tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שנושל מנכסיו ונרדף, נמלט תחילה לסלובקיה, לבית הכפרי שלו בקובסצ'ס, שם נפטרה אשתו.
לאחר מכן, ברח עם בתו אליזבת דה ואל לממלכה המאוחדת, שם נפטר ב-1945 בטונברידג' וולס.
ילדיו עזבו את וינה עוד בשנות ה-20. אליזבת הייתה האישה הראשונה באוסטריה שקיבלה תואר דוקטור לספרות, ולאחר מכן עברה לארצות הברית בזמן האנשלוס.
גיזלה עברה למדריד בשנת 1925. איגנץ (איגי) היה מעצב אופנה בפריז, ולאחר מכן היגר לארצות הברית, שם התגייס כקצין מודיעין צבאי, ובהמשך הפך ליצואן דגנים לטוקיו.
נינו של ויקטור, אדמונד דה ואל, חיבר את רב-המכר הארנב בעל עיני הענבר המתאר את תולדות משפחתו תחת שלטון הנאצים.
ספרו תרם לאיחוד בני המשפחה, שהתפזרו ברחבי העולם בעקבות רדיפות הנאצים.
ויקטור מו פרוהולדט (בדנית: Victor Mow Froholdt; נולד ב-25 בפברואר 2006 בדנמרק) הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת פורטו ובנבחרת דנמרק.
פרוהולדט הצטרף למחלקת הנוער של פ.צ.
קופנהגן בשנת 2018, לאחר ששיחק במחלקת הנוער של ואלנסבק.
בחודש ינואר 2023 חתם על חוזה מקצועני בפ.צ.
קופנהגן עד לסוף שנת 2025. בשנת 2023 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הדנית.
ב-23 ביולי 2025 חתם בפורטו מליגת העל הפורטוגלית תמורת 20 מיליון אירו.
ב-11 במרץ 2025 זומן פרוהולדט לראשונה לסגל נבחרת דנמרק, וב-23 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 5-2 לנבחרת פורטוגל במסגרת משחק הגומלין של רבע גמר ליגת האומות 2024/2025.
=ויקטור יבהניוביץ' פרוקופנקוב' (באוקראינית: Віктор Євгенович Прокопенко); (24 באוקטובר 1944 - 18 באוגוסט 2007 ) היה כדורגלן ומאמן כדורגל סובייטי-אוקראיני.
היה מאמנה הראשון של הנבחרת הלאומית של אוקראינה.
בצעירותו שיחק בקבוצת חובבים של מפעל פלדה בעיר (בו הוא עבד).
את שירותו הצבאי עשה בקבוצת הכוחות הסובייטיים בגרמניה, שם שיחק בקבוצת הכדורגל של הצבא.
לאחר השירות הצבאי, שיחק בקבוצת ניבה ויניצה מהליגה הסובייטית השנייה.
בשנת 1969 עבר לקבוצת צ'רנומורץ אודסה מהליגה הבכירה.
בהמשך שיחק בשחטאר דונצק ולוקומוטיב חרסון.
לקרת סוף קריירת הכדורגלן שלו חזר לצ'רנומורץ אודסה.
לאחר פרישה ממשחק פעיל הצטרף לצוות האימון של צ'רנומורץ אודסה.
בשנת 1982, לאחר הדחת ניקיטה סימוניאן מתפקיד המאמן הראשי של הקבוצה, מונה פרוקופנקו במקומו.
הוא אימן את הקבוצה במשך 4 שנים, במהלכן הייתה הקבוצה בצמרת ליגת העל הסובייטית והשתתפה גם בגביע אופ"א.
בסיום עונת 1986 ירדה צ'רנומורץ אודסה מליגת העל הסובייטית לליגה הראשונה ובעקבות כך פוטר פרוקופנקו מתפקידו.
הוא עבר לאמן את קבוצת רוטור וולגוגרד מהליגה הסובייטית הראשונה.
בשנה ראשונה שלו בקבוצה הצליח להשאיר אותה בליגה הראשונה ובשנתו השנייה - הצליח להעלות את הקבוצה לליגת העל.
בשנת 1989 חזר פרוקופנקו לאמן את צ'רנומורץ אודסה (שבינתיים הצליחה לחזור לליגת העל הסובייטית).
הוא אימן את הקבוצה בתקופת התפרקות ברית המועצות וכינון ליגת העל האוקראינית.
בשנת 1992 היה בין מקימי הנבחרת הלאומית של אוקראינה והיה למאמן הראשון שלה.
הוא החזיק בתפקיד כחצי שנה וחזר לאמן את צ'רנומורץ אודסה.
בשנת 1994 נסע לרוסיה, שם מונה למאמן של קבוצת רוטור וולגוגרד.
הוא אימן את הקבוצה במשך חמש שנים.
בשנתיים הראשונות הייתה הקבוצה בצמרת הליגה הרוסית, אך בהמשך ירדה לאמצע הטבלה.
את עונת 1998/1999 היא סיימה במקום 11. בתום עונה זו התפטר פרוקופנקו מתפקידו.
הוא זומן על ידי רינאט אחמטוב לתפקיד מאמן ראשי של שחטאר דונצק.
הוא אימן את הקבוצה במשך שתי עונות, במהלכן זכתה הקבוצה בגביע אוקראינה, אך הפסידה את מאבק על האליפות לדינמו קייב.
פרוקופנקו התפטר מתפקיד המאמן, בעקבות הפסד האליפות, אך נשאר במועדון בתפקיד סגן הנשיא.
באפריל 2002 עזב את שחטאר, כדי לאמן את דינמו מוסקבה.
בסוף 2003 עזב את דינמו וחזר לאוקראינה.
הוא המשיך למלא תפקידים בהנהלת שחטאר דונצק.
בשנת 2004 מילא לתקופה קצרה את תפקיד המאמן הראשי של שחטאר, לאחר התפטרותו של ברנד שוסטר.
בשנת 2006 נכנס פרוקופנקו לפוליטיקה - הוא נבחר לפרלמנט האוקראיני מטעם מפלגת האזורים.
ויקטור פרוקופנקו מת באופן פתאומי בביתו באודסה ב-18 באוגוסט 2007 כתוצאה משבץ מוחי.
גביע הפדרציה הסובייטי - 1990
ויקטור צ'וּסְט גרסיה (בספרדית: Víctor Chust García; נולד ב-5 במרץ 2000) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הבלם באלצ'ה מהלה ליגה בהשאלה מקדיס.
צ'וסט נולד בוולנסיה שבספרד, והחל לשחק כדורגל במחלקות הנוער של ולנסיה וריאל מדריד.
בשנת 2019 קודם צ'וסט לקבוצת המילואים של ריאל מדריד, ממנה קודם ב-2021 לקבוצה הראשונה.
לאחר שפתח בהרכב במשחק במסגרת גביע המלך הספרדי נגד אלקויאנו ב-21 בינואר 2021, שהסתיים בהפסד 2–1, צ'וסט ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה ב-9 בפברואר 2021, כשנכנס כמחליף בניצחון 2–0 על חטאפה.
באוגוסט 2021, הושאל צ'וסט לקדיס מהלה ליגה לקראת עונת 2021/2022. ב-6 ביולי 2022, קאדיס וריאל מדריד הגיעו להסכם על העברה קבועה של צ'וסט לקדיס.
ב-9 באוקטובר 2022, כבש צ'וסט את שערו הראשון בלה ליגה עבור קדיס, בתיקו 2–2 נגד אספניול.
ב-7 באוגוסט 2025, הושאל צ'וסט לאלצ'ה מהלה ליגה.
ויקטור בוריסוביץ' שְׁקְלוֹבְסקי היה חוקר ספרות וסופר רוסי ממוצא יהודי.
ויקטור שקלובסקי נולד בסנקט פטרבורג, הצעיר מבין ארבעת ילדיו של בוריס שקלובסקי, יהודי מומר, מרצה למתמטיקה בבית הספר הגבוה לקציני חיל התותחנים, וברברה בונדל (שהייתה ממוצא גרמני).
לאחר סיום בית ספר תיכון למד היסטוריה באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התנדב לצבא.
סיים קורס קצינים מזורז ושירת ביחידת שריוניות.
לאחר מכן היה מדריך בבית הספר לקצינים.
באותה שנה עוטר בצלב גאורגי מדרגה 4 על אומץ ליבו בקרבות.
שקלובסקי לקח חלק פעיל במהפכת פברואר ואף נבחר להיות חבר בסובייט פטרוגרד מטעם המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית.
כחבר המפלגה הוא התנגד לההפיכה הבולשביקית.
בתחילת 1918 לקח חלק פעיל במרד אנטי-קומוניסטי בסנקט פטרבורג.
לאחר כישלון המרד נמלט לקייב, שם גויס לצבאו של פבלו סקורופדסקי, שליט אוקראינה.
לאחר נפילת משטרו של סוקורופדסקי בנובמבר 1918 חזר שקלובסקי לרוסיה.
בעזרתו של מקסים גורקי קיבל חנינה מהשלטון הקומוניסטי בתמורה להימנעות מכל פעילות פוליטית.
בשנים 1919–1920 היה מרצה לספרות באחד המוסדות האקדמיים של סנקט פטרבורג.
בקיץ 1920 גויס לצבא האדום והשתתף בקרבות נגד הצבא הלבן בדרום אוקראינה.
בתום הקרבות חזר לסנקט פטרבורג.
שקלובסקי הקים את ה-OPOJAZ, אחת משתי הקבוצות (השנייה הייתה המעגל הבלשני של מוסקבה) של אסכולת "הפורמליזם הרוסי".
שקלובסקי הוא הוגה מושג ההזרה, ובמיוחד ידועים מאמריו על "טריסטרם שאנדי" ועל האמנות כטכניקה.
שקלובסקי תפס את הספרות כאמנות שנועדה לשנות את תפיסת האדם את העולם סביבו.
במקום התפיסה הרגילה של העולם המציאותי, שהיא תפיסה אוטומטית ומהירה, ללא כל רגש אמנותי, צריכה הספרות להביא לתפיסה איטית יותר, מעוכבת, מהורהרת.
האמצעי להשיג אפקט זה הוא ההזרה.
ההזרה גורמת לנו לראות דברים באופן אחר מזה שהורגלנו בו.
יצירת הזרה יכולה להתבצע באמצעים שונים, כמו שינוי נקודת המבט, שימוש במילים מוקשות, או פירוק העולם לרכיבים.
שקלובסקי תפס את הצורה האמנותית כאלמנט העיקרי בספרות, ואת העולם הבדיוני המיוצג כאלמנט משני.
האפקטים הספרותיים, לדידו של שקלובסקי, צריכים להיות מודגשים: על התחבולה האמנותית להיות מעורטלת מההסוואות ה"מציאותיות" של העולם הבדיוני.
