tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שידורה של העונה החל ב-24 בינואר 2026. לראשונה בתולדות התוכנית, הזוגות שנבחרו בה פוצלו לשתי קבוצות וכל קבוצה הוזנקה לתחילת המירוץ ממקומות שונים ובמועדים שונים.
כך, במקום 14 זוגות מתחילת העונה, בשלוש התוכניות הראשונות הוצגו רק שבעה זוגות, וזוג אחד מתוכם אף הודח בסיום קטע המסלול הראשון.
רק בתוכנית הרביעית הוצגו שבעת הזוגות מהקבוצה השנייה.
- הר לובצ'ן, הפארק הלאומי איוואנה קוריטה, הכפר נייגושי, קוטור, בודווה, פודגוריצה (קבוצה ראשונה)
- הר דאייטי, טירנה, קרויה, פישטה, לז'ה (קבוצה שנייה)
קטע מרוץ12345678910סוג העיכובסיבוב פרסההזוג המעוכבמאי ואיתיעדי ואורמספר הקולות3/73/7הזוגהצבעת הזוגותרון ומיטבתום וסמנטהטום ואלמוגמאי ואיתיספיר וספירמאי ואיתיתום וסמנטהראובן וגלימאי ואיתיראובן וגליחן ויוסירון ומיטבאיתי ועמריאמונה ונריהשלומי ואסףמיכל ונוניעדי ואוראזי ודנימיכל ונוניאיתי ועמריאזי ודניעדי ואוראמונה ונריהעדי ואוריותם ונופרעדי ואור הדחה שנייהראובן וגלימאי ואיתי הדחה ראשונה
סדר הגעת הזוגות לנקודות הסיום בעונה העשירית
קטע המירוץ123456789101112הקתדרלההאורתודוקסיתשל תחיית ישו,פודגוריצהאנדרטתסקנדרבג,לז'הרון ומיטב1תום וסמנטה2מאי ואיתי3ספיר וספיר4טום ואלמוג5חן ויוסי6איתי ועמרי1מיכל ונוני2שלומי ואסף3אזי ודני4אמונה ונריה5עדי ואור6יותם ונופר7 הדחה שנייה (מתוך הקבוצה השנייה שהוזנקה למירוץ)ראובן וגלי7 הדחה ראשונה (מתוך הקבוצה הראשונה שהוזנקה למירוץ)
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה2024תוכנית מציאות (ריאליטי)המירוץ למיליון - עונה 9ליהוק בתוכנית ריאליטי ו/או דוקו-ריאליטימורן מרציאנו
המירוץ להר המכשפות הוא סרט קולנוע מסוגת מדע בדיוני משנת 2009. הסרט בוים על ידי אנדי ג'ונסון.
ג'ק ברונו (דוויין ג'ונסון) הוא נהג מונית עצבני וחסר-מזל שחייו מתהפכים כאשר שרה (אנה-סופיה רוב) וסת (אלכסנדר לודוויג) נכנסים למונית שלו.
ברונו מגלה ששניהם חייזרים ושעליו לשמור עליהם מפני ארגון המנסה להשתמש בהם למטרות זדוניות.
הדנובה האמצעית ויובל שלה, הטיסה, חוצות אותו ומחלקות אותו לשניים.
המישור הפאנוני הוא תת-מערכת של המערכת הגאומורפולוגית אלפים - הימאלאיה.
מבחינה גאולוגית הוא קשור לאגן הווינאי הקטן ולקשת הרי הקרפטים.
מבחינת הצמחייה, הוא מהווה הקצה המערבי של חגורת הערבה האירואסייתית שהופרד מן השאר על ידי הקרפטים.
המישור הפאנוני הוא בקעה טקטונית המוקפת בהרים: הקרפטים, האלפים, האלפים הדינרים והרי הבלקן- בפרט - הרי סרביה המזרחית .
נקרא גם אגן הקרפטים - במיוחד בספרות ההונגרית, משום הגבול הארוך שלה הנוצר על ידי הרי הקרפטים.
המישור מלא סלעי משקע - אבני גיר מן הנאוגן, אבני חול, חרסית, שכוסו בפליסטוקן על ידי לס וחמרה, חולות אאוליים ומשקעי סחף.
המישור הפאנוני נשלט בעבר בעיקר על ידי הממלכה ההונגרית.
הוא מורכב מכמה חלקים, ביניהם האלפלד בדרום ובמזרח או המישור ההונגרי הגדול, האלפלד הקטן צפונית-מערבית.
הוא שטוח באלפלד (ממזרח לדנובה) או מוגבה קלות - בטרנסדנוביה (ממערב לדנובה) עם הרים או גבעות בודדים בעלי גובה ממוצע - גבעות טרנסדנוביה, עד 757 מ'.
בחלק הצפון-מערבי של הונגריה נמצא ה"קיש אלפלד" או האלפלד הקטן.
שפלת הדנובה הבינונית כוללת את האגן זגרב (בדרום-מערב) ואת עמקי הדראווה והסאווה בדרום.
האגם בלטון נמצא בשפת הדנובה האבינונית.
כיום מחולק המישור הפאנוני בין אוסטריה (צפון בורגנלנד, עם "זה-ווינקל", האגן הווינאי) רוב שטחי הונגריה, סלובקיה (המישורים הדרומיים שלה, סביבת העיר ברטיסלאבה, האי ז'יטני אוסטרוב, אזור קושיצה בגבול עם אוקראינה), קרואטיה (בצפון-מזרח שלה), צפון סרביה, מערב רומניה ואוקראינה (בקצה המערבי שלה - חבל זקרפטיה).
מסביב למישור זה נמצאים כמה חבלי ארץ הנקראים "פֶרי-פאנונים" (סב-פאנונים) בסלובניה ובוסניה-הרצגובינה.
המישור הפאנוני מתחלק לאורך "ההרים התיכוניים הטרנסדבנוביים" (Dunántúli-középhegység) שליד ברך הדנובה, לשני חלקים:
מישור הפאנוניה המערבית - בצפון-מערב, הכולל:
יש לציין כי חלוקות שאינן גאומורופולוגיות או ישנות כוללות בתוך המישור הפאנוני גם את הרמה הטרנסילבנית מרומניה ואת הבקעה לוצ'נץ-קושיצה מסלובקיה.
האזורים העיקריים של המישור, שאינם הולמים בדיוק את גבולות המדינות, הם:
באצ'קה - חלק מסרביה והונגריה
בורגנלנד או אגן נויזידל - באוסטריה
קישאלפלד או ה"אלפלד הקטן" - או "המישור ההונגרי הקטן" - בהונגריה וסלובקיה
פודראווינה - סביב נהר דראווה - בקרואטיה והונגריה
פודנואבליה - סביב הדנובה - חלק מסרביה וקרואטיה
פוקופלייה, סביב נהר קופה, בקרואטיה
פוסאווינה - סביב הנהר סאווה -בקרואטיה, בוסניה-הרצגובינה, סרביה, מונטנגרו
פוטיסייה - סביב טיסה - חלק מסרביה
דרום טרנסקרפטיה - או דרום רוטניה סובקרפטית - לאורך הטיסה, אחרי חוסט
סרם או סירמיה - חלק מסרביה וקרואטיה
המקור הגאולוגי של האגן הפאנוני הוא בים הפאנוני, ים שטחי שהגיע להתרחבות המרבית בתקופת הפלאוקן, כשנצברו 3–4 ק"מ של משקעים.
המישור קרוי לפי הפאנונים, שבט אילירי צפוני.
במהלך ההיסטוריה התיישבו במישור זה עמים רבים.
במאה הראשונה לפנה"ס השתייכו החלקים המזרחיים שלו לממלכת דאקיה ובמאה הראשונה סופחו חלקיה המערביים לאימפריה הרומית, שהקימה פרובינקיה בשם פאנוניה ומרכזה בעיר סירמיום, כיום סרמסקה מיטרוביצה, ששימשה במאה השלישית לאחת מארבע ערי הבירה של האימפריה.
בתקופה נדידת העמים ובימי הביניים המוקדמים נשלט האזור או חלקים ממנו על ידי אימפריית ההונים, האוסטרוגותים, ממלכת הגפידים, ממלכת הלומברדים, ממלכת האוורים, המדינה הסלאבית של סאמו, האימפריה הבולגרית, הפרנקים, מוראביה הגדולה, נסיכות בלטון, הנסיכות הפאנונית וממלכת סירמיה.
בשנת 895 פלשו המדיארים למישור הפאנוני והקימו בו ישות מדינית ושכללה את רוב שטחו, בדומה לממלכת האוורים בעבר.
ישות זו הפכה לממלכה נוצרית תחת ראשותו של אישטוואן הראשון שהוכתר למלך בשנת 1000.
ממלכת הונגריה שלטה בכל האגן הפאנוני או אגן הקרפטים החל מן המאה ה-11, אולם שינויים גורליים בחלק זה של אירופה בעקבות מסעות הכיבוש של האימפריה העות'מאנית חילקו אותו בהמשך לכמה ישויות מדיניות.
לאחר קרב מוהאץ' ב-1526 סופחו החלקים המזרחיים והמרכזיים של המישור לאימפריה העות'מאנית, בעוד החלק הצפון-מערבי סופח לאימפריה ההבסבורגית שהכריזה על עצמה כיורשת ממלכת הונגריה.
תחת השלטון הטורקי המישור חולק בין האלאייט בודים, האלאייט אגרי, האלאייט סיגטוואר והאלאייט טמשוואר.
המישור הפאנוני היווה זירת קרבות בין שתי האימפריות, העות'מאנית וההבסבורגית, הידועה גם כ"אימפרה הרומית הקדושה" או לפעמים כ"אוסטריה".
בשלהי המאה ה-17 זכו ההבסבורגים בשורה של ניצחונות כנגד הטורקים ומרבית המישור הפאנוני עבר לידיהם.
תחת השלטון האוסטרי או ההבסבורגי האזור חולק ל"ממלכת הונגריה (שבראשותה קיסר האימפריה ההבסבורגית שהיה גם מלך הונגריה), הבאנאט של טמישוארה (טמשוואר), ה"אזור הספר הצבאי", "ממלכת קרואטיה", "ממלכת סלאבוניה" ו"הוויבודט של סרביה (וויבודינה) והבנאט של טאמיש (טימיש).
בשנת 1804 שינתה האימפריה הבסבורגית את שמה ל"אימפריה האוסטרית" ומשנת 1867 הפכה לאימפריה האוסטרו-הונגרית.
