות בעניינים בעלי חשיבות עבורה".
☃☃ ברנט גם דיברה על כך שאוקטביה היל הייתה לעיתים חסרת רחמים.
גרטרוד בל כינתה אותה "רודנית".
בהמשך חייה של היל, כתב עליה הבישוף של לונדון, פרדריק טמפל, שפגש אותה בכינוס של נציגי הכנסייה: "היא דיברה חצי שעה...
מעולם בחיי לא הכו אותי כך."
הפרלמנט וסוכני שינוי רבים עמלו לשפר את הדיור של מעמד הפועלים מאז תחילת שנות 1830. כאשר היל החלה בעבודתה, התנועה לשיפור הדיור כבר פעלה במשך עשרים שנה, ועדות נבחרות ישבו על מנת לבחון את הסוגיות של איכות החיים העירונית, והועברו חוקים ראשונים לשיפור דיור מעמד הפועלים.
מנקודת מבטה של היל כל הפעולות הללו אכזבו את בני מעמד הפועלים העניים ביותר, שהיו הפועלים הבלתי מקצועיים.
היא מצאה כי בעלי הבתים התעלמו ממחויבויותיהם כלפי הדיירים שלהם באופן קבוע והדיירים היו בורים ומדוכאים מכדי להיות מסוגלים לדאוג לעצמם ולהיטיב את תנאי חייהם.
היא ניסתה למצוא בתים חדשים עבורם, אבל היה מחסור חמור בדיור זמין.
היל החליטה כי הפתרון היחיד הוא להפוך לבעלת בית בעצמה.
ג'ון ראסקין, הכיר את היל מעבודתה האמנותית אצלו כמעתיקה והתרשם ממנה.
כהומניטר ואסתטיקן חש דחייה מהכיעור הברוטלי של הסלאמס ולכן ב-1865, לאחר שירש סכום כסף נכבד מאביו, חכר ב-£750 שלושה קוטג'ים של שישה חדרים כל אחד במרילבון.
רסקין הפקיד את ניהול הבתים, שהיו "במצב נורא של לכלוך והזנחה", לניהולה של אוקטביה היל.
הוא אמר לה כי משקיעים יימשכו לתוכנית מעין זו אם תובטח להם תשואה שנתית של חמישה אחוזים.
ב-1866 רכש רסקין את זכות חכירה של חמישה בתים נוספים לניהולה במרילבורן.
בעיתון הטיימס נכתב: "הבתים פנו לאזור קצת שומם, שהיה מכוסה שרידי רפתות וערמות זבל פרות.
בוצעו התיקונים הנחוצים, האזור נוקה והשממה הפכה מגרש משחקים בו נטע מר רסקין עצים."
לאחר פיתוח האתר הושכרו הדירות לבעלי הכנסה נמוכה.
מדמי השכירות הושגה תשואה של חמישה אחוזים על ההון לרסקין וכל סכום מעבר לכך הושקע בנכסים לטובת התושבים.
חל איסור על פיגור בתשלומים וחובות.
כדברי היל: " עמידה בזמנים, הקפדה בגביית שכר דירה והתעקשות על מוסר תשלומים גבוה איפשרו את הפרויקט".
כתוצאה מניהולה הנבון הצליחה היל למשוך תומכים נוספים לפרויקט וב-1874 היו בו 15 בניינים ובהם כ-3000 דיירים.}
שיטתה של היל התבססה על פיקוח קרוב לא רק על הבניינים אלא גם על הדיירים.
היא התעקשה כי "אינך יכול להתנהל עם האנשים ועם הבניינים בנפרד אלו מאלו".
היא שמרה על קשר אישי קרוב עם כל הדיירים, והתנגדה בחריפות להתערבות הממשלה ושל ארגונים ביורוקרטיים שאינם נותנים יחס אישי בתחום דיור.
לדעתה, "סוציאליזם מוניציפלי ודיור מסובסד" הובילו להריסת בתים לא מובחנת ותוכניות השמה בדיור חלופי שהובילו להרס של קהילות
במרכז שיטת העבודה של אוקטביה עמד הביקור השבועי לגביית שכר דירה.
מלכתחילה, הגתה זאת היל כתפקיד לנשים בלבד.
היא ועוזרותיה, כולל אמה, שילבו בביקור בדיקה של כל פרט באתר ופיתחו היכרות אישית עם הדיירים, ובכך בנו את ראשיתה של התפיסה של עבודה סוציאלית.
בתחילה חשבה היל כי "התנדבות עובדים היא הכרח.
הם טובים יותר מעובדים בתשלום וניתן לגייסם במספרים מספיקים".
מאוחר יותר מצאה כי יעיל יותר לנהל זאת כמקום עבודה בשכר.
השיטה שלה דרשה צוות גדול.
שכר הדירה נאסף בימי שני, שלישי ורביעי בבוקר.
חשבונות שכר הדירה נערכו בשעות אחר-הצהריים, וכך גם ההסדרים שנעשו עם קבלנים לצורך תיקונים.
בימי חמישי ושישי היו בירורים עם אנשים שפיגרו בתשלומים, שולמו חשבונות לקבלנים ונערכו חוזים לדיירים חדשים ולדיירים עוזבים.
בזמנם הפנוי, בין אם במהלך שעות העבודה או בהתנדבות לאחריהן, העובדות קידמו מפגשי דיירים ופעילויות חברתיות וחינוכיות לילדים.
ב-1859, היל הקימה בסאות'פארק יחידה קדם צבאית, עצמאית (Army Cadet Force), ראשונה מסוגה, אשר איפשרה לצעירים מקומיים הכשרה בסגנון צבאי.
היל סברה כי ארגון מסוג זה ידמה יותר "לדבר האמיתי" מאשר תנועות נוער כנסייתיות, למשל, ולכן יהיה אטרקטיבי יותר עבור אלו אשר עברו את גיל ה"כאילו".
היא הזמינה קצין מגדוד דרבישייר להקים את היחידה, אשר זכתה לפופולריות רבה ומנתה כ-160 חניכים.
היל סיכמה את עקרונותיה במאמר בשנת 1869: "היכן שאנשים מסרבים בהתמדה לפעול למען עצמם, יש בעזרה חיצונית נזק יותר מתועלת".
היא הייתה בוטה בביקורת שלה בנוגע לתפיסה המקובלת בבריטניה שנקראה "הקלה לעניים" והתייחסה לפעילות של הממשלה והכנסייה לסיוע לעניים.
גישה זו הייתה נהוגה מאז "חוק העניים האליזבתני" משנת 1601 וכללה עזרה חומרית של כסף, בגדים ומזון ללא חיוב העניים להיכנס לבתי מחסה (פתרון שגם היום היה קיים).
היל ביקרה גם את מערכת Speenhamland שכללה טבלאות שונות לזכאות לסיוע וטענה כי מערכות אלה אינן מעודדות את העניים לעבוד, ומהוות "שימוש מופקר בכספי ציבור ".
ארגונה עודד לקיחת אחריות אישית.
היא התעקשה על טיפול מיידי במאחרים בתשלום ; מינתה מטפלים אחראיים, עקבה אחר המלצות על שוכרים פוטנציאליים, וכן ביקרה אותם בבתיהם.
היא הקדישה תשומת לב קפדנית למיקום וטיב ההשמה של דיירים בהתאם לגודל המשפחה וגודל הדירה הנדרש להם ולא חוקקה חוקים שלא ניתן היה לאכוף.
מעריץ אמריקאי תיאר אותה בתור "שולטת בממלכה קטנה של 3000 נתינים אוהבים, עם שרביט ברזל שזור שושנים".
אף על פי שהיל דרשה רבות משותפיה, היא דרשה מעצמה עוד יותר.
בשנת 1877 התמוטטה ונדרשה לה חופשה של מספר חודשים מעבודתה.
דארלי מייחס זאת למספר גורמים: "עבודה רבה מדי לאורך זמן, קושי בהאצלת סמכויות, פטירת חברתה הקרובה Jane Senior ואירוסין קצרים שכשלו", כדי לסייע לה, מצאה משפחתה עבורה בת לוויה, הרייט יורק, (1843-1930).
יורק לקחה על עצמה חלק גדול מעול עבודתה של היל ונשארה לצידה עד פטירתה.
היל האמינה כי לדייריה, ולכל העובדים העירוניים צריכה להיות גישה לשטחים פתוחים, כפי שכתבה ב-1883: " יש כוח מחייה לאדמה, אוויר נקי ושמיים כחולים".
היא עתרה כנגד בניית פרוורים באזורים מיוערים ועזרה להציל את המפסטד הית' ושדות הפרלמנט היל מפיתוח.
