tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות זאת הוסכם על הפסקת המלחמה הפנימית בין הצדדים, כדי להילחם נגד האויב המשותף.
עם זאת התיאום בין הצדדים היה מינימלי, למרות לחצים כבדים שהפעילו האמריקנים על צ'יאנג קאי שק.
הכוחות הלאומנים נשאו בעיקר נטל הלחימה הסדירה נגד היפניים, בעוד הקומוניסטים ונקטו בטקטיקות של לוחמת גרילה, בעיקר באזורים שנכבשו על ידי היפנים בצפון סין.
בכך הרוויחו הקומוניסטים מהמלחמה ביפן, אשר החלישה את הצבאות הלאומנים, ואפשרה להם לבסס את שליטתם בצפון סין.
המגעים בין הלאומנים והקומוניסטים נמשכו גם לאחר תום מלחמת העולם השנייה ב-1945, כאשר שני הצדדים הבינו את חשיבות שיקום המדינה.
ב-26 ביוני 1946 הסתיימה שביתת הנשק הזמנית בין הלאומנים והקומוניסטים והמלחמה ביניהם התפרצה במלוא עוזה.
ממשלת ארצות הברית סייעה לכוחות הלאומנים להילחם בקומוניסטים.
האמריקנים הטיסו כוחות צבא לאומנים לצפון מזרח סין, שנשלט ברובו על ידי הקומוניסטים, וכן שלחו 50,000 חיילים לשמור על עמדות מפתח במדינה.
בניגוד לארצות הברית, ברית המועצות השקיעה מעורבות מינמלית, והקומוניסטים השתמשו בציוד הצבאי שהותיר הצבא היפני במנצ'וריה ובאזורים שבשליטתם בצפון סין, ושלל מהכוחות הלאומניים.
במרץ 1947 השתלטו הלאומנים על הבירה הקומוניסטית, ין-אן, אך המשבר הכלכלי שפקד את סין בשנים 1946–1949 פגע קשות בכוחותיו של צ'יאנג.
מלבד זאת האיכרים ורוב העם הפנו ללאומנים עורף בשל תמיכתם באנשי צבא ששיתפו פעולה עם היפנים.
כך, למרות היתרון המספרי, הטכנולוגי והכלכלי של הלאומנים, הם סבלו משחיתות ומחסור בתמיכה בעם.
צ'יאנג הורה לכוחותיו להפקיר את אזורי הכפר לקומוניסטים ולהתרכז בערים הגדולות, שם נמצא ההון האנושי והכלכלי.
הקומוניסטים התחזקו ובסופו של דבר, לאחר תקופה של קיפאון, הצליחו לכבוש את צפון מזרח סין וללכוד כמויות גדולות של ציוד ונשק כבד, כולל טנקים.
ב-21 באפריל 1949 חצו כוחות הקומוניסטים את נהר יאנגצה תוך כדי כיבוש נאנג'ינג, בירת הלאומנים, אשר נדחקו לדרום המדינה עד סוף 1949.
ב-1 באוקטובר 1949 הכריז מאו דזה-דונג בבייג'ינג על הקמת הרפובליקה העממית של סין.
צ'יאנג יחד עם שני מיליון נאמניו נסו מסין היבשתית אל האי טאיוואן, שם ייסדו את הרפובליקה הסינית.
ב-10 בדצמבר 1949 נפלה צ'נגדו, העיר האחרונה של הלאומנים בסין היבשתית, לידי הקומוניסטים.
באותו החודש הכריז צ'יאנג על טאיפיי כבירת סין באופן זמני.
המלחמה החלה בעיר הבירה אדיס אבבה והתפשטה בהדרגה לריכוזים עירוניים נוספים עד שהשפיעה על כל המדינה.
מלחמה זו הייתה חלק מהמלחמה הקרה, והמעצמות דאז, ברית המועצות וארצות הברית, תמכו בצדדים השונים בלחימה שגרמה למותם של מיליוני אזרחים אתיופים.
למלחמת האזרחים האתיופית ישנם מספר רב של גורמים שהחשוב שבהם הוא האתני.
האימפריה קיבלה תנופה כאשר ניצחה בקרבות רבים מספר מדינות שנחשבו לחזקות ממנה מצרים ואיטליה ניצחונות אלו השיבו את הדומיננטיות של האימפריה לקרן אפריקה והיא הצליחה להשליט את מרותה על מדינות כגון אמירות הרר וסולטנות אוסה.
הממלכה החזקה ביותר באימפריה הייתה שאווה שהצליחה לכבוש שטחים רבים בייחוד אזורים רבים מ"ארץ גאלה" כדוגמת ארסי שבו יושבים האורומו.
במהלך החלוקה והקולוניזציה של טריטוריות אפריקאיות על ידי מעצמות אירופאיות, תהליך שזכה לשם המירוץ לאפריקה, קבלו הכיבושים של האימפריה האתיופית תנופה נוספת וסיבות נוספות לכיבוש והתפשטות, עם עלייתו לשלטון של הקיסר מנליק השני שכיהן קודם לכן כמלך שאווה.
האימפריה חילקה את צבאה לשלוש אוגדות עיקריות: הראשונה בפיקודו של ראס מקונן הייתה אחראית על כיבושם של אוגדן ובנישנגול; השנייה על ממלכת קאפה; והשלישית על בורנה.
כיבושים אלו מחקו ממלכות שלמות בדרום, מזרח ומרכז אתיופיה ומלכיהן הוצאו להורג באכזריות - ובכך נהפכה אתיופיה למדינה האפריקאית היחידה שהשתתפה באופן בלתי רשמי במירוץ לאפריקה.
השילוב נעשה בצורה כזו עד שהשם "אמהרים" נהפך לדבק התרבותי-פוליטי של הארץ כולה וצמרתם הייתה לאליטה ככל-אתיופית שהתרכזה ברובה במרכז השלטון בשוואה.
במשך מרבית העידן הקולוניאלסטי באפריקה הצליחה אתיופיה לשמור על ריבונותה.
תקופה קצרה יחסית שבה אתיופיה הייתה קולוניה התרחשה לאחר פלישת איטליה לשטחה כאשר הקיסר המכהן היילה סלאסי הודח מכיסאו והחל לנהל התנגדות מזוינת מקומית לשלטון האיטלקי על ממלכתו מתחומי האימפריה הבריטית.
במהלך תקופת הכיבוש אתיופיה סופחה למזרח אפריקה האיטלקית יחד עם אריתראה וסומליה סבלה מביזה של אוצרות לאומיים, מעשי טבח המוניים וניסיונות חוזרים ונשנים של איטליה הפשיסטית לדכא את התרבות האתיופית.
ב-5 במאי 1941, הקיסר הוחזר לשלטון בעזרת כוחות בעלות הברית.
מלחמת האזרחים הראשונה בלוב הייתה התקוממות עממית, מרד ומלחמת אזרחים שהתנהלה מ-15 בפברואר ועד 23 באוגוסט 2011, בה הופל משטרו הדיקטטורי של מועמר קדאפי בלוב.
המלחמה החלה בהפגנות בהשראה וכחלק מסדרת מחאות נגד השלטון שפרצו במדינות רבות בעולם הערבי, וזכו לכינוי האביב הערבי.
קדאפי הפעיל כוחות חמושים נגד המפגינים והמתקוממים, שקיבלו סיוע צבאי נרחב במסגרת מתקפת כוחות צבא ואוויר משולבים של ארצות הברית, נאט"ו, ומדינות נוספות.
במהלך העימותים והקרבות שבין הצדדים, נהרגו ונפצעו אלפי בני אדם ואזרחים משני הצדדים הלוחמים, ונגרם נזק רב למבנים ולתשתיות במדינה עד לניצחון המורדים והריגתו של קדאפי ב-20 באוקטובר 2011. בתום המלחמה סירבו המיליציות השונות להתפרק מנשקן ופרצו עימותים ספורדיים בינן לבין כוחות הביטחון הרשמיים.
בעקבות המתיחות הביטחונית ובשל מחלוקות פוליטיות שהתגלעו בין הכוחות הפוליטיים פרצה ב-16 במאי 2014 מלחמת אזרחים נוספת.
ב-17 בדצמבר 2010 החל גל מחאות גדול בארצות ערב, והמונים קראו להחליף את השלטונות.
המחאות התפרסו ברחבי צפון אפריקה והמזרח התיכון, ובשיאן הופלו ראשי המשטרים הדיקטטורים בתוניסיה ובמצרים, אך מבנה המשטר עצמו במדינות אלה, המבוסס על כוחו של הצבא, עדיין נותר כשהיה.
ימים ספורים לאחר שנשיא מצרים חוסני מובארכ אולץ על ידי ראשי צבאו להתפטר, בעקבות ההפגנות ההמוניות, החל גל המחאות הגדול בלוב.
אף על פי ששלטונו של קדאפי נתפס בעולם המערבי כדיקטטורי ורצחני ואף הוטלו עליו לא פעם עיצומים, נהנתה לוב בשליטתו מחוסן יחסי בזירה הבינלאומית.
חוסן זה התבסס על שני יסודות: היותה של לוב ספקית נפט מרכזית לעולם המערבי ושליטת לוב במעבר פליטים מאפריקה דרכה אל האי האיטלקי למפדוזה, הסמוך לחופיה.
עובדה זו הציבה איום מסוים על מדינות האיחוד האירופי בכלל ועל איטליה בפרט, שאם רק ירצה קדאפי, יש ביכולתו "להציף אותה בפליטים".
גל המחאות החל ב-15 בפברואר, תחילה בעיר בנגאזי שבמזרח המדינה, ולאחר מכן בערים נוספות.
עימותים נרחבים התפתחו בין המפגינים לבין כוחות הממשלה אשר הובילו לקריאה להפגנות כלליות במסגרת "יום זעם" בכל רחבי המדינה ב-17 בפברואר.
הפגנות יום הזעם התרכזו בערים הגדולות במדינה, בהן הבירה טריפולי ואל-ביידא, דרנה, אג'דאביה ואז-זינטאן.
קדאפי ניסה להמעיט בערכן של ההפגנות ואף הציג עצמו בציבור ברחובות טריפולי בניסיון להראות כי לא נשקפת לו כל סכנה, אך בפועל כבר בעת זו נהרגו יותר מ-84 אזרחים בהפגנות.
ההפגנות בבוקר 20 בפברואר בבנגאזי החלו בנאומו של עו"ד פתחי טרביל, שמעצרו שבוע לפני כן הביא לפתיחת המהומות, בפני אלפי אנשים שהתאספו בכיכר שלמרגלות בניין בית המשפט.
