tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1924 גאורגיוס השני, מלך יוון הודח והוגלה לרומניה, ושב רק ב-1935 לאחר נפילת הממשלה הרפובליקנית.
הגרמנים התייחסו לגאורגיוס כאנגלופיל ומכשול לכיבוש יוון, שאותה ראו כאנטי מונרכיסטית ברובה.
לאחר שהמלך נמלט לכרתים ב-22 באפריל ויצא נגד הגרמנים, היטלר הגיב בהתקפת המלך בנאום שנשא ב-4 במאי.
הבריטים חששו מהתעמולה שעלולה הייתה להתפתח בעקבות נפילה לידי הגרמנים של מלך שנמצא תחת חסותם.
המלך שכן בווילה סמוך לכפר פריבוליה, שמחוץ לחאניה.
הוא ומשפחתו חמקו בקושי מהיתפסות בבית זה ובמקום מגוריו של אמאנויל טסודרוס, ראש הממשלה.
מגינת ביתו של טסודרוס נראו צנחנים גרמנים נוחתים באזור הווילה של המלך, אם כי התברר בהמשך שהיו אלו חיילים מהגדוד השלישי של הרגימנט ה-3 שלו הוקצתה גזרת גלאטס ושחבריו הוצנחו בטעות קרוב לווילה.
פינוי על ידי הצי המלכותי אורגן כבר, ובו הנספח הצבאי הבריטי ליוון, קולונל ג'י.
על מחלקה מהחי"ר הניו זילנדי תחת פיקוד לוטננט ריין הוטל להיות שומרי ראש, יחד עם שוטרים מכרתים.
את המלך ליוו דודנו הנסיך פטר, קולונל לבידיס, ראש הממשלה טסודרוס וקיריאקוס וארוארסוס הנגיד של בנק יוון.
פלוגה נשלחה חזרה בשל מספר דפים שהותיר אחריו טסודרוס; בשובם דיווחו שהגרמנים כבר השתלטו על המבנה, ופירוש הדבר שהגרמנים היו מודעים לנוכחותו של המלך בקרבת מקום.
לוטננט ריין ביקש מהמלך לפשוט מעצמו את חליפת הגנרל היווני שהייתה מקושטת בסרט זהב וקישוטים נוספים שעלולים היו למשוך תשומת לב.
בלילה לנו המתפנים בכפר בתריסו.
הפמליה הצליחה לבסוף להגיע בבטחה למקום המפגש שנקבע, שם נאספה מהחוף ופונתה על ידי אוניית HMS Decoy.
הם הגיעו לחופי אלכסנדריה בליל 22 במאי.
למחרת, ב-21 במאי, גדוד החי"ר הניו זילנדי שהגן על גבעה 107 נסוג במהלך הלילה.
דבר זה איפשר לגרמנים להשתלט על שדה התעופה ולהנחית כוחות, אף על פי שבעלות הברית המשיכו להפגיז באמצעות ארטילריה את אזור שדה התעופה.
בערב מטוסי תובלה מסוג יונקרס Ju 52 החלו להטיס את כוחות הדיוויזיה ההררית החמישית לשם.
תוך זמן קצר מנחיתתם בשדה התעופה רבים מהחיילים נכנסו לפעולה, רבים נפגעו מאש ארטילריה ונמלטו משדה התעופה.
בשעות המוקדמות של 21 במאי נצפתה על ידי מטוסי סיור בריטים שיירה של כוחות הציר שיצאה ממילוס ונעה לכיוון כרתים.
השיירה הובילה כוחות, ציוד ואספקה וכללה כ-25 כלי שיט שלוו על ידי המשחתת האיטלקית לופו, תחת פיקודו של פרנצ'סקו מימבלי.
בעקבות זיהויה שלח אדמירל קנינגהם כוחות לצפון כרתים, אלו הותקפו מהאוויר במהלך היום, המשחתת יונו טבעה, והסיירות אייקס ואוריון נפגעו אך המשיכו לפעול.
בלילה תקפו כוחות הצי המלכותי הבריטי את השיירה הגרמנית, ועד לפנות בוקר 22 במאי היא הושמדה.
בהבנתם כי מאלמה היא כעת המפתח להחזקת האי כולו, הכוח המגן התארגן להתקפת נגד על ידי שני גדודים ניו זילנדים בליל ה21-22 במאי.
החששות מפני הנחתות מהים גרמו לכך שמספר יחידות שהיו יכולות ליטול חלק בפעולה נותרו במקומן, אף על פי שאפשרות הנחיתה מהים הוסרה עקב נוכחות כוח חזק של הצי המלכותי, שהגיע מאוחר מדי מכדי שהתוכניות ישונו.
הכוח תקף בלילה, אך הפעם הצנחנים שהוצנחו קודם לכן הקימו קווי הגנה, והכוחות שהגיעו לא מכבר התגלו כקשים לסילוק.
ההתקפה גוועה באטיות, ונכשלה בתפיסה מחדש של שדה התעופה.
מנקודה זו ואילך הכוחות המגנים היו מעורבים בסדרת נסיגות לצד המזרחי של האי בניסיון להימנע מאיגוף מצד הכוחות הגרמנים, שזכו לתגבורת רציפה.
הצי הבריטי המשיך בפעולותיו למניעת נחיתה ימית בכרתים.
בשעות הבוקר אותרה שיירה של קאיקות גרמניות, מלוות במשחתת האיטלקית סגיטאריו בפיקודו של ג'וזפה פולגוסי.
לאחר שזוהתה החל הכוח הבריטי לרדוף אחריה, והשיירה פנתה צפונה בניסיון להימלט.
הספינות הבריטיות היו נתונות להתקפות אוויר כבדות.
אוניית המערכה וורספייט ספגה פגיעה חמורה ויצאה מכלל פעולה למשך יותר מחצי שנה.
המשחתת גרייהאונד, שנשלחה לטבע קיאקה גדולה, נפגעה ממטוסים גרמניים וטובעה.
המשחתות קנדאהר וקינגסטון נשלחו כדי לאסוף ניצולים, ואולם מחמת התקפות האוויר הכבדות הן נאלצו לעזוב ולא הצליחו לאסוף ניצולים רבים.
בעקבות ההתקפות האוויריות שלח האדמירל קינג את הסיירות פיג'י וגלוסטר כדי שאלו יספקו הגנת נ"מ למשחתות כשהן יאספו ניצולים.
תחמושת הנ"מ של הסיירות הייתה דלה.
בהמשך התברר לקינג כי התחמושת של הסיירות אוזלת והוא הורה להן לסגת.
בנסיגתן נאלצה פיג'י להיפרד מגלוסטר בעקבות פגיעה קשה באחרונה.
למרות הפגיעה בה, הצליחה גלוסטר להמשיך לנוע יחד עם שתי המשחתות שלה לכיוון מצרים, ואולם בערב נפגעה פעם נוספת וטבעה.
בערב, נחרץ גם דינה של פיג'י שטבעה בדרום מערב כרתים בעקבות התקפת אוויר.
ב-23 במאי המשיכו המטוסים הגרמניים בהתקפותיהם העזות נגד בעלות הברית בכרתים ונגד ספינות הצי המלכותי.
הספינות קשמיר וקליי אבדו, אך המשחתת קיפלינג שהייתה לא רחוק משם הצליחה להעלות אל סיפונה 279 ניצולים מהספינות שהותקפו וטבעו, וזאת על אף שהייתה תחת התקפה אווירית כבדה.
חיילי בעלות הברית נלחמו כנגד אספקה רצופה של כוחות טריים, והחלו בסדרת נסיגות דרומה לאורך כרתים.
בבוקר 26 במאי 1941 נפגשו על אניית הוד מלכותו וורספייט, באלכסנדריה, 2 מפקדים בריטיים בכירים: סר ארצ'יבלד וייוול (מפקד הכוחות הבריטים במזרח התיכון) וסר אנדרו בראון קנינגהם (מפקד הצי הבריטי במזרח התיכון) עם מטותיהם להערכת מצב לגבי הכוח הבריטי בכרתים.
רוב הנוכחים הציעו כי הכוח הבריטי ייכנע כדי לא להסתבך באבדות במהלך פינוי הכוח שיביאו לאובדן השליטה הבריטית במזרח הים התיכון.
וייוול טען כי ידרשו 3 שנים לבנייה מחדש של הצי.
אחרים תמכו בעמדתו ובהערכת המצב העגומה שלו.
קנינגהם, שהיה אחרון הדוברים אמר:
הפיקוד בלונדון החליט בסופו של דבר שהמטרה חסרת סיכוי, והורה על נסיגה מספאקיה.
במהלך ארבעת הלילות הבאים 16 אלף חיילים נשלחו למצרים בספינות, בהן גם אה"מ אייקס המפורסמת מקרב נהר לה פלטה.
מספר קטן יותר נסוג במשימה אחרת מהרקליון, אך ספינות אלו הותקפו בדרכן על ידי מפציצי צלילה של הלופטוואפה וספגו אבדות כבדות.
הגרמנים הדפו בהתמדה את חיילי בעלות הברית דרומה, תוך שימוש בהפצצות אוויריות והפגזות ארטילריה שבעקבותיהן באו גלי אופנועים וכוחות לחימה הררית (פני הקרקע ההרריים הקשו על הפעלת טנקים באזור).
חילות המצב של מפרץ סודה בסודה ובבריטאניה נסוגו בהדרגתיות לאורך הדרך היחידה לוויטסילוקומוס שמצפון לספאקיה.
למזלם של כוחות אנזא"ק, התקפות האוויר הגרמניות התרכזו ברתימנו ובהרקליון ולפיכך כוחות האנזא"ק היו יכולים לסגת לאור היום.
במהלך הפינוי האדמירל הבריטי אנדרו קנינגהם היה נחוש בדעתו ש"על הצי לא לאפשר לצבא להיות מובס".
כאשר קציני צבא ביטאו את חששם שהוא עלול לאבד ספינות רבות מדי, השיב קנינגהם "לוקח שלוש שנים לבנות ספינה, אבל שלוש מאות שנים לבנות מסורת.
אסור לנו לאכזב את הצבא" (ראה ציטוט מדויק לעיל).
קולונל קמפבל, המפקד בהרקליון, נאלץ להיכנע.
רתימנו נפלה גם היא, ובליל 30 במאי, כוחות אופנוענים גרמנים התקשרו עם כוחות איטלקיים שנחתו באותו היום במפרץ מיראבלה.
המפקד האיטלקי באיי הדודקאנס הציע את עזרת אנשיו עוד מ-21 במאי, אך הבקשה הייתה צריכה לעבור דרך ערוצים גרמניים להרמן גרינג, שאישר לבסוף את המהלך משהתברר שהמאמץ הגרמני לא התקדם מהר כפי שתוכנן.