רוב המישור הפאנוני נכלל לתוך גבולות ממלכת הונגריה, כשכל חבלי הארץ האחרים שהשתייכו להבסבורגים היו עד שנת 1882 חלק ממלכה זאת.
הממלכה האוטונומית של קרואטיה וסלאבוניה, שנחשבה לאחת אדמות הכתר של אישטוון הקדוש (אישטוון הראשון), כללה את החלק הדרום-מערבי של המישור הפאנוני.
עם התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית אחרי מלחמת העולם הראשונה, בהתאם להסכמי השלום שנחתמו בצרפת, האזור הפאנוני חולק בין ממלכת הונגריה (1920–1946), ממלכת רומניה, הרפובליקה הצ'כו-סלובקית, רפובליקת אוסטריה וממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים שקיבלה אחרי שנת 1929 את השם יוגוסלביה.
הסכם טריאנון שקבע את גבולות המדינה ההונגרית המצומצמת לפי קריטריונים דמוגרפיים-אתניים, התקבל כמו אסון לאומי על ידי חלק גדול מהציבור ההונגרי ועל ידי נציגיה הרשמיים של הונגריה.
בשנים 1938–1944 השיגה הונגריה, בראשותו של מיקלוש הורטי, באופן זמני בחזרה את השטחים שאיבדה על חשבון רומניה וסלובקיה ובאמצעות פירוקן של צ'כוסלובקיה ושל יוגוסלביה.
היא איבדה אותן שוב עם תבוסת גרמניה הנאצית והונגריה במלחמת העולם השנייה.
הגבולות שהותוו בהסכמי השלום בשנים 1918–1919 נשארו במידה רבה הגבולות הנוכחיים של המדינות בנות זמננו - הונגריה, סרביה, קרואטיה, סלובקיה, רומניה ואוסטריה.
החוקה החדשה של הונגריה משנת 2011 מציינת במקדמה שלה כי הונגריה מתחייבת, בין השאר, לקדם ולשמור את המשאבים הטבעיים והאנושיים באגן הקרפטים.
סעיף D שלה מציין שהונגריה נושאת אחריות לגורל ההונגרים החיים מעבר לגבולותיה ועליה לסייע להישרדותן ולהתפתחות קהילותיהם, לתמוך במאמציהם לשמור על זהותם ההונגרית, לעמוד על זכויותיהם הפרטיות והקיבוציות, לקבוע את ההנהגות העצמיות של קהילותיהם, לתמוך בשגשוגם על אדמות הולדתם, ולקדם את השיתוף הפעולה ביניהם ועם הונגריה.
הערים החשובות במישור הפאנוני או אגף הקרפטים
מצוינות הערים בעלות אוכלוסייה מעל 100,000 תושבים.
המישור הגדול הצפוני (בהונגרית: Észak-Alföld) הוא אחד מחבלי הונגריה המוגדרים לצרכים סטטיסטיים ותכנוניים ושוכן בחלקו הצפון-מזרחי של המדינה.
הוא כולל בתוכו את המחוזות היידו-ביהר, יאס-נאג'קון-סולנוק וסבולץ'-סטמאר-ברג.
מרכז החבל נמצא בעיר דברצן.
המישור הגדול הדרומי (בהונגרית: Dél-Alföld) הוא אחד מחבלי הונגריה המוגדרים לצרכים סטטיסטיים ותכנוניים ושוכן בחלקה הדרום-מזרחי של המדינה.
הוא כולל בתוכו את המחוזות באץ'-קישקון, בקש וצ'ונגראד-צ'נאד.
מרכז החבל נמצא בעיר סגד.
מכיוון שננסי הייתה נוכחת בזירת הרצח, היא מתאמצת להסתיר את מעורבותה, בעוד היא נמצאת תחת עינה הפקוחה של פקד מישל ניומן (לינדזי קולסון).
הסדרה צולמה בעיקר ברחובות ברייטון.
נתוני הצפייה של הסדרה היו גבוהים, והשחקנית קרלה קרום רמזה על אפשרות להפקה של עונה שנייה.
קרלה קרום – סמלת בילוש ננסי דוולין, יחידת הפשע הלאומית
לורה האדוק – היילי סברצ'ק, בתו של פרנק
לינדזי קולסון – פקד בילוש מישל ניומן, משטרת מזרח סאסקס
רוב ג'יימס-קולייר – סמל בילוש קווין או'דאוד, יחידת הפשע הלאומית
נואל קלארק – שון "גאנר" מרטין, משטרת מזרח סאסקס
אמנדה ברטון – שרי לה סו, אשתו של פרנק
ג'ו אבסולום – שיי נאש, איש עסקים מושחת וחבר לשעבר של היילי
ג'ף בל – דאנקן אליוט, שותף של לה סו
לורן מקפדיין – דאריל קווין, יד ימינו של פרנק
גארי לואיס – גיל דוולין, אביה של ננסי ובלש לשעבר
פיליפ גלניסטר – פרנק לה סו, איש עסקים מושחת
ג'יין הייזלגרוב – בלשית גייל וינסנט, משטרת מזרח סאסקס
צ'יאן בינצ'י – טייט לה סו, בנו של פרנק
סוזן פאקר – תרזה דוולין, אמה של ננסי
קלי הריסון – דיליה בראדלי, המאהבת של פרנק
רופרט פרוקטר – תיאו קטלר, מנהל הכספים של פרנק
פרנק לה סו (פיליפ גלניסטר), איש עסקים מפוקפק, קובע פגישה עם סמלת בילוש ננסי דוולין (קרלה קרום), בלשית ביחידת הפשע הלאומית, שהגנה עליו מתביעות בהזדמנויות אחדות.
אבל פגישתם נקטעת כשמגיע למקום אדם לא ידוע שיורה למוות בפרנק.
ננסי נפגעת מרסיס של כדור.
מחלקת החקירות הפליליות של משטרת מזרח סאסקס מתחילים לחקור את הרצח.
פקד בילוש מישל ניומן מקצה את ננסי דוולין לטיפול בחקירה, כשהיא אינה מודעת לכך שננסי הייתה נוכחת בזירת הרצח.
שותפה לחקירה של דוולין הוא סמל בילוש שון "גאנר" מרטין (נואל קלארק), אבל בשל החיכוכים בין השניים ניומן מזמנת את הבלש קווין או'דאוד (רוב ג'יימס-קולייר) להצטרף לחקירה.
ננסי מתאמצת להסתיר את מעורבותה בפעילותו של פרנק.
ידידותה עם בתו של פרנק, היילי (לורה האדוק), מקשה יותר על מצבה.
עד מהרה מתברר שיש חפרפרת בין אנשי צוות החקירה.
ננסי חושדת שגאנר הוא המדליף, אבל ערב אחד בהיותה בחדר המלון של או'דאוד היא מגלה תצלומי מעקב שנעלמו מוקדם יותר באותו יום.
כשהיא מתמודדת עם הלחצים של החקירה, ננסי נאלצת לעזור לאמה, תרזה (סוזן פאקר), שסובלת ממחלת נפש.
היא מגלה שאמה הסתירה ממנה סוד במשך עשרים שנה - את העובדה שננסי היא בתו של פרנק.
המיש קלארק הוא שחקן סקוטי.
קלארק ידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד דאנקן מקיי בסדרה הטלוויזיה "בחזרה לאחוזת העמק" של ה-BBC.
קלארק נולד בשנת 1965 בברוטי פרי, שבדנדי.
הוא למד באוניברסיטת אדינבורו, שם הופיע עם להקת התיאטרון של אוניברסיטת אדינבורו.
עוד למד בוולש קולג' למוזיקה ולדרמה בקארדיף.
לפני שהתחיל להופיע כשחקן, עבד כפקיד בחברת ביטוח באדינבורו.
ב-1995 עבר קלארק ללונדון ופתח בקריירת משחק.
ב-1999 לוהק לתפקיד דאנקן מקיי לסדרת הטלוויזיה "בחזרה לאחוזת העמק".
הוא היה הפנים בפרסומות של חברת התקשורת וודאפון.
במאי 2002 פתח את תחנת הרכבת סטרתספיי לברומהיל, ששימש כתחנה של גלנגובל בסדרה "בחזרה לאחוזת העמק".
Nesbitt סיימון בירד בפרק "Fight" 2012 ליז ודיק Liz & Dick אלן ויליאמס סרט טלוויזיה 2013 משפחה בהפרעה Arrested Development מוביל הרכב בפרק "The B.
Team" 2016 White Island סטיוארט 2018 הולבי סיטי Holby City קן דייוויס סדרת טלוויזיה
2017 - "The Albatross 3rd & Main" מאת סיימון דייוויד אדן בתיאטרון פארק (לונדון) בתפקיד ג'ין.
2007 - "The Agent" מאת מרטין וגנר בתיאטרון אולד רד ליון, לונדון, בתפקיד אלכסנדר.
2006 - "Donkeys' Years" מאת מייקל פראיין בתיאטרון הקומדיה, לונדון, בתפקיד קווין.
2005 - "Phallacy" מאת קארל ג'רסי בתיאטרון ניו אנד בהמפסטד, בתפקיד אוטו.
המישור ההונגרי הקטן או אלפולד הקטן (בהונגרית: Kisalföld, בסלובקית: Malá dunajská kotlina, בגרמנית: Kleine Ungarische Tiefebene) הוא מישור (אגן טקטוני), ששיטחו הוא כ-8,000 קמ"ר בצפון-מערב הונגריה, דרום-מערב סלובקיה, ומזרח אוסטריה.
זהו חלק מהמישור הפאנוני המשתרע על רוב חלקי הונגריה.
גבולות המישור ההונגרי הקטן הם הקרפטים מצפון, גבעות באקון - ורטש בדרום, במזרח גבעות גרצ'ה והרי לייטה ובמערב שיפולי הרי האלפים.
בהונגריה המישור כולל את רוב מחוזות ג'יור-מושון-שופרון וואש ואת החלק המערבי של קומארום-אסטרגום ווספרם .
המישור נחצה לשניים על ידי הדנובה המתפצלת לזרועות רבות בין ברטיסלבה ובין קומארנו, זרועות היוצרות איים גדולים, אי השיפון הגדול ואי השיפון הקטן.
יובליו העיקריים הם הנחלים ואה, ראבה, רבקה ומרקל.
אזורים זעירים יותר של האלפולד הם האגן מארצאל, סיגטקז, ראבאקז, האגן נויזידל, זאווינקל, הנשאג, המישור מושון, מישור קומארום-אסטרגום ו-האי ז'יטני .
