tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסעיף 3(ב) ו (ג) מוסדרת חלוקת האחריות בין המדינה (משרד הבריאות) לבין קופות החולים.
המדינה אחראית על מימון השירותים, וקופות החולים אחראיות על אספקת רוב השירותים הכלולים בסל.
סעיף 3(ד) מגדיר את מהות השירות הניתן במסגרת קופת החולים.
מדובר על שירותי רפואה ציבורית אשר יינתנו בישראל בהתאם לשיקול הדעת הרפואי של רופאי קופת החולים, באיכות, בזמינות ובנגישות סבירות, ובכפוף למסגרת המימונית של קופת החולים.
המשמעות היא שכמו בתחומים ציבוריים אחרים, המבוטחים זכאים לשירותים סבירים ולא אופטימליים, הכפופים להחלטת הגורמים הרפואיים ולשיקולים תקציביים.
עד היום טרם נקבע מהו השירות הסביר הכלול בחוק.
נושא זה נותר פתוח לפרשנות.
כמו כן, הכפפת השירותים לשיקול דעת רפואי ותקציבי, מהווים לא פעם מקור למחלוקת ואולם הדעה הרווחת היא כי הם הכרחיים לשם ניהול משאב מוגבל וחיוני כמו שירותי בריאות.
בנוסף, לעניין מתן השירותים בישראל, קובע כי ייתכן ויקבע כי שירותים מסוימים יכול שיינתנו מחוץ לישראל.
בפועל אכן נקבעו בתקנות ביטוח בריאות ממלכתי (שירותי בריאות במדינות חוץ), התשנ"ה-1995, הסדרים לעניין מקרים אשר מאפשרים קבלת שירותים מחוץ לישראל.
מקרים אלה כוללים בדיקה טיפול אבחון וניתוח במחלות לב וכלי דם, מערכת העצבים והמוח, גידולים, השתלת איברים ומומים מולדים, ורק כאשר לא ניתן לקבל בישראל את שירות הבריאות הנדרש או שירות חלופי וקיימת סכנת אובדן חיים באי קבלת הטיפול.
סעיף 3(ה)מכפיף את כל השירותים הקבועים בחוק לערכים של כבוד האדם, הגנה על הפרטיות ושמירה על הסודיות.
ערכים אלו חשובים במיוחד בכל הנוגע למידע רפואי אודות אדם.
נושא הסודיות מוסדר באופן ספציפי בחוק, אשר קובע מידתיות בעת מסירת מידע רפואי.
קודם לחקיקת החוק, נבדלו הקופות זו מזו בשירותי הבריאות שסיפקו.
קופות עשירות יכלו לספק שירותים נרחבים יותר.
רוב מבוטחי קופת חולים כללית זכו אך לכ-60% מסל השירותים המעשי של קופ"ח "מכבי".
חוק ביטוח בריאות ממלכתי קבע סל בריאות אחיד, משותף לכל הקופות אשר נסמך על השירותים אשר ניתנו על ידי קופת חולים "כללית" ועל ידי המדינה במועד הקובע ערב קבלת החוק, עם מספר שינויים והתאמות.
ועדה הממונה על ידי הממשלה מדי שנה, היא ועדת הסל, קובעת מדי שנה את התרופות והשירותים החדשים שיכנסו לסל, וזאת בהתאם לתקציב הנקבע מדי שנה על ידי הכנסת.
מאז נחקק החוק, מתנהלים מאמצים, בתמיכת קופות החולים, לחקיקת סעיף שיבטיח תוספת בשיעור קבוע מדי שנה לסל, אך ללא הצלחה.
חלק מהתרופות והשירותים בסל כלולים תוך פירוט התוויה מסוימת.
לצד תרופה מסוימת עשוי להיות רשום כי היא נועדה לסרטן מסוג מסוים, ולא אחר, וכן כי רק מי שעומד בקריטריונים רפואיים מסוימים (לדוגמה: טופל כבר ללא הצלחה בתרופה אחרת) יהיה זכאי לה.
בשנים האחרונות, על אף שבוועדות הסל דנים בכל טכנולוגיה על בסיס צורתה, מינונה וחוזקה, בפועל בצו המפרט את התכשירים הכלולים בסל, מצוין רק שם התכשיר, דבר אשר גורם לאי בהירות ולריבוי מחלוקות בין משרד הבריאות, קופות החולים, ספקי השירותים כגון בתי חולים והמבוטחים עצמם.
על פי החוק, ופסיקת בית הדין לעבודה, סל הבריאות מהווה סל מינימום, וקופות-החולים רשאיות, אך לא חייבות, לספק תרופות ושירותים מעבר לסל זה, ובלבד שהתוספת לסל תעשה באופן שלא מפלה בין חברים ושדרכי הגביה בעבור השירותים הללו קיבלו את אישור משרד הבריאות.
כמו כן, בכל קופות החולים פועלות ועדות חריגים, שמטרתן לדון בבקשת מבוטח לקבל תרופה שאינה כלולה בסל, או שהיא כלולה בסל אך לא להתוויה המתאימה למחלתו.
ועדות חריגים בוחנות מקרים חריגים על בסיס רפואי ולא על בסיס מצב סוציאלי, כלכלי וכדומה.
שירותי הבריאות הנכללים בסל הבריאות
רפואה מונעת אישית וחינוך לבריאות;
טיפול רפואי אמבולטורי, לרבות טיפול נפשי, בין במרפאה ובין בבית, לרבות במעון כמשמעותו ;
אשפוז כללי, אשפוז פסיכיאטרי, אשפוז פסיכוגריאטרי ואשפוז כרוני סיעודי;
שיקום רפואי, לרבות שיקום פסיכולוגי, פיזיותרפיה, ריפוי הדיבור, ריפוי בעיסוק ועבודה סוציאלית בתחום הבריאות;
רפואת שיניים מונעת לילדים, עד גיל שיקבע שר הבריאות בתקנות;
עזרה רפואית ראשונה, והסעת לבית חולים או למרפאה;
טיפול רפואי ונפשי לגמילה לנפגעי סמים ואלכוהול;
קופת החולים אחראית כלפי כל מבוטחיה במתן השירותים הכלולים בסל הבריאות ללא כל אפליה.
היא יכולה ליתן זאת בעצמה או באמצעות נותני שירותים מטעמה.
היא יכולה להציע את השירותים על בסיס אזורי או ארצי וחובתה לייתן את השירות הרפואי ברובד הסל (להבדיל מאשר במקרה של שירותי הבריאות הנוספים) אף במקרה של פיגור או העדר תשלום.
מנגד חובת המבוטחים לפנות לקבלת שירותים רק מבין נותני השירותים של קופת החולים.
בכל מקרה אחר, קופת החולים לא מחויבת לכסות עלות הטיפול הרפואי במבוטח.
קופות החולים נדרשות לפרסם את הסדרי הבחירה שלהן בקרב המבוטחים.
בפועל בימינו כל קופות החולים מפרסמות את רשימת נותני השירותים גם באתר האינטרנט של הקופה.
עד לחקיקתו של חוק ביטוח בריאות ממלכתי מומנה פעילותן של קופות החולים באמצעות דמי חבר ששולמו להן, לעיתים כחלק מדמי החבר לארגון העובדים ששלט בקופה, כפי שפורט לעיל.
החברות בקופה הייתה וולונטרית, ותושב שלא שילם דמי חבר לא זכה לביטוח בריאות.
חלק מהכספים שנגבו כדמי חבר על ידי ארגוני העובדים הופנו למשכורות ולהוצאות ארגוניות.
חוק ביטוח בריאות ממלכתי קובע שכל תושב במדינה מבוטח בביטוח בריאות באמצעות אחת מקופות החולים, כבחירתו.
דמי ביטוח בריאות נגבים ישירות על ידי המוסד לביטוח לאומי באמצעות אותו מנגנון גבייה, בהתאם להכנסתו של התושב, ומועברים לקופות החולים.
עם כניסתו לתוקף, הוסיף החוק לביטוח הבריאות עוד כרבע מיליון תושבים, שלא היו מבוטחים קודם כלל או מבוטחים חלקית.
המבוטחים החדשים נמנו בעיקר על השכבות החלשות (אם כי בחלקם הקטן היו גם עשירים שלא נזקקו לקופת חולים).
כך, סך מס הבריאות, ששילמו המבוטחים שנוספו, היה נמוך במידה רבה מעלות השירותים הרפואיים שסופקו להם.
כתוצאה מכך, התחייבה העלאת מס הבריאות (שבוצעה, בין היתר, על ידי העלאת תקרת ההכנסה החייבת במס) וגדלה המעמסה על כלל החברים הוותיקים של קופות החולים (ובהן קופת חולים כללית) ובעיקר על בעלי הכנסות גבוהות יחסית.
החוק, קובע אוכלוסיות הזכאיות להסדרים שונים לעניין תשלומים.
גמלאים הזכאים לגמלת הבטחת הכנסה.
מבוטח ובני משפחתו התלויים בו אשר זכאי לקבלת גמלת נכות לפי חוק הביטוח הלאומי או גמלת ניידות והוא בן פחות מ-18 ושלושה חודשים.
משפחה שבה 4 או יותר ילדים מתחת לגיל 18 רשומים באותה קופת חולים.
עולה חדש בשנים עשר החודשים שלאחר עלייתו לישראל.
תורם לפי חוק השתלת איברים.
ותיק מלחמה נזקק כמשמעותו בחוק מעמד ותיקי מלחמת העולם השנייה.
נכה נתמך לפי ההגדרה בחוק נכי המלחמה בנאצים.
חברות ומעבר בין קופות חולים
כל תושב חייב להרשם לאחת מבין ארבע קופות החולים הקיימות בישראל בהתאם לרצונו ולרשום גם את ילדיו הקטינים.
קופות החולים מחויבות לקבל כל מבוטח ללא כל אפליה מחמת גיל, מין, גזע, נטייה מינית, מצב רפואי, מצב סוציו אקונומי וכדומה.
יש שישה מועדים בשנה המאפשרים מעבר בין הקופות, ולפיכך רשאי כל מבוטח לבטל חברותו בקופת חולים ולעבור לאחרת עד פעמיים במהלך תקופה של 12 חודשים.
הרישום צריך להיעשות על ידי התושב עצמו ולא על ידי שליח מטעמו.
