tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המוזיאון עוצב על ידי האדריכל הקנדי ארתור אריקסון, ונפתח ביולי 2002. הוא הוקם סמוך לאוניברסיטת וושינגטון-טקומה, על נתיב המים תי-פוס (Thea Foss), והוא מחובר אל העיר באמצעות גשר מקורֶה מזכוכית, המקושט באלפי יצירות זכוכית של צ'יהולי.
המוזיאון כולל מבנה בצורת קונוס בגובה 27 מטר, בו מוצגים יצירות ניפוח זכוכית מגוונות, ובו מתארחות תערוכות מתחלפות של אמני זכוכית ידועים.
כן כולל המוזיאון סדנה לעבודה בזכוכית, המזמינה אמני זכוכית ידועים וחדשים מכל העולם לעבוד בה וליצור בזכוכית במשך מספר ימים, כאשר המבקרים במוזיאון יכולים לצפות בהם במהלך עבודתם.
מוזיאון הזכוכית הוא מוזיאון המוקדש לזכוכית וממוקם בקורנינג שבמדינת ניו יורק.
המוזיאון מציג פנים שונות של התחום, כגון אמנות בזכוכית, היסטוריה, תרבות, עיצוב, מדע וטכנולוגיה.
הוא נחשב למוזיאון המקיף ביותר בתחום הזכוכית, הכולל 45 אלף מוצגי זכוכית, לאורך 3,500 שנות היסטוריה של ייצור זכוכית.
הוא מאפשר למידה בתחום זה, והמבקרים בו יכולים להתנסות בעצמם בסדנאות ייצור זכוכית.
במוזיאון מבקרים כ-300 אלף איש מדי שנה.
המוזיאון נוסד ב-1950 על ידי חברת ייצור הזכוכית הידועה "קורנינג" (מפתחת המותג פיירקס); עם זאת, החברה לא השתמשה במוזיאון כחלון ראווה למוצריה, אלא יסדה אותו כדי לאפשר למידה ושימור של אמנות, היסטוריה וטכנולוגיה של זכוכית.
ב-1951 נפתח לציבור מבנה המוזיאון, בניין נמוך קומה בעל קירות זכוכית, שכלל תחילה אלפיים מוצגי זכוכית וכן ספרים ומסמכים העוסקים בנושא בספריית המוזיאון.
לאורך השנים רכשה הספרייה ספרים רבים בנושא, חלקם נדירים.
ב-1972 נפגע המוזיאון, התלכלכו מוצגיו וכ-500 מוצגים (מתוך 13 אלף) נהרסו כליל בהצפות הקשות שפקדו את האזור במהלך ההוריקן "אגנס"; עובדי המוזיאון עסקו במשך יותר מחודש בשחזור מוצגי הזכוכית וייבוש דף אחר דף בספרי הספרייה.
מוזיאון הבנייה הלאומי הוא מוזיאון בוושינגטון הבירה, ארצות הברית המוקדש לאדריכלות, אדריכלות נוף, עיצוב עירוני, הנדסה אזרחית, הנדסת מבנים, בנייה, ותכנון עירוני.
המוזיאון נוסד על ידי הקונגרס האמריקאי בשנת 1980, בבניין עתיק בסגנון אר דקו בסמוך אל אנדרטת השוטרים הלאומית.
המוזיאון מארח תערוכות מתחלפות בגלריית האולם המרכזי של הבניין.
מבקרים מכל רחבי העולם מגיעים לתערוכות, תוכניות ציבוריות, פסטיבלים, וסיורים משפחתיים המתקיימים במוזיאון.
בנוסף ישנן במוזיאון גם סדנאות שונות הכוללות גם פעילויות לילדים.
מוזיאון החאן הוא מוזיאון לתולדות העיר חדרה השוכן במבנה החאן ההיסטורי של העיר.
בניגוד לרוב מבני החאן בארץ, החאן בחדרה לא החל את דרכו כאכסניית דרכים, אלא כבית חווה חקלאית שהוקם בשליש האחרון של המאה ה-19. אורכו עמד על 61.5 מטרים, רוחבו הגיע לכ-40 מטרים, והוא עוצב בצורת חצר פנימית שסביבה היו ערוכים 26 חדרים.
המבנה נבנה מאבני כורכר שנלקחו מעתיקות קיסריה.
במרכזו של כל חדר הוקמה קשת אשר תמכה בגג, וזה נבנה בתורו מקורות עץ ארז שנשאו כיסוי צמחי וחיפוי.
בין 1925–1948 שכנה במבנה תחנה של משטרת המנדט.
לאחר מאבק של תושבים אשר קראו לשמר את הבניין ההיסטורי, פסקו עבודות ההרס, ובניין בית הכנסת שולב בחצר לצד עשרה מחדרי החאן אשר נותרו על תילם, והמשיכו לשמש את המושבה, בין היתר, כבית מדרש וכדירות מגורים לאברכים.
בתחרות שפורסמה לקראת הקמת בית הכנסת, זכתה הצעתה של האדריכלית יהודית סגל שטולצר, ולשם מימון הבנייה נאספו תרומות והוטל מס מיוחד על תושבי היישוב.
בית הכנסת נבנה בין השנים 1936–1940, והוא נחנך בשנת 1941, שנת היובל לייסוד חדרה.
בשנת תשי"ג תכנן אדריכל מאיר בן אורי את קיר המזרח, ארון הקדש והבמה, תוך שילוב מוטיבים חדשניים ועיצובים ייחודיים מבחינת האותיות והטקסטים, וכתב דברי הסבר מפורטים ליצירתו.
בשנת 1979 נוסדה אגודה שתפקידה היה להקים את המוזיאון לתולדות חדרה, והיא קבלה לרשותה את שרידי המבנה.
שלושת חדרי האגף המערבי שופצו ותצוגה קטנה נחנכה בהם בשנת 1982. במשך השנים הבאות עד שנת 2000, שופצו שבעת חדרי האגף הצפון-מזרחי וביניהם הותקנו מעברים המאפשרים סיור רציף.
בעת החלפת חלק מהגג נחשף קטע מתקרת החאן המקורית, אבני הכורכר שוקמו, והוסרו תוספות שלא השתייכו למבנה המקורי.
ראשיתו של אוסף המוזיאון בתושבי חדרה שאספו בשנות ה-60 של המאה ה-20 כלים חקלאיים גדולי ממדים מראשית המאה ה-20, והעבירו אותם למתחם החאן ולחצרות פרטיות.
בהדרגה התמקד האיסוף גם באובייקטים קטנים ונעשה רב-תחומי באופיו.
כיום כולל האוסף יותר מ-10,000 פריטים, והוא מייצג את התמורות הכלכליות, התעסוקתיות והדמוגרפיות שהתחוללו בחדרה מאז ייסודה.
תצוגת הקבע במוזיאון שוכנת בשישה מחדרי האגף הצפון-מזרחי של מבנה החאן, והיא מציגה את הקמת המושבה ואת שנותיה הראשונות, בין היתר בעזרת דגם של המבנה בעת שראשוני המתיישבים התגוררו בו, ואת שנות התפתחותה של חדרה עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בפינה הדרום-מערבית של המתחם שוכנת מצבה לשלושה מראשוני המתיישבים אשר חלו בקדחת ומתו.
הם נקברו ביפו, ועם גירוש תושבי תל אביב ב-1917 הובאו עצמותיהם ונקברו באתר.
עוד שוכנים במוזיאון אולם הרצאות וחדר סדנאות, ספרייה המתמקדת בנושאי ארץ ישראל, הציונות ובתולדות היישוב, וארכיון שבו יותר מ-260,000 מסמכים, כ-25,000 תמונות וכן שקופיות וקלטות שמע ווידאו.
מוזיאון החאן אחראי גם על שימור הפן ההיסטורי בבית פיינברג.
מוזיאון ההיסטוריה של שיקגו הוא מוזיאון להיסטוריה של שיקגו ולחייה העכשוויים.
המוזיאון נוסד בשנת 1856, במטרה לשפר את למידת ההיסטוריה של העיר.
המוזיאון מצוי בשכונת "משולש העיר הישנה", בחלקו הדרומי של פארק לינקולן, מצפון ללופ – המרכז העירוני הראשי של שיקגו.
מיצגים בולטים במוזיאון עוסקים בגשרים שמעל נהר שיקגו, באדריכלות הייחודית של העיר, בשרפה הגדולה של שיקגו, ב, ברכבות ובסוחרים הראשונים שהגיעו לאזור העיר ובמאכלים הנמכרים ברחובות העיר.
מוזיאון הווטרנים על שם יורי שטרן, הוא מוזיאון בעיר נשר המנציח את מורשת הלוחמים היהודים בצבא האדום במלחמת העולם השנייה.
המוזיאון שכן מאז הקמתו בשכונת בן דור ועבר באוגוסט 2022, לשכונת נשר הוותיקה ברחוב המגינים 26, במבנה לשימור ששוכן בו גם המוזיאון ההיסטורי של העיר נשר.
בשנת 1993 הוקמה בעיר נשר "עמותת הווטרנים נשר", הפועלת במסגרת "העמותה למען הקשיש".
עמותת הווטרנים הוקמה כדי לאגד את הלוחמים היהודים במלחמת העולם השנייה אשר עלו לארץ ישראל ונקלטו בעיר.
בינואר 2000, החליט מנהל העמותה הראשון, גרגורי דונאייבסקי, להקים את מוזיאון הווטרנים.
דונאייבסקי היה פוליטרוק לשעבר בצבא האדום, אשר הגיע לברלין במלחמת העולם השנייה, עלה לישראל והתיישב בעיר נשר.
ההנחה הייתה שלווטרנים רבים הגרים בנשר מזכרות רבות והם יהיו מוכנים לתרום אותן למוזיאון.
דונאייבסקי פנה למנהל המוזיאון הנוכחי יוסף סיטניקוב בהצעה להקים ביחד את המוזיאון.
סיטניקוב הוא צייר ופסל והקים מוזיאונים כאלה בברית המועצות (בערים רוסטוב על הדון ואזוב) וגם הביא איתו בעת עלייתו לישראל חלק מהמוצגים של המוזיאונים אותם הקים בברית המועצות.
עיריית נשר העמידה לרשות העמותה מספר חדרים צמודים במתנ"ס המקומי וכן מימון להקמת התצוגות.
מימון נוסף התקבל מהמשרד לקליטת העלייה.
"מוזיאון הווטרנים - נשר" נחנך ב-10 במאי 2000. מטרת המוזיאון הייתה שימור מורשת הווטרנים - לוחמים יהודים שלחמו לצד בעלות הברית במלחמת העולם השנייה כנגד הנאצים.