נסיגת הכוחות הבריטיים תחת לחץ הכוח הגרמני התנהלה בחוסר שליטה ואי סדר כמתואר על ידי מפקד הכוח הבריטי גנרל פרייברג:
ב-1 ביוני, חמשת אלפים המגנים שנותרו בספאקיה נכנעו, אף שרבים פנו אל ההרים, המשיכו להתנגד וגרמו לכיבוש הגרמני בעיות במשך שנים.
מפקדי בעלות הברית חששו שהגרמנים ישתמשו בכרתים כ"מקפצה" לפעולות נוספות באזור, ייתכן שאף לפלישה מהים למצרים בסיוע כוחות איטלקיים/גרמניים שפעלו בלוב.
אולם פחדים אלו נרגעו כאשר נפתח מבצע ברברוסה, והתברר כי הפעולה בכרתים הייתה למעשה למטרות הגנתיות.
מספרם הגבוה של אבדות הצנחנים הגרמנים במהלך הקרב על כרתים, הביא את היטלר להחלטה שלא לאשר מבצעי צניחה דומים בהמשך המלחמה, והגרמנים נאלצו לבחון מחדש את דוקטרינת הכוחות המוטסים שלהם, דבר שהוציא מכלל פעולה בקנה מידה גדול את השימוש בנשק זה בברית המועצות.
בהתחשב באמצעי התקשורת הדלים ובהגנות האוויר באותה העת בברית המועצות, החלטה זו ייתכן שהייתה מכשול שכן סביר שפעולות צנחנים היו מתגלות כאפקטיביות במידה רבה.
באופן אירוני השימוש בכוח צנחנים הרשים דווקא את בעלות הברית.
כמות הנפגעים הגרמנים לא הייתה ידועה למתכננים מבעלות הברית שרצו ליצור דיוויזיות מוטסות גדולות משלהם לאחר הקרב.
בין הגורמים לכישלון הבריטים בהגנת כרתים: חלק מהכוחות שנמלטו מיוון זמן קצר לפני כן לא היו מאורגנים היטב, הבריטים לא הבינו כראוי את התוכנית הגרמנית, וכן הייתה תקשורת לקויה בשרשרת הפיקוד הן בכרתים עצמה והן בתקשורת שבין כרתים לפיקוד במצרים.
כך למשל הוראתו של הפיקוד לפרייברג שלא לפגוע בשדות התעופה על מנת שאלו יוכלו לשמש בעתיד את חיל האוויר המלכותי, התגלתה כשגיאה.
על אף שמקורות המידע המדויקים מיירוטי המידע של אולטרה, בדבר התקפה אפשרית על שדות התעופה הצפוניים, הועברו לידיעתו של פרייברג, כאמור, נאסר עליו לנקוט בפעולות גלויות בשל כך מחשש לחשיפת מקור המידע.
כמו כן הוא האמין שהגרמנים מתכוונים לבצע פלישה אמפיבית כמאצץ עיקרי.
מאמצי ההגנה על האי נעשו בחיפזון יחסית, ופריסתם הנרחבת של הכוחות הבריטים בצפון אפריקה ובמזרח התיכון תרמה גם היא לכך שלא הוקצו די משאבים להגנת האי.
אובדן כרתים שימש כגורם מעורר לממשלה הבריטית.
ההפסד שנבע בין היתר כתוצאה מאי הכרה של כוחות הקרקע בחשיבות האסטרטגית של שדות התעופה, הוביל לכך שחיל האוויר המלכותי קיבל לידיו את האחריות על ההגנה של בסיסיו מהקרקע והאוויר.
בהתאם לדרישה זו הוקם רגימנט חיל האוויר המלכותי ב-1 בפברואר 1942.
התנגדות נמרצת לכיבוש הגרמני החלה כמעט מיד לאחר נפילתו של האי ונותרה פעילה עד שחרור האי מהכיבוש הגרמני ב-1945. ההתנגדות באי אילצה את כוחות הציר להחזיק בו חיל מצב שמנה בשיאו כ-50,000 חיילים - כוחות שניתן היה לעשות בהם שימוש משמעותי יותר בזירות לחימה אחרות.
לאחר הכיבוש הצליחו חיילים מבעלות הברית שנותרו באי ליצור קשר עם המפקדה במצרים.
ביצירת התקשורת הראשונית נסתייעו בעלות הברית במנזר בפרבלי שבחופו הדרומי של האי, שממנו אותתו באורות לספינות בריטיות.
ביולי 1941 פונו 79 איש באמצעות צוללת.
האוכלוסייה בכרתים עזרה להחביא את כוחות בעלות הברית שלא פונו וסיכנה את עצמה בכך.
הגרמנים עצרו והרגו מתנגדים רבים לכיבוש, ואף הוציאו להורג כפריים מקומיים בתגובה לפעולות הגרילה של המחתרת בכרתים.
אחד האירועים הבולטים במסגרת ההתנגדות לכיבוש היה חטיפתו לקהיר של הגנרל הינריך קריף, שמונה ב-1944 לפקד על הכוחות הגרמנים באי, על ידי יחידת עילית בריטית שהונחתה באי, בסיוע המחתרת המקומית.
תנועת ההתנגדות היוונית זכתה לתשבחות מצד צ'רצ'יל שציין באחד מנאומיו: "מעתה אל לנו לומר שהיוונים נלחמים כגיבורים, אלא שגיבורים נלחמים כיוונים".
בעת הכיבוש הגרמני מנתה הקהילה היהודית בכרתים כ-365 נפש, רובם בחאניה.
ביוני 1944 נעצרו היהודים באי ואחר כך נשלחו להרקליון, משם גורשו מהאי בדרך הים.
היהודים המגורשים הועמסו על הספינה "טנאיס", יחד עם יוונים ואסירים איטלקים.
ספינה זו יחד עם נוסעיה טובעה בים האגאי ב-9 ביוני על ידי צוללת בריטית.
רק שבעה מיהודי כרתים שרדו את השואה.
גרמניה הודתה בכך שסך ההרוגים, הנעדרים, הפצועים והשבויים בקרב הגיע ל-6,453, ואולם יש הסבורים כי אבדותיה היו גבוהות בהרבה.
במאלמה ישנם 4,465 קברים גרמנים מסומנים - בערך פי שלושה מהמספר הרשמי; מצבת זיכרון נוספת מונה את שמותיהם של 300 חיילים גרמנים שגופותיהם לא נמצאו.
חיילי בעלות הברית טענו שקברו 900 גוויות גרמניות ברתימנו ו-1,250 בהרקליון עד היום החמישי של הקרב.
להערכתו של וינסטון צ'רצ'יל הגרמנים ספגו למעלה מ-15,000 אבדות, ואדמירל קנינגהם סבר שהמספר קרוב יותר ל-22,000. ההיסטוריון כריסטופר בקלי שהתבסס על הערכת המודיעין הבריטי כי על כל שני פצועי אויב היה הרוג אחד, העריך כי סה"כ אבדות הגרמנים הסתכמו בכ-16,800 חיילים, אף שקשה לאמת מספרים אלו.
בעלות הברית איבדו 3,500 חיילים: 1,751 שנהרגו ומספר דומה שנפצעו, ומספר גדול מאוד של שבויים (12,254 מחבר העמים ו-5,255 יוונים).
בנוסף היו 1,828 חללים ו-183 פצועים בקרב הצי המלכותי הבריטי.
מתוך סך השבויים הבריטים בקרב על כרתים, נפלו בשבי הגרמני כ - 120 חיילים ארצישראלים.
רובם, כ - 110 השתייכו לפלוגה 606 של החפרים, ועשרת החיילים הנותרים השתייכו לפלוגות חפרים אחרות שהצליחו להתפנות מקלמטה לפני כניעת הכוחות הבריטים שם.
קיימות עדויות על שבויים יהודים נוספים שהסתירו בעת שבייתם את זהותם הארצישראלית והזדהו כבני לאומים אחרים.
מספר גדול של אזרחים נהרגו בחילופי האש או שנהרגו כשנלחמו כפרטיזנים.
אנשים רבים נורו בפעולות גמול גרמניות, הן במהלך הקרב והן בכיבוש שבא בעקבותיו.
הקרב על טיניאן היה הרביעי בסדרת קרבות שיזמו האמריקאים, הקרויה המערכה על איי מריאנה ופלאו, שהייתה בעצמה חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
הקרב נערך בין 24 ביולי 1944 ל-1 באוגוסט 1944 ובמהלכו כבשו האמריקאים את האי טיניאן מידי היפנים.
טיניאן הוא אחד משלושת האיים העיקריים באיי מריאנה הצפוניים.
האי ממוקם 8 ק"מ דרומית מערבית לאי סאיפאן.
לפני שהפך האי למדינת חסות יפנית (לאחר מלחמת העולם הראשונה), הוא נשלט על ידי ספרד ולאחר מכן על ידי גרמניה.
תחת הממשל היפני שימש האי בעיקר לגידול סוכר.
הניצחון האמריקאי בקרב על סאיפאן הפך את טיניאן לצעד הבא במערכה.
דיוויזיות הנחתים ה-2 וה-4 נחתו בטיניאן ב-24 ביולי 1944. הן נתמכו בהפגזות ימיות ובאש ארטילרית שהומטרה מסאיפאן בצידו השני של המיצר.
תרגיל הסחה מוצלח ליד העיירה טיניאן הסיט את המגינים מאתרי הנחיתה האמיתיים בצפון האי.
ספינת הקרב קולורדו והמשחתת נורמן סקוט נפגעו שתיהן מסוללות תותחי חוף 6 אינץ' יפניות.
הקולורדו נפגעה 22 פעמים ו-44 חיילים נהרגו.
הנורמן סקוט נפגעה 6 פעמים וכתוצאה מכך נהרגו הקפטן סימור אוונס (Seymore Owens) ו-22 מחייליו.
היפנים אימצו את אותה הטקטיקה של הגנה עיקשת ששימשה אותם בסאיפאן – נסיגה ביום ותקיפה בלילה.
פני השטח המתונים יותר של טיניאן אפשרו לאמריקאים שימוש יעיל יותר בטנקים ובארטילריה בניגוד לשטח ההררי בסאיפאן, וכך הם הצליחו לכבוש את טיניאן בתוך 9 ימי לחימה.
ב-31 ביולי היפנים ששרדו יצאו למתקפת התאבדות אחרונה.
קרב זה היה הראשון באוקיינוס השקט בו נעשה שימוש בנפלם.