טרביל קרא להמשך ההתקוממות, גם לנוכח סכנת המוות העומדת בפני המפגינים.
בסוף היום הודיע ארגון Human Rights Watch כי מניין ההרוגים הגיע ל-173 איש.
בשעות הערב קרא בנו של קדאפי סייף אל אסלאם קדאפי להפסקת ההפגנות ואיים להשתמש בצבא.
סייף הצהיר כי "אנחנו בלוב לא נרפה ונילחם עד האיש האחרון, עד האישה האחרונה ועד הכדור האחרון".
יחד עם זאת הבטיח לקדם רפורמות פוליטיות.
ראש הממשלה בגדאדי מחמודי אמר כי "לוב רשאית לנקוט בכל הצעדים הדרושים" כדי לשמר את האחדות הקיימת במדינה.
ב-21 בפברואר השתלטו המפגינים על ערים בלוב, החשובה מביניהם העיר בנגאזי, ובטריפולי נערכו עימותים בהם נהרגו כ-60 איש.
המפגינים בתגובה שרפו בנייני ממשלה וסמלי שלטון, כולל בניין הפרלמנט.
ארגון Human Rights Watch דיווח על לפחות 233 הרוגים במדינה.
באותו יום התפשטו שמועות על כך שקדאפי נמלט לוונצואלה או לדרום המדינה.
בתגובה שידרה הטלוויזיה הלובית קטע קצרצר בו נראה השליט בג'יפ ואוחז מטרייה (כיוון שבאותו יום ירד גשם בטריפולי והוא ביקש להוכיח שהוא נמצא בעיר).
שני טייסים בחיל האוויר של לוב, שקיבלו פקודה לירות על מפגינים מן האוויר, ערקו למלטה.
כמו כן התגבר זרם הדיפלומטים הלובים שביקשו מקלט מדיני במדינות שירותם ואף שר הפנים, עבד אל-פתאח יונס, ערק.
ב-22 בפברואר, לראשונה מאז תחילת ההתקוממות נאם קדאפי לאומה.
כנגד המפגינים טען קדאפי שמשום שאינו נושא בתואר שלטוני רשמי והוא "מנהיג המהפכה", הרי שהדרישה להתפטרותו היא אבסורדית וכי המפגינים אינם אלא מסוממים.
ב-24 בפברואר נפל אזור מזרח המדינה (קירנאיקה) לשליטת המורדים ובערים בנגזי, טוברוק ואגדבייה, בעוד במערב מתרחשים קרבות קשים בין שכירי החרב מן ההלגיון האיסלמי הפאן-אפריקאי ונאמניו של קדאפי לבין אזרחים נושאי נשק.
שלטונו של קדאפי החזיק מעמד במעוזיו, עיר הבירה טריפולי ועיר הולדתו סירת.
אלפי אזרחים זרים, עובדים בתעשיית הנפט, פועלים ויועצים, חולצו על ידי ממשלותיהם מן המדינה או נמלטו דרך מעברי הגבול למצרים והחלו למסור עדויות לגבי מעשי טבח שמבצעים שכירי חרב במפגינים אזרחיים, בעיקר בערים א-זאווייה, מיסראתה וזוורה.
האירועים בלוב הביאו להאמרת מחיר הנפט בעולם - מחיר חבית נפט חצה לראשונה זה 24 חודשים את רף 100 הדולרים לחבית.
במקביל התגברו גינויי מנהיגי העולם סילביו ברלוסקוני, ניקולא סרקוזי, רג'פ טאיפ ארדואן וברק אובמה כנגד קדאפי, הקוראים לו להפסיק את הטבח במפגינים לאלתר.
גם ארגון הטרור אל-קאעידה גינה את ממשל קדאפי, וקרא לאזרחים ליצור במדינה מהפכה איסלאמית.
קדאפי התבצר במתחם השלטון והארמון בטריפולי עם בנו סייף אל-אסלאם קדאפי, משם נשא ב-26 בפברואר נאום אל הקהל שהועבר באמצעות הטלוויזיה הממלכתית ואמר שבכוונתו להישאר בלוב, להילחם בה ולמות בה.
בבנגזי הכריז מוסטפא עבד אל-ג'ליל, שר המשפטים שהתפטר מממשלת קדאפי, על הקמת ממשלה חליפית ("מועצת המעבר הלאומית"); בתוך כך מסרו ראשי השבטים בבנגאזי, שבניגוד לדברי סייף אל-אסלאם קדאפי בתעמולתו, אין בכוונתם לפצל את המדינה.
במועצת הביטחון של האו"ם התקבלה פה אחד החלטה להטיל עיצומים על המדינה, בתמיכה חסרת תקדים של שגריר לוב לאו"ם.
כמו כן הוקפאו נכסיו הכספיים של קדאפי ונאסרה יציאתו מן הארץ, אך לא ננקטו צעדים של ממש מעבר לכך.
עקב בריחתם של אלפי אזרחים מן המדינה, החלה להיווצר בעיית פליטים.
מחנות פליטים הוקמו בגבולות מצרים ותוניסיה, כמו כן נמלטו מאות פליטים לאי למפדוזה.
ממשלת איטליה הכריזה על מצב חירום באי והקימה בו מחנות מעבר ותחנות מיון.
ארצות הברית שלחה שתי ספינות מלחמה מהצי החמישי שהתמקמו מול חופי לוב, כצעד של איום, עם זאת, עדיין לא התקבלה ההחלטה על ידי ממשלת ארצות הברית או נאט"ו בנוגע להתערבות צבאית פעילה בנעשה במדינה.
צבא לוב יצא במתקפת נגד, בעיקר על ערים ומתקנים הקשורים בהפקה ובייצוא נפט במזרח המדינה, שנמצאו בשליטת המורדים.
המתקפה כללה, לפי דיווח עדי ראייה, הפצצות כבדות מן האוויר, בכללן על ריכוזי אוכלוסייה אזרחית.
כוחות "מועצת המדינה" החדשה בבנגזי לא הצליחו לארגן מתקפת נגד והערים טריפולי וסירת נותרו מעוז יציב של שלטון קדאפי.
צבא לוב ושכירי חרב פשטו על עיר המחוז החשובה א-זאווייה, שהייתה בידי המורדים ובמקום התנהלו קרבות קשים בין הצבא והמורדים.
כמו כן התנהלו קרבות שליטה על העיר מיסראתה.
קדאפי המשיך בהצהרות הטוענות כי המצב במדינה בשליטה מלאה, עמו אוהב אותו ויש רק קומץ בוגדים הנתמך על ידי כוחות אסלאמיים קיצוניים מארגון הטרור "אל-קאעידה" ומעצמות זרות העוינות את לוב.
בטריפולי נערכה הפגנת עשרות-אלפים בתמיכה בשלטון.
ב-6 במרץ תפסו המורדים שבעה חיילי SAS של הצבא הבריטי וסוכן MI6. החיילים, שלא ציפו להיתקל בהתנגדות כלשהי מצד המורדים, אשר כבר החל לקיים יחסים דיפלומטיים עם בריטניה, שוחררו לאחר מכן.
לפי דיווחי עדי ראייה וסוכניות הומניטריות, במהלך 5 הימים מ-6 ועד 10 במרץ ירו נאמני קדאפי באזרחים.
הערים א-זאווייה וראס לאנוף סבלו מהרס כבד.
בתגובה הכירה ממשלת צרפת במועצת המעבר הלאומית.
עד 10 במרץ דווח על למעלה מ-6,000 הרוגים בקרבות רובם אזרחים מורדים.
נציבות האו"ם לפליטים דווחה על למעלה ממיליון לובים שזקוקים לסיוע הומניטרי.
ב-14 במרץ דיווח יו"ר המועצה הזמנית, אל-ג'ליל, כי צבא לוב כבש חזרה מספר ערים במזרח המדינה.
דוברי המורדים באו בטענות כלפי מדינות המערב על כך שהפקירו אותם ולא התערבו כאשר היה מומנטום להפיכה.
תשומת הלב העולמית הוסטה מן האירועים בלוב עקב רעידת האדמה והצונמי בסנדאי.
ב-17 במרץ הכריזה מועצת הביטחון של האו"ם על לוב כאזור אסור לטיסה והורתה לאכוף זאת באמצעים צבאיים.
בעקבות ההחלטה הודיע שר החוץ הלובי, מוסא כוסא, על הפסקת אש ועצירת כל הפעולות הצבאיות במדינה.
כבר לאחר יומיים, ב-19 במרץ התקיפו כוחות הצבא הלובי את מעוזי המורדים אם כי ללא כוח אווירי, על מנת שלא יותקפו על ידי כוחות האו"ם.
כוחות צרפתיים החלו כבר באותו היום לחדור לשמי לוב, על מנת לאכוף את הפסקת האש, ולמעשה החלו מתקפה של המערב על כנגד משטר קדאפי.
ב-26 במרץ, הצליחו כוחות המורדים לכבוש מחדש את אג'דבייה, בסיוע התקפות אוויריות מצד הקואליציה הבינלאומית, שהורכבה בעיקר מהכוחות המזוינים של מדינות ברית נאט"ו.
אג'דבייה היא עיר מרכזית בדרך הראשית שבין מחוז קירנאיקה, במזרח לוב, לבין עיר הבירה טריפולי שבמערב.
סגן שר החוץ בממשלת קדאפי הודיע, כי כוחות הצבא התומכים במשטר נסוגו מאג'דבייה כיוון שההתקפה האווירית של כוחות הקואליציה הבינלאומית, פגעה באזרחים לוביים.
בהמשך היום, נכבשה גם העיר בורייקה, ממערב לאג'דבייה, על ידי כוחות המורדים, תוך כדי שיתוף פעולה אווירי עם מטוסי הקואליציה.
ב-30 במרץ 2011 עזב שר החוץ הלובי, מוסא כוסא, את לוב וביקש מקלט מדיני בבריטניה.
לאחר חודש שבו לא נרשמה התקדמות צבאית משמעותית מצד המורדים, הצליחו המתקוממים לכבוש את העיר מיסראתה, אשר הייתה נתונה במצור על ידי כוחות קדאפי במהלך כל התנהלות מלחמת האזרחים בלוב.
מיסראתה היא העיר השלישית בגודלה במדינה (אחרי טריפולי ובנגאזי).
בעיר מתקיימת פעילות תעשייתית רבה ונמצא בה אחד מהנמלים הימיים הגדולים במדינה, המשמש בעיקר לייצוא נפט.
בחודש מאי פורסם, כי קדאפי מורה לתת כדורי ויאגרות לחייליו כדי שיאנסו את נשות המורדים.
