tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לבתי הדין הדתיים שיפוט ייחודי בשאלות של נישואים וגירושים, אך עניינים הקשורים בגירושים ובענייני המעמד האישי, כגון מזונות או משמורת נמצאים בסמכות מקבילה, כאשר קיים "מרוץ סמכויות" בו הערכאה אליה פנו ראשונה קונה את הסמכות לדון בעניין.
חוק האבל או חוק האבל-למטר הוא חוק באסטרופיזיקה ובקוסמולוגיה הקשור לקצב ההתפשטות של היקום, בהתאם לתאוריית המפץ הגדול.
ערכו של קבוע האבל, כפי שנמדד על ידי טלסקופ החלל פלאנק של סוכנות החלל האירופית ופורסם ב-21 במרץ 2013 הוא 67.11 קילומטר לשנייה, למיליון פרסק.
על פי זה, יחד עם משוואות פרידמן המתארות את השתנות ערכו של קבוע האבל במהלך ההיסטוריה של היקום, מחושב גיל היקום ל-13.819 מיליארד שנים.
החוק קרוי על-שמו של האסטרונום אדווין האבל שעל פי תצפיותיו בגלקסיות רחוקות בסוף שנות העשרים של המאה ה-20 התברר כי היקום מתפשט.
האבל זיהה בספקטרום של גלקסיות רחוקות הסחה לאדום המלמדת על התרחקותן מאיתנו, אם נניח שהיא נובעת ממתיחת אורכי הגל של גלים אלקטרומגנטיים העושים את דרכם מהן אלינו במרחב מתפשט.
האבל אסף נתונים המראים שזוהי תופעה כללית, שממנה נובע על פי הפרשנות המקובלת כי כמעט כל הגלקסיות הנצפות אכן מתרחקות מגלקסיית שביל החלב.
יתרה מזו, הוא גילה כי מהירות ההתרחקות עומדת ביחס ישר למרחקה של הגלקסיה מאיתנו.
גלקסיה רחוקה פי שניים מתרחקת במהירות גדולה פי שניים; גלקסיה רחוקה פי עשרה מתרחקת במהירות גדולה פי עשרה.
ונדי פרידמן הובילה צוות של 30 אסטרונומים שמטרתו הייתה לחשב את קבוע האבל.
ב-2001 הם פרסמו את תוצאת המחקר לחישוב האבל 72 עם מרווח טעות של 10%.
ב-2017 צוות בראשות אדם ריס מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס עדכן את קבוע האבל ל-73 עם מרווח טעות של 2.4% בלבד.
היחס בין מהירות ההתרחקות לבין המרחק הוא קבוע האבל.
לפי נתוני לוויין המחקר WMAP, ערכו של הקבוע המסומן באות הוא 0.8 ± 69.32 ק"מ לשנייה, למיליון פרסק.
דהיינו, גלקסיה המרוחקת מאתנו כמאה מיליון פארסק, או 326 מיליון שנות אור בקירוב, מתרחקת מאתנו במהירות של 6,932 ק"מ לשנייה.
המרת הקבוע ליחידות זמן נותנת בקירוב טוב 1 חלקי 14 מיליארד שנה, קרוב לגיל היקום המוערך היום ב-13.82 מיליארד שנה.
הקושי בהערכת הקבוע נובע מהקושי להעריך את מרחקה האמיתי של גלקסיה מאיתנו.
הערכות כאלה מבוססות על עוצמת הקרינה של הגלקסיה ושל עצמים בולטים בתוכה, כגון משתנים קפאידיים וסופרנובות.
כמו כן קשה להעריך את חלקן היחסי של הסחות דופלר הנובעות מתנועות פקולריות (תנועות של גלקסיות בהשפעת כוחות כבידה מקומיים) בתוך ההסחה לאדום הנמדדת.
התלות של מהירות ההתרחקות במרחקה של הגלקסיה היא ראיה להתפשטות של המרחב עצמו וגילוי התופעה היה בבחינת הוכחה משמעותית ראשונה למודל של הולדת היקום באירוע מסוג המפץ הגדול.
השיטות להערכת גיל היקום מתבססות רובן ככולן על אומדנים של הקבוע של האבל, ומקנות משנה חשיבות להערכה מדויקת של קבוע יסודי זה.
ניסיונות לשפר את ההערכות הנוכחיות היו בין הגורמים העיקריים לשיגור טלסקופ החלל על-שם האבל, שבהיותו חופשי מהפרעות אטמוספיריות אמור לאפשר תצפיות מדויקות יותר מאלו שמתבצעות מן הקרקע.
עד ששוגר טלסקופ החלל, הוערך הקבוע של האבל בין 50 ל־100 קילומטר בשנייה למיליון פרסק, ורק נתונים עדכניים שסיפק טלסקופ זה, בשנים 1998–1999, אפשרו לשפר את ההערכה לתחום שבין 60 ל־80 ולהעמידו על 69.32 בסוף 2012.
טלסקופ החלל פלאנק מדד במשך 4 שנים בפרטי פרטים את הקרינה הקוסמית.
הנתונים שפורסמו במרץ 2013 על ידי חוקרים של סוכנות החלל האירופית הראו כי ערכו של קבוע האבל הוא 67.11 קילומטר בשנייה למיליון פרסק.
העצם המרוחק ביותר שהתגלה עד כה ביקום הוא HD1 (גלקסיה), שהתגלתה בשנת 2022 על ידי אסטרונומים מאוניברסיטת טוקיו, במרחק של כ-13.5 מיליארד שנות אור.
על-פי המודל הסטנדרטי בפיזיקה, הגורם היחיד שיכול להאט את התרחקות הגלקסיות הוא כח הכבידה, המושך את הגלקסיות זו לזו וגורם לכך שהקבוע של האבל יורד בערכו עם הזמן.
תצפיות מאוחרות, מסוף המאה ה־20, מצביעות לכאורה על כך שקצב ההתפשטות גדל.
תופעה זו עדיין אינה מוסברת די הצורך, ויש הקושרים אותה באנרגיה אפלה.
קבוע האבל הוא קבוע במרחב (כלומר זהה בכל היקום) אך לא בזמן.
את התלות שלו בזמן ניתן לחשב בצורה תאורטית ממשוואות פרידמן ובאמצעות השוואה לתצפיות לקבל את הזמן מאז המפץ הגדול.
החישוב נעשה באמצעות הנוסחה כאשר הוא גודל הנקרא פרמטר הסקלה של היקום.
חוק דחיית שירות לתלמידי ישיבות שתורתם אומנותם, התשס"ב–2002, הוא חוק שהתקבל בכנסת בשנת 2002 ואפשר המשך דחיית גיוס בחורי ישיבות בכפוף לתנאים המפורטים בו.
החוק נודע בשם "חוק טל" על שם השופט בדימוס צבי טל, שעמד בראש ועדה ציבורית שהמליצה על חקיקתו.
לחוק ניתן תוקף לחמש שנים, ותוקף זה הוארך בחמש שנים נוספות, עד לשנת 2012, שאז פסק בג"ץ שהחוק אינו חוקתי ובכך מנע את הארכת תוקפו על ידי הכנסת.
ועדת טל היא ועדה ציבורית בראשות השופט בדימוס צבי טל שמונתה ב-22 באוגוסט 1999 על ידי ראש הממשלה ושר הביטחון אהוד ברק.
הוועדה עסקה בסוגיית גיוס בני ישיבות והדיחוי משירות בצה"ל הניתן להם, מתוקף הסדר תורתו אומנותו.
מזכיר הוועדה היה עו"ד אייל נון.
הוועדה מונתה לאחר שבג"ץ קבע כי אין בסמכות שר הביטחון לקבוע הסדר דחיית שירות גורף לבני ישיבות ללא הסמכה בחקיקה ראשית ("בג"ץ רובינשטיין").
בית המשפט העניק לממשלה ארכה לקבוע ולעגן בחוק הסדר מתן דחיית שירות לבני ישיבות, ולשם כך הקים ברק את ועדת טל.
עוד קודם לכן עסקו בנושא ועדת הכהן וועדת ישראלי.
על פי מחקר של משרד התמ"ת היו בשנת 2010 62,700 בני אדם שגיוסם נדחה מתוקף הסדר תורתו אומנותו.
כדי להיכלל בהסדר תורתו אומנותו על המבקש להיכלל להסדר להתחייב להקדיש את זמנו ללימוד ולא לעסוק בעבודה שמקובל לתת בגינה תמורה.
לפי נתונים אלו מספר התלמידים גדל בהיקף של 237% בשנים 1985–1998, מספר האברכים גדל באותו פרק זמן בשיעור של 354%.
על רקע גידול מואץ זה במגזר החרדי, הוקמה ועדת טל.
מטרות הוועדה, כפי שנכתבו בכתב מינויה, היו:
למצוא את הדרך הראויה בחקיקה אשר מכוחה יהיה שר הביטחון רשאי לפטור משירות ביטחון, לנסח את הצעת החוק.
הפטור או הדחייה יוכלו לחול על בני ישיבות ללא הגבלה על מספרם הואיל וכלל אין כוונה למנוע מבני ישיבות להמשיך בלימודיהם.
לבחון ולהמליץ על היבטים של הסוגיה, כגון פיתוח מסלולים ומסגרות לחלק מבני הציבור החרדי.
בכלל זה תיתכן הורדת גיל הפטור, הכשרה צבאית מינימלית, והסדרים מיוחדים, תוך התחשבות בצה"ל וצרכיו.
מטרות שהוועדה שמה לפניה תוך פרשנות של כתב מינויה:
הוועדה ראתה את עיקר עבודתה בשאלת ההסדר הראוי.
מציאת פתרון ישים ומעשי ולא תאורטי.
יצירת מגמה של צמצום הניכור והמרחק החברתי של האוכלוסייה החרדית בישראל מחלקי האוכלוסייה האחרים.
יחס הרבנים החרדים לוועדת טל
הוועדה הוקמה על פי ההסכם הקואליציוני בין יהדות התורה ואהוד ברק.
עם זאת בשל הסעיף שבו נקבע כי הוועדה תבחן גם הקמת מסלולים צבאיים לחרדים, התעוררו חילוקי דעות בין הרבנים הליטאיים על שיתוף הפעולה עימה.
את הציבור החרדי ייצגו בוועדה אשר טננבוים, מרדכי קרליץ ויעקב ויינרוט.
הרב שטינמן הוביל את העמדה התומכת בהשתתפות בוועדה.
