tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חברם לפלוגה הפרטיזנית "Damjan Gruev", זמילה קולונוסמוס, דיווח לאחר המלחמה, על סיפורם של האחים סדיקאריו אודות ההצלה לה זכו מידי בוריס אלטיפארמאק.
שני האחים סדיקאריו נהרגו במלחמה: סולומון נהרג בלחימה נגד הבולגרים ב-1944 וסמואל בלחימה נגד הנאצים ב-1945.
יום לאחר עזיבתם של האחים סדיקאריו את בית אלטיפארמאק והצטרפותם לפרטיזנים, הגיע לבית אלטיפארמאק חבר נוסף ב"תנועת הנוער הסוציאליסטית היגוסלאבית" – אלברט רוסו.
רוסו סיפר שבוריס הזמין אותו להתחבא בביתו מיד לאחר שזה דפק על דלת הבית.
בוריס עודד את רוסו לגבי מצבו, אך הזכיר לו שבית משפחת אלטיפארמק אינו בטוח עוד, שכן המשטרה חשדה בבני המשפחה ובשל האיומים וההפחדות שהשמיעו הנאצים לבולגרים ומקדונים שיסתכנו בעזרה ליהודים.
כעבור שלושה ימים בבית אלטיפארמאק, הצליח בוריס ליצור קשר עם הפרטיזנים ורוסו הועבר לבית במרכז העיר, שם חיכה מספר ימים לפרטיזנים.
ואסקה אלטיפארמאק המשיכה לספק לו מזון עד שהגיעה קבוצת הפרטיזנים לקחתו ליערות.
למרבה ההפתעה אחד החברים בקבוצה זו היה חבר-ילדות שלו, סולומון סדיקאריו, שסיפר לו על שהותו הקצרה אצל בית אלטיפארמאק.
אלברט רוסו שרד את השואה.
ב-28 בנובמבר 1989 הוכרו בוריס וואסקה אלטיפארמאק כחסידי אומות העולם על ידי יד ושם.
בוריס יופה (נולד ב-28 באוקטובר 1946 בליטא, ברית המועצות) הוא רופא ישראלי, פרופסור חבר לכירורגיה כללית וכירורגיית כלי דם באוניברסיטת בן-גוריון, ראש מחלקת כירורגיה כללית וכירורגית כלי דם במרכז הרפואי ברזילי באשקלון.
יופה הוא מנתח בכיר וממייסדי כירורגית כלי הדם בישראל.
יופה נולד ב-28 באוקטובר 1946 בליטא, ברית המועצות, למשפחה של ניצולי שואה.
אביו - יעקוב, ניצול גטו קובנה שהיה פעיל בארגון לוחמי הגטאות אבצ (ארגון ברית ציון) ואימו - מוסיה, נפגשו בקובנה אחרי סיום מלחמת העולם השנייה ושחרור הגטאות, יום הניצחון (9 במאי).
ב-1948, אחרי מספר שנים של בניית החיים מחדש בקובנה, הוגלתה משפחתו על ידי הממשל הסובייטי לסיביר, שם גדל והתחנך.
הוריו עבדו בכפייה עד 1953, אז קיבלה משפחתו חנינה ועבודות הכפייה הופסקו.
בשנת 1963 הוא סיים בהצטיינות את לימודיו בבית הספר לרפואה באוניברסיטת המדינה של אירקוטסק שבסיביר (רוסיה).
ב-1968 נישא לאשתו - אניה יופה, רוקחת שסיימה את לימודיה בסיביר גם כן, בשנת 1969 נולד בנם הבכור ובפברואר 1978 עלה לישראל עם הוריו, אשתו ושני הילדים שנולדו שם (בן ובת) ושירת בצה"ל (1978–1979).
בתום שירותו הצבאי עבד בבית החולים שיבא בתל השומר.
ב-1982 נולד בננם הצעיר ובוריס עבר לעבוד באשקלון והתמחה בכירורגיה כללית בבית החולים ברזילי שבעיר.
ב-2009 קיבל יופה תואר פרופסור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
נכון למרץ 2017, יופה פרסם 33 מאמרים מדעיים.
מ-1982 מנהל יופה את המחלקה לכירורגיה כללית וכלי הדם בברזילי, ומשמש מנתח יועץ של המחלקה הכירורגית וכירורגית כלי הדם.
בנוסף, יופה הוא מרצה בכיר לכירורגיה כללית בפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן- גוריון, וכן בוחן במבחני שלב ב' בכירורגיה כללית וכירורגית כלי דם מטעם המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית.
יופה חבר בארגונים מקצועיים רבים ובמהלך הקריירה שלו השתתף בוועדות רפואיות ומקצועיות רבות:
ועדת הלסינקי והוועדה לתקנון אקדמי בבית החולים ברזילי
החברה הישראלית לכירורגיה של הקולון והרקטום
החברה הישראלית לכירורגיה אנדוסקופית - חיל האוויר
הוועדה המקצועית לציוד רפואי במשרד הבריאות
ועדת הבחינה בכירורגית כלי דם, 2005
ועדת ההכרה במחלקות האגף הכירורגי- המועצה המדעית
ועדת הקבלה ללימודי רפואה באוניברסיטת בן-גוריון: 2004, 2006
מועצת הפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון
1993 - פרס עובד מצטיין של המרכז הרפואי ברזילי ושל משרד הבריאות
1993 - פרס עובד מעולה של נציבות שירות המדינה
2005 ו-2006 עיתון מעריב, מגזין הנבחרים השנתי, אחד מעשרת הכירורגים של כלי הדם הטובים ביותר
2018 - יקיר העיר אשקלון עיריית אשקלון
בוריס נשוי לאניה ולהם משפחה גדולה בישראל.
נולדו להם שלושה ילדים אך בנת הבכור נפטר בשנת 2015. יש להם שמונה נכדים ונינה.
בוריס בוריסוביץ' יגורוב הוא קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל במשימה במסגרת תוכנית ווסחוד.
בוריס יגורוב נולד במוסקבה למשפחת רופאים.
בשנת 1961 הוא סיים מכון לרפואה במוסקבה והחליט לעסוק בתחום חדש ומתפתח - רפואת החלל.
למרות שבאופן רשמי יגורוב לא נכלל ביחידת הקוסמונאטים, הוא עבר קורס הכנות והוצב בצוות של חללית ווסחוד 2. בכך, בשנת 1964 הוא היה הרופא הראשון שהגיע לחלל.
לאחר הטיסה בוריס יגורוב המשיך לעסוק במחקרים שונים בתחום רפואת החלל ובשנת 1967 סיים עבודת הדוקטורט.
במשך שנים הוא עבר במכוני מחקר סובייטים בתחום זה ובשנים 1984-1992 היה מנהל מכון ביוטכנולוגיה.
במהלך עבודתו יגורוב פרסם מאמרים רבים והוא בעל 16 המצאות.
בוריס יגורוב נפטר מהתקף לב בשנת 1994 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
על שמו נקרא אסטרואיד 8450
בוֹרִיס יעֲקֹבלֵבִיץ' וַיינְשְטֶיין היה יהודי סובייטי, שעוטר כגיבור ברית המועצות על פועלו כסגן מפקד בגדוד סיור של חיל רגלים במהלך מלחמת העולם השנייה.
נולד בעיר קייב של האימפריה הרוסית במשפחתו של פועל.
בין השנים 1924–1930 עבד כמעטף רהיטים ולמד במסגרת רבפק.
במהלך 1932 סיים תוכנית דו-שנתית במכון לתעופה בחרקוב.
גויס כפוליטרוק במילואים בשנת 1933, סיים קורסי הקצונה הזוטרה ושירת כשנה בתפקיד.
הצטרף למפלגה הקומוניסטית בשנת 1943.
ביוני 1941 גויס שוב עם תחילת הפלישה הגרמנית לברית המועצות.
השתתף בקרבות בלימה מאוקראינה עד קווקז.
מ-1943 השתתף בקרבות שחרור אוקראינה בשתי הגדות של דנייפר עם החזית האוקראינית השנייה במסגרת הארמייה ה-46. נפצע קלות ב-16 בינואר 1943 בחזית הדרום-מערבית.
במהלך 1944 התקדם עם הכוחות של אוגדת סיור מס' 99 והוביל את הפעילות האידאולוגית בה.
ב-5 בדצמבר היה הראשונה שצלח דנובה בסמוך לעיירת ארצ'י.
יום למחרת שוב הוביל את הכוחות שאיתו לקרב התקפה בו נהרג.
נקבר בחלקו השמאלי של בית הקברות של החיילים הסובייטיים בצ'פל.
במידע שפורסם עליו במקומות רבים מוזכר הכפר קישמרטון (כעת, Kismarton köz N47.33, E18.83) כ-28 קילומטרים דרומית-מערבית מן העיר בודפשט כמקום קבורתו, וכך גם היישוב צ'ובאי.
על בסיס החלטת מחליף המפקד של הגדוד מ-16 בדצמבר 1944, בצו נשיאות ברית המועצות מ-15 במאי 1946 הוענק על פועלו עיטור "גיבור ברית המועצות" בתוספת עיטור לנין ועיטור "כוכב הזהב" לאחר מותו.
בוריס איגורביץ' חלבניקוב הוא במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק קולנוע רוסי.
בוריס וכטרמן הוא חייל צה"ל, שעוטר בעיטור המופת על פעולתו במלחמת יום הכיפורים.
בוריס וכטרמן שירת כנהג תותח מתנייע ביחידת תותחנים.
במלחמת יום הכיפורים נשלחה יחידתו לרמת הגולן.
ב-22 באוקטובר 1973, בעת שהסוללה אליה השתייך הייתה פרוסה בשטח, נורתה לעברה אש ארטילרית סורית.
אחד מהתותחים בסוללה נפגע וזחלילית התחמושת של הצוות התלקחה והייתה סכנה שהיא תתפוצץ בעמדה על מטענה.
וכטרמן נכנס לתא הנהג של הזחלילית הבוערת והסיע אותה תוך סיכון עצמי אל מחוץ לעמדה.
לאחר שנטש את הרכב הבוער נוכח שבקרבת מקום מצוי צוות של תותח מתנייע אחר, שהיה עלול להיפגע כשתתפוצץ הזחלילית.
הוא הזהיר את צוות התותח ולאחר מכן נכנס לתא הנהג שלו והסיע אותו אל מחוץ לטווח הסכנה.
בספטמבר 1975 עוטר וכטרמן בעיטור המופת על פעולתו.
בוריס יורייביץ' טיטוב הוא פוליטיקאי רוסי, איש עסקים והנציב הנשיאותי לזכויות היזמים.
