tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחבל שנשלל רישיונו לישיבת קבע בישראל יגורש, בתום ריצוי מאסרו, לשטחי הרשות הפלסטינית.
לאחר מלחמת ששת הימים סיפחה ישראל את מזרח ירושלים והעניקה לתושביה מעמד של תושבי קבע בישראל.
על פי תקנות הכניסה לישראל, תושב קבע מאבד את מעמדו אם שהה מחוץ לישראל מעל 7 שנים, אפילו אם הגיע לביקורי מולדת במהלך התקופה.
מאבד את מעמד התושבות גם מי שעבר לגור ביישוב סמוך בגדה המערבית.
קריטריונים אלה הביאו לשלילת תושבות והרחקה מירושלים של לפחות 14,416 מזרח ירושלמים עד 2014. מדיניות זו מכונה על ידי מבקריה הטרנספר השקט.
מקרים נודעים של הטלת איסור על כניסת אדם לישראל
מקרים אחדים של הטלת איסור על כניסת אדם לישראל זכו לפרסום רב:
ביולי 1962 גורש מישראל לארצות הברית רוברט סובלן, יהודי-אמריקני שהורשע בארצות הברית בריגול למען ברית המועצות ונידון למאסר עולם.
בתחילת שנות ה-70 ניסה מאיר לנסקי לעלות לישראל עקב חקירה שנפתחה נגדו בארצות הברית, אך לא ניתן לו אישור לכך בשל עסקיו הבלתי חוקיים, כמו גם בשל לחצה של ממשלת ארצות הברית.
הוא כשל בעתירה לבג"ץ בה נקבע שחרף חפותו בדין הפלילי, נוכח הראיות הרבות שנצברו הוא "עלול לסכן את שלום הציבור" ולכן לא יוכל לעלות.
בפברואר 1989 אסרה מדינת ישראל, בהוראת שר הפנים אריה דרעי, את כניסתו של מייסד תנועת "אימן" ריימון ארמין לישראל.
בדיון בבג"ץ הודה נציג משרד הפנים כי השר אריה דרעי מימש את סמכותו על פי חוק הכניסה לישראל באופן שרירותי (החוק מעניק לשר סמכות לאסור כניסה ללא נימוק), בגלל שלתפיסתו "האימן" היא כת.
ביוני 2004 נאסרה כניסתו של העיתונאי הבריטי פיטר הונאם מהעיתון "סאנדיי טיימס", עקב קשריו עם מרדכי ואנונו, שהובילו לפרסום מידע סודי על הקריה למחקר גרעיני - נגב.
במאי 2008 נאסרה כניסתו של פרופ' נורמן פינקלשטיין, יהודי אמריקאי שמתח ביקורת על שליטת ישראל בשטחי יש"ע.
באפריל 2012 נמנעה כניסתו של הסופר הגרמני גינטר גראס, בנימוק הפורמלי ששירת באס אס, אך למעשה עקב שיר שבו טען שמדיניות הגרעין של ישראל מהווה איום על השלום העולמי.
באפריל 2018 ניתנה הוראה למנוע את כניסת ראש עיריית דבלין, שהיה בדרכו לראמאללה, עקב קשריו ל-BDS.
באוקטובר 2018 נמנעה כניסתה לישראל של לארה אל-קאסם, סטודנטית אמריקאית שהגיעה לישראל לשם לימודים באוניברסיטה העברית בירושלים, בנימוק שהיא פעילת BDS.
אך בעקבות ערעור לבג"ץ על ההחלטה היא קיבלה אישור כניסה.
חוק הטריוויאליות של פרקינסון (מאנגלית: Parkinson's Law of Triviality), הידוע גם כ-"bikeshedding" או "דוגמת סככת האופניים", הוא טענה מהספר חוק פרקינסון לפיה דיונים על נושאים חשובים יסתיימו במהירות ואילו דיונים על נושאים פשוטים יכולים להימשך זמן רב.
הנימוק לכך, לפי פרקינסון, הוא שרוב האנשים אינם מבינים בנושאים מורכבים, ועל כן נוטים לקבל החלטות לגביהם בלי לדון בפרטים.
לעומת זאת נושאים פשוטים (ולכן, בדרך כלל, מעוטי חשיבות) מעלים דיון שבו כל אחד מהמשתתפים יכול לכאורה להוכיח את יכולותיו, וכתוצאה להאריך את הדיון עד למאוד.
בתחומי המחשבים ידוע תואר הגנאי bikeshedding (או אזכור "צבע סככת האופניים") להיסחפות לדיון ארוך בנושא שולי בעקבות הודעה של פול הנינג-קאמפ ברשימת הדיוור של מפתחי FreeBSD בוויכוח כזה.
חוק המחשבים, התשנ"ה–1995 אושר בכנסת השלוש עשרה ב-17 ביולי 1995 והוא קובע עבירות מחשב.
בתיקון עקיף עסק החוק בהתאמת דיני הראיות לשימוש בפלטי מחשב ובהוראות לעניין חיפוש במחשב.
הצעת חוק המחשבים הוגשה על ידי הממשלה בעקבות עבודתו של צוות בין-משרדי ובין-תחומי שמינה שר המשפטים.
החוק אושר בכנסת השלוש עשרה ב-17 ביולי 1995, ונכנס לתוקף שלושה חודשים מיום פרסומו, ב-25 באוקטובר 1995. מאז חקיקתו תוקן החוק רק פעם אחת, ביולי 2012, והוחלף בו סעיף 6, הקובע פעולות אסורות בתוכנה.
מחשב מוגדר בחוק זה: "מכשיר הפועל באמצעות תוכנה לביצוע עיבוד אריתמטי או לוגי של נתונים, וציודו ההיקפי, לרבות מערכת מחשבים, אך למעט מחשב עזר".
מחשב עזר הוגדר בחוק כ"מחשב המסוגל לבצע פעולות חישוב אריתמטיות בלבד ופעולות הכרוכות בביצוע פעולות כאמור", כלומר מחשבון.
הגדרת מחשב היא הגדרה רחבה הכוללת בתוכה גם טלפון חכם ומחשב לוח, שהומצאו שנים לאחר חקיקת החוק.
בנוסף קובע החוק שהפרעה שלא כדין לשימוש במחשב או בחומר מחשב, ומחיקת חומר מחשב, גרימת שינוי בו או שיבושו בכל דרך אחרת, שלא כדין, הם עוולה המאפשרת הגשת תובענה לפי פקודת הנזיקין.
במסגרת חקיקתו של חוק זה תוקנה פקודת הראיות, ונקבעו בה התנאים לקבילותו של פלט מחשב כראיה, ותוקנה פקודת סדר הדין הפלילי (מעצר וחיפוש) כך שתאפשר גם חיפוש במחשב.
חוק הירושה השני הוא חוק שחוקק על ידי הפרלמנט של אנגליה ב-1536, בתקופת הנרי השמיני מלך אנגליה.
הוא נקרא באופן רשמי חוק הנוגע לירושה של הכתר וגם ידוע כירושת הכתר: חוק הנישואים 1536.
החוק נחקק לאחר ההרשעה וההוצאה להורג של אן בולין והסיר את בתה, אליזבת ואת מרי, בתו של הנרי מאשתו הראשונה קתרין מאראגון, מסדר הירושה.
הוא החליף את חוק הירושה הראשון, שהכריז על מרי כבלתי חוקית ועל אליזבת כיורשת החוקית האמיתית של הנרי.
חוק חדש זה הכריז שגם אליזבת הייתה ממזרה.
כתוצאה מהחוק, הנרי נשאר ללא צאצא חוקי שיירש את הכתר לאחר מותו, מצב שהיה תקף עד שבנו, אדוארד, נולד באוקטובר, 1537.
היות שלהנרי לא היה נצר חוקי בזמן העברת החוק, החוק העניק להנרי "כוח וסמכות מלאים" לבחור מי יירש אותו במקרה שהוא ימות ללא יורש ביולוגי, באמצעות ציון שמו של יורשו בכתב הרשאה או בצוואתו.
החוק גם קבע שהמעשים הבאים ייחשבו לבגידה: כל המפריע ליורש שייבחר לרשת את הכתר, או כל האומר ששני נישואיו הראשונים של הנרי לקתרין מאראגון ולאן בולין היו תקפים, או שנישואיו השלישיים לג'יין סימור לא תקפים, או שאחת מבנותיו היא חוקית ובן שיולד מנישואיו השלישיים הוא בלתי חוקי.
החוק גם דרש מנתיניו של הנרי להישבע לתמוך בחוק וקבע שסירוב לשבועה יחשב כבגידה.
מי שיואשם בבגידה על פי החוק, לא יזכה למקלט ובנוסף לעונש המוות שיוטל עליו, כל מי שיואשם בהפרעה לירושה של הכתר, יפסיד את זכות התביעה שלו לכתר, במקרה והיא קיימת.
החוק גם קבע שביקורת נגד גזר דין המוות שהוטל על תומאס מור ייחשב כבגידה על פי חוק הבגידה 1534. לבסוף, החוק קבע שכל ניסיון לבטל את החוק ייחשב כבגידה.
החוק הוחלף ב-1543 על ידי חוק הירושה השלישי שהחזיר את בנותיו של הנרי לסדר הירושה לכתר, אבל לא השיב את החוקיות שלהן על כנה.
חוק הירושה הראשון בתקופת שלטונו של הנרי השמיני הועבר על ידי הפרלמנט האנגלי במרץ 1534. החוק נקרא באופן רשמי חוק הירושה לכתר 1533; לעיתים קרובות הוא מתוארך ב-1534, היות שהוא הועבר בשנה הקלנדרית הזו.
אולם, לוח השנה החוקי שהיה בשימוש באותו זמן תארך את תחילת השנה ב-25 במרץ ולפיכך החשיב את החוק ב-1533.
החוק הפך את הנסיכה שטרם נולדה, אליזבת, בתו של הנרי השמיני מאן בולין, ליורשת האמיתית לכתר על ידי כך שהכריז על מרי, בתו של המלך מקתרין מאראגון כממזרה.
החוק גם דרש שכל הנתינים, במידה ויצוו עליהם, ישבעו להכיר בחוק הזה כמו גם בעליונות המלך.
על פי חוק הבגידה 1534, כל מי שיסרב להישבע יואשם בבגידה.
החוק הוחלף מאוחר יותר על ידי חוק הירושה השני, שהפך את אליזבת לבלתי חוקית ולאחר מכן בחוק הירושה השלישי, שהחזיר את שתי האחיות לסדר הירושה.