האזורים השכנים - המישור שופרון-ואש, קמנשהאט וגבעות שטיריה מסווגים לפעמים כשייכים לאלפולד הקטן, אך הגאוגרפים ההונגרים והאוסטרים משתמשים במונח במשמעות צרה יותר.
המישור היה אזור חשוב לחקלאות מאז התקופה הנאוליתית.
חלקו הדרומי השתייך לחבל פאנוניה הרומאי בין המאות ה-1 וה-5, ומאוחר יותר התגוררו בו עמים גרמאנים וסלאבים, ובערך משנת 900 גם הונגרים.
מאז שנת 1000 בערך האזור הפך לחלק מממלכת הונגריה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה חולק האלפולד הקטן בין הונגריה, צ'כוסלובקיה ואוסטריה.
בשנות התשעים סלובקיה בנתה סכר ותחנת כוח גדולה בגבצ'יקובו.
גבולות החבל אינם חופפים גבולות לשוניים, במיוחד בחלק הצפוני של המישור שבו ההונגרים מהווים את הרוב בשני המחוזות הדרומיים ביותר Dunajská Streda ו-Komárno, ומיעוט בשאר המחוזות.
ישנן גם קבוצות קטנות יותר של קרואטים באזור הגבול של שלוש המדינות.
המישור הטרנסילבני (ברומנית:Câmpia Transilvaniei, בהונגרית:Mezőség או Erdély Mezőség, בגרמנית:Siebenbürgische Heide) הוא בקעה ואזור אתנו-גאוגרפי בטרנסילבניה ברומניה, הנמצא בצפון הרמה הטרנסילבנית מצפון לנהר מורש.
הוא מורכב מגבעות נמוכות בגובה ממוצע של 500 מ' ועמקים רחבים.
המישור הטרנסילבני משתרע מהנהרות סומשול מארה (הסומש הגדול) וסומשול מיק (הסומש הקטן) בצפון ובמערב ועד לנהר מורש (מרוש) בדרום ובמזרח, במחוזות קלוז', ביסטריצה-נסאוד ומורש.
המישור מתחלק לשני חלקים: חלק גבעתי בצפון-מזרח וחלק חלק יותר בדרום ומערב.
הוא מאוכלס על ידי רומנים והונגרים והוא ידוע בתרבות המוזיקלית ושל ריקודי העם.
בצפון-מזרח בחבל נסנרלאנד (Nösnerland) חיו סקסונים טרנסילבנים שלבוף היגרו בחזרה לגרמניה בשנים 1992-1945.
הכפרים החשובים ביותר באזור הם: סיק (בהונגרית "סֵייק", בעבר עיירת מכרות מלח), מוצ'ו (בהונגרית:מוץ'), ז'וקו (בהונגרית: ז'וק), באנד (בהונגרית:מזבאנד), סואטו (בהונגרית:מדיארסובאט) ואונגוראש (באלוואניושוואראליה).
המישור הטרנסילבני עשיר בגז טבעי.
על אף צביונו הגבעתי הוא נקרא "מישור" בשל החקלאות המפותחת בו.
השם ההונגרי " Mezőség " הנגזר מהמילה mező= "שדה", "מישור" נמצא בשימוש, לא נפוץ מאוד, בעיקר החל מהמאה ה-19. לפי קארוי קוש הופיע לראשונה בשם הכפר מֶזֶסילוואש (Mezőszilvás) - ששמו הרומני הוא "סיליוואשו דה קמפייה".
הכפר נמצא כיום במחוז ביסטריצה-נסאוד.
המישור הטרנסילבני נמצא במחצית הצפונית של אגן טרנסילבניה.
מצפונו זורם הנהר סומשול מארה (הסומש הגדול), בצפון-מזרח -הנחל שיאו (שאיו), בדרום ובמזרח הנהר מורש (מרוש), בדרום-מערב - הנהר ארייש (אראניוש) ובמערב - הנהר סומשול מיק (הסומש הקטן).
בצפון גובל המישור הטרנסילבני עם חבל מרמורש, במערב חבל סלאז' (סילאג'שאג) וחבל קלאטה (קלוטאסג), דרום-מערב חבל המוצים והכיסא ארייש של הסקלרים, בדרום רמת הטרנאבות (קיקילהמנט), הכיסא של מורש במזרח וחבל ביסטריצה (בסטרצה) עם גבעות ביסטריצה בצפון-מזרח, עם חבל רגין וחבל נסאוד.
במאה ה-11 היה המישור הטרנסילבני אחד השטחים הראשונים שנכבשו בטרנסילבניה על ידי ההונגרים.
הוא אוכלס בהתחלה באוכלוסייה הונגרית רצופה כמו עמק הסומש, עמק הקריש המהיר (ה-Sebes-Körös) עמק המורש.
הם שימשו את מלכי הונגריה כקו הגנה נגד פלישות הקומנים והפצ'נגים.
במאה ה-13 הגיעו מכיוון ביסטריצה תושבים סקסונים טרנסילבנים.
במאה ה-14 התחילה התחזקות של ההתיישבות הרומנית באזור.
אדמות המישור הטרנסילבני נשלטו במשך מאות שנים על ידי בעלי אחוזות פאודלים, לרבות המשפחות ההונגריות דראגפי ובתלן .
על אדמותיהם עבדו צמיתים שנקשרו לאדמה.
היישובים היו רובם מעורבים מבחינה אתנית וכללו תושבים רומנים, כיום רוב מכריע, הונגרים וצוענים.
להפחתת האוכלוסייה ההונרית תרמו מספר אירועים היסטוריים כמו פלישת המונגולים ב-1241, הדיכויים הקשים אחרי מרד בובלנה (1437), המלחמות של מיכאי האמיץ והגנרל ג'ורג'ו בסטה ב-1601, מסע העונשין של הטורקים והטטרים בשנים 1661-1657, ומעשי האלימות בזמן קרבות הקורוצים.
במאה ה-17 סבל האזור מרעב ומגפות.
המונוגרפיות הראשונות המוקדשות לחבל ארץ זה פורסמו בהונגרית אחרי התחלת המאה ה-20:על ידי Tagányi-Réthy-Pokoly-Kádár (1905-1901), Balázs (1939), בתמצית - Kristó (1988).
יישובי המישור הטרנסילבני הוקמו בחלקם במאה ה-11 באזור העיר קלוז' ובשטחי המחוזות סולנוק-דובוקה, בסטרצה נאסוד, מרוש-טורדה ווטורדה-אראניוש שהוקמו בשנת 1876.
בהשוואה לאזורים אחרים, הם הוצגו במונוגרפיות אלה באור שלילי למדי, בגלל הסחיפה הטבעית, הירידה הדמוגרפית של האוכלוסייה ההונגרית, והפיגור באורבניזציה.
בשנות ה-1930 עלה העניין במורשת התרבותית המקומית בייחוד בתחום המוזיקה והמחול.
בשנים 1940-1930 פורסמו מחקרים ועבודות סינתזה על ההיסטוריה התרבותית והאתנוגרפיה החברתית של האזור (Vajkai 1943, Palotay 1944b, Lajtha 1954)
בהמשך Olga Nagy 1975, Martin 1990, Kós 2000, Pávai 2005 כתבו מחקרים על תרבות האזור מנקודת מבט גאוגרפית, היסטורית ואנתרופולוגית.
ב-2007 פורסמה אנתולוגיה מוקדשת לאזור.
למישור במיוחד בצדו הצפוני תבליט נוף גבעתי, עם מעט יערות, בקעות רחבות, עם בריכות לאורכן וכן מדרונים הנוטים למפולות.
השכבות הגאולוגיות מחביאות בתוכן מחצבים ענקיים של מלח (בקפלים הדיאפירים) ושל גז מתאן (בכיפות גזיפריות)
האזור היה פעם מכוסה כולו ביערות, אבל חלק משמעותי שלהם בוראו ומשמשים בקרקע חלקאית או מרעה.
מכאן השם ש"שדה", בהונגרית Mező.
הקרקע מבוססת על חרסית וחוואר.
המישור היה במקור בגובה רב יותר, אולם תשתיתו קרסה.
במרחב שנוצר נשפכו מי האגם הפאנוני והנהרות שנבעו מהרי הקרפטים הביאו משקעים כמו חול, חצץ ומינרל חרסית שיצרו את התבליט הנוכחי.
תושבי המישור עוסקים בעיקר בגידול בעלי חיים, פרדסנות, גידול גפן ודגנים, תעשיית עצי היערות, הפקת גז טבעי ונפט.
המישור הטרנסילבני מהווה קומה אקלימית של גבעות נמוכות (במערב) וגבעות יותר גבוהות (במזרח) שיש בה השפעות אוקיאניות (אטלנטיות)
הטמפרטורות השנתיות הממוצעות הן 10-8 מעלות צלזיוס.
הכמות הממוצעת השנתית של המשקעים היא 650-550 מ"מ.
פוקדות אותו רוחות מערביות, טעונות במשקעים.
הדת השולטת בקרב הרומנים היא הנצרות האורתודוקסית, ובקרב ההונגרים - הנצרות הקלוויניסטית ה"רפורמית".
במישור הטרנסילבני כ-300 יישובים, מיושבים בהעיקר ברומנים, כמו כן בהונגרים ובצוענים.
Târgu Mureș טרגו מורש ("מרושוואשארהיי) לודוש (לודאש) טורדה (טורנבורג) קמפייה טורזי (ירישמארקט) רגין (זקזיש-רגר) גרלה (סמושאויוואר - נוישלוס) כפרים במישור הטרנסילבני
Sic- עיירת כורי מלח לשעבר
במאות 20-19 ניגנו באזור להקות טאראף של לאוטארים צוענים, שכללו 1-2 כינורות, סוג של ויולה הקרוי "בראץ'" או "קונטרה" וקונטרבס.
בימינו הקלרנית, הסקסופון והאקורדיון החליפו תכופות את כלי הקשת, לפעמים בתוספת כלי מקלדת וקונטרבס.
הנגנים משתתפים בעיקר בחתונות ואירועים אחרים של הכפר.
הקו המלודי עתיר קישוטים כמו ויברטי, מורדנטים עליונים ותחתונים, כפלפלים (גרופטי וכו'.
ההרמוניות כללו בעיקר אקורדים מז'ורים, גם דומיננט ספטאקורדים.
עם הזמן הונהגו עם אקורדים מינורים .
הושאלו גם אפיונים של מוזיקה עירונית.