הפריטים המוצגים במוזיאון נתרמו בעיקר על ידי וטרנים תושבי נשר, והם כוללים תמונות שצולמו על ידי הלוחמים תוך כדי לחימה, מדים של הלוחמים, עיטורי גיבור ברית המועצות ואותות הצטיינות שונים שקיבלו הווטרנים.
אחד הפריטים החשובים במוזיאון הוא מכשיר טלפון מהבונקר של היטלר שנלקח משם על ידי דונאייבסקי.
במוזיאון מוקדשת פינה ל-156 לוחמים יהודים אשר קיבלו את עיטור "גיבור ברית המועצות", שהוא האות הגבוה ביותר שניתן בזמנו.
מאז פתיחתו ועד חודש פברואר 2010, גדל מספר המוצגים במוזיאון פי ארבעה, סיירו במוזיאון כ-22,000 איש בקבוצות של תלמידים, סטודנטים, חיילים, תיירים מרוסיה ואוקראינה וכן חברי כנסת וקונסולים של רוסיה.
בטקס הפתיחה הביא הקונסול הרוסי סאשה מוסיינקו כשי בקבוק וודקה אשר עוצב כפגז.
לאחר מותו של חבר הכנסת לשעבר יורי שטרן הוסב שם המוזיאון ל"מוזיאון הווטרנים על שם חבר הכנסת יורי שטרן".
במרץ 2010, חלק מהמוצגים של המוזיאון נמצאו באחסון בגלל צפיפות בשטח המוזיאון והעדר שטח תצוגה מתאים.
הפעילות במוזיאון כוללת גם מתן הרצאות לתלמידי בתי ספר יסודיים, חטיבות ביניים ותיכוניים על מורשת הווטרנים.
בשנת 2008 זכתה עמותת הווטרנים המפעילה את המוזיאון בפרסים ואותות הצטיינות מטעם המשרד לקליטת עלייה והכנסת על תרומתה לקהילה.
בשנת 2022 החליטה עיריית נשר להעביר את המוזיאון לרחוב המגינים 26 בנשר, בתוך מבנה שנמצא ברשימת השימור ומשמש גם את הארכיון ההיסטורי של העיר נשר.
המטרה היא לפנות את החדר בו המוזיאון יושב לטובת כיתת לימוד של בית הספר הממלכתי דתי "כנפי נשרים" היושב באותו מבנה.
העברה בוצעה ב-16 באוגוסט 2022. ב-5 בפברואר 2023 בסיוע של עיריית נשר, הסתיים ארגון המוזיאון וכל המוצגים נתלו על הקירות.
מוזיאון הבאוהאוס הוא מוזיאון פרטי השוכן בקומת הקרקע של מבנה שנבנה בסגנון הבינלאומי ב-1934, הממוקם ברחוב ביאליק 21 בתל אביב.
המוזיאון נפתח בסוף שנת 2007, לאחר שהמבנה שבו הוא שוכן נרכש ושופץ בידי רון לאודר.
שטחה של התצוגה הוא 120 מ"ר ומוצגים בה פריטי ריהוט וחפצי באוהאוס משנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, וכן תערוכות אודות הסגנון הבינלאומי.
המוזיאון להיסטוריה הצבאית והמלכותית של שוודיה (בשוודית: Livrustkammaren) הוא מוזיאון השוכן בארמון המלכותי ארמון סטוקהולם בסטוקהולם, שוודיה.
המוזיאון כולל ממצאים רבים מההיסטוריה הצבאית של שוודיה וההיסטוריה של המונרכיה השוודית.
מוזיאון זה הוא המוזיאון העתיק ביותר בשוודיה.
הוא נוסד ב-1628 על ידי המלך גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה שרצה לשמר את בגדיו ממסע המלחמה שלו לפולין לדורות הבאים.
אוסף המוזיאון כולל קרן שתייה העשויה מקרן אחת של שור הבר החי האחרון שתועד.
הקרן נלקחה כשלל מלחמה מהכפר Jaktorów בפולין על ידי הצבא השוודי במהלך הפלישה השוודית לפולין (1655–1660).
מוזיאון הווטרנים באריאל, הוא מוזיאון "הגבורה היהודית במלחמת העולם השנייה".
המוזיאון מוקדש לשימור מורשת הווטרנים, לוחמים יהודים, וותיקי המלחמה אשר לחמו בנאצים בחזיתות שונות, ובעיקר בצבא האדום של ברית המועצות לשעבר, שורדי המצור על לנינגרד (סנקט פטרבורג) והוותיקים שעבדו בעורף.
המוזיאון נפתח ב־23 במרץ 1998, ביוזמת מויסיי מונוסוב, יו"ר ארגון הווטרנים באריאל.
המוזיאון נתמך על ידי המשרד לקליטת העלייה ועיריית אריאל.
כל חברי הארגון פועלים על בסיס התנדבותי.
ואליהם מצטרפים להנצחה בהתנדבות גם תלמידי קריית החינוך אורט יובלי אריאל.
להוכיח באמצעות מסמכים ועדויות שונות את ההשמדה האכזרית שבוצעה כלפי היהודים
להראות את היקף שואת היהודים
להנציח את השתתפות היהודים במאבק נגד הנאציזם בעת המלחמה
הנצחת זיכרון לוחמים יהודים, קורבנות השואה ווטרנים תושבי אריאל
חינוך לפטריוטיות, אהבת העם והארץ באמצעות שיחות, הרצאות ופגישות של הווטרנים עם תושבי העיר.
במוזיאון נאסף חומר רב על היהודים שהשתתפו במלחמה ושזכו באותות ועיטורים על גבורתם, חומר נוסף על וותיקי המלחמה תושבי אריאל.
המוצגים במוזיאון מסודרים ב-15 דוכנים על פי התכנים השונים.
השפות העיקריות הן עברית ורוסית.
הפריטים נתרמו בעיקר על ידי ווטרנים תושבי אריאל, והם כוללים: מדים של הלוחמים, תמונות של הווטרנים תושבי אריאל, מכתבים וכתבות עליהם, תמונותיהם, תעודות אותות הצטיינות, עיטורים ודרגות, וכן תמונות של הווטרנים המשתתפים במגוון פעילויות של תלמידי העיר או תושביה.
המוזיאון זכה במקום הראשון בתחרות של המוזיאונים לזכר מלחמת העולם השנייה.
במסגרת קידום מעורבות חברתית של תלמידיה, מנציחה קריית החינוך אורט יובלי אריאל, את פועלם של הווטרנים בעיר אריאל ואימוץ בית הווטרנים בתחזוקה וכו', באמצעות פרויקט המנוהל על ידי רכזת "מחוברים" בבית הספר, אלנה פרומישליאנסקי, אשר קבלה בשנת 2019, מדליית אות כבוד בשם נשיא רוסיה.
המדליה מוענקת באופן אישי על ידי שגרירות רוסיה בישראל, לכבוד יום הניצחון על גרמניה הנאצית, ומוענקת לאלה שהשתתפו במלחמה עצמה ועדיין בחיים, ולאלה שתורמים תרומה מיוחדת לווטרנים עצמם ולהנצחת האירועים.
מוזיאון הוליווד הוא מוזיאון בהוליווד, שבמדינת קליפורניה, ארצות הברית.
המוזיאון מציג מוצגים הקשורים להיסטוריה של הקולנוע והטלוויזיה האמריקאית.
המוזיאון ממוקם בבניין מקס פקטור ההיסטורי, בשדרת היילנד שבלוס אנג'לס.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל האמריקאי סיימון צ'ארלס לי, בסגנון אר דקו.
אוסף המוזיאון כולל מעל 11,000 פריטים, ובהם תחפושות, תפאורות, דמויות מסרטי הנפשה, תצלומים, תסריטים, וחפצים אחרים.
מוצגי המוזיאון כוללים תחפושות ובהן שימלתה של מרילין מונרו, חלוק הרחצה של אלביס פרסלי, תחפושותיהם של סופרמן, דמויות סטארטרק, מייקל ג'קסון, כפפות האיגרוף של רוקי, דמויות הסופרנוס, וכן תפאורת חדר כלאו של חניבעל לקטר מהסרט שתיקת הכבשים.
בין המוצגים ארבעה חדרי איפור מקוריים שהיו בשימוש מקס פקטור - מחלוצי האיפור של הוליווד, שנחשב לחלוץ האיפור המודרני (חדר לכל צבע שער של שחקניות: ג'ינג'יות, בלונדיניות, שחורות שיער וברונטיות).
מוזיאון ההתנגדות הלאומי של לוקסמבורג ממוקם במרכז בדרום-מזרח המדינה.
הבניין שתוכנן במיוחד (1956), מתחקה אחר ההיסטוריה של לוקסמבורג בין השנים 1940 ל-1945. במוזיאון מוצגת תערוכת קבע אודות מחנות ריכוז והשמדה של גרמניה הנאצית וגירושם של יהודי לוקסמבורג במהלך השואה שעברו.
במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה והחל מסוף שנות ה-40 החלו המעורבים בהתנגדות ובמגורשים הפוליטיים לתכנן מוזיאון התנגדות לאומי, כדי לשמר את זכרם של קורבנות לוקסמבורג מהכיבוש הנאצי.
ועדה, שהורכבה מאנשי העיר אש-סור-אלצהט, איגודים ונציגי תנועות התנגדות בראשות אד ברבל, גייסה כספים שהובילו לפתיחתו של מוזיאון ההתנגדות ב-22 ביולי 1956. הבניין תוכנן על ידי האדריכלים ניקולה שמיט-נוזן ולורן שמיט.
בשנת 1984, חידש שר התרבות, רוברט קריפס, את אוסף המוזיאון והמבנה שופץ.
המוזיאון נפתח מחדש בשנת 1987, ובהחלטת הממשלה כונה מוזיאון "לאומי".
מאז 2008 פרנק שרדר, לשעבר מורה לאמנות, מנהל את המוזיאון.
התערוכה בקומת הקרקע מתארת את גורלם של תושבי לוקסמבורג מאז פלישת גרמניה הנאצית ב-10 במאי 1940, ראשיתו של השלטון הנאצי, ועד לשחרור בספטמבר 1944 עם הגעת הצבא האמריקני או בינואר 1945 לאחר קרב בליטה.
הקומה הראשונה מוקדשת לחפצי אמנות ממחנות הריכוז לשואת יהודי לוקסמבורג.