בעבר המעבר בין קופות החולים פגע בוותק של מבוטחים בשירותי הבריאות הנוספים (ראה להלן) מה שהיווה חסם מעבר משמעותי, ואולם נכון להיום, קופת החולים הקולטת מחויבת לכבד את הוותק בתוכנית לשירותי בריאות נוספים שצבר המבוטח בקופה שאותה עזב.
שירותי הבריאות הנוספים (שב"ן) הם תולדת הפער שהיה קיים בין שירותי קופות החולים הקטנות לבין השירותים שהעניקה קופת חולים הכללית, שרוב רובם של המבוטחים הקיימים השתייכו אליה.
בעת כניסת חוק ביטוח בריאות לתוקף נקבע סל הבריאות - סל שירותים ותרופות אחיד - שתאם את השירותים והתרופות שהעניקו המדינה לכלל התושבים וקופת חולים כללית לחבריה באותו מועד.
לכן, זכויות מבוטחי קופות החולים האחרות, שהיו זכאים עד אז לשירותים נוספים שלא נכללו בסל השירותים הממלכתי, קופחו.
לכן הוחלט לאפשר לקופות החולים להציע למבוטחיהם שירותים נוספים בתשלום נוסף, ללא חפיפה בין השירותים שב"סל" לאלה שבשב"ן, בהתאם לתנאים שנקבעו על ידי שר האוצר ושר הבריאות.
ניתן לסווג את השירותים שניתנים במסגרת הביטוח המשלים לשלוש קטגוריות:
שירותים משלימים אשר אינם נכללים במסגרת שירותי הסל הבסיסי (לדוגמה: טיפולי שיניים משמרים לילדים בני שמונה ויותר).
שירותים מרחיבים, המעניקים הטבה לשירות או לטיפול שכלול בסל הבסיסי (לדוגמה: טיפולי הפריה נוספים על הניתן בסל או סבסוד השתלות בסכום הגבוה מהסכום שניתן בסל).
שירותים משפרים, ה"משדרגים" את הטיפול שלו זכאי המטופל בסל הבסיסי (כגון האפשרות לבחירת מנתח או בית חולים פרטי).
בימינו בכל קופות החולים מוצעות שתי רמות של ביטוח משלים: בסיסית ומורחבת.
ברוב קופות החולים, החברות בתוכנית המורחבת מותנית בחברות בתוכנית הבסיסית, והתשלום ניתן על שתי התוכניות ביחד.
במערכת הבריאות הישראלית מוגדרים, למעשה, שלושה רבדים של ביטוחים: הרובד הראשון והבסיסי כולל את ביטוח הבריאות הממלכתי, לו זכאי כל תושב ישראל במסגרת החוק.
הרובד השני כולל את הביטוחים המשלימים שמציעות קופות החולים (שב"ן), המספקים שירותים נוספים שלא נכללים בסל הבריאות שבחוק.
הרובד השלישי כולל את ביטוחי הבריאות הפרטיים שמציעות חברות הביטוח המסחריות, המספקות שירותים בנוסף לשב"ן או במקומו (לעיתים נוצר מצב של כפל ביטוחי).
הרובד השני והשלישי הם ביטוחים וולונטריים ומותנים בתשלום נוסף.
הביטוחים הפרטיים התפתחו והתחזקו מתוך ההבנה שהמימון הציבורי לא יכול לספק את כל צורכי הבריאות של הציבור והוא מוגבל מבחינת משאבים ותקציב.
לפיכך שוק הביטוחים הפרטיים נותן לצרכים אלו מענה מבלי לנגוס בתקציב הציבורי.
ההבדל בין תוכנית שירותי בריאות נוספים לביטוח רפואי בחברת ביטוח
תקנון מול פוליסה: הזכויות והחובות של החברים בתוכנית לשירותי בריאות נוספים מעוגנים בתקנון אשר מתעדכן מעת לעת וכפוף לאישור הרגולטור.
אין מדובר בפוליסה, ואין מדובר בביטוח כמשמעותו בחוק חוזה ביטוח.
השב"ן כשמו, מציע שירותי בריאות נוספים המעוגנים בתקנון אשר אושר לפרטי פרטיו על ידי סמנכ"ל משרד הבריאות לפיקוח על קופות החולים במשרד הבריאות.
לפיכך ובהתאם גם לא נהוג לראות את התקנון כחוזה אחיד.
שירות בעין מול פיצוי: הן ברובד הבסיס (רובד החוק) והן ברובד שירותי הבריאות הנוספים, קופות החולים מציעות שירות בעין.
קרי, ספקי שירותים אשר מעניקים את השירותים מטעם קופת החולים, כאשר המבוטחים נדרשים לשלם השתתפות עצמית או לחלופין משלמים את מלוא הסכום וזכאים לשיפוי בהתאם לכללי כל תוכנית.
בשב"ן כמו גם ברובד הבסיס ("הסל")אין אפשרות למתן פיצוי בגין אי שימוש, או כחלופה יותר זולה.
המנדט של קופת החולים מוגבל למתן השירותים ואין בבחירת מבוטח אשר עוקפת את השירותים שמציעה קופת החולים משום "חיסכון לקופה" אשר בגינו מגיע פיצוי.
קבלה ללא תנאים מוקדמים: כל אחד, בכל מצב רפואי ובכל גיל מתקבל לתוכנית לשירותי בריאות נוספים.
לקופת החולים אסור לשלול הצטרפות של חברים על בסיס מצב רפואי.
לא נדרש כל תהליך של "חיתום" או קבלה בתנאים בגין מצב רפואי קודם.
תקופת המתנה מול תקופת אכשרה: בניגוד לפוליסות של חברות הביטוח אין בשירותי הבריאות הנוספים תקופת אכשרה או סייגים בגין מצב רפואי קודם הנכללים בפוליסות ביטוח רפואי.
יש תקופת המתנה, שבה מבוטחים נדרשים להמתין מספר מסוים של חודשים בטרם תתגבש זכאותם ליהנות מן השירותים שמציעה התוכנית.
תרופות מצילות ומאריכות חיים: סעיפים מיוחדים בפוליסות ביטוח בריאות מתייחסים לתרופות אלה, בניגוד לתוכניות לשירותי בריאות נוספים של הקופות.
בעבר היה ניסיון של קופות החולים לכלול תרופות אלה בתוכניות השב"ן השונות, אך מפני שרכיב חיוני זה נתפס כחותר תחת עקרון השוויון שבבסיס חוק ביטוח בריאות ממלכתי, נקבע שתוכניות השב"ן לא יכללו תרופות מצילות או מאריכות חיים.
לדעת המחוקק לא יעלה על הדעת שאדם שנזקק לתרופה לשם הארכת או הצלת חייו יהיה זכאי לה רק אם הוא חבר ברובד ביטוחי נוסף.
תרופות שכאלה צריכות להיות זמינות לכל המבוטחים ללא תלות ברובד ביטוחי מסוים או בשייכות לקופת חולים כזו או אחרת.
ההרחבה השנתית של "סל התרופות" על ידי "ועדת הסל" נועדה להוסיף תרופות כאלה לסל הבריאות של קופות החולים ושירותי הבריאות הממלכתיים לשימוש כלל המבוטחים.
חברות הביטוח יכולות להציע כיסוי על תרופות ושירותים שעדיין אינם כלולים ב"סל".
נציבות קבילות הציבור לחוק ביטוח בריאות ממלכתי
על פי החוק, פועלת במשרד הבריאות נציבות קבילות.
כל מבוטח בקופת חולים הסבור שזכויותיו לפי החוק הופרו, זכאי לפנות בתלונה אל נציבות הקבילות, וזו, לאחר שהיא מקבלת את עמדת הקופה, פוסקת האם הקבילה מוצדקת אם לאו.
בשנים הראשונות שלאחר חקיקתו של החוק לא הייתה לקביעות הנציבות משמעות משפטית מחייבת, וקופות החולים נטו לזלזל בקביעותיה.
בעקבות תיקון שנעשה בחוק, ביוזמת עמותת רופאים לזכויות אדם וחה"כ חיים אורון, נקבע כי קופת-החולים חייבת לפעול בהתאם לפסיקת הנציבה (או לחלופין להשיג על קביעתה בפני בית-הדין לעבודה).
אם אינה עושה כן, רשאי המבוטח לקבל החזר כספי ישירות ממשרד הבריאות.
בנוסף לקביעות במקרים הפרטניים, הנציבות מפרסמת מדי שנה באתר האינטרנט שלה דו"חות שנתיים מפורטים.
נציבת הקבילות הראשונה לפי החוק הייתה הפסיכיאטרית ד"ר קרני רובין, אחריה מילאה את התפקיד אתי סממה, אחות בהכשרתה.
בכל מקרה בו מבוטח חולק על קופת חולים עומדת לו הזכות לפנות לנציבות קבילות הציבור או לחלופין לפנות לערכאות משפטיות לבית הדין האזורי לעבודה וכשמדובר בנזיקין לבתי המשפט.
מה בין חוק זכויות החולה לחוק ביטוח בריאות ממלכתי
חוק זכויות החולה קובע כי "כל הנזקק לטיפול רפואי זכאי לקבלו", אלא נקבע כי הזכות הזו היא בהתאם לדין ולהסדרים הנהוגים במערכת הבריאות.
בכך חוק זכויות החולה למעשה מכפיף את עצמו לכללי חוק ביטוח בריאות ממלכתי.
בנוסף, סעיף זה מבהיר כי גם אם יש זכות לקבלת טיפול, היא אינה מבטלת כל דרישה לתשלום בגין הטיפול, אשר קיימת לפי חוק ביטוח בריאות.
בנוסף חוק זכויות החולה קובע עבירה פלילית במקרה שנעשית אפליה במתן רפואי על רקע דת, מין, גזע, לאום, נטייה מינית וכיוצא באלה.
מאז חקיקתו החוק מותקף שוב ושוב על ידי קבוצות שונות.
זאת, במיוחד לאור שורה של תיקונים שהוכנסו בחוק בחוקי ההסדרים במהלך השנים, שכרסמו באופן משמעותי בעקרונות השוויון והערבות ההדדית שעמדו בבסיס החוק.
החוק איננו מכסה את כל הטיפולים הנדרשים עבור קבוצות שונות, ובהיעדרו של מנגנון קבוע לפי החוק לעדכון הסל, עדכון הסל אינו מספק.
הסכומים הנגבים על פי החוק אינם מספיקים למימון מערכת הבריאות.