חוק הלורדים הרוחניים (נשים) Act 2015) הוא חוק של הפרלמנט הבריטי.
החוק קובע כי במהלך עשר שנים מכניסת החוק לתוקף, כל מושב של לורד רוחני שהתפנה, יתפס על ידי אישה בעלת הסמכת בישוף, העומדת בתנאי הכהונה לתפקיד לורד רוחני, אם ישנה לפחות אחת כזאת.
החוק נחקק לאחר כניסתה לתוקף של תקנת הבישופים (קידוש והסמכת נשים) (2015), אשר אפשרה מינוי נשים לתפקיד בישופה בכנסייה האנגליקנית.
חוק המאבק בטרור, התשע"ו-2016 הוא חוק הקובע ענישה מחמירה למחבלים ואנשים החברים בארגוני טרור.
כן קובע החוק ענישה לאנשים המביעים תמיכה בטרור או הזדהות עם ארגון טרור.
החוק מסדיר את נושא ההכרזה על ארגון כארגון טרור ואת השימוש במעצר מנהלי.
בנוסף להחמרת ענישה על עבירות טרור, החוק מחליף תקנות רבות שהיו חלק מתקנות ההגנה (שעת חירום).
החוק אושר בכנסת ביוני 2016, ונכנס לתוקף ב-1 בנובמבר 2016.
מוסבר הקושי במאבק בטרור אויב רב–פנים הפועל באמצעים שונים ובשיטות מגוונות.
בפרט מתייחסים למאבק בטרור המאורגן, אשר זוכה לתמיכה ציבורית ולכן מקשה על איסוף ראיות לצורך העמדה לדין.
הצעדים המוצעים: החוק מציע כלים משפטיים בתחום המשפט הפלילי והציבורי, שמטרתן למנוע את קיום ופעילות ארגוני הטרור, לסכל את פעילותם, לפגוע בתשתית הארגונית והפיננסית, לתפוס את המחבלים ולהביאם לדין.
תהליך החקיקה נעצר עם התפזרות הכנסת השמונה עשרה.
בכנסת ה-19 הוחל עליה דין רציפות, אך גם אז לא הושלמה חקיקתה.
בספטמבר 2015, קידום הצעת החוק חודש על ידי שרת המשפטים איילת שקד, אז עברה הצעת החוק המחודשת בקריאה ראשונה, כאשר לאחריה התקיימו מספר דיונים לניסוחה.
במהלך 30 הדיונים שהתקיימו בוועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת, הגישה האופוזיציה 165 הסתייגויות כנגד הצעת החוק.
ב-30 במאי 2016 השלימה ועדת החוקה גיבוש של הצעת חוק, שבה שולבו חמש הצעות חוק לקראת הבאתה להצבעה בקריאה שנייה ושלישית, לאחר שדחתה את כל ההסתייגויות נגדה.
ב-15 ביוני 2016 אושר החוק בקריאה שנייה ושלישית ברוב של 57 חברי כנסת מול 16, והוא נכנס לתוקף ב-1 בנובמבר 2016.
חוק המאבק בטרור נועד להחליף את מרבית החוקים והפקודות אשר הסדירו את עבודת מערכת הביטחון למאבק בטרור.
בהתאם לכך, במקביל לכניסתו לתוקף יבוטלו פקודת מניעת טרור, ו, וכן בוטלו רבים מסעיפי תקנות ההגנה (שעת חירום) שמרביתם מתקופת המנדט הבריטי.
בנוסף תוקנו חוקים קיימים, בהם חוק העונשין, חוק המרשם הפלילי ותקנת השבים, פקודת בתי הסוהר ועוד.
ככלל, החוק מרחיב את ההגדרה של ארגון טרור ושל פעילות טרור, ומחמיר את העונשים על המעורבים ועל המסייעים לפעילות כזו.
החוק מאפשר להגדיר ארגוני צדקה כארגוני טרור אם נמצאת זיקה ביניהם לפעילות טרור, וגם קובע עונש למי שמביע הזדהות פומבית עם ארגון טרור.
כמו כן, החוק מגדיר לראשונה עבירות פליליות חדשות, כמו חפירת מנהרה לצורכי טרור או קריאה ישירה למעשה טרור, עליה צפוי עונש מאסר של שלוש שנים, בלי שתידרש הסתברות לביצוע מעשה בעקבות הקריאה.
במידה ומדובר באיום בביצוע עבירה שדינה מאסר עולם, העונש הצפוי הוא שבע שנות מאסר.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל הוסף לחוק סעיף האוסר על צריכה שיטתית ומתמשכת של פרסומי טרור כהוראת שעה לשנתיים, שעוררה התנגדות בקרב ארגוני זכויות אדם.
בחודש ספטמבר 2025 פורסם תזכיר חוק המציע להאריך את הוראת השעה הזו בשנתיים נוספות.
החוק, אשר חל רק בתחומי ישראל, עוסק בנוסף גם בצד הפרוצדורלי המשפטי של המאבק בטרור, כגון אמרת עד מחוץ לבית המשפט, עדות מוקדמת, התיישנות, מעצר חשוד בעבירת ביטחון, סטייה מדיני הראיות וראיות חסויות.
לדוגמה, מאפשר החוק למנוע מפגש של עורך דין שמייצג יותר מעצור אחד באותה חקירה ומעניק סמכות לשר הביטחון לחלט רכוש מחשודים בעבירות ביטחון.
החוק מעגן את השימוש באמצעים שונים נגד טרור שלא באמצעות תקנות שעת חירום, בהם מעצרים מינהליים וצווי איסור יציאה מהארץ.
לדוגמה, מערכת אכיפת החוק תוכל להחזיק בעציר למשך 48 שעות לפני שיובא לראשונה בפני שופט ויוכל להתייעץ עם עורך דין.
בנוסף מאפשר החוק לשב"כ לנהל מעקב ממוחשב אחר כל מי שנחשד בפעילות הקשורה לטרור, באישור ראש הממשלה.
לפי האמור בחוק, נדרש שר המשפטים להגיש לוועדת החוקה של הכנסת דוח שנתי על ביצוע הוראות החוק, ולדווח על מספר כתבי האישום שהוגשו בעוון גילוי הזדהות עם ארגון טרור והסתה לטרור.
בנוסף, נדרשת הגשת דו"ח גם על יישום ההוראות המיוחדות בעניין מעצר חשוד בעבירת ביטחון חמורה.
החוק מסמיך את שר הביטחון להכריז על חבר בני אדם כארגון טרור.
שרי הביטחון השתמשו פעמים רבות בסמכותם זו.
ובהתאם לכך עשרות ארגונים הוכרזו כארגוני טרור.
שרת המשפטים איילת שקד, אשר סייעה בקידום החוק ציינה עם אישורו: "היום הכנסת ומדינת ישראל הפכו לחוד החנית העולמית של המלחמה בטרור.
חברת הכנסת ציפי לבני, שיזמה את חוק המאבק בטרור בגלגולו הראשון כשרת המשפטים, אמרה כי "החוק ייתן כלים חדשים וטובים יותר לישראל במאבק בטרור, כלים שלא שונו מאז 1948, והוא נחוץ במיוחד לאור גל הטרור המתמשך בשנה האחרונה".
הפורום המשפטי למען ישראל ברך על החוק ואמר: "זהו חוק חשוב שעושה סדר בשלל התקנות שהיו קיימות עד היום.
החוק מותאם למציאות המורכבת של השנים האחרונות ומאפשר מרחב פעולה ראוי ומידתי לזרועות הביטחון על מנת להתמודד עם גלי הטרור ולהשיב את כושר ההתרעה למדינת ישראל".
ארגוני זכויות אדם סברו שהחוק אינו מידתי.
בנייר עמדה שהוציאה האגודה לזכויות האזרח בישראל בפברואר 2014, נטען כי הצעת החוק מעניקה לרשות המבצעת "סמכות דרקונית ובלתי מבוקרת לנקוט צעדים חריפים נגד בני אדם וארגונים ללא משפט, על סמך חשדות בלבד", ולמעשה "ינציח" את קיומם של המעצרים המנהליים, שמעמדם מוטל בספק.
המכון הישראלי לדמוקרטיה התנגד אף הוא להצעת החוק, בטענה שמדובר ב"תגובת יתר לא פרופורציונלית לגל הטרור".
יו"ר מרצ, זהבה גלאון, אמרה כי הצעת החוק מופרכת, מחמיצה את הנקודה המרכזית ואף עלולה להיות גזענית וטוטליטרית.
במקום להתמקד בעצירת המוטיבציה לטרור ויצירת חיים טובים יותר, היא מציעה חקיקה שמנציחה תקנות חירום מיושנות.
גם האגודה לזכויות האזרח בישראל הביעה התנגדות לחוק, בין השאר בנימוק: "הצעת החוק הזו מעגנת הסדרים הפותחים פתח עצום לפגיעה בחפים מפשע, ובפרט באנשים שדעותיהם או פעילותם הפוליטית חורגות מהקונצנזוס.
בכך, היא עשויה לפגוע גם בשיח הפוליטי החופשי ובחופש ההתאגדות של האזרחים".
חוק הכותרות של בטרידג' הוא כינוי לאמרה בתחום העיתונות שקובעת כי "התשובה לכל כותרת שמסתיימת בסימן שאלה היא: לא".
האימרה נקראת על שם איאן בטרידג', עיתונאי טכנולוגיה בריטי, אף שהעיקרון שהיא מביעה ותיק.
בדומה ל"חוקים" אחרים, כמו חוק מרפי, גם אמרה זו היא הומוריסטית ולא נועדה להילקח פשוטה כמשמעה.
בתחום פיזיקת החלקיקים, העיקרון ידוע כ"חוק הינצ'קליף", על שם הפיזיקאי הבריטי איאן הינצ'קליף, שקבע כי כאשר הכותרת של מאמר מחקר אקדמי מנוסחת בצורת שאלת "כן או לא", התשובה לשאלה זו תהיה: "לא".
הקביעה הזו הובילה באופן הומוריסטי למקרה של פרדוקס השקרן, במאמר שפורסם בשם בדוי ב-1988 ונשא את הכותרת "האם חוק הינצ'קליף נכון?".
