tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפיכך, כאשר החומר מושם בשדה חשמלי, המטענים החיוביים זזים מעט בכיוונו של השדה, והשליליים זזים מעט בכיוון ההפוך, כלומר החומר מתקטב.
מטענים אלה נקראים באלקטרוסטטיקה מטענים קשורים, להבדיל ממטענים חופשיים, שהם מטענים חיצוניים שלא שייכים למבנה של החומר.
נסמן את צפיפות המטען החופשי ב- ואת צפיפות המטען הקשור ב-.
בהינתן חומר דיאלקטרי בעל צורה מסוימת, שאין בו שום מטענים חופשיים, כלומר הוא נייטרלי, ניתן לחשב את מומנט הדיפול שלו כך:
כדי להשלים את ההוכחה כדאי להשתמש באינדקסים:
איבר השפה נעלם משום שהפולריזציה היא אפס מחוץ לחומר ולכן נותר , ולפיכך הפירוש של "צפיפות הדיפול" אכן מוצדק.
הפולריזציה כאמצעי עזר לפתרון בעיות
המטען הכולל הוא סך כל המטענים, החופשיים והקשורים.
לפיכך, השדה החשמלי מקיים את חוק גאוס
מגדירים את שדה העזר וכך מתקבל מעין חוק גאוס חדש, שיתרונו בכך שרק המטענים החופשיים מופיעים בו:
מאחר שהמטענים החופשיים הם בדרך כלל מה שידוע, יש תועלת רבה בהגדרה הזו כאשר רוצים לפתור בעיות באלקטרוסטטיקה, וזו אחת התועלות הגדולות שבהגדרת הפולריזציה.
קיטגאווה אוטאמרו (ביפנית: 喜多川 歌麿; 1753 – 1806) היה אמן יפני, שנודע במיוחד בשל הציורי אוקובי-אה והדפסי העץ שלו המציגים נשים יפות וקורטיזנות ביושיווארה, רובע השעשועים של אֶדוֹ (טוקיו של ימינו).
תמונות אלו הם חלק מהסוגה שנודעה כאוקיו-אה, "תמונות העולם הצף".
סוגה זו נפוצה בערי יפן מסוף המאה ה-17 ועד אמצע המאה ה-19. המונח "העולם הצף" במקורו הוא מונח בודהיסטי המתייחס לארעיות העולם והבליו הגשמיים.
מונח זה הושאל בתרבות היפנית לתיאור תענוגות העולם הזה, כפי שהם באים לידי ביטוי ברובעי השעשועים של ערי יפן.
תמונות העולם המרחף מתארות את תענוגות בתי התה, תיאטרון הקבוקי ושחקניו, קורטיזנות נחשקות וזונות פשוטות.
אוטאמרו נחשב לגדול והפורה מבין אמני האוקיו-אה.
הוא פרסם בתקופת פעילותו מאות ציורים, הדפסים וספרים מאוירים.
רוב פרטי חייו של אוטאמרו לא ידועים, למרות היותו מחשובי אמני יפן במאה ה-18. זאת, מכיוון שאוקיו-אה נחשבה לאמנות המעמדות הנמוכים, לפי ההיררכיה של החברה המעמדית בתקופת שוגונות טוקוגאווה.
שנת הולדתו המשוערת של אוטאמרו היא 1753. הערים קיוטו, אדו, ואוסקה הוצעו כולן כמקום הולדתו אך סביר להניח שנולד בחבל ארץ כפרי של יפן .
לא ידוע מי היו הוריו ומהו מעמדה ומוצאה של משפחתו, אך ידוע ששם משפחתו היה קיטגאווה.
עוד בילדותו הפך לחניך של טוריאמה סייקיאן (鳥山 石燕) שהיה מורהו הרשמי היחיד.
טוריאמה היה צייר אשר למד בעבר באסכולת קאנו, עסק בשירה, עיצב אלבומים והתרועע עם שחקנים, משוררים ומחזאים.
בין מכריו היה המוציא לאור צוטאיה ג'וזאבורו (Tsutaya Juzaburo), בין המוציאים לאור המשפיעים ביותר בתקופת אדו .
פגישה בין צוטאיה ג'וזאבורו לאוטאמרו תניב שיתוף פעולה פורה ביותר.
כמו אמנויות רבות אחרות, גם הדפסי העץ הגיעו ליפן מסין.
תחילה היו אלה ספרים בודהיסטים מסין, שהיו ידועים ביפן מהמאה ה-8. הדפסים בודהיסטיים של אלוהויות שונות הוכנו ביפן וחולקו חינם למאמינים במקדשים.
מאחר שהיו אלה הדפסים ולא ציורים, ניתן היה ליצרם בכמויות גדולות ובמחיר נמוך.
ערכם האמנותי של ההדפסים נחשב נמוך בעיני מלומדים והיו אלה אנשי העיר, מעמד הסוחרים ובעלי המלאכה במאה ה-17 שאימצו את ההדפסים, אשר תיארו את תושבי רובעי השעשועים ונקראו "תמונות העולם המרחף" או אוקיו-אה, ביפנית.
באדו פרחה אמנות הדפסי העץ, והדפסי נישיקי-אה "תמונות ברוקד", נוצרו על ידי אמנים כמו סוזוקי הארונובו.
עבודותיו הראשונות של אוטאמרו שפורסמו היו לתיאטרון הקבוקי והדפסי תמונות של שחקנים.
אוטאמרו התכחש מאוחר יותר לעבודתו זו וטען שמעולם לא יצר הדפסים לתיאטראות קבוקי.
סגנונו של אוטאמרו בשנות ה-70 של המאה ה-18 הושפע מהאמנים שונשו קצוקאווה וקיטאו שיגמאסה (北尾 重政).
שסגנונם ניכר בעבודותיו משנים אלה.
בשנות ה-80 של המאה ה-18 החל לשתף פעולה עם צוטאיה ג'וזאבורו המוציא לאור ויחד החלו לפרסם הדפסים ועבודות איור בסגנון ששילב השפעות מאמני אוקיו-אה אחרים, בייחוד טוריאי קיוינאגה (鳥居 清長) עם סגנונו של אוטאמרו.
הוא החל ליצור הדפסי עץ המתארים נשים יפות ותמירות, המסמלות אידיאל יופי.
בהמשך הוא החל ליצור הדפסים שתיארו נשים ספציפיות, כמו מלצריות מפורסמות בבתי תה וקורטיזנות נחשקות.
בנוסף לתיאורי נשים, יצר אוטאמרו אלבומים עם איורי ציפורים, חרקים וצמחים שהראו נטייה לריאליזם, יכולת התבוננות מעמיקה וקרבה לטבע.
בהמשך, אוטאמרו יצר הדפסי עץ של נשות רובע השעשועים ברגעים אינטימיים, מנקודת מבט פרטית מאוד של אדם הבקיא באורחות חייהן של הקורטיזנות.
דמויותיו עוסקות בקריאה, קליגרפיה, רחצה, סידור שיער ומלבושים, כאשר אוטאמרו מצליח להעביר דקויות רגשיות כמו הרהורים, ציפייה, התרגשות ותשוקה, אשר מובחנים בהבעות הדמויות בהדפסיו.
אוטאמרו נטה להתמקד בפלג גופן העליון של דמויותיו בסגנון אוקובי-אה, פרטי הביגוד מוקפדים והדגש בהדפס הוא על מאפייניהן הפיזיים של הדמויות.
אוטמארו יצר גם הדפסים המציגים קבוצות נשים, ראוי לציון מבין אלה הוא הטריפטיך "אורחות ללילה" (Overnight Guests) המציג שש נשים, בקומפוזיציה בה שלוש נשים ישובות ושלוש עומדות.
ישנה תחושת חמימות וביתיות בין הדמויות, והשימוש בצבעי ירוק, אדום, ורוד ושחור יוצר צבעוניות רכה.
ככל הנראה במהלך שנות השלושים לחייו נישא אוטאמרו אך נישואין אלה לא האריכו ימים.
היה זה חברו ומעסיקו צוטאיה ג'וזאבורו שסידר את הנישואין.
ב-1790 אישה ששמה נקשר לאוטאמרו נפטרה.
(לא ידועה מידת הקרבה ביניהם).
בשנות ה-90 של המאה ה-18 הגיע אוטאמרו לשיא בשלותו כאמן "נישיקי-אה" של האוקיו-אה.
הוא פיתח סגנון ייחודי לו ותיאר דמויות כגון קורטיזנות יפיפיות, זונות מדרגות שונות, אמהות וילדיהן (נושא חוזר בעבודותיו של אוטאמרו), שולות צדפים ומעבדות פקעות משי.