הדבר הגביר את הסיכויים להוציא צו לקדאפי על ביצוע פשעי מלחמה.
ב-14 ביוני 2011, הצטרפה גם קנדה למדינות שהודיעו על הכרתן במועצת המעבר הלאומית, כגוף הרשמי שמייצג את אזרחי המדינה.
שר החוץ הקנדי, ג'ון ביירד, הכריז על כך בעת דיון בבית הנבחרים בנוגע להרחבת מעורבות ארצו בפעילות הצבאית שמנהלות מדינות ברית נאט"ו בלוב, בהתאם להחלטת מועצת הביטחון של האו"ם.
באמצע החודש נשלחו כוחות פרו-קדאפיים למיסראתה כדי לנסות להחזיר את העיר לשליטתם.
הניסיון נכשל והעיר נשארה בידי המורדים.
ב-27 ביוני הוציא בית הדין הפלילי הבינלאומי צו מעצר לקדאפי.
המורדים דיווחו כי כבשו שטחים נוספים מידי כוחות השלטון, הן במזרח לוב והן במערבה, והתקרבו עד למרחק של כמה עשרות קילומטרים מעיר הבירה טריפולי.
במזרח המדינה, הצליחו המורדים לכבוש מחדש את עיר הנפט בורייקה.
40 בני אדם נהרגו במהלך הקרבות.
חלק משדות המוקשים סביב העיר טוהרו אך לא אלה שמקיפים את מסופי הנפט.
משלחת של ארצות הברית נפגשה, לראשונה מתחילת ההתקוממות עם נציגי קדאפי (לפי הצהרת ארצות הברית - באופן חד פעמי) והודיעו להם, כי פרישת קדאפי הכרחית כדי להגיע להפסקת אש.
צרפת הודיעה גם היא כי פרישת קדאפי מהפוליטיקה הכרחית להשגת הפסקת אש בקרבות.
ב-28 ביולי התפרסמה הידיעה שעבד אל-פתאח יונס, מפקד כוחות המורדים שכיהן בעבר כמפקד צבא לוב ושר בממשלת קדאפי נורה למוות על ידי אחד משומרי ראשו.
הסיבה להתנקשות, על פי ההערכות, היא ניסיון מצדו לנהל משא ומתן עם גורמים מטעם קדאפי.
באמצע אוגוסט הצליחו המורדים לכבוש את העיר א-זאווייה, עיר בעלת גבול משותף עם טריפולי.
ב-21 באוגוסט, לאחר כ-6 חודשים מאז תחילת ההתקוממות, המורדים הגיעו לעיר הבירה ומעוז תומכי קדאפי טריפולי נלחמו על השליטה בעיר, לאחר שסגרו עליה כשהשתלטו על הערים המקיפות אותה.
כמו כן, המונים יצאו להפגין בעיר נגד השליט מועמר קדאפי.
ב-22 באוגוסט המורדים השתלטו על העיר טריפולי ובכך בעצם סיימו את משטר קדאפי בפועל.
המורדים השתלטו גם על מתחם מגוריו המבוצר של קדאפי (באב אל-עזיזיה), אך לא היה זכר לשליט המודח.
המורדים חשדו כי קדאפי שהה בסירת, עיר הולדתו, או בסבהא, אחדים ממעט מעוזיו האחרונים.
ב-28 באוגוסט דווח בכלי התקשורת העולמיים כי עיישה קדאפי, בתו של מועמר קדאפי, ברחה לאלג'יריה השכנה ושם ילדה בת.
ספטמבר - הקרבות על סירת, בני וואליד וסבחה
כוחות המורדים או למעשה, השלטון החדש בלוב המשיכו לנסות לכבוש את המעוזים הנותרים של נאמני השליט המודח מועמר קדאפי אך ללא הצלחה.
הם הפגיזו באופן קשה את סירת, עיר הולדתו של קדאפי, בין היתר בטילים, ועשן סמיך אופף אותה.
ב-24 בספטמבר נכנסו כוחות המורדים לעיר סירת, ממעוזי קדאפי האחרונים ועיר הולדתו של קדאפי.
כוח המורדים מנה כ-900 כלי רכב חמושים והצליח לכבוש את שדה התעופה אך ההתנגדות מצד לוחמי קדאפי נמשכת וחזקה.
כך גם בשני היישובים האחרים שטרם נכבשו - העיירה בני וואליד מדרום לטריפולי, והעיר המדברית סבחה שבדרום המדינה, שנכבשה לבסוף על ידי המורדים ב-22 בספטמבר.
לפי הערכות המורדים, קדאפי עצמו הסתתר באחד משלושת המוקדים הללו.
ב-22 בספטמבר הודיעה ממשלת תוניסיה כי ראש ממשלת לוב לשעבר בגדאדי מחמודי, נעצר, נשפט, ונגזרו עליו 6 חודשי מאסר.
אוקטובר - כיבוש סירת והלינץ' בקדאפי
ב-20 באוקטובר 2011 כבשו המורדים את המעוז האחרון של נאמני קדאפי בעיר הולדתו סירת, לאחר שכבשו גם את העיירה באני וואליד ב-17 באוקטובר.
קדאפי נלכד על ידי קבוצת מורדים שביצעו בו לינץ' ורצחו אותו.
הלינץ' במהלכו נרצח קדאפי צולם וקטעים ממנו הוצגו באמצעי תקשורת רבים בעולם.
גופתו הוצגה לראווה במקרר של אטליז בעיר מיסרטה במשך ארבעה ימים, ומאות תושבים המתינו בתורים ארוכים כדי לצפות בה.
ב-25 באוקטובר נקבר קדאפי במקום סודי במדבר הלובי.
ב-23 באוקטובר נערך טקס חגיגי בעיר בנגאזי שסימל את סוף המלחמה ושחרור לוב משלטונו של קדאפי.
נובמבר - לכידת סיף אל-אסלאם קדאפי
ב-19 בנובמבר הודיע שר המשפטים הלובי בממשלת המעבר הזמנית שסיף אל-אסלאם קדאפי, בנו המוכר ביותר של מועמר קדאפי שנחשב לממשיכו והיה פעיל עיקרי במלחמה נגד המורדים בלוב, נמצא ונלכד על ידי המורדים.
בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ), שהוציא נגד סיף קדאפי צו מעצר בגין פשעים נגד האנושות במהלך ההתקוממות, ביקש מהמורדים להסגירו אליו כדי שיהיה ניתן להעמידו לדין על פשעיו.
הכרה רשמית של האו"ם בשלטון החדש בלוב והסרת הסנקציות
בסוף אוגוסט, הודיעו האיחוד האירופי וארצות הברית על הסרת הסנקציות שהטילו על לוב בתחילת ההתקוממות ועל חידוש רכישת הנפט מהמדינה.
ב-17 בספטמבר החליטה העצרת הכללית של האו"ם, כי נציגות לוב בארגון תעבור לידי מועצת המעבר הלאומית.
ההחלטה התקבלה ברוב של 114 מדינות לעומת 17 מתנגדות ו-15 נמנעות.
לאירועים שהתרחשו בלוב בשנת 2011 ואחרי זה הוקדש סרט תיעודי "Freedom Fields" שזכה בפרס בפסטיבל לקולנוע בסטוקהולם.
זנגה זנגה הוא סרטון ויראלי שפורסם ב-YouTube וזכה לתשומת לב בתקשורת הישראלית והעולמית.
הסרטון פורסם ב-22 בפברואר 2011, במהלך ההתקוממות בלוב, ומהווה פרודיה על שליט לוב מועמר קדאפי.
הסרטון מבוסס על קטע מנאומו של קדאפי, שבו הוא נשבע לרדוף את המפגינים נגדו "סנטימטר [אחרי] סנטימטר, בית [אחרי] בית, סמטה [אחר] סמטה".
משמעות המילה זנגה היא סמטה.
הסרטון, שנוצר על ידי העיתונאי, מוזיקאי ואמן הניו מדיה הישראלי נוי אלוש, מכיל עיבוד של השיר Hey Baby של הראפר פיטבול, המשלב קטעים מנאומו של קדאפי, שגם מופיע בסרטון לצד רקדנית.
לאחר שקיבל בקשות ממוסלמים רבים, פרסם אלוש גרסה נוספת של הסרטון, שבה לא מופיעה הרקדנית.
לדברי אלוש, השיר הפך לפופולרי בקרב האופוזיציה הלובית ואף הביא את קדאפי להורות לאנשיו "להכין שיר תגובה", אך נעשה בו שימוש גם על ידי תומכי קדאפי.
ליצירה המקורית יש, נכון לחודש יולי 2020 כ-5.5 מיליון צפיות, וביחד עם הגרסה ללא הרקדנית כ-7 מיליון צפיות.
מלחמת האזרחים הסודאנית הראשונה הייתה מלחמה פנימית בסודאן שהתנהלה בין אזרחיה המוסלמים שברובם היו בצפון לבין הנוצרים שהתרכזו בדרום המדינה.
היא פרצה בשנת 1955 והסתיימה בשנת 1972 כאשר נחתם הסכם אדיס אבבה בו הוסדר לראשונה מעמדה של דרום סודאן כאוטונומיה עצמאית.
במהלך המלחמה סייעה ישראל למורדים הדרום-סודאנים וסיפקה להם נשק וציוד צבאי.
כמו כן, מדריכים ישראלים הדריכו את המורדים.
מלחמת האזרחים השנייה בלוב הייתה סכסוך מתמשך בין קבוצות אסלאמיסטיות והקונגרס הלאומי הכללי הלובי בתמיכת טורקיה, לבין כוחות חילוניים ומתונים ובית הנבחרים הלובי בראשות ח'ליפה חפתר, בתמיכת ארצות הברית ורוסיה.
המלחמה התנהלה בלוב במשך כשש וחצי שנים, מחודש מאי 2014 ועד אוקטובר 2020.
בתחילת שנת 2014, לוב נשלטה על ידי הקונגרס הלאומי הכללי והאסלאמיסטים שלטו בו מאז נבחר נורי אבו סהמין לנשיאו ביוני 2013. סהמין ניצל את סמכויותיו וביטל דיונים וחקירות, הקונגרס הצביע על אכיפת חוקי השריעה בדצמבר 2013 וסירב להתפזר עם תום המנדט שלו בינואר 2014 והאריך את כהונתו.
ב-14 בפברואר הורה הגנרל ח'ליפה חפתר לקונגרס להתפזר וקרא ליצירת ממשלת מעבר שתפקח על הבחירות החדשות, אולם הקונגרס סירב לדרישותיו.