מנהיג מפלגת הצמיחה (שכונתה בעבר מפלגת "המעשה הנכון") מאז פברואר 2016. בבחירות 2018 טיטוב התמודד על משרת נשיא רוסיה, אך הובס על ידי ולדימיר פוטין.
בוריס טיטוב נולד במוסקבה בערב חג המולד 1960. בשנת 1983 סיים את לימודיו במחלקה לכלכלה במכון ליחסים בינלאומיים במוסקבה.
בשנת 1989 התפטר טיטוב מחברה ממשלתית בה עבד ומונה לראש המחלקה לכימיה של המפעל הסובייטי-הולנדי המשותף "אורל".
בשנת 1991 הוא ושותפיו ייצרו חברה משלהם, Solvalub.
הם קנו חומרי סיכה, מחברה שעמה הם שיתפו פעולה בפרויקט מעורבים.
טיטוב הפך למנהל בכיר של קבוצת SVL.
הוא הוזכר גם בתקשורת כיו"ר מועצת המנהלים של הקבוצה.
מאוחר יותר, החברה הפכה לקבוצת השקעות וסחר, הפועלת בשוק הנפט, אגרו ופטרוכימיה וגזים נוזלים.
החברה התערבה מהר מאוד במימון מחדש של ייצוא מרוסיה, ארגון מימון פרויקטים והשקעות בפרויקטים של ייצור ותחבורה.
טיטוב, שהוא בעל הרוב בחברה, החזיק בהון שהוערך ב-2 מיליארד דולרים בשנת 2008. ב-26 ביוני 2012, דירקטוריון חברת אבראו-דיורסו הצביע על סיום כהונתו של טיטוב כמנהל החברה, בשל העברתו לשירות המדינה ובחירתו לחברות בדירקטוריון.
בשנת 2000 הוא נבחר להיות חבר בוועד המנהל וסגן נשיא איגוד התעשיינים והיזמים הרוסי.
בשנת 2003 הוא נכנס למשרת יו"ר משותף, ובמאי 2004, יו"ר הארגון הציבורי "רוסיה העסקית".
בתפקיד זה הוא מתח ביקורת על מדיניותו הכספית הנוקשה של שר האוצר אלכסיי קודרין.
הוא עמד על הצורך להגדיל את הייצור המקומי של סחורות, לעורר ביקוש, למשוך השקעות ולשנות הפחתות מס ושיעור מימון מחדש של הבנק המרכזי.
כמנהיג "רוסיה העסקית", בוריס טיטוב הפך לחבר במספר גופים ממלכתיים וציבוריים.
הוא הפך לחבר במועצה ליישום פרויקטים לאומיים עדיפים ומדיניות דמוגרפית וקידום מוסדות החברה האזרחית ומועצת זכויות האדם תחת נשיא הפדרציה הרוסית, חבר במועצה לתחרותיות ויזמות בממשלת רוסיה ובנציבות לפיתוח תעשייה, טכנולוגיה ותחבורה.
הוא כיהן כיו"ר הצד הרוסי של המועצה העסקית הרוסית-סינית, יו"ר השותפות הלא-מסחרית לריכוז שוק הגז וחבר בנשיאות המועצה הלאומית לממשל תאגידי.
בשנים 2005–2008 היה טיטוב חבר בלשכה הציבורית של הפדרציה הרוסית.
באוקטובר 2007 נבחר לחבר המועצה העליונה של רוסיה המאוחדת.
בשנת 2008 עזב את מפלגת השלטון והוא עמד בראש המועצה העליונה של מפלגת כוח אזרחי והחל ליצור מפלגה ימנית חדשה ברוסיה.
בנובמבר אותה שנה פורקה המפלגה הדמוקרטית של רוסיה, הכוח האזרחי ואיחוד כוחות הימין והקימו את מפלגת המעשה הנכון.
קונגרס המפלגה אישר את שלושת היושבי ראש שלו: סגן יו"ר לשעבר של איחוד כוחות הימין לאוניד גוזמן, העיתונאי גאורגי בובט וטיטוב.
כמה ימים לאחר מכן, בהחלטת הקונגרס העשירי של רוסיה המאוחדת אושרה הסרתו של טיטוב מרשימת חברי המועצה העליונה של המפלגה.
ב-22 ביוני 2012, צו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין אישר את מינויו של טיטוב לנציג הנשיאותי להגנה על זכויות היזמים.
ב-29 בפברואר 2016, בקונגרס השביעי של מפלגת המעשה הנכון, הוא נבחר ליו"ר ובהמשך התניע מהלך מיתוג מחדש, שבמהלכו שונה שם המפלגה למפלגת הצמיחה.
ב-26 בנובמבר 2017 הצהיר בוריס טיטוב כי יתמודד לנשיאות בשנת 2018. טיטוב הועמד רשמית על ידי מפלגתו ב-21 בדצמבר.
הוא הגיש את המסמכים הנדרשים לרישום לוועדת הבחירות למחרת.
המסמכים של טיטוב אושרו ב-25 בדצמבר, מה שאומר שהוא היה יכול להתחיל באיסוף חתימות.
דובר המפלגה העיר שאיסוף החתימות התומכות בטיטוב יחל בתחילת ינואר 2018.
לדברי טיטוב, המטרה העיקרית של השתתפותו בבחירות הייתה לקדם את התוכנית הכלכלית של אסטרטגיית הצמיחה של המפלגה, שהוכנה על ידי מה שמכונה "מועדון סטוליפין" והוצגה בפני הנשיא ולדימיר פוטין במאי 2017. במהלך הקמפיין התכוונו טיטוב וצוותו לנסוע ברחבי הארץ כדי לקדם את התוכנית.
ברם הקמפיין לא הצליח וטיטוב סיים במקום הששי עם תמיכה של 0.76% בלבד שהם 555,189 מצביעים.
בוריס גריגורייב היה צייר, גרפיקאי וסופר רוסי.
גריגורייב נולד בריבינסק (כ-300 ק"מ צפון-מזרחית ממוסקבה).
בין השנים 1903 ל-1907 למד בבית הספר לאמנות סטרוגנוב אצל דמיטרי צ'רבינובסקי.
גריגורייב המשיך ללמוד באקדמיה האימפריאלית לאמנויות בסנט פטרסבורג בהדרכת אלכסנדר קיסליוב, דמיטרי צ'רבינובסקי, דמטרי קרדובסקי ואברם ארכיפוב בין השנים 1907 ל-1912. הוא החל להציג את עבודותיו ב-1909 כחבר בקבוצת איגוד האימפרסיוניסטים, והפך חבר בתנועת "עולם האמנות " ב-1913. באותה תקופה כתב גם רומן.
לאחר שובו לסנט פטרסבורג ב-1913, הוא הפך לחלק מהקהילה הבוהמית בעיר הבירה והיה מקורב לאמנים וסופרים רבים באותה תקופה, כמו סרגיי סודייקין, ולימיר חלבניקוב והמשוררת אנה אחמטובה, ולעיתים קרובות צייר את דיוקנאות.
גריגורייב התעניין גם באזור הכפרי הרוסי, באיכריו ובחיי הכפר.
בשנים 1916 עד 1918 הוא יצר סדרה של ציורים ועבודות גרפיות "רוסיה", המתארות את העוני של האזור הכפרי.
האלבום התחיל בשירו של גריגורייב לבניה החורגים של ארצו.
האלבום זכה לשבחים ממבקר האמנות המשפיע אלכסנדר בנואה.
לפי בנואה, גריגורייב הראה את עצם מהותה של רוסיה בתקופה שלפני המהפכה.
סדנת ציירים שארגן בספטמבר 1919 הובילה להקמת אגודת האמנים הצעירים.
בהמשך שנת 1919, גריגורייב נסע וחי במדינות רבות כולל פינלנד, גרמניה, צרפת, ארצות הברית, מרכז ודרום אמריקה.
גריגורייב התגורר זמן מה בפריז.
בפריז הוא הושפע מאוד מפול סזאן.
כנראה בתקופה הזאת הוא ניהל רומן עם הציירת הצעירה מרתה ויסרט הופט.
ב-1934 פרסם את שירו רוסיה (Расея) בעיתון האמריקאי בשפה הרוסית "נובויה רוסקויה סלובו".
השיר היה השתקפות פואטית של סדרת הציורים המפורסמת שלו על רוסיה.
הוא גם כתב שיר, "אמריקה", שפורסם רק ב-2003.
בוריס דב אוסוביצקי (1864 קייב, האימפריה הרוסית - 1944, ארצות הברית) היה מאנשי העלייה הראשונה וממקימי המושבה ראשון לציון.
שימש כמנהל חשבונות מטעם הברון רוטשילד, יינן ראשי ביקבי ראשון לציון, מנהל היקב ומייסדה ומנצחה הראשון של האורקסטרה של ראשון.
בוריס דב אוסוביצקי נולד ב-1864 בקייב שבאימפריה הרוסית לשמחה בונם אוסוביצקי ואח ליהושע אוסוביצקי ולפרל.
אביו שהיה רב הקנה לבניו השכלה תורנית וכללית ואוסוביצקי נשלח ללמוד בגימנסיה הממשלתית בקייב שהתנהלה בשפה הרוסית ובמקביל למד מוזיקה.
ב-1881 התחוללו באימפריה הרוסית הפרעות "סופות בנגב" שהגיעו גם לקייב בה נרצחו עשרות יהודים, רבים נפצעו ונגרם נזק רב לרכוש יהודי שהביא לאובדן מקור פרנסה של כ-800 משפחות.
משפחת אוסוביצקי ברחה מהעיר לברודי שם התרכזו אלפי פליטים יהודים.
המשפחה עלתה ב-1882 לארץ ישראל אך בוריס נשאר במאחור ועלה רק ב-1888.
עם הגיעו ארצה התיישב בראשון לציון, שם ניהל אחיו יהושע את המושבה מטעם הברון רוטשילד.
זמן מה לאחר הגיעו מונה בוריס מטעם הברון למנהל חשבונות ביקבי ראשון לציון שהיו בבעלותו של הברון.
במקביל לעבודת הפקידות החל אוסוביצקי ללמוד את תחום היין מתחוך ספרות מקצועית וכן ביקר ביקבים בבורדו שבצרפת, באלג'יריה ובתוניסיה.
כמו כן מינה הברון את אוסוביצקי, בשנים 1891–1892, גם למנהל החשבונות ומנהל התפעול ביקב זכרון יעקב שם רכש ידע נוסף בתחום היין.
הידע שרכש הביא למינויו ליינן של יקב ראשון לציון ב-1893 ולאחר מספר שנים מונה למנהל היקב.
