tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תקופתו הייתה תקופה מעשירה לאמנויות, לספרות ולדת.
אמוגהאווארשה הראשון, שנחשב למפורסם ביותר מבין קיסרי רשטראקוטה, היה מלומד מוכשר בקאנדה ובסנסקריט.
ה"קוויראג'אמרגה" שלו נחשבת לנקודת ציון חשובה בפואטיקת הקאנדה וה"פראשנוטטארה רטנאמאליקה" בסנסקריט היא כתיבה בעלת ערך גבוה ותורגמה מאוחר יותר לשפה הטיבטית.
בגלל מזגו הדתי, התעניינותו באמנויות ובספרות ואופיו שוחר השלום, הוא הושווה לקיסר אשוקה, ונקרא "אשוקה של הדרום".
בתקופת שלטונו של (שלט 878–914), האימפריה התמודדה עם מרד משושלת צ'לוקייה המזרחית וגודלה הצטמצם לאזור הכולל את רוב מערב רמת דקאן וגוג'ראט.
קרישנה השני סיים את המעמד העצמאי של גוג'ראט והביא אותה לשליטה ישירה ממניקהטה.
(שלט 914–929) השיב לשושלת את הנכסים שאיבדה במרכז הודו על ידי הבסת ולאחר מכן פלש לאזור ה של הנהרות גנגס ויאמונה.
הוא גם ניצח את אויביה המסורתיים של השושלת, שושלת פראתיהארה ושושלת פאלה, תוך שמירה על השפעתו על ונגי.
השפעת ניצחונותיו בקנאוג' נמשכה מספר שנים על פי כתובת לוח הנחושת משנת 930 של הקיסר (שלט 930–936).
לאחר רצף של מלכים חלשים שבתקופת שלטונם איבדה האימפריה את השליטה על שטחים בצפון ובמזרח, (שלט 939–967), השליט הגדול האחרון, חיזק את האימפריה כך שהיא השתרעה מהנהר עד הנהר וכללה את המדינה הטמילית הצפונית (טונדאימנדאלם) תוך כדי גביית מס ממלך ציילון.
בשנת 972 לספירה, בתקופת שלטונו של קהוטיגה אמוגהאווארשה (שלט 967–972), תקף , , המכונה "הארשה" את האימפריה ובזז את מניקהטה, בירת שושלת רשטראקוטה.
אירוע זה ערער קשות את המוניטין של אימפריית רשטראקוטה וכתוצאה מכך הוביל לנפילתה.
ההתמוטטות הסופית הייתה פתאומית כאשר , וסאל של שושלת רשטראקוטה ממחוז טרדאוואדי ב של ימינו, הכריז על עצמו כעצמאי על ידי ניצול תבוסה זו.
אינדרה הרביעי (שלט 973–982), הקיסר האחרון, ביצע (צום עד מוות שתורגל על ידי נזירים ג'יינים) בעיר .
עם נפילת שושלת רשטראקוטה, הוואסלים שלהם והקלאנים הקשורים אליהם בדקאן ובצפון הודו הכריזו על עצמאות.
סיפחה את מניקהטה והפכה אותה לבירתה עד 1015 ובנו אימפריה מרשימה בלב אזור רשטראקוטה לשעבר במהלך המאה ה-11. מוקד הדומיננטיות עבר לדואב של הנהרות קרישנה – גודבארי הנקרא .
הוואסלים לשעבר של הרשטראקוטים במערב דקאן עברו לשליטתם של קיסרי שושלת צ'לוקייה המערבית, והצ'ולה מטנג'ורה שדוכאו עד אז הפכו לאויביהם המושבעים בדרום.
לסיכום, לאימפריית רשטראקוטה הייתה השפעה רבה על הודו, אפילו על צפון הודו.
סולימאן (851), אל-מסעודי (944) ואבן ח'ורדדבה (912) כתבו שהאימפריה שלהם הייתה הגדולה ביותר בהודו של תקופתם, וסולימאן כינה אותה אחת מארבע האימפריות הגדולות בעולם.
לפי ספרי המסע של הערבים אל מסעודי ואבן ח'ורדדבה מהמאה ה-10, "רוב מלכי הינדוסטאן הפנו את פניהם לעבר מלך רשטראקוטה בזמן שהם התפללו, והם השתטחו לפני שגריריו.
מלך רשטראקוטה נודע בשם "מלך המלכים" (ראג'אדהיראג'ה) שהחזיק בצבאות האדירים ביותר, ושתחום שלטונו השתרע מקונקן ועד סינד".
כמה היסטוריונים קראו לתקופות אלה "עידן אימפריית קנאוג'".
מכיוון שהרשטראקוטים כבשו את קנאוג', גבו מס משליטיה והציגו את עצמם כאדונים של צפון הודו, ניתן לכנות את העידן גם "עידן אימפריית קרנאטקה".
במהלך התפשטותם הפוליטית למרכז וצפון הודו במאות ה-8 עד ה-10, הרשטראקוטים או קרוביהם יצרו כמה ממלכות ששלטו בתקופת שלטונה של האימפריה או המשיכו לשלוט במשך מאות שנים לאחר נפילתה או שעלו לשלטון מאוחר יותר.
ידועים ביניהם היו הרשטראקוטים מגוג'ראט (757–888), של (875–1230) בקרנאטקה של ימינו, הגהאדאוואלים מקנאוג' (1068–1223), הרשטראקוטים של ראג'סטאן (המכונה ראג'פוטנה) ששלטו מהאסטיקונדי או האטונדי (893–996), דאהל (ליד ג'בלפור), ראתורס ממנדור (ליד ג'ודפור), של דאנופ, שושלת רשטראודהה ממאיורגירי במהאראשטרה של ימינו והרשטראקוטים מקנאוג'.
כיבוש האי ציילון על ידי משושלת צ'ולה בתחילת המאה ה-11 לספירה הוביל לנפילתם של ארבעה מלכים שם.
פילאי, אחד מהם, המלך מדוואראג'ה מ, היה מורד משושלת רשטראקוטה.
כתובות ורישומים ספרותיים אחרים מצביעים על כך שהרשטראקוטים בחרו בנסיך הכתר על סמך תורשה.
הכתר לא תמיד עבר לבן הבכור.
היכולות נחשבו חשובות יותר מגיל וכרונולוגיה של הלידה, כפי שהדגימה הכתרתו של גובינדה השלישי שהיה בנו השלישי של המלך דהרובה דהראוורשה.
התפקיד החשוב ביותר תחת המלך היה השר הראשי (מהאסנדהיוויגראהי) שתפקידו הגיע עם חמישה סמלים התואמים את תפקידו, דגל, קונכייה, מניפה, מטריה לבנה, תוף גדול וחמישה כלי נגינה הנקראים פנצ'מהאשבדה.
תחתיו היה המפקד (דנדנאיאקה), שר החוץ (מהאקשאפטאלאדהיקריטה) וראש ממשלה (מהאמאטיה או פורנאמטיקה).
כולם היו קשורים בדרך כלל לאחד מהמלכים הווסאלים שבוודאי מילאו תפקיד בממשלה המקביל לראש ממשלה.
מהאסמנתה היה קצין מלכותי בדרג וסאל או גבוה יותר.
כל שרי הממשלה היו בקיאים במדעי המדינה (ראג'ניטי) והיו בעלי הכשרה צבאית.
היו מקרים שבהם נשים פיקחו על אזורים משמעותיים, כמו כאשר רוואקנימאדי, בתו של אמוגהאווארשה הראשון, ניהלה את אדאתורה וישאיה.
הממלכה חולקה ל"מנדלה" או ל"רשטראות" (פרובינציות).
רשטרה נשלטה על ידי "רשטראפתי" שלעיתים היה הקיסר עצמו.
באימפריה של אמוגהאווארשה הראשון היו שש עשרה רשטראות.
תחת רשטרה הייתה "וישאיה" (מחוז) בפיקוח של וישאיפאתי.
שרים מהימנים שלטו לפעמים על יותר מאשר רשטרה.
לדוגמה, בנקשה, מפקד של אמוגהאווארשה הראשון, עמד בראש מספר רשטראות, מלבד השלטון ב שכללה 12,000 כפרים בשטח זה, רשטראות קטנות יותר כללו: "קונדורו" (500), "בלבולה" (300), "פוליגרה" (300) ו"קונדארגה" (70).
מתחת לווישאיה היה ה"נאדו" מטופל על ידי ה"נאדוגובדה"; לפעמים היו שני פקידים כאלה, אחד קיבל את התפקיד בירושה ואחר מונה מהמרכז.
החטיבה הנמוכה ביותר הייתה "גראמה" או כפר שנוהלו על ידי "גרמאפאתי" או "פראבהו גאבונדה".
צבא רשטראקוטה כלל קבוצות גדולות של חיילי רגלים, פרשים ופילים.
צבא קבע תמיד היה מוכן למלחמה במחנה צבאי (סטיראבהוטה קטאקה) בבירה המלכותית מניקהטה.
צבאות גדולים הוחזקו גם על ידי המלכים הווסאלים שהיו צפויים לתרום להגנת האימפריה במקרה של מלחמה.
הצ'יפים וכל הפקידים שימשו גם כמפקדים שתפקידיהם ניתנים להעברה במידת הצורך.
הרשטראקוטים הנפיקו מטבעות (מוטבעים באקאשלה) כמו "סוברנה", "דראמה" בכסף וזהב במשקל 65 גריין, "קלאנג'ו" במשקל 48 גריין, "גאדיאנאקה" במשקל 96 גריין, "קאסו" במשקל 15 גריין, "מאנג'טי" עם 2.5 גריין ו"אקאם" במשקל של 1.25 גריין.
כלכלת רשטראקוטה התבססה על התוצרת הטבעית והחקלאית שלה, הכנסותיה מהייצור והכספים שהושגו מכיבושיה.
כותנה הייתה הגידול העיקרי של אזורי דרום גוג'ראט, ובראר.
מינאגר, גוג'ראט, אוג'יין, וטגארה היו מרכזים חשובים של תעשיית הטקסטיל.
בדי מלמלה יוצרו בפאיתן וב.
חוטי הכותנה והבדים יוצאו מ.
בדי לבנים יוצרו ב ובבראר ויוצאו לפרס, ביזנטיון, ממלכת הכוזרים, חצי האי ערב ומצרים.
אזור קונקן, שנשלט על ידי שושלת סילהארה הוואסלית, ייצר כמויות גדולות של עלי , קוקוס ואורז ואילו היערות השופעים של מייסור, שנשלטו על ידי שושלת גנגה הוואסלית, היו מקור לעצים כמו אלגום, עץ, טיק והובנה.
