tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא הציב שם פדראו (Padrão), עמוד אבן, שהחליף את צלבי העץ בהם נהגו עד אז להשתמש הפורטוגלים, על מנת לקבוע חזקה פורטוגלית על הקרקע.
במהלך מסעותיו הציב קאו ארבעה עמודים שכאלו, שעודם קיימים.
אחרי מסעו זה הבין שהודו רחוקה יותר ממה שחשב תחילה.
הבשורות המרות גרמו לאכזבה בפורטוגל, אך הם לא אמרו נואש.
ב-20 במאי 1498 הגיע ואסקו דה גאמה להודו, בדרך שסבבה את יבשת אפריקה.
ב-1492, במסגרת חיפושי דרך מקוצרת להודו, ניסה קולומבוס להגיע אליה דרך האוקיינוס האטלנטי, דבר שהוביל לגילוי אמריקה.
דִּיוֹגֶנֶס היה פילוסוף יווני מאסכולת הציניקנים באתונה.
דיוגנס, יליד סינופה, האמין כי כל המותרות רק מפריעים לאדם לממש את ה"חיים הטבעיים", ועל כן הסתפק במועט וחי לדבריו "חיי כלב".
סלד מהגרגרנות, אכל רק את המזון הפשוט ביותר, ולבש את הבגדים הגסים ביותר.
ישן על הרצפה והתקין לעצמו מעון בתוך חבית.
הוא הכריז כי לא רק בני האדם הם אחיו אלא כל בעלי החיים, וחי על נדבות.
אורח חייו ודעותיו עמדו בניגוד גמור לתרבות השפע והנהנתנות שרווחו באתונה העתיקה באותה תקופה.
בני עירו האתונאים לא נטו לחקות את אורח חייו, אך התפעלו מהבוז שרחש לחיי רווחה.
ברם התנהגותו גרמה לא אחת אי נעימויות.
כל כתביו של דיוגנס אבדו, וכל המידע שיש עליו כיום מקורו בהתייחסויות ואנקדוטות של אישים אחרים.
חלק ניכר מהמידע מגיע מכתביו של הביוגרף היווני דיוגנס לארטיוס, שחי במאה ה-3 לספירה.
דיוגנס נולד בעיר סִינוֹפֶּה (כיום סינופ, חלק מטורקיה) שעל גדות הים השחור, לקראת סוף המאה ה-5 לפנה"ס.
לא ידוע הרבה על צעירותו, אבל ידוע שאביו היה בנקאי.
ככל הנראה, היה דיוגנס מעורב גם הוא בעסקי הבנקאות, והשניים היו מעורבים בפרשה של השחתת מטבעות.
לפי אחד מהסיפורים עליו, הוא עשה זאת לאחר שהלך לאורקל מדלפי, שאמר לו .
לאחר הפרשה הוגלה מסינופה ובשלב זה פירש את דברי האורקל בצורה אחרת, ולכן החליט ללכת דווקא לאתונה הבירה, על מנת להשחית שם את ה"הון הפוליטי", כלומר את יחסי הכוחות בעיר.
דיוגנס בילה את שארית חייו בניסיון לאתגר ולשנות את הערכים והמנהגים המקובלים בחברה.
פעם, כשדיוגנס רחץ עדשים עבור ארוחתו, בא אליו אריסטיפוס, תלמיד לשעבר של סוקרטס.
דיוגנס נפעם והתרשם מתורתו של אנטיסתנס, מייסד זרם הציניקנים.
מסופר שהוא אף הלך ללמוד אצל אנטיסתנס, אם כי יש חוקרים רבים החולקים על כך.
על פי הסיפור, אנטיסתנס סירב בתחילה ללמד את דיוגנס, ואף ניסה לגרשו באמצעות מקל, אך דיוגנס התעקש עד שאנטיסתנס ויתר והסכים ללמדו.
דיוגנס עסק רבות בשאלה , והאשים את תושבי אתונה שאינם בני אדם.
אגדה אחת מספרת כי פעם הזמין את כל האנשים להתכנס סביבו ולהאזין לדבריו, וכשבאו הכה אותם במקלו וקרא .
אגדה אחרת מספרת כי היה הולך בשוק בצהרי היום, אוחז נר, וכששאלו העוברים ושבים, מה הוא מחפש, ענה: .
סיפור שלישי מספר שכשאפלטון הגדיר כ, דיוגנס לקח תרנגול, מרט את נוצותיו, והביאו לאקדמיה של אפלטון באומרו .
במהלך מסע לאגינה נשבה דיוגנס על ידי שודדי ים.
אלו לקחו אותו לכרתים, ומכרו אותו לקסניאדס, תושב קורינתוס.
כשנשאל איזה מלאכה הוא יודע, דיוגנס ענה להם כי הוא יודע רק לשלוט, על כן הציע שימכרוהו לאדם הרוצה לקנות אדון לעצמו.
המשך עלילותיו של דיוגנס בקורינתוס אינו ברור.
יש הטוענים שהוא המשיך לחיות בבית אדוניו, יש האומרים ששוחרר ועבד כמחנך של ילדיו של אדוניו, ויש האומרים שהוא שוחרר ועבר לגור בחבית, כפי שעשה באתונה.
בקורינתוס, ככל הנראה, פגש דיוגנס את אלכסנדר הגדול.
ישנן גרסאות רבות לסיפור, אך הסיפור הידוע ביותר מופיע אצל פלוטרכוס, ולפיו אלכסנדר, שהתפעל מהפילוסוף החכם והמפורסם, בא לפגוש אותו ומצא אותו "מוטל בחמה".
אלכסנדר שאל אותו אם יש משהו שהוא יכול לעשות בשבילו.
אלכסנדר התפעל מאוד מהתשובה, ואמר לאחר מכן "לולא הייתי אלכסנדר, הייתי רוצה להיות דיוגנס".
לסיפור יש גרסאות רבות נוספות, שחלקן שונות מאוד מגרסה זו.
על פי גרסה נוספת, שככל הנראה הומצאה בעידן המודרני, אלכסנדר מצא את דיוגנס מתבונן בערימת עצמות אנושיות.
לאחר שנשאל מה הוא עושה, השיב דיוגנס: "אני מחפש את עצמות אביך, אך איני מצליח להבדיל בינן לבין עצמותיו של עבד." הסיפור הפך לאנקדוטה ידועה מאוד, וזכה לעיבודים רבים באומנות ובספרות .
בין המפורסמים שבהם נמנים העיבוד של הנרי פילדינג, המציג דיאלוג פילוסופי בין השניים, וחיבורו של דוד פינסקי, "דיוגנס בחביתו".
בשנותיו האחרונות עסק דיוגנס בעיקר בהרצאות ובלימוד של אנשי קורינתוס.
מסופר שהוא נאם במשחקים האיסתמיים בקורינתוס בפני קהל גדול.
ישנם סיפורים רבים על מותו.
בין השאר מסופר שהוא מת מנשיכת כלב שהזדהמה, שהוא אכל בשר תמנון נא ומת מהזיהום, ושהוא מת מחנק.
מסופר שדיוגנס נשאל כיצד הוא רוצה להיקבר, וביקש שיזרקו אותו מחוץ לחומות העיר.
כשנשאל אם אינו חושש שייאכל על ידי חיות בר, ביקש שיציידו אותו במקל כדי להגן על עצמו.
לאחר שציינו בפניו שלא יוכל להשתמש במקל, כי לא תהיה לו תודעה, אמר דיוגנס "אם לא תהיה לי תודעה, אז מה אכפת לי מה יקרה כשאמות?".
דיוגנס תמיד הביע זלזול במנהגי הקבורה והטקסים שהיו נהוגים ביוון לאחר המוות.
תושבי קורינתוס הקימו עמוד לזכרו ועליו כלב שיש.
השם ניתן גם כלגלוג, גם משום אמירותיו הנשכניות כמו נשיכות של כלב וגם בשל התנהגותו ככלב .
דיוגנס נחשב לאחד הפילוסופים הציניקנים החשובים ביותר.
רעיונותיו ודרך חייו מהווים את הבסיס הרעיוני לאסכולה כולה.
עיקר תורתו של דיוגנס היה התנגדות לחומרנות, הנהנתנות והמתירנות שרווחו ביוון העתיקה באותה תקופה.
דיוגנס הציג מודל אחר של ערכים, עם דגש על חיי צנע פשוטים וחזרה לטבע.
לטענתו, "בני האדם סיבכו את כל מתנותיהם הפשוטות של האלים".
לצד התנגדותו לממון ולתאוות בצע, התנגד דיוגנס גם לסדר החברתי שהיה קיים ביוון, ולסדר חברתי בכלל.
הבוז שרחש לאלכסנדר מוקדון, שעמד בראש ההיררכיה החברתית באותה תקופה, מדגים זאת היטב.
דיוגנס היה האדם הראשון שהצהיר שהוא קוסמופוליטי, והגדיר את עצמו כאזרח העולם.
בהתאם לכך, בז דיוגנס גם לכללי הנימוסים ולמוסכמות החברתיות ביוון העתיקה.
הוא נהג להפר אותם במופגן.
דיוגנס רחש בוז רב למטאפיזיקה המופשטת של אפלטון.
כל תורתו הפילוסופית הייתה מעוגנת באדמה, וקשורה באופן ישיר לחיי האדם.
מרבית אמרותיו היו קשורות לאתיקה או אסתטיקה.
תורתו של דיוגנס השפיעה רבות על פילוסופים ציניקנים אחרים, וגם על האסכולה הסטואית שקמה אחרי כן.
היא עמדה בניגוד להדוניזם שרווח באותה תקופה ביוון, ולאסכולות מאוחרות יותר כמו האסכולה הפריפטטית והנאופלאטוניזם.
תורתו של דיוגנס הייתה בין הראשונות בזרם של אסכולות פילוסופיות יווניות המטילות ספק במוסכמות החברתיות הקיימות.
בין אסכולות אלה ניתן למנות את הספקנות, הסופיזם, האסכולה האפיקוראית, והאסכולה הסטואית שהוזכרה קודם.
סיפורים רבים גורסים שדיוגנס התנהג ככלב, ושיבח את תכונותיו ומעלותיו של הכלב.
לטענתו, בני האדם החלו לחיות חיים צבועים ומזויפים, וראוי שילמדו מחיי הכלב.
דיוגנס שם דגש על כך שהכלב אינו כבול בנורמות חברתיות או בכללי נימוס, והוא אינו בררן בבחירת האוכל ומקום הלינה שלו.
הכלבים חיים ללא דאגות וחרדות, ואינם עוסקים בפילוסופיה מופשטת.