בתקופה בה ניהל את היקב פעל רבות לקדם את תוצרת היקב בארץ ישראל ובעולם.
ב-1900 העביר הברון רוטשילד את עסקין בארץ לידי יק"א ואוסוביצקי הפך לשכיר מטעם ארגון זה.
בנוסף למשרתו בראשון לציון מונה לתקופה מסוימת כפקיד ממונה במזכרת בתיה תחת הנהלתו של הפקיד הראשי אלפונס בלוך.
בנוסף לעבודתו ביקב פעל אוסוביצקי למען התרבות במושבה והרבה לכתוב לעיתון "האיכר היהודי" שצורף לעיתון הצבי.
כמו כן היה בין יוזמי ומקימי בית העם ואף כיהן כחבר בוועד שלו.
אוסוביצקי עסק גם בהוראת זמרה ונגינה במושבה כשפסגת הישגיו הייתה הקמת התזמורת של ראשון ב-1895 בשותפות עם אהרן מרדכי פריימן.
אוסוביצקי אף הפך למנצח על התזמורת.
ב-1902 התחולל משבר עולמי בענף היין ונערכו צמצומים בכוח האדם ביקב ראשון ובמסגרת זו פוטר גם אוסוביצקי.
בעקבות כך עזב את המושבה וירד לארצות הברית שם נפטר ב-1944.
בשיר האורקסטרה של ראשון, שכתב דן אלמגור ב-1962 והלחין שמעון ישראלי, מוזכר בוריס אוסוביצקי בבית הראשון:
בוריס מיכאילוביץ' יופן היה אדריכל יהודי סובייטי, שנודע בזכות סגנון האדריכלות הסטליניסטית שלו בבית על הגדה משנת 1931 ובעיצוב המנצח לארמון הסובייטים בשנים 1931–1933.
יופן, יליד אודסה, סיים בשנת 1916 את לימודיו במכון המלכותי הגבוה לאמנויות יפות (Regio Istituto Superiore di Belle Arti.
כיום האקדמיה לאמנויות היפות, Accademia di Belle Arti) ברומא, איטליה וקיבל תואר באדריכלות, בתחילה בעקבות הסגנון הנאו-קלאסי המסורתי באותה עת.
עבודתו העיקרית הראשונה הייתה סנטוריום ברביקה לאליטה של המפלגה (1929), שהציגה אותו בפני לקוחות בצמרת המדינה.
בשנת 1931 השלים יופן את הבית על הגדה (השם הרשמי Дом Правительства, בניין הממשלה).
מבנה זה כולל 505 דירות, שני תיאטראות וחנויות קמעונאיות, והפך לדוגמה איקונית של סטליניזם מוקדם.
בוריס יופן התגורר בבניין זה משהושלם ועד מותו.
תכנונו של יופן בתחרות אדריכלית לארמון הסובייטים זכה ב-1932 (הפרס הראשון התחלק למעשה בין שלושה תכנונים מתחרים, אך לבסוף העניק יוסיף סטלין את הזכייה ליופן).
עיצובו זכה במדליית זהב במהלך התערוכה הבינלאומית שהוקדשה לאמנות וטכנולוגיה בחיים המודרניים ב-1937 בפריז.
קתדרלת ישו המושיע, אנדרטה שיזם אלכסנדר הראשון (וקודש על ידי אלכסנדר השלישי), נהרסה לצורך בניית הארמון (לפני תחילת התחרות).
הבנייה התנהלה באיטיות ובתגובה לפלישה הנאצית לברית המועצות במסגרת מבצע ברברוסה, הופסקו עבודות הבנייה ביוני 1941 עת מסגרת הפלדה של המבנה התנשאה לגובה של 50 מטרים.
לאחר מכן, המסגרת פורקה ונגרטה לייצור נשק.
ב-1958 הוקמה במקום בריכת השחייה של מוסקבה, לאחר שבניית הארמון ננטשה.
בריכה פתוחה זו נסגרה בסופו של דבר והקתדרלה נבנתה מחדש באותו מקום בשנים 1994–1995.
יופן עיצב את הביתנים הסובייטים בתערוכה העולמית בפריז (1937) ובניו יורק (1939).
מאוחר יותר, התמודד על פרויקט גורד השחקים של הבניין הראשי של אוניברסיטת מוסקבה (1947) אך הזכייה הוענקה ללב רודנב .
בשנותיו האחרונות, זכה יופן בתואר האדריכל העממי של ברית המועצות (20 באוקטובר 1970).
1927 - האוניברסיטה החקלאית הממלכתית הרוסית - האקדמיה החקלאית Timiryazev מוסקבה, בניין מנהלי, בניין קולחוז.
1928-1931 - הבית הראשון של הסובייטים של ה-CEC ו-SNK של ברית המועצות (בית על הגדה).
1931 - עיצוב ארמון הסובייטים.
1935 - סנטוריום לניהול רפואי ותברואתי של הקרמלין "Barvikha" (כיום סנטוריום קליני "Barvikha").
1937 - ביתן התערוכה הבינלאומית בפריז.
הפסל הפועל ואשת הקולחוז בראש המבנה מאת ורה מוחינה.
1938 - בית התרבות ZiS (אז בית הקולנוע והסניף מס' 1 של ארמון התרבות עמו "ZiL", כיום מרכז הפנאי באזור זיוזינו בשדרות סימפרופול, 4).
1939 - ביתן סובייטי של התערוכה בניו יורק.
שחזור ושיקום של תיאטרון וכטנגוב.
1947-1948 - פרויקטים של רבי קומות סטלין, בניינים של אוניברסיטת מוסקבה.
1957 - בית החולים הקליני המרכזי של נשיא רוסיה, רחוב מרשל טימושנקו 15, מחוז קונצבו, מוסקבה.
1962-1975 - מתחם בנייני דירות במוסקבה ברחוב שצ'רבקובסקיה (בתים מס' 7, 9, 11, מתכננים שותפים D.
1972 - האוניברסיטה הממלכתית של רוסיה לחינוך גופני, ספורט, נוער ותיירות (פרויקט שיושם לאחרונה).
בוריס ויינשטיין היה פיזיקאי סובייטי ממוצא יהודי.
בוריס ויינשטיין נולד בשנת 1921 במוסקבה למשפחה יהודית.
לאחר סיום לימודי בית ספר ויינשטיין החל ללמוד פיזיקה באוניברסיטת מוסקבה וסיים אותה בשנת 1945. בשנת 1947 הוא סיים לימודי הנדסה במכון לפלדה ומתכות.
לאחר סיום הלימודים ויינשטיין החל לעבור במכון לקריסטלוגרפיה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1955 ויינשטיין סיים עבודת תואר שלישי.
בשנת 1962 הוא מונה למנהל מכון לקריסטלוגרפיה בו עבד.
בשנת 1976 ויינשטיין התקבל כחבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
ויינשטיין התמחה בחקר המבנה הפנימי של גבישים וחלבונים.
הוא היה בין הראשונים שניצל למטרה זו התמרת פורייה.
בשנת 1979 ביחד עם עובדי המכון ולדימיר פרידקין וולדימיר אינדבום הוא כתב ספר "קריסטלוגרפיה מודרנית" ב-4 כרכים.
משנת 1982 ועד ל-1996 ויינשטיין היה עורך ראשי של כתב עת מדעי "קריסטלוגרפיה".
על פעילותו בתחום המדע לוויינשטיין הוענק עיטור לנין, עיטור הדגל האדום של העמל ועיטור ההצטיינות למען המולדת.
בשנת 1990 הוענק לו פרס אוולד של האיגוד הבין-לאומי לקריסטלוגרפיה.
ויינשטיין נפטר בשנת 1996 ונטמן בבית העלמין וגנקובסקויה.
בוריס יופה היה פיזיקאי סובייטי ממוצא יהודי.
בוריס יופה נולד בשנת 1926 במוסקבה למשפחה יהודית.
בשנת 1949 יופה סיים לימודי פיזיקה באוניברסיטת מוסקבה.
החל משנת 1947 הוא למד אצל לב לנדאו.
בשנת 1950 יופה החל לעבוד במכון לפיזיקה של אקדמיה של ברית המועצות למדעים.
הוא היה פעיל בפרויקט בניית פצצה גרעינית סובייטית.
בשנת 1954 יופה סיים עבודת תואר שלישי ובשנת 1960 פוסט-דוקטורט.
בשנת 1977 הוא קיבל תואר פרופסור במכון בו עבד.
בשנת 1990 הוא נבחר כחבר בהתכתבות של האקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנים 2011 ו-2016 הוא היה מועמד למעמד "חבר" אך לא נבחר.
יופה פעל בתחום פיזיקת חלקיקים, פיזיקה של אנרגיות גבוהות ותאוריה לבניית כורים גרעינים.
בשנת 1956 בשיתוף עם לב אוקון הוא פרסם מאמר על התנהגות חלקיקים.
יופה ביצע חישובים לבדיקת תפקוד של מספר כורים גרעיניים שהותקנו בתחנות כוח.
הוא כתב מספר מאמרים ביחד עם איסאק פומרנצ'וק.
על פעילותו הוענקו לו פעמיים עיטור אות הכבוד.
בשנת 2007 הוא קיבל פרס על שם תאם ובשנת 2009 פרס על שם פומרנצ'וק.
יופה היה חובב טיפוס הרים.
הוא עלה על מספר רב של פסגות בגובה מעל ל-6,000 מ'.
יופה כתב מאמר מפורט על היסטוריית פיתוח פצצה גרעינית בברית המועצות.
בוריס ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה היה בנו של ולדימיר אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, נכדו של הצאר אלכסנדר השני ובן דודו הראשון של הצאר ניקולאי השני.
לאחר שסיים את לימודיו במכללת חיל הפרשים של הצאר ניקולאי בשנת 1896, הוא שירת כצוער ברגימנט ההוסרים של משמר החיים.
הוא השתתף במלחמת רוסיה–יפן ב-1904 וקודם לגנרל בצבא הרוסי ב-1914. במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא פיקד על רגימנט הקוזקים של אטמאן ב-1915. הוא נודע ברוסיה האימפריאלית בהתנהגותו חסרת המנוחה וכשחקן ידוע לשמצה.
לאחר נפילת המלוכה הרוסית, הוא הוכנס למעצר בית בפטרוגרד על ידי הממשלה הזמנית במרץ 1917, אך הצליח להימלט בספטמבר אותה שנה והצטרף לאמו ואחיו הצעיר בקווקז.
הוא עזב את רוסיה המהפכנית במרץ 1919 עם פילגשו הוותיקה, שעימה התחתן בגלות.