העימות החל חודשיים לאחר מכן, ב-16 במאי, כשכוחות הנאמנים לגנרל חפתר החלו במתקפה נרחבת מהאוויר ומהקרקע נגד מיליציות אסלאמיות בבנגאזי, מתקפה שזכתה בכינוי "מבצע כבוד".
יומיים לאחר מכן, כוחותיו של חפתר ניסו לפזר את הקונגרס הלאומי הכללי בטריפולי.
העימות מנע מהקונגרס הלאומי לדחות את הבחירות שנקבעו ב-25 ביוני 2014. בבחירות אלו הוקם בית הנבחרים הלובי שהיה אמור לבוא במקום הקונגרס הלאומי.
בבחירות הללו נחלו האסלאמיסטים תבוסה קשה.
מאז, המדינה פולגה לשתי ממשלות יריבות, האחת שוכנת בטוברוק שבמזרח לוב ושולטת בקירנאיקה ופזאן, והשנייה שוכנת בטריפולי ושולטת בטריפוליטניה.
כוחות נוספים שהתערבו בלחימה היו מיליציות, שבטים ואנשי המדינה האסלאמית בלוב.
בשלהי 2019 התקרבו כוחותיו של חפתר לכיבוש טריפולי ואיחוד לוב תחת שלטונו, אך התערבות כוחות טורקיים לטובת ממשלת ההסכמה הלאומית הביסה את כוחותיו וגרמה להם לסגת מטריפוליטניה.
בעקבות הכישלון, מרץ 2021 הוכרזה הפסקת אש בין הצדדים, והוקמה ממשלת אחדות זמנית בטריפולי, אך בספטמבר 2021 הצביע בית הנבחרים הלובי הצבעת אי-אימון בממשלת האחדות והקים ממשלה נפרדת.
בתחילת 2014 נשלטה לוב על ידי הקונגרס הלאומי הכללי, שנבחר בבחירות כלליות שנה וחצי לפני כן.
ב-17 במאי טען חפתר במסיבת עיתונאים כי הקונגרס הלאומי אינו מייצג יותר את העם וכי הוא בלתי-לגיטימי.
הוא הוסיף כי יש בידיו ראיות לכך שהקונגרס פתח את גבולותיה של המדינה כדי לאפשר לפעילי טרור להיכנס אליה, ואף הזמין מספר רב של לוחמים אסלאמיסטים מרחבי העולם להגיע ללוב ולקבל דרכונים רשמיים.
חפתר הסביר כי מטרתו העיקרית היא "לטהר" את החמושים האסלאמיים מלוב, בייחוד את תנועת "האחים המוסלמים" "הטרוריסטית".
הסלמה בעימותים חלה ב-13 ביולי כאשר כוחות אסלאמיסטיים, שהגיבו על מפלתם של נציגיהם בבחירות, פתחו ב"מבצע שחר לוב" במטרה להשתלט על שדה התעופה הבינלאומי בטריפולי.
הם הצליחו לכבוש אותו ב-23 באוגוסט אחרי 41 ימים של קרבות.
ב-25 באוגוסט, חברי הקונגרס הלאומי הכללי האיסלאמיסטים שלא נבחרו מחדש בבחירות התכנסו ואישרו בהצבעה כי הם יחליפו את בית הנבחרים החדש, קבעו שבירתם תהיה טריפולי ובחרו את נורי אבו סהמין לתפקיד הנשיא ואת עומר אל-חאסי לתפקיד ראש הממשלה.
באוקטובר נכבשה העיר דרנה על ידי חמושים ממיליציות שנשבעו אמונים לארגון המדינה האסלאמית.
ב-6 בנובמבר הכריז בית המשפט העליון בטריפולי, שנשלט על ידי האסלאמיסטים, כי הבחירות שהתקיימו לא היו חוקתיות והורה על פיזור בית הנבחרים.
בית הנבחרים סירב להישמע לפסיקה וטען כי היא התקבלה תחת איומים.
בית הנבחרים והממשלה שהוקמה על ידה הן המוסדות הרשמיים בלוב על פי הקהילה הבינלאומית ובעקבות השתלטות המורדים על הבירה טריפולי הם עברו לעיר טוברוק, שמזרח המדינה.
ב-16 בינואר 2015 הושגה הפסקת אש בין הכוחות הנאמנים לחפתר לבין מיליציית פג'ר ליביה.
ב-9 בפברואר כוחות המדינה האסלאמית השתלטו על העיירה א-נופליה שבמחוז סירת.
ב-15 בפברואר 2015 פורסם סרטון שבו תועדה הוצאתם של 21 נוצרים קופטים מצרים להורג בידי אנשי המדינה האסלאמית בלוב.
בתגובה הפציץ חיל האוויר המצרי, בסיוע חיל האוויר של הגנרל חפתר, יעדים של המדינה האסלאמית בלוב, ולפחות 50 חמושים המזוהים עם הארגון נהרגו בתקיפות.
הממשלה בטריפולי גינתה את התקיפות האוויריות וטענה כי מדובר במעשי טרור המפרים את הריבונות של לוב.
חמישה ימים לאחר מכן, ביצע ארגון המדינה האסלאמית פיגוע משולש בעיר אל-קובה, שבמסגרתו הותקפו תחנת דלק, תחנת משטרה וביתו של חבר פרלמנט.
כתוצאה מהמתקפה המשולבת נהרגו 40 בני אדם.
ב-22 בפברואר התפוצצו שתי פצצות בשער הכניסה לבית מגוריו של שגריר איראן בטריפולי, אולם לא היו נפגעים בהתקפה.
ב-2 במרץ מינה בית הנבחרים את גנרל חפתר למפקד הכוחות המזוינים של לוב.
ב-20 במרץ כבש צבא לוב אזורים הסמוכים לבירה טריפולי והתקדם לעבר שדה התעופה הבינלאומי של העיר.
הממשלה היושבת בטוברוק פרסמה הצהרה שבה נמסר כי מדובר בתחילת המבצע לשחרור הבירה מידי מיליציית פג'ר ליביה.
ב-31 במרץ פוטר ראש הממשלה של טריפולי, עמר אל-חאסי, על ידי חברי הקונגרס הלאומי הכללי.
לטענתם, הוא לא פיטר שרים בממשלה שהואשמו במעשי שחיתות.
מוחמד חליפה אל-רווייל, אחד מעוזריו של אל-חאסי, נבחר לנהל במקומו את ענייני הממשלה.
ב-1 באפריל הודיע אל-חאסי כי הוא מסרב לפיטוריו וטען כי הוא זוכה לתמיכתן של המיליציות המקושרות לממשלה בטריפולי.
הוא הבהיר כי החלטת הקונגרס הלאומי הכללי אינה חוקתית וכי יסכים לוותר על תפקידו רק אם בעלי בריתו בממשלה יסכימו על כך.
ב-9 ביוני נכנסו כוחות הנאמנים לממשלת האחדות בלוב לעיר סירת.
ב-23 באוקטובר נהרגו לפחות תשעה בני אדם ועוד כ-20 נוספים נפצעו מפגיעת פצצות מרגמה בכיכר מרכזית בעיר בנגאזי.
כ-2,000 איש התקבצו בכיכר אל-קיש במחאה על הצעת האו"ם להקמת ממשלת אחדות שתביא לסיום המשבר במדינה ולעברם נורו לפחות שבעה פגזים.
ב-17 בדצמבר חתמו במרוקו נציגי בית הנבחרים שבעיר טוברוק ונציגי הקונגרס הלאומי הכללי שבטריפלי על הסכם להקמת ממשלת אחדות, שתווך על ידי האו"ם.
ואולם, ראשי הפרלמנטים היריבים סירבו לקבל את ההבנות שהושגו בתום משא ומתן ממושך, שבמסגרתן תוקם מועצה מיוחדת שתוביל את ממשלת המעבר שתורכב מתשעה חברים, כשבית הנבחרים יהיה הרשות המחוקקת המרכזית.
גוף מחוקק נוסף יורכב מחברי הקונגרס הלאומי.
לפי ההסכם, בתוך חודש אמורה המועצה למנות ממשלה חדשה, שתאושר על ידי מועצת הביטחון של האו"ם.
ב-9 ביוני 2016 נכנסו כוחות הנאמנים לממשלת האחדות לסירת, במטרה לגרש את פעילי המדינה האסלאמית בלוב.
בפיגוע מכונית תופת בבסיס הדרכה לשוטרים בעיר זליטן ב-7 בינואר 2017 נהרגו 65 בני אדם ועשרות נפצעו.
ארגון המדינה האסלאמית נטל את האחריות לפיגוע.
בדו"ח של חוקרי האו"ם נכתב שעלה חשד שבלוב בוצעו פשעי מלחמה משנת 2016.
ב-4 באפריל 2019 צבא לוב אשר מייצג את בית הנבחרים בלוב, יזם מתקפה במערב לוב כדי לכבוש את האזור המערבי בלוב, ובסופו של דבר את הבירה טריפולי מממשלת ההסכמה הלאומית.
ב-10 במרץ 2021, הצביעו רוב המחוקקים בעד הקמת ממשלת אחדות זמנית עד הבחירות שהיו אמורות להיות בדצמבר 2021. חרף זאת, התוכניות המקוריות לא יצאו לפועל כאשר הבחירות המתוכננות נדחו על רקע מחלוקות על התקנות והמועמדים.
במסגרת ניסיונות התיווך של האו"ם, מונה שליח מיוחד ללוב, ברנרדינו לאון.
ב-11 בפברואר 2015 נציגים של שני הפרלמנטים היריבים ערכו שיחות בלתי-ישירות בעיר רדאמס, שבדרום לוב.
האו"ם הפציר בשני הצדדים להגיע להסכם שיביא לממשלת אחדות ולסוף הלחימה.
ב-24 במרץ הציג לאון את תוכנית האו"ם לפיוס במדינה לאחר כמה סבבי שיחות שנערכו בין נציגי הצדדים במרוקו.
לפי התוכנית, תוקם מועצה נשיאותית של גורמים עצמאיים וכן הפרלמנט בטוברוק המזוהה על ידי הקהילה הבינלאומית יהיה הזרוע המחוקקת הרשמית של לוב.
נשיאי טורקיה ורוסיה, ארדואן ופוטין ניסו להסדיר הפסקת אש בינואר 2020, אך גם משנקבעה הופרה תוך זמן קצר.
במהלך יוני 2020 הסכימו הממשלים היריבים בלוב לחדש את השיחות עם האו"ם על השגת הפסקת אש.
באוקטובר 2020, הצדדים הגיעו להפסקת אש בתיווך סטפני טורקו וויליאמס מהאו"ם.
