tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשלהי הקריירה שלו שב ללוקומוטיב מוסקבה, בה החל את הקריירה.
בגיל 31 פרש ממשחק פעיל.
גרשקוביץ' שיחק בנבחרת הנוער של ברית המועצות, זכה איתה באליפות אירופה לנוער בשנת 1966. ב־16 ביוני 1968 ערך את הופעתו הראשונה במדי הנבחרת הבוגרת.
היה זה משחק ידידות מול אוסטריה.
את שערו הראשון במדי הנבחרת הבקיע גם במשחק זה.
בשנת 1969 נטל חלק במשחקי מוקדמות מונדיאל 1970. אך לא נכלל בסגל הנבחרת לתחרות עצמה.
את משחקו העשירי והאחרון במדי הנבחרת שיחק ב־28 באפריל 1971.
בשנים 1984-1987 גרשקוביץ' שימש כעוזר מאמן בדינמו מוסקבה.
בשנים 1994–1998 אימן את הנבחרת הצעירה של רוסיה.
לאחר מכן היה עוזרו של אולג רומנצב באימון הנבחרת הבוגרת של רוסיה.
בשנים 2003 - 2005 אימן את קבוצת ניקה מוסקבה מהליגה האזורית של רוסיה.
מיכאיל וולקנשטיין היה ביופיזיקאי סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
מיכאיל וולקנשטיין נולד בשנת 1912 בסנקט פטרבורג למשפחה יהודית.
אביו היה משורר, מחזאי ומבקר ספרות.
בשנת 1915 המשפחה עברה למוסקבה.
וולקנטשיין סיים לימודי פיזיקה באוניברסיטת מוסקבה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הוא היה נשוי לנדז'דה וולפין.
הוא גידל את בנה אלכסנדר יסנין-וולפין.
מיכאיל וולקנשטיין סיים עבודת פוסט-דוקטורט בשנת 1943.
וולקנשטיין עבד במכוני מחקר של אקדמיה למדעים של ברית המועצות בתחום פולימרים במוסקבה ובלנינגרד.
במקביל הוא היה מלמד במוסדות להשכלה גבוהה כולל אוניברסיטת מוסקבה (פרופסור משנת 1944) ומכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה בה כיהן בתפקיד פרופסור.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוא הכניס שיטות של פיזיקה סטטיסטית לחקר פולימרים.
בשנות ה-60 הוא עבר לתחום ביופיזיקה.
בשנת 1955 וולקנשטיין חתם על "מכתב 300" בגנות פעילות של טרופים ליסנקו.
על פעילותו בשנת 1966 הוא נבחר לחבר התכתבות באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הוא פעל בתחום ביקורת על פסאודו-מדע וביחד עם אלכסנדר קיטאיגורודסקי פרסם קריטריונים בנושא.
בשנת 1950 לוולקנשטיין הוענק פרס ברית המועצות על ספר ב-2 כרכים בנושא פולימרים.
בנוסף לכך הוענקו לו מספר עיטורים.
וולקנשטיין נפטר בשנת 1992 ונטמן בבית העלמין טרויקורובסקויה.
מיכאיל גפטר היה היסטוריון, פילוסופ ופובליציסט סובייטי ממוצא יהודי.
מיכאיל גפטר נולד בשנת 1918 בסימפרופול שבחצי האי קרים למשפחה יהודית.
הוא היה נצר של רב העיר חרסון פייטל בלומנפלד.
לאחר סיום בית ספר גפטר נסע למוסקבה בה התחיל ללמוד היסטוריה באוניברסיטת מוסקבה.
הוא היה פעיל בקומסומול ובשנת 1940 התקבל לשורות המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
לאחר פלישת נאצים לברית המועצות גפטר התנדב לשורות הצבא האדום.
גפטר לחם בחזית ונפצע פעמיים.
לאחר הפציעה הראשונה הוא חזר לחזית.
הפציעה השנייה הייתה קשה והוא נותר לזמן ארוך בבית חולים צבאי בקרבת החזית.
הודות למאמצי אשתו לעתיד של רומן חסין-לוריה הם הועברו לבית חולים במוסקבה.
הוריו וסבתה נהרגו על ידי הנאצים בסימפרופול.
לאחר סיום הקרבות גפטר החל ללמוד תואר שלישי במכון להיסטוריה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
במקביל הוא היה פעיל במנגנון הקומסומול ועבד במערכת ירחון "הקומוניסט הצעיר".
בשנת 1953 גפטר סיים עבודת הדוקטורט.
גפטר עסק בהיסטוריה הכלכלית של האימפריה הרוסית ועד לשנות ה-70 של המאה ה-20 פרסם מעל ל-100 עבודות בנושא.
הוא כתב מספר ערכים עבור האנציקלופדיה הסובייטית הגדולה והיה פעיל בהכנת ספר "היסטוריה עולמית" ב-10 כרכים.
בשנת 1969 הוא פרסם מאמר בו הציג את ולדימיר לנין כבן אדם מתלבט בנושאים שעל הפרק.
צורה זו לא התקבלה במנגנון המפלגתי, גפטר פוטר מעבודתו ועבודות שלו הפסיקו להתפרסם.
בשנת 1976 הוא הוצא לגמלאות.
החל מתקופה זו גפטר החל להשתתף בתנועת הדיסידנטים.
הוא היה בין מייסדים של ירחון "חיפושים" שפורסם בסמאיזדט.
בשנת 1982 הוא עזב את המפלגה.
בשנת 1987, בתקופת פרסטרויקה של מיכאיל גורבצ'וב גפטר קיבל מחדש אפשרות להתפרסם.
בשנת 1991 יצאה אוסף מאמרים שהוא כתב בעשור האחרון.
ביחד עם אנדריי סחרוב ופעילים נוספים גפטר היה שותף להקמת מועדון ציבורי-פוליטי.
בשנת 1992 גפטר היה הנשיא הראשון של המרכז הרוסי לחינוך וחקר השואה.
גפטר נפטר בשנת 1995 במוסקבה ונטמן בבית העלמין הארמני.
מיכאיל גלוז היה מלחין ומנצח סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
בשנת 1996 הוא קיבל תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
הוא היה פעיל בארגונים יהודיים ברוסיה.
מיכאיל גלוז נולד בשנת 1951 בכפר במחוז סחלין למשפחה יהודית.אביו היה רופא, יליד אוקראינה.
אמו הייתה מורה למוזיקה ילידת אודסה.
בשנת 1965 המשפחה עברה למוסקבה.
במוסקבה גלוז קיבל השכלה מוזיקאית.
בשנים 1970-1975 הוא למד באקדמיה למוזיקה על שם גנסין במחלקת הלחנה.
בשנת 1977 הוקם "תיאטרון הקאמי המוזיקאי יהודי".
באופן רשמי התיאטרון היה רשום בבירובידז'אן אך מעשית רוב פעילתו לרבות חזרות התקיימה במוסקבה.
גלוז מונה למנצח ראשי ובהמשך משנת 1984 היה מנהל אמנותי של התיאטרון.
הוא עזב את התיאטרון בשנת 1989. בתקופה זו גלוז כתב מספר אופרות, בלטים ומחזמר שהועלו על במת תיאטרון בו עבד ובתיאטראות נוספות במוסקבה.
בנוסף כך הוא כתב מוזיקה לסרטים ומספר שירים.
בשנת 1989 גלוז הקים מרכז תרבות על שם מיכואלס והיה מנהלו.
בשנת 1999 גלוז נבחר לנשיא של פדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה וכיהן בתפקיד עד לשנת 2005.
כמלחין ונציג ציבור גלוז השתתף במספר כנסים ותחרויות.
על פעילותו בתחום קידום התרבות גלוז קיבל מספר עיטורים.
בשנת 2016 הוא קיבל פרס מטעם פדרציה הקהילות היהודיות של רוסיה.
גלוז נפטר במוסקבה בשנת 2021 ונטמן בחלקה יהודית בבית העלמין ווסטריאקובסקויה.
מיכאיל בוריסוביץ' דדשב הוא סופר רוסי ודאגסטאני, יליד ברית המועצות.
בשנת 2016 הוענק לדדשב תואר כבוד "סופר העם של רפובליקת דאגסטן".
דדשב הוא חבר באיחוד הסופרים של רוסיה וחתן "פרס גברייל דרז'אבין".
בשנת 2014 איגוד הסופרים הרוסים העניק לו דיפלומה על שם מיכאיל לרמונטוב, במסגרת הפרויקט "אין פלא שכל רוסיה זוכרת".
מיכאיל דדשב נולד בעיר דרבנט, ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית הצ'צ'נית-אינגושית, למשפחת יהודי ההרים.
במהלך לימודיו כתב יצירות בדיוניות בשפה הרוסית.
בתקופת שירותו בצי, פרסם כתבות בעיתונים בלנינגרד (כיום סנקט פטרסבורג).
לאחר שסיים את לימודיו במחלקה לכלכלה של אוניברסיטת מוסקבה, עבד באיזברבאש כראש מדור חקלאות ותעשייה בעיתון "בעד העבודה הקומוניסטית" ובדרבנט בעיתון "דגל הקומוניזם" .
בהמשך כיהן כמזכיר הראשון של הוועדה המחוזית של דרבנט בקומסומול.
במשך כעשרים שנה עמד בראש המחלקה הפיננסית במחוז, ולאחר מכן עבד בשירות המס.
משנת 2002 ועד פרישתו עבד במוסקבה במטה המרכזי של שירות המיסים הפדרלי של רוסיה.
במהלך הקריירה שלו הוענקו לו תעודות הוקרה ממשרד האוצר של ברית המועצות, הפדרציה הרוסית ורפובליקת דאגסטן.
מאז שנת 1980 הוא חבר באיחוד הסופרים הסובייטים.
בשנת 2018 הוענקה לו "מדליית השירותים לדרבנט".
לאחר שנים רבות של עבודה באזור דרבנט, עבר להתגורר במוסקבה.
הוא מחברם של מספר ספרים, כולל:
בשנת 2020 ראה אור קובץ יצירות אסופות מאת מיכאיל דדשב בחמישה כרכים.
הקובץ כולל את הרומנים "אחים", "כפור", "העץ השוכב", "שביל הפרג", את הסיפורים "בשבי אפאטה", "גורל", וכן סיפורים קצרים ומשלים.
בשנת 2013 פרסם את קובץ המשלים "ולפעמים הלב כואב מצחוק".
בשנת 2015 זכה בפרס "מיכאיל דרז'אבין" על ספר זה.
