tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בטוקיו, תכנן רייט את בית המלון אימפריאל המפורסם, אותו סיים ב־1922. ב־1 בספטמבר 1923, פגעה בטוקיו ובסביבתה אחת מרעידות האדמה הקשות ביותר בתקופה המודרנית.
רעידת האדמה הרסה לחלוטין את טוקיו, ויצרה גם צונאמי גדול, סופות טורנדו ושריפות.
על פי האגדה, בית המלון של רייט הוא היחיד ששרד מההרס, אך למעשה אין זה נכון.
בשנות ה-30 רייט תכנן רבים מהבתים ה"יוסוניים" (Usonian) שלו – מבנים עבור אנשי מעמד הביניים, שהתבססו על גאומטריה פשוטה, אך אלגנטיים ומעשיים.
מאוחר יותר, השתמש בתצורות כאלה ב"בית האספה היוניטרי" במדיסון, ויסקונסין ב־1947–1950.
רייט נישא שלוש פעמים: לקתרין לי טובין ב־1889, למרים נואל ב־1922, ולאולגה מלאנוב הינצנברג (אולגיבנה) ב־1928. אולגיבנה הייתה חסידתו של המיסטיקן הארמני גורדג'ייף, והחוויות שלה השפיעו על ההיווצרות והמבנה של אחוות טלייסין של רייט מ־1934. אולגיבנה המשיכה לנהל את האחווה לאחר מותו של רייט, עד למותה היא ב־1985.
רייט מת ב־9 באפריל 1959, לאחר שתכנן מספר גדול מאוד של פרויקטים חשובים.
אחד מבניו של רייט, פרנק לויד רייט ג'וניור, המוכר בשם לויד רייט, היה גם הוא אדריכל נודע.
ב-2019 שמונה מבנים של רייט ברחבי ארצות הברית הוכרזו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
יש שטוענים כי דמותו של הווארד רוארק, האדריכל בספרה של איין ראנד "כמעיין המתגבר", מבוססת, לפחות בחלקה, על פרנק לויד רייט, אך ראנד עצמה הכחישה זאת.
באוקטובר 1969 הקליט הצמד המוזיקלי סיימון וגרפונקל (Simon & Garfunkel) שיר בשם "So Long, Frank Lloyd Wright" (להתראות, פרנק לויד רייט) שהופיע באלבומם המצליח מ-1970 "Bridge Over Troubled Water" ("גשר על מים סוערים").
השיר, כשמו, הוא מעין פרידה מהאדריכל שנפטר עשר שנים קודם לכן.
יש המחשיבים את פרנק לויד רייט כאחד מחלוצי המודרניזם באדריכלות ומייחדים את סגנונו בשם "מודרניזם אורגני".
רייט אכן יצר אדריכלות אורגנית - אדריכלות שמנסה להשתלב באופן טבעי והרמוני עם ההקשר שבו היא נתונה, והחשוב ביותר – בקשר בין האתר למבנה.
בנושא זה הוא הושפע רבות מהאדריכל והמעצב האמריקאי גוסטאב סטיקלי.
לרייט הייתה שפה חזותית מאוד ברורה בעיצוב המבנים שתכנן.
הוא תמיד יצר קומפוזיציה המשלבת קווים אופקיים בולטים וקווים אנכיים בולטים - בדרך כלל מחומרים שונים.
רייט היה אחראי לסדרה של מושגים מקוריים ביותר בנושא פיתוח פרוורי, שמכונה "ברודאייקר סיטי".
הוא הציע את הרעיון בספרו "העיר הנעלמת" מ־1932, והוא אף בנה מודל גדול מאוד (4 על 4 מטר) של עיר עתידית זו, בגרסאות שונות.
הוא המשיך לפתח את הרעיון הזה עד למותו.
בסך הכל, בנה רייט 362 בתים.
בערך 300 מהם עדיין היו קיימים בשנת 2005. רק אחד מהם נהרס בשל כוחות הטבע, בית במיסיסיפי שנהרס בהוריקן בשנות ה-60; אם כי בית אניס-בראון בקליפורניה ניזוק קשות ברעידת אדמה.
אף על פי שמספר בתים שומרו כיצירות אמנות והוצאו מיליוני דולרים על שימורם, יש קושי במכירתם של בתים אחרים בשוק החופשי.
התפיסה התכנונית של פרנק לויד רייט מתבטאת בתכנון הטוטאלי של 'בתי הערבה' ולפי דבריו שאין לבזבז חלל על פונקציות לא הכרחיות.
פונקציות אלו נעדרות מכל הפרויקטים של 'בתי הערבה' והן כוללות; חניון לרכב, עליית גג, מחסן ומרתף.
העדר פונקציות אלו, גודלו הכללי של המבנה, אי עמידה בתקני בניה מודרניים עדכניים (כדוגמת תקן עמידות הבניין כנגד הטרחות אופקיות –רעידות אדמה ורוחות) וחברה צרכנית של שלהי המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, הביאו לקושי במכירת 'בתי הערבה' בשוק החופשי.
בית ג'ורג' ברטון, בופאלו, ניו יורק, 1903.
מרטין, בופאלו, ניו יורק, 1904.
בית ויליאם הית', בופאלו, ניו יורק, 1905.
הבית הפרטי המפורסם ביותר שבנה נבנה בין 1935 ל־1939 – "הבית על האשד" , עבור אי.
קאופמן בבר ראן, פנסילבניה, שתוכנן מעל נחל הזורם תחת חלק מהבית, על פי הפרשנות שנתן רייט לבקשת משפחת קאופמן להיות קרובים לסביבה הטבעית.
המבנה מורכב מסדרה של מפלסים ומרפסות נתמכות, כשהוא משתמש באבן עבור הקירות האנכיים ובבטון עבור המאוזנים.
המהנדסים של קאופמן עצמו טענו כי המבנה אינו יציב.
דעתם לא נתקבלה, אך לבסוף התברר שחלק מהרצפות החלו לשקוע זמן קצר לאחר הבניה.
בסוף שנות ה־90, הוספו תומכות פלדה למפלס התחתון ביותר, עד שיעשה ניתוח מבני מפורט.
פרויקטים ציבוריים שונים מ-1910 ועד 1955
מלון בילטמור אריזונה, אריזונה, 1929
אחד הפרויקטים המאוחרים והחשובים של רייט הוא מוזיאון גוגנהיים בעיר ניו יורק, מבנה שלקח לו 16 שנים לבנות (1943 - 1959), וכנראה היצירה המוכרת ביותר שלו.
המבנה עולה כספירלה לבנה מהאתר שלו בשדרה החמישית; מבפנים, הוא דומה לצד הפנימי של קונכייה.
הגאומטריה המיוחדת של המוזיאון הייתה אמורה לאפשר למבקרים לראות תערוכות זמניות בקלות, בכך שייקחו מעלית לקומה העליונה וירדו משם בספירלה.
עם סיום בנייתו של המוזיאון, התעלמו מכמה פרטים חשובים מהתכנון המקורי של רייט, כמו צביעה של הפנים בצבע אוף-ווייט.
כמו כן, התערוכות שמציג המוזיאון נצפות בהליכה במעלה הספירלה ולא בירידה.
ב-1956 תכנן רייט גורד שחקים בגובה של מייל אחד בשם "האילינוי" (The Illinois).
את האילינוי תכנן רייט על דעת עצמו ללא הזמנה מאף יזם, ותוכנית זו מעולם לא מומשה.
הבניין תוכנן להיבנות בשיקגו, אילינוי ולהכיל בתוכו 528 קומות של שימוש מעורב אך בעיקר דירות מגורים.
הגובה השאפתני של הבניין היה רב בהרבה מבניין האמפייר סטייט, המגדל הגבוה ביותר בתקופתו, ואף גבוה פי שניים מבורג' דובאי הנבנה בתחילת המאה ה-21. עם זאת, חזונו של רייט נתן השראה למתכנני מגדלים רבים אחריו.
פרנק פרמר לומיס ג'וניור היה אתלט אמריקני אלוף אולימפי בריצת 400 מטר משוכות.
לומיס נולד בסיינט פול, מינסוטה.
הוא למד בתיכון אורגון, במיניאפוליס.
לומיס זכה באליפות ארצות הברית בריצת 220 יארד משוכות בשנים 1917 ו-1918 ובריצת 440 יארד משוכות בשנת 1920. ג'ון נורטון קבע חודשיים לפני המשחקים האולימפיים באנטוורפן, במסגרת המבחנים האמריקאיים, שיא עולם בריצת 440 יארד משוכות בתוצאה של 54.2 שניות והיה המועמד המוביל לזכייה.
למרות זאת, לומיס זכה במדליית הזהב ושבר את שיא העולם בריצת ה-400 מטר משוכות והעמיד אותו על 54.0 שניות כשמתחרהו העיקרי מסיים שני בתוצאה של 54.6 שניות.
לומיס נפטר בטארפון ספרינגס, פלורידה.
פרנק קליפורד ויקוף היה אתלט אמריקאי.
ויקוף נולד בדה מוין שבאיווה.
הוא האצן היחיד שזכה בשלושה מרוצי שליחים אולימפיים ובכולם שבר שיא עולם.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) היה הרץ הרביעי ברביעיית השליחים של ארצות הברית שזכתה במדליית זהב.
אחרי האולימפיאדה למד באוניברסיטת דרום קרוליינה וזכה באליפות המכללות בריצת 100 יארד ב-1930 וב-1931. עם רביעיית השליחים של האוניברסיטה זכה באליפות המכללות בריצת 4X100 ושבר שיא עולם (40.8 שניות).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכה עם רביעיית השליחים של ארצות הברית בזהב.
באולימפיאדת ברלין (1936) סיים רביעי בריצת ה-100 מטר וזכה במקום הראשון בריצת ה-4X100 מטרים תוך שהוא שותף לקביעת שיא עולם חדש (39.8 שניות).
ב־1980 נפטר ויקוף באלטדנה שבקליפורניה.
פרנק אורן לואדן היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אילינוי ה-25 בשנים 1917–1921 וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אילינוי בשנים 1906–1911. הוא גם התמודד על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית בבחירות של 1920 ובבאלו של 1928.
לואדן, שנולד במינסוטה, עסק בעריכת דין בשיקגו לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת איווה.
כוחו עלה כמנהיג רפובליקני מקומי והוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכמושל אילינוי, ובכך הוא זכה להכרה רחבה בשל הארגון מחדש שהוא ביצע בממשלת המדינה ובשל טיפולו במהומות הגזע בשיקגו שהתחוללו ב-1919.