מתוך 120 המכלים שהושלכו במשך המבצע, 25 הכילו נפלם והשאר הכילו תערובת של שמן ודלק.
מתוך המכלים שהושלכו, 14 היו נפלים ו-8 מהם התפוצצו לאחר שהופצצו מהאוויר.
פצצות נפלם ("פצצות האש") הושלכו ממטוס ה-P-47 ת'נדרבולט ושימשו לשריפת הצמחייה ולחישוף מתקני צבא מוסווים.
כמה מאות חיילים יפנים החזיקו מעמד בג'ונגל במשך חודשים.
חיל המצב באי אגויג'אן דרומית מערבית לטיניאן, בפיקודו של לוטננט קיניצ'י יאמאדה, החזיק מעמד עד לסיום המלחמה ונכנע ב-4 בספטמבר 1945. החייל האחרון שהסתתר בטיניאן, מוראטה סוסומו, לא נתפס עד 1953.
לאחר הקרב טיניאן הפכה לבסיס חשוב לפעולות הבאות של בנות הברית במערכה.
נבנו מחנות עבור 50,000 חיילים.
15,000 חיילים מחיל הבינוי של ארצות הברית הפכו את האי לשדה התעופה העמוס ביותר במלחמה.
באי נבנו שני שדות תעופה צבאיים למטוסי בואינג B-29 סופרפורטרס שבהם שישה מסלולי המראה באורך של 2,700 מטרים.
אמנם היפנים סללו שלושה מסלולים עבור מטוסי קרב, אך אלו לא היו מתאימים לשימוש המפציצים האמריקאים הכבדים.
מבסיסי חיל האוויר האמריקאי בטיניאן המריאו המפציצים שנשאו את פצצות האטום "ילד קטן" ו"איש שמן" להפציץ את הירושימה ואת נגסאקי, אולם כיום בסיסים אלו נטושים.
העדות היחידה שנותרה במקום היא מצבת זיכרון שנבנתה במפרץ ההטענה של הפצצות (הפצצות היו גדולות מדי מכדי להטעינן למטוסים באופן רגיל ולכן נחפרו עבורן מפרצי הטענה תת-קרקעיים).
מפרצים אלו, שנאטמו לאחר המלחמה מטעמי בטיחות, נפתחו מחדש ביום השנה ה-60 לציון הקרבות בטיניאן ובסאיפאן.
הקרב על מונטה קאסינו (באיטלקית: Battaglia di Montecassino), המכונה גם הקרב על רומא, הוא סדרה של ארבע התקפות של בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, בניסיון להבקיע את קו החורף שבו החזיקו הכוחות הגרמניים ולכבוש את רומא.
בתחילת 1944 החזיקו הכוחות הגרמנים ממערב להרי האפנינים קו הגנה שנקרא "קו החורף".
באמצעות קו הגנה זה, שנבנה מדרום לרומא, החזיקו הגרמנים במרכז איטליה.
נקודת מפתח בקו זה הייתה מונטה קאסינו.
מ-17 בינואר עד 18 במאי הסתערו בעלות הברית ארבע פעמים על מונטה קאסינו.
בסופו של דבר, פעולות איגוף בקטעי חזית אחרים אילצו את הגרמנים לפנות את המקום.
ההסתערויות גבו מחיר כבד משני הצדדים: 20,000 אבדות לגרמנים ו-54,000 לבעלות הברית.
לאחר נחיתתם בסאלרנו שבדרום מערב איטליה ב-9 בספטמבר 1943, התקדמו בעלות הברית צפונה בשני ראשי חץ כנגד המגינים הגרמנים.
הארמייה החמישית האמריקנית בפיקודו של הגנרל מארק קלארק התקדמה ממערב לאורך רצועת החוף המערבית, כשממזרח מתקדמת הארמייה השמינית של הצבא הבריטי בפיקודו של גנרל מונטגומרי לאורך החוף האדריאטי.
התקדמות בעלות הברית דרך איטליה הייתה איטית.
המגינים הגרמנים ניצלו היטב את תנאי השטח הקשים והקימו קווי מגננה לרוחבה של איטליה.
פילדמרשל אלברט קסלרינג, מפקד הכוחות הגרמניים באיטליה, החליט להיעזר בנהרות הזורמים מדרום לרומא כמכשול טבעי ולהקים שם קו מגננה חזק שנודע בשם קו החורף, שורה של ביצורים לרוחבה של איטליה.
כדי להרוויח למהנדסיו את הזמן הדרוש להקמת קו החורף, קסלרינג תכנן הקמת עמדות הגנה נוספות דרומית משם אשר יעכבו את התקדמות בעלות הברית.
בתחילת אוקטובר החזיקו בעלות הברית בכל דרומה של איטליה, ועמדו בפני קו הוולטורנו.
נדרשו להם עוד כשלושה חודשים של לחימה קשה עד אשר הגיעו לקו החורף.
רכסי ההרים והנהרות גרמו לכך שלא היה ניתן לנהל לוחמה ניידת ושימוש נרחב בטנקים ובכלים משוריינים היה לעיתים קרובות בלתי אפשרי.
ממזרח התקדמה הארמייה השמינית של מונטגומרי על כביש 5 המוביל לרומא והצליחה לפרוץ את קווי ההגנה הגרמנים ולכבוש בתום קרב קשה את העיר אורטונה (28 בדצמבר 1943), אך כאן נעצרה בגלל התנגדות עיקשת של המגינים ומזג אוויר קשה.
היה ברור כעת כי כל התקדמות לרומא דרך הכביש לא תהיה אפשרית עד בוא האביב.
מאחר שההתקדמות של הארמייה השמינית נעצרה, היה ברור כי הדחיפה לעבר רומא תגיע ממערב, מידיה של הארמייה החמישית של קלארק.
תנאי השטח שם היו מעט נוחים יותר מאשר במזרח, ותנועת כלי רכב ושריון הייתה אפשרית בזכות שני הכבישים המובילים לרומא, כביש 6 ו-7. כביש 7 היוצא מנאפולי עבר דרך רצועת החוף בין הים לרכסי ארוצ'י; כביש 6 היוצא גם הוא מנאפולי עבר דרך עמק הלירי.
הכניסה לעמק נשלטה על ידי גבעת מונטה קאסינו, שבראשה עמד המנזר הבנדיקטיני מהמאה ה-6 לספירה שנבנה כמבצר להגנה על הדרך לרומא.
למרגלות הגבעה שכנה העיירה קאסינו שדרכה זרם נהר הרפידו המהיר.
מונטה קאסינו הייתה אם כן לחלק החיוני ביותר בקו גוסטב, רצועת ההגנה העיקרית של קו החורף, והיוותה צוואר בקבוק לבעלות הברית שהיו מוכרחים לפרוץ דרכה אם בכוונתם לכבוש את רומא.
הקרב הראשון על הגאריגליאנו והראפידו
ב-17 בינואר 1944 החלה הארמייה האמריקנית החמישית לתקוף את העמדות הגרמניות.
באגף השמאלי, שהתקדם על החוף, החל הקורפוס ה-10 הבריטי בפיקודו של גנרל מק'קריי עם הדיוויזיה ה-5 בהתקדמות מעבר לגאריגליאנו וכבש את העיירה מינטרנו מדיוויזיית הרגלים הגרמנית ה-94 למחרת.
ההתקדמות הדרומית לא צלחה עקב התנגדות דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-15 וגרמה אבדות כבדות ליחידות האמריקניות התוקפות.
דיוויזיית הגרנדיר ה-44 האוסטרית בפיקודו של לוטננט גנרל פרנק שהוצבה על מונטה קאסינו ועל הר קהיר, והדיוויזיה ההררית ה-5 מצפון להר תחת גנרל רינגל החזיקה בהצלחה על מונטה קרוצ'ה בגובה 1,074 מטר ועל מונטה סיפלקו.
יש התולים את הכישלון של ההתקפה בחוסר ניסיונו של קלארק בעוד אחרים טוענים כי בשל העובדה שקלארק נאלץ לפקד גם על גזרת אנציו הוא התמקד פחות במונטה קאסינו.
ב-25 בינואר ניסתה הדיוויזיה האמריקנית ה-34 לפרוץ דרך בהתקפה מחודשת על רוקה ג'נולה.
חיל המתנדבים הצרפתי בפיקודו של גנרל ז'ואן תמך בכנף הימני על ידי תקיפת מונטה בלוודר.
ב-28 בינואר נאלצו הגרמנים להחליף את דיוויזיית הגרנדירים ה-44 העייפה בדיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-90, ששוחררה על הגאריגליאנו והשתלטה על ההגנה מקאסינו לעמק סקו.
האמריקאים נסוגו מקאסינו לאחר המתקפה המתמשכת שלהם שנמשכה ימים ומ-12 בפברואר קיבלה את האחריות על הגזרה הדיוויזיה הניו זילנדית ה-2 תחת לוטננט גנרל ברנרד פרייברג.
קרב שני - מבצע הנוקם
למבצע נוקם, שתוכנן להתחיל ב-15 בפברואר, התוכנית של הגנרל פרייברג קראה שוב להתקפה ישירה נגד עמדת קאסינו.
מצפון, הייתה אמורה הדיוויזיה ההודית ה-4 בפיקודו של בריגדיר גנרל דימולין להתקדם לאורך הרכס ובדרום מזרח הניו זילנדים היו אמורים להתקדם לאורך קו הרכבת ותחנת הרכבת על פני הראפידו.
עבור מתקפה זו ישירות מדרום לקאסינו, ביקש מפקד הדיוויזיה השנייה של ניו זילנד, מייג'ור גנרל קיפנברגר, הפצצת העמדות הגרמניות והמנזר, שבו - ללא הוכחה - נחשד קיומה של תחנת רדיו גרמנית.
למעשה, המנזר לא נכבש על ידי יחידות גרמניות.
מעקף רחב של קאסינו, שהיה הופך את המנזר לחסר חשיבות מבחינה צבאית, הגיע לגנרל אלכסנדר, המפקד העליון של קבוצת הארמיות ה-15, אך הוא לא התחשב בו.
ב-15 בפברואר הפציצו מטוסי B-17 מבצר מעופף את מנזר מונטה קאסינו מחשש שיהפוך לעמדת תצפית של הארטילריה הגרמנית על האזור כולו.
למרות ההפצצה הכבדה (1,150 טונות של חומר נפץ) וחורבן מוחלט של המנזר לא דווח על הרוגים מקרב הצבא הגרמני אך נהרגו אזרחים איטלקים רבים שחיפשו מקלט במנזר מפני הקרבות.
בדיעבד הסתבר כי הפצצת המנזר גרמה ליותר נזק מתועלת: לגרמנים היה הסכם עם הנזירים שלא להשתמש במנזר למטרות צבאיות.