ב-23 בדצמבר 2020 הוכרזה רשמית הפסקת אש בין הצדדים, והוקמה ממשלת אחדות זמנית במדינה, אם כי התוכניות המקוריות לא יצאו לפועל כאשר הבחירות המתוכננות נדחו וריבונותה של הממשלה הזמנית לא התממשה על חלקים משטחי לוב שנותרו בשליטת מחנות יריבים.
כוחות חפתר נתמכו בחשאי, כנראה, על ידי קואליציית כוחות מערבית בראשות צרפת וארצות הברית (ב-15 באפריל 2019 נערכה שיחה טלפונית בין נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ לחפתר ובעקבותיה התייצבה המעצמה בגלוי לצידו של הפילדמרשל), יחד עם שורת מדינות ערביות, בהן מצרים, סעודיה, אלג'יריה, איחוד האמירויות הערביות ומדינות נוספות.
ב-10 ביוני 2020 סגן ראש ממשלת טוברוק אמר למקור ראשון: "מקווים שישראל תתמוך בנו".
ממשלת פאיז א-סראג' זכתה לתמיכת האו"ם, שהקים את ממשלת ההסכמה הלאומית.
גורמי תמיכה חשובים נוספים של ממשלת ההסכמה הלאומית הם ארגון האחים המוסלמים, קטר, סודאן (עד הדחת מנהיגה עומר אל-בשיר ב-11 באפריל 2019) וטורקיה בהנגת רג'פ טאיפ ארדואן.
מלחמת האזרחים הנורווגית או עידן מלחמת האזרחים הנורווגית (בנורווגית: borgerkrigstiden) הוא מונח המשמש לתאר תקופה בהיסטוריה של נורווגיה בין השנים 1130 – 1240. במהלך תקופה זו התנהלה סדרה של מלחמות בין מלכים יריבים וטוענים לכתר.
הסיבות למלחמות אלו מהוות את אחד הנושאים השנויים ביותר במחלוקת בהיסטוריה של נורווגיה במהלך ימי הביניים.
מטרתם של הצדדים הלוחמים הייתה תמיד להעלות את מי שהם ייצגו לכס המלוכה הנורווגית, החל ממותו של זיגורד הראשון ("הצלבן") ב-1130, שהיה מלך נערץ.
לאחר שהתפייסו שני הפלגים הללו ב-1217, הגיע השלב האחרון של המלחמה בו ממשל מלכותי מרכזי נוצר בהדרגה והצליח להביא קץ ללחימה הבלתי פוסקת.
מרידת הנפל של הדוכס סקול ברדסון ב-1240 הייתה למעשה האירוע הסופי של עידן מלחמת האזרחים.
איחודה של נורווגיה לממלכה אחת נחשבת באופן מסורתי כהישג של האראלד הראשון בקרב הרפספיורד שנערך בשנת 872, אך תהליך האיחוד התמשך זמן רב עד שהושלם והתייצב.
באמצע המאה ה-11 נראה היה שהתהליך הושלם.
אף על פי כן, עדיין היה מקובל שכמה שליטים יחלקו ביניהם את המלוכה.
נראה היה שזו דרך מקובלת לפתור סכסוכים במקרה שהיו כמה מתמודדים ראויים לכתר.
היחסים בין שותפים כאלה לשלטון היו לעיתים קרובות מתוחים, אך עימותים גלויים נמנעו באופן כללי.
חוקים ברורים בנוגע לסדר ירושה לא היו קיימים.
הקריטריון העיקרי להיות מועמד ראוי לכס המלכות היה היותו של המועמד צאצא של האראלד הראשון בקו זכרי.
היותו של המועמד בן לא חוקי או לאו לא היה שיקול שעמד על הפרק.
זיגורד הראשון ("הצלבן") חלק גם הוא את המלוכה עם שני אחיו, אייסטיין הראשון ואולף הראשון, אך כאשר שניהם מתו מבלי להותיר אחריהם צאצאים, נעשה זיגורד השליט היחיד ובנו, מגנוס, היה ליורש העצר.
בסוף שנות העשרים של המאה ה-12 הגיע מאירלנד לנורווגיה אדם בשם האראלד גילה, וטען להיותו בנו של אביו של זיגורד, מגנוס השלישי.
המלך מגנוס בילה זמן מה במערכה הצבאית שניהל באירלנד והאראלד היה עשוי להיות אחיו-למחצה של זיגורד הראשון.
האראלד הוכיח את טענתו באמצעות משפט האל, דרך מקובלת באותה תקופה לפתרון סוגיות מסוג זה ובעקבות עמידתו במבחן, הכיר בו זיגורד כאחיו.
יחד עם זאת, היה על האראלד להישבע שהוא לא יטען לכס המלכות כל עוד זיגורד או בנו עדיין בחיים.
ב-1130, כאשר מת זיגורד הראשון, הפר האראלד גילה את שבועתו.
בנו של זיגורד, מגנוס, הוכרז כמלך, אך האראלד טען גם הוא לתואר המלכותי וזכה לתמיכה רחבה.
הושג הסדר על פיו מגנוס והאראלד ימלכו במשותף.
השלום ביניהם ארך עד 1134, כאשר פרצה מלחמה גלויה.
ב-1135 הצליח האראלד להביס את מגנוס ולשבות אותו בברגן.
עיניו של מגנוס נעקרו, הוא סורס, אחת מרגליו נכרתה והוא נכלא במנזר.
מכאן והלאה הוא נודע בכינוי "מגנוס העיוור".
בערך באותה תקופה הגיע אדם נוסף מאירלנד בשם זיגורד סלמבה, וטען גם הוא להיותו בנו של מגנוס השלישי.
הוא טען שהוא עבר את מבחן האל בדנמרק, אך האראלד לא הכיר בו כאחיו-למחצה.
ב-1136 רצח זיגורד את האראלד בשנתו בברגן והכריז על עצמו כמלך.
תומכיו של האראלד לא הכירו בהכרזה זו והכריזו על שני בניו הקטינים של מגנוס, זיגורד ואינגה, כמלכים.
זיגורד סלמבה שחרר את מגנוס העיוור מכלאו וכרת עמו ברית.
המלחמה בין זיגורד סלמבה ומגנוס העיוור, מצד אחד, לבין תומכיו של האראלד גילה ושני בניו הצעירים, מצד שני, התמשכה עד 1139, כאשר מגנוס וזיגורד הובסו בקרב הולמנגרה שליד איי הבלר שבדרום נורווגיה.
מגנוס נהרג בקרב וזיגרוד נפל בשבי ועונה עד מוות.
המלוכה המשותפת של האחים זיגורד השני ואינגה הראשון החזיקה מעמד היטב עד שהשניים הגיעו לגיל בגרות.
ב-1142, הגיע שוב בנו של המלך ממערב.
הפעם היה זה אייסטיין האראלדסון, בנו של האראלד גילה.
אייסטיין טען לחלקו בירושת אביו והוא הוכרז כמלך על שליש הממלכה.
שלושת המלכים משלו יחדיו ולכאורה שרר שלום ביניהם.
בגיבוים של אמו, אינגריד ושל האציל גרגוריוס דגסון, החליט אינגה להכות ראשון בפגישה שהתקיימה בברגן בין שלושת המלכים.
זיגורד הותקף ונהרג על ידי אנשיו של אינגה לפני שעלה בידו של אייסטיין להגיע לעיר.
אינגה ואייסטיין הגיעו להסדר רעוע, אך עד מהרה התדרדרו ביניהם היחסים והפכו להיות אלימים בגלוי.
מצב זה הסתיים בלכידתו ובמותו של אייסטיין בבוהוסלן (כיום מחוז של שוודיה) ב-1157. השאלה אם אינגה עצמו הורה על הריגתו של אחיו, או לאו, הייתה במחלקות באותה עת.
תומכיהם של אחיו המתים של אינגה סירבו להישבע לו אמונים ותחת זאת בחרו בטוען לכתר חדש, בנו של זיגורד השני, הוקון.
התפתחות זו הייתה הסימן הראשון לפתיחתו של שלב חדש בעידן מלחמות האזרחים.
הצדדים המתעמתים כבר לא התקבצו בפשטות סביב למלך או לטוען לכתר, אלא נשארו מלוכדים גם לאחר נפילתו של מנהיגם ובחרו מנהיג בובה חדש ובכך בישרו על יצירתם של פלגים לוחמים מלוכדים יותר.
ב-1157 הוקון לא היה יכול להיות מנהיג של ממש, שכן הוא היה אז רק בן עשר.
אף על פי כן, תומכיו הכריזו עליו כמלך והמשיכו להיאבק באינגה.
ב-1161 עלה בידם להרוג את אינגה הראשון בקרב שהתנהל באוסלו.
ב-1161 נקטו תומכיו של אינגה הראשון באותו צעד כמו יריביהם, תומכיו של אייסטיין השני, ארבע שנים קודם לכן, ובחרו במנהיג בובה חדש להתלכד סביבו במקום להביע אמונים להוקון השני.
הבחירה נפלה על מגנוס ארלינגסון, בנו בן החמש של אחד ממנהיגיהם הבולטים, האציל ארלינג סקקה, מאשתו כריסטין, בתו של זיגרוד הצלבן.
ארלינג שנשא בתואר רוזן (jarl), הפך להיות מנהיג הסיעה האמיתי.
בשנה שלאחר מכן הם הצליחו להביס ולהרוג את הוקון השני בקרב שהתנהל בסקן שברומסדלספיורד.
שנה מאוחר יותר, שבה ארלינג סקקה והרג בן אחר של זיגורד השני, זיגורד זיגרודסון, שהוצב כטוען לכתר חדש כנגד מגנוס ארלינגסון.
פעולתם של ארלינג ואנשי סיעתו בבחירתו של מגנוס ארלינגסון כמנהיגם הייתה צעד רדיקלי, שכן היא שברה את אחת המוסכמות המסורתיות בנוגע לזהותו של המלך.
מגנוס לא היה בנו של מלך.
הוא רק היה צאצא של שושלת מלכותית עתיקה דרך אמו.
כדי לחפות על חיסרון זה, חברו אנשי הסיעה של ארלינג ומגנוס עם הכנסייה והנהיגו קנה מידה חדש: מכאן והלאה על המלך להיות מי שנולד במסגרת נישואים חוקיים.
מנהיגם לשעבר, אינגה הראשון היה היחיד מבין בניו של האראלד גילה שהיה בן חוקי ומגנוס ארלינגסון היה גם הוא בנם החוקי של ארלינג ושל כריסטין.
הברית בין הכנסייה, שזמן קצר קודם לכן החלה להיות מאורגנת בצורה טובה יותר בנורווגיה, לאחר הקמתה ב-1152 של דיוקסיה נורווגית נפרדת בנידארוס (טרונדהיים), הפכה להיות נכס חשוב של ארלינג ומגנוס.
