tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרשת מונה למעלה מ-70 מוסדות בישראל ובהם ישיבות תיכוניות, אולפנות, ישיבות הסדר, מכללות ובתי ספר תיכוניים.
במוסדות הרשת לומדים כ-20,000 תלמידים ותלמידות, ולהם כ-60,000 בוגרים ובוגרות.
יושב ראש המרכז הוא הרב יהושע ויצמן, ראש ישיבת מעלות, והמנכ"ל הוא אלחנן גלט.
הקמת ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה
בעקבות סמינריון ההדרכה השני של תנועת הנוער בני עקיבא, שהתקיים בכפר הרא"ה ונידון בו הצורך במסגרות תורניות עבור הנוער הדתי הוקמו "חוגים תורניים" בסניפי בני עקיבא בירושלים, חיפה ופתח תקווה.
תלמידי החוגים התורניים פנו להנהלה הארצית של בני עקיבא, לרב משה צבי נריה ולבנימין שחור בדרישה להקים ישיבה שתהיה "חלוצית" ושילמדו בה בעברית, ברוח תנועת בני עקיבא.
בקיץ ה'תרצ"ט (1939) יצאו חברי החוגים התורניים ל"מחנה הכנה לישיבה" שהתקיים בכפר הרא"ה.
ביום שני, י' בחשוון ה'ת"ש (חורף שנת 1939) הגיעו 13 חברי "החוגים התורניים" למושב כפר הרא"ה ובראשם הרב נריה.
נקבע ועד חברים אשר החליט באשר לקבלת תלמידים חדשים.
ישיבת בני עקיבא השנייה, ישיבת בני עקיבא מירון, הוקמה ביישוב מירון בשנת ה'תשי"א.
את המושב ליווה הרב נריה עוד מראשיתו.
הישיבה נועדה להעניק חינוך תורני לבני יישובי העולים שהיו נתונים במסגרת החינוך של זרם העובדים והאזור היה משופע בהם.
היא הוקמה על ידי שליחת הר"מ משה הורביץ וקבוצת חניכי שבט "איתנים" אשר עם סיום השנה הראשונה שבו לישיבת כפר הרא"ה.
ישיבת בני עקיבא השלישית, ישיבת נתיב מאיר, הוקמה בדרך דומה, הפעם באמצעות הרב אריה בינה עם עשרים ואחד תלמידי השנה השנייה, חברי שבט "מתנחלים" שבתום השנה חזרו לכפר.
הקמת הישיבה בירושלים חרגה מקו הקמת הישיבות במושבי הפועל המזרחי.
בז' באדר ה'תשט"ו הוקמה ישיבת בני עקיבא הרביעית, בבית פרטי במושב נחלים, בראשות הרב יוסף בא גד, שאליו הצטרפו 12 תלמידי כיתה ט' חברי שבט "יבנה" מישיבות כפר הרא"ה אשר הפעם נשארו בישיבה החדשה.
באלול ה'תשי"ז הקים הרב נריה את הישיבה החמישית ישיבת בני עקיבא תקוות יעקב בשדה יעקב ובה שלושים תלמידי כיתה י' חברי שבט "מרחבים" מנתיב מאיר, מנחלים ומכפר הרא"ה.
ראש הישיבה הראשון היה הרב מאיר אליטוב.
הקמת האולפנה הראשונה בכפר פינס
בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 הוקמה האולפנה הראשונה, בכפר פינס, מתוך הצורך לקבוע לבנות מסגרת חינוכית מקבילה לבנים.
הוגה הרעיון והמבצע היה הרב נריה.
בשנת הלימודים ה'תשכ"א (1960–1961), פתחה אולפנת כפר פינס את שעריה ל-26 תלמידות שנה א'.
בראש האולפנה עמד הרב אלי ששר, בוגר ישיבת חברון ומרכז הרב.
התוכנית החינוכית באולפנה דמתה לזו שנהגה בישיבות בני עקיבא – לימודים המשלבים מקצועות קודש וחול ומגורים בפנימייה.
בעקבות התרחבותן של הישיבות התיכוניות ברשת "מרכז ישיבות בני עקיבא" הורגש הצורך החשוב לבנות מסגרת חינוכית תורנית עבור בוגרי הישיבות.
הנושא של הקמת ישיבת המשך לישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה לא ירד מסדר יומה של ההנהלה הארצית של תנועת בני עקיבא.
ישיבת ההמשך הראשונה, ישיבת כרם ביבנה, הוקמה בידי תנועת בני עקיבא בשנת ה'תשי"ד (1954) בשיתוף המזרחי העולמי, בבניין על גבעה מול קיבוץ יבנה.
ראש הישיבה הראשון בישיבה היה הרב חיים יעקב גולדוויכט תלמידם של החזון איש, הרב מבריסק וחכמים אחרים.
בראשית ימיה לא פעלה הישיבה במתכונתה הנוכחית כישיבת הסדר.
כשנתיים לפני מלחמת ששת הימים החלה פועלת כרם ביבנה כ"אם ישיבות ההסדר".
בזכות ראשוניותה קיבלה לימים ישיבת כרם ביבנה את פרס ישראל בשם מפעל ישיבות ההסדר.
ההתלהבות מהניצחון במלחמת ששת הימים ושיאן בשחרור הר הבית והכותל מצאה את ביטויה המעשי אצל הרבנים נריה, צוקרמן ובינה בהגשמת הרעיון של ישיבה גבוהה המשלבת גם את מסגרת ה"הסדר" בעיר העתיקה, בסמוך לכותל.
בערב תשעה באב ה'תשכ"ז קמה ישיבת הכותל, תחילה בסמוך לכותל הדרומי, ובהמשך בבניני בתי מחסה, עד התבססותה החל משנת ה'תשמ"ח במתחם הקבע.
באלול ה'תשל"ו (1976) הוקמו שתי ישיבות הסדר נוספות של מרכז ישיבות בני עקיבא – ישיבת ימית וישיבת מעלות.
בשנת ה'תשל"ה (1975), בעקבות הפיגוע במעלות והוחלט על הקמת ישיבת הסדר במעלות, שבה התלמידים ישלבו בנוסף ללימוד התורה גם גרעין תורני שיחזק את העיירה.
הישיבה הוקמה תחת מרכז ישיבות בני עקיבא.
בראשות הישיבה עמד באותה תקופה הרב דיקמן ששימש בנוסף לכך כדיין בחיפה.
בשנת ה'תשי"ד (1954) יזם הרב צוקרמן, כחבר ההנהלה הארצית של תנועת בני עקיבא את הקמת מרכז ישיבות בני עקיבא.
זאת, במטרה לכוון את העבודה החינוכית של המוסדות השונים, לקבוע תוכנית לימודים אחידה ובה מסכת גמרא אחת למחזור שש-שנתי, לוח חופשות אחיד ושמירה על קו רעיוני משותף, בדרכו של הראי"ה קוק.
נקבע כי מתפקידו של המרכז יהיה לפקח, ללוות ולבקר את הפעילות הפיננסית של מוסדות, ולהעניק סיוע מקצועי להבטחת ניהולם התקין.
כלפי חוץ, נקבע תפקידו של המרכז לקדם נושאים בעלי חשיבות משותפת לכלל המוסדות מול משרדי הממשלה, הרשויות המקומיות וגופים ציבוריים אחרים.
לאורך השנים פתח המרכז ישיבות ואולפנות רבות בכל הארץ.
הרב צוקרמן שימש כיו"ר המרכז עד הגיעו לגבורות, אז פרש מתפקיד זה ובמקומו נתמנה הרב חיים דרוקמן, בעצמו בוגר ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה, ששימש בתפקיד עד לפטירתו בשנת ה'תשפ"ג.
מאז פטירתו יושב ראש המרכז הוא הרב יהושע ויצמן ראש ישיבת מעלות, שאותו מינה הרב דרוקמן בחיו לסגן היו"ר.
כמנכ"ל המרכז שימש שנים רבות אברהם דימנט עד להחלפתו בשנת ה'תשנ"ו באלחנן גלט, מזכ"ל תנועת בני עקיבא לשעבר.
גלט משמש בתפקיד מאז, מלבד בשנים תשע"ג - תשע"ה, אז שימש מנכ"ל המשרד לשירותי דת והוחלף בידי הרב בני נכטיילר, גם הוא מזכ"ל לשעבר בתנועת בני עקיבא וראש ישיבת בני עקיבא בעצמו.
בטבת ה'תשע"ד שונה שמה של הרשת ממרכז ישיבות בני עקיבא למרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא, וזאת במסגרת מיתוג מחדש שכלל גם החלפת לוגו.
מאז ה'תשס"ו (2006) שוכנים משרדי המרכז במרכז החינוכי רמות שפירא שבבית מאיר.
מרכז ישיבות בני עקיבא כיום
משנות ה-90 של המאה ה-20 ואילך חל גידול במספר המוסדות החדשים של מרכז יב"ע, הן בשל פתיחת מוסדות חדשים והן בשל הצטרפות מוסדות קיימים לרשת.
בפרט פתח המרכז מוסדות בפריפריה.
בשנת ה'תשנ"ה (1994) נפתחה אולפנה ואחר כך גם ישיבה באופקים.
בהמשך החלה שם התנסות ראשונה של נטילת אחריות גם על ניהול התיכון הדתי בעיירה.
בהמשך שולבו תיכונים דתיים נוספים ברשת.
בשנת ה'תשנ"ח (1998) הוקמה הישיבה לחינוך סביבתי בסוסיא.
בשנת תשפ"ה (2025) הוכרזו אולפנות חדשות בקצרין, בעיר אריאל ובישוב חריש יצטרפו ישיבה ואולפנא.
הגידול המספרי הביא את הנהלת המרכז לחלוקת המערכת לשלושה מרחבי ניהול האחראים כל אחד על כ-20 מוסדות.
מלבד ישיבות תיכוניות ואולפנות רגילות כוללים המוסדות פנימיה צבאית, ישיבה סביבתית, תיכונים דתיים ועוד.
גם במוסדות הרגילים קיימים מסלולים ייחודיים (פרויקט נעל"ה, מגמות תורניות מוגברות ועוד).
בשנים האחרונות פחת מספר התלמידים בפנימיות ועלה שיעורם של תלמידי הרשת אשר לומדים במסלול אקסטרני.
המרכז מדגיש בשנים האחרונות את העמקת ההכשרה המקצועית ושיפור כלי העבודה לכל בעלי התפקידים במוסדות החינוך.
כתוצאה מכך נבנתה סדרה קבועה של ימי עיון וכנסים לראשי המוסדות, המחנכים ועובדי המרכז.