בסופו של דבר, הוא השתקע בצרפת, שם בילה את שארית חייו.
הוא מת בפריז הכבושה ב-1943.
בוריס ולדימירוביץ' נולד ב-24 בנובמבר (12 בנובמבר לפי הלוח היוליאני, שנהג ברוסיה באותה העת) 1877 בארמון הוריו בסנקט פטרבורג.
הוא היה הילד השלישי והבן השני שנותר בחיים מבין חמשת ילדיהם של ולדימיר אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ושל אשתו מריה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ורעייתו הראשונה אוגוסטה, נסיכת רויס-קסטריץ.
הוריו היו עשירים מאוד וגרו בארמון ולדימיר המפואר בסנקט פטרבורג.
אביו, ולדימיר אלכסנדרוביץ', אחיו של הצאר אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, היה פטרון נודע של האמנויות; אמו, מריה פבלובנה, אחת המארחות הגדולות של החברה הרוסית.
בוריס, מוחצן יותר מאחיו, היה החביב על אמו.
הנסיך הגדול בוריס התחנך בבית.
בתחילה הוא גודל על ידי מטפלת בריטית, השפה הראשונה שבה דיבר הייתה אנגלית.
כמקובל במשפחה הקיסרית הרוסית, לבוריס ולאחיו היה גם "אומנת" מלחים, מלווה זכר מהצי הקיסרי, ששימש כבן לוויה של הילדים שדאג להם.
השכלתו של בוריס ולדימירוביץ' הדגישה שפות ואימונים צבאיים.
ההורים בחרו לילדיהם את החונכים, המושלים והחברים בקפידה.
ארבעת האחים בילו את רוב זמנם בווילה של הוריהם בצארסקויה סלו, שם היה להם הרבה חופש ויכלו לבקר בפארק עם בריכה.
המסורת עבור הגברים בני משפחת רומנוב הייתה טיפוח קריירה צבאית.
מלידתו מונה בוריס לפטרון של רגימנט הרגלים ה-45 של אזוב, ושמו צורף למשמר החיים של סמיונובסקי ולרגימנט הדרגונים של משמר החיים, גדוד הרובאים הרביעי של משמר החיים של המשפחה הקיסרית.
בשנת 1896, בהיותו בן שמונה עשרה, סיים את לימודיו בבית הספר לחיל הפרשים של ניקולאייבסקי בדרגת צוער של רגימנט ההוסרים של משמר החיים.
בשנה שלאחר מכן, הוא מונה לשליש של הקיסר.
בגיל שמונה עשרה, עם התבגרותו, קיבל הנסיך הגדול בוריס מאביו חלקת אדמה בצארסקויה סלו על הגדה המזרחית של בריכת קולוניסטקי ליד שער מוסקובסקיה.
שם, בשנת 1895, בנה הנסיך הגדול בית מגורים משלו בסגנון בית כפרי אנגלי.
כל החומרים יובאו מאנגליה והבנייה הסתיימה תוך פחות משנה.
האחוזה, שנקראה גן וולף, כללה קוטג', כרכרה, אורוות ובית תה קטן, שבו יכול הנסיך הגדול לארח את חבריו.
חללי הפנים עוצבו בעץ מייפל שיובא כולו מאנגליה.
כדי להשלים את האווירה הבריטית, נשכרו המשרתים מאנגליה כולל משרת בריטי.
בוריס ולדימירוביץ' התגורר בגן וולף כל השנה בעודו משרת בצבא.
הנכס נוהל כחווה מודרנית ובשנת 1899 נוסף בית קטן למשרתים.
מנעוריו המוקדמים בוריס היה ידוע לשמצה בסגנון חייו חסר המנוחה.
הוא היה מוחצן, מאוד חברתי, הוא אהב לשתות, להמר ולשכב עם נשים.
הוא הפך לנער פלייבוי מפורסם.
בשנת 1896 במהלך טקסי ההכתרה של הצאר ניקולאי השני, הוא פלירטט עם מריה, נסיכת הכתר של רומניה, שהייתה בת דודתו הראשונה וכבר הייתה נשואה.
בשנה שלאחר מכן, הוא ביקר אותה בבוקרשט, ועורר שמועות נוספות.
היא אמרה כי "היה לו קול מושך, צרוד למדי, עיניים טובות וחיוך הומוריסטי, שקימט את מצחו לקווים בלתי צפויים.
לא בדיוק חתיך, בכל זאת היה לו קסם גדול".
הנסיך הגדול גם הסתבך עם מדמואזל דמידוב.
הוא היה הגורם לביטול האירוסין שלה ערב חתונתה.
הבלרינה המפורסמת אנה פבלובה הייתה אחת ממאהבותיו של בוריס.
הנסיכה קתרינה רדזיוויל כינתה אותו "אימתם של בעלים קנאים כמו גם של אמהות ערניות".
נסיעותיו לחו"ל הפכו לאגדות, נסיעותיו בספק טעם.
הוא שתה בחברת בליינים וזונות.
למרות שחי בעושר ועם פריבילגיות, הנסיך הגדול בוריס מצא שהכנסתו לא מספיקה וצבר חוב ענק של כמעט חצי מיליון רובל עם אמו.
בשנה אחת הוא הוציא יותר מ-25,000 רובל לארוחות, 16,000 למשרתים ו-8,000 למכוניות, והעניק 46 רובל לכנסייה.
אמו הגנה עליו מפני זעם המשפחה.
ב-1901, לנסיך הגדול בוריס, בן העשרים חמש, היה קשר עם צרפתייה, ז'אן אומון-לקרואה, ונולד לה בן שנולד בפריז.
כדי לנתק את הקשר ולחזק את דמותו הוריו של בוריס שלחו אותו, באישורו של הצאר, לסיבוב ברחבי העולם.
הטיול של הדוכס הגדול בוריס ברחבי העולם נמשך מ-6 בינואר עד 20 באוקטובר 1902. הוא התחיל בצרפת, כאשר בסתיו 1901, הוא נפגש עם הוריו ואחיו קיריל בפריז.
מכיוון שהיה עיכוב בלתי צפוי במשלחת, הוא בילה את החגים עם דודתו מריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה ובת דודתו ויקטוריה מליטה בבית החורף שלהם בניס.
המסע הארוך החל בינואר 1902 על סיפון הספינה הגרמנית "ברמן", מלווה בפמליה גדולה.
הוא ביקר במצרים ואחר כך בהודו.
הוא היה אורח של מהרג'ה סורג'יקאנטה אצ'אריה צ'ואודורי של מוקטגצ'ה, כיום בבנגלדש.
הוא היה אורח של המהרג'ה מקפורת'לה בממלכתו ליד פנג'אב, שם יצא לציד נמרים.
הטיול שלו המשיך עם עצירות בציילון ובהודו-סין הצרפתית.
הוא בילה שמונה ימים בסיאם כאורחו של המלך צ'וללונגקורן.
לאחר מכן, הוא ביקר ביפן, ובדרכו לארצות הברית, עצר בהונולולו.
ב-1 באוגוסט 1902, הנסיך הגדול בוריס הגיע לסן פרנסיסקו שם סייר בעיר; השתתף באופרה והלך לקרב אגרוף.
ביקורו בארצות הברית משך תשומת לב רבה מצד עיתונים אמריקאים.
עיתונאי בקליפורניה תיאר אותו כ"צעיר יפה תואר, נעים מאוד שדיבר אנגלית טובה".
בהיותו בשיקגו דווח שהוא שתה שמפניה מכפכף הסאטן של שורת המקהלה מ"הקוסם מארץ עוץ" והעניק טיפ לנערות שואו בשטרות של 20 דולר.
הוא טען שהסיפורים האלה מומצאים.
לאחר מכן הוא בילה שבועיים בניופורט, רוד איילנד, שם התארח על ידי החברה האמריקאית של העידן המוזהב.
בניופורט הוזמן בוריס ולדימירוביץ' לארוחות ערב ומסיבות, הוא שיחק טניס ואף למד לשחק גולף.
הוא המשיך בנסיעתו בהפלגה לעיר ניו יורק ביאכטה של קורנליוס ואנדרבילט.
הנסיך הגדול התרשם לטובה מקו הרקיע של העיר ומהשימוש המודרני בחשמל בוריס ביקר את הנשיא תאודור רוזוולט באחוזתו Sagamore Hill, בחוף הצפוני של לונג איילנד.
מכיוון שהמוניטין הרע שלו קדם לו, הגברת הראשונה אדית רוזוולט, שראתה את נוכחותו כ"שערורייה וגם עלבון" נעדרה באופן בולט.
אחרי שישה שבועות קדחתניים באמריקה, הנסיך הגדול בוריס הפליג חזרה לאירופה.
בוריס, עליז וחזק יותר ויותר, היה מפורסם בהתנהגותו הפרועה והבלתי צפויה, אך לבסוף החלו ההגזמות הללו לאבד את כוחם.
הוא העיר לאחיו קיריל, "אחרי זמן מה כל אישה היא אותו הדבר, שום דבר אינו חדש מלבד הפנים".
באוקטובר 1903 התגייס לפמליית הצאר.
ב-26 בפברואר עזב את רוסיה למזרח הרחוק כדי להשתתף במלחמת רוסיה–יפן.
הוא שירת תחת פיקודו של המושל הרוסי במזרח הרחוק במפקדתו של המפקד העליון של הצבא, גנרל א.נ.
בבוקר 31 במרץ 1904, בעודו דוהר ממרומי גבעת דאצ'ה על שפת פורט ארתור, הוא היה עד לטביעת אוניית המערכה הרוסית "פטרופבלובסק" שבה מתו יותר מ-600 איש; אחיו הנסיך הגדול קיריל היה בין הניצולים המעטים.
בדצמבר 1904, על גבורתו בקרב, הוענקה לו חרב זהב עם הכתובת For Courage והוא הועלה לדרגת קפטן מטה.
בשנת 1905, בניס, הנסיך הגדול בוריס הציע נישואין לויקטוריה יוג'יני, נסיכת בטנברג.
הם נפגשו שנתיים לפני כן באי וייט.
היא הייתה בת שבע עשרה והיססה, והחליטה לדחות את החלטתה עד שתעשה את הופעת הבכורה שלה בחברה.
עד אז היא שכחה מבוריס ובעונה הבאה פגשה את בעלה לעתיד אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד.
1911 הייתה שנה עמוסה עבור הנסיך הגדול.
הוא מונה לקולונל ובאפריל ייצג את רוסיה ביריד העולמי של טורינו ובתערוכת האמנויות היפות ברומא במהלך חגיגות 50 שנה לאיחוד איטליה.
