tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משהתברר שהליך ההדחה לא ינחל הצלחה, הוא הופסק ולא התקיימה הצבעה פומבית בעניין.
קסטנברג מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו מקסיקו, היו כמה מטרות מאחורי רצונם של פורד וניקסון להדיח את דאגלס.
ראשית, בעוד שהיה זה נכון שניקסון ופורד זעמו על נחישותם של חברי הסנאט לא לאשר את מינוייהם של היינסוורת' וקרסוול, לניקסון הייתה שנאה עמוקה כלפי דאגלס.
ניסיון להדיח את דאגלס ולאחר מכן להעמידו למשפט בפני הסנאט היה מבסס בהמשך את "האסטרטגיה הדרומית" הרפובליקנית, שכן רוב בעלי בריתו של פורד בקונגרס שחברו נגד דאגלס היו דמוקרטים מהדרום.
בנוסף, לניקסון ולקיסינג'ר הייתה תוכנית חשאית לפלישה לקמבודיה ב-30 באפריל עד ה-1 במאי, וניקסון היה סבור שתהיה אפשרות לשימוש בחקירת בית הנבחרים בעניינו של דאגלס כאסטרטגיה להסחת דעת תקשורתית.
קסטנברג מציין בספרו שכתב על הפרשה, שהתובע הכללי ג'ון ניוטון מיטשל וסגנו, ויליאם וילסון, הבטיחו לפורד של-CIA, לוועדה לניירות ערך ולבורסות, לשירות הכנסות הפנים ול-FBI היו עדויות על התנהלותו הפלילית של דאגלס.
בסופו של דבר, לאף אחת מסוכנויות אלו לא היו שום עדויות על התנהלות לא תקינה של דאגלס, אך הבטחה זו הובילה את פורד להאשים את דאגלס בחבירה עם גורמי פשע מאורגן ועם קומוניסטים, ולפיכך הוא היה איום לביטחון הלאומי.
בערך באותה תקופה, הייתה לדאגלס תחושה שזרים מסתובבים סביב ביתו בוושינגטון ושסוכני ה-FBI מנסים להשתיל מריחואנה כדי להפלילו.
במכתב אישי לשכניו הוא אמר: "כתבתי לכם בסתיו או בחורף שעבר שסוכנים פדרליים היו ביאקימה ובגוז פריירי ושהם חיפשו אותי בגוז פריירי.
חשבתי שהם רק סופרים את עמודי הגדר.
אבל אתמול, בניו יורק, הבנתי שהם שתלו מריחואנה כהכנה לפשיטה מסוקרת על ידי הטלוויזיה ביולי או באוגוסט.
שכחתי לומר לכם שכנופיה זו שבשלטון לא מחפשת אחר האמת.
לאחר הליך ההדחה של 1970 גמלה בדעתו של דאגלס ההחלטה לפרוש מכס השיפוט.
הוא כתב לאחד מידידיו ותלמידו לשעבר אייב פורטאס: "הדעות שלי כבר לא עולות בקנה אחד עם המגמות העכשוויות, ואני לא רואה כל טעם להישאר בסביבה ולהיות מושמץ".
ב-31 בדצמבר 1974, כשהיה בן 76, שהה דאגלס עם רעייתו קתלין באיי בהאמה, שם הוא לקה בשבץ מוחי באונה הימנית של מוחו.
השבץ גרם לשיתוק של רגלו השמאלית והוא נאלץ להתנייד בכיסא גלגלים.
דאגלס היה מוגבל מאוד אך הוא התעקש להמשיך להשתתף בדיוני בית המשפט העליון.
שמונת השופטים האחרים הצביעו על החלטה לדחות את הדיון למושב הבא בכל תיק שהיה ברור שהצבעתו של דאגלס תשנה את ההחלטה.
בהפצרתו של פורטאס, פרש דאגלס בסופו של דבר ב-12 בנובמבר 1975, לאחר 36 שנות שירות בבית המשפט העליון.
הוא היה השופט המכהן האחרון שמונה על ידי הנשיא רוזוולט והוא כיהן שמונה שנים לאחר תום כהונתו של אחרון השופטים שמונו על ידי טרומן.
דאגלס גם היה אחרון השופטים שכיהנו בבית המשפט העליון בנשיאותם של צ'ארלס אוונס יוז, הרלן סטון ופרד וינסון.
התפטרותו הרשמית של דאגלס הוגשה, כפי שנדרש בנוהלי הממשל הפדרלי, ליריב הפוליטי משכבר הימים, הנשיא ג'רלד פורד.
בתגובתו למכתב ההתפטרות, הניח פורד בצד את חילוקי הדעות ביניהם וחלק כבוד לשופט הפורש:
פורד אף אירח את דאגלס ואת רעייתו קתלין כאורחי כבוד בארוחה רשמית שהתקיימה בבית הלבן מאוחר יותר באותו חודש.
בהמשך הוא אמר על האירוע, "היו לנו מחלוקות בעבר, אך רציתי להדגיש שהעבר מאחורינו".
לדבריהם של העיתונאים בוב וודוורד וסקוט ארמסטרונג, טען דאגלס שהוא היה יכול לקבל מעמד של שופט בכיר (שופט שממשיך לכהן, אך לא משתתף בפעילות בית המשפט).
הוא ניסה להשתתף בדיוני בית המשפט עד ל-1976, לאחר שמחליפו ג'ון פול סטיבנס החל לכהן על כס השיפוט.
דאגלס הגיב בזעם, כאשר בשובו ללשכתו הישנה, הוא גילה שפקידי לשכתו שובצו בלשכתו של סטיבנס, וכאשר הוא ניסה לכתוב חוות דעת בתיקים שהטיעונים שלהם נשמעו טרם פרישתו, הורה נשיא בית המשפט העליון וורן ברגר לכל השופטים, הפקידים ושאר אנשי הצוות להימנע מלסייע לדאגלס.
כאשר ניסה דאגלס במרץ 1976 לשמוע טיעונים בתיק עונש מוות, פסק הדין גרג נגד ג'ורג'יה , חתמו שאר תשעת השופטים המכהנים על מכתב רשמי שמיידע אותו שבשל פרישתו תמו משימותיו בבית המשפט.
רק אז חדל דאגלס לעסוק בענייני בית המשפט.
אחד הפרשנים ייחס את התנהגותו של דאגלס לאחר השבץ בו לקה לאנוסוגנוסיה, מצב שבו אדם שעבר פגיעה מוחית מכחיש את קיומה של הפגיעה ואת השלכותיה התפקודיים.
ב-1923 נשא דאגלס לאישה את מילדרד רידל, מורה בבית ספר תיכון ביאקימה, שהייתה מבוגרת ממנו בשש שנים.
לזוג נולדו שני ילדים, מילדרד וויליאם הבן.
השניים התגרשו ב-1953. דאגלס לא קיבל הודעה על פטירתה של רידל ב-1969, אלא לאחר כמה חודשים, שכן ילדיו ניתקו עמו כל קשר.
ויליאם דאגלס הבן היה שחקן קולנוע.
ב-2 באוקטובר 1949 נשברו 13 מצלעותיו של דאגלס לאחר שנפל מגב סוס שרכב עליו והתגלגל במורד גבעה סלעית.
כתוצאה מפציעתו הוא לא שב לעבודתו בבית המשפט עד מרץ 1950. ארבעה חודשים לאחר שובו לבית המשפט, נאלץ דאגלס להתאשפז שוב בשל בעיטה שהוא קיבל מסוס.
ב-1951, כאשר עוד היה נשוי לרידל, החל דאגלס לנהל מערכת יחסים עם מרסדס הסטר דייווידסון.
שאר השופטים באותה תקופה נהגו להחזיק פילגשים במסווה של מזכירות בלשכותיהם או להרחיק אותן מבית המשפט.
לדבריו של הארי דטצ'ר, שליח בשלכתו של דאגלס, הוא "עשה הכל בגלוי.
הוא לא התחייחס למה שאנשים חשבו עליו".
דאגלס ורידל התגרשו ב-1953. ידידו לשעבר, תומאס גרדינר קורקורן, ייצג את רידל בהליכי הגירושים, ובחוזה הגירושים היא קיבלה מזונות שהתעדכנו מעת לעת, תנאי שהניע את דאגלס להשלים את הכנסתו על ידי כתיבת יותר ויותר ספרים.
בדצמבר 1954 נישאו דאגלס ודייווידסון.
ב-1961 החל דאגלס לנהל מערכת יחסים עם ג'ואן מרטין, סטודנטית מקולג' אלגייני שכתבה את עבודת הגמר שלה אודותיו.
בקיץ 1963 הוא התגרש מדייווידסון ומאוחר יותר באותה שנה, כשהיה בן 64, הוא נשא לאישה את מרטין, שהייתה בת 23. השניים התגרשו ב-1966.
ביולי 1966 נשא דאגלס לאישה את קתלין הפרנן, סטודנטית בת 22 מקולג' מרילהרסט.
השניים הכירו כאשר דאגלס נפש באכסניה של הר סנט הלנס, שם הפרנן עבדה בחופשות הקיץ כמלצרית.
אף על פי שהבדל הגילים ביניהם היה נושא שנוי במחלוקת ברמה לאומית באותה עת, נישואיהם נמשכו עד למותו של דאגלס ב-1980.
במשך רוב חייו, היה דאגלס מטרה לשמועות והשערות שונות בנוגע לחיים האישיים, שמקורן היה מיריבים פוליטיים ומכאלה שהתנגדו להשקפותיו המשפטיות הליברליות.
באחד מהמקרים הללו ב-1966, ייחס חבר בית הנבחרים הרפובליקני בוב דול את פסיקותיו של דאגלס ל"השקפת עולם לקויה על רקע ראייתו את מוסד הנישואים".
חברי קונגרס רפובליקנים אחרים הגישו בבית הנבחרים הצעות החלטה לפתיחת חקירה על אופיו המוסרים של דאגלס, אך אף אחת מההצעות לא התקבלו.
ויליאם אורוויל דאגלס נפטר ב-19 בינואר 1980, בגיל 81, בבית החולים וולטר ריד שבבת'סדה, מרילנד.
הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, בסמוך לקבריהם של שמונה משופטי בית המשפט העליון.
במשך כל ימי חייו טען דאגלס שהוא שירת כטוראי בצבא ארצות הברית, פרט המופיע על מצבתו.
כמה היסטוריונים, כולל הביוגרף ברוס מרפי, טענו שפרט זה לא היה נכון.