בוועידת המפלגה הרפובליקנית של 1920 היה לואדן מועמד מועדף על רבים מחברי האגף השמרני של המפלגה.
תומכיו התלכדו מאחורי וורן הרדינג כמועמד של פשרה, והרדינג זכה בסופו של דבר במועמדות ובבחירות הכלליות.
בוועידת המפלגה של 1924 היה לואדן מועמד לתפקיד סגן הנשיא, אך דחה בסופו של דבר את המינוי.
בוועידת המפלגה של 1928 הא היה מועמד לנשיאות, אך בסבב ההצבעה הראשון נבחר כמועמד המפלגה הרברט הובר.
פרנק לואדן נולד בעיירה סנרייז שבמינסוטה, כבנם של ננסי אליזבת (לבית ברג) ולורנזו אורן לאודן, נפח במקצועו.
החל מגיל שבע הוא חי בעוני באיווה בחווה במחוז הרדין.
הוא למד בבית ספר ככל שהתאפשר לו במסגרת מטלותיו בחווה המשפחתית.
בגיל 15 הוא החל ללמד בבית ספר קטן בהאברד, איווה.
לאחר שלימד במשך חמש שנים, הוא החל ללמוד באוניברסיטת איווה, שם הוא סיים את לימודיו ב-1885. הוא שאף להיות עורך דין, אך לימד בבית ספר תיכון במשך שנה ובמקביל למד קצרנות.
בזכות מיומנות זו הוא קיבל ב-1886 עבודה במשרד עורכי הדין דקסטר בשיקגו, והחל לקחת שיעורי ערב בקולג' יוניון למשפטים, ועלה בידו להשלים את תוכנית הלימודים של שנתיים במשך שנה אחת ולהשלים את חובות לימודיו ב-1887. באותה שנה הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ולאחר מכן עסק במקצוע בשיקגו במשך כעשרים שנה.
ב-1896 הוא נשא לאישה את פלורנס פולמן, בתו של התעשיין, היזם והממציא ג'ורג' פולמן.
ב-1899 היה לואדן לפרופסור באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
ב-1900 הוצע ללואדן על ידי הנשיא ויליאם מקינלי לשמש כעוזר ראשון למנהל הכללי של דואר ארצות הברית, זאת בשל תמיכתו בנשיא, אך הוא דחה את ההצעה.
בוועידות המפלגה הארציות של 1900 ושל 1904 הוא היה נציג, ובשנים 1904–1912 הוא היה חבר הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
הוא גם היה חבר הוועד המנהל בשנים 1904 ו-1908. ב-1906 נבחר לואדן לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אילינוי כדי לאייש את מושבו של רוברט ר.
הוא נבחר לתקופות כהונה נוספות עד 1911, כאשר הוא החליט שלא להתמודד שוב.
בשנים 1917–1921 כיהן לואדן כמושל אילינוי.
כעת כהונתו הוא זכה לתשומת לב רבה בשל תהליכי הארגון מחדש שהוא הוביל בממשלת המדינה.
הוא הנהיג מערכת תקציבית להוצאות המדינה, וכך הפחית את שיעור המס על אף עליית המחירים.
הוא היה תומך נלהב בעונש המוות, וב-1918 כאשר הצביעו בית הנבחרים של אילינוי והסנאט שלה על חוק לביטול עונש המוות, הוא הטיל עליו וטו.
הוא השקיע רבות בארגון משאבי המדינה לצורך תמיכה במאמץ המלחמתי של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה.
ב-1917 כאשר סירב ראש עיריית שיקגו למנוע את קיומה של פגישה של "מועצת העם", ארגון שהואשם בתמיכה בגרמניה, הורה לואדן לכוחות המזוינים של המדינה למנוע את קיומה.
הוא תמך בזכות בחירה לנשים ובאכיפתו של חוק היובש.
הוא התנגד לקיומו של חבר הלאומים על רקע הטענה שהוא יהפוך למדינת-על.
הוא זכה לשבחים ברמה הלאומית על טיפולו במהומות הגזע בשיקגו של 1919, כשבמקביל הוא טיפל בשביתת מערכת התחבורה של שיקגו.
בבחירות לנשיאות של 1920 היה לואדן מועמד מוביל לנשיאות במפלגה הרפובליקנית.
מסע הבחירות שלו ספג גינויים בשל הוצאותיו המפורזות מנהל מסע הבחירות שלו.
ב-מיזורי שילם סכום של 32,000 דולר לקידום מועמדותו, כולל סכום של 2,500 דולר (משכורת שנתית של פועל באותה תקופה) ששולם ללפחות שני נציגים בוועידה.
הנציגים בוועידה נקלעו למבוי סתום במשך כמה סבבי הצבעה בין לואדן לבין הגנרל לאונרד ווד, עד שמנהיגי המפלגה נפגשו בפרטיות כדי לבחור מועמד של פשרה.
בחירתם, וורן הרדינג, נבחר בסופו של דבר כמועמד המפלגה ולאחר מכן כנשיא.
בבחירות של 1924, דחה לואדן את ההצעה להיבחר כמועמד לסגנות הנשיא.
בבחירות של 1928 התמודד לואדן שוב על מועמדות המפלגה לנשיאות, אך במשך כל מערכת הבחירות הוא לא היה יותר מאיום שולי על המועמד המוביל, הרברט הובר, שבסופו של דבר זכה במועמדות המפלגה ונבחר לנשיאות.
ב-1933 מונה לואדן כאחד משלושת כונסי הנכסים לפשיטת הרגל של חברת הרכבת רוק איילנד ופסיפיק .
הוא שימש בתפקיד זה עד למותו, יחד עם ג'וזף ב.
גורמן, שהיה נשיא החברה החל מ-1917.
פרנק לואדן נפטר בטוסון, אריזונה ב-20 במרץ 1943. הוא נטמן בבית הקברות גרייסלנד שבשיקגו.
על שמו של לואדן נקראו מחנה של תנועת הצופים, הפארק המדינתי לואדן, והיער המדינתי לואדן-מילר, שלושתם ליד אחוזתו שליד אורגון, אילינוי.
כמו כן נקראו על שמו מעונות סטודנטים ושני אולמות בקמפוס בית הספר למשפטים של אוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו ובאוניברסיטת צפון אילינוי שבעיר דיקאלב.
פרנק לויד היה במאי, תסריטאי ומפיק ראינוע וקולנוע אמריקאי.
פרנק לויד נולד בגלאזגו שבסקוטלנד.
עוד כשהיה ילד משפחתו היגרה לארצות הברית.
שם החל להיכנס לתעשיית הסרטים, שהייתה אז בראשיתה.
הקריירה הקולנועית שלו דומה ביותר לבמאי פרנק בורזייגי.
בין השנים 1913 - 1916 עבד כשחקן בסרטי ראינוע קצרים.
באותה תקופה גם החל לכתוב תסריטים ולביים.
חלקם בסרטים שהוא עצמו משמש בהם ביותר מתפקיד אחד.
כך היה לאורך כל העשור השני של המאה ה-20. שנות העשרים הביאו לפריצה בקריירת הבימוי שלו.
סרטו המשמעותי הראשון כבמאי היה "אוליבר טוויסט" (1922), עיבוד לרומן הנודע של צ'ארלס דיקנס.
זוהי הגרסה המפורסמת ביותר מתקופת הראינוע לספר, בו גילם את אוליבר השחקן-ילד ג'קי קוגן.
במהלך עשור זה פרנק לויד היה שותף להקמת האקדמיה האמריקאית לקולנוע (עם 35 אחרים) ואף הוא שימש כנשיא האקדמיה בין השנים 1934 - 1935.
את פרס האוסקר הראשון שלו קיבל לויד כבר בשנה השלישית לחלוקת פרסי האקדמיה האמריקנית לקולנוע.
הוא קיבל את פרס הבימוי באפריל 1930 על "אישה אלוהית", כשבקטגוריית הבימוי היו שבעה מועמדים, כשפרנק לויד מועמד עוד פעמיים פרט ל"אישה אלוהית".
הסרט עצמו כלל לא היה מועמד לקטגוריית הסרט הטוב ביותר.
סרטו משנת 1933, "תהלוכה", דרמה היסטורית על פי המחזה של נואל קאוורד, זכה בשלושה פרסי אוסקר, ביניהם לבימוי ולסרט הטוב ביותר.
ב-1935 ביים את הסרט הקלאסי "המרד על הבאונטי" בכיכובו של "מלך הוליווד", קלארק גייבל.
הסרט גרף 8 מועמדויות לפרס האוסקר ובהם, בפעם היחידה בתולדות הפרס, שלושה שחקנים המועמדים לקטגוריית שחקן ראשי על אותו סרט.
לויד עצמו קיבל גם הוא מועמדות, על הבימוי.
הוא אומנם הפסיד לג'ון פורד, אך הסרט זכה בפרס "הסרט הטוב ביותר".
סרטים בולטים אחרים שביים לויד: סרט ההרפתקאות "תחת שני דגלים" (1936), "לו הייתי מלך" (1938), בו גילם השחקן רונלד קולמן את דמותו של פרנסואה ויון, הדרמה "The Howards of Virginia", בו כיכב קרי גרנט ודרמת המלחמה "דם על השמש", עם ג'יימס קאגני.
גם לויד, כמו הבמאים האמריקאים פרנק קפרה וג'ורג' סטיבנס ביים סרט דוקומנטרי על מלחמת העולם השנייה.
שמו היה "הפצצה האחרונה" והוא היה סרט דוקומנטרי קצר שעסק בהתקפה האווירית של המפציצים האמריקאים על העיר טוקיו.
סרט זה היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר.
פרנק ראלי לוטנברג (בשם מלא באנגלית: Frank Raleigh Lautenberg; 23 בינואר 1924 – 3 ביוני 2013) היה איש עסקים ופוליטיקאי יהודי-אמריקאי.
כיהן כסנאטור נציג מדינת ניו ג'רזי מטעם המפלגה הדמוקרטית, שלושים שנה, מ-1983 עד 2013, עם הפסקה קצרה של שנתיים באמצע (2001–2003).
נולד ב-1924 בפטרסון שבניו ג'רזי, להורים יהודיים עניים, סם לוטנברג ומולי לבית ברגן, שהגיעו מפולין ומרוסיה לארצות הברית, עם משפחותיהם, עוד בילדותם.
המשפחה נדדה ממקום למקום ולא נשארה מעולם זמן רב מדי במקום מגורים אחד.