לפי מקורב לרב אלישיב, הרב אלישיב היה מתואם בנושא עם הרב שטינמן.
במהלך עבודתם ביקרו חברי הוועדה בבתיהם של הרב שטינמן והרב וואזנר, שביקשו להמשיך את מתן הדיחוי לבני ישיבות.
הרב וואזנר אמר לחברי הוועדה כי "אלה שאינם לומדים אין 'תורתם אומנותם' ורק הם אינם פטורים משירות".
חברי הוועדה ביקרו גם בישיבת מיר ובישיבת פורת יוסף, שם שוחחו עם הרב שלום כהן.
הרב ברוך מרדכי אזרחי הופיע בפני הוועדה בשליחות הרב אלישיב ואמר בין היתר: .
בשנת תש"ס (2000), עם פרסום מסקנות הוועדה, שיגר הרב שטינמן מכתב תמיכה למרדכי קרליץ ובו כתב: .
עשרים וחמישה רבנים, בהם הרב נסים קרליץ, הרב גרשון אדלשטיין, הרב ברוך דב פוברסקי, הרב משה מרדכי פרבשטין והרב דוד כהן צירפו את חתימתם למכתב.
לעומת זאת, קבוצה אחרת של רבנים הביעה התנגדות נחרצת לשיתוף פעולה עם הוועדה, בהם הרבנים מיכל יהודה ליפקוביץ, משה שמואל שפירא, שמואל אוירבך, יחיאל מיכל פיינשטיין ומשולם דוד הלוי סולובייצ'יק.
בשנת תש"ס (2000) פרסמו שישה מחברי מועצת גדולי התורה של דגל התורה כרוז נגד כוונת ועדת טל לבצע שינויים בהסדר גיוס בני הישיבות, ובו נכתב: .
בנוסף לרבנים ליפקוביץ, שפירא ואוירבך, חתמו על הכרוז הרבנים אברהם יעקב זלזניק, זלמן רוטברג וחיים פינחס שיינברג.
מספר שבועות לאחר מכן פורסם גילוי דעת על ידי עשרים ראשי ישיבות, בהם שני חברים נוספים במועצת גדולי התורה של דגל התורה, הרב ברוך רוזנברג והרב יצחק שיינר, ובו הם מצטרפים להתנגדות לשינויים כלשהם בהסדרי הגיוס של בני הישיבות.
בהוראת רבנים נמנע חבר הוועדה הרב טננבוים מלחתום על החלטותיה, במקום זאת צירף "חוות דעת יחיד" ובה דרש שלא לבצע שום שינוי מההסדר שהיה קיים מאז קום המדינה.
הוא אף סירב להשתתף בדיוני ועדת כץ שהכינה את החוק להצבעה בכנסת, בניגוד לחברי הכנסת משה גפני ואברהם רביץ שהשתתפו בדיונים בהוראת הרב שטיינמן והרב אלישיב.
על רקע החלטות הוועדה נתגלעו חילוקי דעות בין הרב משה שמואל שפירא לבין הרב שטיינמן.
הרב שפירא שלח אליו מכתב שבו ביקש ממנו לסרב לכל הצעת פשרה.
ביולי 2002, ערב ההצבעה בכנסת על חוק טל, פרש הרב שפירא מחברותו במועצת גדולי התורה של דגל התורה, בנימוק שאינו יכול לקחת אחריות על הנעשה בתחום זה על ידי נציגי המפלגה.
בדצמבר 2022, במהלך המשא ומתן הקואליציוני להקמת הממשלה, פורסם מכתבו של הרב מאיר צבי ברגמן חבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה, וחתנו של המנהיג החרדי הרב שך, ובו דרישה לחוקק מחדש את חוק טל בצמוד לפסקת התגברות על פסיקת בג"ץ.
במכתב נאמר כי הוא "סומך על השלוחים (חברי הכנסת של יהדות התורה) כי יעמדו על העניין בכל עוז".
באפריל 2000 הוגש דו"ח הוועדה, וב-23 ביולי 2002 אושר בכנסת חוק דחיית שירות לתלמידי ישיבות שתורתם אומנותם, התשס"ב-2002, ברוב של 51 מול 41. החוק, שנודע בשם "חוק טל", איפשר המשך מתן דחיית גיוס לבחורי הישיבות בכפוף לתנאים המפורטים בו.
החוק קבע ששר הביטחון ידחה את מועד ההתייצבות של מיועד לשירות ביטחון לרישום, לבדיקות רפואיות או לשירות ביטחון, בתנאים הבאים:
הוא לומד בישיבה באופן סדיר, לפחות 45 שעות בשבוע, מלבד בחופשות שנקבעו בתקנות.
הוא אינו עוסק בכל עיסוק נוסף על לימודיו בישיבה.
במסגרת חוק ההסדרים לשנים 2003 ו-2004, שעבר בכנסת ב-29 במאי 2003, תוקן תנאי זה: לגבי מי שנדחה שירותו ארבע שנים לפחות והוא בן 23 שנים לפחות, נקבע שהתנאי הוא שהוא לא יעסוק בעיסוק נוסף בשעות לימודיו בישיבה (אך הוא יהיה רשאי לעבוד בשעות אחרות).
הוא הגיש תצהיר על התקיימות שני התנאים הראשונים, וראש הישיבה בה הוא לומד אישר בכתב את התקיימות התנאי הראשון.
החוק קבע שדחיית השירות תינתן למשך שנה אחת לכל היותר, ואחריה יהיה צורך לחדשה, ושהיא מותנית בהמשך התקיימותם של התנאים.
החוק נתן סמכות לשר הביטחון שלא לדחות את מועד ההתייצבות, אם שוכנע שצורכי הביטחון של מדינת ישראל אינם מאפשרים זאת, אך השר לא עשה שימוש בסמכות זו.
דחיית השירות הפכה בפועל לפטור משירות כאשר תלמיד הישיבה הגיע לגיל מבוגר מספיק, על פי חוק שירות ביטחון ומדיניות הגיוס.
בכך עוגן בחקיקה הנוהל שהופעל קודם לכן מתוקף צווים של שר הביטחון.
החוק הנהיג שתי אפשרויות חדשות, וקבע ששתיהן יהיו זמינות רק לתלמידי ישיבות שנדחה שירותם ארבע שנים לפחות ומלאו להם 22 שנה:
האפשרות של יציאה ל"שנת הכרעה": בשנה זו, ידחה שר הביטחון את שירותם בלי שהם נדרשים לעמוד בתנאים.
כל בחור ישיבה יכול לצאת לשנת הכרעה אחת בלבד.
מסלול של שירות אזרחי, בכפוף לאישור שר הביטחון.
מי ששירת בשירות אזרחי שנה אחת לפחות פטור משירות סדיר.
השירות האזרחי מכוח החוק החל לפעול בשנת 2008.
החוק גם הסדיר את מעמד ישיבות ההסדר.
החוק פורסם ב"רשומות" ב-1 באוגוסט 2002, ותוקפו נקבע לחמש שנים מיום פרסומו.
נקבע שניתן להאריכו לתקופות נוספות, שלא יעלו על חמש שנים כל אחת.
ביולי 2005, שלוש שנים אחר החלת החוק, הודתה המדינה בתגובה לעתירה לבג"ץ כי חוק טל נכשל בעניין שינוי הסדרי הגיוס אצל החרדים.
רק עשרות בודדות של חרדים התגייסו בעקבותיו לצה"ל.
השופט צבי טל הגיב באומרו שהמדינה לא עשתה דבר לממש את החוק.
גם נציגי המדינה הודו שהצעות שתוכננו לצאת לפועל, בעיקר אפשרות להחלפת שירות צבאי בשירות אזרחי עבור חרדים שירצו בכך, לא יושמו.
שרת המשפטים מנתה את מחדלי יישום חוק טל במכתב לראש הממשלה.
מאידך, נקבע שנכון לאותה עת החוק פוגע באופן בלתי מידתי בכבוד האדם של המשרתים בצה"ל, בשל פגיעתו בזכותם לשוויון.
החוק אינו עומד במבחן המשנה הראשון של המידתיות, "מבחן הקשר הרציונלי" בין האמצעי שנבחר לבין תכלית החוק, שכן הוא לא קידם בפועל את השוויון בנטל השירות ולא עזר לשלב גברים חרדים במשק העבודה, מלבד באופן שולי וזניח.
עם זאת, נקבע שלא ניתן להגיע למסקנות סופיות ביחס למידתיות החוק כבר באותה עת, כיוון שמדובר בשאלה חברתית סבוכה ויש לתת הזדמנות לחוק להשיג את מטרותיו.
עדיין לא ניתן לקבוע האם הבעיה בהשגת מטרות החוק נובעת מפגם "גנטי" בהסדרים הכלולים בו, או מתקלה מנהלית.
לכן הוחלט לקבוע בשלב זה שהחוק אינו בלתי חוקתי (אם כי הוא עלול בעתיד להפוך לבלתי חוקתי, אם לא ייושם כהלכה), ולדחות את העתירות.
בדעת יחיד היה השופט אשר גרוניס, שהצטרף לדחיית העתירות, בנימוק כי בית המשפט העליון אינו צריך לבטל חוק בגלל הפגיעה בזכויות האדם של הרוב, שכן הרוב הוא שנתן זכות יתר למיעוט.
לפי עמדתו, הצידוק לביקורת שיפוטית על תוקפו של חוק קיים רק במקרה של פגיעה בזכויות האדם של המיעוט על ידי הרוב.
בדעת מיעוט היה השופט מישאל חשין אשר קבע כי החוק פסול מיסודו וסותר כליל את ערכיה של ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית.
ב־21 בפברואר 2012 פסק בג"ץ בדעת רוב שהחוק אינו חוקתי.
6 שופטים (הנשיאה דורית ביניש והשופטים מרים נאור, אליקים רובינשטיין, אסתר חיות, חנן מלצר וניל הנדל) קבעו, כמו בפסק הדין משנת 2006, שחוק טל פוגע בכבוד האדם של המשרתים בצה"ל, אך הולם את ערכיה של מדינת ישראל ונחקק לתכלית ראויה.
לפי פסק הדין, כעת ניתן לקבוע שהוא אינו עומד במבחן המשנה הראשון של המידתיות, "מבחן הקשר הרציונלי" בין האמצעי שנבחר לבין התכלית הראויה.
נקבע ש"קיימים בחוק חסמים אינהרנטיים המשפיעים השפעה ניכרת על האפשרות ליישמו, עד כדי פגיעה ביכולת להגשים את תכליותיו".