יצירות אמנות כוללות את התבליטים של אמיל הולטן ושל קלאוס סיטו מחוץ למוזיאון לפסלים של לוסיין ורקולייר, שנכלא במחנה הינצרט ורנה וויילנד בפנים.
ואת הפרסקו הגדול של פוני טיסן ואת בד הציור שלו במחנה הריכוז הינצרט, כמו גם את רישומי הפוליטיקאית איבון אוסלדינגר שנכלאה במחנה רוונסבריק.
מאז ספטמבר 2009 הוצגו תערוכות זמניות במוזיאון.
בערך אחת לחצי שנה מוצגת תערוכה חדשה.
בין התערוכות המוצגות היו "בין צל לחושך" אודות שואת יהודי לוקסמבורג.
המוזיאון לדואר ולבולאות (בשמו המלא: מוזיאון אלכסנדר לתולדות הדואר והבולאות) הוא מוזיאון המוקדש לתולדות הדואר בארץ-ישראל המהווה חלק ממוזיאון ארץ ישראל.
בתחילת 1959 הוחלט על הקמת מוזיאון לבולאות לצד מלון הולילנד בירושלים והמוזיאון נפתח ב-20 באוקטובר 1959. ביוני 1960 התקיים במוזיאון תערוכה של בולי גאנה.
המוזיאון המשיך לפעול עד שנת 1963. חברי אגודת הבולאות פנו בשנת 1968 למשרד הדואר בדרישה להקים מוזיאון חלופי לבולאות והמשיכו לגלגל את הרעיון במהלך השנים הבאות.
כבר בראשית שנות ה-60 קיבל מוזיאון הארץ תרומה של אוסף בולים מעזבונו של מר ספילמן.
הבולים יועדו להצגה בביתן המדע והטכנולוגיה.
ביולי 1983 נחתם הסכם בין משרד התקשורת ועירית תל אביב להקמת מוזיאון לתולדות הדואר במוזיאון, שיקרא על שם אשתו של יעקב אגם.
בספטמבר 1983 הונחה אבן פינה למוזיאון.
מימון בניית המוזיאון נתקל בקשיים, ובספטמבר 1989 התקיים טקס לחתימה על הסכם למימון הבניין.
גם צעד זה לא הספיק, ובשנת 1991 הנפיק השירות הבולאי גיליונית מזכרת מיוחד שכל ההכנסות ממכירתו נועדו להשלמת בניין המוזיאון.
המוזיאון לדואר ולבולאות הוקם בקרית המוזיאונים של מוזיאון ארץ ישראל, בשיתוף פעולה של רשות הדואר וקרן תל אביב לפיתוח.
המוזיאון נחנך ב-19 במאי 1998, כ"ג באייר תשנ"ח, במסגרת אירועי חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל.
המוזיאון עוסק בתולדות הדואר בארץ-ישראל, על רקע התמורות ההיסטוריות, החברתיות והמדיניות שידע האזור.
התצוגה משלבת מרכיבים המתייחסים לנושא הדואר בכלל ולדואר בארץ-ישראל בפרט, בעזרת אמצעי המחשה אינטראקטיביים.
המוזיאון מציג תערוכות קבועות ומתחלפות, ומפעיל ספריה, אגף לתצוגת בולים, חדר הרצאות וחדר לפעילות יצירתית של תלמידים.
תולדות הדואר בארצנו - תולדות הדואר בישראל מאמצע המאה ה-19 ועד להקמת מדינת ישראל.
רקע היסטורי - הרקע ההיסטורי של העברת מסרים בארץ-ישראל במשך אלפי שנים.
הדואר היום - פעילות רשות הדואר ואמצעי הדואר העכשוויים.
הבולאות - בחירת הנושא, העיצוב, הייצור והאיסוף של בולים.
אוסף אלפרד גולדשמידט - אוסף הכולל אלפי מעטפות, המתעד את העברת דואר האוויר מארץ-ישראל ואליה והוא הגדול ביותר מסוגו.
האוסף נפתח במעטפה משנת 1919, שהגיעה בטיסה של חיל האוויר המלכותי הבריטי ומהווה את העדות הראשונה לדואר אוויר בארץ- ישראל, ונחתם בשנות ה-70 של המאה העשרים.
תערוכות המוצגות בקומה התחתונה של המוזיאון, מעת לעת.
מוזיאון הגראן פאלה דה שאנז אליזה , המוכר בקיצור: הגראן פאלה, הוא , אולם תצוגה ומתחם מוזיאונים הממוקם בשאנז אליזה ברובע ה-8 של פריז, צרפת.
בנייתו של הגראן פאלה החלה בשנת 1897 לאחר הריסת ארמון התעשייה וכחלק מההכנות לתערוכה העולמית של 1900. במסגרת ההכנות לתערוכה זו נבנו גם מוזיאון הפטי פאלה וגשר אלכסנדר השלישי הסמוכים.
המבנה תוכנן להיות מקום רחב היקף לאירועים אמנותיים רשמיים.
על גמלון הבניין חקוקות המלים הבאות: "אנדרטה שהוקדשה על ידי הרפובליקה לתפארת האמנות הצרפתית".
הבניין עוצב לפי סגנון אדריכלות האמנויות היפות, וכולל חזיתות אבן מעוטרות, קמרונות זכוכית וחידושים תקופתיים שכללו ברזל, שלד פלדה ובטון מזוין.
המבנה רשום כ על ידי משרד התרבות הצרפתי.
באולימפיאדת פריז (2024) אירח הגראד פאלה את תחרויות הסיף והטאקוונדו.
מוזיאון האשליות בתל אביב הוא מוזיאון פרטי בנמל תל אביב המציג מגוון רחב של אשליות אופטיות.
המוזיאון הוקם בשנת 2021. במוזיאון קליידוסקופ ענק, חדר אינסוף, "חדר הפוך" חדר איימס, ועוד מוצגים היוצרים אשליות גובה, אשליות היפוך ואשליות עיוות, אשליית אינסוף, אשליה פרדוקסלית, אשליית מרחב ואשליית צבע, הולוגרמות, אשליית ריחוף ועוד.
המוזיאון שוכן בהאנגר 26 בצפון מתחם נמל תל אביב ובסמוך לגשר ווקופ על שפך הירקון.
במוזיאון חנות המוכרת משחקי דילמה, פאזלים מעץ, לבני בנייה, משחקים לגירוי המוח, צעצועים חינוכיים ומזכרות.
המוזיאון הוקם על ידי שני יזמים קרואטים כחלק מרשת עולמית של מוזיאונים פרטיים דומים.
המוזיאון הראשון של הרשת הוקם בשנת 2015 בזאגרב קרואטיה.
הרשת התרחבה במהירות וכיום היא מחזיקה 40 מוזיאונים דומים בערים רבות בעולם, ומהווה הרשת הגדולה בעולם של מוזיאונים פרטיים.
מוזיאון הזכוכית בפראונאו , הוא מוזיאון ציבורי בבעלות מדינת בוואריה, גרמניה, לתיעוד התרבות וההיסטוריה של ייצור זכוכית באזור בוואריה תחתית.
המוזיאון הוקם על רקע מסורת יצור הזכוכית בת 500 שנים בעיירה ובסביבתה.
המוזיאון הוקם בשנת 1975 על ידי ראש העיר פראונאו ואמן זכוכית מקומי לתיעוד מסורת יצור הזכוכית ואמנות הזכוכית המקומית.
במשך הזמן התפתח המוזיאון והפך למוקד בינלאומי של מפגשים מקצועיים ותצוגות עבור אמני זכוכית מכל רחבי העולם.
עם פתיחתו זכה המוזיאון להכרה ושיתוף פעולה של היסטוריונים ואמני זכוכית ידועים אשר אף העבירו אליו לתצוגה חלק מן האוספים הפרטיים שלהם.
מתחילת דרכו שילב המוזיאון תצוגות של אמנות הזכוכית ביחד עם טכנולוגיה תרבות ומסורת של תעשיית הזכוכית, והציג את הקשר שבין הפעילות המקומית האופיינית, לזו הבינלאומית בכל הרבדים הללו.
אוצרי המוזיאון שקדו על פיתוח האוסף והתצוגה באמצעות רכישות, תרומות והשאלות ממקורות שונים.
התרומה החשובה ביותר לאוסף התקבלה מאוספיו של היסטוריון האומנות וולפגנג קרמר (Wolfgang Kermer) שהיה דיקן האקדמיה לאומנות באוניברסיטת שטוטגרט.
בתחילת שנות האלפיים ובמסגרת פעילויות לפיתוח כלכלי ותיירותי של אזור היער הבווארי, זכה המוזיאון למענקי פיתוח משמעותיים והחל גם בשיתוף פעולה עם מוזיאונים ויצרני זכוכית בצ'כיה הסמוכה.
מענקי פיתוח נוספים מן האיחוד האירופי הכפילו את שטחי התצוגה של המוזיאון במבנה חדש ויחודי שהוקם עבורו, ובו נוספו ספריה מקצועית וחדרי ועידות שאפשרו הרחבה ותיעוד של המחקר המקצועי והאומנותי בנושאי הזכוכית.
בשנת 2014 לאחר שהתברר כי הוצאות האחזקה והפיתוח של המוזיאון מכבידים על תקציבה של העיירה הקטנה בה הוא שוכן וכי התרומות והתמיכות המתקבלות אינן מספיקות להמשך הפעלתו באופן איכותי, הועבר המוזיאון לאחריות מדינת בוואריה שתממן אותו מתקציבה ותאפשר את המשך החופש האומנותי ופעילותו של המוזיאון.
תצוגת הקבע במוזיאון משתרעת בשטח של 1300 מ"ר בתוך מבנה עגול ומואר בעל חלונות ענק המשקיפים על גינת המוזיאון בה מפוזרות עבודות אמנות זכוכית בגדלים מרשימים.
במרכז המבנה ובחלקו הנמוך מוצגים תנורי היצור וסדנאות העבודה של האמנים עם כלי העבודה הייחודיים.
מסלול הסיור סובב את המרכז ומציג את התפתחות ההיסטורית של תעשיית יצור הזכוכית מתחילתה במסופוטמיה ודרך תצוגה של כל הסגנונות האומנותיים עד לימינו.
מוזיאון החלל האמריקאי הוא מוזיאון בטייטוסוויל שבפלורידה.
חלקו הבולט ביותר הוא "שדרת החלל האמריקאית", רחבה חיצונית על נהר האינדיאן המנציחה את האסטרונאוטים, נאס"א ואנשי תעשייה אווירית.
