tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא המשיך לשרת בהצטיינות על גבול גרמניה תחת לואי לזאר הוש, שארל פישגרו וז'אן ויקטור מארי מורו, נפצע שוב ושוב ופעם אחת (ב-1795) נשבה לאחר שנפצע שוב.
הוא היה יד ימינו של אנדרה מסנה לאורך כל המערכה השווייצרית של 1799, תחילה כז'נרל דה דיוויזיה, אחר כך כרמטכ"ל, וזכה להצטיינות יוצאת דופן בקרב השני על ציריך.
הוא נכח תחת מסנה במצור על ג'נובה, וכל כך התבלט בקרב מונזמבאנו, עד שנפוליאון העניק לו חרב כבוד (עיטור נדיר במיוחד שהוחלף מאוחר יותר בלגיון הכבוד).
הוא מונה למפקח כללי של חיל הרגלים, ועם הקמת האימפריה קיבל את הצלב הגדול של לגיון הכבוד, אך לא נכלל בהענקה הראשונה של דרגות המרשלים.
אודינו נבחר לחבר בית הנבחרים, אך לא היה לו זמן להקדיש לפוליטיקה.
הוא לקח תפקיד מוביל במלחמת 1805, ופיקד על הדיוויזיה המפורסמת של "הגרנדירים של אודינו", שהורכבה מכוחות שנבחרו ואורגנו על ידו, איתם תפס את גשרי וינה, נפצע בקרב שנגראברן באוסטריה תחתית נגד הרוסים.
ב-1807 השתתף בניצחונו של ז'ואקים מירא בקרב אוסטרולנקה בפולין ולחם בהחלטיות ובהצלחה בקרב פרידלנד.
בשנת 1808 מונה למושל ארפורט ורוזן האימפריה הצרפתית, וב-1809, לאחר קרב וגראם, הועלה לדרגת מרשל צרפת.
הוא מונה לדוכס ראשי של הדוכסות הגדולה של רג'ו במדינת החסות של ממלכת נאפולי, וקיבל מענק כסף גדול באפריל 1810.
מ-1810 עד 1812 ניהל אודינו את ממשלת ממלכת הולנד לשעבר, ופיקד על הקורפוס השני של הגרנד ארמה במערכה הרוסית.
החיל שלו סייע בבניית הגשר על הברזינה שאיפשר פינוי כוחות לאחר התבוסה בקרב ברזינה.
בתקופה זו הוא סבל מפציעה נוספת בקרב.
הוא נכח בקרב ליצן ובקרב באוצן, וכאשר החזיק בפיקוד העצמאי של הקורפוס שהופנה לכבוש את ברלין הובס בקרב גרוסבירן.
לאחר מכן הוחלף על ידי מרשל נה, אך האחרון הובס בקרב דנביץ.
הוא החזיק בתפקידים חשובים בקרב לייפציג ובמערכה של 1814. עם התפטרותו של נפוליאון, הוא התגייס לממשלה החדשה, ומונה לאציל צרפתי על ידי לואי השמונה עשר, מלך צרפת.
בניגוד לרבים מחבריו הוותיקים, הוא לא ערק לאדונו לשעבר במהלך שובו של בונפרטה ב-1815.
שירותו הפעיל האחרון היה בפלישה הצרפתית לספרד ב-1823, בה פיקד על קורפוס והיה לזמן מה מושל מדריד.
הוא מת ב-13 בספטמבר 1847 בפריז כמנהל מוסד הוותיקים הפריזאי Les Invalides.
הוא התחתן לראשונה, בספטמבר 1789, עם שרלוט דרלין (1768–1810) ונולדו לו 7 ילדים:
ניקול ארי פרקר קודג'ו היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית.
פרקר נולדה בבולטימור, מרילנד, ארצות הברית.
היא הייתה ילדה יחידה של הוריה שהתגרשו, היזמית סוזן פרקר ורופא השיניים דונלד פרקר.
לאחר שהשתתפה זמן קצר בבית הספר מונטסורי, פרקר נכנסה לבית הספר רולנד פארק קאנטרי, שם נשארה עד התיכון.
בגיל 17, היא זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר במחזה בתחרות של תיכונים במדינת מרילנד.
היא הפכה לחברה של הוושינגטון בלט ומאוחר יותר ב-1993 קיבלה תואר במשחק מבית הספר לאמנויות על שם טיש באוניברסיטת ניו יורק.
לאחר מכן נשארה לגור בניו יורק שמונה שנים.
פרקר עשתה את הופעתה הראשונה על המסך בתפקיד משני בסרט הטלוויזיה "ילדים של נשים אחרות" משנת 1993 בכיכובה של מלני מיירון.
שנתיים לאחר מכן היא הופיעה בסרט הקומדיה-דרמה עצמאי, "ההרפתקה האמיתית המדהימה של שתי בנות מאוהבות" .
באותה שנה, היא שיחקה בסרט "הדיוות", סרט מוזיקלי דרמטי על קבוצת שירה נשית.
בשנת 1997 היא כיכבה בסרט הקומדיה-דרמה "לילות בוגי".
בשנה שלאחר מכן, היא הופיעה בסרט הטלוויזיה "Exiled: A Law & Order Movie" ובסרטים נוספים.
בשנת 2000, פרקר שיחקה את התפקיד הראשי בסרט הדרמה "Dancing in September" והופיעה לצד דנזל וושינגטון בסרט הביוגרפי "לזכור את הטיטאנים" עליו היא זכתה בפרס NAACP Image עבור שחקנית משנה יוצאת דופן בסרט.
באותה שנה, היא החלה לשחק את דמותה של טרי ג'וזף בסדרת הדרמה של שואוטיים, "Soul Food" .
הסדרה הסתיימה בשנת 2004. על הביצוע שלה היא קיבלה חמש מועמדויות לפרס NAACP Image עבור שחקנית יוצאת דופן בסדרה דרמטית.
היא עברה לקולנוע בקומדיה הרומנטית ב-2002 "Brown Sugar" והופיעה בהמשך בסרטי קולנוע נוספים.
בשנת 2010 היא חזרה לטלוויזיה עם תפקיד ראשי בתוכנית "Second Time Around" אשר בוטלה לאחר עונה אחת.
ב-2012. היא עשתה את הופעתה הראשונה בברודוויי בתפקיד בלנש דובואה במחזה "A Streetcar Named Desire".
בשנת 2013, פרקר הייתה שחקנית ראשית בתוכנית הדרמה של NBC, "חיי הבעלים והנשים הסודיים", ואחר כך הייתה לה תפקיד חוזר בתוכנית "מהפכה".
בשנת 2014 היא שיחקה בתפקיד קבוע בעונה הראשונה של הדרמה הפלילית "Murder in the First" , יחד עם קת'לין רוברטסון.
ב-2017 הצטרפה פרקר לצוות של אופרת הסבון "אימפריה", כשגילמה את ג'זל ברקר בתפקיד חוזר במהלך העונה הרביעית.
היא הפכה לחלק מהקאסט הקבוע בעונה החמישית, והשתתפה בסרט הסופי בשנת 2020. בעונה הטלוויזיה 21–2020, לפרקר היה תפקיד חוזר ב"שיקגו PD" ובסוף 2021 היא החלה לשחק בסדרה של HBO Max "פשוט ככה" בתפקיד ליסה טוד וקסלי.
בשנת 2022 הופיעה גם במיני-סדרה "האיש הטוב ביותר: הפרקים האחרונים" .
פרקר חברה פעילה במפלגה הדמוקרטית.
היא התחתנה עם השחקן ג'וזף פאלאסקה במרץ 2001. נישואיהם, נמשכו מספר חודשים והסתיימו בגירושים מאוחר יותר באותה שנה.
פרקר התחתנה עם בוריס קודג'ו בגונדלפינגן, גרמניה, ב-21 במאי 2005. היא ילדה את בתה הראשונה, סופי, ב-5 במרץ 2005 אשר נולדה עם ספינה ביפידה.
פרקר ילדה את בנם השני ניקולס באוקטובר 2006 באטלנטה, ג'ורג'יה.
המשפחה משתתפת בכנסייה המתודית המאוחדת של קסקייד באטלנטה.
שנהסדרהתפקידהערות1997Subway Storiesשרוןפרק: "Honey-Getter"1999–2000Cosbyרבקהתפקיד חוזר: עונה 42000עולמו המופלא של דיסניכריסטין קלייבורןבפרק: "The Loretta Claiborne Story"2000–2004Soul Foodטרי ג'וסףתפקיד ראשי
מועמדת - פרס NAACP Image לשחקנית הטובה ביותר בסדרה (2001–2005)
ניקול פּוֹדְבַלְנִי (נולדה ב-29 בינואר 2001) היא שחקנית ישראלית.
פודבלני נולדה וגדלה בבאר שבע, לאמא מורה ואבא איש הייטק, ולה אח גדול.
היא בוגרת תיכון מקיף ג' בבאר שבע.
בשנים 2016–2018 למדה בקבוצת הנוער של "צעירי תיאטרון באר שבע".
ב-2012 שיחקה בהצגה "נורה" (עיבוד למחזה "בית בובות" מאת הנריק איבסן) בתיאטרון באר שבע בבימויו של כפיר אזולאי.
ב-2021 כתבה, שיחקה ושרה במופע "מתחת לכל ביקורת" בתיאטרון יפו לצד נועה כרמי וניר כנען, איתם שירתה בתיאטרון צה"ל.
ב-2025 שיחקה בהצגה "אלבום בשחור לבן" (תרגום לעברית של המחזה "appropriate" בבימויו של ברנדן ג'ייקובס ג'נינגס) לצידם של אוהד קנולר, אסי לוי ותום גרציאני.
בנוסף, משחקת כיום בהצגה "מישהו לרוץ איתו" של תיאטרון גשר (המבוססת על הספר של דויד גרוסמן) בתפקיד תמר, לצידם של ניר כנען ומיקי ליאון.
ב-2017 הופיעה בתפקיד אורח בסדרה "הקלמרים".
ב-2021 שיחקה בעונה השנייה של "ספיידרז" בערוץ טין ניק.
באותה השנה השתתפה גם בעונה השנייה של "הבאר" בערוץ כאן חינוכית.
ב-2023 שיחקה בסדרה "לעוף על אנה" בטין ניק, שם גילמה את דמותה של אלכס, אחותה הקטנה של אנה סולינסקי (אנה זק).
ב-2024 שיחקה בעונה השנייה של "בלקספייס", שם גילמה את דמותה של זואי.
בהמשך אותה שנה גילמה את ניקול בעונה השלישית של "המפקדת".
כיום היא סטודנטית בבית הספר למשחק "גודמן".