נקבע שמספר תלמידי הישיבות המתגייסים לצבא הוא נמוך ושמנגנון "שנת ההכרעה" נכשל.
החוק אינו קובע אמות מידה או יעדים לביצועו והרשות המבצעת יכולה לבחור כרצונה האם וכיצד לקדמו.
שני מאפיינים בולטים בחוק מכשילים את הגשמת מטרותיו: ראשית, דחיית שירות אוטומטית של ארבע שנים מגיל 18 עד גיל 22, שרק אחריהן ניתן לצאת ל"שנת הכרעה" או לשירות אזרחי, או להצטרף למסלולים המיוחדים בצבא; ושנית, חופש הפעולה המלא הניתן לתלמידי הישיבות, שיכולים לבחור בין המסלולים המותווים בחוק על פי רצונם.
על כן קבעו השופטים שהחוק אינו חוקתי ואין להאריכו מעבר למועד פקיעתו הצפוי, 1 באוגוסט 2012. כך קבעה נשיאת בית המשפט העליון, השופטת דורית ביניש:
שני שופטים, השופטת עדנה ארבל והמשנה לנשיאה אליעזר ריבלין, סברו בדעת מיעוט כי יש להעניק לחוק שהות נוספת, להותיר את העתירה תלויה ועומדת ולקבל הודעות מעודכנות על יישומו העתידי של החוק.
השופט אשר גרוניס חזר בדעת יחיד על עמדתו מ־2006 שלפיה יש לדחות את העתירות ואין להתערב במקרה כזה.
רבנים, מנהיגים וח"כים חרדים הביעו התנגדות נחרצת לפסיקת בג"ץ.
המפלגות קדימה, ישראל ביתנו, העבודה ומרצ בירכו על הפסיקה.
בחודש מאי 2012 הוקמה הוועדה לקידום השוויון בנטל ("ועדת פלסנר"), לשם גיבוש חלופה לחוק טל, באופן שיבטל את דחיית גיוסם של בני הישיבות ללא הגבלה במספרם.
הוועדה הוקמה מתוקף ההסכם הקואליציוני בין הליכוד לקדימה להקמת ממשלת אחדות לאומית, ובראשה עמד ח"כ יוחנן פלסנר מקדימה.
ב־2 ביולי 2012, לאחר ששלושה נציגים פרשו מהוועדה, החליט ראש הממשלה, בנימין נתניהו לפרקה באמרו שבהרכב זה לא ניתן יהיה להשיג רוב למסקנותיה בכנסת.
למרות זאת, פרסם יו"ר הוועדה פלסנר, ב־4 ביולי, דו"ח מטעמו.
לאחר מכן התנהל משא ומתן בין קדימה לליכוד על יישום המסקנות.
משלא הגיעו להסכמה פרשה ב־17 ביולי קדימה מהקואליציה.
הצעה שהעלתה סיעת ישראל ביתנו להחלת חובת גיוס כללית לשירות צבאי או אזרחי מגיל 18 נדחתה בקריאה טרומית ב־18 ביולי בעקבות התנגדות הממשלה וסיעות האופוזיציה (מלבד קדימה שנחלקה בהצבעה, כאשר שאול מופז, יו"ר המפלגה, לא הביע עמדתו בנושא ונעדר מההצבעה).
גיוס חרדים לצה"ל לאחר תפוגת החוק
לפני תפוגת החוק שירתו בצה"ל כ-1,300 חרדים.
לפי נתוני צה"ל התקיימה עלייה מתונה וקבועה במספר החרדים שהתגייסו למסגרות ייעודיות של הנח"ל החרדי ושח"ר (שילוב חרדים במקצועות טכנולוגיים).
לפי תוכנית אגף כוח אדם בצה"ל, תוכנן לגייס ב-2015 כ-2,400 חרדים, אשר היו צפויים להתייצב מרצונם.
ב־1 באוגוסט 2012 פג תוקפו של חוק טל ועל פי חוק שירות ביטחון חלה פורמלית חובת גיוס גם על חרדים.
צה"ל בדק אפשרות להעביר גם חרדים תהליך מיון מלא ואף גיבש תוכנית לגיוס כללי של חרדים, אשר תצריך תוספת תקציב בשל תשלומי המשפחה המגיעים לחיילים נשואים.
בדיון בבג"ץ ב־15 בנובמבר 2012 הודיעה המדינה שהיא מתחילה בהליכים לגיוס תלמידי ישיבות עד גיל 19, והעתירות שהוגשו נותרו תלויות ועומדות לגבי גיוסם של תלמידים שגילם בין 19 ו־30.
בשל ביטול החוק הפסיקה מינהלת השירות הלאומי-אזרחי לגייס מתנדבים חרדים חדשים לשירות האזרחי שהתקיים מכוח החוק הישן, אך היועץ המשפטי לממשלה החליט שהמשרתים שכבר החלו בשירות אזרחי יוכלו לסיימו.
ב־9 בדצמבר 2012 החליטה הממשלה לאפשר גיוס תלמידי ישיבות ל"שירות אזרחי משמר" לזמן מוגבל באופן שיאפשר את המשך קיומו של השירות האזרחי בתקופת הביניים, תוך שימוש בהסדרים חוקיים קיימים.
חוק גְרים (ידוע גם כ"מעתק ההגאים הגרמאני הראשון") הוא מעתק ההגאים ששינה את השפות הגרמאניות משאר השפות ההודו אירופיות, ונחשב לחוק ההגאים השיטתי הראשון שנתגלה.
ניסוחו היה נקודת מפנה בהתפתחות הבלשנות ואִפשר את יצירתן של שיטות מתודולוגיות קפדניות במחקר ההיסטורי של הבלשנות.
החוק התגלה על ידי פרידריך פון שלגל ב-1806 ורסמוס ראסק ב-1818. ב-1822 הרחיב יעקוב גרים את החוקים האלה ויישם אותם על השפה הגרמנית בספרו Deutsche Grammatik ("דקדוק גרמני").
חוק גרים, או חוק ראסק-גרים, כפי שהוא מכונה לעיתים, קובע סדרה של התאמות בין עיצורים סותמים וחוככים בשפות גרמאניות מוקדמות לבין העיצורים הסותמים בשפות הודו-אירופיות אחרות.
גרים השתמש בדוגמאותיו בעיקר בלטינית וביוונית.
השינויים שגרים תיאר כנראה התרחשו בסביבות 500 לפנה"ס.
חוק גרים, באופן בו הוא מנוסח כיום מתאר את התפתחות העיצורים מהשפה הפרוטו-הודו-אירופית (השפה ההיפותטית אשר ממנה התפתחו כל השפות ההודו-אירופיות) לפרוטו-גרמאנית (השפה ההיפותטית אשר ממנה התפתחו כל השפות הגרמאניות).
הוא מורכב משלושה חלקים שמהווים שלושה שלבים עוקבים ב"מעתק שרשרת":
עיצורים סותמים בלתי-קוליים (אטומים) בפרוטו-הודו-אירופית משתנים לעיצורים חוככים בלתי-קוליים.
עיצורים סותמים קוליים בפרוטו-הודו-אירופית משתנים לעיצורים סותמים בלתי-קוליים.
עיצורים סותמים קוליים מנושפים בפרוטו-הודו-אירופית הופכים לעיצורים חוככים קוליים; בסופו של דבר, ברוב השפות הגרמאניות העיצורים החוככים הקוליים הללו הופכים לעיצורים סותמים קוליים.
שינויים המתרחשים בעקבות חוק גרים מסתירים לפעמים את השפעת החוק עצמו.
להלן מספר דוגמאות שממחישות את החוק:
| אנגלית: hound; הולנדית: hond; גרמנית: Hund; גותית: hunds; איסלנדית, פארואזית: hundur; דנית, נורווגית, שוודית: hund| יוונית עתיקה: κύων (kýōn); לטינית: canis; גאלית: cú|-
כל שלב כולל שינוי בודד ויחיד, אשר חל באופן שווה על העיצורים השפתיים p, b, bʰ, f ומקביליהם השיניים t, d, dʰ, θ, הווילוניים k, g, gʰ, h והווילוניים המעוגלים kʷ, gʷ, gʷʰ, hw.
השלב הראשון השאיר את מאגר הפונמות של השפה ללא עיצורים סותמים לא-קוליים, השלב השני מילא את הפער הזה אך יצר אחד חדש, וכך הלאה עד לסוף השרשרת.
הסותמים הלא-קוליים לא הפכו לחוככים אם הם באו לאחר s*.
שינוי דוגמאות גרמאניות דוגמאות לא-גרמאניות אנגלית: spew; גותית: speiwan; הולנדית: spuien לטינית: spuere אנגלית: stand; הולנדית: staan; גרמנית: stehen; איסלנדית: standa; נורווגית: stå לטינית: stāre
באופן דומה, t* לא הפך לחוכך אם לפניו היו p, *k*, או kʷ*.
הסותם שקדם לו אכן הפך לחוכך, לפי הכללים.
לפעמים נושא זה מנותח בנפרד במסגרת מה שלעיתים מכונה חוק הנישוף הגרמאני.
שינוי דוגמאות גרמאניות דוגמאות לא-גרמאניות גותית: hliftus "גנב" יוונית עתיקה: κλέπτης (kleptēs) אנגלית: eight; הולנדית: acht; פריזית: acht; גרמנית: acht; גותית: ahtáu יוונית עתיקה: οκτώ (oktō); לטינית: octō
חוק גרים יוצא-דופן בכך שהוא מתקיים כמעט בכל המקרים.
עם זאת, קבוצת יוצאי-דופן שלא עמדה בתנאיו של חוק גרים התריסה בפני הבלשנים במשך עשרות שנים.
היא הוסברה באופן משביע-רצון על ידי הבלשן הדני קארל ורנר בחוק הנקרא חוק ורנר.
גרים גילה מאוחר יותר מעתק הגאים נוסף ("מעתק ההגאים הגרמאני השני", או מעתק ההגאים של הגרמאנית העילית), העוסק במערכת העיצורים של הגרמאנית העילית.
חוק דתיים שלובים (נקרא גם: חוק דוסים שלובים) הוא ביטוי המשמש בעיקר בפי חלק מהמגזר הדתי-לאומי בישראל לתיאור התאוריה הפופולרית לפיה בין כל שני אנשים דתיים זרים קיים מכר אחד משותף לפחות.