האנדרטאות מוקדשות לתוכניות מרקורי, ג'מיני, אפולו ומעבורת החלל.
המוזיאון המקורה מכיל תערוכות ומוצגי חלל והוא ממוקם ברחוב פיין 308.
עמותת USSWOFF, שותפות בין קרן החלל לעיר טייטוסוויל, יצרה את שדרת החלל האמריקאית בתוך תוכנית אב לשיפוץ מחדש של קו המים במרכז העיר טייטוסוויל.
אנדרטת מעבורת החלל נחנכה ב-2014.
מוזיאון החלל האמריקאי, הממוקם ברחוב פיין 308, ממחיש את ההיסטוריה של אמריקה בחקר החלל על ידי הצגת מאות חפצים, כולל תמונות, חומרה, חליפות טיסה, מערכת הגנת החום של מעבורת החלל, תיקוני חלל וסיכות, ומזכרות אחרות מאוספים אישיים של אסטרונאוטים.
המוזיאון נקרא "מוזיאון שדרת החלל האמריקאית" עד שהשם שונה ב-2016 ל"מוזיאון החלל האמריקאי".
בשנת 2016 עדכן המוזיאון תערוכות, תוך התמקדות בשילוט חדש, חפצים חדשים ותצוגות אינטראקטיביות.
המוזיאון הוסיף מדפסות תלת מימד, מחשבים ותערוכות ממוקדות טכנולוגיה אחרות המיועדות לילדים.
כמו כן, נמצאת בחסות המוזיאון תוכנית החלל STEAM , המתמקדת במדע וטכנולוגיה.
מוזיאון הזיכרון לשואה של סן אנטוניו, נפתח בחודש מאי 2000, לציבור הרחב, ב־Barshop Jewish Community Center, סן אנטוניו, טקסס, ארצות הברית.
בשנת 1975 הפדרציה היהודית של סן אנטוניו הקימה תוכנית לימודים מיוחדת להשלמת לימודי מלחמת העולם השנייה והוראת השואה בבתי ספר תיכוניים על פי בקשה של בית ספר מחוזי בעיר.
התוכנית שפותחה נקראה "פרויקט תולדות השואה".
התוכנית כללה סרט תיעודי שנוצר במיוחד לפרויקט, דיון עם מנחה שהוסמך לנושא השואה, ביקור של ניצול שואה בכיתה והדרכה למורים.
התוכנית הוצעה לכל לבתי הספר בעיר ללא תשלום.
תגובת בתי הספר הייתה סוחפת.
לאור הצלחת הפרויקט יזמה הפדרציה היהודית בעיר את הקמת מוזיאון השואה.
המוזיאון הוקם ב־Barshop Jewish Community Center, סן אנטוניו, טקסס, וסיפק שירותים חינוכיים בנושא השואה בעיקר לבתי הספר.
בחודש מאי 2000 נפתח המוזיאון לקהל הרחב.
כ-10,000 מבקרים פוקדים את המוזיאון מדי שנה בעיקר תלמידים וסטודנטים.
משימה המוזיאון לעורר מודעות לסכנות שהיו גלומות, בדעות קדומות, שנאה ואלימות במהלך השואה.
המוזיאון מזכיר לאורחיו שהסכנות האלה עדיין רלוונטיות בכל יום.
המוזיאון מקדם הבנה, זיכרון וחינוך מתוך מטרה שהתלמידים והן האוכלוסייה הכללית יהיו מודעים לאירועים הטרגיים שהיו בשואה.
הלקח שיש ללמוד מהאירועים האלה הוא, שהמין האנושי חייב לשאוף לחיות ביחד בשלום ובהרמוניה.
המחויבות המרכזית של מוזיאון השואה בסן אנטוניו היא, התכנית החינוכית.
התכנית כוללת מספר תוכניות, תוכנית למורים, תוכנית לסטודנטים ותוכנית אקדמאית.
התכנית למורים מעודדת ומסייעת למורים לשלב את נושא "שואה" בכיתותיהם.
תוכנית הלימודים הבסיסית של המוזיאון, זמינה למורים ברחבי העיר, היא מעניקה למורים מכל הכיתות, כלי מולטימדיה כגון סרטונים, פוסטרים, תקליטורים, מפות, ערכות ספרים לכיתה, מערכי שיעור ותוכניות למודים, כדי שהשיעורים יהיו אינפורמטיביים ככל האפשר.
מורים יכולים לקבל גם הכשרה ממוקדת בנושא השואה.
מוזיאון הזיכרון לשואה של סן אנטוניו מאפשר למתנדבים לעבוד בו.
המתנדבים יכולים לעבוד כמרצים במוזיאון או לסייע בספרייה ובמשרדי המנהלה.
מוזיאון ההיסטוריה סאמצחה-ג'אוואחתי על שם איוואן גַ'ווָחִישׁווִילִי (בגאורגית: ივანე ჯავახიშვილის სახელობის სამცხე-ჯავახეთის ისტორიული მუზეუმი) הוא מוזיאון בעיר אחלציחה, גאורגיה.
המוזיאון המחוזי באחלציחה נוסד בשנת 1923, על בסיסו נפתח המוזיאון להיסטוריה מקומית בשנת 1937. בשנת 1972, המוזיאון נקרא על שמו של איוואן גַ'ווָחִישׁווִילִי .
חלק חשוב מהמורשת התרבותית של האזור נאסף במוזיאון: כתבי יד עתיקים, חומר אפיגרפי, ארכאולוגי, נומיסמטי, אתנוגרפי וצילומים היסטוריים.
כיום נשמרים בקופות המוזיאון למעלה מ-25,000 מוצגים.
מקום מיוחד תופסים דגימות של כתובות גאורגיות ותערוכות שטיחים.
פיקוח של המדינה מתבצעת על ידי משרד התרבות הגאורגי.
החוקר והאתנוגרף איוואן גְּווָרַדְזֶה או בכינויו 'מישהו ממסחי'.
גילה עניין במורשת התרבותית של סאמצחה-ג'אוואחתי כבר בשנות ה-80 של המאה ה-19. גווארדזה הקים מוזיאון משפחתי עם תערוכות שאסף וסיפק חומרים למדענים וחוקרים גאורגים מתוך החומרים שאסף.
החומרים שנאספו במוזיאון המשפחתי של גווארדזה, בכנסיות ובמנזרים שנחרבו היו הבסיס להקמת המוזיאון המחוזי באחלציחה בשנת 1921. כיוון שלא נמצא מבנה מתאים, נסגר המוזיאון בשנת 1924, והתערוכות של נמסרו למוזיאון הממלכתי של גאורגיה ע"ש סימון ג'נשיה.
בשנת 1937, לאחר ניסיונות רבים של בנו של גוורדזה, קונסטנטין לפתוח את המוזיאון, נפתח שוב נפתח המוזיאון במבנה הקודם של המוזיאון המחוזי באחלציחה.
מאז 1972, המוזיאון שָׁנָה הוא היה ממוקם בשני מבנים במצודת רבאתי , בחלק העליון של המצודה.
מעמדו של המוזיאון השתנה לעיתים קרובות.
עד 2005, זה היה חלק ממוזיאון הממלכתי של גאורגיה על שם סיימון ג'נשיה.
בשנת 2005, מוזיאונים אורגנו מחדש בגאורגיה, ושמו שונה ממוזיאון הממלכתי של גאורגיה למוזיאון הלאומי של גאורגיה, ומוזיאון אחלציחה נקרה בשמו המלא מוזיאון אחלציחה - המוזיאון ההיסטורי של סאמצחה-ג'וואחאתי על שם איוואן ג'ווחישווילי.
מיקומו של המוזיאון באנדרטה ההיסטורית קבע את הפוטנציאל המוזיאוני הגדול ביותר שלו.
מוצגים יוצאי דופן השמורים במוזיאון מוצגים באחד עשר אולמות תצוגה.
כתבי יד ייחודיים וספרים מודפסים ישנים נשמרים במוזיאון אחלציחה.
אטרות מהמאה ה-11-13-15, קטעי כתבי יד מהמאה ה-16 מתוך עוטה עור הנמר, "דוקטרינה נוצרית" שנדפסה באיטליה בשנת 1477, מילון גאורגי-איטלקי שפורסם בשנת 1626, תהילים שנדפסו בבית הדפוס של וחטנג השישי בשנת 1709 וכו'.
אוסף המוזיאון כולל גם ארכיבים אישיים של אישי ציבור גאורגים (זֶכַּרְיָה צִ'יצִ'ינַדְזֶה , פטר חָרִיסְצָארַשְׁווִילִי , איוואן גווַארַמַּדְזֶה , מיכאיל תָּמַרַשְׁווִילִי , ניקולוז אסאתיאני, זֶכַּרְיָה דִּידִימָאמִישְׁווִילִי, דימיטרי אנטונוב, גיאורגי גָּמֶרֶקֶלִי, איליה מָאִסּוּרָדְזֶה , בסריון טאבידזה, גיורגי גּוֹגוֹלַדְזֶה, קונסטנטין גְּווַארַמַדְזֶה ואחרים).
המוזיאון ההיסטורי כולל מונומנטים אפיגרפיים של אזור סאמצחה ג'אוואחתי חשובים.
מהבולטים שבהם הוא ארכיון המטבעות, הכולל מטבעות ייחודיים רבים.
האוסף הארכאולוגי של המוזיאון משמר את החומרים שנמצאו בשטחה של סאמצחה ג'אוואחתי: כלים פלאוליתיים ונאוליתיים, מונומנטים חשובים מתקופת הברונזה הקדומה, התיכונה והמאוחרת והתקופה העתיקה.
חומרים הממחישים את התפיסה והפיתוח של חקלאות, גידול בקר, והמטלורגיה.
האוסף האתנוגרפי מכיל מוצגים המשקפים את החיים המשפחתיים, הכלכליים והחברתיים של אוכלוסיית האזור: כלים חקלאיים וצבאיים, בגדים לאומיים, כלי בית, דוגמאות של גילופי עץ, כלי נחושת וכסף וכלי בית מלאכה, דגלי אַמְכָּר , שטיחים, רקמה ומלאכת יד בכלל ומוצרי מסחר.
המוזיאון כולל גם תערוכות המתארות את פעילותו המרכזים החשובים ביותר של התרבות הגאורגית בחו"ל כמו הסוואנה הגאורגית של איסטנבול.
בשנת 2009 נפתחה תערוכה חדשה במוזיאון ההיסטוריה של סאמצחה ג'אוואחתי, המבוססת על החומרים שהושגו כתוצאה מהמשלחות הארכאולוגיות שבוצעו במסגרת פרויקט באקו-טביליסי-ג'ייהאן, מוצגים שם לראשונה 800 מוצגים.