האב עבד בעבודות שונות, בעיקר כפועל טקסטיל בטוויית משי, אך גם במכירת פחם, בחקלאות ובניהול פאב, ולוטנברג סייע לפרנסת המשפחה כבר בצעירותו.
האב מת ממחלת הסרטן כשלוטנברג היה בן 19.
שירת במלחמת העולם השנייה החל מ-1942, בזירה האירופית, בחיל הקשר של צבא ארצות הברית, מיד לאחר סיום לימודיו בבית ספר תיכון ועד 1946. לאחר שחרורו למד בפקולטה למנהל עסקים באוניברסיטת קולומביה, בעזרת מלגה לחיילים משוחררים וב-1949 קיבל תואר ראשון בכלכלה.
מיד עם סיום לימודיו הצטרף לחברת איי.די.פי.
(Automatic Data Processing), חברת אוטומציה שהוקמה אותה עת בפטרסון עיר הולדתו, על ידי הנרי טאוב, יזם יהודי ובהמשך פילנתרופ ידוע.
לוטנברג הצליח מאוד בחברה וכיהן החל מ-1952 ועד 1982, עת נכנס לפוליטיקה, כיו"ר וכמנכ"ל שלה.
הן הוא והן טאוב התעשרו מאוד כתוצאה מהצלחת החברה.
ב-1982 נבחר לוטנברג לראשונה לסנאט ולמישרה פוליטית בכלל, כנציגה של מדינת ניו ג'רזי מטעם המפלגה הדמוקרטית.
הוא גבר תחילה על שמונה יריבים בבחירות המקדימות בתוך המפלגה הדמוקרטית ולאחר מכן ניצח את חברת הקונגרס הרפובליקנית מילסנט פנוויק, ברוב של 52% - 48%, במסע בחירות יקר, שמומן ברובו מכספו האישי.
בבחירות 1988, למרות גירושיו הטריים שיכלו לכאורה לפגוע בסיכוייו, הוא ניצח את הרפובליקני פיט דוקינס, מנהל בוול סטריט ושחקן פוטבול לשעבר, ברוב של 54% - 46%, לאחר מסע תעמולה אגרסיבי.
לוטנברג שב ונבחר גם ב-1994, בפעם השלישית, למרות שבשנה זו הרפובליקנים הצליחו להשיג רוב בשני בתי הקונגרס לראשונה מזה ארבעים שנה.
הוא ניצח את יו"ר בית הנבחרים של מדינת ניו ג'רזי, הרפובליקני צ'אק הייטיאן ברוב של 51% - 47%.
לקראת הבחירות של שנת 2000, הודיע לוטנברג במפתיע שלא ירוץ לתקופת כהונה רביעית, ועמיתו הדמוקרטי וחברו לעסקים, ג'ון קורזין, נבחר להחליפו, אולם שנתיים בלבד אחר כך, הוא שב והפתיע כשחזר לפוליטיקה.
הסנאטור השני מטעם ניו ג'רזי, הדמוקרט רוברט טוריסלי, הסיר באותה שנה את מועמדותו מהמרוץ לבחירה מחדש, בשל אישומים בשחיתות, ולאחר שביל בראדלי דחה הצעה לשמש כמועמד הדמוקרטי לתפקיד, נבחר במקומו לוטנברג.
הסנאטור הוותיק ניצח את יריבו הרפובליקני, איש העסקים דאג פורסטר, במרוץ 2002, בתוצאה של 54% - 44% והפך בכך לאחד המעטים שחזרו לסנאט אחרי שעזבו אותו.
לוטנברג שב ונבחר ב-2008 והיה לסנאטור המבוגר ביותר המכהן בסנאט האמריקאי.
גילו המתקדם היה אכן נושא רב חשיבות במסעי התעמולה שניהלו נגדו יריביו ב-2008, הן במסגרת הבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית והן למול דיק זימר המועמד הרפובליקני, יהודי אף הוא, אולם לוטנברג הביס את יריביו בשתי המערכות הללו, ברוב גדול.
ב-2010 נודע כי לוטנברג חלה בסרטן הדם וכי הבריא לכאורה ממחלתו זו, לאחר טיפול מתאים.
בפברואר 2013 הוא הודיע כי לא ירוץ שוב בנובמבר 2014, וכי תקופת כהונתו הנוכחית היא האחרונה עבורו.
ב-3 ביוני 2013 הלך לוטנברג לעולמו בעודו מכהן.
מושל ניו ג'רזי מינה סנאטור זמני עד שהתקיימו בבחירות באוקטובר באותה שנה, בהן זכה לרשת את מקומו ראש עיריית ניוארק דאז, הדמוקרט קורי בוקר.
לוטנברג כיהן בשעתו כחבר ב"ועדת הנשיא לענייני ביטחון תעופה וטרור" (PCAST), שהוקמה בשנת 1989 בעקבות אסון לוקרבי ב-21 בדצמבר 1988. הוא היה חבר בשלוש ועדות בסנאט: ועדת ההקצבות, הוועדה לענייני מסחר, מדע ותחבורה, והוועדה לענייני הסביבה והעבודות הציבוריות.
לוטנברג נחשב לאחד מחברי הסנאט הליברליים או השמאליים ביותר.
הוא תמך בחוקיות ההפלות, התנגד להסכמי סחר חופשי, ותמך בפיקוח על נשק אזרחי, לרבות איסור על נשיאת נשק על ידי עברייני אלימות במשפחה.
החוק בעניין אחרון זה אף ידוע בשם "תקנת לוטנברג".
בשנת 2005 היה לוטנברג בין המובילים בסנאט בקריאה לחקירת ממשל בוש בנושא תשלום לבעלי טורים עיתונאיים.
לוטנברג היה מעורב בחקיקות נגד עישון, ונגד אלכוהול.
הוא גם פעיל בנושאי ביטחון תעופה וידוע במיוחד בשל מעורבותו בנושא החקיקה לאיסור על העישון בטיסות מסחריות.
הוא היה היזם של "חוק ריאן וויט לטיפול", המספק שירותים לחולי איידס.
הוא היה תומך תקיף ועקבי בהפרדת הדת מהמדינה ויצא נגד מספר ניסיונות להנהגת תפילות במוסדות הממומנים מתקציבים פדרליים.
לוטנברג הירבה לבקר את ממשל הנשיא בוש בנושאים של ביטחון לאומי והתנגד למלחמת עיראק.
בשנת 2007 הוא העלה הצעת חוק ל"מניעת נשק וחומרי נפץ לטרוריסטים מסוכנים", במטרה לסגור פרצות בחוק, שהתירו רכישת נשק על ידי אנשים שהרשות המבצעת סיווגה כ"טרוריסטים מסוכנים".
הצביע נגד הגבלת המימון לסוכנויות בינלאומיות שאינן פועלות על פי האינטרס האמריקאי ותמך במימון אמריקאי נדיב לקרן המטבע הבינלאומית.
פרנק לוטנברג לא נחשב בשעתו לאוהד ישראל במיוחד.
הוא היה אמנם בראשית שנות השבעים, עוד לפני שנכנס לפוליטיקה האמריקאית הכללית, יו"ר המגבית היהודית המאוחדת בארצות הברית, אבל לא היסס בתחילת דרכו הפוליטית להצטרף ללחצים אמריקאיים שונים שהופעלו על ישראל.
בתקופת ממשלת יצחק שמיר למשל, הצטרף ללחצי ג'ורג' הרברט ווקר בוש, על שמיר, להסכים לוועידה הבינלאומית שכונסה לבסוף במדריד.
עם זאת, עם השנים הפך לאוהד ישראל מושבע.
בשנת 2006 הוא אף צעד במצעד תמיכה בישראל.
הוא תמך למשל, החל מ-1995, בהצעות החוק השונות שהוגשו לסנאט להעברת שגרירות ארצות הברית בישראל, מתל אביב לירושלים, למרות התנגדות הממשל, גם כשהנשיא היה ממפלגתו.
ב-2003, הוא תמך ב"חוק נשיאת האחריות הסורית", אשר מטיל סנקציות על סוריה, אם דמשק לא תשים קץ לתוכניותיה לפיתוח נשק להשמדה המונית, אם לא תחדל לסייע לחזבאללה ואם לא תוציא את חייליה מלבנון.
באותה שנה, הוא נאם בסנאט על הצביעות שבמדיניות החוץ של ממשל ג'ורג' בוש (הבן) כלפי ישראל, בסוגיית החיסולים הממוקדים, כאשר ארצות הברית עצמה מנסה לחסל מנהיגי טרור כמו סדאם חוסיין ואוסמה בין לאדן, בעודה מגנה את ישראל על פעולות דומות כנגד טרוריסטים פלסטינים.
בעקבות פיגוע התאבדות בשנת 2003, לוטנברג קרא להכריח את יאסר ערפאת לעזוב את האזור אם לא יגנה את הטרור וטען שערפאת היה האחראי לכישלון תהליך השלום, בשל הטקטיקות הטרוריסטיות שלו.
ב-2004 נאם לוטנברג במליאת הסנאט נגד היחס המפלה של האו"ם כלפי ישראל.
בין השאר הוא טען, ש"האו"ם מקדיש מזמנו ללא שום פרופורציה, לדיונים שמטרתם לגנות את ישראל.
יותר מרבע מההחלטות שאומצו על ידי ועדת זכויות האדם של האו"ם במהלך 40 השנים האחרונות, היו נגד ישראל.
לא הייתה החלטה אחת המגנה את הגזענות הנוראה בזימבבואה למשל".
"מזכ"ל האו"ם מגנה פומבית את הטקטיקות שהישראלים נאלצים להשתמש בהן כדי להגן על עצמם, אבל לעולם אין הוא מציין את ההתקפות הטרוריסטיות שקדמו לתגובה הישראלית".
"בגלל הדעות הקדומות הבוטות האלה, ...
בית הדין הבינלאומי לצדק ובית הדין של האו"ם במקביל הכריעו שגדר ההפרדה שהישראלים בונים כדי להגן על עצמם מפרה חוקים בינלאומיים".
ב-28 באוקטובר 2005 אושר בסנאט חוק שיזם לוטנברג, המגנה את נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד, על ההצהרה שצריך "למחוק את ישראל מהמפה".
לוטנברג יזם ב-2006, יחד עם הסנאטורית דאז הילרי קלינטון מכתב שנחתם על ידי 15 סנאטורים, משתי המפלגות, ואשר הפציר בנשיא בוש למחות על ועידה של אישים מערב הסעודית מאיחוד האמירויות הערביות, אשר ניסתה לקדם את החרם הערבי כנגד ישראל.
