tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המכון הוקם בשנת 1991 על בסיס סניף לנינגרד של המכון לארכאולוגיה של האקדמיה למדעים של ברית המועצות (LOIA).
במכון חמש מחלקות: ארכאולוגיה סלבית-פינית, ארכאולוגיה של מרכז אסיה והקווקז, היסטוריה של תרבות קדומה, ארכאולוגיה פלאוליתית.
ישנן מעבדות הפועלות בתחום טכנולוגיות ניסיוניות וארכאולוגיות.
המכון לאדריכלות מתקדמת של קטלוניה (בקטלאנית: Institut d'Arquitectura Avançada de Catalunya; ידוע גם בראשי התיבות: IAAC) הוא מרכז חינוך ומחקר המוקדש לתכנון, מחקר ופיתוח אדריכלי המסוגל לעמוד באתגרים העולמיים במהלך המאה ה-21. המכון ממוקם ברובע 22 של ברצלונה, ספרד.
הנחשבת בתור אחת מבירות האדריכלות והעירוניות העולמוית.
המכון מהווה פלטפורמה לחילופי ידע עם סגל וסטודנטים ממעל 40 מדינות, כגון: ארצות הברית, סין, הודו, פולין, איטליה, נורווגיה, מקסיקו, וסודאן.
התלמידים עובדים בו זמנית במגוון תחומים העוסקים בין היתר בעיר, בניה, ייצור ובתחומי התמחות שונים כגון: אקולוגיה, אנרגיה, ייצור דיגיטלי, טכנולוגיות חדשות וממשיכים בקווי חקירה משלהם בדרך לפיתוח מערך מיומנויות משולב איתו לפעול ביעילות במדינת מולדתם או ברחבי העולם.
המכון ביצע פרויקטים של מחקר בברזיל, טייוואן, קרואטיה ורומניה, בין היתר בשנת 2008 נבחר להשתתף במדור הרשמי של הביאנלה של ונציה עם הפרויקט "Hyperhabitat".
המכון מציע מגוון רחב של תוכניות חינוכיות בתחומים אדריכלות מתקדמת, מבנים אקולוגיים, עיר וטכנולוגיה, רובוטיקה ובנייה מתקדמת, ועיצוב לחיים עתידיים מתקדמים אשר מוסמכים על ידי האוניברסיטה הפוליטכנית UPC.
המכון משמש גם בתור קרן פיתוח עצמאית ורדיקלית ללא כוונת רווח בהשראת ערכיה של ברצלונה הממותגת בתור אחת מבירות האדריכלות והעיצוב העולמיות שבה הומצא תחום העירוניות על ידי אילדפונס סרדה ושם נעשה מחקר מקומי איכותי וחדשני מחובר לרשת מצוינות בינלאומית בתחומי הטכנולוגיה, האדריכלות והחברה.
המכון מפעיל את מרכז המחקר להספקה עצמית "Valldaura Labs" ואת מעבדת הייצור הדיגיטלית "Fab Lab Barcelona" המהווים חלק מהרשת העולמית של "Lab Labs" המזוהה עם מרכז הביטים והאטומים של MIT.
המכון לארכאולוגיה, הממוקם בקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים שבירושלים, מהווה את מרכז המחקר לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית.
המכון כפוף לפקולטה למדעי הרוח ובראשו עומד פרופסור עוזי ליבנר.
חקר הארכאולוגיה החל באוניברסיטה בשנת 1926, מיד לאחר היווסדה.
עם זאת, המחלקה לארכאולוגיה הוקמה רק בשנת 1934 ולמעשה מהווה את המחלקה הוותיקה ביותר לארכאולוגיה בארץ.
בנוסף על כך, המחלקה הייתה היחידה בארץ מסוגה עד להקמת המחלקה לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב בשנות ה-60. בזמן חלוקתה של ירושלים (1948–1967) המכון פעל במרכז העיר ובגבעת רם, וחזר להר הצופים לאחר מלחמת ששת הימים.
באותה השנה ובעקבות שינויים ארגוניים, הפכה המחלקה למכון לארכאולוגיה.
המכון התורני אור עציון, או בשמו המלא המכון התורני לחקר כתבי יד אור עציון ע"ש ר' יצחק וחנה סטרולוביץ', הוא הוצאת ספרי קודש שנוסדה בשנת ה'תשמ"ד, ושייכת לישיבת אור עציון.
על פי אתר הישיבה, המכון שם לו למטרה להיות מנוף ליצירה תורנית, להגדלת תורת ארץ ישראל במלוא משמעותה הרחבה והמקיפה, ולהעשרת אוצר הספרים היהודי בהוצאה לאור של יצירות תורניות ייחודיות.
ראש המכון הוא הרב שלום קליין, מנהל המכון הוא הרב יקהת רוזן, ונשיאו היה במשך שנים רבות הרב חיים דרוקמן.
במסגרת המכון פועל אגף העוסק במחקר כתבי יד של הראשונים.
במסגרת זו יצא לאור הספר אורחות חיים של הרב אהרן הכהן מלוניל בשנת ה'תשנ"ו, והספר "הלכות פסח", יצא לאור בשנת ה'תשס"ט.
בשנת ה'תש"ע הוציאו קבוצה ממחוקרי המכון את הספר אור זרוע, מאת ר' יצחק מווינה עם קיצור פסקיו, בשיתוף עם מכון ירושלים.
בנוסף, המכון מוציא לאור גם כתבי אחרונים רבים, וביניהם שו"ת מענה אליהו מאת הרב אליהו דוד רבינוביץ תאומים.
המכון מוציא לאור גם את ספרי רבני הישיבה ורבנים אחרים בני דורנו, כמו ספרי הרב אלימלך בר שאול והרב משה צבי נריה, וספרי חסידות כמו שפת אמת על התורה ועל המועדים ופרי צדיק, במהדורה מחודשת ומתוקנת, עם פתיחת ראשי תיבות.
ספרי ראש הישיבה, הרב חיים דרוקמן – קמעא קמעא, סדרת "לזמן הזה", סדרת "התורה לדורנו", "צמאה נפשי" על התפילה, סדרת "אבות לבנים" על פרקי אבות, הספר "ושבת" על אורות התשובה, וחזון הצמחונות והשלום עם ביאור והרחבות מאת הרב דרוקמן ועוד.
אורות התשובה במהדורה חדשה, עם הגהות ותיקונים, עם מבוא ומפתח עניינים מאת הרב דרוקמן, ומאמר מאת הרב שמעון סטרליץ.
אורות התורה במהדורה חדשה, עם הגהות, תיקונים ומראי מקומות מאת הרב דרוקמן.
סדרת "קול חי" של הרב אביגדור שילה – פירוש על ספרי המהר"ל מפראג.
"אור זרוע" על החלקים: שבת ועירובין, מועדים וזרעים, וסדר נשים.
ספרי אורחות חיים לרבי אהרון הכהן מלוניל
ספרי חסידות במהדורות חדשות: "שפת אמת" על התורה ועל המועדים ופרי צדיק.
ספרי הרב אלימלך בר שאול
"משמיע ישועה" - סיפורים על הרב צבי יהודה הכהן קוק מאת הסופר שמחה רז ובעריכת הילה וולברשטיין
חלק מספרי הרב משה צבי נריה.
המכון הפוליטכני של ווסטר הוא אוניברסיטת מחקר פרטית בווסטר, מסצ'וסטס, ארצות הברית.
WPI, שנוסד בשנת 1865, הוא אחד המוסדות האקדמיים הראשוניים להנדסה וטכנולוגיה בארצות הברית.
כיום פועלות במכון 14 מחלקות אקדמיות עם למעלה מ-50 תוכניות לתואר ראשון ושני במדעים, הנדסה, טכנולוגיה, ניהול, מדעי החברה ומדעי הרוח.
המכון חבר באיגוד האוניברסיטאות הטכנולוגיות העצמאיות.
המכון הפוליטכני של ווסטר נוסד על ידי התעשיינים ג'ון בוינטון ואיצ'בוד וושברן.
לאחר מחלוקות על אופי המקום, המכון נרשם כתאגיד ב-10 במאי 1865, ובכך הוקם פורמלית.
השיעורים עצמם החלו ב-11 בנובמבר 1868.
לאורך השנים המכון הפוליטכני התרחב מאוד, והחל להעניק גם תארים מתקדמים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, המכון היה אחד מהמוסדות האקדמיים שייתפו פעולה עם ההכשרה הטכנית של צי ארצות הברית.
נשים החלו ללמוד במכון רק בפברואר 1968.
דירוג Times Higher Education - מיקום 601–800 (בארצות הברית - 120)
המכון המתקדם למדע וטכנולוגיה של קוריאה (בקוריאנית: 한국과학기술원, או בקיצור: KAIST) היא אוניברסיטת מחקר לאומית הממוקמת בטג'אן שבקוריאה הדרומית.
המכון הוקם על ידי ממשלת קוריאה בשנת 1971 כמוסד המחקר הציבורי הראשון במדינה העוסק במדע והנדסה.
KAIST נחשב לאחד המוסדות אקדמיים היוקרתיים ביותר במדינה.
כיום לומדים במכון כ-10,504 סטודנטים ועובדים בו 1,342 חברי סגל.
בשנת 2013 תקציב המכון עמד על כ-765 מיליון דולר, מתוכו 459 מיליון דולר למחקר.
המכון שיתף פעולה עם מוסדות רבים, ובהם האוניברסיטה הטכנית של דנמרק, אוניברסיטת קרנגי מלון, המכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה, האוניברסיטה הטכנית של ברלין, והאוניברסיטה הטכנית של מינכן.
המכון חבר באיגוד אוניברסיטאות המחקר במזרח אסיה ובהתאגדות אוניברסיטאות האוקיינוס השקט.
המכון נוסד ב-1971 כמכון המדע המתקדם של קוריאה (KAIS) באמצעות הלוואה של שישה מיליון דולר (38 מיליון דולר ב-2019) מהסוכנות האמריקאית לפיתוח בינלאומי ובתמיכת הנשיא פאק צ'ונג-הי.
התוכנית האקדמית של המכון תוכננה בעיקר על ידי סגן נשיא אוניברסיטת סטנפורד, פרדריק א.
טרמן וצ'ונג גאום-מו, פרופסור במכון הפוליטכני של ברוקלין.