ויקטור שם-טוב (1 בפברואר 1915 – 8 במרץ 2014) היה פוליטיקאי ישראלי, כיהן כחבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
נולד בסמוקוב שבבולגריה לרחמים ולינדה קויומג'יסקי.
בילדותו התחנך בבית הספר העברי בסופיה ולמד את התרבות והמורשת היהודית ואת השפה העברית.
הוא המשיך את לימודיו בגימנסיה בולגרית ובנעוריו הצטרף לתנועת הנוער "מכבי הצעיר".
שם-טוב וחבריו בתנועת הנוער נטשו בהפגנתיות את הגימנסיה בשנת הלימודים האחרונה, והצטרפו
להכשרה בחווה חקלאית, כדי להתכונן לעלייה ולהתיישבות בארץ ישראל.
שם-טוב עלה לארץ ישראל במרץ 1939.
עם הגעתו לארץ החל לסייע בקליטת עולי בולגריה, ראשית בירושלים ומאוחר יותר ביפו.
את דרכו הפוליטית החל בהסתדרות, מטעם סיעת מפ"ם.
לדברי ד"ר משה מוסק, הממונה על גנזך המדינה לשעבר, שימש שם-טוב משנת 1941 את המודיעין הבריטי כקריין בתחנת רדיו חשאית ששידרה לבולגריה.
מטרת השידורים הייתה להפיץ ידיעות על רדיפת היהודים בבולגריה ולעורר תסיסה והתנגדות נגד המשטר הפשיסטי והאנטישמי של המלך בוריס השלישי.
במסגרת פעילותו הענפה בקרב עולי בולגריה ייסד את "האגודה לשיתוף ואחווה ישראל-בולגריה" ועמד בראשה.
כמו הקים את עמותת "סלבדור" למורשת יהודי בולגריה ואת קרן המלגות ע"ש רחל "רשקה" דניאלובה, שהעניקה עזרה הומניטרית ליוצאי בולגריה.
בשנת 1950 היה מזכיר סניף ההסתדרות בשכונות הפועלים בדרום ירושלים והוצב במקום השלישי ברשימת מפ"ם למועצת העיר.
בשנות ה-50 היה מזכיר מפ"ם בירושלים ובשנים 1979–1985 היה מזכ"ל המפלגה.
כיהן כחבר מועצת העיר ירושלים.
בשנת 1961 נבחר לראשונה לכנסת החמישית מהמקום השישי ברשימה, כנציג עדות המזרח.
כיהן כחבר הכנסת בין השנים 1961–1969), והיה מהבולטים בחברי ועדת הכספים.
הוא פרש מכהונתו בכנסת פחות משנה לפני תום כהונתה של הכנסת ה-11, ב-15 במרץ 1988.
בשנים 1969–1977 היה שר, אך לא חבר הכנסת, בהתאם לנוהג במפ"ם לבחור בנפרד את השרים וחברי הכנסת.
בתחילה היה שר בלי תיק, והחל מ-1970 שר הבריאות בממשלת גולדה מאיר ובממשלת יצחק רבין הראשונה.
כמו כן כיהן למשך מספר חודשים כשר הסעד, בראשית ימיה של ממשלת רבין הראשונה, בשנת 1974. עם הקמת ממשלת האחדות בשנת 1984 סירב להתמנות לשר.
לאחר מלחמת יום הכיפורים ביקר את גולדה ומשה דיין על שחברי הממשלה לא היו מודעים לכך שעומדת לפרוץ מלחמה.
יחד עם שר התחבורה אהרן יריב הגה בשנת 1974 את נוסחת יריב - שם טוב שבה קראו למדינת ישראל להכיר באש"ף ולנהל משא-ומתן לשלום עם הפלסטינים.
הוא התנגד למלחמת לבנון הראשונה מיומה הראשון, ועל רקע זה קיבל איומים בטלפון.
בשנת 1983 השתייך למיעוט שדרש לפרק את המערך ולרוץ לכנסת בנפרד ממפלגת העבודה.
שם-טוב היה בעל אידאולוגיה סוציאליסטית מובהקת והיה בין "נותני החסות" האידאולוגים והפוליטיים לאיחוד בין רצ למפ"ם.
בבחירות המקדימות במרצ תמך ברן כהן והרבה לדבר על הצורך בשינוי התדמית המתנשאת של המפלגה.
בבחירות לכנסת ה-15 דורג במקום ה-119 הסמלי ברשימת מרצ לכנסת, בבחירות לכנסת ה-17 דורג במקום ה-118 הסמלי ברשימה, בבחירות לכנסת ה-18 דורג במקום ה-116 הסמלי ברשימה זו ובבחירות לכנסת ה-19 דורג במקום ה-115 הסמלי ברשימה.
בשנת 1998 הוענק לשם טוב אות "יקיר ירושלים".
נתמנה לחבר ועדת הפרס בגלל קרבת משפחה שלו לנדבן אלברטו מוסקונה ניסים.
שם-טוב העביר עוד בחייו את ארכיונו האישי לארכיון השומר הצעיר שב"יד יערי".
ויקטור שם-טוב נפטר בגיל 99 ונטמן בהר המנוחות בירושלים.
היה נשוי לגרטי, מראשוני מפלגת מפ"ם (נפטרה באוק' 2020).
אחיו, לאון זהבי, היה פעיל קומוניסטי ישראלי, חבר מק"י, רק"ח וחד"ש, אשר שימש כעיתונאי בעיתוני המפלגה "קול העם" ו"זו הדרך".
אח נוסף, שמואל, עלה לישראל באוניית המעפילים פאטריה שנתפסה על ידי הבריטים, הוא שוכן כמחנה המעצר בעתלית ומת שם מטיפוס.
מאוחר יותר הגיעו ארצה גם ההוריו של שם-טוב ואחותו זלמה.
אחות נוספת, מרים, נשארה בבולגריה.
בתו היא פרופ' לספרות עברית איריס פרוש; בנו הוא העיתונאי שמוליק שם-טוב ונכדתו היא העיתונאית והשדרנית גילי שם טוב.
ויקטור קְלֶמְפֵּרֵר היה בלשן, חוקר ספרות ועיתונאי גרמני, יהודי מומר, שנודע בעיקר בזכות יומניו הייחודיים מתקופת מלחמת העולם השנייה.
קלמפרר נולד בעיר לנדסברג שבפרוסיה (כיום בפולין), הקיסרות הגרמנית.
אביו וילהלם, שנולד בפראג לאחת המשפחות היהודיות הוותיקות בעיר והיה צאצא לתוספות יו"ט, שירת כרב בקהילה הרפורמית של ברלין.
הוא היה בן-דודו של אוטו קלמפרר, מנצח ומלחין גרמני, אחיו של גאורג קלמפרר, רופאו האישי של לנין ודוד של דוריס כהנא.
לאחר זמן מה עברו קלמפרר ומשפחתו לברלין, שם למד פילוסופיה ושפות והגיע עד למעמד של פרופסור במוסד להשכלה גבוהה בדרזדן.
ב-1906 נשא לאשה את אווה שלמר, פסנתרנית ממוצא פרוטסטנטי, וב-1912, עקב נישואיו, המיר את דתו לנצרות.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התנדב לצבא ושירת כמה חודשים בחזית.
לאחר המלחמה התקבל למשרת פרופסור בבית הספר הטכני הגבוה של דרזדן.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933, החל קלמפרר לנהל יומן אישי שהביא נקודת מבט ייחודית על חיי היום יום של יהודים תחת הרודנות והמאבק התמידי לחיים בגרמניה הנאצית.
עם הטלת חוקי נירנברג נשללו מקלמפרר תוארו, עבודתו ואזרחותו, עד שנאלץ לעבוד בעבודת כפיים במפעל.
עם זאת, כיוון שאשתו הייתה בת הגזע הארי, הוא הצליח להימנע מגירוש במשך רוב שנות המלחמה.
במאי 1940 אולץ לוותר על ביתו שבדרזדן ולעבור ל"מעון יהודי" שאוכלס על ידי מגורשים נוספים.
בדירה זו זכה קלמפרר לביקורים חוזרים ונשנים של הגסטפו, ובה חזה במוראות המשטר.
קלמפרר נועד להיות מגורש בשנית בפברואר 1945, אך ניצל את הפצצות בעלות הברית להסרת הטלאי הצהוב מדש בגדו, לבריחה מדרזדן ולהצטרפות לזרם הפליטים שנעו לאזור שבשליטת כוחות ארצות הברית.
לאחר סיום המלחמה ומשנתאחדו, חזרו קלמפרר ואשתו לביתם שבפאתי דרזדן והחזירו לעצמם את הבעלות עליו לאחר שהולאם במסגרת האריזציה.
מסעו של קלמפרר ואשתו אל העיר שנהרסה בהפצצות בעלות הברית מתועד גם הוא ביומניו.
יומניו מתקופת המלחמה מלאים באבחנות על השפה הייחודית של גרמניה הנאצית.
הוא התכוון לאסוף אותם יום אחד לספר, אך פעמים רבות נואש מכך, בשערו שלא יחיה מספיק כדי להשלים את המלאכה.
לבסוף הוציא לאור את חיבורו החשוב ביותר ב-1947: ה-LTI – Lingua Tertii Imperii (מוכר בקיצור כ-"LTI"), על שפתו של הרייך השלישי.
הביטוי "Tertium Imperium" הוא תרגום סרקסטי ללטינית של "הרייך השלישי".
בדרך כלל התרחק קלמפרר מכל זיהוי יהודי, הגם שלא התכחש למוצאו: עבורו, יהדותו הייתה דבר שתם זמנו והיה שייך לעבר, לא משהו נוכח.
בדומה לכך, יחסו לציונות היה ביקורתי.
הוא השווה את כתביו הציוניים של הרצל להלכי המחשבה ההיטלריסטיים.
לאחר המלחמה הפך קלמפרר לדמות משמעותית בחיי התרבות של גרמניה המזרחית, הרצה באוניברסיטאות שונות ברחבי המדינה ואף שימש ב-1950 כנציג בפרלמנט של גרמניה המזרחית.
קלמפרר, שנפטר ב-11 בפברואר 1960, לא פרסם את יומניו בחייו.
אלה ראו אור רק ב-1995, 35 שנה לאחר מותו והפכו לרב-מכר בגרמניה.
הם פורסמו בהוצאה גרמנית בשמונה כרכים, ומכילים רק כשליש מכל מפעל התיעוד שלו.
בעברית לוקט רק מבחר מהיומנים בכרך אחד.
ב-1995 הוענק לו, לאחר מותו, פרס האחים שול במינכן, פרס שמוענק מדי שנה לסופר שהפגין "עצמאות אינטלקטואלית ואומץ לב מוסרי".