בשנות ה-80 של המאה ה-18 פורסמו רפורמות קנסאי (1787-1793) של השוגונות, שנועדו לשפר את המצב הכלכלי ביפן, לרומם את מעמד הסמוראי המתדרדר ולאכוף את החוקים על מעמד אנשי העיר.
צנזורה ואיסורים שונים פגעו בעולם ההוצאה לאור באדו.
סופרים ומו"לים שונים נענשו ואף נאסרו, ביניהם צוטאיה ג'וזאבורו, שמחצית מרכושו הוחרם ופעילותו כמו"ל הוגבלה במידה רבה.
למרות הקשיים, צוטאיה ג'וזאבורו הצליח להתאושש ממכות אלה והחל לפעול ביתר שאת, תוך טיפוח כישרונו של אוטאמרו ועידודו לפתח טכניקות חדשות.
אוטאמרו אכן פנה לכיוון חדש, טכניקת "תמונות פנים גדולות" (Okao-e).
ייחודן של יצירותיו בטכניקה זו היה התמקדות בפלג הגוף העליון ובפנים ויצירת אשליה של תחושת רכות של העור.
שיא יצירתו בסגנון זה בולט בסדרת הדפסים שפורסמה בשנים 1792-1793 ונקראה "Great Love Themes of Classical Poetry".
בשנת 1797 מת צוטאיה ג'וזאבורו, ועם מותו החלה התדרדרות בקריירה של אוטאמרו.
בשנת 1804 פרסם אוטמארו סדרת הדפסי נישיקי-אה המציגים את המצביא טויוטומי הידיושי וחמש פילגשיו, נושא שנאסר להצגה בספרות ובתיאטרון על ידי השלטונות והצנזורה.
הדבר לא עבר בשתיקה ואוטאמרו נכלא לשלושה ימים ובילה עוד חמישים יום בידיים אזוקות.
אוטאמרו נפטר בשנת 1806. גופתו נקברה במקדש סנקוג'י (Senkoji) באדו תחת השם שואן ריוקו שינשי (Shoen Ryoko Shinshi).
עבודותיהם של אוטאמרו ואמני הדפסי עץ יפנים אחרים בני המאות ה-17-19 החלו להגיע למערב באמצע המאה ה-19, הוצגו בתערוכות בבירות אירופה והשפיעו על יצירתם של אמנים כמו דוקטור לאמנות טומוקו קאשיקי, אדגר דגה ומארי קאסאט.
כתוצאה מהכרות זו עם אמנות יפנית בכלל וז'אנר האוקיו-אה בפרט צמח באירופה זרם הג'פוניזם שהשפיע רבות על האמנות המערבית.
עבודתו "אישה עם משרתת" נמצאת באוסף של מוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית בחיפה.
הוא התנגד לגישה שראתה בעם היפני כ"אנשי הקיסר" ומנגד ראה את תפקידו של הקיסר כ"קיסר העם".
איקי היה בקשר עם גורמים שונים בימין הקיצוני ביפן.
הוא כתב מספר ספרים שבהם הביע את רעיונותיו ובעקבות פעולותיו אלו נחשב לאיום בעיני הממשל היפני.
איקי הוצא להורג באוגוסט 1937 לאחר שנשפט בחשד למעורבות במרד הנפל של 26 בפברואר 1936. ספריו ומאמריו נקראים עד היום בחוגים מסוימים ביפן.
איקי נולד באי סאדו שבמחוז ניאיגטה ביפן בשם קיטה קיטה טרוג'ירו, לאב שהיה סוחר סאקה.
בילדותו הוא למד קלאסיקות סיניות וכבר מגיל 14 החל להימשך לרעיונות הסוציאליסטיים.
בשנת 1890 החל לפרסם מאמרים בעיתונות המקומית ובהם מתח ביקורת על שיטת הממשל היפנית, דבר שהביא לחקירתו במשטרה המקומית.
ב-1904 עבר לטוקיו, שם פגש אנשים בעלי השפעה בתנועה הסוציאליסטית היפנית.
איקי הזדהה עם רעיון השוויון שעומד בבסיסה של האידאולוגיה הסוציאליסטית, אך מהר מאוד התנתק מהתנועה הסוציאליסטית בטענה שרבים מחבריה פועלים בצורה אופרטוניסטית ואינם נאמנים לערכיהם.
ב-1906 פרסם איקי את ספרו הראשון - "תאוריית המדיניות הלאומית של יפן והסוציאליזם הטהור" (国体論及び純正社会主義), חיבור פוליטי בן 1000 עמודים שפורסם לאחר כשנה של מחקר, בו הוא מותח ביקורת על צורת הממשל היפני וקורא לחזרה של יפן לערכים סוציאליסטיים אמיתיים.
השקפתו של איקי עירבה בין סוציאליזם, פשיזם ומיליטריזם.
הוא התנגד לאימפריאליזם המערבי באסיה והאמין כי על יפן להתפשט טריטוריאלית על חשבון שכנותיה.
הוא נמשך למטרותיה של מהפכת שינהאי בסין וב-1911 נסע לסין כדי לקחת חלק בהפלתה של שושלת צ'ינג .
קיטה איקי הוצא להורג יחד עם כ-19 קצינים מסיעת הקודו-הא אשר הלכה לאור רעיונותיו, לאחר שהורשע במשפט שדה בעקבות מרידת הנפל של שנת 1936.
"קוקוטאי והסוציאליזם הטהור" - 1906
"היסטוריה אישית של המהפכה בסין" - 1916
"תוכנית לארגונה מחדש של יפן" - 1919, נפסל על ידי הצנזורה היפנית
קִיזִילְבָּאש (בטורקית: Kızılbaş; בפרסית: قزلباش - Qızılbāš) הוא שם שהוענק לקבוצה רחבה של שבטים טורקמניים שיעיים, אשר שגשגו באנטוליה, בפרס ובכורדיסטן החל מסוף המאה ה-13 ומאוחר יותר, היוו את הבסיס להקמת האימפריה הספווית.
פירוש השם: "בעלי הראש האדום" ומקורו בכיסוי הראש הייחודי בצבע ארגמן שנהגו בני שבטים אלו לחבוש.
נסיכות אק קויונלו הייתה מקור לעימותים מול העות'מאנים עוד בתקופת הסולטאן מהמט השני, אשר ב-1473 הביס את שליטם אוזון חסן.
ב-1500 החל אסמאעיל ספווי, צאצא למשפחת שייח'ים מארדביל וקרוב משפחתו של אוזון חסן, ליצור לעצמו בסיס כוח באזור אק קויונלו.
כמנהיג מסדר הטרודוקסי, הוא הרחיב את השפעתו לכל האזורים שבהם ישבו טורקמנים באנטוליה, על ידי שליחים שהטיפו לתורתו.
אלפי נתינים עות'מאנים נהו אחרי אסמאעיל והוא הפך למנהיג הפוליטי והדתי של שבטים טורקמניים אלו.
בשנים 1503–1512 המשיך אסמאעיל ספווי את מסע כיבושיו עד להשגת שליטה באזור פרס.
הספווים הפעילו תעמולה בשם השיעה בקרב השבטים הטורקמניים של אסיה הקטנה בהצלחה גדולה ומרבית צבאו של אסמאעיל בפרס הורכב מבני שבטים אלו.
כאורתודוקסים סונים היו לעות'מאנים סיבות אידאולוגיות לחשוש מחדירת השיעים לשטחם, אך גם פוליטיות בשל החשש למעבר שטחים באסיה הקטנה, מחסות עות'מאנית לחסות ספווית.
סכנה נוספת נבעה מהתפשטות האמונה השיעית לאורך הגבולות באזור הרי הטאורוס אשר נתונים היו במחלוקת בין העות'מאנים לממלוכים.
באיזיט השני, שכיהן כסולטאן האימפריה העות'מאנית בעת ההיא, היה ער לסכנה וגירש ב-1502 אלמנטים שיעיים רבים מאסיה הקטנה לאזור מוראה.
כמו כן הציב חילות משמר בגבול המזרחי, בעיקר בין השנים 1507–1508, בהן נתון היה השאה אסמאעיל במלחמה עם נסיך אלביסטן וכבש שטחים נרחבים מכורדיסטן.
בהמשך, אימץ באיזיט השני קו פייסני מול קריאות התגר של אסמאעיל.
ב-1511 החמיר המצב באימפריה, כאשר מרד שיעי פרץ באזור טקה (Tekke) שבאסיה הקטנה, שעד לאותה תקופה היה אזור הטרודוקסי.
המורדים הגיעו עד העיר בורסה לפני שהובסו וראשיהם הוצאו להורג.