"חוק דתיים שלובים" הוא מעין גרסה מגזרית-מקומית של רעיון "שש דרגות ההפרדה", לפיו בין כל שני אנשים בעולם מקשרת שרשרת של לא יותר מחמישה מכרים.
מקור השם "חוק דתיים שלובים" הוא פרפרזה על חוק הכלים השלובים.
בארצות הברית מכונה החוק "גאוגרפיה יהודית".
הוא מתבסס על אותם עקרונות – ישנם מוסדות ומקומות רבים שבהם יהודים עוברים ולכן יש סבירות גבוהה שיהיו להם מכרים משותפים.
בשנת 2004 יצר אילן אשכולי סרט בשם "חוק הדתיים השלובים" שבו יש אזכור רב למושג.
הסרט זכה במקום הראשון לסרטי סטודנטים בפסטיבל חיפה.
בסרט "לרקוד עם טייסים", כאשר טופר הארלי (צ'רלי שין) נכנס בפעם הראשונה לבסיס שדה התעופה, החיילים משחקים ב"גאוגרפיה יהודית" כדי לגלות את הקשר שלהם לאבא של הארלי.
נכון ל-2024, במדינת ישראל יש כ-10 מיליון אזרחים, לפי נתונים דמוגרפיים.
בחישוב הסתברותי-קומבינטורי, בהנחה ובחרנו באקראי 10 אזרחים, הסיכוי שיהיה זוג (מבין 45 זוגות אפשריים) שיהיה להם מכר משותף הוא 6.9% (כל זאת בהנחה כי האדם הממוצע משמר כ-150 קשרים בין אישיים, לפי מספר דאנבר).
נתון מקביל על החברה היהודית-דתית מצביע על כ-790 אלף אזרחים מאוכלוסייה זו, שלפי פרדוקס יום ההולדת, מקפיץ את הסיכויים ל-97.8%.
חוק גלאס-סטיגל נחקק בשנת 1933 וייסד את התאגיד הפדרלי לביטוח פיקדונות (FDIC) בארצות הברית.
מטרת חלקן הייתה לווסת ספקולציות במניות.
חלק מהרפורמות היו בחקיקה, וכללו לדוגמה תקנה פדרלית שהסמיכה את הבנק הפדרלי להגביל את גובה הריבית שבנקים יכולים לגבות על חוב (Regulation Q).
תקנה זו בוטלה בשנת 1980 על ידי החוק להסרת הפיקוח של הבנק הפדרלי על מוסדות פיננסיים (Depository Institutions Deregulation and Monetary Control Act).
חוק זה קבע כי בנקים יכולים לקבוע באופן עצמאי את הריבית על הפקדות והלוואות.
משמעות קביעה זו הייתה שחוק זה הפך את מחירו של הדולר האמריקאי לנגזרת של פעילות השוק החופשי, ללא פיקוח.
חוק גלאס–סטיגל כלל תקנות שאסרו על חברה שהחזיקה בבנק להחזיק בחברות פיננסיות אחרות מתוך ניגוד עניינים.
תקנות אלו בוטלו ב-1999 על ידי חוק גראם-ליצ'-בליילי .
חוק זה נחקק בקונגרס האמריקאי ברוב של 346 מול 86 בבית הנבחרים, זאת לפני שנשלח לוועדת החקיקה של בית הנבחרים.
הצעת החוק הסופית הוגשה על ידי שתי מפלגות הבית.
תוצאות ההצבעה על חוק גראם-ליצ'-בליילי היו: סנאט: 90 בעד, 8 נגד, 1 נמנע; בית הנבחרים: 362 בעד, 57 נגד, 15 נמנעו.
החוק נחתם על ידי הנשיא המכהן ביל קלינטון.
הסנטור הדמוקרטי מווירג'יניה, קרטר גלאס, והסנטור הדמוקרטי מארקנסו, ג'וזף ט.
רובינסון אשר לקחו תחת חסותם את הצעת החוק שהפכה לחוק גלאס-סטיגל, מספרים:
בית המשפט אף דחה את הטיעון שניתן להתייחס אל בנק ואל חברת ההחזקות שלו כישות אחת למטרות שמצוינות בפסקאות 16 ו-21. בית המשפט מציין בקביעתו כי חוק גלאס-סטיגל מציין את ההפך:
שני חוקים נפרדים בארצות הברית נודעים כחוק גלאס-סטיגל.
יו"ר הבנק הפדרלי של ארצות הברית יוג'ין מאייר היה גם הוא חסר אונים.
שני החוקים נלקחו תחת חסותם של חבר הסנאט קרטר גלאס, שהיה בעבר שר האוצר בממשלת ארצות הברית תחת וודרו וילסון, וחבר הקונגרס הנרי ב.
סטיגל, יו"ר ועדת הקונגרס לענייני בנקאות ומטבע.
תקציר שירותי המחקר של הקונגרס
במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 קשה היה להבדיל בין בנקאים וסוכני ניירות ערך.
כתוצאה מכך, בזמן השפל הגדול אחרי 1929, הקונגרס האמריקאי בחן את השילוב בין בנקים מסחריים ובנקים להשקעות בשנות ה-20. שימועי הקונגרס חשפו ניגודי עניינים והונאות בחלק מפעולות ניירות הערך של מוסדות הבנקאות.
חוק גלאס-סטיגל שם מחסום ברור בפני שילוב בין פעולות פיננסיות אלו.
החוק הועבר ב-16 ביוני 1933, ונקרא באופן רשמי "חוק הבנקאות של 1933".
החוק הביא להפרדת הבנקים לפי סוג הבנקאות שהם מקיימים - בנקאות מסחרית או בנקאות השקעות - ולהקמת התאגיד הפדרלי לביטוח פיקדונות.
חוקי הבנק הפדרלי בנוגע לפיקוח על ריבית על אג"ח מסחריות עברו ליברליזציה.
יותר מ-750 מיליון דולר משווי הזהב שבידי הבנק הפדרלי הפכו זמינים לשימוש להלוואות לעסקים ותעשייה שנזקקו לאשראי.
לחוק גלאס-סטיגל הייתה השפעה על מערכות פיננסיות של מדינות אחרות: סין הפרידה בין בנקים מסחריים ובנקים להשקעות.
בישראל, בשנת 2005, אושרה רפורמת בכר.
עיקרי הרפורמה היו סיום הבעלות של הבנקים על קופות הגמל וקרנות הנאמנות, עידוד התחרות בתחומי השקעות אלה, הגברת התחרות בתחום החסכון הפנסיוני והגברת הגיוון של אמצעי המימון במשק.
זאת במטרה ליצירת תחרות לתחומים המוצעים על ידי הבנקים.
ביטול החוק היה במספר שלבים:
החוק להסרת הפיקוח של הבנק הפדרלי על מוסדות פיננסיים שנחקק ב-1980.
כלל הבנקים היו מחויבים לחוקי הבנק הפדרלי.
הוסרה השפעתו של הבנק הפדרלי בקביעת שער הריבית על חשבונות חיסכון.
הביטוח על הפקדות בחברות אשראי ובנקים גדל פי 2.5.
חברות אשראי ובנקים להשקעות הורשו להציע חשבונות עובר ושב.
מוסדות יכלו קבוע את גובה הריבית על-פי רצונם וללא פיקוח ממשלתי.
ג'רמיין לגבי מוסדות פיננסיים שנחקק ב-1982 הסיר את הפיקוח על מוסדות ההלוואה והחיסכון, ביניהם מוסדות העוסקים במשכנתאות.
החוק הוא מהגורמים שתרמו למשבר ההלוואות והחסכונות האמריקאי בסוף שנות ה-80.
הצעת החוק אשר ביטלה סופית את חוק גלאס-סטיגל הוצגה לסנאט על ידי פיל גראם, רפובליקני מטקסס, ועל ידי ג'יימס ליצ' הרפובליקני ב-1999. הצעות החוק נתקבלו ברוב רפובליקני בסנאט54-44, וברוב של 343-86 בבית הנבחרים.
אחרי ההצבעה בנובמבר 1999 הועבר החוק לוועידת החקיקה כדי לעמוד על ההבדלים בין הצעות החוק השונות שהועלו בסנאט ובבית הנבחרים.
ביל קלינטון חתם על החוק הסופי, שעבר בתמיכת שתי המפלגות ולכן היה מוגן יחסית מווטו: 362-57-15 בבית הנבחרים ו-90-8-1 בסנאט.
תעשיית הבנקאות ביקשה את ביטולו של חוק גלאס-סטיגל מאז שנות ה-80. ב-1987 הכינה רשות המחקרים של הקונגרס דו"ח שחקר אם לשמר או לבטל את חוק גלאס-סטיגל.
ביטול החוק נתן לבנקים מסחריים כמו סיטיגרופ, הבנק המסחרי הגדול ביותר בארצות הברית לפי נכסים, לסחור בנכסים כמו הלוואות, לערוב לחובות ולהקים קרנות אשראי להשקעות, שיקנו את ניירות הערך הללו.
לסיטיגרופ (שאז נקראה סיטיקורפ) היה תפקיד עיקרי בביטול החוק.
החברה התאחדה עם התאגיד הפיננסי קבוצת טרבלרס שנה קודם לכן, והשתמשה בנקודות תורפה בחוק גלאס-סטיגל שנתנו לה פטור זמני ואיפשרו את האיחוד.
עם שדולה שהוביל רוג'ר לוי, "התעשיות הפיננסיות, תעשיות הביטוח והנדל"ן יחדיו הן התורמות הגדולות ביותר לקמפיין והמממנות הגדולות ביותר של השדולה מכל הסקטורים העסקיים [ב-1999].
הן הוציאו יותר מ-200 מיליון דולר לשדולה בנושא ב-1998, לפי המרכז לפוליטיקה אחראית..." תעשיות אלו הצליחו במאמציהן שנפרשו על שני העשורים האחרונים לבטל את חוק גלאס-סטיגל.
הטענות בעד שימור חוק גלאס-סטיגל (כפי שנכתבו ב-1987)
ניגודי עניינים בנוגע לריבית יקבעו את מדינות הענקת האשראי כהלוואה ואת השימוש באשראי כהשקעה, מה שיגרום לזילות של החוק.
בנקים לחסכונות יהיו בעלי כוח פיננסי רב, על ידי שליטתם בהון פרטי ועסקי; על היקף ההון שבידיהם להיות מוגבל, על מנת ליישם תחרותיות וחוסן לשם יצירת שוק הלוואות והשקעות.