שמה של האסכולה הציניקנית (שדיוגנס היה ממקימיה) נגזר ככל הנראה מן המילה היוונית "קיניקוס" (κυνικός) שפירושה "כמו כלב".
יש הטוענים שהדבר נובע מהערכים ה"כלביים" של דיוגנס ושל הציניקנים האחרים.
אף על פי שניתן לראות הדים לתורתו של דיוגנס במקומות רבים בתרבות ובפילוסופיה המערבית, השפעתו הישירה על פילוסופים מודרניים היא מועטה, ורק פילוסופים מועטים התייחסו אליו באופן ישיר בכתביהם.
הפילוסוף מישל פוקו התייחס לדיוגנס מספר פעמים בכתביו, וניסה לגבש תפיסה חדשה של "מהפכנות" ומיליטנטיות, המבוססת על תורתו של דיוגנס.
הפילוסוף הגרמני פטר סלוטרדז'יק הושפע רבות מדיוגנס, ופרסם מספר ספרים עליו ועל האסכולה הציניקנית.
אחד הספרים ("ביקורת על ההיגיון הציניקני") הפך להיות רב מכר, והפיץ את תורתו של דיוגנס ברחבי אירופה המודרנית.
דיוגנס השפיע רבות גם על הוגים אנארכיסטים רבים, ביניהם וולפי לנדשטרייכר, האן ריינר ומישל אונפריי.
דיוגנס הטביע את חותמו על אנשי יוון.
שמו מופיע בכתביהם של פילוסופים והיסטוריונים חשובים רבים.
תושבי קורינתוס הקימו לזכרו פסל שיש בדמות כלב (מאות שנים אחר כך הוקם פסל דומה בסינופ, עיר הולדתו, אם כי בפסל זה הופיעה גם דמותו של דיוגנס עצמו).
דמותו של דיוגנס סקרנה אומנים וסופרים רבים בשנים שאחר כך, והוא מופיע ביצירות אומנות רבות, מימי הביניים ועד עכשיו.
יצירת האומנות המוקדמת ביותר שדיוגנס מופיע בה ושרדה עד היום היא תבליט שיש עתיק שנמצא בוילה אלבני שבותיקן.
התבליט מתאר את המפגש בין דיוגנס לבין אלכסנדר מוקדון.
ישנם פסלי ראש של דיוגנס במוזיאונים בוותיקן, בלובר, ובמוזיאונים הקפיטוליניים.
אמנים רבים לאורך השנים ציירו או פיסלו את דיוגנס.
ביניהם ניתן למנות את ניקולא פוסן, יאקוב יורדאנס, ז'אן-לאון ז'רום, קספר דה קרייר, סלבטור רוסה ורבים אחרים.
אפיזודות מחייו המופיעות ביצירות אומנות רבות הן מפגשו עם אלכסנדר מוקדון, "חיפושו" אחר אדם אמיתי באמצעות עששית, והרגע שבו השליך את הקערה שלו ועבר לשתות בידיים.
דיוגנס מופיע בפרסקו המפורסם של רפאל, אסכולת אתונה.
שמו של דיוגנס מופיע ביצירות ספרותיות רבות, של סופרים ומחזאים חשובים.
בין השאר נמנים אנטון צ'כוב, ויליאם בלייק, פרנסואה רבלה, גתה, סרן קירקגור, מיגל דה סרוואנטס, צ'ארלס דיקנס, שרלוט ברונטה, שיימוס היני וטרי פראצ'ט.
לרוב הוא אינו חלק מרכזי ביצירה, אך מתייחסים אליו או אל שמו.
למשל: אחת הדמויות ב"איש הזכוכית" של סרוואנטס מספר סדרת אנקדוטות על דיוגנס; גיבור הספר דומבי ובנו של דיקנס מתידד עם כלב בשם דיוגנס; וכו'.
יש הטוענים שמחזהו של שייקספיר "טימון מאתונה" כולל מחווה לדיוגנס, ושיש קווי הקבלה רבים בין דיוגנס לדמותו של טימון מאתונה.
כראיה, מציגים את ההתייחסויות הרבות לכלבים במהלך היצירה.
מייקרופט הולמס, אחיו של שרלוק הולמס בסיפוריו של ארתור קונאן דויל, חבר במועדון גברים בשם "בית דיוגנס".
השם מעיד על אופיו הציניקני של מייקרופט, שאינו מוכן להשתמש בשכלו החד על מנת לעזור להולמס.
הסצנה המפורסמת של דיוגנס ואלכסנדר מוקדון זכתה לעיבודים ספרותיים רבים.
הסופר והמחזאי הבריטי הנרי פילדינג הציג את הדיאלוג ביניהם בצורה מורחבת, כאשר דיוגנס מייצג את החוכמה ביוון העתיקה, ואלכסנדר מוקדון מייצג את העוצמה ביוון העתיקה.
פילדינג הציג באור נלעג את שתי הדמויות- אלכסנדר הכובש הכוחני, ודיוגנס הפלספן שאינו עושה כלום.
עיבודים נוספים של הסצנה נכתבו על ידי דוד פינסקי, ג'ון גאוור ואחרים.
בספר "עיין ערך: אהבה" מאת דויד גרוסמן, מסופר על איליה גינצבורג אשר דבק בו כינוי הלעג 'דיוגנס', כיוון ש-"כמו הפילוסוף היווני היה גם הוא מחזר אחרי עלבונות, מתגרה בבריות בדרכו הטורדנית, מתלבט בין רגליהם, ומופיע תמיד ברגעים הבלתי מתאימים" (עמוד 284).
בשלהי שנות ה-2010 החלו להופיע ממים המחקים את תגובתו של דיוגנס להגדרתו של אפלטון את בן האדם כ.
לרוב ממים אלו מורכבים מתמונה של יצור או חפץ דו רגלי וחסר נוצות, עם גרסה כלשהי של האמרה "ראה, בן אדם!".
על שם דיוגנס קרויה תסמונת דיוגנס בפסיכולוגיה, המתבטאת בהזנחה עצמית, אובדן בושה ציבורית, הסתגרות חברתית ואיסוף זבל.
הסינדרום קשור לרוב לסניליות, ועל כן נפוץ בעיקר בקרב אוכלוסייה מבוגרת.
זקנים הלוקים בתסמונת לרוב מסתגרים ומסרבים לקבל עזרה.
התסמונת אובחנה ונקראה בשם זה בשנת 1966.
אף על פי שלמראית-עין התסמונת מזכירה את התנהגותו של דיוגנס, רבים מוחים על השם וטוענים שהוא אינו מתאים, כיוון שדיוגנס לא סלד ממפגש חברתי, ולא אסף זבל.
להפך - הוא התנער לחלוטין מרכוש, ואהב להביע את דעותיו בפני אזרחי אתונה וקורינתוס.
דיודה , היא רכיב אלקטרוני בעל שני חיבורים, שפועל כשסתום חד-כיווני ומאפשר מעבר זרם חשמלי בכיוון אחד בלבד.
בתרשימי חשמל, הדיודה מסומנת בצורת חץ, שקודקודו נפגש עם קו אנכי, בכיוון הזרימה של החשמל.
שני הדקי הדיודה קרויים אנודה (הדק חיובי) וקתודה (הדק שלילי), כאשר כיוון הזרם החשמלי הוא מהאנודה לקתודה.
בשנת 1880, במהלך ניסויים בנורת הליבון שהמציא, הלחים תומאס אדיסון טבלת מתכת, הקרויה אלקטרודה, בנוסף לחוט הלהט שבנורה.
לאחר מכן, רוקנה הנורה מאוויר (תהליך שעברו כל נורות הליבון שבהן עסק אדיסון).
הנורה הופעלה בדרך הרגילה, כאשר חוט הלהט התחמם והפיץ אור.
אדיסון גילה, שלאחר שחוט הלהט חומם, אפשר היה להעביר זרם חשמלי בין חוט הלהט והאלקטרודה, אך בכיוון אחד בלבד – אם חוט הלהט חובר להדק השלילי של סוללה והאלקטרודה להדק החיובי.
אם המתח חובר בכיוון ההפוך, דהיינו כאשר לחוט הלהט היה מתח גבוה יותר מזה של האלקטרודה, לא זרם כל זרם.
אדיסון רשם פטנט על שימוש בתופעה זו (שנקראה אז "אפקט אדיסון", וכיום קרויה פליטה תרמיונית) לצורך מדידת מתח ישר וייצובו, אך לא עשה בה שימוש מעשי.
ההסבר לתופעה ניתן רק לאחר גילוי האלקטרון.
הזרם החשמלי הוא תנועה של אלקטרונים בריק השורר בשפופרת, מהקתודה (האלקטרודה החמה) אל האנודה (האלקטרודה הקרה).
התופעה מתרחשת מכיוון שכתוצאה מחימום חוט הלהט, האלקטרונים שבאטומי החומר המרכיב אותו משתחררים מהאטומים לזמן קצר.
המתח של הסוללה יוצר שדה חשמלי במרחב בין הקתודה והאנודה, שאם הוא בכיוון הנכון, הוא גורם להאצת האלקטרונים לכיוון האנודה בה הם יכולים להיקלט ולהמשיך לזרום במעגל החשמלי.
אם המתח מחובר בכיוון ההפוך, השדה החשמלי ההפוך יאיץ את האלקטרונים בחזרה אל הקתודה, והם לא יוכלו להגיע לאנודה, ולכן בכיוון זה הזרימה נחסמת.
בשנת 1904 סר ג'ון פלמינג רשם פטנט על שימוש באפקט אדיסון במקלט טלגרף אלחוטי, על ידי המרת זרם חילופין לזרם ישר.
ההתקן נקרא מיישר זרם (rectifier).
השם דיודה ניתן רק בשנת 1919 להתקן שבו שתי אלקטרודות ("די" פירושו שתיים), יחד עם השמות טריודה להתקן שבו שלוש אלקטרודות, טטרודה להתקן של ארבע אלקטרודות, וכן הלאה.
חוקרים אשר עסקו במחקר על חומרים מוליכים למחצה הציגו תופעות הדומות להתנהגות של דיודה כבר במאה ה-19. ב-1926 ל.
וגייגר הציגו דיודה המבוססת על חיבור בין נחושת לתחמוצת נחושת (חומר מוליך למחצה).
ב-1938 נתן ולטר שוטקי הסבר תאורטי להתנהגות זו.
דיודה זו, המבוססת על חיבור בין מוליך למחצה ומתכת, נקראת על שמו דיודת שוטקי.
דיודה המבוססת על חיבור בין מוליכים למחצה בעלי אילוח שונה (דיודת PN) תוארה על ידי ויליאם שוקלי ב-1949.