תשלומי ההשתתפות העצמית (Copayments) מכיסם של המבוטחים, ששיעורם עלה מאוד במהלך השנים, הפכו חלק גדול מן השירותים הכלולים בסל הבריאות לבלתי-נגישים, מבחינה כלכלית, לכל הזכאים להם.
הביטוחים המשלימים לפי החוק, להם זכאים רק מי שמשלמים תשלום נוסף מכיסם, ושהיקף הכיסוי שהם מעניקים התרחב מאוד במהלך השנים, יוצרים מציאות של "שני סלי בריאות בסיסיים", בניגוד לעקרון שעמד בבסיס חקיקת החוק.
החוק מטיל עומס מופרז על בעלי ההכנסות הגבוהות, שנאלצים לממן את ביטוח הבריאות של בעלי ההכנסות הנמוכות.
מקור טענה זו היא בעובדה שהתקרה לדמי הביטוח גבוהה ביותר מכפליים יחסית לתקרה קודם לחקיקת החוק.
מאידך יש הטוענים שעצם קיומה של תקרה מעניק פטור מסוים לעשירים ופוגע בפרוגרסיביות של דמי הביטוח.
מחקר דעת הציבור על רמת השירות ותפקוד מערכת הבריאות
מאז החלת חוק ביטוח בריאות ממלכתי בודק מכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל, בסדרת סקרים דו-שנתיים, באיזו מידה הושגו המטרות העיקריות של החוק – שיפור איכות שירותי הבריאות מבחינת זמינותם, נגישותם והיותם ברי-השגה ומידת צמצום אי-השוויון בין מגוון קבוצות אוכלוסייה.
באמצעות הסקרים מעריכים חוקרי המכון כיצד משפיעים שינויי מדיניות במערכת הבריאות על חוויית השירות ושביעות הרצון של המבוטחים.
הסקרים מספקים מידע רחב, מפורט, עדכני וייחודי על דעת הציבור בנושא תפקוד מערכת הבריאות בישראל, על חוויית השירות של המבוטחים ועל כלל מערכת הבריאות בישראל.
הסקרים נערכים בקרב מדגם מייצג של האוכלוסייה הבוגרת בישראל (בני 22 ומעלה) בשלוש שפות (עברית, ערבית, ורוסית) ביוזמת משרד הבריאות, והם מלווים בוועדת היגוי, בהשתתפות נציגים מכל קופות החולים, ממשרד הבריאות, ממשרד האוצר, מן המוסד לביטוח לאומי, מן האקדמיה ומארגוני צרכנים.
בסקרים פּוּתחה סדרת מדדים קבועה המאפשרת לעקוב אחר מגמות לאורך זמן.
כדי לאפשר ניתוח של המגמות לאורך זמן, ליבת הסקר נותרה קבועה לאורך השנים ויש בה אינדיקטורים מרכזיים לבחינת שביעות רצון המבוטחים ולבחינת זמינות השירותים, נגישותם והיכולת להשיגם.
כמו כן, בכל אחד מן הסקרים מודגשים מגוון נושאים העומדים על סדר היום הציבורי, שבחרו צוות המחקר וועדת ההיגוי למחקר.
חוק גודווין (מאנגלית: Godwin's law, ידוע גם כחוק גודווין להקבלות נאציות) הוא חוק הומוריסטי בתרבות האינטרנט, הקובע כי:
שכלול של החוק, שהתקבל כמסורת בקבוצות דיון, בפורומים ובאתרים אחרים המאפשרים דיון או פורום מקוון, קובע כי בכל פעם שהקבלה כזו מתרחשת, הדיון מסתיים, וכל מי שהזכיר את הנאצים הפסיד אוטומטית בדיון שהתרחש.
כפי שניתן להבין מניסוחו במקור, החוק אינו פוסל הקבלות ואזכורים לנאציזם, ורק קובע את ההסתברות להתרחשותם.
בנוסף קיימות גם תוספות הקובעות שכל שימוש מכוון בחוק גודווין למטרת סיום הדיון אינו תקף.
חוק גודווין נקרא על שם מייק גודווין, שהיה היועץ המשפטי של קרן החזית האלקטרונית בשנות ה־90 המוקדמות של המאה ה־20, כשהחוק פרץ לראשונה אל דפי האינטרנט.
ריצ'רד סקסטון טוען שהחוק הוא שכתוב של גרסתו שלו מ־16 באוקטובר 1989:
אולם יש הרואים הבדל בין דברי סקסטון שהטענה הופכת את הדיון ל'ישן' לבין חוק גודווין שהשוואה או הקבלה כזו משמעה שהדיון הסתיים.
בקבעו שהשדה הרגשי (מם) של ההשוואות הנאציות הוא פוגע ובלתי־רציונלי, גודווין פיתח את החוק כסותר לשדה הרגשי השלילי הזה.
מטרת החוק אינה לסיים דיונים (או אפילו להגדיר אותם כמיושנים), אלא להעלות את המודעות של המשתתפים בדיון למשמעות של השימוש בנאצים או בהיטלר, ולאפשר להם לקבוע האם הוא ראוי או שמא פשוט דיבורים ריקים.
אנשים רבים הרחיבו את משמעותו של חוק גודווין כך שכל שימוש בנאצים כטקטיקת ויכוח (בכל ויכוח שאינו קשור ישירות למלחמת העולם השנייה או לשואה), גורם להפסד מיידי ואוטומטי בוויכוח, פשוט מכיוון שטבעם של האירועים הללו הוא כזה שכל השוואה שלהם לאירוע שחשיבותו פחותה מרצח־עם או השמדה היא פסולה וחסרת טעם.
בנוסף ניתן לומר שהחוק הוא ביטוי לתופעה רחבה יותר של דמוניזציה כאשר בהיעדר טיעונים ענייניים נעשית השוואה בין נושא הדיון או היריב לבין דמות המגלמת את הרוע בעיני הטוען.
לפני מלחמת העולם השנייה, הדוגמה הנפוצה לכך הייתה בתחום הדת - השוואה עם השטן (מכאן שם התופעה) ועם עבודה זרה.
כיום ישנן הרחבות מהחוק שחלות על דמויות כמו סטלין ואף "מעריץ לא אמיתי" בפורומים של מעריצים.
מעניין שהשימוש בחוק גודווין נעשה היום גם מחוץ לפורומים האינטרנטיים למיניהם ועובר לחיים האמיתיים.
בהיבט זה החוק מהווה ביטוי לעוצמת השיח הווירטואלי בחיי היומיום שלנו.
טיעון נגדי נפוץ לחוק גודווין הוא שמדי פעם השימוש בהיטלר או בנאצים מתאים על מנת להבהיר נקודה מסוימת.
למשל, אם אדם כלשהו מתווכח על טיבו של מנהיג מסוים, ואז טוען משהו בסגנון: "הוא מנהיג מצוין, ראו למשל איך הוא הבריא את הכלכלה", אדם אחר עשוי לטעון ש"רק משום שהוא הבריא את הכלכלה לא עושה אותו למנהיג טוב.
אפילו היטלר הבריא את כלכלת גרמניה".
רבים יראו הקבלה זו כהגיונית וקבילה לחלוטין.
השימוש בהיטלר נעשה משום שהוא נחשב למנהיג ידוע בקנה מידה עולמי, והשימוש בו כדוגמה לא מצריך הסבר נוסף.
כולם, פחות או יותר, ידעו בדיוק למה התכוון הכותב בהביאו את הדוגמה הזו.
לעומת זאת, אחרים טוענים שחוק גודווין תקף גם עבור התרחיש שתואר מעלה, מכיוון שהוא פונה באורח בלתי נמנע לרגשות הקוראים, וכן משום שהוא מכיל שימוש מרומז בטיעון אד הומינם (לגופו של אדם) כלפי נשוא ההשוואה, וזוהי שגיאה לוגית קלאסית.
המונח היטלר מכיל קונוטציות שליליות רבות הקשורות אליו מכדי שיוכל לשמש ככלי להשוואה בין נושאים שאינם עוסקים בדיקטטורים אכזריים.
התשובה של גודווין לטיעון זה היא שאכן התייחסות או השוואה להיטלר או לנאצים עשויה להתאים במקרים מסוימים.
דווקא בגלל זה גודווין טוען שיש להימנע משימוש יתר בהשוואות כאלו.
לטענתו, הימנעות משימוש יתר כזה, היא הדרך להבטיח שכאשר השוואות לגיטימיות אכן יעשו, לא תהיה להן השפעה רגשית על הקוראים.
כמו כן החוק אינו מיועד לדיונים אמיתיים על הנאצים או על הנושאים הקשורים בהם אלא כאמור להאשמות חסרות שחר או השוואות פוגעניות במהלך הדיונים.
לפיכך נראה שהטענה שחוק גודווין "סותם פיות" ומצנזר דיונים מהווה יותר אי הבנת כוונתו של גודווין.
הוא עצמו לא פוסל השוואות עם הנאצים כאשר אלו נעשות בקשר לאירועים המתרחשים גם היום (טבח עם וכדומה).
חוק ביו-סבר הוא חוק בסיסי במגנטוסטטיקה, המתאר את השדה המגנטי הנוצר כתוצאה מתנועה של מטען חשמלי במרחב או מזרם.
מבחינה זו הוא תקבילי לחוק קולון באלקטרוסטטיקה.
החוק קרוי על שמם של ז'אן-בטיסט ביו ופליקס סבר.
הוא הקבוע המגנטי במערכת SI (המקביל לקבוע קולון המופיע בהקשר של השדה החשמלי), וערכו הוא .
על-מנת לעבור למערכת יחידות cgs יש להחליפו ב-, כאשר c היא מהירות האור בריק;
הוא גודל המטען היוצר את השדה;
הוא וקטור אורך דיפרנציאלי לאורך הזרם;
הוא וקטור יחידה, המחבר את מיקום המטען או קטע הזרם היוצר את השדה לנקודה שבה נמדד השדה;
הוא המרחק בין המטען או קטע הזרם היוצר את השדה לנקודה שבה נמדד השדה.
הנוסחה שלעיל היא נוסחה לחלק דיפרנציאלי של השדה המגנטי, הנוצר מקטע זרם קטן.
על-מנת למצוא את השדה המגנטי שנוצר על ידי התפלגות של מטענים או תיל עם זרם, יש לבצע אינטגרציה על הנוסחה:
חוק ביו-סבר משמש גם לחישובים של מהירות המושרית מקווי מערבולת בתורת האווירודינמיקה (תורה זו היא כמעט מקבילה למגנטוסטטיקה; למשל, מערבולות מתאימות לזרם, ומהירות מושרית מתאימה לעוצמת השדה המגנטי).