הנסיך סלים בנו של באיזיט דרש פעולה תקיפה נגד אסמאעיל, זכה בתמיכת היניצ'רים וב-24 באפריל 1512 אילץ את אביו לוותר על כיסאו ועלה לשלטון כסולטאן סלים הראשון.
לאחר ייצוב שלטונו פנה סלים הראשון להילחם באימפריה הספווית.
ב-1514 הביס סלים הראשון את אסמאעיל ספאווי בקרב צ'לדיראן וכבש את תבריז, אזור עיראק של ימינו ומזרח אנטוליה.
בהמשך, נסוגו העות'מאנים מתבריז, אך נשארו בעיראק ובמזרח אנטוליה.
כך נקבע הגבול בין שתי האימפריות אשר חלקו משמש כגבולה המערבי של איראן גם בימינו.
קיטאי-גורוד היא שכונה במרכז מוסקבה בירת רוסיה.
שכונה זו, שהייתה מוקפת חומה מאז ימי הביניים, ממוקמת בסמוך לקרמלין.
בין הקרמלין לבין השכונה מפרידה הכיכר האדומה.
המילה "גורוד" משמעה ברוסית "עיר", והמילה "קיטאי" משמעה "סין".
יחד עם זאת המלומדים מסכימים כי אין כל קשר בין שם השכונה לסין, או לאוכלוסייה סינית.
ישנן סברות שונות בדבר מקור השם.
לפי אחת הסברות מקורו במילה "קיטה" שמשמעה "צמה", או "מקלעת" ומשמעות השם "עיר מקלעות קש" - בהתייחס למבני העץ שהיו בה והיו בנויים מקלעות של ענפים.
חומות השכונה הוקמו בין השנים 1536–1539 על פי תוכניות של האדריכל האיטלקי הידוע כיום בשמו הרוסי פטרוק מאלי.
החומה כללה 13 מגדלי שמירה ושישה שערים.
עובי החומות וגובהן היה שישה מטרים.
אחרוני המגדלים נהרסו בשנות ה-30 של המאה ה-20, אולם מספר חלקים מהחומה נותרו עד ימינו.
מקטע חומה מצוי בזאריאדיה, ומקטע אחר ביציאה מתחנת אוחוטני ריאד של הרכבת התחתית של מוסקבה, מאחורי מלון מטרופול.
לאחר נפילת ברית המועצות החלה עיריית מוסקבה בשיקום החומה, ומספר מקטעים נבנו מחדש מאז שנת 1995.
הרובע מוקף שרשרת של הכיכרות המרכזיים של מוסקבה ובהם הכיכר האדומה, כיכר התיאטרון (בחזית תיאטרון בולשוי), כיכר לוביאנקה (בחזית הלוביאנקה) וכיכר סלאביאנסקאיה.
קיטאי-גורוד היוותה את מרכז העסקים הראשי של מוסקבה מאז ימי הביניים.
הרחובות העיקריים של הרובע - וארווארקה, איליינקה וניקולסקאיה היו רחובות חנויות, ומחסנים, וגם כיום מהווים אזורים מסחריים.
את הרובע עיטרו שתי כנסיות - ניקולאי הקדוש )(שנחנכה בשנת 1653) וניקולאי הגדול (נכחנה בשנת 1689, נהרסה בשנת 1933).
ברחוב ניקולסקאיה הייתה ממוקמת האוניברסיטה הראשונה של מוסקבה - האקדמיה היוונית לטינית הסלאבית, מאז שנות ה-60 של המאה ה-17.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 פותחו אזורי הרובע.
מבנים רבים נהרסו ובמקומם נבנו מבני עסקים ומרכזים מסחריים.
בשטח נרחב הסמוך לרובע הוקם בשנת 1907 מלון מטרופול - בסגנון האר נובו.
בין השנים 1910–1912 נבנו מבני המשרדים ששימשו עד שנת 2012 את בית המשפט לחוקה של רוסיה.
שכונה שלמה של קיטאי-גורוד, שנקראה זאריאדיה נהרסה בשנות ה-30 וה-40 (למעט מבנים היסטוריים) במטרה לאפשר בניית בנייני משרדים ומסחר מודרניים.
ברובע נמצה רחוב קצר טרטיאקובסקי פרויזד שמרכז חנויות יוקרה.
הקיטָא באמהרית (ቂጣ) והקיצ'א בתגרית (ቂጫ) היא המצה אותה נהגו ביתא ישראל להכין לפסח לפי מנהגים ומסורות מיוחדות.
תהליך אפיית המצה החל מדי שנה מספר שבועות לפני ערב פסח, ודרש הכנות ותכנונים קפדניים של אנשי העדה.
כאשר בסוף חודש אדר היו מכריזים הכהנת באתיופיה על תחילתו של חודש ניסן, היו היהודים מתחילים בהכנות קדחתניות לקראת חג הפסח, בי"ד בניסן.
המשימה הראשונה והחשובה ביותר הייתה הכנת המצה.
מקור החיוב להכנת ואכילת מצה הוא בפסוק מהתורה, "בערב תאכלו מצות" (ספר שמות, פרק י"ב, י"ח).
אפיית המצה הייתה מורכבת, ונדרשו הכנות מיוחדות.
הקושי העיקרי היה השגת החיטה.
לא בכל הכפרים השתמשו בחיטה להכנת לחם אלא בקטניות (בעיקר בטֵף ובדָגוסָה), ולכן המשפחות היהודיות היו דואגות לייבא חיטה מוקדם ככל האפשר.
קושי נוסף היה הצורך להכין כמות מצות גדולה מאוד - מכיוון שבחג הפסח עצמו לא ניתן היה להכין מצות טריות (כיוון שהן עשויות מקמח), נדרשה הכנת כמות גדולה מראש, שתספיק לכל ימי החג .
כיוון שהיהודים באתיופיה חששו מחילול חג הפסח, הם הרחיקו את החמץ מביתם החל מי"ג בניסן, וסיימו את אכילת מצה רק בכ"ב בניסן, כלומר שמרו על תשעה ימים ללא חמץ (במקום שבעה, כנהוג בחג הפסח על פי התורה).
שבועיים לפני כניסת החג החלו נשות הכפר באפייתן.
מאחר שהבקתות טרם הוכשרו לקראת הפסח, נהגו לאפות את המצות במרחק מסוים מהבתים, בשדה, כדי להרחיק את החשש מפני מגע עם חמץ.
המצה נאפתה בתנור עצים שנבנה במיוחד למטרה הזו, כמו גם משטח החרס העליון עליו נאפתה המצה.
לרוב כל משפחה אפתה את המצות בנפרד.
לרוב שתי נשים בעלות ניסיון הופקדו על מלאכת האפייה: האחת מכינה ולשה את הבצק במהירות, והשנייה אופה את המצה על התנור.
התהליך נעשה בהשגחה קפדנית של הזקנים.
לאחר האפייה נלקחו המצות לבתים, ושם אוחסנו על הגגות או בבקתה במדף מיוחד מעל המדורה.
הסיבה לצורת אחסון זו קשורה בחששם של היהודים שהמצות יחמיצו בשל רטיבות, לכן הן נשמרו במקומות חמים ויבשים (חודש ניסן הוא שיא עונת הקיץ באתיופיה).
לקראת החג נהגו היהודים להוציא את כל כלי הבית שהיו עשויים חרס או מדלועים, אל מחוץ לבתים, ולאחסן אותם במערה או במסתור אחר בשדה, וזאת כדי לקיים את מצוות התורה "לא יראה לך חמץ" וכן "שבעת ימים שאור לא ימצא בבתיכם".
הבתים נוקו היטב, ובערב פסח נערך סדר פסח, בו אכלו היהודים מצה עשויה מחיטים; אך עבור שאר ימי החג אפו היהודים לעצמם מצות עשויות מקטניות (טֵף ודָגוסָה), שהיו טעימות יותר ופחות קשות.
יהודי אתיופיה בישראל משתמשים כיום במצות התעשייתיות המקובלות ברחבי הארץ.
כריסטופר קטסבי הרינגטון הוא שחקן קולנוע,טלוויזיה ותיאטרון אנגלי, המוכר בזכות תפקידו בתור ג'ון סנואו בסדרת הדרמה הפופולרית "משחקי הכס" (2011–2019) אשר הביא אותו להכרה עולמית וקיבל מועמדויות לפרס גלובוס הזהב ולשני פרסי אמי.
כריסטופר קטסבי הרינגטון נולד ב-26 בדצמבר 1986 בעיירה אקטון (אנ'), מערב לונדון, אנגליה.