קטורת ובשמים יוצאו מנמלי טאנה וסאימור.
הדקאן היה עשיר במינרלים, אם כי אדמתו לא הייתה פורייה כמו זו של מישורי הגנגס.
מכרות הנחושת של , , צ'נדה, בולדהאנה, נרסינגפור, , ביג'אפור ו היו מקור הכנסה חשוב ומילאו תפקיד חשוב בכלכלה.
יהלומים נכרו בקדאפה, בלארי, ו.
הבירה מניקהטה ודוואגירי היו מרכזי סחר חשובים ליהלומים ותכשיטים.
תעשיית העור והבורסקאות פרחו בגוג'ראט ובכמה אזורים בצפון מהאראשטרה.
מייסור עם עדרי הפילים העצומים שלה הייתה חשובה לתעשיית השנהב.
אימפריית רשטראקוטה שלטה ברוב חוף הים המערבי של תת-היבשת, מה שאפשר את הסחר הימי שלה.
אזור גוג'ראט של האימפריה הרוויח הכנסה משמעותית מנמל בהארוץ', אחד הנמלים הבולטים בעולם באותה תקופה.
הייצוא העיקרי של האימפריה היה חוטי כותנה, בד כותנה, מלמלות, עורות, מחצלות, אינדיגו, קטורת, בשמים, אגוזי אריקה, אגוזי קוקוס, עצי אלגום, עצי טיק, ועצים אחרים, שמן שומשום ושנהב.
היבוא העיקרי שלה היה פנינים, זהב, תמרים מחצי האי ערב, עבדים, יינות איטלקיים, בדיל, עופרת, טופז, ליבנה, דבשה, זכוכית צור, אנטימון, מטבעות זהב וכסף, ונערים ונערות זמרים (לבילוי בני המלוכה) מארצות אחרות.
מסחר בסוסים היה עסק חשוב ורווחי, שהונהג על ידי הערבים וכמה סוחרים מקומיים.
ממשלת רשטראקוטה גבתה מס משלוח של גאדיאנאקה זהב אחד על כל כלי השיט הזרים השטים לנמלים אחרים ואגרה של כתרנה מכסף אחד (מטבע) על כלי שיט ששטו בין נמלים מקומיים.
אמנים ובעלי מלאכה פעלו כתאגידים (גילדות) ולא כעסקים בודדים.
הכתובות מזכירות גילדות של אורגים, יצרני שמן, אומנים, יצרני סלים ומחצלות ומוכרי פירות.
כתובת מתייחסת למכלול של כל אנשי מחוז בראשות הגילדות של האזור.
גילדות מסוימות נחשבו עדיפות על אחרות, בדיוק כפי שחלק מהתאגידים היו, והוענקו להן אמנות מלכותיות הקובעות את הסמכויות והזכויות שלהן.
כתובות מצביעות על כך שלגילדות הללו הייתה מיליציה משלהן כדי להגן על סחורות במעבר, וכמו אסיפות הכפר, הן הפעילו בנקים שהלוו כסף לסוחרים ולעסקים.
הכנסות הממשלה הגיעו מחמישה מקורות עיקריים: מיסים רגילים, מיסים מזדמנים, קנסות, מיסים על הכנסה, מיסים מגוונים ומיסים מהוואסלים.
מס חירום הוטל מדי פעם כאשר הממלכה הייתה תחת לחץ, כגון כאשר היא עמדה בפני אסונות טבע, או התכוננה למלחמה או התגברה על פגעי המלחמה.
מס הכנסה כלל מיסים על אדמת כתר, שממה, סוגים ספציפיים של עצים הנחשבים בעלי ערך לכלכלה, מכרות, מלח, אוצרות שנחשפו על ידי מחפשים.
בנוסף, מתנות מקובלות ניתנו למלך או לקצינים המלכותיים בהזדמנויות חגיגיות כמו נישואים או לידת בן.
המלך קבע את מדרגות המס בהתבסס לצורך ולנסיבות בממלכה תוך הקפדה על כך שלא יוטל נטל מופרז על האיכרים.
בעל הקרקע או השוכר שילמו מגוון מיסים, לרבות מיסי קרקע, מיסי תוצרת ותשלום התקורה של תפקיד הגאבונדה (ראש הכפר).
מיסי הקרקע היו מגוונים, בהתאם לסוג הקרקע, תוצרתה ומצבה ונעו בין 8% ל-16%.
כתובת בנאווסי משנת 941 מזכירה הערכה מחדש של מס קרקע עקב ייבוש תעלת השקיה ישנה באזור.
ייתכן שמס הקרקע היה גבוה עד 20% כדי לשלם עבור הוצאות של צבא במלחמה לעיתים קרובות.
ברוב הממלכה שולמו מיסי קרקע בסחורות ובשירותים ורק לעיתים רחוקות התקבלו מזומנים.
חלק מכל המיסים שהרוויחה הממשלה (בדרך כלל 15%) הוחזר לכפרים לצורך תחזוקה.
מיסים הוטלו על בעלי מלאכה כמו קדרים, רועי צאן, אורגים, יצרני שמנים, חנוונים, בעלי דוכנים, מבשלי שכר וגננים.
המיסים על פריטים מתכלים כגון דגים, בשר, דבש, תרופות, פירות ומוצרים חיוניים כמו דלק היו גבוהים עד 16%.
מיסים על מלח ומינרלים היו חובה אף על פי שהאימפריה לא טענה לבעלות בלעדית על מכרות, מה שמרמז שייתכן שחיפוש מינרלים ועסקי החציבה פרטיים היו נפוצים.
המדינה תבעה את כל הנכסים הללו כאשר לבעליהם החוקי שנפטר לא הייתה משפחה קרובה להגיש תביעת ירושה.
מיסים שונים אחרים כללו מיסי מעבורות ומיסי בתים.
רק ברהמינים ומוסדות המקדש שלהם חויבו בשיעור נמוך יותר.
מלכי רשטראקוטה תמכו בדתות הפופולריות של התקופה ברוח המסורתית של סובלנות דתית.
חוקרים הציעו טיעונים שונים לגבי איזו דת ספציפית העדיפו הרשטראקוטים, תוך שהם מבססים את העדויות שלהם על כתובות, מטבעות וספרות התקופה.
יש הטוענים שהרשטראקוטים נטו לג'ייניזם מאחר שרבים מהמלומדים ששגשגו בחצרותיהם וכתבו בסנסקריט, קאנדה ומעטים ב ובפראקריט היו ג'יינים.
הרשטראקוטים בנו מקדשי ג'יינים ידועים במקומות כמו לוקאפורה ב והוואסל הנאמן שלהם, , בנה מונומנטים ג'יינים ב וב.
חוקרים משערים שהג'ייניזם היה דת העיקרית בלב ליבה של האימפריה, קרנאטקה של ימינו, שהיוותה יותר מ-30% מהאוכלוסייה ושלטה בתרבות האזור.
המלך אמוגהאווארשה הראשון היה תלמידו של הג'יין וכתב בחיבורו הדתי, ה"פראשנוטטארה רטנאמאליקה", "אחרי שהשתחוותי לווראדהאמאנה (מאהאווירה), אני כותב את ה"פראשנוטטארה רטנאמאליקה".
המתמטיקאי כתב ב"גניטה סראסנגראהה" שלו, "הנתינים תחת אמוגהאווארשה מאושרים והארץ מניבה שפע של תבואה.
יהי רצון שממלכתו של המלך נריפאטונגה אמוגהאווארשה, חסיד הג'ייניזם, תגדל תמיד למרחקים".
ייתכן שאמוגהווארשה קיבל על עצמו את הג'ייניזם בזקנתו.
עם זאת, מלכי רשטראקוטה היו פטרונים גם של חסידי אמונות ההינדואיזם: שיוויזם, וישנויזם ושאקטיזם.
כמעט כל הכתובות שלהם מתחילות בקריאה לאל וישנו או לאל שיווה.
כתובות מספרות על המלך אמוגהאווארשה הראשון שהקריב אצבע מידו השמאלית ב ב כדי למנוע אסון בממלכתו.
המלך דנטידורגה ביצע את ההיראנייאגרבה (קורבן סוסים), ובלוחות סנג'אן ו של המלך גובינדה הרביעי מוזכרים המקיימים טקסים כמו , וג'אפייה ואגנישטומה.
לוחות הנחושת המוקדמות של המלך דנטידורגה (753) מציגות תמונה של האל שיווה והמטבעות של יורשו, המלך קרישנה הראשון (768), נושאים את הכתובת "פראמה מהשווארה" (שם אחר לשיווה).
תוארי המלכים כגון "ויראנראיאנה" הראו את נטיות הווישנויזם שלהם.
על הדגל שלהם היה הסימן של נהרות הגנגס ויאמונה, אולי העתקה מהדגל של שושלת צ'לוקייה.
מקדש קאילאסה הידוע באלורה ומערות חצובות אחרות שיוחסו להם מראים שההינדואיזם שגשג.
אל המשפחה שלהם הייתה אלה שמה לאטנה שלבשה צורה של בז כדי להציל את הממלכה.
הם בנו מקדשים עם איקונות וקישוטים שסיפקו את הצרכים של דתות שונות.
המקדש בסאלוטגי נועד לחסידי שיווה ווישנו והמקדש בקרגודרי נועד למתפללי שיווה, וישנו ובהאסקרה (סוריה, אל השמש).
בקיצור, שלטון הרשטראקוטה היה סובלני למספר דתות פופולריות, ג'ייניזם, וישנויזם ושיוויזם.
גם בודהיזם מצא תמיכה והיה פופולרי במקומות כמו ו, אף על פי שדת זו דעכה משמעותית עד לזמן זה.
דעיכת הבודהיזם בדרום הודו החלה במאה ה-8 עם התפשטות הפילוסופיה של שנקרה.
הקשר האסלאמי עם דרום הודו החל כבר במאה ה-7, תוצאה של סחר בין ממלכות הדרום וארצות הערבים.
במאה ה-10 כבר היו קיימים מסגדי ג'ומעה באימפריה של רשטראקוטה ומוסלמים רבים חיו ומסגדים שגשגו בחופים, במיוחד בעיירות כמו ו.
מתיישבים מוסלמים נישאו לנשים מקומיות; ילדיהם היו ידועים בשם ("מופלה") והיו מעורבים באופן פעיל ב ואיוש ציי ספינות הסוחר.
הכרוניקות מזכירות יותר קאסטות מארבע הקאסטות הידועות בשיטה החברתית ההינדית, חלקן עד שבע קאסטות.
אל-בירוני, האינדולוג הפרסי / מרכז אסייתי המפורסם מהמאה ה-10, מזכיר שש עשרה קאסטות, כולל ארבע הקאסטות הבסיסיות של , קשטרייה , ואישיה ושודרה .