המהירות המושרית בנקודה נתונה, כתוצאה מקו מערבולת עם אורך אינסופי היא:
הוא המרחק האנכי בין הנקודה וקו המערבולת.
זהו מקרה קצה של הנוסחה למקטעי מערבולת מאורך סופי:
כאשר ו־ הן זוויות (חיוביות או שליליות) בין קו המערבולת ושני קצות המקטעים.
חוק גאוס הוא חוק יסודי באלקטרוסטטיקה, המבטא את הקשר בין שדות חשמליים והתפלגות מטענים חשמליים.
החוק מוכל במשוואות מקסוול, המהוות את התשתית לתורת החשמל והמגנטיות הקלאסית.
חוק גאוס קובע כי סך השטף החשמלי דרך מעטפת סגורה נמצא ביחס ישר למטען החשמלי הכלוא בתוך המעטפת.
החוק נוסח לראשונה על ידי ז'וזף לואי לגראנז' בשנת 1773, ובעקבותיו נוסח על ידי קרל פרידריך גאוס בשנת 1813. אצל שניהם היה זה בהקשר לעבודתם על כוחות משיכה בין אליפסואידים.
החוק נגזר מחוק קולון, חוק ניסיוני המתאר את המשיכה בין מטענים חשמליים נקודתיים.
ניסוחו המתמטי של החוק מופיע בשתי צורות – בצורה דיפרנציאלית ובצורה אינטגרלית.
שתי הצורות מקושרות על ידי משפט גאוס (משפט הדיברגנץ), משפט מתמטי מתחום האנליזה הווקטורית.
כמו כן, לחוק גאוס ישנן מקבילות בחוקי פיזיקה של כוחות השונים מהכוח החשמלי, זאת מכיוון שמבחינה מתמטית ניתן לנסח חוק המקביל לחוק גאוס לכל כוח ריבועי הפוך, כגון כוח הכבידה.
שטף הוא רעיון מתמטי תאורטי המגדיר באופן כמותי תכונה חדשה לגורם בעל כיוון העובר דרך משטח.
דוגמאות לגורם כזה הן מהירות מים, קרינה היוצאת ממנורה או חום המתפשט מתגובה כימית.
מתמטית, השטף הוא מכפלה סקלרית בין גודל הווקטור המייצג את הגורם, לבין וקטור המייצג משטח בו הגורם פוגע.
לשטף משמעויות פיזיקליות שונות בהתאם לגורם עליו הוא מוגדר.
לדוגמה, עבור זרם מים, השטף מייצג את כמות המים העוברת דרך משטח כלשהו ליחידת זמן.
בחוק גאוס, השטף מתייחס להיטל של וקטור השדה החשמלי הפועל על משטח מסוים, על הווקטור המייצג את המשטח (הווקטורים מוכפלים סקלרית אחד בשני).
גודלו של השטף על מעטפת סגורה, כאשר מקור השטף חיצוני למעטפת, הוא אפס.
אינטואיטיבית, ניתן לדמיין את השטף כקצב הזרימה של מים העוברים דרך מסגרת (שלד) של תיבה.
אם מגדירים את כמות המים שיוצאים מתוך המסגרת כשלילית, ואת כמות המים הנכנסים למסגרת כחיובית, ונתון כי ספיקת המים אחידה, אז כמות המים שתעבור דרך המסגרת ביחידת זמן תהיה שווה לכמות המים שתספיק לצאת מהמסגרת.
לכן השטף הכולל בתיבה, כאשר הזרימה חיצונית לה, הוא אפס.
תכונה זו אינה תלויה בגודל התיבה, צורתה או עיוותה של המסגרת במרחב וכדומה.
כמות המים הנכנסים והיוצאים לא תשווה לאפס רק כאשר זרם המים מתחיל בתוך התיבה, או ששואבים מים מהתיבה בקצב שונה מקצב זרימת המים.
חוק גאוס קובע כי השטף של שדה חשמלי העובר דרך מעטפת סגורה, הוא פרופורציוני למטען בתוך המעטפת.
על כן, שימוש במושג השטף יכול לעזור בחישוב השדה החשמלי בקלות יחסית, במיוחד כאשר הבעיה כוללת צורות סימטריות שיוצרות את השדה החשמלי.
חוק גאוס פותח מתוך חוק קולון, חוק ניסיוני המנסח את גודל הכוח החשמלי הפועל בין מטענים בודדים.
חוק גאוס הוא למעשה הכללה של חוק קולון למספר רב של חלקיקים הנמצאים בתוך מעטפת סגורה.
בתכלית, הרעיון הוא להעביר את חוק קולון לצורה של סכימה (אינטגרציה), מה שמאפשר לחשב כוח או שטף באזורים או שטחים (הנמצאים בתוך המעטפת) אשר מכילים מטענים בודדים רבים, שכן לא ניתן לחשב את סך הכוחות בין כל חלקיק וחלקיק בעזרת חוק קולון עבור מטענים רבים.
השטף (Flux) על משטח הוא תכונה של כל שדה וקטורי, אשר מספק מידה לעוצמת השדה החודר משטח הנמצא בשדה.
מבחינה פורמלית, השטף מוגדר כמכפלה סקלרית בין השדה הווקטורי (שמייצג את הגורם שעובר דרך המשטח) לבין וקטור השטח עצמו.
וקטור השטח הוא וקטור הניצב למשטח וגודלו הוא כגודל המשטח.
בחישובים הנעזרים בחוק גאוס משתמשים במושג היסוד משטח גאוסי.
משטח גאוסי הוא מעטפת סגורה במרחב.
כלומר, אי אפשר להיכנס לתוכה בלי לחדור אותה.
על מנת לשמור על פורמליזם, הוגדר השטף הנכנס למשטח גאוסי כשטף חיובי, והשטף היוצא ממנו הוגדר כשלילי.
כתוצאה מכך מתחייב כי כיוון וקטור המשטח פונה החוצה מן המשטח הגאוסי.
תכונה של משטח גאוסי היא שכאשר מקור המשרֶה שדה וקטורי כלשהו אינו נמצא בתוך המשטח הגאוסי, השטף הכולל העובר בתוך המשטח הגאוסי יהיה אפס.
זאת מכיוון שכל קו מן השדה הווקטורי – השדה החשמלי במקרה זה – שנכנס למשטח, גם יוצא ממנו.
לכן התרומה הכוללת לשטף היא אפס, אחרת היו קווי שדה שנקטעים בתוך המשטח, מה שסותר את תכונת רציפות השדה.
חישוב השטף החשמלי הפועל על משטח גאוסי
כיוון שכיוונו של וקטור המשטח משתנה כתלות במיקום על המשטח הגאוסי, לא ניתן להתייחס למשטח כולו כאל יחידה אחת.
כמו כן גם וקטור הכוח יכול להשתנות כתלות במיקום.
על כן, כדי לחשב את השטף נחלק את המשטח לפיסות קטנות כרצוננו עד אשר כיפופו יהיה ניתן להזנחה, והשינוי בשדה הווקטורי עליו יהיה זניח גם הוא.
לבסוף, נסכום את המכפלות הסקלריות בין כל פיסה אינפיניטסימלית לבין השדה.
כאשר גודל חתיכות המשטח שואף לאפס, הסכום הופך לאינטגרל משטחי כדלהלן:
חישוב שטף לפי הגדרה דרך מעטפת המקיפה מטען
באמצעות חוק קולון ניתן לחשב את השטף החשמלי סביב מעטפת כדורית היפותטית העוטפת מטען.
עבור כל נקודה במרחק שווה מן המטען החשמלי, השדה החשמלי הוא באותו גודל קבוע וכיוונו רדיאלי, כלפי חוץ, ולכן הזווית בינו לבין וקטור המשטח היא אפס.
סכום כל חלקיקי השטח הוא שטח כלל המעטפת בגודל R ששטחה .
זהו גודל קבוע אשר תכונה מהותית בו היא שהוא לא תלוי כלל בגודל המעטפת.
הודות לתכונה שהוכחה לעיל ניתן לומר שללא תלות בגודל המעטפת כאשר מדובר במשטח גאוסי השטף של מטען בודד דרכו הוא פרופורציוני למטען שבתוכו.
משימוש בעקרון הסופרפוזיציה של הכוח החשמלי ניתן להפריד כל סט של מטענים למטענים בדידים ולהכיל עליהם את המשפט הנ"ל.
מכאן שהשטף הכולל יהיה סכום השדות הפועלים על אותם פיסות המשטח.
לכן ניתן לומר כי השטף הכולל הוא סכום כלל השטפים החלקיים, ואם כל שטף חלקי פרופרציוני למטען המשרה אותו משמע שהשטף הכולל פרופרציוני גם הוא למטענים המשרים אותו, וזהו החוק של גאוס לשטף חשמלי.
כאשר בניסוח המקובל נעשה שימוש במקדם דיאלקטריות הריק תוך המרת הקבועים שהוצגו לעיל כך:
הניסוח המתמטי של החוק בצורתו האינטגרלית הוא:
כאשר הוא השטף החשמלי, הוא השדה החשמלי, הוא אלמנט שטח אינפיניטסימלי על המשטח הסגור , אשר כיוונו מוגדר כניצב למשטח, כלפי חוץ, הוא המטען הכלוא בתוך המשטח, הוא צפיפות המטען החשמלי בנקודה , הוא קבוע דיאלקטריות הריק ו־ הוא אינטגרל על המשטח הגאוסי התוחם את נפח .
יש לשים לב כי הווקטור מאונך למעטפת, והשדה החשמלי מוכפל סקלרית בווקטור זה; ככל שקווי השדה מאונכים יותר למעטפת, כך השטף החשמלי גדול יותר.
ניסוחו של חוק גאוס בריק בצורתו הדיפרנציאלית הוא:
כאשר הוא אופרטור הדיברגנץ ו- היא צפיפות מטען נפחית.
החוק מקשר בין דיברגנץ השדה החשמלי בנקודה במרחב לבין צפיפות המטען באותה הנקודה.
בחומר, מקדם הדיאלקטריות שונה מ- (המקדם הדיאלקטרי של הריק).