שני תפקידיו העיקריים של המכון היו הכשרת מדענים ומהנדסים ופיתוח ההשכלה הגבוהה במדינה.
בשנת 1981 מיזגה הממשלה את המכון הקוריאני המתקדם למדע ואת המכון הקוריאני למדע וטכנולוגיה (KIST) כדי ליצור את המכון המתקדם של קוריאה למדע וטכנולוגיה.
המכונים פוצלו ב-1989 עקב מחלוקות בהנהלה.
באותה שנה KAIST והמכון הטכנולוגי של קוריאה (KIT) אוחדו ועברו מסיאול למקומה הנוכחי.
שמו הנוכחי של המקום אומץ ב-2008.
הקבלה למכון מבוססת בעיקר על ציונים בקורסים במתמטיקה ומדעים, מכתבי המלצה ממורים ממוסדות קודמים ולא על מבחן סטנדרטי של האוניברסיטה.
בשנת 2014 שיעור הקבלה למכללה היה 14.9% מכלל המתמיינים הקוריאנים, ו-13.2% ממתמיינים מחוץ לקוריאה.
לדוקטורנטים ששירתו בשירות החובה הקוריאני ניתנות הטבות על ידי הצבא.
עד 80% מהקורסים הנלמדים במכון נערכים באנגלית.
סטודנטים לתואר ראשון יכולים להצטרף לבית הספר באמצעות "מערכת מגמה פתוחה" המאפשרת לתלמידים לקחת שיעורים במשך שלוש קדנציות ולאחר מכן לבחור דיסציפלינה המתאימה לכישרון שלהם, ולבוגרי תואר ראשון מותר לשנות את המגמה שלהם בכל עת.
KAIST הפיקה גם תוארי דוקטור רבים באמצעות תוכנית המאסטר והדוקטורט המשולבת ומערכת השלמה מוקדמת.
על הסטודנטים לפרסם מאמרים בכתבי עת אקדמיים בעלי שם בין-לאומי לסיום הלימודים.
באביב 2021 למדו ב-KAIST כ-10,793 סטודנטים (מתוכם 817 סטודנטים מ-81 מדינות - מה שהופך אותה לאחד המוסדות המגוונים במדינה).
יותר מ-70 אחוז מבוגרי KAIST למדו קודם בבתי ספר תיכוניים מדעיים מיוחדים.
המכון פועל באמצעות שש מכללות, שני בתי ספר ו-33 מחלקות וחטיבות.
בית הספר לתואר שני בננו-מדעים וטכנולוגיה
בית ספר לתואר שני במדעי הרפואה והנדסה
בית ספר לתואר שני בהנדסת שירות ידע
בית הספר לתואר שני ב-EEWS (אנרגיה, סביבה, מים וקיימות)
בית הספר לתואר שני בבינה מלאכותית
בית הספר לתואר שני בטכנולוגיה של תרבות
בית הספר לתואר שני במדיניות מדע וטכנולוגיה
בית הספר למנהל עסקים וטכנולוגיה
בית ספר לתואר שני במימון
בית ספר לתואר שני בניהול מידע ומדיה
בית ספר לתואר שני לצמיחה ירוקה
במכון יש גם שלושה מכוני מחקר
דירוג QS לאוניברסיטאות: מקום 56 (2024)
דירוג אזורי - קוריאה הדרומית
המכון הפוליטכני רנסלר הוא אוניברסיטת מחקר פרטית בעיר טרוי שבמדינת ניו יורק, ארצות הברית.
מכון רנסלר הוקם בשנת 1824 למען "יישום המדע למטרות החיים".
זוהי האוניברסיטה הטכנולוגית הוותיקה ביותר בעולם הדובר אנגלית ובחצי הכדור המערבי.
המכון הפוליטכני פועל באמצעות שישה בתי ספר המכילים 37 מחלקות.
המכון בולט במיוחד בזכות לימודי ההנדסה, המחשוב, מינהל העסקים, טכנולוגיית מידע, מדעים, העיצוב והאומנויות.
נכון לשנת 2017, הסגל ובוגרי המוסד כוללים 5 זוכי מדליית מדע לאומית, 8 מקבלי מלגות פולברייט וחתן פרס נובל לפיזיקה.
זאת בנוסף על 17 חברי האקדמיה הלאומית למדעים, 25 חברי האקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים ו-8 חברי האקדמיה הלאומית לרפואה.
המכון הפוליטכני מדורג מאז 1970 בין 50 האוניברסיטאות האמריקאיות המובילות ביותר.
בנוסף על כך, המכון חבר באיגוד האוניברסיטאות הטכנולוגיות העצמאיות.
סטיבן ואן רנסלר החליט להקים את בית הספר רנסלר ב-5 בנובמבר 1824. השיעורים עצמם החלו ב-3 בינואר 1825 בבניין בקצה הצפוני של טרוי.
בית הספר למדו אף סטודנטים מאוהיו ופנסילבניה.
עוד בשנותיו הראשונות, בית הספר רנססלר החל להעניק תארים מתקדמים.
שם המוסד שונה ל"מכון רנסלר" ב-1832, והחל לעסוק גם במחקר טכנולוגי.
ב-1835 המכון נודע בכך שהחל להעניק תארים גם בהנדסה אזרחית.
בשנת 1850 ובהשפעת מכונים מקבילים באירופה, הלימודים במכון החלו לארוך שלוש שנים ורוכזו בשישה בתי ספר.
ב-10 במאי 1862, נשרפו מאות בניינים בלב טרוי, ובהם גם ממבני המכון.
אוניברסיטת קולומביה הציעה למכון לעזוב את העיר לחלוטין ולהתמזג בקמפוס קולומביה בניו יורק.
בסופו של דבר, ההצעה נדחתה והמכון עבר לקצה העיר טרוי.
בשנת 1904 המכון נשרף שוב.
למרות זאת, המכון הצליח להתרחב מאוד מבחינה אקדמית וכספית.
בשנת 1901 הוקמה המחלקה לאמנויות, מדעים ומנהל עסקים, וכן בית הספר לתארים מתקדמים.
מספר התארים המוצעים גדל וכלל גם הנדסת חשמל, הנדסת מכונות, ביולוגיה, כימיה ופיזיקה.
ב-1961 נבנה ופעל במכון מאיץ החלקיקים הליניארי הגדול בעולם.
בשנת 1999 המכון זכה לתשומת לב ציבורית רבה בכך שהיה לאחד המוסדות האקדמיים הראשונים שחייבו שימוש במחשב.
באותה השנה התמנתה לנשיאות המכון שירלי אן ג'קסון.
ג'קסון שאפה להגדיל מאוד את המכון, ונשיאותה הייתה שנויה במחלוקת.
ב-26 באפריל 2006, סגל המכון ניסה להדיחה בהצבעת אי-אמון כושלת.
ב-2008 כ-98 משרות בצוות (5% מכלל המשרות) נסגרו כתוצאה מהמשבר הכלכלי העולמי .
למרות הקשיים הכלכליים, הרחבת הבנייה בקמפוס נמשכה ונחנכו בניינים חדשים רבים בקמפוס.
בסופו של דבר, כל המשרות הוחזרו, והמכון חזר למצב כלכלי טוב.
דירוג QS לאוניברסיטאות - מקום 695 (2026)
בשנת 2018 למדו במכון רנסלר כ-7,442 סטודנטים, בהם 6,590 לתואר ראשון ו-1,329 לתארים מתקדמים.
יותר מ-71% הסטודנטים במכון הגיעו מחוץ למדינת ניו יורק.
יותר מ-20% מהסטודנטים הגיעו מחוץ לארצות הברית.
הסטודנטים במכון הגיעו מכלל 50 המדינות בארצות הברית ומ-60 מדינות בעולם.
היחס בין סטודנטים לחברי הסגל במסלולי התואר הראשון הוא 13:1.
בערך 12% מהסטודנטים קיבלו את מדליית רנסלר - מלגת הצטיינות בשווי מצטבר של $100,000 למצטיינים במדעים ומתמטיקה.
בשנת 2018, המכון השקיע מעל 140 מיליון דולר בסיוע כספי ומלגות לסטודנטים.
על פי אגודת בוגרי רנסלר, בארצות הברית חיים למעלה מ-100,000 בוגרי המכון, בנוסף על 4,300 החיים מחוץ לארצות הברית.
מבין בוגרי המכון הבולטים ניתן למנות את דניס טיטו, ג'ון סוויגרט, ריי טומלינסון, ג'ון בארסו, האני אל-מולקי, איבר ג'יאבר, ג'יימס פאלון ובובי פארלי.
המומחה הישראלי לטילים, עוזי רובין, למד ברנסלר.
המתמטיקאי לי סגל אשר כיהן כדיקן פקולטה במכון ויצמן למדע, כיהן קודם עלייתו ארצה ברנסלר.
המכון הפוליטכני של פריז היא אוניברסיטה טכנולוגית ציבורית הממוקמת בקומונת פאלזו, בצרפת.
המכון מורכב מחמישה מוסדות גרנד אקול הנדסיים: אקול פוליטקניק, ENSTA Paris, ENSAE Paris, Télécom Paris, Télécom SudParis.
לצד אוניברסיטת פריז-סאקלה, המכון הפוליטכני של פריז הוא חלק מפרויקט פריז-סאקלה, שהוא קמפוס אקדמי ואשכול עסקים עתירי מחקר הנבנה ברמת סאקלה ליד פריז.
הפרויקט משלב מספר בתי ספר להנדסה ומרכזי מחקר המהווים חלק מארגוני המחקר המובילים בעולם בתחומים שונים.
האוניברסיטה הטכנולוגית הוקמה על יסוד אקול פוליטקניק, אחד ה"גראנד אקול" המוערכים והבררניים בצרפת.
בוגרי ומורי המוסד זכו בחמישה פרס נובל, שני זוכי מדליית פילדס, שלושה נשיאי צרפת ומנכ"לים רבים של חברות צרפתיות ובינלאומיות.
בתום מלחמת העולם השנייה תחומי המחקר של פיזיקה גרעינית וכימיה הגבירו את הדרישה למאיצי חלקיקים חזקים, מתקנים הצריכים שטחים גדולים.
אוניברסיטת פריז, אקול נורמל סופרייר וקולז' דה פראנס חיפשו אתר מתאים בדרום פריז סמוך לקומונת אורסה.