הקאסטה זקאיה או להוד הייתה מורכבת מקהילות המתמחות בריקוד ואקרובטיקה.
אנשים במקצועות השיט, ציד, אריגה, סנדלרות, ייצור סלים ודיג השתייכו לקאסטות או תת-קאסטות ספציפיות.
הקאסטה של אנטיאג'ה סיפקה שירותים של עבודות בזויות לעשירים.
הברהמינים נהנו מהמעמד הגבוה ביותר בחברה של הרשטראקוטה; רק אותם קשטריות בתת-קאסטת "סאט-קשטרייה" (קשטרייה אצילים) היו במעמד גבוה יותר.
הקריירה של ברהמינים קשורה בדרך כלל לחינוך, למערכת המשפט, לאסטרולוגיה, למתמטיקה, לשירה ופילוסופיה או למשרות אדמיניסטרטיביות שעברו בירושה.
כמו כן, ברהמינים עסקו יותר ויותר במקצועות שאינם אופייניים לברהמינים (חקלאות, סחר באגוזי אריקה ותפקידי לחימה).
עונש מוות, על אף שהוא היה נפוץ, לא הוטל על תתי הכתות הקשטרייה המלכותיים או לברהמינים שנמצאו אשמים בפשעים מתועבים (כיוון שהריגת ברהמין בהודו ההינדית של ימי הביניים נחשבה בעצמה לפשע מתועב).
כעונש חלופי לאכיפת החוק נקטעה יד ימין ורגל שמאל של ברהמין, והותירה את אותו אדם נכה.
עד המאה ה-9, מלכים מכל ארבע הקאסטות תפסו את המעמד הגבוה ביותר במערכת המונרכית בהודו ההינדית.
קבלת קשטריות בבתי ספר יחד עם ברהמינים הייתה נהוגה, אך לא התקבלו ילדי הקאסטות של ואישה ושודרה.
בעלות על הקרקע על ידי אנשים מכל הקאסטות מתועדת בכתובות.
נישואים בין-קאסטות בקאסטות הגבוהות היו רק בין בנות קשטרייה בעלות מעמד גבוה ובני ברהמינים, אך היו נפוצים יחסית בקרב שאר הקאסטות.
פעילויות משותפות בין-קאסטות היו נדירות והייתה הימנעות מסעודה משותפת בין בני קאסטות שונות.
משפחות משותפות היו הנורמה, אך הפרדות משפטיות בין אחים ואפילו אב ובנו נרשמו בכתובות.
לנשים ולבנות היו זכויות על רכוש וקרקע, שכן ישנן כתובות המתעדות את מכירת הקרקע על ידי נשים.
מערכת הנישואים המאורגנים מראש נקטה במדיניות קפדנית של נישואים מוקדמים לנשים.
בקרב הברהמינים, בנים נישאו בגיל 16 או מתחת והכלות שנבחרו עבורם היו בנות 12 ומטה.
מדיניות גיל זו לא ננקטה בקפדנות על ידי קאסטות אחרות.
סאטי (מנהג שבו אלמנתו של מת הייתה מציתה את עצמה על מדורת ההלוויה של בעלה) היה נהוג, אך הדוגמאות המעטות שצוינו בכתובות היו בעיקר במשפחות המלוכה.
שיטת גילוח ראשי האלמנות הייתה נדירה, שכן הכתובות מציינות שאלמנות הורשו לגדל את שיערן אך נמנעו מלקשט אותו.
נישואים מחדש של אלמנה היו נדירים בקרב הקאסטות העליונות ומקובלות יותר בקרב הקאסטות הנמוכות.
באוכלוסייה הכללית גברים לבשו שתי פיסות בד פשוטות, בגד רופף מלמעלה ובגד שנלבש כמו דוטי לחלק התחתון של הגוף.
רק מלכים יכלו ללבוש טורבן, מנהג שהתפשט להמונים הרבה יותר מאוחר הריקוד היה בידור פופולרי וכתובות מדברות על נשים מלכותיות שהוקסמו על ידי רקדנים, גברים ונשים כאחד, בארמון המלך.
(נשים שהיו "נשואות" לאל או למקדש) נכחו לעיתים קרובות במקדשים.
פעילויות פנאי אחרות כללו צפייה בקרבות בין בעלי חיים מאותו מין או ממין שונה.
כתובת אטאקור (, "וירגאל") נוצרה עבור כלבו האהוב של בוטוגה השני, מלך שושלת הגנגה המערבית שמת בלחימה עם חזיר בר במהלך ציד.
יש תיעוד של שמורות ציד עבור בני המלוכה.
אסטרונומיה ואסטרולוגיה היו מפותחים היטב כמקצועות לימוד, והיו אמונות תפלות רבות כמו שלכידת נחש בחיים מוכיחה את צניעותה של אישה.
זקנים שסבלו ממחלות חשוכות מרפא העדיפו לשים קץ לחייהם בטביעה במים הקדושים של אתר צליינים או בשריפת פולחנית.
שפת קאנדה הפכה לבולטת יותר כשפה ספרותית בתקופת שלטון הרשטראקוטה, כאשר הכתב והספרות הציגו צמיחה ויצירתיות יוצאי דופן.
תקופה זו סימנה למעשה את סוף עידן השפות פראקריט וסנסקריט הקלאסיות.
משוררי חצר ובני מלוכה יצרו יצירות מצטיינות בקאנדה ובסנסקריט במגוון צורות ספרותיות כמו פרוזה, שירה, רטוריקה, האפוסים ההינדואים ותולדות חייהם של הג'יינים.
סופרים דו-לשוניים כמו זכו לתהילה, וחוקרים ידועים כמו כתבו על מתמטיקה טהורה בחצרו של המלך .
"" (850) מאת המלך הוא הספר הזמין הקדום ביותר על רטוריקה ופואטיקה בקאנדה, אם כי ניכר מספר זה שסגנונות מקומיים של חיבורים בקאנדה כבר היו קיימים במאות הקודמות.
"קוויראג'אמרגה" הוא מדריך למשוררים (קווישיקשה) שמטרתו לתקנן את הסגנונות השונים הללו.
הספר מתייחס לכותבי פרוזה ושירה קאנדה מוקדמים כמו דורוויניטה, אולי המלך מהמאה ה-6 של שושלת גנגה המערבית.
הסופר הג'ייני , הנחשב כאחד מסופרי הקאנדה המשפיעים ביותר, התפרסם בזכות "" (941).
כתוב בסגנון (סגנון מעורב פרוזה-חרוזים), זהו תולדות חייו של הג'יין טירתנקרה הראשון .
היצירה הבולטת הנוספת של פמפה הייתה "" (941), הגרסה של המחבר לאפוס ההינדי, מהאבהארטה, עם ארג'ונה כגיבור.
המכונה גם פמפה בהראטה, זהו הספד של פטרונו של הסופר, המלך אריקסרי מ (וסאל של שושלת רשטראקוטה), המשווה את מעלותיו של המלך לאלו של ארג'ונה.
פמפה הפגין שליטה כזו בקאנדה הקלאסית, עד שחוקרים במשך מאות שנים כתבו פרשנויות רבות ליצירתו.
סופר ג'ייני בולט נוסף בקאנדה היה , שהמלך קרישנה השלישי היה הפטרון שלו ונודע בזכות "שנטיפוראנה", התיאור שלו על חייו של שנטינאתה, הטירתנקרה הג'ייני ה-16. הוא זכה בתואר "אובהאייה קוויצ'אקראוואתי" (משורר עליון בשתי שפות) בשל שליטתו בקאנדה ובסנסקריט כאחד.
אדיקאווי פמפה וסרי פונה מכונים "אבני החן של ספרות קאנדה".
גם יצירות פרוזה בסנסקריט היו פוריות בתקופה זו.
תאוריות ואקסיומות מתמטיות חשובות הוצעו על ידי , יליד במדינת קרנאטקה של ימינו, שהשתייך למסורת המתמטית של קרנאטקה וזכה לפטרונות של המלך אמוגהאווארשה הראשון.
תרומתו הגדולה ביותר הייתה "גניטה סראסנגראהה", חיבור בן 9 פרקים.
סומאדוואסורי משנת 950 כתב בחצרו של המלך אריקסרי השני משושלת צ'לוקייה מוומולאוואדה, וסאל של המלך (שלט 939–967).
הוא היה המחבר של "" וחיבורים אחרים בסגנון צ'מפו.
המטרה העיקרית של כתיבת הצ'מפו הייתה להפיץ עקרונות ואתיקה של ג'ייניזם.
החיבור "ניטיווקיאמריטה" שלו סוקר את הנושא של מנקודת המבט של מוסר הג'ייניזם בצורה ברורה ומסודרת.
אוגראדיטייה, סגפן ג'ייני מ"הנסוגה" שבמחוז מייסור של ימינו כתב חיבור רפואי בשם "קליאנאקראקה".
הוא נשא נאום בחצר המלכות של אמוגהאווארשה הראשון המעודד התנזרות ממוצרים מן החי ואלכוהול ברפואה.
טריוויקרמה היה מלומד ידוע בחצרו של המלך אינדרה השלישי.
היצירה הקלאסית שלו היא "נלאצ'מפו" (915), הקדומה ביותר בסגנון צ'מפו בסנסקריט.
האגדה מספרת שהאלה סראסווטי עזרה לו במאמציו להתחרות עם יריב בחצר המלך.
היה המרצה הרוחני והגורו של אמוגהאווארשה הראשון.
תאולוג, תרומותיו הן "דהאוולה" ו"ג'איאדהאוולה" (נכתב עם תאולוג אחר ).
הכתבים הללו נקראים על שם מלך הפטרון שלהם.
תרומה נוספת מג'ינאסנה הייתה "אדיפוראנה", שהושלמה מאוחר יותר על ידי תלמידו הריוואמסה.
הרשטראקוטים תרמו רבות למורשת האדריכלית של הדקאן.
היסטוריון האמנות אדם הארדי מחלק את פעילות הבנייה שלהם לשלוש אסכולות: אלורה, סביב בדאמי, איהולה ופטאדקל, ובסירוואל ליד גולבארגה.
התרומות של רשטראקוטה לאמנות ולארכיטקטורה באות לידי ביטוי במקדשי המערות המרהיבים החצובים באלורה ואלפנטה, אזורים שבהם התיישבו גם נזירים ג'יינים, השוכנים במהאראשטרה של ימינו.
אתר אלורה היה במקור חלק ממכלול של 34 מערות בודהיסטיות שנוצרו ככל הנראה במחצית הראשונה של המאה ה-6 ופרטיה המבניים מראים השפעה של .