ב-22 ביוני 1911, הוא ייצג את בן דודו הצאר ניקולאי השני בהכתרת מלך בריטניה ג'ורג' החמישי במנזר וסטמינסטר.
בנובמבר אותה שנה, הוא היה שליח רוסיה בהכתרתו של וג'ירווד מלך סיאם.
בדרכו חזרה לאירופה, ביקר במצרים וביוון.
בין השנים 1910–1914 הוא שירת כקולונל של רגימנט הקוזקים משמרות צארביץ' אטמנסקי.
ב-1914 הוא הועלה לדרגת גנרל-מאיור.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, הופקד בוריס ולדימירוביץ' על רגימנט המשמר של הקוזקים אטמאן.
זה היה תפקיד רשמי, והוא הצליח להתרחק מהלחימה.
הוא פיקד על הרגימנט הזה במהלך המלחמה בין 1914 ל-1915. לאחר מכן, הוא צורף למפקדה הכללית ומונה לשליש למפקד העליון ב-17 בספטמבר 1915. הוא שירת בצבא, אולם אחריותו הצבאית הוגדרו רק בצורה מעורפלת והוא לא שינה את דרכיו במהלך המלחמה, והמשיך בחייו בהנאה ובבטלה.
השירות הצבאי היה נטל על בוריס, שחיפש כל הזדמנות שתגרום לו לחזור לסנקט פטרבורג.
גם בזמן המלחמה ערך הנסיך הגדול בוריס מסיבות רבות באחוזתו המפוארת, המרוהטת בסגנון אנגלי, שהייתה בלילות מקום התכנסות ל"נוער הזהב" של סנקט פטרבורג.
הנסיך הגדול התפרסם בזכות הכנסת האורחים, נטייתו העליזה, התשוקה לבידור, מטבח גורמה ויינות מצוינים.
למרות המוניטין של בוריס, אמו השאפתנית רצתה לארגן לו נישואים נפלאים.
בפברואר 1916 היא ניסתה להשיא אותו עם הנסיכה הגדולה אולגה ניקולאייבנה, בתו הבכורה של הצאר ניקולאי השני.
היא הייתה בת דודתו הראשונה, אולם, אולגה, מוגנת יתר על המידה על ידי הוריה, הייתה ילדה לא מנוסה בת עשרים, ואילו בוריס היה בן שלושים ושמונה עם שורה ארוכה של פילגשים מקושרת לשמו, ולכן הצארינה אלכסנדרה פיודורובנה דחתה אותו.
הסירוב עורר את איבתה של אמו של בוריס.
מריה פבלובנה ומשפחתה, ה"ולדימירוביץ'", זממו להדיח את הצאר ניקולאי השני ולהשיג כוח בעצמם.
לקראת סוף המלוכה, הם היו מעורבים בקנוניה להעלות את אחיו של בוריס קיריל על כס המלוכה.
האנגלופוביה של בוריס הכניסה אותו לצרות במהלך המלחמה.
ביוני 1916, הוא אכל ארוחת ערב במפקדה הצבאית בעודו שיכור, ובנוכחות כמה קצינים של המשלחת הצבאית הבריטית, הוא ביקר בחריפות את בריטניה הגדולה.
התנהגותו הייתה כל כך מעליבה שהשגריר הבריטי הביע מחאה רשמית, ובוריס נאלץ על ידי הקיסר להתנצל.
עד קיץ 1916 התאהב הנסיך הגדול בוריס בזיניידה סרגייבנה רצ'בסקאיה (1896–1963), בתו של קולונל סרגיי אלכסנדרוביץ' רצ'בסקי, שמת ב-1904 בפיקודו על הביצורים בפורט ארתור.
בני הזוג נפגשו בנשף לקראת סוף השנה הקודמת.
זיניידה, ברונטית תוססת צעירה מבוריס בעשרים שנה, השתייכה לאצולה הרוסית הזוטרה.
בסוף 1916, זיניידה הייתה בהריון ממנו.
הדוכס הגדול בוריס רצה להתחתן איתה, אבל כיוון שהיה קרוב בתור לכס המלכות הרוסי לא אושרו עבורו נישואים מורגנטיים.
כדי לצאת ממצוקתו, בוריס סידר במהירות את נישואיה של זיניידה לפיוטר אליסייב, קצין צבא ממשפחה יוקרתית שקיבל את העסקה בתמורה לתשלום חובות ההימורים שלו מהנסיך הגדול.
מיד לאחר החתונה נשלחה זיניידה לג'נובה, שם, בתחילת ינואר 1917, היא ילדה ילד מת.
בחזרתה לרוסיה, הושג עבורה גט.
הנסיך הגדול בוריס החל לחיות בגלוי עם המאהבת שלו בדאצ'ה שלו בצארסקויה סלו כשהאימפריה הרוסית החלה להתפורר.
כאשר ניקולאי השני התפטר, בוריס היה בגטצ'ינה עם הנסיך הגדול מיכאל אלכסנדרוביץ', שסירב לעלות על כס המלכות.
זה סימן את נפילת המלוכה הרוסית ובוריס היה אחד מבני משפחת רומנוב הבודדים שנסעו למוהילב לחלוק כבוד אחרון לצאר ניקולאי השני.
בתקופת הממשלה הזמנית התגורר בוריס ולדימירוביץ' בצארסקויה סלו.
במרץ 1917 הוא נשלח למעצר בית בגלל התכתבות מתפשרת עם אמו.
בסוף אוגוסט הוא עדיין היה בדאצ'ה שלו בצארסקויה סלו.
הוא הצליח להיכנס לארמון ולדימיר כשהוא מחופש, בעזרת האנגלי אלברט סטופפורד ומטפל, הוציא בוריס את הכסף והתכשיטים מהכספת הסודית בחדר השינה של אמו.
סטופפורד לקח את התכשיטים למקום מבטחים בחו"ל, והפקיד אותם בבנק לונדוני.
לפני שהבולשביקים תפסו את השלטון, בוריס ברח מהבירה הקיסרית לשעבר לקווקז עם פילגשו זיניידה רצ'בסקאיה.
בספטמבר 1917, הוא הצטרף לאמו ואחיו הצעיר הנסיך הגדול אנדריי ולדימירוביץ' בקיסלובודסק, עיירת ספא ונופש בקווקז.
הוא התגורר בווילה עם אחיו, אך פילגשותיהן הושמו בבתים נפרדים, כי הנסיכה הגדולה מריה פבלובנה לא הכירה בקיומן.
בשנה שלאחר מכן הם חיו בשקט הרחק מסכנה, אך באוגוסט 1918 נעצרו בוריס ואחיו אנדריי בלילה לאחר חיפוש שיטתי בווילה שלהם.
הם נלקחו לפיאטיגורסק עם אסירים אחרים ועוכבו במלון הממלכתי, אולם הם נמלטו בקושי.
המפקד הבולשביקי שנשלח להוציאם להורג היה בעבר אמן בפריז לפני המלחמה, שבוריס עזר לו בקניית כמה מציוריו.
הבולשביק זיהה אותו, תוך סיכון חייו, החזיר אותם למחרת לווילה שלהם.
מכיוון שהם כבר לא היו בטוחים וכנראה ייעצרו שוב, החליטו שני הנסיכים הגדולים לברוח.
ב-26 באוגוסט 1918, חמושים בניירות כוזבים המעידים שהם בשליחות עבור הסובייטים, נמלטו בוריס ואנדריי לכיוון קברדה, שם חי השבט הצ'רקסי הראשי, הקברדים, במדרון הצפוני של ההר.
במשך זמן מה נדדו מכפר לכפר.
קיסלובודסק נכבשה על ידי הצבא הלבן והבולשביקים נמלטו בסוף ספטמבר, מה שאפשר לשני האחים לחזור לעיר ב-6 באוקטובר.
אולם יומיים לאחר מכן, תחת איום ההתקדמות האדומה, נאלצו הקבוצה הקטנה של הרומנובים ופמלייתם לברוח.
מתוך חשש מתמיד לחייהם, המליץ להם הגנרל הלבן המקומי לנסוע לאנאפה שבדרום.
הוא סידר רכבת וליווי של אנשיו, והם עזבו את פיאטיגורסק ב-19 באוקטובר, עם מלווים משלהם ועם פליטים מקומיים אחרים.
ב-Touapse חיכתה מכמורת, הם עגנו באנאפה, עיר חוף על הים השחור ב-22 באוקטובר.
משם יהיה קל יותר לברוח לחו"ל בסירה.
עם זאת, הנסיכה הגדולה מריה פבלובנה הייתה נחושה להישאר ברוסיה בתקווה שהתנועה הלבנה תנצח ואחיו של בוריס הנסיך הגדול קיריל ולדימירוביץ' יוצב כצאר.
עד מרץ 1919 החליט בוריס לעזוב עם המאהבת שלו.
בניגוד לרצונה של אמו, הוא עזב את רוסיה מאנאפה בסירה דרך הים השחור.
לאחר שהיה בטוח בגלות בקונסטנטינופול, בוריס ניסה לקבל אישור לנסוע לבריטניה אך סורב לעלות על ספינת מלחמה בריטית.
האנגלופוביה שלו חזרה לרדוף אותו והוא לא אהב את משפחת המלוכה הבריטית.
בוריס וזיניידה נסעו לצרפת אך גורשו לאחר מספר שבועות.
הם רצו להתיישב בספרד, שכן הנסיך הגדול בוריס היה ידידו של אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד, אך לא קיבלו תשובה והתיישבו בסן רמו, במקום זאת.
הם נישאו בג'נובה, איטליה, ב-12 ביולי 1919. בסופו של דבר בוריס ואשתו התיישבו זמנית בניס, צרפת.
בשנת 1922, הם עברו לבית מגורים גדול ברחוב 18 Rue de Marignan, ליד השאנז אליזה, עם אשתו, חמותו ומזכירתו הפרטית.
בוריס ואחיו התאחדו בגלות בספטמבר 1920, בקונטרקסוויל בדרום צרפת, בשל מותה של אמם הנסיכה הגדולה מריה פבלובנה.
בוריס ירש את תכשיטי הברקת של אמו, הפריטים היקרים ביותר באוסף התכשיטים של הנסיכה הגדולה.
האזמרגדים כללו שרשרת מפורסמת שבשלב מסוים נקנתה על ידי קרטייה, ובתמורה נמכרה מחדש לברברה האטון.
לאחר מכן הם איפסו את האבנים ויצרו יצירה מפורסמת עוד יותר, שניתן לענוד אותה כשרשרת או כנזר.