אמו קראה לו על שם כריסטופר מרלו, ומאוחר יותר קיצר את שמו לקיט.
הוריו הם איש העסקים סר דייוויד הרינגטון, והמחזאית לשעבר דבורה ג'יין.
הרינגטון טוען לקשר משפחתי עם מנהיג מזימת אבק השרפה, רוברט קטסבי (אנ'), מצד אמו, בעוד שמצד אביו הוא קשור לג'יימס הראשון, מלך אנגליה, היעד לניסיון ההתנקשות, וללורד ג'ון הרינגטון מאקסטון (אנ'), שהיה בבית הפרלמנט שקטסבי ושותפיו ניסו לפוצץ.
הרינגטון התחנך בבית הספר היסודי סאות'פילד משנת 1992 עד 1998. כשהיה בן אחת עשרה עברה המשפחה לוורסטרשייר, והוא למד בבית הספר התיכון צ'אנטרי (אנ') במארטלי (אנ') עד 2003. הוא החל להתעניין במשחק לאחר שצפה בהפקה מקומית של "מחכים לגודו" כשהיה בן ארבע עשרה, ולאחר מכן הופיע במספר הפקות בית ספר.
הוא למד באקדמיית ווסטר (אנ'), שם למד דרמה ותיאטרון (2003–05).
כשהיה בן שבע עשרה, הוא קיבל השראה ללמוד בבית ספר לדרמה לאחר שראה הופעה של בן וישו בתור המלט ב-2004.
הרינגטון חזר ללונדון ב-2005 בגיל שמונה עשרה לאחר שסיים את לימודיו, ובהמשך אותה שנה, נרשם לבית הספר המרכזי לנאומים ודרמה (אנ'), שם סיים את לימודיו ב-2008.
התפרסם בשנת 2011 בזכות תפקידו בעונה הראשונה של סדרת הפנטזיה "משחקי הכס" כשגילם את ג'ון סנואו, בנו הממזר של הלורד אדארד סטארק (שון בין) הנחוש להצטרף אל "משמר הלילה".
הפך הרינגטון לדמות מהותית בסדרה ולבסוף, בתום העונה השמינית האחרונה והסופית של משחקי הכס נחשב לכוכב הסדרה כולה.
במאי 2019, פורסם בתקשורת בהרחבה על כך שעם סיום הסדרה התקשה הרינגטון להתמודד עם מסעו לכל אורך דרכה ברכבת הרים רגשית ואישפז עצמו לגמילה כתוצאה מלחץ נפשי ומצריכה יתרה של אלכוהול.
הרינגטון כיכב בסרט הדרמה ההיסטורית "פומפיי" (2014), ובסרטים הבריטיים "עדות נעורים" (2014) ו"Spooks: The Greater Good" (2015).
כן הופיע בתפקידי משנה בסרטים "הבן השביעי" (2015) ו"סיילנט היל: מהפכה" (2012).
בשנת 2018 שיחק בתפקיד הראשי בסרטו של הבמאי קסבייה דולן "חייו ומותו של ג'ון פ.
דונובן" לצד נטלי פורטמן וסוזן סרנדון.
בשנת 2021 הרינגטון גילם את האביר השחור / דיין ויטמן בסרט גיבורי העל "נצחיים" המבוסס על גזע בדיוני באותו השם המתקיים במארוול קומיקס.
מאז שנת 2024, הרינגטון מככב גם בסדרת הדרמה הפיננסית של HBO, "התעשייה".
ביולי 2025 הופיע ככוכב-אורח בסדרה "מוגזמת" של נטפליקס.
בדצמבר 2025 הרינגטון הצטרף לצוות השחקנים של המיני־סדרה של הולו, המבוססת על הרומן "Count My Lies" מאת סופי סטאבה ויגלם את דמותו של ג'יי לוקהרט, לצד לינדזי לוהן ושיילין וודלי, שכבר הוכרזו ככוכבות הסדרה.
בנוסף, עתיד להשתתף בגרסת המיני-סדרה של BBC One ו־MGM+ ל"בין שתי ערים" שתעלה ב-2026.
ב-2011 החל לצאת עם השחקנית הסקוטית רוז לזלי אותה פגש על הסט של סדרת הטלוויזיה "משחקי הכס".
ב-27 בספטמבר 2017 השניים התארסו וב-23 ביוני 2018 הם נישאו בכנסייה באברדינשייר בסקוטלנד.
לזוג בן אחד שנולד בינואר 2021. ב-3 ביולי 2023 נולדה להם בת.
+שנהסרטתפקידהערות2012סיילנט היל: התגלותוינסנט סמית'2014פומפיימילוהדרקון הראשון שלי 2ארטדיבובעדות נעוריםרולנד לייטון (אנ')הבן השביעיבילי בראדלי2015Spooks: The Greater Goodוויל האלווי2016ברימסטוןסמואל2018מותו וחייו של ג'ון פ' דונובןג'ון פ' דונובן2019הדרקון הראשון שלי: העולם הנסתרארטדיבוב2021נצחייםהאביר השחור / דיין ויטמן2022Baby Rubyספנסר2023Blood for Dustריקי2024החיה שבפניםנואהTBAEternal Returnוירג'ילWhat Remains of Us
+שנהסדרהתפקידהערות2011–2019משחקי הכסג'ון סנואותפקיד ראשי (8 עונות); 62 פרקים
מועמד פרס אמי לבידור בפריים-טיים לשחקן משנה בסדרת דרמה (2016, 2019)מועמד פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה (2019)2015שבעה ימים בגיהנוםג'יימס פולסרט טלוויזיה של HBO2017להרוג את המלךרוברט קטסבי (אנ')מיני-סדרה
גם יוצר ומפיק בפועל2018Zogסר גאדאבוטדיבוב; ספיישל טלוויזיוני של BBC One2020Criminal: UKאלכספרק: "Alex"2021אהבה מודרניתמייקלפרק: "Strangers on a (Dublin) Train"2023אקסטרפולציות (אנ')ניקולס בילטון4 פרקיםLot No.
249אברקרומבי סמית'סרט טלוויזיה של BBC Two2024–הווההתעשייההנרי מאק6 פרקים2025מוגזמתאבא של ג'סיקה3 פרקים2026בין שתי עריםסידני קרטוןמיני־סדרה עתידית של BBC One ו־MGM+Count My Liesג'יי לוקהרטמיני־סדרה עתידית של הולו
קִיטְבֶּג (מהז'רגון הצבאי הבריטי: Kitbag; על פי האקדמיה ללשון העברית: שַׂק חֲפָצִים) הוא שק או תיק עשוי בד או אריג עבה, בצורת גליל, אשר נקשר מצידו האחד.
בישראל משמש בעיקר לתיאור שק חפצים אישיים המשמש חיילים, אולם, באופן כללי, משמש גם לנשיאת ציוד ספורט ומחנאות.
בעבר היו כלל החיילים מקבלים קיטבג ("א") עם גיוסם בבקו"ם ובמידת בצורך קיטבג נוסף ("ב") בבסיס בו הם משרתים.
כיום החיילים מקבלים בבקו"ם תיק מסוג "צ'ימידן" א' והלוחמים מקבלים "צ'ימידן" ב' בבסיסם בנוסף (על פי האקדמיה ללשון העברית: צִיּוּדָן).
שאלת קיטבג היא ביטוי סלנג צה"לי המתאר שאלה שהתשובה עליה ברורה מראש , וכן שהשואל יינזק מעצם הצגת השאלה.
הביטוי חדר לסלנג עברי גם מחוץ למסגרת הצבא.
מקורו של הביטוי הוא מצב כאשר חיילים שקיבלו פקודה לנוע ממקום למקום שאלו את מפקדיהם אם עליהם לקחת עמם את שק הציוד האישי ("קיטבג"), והתשובה הייתה, כמובן, שיש לקחתו (למרות שלא היה צורך אמיתי לקחתו, דבר אשר הקשה על החייל).
קיטארו (ביפנית: 喜多郎, באנגלית: Kitarō, נולד ב-4 בפברואר 1953) הוא מוזיקאי, מלחין, מפיק ומעבד יפני.
הוא רב-נגן, ונחשב לחלוץ בסגנון מוזיקת העידן החדש.
קיטארו היה מועמד 14 פעמים לפרס גראמי, וזכה בפרס בשנת 2000 בקטגוריית אלבום מוזיקת העידן החדש הטוב ביותר, על אלבומו "חושב עליך" (Thinking Of You).
קיט קולמן (20 בפברואר 1856, קסלבלייקני, מחוז גולוויי, אירלנד - 16 במאי 1915, המילטון, אונטריו, קנדה) היה שם העט של העיתונאית האירית-קנדית קת'לין בלייק קולמן.