ניקול טרוסמן (נולדה ב-3 ביוני 1998) היא טניסאית שולחן, שזכתה 7 פעמים באליפות ישראל.
היא מייצגת את ישראל בתחרויות בינלאומיות וזכתה במספר מדליות באליפויות אירופה.
ניקול טרוסמן נולדה וגדלה בקריית ים, והחלה לשחק טניס שולחן בגיל צעיר.
היא התאמנה ושיחקה במועדון המקומי.
טרוסמן השתתפה במספר תחרויות בינלאומיות והצליחה לזכות בהישגים מרשימים.
בין הישגיה ניתן למנות את השתתפותה באליפויות אירופה, שם זכתה במספר מדליות.
בשנת 2022 היא הייתה שותפה לזכייה במדליית הארד באליפות אירופה לקבוצות שנערכה בספרד, מה שהיווה נקודת שיא בקריירה שלה.
בישראל זכתה ניקול במספר אליפויות ישראל בטניס שולחן, ובכך ביססה את מעמדה כאחת השחקניות הבכירות בארץ.
היא השתתפה במגוון תחרויות בארץ וזכתה במספר רב של מדליות.
טרוסמן היא סטודנטית ב, בה היא לומדת במסלול מיוחד לספורטאים מצטיינים.
בנוסף לפעילותה כספורטאית, היא משקיעה מזמנה גם בפעילויות התנדבות בקהילה המקומית.
שנהתחרותמקוםמדליה2023אליפות ישראל בטניס שולחן1זהב2022אליפות אירופה לקבוצות (ספרד)3ארד2022אליפות ישראל בטניס שולחן1זהב2021אליפות ישראל בטניס שולחן1זהב2020אליפות ישראל בטניס שולחן2כסף2019אליפות אירופה לנוער (קרואטיה)4 -2018אליפות ישראל בטניס שולחן1זהב2017אליפות ישראל בטניס שולחן1זהב2016אליפות ישראל בטניס שולחן1זהב2015אליפות אירופה לנוער (סלובקיה)2כסף
ניקול אגרט היא שחקנית אמריקאית.
ידועה במיוחד בזכות גילום הדמות סאמר קווין בסדרה הטלוויזיה "משמר המפרץ" אשר הייתה אחת מתוכניות הטלוויזיה הנצפות ביותר בעולם במהלך שנות ה-90.
ניקול אגרט נולדה בגלנדייל שבקליפורניה, לאם בריטית שהייתה סוכנת כישרונות ולאב אמריקני ממוצא גרמני שהיה עובד בכיר בחברת שימורים.
אגרט נכנסה לתעשיית הבידור בגיל צעיר, כאשר היא החלה במהלך ילדותה להופיע בתחרויות יופי.
כאשר היא הייתה בת 5 היא השתתפה בתחרות בפרסומת טלוויזיה לשמפו לתינוקות של ג'ונסון אנד ג'ונסון.
ב-1980, כאשר היא הייתה בת שמונה, אגרט קיבלה תפקיד בסרט "עשירות ומפורסמות" בו היא שיחקה את בתה הצעירה של דמותה של קנדיס ברגן.
בשנים 1985 ו-1986 אגרט גילמה את מרסי פרגוסון בסיטקום "מי הבוס?", אשר הייתה חברתה של סמנתה מיסלי (שגולמה על ידי אליסה מילאנו).
בינואר 1987, היא שיחקה בסיטקום "Charles in Charge" של רשת CBS בתפקיד ג'יימי פאוול.
היא השתתפה בתוכנית עד שהיא הסתיימה בשנת 1990.
בשנת 1989 אגרט הנחתה את טקס פרסי בחירת הילדים של רשת ניקלודיאון יחד עם ויל ויטון.
באותה השנה היא הייתה הכוכבת האורחת הראשונה שהתארחה בתוכנית הילדים "האחים סופר מריו".
בשנת 1992 היא כיכבה בתפקיד אלכסה אדמס בסרט הטלוויזיה "Secrets".
בשנת 1992 הצטרפה לצוות השחקנים הראשי בסדרה המצליחה "משמר המפרץ", בה היא גילמה את הדמות של המצילה סאמר קווין.
הסדרה הייתה באותה העת אחת מסדרות הטלוויזיה הנפוצות ביותר בעולם והיא תרמה רבות לפרסום הרב לו אגרט זכתה בשנות ה-90. אגרט השתתפה בסדרה במשך שתי עונות.
ההופעות של אגרט במשמר המפרץ ו-Charles in Charge חיזקו את המוניטין של אגרט כאלילת נוער בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים.
בשנת 1996 היא גילמה תפקיד אורח בפרק "Enemies" של "נשואים פלוס" אשר תוכנן במקור להיות פיילוט לסדרת ספין-אוף פוטנציאלית.
אגרט הופיעה בהמשך על עטיפת אלבום הבכורה של להקת הרוק שוגר ריי, "Lemonade and Brownies".
ב-2004 אגרט גילמה את דמותה של ג'ינג'ר בתוכנית המציאות "The Real Gilligan's Island" של רשת TBS.
בשנת 2007 השתתפה בסדרה "Scott Baio Is 45...and Single" יחד עם סקוט באיו .
בשנת 2010 השתתפה כאחת המתמודדות בתוכנית המציאות "Celebrity Fit Club".
בשנת 2013 לקחה חלקה בסדרת המציאות "Splash" ברשת ABC בה סלבריטאים עסקו בצלילה, ובה היא סיימה במקום השני.
בשנת 2019 שיחה בפרק הרביעי של הסדרה "Back in the Game".
לאגרט יש שתי בנות שנולדו בשנים 1998 ו-2011.
אגרט מעולם לא נישאה, אם כי הייתה מאורסת בעבר לשחקן קורי היים, איתו שיחקה בסרטים "Blown Away" בשנת 1992, "The Double 0 Kid" בשנת 1992, ו"Anything for Love" בשנת 1993.
בשנת 2015 היא הופיעה בסדרת הטלוויזיה "Botched" לצורך ביצוע ניתוח להקטנת חזה.
בדצמבר 2023 אובחנה אגרט כחולה בסרטן השד.
היא חשבה בתחילה שהתסמינים שהיא חוותה קשורים לגיל המעבר, לאחר שעלתה במשקל 11 קילוגרמים וחוותה "כאב נורא" בשד השמאלי.
שנהשם הסדרה/תוכניתתפקידהערות1976מיס תבלבתפקיד עצמה (מתחרה)זכתה בתואר "Little Miss California Universe"1979When Hell Was in Sessionמרי בת' דנטון מס' 2סרט טלוויזיה1979When She Was Bad...רובי מורגןסרט טלוויזיה1981Today's F.B.I.תפקיד לא ידוע1981Someday You'll Find Her, Charlie Brownלורטה (דיבוב)סרט טלוויזיה1981Dennis the Menace in Mayday for Motherמרגרט ווייד (דיבוב)תוכנית טלוויזיה קצרה1981–1982אי החלומותאיימי ווטקינס / ננסי וורנר2 פרקים1982–1983טי.
ניקול נחשונוב (נולדה ב-6 במאי 2003) היא שחיינית אמנותית ישראלית, זוכת מדליית ארד קבוצתית באליפות אירופה (בודפשט 2020) בתרגיל חופשי.
באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו שבממלכה המאוחדת באוגוסט סיימה במקום שישי בתרגיל קומבינציה קבוצתי יחד עם עדן בלכר, שלי בובריצקי, אלינה חלמסקי, מאיה דורף, אמילי גרין, גל ליטמן, אריאל נשיא, טלי אוסטרובסקי ויעל פולקה בתוצאה של 83.1000 נקודות.
בנוסף, סיימה יחד עם עדן בלכר, שלי בובריצקי, אלינה חלמסקי, גל ליטמן, אריאל נשיא, טלי אוסטרובסקי ויעל פולקה במקום שמיני בתרגיל קבוצתי חופשי בתוצאה של 83.1000 נקודות, ובמקום שמיני בתרגיל קבוצתי טכני בתוצאה של 81.1266 נקודות.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט שבהונגריה במאי זכתה במדליית ארד בתרגיל קבוצתי חופשי יחד עם שלי בובריצקי, עדן בלכר, אריאל נשיא, מאיה דורף, נוי גזלה, פולינה פריקזצ'יקובה וקתרין קונין בתוצאה של 86.8000 נקודות, אחרי אוקראינה (95.0667 נקודות) וספרד (91.2333 נקודות).
באליפות העולם שנערכה בבודפשט ביוני סיימה במקום חמישי בתרגיל קומבינציה קבוצתי יחד עם עדן בלכר, שלי בובריצקי, מאיה דורף, קתרין קונין, נוי גזלה, אריאל נשיא, פולינה פריקזצ'יקובה, נטע רוביצ'ק ושני שרייזין בתוצאה של 85.9667 נקודות.
בנוסף, סיימה יחד עם עדן בלכר, שלי בובריצקי, מאיה דורף, קתרין קונין, נוי גזלה, אריאל נשיא, ופולינה פריקזצ'יקובה במקום שביעי בתרגיל קבוצתי טכני בתוצאה של 84.5315 נקודות, ובמקום עשירי בתרגיל קבוצתי חופשי בתוצאה של 85.5667 נקודות.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה באוגוסט סיימה במקום חמישי בתרגיל קומבינציה קבוצתי יחד עם שלי בובריצקי, מאיה דורף, קתרין קונין, נוי גזלה, אריאל נשיא, אביטל פודקופייב, פולינה פריקזצ'יקובה, נטע רוביצ'ק ושני שרייזין.
בנוסף, סיימה יחד עם שלי בובריצקי, מאיה דורף, קתרין קונין, נוי גזלה, אריאל נשיא, פולינה פריקזצ'יקובה ושני שרייזין במקום חמישי בתרגיל קבוצתי טכני בתוצאה של 82.9956 נקודות, ובמקום חמישי בתרגיל קבוצתי חופשי בתוצאה של 86.0333 נקודות.
במשחקים האירופיים שנערכו בקרקוב שבפולין ביוני זכתה במדליית זהב בתרגיל קומבינציה קבוצתי יחד עם עדן בלכר, שלי בובריצקי, מאיה דורף, קתרין קונין, איה מזור, נוי גזלה, אריאל נשיא, נטע רוביצ'ק ושני שרייזין בתוצאה של 248.6083 נקודות, לפני גרמניה (163.3205 נקודות) וטורקיה (135.7999 נקודות).
בנוסף, זכתה במדליית ארד בתרגיל קבוצתי חופשי יחד עם שלי בובריצקי, מאיה דורף, קתרין קונין, איה מזור, נוי גזלה, אריאל נשיא ונטע רוביצ'ק בתוצאה של 243.600 נקודות, אחרי ספרד (261.6374 נקודות) ואיטליה (253.4709 נקודות).
