tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא הצטרף למשמרות המהפכה האסלאמית בשנת 1980.
במהלך מלחמת איראן-עיראק הוביל קאא'ני את חטיבת נאסר החמישית ואת חטיבת השריון ה-21 של האימאם רזא.
בשנת 1981 עבר את הכשרתו הצבאית באקדמיה לקצינים ע"ש האמאם עלי בטהראן.
במלחמה הוא פגש לראשונה את גנרל משמרות המהפכה, קאסם סולימאני, שהיה מפקד הדיוויזיה ה-41 של ת'ראללה באותה תקופה.
לאחר המלחמה הוא הצטרף לכוח קדס של משמרות המהפכה והחל את פעילותו במחוז ח'ראסאן, הגובל באפגניסטן, טורקמניסטן ופקיסטן.
בזמן שסולימאני הוצב במערב, התמקד קאא'ני בסדר העדיפויות האיראני במזרח, כגון מאבק בהברחות סמים ותמיכה בברית הצפונית של אפגניסטן במלחמותיה נגד הטליבאן.
ב-1997 מונה קאא'ני לסגן מפקד כוח קודס, על ידי המפקד הראשי יחיא רחים ספווי, עם קאסם סולימאני כמפקד.
כסגנו, קאאני פיקח על תשלומים כספיים לקבוצות צבאיות למחצה, כולל חזבאללה.
משלוח נשק שנועד לגמביה נתפס בניגריה באוקטובר 2010.
לאחר שהצטרף לכוח קודס, קאאני החל בפעולות צבאיות במזרח איראן שסייעו להקל על התמיכה בברית הצפונית.
בשנות ה-90 הוא נלחם נגד קרטלי הסמים האפגנים בגבול איראן עם אפגניסטן.
ב-9 בינואר 2018 ביקר קאאני בבית חולים שנבנה במימון איראני באפגניסטן כשגריר איראן.
ב-25 במאי 2012 הותקפו שני כפרים באזור חולה בסוריה, וכתוצאה מכך נהרגו 108 בני אדם, בהם 49 ילדים.
חוקרי האו"ם הגיעו למסקנה כי הקורבנות נהרגו ב"שני סבבים של הוצאות להורג ללא משפט" על ידי שביחה הפרו-אסדי.
דוברת מחלקת המדינה של ארצות הברית, ויקטוריה נולנד, טענה ב-29 במאי כי קאא'ני טען בראיון יומיים קודם לכן כי כוח קודס סייע לאמן את כוחות השביחה, האחראים לפיגוע בחולה.
ב-27 במאי העניק קאאני ראיון ISNA ואמר: "הודות לנוכחות האיראנית בסוריה – פיזית ולא פיזית – נמנעו מעשי טבח גדולים...
אם הרפובליקה האסלאמית לא הייתה נוכחת בסוריה, הטבח באזרחיה היה מוכפל".
הראיון נמחק מאתר איסנ"א תוך שעות, אך עותקים נותרו בכלי תקשורת אחרים.
יו"ר המטות המשולבים, חסן פירוזאבאדי, התבטא בראיון לערוץ PRESS TV כי "איננו מתערבים בענייניה הפנימיים של סוריה, אך אנו תומכים בסוריה כחזית ההתנגדות נגד ישראל, משום שאחד העקרונות שלנו הוא סוגיית פלסטין.
עודדנו את ממשלת המדינה ליישם רפורמות ולהקשיב לדרישות האזרחים".
לפני מינויו למפקד כוח קודס, היה קאא'ני מפורסם בעיקר בגיוס הלוחמים השיעים ליווא פאטמיון וליווא זינביון שפעלו בסוריה.
הסלמה במתיחות בין איראן לארצות הברית
קאאני מתח ביקורת חריפה על מעורבותה של ארצות הברית באזור, ולעיתים הביע רטוריקה לוחמנית כלפי הנשיא דונלד טראמפ ואזרחים אמריקאים.
בטקס לזכר השהידים ב-5 ביולי 2017, הוא טען כי ארצות הברית הוציאה לשווא 6 טריליון דולר על עיראק ואפגניסטן בניסיונות לתקוף את איראן.
הוא סיים באומרו, "אמריקה ספגה מאיתנו יותר אבדות מאשר אנחנו סבלנו מהם".
ב-13 באוקטובר 2017, הנשיא טראמפ סירב לאשר מחדש את הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית, הידועה פחות רשמית כהסכם הגרעין עם איראן.
ב-22 בינואר 2020, ארצות הברית תקפה את קאאני באיום על חייו, "אם ילך בדרך דומה ויהרוג אמריקאים".
עבאס מוסוי, דובר משרד החוץ האיראני, אמר: "הדברים הללו הם הודעה רשמית וחשיפה ברורה של הטרור הממוקד והממשלתי של אמריקה".
בינואר 2020, בעקבות התקיפה בנמל התעופה הבין-לאומי בבגדאד שבה נהרג קודמו קאסם סולימאני, הצהיר קאא'ני באל-ג'זירה: "אנו אומרים לכולם, היו סבלניים וראו את גופות האמריקאים בכל רחבי המזרח התיכון".
בינואר 2020 מינה מנהיג איראן עלי ח'אמנאי את קאא'ני למפקד כוח קודס לאחר שהגנרל קאסם סולימאני נהרג בתקיפת מל"ט אמריקאי על שיירת רכבים בה נכח בנמל התעופה הבינלאומי בבגדאד.
ח'אמנאי תיאר אותו כ"אחד המפקדים הצבאיים הבולטים בתקופת מלחמת איראן–עיראק".
באוקטובר 2024 חשבו שקאאני נהרג או נפצע יחד עם האשם ספי א-דין בתקיפה האווירית ברובע הדאחייה.
סוכנות הידיעות תסנים, המזוהה עם משמרות המהפכה, דיווחה כי הוא עומד לקבל את מדליית הפתח.
עם זאת, קאאני הופיע בטקס לכבודו של עבאס נילפורושאן מאוחר יותר באותו חודש, על פי רשת החדשות של הרפובליקה האסלאמית של איראן.
במרץ 2012 נוסף קאאני לרשימת SDN על ידי משרד האוצר האמריקאי, המשרד לבקרה על נכסים זרים.
המשרד הקפיא את נכסיו המשוערים ואסר על עסקאות עם ישויות אמריקאיות.
ארצות הברית הטילה סנקציות על קאאני על פיקוח על חלוקת המימון של כוח קודס לבעלות בריתה באזור.
באוקטובר 2017 הודיע ממשל טראמפ על סנקציות חדשות נגד משמרות המהפכה כתומך בארגוני טרור.
קאאני השיב: "אנחנו לא מדינה מחרחרת מלחמה.
אך כל פעולה צבאית נגד איראן תצטער...
איומי טראמפ נגד איראן יפגעו באמריקה...
כמו טראמפ ויודעים איך להילחם נגד אמריקה".
באוקטובר 2022 נכלל קאאני ברשימת הסנקציות הקנדית שכללה תשע ישויות איראניות ו-25 בכירים.
הסנקציות באו בתגובה למותה של מהסא אמיני, ולרדיפת המפגינים בהפגנות הנרחבות שבאו בעקבות הפרשה.
ב-31 במאי 2024 הטילה מועצת האיחוד האירופי סנקציות אישיות על קאאני, תוך שהיא מציינת את אחריותו הישירה כמפקד כוח קודס לאספקת נשק איראני לרשת רחבה של מיליציות הנתמכות על ידי איראן ושלוחים אחרים הפועלים ברחבי המזרח התיכון, כולל החות'ים בתימן.
אסמאעיל ולד בדה ולד א-שייח' סידיא הוא פוליטיקאי מאוריטני המכהן כראש הממשלה ה-15 של מאוריטניה .
סידיא נולד בבאוטלימיט ומחזיקה בתואר בהנדסה מאקול סנטרל פריז וכן סיים לימודים לתואר שני.
עבד כמנהל מחלקת המחקר של חברת ETASCO ולאחר מכן עבר בעיריית באוטלימיט, עיר הולדתו.
בין השנים 2009 ל-2014 עמד סידיא בראש משרד השיכון, תכנון הערים והפיתוח האזורי של מאוריטניה.
בתפקידו זה פעל סידיא בעיקר לפתרון בעיית הדיור במאוריטניה.
וכן תפקד כנשיא הנמל החופשי נודיבו.
ב-3 באוגוסט 2019, מונה סידיא לראש ממשלת מאוריטניה, על ידי הנשיא מוחמד אולד גזורני , תפקיד שאליו התמודד סידיא בשם מחוז גורול .
במהלך שנת 2020 נשמעה ביקורת במדינה על תפקוד הממשלה, וכן נשמעו חשדות לשחיתות.
דו"ח שהוכן על ידי ועדת חקירה פרלמנטרית, אושש חלק מהחשדות ובין החשודים היו כמה עוזרים בכירים ומקורבים של הנשיא לשעבר מוחמד אולד עבד אל עזיז.
בין החשודים עלה גם שמו של ראש הממשלה איסמעיל ולד בדה ולד אל-שייח' סידיא והוא התפטר ב-6 אוגוסט 2020 (מבלי להודיע על סיבת התפטרותו).
בבוקר של אותו יום (6 באוגוסט 2020), הטיל הנשיא מוחמד ולד ג'ז'ואני על מוחמד ולד בילאל את תפקיד ראש הממשלה וכעבור שלושה ימים, ב-9 אוגוסט 2020, הוא הכריז על הקמת ממשלה חדשה, שבה נשארו רוב חברי הממשלה הקודמת והוחלפו רק שישה שרים מבין 23 שרי הממשלה.
אסמאעיל עאמר הוא כדורגלן עבר ערבי-ישראלי ששיחק בעמדת המגן הימני.
עאמר התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מכבי פתח תקווה.
ב-18 בנובמבר 1995 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0–3 נגד הפועל כפר סבא.
ב-28 במרץ 1998 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בתיקו 1-1 נגד מכבי חיפה.
בפתח תקווה שיחק 14 עונות ורוב התקופה היה שחקן הרכב.
בקיץ חתם במכבי אחי נצרת.
בתום העונה, אחי ירדה לליגה הלאומית ועאמר עזב.
כפר קאסם ובשמשון בני טייבה בהתאמה.
בהמשך הקריירה שיחק בהפועל כפר קאסם, שמשון כפר קאסם, בני קלנסווה והפועל כפר ברא.