אף שדיודות העשויות משפופרות ריק עדיין נמצאות בשימוש (לדוגמה במגברי שמע), מרבית הדיודות המיוצרות כיום עשויות מחומרים מוליכים למחצה.
ייצורן זול יותר, הן קטנות יותר, הן כמעט ולא צורכות הספק וביצועיהן טובים יותר.
מאז 1949 הומצאו סוגים חדשים רבים של דיודות המיועדות למגוון רחב של שימושים.
בשפופרות ריק, חוט תיל (הקתודה) פלט אלקטרונים כתוצאה מחימומו (פליטה תרמיונית) כאשר התופעה לכך מוסברת בקרינה של גוף שחור, אלה נמשכו ללוח המתכת (האנודה) המצוי במתח חשמלי נמוך יותר.
תנועה בכיוון השני לא הייתה אפשרית מכוון שהלוח לא חומם ולכן לא פלט אלקטרונים.
בדיודת PN הרעיון מיושם בדרך שונה לחלוטין.
דיודת PN היא בעצם צומת PN, כלומר חיבור בין חומר מוליך למחצה מסוג P לחומר מוליך למחצה מסוג N.
נקודת החיבור מהווה מחסום לזרימת זרם.
הפעלת מתח בכיוון אחד מקטינה מחסום זה (ממתח קדמי) ומאפשרת להזרים זרם בכיוון זה.
הפעלת מתח בכיוון השני (ממתח אחורי) מגדילה את המחסום ובכך לא מאפשרת זרימת זרם בכיוון זה.
דיודה אידיאלית היא דיודה המתנהגת כהדק מושלם, כלומר מהווה נתק מושלם בממתח אחורי וקצר בממתח קדמי.
דיודות כאלו אינן קיימות – הדיודות האמיתיות סוטות מאידיאל זה.
ראשית, כאשר הדיודה נמצאת בממתח אחורי, בכל זאת זורם דרכה זרם חלש מאוד הנקרא זרם זליגה.
זרם זה זניח בדרך כלל, אולם הוא יוצר בעיות רבות בתכנונים קטנים (בעיקר בעיות של בזבוז הספק).
שנית, אופיין המתח-זרם הוא מעריכי, כפי שניתן לראות באיור.
יכולת ההעברה של הדיודה משתפרת עם הגדלת המתח אך עדיין אין מדובר בקצר אידיאלי.
אופיין המתח-זרם בדיודה אינו ליניארי, וייחודו מתבטא בעובדה שההתנגדות תלויה בכיוון שבו מנסים להזרים את הזרם ובמתח ההפעלה – התנגדות נמוכה בכיוון ההולכה וגבוהה מאוד בכיוון ההפוך.
בנוסף, קיימת תופעה הנקראת פריצה.
באמצעות הפעלת מתח אחורי חזק מספיק, ניתן לפרוץ דיודה ולגרום לה להזרים זרם בכיוון ההפוך.
ישנם כמה גורמים לפריצת דיודה, וכמה דיודות (כמו דיודת זנר, ראו בהמשך) מתוכננות בהתאם לגורמים אלו.
באופיין המופיע באיור לא ניתן לראות פריצה.
הוא זרם הזליגה בדיודה (זהו הזרם החלש שזורם בדיודה כאשר היא בממתח אחורי)
הוא מקדם שתלוי בחומר ממנו עשויה הדיודה (בדרך כלל ערכו 1 או 2)
תכונות הדיודה מאפשרות שימושים מגוונים, כגון:
יישור זרם מזרם חילופין לזרם ישר – מאחר שדיודה מעבירה זרם בכיוון אחד בלבד מוצאה יהיה זרם חיובי תמיד (זרם הזליגה זניח) וכך ניתן לאפס את חצי המחזור השלילי של זרם חילופין, פעולה הנקראת יישור חצי גל (half wave rectification).
שימוש במספר דיודות מאפשר לנצל את כל המחזור, כלומר להעביר חצי מחזור ולהפוך את החצי השני, פעולה הנקראת יישור גל מלא (full wave rectification).
איפנון ושחזור – השימוש הראשון של הדיודה היה בתהליך השחזור של אותות שאופננו באיפנון משרעת (AM).
הורדת חצי המחזור השלילי מהאות הנקלט אפשר למצוא את המשרעת שלו (כלומר את המידע המאופנן) בעזרת ממוצע.
לפני כן, חצי מחזור היה שלילי ולכן הממוצע היה אפס.
הדיודות גם משתתפות באיפנון תדר (FM).
הגנה מפני פרצי זרם וייצוב מתח – ניתן להשתמש בדיודות כדי להגן על מכשור עדין מפני פרצי זרם.
התכנון מציב את הדיודה בממתח אחורי וכאשר המתח עובר גבול מסוים הדיודה עוברת למצב קדמי ומתחילה להוליך, וכך הזרם עובר דרכה ולא דרך המכשיר.
יצירת שערים לוגיים – בעבר השתמשו בדיודות ליצירת שערים לוגיים כגון שערי NAND ו-NOR.
המחשבים הראשונים שנבנו היו מבוססים על שערי דיודות.
כיום משתמשים בעיקר בטרנזיסטורים ליצירת שערים לוגיים.
בנוסף לדיודת PN שתוארה לעיל, ישנם עוד סוגים רבים של דיודות:
דיודה פולטת אור (בראשי תיבות: דפ"א) – דיודה זו ידועה גם בשם LED (ראשי תיבות של Light Emitting Diode).
דיודה זו עושה שימוש בתהליכי הרקומבינציה שמתרחשים בחומרים מוליכים למחצה, שבמהלכם נפלטים פוטונים.
בשונה משאר הדיודות, אורך הגל של הפוטונים הנפלטים מדיודות אלו נמצא בתחום הנראה.
ניתן לתכנן דיודות מחומרים שונים כך שיפלטו אור בצבע שונה.
לדיודות אלו שימושים רבים כמו נורות בקרה על מכשירים, כאמצעי להעברת מידע בשלט רחוק, לחיישני תנועה (לדוגמה בעכבר מחשב אופטי), ליצירת לייזר דיודה ולאחרונה אף החל שימוש בלדים לתאורה מלאכותית.
דיודת זנר ודיודת מפולת – דיודות אלו מתוכננות כך שתהליך הפריצה יתרחש בהן בצורה מבוקרת.
הן נקראות על שם מנגנון הפריצה שלהן – פריצת זנר (על שמו של קלרנס זנר) ופריצת מפולת.
הזרם האחורי שהן מעבירות לאחר הפריצה לא משתנה כמעט עם המתח ולכן משתמשים בהן כדי להשיג זרם יציב.
לעיתים מתבלבלים בין דיודות אלו בגלל השימושים הדומים שלהן אולם הפריצה מתרחשת מסיבות שונות.
פוטודיודה – זוהי דיודה שהאופיין שלה משתנה בעקבות חשיפה לאור, וחוזר למצבו הרגיל עם תום החשיפה.
דיודות כאלה משמשות לייצור גלאי אור ולוחות סולאריים המשמשים ליצירת אנרגיה סולארית.
דיודת וריקאפ – היא דיודה שמשמשת כקבל בעל קיבול המבוקר על ידי מתח, תפקודה כדיודה הוא משני.
דיודות בממתח אחורי הן בעלות קיבול התלוי במתח העבודה.
בעזרת שינוי המתח המופעל על הדיודה ניתן לשנות את הקיבול של הרכיב וזה בתורו משנה את תדר התהודה של המעגל בו מותקנת הדיודה.
דיודה זו משחקת תפקיד חשוב במקלטי רדיו לברירת תחנות, איפנון ושחזור אותות אך גם במגברים ובמיתוג.
דיודת שוטקי – זוהי דיודה הנוצרת ממגע חשמלי בין מתכת ומוליך למחצה הפועלת על עיקרון מתחי זליגה בקיטובים הפוכים.
דיודה זו מציגה תכונות קצת שונות מדיודות אחרות, בעיקר מתח הפעלה נמוך יותר וזמן תגובה קצר יותר, אשר שימושי ברכיבים דיגיטליים.
דיודת מנהור – דיודה העושה שימוש בעיקרון הקוונטי של מנהור (Tunneling) כדי להשיג התנגדות דיפרנציאלית שלילית (כלומר זרם הקטן עם הגדלת המתח).
בעבר השתמשו בדיודות כאלה ליצירת מתנדים אולם, עם התקדמות הטכנולוגיה, התקבלו ביצועים טובים יותר עם דיודות רגילות.
יתרון חשוב של דיודה זו הוא עמידותה היחסית לקרינה מייננת, מה שהופך אותה למתאימה יותר לסביבות מסוימות (כגון החלל).
דייגונס מאפולוניה (ביוונית עתיקה: Διογένης ὁ Ἀπολλωνιάτης; נולד בערך 460 לפנה"ס), פילוסוף נטורליסטי יווני, היה בן אפולוניה שבכרתים.
אף כי היה דורי, הוא כתב בדיאלקט האיוני, כמו כל הפיזיולוגי (הפילוסופים הפיזיים).
אין ספק כי חי לזמן מה באתונה, שם נעשה לא פופולרי (כנראה בגלל הדעות האתאיסטיות שיוחסו לו), עד שחייו היו בסכנה.
דעותיו של דיוגנס מיוחסות ב"עננים" של אריסטופאנס לסוקרטס.
כמו אנכסימנס, דייגונס האמין כי האוויר הוא המקור של כל היקום, וכי כל שאר היסודות הגיעו מהאוויר באופנים שונים.
ההתקדמות העיקרית שלו כלפי הפילוסופיה של אנכסמינס היא, שהוא קבע כי יש לאוויר גם אינטליגנציה – "האוויר שנע בתוכו אף לימד אותו.
האוויר כמקורו של כל דבר הוא בהכרח יסוד אלמותי, אך כרוח הוא גם בוודאי בעל הכרה".
למעשה, היה חלק מהסיעה האיונית הישנה, שאת הדוקטרינות שלה שינה בעזרת התאוריות של בן זמנו אנכסגורס, אם כי התנגד לדואליזם שלו.
יצירתו החשובה ביותר היא ה"דה נטורה", ממנה שרדו רק שרידים.
ייתכן כי כתב גם את "נגד הסופיסטים" ו"על טבע האדם", ממנו נותר שריד ידוע על הוורידים.
דִּיוֹ קָסְיוּס קוֹקֵיָאנוּס (גם: קסיוס דיו, בלטינית: Cassius Dio Cocceianus; ביוונית: Δίων Κάσσιος Κοκκηϊανός, דיון קסיוס; 163 או 164 – אחרי שנת 229 לספירה) היה היסטוריון ומגיסטראט יווני-רומי.