הפרס הוענק לו על ההישג שבכתיבת יומניו.
ויקטור קינגיספ (24 במרץ 1888 - 4 במאי 1922) היה פוליטיקאי בולשביקי אסטוני ורוסי, סגן יושב ראש של צ'קה, חבר בוועדה המבצעת המרכזית של רוסיה הסובייטית.
קינגיספ נולד בנפת קארמה, שבאי סארמאה באסטוניה.
ב- 1906 התחיל ללמוד בקתדרה למתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת סנקט פטרבורג, ב-1910 התחיל ללמוד שם בקתדרה לשפות גרמאניות ורומאניות ובשנת 1917 סיים את הפקולטה למשפטים.
היה ממייסדי המפלגה הקומוניסטית של אסטוניה.
מונה לחבר בכיר בוועדה המבצעת המרכזית של רוסיה הסובייטית (ועדת "הפרלמנט" הבולשביקי המפקחת על תפקוד הממשלה).
(לימים נ.ק.ו.ד.) ואחר כך היה סגן יו"ר ו.צ'.ק.
בסוף 1918 נשלח לאסטוניה לפקד על המחתרת הקומוניסטית.
ב-3 במאי 1922 נעצר על ידי המשטרה, הואשם בבגידה בארצו והוצא להורג בטאלין, בליל 4 במאי.
קינגיספ היה נשוי פעמיים והיה אב לשני בנים.
ולאחר סיפוחה של אסטוניה לברית המועצות בקיץ 1940 היה אחראי על הוצאתם להורג של תושבי אסטוניה רבים החפים מפשע.
הממשלה הסובייטית שינתה את שם העיר יאמבורג (Ямбург) במחוז לנינגרד לקינגיספ (Кингисепп) לזכרו.
במהלך השלטון הסובייטי באסטוניה לאחר מלחמת העולם השנייה, שונה שמה של העיר קורסארה לקינגיספ (Kingissepp) באופן דומה, בשנת 1952. השם המקורי הוחזר בשנת 1988 (בדיוק מאה שנה לאחר הולדתו של קינגיספ).
ויקטור קראפט פילוסוף אוסטרי חבר החוג הווינאי.
קראפט, יליד וינה, למד פילוסופיה, היסטוריה וגאוגרפיה באוניברסיטת וינה, ונהג להשתתף בכנסי הפילוסופיה של האוניברסיטה, כמו גם במפגשים פרטיים (בפרט עם אוטו ויינינגר ואותמר ספאן).
ב-1912 החל לעבוד למחייתו באוניברסיטת וינה כספרן, ובמקביל המשיך לעסוק במחקר פילוסופי.
קראפט משתתף קבוע בדיוני החוג הווינאי, מיסודו ועד התפרקותו.
בנוסף היה חבר גם בחוג גומפרץ והתדיין עם "הפריפריה" של החוג הווינאי (למשל, קרל פופר).
קראפט זכה לתואר של פרופסור חבר בפילוסופיה תאורטית ב-1924, וב-1930 לתואר דוקטור על עבודתו בנושא "הידע על העולם החיצוני".
לאחר מכן המשיך את לימודיו בברלין תחת גאורג זימל, וילהלם דילתיי ואחרים.
לאחר האנשלוס קראפט פרש ממשרתו כספרן בגלל מוצאה היהודי של אשתו.
כך איבד גם את מעמדו כמרצה באוניברסיטה.
קראפט המשיך את מחקרו תחת השלטון הנאצי במעמד של "מהגר פנימי" ובתנאים קשים.
שנתיים אחר כך הפך ל"ספרן לאומי" (Generalstaatsbibliothekar) והוחזרה לו משרתו כפרופסור חבר.
ב-1950 הפך לפרופסור מן המניין ושותף להנהלת בית הספר לפילוסופיה עד לפרישתו, כעבור שנתיים.
ספרו "מקורות הנאו-פוזיטיביזם" נאסר לפרסום ב-1950. קראפט המשיך במחקר ובפרסום מאמרים עד למותו בווינה, ב-1975.
קראפט היה יוצא דופן בין הפוזיטיביסטים הלוגיים בכך שתמך באמפיריציזם שאינו מתבסס על רשמי החושים ובעל מבנה דדוקטיבי.
לפני מלחמת העולם הראשונה (ואחריה, יחד עם חברי החוג הווינאי), הקדיש חלק גדול מהרצאותיו ומאמריו לקידום פילוסופיה מדעית.
בנוסף תרם לביסוס האתיקה כמדע, ועסק בתאוריה של הגאוגרפיה ובפילוסופיה של ההיסטוריה.
ויקטור תייר (1931 – 15 במרץ 1993) היה איש ציבורי ישראלי, מסעדן, אמן, משקם אסירים, חבר במפלגות מק"י, הפנתרים השחורים, והתמודד עצמאי בבחירות לכנסת.
תייר נולד לאליהו ולג'מילה בלוב.
בגיל 16 עלה לישראל, זייף את גילו והתגייס לצה"ל, שממנו שוחרר לאחר כארבעה חודשים בשל שמיעה לקויה.
בשנת 1961 השתתף בהפגנה נגד מיסים חדשים שאורגנה על ידי מק"י ביפו.
בהמשך עבר לקריית גת ובה ניהל את "מלון לכיש", שכלל גם אולם אירועים ודיסקוטק.
בתחילת 1967, בעקבות המיתון, נותרו המלון והמסעדה מיותמים.
תייר היה פעיל במפא"י בקריית גת.
בשנת 1965 הצטרף תייר למטה של רפ"י בקריית גת.
בהמשך שב למפא"י, אך פרש שוב.
ב-1967, כשכבר היה גרוש עם ארבעה ילדים, הכיר במועדון ביפו את מרגרט, ילידת טהרן שהתגוררה ביפו והייתה צעירה ממנו ב-19 שנים.
היא עברה לגור עימו בקריית גת והחלה לבשל עבור אורחי המלון.
לאחר כשלוש שנים עברו ליפו.
בשנת 1972 קנה תייר מבנה שבהמשך הקים בו מסגרייה ולימים מסעדת דגים.
ביוזמת בת זוגו הצטרף לתנועת הפנתרים השחורים.
המסגרייה שימשה גם כמרכז לפעילי ה"פנתרים".
בשנת 1973 היה תייר מראשי הפנתרים השחורים – מקום שלישי ברשימתה לכנסת ונציג שלה במועצת פועלי תל אביב.
תייר השתלט על מבנה נטוש של הדיור הציבורי ביפו והפך אותו למעוז של המפלגה.
באמצע שנת 1974 היה קרע בתנועה, ובעקבותיו פרש תייר מ"הפנתרים השחורים" והקים את תנועת "הפנתרים הציוניים".
התנועה החדשה טענה לקיפוח של תושבי דרום תל אביב ואספה ספרי לימודי עבור תלמידים עניים בתחילת שנת הלימודים תשל"ז.
בתחילת 1977 החליטו חברי התנועה להצטרף ל"תנועה הדמוקרטית לשינוי", אך בבחירות הפנימיות של התנועה הדמוקרטית לשינוי לא הצליחו אנשי התנועה להגיע למקומות ריאליים ברשימה ותייר הוצב במקום ה-34.
באפריל 1978 פתח מסעדת דגים במבנה שרכש.
בבחירות להסתדרות שהתקיימו בהמשך שנת 1977 ביקש תייר להתמודד בראש רשימה של הפנתרים הציוניים.
אולם מכיוון שהוגשו שתי רשימות שטענו שהן מייצגות את סיעת הפנתרים הציוניים, נדרשו שתי הסיעות להביא חתימות תומכים כדין רשימה חדשה או להוכיח שהן אכן מייצגות את הסיעה הקיימת.
בדצמבר 1979 קיים תייר שביתת רעב בבית ההסתדרות בדרישה להחריף את צעדי המחאה נגד המדיניות הכלכלית של יגאל הורוביץ.
ביוני 1980 ארגן תייר הפגנה של משפחה מחוסרת דיור שהתנחלה באמצע הצומת של רחובות דיזנגוף ופרישמן בתל אביב.
בנובמבר 1980 נעצר תייר בחשד שהסית להפגנות אלימות בתל אביב.
תייר התמודד פעמים אחדות בבחירות לכנסת מטעם מפלגת יחיד בשם "עמך" (שסימנה "זך"), ונכשל בכל הניסיונות הללו.
הוא התמודד בבחירות לכנסת העשירית (1981) וקיבל 460 קולות, האחת עשרה (1984) וקיבל 733 קולות, והשתים עשרה (1988) (בראשות מפלגת אחדות - למען ויקטור תייר לכנסת) וקיבל 446 קולות.
תייר, שרצה להבליט את מצוקתו של האזרח הקטן, נהג לשלם את כל דמי ההשתתפות של מפלגתו בבחירות במטבעות של אגורה אחת.
נוהג זה בזבז זמן רב לוועדת הבחירות, בספירת האגורות, וזיכה אותו בכותרת בעיתון.
בעקבות נוהגו זה נחקק "חוק תייר" המתיר תשלום לוועדת הבחירות המרכזית בהמחאה בנקאית בלבד.
תייר הדגיש בתשדירי הבחירות שלו את היותו אדם פשוט ועממי ואת השוני בינו לבין הפוליטיקאים השגרתיים.
סיסמתו בבחירות הייתה: "הצבע זך, אחדות, למען ויקטור תייר לכנסת".
בסוף שנת 1990 נשא תייר את מרגרט לאישה.
לבני הזוג נולדה בת משותפת בשם לורן.
תייר נפטר בכ"ב באדר תשנ"ג, 16 במרץ 1993, ונטמן בבית העלמין בנווה הדר בהוד השרון.
הותיר אחריו אלמנה, מרגרט תייר, וחמישה ילדים.
נכדתו (מנישואיו הראשונים) היא ליהיא גרינר.
אלמנתו מרגרט, המשיכה להפעיל את המסעדה שהקימו השניים בטיילת יפו בתל אביב, עד שנת 2022. היא נפטרה ב-18 בינואר 2025.
ויקטור לבוביץ' קורצ'נוי היה שחמטאי יהודי, רב-אמן בינלאומי בשחמט, מאלופי ברית המועצות בשחמט ומהמועמדים לאליפות העולם, וחבר הנבחרת האולימפית של ברית המועצות.
קורצ'נוי נחשב לאחד מהשחקנים הגדולים במחצית השנייה של המאה ה-20 (ואף היה ראשון בעולם לפי מד כושר לזמן קצר).
אמו הייתה פסנתרנית יהודייה מאוקראינה ואביו ממוצא פולני קתולי.
ילדותו של קורצ'נוי הייתה קשה ומלאת מחסור כמו זו של ילדים רבים בשנות המלחמה.