בעונת 2018/2019 העפיל עם כפר קאסם לליגה הלאומית ולרבע גמר הגביע.
ב-5 באוקטובר 2019 סיים את תפקידו בקבוצה.
ב-8 במרץ 2020 מונה למאמן הפועל אום אל-פחם, וב-9 ביולי התפטר מהקבוצה לאחר חילוקי דעות.
ב-2 באוגוסט 2020, חתם בהפועל ראשון לציון, אך עזב בסוף העונה.
ב-31 בדצמבר 2021, כחצי שנה לאחר שעזב את הקבוצה, מונה בשנית למאמנה של הפועל ראשון לציון.
לקראת עונת 2022/2023 מונה למאמנה של מכבי אחי נצרת.
ב-30 בספטמבר 2022 התפטר מתפקידו.
ב-13 בספטמבר 2024 מונה למאמן הפועל אום אל פאחם, אך באוקטובר התפטר מתפקידו.
אסמאעיל פהמי היה דיפלומט ופוליטיקאי מצרי.
כיהן כשר החוץ של מצרים בשנים 1973–1977 וכסגן ראש ממשלת מצרים בין השנים 1975–1977.
ב-1977 התפטר פהמי מחברותו בממשלת מצרים, במחאה על ביקור הנשיא סאדאת בישראל.
החל מנקודת זמן זו, אף שהיה תומכו ואיש אמונו של נשיא מצרים, אנואר סאדאת, מתח פהמי ביקורת חריפה על מדיניותו של סאדאת, ועל תהליך קבלת ההחלטות של ממשלתו.
אסמאעיל פהמי נולד ב-1922, אביו שימש תובע ציבורי בקהיר.
הוא השלים תואר במדעי המדינה באוניברסיטת קהיר בשנת 1945.
שנה לאחר מכן הצטרף למשרד החוץ המצרי, בין השנים 1949 ו-1957 היה חלק מהמשלחת המצרית ל.
ועד שנת 1959 במשלחת המצרית ל.
ב-1968 התמנה כשגריר מצרים באוסטריה, וכעבור שנה, ב-1969, כשגריר מצרים בצרפת.
ב-1971 חזר לקהיר, כדי לשמש בתפקיד סגן שר החוץ, תפקיד אותו מילא עד נובמבר 1973.
בעקבות מלחמת יום הכיפורים מינה אותו הנשיא המצרי אנוואר סאדאת לתפקיד שר החוץ של מצרים, בתפקידו פעל להידוק יחסי ארצות הברית–מצרים והפחתת התלות המצרית בברית המועצות.
בעקבות ביקור הנשיא סאדאת בישראל, שפהמי האמין כי יפגע ביחסי מצרים עם יתר מדינות ערב ויהרוס את ההגמוניה של מצרים בעולם הערבי, התפטר פהמי מתפקידו.
מאז עסק בכתיבת ספרים ובפעילות אקדמית, שהתמקדה בעמדה המצרית לכינון שלום במזרח התיכון.
ב-1984 הוא ניסה ללא הצלחה לחזור לפוליטיקה.
בנו, נביל פהמי, שירת בעקבות אביו בשירות החוץ המצרי, בין היתר כשגריר מצרים ביפן ובארצות הברית, וכיהן אף הוא כשר החוץ של מצרים בממשלת המעבר של חאזם אל-בבלאווי לאחר הדחת הנשיא מוחמד מורסי (2013–2014).
מוחמד אסמאעיל חאן (דארי/פשטו: محمد اسماعیل خان; נולד ב-1946) הוא איש צבא ומנהיג ציבור אפגני.
שר האנרגיה והמים בממשלת אפגניסטן (2005–2013) וקודם לכן מושל מחוז הראת.
במהלך המלחמה באפגניסטן מול כוחות ברית המועצות עמד חאן בראש כוח מוג'אהדין גדול שכלל בעיקר טג'יקים ממערב אפגניסטן.
חאן הוא דמות מפתח בתנועת ג'מעיאת-אי אסלאמי והיה חבר במפלגת החזית הלאומית המאוחדת .
ביולי 2021 גייס אסמאעיל חאן מאות מנאמניו בעיר הראת כדי לתמוך בכוחות ההגנה על העיר מפני מתקפה של הטליבאן אך העיר נלכדה ב-12 באוגוסט ביד הטליבאן ואסמאעיל חאן הוסגר.
אסמאעילה סאר הוא כדורגלן סנגלי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת קריסטל פאלאס ובנבחרת סנגל.
סאר החל את הקריירה המקצוענית שלו במץ מליגת העל הצרפתית, במדיה ערך 31 הופעות ליגה והבקיע חמישה שערים.
ב-26 ביולי 2017 חתם סאר בסטאד רן, גם היא מליגת העל הצרפתית.
הוא שיחק במועדון במשך שתי עונות, בהן ערך 59 הופעות ליגה והבקיע 13 שערים.
ב-8 באוגוסט 2019 חתם סאר על חוזה לחמש עונות בווטפורד מהצ'מפיונשיפ.
ב-24 ביולי 2023 חזר לצרפת וחתם באולימפיק מרסיי.
ב-3 בספטמבר 2016 ערך סאר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סנגל, בניצחון 0–2 על נבחרת נמיביה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2017. ב-8 בינואר 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 1–2 על נבחרת לוב במשחק ידידות.
אסמאעיל יוזואה יאקובס הוא כדורגלן סנגלי-גרמני המשחק בעמדת המגן השמאלי בגלאטסראיי ובנבחרת סנגל.
יאקובס גדל במחלקות הנוער של BC בלישהיים ופ.צ.
בשנת 2017 החל לשחק בקבוצת המילואים של פ.צ.
ב-8 בנובמבר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בהפסד 1–2 להופנהיים במסגרת המחזור ה-11 בבונדסליגה לעונת 2019/2020. ב-18 בדצמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2–4 על איינטרכט פרנקפורט במסגרת המחזור ה-16 בליגה.
בסך הכל ערך 43 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-12 ביולי 2021 חתם יאקובס על חוזה לחמש עונות במונקו מליגת העל הצרפתית.
ב-3 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–2 על ספרטה פראג במסגרת מוקדמות ליגת האלופות לעונת 2021/2022. ב-6 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בתיקו 1-1 נגד נאנט במסגרת המחזור הראשון לעונת 2021/2022. בעונתו הראשונה במועדון ערך 28 הופעות ליגה.
יאקובס היה חלק מסגל נבחרת גרמניה עד גיל 21.
ב-24 בספטמבר 2022 ערך יאקובס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סנגל, בניצחון 2-0 על נבחרת בוליביה במשחק ידידות.
אסמאעיל מוחמד מוחמד הוא כדורגלן קטרי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת א-דוחייל מליגת העל הקטרית ובנבחרת קטר.
מוחמד החל את הקריירה המקצוענית שלו באל-ג'יש מליגת המשנה הקטרית.
בשנת 2011 חתם בלחוויאה (לימים א-דוחייל) מליגת העל הקטרית.
ב-21 בדצמבר 2013 ערך מוחמד את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קטר, בתיקו 1-1 נגד נבחרת בחריין במשחק ידידות.
ב-27 בדצמבר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–3 על נבחרת אסטוניה במשחק ידידות.
מוחמד היה חלק מסגל נבחרת קטר בטורנירים גביע אסיה 2015 וגביע הזהב 2021.
אמסאעיל קויבאשי (בטורקית: İsmail Köybaşı; נולד ב-10 ביולי 1989) הוא כדורגלן טורקי המשחק בעמדת המגן השמאלי בגזטפה.
קויבאשי התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של איסכנדרונספור ובגיל 17 הצטרף לקבוצת הנוער של גזיאנטפספור.
ב-6 במאי 2008 חתם על חוזה בקבוצה הבוגרת במדיה שיחק שנה אחת.
בקיץ חתם לחמש שנים בבשיקטש תמורת 6.5 מיליון אירו.
ב-2 באוגוסט 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 2-0 לפנרבחצ'ה במסגרת הסופר קאפ הטורקי.
בנובמבר בישל לרודריגו טלו בניצחון 0-1 נגד מנצ'סטר יונייטד שהיה ההפסד הראשון של יונייטד באצטדיון בזירה האירופית מאז .
בדצמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון נגד אנקרגוצ'ו.
בספטמבר בישל פעמיים לקראת דקות הסיום בניצחון 1-2 נגד בורסאספור.
בעונתו השלישית בבשיקטש, החל לשחק ברציפות לאחר שקפטן הקבוצה איברהים אוזולמז פרש מהקבוצה.
באותה שנה, הוא נבחר בין 11 שחקני הכדורגל המבטיחים של 2011 על ידי עיתון הספורט המפורסם של ספרד "MARCA".
ב-14 ביולי 2016 חתם לשלוש שנים בפנרבחצ'ה.
ב-29 באוגוסט 2019 חתם לעונה בגרנדה מליגת העל הספרדית.
בצעירותו שיחק בנבחרות הצעירות של טורקיה.
ב-12 באוגוסט 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 0-3 נגד .
נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2016.
אסמאעיל אחמד קאדר חסן (בסומלית: Ismaaciil Axmed Khadar Xasan; נולד ב-23 במאי 1987) הוא כדורגלן עבר ג'יבוטי יליד צרפת אשר שיחק בעמדת הקשר.
חסן נולד בהרגייסה ובגיל צעיר היגר עם משפחתו לליל שבצרפת.
הוא התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ליל, בהמשך עבר ללסקוין.
בגיל 21 הצטרף לדאק 1904 מליגת העל הסלובקית.
ב-16 באוגוסט 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד מ.פ.ק.
במשך שלוש עונות בקבוצה רשם 52 הופעות בליגה ללא שער.
בשנת הצטרף לשלף מליגת העל האלג'יראית וכעבור זמן קצר חתם בצ'רנומורץ בורגס מליגת העל הבולגרית.
בינואר הצטרף לאימוניה של סטאד לאוואל הצרפתית, אך לבסוף חתם בחמאם א-ליף האלג'יראית.
ביולי חתם בסאס אפינאל התוניסאית.
בשנת חתם בפטרולול פלוישט מליגת העל הרומנית.
בהמשך הקריירה שיחק בוילפראנש בוז'ולה, קאלה, וילנו-אסק מטרופולין, אביאון וטורנה.