היא הייתה הראשונה להשתמש במונח "חגורה ירוקה" בתיאור האזורים הכפריים המקיפים את לונדון.
שלוש הגבעות של קנט (Toys Hill, Mariners Hill Ide Hill) הן חלק מן החגורה הירוקה סביב לונדון שסייעה לשמר.
ב-1876 מונתה אוקטביה היל לאוצרת של חברת Kyrle, שנוסדה באותה שנה על ידי אחותה הבכורה, מירנדה, כ"החברה להפצת יופי".
תחת הססמה "להביא את היופי הביתה לעניים".
מטרת החברה הייתה להנגיש אמנות, ספרות, מוזיקה ושטחים פתוחים עבור העניים העירוניים.
לתקופה קצרה החברה שגשגה והתרחבה, ואך שאיבדה מכוחה לאחר מספר שנים.
הקמפיין הובל על ידי Canon Hardwicke Hansley ונתמך על ידי ג'ון רסקין, אוקטביה היל וסר רוברט האנטר אשר היה יועץ משפטי של החברה הבריטית לשימור.
מ-1875 ואילך, האנטר היה היועץ המשפטי של היל לגבי על הגנה על השטחים הפתוחים בלונדון.
גם הוא וגם Rawnsley, שפעלו על סמך רעיון שהוצע על ידי רסקין, יצרו קרן נאמנות שתקנה ותשמר שטחי טבע יפים ואתרים בעלי ערך היסטורי לאומה.
ב-16 בנובמבר 1893, היל, הנטר וראונסלי נפגשו במשרדי החברה לשימור והסכימו להוציא אל הפועל את רעיון הקרן לשימור אתרים.
הקרן נחנכה בשמה המלא "הקרן הלאומית עבור מקומות בעלי חשיבות היסטורית או אתרי טבע" כשנה לאחר מכן, ועסקה בעיקר בהגנה על שטחים פתוחים ומבנים היסטוריים בסכנת הריסה.
מספר הבתים המנוהלים על ידי היל המשיך לגדול.
אף על פי שרסקין, התומך העיקרי של הפרויקט, קם נגדה בהתקף של אי -שפיות, יצרה קשר עם גורמים דתיים אשר העבירו לידיה את הניהול של מגורי עניים במספר אזורים של דרום לונדון שהיו בבעלותם.
עד סוף המאה התשע עשרה, הנשים שעבדו אצל היל כבר היו כולן עובדות מקצועיות מיומנות בשכר.
הרעיונות שלה שוכפלו, בתמיכתה הנלהבת, באירופה ובארצות הברית של אמריקה.
ביאטריס ווב, סוציאליסטית וכלכלנית בריטית, אמרה על אוקטביה היל כי היא "הראשונה שהייתה מודעת למשמעות העוני עבור העניים", כשביקרה אצל אחותה של היל, ששימשה כגובת שכר דירה בEast End.
ביתה של המלכה ויקטוריה, הנסיכה אליס מהסה-דרמסטדט, נלקחה בעילום שם לסיור במספר בנייני מגורים של היל, ותרגמה את הספר של היל "בתיה של היל עבור עניי לונדון" לגרמנית.
בין הנשים שהדריכה היל הייתה מוד ג'פרי, ששימשה עוזרת ומזכירה שלה.
מאוחר יותר ג'פרי נבחרה על ידי הנציבים של אדמות הכתר לנהל תוכניות הדיור החדשות בלונדון על פי המודל של היל.
אפילו כמה רשויות מקומיות, למרות העובדה שהיל לא נתנה בהם אמון, הלכו בדרכה: כמה מהמודלים הראשונים בקנזינגטון וקמברוול, עבדו בדרכה: הם רכשו בתי מגורים לפועלים ושיפצו אותם באופן הדרגתי ללא פינויי תושבים או הריסות.
למרות התנגדותה להתערבות ממשלתית או מקומית במתן דיור, נאלצה אוקטביה היל להתמודד עם מעורבות מועצת המחוז לונדון וגורמים שלטוניים מקומיים אחרים באספקת דיור עבור העניים.
בשנת 1884הוקמה ועדה ממלכתית ממונה על הדיור של מעמד הפועלים אך ראש הממשלה, ויליאם גלדסטון, ושרים עמיתים הטיל וטו על ההצעה לכלול את היל בין חברי הוועדה.
עד מהרה עלה מספר הנכסים בניהולם על זה שאצלה.
ואהל מציין כי בשנת 1880 היה שווי הרכוש תחת ניהולה כ-£70,000, ובסוף הקריירה שלה היא סיפקה דיור לכ"שלושה או ארבעת אלפים איש לכל היותר." למועצת מחוז לונדון, לעומת זאת, היה תקציב של £1,500,000 בתוכנית ההשמה בדיור של עניי לונדון בשנים 1901-02.
אוקטביה היל התנגדה לרפורמות אחרות אשר התרחשו בתחילת המאה ה-20. היא התנגדה לתנועה למען הצבעת נשים על בסיס הטענה כי "גברים ונשים מסייעים אלו לאלו משום שהם שונים, ויש להם יתרונות שונים ותחומים שונים".
היא גם האמינה כי מתן שירותים חברתיים ומענקי זקנה על ידי המדינה מזיקים יותר מאשר מסייעים, בפגעם בעיקרון של התקדמות מתוך הסתמכות האדם על כוחותיו.
היל נפטרה ממחלת הסרטן ב-13 באוגוסט 1912, בביתה, במרילבון, בגיל 73.
כאשר דיוקן שלה שצויר על ידי ג'ון סינגר סרג'נט הוצג על ידי עמיתיה, ב-1898, נשאה אוקטביה היל נאום בו אמרה: "כאשר אני אעלם, אני מקווה שהחברים שלי לא ינסו לפעול בשיטה מסוימת או ללכת בעיניים עצומות בדרך שסללתי.
נסיבות חדשות דורשות מאמצים שונים, ורוח הדברים, לא התבנית המתה, היא שצריכה להיות מונצחת....
נשאיר אחרינו כמה בתים משופרים, כמה מהם בנויים מחדש, התחשבות וניהול אוהב, כמה שטחים פתוחים..." אבל, היא אמרה, יותר חשוב יהיה "עין מהירת ראות, נשמה אמיתית, תקווה גדולה לימים חדשים וטובים יותר.
אידיאלים גדולים יותר, יותר תקווה, וסבלנות כדי להבין את שניהם."
קרן רחוב הוראס (Horas Street fund) שנוסדה על ידי היל, הפכה למודל עבור עמותות דיור רבות אחריה ופותחה לכדי הקרן הנושאת את שמה היום "דיור אוקטביה" (Octavia Housing).
היום יש לקרן זו מספר בתים, שתוכננו על ידי אליג'ה הול (Eliga Hoole), שעבד עם היל במשך שנים רבות.
את נחישותה של היל לספק מרחב קהילתי ניתן לראות עדיין בין היתר, בחלל של בניין הצלב האדום בסאות'וורק (Southwark-1888).
האתר של אגודת אוקטביה היל קובע כי מרכיבי יסוד לתכנון עיר הם מרכז קהילתי, ובתים נאים מתוחזקים היטב, ובכך אכן חזתה את הבסיס לתכנון ערים ל-15 שנה הבאות.
תנועת ההתיישבות, אשר יצרה קהילות אינטגרטיביות מעורבות של עשירים ועניים, צמחה ישירות מתוך עבודתה של היל.
עמיתיה סמואל (Samuel) והנרייטה ברנט (Henrietta Barnett), ייסדו את טוינבי הול,(Toynbee Hall) היישוב הראשון שנתמך על ידי אוניברסיטה, אשר יחד עם יישוב נוסף שנתמך על ידי אוניברסיטת הנשים (ונקרא מאוחר יותר Blackfriars) ממשיכים לשרת את הקהילות המקומיות.
ברחבי העולם, הונצח שמה של אוקטביה היל בארגון
בפילדלפיה, המחזיק נכס קטן שיועד לספק דיור בר השגה לתושבי העיר בעלי הכנסה נמוכה ובינונית.
נשים שהתמחו אצל היל הקימו ארגון דיור לנשים עובדות ב-1916, ששינה את שמו מאוחר יותר ל "חברת מנהלי הדיור" ב-1948. לאחר המיזוג עם "המכון למנהלי דיור" בשנת 1965, החברה שינתה את שמה ב-1994 לשמה הנוכחי - Chartered Institute of Housing.
ה-CIH הוא גוף מקצועי עבור עובדי הדיור המקצועי בבריטניה ובחו"ל.