ההכרה העקרונית בזכויותיהם של אנשים עם מוגבלויות עוגנה בחוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, התשנ"ח-1998. במסגרת דוח שהגישה בשנת 1997 "הוועדה הציבורית לבדיקת חקיקה מקיפה בנושא זכויות אנשים עם מוגבלות" בראשות ד"ר ישראל כץ, צוין כי:
סעיפי החוק חלים על אנשים עם מוגבלות שכלית או נפשית.
סעיף 1 לחוק מגדיר "אדם עם מוגבלות שכלית" כאחד מאלה:
מי שאובחן על ידי ועדת אבחון כאדם עם מוגבלות שכלית התפתחותית.
אדם עם לקות שכלית אחרת, שבגללה מוגבלת יכולתו להיחקר או למסור עדות במשטרה.
אדם עם הפרעה התפתחותית מורחבת (כולל אוטיזם), שבגללה מוגבלת יכולתו להיחקר או למסור עדות.
לפי הסעיף, אדם יוגדר כבעל "מוגבלות נפשית" אם לקותו הנפשית מגבילה את יכולתו להיחקר או לתת עדות במשטרה.
במקרה ובו אדם בעל מוגבלות נדרש להגיע לחקירה, מחויבת המשטרה על פי החוק להפנותו לחוקר אשר עבר הכשרה מיוחדת לחקירת אנשים על מוגבלויות.
חוקר זה יכול להיות פסיכולוג, עובד סוציאלי, קרימינולוג קליני או אדם שעבר הכשרה בתחום החינוך המיוחד.
עם זאת, במקרים חריגים, יכולה החקירה להתבצע על ידי חוקר משטרה רגיל וזאת כדי למנוע שיבוש חקירה, כשיש סכנה לשלומו ובריאותו של אדם (צורך דחוף בחקירה), כשחקירת אותו אדם תאפשר את מעצרם של חשודים נוספים וכו'.
חקירתו של אדם עם מוגבלות תתועד, ככל שניתן, בתיעוד חזותי (וידאו), תיעוד קולי ותיעוד בכתב.
אי הזהרה לגבי אמירת האמת
במסגרת החוק, נעשתה התאמה לכללים שונים הנוגעים לסדרי הדין בבית המשפט, על מנת להתאימם לצרכים המיוחדים של אנשים עם מוגבלויות.
איסור חקירה נגדית בידי הנאשם
כלל נוסף ששונה במסגרת חוק זה הוא יכולתו של נאשם בעבירה לחקור בחקירה נגדית את הקורבן.
לאור העובדה כי חקירתו של העד על ידי מי שנאשם בפגיעה בו עלולה להשפיע לרעה על יכולתו למסור עדות, נקבע בחוק כי בית המשפט רשאי לאסור על ביצוע חקירה נגדית על ידי הנאשם וכי החקירה תיערך על ידי סניגורו.
אם הנאשם סירב למינוי סניגור, תיערך החקירה הנגדית על ידי "מתווך" שהוכשר כחוקר מיוחד.
הסתמכות על תיעוד החקירה בווידאו
במקרים מסוימים, רשאי בית המשפט לאשר שימוש בתיעוד חזותי שבוצע במסגרת החקירה במשטרה, במקום שיידרש העד המוגבל למסור עדות בבית המשפט או בנוסף לעדות שמסר.
בית המשפט ייטה לאשר שימוש בתיעוד זה במצבים בהם העד אינו מסוגל למסור עדות עקב מוגבלותו, או עלול להיפגע אם ימסור.
החוק מעניק גמישות יחסית לבית המשפט בנוגע ליכולתו לבצע התאמות הנוגעות להליך מתן העדות של אדם עם מוגבלות.
בהקשר זה, רשאי בית המשפט לקבוע כי העדות תימסר שלא בנוכחות הנאשם אלא בנוכחות סניגורו בלבד, או כי העד לא ימסור את עדותו מעל דוכן העדים כלל.
על מנת להקל על אותו אדם רשאי בנוסף בית המשפט לקבוע כי העדות תימסר בלשכת השופט או במקום אחר שייקבע, כי העדות תימסר בנוכחות מלווה מטעם העד, או כי השופט ועורכי הדין לא יהיו לבושים בלבוש בית המשפט הרשמי, וזאת כדי ליצור חוויה פחות רשמית שעלולה להרתיע את העד ולהלחיצו.
ככלל, קובע החוק כי בית המשפט רשאי להורות על גביית העדות אף בדרך אחרת הנראית לו לנכון ואינה מפורשת בסעיפי החוק, כל עוד הדרך אינה גורמת לעיוות דין לנאשם.
חוק הירושה, תשכ"ה-1965 מסדיר את כללי הירושה בעקבות מותו של אדם.
החוק קובע שבמות אדם יועבר עזבונו ליורשיו על פי דין או על פי צוואה.
החוק קובע מיהם יורשיו של אדם ומהו סדר העדיפויות ביניהם בקבלת הירושה.
הוא קובע מהו תוקף הצוואה וכיצד ניתן להגיש התנגדות לצוואה.
בנוסף, הוא מגדיר את עילות ההתנגדות לצוואה ומהם התנאים לקבלת מזונות מתוך העזבון.
החוק אושר בכנסת החמישית ב-1 בפברואר 1965, ונכנס לתוקף תשעה חודשים לאחר פרסומו, ב-10 בנובמבר 1965. בעת דיוני הכנסת הובהר כי החוק אינו על פי הדין העברי, כיוון שחוקותיו אינם מתאימים לרוח הזמן.
עם זאת, ישנה התייחסות רבה לעקרונות הצדק העולים מתוך הדין העברי בהקשרי ירושה, ובמיוחד מזונות מתוך העיזבון ובנוסף שוויון בין ילדים חוקיים לכאלה שנולדו מחוץ לנישואין.
בנוגע לזכותה של ידועה בציבור למזונות מן הירושה, ישנה ביקורת גדולה מצד הדין העברי כיוון שזכויות במזונות לא מתגבשות עם הירושה אלא עם הנישואין.
משרד המשפטים אחראי על ביצוע החוק.
בחוק היו תיקונים רבים במהלך השנים במצבים של ילדים מאומצים, מאמצים ואפוטרופוסים.
כמו כן נעשה שינוי משמעותי בעניין צוואות הדדיות.
מטרת חוק הירושה היא לסדר במרוכז את כל נושאי דיני ירושה, צוואות ועזבונות, ולתת מענה כולל לכל הסוגיות בנושא זה.
במסגרת דברי ההסבר של הצעת חוק הירושה, צוין כי מטרת החוק היא לכונן דין ישראלי מקורי בתחום דיני הירושה האזרחיים, וזאת במקום דיני הירושה שנותרו בישראל מתקופת השלטון העותמאני ותקופת המנדט הבריטי.
מקורו של חוק הירושה במשפט האיטלקי.
שר המשפטים רשאי להתקין תקנות בכל עניין הנוגע לביצוע החוק ואכן בהתאם חוקקו תקנות הירושה המסדירות את הדרך שבה יש לבצע הליכים בדיני ירושה, כגון כיצד לערוך צוואה, כיצד להפקיד אותה ברשם הירושה וכיצד להגיש את הבקשה לצו ירושה או לצו קיום צוואה לאחר פטירת המצווה.
החוק מכיל גם הוראות ליישום משפט בינלאומי בדיני הירושה, ומנחה את בתי המשפט ביחס לתוקף צוואה שנערכה במדינה אחרת על פי חוק אחר.
החוק קובע כי אחרי פטירת אדם יש לפנות לרשם הירושה או לבית הדין הרבני כדי לקבל צו ירושה שיצהיר מיהם יורשי הנפטר.
אם קיימת צוואה, יש לבקש צו קיום צוואה שיקיים את צוואת המנוח ויצהיר על יורשיו.
הן בטרם קבלת צו ירושה או צו קיום צוואה והן לאחר קבלתם, ניתן לפנות לרשם הירושה או לבית המשפט לענייני משפחה בבקשה למינוי מנהל עיזבון.
תפקידו של מנהל העיזבון הוא לכנס את נכסי העיזבון, לשלם את חובות העיזבון, ולחלק את יתרת העיזבון בין היורשים.
המוריש בצוואה יכול להורות על מינוי מנהל עיזבון ועל זהותו.
תקנות הירושה מפרטת את סוגי מנהל העיזבון, הזמני - הממונה בטרם הוצאת צו ירושה או צו קיום צוואה והקבוע, אשר תפקידו לנהל את נכסי העיזבון ולחלקם בין היורשים שנקבעו בצו.
ההליך המשמעותי ביותר בחוק הירושה הוא הליך התנגדות לצוואה, במסגרתו ניתן לעתור לבית המשפט לענייני משפחה בתובענה בה נטען כי אין לצוואה אותה מבקשים לקיים תוקף משפטי.
התנגדות לקיום צוואה מתבררת כתביעה לכל דבר ועניין ובסיומה ניתן פסק דין הקובע אם אכן הצוואה תקפה או שמא היא פסולה.
נקבע שמאומץ וצאצאיו יורשים את עיזבון המאמץ, וקרובי המאמץ יורשים את עיזבון המאומץ.
אם יימצא אדם ללא אפוטרופוס (קטין, נעדר ועוד) בית המשפט יהיה רשאי למנות לו אפוטרופוס.
בית הדין יהיה רשאי למנות אדם לניהול דברי הירושה ודרך חלוקתם.
אם השאיר המוריש ילדים, והוריו עוד חיים, ההורים יקבלו כשישית מהירושה.
יתר על כן, לילד מאומץ זכות לרשת את עיזבון הוריו הביולוגיים.
זכות זו היא חד כיוונית כלומר, להורה הביולוגי אין זכות לרשת את עיזבון הילד שנמסר לאימוץ.
עורך דין לענייני משפחה יוכל לטפל בענייניו השונים של הילד המאומץ, כולל זכויותיו לרשת את עיזבון הוריו המאמצים והביולוגיים כאחד.
חוק הירושה אינו מכיל הגדרות מהותיות רבות, ולכן נזקקים בעלי הדין לפרשנות מרחיבה של בתי המשפט בדבר כוונתו של המחוקק.
חוק הירושה נמנע במפתיע להגדיר מהי הירושה והוא מסתפק בהגדרת עיזבון בלבד, דבר שחייב את בתי המשפט לקבוע מהי ירושה על דרך האנלוגיה למול המושג עיזבון.