לקסיוס חשיבות מכרעת, לצד יוסף בן מתתיהו, במקורות ההיסטוריים על מרידות יהודה ברומא.
רוב המידע אודות דיו קסיוס מגיע מכתביו.
הוא נולד בניקיאה שבביתיניה באסיה הקטנה.
שנת הולדתו אינה ידועה בוודאות, ושנויה במחלוקת.
במחקר העדכני יותר מקובל לחשוב שנולד בשנת 163 או 164 לספירה.
אביו, קסיוס אָפּרוֹניאנוס, היה סנאטור רומי, קונסול, ונציב בליקיה-פמפיליה, בקיליקיה ובדלמטיה.
ייתכן שאמו הייתה צאצאית של קוֹקֵיאנוס דיו מהעיר פּרוּסָה (הוא הנואם והפילוסוף דיו כריסוסטום).
נראה שהיה נשׂוי והעמיד צאצאים, שכן ידוע קסיוס דיו נוסף, שהיה קונסול בשנת 291 לספירה ונציב העיר רומא ב-296/7, שהיה נכדו או נינו של ההיסטוריון.
דיו הגיע לרומא בשנת 180, ובשנת 182/3 התלווה לאביו בזמן נציבותו בקיליקיה.
נראה שכהן כקוואיסטור והצטרף לסנאט בשנת 188 או 189. בימי שלטונו הקצרים של פרטינקס זכה לכיבודים רבים, ומונה כפראיטור לשנת 194. לאחר רציחתו של פרטינקס, הצליח דיו לשמור על מעמדו תחת דידיוס יוליאנוס, תמך בספטימיוס סוורוס עם הגיעו לרומא, וזכה לשמור על מינויו ולהשלים את כהונתו.
דיו שמר על נאמנות לסוורוס, ובשנת 197, כאשר חזר הלה לרומא לאחר ניצחונו על קלודיוס אלבינוס, הקדיש לקיסר המנצח חיבור היסטורי על מלחמת האזרחים שהסתיימה זה עתה.
בהשראת חיבור זה החל לשקוד על ההיסטוריה הרומית שלו.
לאחר מות הקיסר ספטימיוס סוורוס, שימש דיו כמושל העיר סמירנה (כיום איזמיר שבטורקיה).
בשנת 205 לערך נבחר לקונסול ולפרוקונסול באפריקה ובפאנוניה.
הקיסר אלכסנדר סוורוס העריך אותו מאוד ומינה אותו לקונסול לצדו בשנת 229 חרף התנגדות המשמר הפרטוריאני שראה בדיו קסיוס אדם תקיף מדי לטעמו.
לאחר ששימש במשרה זו פרש אל מולדתו ושם מת.
כתביו המוקדמים כללו חיבור על אותות וחלומות וחיבור נוסף על מלחמת האזרחים, שהוקדשו שניהם לספטימיוס סוורוס והתקבלו על ידיו בברכה.
דיו כתב היסטוריה רומית בשפה היוונית ב-80 ספרים, יצירה עליה עמל במשך שנים רבות (לדעת אמיליו גאבה והיסטוריונים נוספים איסוף החומר לספר התחיל בשנת 194).
החיבור מתאר את קורותיה של רומא מיום הגעתו של איניאס לאיטליה וייסוד העיר ועד שנת 229.
האירועים עד עלייתו של יוליוס קיסר לשלטון מתוארים בצורה מתומצתת, ואלו המאוחרים לה מפורטים יותר.
תקופת השנים מזמנו של הקיסר קומודוס מתוארת בפרוטרוט, ולמעשה מהווה עדות ראייה למאורעות.
מ-36 הספרים הראשונים נותרו חלקים בלבד.
ספרים 1–21 אבדו וידועים בעיקר לפי קיצורו של זונאראס.
מספר 35 נותר תיאור מפורט על מלחמתו של לוקולוס במיתרידטס השישי, מלך פונטוס, ומן הספר השישי שרד תיאור של מלחמתו של פומפיוס בפיראטים ושל כיבושיו במזרח.
מהספר ה-37 ועד הספר ה-54, העוסקים בתקופה שבין 65 לפנה"ס ל-12 לפנה"ס, או מכיבושי פומפיוס עד מות מרקוס ויפסניוס אגריפה, מצויים בידינו הספרים בשלמותם.
הספר ה-55 אבד ברובו, אולם הספרים ה-56 עד הספר ה-60, דהיינו מתבוסתו של וארוס עד למותו של קלאודיוס, מצויים בידינו.
לאחר מכן מצויים בידינו אך פרגמנטים מועטים של 20 הספרים הנוספים, לרבות קיצור שערך נזיר בשם יואנס קסיפילינוס במאה ה-11. הספר ה-80 שרד, והוא מתאר את תקופת שלטונו של אלכסנדר סוורוס בין שנת 222 עד שנת 229.
מן הספרים האבודים נותרו חלקים, לעיתים רחבים למדי, המצוטטים בספרי היסטוריונים אחרים, כמו זונאראס.
דיו ראה בהיסטוריון תוקידידס מודל לחיקוי, אך הוא אינו משתווה אליו, לא באופן בו הוא מחלק את נושאי כתיבתו ומארגן את החומרים העומדים לרשותו ולא בתקפות נימוקיו ומסקנותיו ההיסטוריות.
מקורו המשוער של דיו להיסטוריה של הרפובליקה הרומית המאוחרת היא ההיסטוריה של טיטוס ליוויוס.
דיו לעיתים קרובות צובע את ההיסטוריה שהוא כותב בהשקפותיו ובניסיונו שלו, במיוחד כאשר הנושא מעורר בו עניין, ללא קשר לזהות המקורות שלו, ובהתייחסותו לעבר, הוא אינו מתעלם מהקשר למצבים והשלכות בזמנו.
חשיבות מרובה יש לדיו קסיוס לחקר ההיסטוריוגרפיה של תולדות עם ישראל.
קטעים מסוימים בתיאורו מהווים את המקור הספרותי החשוב ביותר לאירועים חשובים מאוד בהיסטוריה היהודית בתקופה הרומית - הוא אחד המקורות היחידים מהם ניתן ללמוד על מרד התפוצות ומרד בר כוכבא.
דעותיו של דיו משקפות את החוג החברתי והתרבותי של הערים היווניות של אסיה הקטנה בסוף המאה ה-2 לספירה – מקומות שכבר התבססו בהם קשרים בין יוונים ויהודים.
הוא אומר כי היהודים שונים משאר האנושות בכל פרט בחיים, אולם בניגוד לסופרים יוונים ולטינים שקדמו לו, הוא תופס את ההיבדלות היהודית ללא כל ממד שלילי ואינו מנסה להסביר אותה במיזנתרופיה.
מצד שני, הוא גם מציין "שהעם הזה מריר מאוד כשמביאים אותו לידי כעס", ומוסיף לכך, אם כי בנימה מכבדת, שהיהודים היו "מגזימים מאוד במסירותם לדת".
הוא מכנה בעקביות את השבת בשם "יום קרונוס" (סטורן, שבתאי), אולם בניגוד לסופרים אחרים, הוא אינו מחשיב אותה כיום צום ואינו מבלבל את היום הזה עם יום הכיפורים.
בספר 37 דיו מתאר את כיבוש ירושלים על ידי פומפיוס (בשנת 63 לפנה"ס).
לדבריו, פומפיוס פלש ל"סוריה-פלשתינה, כי תושביה החריבו את פניקיה".
דיו מנצל את ההזדמנות כדי להתייחס אל תושבי הארץ היהודים ולתאר את מאפייניה העיקריים של דתם:
"יש להם גם שם נוסף שהם רכשו: הארץ נקראה יהודה, והאנשים עצמם יהודים.
לא ידוע לי כיצד דבק בהם השם הזה, אך הוא תקף גם לגבי כל שאר בני האדם המאמצים את מנהגיהם, גם אם הם בני אומה זרה.
הם נבדלים משאר האנושות בכל אורחות החיים כמעט, ובעיקר בעובדה שאינם מכבדים ולו אחד מבין האלים הרגילים, אלא מגלים יראת כבוד לאלוהות אחת מסוימת.
מעולם לא היה להם פסל של אל זה בירושלים עצמה, אלא בהאמינם כי לא ניתן לנקוב בשמו והוא בלתי נראה, הם סוגדים לו בצורה שאין יוצאת דופן ממנה עלי אדמות".
דיו מספר שהיהודים הקדישו לאלוהיהם "מקדש שהיה גדול מאוד ויפה" ו"את היום הנקרא 'יום סטורן', שבו, בין פולחנים מוזרים מאוד, הם אינם עוסקים בשום מלאכה רצינית".
הוא מדווח כי גם בקרב הרומאים ישנם המאמצים את מנהגי היהודים, שעד לימיו התרבו מאוד וזכו לחופש פולחן.
דברים אלה יכולים לשמש הוכחה לכוחו המתמשך של הגיור גם בתקופת הקיסרים הסוורים.
בתיאורו את הכיבוש הרומי, הוא מספר על המלחמה בין שני שליטיהם של היהודים, האחים הורקנוס ואריסטובולוס, שנאבקו על "הכהונה (כך כינו את מלוכתם) לאלוהיהם, מי שהוא לא יהיה".
בספר 66 דיו מצטט את דבריו של "יהודי בשם יוספוס" לאספסיאנוס, בהם ניבא שיהפוך לקיסר.
בהמשך הספר הוא מתאר את דיכוי המרד הגדול של היהודים על ידי טיטוס ואת המצור שלו על ירושלים.
דיו הוא המקור היחיד לכך שהיו חיילים רומאים שלקחו חלק במצור וערקו אל מחנה היהודים.
בספר 68 דיו מדווח על מרד התפוצות בזמן הקיסר טראיאנוס, כאשר תיאורו כולל בדותה על זוועות שבוצעו על ידי יהודים.
בספר 69 דיו מספר על ייסוד איליה קפיטולינה במקום ירושלים והקמת מקדש ליופיטר במקום בית המקדש היהודי על ידי הקיסר אדריאנוס, על מרד בר כוכבא שפרץ בעקבות זאת, ועל החורבן שהתרחש בסופו.
חיבורו של דיו קסיוס הוא המקור היחיד שמקשר את פרוץ המרד עם ייסוד אליה קפיטולינה.
קטעים אלה מחיבורו, אפילו שהגיעו לידינו בקיצור דרך התקציר של קסיפילינוס, מהווים את הסקירה העקבית ביותר והעיקרית של המרד היהודי באדריאנוס, שקיימת בספרות העתיקה.