לדבריו של העיתונאי מהוושינגטון פוסט צ'ארלס לין, הוסיף מרפי בהמשך ש"הקריירה של דאגלס בבית המשפט העליון נותנת לו מעמד ראוי" להיקבר בבית הקברות בארלינגטון.
דאגלס", קבוצה נבחרת של סטודנטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת גונזגה, נתנה חסות לסדרה של הרצאות על התיקון הראשון לכבודו של דאגלס.
ראשון הדוברים בסדרת הרצאות זו היה דאגלס עצמו.
על שמו של דאגלס נקרא קולג' באוניברסיטה המרכזית של מדינת וושינגטון.
ב-1977 הוצבה פרוטומה של דאגלס על גדת תעלת צ'ספיק ואוהיו בשכונת ג'ורג'טאון שבוושינגטון הבירה.
הפארק ההיסטורי הלאומי של תעלת צ'ספיק ואוהיו נקראה באופן רשמי על שמו של דאגלס כהוקרה למאמציו לשימור התעלה ההיסטורית החל משנות ה-50.
פסל בדמותו של דאגלס הוצב ב-1978 בבית הספר א.
ב-1978 נקרא על שמו של דאגלס הבניין הפדרלי שביאקימה.
אולם על שמו של דאגלס הוקם בקולג' וייטמן שבו הוא למד.
על שמו של דאגלס נקרא בניין מעונות סטודנטים בקולג' ארל וורן שבאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו
ב-1998 ציין הפארק ההיסטורי הלאומי של תעלת צ'ספיק ואוהיו מאה שנה להולדתו של דאגלס והלוט הוסר מעל דיוקן של דאגלס בו הוא צועד לאורך גדות תעלה, פרי מכחולו של טום קוזאר.
הדיוקן מוצב כיום במרכז המבקרים של הפארק, שב-1977 הוקדש באופן רשמי להנצחתו של דאגלס.
"ההר - מסעו של השופט דאגלס" (Mountain - The Journey of Justice Douglas), הוא מחזה פרי עטו של דאגלס סקוט, שחקר את חייו של דאגלס.
המחזה הופק ב-1990 והוצג בתיאטרון לוסיל לורטל שבניו יורק.
ויליאם אולד (בסקוטית: William Auld; 6 בנובמבר 1924 – 11 בספטמבר 2006) היה משורר סקוטי שכתב בעיקר באספרנטו, הראשון שהיה מועמד לפרס נובל לספרות על יצירות באספרנטו.
יצירת המופת שלו La infana raso תורגמה לאנגלית, לצרפתית, לסקוטית ולגאלית סקוטית.
אחדים משיריו תורגמו לעברית על ידי איתמר אבן-זהר ופורסמו בבמות שונות בארץ.
ויליאם ג'ורג' אונרו הוא פיזיקאי קנדי באוניברסיטת בריטיש קולומביה הממוקמת בוונקובר.
ויליאם ג'ורג' אונרו תיאר לראשונה את אפקט אונרו בשנת ב-1976 אשר נקרא על שמו.
אונרו נולד בעיר ויניפג אשר בפרובינציית מניטובה בקנדה.
הוא השלים תואר ראשון (B.Sc) באוניברסיטת מניטובה ב-1967, ובהמשך גם תואר מוסמך באמנות (M.A) בשנת 1969 וכן דוקטורט בשנת 1971 באוניברסיטת פרינסטון בניו ג'רזי בהנחיית ג'ון וילר.
אונרו ביצע תרומה משמעותית להבנת תחומי הכבידה, חורים שחורים, קוסמולוגיה ושדות קוונטים במרחבים עקומים בנוסף לגילוי אפקט אונרו.
בנוסף לכך, אונרו תרם לביסוס תורת הקוונטים בתחומים שונים כגון דה-קוהרנטיות קוונטית, ושאלת הזמן במכניקה קוונטית.
כמו כן, הוא תרם להבנת משמעות החוסר מקומיות בתחום הקוונטים, ובאופן ספציפי את העובדה שחוסר המקומיות הקוונטית לא נובע ממשפט בל אלא שמכניקה קוונטית הי תאוריה מקומית בפני עצמה.
אונרו הוא גם אחד המבקרים הגדולים של ניסוי אפשאר.
אונרו עוסק גם במוזיקה ומלמד את פיזיקת המוזיקה.
אפקט אונרו, שנהגה על ידי אונרו בשנת 1976, הוא התופעה בה צופה מאיץ יראה קרינת גוף שחור בעוד שצופה אינרציאלי לא יבחין בכזו.
כלומר, צופה מאיץ ימצא עצמו בסביבה חמה, כאשר הטמפרטורה פרופורציונלית לתאוצתו.
המצב הקוונטי של השדה, השווה למצב היסוד של צופה במערכת אינרציאלית, יראה כמצב התרמי לצופה המאיץ יוניפורמית.
לכן, משמעות אפקט אונרו היא שעצם המושג של מצב יסוד קוונטי תלוי במסלול הצופה דרך מרחב הזמן.
את האפקט ניתן לבטא בנוסחה המקשרת בין האנרגיה השקולה "kT" של חלקיק מאיץ לבין תאוצתו "a":
ויליאם אוטרד היה נזיר ומתמטיקאיאנגלי, שידוע בעיקר בזכות המצאת הסימן × לכפל והמצאת סרגל חישוב.
ויליאם נולד בעיר אטון שבדרום מזרח אנגליה.
למד באיטון קולג' ובקינגס קולג' באוניברסיטת קיימברידג'.
הוא למד מתמטיקה וקיבל את התואר הראשון בשנת 1596, את התואר השני ב-1600 והוסמך לכמורה אנגליקנית ב-1603. בשנת 1603 עזב את אוניברסיטת קיימברידג'.
הוא השתקע באלברי בשנת 1610 לאחר שהתמנה לרקטור באוניברסיטה בעיר.
הוא נשאר לגור בעיר עד יום מותו.
בשנת 1628 תומאס הווארד מארנדל מינה את ויליאם ללמד את בנו מתמטיקה.
הוא לימד מתמטיקה באוניברסיטה בחינם, דבר שמשך אליו כמה מהמוחות המבריקים של אנגליה שלאחר מספר שנים יהיו מתמטיקאים מובילים.
בשנת 1631 הוא פרסם את הספר "המפתח למתמטיקה" (בלטינית "Clavis Mathematicae").
הספר נהפך לקלאסיקה ושימש להוראת מתמטיקה זמן רב ואף נדפס במספר מהדורות.
בשנת 1657 הוא פרסם את הספר "טריגונומטריה וקוסינוס סינס" (Trigonometria with Canones sinuum).
בשנת 1620 הוא שכלל גרסה מוקדמת של סרגל החישוב לגרסה דומה למה שאנו מכירים כיום.
ההבדל העיקרי בין הסרגל שלו לסרגל המשמש כיום הוא שהסרגל שלו היה מעגלי בזמן שהסרגל של היום ליניארי.
ויליאם יצר את הקיצורים "tan", "cos", "sin".
את הסימן × לסימון כפל המציא בשנת 1631.
ויליאם ברוק או'שונסי (1809, לימריק, אירלנד - 1889) היה רופא במקצועו שעסק בטיפול בחולים במחלות קשות, ובפרמקולוגיה.
במחקריו הרפואיים תרם תרומה משמעותית לפיתוחו של העירוי הראשון לגוף האדם, והציג את השימוש והטיפול הראשון של צמח הקנאביס ברפואה המערבית המודרנית.
ממצאים אלו אפשרו לרופאים לטפל בכאבים ובמחלות כגון דלקת פרקים, כלבת, כולרה וטטנוס.
במחקרו הוא בחן לראשונה את השפעות שיח הקנאביס על מחלות שונות, ממצאים אלה הובילו להתעניינות רבה של חוקרים ורופאים בקנאביס ובעקבות זאת או'שונסי החליט לפרסם פרסומים רבים הדנים בשימוש בקנאביס בעולם הרפואה.
במסגרת עבודתו כרופא וכחוקר נתן או'שונסי תמציות קנאביס לחולים בהודו שסבלו רובם מכלבת, כולרה וטטנוס.
בנוסף נתן או'שונסי תמציות גם לתלמידיו, לצוות הרפואי שלו ואף לעצמו.
או'שונסי מצא כי טיפול זה הקל באופן משמעותי על הכאבים שנגרמו כנראה על ידי המחלה.
עם זאת נוכח לדעת כי הקנאביס אינו מרפא את המחלות אלא משמש כמשכך כאבים, גם מעורר את החשק המיני.
יתר על כן תרם או'שונסי לפיתוח הטלגרף בהודו ועל כך הוענק לו אות הוקרה מידי מלכת בריטניה ויקטוריה ואף כונה "מושיע האימפריה הבריטית" (savior of the British Empire in India).
או'שונסי החל את לימודי הרפואה (M.D) בשנת 1827 באוניברסיטת אדינבורו, בסקוטלנד.
עם סיום לימודיו החל להביע עניין גם בתחומים נוספים כגון כימיה וטוקסיקולוגיה.
ההתעניינות בתחומים אלו ועובדת היותו רופא הובילו למינויו כמרצה לכימיה במוסד בו למד.
לאחר מכן, בשנת 1830, החליט או'שונסי להעתיק את מושבו ללונדון.
מאחר שלא הצליח למצוא עבודה כרופא, הקים מעבדה פרטית לזיהוי פלילי שבמסגרתה ביצע אנליזות כימיות לדם, צואה, שתן ורקמות בעבור רופאים פרטיים, בתי חולים ובתי משפט.
בשנת 1831 התפרצה באנגליה מחלת הכולרה.
או'שונסי החל לחקור את החולים באמצעות דגימות דם שלקח מהם.
במסגרת מחקרו הוא נסע למקומות בהם שהו החולים במטרה להבין מהם הגורמים והתסמינים למחלה תוך ניסיון למצוא טיפול ותרופה באמצעים מדעיים.
או'שונסי פרסם את ממצאיו, שהתבססו על ניתוח נתונים ובדיקות שערך במעבדתו.
ממצאיו הצביעו על שוני בהרכב הדם בין חולים במחלה לבין אלה שלא חלו בה.
לדידו, דמו של אדם שחלה בכולרה התדלדל, גופו נחלש ונעדרו ממנו מלחים רבים וזאת בניגוד לבני אדם שלא חלו במחלה.
ממצאיו אלו הצביעו גם על גוון דם שונה, כלומר יותר סמיך ושחור.