2002 – "שביל הפרג", רומן היסטורי העוסק בחורבן הכפר היהודי אבא-סאבה – בירת נסיכות יהודית קטנה ועצמאית למחצה בדאגסטן, שהתקיימה משנות ה־1630 ועד תחילת המאה ה־19
2000 – "פולונאז אהבה", סיפורים ומחזות
דדשב כתב גם את הרומן האוטוביוגרפי "שורשים", וכן מספר יצירות בשפת הג'והורי:
1977 – "וידוי" (בג'והורי: Тубономе), אסופת סיפורים סאטיריים
1972 – "איש אציל" (בג'והורי: Хьэлоле мерд), אוסף סיפורים הומוריסטיים
"הבאר היבשה" (בג'והורי: Хуьшг бире чол)
"מסורת כוזבת" (בג'והורי: Дургуне гIэдот), מחזה
"אדם וילד" (בג'והורי: Мерд не куклэ)
מדליה עבור שירותים לדרבנט (2018)
הסופר העממי של הרפובליקה של דאגסטן (2016)
חתן פרס "פרס גברייל דרז'אבין" (2015)
דיפלומה על שם מיכאיל לרמונטוב "לא פלא שכל רוסיה זוכרת" עם הצגת המדליה "מ.
הנסיך מיכאיל דמיטרייביץ' גורצ'אקוב היה גנרל ארטילריה רוסי ממשפחת גורצ'אקוב, שפיקד על הכוחות הרוסיים בשלבים המאוחרים של מלחמת קרים, ולאחר מכן שימש כנַאמֶסְטְנִיק (מושל עליון מטעם הצאר) של פולין בשנים 1856–1861, עד מותו.
הקריירה הצבאית שלו כללה הצלחות בולטות, כגון קרב הרדאן הגדול, לצד כישלונות משמעותיים, כמו קרב הנהר צ'רניה.
מיכאיל נולד ב-28 בינואר 1793 בוורשה, שהייתה באותה העת בירת האיחוד הפולני-ליטאי.
הוא ואחיו פיוטר היו בניו של הסופר הידוע הנסיך דמיטרי פטרוביץ' גורצ'אקוב ואשתו נטלי בובוריקינה.
מיכאיל הצטרף לצבא הרוסי בשנת 1807 כצוער בגדוד ארטילריית המשמר.
בשנת 1809, בדרגת לוטננט, השתתף במסעות המלחמה נגד פרס.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות התבלט בקרב בורודינו (בו קיבל את מסדר ולדימיר הקדוש, דרגה רביעית) ובקרב באוצן (בו זכה במסדר אנה הקדושה, דרגה שנייה, במסדר הפרוסי "פור לה מריט" ובדרגת שטאב-קפטן).
הקריירה שלו התפתחה במהירות: ב־1824 כבר היה גנרל מיור.
במלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829) הפגין אומץ רב, וב־29 במאי 1829 היה בין הראשונים ששחו וחצו את הדנובה.
הוא השתתף במצור על סיליסטרה ושומן.
ב־7 בפברואר 1831 החליף את הגנרל איוואן סוחוזאנֶט הפצוע כראש ארטילריית הצבא הפעיל.
לאחר מכן השתתף במסע בפולין ונפצע בקרב אולשינקה־גרוחובסקה (25 בפברואר 1831).
הוא התבלט גם בקרב אוסטרולנקה ובכיבוש ורשה.
בשנים הבאות שירת תחת המרשל איוואן פסקביץ' כראש מטה הצבא הפעיל.
על שירותיו הועלה לדרגת גנרל לוטננט וזכה בעיטורים רוסים וזרים רבים.
בשנת 1846 מונה למושל הצבאי של ורשה.
ב־1849 פיקד על הארטילריה הרוסית במלחמה נגד ההונגרים.
בשנת 1852 ייצג את הצבא הרוסי בלונדון בהלוויית הדוכס מוולינגטון.
באותה עת שימש ראש מטה הצבא הרוסי ושליש כללי של הצאר.
עם הכרזת המלחמה של רוסיה על האימפריה העות'מאנית בשנת 1853, מונה למפקד העליון של הכוחות שכבשו את מולדביה וולאכיה.
ב־1854 חצה את הדנובה והטיל מצור על סיליסטרה, אך באפריל הוחלף בידי הנסיך פסקביץ'.
כאשר זה פרש ביוני, חזר גורצ'אקוב לפקד, אולם ביולי הופסק המצור בלחץ דיפלומטי אוסטרי, ובאוגוסט נסוג הצבא הרוסי חזרה לשטחי רוסיה.
ב־1855, לאחר הדחת הנסיך מנשיקוב, מונה גורצ'אקוב למפקד העליון של הכוחות הרוסיים בחצי האי קרים.
הוא ניהל את הגנת סבסטופול ואת הנסיגה לחלקה הצפוני של העיר, שנמשכה עד חתימת הסכם השלום בפריז.
קרב הרדאן הגדול נגד הבריטים נחשב לניצחון מקומי חשוב.
בשנת 1856 מונה לנאמסטניק (מושל עליון מטעם הצאר) של פולין, כיורשו של הנסיך פסקביץ'.
הוא נפטר בוורשה ב־30 במאי 1861, ונקבר, על פי בקשתו, בסבסטופול.
מיכאיל בוריסוביץ' גברילוב היה משורר סובייטי ממוצא יהודי ההרים.
כהוקרה על שנות עבודתו הרבות ותרומתו המשמעותית לתחום התרבות, הוענק לו התואר honorific של "עובד תרבות מצטיין של רפובליקת דאגסטן" ביולי 2009.
גברילוב נולד בעיר דרבנט, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית של דאגסטן (רסס"א), ברית המועצות.
אביו, בוריס גברילוב (1908–1990), היה משורר ומחזאי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עבד גברילוב כשוליית מסגר, מסגר בדרגה 4, ולאחר מכן כחרט בדרגה 4 במפעל השימורים של דרבנט.
בשנת 1944 התנדב לשירות בהצבא האדום.
לאחר שגברילוב סיים את לימודיו בבית הספר למומחי תעופה זוטרים, שירת כאחראי חימוש למטוסי קרב בגדוד התעופה המילואי ה־26, ולאחר מכן ב"גדוד התעופה הקרבי של המשמר ה־117", שם עסק בתחזוקת מטוסי הקרב מסוג יאק-3. הוא שוחרר משירות צבאי בפברואר 1947.
גברילוב השלים לימודי חוץ ב"בית הספר הפדגוגי של דרבנט", ולאחר מכן עבר לעסוק בהוראה.
בשנת 1970 סיים את לימודיו במחלקת לימודי החוץ של הפקולטה להיסטוריה באוניברסיטת המדינה של דאגסטן.
במהלך 45 שנות פעילותו החינוכית פרסם גברילוב תוכנית לימודים בית־ספרית לשפת ג'והורי, חוברות תרגול ותוכנית לחוגי בחירה, והכשיר מורים להוראה בשפת אמו.
פרסומיו הראשונים של גברילוב מתוארכים לשנים 1949–1950. הוא פרסם בכתבי עת, באלמנך (בג'והורי: Ватан Советиму) – "המולדת הסובייטית" בשפת הג'והורי, סיפורים, את הפואמה (בג'והורי: Гhард ферзенди) – "חובת הבן", וכן קובצי שירה בשפת הג'והורי וברוסית.
בתקופת הפרסטרויקה, כאשר החלו בתי ספר לאומיים להתחדש, הכין ופרסם גברילוב ספרי לימוד בשפת הג'והורי לכיתות א'–ד', תוכניות לימודים וחוברות כתיבה.
הוא לימד קורסים להכשרת מורים לשפת הג'והורי.
בשנים 1986–1990 כיהן גברילוב כמנהל תיאטרון ג'והורי.
משנת 1990 שימש כמזכיר המערכת של המוסף הג'והורי בעיתון העירוני – "דגל הקומוניזם", ומשנת 1991 עבד כעורך העיתון הרפובליקני "ואטן".
בשנים 1993–2004 התגורר בישראל; ארגן את הוצאת העיתון – "העיתון הקווקזי", שימש כעורכו הראשי הראשון, וכן כיו"ר מדור יהודי ההרים באיגוד הסופרים בישראל, וערך ספרים שראו אור בשפת הג'והורי.
בשנת 2004 שב להתגורר בדרבנט עם משפחתו.
הוא החל לעבוד כעורך במחלקה של העיתון הרפובליקני "ואטן".
בנו של מיכאיל גברילוב, סמיון גברילוב, הוא אף הוא משורר.
עובד תרבות מצטיין של רפובליקת דאגסטן" (יולי 2009) – על שנות עבודה רבות והישגים גבוהים בתחום התרבות".
מיכאיל ואסילייביץ' לומונוסוב (רוסית: Михаил Васильевич Ломоносов; 8 בנובמבר 1711 - 4 באפריל 1765) היה איש אשכולות רוסי שתרם רבות לספרות, לחינוך ולמדע ברוסיה.
מיכאיל לומונוסוב נולד בשנת 1711 בכפר דייגים במחוז ארכאנגלסק הנידח, בצפון רוסיה.
בגיל 19 ברח מהבית למוסקבה, שם התקבל לאקדמיה הסלאווית-יוונית-לאטינית (מעין בית ספר תיכון) וסיים אותה בהצטיינות.
לאחר-מכן נשלח לומונוסוב ללמוד באקדמיה למדעים בסנקט פטרבורג.
בעקבות הישגיו בלימודים, קיבל מלגה ונשלח ללמוד באירופה.
כשחזר לרוסיה, הפך לומונוסוב לחבר פעיל באקדמיה הרוסית למדעים.
בשנת 1745 הוא חולל מהפכה של ממש, כאשר היה הראשון שהתחיל להעביר הרצאות ברוסית ולא בלטינית, כמו שהיה מקובל.
לצורך כך היה עליו להמציא מילים רבות בשפה הרוסית לתיאור מושגים מדעיים שונים ולהכניס לתוכה מונחים זרים.
לא לשווא לומונוסוב כונה "האוניברסיטה הראשונה שלנו".
בשנת 1755 ייסד לומונוסוב את האוניברסיטה המוסקבאית.
כפיזיקאי, לומונוסוב עסק בנושא של חשמל, וכן הגה את התורה האטומית, שנוסחה באופן יסודי יותר על ידי ג'ון דלטון כיובל שנים אחריו.
כמו כן הוא העלה את ההשערה המקובלת כיום בתרמודינמיקה בדבר טיבו של החום, כשטען שהוא תולדה של תנועה חופשית של האטומים.