בשנת החליט לייצג את נבחרת ג'יבוטי.
ב-31 במאי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 8-1 ל.
חסן שיחק 4 משחקים בנבחרת ללא שער.
אסמאעיל סייבארי (בספרדית: Ismael Saibari, בערבית: إسماعيل صيباري, בתעתיק מדויק: אסמאעיל ציבארי; נולד ב-28 בינואר 2001 בטראסה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי-מרוקאי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת פ.ס.וו.
איינדהובן מליגת העל ההולנדית ובנבחרת מרוקו.
סייבארי גדל במחלקות הנוער של בירסחוט, אנדרלכט, ראסינג גנק ופ.ס.וו.
ב-1 בנובמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של פ.ס.וו.
איינדהובן, בניצחון 4-0 על דן האג במסגרת המחזור השביעי בליגת העל ההולנדית לעונת 2020/2021.
סייבארי היה חלק מסגל נבחרת מרוקו עד גיל 23 בטורניר גביע אפריקה לאומות עד גיל 23 בשנת 2023, וערך חמש הופעות בו טורניר, בו זכתה נבחרתו.
ב-12 בספטמבר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מרוקו, בניצחון 1-0 על נבחרת בורקינה פאסו במשחק ידידות.
אסמאעילה שייק קוליבאלי הוא כדורגלן מאלי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ל.א.ס.ק.
קוליבאלי גדל במחלקת הנוער של דוגוולופילה.
ב-14 בינואר 2019 חתם על חוזה לארבע שנים בסרפסבורג 08 מליגת העל הנורווגית.
הוא ערך 27 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-9 בספטמבר 2020 חתם בשפילד יונייטד מהפרמייר ליג, והושאל מיידית לשלוש עונות לבירסחוט מליגת העל הבלגית.
הוא שיחק במועדון במשך שתי עונות, בהן ערך 42 הופעות ליגה והבקיע חמישה שערים, וחזר לשפילד יונייטד לאחר שבירסחוט נשרה לליגת המשנה הבלגית.
לקראת עונת 2022/2023 נכלל קוליבאלי בסגל שפילד יונייטד, שבינתיים נשרה לפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-7 בינואר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-0 על מילוול במסגרת הסיבוב השלישי בגביע ה-FA.
ב-11 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בניצחון 3-0 על סוונסי סיטי במסגרת המחזור ה-31.
ב-28 במרץ 2023 ערך קוליבאלי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מאלי, בהפסד 1-0 לנבחרת גמביה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2023.
אסמה ח'דר הייתה עורכת דין, פמיניסטית, פעילת זכויות נשים וזכויות אדם ופוליטיקאית ירדנית.
ח'דר נולדה בכפר הנוצרי א-זבאבדה שליד ג'נין.
לאחר התיכון היא למדה משפטים באוניברסיטת דמשק וסיימה את חוק לימודיה בשנת 1977.
בהמשך למדה מספר קורסים מדעיים ויישומיים בכמה מוסדות אקדמיים ואוניברסיטאות, וכן גופים ומכונים לזכויות אדם וארגונים ירדנים, ערבים ובינלאומיים.
לאחר סיום הלימודים היא עברה לעמאן ועבדה שנתיים (1979-1978) בעיתון "אל-אח'באר" הירדני.
היא החלה לעבוד במשרד עורך דין בעמאן ולאחר תקופת התמחות היא קיבלה רישיון עריכת דין ירדני בשנת 1982.
בשנת 1984 היא פתחה משרד עצמאי והייתה בין הנשים הראשונות שעסקו בעריכת דין בירדן.
היא התמקדה בנושאי זכויות אדם, ובהגנה על זכויות נשים וילדים.
בשנת 1999 היא הייתה חברת הוועדה הלאומית שהוקמה על ידי משכילים ירדניים והביאה לביטול הסעיף בחוק שקבע ש"פשע (ממניע של) כבוד", אינו בר ענישה.
אסמה ח'דר הייתה האישה הראשונה ששימשה בתפקיד דוברת ממשלת ירדן.
בין השנים 2003–2005 היא הייתה שרת תרבות ובשנת 2013 כיהנה בתפקיד שרת המדינה.
בין השנים 2013–2015 אסמה הייתה חברת הסנאט הירדני.
מזכירה כללית של "הנציבות הלאומית הירדנית לנשים" Jordanian National Commission for Women - JNCW
מנהלת כללית ולאחר מכן יועצת של קבוצת זכויות נשים בירדן Solidarity is Global Institute - SIGI.
חברת הוועדה המלכותית הירדנית לזכויות אדם.
חברת הוועדה המלכותית להקמת מרכז החירות.
חברת ועדת הניסוח המלכותית לאמנה הלאומית הירדנית.
מדליית העצמאות הירדנית, מדרגה ראשונה, מאת הוד מלכותו המלך חוסיין על ניסוח האמנה הלאומית הירדנית בשנת 1991.
פרס הכבוד של מגיני זכויות האדם מטעם Human Rights Watch.
פרס האומות המאוחדות למאבק בעוני על תרומות להשגת יעדי המילניום לפיתוח 2003.
מספר תעודות ופרסי הוקרה הקשורים להגנה על זכויות אדם וזכויות נשים ותרומה לפיתוח ועבודה סוציאלית.
אסמה כתבה ותרמה למספר רב של ספרים, מאמרים, מדריכים מקצועיים וכן הייתה "מרצת מפתח" (keynote speaker) בפורומים ואירועים מקומיים ובינלאומיים שונים.
ח'דר נפטרה מסרטן הלבלב ב-20 בדצמבר 2021, בגיל 69 בעמאן.
אסמאעיל ולד א-שייח' אחמד הוא פוליטיקאי מאוריטני.
נולד בשנת 1960 באזור בנואקשוט, מאוריטניה, שם גדל והתחנך.
הוא למד באוניברסיטת מונפלייה בצרפת עד שסיים תואר ראשון בכלכלה.
עבר לאוניברסיטת מנצ'סטר בבריטניה וסיים תואר שני בפיתוח משאבי אנוש.
באמצעות עבודתו באו"ם במשך 28 שנים, הוא מילא משרות ואחריות רבות בתחום הפיתוח והסיוע, ונע בין תפקידים ומשימות בין-לאומיות באפריקה, במזרח התיכון ובמזרח אירופה.
עבד זמן רב בקרן החירום הבין-לאומית של האו"ם לילדים (UNICEF), ושימש כמנהל מחלקת ניהול השינויים של הקרן בניו יורק, ולאחר מכן כסגן המנהל האזורי של הקרן במזרח ובדרום מזרח אסיה.
בין השנים 2008–2012 שימש כמתאם תושב של תוכנית הפיתוח של האו"ם בסוריה, לפני שקיבל את אותה משימה בתימן (2012–2014).
בתחילת 2014, מונה לסגן השליח המיוחד של האו"ם ללוב, ואז בחר בו מזכ"ל האו"ם בדצמבר של אותה השנה להיות השליח המיוחד של הארגון לתיאום מאמצים להילחם בנגיף האבולה, ש"שטף" מדינות רבות במערב יבשת אפריקה.
אסמאעיל ח'טיבּ (בפרסית: اسماعیل خطیب; נולד ב-1961) הוא איש צבא ופוליטיקאי איראני, המכהן כשר המודיעין של איראן.
נולד בשנת 1961 בקאן שבמחוז דרום ח'וראסאן באיראן.
בשנת 1975 או 1976 החל ללמוד לימודי שריעה ומשפט איסלאמי בחווזה של קום, אחד ממוריו היה עלי ח'מינאי.
הוא מחזיק בתואר חוואג'ה אל אסלאם.
בשנת 1979 הצטרף למשמרות המהפכה.
במלחמת איראן-עיראק הוא שירת בארגון המודיעין של משמרות המהפכה, עד לפציעתו.
בשנת 1985 החל לשרת במשרד המודיעין.
בין השאר, היה מעורב בחקירתו של מהדי האשמי .
בשנת 2010 הוא מונה לתפקיד במשרד המנהיג העליון, ובשנת 2012 קיבל תפקיד ביחידת המודיעין של המערכת המשפטית.
בשנת 2021 מונה על ידי הנשיא, איבראהים ראיסי לשר המודיעין.
המינוי אושר על ידי 222 (מתוך 290) מחברי המג'לס.
הוא החליף בתפקיד את מחמוד עלאווי.
ב-9 בספטמבר 2022 הטילה ארצות הברית עיצומים על חטיב ועל משרד המודיעין באשמת מעורבות בפשעי סייבר.
בשנת 2024, לאחר מותו של ראיסי בהתרסקות מסוקו, ובחירתו של פזשכיאן לנשיא, הביא פשזכיאן את מינויו מחדש של חטיב לשר המודיעין לאישור חברי המג'לס שאישרו אותו.
אסמאעיל ח'וי (פרסית: اسماعیل خویی, 30 ביוני 1938 - 25 במאי 2021) היה משורר ופילוסוף איראני גולה.
נולד ב-30 ביוני 1938 במשהד, למשפחה מאנוסי משהד, והתגורר שם עד סוף בית הספר היסודי.
לאחר מכן עבר לטהראן, בה השלים את לימודיו התיכוניים ובהמשך למד פילוסופיה וחינוך באוניברסיטת טהראן, ותואר דוקטור בפילוסופיה באוניברסיטת לונדון.
עם שובו לאיראן בשנת 1965 החל להרצות בנושאי ספרות ופילוסופיה במכון הגבוהה לפילוסופיה בטהראן שבהמשך שינה את שמו לאוניברסיטת טהרן להכשרת מורים.
בשנות ה-60 וה-70, היה ממייסדיה של אגודת הסופרים האיראנית.
הוא היה מתנגד חריף להגבלות על חופש הביטוי באיראן המלוכנית של תקופת השאה, ואף קרא למהפכה, הביע תמיכה ברעיונות המחתרת המרקסיסטית-לניניסטית והיה מקורב לראשיה.
בשל כך, פוטר מתפקידו כמרצה באוניברסיטה על ידי משטר השאה.
על מנת לעקוף את מגבלות הצנזורה, פיתח ח'וי בשיריו שפה סימבולית, שדרכה ביקש להביע את רעיונותיו.
עם זאת, מרבית שירתו היא שירה לירית ולא שירה פוליטית מובהקת סגנונו שילב בין סגנון השירה המסורתי והעתיק של איראן, לשירה מודרנית.