בתרגיל קבוצתי אקרובטי סיימה במקום רביעי יחד עם עדן בלכר, מאיה דורף, קתרין קונין, נטע רוביצ'ק, שלי בובריצקי, שני שרייזין ואריאל נשיא בתוצאה של 179.4000 נקודות.
ניקול אלייניק (נולדה בשנת 2002) היא מתעמלת אקרובטית ישראלית.
סגנית אלופת אירופה באקרובטיקה (לוקסמבורג 2025) בתחרות לשלישיית נשים בתרגיל הדינמי.
אלייניק מתאמנת באגודת הפועל "בגין" חולון תחת המאמנת שירן וקנין.
במשחקי העולם שנערכו בברמינגהאם שבממלכה המאוחדת ביולי סיימה במקום רביעי בתחרות לשלישיית נשים בתוצאה של 28.540 נקודות בגמר, יחד עם ענבל זיתוני ומשי הורביץ.
באליפות אירופה שנערכה בלוקסמבורג שבלוקסמבורג זכתה בתחרות לשלישיים נשים במדליית כסף בתרגיל הדינמי בתוצאה של 27.740 נקודות, יחד עם מיכל סטרטייבסקי וליאה בר נוי.
ניקול הכסט היא פוליטיקאית גרמנייה ממפלגת אלטרנטיבה לגרמניה (AfD).
בשנת 2017 נבחרה לבונדסטאג ה-19 וב־2021 לבונדסטאג ה-20. היא משמשת כחברה בוועדת החינוך, המחקר והערכת השלכות טכנולוגיות.
משנת 2022 היא הדוברת למדיניות דתית של סיעת ה-AfD בבונדסטאג.
הכסט גדלה במונהיים אם ריין, למדה בבית הספר התיכון אוטו האן וסיימה בגרות ב־1989. למדה אנגלית וצרפתית להכשרת מורים בדיסלדורף, סארבריקן, מונפלייה ובריסל.
עשתה סטאז' בהוראה בין השנים 1999–2001 בעיר גרפרת.
לאחר מכן עבדה כמנהלת מכירות בחברת האופנה GUESS ובשנת 2002 החלה ללמד במכללה לכלכלה וניהול בריידט-מילפורט.
מ־2007 לימדה בקולג' הממשלתי בשפייר, ומ־2009 עבדה במכון הממלכתי לפדגוגיה של ריינלנד-פפאלץ, במחלקת שפות.
עד שנת 2013 הייתה חברה במפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (CDU).
היא הצטרפה ל־AfD, והחל מפברואר 2015 היא חברה בוועדת התוכניות הארצית של המפלגה.
היא קתולית מוצהרת, ואם לארבעה ילדים, אותם היא מגדלת ללא אביהם.
בבחירות הפדרליות 2017 רצה כמועמדת ישירה במחוז קרויצנאך וזכתה ב־10.8% מהקולות.
נכנסה לבונדסטאג דרך רשימת המפלגה, וגם ב־2021 נבחרה מחדש באותה הדרך.
בבונדסטאג כיהנה כחברה בוועדות מקצועיות בתחומי חינוך, משפחה, ומעורבות אזרחית.
מאז 2022 היא חברה גם בהאספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה.
במהלך קמפיין הבחירות ב־2017 הצהירה כי "האסלאם לא שייך לגרמניה".
העיתון די צייט כתב לאחר בחירתה כי הכסט פעילה מאוד ברשתות החברתיות, אך מציגה עמדות סותרות, לעיתים תומכת במנהיגים יריבים במפלגתה.
היא הביעה ביקורת על ה"אויבים הזרים" בגרמניה, השתייכה בעבר לקבוצת פייסבוק בעלת תכנים קיצוניים, אך טענה כי לא הייתה פעילה שם.
בשנת 2019 השוותה את אנגלה מרקל לאדולף היטלר ואמרה כי "המנהיגות כבר הושגה – רק שהשפם הפך ליהלום".
היא התנגדה לנישואים חד־מיניים בטענה כי יש יותר פדופילים בקרב גברים הומוסקסואלים.
טענה זו זכתה לביקורת רחבה.
היא מתנגדת גם לחינוך מיני בבתי ספר וטענה כי יש רק שני מינים.
היא נכשלה בניסיון להתמנות לנציגת סיעת AfD בקרן מגנוס הירשפלד.
בינואר 2018 תקפה את תוכנית "הורים פלוס" וטענה שהיא משרתת קבוצות שוליים בלבד.
לדבריה, נשים בגרמניה אינן מופלות – האיום האמיתי עליהן הוא האסלאם.
ב־2018 ביקשה לדעת האם עלה שיעור הילדים עם מוגבלויות כתוצאה מנישואי קרובים, במיוחד בקרב מהגרים.
הבקשה ספגה ביקורת קשה מצד פוליטיקאים וארגונים חברתיים, בטענה לרמיזות גזעניות והקשרים נאציים.
ביוני 2025 פרסמה פוסט ברשת X שהכיל מסר גזעני נגד מוסלמים.
הפוסט נמחק לפי דרישת ראשי הסיעה אליס ויידל וטינו כרופאלה.
ניקולא בורבאקי (Nicolas Bourbaki) הוא שם עט שמאחוריו הסתתרה קבוצה של מתמטיקאים צרפתים במאה העשרים, שפרסמה, החל משנת 1935, סדרת ספרים שעסקו בהצגה קפדנית של המתמטיקה המודרנית.
המשימה שנטלה על עצמה קבוצת בורבאקי הייתה לבסס את המתמטיקה על תורת הקבוצות, תוך הקפדה על פורמליות של ההוכחות, ובסך הכול יצאו במסגרת זו יותר משלושים ספרים.
תפיסת העולם המתמטית של קבוצת בורבאקי זכתה להצלחה בצרפת ובארצות הברית.
בבריטניה קידם השקפה דומה המתמטיקאי ג.
הנה תיאורו של המתמטיקאי בנואה מנדלברוט לתפיסת עולם זו:
ניקולא בורבאקי, השם שבחרו לעצמם חברי הקבוצה, הוא שמו של גנרל צרפתי שהובס במלחמת צרפת–פרוסיה.
במשך תקופה ארוכה הקפידו חברי קבוצת בורבאקי להסתתר היטב מאחורי שם העט ולא להזדהות.
בשנת 1949 כתב ראלף בואס מאמר ובו טען שבורבאקי הוא שם עט, ולא קיים אדם כזה.
בתגובה כתב אנדרה וייל, שהתגלה מאוחר יותר כאחד מראשי הקבוצה, מכתב נרגז שבו הכחיש את דבריו של בואס.
יתרה מזו, חברי קבוצת בורבאקי החלו להפיץ שמועות שבואס הוא שם עט, ולא קיים אדם כזה.
לקראת סוף המאה העשרים נסדק מעטה הסודיות, ופורסמו שמותיהם של חברי הקבוצה.
פעילות הקבוצה הייתה מתמשכת, וניתן למנות דורות אחדים של מתמטיקאים שפעלו מאחורי השם ניקולא בורבאקי.
ניקולא פלאמל היה סופר, מעתיק ומוכר כתבי יד צרפתי שחי במאה ה-14 בפריז.
לאחר מותו נרקמה סביב דמותו אגדה שעל פיה הוא היה גדול האלכימאים של אירופה והאדם היחיד שהצליח להשיג את שני היעדים של האלכימיה: יצירת אבן החכמים ההופכת עופרת לזהב, ורקיחת שיקוי חיי הנצח אשר באמצעותו הוא ואשתו פרנל חיים חיי נצח.
ניקולא פלאמל נולד בפריז בסביבות שנת 1340. בסביבות 1368 הוא הפך למוכר ספרים מושבע מטעם אוניברסיטת פריז.
בסביבות 1370 נשא לאישה את פרנל פלאמל, אלמנה משני בעלים שהשאירו לה רכוש רב.
פלאמל ואשתו תרמו כסף רב לכנסיות, מנזרים ובתי תמחוי לעניים.
הוא נפטר ב-22 במרץ 1418 ונקבר בכנסיית סן ז'אק דה לה בושרי , ממנה נשאר כיום רק מגדל סן ז'אק.
על פי האגדה, בצעירותו היה ניקולא פלמל פקיד, והוא קנה ספר עתיק שכריכתו מוזהבת.
בספר היו 3 חלקים בני 7 דפים ועל כל דף שביעי (הראשון בכל חלק) היו מצוירות תמונות וסמלים בלתי ידועים.
דף ראשון חלק ראשון: ציור עלמה הנבלעת על ידי נחשים
דף ראשון חלק שני: נחש מוקע על צלב
דף ראשון חלק שלישי: מדבר שנחלים נשפכים אליו ומהם יוצאים נחשים.
על הדף הראשון הייתה כתובת מוזהבת "אברהם היהודי: לוי, אסטרונום ופילוסוף.
אל העם היהודי אשר בגלות צרפת מפני זעם האלוהים.
על פי האגדה הספר נפתח בנבואות נחמה לעם היהודי ומסתיים בהנחיות לטרנסמוטציה של מתכות (הפיכת מתכת אחת לאחרת ובפרט לזהב).
המחבר מסביר כי הוא מגלה את הסוד לעמו כדי להקל על היהודים את תשלום המיסים.
ניקולא פלאמל ניסה במשך 21 שנים לפענח את הסמלים בהדרכתו של המלומד אנסלם אך ללא הצלחה.
לאחר אכזבה זו נסע פלאמל למנזר בספרד להיפגש עם כומר, יהודי מומר, שיוכל לפענח את הסוד.
נסיעה זו הייתה לשווא אך בדרכו פגש במלומד יהודי בבולון שפתר את החידה ונסע עם ניקולא פלאמל לפריז אך מת בדרך לשם.
הידיעות שהספיק פלמל להוציא מהיהודי אפשרו לו, מקץ 3 שנות עבודה נוספות, להכין את החומר שהפך חצי ליטרא כספית לכסף טהור ואחר כך לזהב.
פלאמל חזר על המעשה שלוש פעמים, התעשר ותרם מהונו להקמת בתי חולים וכנסיות.
פלאמל מסר את החומר לקרוב של אשתו והלה הוריש אותו לנכדו.
הנכד הראה את אבן החכמים למלך לואי ה-13, הפך לעיניו מתכת זולה לזהב אך כשדרש המלך עוד זהב נכשל האלכימאי ונתלה בפקודת המלך על גרדום מוזהב.
ביתו שבפריז נבנה בשנת 1407 ועומד על תילו עד ימינו ברחוב דה מוטמורנסי (rue de Montmorency) מספר 51. כיום המבנה משמש כמסעדה.