מקדשי מערות של הינדים הם מתקופות מאוחרות יותר.
הרשטראקוטים שיפצו את המערות הבודהיסטיות הללו והקדישו מחדש את המקדשים החצובים בסלע.
אמוגהאווארשה הראשון דגל בג'ייניזם ויש חמישה מקדשי מערות ג'ייניים באלורה המיוחסים לתקופתו.
היצירה הנרחבת והמפוארת ביותר מבין יצירות הרשטראקוטה באלורה היא יצירת של מקדש קאילאסה המונוליתי, הישג נפלא המאשר את מעמד ה"בלהארה" כ"אחד מארבעת המלכים העיקריים של העולם".
בקירות המקדש יש פסלים מופלאים מהמיתולוגיה ההינדית כולל רוואנה, שיווה ופרוואטי בעוד שבתקרות יש ציורים.
פרויקט מקדש קאילאסה הוזמן על ידי המלך קרישנה הראשון לאחר ששלטון רשטראקוטה התפשט לדרום הודו מהדקאן.
לפי אדם הארדי הסגנון האדריכלי בו נעשה שימוש הוא "קרנאטה דראווידה".
הוא אינו מכיל אף אחד ממגדלי ה הנפוצים ב והוא נבנה באותם קווים כמו מקדש וירופאקשה בפטאדקל שבקרנאטקה.
על פי היסטוריון האמנות וינסנט סמית', ההישג במקדש קאילאסה נחשב לשלמות אדריכלית של המקדש החצוב המונוליתי וראוי להיחשב לאחד מפלאי העולם.
לדברי היסטוריון האמנות פרסי בראון, כהישג של אמנות, מקדש קאילאסה נחשב ליצירה ללא תחרות של אדריכלות סלע, מונומנט שתמיד הלהיב והדהים את המטיילים.
אף שכמה חוקרים טענו שהאדריכלות באלפנטה מיוחסת ל, אחרים טוענים שהיא נבנתה בתקופת רשטראקוטה.
חלק מהפסלים כגון נטאראג'ה וסדאשיווה מצטיינים ביופי ובאומנות אפילו של פסלי אלורה.
הפסלים המפורסמים באלפנטה כוללים את "ארדהנארישווארה" ו"טרימורטי סדאשיווה".
האחרון, פסל שלושת הפנים של לורד שיווה, הוא בגובה 8 מטר ונחשב לאחד מיצירות הפיסול המשובחות ביותר בהודו.
אומרים שבעולם הפיסול, מעטות יצירות האמנות המתארות אלים מאוזנים באותה מידה.
בקרנאטקה המקדשים המפורסמים ביותר שלהם הם מקדש קאשי וישוונאתה ומקדש ג'יין נאראיאנה בפטאדקל, אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
מקדשים ידועים נוספים הם מקדש פראמשווארה בקוננור, מקדש בראהמדווה בסוואדי, מקדשי סטאווה, קונטיגודי השני, מקדשי ג'דאראגודי ואמביגראגודי ב, מקדש מאליקארג'ונה ברון, מקדש אנדהאקשווארה ב, מקדש סומשווארה ב, מקדשי ג'ייניים בלוקאפורה, מקדש נאוולינגה ב, מקדש קומאראסוואמי בסנדור, מקדשים רבים בשיריוואל ב, ומקדש טריקוטשווארה ב, אשר הורחב מאוחר יותר על ידי .
מחקר ארכאולוגי של מקדשים אלה מראה שלחלקם יש את התוכנית דמוית כוכב שמאוחר יותר הייתה בשימוש נרחב על ידי במקדש הויסלשוורה ב ובמקדש צ'נאקשווה ב.
אחת המסורות העשירות ביותר בארכיטקטורה ההודית התגבשה בדקאן בתקופה זו, שאדם הארדי מכנה סגנון קרנאטה דראווידה בניגוד לסגנון הדראווידי המסורתי.
עם סיומה של שושלת גופטה בצפון הודו בתחילת המאה ה-6, החלו להתרחש שינויים גדולים בדקאן מדרום לרכס וינדיה ובאזורים הדרומיים של הודו.
שינויים אלו היו לא רק פוליטיים אלא גם לשוניים ותרבותיים.
חצרות המלוכה של תת-היבשת ההודית (מלבד ) יצרו קשר בין השימוש הגובר בשפת הקאנדה המקומית לבין התרבות הסנסקריטית המתרחבת.
כתובות, כולל אלה שהיו דו-לשוניות, מדגימות את השימוש בקאנדה כשפה המנהלית העיקרית בשילוב עם סנסקריט.
ארכיונים ממשלתיים השתמשו בקאנדה לרישום מידע פרגמטי הנוגע להענקות קרקע.
השפה המקומית יצרה את הספרות ה"דסי" (הפופולרית) בעוד שהספרות בסנסקריט הייתה יותר "מרגה" (רשמית).
מוסדות חינוך ומקומות להשכלה גבוהה (גהאטיקה) לימדו בסנסקריט, שפתם של הברהמינים המלומדים, בעוד שקאנדה הפכה יותר ויותר לשפת הדיבור של ביטוי אישי של קרבה אדוקה של מתפלל לאל פרטי.
החסות שקיבלה קאנדה מג'יינים אוריינים ועשירים הובילה בסופו של דבר לשימוש בו בתנועות הדבקות הדתית בהודו של מאות שנים מאוחרות יותר.
ספרות וכתובות מתקופה זו מראים שקאנדה לא הייתה פופולרית רק באזור קרנאטקה של ימינו אלא התפשטה צפונה יותר לדרום מהאראשטרה של ימינו ועד לצפון דקאן עד המאה ה-8. "קוויראג'אמרגה", העבודה על פואטיקה, מתייחסת לאזור כולו שבין הנהר לנהר גודבארי כ"ארץ קאנדה".
ההשכלה הגבוהה בסנסקריט כללה את המקצועות ודה, ויאקראנה (דקדוק), ג'יוטישה (אסטרונומיה ואסטרולוגיה), סאהיטיה (ספרות), מימאנסה (פרשנות של כתבי הקודש), דהרמאשסטרה (חוק), פוראנות (טקס) וניאיה (לוגיקה).
בחינה של כתובות מתקופה זו מלמדת שסגנון הכתיבה ה"קוויה" (הקלאסי) היה פופולרי.
המודעות ליתרונות ולפגמים בכתובות של הארכיונאים מצביעה על כך שאפילו הם, למרות היותם משוררים בינוניים, למדו ספרות קלאסית סטנדרטית בסנסקריט.
כתובת בקאנדה של המלך המלך (שלט 939–967), שנכתבה במשקל קאנדה פיוטי, נמצאה רחוק בג'בלפור במאדהיה פרדש של ימינו.
"קוויראג'אמרגה", עבודה על פואטיקה בקאנדה מאת , מראה שחקר השירה היה פופולרי בדקאן בתקופה זו.
"נלאצ'מפו" הכתובה בסנסקריט של טריוויקרמה, היא אולי הקדומה ביותר בסגנון הצ'מפו מהדקאן.
שושלת צ'לוקייה הייתה שושלת מלכים הודית קדומה ששלטה בחלקים נרחבים של דרום ומרכז הודו בין המאות ה-6 וה-12. במהלך תקופה זו, היו שלוש שושלות בשם זה שהיה ביניהן קשר, אם כי כל אחת מהן הייתה עצמאית.
השושלת הקדומה ביותר, הידועה בשם "שושלת צ'לוקייה של בדאמי", שלטה מווטאפי (העיר המודרנית) מאמצע המאה ה-6. "שושלת צ'לוקייה של בדאמי" קמה כממלכה עצמאית עם דעיכתה של ששלטה מהעיר ועלתה במהירות לגדולה בתקופת שלטונו של המלך פולאקשין השני.
לאחר מותו של פולאקשין השני, קמה ממלכה עצמאית תחת שלטון במזרח הדקאן.
במערב הדקאן, עלייתה של שושלת רשטראקוטה באמצע המאה ה-8 האפילה על "שושלת צ'לוקייה של בדאמי" לפני שקמה לתחייה על ידי צאצאי השושלת כ, בסוף המאה ה-10. שושלת צ'לוקייה המערבית שלטה מקליאני ( המודרנית) עד סוף המאה ה-12.
שלטון שושלות צ'לוקייה מציין אבן דרך חשובה בהיסטוריה של דרום הודו ותור הזהב בהיסטוריה של קרנאטקה.
המבנה הפוליטי בדרום הודו עבר משלטונן של ממלכות קטנות יותר לאימפריות גדולות עם עלייתה לשלטון של "שושלת צ'לוקייה של בדאמי", ממלכה שבסיסה בדרום הודו שהשתלטה וגיבשה את כל האזור בין הנהרות ו.
עלייתה של אימפריה זו תרמה להקמת ניהול יעיל, הרחבת מסחר הפנים והסחר עם ארצות זרות ופיתוח סגנון חדש של אדריכלות המכונה "אדריכלות צ'לוקית".
, שזכתה לתמיכה מלכותית בחצר ממלכת רשטראקוטה במאה ה-9, קיבלה חסות נלהבת בשושלת צ'לוקייה המערבית במסגרת מסורות הג'ייניזם וה.
שושלת צ'לוקייה המזרחית פרשה את חסותה על ספרות טלוגו במאה ה-11.
אף שיש מגוון דעות לגבי מקורותיהם המוקדמים של הצ'לוקיים, הקונצנזוס בקרב היסטוריונים ידועים כגון , , הנס ראג', ס.סן, , וקרמארקר הוא שמייסדי האימפריה בבדאמי היו ילידי אזור קרנאטקה המודרני.
הועלתה סברה שהם צאצאים של ראש מנהיג מהמאה ה-2 בשם קנדאצ'ליקי רממאנקה, וסאל של שושלת (מתוך כתובת איקשוואקו מהמאה ה-2).
זה לפי ההיסטוריון קמאת לא הצליח להסביר את ההבדל בשושלת היוחסין.
הווסאלים של קנדאצ'ליקי קוראים לעצמם הוואשיסטיפוטרים מההירניאקגוטרה.
עם זאת, הצ'לוקים מתייחסים לעצמם כהריתיפוטרים של מנאוויאסגוטרה בכתובות שלהם, אותה שושלת יוחסין כמו האדונים המוקדמים שלהם, .
זה הופך אותם לצאצאי הקדאמבים.
הצ'לוקים השתלטו על השטח שנשלטו בעבר על ידי הקדאמבים.
תיעוד מאוחר יותר של הצ'לוקים המזרחיים מזכיר את תאוריית המוצא הצפוני וטוענת ששליט אחד של הגיע דרומה, הביס את שושלת פלאווה והתחתן עם נסיכת פלאווה.