קמפוס אורסה של אוניברסיטת פריז הפך בסופו של דבר לאוניברסיטה עצמאית, שנקראה אוניברסיטת פריז סוד.
בשנת 1976, אקול פוליטקניק עבר אף הוא דרומה לעיר, ממרכז פריז לפאלזו.
מכונים אחרים הצטרפו לאזור בעשורים הבאים, הבולטים שבהם: ENS Cachan, Télécom Paris ו־ENSTA כחלק מפרויקט פריז-סקאלה, כחלק מאמץ לאומי לארגון מחדש של מחקר ופעילויות עסקיות.
בשנת 2015, מכונים אלה אוגדו יחד כקהילה אוניברסיטאית (ComUE) הנקראת אוניברסיטת פריז-סאקלה.
המטרה הייתה ליצור מוסד אקדמי בגודל ואיכות מספיקים כדי להפוך לאוניברסיטת מחקר צרפתית מובילה.
כל מוסד חבר באוניברסיטה יישאר עצמאי אך יחלוק חלק ניכר ממשאביו.
מודל מוסדי זה דומה למודל העבודה שאומץ על ידי האוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג', שבהן כל קולג' שומר על עצמאותו ובה בעת הוא חלק ממוסד האוניברסיטה.
לאור חילוקי דעות בין המוסדות החברים בהתארגנות (בתי ספר להנדסה מול אוניברסיטאות, משרד הכוחות המזוינים הצרפתי מול משרד החינוך הצרפתי ), הציעה אוניברסיטת פריז-סוד להפוך את עצמה לאוניברסיטת פריז-סאקלה ב-2017, כאשר בתי הספר להנדסה ישויכו רק למוסד העתידי.
ב-25 באוקטובר 2017, נשיא צרפת עמנואל מקרון הכריז על הקמת מוקד אוניברסיטאי שני בפריז-סאקלה, שיתפצל מאוניברסיטת פריז-סאקלה ויקבץ מחדש את בתי הספר להנדסה.
אותו מוסד חדש הזה נקרא תחילה "NewUni", והפך בפברואר 2019 למכון הפוליטכני של פריז.
בית הספר הגבוה ללימודי תעשייה וניהול בפריז הצטרף אף הוא לארגון האוניברסיטאי החדש מבלי לקבל מעמד מלא של חבר בארגון.
מוסדות להשכלה גבוהה ומחקר אחרים עשויים להצטרף בעתיד לארגון.
אוניברסיטת פריז-סאקלה והמכון הפוליטכני של פריז משתפים פעולה במספר תוכניות לתואר שני ותוכניות דוקטורט
ב-15 בספטמבר 2020, המכון ייסד יחד עם בית הספר הגבוה ללימודי תעשייה וניהול (HEC Paris) את מרכז המחקר לבינה מלאכותית Hi!
המכון הפוליטכני של פריז כולל חמישה "גרנד אקול" :
שֵׁם קרן שדה סטודנטים קַמפּוּס אקול פוליטקניק 1794 מדע והנדסה 2,316 פריז-סאקלה, פריז ENSTA Paris 1741 מדע והנדסה 897 פריז-סאקלה ENSAE Paris 1945 מדע והנדסה 581 פריז-סאקלה Télécom Paris 1878 מדע והנדסה 1,360 פריז-סאקלה Télécom SudParis 1979 מדע והנדסה 822 Évry-Courcouronnes, פריז-Saclay
ארגוני המחקר הבאים הקימו מרכזי מחקר בתוך המכון הפוליטכני של פריז.
רוב המשאבים שמקורם בארגונים אלה אינם חלק מן הקופה המשותפת עם מוסדות חברים אחרים.
CEA (נציבות האנרגיה האטומית והאנרגיות האלטרנטיביות)
CNRS (המרכז הלאומי הצרפתי למחקר מדעי)
Inria (המכון הצרפתי למחקר במדעי המחשב ואוטומציה)
INSERM (המכון הצרפתי לבריאות ומחקר רפואי)
INRA (המכון הלאומי הצרפתי למדעי החקלאות)
ONERA (המועצה הלאומית ללימודים וחקר תעופה וחלל)
בדירוג הבינלאומי של מוסדות אקדמיים, המכון הפוליטכני של צרפת מדורג במקום ה-38 הכללי ובמקום ה-12 במידת ההעסקה של בוגרי המוסד לפי דירוג QS של אוניברסיטאות בעולם .
הוא מדורג במקום ה-71 לפי Times Higher Education, במקום 301–400 לפי דירוג אקדמי של אוניברסיטאות בעולם, ובמקום ה-41 בעולם לפי דירוג ה-CWUR.
המכון התאולוגי השוודי (STI) הוא מוסד לימוד בירושלים הנתמך על ידי כנסיית שוודיה.
המכון מאפשר לסטודנטים נוצריים לתאולוגיה להעמיק את הבנתם ביהדות, וכן בנצרות ובאסלאם.
המכון מעניק לסטודנטים לתאולוגיה הזדמנות ללמוד בעיר השמורה מקום מרכזי בשלוש הדתות המונותאיסטיות הגדולות.
המכון מהווה מרחב למפגש בין נוצרים, יהודים ומוסלמים, והוא פועל לצמצום דעות קדומות כלפי יהודים.
בשנים האחרונות שם המכון דגש רב יותר על מחקר בתחומים כמו ציונות נוצרית.
המכון ממומן ברובו על ידי כנסיית שוודיה, אך כשליש מהכנסותיו מקורן בשכר לימוד.
במכון מועסקים אחד-עשר עובדים, מהם ארבעה שוודים והשאר מקומיים.
המוסד מקיים קשר הדוק עם אוניברסיטת לונד, ופרופ' יספר סווארטוויק, המלמד במכון, משתייך לאוניברסיטה זו.
קבוצות סטודנטים מאוניברסיטת לונד מגיעות למכון ללימודים קצרים ואינטנסיביים בארץ הקודש.
המכון שומר על קשרים עם מוסדות שוודיים נוספים, בהם קרן סיגטונה, המכון השוודי באלכסנדריה והמכון השוודי למחקר באיסטנבול.
בנוסף, יש לו שיתופי פעולה בירושלים עם האוניברסיטה העברית, המכון האקומני בטנטור, המרכז הירושלמי ליחסי יהודים-נוצרים וארגונים נוספים.
המכון מציע קורסים במסגרתם יכולים הסטודנטים לערוך מחקר וללמוד ברמות מוסמך ודוקטורט.
כמו כן, מוצעים קורסים קצרים המוכרים כחלק מתארים אקדמיים לסטודנטים משוודיה וממדינות נוספות.
בנוסף, המכון מספק מקום מגורים ולימוד לסטודנטים ולחוקרים השוהים בירושלים.
בקפלה של המכון, הקרויה על שם הקדושה בריגיטה, מתקיימים טקסים דתיים בשפה השוודית עבור הקהילה המקומית, והיא משמשת כמרכז תפילה לותרני.
הקמפוס של המכון שוכן בבית תבור, ברחוב הנביאים שבשכונת מוסררה, בסמוך לעיר העתיקה.
הבית נבנה על ידי האדריכל והמיסיונר הגרמני קונרד שיק.
המבנה, המוקף חצר מוקפת חומה, הושלם בשנת 1889 ושימש כביתו של שיק עד לפטירתו בשנת 1901. סגנונו משלב יסודות מערביים ומזרחיים, מודרניים ומסורתיים.
במבנה ישנם כיתות לימוד, ספרייה ללימוד ומחקר, קפלה ומשרדים.
כמו כן, במקום מצויים מטבח, חדר אוכל, אולם מפגשים וכמה חדרי אירוח ללינה.
המכון להיסטוריה של יהודי אוסטריה הוקם בשנת 1988 בסנקט פלטן ביוזמת ההיסטוריון הווינאי קלאוס לורמן, במקור תחת השם "המכון להיסטוריה של היהודים באוסטריה", ומופעל על־ידי עמותה תומכת הנושאת את שמו.
מטרת המכון היא חקר ההיסטוריה והתרבות של יהדות אוסטריה מאז ימי הביניים.
המכון שוכן בבית החזן של בית הכנסת לשעבר בסנקט פלטן, המשמש כיום כאתר הנצחה.
חלל בית הכנסת המקורי משמש אף הוא לקיום אירועים.
במתחם מוצגות תערוכות מתחלפות רבות, ובין התערוכות הקבועות: "בעינינו היו חיים יהודיים אמיתיים, אלוהים והקיסר… היו שם אנשים כל כך נחמדים".
בנוסף, פועל במקום מרכז למידה הנקרא בית הכנסת לשעבר בסנקט-פלטן.
ב־2008 שונה שמו ל"מכון להיסטוריה של יהודי אוסטריה".
מאז 2011 הוא משויך ל"מכון לחקר ההיסטוריה האוסטרית".
לצד ההנהלה והמזכירות מועסקים במכון כ־שמונה עובדים.
המכון חבר ב"פורום ללימודים יהודיים באוסטריה" (AGJÖ), שהוקם ב־2011.
מימון פעילות המכון ניתן, בין היתר, על־ידי המשרד הפדרלי למדע ומחקר, ממשלת חבל אוסטריה התחתונה, עיריית וינה, עיריית סנקט־פלטן, לשכת הקנצלר הפדרלי, הקרן לקידום מחקר מדעי (FWF), הקרן הלאומית של רפובליקת אוסטריה לקורבנות המשטר הנאצי, קרן העתיד של רפובליקת אוסטריה וקרן רוטשילד אירופה.
ההיסטוריון גינתר הודל, ששימש בעבר כרקטור של אוניברסיטת קלגנפורט, כיהן במשך זמן רב כנשיא ארגון הידידים של המכון.
נכון לעכשיו משמשת ההיסטוריונית מרתה קייל - שכיהנה כסגנית המנהלת בין השנים 1995 ל-2004—כמנהלת המכון.
בכך החליפה בתפקיד את קלאוס לורמן, מייסד המכון וההיסטוריון שעמד בראשו מאז הקמתו ב-1988
בשנים 1991–2003 יצא לאור, לרגל האקדמיות הקיציות, כתב־החדשות "Sommerakademie-News".
מאז משמש המכון כמוציא לאור של כתב העת השנתי Juden in Mitteleuropa (לשעבר: Juden in Österreich).
מאז 2011 עורכים, מטעם המכון, אלברט ליכטבלאו ואליאנורה לאפין את סדרת הספרים Spuren in der Zeit.