הוא נולד ב-1931, וכאשר היה בן 10 בלבד התחיל המצור הכבד על לנינגרד, כחלק ממבצע ברברוסה.
ויקטור נרשם למועדון השחמט של לנינגרד בשנת 1944, במקביל לחוג אוריינות ופסנתר.
אף על פי כן, כישרונו האמיתי היה טמון בשחמט, וכבר בגיל צעיר החל להיות יריב קשה למרבית שחקני המועדון.
בעומק מחשבתו ניתן לצפות בעמדה הבאה, שיצאה ממשחקו עם חבר בכיר במועדון:
בעמדה מסובכת זו, קורצ'נוי המשיך עם הקרבת צריח 13..צ:ה2!!
ולאחר מספר מסעים זכה להפעלת כליו בצורה מיטבית ולכניעת יריבו.
לאחר המלחמה, ניתנה לקורצ'נוי הזדמנות להתאמן אצל מאמנים גדולים כמו אנדריי באטוייב וולדימיר זאק, שאימנו גם אלופי עולם כגון בוטביניק וספאסקי.
אליפות ברית המועצות עד גיל 18
בשנת 1947, בהיותו בן 16, זכה קורצ'נוי באליפות ברית המועצות עד גיל 18 עם תוצאה של 11.5/15, לאחר שניצח שחקנים כוולדיסלב שיאנובסקי.
שנות ה-50 וקבלת תואר רב-אמן
לאחר שסיים במקום השני באליפות לנינגרד הפתוחה ב-1950 עם תוצאה של 9/13, ניתן לקורצ'נוי תואר אמן שחמט סובייטי.
4 שנים לאחר מכן, בשנת 1954, קיבל תואר אמן בינלאומי מפיד"ה.
במקביל, המשיך ויקטור להתחרות באליפות ברית המועצות, אך לא הצליח לזכות בה.
ב-1956 קיבל את התואר הנחשק רב-אמן מפיד"ה.
אליפויות ברית המועצות בשנות ה-60
קורצ'נוי זכה לראשונה באליפות ברית המועצות בשנת 1960, כאשר סיים עם תוצאה של 14/19, חצי נקודה מעל הרב-אמן פטרוסיאן.
במשחק שהביא לו את הזכייה, שיחק מול הרב-אמן יפים גלר.
לאחר פתיחת אלייכין (פתיחה שלא הייתה פופולרית באותם ימים), המשחק הפך להתקפי אחרי 13.ד5. קורצ'נוי יזם התקפה בצד המלך של גלר והצליח, לבסוף, לכפות הפסד על יריבו החזק.
קורצ'נוי זכה באליפות ברית המועצות גם ב-1962, 1964, 1965 והציב עצמו בתור שחמטאי מוביל בברית המועצות.
באותם ימים החל חקר תיאורתי של פתיחות שחמט, בפרט פיתח וריאציה חדשה בפתיחת קארו-קאן (אשר נקראת על שמו, וריאציית קורצ'נוי).
קורצ'נוי נודע אז כאחד השחקנים החזקים בעולם.
תחרות המועמדים 1962תחרות המועמדים הראשונה של קורצ'נוי החלה ב-1962, שם התמודד קורצ'נוי על הזכות לאתגר את אלוף העולם המכהן, מיכאיל בוטביניק.
הוא ניצח בתחרות העל אזורית בסטוקהולם ועבר לגמר, שם לא הצליח להעפיל לאליפות העולם וסיים עם התוצאה 13.5/27, אשר הקנתה לו את המקום החמישי מבין שמונת המשתתפים בגמר.
במהלך התחרות ניצח את בובי פישר, שיהפוך בעתיד לאלוף עולם בעצמו.
בתחרות המועמדים ניצח פטרוסיאן, אשר העפיל לאליפות העולם נגד בוטביניק וזכה בה לבסוף.
קורצ'נוי עבר לתחרות המועמדים לקראת אליפות העולם 1969 אחרי קבלת מקום שלישי בתחרות האזורית שנערכה בטביליסי (עם תוצאה של 12/20).
לאחר מכן, המשיך עם תוצאה טובה מאוד של 14/22 וקיבל מקום שני בתחרות העל-אזורית, שבה ניצח רבי-אמנים חזקים כמיכאיל טל וסמואל רשבסקי.
לאחר מכן התמודד בגמר תחרות המועמדים נגד ספאסקי, שניצח את קורצ'נוי עם תוצאה של 6.5/10. ספאסקי עבר לגמר אליפות העולם וניצח את אלוף העולם המכהן, פטרוסיאן.
קורצ'נוי, אשר התברג כשחקן מהטובים בעולם בתחילת שנות ה-70, השתתף במספר תחרויות גדולות בעשור זה.
ברית המועצות נגד שאר העולם, 1970
אירוע מרכזי שקורצ'נוי לקח בו חלק הוא תחרות בין קבוצת רבי אומנים מברית המועצות לקבוצה משאר העולם.
הוא הוצב בלוח השלישי בנבחרת הסובייטית, ושיחק 4 משחקים נגד רב-האמן ההונגרי לאיוש פורטיש (בהם הפסיד אחד וסיים בתיקו ב-3 הנותרים).
באירוע זה הצטיין רב-אמן קרס, אשר ניצח 3 מ-4 משחקיו.
לקראת אליפות העולם ב-1972, תחרות המועמדים נערכה, הפעם במתכונת של רבע גמרים וחצי גמרים.
ההעפלה לאליפות העולם הייתה חשובה במיוחד במקרה זה, בגלל שפישר האמריקאי הסתמן כמי שישחק נגד המועמד הסובייטי.
קורצ'נוי התמודד בה בגלל היותו מפסיד בגמר תחרות המועמדים הקודמת.
ברבע הגמר ניצח את רב-אמן יפים גלר עם תוצאה של 5.5/8, ולאחר מכן הפסיד בחצי הגמר נגד פטרוסיאן עם תוצאה של 4.5/10 (ההתמודדות הייתה מרתקת במיוחד, שכן רק המשחק האחרון היה מכריע לטובת פטרוסיאן).
בשנת 1972, הופיע קורצ'נוי בסרט סובייטי בשם "גרוייסמסטר" (רב-אמן ברוסית) ביחד עם כמה שחקני שחמט נוספים.
הוא קיבל את תפקיד המאמן של הדמות הראשית.
לקראת אליפות העולם ב-1975, נערכה תחרות מועמדים במתכונת סטנדרטית, שקורצ'נוי העפיל אליה דרך תוצאות יפות בתחרות האזורית והעל-אזורית.
תחילה ניצח את רב-האמן הצעיר אנריקה מקינג מברזיל.
קורצ'נוי תיאר רבע גמר זה כ"קשוח" בביוגרפיה שלו.
לאחר מכן שיחק נגד פטרוסיאן בחצי הגמר.
השניים חוו יחסי יריבות, שכן במקרים רבים דווקא פטרוסיאן קיבל כרטיס לתחרויות על כמי שייצג את ברית המועצות, על אף שקורצ'נוי ניצח את פטרוסיאן ברוב מפגשיהם.
ההתמודדות ביניהן בתחרות מועמדים זו לוותה בדיווחים מצד פטרוסיאן על כך שוויקטור בעט ברגליו מתחת לשולחן המשחקים, ואף שנזקק לטיפול רפואי בגלל זה.
קורצ'נוי, מנגד, אמר בראיון ב-2012 שפטרוסיאן הוא שהתחיל את הקונפליקט על ידי בעיטה ברצפה מספר פעמים, דבר שהפריע לקורצ'נוי ברגע קריטי במשחק.
הוא פנה לשופט אך לא נענה.
בחלק מהמשחקים סירב פטרוסיאן ללחוץ את ידו של קורצ'נוי, דבר המנוגד לחוקים של פיד"ה.
חצי גמר זה לא הגיע לסופו ופטרוסיאן נכנע, כך שקורצ'נוי העפיל לגמר תחרות המועמדים נגד הכוכב העולה בשחמט הסובייטי - אנטולי קרפוב.
גמר זה היה טעון, שכן המנצח בו היה אמור לשחק נגד בובי פישר האמריקאי (בהמשך התגלה כי פישר לא הסכים לשחק, ולכן גמר תחרות המועמדים למעשה הפכה לגמר אליפות העולם).
עולם השחמט הסובייטי התייצב הפעם בעד קרפוב, ודווח כי קורצ'נוי קיבל איומים והעלבות בזמן שקרפוב נהנה מתמיכת כל רבי האמנים בברית המועצות.
היחיד שעזר לקורצ'נוי במהלך הגמר היה דוד ברונשטיין, ונענש על כך.
בסופו של דבר, הפסיד קורצ'נוי לקרפוב עם תוצאה של 11.5-12.5. לאחר מכן, קרפוב עבר לגמר אליפות העולם 1975 וקיבל את התואר לאחר שפישר סירב להתמודד.
שנה לאחראליפות העולם ב-1975, נסע קורצ'נוי לתחרות על בהולנד.
הוא ניצל את ההזדמנות בשביל להיכנס לתחנת משטרה בקרבתו וביקש מקלט מדיני.
בקשתו אושרה ותוך זמן קצר עבר להתגורר בשווייץ.
ישנן סיבות רבות להחלטה זו מצד ויקטור.
ראשית, הוא הבחין בקמפיין התמיכה האדיר דווקא בשחקנים שהתמודדו נגד קורצ'נוי בכל שנותיו בברית המועצות.
הוא לא היה פופולרי במיוחד, ובניגוד לקרפוב לא היה פעיל פוליטית ולא היה חלק מהמפלגה הקומוניסטית.
כתוצאה מכך, סבל מהקנטות והשמצות בברית המועצות.
תופעה זו הגיעה לשיאה במהלך גמר תחרות המועמדים ב-1974.
שנית, התנגד למשטר הקומוניסטי ולמדיניותו האנטי-דמוקרטית, כפי שאמר לאחר שברח מהמדינה.
קורצ'נוי הפך במהרה למבקר גדול של ברית המועצות ומנהיגיה.
משפחתו לא הורשתה לצאת מהמדינה, ולכן נקלע קורצ'נוי לחיי בדידות במספר השנים שלאחר בריחתו.
קורצ'נוי העפיל לאליפות העולם בשנת 1978 אחרי שניצח בתוצאות מדהימות את פולוגייבסקי וספאסקי בחצי הגמר ובגמר (בהתאמה).
הסתמן שלאליפות העולם יתווסף הפעם גוון פוליטי, שכן קורצ'נוי הבורח הטרי מברית המועצות ייצג את המערב נגד נציג ברית המועצות, אנטולי קרפוב.
יש לציין שקורצ'נוי הטוען לכתר היה בן 47, גיל מרשים ביחס לרמות שוויקטור היה בהן.