ככימאי, הישגיו הגדולים של לומונוסוב הם גילוי חוק שימור החומר, שלבואזייה גילה גם כן 18 שנה מאוחר יותר, והכנסת תבנית קבועה של שמות (נומנקלטורה) לכימיה.
כגאוגרף, לומונוסוב התקרב לתאוריית נדידת היבשות, ניבא תאורטית את קיומה של יבשת אנטארקטיקה, וכן המציא מספר כלים ימיים, שהקלו על רישום וחישוב הכיוונים והמרחקים.
כגאולוג, לומונוסוב הוציא ספר מקיף על גאולוגיה מעשית, בו פירט סוגים שונים של סלעים ועפרות, את מקומות הימצאם וסימנים מזהים שלהם.
בשנת 1754 פיתח מיכאיל לומונוסוב מכשיר בעל רוטור קואקסיאלי (שני רוטורים המורכבים אחד מעל לשני) שהונע על ידי קפיץ.
בכך הוא עשה צעדים ראשונים לקראת התפתחותו של המסוק.
בשנת 1755 לומונוסוב הוציא את ספרו "הדקדוק הרוסי" (רוס') - אחד הספרים הראשונים בתחום הזה.
לומונוסוב הכניס מילים רבות לתוך השפה הרוסית .
כמו כן, הוא הכניס לתוך השירה הרוסית את השיטה הסילבו-טונית באופן סופי (לפניו השיטה הזו הוכנסה באופן לא-שלם על ידי בן-זמנו טרדיאקובסקי).
לקולמוסו של לומונוסוב שייכות יצירות רבות בשירה הרוסית, בעיקר אודות (שירי הודיה והלל).
אוניברסיטת מוסקבה הממלכתית על שם מיכאיל לומונוסוב
האוניברסיטה הפדרלית הצפונית הממלכתית על שם מיכאיל לומונוסוב
נמל התעופה הבין-לאומי דומודדובו על שם מיכאיל לומונוסוב
מיכאיל בוריסוביץ' חודורקובסקי , הוא איש עסקים, פובליציסט ופעיל פוליטי רוסי ממוצא יהודי, היה אחד מהאוליגרכים הרוסים.
בשנים 1997–2004 היה מייסד ומנכ"ל חברת הנפט "יוקוס".
נאסר ב-25 באוקטובר 2003 על ידי רשויות החוק הרוסיות והואשם בגנבת והעלמת מס.
בעת מאסרו הוא היה אחד האנשים העשירים ביותר בעולם והונו הוערך בסך של 15 מיליארד דולרים.
ב-2005 הואשם על ידי בתי המשפט הרוסיים ונשלח למעצר.
יוקוס פשטה את הרגל בתהליך ובשנים 2010–2011 נוספו סעיפי אישום נוספים שהביאו להארכת תקופת מאסרו והוא שהה במאסר 10 שנים ו-10 חודשים.
החלטת בתי המשפט הרוסיים הייתה מקור לביקורת ציבורית מקומית ובינלאומית והוא הוכרז על ידי רבים כאסיר פוליטי, שנעצר בהוראת הקרמלין על מנת למנוע אפשרות כי חודורקובסקי יתמודד למשרת נשיא רוסיה בבחירות.
ארגון אמנסטי הבינלאומי העניק לו מעמד של אסיר מצפון, לו ולשותפו פלטון לבדב, שנאסר עמו.
במאי 2011 בית הדין האירופי לזכויות אדם הודה כי נעשה שימוש לא חוקי בהליכי מעצרו של חודורקובסקי אך בית המשפט לא ראה סימנים למניעים פוליטיים.
ב-12 בנובמבר 2013 חודורקובסקי הגיש בקשה רשמית לנשיא רוסיה לחנינה.
ב-19 בדצמבר הודיע ולדימיר פוטין כי חודורקובסקי ישוחרר ולמחרת בבוקר פוטין כבר חתם על צו חנינה וחודורקובסקי שוחרר ממעצרו, הועבר למטוס גרמני והוטס לברלין.
לאחר שחרורו הוא עבר עם משפחתו לשווייץ והקים מספר חברות בז'נבה.
הונו בשלב זה הוערך בסכום של 100 מיליון דולרים.
אף שהצהיר תחילה כי יעסוק בנושאים חברתיים ולא יעסוק בפוליטיקה, הוא הודה כי לא איבד תקווה לרוץ כמועמד בבחירות לנשיאות רוסיה.
בדצמבר 2015 שוב נפתחו נגדו חקירות כאשר הודיעה ועדת החקירות של רוסיה כי היא בודקת את מעורבותו של חודורקובסקי ברצח ראש עיריית נפטיוגנסק ולדימיר פטוחוב ב-26 ביוני 1998.
בשנת 2020 קבע בית הדין האירופי לזכויות אדם כי חודורקובסקי ולבדב הורשעו במעשים שאינם מהווים פשע, אך לא הכיר בהליך כמניע פוליטי.
חודורקובסקי נולד במוסקבה שברוסיה הסובייטית.
אביו היה יהודי ואימו ממשפחה נוצרית-רוסית-אורתודוקסית.
עד 1971 התגוררה המשפחה בדירה קהילתית ולאחר מכן עברו לדירה משלהם.
הוא למד בבית הספר 277 (כיום גימנסיה 1503) והצטיין בכימיה ומתמטיקה.
בשנת 1981 החל ללמוד כימיה באוניברסיטה הרוסית לטכנולוגיה כימית ע"ש מנדלייב וסיים אותה בשנת 1986. לאחר סיום הלימודים הוא היה במנגנון הקומסומול.
עם תחילת מדיניות הפרסטרויקה החל לעסוק בפעילות עסקית בתחומים שונים.
אחרי התפרקות ברית המועצות החלה ממשלת רוסיה בהפרטה אינטנסיבית.
מיכאיל חודורקובסקי היה אחד מאותם אנשי עסקים שניצלו את המצב החדש והמיוחד ששרר ברוסיה באותה תקופה, ובמהלך פיננסי מבריק רכש את השליטה על ענקית הנפט "יוקוס".
בשנת 2003 נחשב חודורקובסקי לאיש העשיר באירופה, הונו הוערך על ידי המגזין "פורבס" בכ-15.7 מיליארד דולר.
בקיץ 2003 הוא נעצר באיומי נשק והורשע בעבירות של הלבנת הון והעלמות מס.
תנאי מעצרו של חודורקובסקי היו קשים והוא החל לסבול מבעיות בריאותיות.
בתקופת מעצרו ביצעה המשטרה פשיטות רבות על משרדי חברת יוקוס והחרימה מסמכים ומחשבים ואף על בית היתומים שניהלו הוריו של חודורקובסקי.
פרקליטיו של חודורקובסקי יצאו בקריאות לקהילה הבינלאומית וניסו לרתום את מנהיגי העולם למה שכינו מאסר פוליטי.
חודורקובסקי נידון ל-9 שנות מאסר בפועל.
ולאחר ערעור הופחת מאסרו ל-8 שנים.
תומכיו טוענים כי הוא נרדף על ידי נשיא רוסיה ולדימיר פוטין על רקע פעילותו האופוזיציונית הכוללת מימון מפלגות ורשתות תקשורת אופוזיציונריות.
כמו כן נפוצו שמועות על רצונו להתמודד לנשיאות רוסיה.
סיבה משוערת נוספת למאבק היא ניסיונו למכור את רוב האחזקות של חברתו לחברות אמריקאיות כנגד מדיניותו הריכוזית של הנשיא פוטין.
לחודורקובסקי שלושה שותפים יהודים אשר הספיקו לעלות לישראל בטרם מעצר, והם לאוניד נבזלין, ולדימיר דובוב ומיכאיל ברודנו.
השלושה מנהלים יחד את עסקיהם מישראל לנוכח צו מעצר של האינטרפול שהוצא נגדם בגין עבירות שביצעו לכאורה ברוסיה.
בדצמבר 2010 בית משפט במוסקבה הרשיע אותו בגנבה של מיליוני טונות של דלק והוא נשפט ל-14 שנות מאסר.
חודורקובסקי שוחרר למחרת מכלאו והוטס לגרמניה.
למן רגע שחרורו, חודורקובסקי לא חדל לבקר את שלטון פוטין וב-9 במרץ 2014 אף נאם בפני מפגינים בקייב.
בספטמבר אותה שנה הכריז על שיבה לחיים הפוליטיים והצהיר כי על האופוזיציה הרוסית להיערך לבחירות הפרלמנטריות ברוסיה בשנת 2016. בספטמבר 2014 הכריז חודורקובסקי על הקמתה מחדש של תנועת "רוסיה הפתוחה" (Открытая Россия), ארגון פוליטי שעמד בראשו בשנים 2003-2001.
ב-20 במאי 2022 פורסם שמשרד המשפטים של רוסיה הכניס את מיכאיל חודורקובסקי לרשימה של "סוכנים זרים".
ב-19 בנובמבר 2025 פורסם שהשירות הפדרלי לפיקוח פיננסי של רוסיה הכניס את חודורקובסקי לרשימה רשמית של טרוריסטים ורדיקלים.
הוריו היו בוריס מויסייביץ' (יליד 1933) ומרינה פיליפובנה (1934–2014), כימאים ומהנדסים בהכשרתם שעבדו במפעל "קליבר" שייצר מכשירי מדידה.
סבו מצד האם היה בתקופת הצאר איש עסקים שניהל מפעל, אך זה נלקח ממנו עם פרוץ מהפכת אוקטובר.
נשוי בפעם השנייה לאינה ולנטינובנה מאז 1991. בעבר היה נשוי לילנה דוברובולסקאיה, ממנה יש לו בן, פאבל, יליד 1985, שחי בארצות הברית.
את אשתו השנייה, אינה ולנטינובנה חודורקובסקאיה (ילידת 1969), הכיר במסגרת עבודתו בבנק מנאטפ.
ממנה יש לו בת (אנסטסיה, ילידת 1991) ותאומים (איליה וגל, ילידי 1999).
מתגורר בלונדון לאחר שעבר לשם מקנטון סנט גאלן בשווייץ.
מיכאיל ניקולאייביץ' טוּכאצֶ'בסקי היה מצביא ותאורטיקן צבאי סובייטי, ואחד מהקורבנות הבולטים של הטיהורים הגדולים של סטלין בסוף שנות השלושים של המאה העשרים.
טוכאצ'בסקי נולד בסמוך לסמולנסק, מערבית למוסקבה, במשפחת אצולה ממוצא פולני.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר הצבאי אלכסנדרובסקיה ב־1914 וגויס לרגימנט "סמיונובסקי".