היא הולידה ילד בשם ויג'איאדיטיה שלטענתו הוא אביו של המלך .
עם זאת, על פי ההיסטוריונים ק.ו.
ראמש, צ'ופרה וססטארי, ישנן כתובות "שושלת צ'לוקייה של בדאמי" המאשרות שג'ייסימהא היה סבו של פולאקשין הראשון, ורנראגה היה אביו.
קמאת ומוראס טוענים שזה היה נוהג פופולרי במאה ה-11 לקשר את שושלת משפחת המלוכה של דרום הודו לממלכה צפונית.
הרשומות של "שושלת צ'לוקייה של בדאמי" עצמן אינן מתייחסות למקור מאיודהיה.
בעוד שתאוריית המוצא הצפוני נדחתה על ידי היסטוריונים רבים, האפיגרף ק.ו.
ראמש הציע שנדידה דרומית מוקדמת יותר היא אפשרות ברורה הדורשת בחינה.
לדבריו, ההיעדר המוחלט של כל התייחסות כתובה של הקשרים המשפחתיים שלהם לאיודהיה, וזהותם הקנאדיגה שלאחר מכן נבעו מהגירתם המוקדמת יותר לאזור קרנאטקה של היום, שם הם הצליחו כצ'יפים וכמלכים.
לפיכך, ייתכן שלמקום מוצאם של אבותיהם לא היה משמעות למלכי האימפריה שאולי ראו עצמם ילידי האזור דובר קאנדה.
כתיבתו של המשורר הקשמירי מהמאה ה-12 מעידה על כך שמשפחת צ'לוקייה השתייכה לשודרה בעוד שמקורות אחרים טוענים שהם נולדו בזרועותיו של ברהמה, ומכאן היו שייכים לקאסטה של הקשטרייה.
ההיסטוריונים יאן הובן וקמאת, והאפיגרף די.סי.
סירקאר מציינים שהכתובות של צ'לוקייה של בדאמי הן בקאנדה ובסנסקריט.
ראו, הכתובות שלהם מכנות אותם קרנאטיים ושמותיהם משתמשים בתוארי קאנדה ילידיים כמו "פרייגאלם" ו"נודוטאגלבום"".
שמותיהם של כמה נסיכי צ'לוקייה מסתיימים במונח בשפת קאנדה "אראסה" (שפירושו "מלך" או "ראש").
כתובות של שושלת רשטראקוטה מכנות את הצ'לוקייה של בדאמי בשם "קרנאטאקבאלה" ("הכוח של קרנאטקה").
ננדינת סובר שהמילה "צ'לוקייה" מקורה ב"סאלקי" או "צ'אלקי" שהיא מילה בקאנדה לכלי חקלאי.
על פי כמה היסטוריונים, מקורם של הצ'לוקייה הוא מחקלאים.
כתובות בסנסקריט ובקאנדה הן המקור העיקרי למידע על ההיסטוריה של הצ'לוקייה של בדאמי.
בהם: כתובות מערת בדאמי 3 של המלך (578), כתובת החקוקה בצוק מעל העיר בדאמי, בערך משנת 700, כתובת פדאוודוגורו של פולאקשין השני, הכתובת של ב וכתובת מקדש וירופאקשה בפטאדקל של (הכל בשפת קאנדה) מספקות עדויות נוספות לשפת הצ'לוקייה.
הכתובת בצוק בדאמי של פולאקשין הראשון (543), כתובת של מנגאלשה (595) ו של פולאקשין השני (634) הן דוגמאות של כתובות חשובות בסנסקריט שנכתבו ב עתיק.
בתקופת שלטונה של שושלת צ'לוקייה הפכה הקאנדה לשפת הכתובות השלטת יחד עם סנסקריט, באזורים של תת-היבשת ההודית מחוץ למה שמכונה טמילקאם (מדינה טמילית).
נמצאו מספר מטבעות של שושלת צ'לוקייה של בדאמי עם מקרא בקאנדה.
כל זה מצביע על כך ששפת הקאנדה שגשגה בתקופה זו.
ספרי מסע של מטיילים זרים מאותה תקופה סיפקו מידע שימושי על האימפריה של צ'לוקייה.
הנוסע הסיני שוואנדזאנג ביקר בחצר המלכות של פולאקשין השני.
בזמן ביקור זה, כפי שהוזכר בכתובות של איהולה, פולאקשין השני חילק את האימפריה שלו לשלושה מהארשטראקים או מחוזות גדולים הכוללים 99,000 כפרים כל אחד.
אימפריה זו כיסתה אולי את קרנאטקה, מהאראשטרה ואת אזור החוף של קונקן של ימינו.
שוואנדזאנג, שהתרשם מהממשל של האימפריה, הבחין כי היתרונות של הממשל היעיל של המלך הורגשו למרחקים.
מאוחר יותר החליף הקיסר הפרסי ח'וסרו השני שגרירים עם פולאקשין השני.
משוררי החצר משושלת צ'לוקייה המערבית של קליאני מספרים:
כמה חוקרים מקשרים את הצ'לוקייה עם (סולנאקי) של גוג'ראט.
על פי מיתוס המוזכר בכתבי היד האחרונים של , הצ'אולוקייה נולדו מבור האש (אגניקונד) ב.
עם זאת דווח כי אגדה זו המכונה "הסיפור של " אינו מוזכר כלל בגרסה המקורית של פריתוויראג' ראסו שנשמרה בספריית המבצר ב.
על פי כתובת נילאגונדה של המלך ויקראמדיטיה השישי (המאה ה-11 או מאוחר יותר), משפחת הצ'לוקים הגיעה במקור מ שבה שלטו חמישים ותשעה מלכים, ומאוחר יותר, שישה עשר נוספים ממשפחה זו שלטו מדרום הודו אליה היגרו.
על כך חוזר משורר החצר שלו , הטוען כי בן המשפחה הראשון, "צ'לוקייה", נקרא כך כיוון שנולד ב"חלל הידיים" של האל ברהמה.
כמה דיווחים גנאלוגיים מצביעים על מוצא מאיודהיה וטוענים שהצ'לוקים השתייכו ל.
לפי תאוריה שהציע לואיס, הצ'לוקייה היו צאצאים של שבט "סלאוקיה" של עיראק וכי הסכסוך שלהם עם שושלת פלאווה של קאנצ'י היה רק המשך של הסכסוך בין הממלכה הסלאוקית העתיקה לבין "האימפריה הפרתית", האבות הקדמונים המוצעים של שושלת פלאווה.
עם זאת, תאוריה זו נדחתה על ידי קמאת מכיוון שהיא מבקשת לבנות שושלות יוחסין המבוססות פשוט על שמות קלאנים שנשמעים דומה.
הצ'לוקים שלטו על רמת דקאן בהודו במשך למעלה מ-600 שנה.
במהלך תקופה זו, הם שלטו כשלוש שושלות קרובות, אך עצמאיות.
אלו הן "שושלת צ'לוקייה של בדאמי" (הנקראת גם "הצ'לוקים המוקדמים"), ששלטה בין המאה ה-6 למאה ה-8, ושתי השושלות האחיות, "שושלת צ'לוקייה של קליאני" (הנקראת גם או "צ'לוקים מאוחרים").
ו"שושלת צ'לוקייה של ונגי" (הנקראת גם ).
במאה ה-6, עם שקיעתה של שושלת גופטה וממשיכיה המיידיות בצפון הודו, החלו להתרחש שינויים גדולים באזור שמדרום ל - הדקאן וה (ארץ הטמילים).
עידן הממלכות הקטנות פינה את מקומו לאימפריות גדולות באזור זה.
שושלת צ'לוקייה הוקמה על ידי בשנת 543. פולאקשין הראשון כבש את וטאפי (בדאמי המודרנית במחוז בגאלקוט, קרנאטקה) והפך אותה לבירתו.
פולאקשין הראשון וצאצאיו מכונים "הצ'לוקים של בדאמי".
הם שלטו על אימפריה שכללה את כל מדינת קרנאטקה ואת רוב שטחה של אנדרה פרדש בדקאן.
פולאקשין השני, ששמו לפני ההכתרה היה ארייה, שלט על כל הדקאן והוא אולי הקיסר הידוע ביותר של שושלת בדאמי.
הוא נחשב לאחד המלכים הבולטים בהיסטוריה ההודית.
פולאקשין השני הרחיב את אימפריית הצ'לוקייה עד לקצה הצפוני של ממלכת פלאווה ועצר את הצעדה דרומה של הארשה מממלכת קנאוג' על ידי הבסתו על גדות הנהר .
לאחר מכן הוא הביס את בדרום-מזרח דקאן, אולם משושלת פלאווה הביס אותו בשנת 642 וכבש את בדאמי באופן זמני.
ההנחה היא שפולאקשין השני, "הגיבור הגדול", מת בקרב.
בעקבות מותו של פולאקשין השני חלה דעיכה קצרה בשושלת צ'לוקייה של בדאמי עקב סכסוכים פנימיים כאשר בדאמי נכבשה על ידי שושלת פלאווה לתקופה של שלוש עשרה שנים.
היא התאוששה בתקופת שלטונו של , שהצליח לדחוק את ממלכת פלאווה מבדאמי ולהשיב את הסדר על כנו לאימפריה.
ויקראמדיטיה הראשון נטל על עצמו את התואר "ראג'אמאלה" (מילולית "שליט המלאים" או פלאווה).
שלטון שלושים ושבע השנים של (696–733) הייתה תקופת שגשוג והוא ידוע בפעילות ענפה של בניית מקדשים.
האימפריה הייתה שוב בשיאה בתקופת שלטונו של המהולל (733–744) הידוע לא רק בשל פלישותיו החוזרות ונשנות לטריטוריה של טונדאימנאלאם וניצחונותיו הבאים על המלך משושלת פלאווה, אלא גם בטוב ליבו כלפי העם.
והמונומנטים של קאנצ'יפורם, בירת שושלת פלאווה.
לפיכך הוא נקם את ההשפלה המוקדמת יותר של הצ'לוקים על ידי הפלוואים וחרט כתובת קאנדה על עמוד הניצחון ב.
בתקופת שלטונו פלשו ערבים מ לדרום גוג'ראט שהיה תחת שלטון צ'לוקייה, אך הערבים הובסו וגורשו על ידי , מושל חבל נווסארי מטעם שושלת צ'לוקייה.
מאוחר יותר השתלט ויקראמדיטיה השני על הממלכות המסורתיות האחרות של האזור הטמילי, , ו בנוסף להכניעה של שליט .
מלך הצ'לוקייה האחרון, , הופל על ידי , מייסד שושלת רשטראקוטה בשנת 753. בשיאם שלטו הצ'לוקים באימפריה עצומה המשתרעת בין הנהרות בדרום ו בצפון.