באליפות זו, מי שהגיע ראשון ל-6 ניצחונות ניצח.
המשחקים היו מלאים בדרמה והאשמות אבסורדיות מ-2 הצדדים.
באחד המשחקים הראשונים, האשים קורצ'נוי את האדם שהביא לקרפוב יוגורט בביצוע סימן כלשהו, שייתכן שעזר לקרפוב לבצע מהלך.
מנגד, קרפוב האשים את קורצ'נוי בקבלת מסרים סודיים דרך רמקולים בכיסא שישב בו.
הכיסא אף הובל לבית החולים הקרוב ובוצעה בו בדיקת רנטגן, בה הוכח שהטענה שגויה.
ישנה טענה לפיה בחובצה שהובאה לקרפוב היו סמים ממריצים.
במשחק הבא, המשחק ה-11 באליפות העולם, ביצע קורצ'נוי הפעלה מהירה במיוחד של כליו וניצח את המשחק.
במשחק זה, קרפוב טעה במהלך ה-25. ב-3, ולאחר מכן צ:ב-3, איפשרו לקורצ'נוי להתקיף את הפרש של קרפוב על ידי מהג1, ולאחר מכן לזכות בטיב.
המשחק נמשך וקורצ'נוי הפיק את המיטב ממצבו, ואילץ את קרפוב להיכנע במסע ה-50.
האליפות נמשכה 3 חודשים, עד שלבסוף הפסיד קורצ'נוי במשחק ה-32. לפני המשחק התוצאה הייתה 5-5, ובכך קרפוב השיג את ניצחונו השישי.
לאחר האליפות קרפוב חזר כגיבור לאומי לארצו, אך המשפחה של קורצ'נוי עדיין אולצה להישאר בברית המועצות.
קורצ'נוי קיבל הזדמנות לשחק בתחרות המועמדים לקראת אליפות העולם ב-1981 בגלל הפסדו לקרפוב בגמר אליפות העולם הקודמת.
הוא ניצח 2 מיריביו הוותיקים, פטרוסיאן ופולוגייבסקי, ולאחר מכן ניצח את רב-האמן הגרמני רוברט היבנר בגמר תחרות המועמדים.
דבר זה נתן לקורצ'נוי את הכרטיס לאליפות העולם ב-1981, נגד יריבו באליפות הקודמת, אנטולי קרפוב.
אליפות זו התקיימה במראנו, איטליה, והייתה מתוחה כמו האליפות הקודמת, בעיקר על רקע החזקת משפחתו של קורצ'נוי בברית המועצות.
בשנת 1980, גויס בנו של ויקטור, איגור קורצ'נוי, לצבא האדום בכפייה.
כאשר סירב לשרת נשלח למחנה עבודה לשנתיים, והשתחרר ב-1982.
אליפות זו הייתה מהירה ומכריעה הרבה יותר מקודמתה.
קרפוב ניצח עם תוצאה של 6-2 לאחר 18 משחקים בלבד, בניגוד לאליפות הקודמת שכללה 32 משחקים.
אירוע זה נודע בכינוי "הטבח במראנו".
לאחר ההפסד השני לקרפוב באליפות העולם ב־1981, המשיך קורצ'נוי להופיע על במת השחמט ברמות הגבוהות ביותר, אך לא הצליח לאיים על מעמדו של אלוף העולם.
בחצי הגמר של תחרות המועמדים ב־1983 התמודד נגד קספרוב, הפסיד לו עם תוצאה של 4-7 ולא קיבל את ההזדמנות לשחק באליפות העולם ב־1984.
בתחרות המועמדים של 1986 לא הצליח להגיע לשלבים הסופיים של התחרות.
בתחרות המועמדים 1989 הפסיד ברבע הגמר לרב-האמן האיסלנדי עם תוצאה של 3.5-4.5. בתחרות המועמדים של שנת 1991 הגיע לחצי הגמר של התחרות, בה הפסיד לרב-אמן יאן טימן עם תוצאה של 2.5-4.5.
קורצ'נוי לא הצליח להעפיל לתחרויות המועמדים הבאות, ובכך נגמר המסע שלו לניסיון לקבלת תואר אלוף העולם בשחמט, שנמשך מ־1962 עד 1991.
החל מ־2001, החל קורצ'נוי לפרסם ביוגרפיות וספרי שחמט, ביניהם ספר על סיומי צריחים וניתוח של פוליטיקה בברית המועצות והקשר שלה לשחמט.
ב־2006, ניצח ויקטור את אליפות העולם לותיקים ונהיה השחקן המבוגר ביותר שנכנס לטופ 100 העולמי בשחמט (בגיל 75).
ויקטור קורצ'נוי תואר רבות כ"ויקטור האיום", בשל סגנון משחקו הפרובוקטיבי.
קורצ'נוי אהב להתגונן, בניגוד לשחקנים רבים המעדיפים להתקיף.
הוא נהג להסתגר ולתת ליריבו לטעות ולהקריב, ולאחר מכן לנצל את הטעויות ולתקוף בעצמו.
חשיבתו העמוקה, יכולות ההתגוננות והתקיפה שלו וההתמחות שלו בסיומים הפכה אותו ליריב קשה לכל רב-אמן.
קורצ'נוי נודע גם בעקשנותו ובכך ששיחק עד סוף ימיו למעשה, ושמר על רמות גבוהות למרות גילו.
אביו של קורצ'נוי נהרג במלחמת העולם השנייה כאשר קורצ'נוי היה בן 10. לאחר המלחמה למד היסטוריה באוניברסיטת לנינגרד וקיבל תואר אקדמי.
ב-1960 נישא לבלה וזמן קצר לאחר מכן נולד בנם, איגור.
ב-1982 התגרש ממנה לאחר שדווח כי יחסיו איתה לא היו טובים.
בהמשך נישא לפטרה ליובריק, שהייתה מנהלת המשלחת שלו באליפות העולם ב-1978.
בשנת 2012, דווח כי קורצ'נוי עבר שבץ מוחי, וכי ככל הנראה לא יחזור לשחק.
בניגוד לתחזיות, חזר קורצ'נוי לשחק והתמודד מספר פעמים במשחקי ראווה נגד רבי אמנים אחרים.
נפטר ב-6 ביוני 2016, בווהלן שבשווייץ.
לבן: טיגראן פטרוסיאן שחור: ויקטור קורצ'נוי לנינגרד 1946
במשחק זה כמה מסעים "מסתוריים" שמשחק פטרוסיאן גורמים להתמוטטות העמדה של קורצ'נוי.
במשחק אסטרטגי עדין מביא פטרוסיאן את עמדת השחור לכזו שבה הכלים תלויים זה בזה לתמיכה והגנה.
המלכה מגינה על הפרש שמגן על הצריח שמגן על הרגלי.
פטרוסיאן מפעיל לחץ בנקודות הקריטיות וקורצ'נוי נכנע במהירות.
טיגראן פטרוסיאן - ויקטור קורצ'נוי לנינגרד 1946, יוטיוב
ויקטור קורצ'נוי - יפים גלר
ויקטור קורצ'נוי - יפים גלר אליפות ברית המועצות ה-21, יוטיוב
סמיון פורמן - ויקטור קורצ'נוי
אליפות ברית המועצות ה-21, 1954
סמיון פורמן - ויקטור קורצ'נוי, אליפות ברית המועצות ה-21, 1954 , יוטיוב
לבן: מירוסלב פיליפ שחור: ויקטור קורצ'נוי בוקרשט 1954
מירוסלב פיליפ - ויקטור קורצ'נוי, 1954.03.16, יוטיוב
קָטֵרִינָה אַלְבֶּרְט אִי פָּרָדִיס (בקטלאנית: Caterina Albert i Paradís; 11 בספטמבר 1869 – 27 בינואר 1966), הידועה בעיקר בשם העט וִיְקטוֹר קָטָלָא (Víctor Català), הייתה סופרת וציירת קטלאנית ואחת הנציגות הבולטות של המודרניזם הקטלאני.
אלברט נולדה בעיירה ל'אסקלה (L'Escala) בחבל אמפורדה (Empordà) בשנת 1869. למרות נסיעותיה הרבות, נשארה לגור באחוזה המשפחתית כל חייה.
אביה היה עורך דין ופוליטיקאי והחזיק בבעלותו קרקעות חקלאיות; עמדותיו הפוליטיות היו רפובליקנית וקטלאניסטית והוא אף הוגלה בשל כך והדבר השפיע גם על קטרינה, שנותרה נאמנה לזהותה הקטלאנית למשך כל חייה.
אמה הייתה אישה משכילה שעסקה בהלחנת מוזיקה וכתיבת שירה.
קטרינה, שהייתה הגדולה מבין הילדים, זכתה לחינוך פורמלי מועט בבית הספר בעיירה, בו, לדבריה, המורים הקשוחים לימדו אותה רק לאהוב את ישו ולבנות כלי עץ וגם למדה שנה אחת בפנימייה בגירונה, שם נחשפה לשפה הצרפתית.
בריאותה של אמה הייתה לקויה והיא לא עסקה הרבה בגידול הילדים; את היחס האימהי קיבלה קטרינה מסבתה, שהתמצאה היטב בתרבות העממית הקטלאנית.
בעידודה החלה קטרינה לקרוא ספרות טובה ומגוונת, וגם לעסוק בציור, פיסול ויצירה ספרותית עצמאית בגיל צעיר.
היא הצטיינה בכושר ריכוז רב וקראה ספרים וכתבי-עת רבים.
בגיל 15 כבר כתבה את הסיפור הקצר הראשון, "רצח אב" (Parricidi), יצירה דרמטית ריאליסטית שהושפעה מהמחזות של אנז'ל גימרא.
כמה מסיפוריה המוקדמים התפרסמו בשם העט "וִירְזִ'ילִי אָלַקְסֵאָל" (Virgili Alacseal) בכתב העת "לְ'אֶסְקֵלְיָה דֶה לָה טוֹרָאצָ'ה" (L'Esquella de la Torratxa).
לפרסום הציבורי המשמעותי הראשון שלה זכתה כששתיים מיצירותיה זכו בפרס במשחקי הפרחים שהתקיימו בעיירה אולוט בשנת 1898 - הפואמה "הספר החדש" (Lo llibre nou) והמונולוג הדרמטי "רצח ילדים" (La infanticida).
זכייתה בפרס של יצירה עם תוכן כה קשה שנכתבה על ידי אישה עוררה שערורייה ובעקבות זאת החליטה הסופרת הצעירה לפרסם את יצירותיה בשם עט גברי ויקטור קטלא, על שם אחת הדמויות ברומן שהתחילה לכתוב אז.
פירוש שם המשפחה "קטלא" (Català) הוא "קטלאני".