פעולות בניירות ערך יכולות להיות בעלות סיכון ולהוביל להפסדים בקנה מידה גדול.
הפסדים כאלה יכולים לאיים על שמן הטוב של הפקדות בבנק.
בתורה, הממשלה מבטחת הפקדות ויהיה עליה להוציא הון רב אם בנקים לחסכונות יקרסו כתוצאה מנפילת ערכם של ניירות ערך.
על מוסדות העוסקים בניירות ערך להתנהל בסיכון נמוך להון שברשותם.
מכאן, שעל המנהלים של הקרנות אין לעסוק בהימורים כלכליים הנוגעים לעסקי ניירות ערך.
דוגמה לכך היא קריסת קרנות הנדל"ן שמומנו על ידי חברות אחזקה בבנקים בשנות ה-70 וה-80.
הטענות בעד ביטול החוק (כפי שנכתבו ב-1987)
בנקים לחסכונות יפעלו מעתה בשווקים פיננסיים "שאינם מפוקחים".
בשווקים אלו הבחנות בין הלוואות, ניירות ערך והפקדות הן ברורות יותר.
בשל החוק, הבנקים לחסכונות מפסידים את חלקם בשוק לתאגידים העוסקים בניירות ערך ושאינם כה מפוקחים, וכן למוסדות פיננסיים זרים שאינם מוגבלים בחוק סטיגל-גלאס.
ניתן להימנע מניגודי עניינים הנוגעים לקביעת שער הריבית על ידי אכיפת חקיקה נגדם וכן על ידי הפרדה בין הפעולות הכלכליות של נתינת אשראי לחברות בת של תאגידים פיננסיים.
פעולות ניירות הערך שבנקים לחסכונות מחפשים הן בדרך כלל בעלות סיכון נמוך מטבען, ולכן מורידות את הסיכון בפעילות ארגונים שמציעים שירותי ניירות ערך - על ידי גיוון ופיזור השקעות.
ברוב שאר העולם, בנקים לחסכונות פועלים בסמיכות ובהצלחה, הן בשירותי הבנקאות והן בשוק ניירות הערך.
מחקרים מראים שניסיונם יכול להיות מיושם על הפיקוח והמבנה הפיננסי הלאומי.
חוק דָרְסִי הוא חוק בהידרודינמיקה ובהידרולוגיה אודות זרימת נוזל במצע נקבובי, המתאר קשר בין ספיקת המים במצע נקבובי לבין גרדיאנט העומד והמוליכות ההידראולית של המצע.
החוק התגלה לראשונה על ידי המהנדס הצרפתי אנרי דרסי (Darcy) בשנים 1855-1856, שעסק בפתרון בעיות סינון מים.
בדומה לחוקים אחרים בפיזיקה (למשל חוק אוהם, חוק הדיפוזיה של פיק וכדומה) חוק דרסי הוא חוק שטף הקושר את גרדיאנט העומדים לשטף המים באמצעות קבוע (במקרה זה המוליכות ההידראולית).
כאשר מתאר את ספיקת המים, הוא שטח החתך הפנוי לזרימה, מתאר את המוליכות ההידרולית של הקרקע, ו- הוא העומד (אנרגיה ליחידת משקל) של המים בקרקע.
חוק גרשאם בניסוחו הנפוץ קובע: "כסף רע דוחק כסף טוב".
הנוסח המלא של הכלל קובע: "כסף רע דוחק כסף טוב בתנאי חוקי המטבע".
כלל זה נוסח על ידי הכלכלן האנגלי תומאס גרשאם (1519–1579) כאשר ביקש להסביר למלכה אליזבת הראשונה את היעלמות מטבעות השילינג הישנים, לאחר שאביה, המלך הנרי השמיני, ביקש להגדיל את הכנסות המדינה בכך שטבע מטבעות שילינג חדשים שבהם הוחלפה מתכת הכסף במטבע, במתכות זולות יותר.
משמעות הכלל היא כי כאשר קיימים במחזור החוקי שני סוגי מטבע בעלי ערך נקוב שווה על פי חוקי המטבע, אך ערכם הריאלי שונה, בסופו של דבר, המטבע ה"רע" (בעל הערך הריאלי הנמוך יותר) ידחק מן המחזור את המטבע ה"טוב" (בעל הערך הריאלי הגבוה יותר).
לדוגמה, מטבע עשוי כסף ידחק מן המחזור מטבע בעל ערך נקוב זהה העשוי זהב.
זאת מכיוון שהערך הריאלי של המטבע העשוי זהב גבוה יותר מהערך הנקוב של מטבע העשוי ממתכת זולה יותר.
במצב דברים זה הציבור יעדיף להשתמש לשם תשלומיו ומחייתו היומיומית במטבע ה"רע" ולאגור ולצבור את המטבע ה"טוב" שערכו גבוה יותר ועשוי עוד לעלות.
באופן זה יצאו מן המחזור מטבעות זהב ידועים כגון הקרוגראנד, והם נסחרים על פי ערך המתכת שבמטבע ולא על פי ערכם הנקוב.
בעבר נהגו אף לאגור מטבעות זהב כדי להתיך אותם וכך מטבעות אלו יצאו מן המחזור.
חוק גרשאם בא לידי ביטוי לעיתים תכופות עד ראשית המאה ה-20, אז לרוב הארצות היו מטבעות בעלי ערכים נקובים שווים אך עשויים מחומרים שונים: זהב, כסף או שטרות נייר.
חוק זה מראה שאין אפשרות לקיים לאורך זמן שני סוגי מטבע "רע" ו"טוב", כי בסופו של דבר יישאר במחזור רק מטבע אחד.
לפי חוק זה, ערך נמוך של מטבע מזרז את קצב המחזור כי הציבור ממהר להוציא את הכסף בעל הערך הירוד.
לעיתים חוק גרשאם בא לידי ביטוי אף במטבעות בעלי ערך נקוב נמוך ביותר, עם עליית ערך המתכת שממנה המטבע עשוי.
כך, לדוגמה, עד לסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 היו במחזור בארצות הברית ובקנדה מטבעות עשויים כסף; אלה יצאו מן המחזור ונאגרו בידי הציבור, עם הטבעת מטבעות בעלי ערך נקוב זהה העשויים ממתכת זולה יותר.
מאידך, יש מקרים שבהם חוק זה אינו תקף.
בתקופה של אינפלציה דוהרת וקשה (היפר-אינפלציה), ערכו של מטבע "רע" יורד כל כך, עד שהסוחרים מסרבים לקבלו ואז דווקא הוא שנדחק מן המחזור.
לדוגמה, בגרמניה של שנות ה-20 של המאה ה-20 ערכו של המארק ירד כל כך עד שיצא מהמחזור ואת מקומו תפס המטבע החדש ובעל הערך הריאלי הגדול יותר – ה"רנטן-מארק" .
חוק הרפורמה בוול סטריט והגנת הצרכן דוד-פרנק, הנקרא בפשטות חוק דוד-פרנק הוא שמה של חקיקה פדרלית בארצות הברית, אשר נחתמה כחוק בידי הנשיא ברק אובמה ב-21 ביולי 2010. החוק מיישם רפורמה ברגולציה הפיננסית בארצות הברית, אשר אושרה על ידי הקונגרס האמריקאי ה-111, שהיה בשליטת המפלגה הדמוקרטית, ועל ידי ממשל אובמה.
הרפורמה חוקקה בתגובה למיתון הכלכלי שעקב למשבר האשראי העולמי, ושווקה כשינוי המשמעותי ביותר ברגולציה הפיננסית בארצות הברית מאז השפל הגדול, כזו שלכאורה משקפת שינוי משמעותי בסביבת הרגולציה הפיננסית האמריקאית ומשפיעה על כל סוכנויות הרגולציה הפדרלית האמריקאית וכמעט כל היבט בתעשיית השירותים הפיננסיים האמריקאית.
החוק הוצע לראשונה ב-2 בדצמבר 2009 בבית הנבחרים ביוזמתו של ברני פרנק, ובוועדת הבנקאות ביוזמתו של יו"ר הוועדה, כריס דוד מקונטיקט.
לאור מעורבות שני חברי הקונגרס בהצעת החוק, הוועידה שהתכנסה להיוועץ בהצעת החוק ב-29 ביוני 2010, הצביעה בעד כינוי הצעת החוק בשמם.
המשבר הכלכלי העולמי הוביל לקריאות נרחבות לשינוי במערכת הרגולטורית בארצות הברית.
ביוני 2009 הציג הנשיא ברק אובמה הצעה ל "שיפוץ כולל במערכת הרגולציה הפיננסית בארצות הברית, שינוי שלא נראה כמוהו מאז הרפורמות שבאו בעקבות השפל הגדול".
לקראת פרסומה של הצעת החוק, הצהיר הנשיא אובמה כי היא כוללת 90% מהצעותיו בנושא.
הצעת החוק אמנם הייתה ככלל עקבית להצעתו הראשונית של הנשיא אובמה, אך כללה גם אלמנטים נוספים אשר נגעו ליישום הרפורמה, כגון חוק וולקר המטיל מגבלות על הבנקים בארצות הברית באשר למסחר בהונם העצמי.
הרפורמה שינתה את המבנה הרגולטורי שהיה קיים לפניה, במובנים כגון יצירת סוכנויות חדשות (תוך כדי איחוד והפסקת קיומן של אחרות) במאמץ לפשט את התהליך הרגולטורי, והגברת הפיקוח על מוסדות ספציפיים הנחשבים למהווים סיכון על המערכת.
במובן שהרפורמה משפיעה כמעט על כל הסוכנויות הפדרליות לרגולציה פיננסית בארצות הברית, החקיקה מייצגת שינוי באופן שבו השווקים הפיננסיים בארצות הברית יפעלו בעתיד.
עם זאת, טרם ניתן לאמוד את השפעתה המלאה של הרפורמה בשלב זה.
חוק גולדווטר-ניקולס הוא חוק פדרלי משנת 1986, המגדיר מחדש את מבנה הפיקוד של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
החוק הקרוי על שם יוזמיו, הסנאטור בארי גולדווטר וחבר בית הנבחרים ויליאם ניקולס, זכה לרוב עצום של 95 סנאטורים ללא מתנגדים ושל 327 מחברי בית הנבחרים מול 27 מתנגדים בלבד.
זהו השינוי המקיף ביותר שנערך מאז יסוד משרד ההגנה האמריקני באמצעות חוק הביטחון הלאומי משנת 1947.