הצ'לוקים חזרו לגדולתם בשנת 973 לאחר למעלה מ-200 שנות תרדמה כאשר חלק גדול מהדקאן היה תחת שלטון שושלת רשטראקוטה.
שושלת היוחסין של מלכי האימפריה הזו עדיין נתונה לוויכוח.
, שליט שהיה וסאל של שושלת רשטראקוטה מטרדאוואדי - ( בקרנאטקה) הפיל את משושלת רשטראקוטה, הקים מחדש את שלטון צ'לוקייה במערב דקאן והשיב לשלטונו את רוב שטחה של האימפריה הקודמת של הצ'לוקייה.
הצ'לוקים המערביים שלטו למעלה מ-200 שנה והיו בסכסוך מתמיד עם , ועם קרוביהם, "שושלת צ'לוקייה של ונגי" (הנקראת גם ).
נחשב באופן נרחב לשליט הבולט ביותר של השושלת החל מראשית שלטונו, שנמשך חמישים שנה, הוא ביטל את השימוש בשיטה הנפוצה של לקביעת תאריכים והקים את "תקופת ויקראמה".
רוב כתובות הצ'לוקייה הבאות מתוארכות על בסיס תקופה חדשה זו.
ויקראמדיטיה השישי היה מנהיג צבאי שאפתן ומיומן.
תחת הנהגתו הצליחו הצ'לוקים המערביים לסיים את השלטון של הצ'ולה על ונגי ולהפוך למעצמה הדומיננטית בדקאן.
תקופת שושלת צ'לוקייה המערבית הייתה עידן חשוב בהתפתחות ו.
השושלת התפרקה סופית לקראת סוף המאה ה-12 עם עלייתן של , , ו.
פולאקשין השני כבש את מזרח הדקאן, המקביל למחוזות החוף של אנדרה פרדש המודרנית בשנת 616, והביס את שרידי .
הוא מינה את אחיו קובג'ה וישנוווארדהאנה למשנה למלך בשנת 621. לפיכך, הצ'לוקים המזרחיים היו במקורן ממוצא קאנדה.
לאחר מותו של פולאקשין השני, ממלכת המשנה של ונגי התפתחה לממלכה עצמאית וכללה את האזור שבין לוויסאקפאטנאם.
לאחר שקיעתה של אימפריית צ'לוקייה של בדאמי באמצע המאה ה-8, התלקחו מחלוקות טריטוריאליות בין שושלת רשטראקוטה, השליטים החדשים של מערב הדקאן, והצ'לוקים המזרחיים.
במשך חלק ניכר ממאתיים השנים הבאות, נאלצו הצ'לוקים המזרחיים להיות וסאלים של שושלת רשטראקוטה.
מלבד הצלחה צבאית נדירה, כמו זו של ויג'איאדיטיה (808–847 לערך), רק בתקופת שלטונו של בהימה הראשון (בסביבות 892–921) יכלו הצ'לוקים הללו לחגוג מידה מסוימת של עצמאות.
לאחר מותו של בהימה הראשון, אזור אנדרה ראה שוב מחלוקות ירושה והתערבות בענייני ונגי על ידי הרשטראקוטים.
מצבם של הצ'לוקים המזרחיים המזרחי השתנה בסביבות 1000. דנארנווה, מלכם, נהרג בקרב בשנת 973 על ידי מלך הטלוגו צ'ודה בהימה, ששלט באזור במשך עשרים ושבע שנים.
במהלך תקופה זו, שני בניו של דנארנווה מצאו מקלט ב.
פלישתו של צ'ודה בהימה לטונדאימנאלאם, טריטוריה של הצ'ולה, ומותו לאחר מכן בשדה הקרב פתחו עידן חדש ביחסי צ'ולה-צ'לוקיה.
סקיטווארמן הראשון, בנו הבכור של דנארנווה הוכתר כשליט ונגי בשנת 1000, אם כי בכפיפות למלך מממלכת צ'ולה.
מערכת היחסים החדשה הזו בין הצ'ולה לממלכת חוף אנדרה לא הייתה מקובלת על שושלת צ'לוקייה המערבית, שבתקופה זו החליפו את שושלת רשטראקוטה כמעצמה העיקרית במערב הדקאן.
שושלת צ'לוקייה המערבית ניסתה לבטל את השפעת הצ'ולה הגוברת באזור ונגי אך לא הצליחה.
בתחילה, הצ'לוקים המזרחיים עודדו את השפה והספרות בקאנדה, אם כי, לאחר תקופה מסוימת, גורמים מקומיים השתלטו והם נתנו חשיבות לשפת הטלוגו.
ספרות הטלוגו חייבת את צמיחתה לשושלת צ'לוקייה המזרחית.
עידן צ'לוקייה של בדאמי היה תקופה חשובה בהתפתחות האדריכלות של דרום הודו.
המלכים של שושלת זו נקראו "אומאפטי ורלאבדה", ובנו מקדשים רבים עבור האל ההינדי שיווה.
סגנון האדריכלות שלהם נקרא "אדריכלות צ'לוקית" או "אדריכלות קרנאטה דראווידה".
כמעט מאה מונומנטים שנבנו על ידם, חצובים בסלע (מערה) ובנויים, נמצאים באגן הנהר ב של ימינו בצפון קרנאטקה.
חומר הבנייה שבו השתמשו היה אבן חול זהובה-אדמדמה שנמצאה במקום.
מקדשי המערות הללו הם בעצם חציבות באתרי הסלע.
הם לא נבנו כפי שנבנו המבנים המקבילים, אלא נוצרו על ידי טכניקה מיוחדת המכונה "חיסור" והם בעצם פיסוליים.
אף על פי שהם שלטו באימפריה עצומה, בתי המלאכה של צ'לוקייה ריכזו את רוב פעילות בניית המקדשים שלהם באזור קטן יחסית בלב האימפריה – איהולה, בדאמי, פטאדקל ומהאקוטה במדינת קרנאטקה של ימנו.
ניתן לסווג את פעילות בניית המקדש שלהם לשלושה שלבים.
השלב המוקדם החל ברבע האחרון של המאה ה-6 והתמצה בחציבת מקדשי מערות רבים, שביניהם בולטים שלושה מקדשי מערות בסיסיים באיהולה (אחד ודי, אחד ג'ייני ואחד בודהיסטי שאינו שלם), ואחריהם ארבעה מקדשי מערות מפותחים בבדאמי (מתוכן מערה 3, מקדש ואישנאווה, מתוארכת במדויק לשנת 578 לספירה).
מקדשי המערות הללו בבדאמי דומים, בכך שלכל אחד מהם יש מראה חיצוני רגיל, אך פנים בעל גימור יוצא דופן המורכב ממרפסת עמודים, אולם עמודים (מנדאפה) ו"סלה" (מקדש, חצוב עמוק בסלע) המכילה את האל של הפולחן.
בבאדמי, שלושה מקדשי מערות הם ודים ואחד ג'ייני.
המקדשים הוודים מכילים תבליטים גדולים מפוסלים היטב של , מהישאסורמרדיני, , , טריוויקרמה, וישנו יושב על אנאנתה (הנחש) ונטראג'ה (שיווה רוקד).
השלב השני של בניית המקדשים היה באיהולה (שם קיימים כשבעים מבנים וכונתה "אחת מערשות אדריכלות המקדש ההודי") ובבדאמי.
מקדשים נוספים בסגנון דראווידי מתקופה זו הם מקדש נגאנאתה בנגארל; מקדש בנאנטיגודי, מקדש מהאקוטסווארה ומקדש מליקרג'ונה במהאקוטה; ומקדש סיוואלאיה התחתון, מקדש מלגיטי סיוואלאיה (העליון) ומקדש ג'מבולינגסוארה בבדאמי.
ממוקם מחוץ למרכז הארכיטקטוני של צ'לוקייה, 140 קילומטר דרומית-מזרחית לבדאמי, עם מבנה הקשור לסגנון צ'לוקייה המוקדם, הוא מקדש פרוואטי יוצא הדופן ב שמתוארך לסוף המאה ה-7. הוא בגודל בינוני, אורכו 14.6 מטרים ורוחבו 11.2 מטרים.
יש לו וימאנה (מגדל) בסגנון נגארה (צפון הודי) וחלקים בסגנון דראווידי (דרום הודי), אין לו מנדאפה (אולם) והוא מורכב מאנטארלה (פרוזדור) עטור מגדל עם קמרון חבית (סוקהאנסי).
תוכנית הבסיס ה"מדורגת" של המקדש הפכה פופולרית הרבה יותר מאוחר, במאה ה-11.
המקדשים הבנויים בפטאדקל, שנבנו במאה ה-8 וכיום הם אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, מסמנים את השיא והשלב הבוגר של האדריכלות של עידן צ'לוקייה של בדאמי.
גם בבדאמי הוא מתקופה זו.
ישנם עשרה מקדשים בפטאדקל, שישה בסגנון דראווידי דרומי וארבעה בסגנון נגארה הצפוני.
ידועים ביניהם הם מקדש סנגאמשווארה (725), מקדש וירופאקשה (740–745) ומקדש מליקרג'ונה (740–745) בסגנון דרומי.
מקדש פפאנאתה (680) ומקדש גלאגנאתה (740) הם ניסיונות מוקדמים בסגנון מיזוג בין סגנון נגארה לסגנון דראווידי.
עדויות כתובות מצביעות על כך שמקדשי וירופאקשה ומליקרג'ונה הוזמנו על ידי שתי המלכות של המלך ויקראמדיטיה השני לאחר הצלחתו הצבאית על שושלת פלאווה של קאנצ'יפורם.
כמה שמות ידועים של אדריכלים צ'לוקים הם: רוואדי אובאג'ג'ה, נראסובה ואניוואריטה גונדה.
שלטונם של הצ'לוקים המערביים היה תקופה חשובה בהתפתחות האדריכלות של הדקאן.
הארכיטקטורה שלהם שימשה כקישור רעיוני בין אדריכלות עידן צ'לוקייה של בדאמי של המאה ה-8 לבין שהפכה לפופולרית במאה ה-13. מרכז הפעילות התרבותית ובניית המקדשים שלהם היה באזור של מדינת קרנאטקה המודרנית, המקיף את של ימינו; הוא כלל אזורים של מחוזות ו של ימינו.
כאן בנו בתי מלאכה גדולים מימי הביניים מונומנטים רבים.
מונומנטים אלו, גרסאות אזוריות של מקדשים דראווידים קיימים, הגדירו את מסורת ה"קרנאטקה דראווידה".