ניתן להוכיח באמצעות משפט גאוס (משפט הדיברגנץ) ששני הניסוחים – האינטגרלי והדיפרנציאלי – שקולים מתמטית:
הניסוח האינטגרלי של חוק גאוס:
עבור כל משטח גאוסי הכולא בתוכו מטען Q.
לפי משפט גאוס, משוואה זו שקולה לזו:
עבור כל נפח V המכיל מטען Q.
המטען בתוך הנפח שווה לצפיפות המטען הנפחית של הנפח כפול הנפח:
כדי שמשוואה זו תהיה נכונה תמיד עבור כל נפח V כלשהו, האינטגרנדים בשני אגפי המשוואה צריכים להיות שווים.
ולפיכך, משוואה זו שווה ערך לזו:
בנוסף לחוק גאוס עבור השדה החשמלי, קיים גם חוק גאוס עבור השדה המגנטי.
בניסוח האינטגרלי החוק נכתב כך:
פירוש נוסחה זו הוא כי סך השטף המגנטי דרך כל מעטפת סגורה שווה ל-0. גם כאן ניתן להשתמש במשפט גאוס על מנת לעבור לצורה הדיפרנציאלית של החוק:
המשמעות של חוק זה היא שאין לשדה המגנטי מקורות.
כלומר, קווי השדה אינם יוצאים או נכנסים לנקודה כלשהי במרחב, אלא יוצרים לולאות סגורות.
תכונה זאת קשורה לכך שלפי כל התצפיות שנעשו עד כה, לא קיימים בטבע מונופולים מגנטיים – לצד כל קוטב מגנטי צפוני קיים קוטב דרומי (ולהפך), והם אינם ניתנים להפרדה.
שני החוקים מהווים חלק ממשוואות מקסוול.
חוק בויל-מריוט הוא אחד מחוקי הגז האידיאלי, אשר נוסח ב-1662 על ידי המדען האירי רוברט בויל.
(למעשה, חוקר קצת פחות מוכר, ריצ'רד טונאלי (Richard Towneley) ביחד עם הנרי פואר (Henry Power) הראו את הקשר בין לחץ ונפח במערכת סגורה), וקרוי על שמו.
החוק עצמו, כמו שהסתבר מאוחר יותר, הוא מקרה פרטי של משוואת הגז האידיאלי לתהליך איזותרמי.
חוק בויל-מריוט קובע כי מכפלת הנפח בלחץ של כמות קבועה של גז אידיאלי בטמפרטורה קבועה היא קבועה.
או, במילים אחרות: בהינתן כמות קבועה של גז הנמצא בטמפרטורה קבועה, ככל שנגדיל את הלחץ המופעל עליו, כן יירד נפחו, ולהפך.
הביטוי המתמטי של חוק בויל הוא:
ערכו של K מחושב על פי מדידות הלחץ והנפח של כמות גז קבועה.
לאחר שמבצעים שינוי למערכת, לרוב על ידי שינוי נפח כלי הקיבול של הגז, נמדדים ערכיהם החדשים של הלחץ והנפח.
מכפלת שני ערכים אלה תהיה שווה לערך הקבוע K.
חוק בייס (או: נוסחת בייס; באנגלית: Bayes' theorem) הוא תוצאה בתורת ההסתברות המאפשרת לחשב הסתברות מותנית של מאורע כאשר יודעים את ההסתברויות המותנות ההפוכות.
הוא נוסח על ידי המתמטיקאי האנגלי תומאס בייס, במאמרו "מאמר על פתרון בעיה בתורת הסיכויים" (Essay Towards Solving a Problem in the Doctrine of Chances), אשר פורסם ב־1764, לאחר מותו של בייס.
"ההסתברות המותנית של מאורע A בהינתן מאורע B" היא הסיכוי להתרחשותו של A, בהנחה ש־B אכן התרחש.
קיום ההנחה מצמצם את מרחב המדגם.
מרעיון זה נובעת הנוסחה להסתברות המותנית: .
חוק בייס מאפשר לחשב את ההסתברות המותנית ההפוכה: ההסתברות המותנית של B בהינתן A:
ניסוח אחר למשפט: אם חלוקה של מרחב המדגם, שבה לכל אחד מהחלקים הסתברות חיובית, אז לכל מאורע A בעל הסתברות חיובית ולכל k, מתקיים:
ניסוח זה נובע ישירות מהניסוח הראשון בשילוב עם נוסחת ההסתברות השלמה.
במדינה מסוימת יש שתי קופות חולים.
75% מהתושבים חברים בגדולה מבין השתיים, והשאר בקטנה.
סקרי שביעות רצון העלו ש־90% מן החברים בקופת החולים הקטנה מרוצים מן הקופה, בעוד רק 80% מהחברים בקופת החולים הגדולה מרוצים ממנה.
על־כן מפרסמת החברה הקטנה מודעות ענק שלפיהן "אם אתם מרוצים, כנראה שאתם חברים שלנו".
חוק בייס מאפשר לבחון את נכונות הטענה:
לצורך הדוגמה, קבוצת האנשים בעלי התכונה "האדם חבר בקופה הקטנה" תסומן ב־S, והקבוצה המשלימה ("האדם חבר בקופה הגדולה") תסומן ב־
כמו כן, התכונה "האדם מרוצה" תסומן ב־H.
לכן, הסיכוי של אדם מרוצה להשתייך לקופה הקטנה שווה ל:
אם כן, טענת הפרסומת שקרית: אם אדם מרוצה הוא כנראה חבר בקופת החולים הגדולה.
באופן דומה, ניתן להראות שגם אם הוא לא מרוצה הוא כנראה חבר בקופת החולים הגדולה.
ההסבר האינטואיטיבי לכך הוא שמלכתחילה רוב הסיכויים שאדם, מרוצה או לא, הוא חבר בקופה הגדולה.
חוק בנפורד, או חוק הספרה הראשונה, הוא כלל היוריסטי ואמפירי אודות ההסתברות של הופעת ספרות בנתונים של אוכלוסיות טבעיות גדולות.
החוק נתגלה ב-1881 על ידי המתמטיקאי והאסטרונום סיימון ניוקום.
הוא נקרא על שמו של הפיזיקאי פרנק אלפרד בנפורד, שגילה אותו מחדש ב-1938.
חוק בנפורד תקף, אמפירית, עבור ערכים המפוזרים על-פני כמה סדרי גודל.
הוא חל על אוכלוסיות מגוונות - גובהי בניינים, אורכי כבישים, חשבונות חשמל, מחירי מניות, הוצאות בחברות גדולות ועוד.
לפי הגרסה החלשה של החוק, השכיחות של הספרה 1, כספרה המובילה, גבוהה מזו של 2, וכן הלאה, עד לספרה 9 שהיא הנדירה ביותר.
לדוגמה, אם רשימת גודלי האוכלוסייה ביישובים בישראל הייתה: 31,000, 48,000, 112,000, 2,500, מהתמקדות בספרות הראשונות בכל מספר - ספרות נמוכות (1 או 2) מופיעות בשכיחות גבוהה יותר מאשר ספרות גבוהות (8 או 9).
גם ניוקום וגם בנפורד הגיעו להשערה מתוך בחינת אותה ראיה: ההתבלות הלא-אחידה של הדפים בטבלאות לוגריתמים.
בדברים בהם המספרים גדלים באופן יחסי, קל להבין את הסיבה להתפלגות כזו, כדי שיישוב יעבור מ-100 תושבים ל-200, עליו לגדול ב-100%, אך המעבר מ-500 ל-600 דורש צמיחה של 20% בלבד.
התפלגות בנפורד נובעת מהנחה שכאשר כותבים את המשתנה בבסיס b, ההסתברות של ספרה מסוימת להופיע אינה תלויה במיקום שלה בתוך המספר.
מההנחות האלה נובעת גרסה חזקה של החוק, שלפיה ההסתברות לכך שמספר כלשהו באוכלוסייה יתחיל בספרה ניתנת לחישוב, ושווה ל- .
החוק חל על הספרה הראשונה של המספרים, וכן, במידה פחותה והולכת, גם על שתי הספרות הראשונות, השלוש הראשונות, וכן הלאה.
נסמן ב- את הפונקציה שמחזירה את הספרה המשמעותית המובילה של מספר, ונסמן ב- את הסיגמא-אלגברה על החלק החיובי של הממשיים, הנוצרת על ידי הפונקציה S.
נוסף על כך, לכל מתקיים ש- לכל , ו- לכל טבעי וחיובי.
התפלגות של משתנה מקרי חיובי X היא מטיפוס בנפורד אם לכל כל משתנה מקרי ביחס ל- המקיים את התנאי שלכל יש ל- אותה התפלגות כמו של , הוא מטיפוס בנפורד.
אם X,Y משתנים מקריים ביחס ל- ובלתי תלויים, ואחד מהם הוא מטיפוס בנפורד, אז כך גם המכפלה XY.
המכפלה של משתנים בלתי תלויים רבים , בעלי אותה התפלגות רציפה, מתפלגת מטיפוס בנפורד.
לדוגמה, משתנה מקרי חיובי המקיים , הוא מטיפוס בנפורד.
התכונה הנ"ל מתקיימת בקירוב אם מתפלג לוג-נורמלי או לוג-יוניפורמי עם סטיית תקן.
התפלגות לוג-נורמלית מופיעה בצורה טבעית במקרים רבים כאשר יש הצטברות כפלית של גורמים.
לדוגמה - מחירי מנייות, גודל אוכלוסייה, מספר הנדבקים במגפה וכו'.
ניתן להשתמש בחוק בנפורד לצורך זיהוי הונאה באוכלוסיות מספרים שהחוק חל עליהן.
לדוגמה, כדי לבצע בדיקת אמינות של דיווחי מס.
בדומה, כדי לבדוק האם תוצאות הבחירות 2009 באיראן זויפו או לא, נבדקה התאמתן לצפי מחוק בנפורד.
במחלת נגיף קורונה 2019 חוקרים השתמשו בחוק כדי לזהות מדינות שזייפו נתוני תחלואה ותמותה.
חוק בוסמן, או פסק דין בוסמן הוא חוק ששינה את פני הכדורגל המקצועני באירופה, כאשר קבע ששחקנים רשאים לעזוב בתום חוזה את קבוצותיהם ללא תמורה, וביטל כלא חוקיות את ההגבלות שמנעו מקבוצות מלשתף יותר ממספר מסוים של שחקנים לא מקומיים.