זהו המבנה השני בעתיקותו העומד על תילו בעיר.
קברו הריק של פלאמל מצוי במוזה דה קלוני בפריז.
ההיסטוריונים מניחים שהקבר נשדד על מנת למצוא בו רמזים לסודות האלכימיה ולכן הוא ריק, לחלופין נטען כי קברו ריק משום שפלאמל עודנו בין החיים.
פלאמל מוזכר בספרו של ויקטור הוגו, "הגיבן מנוטרדאם" בפרקים 20 ו-44 של הספר.
בספרה של ג'יי קיי רולינג, "הארי פוטר ואבן החכמים", מוזכר פלאמל כמגלה אבן החכמים שהבטיחה לו חיי נצח, וכחבר קרוב של אלבוס דמבלדור, אולם הוא איננו משחק תפקיד פעיל בספר.
בספר "צופן דה וינצ'י" מאת דן בראון, הוא מוזכר כאחד מראשי הארגון "מסדר ציון".
בסדרת הספרים "הסודות של ניקולס פלמל בן האלמוות" מאת מייקל סקוט, מוזכר כמורה הדרך של הדמויות הראשיות בסיפור.
בסרט "חיות הפלא: הפשעים של גרינדלוולד" ניקולא מופיע כדמות פעילה בסרט.
ניקולא שובן , חייל אגדתי, שקיומו מוטל בספק, שירת בצבא הראשון של הרפובליקה הצרפתית ולאחר מכן בצבא של נפוליאון בונפרטה.
שמו הוא המקור למושג שוביניזם.
שובן התגייס בגיל 18 ושירת בכבוד רב את מדינתו.
ידוע כי הוא נפצע 17 פעמים בשירות המדינה וכתוצאה מכך נגרמה לו נכות וכיעור רב.
לאות הוקרה על נאמנותו והקרבתו נפוליאון עצמו העניק לו את "חרב הכבוד" ופנסיה של 200 פרנק.
בתקופה שלאחר נפוליאון, ההכרה והכבוד התחלפו בבוז וזלזול.
הערכים המקובלים בחברה השתנו, והתשוקה הלאומנית לא הייתה אופנתית עוד.
דמותו של שובן הייתה לחיקוי וללעג בכמה הצגות בידור שהועלו בצרפת במספר מקומות בשנת 1831. בהצגות הללו, שבהן הוצג שובן, נטבע המושג שוביניזם כגילוי של לאומניות יתרה.
כדמות היסטורית הוא הפך למיתוס, ויוחסו לו פעולות ומבצעי גבורה אשר לא היו מדויקים.
היסטוריונים שונים חקרו חלק מהסיפורים על שובן על ידי השוואות עם מקורות אחרים, חלקם דחו על הסף את מעשיות הגבורה וחלקם הותירו רושם שהוא אכן היה פטריוט גדול.
ניקולא בואלו היה משורר ומבקר ספרות צרפתי.
בואלו נולד בפריז כבן החמישה עשר לאב שהיה פקיד בפרלמנט (המועצה המשפטית) של פריז.
אמו נפטרה בהיותו בן שנתיים, ונראה כי סבל מהזנחה בילדותו.
נועד לכמורה ולמד תאולוגיה בסורבון, אך העדיף את לימוד המשפטים וב-1656 הוסמך כפרקליט.
הוא מאס במקצועו זה והתאונן על גנבת הדעת המתבצעת במעטה של עשיית צדק.
ב-1657 נפטר אביו ובואלו קיבל בירושה סכום שאיפשר לו להקדיש את זמנו לשירה.
ב-1660 הופיעה הסאטירה הראשונה שלו, שהייתה חיקוי של המשורר הרומי יובנליס.
על סאטירה זו נוספו סאטירות אחרות, ומספרן הושלם ל-12 ב-1666. בסאטירות אלה תקף בואלו משוררים של תקופתו, ובהם ז'אן שאפלן, והציע לבסס את החריזה על סדר ושיטה, ולעשות שימוש יעיל יותר בשפה הצרפתית.
בין היתר, תקף את ספורי הגבורה והאהבה של מדלן דה סקודרי ושל מאדאם דה לה פאייט.
בואלו היה בן דורם של המשורר ז'אן דה לה פונטן ושל המחזאים רסין ומולייר ולפי המסורת נהג להיפגש אתם כדי לשוחח על נושאים ספרותיים.
בואלו ניחן להפליא בחוש ביקורת.
היה לו טעם טוב שאיפשר לו להבחין מיד בערכן של יצירות ספרותיות, ואומץ לב לומר את כל אשר חשב והרגיש.
שארל אוגוסטן סנט-בב אמר כי ללא השפעתו של בואלו, מולייר היה כותב יותר מחזות כמו "מסייה דה פורסוניאק" ופחות מחזות כמו "שונא הבריות", ז'אן דה לה פונטן היה כותב יותר מעשיות ופחות משלים, ורסין יותר יצירות כמו "אלכסנדר הגדול" ופחות יצירות כמו "בריטאניקוס".
החל מ-1669 הופיעו ה"אגרות" של בואלו, שבהן הלך בדרכו של המשורר הרומי הורטיוס, וכתב בסגנון מהודר ומלוטש.
"אגרות" אלה עוררו את התפעלותו של המלך לואי הארבעה עשר שהעניק לבואלו קצבה שנתית.
ב-1674 הופיע ספרו "אמנות השירה" שהיה חיקוי ליצירה בשם דומה (על אמנות הפיוט) שנכתבה על ידי הורטיוס הרומי.
בספר זה הניח בואלו את יסודות האמנות הקלאסית בשירה הצרפתית כדלקמן:
על הטבע להוביל את האמנות; אך לא הטבע החיצוני, אלא הטבע האנושי המאופיין על ידי רגשותיו הנצחיים של האדם.
כדי להכיר את הטבע האנושי צריך ללמוד ולחקות את סופרי העולם העתיק שבטאו אותו באופן מושלם.
סגולתו החשובה של האמן היא הבינה, החייבת לשלוט בדמיון, בשגיאה ובטעם הרע.
על הבינה להיות מודרכת על ידי משמעת קפדנית וציות לחוקי הכתיבה שהם פרי הניסיון והחוכמה.
המשורר אינו יכול להביע את היופי, אלא אם כן הוא בעל נפש כנה, כי הכול נובע מן הנשמה.
לספרו זה של בואלו נודעה השפעה גם על השירה האנגלית.
ב- 1669 הופיע גם "עמוד הקריאה" - שירת גבורה שנכתבה בסגנון היתולי.
ב-1677 בואלו ורסין נתמנו לכותבי ההיסטוריה של המלך לואי הארבעה עשר.
ב-1684 בואלו התקבל כחבר האקדמיה הצרפתית בהמלצתו של המלך.
ב-1687 פרש מתפקידיו וקנה בית בכפר.
ב-1705 מכר את הבית, חזר לפריז והתגורר עם כומר הווידוי שלו במנזר של הקתדרלה נוטרדאם, ושם נפטר ב-1711.
תרגום עברי ראשון ל"אמנות השירה" של בואלו (קטעים נבחרים) מופיע בגיליון 5 של כתב העת "הו!" (עברית: דורי מנור).
ניקולא סַרקוֹזי (שם מלא בצרפתית: Nicolas Paul Stéphane Sárközy de Nagy-Bócsa; נולד ב-28 בינואר 1955 בפריז) הוא פוליטיקאי צרפתי, שר ברפובליקה הצרפתית, ונשיאה השישי של הרפובליקה הצרפתית החמישית, וה-23 במספרו בכלל, ממאי 2007 ועד מאי 2012. כמו כן, מתוקף תפקידו כנשיא צרפת, שימש כנסיך-שותף של אנדורה.
החל מנובמבר 2004 ועד מאי 2007 כיהן סרקוזי כנשיא "האיחוד למען תנועה עממית" (UMP) – שנכון לשנת 2015 היא מפלגת המיעוט בצרפת.
המפלגה, המוגדרת שמרנית וממוצבת במשבצת מרכז-ימין במפה הפוליטית, נוסדה על ידי נשיא צרפת לשעבר ז'אק שיראק.
בעבר היה חבר האספה הלאומית – בית הנבחרים של צרפת, תפקיד שממנו התפטר עם מינויו כשר הפנים.
סרקוזי גם כיהן בתפקידי שר נוספים, כולל שר האוצר.
במהלך תקופת נשיאותו של ז'אק שיראק היה מקובל לראות את סרקוזי כ"מספר שלוש" בהיררכיית הכוח בצרפת, לאחר שיראק עצמו וראש הממשלה דומיניק דה וילפן.
סרקוזי נבחר בינואר 2007 על ידי מפלגתו כמועמדה להתמודדות על נשיאות צרפת, בניגוד לדעתו של שיראק, שראה בבן טיפוחיו דה וילפן את יורשו המיועד.
בתום שני סיבובי בחירות שנערכו באפריל-מאי 2007 נבחר סרקוזי לנשיא צרפת, כשניצח את המועמדת הסוציאליסטית סגולן רויאל לאחר מרוץ צמוד.
בבחירות לנשיאות צרפת 2012 הפסיד למועמד הסוציאליסטי פרנסואה הולנד בסיבוב שני ברוב של 52%-48%.
בנובמבר 2014 שב סרקוזי לכהן כנשיא "האיחוד למען תנועה עממית" (UMP), וממנה ייסד מפלגה חדשה – "הרפובליקנים", לצורך התמודדות בבחירות ב-2017, אך הפסיד בפריימריז לראש הממשלה תחתיו, פרנסואה פיון.
לאורך הקריירה שלו נודע סרקוזי כפוליטיקאי רב-תחומי השׂשׂ להביע דעה נחרצת בכל נושא שעל הפרק, ועוד לפני ריצתו הרשמית לנשיאות היה מרואיין מבוקש באמצעי התקשורת.
הוא נחשב נִצי בדעותיו, ונאומיו וראיונותיו מתאפיינים בסגנון התבטאות ישיר, נחרץ ושנון – או, על פי הגדרת יריביו, בוטה ומזלזל.
בעוד תומכיו רואים בו מנהיג כריזמטי ורב תושייה, מאשימים אותו יריביו בפופוליזם ובשאפתנות דורסנית.
ערכי "חוק וסדר" שקידם במדיניותו כשר פנים נתפשו בידי מבקריו כדיכוי, וגישתו הכלכלית, המעדיפה כלכלת שוק בנוסח אמריקני, הקנתה לו מבקרים רבים מהשמאל הצרפתי.
במרץ 2021 הורשע בניסיון לשחד שופט, הוא נידון לשנת מאסר בפועל ושנתיים על תנאי.