הוא הסיק כי דמם של אנשים שחלו בכולרה הופיע שחור וסמיך ואף הכיל מספר רב של רעלים.
מסקנתו הייתה כי הטיפול באדם חולה צריך להתבסס על דיאטה הכוללת פעולות של החזרת נוזלים ומלחים אותם הגוף איבד.
בדרך זו הוא הגיע להחלטה כי יש צורך לבצע בהקדם עירוי דם.
עמדתו זו בוטאה ביתר שאת במאמר שפורסם בדצמבר 1831 בכתב העת "The Lancet" במסגרתו פירט הוא את מחקרו, ממצאיו ומסקנותיו שהובילו להמצאת העירוי התוך ורידי.
עם פרסום פרטי תגליתו בראשית ינואר 1832 התקבלה עמדתו באופן חיובי על ידי חבריו הרופאים עד כי רבים מהם ביקשו ליישם את תגליתו על חולי הכולרה.
הטיפול באמצעות עירוי דם על פי ממצאיו של או'שונסי תרם להצלתם של חולים רבים.
העירוי הראשון ניתן על ידי דר' רוברט לווינס (Robert Lewins) שכלל נוזל אלקטרוליטי, כלומר הזרמת מים ומלחים לגוף.
היה זה השימוש הראשון בנוזל שהוחדר לגוף לפני המצאת מחט המזרק (המזרק התת-עורי הומצא על ידי אלכסנדר ווד (Alexander Wood) בשנת 1853.
מחקריו שראו אור באנגליה עוררו את סקרנותו של סר ויליאם ראסל (Russell), רופא בריטי ששהה שנים רבות בכלכותה שבהודו.
Russell הגיע ללונדון כדי להשתתף בכנס רפואי שעסק בנושא הכולרה ובדרכים להתמודד עם המחלה.
במהלך שהותו באנגליה Russell הציע לאו'שונסי לעבוד באחד מבתי החולים בהודו כעוזר מנתח.
האחרון שראה בכך הזדמנות להביא לידי ביטוי את כישוריו והשכלתו נענה בחיוב.
במהלך עבודתו של או'שונסי בהודו, הוא למד מספר להגים מקומיים, התיידד עם רופאים הודיים, בריטים ורופאים מסורתיים וסייע רבות להקמת בית ספר לרפואה בכלכותה, בו הפך עם הזמן למרצה בכיר ופרופסור לכימיה ורפואה.
כחלק מפעילותו המחקרית בהודו עסק או'שונסי במחקר בתחומים כגון פרמקולוגיה בוטנית, כימיה וחשמל.
הוא אף נמנה כחבר באגודה הרפואית, שמסגרתה פרסם את מחקרו על התופעות החיוביות של צמח הקנאביס.
בשנת 1838 גילה או'שונסי אלקלואיד באופיום.
גילוי זה הובילו לחקור באופן מעמיק את צמח הפרג, אופן גידולו והשפעתו על האדם.
מחקרו זה התפתח לחקר הרפואה העממית ההודית במסגרתה נעשה שימוש מקיף בצמחים נוספים ורבים.
במידע שאסף חקר ולאחר מכן התמקד בשיח הקנאביס.
ממצאיו ומסקנותיו הצביעו על סגולותיו של הקנאביס כתרופה למספר רב של מחלות רפואיות.
עד למחקרו של או'שונסי, השימוש בקנאביס ברחבי הודו ובאירופה הוזכר רק מעט ולא התבצע מחקר מעמיק שבחן את תכונותיו הרפואיות של הצמח.
בשנת 1839 קידם או'שונסי מחקר שבו השתתפו מספר חוקרים הודים.
במסגרת המחקר הנבדקים נתבקשו לעשן קנאביס, ובתצפית שבוצעה על קבוצת המחקר נתגלו מספר שינויים פיזיים והתנהגותיים.
בין היתר, נמדד שינוי בדופק, שינוי בהבעות הפנים, תחושת אופוריה וצחוק.
המחקר הוביל לפרסום מאמר בן 40 עמודים שהיה מודל לעבודה פרמקולוגית מודרנית.
ניסוי זה נחשב כניסוי מהפכני כיוון שהיה הראשון שבדק את השפעותיו של הקנאביס על ידי סדרת ניסויים קליניים בבעלי חיים ולאחר מכן גם בבני אדם.
עד פרסום מחקרו של או'שונסי המסקנות לגבי השפעותיו הפסיכו-אקטיביות של צמח הקנאביס והסתמכו על התרשמויות כלליות (שגויות), על סטריאוטיפים ועל עדויות שקריות ולא אמינות.
או'שונסי ביקש להרחיב את המחקר אודות הקנאביס בהודו על מנת לבחון את השפעתו על מחלות שונות ואישר את היעילות של רבים משימושיו בעולם רפואה.
במסגרת זו, הוא ביצע ניסויים קליניים גם על בעלי חיים בצורת מתן תמציות סם (extracts and tinctures).
בסיום ובהתקבל תוצאות מחקריו ביקש או'שונסי ליישם את השימוש בקנאביס לטיפול בבני אדם.
המחקר התבסס על טיפול באמצעות קנאביס שהוענק לגבר מבוגר שסבל משגרון ומראומטיזם (דלקת פרקים) ולמעשה הטיפול הוביל להבראתו.
בנוסף, מתוך מחקרים עוולה כי שימוש ארוך טווח של תרופה שמבוססת על קנאביס מסייעת לטיפול גם בטרשת נפוצה.
או'שונסי פרסם עוד מספר מחקרים קליניים במסגרתם נעשה ניסוי של מתן קנאביס לחולים שחלו במחלות כגון: כלבת(Rabies), כולרה (Cholera, טטנוס (Tetanus) ואף תינוקות בני ארבעים יום ומעלה שסבלו מעיוותים שונים בגופם כגון פרכוסים (Infantile convulsions).
הממצאים הצביעו על הקלה בכאב ועל תמורות חיוביות אחרות בקרב החולים.
יחד עם זאת, לדידו, שימוש נרחב ולא מבוקר בקנאביס גורם להזיות ולאיבוד שליטה בגוף ובנפש.
מחקריו הרבים בתחום הקנאביס הובילו לתמורה בעמדת הרופאים ולהכרה בשימוש בקנאביס כתרופה.
ממצאיו הקליניים הובילה להתעניינות נרחבת של רופאים בצמח ובסגולותיו הרפואיות ואף לשימוש רפואי בו תחת תנאים מחמירים.
או'שונסי קבע כי על מנת להשיג תוצאות חיוביות על הרופאים להשתמש במינון נמוך של החומר.
במהלך שהותו בכלכותה, החל משנת 1833, עסק ברפואה ומחקר, וכיהן כמנתח (כירורג), מדען, רופא, פרופסור לכימיה בבית הספר לרפואה "דנגל".
לאחר כמספר שנים שב או'שונסי לאנגליה (1841).
עם שובו לאנגליה הביא עמו או'שונסי מספר צמחי קנאביס עבור חברות תרופות באנגליה.
בתקופת שהותו באנגליה או'שונסי לא זנח את המחקר בקנאביס ואף המשיך לפרסם את ממצאיו בכתבי עת מדעיים למרות עזיבתו את הודו.
ממצאיו עוררו סנסציה בקרב המעמד האריסטוקראטי והעליון באנגליה כיוון שהצביעו על כך שהקנאביס יכול לשמש כ"תרופת פלא" (wonder drug) לכאבים רבים שלרפואה הקונבנציונלית שבאותם ימים לא היה מענה, במיוחד לאחר שמסקנותיו נחשפו בקרב הקהל הרחב.
תרומתו להקמת תשתית טלגרף בהודו
בשנת 1844 או'שונסי שב להודו.
בתחילה עסק בתחום הפרמקולוגיה ולאחר מכן ביקש לתרום לפריסת תשתית הטלגרף בהודו.
במסגרת פעילותו זו, נאלץ להתמודד עם בעיות תשתית רבות, בעיות הנדסיות ותופעות מזג אוויר קיצוני שאפיינו את הודו והקשו על יישום הפרויקט.
הודו בעת ההיא הייתה מדינה עם נהרות רחבי ידיים, ביצות טובעניות רבות, יערות-עד, מישורים צחיחים ובעיקר מזג אוויר המאופיין בסופות ברקים.
גרוע מכך הוא כי בנוסף למזג האוויר הקשה התרבו כנופיות ושודדי דרכים במדינה.
מזג האוויר הסוער בהודו גרם לנזקים רבים בתחילה לכפרים ולישובים הקטנים ומאוחר יותר אף לחוטי הנחושת בהם היה מקובל להשתמש בתשתית הטלגרף.
או'שונסי, בחר להשתמש במוטות ברזל המוגנים על ידי תשתית בטון בתוך האדמה.
מוטות הברזל אלה היו חסינים כמעט לגמרי ממפגעי מזג האוויר.
הרצון של או'שונסי ליישם תשתית לקווי הטלגרף בהודו נסתייעה לבסוף בהירתמותו של מכרו, הלורד ג'יימס בראון-רמזי, מרקיז דלהאוזי הראשון (James Broun-Ramsay, 1st Marquess of Dalhousie), שהיה המושל הכללי של הודו בין השנים 1848–1856. תמיכתו של המושל באו'שונסי הובילה להקמת חברה ייעודית לטובת הפרויקט.
במסגרת הנחת קווי טלגרף גויסו 60 קצינים שיישמו את הפרויקט הלכה למעשה.
במהלך שבע שנים לאחר מתחילת הפרויקט (1855), הצהיר או'שונסי כי החברה בראשותו הניחה תשתיות טלגרף למרחק של 1000 קילומטרים בהודו ובעקבות זאת תרמה תרומה גדולה להעברת התקשורת במדינה למהירות ואיכות הן במישור האזרחי והן במישור הצבאי.
במשך מספר שנים שבהם המשיך או'שונסי לעבוד על הפרויקט בשנת 1858 הצליח להמציא את קוד ההצפנה להעברת מסרים סודיים.
בעקבות זאת ביקש מממשלת אנגליה שמכשירי המורס האנגליים יאומצו בהודו.
על פעילותו זו בשנת 1856 העניקה לו מלכת אנגליה ויקטוריה תואר האבירות.
או'שונסי שב להודו בפעם האחרונה בשנת 1860 על מנת לפקח על הקמת קווי הטלגרף של חברת הטלגרף ההודית שעסק בה בעבר.