בעזרת רואי חשבון ובעלי ניסיון נקבעו נורמות של ניהול תקין וכלי בקרה, כדי לוודא ניהול מאוזן ושקוף.
בשנת ה'תשס"ו (2006) הוקם במרכז יב"ע מינהל החינוך כיחידה עצמאית על ידי הרב יהודה פליקס, אשר הקים ועמד בראש מכללת אורות ישראל.
עם עזיבתו של הרב יהודה פליקס את מינהל החינוך מונה הרב יונה גודמן כמחליפו והרבנית רעות גיאת ראש אולפנת בני עקיבא ישורון לשעבר כסגניתו.
ידידי מרכז ישיבות בני עקיבא
בארצות הברית פועל ארגון AFYBA – ידידי ישיבות בני עקיבא המסייע בגיוס משאבים בעיקר למטרות בנייה.
המרכז פועל גם בישראל לגיוס משאבים הן לבניית ולשיפוץ מבני המוסדות והן להקמת קרן מלגות לתלמידים נזקקים.
במסגרת אירועי השבעים לרשת, בשנת ה'תש"ע, התקיימו אירועים מגוונים, בהם הפקת ספר בשם האור הגדול המספר את סיפור הקמת כל מוסדות הרשת, תולדות הרבנים המרכזיים ומאמרים עיוניים העומדים על סדר היום החינוכי במרכז.
מרכז ידיעות קרב או בראשי תיבות: מִי"ק (בצי האמריקאי מוכר בשם "חדר מבצעים", ואילו בצי המלכותי הבריטי מוכר בשם "מרכז ידיעות משימה") הוא מרכז טקטי הנמצא בספינות מלחמה, צוללות ומטוסי שליטה ובקרה צבאיים, שתפקידו לספק לפיקוד המשימה מידע עדכני ומקיף על תא השטח שבסביבת הכלים הלוחמים.
בזרוע היבשה, מרכזים המשמשים למטרה זו נקראים לרוב "חמ"ל מבצעים".
הן המי"ק הספינתי והן המי"ק המוטס מאוישים ומצוידים לשם עיבוד וארגון נתוני הקרב, וזאת כדי להקל על מפקדי המשימה בעת קבלת ההחלטות.
במרכז ידיעות קרב קיימים מספר סוגי עמדות, דוגמת מערכות קשר, ניווט, מכ"ם, סונאר, לוחמה אלקטרונית וכן מערכות שליטה ובקרה (שו"ב).
באמצעות מערכות אלו מספקים קצין המי"ק וסגניו תמונת מצב מפורטת, אותה הם מעדכנים כל העת.
מרכז ישראל-פלסטין למחקר ומידע (ראשי התיבות באנגלית הן IPCRI - איפקרי) הוא ארגון ישראלי-פלסטיני משותף, שמושבו בירושלים.
הארגון נוסד בשנת 1988 כשמטרתו המוצהרת היא קידום פתרון בר קיימא לסכסוך הישראלי פלסטיני.
איפקרי רשום בישראל כחברה לתועלת הציבור וברשות הפלסטינית כארגון לא-ממשלתי.
בתפקידי היו"ר והמנהל בארגון משמשים במקביל נציג ישראלי ונציג פלסטיני.
יושבי ראש הדירקטוריון הם ד"ר גרשון בסקין ומוסטפא עלמי, מנהלי הארגון הם ניבין סאנדוקה וליאל מגן.
הארגון מתמקד בקידום שיתוף פעולה אזורי ותחומי פעילות העיקריים של הארגון הם:
מחלקת מחקר – עוסקת ב"סוגיות הליבה" שבמחלוקת – חלוקת ירושלים, מעמד הפליטים הפלסטינים, ביטחון, גבולות, וכדומה.
פועלים בה צוותים ששותפים בהם ישראלים ופלסטינים.
צוות המחלקה מוציא ניירות מדיניות אשר מופצים לקובעי מדיניות בשני הצדדים וכן לדיפלומטים מהקהילייה הבינלאומית.
המחלקה לחינוך לשלום – עוסקת בהעברת תכנים ומערכי לימוד בישראל וברשות הפלסטינית.
המחלקה ארגנה בעבר סמינרים והשתלמויות למורים כדי שיידעו איך ללמד על פי המטרות של הארגון.
כמו כן, שודרה תוכנית רדיו שבועית בשם "על פרשת דרכים" בקול השלום שעסקה בנושאים אלו והועברה על ידי צוות הארגון.
המחלקה לפיתוח כלכלי - מחלקה זו שואפת לשינויים מבניים במערכת היחסים הכלכלית שבין הפלסטינים לישראליים.
צוות המחלקה תומך באנשי מסחר פלסטינים, פועל לשינוי נהלים ומקדם שיתופי פעולה עסקיים בין הצדדים.
המחלקה לאיכות הסביבה – הפגישה בעבר בין אנשי מקצוע ישראלים ופלסטינים העוסקים בנושאי ניהול משק המים, חקלאות, איכות הסביבה, וכדומה.
חוקרים ישראלים ופלסטינים פועלים יחד במחקרים בינלאומיים על נושאים אלו.
מרכז יצחק רבין הוא מכון חינוכי-היסטורי בתל אביב, שהוקם ב-1997 להנצחת זכרו של ראש ממשלת ישראל יצחק רבין, שנרצח כשנתיים קודם לכן, ולקידום סובלנות ודיון דמוקרטי בחברה הישראלית, והוא מתבסס על דגם הספריות הנשיאותיות לכבודם של נשיאי עבר של ארצות הברית.
המרכז, שהוקם בידי פרופ' אניטה שפירא ולאה רבין, ממומן על ידי משרד האוצר, מתרומות ומהכנסות שונות שלו.
המרכז גם מארגן חלק מאירועי הזיכרון הפומביים ליצחק רבין.
המרכז תוכנן על ידי האדריכל משה ספדיה בשיתוף האדריכל צחי הלברשטט.
עיצוב התצוגה במוזיאון נעשה על ידי אורי אברמסון.
המרכז נחנך באופן רשמי ב-14 בנובמבר 2005, במלאת עשור לרצח רבין (על פי לוח השנה העברי) אך טרם השלמת הגיבוש של כל התכנים וסיום בניית הבניין עצמו.
המרכז מקיים מספר תוכניות חינוכיות עבור קבוצות שונות (בין היתר, החטיבות העליונות של בתי הספר) בנושאי החברה הישראלית, חופש ביטוי והסתה, מנהיגות וצדק חברתי.
וכן בנושאים כגון: צבא במדינה יהודית דמוקרטית, גזענות, ערכים, שונה אך שווה עבור כוחות הביטחון.
כמו כן המרכז מקיים גם הדרכות בנושאים ייעודיים עבור קבוצות של מבקרים מהארץ ומחו"ל.
במרכז הפעילות החינוכית עומד הרצון להבין ולגשר על הפערים בחברה הישראלית, על-מנת לאפשר את השיח הדמוקרטי המורכב וכן למנוע את הישנותו של רצח פוליטי נוסף.
בינואר 2010 נפתח במרכז רבין המוזיאון הישראלי.
במקום מתוארים במקביל חייו ופועלו של יצחק רבין אל מול סיפורן של מדינת ישראל והחברה הישראלית משנות העשרים של המאה הקודמת ועד הרצחו של רבין.
זהו המוזיאון המקיף ביותר לנושא החברה הישראלית וכולל בתוכו את מרב האירועים שהתקיימו בשנים האמורות.
מבנה המרכז בשדרות רוקח בתל אביב תוכנן על ידי האדריכל משה ספדיה בשיתוף האדריכל צחי הלברשטט.
שטח המרכז כ-10,000 מ"ר והוא כולל מכון מחקר ותיעוד אקדמי, מוזיאון, ארכיון ומחלקה לפעילות חברתית-חינוכית, שבראשה עומדת ד"ר נורית לבינובסקי.
המבנה הוקם במקום שבו שכנה בעבר תחנת כוח סודית לשעת חירום, שנקראה "רדינג ג'".
ההחלטה על הקמת רדינג ג' התקבלה בשנת 1954 וההקמה הושלמה בשנת 1956. המבנה הוקם בכספי הסכם השילומים עם גרמניה המערבית.
תחנת הכוח תוחזקה עד סוף שנות ה-80. מרכז רבין הוקם על גבי מבנה התחנה הישנה שהייתה תת-קרקעית ברובה ומשתמש בו כיסוד.
בחזית הבניין הדרומית, בה מפלס הקרקע נמוך יחסית למפלס הקרקע הצפוני, נחשף במהלך הבניה קיר תחנת הכוח התת-קרקעית מחופה באבן.
מרכיביו השונים והמגוונים של המבנה שזורים יחדיו באמצעות חוט השדרה המרכזי, ארקדה בגובה 2 קומות החוצה את הבניין ממזרח למערב.
עיצוב הבניין מבוסס על אבן בחלקו התחתון המחובר לאדמה וצומח ממנה, ועל חומרים קלים ובהירים כגון עמודי בטון אדריכלי גלוי, חיפוי אלומיניום טבעי וזכוכית בחלקו העליון.
בראשו של הבניין שני גגות לבנים דמויי כנפי יונה, העשויים מחומר בידוד מצופה פיברגלאס.
גגות מיוחדים אלה תלויים מעל אולם האירועים ומעל הספרייה, הם מקרים ומצלים על קירות הזכוכית המשקיפים אל הנוף, ומחדירים אור יום אל האולמות באמצעות סקיילייטים הממוקמים בין חלקי הגג השונים.
המסלול המרכזי מתאר את מסלול חייו של יצחק רבין, ואילו הגלריות מתארות פרקים שונים בהתפתחות החברה הישראלית מימי טרום הקמת המדינה ועד לרצח ראש הממשלה יצחק רבין ב-4 בנובמבר 1995.
המוזיאון מוקדש להתפתחות החברה הישראלית במשולב עם סיפור חייו ופועלו של יצחק רבין, והוא בנוי כמסלול ספיראלי מרכזי יורד, שסביבו אולמות התצוגה השונים.
המבנה שמשולב בטופוגרפיה התלולה של סביבתו (חלק מגבעת שיח מוניס) כולל גם שני גנים בשיפוע מהמבנה מטה: הגן המערבי קרוי על-שם הנשיא ביל קלינטון והגן המזרחי, אשר שודרג בשנת 2013, נקרא "גן טריגובוף", על-שם הארי ורונדה טריגובוף, זוג נדבנים יהודים אוסטרלים.