לעיתים היא אף הוסיפה שם משפחה שני לפי המסורת הקטלאנית: ויקטור קטלא אי מונטסני (Víctor Català i Montseny); מונטסני הוא שמו של רכס הרים במרכז קטלוניה.
את זהותה חשפה רק ב-1902, עם הוצאת אוסף הסיפורים "דרמות כפריות" (Drames rurals), יצירה שהעניקה את שמה לסגנון שלם של כתיבה בנושא חיי הכפר הקטלאני.
מצד אחד, צעירה כפרית שלמדה את מלאכת הכתיבה לבדה ועל כן לא הייתה מחויבת לאסכולה או לסגנון מסוים והתנגדה לתיוגה כ"מודרניסטית", "ריאליסטית" או "נטורליסטית".
מצד שני, כתיבתה הייתה מוקפדת ולשונה הייתה תקנית ושמרנית בקטעי הסיפר והעבירה במדויק את הניבים העממיים בדיאלוגים.
היא אף שמרה על קשר אישי ומקצועי עם כמה מהסופרים הקטלאניים הבולטים ביותר, ביניהם ז'ואן מרגאל ונרסיס אולייר.
אלברט הייתה בין המתנגדים לרפורמה הלשונית שהציע פומפאו פברה, אך לבסוף השלימה עם הרפורמה בשנות ה-30.
בשנים שלאחר הזכייה במשחקי הפרחים פרסמה יצירות בסוגות שונות - שירה, דרמה, סיפורים קצרים ורומאנים.
ב-1905 יצאה יצירתה הבולטת ביותר - הרומן "בדידות" (Solitud; לפי הכתיב הקטלאני המקובל אז - Solitut).
הרומן מספר את סיפורה של מִילָה, אישה שמתחתנת עם שומר של כנסייה מבודדת בהרים.
מילה מתאכזבת מנישואיה לאיש העצל וחסר הביטחון שלא מעניק לה יחס ראוי, ומפתחת מערכת יחסים רוחנית ייחודית, אך מוגבלת מאוד מטבעה, עם הכומר בכנסייה ומבלה את מרב זמנה בחיפוש עצמי בנופים ההרריים.
הרומן פורסם תחילה בהמשכים בכתב העת "ז'ובנטוט" (Joventut) וב-1909 נערך מחדש ויצא כיצירה שלמה; על המהדורה הזאת קיבלה קטרינה אלברט את פרס פאסטנראת (Premi Fastenrath) לספרות קטלאנית וספרדית, שהוענק אז לראשונה.
מאוחר יותר עובד הרומן גם לתיאטרון ולקולנוע.
"בדידות" הצליח בקרב מבקרי הספרות והקהל ותורגם לשפות רבות, אך לאחר פרסומו ב-1909 החלה תקופה של שתיקה יצירתית, בעיקר משום השליטה היחסית של זרם הנואוסנטיזם בתרבות הקטלאנית של תחילת המאה ה-20, זרם שהיה מנוגד למודרניזם.
השלב השני ביצירתה החל יותר מעשר שנים לאחר פרסום "בדידות".
בשנות ה-20 אלברט הוציאה מספר אוספי סיפורים ואת הרומן "סרט (3.000 מטרים)" (), אך באווירה התרבותית החדשה בקטלוניה הם לא זכו לרמת ההצלחה של "בדידות".
מלחמת האזרחים בספרד סימנה תקופה חדשה של שתיקה יצירתית של ויקטור קטלא.
היא שבה לפרסם רק בשנת 1949. תקופה זו בדיקטטורה לאומנית פרנקיסטית הייתה קשה לתרבות הקטלאנית והוטלו מגבלות על פרסום ספרים קטלאניים חדשים.
למרות זאת, אלברט כבר זכתה להכרה כאחת המספרות החשובות והמשפיעות ביותר על רבים מן הסופרים הקטלאנים והצליחה להוציא את ספריה ללא קושי יחסית.
בעבודותיה המאוחרות התרחקה מתיאור של חיי הכפר הקשים שאפיין אותה בתחילת דרכה, וכתבה על חיי העיר.
סופרים חשובים - ובייחוד סופרות - בדור הזה הודו שהושפעו מיצירתה, ביניהם ז'וזפ פלה ומרסה רודורדה.
קטרינה אלברט נפטרה בשנת 1966 באחוזה בה נולדה.
בדידות, תרגמה ליה נירגד, הוצאת אפרסמון, 2022.
ויקטור קוצ'וביי - דיפלומט ומדינאי רוסי.
קוצ'וביי החל את הקריירה הדיפלומטית שלו בשנת 1784 בשוודיה.
לאחר מספר שנים הועבר ללונדון ולאחר מכך לקונסטנטינופול.
בהתאם להשקפת עולמו, על רוסיה היה להימנע מהתרחבות יתרה.
בשנת 1792 התקרב לנסיך אלכסנדר הקיסר העתידי.
היה ידוע כתומך ברית עם אנגליה וביצוע רפורמות שלטוניות בהתאם לדוגמה אנגלית.
עם תחילת שלטון של פאבל הראשון הוענק לו תואר רוזן.
אולם מהר מאוד הוא הורחק מהחצר.
בתחילת שלטונו של אלכסנדר הראשון הוא הפך להיות בין היועצים המקורבים לקיסר.
בשנת 1802 עם הקמת משרד הפנים, התמנה לשר הראשון.
היה בתפקיד זה עד לשנת 1812. בשנים 1819–1825 התמנה שנית לתפקיד זה.
בשנים 1803–1807 מיכאיל ספרנסקי היה בין עוזריו הקרובים במשרד הפנים.
קוצ'וביי תמך בקידום הרפורמות והקים לצורך כך מחלקה מיוחדת במשרד הפנים שמיכאיל ספרנסקי הועמד בראשה.
בשנת 1810, לאחר הסכם טילזיט, ולאור התקרבותו של הקיסר לצרפת הועבר מרוב תפקידיו.
בשנת 1812, לאחר תחילת המלחמה עם נפולאון היה בין היועצים של הקיסר.
תמך במינוי של מיכאיל קוטוזוב למפקד העליון של הצבא.
בשנת 1827, עם עליית ניקולאי הראשון לשלטון התמנה ליו"ר המועצה המדינית ולראש הממשלה.
בשנת 1831 הוענק לו תואר נסיך.
נפטר בשנת 1834 ממחלת לב ונטמן במנזר אלכסנדר נבסקי בסנקט פטרבורג.
ויקטור לינדזיי ארבותנוט קמפבל היה ימאי וחוקר ארצות בריטי נודע.
קמפבל נולד בברייטון, בנם של יו קמפבל ולוסי אלינור ארצ'ר.
בשנת 1910 היה קמפבל קצין ראשון במשלחת טרה נובה של רוברט פלקון סקוט.
לאחר שהמשלחת הגיעה לאנטארקטיקה בינואר 1911, הופקד קמפבל על הובלת הקבוצה המזרחית בת ששת האנשים לסייר ולבצע עבודה מדעית בארץ אדוארד השביעי, ממזרח לחומת הקרח.
ב-26 בינואר 1911, יצאה קבוצתו של קמפבל ב"טרה נובה" בכיוון מזרח.
מאחר שלא הצליח למצוא אתר נחיתה מתאים בחופה של ארץ אדוארד השביעי, החליט קמפבל להפליג אל ארץ ויקטוריה.
בדרך שובה מערבה פגשה "טרה נובה" את משלחתו של רואלד אמונדסן, שחנתה במפרץ הלווייתנים, לשון ים בחומת הקרח.
לאחר ששבו אל כף אוונס ודיווחו לסקוט על מיקומו של אמונדסן, שונה שמה של קבוצת קמפבל, היא כונתה "הקבוצה הצפונית" וחזרה והפליגה צפונה וירדה לחוף במפרץ רוברטסון, סמוך לכף אדייר.
הם בנו צריף וחרפו בכף אדייר אבל מחמת תנאי הקרח הימי, לא יכלו לבצע חלק גדול מן החקירות שנועדו להם לקיץ 1912. בינואר 1912 חזרה "טרה נובה" מניו זילנד והעבירה את קבוצת קמפבל, ריימונד פריסטלי, ג'ורג' מאריי לוויק ג.
בראונינג אל מפרצוני אוונס, במרחק 400 ק"מ דרומית לכף אדייר ו-320 ק"מ צפונית-מערבית לכף אוונס.
מכל מקום, הייתה להם אספקת מזחלות לשישה שבועות, בכוונה להשלים את העבודה הגאולוגית תוך כשבועיים.
לאחר תום העבודה נשארו להם מנות צידה לעוד כארבעה שבועות.
לא היה צפוי שהאונייה תיתקל בבעיות בבואה לאסוף אותם כפי שנקבע בפברואר, אבל ה"טרה נובה" לא יכלה להגיע אליהם בגלל מצבורי קרח כבדים.
הקבוצה, שלא יכלה ליצור מגע עם ספינתה, נאלצה לחרוף שוב באנטארקטיקה.
הם בנו להם מערת קרח על האי שלא יתואר, שם עשו את החורף בתנאים קשים ביותר, ואת מנות המזון הזעומות שלהם השלימו לעיתים רחוקות בקטילת כלב ים או פינגווינים.
ב-30 בספטמבר 1912 יצאו לדרך אל כף אוונס, לשם הגיעו לבסוף ב-7 בנובמבר אחרי שחצו יותר מ-200 ק"מ על קרח ים.
לאחר שנודע לו על מותו של סקוט עם כל קבוצת הקוטב, קיבל עליו קמפבל, כקצין הצי הבכיר הנותר, את הפיקוד על משלחת טרה נובה בשבועות האחרונים שלה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם קמפבל כמפקד בטליון דרייק בגליפולי ובדרדנלים, שם קיבל את אות השירות המצוין, בקרב יוטלנד ובפשיטה על צרברוגה על סיפון האונייה וורוויק בשנת 1918. קמפבל שירת בפטרול דובר והטביע צוללת על ידי נגיחתה, מבצע שעליו עוטר בפס נוסף לאות השירות המצוין.
בנהמשך שירותו עם הצי המלכותי הגיע לדרגת קפטן.
לאחר שהוציא לפועל שירות מיוחד בארכנגלסק, מונה לקצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE).
קמפבל היגר לניופאונדלנד ב-1922 ומת שם ב-1956.
"החובל השובב - היומן האנטארקטי של ויקטור קמפבל"
ויקטור אלכסייביץ' קרובופוסקוב היה סיף ומאמן סובייטי.
אלוף אולימפי בעל ארבע מדליות זהב בחרב וכן אלוף עולם 7 פעמים במסגרת נבחרת ברית המועצות ואישי.
על הישיגיו בספורט לקרובופוסקוב הוענקו מספר עיטורים סובייטיים.