במהלך שהותו בהודו התגרש מאשתו הראשונה ונישא בשנית, אך הוסיף את השם Brooke לשם משפחתו, כנראה ועל מנת לזכות בירושה מצד גרושתו.
בשנותיו האחרונות הוא הפך למנתח בכיר וכתב מספר מאמרים הקשורים לטלגרף ולשיטות שידור, צפנים וכדומה.
או'שונסי נפטר בשנת 1889 ונקבר בלונדון.
ויליאם אינג' היה מחזאי, סופר ותסריטאי אמריקאי, זוכה פרס פוליצר ופרס אוסקר.
יצירותיו זכו להצלחה בעיקר בשנות ה-50.
אינג' נולד באינדיפנדנס, קנזס, למד באוניברסיטת קנזס כתיבה ודרמה.
כמה מיצירותיו זכו להצלחה בברודוויי, עובדו לסרטים מצליחים והוא זכה לפרסום רב.
1950 - שובי שבא הקטנה, המבוסס בחלקו על ניסיונו כאלכוהוליסט המטופל באלכוהוליסטים אנונימיים, עובד ב-1952 לסרט מצליח.
השחקנית שירלי בות' זכתה על תפקידה במחזה בפרס טוני ובסרט - בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
1953 - פיקניק - זכה להצלחה גדולה בברודוויי וזיכה את אינג' בפרס פוליצר.
ב-1955 עובד לסרט קולנוע מצליח עם ויליאם הולדן וקים נובאק בתפקידים הראשיים.
1955 - תחנת אוטובוס - עובד לסרט ב-1956 עם מרילין מונרו בתפקיד הראשי.
1959 - A Loss of Roses - עובד לסרט קולנוע בשם "החשפנית" עם ג'ואן וודוורד בתפקיד הראשי.
1961 - זוהר בדשא - כתיבת התסריט זיכתה את אינג' בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
הוא גם הופיע בתפקיד קטן בסרט בתור כומר.
אינג' כתב גם שני רומנים ועוד תסריטים ומחזות אך לא הצליח לשחזר את הצלחותיו.
ע"פי הביוגרפיה שלו היה אינג',רווק מושבע כל ימיו, הומוסקסואל שהתקשה מאוד להשלים עם מיניותו.
עובדה שתרמה לאלכוהוליזם שלו ולדיכאונות.
הוא הגיע למסקנה שכושר הכתיבה אבד לו, נכנס לדיכאון עמוק והתאבד בשאיפת פחמן חד-חמצני.
ויליאם הילייר אונסלו, רוזן אונסלו הרביעי (; 7 במרץ 1853 – 23 באוקטובר 1911) היה פוליטיקאי בריטי מהמפלגה השמרנית.
הוא כיהן בכמה משרות ממשלתיות בין השנים 1880–1905 ובין השנים 1889–1892 היא שימש כמושל ניו זילנד.
ויליאם אונסלו נולד בכפר אולד אלרספורד שבמחוז המפשייר כבנו היחיד של ג'ורג' אוגוסטוס קרנלי אונסלו, בנו של תומאס קרנלי אונסלו, בנו השני של תומאס אונסלו, רוזן אונסלו השני.
אמו הייתה מרי הרייט אן לופטוס.
ב-1870, בהיותו בן 17, הוא ירש את התואר רוזן אונסלו מדודו של אביו.
הוא התחנך באיטון קולג' ולמד בקולג' אקסטר שבאוקספורד.
בין פברואר לאפריל 1880 שימש אונסלו לזמן קצר כמצליף בבית הלורדים בסוף תקופת כהונתו השנייה של בנג'מין דיזראלי כראש ממשלת בריטניה.
הוא החזיק באותו תפקיד בשנים 1886 – 1887 גם בתקופת כהונתו של הלורד סולסברי כראש הממשלה.
בשנים 1887 – 1888 הוא שימש כתת-השר במשרד המושבות ובמסגרת תפקידו זה הוא שימש כסגן נשיא הוועידה הקולוניאלית הראשונה באפריל 1887. בשנים 1888 – 1889 הוא שימש כמזכיר הפרלמנטרי של לשכת הסחר.
בנובמבר 1888 מונה אונסלו להיות מושל ניו זילנד.
בעקבות המשבר הכלכלי של סוף שנות השמונים של המאה ה-19 הוא שאף לקבל משרה בשכר כמושל באחת המושבות.
בגיל 35 הוא היה מושל ניו זילנד הצעיר ביותר מאז ג'ורג' גריי והמושל הראשון של ניו זילנד מאז רוברט פיצרוי שמונה לתפקידו ללא ניסיון קודם בתפקיד מושל.
זמן קצר לפני מינויו קיצצה ממשלת ניו זילנד במשכורת המושל ואונסלו הצליח להשיג את המינוי מאחר שהוא לא היה אטרקטיבי דיו לאנשי ממשל קולוניאליים בכירים יותר.
ב-2 במאי 1889 נכנס אונסלו לתפקיד המושל.
זמן קצר לאחר הגעתו לולינגטון, פרצה בעיר מגפת טיפואיד.
בנו בן ה-12, ריצ'רד, נדבק במחלה ולזמן מה נשקפה סכנה לחייו.
לאחר מכן נמנעו אונסלו ומשפחתו ככל יכולתם מלשהות בוולינגטון, דבר שלא גרם להם להתחבב על תושבי ניו זילנד.
על פי המילון הביוגרפי של ניו זילנד לא ניחן אונסלו בכישרון ובראוותנות שסייעו למושלים שכיהנו מאוחר יותר לזכות באהדה ציבורית.
ב-1890 הסתבך אונסלו במחלוקת בנוגע למינויים למועצה המחוקקת (Legislative Council, הבית העליון של הפרלמנט של ניו זילנד), שנעשו על ידי המושל על פי עצת שרי הממשלה.
עד אז לא המליץ ראש ממשלת ניו זילנד, הארי אטקינסון על שום מינוי.
אף על פי כן, באותה שנה נעשו תומכיו השמרנים של אטקינסון מודאגים יותר ויותר מכך שהליברלים בהנהגתו של ג'ון באלנס יצברו יותר כוח.
על אטקינסון הופעל לחץ להבטיח שבמועצה המחוקקת יהיה רוב שמרני.
אונסלו, כשמרן בעצמו, נחשב כמי שגילה אהדה לגישה זו, במיוחד לאור השיטה שהייתה נהוגה בבריטניה, שעל פיה היה מקובל שממשלה יוצאת תמנה חברים חדשים לבית הלורדים.
אונסלו הודיע לאטקינסון שניתן להסכים על "רשימה קצרה" של מועמדים שיעשה בה שימוש במקרה "שהמצב ישתבש מבחינתך".
בבחירות שנערכו בדצמבר 1890 איבד אטקינסון את בסיס התמיכה שלו, אף על פי שלא היה ברור אם יעלה בידם של הליברלים בהנהגת באלנס לגייס תמיכה להרכבת ממשלה.
שמועות על "הרשימה הקצרה" החלו להתפזר ואנוסלו החל להבין שהנוהג למנות חברים חדשים לבית הלורדים בערוב ימיה של ממשלה יוצאת, לא מקובל בניו זילנד.
יחד עם זאת, למרות ההתנגדות הציבורית, נשמע אונסלו לעצתו של אטקינסון ומינה שישה חברים חדשים למועצה (למרות שמלכתחילה היה מדובר על 11 אנשים).
הוא הצדיק את החלטתו בפני משרד המושבות בלונדון על בסיס העובדה שהוא לא מצא כל הוראות מלכותיות או תקדים בכל מושבה אחרת לסירוב לאשר את מועמדיו של אונסלו והסתמך על "הנוהג המקובל באנגליה".
צעדיו של אונסלו גרמו נזק נוסף לשמה הטוב של המועצה המחוקקת.
כמה חברים עצמאיים במועצה שוכנעו לתמוך בבלאנס, שהצליח להרכיב ממשלה חדשה.
ב-1891 ביקש בלאנס להגיש לאונסלו את מועמדותם של 18 נציגים חדשים במועצה כמשקל נגד למינויים של אטקינסון מן השנה הקודמת.
אונסלו אמר שאין ברצונו לשנות את הרכב המועצה ולהחליף את הרוב השמרני ברוב ליברלי, בציינו שמנקודת מבטו הבית העליון של הפרלמנט צריך להיות תמיד שמרני מעצם טבעו.
הוא הסכים למנות שמונה נציגים, פשרה שנדחתה על ידי בלאנס.
העניין הועבר לבסוף להכרעתו של יורשו של אונסלו, רוזן גלאזגו.
בפברואר 1892 התפטר אונסלו מתפקידו כמושל ושב לאנגליה.
כאשר שבו השמרנים לאחוז בהגה השלטון בבריטניה ב-1895 בהנהגתו של הלורד סולסברי, מונה אונסלו להיות תת-השר לענייני הודו, משרה שבה החזיק עד 1900 ולאחר מכן ועד 1903 הוא שימש שוב כתת-השר במשרד המושבות.
מ-1902 הוא שימש בתפקיד זה בממשלתו של ארתור ג'יימס בלפור.
ב-1903 נכנס אונסלו לממשלתו של בלפור כנשיא מועצת החקלאות (שר החקלאות) ובאותה שנה הוא נכנס למועצה המלכותית.
הוא המשיך לכהן בתפקידו כנשיא מועצת החקלאות עד לנפילת הממשלה ב-1905. מאותה שנה ועד 1911 הוא כיהן כלורד יושב ראש של הוועדות בבית הלורדים.
בין השנים 1905 – 1906 הוא גם היה נשיא החבר הסטטיסטית המלכותית.
ב-1875 נשא אונסלו לאישה את פלורנס קולסטון גרדנר, בתו של אלן גרדנר, ברון גרדנר השלישי.
ויליאם אונסלו מת בהנדון באוקטובר 1911 בגיל 58. את תואר הרוזן שלו ירש בנו ריצ'רד.
ויליאם אליס היה מיסיונר וסופר ממוצא אנגלי.
במסגרת תפקידו כמיסיונר ביקר אליס באיי החברה, איי הוואי ומדגסקר וכתב מספר ספרים המתארים את התנסויותיו.
אליס נולד בלונדון להורים בני מעמד הפועלים ב-24 באוגוסט 1794. אביו ואחיו הבכור (שנפטר זמן קצר לאחר שנולד) נקראו אף הם ויליאם.