המטרה העיקרית של החוק הייתה לפתור את המתח הפנימי המובנה והיריבות המבצעית בין הזרועות השונות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית אשר גרמו לכשלים מבצעיים במהלך עימותים צבאיים מאז מלחמת וייטנאם, ואשר קיבלו משנה תוקף עם כישלון הטיפול במשבר בני הערובה באיראן וכפי שבאו לידי ביטוי גם בפלישה לגרנדה.
כבר במהלך מלחמת העולם השנייה התבררה בעיית השליטה על מרכיבי הכוח הצבאי האמריקני כאשר הוראותיו של המפקד העליון-הנשיא, הועברו ממנו אל מזכיר הצי בעניין הפעילות הימית, ואל מזכיר המלחמה בעניין הפעילות ביבשה ובאוויר.
הפיקוד בפועל על הכוח הצבאי היה נתון בידי המפקדים המקצועיים של הזרועות, המוכרים כמטות המשולבים.
יו"ר המטות המשולבים ביחד עם הדרג האזרחי, שר ההגנה דיווחו ישירות לנשיא וקיבלו ממנו את הוראות הביצוע והפיקוח.
מבנה פיקודי מבוזר זה יצר פיתוח של תורות לחימה, הצטיידות, ופיתוח כוח אדם נפרד של כל אחת מהזרועות אשר למעשה לא היה כל קשר מבצעי ותכנוני ביניהן, ולא פתרה את בעיית התקשורת וחוסר היעילות המלווה בכשלים מבצעיים.
התפתחות הלוחמה המשולבת של כוחות יבשה אוויר וים במהלך שנות ה-70 של המאה העשרים חייב יצירת שינוי תפקודי של הפיקוד על הזרועות השונות במטרה ליצור אינטגרציה תפיסתית של מבנה הכוח אשר תוביל לתיאום ושילוב של הפעילות המבצעית בממדי הפעילות השונים.
השינוי החשוב ביתר שמציג החוק הוא ההגדרה מחדש של שרשרת הפיקוד על הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
על פי החוק שרשרת הפיקוד מתחילה בנשיא, ועוברת באמצעות מזכיר ההגנה ישירות אל מפקדי הפיקודים הקרביים (Unified Combatant Command (UCC)), תוך עקיפה של ראשי המטות המשולבים.
החוק מגדיר את המטות המשולבים כיועץ המקצועי של הנשיא ושר ההגנה, והאחראים על בניין הכוח, האימונים והציוד עבור הפיקודים הקרביים.
יו"ר המטות המשולבים הפך למעשה ליועץ הצבאי העליון של הנשיא ומזכיר ההגנה ושל המועצה לביטחון לאומי, ואפשר לו מבט רחב וראיה אסטרטגית כוללת של הפעילות הצבאית.
הזרועות עצמן הפכו לגופי תכנון של תורות לחימה וארגון של כח אדם, ציוד ואימונים עבור הפיקודים המבצעיים.
ראשיהן הפכו למינהלנים ולא למפקדים בפועל של כוחות קרביים.
ברוח עקרונות החוק הוקמו פיקודים קרביים המחולקים על פי גבולות גזרה קבועים על פני אזורים שונים של כדור הארץ שהם למעשה צבאות שלמים בעלי כושר פעולה עצמאי, המורכבים מכוחות אוויר יבשה ים וכן כל הכוחות תומכי הלחימה והאדמיניסטרציה הקשורים אליהם.
בנוסף אליהם הוקמו פיקודים קרביים למשימות מיוחדות ברחבי העולם כגון: תובלה, משימות מיוחדות ואסטרטגיה.
חוק האווירונאוטיקה והחלל הלאומי הוא חוק שנחקק על ידי הקונגרס של ארצות הברית ונוסח בעיקר על ידי ועדת המדע, הטכנולוגיה והחלל של בית הנבחרים של ארצות הברית.
החוק ייסד את מנהל האווירונאוטקה והחלל הלאומי של ארצות הברית הידוע בכינויו נאס"א.
החוק הוצע לאחר שיגור הלוויין ספוטניק 1 על ידי ברית המועצות ב-4 באוקטובר 1957 והוא נחתם על ידי נשיא ארצות הברית דאז, דווייט אייזנהאואר, ב-29 ביולי 1958. קודם לחקיקת החוק נחשב העיסוק בתחום החלל לתחום צבאי, בקו אחד עם תוכנית החלל הסובייטית שהייתה תוכנית צבאית.
חקיקת החוק הושפעה במידה רבה מחוסר תגובה ראויה של צבא ארצות הברית שהיה נראה כחסר יכולת להתמודד במרוץ לחלל .
החוק דרש בצורה מפורשת הקמת סוכנות חדשה עם שמונה מטרות, כולל "כינון מחקרים ארוכי טווח על היתרונות הפוטנציאליים שיושגו, ההזדמנויות לכך והבעיות הכרוכות, בניצול פעילויות אווירונאוטיקה וחלל למטרות שלום ומדע".
בנוסף להקמת נאס"א החוק ביטל את סמכויות הסוכנות הלאומית לאווירונאוטיקה (NACA) החל מ-1 באוקטובר 1958. החוק הקים גם את צוות הייעוץ האזרחי-צבאי שהוצב לאחר מכן בבסיס חיל האוויר ונדנברג שבקליפורניה שייעץ ויתאם את השימושים הצבאיים בחלל.
עד היום, תיאמה ארצות הברית את תוכניות החלל הצבאית והאזרחית בנפרד, כאשר הראשונה משגרת כלים צבאיים וכלי ריגול, ועד לחתימת האמנה למניעת ניסויים גרעיניים הייתה גם אחראית לתכנון מתקפות נגד לשיגורים הצפויים של ראשי נפץ גרעיניים לחלל על ידי ברית המועצות.
בנוסף, החוק החדש החיל שינויים נרחבים בחוק הפטנטים וקבע כי פטנטים של עובדים בנאס"א וכן פטנטים של חברות קבלן פרטיות שיובאו למסע בחלל יהיו שייכים לממשלת ארצות הברית.על ידי הפיכת הממשלה לספקית הבלעדית של טיסות חלל, החוק הרפה את הפיתוח הפרטי בתחום טיסות החלל.
מצב זה נמשך עד שהחוק עבר שדרוג על ידי חוק שיגורי החלל האזרחיים של שנת 1984, שנחקק על מנת לאפשר לחברות פרטיות להשתמש במערכות נאס"א בביצוע שיגורים לחלל.
המנטרה של תוכנית אפולו: "פנינו לשלום מכל המין האנושי" ("We came in peace for all mankind"), כפי שנכתבה על לוחית רכב הנחיתה "איגל" (Eagle – עיט) של אפולו 11 נלקחה מ"הכרזת המדיניות והמטרה" של החוק:
באנגלית מודרנית, משמעותה המילולית של המילה היא "המין הגברי", לכן על מנת למנוע אפליה מינית ולהתאים להתפתחות השפה, שונה נוסח החוק זמן קצר לאחר מכן והמילה הוחלפה במילה .
חוק דוֹלְבֶּר הוא נוסחה, הקובעת את הקשר שבין תדירות צרצור הצרצר לבין טמפרטורת האוויר.
הנוסחה נתגלתה על ידי הפיזיקאי האמריקאי עמוס דולבר (Dolbear) בשנת 1897. הנוסחה מאפשרת לחשב את הטמפרטורה לפי מספר הצרצורים של צרצר בדקה: אם הוא מספר הצרצורים בדקה ו- היא הטמפרטורה במעלות צלזיוס, אז מתקיים הקשר:
על פי המחקר כל הצרצרים מהמין הטקסונומי שדולבר בדק, מצרצרים בקצב המתואר בנוסחה, אך דולבר לא ציין את שם המין שהוא בדק.
מקובל לחשוב שהוא בדק את המין Oecanthus fultoni.
יש מעט שוני בין מיני הצרצרים בקצב צרצורם.
אולם הנוסחה של דולבר מתארת בקירוב טוב את כלל המינים, כולל את צרצר השדה המצוי.
חוק האוזר הוא טענה המוסקת מתצפית מדעית, לפיה בארצות הברית, מתום מלחמת העולם השנייה, היחס בין תקבולי הממשלה מהמס לתוצר הלאומי הגולמי שווה תמיד בקירוב ל-19.5%.
שינויים קיצוניים במס ההכנסה השולי לא שינו מהותית את היחס.
לאורך ההיסטוריה בארצות הברית מהשנה הפיסקלית 1946 ועד סוף השנה הפיסקלית 2007 היו בממוצע תקבולי הממשלה 17.9% מתוך התל"ג והם נעו בטווח שבין 14.4% ל-20.9%.
המשפט נהגה לראשונה ב-1993 על ידי וילאם קורט האוזר, חוקר כלכלה מסן פרנסיסקו.
במקור הוא כתב: "לא משנה מה היה שיעור המס באמריקה אחרי מלחמת העולם השנייה, תמיד התקבולים היוו בקירוב 19.5% מהתוצר הלאומי הגולמי".
האוזר התייחס במאמרו לרעיונו של ארתור לאפר, עקומת לאפר.
שני הרעיונות מאוד דומים זה לזה, אך בעוד עקומת לאפר היא ייצוג תאורטי – חוק האוזר הוא משפט אמפירי.
ב-20 במאי 2008, כתב דויד רנסון בוול-סטריט ז'ורנל מאמר בו הוא הראה שלמרות ששיעור המס מ-1950 עד 2007, נע במרווחים גדולים מאוד - מ-28% עד ל-19%, התקבולים עדיין היו בקירוב 19.5% מהתל"ג.
הכתב גם הוסיף: "כלכלת המיסוי תגסוס עד שכלכלנים יוכלו להסביר את חוק האוזר.
אם ברצונינו להתקדם אין ברירה אלא להתמודד עם הנתונים האלה, להתייחס לעובדות, ולשלב אותן כך שיהיו נקודת הפתיחה של הידע המקובל."
אולם תקבולי המס ב-2009 היו 15% מהתוצר הלאומי הגולמי.
תקבולים אלו היו הנמוכים ביותר ביחס לתל"ג בחמישים השנה האחרונות, והיו נמוכים מההערכה שחוק האוזר הציע.
הקרן למורשת הצהירה שהמשבר האחרון פגע בתקבולים קשות, והוריד אותם משמעותית מתחת לממוצע ההיסטורי.