במקביל, הוא הצטרף גם למאמץ בהנהגת הסנאטור היהודי צ'אק שומר לעצור עסקה שאושרה על ידי ממשל בוש להעביר שליטה על שישה נמלים בארצות הברית, לתאגיד בבעלות ממשלת איחוד האמירויות הערביות, "דובאי פורט וורלד", כיוון שחברת האם של אותו תאגיד מכבדת את החרם על ישראל
ב-2007 הוא תמך בהגדרת משמרות המהפכה של איראן, כארגון טרור.
בינואר 2008 נכנס לתוקף חוק שיזמו לוטנברג והסנאטור היהודי ארלן ספקטר, המאפשר הגשת תביעה במערכת המשפט האמריקאית, כנגד מדינות וארגונים נותני חסות וסיוע לטרור.
חוק זה איפשר לאחר מכן לארגון שורת הדין בראשות עו"ד ניצנה דרשן-לייטנר להגיש סדרת תביעות בארצות הברית כנגד מדינות וארגונים תומכי טרור ואף לזכות בפיצויים נכבדים.
לוטנברג נישא לראשונה ב-1956 ללויס לבית לוונסון, ונולדו להם ארבעה ילדים: אלן, נאן, ליסה וג'ושוע.
השניים נפרדו ב-1987 והתגרשו פורמלית ב-1989. ב-2004 נישא לוטנברג בשנית, לבת זוגו מזה 16 שנה, בוני ס.
פרנק ולקר הוא מדבב אמריקאי.
ולקר מדבב מגוון רחב של דמויות, בעלי חיים ויצורים בדיוניים בסדרות, סרטים, משחקי וידאו ועוד.
בין השאר התפרסם בזכות קולו בתפקיד מגהטרון בסדרת ההנפשה "הרובוטריקים".
ולקר נכלל ברשימת 100 הכוכבים הרווחיים ביותר בכל הזמנים.
לאחר שסיים לימודים בקליפורניה, ולקר החל להשתתף בפרסומות טלוויזיה.
עוד בעת לימודיו הוא השתתף במחזות בית הספר ואף פתח במופע סטנד-אפ.
לפי ג'ון דימאג'יו ובילי ווסט, מדבבי הסדרה פיוצ'רמה, ולקר ידוע כ"אלוהי המדבבים" בזכות עבודתו הרבה, המקיפה כ-1,200 דיבובים שונים.
בין ההפקות שלקח בהן חלק ניתן למנות את:
בין היתר תרם את קולו לסרט "מורטל קומבט" בדמותו של שאו קאהן (ויצירת אפקטים קוליים לגוֹרוֹ), את קולו של השד מלבולג'יה בסרט "ספון" ואת קולותיהם של אבו וראג'ה ושל רולו הליצן בסרטים "שובו של ג'אפר", "אלאדין ומלך הגנבים" ו"הקטר הקטן" בהתאמה.
ולקר דיבב דמויות ממשחקי הווידאו "סטיץ': ניסוי 626", "באלדורז גייט" ו"ספור".
בשנות ה-80, ולקר דיבב רבות מהדמויות הנשנות של הסדרה הרובוטריקים: עשר דמויות שקרניקים (מגהטרון/גלבטרון, סאונד וייב, סקיי וורפ, ושש הקלטות לייזרביק, ראבאג', ראמבל, פרנזי, באזסו וראט-באט) ושש דמויות רובוטריקים (מיראז', טריילברייקר, ווילי, סלאדג', בליידס, גרוב).
ולקר התבקש להיבחן לדמותו של מגהטרון בסרט הלייב אקשן "רובוטריקים", אולם בעיות בלוח הזמנים שלו מנעו ממנו השתתפות.
אולם, ולקר דיבב במשחק המחשב שנעשה על הסרט, כמו גם פיטר קאלן (קולו של אופטימוס פריים).
נוסף על כך, הוא מדבב את דמותו של סאונדווייב בסרטי ההמשך "רובוטריקים 2: הנקמה" ו"רובוטריקים 3".
בסרט "רובוטריקים 4: עידן ההכחדה", ולקר שב לדבב את דמותו של גלבטרון.
בסרט "רובוטריקים: האביר האחרון" הוא מדבב את דמותו של קנופי.
וולקר דיבב שתיים מדמויותיו הנודעות ביותר - מגהטרון וסאונד וייב - בסדרת האנימציה "רובוט צ'יקן".
בשנת 2010 הוא חזר לדבב דמויות מהרובוטריקים, יחד עם פיטר קאלן, בסדרת האנימציה החדשה "רובוטריקים פריים".
מלבד הקריירה כמדבב, ולקר הופיע במספר תפקידים קולנועיים וטלוויזיוניים, ביניהם בסדרה "משפחת פרטרידג'" ובסרט "מלכוד 22", כמו גם בתוכניות אירוח שונות.
ולקר הופיע בתפקיד מדבב בפרק בסדרת הטלוויזיה "סיימון וסיימון".
פרנק מוס היה שחקן ומאמן כדורגל אנגלי.
מוס נולד בעיירה ליילנד שבלנקשייר, והחל את הקריירה שלו במועדון פרסטון נורת' אנד, אליו הצטרף ב-1928. לאחר שנה ו-24 משחקים הוא הצטרף לאולדהאם אתלטיק כמחליפו של השוער הראשון ג'ק האקינג.
הוא השתתף ב-29 משחקי ליגה במשך עונה וחצי, ובנובמבר 1931 חתם בארסנל תמורת 3,000 לירות שטרלינג.
מוס תפס מקום קבוע בהרכב של ארסנל במקום צ'ארלי פרידי, ושמר על מקום זה במשך ארבע העונות הראשונות שלו בארסנל; הוא זכה בשלוש אליפויות (1932/1933, 1933/1934 ו-1934/1935) והשתתף בגמר גביע ה-FA של 1932, שהסתיים בהפסד שנוי במחלוקת לניוקאסל יונייטד.
הוא השתתף בחמישה משחקים במדי נבחרת אנגליה, וב-14 באפריל 1934 ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 3 - 0 על נבחרת סקוטלנד באצטדיון ומבלי.
משחקו האחרון בנבחרת היה משחק שכונה "קרב הייבורי", ובו התמודדה אנגליה מול נבחרת איטליה שהייתה אלופת העולם.
מוס היה אחד משבעת השחקנים של ארסנל שהובילו את אנגליה לניצחון 3 - 2.
מוס הוא השוער היחיד בתולדות ארסנל שהבקיע שער במשחק רשמי.
ב-16 במרץ 1935 נערך משחק מול אברטון במסגרת הליגה הראשונה, ובמהלכו נפצע מוס ופרק את הכתף שלו.
באותה תקופה לא היה מותר להחליף שחקנים, כך שהוא נאלץ לעבור לשחק בעמדת הקשר השמאלי והצליח להבקיע את השער הראשון בניצחון 2 - 0. אולם, משחק זה היה גם האות לתחילת נפילתו של מוס.
הוא לא הצליח להתאושש מהפציעה, והשתתף רק בחמישה משחקים נוספים בעונת 1935/1936. בקיץ 1937 הוא קיבל המלצה לפרוש, והוא בן 27 בלבד.
הוא הספיק להשתתף ב-161 משחקים במדי ארסנל.
לאחר פציעתו הוא התמנה לתפקיד המאמן של מועדון הארט אוף מידלות'יאן (הארטס) הסקוטי, והפך למאמן הצעיר ביותר בתולדות המועדון והראשון שזכה לאוטונומיה מלאה בבחירת השחקנים.
בעונתו הראשונה בהארטס הוא הוביל את המועדון למקום השני בליגת העל הסקוטית, אך ב-1940 התפטר מתפקידו בעקבות פריצת מלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן חזר לאנגליה.
פרנק וינסנט (15 באפריל 1937 – 13 בספטמבר 2017) היה שחקן ומוזיקאי אמריקאי סיציליאני אשר התפרסם בעיקר בזכות תפקידו כפיל לאוטרדו בסדרת הטלוויזיה של HBO "הסופרנוס".
וינסנט, איטלקי-אמריקאי, נולד כפרנק וינסנט גטוסו במסצ'וסטס וגדל בג'רזי סיטי שבניו ג'רזי.
אביו, פרנק וינסנט גטוסו האב, היה עובד ברזל.
בשנת 1986 שיחק בתפקיד קטן בסרט המאפיה של בריאן דה פלמה "חכמים בלילה".
בשנת 1990 הופיע בסרט החבר'ה הטובים של מרטין סקורסזה בתפקיד בילי באטס.
בשנת 1991 שיחק בסרטו של ספייק לי "קדחת הג'ונגל".
בשנת 1999 שיחק בסרט הדרמה "אנטרופי" לצד סטיבן דורף.
בשנת 2000 הופיע בסרט "גדולה מהחיים" בתפקיד אריסטוטלס אונאסיס.
בשנת 2006 הוא הוציא את ספרו הראשון A Guy's Guide to Being a Man's Man (בתרגום חופשי: "מדריך לבחורים להפוך לגבר שבגברים") אשר זכה לביקורות חיוביות.
לנגלה ג'וניור הוא שחקן קולנוע ותיאטרון אמריקאי, זוכה ארבעה פרסי טוני, מועמד פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 2008 על תפקידו כריצ'רד ניקסון בסרט "פרוסט/ניקסון".
לנגלה נולד בבאיוון , ניו ג'רזי.
לנגלה למד ב"תיכון באיוון" , לאחר שסיים את לימודיו בהצלחה ב"תיכון קולומביה" התקבל ל"אוניברסיטת סירקיוז" שם סיים את לימודיו עם תואר בתחום הדרמה.
לנגלה נישא בשנת 1966 לרות' וול, אולם הזוג התגרש בשנת 1977, לזוג שני ילדים.
בשנת 1996 פגש לנגלה את השחקנית זוכת פרס האוסקר וופי גולדברג על סט הסרט "אדי", הם חיו ביחד עד שנפרדו בשנת 2001.
את קריירת התיאטרון שלו החל לנגלה ב-1968 על בימות ניו יורק במחזה על פי סיפורו של ויליאם גיבסון "בכי של שחקנים".
בשנת 1970 הופיע בתפקיד ראשי בדרמה הקומית "יומנה של עקרת בית עצבנית", על תפקיד הבכורה שלו בסרט היה לנגלה מועמד לפרס גלובוס הזהב.
לנגלה קיבל הכרה על עבודתו בתחום התיאטרון בשנת 1975 כשקיבל את פרס טוני על תפקידו במחזה של אדוארד אלבי "בריחת הים".