בכסף מהאזמרגדים, ומחשבון בבנק אמריקאי שפתח לפני המהפכה, קנה בוריס טירה, "סאנס סוסי", במאדון ליד פריז, וחי בנוחות עם אשתו.
לבני הזוג לא היו ילדים, אך הם גידלו את אחייניתה של זיניידה, נטשה.
בחורף 1925 הפליגו הוא ואשתו, שטענה לעניין בייצור שמלות, לניו יורק.
הוא אמר שהוא רק רוצה לבקר כמה חברים וליהנות.
כשנשאל על ידי כתב האם הנרי פורד היה תומך פיננסי במאמץ להחזיר את המלוכה ברוסיה, בוריס לא ידע מיהו הנרי פורד.
אחיו, הנסיך הגדול קיריל, רצה להחזיר את המלוכה הרוסית ובשנת 1924 הכריז על עצמו כצאר גולה, אך בוריס לא התעניין במידה רבה בפוליטיקה.
במהלך שנות הגלות הארוכות נשאר הפלייבוי-הנסיך הגדול מאוהב באשתו, הצעירה ממנו בעשרים שנה.
הוא היה קשור אליה עמוקות, והתערב עם משפחתה ועם מעגל חבריה.
מבין הרומנובים, בני הזוג היו קרובים רק עם הנסיך הגדול אנדריי ולדימירוביץ' ואשתו המורגנטית מתילדה קז'שינסקה.
קרובי משפחתו של בוריס הביטו בזיניידה בזלזול נרחב.
בגלות, בוריס פקד את בנו הבלתי חוקי, בוריס לקרואה, שגודל בצרפת על ידי משפחת אמו.
אמו של לקרואה, ז'אן, שכבר נפטרה, נקברה בבית הקברות פר לשז.
בוריס ביקר לעיתים קרובות את בנו, שהפך למעצב מפורסם תחת השם ז'אן בוריס לקרואה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בוריס וזיניידה שהו בווילה שלהם בביאריץ כאשר החיילים הגרמנים כבשו את פריז ביוני 1940. במהלך בריחתם מבירת צרפת הנסיך הגדול אנדריי ולדימירוביץ' ואשתו מתילדה באו לגור עם בוריס.
ב-26 ביוני הגיעו הגרמנים לביאריץ, ולאחר שלושה חודשים החליטו שני הזוגות לחזור לפריז.
בסוף 1942, בתקופת הכיבוש הגרמני, הם מכרו את אחוזתם במאדון, ועברו לבית ברחוב Rue de la Faisanderie בפריז.
ב-1943, הדוכס הגדול בוריס חלה במחלה קשה, ומת במיטתו ב-9 בנובמבר 1943, בפריז, בגיל 65. ההספד שלו צוין רק בקצרה על ידי העיתונים ורדיו וישי.
אף על פי כן, היה קהל רב בהלוויה, שנערכה בקתדרלת סנט אלכסנדר נייבסקי הרוסית-אורתודוקסית בפריז, שם הונחה גופתו בקריפטה.
מאוחר יותר הוא נקבר מחדש ליד אמו בקפלה הרוסית האורתודוקסית בקונטרקסוויל, ווז'.
הנסיך הגדול בוריס היה ידוע היטב לפני המלחמה כשחקן בינלאומי, ומופיע בזיכרונות ורומנים רבים מהתקופה.
אזכור מייצג נמצא במותחן הספינות הטרנס-אטלנטי של ארתור טריין משנת 1911 CQ, או, In the Wireless House.
איש צבא מבקש סיוע מהרפתקנית בינלאומית בתפיסת פושע המנסה לברוח מלונדון לניו יורק:
"גברת טרבליאן היקרה שלי," אמר בתוכחה, "לא התכוונתי להציע שהפושע הזה עשוי להיות חבר שלך, - רק אמרתי שאולי את מכירה אותו.
זה עניין אחר לגמרי, לא?
מכיר את ג'ק ג'ונסון, לוחם הפרס, או נאן פטרסון, או אוסקר ויילד - "
"איזה מעגל מכרים מענג!" צחקה לילי, משועשעת למרות עצמה.
"אם הייתם זורקים רק את הארי תאו, טוד סלואן, אייב הומל והנסיך הגדול בוריס זה יהיה ממש שיקי, - סלון אמיתי!
בוריס זלדוביץ' היה פיזיקאי אמריקאי ממוצא יהודי, יליד ברית המועצות.
הוא היה מומחה באופטיקה לא ליניארית.
אביו היה הפיזיקאי יעקב זלדוביץ'.
בוריס זלדוביץ' נולד בשנת 1944 במוסקבה למשפחה יהודית של יעקב זלדוביץ'.
בהיותו בגיל בית ספר הוא עבר שיעורים משלימים בפיזיקה ומתמטיקה אצל אביו.
בחינוכו השתתפו גם חברים של אביו שהיו שותפים לפרויקט גרעיני של ברית המועצות לרבות אנדריי סחרוב.
בשנת 1966 זלדוביץ' סיים בהצטיינות לימודי פיזיקה באוניברסיטת מוסקבה.
הוא החל לעבוד וללמוד תואר שלישי (סיים בשנת 1969) במכון לפיזיקה תאורטית וניסויית של אקדמיה למדעים של ברית המועצות במוסקבה.
לאחר סיום תואר שלישי הוא עבר למכון לבדב לפיזיקה.
בשנת 1981 הוא סיים עבודת פוסט-דוקטורט.
בשנת 1987 זלדוביץ' נבחר לחבר בהתכתבות לאקדמיה למדעים.
באותה שנה הוא עבר לצ'ליאבינסק בה התחיל לעבוד במכון לאלקטרופיזיקה.
במקביל הוא היה מלמד באיניברסיטת צ'ליאבינסק וכיהן בה כפרופסור.
זלדובי'ץ היה מומחה באופטיקה לא ליניארית והולוגרפיה.
בנושאים אלו הוא פרסם מאמרים רבים.
על תרומתו לקידום המדע הוא קיבל פרס ברית המועצות, פרס על שם מקס בורן ופרסים נוספים.
החל משנת 1994 זלדוביץ' היה פרופסור באוניברסיטה באורלנדו.
בוריס זלדוביץ' נפטר בשנת 2018 באורלנדו בגיל 74 לאחר מחלה.
בוריס טבורינסקי היה ממשתתפי המרד בסוביבור, וממעט הניצולים ממנו שנותרו בחיים.
נולד בשנת 1917 בעיר מינסק.
עבד כמסגר במפעל לייצור נעלים.
בשנים 1938–1939 שירת שירות חובה בצבא האדום.
בשנת 1940 נקרא שוב לשירות, עבר במשך חצי שנה קורס קציני מילואים, לאחר מכן שב למינסק.
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות ניסה להתגייס לצבא, אך בשל הבלבול שנוצר כתוצאה מהפלישה ומקריסת קווי ההגנה בגבול, לא הספיקו לגייסו.
כבר ביום הרביעי לפלישה כבשו הגרמנים את מינסק.
בוריס ואחותו ניסו להימלט מזרחה, אך נתפסו והוחזרו למינסק.
בוריס נכלא במחנה עבודה שבתוך גטו מינסק.
בספטמבר 1943 גורש יחד עם יהודים נוספים למחנה ריכוז סוביבור.
במהלך הסלקציה בכניסה למחנה הצהיר שהוא נגר ולכן הועבר למחנה העבודה בסוביבור.
כבעל הכשרה צבאית גויס על ידי אלכסנדר פצ'רסקי להיות חלק בתכנון התקוממות האסירים שהתרחשה במחנה ב-14 באוקטובר אותה שנה.
טבורינסקי לקח חלק פעיל במרד והצליח להשיג נשק, בעזרתו ירה בשומרים האוקראינים.
הוא הצליח להימלט מהמחנה אל היערות שבסביבה.
הוא נע דרך היערות מזרחה ביחד עם ארקדי וייספאפיר.
הם פגשו יחידת פרטיזנים סובייטים באזור ברסט.
הם הצטרפו אליהם ולחמו בשורותיהם עד לשחרור האזור על ידי הצבא האדום.
עם הגעת הצבא האדום, גויס טבורינסקי לצבא.
למרות היותו קצין מילואים הוא שובץ כטוראי בגדוד חיל רגלים בתפקיד מקלען.
הוא השתתף בקרבות במערב בלראוס, פולין, בצלחת נהר האודר.
בפברואר 1945 הועלה חזרה לדרגת סגן משנה.
מונה למפקד מחלקת מקלעים בגדוד.
השתתף בקרבות פרוסיה המזרחית ובכיבוש דנציג.
לאחר המלחמה שירת בצבא עד לסוף שנת 1946. מעט מאוד ידוע על חייו לאחר המלחמה.
הוא נפטר בשנת 2004 במינסק.
בוריס וסילייביץ' ספאסקי היה שחמטאי רוסי, רב-אמן ואלוף העולם העשירי בשחמט, שהחזיק בתואר בין השנים 1969–1972. הוא היה חבר בהיכל התהילה העולמי של השחמט.
ספאסקי התמודד שלוש פעמים בדו-קרב הכתר באליפות העולם בשחמט.
באליפות 1966 הפסיד לטיגראן פטרוסיאן.
באליפות 1969 התמודד שוב נגד פטרוסיאן, ניצח והיה לאלוף העולם.
ב-1972 הפסיד את הכתר העולמי בדו-קרב המפורסם נגד בובי פישר.
ספאסקי ניצח באליפות ברית המועצות בשחמט פעמיים כמנצח יחידי (1961, 1973) ופעמיים הגיע למקום ראשון יחד עם מתמודדים אחרים אך הפסיד בפלייאוף (1956, 1963).
בשנים 1965 ו-1968 ניצח בתחרויות המועמדים וזכה להתמודד נגד אלוף העולם.
בשנת 1976 עבר ספאסקי להתגורר בצרפת, קיבל אזרחות צרפתית, ייצג את צרפת באולימפיאדות השחמט ושיחק תחת דגל צרפת.
הוא המשיך להתמודד בתחרויות, אבל כבר לא נחשב כמועמד לכתר העולמי.
ב-1992 התמודד ספאסקי ביוגוסלביה בדו-קרב גומלין לא רשמי נגד בובי פישר.
בשנת 2012 עזב ספאסקי את צרפת וחזר לרוסיה.
ספאסקי נולד בלנינגרד (כיום סנקט פטרבורג) ולמד לשחק שחמט בגיל חמש, ברכבת בה נמלט מהעיר במהלך מלחמת העולם השנייה.