לא הרבה ידוע אודות אימו, מלבד שם נעוריה (בדבורו (Bedborough)), מקום לידתה (רדינג) ותאריך נישואיה (13 באוגוסט 1792).
אליס פיתח בנעוריו אהבה לצמחים והפך לגנן, תחילה במזרח אנגליה, לאחר מכן עבד בחממה צפונית ללונדון ולבסוף הועסק בשירות משפחה עשירה בשהתגוררה ברובע סטוק ניואינגטון (חלק מרובע האקני של ימינו) שבלונדון.
בשל אופיו הדתי הגיש אליס בקשה להתקבל ללימודים במסגרת אגודת המיסיונריות של לונדון והחל ללמוד בבית הספר של האגודה.
לאחר לימודיו בקולג' של הומרטון (Homerton) הוסמך אליס כמיסיונר ב-8 בנובמבר 1815 ולמחרת נשא לאישה את מרי מרסי מור (Mary Mercy Moor).
אליס הוצב בפולינזיה יחד עם אשתו ועזב את אנגליה ב-23 בינואר 1816. הזוג הגיע למוריאה שבאיי החברה דרך סידני, בחברת משפחות מיסיונרים נוספות, ב-13 בפברואר 1817, בנו באי כנסייה, הקימו בית דפוס ולמדו את השפה המקומית.
במהלך שהייתם ביקרו באי מספר צ'יפים מאיים שכנים והזמינו את הזוג לביקור אצלם, יחד עם שני זוגות מיסיונרים נוספים.
שלושת הזוגות הגיעו לאי הואהינה ב-20 ביוני 1818 ומשכו קהל רב מאיים שכנים, ביניהם מלך האי ראיטיאה.
אליס ועימו קבוצה קטנה הפליגו על גבי הסקונר מיירמייד אל איי הוואי שהיו מכונים באותה תקופה "איי סנדוויץ".
למסע צורפה הסקונר פרינס רגנט החמושה בשישה תותחים כמתנה עבור המלך קמהאמהה השני.
האוניות הגיעו להונולולו ב-16 באפריל 1822 ואף על פי שהתוכנית הייתה להמשיך לאיי מרקיז שבה הקבוצה לטהיטי ב-27 באוגוסט.
אליס הוזמן להישאר בהוואי, הביא לשם את משפחתו ב-5 בפברואר 1823 וביוני של אותה שנה הצטרף למיסיונרים האמריקאים אסה טורסטון, ארטמס בישופ וג'וזף גודריץ' לסיור באי הגדול של הוואי על מנת לחפש מקומות מתאימים להקמת מיסיונים.
בדרכו עצר אליס במאווי ופגש את המלכה קאופולאני (Keōpūolani).
תחנתם הראשונה באי הוואי הייתה בקאילואה-קונה (Kailua-Kona), שם פגשו את מושל האי קואקיני (Kuakini) שלאחר התנצרותו בחר בשם האמריקאי "ג'ון אדמס" על שמו של נשיא ארצות הברית באותה תקופה.
הקבוצה סיירה במפרץ קלאקאוקה (Kealakekua) ובמקומות היסטוריים נוספים, הגיעו להר הגעש מאונה לואה והיו בין המערביים הראשונים לחזות בקלדרה של הר הגעש קילוואה, אשר היה פעיל באותה תקופה.
בצידו המזרחי של האי סיירה הקבוצה בעמק ואיפיאו (Waipio) וחלק המשיך אל פסגתו המושלגת של המאונה קיאה.
על בסיס הנתיב של סיור זה נוסדו כמה מהמיסיונים החשובים בהוואי.
בשובו להונלולו למד אליס את השפה המקומית, תעתק את צליליה לאלפבית לטיני וסייע בהקמתו של בית דפוס.
בספטמבר 1824 עזבו אליס ומשפחתו את הוואי בשל בריאותה הרופפת של מרי ושבו ללונדון דרך ארצות הברית.
אליס פרסם בלונדון את תיאור מסעותיו באיים בהם ביקר, סייר והרצה עליהם ברחבי האיים הבריטיים ובמסגרת תפקידו שימש גם כמטיף בשם אגודת המיסיונריות של לונדון.
ב-1831 נקרא לשוב ללונדון ממסעותיו והתמנה לעוזרו של המזכיר הזמני לענייני חוץ של האגודה ובמאי 1833 התמנה למזכיר.
מרי אליס מתה ב-11 בינואר 1835 לאחר שילדה ארבעה ילדים ואליס כתב ופרסם ביוגרפיה לזכרה.
לאחר כשנתיים נישא אליס מחדש לשרה סטיקני (Sarah Stickney), שגדלה כקווייקרית ומאוחר יותר בחרה להצטרף לכנסייה עצמאית או קהילתית, זאת בדומה לרבים באגודת המסיונריות של לונדון אשר לא השתייכו לזרם דתי מסוים.
בנוסף, חלקה שרה גם את אהבתו של בעלה לספרים ולכתיבה.
אליס החל בינתיים להתפרסם כסופר מצליח כאשר כתב על הטופוגרפיה, ההיסטוריה, הבוטניקה והאתנוגרפיה של אזור פולינזיה מאז חזר משליחותו באזור ושרה הייתה גם היא סופרת מצליחה בזכות ספרים שכתבה על תפקידן של נשים בחברה.
על אף מחלתה של מרי, בתו הבכורה של אליס, נערך טקס נישואין צנוע ב-23 במאי 1837 בכנסייה כפרית.
מרי מתה ממחלתה זמן קצר לאחר מכן, בגיל 21.
עבודתו החשובה ביותר של אליס הייתה "חוקרים פולינזיים" (Polynesian Researches) אשר ביססה את המוניטין שלו כסופר אתנוגרף וגאוגרף מוכשר.
הספר ופרסומי אחרים זכו לתשבחות שתרמו להפחתת יחסם העוין של משקיעים במיסיונרים ובעיקר בנציגי אגודת המיסיונריות של לונדון, אשר תוארו לרוב כמעלים בצורה נאיבית את הציפיות לרמת החינוך, החירות ושיפור מצבם של עבדים ושל עמים ילידים במקום לקיים את הגישה השמרנית והלא מתפשרת של עסקים ומסחר.
אליס נתבקש על ידי מועצת חבר המנהלים של האגודה לכתוב ולערוך ספר על ההיסטוריה של מדגסקר, לצורך זה ביצע תחקיר מעמיק ונעזר במידע שהביא עמו אחד מעמיתיו מביקור באי, והספר יצא לאור ב-1838. בנוסף כתב את הכרך הראשון של ההיסטוריה של האגודה.
אליס החל סובל מלחץ נפשי במהלך עבודתו וכתוצאה מכך החל מצב בריאותו להדרדר.
בהמלצת רופאיו ובהסכמת עמיתיו באגודה יצא לחופשה בצרפת, מינואר 1840 ועד סוף 1841, אך גם לאחר שובו התברר לו כי אין ביכולתו להמשיך בתפקידו.
לפיכך התפטר ממשרתו באגודה, בילה את מרבית זמנו בחברת אשתו בביתם הכפרי בהודסדון (Hoddesdon) שבהרטפורדשייר, כ-32 ק"מ צפונית ללונדון, ובתקופה זו התרכז בכתיבה.
לאחר שובו להודסדון מטיול בן מספר חודשים באיטליה ב-1844 החל אליס לעסוק בנושאים חברתיים לטובת סביבת מגוריו, וב-1847 קיבל את משרת ראש הכנסייה הקהילתית של הכפר, עבורה רכש מבנה חדש, וכיהן בתפקיד עד סתיו 1852, מעט לפני נסיעתו למדגסקר.
בריאותו של אליס השתפרה והוא קיבל את הצעת האגודה לנסיעה למדגסקר כשליחם הרשמי, והפליג ליעדו ב-14 באפריל 1853. עם הגיעו לנמל טאמאטאבה שבאי ב-18 ביולי של אותה שנה נדחתה שליחותו וכניסתו לעיר הבירה נאסרה על ידי המלכה רנבלונה הראשונה.
אליס שהה במשך כשנה במאוריציוס הסמוכה, שהייתה בשליטה בריטית, שב לטאמאטאבה פעם נוספת ב-12 ביוני 1854 בניסיון להשיג אישור כניסה לאי ולבירתו ונדחה שוב.
מאורציוס, שסבלה באותה תקופה ממגפת כולרה קשה, לא הייתה עוד מקום נוח לשהייה, ואליס הפליג למושבת הכף, אליה הגיע בתחילת 1855, ושב לאנגליה ב-18 ביולי של אותה שנה.
בקשתו לאישור כניסה לאי התקבלה ב-1856, אך מלכת מדגסקר אישרה לו לשהות באי למשך חודש אחד בלבד ובקשתו להאריך את ביקורו בתשעה חודשים נוספים נדחתה והוא שב לאנגליה ב-20 במרץ 1857. על מסעותיו וחוויותיו בתקופה זו כתב אליס ספרו "שלושה ביקורים במדגסקר, 1858" לציון המאורע.
מותה של המלכה ב-16 באוגוסט 1861 ועלייתו לשלטון של רדמה השני הביא לשינוי במדיניות שלטונות האי כלפי זרים, וכלפי הנצרות הפרט, ואליס קיבל הזמנה רשמית לביקור נוסף והגיע למדגסקר ב-22 במאי 1862. ייתכן שהסיבה לכל העיכובים אותם חווה בעבר נבעו ממאבקי הכוחות בין בריטניה לצרפת והשפעתה של האחרונה באזור.
בזמן שהותו באי קיבל את הידיעה על מותה של בתו האחרונה ב-10 בספטמבר 1862. אליס נשאר במדגסקר עד 1865, ייסד כנסיות ובהדרגה סייע להרחיב את השפעת הנצרות באי.
עם שובו לאנגליה ב-14 באוקטובר של אותה שנה זכה לקבלת פנים מרשימה והוזמן להרצות במקומות רבים אודות מסעותיו וההשפעה הדתית שהשאיר מאחור.
ארבע שנים מאוחר יותר, ב-1869, המירו המלכה רנבלונה השנייה (Ranavalona) ואנשי חצרה את דתם לנצרות.
אליס כתב שני ספרים נוספים על חוויותיו במדגסקר ועל ההיסטוריה והגאוגרפיה של האי: "ביקור חוזר במדגסקר, 1867" (Madagascar Revisited, 1867) ו"הכנסייה הקדושה המעונה של מדגסקר, 1870" (Martyr Church of Madagascar, 1870).
