tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
איש לא הצליח להביס אותו בכל שנות שלטונו.
הוא מתואר כאכזרי, חסר רחמים וחסר כבוד לחיי אדם.
רכב על דרקון ענק ושחור ששמו שרוקין.
שרוקין היה מטורף וסבל מכאבים רבים אך גם חזק וגדול יותר מכל דרקון.
הקשר ביניהם לא היה בריא ופורה כשאר הדרקונים ורוכביהם מאחר שגאלבטוריקס השתלט עליו באמצעות קסמים.
אחרון רוכבי הדרקונים מהדור הקודם.
בזמן בגידת מפירי השבועה הם תפסו אותו והוא ברח במחיר הרגל של דרקונו, וברח ליער דוּ ולדנוארדן.
שימש כמורהו השני של אראגון, לאחר מותו של ברום.
הוא סבל מנכות שמנעה ממנו להשתמש בקסם, מלבד בעוצמות חלשות מאוד.
אורומיס ודרקונו גליידר נרצחו בידי מרטאג ועוקץ (שהיו שניהם בהשפעת קסמיו של גאלבטוריקס).
אז'יהוד - מנהיג הווארדן עד מותו בפרק הראשון של הבן הבכור.
היה אביה של נאסודה והסתיר את אראגון מעיני הקיסרות.
גארו - דודו המאמץ של אראגון, אביו של רוראן, אחיה של סלנה.
דורזה - צל ששימש בשירותיו של גאלבטוריקס.
דורזה הוא ששבה את אריה ואראגון, וחוסל בידי אראגון בסוף הספר הראשון.
מורזן - אביו של מרטאג ומי שעד לסוף בריסינגר נחשב לאביו של אראגון.
הוא היה הראשון והאחרון שבמפרי השבועה, והרוכב הנאמן ביותר של גאלבטוריקס.
נאסואדה - בתו של אז'יהוד שנהפכה למנהיגת הווארדן ולמלכה לאחר מותו.
הרות'גאר-מלך הגמדים ומנהיג שבט "דורגמיסט אינגיאטום" שנהרג על ידי מרטאג, וכן היה גם אביו המאמץ של אוריק.
אוריק-בנו המאומץ והיורש לכתר של הרותגאר וחברו הקרוב של אראגון.
איסלנזאדי - מלכת האלפים ואימה של אריה, מתגוררת בהיכלי טריאלידי שבעיר אלאסמרה.
אחרי שנרצחה בידי לורד בארסט בקרב על אורו'ביין מונתה ביתה - אריה, להיות מלכת האלפים.
רונון - נפחית אלפית, בין האלפים המבוגרים ביותר בכל אלאגייזיה, היחידה שחיה עוד מלפני תקופת הרוכבים.
רונון היא זו שחישלה את כל חרבות הרוכבים: זאר'רוק, אילונין ואף את חרבו של אראגון-בריסינגר.
לאחר המלחמה חיזקה מחדש את חרבות הרוכבים שנמצאו בעיר הבירה.
בשל ברכה שגויה של אראגון, היא מרגישה את הסבל העובר על הזולת.
יכולת זו הפכה אותה ללוחמת רבת עוצמה מכיוון שקל לה למצוא את נקודות התורפה בעומדים מולה.
קטרינה - ביתו של סלואן הקצב ושל איזמירה (היא מתה ברכס השדרה).
לרוארן וקטרינה נולדת בת בשם איזמירה.
סלואן - קצב העיירה קרווהול, מגן על ביתו בחירוף נפש.
התנהג בגסות אל אראגון ורוראן ואף הסגיר אותם לקיסרות.
אראגון מגלה את שמו האמיתי ובאמצעות השליטה הזאת פוקד עליו להתרחק מרוראן ומקטרינה ולמצוא שלווה בין האלפים.
סאפירה – הדרקונית הכחולה של אראגון, שנקראה על שם דרקוניתו של ברום.
סאפירה היא הדרקונית היחידה ממין נקבה, וכן הדרקון היחיד שלא נמצא תחת שליטת גאלבטוריקס.
ידועה גם בכינויים "בג'ארסקולאר" (בשפה העתיקה) ו"לשון האש" (בפי האורגלים).
פירנן: הדרקון הירוק של אריה, שבקע אחרי המלחמה.
עוקץ – הדרקון האדום של מרטאג.
אף על פי שעודו בן מספר חודשים גודלו כגודלה של סאפירה – תוצאה של הכשף שמפעיל גאלבטוריקס.
גם הוא, כמו מרטאג, מחויב לשרת את רצונו של גאלבטוריקס שמחזיק בשמותיהם האמיתיים.
הוא ומרטאג הרגו את אורומיס וגליידר.
שרוקין: הדרקון השני של גאלבטוריקס, בצבע שחור.
גאלבטוריקס הגדיל אותו בכשפים אפלים יותר מכל דרקון אחר שהיה ידוע אי פעם.
נהרג על ידי אריה בעזרת עוקץ וסאפירה.
גליידר – הדרקון הזהוב של אורומיס.
ידוע שאיבד אחת מרגליו הקדמיות בתקופת נפילת הרוכבים ושהתחבא עם אורומיס ביער דו ולדנוארדן.
גליידר העניק לאראגון וסאפירה את האלדונארי שלו לפני שנהרג.
הִרוֹשִי קִיוֹטַאקֶה (ביפנית: 清武 弘嗣, נולד ב-12 בנובמבר 1989) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדת הקשר התקפי בקבוצת סרסו אוסקה מליגת העל היפנית ובנבחרת יפן.
קיוטאקה נולד שני מבין שלושה אחים.
בגיל בית הספר היסודי החל קיוטאקה לשחק כדורגל.
בשנים 2002–2003 שיחק קיוטאקה בקבוצת קטיאורה.
בגיל 15 החל לשחק בקבוצת אויטה טריניטה מעירו, אויטה.
משחק הבכורה של קיוטאקה בכדורגל מקצועני היה ב-9 באוגוסט 2008, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-78, במשחק נגד שימיזו אס-פולס מהליגה היפנית השלישית.
מספר דקות לאחר שנכנס קיוטאקה כבש את שער הבכורה שלו, שקבע שוויון 2-2. בעונה זו זכה קיוטאקה עם קבוצתו בגביע הליגה היפנית.
בעונת כבש קיוטאקה 4 שערים ב-32 משחקים בכל המסגרות.
למרות יכולתו הטובה של קיוטאקה בעונה זו, ירדה קבוצתו לליגה היפנית הרביעית.
בעונת עבר קיוטאקה לסרסו אוסקה מליגת העל היפנית.
בסיום אותה עונה, עזב שינג'י קגאווה לבורוסיה דורטמונד, ובכך הפך קיוטאקה לשחקן מוביל באוסקה.
בעונת הגיעה קבוצתו לרבע גמר ליגת האלופות האסיאתית, אז נפגשה עם קבוצת ג'אונבוק יונדאי מוטורס הקוריאנית.
אוסקה ניצחה 3-4 במשחק הראשון, אך במשחק השני הפסידה 6-1 והודחה מהטורניר.
במהלך חלון העברות הקיץ בשנת 2012 עבר קיוטאקה לנירנברג, וחתם על חוזה ל-4 שנים, עד 30 ביוני 2016. ב-25 באוגוסט 2012 השלים קיוטאקה לראשונה משחק מלא בבונדסליגה, בניצחון של קבוצתו 0-1 על המבורג.
ב-15 בספטמבר אותה שנה כבש קיוטאקה את שער הבכורה שלו בבונדסליגה, שער הניצחון ב-2-3 של נירנברג על בורוסיה מנשנגלדבך.
במהלך חלון העברות הקיץ בשנת 2014 חתם קיוטאקה בהנובר 96. ב-31 באוגוסט 2014 ערך את הופעתו הבכורה הקבוצה בתיקו 0-0 נגד מיינץ 05. ב-25 באוקטובר 2015 כבש את שערו הראשון בקבוצה, בניצחון 1-0 על בורוסיה דורטמונד.
ב-10 ביוני 2016 חתם קיוטאקה בסביליה לארבע שנים.
קיוטאקה לא זכה לדקות משחק רבות ובפברואר 2017 חזר לסרזו אוסקה.
קיוטאקה שיחק בנבחרת יפן עד גיל 20, ובנבחרת יפן עד גיל 23, איתה הוא השתתף במשחקים האולימפיים בלונדון - 2012, והגיע למקום הרביעי.
הופעת הבכורה של קיוטאקה במדי נבחרת יפן הבוגרת הייתה ב-10 באוגוסט 2011, במשחק ידידות נגד נבחרת קוריאה הדרומית.
שער הבכורה שלו במדי יפן היה בניצחון 0-3 על נבחרת עומאן במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014. קיוטאקה השתתף עם יפן בגביע הקונפדרציות 2013 וזומן לסגל הנבחרת למונדיאל 2014.
הירושה הוא הספר הרביעי והאחרון בסדרת ספרי "הירושה" מאת כריסטופר פאוליני.
הירושה הוא המשך לספר השלישי בסדרה בריסינגר.
בתחילה תכנן פאוליני שבריסינגר יהיה האחרון בסדרת הירושה, שהייתה אמורה להיות טרילוגיה, אך בשל אורכו של הספר החליט לפצל לשניים את הספר האחרון, בריסינגר והירושה.
שמו "הירושה" ניתן לו בשל התמקדותו בגדילתן של הדמויות הראשיות ולקיחת האחריות של הדור הקודם.
הספר יצא באוגוסט 2011 והוא מכר כחצי מיליון עותקים ביום הראשון להוצאתו בארצות הברית.
תרגומו העברי יצא במהלך 2012.
הספר מגולל את סוף סיפורם של אראגון רוכב הדרקונים והדרקונית סאפירה ואת מלחמתם בקיסרות ובמלך ששלט עליה, גאלבטוריקס.
המורדים, המכונים הווארדן, יחד עם האלפים בהנהגתה של איסלאנזדי מלכתם, הגמדים בהנהגתו של אוריק, ואף חלק ניכר מהאורגלים, בהנהגתם של הקאל ואנשי החתול.
כל הגזעים התאחדו יחד למלחמה בגאלבטוריקס ובקיסרות.
בעוד הווארדן כובשים עיר אחר עיר, ממתין להם המלך בבירתו אורו'ביין וכוחו רק גובר ועולה.
בשל ידע יוצא דופן בשפה העתיקה, שולט המלך בדרקון הענק שרוקין ודומה שהוא שולט בקסם עצמו.