הגנים הנרחבים, בשטח של כ-40 דונם, מעוצבים כמערכת שדרות עצים תל אביביות, וביניהם צמחייה ארץ ישראלית מגוונת.
סעיף 38 לחוק המרכז להנצחת זכרו של יצחק רבין, התשנ"ז-1997, החוק אשר מכוחו הוקם המרכז, מורה הממשלה להעמיד לרשות המרכז קרקע, אך קובע כי יש לממן את הקמת המרכז מכספי תרומות (להבדיל מתקציב המדינה), למרות זאת, דו"ח מבקר המדינה חשף כי בפועל מומנה הבנייה באופן חלקי מאוצר המדינה.
המרכז טען בתגובה כי מדובר בהקדמת מימון אשר הושבה על ידי המרכז למשרד האוצר בשנים שלאחר מכן.
התקציב השוטף של המרכז מגיע בהתאם לחוק מתקציב המדינה, מתרומות ומהכנסות שונות של המרכז (כגון דמי כניסה).
התקציב נקבע על ידי המרכז וטעון אישור של שר האוצר.
בשנת 2012 חתמו אגף התקציבים במשרד אוצר ומרכז רבין על סיכום תקציבי שלפיו בסיס התקציב של המרכז יהיה 11.5 מיליון שקל בשנת 2013, ו-12.2 מיליון שקל בשנת 2014.
מרכז טאוב לחקר המדיניות החברתית בישראל הוא צוות חשיבה (Think Tank) עצמאי שעיקר עיסוקו בתחומי המדיניות הציבורית.
במרכז חברים חוקרים בולטים מהאקדמיה בישראל ומומחים מתחומי המדיניות, העורכים מחקרים בתחום החברתי-כלכלי.
המרכז מפרסם דו"חות, מחקרים וניירות עמדה בנושאים מגוונים.
המרכז נוסד בשנת 1982 כגוף עצמאי על ידי ד"ר ישראל כץ לאחר שסיים את תפקידו כשר העבודה והרווחה בממשלת מנחם בגין.
כץ כיהן כמנהל המרכז, ופרופ' יעקב קופ כיהן כמנהל המחקר.
המרכז שוכן בירושלים ונקרא על שמו של הנרי טאוב, איש עסקים ופילנתרופ אמריקאי, ששימש כיושב ראשו.
בשנת 1991 פרש ישראל כץ, וקופ מונה למנהל.
מ-2015, שימש כראש המרכז פרופ' אבי וייס.
בתפקיד המנכ"ל החליפה אותו סוזאן פת בנבנישתי בשנת 2018, ווייס נשאר כנשיא.
באוקטובר 2022 מונה ניר קידר למנכ"ל.
למרכז יש תוכניות מדיניות בשמונה נושאים עיקריים: חינוך, שוק העבודה, רווחה חברתית, בריאות, כלכלה, דמוגרפיה, סביבה ובריאות והגיל הרך.
המרכז מפתח כלים מקרו-כלכליים לקידום הנושאים הללו בישראל, וחותר להשפיע על המדיניות הציבורית בישראל באמצעות קשר ישיר עם מקבלי ההחלטות ועל ידי פיתוח השיח הציבורי בתהליך קבלת ההחלטות.
בין ראשי התוכניות ג'וני גל, נחום בלס, גיל אפשטיין, בנימין בנטל ונדב דוידוביץ'.
מרכז ירושלים לתקשורת הוא מכון מחקר ומידע פלסטיני שנוסד בשנת 1988 במטרה לעזור לעיתונאים לחוקרים לקבל מידע על הרשות הפלסטינית.
המרכז עורך מחקרים בנושאים שונים, מפרסם תרגומים של חדשות ומאמרים מהשפה הערבית לאנגלית, עורך סקרים בשאלות שעל הפרק בקרב האוכלוסייה הפלסטינית, עורך סקרי שוק ומקיים כנסים ופאנלים בנושאים שונים וימי עיון והכשרות.
מנהל המרכז הוא ד"ר רסאן אל-חטיב, לשעבר שר התכנון ברשות הפלסטינית.
מרכז יעקב הרצוג ללימודי יהדות הוא מוסד חינוכי הנמצא בקיבוץ עין צורים, העוסק בלימוד מקורות ישראל מנקודת מבט פלורליסטית.
המרכז הוקם בשנת 1989 על ידי תנועת הקיבוץ הדתי, על שמו של הרב ד"ר יעקב הרצוג, משפטן ודיפלומט ישראלי, "נוכח ריבוי תופעות של ניכור תרבותי וחברתי שאיימו ושעדיין מאיימות לפורר את הרקמה החברתית בישראל".
המרכז מצהיר כי הוא "אחד המוסדות האורתודוקסיים היחידים בישראל שעוסק בלימוד דיאלוגי ופלורליסטי של מקורות ישראל", ורואה את העיסוק במקורות התרבות היהודיים לגוניהם כמנוף לפיתוח שיח איכותי בחברה הישראלית.
מרכז הרצוג מקיים שיעורים, הרצאות, סדנאות ובתי מדרש לקהל הרחב, נשים וגברים, חילונים ודתיים כאחד.
כ-4,000 משתתפים לוקחים חלק בתוכניות לימוד ואירועים מיוחדים מדי שנה.
המרכז מדגיש בפעילותו את בני הנוער, ובכל שנה מאות בני נוער וצעירים משתלבים בתוכניות המרכז העוסקים בכינון זהות יהודית-ישראלית.
בין היתר מפעיל המרכז את תוכנית "מנהיגי העתיד", המיועדת לטיפוח נוער בדרום הארץ.
כמו כן המרכז מפעיל מספר תוכניות להכשרת מורים והשתלמויות בנושאי יהדות.
מבנה המרכז נמצא בצמוד למבנה ישיבת הקיבוץ הדתי בעין צורים.
מאז שנת 2005 מתקיימת במרכז תוכנית "אופק", המיועדת לסטודנטים עולים מברית המועצות לשעבר.
בשנת 2007 הקים המרכז את מכינת "צהלי", המכינה הקדם צבאית הראשונה לבנות דתיות.
הבנות לומדות, מתנדבות ופעילות באזור שנה שלמה לפי הגיוס לצה"ל.
בשנת 2015 פתחה צהלי שלוחה נוספת בעין צורים, סמוך למרכז הרצוג.
המכינה על שתי שלוחותיה מונה 75 חניכות וקרויה על שמה של תמר אריאל, הנווטת הדתיה הראשונה.
החל משנת 2014 החל מרכז הרצוג להפעיל את בית מדרש דרומא באוניברסיטת בן-גוריון כחלק מבתי מדרש לסטודנטים בדרום הארץ שהוא מפתח.
בשנת 2022 זכה המרכז בפרס לחינוך יהודי על שם ד"ר חיים קונסטנטינר מטעם בית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב.
המרכז הוציא עד היום לאור מספר פרסומים בנושאי יהדות ומודרנה, והחל משנת 2004 שותף עם תנועת נאמני תורה ועבודה בהוצאת כתב העת "דעות".
יוסף אחיטוב, על גבול התמורה: עיון במשמעויות יהודיות בימינו - אסופת מאמרים, תשנ"ה.
עין טובה: דו-שיח ופולמוס בתרבות ישראל - ספר היובל לטובה אילן, עורך: נחם אילן, תשנ"ט.
תרבות יהודית בעין הסערה - ספר היובל ליוסף אחיטוב, עורכים: אבי שגיא ונחם אילן, תשס"ג.
יובל ריבלין, העכבר ששאג: זהות יהודית בקולנוע האמריקני והישראלי, 2009.
יוסף אחיטוב, משבי רוח: דברי הגות ומחשבה - אוסף מאמריו המאוחרים, עורכים: יקיר אנגלנדר ואבי שגיא.
אסתר שפרעם, מאמר אסתר - שיעוריה של אסתר שפרעם, מרצה במרכז.
המרכז חבר ב"ברית חושך לגרש" למאבק בגזענות בישראל (הוקמה בספטמבר 2009 על רקע פרסום הספר תורת המלך), יחד עם עוד כ-14 ארגונים דתיים וחילוניים.
בראש המרכז עמדה עד אוקטובר 2008 ד"ר גילי זיוון, לאחר מכן עמד ד"ר נח חיות ואותו החליפה שרה עברון.
נכון לשנת 2022 עומד בראש המכון יונתן דובוב.
בין שאר חברי הסגל והמרצים נמנו לאורך השנים טובה אילן, מייסדת המרכז, חוקר הקולנוע יובל ריבלין, הרב אילעאי עופרן, חגית ברטוב, דרורית וייס, ד"ר מיכל וולף, ד"ר גבי ברזילי, ד"ר ירון זילברשטיין, ד"ר שמואל פאוסט, פרופסור נחם אילן ועוד.
המרכז חבר באיגוד ההתחדשות היהודית "פנים".
מרכז ידע גליל עליון (מיג"ל) הוא מכון מדעי למחקר ופיתוח יישומי, וכן מרכז להכשרה מדעית וטכנולוגית הפועל בקריית שמונה ובמתקנים שונים בגליל ובגולן.
המכון הוקם בשנת 1978 ומטרתו היא "לפתח כלכלת ידע בגליל, בתחומי מדעי החיים והסביבה".
המכון כפוף לחברה לפיתוח הגליל של איגוד התעשייה הקיבוצית.
המכון הוקם בשנת 1978 כמעבדה לחקר השימוש בכבול באגם החולה המיובש לצורכי אנרגיה.
מחקר זה הסתיים כעבור שנה.
גד דגני היה בין מייסדי המכון ומנהלו המדעי בשנים 1986–2011.
בשנת 1982 הוכר המכון על ידי המדען הראשי במשרד התעשייה והמסחר כמכון מחקר ישומי לבצוע מחקר ופיתוח לתעשייה.
משנת 1992, עם הקמת בית הספר למדעים וטכנולוגיה במכללה האקדמית תל-חי, החלו חוקרים מסגל המכון לשמש כמרצים בו במגוון החוגים.
המכון עוסק בתחומי הביולוגיה, הכימיה, חקר תרופות, חקר חקלאות, חקר הסביבה, ביוטכנולוגיה.
מרכז ישראלי לקידום צדק חברתי היא עמותה שהוקמה ב-2001 ונמחקה ב-2024, שהוקמה בשנת 2001 על ידי יוצאי השירות הציבורי ואנשי אקדמיה, לשם קידום מדיניות של צדק חברתי, שוויון ושילוב כלל הקבוצות בחברה ובכלכלה הישראלית.