קולמן הייתה האשה הראשונה ששימשה רשמית כתבת מאזורי מלחמה, וכיסתה את המלחמה הספרדית-אמריקאית עבור העיתון הקנדי Toronto Mail בשנת 1898. קולמן אף כיהנה כנשיאה הראשונה של אגודת העיתונאיות הקנדיות.
קולמן נולדה בשם קת'רין פרגוסון לפטריק ומרי פרגוסון.
קולמן התחנכה במנזר, ולאחר מכן בבית ספר בבלגיה.
לימים ייחסה קולמן להוריה השפעה על דרכה ביצירה: מאביה קיבלה את אהבת הספר, ומאמה, שהייתה עיוורת, הערכה למוזיקה ולנגינה.
מי שהשפיע עליה אף יותר היה דודה, תומאס ניקולס ברק, כומר דומיניקני, ליברל ונואם ידוע, אשר חינך אותה לסובלנות דתית וחברתית, אשר באה לידי ביטוי בכתיבתה העיתונאית בבגרותה.
קולמן נישאה בצעירותה לבעל אדמות אמיד וקשיש בשם תומאס ויליס, לא ברור אם בגיל 16 או 20, בשמה המאומץ קת'לין בלייק.
לזוג נולד ילד אחד שמת בינקותו, וויליס עצמו מת זמן קצר לאחר מכן.
הנישואין לא עלו יפה, עד כדי שקולמן נושלה מירושת רכוש בעלה בידי שארי בשרו.
היא היגרה לקנדה כאלמנה צעירה בשנת 1884. שם עבדה כמזכירה עד שנישאה למנהלה, אדוורד ווטקינס.
הם חיו בטורונטו ובוויניפג, שם הולידו שני ילדים (ת'ד ופטרישה).
בשנת 1889, לאחר מותו של ווטקינס, או אולי גירושיהם,, פירנסה קולמן את ילדיה בעבודה בניקיון בתים, ומאוחר יותר החלה לחבר מאמרים עבור כתבי עת מקומיים, ובמיוחד כתב העת המקומי בטורונטו, Saturday Night.
קת'לין בלייק ווטקינס, כפי שנקראה אז, עקרה לטורונטו בשנת 1890 כדי לעסוק בעיתונות.
תחת הכינוי "קיט מהמייל", הייתה לאשה הראשונה שהופקדה על טור משלה בעיתון קנדי (ה-Toronto Mail, לימים ה-Mail and Empire).
בשנות ה-90 של המאה ה-19 ובעשור הראשון של המאה ה-20 פרסמה קולמן רשימה שבועית על גבי שבעה טורים ב-Toronto Mail, תחת הכותרת Woman's Kingdom (ממלכת האישה).
תחילה עסקו הרשימות בנושאים שיועדו לנשים בתקופה, כגון מתכונים, אופנה, וביקורות תיאטרון.
בשנת 1891 ראיינה את השחקנית הצרפתייה הידועה שרה ברנאר, אשר הייתה בעיצומו של מסע הופעות בקנדה.
ברם, היא חלקה על ההנחה של עורכיה כאילו נשים מתעניינים רק בכלכלת בית, אופנה, וטורי עצות, והתעקשה לכתוב גם על דברים אחרים שחשבה שיעניינו נשים: פוליטיקה, עסקים, דת, ומדע.
הטור שלה היה כה דעתני, עד שצבר לו קוראים אדוקים, ובהם גם ראש ממשלת קנדה, וילפריד לורייה.
רשימותיה עסקו גם ברפורמות חברתיות ובזכויות נשים, לרבות אלימות במשפחה ותנאי התעסוקה המחפירים של נשים רבות.
עם הזמן, החלו להפיץ את טוריה בסינדיקציה גם בעיתונים אחרים ברחבי קנדה.
היא עבדה עבור ה-Toronto Mail עד 1911. קולמן הרחיבה את תחומי הכיסוי שלה בהדרגה אל תחום החדשות, ועד מהרה הפכה לאחת הכתבות הנקראות בעיתון.
העיתון שלח אותה לכסות את היריד העולמי של שיקגו בשנת 1893, וירידים דומים בסן פרנסיסקו, באיים הקריבים, וביובל היהלום של המלכה ויקטוריה באנגליה.
היא צברה מוניטין בינלאומיים, ובשנת 1894 זכתה כתיבתה לתיאור "מבריקה" ונאמר עליה ש"אף עיתונאית אשה, ואף עיתונאי גבר שאינו עורך ראשי, אינם נהנים מיותר השפעה ישירה על היוקרה ועל התפוצה של עיתון כלשהו בצפון אמריקה."
בזמן המלחמה הספרדית-אמריקאית בשנת 1898, התנדבה קולמן לנסוע לקובה לכסות את המלחמה מן החזית.
העיתון Toronto Mail שלח אותה לקובה, וניצל את ההזדמנות לקצור תשומת לב סנסציונית על ששלח אישה לדווח מהחזית.
היא קיבלה הסמכה רשמית מממשלת ארצות הברית, ובכך הפכה לאשה הראשונה בעולם שהוסמכה ככתבת מלחמה.
אף על פי כן, הורו לה עורכיה לעסוק ב"כתבות צבע" ולא לעסוק בדיווח מהחזית, שכן סברו שאין זה מתאים לאישה.
רשמית, היא הורשתה להתלוות ליחידות אמריקאיות, אך הכתבים האחרים ושכבות הפיקוד התנגדו בתוקף לנוכחותה, וכמעט שהצליחו להותיר אותה בפלורידה.
קולמן גילתה תושייה והצליחה להגיע בכוחות עצמה לקובה ביולי 1898, זמן קצר לפני תום הלחימה.
רשימותיה מאחרית המלחמה ותיאורי האבדות בנפש היו שיא הקריירה העיתונאית שלה.
בדרכה חזרה לקנדה, עצרה קולמן בוושינגטון די.
ונשאה דברים בפני האיגוד הבינלאומי של נשים בעיתונות.
משחזרה מקובה, נישאה לתיאובלד קולמן ועקרה עמו ליישוב קופר קליף באונטריו, קנדה, שם שימש קולמן רופא צמוד בחברת הנחושת הקנדית.
בשנת 1901 עקרו בני הזוג קולמן להמילטון.
בשנת 1904, במסגרת מאבק באפליית נשים במקצוע העיתונות, סייעה קולמן בהקמת אגודת העיתונאיות הקנדיות (Canadian Women's Press Club), ונבחרה לנשיאת הארגון הראשונה.
האמביוולנטיות של קולמן נבעה בחלקה מעמדת המערכת של העיתון שהעסיק אותה, אשר התנגד בתוקף לזכויות הללו.
קולמן עסקה גם בכתיבת שירה, ופרסמה ספרי שירים.
בשנת 1915 לקתה קולמן בדלקת ריאות ומתה ב-16 במאי, בהמילטון, אונטריו.
כריסטופר רובין קיט וולסי (; באנגלית: Christopher Robin "Kit'" Woolsey) הוא שחקן ברידג' ושחקן שש בש מצטיין.
וסיים את לימודיו באוברלין קולג' בשנת 1964. בשנת 1965 קיבל תואר שני במתמטיקה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
וולסי ואשתו סאלי, שחקנית ברידג' מצטיינת בעצמה, מתגוררים בקנסינגטון בקליפורניה.
וולסי זכה באליפות העולם לקבוצות פתוחות (Rosenblum Cup) בשנת 1986. בשנת 1982 סיים במקום השני באותה תחרות.
בשנת 1989 סיים במקום השני באליפות העולם לנבחרות לאומיות ( Bermuda Bowl).
בשנת 2000 היה שותף לזכייתה של נבחרת הסניורים (שחקנים מעל גיל 60) של ארצות הברית במקום הראשון באולימפיאדה.
בשנת 2003 זכה ביחד עם חבריו בנבחרת ארצות הברית במדליית זהב ב-Senior Bowl.
וולסי דורג במקום החמישי בעולם בשנת 2007. סיים במקום השני בגביע העולמי בשנת 1996.
סיים פעם אחת במקום ראשון באליפות עולם ופעמיים במקום ראשון באליפות עולם לנבחרות סניורים (שחקנים מעל גיל 60).
מקום ראשון באליפות העולם לקבוצות פתוחות (Rosenblum Cup) בשנת 1986. מקום שני באליפות העולם לקבוצות פתוחות (Rosenblum Cup) בשנת 1982.