בתחילת הספר מצטרפים אנשי החתול גם הם למלחמה כבעלי בריתם של הווארדן, תוך כדי מסע הכיבושים של הווארדן מרטאג מתקיף את הווארדן בפתאומיות עם קבוצת חיילים על עוקץ במטרה לחטוף את מנהיגת הווארדן נאסואדה, לאחר חטיפתה ממונה אראגון כמנהיג הווארדן לפי ציוויה קודם לכן.
הוא יוצא עם גליידר וסאפירה אל ורואנגארד, ושם הוא וסאפירה מגלים את שמותיהם האמיתיים.
אראגון פותח את מערת הנשמות ומגלה מאות אלדונארי של נפשות דרקונים זקנים בעלי כוח עצום וחכמה מופלגת, בהנחייתם של האלדונארי הזקנים, יוצא אראגון למאבק האחרון במלך.
סוד כוחו העצום של גאלבטוריקס נחשף והתברר כי הוא גילה את שמה של השפה העתיקה עצמה וכי כוחו בלתי מוגבל, מאחר שלא ניתן להשתמש נגדו בשום מילה מהשפה העתיקה.
לאחר שהכניע אותם המלך בקלות, יוצר אראגון קסם א-מילי אשר אינו בא לפגוע, אלא נותן למלך להרגיש את כמות הצער שהוא גרם לאחרים.
לאחר שלא היה יכול לסבול את הייסורים השמיד המלך את עצמו והמלחמה הגיעה לסיומה.
אראגון וסאפירה מרחיבים את הקסם המחבר בין רוכבים לדרקונים שכלל רק אלפים ובני אדם גם לגמדים ולאורגלים ומעתה הוא כולל את כל הגזעים.
הם אינם מוצאים מקום בטוח עבור ביצי הדרקונים והאלדונארי ולבסוף נאלצים להיפרד מכל מכריהם ולנדוד מעבר לאלאגייזה תוך כדי שהם משאירים שתי ביצי דרקונים אצל הגמדים והאורגלים, הרוכבים שייבחרו מבין גזעים אלו יגיעו אליהם לאימון במקומם החדש והלא ידוע.
הירושי אמאנו (ביפנית: 天野 浩; נולד ב-11 בספטמבר 1960) הוא פיזיקאי יפני, חלוץ בחקר מוליכים למחצה, אשר זכה יחד עם קבוצת החקר שלו (שכללה את המדענים איסאמו אקאסאקי ושוג'י נקמורה) בפרס נובל לפיזיקה ב-2014, על גילוי נורות LED כחולות בהירות, שתרמו לפיתוח נורות LED לבנות חסכוניות באנרגיה ביחס לנורות ליבון.
הירושי אמאנו נולד בעיר האמאמאטסו שביפן.
בשנת 1982 התקבל לאוניברסיטת נאגויה שביפן ושם החל את לימודיו בהנדסה.
בין השנים 1988 עד 1992 עסק אמאנו במחקרים באוניברסיטה.
לאחר מכן עבר יחד עם עמיתו אקאסאקי לאוניברסיטת מייג'ו, שם התקדם לתפקיד סגן פרופסור, ובשנת 2002 הפך לפרופסור במשרה מלאה.
לאחר מכן, בשנת 2010, חזר לאוניברסיטת נאגויה.
במהלך שנות עבודתו כתב אמאנו 10 ספרים העוסקים בעולם המדע.
הראשון מביניהם פורסם בשנת 1997 ועסק בשיטות הבנת מכניזם התפתחות הקריסטלים, והספר האחרון פורסם בשנת 2013 ועסק בפיתוח נורות LED על בסיס גליום ניטריד.
פיתוח נורות LED כחולות על בסיס גליום נטריד
לפני המחקר של הירושי אמאנו וצוות המחקר שלו, היו מדענים שהדגימו ואף פיתחו דיודות פולטות אור בצבע כחול.
ב-1972, הרברט פאול מארושקה וואלי רהינס מאוניברסיטת סטנפורד, פיתחו את הדיודה פולטת אור הראשונה שפלטה בצבע כחול מסוג גליום ניטריד.
בשנת 1989, חברת Cree פיתחה דיודות פולטות אור כחולות מסוג צורן קרביד שאפשרו לייצר דיודות RGB שאפשרו ליצור אור לבן באמצעות שילוב שלושת צבעי היסוד.
אך עוצמת אורן היה חלש מאוד.
במקביל למחקר זה הם ניסו לפתח דיודות לייזר כחולות אשר גם הן יעבדו על בסיס גליום נטריד אשר יעילות בתחומי הרפואה ובתחומי עיסוק בלייזר.
כאשר הצליחו אנשי הצוות לייצר דיודות פולטות אור כחולות בתחילת המחקר שלהם, הדבר נחשב לפריצת דרך בטכנולוגיית ה-LED.
זאת משום שהדבר איפשר לייצר דיודות פולטות אור לבנות שבנויות מדיודה כחולה בודדת של גליום ניטריד בשילוב ציפוי זרחני צהוב, במקום להשתמש בשלוש דיודות פולטות אור בשלושת צבעי היסוד או בדיודת RGB כדי ליצור אור, וכך נוצרה דיודה לבנה פשוטה, זולה ויעילה יותר.
נורות LED לבנות הן עמידות לפרקי זמן ארוכים וחסכוניות באנרגיה בהשוואה לנורות ליבון.
נמצא כי לנורות אלה נצילות של עד 50 לומן לוואט, ועם השנים פותחו גם כאלו עם נצילות של עד 100 לומן לוואט.
משערים כי הן יכולות לפעול במשך 100,000 שעות לעומת נורות להט המחזיקות 1,000 שעות ופלואורסצנט המחזיקות 15,000 שעות, אולם אין עדיין הוכחות לאריכות חייו של ה-LED הלבן בתאורה הכללית, בשל היותה של הטכנולוגיה צעירה יחסית.
כמו כן, אין הוכחות מחקריות באמת לחיסכון באנרגיה בתאורת LED בהשוואה לנורות פלואורסצנטיות ונורות פריקה אחרות.
הירושי אושימה (ביפנית: 大島 浩; 19 באפריל 1886 – 6 ביוני 1975) היה גנרל בצבא היפני הקיסרי ושגריר האימפריה היפנית בגרמניה הנאצית לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה.
לאחר סיום המלחמה, הורשע בביצוע פשעי מלחמה ונידון למאסר עולם.
אושימה נולד ב-19 באפריל 1886 במחוז גיפו שביפן.
אביו אושימה קנישי (Oshima Ken'ichi), שירת כשר המלחמה בצבא יפן בין השנים 1916–1918.
ביוני 1905, סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הקיסרית.
שנה לאחר מכן הועלה לדרגת לוטננט שני (מקבילה לדרגת סג"ם).
ביוני 1908, הועלה אושימה לדרגת לוטננט (מקבילה לדרגת סגן).
במאי 1915, סיים את לימודיו בקולג' הצבאי שברובע מינאטו שבטוקיו.
כעבור שנה הועלה לדרגת קפטן.
בין השנים 1918–1919, שירת אושימה בסיביר, במסגרת קמפיין צבאי בו שיתפו פעולה הצבא היפני הקיסרי והתנועה הלבנה ברוסיה כחלק מהתערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה.
לאחר מכן, מונה לנספח הצבאי בשגרירות יפן בגרמניה.
לאחר העלתו לדרגת מייג'ור בשנת 1922, מונה אושימה לתפקיד הנספח הצבאי בווינה ובבודפשט, תפקידים אותם מילא בין השנים 1923–1924. לאחר חזרתו ליפן, הועלה לדרגת לוטננט קולונל באוגוסט 1926. לאחר שקודם לדרגת קולונל באוגוסט 1930, מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-10.
בשנת 1934, מונה לנספח הצבא היפני בברלין.
בשל העובדה כי שלט היטב בשפה הגרמנית, יצר אושימה קשרים עם בכירים במפלגה הנאצית, בהם יואכים פון ריבנטרופ, ששימש כיועצו של אדולף היטלר למדיניות חוץ.
לאושימה היה תפקיד חשוב במגעים שהובילו לחתימה על הסכם אנטי-קומינטרן בין גרמניה ויפן ב-25 בנובמבר 1936, ובהמשך על ההסכם התלת-צדדי שנחתם ב-27 בספטמבר 1940, שנחתם בין גרמניה, יפן ואיטליה הפשיסטית, ושייסד למעשה את ברית מדינות הציר.
באוקטובר 1938, מונה אושימה לתפקיד שגריר יפן בגרמניה, במקביל להעלאתו לדרגת לוטננט גנרל.
בין השנים 1939–1940 שהה אושימה ביפן, עד לחזרתו לגרמניה, בתחילת שנת 1941, לאור בקשתו של הממשל הגרמני.
בסוף שנה זו הוענק לו תואר "מסדר הנשר הגרמני" על ידי היטלר.
בשל היחסים הקרובים שרקם עם בכירי השלטון הגרמני ובהם היטלר בעצמו, נחשף אושימה למידע ביטחוני מסווג של גרמניה, לרבות תוכניות צבאיות מבצעיות, וניתנה לו גישה לאזורי החזית של הצבא הגרמני, בהם החומה האטלנטית ונקודות הכינוס של הצבא הגרמני בחזית הרוסית.
אושימה דיווח על המידע שהשיג לממונים עליו ביפן, ובלי ידיעתו העניק גישה למידע גם למודיעין האמריקאי, אשר פיצח את הקוד הדיפלומטי היפני.
בהקשר זה, מרבית המידע שהעביר אושימה חזרה ליפן בין השנים 1941–1945, יורט על ידי המודיעין האמריקאי, והעניק לכוחות בעלות הברית חומר מודעיני רגיש ואיכותי, שסייע במלחמה כנגד מדינות הציר.
הירוקי אראי (ביפנית: 荒井 広宙; נולד ב-18 במאי 1988) הוא הלך יפני.
באליפות העולם באתלטיקה 2011 שנערכה בטגו, דרום קוריאה הגיע אראי למקום התשיעי בתוצאה של 3:48:40 שעות.
באליפות העולם באתלטיקה 2013 שנערכה במוסקבה, רוסיה הגיע אראי למקום ה-11 עם תוצאה של 3:45:56 שעות.
באליפות העולם באתלטיקה 2015 שנערכה בבייג'ינג, סין הגיע אראי למקום הרביעי עם תוצאה של 3:43:44 שעות בהפרש של שלוש דקות ו-12 שניות מהמקום הראשון בו זכה מטיי טוט הסלובקי.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיים אראי שלישי עם תוצאה של 3:41:24 שעות אך נפסל עקב טענה שנגע באיון דונפיי שסיים רביעי 14 שניות לאחר אראי.