כתוצאה מפסק הדין, שניתן בשלהי 1995, חלו מספר תמורות משמעותיות בכדורגל האירופי, ובראשן ריבוי השחקנים מארצות האיחוד האירופי שמשחקים מחוץ לארצם, באחת מארצות האיחוד האחרות.
כמו כן חלה עלייה חדה במשכורות השחקנים וחוזיהם התארכו.
גם ענפי ספורט אחרים, מלבד הכדורגל, הושפעו באורח דומה אך במידה פחותה.
קודם לבוסמן היו השחקנים במידה רבה קניינם של המועדונים בהם שיחקו.
ברוב ארצות אירופה - ספרד הייתה היוצא מן הכלל המעיד על הכלל - לא היה רשאי שחקן לעזוב מועדון אחד ולעבור לשחק באחר, אלא בהסכמתו של המועדון שבו היה חתום ורשום.
עבור הסכמתו ציפה המועדון לקבל פיצוי כספי, והשחקן היה רשאי לעבור כאשר נמצא מועדון שהיה מוכן לשלם מחיר זה.
לעיתים נהגו מועדונים לדרוש מחיר מופרז במכוון, או פשוט לסרב לשחרר שחקן.
במצב זה לא היה יכול השחקן לעשות דבר, מלבד להישאר בקבוצתו הישנה ולהסתפק במשכורתו הקיימת.
מלבד התלות האמורה במועדונים, הוגבלו השחקנים גם לפי לאום.
חוקי אופ"א אפשרו את שיתופם של לא יותר משלושה זרים ושני מתאזרחים בתחרויותיה, כאשר לעניין זה נחשבו שחקנים מארצות אחרות באיחוד האירופי לזרים.
גם בליגות המקומיות היו כללים דומים, אם כי מספר הזרים השתנה ממקום למקום.
חוקים אלה הגנו על השחקנים המקומיים מפני תחרות זרה.
אולם צדו השני של המטבע היה ששווקים זרים נסגרו בפניהם.
ז'אן-מארק בוסמן הוא כדורגלן עבר בלגי, קשרה לשעבר של אר אף סה לייז', ששיחקה באותה העת בליגת העל הבלגית.
עם תום חוזהו בשנת 1990 ביקש לעבור לשורותיו של איגוד הספורט של חוף דנקרק הצרפתית, אך דנקרק לא הייתה מוכנה לשלם ללייז' את הסכום הכספי שנתבקשה ממנה.
בוסמן פנה לסיוע משפטי, בטענה כי תחת תנאי הסכם רומא (1957) הוא חופשי לנוע ולמצוא תעסוקה בכל אחת מדינות השוק המשותף האירופי.
ב-15 בדצמבר 1995 פסק בית הדין האירופי לצדק לטובת בוסמן, ונגד לייז', התאחדות הכדורגל הבלגית ואופ"א.
בית הדין חייב את מוסדות הכדורגל ביבשת לבטל את התקנות הלא חוקיות על פי שני העקרונות הבאים.
ראשית, שחקנים המסיימים חוזה יהיו רשאים לעזוב בלא פיצוי כספי.
שנית, כל שחקן בעל אזרחות של אחת ממדינות האיחוד האירופי יוכל לשחק בכל מועדון באיחוד, בלא כל הגבלה.
בוסמן עצמו איבד בינתיים כחמש שנים משיא הקריירה שלו ככדורגלן מקצועי, ופרש לאחר ששיחק תקופה קצרה בליגה הבלגית השלישית.
אולם התמורה שחולל המקרה שלו בכדורגל האירופי רק החלה באותה העת.
פסק דין בוסמן חל על שחקנים שחוזיהם תמו בלבד.
אולם במחצית השנייה של שנות התשעים העמידה הנציבות האירופית בסימן שאלה את שיטת ההעברות כולה, כלומר גם את התשלומים עבור העברות של שחקנים הקשורים בחוזה.
העברות כמו אלו של זינדין זידאן ולואיש פיגו, בסכומים של עשרות מיליוני אירו, נחשבו בעיני הנציבות להגבלות לא ראויות על סחר - שכן רק מועדונים מעטים בארצות מעטות יכלו לשלם סכומים אלה.
הסכומים עצמם לא נראו כפיצוי על הפרת חוזה, אף שהוצגו כך.
עם זאת הכירה הנציבות בכך שספורטאים מקצוענים הם "מקרה מיוחד", ולכן לא דרשו לקבוע חופש מעבר מוחלט, בהתראה של חודש, כפי שנהוג בדרך כלל בחוזי העסקה רגילים.
ב-2001 הציגה פיפ"א, התאחדות הכדורגל העולמית, שיטת העברות בינלאומית חדשה, כדי להתמודד עם נושאים אלו, שעיקריה:
פיצוי כספי, לפי קריטריונים שקופים וגם בתום חוזה, על עזיבתם של שחקנים צעירים (עד גיל 23)
הנהגת שני "חלונות העברות", כלומר שתי תקופות בשנה (האחד ביולי-אוגוסט, השני בינואר), שרק בהן מותר לשחקנים לעבור בין מועדונים
הגנה על חוזים של שחקנים רק במשך שנתיים או שלוש שנים מעת חתימתם (בהתאם לגיל השחקן).
לאחר תקופה זו, יכול שחקן לעזוב באופן חד צדדי, אך תמורת פיצוי כספי.
הקמת ועדה עצמאית לקביעת סכומי פיצוי ולטיפול במקרים חריגים.
השיטה החדשה יצרה מצב שבו סכומי העברות גבוהים עדיין משולמים, אולם העברות שחקנים מתבצעות, ברוב גדול של המקרים, בהסכמת הצדדים כולם.
כמו כן הבטיחה השיטה פיצוי מסוים למועדונים קטנים, עבור שחקנים צעירים ש"נחטפים" על ידי מועדוני העלית.
הכדורגל האירופי שאחרי בוסמן שונה ללא הכר מזה שלפניו.
יותר מכל בולט שיתופם של שחקנים בני לאומים שונים בקבוצות אירופיות רבות.
בהקשר זה ראויים לציון שני סימני דרך: ביום הקופסאות 1999 עלתה צ'לסי למשחק ליגה נגד סאות'המפטון, עם אחד עשר שחקנים שאף לא אחד מהם היה אנגלי.
כשש וחצי שנים לאחר מכן, במעמד גמר ליגת האלופות, שיחקה ארסנל חלק מהמשחק עם הרכב של אחד עשר שחקנים בני אחת עשרה אומות שונות.
יש הרואים בכגון אלה ביטויים של אובדן זהות ואף פגיעה בכבוד לאומי.
אולם אוהדי הכדורגל בהמוניהם לא הפסיקו לבא למשחקים ולקנות חולצות, אף על פי שמועדוניהם שכרו יותר ויותר שחקנים זרים.
מי שללא ספק הרוויחו מהרפורמה הם השחקנים עצמם, כמו גם סוכניהם.
שחקנים שסיימו חוזים ביקשו וקיבלו מהמועדונים אליהם עברו משכורות גבוהות, כך שחלק ממה שבעבר היה משולם למועדון, שולם כעת לשחקן.
דוגמה מובהקת ומוקדמת לכך הייתה העברתו החופשית ב-1999 של סטיב מקמנמן מליברפול לריאל מדריד, העברה שבה חומש שכרו של שחקן הכנף האנגלי.
לאחר זמן מה הפנימו המועדונים את המצב החדש.
על מנת להבטיח את השארותם של שחקנים, החתימו אותם על חוזים ארוכי טווח, בשכר הולך וגדל.
באופן זה לקחו עליהם מועדונים רבים התחייבויות כספיות שמעבר ליכולתם.
לעיתים היו אלה שחקני דרג שני ומטה, שקיבלו חוזים רווחיים ארוכי טווח, כדי להבטיח את השארותם.
התוצאה הייתה, עבור מועדונים מסוימים, הרת אסון מבחינה כלכלית וספורטיבית.
כזה היה המקרה של לידס יונייטד, שנאלצה לבסוף למכור את טובי שחקניה, על מנת לחסוך בעלויות.
אף על פי שהשחקנים הפכו חופשיים יותר ויותר, עדיין משולמים סכומים, גבוהים מאי פעם, תמורת העברות.
המועדונים בליגות הבכירות מקבלים כסף רב עבור שידורי טלוויזיה, כרטיסים למשחקים וחסויות.
בלחץ האוהדים, הדורשים מהמועדון הצלחה ספורטיבית מיידית, משמשים כספים אלה לקניית שחקנים ידועים ומבטיחים, תמורת דמי העברה גבוהים.
כך נותרה בעינה זרימת הכספים מהמועדונים הגדולים לקטנים, המאפשרת את המשך קיומם של אלה האחרונים.
חוק גה-ליסאק - אחד מחוקי הגז האידיאלי, אשר נוסח בשנת 1802 על ידי הפיזיקאי הצרפתי לואי ז'וזף גה-ליסאק.
החוק אומר, שעבור גז שנמצא בנפח קבוע , הלחץ והטמפרטורה (בקלווין) נמצאים ביחס ישר, כלומר: בהינתן גז שתופס נפח קבוע, ככל שנחמם אותו יותר, הלחץ שלו יגדל, ולהפך.
ובניסוח מתמטי: , או .
חוק גה-ליסאק הוא מקרה פרטי של משוואת הגז האידיאלי לתהליך איזוכורי (שווה-נפח).
חוק אחר של גזים, הקרוי על שמו של גה-ליסאק, קובע שהיחס בין נפחי שני גזים לבין נפח התוצר המתקבל מתגובתם, אם גם הוא גזי, הוא מספר שלם קטן.
על-סמך חוק זה, שגה-ליסאק גילה ב-1809, ניסח אמדאו אבוגדרו את השערתו, שהיא הבסיס לסטויכיומטריה של גזים.
חוק בתי המשפט [נוסח משולב], התשמ"ד-1984, הוא חוק שתוקפו מ-1 בספטמבר 1984 שבא לשלב ולרכז מספר חוקים לכדי חוק אחד:
חוק שיפוט בתביעות קטנות, תשל"ו-1976,
פקודת הרשמים (נוסח חדש), התשל"א-1971.
במדינת ישראל, אף ששיטת המשטר הנוהגת בה היא הדמוקרטיה, טרם נחקקה בה חוקה הקובעת מעמד-על לעקרון הפרדת הרשויות, וכתוצאה ממנו את עקרון עצמאות הרשות השופטת, אף כי בית משפט הסיק אותם, בפסיקתו, כחלק מעקרונות יסוד של שיטת משטרנו.