בשנת 1979 גילם לנגלה את דמותו הרוזן דרקולה בסרטו של לורנס אוליבייה "דרקולה".
בשנת 1992 הופיע לנגלה בדרמה הביוגרפית של רידלי סקוט "1492: מעבר לאופק", שנה לאחר מכן שיחק בתפקיד ראשי בקומדיה הפוליטית "דייב".
ב-1994 שיחק לנגלה בקומדיה הבדיונית "ג'וניור".
ב-1995 שיחק לנגלה בסרט "אי הפיראטים".
בסוף שנות ה-90 השתתף לנגלה בדרמת המסתורין של רומן פולנסקי "השער התשיעי", דיבב בסרט האנימציה "חיילים קטנים" ושיחק בדרמה הרומנטית "לוליטה".
בשנת 2002 זכה לנגלה בפרס טוני שני על תפקידו במחזה "מזל הטיפשים" שגם זיכה אותו בתואר "שולחן הזהב היוקרתי".
ב-2005 השתתף בדרמה ההיסטורית של ג'ורג' קלוני "לילה טוב ובהצלחה" שם גילם את ויליאם ס.
פאלי, מנהל אחת מחברות רשתות טלוויזיה בארצות הברית "CBS".
ב-2006 שיחק לנגלה בסרטו של בריאן סינגר "סופרמן חוזר", החמישי מסדרת הסרטים המבוססת על הקומיקס הנושא אותו השם.
בסרט גילם לנגלה את דמותו של עורך "עיתון מטרופוליס" פרי וייט.
בשנת 2007 השתתף למגלה במחזה הפוליטי "פרוסט / ניקסון" בו גילם את נשיא ארצות הברית לשעבר ריצ'רד ניקסון, תפקידו זיכה אותו בפרס טוני שלישי, גרסת הסרט יצאה שנה לאחר מכן בכיכובו של לנגלה.
בשנת 2008 כיכב בדרמה הפוליטית ההיסטורית של רון הווארד "פרוסט / ניקסון" וגילם את דמותו של נשיאה ה־37 של ארצות הברית והיחיד עד כה שהתפטר עד כה מהתפקיד בשל סדרת שערוריות, ריצ'רד ניקסון.
בסרט נאבק ניקסון מילולית עם העיתונאי והקומיקאי האנגלי דייוויד פרוסט באחת מהעימותים המסוקרים ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
על משחקו בסרט היה לנגלה מועמד לפרס גלובוס הזהב ומועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
בשנת 2015 הצטרף לעונה השלישית של סדרת הדרמה "האמריקאים" ברשת FX, בדמותו של גבריאל, מאמן הק.ג.ב.
"יומנה של עקרת בית עצבנית" (1970)
סגן-מרשל אוויר פרנסיס יוברט "פרנק" מקנמרה McNamara; 4 באפריל 1894 – 2 בנובמבר 1961) היה חייל בכוחות ההגנה של אוסטרליה שקיבל את צלב ויקטוריה, שהוא העיטור הצבאי הגבוה ביותר עבור גבורה בפני האויב שניתן להעניקו לחבר בכוחות המזוינים של הממלכה המאוחדת או חבר העמים הבריטי.
הוא שירת בקורפוס התעופה האוסטרלי, וקיבל את העיטור על פעילותו ב-20 במרץ 1917, כשחילץ טייס עמית שהופל מעבר לקווי האויב.
מקנמרה היה הטייס האוסטרלי הראשון, והיחיד במלחמת העולם הראשונה, שקיבל את צלב ויקטוריה.
מאוחר יותר הוא התמנה לקצין בכיר בחיל האוויר המלכותי האוסטרלי.
ראשית חייו ותחילת מלחמת העולם הראשונה
מקנמרה נולד בעיירה ראשוורת' שבוויקטוריה, והיה בנם הבכור של ויליאם פרנסיס מקנמרה, פקיד במחלקת אדמות המדינה, ואשתו רוזאן.
הוא החל את לימודיו בבית הספר היסודי של ראשוורת', והשלים את חינוכו העל-יסודי בבית הספר התיכון החקלאי שפרטון, אליו התקבל באמצעות מלגת לימודים.
ב-1910 עבר עם משפחתו למלבורן.
הוא הצטרף לבית הספר צוערי הצבא האוסטרלי ב-1911, וביולי 1913 הוסמך כלוטננט משנה (סגן משנה) בגדוד ה-49. הוא החל לעבוד כמורה לאחר שסיים בהצלחה את לימודי ההוראה במכללת המורים של מלבורן ב-1914, ולימד במספר בתי ספר בוויקטוריה.
הוא נרשם גם לאוניברסיטת מלבורן, אך לימודיו הופרעו על ידי מלחמת העולם הראשונה.
מקנמרה גויס לשירות צבאי פעיל באוסטרליה עם הכרזת המלחמה באוגוסט 1914. הוא שירת במשך תקופות קצרות בבסיסים בקווינסקליף ובפוינט ניפן שבוויקטוריה, ובדצמבר הצטרף לבית הספר לקצינים שבברודמדוס (Broadmeadows).
בפברואר 1915 החל להדריך במרכז האימונים של הכוח האימפריאלי האוסטרלי.
ביולי הוא קודם לדרגת לוטננט, ומיד התנדב לקורס אווירונאוטיקה בבית הספר המרכזי לטיסה שפוינט קוק.
מקנמרה החל להשתתף בקורס טיס בפוינט קוק באוגוסט 1915, ב-18 בספטמבר ערך את טיסת הסולו הראשונה שלו בבריסטול בוקסקייט, והוסמך כטייס באוקטובר.
ב-6 בינואר 1916 הוצב כנספח בטייסת 1 של קורפוס התעופה האוסטרלי, שנודעה עד 1918 גם כטייסת 67 של גיס התעופה המלכותי.
במרץ עזב את מלבורן לכיוון מצרים על גבי האונייה HMAT אוסרובה, והגיע לסואץ כעבור חודש.
במאי סופח באופן זמני לטייסת 42 של גיס התעופה המלכותי, על מנת שיוכל ללמוד בבית הספר המרכזי לטיסה באפהייבן שבאנגליה; סיפוחו לקורפוס התעופה האוסטרלי פורסם בלונדון גאזט ב-5 ביולי 1916.
מקנמרה השלים את קורס הטיס באפהייבן, ובאוגוסט הוצב במצרים, אך ב-8 בספטמבר אושפז בבית חולים בגלל דלקת באשכים.
הוא שוחרר מבית החולים ב-6 באוקטובר, ושירת למשך תקופה קצרה כמדריך טיסה בטייסת 22, לפני שהוצב מחדש בטייסת 1. במשימתו הראשונה, שהייתה סיור מעל סיני, הוא לא היה מודע לכך שמטוסו נפגע מירי נ"מ, וחזר לבסיסו כשאספקת שמן המנועים שלו נוצלה כמעט עד תום.
הוא טס במטוסי B.E.2 ומרטינסייד, ובחודשים שלאחר משימתו הראשונה יצא לגיחות סיור והפצצה.
ב-20 במרץ 1917 טס מקנמרה במטוס מתוצרת מרטינסייד, והיה חלק מרביעיית מטוסים של טייסת 1 שנטלה חלק בפשיטה נגד צומת מסילות רכבת עות'מאנית ליד עזה.
בגלל מחסור בפצצות חומשו כל המטוסים בשישה פגזי הוביצר מותאמים בקוטר 4.5 אינץ'.
מקנמרה הטיל בהצלחה שלושה פגזים, אך הרביעי התפוצץ בטרם עת, וגרם לו לפציעות רסס קשות ברגל.
הוא פנה בחזרה לבסיס שלו, ואיתר את אחד מחבריו לטייסת באותה משימה, קפטן דייוויד ראתרפורד, שהיה על הקרקע ליד מטוס ה-B.E.2 המיורט שלו.
במקרים דומים קודם לכן נהרגו חיילי מדינות ההסכמה על ידי חיילי מעצמות המרכז, ומקנמרה הבחין במספר פרשים טורקים בדרכם אל ראתרפורד.
למרות תנאי השטח הקשים והפצע הפתוח ברגלו, הוא נחת ליד ראתרפורד בניסיון לחלצו.
במטוס חד-מושבי זה לא היה תא טייס נוסף, וכתוצאה מכך החליט ראתרפורד לקפוץ ולהיאחז בכנף המטוס.
כתוצאה מהפציעה ברגלו והמשקל העודף של ראתרפורד, שהפר את שיווי המשקל המכני של המטוס, התרסק מקנמרה בזמן שניסה להמריא.
שני החיילים, שניצלו מפציעה נוספת בתאונה, הציתו את המרטינסייד ומיהרו לעבר מטוס ה-B.E.2 הדו מושבי של ראתרפורד.
ראתרפורד תיקן את הנזק במנוע המטוס, ובמקביל השיב מקנמרה אש באמצעות אקדח תופי לעבר הפרשים הטורקים שהתקרבו אליהם וירו עליהם.
שני הטייסים האחרים מטייסת 1, לוטננט (לימים מרשל אוויר) פיטר רוי מקסוול דראמונד ולוטננט אלפרד אליס, החלו גם כן בהפצצת חיילי האויב.
מקנמרה הצליח להתניע את ה-B.E.2 ולהמריא, כשראתרפורד יושב בתא הנווט.
מקנמרה היה על סף אובדן הכרה, אך הצליח להטיס את המטוס בחזרה לאורך 110 קילומטרים לאל עריש.
זמן קצר לאחר הנחיתה איבד מקנמרה את ההכרה.
הוא פונה לבית החולים, שם כמעט מת מתגובה אלרגית לחיסון נגד טטנוס שניתן לו.
הוא נאלץ לעבור החייאה, אך התאושש במהירות.
ב-26 במרץ המליץ בריגדיר גנרל ג'פרי סלמונד, המפקד הכללי של בריגדת המזרח התיכון, כי מקנמרה יקבל את צלב ויקטוריה.
הידיעה אודות הענקת צלב ויקטוריה למקנמרה פורסמה בלונדון גאזט ב-8 ביוני 1917, והייתה זו הפעם הראשונה והיחידה במלחמה שהעיטור ניתן לאיש אווירייה אוסטרלי:
ב-10 באפריל 1917 הועלה מקנמרה לדרגת קפטן, והתמנה למפקד גף מטוסים בטייסת 4, אך לא היה כשיר יותר לטיסה בגלל הפציעה שספג ברגלו ב-20 במרץ.