במלחמת העולם הראשונה היה קצין בדרגת סגן משנה ועוטר על אומץ ליבו.
הוא נשבה על ידי הגרמנים בפברואר 1915 וניסה להימלט ארבע פעמים משביו, בכל פעם נתפס מחדש עד שהושם בכלא שמור במבצר אינגולשטאדט יחד עם שארל דה גול.
ניסיון הבריחה החמישי שלו הצליח, והוא חזר לרוסיה באוקטובר 1917. לאחר מהפכת אוקטובר הוא הצטרף למפלגה הבולשביקית, היה לקצין בצבא האדום והתקדם במהירות בסולם הדרגות הודות לכישוריו המעולים כמצביא ומפקד.
בעת מלחמת האזרחים ברוסיה הוא היה אחראי על הגנת מוסקבה.
ב־1919 נתן לו טרוצקי את הפיקוד על הארמייה החמישית והוא פתח במבצע לכיבוש סיביר מידי הכוחות ה"לבנים" של אלכסנדר קולצ'ק.
הוא גם השתתף בהבסת כוחותיו של הגנרל אנטון דניקין בקרים ב־1920 ובדיכוי ההתקוממויות מרד קרונשטאדט וטמבוב.
טוכאצ'בסקי פיקד על הכוחות הבולשביקיים במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית ב־1920, והובס על ידי יוזף פילסודסקי במבואות ורשה.
באותה עת הוא התנגש לראשונה עם סטלין וכל אחד האשים את רעהו בתבוסה בפולין.
טוכאצ'בסקי התקשה לשלוט בצבאותיו ולעיתים אף קצינים גבוהים התעלמו מפקודותיו.
הוא עצמו התמרמר שלא ניתן לו לבחור את מפקדי הדיוויזיות שלו או להוציא את מפקדתו ממוסקבה אל השטח מסיבות פוליטיות.
המתיחות בינו ובין סטלין המשיכה לגאות בשנות השלושים.
טוכאצ'בסקי היה רמטכ"ל הצבא האדום וסגן שר ההגנה בשנים 1925–1928. הוא ניסה לגבש את הכוחות המהפכניים הבלתי סדירים לצבא מאומן ומקצועי כמו גם לקדם את המודרניזציה בחימושו והחליף את הפרשים בטנקים.
רעיונותיו וגישתו נדחו על ידי סטלין וכוחות שמרניים יריבים בממסד הצבאי הסובייטי.
הוא הודח מהצבא האדום והואשם ב"מיליטריזם אדום".
טוכאצ'בסקי פרש ב־1928 לביתו וכתב שם כמה ספרים על תפיסתו את הלוחמה המודרנית, המשלבת הפעלת כוחות שריון ואוויר ומתמקדת בחדירה מהירה לעומק שטח האויב.
בשנת 1931 קיבל סטלין את הרעיון של הפיכת הצבא הסובייטי לצבא מודרני וממוכן וקרא לטוכאצ'בסקי חזרה לשירות, כדי להוביל את בניית הצבא לפי רוח זו.
התאוריות שלו הפכו לתורת הלחימה הרשמית של הצבא האדום, תורת לחימה שקיבלה את השם "קרב עומק".
תפיסה זו נוסתה לראשונה בקרב חלקין גול, שבמהלכו הביס כוח סובייטי בפיקודו של ג.ק.
ז'וקוב כוח יפני גדול באוגוסט-ספטמבר 1939.
במהלך הטיהורים הגדולים בצמרת הפיקוד של הצבא האדום חוסלו רבים מהקצינים שדגלו ביישום גישותיו של טוכאצ'בסקי, וכתוצאה מלקחי מלחמת האזרחים בספרד התחזק האגף השמרני בפיקוד הצבא האדום, שהתנגד לבניית עוצבות משוריינות גדולות.
תורת "קרב העומק" אומצה מחדש חלקית במהלך מלחמת החורף וביתר שאת בשלבים המאוחרים של מלחמת העולם השנייה, כאשר הצבא הסובייטי ניהל שורת מתקפות גדולות, בהובלת כוחות ניידים חזקים (ארמיות טנקים) בעומק שטח האויב כנגד הצבא הגרמני והצבא היפני.
בשנת 1935 מונה טוכאצ'בסקי למרשל ברית המועצות, בעודו בן 42 בלבד.
בשנה שלאחר מכן ביקר בבריטניה, צרפת וגרמניה.
ישנם היסטוריונים המעריכים כי במהלך ביקורים אלו יצר טוכאצ'בסקי קשר עם גולים רוסים והחל לקשור קשר להפלת סטלין.
בשנת 1935 הוא הגה את תוכנית ההגנה על החזית המערבית.
על פי התוכנית, הוא הורה על בניית קו ביצורים ארוך (קו סטלין) מהים הבלטי ועד לים השחור, שבמרכזו ביצות פריפיאט.
טוכאצ'בסקי נעצר ב־22 במאי 1937. הוא הואשם בארגון קונספירציה צבאית-טרוצקיסטית ובריגול לטובת גרמניה הנאצית.
הוא נשפט במשפט חשאי, הואשם והוצא להורג יחד עם שמונה קצינים אחרים ב־12 ביוני 1937. למרבה האבסורד, סטלין המשיך להשתמש בתוכנית ההגנה שלו.
ב־31 בינואר 1957, הוכרזו טוכאצ'בסקי ועמיתיו כחפים מפשע על ידי השלטונות הסובייטיים.
עם זאת, לפני התמוטטות ברית המועצות וגם לאחריה, ישנם היסטוריונים רבים הסבורים כי טוכאצ'בסקי אכן זמם להפיל את סטלין, וכי היה בכוחו להוציא את תוכניתו אל הפועל לולא נעצר.
ההיסטוריון הבריטי רוברט קונקווסט טען בספרו "The Great Terror" (משנת 1968) כי סוכנים גרמנים שפעלו בפקודתו של הימלר זייפו מסמכים המעידים על מזימה של טוכאצ'בסקי להפלת סטלין, במטרה שזה האחרון יחשוד בו ויחסלו, וכך יחליש את עוצמת הצבא האדום.
קונקווסט טוען כי מסמכים אלו הועברו לידי נשיא צ'כוסלובקיה אדווארד בנש שמסרם לסטלין.
גרסה זו גם זכתה לתמיכה ב־1961 מפי ולדיסלב גומולקה, אך היא לא אומתה לחלוטין עד עצם היום הזה.
אשתו השנייה התגרשה ממנו, לאחר שבתם המשותפת מתה ממחלה.
מאשתו השלישית הייתה לטוכאצ'בסקי בת בשם סבטלנה.
לטוכאצ'בסקי הייתה גם בת נוספת, מקשר שניהל מחוץ לנישואין, אף היא נקראה סבטלנה.
לאחר מעצרו של טוכאצ'בסקי נעצרו גם אשתו השלישית והמאהבת שלו.
שתיהן נידונו למאסר ובנותיהן נמסרו לבית יתומים.
אשתו השלישית של טוכאצ'בסקי הוצאה להורג באוקטובר 1941.
לאחר מעצרו של טוכאצ'בסקי נעצרו כל בני משפחתו הקרובה: אמו, שני אחיו וארבע מתוך חמשת אחיותיו.
נעצרו גם נשים של האחים ובעלים של האחיות.
שני אחיו ושניים מבעליהם של אחיותיו הוצאו להורג.
שאר בני המשפחה נידונו למאסר או לגלות בסיביר.
מיכאיל כּוֹרכּיה (בגאורגית: მიხეილ ქორქია, 10 בספטמבר 1948 – 7 בפברואר 2004) היה כדורסלן סובייטי שזכה במדליית זהב עם נבחרת הכדורסל הסובייטית שהשתתפה באולימפיאדת מינכן (1972).
כמו כן זכה גם במדליית ארד באולימפיאדת מונטריאול (1976).
כורכיה נולד בכותאיסי שהייתה באותה עת חלק מגאורגיה הסובייטית.
הוא נפטר בטביליסי, בירת גאורגיה.
מיכאיל קוזמיץ' יאנגל , היה מחשובי מתכנני הטילים בברית המועצות.
יאנגל נולד במשפחת חקלאים בת 12 ילדים בכפר סיבירי.
בשנות ה-20 עבר להתגורר עם אחיו במוסקבה, ובשנת 1931 החל ללמוד הנדסה.
החל את עבודתו כמהנדס אווירונאוטי לאחר סיום לימודיו במכון האווירונאוטי במוסקבה בשנת 1937. בצעירותו עבד יאנגל עם מתכנני המטוסים הסובייטיים פוליקרפוב וארטיום מיקויאן.
יאנגל החל לעסוק בתחום של טילים בליסטיים לאחר מלחמת העולם השנייה, ובתחילה הופקד על תכנון של מערכות הנחיה לטילים.
יאנגל עבד בצמוד לסרגיי קורוליוב, וביצע עבורו עבודות תכנון שונות, לפני שקיבל לידיו משרד תכנון משלו - משרד התכנון 586 (לימים - "משרד התכנון יאנגל", חלק של מפעל יוז'ני לבניית מכונות) שהיה ממקום בעיר דנייפרופטרובסק (אוקראינה של היום).
הוא נפטר במוסקבה בגיל 60 לאחר התקף לב חמישי.
טילים בליסטיים מתכנונו של יאנגל
יאנגל היה חלוץ בתחום פיתוח מנועים המונעים על ידי דלק היפרגולי - הניצת במגע.
משרד התכנון שלו היה אחראי לפיתוח מספר דגמים של טילים בליסטיים, ובהם:
מטילים בליסטיים אלה פותחו עם השנים משגרי הלוויינים ציקלון, קוסמוס וDS.
יאנגל ניצל ממוות בעת אסון נדלין בשנת 1960, כשטיל בליסטי בניסוי התפוצץ על כן השיגור והרג כ-200 איש.
יאנגל עוטר בעיטורים סובייטיים רבים, ובהם:
מיכאיל אלכסנדרוביץ' יבְסטָאפְיֵיב הוא צייר, צלם וסופר רוסי.
יבסטאייב החל לעסוק בציור ובצילום בגיל צעיר.
אמו, סבתו וסבא-רבא שלו, כולם פסלים, עודדו אותו למצוא סגנון משלו באמנות, אך הוא פנה לכיוון שונה, למד עיתונאות בינלאומית באוניברסיטת מוסקבה והחל לעבוד בסוכנות הידיעות הממשלתית טא"ס.
בשלהי שנות השמונים התנדב לשירות בצבא ברית המועצות, שנלחם באפגניסטן.