ההכשרה שנתנה היל לעובדי ארגוני צדקה מתנדבים תרמה לפיתוח של עבודה סוציאלית מודרנית, וה-COS המשיך לשמש כבעל תפקיד חשוב בפיתוח העבודה הסוציאלית כמקצוע במשך המאה העשרים.
בשנת 1907, עברה בפרלמנט אמנת הקרן הלאומית הראשונה (National Trust Act) שקידשה את מטרת הקרן ונתנה לה את הסמכות והכלים לפעול על מנת להגן על רכוש לטובת האומה.
הקרן אחראית עתה על מגוון רחב של חופים, כפרים ובניינים היסטוריים.
על פי אתר האינטרנט של הקרן יש "צוותים מקצועיים, מתנדבים ודיירים שעסוקים מדי יום בהנגשת שטחים פתוחים להנאת הציבור, תוך פיתוח אזורי מחיה לחי ולצומח ושיפור הסביבה "לנצח, בשביל כולם"."
אוקטביה היל עצמה מונצחת בנקודת נוף בסארי על פסגת גבעה שנקראת Hydon Ball "כדור הידון" (עכשיו בבעלות הקרן הלאומית).
זמן קצר לאחר מותה, המשפחה הקימו מושב אבן, ממנו יכולים הולכי רגל ליהנות מצפייה בנוף הכפרי.
אגודת אוקטביה היל הוקמה בשנת 1992 "כדי לקדם את המודעות לרעיונות ואידיאלים של אוקטביה היל, משפחתה ועמיתיה לעבודה והרלוונטיות שלהם בחברה של היום ברמה לאומית ובינלאומית".
בחסות האגודה הפך בית הולדתה למוזיאון.
ב-1995, לציון מאה שנה של הקרן הלאומית, נקרא זן חדש של ורד בשם "אוקטביה היל" לזכרה.
אוקטבה היא תוכנה המציעה פיתוח בשפת תכנות עילית, המיועדת בעיקר לאנליזה נומרית והיא שייכת לפרויקט גנו.
אוקטבה מסייע בפתרון בעיות נומריות ליניאריות ולא-ליניאריות, וביצוע ניסויים וחקר נומרי אחר באמצעות שפה התואמת את MATLAB.
ניתן להשתמש בה גם כשפה לעיבוד באצווה.
מכיוון שהיא חלק מפרויקט גנו, היא תוכנה חופשית תחת תנאי הרישיון הציבורי הכללי של גנו.
אוקטבה היא אחת החלופות החינמיות המרכזיות והפופולריות לתכנת Matlab, אחרות הן FreeMat ו-Scilab.
Scilab, לעומת זאת, שמה פחות דגש (דו-כיווני) תחבירי לתאימות עם Matlab מאשר אוקטבה.
אוקטביאן מוראריאו (ברומנית: Octavian Morariu; נולד ב-7 באוגוסט 1961) הוא שחקן רוגבי רומני לשעבר, ונציג רומניה בוועד האולימפי הבינלאומי.
מוראריאו נולד בבוקרשט כבנם של שחקן הרוגבי ויאורל מוראריו ואשתו קורנליה, הוא החל לשחק רוגבי בגיל שמונה, ב-1984 שיחק את משחק הבכורה שלו בנבחרת הלאומית של רומניה.
ב-1987 סיים לימודי הנדסת בניין במכון בוקרשט להנדסה אזרחית ובאותה שנה קיבל מקלט מדיני בצרפת בתקופת רומניה הקומיניטית, מ-1991 ועד 1993 אימן את קבוצת הרוגבי סן-ז'רמן בפריז.
מ-2001 עד 2003 כיהן כראש הפדרציה הרומנית לרוגבי, מ-2004 ועד 2014 שימש כנשיא הוועד האולימפי הרומני.
מ-2013 הוא גם משמש בתפקיד נשיא ארגון רוגבי אירופה.
ב-2015 זכה באות מסדר כבוד מטעם ממשלת צרפת.
אוקטביאן יואן אטנסה בלו (ברומנית: Octavian Ioan Atanase Bellu, נולד ב-17 בפברואר 1951) הוא מאמנה הראשי של נבחרת רומניה בהתעמלות מכשירים לנשים (1990–2005 ומ-2010).
הוא המאמן המצליח ביותר בעולם, חניכותיו זכו ב-279 מדליות (106 זהב, 86 כסף ו-87 ארד) במשחקים האולימפיים, באליפויות עולם, באליפויות אירופה (בוגרות ונערות) ובגביע העולם.
בלו הוביל את נבחרת רומניה לזכייה בשתי מדליות זהב בתחרות הקבוצתית בהתעמלות מכשירים במשחקים האולימפיים (סידני 2000 ואתונה 2004) ובחמש אליפויות עולם (1994, 1995, 1997, 1999, 2001).
בין המתעמלות שאימן היו אלופות אולימפיות ואלופות עולם: סימונה אמנאר, לריסה איאורדצ'ה, סנדרה איזבאשה, ג'ינה גוג'ן, לוויניה מילושוביץ', קטלינה פונור, אנדראה רדוקן, מוניקה רוסו ועוד.
בשנת 2009 זכה להיכנס להיכל התהילה הבינלאומי בהתעמלות.
בלו החל את דרכו בעולם ההתעמלות במועדון הספורט פטרולול פלוישט והתעמל במשך 13 שנים.
כמתעמל נחשב למתעמל בינוני וכן היה לו קושי לבצע תרגילים רבים בשל גובהו.
בנוסף לעיסוקו בהתעמלות מכשירים הוא שיחק כדורעף, כדורסל וגם התאמן בצניחה.
בשנת 1974 סיים את לימודיו במכון לספורט וחינוך גופני בבוקרשט, שם למד שיטות אימון שונות, אספקטים טכניים של תנועות הגוף ועוד.
עם סיום לימודיו עבד כמורה לחינוך גופני בווליאה קאלוגאריאסקה במשך כחמש שנים.
כמו כן, החל לאמן מתעמלות צעירות במועדון הספורט בו החל את הקריירה הספורטיבית שלו.
בין השנים 1978-1979, התפטר מעבודתו כמורה לספורט, ונהיה למאמן במשרה מלאה בפטרולול פלויישט ולאחר מכן במועדון הספורט של בקאו.
בלו החל לעבוד עם הנבחרת הלאומית של רומניה לנשים בשנת 1981, לאחר שבלה קארוי ואשתו מרטה ערקו לארצות הברית.
בהיותו המאמן הראשי של הנבחרת הלאומית (1990–2005), הוא הוביל את נבחרת הנשים של רומניה לזכייה בשתי מדליות זהב ברציפות בתחרות הקבוצתית במשחקים האולימפיים, באולימפיאדת סידני (2000) לפני רוסיה וארצות הברית ובאולימפיאדת אתונה (2004), לפני ארצות הברית ורוסיה ובחמש אליפויות עולם ברציפות (1994, 1995, 1997, 1999, 2001).
בתחילת שנת 2005, בלו ועמיתתו המאמנת מאריאנה ביטאנג פרשו מתפקידם כמאמני הנבחרת בשל סקנדל תקשורתי ובשנת 2006, הם נשכרו כדי לייעץ לנשיא רומניה טראיאן בססקו בענייני ספורט.
בלו כיהן כנשיא המועצה הלאומית לספורט ומזכיר המדינה במשרד הספורט.
בשנת 2010, הזמינה רומניה את בלו ואת ביטאנג לעזור באימוני הנבחרת הלאומית לקראת אולימפיאדת לונדון (2012).
לאחר אליפות אירופה בהתעמלות מכשירים במוסקבה בשנת 2013, מאזן המדליות המצטבר של בלו חצה את רף 300 המדליות.
בשנת 2009 זכה בלו להיכנס להיכל התהילה הבינלאומי בהתעמלות
78 מדליות מאליפויות אירופה (בוגרות) (28 זהב, 24 כסף, 16 ארד)
אוקזאורוס (שם מדעי: Aucasaurus) הוא סוג של דינוזאור נכחד ממשפחת האבליזאוריים אשר חי בקרטיקון העליון לפני 83–90 מיליון שנה.
הדינוזאור קרוי על שם המשקעים הפרהיסטוריים בהם נמצא: "אוקו מהואבו" (Auca Mahuevo).
מאובני האוקזאורוס נמצאו בשנת 2002 בתצורות אנקלטו שבפטגוניה, ארגנטינה ושלדיו נמצאו שבורי גולגולת ועצמות גפיים.
הוא היה קרובו של הקרנוטאורוס המוכר יותר שחי מאוחר ממנו ושל האבליזאורוס שחי לצידו והיה בעל מאפיינים דומים כמו ראשים קצרים חסרי קרניים וזרועות כמעט מנוונות וחסרות אצבעות רבות.