הרס המנזר למעשה ביטל את ההסכם וחיילי דיוויזיית הפאלשירמייגר ה-1 השתמשו בחורבותיו כמוצבים קדמיים לתצפית.
בנוסף, גרם הדבר לנזק תעמולתי לבעלות הברית והחשמן האיטלקי מגליונה כינה את ההפצצה "טעות גסה...
האפיפיור האיטלקי פיוס ה-12 בחר שלא להגיב על ההפצצה.
בערב היום שלמחרת ההפצצה, פלוגה מדיוויזיית הרגלים ההודית ה-4 תקפה את הנקודה האסטרטגית 593. ההתקפה נכשלה והאבדות הגיעו לכדי מחצית מהתוקפים.
למרות הכישלון נמשכו הסתערויות מצד בעלות הברית אך מחסור בשריון ובנ"ט אילץ אותם לסגת אל מול מתקפת שריון גרמנית ב-18 בפברואר.
קרב שלישי - מבצע דיקנס
בין 15 ל-23 במרץ, התקיימה המתקפה השלישית של בעלות הברית.
לאחר שני הקרבות הראשונים הוחלט בפיקוד בעלות הברית כי אין לנסות להתקדם לאורך נהר הרפידו לעבר מונטה קאסינו במהלך החורף.
נדחו גם הצעות להגיע לעיירה באמצעות טיפוס על צוקי ההרים בשל ניסיונות קודמים שנחלו כישלון חרוץ וגם אבדות רבות.
הוחלט כי יש להתקדם מצפון דרך אפיק נהר הרפידו בשני ראשים: הראשון לעבר מונטה קאסינו והשני לעבר גבעת מונסטרי.
דיוויזיית החי"ר הבריטית ה-78 שהגיעה למקום בסוף פברואר נבחרה להתקדם לעבר מונטה קאסינו תחת פיקוד ניו זילנדי.
לאחר הפצצה של 575 מפציצים ו-200 מפציצי קרב, ומטח של 746 תותחים, התרכז כל כוח ההפצצה נגד גזרת התקיפה הצרה.
רגימנט הצנחנים הגרמני השלישי שהיה פרוס בפיקודו של קולונל היילמן הושמד כמעט לחלוטין.
התקפה של הדיוויזיה ה-4 ההודית נגד רוקה ג'נולה, כעת בפיקודו של לוטננט גנרל אלכסנדר גאלאוויי, שנתמכה על ידי חטיבת השריון הניו זילנדית ה-4, כבשה לבסוף את גבעה 193. הגנרל היידריך פרש את עתודותיו והצליח לאבטח רק שליש מהעיר קאסינו לאחר התקפת בעלות הברית.
התקפות הנגד הגרמניות ב-17 וב-19 במרץ נגד חדירות אויב במונטה קלוואריו ובתחנת קאסינו לא צלחו והביאו רק לאבדות כבדות.
הדיוויזיה הבריטית ה-78, שהתקדמה ב-20 במרץ, לא הצליחה לשבור את ההתנגדות של הצנחנים הגרמנים.
ב-23 במרץ הפסיק הגנרל אלכסנדר את ההתקפות חסרות הטעם.
הבריטים איבדו כ-3,000 איש והניו זילנדים 1,600 איש.
הגרמנים גם הם סבלו אבדות כבדות.
בנוסף, תקופה של שלושה שבועות של גשם אילצה את נטישת המבצע לחלוטין, וב-24 במרץ חזר החורף לדרום אברוצו.
הזמן נוצל על ידי בעלות הברית לארגון מחדש נרחב של אזורי הפיקוד.
מרבית הארמייה השמינית הבריטית, בפיקודו של לוטננט-גנרל אוליבר ליס, תפסה את הפיקוד על שני הצדדים של קאסינו.
מבצע דיאדם המתוכנן היה אמור להתחיל לפני הפלישה לנורמנדי על מנת לרתק את הכוחות הגרמניים באיטליה.
קרב רביעי - מבצע נזר
ב-11 במאי 1944, בשעה 23:00 שעון מקומי, החלה המתקפה הסופית המכריעה של בעלות הברית.
המתקפה תוכננה מהים ועד קאסינו ורוחבה היה 32 ק"מ עם ארבעה קורפוסים.
הקורפוס הבריטי ה-13 בפיקודו של גנרל קירקמן שכלל את הדיוויזיות הבריטיות ה-4, ה-78 וההודית ה-8 הצליח לעקוף את ההר מדרום ובכך לפרוץ לקו גוסטב, שהצנחנים הגרמנים לא יכלו עוד להחזיק בו.
בעוד שגוף היחידות העיקרי החל לעקוף את ההר משמאל ומימין, הקורפוס הפולני השני בפיקודו של לוטננט גנרל ולדיסלב אנדרס קיבל את ההוראה לכבוש את חורבות המנזר בהתקפה חזיתית.
כאן הדוב החום הסורי וויטק, אשר נתפס באיראן ואומץ על ידי תותחנים מהקורפוס הפולני השני וליווה את הכוחות מאז 1942, נשא ארגזים של פגזי מרגמה על פני שדה הקרב הקשה.
בבוקר 17 במאי, הדיוויזיה ה-5 הפולנית שתקפה מצפון לקאסינו כבשה את קולה סנט' אנג'לו, בעוד הדיוויזיה הפולנית ה-3 כבשה את הר 593.
הקורפוס האמריקאי ה-2 שכלל את הדיוויזיות האמריקניות ה-85 וה-88 וחיל המשלוח הצרפתי בפיקודו של גנרל ז'ואן פרצו בינתיים את החזית של דיוויזיות הרגלים הגרמניות ה-71 וה-94 באגף הדרומי.
הדיוויזיה האלג'יראית ה-3 בפיקודו של גנרל גויסלארד דה מונסברט כבשה את קסטלפורטה ופרצה לאוסוניה עד 14 במאי.
עקב ההתקדמות הבלתי פוסקת (והיקרה) של הפולנים והאבדות הקיצוניות של היחידות הגרמניות וכן השינוי במצב הצבאי הכללי באיטליה, המפקד הגרמני העליון קסלרינג נתן ליחידת הצנחנים שנותרה פקודה לוותר על מונטה קאסינו ב-17 במאי.
כ-100 צנחנים נכנעו לבריטים, אחרים ניסו לפרוץ מכיתור בעלות הברית.
בבוקר ה-18 במאי הניפו הגרמנים את הדגל הלבן.
לאחר שהפולנים כבשו את חורבות המנזר ללא קרב, הרים סגן קז'ימייז' גורביאל את דגל פולין בשעה 9:50 בבוקר.
במתקפה האחרונה שנמשכה שלושה ימים נהרגו 281 קצינים ו-3,503 חיילים בצד הפולני.
בעמק לירי, לאחר פריצת הדרך הטקטית של הדיוויזיה הבריטית ה-78, שהובילה לכיבוש פיגנאטארו ב-15 במאי ופיומרולה ב-17 במאי, התקדם הקורפוס הקנדי ה-1 בפיקודו של גנרל ברנס לכיוון פונטקורבו.
ב-23 במאי תקפו ארבעת הקורפוסים של בעלות הברית את הגרמנים בקו היטלר ועוד באותו היום הצליחו לפרוץ אותו.
כוחות הארמייה העשירית הגרמנית החלו לסגת צפונה על כביש 6.
הקרב הארוך, היקר מאוד, עצר את התקדמות בעלות הברית.
לאחר התגברותם על מכשול מונטה קאסינו, נמשכה התקדמות בעלות הברית עם מבצע שינגל.
ב-25 במאי, הקורפוס האמריקאי ה-2, שהגיע ממזרח, התחבר לקורפוס האמריקני ה-6 שהתקדם מראש הגשר באנציו.
ב-4 ביוני, דיוויזיית השריון האמריקנית ה-1 והדיוויזיה האמריקנית ה-36 נכנסו לרומא, שהוכרזה כעיר פרזות, ללא קרב.
בקרב על העיר וההר של קאסינו, שבו השתתפו 105,000 חיילי בעלות הברית, כולל אמריקנים, בריטים, צרפתים, פולנים, אנגלו-הודיים, ניו זילנדים, אלג'יראים, מרוקאים, גורקה ו-80,000 חיילים גרמנים, נהרגו 20,000 גרמנים ו-55,000 חיילי בעלות הברית נפצעו או נהרגו.
למעלה מאלף חיילי הצבא הפולני, אשר נפלו בקרבות קאסינו, קבורים בבית הקברות הצבאי הפולני בקאסינו.
לאחר סיום הקרבות התרחשו שורה של מעשי ביזה, רצח ואונס באוכלוסייה האיטלקית שהתגוררה בשטחים שנכבשו.
המעשים בוצעו על ידי חיילים מרוקאים ששירתו בצבא הצרפתי, במשך שבועיים.
כ-800 איש נרצחו וכ-2,000 נשים נאנסו באירועים אשר נודעו בשם ההשתוללות במונטה קאסינו.
בעקבות התנסותו בהפצצת המנזר כתב וולטר מ' מילר את ספרו היחיד הימנון ללייבוביץ, ספר פוסט אפוקליפטי מהנחשבים בסוגה.
הקרב על יער הירטגן היה מהקרבות הארוכים ביותר במלחמת העולם השנייה, והארוך ביותר שנערך על אדמת גרמניה.
הוא התחולל מ־19 בספטמבר 1944 עד 10 בפברואר 1945, ביער הירטגן, מזרחית לגבול גרמניה־בלגיה.
מקום הקרב היה רמת יער בשטח 140 קמ"ר צפונית-מזרחית לגבול בלגיה-גרמניה, מדרום לקו אאכן - דירן וממערב לרור.
האזור מורכב מיערות מרודה, וונאו, הירטגן ורוטגן עם יערות עבותים, גבעות לא מיוערות, עמקים עמוקים ואזורים דלילים.
בעקבות מבצע קוברה הצליחו בעלות הברית לפרוץ את העמדות הגרמניות במערב אזור הפלישה.
במלחמת התנועה שלאחריה בצפון צרפת, ההתקדמות המהירה באופן בלתי צפוי של כוחות בעלות הברית גרמה לכך שהם לא הצליחו עוד להבטיח את האספקה הדרושה וההתקדמות נעצרה באזור אאכן מול קו זיגפריד.
זה נתן לגרמנים הזדמנות לארגן מחדש את כוחותיהם המוכים קשות ולהקים עמדות הגנה.
מטרתן העיקרית של בעלות הברית הייתה לפרוץ בין אאכן למונשאו באזור יער הירטגן ולהכניע את הכוחות הגרמנים באזור על מנת למנוע מהם לתגבר את כוחותיהם צפונה יותר, בין נהר הרור לעיר אאכן, שם התנהלה מלחמת חפירות.