יחד עם זאת, הכנסת הגדירה, למעשה, את סמכויות בית המשפט ומעמד השופטים במספר חוקים, כשהמרכזיים בהם - חוק יסוד: השפיטה, חוק בתי המשפט [נוסח משולב], התשמ"ד-1984, וחוק בתי הדין לעבודה, תשכ"ט-1969.
חוק-בתי המשפט עוסק בארבעה נושאים עיקריים - השופטים, בתי משפט, רשמים והוראות אחרות.
- קובע הוראות שונות לגבי הכשירות להתמנות לשופט, דרכי מינוים של שופטים, כהונתם, כפיפותם למשפט משמעתי, וזאת לגבי כל שופט משופטי בתי המשפט המוקמים מכוח החוק.
- קובע הוראות להקמת בית המשפט העליון, בית משפט מחוזי, בית משפט השלום, בית משפט לתביעות קטנות ובית המשפט לעניינים מקומיים.
לגבי כל אחד מבתי משפט אלה נקבעו הוראות מפורטות לגבי: מקום מושבם, אזורי שיפוטם, סמכויותיהם הענייניות לדון - הן במשפטים פליליים, הן במשפטים מנהליים והן במשפטים אזרחיים, הרכבי הדיון, מותביהם, זכות ורשות ערעור מערכאה לערכאה בכל סוג של משפט.
הוראות לגבי סמכויותיו של בית המשפט העליון ביושבו כבית המשפט הגבוה לצדק, הידוע כבג"ץ, שהוא כובעו האחר, מופיעות, בנפרד, בהוראות חוק יסוד: השפיטה, שם גם מופיע "עקרון התקדים המחייב".
בדיוני הכנסת בנוגע לחוק, מעלה זרח ורהפטיג את הסתייגותו מעקרון התקדים המחייב, וסומך את דבריו על דברי הגמרא במסכת בבא בתרא.
- חוק בתי המשפט מאגד חלק ניכר מההוראות בקשר עם מוסד "הרשמות" הצמוד לבתי-המשפט האזרחיים השונים, וקובע הוראות בדבר: תנאי מינויים, כהונתם וסיומה, כפיפותם למשפט משמעתי, סמכויות שיפוטיות ואחרות, מעמד החלטותיהם השונות ביחס לבתי המשפט, כמו גם אפשרויות ערעור על החלטותיהם השונות.
- חוק בתי המשפט אף קובע הוראות מיוחדות לגבי נושאים ייחודיים שונים - כגון:
קיום דיון נוסף בבית המשפט העליון;
קיום משפט חוזר במשפט פלילי;
העמדת שאלה על ידי שר המשפטים;
העברת משפט מבית משפט השלום אחד למשנהו;
העברת עניין מבית משפט שאינו מוסמך לבית המשפט המוסמך;
סמכויות תקינה, העברת סמכויות והוראות מעבר.
מכוחו של חוק בתי המשפט הותקנו תקנות רבות, על ידי השר הממונה על ביצועו של החוק, הבאות להסדיר את הוראות החוק בתקנות, ובעיקרן נושאות אופי של קביעת סדרי דיון בפני בתי המשפט השונים.
המרכזיות שבהן הן תקנות סדר הדין האזרחי, התשמ"ד-1984.
חוק בראג הוא חוק טבע שנוסח על ידי הפיזיקאי ויליאם לורנס בראג ב-1912, לאחר ניסויים בהם נחקרה האינטראקציה של קרני רנטגן או קרני נייטרונים עם גבישים, תופעה המכונה "עקיפה של קרני רנטגן" (או נייטרונים).
החוק מציב תנאי על הזוויות שבהן תתקבל התאבכות בונה בין הקרניים המוחזרות מסריג גבישי.
למרות פשטותו, חוק בראג אישש את קיומם של חלקיקים תת-אטומיים ממשיים בסקלה האטומית, ובעיקר סיפק כלי חדש ועוצמתי לחקר מבנה הגבישים.
בראג זכה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1915 יחד עם אביו, ויליאם הנרי בראג, על עבודתם לקביעת מבנים גבישיים, החל במלח בישול, אבץ סולפיד ויהלום; ועל תרומתם לשיטה בכללותה, כולל ניסוח החוק על ידי בראג הבן, ופיתוח ספקטרומטר של קרני רנטגן ששימש למדידות על ידי בראג האב.
כאשר קרני רנטגן פוגעות באטום, הן גורמות לענן האלקטרונים שלו לנוע, בדומה לכל שדה אלקטרומגנטי.
תנועת המטענים (האלקטרונים) גורמת לפליטה מחדש של גלים אלקטרומגנטיים באותה תדירות (פרט להרחבה קלה של טווח התדירויות, מסיבות שונות); תופעה זו ידועה בשם פיזור ריילי (או פיזור אלסטי).
הגלים המפוזרים יכולים לעבור פיזור בעצמם, אך פיזור שניוני זה זניח ואין התייחסות אליו בחוק בראג.
תהליך דומה קורה בפיזור של חלקיקים, כגון גלי נייטרונים מגרעיני האטומים, או על ידי אינטראקציית ספין קוהרנטית עם אלקטרון לא-מזווג.
הגלים הנפלטים מתאבכים זה עם זה, התאבכות בונה או הורסת (גלים חופפים נסכמים לקבלת גל חזק יותר, או מקזזים אחד את השני במידה מסוימת, עד להרס הגל באופן מוחלט).
התאבכות זו יוצרת תבנית עקיפה על גלאי או סרט צילום.
ניתן לנתח את תבנית ההתאבכות לפי כללי העקיפה, ולקבל מידע לגבי הגורמים לפיזור הגלים - האטומים ומיקומם היחסי בגביש.
החוק מציב תנאי על הזוויות שבהן תתקבל התאבכות בונה בין הקרניים המוחזרות מהסריג:
מספר שלם, המכונה סדר העקיפה.
אורך הגל של הקרן הפוגעת.
המרווח בין המישורים בסריג הגבישי.
הזווית בין הקרן הפוגעת למישורים המפזרים.
תנאי זה שקול לכך שההפרש הפאזה בין הגלים המוחזרים הוא כפולה של .
גל מונוכרומטי בודד, מכל סוג, פוגע בזווית θ במישורים מסודרים של נקודות סריג במרווח d אחד מהשני, כמוצג בשרטוט:
קיים הפרש באורך המסלול שעוברות שתי קרניים - הקרן שמוחזרת לאורך הקטע 'AC, והקרן המועברת, ואז מוחזרת לאורך הקטעים AB ו-BC.
אם הפרש הדרכים שווה לכפולה של מספר שלם (n) של אורך גל (λ), אזי שני הגלים הנפרדים יגיעו לנקודה באותה הפאזה, ולכן יעברו התאבכות בונה.
בעזרת משפט פיתגורס ומההגדרה הטריגונומטרית של סינוס וקוסינוס, ניתן להראות כי:
אם נאחד הכל, תוך שימוש בזהויות של פונקציות טריגונומטריות:
ואת הביטוי ניתן לפשט לקבלת חוק בראג:
כפי שמראה האיבר , החוק מודד את מספר אורכי הגל הנכנסים בין שתי שורות אטומים, כלומר - מרחק הופכי.
מקס פון לאואה פירש זאת נכונה בצורה וקטורית במשוואות לאואה.
אם הוא וקטור הגל הפוגע, ו- הוא וקטור הגל המוחזר, קיים וקטור בסריג ההופכי, המקיים .
בשילוב תנאי הפיזור האלסטי , ועם הצבת זווית הפיזור , מתקבל חוק בראג.
מושג הסריג ההופכי הוא מרחב פורייה של השריג הגבישי, והוא דרוש לטיפול מתמטי מלא של מכניקת גלים.
חוק בר-למברט או חוק בר-למבר הוא חוק פיזיקלי הנותן את הקשר בין בליעת אור במעבר דרך נוזל לבין ריכוז החומר הבולע בנוזל.
A - הבליעה, מוגדרת כמינוס לוג שבר האור העובר, כאשר I היא עצמת האור העוברת ו I0 היא עצמת האור הפוגע בדוגמה.
b אורך התא, או מסילה אופטית, (המרחק שעושה קרן האור בנוזל, מסומן לעיתים גם ב-l) בדרך כלל ביחידות של ס"מ.
C ריכוז החומר הבולע במולר.
ו- ελ מקדם הבליעה, או הבליעה המולארית, של החומר באורך גל λ.
מייצג את הקבוע הנסיוני לכמות האור הנבלעת על ידי תא באורך 1 ס"מ בו תמיסה בריכוז 1M.
הבליעה המולארית תלויה בסוג החומר (כל חומר בולע במידה שונה) וכן באורך הגל.
לכל חומר אורך גל מיטבי , בו הבליעה היא המקסימלית.
כאשר ישנם מספר צורונים הבולעים אור בתמיסה, תהיה הבליעה קומבינציה ליניארית של הריכוזים שלהם:
ניתן לחשב ריכוזו של אחד הצורונים הבולעים בתערובת כזו בשיטת ההוספה הסטנדרטית.
ניתן למצוא את מקדם הבליעה על ידי ציור גרף של הבליעה עבור ריכוזים שונים (ידועים) באותו תא.
השיפוע המתקבל הוא מקדם הבליעה.
החוק נקרא על שם אוגוסט בר ויוהאן היינריך למברט.
חוק בר-למבר הוא שילוב חוק למבר שקבע כי הבליעה יחסית לדרך האופטית וחוק בר שקבע את התלות הליניארית בריכוז.
גזירת חוק בר למבר פשוטה: נחלק את הדוגמה למקטעי דרך קטנים בכיוון ניצב להתקדמות אלומת האור.
עצמת האור שעבר דרך פרוסה דקה כזו נמוכה מזו שנכנסה לפרוסה בשל אובדן פוטונים שנכנסו אך נבלעו בדרך.
רק חלק קטן של האור נבלע בכל פרוסה וניתן לכתוב משוואה דיפרנציאלית פשוטה.
נגדיר את כיוון התקדמות האור בתמיסה כציר Z ונסמן את עובי הפרוסה הדקה dz, הפרש עצמת האור עקב הבליעה בפרוסה הדקה dI הוא החלק היחסי של העצמה הנכנסת I.