נראה סביר שדיו השתמש במקור או מקורות ספרותיים לתיאורו את המלחמה.
רק על ידי הנחה כזו, ניתן להסביר את קיומם של פרטים כגון הסימנים המבשרים שקדמו למרד.
עם זאת, ייתכן שהציטוט ממכתבו של אדריאנוס, כמו גם מספר הנפגעים היהודים והמקומות שנכבשו, מקורם בדיווחיו של אדריאנוס לסנאט.
סנקא - הדלעתו של קלאודיוס האלוהי.
קאסיוס דיו - היסטוריה רומית ס-סא 4. תרגמה מרומית והוסיפה מבואות, הערות ומפתחות רחל בירנבאום.
ירושלים, מוסד ביאליק, המפעל לתרגום ספרות מופת, תשע"ז 2016, חלק ב, עמ' 81–132.
באבטחת מידע, דִּיּוּג או פישינג היא הונאת אינטרנט שבמהלכה יש ניסיון לגנבת מידע רגיש על ידי התחזות ברשת האינטרנט.
המידע עשוי להיות, בין היתר, שמות משתמש וסיסמאות או פרטים פיננסיים.
פישינג מתבצע באמצעות התחזות לגורם לגיטימי המעוניין לקבל את המידע.
לרוב שולח הגורם המתחזה הודעת מסר מיידי או דואר אלקטרוני בשם אתר אינטרנט מוכר, בה מתבקש המשתמש ללחוץ על קישור.
לאחר לחיצה על הקישור מגיע המשתמש לאתר מזויף בו הוא מתבקש להכניס את הפרטים אותם מבקש המתחזה לגנוב.
המילה פישינג נכתבת באנגלית Phishing כאיות שגוי בכוונה של המילה Fishing (דיג), איות שהושפע מהמילה Phreaking.
כך, מוחלפת האות F באותיות Ph.
באופן דומה מזכירה המילה העברית "דיוג" את המילה דַּיִג.
ההונאה נקראת דיוג משום שכמו שדייג משאיר פיתיון מגרה על חכה והדג נוגס בו מרצונו, כך גם התוקף פורש מלכודתו וממתין לקורבן שיזין את המידע הפרטי שלו מיוזמתו.
גופים נפוצים שהתקפות פישינג מתחזות אליהם הם רשתות חברתיות כגון פייסבוק וטוויטר, אתרי מכירות באינטרנט כגון איביי ואתרי בנקים כגון בנק אוף אמריקה.
בישראל יש תקיפות פישינג רבות שמתחזות אל דואר ישראל.
דיוג יכול להוות שלב ראשון לקראת תקיפת סייבר עתידית וככזה, הוא כלי מרכזי בלוחמת סייבר.
החל משנת 1995 השתמש ספק שירותי האינטרנט AOL במנגנון המונע יצירת חשבונות באמצעות כרטיסי אשראי מזויפים.
כתוצאה מכך נחסמו חשבונות של משתמשים שביצעו פעילויות שאינן חוקיות דרך שרתי החברה (כמו העברת משחקים והאקינג).
כתגובה פנו משתמשים אלה לפעילויות פישינג על מנת לקבל סיסמאות לחשבונות לגיטימיים ולהמשיך את פעילותם ב־AOL.
כדי לקבל פרטים לחשבון לגיטימי היה המתחזה שולח הודעה בשם אחד ממנהלי המערכת למשתמש תמים ומבקש את פרטיו.
כדי לשוות נופך של אמינות, בהודעה התנוססה הכותרת "אשר את פרטיך" או "אשר את פרטי החיוב שלך".
לאחר קבלת הפרטים יכול המתחזה להשתמש בחשבון הגנוב לצרכיו.
דיוג הפך כה נפוץ ב־AOL, עד שהיא הוסיפה לשירותי ההודעות שלה באופן קבוע את השורה "אף נציג של AOL לא יבקש ממך את סיסמתך או פרטי כרטיס האשראי שלך".
בשנת 1997 הקשיחה AOL את מדיניותה לגבי תוכנות לא חוקיות ואלה הוסרו משרתיה באופן מיידי.
כמו כן, היא פיתחה מנגנון שחסם חשבונות המעורבים בדיוג, לרוב לפני שהמשתמש הספיק להגיב להודעה.
פעילויות אלו צמצמו משמעותית את פעילות הדיוג בשרתי החברה.
דיוג הוא שיטה של הנדסה חברתית שמטרתה להערים על המשתמש לבצע פעולה המסכנת את המחשב שלו על ידי הטעיה, הפחדה או פיתוח ציפיות.
הודעות דיוג נכתבות כך שייראו אמינות.
הן עשויות להכיל את סמל הארגון אליו מתחזים, או לפנות באופן ישיר למקבל ההודעה (דיוג כזה נקרא דיוג ממוקד).
כתובת השולח עשויה להיות דומה לכתובת ממנה נוהג הארגון לשלוח את הודעותיו בדרך כלל.
לעיתים נעשה שימוש ביותר מאמצעי תקיפה אחד, כך שמחשב פרוץ עלול להפיץ הודעות דיוג בשמו לכתובות הכלולות בפנקס הכתובות שלו ובכך להגדיל את אמינות ההודעה.
פעולות דיוג נעשות בדרך כלל בדואר זבל אלקטרוני, כלומר באמצעות פנייה למספר גדול מאוד של נמענים, כך שמבחינתו של השולח, די באחוז קטן מאוד של נופלים בפח כדי להשיג הצלחה.
הפנייה בהודעות אלה בדרך כלל אינה אישית (למשל: "לקוח יקר"), אך לעיתים מתבסס השולח על רשימת שמות שנפלה לידיו, כגון רשימת כל העובדים או הלקוחות בארגון מסוים, ופונה באופן אישי לכל נמען, צעד המגביר את אמינותה של הודעת הדיוג.
בנוסף, לעיתים מציין השולח כתובות ושמות של חברות, ארגונים ואנשים אמיתיים (שמות וכתובות של משרדי עורכי דין, מספרי חשבון בנק אמיתיים וכולי) לצורך הגברת אמינות ההודעה.
בשיטה זו משתמשים המתחזים בקישור המטעה את המשתמש לחשוב שהקישור עליו הוא מקיש והאתר אליו הוא מגיע שייכים לחברה לגיטימית.
למשל, הקישור עלול להטעות משתמש לחשוב שהוא נכנס לעמוד האשראי באתר bank.com כאשר למעשה הוא נכנס לעמוד הנקרא bank תחת האתר credit.com.
אם העמוד מעוצב כמו דף הכניסה של הבנק, המשתמש עשוי להכניס את פרטיו וכך לאפשר למתחזה לבצע פעולות בשמו.
שיטה נוספת היא יצירת קישור בעל טקסט המטעה את המשתמש.
למשל הקישור בנק עלול להטעות את המשתמש לחשוב שהוא לוחץ על קישור שיוביל אותו לעמוד בנק כאשר למעשה הקישור יוביל אותו לעמוד הונאה.
שיטה ישנה יותר היא שימוש בסימן @ כחלק מקישור.
קישור הכולל את הסימן @ מאפשר למשתמש להכניס שם משתמש וסיסמה כחלק מהקישור לאתר הדורש זאת.
באתרים בהם לא נדרשים שם משתמש וסיסמה הדפדפן מתעלם מהטקסט המופיע לפני סימן ה־@.
כך, הכתובת HTTP://he.wikipedia.org@en.wikipedia.com נראית כאילו היא מובילה לוויקיפדיה העברית כאשר למעשה היא מובילה לוויקיפדיה האנגלית.
בדפדפנים מודרניים כתובת המפנה לאתר המכיל @ לא תפתח או שתוצג הודעת אזהרה.
לחיצה על קישור עשויה להוביל משתמש לדף מזויף הנראה כמו דף של אתר לגיטימי.
כאשר המשתמש מכניס את פרטיו הדף מפנה אותו באופן אוטומטי לאתר האמיתי ומכניס עבורו את הפרטים כך שהמשתמש אינו יודע שמסר את פרטיו לאתר מזויף.
שיטות מסוג זה נקראות "אדם באמצע" (Man in the Middle).
שיטות מתוחכמות יותר כוללות את שינוי הכתובת בשורת הכתובת של הדפדפן והצגת תמונה של הכתובת הנכונה, או סגירת שורת הכתובת האמיתית והצגת שורת כתובת מזויפת בדפדפן, או שימוש בדומיין שנכתב בשפה אחרת אך האותיות שלו דומים לאותיות שבאנגלית (לדוגמה: האות 'סמ"ך' שבעברית זהה בצורתה לאות 'או' שבאנגלית).
שיטות XSS מאפשרות לאתר להפעיל תוכנה במחשב הקורבן כך שניתן למעשה לבצע כל פעולה מתוך המחשב בהרשאות המשתמש.
שיטה זו קשה מאוד לזיהוי על ידי מי שאינו מומחה.
בשנת 2006 נתגלתה פרצה מסוג זה באתר Paypal.
עברייני דיוג משתמשים בטכנולוגיית וב 2.0 כדי ליצור דפי אינטרנט המובילים לדיוג.
אחסון הדפים על שרתי וב 2.0 אמינים (כמו ויקיפדיה ומערכות בלוגים) והוספת תוכן לגיטימי יחד עם תוכן מטעה מגבירים את אמינות הדף, וגורמים לגולשים להיכנס אליו.
מפעילי הבלוג משתמשים בטכניקות קידום במנועי חיפוש כדי לשפר את דירוג הבלוג ומעדכנים אותו באופן תדיר.
מכיוון שהחברות המציעות שירותי בלוגים לרוב אינן מפקחות על תוכנם (משיקולי עלות־תועלת), אתרי וב-2.0 העוסקים בדיוג שורדים זמן רב יותר משיטות הדיוג המסורתיות.
הנזק הנגרם כתוצאה מדיוג נע בין מניעת גישה לחשבון האימייל ועד לנזקים כלכליים משמעותיים.
שיטה זו של גנבת זהויות הופכת פופולרית לאור הנכונות של משתמשים לחשוף פרטים אישיים באינטרנט.
לעיתים נעשה שימוש בפרטים המתקבלים כתוצאה מדיוג בנוסף לפרטים המתקבלים ממאגרים גלויים, כדי לבנות פרופיל מידע של הקורבן.
כאשר נאספים כל הפרטים ניתן להתחזות לקורבן גם מחוץ לרשת האינטרנט ולפתוח בשמו חשבונות בנק למשל.