באוגוסט נשלח בחזרה לאוסטרליה על סיפון הבורארה, וזכה לקבלת פנים של גיבור עם הגעתו למלבורן.
בבדיקה רפואית התברר כי הוא אינו כשיר יותר לשירות צבאי, וב-31 בינואר 1918 הוא שוחרר מקורפוס התעופה האוסטרלי.
אולם, במהלך הבהלה שנגרמה בעקבות חדירת ספינת הפשיטה הגרמנית Wolf למים הטריטוריאליים של אוסטרליה הוחזר מקנמרה לשירות, הוצב כמפקד יחידת סיור אווירית בסאות' גיפסלנד שבוויקטוריה, והטיס מטוסי F.E.B2 ופארמן MF.11. בספטמבר 1918 הוצב מקנמרה כמדריך טיסה בפוינט קוק, ושירת שם עד תום המלחמה.
באפריל 1920 הועבר מקנמרה לכוחות האוויר האוסטרליים באפריל 1920, וזאת בעקבות פירוק קורפוס התעופה האוסטרלי.
הוא קיבל את צלב ויקטוריה באופן אישי מידי הנסיך מוויילס, בטקס שנערך ב-26 במאי בבית הממשלה שבמלבורן.
ב-1921 התגייס מקנמרה לחיל האוויר המלכותי האוסטרלי שזה עתה הוקם.
הוא קיבל דרגת קצין טיסה ודרגת כבוד של לוטננט טיסה, ונמנה עם 21 הקצינים הראשונים של חיל האוויר עם הקמתו באותו מרץ.
בתחילה הוא הוצב במטה החיל במלבורן בתפקיד קצין מטה מבצעים ומודיעין, וביולי 1922 קיבל את הפיקוד על בית הספר להדרכת טיסה מספר 1 בפוינט קוק.
הוא קודם לדרגת מפקד טייסת במרץ 1924, ובחודש שלאחר מכן נישא לבלגית אלן בלונטשלי, אותה פגש בקהיר במהלך המלחמה, בקתדרלת פטריק הקדוש; השושבין שלו היה עמיתו הקצין פרנק לוקיס.
ב-1935 עבר מקנמרה לאנגליה, ובמשך שנתיים שירת בבית הספר להדרכת טיסה מספר 5 של חיל האוויר המלכותי בבסיס סילנד ובמנהלת האימונים שבמיניסטריון האווירייה בלונדון, במסגרת חילופי קצינים.
ב-1928 חזר מקנמרה ללימודיו באוניברסיטת מלבורן, לאחר שקודם לכן נכשל בבחינות הכניסה למכללה של חיל האוויר המלכותי באנדובר שבהמפשייר.
הוא היה סטודנט באופן חלקי, וב-1933 סיים בהצלחה תואר ראשון ביחסים בינלאומיים.
באוקטובר 1930 מונה מקנמרה למפקד בית הספר לטיסה מספר 1, ובשנה שלאחר מכן קודם לדרגת מפקד כנף.
בפברואר 1933 מונה למפקד בסיס חיל האוויר המלכותי האוסטרלי לברטון שבוויקטוריה.
ב-1936 קודם לדרגת מפקד להק, ובשנה שלאחר מכן למד במכללה המלכותית ללימודי הגנה בלונדון.
במסגרת תוארי השנה החדשה של 1938 הוענק לו תואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית.
מלחמת העולם השנייה ושלהי חייו
בין ינואר 1938 לספטמבר 1939, עת נפתחה מלחמת העולם השנייה, שירת מקנמרה כקצין קישור בבית אוסטרליה שבלונדון.
בדצמבר קודם לדרגת קומודור אוויר, וזמן קצר קודם לכן יעץ להקים בסיס קליטה שישמש את מפקד חיל האוויר האוסטרלי באנגליה ו"בדרך כלל יפקח על האינטרסים של אנשי הצבא האוסטרלים" המוצבים בו.
אולם, בנובמבר 1940 הוא נסוג מעמדה זו, ותמך בהצעת מיניסטריון האווירייה להקים מחנה צבאי של חיל האוויר המלכותי עבור חיילי כל המדינות.
ב-1 בדצמבר 1941 הוקמה מפקדת חיל האוויר המלכותי האוסטרלי שמעבר לים, ומקנמרה מונה לסגנו של מרשל אוויר ריצ'רד ויליאמס.
מקנמרה מונה לסגן-מרשל אוויר בפועל ולמחליפו של ויליאמס כשזה חזר לאוסטרליה בינואר 1942 עבור ביקור זמני; אולם, ויליאמס הוצב בוושינגטון הבירה, ומקנמרה המשיך בתפקיד זה עד סוף השנה.
בשלהי 1942 מונה מקנמרה למפקד הכוחות הבריטיים בעדן, וב-9 בינואר 1943 החל לכהן באופן רשמי.
התפקידים העיקריים של כוחות אלו היו מלחמה נגד צוללות וליווי שיירות.
מקנמרה טס במשימות האלה לפי יכולתו, בדרך כלל כמשקיף, אך כמעט ולא בא במגע עם האויב.
בתוארי השנה החדשה של 1945 הוענק לו תואר עמית במסדר האמבט, ובמרץ הוא חזר ללונדון.
באותו חודש חווה טרגדיה אישית עם מותו של חברו הקרוב פיטר דראמונד, שסייע לו בהדיפת הפרשים במהלך האירוע שבגינו קיבל את צלב ויקטוריה.
מטוס ה-B-24 ליברייטור של דראמונד נעלם ליד האיים האזוריים בדרכו לקנדה, וכל אנשי הצוות שלו הוכרו כהרוגים; מקנמרה היה זה שנאלץ לבשר על כך לאיזבל, אלמנתו של דראמונד.
בריאותו של מקנמרה נפגעה כתוצאה מהחשיפה לאבק המדברי בעדן, והוא לא היה יכול להתחיל בכהונתו כנציג חיל האוויר המלכותי האוסטרלי במשרד ההגנה הבריטי עד ספטמבר.
לאורך כל המלחמה הוא שהה מחוץ לאוסטרליה.
מקנמרה פרש מחיל האוויר המלכותי האוסטרלי ב-1946, ביחד עם מספר קצינים בכירים ובוגרי מלחמת העולם הראשונה, כשההצדקה הרשמית לכך היא פינוי מקום לטובת קצינים צעירים יותר בעלי כישורים דומים.
בנוסף, תפקידו כנציג אוסטרלי צומצם במידה רבה.
הוא שוחרר מחיל האוויר ב-11 ביולי.
במאי 1946 הציעה לו ממשלת בריטניה לכהן כקצין בקרת חינוך בכיר בווסטפאליה שבגרמניה, תחת חסותה של המועצה לפיקוח של בעלות הברית, ומאוחר יותר הוא התמנה לסגן מנהל החינוך באזור הכיבוש הבריטי.
הוא חזר להתגורר באנגליה לאחר שהשלים את עבודתו עם המועצה באוקטובר 1947, ועד 1959 היה חבר במועצת הפחם הלאומית.
ב-2 בנובמבר 1961 נפל ומת בביתו שבבקינגהאמשייר כתוצאה ממחלת יתר לחץ דם שפגעה בלבו.
הוא הותיר אחריו אישה ושני ילדים, ונקבר בלוויה גדולה במנזר סנט ג'וזף שבעיירה ג'רארדס קרוס.
מקנמרה היה ממורמר בגלל אופן שחרורו מחיל האוויר האוסטרלי ומפיצויי הפיטורים שקיבל מממשלת אוסטרליה, והתעקש כי צלב ויקטוריה שניתן לו לא יוחזר לאוסטרליה לאחר מותו; במקום זאת החליטה המשפחה לתרום את העיטור למוזיאון חיל האוויר המלכותי שבלונדון.
אדריאן קול, ששירת עם מקנמרה בטייסת 1, תיאר את מקנמרה כ"שקט, מלומד, נאמן ואהוב על ידי כולם...
הקצין האחרון שהיה צפוי כי יקבל את העיטור הגבוה הזה".
הוא היה אחד ממקבלי צלב ויקטוריה שמונו לתפקידים בכירים לאחר מכן, אם כי היסטוריון חיל האוויר האוסטרלי אלן סטיבנס טען כי המינויים היו שגרתיים, וכי אירועי 1917 הקנו לו תהילה שככל הנראה הייתה נטל מבחינתו.
הביוגרף כריס קולטהארד-קלארק תיאר את ה"דילמה" של מקנמרה ככזו של "אדם רגיל לחלוטין" שנזרק לאור הזרקורים על ידי "אירוע יוצא דופן במידה רבה מאוד".
על שמו קרויים פארק פרנק מקנמרה בשפרטון שבוויקטוריה, ומועדון פרנק מקנמרה VC במרכז התעופה הצבאית אוקי שבקווינסלנד.
פרנק לוקאס היה סוחר הרואין וראש פשע מאורגן אמריקאי שפעל בהארלם במהלך שנות ה-60 וראשית שנות ה-70. הוא נודע במיוחד בשל כך שעקף את אנשי התיווך בסחר הסמים וקנה הרואין ישירות ממקורותיו במשולש הזהב.
לוקאס התפאר בכך שהוא הבריח הרואין בהשתמשו בארונות של חיילים אמריקאים מתים, אבל לסלי "איקה" אטקינסון (Leslie "Ike" Atkinson), שותפו להברחה ממזרח אסיה, מכחיש טענה זו.
סיפור חייו עובד לסרט אמריקן גנגסטר שיצא לאקרנים ב-2007, את לוקאס מגלם דנזל וושינגטון.
לוקאס נולד ב-9 בספטמבר 1930 בלה גראנג' (La Grange), קרוליינה הצפונית, וגדל בגרינסבורו, קרוליינה הצפונית.
הוא טוען שהמאורע שהניע אותו להיכנס לעולם הפשע היה היותו עד לרצח בת דודו בת ה-12 בידי הקו קלוקס קלאן, בשל "לטישת עיניים" בגרינסבורו, קרוליינה הצפונית.
הוא היה פושע זעיר עד למאורע אחד מיוחד שאחרי קרב עם מעבידו הקודם הוא ברח לניו יורק בעצת אמו.
בהארלם הוא היה מעורב בפשעים קטנים לפני שנכנס לחסותו של באמפי ג'ונסון.
אחרי מותו של ג'ונסון, הגיע לוקאס למסקנה שכדי להיות מצליח יהיה עליו לשבור את המונופול של המאפיה האמריקאית בניו יורק.
הוא נסע לסטילוול, אוקלהומה, ולבסוף עשה את דרכו ל-Jack's American Star Bar, אתר נופש לחיילים שחורים בחופשה.