המרכז פועל במסגרת צוותי עבודה בנושאים: גלובליזציה, חינוך, יעדים חברתיים, הדרה החברתית, מיסוי, מעקב אחר עבודת מטה הממשלה וצוות תעסוקה.
הצוותים מחברים דוחות וניירות עמדה, אשר בין החשובים שבהם ניתן למנות את דוחות המעקב אחר יישום האג'נדה החברתית של ממשלת ישראל
הצעה להקמת מועצה כלכלית חברתית ממלכתית
ומסמכי מדיניות בתחומי המדיניות החברתית צמצום העוני וקידום תעסוקה
בין הרעיונות שקידם המרכז בהצלחה: הקמת מועצה ממלכתית לכלכלה וחברה, אימוץ יעדים חברתיים של ממשלת ישראל בתחום הרחבת התעסוקה וצמצום העוני, תוכנית ממשלתית מפורטת לקידום תעסוקה במגזרים בשיעור השתתפות נמוך ופרסום שנתי של דוח "פני החברה בישראל" המודד עוני והדרה חברתית על פי 20 המדדים המקובלים במדינות האיחוד האירופי
מרכז יום לקשיש הוא מוסד המשרת קשישים תשושים, סיעודיים ותשושי נפש המתגוררים בבתיהם.
מרכז יום נבדל ממועדון קשישים בכך שהוא מספק בנוסף לפעילות פנאי, שירותי טיפול בקשיש, כמו ארוחות, מעקב רפואי, מעקב של עובדת סוציאלית, מקלחות וכביסה.
בישראל כ-170 מרכזי יום לזקנים המשרתים כ-13,000 קשישים.
על פי דרישת משרד הרווחה, מרכז יום לקשיש פועל לפחות 5 ימים בשבוע במשך 6 שעות רצופות במהלכן עליו לספק סל שירותים הכולל ארוחות בוקר וצהריים, שירותי רחצה, פיזיותרפיה, ריפוי בעיסוק, פעילות גופנית, בדיקות רפואיות, עבודה סוציאלית, ייעוץ גריאטרי ופעילויות פנאי.
מרכזי היום מחויבים לספק הסעות מבית הקשיש ובחזרה.
פרט לסל השירותים הבסיסי מספקים מרכזי יום גם פעילויות חברתיות, תרבותיות ותעסוקתיות בהתאם לרצונם ויכולתם של הקשישים.
היקף הפעילות שמחויב המרכז להפעיל תלוי במספר הקשישים אך לא פחות משתי פעילויות ביום.
פעילויות אלו כוללות חוגים, הרצאות, קבוצות תמיכה, מלאכות יד, גינון טיפולי, יוגה ויוגה צחוק וטיולים.
בכמה מרכזי יום מופעל במסגרת זו פרויקט "מחשב לכל גיל" שמטרתו הנחלת מיומנויות מחשב כאמצעי לשיפור איכות חייהם של הקשישים.
פרויקט נוסף הוא "קשישים עושים קולנוע" במסגרתו מעבדים קשישים סיפורים אישיים לתסריטים ומשחקים בסרט המופק על פי התסריט שכתבו.
המרכזים הוקמו ביזמת ארגון אשל המספק הנחיה מקצועית ומנוהלים על ידי עמותות מקומיות הנקראות עמותות עלה (עמותה למען הקשיש).
מטרת המרכזים לספק את חלק מהשירותים לטיפול בקשיש, ובכך להקל את העומס על משפחת הקשיש ולאפשר את המשך המגורים בביתו בקהילה שלו.
בכך, מרכז היום מהווה תחליף לבית אבות.
המימון להפעלת המרכזים מגיע ברובו מתשלומי ביטוח סיעוד וכן ממשרד הרווחה המקצה מכסות ימי טיפול לכל מרכז יום, הרשות המקומית והשתתפות עצמית של הקשישים.
החלטה על הקמת מרכז יום לקשיש מתקבלת במחלקה לשירותים חברתיים ביישוב והפעלתו מפוקחת על ידי ועדת היגוי בה חברים:
מפקח מחוזי של השרות לזקן של משרד הרווחה
נציג המחלקה לשירותים חברתיים ביישוב
אגודת אשל, שהוקמה בשנת 1969, פעלה בתחילה להקמת בתי אבות במקומות שונים ברחבי ישראל.
על פי התוכנית, בבתי האבות סופקו גם שירותים של מרכז יום לקשישים שהמשיכו להתגורר בבתיהם.
בית האבות הראשון שהוקם במתכונת זאת היה בעפולה לצד מרכז רפואי העמק.
בתי אבות נוספים שסיפקו שירותים לקשישים בקהילה נפתחו ב-1977 באשקלון וב-1980 בצפת.
במקביל, עלה הרעיון להקים מרכזי יום לקשישים מההתיישבות שאינם מעוניינים עדיין לעבור לבית אבות.
בשנת 1973 אומץ הרעיון של מרכזי יום לקשיש על ידי משרד הסעד.
בשנת 1976 נפתח מרכז יום בבית שאן.
רבים ממרכזי היום בישראל הוקמו במהלך שנות ה-80.
עד שנת 2012 נהג משרד הרווחה לממן את הטיפול שניתן לקשישים במסגרת מרכזי היום בהיקף של 75%, והרשויות המקומיות השלימו את 25% הנותרים.
בשנים 2013-2012 החליט משרד הרווחה על העברה הדרגתית של הפעלת מרכזי היום לידי הרשויות המקומיות, האחראיות על בחירת מפעילי מרכזי היום, או על הפעלתם באופן עצמאי.
מרכז טיסות החלל גודרד הוא אחד ממרכזי המחקר הגדולים ביותר של נאס"א.
המרכז הוקם ב־1 במרץ 1959 והיה מרכז הטיסה הראשון שסופח לנאס"א.
מרכז גודרד מעסיק כ־10,000 עובדים והוא ממקום כ־10.5 ק"מ צפונית־מזרחית לוושינגטון די.
המרכז נקרא על שם רוברט גודרד (1882-1945), מחלוצי מהנדסי הטילים בארצות הברית.
מרכז גודרד הוא הארגון המשולב של מדענים ומהנדסים הגדול ביותר בארצות הברית שמטרתו חקר כדור הארץ, מערכת השמש והיקום באמצעות תצפיות מהחלל.
המרכז משמש כמעבדה מרכזית לפיתוח ותפעול רכבי חלל בלתי מאוישים, מבצע מחקרים מדעיים, מפתח ומתפעל מערכות חלל ומפתח מערכות טכנולוגיות הקשורות לנושאים אלו.
המרכז מפעיל שתי מערכות עיקוב ותקשורת למשימות חלל: Space Network ו־Near Earth Network, מפתח ומתפעל מערכות מידע מתקדמות בנושא חקר כדור הארץ והחלל ומפתח לוויינים עבור מנהל הים והאטמוספירה הלאומי (NOAA).
מרכז גודרד אחראי למספר משימות חלל של נאס"א כגון טלסקופ החלל האבל, תוכנית אקספלורר, תוכנית דיסקברי, COBE ו־SOHO, ומספר פרויקטים בינלאומיים נוספים.
באופן כללי, משימות חלל שמטרתם ביצוע תצפיות חלל מנוהלות על ידי מרכז גודרד בעוד משימות מחקר מנוהלות על ידי JPL.
מרכז גודרד הוא מרכז החלל המבוגר והוותיק ביותר של נאס"א.
עד ל־1 במאי 1959 נודע המרכז בשם "מרכז החלל בלטסוויל" אז קיבל המרכז את השם "גודרד" על שם מדען הטילים רוברט גודרד.
עם הקמת המרכז הועברו אליו 157 עובדים מצי ארצות הברית שעבדו אז על תוכנית ונגארד.
העובדים המשיכו לעבוד עבור מעבדת המחקר של הצי (NRL) בוושינגטון די.
בעוד מרכז גודרד היה בהליכי בנייה.
מרכז גודרד תרם לתוכנית מרקורי - תוכנית החלל המאוישת הראשונה של ארצות הברית.
המרכז הוביל את התוכנית בימיה הראשונות וניהל את 250 העובדים שעבדו על התוכנית ושמוקמו במרכז המחקר לנגלי בהמפטון, וירג'יניה.
בגלל העבודה הרבה שדרשה תוכנית מרקורי החליטה נאס"א בסופו של דבר להקים מרכז חלל חדש - כיום מרכז החלל ג'ונסון ביוסטון, טקסס.
צוות תוכנית מרקורי ופעילות התוכנית הועברו למרכז ג'ונסון ב־1961.
מרכז גודרד המשיך להיות מעורב בתוכנית החלל המאוישת של נאס"א וסיפק תמיכת מחשבים ומעקב באמצעות רדאר אחרי המשימות דרך תחנות הקרקע של מערכת ה־STDN.
עם זאת, עיסוקו המרכזי של מרכז גודרד היה בתכנון לוויינים וגשושיות למשימות מחקר.
מרכז גודרד היה החלוץ במספר תחומים הקשורים בפיתוח חלליות, כולל פיתוח חלליות מודולריות שעלו פחות והייתה אפשרות לתקן אותם לאחר שיגורם.
החללית SolarMax שפותחה במרכז גודרד שוגרה ב־1980 ותוקנה במסלול על ידי אסטרונאוטים ממעבורת החלל צ'אלנג'ר ב־1984. טלסקופ החלל האבל ששוג ב־1990 עדיין פעיל וגם שיפר את יכולותיו בזכות סדרת משימות שירות שביצעו מעבורות החלל.
כיום עוסק מרכז גודרד עדיין מעורב בתוכניות המפתח של נאס"א.
מרכז גודרד פיתח יותר מכשירים לחקר מערכת השמש מכל ארגון אחר ומכשירים פרי פיתוחה הגיעו לכל כוכבי הלכת במערכת השמש.
מרכז גודרד מפתח כלים לשימוש אסטרונאוטים בפעילות חוץ־רכבית והוא מתפעל את המקפת לסקר הירח (LRO) ששוגרה ב־2009 על מנת לחקור את הירח לקראת נחיתות מאוישות על פניו.
מרכז המבקרים במרכז גודרד פתוח לציבור הרחב והכניסה אליו היא ללא תשלום.
במרכז המבקרים מוצגים חלליות ומערכות חלל אחרות שפותחו במרכז גודרד.
High Bay Cleanroom הוא חדר נקי הממוקם במבנה 29 במרכז גודרד והוא החדר הנקי ברמת ISO-7 הגדול ביותר בעולם עם נפח של 36,812 מטרים מעוקבים.
חדרי הואקום הסמוכים בבניינים 7 ו־10 ניתנים לחימום לעד ±200 מעלות צלזיוס (עד פלוס 200 מעלות ועד מינוס 200 מעלות).