החוק מכיל התייחסות למושג של ידועים בציבור, במטרה להשוות בין מעמדו של בן זוג נשוי לבן זוג שאינו נשוי בהיבט של זכות הירושה, אך אינו מכיל תנאים ברורים להגדרת ידוע בציבור.
בהקשר של עילות התנגדות לצוואה, החוק מציין רשימת עילות שבחלקה ערוכה בשפה בלתי ברורה, מצב אשר גורם בתורו לקושי בשימוש בעילות אלו בהליך התנגדות לצוואה.
השפעה בלתי הוגנת מוגדרת גם כתחבולה,אך החוק אינו מגדיר מהי תחבולה.
בתי המשפט קבעו כי העילות המופיעות בחוק הירושה הן בגדר "רשימה סגורה", כך שלא ניתן לכאורה להתנגד לצוואה לפי עילות אחרות שהתפתחו בחלוף עשרות השנים ממועד חיקוקו.
כך, החוק אינו מתייחס לעילות חדשניות לפסילת צוואה, אשר מופיעות בספרות המשפטית המודרנית כגון תחרות בלתי הוגנת בין יורשים שהיא עילה מתחום חוק עשיית עושר ולא במשפט, או פסילת צוואה בשל ניכור הורי והתעללות כלכלית של הזוכה בצוואה במצווה, במטרה להביאו לערוך צוואה כנגד רצונו האמיתי.
קלמן, מלך הונגריה היה מלך מבית ארפאד שנחשב לאחד השליטים המשכילים והנאורים ביותר באירופה בתקופתו.
עקב מסע הצלב הראשון הגיעו יהודים רבים לתוך ממלכת הונגריה ובעקבות זאת הוא חוקק את חוק היהודים, שהיה החוק המקיף הראשון בממלכה בנושא היהודים.
בוועידת קרלמון, שסימלה גם את השסע בין הכוחות הדתיים והפוליטיים באירופה, על רקע הסכיזמה קבע האפיפיור אורבנוס השני יוזם מסע הצלב, את מועד היציאה למסע ל-15 באוגוסט שנת 1096. במועד זה אכן יצא המסע בהנהגת האצולה הגבוהה.
אחא שבעקבות הטפתו המוצלחת של פטרוס הנזיר בצרפת ושל מטיפים דומים, גרמה שעוד קודם לכן יצאו קבוצות של פשוטי עם בספונטניות לעבר ירושלים.
בקבוצות אלה לקחו חלק נשים, ילדים, זקנים, עניים וחולים.
הם לא היו לוחמים, לא היו ממושמעים ולא היו מאורגנים למסע.
משתתפי מסע הצלב העממי הזה לא הגיעו לירושלים.
חלקם מתו ברעב בדרך או נשרו, אך קבוצה שצעדה בהנהגת הכומר גוטשלק, (יצאה זמן קצר לאחר הקבוצה בראשות של פטרוס הנזיר) הושמדה לחלוטין בגבול הונגריה על ידי כוחותיו של קלמן, מלך הונגריה, לאחר עימותים שוד וביזה של קבוצה זו עם תושבי המקום.
מסע הצלב זה עבר בשלום באזורים בשטחי צרפת, אך לא בשטחי גרמניה, שגם בה (כמו בצרפת) שכנו קהילות יהודיות משגשגות.
הצלבנים הרעבים ביצעו מעשי שוד ורצח ביהודים ופגעו ברכושם: בתי כנסת ובתים פרטיים נבזזו; רבים מהיהודים נרצחו או הוטבלו לנצרות בכוח; רבים אחרים שלחו יד בנפשם כדי לא ליפול בידי הצלבנים או להיטבל.
פרעות אלה קיבלו לימים את השם: פרעות תתנ"ו.
זה היה הרקע, בין היתר, לבריחת יהודים מזרחה לכיוון בוהמיה, למורביה ואוסטריה ומשם להונגריה.
מאות או אלפי היהודים שהגיעו לשטח הונגריה מצאו שם ארץ עם שליט נאור שמחד גיסא מנע מהצלבנים לבזוז את הארץ ואת תושביה ומאידך גיסא היה מודע לכישורי המסחר של היהודים שהגיעו והבין את הפוטנציאל הכלכלי ביישובם בארצו.
קבוצות דתיות מוסלמיות שחיו בהונגריה בתקופה המלכים מבית ארפאד מילאו תפקיד חשוב בחיים הכלכליים שלה ובהגנה הלאומית.
ראשי הכנסייה הרומית-קתולית, האפיפיורים, עסקו מספר פעמים בנושא הישמעאלים.
השם ישמעאלים בהונגריה של ימי הביניים שימש כשם כללי לחברי דתות מוסלמיות, שהיו ככל הנראה בולגרים, פצ'נגים, קומנים, בסרמנים (עם טורקי שהגיעו עם ההונגרים בתקופת כיבוש הונגריה במאה התשיעית לספירה), ערבים.
בשנת 1101 ו-1102 התכנסה אספת האצילים של ממלכת הונגריה ועל פי אישורם הוטלו על הישמעאלים גזירות די חמורות.
גזירות אלה חלו במידה מסוימת גם על היהודים שהגיעו באותה עת במספרים די גדולים.
הם יכלו אמנם לרכוש אדמות, אך הותר להם להתגורר רק בערים שהייתה בהן בישופות, ככל הנראה כדי להקל לגבות מהם מעשר.
תקנות אלה לא נתקיימו בפועל ונשכחו במהירה אחרי תקופת מלכות קלמן.
בעקבות הגירת היהודים מכיוון מערב, שעסקו בעיקר במסחר ובנושאי כספים למיניהם, שהשפיעו בצורה חיובית מאוד על כלכלת ממלכת הונגריה, חוקק חוק היהודים על ידי המלך קלמן.
שישה מהם עסקו במכירות-קניות-הלוואות והמרות כספים על ידי היהודים.
סעיפים 2–5 חלו על היהודים ועל הנוצרים כאחד.
פסק דין זה הסתמך על ההנמקה שהקונה היהודי התרשל בכך, שבעת רכישת בעל החיים מהמוכר לא דאג גם לעד נוצרי, כפי שהחוק הגדיר.
אם ניקח בחשבון שלפי חוקי המלך קלמן לא ניתן היה להרשיע יהודי רק על סמך עדות של נוצרי, והחוק הזה נגד את זכויות הכמרים ואת החוקים העירוניים באותה תקופה, הרי בכך המלך קלמן שאף לאי תלות המשפט ולצדק.
לסעיף הראשון של חוק היהודים בכל זאת הייתה השפעה מאוד מעיקה ואף קטלנית על היהודים.
סעיף זה שלל מהיהודים להחזיק בעבד נוצרי מכל לאומיות שהיא.
אמנם כבר בתקופתו של המלך לאסלו הראשון (דודו של קלמן) שלל הסינוד של סבולץ' אחזקת עבד נוצרי על ידי יהודי, אך פירשו את ההחלטה כמתייחסת רק לעבדים בעלי לאומיות הונגרית, אך לא לבעלי לאומיות זרה אחרת.
לפיכך מחקיקה זו של קלמן, בעלי אדמות יהודים שרצו להמשיך לעבד את אדמותיהם נאלצו לשכור עבדים נוצרים מנוצרים.
החקיקה הזו החמירה את מצבם של בעלי האדמות היהודים וכמעט לא אפשר להם להחזיק ולעבד אדמות, שלמעשה החוקים של קלמן אפשרו לרכוש ולהחזיק בהם ליהודים.
יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, 1963.
יהושע פראוור, הצלבנים: דיוקנה של חברה קולוניאלית, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, 1976.
חוק הייצור לצורכי ביטחון משנת 1950 הוא חוק פדרלי של ארצות הברית שנחקק ב-8 בספטמבר 1950 בתגובה לפתיחת מלחמת קוריאה.
החוק היה חלק ממאמץ נרחב של הגנה אזרחית ומאמצי גיוס לצורכי המלחמה בהקשר המלחמה הקרה.
תקנות ההטמעה של החוק, קביעת סדרי העדיפויות שלו וההקצאה לביטחון (Defense Priorities and Allocation System - DPAS), הן חלק מקוד התקנות הפדרליות (CFR15 §§700-700.93).
החוק תוקן מעת לעת ונשאר בתוקף.
החוק מכיל שלושה סעיפים עיקריים.
הסעיף הראשון מסמיך את הנשיא לדרוש מבתי עסק לקבל ולתעדף חוזים, שהנשיא סבור שהם נחוצים להגנה לאומית.
החוק גם מאפשר לנשיא לקבוע רשימת חומרים שאסור לאגור או להפקיע את מחירם.
הסעיף השני מסמיך את הנשיא להקים מנגנונים (כגון תקנות, הוראות או סוכנויות) להקצאת חומרים, שירותים ומתקנים לקידום ההגנה הלאומית.
הסעיף השלישי מסמיך את הנשיא לשלוט בכלכלה האזרחית כך שחומרים נדירים או קריטיים, הנחוצים למאמץ הביטחון הלאומי, יהיו זמינים לצורכי הביטחון.
החוק גם מסמיך את הנשיא לדרוש רכוש, לאלץ את התעשייה להרחיב את הייצור ואת אספקת המשאבים הבסיסיים, לכפות בקרות שכר ומחירים, ליישב סכסוכי עבודה, לשלוט על אשראי צרכנים ונדל"ן, לקבוע סדרי עדיפויות חוזיים ולהקצות חומרי גלם להגנה לאומית.
סמכותו של הנשיא להציב חוזים במסגרת החוק היא החלק של החוק בו נעשה שימוש לרוב על ידי משרד ההגנה (DOD) מאז שנות השבעים.
מרבית היישומים האחרים של החוק מנוהלים על ידי משרד התעשייה האסטרטגית והביטחון הכלכלי (SIES) בלשכה לתעשייה וביטחון במחלקת המסחר.
מערכת העדיפויות וההקצאות הביטחוניות קובעת מערכת דירוג לחוזים והזמנות רכש.
העדיפות הגבוהה ביותר היא DX, שצריכה להיות מאושרת על ידי שר ההגנה.
העדיפות הבאה היא DO, ולאחר מכן - חוזים אחרים.
החוק הועבר על ידי הקונגרס בספטמבר 1950 ונעשה בו שימוש לראשונה במהלך מלחמת קוריאה לשם הסבה נרחבת של המשק האזרחי לצורכי מלחמה בתחומי הייצור והבירוקרטיה.