ספאסקי החל למשוך תשומת לב ציבורית בגיל עשר, כשניצח את אלוף ברית המועצות בשחמט מיכאל בוטביניק במשחק סימולטני.
מאמנו הראשון היה האמן ולדימיר זק.
ספאסקי הגיע לדרגת אמן כבר בגיל 15 (הישג חסר תקדים בתקופתו).
בגיל 16 ספאסקי סיים במקום רביעי משותף עם 12 נקודות מ־19 משחקים בתחרות חזקה בבוקרשט, רומניה.
הזוכה התרשם מיכולותיו והפך למאמנו.
הישגיו בתחרות זו זיכו אותו בתואר אמן בינלאומי של ארגון פיד"ה.
בשנת 1955 הוא סיים במקום שלישי משותף באליפות ברית המועצות ה־22, עם 11.5 נקודות מ־19 משחקים, תוצאה שאיפשרה לו להעפיל לתחרות הבין־אזורית שנערכה בגטבורג.
בגיל 18 ספאסקי זכה באליפות העולם לנוער עם 14 נקודות מ־16 משחקים, הישג שזיכה אותו בתואר רב-אמן.
ב־1956 סיים במקום ראשון משותף באליפות ברית המועצות, בצוותא עם רבי האמנים מארק טיימנוב ויורי אברבך.
העלייה המטאורית של ספאסקי נעצרה בבת אחת והוא החל לסבול ממשבר מקצועי ואישי.
הוא נכשל בניסיונו להעפיל לתחרות הבין-אזורית ב-1958 לאחר שהפסיד למיכאל טל במשחק המכריע שהיה הפכפך והיתרון עבר בין שחקן למשנהו מספר פעמים.
בשנת 1961 הוא כשל פעם נוספות בניסיון להעפיל לתחרות הבין-אזורית, וגם הפעם בהפרש של מקום אחד.
לאחר הכישלון בשנת 1961 החליט ספאסקי להחליף את מאמנו, שנודע כשחקן התקפה חזק, בגאון אסטרטגי בשם איגור בונדרבסקי.
השיפור היה מיידי – בתוך מספר חודשים זכה ספאסקי באליפות ברית המועצות בפעם הראשונה בחייו.
באליפות ברית המועצות הבאה הוא סיים במקום ראשון משותף עם לאוניד שטיין ו, אולם הפסיד לשטיין בפלייאוף.
ב־1964 הוא ניצח בתחרות האזורית שהתקיימה במוסקבה והעפיל לתחרות הבין־אזורית באמסטרדם.
רצף ההצלחות שלו לא נקטע והוא סיים במקום ראשון משותף (כשהוא מנצח שמונה משחקים ברציפות) והעפיל בפעם הראשונה בחייו לדו־קרבות "המועמדים".
ספאסקי התמודד בדו-קרבות המועמדים ב-1965, שנה שנחשבה ל"שנה המופלאה שלו".
בגמר ה"מועמדים" הוא התמודד עם ידידו הוותיק, אלוף העולם לשעבר, מיכאל טל.
ספאסקי ניצח את טל 4–7 (+4 =6 -1) בעיקר בזכות יכולתו לנווט את המשחק לעמדות שקטות בהן טל, הטקטיקן הדגול, לא הרגיש בנוח.
מכיוון שניצח בגמר המועמדים עמד ספאסקי לשחק עם טיגראן פטרוסיאן על תואר אלוף העולם.
לפני הדו-קרב עם פטרוסיאן היה ספאסקי בכושר מעולה – הוא זכה בתחרות החזקה לזכר מיכאיל צ'יגורין בסוצ'י ביחד עם ובתחרות העל בהייסטינגס ביחד עם וולפגנג אולמן.
הדו-קרב עם פטרוסיאן שהתקיים במוסקבה בשנת 1966 היה אחד מהדו-קרבות הצמודים בהיסטוריה, וספאסקי הפסיד בהפרש של נקודה אחת בלבד (+3 =17 -4).
כשנשאל אלוף העולם לשעבר מיכאל בוטביניק מדוע ספאסקי הפסיד הוא השיב: "כי הוא לא הצליח לתכנת את עצמו לפטרוסיאן".
ההפסד לפטרוסיאן לא עצר את המומנטום של ספאסקי ובשנתיים הבאות הוא זכה במספר תחרויות חשובות.
מיד לאחר ההפסד באליפות העולם השתתפו ספאסקי ופטרוסיאן ב"גביע פיאטיגורסקי" בסנטה מוניקה ביחד עם רבים מהשחקנים הטובים בעולם (פישר, לארסן, פורטיש, , רשבסקי, ניידרוף, איבקוב ו).
ספאסקי זכה בתחרות הזו (בהפרש חצי נקודה מפישר) בעוד שפטרוסיאן סיים רק במקום שישי משותף.
ספאסקי כינה את התחרות הזאת "תחרות חיי".
בשנה שלאחר מכן ספאסקי סיים במקום ראשון משותף בתחרות העל בסוצ'י.
מכיוון שספאסקי היה המפסיד בדו-קרב על אליפות העולם הוא העפיל אוטומטית לדו-קרבות המועמדים בסבב הבא (בלי להשתתף בתחרות האזורית והבין-אזורית).
בחצי הגמר הוא פגש את בנט לארסן וניצח גם אותו 2.5-5.5.
בגמר הוא התמודד נגד ויקטור קורצ'נוי וניצח אותו 3.5-6.5.
וכך זכה ספאסקי להזדמנות שנייה נגד פטרוסיאן.
בדו-קרב לאליפות העולם שהתקיים גם הוא במוסקבה בשנת 1969 ניצח ספאסקי בתוצאה 10.5-12.5 וזכה בתואר אלוף העולם.
הדו-קרב מ-1969 התעלה לרמה גבוהה יותר ורבים ממשחקיו נלמדים עד היום (במיוחד זכור משחק מספר חמש, בו הסיע ספאסקי את רגלי המלכה שלו כל הדרך לערוגת ההכתרה בעשרים ושניים מסעים).
במהלך שנת 1970 המשיך ספאסקי לנצח בתחרויות חשובות (כגון סן חואן, אמסטרדם, וגטבורג).
כמו כן הוא הוביל את נבחרת ברית המועצות לניצחון בתחרות "ברית המועצות נגד שאר העולם" כשספאסקי עצמו מסיים בתיקו 2-2 עם בנט לארסן (ניצחונו של ספאסקי שהושג ב-17 מסעים היה אחד מהניצחונות הקצרים והמפורסמים בהיסטוריה של ההתמודדויות בין רבי אמנים).
אולם בשנת 1971 נחלש כושרו והוא מיעט לשחק בתחרויות.
בתחרות חשובה לזכר אלכין הוא סיים רק במקום חמישי משותף.
בשנת 1972 ספאסקי ניסה להגן על התואר אלוף העולם כנגד בובי פישר.
הדו-קרב שכונה "דו-קרב המאה" (מסיבות שאינן קשורות בהכרח לשחמט) הסתיים בתבוסתו לפישר (12 ½8).
ספאסקי הפגין בדו-קרב זה יכולת חלשה והרבה לעשות "שגיאות גסות".
שלטונות ברית המועצות שראו בדומיננטיות הסובייטית בשחמט הוכחה לעליונותם, זעמו על הפסדו של ספאסקי לפישר האמריקאי, בעיצומה של המלחמה הקרה.
הפסדו של ספאסקי לפישר לא סיים את הקריירה השחמטאית שלו.
כבר בשנה שלאחר מכן הוא זכה באליפות ברית המועצות בשחמט, והשתתף בדו־קרבות המועמדים פעם נוספת ב־1974 בניסיון להשיב לעצמו את התואר אלוף העולם.
הוא ניצח את רב-האמן האמריקאי רוברט ביירן 4½-1½ (+3 =3 -0) (המשחק הראשון בו ספאסקי הקריב את מלכתו בנונשלאנטיות נהיה מפורסם מאוד).
ברם, ספסקי הפסיד כבר בשלב חצי הגמר שכשהובס על ידי אלוף העולם העתידי אנטולי קרפוב 7-4 (+1 -4 =6).
בשנת 1977 ניסה ספאסקי להעפיל לדו-קרב על אליפות העולם פעם נוספת.
הפעם הוא ניצח את ולסטימיל הורט ½8 -½7 ואת לאיוש פורטיש בתוצאה 8½-6½.
ספאסקי המשיך לשחק שחמט תחרותי במהלך כל שנות השמונים ותחילת שנות התשעים.
ספאסקי הותיר את עיקר חותמו על עולם השחמט כ"ילד פלא בשחמט" בשנות החמישים וכמבוגר בשנות השישים.
שלא כמו שחקנים רבים אחרים ספאסקי כמעט לא תרם לאחר שנהפך לאלוף עולם.
על אף שמעולם לא היה שחקן פתיחות חזק ספאסקי תרם תרומה רבה במספר וריאנטים ידועים:
בספרדית (וריאנט בריאר ומרשל), בנימצו-הודית (וריאנט לנינגרד) ובסציליאנית סגורה.
ישנם מספר וריאנטים הקרויים על שמו (בנימצו הודית, ובהודית של המלך).
שלא כמו לשחקנים רבים בתקופתו לספאסקי היה רפרטואר פתיחות גדול (הוא פתח את מחצית ממשחקיו עם ה4 ואת מחצית ממשחקיו עם ד4).
ספאסקי החזיר לאופנה את הפתיחה הפראית "גמביט המלך" וניצח בעזרתה 16 משחקים (כולל נגד אלופי העולם פישר וקרפוב ונגד הטוען לכתר דויד ברונשטיין).
סגנונו של ספאסקי כונה אוניברסלי - הוא לא היה שחקן התקפי או שחקן אסטרטגי אלא שחקן שהיה מוכן לשחק כל סוג של עמדה.
משחק של ספאסקי (לבן) נגד דוד ברונשטיין (שחור) ששוחק באליפות ברית המועצות 1960. גרסה של המשחק מופיעה בסרט ג'יימס בונד מרוסיה באהבה (1963).
2.ו4 (גמביט המלך פתיחה שגם ספסקי וגם ברונשטיין אהבו), ה:ו4
(מתחיל לבנות לחץ ששווה את ההקרבה של ד5), פ:ד5
(לשחור יש בעיות עם הערוגות ח7 ו-ו7), צה8
הקרבה מהממת של צריח ופרש.
אובייקטיבית כנראה היה עדיף פשוט צו2!
מסע חלש שמוביל להפסד במשחק.
23.מח1, רה6 24.ד:ה5 וללבן תמורה תמורת הטיב אבל לא בטוח שהיא תספיק לניצחון.