כעבור חצי שנה הורשע במימון בלתי חוקי של קמפיין הבחירות שלו לנשיאות בשנת 2012, ונידון לשנת מאסר.
אביו של סרקוזי, פאל נוג'-בוצ'אי שארקזי (Pál Nagy-Bócsay Sárközy), היה בן למשפחת אצולה הונגרית שנמלט מהונגריה עם כניסת הצבא האדום ב-1944. הוא הצטרף ללגיון הזרים הצרפתי, שינה את שמו לפול סרקוזי ולאחר מספר שנות שירות התאזרח בצרפת.
ב-1949 נישא לאנדרה מלאך, סטודנטית למשפטים ולימים עורכת דין בולטת.
סבו של סרקוזי, אביה של אימו, אנדרה, היה יהודי-ספרדי מומר.
הסב, ד"ר בנדיקט מלאך, היה רופא פריזאי אמיד שנולד למשפחה בת שבעה ילדים בסלוניקי שביוון.
השם שניתן לו בלידתו היה בניקו.
מוצאה של משפחת מלאך היה, ככל הנראה, בפרובאנס שבצרפת, משם גורשה בשלהי ימי הביניים והשתקעה בסלוניקי.
בגיל 14, היגר בניקו מלאך יחד עם אימו לצרפת, למד רפואה, התגייס לצבא הצרפתי והשתתף במלחמת העולם הראשונה בתור רופא.
הוא התאהב באחת האחיות ששירתו איתו וכדי להינשא לה המיר את דתו לנצרות קתולית ושינה את שמו לבנדיקט.
פול ואנדרה סרקוזי הביאו לעולם שלושה בנים, ניקולא, הבן האמצעי, נולד ב-1955. שני אחיו הם גִיוֹם (יליד 1951, כיום איש עסקים), ופרנסואה (יליד 1957, כיום חוקר בתחום הביולוגיה).
האח גיום סרקוזי כיהן גם במספר תפקידי ציבור, ביניהם ראש לשכת יזמי הטקסטיל וסגן נשיא איגוד המעסיקים.
ב-1959, כאשר היה ניקולא סרקוזי בן 4, נטש האב פול סרקוזי את אשתו ושלושת ילדיו.
הוא נישא פעמיים נוספות והביא לעולם עוד שני ילדים.
האם הננטשת, אנדרה מלאך-סרקוזי, השלימה את לימודי המשפטים שלה והייתה לעורכת דין מצליחה.
בשנות ה-70 עסקה במספר תיקים בולטים, בהם פרשיית שחיתות פוליטית שריתקה תשומת לב ציבורית.
במשך שנות ילדותו של ניקולא סרקוזי נמנע האב פול סרקוזי מלסייע כלכלית למשפחתו, והמשפחה נתמכה בידי הסב בנדיקט מלאך.
המשפחה חייתה בביתו המרווח של ד"ר מלאך ברובע ה-17 האלגנטי של פריז, ולאחר מותו עברה לפרוור האמיד הסמוך ניי-סיר-סן (Neuilly-sur-Seine).
מלאך לא ניסה כלל להנחיל לנכדיו את מורשתו היהודית, ופעל להיטמעותם המהירה והמלאה בחברה הצרפתית.
עד יום מותו של הסב, ב-1972, לא ידע סרקוזי הצעיר על מוצאו היהודי.
עמדותיו הפוליטיות של סרקוזי הושפעו רבות מסבו, גוליסט מושבע, ופחות מאביו, שאותו ראה לעיתים רחוקות.
כמו הסב היהודי המומר, גם לאב ההונגרי לא היה כל עניין להנחיל לבניו את מורשתו האתנית והתרבותית.
על פי סרקוזי, אביו ראה את הונגריה כמדינה משנית בחשיבותה, ששפתה ותרבותה חסרות תועלת בעולם המודרני.
ניקולא סרקוזי, כיתר אֶחָיו, הוטבל לנצרות, חונך על ברכי תרבות צרפת והוא מגדיר עצמו קתולי.
על כן, על אף שורשיה האתניים המגוונים, ניתן לראות את משפחת סרקוזי בתור משפחה צרפתית-קתולית בורגנית.
על פי עדותו של סרקוזי, החיים בצל נטישת אביו תרמו רבות לעיצוב אישיותו כיום.
כילד וכנער חש תכופות רגשי נחיתות אל מול חבריו לכיתה, בני האריסטוקרטיה הפריזאית ואצולת הממון של צרפת.
סרקוזי לא חש צרפתי לחלוטין באותה עת, והוא מספר שאביו אמר לו פעם שנושא שם כסרקוזי, המעיד על מוצא זר, לא יוכל להיות לעולם נשיא צרפת – דברים כאלה יכולים להתרחש רק בארצות הברית.
סרקוזי היה נער נמוך קומה וחסר ביטחון עצמי, חדור רגשי מרירות כלפי אביו שנטשו.
תומכים ויריבים מסכימים ששאפתנותו הגלויה והלהט הבלתי נלאה שלו מוּנעים על ידי תשוקתו לפיצוי על תחושת הנחיתות בנערותו.
סרקוזי נרשם ל"קוּר סן-לואי דה מוֹנסוֹ" (Cours Saint-Louis de Monceau), בית ספר קתולי גבוה.
על פי הידוע נחשב שם תלמיד ממוצע.
מאוחר יותר סיים לימודי משפטים ומדע המדינה באוניברסיטת פריז, וגם למד במכון ללימודים פוליטיים של פריז אך לא סיים בו את לימודיו.
במקביל ללימודיו עשה את צעדיו הראשונים בפוליטיקה הצרפתית.
אחרי שעבר את בחינות לשכת עורכי הדין החל לעבוד כעורך דין ולהתמחות במשפט עסקי, אך את המשך הקריירה שלו עשה בזירה הפוליטית - תחילה זו המקומית בעיר מגוריו, ובהמשך בפוליטיקה הלאומית שבה הגיע לצמרת השלטון בצרפת.
סרקוזי נכנס לחיים הפוליטיים כבר בגיל 19 (בשנת 1974), כפעיל צעיר במפלגה הגוליסטית.
בגיל 22 נבחר כנציג במועצת העיר של ניי-סיר-סן, פרבר אמיד בפאתיה המערביים של פריז.
ב-1983 נבחר כראש העיר של ניי-סיר-סן, תפקיד שבו החזיק עד 2002. ב-1988 נבחר כנציג חבל איל-דה-פראנס (אזור פריז רבתי) באספה הלאומית.
ב-1993 פרץ שמו לחדשות הלאומיות, כאשר בתפקידו כראש עיר טיפל בנחישות בניטרול "איש התופת" – אדם שהשתלט על גן ילדים בעירו והחזיק בילדי הגן כבני ערובה, ובהמשך נהרג בידי כוח יחידת ההשתלטות RAID שפרץ לגן.
מ-1993 עד 1995 כיהן סרקוזי כשר לענייני תקציב ודובר הקבינט בממשלתו של אדואר באלאדור.
לאורך שנות הקריירה המוקדמות שלו נחשב סרקוזי לבן-טיפוחיו של ז'אק שיראק, אך בבחירות 1995 הוא תמך באדואר באלאדור, שהתמודד מול שיראק על נשיאות צרפת.
בעקבות ניצחונו של שיראק באותן בחירות איבד סרקוזי את תפקידו כשר התקציב ומצא עצמו מחוץ למעגלי הכוח.
עם זאת, לאחר היבחרו של שיראק לקדנציית נשיאות שנייה ב-2002, מינה את סרקוזי לשר הפנים בקבינט בראשות ראש הממשלה ז'אן-פייר ראפארן, וזאת חרף חוסר האמון ששרר בעליל בין שיראק לסרקוזי.
במאי 2004 העביר שיראק את סרקוזי לתפקיד שר האוצר, במסגרת רה-ארגון של ממשלתו.
המתח בין שיראק לסרקוזי המשיך להתגבר בהדרגה בתוך מפלגת השלטון UMP, והחריף ככל שהתבררו כוונותיו של סרקוזי להעמיד עצמו בראשות המפלגה במקום אלן ז'ופה שהתפטר.
סרקוזי לא היסס גם לחשוף את שאיפתו לתפקיד נשיא הרפובליקה, לקראת הבחירות הצפויות באפריל 2007, תוך קריאת תיגר על מנהיגותו של שיראק, שראה בדומיניק דה וילפן את יורשו המיועד.
בבחירות פנימיות בנובמבר 2004 נבחר סרקוזי להנהגת המפלגה, ברוב מוחץ של 85%.
מתוקף הסכם קודם עם שיראק, התפטר סרקוזי מתפקידו כשר האוצר.
עלייתו של סרקוזי יצרה שסע במפלגה בין מחנה תומכיו, ה"סרקוזיסטים", לבין מחנה נאמני שיראק.
בפברואר 2005 עוטר סרקוזי בידי שיראק באות לגיון הכבוד בדרגת אביר.
ב-13 במרץ 2005 נבחר מחדש לאספה הלאומית, לאחר שב-2002 נאלץ לוותר על כיסאו באספה עם מינויו לשר בממשלה, על פי המתחייב מחוקת צרפת.
ביוני 2005 מונה סרקוזי שנית לשר הפנים, וזאת מבלי שיוותר על תפקידו כנשיא מפלגת ה-UMP, ואחז בו-זמנית בשני התפקידים.
ב-14 בינואר 2007 בחרה המפלגה רשמית את סרקוזי כמועמדה במרוץ לנשיאות הרפובליקה.
ב-21 במרץ הודיע שיראק על התייצבותו מאחורי מועמד המפלגה הנבחר ותמיכתו בו במרוץ לנשיאות.
ב-26 במרץ התפטר סרקוזי מתפקידו כשר הפנים כדי למקד את מאמציו במערכת הבחירות לנשיאות.
בסיבוב הראשון של הבחירות, שהתקיים ב-22 באפריל 2007, זכה סרקוזי לרוב (שאינו מוחלט) על פני 11 המועמדים האחרים, ולכן, על פי שיטת שני הסיבובים הנהוגה בצרפת, התמודד בסיבוב השני מול המועמדת שהגיעה למקום השני, סגולן רויאל מהמפלגה הסוציאליסטית.
בסיבוב הבחירות השני, שהתקיים ב-6 במאי 2007, זכה סרקוזי לרוב של 53% ונבחר כנשיא הרפובליקה.
שר הפנים - קדנציה ראשונה
ב-2004, לקראת סוף הקדנציה הראשונה שלו כשר הפנים, היה סרקוזי הפוליטיקאי השמרני הפופולרי ביותר בצרפת, כפי שהראו סקרי דעת קהל.