בחסות החוק הקים הנשיא הארי טרומן את המשרד למעבר לצורכי ביטחון , הקים פיקוח על השכר והמחירים, הסדיר את הייצור בתעשייה הכבדה כגון פלדה וכרייה, הסדיר עדיפויות בהקצאת חומרים תעשייתיים שהיה בהם מחסור והורה על פיזור מפעלי ייצור בזמן המלחמה ברחבי ארצות הברית.
החוק גם מילא תפקיד חיוני בהקמת תעשיות האלומיניום והטיטניום המקומי בשנות החמישים.
באמצעות החוק סיפק משרד ההגנה הלוואות הון נטולות ריבית, והפנה משאבים לכרייה וייצור - וכן עובדים מיומנים לשני ענפי העיבוד הללו.
החוק שימש באופן ספורדי במהלך המלחמה הקרה.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20, החלק משרד ההגנה להשתמש בהוראות החוק הקשורות לחוזים והוצאות כדי לספק השקעות לפיתוח טכנולוגיות חדשות.
משרד ההגנה השתמש בחוק כדי לעזור לפתח מספר טכנולוגיות חדשות וחומרים, כולל משטחים קרמיים מצורן קרביד, זרחת אינדיום ומוליכים למחצה מגליום ארסניד, וכן רכיבי מיקרואלקטרוניקה חסיני קרינה, מוליכי על, וחומרי מתכת מרוכבים.
בשנת 2011 השתמש הנשיא ברק אובמה בחוק כדי לאלץ חברות טלקומוניקציה, תחת איום בעונשים פליליים, למסור מידע מפורט ללשכת התעשייה והביטחון של משרד המסחר על השימוש בחומרה ותוכנה המיוצרות בחו"ל ברשתות החברות, כחלק ממאמצים למלחמה בריגול סייבר סיני בארצות הברית .
ב-13 ביוני 2017 השתמש הנשיא דונלד טראמפ בהגדרות החוק כדי לסווג שתי מערכות מוצרים בתור "קריטיות לביטחון הלאומי".
המערכת הראשונה הייתה "פריטים המשפיעים על סיבים ומבנים הקשורים לתעשיית החלל, מיקרו-אלקטרוניקה חסינת קרינה, מתקני בדיקת קרינה, וכן לוויינים ורכיביהם".
השנייה הייתה "פריטים המשפיעים על יכולת ייצורו של חיסון אדנו-וירוס; בעלי חוזק רב, עמידים באש ועמידים באופן בליסטי, בעלי קו-פולימרים ספציפיים הניתנים לייצור תעשייתי; מכלים מאובטחים לשם משלוח, הניתנים לייצור תעשייתי; ורכיבי מיקרו-אלקטרוניקה בצפיפות גבוהה בעלי יכולת תעשייתית לאבטחת מידע".
ב-18 במרץ 2020 העלה הנשיא טראמפ את הצורך בשימוש בחוק בתגובה להתפרצות מחלת נגיף קורונה 2019, על ידי הוצאת צו מנהלי המאציל סמכות למזכיר הבריאות על פי צו נשיאותי 13603. הוא ציין כי לא יעשה שימוש מיידי בסמכות המוקנית לו על פי החוק.
"אני מקווה שלא יהיה צורך", אמר אך ציין כי יעשה זאת במקרה בו יתממש "התרחיש הגרוע ביותר".
יו"ר בית הנבחרים ננסי פלוסי קראה לטראמפ "להשתמש מיד בסמכויות החוק כדי לייצר באופן המוני ולתאם הפצה" של ציוד בית חולים הנדרש באופן קריטי כמו מכונות הנשמה וציוד מגן אישי (למשל מסכות, חלוקים וכפפות).
ב-20 במרץ אמר טראמפ כי ישתמש בחוק.
מנכ"ל ג'נרל מוטורס, מרי בארה, שוחחה עם גורמים בממשל טראמפ על האופן שבו ג'נרל מוטורס (GM) יכולה לתמוך בייצור מכונות הנשמה.
ב-23 במרץ הוציא טראמפ צו מנהלי שהאציל למזכיר הבריאות את הרשות לקבוע איזה חומרים אסורים באגירה ובהפקעת מחירים.
הסתייגותו של טראמפ משימוש בסמכויות עוררה ביקורת.
ב-27 במרץ 2020 הופסק המשא ומתן עם GM בנושא ייצור מנשמים עקב מחלוקת בנושא העלות, אשר נאמדה ביותר ממיליארד דולר, ובגלל חוסר הוודאות של GM באשר ליכולת החברה לספק את מספר מכונות ההנשמה הנדרשות במהירות.
טראמפ הורה למזכיר הבריאות, אלכס אזר, להשתמש בסמכות הקיימת במסגרת החוק כדי לדרוש מ-GM לקבל ולתעדף חוזים למספר מכונות ההנשמה שאזר יקבע כי יש בהן צורך.
חוק המאבק בתופעת השכרות, התש"ע-2010, מתיר לשוטר להשמיד משקה משכר המוחזק במקום ציבורי, בנסיבות המפורטות בחוק.
כאשר לשוטר יש יסוד סביר להניח ששתיית משקה משכר במקום ציבורי או ברכב הנמצא במקום ציבורי עלולה להביא להפרת הסדר הציבורי או לפגיעה בשלום הציבור או ביטחונו, הוא רשאי לתפוס או להשמיד את המשקה המשכר או את כלי קיבולו.
כאשר לשוטר יש יסוד סביר להניח כי קטין שותה משקה משכר או מחזיק משקה משכר ומתכוון לשתותו, במקום ציבורי או ברכב הנמצא במקום ציבורי, שלא בנוכחות האחראי על הקטין ובהסכמתו או שלא בחוג משפחתו, רשאי הוא לתפוס או להשמיד את המשקה המשכר או את כלי קיבולו.
(1) מסעדה, בית קפה, הסעדה;
(2) עסק למכירת משקאות משכרים המוגשים לצריכה במקום;
(3) בית מלון, פנסיון, אכסניה, ובלבד שאינם מיועדים בעיקרם למתן שירותי אירוח ולינה לקטינים;
(4)מקום לעריכת מופעים וירידים, בית קולנוע, תיאטרון, אמפיתיאטרון, מקום אחר לעריכת אירועי תרבות, בידור וספורט תחת כיפת השמים, דיסקוטק, יריד שלא במבנה של קבע וכלי שיט המשמש לעינוג ציבורי;
(5) אולם שמחות וגן אירועים.
השר לביטחון הפנים ממונה על ביצוע הוראות חוק זה.
בתיקון עקיף ל לחוק העונשין, נוספו לסעיף זה שתי עבירות:
המספק משקה משכר לקטין או הרוכש משקה משכר בעבור קטין, במקום ציבורי, שלא בנוכחות האחראי על הקטין ובהסכמתו או שלא בחוג משפחתו, דינו – מאסר שישה חודשים.
בעל עסק או מי שעובד בעסק שבו נמכרים משקאות משכרים, אשר מכר, הגיש או סיפק משקה משכר לקטין, חזקה כי היה מודע לכך שמכר, הגיש או סיפק משקה משכר לקטין, אלא אם כן הוכיח, ברמת ההוכחה הנדרשת במשפט אזרחי, שהקטין הציג לו תעודה ולפיה הוא אינו קטין.
תופעת השכרות, על השלכותיה, מהווה כיום אחת הסכנות החמורות המאיימות על שלום הציבור והסדר הציבורי בישראל, והיא בעלת השפעה רבה על תופעות של אלימות, עבריינות ותאונות דרכים חמורות וקטלניות.
מחקרים שנערכו בנושא צריכת משקאות משכרים, מצביעים באופן ברור על הקשר שבין שימוש מופרז באלכוהול וההסתברות להתנהגות אלימה של המשתמש כלפי הסביבה וכלפי עצמו.
אנו עדים לאחרונה לדיווחים רבים על היקפיה הנרחבים של תופעת השכרות וצריכה מופרזת של משקאות משכרים, ובייחוד על חומרתה של התופעה בקרב בני הנוער.
מטרת החוק המוצע, היא להתמודד עם תופעת השכרות על היבטיה והשלכותיה השליליות, וזאת, בין השאר, על ידי הגבלת מכירתם וצריכתם של משקאות משכרים.
הצעת החוק הוגשה מטעם הממשלה לכנסת השמונה עשרה.
החוק אושר בכנסת ב-17 במרץ 2010 ונכנס לתוקף ב-7 באפריל 2010. החוק (למעט התיקון לחוק העונשין) נחקק כהוראת שעה שתוקפה שלוש שנים מיום תחילתו.
בתיקון שאושר בכנסת ב-29 באפריל 2013 הפך החוק מהוראת שעה לחקיקה קבועה.
חוק הכבידה האוניברסלית של ניוטון הוא חוק פיזיקלי בסיסי של המכניקה הקלאסית, הקובע שכל חלקיק מושך כל חלקיק אחר ביקום בכוח שגודלו נקבע ביחס ישר למכפלת המסות שלהם וביחס הפוך לריבוע המרחק בין מרכזיהם.
פרסום תיאוריה זו נודע כ"האיחוד הגדול הראשון", שכן הוא איחד את תופעות הכבידה שתוארו קודם לכן על כדור הארץ עם התנהגויות אסטרונומיות ידועות אחרות.
בשפה של היום, החוק קובע שכל מסה נקודתית מושכת כל מסה נקודתית אחרת על ידי כוח הפועל לאורך הקו החותך את שתי הנקודות.
הכוח הוא יחסי למכפלה של שתי המסות, וכן נמצא ביחס ריבועי הפוך למרחק ביניהם.
המשוואה עבור כוח הכבידה האוניברסלית מקבלת אפוא את הצורה:
כאשר F הוא כוח הכבידה הפועל בין שני עצמים, m1 ו-m2 הם המסות של העצמים, r הוא המרחק בין מרכזי המסות שלהם, ו-G הוא קבוע הכבידה.
חוק הכבידה של ניוטון דומה לחוק הכוחות החשמליים של שארל-אוגוסטן דה קולון – חוק קולון, המשמש לחישוב גודל הכוח החשמלי הנוצר בין שני גופים טעונים.
שניהם חוקי ריבוע הפוך, כאשר הכוח הוא ביחס הפוך לריבוע המרחק בין הגופים.
בחוק קולון ישנה מכפלה של שני מטענים במקום מכפלת המסות, ושימוש בקבוע קולון במקום בקבוע הכבידה.