הדינוזאור הגיע לאורך 6.1 מטרים ולמשקל 700 ק"ג, קטן יחסית לסוגים האחרים במשפחתו.
הדינוזאור היה טורף או אוכל נבלות של דינוזאורים אחרים שחיו בארגנטינה הקדומה כמו טיטאנוזאורים שונים שנמצאו עם ביצים באזור.
על חלק מהמאובנים שהשתמרו התגלו סימני מאבק שנוצרו לפני שהדינוזאור מת.
האוקזאורוס מופיע בסדרה כוכב הדינוזאורים שם נראים מספר פרטים וביניהם פרט בשם "שפירית" שניזון בתחילה מחרקים ובהמשך הופך לאויב של הסלטזאורים וכמעט טורף את אחת הנקבות אך הנקבה פוגעת בו ומרסקת את גולגולתו.
אוֹקוּנוּס (שם מדעי: Serranus) הוא סוג של דג ממשפחת הדקריים.
אורך האוקונוס נע בין 12–30 סנטימטרים ולו 10 קוצים בסנפיר בגב.
הוא טורף הניזון בעיקר מדגים קטנים יותר, סרטנים ורכיכות.
אף על פי שדגים אלה נפוצים הם אינם תופסים מקום חשוב בתעשיית הדיג בשל גודלם.
אוקטביאנו אמברוסיו לרזולו קורל היה פוליטיקאי רפובליקני שכיהן כמושל ניו מקסיקו הרביעי וכחבר הסנאט של ארצות הברית.
לרזולו (במקור בספרדית לראסולו) נולד ב-7 בדצמבר 1859 בוואייה דה איינדה שבצ'יוואווה, מקסיקו, לדון אוקטביאנו, בעל אדמות עשיר, ולדוניה דונסיאנה קורל דה לראסולו.
הוא חונך בבית עשיר ולימדו אותו קרוא וכתוב בביתו; מאוחר יותר למד למשך זמן קצר בבית הספר בעירו, אך עזב לאחר שהמורה שלו הכה אותו.
בשנת 1863, חיילים צרפתים פשטו על בית לארזולו מכיוון שהמשפחה תמכה בכוחותיו של בניטו חוארס במלחמה נגד הצרפתים.
בשנת 1870, בגיל אחת עשרה, עזב לארזולו את מקסיקו לטוסון, טריטוריית אריזונה, תחת השגחתו של ז'אן סלפוינט, בישוף יליד צרפת מאריזונה.
לארזולו עזב עם הבישוף מכיוון שהתכוון ללמוד תאולוגיה ולהתמנות ככומר, ומפני שמשפחתו פשטה רגל ולא יכלה לתמוך בלימודיו.
לאחר שהשלים את לימודיו העיקריים אצל הבישוף, למד לארזולו תאולוגיה בקולג' סנט מייקל בסנטה פה, טריטוריית ניו מקסיקו, והשלים את לימודיו ב-1876 בגיל 18. הוא שקל להתמנות ככומר מיד לאחר סיום לימודיו, אך במקום זאת השיג משרת הוראה; מאוחר יותר לימד גם במחוז אל פאסו, טקסס.
בינתיים החל ללמוד משפטים; הוא לימד ביום ולמד משפטים בלילות.
ב-11 בדצמבר 1884, הפך לארזולו לאזרח אמריקאי על מנת שיוכל לעבוד כעורך דין.
באותה שנה נרשם כחבר המפלגה הרפובליקנית של מדינת טקסס.
בשנת 1888 התקבל לרזולו ללשכת עורכי הדין במדינת טקסס.
בשנת 1890 נבחר לתובע המחוזי של המחוז המערבי של טקסס, תפקיד אליו נבחר מחדש ב-1892, והחזיק בתפקיד עד 1894.
לרזולו עבר ללאס וגאס, טריטוריית ניו מקסיקו, בשנת 1895. הוא עסק בעריכת דין באותה עיר והתערב בפוליטיקה הדמוקרטית.
בנוסף, התמקד בזכויות אזרח עבור המקסיקנים וההיספנים שהיוו שני שלישים מאוכלוסיית ניו מקסיקו.
לרזולו התקשה להצליח כדמוקרטי מכיוון שרוב ההיספנים הזדהו כרפובליקנים.
הקושי הזה בא לידי ביטוי בעובדה שהפסיד בהפרש קטן בבחירות לנציג הטריטוריה בקונגרס האמריקני ב-1900, 1906 ו-1908, אם כי הבחירות ב-1908 היו צמודות מאוד ונטען עליהן כי זויפו.
בשנת 1910, תקף לרזולו את קבלני הקולות בניו מקסיקו שלדעתו מנצלים בוחרים היספנים ברחבי המדינה.
הוא חשש שניו מקסיקו קרובה להיות כמו הדרום שבו חוקי ג'ים קרואו שללו את זכויותיהם מהאפרו-אמריקאים.
בנאום, הוא אמר "אתם [היספנים]..
הרשיתם לעצמכם להיות נשלטים על ידי גברים אחרים, אבל אתם תישלטו על ידי בוסים רק כל עוד תאפשרו לעול להיות מונח עליכם...
כל אזרח יליד חייב להתאחד בתמיכה בחוקה הזו משום שהיא מבטיחה לכם, בניו מקסיקו, את זכויותיכם - כל אחד מהם גם את הזכויות של ילדיכם ובצורה כזו שלעולם לא ניתן יהיה לקחת אותן...
אם אתם רוצים לרכוש את החופש שלכם; העבירו את המורשת הקדושה הזו בארץ המקודשת בדם אבותיכם שנלחמו להגן עליה...אל תחכו עד שתגיעו למצב באריזונה שתוך שנתיים תוכל לשלול זכויות מכל אזרח דובר ספרדית."
בשנת 1911, טריטוריית ניו מקסיקו ערכה כינוס חוקתי לקראת כניסתה לאיחוד.
לארזולו היה אחד הנציגים ההיספנים שנבחרו להשתתף בוועידה; עם זאת, ועידת המדינה של המפלגה הדמוקרטית דחתה את בקשתו שמחצית מכל המועמדים ברחבי המדינה יהיו היספנים שייצגו את 60% מאוכלוסיית ניו מקסיקו שהייתה היספאנית.
למרות זאת, ללרזולו הייתה הצלחה ניכרת ביישום צעדים בחוקת ניו מקסיקו כדי להבטיח כי הזכויות והייצוג של האוכלוסייה דוברת הספרדית וצאצאי ההיספנים בניו מקסיקו יהיו מוגנים כאשר ניו מקסיקו תיכנס לאיחוד.
מגילת הזכויות החדשה קבעה, "הזכויות, ההרשאות והחסינות, האזרחיות, הפוליטיות והדתיות, המובטחות לתושבי ניו מקסיקו על ידי הסכם גוואדלופה הידלגו יישמרו ללא הפרה".
פרק החינוך, העניק למחוקק סמכות לספק הכשרה למורים בבתי ספר ממלכתיים, כך ש"הם יוכלו להיות בקיאים הן בשפה האנגלית והן בשפה הספרדית, כדי להכשיר אותם ללמד תלמידים דוברי ספרדית...
." סעיף 10 של המגילה הבטיח את זכותם של ילדים ממוצא ספרדי ללמוד במוסדות חינוך ציבוריים ואסר על הקמת בתי ספר נפרדים.
הדמוקרטים במדינה ניסו ללא הצלחה למנוע את אשרור חוקת המדינה בשל סעיפים אלו.
כתוצאה מכך, הפך לארזולו לרפובליקני, ונשאר כך עד סוף חייו.
אף על פי שפוליטיקאים רבים מניו מקסיקו התרעמו עליו, עדיין הצליח לרזולו להשיג אמינות פוליטית רבה, במיוחד בקרב מצביעים היספנים.
הפופולריות שלו ברחבי ניו מקסיקו גרמה למפלגה הרפובליקנית של ניו מקסיקו למנות אותו למושל ניו מקסיקו.
עם זאת, מערכת הבחירות ב-1918 הייתה אינטנסיבית וחשפה את הפילוג וחילוקי הדעות בקרב האוכלוסייה ההיספאנית.
יריבו הדמוקרטי, פליקס גרסיה, טען כי לידתו של לרזולו בצ'יוואווה מונעת ממנו להבין את החששות של "אלו שנולדו בניו מקסיקו".
הוא ניצח בבחירות ונבחר למושל ניו מקסיקו, והיה ליליד מקסיקו הראשון שכיהן בתפקיד.