מקום ראשון באליפות העולם לקבוצות סניורים (Senior Bowl) בשנת 2003
מקום הראשון באולימפיאדה בשנת 2000 באליפות לנבחרות סניורים
מקום שני באליפות העולם לנבחרות (Bermuda Bowl) בשנת 1989
וולסי זכה שש עשרה פעמים באליפויות צפון אמריקה לפי הפירוט הבא:
זכייה במקום ראשון ב-Vanderbilt Cup בשנת 1991 ופעמיים במקום שני בשנים: 1992, 1999. תחרות זו היא אליפות ארצות הברית לקבוצות בשיטת נוק-אאוט.
שתי זכיות במקום ראשון ב-Grand National Teams בשנים 1984 ו-2009. שתי זכיות במקום השני באותה תחרות בשנים 1977 ו-2006. זוהי תחרות קבוצות בשיטת נוק-אאוט, שמשתתפות בה הקבוצות שעולות ממשחקים אזוריים.
זכייה במקום ראשון באליפות צפון-אמריקה לקבוצות פתוחות בשיטת Board A Match בשנת 1994.
שלוש זכיות באליפות צפון-אמריקה לקבוצות גברים בשיטת Board A Match בשנים 1978 ו-1986 ו-1989.
שלוש זכיות במקום הראשון ב-Blue Ribbon Pairs בשנים 1973 ,1975 ו-1990. שלוש פעמים סיים במקום השני בשנים 1985, 1986 ו-2002. תחרות זו נחשבת לתחרות הזוגות הקשה ביותר של התאגדות הברידג' האמריקאית.
שתי זכיות באליפות הפתוחה לזוגות בשנים 1987 ו-1989. סיים פעם אחת במקום השני בשנת 1981. כמו כן סיים במקום השני באליפויות זוגות פתוחות אחרות Silodor Open Pairs בשנת 1996 ו-Wernher Open Pairs בשנת 2004.
פעמים זכה במקום ראשון באליפות צפון-אמריקה לזוגות גברים בשנים 1972 ו-1985. בשנים 1973 ו-1974 סיים במקום השני בתחרות זו.
בשנת 1967 זכה באליפות לזוגות מעורבים.
שלוש פעמים סיים מקום שני בתחרות Spingold (תחרות קבוצות חזקה של התאגדות הברידג' האמריקאית בשיטת נוק-אאוט) בשנים 1979, 1981 ו-1992.
זכה במקום הראשון בתחרות Reisinger נוק-אאוט לקבוצות בשנת 1981
זכה במקום השני ב-Reisinger בשנת 1980.
שתי זכיות במקום ראשון ב Vanderbilt Cup בשנים 1992 ו-1999
קיט וולסי זכה חמש פעמים באליפויות ארצות הברית
פעמיים זכה במקום ראשון במשחקי המבחן לקבוצות בשנים 1989 ו-2009
שלוש פעמים זכה במקום ראשון במשחקי המבחן לקבוצות סניורים בשנים 2000, 2001 ו-2003. בשנת 2005 סיים במקום השני בתחרות זו.
זכה בשנת 1990 במקום ראשון בתחרות הקבוצות של Cavendish.
באותה תחרות סיים במקום השני בשנת 1999. תחרות Cavendish נחשבת לתחרות חזקה מאוד, עם הפרסים הגבוהים ביותר.
זכייה במקום ראשון בתחרות הזוגות של Cavendish בשנים 1979, 1994 ו-2011. סיים במקום השני בתחרות זו בשנת 1980.
מקום שני בתחרות Goldman Pairs בשנים 1980 ו-1982.
Goren Trophy בשנת 1986. הפרס ניתן לשחקן שצבר באותה שנה את המספר הגבוה ביותר של נקודות אמן בליגה האמריקאית.
Precision Award בשנת 1978. הפרס ניתן לשחקן שכתב את סדרת המאמרים הטובה ביותר בנושא שיטות הכרזה או בנושא קונבנציות.
וולסי כתב ספרים רבים על ברידג'.
הוא תרם לתאוריה של שיטות הכרזה.
בין החידושים שלו the two-way checkback ושיטת הגנה נגד פתיחות של 1NT הקרויה על שמו: Woolsey Defense.
הקונבנציה הזו דומה מאוד לקונבצית Landy המורחבת.
וולסי היה הראשון שפרסם מאמר על קונבנציית ההכרזה CRASH, לאחר פתיחה מלאכותית של 1 של יריב המחזיק יד חזקה עם 16 נקודות או יותר.
הקונבנציה פותחה על ידו ביחד עם Steve Robinson.
המאמר על CRASH פורסם בשנת 1976 בעיתון The Bridge World.
החל משנת 1984 וולסי הוא אחד מארבעת העורכים המתחלפים של The Bridge World's monthly Master Solvers Club (מאוחר יותר אחד מששת העורכים המתחלפים).
בשנת 1978 זכה בפרס של International Bridge Press Association (IBPA) על המאמר או סדרת המאמרים הטובה ביותר על שיטות הכרזה או קונבנציות הכרזה.
בשנת 2015 נחשפו רמאויות וחשדות לרמאויות מתוחכמת של זוגות שחקני צמרת מקצוענים בברידג' האירופי.
הזוג הבכיר בנבחרת גרמניה הודה ברמאות.
בין החשודים הנוספים פולביו פנטוני וקלאודיו נונס, שחקני נבחרת מונקו, המדורגים במקום ראשון ושני בעולם בצבירת נקודות אמן, שחקני נבחרת ישראל לוטן פישר ורון שוורץ, זוג שחקנים מנבחרת פולין וזוג שחקנים מנבחרת בולגריה.
וולסי פעל, ביחד עם שחקנים אחרים, כמו בוי ברוגלנד מנורווגיה לחשיפת הרמאויות.
וולסי ניתח את השיטה, שבה לדעתו רימו השחקנים, ופרסם מאמרים באתר Bridge Winners תחת הכותרת: The Videos Speak.
במאמר הראשון הוא מציג את השיטה שבה לדעתו פעלו פישר ושוורץ.
ובמאמר השני הוא מציג את השיטה שבה לדעתו רימו פנטוני ונונס.
במאמר הוא מסתייע בצילומי סרטי וידאו של משחקים בתחרויות ברידג' חשובות ובעזרתם מראה כיצד לדעתו פועלת שיטת הרמיה.
כריסטופר יוסטון "קיט" קרסון היה איש סְפר אמריקאי.
במהלך חייו הוא עסק במגוון עבודות בשכר: איש הרים, צייד פרוות, מורה דרך, סוכן לענייני אינדיאנים וקצין בצבא ארצות הברית.
ביוגרפיות וקטעי חדשות על פעילותו במערב ארצות הברית הפכו אותו לאגדה עוד בחייו.
גרסאות מוגזמות של מעלליו היו נושא לרומנים בפרוטה.
קרסון עזב את ביתו באזור הכפרי של מיזורי של ימינו בגיל 16 במטרה להתפרנס כאיש הרים וצייד פרוות במערב.
בשנות ה-30 של המאה ה-19, הוא ליווה את יואינג יאנג (Ewing Young; 1799–1841) במשלחת לקליפורניה המקסיקנית והצטרף למסעות לציד פרוות אל הרי הרוקי.
הוא חי בין שבטי האינדיאנים של האראפהו והשאיין, ואף התחתן פעמיים עם נשים אינדיאניות.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 הוא נשכר כמורה דרך על ידי ג'ון פרימונט.
משלחת פרימונט חקרה את מרבית קליפורניה, אורגון ואזור האגן הגדול.
פרימונט מיפה וכתב דוחות והערות על שביל אורגון במטרה לסייע ולעודד חלוצים אמריקניים להגר למערב.
קרסון זכה לתהילה לאומית באמצעות הדוחות של פרימונט על משלחותיו.
תחת פיקודו של פרימונט השתתף קרסון בהתקוממות כנגד שלטון הרפובליקה המקסיקנית בקליפורניה בתחילת מלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
מאוחר יותר בזמן המלחמה היה קרסון סייר ושליח, שנודע בשל משימת החילוץ שלו לאחר קרב סן פסקוואל ומסעו מחוף לחוף מקליפורניה לוושינגטון די.
על מנת להפיץ את החדשות על העימות בקליפורניה לממשלת ארצות הברית.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 הוא מונה לסוכן לענייני האינדיאנים לשבטי היוט והאפאצ'י חיקרייה.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית הוביל קרסון גדוד מתנדבים, שברובם היו ממוצא היספאני מניו מקסיקו, כחלק מצבא האיחוד, בתבוסה בקרב ואלוורדה ב-1862. כאשר האיום של צבא הקונפדרציה על ניו מקסיקו הוסר, הוביל קרסון כוחות צבא במטרה לדכא את שבטי האינדיאנים של הנאוואחו, האפאצ'י מסקלרו, הקאיווה והקומאנצ'י.