לאחר המהפכה האיסלאמית של 1979, מצא את עצמו מתמודד עם דיכוי כבד אף יותר של חופש הביטוי והמחשבה.
בשנות ה-80 היה גורם מוביל באופוזיציה האינטלקטואלית החילונית לרפובליקה האיסלמית.
לאחר שחברו ושותפו סעיד סולטנפור הוצא להורג על ידי המשטר, נאלץ להסתתר במשך שנתיים והצליח לבסוף להימלט מאיראן בשנת 1983. לאחר עזיבתו את איראן, התיישב בלונדון, בה חי במשך כארבעה עשורים, עד יום מותו.
בנו, הומן, שברח עימו מאיראן, נרצח על ידי סוכנים של הרפובליקה האיסלאמית בביתם בלונדון.
בגלות, הפך לקול בולט של האופוזיציה האיראנית הגולה, במאבק למען זכויות אדם וחופש פוליטי ברחבי העולם - רעיונות שבאו לידי ביטוי גם בשיריו.
בין היתר, תמך בעבודתו של סלמאן רושדי, לאחר שהרפובליקה האיסלאמית הוציאה פתווה על ראשו.
היה ממקימי אגודת הסופרים האיראנים הגולים.
בראיון ל-BBC בפרסית שנערך לציון 30 שנה למהפכה האיסלמית באיראן, הביע ח'וי צער על כך שלא שמע לאזהרתו של שאפור בח'תיאר שהזהיר טרם המהפכה מפני הסכנה שבהשתלטות דיקטטורה דתית.
עם זאת, הדגיש כי הוא עדיין רואה עצמו כסוציאליסט.
ח'וי היה לסופר האיראני הראשון שזכה לפרס Coburg Rückert לספרות, פרס המוענק אחת לשנתיים על ידי העיר קובורג לסופרים מהמזרח התיכון בשנת 2010.
ספרו הראשון פורסם במשהד בשנת 1956, כשהיה בן 18 בלבד, אולם סיפרו הבא יצא רק כעשור אחרי כן, לאחר שסיים את לימודיו בטהראן.
לאורך שנות חייו פרסם ח'וי למעלה מ-25 ספרי שירה בפרסית, שחלקם תורגמו לצרפתית, רוסית, גרמנית, אוקראינית ואנגלית.
לצד זאת, פרסם שני ספרי שירה באנגלית:
ח'וי נישא תחילה לפרנקה גאליבה, איטלקייה קתולית.
בהמשך התגרש ונישא מחדש לרוקסנה סבה, ביתו של המוזיקאי האיראני אבולחסן סבא, ממנה נולדו לו שתי בנות.
ביתו סאבא ח'וי היא עיתונאית איראנית הפועלת אף היא מלונדון.
אמאל אל-אטרש המוכרת בשם הבמה אסמהאן (أسمهان) הייתה זמרת ושחקנית דרוזית סורית.
אסמהאן נולדה באונייה בים התיכון בעת הפלגה, כשמשפחתה ברחה מטורקיה לביירות ומשם לסוריה, בגלל סכסוך בין אביה לשלטונות הטורקיים.
היא בתם של פהד אל-אטרש ושל עליאא אל-מונד'ר.
לאסמהאן שני אחים הגדולים ממנה, פואד אל-אטרש והזמר פריד אל-אטרש.
משפחת אל-אטרש, משפחה דרוזית מיוחסת, השתתפה במאבק נגד השלטון הצרפתי בסוריה באותה תקופה, הבולט בהם הוא סולטאן אל-אטרש.
במהלך המהפכה הסורית עזבה המשפחה את סוריה למצרים.
באחד הימים אירח אחיה פריד אל-אטרש בביתם את דאוד חוסני, מגדולי הזמר הערבי במצרים באותה תקופה.
חוסני שמע את אסמהאן הילדה שרה בחדרה, קרא לה וביקש ממנה שתשיר בפניו.
הוא נפעם מקולה המיוחד ונתן לה את כינויה "אסמהאן".
לאסמהאן קול אופראי, בתחומי סופרן ומצו-סופרן.
היא החלה להופיע ולשיר עם אחיה פריד אל-אטרש, והתפרסמה במהירות בעולם הערבי.
בשנת 1934 התחתנה עם בן דודה, הנסיך חסן אל-אטרש, ואז חזרה לסוריה ואיבדה את אזרחותה המצרית.
לשניהם בת משותפת בשם כאמיליה.
נישואיהם של השניים נמשכו כשש שנים.
לאחר מכן התגרשו ואסמהאן חזרה למצרים להמשיך בקריירה שהתחילה לפני נישואיה.
קולה ויופייה אפשרו לה להיכנס גם לעולם הקולנוע.
בשנת 1941 שיחקה בסרטה הראשון "אנתסאר א-שבאב" (בעברית: ניצחון הנעורים) לצידו של אחיה פריד אל-אטרש, בסרט מבצעים שניהם מספר שירים משותפים.
במהלך צילומי הסרט הכירה את הבמאי אחמד בדרח'אן, והשניים התחתנו.
שמה נקשר בשמועות על פרשת אהבים עם אחמד חסנין, ראש לשכתו של פארוק, מלך מצרים.
בשנת 1944 שיחקה בסרטה השני "ע'ראם ואנתקאם" (בעברית: אהבה ונקמה) לצידם של יוסף והבי, אנואר וג'די, מחמוד אל-מליגי ובשארה וואכים.
לפני סיום צילומי סרטה השני אסמהאן נהרגה, דבר שאילץ את יוצרי הסרט לסיימו תוך שהם מכניסים את מקרה מותה של הדמות ששיחקה, כחלק מן הסרט.
אסמהאן שרה בסרט זה מספר שירים המפורסמים מאוד בזמר הערבי, שמושמעים עד היום ומבוצעים על ידי זמרים אחרים.
בנוסף לסרטי הקולנוע בהם שיחקה ושרה, שיריה של אסמהאן מופיעים בפסקולי סרטים נוספים, בהם הסרט "יום סעיד".
אסמהאן ביצעה עם הזמר והמלחין עבד אל-ווהאב את הדואט "מג'נון לילה" (בעברית: משוגע לילה) המפורסם.
קיימות שמועות על שיתוף פעולה מצד אסמהאן עם סוכנות הביון הבריטית בזמן השלטון הבריטי במצרים, כך שתפקידה היה לשכנע את המנהיגים הדרוזים בסוריה שלא להתנגד לפלישת הבריטים ובעלות הברית, ובכך לבלום את התפשטות הנאצים באזור כולו.
הבריטים ניתקו קשר עם אסמהאן והפסיקו להזרים לה כספים משהתברר להם שבאותו זמן היא משתפת פעולה עם צרפת.
אדוארד ספירס, נציג של בריטניה בלבנון בזמנו, אישר את העובדה שאסמהאן שיתפה פעולה עם כוחות הביון הבריטיים.
ב-14 ביולי 1944 נהרגה אסמהאן בנסיבות מסתוריות, בעת שמכוניתה התדרדרה אל נהר הנילוס.
על פי השמועות שרווחו אז, היא נרצחה על ידי סוכנות הביון הבריטית.
שמועות אחרות טענו שהייתה זו אזהרה של בית המלוכה המצרי כלפי אחיה, פריד אל-אטרש.
שמועה נוספת אומרת שאום כולתום הרגה אותה.
יאיר דלאל סיפר שבזמן שירותו כחייל מילואים בעזה בשנות ה-80 נהג מונית עזתי לקח אותו לבית קפה עזתי והצביע על נהג המכונית שדחף את רכבה של אסמהאן לנילוס.
אסמרה (בגעז: ኣስመራ; בערבית: أسمرا, תעתיק מדויק: אסמרא) היא בירת אריתריאה והגדולה שבעריה.
העיר שוכנת במרכז המדינה בגובה 2,325 מטרים מעל פני הים על קצה המתלול הצפון-מערבי של הבקע הסורי-אפריקני ושל הרמה האתיופית.
לפי הערכות משנת 2024 אוכלוסיית העיר מונה כ-1.1 מיליון תושבים.
ב-2017 העיר הוכרזה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשל ריכוז האדריכלות המודרנית בה.
אסמרה נוסדה מאיחוד של ארבעה כפרים שנלחמו זה בזה עד שהנשים בכל אחד מהכפרים שכנעו את הגברים שכדי לשמר את השלום, ארבעת הכפרים חייבים להתאחד.
תחילה קראו למקום "ארבעתה אסמֵרה" שמשמעותו בתיגרינית הוא "הארבע שאיחדום" ובסופו של דבר המילה "ארבעתה" נשרה מהשם ונשארה המילה "אסמרה", אם כי יש אזור שעדיין נקרא "ארבעתה אסמרה".
משמעות השם "אסמֵרה" בתיגרינית הוא "הן איחדו אותם".
השם השתנה לאחר מכן בהשפעה איטלקית ל"אסמַרה".
כיום בעיקר האנשים שאינם אריתראים משתמשים בשם השגוי, ואילו האריתראים ושכניהם משתמשים בשם המקורי.
אסמרה, שהייתה חלק מממלכת "מדיר בהר", נכבשה תוך זמן קצר על ידי המצרים, בתמיכה וגיבוי בריטי.
לאחר מכן יוהנס הרביעי, קיסר אתיופיה כבש את האזור ונתן לאלולה אנגדה את תואר המושל בו.
אנגדה העביר את בירת המחוז לאסמרה, כשבאותו זמן היו בה 150 תושבים.
תוך ארבע שנים, מנתה אוכלוסיית העיר למעלה מ-3,000 תושבים, והחשיבות הכלכלית שלה, עם גידול הסחר עם מאסאווה, גדלה בהדרגה.
ב-1889 כבשה איטליה את אריתריאה ובעקבות החשיבות שנוצרה בתקופתו של אנגדה, נבחרה העיר לבירת אריתריאה האיטלקית על ידי המושל מרטיני ב-1897. האיטלקים בנו את העיר בסגנון מודרני והיא זכתה לכינוי "רומא הקטנה" ("Piccola Roma").
האיטלקים עסקו בבנייה בנו מסילת ברזל מעיר הנמל מאסאווה לחוף הים האדום לאסמרה (המסילה היחידה הקיימת במדינה עד היום).
העיר נפגעה קלות ברעידות אדמה ב-1913 וב-1915. כמו כן הם בנו את העיר בסגנון הארכיטקטוני המודרני.