היעד המשני בחשיבותו לבעלות הברית היה כיבוש העיירה שמידט והגעה לנהר הרור.
לעומת זאת ולטר מודל, מפקד הכוחות הגרמניים באזור, שאף להדוף את בעלות הברית לקיפאון, על ידי גרימת אבדות כבדות לבעלות הברית ועל ידי השגת שליטה מלאה בביצורי קו זיגפריד.
הגרמנים הגנו על האזור בעקשנות משתי סיבות: ראשית, אזור הירטגן היה בסיס להתקפה גרמנית גדולה שנודעה מאוחר יותר כקרב הארדנים ושנית, פתיחת סכר שוומנאול שנמצא באזור יכלה להציף את אזור נהר הרוהר ובכך להקשות על בעלות הברית לחצות אותו.
יער הירטגן היה בגזרת הארמייה האמריקנית הראשונה בפיקודו של לוטננט גנרל קורטני הודג'ס, והאחריות נעה בין הקורפוס ה-5 להקורפוס ה-7.
בתחילת הדרך, היער הוגן על ידי דיוויזיות הרגלים הגרמניות ה-275 וה-353; שהיו בתקן חסר אך מוכנות היטב - 5,000 איש (1,000 בעתודה) - ובפיקודו של הגנרל הנס שמידט.
היו להם מעט ארטילריה וללא טנקים.
ככל שהקרב התקדם, נוספו תגבורות גרמניות.
הציפיות האמריקאיות שהחיילים הללו יהיו חלשים ומוכנים לנסיגה היו אופטימיות מדי.
הדיוויזיה ה-29 (אלמנטים) (צ'ארלס גרהארט)
הדיוויזיה המוטסת ה-82 (ג'יימס גאווין)
הדיוויזיה ה-83 (רוברט סי מייקון)
דיוויזיית השריון ה-3 (מוריס רוז)
דיוויזיית השריון ה-5 (לונספורד א.
הדיוויזיה ה-99 (וולטר אי לאואר)
היתרונות ההתחלתיים של בעלות הברית במספר חיילים (ביחס של 5:1), בשריון, בניידות ובסיוע אווירי, צומצמו בשל מזג האוויר הקשה ותנאי השטח הקשים.
לגרמנים היה די במספר מועט יחסית של חיילים נחושים ומאומנים כדי להיות יעילים בזירת לחימה זו.
בתחילת הלחימה לגרמנים היו ביער הירטגן 6,000 לוחמים בלבד, תחת פיקודו של הנס שמידט.
כוח זה היה ללא טנקים ועם ארטילריה מעטה.
ב-16 בספטמבר 1944, מתקפה של רגימנט הרגלים ה-47 כבשה את שפנהיטה, בשוליים הצפוניים של היער, עם מעט נפגעים.
ב-19 בספטמבר החל הקרב, כאשר חיילים מהרגימנט ה-60 האמריקני הגיעו ליער הירטגן, אך הובסו ונסוגו בשל ההתנגדות הגרמנית ותנאי השטח הקשים.
עם המשך הקרב זרמו למקום תגבורות גרמניות, ותקוות הצבא האמריקני לניצחון מהיר הלכה ונראתה כחסרת סיכוי.
בבוקר 6 באוקטובר 1944 החלה הדיוויזיה האמריקאית ה-9, שהשתייכה לארמייה הראשונה, להתקדם תחת פיקוד הקורפוס ה-5 נגד הדיוויזיה הגרמנית ה-275 על פני כל רוחב אזור ההתקפה.
אולם באזור יער זה כמעט ולא ניתן היה לזהות מטרות עבור הארטילריה וחיל האוויר של בעלות הברית.
על פי רוב, השטח הפך את השימוש בכלי רכב כבדים לבלתי אפשריים מכיוון שהשבילים המעטים כמעט ולא התאימו לכלי רכב כבדים.
בעיות נוספות עבור הכוחות האמריקאים היו הידע המקומי המדויק של הוורמאכט וההכנות המדוקדקות שלהם לתוכניות ירי ועמדות עבור ארטילריה, מרגמות ומקלעים.
למגינים היה היתרון של השטח ההררי והמיוער, שהפך את העליונות האמריקאית החומרית לפחות יעילה; לרשותם עמדו גם ביצורי החומה המערבית.
הקו, שנבנה בסוף שנות ה-30, היה במקומות רבים נטוש ומפורק מנשקו; עם זאת, מערכת העמדות הגרמנית המבלבלת הציעה הזדמנויות טובות להגנה והיוותה מכשול רציני לתוקפים.
השטח הלא אחיד והמיוער היה מועדף עבור טקטיקות חדירה והקשה על הקמת חזית מלוכדת.
החיילים האמריקאים סבלו גם מהעובדה שקבוצות המרגמות שלהם נזקקו לקרחות יער להקמת עמדות ירי, שבמקומות רבים פשוט לא היו קיימות; חיילי הרגלים שלהם חסרו לעיתים קרובות תמיכת מרגמות.
החיילים האמריקאים נאלצו להילחם במלחמת חפירות שהייתה מתישה עבור שני הצדדים.
זה הקשה על כך שלאמריקאים לא היה כמעט ניסיון בלוחמת הרים ובלוחמה בקנה מידה קטן, בעוד שהגרמנים הכירו זאת דרך חוויות השנים הקודמות של המלחמה.
גם לקצינים מבוגרים רבים היו ניסיון בלוחמת תעלות במלחמת העולם הראשונה.
ביערות ובהרים היו מעט נקודות מגע ללופטוואפה ולכלי רכב משוריינים, כך שחיל הרגלים נשא בעיקר נטל הלחימה.
הגרמנים מלכדו את היער הצפוף עם אינספור תעלות שועל, חפירות ושימוש מסיבי במוקשים לתוך מבצר; צלפים שהוסתרו בין העצים דרשו מחיר קבוע של דם.
התפרצויות עצים (כלומר פגזי ארטילריה שהוגדרו להתפוצץ בגובה צמרות העצים, ובכך לרסס עוד יותר את הקרקע בשבבי עצים) התבררו כמסוכנות מאוד לתוקפים שפעלו ללא כיסוי הולם.
לפעמים ירתה הארטילריה הגרמנית פגזים, שהיה להם מרעום כפול או מרעום זמן והתפוצצו בעודם באוויר, מה שהגדיל את אפקט הפגיעה פי אחד וחצי בהשוואה לפגזים קונבנציונליים עם מרעומי פגיעה.
המתקפה נתקעה ביער והרכסים נותרו בידי הגרמנים, אף על פי שהאמריקאים הסתגלו במהירות למצב.
לגרמנים היו קשיי אספקה; היחידות הלוחמות ספגו אבדות כבדות בעת הנסיגה דרך צרפת וכוחות תחלופה בקושי היו זמינים.
בגלל מחסור בדלק וכלי רכב, לעיתים קרובות היה צורך לקדם את האספקה על ידי טורים של סבלים בשטח קשה.
לאחר עשרה ימים של קרבות קשים, שני הצדדים היו חלשים עד כדי כך שפעולות האיבה גוועו.
בתום המתקפה הלא מוצלחת, האמריקנים כבשו 2.7 קילומטרים ואיבדו 4,500 איש; הגרמנים איבדו 3,200 איש.
בסופו של דבר, הדיוויזיה ה-9 נשחקה בקרבות היער הקשים מאוד והוחלפה על ידי הדיוויזיה ה-28 ב-26 באוקטובר 1944. מראה החיילים המלוכלכים והמרוטשים של היחידה המנותקת הכה את רוח הלחימה של החיילים המחליפים חסרי הניסיון ברובם.
הפיקוד העליון של הצבא האמריקני לא רצה להפסיד זמן ותכנן מתקפה על הכפר שמידט, שהיה חשוב מבחינה טקטית ומבצעית כצומת דרכים של מסלולים רבים ובשל הגובה הרב שלו במה שנקרא "מסדרון שטולברג".
תאריך התקיפה נקבע ל-31 באוקטובר, אך נאלץ להידחות ל-2 בנובמבר עקב מזג אוויר גרוע.
דיוויזיית הרגלים ה-28 תוגברה על ידי יחידות הנדסה, טנקים וארטילריה נוספים שהיו אמורות לסייע בפריצת הדרך.
בינתיים, הגרמנים הפכו את אזור היער בחזרה למצודה עם ביצורי שדה ושדות מוקשים רבים.
הפיקוד העליון הגרמני סבר שהמאמץ האמריקני היה מכוון לעבר סכרי הרור על מנת למנוע את הצפת הרור, מה שהיה מעכב התקדמות אמריקאית באזור זה במשך שבועות.
הדבר היה מסכן את התוכניות הגרמניות למתקפה בארדנים, שכבר הייתה בשלבי הכנה, שלא לדבר על סכנת איגוף אם הרכסים היו נופלים לידי בעלות הברית, כך שההנהגה הגרמנית ייחסה חשיבות רבה להגנה על הסכרים ומשום כך להגנה על יער הירטגן.
האמריקאים, לעומת זאת, זלזלו בתחילה בחשיבותם של הסכרים וכנראה בחרו בנתיב ההתקפה בעיקר כדי למנוע מכוחותיהם הנלחמים צפונה יותר הפרעות מהכוחות ביער הירטגן במהלך התקדמות לעבר הריין.
המטרה העיקרית הייתה אפוא להחזיק את האויב ולנטרל את כוחותיו.
בהרים נפרסו בצד הגרמני דיוויזיית הרגלים ה-275, דיוויזיית הרגלים ה-89 ודיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-12. דיוויזיית הפאנצר ה-116 עמדה מנגד כעתודה.
עם זאת, כל היחידות הללו ספגו אבדות קשות והיו הרבה מתחת לתקן היעד שלהן.
לדוגמה, לדיוויזיית הרגלים ה-275 היו רק כ-5,000 איש.
המתקפה האמריקאית החלה כמתוכנן, ולמרות האבדות הכבדות, הגיעה לשמידט ולקומרשיידט השכנה דרך פוסנק ב-3 בנובמבר 1944. לא ניתן היה לחסל ירי מרגמות וחי"ר גרמניים כבדים בשטח הקשה, והכוחות המתקדמים ספגו אבדות משדות המוקשים הנרחבים ומרסיסי העצים.
חשיבות מיוחדת הייתה התוואי דרך ערוץ קאל, שהיה נתיב האספקה היחיד מפוסנק לשמידט.