הוא שירת שנתיים והיה עד לקרבות רבים במלחמת אפגניסטן וכן לנסיגת הצבא הסובייטי ב-1989. מאוחר יותר פרסם רומן בשם "שני צעדים מגן עדן", העוסק בפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
בשנות התשעים עבד כצלם עיתונות עבור סוכנויות ידיעות שונות, וסיקר מטעמן את התפרקות ברית המועצות, ומספר רב של סכסוכים ומלחמות, בין היתר בבוסניה-הרצגובינה, גאורגיה, נגורנו קרבאך, טרנסניסטריה וצ'צ'ניה.
לצד זה סיקר גם את ההתרחשויות הפוליטיות בקרמלין.
מיכאיל קלאבדייביץ' טיכונראבוב (29 ביולי 1900 – 4 במרץ 1974) היה מהנדס ומדען חלל סובייטי וממפתחי הלוויין הראשון, הספוטניק 1.
טיכונראבוב נולד בעיר ולדימיר במשפחת מורה.
הוא סיים את לימודיו הגבוהים באקדמיית חיל האוויר הסובייטי על שם ז'וקובסקי בשנת 1925, והיה למהנדס מומחה בתחום תכנון כלי טיס.
לאחר סיום לימודיו, עבד במספר תעשיות אוויריות ועד שנת 1931 עסק בפיתוח דאונים.
לאחר מכן הקדיש את עצמו לפיתוחים בתחום הרקטי.
בפגישתו עם סרגיי קורוליוב (שהובילה לשיתוף פעולה צמוד), הפציר בו קורוליוב להוביל את הפיתוח של טילים בליסטיים עם דלק נוזלי שהסתיים בסופו של דבר במספר שיגורים מוצלחים.
טיכונראבוב המשיך לעסוק בתחום זה עד שנת 1966, שנת מותו של קורוליוב.
בשנת 1932 עסק בפיתוח המנוע הרקטי הדו-שלבי הראשון של ברית המועצות.
בשנת 1933 ניהל את הפיתוח של הרקטה הסובייטית הראשונה עם מנוע היברידי (מנוע בו ההודף והמחמצן נמצאים בשני מצבי צבירה שונים).
החל משנת 1938, עסק בחקר מנועים רקטיים עם דלק נוזלי וכן בפיתוח רקטות לצורך מחקר השכבות העליונות של האטמוספירה.
כיוון שבסוף שנות ה-30 הופסקו העבודות בפיתוח של טילים בליסטיים עם דלק נוזלי, התרכז טיכונראבוב בפיתוחם של הרקטות במערכת הנשק קטיושה.
טיכונראבוב היה האיש שהציע לשלב את כוחם של מנועים רקטיים רבים, לשם יצירת הטיל הבליסטי הראשון שהיה בעל טווח ביניבשתי, R-7 סמיורקה.
מטיל זה פותח המשגר החללי ששיגר את הלוויין ספוטניק 1. הצעתו נתקבלה בשלב ראשון בבוז ובלעג בקרב עמיתיו המדענים שכן באותה העת הדעה הרווחת הייתה כי לא ניתן להגיע לטווחים הגדולים מ-1000 קילומטר.
קבוצת טיכונראבוב וחלקו בלוויין ספוטניק 1
בשנת 1955, לאחר אישור הסובייט העליון למיזם הלוויין הראשון של ברית המועצות, הקים טיכונראבוב קבוצה מצומצמת של מהנדסים צעירים שעבדו למען מימוש המיזם ובניית הלוויין שנודע כספוטניק 1. טיכונראבוב היה המהנדס העיקרי שביצע את עבודת התכן ללוויין, בהנהלת סרגיי קורוליוב.
לאחר שיגור הספוטניק 1 וכן לוויין עם בע"ח, קיבל טיכונראבוב (ביחד עם מספר מדענים אחרים) בשנת 1957 את עיטור לנין.
רק בשנים האחרונות זוכה פעילותו של טיכונראבוב להכרה בעולם, בין היתר הודות למסמכים רבים שהיו שמורים בארכיונים סגורים ברוסיה, אשר נפתחו לעיון חוקרים, ובראשם היסטוריון החלל האמריקני פרופסור אסיף סידיקי, אשר העלה במחקריו ממצאים רבים המוכיחים כי הדמות המרכזית שעמדה מאחורי הספוטניק הייתה טיכונראבוב.
טיכונראבוב ומיזמי חלל לאחר הספוטניק
מיכאיל טיכונראבוב היה פעיל במיזמי חלל סובייטיים רבים, ובהם החלליות לחקר הירח מסדרת "לונה", פיתוח החללית המאוישת הראשונה ווסטוק והנגזרת שלה ווסחוד.
בנוסף המשיך לעסוק במערכות הנעת חלל.
מיכאיל טיכונראבוב זכה להוקרה רבה על ידי הממשל בברית המועצות, ובין העיטורים שהוענקו לו ניתן למנות את:
כוכב הזהב של גיבור העמל הסוציאליסטי (1961)
עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה שנייה
פרס לנין (1957, על פיתוח ספוטניק 1 וספוטניק 2)
מדען מכובד של הפדרציה הרוסית (1970)
בנוסף, מכתש טיכונראבוב שעל כוכב הלכת מאדים, נקרא על שמו.
מיכאיל פיודורוביץ' לריאונוב היה צייר רוסי.
לריאונוב נולד בעיר טירספול (בתקופתו בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בטרנסניסטריה), ליד אודסה.
בשנת 1898 התחיל את לימודיו בבית הספר לציור פיסול ואמנות בעיר מוסקבה (Московское училище живописи, ваяния и зодчества).
הוא הושעה מלימודיו שלוש פעמים עקב השקפותיו הרדיקאליות.
בשנת 1902 צייר בסגנון האימפרסיוניזם, אולם לאחר ביקורו ב-פריז ב-1906 החל לעבוד בסגנון פוסט אימפרסיוניזם ולאחר כך בסגנון הרוסי החדש, נאו אימפרסיוניזם.
ב-1913 יצר סגנון ציור מקורי וחדש בשם ריוניזם המבוסס על אמנות מופשטת.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא.
לאחר שחרור מסיבות בריאותיות בעקבות פציעה, עבר להתגורר בפריז.
בעקבות מהפכת אוקטובר, המשיך להתגורר בצרפת עד מותו.
ב-2001 הנפיק הבנק המרכזי של טרנסניסטריה מטבע כסף לזכרו של לריאונוב.
המטבע הונפק כחלק מסדרת מטבעות לזכרם של אישים מפורסמים מטרנסניסטריה.
המחיר הגבוה ביותר ששולם עבור אחד מציוריו של לריאונוב הוא בסך 2,200,000 לירות שטרלינג.
בשנת 1989 ציוריו הועברו לגלריית טרטיאקוב בהתאם להחלטת אשתו.
הגנרל מיכאיל טריאלוביץ' לוריס מליקוב היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית אשר קנה את תהילתו כמפקד הכוחות הרכובים של הצבא הקיסרי בקווקז, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
מליקוב נולד ב-1825 למשפחת אצולה ממוצא ארמני מהממלכה הגאורגית המאוחדת והתחנך בסנקט פטרבורג בין השנים 1825 – 1826. בשנת 1847 הצטרף לכוחות ההוסרים של הצבא ובשנת 1851 הוצב בצבא מלכות המשנה של הקווקז, שם שירת כ-25 שנים והצטיין כקצין פרשים.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), פיקד מליקוב על הכוחות הרכובים של צבא הקווקז, ונטל חלק בכיבוש ארדהאן, בהדיפת המתקפה העות'מאנית בגזרת אג'ריה, בהכנעת מצודת קארס והמצור על ארזורום.
הוא הפגין יכולת פיקודית מרשימה לצד אומץ לב בקרב ולאחר המלחמה עוטר בעיטור מסדר ג'ורג' הקדוש-דרגה שנייה וזכה לתואר רוזן.
בשנת 1879 מונה לתפקיד מושל אזור מורד הוולגה ויכולת ההתמודדות שלו עם פרץ האלמנטים החתרניים והאנרכיסטיים, שהופנו כנגד שלטון הצארים, הוביל למינויו למושל במספר מחוזות נוספים.
מליקוב נקט בצעדים נוקשים ויצירתיים כנגד ההתאגדויות השונות, עניין שהוביל למינויו לראש המועצה המנהלית העליונה של האימפריה, לאחר ניסיון ההתנקשות בצאר אלכסנדר השני בשנת 1880. ב-אוגוסט 1880 מונה לתפקיד שר הפנים של האימפריה, תפקיד ממנו התפטר מספר חודשים לאחר רציחת הצאר אלכסנדר השני ועלייתו לשלטון של בנו הצאר אלכסנדר השלישי.
מליקוב פרש מפעילות ציבורית והלך לעולמו בניס שבצרפת, ב-10 בדצמבר 1888.
מיכאיל טומסקי 1880 - 22 באוגוסט 1936) מהפכן רוסי, חבר הפוליטביורו ומראשי האיגודים המקצועיים בשנות ה-20 של המאה ה-20.
מיכאיל טומסקי נולד בשם מיכאיל יפרמוב בפרברי סנקט פטרבורג.
בגיל צעיר החל לעבוד בעבודות מזדמנות, עסק בפעילות מהפכנית והצטרף לבולשביקים.
מיכאיל היה פעיל במהלך מהפכת 1905, נעצר בטאלין ולאחר 4 חודשי מאסר הוגלה לסיביר.
תוך זמן קצר הוא נמלט לעיר טומסק והחליף את שם משפחתו ל"טומסקי".
באוגוסט 1906 חזר לסנקט פטרבורג והמשיך בפעילות מהפכנית.
בשנת 1909 השתתף בכנס פעילים בולשביקים בפריז וחזר למוסקבה בו ארגן בית דפוס להפצת חומר בולשביקי.
בדצמבר 1909 נעצר שוב ונשפט ל-5 שנות עבודות פרך.
לאחר מהפכת פברואר טומסקי חזר לפטרוגרד.
ביולי 1917 עבר למוסקבה ונבחר למועצה העירונית של האיגודים המקצועיים.
במהלך מהפכת אוקטובר היה מראשי המרד הבולשביקי במוסקבה.
לאחר שהבולשביקים עלו לשלטון, המשיך טומסקי בקריירה במסגרת האיגודים המקצועיים.
בשנת 1922 הוא התמנה ליושב ראש המועצה הארצית של האיגודים המקצועיים.
באותה שנה נבחר לחבר בפוליטביורו.
שנת 1925, ביחד עם יוסיף סטלין, פעל טומסקי לדיכוי האופוזיציה השמאלית במאבקי השליטה בתוך המפלגה.