עם זאת, נראה היה כי ניצחונו הדחוק של לרזולו השקיט את רוב הוויכוח אם הוא יכול לתמוך באופן אותנטי בשם האוכלוסייה ההיספאנית.
לאורך כל תקופת כהונתו כמושל היו לו מחלוקות והצלחות שונות.
בשנה הראשונה לכהונתו, הפחד המשתולל מאנרכיזם וחומרת שביתת כריית פחם שכנעו את לארזולו להכריז על ממשל צבאי כדי לדכא את השביתה.
הוא גם ספג ביקורת על חנינה לחיילים מקסיקנים שפשטו על חלקים מניו מקסיקו עם פנצ'ו וייה.
הוא האמין שמכיוון שהחיילים המקסיקנים פעלו לפי פקודות הממונה עליהם, אין עליהם לתת דין וחשבון.
הוא גם תמך וחתם על חוק מס הכנסה חדש, שהכעיס את המפלגה הרפובליקנית שלו.
ההיבטים שבהם זכה לשבחים היו תמיכתו בהקמת חבר הלאומים, תמיכה בחינוך דו לשוני, תמיכה בזכויות האזרח של מהגרים מקסיקנים במדינה.
הוא גם תמך בתיקון זכות הבחירה לנשים לחוקת ארצות הברית.
מאחר שהרגיז את המפלגה הרפובליקנית פעמים רבות במהלך תקופתו כמושל, המפלגה הרפובליקנית של ניו מקסיקו לא החזירה את לארזולו לתפקיד מושל ניו מקסיקו.
לאחר מכן הוא חזר לזמן קצר למחוז אל פאסו, טקסס, כדי לעסוק בעריכת דין, שם פתח משרד באל פאסו עם ניק מאייר ועסק בעריכת דין בניו מקסיקו ובמקסיקו.
בשנת 1922, לארזולו פתח משרד גם באלבקרקי.
לארזולו לא נשאר מחוץ לפוליטיקה יותר מדי זמן.
בשנת 1923, בית המחוקקים של ניו מקסיקו מינה אותו כמועמד למושל פוארטו ריקו.
הוא הפסיד בהצעה הזאת אבל השתמש בטלטלה של הפופולריות הפוליטית שקיבל בשיקול דעתו להתמנות למושל פוארטו ריקו כדי להיכנס מחדש לפוליטיקה בניו מקסיקו.
הוא התמודד והפסיד בבחירות כדי להיות שופט של בית המשפט העליון של ניו מקסיקו ב-1924.
עם זאת, הוא נבחר בשנת 1927 לבית הנבחרים של מדינת ניו מקסיקו.
אולם לאחר שבאותה שנה, מת הסנאטור האמריקאי הדמוקרטי מניו מקסיקו אנדריוס ג'ונס, התמודד לרזולו על המשרה וב-6 בנובמבר 1928 זכה בקדנציה שנותרה של ג'ונס, מה שהפך את לארזולו למקסיקני-אמריקאי הראשון שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית.
באותה העת הוא היה מבוגר מאוד וסבל ממחלות רבות ולכן השתתף רק במושב אחד של הקונגרס והנהיג פעולה חקיקתית אחת, שקראה להקמת בית ספר תעשייתי בניו מקסיקו עבור בני הנוער דוברי הספרדית כדי לקדם שוויון הזדמנויות.
לארזולו מת באלבקרקי, ניו מקסיקו ב-7 באפריל 1930.
אוקטביו פיסאנו , הוא שחקן אמריקאי-מקסיקני.
הוא ידוע בעיקר מתפקידו כבלש ג'ו ולאסקו בסדרת הטלוויזיה "חוק וסדר: מדור מיוחד".
בשנת 2019 שיחק בסרט האינדי "גברת סגול".
שנתיים לאחר מכן, בשנת 2021 הוא שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "זאב ערבות" למשך שישה פרקים.
החל משנת 2022 הוא מגלם את הבלש ג'ו ולאסקו בסדרת הטלוויזיה "חוק וסדר: מדור מיוחד".
הוא גם הופיע באותו תפקיד במספר פרקים של סדרת הספין-אוף "חוק וסדר: פשע מאורגן".
אוקומורה מסאנובו (ביפנית: 奥村 政信) היה מעצב הדפסים, מוציא לאור וצייר יפני בסגנון האוקיו-אה.
בתחילה היה מושפע מאסכולת טוריי, אך מאוחר יותר התרחק ממנה.
למסאנובו מיוחסת המצאת פורמט ההדפסים האשירה-אה, הוא גם היה מראשוני האמנים היפנים שיצרו בז'אנר האוקי-אה, והיה מחלוצי הדפסי נישיקי-אה ואורושי-אה.
ראשית חייו של מסאנובו אינם מתועדים במידה מספקת, ההערכה היא שהוא נולד בסביבות שנת 1686, ככל הנראה באדו (טוקיו של ימינו).
אדו הייתה כפר דייגים קטן כאשר טוקוגאווה איאיאסו בחר בו כבירתה המנהלית של שוגונות טוקוגאווה, בתחילת המאה ה-17 העיר שגשגה ואוכלוסייתה גדלה לחצי מיליון איש.
ככל הנראה מסאנובו היה צייר אוטודידקט ולא ידוע על השתייכות לאף אסכולה אמנותית.
עבודותיו המוקדמות מצביעות על השפעה מסוימת מאסכולת טוריי, ובמיוחד מטוריי קיונובו הראשון, ככל הנראה הושפע גם מאמן האוקיו-אה המוקדם הישיקאווה מורונובו.
אלבום מודפס שפורסם בשנת 1701 המתאר קורטיזנות ברובע השעשועים יושיווארה הוא יצירתו החתומה המוקדמת ביותר ששרדה של מסאנובו, ואחריה יצירה דומה עשרה חודשים מאוחר יותר.
מורונובו סיפק את האיורים, ולעיתים גם את הטקסט, ללפחות עשרים ושניים רומנים וליבריות בסגנון אוקיו-זושי לבונרקו בין השנים 1703 ו-1711. אלה כללו 18 כרכים של גרסה מודרנית ומאוירת של מעשה גנז'י.
לאחר 1711, תפוקת איורי הספרים של מסאנובו הצטמצמה כאשר הפנה את תשומת ליבו לאלבומי הדפסים, בדרך כלל כתריסר בכל סט, בנושאים מגוונים - שהבולטים שבהם היו אלבומי הקומיקס.
הדפסים אלו תיארו סצנות הומוריסטיות, או פארודיות, מהנו, קבוקי ומהמיתולוגיה היפנית.
בתקופה זו גם יצר מסאנובו דיוקנאות גדולים של קורטיזנות, שעיצוביהם נשאו חמימות ואנושיות שנעדרו במידה רבה מאיורים דומים בתקופה ההיא.
משנת 1718, אם לא קודם לכן, החל מסאנובו ליצור הדפסי אורושי-אה (תמונות לכה), שהודפסו באבקת פליז מפוזרת על הדיו, מה שיצר אפקט לכה.
בסביבות שנת 1721 נטש מסאנובו את המו"לים איתם עבד על יצירותיו המוקדמות ופתח חנות סיטונאית משלו, אוקומורה-יה, בטורי שיו-צ'ו באדו.
סימן המסחר שלו היה צורת דלעת אדומה, אותו סימן והטביע על היצירות שהדפיס.
מאסאנובו נפטר בגיל 78 בשנת 1764.
אוקטביו אוקמפו (בספרדית: Octavio Ocampo נולד ב-28 בפברואר 1943 בסלאיה, גואנחואטו, מקסיקו) הוא צייר סוריאליסטי מקסיקני.
גדל במשפחת מעצבים ולמד אמנות מילדותו המוקדמת.
בבית הספר לאמנות, אוקמפו בנה דמויות מפיפייה-מאש עבור מצופים, מזבחות וקישוטים ששימשו במהלך מצעדי קרנבל ופסטיבלים אחרים.
בתיכון, צייר ציורי קיר עבור בית הספר המכין ובניין העירייה של סלאיה.
רות ריברה, בתם של האמן וצייר הקיר דייגו ריברה, ומריה לואיזה מנדוזה עודדו אותו ללמוד בבית הספר לציור ופיסול של המכון הלאומי לאמנות יפה.
כישרונותיו של אוקטביו אוקמפו אינם מוגבלים לציור ופיסול, אלא גם למשחק ולריקוד.
במכון לאמנות של סן פרנסיסקו, הוא למד את כל התחומים הללו ופתח קריירה הן בקולנוע והן בתיאטרון.