מומחים מעריכים ש־2.3 מיליון אמריקאים נפלו קורבן להונאת דיוג בשנת 2006 ו־3.6 מיליון בשנת 2007 בצורה שגרמה להם להפסד כספי.
הסכום הממוצע שהפסיד קורבן דיוג בשנת 2006 היה 1,244 דולר וירד בשנת 2007 ל־886 דולר.
מספטמבר 2007 עד ספטמבר 2008 נפלו כחמישה מיליון אמריקאים קורבן להונאת דיוג בעלות של 351 דולר בממוצע לאדם.
הנזקים שנגרמו למשתמשים בשנת 2007 הסתכמו ב־3 מיליארד דולר.
קיימות דרכים שונות להילחם בתופעת הדיוג, החל מחקיקה מתאימה וכלה באמצעים טכנולוגיים.
ניסיונות דיוג באמצעות דואר אלקטרוני יכללו בדרך כלל פנייה כללית או יפנו למקבל הדואר באמצעות כתובת האימייל שלו ולא בשמו; קישור לכתובת IP במקום לכתובת אתר ושגיאות כתיב הן שיטות נפוצות להתחמקות ממסנני דיוג, ולרוב הן יכולות להזהיר את המשתמש מפני ניסיון דיוג.
בשנים האחרונות התפתחה שיטת דיוג הנקראת "דיוג ממוקד".
הודעות אלה מופנות לאדם מסוים או לקבוצה מצומצמת של אנשים ונראות כאילו הן מגיעות מאדם מוכר או בעל סמכות.
מטרתן של הודעות אלה היא בדרך כלל לפגוע בחברה המותקפת.
ניסיונות דיוג יכילו לרוב גורם מעודד ("זכית בהגרלה") או איום ("חשבונך עומד להיסגר"), שמטרתם להביא את המשתמש להתעלם מסימני אזהרה.
על מנת להגדיל את גורמי הדמיון בין הודעת דיוג להודעה אמיתית, הודעות אלה יכללו לעיתים טקסט המזהיר מפני ניסיונות דיוג ("לעולם אל תיתן את פרטי כרטיס האשראי שלך") וקישורים המפנים לאתרים המראים כיצד להימנע מזיופים.
דפדפנים מכילים אמצעים טכנולוגיים המיועדים לזהות כניסה לאתר חשוד.
בגרסאות ישנות של הדפדפן אינטרנט אקספלורר הופיע סימן המנעול (PadLock) שהראה שהחיבור הוא לאתר מאובטח באמצעות פרוטוקול SSL.
בדפדפן פיירפוקס הופיעה כתובת מאובטחת בצבע צהוב.
חיבור SSL מצריך תעודה דיגיטלית (Certificate) כדי לוודא את מהימנותו של האתר אליו מתחברים.
הדפדפן בודק שהתעודה בתוקף ושהיא חתומה על ידי רשות מוסמכת.
בעת שליחת מידע באינטרנט, הדפדפן מתריע בפני המשתמש אם המידע מוצפן ומודיע לו אם צד שלישי יוכל לקרוא את המידע שהוא שולח.
הדפדפנים מכילים לרוב מסנני דיוג לדיווח על אתרים החשודים בדיוג.
כאשר משתמש נכנס לאתר, מסנן הדיוג של הדפדפן בודק אם האתר חשוד בדיוג ומתריע בהתאם.
קיימות שיטות אימות בהן המשתמש בוחר תמונה אישית שתופיע בכל הטפסים בהם נדרשים פרטים אישיים.
על פי שיטה זו המשתמש אמור להכניס את פרטיו רק בעמודים בהם מופיעה התמונה שבחר.
שיטה נוספת היא בחירת תמונה שתוצג בצד הלקוח לאחר אימות הדדי בין הדפדפן לאתר.
מכיוון שהמתחזים מעתיקים לרוב את הקוד או הלוגו של האתר אליו הם מעוניינים להתחזות, ניתן לשנות את הקוד כך שתמונות מסוימות יופיעו רק במסגרת אתר לגיטימי ויציגו הודעת שגיאה במקרה של התחזות.
ניתן ללמד אנשים לזהות הודעות דיוג ולהתעלם מהן.
בעת קבלת הודעה החשודה כהתחזות ניתן לפנות לגורם ממנו נשלחה ההודעה כדי לוודא שההודעה אמיתית או להקליד את הכתובת הידועה למשתמש במקום לגלוש ישירות מהקישור שבהודעה.
קיימים חברות וארגונים העוקבים אחרי ניסיונות דיוג ופועלים למניעתם.
בנוסף למעקב שמפעילים ארגונים אלה ניתן לדווח להם על ניסיונות דיוג כדי שיוכלו לפעול נגדם.
חברות נוהגות לכלול בהודעותיהן פרטים אישיים של המקבל, כגון שם המשתמש שלו או ארבע הספרות האחרונות של חשבון הבנק או כרטיס האשראי שלו.
עם זאת, לניסיונות דיוג בעבר צורפו פרטים אישיים של המקבל, כך שאי קיומו של פרט מזהה צריך לעורר חשש אך קיומו של פרט כזה אינו מבטיח את לגיטימיות ההודעה.
אנשי מקצוע ממליצים לא לחשוף פרטים אישיים (סיסמאות, מספר תעודת זהות, מספר חשבון בנק, פרטי כרטיס אשראי, שמות בני משפחה ותאריכים חשובים) כאשר קיים ספק לגבי זהות הצד השני או בטיחות התווך.
מסנני ספאם המונעים הגעת הודעות דיוג למשתמשים ימנעו כניסה לאתרים מתחזים.
המסנן מחפש טקסטים הידועים כמופיעים בהודעות דיוג או שגיאות כתיב ודקדוק נפוצות בהודעות כאלה וחוסם אותן.
דיוגנס לארטיוס היה ביוגרף יווני בן המחצית הראשונה של המאה השלישית לספירה.
אין אנו יודעים דבר על קורות חייו של דיוגנס לארטיוס.
על פי שמו, יש סבורים שמוצאו מן העיר לארטה שבקיליקיה (כיום בדרום טורקיה).
על פי כתביו ניתן לשער שהוא חי במחצית הראשונה של המאה השלישית לספירה.
יצירתו החשובה, "חייהם ודעותיהם של פילוסופים מפורסמים", שנכתבה ביוונית, כוללת ביוגרפיה של 82 פילוסופים קלאסיים יוונים מתאלס ועד אפיקורוס, ותיאור השקפותיהם הפילוסופיות.
ספר זה מהווה סיכום של דעות ושל לקטי קטעים מכתביהם של ביוגרפים עתיקים, ובהם דיודס ממגנסיה ופאבורינוס.
דיוגנס לארטיוס עסק גם בשירה, אך חרוזיו לא זכו באותה מידה של הצלחה.
חייהם ודעותיהם של פילוסופים מפורסמים
ביצירה זו דיוגנס לארטיוס מתחיל בתיאור קורות חייו של כל פילוסוף - תיאור המלווה במעשיות רבות.
התורות הפילוסופיות השונות ניתנות בקווים כלליים, לפעמים תוך חוסר עקביות.
אולם, יצירה זו מהווה מקור לידע שלא ניתן להשיגו מן המקורות האחרים שבידינו.
לשם דוגמה: הודות לספרו זה של דיוגנס לארטיוס יש בידינו אמרות ומכתבים של אפיקורוס.
במסתו "על ספרים" (ספר 2 פרק 10) מישל דה מונטן כתב: "אני מצר על כך שיש לנו לארטיוס אחד ולא שנים עשר, ועל כך שלא הרחיב בדבריו".
דיוגנס לארטיוס חילק את הפילוסופים היוונים לשני זרמים: האיוני והאיטלקי.
שבעה הספרים הראשונים של יצירתו זו מוקדשים לזרם האיוני, ושלושת האחרונים - לזרם האיטלקי.
הזרם האיוני מתחיל בפילוסוף אנכסימנדרוס.
לאחר סוקרטס, המחבר סיווג את הפילוסופים לשלושה ענפים:
אפלטון (שהמחבר הקדיש לו את כל הספר השלישי), ואנשי האקדמיה האפלטונית עד קליטומאכוס.
הזרם האיטלקי מתחיל בפיתגורס וממשיך בקסנופאנס, פרמנידס, זנון מאליאה, לוקיפוס, דמוקריטוס ובאחרים עד אפיקורוס, שהמחבר הקדיש לו את כל הספר האחרון.
ספר א: פרולוג, תאלס, סולון, כילון איש ספרטה, פיטאקוס איש מיטילנה, ביאס, קלאובולוס איש לינדוס, פריאנדרוס, אנכארסיס, מיסון , אפימנידס, פרקידס.
ספר ב: אנכסימנדרוס, אנכסימנס, אנכסגורס, ארכלאוס, סוקרטס, קסנופון, אסכינס, אריסטיפוס, פיידון, אוקלידס, סטילפו, קריטון , סימון, גלאוקון, סימיאס, קבס , מנדמוס .
ספר ד: ספאוסיפוס, קסנוקרטס, פולמון מאתונה, קראטס, קראנטור, ארקסילאוס, ביון, לאקידס, קרנאדס, קליטומאכוס.
ספר ה: אריסטו, תאופרסטוס, סטראטו, ליקון, דמטריוס מפלרום, הרקלידס.
ספר ו: אנטיסתנס, דיוגנס, מונימוס, אונסיקריטוס, קראטס, מטרוקלס, היפרכיה, מניפוס , מנדמוס .
ספר ז: זנון מקיטיון, אריסטון, הרילוס, דיוניסיוס, קלאנתס, ספאירוס, כריסיפוס.
ספר ח: פיתאגורס, אמפדוקלס, אפיכרמוס, ארכיטס, אלקמאון, היפאסוס, פילולאוס, אאודוקסוס.
ספר ט: הרקליטוס, קסנופאנס, פרמנידס, מליסוס, זנון מאליאה, לוקיפוס, דמוקריטוס, פרותגורס, דיוגנס מאפולוניה, אנקסארכוס, פירון, טימון.
דיוגנס טען בספרו כי יש המייחסים את מוצא היהודים למאגי (חסידי הזורואסטריות).
ב"חיי סוקרטס" מצטט דיוגנס את יוסטוס איש טבריה כמקור סמכות לידיעה מפוקפקת הקשורה להתערבות אפלטון במשפטו של מורו, ואף מציין את שמו של הספר של יוסטוס: "הזֵר" או "עטרת הראש".
זוהי ההתייחסות היחידה ליוסטוס על ידי סופר פגאני ודיוגנס אינו מציין שיוסטוס היה יהודי.