עם זאת, פעולותיו כשר הפכו אותו לדמות שנויה במחלוקת.
בעת כניסתו לתפקיד שר הפנים מצאה עצמה צרפת מתמודדת עם תסיסה פנימית חריפה על רקע חברתי ודתי.
תסיסה זו איימה לפגוע בסדר הציבורי, וכללה בין היתר תופעות של אלימות אנטישמית בקרב צעירים מוסלמים.
כשר המופקד על אכיפת החוק, נקט סרקוזי במדיניות של יד חזקה בנושאי חוק וסדר, שכללה אכיפה מוגברת, נוכחות מסיבית של כוחות משטרה ברחובות הערים, ופרסום חודשי של נתוני הפשיעה והאכיפה.
צעדים אלה הקנו לו פופולריות בקרב הציבור הצרפתי, אך במקביל ספג ביקורת על יוזמותיו בחקיקה שכללו, כך נטען, הגבלות על זכויות האדם, הפוגעות בעיקר בחלשים שבחברה – מהגרים, מובטלים, תושבי שכונות עוני, חסרי דיור, זונות ואחרים.
ביקורת אחרת שנשמעה היא כי פעולותיו של סרקוזי אינן אלא מראית עין, וכל השפעתן היא העתקת העבריינות מן הרבעים המבוססים אל שכונות העוני בפריפריה.
סרקוזי שאף להפחית את המתיחות בין אוכלוסיית צרפת הכללית לבין הקהילה המוסלמית הגדולה בה.
בהיעדר מוסד דתי של מנהיגות אסלאמית מרכזית שאיתה ניתן יהיה להידבר, פעל לייסוד ארגון כזה שיוכל לייצג את הקהילה האיסלאמית.
במאי 2003 הוקמה, בתמיכת סרקוזי, "המועצה הצרפתית לפולחן מוסלמי" כגוף מייצג של המוסלמים.
כמו כן הציע סרקוזי את תיקון "חוק הפרדת הדת והמדינה" מ-1905 כך שניתן יהיה לתמוך בהקמת מסגדים ומוסדות דת מוסלמיים בכספי ציבור.
תומכי התיקון טענו כי עדיף שמוסדות אלה ייתמכו בידי ממשלת צרפת ולא יהיו תלויים בתמיכתם של ממשלות זרות וגופים עוינים, ובכך נתונים להשפעתם.
לעומתם טענו מתנגדי התיקון כי אין בתמיכה כזו כל ערובה כנגד התפתחות פונדמנטליזם איסלאמי, ומוטב כי הממשלה תשקיע משאביה בנושאי חינוך וחברה בקרב אותו ציבור ותרחק מענייני דת.
בתקופת כהונתו כשר אוצר הנהיג סרקוזי מספר כלי מדיניות ששילבו עקרונות "לסה פר" של ליברליזם כלכלי עם מעורבות ממשלתית מסוימת.
הוא היה מעורב בתהליך הפרטת חברת הטלקומוניקציה הלאומית "פראנס טלקום" בשנת 2004, שצימצמה את שליטת המדינה בחברה אך השאירה נתח מהבעלות בידיה; באופן דומה הפריט את יצרנית מנועי המטוסים "סנקמה", והחל בהליכים להפרטת חברת החשמל.
בצעד שנועד לסייע לשכבות החלשות ולהוכיח להם כי הכלכלה הליברלית שלו אינה פועלת נגדם, הגיע סרקוזי להסכם עם רשתות השיווק הגדולות של צרפת על הורדת מחירים בשיעור ממוצע של 2%.
בנושא השנוי במחלוקת של מיסוי ההון, נושא המשמש סמל אידאולוגי הן בימין והן בשמאל הצרפתי, נמנע מלנקוט עמדה.
חרף לחצים מצד גופים עסקיים ופוליטיקאים ימנים לבטל מס זה, נזהר סרקוזי מן הביקורת משמאל, הרואה בצעד זה מתנה לבעלי ההון, אשר מגדילה פערים בחברה, ולא פעל בעניין.
שר הפנים - קדנציה שנייה
בתחילת הקדנציה השנייה כשר הפנים בממשלת דומיניק דה וילפן, החל מיוני 2005, נזהר סרקוזי מהפגנת עמדותיו האישיות הנוקשות בנושאי חוק וסדר; כמנהיג המפלגה וטוען לנשיאות ניסה לשוות לעצמו יותר מתינות וממלכתיות.
הצהרותיו פנו לקהלים רחבים יותר ועקפו באלגנטיות נושאים שנויים במחלוקת שבהם מוטחת כנגדו ביקורת.
ואולם, פרוץ המהומות בפרברי המהגרים בפריז באוקטובר 2005 העלה שוב את נושא אכיפת החוק למוקד העניין הציבורי.
סרקוזי הכריז על מדיניות של "אפס סובלנות" כלפי הפורעים, ויצא לתקשורת עם מספר הצהרות קשוחות.
בין היתר הצהיר כי שוהים זרים שייתפסו משתתפים במהומות יגורשו מן המדינה.
"אספסוף", "חלאות", "בריונים" ו"חברי כנופיות" היו כמה מן הכינויים שבהם נקט בהתייחסו כלפי מחוללי המהומות, ולאחריהם הודיע על מספר צעדי מדיניות שבדעתו ליישם לעתיד: סלקציה של מהגרים, מעקב טוב יותר אחר זרים, ורפורמה מחמירה ב"תקנה לפעולה משפטית בעבריינות צעירה (1945)".
על הצהרות אלה ספג ביקורת מן השמאל בצרפת ומן הממשלה בראשות דומיניק דה וילפן, שהעדיפה קו מתון יותר.
עם זאת, סקר דעת קהל הראה תמיכה ציבורית רחבה (כ-68%) במדיניות היד הקשה של סרקוזי.
במהומות אכן נעצרו והורשעו 120 מהגרים, אך בסופו של דבר לא גורשו מן המדינה.
ב-14 בינואר 2007, נבחר סרקוזי בידי מפלגת UMP להיות מועמדה בבחירות לנשיאות צרפת.
סרקוזי, שרץ לבדו ללא מתנגדים, זכה ב-98% מהקולות.
מתוך 327,000 חברי מפלגת UMP שיכלו להצביע, 69% השתתפו בהצבעה.
בפברואר 2007 הופיע סרקוזי בעימות בחירות טלוויזיוני בערוץ TF1, ובו הביע את תמיכתו בנקיטת פעולות חיוביות ביחס למיעוטים והחופש לעבוד שעות נוספות, וכן הביע התנגדות לנישואים חד-מיניים.
ב-7 בפברואר החליט סרקוזי על מיזם לבניית נושאת מטוסים לא-גרעינית שנייה לחיל הים הצרפתי (שתתווסף לנושאת המטוסים הגרעינית "שארל דה גול"), בזמן ביקור רשמי בטולון עם שרת הביטחון מישל אליו-מארי הסביר צעד זה בכך שאז "תמיד תהיה ספינה מבצעית, כאשר לוקחים בחשבון את אילוצי האחזקה.
דעה חדשה זו מנוגדת לדיווח מינואר שבו נטען כי הוא נגד נושאת מטוסים שנייה.
ב-21 במרץ הודיע הנשיא ז'אק שיראק על תמיכה בסרקוזי ועל כך שיצביע עבורו.
שיראק ציין שסרקוזי מועמד נשיאותי מטעם מפלגת ה-UMP השלטת.
כדי להתרכז בקמפיין הנשיאותי, התפטר סרקוזי מתפקיד שר הפנים ב-26 במרץ.
במהלך הקמפיין, האשימו המועמדים היריבים את סרקוזי בהיותו "מועמד לברוטליות" ובהצגת קו נוקשה מדי לגבי עתידה של צרפת.
יריביו ביקרו אותו על כך שלכאורה חיזר אחרי מצביעים שמרניים וניצל רגשות ימניים בקרב קהילות מסוימות.
למרות זאת, סרקוזי היה פופולרי עד כדי כך שבסקרים הוא היה המועמד המוביל, לפני יריבתו העיקרית, סגולן רויאל הסוציאליסטית.
הסיבוב הראשון של הבחירות לנשיאות נערך ב-22 באפריל 2007. סרקוזי הוביל עם 31.18% מהקולות, לפני סגולן רויאל עם 25.87%.
בסיבוב השני ניצח סרקוזי את רויאל עם 53.06% מהקולות.
בנאומו, מיד אחרי הכרזת תוצאות הבחירות, דיבר סרקוזי בזכות הצורך לבצע מודרניזציה בצרפת, קרא לאחדות לאומית, והזכיר שרויאל הייתה במחשבותיו.
בנאום אמר ש"הצרפתים בחרו להפסיק עם הרעיונות, ההרגלים וההתנהגות של העבר.
אני אחזיר את ערכי העבודה, הסמכות, ההצטיינות והכבוד עבור האומה".
ב-16 במאי 2007 הושבע סרקוזי כנשיא צרפת ה-23 והחליף בכך את ז'אק שיראק.
ב-17 במאי הציג סרקוזי את ממשלתו בת 15 השרים, בראשות פרנסואה פיון.
הממשלה כללה מספר חידושים שלא היו מקובלים קודם לכן בפוליטיקה הצרפתית.
כמחצית מחברי הממשלה – 7 במספר – נשים.
בולטת ביניהם שרת המשפטים, רשידה דאטי, חברת הממשלה הראשונה ממוצא ערבי-צפון אפריקאי.
מינוי נוסף שעורר תשומת לב היה זה של ברנאר קושנר, שמאלן איש המפלגה הסוציאליסטית, כשר החוץ.
בנוסף לקושנר, מונו עוד שלושה אנשי שמאל לתפקידי שרים.
מינויים בולטים נוספים כללו את הרווה מורן – שר הביטחון, וז'אן לואי בורלו – שר לאסטרטגיה כלכלית.
בבחירות לאספה הלאומית, שהתקיימו בנפרד מהבחירות לנשיאות, ביוני 2007, זכתה מפלגתו של סרקוזי, UMP, לרוב מוחלט עם 313 מושבים.
בהתאם למסורת הפוליטית הצרפתית, ראש הממשלה פרנסואה פיון הגיש את התפטרותו, ומיד לאחריה מונה מחדש בידי סרקוזי כראש הממשלה, עם ממשלה זהה כמעט לחלוטין.
ההישענות על רוב מוצק באספה הלאומית איפשרה לסרקוזי לממש אחת מהבטחות הבחירות שלו – הפחתת מסים, בעיקר לבני המעמד הבינוני-גבוה.