עד כה ראה אור ששה כרכים בסדרת Augenzeugen berichten ("עדי ראייה מדווחים"), אשר פורסמו לאחרונה בהוצאת Böhlau.
בנוסף לכך, בתמיכת המכון מקודמים מחקרים כלליים, ובהם הספר Geschichte der Juden in Österreich, כמו גם אוספי מאמרים לכנסים, כרכי מחקר והיסטוריה אזורית ועירונית.
2018: פרס המדע של מדינת אוסטריה התחתית – פרס הוקרה
המכון הרפובליקני הבין-לאומי הוא ארגון אמריקאי ללא מטרות רווח שהוקם בשנת 1983 וממומן ונתמך על ידי ממשלת ארצות הברית.
המשימה הציבורית של המכון היא לקדם חירות ודמוקרטיה ברחבי העולם על ידי סיוע למפלגות פוליטיות להיות מבוססות נושאים ותגובתיות לפניות ודרישות האזרחים, ועל ידי סיוע לאזרחים להשתתף בתכנון ממשלתי, והגדלת תפקידן של קבוצות מוחלשות בתהליך הפוליטי, כולל נשים וצעירים.
בתחילה הוא נקרא המכון הרפובליקני הלאומי לעניינים בין-לאומיים.
התוכניות של IRI כוללות סיוע למפלגות פוליטיות ולמועמדים כדי לפתח את הערכים שלהם ולהקים מבנים מוסדיים, הנחלת פרקטיקות של ממשל תקין, פיתוח של חברה אזרחית, מתן חינוך אזרחי, פיתוח מנהיגות נשית ואצל נוער, קידום רפורמה בתהליכי בחירות ומעקב אחר בחירות, וכלים שיאפשרו ביטוי פוליטי בחברות סגורות.
מאז הקמתה, IRI פעילה ברחבי העולם באפריקה, אסיה, הקריביים, מזרח אירופה, אמריקה הלטינית והמזרח התיכון.
בשנת 2018, הסנאטור האמריקאי ג'ון מקיין, שכיהן כיו"ר הדירקטוריון של IRI במשך 25 שנים, הודיע לדירקטוריון IRI כי הוא מתפטר.
מקיין המליץ על הסנאטור האמריקאי דן סאליבן כמחליפו.
IRI נוסדה בשנת 1983 בעקבות נאומו של נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן, בפני הפרלמנט הבריטי בווסטמינסטר בשנת 1982, בו הציע מטרה רחבה - לסייע למדינות לבנות תשתית דמוקרטית.
רייגן ציטט את ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, ואמר כי "עלינו להיות איתנים באמונתנו שהחירות אינה זכותם הבלעדית של מעטים בני מזל, אלא זכות בלתי ניתנת לשלילה ואוניברסלית של כל בני האדם".
IRI פועלת ברחבי העולם, ומספקת הכשרה וסיוע למפלגות פוליטיות.
IRI אינה מעורבת בפוליטיקה הפנימית בארצות הברית.
עם זאת, רוב חברי הדירקטוריון שלה הם חברי המפלגה הרפובליקנית.
קיים גם ארגון דומה המבוסס על המפלגה הדמוקרטית, .
בשנת 1995, IRI ייסד את פרס החירות "לכבוד אנשים שפעלו לקידום חירות ודמוקרטיה בארצותיהם וברחבי העולם".
הזוכה הראשון היה אלפרדו כריסטיאני, שכיהן כנשיא אל סלוודור בין השנים 1989 ל-1994. מקבלי פרסים נוספים כללו את , הארכיבישוף של מנגואה בין 1970 ל-2005; רונלד רייגן, הנשיא ה-40 של ארצות הברית; אונג סן סו צ'י, ראש ממשלת מיאנמר; נתן שרנסקי; אלן ג'ונסון סירליף, נשיאת ליבריה בין 2006 ל-2018, ועוד.
IRI קיבלה מימון לתוכניותיה בהאיטי מ-USAID בין השנים 2002 ל-2004. IRI סיימה את תוכניתה בהאיטי בקיץ 2007.
ב-29 בינואר 2006, תאגיד השידור הקנדי שידר סרט תיעודי על תפקיד ה-IRI בהפיכה, Haiti: Democracy Undone.
בריאן דין קורן, שגריר ארצות הברית בהאיטי באותה תקופה, האשים את IRI בכך שפגעה במאמציו לקיים משא ומתן שקט בין ז'אן-ברטראן אריסטיד לאופוזיציה שלו.
לפי קורן, סטנלי לוקאס, אז נציג IRI בהאיטי, יעץ למנהיגי האופוזיציה לא להתפשר עם אריסטיד, שלימים הודח מהשלטון.
קורן גם טוען שלוקאס הציג את עצמו בפני האופוזיציה כשגריר אמריקני.
IRI הגיבה לטענותיו של קורן במכתב לניו יורק טיימס.
בשנת 2009, IRI קיבלה 550,000 דולר מהקרן הלאומית לדמוקרטיה במטרה "לקדם ולהגביר את ההשתתפות של מכוני מחקר במקסיקו והונדורס כקבוצות לחץ כדי לדחוף מפלגות פוליטיות לפתח עמדות קונקרטיות בנושאים מרכזיים" ו"לתמוך ביוזמות ליישום עמדות פוליטיות במהלך הקמפיינים ב-2009" בעקבות המשבר החוקתי בהונדורס ב-2009.
בשנת 2008, ממשלת קובה האשימה את קיילב מקארי, לשעבר חבר צוות בקונגרס אמריקאי, בארגון ההפיכה בהאיטי ב-2004 ובניסיון לעורר הפיכה בקובה.
לפי פרסום מ-15 באפריל 2011 בניו יורק טיימס, IRI, המכון הלאומי הדמוקרטי וקבוצות נוספות הכשירו פעילים במזרח התיכון, כולל במצרים ובתוניסיה, לקדם רפורמה במשטרים סמכותניים.
בשנת 2011, משרד המשפטים המצרי פרסם דו"ח על מימון זר לארגוני חברה אזרחית הפועלים במצרים, בו טען כי IRI קיבל כ-7 מיליון דולר מ-USAID עבור התערבות במהלך הבחירות הפרלמנטריות במצרים 2011–2012. המועצה העליונה של הכוחות המזוינים שתפסה את השלטון במצרים לאחר המהפכה ראתה במימון הזה התערבות בענייניה הפנימיים של מצרים.
IRI מפעיל תוכניות בפולין מאז 1991, והוא פעל לאיחוד וארגון מגוון רחב של מפלגות פוליטיות ב"מרכז ומרכז-ימין".
פעולות אלו הביאו ליצירת מפלגת (AWS), ששלטה בפולין בקואליציה עם מפלגת (UW) בין 1997 ל-2001.
באוגוסט 2020, הטילה ממשלת סין סנקציות על נשיא ה-IRI דניאל טווינינג וארבעה ארגוני דמוקרטיה וזכויות אדם נוספים בארצות הברית ועל שישה מחוקקים רפובליקנים אמריקאים, בעקבות תמיכתם בתנועת הדמוקרטיה במהלך המחאות בהונג קונג (2019–2020).
מנהיגי חמשת הארגונים טענו כי הסנקציות הלא מוגדרות הן צעד הדדי בתגובה לסנקציות שהטילה ממשלת ארצות הברית על 11 בכירים מהונג קונג, בתגובה לחקיקת חוק הביטחון הלאומי בהונג קונג בסוף יוני 2020.
IRI מומנה על ידי הקרן הלאומית לדמוקרטיה (NED).
לאחר שהמחלקה ליעילות הממשל של אילון מאסק קיצצה את המימון ל-NED בפברואר 2025, IRI נאלצה לפטר שני שלישים מכוח העבודה שלה בוושינגטון די.סי.
וסגרה יותר מ-20 משרדים מחוץ למדינה.
IRI פועלת בכמה מדינות באפריקה, ובהן בבנין, בורקינה פאסו, קמרון, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, צ'אד, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, אתיופיה, גאנה, קניה, מוזמביק, ניגריה, סיירה לאון, סומליה, סומלילנד, סודאן, טנזניה, גמביה, אוגנדה וזימבבואה.
באזור אסיה-פסיפיק, IRI פעילה בבנגלדש, בורמה, קמבודיה, סין, פיג'י, אינדונזיה, קוריאה, לאוס, מלזיה, מלדיביים, מונגוליה, נפאל, פקיסטן, פפואה גינאה החדשה, הפיליפינים, סמואה, איי שלמה, סרי לנקה, טאיוואן, תאילנד, מזרח טימור וונואטו.
באירואסיה, IRI פועלת בארמניה, בלארוס, גאורגיה, קזחסטן, קירגיזסטן, מולדובה, אוקראינה ואוזבקיסטן.
בשנת 2016, היא הוגדרה כ"ארגון לא רצוי" ברוסיה.
באירופה, IRI פועלת באלבניה, בוסניה והרצגובינה, בולגריה, קוסובו, מונטנגרו, צפון מקדוניה, סרביה וטורקיה.
באמריקה הלטינית והקריביים, IRI פועלת בארגנטינה, בוליביה, קולומביה, קובה, אקוודור, אל סלוודור, גואטמלה, גיאנה, האיטי, הונדורס, מקסיקו, ניקרגואה, פנמה, פרו וונצואלה.
במזרח התיכון ובצפון אפריקה, IRI פועלת באלג'יריה, עיראק, ירדן, לבנון, לוב, מרוקו, סוריה ותוניסיה.
קרן החירות של IRI תומכת בפעילות הבין-לאומית של IRI.
המכון ללימודי השואה ע"ש ח.
אייבשיץ הוא מכון שנוסד בשנת תשמ"ז-1987 ביוזמתו של יהושע אייבשיץ לזכר אשתו חדווה.
אייבשיץ תרם את התרומה הראשונית לביסוס המכון וגם כתב כמה ספרים על עמידה יהודית בשואה.
המכון אשר שוכן במרכז התרבות הדתי בשכונת "נווה שאנן" בחיפה, מוכר על ידי מינהל חברה ונוער במשרד החינוך וכן על ידי מינהל החינוך של עיריית חיפה.
קהל היעד המרכזי של המכון הם תלמידים, בני נוער וחיילים.
במשך שנת לימודים משתתפים בימי העיון שמקיים המכון כ-8000 תלמידים, כ־1000 חיילים ועוד מאות המשתתפים בימי עיון לציבור הרחב.