בוריס יפימוביץ' נמצוב היה מדינאי רוסי-יהודי, מושל מחוז ניז'ני נובגורוד בין השנים 1991–1997, סגן ראש ממשלת רוסיה בשנים 1997–1998. אחד ממנהיגי מפלגת ברית כוחות הימין, וממבקריו החריפים של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
נרצח ביריות במרכז מוסקבה ב-27 בפברואר 2015.
נמצוב נולד בשנת 1959 בסוצ'י במשפחתם של הפקיד יפים נמצוב ורופאת הילדים דינה איידמן.
בהיותו פעוט הוטבל לנצרות פרבוסלבית חרף התנגדותה של אמו היהודייה.
בגיל שבע עבר עם משפחתו לעיר גורקי (מאז 1990 - ניז'ני נובגורוד).
בין השנים 1976–1981 למד פיזיקה באוניברסיטה הממלכתית של גורקי.
עד שנת 1990 עבד במקצוע במכון המחקר לרדיו-פיזיקה בגורקי.
בשנת 1988 היה שותף יחד עם אימו למאבק המוצלח נגד הקמת תחנת כוח גרעינית בעיר.
בשנת 1989 ניסה להתמודד בבחירות לוועידת נציגי העם של ברית המועצות עם מצע ליברלי-דמוקרטי.
הוא תמך בחופש הביטוי ומעבר לשיטת ממשל רב־מפלגתית.
מועמדותו נפסלה על ידי ועדת הבחירות.
בשנת 1990 זכה בתפקיד נציג מחוז ניז'ני נובגורוד בבחירות בקונגרס צירי העם של רוסיה, והחזיק בתפקיד עד שנת 1993. בבחירות הראשונות לנשיאות רוסיה פעל במחוזו למען בחירתו של בוריס ילצין.
בעקבות כך הפך נמצוב לאחד האנשים המקורבים ביותר לילצין, והחלה הנסיקה הפוליטית שלו.
לאחר הפוטש של אוגוסט 1991, שבמהלכו גבר בוריס ילצין על הפלג השמרני בשלטון ברית המועצות ונסללה הדרך לפירוק המשטר הסובייטי, מונה נמצוב לנציג רשמי של ילצין במחוז ניז'ני נובגורוד, ובנובמבר של אותה שנה מונה למושל המחוז (губернатор).
נמצוב היה הראשון שהחזיק בתפקיד הזה באופן רשמי מאז התפרקות ברית המועצות.
בתפקידו כמושל המחוז ביצע רפורמות כלכליות, שכתוצאה מהן הפך המחוז לאחד ממרכזי התעשייה המפותחים ברוסיה.
ב-1993 נבחר למועצת הפדרציה, הבית העליון של הפרלמנט הרוסי.
בעקבות עלייתו המטאורית זכה לתשומת לב תקשורתית רבה, שהגיעה לשיאה בשנת 1995, כאשר במהלך ויכוח שהתנהל בתוכנית טלוויזיה, ולדימיר ז'ירינובסקי הלאומן שפך בפניו של נמצוב הליברלי כוס מיץ תפוזים.
ב-1997 מינה הנשיא ילצין את נמצוב לתפקיד סגן ראש הממשלה בממשלת ויקטור צ'רנומירדין, וכן לתפקידי שר האנרגיה ונציג הממשלה בהנהלת חברת הגז הלאומית גזפרום.
במרץ 1998 פוטר נמצוב יחד עם כל ממשלת צ'רנומירדין, אך הוחזר לתפקיד תחת ראש הממשלה החדש סרגיי קיריינקו.
בעקבות משבר הרובל באוגוסט 1998 התפטר מהתפקיד.
בשנת 1999 הקים יחד עם סרגיי קיריינקו, אירינה חקמדה ומספר פוליטיקאים צעירים נוספים את המפלגה הליברלית "ברית כוחות הימין".
בהנהגתו של קיריינקו התמודדה המפלגה בבחירות לדומה השלישית בנובמבר 1999, וזכתה ל-8 אחוזים מהקולות.
נמצוב מונה לסגן יושב ראש הדומה מטעם המפלגה.
בשנת 2000 נבחר ולדימיר פוטין לנשיאות רוסיה.
פוטין ביצע רפורמה בחלוקה הפנימית של רוסיה.
במסגרת הרפורמה הזו מונה קיריינקו לנציגו של פוטין במחוז הפדרלי של הוולגה ועזב את הפוליטיקה המפלגתית, ואילו נמצוב הפך למנהיג המפלגה.
לקראת סוף הקדנציה של הדומה השלישית כבר התקבע המשטר של פוטין בקרמלין, והתנועות הליברליות איבדו את תמיכת הנשיא, שממנה נהנו בתקופתו של ילצין.
בבחירות לדומה הרביעית לא עברה מפלגת ברית כוחות הימין בהנהגתו של נמצוב את אחוז החסימה, והוא התפטר מראשות המפלגה.
בעקבות המפלה בבחירות לדומה התרחק נמצוב מהפוליטיקה, ועבד בניהול מספר עסקים פרטיים שונים, בהם מפעלי בשר ופסטה וחברת נפט.
בשנת 2004 הביע תמיכה במהפכה הכתומה באוקראינה, שעקרונותיה - כלכלה חופשית, התרחקות פוליטית ממשטר פוטין והתקרבות למערב אירופה וארצות הברית - היו קרובים למשנתו הפוליטית.
בעקבות הצלחת המהפכה הכתומה בשנת 2005, מינה הנשיא הנבחר של אוקראינה ויקטור יושצ'נקו את נמצוב ליועצו הפוליטי.
באותה שנה הצטרף ליוזמתו של גארי קספרוב "ועדת 2008", שמטרתה הייתה להכין את הקרקע להחלפת משטר פוטין.
עם הזמן הקצין קספרוב את עמדותיו האופוזיציוניות, ונמצוב התרחק מהתארגנות זו וחזר לפעול במסגרת ברית כוחות הימין.
בבחירות של 2007 רצה המפלגה לדומה תחת הנהגתו של ניקיטה בליך עם נמצוב במקום השני ברשימה.
המפלגה זכתה לפחות מאחוז אחד מהקולות ולא נכנסה לדומה.
למרות המפלה הודיע נמצוב על כוונתו להתמודד על נשיאות רוסיה בשנת 2008 בתום הקדנציה של פוטין.
בסוף דצמבר 2007 הודיע כי הוא מוותר על המועמדות בטענה כי הבחירות לא יהיו דמוקרטיות, כי לאף אחד ממועמדי האופוזיציה לא תהיה אפשרות לנהל תעמולה באופן הוגן, ושהמנצח ידוע מראש (כוונתו לדמיטרי מדבדב).
כמו כן קרא נמצוב לשאר מועמדי האופוזיציה, גנאדי זיוגאנוב הקומוניסט ומיכאיל קסיאנוב הדמוקרטי, להסיר את מועמדותם, וקרא לתומכיו להצביע לקסיאנוב, אם זה לא יסיר את מועמדותו.
בשנת 2008 היה ממקימי מפלגת "סולידריות" וממנהיגי המפלגה הרפובליקנית של רוסיה - מפלגת החופש העממי.
ב-31 בדצמבר 2010 נעצר נמצוב במהלך עצרת מחאה, ונשפט ל-15 ימים בכלא.
ארגון אמנסטי אינטרנשיונל הכריז עליו כעל אסיר מצפון.
בשנת 2014 הביע התנגדות חריפה למעורבות הרוסית הצבאית במשבר קרים ובמלחמת האזרחים באוקראינה.
ב-27 בפברואר 2015 נרצח ביריות במרכז מוסקבה.
על פי נתוני ועדת החקירות של רוסיה הוא נורה ארבע פעמים בגבו ממכונית חולפת, כשטייל על גשר מוסקבורצקי הגדול הצופה על הקרמלין שבמרכז העיר יחד עם חברתו האוקראינית, הדוגמנית אנה דוריצקאיה .
הוא נקבר בבית הקברות טרויקורובסקויה במוסקבה.
חמישה צ'צ'נים נעצרו בחשד לרצח, בהם זאור דדאייב, סגן מפקד גדוד "סבר" (גדוד הצפון) בצבאו הפרטי של נשיא צ'צ'ניה רמזן קדירוב.
קדירוב טען כי דדאייב הוא מוסלמי אדוק, שהזדעזע מפרסום הקריקטורות של הנביא מוחמד בשבועון הצרפתי הסאטירי שרלי הבדו, ומתמיכתו של נמצוב בפרסומן.
בתו של נמצוב, ז'אנה נמצוב, האשימה את פוטין באחריות לרצח אביה.
לדבריה, המניע לרצח היה התנגדותו העיקשת של אביה לשלטון פוטין.
היא אינה מאמינה לשלטונות רוסיה כי חוליית מתנקשים צ'צ'נית עומדת מאחורי המעשה.
בחודשים האחרונים לחייו הביע אף נמצוב עצמו חשש גובר מהתנקשות בחייו, ובראיון שהעניק לעיתון פייננשל טיימס ארבעה ימים לפני שנרצח, אמר כי פוטין מסוגל באופן ברור להרוג.
כמה ממקורביו של נמצוב טענו כי פוטין קידם באופן מכוון את אווירת ההיסטריה והשנאה שאיפשרה את הרצח של נמצוב, ולכן האחריות המוסרית מוטלת עליו.
עם זאת, גורמים רשמיים ברוסיה הכחישו את מעורבותם ברצח נמצוב, ופוטין עצמו גינה את הרצח.
לאחר מותו של נמצוב, נשיא אוקראינה פטרו פורושנקו העניק לו את מסדר החירות של אוקראינה.
בפברואר 2018 הכיכר שמול משרדי שגריר רוסיה בארצות הברית שבוושינגטון די.
בנובמבר 2018 נקראה כך גם הכיכר שמול השגרירות הרוסית בקייב שבאוקראינה.
בוריס כריסטוף (בבולגרית: Борис Христов, באנגלית: Boris Christoff; 18 במאי 1914, פלובדיב, בולגריה - 28 ביוני 1993, רומא, איטליה) היה זמר אופרה בולגרי, אחד מזמרי הבס הגדולים במאה ה-20.
בוריס כריסטוב, הידוע לימים כבוריס כריסטוף, לפי הכתיב הלטיני המערבי, נולד ב-1914 בעיר פלובדיב בבולגריה כבנם של קיריל כריסטוב ושל ראינה תאודורובה לבית פוליבאנוב.
סבו מצד אביו, כריסטו סוביצ'אנוב, היה קנטור ידוע בכנסייה בביטולה בצפון מקדוניה, אז באימפריה העות'מאנית.