מספר דקות לאחר מכן, היפנים ערערו על ההחלטה וזכו בערעור.
כתוצאה מכך השיג אראי את המקום השלישי ואת מדליית הארד באולימפיאדה.
באליפות העולם באתלטיקה 2017 שנערכה בלונדון, בריטניה הגיע אראי למקום השני עם תוצאה של 3:41:17, אחרי שיאן העולם יוהאן דיניז מצרפת שהשיג את התוצאה 3:33:12 שעות ולפני בן ארצו קאי קוביאשי שהשיג את התוצאה 3:41:19 שעות.
אראי משרת כסגן משנה בכוחות ההגנה של יפן.
הירוקי סאקאי (ביפנית: 酒井 宏樹, באנגלית: Hiroki Sakai; נולד ב-12 באפריל 1990) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדת המגן הימני באוראווה רד דיימונדס ובנבחרת יפן.
סאקאי, יליד קאשיווה שביפן, למד כילד בבית ספר לכדורגל במשך 10 שנים, ותחילה תופקד כחלוץ, עד שעבר הסבה לעמדת הבלם.
בשנת 2003, כשהיה בן 13, החל לשחק בנוער של קאשיווה רייסול, ונסע כנער להתאמן בברזיל במועדון הכדורגל מוז'י מירים, שם התבסס כמגן ימני.
בשנת 2009 החל להשתייך לקבוצה הבוגרת של קאשיווה רייסול, והחל מעונת 2010 החל גם לשחק בה.
בעונה זו ערך 9 הופעות ליגה והבקיע שער אחד, וקבוצתו סיימה במקום הראשון בליגת המשנה היפנית ועלתה ליגה.
בעונת 2011 סאקאי הפך לשחקן הרכב קבוע, וזכה עם קאשיווה רייסול באליפות ליגת העל היפנית, כבר בעונת החזרה שלה לליגה.
בשלהי 2011 השתתף סאקאי עם קאשיווה רייסול בגביע העולם למועדונים 2011, והגיע עם הקבוצה לחצי הגמר, שם הפסידה 1–3 לסנטוס, כשסאקאי הבקיע את השער לקבוצתו.
במשחק על המקום השלישי הפסידו סאקאי וקאשיווה לא-סד בפנדלים.
בתום עונה זו נבחר סאקאי לרוקי השנה בליגת העל היפנית, ונכלל בנבחרת העונה.
בעונת 2012 זכה סאקאי עם קאשיווה רייסול בסופר קאפ היפני, לאחר ניצחון 1–2 על מועדון ספורט טוקיו.
את עונת 2012 החל סאקאי בקאשיווה רייסול והמשיך להציג יכולת טובה מאוד, שגררה התעניינות ממועדונים באירופה.
ביוני 2012 ערך סאקאי את הופעתו האחרונה בקבוצה, בניצחון 2–6 על גמבה אוסקה.
לאחר מכן חתם בהנובר 96 מהבונדסליגה, ששילמה עבורו מיליון אירו.
סאקאי החמיץ חלק גדול מעונת הבכורה שלו בהנובר 96, 2012/13, בגין פציעות ובגין מחויבותו לנבחרת יפן.
באוגוסט 2012 ערך סאקאי את הופעת הבכורה שלו בהנובר, ובישל שער בניצחון 1–5 על שלונסק ורוצלב במסגרת מוקדמות הליגה האירופית.
בספטמבר 2012 ערך סאקאי את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה כשנכנס כמחליף בהפסד 1–3 להופנהיים.
עד לסיום העונה החל סאקאי להתאקלם ולקבל יותר הזדמנויות, וערך 17 הופעות בכל המסגרות, בעונה אותה הנובר סיימה במקום התשיעי בליגה והודחה בשלב הנוק אאוט הראשון בליגה האירופית על ידי אנז'י מחצ'קלה.
בעונת 2013/14 סאקאי ביסס את עצמו כמגן הימני הקבוע של הנובר עם פציעתו של המגן הבכיר סטיב צ'רונדולו.
בנובמבר 2013 הבקיע סאקאי את שער הבכורה שלו בקבוצה, בהפסד 2–3 לורדר ברמן.
סאקאי ערך באותה עונה 26 הופעות ליגה וקבוצתו סיימה במקום העשירי.
בעונת 2014/15, לאחר פרישתו של צ'רונדולו ממשחק, סאקאי שוב תפס את מקומו בקביעות עם הגעתו של הפורטוגלי ז'ואאו פריירה, התחרה עמו סאקאי על המקום בהרכב.
סך הכל ערך סאקאי 27 הופעות ליגה באותה עונה, אותה הנובר סיימה במקום ה-13. בקיץ 2015 זכה סאקאי להתעניינות ממספר מועדונים כמו נאפולי, אך נשאר לבסוף בהנובר.
בעונת 2015/16 סאקאי החמיץ מספר משחקים בגין פציעות, וערך בסך הכל 26 הופעות ליגה, בהן הבקיע שער אחד.
את העונה הזו סיימו סאקאי והנובר במקום האחרון ונשרו לבונדסליגה השנייה.
בעקבות ירידת הליגה, סאקאי הביע את רצונו לעזוב את הקבוצה.
בקיץ 2016, לאחר ירידת הליגה של הנובר 96, עבר סאקאי לאולימפיק מרסיי מליגת העל הצרפתית בהעברה חופשית, בהמלצת מאמנו בנבחרת יפן, והיד חלילודז'יץ'.
בהופעת הבכורה שלו בליגה הצרפתית בעונת 2016/17, בישל סאקאי שער לפלוריאן תובאן בניצחון 0–4 על טולוז.
בעונת הבכורה שלו במרסיי ערך סאקאי 35 הופעות ליגה וסיים עם הקבוצה במקום החמישי בליגה.
בעונת 2017/18 סאקאי המשיך להיות האופציה העדיפה בעמדת המגן הימני בהרכב מרסיי, על אף תחרות עם בואונה סאר.
בתקופה מסוימת אף שיחק מספר פעמים כמגן שמאלי.
באותה עונה הגיע סאקאי עם מרסיי עד לגמר הליגה האירופית, כשבדרך הבקיע שער בניצחון 2–5 על ר.ב.
במשחק הגמר, בו הפסידה מרסיי 0–3 לאתלטיקו מדריד, סאקאי ישב על הספסל ולא שיחק.
באותה עונה, סיימו סאקאי ומרסיי במקום הרביעי בליגה הצרפתית.
סאקאי החל לשחק בנבחרת האולימפית של יפן בשנת 2011, והעפיל עמה לאולימפיאדת לונדון (2012) דרך הטורניר הקדם אולימפי.
באולימפיאדה עצמה, הגיע סאקאי עם הנבחרת לחצי הגמר, שם הפסידה הנבחרת היפנית לנבחרת המקבילה של מקסיקו בתוצאה 1–3. יפן וסאקאי הפסידו בקרב על מדליית הארד בתוצאה 0–2 לנבחרת האולימפית של דרום קוריאה, וסיימו את האולימפיאדה ללא מדליה.
סך הכל ערך סאקאי 17 הופעות והבקיע שני שערים במדי הנבחרת האולימפית של יפן.
במאי 2012 ערך סאקאי את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת יפן הבוגרת, בניצחון 0–2 על אזרבייג'ן במסגרת גביע קירין.
בהמשך, התחרה סאקאי על המקום בהרכב נבחרת יפן עם אטסוטו אוצ'ידה.
בשנת 2013 זומן סאקאי לסגל היפני לגביע הקונפדרציות 2013. סאקאי שיחק בשניים משלושת המשחקים של יפן, שסיימה את הטורניר עם שלושה הפסדים ואפס נקודות.
בשנת 2014 זומן סאקאי לסגל היפני למונדיאל 2014, אותו סיימה יפן עם נקודה אחת והדחה בשלב הבתים.
סאקאי לא שותף במונדיאל זה כלל.
לגביע אסיה בכדורגל 2015 סאקאי לא זומן על ידי המאמן חאבייר אגירה.
בשנת 2018 זומן סאקאי לסגל היפני למונדיאל 2018. סאקאי שיחק את מלוא הדקות בכל ארבעת המשחקים של יפן, שהפתיעה כשעברה את שלב הבתים, והודחה בשמינית הגמר לאחר הפסד 2–3 לנבחרת בלגיה.
אליפות ליגת המשנה היפנית: 2010
אליפות ליגת העל היפנית: 2011
נבחרת העונה של ליגת העל היפנית: 2011
רוקי השנה בליגת העל היפנית: 2011
הירוקאזו קורה־אדה (ביפנית: 是枝 裕和; נולד ב-6 ביוני 1962) הוא במאי, תסריטאי, עורך, ומפיק קולנוע יפני.
הוא החל את הקריירה שלו בטלוויזיה, ומאז ביים עשרות סרטי קולנוע באורך מלא.
ב-2013 הוא זכה בפרס חבר השופטים של פסטיבל קאן עבור "סיפור משפחתי", וב-2018 זכה בפרס דקל הזהב עבור "המשפחה שלי".
הוא ידוע גם בשל הסרטים: "אף אחד לא יודע" (Nobody Knows), אחותנו הקטנה, ואחרי הסערה (After the Storm).
אביו של קורה־אדה היה יליד טאיפיי, טייוואן.
סבו וסבתו מצד אביו לא יכלו להתחתן על פי החוק היפני באותה תקופה, כיוון שהיה להם שם משפחה זהה, ולכן הם עברו לטייוואן שם יכלו להתחתן, בעת שהייתה תחת שלטון קולוניאלי יפני.
הוא ציין זאת כסיבה לזיקה שלו לטייוואן.
קורה־אדה נולדה בנרימה, טוקיו, יפן.
הוא הצעיר מבין שלושה ילדים עם שתי אחיות מבוגרות.
מגיל צעיר היה מבלה שעות בצפייה בסרטים עם אמו.
הוא אמר: "אמי אהבה סרטים, היא העריצה את אינגריד ברגמן, ג'ואן פונטיין, ויויאן ליי.
לא יכולנו להרשות לעצמנו ללכת יחד לקולנוע, אבל היא תמיד צפתה בסרטים שלהם בטלוויזיה.
היא עצרה את כל העסק המשפחתי, או דיונים לצפייה בסרטים האלה.
אז הערצתי סרטים - כמוה".