בבניין 15 מצויה צנטריפוגה היכולה להפיק עד 30 G על עד 2.5 טון מטען.
ארכיון מרכז המחקר למדעי האנרגיה והאסטרופיזיקה
הארכיון, הקרוי בקיצור HEASARC, הוא הארכיון של נאס"א המיועד לארכוב והפצת מידע אודות אנרגיה אסטרונומית, מידע אודות קרני X וקרני גמא אסטרונומיים וארכיוני מידע נוספים הקשורים למשימות נאס"א.
המרכז, המכונה בקיצור SATC, הוקם ב־1992 כמחלקה במשרד למערכות אמינות ובטוחות במרכז גודרד.
המרכז מהווה מקור למחקרים אודות מדדי תוכנה, אבטחת מידע וניהול סיכונים.
מרכז גודרד מנהל שלושה מתקנים נוספים שאינם נמצאים בגרינבלט:
מתקן הטיסות וולופס הממוקם בוולופס איילנד , וירג'יניה, הוקם ב־1945 והוא אחד מאתרי השיגור הוותיקים ביותר בעולם.
וולופס מנהלת את תוכנית רקטות המחקר של נאס"א והיא מבצעת כ־35 משימות כל שנה.
מכון גודרד לחקר החלל (GISS) ממוקם באוניברסיטת קולומביה בניו יורק ושם מבוצעים מרבית המחקרים התאורטיים של מרכז גודרד.
בשיתוף פעולה קרוב מאוניברסיטת קולומביה ואוניברסיטאות נוספות באזור המכון מספק תמיכה מחקרית בגאופיזיקה, אסטרופיזיקה, אסטרונומיה ומטאורולוגיה.
מתקן ההכשרה והאימות העצמאי על שם קתרין ג'ונסון (IV&V) בפיירמונט , וירג'יניה המערבית, נוסד ב־1993 על מנת לשפר את בטיחות, אמינות ואיכות התוכנות המשמשות את נאס"א במשימותיה.
מרכז גודרד אחראי גם לקומפלקס ווייט סאנדס, שני מתקנים הממוקמים בלאס קרוקס, ניו מקסיקו, אך האתר נמצא בבעלות מרכז החלל ג'ונסון כחלק ממתקן הבדיקות ווייט סאנדס.
מרכז גודרד היה מעורב בתכנון, בניית ותפעול חלליות מאז החללית האמריקאית הראשונה - אקספלורר 1. המרכז השתתף בפיתוח לווייני תוכנית לאנדסאט המצלמים את כדור הארץ ותצלומיהם מספקים מידע על שינויים גלובליים בתחומים שונים ומידע ביטחוני ובפיתוח לווייני תוכנית TIROS - לווייני מזג האוויר הראשונים של כדור הארץ.
המרכז השתתף גם בפיתוח טלסקופי ומצפי חלל כגון ה־Compton Gamma Ray Observatory וה־Cosmic Background Explorer שסיפקו מידע מדעי על היקום בו אנו חיים.
מרכז גודרד מתפעל כיום עשרות משימות מחקר בחלל עבור נאס"א.
בין המשימות נמצאים לוויינים מתוכנית EOS (טרה, אקווה ואאורה) המשרתים לצד לוויינים המופעלים על ידי מרכזים שונים בארצות הברית ובעולם.
המרכז מתפעל גם את הלוויין TRMM - לוויין המספק מידע חיוני לחיזוי סופות הוריקן.
חל ממשימות המרכז מתופעלות על ידיו לשימושם של ארגונים אחרים כגון לאנדסאט 7 המתופעל עבור US Geological Survey ולווייני ה־GEOS המתופעלים עבור מנהל הים והאטמוספירה הלאומי ומשמשים לחיזוי מזג אוויר.
משימות אחרות של מרכז גודרד תומכות במגוון תחומים בתחום חקר החלל.
הפרויקט המפורסם ביותר של מרכז גודרד הוא טלסקופ החלל האבל, המספק תצלומים המספקים מידע על גלקסיות רחוקות כבר למעלה מ־20 שנה.
משימות אחרות כגון לוויין המחקר WMAP חוקרות את מבנה ואבולוציית היקום.
משימות אחרות כגון SOHO וגשושית לחקר דינמיקת השמש חוקרות את השמש ואת השפעות השמש על החיים בכדור הארץ.
מרכז גודרד עסוק בפרויקטים שתאריכי השיגור שלהם נעים מהשנה הקרובה ועד לסוף העשור.
הפרויקט העתידי המרכזי ביותר הוא טלסקופ החלל ג'יימס וב העתיד להיות משוגר באוקטובר 2021 ולחקור את היקום באמצעים מתקדמים בהרבה מאלו שעל טלסקופ החלל האבל ששוגר ב־1990.
מרכז טיסות החלל ג'ורג' מרשל הוא מרכז מחקר אזרחי השייך לממשלת ארצות הברית, המתמחה בעיקר בפיתוח משגרים ומערכות הנעה לחלליות.
המרכז נמצא באחריות נאס"א והוא המרכז הגדול ביותר הנמצא ברשותה.
משימתו הראשונה של המרכז הייתה פיתוח משגרי הסטורן עבור תוכנית אפולו ובהמשך הוביל ומוביל את פיתוח מערכות ההנעה של מעבורות החלל ומשגריה העתידיים של נאס"א, תכנון מטענים ואימון אנשי צוות לתפעולם, פיתוח תחנת החלל הבינלאומית והרכבתה, וניהול מערכות מחשוב ותקשורת.
המרכז ממוקם ברדסטון ארסנל על יד האנטסוויל, אלבמה והוא קרוי על שמו של גנרל הצבא ג'ורג' מרשל.
המרכז כולל גם את מרכז התמיכה המבצעית האנטסוויל (Huntsville Operations Support Center, בקיצור - HOSC), מתקן שתמך בשיגורי מעבורות החלל, תפעול מטענים וניסויים במרכז החלל קנדי ובתפעול ושיגור משימות וניסויים אל תחנת החלל הבינלאומית.
HOSC משגיחים גם על שיגור משימות מנמל החלל קייפ קנוורל כאשר מטען של מרכז מרשל כלול במשימה.
עם סיום המלחמה עם גרמניה במאי 1945 החלה ארצות הברית לאסוף מדענים ומהנדסים גרמניים שהיו מעורבים בפיתוח הטכנולוגיות המתקדמות של הצבא הנאצי.
המבצע הידוע ביודר במהלך התוכנית היה מבצע פייפרקליפ.
במסגרת מבצע זה, באוגוסט 1945, 127 מדעני טילים גרמניים, ובראשם ורנר פון בראון, חתמו על חוזי העסקה עם חיל החימוש של צבא ארצות הברית.
רובם של המדענים והמהנדסים עבדו יחד עם פון בראון בפיתוח טיל ה־V-2 בפנמינדה.
פון בראון ושאר המדענים והמהנדסים הועברו לפורט בליס שבטקסס והחלו לעבוד יחד עם מרכז מחקר הטילים החדש של צבא ארצות הברית.
במשך 5 השנים הבאות אותם מדענים ומהנדסים עסקו בעיקר בשיפור טיל ה־V-2 עבור צבא ארצות הברית.
הניסויים בטילים בוצעו במטווח הטילים וייט סנדס שבניו מקסיקו ששכן בסמוך.
לפון בראון היה עניין גדול בפיתוח טילים למטרות מדע ומחקר בחלל.
ניתנה לו הרשות להשתמש ברקטת ה־Wac Corporal כשלב שני לרקטת ה־V-2, והשילוב, שקיבל את השם Bumper, שבר את שיא הגובה לאותו זמן כשהגיע לגובה 400 ק"מ.
במהלך מלחמת העולם השנייה, פגזי תותחים יוצרו ואוחסנו בשלושה מאגרי נשק סמוך להאנטסוויל, אלבמה.
עם תום המלחמה אוחדו שלושת המתקנים למתקן אחד בשם רדסטון ארסנל.
באוקטובר 1948, מפקד חיל החימוש האמריקאי קבע כי רדסטון ארסנל יהיה למרכז מחקר ופיתוח רקטות ומערכות קשורות, וביוני אותה שנה המרכז נפתח.
כעבור שנה אישר מזכיר הצבא של ארצות הברית את מעבר פעילויות המחקר והפיתוח של רקטות מפורט בליס לרדסטון ארסנל, ובתחילת 1950 הועברו כ־1,000 אנשים כולל קבוצתו של פון בראון.
באותו זמן נוספה האחריות לפיתוח טילים מונחים, וכך החלו בפיתוח טיל מונחה לטווח בינוני שבסופו של דבר הפך לטיל הרדסטון.
בעשור לאחר מכן התרחב מאוד פיתוח הטילים ברדסטון ארסנל.
רקטות מונחות קצרות טווח רבות פותחו וגם פיתוח הרדסטון יצא לדרך.
אף על פי שהרדסטון היה מיועד בעיקר למטרות צבאיות, פון בראון שמר על מטרתו לחקר החלל ופרסם מאמר בנושא.
באמצע 1952, המדענים והמהנדסים הגרמנים, שעבדו תחת חוזים פרטיים, הוסבו לעובדי מדינה ובמהלך 1955–1954 הפכו רובם לארחי ארצות הברית.
פון בראון מונה לרא אגף פיתוח הטילים המונחים.
בספטמבר 1954 הציע פון בראון להשתמש בטיל הרדסטון כשלב עיקרי למשגר שישמש לשיגור לוויינים לחלל.
שנה אחר כך הושלם מחקר לתוכנית אורביטר (תוכנית מתחרה לתוכנית וונגארד), שפירט תוכניות ולוחות זמנים לשיגור סדרת לווייני מחקר.
תוכנית זו של צבא ארצות הברית נדחתה בעקבות הבחירה לפתח את משגר הוונגארד שהיה בפיתוח צי ארצות הברית.
בפברואר 1956 נוסדה הסוכנות הצבאית לטילים בליסטיים (ABMA) ופון בראון מונה לראש אגף פיתוח המבצעים.
אחד הפרויקטים העיקריים היה טיל חד שלבי לטווח של 2,400 ק"מ שפיתוחו החל שנה קודם לכן.
הטיל, שיועד לשימוש הצי והצבא האמריקאי, קיבל את השם PGM-19 יופיטר.
בחינת מערכות ההנחיה לטיל זה החלו במרץ 1956 על טיל רדסון מותאם שקיבל את השם "יופיטר A".