נניח כי לחלקיקים חתך בליעה כלומר שטח בניצב לכיוון התקדמות האור כך שפוטון נבלע אם הוא פוגע בחלקיק ועובר אם לא פגע בדרכו בחלקיק.
A ו-dz הם השטח והעובי בהתאמה של הנפח בו עובר האור; כיוון ש-dz קטן הרי שניתן להניח שחלקיקים אינם "חופפים" או מסתירים זה את זה במהלך מעבר האור לאורך הפרוסה.
נסמן ב-N את ריכוז החלקיקים בפרוסה ולכן מספרם של החלקיקים בפרוסה (ריכוז כפול נפח) יהיה NAdz.
מכאן נובע שהחלק היחסי של הפוטונים שייבלעו במעבר דרך הפרוסה שווה לשטח האטום לאור בפרוסה σNAdz (מספר החלקיקים כפול שטח החתך של כל חלקיק) חלקי השטח הכולל A כלומר σNdz.
נסמן את מספר הפוטונים הכולל בקרן האור ב-Iz ואת החלק הנבלע dIz הרי שהחלק הנבלע יהיה
סימן המינוס נחוץ משום שיהיו פחות פוטונים ביציאה מהפרוסה מאשר בכניסה אליה.
פתרון המשוואה הוא באינטגרציה של שני האגפים כך שנקבל את Iz כפונקציה של Z.
עצמת האור בכניסה לפרוסה באורך l יהיה I0 ב-Z=0 ו-Il ב-Z=l
הצבה במשוואה הקודמת של ההפרש נותנת:
האור הנכנס לדוגמה הוא מונוכרומטי.
האור הפוגע בדוגמה הוא מקבילי ובניצב למשטח של החומר הנמדד.
אין פיזור של אור בדוגמה ובמכשיר.
אין אפקט של רוויה בבליעת האור בחומר הנמדד כתוצאה מהאור העובר בדוגמה.
אין אינטראקציה בין הצורונים הבולעים (מולקולות, יונים, אטומים).
הנחה זו מתקיימת בקירוב טוב בריכוזים נמוכים מ-0.01M.
מחוק בר-למברט ישנן כמה סטיות.
בריכוזים גבוהים ישנה סטייה כלפי מטה בעקבות פיזור אור, ולכן משתדלים למדוד תמיסות בריכוזים נמוכים (עד 0.1M).
כמו כן, קיומם של כמה צורונים הבולעים אור באורכי גל מיטביים קרובים, עלול להקשות על קביעת ריכוז כל אחד מהם.
במקרים בהם חוק לא ישים, ניתן להשתמש בשיטת העברת מטריצות.
חוק בנק ישראל הוא החוק שמכוחו פועל בנק ישראל.
באוגוסט 1954 אישרה הכנסת את חוק בנק ישראל, התשי"ד-1954, והחוק נכנס לתוקף ב-1 בדצמבר 1954, יום הנחשב ליום היווסדו של הבנק.
ב-16 במרץ 2010 אישרה הכנסת את חוק בנק ישראל, התש"ע-2010, שמחליף את החוק הקודם, וזה נכנס לתוקף ב-1 ביוני 2010.
החוק קבע את הקמתו של בנק ישראל, שתפקידיו "לנהל, להסדיר ולכוון את מערכת המטבע וכן להסדיר ולכוון את מערכת האשראי והבנקאות בישראל, בהתאם למדיניותה הכלכלית של הממשלה ולהוראות חוק זה, על מנת לקדם באמצעים מוניטאריים:
(1) ייצוב ערכו של המטבע בישראל ומחוץ לישראל;
(2) רמה גבוהה של ייצור, תעסוקה, הכנסה לאומית והשקעות הון בישראל." (סעיף 3 לחוק)
קביעה זו מקנה לבנק סמכויות פעולה בתחום המוניטרי, אך מחייבת אותו לפעול בהתאם למדיניותה הכלכלית של הממשלה, ובכך מגבילה את עצמאותו.
החוק קובע כי בראש הבנק עומד נגיד, הממונה על ידי נשיא המדינה על פי המלצתה של הממשלה לתקופה של חמש שנים, עם אפשרות להארכה.
הנגיד מנהל את הבנק ומשמש יועץ לממשלה בענייני מטבע ובעניינים כלכליים אחרים.
הממשלה ממנה, תוך התייעצות עם הנגיד, גם משנה לנגיד או שני משנים לנגיד.
החוק קובע את התנאים להפסקת כהונתם של הנגיד והמשנה לנגיד.
הממשלה תמנה ועדה מייעצת לבנק, ובה לא יותר מאחד-עשר חברים, שבראשם יושב ראש וסגנו.
כן תמנה הממשלה מועצה מייעצת, שתהיה מורכבת מחברי הוועדה ועוד עשרה חברים.
הוועדה והמועצה מייעצות לנגיד (אך אין להן סמכות לקבל החלטות המחייבות את הנגיד), ועל הנגיד להיות נוכח בישיבותיהן.
לבנק ישראל סמכות בלעדית להנפיק מטבע, שהוא הילך חוקי בישראל, בסכום שלא יעלה על הסכום שקבע הנגיד.
הבנק רשאי לרכוש, להחזיק ולהעביר זהב, מטבע חוץ וניירות ערך של ממשלות זרות.
הבנק מסדיר את האשראי הבנקאי ובסמכותו לקבוע את הנזילות של בנק.
עם כניסתו לתוקף של החוק, בוטלו חוקים שקדמו לו:
פקודת המטבע, תש"ח-1948, למעט הסעיפים 1 ו-2 שבה
במסגרת תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985 תוקן סעיף 45 ונוסף סעיף 45א בחוק בנק ישראל.
על פי התיקון (בניגוד למדיניות הנוהגת בבנקים מרכזיים אחרים בעולם כגון הפדרל ריזרב) אסור לבנק ישראל להדפיס כסף על מנת לממן את הוצאות הממשלה, לפני תיקון החוק הממשלה הייתה יוזמת ומחייבת את הבנק לעשות כן.
מדובר תיקון משמעותי בהגברת עצמאותו של בנק ישראל כמתכנן המדיניות המוניטרית של ישראל.
הצעת חוק בנק ישראל, התש"ע-2010
בשנות ה-90 פעלו שתי ועדות שעסקו בבחינתו של חוק בנק ישראל: ועדה ציבורית בראשות פרופ' צבי זוסמן (לשעבר המשנה לנגיד) במהלך כהונת יצחק רבין, וועדה פנימית של בנק ישראל, בראשות ד"ר דוד קליין.
הוועדה הגישה את המלצותיה לממשלה בדצמבר 1998.
גיבושה של הצעת חוק בנק ישראל, בהתאם להמלצותיה של הוועדה, נמשך שנים רבות.
ב-15 ביולי 2009 פורסם תזכיר חוק בנק ישראל, שבגיבושו עסקו משרד האוצר ובנק ישראל בשיתוף עם משרד ראש הממשלה ומשרד המשפטים.
בפברואר 2010 הניחה הממשלה על שולחן הכנסת את הצעת חוק בנק ישראל, ובה הצעה לחוק שיחליף את חוק בנק ישראל, התשי"ד-1954.
דברי ההסבר להצעת החוק נימקו את הצורך בחוק החדש:
חוק בנק ישראל, התשי"ד-1954 שיקף את התפישות שרווחו לפני למעלה מיובל שנים לגבי תפקידיו של בנק מרכזי, ונשען במידה רבה על החשיבה הכלכלית של אותה תקופה.
בשני העשורים האחרונים נערכו במדינות רבות רפורמות חשובות ומקיפות בחקיקה הנוגעת לבנקים המרכזיים, בדגש על עצמאותם, ובעיקר אי-תלותם במערכת הפוליטית, ועל יעדיהם הרצויים.
בדצמבר 1997 מונתה ועדה בראשות שופט בית המשפט העליון בדימוס דב לוין, כדי לבחון את השינויים הנדרשים בחוק בנק ישראל.
לאחר בחינה מעמיקה של הנושא, לרבות לימוד השוואתי של הנהוג בעולם, המליצה הוועדה על שינויים התואמים את הנורמות הבינלאומיות.
השינויים העיקריים שנעשו בעולם ואשר נכללו בהמלצות ועדת לוין, הם בשני תחומים: האחד, קביעה בחוק שהיעד העיקרי של הבנק המרכזי הוא שמירה על יציבות מחירים; והשני, חיזוק עצמאותו, מכוח חוק, של הבנק המרכזי בקביעת הכלים להגשמת יעדיו ובדרך הפעלתם.
מחקרים עיוניים, מחד גיסא, והניסיון המעשי, הביאו להכרה, בארץ ובעולם, שהתחזקה במהלך השנים ובפרט החל משנות השמונים של המאה העשרים, כי יציבות מחירים הכרחית לשם השגת צמיחה בת-קיימא מאידך גיסא, ורמה גבוהה של השקעות ותעסוקה לאורך זמן.
עוד התבססה ההכרה שמדיניות מוניטרית היא הכלי היעיל ביותר להשפעה על קצב האינפלציה ולשמירה על יציבות מחירים.
נוסף על כך נמצא קשר חיובי וברור בין מידת עצמאותם של בנקים מרכזיים בעולם לבין מידת ההצלחה של מדינות רבות בהורדת האינפלציה ובשמירתה ברמה נמוכה ויציבה.
מקובל כיום בעולם, כי לבנק מרכזי, המצויד בכלי מדיניות נאותים, שאותם הוא מוסמך להפעיל לפי שיקול דעתו הבלעדי, יש יתרון ברור בהבטחת יציבות מחירים; אך הממשלה היא הקובעת את תחום יציבות המחירים.
חלוקת העבודה והאחריות היא זו: על הבנק המרכזי לפעול באמצעות הכלים שברשותו לשמירה על יציבות מחירים, ובכפוף לכך לסייע לממשלה בהשגת יעדים נוספים, במיוחד צמיחה ותעסוקה; ועל הממשלה לפעול, באמצעות המדיניות התקציבית ושינויים מבניים תומכי תחרות, לשם השגת היעדים הריאליים, ובכלל זה צמיחה, תעסוקה ואיזון סביר במאזן התשלומים.
המשבר הפיננסי העולמי שפרץ בשנת 2007 וההתמודדות עם השלכותיו המחישו את תפקידם החיוני של הבנקים המרכזיים בחתירה ליציבות פיננסית ובהבטחתה.