ב-1163, בברגן, היה מגנוס ארלינגסון המלך הנורווגי הראשון שהוכתר.
הוא היה אז בן שבע והוכתר תחת השם מגנוס החמישי.
חוק חדש בנוגע לסדר הירושה נחקק ועל פיו הותר רק לבן הבכור החוקי של המלך הקודם לרשת את כס המלכות לאחר מות אביו.
בעשור הבא פחות או יותר, נראה היה מעמדו של מגנוס החמישי, כשאביו הוא השליט בפועל, די בטוח.
ארלינג דיכא ללא רחם כל מתנגד אפשרי לבנו.
הוא גם כרת באותה עת ברית עם ולדמר הראשון, מלך דנמרק ועל פי אחד המקורות הוא גם הפך את אזור הפיורד של אוסלו כפייף שלו.
עם זאת, מידת כפיפותו לדנמרק מוטלת בספק.
ב-1174 עלה כוחה של סיעה חדשה שמרדה כנגד מגנוס ארלינגסון.
מנהיגם היה אייסטיין מוליה, בנו של אייסטיין האראלדסון.
סיעה חדשה זו נקראה "בירקביינר", מונח שמשמעותו "רגלי-שדר" על שם הנוהג של חלק מהם לנעול מנעלים עשויים מעץ שדר במקום נעליים רגילות.
אייסטיין מוליה נהרג על ידי אנשיהם של מגנוס וארלינג בקרב רה ב-1177. זמן קצר לאחר מכן בחרו אנשי הבירקביינר את סבר זיגורדסון כמנהיגם.
סבר הגיעו לנורווגיה מאיי פארו וטען שלאחרונה גילה שהוא למעשה בנו של זיגורד השני.
טענתו התקבלה בהסתייגות רבה באותה עת (כמו רוב ההיסטוריונים המודרניים).
אף על פי כן, לאחר שהתייצב בראש סיעת הבירקביינר, הוא נעשה הגורם המלכד של כל מי שהיה ממורמר משלטונם של ארלינג סקקה והמלך מגנוס.
כמה מאנשי הגישה המטריאליסטית בקרב ההיסטוריונים המודרניים, ניסו למצוא מאפיינים של מלחמת מעמדות במאבקם של סבר ואנשי הבירקביינר כנגד ארלינג ומגנוס.
עם זאת, מידת היותם של אנשיו של סבר מייצגי השכבות החלשות נותרה שנויה במחלוקת.
ברור שרוב אנשי האצולה צידדו במגנוס, אך סבר זכה גם הוא במהרה בתומכים מקרבם.
בכל אופן, אנשי הבריקביינר לא ניסו לשנות את הסדר החברתי.
הם בקושי שאפו לקדם את עצמם לראש הסולם החברתי.
ב-1179 נחל סבר ניצחון חשוב בקרב קלבסקינט שבפרברי נידארוס, שבו מצא ארלינג סקקה את מותו.
מנקודת זמן זו, הפך אזור דרונדלג, שבמרכזו ניצבת נידארוס, למעוזו של סבר.
מגנוס החמישי המשיך להילחם לאחר מות אביו וסירב לכמה הצעות של סבר לחלק את הממלכה ביניהם.
הסאגה על סבר, שנכתבה על ידי תומכיו, מתארת את הפופולריות של מגנוס בקרב פשוטי העם ומסבירה את הקושי של סבר להילחם נגדו.
המלחמה בין השניים התמשכה כמה שנים ובנקודת זמן מסוימת נאלץ מגנוס לבקש מקלט בדנמרק.
קרב פימרייט, קרב ימי שהתנהל ב-1184 בסוגנפיורד, הסתיים במותו של מגנוס החמישי ובניצחונו של סבר.
סבר מלך על נורווגיה עד 1202, אך הוא לא נהנה מתקופות ארוכות של שלום.
הכנסייה, שהייתה בעלת ברית של מגנוס וארלינג, נותרה עוינת בהתנגדותה לסבר לכל אורך תקופת מלכותו.
ב-1190 נמלט הארכיבישוף אריק לברסון מנורווגיה וב-1194 הוא קיבל את תמיכתו של האפיפיור לנדות את סבר כדי ששאר הבישופים של נורווגיה יצטרפו אליו לגלות בדנמרק.
באותה עת הצליח סבר לכפות על אחד ממתנגדיו החזקים, הבישוף ניקולס ארנסון מאוסלו, להכתיר אותו בברגן.
ב-1198 הטיל האפיפיור אינוקנטיוס השלישי חרם על נורווגיה.
אף על פי שסבר זייף מכתבים שהראו שהחרם הוסר, למעשה הוא נותר מנודה עד יומו האחרון.
כמה טוענים לכתר קראו תיגר על סבר.
בין הבולטים שביניהם היה יון קבלונג, בנו כביכול של אינגה הראשון.
הוא הוכרז כמלך ב-1185 ונהרג בקרב בברגן שלוש שנים לאחר מכן.
זיגורד מגנוססון, בן בלתי חוקי של מגנוס החמישי, הוכרז כמלך ב-1193 ובהיותו אז בן 13 הוא היה דמות שסביבה התלכדו קבוצת תומכים.
בין השאר הוא זכה לתמיכה של האראלד מדדסון.
מרידתו הסתיימה לאחר תבוסתו ומותו ב-1194 בקרב פלורבג שלייד אסקוי, אי מצפון לברגן.
ב-1197 ניצב סבר מול האתגר הגדול ביותר שלו.
כמה ממתנגדיו הבולטים, כולל הבישוף ניקולס ארנסון מאוסלו, שהיה אחיהם למחצה של אינגה הראשון ושל הארכיבישוף אריק איברסון, נפגשו בככר השוק של הלור שבסקונה, אז חלק מדנמרק.
הם בחרו בנער בשם אינגה מגנוססון, כביכול בנו של המלך מגנוס ארלינגסון כמלך הבובה שלהם.
סיעתם נקראה "בגלר" (Bagler), שהיא המילה בנורדית עתיקה למטה כמורה.
המלחמה בין הבגלר, בתמיכה הגלויה של הכנסייה, לבין הבירקביינר, התמשכה על פני שארית תקופת מלכותו של סבר.
הם לא היו מסוגלים להדיח את סבר, אך גם הוא לא הצליח לנחול ניצחון החלטי עליהם.
ב-1202, כאשר מת סבר ממחלה בברגן, הוא היה המלך הנורווגי הראשון שמת בנסיבות טבעיות מאז זיגורד הצלבן ב-1130. מעשהו האחרון של סבר היה לייעץ לבנו ויורשו, הוקון השלישי, להגיע להסדר עם הכנסייה.
הוקון הוכרז כמלך החדש מטעם סיעת הבירקביינר, הבישופים הוחזרו לנורווגיה מאוחר יותר אותה שנה וכך שוחררה הממלכה מהחרם שהוטל עליה.
מאחר שהוא איבד את רוב התמיכה שלו, נהרג הטוען לכתר מטעם הבגלר מאוחר יותר אותה שנה.
מלחמת הבגלר השנייה והסדר קביטסוי
נראה היה שהוקון השלישי הצליח להשליט שלום בנורווגיה, אך ב-1204 הוא מת באופן פתאומי.
יורשו היה אחיינו הקטין גוטורם, שבעצמו מת מאוחר יותר אותה שנה.
אנשי הבירקביינר לא ידעו על שום יורש ישיר אחר לסבר ובחרו באחד מאחייניו, אינגה ברדסון, כמלכם החדש.
באותה עת קמה לתחייה מחדש סיעת הבגלר שהוקמה בדנמרק ובחרה בבנו האחר של מגנוס ארלינגסון, ארלינג סטונוול, כמלכם.
בסיועו של ולדמר השני, מלך דנמרק, הם שיגרו ב-1204 פלישה לנורווגיה ותפסו את השליטה באזור הפיורד של אוסלו.
מלחמת הבגלר השנייה התנהלה עד 1208. כאשר נהרג ארלינג סטונוול ב-1207, ירש אותו פיליפוס סימונסון, אחיינם של אינגה הראשון ושל הבישוף ניקולס מאוסלו והמלחמה המשיכה ברציפות.
אנשי הבגלר היו החזקים ביותר באזור הפיורד של אוסלו, בעוד שטרונדלג הייתה מעוזם של הבירקביינר, אך הקרבות והמארבים התנהלו בכל רחבי הארץ.
בסופו של דבר הצליחו הבישופים לנהל משא ומתן על הסדר בין שני הצדדים, שהושג בפגישה בקביטסוי (Kvitsøy), שבדרום מערב נורווגיה, ב-1208. מלכם של הבגלר, פיליפוס, המשיך למשול במזרח נורווגיה אך התואר מלך נשלל ממנו, וכך נותר המלך מטעם הבירקביינר, אינגה השני, כמלך להלכה בכל שטחי נורווגיה.
למעשה, המשיך פיליפוס לשא בתואר מלך עד למותו, אך השלום בין הבגלר לבין הבירקביינר נותר על כנו עד 1217.
הפיוס בין הבגלר לבין הבירקביינר
אנשי הבירקביינר, שהיו במתח עקב כך שנותרו ללא מנהיג במקרה שהם יותקפו על ידי הבגלר, בחרו את הוקון הוקונסון בן ה-13 כמלכם החדש, והאציל סקול בורדסון מונה להיות מפקד הצבא.
הוקון הוקונסון היה בנו של הוקון השלישי, שנולד לו לאחר מותו, ואנשי הבירקביינר לא היו מודעים לקיומו כאשר הם בחרו באינגה השני כמלכם ב-1404, מאחר שהוא הגיע לחצר המלכות של אינגה רק ב-1206. סקול היה אחיו של אינגה השני והיו לו שאיפות משל עצמו לרשת את כס המלכות.
אף על פי כן, הוא היה שבע רצון בינתיים מתפקידו כמפקד הצבא, תפקיד שהפך אותו למעשה לאיש החזק בממלכה.
כאשר מת פיליפוס מאוחר יותר באותה שנה, פעל סקול במהירות.
הוא הצליח לשכנע את אנשי הבגלר לא לבחור מלך מטעמם.
תחת זאת, הם פירקו את סיעתם ונשבעו אמונים להוקון הוקונסון, וכך איחדו את הממלכה.
למרות זאת נותרו אלמנטים שלא היו שבעי רצון ופרץ מרד במזרח נורווגיה בהנהגת בנו של ארלינג סטונוול, זיגורד ריבונג, שנמשך עד 1227, לאחר שזיגורד מת בנסיבות טבעיות וחברי סיעתו הפסיקו את מרידתם.