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר לתארים מתקדמים במדעים, באוניברסיטת ווסדה בשנת 1987, עבד קורה־אדה על סרטי תעודה, שם היה נתון לניהול אגרסיבי.
הוא ציין זאת כסיבה שהוא מנסה להימנע מכעס על הסטים שלו ולעודד סביבת עבודה שמחה.
רבים משווים את קורה־אדה לבמאי היפני הגדול יסוג'ירו אוזו, בעוד הוא עצמו טוען כי הוא מושפע מקן לואץ'.
בראיון שנערך בשנת 2009, קורה־אדה חשף כי הסרט Still Walking מבוסס על משפחתו.
1995: פסטיבל הסרטים של ונציה - אוסלה הזהב, הבמאי הטוב ביותר (מאבורוסי)
1999: הפסטיבל הבינלאומי לסרטי קולנוע עצמאיים בבואנוס איירס - הסרט הטוב ביותר והתסריט הטוב ביותר (אחרי החיים)
2004: פרסי הסרט הכחול - הסרט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר (אף אחד לא יודע)
2008: פסטיבל הסרטים הבינלאומי של מר דל פלטה - הסרט הטוב ביותר (Still Walking)
2009: פרסי הסרט האסייתי - במאי הטוב ביותר (Still Walking)
2013: פסטיבל קאן - פרס חבר השופטים (סיפור משפחתי)
2015: פסטיבל הסרטים של יוקוהמה - הבמאי הטוב ביותר (אחותנו הקטנה)
2016: סרטים מהדרום - הסרט הטוב ביותר (אחרי הסערה)
2018: פרס האקדמיה היפנית - הסרט הטוב ביותר ומנהל הטוב ביותר (הרצח השלישי)
2018: פסטיבל קאן - פרס דקל הזהב (המשפחה שלי)
2018: פסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן - פרס דונוסטיה
הירושה הוא סרט קולנוע ישראלי מסוגת דרמה רומנטית ודרמה תקופתית משנת 1993 בבימויו של אמנון רובינשטיין עם אבי טולדנו, יעל אבקסיס ואלון אבוטבול בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי צביקה קרצנר והוא מבוסס על רעיון וסיפור של אבי טולדנו.
שני סיפורי אהבה יוצאי דופן ש-500 שנה מפרידים ביניהם ומתרחשים בישראל ובספרד.
אבי טולדנו ויעל אבקסיס משחקים בתפקידים כפולים.
הסרט צולם בישראל (בבריכת הקשתות ברמלה ובחאן אל עומדאן בעכו) ובטולדו בספרד.
בטקס פרסי אופיר לשנת 1993, הסרט זכה בשלושה פרסים:
עיצוב אומנותי - אריאל רושקו
עיצוב התלבושות - רקפת לוי ולאורה דונולסקו
אבי טולדנו הלחין את פסקול המוזיקה בעיבודו של אלדד שרים הוא שר את נעימת הנושא "אלך איתך" (באנגלית -don't say goodbye) ביחד עם בתו טל שמשחקת תפקיד קטן בסרט.
שנת 1463, בבית אברבנאל בטולדו נערכת חגיגת ברית מילה למשה אברבנאל.
פורעים פורצים למקום הורגים את האב ואת שאר האורחים.
האם שרה (דינה דורון) מצליחה לברוח עם התינוק ואחותה רבקה (לבנה פינקלשטיין).
כדי להציל את התינוק היא מניחה אותו על סף ביתו של הנפח רמירז (יוסף כרמון).
רמירז ואשתו (רזיה ישראלי) מגדלים את התינוק כבנם ביחד עם בנם מיגל (אלון אבוטבול) וקוראים לו רגאלו.
לנפחיה מגיע חייל (רוברטו פולק) ומתרשם מיכולתם של האחים בסיוף.
הוא מזמין אותם לעבוד בשרותיו של ראש המנזר גומז (אשר צרפתי) ועוזרו, האינקוויזטור מנדוסה (שלמה רז).
מנדוסה חושד באנוסים ובראשם חואן (שלמה בר-שביט) כי הם מקיימים בסתר את מצוות היהדות אך גם תחת עינויי האינקוויזיציה הם לא מודים.
מנדוסה מצווה את רגאלו לחדור אליהם כאסיר ולהיות עד למעשיהם.
רגאלו מתאהב ברחל (יעל אבקסיס), בתו של חואן.
כאשר אינו משתף פעולה עם מנדוסה הוא נזרק לאחר עינויים לכלא עם האנוסים.
שם מגלה לו שרה כי היא אמו ולפני מותה מוסרת לו את שטר הקניין של בית אברבנאל.
מיגל עוזר לאנוסים לברוח ובמקום מסתור נערך טקס נישואים עם רחל.
הטקס נקטע עם ההודעה על גירוש ספרד.
הטבעת נופלת ורחל נהרגת בעת המנוסה.
רגאלו ואנשיו מצליחים לברוח לליבורנו באיטליה.
ב-1530, בהיותו על ערש דווי מוציא רגאלו הזקן (יהודה פוקס) את שטר הקניין, קורע אותו ומוסר חלק אחד לבנו יהודה (יהודה אליאס) וחלק אחר למשרתו.
1992 - ירושלים, יואב אברבנאל (אבי טולדנו) הוא איש הייטק שעסוק במכירת חנות של חפצים עתיקים של אביו שנפטר.
לחנות מגיע אדם בשם דניאל סנטיני (עמיקם לוי).
הוא אומר כי בעת שיפוצים במשרדו בטורינו הוא מצא חצי שטר קניין עם הוראה להחזיר אותו רק לבן משפחה אברבנאל.
אמו של יואב (אלישבע מיכאלי) נזכרת שראתה את החצי השני של השטר ולאחר חיפוש נמצא החצי השני התואם של השטר.
יואב נוסע לכנס אנשי הייטק, בטולדו ופוגש שם צעירה נאה דוברת צרפתית בשם אנה (יעל אבקסיס) ומתאהב בה.
היא מגלה לו שהיא מצאצאי האנוסים והם מסתובבים בטולדו למצוא את בית אברבנאל.
ספרדייה שגרה שם מרשה להם להיכנס ובמרתף הבית הם מוצאים חדר נסתר ובו מוצאת אנה, טבעת קידושין.
זו אותה הטבעת בה ניסה רגאלו לקדש את רחל.
הסרט מסתיים בטקס נישואין בו מקדש יואב את אנה באותה טבעת.
הירוקי אבה (ביפנית: 安部 裕葵; נולד ב-28 בינואר 1999) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדת הקיצוני באוראווה רד דיימונדס מהליגה היפנית.
אבה ערך את הופעת הבכורה שלו בקאשימה אנטלרס ב-1 באפריל 2017, וב-21 ביוני 2017 כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה.
באותה עונה זכה עם הקבוצה בגביע הסופר קאפ היפני.
ב-2018 זכה עם הקבוצה בליגת האלופות האסיאתית.
ב-12 ביולי 2019 חתם לארבע עונות בברצלונה אתלטיק תמורת 1.1 מיליון אירו, עם סעיף יציאה של 40 מיליון אירו, והסכום יגדל ל-100 מיליון אירו אם השחקן יעבור לקבוצה הראשונה של ברצלונה.
אבה שיחק בכל נבחרות יפן הצעירות.
ב-24 במאי 2019 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת לקראת משחקי קופה אמריקה 2019. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-17 ביוני כשעלה כמחליף בדקה ה-66 בהפסד נבחרתו 0–4 ל.
רוקי השנה של ליגת העל היפנית לנוער: 2018
הירונימוס פרנקן הראשון או הירונימוס פרנקן האב היה צייר פלמי וחבר חשוב במשפחת האמנים פרנקן.
לאחר הכשרתו באנטוורפן הוא היה פעיל בעיקר בצרפת, שם הפך לצייר בחצר המלוכה.
יצירותיו מתאפיינים בחבורות אנשים אלגנטיות ודמויות רוקדות, מוזיקאים ואנשי חצר, בישרו את התפתחות הז'אנר זה במאה ה-17.
הירונימוס פרנקן נולד בהרנטלס כבן של ניקולאיס פרנקן, צייר מהרנטלס.
לימים התיישב אביו באנטוורפן והיה ככל הנראה המורה הראשון שלו.
אחיו פרנס פרנקן הראשון ואמברוסיוס פרנקן שניהם הפכנו לציירים מצליחים.
הביוגרף המוקדם של המאה ה-17 קארל ואן מנדר, התייחס אליו שלוש פעמים באמצעות שמות שונים – אירון פרנקן ואן הרנטאלס, אירון ורנקס, ואירון פרנקן.
פרנקן היה תלמידו של פרנס פלוריס.
הוא כנראה עבד עם פלוריס בראשית שנות ה-60. לא ברור אם הוא נסע לאיטליה לאחר הכשרתו באנטוורפן.
נסיעה כזאת נרמזת על ידי עבודתו משנת 1565 המתארת סצנה מהקרנבל של ונציה.
בשנים 1566–1572 הוא היה בצרפת, שם היה אחד מהאמנים שהועסקו בקישוט ארמון פונטנבלו.
קורנליוס פלוריס, האדריכל באנטוורפן (אחיו של פרנס פלוריס), שלח את בנו לפריז בשנת 1568 להתאמן עם הירונימוס פרנקן הראשון.
הירונימוס הפך לאמן בפריז בשנת 1570 ואזרח צרפתי בשנת 1572. בשנת 1571 הוא חזר לאנטוורפן לסיים עבודה שנותרה לא גמורה על ידי פרנס פלוריס שנפטר בשנת 1570. בשנת 1574 הוא תועד באנטוורפן.
בשנת 1571 הוא שיתף פעולה עם אחיו הצעיר פרנס בעבודה הגדולה של טריפטיך מגי.
הנושא את המונוגרמה שלו ושל אחיו הצעיר פרנס.
האחים כללו דיוקנאות עצמיים בפרופיל: הירונימוס בצד שמאל ופרנס בצד ימין של הטריפטיך.
משנת 1578 ועד מותו חי הירונימוס בפריז ובפונטנבלו.
בשנת 1578 התחתן הירונימוס בפעם השנייה.
אשתו השנייה הייתה פרנסואז מיראיל, לזוג היו שבעה ילדים.
בשנת 1619 תועדו ארבעה מילדיו שהם עדיין בחיים.
בתו איזבלה הייתה ציירת סצנות היסטוריות וז'אנר.
הוא הצליח בעסקיו, ומכר את עבודותיו לחוגים מהמעמד הבינוני הגבוה.
ייתכן שהוא גם הפעיל עסק צדדי כסוחר אמנות.