בגלל הכבישים הגרועים היו לראשי החנית בעיות גדולות בהתקדמות, במיוחד כמעט בלתי אפשרי היה לתמרן טנקים על דרכי היער הצרות והמפותלות.
אותו קושי הקשה גם על המגינים בהבאת העתודות; את המקרה של נפילת שמידט לא ניתן היה למנוע.
האמריקנים, בינתיים, נותרו תחת אש ארטילרית מתמדת, בעוד שנוף היער הבלתי חדיר והמפחיד, שעדיין שופע צלפים וקבוצות קרב גרמניות, פגע במורל של החיילים האמריקאים שהתבצרו בעיירות שנכבשו.
ב-5 בנובמבר 1944 התקיפה דיוויזיית הרגלים ה-89, בתמיכה ארטילרית של דיוויזיית הפאנצר ה-116, את שמידט.
תמיכה עם טנקים לא התאפשרה בשל השטח.
אף על פי כן, לאחר קרבות קשים וספיגת אבדות כבדות, נאלצו האמריקאים לסגת, מה שהפך לעיתים לנסיגה בלתי מבוקרת.
נתיב האספקה האמריקאי היה מאוים קשות בהתקפה בו-זמנית על פוסנק ופעילות גרמנית מתמדת בנתיב עצמו, ולא ניתן היה לחלץ שוב את כל הכוחות המתקדמים.
רבים מהחיילים הנסוגים נהרגו או נלקחו בשבי.
בימים שלאחר מכן, הגרמנים התוקפים דחקו בהדרגה את האמריקנים בחזרה לעמדותיהם המקוריות, והכוחות האמריקאים ספגו אבדות כבדות.
אבל הגרמנים גם שילמו מחיר יקר על ההגנה על הסכרים: ההתקפה על פוסנק נכשלה והם הצליחו לכבוש רק חלקית את הכפר, שפונה על ידי האמריקאים ב-8 בנובמבר.
אולם עד אז, הקרב מאחור הסתיים מזמן.
ההגנה והכיבוש מחדש, שהיו צריכים להתבצע באמצעות גיוס העתודות, היו יקרים מאוד.
הלחימה הייתה קשה ביותר; לפעמים שני הצדדים לא לקחו יותר שבויים.
תכנון לקוי, שטח קשה, קרקע עמוקה, מזג אוויר רטוב וקר, היעדר התמיכה האווירית הרגילה עקב מזג אוויר גרוע והתנגדות גרמנית חזקה באופן בלתי צפוי, יחד עם העובדה שהחיילים החדשים שהגיעו של הדיוויזיה ה-28 לא היו ערוכים לכך, תרמו לכישלון המתקפה האמריקאית.
הדיוויזיה האמריקנית שספגה אבדות כבדות נשלפה מהחזית ונשלחה להתרענן והלחימה דעכה זמנית.
ב-16 בנובמבר 1944, הארמיות האמריקאיות הראשונה (הודג'ס) והתשיעית (סימפסון) פתחו במתקפה גדולה ביער הירטגן, שהחלה במקביל בסכרי הרור צפונה יותר.
בשלב השני של הלחימה, הדיוויזיה האמריקנית ה-4, תחת פיקוד הקורפוס האמריקאי ה-7, הייתה אמורה לפרוץ את החצי הצפוני של יער הירטגן ולהגיע לרור.
מולה עמדו עדיין שלוש דיוויזיות גרמניות של הקורפוס ה-81, כולם תת-תקניות; דיוויזיית הרגלים ה-275 עם 150 תותחים, שגדלה כעת ל-6,500 איש, עדיין הייתה באזור יער הירטגן.
בתחילת המתקפה האמריקנית, שני גדודים אמריקאים ספגו אבדות כבדות מהגרמנים שהיו מוכנים היטב, והדפו את התוקפים אחורה עם אש ארטילרית ומקלעים כבדה.
כדי לספק תמיכה בטנקים, פלסים אמריקאים החלו לסלול נתיבי טנקים דרך היער.
למרות זאת, האספקה והטיפול בפצועים נותרו בגדר בעיה, כך שההתקפה הופסקה ליומיים מ-19 בנובמבר 1944 כדי לחלץ את הפצועים ולהתארגן מחדש.
הגרמנים, בינתיים, קיבלו תגבורת מדיוויזיות הרגלים ה-344 וה-353, מה שהפך את ההתנגדות לקשה עוד יותר.
כעת הקורפוס האמריקאי ה-5 קיבל שוב את הפיקוד, וב-21 בנובמבר תקפה הדיוויזיה ה-8 באזור ויבאך והתקדמה לאט להירטגן.
למרות עליונות חזקה, האמריקאים התקדמו מאוד לאט נגד ההתנגדות הגרמנית העיקשת והצליחו לכבוש את הירטגן רק ב-29 בנובמבר 1944. גם לחורבות מנזר שוורצנברויך ליד מרודה, שנהרסו עוד יותר, הייתה חשיבות מיוחדת במהלך הלחימה ביער הירטגן.
מתקפה מאוחרת יותר על מרודה הצליחה, אך מתקפת נגד גרמנית השמידה את שתי הפלוגות האמריקאיות שכבשו את הכפר.
אלמנטים של הדיוויזיות ה-8 וה-28 התקדמו אז לעבר ברנדנברג, אולם שוב הם התקדמו מאוד לאט.
ב־6 בדצמבר הוטלה על גדוד הריינג'רים ה־2 המשימה לכבוש את גבעה 400, לאחר שמספר כוחות נכשלו בניסיונם להשתלט עליה.
באותו היום הוחלף מפקד הגדוד, לוטננט־קולונל ג'יימס ארל ראדר, אשר קודם לתפקיד מפקד רגימנט החי"ר ה־109, והפיקוד הוטל על קצין האג"ם הגדודי, רס"ן ג'ורג' ויליאמס.
ביום האחרון של קרב הירטגן הגרמנים כבשו מחדש את גבעה 400 מהרגימנט ה-13 שהחליף את הסיירים.
צבא ארצות הברית לא כבש שוב את גבעה 400 עד פברואר 1945.
הגרמנים הצליחו להחזיק באזור עד לאמצע דצמבר 1944, מועד קרב הארדנים.
בקרב הארדנים רוכזו 250,000 חיילים גרמנים למתקפה גדולה, הצליחו להתקדם 80 ק"מ לעומק קווי בעלות הברית, אך באמצע ינואר 1945 נהדפו בחזרה לעמדותיהם באזור יער הירטגן והקרב נמשך.
ב-8 בפברואר 1945 כבשו הכוחות האמריקאים את הכפר שמידט, וב-10 בפברואר הצליחו בעלות הברית לכבוש את סכר שוומנאול, מה שבעצם את סיום הקרב, חמישה חודשים לאחר תחילתו.
אולם, הגרמנים הספיקו לפתוח את שערי הסכר ולהציף את עמק הרוהר, וכתוצאה מכך נדחתה חציית נהר הרוהר.
לבסוף צלחו בעלות הברית את נהר הרוהר ב-23 בפברואר 1945 במהלך מבצע רימון.
הקרב על יער הירטגן נודע כקרב בו ספגו בעלות הברית אבדות כבדות - כ־32,000 חיילים, וכתוצאה מכך כונה הקרב על ידי בעלות הברית "תבוסה מהמעלה הראשונה".
הקרב על נהר קלקה היה קרב מכריע, שהתנהל בין כוח פשיטה מונגולי בפיקוד המצביאים סובוטאי ודז'ב (או ג'בה), לבין ברית צבאית, שכללה צבאות מרוב הנסיכויות הרוסיות, שהשתייכו בעבר לרוס של קייב, ומספר שבטי נוודים קומנים.
הקרב התנהל על גדות נחל קלקה, במחוז דונצק, בדרום מזרח אוקראינה של ימינו, ב-31 במאי 1223. הוא הסתיים בניצחון מכריע של הכוח המונגולי ובהשמדת רוב הצבא הרוסי-קומני.
מקובל לראות בתבוסה הרוסית בקרב, הקדמה לפלישת הצבא המונגולי לשטח הנסיכויות הרוסיות בשנים 1237–1240, ולכיבושן על ידי המונגולים.
רקע: הפלישה המונגולית לערבות דרום רוסיה
במסגרת הפלישה המונגולית לאימפריה הח'ווארזמית במרכז אסיה (1219–1223), שלח ג'ינגיס חאן כוח, שכלל כ-30 אלף פרשים (3 טומאנים) בפיקוד המצביאים סובוטאי ודז'ב, למרדף אחרי השאה מוחמד השני, שליט חווארזם, במטרה ללכוד או להרוג את האחרון.
במסגרת המרדף הגיע הכוח לאזור עיראק-עג'מי (צפון-מערב איראן של ימינו) שם איבד את עקבותיו של השאה (שנמלט לאי בים הכספי, שם מת בראשית שנת 1221).
בשנת 1221 פלש כוח הפשיטה המונגולי פעמיים (בפברואר ובאוקטובר) לממלכת גאורגיה, הביס את צבאות גאורגיה וארמניה, ובזז את דרום גאורגיה.
במהלך שנת 1221 נתן ג'ינגיס חאן אישור לתוכניתם של דז'ב וסובוטאי לחצות או הרי הקווקז, לסייר בארצות שמצפון לים הכספי לצורך איסוף מודיעין, לתקוף מהעורף את קואליציית שבטי הנוודים הקומנים (שנודעו גם בשם קיפצ'קים או פולובצים) ולחבור חזרה אל הכוח המונגולי העיקרי לאחר מסע מסביב לים הכספי.
מסע המלחמה היה אמור לארוך לא יותר משלוש שנים.
בראשית שנת 1222 חצו המונגולים את רכס הרי הקווקז, לאחר שספגו אבדות ניכרות במהלך החציה כתוצאה מתנאי קרקע ומזג אוויר קשים.
בעמק נהר טרק המתין להם צבא גדול, שכלל קואליציה של עמי צפון הקווקז, בראשות האלאנים, בסיוע כוח גדול של פרשים קומנים.
קואליציית הנוודים הקומנים, שלטה על המישורים מצפון לים הכספי ולים השחור, שהשתרעו מימת אראל במזרח עד להרי הקרפטים במערב (אזור הידוע בשם הערבה האירואסייתית).
הפלג המזרחי שלהם כבר התנגש עם המונגולים בעבר, והם חששו מפלישה מונגולית לשטחים שבשליטתם.
באביב 1222 התחולל קרב קשה בין שני הצדדים, שהסתיים ללא הכרעה.
המונגולים הבינו שאין ביכולתם לגבור על הברית הצבאית שניצבה מולם, ולכן נקטו בטקטיקה של "הפרד ומשול".