ב-3 ביוני 1872 לקה אליס בדלקת ריאות כאשר נסע בחזרה אל ביתו מפגישה עם הוועד המנהל של האגודה ומת ב-9 ביוני.
שרה אליס מתה ב-16 ביוני של אותה שנה; לאחר 35 שנות נישואין מתו בני הזוג בהפרש של שבוע זה מזו.
אליס נקבר במיקום מכובד בבית הקברות של הכנסייה הקהילתית באבּני פארק (Abney Park Cemetery), בו קבורה גם בתו הצעירה, שבלונדון.
על המצבה שעל קברו תגליפים מורכבים והיא נבנתה כך שתקביל בצורה מושלמת למבנה הכנסייה הסמוך.
אשתו העצמאית בחרה להיקבר סמוך לביתם הכפרי.
ביוגרפיה לזכרו, שנכתבה בידי בנו ג'ון והדוקטור לתאולוגיה הנרי אלון (Henry Allon), פורסמה זמן קצר לאחר מותו.
תאוריית גילוי איי הוואיי על ידי הספרדים
קיימת תאוריה הגורסת כי איי הוואי נתגלו על ידי הספרדים לפני שהגיע אליהם ג'יימס קוק, מכיוון שהאיים ממוקמים לא הרחק מנתיבי הגליאון של מנילה אשר קישרו בין אקפולקו שבמקסיקו למנילה שבפיליפינים.
בנוסף, קשה להניח שאם אכן גילו הספרדים את האיים לא היו מנסים לנצל את המשאבים המקומיים לצורכיהם.
ויליאם או'דווייר היה פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי.
שימש כראש עיריית ניו יורק בשנים 1946–1950.
נולד בבוהולה , במחוז מאיו באירלנד.
היגר לארצות הברית ב-1910, שם תחילה עבד כפועל, ואחר כך כקצין במשטרת ניו יורק.
בשנת 1923 השלים תואר במשפטים באוניברסיטת פורדהם.
לאחר מכן עבד במשרד עורכי דין פרטי, ואחר כך כשופט.
ב-1939 נבחר אודוויר לתובע המחוזי של ברוקלין.
אחרי שהפסיד בבחירות לראשות העיר ניו יורק ב-1941 לפיורלו לה גוארדיה, התגייס לצבא והגיע לדרגת תת-אלוף.
הוא כיהן כחבר ועדת המפקחים של בעלות הברית באיטליה ובינואר 1945 מונה לראש המועצה האמריקנית לפליטי מלחמה.
בתחילת פברואר 1945 הוא אמר שידרוש מהנשיא לחזור על האזהרה שפושעי המלחמה יועמדו לדין על פשעים נגד אזרחי ארצותיהם.
בנובמבר 1945 נבחר או'דוויר לראש העיר, בתמיכת ארגון טמאני הול, והחליף את לה-גוארדיה, שלא התמודד בשנית.
הוא מינה את רוברט מוזס למנהל מחלקת התכנון של עיריית ניו יורק.
כמו כן פעל להקמת מטה האומות המאוחדות במנהטן.
בנובמבר 1949 הוא נבחר לכהונה שנייה.
תקופת כהונתו השנייה של או'דוויר לוותה בחשיפת פרשיות שחיתות רבות.
עם התפטרותו מראשות העיר הנשיא הארי טרומן מינהו לשגריר ארצות הברית במקסיקו.
בשנת 1951 הוא שב לזמן קצר לניו יורק על מנת להעיד על קשריו לפשע מאורגן, האשמות שליוו אותו עד יומו האחרון.
ביוני 1952 התפרסמה במקסיקו סדרת כתבות שהאשימה את או'דוויר בקשרים עם המאפיה.
ב-6 בדצמבר 1952, התפטר מתפקידו כשגריר.
הוא נשאר במקסיקו ועבד בייעוץ משפטי, כדי לא להחקר על קשריו עם העולם התחתון.
בשנת 1960 הוא שב לניו יורק.
בשנת 1946 נפגש עם נציגים של יהדות פולין ופעל לסייע ליהודים בפולין לאחר השואה.
בתחילת 1948 פעל למען הקמת מדינת ישראל ובין השאר נפגש עם הנשיא טרומן כדי לבקש ממנו לבטל את האמברגו על משלוח נשק לישראל.
ביקר בישראל למשך 34 יום בשנת 1951. סייע לקהילה היהודית בניו יורק בארגון המצעד הראשון להקמת מדינת ישראל.
או'דוויר מת ב-24 נובמבר 1964 בבית החולים בית ישראל כתוצאה מאי ספיקת לב.
הוא נקבר בבית הקברות הלאומי בארלינגטון.
ויליאם מארק ויינרייט (באנגלית William Mark Wainwright; נולד ב-16 בדצמבר 1956) הוא מוזיקאי, מלחין ומפיק אנגלי.
במסגרת הקריירה המוזיקלית שלו, השתתף בכתיבת, הלחנת והפקת עשרות יצירות שנמכרו בסך הכול בלמעלה מ-200 מיליון עותקים ברחבי העולם.
אורביט זכה בשלושה פרסי גראמי, בפרס איבור נובלו ובפרסים אחרים בתעשיית המוזיקה.
אורביט (ויינרייט) גדל בשורדיץ', במזרח לונדון, אנגליה.
הוריו היו מורים בבית ספר; הוא היה הגדול מבין שני בנים.
על אף התנגדות של הוריו, הוא עזב את בית הספר בגיל שש-עשרה ועסק במשך מספר שנים בעבודות שונות בעלות שכר נמוך, תוך שהוא חיפש מוצא ליצירתיות שלו.
לאורך התקופה ניסה כוחו בשיפור היכולות המוזיקליות שלו.
בעת שגר עם חברו שניסה להקים אולפן הקלטות, הוא מצא את המוצא לקידום היכולות המוזיקלית שלו.
בשנת 1980, אורביט התחבר עם המוזיקאית האמריקאית לורי מאייר וגרנט גילברט במטרה להקים את להקת המוזיקה האלקטרונית, טורץ' סונג.
בהתחלה, הם הוציאו הקלטות בצורה עצמאית.
אותן ההקלטות נוצרו באולפן ההקלטות הביתי שלהם ובבית הספר שלהם.
נוויל ברודי, שהיה מעצב הגרפי, הצטרף ללהקה למשך תקופה.
אורביט ומאייר היו אמנים חזותיים ויצרו סדרה של מגזינים בשם The Ralph Hoover Guide.
הגיליונות נמכרו בגלריות בלונדון ובמכונים לאמנויות עכשוויות בקניונים.
ויליאם שיתף פעולה עם מוזיקאים ולהקות כדוגמת פרינס, מדונה, בריטני ספירס, פינק, יו טו, קייטי מלואה, ריקי מרטין, בת' אורטון, שרה מקלכלן, קווין, The Joy Formidable, רובי ויליאמס, אול סיינטס, קרפטוורק ושוגאבייבז.
כשעבד עם הזמר האמריקאי בק, שניהם כתבו שיר עבור פינק בשם "Feel Good Time", אותו הפיק אורביט לפסקול הסרט "המלאכיות של צ'רלי" (2000).
הוא הפיק את האלבום 13 של הלהקה בלר, בלונדון ורייקיאוויק, איסלנד .
אורביט יצר רמיקסים למדונה כמו "Justify My Love" ו-"Erotica", אך הוא לא פגש אותה באופן אישי עד שנת 1997. באותו הקיץ והסתיו הם כתבו יחד והפיקו את אלבומה השביעי עטור הפרסים והשבחים, Ray of Light.
הוא הוקלט במשך ארבעה חודשים; פרק הזמן הארוך ביותר שלקח לה להקליט אלבום.
הוא יצא לאור ב-22 בפברואר 1998 והפך לאחד מהאלבומים הנמכרים ביותר בכל הזמנים והסינגלים מתוכו "The Power of Good-Bye" ו-"Frozen", הפכו לשירי חותם של מדונה ולאבן דרך בפרט בקריירה של אורביט.
בשנת 2000, המשיך אורביט את קריירת כתיבת השירים שלו והפעם באלבומה העשירי של מדונה, Music.
האלבום הוקלט בדה היט פקטורי בניו יורק.
בין היתר, כתב וביצע עמה את השיר "Beautiful Stranger".
בהמשך, השניים חברו שוב במהלך הוצאת האלבום MDNA, בשנת 2012. מדונה כתבה והפיקה שישה קטעים באלבום.
כמו כן, השיר "Masterpiece" זכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "השיר המקורי הטוב ביותר".
שנה אלבום מיקומי שיא UK AUS US 1987Orbit
חברת תקליטים: רקורדס — — —Strange Cargo
חברת תקליטים: רקורדס — — — 1990Strange Cargo II
חברת תקליטים: רקורדס — — — 1993Strange Cargo III
חברת תקליטים: וירג'ין רקורדס — — — 1995Strange Cargo Hinterland
חברת תקליטים: N-GRAM רקורדינגס והאחים וורנר UK — — — 1999Pieces in a Modern Style
חברת תקליטים: N-GRAM רקורדינגס (הוצאת 1995), האחים וורנר (הוצאת 2000) 2 33 198 2006Hello Waveforms
חברת תקליטים: דקה רקורדס 185 — — 2014Orbit Symphonic
חברת תקליטים: לא ידוע — — —Strange Cargo 5
חברת תקליטים: לא ידוע — — —
שירים שכתב, הלחין או הפיק
ויליאם אדמס ריצ'רדסון היה מזכיר האוצר ה-29 של ארצות הברית ולאחר מכן שופט ונשיא בית המשפט לעתירות.
ויליאם אדמס ריצ'רדסון נולד בטינגסבורו, מסצ'וסטס.
אביו היה דניאל ריצ'רדסון, עורך דין ומנהל סניף הדואר המקומי.
אמו הייתה מרי אדמס מצ'למספורד, מסצ'וסטס.
ריצ'רדסון היה צאצא של אזקיאל ריצ'רדסון שהשתקע במפרץ מסצ'וסטס ב-1630. אמו נפטרה ב-1825 ושנה לאחר מכן הייתה אחותו לאמו המאמצת.
הוא למד באקדמיית פינקרטון שבדרי, ניו המפשייר ובאקדמיית לורנס שבגורטון, מסצ'וסטס.
ב-1843 הוא סיים לימודי תואר ראשון וב-1846 תואר שני, שניהם באוניברסיטת הרווארד, ותואר במשפטים בבית הספר הרווארד למשפטים.