מוזיאון ומרכז התיעוד של הגירוש וההתנגדות האיטלקית (באיטלקית: Museo e Centro di Documentazione della Deportazione e Resistenza) הוא מוזיאון בפראטו שבמרכז איטליה, המוקדש להיסטוריה של עליית הפשיזם באיטליה.
התערוכות במוזיאון מתעדוץ את הרדיפה הפוליטית, הגזעית והדתית וגירוש של איטלקים ואחרים למחנות ריכוז והשמדה, לצד פעולות התנגדות במהלך מלחמת העולם השנייה.
המוסד ממוקם בפראטו, שם ב-6 בספטמבר 1944 נהרגו 29 פרטיזנים על ידי הכוחות המזוינים הגרמניים.
זה היה אחד ממאות אתרי רציחות המוניות שבוצעו על ידי חיילים גרמנים באזור טוסקנה.
עם זאת, תוכן התערוכה עומד בסימן אירוע היסטורי נוסף: במרץ 1944, בעקבות שביתה כללית בצפון ומרכז איטליה הכבושה, גורשו מאות טוסקנים למחנה הריכוז מאוטהאוזן ואז הלאה למחנה השכן, אבנזה.
מוצגים רבים, בהם חפצים של הניצולים, נאספו בשנות ה-70 על ידי ניצולי העיר יחד עם אזרחים אחרים ולבסוף נתרמו למוזיאון.
היוזמה לבנות מוזיאון לזכר אירועי אותה תקופה באה מכמה ניצולים מהעיר, ביניהם רוברטו קסטלני.
המימון ניתן על ידי עיריית פראטו והמוזיאון ומרכז התיעוד נפתחו ב-10 באפריל 2002 בטקס חגיגי בהשתתפות נשיא איטליה, קרלו אזליו צ'אמפי .
מאז 2008, המוזיאון הוא גם ממקומות ההתנדבות של שירות הזיכרון האוסטרי.
מוזיאון הגאון מווילנה להיסטוריה יהודית (בליטאית: Valstybinis Vilniaus Gaono Žydụ Muziejus; ביידיש: דער ווילנער גאון מלוכהשער יידישער מוז) הוא מוזיאון ליטאי בעיר וילנה המוקדש למורשת ההיסטורית והתרבותית של יהדות ליטא.
המבנה נמצא בידיים יהודיות שנים רבות.
הוא שימש כבית תמחוי המחלק ארוחות חינם או זולות מאד.
לאחר מלחמת העולם הראשונה שימש המבנה כמרכז תיאטרון ותרבות יהודי.
מוזיאון הגאון מווילנה הוקם בשנת 1989 על ידי משרד התרבות הליטאי כמוזיאון סמואל בק.
במהלך השנים הורחב האוסף שלו והוא כולל כיום גם חפצים ממוזיאונים אחרים בליטא.
שמו של המוזיאון שונה בשנת 1997 לציון 200 שנה למותו של הרב המפורסם המקומי הגאון מווילנה.
למוזיאון חמישה סניפים המתמקדים בהיבטים שונים של ההיסטוריה והתרבות היהודית:
האוספים של מרכז הסובלנות כוללים יצירות של אמנות קדושה, מודרנית ומסורתית יחד עם חומרים היסטוריים
הבית הירוק הוא תערוכה העוסקת בשואה
אנדרטת פונאר מוקדשת לטבח פונאר
מוזיאון הזיכרון של ז'אק ליפשיץ בדרוסקינינקאי מציג את הליטוגרפיות שלו
גימנסיה תרבות לשעבר מציגה את ההיסטוריה של יהודי ליטא בתקופה שבין המלחמות ואת שואת יהודי ליטא
המוזיאון רוכש חומרים, מוציא פרסומים, עורך מחקרים, מארגן תערוכות קבועות וזמניות ונותן חסות לפעילויות חינוכיות.
הפריטים העיקריים באוסף הם שלושה פרטי פנים אותנטיים מבית הכנסת הגדול של וילנה, שנבנה בסוף המאה ה-16, תחילת המאה ה-17: הדלתות הכפולות של ארון קודש, תבליט עם עשרת הדיברות והפמוט משולחן החזן.
כמו כן, יצירות אמנות של הציירים המפורסמים תיאו טוביאס , מאנה כץ, פנחס קרמין , מקס בנד ואחרים הם חלק מהאוסף הקבוע.
בשנת 2010, המוזיאון והשירות למען זיכרון השואה באוסטריה שיתפו פעולה על מנת להשיק את פרויקט אטלס השואה הליטאי.
תוך הרחבת מחקרים קודמים על אתרי השואה בליטא, הפרויקט יצר מאגר מידע אינטרנטי, ובשנת 2011 פרסם את "אטלס השואה הליטאי", ספר עיון בן 318 עמודים עם ציון 227 קברי אחים ועם מידע מפורט על המיקום, הקואורדינטות, המבצעים, הקורבנות ומספרם.
ד"ר ארונס בובניס שימש כהיסטוריון של הפרויקט.
מוזיאון הירשהורן הוא אחד המוזיאונים של הסמית'סוניאן.
המוזיאון נמצא במול בוושינגטון די.
המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל גורדון בנשפט, ומתמקד בעיקר באמנות מודרנית.
בגן הפסלים של המוזיאון מוצג פיסול מודרני.
המוזיאון קרוי על שמו של מייסדו ותורם האוסף: הבנקאי היהודי, יוצא בוצ'אץ' שבגליציה, יוסף הרמן הירשהורן (1899–1981).
מוזיאון הילדים היהודי הוא מוזיאון ילדים גדול בארצות הברית שהוקם בשנת תשס"ד (2004) ומופעל על ידי ארגון הילדים צבאות ה' של תנועת חב"ד.
המוזיאון ממוקם במרכז שכונת קראון הייטס שבברוקלין (בשדרת Eastern Parkway), ניו יורק, בסמוך למרכז חב"ד העולמי – 770.
המוזיאון הוקם לעילוי נשמת הבחור ארי הלברשטאם שנרצח על ידי מחבל בפיגוע הירי בגשר ברוקלין בשנת תשנ"ד.
המוזיאון, המיועד לילדים יהודים דוברי אנגלית, מבקש להעניק את חוויית היהדות בצורה מהנה ומושכת.
בנוסף המוזיאון פונה לילדים לא יהודים, על מנת לקדם סובלנות כלפי היהדות ולהילחם באנטישמיות.
את המוזיאון מנהל ירחמיאל בנימינסון, מנהל ארגון "צבאות ה'" ניו יורק, ובו ממוקמים גם משרדי הארגון.
שטח המבנה מתפרש על 6 קומות.
בהקמת המוזיאון הושקעו 40 מיליון דולר.
מדינת ניו יורק והממשלה הפדרלית של ארצות הברית, לצד קרנות ונדבנים פרטיים, השתתפו במימון המבנה.
מוזיאון הילדות V&A או מוזיאון V&A לילדות הוא מוזיאון בבת'נל גרין שבאזור האיסט אנד של לונדון.
המוזיאון הוא אגף של מוזיאון ויקטוריה ואלברט (המכונה ה-V&A) - המוזיאון הלאומי של הממלכה המאוחדת לאומנויות שימושיות.
המוזיאון נוסד בשנת 1872 בשם "מוזיאון בת'נל גרין" (Bethnal Green Museum) תוך שימוש במבנה שהועבר מאלברטפוליס.
המוזיאון הציג אוספים שונים ובהם אוסף ואלאס.
החל משנות ה-20 של המאה ה-20 החל המוזיאון להתמקד בנושאים הקשורים לילדות ולילדים.
בשנת 1974 הגדיר מנהל מוזיאון ויקטוריה ואלברט סר רוי סטרונג את המוזיאון כמוזיאון המתמחה בילדות שמטרתו "ללמוד ולחקור מוצרים שנעשו עבור ילדים ועל ידי ילדים".
למוזיאון אוסף רחב של צעצועים, בגדי ילדים ומוצרים עבור ילדים.
מוזיאון הכט הוא מוזיאון המציג ממצאים ארכאולוגיים, הנמצא בתוך אוניברסיטת חיפה.
המוזיאון נחנך בשנת 1984 ביוזמתו של ד"ר ראובן הכט, מייסד "ממגורות דגון" בחיפה וממייסדי חבר הנאמנים של האוניברסיטה.
גולת הכותרת של פעילותו למען האוניברסיטה, שבין היתר כללה הקמת קתדרה ע"ש ראובן הכט לציונות והיסטוריה והקמת מוסד הרצל לחקר הציונות ולימודה, הייתה הקמתו של המוזיאון.
מימי נעוריו גילה ד"ר הכט עניין בארכאולוגיה של ארץ ישראל ובמשך כשישים שנה שקד לאסוף פריטים ארכאולוגיים, המייצגים את התרבות החומרית של ארץ ישראל בתקופות הקדומות.
במיוחד גילה עניין בממצאים שייצגו את התקופות שהייתה להן משמעות היסטורית בתולדות עם ישראל, הווה אומר למן התקופה הכנענית ועד לשלהי התקופה הביזנטית.
ד"ר הכט שהצטיין בפעילותו הציונית, האמין שהארכאולוגיה היא אחד הביטויים החשובים של הציונות, וכי הממצאים הקדומים הם הוכחה לקשר בין העם היהודי לארץ ישראל.
ארכאולוגיה של ארץ-ישראל: התצוגה מבוססת על האוסף הפרטי של ד"ר ראובן הכט, וכוללת פריטים המייצגים את הארכאולוגיה של ארץ-ישראל מהתקופה הכלקוליתית ועד שלהי התקופה הביזנטית.
תצוגות נושאיות: מטבעות היהודים, חותמות שמיים מערביים, משקולות, תכשיטים, צעצועים, נרות שמן, ממצאים מחפירות הר הבית בירושלים, ממצאים ממצרים העתיקה וממצאים המייצגים את תרבות האטרוסקים.
אוסף מהמוזיאון כולל גם מטבעות השייכות למטמון עספיא שנמצא בשנות ה-60 של המאה ה-20.
תעשיות ומלאכות קדומות: התערוכה מתמקדת בשבע מלאכות קדומות: חרושת העץ, חרושת האבן, חרושת המתכת, מלאכת הזכוכית, מלאכת הפסיפס, מלאכת הכתב ומלאכת הרופא.
התערוכה מתייחסת אל שיטות הייצור של מלאכות אלה וכן מוצגות שיטות מחקר המאפשרות להבין את דרכי הייצור של החפצים הקדומים.