המכון ללימודי השואה מופעל על ידי עמותה ציבורית שבין חבריה נמנים:
יו"ר ההנהלה: גדעון רפאל בן מיכאל, לשעבר מנהל מינהל חברה ונוער במשרד החינוך, מחוז חיפה.
מנהל המכון: הרב אהרון פינקלשטיין
מקורותיו הכספיים של המכון הם: תרומות, גביית כספים מהמשתתפים בימי עיון, מענקים של האפוטרופוס הכללי ושל ועידת התביעות.
הארגון מגדיר את המטרות הבאות:
לזכור ולא לשכוח את ששת מיליוני היהודים שנספו בשואה במקום מושבם, בגיאיות ההריגה, במחנות, בגטאות ובצעדות המוות
לזכור ולא לשכוח את מעשי הטבח, העינויים וההשפלה שהנאצים ביצעו בעם היהודי, בזדון ובמרמה כדי להכחיד את עמנו מעל פני האדמה
לזכור ולספר לדור הצעיר ולמבוגרים על העמידה, הגבורה והחיוניות היהודית בשואה
לזכור ולספר על עולם היהודי- הרוחני- תרבותי המפואר שנחרב ואיננו
לזכור ולספר על אותם מעטים, חסידי אומות העולם, שלא השתייכו לעם היהודי וחירפו נפשם להצלת יהודים
ימי עיון לתלמידי בתי ספר וחיילי צה"ל, ספריית עיון (6000 ספרים), ספריית ווידאו (1000 קלטות), הכנת משלחות תלמידים לפולין, השתלמויות למורים והכשרתם לקראת יציאתם למסעות תלמידים בפולין: "את אחיי אנוכי מבקש", תיעוד עדותם של ניצולי שואה, תערוכות, סיוע לתלמידים בכתיבת עבודות וערבי עיון לציבור הרחב.
לפעילות המכון מגיע ציבור מגוון של מבוגרים, תלמידים מבתי הספר הממלכתיים והממלכתיים-דתיים וחיילים.
המכון מטפח ומעודד מסגרת התנדבותית הנקראת "נוער נאמן זיכרון השואה".
בנוסף מדי שנה (מאז שנת 2013) מתנהל במכון מפגש קבוע בין בני נוער לניצולי שואה ובסופו של התהליך אשר משתרע על שנה שלמה, בני הנוער מעלים הצגה על הסיפורים האישיים של ניצולי השואה.
ביטאון פורום שמירת זיכרון השואה
החל מחודש חשוון תשס"ו, נובמבר 2005 התחיל לצאת לאור ביטאון פורום שמירת זיכרון השואה, שאותו הגה, יזם ועורך בן-מיכאל.
כאשר אחרי צאתו לגמלאות חיפש דרך נוספת להביא את זיכרון השואה.
המכון מוציא ומפיץ בדוא"ל (ללא תשלום) את "ביטאון פורום שמירת זיכרון השואה והמאבק באנטישמיות" שנושאיו תואמים את מטרותיו.
המכון מוציא לאור את ספריו של יהושע אייבשיץ.
המכון מפיץ (ללא תשלום) את עלון המכון, המיועד לתלמידי בתי ספר תיכוניים.
המכון מוציא לאור חוברות שכתב גדעון רפאל בן-מיכאל
המכון ליהדות זמננו על שם אברהם הרמן הוא מרכז למחקר והוראה בין תחומי שנוסד באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1959 על ידי חגי לב ופרופ' משה דייוויס, שעמד בראשו עד לשנת 1973.
המכון הוא חלק מהפקולטה למדעי הרוח, בצד המכון למדעי היהדות אשר כולל את החוג להיסטוריה של עם ישראל, ובו תלמידים לתואר מוסמך ודוקטורט.
המכון הוא מסגרת של מחקר בין-תחומי העוסק ביהדות המאה ה-20. בסגל החוקרים ניתן למצוא היסטוריונים, אנשי מדעי החברה, חוקרי ספרות, תרבות וחינוך.
המכון נקרא על שמו של אברהם הרמן שהיה שגריר ישראל בארצות הברית, נשיא האוניברסיטה העברית בין השנים 1968-1983 ונגיד האוניברסיטה עד לפטירתו בשנת 1992.
במכון פועלים המרכז לתיעוד בנושאי סטטיסטיקה ודמוגרפיה של יהודים ומרכז לתיעוד בעל-פה.
המכון מנהל בשיתוף הארכיון הציוני המרכזי של ההסתדרות הציונית העולמית את ארכיון הסרטים היהודיים ע"ש סטיבן שפילברג.
כמו כן פועלים בו מרכזי מחקר לתולדות הציונות, היישוב ומדינת ישראל על שם ברנרד צ'ריק, ומרכז לחקר האנטישמיות, על שם וידאל ששון.
במהלך השנה האקדמית מקיים המכון אירועים הכוללים הרצאות, סמינרים, סדנאות וכנסים בינלאומיים.
המכון מוציא לאור, אחת לשנה, את כתב העת Studies in Contemporary Jewry בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד, אשר עוסק בעולם היהודי בעת החדשה.
בראשית המאה ה-21 אוחדו תוכניות הלימודים של המכון עם החוג להיסטוריה של עם ישראל, באוניברסיטה העברית.
עד מלחמת ששת הימים שכן המכון בקריית האוניברסיטה בגבעת רם.
הבניין שבו שכן שם נקרא על שם יוסף שפרינצק.
אבן הפינה הונחה בשנת 1960, במלאת שנה לפטירתו של שפרינצק שהיה היו"ר הראשון של הכנסת.
בנייתו נעשתה בשיתוף של הסוכנות היהודית, הממשלה והאוניברסיטה, ועלותו עמדה על חצי מיליון לירות.
הבנייה הסתיימה בשנת 1962. מאז ששבה הפקולטה למדעי הרוח לקמפוס הר הצופים שוכן המכון שם בשני בניינים, ישן וחדש.
המכון לחקר המשפט העברי ע"ש ישראל מץ הוא מרכז למחקר והוראה של המשפט העברי הפועל ליד הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, על פסגת הר הצופים.
המכון נוסד בשנת 1963, ביוזמת המשנה לנשיא בית המשפט העליון (בדימוס) פרופ' מנחם אלון, והוא פועל לשילוב דרכי המחקר במשפט העברי עם המחקר הקלאסי במדעי היהדות.
בהוצאת המכון פורסמו ספרים ומחקרים רבים, ביניהם מפעל מפתוח ספרות השו"ת בתקופת הראשונים ושנתון המשפט העברי המשמש במה למחקרים בנושא.
בראש המכון עומד כיום פרופ' בני פורת.
המכון ללימודים עירוניים ואזוריים הוא מוסד אקדמי ללימודי תכנון ערים ואזורים וגאוגרפיה עירונית.
המכון הוקם בתחילת שנות ה-80 בקמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית בירושלים על ידי הגאוגרף פרופ' אריה שחר, שגם ניהל אותו בשנותיו הראשונות.
המכון פועל במסגרת המחלקה לגאוגרפיה של הפקולטה למדעי החברה של האוניברסיטה העברית בקמפוס הר הצופים.
המכון עוסק גם במחקר, פיתוח ותיעוד של תכנון עירוני בארץ ובעולם.
בנוסף עורך המכון כנסים והשתלמויות בנושאים עירוניים ואזוריים, מוציא ספרים ומפעיל אתרי אינטרנט.
ללימודים במכון מתקבלים תלמידים לתואר שני בוגרי תואר ראשון באדריכלות, גאוגרפיה, משפטים, חקלאות, מנהל עסקים, עבודה סוציאלית ואנשי חינוך המתמחים בנושאים עירוניים.
מסלול הלימודים מתבצע בשני מסלולים: "התמחות בתכנון עירוני ואזורי" ו"התמחות בלימודים עירוניים ואזוריים".
ראש המכון (2026) הוא פרופ' נעם שובל, ובעבר בין השאר היו פרופ' ערן רזין ופרופ' דניאל פלזנשטיין.
המכון לחקר האינטרנט של אוניברסיטת אוקספורד הוא מכון אקדמי בֵּין־תְּחוּמִי, השייך לאוניברסיטת אוקספורד באנגליה.
המכון בוחן את בהשלכות החברתיות של האינטרנט, ומתמקד בעיצוב מחקר ומדיניות אינטרנט.
המכון חבר עיקרי בפרויקט האינטרנט העולמי.
המכון נוסד בשנת 2001, על ידי דרק וואיט (Derek Wyatt), אז חבר הפרלמנט הבריטי ואנדרו גרהאם, המנהל של בייליול קולג'.
פרופסור ויליאם דאטון, שימש כמנהל הראשון של המכון משנת 2001 עד שנת 2011. כיום מנהלת המכון היא פרופסור ויקטוריה נאש.
נושאי המחקר במכון מגוונים ועוסקים בין היתר באינטרנט ובריאות, השפעת האינטרנט על הפוליטיקה, הפוליטיקה של האינטרנט, סייבר סקיוריטי וגאוגרפיה של האינטרנט.
המכון עוסק גם במחקר על ויקיפדיה, בין היתר על מלחמות עורכים בוויקיפדיה.
המכון ללימודי ים ע"ש ליאון רקנאטי (בעבר- המרכז ללימודי ים באנגלית: The Leon Recanati Institute for Maritime Studies) באוניברסיטת חיפה הוא מכון מחקר בין-תחומי ורב-תחומי, העוסק בקשר בין האדם וסביבתו הימית והחופית.
המכון משרת את החוג לציווילזציות ימיות, ואת החוגים למדעי הארכאולוגיה ושימור המורשת החומרית באוניברסיטה.
המכון ללימודי ים הוא המכון האקדמאי היחיד בארץ המקיים מחקר ארכאולוגי בים.
בראשו של המכון עומד פרופ' אסף יסעור-לנדאו.
הקמת מרכז אוניברסיטאי לחקר הים התיכון היה חלומו של אלישע לינדר, אשר כבר כעשור קודם לכן הקים יחד עם אבנר רבן את האגודה למחקר תת-ימי בישראל.
משפחת רקנאטי התגייסה ובתמיכתה נמצאו המשאבים הכלכליים להקמת המרכז ללימודי ים שהוקם ב-1972.