היישוב פלאטקה או מדיארפלאטקה הוא מקורן של כמה שושלות של מוזיקאים צועניים.
במאה ה-20 בשנים 1913-1909 ובאפריל 1914 המלחין ההונגרי בלה ברטוק הקליט באזור מוזיקה מקומית
כאן הוא רשם את המלים ששימשו כלברית ל־Cantata profana שלו.
זולטאן קאלוש היה אחד מאספני הפולקלור הידועים ביותר של האזור.
ביישוב הולדתו, ואלאסוט, ברומנית רסקרוץ', פועל מוזיאון לאתנוגרפיה הנושא את שמו.
במישור הטרנסילבני נפוצים ריקודים יחסית חדשים, שאומצו לעיתים קרובות גם על ידי ההונגרים וגם העל ידי הרומנים: ריקודים סיבוביים, ריקודי בנים, ריקודי זוגות.
ריקודים סיבוביים אופייניים לאזור ולטרנסילבניה כולה נקראים învârtita (אנוורטיטה) - בהונגרית: Forgatós.
ריקודי בנים נקראים ברומנית Fecioreasca- ובהונגרית - Legényes בקצב איטי (rar, ritka ) או מהיר (des, sűrű), כמו כן ה־Bărbunc או Verbunk
הונגרי-צועני במקור, מהמאה ה-19. במאה ה-20 נפוץ הריקוד Târnăveanca או korcsos.
ריקודי הזוגות כוללים "ריקודי הליכה" כמו Purtata, De-a lungu, De preumblat, כמו כן הצ'רדש ) (Csárdás) שמקורו בוורבונקוש.
הצ'רדש יכול להיות איטי יותר (Lassú) או מהיר (Sűrű)
אמל ההונגרים יש כמה כפרים שידועים בריקודים שלהם:בונצידה המפורסמת ב צ'רדשים ובריקודים הסיבוביים שלו - איטי, בשני צעדים - או מהיר הנקרא Szőkös (ברומנית: Bătuta).
ידועה תרבות הריקודים של הכפרים סיק, בודשט (בודטלקה) סואטו, פלאטקה, וויבודן, טיאקה, טונצ'ו וכו'.
ריקוד של שני זוגות נקרא בהונגרית Negyes.
למשך עשורים רקדו את ריקודי העם ב"בתי ריקוד" táncházak ..
התלבושת של התושבים היא יחסית אחידה, כשההבדלים בולטים בעיקר בשמלות הכסא.
גם ההבדלים בין תלבושות ההונגרים והרומנים אינם גדולים.
בשנות ה-1930 כמעט כל התלבושות היו תוצרת מקומית, והייתה השפעה מצומצמת לאופנות האירופיות.
כפי שציין קארוי קוש, בתלבושות העממיות ההונגריות שרדו יסודות של הלבוש העירוני הישן ושל האצולה הקטנה ההונגרית
בכפרים ההונגרים בדרך כלל נמנעים מצבעים עזים.גם רקמות וקישוטים הם נדירים, פרט לתלבושות העור.
ברקמות היה שימוש לרוב בצבע אחד בלבד.
רקמות הפשתן שונות לפי מסורות של כפרים שונים.
ביניהם ידועות הרקמות מן הכפר סיק.
מימי הביניים נשמרו במישור כנסיות הונגריות וסקסוניות המשתייכות לנצרות הרפורמית, הלותרנית ונדיר, אוניטריאניות.
כנסיות רפורמיות ואורתודוקסיות, חלקן מבוצרות, כמה כנסיות מעץ.
הכנסייה הלותרנית של הרינה, בסגנון רומנסקי היא הבניין החשוב ביותר בתולדות האדריכלות במישור הטרנסילבני.
כנסיות רפורמיות בהרצאו (הארצו), בוזיאש (מדיארבורזאש), נירש (סאסנירש), מאטיי (סנטמאטה) וטיאקה (טקה) היו במקור רומנסקיות, אבל סגנון הבנייה שונה בשיפוצים החוזרים.
כנסיות גותיות - נמצאות בתריסר יישובים - ביניהן: נושן (נושפאלאו או אפאנאג'פאלו), מזפילפש, פנט (מזפאניט), פקורן (פוקאקרסטור), סיק וטונצ'ו (טאנץ').
הכנסיות הפרוטסטנטיות של אואילה (ואיולה) (לותרנית), ויצה וגאלאצי ביסטריציי (גאלאצפאלווה) (ביישוב האחרון הכנסייה הלותרנית היא כיום אורתודוקסית)
כנסיות מבוצרות סקסוניות- בסגנון גותי - מוקפות בחומה ועם שער מוגן על ידי מגדל איתן.
דוגמאות: ביישובים מורוץ (אראניושמוריץ), ארקאליה (לותרנית כיום אורתודוקסית), דיפשה
קראינימט ( קיראי נמטי) (תורנית, כיום אורתודוקסית), לקינצה (סאסלקנצה) (לותרנית, כיום רפורמית), סנג'ורזו נואו (סאססנטגיירג') (לותרנית כיום אורתודוקסית), ורמש (לותרנית).
כנסיות בסגנון רנסאנס :הכנסייה הרפורמית של קומלוד, נבנתה ב-1598; הכנסיות הרפורמיות בסיק ובאונגוראש (באלוואניושוואראליה) שנחצבו על ידי חוצב האבן דוד שיפוש מן היישוב קידה.
חורבות של מצודות, ביניהן שיאו -מגרוש Sajómagyarós ו- שיריוארה Sajósárvár
מצודת סרצל - סטפאלווה - אוכלסה עוד בימי קדם על ידי תראקים, דאקים ורומאים.
וילות קיץ של אצילים הונגרים
מכרה המלח על יד טורדה - "Salina Turda"
האזור זכה לתשומת לבם של סופרים כמו :
המישור האירופי הוא אחד מארבעת המאפיינים העיקריים בטופוגרפיה של יבשת אירופה.
המישור האירופי מתחלק לשתי יחידות עיקריות, המישור האירופי הצפוני (או המרכזי) והמישור האירופי המזרחי.
חלוקה זו היא בעיקר היסטורית ולאו דווקא בעלת מאפיינים מורפולוגים.
החלק הצפוני של המישור האירופי משתרע מדרום האי הבריטי במערב ועד לרוסיה במזרח.
הוא כולל חלקים מצרפת, בלגיה, הולנד, דנמרק, גרמניה, פולין, המדינות הבלטיות אוקראינה ובלארוס.
רוב השטח אינו גבוה מ-152 מטרים מעל פני הים, הוא צר יחסית, ורוחבו הממוצע הוא כ-320 ק"מ.
הוא מתרחב משמעותית בחלק הכולל כמעט את כל מערב רוסיה ומגיע לרוחב של יותר מ-3000 ק"מ.
בחלקו הדרומי משתרע המישור האירופי מהרי הפירנאים בגבולה המערבי של צרפת באזור מפרץ ביסקאיה ועד הרי אורל שברוסיה במזרחו.
המישור האירופי גובל ממערב וצפון מערב באוקיינוס האטלנטי, מצפון בים הבלטי ובחלקו הדרומי באגן הים התיכון כולל הים השחור.
המישור תחום בחלקו הדרומי והדרום מזרחי ברכס הרי האלפים, הרי הקרפטים והרי הבלקן.
שטח המישור האירופי עוצב בעיקר במספר תקופות של תנועות קרחונים, בעיקר בתקופת הפליסטוקן ומתאפיין בניקוז גרוע, שטחי סחיפה (מורנות) ודיונות חול.
רוב שטח המישור האירופי זוכה לאקלים ממוזג המאפשר יצירת בתי גידול מסוגים שונים ובהם יערות של עצים רחבי עלים, אך בחלקו המזרחי מתאפיין בשטחי עשב רחבי ידיים ללא עצים כחלק מן הערבה האירואסיאתית.
המישור האירופי נחצה ברשת ענפה של נהרות ובהם הלואר הריין והויסלה במערב הזורמים בעיקר בכוון צפון מערב, הוולגה דון ודנייפר במזרח הזורמים בכוון דרום מזרח.
הנהרות ורשת התעלות המלאכותית המקשרות ביניהם משמשים כאמצעי תעבורה חשובים.
שטחי הדלתא שיוצרים הנהרות בקרבת השפך שלהם מהווים כר פורה לגידולים חקלאיים.
האקלים במישור האירופאי מאופיין בשינויים עונתיים מובחנים.
חלקו המערבי ובהשפעת האוקיינוס האטלנטי גשום ומאפשר מגוון רחב של גידולים חקלאיים לאורך כל השנה.
עם התנועה מזרחה יורדת השפעת האוקיינוס והאקלים הופך לבעל מאפיינים יבשתיים.
הגשם מתרכז בעיקר בחודשים החמים והחורף קר מאד ולכן החקלאות מרוכזת במגוון מצומצם יותר של תוצרים.
בעבר, בטרם התיישבות האדם באזור, היה רובו של המישור האירופי מכוסה ביערות סבוכים ועבותים של עצי אלון, אשור, אדר ומחטניים שונים.
ההתיישבות האנושית הניעה תהליך של בירוא יערות לטובת התיישבות וגידולים חקלאיים ושל בעלי חיים.
שרידים של היערות הקדמונים ניתן למצוא כיום בשמורת יער ביילוביצה בגבול פולין ובלארוס, אך חגורות יער המנוהלות בידי אדם עדיין קיימות בשטחים נרחבים יחסית.
העלמות היערות והשטחים הפתוחים והפראיים לטובת התיישבות האדם הובילה לצמצום ניכר בכמות חיות הבר אשר בתי הגידול שלהם נפגעו קשות מתהליך זה.
השטח המישורי מהווה מחסום גאוגרפי חלש מאד מפני פלישות אויב ולכן מהווה בעיה משמעותי בהגנה על גבולות המדינות הנכללות בשטחו.
עובדה זו הייתה בעלת משמעות גדולה במהלך ההיסטוריה בעיקר עבור מדינות שמרבית שטחן נכלל בתוך המישור האירופי, ובמיוחד עבור רוסיה ופולין .צרפת פלשה דרך המישור שלוש פעמים מאז 1870, ופעמיים כבשה שטחים בהצלחה.
לאורך ההיסטוריה היו המישורים זירה של קרבות רבים מכיוון שהם מאפשרים תנועה והגעה נוחה יחסית ליעדי הכיבוש ומרחב פתוח לצבאות לתמרן.