שליחיהם ניהלו משא ומתן חשאי עם מנהיגי הכוח הקומני, והצליחו לשכנע אותם לנטוש את בעלי בריתם האלאנים והצ'רקסים, לאחר ששיחדו אותם באמצעות השלל הרב, שצברו במהלך מסע הכיבושים שלהם, והבטיחו להם חלק מהשלל שייפול לידיהם לאחר הבסת עמי צפון הקווקז.
לאחר בגידת הקומנים, הכוח המונגולי לא התקשה להביס את צבא עמי צפון הקווקז, ולהחריב את מבצריהם.
מיד לאחר מכן פתחו המונגולים במרדף אחרי הקומנים, שהתפצלו בינתיים לשני כוחות, ועשו את דרכם חזרה לאדמותיהם עמוסים בשלל, והביסו גם אותם.
הפלג המערבי של השבטים הקומנים (שכונו על ידי הרוסים בשם "פולובצים") לא יכול היה לעמוד בפני הפלישה המונגולית המפתיעה לשטחים שבשליטתם (שהשתרעו מנהר הוולגה עד להרי הקרפטים), והשבטים הקומנים נמלטו במהירות צפונה ומערבה, כשהמונגולים דולקים אחריהם.
עשרת אלפים משפחות הרחיקו במנוסתם עד אל מעבר לנהר הדנובה, וביקשו את חסותו של קיסר ביזנטיון.
שבטים אחרים חצו את נהר הפרוט, ביקשו את חסותו של מלך הונגריה והיו לנתיניו.
המונגולים כבשו ושרפו את העיר אסטרחן בשפך נהר הוולגה, ולאחר מכן רדפו אחרי הקומנים מערבה לאורך חופי ים אזוב והים השחור, צלחו את הדון ואת הדנייפר, והגיעו עד לנהר הדנייסטר.
בנקודה זו עצרו המצביאים המונגולים את המרדף, והכוח המונגולי השתקע במשכנות חורף בערבות הפוריות מצפון לחופי הים השחור.
מנהיג שבטי הקומנים, קוטיאן חאן, מצא מחסה בחצרו של הנסיך מסטיסלאב "הנועז", שליט נסיכות גאליץ'-וולין, שהיה נשוי לביתו.
הוא הביא איתו מנחות רבות, וניסה לשכנע את האחרון, שהנסיכויות הרוסיות, שהשתייכו בעבר לרוס של קייב יבואו לעזרת הקומנים.
ביוזמת מסטיסלאב "הנועז", כונסה אספה של הנסיכים הרוסיים, שהיו קשורים ביניהם בקשרי משפחה, בעיר קייב.
למרות שהנסיכויות הרוסיות בדרום רוסיה סבלו קשות מפשיטות השוד של הקומנים במשך מאות שנים, הנסיכים הרוסיים חששו מפני הפולשים החדשים והבלתי ידועים, שהגיעו ממזרח, ולכן שוכנעו לשתף פעולה עם אויביהם הישנים נגד המונגולים, במטרה לגרש אותם מערבות דרום רוסיה.
לאחר התייעצות סוכם שהצבא הרוסי המאוחד יבוא לעזרת הקומנים בתחילת אביב 1223. כמעט כל הנסיכויות הרוסיות, למעט נסיכות ולדימיר-סוזדל, נסיכות מורום-ראיזאן והרפובליקה של נובגורוד בצפון רוסיה, התחייבו לשלוח כוחות למסע המלחמה המשותף.
כוחות צבא שאורגנו בחופזה נשלחו מסמולנסק, גאליץ', צ'רניגוב, ווליניה, קייב, קורסק, ומערים קטנות יותר, והתאספו מדרום לקייב במהלך מרס 1223. השבטים הקומנים הפזורים הצטרפו אליהם שם.
אין נתונים מדויקים לגבי היקף הכוחות של הצבא הרוסי-קומני המשותף.
הצבאות הרוסיים כללו, לפי מקורות שונים, 80-30 אלף לוחמים, וגודלו של הכוח הקומני אינו ברור.
אולם ידוע, שלצבא המאוחד לא היה מפקד עליון ולא אסטרטגיה משותפת.
כל נסיך פקד על צבאו, ופעל בצורה עצמאית למדי.
בראשית שנת 1223 חדרו המונגולים לחצי האי קרים, דרך מצר פרקופ, תקפו את תחנת הסחר הגנואזית בסודאק, והחריבו אותה.
לאחר מכן נע הכוח המונגולי לכיוון צפון-מערב, והתמקם במורד הדנייפר.
שני המצביאים המונגוליים (ג'בה וסובוטאי) לא היו מעוניינים במלחמה כנגד הנסיכויות הרוסיות, מלחמה שלא נכללה בתוכנית המערכה, שאושרה על ידי ג'ינגיס חאן.
כאשר נודע להם על הברית בין הנסיכויות הרוסיות לקומנים, ועל ריכוז הצבאות הרוסיים מדרום לקייב, הם שלחו משלחת אל הנסיכים הרוסיים בניסיון לשכנע אותם, שאין למונגולים כוונות לפלוש לאדמותיהם, ואף הציעו להם לשתף איתם פעולה במלחמתם נגד השבטים הקומנים, אויביהם הישנים.
הנסיכים הרוסיים לא נתנו אמון בהצהרות המונגולים, וראו בהצעתם תכסיס, שנועד לזרוע פירוד בינם לבין בעלי בריתם הקומנים.
לכן הם הוציאו להורג את עשרת חברי המשלחת המונגולית, ובכך למעשה הכריזו עליהם מלחמה.
בסוף אפריל 1223 החלו הצבאות הרוסיים לנוע במורד נהר הדנייפר, כשהפרשים נעים בדרך היבשה וחיל הרגלים נע בספינות על הנהר, עד שהגיעו לברך הגדולה של הדנייפר, באזור בו שוכנת כיום העיר זפוריז'יה.
באמצע מאי חצה כוח רוסי ראשון, בפיקוד מסטיסלאב מגאליץ', את הנהר, תקף משמר קדמי של המונגולים, שניסה למנוע את צליחת הנהר, הניס אותו והרג את מפקדו.
הנסיכים הרוסיים האחרים, ששאבו עידוד מההצלחה הראשונית בקרב נגד המונגולים, החלו גם הם להעביר את כוחותיהם לגדה המזרחית של הנהר, כנראה על גבי גשר סירות, וצליחת הנהר הסתיימה ב-22 במאי.
הכוח המונגולי העיקרי נמנע מעימות עם הצבא הרוסי-קומני, ונסוג לכיוון דרום-מזרח, כשהוא מושך אחריו את הצבאות הרוסיים.
הנסיגה המונגולית אילצה את הכוחות הרוסיים להתרחק מבסיס האספקה שלהם על נהר הדנייפר.
הצבאות הרוסיים, שהורכבו ברובם מחיל רגלים, היו איטיים בהרבה מהצבא המונגולי, שהורכב כולו מפרשים קלי תנועה, והמרדף אחרי המונגולים יצר פערים גדולים בין צבאות הנסיכים השונים, שכל אחד מהם התקדם בקצב שונה, וכן בין כוחות הפרשים והרגלים בתוך כל צבא.
לאחר תשעה ימים של נסיגה (לפי מקור אחר 12 ימים) עצר הכוח המונגולי העיקרי את נסיגתו, ונערך לקרב על הגדה המזרחית של נהר קלקה, שכיום נהוג לזהות אותו עם נחל קאלצ'יק בנפת דונצק, מרחק קצר מצפון לקצה המזרחי של ים אזוב.
ב-31 במאי (לפי מקור אחר ב-16 ביוני 1223) הגיעו כוחות החלוץ הרוסיים לנהר קלקה.
המקורות הראשוניים המצויים בידינו אינם מספקים תמונה ברורה של מהלכי הקרב שהתפתח לאחר מכן.
נראה שהפרשים הקומנים, ביחד עם צבאות הנסיכים דניל רומאנוביץ מווהלין ומסטיסלאב מגאליץ' חצו ראשונים את הנהר מבלי להמתין להגעת יתר צבאות הנסיכים הרוסיים, ולריכוז הצבא המאוחד בגדה המערבית של הנהר.
הסיבה לכך הייתה, כנראה, רצונם להיות הראשונים להביס את הצבא המונגולי, ולזכות בשלל הרב שנצבר במחנה המונגולי.
הצבא המונגולי, שכלל לפי מקורות שונים 20–23 אלף פרשים, נקט בטקטיקה הרגילה שלו.
הפרשים הקלים, שנשקם העיקרי היה קשת מורכבת רבת עוצמה, ירו מטר חיצים על הכוחות שהתקדמו לעברם, ומיד לאחר מכן ביימו מנוסה מדומה כדי למשוך את כוחות האויב לרדוף אחריהם, ולשבש את הסדר והארגון שלהם.
כאשר הפרשים הקומנים פתחו במרדף, הם הותקפו במפתיע על ידי הפרשים הכבדים המונגוליים (שלפי הערכה אחת היוו כשני שלישים מכלל הכוח המונגולי), שהיו מצוידים בשריון כבד יותר, ונשקם העיקרי היה רמחים.
ההסתערות המרוכזת של הפרשים הכבדים השמידה חלק גדול מהכוח הקומני תוך זמן קצר, ושרידיו נשברו ונסו בבהלה, תוך שהם משבשים את המערך של שני הצבאות הרוסיים, שנעו במרחק קצר מאחריהם.
הפרשים הכבדים המונגולים, שהיו צמודים לעקבי הקומנים הנמלטים, ניצלו את הכאוס שנוצר, ואת הפערים שנפערו בקו הרוסי, כדי לתקוף ולהביס גם את צבאות ווליניה וגאליץ', שהותקפו במקביל משני האגפים גם על ידי הקשתים הרכובים המונגולים.
צבאות צ'רניגוב וקורסק, שנתפסו בלתי מוכנים, וחלקם עדיין לא הספיק להשלים את צליחת הנהר, נשטפו על ידי גל פליטים מבוהלים מצבאות גאליץ' ווהלין, והובסו גם הם תוך זמן קצר על ידי הסתערות הפרשים המונגולים.
צבאו של הנסיך מסטיסלאב השלישי מקייב, שכלל כעשרת אלפים חיילים, הגיע לגדה המערבית של הקלקה בשלב מאוחר של הקרב.
לאחר שהיו עדים לתבוסת הכוחות שצלחו את נהר קלקה, תפס צבא קייב עמדה על גבעה סמוך לגדת הנהר, והשתמש בקרונות המטען שלו כדי ליצור במהירות מערך הגנה היקפי, וכך ניצל מהשמדה מיידית.