בסוף שנות ה-20 טומסקי התנגד לתיעוש מואץ וביטול המדיניות של הנא"פ.
באפריל 1929 יוסיף סטלין הכריז על עמדותיהם של טומסקי וניקולאי בוכארין כ'אופוזיציה ימנית'.
כתוצאה מכך, טומסקי פוטר מתפקידו כיושב ראש האיגודים המקצועיים ואיבד את חברותו בפוליטביורו.
טומסקי המשיך להיות חבר בוועד המרכזי של המפלגה, אך משנת 1934 ללא זכות הצבעה.
בשנות ה-30 טומסקי לא היה פעיל פוליטי באף מסגרת מפלגתית.
הוא התמנה לתפקיד ניהולי בתעשיית הכימיה ובשנת 1932 התמנה למנהל הוצאה לאור.
באוגוסט 1936 החל במוסקבה משפט פומבי לבכירים לשעבר במפלגה.
במהלך המשפט העידו גריגורי זינובייב ולב קמנייב שטומסקי היה מעורב בפעילות אנטי-מהפכנית.
התובע הכללי אנדריי וישינסקי טען שטענות אלו צריך לבדוק לעומק.
כאשר הנושא פורסם בהרחבה בעיתון "פראבדה", התאבד טומסקי בירייה בביתו בקרבת מוסקבה, ב 22 באוגוסט 1936.
במהלך הטיהורים הגדולים נעצרה אשתו ונשפטה ל-10 שנות מאסר, שני בניו הגדולים נעצרו והוצאו להורג, הבן הקטן שנולד בשנת 1921 נשפט ל-19 שנות מאסר ונוקה מכל אשמה בשנות ה-50. מיכאיל טומסקי עצמו נוקה מהאשמות רק בתקופת הפרסטרויקה.
מיכאיל ז'באנצקי היה סופר, סאטיריקן וסטנדאפיסט יהודי-רוסי וסובייטי.
בשנת 1999 הוענק לו תואר אמן העם של אוקראינה ובשנת 2012 תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
ז'בנצקי כיהן כחבר הנשיאות של הקונגרס היהודי-רוסי.
מיכאיל ז'בנצקי נולד באודסה למשפחת רופאים יהודים.
בשנת 1956 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה למקצועות ים באודסה, והחל לעבוד כמהנדס מכונות בנמל של אודסה.
ביחד איתו עבד ויקטור אילצ'נקו, שבהמשך היה מבצע יצירות של ז'בנצקי.
עוד בתקופת הלימודים כתב ז'בנצקי סיפורים סאטיריים קצרים, ומפעם לפעם היה מופיע איתם בהופעות חובבנים לצד רומן קרצב.
בשנת 1963 לאודסה הגיע תיאטרון סאטירי מלנינגרד ומנהלו ארקדי רייקין.
ארקדי רייקין אהב את הסיפורים של ז'בנצקי, ובשנת 1964 מינה אותו למנהל הספרותי של התיאטרון.
בשנת 1969 העלה התיאטרון על הבמה תוכנית "רמזור", בה לראשונה הושמעו יצירות של ז'בנצקי שנהפכו לפופולריות מאוד.
במקביל לעבודה עם רייקין, כתב ז'בנצקי לצמד קומיקאים רומן קרצב וויקטור אילצ'נקו.
במהלך שנות ה-60 וה-70 ז'בנצקי כתב כ-300 יצירות סטנד-אפ.
לאחר הצלחת התוכנית "רמזור", חזר ז'בנצקי לאודסה למספר שנים, ואחר כך עבר למוסקבה.
בתקופה זו הוא התחיל להופיע בעצמו עם הופעות סטנד-אפ שהוא כתב בעצמו.
בשנת 1988 הקים תיאטרון סאטירי, שהתבסס על יצירות קומיות קצרות וסטנד-אפ פרי עטו.
מאז הקמתו ועד מותו כיהן ז'בנצקי כמנהל אמנותי של התיאטרון.
במהלך השנים הוציא לאור כ-10 ספרים, שבחלקם גם הוקלטו על DVD.
החל משנת 2002 ועד 2019 הייתה לו תוכנית חודשית "חניך תורן של המדינה" בטלוויזיה רוסית.
נפטר במוסקבה ב-6 בנובמבר 2020. הלווייתו התקיימה בבית העלמין נובודוויצ'יה.
מיכאיל טאניץ' היה משורר רוסי וסובייטי-יהודי, זוכה תואר אמן העם (2003).
מיכאיל טאניץ' (טנחילביץ') נולד בטגנרוג.
בהתאם לעדויות של טניץ' סבו מצד אביו היה יהודי דתי אדוק.
אביו של המשורר במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה לחם בחזית ולאחר שחרור מהצבא נקלט בצ'קה.
לאחר מספר שנים הוא התמנה למפקד ניהולי במנגנון העירוני.
במהלך הטיהורים הגדולים הוא הוצא להורג ב-6 באוקטובר 1938. גם אימו של המשורר נעצרה והוא התגורר אצל סבו מצד אימו ברוסטוב על דון.
ביולי 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, טאניץ' גויס לצבא האדום ונשלח לבית הספר לתותחנים.
לאחר סיום ההכשרה הוא נשלח לחזית ולחם כמפקד צוות תותח.
את המלחמה סיים את הלחימה בשטח גרמניה.
על אומץ ליבו בלחימה עוטר בעיטור כוכב האדום ועיטור התהילה מדרגה השלישית על גבורה בקרב.
לאחר שחרור מהצבא הוא חזר לרוסטוב על דון והחל לימודי הנדסה.
בשנת 1947 הוא נעצר באשמת "תעמולה אנטיסובייטית" - בשיחת חברים הוא סיפר על כך שכבישים ומקלטי רדיו בגרמניה טובים יותר מאלו מתוצרת ברית המועצות.
בעקבות האישום הוא נשלח למחנות גולג לתקופה של 6 שנים.
לאחר השחרור טאניץ' התמקם בסחלין ועבד בחברת בנייה המקומית.
באותן השנים הוא החל לפרסם שירים בעיתונות המקומית תחת שם עט "טאניץ'" והתגרש מאשתו הראשונה.
בשנת 1954 הוא התחתן בפעם השנייה.
בשנת 1956 טאניץ' זוכה מכל אשמה והזוג הצעיר עבר למוסקבה.
בשנת 1959 יצא לאור ספר שירים הראשון של המשורר.
בתחילת שנות ה-60 אחד משירי טאניץ' ("עיירת הטקסטיל") הולחן על ידי יאן פרנקל וזכה לפופולריות רבה.
מפגש זה של המשורר עם המלחין היה פריצת דרך בקריירה של טאניץ'.
לאור ההצלחה מלחינים נוספים (ניקיטה בוגוסלובסקי, אוסקר פלצמן, ולדימיר שאינסקי החלו להלחין שירים לפי מילים של טאניץ'.
בשנת 1963 הולחן שירו "החתול השחור" שזכה להצלחה רבה, אף על פי שהשמעתו בטלוויזיה נאסרה תוך זמן קצר.
בשנות ה-80 טאניץ' שיתף פעולה עם ריימונד פאולס ודוד טוכמנוב ושיריו בוצעו על ידי אדיתה פייכה, ולנטינה טולקונובה ולריסה דולינה.
אחד השירים המפורסמים היה שיר "קומרובו" בביצוע איגור סקלייאר.
בשנת 1990 טאניץ' הקים את להקת "לסופופל".
במהלך השנים הלהקה הוציאה מעל 20 תקליטים בהם ביצעה מעל ל-300 שירים של טאניץ'.
הזמר והמלחין הרוסי איגור ניקולייב, יליד סחלין, התיידד עם טאניץ' כאשר הגיע למוסקבה, ומילים של המשורר היו בסיס לשירים ראשונים של הזמר.
מאז תחילת תחרות שירים טלוויזיונית "שיר השנה" בשנות ה-70, פזמונים עם מילים של טאניץ' זכו בתחרות כל שנה.
במהלך כל התקופה טאניץ' המשיך להוציא לאור ספרים עם שיריו ובסך הכול פרסם כ-20 ספרים.
בשנת 2000 הוא פרסם ספר זכרונות.
מיכאיל מיכאילוביץ' זושצ'נקו 1894 - 22 ביולי 1958) היה סופר סובייטי.
בסוף שנות ה-40 עמד במרכזה של מערכה שהוביל אנדריי ז'דאנוב, וכתוצאה ממנה נאסר להוציא לאור את יצירותיו.
לאחר פטירת יוסיף סטלין חודשה חברותו באיגוד הסופרים, ואף יצא לאור ספר חדש.
מיכאיל זושצ'נקו נולד בסנקט פטרבורג למשפחה אצילה, אך לא עשירה.
אביו היה צייר, לפני הנישואין אמו הופיעה כשחקנית וכתבה מספר סיפורים קצרים.
לאחר סיום בית הספר החל זושצ'נקו ללמוד משפטים באוניברסיטת סנקט פטרבורג, אך לימודיו הופסקו.
ב-29 בספטמבר 1914 זושצ'נקו גויס לצבא האימפריה הרוסית ונשלח לקורס קצונה.
לאחר סיום הקורס הוא נשלח לחזית.
במהלך שירותו הקרבי קיבל חמישה עיטורים על גבורתו בקרב.
ביולי 1916 נפצע במהלך מתקפה כימית.
לאחר החלמה החליט הקצין הצעיר לחזור ליחידה קרבית למרות שרופאיו המליצו על יחידה עורפית.
בנובמבר 1916 הוא קודם למפקד גדוד.
בינואר 1917 הועלה זושצ'נקו לדרגת קפטן והוענק לו עיטור נוסף.
לאור מהפכת פברואר זושצ'נקו לא הצליח לקבלו.
בפברואר 1917 בריאותו נחלשה עקב סיבוכים בשל הרעלה כימית משנת 1916. לאחר שהייה בבית החולים הוא נשלח לעתודה.
בקיץ 1917 מונה למנהל הדואר בפטרוגרד.
זמן קצר לאחר מהפכת אוקטובר הוא נסע לארכנגלסק והצטרף לשורות מתנגדי השלטון הסובייטי.
למרות התקדמות הצבא האדום לעיר הוא סירב לעזוב את רוסיה הסובייטית ולנסוע לצרפת.
בתחילת שנת 1919, למרות בריאותו החלשה, התגייס לצבא האדום ושירת בתפקיד מטה.
באפריל 1919, לאחר התקף לב, שוחרר מהצבא.