הירונימוס מונה לצייר חצר המלכות בצרפת בשנת 1594. שירותו בחצר המלך בצרפת כבר החל לפני מועד זה.
קרוב לסיום חייו, בשנת 1607, היירונימוס הועלה לדרגת אצולה והיו צריכים להתייחס אליו כאל "אציל, צייר למלך".
הירונימוס פרנקן היה המורה של אברהם בלומרט במהלך שהותו הקצרה של בלומרט בפריז ופונטנבלו משנת 1581 עד 1583.
הירונימוס פרנקן צייר יצירות דתיות, קלסיות שתאמו לחלוטין את הטעם של המאה ה-16. הוא גם צייר יצירות אלגוריות וקבוצות רקדנים בחצר המלוכה.
יחד עם יצירתו של לודוויק טופוט, קומפוזיציות אלה של קבוצות דמויות אצילים רוקדות, מוזיקאים ואנשי חצר, בישרו את התפתחות של ז'אנר זה במאה ה-17, במיוחד ביצירת אחיינו פרנס פרנקן השני.
דיוקן עצמי נשמר וכן הוא כלל דיוקנאות עצמיים בציורים שונים שביצע.
בשנת 1602 רשם הירונימוס דיוקן קבוצתי של הסוחרים הבכירים, קציני העיר בפריז.
ציוריו הם בסגנון מניריסטי אלגנטי ומאחדים אלמנטים מסגנונות אנטוורפן, איטלקים (בעיקר ונציאנים) וצרפתים, אם כי השפעת של סגנון פונטנבלו היא הבולטת ביותר.
הירונימוס זכה לשבחים רבים בזכות רישומיו האנטומיים, כפי שרואים בסדרת ההדפסים של פיליפ גאלה שפורסמה תחת הכותרת Instruction et fondements de bien pourtraire.
סביר להניח שהוא גם עשה רישומים להדפסים.
הירוסאקי (ביפנית: 弘前市) היא עיר ביפן שנמצאת במחוז אאומורי.
העיר שוכנת על אזור של 524.20 קמ"ר ומאכלסת כ-177,411 תושבים (על פי נתוני האומות המאוחדות משנת 2017).
ארכאולוגים מעריכים כי הייתה התיישבות אנושית באזור העיר כבר לפני 12,000 שנים, כאשר הם מצאו צלמיות חימר רבות בצורת אדם אשר נחשפו ברחבי האזור המתוארכות לתקופות ג'ומון ויאיואי.
האזור סביב הירוסאקי היווה חלק מתחומי בית פוג'יווארה הצפונית בתקופת הייאן; השטח נכבש על ידי שבט נאנבו לאחר התבוסה של פוג'יווארה הצפונית (1189).
במהלך תקופת סנגוקו, הכריז מנהיג שבט נאבו על עצמאותו באזור העיר (1571) ובנה טירות גדולות שמיועדות לשמור על העיר.
אחת הטירות, טירת הירוסאקי, נשארה עד היום.
ממשיך דרכו, צוגארו נובירה, השלים את החלקים החסרים וההרוסים מהטירה המפורסמת בשנת 1611. המקום נכבש על ידי ברית של כמה שבטים, שלאחר מכן התמזגו ביפן הגדולה, והעיר הפכה למוקד פוליטי-מדיני באזור אאומורי.
ב־29 באוגוסט 1871, בוטלה השליטה הפרטית על הירוסאקי והוחלפה על ידי מחוז הירוסאקי.
שם המחוז שונה לאאומורי באוקטובר אותה שנה, והעיר אאומורי שבמרכזו הפכה לבירה החדשה.
בית הספר היסודי הראשון בעיר הוקם ב -1 באוקטובר 1873. הירוסאקי הוכרזה כעיר ב־1 באפריל 1889 עם הקמתה של מערכת עיריות מודרנית וכך הייתה אחת משלושים הערים הראשונות ביפן.
זו הייתה גם העיר השלישית בגודלה באזור טוקו אחרי סנדאי ומוריאוקה באותה תקופה.
הירוסאקי הפכה לעיר חיל המצב של גדוד IJA של הצבא היפני הקיסרי החל מאוקטובר 1898. הגדוד היה פעיל בולט במלחמת רוסיה-יפן.
בית החולים העירוני בהירוסאקי הוקם בשנת 1901, וספריית העיר הירוסאקי בשנת 1906. שירות הטלפונים הראשון בעיר הוקם בשנת 1909. פסטיבל פריחת הדובדבן, שנערך מדי שנה ביפן, נערך לראשונה בשנת 1918. בשנת 1927, הרכבת בקאנאן חיברה את הירוסאקי עם אונו.
אוניברסיטת הירוסאקי הוקמה בשנת 1949.
דגל העיר הוא גם סמלה, והוא צלב קרס אדום ומרובע.
מבקרים רבים מאירופה ומאמריקה הצפונית מתחלחלים למראה דגלי העיר המונפים בתחנות הרכבת, האוטובוס, העירייה, מקומות הבילוי ועוד, שכן הסמליל של צלב הקרס מזוהה בארצות המערב עם המפלגה הנאצית ופשעי מלחמת העולם השנייה, ובפרט השואה.
אלא שסמל צלב הקרס הוא דגל העיר כבר שנים רבות, והסמל למעשה מוכר במזרח הרחוק כבר מאז תקופות קדומות ובפרט ביפן, כאשר הוא אחד מסמלי דת השינטו.
הירוסאקי ממוקמת במערב מחוז אאומורי, בערבות צוגארו שבדרום חצי האי צוגארו, דרומית להר איוואקי וגובל במחוז אקיטה.
הר איווקי נמצא בגבולות העיר, ונהר איוואקי, שמימיו זורמים ממעלה ההר ועד לים, זורם בעיר.
הערים השכנות לה הן אג'יגאסאווה, פוג'יסאקי, היראקווה, אינקאדאטה, איתיאנאגי, נישימיה, אוואני, צוגארו וצורוטה.
השלטון בהירוסאקי הוא של ראש עירייה כאשר בכל ארבע שנים אחד מתושבי העיר נבחר על ידי בחירות ישירות, שכוללות 28 מתמודדים.
העיר, יחד עם הכפר נישימיה השכן, שולחת שישה חברי מועצה לאספה המחוזית אומורי, שדנה בענייני המחוז אחת לחודש.
ראש העיר הנוכחי הוא הירושי סאקורדה.
העיר היא גם המרכז המסחרי הגדול ביותר בכל מחוז אאומורי.
מפעלים רבים ובתי חרושת פועלים ברחבי העיר, בעיקר בשוליה (אזורי הפרוורים), והיא שיעור ההכנסה הכולל של התעשייה הפלסטית מוערך בככמעט מיליארד דולר בשנה.
מלבד מפעלים, בעיר וסביבותיה קיימת תעשייה גדולה של גידולים חקלאיים כאשר העיקריים בהם כוללים תפוחים ואורז, כאשר הירוסאקי מהווה 20% מסך ייצור התפוחים ביפן.
בית הספר התיכון המקצועי של הירוסאקי
בית הספר התיכון הטכני של הירוסאקי
"הירוסאקי גאקוין סייאיי" חטיבת ביניים ותיכון
לפי נתוני המפקד היפני, אוכלוסיית הירוסאקי גדלה מעט מאוד בארבעים השנים האחרונות, עקב ילודה נמוכה ושיעורי תמותה נמוכים שמתחוללים כעת ביפן.
הירושה הוא מחזה מאת מתיו לופז בהשראת הרומן "אחוזת הווארד" מאת א.מ.
המחזה הועלה לראשונה בלונדון בתיאטרון ה-Young Vic במרץ 2018, לפני שעבר לברודוויי בנובמבר 2019.
ההצגה הוזמנה על ידי הרטפורד סטייג' בהרטפורד, קונטיקט.
ההצגה הופקה בלונדון בתיאטרון ה-Young Vic בבימויו של סטיבן דלדרי במרץ 2018. המחזה הועלה בשני חלקים של למעלה משלוש שעות כל אחד, המיועד לצפייה ברצף.
הוא בוחן יחסי אהבה בין גברים הומואים בניו יורק העכשווית דור אחרי מגפת האיידס.
הוא שואל מה חייב הדור הנוכחי לאבותיו.
ההפקה הועברה לתיאטרון נואל קאוורד בווסט אנד בלונדון ב-21 בספטמבר 2018 והופקה על ידי טום קירדי, סוניה פרידמן והנטר ארנולד.
הירושה זכתה בפרס המחזה החדש הטוב ביותר, פרס הבמאי הטוב ביותר עבור סטיבן דלדרי ובפרס השחקן הטוב ביותר עבור קייל סולר בפרסי מעגל המבקרים 2019 וכן בפרסי אוליבייה 2019, וזכתה גם באוליבייה עבור התאורה הטובה ביותר עבור ג'ון קלארק.
ההצגה עלתה בבכורה בברודוויי בתיאטרון אתל ברימור ב-27 בספטמבר 2019 בהצגות הרצה, ופתיחה רשמית ב-17 בנובמבר.
ההפקה כללה את לואיס סמית בתפקיד מרגרט, כשקייל סולר וג'ון בנג'מין היקי, בין היתר, חוזרים על תפקידם מההפקה בלונדון.
בדצמבר 2019 הוכרז כי טוני גולדווין יחליף את היקי לתקופה של ארבעה חודשים החל מינואר 2020, בעוד שהיקי מביים את ההפקה המחודשת של המחזה "מלון פלאזה".
עם זאת, בפברואר 2020 הוכרז כי "הירושה" תיסגר ב-15 במרץ, לאחר 46 הצגות הרצה ו-138 הופעות קבועות.
עם זאת, ב-12 במרץ בוטלו ארבע ההופעות האחרונות כאשר מושל ניו יורק אנדרו קואומו אסר על כינוסים גדולים כדי להילחם במגפת הקורונה.
תפקיד תיאטרון Young Vic, לונדון מרץ 2018 תיאטרון נואל קווארד, לונדון ספטמבר 2018 תיאטרון אתל ברימור, ברודוויי נובמבר 2019 אריק גלאס קייל סולר טובי דרלינג אנדרו בורנאפ אדם / ליאו סמואל ה.
מבקר של עיתון הטלגרף כינה את המחזה "אולי המחזה האמריקאי החשוב ביותר במאה זו."
מבקר ה-"Variety" כתב שהמחזה הוא "...
יצירת מופת עצומה, לא מושלמת ומסורבלת, שרוקמת מחדש פוליטיקה קווירית וכלכלה נאו-ליברלית.