בימינו, חלק משמעותי מהמבנים בעיר הם ממקור איטלקי, ויש חנויות שעדיין יש להן שם איטלקי.
בעיר התפתחה קהילה איטלקית, ובמפקד אוכלוסין בעיר ב-1939 מתוך 98,000 תושבים בעיר 53,000 מתוכם היו איטלקים.
עובדה זו הפכה את העיר לעיר האיטלקית המרכזית של האימפריה האיטלקית באפריקה.
באותה שנה, באריתריאה כולה היו 75,000 איטלקים.
לאיטלקים היו השקעות רבות בתעשייה בעיר, אבל הן פסקו עם תחילת מלחמת העולם השנייה והפריחה התעשייתית של האזור נעצרה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 השלטון האיטלקי בנה את ארמון המושל החדש שכיום משמש בית העירייה.
בשנת 1938 הסתיימה בניית המסגד הגדול באסמרה.
באפריל 1941 נפלה אסמרה בידי כוחותיו של הגנרל הבריטי ויליאם פלאט שהסתערו על אריתריאה מסודאן במסגרת המערכה במזרח אפריקה.
הבריטים שלטו באריתריאה עד 1952. במהלך הזמן הזה הבריטים העבירו את רוב התעשיות לקולוניות שלהם בהודו וקניה.
הבריטים ניסו לשמר את השלטון האיטלקי, אבל בשנת 1949 החלו פעולות טרור כנגד האירופאים, וכן של נוצרים תומכי אתיופיה כנגד המוסלמים תומכי שלטון איטליה.
באוקטובר 1944 הקימו השלטונות הבריטיים בסמבל, פרבר של אסמרה, מחנה מעצר עבור לוחמי המחתרות (אצ"ל ולח"י) שהוגלו מארץ ישראל.
המחנה הוקם בתוך מתחם של צריפי פח איטלקיים ישנים ששימשו בעבר כבסיס צבאי, והוקף בגדרות תיל גבוהות ובמגדלי שמירה.
המחנה נודע בנסיונות הבריחה החוזרים של העצורים.
לאחר סיום השלטון הבריטי ב-1952, האו"ם החליט לצרף את הקולוניה לשעבר תחת שלטון פדרטיבי לאתיופיה בראשות היילה סלאסי.
בפדרציה, אסמרה לא הייתה עוד הבירה אלא אדיס אבבה, במרחק של יותר מ-1000 קילומטר משם, והשפה הלאומית שונתה מתיגרינית לאמהרית.
ב-1961 החליט הקיסר סלאסי לסיים את ההסכם ה"פדרטיבי" ולהפוך את אריתריאה למחוז ה-14 של האימפריה האתיופית.
בעלת הברית הגדולה ביותר של אתיופיה אז הייתה ארצות הברית.
בשנים 1943–1977 שכן בעיר מתקן של צבא ארצות הברית.
מלחמת העצמאות של אריתריאה פרצה ב-1961 והסתיימה ב-1991 ותוצאתה הייתה עצמאות אריתריאה.
אסמרה לא סבלה מנזק במהלך המלחמה בהשוואה לרוב האזורים הגבוהים במדינה.
העיר הפכה בחזרה להיות בירת המדינה כאשר אריתריאה זכתה בעצמאותה.
בגלל היותה בירת המדינה והיישוב הכי גדול באריתריאה, רוב אנשי העסקים האריתריאים ממקמים את הבסיסים שלהם באסמרה.
העיר הייתה פעם עיירת מפעל.
במהלך התקופה הקולוניאלית, אסמרה הייתה המרכז השלטוני והכלכלי של מזרח אפריקה האיטלקית.
כשהבריטים נכנסו למדינה ב-1941, עסקים רבים נסגרו או עברו אל מחוץ לעיר.
מנהג זה נמשך גם תחת השלטון האתיופי.
בעיר פועלות מוניות מ-7:00 עד 21:00 ויכולות להיות צפופות מאוד בשעות עומס.
בנוסף יש מוניות הנוסעות לערים וכפרים באזור.
אוטובוסים ארוכי טווח באריתריאה אינם עמוסים בגלל האיסור לעמוד במעברים באוטובוס.
לעיתים יש גם ארוחות בוקר או צהריים מאורגנות בנסיעות ארוכות.
יש בעיר תחנת רכבת שמקשרת את העיר עם העיר מאסאווה דרך המסילה האריתראית, שנבנתה על ידי האיטלקים בשנים 1887–1932. רשות הרכבות האריתראית ביקשה תקצוב כדי להמשיך בתוכנית האיטלקית להרחבת המסילה עד לעיר טסניי, וכך להעניק הזדמנות לסודאן השכנה להשתמש ביותר יעילות בנמל של מאסאווה.
נמל התעופה הבינלאומי אסמרה משרת את האזור.
בנוסף בעיר נמצאים הבסיסים של חברת התעופה הלאומית אריתריאן איירליינס.
אסמרה היא מרכז חינוכי לאומי ובעיר נמצאים תיכונים ובתי ספר יסודיים.
עד לאחרונה הייתה אוניברסיטת אסמרה האוניברסיטה היחידה במדינה.
בנוסף, בתקופת הסיפוח האתיופי, האוניברסיטה הייתה מקושרת עם מה שהיה אז מרכז החינוך העל-תיכוני הגדול ביותר במדינה, אוניברסיטת אדיס אבבה.
בתחילת המאה ה-20 הגיעו לאסמרה מבני יהדות עדן והקימו במקום קהילה יהודית עם בית ספר, בית כנסת ובית קברות.
בשיאה מנתה הקהילה כ-400 נפשות.
בשנת 1943 היו בקהילה כ-300 יהודים שהתגוררו בחלק האיטלקי של העיר ועסקו במסחר.
לאחר הקמת מדינת ישראל עלו אליה כשני שלישים מבני הקהילה.
בשנות ה-50 שהו באסמרה שוחטים מישראל שסיפקו בשר מאריתריאה לישראל.
הקהילה היהודית בקשה סיוע מיהודי העולם בקיום בית ספר יהודי באסמרה.
בשנת 1975 נותרו בעיר כ-100 יהודים ללא רב או מוהל.
בשר כשר קנו בני הקהילה מחברת אינקודה שספקה בשר מאריתריאה לישראל.
במהלך מלחמת העצמאות של אריתריאה עזבו רוב היהודים שנשארו את אסמרה, עד שנותר במקום בראשית שנות ה-2000 יהודי יחיד.
אֶסֶן היא עיר במדינת נורדריין-וסטפאליה שבגרמניה.
באסן, השוכנת במרכזו של חבל הרוהר, מתגוררים כ-589,145 תושבים (נכון למרץ 2016).
זוהי העיר התשיעית בגודלה בגרמניה, השנייה בגודלה בנורדריין-וסטפאליה (אחרי קלן) והגדולה ביותר בחבל הרוהר.
בעיר אסן ממוקמים המשרדים הראשיים של 13 מתוך 100 התאגידים הכי גדולים בגרמניה, מה שמציב את העיר במקום השלישי אחרי מינכן ופרנקפורט במספר המשרדים הגדולים במדינה.
בין התאגידים הנ"ל ניתן למנות את חברת אלדי, רשת שיווק מזון מהגדולות בעולם, חברת טיסנקרופ יצרנית פלדה מהגדולות בעולם, ואת DAX - חברה למדד המניות הגדולה בגרמניה.
אסן נוסדה בשנת 845 וקיבלה זכויות עיר בשנת 1244. שם העיר הוא שיבוש של "מזרח" (Öst בגרמנית, East באנגלית), שכן היא שוכנת מזרחית ליישובים קדומים יותר בחבל הרוהר.
השם הלטיני הקדום של העיר הוא אסינדיה (Assindia).
החל מסוף המאה ה-16 הפכה אסן למרכז תעשייתי חשוב, במיוחד בתחום תעשיות הפלדה והפחם אשר משכו לאזור עובדים מכל גרמניה.
המכרה הראשי של העיר היה לתקופה מכרה הפחם הגדול בעולם.
המכרה נסגר ב-1986 והוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
כיום הוא פתוח למבקרים ומשמש כמוזיאון.
בשנת 1896 עברה אסן את קו 100,000 התושבים והפכה ל"עיר גדולה" (Großstadt) רשמית בגרמניה.
ב-2010 כיהנה אסן כבירת התרבות של אירופה.
ב-2017 היא נבחרה ל"בירה הירוקה באירופה".
באסן ארבעה מוזיאונים, שלושה תיאטראות ואולם Saalbau Essen לתזמורת פילהרמונית.
מרכז הירידים של אסן מארח מדי שנה כ-50 ירידים מסחריים, כשהגדול בהם הוא Essen Motor Show עם 530,000 מבקרים.
באסן חיו יהודים מזה מאות שנים.
בית הכנסת הישן של אסן הוקם ב-1913 (אז נקרא "בית הכנסת החדש") ונחרב בליל הבדולח ב-1938. לאחר מלחמת העולם השנייה בנתה הקהילה היהודית בית כנסת קטן לשימושה; בית הכנסת הישן שוקם וכיום הוא מהווה מרכז תרבותי ואינו משמש לתפילה.
ארכיון העיר אסן שוכן בצמוד לבית הכנסת.
בית הכנסת הישן הוא הגדול שבבתי הכנסת בגרמניה; סגנונו הארכיטקטוני ייחודי ומרשים.
הקהילה היהודית של אסן מונה כיום באופן רשמי 800 חברים.
כ-11.5% מתושבי העיר אינם בעלי אזרחות גרמנית; זהו משיעורי הזרים הנמוכים ביותר בחבל הרוהר.
ראש עיריית אסן בין השנים 1946 ו-1949 היה ד"ר גוסטב היינמן, אשר כיהן כנשיא גרמניה בין 1969 ו-1974.
אסן היא עיר תאומה של תל אביב מאז שנת 1991. בית העירייה של אסן הוא הגבוה בגרמניה - 120 מטרים.
אסן הייתה חלק מאזורי התיישבות של כמה עמים גרמאניים (צ'אטי, ברוקטרי, מרסי).
הממצאים הארכאולוגיים העתיקים ביותר שנמצאו בעיר הם מהמאה השלישית לפני הספירה.
טירת אלטבורג שבדרום אסן מתוארכת למאה הראשונה או השנייה לפנה"ס, וטירת הרנבורג למאה ה-8 לספירה.