לאחר שחרורו מהצבא עסק בעבודות שונות, במקביל למד ספרות אצל קורניי צ'וקובסקי.
בשנת 1922 יצא לאור סיפור ראשון פרי עטו.
הוא כתב על חייו של אזרח פשוט ובשפה פשוטה.
תוך זמן קצר סיפוריו זכו לפופולריות רבה והודפסו במהדורות גדולות.
זושצ'נקו הרבה לסייר ברחבי ברית המועצות והופיע מפני קהל.
בשנת 1929, פרסם זושצ'נקו ספר המבוסס על מכתבים שקיבל.
תוכן הספר הדהים את קוראיו שציפו לסיפורים קלים.
בעקבות פרסום הספר נאסר על וסבולוד מיירהולד להעלות על הבמה מחזה של זושצ'נקו.
בשנות ה-30 זושצ'נקו אולץ להשתתף בנסיעת הסופרים הסובייטים לאתר בניית תעלת בלומורקנאל.
זושצ'נקו הבין את המציאות הקשה של אסירי הגולג אך בכל זאת אולץ להשתתף בספר שבו הסופרים שיבחו את פעילות האסירים לטובת בניית המדינה החדשה.
בשנת 1935 זושצ'נקו פרסם את "הספר הכחול".
לאחר ההוצאה לאור של הספר נאסר עליו לכתוב על כל נושא חוץ מ"סאטירה בונה על היבטים ספציפיים של החיים בברית המועצות".
מעשית, הסופר התחיל לכתוב סיפורי ילדים בלבד.
בשנת 1939 לזושצ'נקו הוענק עיטור הדגל האדום של העמל.
בתחילת מלחמת העולם השנייה זושצ'נקו ביקש להתגייס אך בשל מצב בריאותו קיבל תשובה שלילית לבקשתו.
בתקופה זו הוא הופיע הרבה ברדיו וכתב לעתונים.
בספטמבר 1941 הוא הועבר לאלמטי, שם המשיך בפעילות הספרותית וכתב תסריטים למספר סרטים.
בשנת 1943 הוא חזר למוסקבה וכתב כמה מחזות שהועלו בתיאטרון בלנינגרד.
החל מסוף שנות ה-30 זושצ'נקו עבד על יצירתו הגדולה "לפני זריחת השמש".
באוגוסט 1943 הרומן החל להתפרסם בירחון "אוקטיאבר" אך לאחר פרסום שלושת הפרקים הראשונים נאסר המשך פרסומו.
הרומן יצא לאור רק בשנת 1968 בארצות הברית ובשנת 1987 בברית המועצות.
באפריל 1946 הוענקה לזושצ'נקו מדליה עבור "עמל מצטיין בתקופת המלחמה".
באוגוסט 1946 פורסמה החלטת הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בו נמתחה ביקורת קשה על פעילותו הספרותית והוא הואשם בין היתר בהתנהגות שאינה הולמת במהלך המלחמה.
הוא הוגדר כסופר שמסלף את המציאות הסובייטית ביצירותיו ואין לו מקום בין הסופרים הסובייטים.
זמן קצר לאחר ההחלטה הצטרף אנדריי ז'דאנוב למערכה וגינה בחריפות רבה את זושצ'נקו.
כתוצאה מכך, סולק מאיגוד הסופרים הסובייטים, שמו לא הוזכר יותר באמצעי התקשורת ואף בתרגומים שלו שהמשיכו להתפרסם שמו לא הוזכר.
במשך שבע שנים, עד לשנת 1953, התפרנס זושצ'נקו מתרגומים ומעבודות סנדלרות.
לאחר פטירת יוסיף סטלין, החלו אלכסנדר טברדובסקי וקונסטנטין סימונוב לפעול לטיהור שמו של זושצ'נקו.
סימונוב התנגד למונח "חידוש חברותו באיגוד הסופרים" והציע את קבלת זושצ'נקו לאיגוד הסופרים מחדש.
לטענתו, חידוש החברות כמוה כהודאת המפלגה בטעות והכרה בכך שזושצ'נקו הואשם על לא עוול בכפו.
ביוני 1953 זושצ'נקו התקבל מחדש באיגוד הסופרים על בסיס "תרגומים שבוצעו בשנים 1946-1953".
במאי 1954 הוזמנו מיכאיל זושצ'נקו ואנה אחמטובה לפגישה עם סטודנטים מאנגליה.
הסטודנטים תהו לגבי יחסו להחלטה משנת 1946. זושצ'נקו ענה שהוא לא יכול להסכים עם ההאשמות נגדו וכקצין בעל עיטורים כתב ספרים במצפון נקי ולא ניתן לראות בסאטירה שביצירותיו האשמות כלפי העם הסובייטי.
לאחר הופעה זו בעיתונות סובייטית החלו האשמות שזושצ'נקו לא הכיר בהחלטות הנכונות של המפלגה.
לקראת אספת איגוד הסופרים, ביקש קונסטנטין סימונוב מזושצ'נקו להכיר בטעויות, אך הסופר סירב.
בשנת 1954 הגיע זושצ'נקו לגיל הגמלאות, אך המדינה סירבה להעניק לו גמלת זיקנה.
בשנת 1956, לאחר הפסקה ארוכת שנים, יצא לאור ספר שלו.
באביב 1958, חלה שוב וכבר לא היה יכול לזהות את מבקריו בביתו בפרברי לנינגרד.
בשנת 1975 לאוניד גאידאי צילם סרט המבוסס על יצירות של זושצ'נקו.
בשנת 1988 הוקם מוזיאון לזכרו בדירתו האחרונה.
בשנת 2008 יצא לאור ברוסיה אוסף יצירותיו ב-7 כרכים.
"חיים עליזים" (סיפור), בתוך: שלמה סקולסקי (עורך), מבחר הסיפור הרוסי, שלח, 1952
11 סיפורים קצרים בתוך: יצחק עברי (עורך), הומור בספרות העולם, הוצאת יוסף שרברק, 1965
10 סיפורים בתוך: עשר הומורסקות, תל אביב, הוצאת ידיעות אחרונות, 1940
נופש מופלא (תרגם: יואל נץ), בני ברק, הוצאת הקיבוץ המאוחד - ספרית פועלים, 2018
הסנאי המעופף: על פי ספרי הילדים של מיכאיל זושצ'נקו (איירה: איזה הרשקוביץ), תל אביב, עמיחי, 1952
אורי ופצפון: סיפורי ילדים (תרגם: שלמה סקולסקי, איירה: אלונה פרנקל), 1957
עכברון פיקח וסיפורים אחרים, תל אביב, אל המעין, תשי"ז.
מיכאיל אלכסייביץ' לברנטייב היה מתמטיקאי סובייטי ונמנה עם המתמטיקאים הסובייטים הבולטים.
לברנטייב היה בין היזמים של הקמת סניף של האקדמיה למדעים של ברית המועצות בנובוסיבירסק לרבות הקמת מכוני מחקר ואוניברסיטה.
על תרומתו המדעית והציבורית לברנטייב קיבל פעמיים פרס סטלין, פרס לנין, 5 פעמים עיטור לנין, תואר גיבור העמל הסוציאליסטי ועיטורים נוספים.
מחקריו העיקריים היו בתחום אנליזה מרוכבת, חשבון וריאציות ומכניקה.
מיכאיל לברנטייב נולד בקאזאן למשפחת פרופסור באוניברסיטת קאזאן.
לאחר מספר שנים אביו עבר לאוניברסיטת מוסקבה.
בשנים 1910-1911 המשפחה התגוררה בגוטינגן.
לשנת 1918 לברנטייב התחיל ללמוד באוניברסיטת קאזאן ובשנת 1921 עבר לאוניברסיטת מוסקבה.
לאחר סיום לימודיו, בשנת 1922 הוא התחיל לעבוד על הדוקטורט בהנחיית ניקולאי לוזין.
בשנת 1927 לאחר קבלת התואר הוא נשלח למספר חודשי השתלמות בצרפת.
לאחר חזרה מצרפת, לברנטייב החל ללמד באוניברסיטת מוסקבה.
במקביל הוא היה מלמד בבית הספר הטכני הגבוה במוסקבה.
בשנת 1929 לפי הזמנת סרגיי צ'פליגין לברנטייב התחיל לעבוד במכון לחקר התעופה.
בשנת 1931 הוא קודם לפרופסור באוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1935 מיכאיל לברנטייב עבר למכון המתמטיקה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1936 לברנטייב התחמק מהשתתפות ב"פרשת לוזין" (פרשה פוליטית במהלכה פרופסור לוזין הואשם גנבת רעיונות מתלמידיו ואי-קידום מדענים צעירים).
בשנים 1939-1948 לברנטייב התגורר בקייב.
בתקופה זו הוא כיהן כמנהל מכון מתמטיקה והיה מלמד באוניברסיטת קייב.
במהלך מלחמת העולם השנייה לברנטייב פונה לאופה.
בהיותו בעיר זו הוא עבד על המחקרים בתחום מטען חלול.
בשנת 1948 לברנטייב חזר לאוניברסיטת מוסקבה.
בתקופה זו הוא המשיך במחקרים בתחום דינמיקה של פיצוץ.
בשנת 1950 לברנטייב מונה למנהל מכון המחשוב ופעל לתחילת ייצור מחשבים בברית המועצות.
בשנים 1953-1955 לברנטייב צורף לצוות מדענים שעבדו על תוכנית הגרעין הסובייטית.
בשנת 1955 לברנטייב חתם על עצומה נגד טרופים ליסנקו.
בשנת 1957 הוא היה בין יוזמים הקמת סניף של האקדמיה למדעים בנובוסיבירסק.
ב-18 במאי 1957 הוא מונה ליו"ר הוועדה שהייתה אחראית על הפרויקט.
לברנטייב עבר לנובוסיבירסק, ועבד במכון למתמטיקה שהוקם בעיר.
החל משנת 1960 הוא היה פרופסור באוניברסיטת נובוסיבירסק החדשה.
בשנת 1975 לברנטייב חזר למוסקבה והמשיך במחקרים בתחום מכניקה שימושית.
לברנטייב נפטר במוסקבה ולפי בקשתו נטמן בנובוסיבירסק.
בנו של לברנטייב (1932-2010) היה מתמטיקאי בולט, חתן פרס לנין ומראשי סניף הסיבירי של אקדמיה למדעים.
מיכאיל יורייביץ' לסין היה איש תקשורת ואישיות פוליטית רוסית, יועצו הקרוב של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
לסין נחשב למייסד סוכנות הידיעות הממלכתית הרוסית "Russia Today".