בשנת 1973 המשיכו לינדר ורבן בפועלם וייסדו גם את החוג לציוויליזציות ימיות באוניברסיטת חיפה.
מטרתם הייתה ללמד בגישה רב-תחומית שתכשיר חוקרים למגוון ההיבטים של הים התיכון.
למכון קשר הדוק עם החוג לציוויליזציות ימיות והמרצים בחוג מנהלים את מחקריהם באמצעות המכון.
המכון מספק תשתית מחקרית ולוגיסטית גם לסטודנטים בחוג.
מחקרי המכון עוסקים בתחומי ההיסטוריה הימית, ארכאולוגיה ימית וחופית, גאולוגיה ימית וגאומורפולוגיה חופית, ביולוגיה ימית, אקולוגיה ימית, משאבי ים, פיזיולוגיה ואקולוגיה של יונקים ימיים (מרכז מחקר, מידע וסיוע ליונקים ימיים בישראל – מחמל"י).
גישה זו בחקר ההיבטים השונים של הים זכתה להכרה בינלאומית.
המכון משתף פעולה במחקריו עם מוסדות מחקר בישראל ומחוצה לה ופועל לקידום נושאים הקשורים באדם והים במכללות, בבתי ספר ובפעילויות ציבוריות נוספות.
המכון מפעיל מעבדות הממוקמות בצמוד למכון.
המעבדות, ע"ש איליין רקנאטי, כוללות מעבדת שימור לעץ וחומרים אורגניים רוויי מים, מעבדה לגאולוגיה וגאומורפולוגיה, מעבדה לחקר יונקים ימיים.
מעבדות נוספות הן המעבדה לארכאולוגיה של אתרי חוף ונמלים ע"ש סר מוריס וליידי איירין האטר, המעבדה לשימור ורפאות (קרמיקה, מתכת וזכוכית), המעבדה לביולוגיה ימית ומשאבי ים, המעבדה לחקר חומרים בארכאולוגיה וסדימנטים ומעבדה לפטרוגרפיה.
המכון ממוקם בבניין הרב תכליתי בקמפוס אוניברסיטת חיפה, למעט הסדנה הימית של המכון הממוקמת מחוץ לקמפוס.
הסדנה הימית מסייעת לחוקרי המכון בביצוע מחקרי השדה בתחומי המחקר של המכון בים, וכן לסטודנטים לתארים מתקדמים בחוג לציוויליזציות ימיות באוניברסיטה.
הסדנה מוכרת כבית ספר לצלילה על ידי הרשות לצלילה בישראל.
ב-4 ביוני 2024 נהרג הנער יהונתן שריר בטביעה בעת שהתנדב למחקר ארכאולוגי מטעם המכון בחוף דור.
תחומי המחקר במכון ללימודי ים
מאז הקמתו עוסקים חוקרים במכון בחפירות תת-ימיות של נמלים קדומים וכלי שיט טבועים.
רבן חפר במשך 30 שנה את הנמל העתיק בקיסריה.
נמלים נוספים כמו הנמל הפיניקי בעתלית, עכו, אכזיב ודור נחקרו וממשיכים להיחקר על ידי חוקרים צעירים במכון.
המכון ניהל במשך עשר שנים חפירה תת-ימית בנמל הקדום בלימנטפה בטורקיה, בשיתוף עם אוניברסיטת אנקרה, במסגרתה נחפרו ונחקרו מספר רב של ספינות עתיקות.
ב-1985 החלו החפירות של הספינה העתיקה ממעגן מיכאל, המתוארכת ל-400 לפנה"ס, בראשותו של אלישע לינדר.
הספינה נחפרה, תועדה ופורקה מתחת למים.
חלקי העץ הועברו למעבדת השימור באוניברסיטה ולאחר שימור ממושך שוחזרה הספינה והיא מוצגת במוזיאון הכט באוניברסיטת חיפה.
בניית רפליקה של הספינה הסתיימה בדצמבר 2016.
מאז פרויקט מורכב זה נחפרו עוד עשר ספינות בדור, ושלוש ספינות בעכו, המתוארכות מהמאה השישית ועד המאה התשע עשרה.
חפירות תת-ימיות של ספינות עתיקות ממשיכות להתקיים.
הטרופות העתיקות שנתגלו ונחפרו לאורך חופי ישראל מוסיפות מידע רב ערך על כלי שיט, ספנות וסחר בינלאומי בים התיכון בתקופות השונות.
לאורך שנות קיומו היה המכון מעורב בחקר יישובים קדומים לאורך החוף ובפנים הארץ.
כך נחפרו במשך שנים תל נאמי, תל עכו, תל כברי, תל דור, תל אכזיב, העיר התחתית בתל חצור, ועתלית - וכולם בשיתוף אוניברסיטאות מחו"ל.
חפירות היישובים הקדומים לאורך החוף שופכות אור על קשרי המסחר והשפעותיו על התרבות החומרית בתקופות השונות.
המחקר בתחומי הגאולוגיה הימית במכון עוסק במאפיינים של מדף היבשת, ממדרון הים העמוק, בעיקר בים התיכון המזרחי (כולל הים השחור) ובהם נחקרים הסדימנטים בקרקעית הים, תופעות של שבירה, ושל זרימה של מלח בתת-הקרקע.
נמדדות עדויות סדימנטולוגיות לפגיעת של צונאמי בחופי ישראל בתקופות היסטוריות, ונבדקים תהליכי ההפחתה המתקיימים במזרח הים התיכון.
מטרת המחקרים היא לשחזר את ההיסטוריה הגאולוגית של האגן המזרחי של הים התיכון בפרקי זמן של מיליוני שנה עד פרקי זמן של אלפי השנה האחרונים.
מחקרי המכון בתחום מדעי כדור הארץ עוסקים גם בגאומורפולוגיה של חופי הארץ.
שני תחומי המחקר העיקריים הם: שיחזור השינויים (האנכיים) במפלס הים בחוף הים תיכוני של ישראל, ושיחזור השינויים (האופקיים) שחלו במיקום קו החוף של ישראל והקשר של שינויים אלה לתמורות בהתיישבות האדם.
שאלות המחקר הבסיסיות הן: איזה נוף ראה האדם כשהגיע לאתרים השונים ואיזה נוף התקיים בהם במהלך קיומם של אתרים אלה; היכן היה קו החוף, ואיזה אקלים שרר באזור.
שיחזור השינויים במפלס הים נעשה בסדרי זמן שונים: בהולוקן (10,000 השנה האחרונות), באלפיים השנה האחרונות ובאלף האחרון, והשוואתם לרקורדים נמדדים – מדדי גאות ושפל מהעשורים האחרונים ונתוני לווין מ-10 שנים האחרונות.
השינויים בחוף כוללים שינויים בנוף (תפרוסת הביצות, הדיונות, כיסוי צומח וכו').
כל אחד מתחומי המחקר הללו משלב נתונים מתחומים רבים: ארכאולוגיים, ביולוגיים, סדימנטולוגיים, משתמש בשיטות תיארוך שונות והוא רב תחומי הן במטרות והן בשיטות המחקר.
במכון מתקיימים מחקרים מגוונים בנושאי ביולוגיה ימית ומשאבי החי שבים.
המחקרים קשורים ליחסי הגומלין בין האדם לים – השפעת האדם על הסביבה הימית החיה, ניצול משאבי החי מהים והשפעת הסביבה הימית החיה על האדם.
חלק ניכר מהמחקר הוא בין ורב תחומי בשיתוף עם תחומי מחקר כמו רפואה ופיזיולוגיה, כימיה והידרודינמיקה, גאולוגיה וגאומורפולוגיה, גאוגרפיה וכלכלה, היסטוריה, ארכאולוגיה ואמנות.
כל המחקרים משלבים מחקרי שדה ומעבדה ועוסקים בחי הימי (או המימי) בים ובשוליו, בעיקר בים התיכון, אך גם במפרץ אילת ובכנרת.
אלה כוללים מחקרים אקולוגיים, התנהגותיים, אקולוגים-התנהגותיים, ביו-גאוגרפיים, פיזיולוגיים וביו-רפואיים.
הם מכסים מגוון קבוצות טקסונומיות כולל אצות, חסרי חוליות, דגים, זוחלים, יונקים ימיים, ובני אדם.
כמו גם מחקר פרטני של הביולוגיה והאקולוגיה של אצות, ספוגים, אלמוגים, מדוזות, רכיכות, לובסטרים, דגי סחוס וגרם, צבי ים, דולפינים, לווייתנים ועופות ים.
מרכז חקר מידע וסיוע ליונקים ימיים בישראל, היא עמותה למחקר והצלה של יונקים ימיים הפועלת משנת 1994, בחסות אקדמית של המכון ובהשתתפות מתנדבים.
מטרות המרכז הן מחקר, הצלה, חינוך, פיקוח וחקיקה עתידית בנושא הגנה ושמירה על יונקים ימיים בחופי הארץ ובמדינות האזור, שיתוף פעולה עם מוסדות מחקריים, אקדמיים והתנדבותיים דומים בעולם.
מחמל"י מקיימת פגישות מתנדבים סדירות בכל יום שישי אחרון בחודש במרכז מחמל"י ב"מבואות ים".
במפגשים אלו מועברת סקירה של פעילות מחמל"י בחודש החולף, עדכון ומידע על פעילויות צפויות, הרצאות מפי מתנדבי מחמל"י וגורמים חיצוניים, אימון צוות הצלה והיכרות עם ציוד ההצלה.
בנוסף לפגישות חודשיות, מתקיימות פעילויות מחקר שוטפות.
המכון מבצע עבודות יישומיות לגופים שונים.
העבודות מבוססות על הידע המדעי אשר נצבר במכון ועל טכניקות עבודה אשר פותחו ויושמו במחקרים השונים ובמעבדות המכון.
עיקר העבודות היישומיות המתבצעות כיום הן בתחום הארכאולוגיה (חפירות הצלה יישומיות עבור פרויקטים שונים); בדיקות מיוחדות בעזרת מכשיר ה-XRF הנעשות עבור מוסדות מחקר שונים במעבדה לחקר חומרים בארכאולוגיה וסדימנטים; הכנת שקפים פטרוגרפים במעבדה לפטרוגרפיה של המכון וניקוי מתכות עתיקות (בעיקר מטבעות).