כאן הוא פגש את סמל צבא ארצות הברית לשעבר, לסלי "אייק" אטקינסון (Leslie "Ike" Atkinson) נער כפר מגולדסבורו, קרוליינה הצפונית, שהיה נשוי לאחת מדודניותיו של לוקאס.
לוקאס מצוטט כאומר: "אייק הכיר כל אחד שם, כל בחור שחור בצבא, מהטבחים והלאה."
כשהתראיין למאמר במגזין שפורסם בשנת 2000, לוקאס הכחיש כי החביא סמים בתוך גופותיהם של חיילים אמריקאים.
לטענתו הוא הטיס נגר מדרום קרולינה לבנגקוק אשר יבנה תחתית כפולה בארונות הקבורה.
על כל פנים, אטקינסון, המכונה "הסמל המבריח" בפי המנהל לאכיפת (חוקי) הסמים,
אמר שהוא שיגר סמים ברהיטים, לא בארונות מתים.
הייתה אשר הייתה השיטה הוא השתמש, לוקאס הבריח את הסמים לתוך הארץ בקשר ישיר מאסיה.
לוקאס אמר שהוא הכניס מיליון דולר ליום במכירת סמים ברחוב 116.
בראיון אמר לוקאס: "רציתי להתעשר.
רציתי להיות עשיר כמו דונלד טראמפ, וחי נפשי, עשיתי זאת."
לוקאס בטח רק בקרובי משפחתו ובחבריו הקרובים מצפון קרולינה כדי לטפל בפעולות ההרואין השונות.
הוא חשב שקיימת סבירות נמוכה שהם יגנבו ממנו.
הוא הצהיר שההרואין שלו "קסם כחול", היה 100-98% טהור כשהוברח מתאילנד.
לוקאס צוטט כאומר שהונו נאמד "בסביבות 52 מיליון דולר", רובו בבנקים באיי קיימן.
ונוסף לכך כמעט 1,000 קילוגרמים של סם המצוי ברשותי" עם רווח פוטנציאלי של 300,000$ לקילו.
שולי הרווח העצומים איפשרו לו לרכוש נדל"ן בכל רחבי הארץ, בכללם בניינים בדטרויט, ודירות בלוס אנג'לס ומיאמי.
הוא גם קנה חוות בת כמה אלפי אקרים בצפון קרולינה שבה הוא גידל 300 ראשי בקר של אנגוס שחור, בכללם פרי הרבעה ששוויים 125,000 דולר.
לוקאס התרועע עם שמנם וסלתם של עולם הבידור, הפוליטיקה והפשע, ואמר אחרי-כן שהוא פגש את הווארד יוז במועדון הטוב ביותר בהרלם באותם ימים.
אם כי היו ברשותו כמה מעילים מפרוות חורפן וצ'ינצ'ילה ופרטי לבוש נוספים, העדיף לוקאס להתלבש רגיל על מנת לא למשוך אליו תשומת לב.
הוא היה אבא לשבעה ילדים, ביניהם בת, פרנסין לוקאס-סינקלייר, ובן, פרנק לוקאס הבן.
כשהוא נעצר באמצע שנות השבעים, כל רכושו של לוקאס הוחרם.
בינואר 1975, פשטו על ביתו של לוקאס בטינק, ניו ג'רזי
כוח משימה בן עשרה סוכנים מקבוצה 22 של המנהל לאכיפת (חוקי) הסמים ו-10 בלשים ממשטרת ניו יורק שהיו קשורים למחלקה למלחמה בפשע המאורגן (OCCB)
בביתו מצאו הרשויות 584,683$ במזומן.
בשלב מאוחר יותר הוא הורשע בהפרת חוקי הסמים הפדרליים ושל מדינת ניו ג'רזי.
בשנה שאחרי-כן הוא הורשע ונידון ל-70 שנה בכלא.
כשהורשע, לוקאס סיפק הוכחות שהובילו להרשעתם של יותר מ-100 אנשים שהיו קשורים לסחר בסמים.
על מנת להבטיח את ביטחונו, הוא הושם ב-1977 בתוכנית להגנת עדים.
ב-1981, אחרי חמש שנים בהן היה נתון במעצר, תקופת מאסרו הפדרלית בת הארבעים שנה ותקופת מאסרו המדינתית בת השלושים שנה הופחתו לזמן שבו הוא ישב בכלא בתוספת מאסר עולם על תנאי.
ב-1984 הוא נתפס והורשע בניסיון להחליף אונקיה אחת של הרואין ו-13,000$ תמורת קילוגרם אחד של קוקאין.
סניגורו היה קטגורו לשעבר ריצ'י רוברטס והוא נידון לתקופת מאסר של שבע שנים.
הוא שוחרר מבית הכלא ב-1991.
לוקאס התחתן עם ג'וליאנה פרט, מלכת יופי מפוארטו ריקו (לא מיס פוארטו ריקו כפי שמתואר בסרט אמריקן גנגסטר).
השניים קנו זה לזה מתנות יקרות בכללן מעיל שהיא שילמה עבורו 125,000$ ועוד כובע תואם ב-40,000$.
גם היא נכלאה בשל תפקידה בפעילותו הפלילית של בעלה ושהתה חמש שנים מאחורי סורג ובריח.
אחרי שהשתחררה מהכלא הם חיו בנפרד מספר שנים, וג'ולי שבה לפוארטו ריקו.
אולם, הם התפייסו ב-2006, והיו נשואים כ-40 שנה.
ללוקאס יש שישה בנים ובת אחת, פרנסין מג'ולי.
פרנסין נכנסה לתוכנית להגנת עדים ביחד עם לוקאס ב-1977 ומאז השיקה את האתר Yellowbrickroads העוזר לילדים שהוריהם הוכנסו לכלא.
סר פרנק לואי (Frank Lowy; נולד ב-22 באוקטובר 1930) הוא איש עסקים ופילנתרופ יהודי-אוסטרלי-ישראלי ממוצא צ'כוסלובקי (באזור סלובקיה המודרנית ממשפחה יהודית דוברת הונגרית).
ביוני 2021 העריך העיתון הכלכלי "TheMarker" את הונו בכ-6.5 מיליארד דולר, ברשימת 500 עשירי ישראל שפרסם.
לואי נולד בשם פנחס לוי לאילונה והוגו לוי ב-22 באוקטובר 1930 בעיירה פילקובו (Fiľakovo) שבצ'כוסלובקיה (כיום בסלובקיה).
ב-1942 ברחה המשפחה מצ'כוסלובקיה לבודפשט (בממלכת הונגריה דאז), והיו שם גם כשהחלה השמדת יהודי הונגריה.
אביו גורש ונרצח באושוויץ ופסלו ניצב בכניסה לאחד מאולמות בבניין החדש של הספרייה הלאומית בירושלים.
אחיו הבכור שרד את מחנות שירות העבודה (עבודת הכפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), הוא, אמו ויתר אחיו שרדו בגטו בודפשט ולאחר המלחמה חזרו לפילקובו.
בהמשך היגרו אמו, אחותו ואחד מאחיו לאוסטרליה.
בהשפעת אחיו הבכור הצטרף לתנועה הציונית.
ב-1946 הפליג לארץ ישראל, בספינת המעפילים "יגור" שנתפסה על ידי הבריטים ונוסעיה הוגלו לקפריסין.
לאחר השחרור מקפריסין עבר לגור בנוה עמיאל, מוסד לנערים דתיים ניצולי שואה ליד טבעון.
הוא לא הסתדר שם ועבר לחיפה.
הוא עבד תחילה כפועל בניין, ואחר כך בתור פקיד בבנק לאומי.
בפרוץ מלחמת השחרור גויס לחטיבת גולני ולחם בקרבות בגליל ובאזור עזה.
ב-1952 עזב את ישראל והצטרף למשפחתו באוסטרליה, שם שינה שמו לפרנק לואי.
ב-2008 נחקר בחשד כי שהעלים כ-68 מיליון דולר מרשויות המס בארצות הברית.
דו"ח של ועדת משנה בסנאט, שעסק בעבירות על חוקי המס באמצעות חשבונות בנקים במדינות זרות, חשף כי פתח חשבון בנק סודי בליכטנשטיין.
ב-2004 נאמד הונו ב-3 מיליארד דולר אוסטרלי, והוא עמד במקום השני ברשימת עשירי אוסטרליה.
שש שנים אחר כך, ב-2010, נאמד הונו ב-5 מיליארד דולר אוסטרלי, ובאותו זמן עמד בראש רשימת עשירי אוסטרליה.
ב-2019 יצא לאקרנים סרט תיעודי על חייו, "What Will Become of Us", והוקרן בבכורה ישראלית בפסטיבל דוקאביב.
במקביל, יצאה בעברית גם הביוגרפיה שלו, "פורץ גבולות: מסע החיים של פרנק לאוי", מאת העיתונאית האוסטרלית ג'יל מרגו (שראתה אור במקור באנגלית ב-2001).
ב-2025 שודר ברשת 13 סרט תיעודי נוסף בשם "יהודי בגוף ראשון" אודות חייו של לואי וההשפעה של אירועי ה-7 באוקטובר עליו, לאחר שנרצחו קרובי משפחתו בקיבוץ בארי.
ב-1952 עם הגיעו לאוסטרליה החל לעבוד במעדנייה בסידני בתור מכין כריכים, ולאחר מכן רכש קו חלוקת מוצרים למעדניות, בו פגש את שותפו העסקי ג'ון סונדרס שהיה בעל מעדנייה והקימו יחדיו מעדנייה ובית קפה.
ב-1953 לואי וסונדרס התחילו את הקריירה העסקית בקניית קרקע ובנייה של מרכז קניות בפרוור של סידני.
בהמשך הקים רשת של מרכזי קניות באוסטרליה.
ב-1960 החברה, בשם "וסטפילד", הפכה לציבורית ונרשמה בבורסה האוסטרלית לניירות ערך.
ב-1977 החלה החברה לפעול גם בארצות הברית וב-1999 בבריטניה.
לחברה, על כל שלוחותיה, מעל 100 מרכזי קניות.
ב-2004 רכשה "וסטפילד" את חברת הנדל"ן הבריטית "צ'לספילד" שבבעלותה היו מרכזי קניות ברחבי אנגליה, ופרויקט לפיתוח מרכז קניות ענק במערב לונדון, בשכונת "וייט סיטי".
ב-2006 השתלבה החברה בפרויקט הכפר האולימפי בלונדון, באוקטובר 2008 פתחה את קניון "וסטפילד לונדון" ב"וייט סיטי", שהוא הקניון הגדול ביותר באירופה.