בחינת רכב החדירה לאטמוספירה החלו בספטמבר 1956 על טיל רדסטון בעל שלב עליון מיוצב סיבובית בשם "יופיטר C".
היופיטר שוגר לראשונה מבסיס חיל האוויר קנוורל במרץ 1957, וטיסתו המוצלחת הראשונה לטווח מלא הייתה ב־31 במאי.
פרויקט היופיטר נלקח בסופו של דבר על ידי חיל האוויר האמריקאי.
היופיטר C שפותח על ידי ABMA שוגר לטיסות מבחן (לרכבי חדירה) עם שלב ראשון רדסטון ושני שלבים נוספים, ולשיגורים במסגרת תוכנית אקספלורר עם שלושה שלבים עליונים.
ב־4 באוקטובר 1957 שיגרה ברית המועצות את הלוויין המלאכותי הראשון - ספוטניק 1, וחודש לאחר מכן (ב־3 בנובמבר) שיגרה את ספוטניק 2. ארצות הברית ניסתה לשגר לוויין ב־6 בדצמבר על גבי משגר ונגארד של הצי, אך השיגור, ששודר בטלוויזיה, נכשל.
ב־31 בינואר 1958, אחרי שקיבלו אישור לכך, פון בראון ו־ABMA השתמשו בטיל יופיטר C בקונפיגורציית יונו 1, ושיגרו בהצלחה את הלוויין האמריקאי הראשון - אקספלורר 1.
בסוף מרץ 1958 הקומה מפקדת חימוש הטילים של צבא ארצות הברית (AOMC) ברדסטון ארסנל.
מפקדה זו כללה את ABMA ואת תוכנית החלל שלה.
באוגוסט, AOMC ו־ARPA (כיום DARPA) יזמו יחד תוכנית לבניית משגר גדול בעל דחף של כ־6.7 מגה־ניוטון על ידי שימוש במגוון מנועים רקטיים שכבר היו קיימים.
בתחילת 1959 קיבל המשגר המתוכנן את השם סטורן.
ב־2 באפריל 1958 הציע נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר בפני הקונגרס להקים סוכנות ממשלתית שתהיה אחראית לכל פעילות החלל האזרחית של ארצות הברית.
ב־29 ביולי אותה שנה חתם הנשיא על חוק האווירונאוטיקה והחלל הלאומי וכך נוסדה נאס"א.
הסוכנות החדשה קיבלה לידיה את הסוכנות הלאומית לאווירונאוטיקה (NACA) עם 7,500 מעובדיה יחד עם מרכז המחקר איימס (ARC), מרכז המחקר לנגלי (LaRC) ומרכז המחקר גלן (GRC).
למרות קיומה של סוכנות חלל רשמית, המשיך צבא ארצות הברית בפיתוח מספר תוכניות חלל משלו.
ביוני 1959 השלימה ABMA מחקר סודי בשם פרויקט הורייזון עבור הצבא, בו פורטו תוכניות לשימוש במשגר הסטורן להקמת מושבה צבאית מאוישת על הירח, אך הפרויקט נדחה ותוכנית הסטורן הועברה לידי נאס"א.
תוכנית הלוויינים האמריקאית שהשתמשה במשגר הרדסטון קיבלה ב־26 בנובמבר 1958 את השם תוכנית מרקורי.
במטרה לשגר בני אדם לחלל, הקופים אייבל ובייקר הפכו ליצורים החיים הראשונים ששהו בחלל וחזרו בשלום ב־28 במאי 1959. הקופים נישאו בתוך קפסולה קטנה בראשו של משגר יופיטר לגובה של 480 ק"מ ועברו מרחק של כ־2,400 ק"מ.
ב־21 באוקטובר 1959 אישר הנשיא אייזנהאואר את העברתם של כל פעילויות החלל של צבא ארצות הברית לידי נאס"א.
התהליך הושלם ב־1 ביולי 1960 כאשר 4,670 עובדים, מבנים וציוד בשווי של כ־100 מיליון דולר, ו־1,840 דונם קרקע הועברו מידי AOMC ו־ABMA לידי נאס"א, שחנכה באותו יום את המתחם, שקיבל את השם מרכז טיסות החלל מרשל.
המרכז נקרא על שמו של הגנרל האמריקאי ג'ורג' מרשל, ראש המטה הכללי של צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, מזכיר המדינה של ארצות הברית, וזוכה פרס נובל לשלום על תוכניתו לשיקום אירופה.
ב־25 במאי 1961, רק 20 ימים אחרי טיסתו של אלן שפרד לחלל, הציב נשיא ארצות הברית דאז ג'ון קנדי את המטרה הלאומית להנחית אדם על הירח ולהחזירו בשלום עד סוף העשור.
בתוכנית שהלכה והתפתחה - תוכנית אפולו - תפקידו של מרכז מרשל היה לפתח את המשגרים שישמשו את התוכנית - משגרי הסטורן.
לשם כך פותחו 3 מנועים רקטיים חדשים: J-2, F-1 ו־H-1, ושודרג המנוע הקיים RL10. מנוע ה־F-1 הוא המנוע הרקטי הנוזלי העוצמתי ביותר שאי פעם היה בשימוש.
כל מנוע F-1 הפיק דחף של כ־6.7 מגה־ניוטון.
המרכז פיתח עבור התוכנית גם מכשור מדעי שהוצב על ידי האסטרונאוטים על הירח, ואת רכב הנדידה הירחי (LRV) ששימש את שלוש המשימות האחרונות בתוכנית שנחתו על הירח (אפולו 15, 16 ו־17).
בנוסף לתוכנית אפולו, עסק המרכז גם בפעילויות מדעיות שניצלו את שיגורי הניסוי של משגרי הסטורן 1:
בפרויקט הייווטר ("מים גבוהים") מולא השלב השני של המשגר ב־87 מ"ק מים, ולאחר סיום פעולת השלב הראשון, מטעני נפץ שחררו את המים לאטמוספירה העליונה, במטרה לבחון מה יקרה להם.
הפרויקט ענה לשאלה שהטרידה מספר מהנדסים באותה תקופה - מה יקרה לדלק נוזלי שישוחרר באטמוספירה במקרה שתהיה תקלה במשגר.
הניסוים בוצעו בין אפריל לנובמבר 1962.
בתוכנית פגסוס נשא השלב השני של הסטורן 1 לוויין פגסוס שנשא מספר כלים מדעיים לבחינת מיקרו־מטאוריטים.
לווייני הפגסוס נשארו מחוברים לשלבו השני של המשגר.
שלושה לווייני פגסוס שוגרו במהלך 1965 והם נשארו במסלולם לפרקי זמן של 3 עד 13 שנים.
כבר בשנות ה־60 החלו תכנונים להשתמש בחלליות אפולו ומשגרי סטורן בתוכניות אחרות מלבד תוכנית אפולו.
בין התוכניות שהוצעו היה שיגור חללית אפולו מאוישת לבצע יעף על פני כוכב הלכת נוגה ושיגור תחנת חלל למסלול סביב כדור הארץ.
התוכנית לשגר משימה מאוישת לנוגה נדחתה בגלל קיצוצים וחוסר עניין.
תוכנית מעבדת החלל לעומת זאת פותחה עד שלבסוף שוגרה תחנת החלל סקיילאב למסלול LEO ב־14 במאי 1973. אל תחנת החלל שוגרו שלושה צוותים בני שלושה אנשי צוות כל אחד ששהו בתחנה לפרקי זמן של 24, 59 ו־84 ימים.
התחנה ננטשה על ידי הצוות השלישי והאחרון ב־1974, והיא נשרפה באטמוספירה ב־11 ביולי 1979. תוכנית נוספת שהשתמשה ברכיבי תוכנית אפולו הייתה פרויקט אפולו-סויוז ב־1975, פרויקט משותף לארצות הברית וברית המועצות במסגרתו שוגרו שתי חלליות, רוסית ואמריקאית, למפגש בחלל, מפגש שסימל את סיום המרוץ לחלל.
ב־5 בינואר 1972 הודיע נשיא ארצות הברית דאז ריצ'רד ניקסון על תוכניות לפיתוח מעבורת חלל - חללית לשימוש רב פעמי.
מעבורת החלל כללה 3 חלקים עיקריים - מעבורת, מכל דלק חיצוני ורקטות האצה.
מרכז מרשל קיבל את האחריות לפיתוח רקטות ההאצה, המנועים הראשיים של המעבורות, ומכל הדלק החיצוני.
המרכז עסק גם בפיתוח ספייסלאב - מעבדה ששוגרה בתוך תא המטען של המעבורת.
המרכז פיתח גם את ה־IUS - שלב רקטי ששימש לוויינים וגשושיות ששוגרו בתוך מעבורת החלל להמשיך ליעדם (בדרך כלל למסלול גאוסטציונרי או יציאה משדה הכבידה של כדור הארץ).
בסוף שנות ה־60 החלו ב־MSFC לעבוד על תוכנית HEAO (High Energy Astronomy Observatory) - תוכנית לחקירת קרני X, קרני גמא וקרינה קוסמית במסלול LEO.
בעקבות חוסר תקציב (ששימש את תוכנית אפולו) התוכנית נדחתה ויצאה לפועל בסופו של דבר בסוף שנות ה־70 ונמשכה עד ל־1981. התוכנית כללה שלושה לוויינים ששוגרו למסלול LEO.
תוכנית מעבורות החלל, שעסיקה רבות את מרכז מרשל, החלה את דרכה בחלל עם שיגורה של מעבורת החלל קולומביה למשימת STS-1 ב־12 באפריל 1981. במשך שנות ה־80 וה־90 עסק מרכז מרשל בתפעול וייצור חלקי מעבורת החלל שהיו באחריותו – רקטות ההאצה, המנועים הראשיים של המעבורות, ומכל הדלק החיצוני.
המרכז עסק גם בפיתוח ספייסלאב – מעבדה ששוגרה בתוך תא המטען של המעבורת וה־IUS – שלב רקטי ששימש לוויינים וגשושיות ששוגרו בתוך מעבורת החלל להמשיך ליעדם.
ב־28 בינואר 1986 שוגרה מעבורת החלל צ'לנג'ר למשימת STS-51-L.
דקה ו־13 שניות לאחר השיגור התפוצצה המעבורת ו־7 אנשי צוותה נהרגו.
בחקירת האסון התברר כי המעבורת התפוצצה בעקבות תקלה באחת מרקטות ההאצה, עליהם היה אחראי מרכז מרשל.
בעקבות כך עברו רקטות ההאצה מספר שדרוגים ובדיקות במרכז מרשל, במהלכם קורקעו המעבורות.