בנוסף לפרסומים המדעיים של החוקרים – ספרים, ומאמרים בכתבי עת בינלאומיים שונים, המכון מוציא לאור, אחת לשנה, חוברת באנגלית (RIMS News) המסכמת חלק מהפעילות המחקרית של המכון בשנה החולפת, כולל תקצירים של עבודות המסטר והדוקטורט שהוגשו בחוג לציוויליזציות ימיות.
החוברת, בהיקף של כ-50 עמודים, מופצת בין עמיתים, תורמים ומוסדות מחקר בישראל ומחוצה לה.
החל מתשס"ט קיימת גם גרסת PDF בצבע (החל מידיעון מס' 34), המופצת בדואר אלקטרוני לכל המעוניין.
בנוסף, מוציא המכון לאור דוחות ארכאולוגיים של העבודות היישומיות של המכון, לזכרו של פרופ' אבנר רבן.
המכון לחקר הכלכלה שליד הסוכנות היהודית היה גוף מחקר כלכלי של הסוכנות היהודית שמטרתו לספק יסוד מחקרי לקידום המשקי של היישוב היהודי בארץ ישראל בימי המנדט.
המכון הוקם על פי החלטת הקונגרס הציוני העולמי הי"ט בשנת 1935. תקציבו המשותף עם זה של המחלקה למסחר ותעשייה של הסוכנות עמד בשנת 1936 על כ-3000 לא"י מכספי קרן היסוד.
בראש המכון עמד ארתור רופין ולצדו עמדו ארבעה חוקרים קבועים: דוד הורביץ, פרץ נפתלי, ד"ר אלפרד בונה וד"ר אופנהיימר.
לאחר מותו של רופין עמד הורביץ בראש המכון.
בשנת 1948 עמד בראש המכון ד"ר אלפרד בונה.
לצד המכון הוקם "הארכיון הכלכלי למזרח הקרוב" בניהולו של ד"ר בונה.
המכון פעל לעידוד צריכת תוצרת ארץ ישראלית, בין השאר על ידי קיום ועדת תזונה שעסקה בהסברה למען צריכת ירקות ומוצרי חלב.
כן פעלה הוועדה לעודד הכנת שימורים ביתית מפירות ארץ ישראל.
בראש הוועדה עמד פרופ' ישראל יעקב קליגלר.
במהלך מלחמת העולם השנייה עסקה הוועדה במחקר על כמות המזון המינימלית הנדרשת לצורכי קיום.
בשנת 1937 החל המכון לפרסם ירחון, שיצא בעברית ובאנגלית.
משרדי המכון היו ברחביה בבית המוסדות הלאומיים.
המכון סיפק מידע על עליית מדד יוקר המחיה ושימש כבורר לעניין תוספת יוקר בין מעבידים לעובדים.
בשנת 1951 הועבר המכון לידי האוניברסיטה העברית.
המכון לחקר השאלה היהודית היה מוסד נאצי שנוסד ב-1939 על ידי אלפרד רוזנברג בפרנקפורט על המיין במטרה לחקור את היהדות ואת חיי היהודים, כאשר אלה ייכחדו, במסגרת "בית הספר הגבוה לנציונל-סוציאליזם".
המכון נחנך רשמית במרץ 1941. באופן מעשי אסף המכון ספרים, כתבי יד וחומרים כתובים נוספים (אפמרה, כתבי עת, כרזות, יצירות אמנות ועוד), אותם שדדו חיילי הוורמאכט מספריות, ארכיונים ואוספים פרטיים ברחבי הרייך.
המכון נוסד ב-15 באפריל 1939 ונועד לשמש מוסד אידאולוגי מרכזי לחקר הרייך השלישי.
אולם חנוכת המכון נערכה בימים 26–28 במרץ 1941.
צו מ-2 באפריל 1941 מינה את רוזנברג כמפקדו של המבצע לאיסוף כל חומר הנוגע לחקר "השאלה היהודית" והעניק לו סמכות להפקיע כל "רכוש יהודי ללא בעלים", בפרט אוספי ספרים גדולים מכל רחבי העולם.
פירוש הצו היה הפעלת ארגון סוכנים (Einsatzstab Reichsleiter Rosenberg - ERR - מטה מבצע רוזנברג) שעסק בהעברת ספריות שלמות ובהן ספרי קודש וספרים עבריים נדירים מכל המדינות שהיו תחת הכיבוש הנאצי.
רוב הספרים הגיעו למכון בפרנקפורט, אך רבים אחרים נמכרו או אבדו.
בין הספריות שנשדדו ואוספיהן אוחסנו במכון, ניתן למנות את ספריית כל ישראל חברים בפריז, אוסף משפחת רוטשילד, ספריית רוזנטליאנה מאמסטרדם ואחרות.
חלק מרשימת הספריות שנשדדו במערב אירופה הופיעו במסמך שהוצג במשפטי נירנברג.
בסך הכל אוחסנו במכון כחצי מיליון ספרים, רק כעשירית מהחומר קוטלגה.
בעקבות הפצצות בעלות הברית על פרנקפורט, הוחלט להעביר את רוב אוסף הספרים למקום בטוח יותר בעיר הונגן שליד גיסן.
המכון פרסם כתב עת בשם Der Weltkampf.
Monatsschrift für Weltpolitik, völkische Kultur und die Judenfrage aller Länder (המאבק העולמי: ירחון של הפוליטיקה העולמית, תרבות אתנית והשאלה היהודית בכל המדינות), בו פורסמו "מחקרים" בעלי גישה גזענית ואנטישמית.
התורמים המרכזיים לכתב העת היו עורכו ארנסט גראף צו רבנטלו (Ernst Graf zu Reventlow) וחוקרי המכון, גרגור שוורץ-בושטוניטש (Gregor Schwartz-Bostunitsch) ויוהאן פון לרס (Johann von Leers).
מדי שבועיים הוציא המכון לאור פרסומים ב-15 שפות.
כמו כן ארגן המכון תערוכות בעלות אופי תעמולתי כגון "היהודי וצרפת".
בשלהי 1942, כאשר כבש הצבא הגרמני את חבלי צפון הקווקז, החל פרופ' גרוס לעסוק בשאלת יהדותם של היהודים ה"הרריים".
מפקדת האס אס, המשרד לגזע ו"המכון לחקר השאלה היהודית" הוציאו לאור חוברת, בה הוגדרו יהודים אלה ויהודי גרוזיה כ"תערובת של הגזע המזרחי עם גזעים של הודו ואסיה הפנימית ועם עוד גזעים בלתי-מוגדרים רבים".
בירור שאלת ההשתייכות הגזעית של היהודים ה"הרריים" הביא לדחייה של רצח יהודי צפון הקווקז, ולפני שהסתיים הבירור, שוחררו אזורים אלה על ידי הצבא האדום ויהודי צפון קווקז ניצלו מהשמדה.
ב-21 באפריל 1943 ביקר במכון המופתי אמין אל-חוסייני עם פמלייתו, לפי הזמנתו הרשמית של אלפרד רוזנברג.
המופתי הצהיר בביקורו, כי "הערבים והגרמנים שותפים ובעלי ברית במאבק נגד היהודים".
עבדו בו כ-70 מומחים, שחקרו היבטים שונים, כגון היסטוריה, פסיכולוגיה, סוציולוגיה, חינוך ותורשה.
המומחים היו בני לאומים שונים, ובהם אוסטרים, הונגרים, צרפתים ושוודים.
עבדו במכון כ-600 אנשי סגל, ובהם פקידים, מתרגמים וסטטיסטיקנים.
רוזנברג הראה למופתי את ספריית היודאיקה כמו גם עבודות סטטיסטיות אודות ידידיהם ואויביהם של היהודים בעולם.
לפי דוגמת המכון בפרנקפורט, פתח המופתי בברלין ב-1944 את "המכון הערבי לחקר השאלה היהודית", שפעל לפי אותם עקרונות ולמען אותן מטרות ומומן על ידי אותם מקורות.
לאחר השואה נתגלו רוב ספרי המכון בהנגן על ידי יחידת MFA&A של צבא ארצות הברית.
הם העבירו את הספרים למחסן באופנבך הסמוכה לפרנקפורט.
הצבא השקיע מאמצים רבים בהחזרת הספרים לבעליהם החוקיים.
המכון ללימודי משפט מתקדמים הוא מכון מחקר בבית הספר ללימודים מתקדמים שבלונדון, בריטניה, שנוסד בשנת 1947. המכון מהווה מרכז מצוינות אקדמי לאומי, המשרת את הקהילה המשפטית ואת האוניברסיטאות ברחבי בריטניה ובעולם באמצעות מלגה משפטית, מתקנים וספריה משפטית השוואתית.
מאז 1976 בית המכון הוא בית צ'ארלס קלור, שנמצא בלב בבלומסברי, בכיכר ראסל.
חלק מתפקיד המכון בתמיכה ובקידום מחקר משפטי לאומי ובין-לאומי בבריטניה ובעולם, המכון פעיל במספר שותפויות עם ספריות וארגונים אחרים, מומחים ורב תחומיים כאחד.
תפקידו לקדם, לסייע ולהפיץ את תוצאות הלימוד והמחקר המתקדם בתחומי המשפט, לטובת אנשים ומוסדות בבריטניה ובעולם.
המכון מעניק ליווי מחקרי מוביל במשפטים - משאב לאומי עבור חוקרים משפטיים התומכים בסיוע של סטודנטים למחקר באוניברסיטאות ברחבי בריטניה ובאוניברסיטת לונדון.
המכון מקיים מספר תוכניות לימוד לתואר שני ושלישי.
בשנת 2012 נוסד כתב העת "סקירת דיני סטודנטים" הנותן הזדמנות לסטודנטים, לפרסם מחקר מקורי ולנהל יומן מדעי.
המכון ללימודי משפט מתקדמים הוא משאב לאומי למחקר משפטי ולהנחיות ומרכזי המחקר מהווים מרכיבי ליבה בעבודת המכון בקידום ותמיכה במחקר משפטי.
המרכז ללימודי חקיקה על שם סר ויליאם דייל
בנוסף לארכיון המוסדי שלו, ארכיון המכון מחזיק חומרי ארכיונים של ארגונים ואנשים פרטיים הקשורים לחינוך משפטי.
האיגוד הבריטי והאירי לספרני חוק 1969–2010.
אליזבת פרסומים ותיקים של מויס בנושא ספרות משפטים
רישומי חינוך משפטי - המכיל מספר אוספים רבים אחרים ובו נמצא ארכיון איגוד המשפט הבין-לאומי.