שנת 1227 נחשבת לעיתים כמועד סיומה של מלחמת האזרחים הנורווגית, אך במובן הרחב יותר התמשכה תקופה זו גם למרד של סקול ברדסון ב-1239 – 1240.
בחירתו של הוקון הרביעי ב-1217 כמלך, נראתה כפתרון זמני עד להשגת הסדר קבוע וללא ספק קיווה סקול שהוא יצליח לקחת לעצמו את כס המלכות.
בהתכנסות שנערכה ב-1223 בברגן בהשתתפות רוב האנשים החזקים בממלכה, הציג סקול את מועמדותו לתפקיד מלך נורווגיה כמשקל נגד להוקון, יחד עם זיגורד ריבונג ושני טוענים אחרים לכתר.
עם זאת, הפגישה הסתיימה באישור מעמדו של הוקון כמלך.
לכשבגר הוקון הרביעי ונטל לעצמו את מושכות השלטון, שקע בהדרגה מעמדו של סקול.
בניסיון לשמור על השלום בין השניים, נשא הוקון ב-1225 את בתו של סקול, מרגרטה, לאישה.
ב-1237 הוענק לסקול התואר דוכס (hertogi), הראשון בנורווגיה שזכה בתואר זה.
אך במהלך זה לא היה די כדי לרצות אותו וב-1239 הוא הכריז על עצמו כמלך נורווגיה ופתח במלחמה נגד הוקון.
מרידתו נכשלה וב-1240 הוא נהרג על ידי אנשיו של הוקון, לאחר שביקש מקלט במנזר בנידארוס.
עם מותו של סקול באה לקיצה מלחמת האזרחים הנורווגית.
מלחמת האזרחים הראשונה בחוף השנהב החלה ב-19 בספטמבר 2002, והסתיימה רשמית ב-4 במרץ 2007. המלחמה התנהלה בין תומכי ממשל לוראן גבאגבו לבין המורדים בממשל, בראשות אלאסן ואטארה.
הגורם העיקרי למלחמה היה מתח בסוגיות אזרחות וזכויות לקבוצות שהיגרו לחוף השנהב.
במלחמה נהרגו כ-1,800 אזרחים, חיילים ואנשי כוחות בינלאומיים.
במהלך המלחמה המדינה הייתה מפוצלת- צפון המדינה היה בשליטת תומכי הממשל והדרום הוחזק על ידי המורדים.
מספר הסכמים בהובלת צרפת והאו"ם כשלו עד שנמצאה הנוסחה להשכנת שלום בין הצדדים.
הפסקת האש לא הקנתה יציבות למדינה; הבחירות נדחו שש פעמים וב-2011 פרצה מלחמת האזרחים השנייה.
חוף השנהב היא מדינה מגוונת מבחינה דתית ואתנית.
בדרום המדינה יש רוב נוצרי, עם מעמד כלכלי משופר יחסית לצפון, בו חיים מוסלמים בעוני יחסי.
כמו כן, במדינה קיימות כ-60 קבוצות אתניות, שניתן לסווגן ללקבוצות הבאות: בני האקאן (Akan), קרו (Krou), גור (Gur) ובני המנדה (Mande) בצפון ובדרום.
סוגיה דמוגרפית נוספת היא אוכלוסיית המהגרים הגדולה, בעיקר מהמדינות העניות מצפון לחוף השנהב, כבורקינה פאסו, החולקים תרבות משותפת עם תושבי צפון חוף השנהב.
ה-PDCI (המפלגה הדמוקרטית בחוף השנהב; Parti Démocratique de la Côte d'Ivoire) בהנהגת פליקס הופואה-בואני (Félix Houphouët-Boigny) הייתה המפלגה השלטת מאז קבלת העצמאות מצרפת ב-1960 ועד מותו של הופואה-בואני בשנת 1993, כמעט ללא תחרות.
הופואה-בואני פיתח את חוף השנהב תוך פתיחת המדינה להשקעות זרות וביסוס יחסים טובים עם צרפת.
בתקופת שלטונו לא הייתה שקיפות שלטונית או ממשלה דמוקרטית, ודרכו הפוליטית הייתה לצרף אליו קבוצות מפתח בין המיעוטים.
אחד הצעדים שנקט היה הענקת אזרחות למהגרים מבורקינה פאסו שהתיישבו בחוף השנהב.
ברוב שנות שלטונו, הופואה-בואני לא נתקל ביריב פוליטי משמעותי שהיווה איום משמעותי עליו.
מקרה בולט אירע בבחירות ב-1990. ה-PDCI גברו על מפלגת האופוזיציה FPI (החזית האיווארית הפופולרית; Front Populaire Ivoirien) ועל רקע טענות לשחיתות וזיוף תוצאות הבחירות, מנהיג ה-FPI, לוראן גבאגבו (Laurent Gbagbo) הושלך לכלא.
הופואה-בואני היה בעל הכהונה הארוכה ביותר של מנהיג באפריקה.
מאחר שהמערכת השלטונית סבבה סביב דמותו הכריזמתית ופועלו, מטבע הדברים, עם פטירתו ב-1993, חוף השנהב נאלצה להתמודד מול שאלות שלטוניות, כמעבר לדמוקרטיה וקיום בחירות פתוחות ותחרותיות.
לאחר מותו של הופואה-בואני, הנרי קונאן בדייה (Henri Konan Bédié) כיהן כנשיא.
בתקופה זו גברו חילוקי הדעות הן מול ה-FPI מהאופוזיציה והן בתוך ה-PDCI.
פלג מה-PDCI נטש את המפלגה והקים את ה-RDR (המפלגה הרפובליקנית; Rassemblement Des Républicains) ואלאסן ואטארה (Alassane Ouattara) נציג הצפון המוסלמי, היה המועמד לנשיאות מטעם מפלגה זו.
צעדים שנקט בדייה לקראת הבחירות ב-1995 קוממו קבוצות אתניות במדינה וגרמו ל-FPI ו-RDR להחרים את הבחירות.
אחד הצעדים האלו היה הנחלת המונח 'אייבוריות'.
בדייה טבע את המושג אייבוריות (Ivority), כדי לציין את הזהות התרבותית בחוף השנהב.
מושג זה ונגזרותיו היו מזרעי מלחמת האזרחים.
מושג זה מבטא את ההבדל בין התושבים הילידים של חוף השנהב לבין אלו שהיגרו למדינה.
מושג זה שימש קסנופובים, לאומנים ואת התקשורת לייצוג אוכלוסיית המהגרים ובידולם מהתושבים הילידיים.
המשמעות המעשית של המושג שללה זכויות אזרחיות מתושבי הצפון.
לדוגמה, בחוק שבדייה העביר ב-1994 ונכנס לחוקה כסעיף 35 בשנת 2000, הזכות להתמודד לנשיאות הותנתה בכך שהמועמד ושני הוריו יהיו ילידי חוף השנהב, באיסור להחזיק באזרחות זרה והגבלות נוספות, כמשך השהות בחוף השנהב.
חוק זה דחק את ואטארה מהמרוץ לנשיאות, מאחר שנטען שלא נולד בחוף השנהב.
מניעת אפשרות התמודדותו של ואטארה עוררה מחאות בקרב תושבי הצפון המוסלמי, ובפרט אצל בני המעמד הנמוך והמהגרים העניים ממאלי ובורקינה פאסו.
מעבר למשמעות הפוליטית, המושג הדיר תושבים אלו מבעלות על אדמות מסוימות, משרות במגזר הציבורי ומחיי התרבות.
השגשוג הכלכלי של חוף השנהב בתקופתו של הופואה-בואני משך אפריקאים רבים ממערב אפריקה, בעיקר מבורקינה-פאסו.
במהלך השנים, המגוון האתני עורר מתחים.
באווירה זו של עליית הקונפליקטים האתניים, ההחלטה של הופואה-בואני להעניק אזרחות לבני בורקינה-פאסו שהיגרו לחוף השנהב בוקרה קשות, ומתנגדיו ראו זאת כצעד על מנת לקבל את תמיכתם הפוליטית.
המתחים דוכאו תחת מנהיגותו של שליט המדינה, פליקס הופואה-בואני, אך צפו מחדש לאחר מותו.
המתחים הובילו לאלימות כלפי הזרים האפריקאים במדינה.
ב-1995 בני בורקינה פאסו נהרגו במטעים במסגרת מהומות אתניות.
האפליה כלפי בני בורקינה פאסו בחוף השנהב גרמה למדינות השכנות, ובורקינה פאסו בפרט, לחשוש מהגירת פליטים מאסיבית.
בנוסף, שפל כלכלי שנבע מהתדרדרות היחסים בין מדינות העולם השלישי והמדינות המפותחות החמיר את תנאי המחיה, גרם לעליית אחוזי האבטלה והחריף את המתחים התרבותיים והפוליטיים.
מלחמת האזרחים החלה ב-19 בספטמבר 2002, לאחר המשבר הפוליטי בין ה-FPI וה-RDR אודות סוגיית זכויות האזרחות וההתעקשות של גבאגבו על המנדט שלו לנשיאות.
קבוצת מורדים החלה בהפיכה בשעות הלילה.
קבוצת המורדים MPCI (תנועת הפטריוטים של חוף השנהב; Patriotic Movement of Côte d'Ivoire) תקפו את העיר אביג'אן וערים נוספות בצפון.
בלילה הראשון להפיכה, הנשיא לשעבר שלא פינה את כסאו בבחירות 2000, רוברט גואי (Robert Guéï) נהרג.
הדעות חלוקות בעניין מותו: הממשלה טוענת כי הוא נהרג בעת הובלת המהפכה.
מצד שני, הדעה הרווחת הייתה כי הוא נהרג בביתו וגופתו הועברה לאחר מכן לרחוב ושם צולמה.
אלאסן ואטארה (Alassane Ouattara), מנהיג מפלגת ה-RDR, תפס מחסה בשגרירות גרמניה בזמן שביתו הוצת בידי תומכי המשטר.
המורדים התמקמו בצפון המדינה לאחר נסיגתם מאביג'אן, בעוד הממשלה התמקמה בדרום.
טבח התבצע בשני המחנות הגאוגרפיים – תומכי-גבאגבו טבחו באנשי צפון שהתגוררו בדרום ומורדים בצפון טבחו בדרומיים שהתגוררו בערים בצפון.
ב-17 באוקטובר 2002 נחתם הסכם הפסקת-אש שנראה כי יחזיק מים בין המורדים והנשיא גבאגבו.
בזמן שהמורדים עמדו על משמרם בבואקה (Bouake), תומכי המשטר התחזקו באביג'אן.