ביולי 1846 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של מסצ'וסטס.
באותה שנה הוא החל לעסוק בעריכת דין בלוול, מסצ'וסטס.
הוא נכנס לשותפות במשרד עורכי הדין של אחיו הגדול דניאל סמואל שניהל משרד עורכי דין גדול בלוול.
כשותף זוטר במשרד הוא נחשב לעורך דין שיטתי וקפדני.
הוא שירת במיליציה, בתחילה כפרקליט בדרגת מייג'ור ובהמשך כשלישו הצבאי של מושל מסצ'וסטס ג'ורג' בריגס בדרגת לוטננט קולונל.
בשנים 1847–1854 הוא שימש כשופט שלום במחוז מידלסקס שבמסצ'וסטס.
בשנים 1852–1853 הוא שימש כנשיא בנק בוומסיט (כיום פרבר של לוול).
בשנים 1853–1854 הוא היה נשיא מועצת העיר של לוול.
ב-1855 הוא מונה לבצע הגהה על ספר החוקים של מסצ'וסטס וכתוצאה מכך הוא נבחר על ידי בית המחוקקים של המדינה לערוך את נספחי ההשלמה השנתיים של ספר החוקים, פעילות בה הוא המשיך לעסוק במשך 22 שנה.
בשנים 1856–1858 הוא כיהן כשופט בית המשפט לענייני ירושה של מחוז מידלסקס.
לאחר מכן ועד 1872 הוא היה שופט בית המשפט לענייני ירושה ופשיטות רגל של המחוז.
בין השנים 1863–1875 הוא שימש כחבר הוועדה המפקחת של אוניברסיטת הרווארד.
בשנים 1869–1872 שימש ריצ'רדסון כעוזר מזכיר האוצר של ארצות הברית.
ב-1870 הוא שימש כתובע הכללי בפועל.
בשנים 1873–1874 הוא כיהן כמזכיר האוצר בממשלו של הנשיא יוליסס ס.
בתקופת כהונתו של ריצ'רדסון כמזכיר האוצר התחולל המשבר הפיננסי של 1873 שסחף את האומה וגרם לשפל כלכלי שנמשך חמש שנים.
המשבר פרץ כתוצאה מכך שבכלכלה שלאחר מלחמת האזרחים חלו שינויים כה מהירים עד שהבנקים המסחריים החלו לחשוש ולדרוש את החזר ההלוואות שהם העניקו.
כתוצאה מכך כמות הכסף הצטמצמה באופן דרסטי.
תגובתו השנויה במחלוקת של ריצ'רדסון הייתה הנפקת רזרבות של 26 מיליון דולר בשטרות כסף כאמצעי אינפלציוני לסייע בהקלה על המשבר.
התנהל ויכוח האם לריצ'רדסון הייתה הסמכות לנקוט בצעד כזה, ובכל אופן, הקונגרס העביר חוק שאוסר על פעולה כזאת.
השפעתו העקיפה של המשבר התמשכה במשך שלושים השנים הבאות והיא הייתה הבסיס להקמתו של הפדרל ריזרב ב-1913.
ריצ'רדסון הבטיח שסכום של 15 מיליון דולר שארצות הברית קיבלה כפיצוי במסגרת "תביעות אלבמה" (סדרה של תביעות שניהלה ארצות הברית נגד הממלכה המאוחדת בקשר לסיועה של זו האחרונה לספינות של הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים) יושקע באיגרות חוב באירופה ובכך מנע את העברתם של מאגרי זהב אל מעבר לים באמצעות ספינות.
על כהונתו של ריצ'רדסון כמזכיר האוצר העיבה "שערוריית סנבורן" , שבה היו מעורבים ספסרות ומשוא פנים בגביית חובות מס.
הופעל לחץ לפיטוריו של ריצ'רדסון.
הוא הגיש את התפטרותו לנשיא גרנט שקיבל אותה.
כמחווה על שירותו מינה אותו הנשיא כשופט בבית המשפט לעתירות .
ב-1 ביוני 1874 מינה הנשיא גרנט את ריצ'רדסון כשופט בבית המשפט לעתירות, במקומו של השופט סמואל מיליגן שנפטר.
ב-2 ביוני אותה שנה אישר הסנאט של ארצות הברית את המינוי ובאותו יום הוא נכנס לתפקידו.
כהונתו בבית המשפט הסתיימה ב-20 בינואר 1885 בעקבות מינויו כנשיא בית המשפט.
ב-15 בינואר 1885 מינה הנשיא צ'סטר ארתור את ריצ'רדסון כנשיא בית המשפט לעתירות במקומו של צ'ארלס דרייק שהתפטר.
ב-20 בינואר אישר הסנאט את המינוי ובאותו יום הוא החל לכהן בתפקיד.
בתפקיד זה כיהן ריצ'רדסון עד למותו.
במקביל לתפקידו השיפוטי שימש ריצ'רדסון כעורך נספחי ההשלמה של ספר החוקים של ארצות הברית בשנים 1874–1891, וכן כפרופסור בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון.
ויליאם אדמס ריצ'רדסון נפטר בוושינגטון די.
ב-19 באוקטובר 1896 ונטמן בבית הקברות אוק היל שבבירה.
ויליאם אדמס היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר המפלגה הדמוקרטית בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השביעי של מדינת פנסילבניה.
אדמס נולד במחוז לנקסטר שבפנסילבניה בשנת 1777. לאחר מספר שנים עבר למחוז ברקס ועבד שם בתור מבקר בין השנים 1813–1814, ולאחר מכן כיהן במועצת המחוז ברקס, בין השנים 1814–1817.
בשנת 1822 נבחר לבית הנבחרים של פנסילבניה, עד התפטרותו ב-1824.
בשנת 1825, נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית.
לאחר התפטרותו מהקונגרס, בשנת 1830, עבד במוסד החרשים והעיוורים עבור מדינת ניו יורק ואוהיו.
שימש גם כשופט-משנה של מחוז ברקס מ-1839 עד 1842 וכקפטן בחיל הים של העיר רדינג .
בשנת 1842 פרש מהחיים הפוליטיים והציבוריים והחל לעבוד בחקלאות.
הוא נפטר בעיירה ספרינג שבפנסילבניה, בשנת 1858, ונקבר בבית העלמין של כנסיית סנט ג'ון שבספרינג.
לוויליאם היו חמישה אחים: אייזק, ג'ון, סמואל, פיטר ואברהם.
ויליאם אוטיס פקסון (24 באוקטובר 1853 – 12 בנובמבר 1942) היה חבר בסנאט של מסצ'וסטס ובבית הנבחרים של מסצ'וסטס.
ויליאם נולד בסטוטון, מסצ'וסטס ב-24 באוקטובר 1843. ב-1876 הוא סיים את לימודי הרפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת בוסטון.
ב-10 ביולי 1878 הוא התחתן עם סוזן ריד וויילס, ונולד להם ילד אחד.
פקסון שהיה רפובליקני, היה חבר בבית הנבחרים של מסצ'וסטס בין השנים 1905 ל-1906, ובסנאט של מסצ'וסטס מ-1907 עד 1908.
פקסון מת בבוסטון ב-12 בנובמבר 1942.
ויליאם קלווין אוטס היה קצין ופוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה ה-29 בשנים 1894–1896. החל מ-1881 ועד השבעתו כמושל הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
במלחמת האזרחים האמריקנית הוא שירת כקולונל בצבא הקונפדרציה, ובמלחמת ארצות הברית-ספרד כבריגדיר גנרל בצבא ארצות הברית.
ויליאם אוטס נולד במחוז פייק שבאלבמה כבנם של ויליאם ושרה (לבית סלרס) אוטס, משפחת חוואים ענייה.
כל אבותיו הגיעו לצפון אמריקה במהלך התקופה הקולוניאלית, וכולם הגיעו מאנגליה ומויילס.
כשהיה בן 17 הוא היה סבור שהוא הרג אדם בקטטה אלימה ועזב את ביתו לפלורידה.
הוא הפך לנווד, התיישב בטקסס במשך כמה שנים, ולאחר מכן שב לאלבמה בדרבונו של אחיו הצעיר ג'ון, שנשלח על ידי המשפחה למצוא אותו.
הוא למד משפטים באקדמיית לורנסווייל, אלבמה, עבר את מבחני לשכת עורכי הדין, ופתח משרד עורכי דין בעיר אבוויל הסמוכה.
ביולי 1861 הצטרף אוטס לצבא הקונפדרציה והוצב כקפטן ברגימנט הרגלים ה-15 של אלבמה.
באביב 1863 הוא מונה כמפקד הרגימנט.
הוא לחם בקרב גטיסברג, בו הוא הוביל את חייליו בסדרה של מתקפות בקרב על כיפה עגולה קטנה, שם נהרג אחיו ג'ון.
אוטס היה סבור שאם הרגימנט שלו היה מסוגל לכבוש את כיפה עגולה קטנה, יכלה לצעוד עד לוושינגטון די.
מאוחר יותר ציין אוטס שאפילו אם רגימנט נוסף אחד בלבד של הקונפדרציה היה מצטרף למתקפה, היא הייתה מסתיימת בהצלחה, מאגפת את צבא האיחוד ומאיימת על כלל ארמיית הפוטומק.
בהמשך השתתף אוטס בקרב צ'יקמוגה, ב, ב ובקרב קולד הרבור.
לאחר שאיבד את הפיקוד על הרגימנט ה-15 בשל מהלכים פוליטיים, הוא מונה כקולונל של הרגימנט ה-48 של אלבמה על ידי נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס.
במהלך , שנערך בפאתי ריצ'מונד, הוא נפצע, איבד את זרועו הימנית, וכך הסתיים שירותו הפעיל.
אוטס חידש את עיסוקו בעריכת דין במחוז הנרי שבאלבמה.
בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית של 1868 הוא שימש כנציג.
בשנים 1870–1872 הוא היה חבר בית הנבחרים של אלבמה.
ב-1880 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, בו הוא כיהן שבע תקופות כהונה רצופות.
ב-1882 נשא אוטס לאישה את שרה טוני מהעיר יופאולה, ולשניים נולד בן, ויליאם קלווין אוטס הבן, שלימים הצטרף לאביו בעיסוקו בעריכת דין.