במעבורות חזרו לשירות רק בספטמבר 1988 עם שיגור משימת STS-26.
הופעת מעבורת החלל אפשרה את הוצאתם לפועל של מספר תוכניות חלל גדולות, אשר MSFC לקחה בהם חלק חשוב:
תחנת החלל הבינלאומית – כבר בימי סקיילאב החלו ב־MSFC לתכנן את בנייתה של תחנת חלל גדולה.
ב־1984 הכריז נשיא ארצות הברית דאז, רונלד רייגן, על תוכנית לבניית תחנת חלל בשם פרידום, אך בעקבות קיצוצים התוכנית נשארה על הנייר.
הרכיב הראשון של התחנה שוגר ב־20 בנובמבר 1998 על גבי משגר פרוטון רוסי.
תחנת החלל הבינלאומית (ISS) מאוישת מאז ה־7 בפברואר 2001 באופן רציף.
במהלך השנים שימשו מעבורות החלל האמריקאיות לשיגור רכיבים נוספים להרכבת התחנה, וגם להחלפת צוותים ולאספקת התחנה.
טלסקופ החלל האבל – כבר בשנותיה הראשונות של נאס"א, שוגרו מספר טלסקופי חלל לחלל שהוכיחו כי התצפית מן החלל יעילה הרבה יותר.
בעקבות כך החלו בנאס"א לתכנן טלסקופ חלל גדול שישוגר למסלול ויתוחזק על ידי מעבורות החלל שפיתוחם החל.
למרות בעיות תקציב, שכמעט גרמו לחיסול התוכנית, הקונגרס אישר בסופו של דבר את התוכנית ב־1978. MSFC קיבלה את האחריות פיתוח ובניית הטלסקופ, בעוד מרכז טיסות החלל גודרד קיבל את האחריות לתפעול הטלסקופ.
ב־1983 קיבל הטלסקופ שעדיין היה בבנייה את השם טלסקופ החלל האבל.
במהלך שנות ה־2000 המשיך מרכז מרשל לתפעל את רכיבי מעבורות החלל שהיו באחריותו.
ב־1 בפברואר 2003, עם חזרתה של מעבורת החלל קולומביה ממשימת STS-107, התפרקה המעבורת בעת החדירה לאטמוספירה ו־7 אנשי צוותה נהרגו (ביניהם האסטרונאוט הישראלי הראשון - אילן רמון).
בחקירת האסון התברר כי פיסת בידוד ממכל הדלק החיצוני (שהיה באחריות מרכז מרשל), שנפלה בעת השיגור, פגעה במגיני החום של כנפה השמאלית של המעבורת.
למרות האסון כמעט ולא נעשו שינויים במכל החיצוני.
למעשה, נאס"א החליטה כי נפילת חלקים ממכל הדלק החיצוני בעת השיגור הוא בלתי נמנע, ועל כן הוכנס נוהל חדש לבדיקה מקיפה של המעבורת לפני חדירתה לאטמוספירה.
במאי 2011 חזרה מעבורת החלל אטלנטיס ממשימתה האחרונה - STS-135 - ובכך הסתיימה תוכנית מעבורות החלל.
מא פרישת המעבורות משתמשת נאס"א בשירותי החללית סויוז של סוכנות החלל הרוסית לשיגור אסטרונאוטים לתחנת החלל הבינלאומית.
לפני ביטולה על ידי ממשל אובמה ב־2010, הייתה תוכנית קונסטליישן מוקד עיסוק מרכזי של נאס"א מ־2004 (אז הוכרזה בחזון חקר החלל של הנשיא דאז ג'ורג' בוש).
בתוכנית זו קיבל מרכז מרשל את האחריות לפיתוח המשגרים שישמשו את התוכנית - הארס 1 והארס 5 (ושלב העזיבה של כדור הארץ) - עבורם החל לפתח את מנוע ה־J-2X (שדרוג של מנוע ה־J-2 ששימש את משגרי הסטורן).
משגרים אלו היו אמורים לשמש לשיגור החללית אוריון שיועדה להחליף את מעבורות החלל הפורשות.
כאמור, ב־2010 ביטל ממשל אובמה את תוכנית קונסטליישן ופיתוח המשגרים פסק.
ב־14 בספטמבר 2011 הודיעה נאס"א כי בחרה בעיצוב למשגר חדש, שיחליף את המשגרים שפיתוחם פסק.
המשגר החדש, ה־SLS, ישתמש ברכיבים שפותחו עבור מעבורות החלל (רקטות ההאצה, המנועים הראשיים ומכל הדלק החיצוני) ובמנוע ה־J-2X שפיתוחו החל.
האחריות לפיתוח המשגר ניתנה למרכז מרשל.
מלבד זאת עסק המרכז ועדיין עוסק בתפעול תחנת החלל הבינלאומית וכן בפרויקטים נוספים כגון טלסקופ החלל האבל, טלסקופ החלל צ'נדרה, וטלסקופ החלל ג'יימס וב, העתיד להיות משוגר ב־2018/ הוא יהיה לטלסקופ החלל הגדול ביותר מעולם ויחליף את טלסקופ החלל האבל.
מרכז חינוכי אנה פרנק הוא מרכז לקידום הסובלנות ולחינוך על תוצאות הנאציזם, גזענות ואפליה.
המרכז הוקם בשנת 1997 וממוקם בסמוך לבית שבו נולדה אנה פרנק בשכונת דורנבוש (Dornbusch) שבפרנקפורט, גרמניה.
בתערוכה הקבועה שבמרכז משתמשים בביוגרפיה וביומניה של אנה פרנק בצורה אינטראקטיבית על-מנת לעורר שאלות אצל המבקר ובמיוחד את שאלת הזהות.
אוטו פרנק, אביה של אנה פרנק, רצה להקים מרכז חינוכי על שמה כבר בשנת 1950. כעבור 44 שנים הוקמה אגודת נוער על שם אנה פרנק (גרמנית: Jugendbegegnungsstätte Anne Frank e.V) וב-15 ביוני 1997 נפתח המרכז החינוכי אנה פרנק בקרבת בית הולדתה של אנה.
בשנת 2003 נפתחה במקום תערוכת המולטימדיה "אנה פרנק: נערה מגרמניה".
תערוכה זו הופקה בעזרתם של בית אנה פרנק באמסטרדם, הולנד ומרכז אנה פרנק בברלין, גרמניה.
התמיכה העיקרית של המרכז מגיעה מקרן אנה פרנק בבזל, שווייץ.
במקום מוצגות שתי תערוכות: אחת קבועה והשנייה מתחלפת.
בתערוכה הקבועה "אנה פרנק: נערה מגרמניה" המבקר מסייר בעזרת מולטימדיה בדירת המסתור שבאמסטרדם ובין דמויות שונות מתקופת השואה.
התערוכה המתחלפת מתרכזת בחינוך על נושאים של זכויות אדם וביצירת שיח בין אנשים מרקעים שונים כגון מוצא, רקע סוציאלי ואורך חיים.
המרכז מעביר סמינרים, הרצאות וקורסים בנושאי זהות וזכויות אדם.
מרכז י.נ.ר (יועצי נישואין רבניים) הוא עמותה רשומה הפועלת לפיתוח הפרט והעצמת תא הנישואין, ההורות והמשפחה בישראל.
העמותה הוקמה בשנת התש"ס (2000) כמרכז שייעודו לקדם את מוסד הנישואין הרבניים בישראל וחיזוק הבית היהודי על-ידי הכשרת יועצי נישואין רבניים.
העמותה הוקמה על ידי הרב מאיר שמעון עשור, טוען רבני במקצועו, ששאף לסייע לזוגות בחיזוק קשר הנישואין ולהפחית את אחוזי הגירושין, בעיקר במגזר הדתי והחרדי, עקב מודעות נמוכה לתחומי הייעוץ והטיפול וחוסר באנשי מקצוע מהמגזר.
המרכז החל לפעול כמרכז לימודים להכשרת יועצי נישואין ומשפחה.
את התוכנית האקדמית בנה דר' עמי שקד, פסיכולוג ומטפל זוגי, בוגר אוני' ווינסקונסין ומחלוצי התחום בישראל.
לצוות ההוראה חבר הרב שמחה כהן, מחבר ספרי "הבית היהודי" שהיה אמון על שילוב תכנים תורניים בהכשרה.
במהלך שנות פעילות המרכז, הורחבו תחומי הלימוד והם כוללים הכשרות מגוונות בתחומי ההדרכה, הנחיה, ייעוץ וטיפול בתחום האישי, זוגי ומשפחתי.
תוכניות הלימוד מוכרות על ידי גופים מובילים ומקצועיים כגון האגודה הישראלית לטיפול זוגי ומשפחתי המכירה בתוכנית ההכשרה לטיפול זוגי ומשפחתי, איט"ה – אגודה ישראלית לטיפול קוגניטיבי התנהגותי המכירה בתוכנית ההכשרה לטיפול CBT, לשכת המאמנים, לשכת נ.ל.פ בישראל, אגודת היועצים והמטפלים במשפחה בישראל ועוד.
כמו כן, מרכז י.נ.ר הוא מוסד מוכר להכשרת טוענים רבניים וטוענות רבניות ובו מתקיימות הכשרות המוכרות על ידי בית הדין הרבני הגדול.
בוגרי המרכז עוסקים בתחומי הכשרתם במוסדות וארגונים ציבוריים, בקליניקות פרטיות, ובמרכז מטיבת"א – מרכז טיפול וייעוץ במשפחה תורני ארצי איתו עובד המרכז בשיתוף פעולה.
המרכז מקיים שיתופי פעולה עם מוסדות וארגונים ומציע הכשרות ייעודיות לצוותים מקצועיים ושומרי סף לאיתור, זיהוי והתמודדות עם מצבי סיכון.
המרכז פועל בירושלים ולו סניפים גם בפתח תקווה ובאר שבע.
במרכז מתנהלות תוכניות הכשרה מגוונות וביניהן:
טיפול רגשי בעזרת בעלי חיים
החל משנת 2013, מרכז י.נ.ר הוא "מוסד מלמד" מטעם האוניברסיטה הפתוחה בו מוצעים לתלמידי ובוגרי המרכז לימודים אקדמיים לתואר ראשון במגוון מסלולים.
במסגרת זו מתקיימות תוכניות "אלפא" ללימודים אקדמיים לבוגרי ישיבות ותוכנית "רבבה" ללימודים אקדמיים לבוגרות סמינר.
מבין המסלולים המוצעים במרכז לתואר ראשון: פסיכולוגיה, מדעי החברה והרוח, מדעי המדינה, ניהול וכלכלה, מדעים בהדגשת מדעי המחשב, משאבי אנוש ועוד.