המצביאים המונגוליים שלחו חלק מכוחותיהם למרדף אחרי שרידי הצבאות הרוסיים, שניסו להימלט צפונה ומערבה, ושאר הכוח המונגולי כיתר את המחנה המבוצר של צבא קייב, וצר עליו.
שרידי הצבא של נסיכות צ'רניגוב, שהצליחו להימלט משדה הקרב, הותקפו והושמדו על ידי הפרשים המונגולים, בשעה שניסו לחזור לאדמותיהם.
שישה נסיכים רוסיים נהרגו במהלך המרדף.
הנסיך ולדימיר מסמולנסק קיבץ סביבו כוח של כאלף חיילים והצליח לסגת מערבה, ולהגיע בשלום לנהר דנייפר.
מסטיסלאב נסיך גאליץ' הצליח אף הוא להגיע לדנייפר, והורה לשרוף את כל כלי השיט לאורך הנהר, כדי למנוע מהמונגולים לחצות אותו ולהמשיך במרדף.
לא ברור כמה מחייליו הצליחו להיחלץ משדה הקרב יחד עמו.
המונגולים צרו על המחנה של צבא קייב במשך שלושה ימים, תקפו אותו והרעישו אותו במכונות מצור.
הם הבטיחו לנסיך קייב, שיניחו לצבאו לסגת חזרה ללא פגע תמורת תשלום כופר, אם יסכים להיכנע.
לאחר שאזלו המים במחנה נאלץ מסטיסלאב השלישי לקבל את תנאי הכניעה, אך ברגע שחייליו יצאו מהמחנה המבוצר שלהם הם הותקפו על ידי המונגולים, שהרגו את חלקם ולקחו את יתרם בשבי.
למונגולים לא הייתה כל כוונה לכבד את הבטחותיהם לאחר רצח חברי משלחתם על ידי הרוסים.
הנסיך מסטיסלאב ושני חתניו לא נרצחו מיד.
הם נעטפו במרבדי לבד, כראוי לבני אצולה רמי דרג, ונחנקו/נרמסו למוות לאיטם כשהמונגולים קברו אותם מתחת לקורות העץ, עליהם נערך משתה הניצחון שלהם.
התבוסה הרוסית בקרב הייתה שלמה.
בכרוניקה של נובגורוד (הנחשבת כמקור האמין ביותר לתולדות רוסיה, שנותר מתקופת הפלישה המונגולית) משנת 1224, נכתב שמהצבא הגדול שנשלח להילחם במונגולים "חזר הביתה כל חייל עשירי".
לפי מקורות אחרים מספר האבדות של הצבא הרוסי נע בין עשרת אלפים לשישים אלף הרוגים.
בהתחשב בעובדה, שהחיילים הרוסיים, שהצליחו להימלט משדה הקרב, נדרשו לסגת חזרה לבסיסם על נהר הדנייפר, מרחק של למעלה מ-150 ק"מ בערבה הפתוחה, תחת התקפות בלתי פוסקות של הפרשים המונגולים, סביר להניח שרק מעטים הצליחו לשרוד את המערכה.
למרות הניצחון המכריע שנחלו בקרב, המונגולים לא ניסו לנצל את הצלחתם לכיבוש הנסיכויות הרוסיות, שנותרו כמעט ללא הגנה, ולאחר זמן קצר פנו על עקבותיהם, והחלו לנוע מזרחה לכיוון נהר הוולגה.
סביר להניח, שהסיבה העיקרית לכך הייתה, שכיבוש הנסיכויות הרוסיות לא נכלל בתוכנית, שאושרה על ידי ג'ינגיס חאן.
הכוח בפיקודם של ג'בה וסובוטאי נועד לשמש כוח פשיטה וסיור בלבד, ולא היה אמור להרחיב את גבולות האימפריה המונגולית.
ההתנגשות עם הצבאות הרוסיים נכפתה על המונגולים, ולא נערכה ביוזמתם.
לאחר שרדפו אחרי שרידי הצבא הרוסי עד לנהר דנייפר, פנו המונגולים מזרחה, והחלו במסעם חזרה אל הצבא המונגולי העיקרי, שחנה מדרום לימת אראל, כשהם נעים מצפון לים הכספי, ותוקפים בדרכם את ממלכת בולגריה של הוולגה ואת שבטי הנוודים הקומנים המזרחיים.
לפי מקור מוסלמי אחד, הכוח של סבוטאי וג'בה, או חלק מתוכו, ספג תבוסה קשה סמוך לעיר סמרה מידי השבטים הבולגרים של הוולגה, שטמנו לו מארב.
עם זאת, המודיעין שאסף הכוח המונגולי במהלך מסעו הארוך סביב הים הכספי, היה אחד מהגורמים שהניעו את ההנהגה המונגולית להחליט על עריכת פלישה בהיקף מלא לאירופה המזרחית והמרכזית, 13 שנים לאחר מסע המלחמה של ג'בה וסובוטאי, ומילא תפקיד מרכזי בתכנון הפלישה המונגולית לאירופה.
הקרב על נהר סיט היה קרב בין הכוחות הרוסים לבין הכוחות המונגולים שהתרחש ב-4 במרץ 1238 והסתיים בניצחון מונגולי.
בשנת 1237 הכוחות המונגולים בראשות באטו חאן פלשו לשטחים של הנסיכויות הרוסיות בצפון-מזרח.
העיר הגדולה הראשונה שעמדה במצור הייתה ריאזן.
לאחר מצור קשה, ב-21 בדצמבר 1237 העיר נפלה בידי המונגולים.
לאחר קרב קולומנה ונפילת העיר ולדימיר הכוחות המונגולים התפצלו.
רוב הכח התחיל בהתקדמות לכיוון דרום-מזרח והיתר, בראשות בורולדאי, התקדמו לכיוון הערים לחופי הוולגה.
כאשר הכוחות המונגולים התקרבו, הכוחות הרוסים לא היו מוכנים לקרב למעט כוח קטן יחסית בהיקף של 3,000 לוחמים.
הנסיך עצמו נהרג וראשו נשלח למחנה של באטו ח'אן.
ככל הנראה לאור היקף האבדות, המונגולים לא המשיכו בהתקדמות לכיוון נובגורוד.
גרסה אחרת טוענת שההתקדמות לכיוון נובגורוד נפסקה בגלל האדמה הבוצית באזור זה בעונה זו של השנה שהקשתה על הפרשים המונגולים.
לאחר הקרב למעשה הסתיימה התנגדות מאורגנת של הרוסים למונגולים בנסיכויות בצפון-מזרח.
תפקיד נסיך ולדימיר הועבר ליארוסלאב השני, שהכיר בעליונות של הח'אן הגדול המונגולי.
הקרב על טבריה במלחמת העצמאות נערך בין 8 באפריל ל-18 באפריל 1948 בין כוחות ההגנה לכוחות ערביים מקומיים.
הקרב הסתיים בניצחון ה"הגנה" ובעקבותיו פונתה כל האוכלוסייה הערבית מהעיר.
טבריה הייתה העיר הראשונה במלחמת העצמאות שרובעיה הערביים נכבשו בידי היהודים.
ערב מלחמת העצמאות מנתה אוכלוסיית טבריה כ-11,000 נפש.
מהם כ-6,300 יהודים (שמנו כ-57% מתושבי העיר) ו-4,700 ערבים - רובם מוסלמים ומיעוטם נוצרים.
במהלך תקופת המנדט הבריטי החלה יציאה מהעיר העתיקה ומרבית האוכלוסייה היהודית עברה להתגורר מחוץ לחומות.
חלק גרו בשכונת אחווה ומימוניה (בימינו שכונת הרמב"ם בעיר התחתית) ובשכונת קריית שמואל על ההר.
גם הערבים החלו לצאת מהעיר העתיקה והתיישבו בשכונת ג'יב אלבאן מצפון לעיר העתיקה ובשכונת ההר הערבית (בימינו שכונת קריית משה).
היחסים בין היהודים לערבים בטבריה היו טובים.
בראש הערבים היו מנהיגים ממשפחת טברי שהיו ידועים במתינותם, עובדה שהותירה את טבריה מחוץ למעגל הדמים במאורעות 1921 ומאורעות 1929. במאורעות 1936 - 1939 גברה ידם של המנהיגים הקיצונים ומדי פעם התחוללו התנגשויות דמים בין שני הצדדים.
נקודת המפנה הייתה בליל ה-2 באוקטובר 1938, כאשר במבצע מתוכנן היטב הצליחה יחידה של פורעים ערבים לחדור לשכונת קריית שמואל ולבצע שם טבח בתושבים.
19 יהודים נרצחו, ביניהם 11 ילדים.
לאחר זאת הגיעה לטבריה ועדת חקירה מטעם מפקדת ההגנה בראשות יוסף אבידר שמצאה כשלים קשים במפקדת ההגנה המקומית.
מפקד ההגנה בטבריה הודח ונקבעה תוכנית מקיפה לביצור העיר וגיוס אנשים להגנה.
הכספים הוקצו בחלקם מכופר היישוב ומגיוס מאנשי העיר.
ב-27 באוקטובר 1938 נרצח ראש העיר היהודי זאכי אלחדיף על ידי ערבי בלכתו ברחוב בטבריה.
לאחר אירועים אלה דיכאו השלטונות הבריטים באמצעות פלגות הלילה המיוחדות של אורד וינגייט את הכנופיות הערביות ולאחר 1939 היה אזור טבריה ידוע כאחד המקומות השקטים בארץ ישראל.
מהחלטת החלוקה עד תחילת הקרב
בהחלטת החלוקה מ-29 בנובמבר 1947 נכללו טבריה וסביבתה בתחומי המדינה היהודית.
בניגוד לשאר הערים המעורבות בהן הגיבו הערבים על ההחלטה בפגיעה ביהודים לא נרשמו בטבריה אירועים חריגים.
בפגישה של נציגי היישוב היהודי בטבריה עם המנהיגים הערבים של העיר ממשפחת טברי, הוסכם לקיים את השלום בעיר.
הסכם שלום זה לא מנע משני הצדדים לצבור כוח ונשק.
מפקדת ההגנה המקומית שבראשה עמד אליעזר דב אטינגר דאגה לאייש את עמדות בשכונות היהודיות, וגם הערבים צברו נשק רב וקבלו תגבורות של אנשי כנופיות מלוביה ואנשי צבא ומשטרה לשעבר.
מערך כוח האדם שעמד לרשות ההגנה בסוף פברואר 1948 מנה כ-400 איש רובם תושבי השכונות שהופקדו לשמור על התושבים והרכוש היהודי מתוך עמדות שכונתיות ומחלקת חי"ש של 60 לוחמים מיומנים היטב שנועדו לפעולות בעיר.