דניאל מיטשל, כותב טורים באתר forbes.com, טען שחוק האוזר תקף בארצות הברית רק מאחר שהמס שנלקח בארצות הברית לא כולל מס מכירות אלא רק מס לפי המערכת הפדרלית בניגוד למדינות מערביות אחרות.
בנוסף הוא טוען שארצות הברית ירשה מערכת מיסוי פרוגרסיבית יותר.
לכן, הוא מסכם החוק משקף תופעה מקומית הנובעת מתנאים פוליטיים ספציפיים ולא אמת גלובלית ואבסולוטית – שהרי אם תשתנה המדיניות ויחוקקו בארצות הברית מס ערך מוסף כלל זה לא ישמר.
מייק קימל, כלכלן שכתב לאתר Angry Bear הצהיר שחוק האוזר מטעה כשהוא מטאטא הבדלים גדולים מתחת לשטיח.
הוא כתב שתקבולי המיסים גדלו בשנים שלאחר הגדלת שיעור המס, וקטנו בשנים שלאחר קיצוצים במס.
לאחר מכן הוא טוען שהעלאה בשיעור המס מעלה את תקבולי הממשלה מהמס, ושקיצוצים אינם מביאים להעלאה בתקבולי הממשלה מהמס.
זובין ז'לווה, כתב באתר Portfolio.com, ביקר את עורך הוול סטריט ז'ורנל, על כך שלא התחשב מספיק בהפרדה בין ביטוח לאומי, ובין מס רגיל (מס הכנסה ומס חברות לדוגמה).
מאחר שכספי הביטוח הלאומי עוברים ישר אל קרנות הנאמנות של הביטוח הלאומי, הפדיון שמיועד ללכת לפנסיה למעשה קטן ב-50 שנה האחרונות.
ז'לווה מסביר זאת על ידי ירידה של התקבולים ממס החברות, שפעם היה יותר מ-5% מהתוצר הלאומי הגולמי, כשהיום הוא פחות מ-2%.
ז'לווה משתמש בטיעונים אלו כדי לבקר את הפרשנות שדויד רנסון נתן לחוק.
רנסון משתמש בחוק כדי לטעון שהעלאת המס על העשירים אינה אפקטיבית להגדלת תקבולי הממשלה.
הכתב יונתן צ'אייט כתב ב"רפובליקה החדשה", ש"התנודות די קיצוניות" על התנודות ביחס שבין תקבולי המס לתוצר הלאומי לאורך השנים.
הוא טען שממשלת קלינטון ובוש קיבלו פדיונות גדולים.
אך בשל קיצוצי המס של בוש התקבולים ירדו משמעותית.
לכן הוא מכנה את המס השטוח "מזימה".
חוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד, התשמ"ז-1987 אושר בכנסת ב-17 במרץ 1987, ובוטל עם כניסתו לתוקף, ב-1 באפריל 2004, של חוק גיל פרישה, שכולל הוראה המחליפה את חוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד.
החוק קבע: "נקבע בהסכם קיבוצי גיל פרישה לעובדת הנמוך מגיל פרישה שנקבע בו לעובד, תהא לעובדת זכות, על אף האמור באותו הסכם קיבוצי, לפרוש מעבודתה בכל גיל שבין גיל הפרישה שלה ובין גיל הפרישה שנקבע לעובד" (סעיף 2 לחוק).
בחוקים המסדירים את גיל הפרישה בשירות המדינה נקבע גיל פרישה שווה לנשים ולגברים.
מחוץ לשירות המדינה נקבע גיל הפרישה בעיקר בהסכמים אישיים, שיצרו הבחנה בין נשים לגברים, וקבעו את גיל הפרישה כ-60 שנים לאישה ו-65 שנים לגבר.
הבחנה זו נדונה בוועדות ציבוריות אחדות, שהמליצו על קביעת גיל פרישה אחיד וגמיש לנשים ולגברים, אך המלצות אלה לא מומשו.
ד"ר נבו פנתה בתביעה לבית הדין האזורי לעבודה ואחר כך לבית הדין הארצי לעבודה לאפשר לה להמשיך בעבודתה עד גיל 65. בדצמבר 1986 דחה בית הדין הארצי לעבודה את בקשתה.
בעקבות הפניית תשומת הלב הציבורית לאפליה זו הגישו חברי הכנסת חיים רמון, שולמית אלוני ושרה דורון את הצעת חוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד.
דברי ההסבר להצעת החוק נימקו את הצורך בחוק:
גיל הפרישה המוסדר היום בהסכמים קיבוציים, גורם לאפליה בין גברים ונשים בכך שעובדת נאלצת לפרוש מעבודתה ברוב המקרים חמש שנים לפני גיל הפרישה של העובד.
חובת הפרישה המוקדמת של העובדת פוגעת במישרין באפשרויות קידומה בעבודה, בהשתכרותה, ובאפשרותה לצבור זכויות פנסיוניות.
מטרת החוק המוצע היא לבטל את האפליה הקיימת בעניין זה ולקבוע גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד.
יחד עם זאת מוצע לאפשר לעובדת, לפי רצונה, לשמור על זכותה לפרוש מעבודתה לפני גיל הפרישה האחיד, אם יש לה זכות כזו לפי ההסכם הקיבוצי החל עליה.
חוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד לא חל על המקרה של ד"ר נבו (שהגיעה לגיל פרישה קודם לחקיקת החוק).
היא עתרה לבג"ץ נגד בית הדין הארצי לעבודה, וב-1990 פסק בג"ץ שגיל הפרישה השונה יבוטל.
על חקיקתו של חוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד במהלך הדיון המשפטי בעניינה של ד"ר נבו העירה פרופ' נילי כהן:
הסעיף העיקרי בחוק קובע: "נקבע בהסכם קיבוצי גיל פרישה לעובדת הנמוך מגיל פרישה שנקבע בו לעובד, תהא לעובדת זכות, על אף האמור באותו הסכם קיבוצי, לפרוש מעבודתה בכל גיל שבין גיל הפרישה שלה ובין גיל הפרישה שנקבע לעובד".
"הסכם קיבוצי" מוגדר בחוק זה "לרבות צו הרחבה לפי חוק הסכמים קיבוציים, התשי"ז-1957, ולרבות הסדר קיבוצי" זו הגדרה מרחיבה, הכוללת למעשה כל הסדרה קיבוצית של גיל הפרישה.
עם זאת, הסעיף אינו חל על הסכם אישי שבו נקבע לעובדת גיל פרישה נמוך מזה שנקבע בהסכמים החלים על גברים.
בחוק גיל פרישה נסגרה פרצה זו, בקביעה שבסעיף 4 לחוק "הגיל שבהגיעו אליו ניתן לחייב עובד לפרוש מעבודתו בשל גילו, הוא גיל 67 לגבר ולאישה".
במדע המדינה, חוק דוברז'ה קובע כי במערכת בחירות רובנית בחירות אזוריות חד-נציגיות נוטות ליצור מערכת דו-מפלגתית.
באופן משלים, במערכת בחירות יחסית ובמערכת הרובנית המאפשרת סיבוב שני כאשר אין זוכה בחצי מהאלקטורט תתקיים מערכת רב-מפלגתית.
הגילוי של נטייה זו מיוחסת למוריס דוברז'ה, סוציולוג צרפתי שתיאר את הנטייה במספר מאמרים שפרסם במהלך השנים 1950–1960. מחקרים נוספים בנושא החלו לתאר את האפקט כחוק או עיקרון.
החוק של דוברז'ה מצביע על קשר או סינתזה בין המערכת המפלגתית לבין שיטת הבחירות: בעוד שייצוג יחסי יוצר את התנאים הנדרשים להתפתחות של מפלגות, מערכת רובנית דוחקת לשוליים מפלגות קטנות.
כתוצאה מכך נוצרת התופעה המוכרת כמערכת דו-מפלגתית.
בפועל ברוב המדינות המקיימות מערכת בחירות רובנית קיימות יותר משתי מפלגות.
כך בעוד שבארצות הברית קיימות שתי מפלגות דומיננטיות, בבריטניה, בקנדה ובהודו קיימים באופן עקבי בתי נבחרים רב-מפלגתיים.
אריק דיקסון וקן שקבה טוענים כי קיים כוח נגדי לחוק דוברז'ה.
ברמה הלאומית, מערכת רובנית אומנם מעודדת יצירה של מערכת דו-מפלגתית, אבל במחוזות ריבוי שסעים חברתיים והצורך ברוב מוחלט יכול להוביל להצלחה של יותר משתי מפלגות ברמה הארצית.
בשיטת בחירות רובנית מתפתחת לעיתים תכופות מערכת דו-מפלגתית.
בשיטה זו, לבוחרים ניתנת אפשרות לבחור במועמד יחיד מתוך מספר מועמדים במחוז, המתחרים על מושב יחיד.
כיוון שרק המועמד בעל מספר הקולות הגדול ביותר נבחר, נוצרים תנאים המתגמלים את שתי המפלגות הגדולות והיכולים להרתיע צדדים שלישיים מלהתמודד.
דוברז'ה מצביע על שתי סיבות לכך שמערכת בחירות רובנית חד-נציגית מעודדת יצירה של שתי מפלגות גדולות בלבד.
הראשונה, כתוצאה מאיחוד כוחות של המפלגות הקטנות המתמודדות כמפלגה יחידה, והשנייה היא העדפה של הבוחרים שלא להצביע למפלגות בעלות סיכוי קטן לזכות.
במכניקת הזורמים ואוקיינוגרפיה פיזיקלית, חוק גרין מתאר את ההתפתחות של גלי כבידה בלתי נשברים המתקדמים במים רדודים בעלי עומק משתנה.
החוק נקרא על שם ג'ורג' גרין.
בצורתו הפשוטה ביותר, החוק קובע שבעבור חזיתות גלים מישוריות, מתקיים:
כאשר ו- הם גובהי הגל (פעמיים האמפליטודה שלו) בשני מיקומים שונים - 1 ו-2 בהתאמה - בהן הגל חולף, ואילו ו-
הם עומק המים באזורים אלו.
חוק גרין מיושם לעיתים קרובות בהנדסת חופים לצורך מידול של גלים ארוכים שחווים תהליך גידול בגובהם לקראת הגעתם לחוף.
כיוון שגלי צונאמי נחשבים לגלי מים רדודים לאורך כל הנתיב שלהם (בניגוד לגלי ים רגילים שנחשבים לגלי מים רדודים רק עם התקרבותם לחוף), גלים אלו גדלים בגובהם בהתאם לחוק זה כשהם מתקדמים (והתקדמותן נשלטת על ידי
אפקטים של שבירה ועקיפה) לאורך האוקיינוס ובמעלה המדף היבשתי.