מרכז י.נ.ר מקיים תוכניות הכשרה לטיפול בטראומה ופוסט טראומה כחלק ממרכז טיפול בטראומה שפועל בשיתוף אגודת היועצים והמטפלים במשפחה בישראל.
מטפלים שעוברים את ההכשרה במרכז מעניקים טיפולים במסגרת "נוהל חרדה" במרכז מטיבת"א המוכר כמרכז חוסן.
כמו כן המרכז מכשיר מוקדנים לעזרה ראשונה נפשית ומתן סיוע והתערבות במצבי קושי, מצוקה ומשבר.
המוקדנים מעניקים סיוע במוקד 24 שעות ביממה.
המרכז מפעיל את בית ההוראה "שלמות המשפחה", המעניק מענה הלכתי ומקצועי בתחומים הקשורים לבית היהודי ולתחום הנישואין והמשפחה, ורשת בתי דין לממונות לחיזוק משפטי התורה וההלכה היהודית.
תחת המרכז פועל כתב עת לענייני חינוך, נישואין ומשפחה.
כתב העת מכיל כתבות ומאמרים אקטואליים שנכתבים על ידי אנשי מקצוע, רבנים ואנשי ציבור בנושאים מגוונים ואקטואליים בתחומי החינוך, ההורות, והטיפול האישי, זוגי ומשפחתי.
מטרת הביטאון היא העלאת המודעות לתחומים אלו והנגשת מידע אקטואלי ומעשי לציבור הרחב.
כתב העת מודפס בכ-20,000 עותקים אחת לרבעון, ומופץ גם בתפוצה אלקטרונית למנויים ומוסדות פרטיים וציבוריים.
מרכז "בשיח" לגישור ויישוב סכסוכים
מרכז י.נ.ר מפעיל את מרכז "בשיח" - מרכז לגישור טיפולי ויישוב סכסוכים במשפחה.
המרכז פועל בפריסה ארצית ולו מרכזים בירושלים, פתח תקווה ובאר שבע.
המרכז מציע תהליכי גישור טיפולי במשפחה: ליווי בשעת משבר, הסכמי ממון, הסכמי גירושין וגירושין בשיתוף פעולה.
תהליכי הגישור מתבצעים על ידי צוות מגשרים משפחתיים מוסמכים, בעלי רקע מקצועי טיפולי או משפטי שעברו תהליך הכשרה כמקובל המוכר על ידי הנהלת בתי משפט.
התוכנית הלאומית לשלום המשפחה הוקמה על ידי המכון לחקר המשפחה במרכז י.נ.ר התוכנית פועלת לחיזוק תחום הנישואין והמשפחה בישראל על ידי מניעת קשיים ובעיות בשנים הראשונות לנישואין, והעלאת המודעות לתהליכי ייעוץ וטיפול בקרב זוגות ומשפחות הזקוקים לכך.
התוכנית פועלת על מנת ליצור חוסן אישי, זוגי ומשפחתי שייצור חברה מתוקנת ובריאה בישראל, מתוך הבנה שכינון חיי משפחה יציבים יביאו לחיזוק החוסן הלאומי ולתועלת כלכלית, חינוכית, בריאותית, רווחתית, משפטית וביטחונית.
התוכנית כוללת סדנאות להעשרה וחיזוק תחום הנישואין והמשפחה כמו גם הדרכה והכנה לחיי נישואין, הקניית ידע ומיומנויות לדמויות מרכזיות מרכזיות בקהילה שיסייעו בהפניית הזקוקים לכך לקבלת שירותי ייעוץ וטיפול.
התוכנית מתקיימת בשיתוף התאחדות מדריכי הנישואין בישראל.
המכון לחקר המשפחה המכון לחקר המשפחה, הוקם על ידי צוות חוקרים, מרצים ובוגרי מרכז י.נ.ר, במטרה לקדם מחקר בנושאי ייעוץ וטיפול בפרט בנישואין ובמשפחה.
המכון מעודד ומאפשר לבוגרי ותלמידי תוכניות ההכשרה לחקור ולכתוב בנושאים אלו על מנת לפרסם ידע עדכני, רלוונטי ומבוסס מחקר לאנשי מקצוע ולכלל האוכלוסייה בישראל.
המרכז מפעיל ספרייה ייחודית המיועדת לתלמידים, בוגרים ולקהל הרחב ובו מאגר של ספרות אקדמית ומקצועית בתחומי הייעוץ, הטיפול וההנחיה בתחום האישי, החינוכי, הזוגי והמשפחתי.
המרכז מפעיל את מדרשת רבבה המציעה שיעורי יהדות לנשים המשלבים בין עולם התוכן היהודי למיומנויות מעשיות מספר התניא ומעולמות הפסיכולוגיה החיובית, אימוןNLP וגישות אחרות.
הלימודים במדרשה מגוונים וכוללים ידע מקצועי, השקפה תורנית וכלים מעשיים לחיזוק ושיפור הבחירה, הביטחון, האמונה, עבודת המידות והיכולת להתמודד עם אתגרי היום יום בשגרה ובמצבי קושי ומשבר.
השיעורים במדרשה מועברים בזום, זמינים לכל המעוניינים בארץ ובעולם ומיועדים לנשים ונערות מכל רחבי הארץ.
מרכז חינוך בנושא השואה (ביפנית: ホロコースト記念館; באנגלית: Holocaust Education Center), הוא מוזיאון לזכרם של 1.5 מיליון הילדים היהודים בשואה.
המרכז נמצא בעיר פוקויאמה שבמחוז הירושימה ביפן.
הוא הוקם בשנת 1995, על ידי כנסיית ישו הקדושה של אגודת הנוצרים היפנים ידידי ישראל (הידועה גם בשם "בית שלום יפן").
בשנת 2007 עבר לביתן חדש שנבנה לזכרו של האב טקג'י אוצוקי, מייסד הקהילה.
זהו המרכז החינוכי הראשון ביפן עבור ילדים בנושא השואה.
הוא נועד להעלות את המודעות לחשיבות של קידום השלום העולמי בקרב אנשים צעירים.
בכניסה למרכז ישנה ספריה המכילה ספרים ומדיה אודות השואה ביפנית ובשפות אחרות.
במרכז ישנו חדר ילדים, המשמש לפעילות וליצירה.
בחדר נמצאים ספרי ילדים אודות השואה, לשימושם החופשי של הילדים.
כמו כן, ישנו אולם הרצאות המכיל במה קטנה ופסנתר.
הוא משמש גם כגלריה לציורים בנושא השואה.
במרכז התצוגה ישנו חדר זיכרון המכיל נעל של ילד שנספה בתאי הגזים, כסמל ל 1.5 מיליון הילדים שנספו בשואה.
החדר משמש להתייחדות ולקיום טקסי זיכרון.
במרכז החינוך לשואה מוצגים פריטים שנתרמות על ידי קהילות יהודיות באירופה וישראל, כמו גם פריטים שנתרמו על ידי משפחתה של אנה פרנק.
התצוגה ממוקמת בקומה השנייה של הבניין.
היא מכילה מוצגים ותמונות מימי השואה.
לקראת סיום התצוגה במרכז מוצבים שישה עמודים שקופים על רקע מגן דוד עשוי עץ, לזכר שישה מיליון היהודים שנספו בשואה.
עמודים אלו מלאים ב-1.5 מיליון חרוזים המסמלים את כל אחד מהילדים שנספו בשואה.
בחצר האחורית של המרכז מוצג פסל של אנה פרנק.
מרכז טרנסדנוביה (בהונגרית: Közép-Dunántúl) הוא אחד מחבלי הונגריה המוגדרים לצרכים סטטיסטיים ותכנוניים ושוכן בחלקו הצפוני-מרכזי של טרנסדנוביה.
הוא כולל בתוכו את המחוזות קומארום-אסטרגום, פייר ווספרם.
מרכז חרוניצ'ב למחקר מדעי וייצור בתחום החלל הוא חברה רוסית לייצור משגרי לוויינים וחלליות והיצרנית העיקרית של משגרי הפרוטון
החברה מאגדת תחת קורת גג אחת את כל החברות העוסקות בפיתוח וייצור משגרים ברוסיה ומחזיקה סניף מחקר בקוסמודרום בייקונור.
חרוניצ'ב חברה בהתאחדות הבינלאומית למשתתפים בפעילות חללית (IAoSAP).
החברה התפתחה מתוך מפעל 2 של חברת רוסו־באלט משנת 1916, בשנת 1921 הוקם המפעל הממלכתי לייצור כלי רכב משוריינים ושנה לאחר מכן יוצרו 5 רכבי פרומברון של מפעלי רוסו־באלט.
בשנת 1925 החלה החברה בייצור מטוסים וייצרה מספר מטוסי ביון סובייטיים.
בשנת 1941 הועברו המפעלים ממוסקבה לקאזאן ואולם בהמשך השנה חזרו למוסקבה.
בשנת 1960 הוקם משרד התכנון מס' 23 לייצור משגרי חלל ופעל בשיתוף פעולה עם משרד התכנון מס' 52. בשנת 1961 המפעל החל להיקרא מפעל בניית המכונות על שם מיכאיל חרוניצ'ב, השר לענייני תעשייה אווירית.
בשנות ה־70 הוקם בשיתוף פעולה עם משרד התכנון 52, משרד התכנון סאליוט ובשנים 1981–1988 היה חלק מתאגיד הטילים והחלל אנרגיה עד שהפך לחברה עצמאית.
במרכז היו מיוצרים טילים בליסטיים מדגם "UR-100" שפותחו על ידי משרד תכנון זה.
ביוני 1993 הוקם המרכז הממלכתי למחקר חלל על שם חרוניצ'ב.
מאז 1995, החברה שיתפה פעולה עם חברת לוקהיד מרטין במיזמי שירותי שיגור בינלאומיים כחלק מהמיזם המשותף לוקהיד־חרוניצ'ב־אנרגיה.
החברה שיתפה פעולה עם חברות זרות כדי להבטיח תזרים מזומנים איתן לקופותיה.
ב־15 באפריל 1993 חרוניצ'ב יצרה את מיזם לוקהיד־חרוניצ'ב־אנרגיה, שהיה מיזם משותף עם חברת לוקהיד מרטין האמריקנית.
בשנת 1995, בעקבות המיזוג של לוקהיד מרטין ומרייטה, המיזם הפך לשירותי שיגור בינלאומיים (ILS).
המיזם משותף היה אחראי על שיגורי טילי הפרוטון וטילי האטלס האמריקניים.