בעידן המודרני יש להם תפקיד מרכזי באיחוד האירופי כאזור למסחר ותעשייה, והם בעלי השפעה רבה על המדיניות החקלאית של האיחוד המסדירה את הייצור החקלאי.
הגאוגרפיה של המישורים מאפשרת להפוך את השטח למרכז של הפקת אנרגיה מתחדשת והם בעלי חשיבות גם בהיבט התיירותי בהיותם משכן לאתרים תרבותיים והיסטוריים החשובים ביותר באירופה.
המישור המזרח אירופאי (נקרא גם המישור הרוסי, או מישור הסארמטי) הוא מישור פנימי המשתרע ממזרח למישור צפון אירופה, וכולל מספר רמות.
המישור כולל את הרמה הוולהינית-פודולית, בשוליו המערביים, את הרמה הרוסית המרכזית, ואת גבעות וולגה בחלקו המזרחי.
המישור משתרע על פני כ-4,000,000 קמ"ר, גובהו הממוצע של המישור הוא 170 מטר מעל פני הים והנקודה הגבוהה ביותר במישור, שנמצאת בגבעות ולדאי, היא בגובה 347 מטר מעל פני הים.
מערב: הים הבלטי, אודר, נייסה, חבל הסודטים, הרי הקרפטים
דרום: הרי הבלקן, הים השחור, הרי קרים, קווקז, הים הכספי וים אזוב
מזרח: הרי אורל ושקע טוראן
צפון: הים הלבן, ים ברנץ, ים קארה, הרי סקנדינביה
המישור הסיבירי המערבי הוא מישור גדול המשתרע על חלקה המערבי של סיביר, בין הרי אורל במערב ונהר יניסיי במזרח, והרי אלטאי בדרום מזרח.
חלק גדול מהמישור מנוקז בצורה לא יעילה ומורכב מכמה מהביצות ומישורי ההצפה הגדולים בעולם.
ערים חשובות במישור כוללות את צ'ליאבינסק, נובוסיבירסק, אומסק וטומסק, כמו גם סורגוט וניז'נברטובסק.
החורפים במישור מערב סיביר קשים וארוכים.
האקלים של רוב האזורים המישוריים הוא תת-ארקטי או יבשתי.
במישור היו עתודות נפט וגז טבעי גדולות.
רוב תפוקת הנפט והגז של רוסיה הופקה מאזור זה במהלך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20.
המישור המערבי של סיביר ממוקם ממזרח להרי אורל, בעיקר בשטח רוסיה.
זהו אחד האזורים הגדולים של רוסיה והוא מתואר כאזור השפלה הרציף הגדול ביותר בעולם – יותר מ-50 אחוזים ממנו נמצאים בגובה של פחות מ-100 מטר מעל פני הים, והוא משתרע על שטח של כ-2.6–2.7 מיליון קילומטרים רבועים שהם כשליש מסיביר.
הוא משתרע מצפון לדרום לאורך 2,500 קילומטרים, ומגיע לרוחב מרבי של 1,500 קילומטרים בחלקו הדרומי.
מהאוקיינוס הארקטי למרגלות הרי אלטאי, וממזרח למערב לאורך 1,900 ק"מ מנהר יניסיי להרי אורל.
מלבד יניסיי, נהרות עיקריים אחרים במישור הם אירטיש, אוב, , ו.
ישנם אגמים וביצות רבים ואזורים נרחבים במישורים מוצפים באביב.
נהר יניסיי הארוך זורם מדרום לצפון, מרחק של 3,530 ק"מ לאוקיינוס הארקטי, שם הוא מזרים יותר מ-20 מיליון ליטר של מים בשנייה.
יחד עם היובל אנגארה, שני הנהרות זורמים לאורך 5,530 ק"מ.
העמק שנוצר על ידי היניסיי משמש כקו מפריד מחוספס בין המישור המערבי של סיביר לבין הרמה הסיבירית המרכזית.
הוא אזור הררי נמוך המשתרע ממזרח למערב על פני המישור.
מרבצי קרחונים משתרעים דרומה עד למפגש הנהרות אוב-אירטיש, ויוצרים מדי פעם גבעות ורכסים נמוכים, כולל רמת אוב בדרום, אך מלבד זאת המישור שטוח מאוד וחסר תכונות חריגות.
ו בדרום הם אזורים חקלאיים חשובים.
ישנם אגמי מלח ב, המשתרע דרומה לתוך קזחסטן ומוגבל מדרום על ידי .
המישור המערבי של סיביר ביצתי מאוד.
הוא אחד האזורים הגדולים בעולם של אדמות כבול, המאופיינים בביצות מוגבהות.
, אחת הביצות הגדולות בעולם, משתרעת על פני כ-51,600 קמ"ר.
ישנם אגמים רבים בביצות הענקיות במישור ההצפה של אוב-טאז.
במישור יש שמונה אזורי צמחייה נפרדים: טונדרה, יער-טונדרה, טייגה צפונית, טייגה תיכונה, טייגה דרומית, יער תת-טייגה, ערבות יער וערבה.
מספר מיני בעלי החיים במישור מערב סיביר נע בין לפחות 107 בטונדרה ל-278 או יותר באזור ערבות היער.
בדרום המישור, היכן שקפאת-עד נעדרת ברובה, שטחי עשב עשירים המהווים הרחבה של יצרו את הצמחייה המקורית, שכמעט כולה נוקתה בתחילת המאה ה-21.
המישור המערבי של סיביר מורכב ברובו ממרבצי סחף והוא שטוח בצורה יוצאת דופן.
עלייה של חמישים מטרים בגובה פני הים תגרום להצפת כל היבשה בין האוקיינוס הארקטי למפגש אוב-אירטיש ליד חנטי-מנסיסק.
זהו אזור בקרום כדור הארץ שעבר שקיעה ממושכת והוא מורכב ממשקעים אופקיים מלפני 65 מיליון שנה.
רבים מהמרבצים במישור זה נובעים ממחסומי קרח שהפכו את זרימת הנהרות אוב ויניסיי, הפנו אותם לים הכספי, ואולי גם לימת אראל.
המכביה או "המכביה העולמית" היא תחרות ספורט רב-ענפית המתקיימת מדי ארבע שנים בישראל בהשתתפות ספורטאים יהודים מרחבי העולם.
הבסיס הטמון ברעיון המכביה הוא קיום אולימפיאדה של יהודים, על אדמת ארץ ישראל, בה ישתתפו ספורטאים כנציגי התפוצות השונות של העם היהודי.
המכביה היא אירוע הדגל של מכבי ולאורך השנים השתתפו בה ספורטאים רבים אלופים אולימפיים, אלופי ושיאני עולם.
בנוסף לתחרות הספורטיבית, המכביה מציעה גם מגוון אירועים חברתיים, סמינרים על המסורת היהודית וסיורים חינוכיים ברחבי הארץ.
המכביה העשרים ואחת תוכננה במקור לשנת 2021, אך נדחתה והתקיימה בשנת 2022 עקב מגפת קוביד-19 העולמית, מה שהפך אותה למכביית הקיץ הראשונה שנדחתה.
המכביה העשרים-ושתיים, שהייתה אמורה להיות אירוע הספורט הגדול בעולם ב-2025 ולהתקיים בישראל בין 8 ועד 22 ביולי, נדחתה לשנת 2026 בעקבות מבצע עם כלביא.
בתחרות אמורים להשתתף למעלה מ-10,000 ספורטאים שיגיעו מכ-80 מדינות להתחרות בכ-40 ענפי ספורט שונים.
לאור טבח שבעה באוקטובר ותחת הסיסמה "More Than Ever" (יותר מתמיד), מכביה זו תדגיש במיוחד את הצורך באחדות ובחיזוק הקשרים בין יהודים מרחבי העולם ומדינת ישראל.
מלבד המכביה העולמית בישראל, מתקיימים גם טורנירי מכביה נפרדים ליבשות: תחת מכבי תנועה עולמית פועלים שש פדרציות והם מכבי צפון אמריקה (ארצות הברית וקנדה), מכבי אמריקה הלטינית, מכבי אירופה, מכבי אוסטרליה, מכבי דרום אפריקה ומכבי ישראל.
משחקי מכבי פאן אמריקה, מדי ארבע שנים.
האחרונה התקיימה ב-2023 בבואנוס איירס, בירת ארגנטינה).
משחקי מכבי אירופה, מדי ארבע שנים.
האחרונה התקיימה ב-2023 בקרקוב, פולין).
המכביה האוסטרלית, טורניר שנתי לנוער מאוסטרליה וניו זילנד לצד מספר משחקים שנערכו לבוגרים.
בדרום אפריקה מקיימות הקהילות משחקים אחת לשנתיים.
איגודי הקהילות היהודיות של קנדה וארצות הברית מקיימים החל מ-1982 מדי שנה תחרויות אזוריות בשם "מכביית הנוער" לבני 14–18. ב-2011 התקיימו המשחקים באופן חד פעמי בישראל.
מכביית נוער אירופאית לגילאי 18-16 אמורה להתקיים מדי 4 שנים, התקיימה ב-2024 בלונדון וכללה משלחות אורחות גם מארגנטינה, דרום אפריקה, ארצות הברית וישראל.
ב-2018 התקיימה בישראל לראשונה "מכביית הנוער העולמית" (משחקי מכבי לנוער).
חיפה אירחה את מכביות הנוער.
מכביית החורף הראשונה התקיימה בשנת 1933 בזאקופנה שבפולין.
במכביה השתתפו כ-400 ספורטאים משמונה מדינות.
מכביית החורף השנייה התקיימה בשנת 1936 בבאנסקה ביסטריצה שבצ'כוסלובקיה (כיום בסלובקיה).
במכביה השתתפו כ-2,000 ספורטאים מ-12 מדינות.
מכביית החורף השלישית מתקיימת בינואר 2023. זוהי מכביית החורף הראשונה מאז תום מלחמת העולם השנייה, היא מתקיימת ברופולדינג , במדינת בוואריה שבגרמניה.
במכביה משתתפים כ-500 ספורטאים מ-20 מדינות, בהן משלחת ישראלית.
מכביית חורף לנוער לקהילות היהודיות מקנדה וארצות הברית מתקיימת אחת לכמה שנים.
למעט יהודים, משתתפים במכביה גם ספורטאים מהמגזר הלא יהודי בישראל.
אדוארד מרון היה לערבי מרוני הראשון שהשתתף במכביה ואף זכה במדליית כסף בהרמת משקולות ב.
אסאלה חלאג' הייתה לשחיינית הערבייה הראשונה שזכתה במדליית זהב.