כ-3,000 צעירים תומכי משטר צעדו בקריאה לצבא לפעול בהתקפיות.
לקראת סוף 2002, קבוצות מורדים חדשות התאחדו ל-FN (הכוחות החדשים של חוף השנהב; Forces Nouvelles de Côte d'Ivoire) אשר גם הם הצהירו על כוונתם להפיל את גבאגבו.
הקבוצות השתלטו על הערים מאן (Man) ודאנאנה (Danané) הממוקמות במערב המדינה.
הסכמי הפסקת האש בהובלת צרפת כמעט ונפסקו ב-6 בינואר בעקבות תקיפת בסיס צרפתי ופציעתם של תשעה חיילים בידי שתי קבוצות מורדים ליד העיר דואקואה (Duékoué).
נקודה חשובה לציון היא הסכסוך שפרץ במערב הרחוק בין היקובה (Yacouba), תומכי הגנרל גואי, לבין הגוארס (Guérés) והגירוש של מוסלמים ממלינקה (Malinké) ואנשי בורקינה-פאסו (בוריקנים; Burkinabés) מהמערב.
על פי נתוני האו"ם, יותר ממיליון אנשים פוזרו בחוף השנהב בעקבות מלחמת האזרחים.
מאמצי התיווך הבינלאומיים בחוף השנהב התחלקו בין מדינות הקהילה הכלכלית של מערב אפריקה (ECOWAS; Economic Community of West African States), האומות המאוחדות, האיחוד האפריקאי (AU), וצרפת.
בשלב הראשון ובמהלך הניסיון לקיים שיחות בין הצדדים, הקהילה הבינלאומית הקפיצה במהירות כוחות שמירת שלום לחוף השנהב.
צרפת מיהרה לשלוח 3,000 חיילים (בהמשך מספרם עלה ל-4,000) כדי להגן על 16,000 אזרחי צרפת המתגוררים בחוף השנהב ולהציל את ממשלת גבאגבו.
מחשש שניצחון המורדים יוביל לטבח ורצח עם, כפי שקרה ברואנדה, צבא צרפת מיקם עצמו כחוצץ בין הצפון בשליטת המורדים אל מול הממשלה בדרום.
כדי למנוע את התפשטות המלחמה לשאר האזור הסכימו האו"ם, ה-ECOWAS) והאיחוד האפריקאי על תפקיד שומר הסף של צרפת והוסיפו לכוחותיה 6,000 חיילי או"ם.
ב-27 בפברואר 2004 האו"ם הקים את ה-UNOCI (כוח משימה של האו"ם בחוף השנהב; (United Nations Operation in Côte d'Ivoire).
יחידה זו פעלה מטעם האו"ם במדינה ותפקידה היה לסייע ביישום הסכם השלום שנחתם בין הצדדים היריבים ב-2003. משימת ה-UNOCI הייתה ליצור ולשמר "אזור ביטחון" לאורך מרכז המדינה שהפריד בין הכוחות היריבים.
חוף השנהב חולקה באופן גס לצפון, שנשלט על ידי המורדים, ולדרום שבו פעלה הממשלה הרשמית של המדינה.
כוחות האו"ם חוו קשיים בשמירת השלום ב"אזור הביטחון", בעיקר במערב המדינה.
זאת כתוצאה מהתלקחויות אתניות, כמו גם הסכסוך שהלך והתמשך בין הממשלה למורדים.
בקרבת אזור הביטחון היה שילוב של קבוצות אתניות, בעיקר הדיאולה (Dioula) שרובם מוסלמים שנטו להתנדנד בין נאמנות לממשלה לבין נאמנות למורדים.
הקונפליקט בין האינטרסים יצר מקרים של הפרת זכויות אדם בין קבוצות, שהיו מבוססים על הברית הפוליטית הטיפוסית לכל קבוצה אתנית.
בין ה-15 ל-26 בינואר 2003, הכוחות הנצים נפגשו בצרפת בניסיון לנהל משא ומתן לשלום.
הצדדים חתמו על הסכם פשרה ב-26 בינואר.
הנשיא גבאגבו שמר על כוחו, ויריביו הוזמנו לממשלת פיוס וקיבלו את תיקי הביטחון והפנים.
חיילים של ה-ECOWAS ו-4000 חיילים צרפתיים מוקמו בין שני הצדדים, ויצרו אזור ביטחון.
ההסכם נגע בסיבות לסכסוך אך הנוסחה שלו הייתה רעועה מהיסוד.
החלק האינטגרלי בהסכם התמקד בחלוקה של הכוח במקום בסוגיה המרכזית שבגינה פרץ הסכסוך – סוגיית האזרחות.
ההסכם התמקד ביצירת והגדרת ממשלת פיוס לאומית המורכבת מנציגים החתומים על ההסכם וקונצנזוס על ראש הממשלה.
התפקיד האקטיבי של ממשלת הפיוס היה לבנות מחדש את כוחות הביטחון ולארגן בחירות לגיטימיות.
בנוסף, הממשלה הופקדה לעסוק באזרחות, זכות הצבעה, חלוקת אדמה, מדיה, זכויות אדם, רפורמות כלכליות ופירוק מנשק.
ההסכם קרא להפסקת אש והחזרת הסמכות למדינה.
ההסכם נגע באזרחות במובן האדמיניסטרטיבי, וראה את היכולת לשנות זאת באמצעות שינוי חוקים; הכישלון היה בכך שהוא לא התמקד בהבניה החברתית שנטועה באזרחות, באייבוריות (Ivority) ולספק פתרון פוליטי לסוגיה.
ברמה האזרחית, מתחים בין הקבוצות האתניות גברו על רקע סוגיות בעלות על אדמה ואזרחות.
שני מוקדי החיכוך המרכזיים היו הגבול עם ליבריה במערב והגבול החדש בין צפון לדרום חוף השנהב.
הגבול בין הצפון לדרום היה בפיקוח צרפת, אך לא בשליטה בפועל של אף אחד מהצדדים.
הן המורדים והן הממשלה גייסו שכירי חרב מליבריה ומסיירה לאון היישר ממלחמות האזרחים שלהם להילחם בקבוצה השנייה.
כפרים ועיירות רבות נשדדו באופן שיטתי.
ב-4 בפברואר 2003, התקיימו מספר הפגנות אנטי-צרפתיות בעיר אביג'אן שהביעו תמיכה בנשיא גבאגבו.
ב-25 במרץ, אורגנה צעדת שלום במחאה על הפרת הסכם השלום שנחתם בצרפת.
ההפגנות נאסרו בצו בית משפט שיצא ב-18 במרץ, והצעדה דוכאה על ידי הכוחות החמושים.
37 נהרגו לפי הממשלה, ובין 300 ל-500 לפי הנרי קונאן בדייה, הנשיא לשעבר.
דו"ח של האו"ם בנוגע ל-3 במאי מצביע על לפחות 120 הרוגים, ומעורבות ברורה של פקידים ממשלתיים.
דיכוי זה גרם לפרישת מספר מפלגות מהממשלה.
ב-4 במרץ, ה-PDCI השעה את השתתפותו בממשלה, עקב מחלוקת עם ה-FPI, מפלגתו של הנשיא גבאגבו, על מועמדויות לתפקידים במנהל הציבורי ובחברות ממשלתיות.
ממשלת הפיוס הלאומית שהורכבה בתחילה מ-44 חברים, עמדה על 15 חברים אחרי פיטוריהם של שלושה שרים, ביניהם גיום סורו (Guillaume Soro), ממנהיגי המורדים, ב-6 במאי.
ב-4 ביולי 2003, הממשלה והמיליציות החמושות חתמו על "הצהרת סיום המלחמה", בו בעצם הייתה הכרה של המורדים בסמכות של הנשיא גבאגבו, שבועה לעבוד לשם יישום של הסכם השלום ותוכנית של שחרור מהצבא, פירוק מנשק ואינטגרציה מחודשת.
ניסיון פוטש, שאורגן מצרפת על ידי איבראהים קוליבאלי (Ibrahim Coulibaly), סוכל ב-23 באוגוסט על ידי הצרפתים.
ב-2004 עלו מספר אתגרים להסכם השלום.
התפרצויות אלימות וקיפאון פוליטי באביב ובקיץ הובילו לשיחות באקרה בירת גאנה.
ב-30 ביולי 2004 נחתם הסכם אקרה השלישי, והוא אישר מחדש את מטרות הסכם השלום המקורי עם דד-ליינים וקריטריונים ספציפיים להתקדמות.
לרוע המזל, הדד-ליינים האלו – סוף ספטמבר לרפורמה בחקיקה ו-15 באוקטובר לפירוק המורדים מנשקם – לא הוסכמו על ידי הצדדים.
בנובמבר 2004 כוחות הממשלה החלו בתקיפות נגד המורדים.
הם הפציצו ערים בצפון, הרגו עשרות אזרחים ותקפו את המלון באביג'אן שאכלס את נציגי המורדים בממשלת הפיוס.
כוחות צרפת והאו"ם החלו בפעולה וחסמו ציר גישה המוביל אל בואקה, בירת המורדים.
בנוסף, הם הגנו על הנציגים באביג'אן שאילולא הגנה זו היו נהרגים.
בתגובה לפעילות ההגנה של צרפת, הממשלה הפציצה במטוסים בסיס צרפתי ליד בואקה והרגו תשעה חיילים צרפתים, מיסיונר אמריקאי בביקור ופצעו 33 אנשים.
כתגובת שרשרת, צרפת מיד תקפה חזרה ומחקה את חיל האוויר של הממשלה על אף הצהרותיו של גבאגבו כי לא הוא זה שנתן את ההוראה לתקיפה.
ה-YP (צעירים פטריוטים; Young Patriots), הנאמנים לנשיא גבאגבו, תקפו מטרות צרפתיות באביג'אן ותוך ימים כ-8,000 מתוך 12,000 אזרחים צרפתים ברחו מהמדינה.
בעקבות כל זאת, הצרפתים היו בסיטואציה מאוד לא נוחה עבורם.
שני הצדדים האשימו את צרפת בתמיכה בצד השני: תומכי הממשל בשל ההגנה על המורדים ואי עמידה בהסכמי ההגנה שנחתמו עם חוף השנהב, והמורדים כיוון שהצרפתים מנעו את כיבוש אביג'אן.
המורדים לא הביעו אמון בגבאגבו ולא הסכימו להתפרק מנשקם.
מצד שני, גם ה-YP של גבאגבו שהסתובבו ברחבי אביג'אן עם כלי נשק ומכוניות גנובות, לא הסכימו להתפרק מנשקם.