בעקבות הדמיון ביניהם הוגדר מושג חדש כדי לתאר את התופעה – כוח מרכזי.
החוק הוא חוק פיזיקלי כללי הנגזר מתצפיות אמפיריות – מה שאייזק ניוטון כינה "חשיבה אינדוקטיבית".
החוק הוא חלק מהמכניקה הקלאסית והוא נוסח בספרו של ניוטון עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע ("הפרינקיפיה"), שפורסם לראשונה ב-5 ביולי 1687. כאשר ניוטון הציג את הכרך הראשון של הטקסט בפני החברה המלכותית, לפני שהוא פורסם, באפריל 1686, רוברט הוק טען שניוטון השיג ממנו את חוק הריבוע ההפוך.
המבחן הראשון של תיאוריה זו של ניוטון לגבי כוח בין מסות במעבדה היה ניסוי קוונדיש שערך המדען הבריטי הנרי קוונדיש בשנת 1798. ניסוי זה התרחש 111 שנים לאחר פרסום הספר הפרינקיפיה של ניוטון וכ-71 שנים לאחר מותו.
חוק ניוטון הוחלף מאז על ידי תורת היחסות הכללית של אלברט איינשטיין, אך הוא ממשיך לשמש כקירוב מצוין להשפעות הכבידה ברוב היישומים.
תורת היחסות נדרשת רק כאשר יש צורך בדיוק קיצוני, או כאשר מתמודדים עם שדות כבידה חזקים מאוד, כמו אלו שנמצאו ליד עצמים מסיביים וצפופים במיוחד, או במרחקים קטנים (כגון מסלולו של כוכב חמה סביב השמש).
השערות בדבר קשרים ריבועיים בטבע הוצעו אף לפני תקופתו של ניוטון.
בשנת 1604, גלילאו גליליי שיער נכונה שהמרחק שעצם עובר בזמן שהוא נופל – פרופורציונלי לריבוע הזמן שחלף באותה נפילה.
קשר זה, בין המרחק שעצמים עוברים בנפילה חופשית לבין ריבוע הזמן, אושר על ידי הישועים האיטלקיים גרימלדי וריציולי בין השנים 1640 ל-1650. הם גם ערכו חישוב של עוצמת כוח המשיכה של כדור הארץ על ידי רישום התנודות של מטוטלת.
הערכה מודרנית לגבי ההיסטוריה המוקדמת של חוק הריבועים ההפוכים היא שעד סוף שנות ה-70 של המאה ה-17, ההנחה של "יחס הפוך בין כוח המשיכה לריבוע המרחק הייתה נפוצה למדי וקודמה על ידי מספר אנשים שונים עבור סיבות שונות".
אותו מחבר זוקף לזכותו של רוברט הוק תרומה משמעותית ומכריעה לחוק, אך מתייחס לטענה של הוק בדבר גילוי חוק הריבוע ההפוך כלא רלוונטית, שכן מספר אנשים מלבד ניוטון והוק הציעו זאת.
במקום זאת, הוא מצביע על הרעיון של "צירוף התנועות השמיימיות" (כלומר שילוב התנועה המשיקית והרדיאלית בתנועה מעגלית), והמרת החשיבה של ניוטון מכוח צנטריפוגלי לכיוון כוח צנטריפטלי כתרומה המשמעותית של הוק.
בשנת 1687 פרסם ניוטון את ספרו עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע ("הפרינקיפיה"), בו הציג את חוקי התנועה שלו ואת חוק הכבידה האוניברסלי.
בספרו נתן ניוטון קרדיט לשני אנשים: לבוליאדיאוס (שכתב ללא הוכחה שיש כוח על כדור הארץ שמצביע לכיוון השמש), ולבורלי (שכתב שכל כוכבי הלכת נמשכים לשמש).
ייתכן שההשפעה העיקרית הייתה בורלי, שלניוטון היה עותק של ספרו.
בשנת 1686, כאשר הוצג הספר של ניוטון, הפרינקיפיה, בפני החברה המלכותית הבריטית, רוברט הוק האשים את ניוטון בגנבה ספרותית בטענה שהוא לקח ממנו את הרעיון של "חוק הפחתת כוח המשיכה, בהיותו הופכי לפי ריבועי המרחקים מהמרכז".
אם כי במקביל (לפי הדו"ח של אדמונד האלי מאותה תקופה) הוק הסכים ש"הדגמת העקומות שנוצרות על ידי כך" היא לגמרי של ניוטון.
עבודתו ותביעותיו של הוק נגד ניוטון
רוברט הוק פרסם את רעיונותיו על "מערכת העולם" (System of the World) בשנות ה-60 של המאה ה-17, במסגרת הרצאה שנתן לחברה המלכותית הבריטית ב-21 במרץ 1666, שם קרא מאמר "הנוגע להטייה של תנועה ישירה לתנועה עקומה בשל עיקרון משיכה פנימה".
הוק פרסם רעיונות אלה שוב בצורה מפותחת ב-1674, כתוספת ל"ניסיון להוכיח את תנועת כדור הארץ מתצפיות".
הוק הכריז באותה שנה כי הוא מתכנן "להסביר מערכת עולם השונה בפרטים רבים מכל אחת שידועה עד כה", בהתבסס על שלוש הנחות:
ש"לכל הגופים השמימיים באשר הם, יש משיכה או כוח משיכה למרכזים שלהם" ו"הם גם מושכים את כל שאר הגופים השמימיים שנמצאים בתחום פעילותם";
ש"כל הגופים באשר הם שמוכנסים לתנועה ישירה ופשוטה, ימשיכו לנוע קדימה בקו ישר, עד שהם יוסטו ויוכפפו על ידי כמה כוחות אפקטיביים..." (החוק הראשון של ניוטון)
"כוחות המשיכה הללו הם חזקים יותר בפעולה שלהם, ככל שהגוף הנמשך יותר קרוב למרכזים שלהם".
לפיכך הניח הוק משיכה הדדית בין השמש לכוכבי הלכת, באופן שגדל עם הקרבה לגוף המושך, יחד עם עיקרון של אינרציה ליניארית.
עם זאת, הצהרותיו של הוק עד 1674 לא הזכירו, שחוק ריבוע הפוך חל או עשוי לחול על משיכות אלו.
גם הכבידה של הוק עדיין לא הייתה אוניברסלית, אם כי היא התקרבה לאוניברסליות קרוב יותר מהשערות קודמות.
הוא גם לא סיפק ראיות נלוות או הדגמה מתמטית לטענות שלו.
על שני ההיבטים האחרונים, הוק עצמו הצהיר ב-1674: "עכשיו מהן למעשה דרגות [של משיכה] אלה, טרם אימתתי בניסוי"; ולגבי כל הצעתו: "זאת אני רק רומז כרגע", "יש לי ביד דברים רבים אחרים שהייתי משלים תחילה, ולכן לא יכול כל כך להשתתף בה" (כלומר "להעמיד לדין את החקירה הזו").
רק מאוחר יותר, במכתב מ-6 בינואר 1679 לניוטון, הוק ביטא את חשדו "שהמשיכה תמיד נמצאת בפרופורציה ריבועית למרחק מהמרכז, וכתוצאה מכך המהירות תהיה בפרופורציה שורשית למשיכה, ולכן, כפי שקפלר מניח, הופכית למרחק." (המסקנה לגבי המהירות הייתה שגויה.)
התכתבות זו של הוק עם ניוטון בשנים 1679–1680 לא רק הזכירה את ההנחה הריבועית ההפוכה הזו לירידה במשיכה עם הגדלת המרחק, אלא גם, במכתב הפתיחה של הוק לניוטון, מ-24 בנובמבר 1679, הזכירה את הגישה של "צירוף תנועות של כוכבי הלכת השמימיים: תנועה ישירה לאורך המשיק ותנועה מושכת לכיוון הגוף המרכזי".
עבודתו וטענותיו של ניוטון נגד הוק
ניוטון, כאשר התמודד במאי 1686 עם טענתו של הוק על חוק הריבוע ההפוך, הכחיש כי הקרדיט לחיבור הרעיון מגיע להוק.
ההיסטריון טום וייטסייד גם כן תיאר את התרומה למחשבה של ניוטון, שהגיעה מספרו של בורלי – שעותק שלו היה בספרייתו של ניוטון במותו.
ניוטון עוד הגן על עבודתו באומרו שאפילו אם היה שומע לראשונה על הפרופורציה הריבועית ההפוכה מהוק, עדיין היו לו כמה זכויות עליה בשל הדגמות הדיוק שלו.
הוק, ללא ראיות בעד השערה זו, יכול היה רק לנחש שחוק הריבוע ההפוך תקף בקירוב במרחקים גדולים מהמרכז.
הערה זו לגבי ה'הדגמות' של ניוטון מתייחסת בין היתר לממצא של ניוטון, הנתמך בהדגמה מתמטית, שאם חוק הריבוע ההפוך חל על חלקיקים זעירים, אז אפילו מסה סימטרית כדורית גדולה מושכת מסות חיצוניות לפני השטח שלה – בדיוק כאילו כל המסה שלה מרוכזת במרכזה.
לפיכך נתן ניוטון הצדקה, שאחרת הייתה חסרה, להחלת חוק הריבוע ההפוך על מסות פלנטריות כדוריות גדולות כאילו היו חלקיקים זעירים.
בנוסף, ניוטון ניסח, בטענות 43–45 של כרך 1 ובסעיפים הקשורים בכרך 3, מבחן רגיש לבחינת הדיוק של חוק הריבוע ההפוך, שבו הראה שרק במקרה שבו מחושב חוק הכוח כריבוע ההפוך של המרחק, המסלול האליפיטי של כוכבי הלכת יישאר קבוע כפי שהוא נצפה (מלבד השפעות קטנות המיוחסות להפרעות בין-כוכביות).
בהתייחס לראיות שעדיין שרדו מההיסטוריה המוקדמת יותר, כתבי יד שכתב ניוטון בשנות ה-60 של המאה ה-17 מראים שניוטון עצמו, עד 1669, הגיע להוכחות שבמקרה מעגלי של תנועה פלנטרית, דווקא לכוח הצנטריפוגלי היה יחס ריבועי הפוך עם המרחק מהמרכז.
רק לאחר ההתכתבות שלו עם הוק בשנים 1679–1680, אימץ ניוטון את שפת הכוח הפנימי או הצנטריפטלי.