דועה סלימן-חטיב הייתה לאתלטית הערבייה הראשונה שזכתה במדליית זהב.
למכביה הוזמנו ספורטאים מהשורה הראשונה בעולם, שאינם יהודים, על מנת שישתתפו כראווה מחוץ למסגרת התחרות.
בין הספורטאים היו: ב השתתפו פרי או'בריאן והריסון דילארד האלופים האולימפיים ושיאני העולם באותה העת מארצות הברית.
במכביה השישית השתתפו רייפר ג'ונסון, האלוף האולימפי ושיאן העולם בקרב 10, וג'ון תומאס, שיאן העולם בקפיצה לגובה מארצות הברית.
ב השתתף סגן האלוף האולימפי בריצת 800 מטר הקנדי ביל קרותרס והאלוף האולימפי (טוקיו 1964) ואלוף העולם בג'ודו אנטון חסינק מהולנד.
ב השתתפו השחייניות אדה קוק מהולנד האלופה האולימפית ושיאנית העולם במשחי הפרפר באותה העת וקארן מיור מדרום אפריקה, שיאנית העולם במשחי הגב באותה העת, וב השתתף עמוס ביווט האלוף האולימפי מקניה ועוד.
הוגה רעיון המכביה ומגשימו היה יוסף יקותיאלי.
בנעוריו התגלגלה לידיו חוברת על אולימפיאדת סטוקהולם שהתקיימה ב-1912. בחוברת קרא שספורטאים יהודים רבים שהשתתפו בשם מדינותיהם זכו במדליות ואז צץ הרעיון במוחו: לפעול להשתתפות ספורטאי ארץ ישראל באולימפיאדה.
בינתיים פרצה מלחמת העולם הראשונה, ויקותיאלי התגייס לצבא האימפריה העות'מאנית.
כששב מן המלחמה חזר לפעילותו במכבי ולרעיון שלו.
הוא פנה לוועד האולימפי הבינ"ל אך נענה בסירוב.
הם טענו שספורטאים ללא מדינה לא יכולים להשתתף באולימפיאדה.
אם כך, החליט יקותיאלי ליזום אולימפיאדה יהודית.
ב-1929 יקותיאלי נסע לקונגרס מכבי עולמי שהתקיים במהאריש אוסטראו בצ'כוסלובקיה ושם נשא נאום ובעקבותיו נתקבלה הצעתו לערוך את המכביה הראשונה בארץ ישראל בשנת 1932 במלאת 1,800 שנה למרד בר-כוכבא.
במסגרת הקונגרס באוסטרבה נערכה המכביה האירופית הראשונה וב-1930 נערכה באנטוורפן, המכביה האירופית השנייה שקדמו למכביה העולמית.
המכבי אימץ את תפיסתו של יקותיאלי לגבי המכביות ולמרכיב הספורטיבי הצטרף גם המניע של חיזוק הקשר שבין יהדות התפוצות לארץ.
רעיון מעין זה כבר נהגה בקונגרסים הציוניים.
מקס נורדאו כבר קרא ב ב-1898 בעד החזרת "יהדות השרירים האבודה" ליושנה ולהחזיר ל"יהודי הגלותי" את תדמית "היהודי הלוחם", ובכך לתת מענה לתחושות ההשפלה של היהדות באירופה ולתופעת האנטישמיות.
השיקום הפיזי של היהדות, לדעת נורדאו, קודם אף לשיקומה המוסרי והפוליטי.
את הרעיון לקיים משחקים עולמיים של נוער יהודי, מעין משחקים אולימפיים יהודים, העלה כבר ב-1911 פריץ אברהם בביטאון "אגודת המתעמלים היהודית" (ארגון שהוקם בגרמניה ב-1903 ואיגד תחתיו את כל אגודות הספורט היהודיות בגרמניה כשבהמשך הוקם גוף באותו שם לכל אגודות הספורט היהודיות באירופה וב-1921 שינה את שמו לאגודת מכבי העולמית).
אך מי שהיה המאיץ העיקרי למימושו של הרעיון היה יוסף יקותיאלי, ממנהיגיה הבולטים של מכבי ארץ ישראל ומהדמויות הפעילות של הספורט בארץ-ישראל.
בין המניעים של יקותיאלי לקיים את "המכביה": להפגין שגם העם היהודי הוא בעל פוטנציאל ספורטיבי ולא רק עם שרכון על דפי ספר הספרים והגמרא ולהדק את הקשר בין הגולה לעם היהודי בתקווה שחלק מהספורטאים יצטרפו לעם היושב בציון.
על מפעל חייו בתחום הספורט הוענק לו פרס ישראל.
מכבי ארץ ישראל קיימה לראשונה טורניר ראווה של ספורט חובבים בסוכות 1919 בירושלים בהשתתפות כ-500 ספורטאים חובבים (כולל מספר נציגים מהקהילה היהודית בדמשק) ואלפי צופים.
שנות ה-30: המכביות הראשונות תחת המנדט הבריטי בארץ ישראל
קונגרס המכבי העולמי החליט לקבל את הצעת יוסף יקותיאלי, לקיים את המכביה הראשונה באביב 1932. מיד עם חזרתו מהקונגרס פעל יקותיאלי במרץ להגשמת רעיון המכביה.
הוא יזם שני מסעות של רוכבי אופנועים לאירופה כדי לבשר שם על קיום המכביה ולהמריץ את הספורטאים היהודים להתארגן לקראתה.
המסע השני, ובראשו יוסף יקותיאלי, יצא שנה אחר-כך מתל אביב ללונדון.
המשלחת עברה בתשע ארצות ובעשרות ערים וזכתה להצלחה רבה.
יקותיאלי פעל להכשרת אצטדיון חדש ליד שפך הירקון.
ואכן זמן קצר לפני פתיחת המכביה הוקם אצטדיון המכביה ליד שפך הירקון.
המקום נועד להיות האתר המרכזי שבו יתקיימו התחרויות.
טקס המכביה הראשונה נפתח חגיגית ב-28 במרץ 1932, כ' באדר ב' ה'תרצ"ב בבית-העם בתל אביב בהשתתפות אישי ציבור ובראשם ראש העיר מאיר דיזנגוף.
למוחרת הוביל דיזנגוף, רכוב על סוסו, את מצעד הספורטאים, שמנה 390 ספורטאים מ-18 מדינות, מהגימנסיה העברית "הרצליה" מרכז חיי התרבות של ת"א אז עד אצטדיון המכביה, מרחק של כחמישה קילומטרים.
במהלך התחרויות שנמשכו חמישה ימים התחרו הספורטאים ברוב הענפים המרכזיים הפופולריים, בהם אתלטיקה, שחייה וכדורגל.
את החסות לטקס הסיום נתן הנציב העליון ארתור ווקופ, ובסיומו נערך מצעד הסיום בכיוון ההפוך, מאצטדיון "המכביה" לכוון הגימנסיה העברית "הרצליה".
כמו כן, לאחר מכביה זו ובעקבותיה, התקיימה מכביית החורף הראשונה בפולין בפברואר 1933.
המכביה השנייה התקיימה ב-1935 בהשתתפות 1,350 ספורטאים מ-28 מדינות.
הסיבה לעריכת המכביה בשנה זו הייתה שהמארגנים לא רצו לקבל את הדימוי שהם מחקים את המשחקים האולימפיים, ולכן החליטו לערוך את המכביות מדי שלוש שנים ולא ארבע.
ההערכות לקראת מכביה זו נערך כשנה, עובדה שהגדילה באופן ניכר את ההוצאות לעומת המכביה הראשונה, מה שגרם לזה שמכביה זו, בניגוד לקודמת תיתמך כספית על ידי תנועת מכבי העולמית, ולא רק על ידי מכבי הארץ-ישראלית, כאשר בנוסף אורגנה מגבית עולמית לשם קיום האירוע.
חלק גדול ממשתתפי המכביה היו עולים לארץ ישראל שבאו במסווה של ספורטאים, וכך עקפו את מגבלות העלייה של הבריטים.
דוגמה לכך הם הספורטאים שעלו מרומניה והקימו את פלוגת מכבי נתניה.
מסיבה זו רצו המארגנים לקיים את "המכביה" השלישית כבר ב-1938 כשעננת המלחמה כבר החלה מרחפת בצורה מאיימת באירופה, אך המאורעות שהיו בארץ והתנגדות הבריטים שחששו לתגובת הערבים מנעו את קיומה במתכונת בין-לאומית, ובמקומה התקיימה המכביה הארצית.
במכביה זו השתתפו נציגים ממדינות ערב כמו: מרוקו, לוב, מצרים, לבנון וסוריה, וברגע האחרון הופתעו המארגנים מהשתתפות משלחת מכובדת ממדינת גרמניה הנאצית, לאחר שהמשלחת קיבלה לבסוף אישור מהשלטונות הנאציים להצטרף למשחקים.
משלחת דנציג צעדה בנפרד ממשלחות מכבי פולין וגרמניה, ברוח העימות הגאו-פוליטי מדיני בין אותן מדינות בתקופה זו.
בנוסף למכביה זו התקיימה גם מכביית החורף השנייה בצ'כוסלובקיה בפברואר 1936.
לאחר הקמת מדינת ישראל: המכביה השלישית ועד המכביה העשרים ואחת
מלחמת העולם השנייה והמאבק על הקמת המדינה מנעו את קיום המכביות בשנות ה-40. מהמכביה הרביעית התקיימו המכביות דרך קבע מדי ארבע שנים (שנה אחרי האולימפיאדות), פרט ל, שנדחתה בשנה בעקבות מגפת הקורונה ולמכביה העשרים ושתיים שנדחתה בעקבות המצב הביטחוני מול איראן ומבצע עם כלביא.
מספר שנה משתתפים מדינות מדליק/ת הלפיד משביע/ת הספורטאים הערות 3 1950 800 19 אריך פוייר יהודה גבאי
המכביה השלישית היא הראשונה שנערכה לאחר קום המדינה.
במכביה זו הונף לראשונה דגל המכביה, תרומת יהודית ויוסף יקותיאלי (הוגה רעיון המכביה ומגשימו) לזכר בנם , מ"כ בפלמ"ח שנפל במלחמת העצמאות על יד מבצר נבי-יושע (מצודת כ"ח) בי"א בניסן תש"ח, 20 באפריל 1948. 4 1953 890 21 ולטר פרנקל אברהם שניאור
איירין לדרמן מבריטניה זכתה בשלוש מדליות זהב אישיות, יותר מכל ספורטאי אחר במכביה.