לקרסון הוענקה דרגת ייצוג של בריגדיר גנרל והוא מונה למפקד פורט גרלנד (Fort Garland) בקולורדו.
הוא שהה שם זמן קצר בלבד: בריאות לקויה אילצה אותו לפרוש מחיי הצבא.
קרסון היה נשוי שלוש פעמים, והיו לו עשרה ילדים.
ביתו היה בטאוס שבניו מקסיקו.
קרסון מת בפורט ליון בקולורדו ממפרצת באבי העורקים ב-23 במאי 1868. הוא קבור בטאוס בניו מקסיקו בסמוך לאשתו השלישית חוספה חראמיו.
קרסון נולד בקנטקי בערב חג המולד 1809. הוריו היו לינדזי קרסון (Lindsay Carson) ואשתו השנייה, רבקה רובינזון (Rebecca Robinson).
ללינדזי היה חמישה ילדים מאשתו הראשונה לוסי בראדלי (Lucy Bradley), ועשרה נוספים מרבקה.
קיט היה הילד השישי מהם, כלומר, הילד האחד-עשר של לינדזי.
ללינדזי קרסון היו שורשים סקוטים-אירים פרסביטריאניים.
הוא היה חקלאי, בנאי וחייל ותיק ממלחמת העצמאות של ארצות הברית ומלחמת 1812. הוא נלחם באינדיאנים בספר האמריקני, ואיבד שתי אצבעות בידו השמאלית בלחימה מול האינדיאנים משבטי המסוואקי והסאוק .
משפחת קרסון עקרה לבונ'ס ליק (Boone's Lick) במחוז הווארד במיזורי כשקיט היה בן שנה.
המשפחה התיישבה בחלקת קרקע שהייתה שייכת לבניו של דניאל בון שרכש את הקרקע מהספרדים.
משפחות בון וקרסון הפכו לידידים, עבדו והתרועעו יחד.
ויליאם, בנו הבכור של לינדזי, אף נשא לאישה את מילי בון, נינתו של דניאל בון ב-1810. בתם, אדלין, הפכה לחברה למשחקים החביבה ביותר על קיט.
מיזורי הייתה אז אזור הספר של ההתפשטות של האמריקנים מערבה.
בקתות המגורים היו ממוגנות באמצעות גדרות של כלונסאות מחודדים במטרה להגן עליהן מהתקפות האינדיאנים.
כשהגברים עבדו בשדות הוצבו זקיפים עם כלי נשק, על מנת להגן על החקלאים.
קרסון כתב בזיכרונותיו: "במשך שנתיים או שלוש שנים לאחר בואנו היו חייבים להיות מבוצרים והיה זה הכרח להציב גברים בקצות השדות להגנת אלו שעמלו בשדה".
לינדזי קרסון מת במפתיע כאשר ענף עץ כבד נפל עליו כשביאר יער.
קיט היה אז בן שמונה.
אף שהייתה חסרת פרוטה טיפלה האם לבדה בילדיה במשך ארבע שנים.
אז היא נישאה לג'וזף מרטין (Joseph Martin), אלמן שהיו לו כמה ילדים.
קיט היה בשנות העשרה לחייו ולא הסתדר עם אביו החורג.
ההחלטה הייתה לשלוח אותו להיות חניך של דייוויד וורקמן (David Workman), יצרן אוכפים בפרנקלין במיזורי.
קיט כתב בזיכרונותיו שוורקמן היה "איש טוב, ואני זוכר לעיתים קרובות את היחס טוב הלב שקיבלתי".
פרנקלין שכנה בקצה המזרחי של שביל סנטה פה, שנפתח שנתיים קודם לכן.
רבים מהלקוחות בחנות האוכפים היו ציידי פרוות וסוחרים, שמהם שמע קרסון סיפורים מלהיבים אודות המערב.
קרסון מצא שהעבודה בייצור אוכפים לא הייתה לטעמו.
הוא הצהיר פעם: "העסק לא התאים לי והחלטתי לעזוב".
באוגוסט 1826, בניגוד לרצונה של אימו, ברח קרסון מחונכו.
הוא הצטרף לשיירה של ציידי פרוות שנעה מערבה, כשהוא מטפל בחיות המשק שלהם.
השיירה עשתה דרכה בשביל סנטה פה לסנטה פה, בירת סנטה פה דה נואבה מחיקו (Santa Fe de Nuevo México), והגיעה ליעדה בנובמבר 1826. קרסון התיישב בטאוס.
קרסון חי עם מתיו קינקיד (Mathew Kinkead), צייד פרוות וחוקר ארצות ששירת יחד עם אחיו הבוגרים של קרסון במהלך מלחמת 1812. קינקיד הדריך את קרסון בלימוד הכישורים של צייד פרוות, והשפות ההכרחיות למסחר.
בסופו של דבר ידע קרסון ספרדית שוטפת וכמה שפות של אינדיאנים.
וורקמן, שאצלו עבד כחניך, פרסם מודעה בעיתון המקומי במיזורי.
הוא כתב כי ייתן פרס בסך סנט אחד למי שישיב את הנער לפרנקלין.
איש לא תבע את הפרס.
המודעה כללה את התיאור המודפס הראשון של קרסון: "כריסטופר קרסון, נער בערך בן 16, קטן יחסית לגילו, אבל בנוי היטב; שיער בהיר.
ברח מהחתום מטה, שחי בפרנקלין, מחוז הווארד, מיזורי, שאליו היה קשור על מנת ללמוד את המסחר באוכפים".
בין 1827 ל-1829 עבד קרסון כטבח, מתורגמן, ונהג עגלות בדרום-מערב ארצות הברית.
הוא עבד גם במכרה נחושת בסמוך לנהר חילה בדרום-מערב ניו מקסיקו של ימינו.
בשנים מאוחרות לא הזכיר קרסון נשים מתקופה זו בחייו.
למעשה, הוא מזכיר בכתביו רק שלוש נשים ספציפיות: חוספה חארמיו, אשתו השלישית והאחרונה; אשת חבר בוושינגטון די.
ואן וייט, קורבן של זוועות של האינדיאנים.
בגיל תשע עשרה החל קרסון את הקריירה שלו כאיש הרים.
הוא סייר בחלקים רבים ממערב ארצות הברית יחד עם אנשי הרים מפורסמים כדוגמת ג'ים ברידג'ר וביל ויליאמס הזקן (Old Bill Williams).
בחורף של השנים 1828–1829 הוא שימש כטבח עבור יואינג יאנג בטאוס.
הוא הצטרף למסע הציד של יאנג ב-1829.
במהלך אוגוסט 1829 החבורה נכנסה לארצם של האפאצ'י לאורך הנהר חילה.
המשלחת הותקפה, וזה היה ניסיונו הראשון של קרסון בקרב.
החבורה של יאנג המשיכה לאלטה קליפורניה כשהיא צדה בונים וסוחרת בפרוות בקליפורניה מסקרמנטו בצפון ללוס אנג'לס בדרום, וחזרה לטאוס באפריל 1830 לאחר ציד בונים לאורך הנהר קולורדו.
קרסון הצטרף לחבורה שנועדה להציל שיירת עגלות לאחר שנכנסה לטאוס, ואף על פי שהתוקפים נמלטו מאתר הזוועות נוכח יאנג ביכולת הרכיבה של קרסון ובאומץ לבו.
קרסון הצטרף למשלחת נוספת בהנהגתם של תומאס פיצ'פטריק וויליאם לווין ב-1831. פיצ'פטריק, לווין והציידים שלהם רכבו צפונה למרכז הרי הרוקי.
קרסון עתיד לצוד וללכוד בונים במערב במשך כעשר שנים.
הוא נודע כאדם שאפשר לסמוך עליו וכלוחם מעולה.
החיים כאיש הרים לא היו קלים לקרסון.
לאחר שאסף פרוות בונים הוא היה צריך לשמור עליהם במשך חודש עד מפגש הרי הרוקי השנתי, שנערך באזורים מרוחקים במערב כדוגמת גדותיו של הנהר גרין בוויומינג.
בכסף שקיבל עבור הפרוות הוא רכש מצרכי יסוד הכרחיים לחיים עצמאיים כולל קרסי דיג, קמח וטבק.
כיוון שלא הייתה גישה לרופאים באזורים השונים בהם פעל היה קרסון חייב לחבוש את פצעיו ולסעוד את עצמו.
מדי פעם היו עימותים עם אינדיאנים.