בהתייחס לחובות שגברים הומואים חייבים לאבותיהם, הוא מעז לשאול אם העבר לא מכר את ההווה בקצרה."
סוקר הגרדיאן כתב: "אף על פי שהמחזה של לופז יש מסגרת ספרותית, הוא שופע חיים ואירועים...
לופז גם אינו חושש להפסיק מעת לעת את העלילה ולנקות את הבמה לדיון נלהב: אחד מהדיונים האינטנסיביים ביותר הוא על מעמדה של התרבות ההומוסקסואלית, אשר לאחר שנלחמה זמן כה רב-נגד הדיכוי, מצויה כעת בסכנה להימנע מקואופרציה."
לוין השחקנית משנה מצטיינת בהצגה לויס סמית' פרסי מעגל המבקרים של תיאטרון ניו יורק ההצגה הטובה ביותר
הירח הוא קלף מספר 18 בארקנה הגדולה של קלפי הטארוט.
הקלף מתאר את הירח כירח מלא עם סהר בצד.
לירח יש תווי פנים נשיים ומזיל מספר טיפות.
מתחת לירח יש מחושתן או חרפושית בתוך בריכה ועל היבשה ניצבים זוג מגדלים או עמודים ולידם זוג כלבים או כלב ותן, ולעיתים גם שני אנוביסים.
גרסה אחרת מציגה אסטרולוג או שני אסטרולוגים שנמצאים תחת הירח.
בחבילת "ויסקונטי ספורזה" מציגה עלמה שאוחזת בירח.
קלף המדבר על בלבול, אשליות, אי שפיות, שגעון, דיכאון, התמכרויות, תת-מודע, מיסטיקה, פחדים שעולים וצפים מן העבר.
ארתור אדוארד וייט גרס כי קלף הירח מסמל בין היתר אויבים נסתרים, סכנה, מבוכה, אפלה, אימה, הטעיה ושגיאה.
הירוקי איטו (ביפנית: 伊藤 洋輝; נולד ב-12 במאי 1999 בהממאצו שביפן) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת באיירן מינכן מהבונדסליגה ובנבחרת יפן.
איטו גדל במחלקת הנוער של ג'ובילו איוואטה.
הוא ערך 58 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון, רובן במסגרת ליגת המשנה היפנית, בהן הבקיע ארבעה שערים.
במהלך תקופתו במועדון הושאל לנגויה גראמפוס מליגת העל היפנית, במדיה ערך שתי הופעות ליגה.
ב-4 ביולי 2021 הושאל איטו למשך עונה אחת לשטוטגרט מהבונדסליגה.
במהלך תקופת ההשאלה ערך 29 הופעות ליגה, בהן הבקיע שער אחד.
ב-20 במאי 2022 חתם במועדון באופן קבוע.
ב-13 ביוני 2024 חתם איטו בבאיירן מינכן לארבע שנים.
ב-2 ביוני 2022 ערך איטו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יפן, בניצחון 1–4 על נבחרת פרגוואי במשחק ידידות.
הירושי סוגימוטו (ביפנית: 杉本博司; נולד ב-23 בפברואר 1948) הוא צלם ואדריכל יפני, הידוע בצילומיו המעמיקים והפילוסופיים, המתמקדים במושגים של זמן, זיכרון ותפיסה.
הוא עומד בראש משרד האדריכלות "New Material Research Laboratory" שבטוקיו.
סוגימוטו נולד וגדל בטוקיו, יפן.
במהלך לימודיו בתיכון, החל לצלם קטעים מסרטים, כולל סרטים של אודרי הפבורן, כפי שהוקרנו בקולנוע.
בשנת 1970, למדמדע המדינה וסוציולוגיה באוניברסיטת ריקיו בטוקיו.
בהמשך, עבר לארצות הברית והסב את לימודיו לצילום במכללה למרכז אמנות העיצוב שבפסדינה, קליפורניה, שם קיבל תואר ראשון באמנות בשנת 1974. לאחר מכן, התיישב בניו יורק והחל לעסוק במסחר בעתיקות יפניות בשכונת סוהו.
סוגימוטו מתייחס לעבודותיו כביטוי של "זמן חשוף" ("time exposed"), או תצלומים שמהווים קפסולת זמן לאירועים היסטוריים.
עבודותיו מתמקדות גם בארעיות של החיים, ובקונפליקט בין החיים למוות.
סוגימוטו הושפע עמוקות מכתביו ועבודותו של מרסל דושאן, כמו גם מתנועות הדאדא והסוריאליזם בכללותן.
הוא גם הביע עניין רב באדריכלות מודרנית של סוף המאה ה-20.
השימוש במצלמת פורמט גדול ובחשיפות ארוכות במיוחד זיכו את סוגימוטו במוניטין של צלם בעל יכולות טכניות גבוהות מאד.
סוגימוטו החל את עבודתו עם "דיורמות" בשנת 1976, סדרה בה צילם תצוגות במוזיאוני טבע.
בתחילה צולמו התמונות במוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע, מקום אליו חזר עבור דיורמות מאוחרות יותר ב-1982, 1994 ו-2012. בעוד שרבים מתצלומיו המוקדמים מציגים בעלי חיים, מספר תצלומים משנת 2012, כולל "יער נשירים מעורב" ו"יער גשם אולימפי", מתמקדים בנופים טבעיים.
ההנחה התרבותית שמצלמות תמיד מתעדות את המציאות גורמת לצופים רבים להניח שהחיות בתמונות אמיתיות עד שהם בוחנים את התמונות בקפידה.
סדרת הדיוקנאות שלו, שהחלה כהזמנה מטעם מוזיאון דוייטשה גוגנהיים ברלין בשנת 1999, מבוססת על רעיון דומה.
בסדרה זו, סוגימוטו מצלם דמויות שעווה של הנרי השמיני ונשותיו.
דמויות שעווה אלה מבוססות על דיוקנאות מהמאה ה-16, ובעת צילום התמונה מנסה סוגימוטו לשחזר את התאורה בה היה משתמש הצייר.
תוך התמקדות במוזיאון מאדאם טוסו בלונדון, בסניף שלו באמסטרדם ובמוזיאון שעווה באיטו, יפן, צילם סוגימוטו תמונות שלושה רבעים, תוך שימוש בנגטיבים בפורמט גדול (8X10) של דמויות השעווה הריאליסטיות ביותר.
הן צולמו בדרך כלל על רקע שחור.
בשנת 1978, סדרת התיאטראות של סוגימוטו כללה צילום של אולמות קולנוע אמריקאים ישנים ודרייב אין עם מצלמת פורמט בינוני (4X5), פתיחת תריס המצלמה וחשיפת הסרט למשך כל הסרט באורך מלא, כאשר מקרן הקולנוע סיפק את התאורה היחידה.
המסך הבהיר במרכז הקומפוזיציה, הפרטים האדריכליים ומושבי התיאטרון הם הנושאים היחידים שנותרים על הנגטיב עקב החשיפה הארוכה של כל תצלום, בעוד שהתאורה הייחודית מעניקה לעבודות מראה סוריאליסטי, כחלק מניסיונו של סוגימוטו לחשוף את אלמנט הזמן בצילום.
סוגימוטו גילה ש"סרטים שונים נותנים בהירות שונה.
אם זה סיפור אופטימי, אני בדרך כלל מקבל מסך בהיר; אם זה סיפור עצוב, זה מסך חשוך"
בשנת 1980 הוא החל לעבוד על סדרת תצלומים מתמשכת של הים ואופקו, "נופי ים", במקומות בכל רחבי העולם, תוך שימוש במצלמה גדולה בפורמט מסורתי כדי לבצע חשיפות במשך זמן משתנה (עד שלוש שעות).
המיקומים נעים בין תעלת למאנש וצוקי מוהר ועד לאוקיינוס הקרח הצפוני, מפוזיטנו, איטליה, לים טסמן ומהים הנורווגי ועד לים השחור בטורקיה.
התמונות בשחור-לבן כולן באותו גודל בדיוק, מחולקות בדיוק לשניים על ידי קו האופק.
האופי השיטתי של הפרויקט של סוגימוטו מזכיר את עבודתו "זריחה ושקיעה בפראיאנו" מאת סול לוויט, שבה צילם זריחות ושקיעות מעל הים הטירני מול חופי פראיאנו, איטליה, בחוף האמאלפיטאני.
בשנת 2009 בחרה להקת U2 בתמונה מהסדרה בשם "ים בודן" לעטיפה של אלבומם No Line on the Horizon.
התמונה צולמה בימת קונסטנץ, והיוותה השראה למילים של בונו לשיר הנושא של האלבום.
סוגימוטו ציין כי ההסכם עם הלהקה היה הסכם סחר חליפין, ללא תשלום מאף צד, ובתמורה לתמונה יהיו לסוגימוטו זכויות להשתמש בשיר בכל פרויקט עתידי שיבחר.
הוא ייסד את משרד האדריכלות שלו בטוקיו לאחר שקיבל בקשות לעצב מבנים, החל ממסעדות ועד מוזיאוני אמנות.
מכיוון שאין לו רישיון אדריכלי בעצמו הוא שכר שלושה אדריכלים צעירים מוסמכים שיעזרו לו להוציא לפועל את חזונו.
הוא ניגש לכל עבודתו מנקודות מבט רבות ושונות, ואדריכלות היא מרכיב אחד בו הוא משתמש כדי לעצב את התערוכות שלו.
הפרויקטים האחרונים שלו כוללים הזמנת אדריכלות במרכז האמנות העכשווית נאושימה ביפן, עבורו סוגימוטו תכנן ובנה מקדש שינטו.
הוא גם מעורב באמנות המיצג המתרחשת לצידם.
בשנת 2013, סוגימוטו יצר פסל וגן סלעים עבור מסעדת סשה קנטנאקה באומוטסנדו, טוקיו.
הוא גם עיצב את Stove, מסעדה צרפתית השוכנת בבית עץ משופץ בכפר האמנות קיוהארו, מחוז יאמאנאשי.
בשנת 2014, עיצב סוגימוטו בית תה מזכוכית שהוצב מעל בריכה מרוצפת ובו נערך טקס התה המסורתי לקהל הרחב, הראשון בסדרת מבנים זמניים שעוצבו על ידי אמנים במוזיאון לה סטנזה דל וטרו שהוצגו במהלך הביאנלה לאדריכלות בוונציה.
בשנת 2011 פרסם סוגימוטו ספר אדריכלות על המוזיאונים הרבים שהציגו את עבודותיו, ממוזיאון הירשהורן בוושינגטון הבירה ועד קרן קרטייה לאמנות עכשווית בפריז.