היא הגנה על תוארה בריצת 100 מטר.
זכורה בשל העובדה שבה נקבע שיא עולם בהרמת משקולות על ידי אייזק ברגר מארצות הברית - השיא העולמי הראשון שנקבע במדינת ישראל.
האתלט רוברט ריטנברג מארצות הברית שזכה בשבע מדליות, מהן שלוש זהב, שלוש כסף ואחת ארד.
הספורטאי המצטיין של המכביה היה מייק הרמן מארצות הברית שזכה בחמש מדליות אישיות, מהן שלוש זהב, אחת כסף ואחת ארד.
האתלט ג'רי אשוורת' מארצות הברית, האלוף האולימפי ושיאן העולם, זכה בשתי מדליות זהב.
השחיין מארק ספיץ אף הוא מארצות הברית זכה בארבע מדליות זהב והוכתר כספורטאי המצטיין במשחקים.
האתלטית לוריין לוצוף מדרום אפריקה זכתה בשלוש מדליות זהב אישיות.
הכדורסלן האמריקאי טל ברודי מוביל את נבחרתו לזכייה במדליית זהב.
זכורה בעיקר בשל הופעתו של השחיין מארק ספיץ - גדול הספורטאים היהודיים ואחד מגדולי הספורטאים בעולם, שזכה בשיא של שש מדליות זהב וביחד עם אחותו, ננסי ספיץ שזכתה בארבע מדליות זהב, זכו בעשר מדליות זהב.
כוכבת המכביה הייתה השחיינית אניטה זרנוביצקי משוודיה שזכתה בשיא של שבע מדליות זהב וביחד עם אחיה התאום ברנט זרנוביצקי זכו בתשע מדליות זהב ובארבע מדליות כסף (13 מדליות בסך הכל).
השחיינית ונדי ויינברג מארצות הברית בעלת מדליית ארד אולימפית (מונטריאול 1976) במשחה ל-800 מטר, זכתה במכביה העשירית בשמונה מדליות, מהן שש מדליות זהב ושתי מדליות כסף.
השחיין הילרי ברגמן מארצות הברית זכה בשש מדליות זהב.
מיץ' גיילורד () זכה בשמונה מדליות, שבע מדליות זהב ומדליית כסף אחת, שלוש שנים לפני שזכה במדליית זהב אולימפית (לוס אנג'לס 1984).
במדליית הזהב השמינית זכה אחיו, צ'אק גיילורד.
12 1985 4,000 39 מארק ספיץ ביחד עם שירלי שפירא (בתו של עמיצור שפירא) אנוק שפיצר (בתו של אנדריי שפיצר) שלומית רומנו (בתו של יוסף רומנו)
השחיין סט ברון מארצות הברית זכה בשבע מדליות, מהן שש זהב ואחת כסף.
לראשונה משתתפים גם יהודים מחלק ממדינות הגוש הקומוניסטי במזרח אירופה 14 1993 5,061 50 יעל ארד
לראשונה משתתפים גם יהודים מחלק ממדינות ברית המועצות לשעבר.
במכביה זאת גם התקיימו לראשונה מקצים מיוחדים לספורטאים נכים (פאראלימפיים).
זכורה בעיקר בשל אסון המכביה שאירע לפני טקס הפתיחה, כאשר הגשר מעל נחל הירקון התמוטט וחברי המשלחת האוסטרלית נפלו למים המזוהמים.
ארבעה מחברי המשלחת נהרגו ועוד עשרות נפגעו.
לאחר האסון הוחלט להמשיך בטקס הפתיחה ובמשחקים עצמם, לאחר שניתנה הודעה על האסון ודווח לצופים כי לפחות אדם אחד נהרג.
טקס הסיום התקיים באמפי פארק לטרון.
טקס הפתיחה נערך באצטדיון טדי בירושלים וטקס הסיום בבריכת הסולטאן בירושלים.
הנוכחות במשחקים אלו הייתה דלה יותר בשל שתי סיבות עיקריות: המשחקים נערכו בשיאה של האינתיפאדה השנייה (מעט אחרי הפיגוע בדולפינריום); חלק מהפצועים של אסון המכביה היו עדיין מאושפזים.
השחיין לני קרייזלברג, האלוף האולימפי (סידני 2000) מארצות הברית ואלוף העולם השתתף במכביה.
17 2005 7,000 54 גל פרידמן ואדים גוצט מאוקראינה וסרגיי שריקוב מרוסיה, אלופים אולימפיים בחרב, השתתפו במכביה וזכו במדליות.
אלופת העולם בג'ודו דניאלה קרוקובר מארגנטינה זכתה במדליית כסף.
השחיינית מאיה פינקלר מישראל זכתה שבע מדליות, מהן חמש זהב ושתיים כסף וביחד עם אחיה עופר פינקלר זכו ב-11 מדליות בסך הכל, חמש מדליות זהב ושש מדליות כסף.
השחיין ג'ייסון ליזאק, האלוף האולימפי (בייג'ינג 2008) מארצות הברית ואלוף העולם, הדליק את הלפיד בטקס הפתיחה של המכביה.
במשחקים עצמם הוא זכה בארבע מדליות זהב.
השחיינית אנדראה מורז מארצות הברית הייתה הספורטאית המצטיינת לאחר שזכתה בתשע מדליות, מהן חמש זהב וארבע כסף.
אלי רייזמן, האלופה האולימפית בהתעמלות מכשירים מארצות הברית, הדליקה את הלפיד בטקס בפתיחה נערך באצטדיון טדי בירושלים ב-18 ביולי 2013. 20 2017 10,000 80 אורי ששוןירדן ג'רביאנתוני ארוויןמורן סמואלנטע ריבקיןפביאן ז'ילועומרי כספי
משחקי המכביה נערכו בכל רחבי מדינת ישראל, עם זאת, בעקבות החלטת ממשלת ישראל, חלק ניכר מהם נערכו בירושלים.
המכביה עמדה בסימן 50 שנה לאיחוד ירושלים.
השחיין אנתוני ארווין, האלוף האולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016) מארצות הברית השתתף במכביה.
תחרויות הספורט של מכבית הנוער נערכו בחיפה.
אירוע הפתיחה התקיים ב-14 ביולי באצטדיון טדי בירושלים, במעמד נשיא המדינה יצחק הרצוג, ראש הממשלה יאיר לפיד ולראשונה גם נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן.
בטקס הפתיחה התרחשה הפסקת חשמל של כעשר דקות.
כרזות וסמלי המכביה לאורך השנים
את סמלי המכביות ה-9 עד ה-16, מלבד זה של המכביה ה-11, עיצב האמן דן ריזינגר.
בין המשתתפים במשחקי המכביה היו אלופים אולימפיים ובעלי מדליות אולימפיות, אלופי עולם ושיאני עולם:
אתלטיקה: ליליאן קופלנד, ג'רי אשוורת', גרי גובנר, דוד סגל, אלכס אברבוך
הרמת משקולות: אייזק ברגר, פרנק ספלמן, גרי גובנר, בן הלפגוט
התעמלות: אגנס קלטי, מיץ' גיילורד, ולרי בלנקי, קרי סטרוג, אייבי גרוספלד, לינוי אשרם, ארטיום דולגופיאט, אלי רייזמן
טניס: בראד גילברט, ניקולאס מאסו, דיק סוויט, ג'ולי הלדמן, אנג'לה בקסטון, טום אוקר
סיף: אלברט אקסלרוד, אלן ג'יי, איב דרייפוס, ואדים גוצט, מריה מזינה, סרגיי שריקוב
שחייה: מארק ספיץ, לני קרייזלברג, ג'ייסון ליזאק, מרילין רמנובסקי, ונדי ויינברג, גארט ובר-גייל, אנתוני ארווין, סקוט גולדבלט
יש לציין שבין המכביה השלישית ועד ל לא השתתפו במכביות ספורטאים ממדינות מזרח אירופה.
על כן ספורטאים בכירים שאף זכו במדליות אולימפיות מברית המועצות, הונגריה ורומניה לא השתתפו במשחקים.
המכביות תרמו לפיתוח הספורט בישראל וכן הצליחו כאירוע יהודי כלל עולמי אם כי רבים מהספורטאים המשתתפים בה נחשבים רק לספורטאים חובבים ולרוב בתחרויות המכביה השונות לא נשברים שיאי ספורט בינלאומיים אך ייתכנו שיאים מקומיים.
עם זאת חלק מהספורטאים שלקחו חלק ב"מכביה" זכו לאחר מכן בהצלחה ב"אולימפיאדה" כשהדוגמה הקלאסית היא השחיין מארק ספיץ שזכה לאחר השתתפותו ב"מכביה" בשבע מדליות אולימפיות.
דוגמה אחרת היא טל ברודי, שלאחר ששיחק בטורניר הכדורסל של "המכביה" בנבחרת ארצו חזר לאחר מכן לארץ לצמיתות והפך לעמוד התווך של נבחרת ישראל בכדורסל ולאגודת מכבי ותרם להצלחתם במישורים הבינלאומיים.
על מסורת ה"מכביות" העיב אסון המכביה, שבו נהרגו ארבעה חברי המשלחת האוסטרלית כתוצאה מהתמוטטות גשר מעל נחל הירקון בעת טקס הפתיחה של "המכביה ה-15" בשנת 1997. בעקבות זאת ב"מכביה ה-16" חלה נסיגה גדולה בכמות הספורטאים המשתתפים וכן היא הועתקה לראשונה לירושלים.
על שם המפעל קרוי רחוב בעיר נתניה הסמוך לאצטדיון הכדורגל העירוני.
מסורת המכביה מבקשת להדגיש זהות יהודית, ועל כך ספגה ביקורת מאנשים וגופים שונים הטוענים כי מדובר באקט גזעני זאת, אף על פי שקיימים טורנירי ספורט אחרים במדינות אחרות בעולם המבוססים על אמונה או לאום משותף: דת (משחקי אחוות האסלאם), מוצא אתני (המשחקים הפאן-ערביים), ההיסטוריה הקולוניאליסטית (משחקי חבר העמים הבריטי) ועוד.
המיתולוגיה של האינקה היא מיתולוגיה שהתפתחה בתרבות האינקה - התרבות שהתקיימה באזור פרו של היום, לפני הכיבוש הספרדי.
ככל מיתולוגיה היא כוללת סיפורים שמאמיניה מחשיבים לתיאורים אותנטיים של ההיסטוריה והיא בסיס למערכת האמונות והסמלים של בני העם המאמין בה.