באוקטובר 2007, בעת ביקור במרוקו, הכריז סרקוזי על כוונתו לפעול להקמת איחוד של מדינות הים התיכון, שיקדם שיתוף פעולה כלכלי, תרבותי ופוליטי ביניהן.
רעיון האיחוד הים-תיכוני היה אחד הרעיונות המרכזיים במסע הבחירות של סרקוזי, והוא רואה בו חשיבות גדולה לעתידו של העולם.
ועידה ראשונה של מדינות הים התיכון נערכה ביוזמת סרקוזי בפריז ב-13 ביולי 2008, בהשתתפות מנהיגים ושרי חוץ מ-44 מדינות.
ביולי 2008 אושרה בשני בתי הפרלמנט הצרפתי רפורמה מקיפה בחוקת המדינה שיזם סרקוזי, ואשר הייתה רכיב משמעותי במערכת הבחירות שלו.
מגמתה הכללית של הרפורמה היא חיזוק כוחו של הפרלמנט על חשבון הנשיא והממשלה.
בין היתר הוגבל הנשיא לשתי כהונות בנות חמש שנים, ולפרלמנט ניתנה זכות וטו על הפעלת כוחות צבאיים לתקופה שלמעלה מארבעה חודשים.
סרקוזי סיים את כהונתו כנשיא צרפת ב-15 במאי 2012, לאחר שהפסיד בבחירות לנשיאות צרפת 2012 מול יריבו מהמפלגה הסוציאליסטית, פרנסואה הולנד, בסיבוב שני, ברוב של 52%-48%.
בספטמבר 2014 הכריז סרקוזי על כוונתו לחזור לחיים הפוליטיים ולהתמודד על הנהגת מפלגת ה-UMP.
בבחירות לראשות המפלגה, שנערכו ב-29 בנובמבר 2014, ניצח סרקוזי עם 64.5% מן הקולות.
מאוחר יותר שונה שמה של המפלגה ל"הרפובליקנים".
התמודד בשנת 2016 להנהגת המפלגה הרפובליקנית הצרפתית לקראת בבחירות לנשיאות צרפת 2017, אך הגיע למקום השלישי בלבד, אחרי אלן ז'ופה וראש הממשלה שכיהן תחתיו, פרנסואה פיון.
לאחר מכן הכריז על תמיכה במועמד מפלגתו פיון.
ב-22 בנובמבר 2020 הואשם במתן שוחד לשופט, כדי שזה יספק לו מידע בקשר לחקירה שהתנהלה נגדו.
במרץ 2021 הורשע ונידון לשנת מאסר בפועל ושנתיים מאסר על תנאי.
כעבור חצי שנה הורשע ונידון לשנת מאסר בפועל בבית, על שידע על מימון בלתי חוקי לקמפיין שלו בבחירות 2012, שבהן הפסיד לפרנסואה הולנד.
בספטמבר 2025 הורשע בקשירת קשר לביצוע פשע, בגין ניסיונות שעשו עוזריו הקרובים לגייס כספים לקמפיין הבחירות לנשיאות שלו ב-2007 מלוב, בתקופת שלטונו של הרודן מועמר קדאפי.
נגזרו עליו חמש שנות מאסר והוא נכלא באוקטובר ושוחרר בנובמבר עד להכרעה בערעורו.
בשנים שקדמו לנשיאותו אחז סרקוזי בתואר נשיא ה-UMP, המפלגה השמרנית המרכזית בצרפת, תפקיד שאליו נבחר בנובמבר 2004 ברוב של 85%.
בראשותו, התרחבו מאוד שורות המפלגה במצטרפים חדשים.
בשבתו כמנהיג המפלגה הִרבה סרקוזי להתבטא בנושאים שלא היו בתחום האחריות הישירה של משרדו כשר.
את צרפת ראה סרקוזי בראייה פאן-אירופית, והוא שאף למצב אותה ככוח מוביל באיחוד האירופי, שיהפוך מקואליציה רופפת למטרות כלכליות לישות פוליטית מאוחדת וחזקה.
במשאל העם שהתקיים בצרפת על אישור החוקה האירופית פעל סרקוזי נמרצות, כשיראק, למען הצבעה בעד החוקה, אך העם הצרפתי הצביע ברובו נגד.
לאורך הקריירה הפוליטית שלו התבלט סרקוזי יותר ויותר בקריאה לשינוי רדיקלי של המדיניות הכלכלית והחברתית בצרפת.
בריאיון לעיתון "לה מונד" בספטמבר 2005 טען שהעם הצרפתי הוּלך שולל במשך שלושים שנה בהבטחות כזב וכלי מדיניות לא אפקטיביים.
בין היתר הציע פישוט מערך המיסוי למיסוי הוגן יותר, לשיטתו, כך שסך המיסים הישירים שמשלם אדם לא יעלה על 50% מהכנסתו, וכן ביטול קצבאות האבטלה למובטלים המסרבים לצאת לעבודה המוצעת להם.
עם כניסתו לתפקיד הנשיא החל במימוש מדיניות הפחתת המיסים שלו.
עמדות הליברליזם הכלכלי של סרקוזי שנויות במחלוקת בצרפת, ועוררו התנגדות גורפת בחוגי השמאל, כמו גם קולות כנגדן בשורות הימין.
סרקוזי עצמו העדיף שלא להקרא "ליברליסט" (זיהוי אידאולוגי מובהק בצרפת נתפש כאמונה עיוורת בעקרונות מנותקים מהמציאות), כי אם "פרגמטיסט" הפועל ומגיב על פי המציאות בשטח.
בצד מדיניותו הקשוחה בתחום אכיפת החוק, ניסה סרקוזי לקדם קו תקיף יותר בנושא ההגירה, הנחשבת בעיני צרפתים רבים פצצת זמן מתקתקת.
הצעותיו השנויות במחלוקת בתחום זה כללו רפורמה במערך ההגירה, עם מכסות שיתירו הגירה רק לבעלי מיומנויות נדרשות לכלכלה הצרפתית, וכן הגבלה של מספר הסטודנטים הזרים ותקופת שהייתם במדינה, למניעת ניצול אשרות הלימודים לשהייה בלתי מוגבלת.
עם זאת, את קהילות המהגרים הגדולות שכבר השתקעו בצרפת ניסה לקרב ולטפח, והיה מוכן לשם כך אף לסגת מעקרונות מקודשים של החברה והפוליטיקה הצרפתית.
הוא קרא להעדפה מתקנת לשילוב מהגרים בתעסוקה, וסבר שיש להקצות כספי ציבור להקמת מוסדות דת מוסלמיים.
סרקוזי נחשב כידיד ישראל, והצהיר בהזדמנויות רבות בגלוי על תמיכתו בה.
הוא מבקר חריף של התנהלות הרשות הפלסטינית ושל אוזלת ידה בפעולה תקיפה נגד הטרור, והיה תומך נלהב של תוכנית ההתנתקות של אריאל שרון.
בדצמבר 2004 ביקר סרקוזי בישראל ונשא נאום בכנס הרצליה, בו חזר והביע את תמיכתו בישראל ואת אמונו בדרכו המדינית של אריאל שרון.
הוא פנה גם אל המתנחלים, ואמר שהוא מבין את תחושתם הקשה – שהשווה לתחושת המתיישבים הצרפתים באלג'יריה עם פינוים בידי שארל דה גול.
הוא קרא להגברת שיתוף הפעולה בין צרפת ויתר מדינות אירופה לבין ישראל, החולקת עם האירופים ערכים משותפים של חופש ודמוקרטיה.
כשר נהג סרקוזי להיפגש עם אישים ישראלים שביקרו בצרפת ולהביע באוזניהם את דעותיו הנחרצות כנגד טרור והפרות סדר, שראה כבעיות משותפות של ישראל וצרפת.
בדצמבר 2005 אירח בפריז, בתפקידו כשר הפנים, את השר לביטחון פנים גדעון עזרא ומפכ"ל המשטרה רב-ניצב משה קראדי, ודן איתם בהידוק שיתוף הפעולה בין המדינות והמשטרות.
בדצמבר 2006, עם תחילת המרוץ לנשיאות, נפגש בפריז עם המשנה לראש הממשלה שמעון פרס והבטיחו כי כנשיא אין בכוונתו לנהל כל מגעים עם תנועות חמאס וחזבאללה, שהוא רואה כארגוני טרור.
לאורך הקריירה שלו התבטא סרקוזי לא אחת כנגד תופעות האנטישמיות האלימה, והצהיר על מחויבותו הבלתי מתפשרת למאבק במחולליה.
ב-2003 קיבל סרקוזי את פרס הסובלנות של מרכז שמעון ויזנטל "על מאבקו נגד האנטישמיות".
הוא נהנה מאהדה רחבה בקרב הקהילה היהודית של צרפת, המעריכה את ידידותו לישראל ואת עמדותיו התקיפות נגד טרור, אלימות, הפרות סדר ואנטישמיות.
"הפחד מאנטישמיות חקוק בגנים של כל יהודי", הסביר פעם בריאיון לנחום ברנע בידיעות אחרונות, "ככלות הכל, מהי ישראל אם לא תשובה טריטוריאלית לפחד היהודי?".
אף שמקובל לעיתים לאזכר את מוצאו היהודי של סרקוזי, בעיקר בהקשרים הנוגעים לעמדותיו על יהדות וישראל, סרקוזי עצמו רואה עצמו כקתולי מבטן ומלידה ואין כל ראיה לקשר כלשהו בין מוצאו היהודי לעמדותיו.
עם זאת, מקרה אחד שבו מצא לנכון לאזכר בעצמו את שורשיו היהודיים היה באיגרת ששיגר לאירוע הנצחה לקהילת יהודי סלוניקי שהושמדה בשואה: , כתב סרקוזי.
בנאום שנשא בינואר 2007, הזדהה סרקוזי עם כאב היהודים בשואה ואף הכריז , כשהוא מתייחס לביקורו בישראל ב-2004. לניקולא סרקוזי בת-דודה בישראל, בת לניצולי שואה שהיגרו מסלוניקי, פרנסין מלאך.
ב-22 ביוני 2008 ערך סרקוזי ביקור ממלכתי ראשון בישראל כנשיא צרפת.
בנאומו בפני מליאת הכנסת חזר סרקוזי באופן מודגש על הצהרות הידידות העמוקה שלו לישראל ולעם היהודי, ומחויבותו שלו ושל הרפובליקה הצרפתית לביטחונה של ישראל.
תוך שהוא מתייחס במיוחד לאיום האיראני, הצהיר כי ישראל אינה לבדה וכי צרפת תעמוד לימינה של ישראל בכל עת שבהּ ירחף איום על קיומה.