בשנת 1976, הוא החל להקדיש את עצמו אך ורק לציור ופיסול.
הוא עובד בעיקר בסגנון המטמורפי – תוך שימוש בטכניקה של סופרפוזיציה וסמיכות של פרטים ריאליסטיים ופיגורטיביים בתוך הדימויים שהוא יוצר.
אוקטביו אוקמפו הוא אחד האמנים המקסיקניים הפוריים ביותר.
הוא ידוע בשל כמה מציוריו, שלעיתים היו ציניים ולעיתים מרגשים, שבהם תמונות מפורטות שזורות יחד בצורה מורכבת ליצירת תמונות גדולות יותר – האשליה האופטית תלויה במרחק הצופה מן התמונה.
היא דועכת אחורה כשהצופה בוחן את היצירות מקרוב, מבחין בפרטים ולבסוף מזהה את הכוונה בקנה מידה גדול.
זה מה שאוקטביו אוקמפו מכנה את סגנונו "המטמורפי".
יצירות אלה הן מעין חידון לצופה לזהות פרטים הקשורים לנושא הציור הגדול.
גלריית Visions Fine Art בסדונה, אריזונה, מייצגת את אוקטביו אוקמפו בארצות הברית.
מספר אוספים במקסיקו מכילים את עבודותיו.
עבודות בודדות שלו הוזמנו, בין היתר, עבור הנשיא לשעבר ג'ימי קרטר כמתנה מנשיא מקסיקו דאז חוסה לופס פורטייו.
הזמנות נוספות כוללות את ג'יין פונדה, שר (עבור העטיפה הקדמית והאחורית של אלבומה "לב האבן"), וסזאר צ'אבס.
אוקטביו הוא סרט תיעודי באורך מלא הבוחן את השפעותיו של אוקמפו ואת טכניקת הציור המטמורפי שלו.
הסרט בוים על ידי חוסה אנטוניו טורס, שהיה אחראי גם על הסרט "הארוס והריקוד".
אוקטובר (מלטינית October, ההגייה העברית נגזרת מהשפה הגרמנית) הוא החודש העשירי בלוח השנה הגרגוריאני.
שמו של חודש זה נובע מהמילה הלטינית octo, אוקטו, שפירושה "שמונה".
זאת מכיוון שהחודש הזה היה החודש השמיני בלוח השנה הרומי המקורי, אשר נפתח בחודש מרץ ושהיו בו רק עשרה חודשים (החודשים ינואר ופברואר נוספו רק מאוחר יותר).
באזור חצי הכדור הצפוני, אוקטובר הוא חודש סתווי ואילו באזור חצי הכדור הדרומי, אוקטובר הוא חודש אביבי.
בשנים שאינן מעוברות, חודש אוקטובר מתחיל באותו יום בשבוע שבו התחיל חודש ינואר.
המזלות של חודש אוקטובר הם מאזניים ועקרב.
בחודש אוקטובר יש 31 ימים.
רִיוֹ אוּקָיָאלִי (Rio Ucayali) הוא אחד משני המקורות העיקריים של נהר האמזונאס.
הוא נוצר במזרח פרו, במפגש בין נהר אורובמבה לבין נהר טמבו שהוא המשכו של אפורימק, בקואורדינטות , בעיר אטאלאיה בגובה 287 מטר.
אורכו 1,960 ק"מ ומתוכם 1,235 ק"מ יפים לשיט ספינות קטנות.
בעיר פוקלפה שהוקמה על גדתו יש נמל שאפשר להפליג ממנו עד האוקיינוס האטלנטי.
אוקטנט היא קבוצת כוכבים חיוורת שצוינה לראשונה על ידי ניקולא לואי דה לאקאי ומייצגת אוקטנט – כלי ניווט שקדם לסקסטנט והיה בנוי על קשת באורך של שמינית מעגל ומכאן שמו.
הקבוצה ראויה לציון בזכות העובדה שהקוטב הדרומי השמיימי נמצא בגבולותיה, כך שניתן לראותה מחצי הכדור הדרומי בכל חודשי השנה (העלייה הישרה והחודש המועדף לצפייה (המצוינים משמאל) מתייחסים לשלושת הכוכבים הבהירים ביותר בקבוצה).
כוכב ה-σ באוקטנט הוא הכוכב קרוב ביותר לקוטב הדרומי השמימי שנראה לעין הבלתי-מזוינת, אבל הוא עמום מכדי לשמש לצורכי ניווט ובדרך כלל משתמשים בקבוצת הצלב הדרומי כדי למצוא את הדרום.
משום שהקבוצה הוגדרה לראשונה רק במאה ה-18 והיא נמצאת סביב הקוטב השמיימי הדרומי, היא לא הייתה ידועה לתרבויות האירואסיאתיות ולתרבויות אגן הים התיכון, ולכן אין אגדות הנוגעות לה בתרבויות אלו.
σ באוקטנט שנמצא כמעלת קשת מהקוטב הדרומי השמיימי הוא ענק צהוב במרחק של כ-270 שנות אור ובהירות נראיתו היא מדרגה 5.4, כלומר ניתן לראותו בעין רק בתנאי צפייה מיטביים.
במאה ה-19 היה הכוכב קרוב יותר ברבע מעלה לקוטב הדרומי וכיום בשל תנועת הנקיפה שלכדור הארץ הקוטב הדרומי השמיימי מתרחק ממנו לאזור ללא כוכבים הניתנים לצפייה בעין.
אוקטביו פס (בספרדית: Octavio Paz) (31 במרץ 1914 – 19 באפריל 1998) היה משורר, מסאי ודיפלומט מקסיקני וחתן פרס נובל לספרות לשנת 1990. פס היה חבר בקולגיום הלאומי של מקסיקו.
פס נולד במקסיקו סיטי בתקופה שבה התחוללה מהפכה בארצו.
הוא גדל בכפר מיקסקואק (Mixcoac, כיום חלק ממקסיקו סיטי), עם אמו, חוספינה לוסאנו, אישה אדוקה בדתה.
יחד עמם התגוררו גם דודתו וסבו מצד אביו.
הסב, חייל לשעבר, נעשה לאוהד של פורפיריו דיאס, והיה אינטלקטואל ליברלי וסופר.
אביו, שגם הוא נקרא אוקטביו פס, עבד כעיתונאי ועורך דין של אמיליאנו ספאטה והיה מעורב ברפורמה האגררית שלאחר המהפכה המקסיקנית, פעילות שגרמה לו להיעדר מן הבית תכופות.
פס נחשף לספרות בשלב מוקדם בחייו, הודות להשפעת סבו ולספרייה גדושה ביצירות קלאסיות ובספרות מקסיקנית מודרנית.
פס גילה את המשוררים האירופאים חרארדו דייגו, חואן רמון חימנס ואנטוניו מצ'אדו בשנות ה-20, והשפעתם ניכרת בכתביו המוקדמים.
את שירו הראשון פרסם כנער בשנת 1931. הוא קרא לשיר Caballera והצמיד לו ציטטה מן המשורר הצרפתי סן-ז'אן פרס.
כעבור שנתיים, בגיל 19, פרסם פס את "ירח כפרי", קובץ שירים.
הוא ראה עצמו, לפני ומעל לכל, כמשורר.
בשנת 1937 סיים פס את לימודיו באוניברסיטה ויצא ליוקטן.
בתקופת שהותו שם החל לעבוד על הפואמה "בין אבן לפרח" (1941, עובדה בשנת 1976), שתיארה את מצבו ואת גורלו של בן הכפר המקסיקני בהשפעת החברה הקפיטליסטית.
פס ביקר בספרד בתקופת מלחמת האזרחים, להביע את הזדהותו עם הרפובליקאים.
בשובו למקסיקו, בשנת 1938, היה שותף לייסוד כתב עת ספרותי בשם "סדנה" ופרסם בו את כתביו עד 1941. בשנת 1943 קיבל מלגת גוגנהיים ויצא ללמוד בארצות הברית, באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
כעבור שנתיים התקבל לשירות הדיפלומטי של מקסיקו ושירת בצרפת עד 1962. בתקופת שהותו שם, בשנת 1950, כתב ופרסם את "מבוך הבדידות" מחקר פורץ דרך בנושא הזהות והמחשבה המקסיקנית.
בשנת 1962 התמנה פס לשגריר מקסיקו בהודו ובתקופת עבודתו שם השלים מספר יצירות, ביניהן The Monkey Grammarian ו- East Slope .
ימיו בשירות הממשלה באו אל קצם, ובשנת 1968, פס התפטר במחאה על פעולת הממשלה המקסיקנית, שהרגה מאות סטודנטים בטבח טלאטלולקו.