בסביבות 845 לספירה, הקדוש אלפריד (סביבות 800–874), שהפך מאוחר יותר לבישוף של הילדסהיים, ייסד מנזר לנשים (קנוביום Astnide) במרכז העיר אסן של היום.
האזור היה מאוכלס בדלילות עם מספר קטן של חוות smallholding וטירה ישנה ונטושה.
המנזר הזה לא היה מנזר במובן הרגיל של המילה.
הוא נועד כמקום מגורים ומוסד חינוכי לנערות ולאלמנות האצולה הגבוהה והן לא חויבו לנדור נדרי צניעות.
בשנת 870 הסתיימה בניית המכללה של הכנסייה השייכת למנזר, בנייה שנמשכה כ-20 שנים.
בשריפה גדולה אשר פרצה בשנת 946 ניזוקו קשות הכנסייה והמנזר.
הכנסייה נבנתה מחדש והורחבה במידה ניכרת, והיא הבסיס של קתדרלת אסן הנוכחית.
האזכור המתועד הראשון של העיר אסן מתוארך ל-898, כאשר וונטיבולד, מלך ותרנזיה, הגיע לשטח על הגדה המערבית של נהר הריין אל של המנזר.
מסמך נוסף, המתאר את יסודות המנזר וכנראה מתוארך ל-870, נחשב כיום לזיוף מהמאה ה-11.
בשנת 971 לקחה מטילדה השנייה, נכדתו של הקיסר טו הראשון, פיקוד על המנזר, והייתה לאם מנזר החשובה ביותר בהיסטוריה של אסן.
היא עמדה בראשו במשך למעלה מ-40 שנה, והעניקה לאוצר המנזר חפצי ערך שלא יסולאו בפז, כגון המנורה הקדומה ביותר של שבעת הקנים, ואת מדונת הזהב של אסן, הפסל הידוע ביותר של מרים הבתולה בעולם המערבי.
אסן הפכה רשמית לעיר בשנת 1003 ובשנת 1041 קיבלה זכות להחזיק בשווקים.
בשנת 1216, המנזר, שהיה בעל קרקעות חשוב, זכה למעמד של מקום מושב נסיכי, כאשר פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה קרא במכתב רשמי לאם המנזר אליזבת הראשונה בתואר Reichsfürstin (נסיכת האימפריה).
בשנת 1244, 28 שנים לאחר מכן, אסן קיבל את החותמת הרשמית של העיר כאשר קונרד פון הוכשטאדן, הארכיבישוף של קלן, הקים יחד עם תושבי המקום את חומת העיר.
הדבר שחרר זמנית את אוכלוסיית העיר משליטת הנסיכה, אך בשנת 1290 המלך רודולף הראשון החזיר לאם המנזר ריבונות מלאה על העיר, למורת רוחם של התושבים אשר קראו לממשל עצמי ולמיידיות אימפריאלית.
תואר העיר האימפריאלית החופשית ניתנה לבסוף על ידי הקיסר קרל הרביעי בשנת 1377. זאת לאחר שרק חמש שנים לפני כן, בשנת 1372, הוא אישר באופן פרדוקסלי את החלטתו של רודולף הראשון משנת 1290, להשאיר הן את המנזר והן את העיר בשליטת האימפריה.
המחלוקות בין העיר לבין המנזר על השליטה באזור נמשכו עד להתפרקותו של המנזר ב-1803. תביעות רבות הוגשו לרייכסקאמרגריכט, אחת מהן נמשכה כמעט 200 שנה.
החלטתו הסופית של בית המשפט בשנת 1670 הייתה, כי על העיר להיות "צייתנית בעשה ואל תעשה", ועם זאת לשמור על זכויותיה הישנות - החלטה שלא ממש פתרה אף אחת מהבעיות.
בשנת 1563, מועצת העיר, עם התפיסה העצמית שלה בתור השליטה הלגיטימית היחידה של אסן, הנהיגה בעיר את הרפורמציה הפרוטסטנטית.
למנזר הקתולי לא היה את הכוח הצבאי להילחם בהתפתחות הזאת.
במלחמת שלושים השנה, העיר הפרוטסטנטית והמנזר הקתולי התנגדו זה לזה.
בשנת 1623, הנסיכה ואם המנזר מריה קלרה פון ספור, Pflaum und Valör, הצליחה להסיט את הספרדים הקתולים נגד העיר על מנת לכונן רפורמציה נגדית.
בשנת 1624, נחקק החוק "קתוליות מחודשת", והדת הייתה תחת פיקוח קפדני.
בשנת 1628, מועצת העיר הגישה בשל כך תביעה לייכסקאמרגריכט.
מריה נאלצה לברוח לקלן כאשר ההולנדים הסתערו על העיר ב-1629. היא חזרה בקיץ 1631 מלווה בחיילים בווארים בהנהגתו של גוטפריד היינריך גראף פונהיים, אך נאלצה להימלט שוב בספטמבר של אותה השנה.
המלחמה הנחיתה על העיר מכה קשה, עם מעצרים תכופים, חטיפות ומעשי אונס.
עם כינון ההסכם שלום וסטפאליה ב-1648 נותרו חיילים בעיר עד 9 בספטמבר 1650.
מכרה הכסף הראשון נפתח באסן בשנת 1354, אבל כריית הפחם החלה רק בשנת 1450.
בסוף המאה ה-16, מכרות פחם רבים נפתחו באסן, והעיר הפכה למרכז חשוב לתעשיית הנשק.
בסביבות 1570, יצרני הרובים השיגו רווחים גבוהים ובשנת 1620 הם ייצרו 14,000 רובים וכלי ירייה שונים בשנה.
העיר נעשתה חשובה יותר ויותר מבחינה אסטרטגית.
כתושבי אסן מאז המאה ה-16, משפחת קרופ (Krupp) והעיר אסן עיצבו אחת את השנייה.
בשנת 1811 הקים פרידריך קרופ את מפעל הפלדה הראשון של גרמניה באסן, והניח את אבן הפינה למה שהיה אמור להיות המפעל הגדול ביותר באירופה במשך כמה עשורים.
מפעלי הנשק באסן נעשו כה חשובים עד ששלט שעמד מול תחנת הרכבת המרכזית בירך את המבקר בניטו מוסוליני ב-1937 בברכת "נשקיית הרייך".
עובדי המפעלים של משפחת קרופ גם היו הסיבה העיקרית לצמיחה האוכלוסייה בעיר החל באמצע המאה ה-19. בשנת 1896, הגיעה אסן לאוכלוסייה של 100,000 תושבים.
תעשיינים אחרים, כגון פרידריך גרילו, שבשנת 1892 תרם לעיר את "תיאטרון גרילו" , מילאו תפקיד מרכזי בעיצוב העיר ואזור הרוהר כולו בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20.
"עיר התותחים" אסן מילאה תפקיד מיוחד במלחמת העולם הראשונה, עקב הביקוש העצום לנשק ולתחמושת.
במהלך המלחמה תעשיות קרופ הפיקו 22,500,000 פגזים ו-25 מיליון מחסניות ובמפעלי הפלדה שלהם נבנו תותחים ענקיים דוגמת הדגם "ברטה השמנה".
ככל שהמלחמה נמשכה, חיי היומיום נעשו קשים יותר ויותר, מחירי המזון עלו והשכר נשאר נמוך.
בחורף של 1916/1917 נוצר משבר רעב חמור אשר פגע בחלקים נרחבים מאוכלוסיית העיר.
משפחות העובדים התרוששו ובפברואר 1917 פרצו מהומות בעקבות התמוטטות אספקת הקמח.
15,000 חיילים מאסן נפלו במלחמה וכ-5,000 הוכרזו כנעדרים.
ב־11 בינואר 1923 נכבש חבל הרוהר על ידי הכוחות הצרפתים והבלגים אשר פלשו לאזור, לאור טענתו של ראש ממשלת צרפת ריימונד פוינקרה, כי גרמניה לא עמדה בדרישות חוזה ורסאי.
בבוקר 31 במרץ 1923 העימות הגיע לשיאו העגום, כשכח צבאי צרפתי קטן השתלט על מפעל המכוניות של קרופ על מנת להחרים כלי רכב.
באירוע נהרגו 13 איש ונפצעו 28. הכיבוש הסתיים בקיץ 1925.
לאחר תפיסת השלטון בידי נאצים, מונה ב-5 באפריל 1933 תיאודור רייזמן-גרונה לראש העיר של אסן, והעיר חולקה ל-27 שכונות.
בליל 10 בנובמבר 1938 נבזז בית-הכנסת הגדול של העיר, אך רוב המבנה נשאר על עמדו ושופץ לאחר המלחמה.
בית הכנסת של שכונת Steele נהרס לחלוטין.
במהלך תקופת השלטון הנאצי תעשיית הנשק וכרייה באסן השתמשה בעובדי כפייה.
עשרות אלפי אנשים נכלאו ב-350 מחנות ואתרים אשר נבנו באסן, ונאלצו לעבוד בכפייה בכריית פחם ובייצור נשק עבור חברות כמו קרופ וסימנס.
במהלך המלחמה נבנו בעיר מחנות ריכוז משניים Subcamps.
כמרכז תעשייתי גדול, היוותה העיר אסן יעד להפצצות מאסיביות של בעלות הברית.
חיל האוויר המלכותי הטיל סך של 36,429 טונות של פצצות על העיר, בלמעלה מ-270 פשיטות אוויריות, אשר השמידו 90% ממרכז העיר ו-60% מהפרברים.
ב-5 במרץ 1943 הייתה אסן נתונה לאחת מהפצצות האוויר הכבדות ביותר של המלחמה, במהלכה נהרגו 461 בני אדם, 1,593 נפצעו ועוד 50,000 מתושבי אסן הפכו לחסרי בית.
ההתקדמות הקרקעית של בעלות הברית לגרמניה הגיעה לאסן באפריל 1945. רגימנט הרגלים האמריקני ה-507 של הדיוויזיה המוטסת ה-17, נכנסה לעיר ללא התראה והשתלטה עליה ב-10 באפריל 1945. לאחר חלוקת גרמניה הייתה אסן תחת שליטת בריטניה.
המטרה הדחופה ביותר לאחר המלחמה הייתה שיקום העיר וסביבתה.