תחת הנהגתו של סרקוזי תמכה צרפת בקידום סנקציות חריפות על איראן כל עוד זו ממשיכה בפיתוח התוכנית הגרעינית שלה בצד הצהרות הידידות, חזר על העמדות המסורתיות של ממשלות צרפת הקודמות בכל הנוגע לסכסוך הישראלי-ערבי: התנגדות נחרצת להתנחלויות, עמידה על זכויות העם הפלסטיני ותמיכה בחלוקת ירושלים.
ב-8 בנובמבר 2011, בעת ועידת G-20 בקאן, נקלטה הסתודדות בין סרקוזי לנשיא ארצות הברית ברק אובמה.
סרקוזי נשמע אומר לנשיא האמריקני כי אינו סובל את ראש הממשלה בנימין נתניהו, וכינה אותו "שקרן".
כעבור שבועיים, כדי למזער נזקים, הכריז סרקוזי בפני נציגים של יהודי צרפת, כי הוא "הנשיא הצרפתי הכי פרו ישראלי".
דרכו הפוליטית והתקשורתית של סרקוזי היא מושא לביקורת רבה.
רבים רואים את סרקוזי בתור שק החבטות של השמאל הצרפתי, כאשר במקביל ספג ביקורת קשה גם משורות הימין ומתוך מפלגתו שלו – בעיקר מצד מחנה תומכי ז'אק שיראק ודומיניק דה וילפן.
סרקוזי בנה את תדמיתו כמנהיג נחרץ ונחוש, הבא לפתור את בעיותיה האמיתיות של צרפת.
הוא מרבה לרמוז, ואף לומר מפורשות, שפוליטיקאים אחרים אינם פועלים באמת למען העם הצרפתי.
גישה זו מקוממת את יריביו, בעיקר בחוגי השמאל, הרואים בו דמגוג פופוליסטי העושה בציניות הון פוליטי מנכונותו לסחור בזכויות האזרח, ובעצם מציע את מרכולת הימין הקיצוני במעטפת קלה יותר לעיכול.
סקרים שנערכו טרם בחירתו כנשיא הצביעו על כך שסרקוזי פופולרי מאוד בקרב מצביעי מפלגת החזית הלאומית הימנית-קיצונית.
ביקורת רבה ספג סרקוזי על התנהלותו התקשורתית הבוטה, ועל התבטאויותיו שאינן בוררות במילים.
המונחים והכינויים שבהם השתמש כלפי בני המהגרים המתפרעים בחוצות הערים במהומות של שלהי 2005, חרגו משמעותית מן המקובל בהתבטאויות רשמיות של פוליטיקאים.
נטען כי סרקוזי העליב והשפיל ציבורים שלמים, ויש שאמרו כי הלשון שנקט רק הוסיפה שמן למדורת המהומות.
עוד קודם למהומות, בשל התבטאויותיו על צורת הענישה היאה לפושעים פליליים, וביקורתו הפומבית על שופטים שפסקו בניגוד לדעתו, נטען כנגדו כי עקרון הפרדת הרשויות וההבדל בין הרשות המבצעת לרשות השופטת אינו נהיר לו.
גם יחסיו הקרובים של סרקוזי עם אנשי עסקים ואילי הון הם מושא תדיר לביקורת.
לסרקוזי יחסי ידידות אמיצים עם כמה מבכירי המשק הצרפתי ועשיריו, דבר המעורר חששות וטענות בתחום הרגיש של קשרי הון-שלטון.
העובדה כי סרקוזי כיהן במשך שנים רבות כראש עיר בניי-סיר-סן, פרבר עשיר ואריסטוקרטי של פריז, המנותק מן המצוקה וקשיי הקיום של שכונות העוני הסובבות את העיר, מאוזכרת לא אחת לצורכי ניגוח.
על רקע זה נטען כי מדיניותו הכלכלית הליברלית מכוונת להיטיב עם העשירים, בני חוגו הטבעיים, על חשבון השכבות החלשות, שלמענן אינו עושה דבר.
סרקוזי גרוש פעמיים ונשוי בשלישית.
הוא אב לשני בנים מאשתו הראשונה, בן מאשתו השנייה ולבת מאשתו השלישית.
חיי הנישואים שלו היו רצופי שערוריות, שדווחו בהרחבה בעיתונות.
ב-23 בספטמבר 1982 נישא סרקוזי למארי-דומיניק קוליולי, ילידת קורסיקה, בת לרוקח כפרי.
ב-1984, בכהנו כראש עיריית ניי-סיר-סן, ערך סרקוזי את טקס נישואיהם של דוגמנית העבר ססיליה סיגנה-אלבניז ומנחה הטלוויזיה ז'אק מרטן.
בשנת 1989 עזבה ססיליה את מרטן לטובת מערכת יחסים עם סרקוזי, ובשנת 1996, לאחר גירושים קשים, נשא אותה סרקוזי לאישה.
לזוג בן משותף – לואי.
בין השנים 2002 ל-2005 נהגו השניים להופיע יחדיו באירועים ציבוריים, כאשר ססיליה משמשת כיועצת הראשית שלו – תופעה חריגה יחסית בפוליטיקה הצרפתית, הנוהגת להפריד בין החיים האישיים לציבוריים.
במאי 2005 פרצה שערורייה נוספת סביב נישואיו של סרקוזי, כאשר בעיתונות התפרסמו ידיעות על כך שססיליה עזבה אותו לטובת רישאר אטיאס, איש יחסי ציבור ויזם נודע שעסק בהפקת ועידת מפלגת ה-UMP.
עיתון שווייצרי דיווח כי ברקע עזיבתה של ססיליה הייתה העובדה שסרקוזי נתפס בבגידה עם פילגשים במהלך כהונתו כשר הפנים, ועל כך הגיש סרקוזי תביעת דיבה כנגד העיתון.
על פי העיתונות הצרפתית והשווייצרית, בשלב מתקדם של הליכי הגירושים מססיליה היה סרקוזי תוך כדי רומן עם אנה פולדה, עיתונאית מהעיתון הצרפתי "לה פיגרו", אך בינואר 2006 חזרו סרקוזי וססיליה לחיות יחד.
התעסקות כזו של העיתונות בחייהם האישיים של פוליטיקאים נדירה יחסית בצרפת, ופרשנים מסבירים חריגה זו בעובדה שבני הזוג סרקוזי עצמם, חובבי וחביבי התקשורת, העמידו את חייהם הפרטיים באור הזרקורים.
באוקטובר 2007 התגרשו ניקולא וססיליה סרקוזי.
בדצמבר 2007 החל סרקוזי להיראות בציבור עם קרלה ברוני, דוגמנית ממוצא איטלקי, והם אף נסעו יחד לביקור פרטי במצרים.
השניים נישאו ב-2 בפברואר 2008 בטקס מצומצם בארמון האליזה.
גירושים ונישואים של נשיא במהלך תקופת כהונתו הם תופעה נדירה יחסית, וככאלה זכו התפתחויות אלה בחיי סרקוזי לעניין תקשורתי וציבורי רב שחרג הרבה מעבר לגבולות צרפת.
ב-19 באוקטובר 2011, לבני הזוג נולדה בת, ז'וליה – שהיא התינוק הראשון הנולד לנשיא צרפתי מכהן.
ניקולא פוּקֶה היה מדינאי צרפתי.
אביו, פרנסואה פוקה, היה חבר הפרלמנט של פריז.
למד בבית ספר של הישועים בפריז, ואחר כך למד משפטים והוסמך כפרקליט.
ב-1633 קנה לו אביו משרה כחבר הפרלמנט של העיר מץ בחבל לורן שבצפון מזרח צרפת.
על פי דרישת הקרדינל רישלייה הכין מסמך משפטי שהצדיק את כניסת הצבא הצרפתי לחבל לורן.
ב-1638 נעשה חבר במועצת העיר ננסי שהייתה בירת חבל לורן.
ב-1640 נישא למארי פורשה, נישואין שבעטיים זכה לנדוניה כספית גדולה.
בפברואר 1641 רכש אחוזה כפרית מדרום לפריז.
באוגוסט של אותה שנה אשתו נפטרה אחרי שילדה לו בת.
ב-1644 נתמנה לאינטנדנט של העיר גרנובל שבדרום מזרח צרפת, וב-1648 לאינטנדנט של פריז.
האינטנדנטים היו פקידי מדינה בעלי סמכויות בשטחי המשפט, המשטרה והכספים, ובעלי זכות לגבות מסים עבור אוצר המדינה.
ב-12 ביולי 1648 פרץ מרד הפרונד בפריז נגד בית המלוכה, וניקולא פוקה העמיד את שירותיו לרשותם של הקרדינל מאזארן ושל העוצרת אן מאוסטריה.
בעת המצור על פריז (ינואר - מרץ 1649), עסק בענייני אספקה לעיר הנצורה.
כאשר מאזארן נאלץ לעזוב את פריז ב-1652, נשאר פוקה בפריז ודיווח למאזארן על הנעשה בעיר.
ב-6 בפברואר 1653 חזר מאזארן לפריז ולמחרת מינה את פוקה לשר האוצר יחד עם אבל סרביין.
ענייני הכספים של בית המלוכה נמצאו בכי רע.
לא ניתן היה לשלם לחיילים ולעמוד בהוצאות הגבוהות של חצר המלכות.
החל ב-1654 נאלצו מאזארן, סרביין ופוקה להשתמש באוצרותיהם הפרטיים על מנת להחזיר מלוות שניתנו לבית המלוכה על ידי האצולה.
באמצעות החזר מלוות אלה ועושרו הרב, הצליח פוקה לרכוש מחדש את אמונם של אנשי האצולה, שהמשיכו לממן את הוצאות בית המלוכה בצורת הלוואות חדשות לאוצר המדינה.
בתפקידו כשר האוצר ניקולא פוקה היה חייב להמציא כספים רבים למלך לואי הארבעה עשר, כדי לממן את מלחמותיו ואת החזקת חצרו המפוארת.
הוא לווה מן האצולה נגד ביטחונות של רכושו הפרטי.
בשיתוף פעולה עם האינטנדנטים ניקולה פוקה כשר האוצר צבר הון עתק ונחשב לאדם העשיר ביותר בצרפת.
ב-1657 העסיק אדריכלים וציירים מפורסמים כדי לבנות ולקשט ארמון מפואר מוקף בגנים באחוזתו שמדרום לפריז.
הוא רכש חפצי אמנות יקרים וספרים עתיקים ובהם: התנ"ך, התלמוד והקוראן.
המחזאים קורניי ומולייר והמשורר לה פונטן התארחו בטירתו ופיארו אותה בנוכחותם.
הוא קיים גם חוג ספרותי שבו השתתפו, בין היתר, לה פונטן, מאדאם דה סבינייה ומדליין דה סקודרי.