הוא חזר למקסיקו בשנת 1969 ועבד כפרופסור אורח לספרות ספרדית אמריקאית בכמה אוניברסיטאות בארצות הברית.
משנת 1971 עד 1976 ערך והוציא לאור את "פלוראל", כתב עת מייסודו, מוקדש לאמנויות ולפוליטיקה.
בשנת 1976 ייסד את "ואלטה" כתב עת שהתמקד בנושאים דומים לאלה של "פלוראל", ואת המגזין הזה המשיך להוציא עד מותו.
הוא זכה בפרס ירושלים לספרות לשנת 1977 בנושא החירות האישית.
בשנת 1980 הוכתר בתואר דוקטור כבוד של אוניברסיטת הרווארד, ובשנת 1982 קיבל את פרס נוישטאדט.
קובץ משיריו (שנכתבו בין 1957 ל-1987) שיצא לאור בשנת 1988. בשנת 1990 זכה בפרס נובל לספרות על "כתיבה נלהבת, רחבת אופקים, שמאפייניה הם אינטליגנציה חושנית ויושרה הומניסטית".
פס היה משורר וסופר פורה, שכתב ופרסם עשרות יצירות במהלך חייו.
כמסאי, כתב על נושאים כמו הפוליטיקה והכלכלה של מקסיקו, אמנות אצטקית, אנתרופולוגיה ומיניות.
המסה הארוכה שלו, "מבוך הבדידות", מעמיקה לחקור בתודעת בני עמו ומתארת אותם כנחבאים מאחורי מסיכות של בדידות.
מחמת ההיסטוריה שלהם, הם מתביישים במוצאם, אינם יודעים מי הם ונוהגים "כאנשים עוטי מסווה, המפחדים מעין זר, משום שמבטה עלול לערטל אותם ולהניחם עירום ועריה." יצירת מפתח זו להבנת התרבות המקסיקנית השפיעה רבות על כותבים אחרים בני מקסיקו, כמו קרלוס פואנטס.
בין יצירותיו קובצי השירה La estación violenta, (1956), Piedra de sol (1957), Alternating Current Configurations, שירים מוקדמים: 1935 - 1956 ואוסף שירים 1957 - 1987. כרך המסות "מבוך הבדידות", "מקסיקו האחרת" ו"הקשת והנבל", 1973); ביקורת; ומחקרים ביצירות קלוד לוי-שטראוס ומרסל דושאן.
מסיכות מקסיקניות , מבחר יצירות, בתרגום אסתר סולאי-לוי ודוד הרדן, הוצאת כתר, 1977 .
אש היומיום , מבחר שירים, מספרדית: טל ניצן-קרן, קשב לשירה, 1998.
שר על גדות הנייר, מספרדית: טל ניצן, קשב לשירה, 2014.
1980 תואר דוקטור כבוד של אוניברסיטת הרווארד.
1984 פרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית.
אוקטוברפסט הוא פסטיבל בירה שנערך מדי שנה בעיר מינכן בבוואריה שבגרמניה מאמצע ספטמבר עד יום ראשון הראשון של אוקטובר.
הפסטיבל, הנחשב לגדול בעולם מבחינת מספר המשתתפים, נמשך כ-16 ימים והוא נדבך חשוב בתרבות הבווארית.
פעילויות הפסטיבל כוללות שתיית בירה בווארית, אכילת מטעמים מהמטבח הבווארי, שירה וריקוד.
רבים מהמבקרים לבושים בתלבושות מסורתיות לאזורם או לארצם, כגון לדרהוזן ודירנדל.
סוגי הבירה המוצעים בפסטיבל מוגשים בכוסות ענק המכילות ליטר בירה (הן נקראות: "מאס" – Maß).
כוס המאס הראשונה של הפסטיבל מוגשת לראש ממשלת בוואריה.
נוסף למיני הבירה שחלקם מבושלים במיוחד לפסטיבל.
הפסטיבל נערך באתר הנקרא תרזיינוויזֶה (Theresienwiese, "שדה תרזה") ובקיצור: "ד'וויזן" (d' Wiesn).
הוא נפתח בהכרזה של ראש עיריית מינכן המחזיק בידו כוס בירה ואומר: ("החבית מבורזת" (הברז מחובר לחבית)) בשפה הבווארית).
המועד המדויק של הפסטיבל משתנה משנה לשנה.
הפסטיבל נערך ב-16 הימים עד יום ראשון הראשון בחודש אוקטובר.
בשנת 1990, לאחר איחוד גרמניה הוחלט שאם יום ראשון הראשון של חודש אוקטובר הוא ב-1 באוקטובר או ב-2 באוקטובר, הפסטיבל יימשך יום אחד נוסף או יומיים נוספים עד ה-3 באוקטובר - יום איחוד גרמניה (ובמקרים אלה אורכו של הפסטיבל הוא 17 או 18 ימים בהתאמה).
האוקטוברפסט הראשון נערך ב-12 באוקטובר 1810 על מנת לחגוג את נישואי לודוויג, נסיך בוואריה ותרזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן.
השטח בו נערכה מסיבת הנישואין "שדה תרזה" (Theresienwiese) נקרא על שמה של הנסיכה.
בשנת 1813 לא נערך פסטיבל בשל השתתפותה של בוואריה במלחמות נפוליאון.
בשנת 1816 כלל הפסטיבל לראשונה דוכנים של קרנבל שחילקו פרסים לזוכים בתחרויות השונות.
בשנת 1819 קיבלה מועצת העיר מינכן החלטה רשמית לנהל את הפסטיבל ולערוך אותו מדי שנה.
זמן קצר לאחר מכן הוחלט להאריך את הפסטיבל, בשל מזג האוויר הנוח בראשית ספטמבר באזור בוואריה.
החל משנת 1835 נערכת במסגרת הפסטיבל תהלוכה לזכר נישואי לודוויג הראשון ותרזה.
החל משנת 1850 התהלוכה הפכה לאירוע שנתי הכולל כ-8,000 צועדים הלבושים בלבוש בווארי מסורתי.
התערוכה עוברת דרך רחוב מקסימיליאן (הרחוב הראשי של מינכן) אל אזור הפסטיבל.
בשנת 1850 הוקם פסל בוואריה באתר הפסטיבל.
בשל מגפת כולרה בשנת 1854 ומותם של 3,000 מתושבי מינכן בוטל הפסטיבל.
הפסטיבל בוטל גם בשנת 1866 בשל מלחמת אוסטריה–פרוסיה, בשנת 1870 בשל מלחמת צרפת–פרוסיה ובשנת 1873 בשל מגפת כולרה נוספת.
בשנת 1880 נעשה לראשונה שימוש בחשמל על מנת להאיר את 400 הדוכנים והאוהלים.
בשנת 1892 נעשה לראשונה שימוש בכוסות זכוכית להגשת הבירה.
בשנת 1910 נחגגו 100 שנים לפסטיבל, בפסטיבל שנערך באותה שנה נמזגו כ-120,000 ליטרים של בירה.
אוהל הבירה הגדול ביותר בו נעשה שימוש נבנה בשנת 1913. אוהל זה הכיל 12,000 מבקרים (כיום, האוהלים הגדולים ביותר מכילים כ-20,000 מבקרים).
בשל מלחמת העולם הראשונה לא נערך הפסטיבל בין השנים 1914–1918 ובשנים 1919 וב-1920 נערך רק "פסטיבל סתיו" מוקטן.
בשנים 1923–1924, בשל ההיפר אינפלציה בוטל הפסטיבל.
בשנת 1933 הונף דגל גרמניה הנאצית בפסטיבל במקום דגל בוואריה.
בין השנים 1939–1945, בשל מלחמת העולם השנייה, לא נערך הפסטיבל.
לאחר המלחמה, בשנים 1946–1948 נערך פסטיבל סתיו מוקטן, ולא נמכרה הבירה של האוקטוברפסט.
בשנות ה-60 הפך הפסטיבל לאחד הפסטיבלים הידועים בעולם, אם לא הידוע בהם.
בשנה זו הפסיקו את מרוצי הסוסים שנערכו במסגרת הפסטיבל והתמקדו במכירת הבירה וביריד.
ב-26 בספטמבר 1980 בשעה 22:19, התפוצץ מטען צינור בשירותים שבכניסה למתחם.
מטען זה הורכב ממטף כיבוי אש ובו 1.39 ק"ג של טי אן טי.
כתוצאה מהפיצוץ נהרגו 12 מבקרים, ולמעלה מ-200 מבקרים נפצעו, מהם 68 שנפצעו פציעות קשות.