לפי חוקר ניוטון ג'יי ברוס ברקנרידג', אף על פי שנעשו מאז הרבה שינויים בשפה ובנקודת המבט, כמו בין כוחות צנטריפוגליים וצנטריפטליים, החישובים וההוכחות בפועל נשארו זהים בכל מקרה.
החישובים כללו גם את השילוב של תזוזות משיקיות ורדיאליות, שניוטון ביצע בשנות ה-60 של המאה ה-17. השיעור שהציע הוק לניוטון כאן, אף על פי שהוא משמעותי, היה רק של פרספקטיבה ולא שינה את הניתוח.
רקע זה מראה שהיה בסיס לניוטון להכחיש את אימוץ חוק הריבוע ההפוך מהוק.
מאז זמנם של ניוטון והוק, דיונים מודרניים נגעו גם בשאלה האם האזכור של הוק משנת 1679 של 'צירוף התנועות' (כלומר התנועה המשיקית והרדיאלית בתנועה מעגלית) סיפק לניוטון משהו חדש ובעל ערך, אף על פי שזו לא הייתה טענה שהושמעה בפועל על ידי הוק באותה תקופה.
כפי שתואר לעיל, כתבי היד של ניוטון משנות ה-60 של המאה ה-17 מראים אותו למעשה משלב תנועה משיקית עם השפעות של כוח מכיוון רדיאלי, למשל בגזירתו של היחס הריבועי ההפוך עבור המקרה המעגלי.
הכתבים גם מראים שניוטון מבטא בבירור את המושג של אינרציה ליניארית – שבגינו היה חייב לעבודתו של דקארט, שפורסמה ב-1644 (כפי שהיה כנראה הוק חייב).
נראה שהעניינים הללו לא נלמדו על ידי ניוטון מהוק.
עם זאת, למספר סופרים היה עוד מה לומר על מה שניוטון הרוויח מהוק וכמה היבטים נותרו שנויים במחלוקת.
העובדה שרוב המסמכים הפרטיים של הוק הושמדו או נעלמו לא עזרה לבסס את האמת.
תפקידו של ניוטון בנוגע לחוק הריבוע ההפוך לא היה כפי שהוא מוצג לפעמים.
הוא לא התיימר לחשוב על זה כרעיון בלבד.
כשלושים שנה לאחר מותו של ניוטון ב-1727, כתב אלכסיס קלייראוט, אסטרונום מתמטי בולט בזכות עצמו בתחום חקר הכבידה, לאחר שסקר את מה שפרסם הוק, כי "אסור לחשוב שהרעיון הזה...
של הוק מפחית את התפארת של ניוטון"; וכי "הדוגמה של הוק" משרתת "להראות איזה מרחק יש בין אמת נראית לבין אמת מוכחת".
ההסתייגות של ניוטון לגבי כוח הכבידה
בעוד שניוטון הצליח לנסח את חוק הכבידה שלו ביצירתו המונומנטלית, הוא חש אי נוחות עמוקה מהמושג "פעולה מרחוק" שהמשוואות שלו מרמזות עליו.
בשנת 1692, במכתבו השלישי לבנטלי, הוא כתב:
ניוטון מעולם לא, במילותיו, "נתן את הסיבה לכוח הזה".
בכל שאר המקרים שאינם כבידה, הוא השתמש בתופעת התנועה כדי להסביר את מקורם של כוחות שונים הפועלים על גופים, אך במקרה של כוח הכבידה, הוא לא הצליח לזהות בניסוי את התנועה המייצרת את כוח הכבידה (אף על פי שהוא המציא שתי השערות מכניות ב-1675 וב-1717).
יתרה מכך, הוא סירב אפילו להציע השערה באשר לגורם לכוח זה בטענה שהדבר מנוגד למדע הגיוני.
הוא צר על כך ש"פילוסופים ניסו עד עתה לשווא לחפש בטבע" אחר מקור כוח הכבידה, שכן הוא שוכנע "מסיבות רבות" שישנן "סיבות שלא היו ידועות עד כה" שהן יסוד לכל "תופעות הטבע".
תופעות יסוד אלו עדיין נמצאות בחקירה, ואף על פי שיש השערות רבות, עדיין לא נמצאה התשובה הסופית.
בסכוליום הכללי של ניוטון משנת 1713 במהדורה השנייה של הפרינקיפיה הוא כתב: "עדיין לא הצלחתי לגלות את הגורם לתכונות הכבידה הללו מתוך תופעות ואיני בודה השערות ...
די בכך שכוח הכבידה אכן קיים ופועל על פי החוקים שהסברתי, ושהוא מצליח בשפע להסביר את כל התנועות של גרמי השמים".
אחרים מתחו ביקורת על ניוטון בנקודה זו.
בשפה מודרנית, החוק קובע שכל מסה נקודתית מושכת כל מסה נקודתית אחרת על ידי כוח הפועל לאורך</span> הקו החותך את שתי הנקודות.
הכוח הוא יחסי למכפלה של שתי המסות ועומד ביחס הפוך לריבוע המרחק ביניהם:
F הוא הכוח בין המסות;
G הוא קבוע הכבידה, קבוע אוניברסלי המגדיר את היחס בין שני הביטויים;
r הוא המרחק בין מרכזי המסות.
ביחידות SI, הכוח F נמדד ביחידות ניוטון (N), המסות בקילוגרמים (ק"ג), המרחק r במטרים (m), והקבוע G שווה ל:
ערכו של הקבוע G נקבע לראשונה במדויק מתוצאות ניסוי קוונדיש שערך המדען הבריטי הנרי קוונדיש ב-1798, אם כי קוונדיש לא חישב בעצמו ערך מספרי עבור G.
ניסוי זה היה גם המבחן הראשון של תורת הכבידה של ניוטון במעבדה.
ניסוי זה התרחש 111 שנים לאחר פרסום הפרינקיפיה של ניוטון ו-71 שנים לאחר מותו של ניוטון, כך שאף אחד מהחישובים של ניוטון לא יכול היה להשתמש בערך המספרי של G; במקום זאת הוא יכול היה רק לחשב כוח ביחס לכוח אחר.
אם לגופים המדוברים יש היקף מרחבי (בניגוד לגופים שהם מסות נקודתיות), אזי כוח הכבידה ביניהם מחושב על ידי סיכום הכוח הנוצר מכל הנקודות המרכיבות את הגופים.
ככל שהנקודות המרכיבות את הגופים הופכות ל"קטנות לאין שיעור", הדבר כרוך בביצוע אינטגרל על הכוח (בצורה וקטורית, ראה להלן) על פני נפחם הכולל של שני הגופים.
בדרך זו ניתן להראות שעצם בעל התפלגות מסה סימטרית כדורית מפעיל את אותה משיכה כבידתית על גופים חיצוניים כאילו כל מסת העצם מרוכזת בנקודה במרכזו.
(אף שזה לא נכון בדרך כלל עבור גופים לא סימטריים כדוריים)
עבור גוף שנקודותיו מתפלגות בסימטריה כדורית, ניתן להשתמש במשפט הקליפה של ניוטון כדי למצוא את כוח הכבידה.
המשפט אומר לנו כיצד חלקים שונים של התפלגות המסה משפיעים על כוח הכבידה הנמדד בנקודה הממוקמת במרחק ממרכז התפלגות המסה:
החלק של המסה שנמצא ברדיוס גורם לאותו כוח ברדיוס כאילו כל המסה הכלולה בתוך כדור ברדיוס הייתה מרוכזת במרכז התפלגות המסה (כפי שצוין לעיל).
החלק של המסה שנמצא ברדיוס לא מפעיל כוח כבידה שקול ברדיוס מהמרכז.
כלומר, כוחות הכבידה הבודדים המופעלים על נקודה ברדיוס על ידי יסודות המסה מחוץ לרדיוס מבטלים זה את זה.
כתוצאה מכך, למשל, בתוך קליפה כדורית בעלת עובי וצפיפות אחידים אין תאוצת כבידה נטו בשום מקום בתוך הכדור החלול.
ניתן לכתוב את חוק הכבידה האוניברסלי של ניוטון כמשוואה וקטורית כדי להסביר את כיוון כוח הכבידה כמו גם את גודלו.
הוא הכוח המופעל על אובייקט 2 על ידי אובייקט 1,
ו- הם המסות של עצמים 1 ו-2 בהתאמה,
הוא המרחק בין עצמים 1 ו-2,
הוא וקטור היחידה מאובייקט 1 לאובייקט 2.
ניתן לראות שהצורה הווקטורית של המשוואה זהה לצורה הסקלרית שניתנה קודם לכן, אלא שעכשיו הוא גודל וקטורי, והצד הימני מוכפל בווקטור היחידה המתאים, המייצג כיוון.
כמו כן, ניתן לראות כי .
שדה כבידה הוא שדה וקטורי המתאר את כוח הכבידה שיופעל על עצם בכל נקודה נתונה במרחב, ליחידת מסה.
גודל זה למעשה שווה לתאוצת הכובד באותה נקודה.
זוהי הכללה של הצורה הווקטורית, שהופכת שימושית במיוחד אם מעורבים יותר משני עצמים (כגון רקטה בין כדור הארץ לירח).
עבור שני עצמים שאנו מתעניינים רק בתנועת העצם השני ביחס לכבידה שיוצר העצם הראשון (למשל, עצם 2 הוא רקטה, עצם 1 כדור הארץ), אנו פשוט כותבים במקום ו- במקום ומגדירים את שדה הכבידה כ:
הגדרת השדה תלויה אך ורק באובייקטים הגורמים לשדה.
לשדה יש יחידות תאוצה; ב-SI, התאוצה נמדדת ביחידות של m/s2.
שדות כבידה הם גם שדות וקטוריים משמרים; כלומר, העבודה הנעשית על ידי כוח הכבידה מנקודה אחת לאחרת היא לא תלויה בנתיב.
כתוצאה מכך, אפשר להגדיר פוטנציאל כבידתי כך ש:
אם היא מסה נקודתית או מסה של כדור עם צפיפות מסה אחידה, שדה הכוח מחוץ לכדור הוא איזוטרופי, כלומר תלוי רק במרחק ממרכז הכדור.
יהיה הפוטנציאל הכבידתי, בתוך ומחוץ למסות הסימטריות.
לפי חוק גאוס לכבידה אפשר גם למצוא את שדה הכבידה בגוף סימטרי, למשל:
עבור כדור חלול בעל רדיוס ומסה כוללת ,
ועבור כדור מוצק אחיד בעל רדיוס ומסה כוללת ,
תיאור כוח המשיכה של ניוטון מדויק מספיק למטרות מעשיות רבות ולכן נעשה בו שימוש נרחב.