הוא החל להתאמן בסיף בשנת 1961 אצל מאמן צעיר ויחד הם גדלו מתחרות לתחרות.
בגיל 19 הוא כבר בין הסייפים הטובים לגילו.
נבחרת ברית המועצות של אותן השנים הייתה מובילה בעולם וכללה אלופים רבים.
מכיוון שקרובופוסקוב היה שמאלי מאמני הנבחרת לקחו אותו כדי לאמן את הספורטאים המנוסים.
כך קרובוסקוב הגיע לדוד טישלר.
בשנת 1968 קרובופוסקוב נשלח לאליפות העולם לסייפים צעירים וזכה במדליית זהב.
בשנת 1973 הוא נכלל בנבחרת ברית המועצות החזקה.
כבר בשנת 1974 באליפות העולם הוא זכה במדליית זהב קבוצתית ומדליית כסף אישית.
בתקופה זו הוא עבר להתאמן אצל מארק רקיטה.
תחת מארק רקיטה קרובופוסקוב זכה ב-4 מדליות זהב בתחרות אישית וקבוצתית באולימפיאדות של שנת 1976 ו-1980.
בשנת 1977 קרובופוסקוב נפצע קשה ברגל ולא היה ברור האם הוא ימשיך בקריירה תחרותית.
לאחר מספר ניתוחים ותקופת החלמה, כבר בשנת 1978 הוא זכה באליפות העולם.
הוא המשיך להשתתף בתחרויות עד לשנת 1986.
עם סיום הקריירה התחרותית קרובופוסקוב עבר לאמן סייפים צעירים במוסקבה.
תחילת השתתפויות של קרובופוסקוב במשחקים האולימפיים היה בשנת 1976. הוא הגיע לתחרות כאלוף עולם בתחרות קבוצתית בשנתיים האחרונות.
בקרב ראשון בתחרות אישית הוא הופתע על ידי סייף קובני שהיה לו יתרון 4:1. למרות המצה קרובופוסקוב הצליח לסגור את הפער אך בכל זאת הפסיד בקרב.
בסך הכול במהלך התחרויות במונטריאול זה היה הקרב היחיד בו הוא הפסיד וקרובופוסקוב זכה ב-2 מדליות זהב - בתחרות קבוצתית ובתחרות אולימפית.
באולימפיאדת מוסקבה שנערכה בשנת 1980 קרובופוסקוב גם היה בין המועמדים למדליות.
בתחרות אישית בקרב אחרון על מדליית זהב נפגשו שני ספורטאים של אותו מאמן - מארק רקיטה.
בקרב צמוד קרובופוסקוב הצליח לנצח.
גם בתחרות קבוצתית נבחרת ברית המועצות זכתה במקום הראשון.
ויקטור קנדינסקי היה רופא פסיכיאטר רוסי בן המאה ה-19.
קנדינסקי נולד במרץ 1849, בכפר קטן בסיביר.
מעט ידוע על ילדותו עד למעבר למוסקבה בהיותו בן ארבע עשרה.
במוסקבה התקבל לגימנסיה נחשבת וסיים את לימודיו בהצטיינות יתרה.
בהיותו בן 23 (בשנת 1872), סיים את לימודיו והתקבל להתמחות כרופא כללי באחד מבתי החולים של מוסקבה.
בשנים 1876 עד אפריל 1879 שירת בצבא כרופא צבאי והשתתף במלחמה העות'מאנית-רוסית.
במאי 1877 אושפז בבית חולים פסיכיאטרי בעקבות ניסיון אובדני שחווה בתקופת שירותו בצבא; הוא אושפז עד לאפריל 1878. בתקופת אשפוזו התאהב באחת מן האחיות שטיפלו בו.
לאחר שמצבו של קנדינסקי השתפר, השניים התחתנו.
קנדינסקי אושפז שנית בין השנים 1878-1879 עקב הרגשה של מרה שחורה והזיות, ועקב כך הוחלט לשחררו מן השירות הצבאי.
קנדינסקי התאושש, ובשנת 1881 עבר לסנקט פטרבורג והחל לעבוד כפסיכיאטר בבית חולים פסיכיאטרי.
הוא המשיך לעבוד בבית חולים זה עד להתאבדותו בשנת 1889.
בין השנים 1874-1876 פרסם 31 מאמרים על נושאים רפואיים שונים, במקביל לעבודתו בקליניקה.
מאמרים אלו כוללים תרומה מקורית ומשמעותית לרפואה, וסקירת ספרות.
שלושה מן המאמרים היו על נושאים פסיכיאטריים.
בשנים אלו עסק גם בפילוסופיה ובפסיכולוגיה של הרפואה.
בין השנים 1879-1883 פרסם מספר מאמרים, שני ספרים, ותרגם שלושה ספרים חשובים ברפואה מגרמנית לרוסית.
בין השנים 1881-1889 עבד כפסיכיאטר ומחקריו התרכזו בפסיכופתולוגיה ובפסיכיאטריה משפטית.
קנדינסקי התמנה למזכיר הכנס הפסיכיאטרי הרוסי הארצי הראשון, שנערך ב-1887. הוא נודע בעיקר על עבודתו בשנים אלו.
בשנת 1885 תורגם לגרמנית ספרו הראשון על הזיות והפך ברבות השנים לספר קלאסי בפסיכיאטריה.
בשנת 1888 הוא פיתח והציע שיטה חדשה למיון אבחנות פסיכיאטריות; שיטה זו מזכירה במידה רבה את שיטות המיון המודרניות המקובלות כיום.
בעקבות חוויותיו החל בתצפית קפדנית על שלבי מחלתו וכך כתב ספר ובו פירט מגוון רחב של סימנים פסיכופתולוגים.
קנדינסקי היה הראשון שתיעד וטבע את שמם של ה"הזיות המדומות", וכן תיאר הזיות מוזיקליות והזיות של תחושה כללית.
על שמו נקראת תסמונת קנדינסקי.
לאחר התאבדותו קיבלה אשתו חזקה על ירושתו המדעית, והמשיכה לפרסם את מאמריו המדעיים.
בנוסף היא פרסמה גם שני ספרים שכתב, האחד ספר חלוצי בפסיכיאטריה משפטית על היכולת של חולה נפש לעמוד לדין, והשני על הזיות מדומות.
ויקטור קלאבר ארוקאס (בספרדית: Víctor Claver Arocas; נולד ב-30 באוגוסט 1988) הוא כדורסלן עבר ספרדי ששיחק בעמדות הסמול והפאוור פורוורד.
קלאבר החל לשחק כדורסל בקבוצה של בית ספרו, Sagrado Corazón HH, ולנסיה.
לאחר שהציג יכולת טובה בקבוצת בית הספר שלו, הצטרף קלאבר למחלקת הנוער של ולנסיה בכדורסל, ובמהלך עונת 2006/07 רשם קלאבר את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון.
בעונתו הראשונה בקבוצת הבוגרים קלע 2.3 נקודות למשחק ב-19 משחקים אך הציג יכולת טובה בהגנה והאריך את חוזהו בקבוצה בסיום העונה.
בעונתו השנייה בקבוצה, ב-2007/08 קלאבר פרץ לתודעה בספרד והפך לשחקן משלים בוולנסיה.
הוא העמיד ממוצע של 6.2 נקודות ו-3.1 ריבאונדים למשחק ב-48 משחקים, כאשר קיבל ממאמן הקבוצה דאז, נבן ספאחיה, הזדמנויות גם ביול"ב קאפ.
בעונת 2009/10 כבר הספיק קלאבר לסייע לקבוצתו ולנסיה לזכות ביורוקאפ כשתרם 11.4 נקודות ו-7.8 ריבאונדים למשחק.
קלאבר המשיך לספק יכולת נהדרת בליגה הספרדית ובמפעלים האירופיים עם ולנסיה, ועד מהרה הפך לשחקן מוביל בנבחרות הנוער של ספרד.
ב-2009, החליט קלאבר שהפך לכוכב בספרד להגיש את מועמדותו לדראפט ה-NBA שנערך באותה שנה.
למרות שסבל מפציעות מגוונות לפני הדראפט, הוא נבחר במקום ה-22 על ידי פורטלנד טרייל בלייזרס.
למרות זאת, קלאבר המשיך לשחק בספרד והעדיף לא לחתום ב-NBA עד שימצה את עצמו באירופה.
הוא המשיך לספק ממוצעים יפים, אך ב-2011/12 קרע את הגיד ונעדר מספר חודשים.
ב-12 ביולי 2012, חתם קלאבר על חוזה ל-3 שנים בפורטלנד טרייל בלייזרס מה-NBA.
ב-10 בדצמבר באותה שנה, פתח קלאבר לראשונה בחמישיית קבוצתו.
הוא קלע 4 נקודות, לקח 5 ריבאונדים ומסר 2 אסיסטים ב-25 דקות.
קלאבר ירד לשחק מספר פעמים בקבוצת ה-D-League של פורטלנד טרייל בלייזרס.
בסך הכל שיחק קלאבר 80 משחקים בפורטלנד טרייל בלייזרס בשלוש שנותיו במועדון.
ב-19 בפברואר 2015, קלאבר הועבר בטרייד יחד עם וויל בארטון ותומאס רובינסון לדנבר נאגטס תמורת ארון אפללו ואלונזו ג'י.
שלושה ימים לאחר מכן, קלאבר שוחרר מהנאגטס מבלי לשחק דקה בקבוצה.
ב-1 במרץ, לאחר שלא מצא לעצמו קבוצה ב-NBA, חתם קלאבר בחימקי מוסקבה עד לתום העונה.
הוא עזר לה להגיע למקום ה-2 בליגת ה-VTB ולזכות ביורוקאפ.
למרות זאת, בתום העונה קלאבר לא הסכים להאריך את חוזהו וחתם בקבוצה רוסית אחרת, לוקומוטיב קובאן, על חוזה לעונה אחת.
בהופעת הבכורה שלו במועדון הרוסי, קלע 13 נקודות ומסר אסיסט אחד ב-25 דקות נגד פנאתינייקוס במסגרת היורוליג.
בסיום העונה עבר קלאבר לברצלונה, לאחר שהזכויות עליו בליגה הספרדית עברו אליה לאחר התמודדות בינה לבין בסקוניה, ולנסיה.
ויקטור קלימה הוא פוליטיקאי אוסטרי מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית ואיש עסקים.
קלימה היה קנצלר אוסטריה בין השנים 1997-2000.
קלימה נולד בעיר שווכאט שבאוסטריה תחתית.
בשנת 1969 החל לעבוד עבור חברת הנפט OMV שהייתה אז בבעלות המדינה.