המטען הונח, ככל הנראה על ידי איש הימין הקיצוני גונדלף קוהלר שנהרג אף הוא בפיצוץ.
האוקטוברפסט הוא הפסטיבל הגדול בעולם מבחינת מספר המבקרים בו.
72% מהמבקרים בפסטיבל הם תושבי בוואריה, ו-15% מהמבקרים מקורם במדינות זרות (בעיקר מדינות האיחוד האירופי, ארצות הברית, יפן וברזיל).
בשל כמות המבקרים הרבה, עובדים בפסטיבל כ-12,000 עובדים מהם 1,600 מלצריות המגישות בירה למבקרים.
בפסטיבל עובדים 8,000 עובדים קבועים וכ-4,000 עובדים זמניים.
בתחום אוהלי הפסטיבל מקומות ישיבה ל-100,000 מבקרים בו-זמנית.
רק מבשלות בירה שמייצרות במינכן ומשתמשות במים הנשאבים במינכן רשאיות להשתתף בפסטיבל.
מזה שנים רשאיות רק שש מבשלות (שעונות להגדרות לעיל) למכור בירה עבור המבקרים:
בשנת 2006 ייצרו ומכרו מבשלות אלה 6.1 מיליון כוסות בירה.
עבור המבקרים הרבים הותקנו כ-1,800 מתקני שירותים.
בסיום הפסטיבל יש לפנות, מדי שנה, כ-1,000 טונות אשפה.
מדי שנה נעשה שימוש ב-14 אוהלים המורכבים לקראת הפסטיבל ומפורקים לאחריו.
האוהלים מופעלים על ידי המבשלות השונות, מגישים בהם, נוסף על בירה, מאכלים שונים, ומושמעת בהם מוזיקה שונה.
מרסטל (Marstall) - הצטרף לפסטיבל בשנת 2014. החליף את ה"היפודרום" הוותיק, שרישיונו נשלל.
Armbrustschützenzelt — שמו של אוהל זה מציין את תחרות הירי בחץ וקשת שנערכת בפסטיבל מדי שנה מאז שנת 1895. האוהל שימש ומשמש את המשתתפים בתחרות.
Hofbräu-Festzelt - אוהל המשמש בעיקר תיירים.
Hacker-Festzelt — אוהל זה, אחד הגדולים באוהלי הפסטיבל, מכונה גם "הימל דר באיירן" (Himmel der Bayern - גן עדן של הבווארים).
באוהל זה מופיעות בעיקר להקות רוק המנגנות מוזיקה מודרנית ולא מוזיקה מסורתית.
Schottenhamel — באוהל זה נערך אירוע הפתיחה של האוקטוברפסט.
בהתאם למסורת, אין להגיש בירה באוקטוברפסט באף אחד מהאוהלים עד שראש עיריית מינכן שותה את כוס הבירה הראשונה בטקס שנערך באוהל זה.
Winzerer Fähndl — לאוהל זה מגדל מפורסם שעליו כוס בירה מסורתית גדולה.
Schützen-Festhalle — אוהל זה הוא האוהל הקרוב ביותר לפסל בוואריה המהווה אחד מסמלי הפסטיבל.
אוהל זה משמש בעיקר לאירועים סגורים של ידוענים.
Weinzelt — אוהל זה ידוע בכך שנוסף על הבירה, מגיש סוגים רבים של יין מקומי.
Löwenbräu-Festhalle — אוהל זה ידוע בפסל האריה שגובהו 4.5 מטרים מעל הכנסייה לאוהל השותה מכוס בירה גדולה.
Bräurosl — אוהל זה נקרא על שם בתו של בעל מבשלת פשור המפעילה את האוהל.
באוהל זה מנוגנת מוזיקת כלי נשיפה מסורתית ומשמעת מוזיקת יודלים.
Augustiner-Festhalle — אוהל זה מגיש את בירת האוגוסטינר.
האוהל ייחודי בשימוש בחביות בירה מעץ ולא מחביות מתכת כבשאר האוהלים.
Ochsenbraterei — מקור שמו של אוהל זה במזון המוגש בו - מאכלים המוכנים משור ובייחוד מזנב שור.
Fischer Vroni — מקור שמו של אוהל זה במילה Fisch - "דג" בשל מאכלי הדגים הרבים המוגשים בו.
אחד המוצרים הפופולריים הנמכרים כמזכרת בפסטיבל הם כוסות הבירה הגדולות (כוסות ה"מאסקרוג" - בגרמנית: Maßkrug) המכילות ליטר של בירה.
כוסות אלה מכילות את לוגו מבשלת הבירה המפעילה את האוהל.
סרט אילם סובייטי שביימו בשנת 1927 סרגיי אייזנשטיין וגריגורי אלכסנדרוב, תוך שימוש בטכניקות מונטאז'.
הסרט מציג את אירועי מהפכת אוקטובר 1917. הסרט יצא לאקרנים בהקרנות בכורה במרץ 1928 ונחשב כיום לאחד מן הסרטים החשובים בתולדות הקולנוע.
תיאור האירועים בסרט הסתמך על ספרו של ג'ון ריד, עשרת הימים שזעזעו את העולם.
אייזנשטיין החל לעבוד על סרט התעמולה במטרה לסיימו לקראת חגיגות העשור למהפכת אוקטובר, אך העבודה על הסרט התארכה מעבר לצפוי.
הסרט מתאר את האירועים שהובילו למהפכה מנקודת המבט התעמולתית הסובייטית המתאימה לתקופת בימויו ועריכתו.
כך, למשל, צולמו בתחילה סצנות רבות שבהן הופיעה דמותו של לאון טרוצקי, אך לאחר רדיפתו (וחיסולו) של טרוצקי על ידי סטלין, נותרו סצנות אלו על רצפת חדר העריכה, למעט שניים מן האירועים שבהם משתתפת גם דמותו של טרוצקי; ושמו של טרוצקי כלל אינו מוזכר כאחד מראשי מהפכת אוקטובר.
בכל מקרה, החל משנת 1933 הקרנת הסרט בברית המועצות הופסקה וחודשה רק בשנות ה-50 של המאה ה-20 לאחר מות סטלין.
הסרט נחשב לשלישי בטרילוגיה של סרטי תעמולה של אייזנשטיין המתארים את המהפכה.
השניים הראשונים היו "שביתה" מ-1924 ו"אוניית הקרב פוטיומקין" מ-1925.
רוב השחקנים בסרט היו שחקנים לא מקצועיים, אך בעלי דמיון לדמויות הסרט.
המוזיקה לסרט הולחנה על ידי דמיטרי שוסטקוביץ'.
אוקטופוסי הוא הסרט השלושה עשר בסדרת סרטי הריגול ג'יימס בונד והשישי שבו מככב רוג'ר מור כסוכן MI6 הבדוי ג'יימס בונד.
הסרט יצא לבתי הקולנוע בשנת 1983. שם הסרט כשם סיפור קצר של איאן פלמינג.
אולם עלילת הסרט מקורית, ואירועי הסיפור הקצר מופיעים רק כפלשבק של נערת בונד אוקטופוסי.
בסרט, מוטלת על בונד משימה לעקוב אחרי גנרל שגונב תכשיטים ויהלומים מהממשלה הסובייטית.
המטלה מובילה אותו לנסיך אפגני גולה, קמאל חאן, ושותפתו, אוקטופוסי.
בונד חושף מזימה לכפות פירוק נשק באירופה באמצעות שימוש בנשק גרעיני.
מפיקי הסרט הם אלברט ברוקולי ומייקל וילסון.
אוקטופוסי יצא לאקרנים באותה שנה שיצא שסרט ג'יימס בונד הלא-רשמי לעולם אל תאמר לעולם לא.
כותבי התסריט הם ג'ורג' מקדונלד פרייזר, ריצ'רד מייבאום ומייקל וילסון, במאי הסרט הוא ג'ון גלן.
בקטע הפתיחה של הסרט, המוצג לפני שיר הנושא, רואים את בונד ביחד עם סוכנת יפהפייה ששמה ביאנקה (טינה הדסון) במשימת חבלה בבסיס חיל אוויר עליו מפקד קולונל לואיס טורו (קן נוריס) בארץ לא-ידועה באמריקה הלטינית והוא נמלט משם במטוס homebuilt Bede BD-5J.
קטע הפתיחה אינו קשור לעלילה המרכזית.
כשהסוכן בריטי 009 שנפגע אנושות (אנדי ברדפורד) מגיע גוסס לתוך השגרירות הבריטית במזרח ברלין ובידו ביצת פברז'ה מזויפת כשהוא לבוש כליצן, MI6 חושדים מיד במעורבות סובייטית.