במרכז חלל זה משולבת רצפת פסיפס מ"בית לאונטיס", בית-כנסת מהתקופה הביזנטית שנחשף בבית-שאן בשנות השישים של המאה העשרים.
פניקים בחוף הצפוני של ארץ-ישראל בתקופת המקרא – התערוכה מתמקדת בתרבות החומרית של הפיניקים, תושבי ערי החוף באגן המזרחי של הים התיכון, שבמרוצת האלף הראשון לפנה"ס פשטו מאזור זה מערבה לאיי וחופי הים התיכון.
התערוכה מבליטה, בין השאר, את תרומתם של הפיניקים לפיתוח האדריכלות הימית ולפיתוח האלפבית וכן מבליטה את עובדת היותם סוחרים יורדי-ים.
הספינה העתיקה ממעגן מיכאל: בתצוגה מוצגת הספינה העתיקה שהתגלתה במעגן מיכאל.
הספינה שאורכה 13 מטרים, היא בת 2,400 שנים; נשתמרו עוגן העץ שלה, כלי נגר הספינה ומטען הספינה.
הספינה התגלתה בים בעומק של כשני מטרים, מול חוף קיבוץ מעגן מיכאל.
היא נחשפה ונחפרה במהלך שנות ה-80 ועברה תהליך שימור שנמשך שבע שנים במעבדות השימור של אוניברסיטת חיפה.
ציור צרפתי 1930-1830: אסכולת ברביזון, אימפרסיוניזם, פוסט אימפרסיוניזם והאסכולה של פריז.
אמנות יהודית מאמצע המאה ה-19 וראשית המאה ה-20: אמנים מהולנד, גרמניה ומזרח אירופה.
אוסף אוסקר גז: אמנים יהודים שנספו בשואה: התערוכה מבוססת על האוסף שנתרם לאוניברסיטת חיפה בסוף שנות השבעים על ידי משפחת גז השווייצרית.
האוסף כולל ציורים ופסלים של שמונה-עשר אמנים יהודים אשר מותם בשואה קטע את פעילותם היצירתית.
באגף החדש של המוזיאון אודיטוריום מפואר, בעל איכויות אקוסטיות ייחודיות, ובו 380 מקומות ישיבה.
באודיטוריום הותקן עוגב חלילים ששוחזר מחלקי עוגבים ששימשו במאה ה-20 בכנסיות בארץ.
העוגב נרכש בידי ד"ר הכט לשם הצבתו באודיטוריום שתכנן לבנות, שכן קיווה שהאודיטוריום שיתווסף למוזיאון ישמש מרכז לאירועי תרבות, שיהווה השלמה לאווירה המיוחדת ולאופי המיוחד של המוזיאון, המשלב ארכאולוגיה ואמנות.
המוזיאון משמש מרכז לימוד ומחקר לסטודנטים ולסגל האקדמאי ומרכז לימודים והעשרה בתחומי הארכאולוגיה, האמנות, המקרא וההיסטוריה לתלמידי בתי ספר, חיילים, גמלאים, מורים וגורמים נוספים בקהילה.
המוזיאון עורך תחרות שנתית בתחומי האמנויות הפלסטיות, המיועדת לתלמידי תיכון במחוז הצפון, לחיילים וחיילות בכל רחבי הארץ, ולסטודנטים בחוג לאמנות ומדור באוניברסיטת חיפה.
קרן הכט מעניקה מלגות לזוכים בתחרות וכן מלגות לסטודנטים הלומדים לתארים מתקדמים בחוגים לארכאולוגיה, ציוויליזציות ימיות, מקרא, לימודי ארץ ישראל, תולדות עם ישראל ותולדות האמנות.
המוזיאון מקיים כנסים, ימי עיון, השתלמויות והרצאות, מוציא לאור קטלוגים לתערוכות בארכאולוגיה ואמנות, ואת כתב-העת "מכמנים", המיועד למחקרים בארכאולוגיה ולפרסום חפצים מאוסף המוזיאון.
המוזיאון מפרסם כתב עת בשם "מכמנים" המשמש במה לפרסום חפצים נבחרים מאוסף המוזיאון, וכן במה לסוגיות שונות בארכאולוגיה של ארץ ישראל.
כתב העת הוא מדעי ומפורסמים בו מאמרים בעברית ובאנגלית.
למאמרים בעברית ניתן תקציר באנגלית ולמאמרים באנגלית תקציר בעברית.
עד כה פורסמו 29 חוברות.
ביוזמת המוזיאון, הוקם בסמוך לאוניברסיטת חיפה אתר "דרך הדורות".
האתר מצוי בשטח פארק הכרמל, מדרום לאוניברסיטה, ליד חורשת הארבעים.
את הרעיון הגה ד"ר הכט בשנת 1975 כפארק מוזיאוני שיכלול מבנים משוחזרים אותנטיים.
אל הפארק הועברו מבנים קדומים שעמדו בפני סכנת הרס, ביניהם מבני מגורים וקבורה מרמת מטרד בנגב, אסמי תבואה ממצודה בנגב מתקופת הברזל ובתי בד מקסטרא הקדומה שבמורדות המערביים של חיפה.
שביל משולט מוביל בין המבנים.
הכניסה לדרך הדורות היא מכביש 672. לבאים מחיפה, פניה ראשונה שמאלה לאחר האוניברסיטה.
בינואר 2020 עמד המוזיאון במרכז שערורייה לאחר שהנהלת המוזיאון ביטלה שיח גלריה עם האמן סאהר מיערי, עקב היותו אמן פלסטיני.
בשנת 2024 מדיניות המוזיאון לאפשר נגישות למוצגים והצבתם שלא בארון תצוגה שמור אפשרה שבירת כד עתיק בן כ-3,500 שנה על ידי ילד בן 4
מוזיאון הטבע הוא מוזיאון השוכן בבית אבן עתיק ליד המושבה הגרמנית בירושלים, וכולל תצוגות מתחום מדעי הטבע, הסביבה וגוף האדם.
התצוגה הגדולה ביותר היא של פוחלצי עופות, יונקים וזוחלים בארץ ישראל בעבר ובהווה.
חדר אחד מוקדש לעולם הדינוזאורים, ואגף אחד עוסק בגוף האדם ומערכותיו.
במוזיאון מתקיימות גם תערוכות מתחלפות ופעילויות לילדים.
מוזיאון הטבע שוכן בבית אבן ישן, שנבנה במאה ה-19 בריחוק ניכר מחומות העיר העתיקה של ירושלים.
בונה הבית, איש עסקים ארמני אמיד, לזארוס פאול מרגאריאן (Lazarus Paul Margharian) הקימו כבית קיץ מפואר מחוץ לעיר, ונטע סביבו גן ענק ובו עצים רבים וירק.
הגן הוקף בגדר גבוהה, ולה שני שערים גדולים, האחד מדרום והשני ממערב.
במפות משלהי התקופה העות'מאנית מסומן הבית כ"וילה דֶקָאן", וסביבו שדות חקלאיים.
בשלהי המאה ה-19 החלה להיבנות מדרום לבית המושבה הגרמנית, ומאוחר יותר נבנתה ממערבו המושבה היוונית.
בימינו שוכן הבית בלב הכרך הירושלמי, ברחוב מוהליבר 6. סביב המוזאון הוקמה גינה קהילתית גדולה ומטופחת, הכוללת משתלה, מתקנים לילדים (כמו מטבח מעץ) בריכות דגים, והפעלות שונות.
בתחילת המאה ה-20 הועבר הבית לידי השלטון העות'מאני ושימש כביתו של מושלה הטורקי של העיר.
בעיתון "השקפה" מיום 5.9.1906 מתארים מנדל קרמר ואחרים בהתרגשות, את החגיגה המפוארת שנערכה בחצר הבית "משכן כבוד השר הפחה בקטמוניה" לכבוד מלאת שלושים שנה ליום עלותו לכס השלטון של השולטאן הטורקי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הפך המושל הבריטי את הבית למשך זמן קצר למעונו, ובמשך כל ימי המנדט הוא שימש כמרכז תרבות, ספרייה ומועדון קצינים בריטי.
לאחר מלחמת העצמאות ננטש המקום והוזנח מאוד, אך לאחר כמה שנים נפתחה בו מרכזייה פדגוגית.
מייסדו ומנהלו של המכון הפדגוגי והמוזיאון, צבי לב, יצר בגן מרכז ללימודי החי והצומח, שהתפתח מאוד עם השנים, ופעילותו התרחבה לתחומי טבע רבים.
לב הזמין יוצרי דגמים מהעיר קלן שבגרמניה, כדי שיבנו עבורו דגמי חיות וצמחים מעץ ומפלסטיק.
האומנים התגוררו במקום במשך כמה חודשים, והדגמים שהכינו מוצגים עד היום במוזיאון.
'וילה דקאן' המוזנחת שופצה, אך ניתן לראות בה פריטים מימיה כבית מגורים: רצפות אריחים צבעוניות, טבעות ברזל בתקרה ששימשו למנורות שמן, קמינים מסוגננים עשויים שכבת ברזל, וקישוטי שיש וקרמיקה המעידים על פארו המקורי של הבית.
מוזיאון הטבע נפתח רשמית לקהל בשנת 1962, במטרה להציג לקהל הצעיר והבוגר תצוגות ותערוכות בתחומים שונים במדעי הטבע, תוך דגש על החי בארץ ישראל.
הגן הגדול הפך לשדה חקלאי זעיר, והוקמה בו פינת חי, בה טיפלו ילדי השכונה.
תצוגות הקבע מוקדשות לתחום הגאולוגיה ומבנה כדור הארץ, ומוצגים בהם סלעים, סוגי אדמה ומחצבים הנפוצים בארץ ישראל.
כן מוצגים בהם תכשיטים המורכבים מאבני חן ומינרלים, כמו טופז, קוורץ, נחושת ואם הפנינה.
חלק קטן מהתצוגה מוקדש לדגמים שונים של מיקרוסקופים, כולל דגם של המיקרוסקופ של רוברט הוק משנת 1665, שבאמצעותו חשף לראשונה את מבנה תאי האורגניזמים החיים.
תצוגה נוספת מוקדשת לעולם הדינוזאורים, וכוללת דגמים מוקטנים של אלה על רקע בתי גידולם, וישנו אגף שלם העוסק בגוף האדם ובמערכותיו.
אגף זה מציג את מערכת הדם, הלב, הנשימה, החושים, הרבייה, השלד והשרירים, והוא מלווה במוצגים אינטראקטיביים ומודלים, כמו של מוח אנושי או של עובר בן שישה חודשים.