שאיפתו המרכזית של אוטס הייתה להיבחר לסנאט של ארצות הברית, אך תוכניותיו השתנו כתוצאה מהמהלכים הפוליטיים באלבמה של שנות ה-90. בתגובה להורדת מחירים, אלפי בעלי חוות קטנות התאגדו בארגונים כמו ברית החוואים, שדחקו בחוואים לקנות ולמכור בשיתוף וגרמו לאינפלציה ברמה הארצית.
בינתיים, מנהיגי המפלגה הדמוקרטית היו מפולגים בשאלת עמדתה של המפלגה כלפי הברית וכלפי קבוצות דומות.
מנהיג ברית החוואים, רובן פ.
קולב לא נבחר ב-1890 כמועמד המפלגה למשרת מושל אלבמה בשל הצבעתם של האזורים שהיו מאוכלסים בשחורים רבים ושל הנציגים מהמגזר העסקי.
ב-1892 פרש קולב מהמפלגה והתמודד כמועמד מטעם סיעת הג'פרסונים של המפלגה, וחיזר בגלוי אחר החוואים השחורים.
מערכת הבחירות שלו נגד המושל המכהן תומאס ג'ונס ומאמציו לעקוף את הפוליטיקה של העליונות הלבנה קוממו והפחידו שמרנים כמו אוטס.
בבחירות של 1892 נוצח קולב על ידי ג'ונס לאחר שקיבל רק 115,524 קולות מול 126,959 הקולות של ג'ונס, כמעט באופן ודאי כתוצאה מהונאת בחירות באזורי השחורים.
קולב התכוון בוודאות להתמודד שוב ב-1894 כמועמד הג'פרסונים וציפה לתמיכת מפלגת תומכי האינפלציה, מפלגת העם או המפלגה הפופוליסטית.
הבוסים הפוליטיים של הדמוקרטים התאחדו מאחורי אוטס כאיש שהתנגד לברית החוואים ויכול היה להיאבק באופן הטוב ביותר מול האתגר של האגף במפלגה של תומכי תקן הכסף.
בגיבוי ג'ונס והעיתון Montgomery Advertiser, התמודד אוטס על משרת המושל.
בוועידת המפלגה המדינתית שהתקיימה במאי 1894, הוא ניצח את איש סיעת תומכי תקן הכסף מברמינגהאם, ג'וזף גונסטון כבר בסבב ההצבעה הראשון.
מסע הבחירות של אוטס נגד קולב התנהל על רקע המאבק על כיסוי העיתונות כאשר ג'ונס עשה שימוש בכוחות צבאיים כדי לדכא את שביתת כורי הפחם בברמינגהאם.
קולב ובעלי בריתו הפופוליסטים והרפובליקנים תקפו באופן חריף את ג'ונס, בעוד שאוטס התמודד כ"גיבור הגידם ממחוז הנרי", כאויב האנרכיה והאי-סדר, מגן העליונות הלבנה.
בבחירות הכלליות שהתקיימו באוגוסט אותה שנה הביס אוטס את קולב כאשר זכה ב-111,875 קולות מול 83,292 שקיבל קולב.
כמו בבחירות של 1892, ניצחון הדמוקרטים נזקף בין השאר למעשי מרמה בקלפיות באזורי השחורים.
ירידת מספר המצביעים נבעה ככל הנראה מחוק הבחירות של 1893 שנועד לקפח את זכותם של אנאלפביתים מלהצביע.
קולב ורבים מתומכיו סירבו לקבל את תוצאות הבחירות הרשמיות.
הוא הכריז על עצמו כמנצח וביום ההשבעה, 1 בדצמבר 1894 נשא שבועה מול שופט שלום במונטגומרי.
יחד עם חבורה של תומכים נאמנים לו, הוא צעד לאורך שדרות דקסטר אל הקפיטול המדינתי, שם מתחת לאפו של המושל היוצא ג'ונס והמושל הנבחר אוטס, שזכו להגנה מהכוחות המזוינים של המדינה, הוא נאלץ להידחק לרחוב צדדי.
בפני תומכיו הזועמים הוא נשא "נאום השבעה" משלו, אך אוטס הושבע באופן רשמי לתפקידו בטקס שקט ושליו.
מושב 1894–1895 של בית הנבחרים של אלבמה עמד בסימן של מאבקים בין הפופוליסטים לבין הדמוקרטים, בין אנשי אגף הבורבון של המפלגה הדמוקרטית לבין אגף הרפורמה של המפלגה, ובין תומכי תקן הזהב מול תומכי תקן הכסף.
הפופוליסטים היו מיעוט משמעותי שמטרתו הראשונה הייתה העברת חוק בחירות.
בסופו של דבר העביר בית המחוקקים חוק בחירות, שאף על פי שלא חל למפרע, נתמך על ידי מנהיגי הפופוליסטים כמו ג'וזף סי.
מושב בית הנבחרים עמד בסימן של מאמצי התמודדות של הפופוליסטים לגרום לממשלה הפדרלית לחקור את תוצאות הבחירות של 1892 ו-1894 באלבמה.
אוטס ובעלי בריתו סיכלו את כוונותיהם אלו של הפופוליסטים.
עניינו המרכזי של אוטס כמושל היה היציבות הפיננסית של אלבמה.
ממשלים קודמים הורידו באופן רצוף את שיעור המס ad valorem בכמעט מחצית בין השנים 1876–1889, כשהוצאות המדינה הוכפלו.
בפברואר 1895 לאחר דיונים ארוכים, העביר בית המחוקקים הצעות חוק שהסמיכו את אוטס להכניס כספים לקופת המדינה שהייתה שרויה בחובות.
באותו חודש, לבקשתו של אוטס, ביטלו המחוקקים את תוכניתו של המושל ג'ונס לבטל בהדרגה את מערכת העסקת האסירים, וכך לשמר את המקור החיוני להכנסה עבור המדינה.
במרץ 1895 נסע אוטס לניו יורק כדי להיפגש עם בעלי החוב של המדינה כדי לדון בו.
שם ארבו לו ג'וזף מנינג וחבר בית הנבחרים מילפורד האוורד, שהיו בעיר כדי לפרסם את הצורך ברפורמה בשיטת הבחירות בדרום.
הם גינו את אוטס כמושל שנבחר בהונאה, וכמי שעומד בראש משטר בלתי מוצדק.
אוטס לא הצליח להגיע להסדרים פיננסיים מספקים ושב לאלבמה כשמצב בריאותו הפיזית והנפשית רעוע.
במשך השנה הבאה נמשכו הזמנים הקשים, ואוטס נאלץ ללוות כספים עבור מדינתו מבנקאים בניו יורק ובאלבמה.
הוא יכול היה עם זאת להתנחם בידיעה שמאמצי הפופוליסטים להפוך על פיהם את תוצאות הבחירות של 1894 כשלו.
במאי 1896 היה ברור שהקונגרס לא יערוך שום חקירה בנוגע לבחירות באלבמה.
על אף ניצחון זה, בעלי בריתו הדמוקרטים של אוטס נחלו כישלונות.
תומכי תקן הכסף היו עדיין סיעה חזקה, ואוטס לא יכול היה למנוע מג'ונסון, מועמד של סיעת תומכי תקן הכסף, מלנצח בבחירות המקדימות של המפלגה על משרת המושל.
כשהגיעה תקופת כהונתו לקיצה, עדיין שאף אוטס להיבחר לסנאט של ארצות הברית.
אפשרות של התפנות מושב בסנאט הייתה אמורה לקרות ב-1897, ואוטס פתח במסע בחירות לצורך כך, אך ללא הצלחה.
ב-1898 קיבל אוטס מהנשיא ויליאם מקינלי מינוי כבריגדיר גנרל, ושירת במלחמת ארצות הברית-ספרד.
לאחר המלחמה הוא שב לעיסוקו בעריכת דין ושלח את ידו בעסקי מקרקעין.
הוא ניסה ללא הצלחה להקים אנדרטה בשדה הקרב בגטיסברג לזכר חבריו לנשק מהרגימנט ה-15, כולל אחיו שנפל בקרב.
ויליאם אוטס נפטר במונטגומרי ב-9 בספטמבר 1910. הוא נטמן בבית הקברות אוקווד שבעיר.
ויליאם אלן איגן היה פוליטיקאי אמריקאי מאלסקה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלסקה הראשון מיום קבלתה כמדינה בארצות הברית ב-3 בינואר 1959 ועד 1966 ולאחר מכן בשנים 1970–1974. כמו כן הוא כיהן כ"סנאטור צללים" מטעם טריטוריית אלסקה מ-1956 ועד כינונה כמדינה.
כמי שנולד ב, איגן הוא אחד משני המושלים היחידים בתולדות אלסקה שנולד בה, בנוסף לביל ווקר.
איגן היה מועמד הדמוקרטים בכל חמש מערכות הבחירות הראשונות של אלסקה למשרת המושל.
ויליאם איגן נולד ב למשפחת כורים, כאחד משישה ילדים.
הוא גודל על ידי אמו, קורה, לאחר שבגיל שש הוא התייתם מאביו שנספה במפולת שלגים.
כשהיה בן 10, הוא כבר עבד במפעל שימורים, כדי לסייע בפרנסת המשפחה.
הודות לאי קיומם של חוקי נהיגה בטריטוריית אלסקה, במהלך שנות ה-20, למד איגן לנהוג כבר בגיל צעיר, כשהוא הוביל תיירים בחודשי הקיץ.
כשהיה בן 14, הוא כבר נהג במשאיות עפר עבור נציבות הכבישים של אלסקה.
ב-1932, לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון של ואלדז, ונשא את נאום הבוגרים בטקס הסיום, החל איגן לגלות עניין בפוליטיקה.
באותה שנה, סנדקו של איגן, אנתוני דיימונד, עורך דין מקומי, שכיהן פעמיים כראש עיריית ואלדז וכחבר הסנאט של אלסקה, התמודד מטעם המפלגה הדמוקרטית לתפקיד נציג הטריטוריה, ללא זכות הצבעה, בבית הנבחרים של ארצות הברית.
על אף אי יכולתו להצביע, נציג כזה יכול היה לפנות לחברים אחרים של הבית ולבצע פעולות שדלנות, הן לטובת הצעות חוק והן לטובת קבלתה של אלסקה כמדינה.
דיימונד נבחר לתפקיד, והפגיש את איגן הצעיר, שראה בדיימונד כמנטור שלו, עם הפוליטיקה של הטריטוריה ועם זו הפדרלית.
דיימונד נהג לשלוח לוואלדז עותקים של הפרוטוקולים של דיוני בית הנבחרים, כדי שאיגן יקרא בהם.