למרות המשבר הכלכלי העולמי הקניון משך אליו 23 מיליון מבקרים בשנה הראשונה.
ב-2011 פתחה החברה קניון ענק נוסף בלונדון, "וסטפילד סטרטפורד סיטי", לקראת אולימפיאדת לונדון ב-2012, סמוך לפארק האולימפי שנבנה בלונדון.
ב-2011 העביר את ניהול החברה לבניו, פיטר וסטיבן לואי, והמשיך לכהן כיו"ר החברה.
בדצמבר 2017 הודיע לואי על מכירת "וסטפילד" לקבוצת הנדל"ן הצרפתית יוניבייל-רודמקו תמורת 20.8 מיליארד דולר אוסטרלי.
ב-2021 פרסם מגזין פורבס את שמו ברשימת המיליארדרים, הוא ממוקם במקום 539 בעולם ומקום תשיעי בישראל עם הון נאמד ב-5.2 מיליארד דולר אמריקאי, עליה של 0.4 מהשנה הקודמת.
בשנת 1990 נכנס לראשונה לעסקים בישראל שהתמודד יחד עם חברת "אזורים" במכרז לבניית פרויקט מרכז השלום (לימים מגדלי עזריאלי) בתל אביב, והפסיד לקבוצת עזריאלי.
בשנת 2000 הצטרף לואי לקבוצת אליהו, בהתמודדות במכרז לרכישת בנק דיסקונט מידי מדינת ישראל.
שנה אחר כך היה שותף לחברת קרדן ישראל בניסיון לרכוש את תאגיד אי די בי חברה לאחזקות.
בשני המקרים נסוג מהעסקה, אחר כך התעניין ברכישת הבנק הבינלאומי מידי משפחת ספרא.
פרטים נוספים בפרשה נחשפו גם בתוכנית "עובדה", בין השאר שנציגיו של לואי ביקשו הטבות במכרז תוך שימוש בשמו של אולמרט.
עקב כך נפתחה חקירה בעניין נגד אולמרט ובאפריל 2007, צוות מהיחידה הארצית לחקירות הונאה של המשטרה ייצא לאוסטרליה, כדי לבצע חיקור דין ללואי.
גם עורכת דין תמי בן דוד, יועצת מומחית במשרד עורכי הדין "גרוס, קלינהנדלר, חודק, הלוי, גרינברג ושות'", שייצג את לואי בהליכי המכרז, נחקרה באזהרה.
החשד העיקרי נגדה היה כי היא עשתה שימוש לרעה במסמכים שהשיגה מבנק ישראל בייצוג לואי.
התיק נסגר לבסוף מחוסר ראיות, אך אולמרט המשיך בקשרי ידידות עם לואי, בין השאר היה היה אורח הכבוד שלו במשחקים האולימפיים בלונדון (שם היה לואי שותף בקניון ענק שנבנה בכפר האולימפי).
בשנת 2006 שימש כמשקיע העוגן בקרן הגידור ION שהוקמה באותה עת.
הקרן נוקטת באסטרטגיית השקעה לונג/שורט מבוססת מחקר, ומתמקדת בהשקעה בחברות ציבוריות הקשורות לישראל.
בין החברות בהן השקיעה הקרן נמנים: טבע תעשיות פרמצבטיות, אורמת טכנולוגיות, סייברארק WIX ואורבוטק,
לואי התחתן עם שירלי רוסאנוב בשנת 1954, אותה הכיר במסיבת ריקודים של הקהילה היהודית כשהיה בן 21. יש להם שלושה בנים, פיטר, דייוויד וסטיבן, שניהלו את עסקי "ווסטפילד", ולאחר שנמכרה מנהלים את קרן ההשקעות הפרטיות של המשפחה.
בשנת 2001 רכש מחברת הכשרת היישוב בניין ברחוב הירקון 194 בתל אביב, והפך אותו לבית מגורים יוקרתי לו ולמשפחתו בעת שהם מבקרים בישראל.
בשנת 2019, בגיל 87, עלה לואי בשנית לישראל עם אשתו שירלי ועבר להתגורר בבית ברחוב הירקון באופן קבוע.
בדצמבר 2020 נפטרה שירלי לואי ונקברה בבית העלמין בכפר שמריהו.
1995 עד 2005 - דירקטור של הבנק המרכזי של אוסטרליה.
יושב ראש התאחדות הכדורגל האוסטרלית.
היה חבר הנהלת קונפדרציית הכדורגל של אסיה.
היה חבר הוועד הפועל של פיפ"א.
בישראל: יושב ראש הוועד המנהל של המכון למחקרי ביטחון לאומי.
1981 – תרומה של רבע מיליון דולר לאתר חטיבת גולני.
2002 – קיבל את התואר "הפילנתרופ המוביל של אוסטרליה" בזכות תרומות, באותה שנה, של 10 מיליון דולר אוסטרלי.
2003 – תרומה של 30 מיליון דולר אוסטרלי להקמת מכון לואי למדיניות בינלאומית.
2008 – תרומה למכון המחקר הקרדיולוגי ע"ש ויקטור צ'אנג.
2010 – תרומה של 10 מיליון דולר אוסטרלי להקמת מכון לואי למחקר הסרטן באוניברסיטת ניו סאות' ויילס.
תרומות להקמה ותחזוקה של המכון למחקרי ביטחון לאומי בישראל.
2005 - פרס המרכז הבינלאומי ע"ש וודרו וילסון לאזרחות תאגידית.
2008 – הדואר האוסטרלי הנפיק בול לציון פעילותו הפילנתרופית.
נשיא כבוד המגבית היהודית המאוחדת (Life Governor, United Israel Appeal) בניו סאות' ויילס.
נשיא כבוד של בית הספר מסדה.
2014 - תואר אבירות ממלכת אנגליה אליזבת השנייה.
הפרנק הלוקסמבורגי (בלוקסמבורגית: Lëtzebuerger Frang) היה ההילך החוקי ששימש את לוקסמבורג מ-1854 עד 2002, עת יצא משימוש עם המעבר של לוקסמבורג ורוב המדינות האחרות של האיחוד האירופי לאירו.
ג'ון רוברט פרנסיס ויילד , שנודע בשם פרנק ויילד, היה קומנדר בצי המלכותי, חבר בחברה הגאוגרפית המלכותית וחוקר ארצות.
הוא יצא לחמש משלחות לאנטארקטיקה, עליהן קיבל את מדליית הקוטב עם ארבעה פסים, אחד מן השניים שזכו לכבוד זה.
פרנק ויילד נולד בסקלטון-אין-קליבלנד, נורת' יורקשייר, הבכור לשמונה בנים ושלוש בנות שנולדו למורה בנג'מין ויילד ולאשתו מרי, שהייתה תופרת.
מקום הולדתו של ויילד היה קרוב למרטון, מקום הולדתו של קפטיין ג'יימס קוק, שלדברי אמו של ויילד היה מאבות משפחתה.
בשנת 1875 עברה המשפחה מסקלטון לסטיקפורד בלינקולנשייר, ובשלהי 1880 עברה שוב לוולדרייק, סמוך ליורק.
לבסוף עקרה משפחת ויילד את משכנה לברדפורדשייר.
אבי המשפחה מונה ללבלר קרן הצדקה הכנסייתית ופרנק למד בבדפורד.
בשנת 1889, בן 16, התגייס לצי הסוחר וקיבל הכשרה ראשונית בשיוט בספינת המפרשים "סובארון".
בצי הסוחר עלה לדרגת קצין שני.
בשנת 1900, בגיל 26, התגייס לצי המלכותי.
מפקד תושבים לשנת 1901 מלמד, שבזמן זה שירת כחובל כשיר באונייה אדינבורו, שעגנה בנמל שירנז.
פרנק ויילד השתתף במשלחות הבאות לאנטארקטיקה:
בשנת 1901 היה חבר בצוות של רוברט פלקון סקוט בתפקיד מלח כשיר במשלחת דיסקברי.
יחד עמו שירת בצוות ארנסט שקלטון, שהיה אז סג"ם.
הוא שירת עם שקלטון במשלחת נמרוד, בשנים 1909-1908, והיה חבר בצוות שחצה את מדף הקרח רוס ואת קרחון בירדמור בקו רוחב 88º23' דרום, הישג שיא לאותו זמן.
ב-1911 הצטרף אל המשלחת האוסטרלו-אסייתית לאנטארקטיקה של דאגלס מוסון על האונייה "אורורה", והיה ממונה על הבסיס המערבי על מדף הקרח שקלטון.
ויילד שירת כסגנו של שקלטון במשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית בשנים 1916-1914.
ויילד היה סגן המפקד במשלחת שקלטון-רווט (1922-1921).
בשנת 1910 פנה סקוט אל ויילד בהצעה להצטרף אליו למשלחת טרה נובה, שהחל לארגן אז.
ויילד סירב, משום שהעדיף להמתין למשלחת שיארגן שקלטון.
לבסוף הצליחו להגיע, כל שלוש הסירות ואנשיהן, חולים, פגועים ומותשים, אל אי הפיל הנידח והשומם, שם הקימו בסיס זמני עד שתגיע הצלה.
כסגנו של שקלטון במשלחת, נשאר ויילד כממונה על 21 אנשים על אי הפיל כששקלטון ועוד חמישה מאנשיו הפליגו בסירת ההצלה ג'יימס קיירד, הגדולה בשלוש, להזעיק עזרת מחלצים במסע הרואי אל ג'ורג'יה הדרומית.
מ-24 באפריל עד 30 באוגוסט 1916 המתינו ויילד ואנשיו על אי הפיל, מקיימים את נפשם בקושי רב על תזונה של כלבי ים, פינגווינים ואצות.
לבסוף הגיע שקלטון לחלץ אותם על סיפון הספינה הצ'יליאנית "ילכו".
"פוינט ויילד" על אי הפיל נקראת על שם פרנק ויילד, ובה יד זיכרון להנצחת הקפטיין הצ'יליאני לואיס פארדו, שהציל את ויילד ואנשיו.
עם שובו לממלכה המאוחדת ב-1916, התנדב ויילד לשירות במלחמת העולם הראשונה וקיבל דרגת לייטננט זמני בכוח העתודה ההתנדבותי של הצי המלכותי.
אחרי קורס ברוסית, מונה ויילד לקצין תובלה של הצי המלכותי בארכנגלסק, שם פיקח על אמצעי לחימה שהגיעו במהלך המעורבות של בעלות הברית ברוסיה.