מכיוון שככל הנראה לא הייתה לבני האינקה מערכת כתב, מקור הידע הקיים אודות עולמם הדתי הוא בכתבי הספרדים שצאצאי האינקה עזרו בכתיבתם לאחר כיבוש האימפריה ובעדויות ארכאולוגיות.
מייסד השושלת הראשונה של ממלכת קוסקו היה מאנקו קאפאק.
באגדה אחת הובא מאנקו קאפאק ממעמקי אגם טיטיקקה בידי אל השמש אינטי או שנולד לאל השמש.
אגדה אחרת סיפרה כי היה בנו של טיקי ויראקוצ'ה.
עם זאת, לא הותר לפשוטי העם לומר את שמו של ויראקוצ'ה, דבר המסביר את הצורך בשתי אגדות.
במיתוס אחד נולדו מאנקו קאפאק ואחיו פאצ'אקמק לאל השמש אינטי, הידוע גם בשם "אָפּוּ פּוּנְצָ'אוּ".
מאנקו קאפאק עצמו נערץ כאל השמש והאש.
על פי אגדה זו, מאנקו קאפאק, אחיו ואחיותיו נשלחו לארץ בידי אל השמש והופיעו מתוך מערת פאקאריטמבו, כשהם נושאים מטה זהב הקרוי "טאפאק-יאוּרי".
הם הונחו להקים את מקדש השמש לכבודו של אל השמש אביהם, במקום בו ישקע המטה באדמה.
כדי להגיע לקוסקו הם פסעו דרך מערות תת-קרקעיות.
במהלך המסע אחד הפך אחד מאחיו (וייתכן שמדובר באחת מאחיותיו) לאבן ("ואקה" כינוי לחפץ קדוש בדת האינקה).
בגרסה אחרת של אגדה זו במקום לצאת ממערה בקוסקו הופיעו האחים והאחיות מתוך מימי אגם טיטיקקה.
באגדת טיקי ויראקוצ'ה, היה מאנקו קאפאק בנו של טיקי ויראקוצ'ה מ"פאקרי-טאמפו" הידועה כיום כ"פאקאריטמבו" (25 ק"מ דרומית לקוסקו).
הוא ואחיו "אָיָאר אינקה", "איאר קאצ'י" ו"אייאר אוּצ'וּ" ואחיותיו "מאמא אוֹקלוֹ", "מאמא הוּאקוֹ", "מאמא ראאוּה" ו"מאמא קוּרה" חיו בקרבת קוסקו ואיחדו את עמם ואת עשרת ה"איילו" (קהילה המורכבת מכמה משפחות) שפגשם במסעם על מנת לנצח את השבטים של עמק קוסקו.
גם באגדה זו מופיע מטה הזהב, שמקובל להניח כי ניתן למאנקו קאפאק בידי אביו.
לאגדה כמה תיאורים, אך בהתאם לכמה מהגרסאות קנא מאנקו הצעיר באחיו הבוגרים, בגד בהם והרגם, וכך הפך לשליט יחיד על קוסקו.
כדי לקיים את טוהר מוצאו האלוהי נשא מאנקו קאפאק את אחותו הבכורה מאמה אוקלו לאישה.
בכך החל מנהג שנמשך עד שהאימפריה הגיעה לקיצה, ולפיו, אף על פי שלקיסר האינקה היו נשים רבות, האישה הרשמית הייתה על פי רוב אחת מאחיות הקיסר.
בדומה לרומאים התירו האינקה לתרבויות ששולבו בתוך האימפריה שלהם לשמר את דתותיהן, ולכן יש כמה שמות לחלק מהאלים.
ברשימה החלקית הבאה מופיעים האלים החשובים ביותר בפנתאון של האינקה.
ויראקוצ'ה – החשוב בין אלי האינקה, היה הבורא, שיצר את הכול ולימד את בני האדם כיצד לעבוד וכיצד לחיות.
בני האינקה היו מתפללים לויראקוצ'ה בעיקר בעתות משבר, וטקסים רבים נערכו לכבודו, המקביל לאל, אתום, פרומתאוס, אודין ועוד.
אינטי אילפה – היה אל הרעם והגשם.
האנשים נהגו להעלות לכבודו קורבנות ולקיים טקסים במקדשים שנבנו לכבודו, בעיקר בתקופת הגשמים, המקביל לבעל, זאוס, תור, פרון ועוד.
אינטי – אל השמש, היה האב המייסד של שושלת מלכי האינקה, והייתה לו חשיבות רבה בחיי היומיום.
בתי התפילה והמקדשים המפוארים ביותר נבנו לכבודו.
האדרת חשיבותו של אל השמש, הוסיפה לכוחו החברתי של בית המלוכה.
את דמותו עיצבו באומנות בתוך מדליון עגול עשוי זהב.
המלך ה"אינקה" הוא צאצא של אינטי אל השמש "הבן היחיד של השמש" (Sapan Intiq Churin), ועל כן אף הוא נחשב לאל.
באמנות הוא מתואר כדמות אצילית, נושא בידיו פסיל (טוטם) עשוי מעץ מגולף.
לכל אדם ולכל משפחה היה טוטם כזה, ובו שכנה הנשמה המגינה עליהם.
האינקה האמינו כי בתוך דברים מסוימים שוכנות נשמות- "הואקס".
נשמות יכולות לשכון כמעט בכל דבר- מערה, הר, אבן, עץ או בית, או בגוף חי.
את הנשמות ניתן לרצות בעזרת מנחות ומתנות.
מוסד מיוחד שהוקם לכבודו של אל השמש היה "בתולות השמש" ("מאמקונאס") שהקדישו את חייהם לאינטי, חיו חיי פרישות ושרתו את מלך האינקה ואת הכוהנים.
היא הייתה אשתו של פאצ'אקמק והייתה אלת הפריון שפקחה על הזריעה והקציר.
היא גרמה לרעידות אדמה, מקבילה לגאיה, יורד, גב ועוד.
המכבי הצעיר היא תנועת נוער חינוכית, לאומית, ספורטיבית, בלתי מפלגתית, המושתתת על ערכי היהדות והציונות ומשויכת לזרם "יהדות השרירים".
בשנת 1929 התקבלה החלטה בוועידת מכבי העולמית לייסד את תנועת הנוער ה"מכבי הצעיר" לצד אגודות הספורט.
תנועת הנוער שילבה נושאים של מחנאות, שדאות, תרבות, אקטואליה יחד עם פעילות ספורטיבית.
תנועת הנוער של "מכבי" הכשירה נוער פעיל בספורט ברמה הערכית והחינוכית.
בשנת 1933 הוחלט על הקמת תנועת ה"מכבי צעיר" בארץ ישראל.
מאז הוקמו סניפים ביישובים רבים במדינה.
חברי ה"מכבי הצעיר" השתתפו באופן משמעותי במאבק על הקמת המדינה, ייסדו גרעינים אשר התגייסו במסגרת הפלמ"ח והקימו יישובים כגון כפר המכבי וקיבוץ סוללים.
במהלך השנים תנועת ה"מכבי הצעיר" ישראל הפכה לזרוע החינוכית המרכזית של תנועת "מכבי" על כל מוסדותיה והכשירה את דור מנהיגי העתיד של התנועה.
כיום התנועה פעילה ב-25 סניפים בכל רחבי ארץ ישראל.
התנועה מחנכת את חבריה לחלוציות ושירות בכל שטחי החיים, לפי צווי שעה בדרכי יוזמה אישית יוצרת.
תהליכי הקמת התנועה עברו גלגולים רבים שהתחילו בשנת 1918 בדמשק, שם התקיים הסניף הראשון של התנועה ופעל באופן עצמאי בלי תלות חיצונית.
כך הוחלט ב-1919 להקים לצד הסניפים הספורטיביים ביישובים השונים מסגרת לילדים ונוער הנקראת המכבי הצעיר, עתודה מכבית שבו בימים תחליף ותתפוס את מקומם של המבוגרים שיעזבו את הסניפים.
עם זאת, הנהגת התנועה לא הגדירה את המכבי הצעיר כתנועת נוער ולא נקבעו סדרי העבודה בין הגופים השונים של התנועה.
היו ניסיונות רבים לשינוים בתקנון התנועה וקיבוע מעמדה של המכבי הצעיר כתנועת נוער אך ניסיונות אלו כשלו בעיקר בשל העובדה כי רבים מראשי מכבי ראו בעובדה שיש תחליף ראוי בשם הצופים שהוקמה בחלקה על ידי ראשי התנועה ובראשה עמד צבי נשרי שהיה חלק מראשי מכבי באותם ימים.
לאחר מכן נעשו ניסיונות מקומיים להקמת התנועה בעיקר על ידי יוסף יקותיאלי כמו שנעשה בדמשק, יקותיאלי הצליח להקים סניף בירושלים אחר התנגדותם והתחיבותם לפעילות תנועת הצופים של ראשי מכבי הכשילו את התהליך להעתקת ההצלחה למקומות נוספים.
ההצלחה המקומית הגיעה לאוזני ראשי מכבי בארץ ישראל אך עדיין לא הביאה לפעול להקמת התנועה.
בשנת 1929 בצ'כיה התקיימה ועידת "המכבי העולמי", שבה הוחלט להקים את סניפי המכבי הצעיר בצמוד לאגודת הספורט.
אך גם החלטה זו לא בוצעה באופן מעשי שכן עדיין לא ראו צורך בארץ לקרוא תיגר על תנועת הצופים, שמקיימת פעילויות ספורט שהתנועה מעבירה לה ועובדת איתה בשיתוף פעולה.
בשנת 1931 הקימו ראשי סניף מכבי תל אביב קבוצות נוער שבה העבירו פעילות עיונית ופיזית וזו הצטרפה לפעילות הסניף הירושלמי של בצראוי.
בשנת 1933 נשיאת מכבי בארץ ישראל ביקשה להפגש עם ראשי מכבי צעיר בירושלים ותל אביב כדי לחקות אותם וליישמם ברחבי הארץ ושם נקבעו החלוקה לפי שכבות גיל, התלבושת והתוכן החינוכי והספורטיבי.
מהלך זה הביא לצמיחתה של התנועה החדשה כפי שהיא מוכרת כיום.
מערכת היחסים בין המכבי הצעיר לבין היהודים החיים באירופה היה המכבי הצעיר העולה.
השקפת העולם הייתה מושתתת בין השאר על תנועת הנוער הגרמני "וואננדפוגל" ומתנועת הצופים העולמית.