המכון לחקר אנטישמיות ומדיניות גלובלית (ISGAP) הוא מרכז צפון אמריקאי לחקר האנטישמיות, שנוסד בשנת 2004 על ידי ושוכן בניו יורק.
המכון עוסק בחקר של אנטישמיות בצד דעות גזעניות קדומות אחרות, תוך התייחסות לפוליטיקה ומחקר בינתחומי המפתח שיח בין אקדמאים, פוליטיקאים והציבור הרחב.
בשנת 2006 יצר המכון את (YIISA), הממוקמת בתוך המוסד ללימודי חברה ומדיניות באוניברסיטת ייל שהייתה מרכז המחקר האוניברסיטאי הראשון שהתמקד באנטישמיות בצפון אמריקה, לצד המרכזים לחקר האנטישמיות שבאוניברסיטת תל אביב, ב וב.
מלבד זאת, המכון מקיים סמינרי לימודים באוניברסיטאות שונות בצפון אמריקה, ומפרסם ספרים ומאמרים רבים.
פרופסור אלי ויזל, ניצול השואה וזוכה פרס נובל לספרות, היה נשיא הכבוד של המכון.
בראש הוועדה האקדמית המייעצת של המכון עומדים פרופסור אלן דרשוביץ ופרופסור ארוין קוטלר.
המכון לחקירת תאונות אוויריות (בראשי תיבות: ÚZPLN, מתוך Ústav pro odborné zjišťování příčin leteckých nehod) היא הסוכנות הממשלתית בצ'כיה החוקרת תאונות תעופה.
מטה המכון ממוקם בלטאני, הרובע ה-18 בפראג.
ב-14 באוקטובר 2002 קיבלה ממשלת צ'כיה את החלטה מספר 600, שאישרה את תקנון המכון ומינתה את פאבל שטרבל למנהל הראשי של הסוכנות.
המכון החל לפעול ב-1 בינואר 2003. קודם לכן לרשות התעופה האזרחית היו יכולות חקירת תאונות.
המכון לכימיה באוניברסיטה העברית הוא מכון מחקר לכימיה, הוותיק ביותר בישראל, הקמתו החלה במרץ 1923, עוד לפני פתיחתה הרשמית של האוניברסיטה העברית ב-1925.
המכון פועל בקמפוס גבעת-רם של האוניברסיטה העברית, ומעבדותיו נמצאות במספר בניינים, ביניהם: לוס אנג'לס, פילדלפיה, ארונברג ומכון קזאלי לכימיה יישומית.
נכון לשנת 2021, לומדים במכון כ-250 סטודנטים לתואר ראשון, 100 תלמידים לתואר שני, 150 תלמידים לדוקטורט ו-50 פוסט דוקטורנטים מחוץ לישראל.
יושב ראש המכון הוא פרופ' שלמה יצחייק, ויושב ראש החוג הוא פרופ' ליעוז אתגר.
מבין בוגרי המכון הבולטים, ניתן למנות את המדענים עדה יונת, צבי רפופורט, איתמר וילנר ונתן שרון.
היוזמה להקמת המכון הגיעה מחיים ויצמן, שהיה פרופסור לכימיה בעצמו, בתוכנית שהציג להקמת האוניברסיטה העברית ב-1920, כלל הקמה של שלוש מחלקות ראשונות: כימיה, פיזיקה ומיקרוביולוגיה, "תחומי מדע והמחקר, שיביאו תועלת לארץ ישראל" כתב.
לצורך כך גייס את פרופסור אנדור פודור ושכנע אותו לבוא לארץ־ישראל על מנת להקים את המכון, שדחה את הזמנתה של אוניברסיטת בואנוס איירס שנשלחה לו באותו זמן.
פודור, עוד בהיותו באירופה, דאג לרכישת הציוד הדרוש; ביקר בבתי חרושת וטפל בעצמו ברכישת המכשירים המסובכים לשם ציודו המתאים של המכון.
במרץ 1923 הגיע פודור לירושלים והתמקם בבית האחוזה של ג'ון גריי היל בהר הצופים שנרכש עבור האוניברסיטה, והחל להפכו למכון מודרני לכימיה.
המימון הראשוני להקמת המכון ניתן על ידי אדמונד ג'יימס דה רוטשילד.
המאמר האקדמי הראשון מטעם המכון נשלח לפרסום בינואר 1924. בשנת 1929 תרמו הלורד אלפרד מונד ואחיו הכימאי רוברט מונד כסף להקמת קתדרת אקדמית לכימיה לזכר אביהם.
תאגיד הכימיקלים הבריטי "אימפריאל כמיקל אינדסטריז" (ICI), שמונד היה היושב ראש שלו, גם מימן משרת עוזר הוראה לכימיה יישומית ותרם ציוד למכון.
המכון חווה תנופה משמעותית עם העלייה מגרמניה בשנות ה-30. חוקרים בולטים שהצטרפו למכון בשנים אלו היו ארנסט דוד ברגמן, ישעיהו ליבוביץ ולדיסלאוס פרקש.
לאחר סיום מלחמת העצמאות ב-1949 ואובדן הקשר להר הצופים המכון פעל במספר מוקדים בירושלים.
בשנת 1959 המכון עבר לקמפוס גבעת רם.
המכון לחקר הנגב נוסד בבאר שבע, באוקטובר 1957. הוא הוקם ביוזמתו של דוד בן-גוריון, והיה חלק ממשרד ראש הממשלה.
המטרה לקיומו הוגדרה על ידי דוד בן-גוריון עצמו, בברכתו לפתיחת המכון, בתאריך 28 באוקטובר 1957: "רק אנשי מחקר אשר יישבו בשערו של הנגב וייחדו את כל ימיהם למחקר של הנגב יחשפו את צפונותיו למען הפרחת השממה".
המכון לחקר הנגב התחיל את פעילותו בניסיונות לפתח מתקנים להמתקת מים מליחים בנגב.
המנהל הראשון של המכון, אריה אל צור, גייס חוקרים, טכנאים, לבורנטים ואנשי שירותים מתוך אנשי הגלויות השונות שהגיעו אז לבאר שבע.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 גויס לפרויקט התפלת המים פרופסור סידני לוב, אשר פיתח את שיטת האוסמוזה ההפוכה.
טכנולוגיה זו נהוגה היום בכל העולם בהתפלת מים, ובתקופתנו נמצאו לה שימושים חדשים, בתחום הפקת חשמל.
משנת 1961 ניהל את המכון יואל שכטר.
רוב חוקרי המכון לחקר הנגב היו ביולוגים, אשר חלקם עסקו במחקר בצמחים וחלקם במחקר בבעלי חיים, תוך התייחסות לבעיות אופייניות לנגב, כדוגמת מחסור במים וטמפרטורות גבוהות.
המכון לחקר הנגב כבסיס להקמת האוניברסיטה
באמצע שנות החמישים, אוכלוסיית באר שבע מנתה פחות מעשרים אלף תושבים והיה בה רק בית ספר תיכון אחד.
למרות נתונים צנועים אלה, דוד טוביהו, ראש העיר הראשון של באר שבע, הביע את ביטחונו שבעירו תקום אוניברסיטה.
לשם כך, הוא פעל עם קבוצה שכללה את פרופסור זאב הדרי, פרופסור ארנסט דוד ברגמן ויואל שכטר, מנהל המכון לחקר הנגב באותם ימים.
בסיוע קבוצה זו, התקיימו בבאר שבע קורסים אוניברסיטאיים בחסות מוסדות אקדמיים שונים, בהם האוניברסיטה העברית, הטכניון ומכון ויצמן למדע.
כדי לאפשר את התמיכה התקציבית של המדינה, בשנת 1964 הוקם המכון להשכלה גבוהה בנגב, כאגודה עות'מאנית ובחודש אוקטובר 1965 החלה שנת הלימודים הסדירה הראשונה במסגרת גוף זה.
את הקורסים הראשונים ארח המכון לחקר הנגב, אשר שימש גם כלשכת קשר למצטרפים הראשונים.
המכון לחקר הנגב העמיד לרשות הלומדים שימוש בחממות, בתי חיות, מעבדות, חדרי הרצאות וכל מה שנדרש כדי לאפשר לימודים תקינים במכון להשכלה גבוהה, אשר עדיין היה מחוסר תשתיות.
מבחינה אקדמית, המכון להשכלה גבוהה עבד תחת הנחיה ובקורת של האוניברסיטה העברית.
המחלקה הראשונה שהחלה ללמד לתואר ראשון הייתה המחלקה לביולוגיה, בראשות פרופסור יואש וועדיה.
במחלקה זו, כמעט כל המרצים היו מדענים מהמכון לחקר הנגב.
מאחר שהם היו עובדי מדינה, הם לימדו בהתנדבות, ללא תמורה.
חלק מסגל ההוראה הזוטר ביצע את עבודות הדוקטורט במכון לחקר הנגב, בהדרכת חוקרים מהמכון.
התואר ניתן על ידי האוניברסיטה העברית.
בשנת 1969 התקיימה ישיבה של ועדת קציר-גיליס, אשר אישרה הקמת אוניברסיטה בבאר שבע.
ב-1970, עם קבלת האישור לפתיחת האוניברסיטה, 20 מתוך 22 חברי הסגל של המחלקה לביולוגיה היו חוקרי המכון לחקר הנגב.
בשנת 1973 המכון לחקר הנגב הפך למכון אוניברסיטאי, בתוך המכונים למחקר שימושי של אוניברסיטת בן-גוריון.
במכונים למחקר שימושית פעלו שתי יחידות - מכון לחקלאות וביולוגיה שימושית ומכון לכימיה שימושית.
שני מכונים אלו פיתחו יידע שהיווה בסיס לחקלאות ייחודית ומתוחכמת ולתעשיות חדשות.
בעקבות שינוי זה, חלק מהחוקרים שבו קיבלו מנוי משותף עם מחלקות אחדות באוניברסיטה וחלק אחר נקלט במחלקות שונות באוניברסיטת בן-גוריון.
המכונים למחקר שימושי על שם ארנסט דוד ברגמן פעלו בקרית ברגמן, בבאר שבע, עד שנת 2006. בשנה זו, הנהלת האוניברסיטה בראשות הנשיא, פרופסור אבישי ברוורמן, החליטה על סגירתם.