"חיי סוקרטס", "חיי פיידון", "חיי סימיאס" ו"חיי קבס" מופיעים כולם כנספח בתרגומו של שמעון בוזגלו ל"פיידון" מאת אפלטון (ספרי עליית הגג/ידיעות אחרונות, 2005).
תרגם מיוונית והוסיף הערות ואחרית דבר: אברהם ארואטי.
תרגם מיוונית והוסיף הערות: אברהם ארואטי.
דיודורוס סיקולוס היה היסטוריון יווני מאגיריום (אגירה) שבסיציליה.
המקור העתיק היחידי שמספק מידע על דיודורוס, מחוץ לחיבורו של דיודורוס עצמו, הוא הכרוניקון של הירונימוס, שמציין שבשנת 49 לפנה"ס הפך דיודורוס לאישיות חשובה.
חיבורו של דיודורוס, "ביבליותקה היסטוריקה" ("הספרייה ההיסטורית"), שחלק גדול ממנו נשתמר, הוא היסטוריה אוניברסלית מימי קדם ועד מלחמת גאליה (58–50 לפנה"ס) של יוליוס קיסר.
פליניוס טען עוד כי קודמיו האשימו את דיודורוס בכך שאינו בודק את מקורותיו והוא מלקט לעיתים רשומות שגויות או כוזבות.
"הספרייה ההיסטורית" של דיודורוס כוללת 40 ספרים, מהם חלק נשתמרו בשלמותם, מחלקם נותרו מקטעים והשאר אבדו.
בחיבורו הוא מביא מקטעים שלמים מחיבורים של היסטוריונים אחרים שכתביהם לא נשתמרו, כמו אפורוס והקטאיוס איש אבדרה.
חשיבותה העיקרית של "הספרייה ההיסטורית" היא בכך שהיא אוסף, שמעביר באופן נאמן למקור את תוכן חיבוריהם והשקפותיהם של הסופרים המוקדמים יותר, שאחרת לא היו שורדים.
דיודורוס מזכיר בחיבורו מספר מקומות בארץ ישראל.
הוא מזכיר את יפו, עכו, שומרון ועזה בתיאורו את מלחמות הדיאדוכים, ומתאר את ים המלח בשני מקומות: בתיאורו את ארץ ערב ובתיאורו את מלחמתו של דמטריוס פוליורקטס נגד הנבטים, במסגרת ההיסטוריה של תקופת הדיאדוכים, שמקורו בהירונימוס מקארדיה.
הקטע אצל הירונימוס מקארדיה הוא היחיד מלבד זה של דיודורוס, שמציין שהאגם נמצא בארץ הנבטים.
בקטע על מלחמת דמטריוס בנבטים, דיודורוס מספר שהאגם נמצא במחוז אדום ומספר גם על עצי התמר המגודלים בסביבה ועל כך שבעמק מסוים באזור הזה גדל הבלסם.
הוא מציין שהבלסם מספק הכנסה גדולה, מאחר שבשום מקום אחר בעולם המיושב לא ניתן למצוא את הצמח הזה, שהשימוש בו כתרופה חשוב מאוד לרופאים.
דיודורוס מציין את הקטאיוס איש אבדרה כמקור העיקרי שלו למוצא היהודים.
על פי דיודורוס, המצרים מספרים שמושבות מצריות רבות הוקמו ברחבי העולם המיושב על ידי מהגרים מארצם ובהן גם "זו של היהודים, השוכנת בין ערב לסוריה", וזו הסיבה לכך שמנהג המילה של בניהם הזכרים משותף לשני העמים, מאחר שהוא הובא עמם בזמנו ממצרים.
דיודורוס מונה את משה (Moyses) כאחרון המחוקקים שטענו כי קבלו את חוקיהם מאלוהות, כאשר משה ייחס את חוקיו לאל הנקרא "יהו" (Iao).
זאת הפעם הראשונה בספרות היוונית שהשם "יהו" מציין את האל של היהודים (שני המקורות הפגאניים האחרים שמזכירים את "יהו" הם וארו וקורנליוס לבאו).
זה לא קורה בתרגום השבעים, מאחר שהשם הפך לביטוי שאין לבטאו, אולם הוא נמצא בשימוש בקרב יהודי מצרים בתקופה הפרסית, כפי שמתועד בפפירוסים של יב.
קטעים מהספרים האבודים של הביבליותקה היסטוריקה הגיעו לידינו דרך הביבליותקה של פוטיוס (פטריארך קונסטנטינופול במאה ה-9).
פוטיוס טוען שדיודורוס הפיץ שקרים על העם היהודי וכדי להוכיח את האשמתו הוא מצטט שני קטעים מחיבורו.
בקטע הראשון דיודורוס מתאר את המצור של אנטיוכוס השביעי (סידטס) על ירושלים בשנת 134 לפנה"ס, שנת שלטונו הראשונה של יוחנן הורקנוס החשמונאי.
לא ניתן לדעת בוודאות, אך ככל הנראה המקור לתיאור היה פוסידוניוס.
דיודורוס משלב בתיאור המצור (דיווח מקביל על המצור נמצא גם אצל יוסף בן מתתיהו) סיפורים עוינים על ההיסטוריה של היהודים:
אנטיוכוס צר על ירושלים והיהודים החזיקו מעמד לזמן מה, אך כשהאספקה התדלדלה הם נאלצו לפתוח בניסיונות הידברות לסיים את פעולות האיבה.
רוב חבריו של אנטיוכוס יעצו לו "לכבוש את העיר בסערה ולמחות כליל את העם היהודי, מאחר שרק הם מכל העמים נמנעו מקשרים עם כל עם אחר וראו בכל בני־האדם אויבים.
עוד הם ציינו שאבות אבותיהם של היהודים גורשו מכל שטח מצרים בתור כופרים שנואי־האלים.
דיודורוס ממשיך לדווח על דברי ההסתה של חבריו של אנטיוכוס, שבחרו לעשות שימוש גם באירוע מההיסטוריה היהודית שהתרחש רק כמה עשורים לפני כן:
"ידידיו הזכירו לאנטיוכוס גם את הטינה שרחשו אבותיו לפניו לעם הזה.
אנטיוכוס (הרביעי) הקרוי אפיפאנס, נכנס משהביס את היהודים אל קודש הקודשים של בית המקדש של אלוהים, שרק לכוהנים הותר על פי דין להיכנס אליו.
לאחר מכן, משהכין את בשרה, ציווה להתיז ממיצי הבשר על ספרי הקודש שלהם, המכילים את החוקים הקסנופוביים; לכבות את המנורה הקרויה אצלם "תמידית" והדולקת ללא הפסקה בבית המקדש; ולכפות על הכהן הגדול ושאר היהודים לאכול מן הבשר."
דיודורוס חוזר לזמנו של אנטיוכוס השביעי ומספר שבסקירתם את האירועים הללו, האיצו בו חבריו להשמיד את האומה היהודית לחלוטין, או לפחות לבטל את חוקי היהודים ולאלצם לשנות את אורח חייהם.
אבל המלך, בהיותו אדם רחב לב, לקח שבויים אבל דחה את ההאשמות נגד היהודים, גבה את המס המתחייב ופירק את חומות ירושלים.
פוטיוס מצטט את דיודורוס במטרה לבקר אותו על גישתו כלפי היהודים כפי שמשתקפת בעצתם של ה"חברים" של המלך.
הוא מציין שדיודורוס משקר בנוגע למוסדות והחוקים של משה, יציאת מצרים וייסוד ירושלים ושכדי לא להיתפס בחרפת השקר, תוך שהוא סותר את עצמו ייחס את השקרים לאנשים אחרים (כלומר ל"חברים").
טיעוניהם של האנטישמים בפמלייתו של אנטיוכוס סידטס משקפים את הגרסה המצרית-יוונית הידועה להיסטוריה היהודית.
גרסה אלטרנטיבית זו כוללת את עלילת המצורעים וגם את עלילת פולחן החמור, שהופיעה בצורות שונות גם בכתביהם של מנסיאס, פוסידוניוס, אפולוניוס מולון, אפיון וטקיטוס.
ייתכן והמקור לדיווח של דיודורוס על המצור של סידטס (ובתוכו גם הסיפור על אפיפנס) היה טימוכארס, היסטוריון חצר של בית המלוכה הסלאוקי מהמחצית השנייה של המאה ה-2 לפנה"ס.
לאחר הקטע הזה מאת דיודורוס עצמו, מופיע קטע נוסף ובו תיאור מפורט של היהודים, שהגיע לידינו גם הוא דרך הביבליותקה של פוטיוס.
בשל טעות מעתיק, הדברים מיוחסים שם להקטאיוס איש מילטוס (סביב 500 לפנה"ס), אבי הז'אנר האתנוגרפי, אולם יש הסכמה אחידה שצריך לתקן ל"הקטאיוס איש אבדרה".
כותב הקטע, המיוחס להקטאיוס, משבח את חוקי היהודים שניתנו בידי משה.
אולם לאחר דברים אלה מופיע משפט הסתייגות, ככל הנראה תוספת של דיודורוס עצמו:
"ואולם לאחר מכן, כאשר הם היו נתונים לשלטון זר, כתוצאה מהתבוללותם בבני אומות אחרות (תחת שלטון פרסי וגם תחת שלטון המקדונים), התערערו הרבה מן הנוהגים המסורתיים שלהם".
רק אחרי ההסתייגות מסכם דיודורוס שהדברים הם דברי הקטאיוס על היהודים, וכך נוצר הרושם השגוי שהקטאיוס הוא המסתייג, ולא דיודורוס.
פוטיוס מאשים את דיודורוס גם לגבי הקטע הזה וטוען שבכל הנוגע להיסטוריה היהודית הוא מספר שקרים על רוב הדברים, מעוות את האמת ובעזרת אמצעי ערמומי שמשמש לו מפלט, מייחס לסופר אחר (הקטאיוס) את הדברים הללו, המנוגדים להיסטוריה.
דיודורוס מספר על הכיבוש הראשון של ירושלים על ידי הרומאים בשנת 63 לפנה"ס:
ואולם אלה המושלים עכשיו עברו על חוקי האבות (של היהודים) ושעבדו את בני עמם־הם בלא צדק; שכן בעזרת המוני שכירים ובמעשי אכזריות ובמעשי רצח רבים עשו עצמם מלכים, אך הוא (פומפיוס) דחה את יישוב המחלוקות להזדמנות נאותה ומאוחרת.
אך אשר לפשעי היהודים והעוולות שביצעו כלפי הרומאים, נזף בחומרה בתומכי הורקנוס, שלדבריו היו ראויים ליחס מחמיר יותר ונוקשה יותר.