שרידי המפעלים ההרוסים של קרופ, אשר יצרו לפני המלחמה ובמהלכה בעיקר כלי נשק ושריון, ועברו לייצור מוצרי "שלום" שמטרתם תיקון ובנייה מחדש, כגון משאיות וקטרים.
מרכז העיר נבנה מחדש והורחב.
כבישים פנים-עירוניים הוסטו מהמרכז כך ששטחים נרחבים הפכו לשטחי מדרחוב לרווחת התושבים.
בנוסף נבנו בעיר רבי-קומות אשר שימשו בעיקר למשרדים ומבנים מנהליים.
ב-5 באוקטובר 1967 נחנך קו התחתית הראשון של אסן.
לאחר 1970 ייצור התעשייה הכבדה בעיר החל לרדת בהדרגה וכתוצאה מכך עלה כוחו של מגזר השירותים.
בספטמבר 1970 הושלמו העבודות על מנהרת Ruhrschnellweg והיא נחנכה ב-25 בספטמבר על ידי נשיא גרמניה גוסטב היינמן.
אוניברסיטת אסן נוסדה בשנת 1972 כבית ספר תיכון כללי של המחוז.
היא נוצרה בכוונה במקביל להקמת חברות סטארט-אפ חדשות, כאמצעי במהלך השינוי המבני באזור הרוהר ממרכז הפחם והפלדה למרכז מגזר השירות של גרמניה.
בניין האוניברסיטה הראשון נפתח בפברואר 1974. הרקטור הראשון של האוניברסיטה היה וולטר קרול.
בית העירייה של אסן, שגובהו 106 מ' והוא בעל 22 קומות, נחנך ב-7 בנובמבר 1979. יום לאחר מכן נפתח "מרכז העיר" של אסן, על שטח של 26,000 ק"מ.
האפיפיור יוחנן פאולוס השני ביקר באסן ב-2 במאי 1987. העצרת הגדולה ביותר בהיסטוריה של העיר התקיימה ב-1 בינואר 1993. יותר מ-300,000 איש הגיעו להפגין נגד שנאת זרים בגרמניה ולהדליק נרות למען אנושיות וידידות.
בשנת 2006 זכתה אסן בתחרות על תואר הבירה התרבותית של אירופה יחד עם אזור הרוהר.
אסן ממוקמת במרכז חבל הרוהר, שהוא אחד האזורים העירוניים הגדולים ביותר באירופה.
הכולל 11 ערים עצמאיות וארבעה מחוזות עם כ-5.3 מיליון תושבים בסה"כ.
גבולות העיר הם 87 ק"מ והיא גובלת בעשר ערים, כשחמש מתוכן הן ערים עצמאית וחמש הן kreisangehörig (כלומר, השייכות למחוז), עם אוכלוסייה כוללת של כ-1.4 מיליון איש.
העיר משתרעת על פני 21 ק"מ מצפון לדרום ו-17 ק"מ ממערב למזרח, בעיקר מצפון לנהר רוהר.
שטחים גדולים מדרום לנהר רוהר (כולל פרברי Schuir ו-Kettwig) הם ירוקים למדי, ומובאים לעיתים קרובות כדוגמאות של מבנים כפריים באזור הרוהר המרכזי המאוכלס בצפיפות יחסית.
על פי נתוני המשרד הסטטיסטי הפדרלי של גרמניה, העיר אסן היא העיר "הירוקה" ביותר באזור צפון ריין וסטפאליה, עם 9.2% משטח העיר המכוסה על ידי ירוק, והעיר "הירוקה" השלישית בגרמניה רבתי.
העיר הייתה מועמדת פעמיים ברציפות לתואר "הבירה הירוקה של אירופה", בשנים 2016 ו-2017, ואכן זכתה בתואר זה בשנת 2017. זאת ועוד, העיר מהווה דוגמה בעבור ההתמחות שלה בהגנה על הטבע והמגוון הביולוגי ומאמציה לצמצם את צריכת המים.
אסן משתתפת במגוון של יוזמות להפחתת פליטות גזי החממה ולשיפור עמידותה לנוכח שינויי האקלים.
אסן כוללת חמישים רבעים אשר בתורם מקובצים לתשעה מחוזות (המכונים Stadtbezirke).
כל מחוז ממוספר על ידי ספרה רומית ויש לו גוף מוניציפלי מקומי של 19 חברים עם סמכות מוגבלת.
רוב הרבעים היו במקור עיריות עצמאיות אך סופחו בהדרגה לעיר אסן בין השנים 1901–1975. תהליך ארוך זה של סיפוח הוביל להזדהות חזקה של האוכלוסייה מקומית עם הרבעים או המחוזות "שלהם".
כך לרובע קטוויג לדוגמה, הממוקם מדרום לנהר הרוהר, ואשר סופח לעיר רק בשנת 1975, ישנה קידומת משלו.
בנוסף על כך (ולכאורה בשל ההכנסות הגבוהות יחסית לכנסייה), הצליח הארכיבישוף של קלן לשמור על קטוויג תחת סמכותו, כאשר כל שאר הרבעים של אסן, כמו גם כמה ערים שכנות לה, נמצאים תחת סמכותו של הבישוף של אסן.
לאסן חורפים מתונים וקיצים קרירים.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת שלה עומדת על 10 מעלות צלזיוס: 13.3 מעלות צלזיוס במהלך היום ו-6.7 מעלות צלזיוס בלילה.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 934 מ"מ.
החודש הקר ביותר של השנה הוא ינואר, כאשר הטמפרטורה הממוצעת היא 2.4 מעלות צלזיוס.
החודשים החמים ביותר הם יולי ואוגוסט, עם טמפרטורה ממוצעת של 18 מעלות.
בעבר, ההתפתחות הכלכלית של אסן לוותה בשינויים במבנה הפנימי.
באמצעות האינטראקציה של גורמים כלכליים ולא כלכליים רבים, סולם היחסים של המגזרים השונים - העיקרי (כריית הפחם), המשני (התעשייה והייצור) לבין המגזר השלישי (שירותים) השתנה.
פירוק של תעשיות הפחם והפלדה הובילה לבנייה של תעשיות חדשות.
עם יחסי העבודה הבין-לאומיים והאינטנסיביים החלה העיר לשנות את אופייה הכלכלי יותר ויותר.
"תעשיות הפחם של קרופ" חדלו להתקיים בעיר ואסן הפכה למרכז מינהלי, כשרבות מהחברות הפועלות בעיר מיוצגות בשווקים בכל רחבי העולם.
כיום העיר אסן היא אחד ממרכזי קבלת ההחלטות של הכלכלה הגרמנית.
13 מתוך 100 החברות המובילות במדינה ממוקמות באסן.
העיר הפכה למרכז לתקשורת, מסחר ושירותים וכן למטרופולין ההייטק בתחומי אנרגיה ורפואה.
אסן היא אחת משלוש הערים עם הצמיחה הכלכלית החזקה ביותר בגרמניה.
התאגידים הגדולים ביותר הממוקמים באסן הם ספקי האנרגיה RWE AG ו-E.ON SE וכמו כן התאגיד ThyssenKrupp המתמקד בעיבוד פלדות.
שלושת התאגידים רשומים כולם ב-DAX שהוא מדד לשוק המניות החשוב ביותר בגרמניה.
אסן שנייה רק למינכן במספר התאגידים הממוקמים בה.
המטה הראשי של חברת בת של דויטשה בנק, PCC Services GmbH, הממוקם גם הוא בעיר, מעסיק כ-1,000 עובדים.
מרכז הירידים הענק Messe Essen מהווה גם הוא גורם חשוב בכלכלת העיר (בנוסף לירידים הקטנים יותר).
המרכז מתמקד באירועים של מגזר השירותים, כגון של אנרגיה ומים, אינסטלציה, החימום והאוויר.
כמו כן ראוי להזכיר את היריד Techno-Classica שהוא היריד הגדול ביותר בעולם למכוניות קלאסיות עם כ-150,000 מבקרים ואת תערוכת המכוניות של אסן.
לאחר שבשנת 1927 נסגר לתנועת המכוניות הרחוב Limbecker, הפך האזור שמסביב לו למדרחוב הראשון בגרמניה.
לאחר מלחמת העולם השנייה התפתח רחוב קטוויגר שטראסה הסמוך לרחוב הקניות הראשי בעיר ובשנת 1965, לאחר שהוא הורחב בעוד מספר מקומות, הפך המדרחוב רשמית למרכז הקניות של חבל הרוהר.
מרכז הקניות Limbecker Platz עם כ-200 חנויות נמצא בקצה המערבי של המדרחוב מאז 2009, ואילו מרכז הקניות Rathausgalerie Essen אשר קיים מאז 1979, ממוקם בקצה המזרחי של מרכז העיר.
בנוסף, לכל רובע בעיר ישנו מרכז קניות משלו עם חנויות כלבו ומסחר קמעונאי.
בעיר אסן פועלים אולפנים של WDR אשר משדרים שידורי חדשות אזוריות ושידורי טלוויזיה מקומיים של חבל הרוהר.
לערוץ הטלוויזיה RTL סניף מקומי עבור פורמטים שונים בטלוויזיה כגון שידורי אקטואליה ותוכניות בידור ואירוח.
מטה המערכת של סוכנות של העיתונות הגרמנית (dpa) ממוקם במרכז העיר.
תחנת הרדיו המקומית 102.2 משדרת תוכניות כגון רדיו ECO, המדווח על האירועים הכלכליים החשובים ביותר של השבוע, "גל אסן" המדווח על נושאים מקומיים ו-"רעש ורוד" עבור הקהילה הלהט"בת.
גם תחנת הקמפוס Universitätsradio CampusFM משדרת תוכניות 24 שעות ביממה, אשר מיועדות בעיקר עבור הסטודנטים של אוניברסיטת דיסבורג-אסן.
אסן מהווה לוקיישן חשוב גם עבור תעשיית העיתונות והפרסום.
בעיר פועלת קבוצת המדיה Funken Media, שהיא אחת מחברות המו"לות המובילות בגרמניה, ואשר התפתחה גם לחברת מדיה גדולה ברחבי אירופה.
בבית ומחוץ לה, הקבוצה מפרסמת 27 עיתונים יומיים, 13 עיתונים שבועיים, 175 מגזינים ציבוריים ומקצועיים, 99 עלוני פרסום ו-400 מגזיני לקוחות, מה שהופך אותה להוצאה לאור השלישית בגודלה בגרמניה ואחת מהמו"לות האזוריות הגדולות באירופה.