הסטיות ממנו קטנות כאשר הגדלים ו שניהם קטנים הרבה יותר מאחד, כאשר הוא הפוטנציאל הכבידתי, היא המהירות של העצמים הנלמדים, ו- היא מהירות האור בוואקום.
לדוגמה, כוח הכבידה הניוטוני מספק תיאור כמעט מדויק של מערכת כדור הארץ עם השמש, שכן
כאשר הוא רדיוס מסלול כדור הארץ סביב השמש.
במצבים שבהם אחד מהפרמטרים (חסרי הממדים) הוא גדול, אז יש להשתמש בתורת היחסות הכללית כדי לתאר את המערכת בדיוק.
תורת היחסות הכללית מצטמצמת לכוח הכבידה הניוטוני בגבול הפוטנציאל הכבידתי הקטן והמהירויות הנמוכות, לכן אומרים שחוק הכבידה של ניוטון הוא "גבול הכבידה הנמוך" של תורת היחסות הכללית.
תצפיות הנוגדות את הנוסחה של ניוטון
התיאוריה של ניוטון אינה מסבירה במלואה את נקיפת הפריהליון של מסלולי כוכבי הלכת, במיוחד זו של כוכב חמה, שהתגלתה זמן רב לאחר חייו של ניוטון.
קיים פער של 43 שניות קשת כל מאה שנים בין החישוב הניוטוני, הנובע רק מהאינטראקציות הכבידתיות משאר כוכבי הלכת, לבין הנקיפה הנצפית, שהתגלתה בטלסקופים מתקדמים במהלך המאה ה-19.
הסטייה הזוויתית שנחזית עבור ההתעקמות של קרני האור על ידי כוח הכבידה, כאשר מחשבים אותה באמצעות התיאוריה של ניוטון, היא רק מחצית מהסטייה שנצפתה על ידי אסטרונומים.
חישובים באמצעות תורת היחסות הכללית מתאימים הרבה יותר לתצפיות האסטרונומיות.
בגלקסיות ספירליות, נראה שהסיבוב של כוכבים סביב מרכזם אינו מציית הן לחוק הכבידה האוניברסלי של ניוטון והן לתורת היחסות הכללית.
אסטרופיזיקאים מסבירים את התופעה הבולטת הזו על ידי הנחת נוכחות של כמויות גדולות של חומר אפל.
בעיה זו ידועה כבעיית המסה החסרה.
שתי הסתירות הראשונות עם התצפיות לעיל הוסברו על ידי תורת היחסות הכללית של איינשטיין, שבה הכבידה היא ביטוי של מרחב-זמן עקום, במקום להיות תוצאה של כוח המתפשט בין גופים.
בתיאוריה של איינשטיין, אנרגיה ותנע מעוותים את המרחב-זמן בסביבתם, וחלקיקים אחרים נעים במסלולים שנקבעים על-ידי הגאומטריה של המרחב-זמן.
תיאוריה זו אפשרה תיאור של תנועות האור והמסה שעולה בקנה אחד עם כל התצפיות הזמינות.
בתורת היחסות הכללית, כוח הכבידה הוא כוח מדומה הנובע מהעקמומיות של המרחב-זמן, מכיוון שתאוצת הכובד של גוף בנפילה חופשית נובעת מכך שקו העולם שלו הוא גיאודזה של המרחב-זמן.
ניתוח תנועה של יותר משני גופים
בעיית n הגופים היא בעיה קלאסית עתיקה המנסה לחזות את התנועות של קבוצה של גרמים שמימיים המקיימים אינטראקציה זה עם זה בכבידה.
פתרון בעיה זו – מימי היוונים ואילך – הונע מהרצון להבין את תנועות השמש, כוכבי הלכת והכוכבים הגלויים.
במאה ה-20, הבנת הדינמיקה של מערכות צבירים כדוריים הפכה לבעיה חשובה של n-גופים.
בעיית n-הגופים בתורת היחסות הכללית קשה הרבה יותר לפתרון.
ניתן לנסח את הבעיה הפיזיקלית הקלאסית הזו באופן בלתי פורמלי כך: בהינתן תכונות המסלול הפסאודו-יציבות (מיקום מיידי, מהירות וזמן) של קבוצה של גרמי שמים, יש לחזות את הכוחות האינטראקטיביים ביניהם; וכתוצאה מכך, לחזות את תנועות המסלול האמיתיות שלהם לכל הזמנים העתידיים.
בעיית שני הגופים נפתרה לחלוטין, וגם בעיית שלושת הגופים, בצורה מוגבלת.
לבעיה הכללית לעומת זאת, אין פתרון אנליטי.
חוק הטלקומוניקציה 1996 , הוא חוק פדרלי שנחקק בארצות הברית ב־1996 ונועד להסדיר תחרות בשוק התקשורת.
החוק נחקק בינואר 1996 בקונגרס, והנשיא ביל קלינטון חתם עליו בפברואר 1996. החוק נועד לתקן את חוק התקשורת המקורי משנת 1934 ולכלול רגולציה גם בתחום האינטרנט.
החוק ביקש להסיר חסמים רגולטוריים, במיוחד עבור אמצעי התקשורת שהתבססו על טכנולוגיות חדשות במטרה להביא לתחרות שוויונית יותר בתעשיית התקשורת של ארצות הברית.
חוק הטלקומוניקציה זכה לשבחים על כך שגרם לכניסת שחקנים חדשים לשוק התקשורת, יצר תחרות ושיפר את השירותים התקשורתיים לצרכנים בארצות הברית .
תעשיית הטלקומוניקציה עברה תמורות עמוקות מראשיתה בסוף המאה ה-19 ועד למאמצי הסרת הרגולציה הנרחבים בסוף המאה ה-20. ענף התקשורת בארצות הברית משקף נוף מתפתח של חדשנות טכנולוגית, מדיניות כלכלית ומסגרות רגולטוריות, אשר עיצבו את התעשייה המקומית.
ניתן לאתר את מקורותיה של תעשיית הטלקומוניקציה בהמצאת הטלפון על ידי אלכסנדר גרהם בל בשנת 1876. טכנולוגיה פורצת דרך זו הפכה במהירות לכלי חיוני לתקשורת, והפוטנציאל המסחרי שלה מומש כמעט מיד.
חברת Bell Telephone Company, שלימים נודעה בשם American Telephone and Telegraph (AT&T), הוקמה בשנת 1877 והרחיבה במהירות את פעילותה ברחבי ארצות הברית.
בתחילת המאה ה-20, AT&T ביססה עצמה כמונופול דומיננטי, השולט ברוב המכריע של שירותי הטלפון במדינה.
המונופול של AT&T התאפיין בשליטתה על שירותי טלפון מקומיים ובין-עירוניים כאחד, וכן בייצור ציוד תקשורת.
אינטגרציה אנכית זו אפשרה ל-AT&T למנף יתרונות כלכליים, בכך שסיפקה שירות עקבי ואמין בעיקר ברחבי הרשת שלה.
עם זאת, הדומיננטיות עוררה חששות לגבי היעדר תחרות ופוטנציאל לניצול לרעה של הכוח שוק .
בתגובה לכוח הגובר של AT&T, הממשלה הפדרלית החלה ליישם צעדים רגולטוריים שמטרתם לבלום את השפעת המונופול ולהבטיח תחרות הוגנת.
חוק התקשורת משנת 1934 היה ציון דרך ליצירת רשות התקשורת הפדרלית (FCC), שהופקדה על ויסות התקשורת הבין-מדינתית והבינלאומית באמצעות רדיו, טלוויזיה, חוט, לוויין וכבלים.
החוק ביקש לאזן בין האינטרס הציבורי לבין הצורך במערכת תקשורת חזקה ויעילה.
למרות מאמצי הרגולציה הללו, AT&T המשיכה לשמור על כוחה עוד כמה עשורים.
המבנה המשולב בחברה נתפס כאמצעי לספק שירות אוניברסלי כמטרת ליבה במדיניות הטלקומוניקציה של ארצות הברית.
הרעיון היה שספק אחד יכול להבטיח שאפילו האזורים המרוחקים ביותר במדינה יקבלו שירות טלפוני, שהיה חיוני לפיתוח לאומי ולקישוריות חברתית.
חוק התקשורת של 1934 שילב וארגן רגולציה פדרלית בתחום תקשורת הטלפון, טלגרף ורדיו בארצות הברית.
החוק נועד להסדיר את תעשיית התקשורת בארצות הברית ולפקח עליה.
מעת לעת נעשו תיקונים המתעדכנים במקביל להתפתחויות טכנולוגיות, במטרה להסדיר טכנולוגיות תקשורת מתפתחות כמו טלוויזיה בכבלים ובלוויין.
החוק נוסח בשבעה פרקים המסדירים למעשה היבטים השונים של תעשיית התקשורת והשידור, לרבות הקצאת תדרים, תעריפים, עמלות, תקנים, נוהלי תחרות, תנאי גישה למנויים, פרסומות, שידורים חינוכיים, והשימוש הממשלתי במערכות התקשורת.
החוק גם מספק רגולציה ופיקוח מפורטים הנגישים לציבור באתר הוועדה לתקשורת ה־FCC.
בסוף המאה ה-20 בית המחוקקים החל לפעול לדה-רגולציה והכנסת תחרות נוספת לשוק התקשורת.
תביעת ההגבלים העסקיים שהגיש משרד המשפטים האמריקני נגד AT&T ב-1974 סימנה נקודת מפנה משמעותית.
בתביעה נטען שהפרקטיקה המונופוליסטיות של AT&T חונקות חדשנות ומונעות כניסת מתחרים לשוק.
המאבק המשפטי הגיע לשיאו בהסדר ההיסטורי של 1982, אשר חייב את פירוק AT&T לשבע חברות הפעלה אזוריות עצמאיות (RBOC), המכונה בדרך כלל "פעמוני התינוק".
מימוש זה נועדה לפרק את מונופול AT&T ולטפח סביבה תחרותית בשירותי הטלפון המקומיים למרחקים ארוכים .
שנות ה-80 וה-90 התאפיינו במגמה רחבה יותר של דה-רגולציה על פני תעשיות שונות, כולל טלקומוניקציה.
חוק התקשורת של 1996 היה רגע מרכזי בתנועה זו.