ואף־על־פי־כן, בהתאם למסורת החסד של הרומאים, יכול היה להעניק להם חנינה, במידה שיהיו צייתנים מכאן ואילך".
דיודורוס מוסיף ומצטט כתובת שהציב פומפיוס, המפרטת את הישגיו הצבאיים באסיה.
ברשימת הארצות שכבש והמלכים שהכניע נמצאים גם "יהודה" ו"אריסטובולוס מלך היהודים".
דיו סתרים או דיו בלתי-נראה הוא דיו מיוחד שמשתמשים בו לכתיבה, אשר הופך לבלתי-נראה בהשמה או זמן קצר לאחר מכן, וניתן לראותו לאחר מכן רק באמצעות שיטות שונות.
בימינו ניתן למצוא תרכובות רבות וזולות יותר ל"דיו נעלם" הנמצאות בשימוש ילדים ומבוגרים כאחד.
דיו הסתרים הופץ לראשונה במלחמת האזרחים בארצות הברית כאשר מדינות הדרום אולצו לחתום על הסכמים בין-מדינתיים ביניהן.
סיפור מפורסם מספר על הסכם חלוקת מי נהר גדול בין שתי מדינות דרומיות אשר נחתם בידי מדינה אחת בדיו סתרים, ולכן כחודשיים לאחר החתימה טענה המדינה האחרונה כי מי הנהר שלה בלעדיים ולא נכונה לכבד את ההסכם המדובר.
הדיו שימש גם בימי השלטון הטורקי כאשר שרה אהרנסון וחברי ארגון ניל"י אולצו להסתיר את מעשי הריגול שביצעו לטובת הבריטים, וכדי שהמסמכים שהעבירו לא ייחשפו הם נכתבו בדיו הסתרים אשר נעלם מספר שעות לאחר שנכתבו ונקראו על ידי הבריטים.
דוגמה לשימוש בדיו סתרים להעברת מסרים סמויים בתקופת השואה היא גלויה מארכיון יד ושם שמכילה טקסט מוסווה כעדות ללוחמה מחתרתית בשטחי הכיבוש הנאצי.
דיו הסתרים הקדום הוכן מתרכובת המורכבת בעיקרה מדיו רגיל אך בתוספת של מלח נתרני המופק לרוב מאצות מונגרביות.
דיודת גאן היא רכיב חשמלי, סוג מיוחד של דיודה בעלת עכבה חשמלית ממשית שלילית במעגלים חשמליים בהם זורם זרם חילופין בתדירות גבוהה.
כמו כן יש לה חשיבות בתורות מצב מוצק ומוליכים למחצה בגלל המבנה המיוחד שלה.
בדיודת גאן קיימים שלשה אזורים שוני אילוח – השניים הקיצוניים מאולחים באילוח חנקני בריכוז גבוה בקצוות ואילוח בריכוז מתון בחלק האמצעי.
כפועל יוצא החלק האמצעי הוא בעל ההתנגדות הגבוהה ביותר.
בהפעלת מתח חשמלי על הדיודה, מפל המתחים על החלק האמצעי יהיה הרב ביותר.
בהגבהת המתח הנופל על הדיודה, התנגדות חלק זה תגבר, והוא ימנע גידול של הזרם.
באופן זה נוצרת עכבה ממשית שלילית.
בכך נבדלת דיודת גאן מדיודות רגילות בהן נהוג לחבר בין מוליך למחצה עם אילוח חנקני למוליך למחצה עם אילוח זרחני.
העכבה של דיודה רגילה היא רק ממשית חיובית, ואילו של דיודת גאן היא גם עכבה ממשית שלילית לעיתים.
לחומר גליום ארסניד (GaAs) יש פס שלישי מעל לשני הפסים המקובלים בדרך כלל בתורת המצב המוצק (פס ערכיות ופס הולכה).
הפער בין הפס השני לשלישי אינו ישיר.
בהתאם למבנה השפל באנרגיה בכל פס הולכה נקבעת לאלקטרון (או לחור) מסה אפקטיבית,
המבטאת את התנגדותו של האלקטרון (או החור) להאצה על ידי כוח חיצוני (בדרך כלל כוח חשמלי).
חקר מבנה הפסים של גליום ארסניד מראה שבתנאים מסוימים המסה האפקטיבית בפס השלישי נמוכה מזו בפס השני ולכן האלקטרון שם מואץ יותר.
בהאצה גבוהה יותר האלקטרון זורם מהר יותר, כלומר התנגדות נמוכה יותר.
דיודת גאן משמשת במחוללים נמוכי מתח וגבוהי תדירות.
בשנות השבעים של המאה העשרים הם היו בשימוש על ידי חובבי רדיו בבריטניה.
מנתחי מדידות עכבה חשמלית משתמשים בה למידול תוצאות בהן מתקבלת עכבה ממשית שלילית.
גם ברכיבים שעובדים בתדירויות של גלי מיקרו יש שימוש בדיודה זאת, בשל יכולתה להשפיע על הזרם בתדירויות גבוהות.
דיוגו דיאש (בפורטוגזית: Diogo Dias) הידוע גם בשם דיוגו גומש (Diogo Gomes), היה מגלה ארצות פורטוגלי מהמאה ה-15. הוא היה אחיו של בארתולומיאו דיאש וגילה כמה מאיי כף ורדה יחד עם אנטוניו די נולי.
במסע הראשון להודו ב-1497, שימש דיוגו דיאש כקצין האוניה על סיפונה של ספינת הדגל של ואסקו דה גאמה סאו גבריאל.
דיאש היה בין מובילי המשא ומתן בין דה גאמה למלך קוז'יקוד, הוא נלקח בשבי לזמן קצר כאשר המשא והמתן נתקל בקשיים.
בשנת 1500, ליווה דיוגו דיאש את הארמדה השנייה של פדרו קברל כאחד הקפטנים של הצי, עם הסמכה לפתוח את המסחר עם סופלה.
דיאש היה אחד הראשונים לרדת לחוף בעת גילוי ברזיל באפריל 1500. על פי הסיפור שבר דיאש את הקרח עם ילידי דרום אמריקה על ידי פתיחת ריקוד שמחה מאולתר על החוף בליווי חלילי הטופי.
במהלך המסע לאורך כף התקווה הטובה (ייתכן שדיאש שקרא במקור למקום זה כף הסופות) עם פדרו קברל ואחיו, נפרדה הספינה של דיאש מהצי הראשי (הספינה של אחיו טבעה במהלך המעבר הזה).
מכיוון שבחר במסלול מזרחי יותר, היה דיאש לאירופי הראשון שראה את האי מדגסקר.
האי מכונה לעיתים קרובות גם "האי של סאו לורנסו", בשל גילויו ביומו של הקדוש סאו לורנסו (10 אוגוסט 1500).
למרות שהאי לא היה ידוע, שמו הערבי, "אי הירח", דווח כבר על ידי פרו דה קוויליאן בשנת 1490.
ניסיונות מאוחרים של דיאש למצוא את הצי העיקרי גרמו בטעות למעבר כף גוורדפוי אל מפרץ עדן, אזור שלא נכלל עדיין בתחומי ההפלגה של ספינות פורטוגזית.
לכוד על ידי רוחות מנוגדות, דיאש שהה במשך חודשים אחדים באזור.
מוכה על ידי סערות, הותקפו על ידי הפיראטים נאלץ בסופו של דבר לעלות על שרטון בחוף אריתריאה, בחיפוש נואש אחר מים ומזון לצוות הגווע.
כאשר עזב את השרטון, לדיאש היו רק 6 אנשי צוות.
כאשר לא הצליח למצוא את קברל, השיב דיאש את הספינה הביתה לבד.
בסופו של דבר הוא נתקל בניקולאו קואליו, שהוביל את חיל החלוץ של הארמדה של קברל בחזרה, בתחנת השקיה של בבזגואיש (מפרץ דקאר, סנגל) ביוני 1501. והם חזרו יחד לליסבון.
דיודוטוס טריפון היה שליט בממלכה הסלאוקית בין השנים 138-145/6 לפנה"ס.
הוא נולד בקסיאנה, בקרבת אפאמיה.
בנעוריו היה מקורב לחצר המלכות, ובבגרותו היה לאחד הקצינים הסלאוקים בעלי המעמד בצבאו של אלכסנדר באלאס.
בשנת 167 למניין בית סלאוקוס (145/146 לפנה"ס) יצא כנגד דמטריוס השני (ניקאטור) שהיה השליט הסלאוקי, בשם בנו של אלכסנדר באלאס, אנטיוכוס השישי.
מהלך זה חילק את הממלכה הסלאוקית לשניים.
במהלך שלטונו רצח את אנטיוכוס השישי.
תקופת שלטונו כמלך נמשכה עד שנת 138 לפנה"ס כאשר נחל מפלה באפמאיה על ידי אנטיוכוס השביעי.
דיודוטוס היה אחד הקצינים הבכירים בצבאו של אלכסנדר באלאס.
יחד עם קצין נוסף (הִיֵראכּס) בגד בבאלאס והסגיר את אנטיוכיה הבירה לידי תלמי פילומטור ובן בריתו דמטריוס השני, תוך כדי שהציעו את הכתר של סוריה לתלמי, אשר מצד אימו קלאופטרה הראשונה היה בן לבית סלאוקוס ונכדו של אנטיוכוס השלישי "הגדול".
תלמי נמנע מלקבל את ההצעה, והגיע להסדר עם דמטריוס השני, לפיו תחזור חילת-סוריה לשלטון תלמי, ודמטריוס ימלוך בארץ אבותיו.
אלכסנדר באלאס ניסה עוד את מזלו בשׂדה הקרב מול דמטריוס השני, אך הובס, נמלט, ונרצח בידי שניים מקציניו.
דמטריוס השני נותר לבדו על כס הממלכה הסלאוקית.
משעלה לשלטון דמטריוס השני בשנת 146 לפנה"ס היו יחסיו עם ותיקי הצבא הסלאוקי עכורים.
דיודוטוס החל להתסיס את הצבא כנגד מלכו, ובשנת 144/145 לפנה"ס הכריז על אנטיוכוס השישי, בנו הצעיר של אלכסנדר באלאס, כמלך, החל לטבוע מטבעות בשמו ולפעול מטעמו.
הוא זכה בתמיכתם של המתיישבים הצבאים באזור לאריסה, השתלט על קסיאנה ואפמאיה (מחוז הולדתו) ועל חלק ניכר ממקורות הכוח הצבאי של ההתיישבות המקדונית-יוונית בסוריה.
חלק מאנשי הצבא שסולקו על ידי דמטריוס השני הצטרפו לשורותיו.