חוק גרין אם כן מנבא היטב את הגידול העצום בגובה הצונאמי עם ההתקרבות לחוף; יחס הגידול של הגל בפאתי החוף שווה בקירוב לשורש הרביעי של עומק האוקיינוס באזור בו נוצר הצונאמי.
בהתייחס לגלי ים רגילים, יש לציין כי קרוב מאוד לחוף מתחילים להתרחש אפקטים לא-ליניאריים משמעותיים וחוק גרין אינו תקף יותר.
חוק גרין תקף רק במקרה של שינוי עומק הדרגתי; במקרה של אי רציפות בעומק המים (כמו מדרגה בקרקעית) רק חלק מן האנרגיה של הגל תעבור לאזור הרדוד, בעוד החלק הנותר יוחזר מקו הגבול בין האזור העמוק לאזור הרדוד - תתרחש החזרה חלקית של גל המים מקו הגבול.
לפיכך, גל מים רדודים שהגיע לחוף לאחר שחלף על פני אזור של קפיצה בעומק יגיע עם אנרגיה פחותה, ועל כן יהיה בעל גובה נמוך ממה שמנבא חוק גרין.
החוקים שמנבאים מה תהיה אמפליטודת הגל המוחזר והגל העובר דומים מאוד לחוקים מתורת הגלים הנוגעים למעבר גל בן שני תווכים בעלי עכבות שונות; תחת ההנחה של גלי מים רדודים, מהירות הגל בשני האזורים תלויה רק בעומק המקומי, כך שניתן לייחס לכל אזור עכבה משלו.
חוק גרין אינו תקף גם במקרה של חוף בעל תלילות גבוהה מאוד, גם אם אין קפיצה בעומק המים.
ההסבר לכך מתבסס על אפקטים לא ליניאריים הקשורים בגלי מים.
לפי החוק הזה, שמבוסס על ליניאריזציה של גלי כבידה במים רדודים, השינוי בממדים של גל, דהיינו גובה הגל , בעבור גל מתקדם במים עם עומק ורוחב (במקרה של גל בתעלה), מקיים:
באופן שקול, בהינתן שני חתכים של תעלה, שנסמנם 1 ו-2, גובה הגל בחתך 2 הוא:
למשל, כאשר העומק קטן בפקטור שש עשרה, הגלים נעשים גבוהים פי 2. וגובה הגלים מוכפל כאשר רוחב התעלה קטן בהדרגה לרוחב קטן פי ארבעה.
כאשר כיוון התקדמות הגלים ניצב לחוף ישר, ותוואי הקרקעית הוא כזה שקווי העומק מקבילים לחוף, ניתן להתייחס ל- כאל קבוע.
בעבור גלים ארוכים שחווים שבירה (שינוי כיוון התקדמות הגל עקב שינוי עומק המים), ניתן לפרש את הרוחב כמרחק בין הקרניים המייצגות את חזיתות הגלים.
התעקמות הקרניים (והשינויים במרווחים ביניהן) נגזרת מקירוב האופטיקה הגאומטרית להתקדמות של גלים ליניאריים.
במקרה של קווי עומק מקבילים לחוף בעיית החיזוי של כיוון התקדמות הגלים נעשית פשוטה בהרבה וניתנת לפתרון מלא בעזרת חוק סנל.
אפקטים של שבירת גלים עקב תוואי הקרקעית יכולים להשפיע מאוד על התנהגות הגלים, והם בעלי חשיבות מכרעת לעוסקים בסוגים שונים של ספורט ימי.
למשל, לעיתים בחוף אחורי של אי נוצר אפקט צליפה שמגביר משמעותית את גובה וחוזק הגלים, בדומה מאוד לאפקט האופטי של עדשה מרכזת על קרני אור מקבילות.
המשוואה המתארת את האפקטים המשולבים של עקיפה ושבירה עקב תוואי הקרקעית נקראת משוואת Mild-slope , והיא שימושית מאוד בהנדסת חופים לצורך חיזוי של שדה הגלים באזורי החוף, כגון בסמוך לנמלים או למכשולים מלאכותיים כמו שוברי גלים.
במקרה של תעלה ברוחב קבוע, חוק גרין קובע שגובה הגל עומד ביחס ישר להופכי של השורש הרביעי של עומק המים.
היוריסטיקה לקבלת חוק גרין מתבססת על הקביעות של שטף האנרגיה האופקי של גלים ארוכים (מכפלת צפיפות האנרגיה במהירות החבורה ברוחב התעלה):
כאן היא מהירות החבורה (ששווה למהירות המופע במים רדודים) ו- היא צפיפות האנרגיה הממוצעת של הגל.
חוק דולון–פטי הוא חוק תרמודינמי שהוצע בשנת 1819 על ידי הפיזיקאים הצרפתים פייר לואי דולון ואלכסיס תרז פטי, וקובע את הביטוי הקלאסי עבור קיבול חום מולרי של יסודות כימיים מסוימים.
שני המדענים מצאו ניסיונית שקיבול החום ליחידת מסה (קיבול החום הסגולי) של מספר יסודות היה קרוב לערך קבוע, לאחר שהוכפל במספר המייצג את המשקל אטומי היחסי המשוער של היסוד.
המשקלים האטומיים הללו הוצעו זמן קצר לפני כן על ידי ג'ון דלטון, ותוקנו על ידי יאקוב ברצליוס.
במונחים מודרניים, דולון ופטי גילו כי קיבול החום של מול של יסודות מוצקים רבים הוא כ-3R, כאשר R הוא קבוע מודרני הנקרא "קבוע הגזים".
דולון ופטי לא היו מודעים לקשר ל-R, משום שהקבוע הזה טרם הוגדר מהתאוריה הקינטית של הגזים, שפותחה מאוחר יותר.
הערך של 3R הוא כ-25 ג'אול לקלווין.
בעיקרו של דבר, דולון ופטי גילו כי זה קיבול החום של מספר יסודות מוצקים לכל מול של אטומים שהכילו.
התאוריה המודרנית של קיבול חום של מוצקים קובעת כי הוא נובע מתנודות סריג במוצק.
תאוריה זו פותחה לראשונה בצורה גסה מתוך הנחה זו על ידי אלברט איינשטיין ב-1907. לפיכך, מודל המוצק של איינשטיין נתן בפעם הראשונה סיבה לכך שחוק דולון–פטי צריך להיות מנוסח במונחים של קיבול החום הקלאסי של גזים.
צורה שקולה לניסוח של חוק דולון-פטי במונחים מודרניים היא שללא תלות בטיבו של החומר, קיבול החום הסגולי c של יסוד מוצק (הנמדד בג'אול לקלווין לקילוגרם) שווה ל-3R/M, כאשר R הוא קבוע הגזים (הנמדד בג'אול לקלווין למול) ו-M היא המסה המולרית (הנמדדת בקילוגרם למול).
לפיכך, קיבול החום המולרי של יסודות רבים הוא 3R.
הצורה הראשונית של חוק דולון-פטי:
כאשר c הוא קיבול החום הסגולי, M היא המסה המולרית שהייתה מקובלת באותה התקופה, ו-K הוא קבוע חדש הידוע כיום כשווה לכ-3R.
במונחים מודרניים המסה m מחולקת במסה האטומית M שווה למספר המולים N.
לפיכך, כאשר נשתמש ב-C לציון קיבול החום הכולל, וב-c לקיבול החום הסגולי:
לפיכך, קיבול החום של מרבית המוצקים הגבישיים הוא 3R למול חומר.
דולון ופטי לא ניסחו את החוק במונחים של קבוע הגזים R (שלא היה ידוע בזמנו).
תחת זאת, הם מדדו את ערכי קיבול החום (ליחידת מסה) של חומרים שונים וגילו שהם קטנים יותר עבור חומרים בעלי מסה אטומית גדולה יותר, כפי שנחזתה על ידי דלטון ואטומיסטים מוקדמים נוספים.
דולון ופטי גילו שכאשר קיבול החום מוכפל במסות האטומיות המשוערות הללו, הערך החדש של קיבול החום (קיבול החום למול במונחים מודרניים) כמעט והיה קבוע, ושווה לערך שזוהה לימים בתור 3R.
במונחים מודרניים אחרים, קיבול החום חסר הממדים שווה ל-3.
לצורך יישומים כימיים, חוק דולון-פטי ניתן בצורה מקורבת על ידי הקשר:
מסה אטומית × קיבול חום סגולי = 6.4
על אף פשטותו, חוק דולון-פטי מאפשר תחזית טובה למדי עבור קיבול החום הסגולי של יסודות מוצקים רבים בעלי מבנה גבישי פשוט יחסית, בטמפרטורות גבוהות.
זאת משום שבתאוריה הקלאסית של קיבול החום, קיבול החום של מוצקים מתקרב למקסימום של 3R למול אטומים בגלל שסך כל דרגות החופש הוויברציוניות מסתכמות ל-3 דרגות חופש לאטום, כל אחת מתאימה לאיבר ריבועי של אנרגיה קינטית ולאיבר ריבועי של אנרגיה פוטנציאלית.
מעקרון החלוקה השווה, הממוצע התרמי של כל איבר ריבועי הוא 1⁄2kT, או 1⁄2RT למול (ראה פיתוח למטה).
מוכפל בשלוש דרגות החופש ובשני האיברים לכל דרגת חופש, זה מסתכם לאנרגיה כוללת של 3RT למול, ולקיבול חום של 3R למול.
חוק דולון-פטי נכשל בטמפרטורת החדר עבור אטומים קלים הקשורים בקשרים חזקים זה לזה, כמו בבריליום מתכתי או בפחמן בצורת יהלום.
במקרים אלה הוא מנבא קיבולי חום גבוהים מאלה הנמדדים, כאשר ההפרש נגרם מכך שאופני תנודה וויברציוניים של חומרים אלה (שהם בעלי אנרגיה גבוהה) אינם מאוכלסים בטמפרטורת החדר.
בתחום טמפרטורות נמוך מאוד (קריוגני), כאשר הטבע הקוונטי של אחסון האנרגיה בכל המוצקים מתבטא באופן גדול יותר ויותר, החוק נכשל לכל החומרים.
עבור קריסטלים בתנאים כאלה, מודל דביי מהווה תיאור טוב של המערכת.