האטרקציה הגדולה של המוזיאון היא אוסף פוחלצים של חיות טרף ושאר יונקים, שנוצרו עבור המוזיאון בחוץ לארץ, והם מוצגים על רקע ציורי נוף המתארים את סביבתם הטבעית.
בחלוף השנים גדלה מעט תצוגת הפוחלצים, בעיקר בזכותו של מנהל המוזיאון האחרון, סידני קוקרוס, שהשתלם באומנות הפחלוץ, והעשיר את התצוגה בפוחלצים מעשי ידיו.
רובן המוחלט של החיות המפוחלצות נמצאו מתות, אך לא כולן.
הדוב הסורי המוצג במוזיאון, נלכד על ידי ציידים בראשית המאה, פוחלץ, ונתרם מאוחר יותר למוזיאון.
מין זה נכחד כבר לפני כמאה שנים עקב ציד רב.
הפרט האחרון בארץ ניצוד ליד הכנרת בימי מלחמת העולם הראשונה, וב-1945 ניצוד הדוב האחרון על יד העיר חומס שבסוריה.
גם האריה והלביאה ניצודו באפריקה, הובאו ארצה לאחר שפוחלצו, וניתנו במתנה לטדי קולק, על ידי שליט אוגנדה, אידי אמין בשנות ה-70, כאשר היחסים הדיפלומטיים בין ישראל ואוגנדה היו טובים.
במחווה זו ביקש אמין לחלוק כבוד לראש העיר של ירושלים, שסמלה הוא האריה.
אריה אפריקני זה נכחד מאזורנו כבר בימי הביניים, והאריות הארצישראליים, שאף הם נכחדו זה מכבר, היו תת-מין שלו.
פינת החי של המוזיאון שוכנת בצדו הצפוני-מזרחי של הגן, והיא כוללת עופות מים, מכרסמים, מעט זוחלים וכדומה.
המקום מטופח בידי מתנדבים וילדים מהשכונות הסמוכות, אך הוא פתוח לקהל בתיאום מראש בלבד.
קירות פינת החי מעוטרות בציוריו של האמן דמיטרי ברנובסקי, שהיה פעיל במוזיאון, ונפטר בדמי ימיו.
ברנובסקי השתדל לצייר לכל חיה את הנוף האופייני לאזור הגידול שלה, אך בשל מוצאו, זכו כמה חיות ברקעי נוף חוץ לארץ, בעיקר מערבות רוסיה.
במבנה השוכן בחצר המוזיאון ישנו אולם קטן, בו מוצגות תערוכות מתחלפות בנושאי טבע וסביבה, כגון תערוכה בנושאי רעידות אדמה, שהוצגה בשנת 2007.
מאז שנות ה-80 לא השתנתה, למעשה, באופן מהותי תערוכת הקבע של המוזיאון, והיא מיושנת למדי ואפילו מוזנחת.
באגף המוקדש לגוף האדם, למשל, המודלים האינטראקטיביים שחוקים ומיושנים, ורובם אינם פועלים, וזאת כנראה בשל היעדר תקציב ומימון.
יתרה מכך, מיקומו הנדל"ני האטרקטיבי של המקום בלבה של שכונת יוקרה ירושלמית, מעלה לא פעם לכותרות העיתונות המקומית את שאלת נחיצותו של המוזיאון, ואת האפשרות לסוגרו או להעבירו למקום אחר.
בשנת 2010 הסכים ראש העירייה, ניר ברקת, להפוך את מתחם המוזיאון למרכז קיימות.
אולם על אף הבטחה זו בתחילת שנת 2011 העלה ראש העירייה אפשרות כי מתחם המוזיאון יימסר לידי מרכז שלם לשם הקמת קולג' ברוח מייסדי המכון.
בשנת 2012 זכו שני משרדי אדריכלים בתחרות לתכנון מבנה חדש למוזיאון בשדרת המוזיאונים שבגבעת רם, גבול קריית הלאום.
מוזיאון הילדים על שם קוהל , בפרוורי שיקגו נוסד בשנת 1985 ועבר בשנת 2005 מהפרוור וילמט לפרוור גלינוויו.
המוזיאון מכיל רק מיצגים שאפשר לגעת בהם שעוצבו כדי להמחיש ולחבב את חומר הלימוד שבתוכנית הלימודים הממלכתית על ילדים בני שמונה ומטה.
שטח המוזיאון הוא ארבע ושליש דונם והוא מכיל 17 חדרי תצוגה וגן תצוגה.
המוזיאון הוא אחת האטרקציות הבולטות עבור ילדים באזור שיקגו ויש בו מבקרים רבים.
למוזיאון יש כ-350,000 מבקרים בשנה וכ-7,500 משפחות הן מנויות שלו.
המוזיאון הוא מוסד ללא כוונת רווח המהווה שלוחה של מרכז ההוראה של וילמט – אחד מארבעה מרכזי הוראה באילינוי ובישראל שנוסדו על ידי דולורס קוהל (Dolores Kohl) בשנת 1972 ונתמכו על ידי קרן החינוך שברשותה.
בשנת 1998 חדלו הן דולורס קוהל והן קרן החינוך שברשותה לטפל בניהולו השוטף של המוזיאון והצטרפו אל שורת התורמים הפסיביים שלו.
המנהלים שתפסו את מקומם הם שרידן טרנר ופרידריק וודאל שביצעו את העברת המוזיאון לאתרו החדש.
ההעברה הרחיקה את המוזיאון משטח העיר שיקגו בחמישה מייל נוספים, אולם היא אפשרה הרחבה משמעותית שלו, שיפור ניכר בנגישות המוזיאון לנכים ושיפור בידידות המבנה לסביבה.
מוזיאון הטבע המכונה גם Naturkundemuseum או מוזיאון הומבולדט (Humboldt Museum) הוא אחד ממוזאוני המדע והביולוגיה החשובים בעולם, העוסק בזואולוגיה, פלאונטולוגיה ומינרלוגיה הממוקם בברלין בירת גרמניה.
במוזיאון למעלה מ-25 מיליון מוצגים, ובהם 10,000 זני בעלי חיים.
המוזיאון ידוע בתצוגת שלד הדינוזאור העומד הגדול בעולם (שלד של ג'ירפטיטאן), ושרידי הציפור הקדומה ביותר שנתגלתה (הארכאופטריקס).
קרוי על שם אחד מגדולי חוקרי הטבע ומגלי הארצות בתבל, תושב פרוסיה, אלכסנדר פון הומבולדט.
המוזיאון הוא הגדול במוזיאוני ההיסטוריה של הטבע בגרמניה, והוא מנוהל על ידי אוניברסיטת הומבולדט.
המוזיאון נוסד למעשה בשנת 1810 מצירוף אוספים בפלאונטולוגיה, מינרלוגיה וזואולוגיה.
בעקבות החלטה זו, ובשל הצלחתו, הנוהג נפוץ במוזיאונים לטבע ברחבי העולם.
אוספי הזואולוגיה נאספו על ידי משלחות גרמניות בראשית המאה ה-20. בשל גודלם של האוספים למטה מ-0.3% מהם מוצגים לקהל.
מוצגי המוזיאון ומבנהו ניזוקו במהלך הפצצות בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, והאגף המזרחי נהרס כליל.
שיקום אגף זה נדחה עד לעשור הראשון של המאה ה-21, והאגף נפתח בחלקו לציבור ב-2011.
בשנת 1993, בעקבות איחוד גרמניה, המוזיאון עבר רה-ארגון וחולק לשלוש מחלוקת: מינרלוגיה, זואולוגיה ופלאונטולוגיה.
אוסף זה מכיל מוצגים שונים ומגוונים המתעסקים ביצורי ים מאובנים מכל העולם, כשהוא כולל בתוכו אוסף חשוב נוסף של עקבות מאובנות של בעלי חיים.
במהלך שנות איסוף מוצגי המוזיאון, אנשים ידועים כמו ארנסט פרידריך פון שלוטהיים (Ernst Friedrich von Schlotheim), כריסטיאן ג.
הוא כולל בתוכו גם אוסף ענבר רחב, בו נמצא הענבר הגדול בעולם.
אוסף זה הוא עצום בגודלו (מכיל כ-25 מיליון מוצגים), ונמצא גם הוא בשטח המוזיאון כש-60% מהאוסף מהווים האוספים האנטומולוגיים (העוסקים במגוון סוגי חרקים) בעלי 15 מיליון המוצגים.
באוסף החולייתנים האחרונים מצויים בעלי חיים שנכחדו מן העולם בנוסף לאלו שעדיין קיימים גם היום בטבע.
האוסף הוקם עוד במאה ה-18, ומכיל היסטוריה ארוכת שנים כאחד מאוספי הדגל של הממלכה הפרוסית ומאוחר יותר של האימפריה הגרמנית בשליטת בית
ההוהנצולרן שהנהיגה מסעות מחקר מרובים, בעוד שהממלכה הפרוסית הקדם-אימפריילית אספה מוצגים אלו עלי ידי מסחר מרובה.
האוסף מכיל סכום גדול במיוחד של מוצגים מאוספיהם הפרטיים של מדענים מרובים בהם אלכסנדר פון הומבלדט, כך שכיום כולם נכללים תחת אוסף מאוחד.
אוסף עצום זה (וכנראה המפורסם ביותר מכל אוספי המוזיאון השונים), מכיל בעיקר שרידים של שיניים בנוסף לשלדים עצומים בגודלם שזכו פרסום עולמי העומדים על כ-1.2 מיליון פריטים.
האוסף כולל את כמה משלדי הדינוזאורים החשובים בעולם, בהם שלד הג'ירפטיטאן המהווה את שלד הדינוזאור הגדול בעולם.
אוסף הצמחים האחרונים והמאובנים מכיל כ-230,000 מוצגים מכל אורך תקופות הזמן, עקב גודלו המרשים במיוחד, הוא מכיל סכום עתק של זנים ובהם כ-9,100 זנים שונים.
האוסף מורכב מפריטים שהתגלו בכל רחבי העולם, ביניהם גם בארצות שאינן באירופה ובפרט גרמניה, אך אוספי הנסיכויות והממלכות הגרמניות גם הן מהוות תפקיד חשוב בו כאשר האוסף הפרוסי הוא מהבולטים ביותר ביחד עם מוצגים נוספים ממדינות גרמניות שונות שנמצאו במכרות פחם לכל אורך המדינה.