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הקים את חברת הפרסום "וידאו אינטרנשיונל" והיה לנשיאה.
הוא היה שותף לקמפיין הבחירות לנשיאות רוסיה של הנשיא בוריס ילצין לקדנציה שנייה ב-1996 ושותף פעיל להסתרת מצבו הבריאותי של ילצין מציבור הבוחרים בשנות ה-90 הייתה וידאו אינטרנשיונל בבעלותו, הלקוחה היחידה של זמן מסך לפרסומות של ערוץ NTV, אז בבעלות ולדימיר גוסינסקי.
בסוף שנות ה-90 נותקו היחסים בין שתי החברות.
בשנת 2000 לאחר מינויו הרשמי של ולדימיר פוטין לקדנציה הראשונה שלו כנשיא רוסיה, מינה את מיכאיל לסין מחדש לתפקיד שר העיתונות בממשלת קסיאנוב לאחר שכיהן כשר העיתונות והדפוס החל מממשלת סטפאשין וכיהן גם תחת ממשלת פוטין הראשונה.
בפרשת גזפרום וסילוקו של גוסינסקי מהשליטה בערוץ NTV שימש לסין כמתווך לכאורה בין גוסינסקי לאנשי הקרמלין, אך לדברי גוסינסקי לסין הוא שאילץ אותו לקבל את תנאי הקרמלין.
לדברי דייוויד הופמן שחקר את מערכות היחסים בצמרת הפוליטית והתקשורתית במוסקבה בשנות פעילותם של אישים אלו, פעלו לסין וחברו אלפרד קוך בפרשה זו ממניעים של נקמה אישית על יחסו המתנשא של גוסינסקי אליהם, והובילו למינויו של ידידם בוריס ג'ורדן למנהל NTV לאחר הדחתו של יריבם.
לסין שימש כיועץ לנשיא רוסיה לענייני תקשורת.
גופתו של לסין נמצאה ב-5 בנובמבר 2015 במלון בוושינגטון די.
ולמחרת דיווח ערוץ RT כי סיבת המוות הייתה התקף לב.
לסין הניח אחריו בת מנישואיו הראשונים ובן מנישואיו השניים.
בתו קתרין ניהלה את הסניף האמריקאי של סוכנות RT.
מילדיו אלו היה לסין סב לחמישה נכדים בעת מותו.
מיכאיל פטרוביץ' לאזארֶב היה אדמירל בצי הרוסי ומגלה ארצות.
ללזארב היו שנ אחים שגם הם שירתו בצי והגיעו לדרגות בכירות.
לאזארב נולד בולדימיר, בן לאצולה הרוסית העתיקה ממחוז ולדימיר.
בשנת 1800 נרשם לאזארב לקולג' של הצי הרוסי.
כעבור שלוש שנים נשלח לצי המלכותי הבריטי, שם עסק בניווט במשך חמש השנים הבאות ברציפות.
הוא השתתף במלחמת רוסיה-שוודיה בשנים 1809-1808 ובמלחמת 1812.
לאזארב יצא בפעם הראשונה להקפת כדור הארץ בשנים 1816-1813, על סיפון האונייה "סוּבוֹרוֹב"; המשלחת יצאה לדרכה מקרונשטאדט והגיעה לאלסקה.
במהלך המסע, גילה לאזארב את אטול סובורוב.
כמפקד האונייה מירני וסגנו של פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן בשייט העולמי שלו בשנים 1821-1819 (בלינגסהאוזן פיקד על האונייה "ווסטוק"), היה לאזארב שותף לגילוי אנטארקטיקה ומספר רב של איים.
במהלך המסע היו אלה בלינגסהאוזן ושני הרוסים במשלחתו, לאזארב וזאוודובסקי, היחידים שהזדמן להם לעסוק בתצפיות אסטרונומיות.
ב-28 בינואר 1820 גילתה המשלחת את יבשת אנטארקטיקה, כשקרבה אל חופיה בקואורדינטות וראתה את שדות הקרח שלה.
בשנים 1825-1822, הקיף לאזארב את העולם בפעם השלישית על הפריגאטה שלו, "קרייזר", וערך מחקר מקיף בתחומי המטאורולוגיה והאתנוגרפיה.
בשנת 1826 התמנה לאזארב למפקד הספינה הרוסית "אזוב", שהפליגה אל הים התיכון כאוניית הדגל של השייטת הים-תיכונית הראשונה בפיקודו של אדמירל לוגין פטרוביץ גיידן, והשתתפה בקרב נאווארינו בשנת 1827. לאזארב הועלה לדרגת סגן-אדמירל על הצטיינותו בקרב.
בשנים 1829-1828 היה לאזארב ממונה על הסגר הימי בדרדנלים.
ב-1830, חזר לקרונשטאדט והתמנה למפקד יחידות הצי בים הבלטי.
כעבור שנתיים, היה לראש המטה של צי הים השחור.
מפברואר עד יוני 1833 הוביל לאזארב שייטת רוסית אל הבוספורוס וחתם על ברית הונקאר-איסקלסי עם האימפריה העות'מאנית.
ב-1833 התמנה לאזארב למפקד צי הים השחור ונמלי הים השחור, וכן למושל צבאי של סבסטופול ומיקולאייב.
לאזארב נקבר עם תלמידיו, נאחימוב, רוקנילוב ואיסטומין בכוך הקבורה האדמירלי בסבסטופול.
השפעתו של אדמירל לאזארב ניכרת הן בעניינים טכניים והן כמדריך לקצינים צעירים.
הוא תמך ביצירת צי אוניות קיטור, אבל הנחשלות הטכנית והכלכלית של רוסיה הכשילה את הקידמה הזו.
הוא הנחה גם מספר ניכר של מפקדי הצי הרוסי, בהם פאוולך מאחימוב, ולדימיר אלכסנדרוביץ' קורנילוב, ולדימיר איסטומין וגריגורי בוטאקוב.
אטול באוקיינוס השקט, כפים באמור לימאן ועל האי אונימאק, אי שהיה לפנים בימת אראל ונמל בים יפן, מפרץ לאזארב וים לאזארב באוקיינוס הדרומי, התיישבות סמוך לסוצ'י ועוד אתרים נושאים את שמו של לאזארב.
הרי לאזארב בארץ אואטס שבאנטארקטיקה נקראים על שמו של מיכאיל לאזארב.
אוניות אחדות נקראו על שם האדמירל:
אוניית משמר קלה שהוזמנה בשביל הצי הרוסי הקיסרי בשנת 1914; בנייתה הושלמה אחרי מהפכת 1917 והיא הייתה לאונייה הסובייטית "קראסניי קווקז".
אוניית המשמר הסובייטית "אדמירל לאזארב" נבנתה בראשית שנות ה-50' של המאה ה-20
שמה של אוניית המשמר "פרונזה" שונה ל"אדמירל לאזארב" אחרי נפילת ברית המועצות
כוכב לכת מינורי, 3660 לאזארב, שגילה האסטרונום הסובייטי ניקולאי סטפנוביץ' צ'רניך בשנת 1978, קרוי על שמו.
מסדר סנט ג'ורג', דרגה IV
מסדר סנט ולדימיר, דרגה I
אביר מסדר המרחץ (הממלכה המאוחדת)
המסדר הצבאי של סן לואי (צרפת)
מיכאיל סמיונוביץ' חוזין (; 22 באוקטובר 1896 - 27 בפברואר 1979) היה מפקד בכיר בצבא האדום אשר פיקד על ארמיות במהלך מלחמת העולם השנייה.
חוזין נולד ב-22 באוקטובר 1896, ולמד להיות טכנאי רכבת.
ב-7 באוגוסט 1915 הוא גויס לצבא האימפריה הרוסית והוצב ברגימנט המילואים ה-60. ביוני 1916 הוא נשלח ללחום במלחמת העולם הראשונה כחלק מרגימנט הרגלים הסיבירי ה-37, אשר היה חלק מהדיוויזיה הסיבירית ה-10. הוא לחם בחזית המזרחית ובחזית הרומנית כמפקד צוות מקלע.
ב-1917, בעקבות פיזור הצבא הקיסרי, פרש חוזין מהצבא.
ב-1918 הוא הצטרף למפלגה הבולשביקית ולצבא האדום.
הוא לחם במלחמת האזרחים ברוסיה כמפקד גדוד ולאחר מכן כמפקד רגימנט.
באפריל 1921 הוא מונה למפקד בריגדה, ולחם בדיכוי מרידות שונות נגד השלטון הקומוניסטי.
ב-1924 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-32, וב-1926 הועבר לפקד על הדיוויזיה ה-34. ב-1932 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-36, וב-1935 הועבר לדיוויזיה ה-18. ב-1937 מונה למפקד הקורפוס הראשון.
ביולי של אותה שנה מונה למפקח על כוחות הצבא במחוז הצבאי לנינגרד, בדצמבר מונה לסגן מפקד המחוז, ובאפריל 1938 קודם להיות מפקד המחוז.
בינואר 1939 מונה למפקד האקדמיה הצבאית פרונזה.
ב-4 ביוני 1940 הוא הועלה לדרגת לייטננט גנרל.
ב-13 בספטמבר 1941, זמן קצר לאחר פתיחת המתקפה הגרמנית, מונה חוזין לראש מטה חזית לנינגרד.
זמן קצר לאחר מכן, מונה במקביל למפקד הארמייה ה-54. כבר ב-27 באוקטובר מונה למפקד חזית לנינגרד, ולחם עמה במהלך המצור על לנינגרד.
ב-8 ביוני 1942 הוא הוחלף בתפקיד בלאוניד גובורוב, ונמתחה עליו ביקורת קשה מאוד.
הוא הועבר לפקד על הארמייה ה-33. באוקטובר של אותה שנה הוא מונה למפקד "קבוצת וולחוב", וזמן קצר לאחר מכן מונה לסגן מפקד החזית המערבית.
ב-4 בדצמבר 1942 מונה למפקד הארמייה ה-20. בתחילת שנת 1943 הוא הועלה לדרגת לדרגת גנרל פולקובניק, ובמהלך אותה שנה שירת כסגן מפקד החזית הצפון-מערבית ולאחר מכן מילא אותו תפקיד בחזית המערבית.
במרץ 1944 מונה למפקד המחוז הצבאי וולגה עד סוף המלחמה.
ביולי 1945 הועבר לאגף כוח האדם, ושנה לאחר מכן מונה למפקד המכון הפדגוגי הצבאי.
בפברואר 1954 מונה לראש המכון הצבאי לשפות זרות.
בין 1956–1963 עמד בראש מחלקת האקדמיה של המטה הכללי.