מוזיאון וגן הפסלים הירשהורן הודיעו שבשנת 2018 סוגימוטו ישנה את פנים הבניין שעוצב על ידי גורדון בנשפט.
התוכניות כללו בר קפה והסרת הצבע מהחלונות.
בשנת 2023 פיסל סוגימוטו את "נקודת האינסוף", פסל בצורת מחט מפלדת אל-חלד בגובה כמעט 21 מטרים המשמשת גם כשעון שמש, על על פסגת גבעה באי ירבה בואנה.
סוגימוטו הציג במוזיאונים וגלריות מרכזיים ברחבי העולם, כולל מוזיאון האמנות העכשווית בלוס אנג'לס (1994), מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ניו יורק (1995); דויטשה גוגנהיים, ברלין (2000); קונסטהאוס ברגנץ, אוסטריה (2002); גלריית סרפנטיין, לונדון (2003) וקרן קרטייה לאמנות עכשווית, פריז (2004).
רטרוספקטיבה מקיפה של עבודותיו נפתחה במוזיאון האמנות מורי, טוקיו, בשנת 2005, ונדדה למוזיאון וגן הפסלים הירשהורן, וושינגטון די.
סי., ולמוזיאון האמנות המודרנית של פורט וורת', טקסס (2006).
בשנת 2007, החלה רטרוספקטיבה אירופאית ב-K20 Kunstsammlung Nordrhein-Westfalen, דיסלדורף (2007), ונדדה למוזיאון לאמנות מודרנית, זלצבורג, הגלריה הלאומית החדשה בברלין ומוזיאון האמנות לוצרן, שווייץ (2008).
בשנת 2011, גלריית גגוזיאן בפריז הציגה את סדרת הפסלים של סוגימוטו לצד פסליו של אוגוסט רודן.
בשנת 2005, אגודת יפן בניו יורק וגלריית ארתור מ.
סקלר בוושינגטון ארגנו סיור בארצות הברית ובקנדה של "הירושי סוגימוטו: היסטוריה של ההיסטוריה", תערוכה של חפצים שאסף סוגימוטו במהלך השנים, בעיקר ממזרח אסיה ויפן, שאצר האמן עצמו.
בשנת 2013, סוגימוטו הציג את יצירותיו לצד יצירות מהאוסף האישי שלו בקרן פייר ברז'ה-איב סן לורן בפריז.
בשנת 2018 הציג סוגימוטו תערוכת יחיד ובה 34 צילומים מהסדרות העיקריות שלנו, מודפסים בקנה מידה גדול במוזיאון תל אביב לאמנות.
את התערוכה אצרה רז סמירה.
2009 – פרס פרמיום אימפריאלה מטעם איגוד האמנות היפני בקטגוריית ציור.
2010 – מדליית הכבוד של יפו, סגול
2013 – קצין במסדר האמנויות והספרות
2014 – פרס מוזיאון מוזיאון נוגוצ'י
2017 - מדליית מאה שנה, החברה המלכותית לצילום
הירחים הגליליאניים הם ארבעה ירחים של כוכב הלכת צדק שהתגלו על ידי גלילאו גליליי ב־7 בינואר 1610. אלו הם הגדולים שבירחי צדק ולכן קל יחסית להבחין בהם במשקפות אסטרונומיות פשוטות ובטלסקופים קטנים.
למעשה, את אחד מהם, את קליסטו, ניתן לראות בעין בלתי מזוינת בתנאים אופטימליים.
לאחר השמועות על גילוים, טענו כי האסטרונום הסיני גילה אותם בשנת 362 לפנה"ס, כמעט 2,000 שנה לפני גלילאו.
גלילאו צפה בתנועת הירחים במשך מספר ימים וגילה כי הם נעים במסלול סביב צדק.
הגילוי תמך במודל ההליוצנטרי של ניקולאוס קופרניקוס, שכן הוא המחיש כי לא כל גרמי השמים סובבים את כדור הארץ, כפי שגרס המודל הגאוצנטרי.
הייתה זו אחת התרומות החשובות של גלילאו לחיזוק המהפכה הקופרניקאית.
לאחר הגילוי קרא גלילאו לתגלית Cosmica Sidera כאות כבוד לקוזימו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, ולאחר מכן שינה את השם ל־Medicea Sidera ("הכוכבים של מדיצ'י"), מפני שבאותה תקופה חיו ארבעה אחים מהמשפחה (קוזימו, פרנצ'סקו, קרלו ולורנצו).
התגלית הוכרזה לבסוף בספר "השליח הכוכבי" (Sidereus Nuncius) שראה אור בוונציה חודשיים לאחר הגילוי.
שמות רבים הוצעו לירחים, אך לבסוף נותרו על כנם השמות שהוצעו על ידי שטען שגילה את הירחים במקביל לגליליאו.
הירחים איו, אירופה, גנימד וקליסטו, הם על שמות מושאי תשוקתו של זאוס, ראש האלים במיתולוגיה היוונית, המקביל ליופיטר, שעל שמו נקרא כוכב הלכת צדק.
גלילאו השתמש בשיטת מספור הנהוגה עד ימינו.
הוא כינה את הכוכבים במספרים 1,2,3,4. 1 מתייחס לאיו, מפני שהוא הקרוב ביותר לצדק מבין ארבעת הירחים הגלילאנים.
2 מתייחס לאירופה, 3 לגנימד ו־4 לקליסטו (רחוק ביותר מצדק).
גלילאו השתמש בשיטה זו אך מעולם לא פרסם אותה בציבור.
בטבלה הבאה מוצגים ארבעת הירחים הגליליאניים מהקרוב (לצדק) לרחוק:
שם הירח תמונה מבנה פנימי קוטר (ק"מ) מסה(ק"ג) צפיפות (גרם/סמ"ק)מרחק סיבוב ממוצעסביב צדק(ק"מ)זמן הקפה(סביב צדק)(ימים) נטיית מסלול(°) אקסצנטריות מסלולית איו Jupiter I
הירחים הגליליאניים משמאל לימין: איו, אירופה, גנימד וקליסטו.
קנה מידה של הירחים במערכת השמש ביחס לכדור הארץ.
הירי בצפון הוליווד היה שוד בנק מזוין שהתפתח לקרב יריות בין שני שודדי בנק (לארי פיליפס ואמיל מהטארנו) חמושים ומצוידים באפודי מגן, לבין משטרת לוס אנג'לס, ב-28 בפברואר 1997.
שני השודדים, חמושים במספר רובי סער כ-AR-15, m16 ו-AK-56 שעברו הסבה לנשק אוטומטי עם מחסנית בטא המכילה מאה כדורים וכמה אקדחים, נכנסו לבנק בלוס אנג'לס ושדדו אותו.
הם תכננו לצאת בתוך שמונה דקות, זמן התגובה של המשטרה לדעתם, והחזיקו מקלט רדיו כדי לעקוב אחרי תשדורות המשטרה.
סיור של המשטרה הבחין בהם נכנסים לבנק והזעיק תגבורת.
בעת היציאה מהבנק החל קרב יריות בין השוטרים לשודדים, אשר תועד ממצלמת מסוק של ערוץ טלוויזיה.
השוטרים הצליחו לפגוע בכל שודד כעשר פעמים, אך לא הצליחו לחדור את אפוד המגן שהם לבשו.
במהלך הירי, התרחק שודד אחד מהבנק עם רכב, השודד השני ירה לכיוון השוטרים עד שנפגע בידו ואקדחו נפל, כשהוא הרים אותו הוא ירה בעצמו.
השודד שנמלט המשיך לנסוע רחוב וחצי ואז נטש את הרכב, (כנראה בשל חוסר אוויר בצמיגים שנפגעו במהלך חילופי הירי).
הוא ניסה לגנוב רכב שננטש במקום על ידי אזרח, תוך כדי שהוא יורה ומנסה לפגוע באזרחים.
מפתחות הרכב לא היו במתנע, ובאותו זמן הגיע צוות ה־SWAT (יחידה מיוחדת של המשטרה) שפגע בשודד והרגו.
במהלך השוד נפגעו 11 שוטרים ו-7 אזרחים, אחד האירועים הקשים בהיסטוריה של משטרת לוס אנג'לס.
בעקבות האירוע החליטה ממשלת ארצות הברית לצייד חלק מהשוטרים בנשק חצי אוטומטי, כגון AR-15 ו-M16, נשק שהיה שמור לפני כן רק ליחידות מיוחדות.
הירי בבית הנבחרים של ארצות הברית התרחש ב-1 במרץ 1954. ארבעה לאומנים פוארטוריקנים מתנועת העצמאות לאי פתחו באש מאקדחים מיציע האורחים של אולם בית הנבחרים בגבעת הקפיטול בוושינגטון.
חמישה מחברי הבית נפצעו מהיריות, אחד מהם קשה.
המתנקשים נידונו לעונשי מאסר ממושכים, ולאחר שריצו מאסר של 25 שנה, שוחררו.
בשנת 1898, בעקבות ניצחונה במלחמת ארצות הברית–ספרד, קיבלה ארצות הברית את השליטה באי פוארטו ריקו לפי תנאי הסכם פריז – רק חודשים אחדים לאחר שקיבל מעמד אוטונומי מידי ספרד.
המפלגה הלאומית של פוארטו ריקו הייתה ממובילי הקריאה למתן עצמאות לאי, וטענה כי הסכם פריז לא היה חוקי שכן ספרד כבר ויתרה על השליטה באי ולא הייתה רשאית להעביר את השליטה בו למדינה אחרת.
במקביל תמכו מפלגות אחרות באי בהמשך הקשר עם ארצות הברית בצורה זו או אחרת.
בשנת 1950 קיבל הקונגרס של ארצות הברית חוק אשר הקנה לאי מעמד אוטונומי תחת שליטתה של ארצות הברית, והביא להקמת פרלמנט מקומי ובחירת מושל.
המפלגה הלאומית הכריזה בתגובה על מרד באי, ומרידות חמושות אירעו במספר אתרים בו ודוכאו על ידי כוחות הביטחון המקומיים בסיועה של ארצות הברית.
המורדים ניסו ללא הצלחה לרצוח את מושל האי.
שני לאומנים פוארטוריקאים תושבי ארצות הברית אף הגיעו לוושינגטון ותקפו את שומרי הבלייר האוס, שבו התגורר אז נשיא ארצות הברית הארי טרומן, אך הוא עצמו לא נפגע.