הבולטים מבין המבנים הרבים המתוארכים לתקופה זו הם שב, מקדש קסיוויסבסווארה ב ב, מקדש מליקרג'ונה בקורובאטי, ומקדש קלסווארה בבגאלי, שניהם ב.
מבנים בולטים נוספים הם ב (מחוז גדאג), בהאוורי (), ומקדש אמרטסווארה באניגרי ().
שושלת צ'לוקייה המזרחית בנתה כמה מקדשים משובחים באלאמפור, במזרח אנדרה פרדש של ימינו.
של פולאקשין השני (634) שנכתבה על ידי משורר החצר שלו רוויקירטי בשפת הסנסקריט ובכתב קאנדה נחשבת כיצירת שירה קלאסית.
נשמרו כמה חרוזים של משוררת בשם ויג'יאנאקה שמתארת את עצמה כ"סראסווטי האפלה".
ייתכן שהיא הייתה מלכתו של הנסיך (בנו של פולאקשין השני).
סופרים מפורסמים בסנסקריט מתקופת הצ'לוקייה המערבית הם , שזכה לתהילה על ידי כתיבת , ספר על החוק ההינדי, והמלך , חוקר ידוע, שחיבר אנציקלופדיה של כל האמנויות והמדעים בשם מנאסולאסה.
מתקופת צ'לוקייה של בדאמי יש התייחסויות לקיומה של ספרות בקאנדה, אם כי לא שרד ממנה הרבה.
אולם כתובות מתייחסות לקנאדה כ"שפה הטבעית".
כתובת מבערך שנת 700 במשקל (שלוש שורות) היא היצירה הזמינה המוקדמת ביותר בשירה בקאנדה.
"קרנאטשווארה קתה" אשר צוטט מאוחר יותר על ידי ג'יאקירטי, שמשערים כי הוא הספד על פולאקשין השני והיה שייך לתקופה זו.
סופרים נוספים בקאנדה, שיצירותיהם אינן קיימות כעת, אך שמותיהם ידועים מאזכורים עצמאיים הם סיאמקונדאצ'אריה (650), אשר נאמר כי חיבר את ה"פראבהריטה", וסריווראדהאדווה (המכונה גם טומונולוראצ'אריה, 650 או קודם לכן).
המחבר האפשרי של צ'ודאמני ("תכשיט רכס"), פרשנות ארוכה על לוגיקה.
עם זאת, שלטון הצ'לוקים המערביים והמזרחיים הוא אירוע מרכזי בהיסטוריה של ספרות קאנדה וטלוגו בהתאמה.
במאות ה-9–10, פעלו כבר כמה מהסופרים הבולטים ביותר בשפת הקאנדה.
"שלוש אבני החן" של , הסופרים , ו השתייכו לתקופה זו.
במאה ה-11. ספרות טלוגו נולדה בחסותם של הצ'לוקים המזרחיים עם ננאיה בהטה כסופר הראשון.
מנהל וחברה בממלכת צ'לוקייה של בדאמי
הצבא היה מאורגן היטב וזו הייתה הסיבה להצלחתו של פולאקשין השני מעבר לרכס וינדהיה.
הנוסע הסיני שוואנדזאנג כתב שלצבא של צ'לוקייה היו מאות פילים שהושקו במשקאות חריפים לפני קרב.
כתובות של רשטראקוטה משתמשות במונח "קרנאטאקבאלה" ("הכוח של קרנאטקה") כאשר מתייחסים לצבאות צ'לוקייה החזקים.
הממשל, ברמות גבוהות יותר, עוצב באורח קפדני על פי המנגנון האדמיניסטרטיבי של מגדהה ושושלת סאטווהאנה.
האימפריה חולקה ל"מהארשטראקים" (פרובינציות), ולאחר מכן ל"רשטראקים" (מנדלה), "וישאיה" (מחוז), "בהוגה" (קבוצה של 10 כפרים) הדומה ליחידת ה"דסאגראמה" ששימשה את שושלת קדאמבה.
בדרגים הנמוכים של הממשל, סגנון הקדאמבה שלט במלואו.
לוחות הסנג'אן של ויקראמדטיה הראשון אפילו מזכירים יחידת מנהל בשם "דסאגראמה".
בנוסף למחוזות אימפריאליים, היו אזורים אוטונומיים שנשלטו על ידי וסאלים כגון האלוּפּה, הגנגה, הבנה והסנדרקה.
אסיפות וגילדות מקומיות טיפלו בנושאים מקומיים.
חבורות של "מהאג'אנים" (ברהמינים מלומדים) דאגו ל"אגרהארות" (הנקראות "גהאטיקה או "מקום להשכלה גבוהה") כמו בבדאמי שבהם לימדו 2000 מהאג'אנים ובאיהולה של לימדו 500 מהאג'אנים.
על התושבים הוטלו מיסים שונים הקרויים: "הרג'ונקה" - מס על מטענים, "קירוקולה" - מס על סחורות קמעונאיות במעבר, "בילקוד" - מס מכירה, "פנאיה" - מס , סידאיה - מס מקרקעין והוודארבולה - מס המוטל לתמיכה במלך.
המלכים של שושלת צ'לוקייה של בדאמי טבעו מטבעות שהיו בסטנדרט שונה בהשוואה למטבעות של הממלכות הצפוניות.
למטבעות היה מקרא בנגארי ובקאנדה.
על המטבעות של מנגאלשה היה סמל של מקדש בצד הנושא ו'שרביט בין מנורות' או מקדש בצד הערך.
למטבעות של פולאקשין השני היה אריה מעוטר הפונה ימינה בצד הנושא ומקדש בצד הערך.
משקלם של המטבעות היה 4 גרם ונקרא בקאנדה העתיקה "הוּן" (או הוֹננוּ) והיו להם יחידות קטנות יותר כמו "פאנה" (או פאנאם) ורבע פאנה (המקבילה של קאנדה של ימינו היא "האנה" - שפירושה המילולי "כסף").
מטבע זהב בשם "גדיאנה" מוזכר בתיעוד במקדש ויג'יישווארה בפטאדקל, שלימים נודע בשם "וראהה" (הסמל המלכותי שלהם).
גם השיוויזם וגם הווישנויזם שגשגו בתקופת ממלכת צ'לוקייה של בדאמי, אם כי נראה שהראשון היה פופולרי יותר.
מקדשים מפורסמים נבנו במקומות כמו פטאדקל, איהולה ומהאקוטה, והוזמנו כמרים (אראשקים) מצפון הודו.
הקרבנות הוודיים, נדרים דתיים (וראטה) ומתנות (דנה) היו חשובים.
מלכי הבדאמי היו חסידי ההינדואיזם הוודי והקדישו מקדשים לאלים הינדים פופולרים באיהולה.
פסלי אלים מעידים על הפופולריות של האלים ההינדים כמו וישנו, שיווה, קארטיקיה, גנפאתי, שאקטי, סוריה ו ("שבע אימהות אלוהיות").
מלכי הבדאמי ביצעו גם את טקס ה ("קורבן סוסים").
ידוע כי היה נהוג גם הפולחן של אלת הפוריות .
גם הג'ייניזם היה דת בולטת בתקופה זו.
מלכי השושלת היו עם זאת חילוניים ועודדו באופן פעיל את הג'ייניזם.
אחד ממקדשי מערת בדאמי מוקדש לאמונה הג'יינית.
במתחם איהולה הוקמו גם מקדשים ג'יינים, המקדש במגוטי הוא דוגמה כזו.
רוויקירטי, משורר החצר של פולאקשין השני היה ג'ייני.
המלכה וינאיאווטי קידשה מקדש לטרימורטי ("השילוש של האלים ההינדים") בבדאמי.
פסלים של הטרימורטי, (חצי וישנו, חצי שיווה) וארדהאנארישווארה (חצי שיווה, חצי אישה) מספקים עדויות רבות לסובלנותם הדתית.
הבודהיזם היה בדעיכה, לאחר שהתפשט לדרום-מזרח אסיה.
עובדה זו זה מאושרת על ידי כתביו של שוואנדזאנג.
בדאמי, איהולה קורטוקוטי ופוליגרה ( המודרנית ב של ימינו) היו מקומות לימודי דת עיקריים.
החברה חולקה על פי שיטת הקאסטות ההינדית וה הוכרו על ידי הממשלה.
לחלק מהמלכים היו פילגשים (גאניקות) שזכו לכבוד רב, ופולחן ההצתה העצמית של אלמנות (הסאטי) נראה שלא קוים מאחר שאלמנות כמו וינייאוואטי וויג'יאנקה מוזכרות בתיעוד.
היו עם זאת דוואדסיות במקדשים.
הריקוד נטיאשאסטרה של החכם , המבשר של הבהארטאנטיאם, הריקוד הקלאסי של דרום הודו, היה פופולרי ונראה בפסלים רבים ומוזכר בכתובות.
כמה נשים ממשפחת המלוכה נהנו מכוח פוליטי בממשל.
ניתן לראות את עידן הצ'לוקייה כתחילת מיזוג התרבויות של צפון ודרום הודו, סולל את הדרך להעברת רעיונות בין שני האזורים.
זה נראה בבירור בתחום האדריכלות.
הצ'לוקים יצרו את סגנון הארכיטקטורה המכונה "וסארה" הכולל אלמנטים של סגנון הנגארה הצפוני והסגנון הדראווידי הדרומי.
במהלך תקופה זו, התרבות הסנסקריטית המתרחבת התערבבה עם השפות דראווידית המקומיות שכבר היו פופולריות.
שפות דראווידיות שומרות על השפעות אלו גם כיום.
השפעה זו סייעה להעשיר את הספרות בשפות אלו.
המערכת המשפטית ההינדית חייבת רבות לעבודת הסנסקריט שכתב בחצרו של מלך צ'לוקייה המערבית ויקראמדיטיה השישי.
אולי היצירה הגדולה ביותר בספרות המשפטית, מיטאקשארה היא פרשנות על ינג'נאוולקיה, והיא מסה על חוק המבוססת על כתבים קודמים והתקבלה ברוב חלקי הודו.
המזרחן האנגלי תרגם מאוחר יותר לאנגלית את הסעיף על ירושה, והעניק לו מקום במערכת המשפט ההודית הבריטית.
היה זה בתקופת שלטון הצ'לוקייה המערבית שתנועת הבהקטי צברה תאוצה בדרום הודו, באמצעות עבודתם של הפילוסופים דוגמת ו, והתפשטה מאוחר יותר לצפון הודו.
חגיגה בשם "צ'לוקייה אוטסאווה", פסטיבל בן שלושה ימים של מוזיקה ומחול, המאורגן על ידי , מתקיימת מדי שנה בפטאדקל, בדאמי ואיהולה.