בעבודה זו עסק במשך שנים רבות עד לכניסתו לפוליטיקה בשנת 1992. בשנותיו האחרונות בחברה אף שימש כחבר במועצת המנהלים שלה.
על אף היותו איש עלום שם מבחינת רוב האוסטרים, מינה הקנצלר פרנץ ורניצקי בשנת 1992 את קלימה לתפקיד שר התחבורה והתעשייה הלאומית, עמדה בה החזיק קלימה עד 1996, אז מונה לתפקיד שר האוצר למשך שנה אחת.
עם התפטרותו של ורניצקי בשנת 1997, נבחר קלימה לתפקיד יו"ר המפלגה הסוציאל-הדמוקרטית והושבע כקנצלר אוסטריה, לאחר שחידש את הקואליציה הגדולה בין מפלגתו שלו לבין מפלגת העם האוסטרית בראשות וולפגנג שיסל, ששימש במהלך הקדנציה כסגנו.
במרץ 1998 ביקר קלימה ביקור גומלין בישראל.
כאיש מרכז ניסה קלימה למשוך את מפלגתו מעט ימינה ואף פעל בכיוון זה.
כדוגמה הוא המשיך להפריט נכסים של המדינה, והפחית בהדרגה מספר שירותים ציבוריים שנכללו עד אז תחת המדיניות של מדינת הרווחה.
כתוצאה מכך, אחוז גבוה מבין המצביעים המסורתיים של המפלגה כמו מעמד הפועלים שלא היו מרוצים מפעולות אלו, העבירו את תמיכתם ליורג היידר, פופוליסט ימני קיצוני, ראש מפלגת החירות האוסטרית.
עם זאת, כמו קודמו בתפקיד ורניצקי, קלימה הודיע שוב ושוב ובפומבי כי בשום אופן הוא לא יכניס את היידר לקואליציה.
בעקבות הפסד מפלגתו בבחירות אוקטובר 1999, וניסיונו הכושל ליצור קואליציה עם מפלגת העם, התפטר קלימה מתפקידו כיו"ר המפלגה, ואלפרד גוזנבאואר מונה במקומו.
הממשלה הוקמה בסוף בידי וולפגנג שיסל, יושב ראש מפלגת העם, שבצעד שנוי במחלוקת יצר קואליציה יחד עם המפלגה הימנית-קיצונית מפלגת החירות האוסטרית.
גם ראש ממשלת ישראל, אהוד ברק, שוחח עם מנהיגי צרפת, גרמניה וספרד במטרה ליזום מחאה משותפת נגד אפשרות זו.
כאמור, המחאות לא השפיעו על התוצאה ובסופו של דבר הקים וולפגנג שיסל קואליציה יחד עם מפלגת החירות.
בעקבות כך, החליטו ראשי הממשלות של 14 המדינות האחרות באיחוד האירופי להפסיק את שיתוף הפעולה עם ממשלת אוסטריה והטילו עליה סנקציות.
אוסטרים תומכי הממשלה האשימו את אנשי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ואת הנשיא תומאס קלסטיל בהטלת הסנקציות, ואף הטילו ספק בנאמנותם למדינה.
כשהתברר למנהיגי אירופה שהסנקציות לא הועילו, החליטו לנרמל את היחסים עם אוסטריה.
כמה שבועות לאחר ההפסד, בסיוע ידידו גרהרד שרדר, עזב קלימה את הפוליטיקה ותפס עמדת ניהול בכירה בחברת פולקסווגן בארגנטינה.
בשנת 2006 מונה קלימה למנהלה הכללי של פעילות החברה בדרום אמריקה שם עבד עד לפרישתו מהחברה בשנת 2011.
ויקטור ראד הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בקבוצת אוקסיליום טורינו.
ראד נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה ושיחק בתיכון "פינדלי פרפ" בנבדה, משם המשיך לקריירת קולג'ים בת 4 שנים במכללות אריזונה סטייט ודרום פלורידה.
בשנת 2014 לא נבחר בדראפט והמשיך לעונה אחת בדלאוור 87' מליגת הפיתוח של ה-NBA.
בשנת 2015 הצטרף ראד לקבוצת ניז'ני נובגורוד מליגת ה-VTB והיורוקאפ.
לאחר עונת יורוקאפ בה סיים עם ממוצעים של 15.8 נקודות ו-6.7 ריבאונדים, נבחר ראד לחמישיית העונה השנייה ביורוקאפ.
ב-2016 שיחק במדי מיאמי היט בליגת הקיץ של ה-NBA, בה רשם ממוצעים של 11.2 נקודות ב-21.6 דקות למשחק, והוסיף 3.8 ריבאונדים.
ב-18 באוגוסט 2016 חתם לעונה אחת בקבוצת מכבי תל אביב המשחקת ביורוליג ובליגת העל הישראלית.
ב-2 בספטמבר 2017 חתם בגזיאנטפ בסקטבול הטורקית.
ב-15 בפברואר 2018 עזב ראד את הקבוצה וחתם לחודש בצסק"א מוסקבה, עם אפשרות להארכת חוזה עד תום העונה.
בתום חוזהו שוחרר מצסק"א וחתם באוקסיליום טורינו מליגת העל האיטלקית
עונה קבוצה משחקים חמישייה דקות אחוזים מהשדה אחוזים מהשלוש אחוזים מהקו ריבאונדים אסיסטים חטיפות חסימות נקודות ניז'ני נובגורוד 20 16 32.4 42.2% 32.4% 74.6% 6.7 2.1 0.8 0.4 15.8
ויקטור יזראילביץ' קנבסקי היה כדורגלן סובייטי-יהודי ששיחק בעמדת החלוץ, ונחשב לאחד מגדולי הכדורגלנים של קבוצת דינמו קייב בכל הזמנים.
קנבסקי החל את הקריירה שלו בקבוצת החובבים של מפעל "ארסנל" בקייב.
בגיל 18 זומן לסגל קבוצת דינמו קייב, ושיחק בה במשך כמעט כל הקריירה.
בהתחלה שיחק בקבוצת המילואים של דינמו, ובשנת 1957 תפס מקום קבוע בהרכב הקבוצה.
בשנת 1960 נבחר להיות הקפטן של הקבוצה ושימש בתפקיד זה עד לשנת 1964. קנבסקי היה אחד החלוצים המוצלחים ביותר בהיסטוריה של דינמו קייב - לזכותו 80 שערי ליגה.
בשנת 1961 זכה קנבסקי עם דינמו באליפות ברית המועצות ובשנת 1964 בגביע ברית המועצות.
בשנת 1965 עזב קנבסקי את דינמו קייב ועבר לצ'רנומורץ אודסה.
הסיבה העיקרית לעזיבת דינמו הייתה גילו של קנבסקי - המאמן המעיט לשתף אותו במשחקים ונתן את מקומו בהרכב לשחקנים צעירים יותר.
קנבסקי שיחק בצ'רנומורץ עונה אחת בלבד ולאחריה פרש ממשחק פעיל
קנבסקי זומן לנבחרת ברית המועצות בשנת 1958. הוא שולב במשחקים מעטים.
קנבסקי היה בסגל הנבחרת למונדיאל 1962 ולקח חלק בשניים מתוך 4 משחקי הנבחרת בטורניר.
לאחר המונדיאל - לא זומן יותר לנבחרת.
לאחר שפרש ממשחק פעיל הפך קנבסקי למאמן.
הקבוצה הראשונה, אותה אימן הייתה מטאליסט חרקוב.
הוא אימן אותה במשך 4 עונות והצליח להעלות את הקבוצה מהליגה השנייה אל הליגה הראשונה.
לאחר מכן אימן את קבוצת "בוקובינה" מהעיר צ'רנוביץ.
בשנת 1972 הצטרף לצוות המאמנים של קבוצת פחטקור טשקנט.
לאחר עונה אחת בטשקנט חזר לאוקראינה ומונה למאמן קבוצת דניפרו שעלתה אז לליגה הסובייטית הבכירה.
בהמשך היה מאמן של קבוצת טאבריה סימפרופול, אותה הצליח להעלות מהליגה השנייה לליגה הראשונה.
בשנת 1979 היה קנבסקי מועמד מוביל לאימון של נבחרת אלג'יריה.
מועמדתו אושרה, אך כמה ימים לפני הטיסה לאלג'יר קיבל קנבסקי הודעה כי הנסיעה שלו מבוטלת והתפקיד הועבר למאמן אחר.
לאחר כמה בירורים הבין קנבסקי שמועמדתו נפסלה על ידי ההתאחדות הסובייטית בשל יהדותו.
קנבסקי סבל גם בעבר מהיחס הלא ממש אוהד של ההתאחדות ליהדותו.
כך למשל, כדי לקבל את תעודת המאמן הוא הוכרח להחליף את שם האב היהודי בתעודת הזהות שלו מיזראילבץ' (בן ישראל) לאיליץ' (בן איליה), כלומר לשם שלא מבליט את יהדותו.
הפעם החליט קנבסקי לא לוותר לשלטונות - כסוג של מחאה הוא הגיש בקשה להגר מברית המועצות.
בקשתו נדחתה על ידי משרד הפנים.
אך עצם הגשת הבקשה הפך אותו לאיש לא רצוי בקבוצות הליגה.
הוא לא יכל לאמן יותר באף קבוצה, כל חבריו בעולם הכדורגל ניתקו את קשריהם איתו.
שמו נמחק מההיסטוריה הרשמית של דינמו קייב.
הוא אפילו נמחק מתמונת האליפות של הקבוצה משנת 1961. בכל התקופה הזאת היחיד שנשאר איתו בקשר ועזר לו היה ולרי לובנובסקי.
קנבסקי עבד כפועל בניין למחייתו.
בשנת 1983, בעזרתו של לובנובסקי, הצליח קנבסקי לחזור לאמן לתקופה קצרה - הוא אימן קבוצת חובבים.
בשנת 1988 הגיש קנבסקי שוב בקשה להגירה.
הפעם, הודות לפרסטרויקה בברית המועצות בקשתו אושרה.
הוא היגר לארצות הברית עם משפחתו.
בארצות הברית עסק קנבסקי באימון קבוצות ילדים ונוער שהוקמו על ידי יוצאי ברית המועצות.
ויקטור קנבסקי נפטר ב-25 בנובמבר 2018 בעיר בריסטול שבמדינת קונטיקט.
ויקטור קרון (בשוודית: Victor Crone; נולד ב-31 בינואר 1992) הוא זמר שוודי אשר ייצג את אסטוניה בתחרות האירוויזיון 2019 בתל אביב עם השיר "Storm".
קרון נולד וגדל בשוודיה ולאחר שסיים תיכון עבר לארצות הברית.
הזמר התמודד בעבר בקדם אירוויזיון השוודי, המלודיפסטיבלן, בשנת 2015, יחד עם הראפר בהראנג מירי.