ב-1952 תמך הנשיא טרומן בעריכת משאל עם באי, שבו תמכו 82% מהמצביעים בהמשך קיום המעמד המיוחד של האי תחת שליטת ארצות הברית.
בראשית 1954 תכננה קבוצת לאומנים פוארטוריקנים לערוך התקפה על מטרה בוושינגטון על מנת להסב את תשומת הלב העולמית למתרחש במולדתם.
הם בחרו כיעד בבית הנבחרים האמריקאי.
הארבעה היו לוליטה לברון (Lolita Lebrón) – מנהיגת הקבוצה, רפאל קנסל מירנדה (Rafael Cancel Miranda), אנדרס פיגרואה קורדרו (Andrés Figueroa Cordero) ואירווינג פלורס רודריגס (Irving Flores Rodríguez).
לברון עמדה בקשר מכתבים עם נשיא המפלגה הלאומית, פדרו אלביסו קמפוס, אך אין ראיה שהוא יזם את תוכנית ההתקפה.
הקבוצה החליטה לערוך את ההתקפה ב-1 במרץ 1954, יום הפתיחה של הוועידה האינטר-אמריקאית בקראקס שבוונצואלה, כדי למשוך את תשומת הלב של ארצות אמריקה הלטינית לשאלת עצמאות פוארטו ריקו.
בבוקר ה-1 במרץ 1954 נסעה הקבוצה ברכבת מניו יורק לוושינגטון כשחבריה חמושים באקדחים אוטומטיים.
הם הלכו ברגל מתחנת יוניון לגבעת הקפיטול.
קנסל הציע לדחות את ההתקפה אך לברון השיבה כי היא תבצע אותה לבדה.
הקבוצה נכנסה ליציע האורחים באולם בית הנבחרים כשנשקם אתם.
באולם התקיים באותה שעה דיון בנוכחות כ-240 מחברי הבית.
הם צפו בדיון, ולאחר שלברון נתנה את האות, דקלמו הארבעה את תפילת האדון, ואז נעמדה לברון, צעקה "Viva Puerto Rico Libre!" (תחי פוארטו ריקו החופשית!) ופרשה דגל של פוארטו ריקו שהביאה עמה.
אז פתחו הארבעה באש לעבר חברי בית הנבחרים.
בסך הכל נורו כ-30 קליעים.
לברון טענה לאחר מעשה שירתה כלפי התקרה וקורדרו טען שאקדחו נתקע.
מן היריות נפצעו חמישה מחברי בית הנבחרים.
אחד מהם, הרפובליקני אלווין בנטלי ממישיגן, נפגע מקליע בחזהו ונפצע קשה, אך שרד.
הפצועים הובהלו לבתי חולים והיורים נעצרו.
ארבעת התוקפים הועמדו למשפט פלילי בפני בית משפט פדרלי והואשמו בניסיון לרצח ובעבירות נוספות.
ביוני 1954 מצא אותם חבר מושבעים אשמים, והשופט גזר על כל אחד מהם 50 שנות מאסר, המקסימום.
בעקבות הליכים פליליים נוספים לקשירת קשר במדינת ניו יורק בהקשר לירי, נגזרו עליהם 6 שנים נוספות.
למחרת ההתקפה פשטה משטרת פוארטו ריקו על ביתו של פדרו אלביסו קמפוס תוך שימוש בגז מדמיע ועצרה אותו.
הוא הואשם בקשר להתקפה בוושינגטון ובניסיון להפיל את הממשל בארצות הברית, למרות שלא הייתה כל ראיה למעורבות כלשהי מצידו בהתקפה.
בימים הבאים נעצרו ברחבי האי 3,000 מתומכי העצמאות.
קמפוס שוחרר מהכלא בנובמבר 1964 לאחר שבריאותו הידרדרה, ומת בשנה שלאחר מכן.
בשנה שלאחר מכן העניק הנשיא קרטר חנינה לשלושת האחרים (הועלתה טענה שהחנינה ניתנה במסגרת עסקה לשחרורם מקובה של מספר סוכני CIA, שנעצרו שם באשמת ריגול; ארצות הברית הכחישה שנעשתה עסקה שכזו).
השלושה שבו לפוארטו ריקו וזכו לקבלת פנים של גיבורים, לנוכח קהל של 5,000 איש שהמתין להם בנמל התעופה.
הירי במכללה הקהילתית אומפקווה היה אירוע ירי בבית ספר שהתרחש ב-1 באוקטובר 2015 במחוז דאגלס בסמוך לעיר שבאורגון, ארצות הברית.
הרוצח, כריס הרפר מרסר בן ה-26, רצח 9 בני אדם לפני שנהרג בחילופי אש עם המשטרה.
בשעה 10:38 התקבלה השיחה הראשונה מתוך הקמפוס למוקד החירום.
בשיחה דווח על אדם חמוש ההולך בין בנייני הקמפוס ויורה בבני אדם.
מרבית היריות התרחשו באולם בו התרחש שיעור אנגלית.
היורה נהרג לאחר חילופי אש עם המשטרה שהגיעה לזירת האירוע.
אף שוטר לא נפגע בתקרית.
לאחר נטרול היורה, חיפשו סוכנים של הרשות לאכיפת נושאי האלכוהול, הטבק, הנשק, וחומרי הנפץ חומרי נפץ ברחבי הקמפוס.
סך הכול נמצאו בזירה ארבעה כלי נשק, שלושה אקדחים ורובה אחד.
על פי כוחות המשטרה, היורה לבש אפוד מגן והייתה ברשותו תחמושת רבה.
היורה זוהה ככריס הרפר מרסר.
הוא נולד ב-26 ביולי 1989 בבריטניה ועבר לארצות הברית עוד בצעירותו.
בין ה-5 בנובמבר ל-11 בדצמבר 2008 שירת בצבא ארצות הברית, אך שוחרר לפני שהספיק להשלים את הטירונות בגלל "אי עמידה בדרישות מינימליות".
בין השנים 2011-2013 התגורר עם אמו בטוראנס, קליפורניה ושם סיים את לימודיו בבית ספר לנערים עם ליקויי למידה ובעיות רגשיות.
לאחר מכן עבר עם אמו להתגורר במחוז דאגלס שבאורגון.
מרסר היה רשום באחד השיעורים בהם התרחש הירי, וכן היה עוזר הפקה במחזה שתוכנן לעלות שם בקרוב.
למרסר היו חשבונות ברשתות חברתיות רבות, כמה מהם תחת שם המשתמש "צלב הברזל 45".
בנוסף היה לו חשבון באתר ביטורנט אליו העלה סרט דוקומנטרי על הטבח בבית הספר היסודי סנדי הוק.
נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, אמר בהקשר לירי: "(התפילות והמחשבות) לא מכילות את כאב הלב, הצער והכעס שאנו צריכים להרגיש, והן לא ימנעו את הקטל הזה בשבוע הבא או בחודשים הבאים במקום אחר באמריקה".
מושלת אורגון קייט בראון אמרה כי היא תיסע מיד למקום.
הירי בהלמנד הוא אירוע אשר התרחש ב-15 בספטמבר 2011 ובמהלכו אלכסנדר וואיין בלקמן, סמל בחיל הנחתים המלכותי, ירה במחבל טליבאן מנוטרל במחוז הלמנד שבאפגניסטן.
בעקבות התקרית, שלושה לוחמי חיל הנחתים המלכותי נשפטו בעילום שם על ידי בית דין צבאי.
ב-8 בנובמבר 2013 זוכו שניים מהלוחמים, אולם השלישי נמצא אשם ברצח, תוך הפרת סעיף 42 של חוק הכוחות המזוינים משנת 2006. בכך, הפך לוחם זה לחייל הבריטי הראשון שהורשע ברצח במהלך קרב מחוץ לגבולות המדינה מאז מלחמת העולם השנייה.
ב-5 בדצמבר, נשיא בית המשפט העליון לורד תומאס, יחד עם שני שופטי בג"ץ אחרים, הסירו צו איסור פרסום וחשפו את שמו של החייל שהורשע - סמל אלכסנדר וויין בלקמן.
ב-6 בדצמבר, בלקמן נידון למאסר עולם (ולכל הפחות עשר שנות מאסר), ולהדחה מהכוחות המזוינים של בריטניה.
ב-22 במאי 2014, בית המשפט לערעורים הפחית את העונש המינימלי מ-10 ל-8 שנים.
ב-19 בדצמבר 2013, בעקבות הסרת צו איסור פרסום שמנע זאת עד אז, נחשפו שמותיהם של שני נאשמים נוספים בפרשה - רב"ט כריסטופר גלין ווטסון ונחת ג'ק אלכסנדר המונד.
ב-28 באוקטובר 2015, משרד ההגנה אסר על מספר רב של חיילים בשירות מלהגיע לעצרת תמיכה בסמל בלקמן, באומרו כי האירוע הוא "מחאה פוליטית".
עם זאת, עורכי הדין שייצגו את מארגני העצרת הצהירו כי לא כך הדבר, וכי האירוע הוא "הפגנת תמיכה באחד מאחינו הנחתים, ולא מחאה פוליטית".
עצומה אינטרנטית גייסה למעלה מ-100,000 חתימות הקוראות לשחרורו המיידי של סמל בלקמן, מארגני העצומה טענו כי בלקמן הורשע על כך שהגן על ארצו.
האירוע התרחש במחוז הלמנד שבאפגניסטן, במהלך המבצע הצבאי "Herrick", שנערך כחלק ממאמץ ההכוחות הבריטים במלחמה באפגניסטן.
אלכסנדר בלקמן, לוחם ביחידה 42 של הקומנדו הבריטי, חיל הנחתים המלכותי, לקח חלק בסיור רגלי שנתקל בשדה בלוחם אפגני שנפצע מירי של מסוק אפאצ'י.
בלקמן הורה להעביר את האפגני אל מחוץ לטווח ראייה של מערכת מעקב הקרקע הבריטית, מצלמה על בלון המרחף מעל לבסיס הצבאי הקדמי הבריטי שבמחוז הלמנד, המכסה את האזור שאליו נשלח צוות הסיור שכלל את בלקמן.
בסרטון וידאו, שהוצג כראיה במשפט שנערך לאחר מכן, נראים הנחתים גוררים אדם ובועטים בו.
בלקמן הורה לשניים מעמיתיו להפסיק מתן עזרה ראשונה למורד הפצוע ולבסוף ירה בו בחזהו עם אקדח 9 מ"מ, כשהוא מצטט מתוך "המלט" של שייקספיר: .
לאחר מכן הוא הוסיף: .