בין המוצגים נכללים אוספים גדולים במיוחד של
צמחים בני אלפי שנים מהתקופה הנוכחית- ההולוקן, ועד לבני מיליוני שנים מתקופת היורה.
אוסף המינרלוגיה והפטרוגרפיה הוא מהחשובים בעולם, וכולל כ-75% מכלל סוגי המינרלים הידועים לאדם (כ-3,000 מינרלים שונים בסך הכל 180,000 פריטים).
בין היתר כולל האוסף שורת מטאורים רחבה במיוחד, שפגעו באדמת גרמניה לאורך ההיסטוריה.
תת-אוסף חשוב של המוזיאון הוא אוסף המחצבים והסלעים הנכלל תחת אוסף המינרלוגיה והפטרוגרפיה, והמהווה גם הוא מקור משיכה של מבקרים למוזיאון, עקב חשיבותו העולמית.
הספרייה החשובה של המוזיאון מכילה בתוכה ספרי מדע וביולוגיה החל מסוף ימי הביניים ותחילת הרנסאנס באירופה, בנוסף לאוסף תצלומים מרשים, המלווים בשרטוטים ובמחקרים היסטוריים מרובים.
"עולם הדינוזאורים" היא התערוכה הקבועה המפורסמת ביותר במוזיאון, חלק חשוב מהאוסף מקורו בטנזיה של היום (חפירות גבעת טנדאגורו) והחפירות, שאז נערכו בשטחי האימפריה הגרמנית בטנזניה, התבצעו בהובלת הפלאנטולוג וורנר א.מ.
המשלחת שהוביל הייתה מצליחה כל כך, עקב 230 טון של פריטים שהניבה, והפכה למשלחת הארכאולוגית העוסקת בחקר הדינוזאורים מהמצליחות בתולדות האנושות.
"טריסטן" היא תצוגה המושאלת למוזיאון הטבע בברלין (נכון לרגע זה עד 2018) אך מכילה את אחד משרידי הטירנוזאורוס רקס הטובים בעולם, ולכן מושכת אליה תיירים מרובים אל מתחם המוזיאון.
השלד עצמו כולל כ-170 עצמות מקוריות מהשלד כך שזהו מהווה מספר חסר תקדים בקהילת המדע העולמית (לא קיים אף טירנוזאורוס רקס שלם אחד בעולם).
השלד עצמו זכה לכינוי שניתן לו על ידי שני בעליו, ונקרא "טריסטן אוטו" ומכאן לקחה התערוכה את שמה.
השלד עצמו נמצא בחפירות ארכאולוגיות משנת 2010 במדינת מונטנה שבארצות הברית.
ממדיו של השלד הם 12 מטרים אורך, ו-4 מטרים גובה, ובכך מהווה שלד עצום ממדים שמצטרף לרשימת הדינוזאורים המרשימים בגובהם של המוזיאון כל זאת בהתחשב בעובדה כי הוא שלד הטירנוזאורוס רקס היחידי באירופה כולה.
מבין בעלי חיים מפוחלצים שנכחדו שמכיל המוזיאון ניתן למנות את הקואגה והזאב הטסמני.
במוזיאון מוצג שלד של ג'ירפטיטאן באולם המרכזי של המוזיאון.
שלד זה הוא השלד הניצב הגדול ביותר של דינוזאור שהורכב וגילו כבן 150 מיליון שנה.
השלד הורכב מעצמות שהתגלו על ידי הפלאונטולוג הגרמני וורנר א.מ.
יאננש באזור טנזניה בין השנים 1909–1913. מרבית העצמות מקורן בבעל חיים אחד, למעט עצמות הזנב, השייכות למספר דינוזאורים אחרים מאותו זן.
גובהו של השלד 12.72 מטרים, ואורכו 22.5 מטרים.
בעבר, נחשב השלד למין של ברכיוזאורוס אך בסוף המאה ה-20 התברר שמדובר בסוג נפרד של ברכיוזאור ושמו ג'ירפטיטאן.
הכינוי הרשמי הניתן כאות הוקרה לדינוזאור הוא "אוסקר" החל משנת 2007.
במוזיאון מוצג מאובן של הארכאופטריקס - דינוזאור בעל יכולת תעופה, כנפיים ופה מלא שיניים.
מאובן זה התגלה בשנת 1880 - זמן קצר לאחר פרסום ספרו של צ'ארלס דרווין "מוצא המינים" בשנת 1859 וזכה לפרסום רב.
מאובן זה הוא השלם מבין שלושת מאובני הארכאופטריקס שנתגלו, מאובן נוסף מבין השלושה מוצג אף הוא במוזיאון.
מאובן זה הוא כנראה המאובן הידוע הקדום בעולם.
בן 145–161 מיליון שנה, נמצא באזור טנזיה של היום, בחפירה המפורסמת בטנזניה (הנקראה בשם "Tendaguru Hill" על שם הגבעה בה נמצאה).
הפולמוס המפורסם ביותר בקשר לזן ולמוצג זה הוא תפקידם של לוחות העצם המצויות באזור הצוואר והחזה- ישנם כמה וכמה השערות לתפקידן, ובהן המקובלות ביותר שהן תרמו לפעולת החיזור בטבע ואולי אף תרמו לשמירה על הומאוסטאזיס תקין או אפילו כשריון מפני טורפים (הקנטרוזאורוס היה דינוזאור צמחוני צמוד קרקע).
האלוזאורוס הידוע (שמשמעות שמו מתארת את עצמותיו החלולות) מופיע גם הוא בין אוספי המוזיאון.
גודלו המרשים (היה באורך 12 מטרים) שהפך אותו לטורף הגדול ביותר בתקופת היורה עליון וקרבתו הגנטית היחסית לטירנוזאורוס רקס המפורסם (שניהם ממשפחת התרופודים) הפכו אותו למפורסם גם הוא בציבור הרחב.
אומנם הפריטים במוזיאון הקשורים בדינוזאור זה הם יציקות מודרניות שמשולבות במספר עצמות מקוריות, הייחוד שלהם הוא מקום הימצאם (בטנזניה, ולא במקומות בו הוא היה נפוץ יותר כמו יוטה).
הפטרודקטילוס הוא כנראה הדינוזאור המכונף המפורסם בעולם.
הוא חי בתקופת המזוזואיקון בין 65–200 מיליון לפני הספירה ובכך היה לדינוזאור חשוב ברקיע במשך תקופת זמן ארוכה ביותר.
הוא היה הדינוזאור המכונף הראשון בהיסטוריה, ועקב כך נוצרת תדמיתו המוכרת ביותר בציבור הרחב.
הממצאים במוזיאון של זן הפטרודקטילוס הם משתי יבשות- אירופה ואפריקה.
מאובנים שנמצאו באירופה הגיעו מבוואריה ואנגליה של היום, ואלו שהגיעו מהחפירות המוצלחות בטנזניה הגיעו מארץ זאת.
מוזיאון הטכנולוגיה הגרמני הוא מוזיאון מדע שהוקם בשנת 1982 וממוקם בברלין בירת גרמניה.
אוספי המוזיאון כוללים מוצגים רבים להמחשת ההיסטוריה של הטכנולוגיה במאה ה-20, בדגש על תחבורה ובייחוד על תחום הרכבות.
המוזיאון מציג את התפתחות הטכנולוגיה התעשייתית וכן את התפתחות התעופה והטכנולוגיה הימית, וכן מרכז מדע שנקרא "ספקטרום".
המוזיאון שוכן ברובע קרויצברג של העיר ברלין, במבנה ששימש קודם לכן כמחסן סחורות של תחנת הרכבת אנהאלט.
בראש המבנה מוצב מטוס סקייטריין C-47, הנראה למרחוק.
בין מוצגי המוזיאון מטוס מסרשמיט מסוג Bf 110, יונקרס Ju 87 "שטוקה", וטיל V-1.
מוזיאון הילדים הישראלי חולון הוא מוזיאון ילדים השוכן בפארק פרס, בדרום-מזרחה של העיר חולון.
המכנה המשותף לפעילויות במוזיאון הוא העיסוק החוויתי בתחום האינטליגנציה הרגשית, החינוך לסובלנות וקבלת השונה והאחר.
הפעילויות השונות מתאפיינות בהדרכה בקבוצות קטנות.
הילדים המבקרים במוזיאון מורשים לגעת במוצגים ואף לוקחים חלק פעיל בסיפורי המסגרת של כל אחד משבעת המסלולים, המיועדים לגילים שונים:
"בעקבות הפרפרים" לגילאי שנתיים וחצי עד ארבע.
מסע בעקבות זיג וזג, צמד זחלים ותהליך הפיכתם לפרפרים.
"טיול עם ינשול" לגילאי שנתיים וחצי עד ארבע.
במהלכו מטיילים המבקרים ביער קסום ופוגשים חברים חדשים ואת ה "ינשול" - דמות שחציה ינשוף וחציה חתול.
"המסע לתיקון ממלכת הזמן" לגילאי 4 עד 6, מסע אגדי בלשי העוקב אחר השתנות העולם כתוצאה ממחזוריות החיים.
"היער הקסום" לגילאי 6 עד 8 שנים.
הרפתקה בעקבות "שדון תעלול" תוך גילוי עולם התחושות והרגשות.
"החייזרים" לגילאי 8 עד 11 שנים.
מסע הרפתקאות העוסק בסטריאוטיפים ומצריך שיתוף פעולה, יוזמה ודיאלוג.
"הביטלס -מסע הקסם המסתורי" - פעילות בעקבות להקת "הביטלס" לגילאי 5 ומעלה.
"איפה מיש" הצגה פעילה העוסקת בחברות ובקשר שבין ילדים לצעצועים שלהם.
לגילאי שנתיים וחצי עד 5.
תערוכות קבועות לילדים מגיל 9 ולמבוגרים
"דיאלוג בחשכה" – מסלול שהוא סיור בחשכה מוחלטת, בהדרכת מדריכים עיוורים או כבדי ראייה.
במהלכו נחשפים המבקרים לקולות, לטעמים ולריחות, מוצאים את דרכם באמצעות מישוש ומגע תוך שהם נעזרים במקל נחייה ובעיקר במדריך.
התערוכה הוצגה לראשונה בפרנקפורט ב-1988 ומאז הוצגה ביותר ממאה ערים ברחבי העולם.
"הזמנה לשקט", מסלול העוסק בתקשורת בהדרכת חירשים וכבדי שמיעה שבמהלכו מרכיבים המשתתפים אוזניות, והם מתבקשים לא לדבר אלא באמצעות תנועות ידיים, הבעות פנים ומחוות גופניות.