האירוע הוא חגיגת הישגי הצ'לוקים בתחום האמנות, המלאכה, המוזיקה והמחול.
התוכנית, שמתחילה בפטאדקל ומסתיימת באיהולה, נחנכת על ידי השר הראשי של קרנאטקה.
באירוע זה לוקחים חלק זמרים, רקדנים, משוררים ואמנים נוספים מכל הארץ.
בחגיגת 26 בפברואר 2006, 400 להקות אמנות השתתפו בחגיגות.
גזרות צבעוניות של ה"וראהה", הסמל של הצ'לוקייה, יצירות מופת פיסוליות מפורסמות כגון האלה דורגה כ"מהישאסוראמרדהיני" (דורגה הורגת את השד מהישאסורה) נכחו בכל מקום.
התוכנית בפטדאקל נקראת "אניוואריטאצ'ריגונד ודיקה" על שם האדריכל המפורסם של מקדש וירופאקשה, אניוואריטה גונדה.
בבדאמי היא נקראת "צ'לוקייה ויג'איאמביקה ודיקה" ובאיהולה "רוויקירטי ודיקה" על שם המשורר והשר המפורסם (רוויקירטי) בחצר פולאקשין השני.
אימאדי פוליקשי, סרט בקאנדה משנות ה-60 בכיכובו של חוגג את חייו ותקופותיו של המלך הגדול.
שושלת פורסייט היא סדרת דרמה בריטית, המהווה עיבוד לסדרת הרומנים "ההגדה לבית פורסייט" מאת ג'ון גולסוורתי.
בסדרה מככבים אנסמבל שחקנים הכולל את פרנצ'סקה אניס, ג'ק דבנפורט, מילי גיבסון, דני גריפין, טאפנס מידלטון, סטיבן מוייר, ג'ושוע אורפין ואלינור טומלינסון.
הסדרה משודרת בבריטניה בערוץ "Channel 5" מאז 20 באוקטובר 2025.
עלילת הסדרה מתרחשת בבריטניה בשלהי התקופה הוויקטוריאנית, ועוקבת אחר חייה של משפחת סוכני-בורסה מן המעמד הגבוה לאורך ארבעה דורות נפרדים.
פרנצ'סקה אניס – אן פורסייט
פיונה באטון – קלריסה הרון
ג'ק דבנפורט – ג'יימס פורסייט
טום דוראנט-פריצ'רד – מונטי דארטי
ג'יימי פלאטרס – פיליפ בוסיני
נעמי פרדריק – אמילי פורסייט
מילי גיבסון – איירין פורסייט (לבית הרון)
דני גריפין – ג'וליון פורסייט
סוזן המפשייר – ליידי קארטרט
אוון איגייהון – אייזק קול
אלינור ג'קסון – ויניפרד דארטי (לבית פורסייט)
טאפנס מידלטון – פרנסס פורסייט
ג'סטין מור – ג'ון פורסייט
סטיבן מוייר – ג'וליון פורסייט האב
ג'ושוע אורפין – סומס פורסייט
שרון רוז – אלישיה קול
ג'וזט סיימון – גברת אלן פארקר ברינגטון
טריסטן סטארוק – פרופסור הרון
אלינור טומלינסון – לואיזה ביירן
עיבוד הטלוויזיה בן ששת הפרקים נכתב בידי דבי הורספילד, כאשר מינו גאור ואנטה לאופר ביימו את הפרקים.
שינה באקטאונסינג, דבי הורספילד, מינו גאור, דמיאן טימר וסוזן סימפסון שימשו כמפיקות וכמפיקים בפועל.
מדובר בעיבוד הטלוויזיוני השלישי לסדרת הרומנים "ההגדה לבית פורסייט" מאת ג'ון גולסוורתי, לאחר גרסה ששודרה בשנת 1967 ברשת "BBC", וגרסה נוספת, 35 שנים מאוחר יותר, ששודרה ברשת "ITV".
צוות השחקנים כולל אנסמבל רחב בהשתתפות אלינור טומלינסון, ג'ק דבנפורט, מילי גיבסון, סטיבן מוייר, ג'ושוע אורפין, טאפנס מידלטון, פרנצ'סקה אניס, ג'יימי פלאטרס וסוזן המפשייר.
המפשייר, שכיכבה כפלר פורסייט בסדרה המקורית משנות ה-60, מגלמת בעיבוד זה את ליידי קארטרט האלמנה.
ליהוק נוסף, ובכלל זה פיונה באטון ונעמי פרדריק, הוכרז ביוני 2024.
הצילומים החלו בבריסטול במאי 2024, כאשר אתרי צילום כללו בין השאר את "" בעיר.
צילומים נוספים תוכננו להתקיים גם בוויילס ובאיטליה.
הסדרה משודרת בבריטניה בערוץ "Channel 5" החל מ-20 באוקטובר 2025.
שושנאים (שם מדעי: Liliales) הם סדרה של צמחים חד־פסיגיים, השייכת למערכת בעלי הפרחים.
הסדרה מכילה לרוב צמחים עשבוניים או מטפסים, ולעיתים בני שיח.
רובם רב־שנתיים ובעלי איבר אגירה תת-קרקעי.
הסדרה מוכרת בעיקר בזכות השושן בעל פרחים גדולים ויפים.
ייחודם מתבטא בנוכחות תדירה של נקודות שחורות על־גבי עלי העטיף.
עם זאת, במבט על כלל הסדרה, גודל הפרחים משתנה בין קטן וגדול, והם לעיתים בודדים, ולעיתים סדורים בתפרחות.
לפי הגישה המודרנית, מונים השושנאים 10 משפחות, ובהן משפחה אחת של ספרופיטים (Corsiaceae).
תפוצת הסדרה בכללותה היא עולמית.
המשפחות הגדולות יחסית (המונות מעל מאה מינים) שייכות לחצי הכדור הצפוני, או שתפוצתן עולמית עם מרכז הכובד בחצי הכדור הצפוני.
לעומתן המשפחות הקטנות (עד עשרה מינים) מוגבלות באופן מפתיע לאזורים בחצי הכדור הדרומי, או לעיתים רק אוסטרליה או אמריקה הדרומית.
מספר המינים בסדרה קטן למדי והוא רק כ־1,300. הסדרה מיוצגת בארץ על ידי 7 סוגים בשלוש משפחות.
מספר מאובנים מקרב השושנאים הוא קטן יחסית.
ישנם פריטים אחדים השייכים לאאוקן (כמו Petermanniopsis anglesaensis או Smilax), אך זיהוים אינו וודאי.
כמו כן, ידוע על Ripogonum scandens מתקופת המיוקן.
לפיכך, לא ניתן להעריך במדויק את הגיל והתפוצה ההתחלתית של סדרת השושנאים.
מעריכים כי הסדרה נוצרה בקרטיקון התחתון, לפני למעלה מ־100 מיליון שנה, ואילו הפיצול הראשוני למשפחות אירע בתקופה שבין 82 ל־48 מיליון שנה לפני זמננו.
סוגים רבים של צמחים שהיו משויכים בעבר לשושנאים, הופרדו מתוך הסדרה, וקובצו למשפחות בשתי סדרות חדשות (טמוסאים ואספרגאים).
כך למשל, הסוג שום אינו שייך עוד למשפחת השושניים, אלא למשפחה אספרגיים שבסדרה אספרגאים.
שושנה דמארי-בשמי (י"ד בניסן ה'תרפ"ג, 31 במרץ 1923 – ט"ז בשבט ה'תשס"ו, 14 בפברואר 2006) הייתה זמרת, אמנית ושחקנית ישראלית, כלת פרס ישראל לזמר עברי לשנת ה'תשמ"ח (1988), שזכתה לכינוי "מלכת הזמר העברי".
דמארי, שהתפרסמה כזמרת בארץ ישראל עוד בטרם קום המדינה, נהנתה מפופולריות ארוכת שנים; שיריה "כלניות", "צריך לצלצל פעמיים", "אור" ורבים אחרים, הפכו לנכסי צאן ברזל של הזמר העברי.
נולדה בשם שודיה דמארי בערב פסח, ליחיא-זכריה וגזאל-איילה דמארי, בעיירה בשאר שבמחוז ד'מאר בממלכת תימן.
היא הייתה בת הזקונים במשפחה בת חמישה ילדים.
כשהייתה תינוקת בת שנה וחצי, עלתה עם משפחתה לארץ ישראל.
בני המשפחה הלכו ברגל עד לנמל עדן, משם הפליגו למצרים ולאחר-מכן עלו על רכבת שחצתה את העיר קנטרה בסיני ב-15 ביוני 1924. המשפחה השתקעה בשכונת התימנים "שיבת ציון" במושבה ראשון לציון.
דמארי התחנכה בבית הספר העברי הראשון "חביב" שבראשון לציון.
דמארי ליוותה בתחילת דרכה את אמה הזמרת והמקוננת בשירה ובתוף באירועים שונים בקהילה היהודית-תימנית בארץ ישראל.
בגיל 13 הגיעה לתל אביב והצטרפה לסטודיו לדרמה שניהל שלמה בשמי, יליד עיראק.
השניים הפכו לזוג ובפברואר 1940 נישאו.
ב-27 בינואר 1943 נולדה להם בתם המשותפת והיחידה נאוה בשמי.
דמארי הופיעה באותה תקופה כזמרת גם מחוץ לפעילותה ב"שולמית".
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20, הצטרפה דמארי כשחקנית וזמרת ללהקת התיאטרון המזרחית "שולמית", בעקבות המלצתו של אחיה הבכור סעדיה דמארי, שהיה אז שחקן, קריין וזמר בזכות עצמו.
במסגרת הלהקה החלה להופיע ושרה גם בתוכניות רדיו שונות ב"קול ירושלים" המנדטורי.
באוגוסט 1938 הופיעה לראשונה כסולנית ברדיו בשירים תימניים של המשורר שלום שבזי, בליווי עוד ותופים.
בשנת 1939 קיימה דמארי את הקונצרט הראשון שלה כזמרת סולנית, בליווי בפסנתר של נחום נרדי.
בשנת 1943 הצטרפה כזמרת ושחקנית לתיאטרון המוזיקלי "לי לה לו" שאת מרבית פזמוניו כתבו המשורר נתן אלתרמן והמלחין משה וילנסקי.
שירם "כלניות", שביצעה על במת התיאטרון ב-1945, הפך לשירה הידוע ביותר ול"סימן ההיכר" שלה.
אף שהשיר נכתב כשיר טבע, הוא נתפס באותה תקופה גם כשיר מחאה נגד הבריטים (חיילי הצנחנים של הצבא הבריטי חבשו כומתות אדומות וכונו "כלניות").