בנוסף, לחברה יש רשת של חברות דפוס, רדיו ואינטרנט.
הקבוצה אינה מפרסמת נתונים עסקיים, אך נחשבת לאחת מחברות התקשורת הרווחיות ביותר בגרמניה.
בשנת 1993 הוקם באסן בית-הספר לעיתונות של חבל הרור (JSR) ובו לומדים בכל שנה כ-90 תלמידים, עם התמחות בעיתונים היומיים האזוריים.
אוניברסיטת אסן נוסדה ב-1972 ואוחדה עם אוניברסיטת דואיסבורג ב-2003. אוניברסיטת דיסבורג-אסן היא התשיעית בגודלה בגרמניה ולומדים בה כ-43,000 סטודנטים מ-130 מדינות.
לאוניברסיטה ספקטרום מקצועות רחב ובעל נטייה בינלאומית המציע יותר מ-100 קורסים לתואר ראשון ושני.
זאת ועוד, האוניברסיטה מהווה מרכז חשוב עבור ננו-מדע, ננו-טכנולוגיה ומחקר ביו-רפואי, וכמו כן זהו מרכז עבור הכשרת המורים באזור נורד-ריין וסטפאליה.
Folkwang University of the Arts היא האוניברסיטה לאמנות של חבל הרוהר למוזיקה, תיאטרון, מחול ועיצוב.
עם 1,674 תלמידים בשנה, זהו בית הספר לאמנות השני בגודלו בגרמניה.
המטה של האוניברסיטה הוא באסן, והבניין הראשי ממוקם במנזר לשעבר Werden.
לאוניברסיטה שלוחות נוספות בערים השכנות בוכום, דורטמונד ודואיסבורג.
בנוסף, פועלות בעיר אוניברסיטת Folkwang לאמנויות והמכללה הפרטית לכלכלה וניהול Fachhochschule בה לומדים כ-6,000 סטודנטים.
"תיאטרון אלטו" הוא בית האופרה של העיר אסן מאז 1988, והוא ממוקם בחלק הצפוני-מזרחי של העיר אסן במחוז Südviertel.
הוא מאחד תחת קורת גג אחת, בנוסף למופעי האופרה והאופרטות, גם את התזמורת הפילהרמונית העירונית, ואת התיאטרון העירוני ("תיאטרון גרילו").
בנוסף המקום מארח גם מופעי מוזיקה, קונצרטים ובלט.
בכל עונה מגיעים לכאן כ-400,000 אורחים לראות כ-1,000 מופעים.
בקומת הקרקע של בניין העירייה ממוקם "התיאטרון העירייה" המציג טווח ז'אנרים רחב של הצגות, אשר נע בין קומדיות, אופרטות ומחזות זמר למופעי תיאטרון קלאסי.
"תיאטרון Stratmanns" הממוקם ב"בית אירופה" שעל כיכר קנדי מציג מיולי 1995 מופעי קברט.
תיאטרון קולוסיאום משמש מאז 2010 כאולם אירועים, בעיקר למופעי מחול ומוזיקה.
המוזיאון המרשים ביותר במתחם הוא Ruhrmuseum המשמש לתערוכות בנושאים שונים.
הוא נפתח למבקרים בשנת באוגוסט 2006 עם התערוכה המצליחה "הכניסה לשנת 2006 - איך נחיה מחר?" ובהמשך קיים את התערוכות "הזהב השחור" וכן תערוכה המציגה אוצרות של קתדרלת אסן.
עוד פועלת במתחם התערוכה הגדולה בעולם, בשם Red dot Design Museum, המתמקדת בעיצוב פונקציונלי של פריטים בשימוש יומיומי כגון ציוד משרדי, כלי מטבח ועוד.
מוזיאון פולקוואנג (Folkwang Museum) הממוקם ברובע רוטנשיד (Rüttenscheid) הוא מוזיאון לאמנות המציג אוסף גדול של ציורים ופסלים חשובים של אמנים בעלי שם עולמי.
בנוסף למוזיאונים הגדולים, ישנם באסן גם מוזיאונים קטנים יותר, כגון מוזיאון "הנשמה של אפריקה" ברובע רוטשניד, שהוא מוזיאון הוודו היחיד באירופה.
עוד ברובע רוטשינד ממוקם Essener Domschatz שהוא אחד האוספים החשובים ביותר של האמנות הכנסייתית בגרמניה.
בפארק Grugapark מוצגים כיום למעלה מ-40 פסלים ויצירות אמנות.
הם נעים בין המודרניזם הקלאסי לאמנות עכשווית וניתן לבקר בהם, בין היתר, בסיורים מודרכים.
אנסמבל של פסלים עכשוויים ניתן למצוא על מולטקפלאץ (Moltkeplatz) ברובע מולטקה (Moltke).
עוד בתקופת המהפכה התעשייתית, תאגידי קרופ דאגו לבנות בעיר פארקים רבים לטובת עובדי התאגיד.
באמצעות תוכניות הורקה שיצאו לפועל בעשורים האחרונים, שאפו ראשי העיר לשפר את איכות החיים עבור התושבים בעיר המתועשת לשעבר.
כיום, על פי נתוני המשרד הסטטיסטי הפדרלי, אסן היא העיר הירוקה ביותר בצפון הנורד ריין וסטפאליה, והעיר הירוקה השלישית בגרמניה.
באסן יש 12 שמורות טבע ייעודיות, 58 שטחי נוף מוגנים, 700 שטחים ירוקים, וכ-400 מגרשי משחקים לילדים.
הפארק הגדול ביותר באסן, עם שטח של 70 דונם וכ-40 פסלים הוא Grugapark.
חוץ מהיותו נווה ירוק בנוף העירוני, הפארק משמש גם כמרכז ספורט ומרכז למשחקים.
בקיץ הפארק מארח אירועים שונים, כולל קונצרטים ומסיבות לילדים.
פארק Borbecker Schlosspark (ע"ש טירת בורבקר שסביבו הוא נבנה) הוא אחד הפארקים העתיקים ביותר באזור הריין.
הוא מעוצב ברוח הגנים האנגליים ובחלקו המזרחי עדיין עומדת ארנה עתיקה אשר שימשה בעבר לקרבות אגרוף וכיום משמשת במקום לאירועים ציבוריים.
סה"כ ישנם באסן 10 פארקים גדולים, המפוזרים בין הרבעים השונים של העיר.
אסן מושכת אליה תיירים רבים בזכות מרכזי הקניות, אטרקציות תיירותיות, המיקום האידיאלי במרכז אזור הריין-רוהר, וכמו כן בזכות מרכז הירידים והקונגרסים המביאים לעיר אנשי עסקים מגרמניה והעולם.
בעיר קיימים 39 בתי מלון עם סך של 3024 מיטות.
מקומות לינה נוספים בעיר כוללים 2 פנסיונים עם 44 מיטות, אולמות הכשרה עם 686 מיטות, 7 אכסניות נוער עם 418 מיטות, שתי מרפאות פרישה ושיקום עם 520 מיטות ושישה אתרי קמפינג עם 307 מקומות לינה.
המלון המפואר ביותר בעיר, עם דירוג של 5 כוכבים הוא טירת Hugenpoetthe בשכונת קטלוויג.
עם שיעור תפוסה של כ-42.7%, אסן מהווה שוק אטרקטיבי עבור בעלי מלונות, ומלונות נוספים נמצאים כעת בתהליכי תכנון.
לפי ההשערות, בשנים הקרובות כמות בתי המלון בעיר יכפילו את עצמם ואף יותר.
במשפט העברי אסמכתא היא התחייבות התלויה בהתקיימות תנאי מסוים, כאשר המתחייב אינו מקבל תמורה הוגנת בעבורה, ומתוקף הנסיבות ברור שאינו גומר בדעתו לקיים את התחייבותו.
סוג נוסף של אסמכתא הוא כאשר ההתחייבות מותנית בהתגשמותו של מאורע שאינו נתון בידו של התחייב, כגון הימורים וכדומה.
לדין זה דוגמאות שונות מתחומים שונים.
למשל, הסכם בין אריס לבין בעל השדה, שלפיו אם לא יעבוד האריס בשדה ישלם קנס בערך כספי מסוים – סביר להניח שהאריס לא הסכים לתנאי זה אלא משום שסבר שיעבוד, ואילו היה יודע שלא יעבוד – בוודאי לא היה מתחייב על סכום זה.
דוגמה אחרת היא "משחק בקוביה", שהוא כינוי חז"לי למשחקי מזל.
כאן שני הצדדים נכנסים להסכם מתוך הנחת יסוד שהם יזכו, שהרי ברור שאילו אחד מהם היה יודע שיפסיד – לא היה משתתף במשחק.
דוגמה נוספת בה מובאת מחלוקת התנאים רבי יהודה ורבי יוסי, היא בעסקת מכירת שדה שבה נתן הקונה משכון, והתנה עם המוכר שאם יחזור בו המשכון יישאר אצל המוכר, והמוכר מצדו התחייב שאם הוא חוזר בו הוא ישלם לקונה שני משכונים.
לדעת רבי יוסי העסקה קיימת, שכן הוא סובר שאסמכתא קונה, ולדעת רבי יהודה העסקה בטלה שכן אסמכתא לא קונה.
לפי דעת הרמב"ם בשיטת רבי יהודה (שכמותו נפסקה ההלכה), רק התחייבות המוכר לשלם שני משכונים בטלה, משום שזו התחייבות ריקה וללא צעד מעשי, אך אם הקונה חזר בו המשכון אכן יישאר אצל המוכר כפי שסיכמו, משום שהנתינה כבר בוצעה וזה מוכיח על גמירות דעתו של הקונה להקנות את המשכון.
בתלמוד יש כמה סוגיות שעוסקות בדיני אסמכתא – בסנהדרין, בבא מציעא, נדרים, בבא בתרא ועוד.
התנאים נחלקו אם אסמכתא קונה.
להלכה, נפסק שאסמכתא אינה קונה.
שיטת התוספות: מצבים הלכתיים שונים
בעלי התוספות חילקו בין שלושה מצבים:
כאשר הדבר תלוי בעושה התנאי, ואין הגזמה בנושא שעליו סוכם – כגון אריס שקיבל על עצמו קנס השווה לערך תנובת השדה – אין כאן אסמכתא.