הלבוש העיקרי של קרסון בתקופה זו היה מעורות צבאים שהתקשחו לאחר שנותרו בחוץ במשך זמן.
לבוש זה הגן עליו במידת מה כנגד כלי נשק אחדים בהם השתמשו האינדיאנים.
דובי גריזלי היו בין האויבים הגדולים ביותר של אנשי ההרים.
אירוע מיוחד שבו היו מעורבים בעלי חיים אלו קרה לקרסון ב-1834 שעה שצד אייל קנדי לבדו.
שני דובים נתקלו בו והוא נמלט במעלה עץ.
אחד הדובים ניסה להפיל אותו באמצעות נענוע העץ, אבל נכשל ולבסוף עזב.
קרסון חזר למחנה מהר ככל שיכול היה.
הוא כתב בזיכרונותיו כי: "הדוב החליט לבסוף לעזוב, שעל כך הייתי אסיר תודה מכל הלב, מאחר שמעולם לא הייתי כל כך מפוחד".
מפגש הרי הרוקי האחרון נערך ב-1840. בתקופה זו החלה הצטמצמות בסחר הפרוות.
גברים שהקפידו על לבושם בלונדון, פריז וניו יורק העדיפו כובעי משי על פני כובעי בונה.
בנוסף, אוכלוסיות הבונים ברחבי אמריקה הצפונית הצטמצמו במהירות מציד-יתר.
קרסון הבין שהגיע הזמן למצוא עיסוק אחר.
הוא כתב בזיכרונותיו: כי "הבונה הלך ונעשה נדיר, היה הכרח לשלוח יד במשהו אחר".
ב-1841 הוא נשכר כציד על ידי הבעלים של מצודת בנט'ס פורט (Bent's Fort) בקולורדו.
מצודה זו הייתה אחד המבנים הגדולים ביותר במערב.
מאות אנשים עבדו וחיו בה.
קרסון צד ביזונים, אנטילופות, צבאים וחיות אחרות על מנת להזין אנשים אלו.
שכרו היה דולר אחד ליום.
הוא חזר לבנט'ס פורט כמה פעמים עד שהמצודה ננטשה ב-1849, על מנת לספק בשר ליושבי המצודה.
קרסון היה בן תשע עשרה כאשר יצא למסע במשלחת הציד של יואינג יאנג להרי הרוקי ב-1829. בנוסף לפרוות ולחברתם של אנשי ההרים המחוספסים בעלי הרוח החופשית שאף קרסון לפעולות ולהרפתקאות.
הוא מצא את שחיפש בהרג וקרקוף אינדיאנים.
קרסון הרג וקרקף את האינדיאני הראשון שלו כשהיה בן תשע עשרה במשלחת יואינג יאנג.
הזיכרונות של קרסון גדושים בסיפורים על מפגשים בין אינדיאנים עוינים לבין כותב הזיכרונות.
לדוגמה, בינואר 1833 גנבו לוחמים משבט הקרואו תשעה סוסים ממחנה קרסון.
קרסון ושניים נוספים ריססו את מחנה הקרואו באש רובים והרגו כמעט את כל לוחמי הקרואו.
קרסון כתב בזיכרונותיו: "במהלך המרדף שלנו אחרי בעלי החיים האובדים, סבלנו מאוד, אבל בשל ההצלחה בהשבת הסוסים שלנו ומשלוח אדומי עור רבים לביתם המרוחק, נשכחו סבלותינו עד מהרה".
קרסון התייחס לאומת הבלאקפוט כשבט עוין, והאמין שהם היוו את האיום הגדול ביותר על פרנסתו, ביטחונו וחייו.
הוא שנא את הבלאקפוט, והרג רבים מהם בכל הזדמנות.
ההיסטוריון דייוויד רוברטס כתב: "היה זה מובן מאליו שהבלאקפוט היו אינדיאנים רעים; לירות בהם בכל הזדמנות אפשרית היה האינסטינקט של איש ההרים וחובתו".
קרסון נתקל כמה פעמים בבלאקפוט.
הקרב האחרון עם הבלאקפוט התרחש באביב 1838. הוא התלווה לכמאה אנשי הרים בהנהגתו של ג'ים ברידג'ר.
בטריטוריית מונטנה, נתקלה החבורה בטיפי ובתוכו שלוש גופות של אינדיאנים.
ברידג'ר רצה להמשיך הלאה, אבל קרסון וצעירים נוספים רצו להרוג את הבלאקפוט.
הם איתרו את כפרם של הבלאקפוט, והרגו עשרה לוחמים של הבלאקפוט.
הבלאקפוט מצאו מחסה בערימת סלעים, אבל הוברחו משם.
לא ידוע כמה מבני הבלאקפוט נהרגו בתקרית זו.
ההיסטוריון דייוויד רוברטס כתב: "אם משהו כמו רחמים מילאו את חזהו של קרסון כאשר בשנתו העשרים ותשע, הוא צפה במחנה ההרוס של הבלאקפוט, הוא לא טרח לזכור זאת".
קרסון כתב בזיכרונותיו שקרב זה היה "הקרב היפה ביותר שראיתי".
דעותיו של קרסון על האינדיאנים התרככו עם השנים.
הוא מצא את עצמו יותר ויותר בחברתם ככל שהתבגר.
הוא הבין יותר את דרכם ודעותיו על האינדיאנים הפכו יותר אנושיות.
הוא דחק בממשלה להפריש אדמות כשמורות לשימושם.
כסוכן לענייני אינדיאנים, הוא דאג לכך שאלה תחת פיקוחו טופלו ביושר ובהגינות, וקיבלו מזון ולבוש כראוי.
ההיסטוריון דייוויד רוברטס מאמין שנישואיו הראשונים לאישה משבט אראפהו בשם עשב מזמר "ריככו את הסתגלנות הקשוחה של איש ההרים".
באפריל 1842 שב קרסון לבית ילדותו במיזורי במטרה להפקיד את בתו אדלין להשגחת קרוביו.
בדרכו חזרה פגש קרסון בג'ון פרימונט על סיפונה של ספינת קיטור על נהר המיזורי.
פרימונט היה קצין בצבא ארצות הברית בחיל ההנדסה הטופוגרפית (Corps of Topographical Engineers).
הוא עתיד היה להוביל משלחת למערב.
לאחר שיחה קצרה ביניהם שכר פרימונט את קרסון כמורה דרך בשכר של 100 דולר לחודש.
זו הייתה העבודה המכניסה ביותר שקיבל קרסון מימיו.
פרימונט כתב "הייתי שבע רצון ממנו ואופן דיבורו בפגישה ראשונה זו.
הוא היה גבר בגובה בינוני, רחב כתפיים, חזה רחב, בעל עיניים יציבות בהירות כחולות ואורח דיבור כנה, שקט וצנוע".
ב-1842 הוביל קרסון את פרימונט לאורך שביל אורגון אל המעבר הדרומי בוויומינג.
היה זה מסעם הראשון יחד למערב.
מטרת מסע זה הייתה למפות ולתאר את שביל אורגון הרחק עד המעבר הדרומי.
ספר הדרכה, מפות ואביזרים אחרים הודפסו עבור מהגרים ומתיישבים בדרכם מערבה.
המסע הושלם אחרי חמישה חודשים ללא כל תקלות.
פרימונט כתב את הדוחות הממשלתיים.
דוחות אלו פרסמו את שמו של קרסון ברחבי ארצות הברית, ודרבנו הגירה של מתיישבים מערבה לאורגון דרך שביל אורגון.
ב-1843 ביקש פרימונט מקרסון להצטרף למסעו השני.
הוא הוביל את פרימונט לאורך חלק משביל אורגון עד הנהר קולומביה באורגון.
מטרת המסע הייתה למפות ולתאר את שביל אורגון מהמעבר הדרומי בוויומינג עד הנהר קולומביה.
בצד מסע זה הם גם סטו מנתיבם אל ימת המלח הגדולה והשתמשו ברפסודות גומי לשוט במימיה.
בדרך לקליפורניה סבלה החבורה ממזג אוויר גרוע בהרי הסיירה נבדה, אך ניצלה בשל כושר שיפוטו הטוב של קרסון וכישוריו כמורה דרך.
הם מצאו מתיישבים אמריקאים שהאכילו אותם.
היה זה בלתי חוקי ומסוכן משום שקליפורניה הייתה טריטוריה מקסיקנית.
הממשל המקסיקני הורה לפרימונט לעזוב.
פרימונט שב בסופו של דבר לבירה וושינגטון.
הממשל אהב את הדוחות שהכין, אבל התעלם ממסעו הבלתי חוקי למקסיקו.
העיתונים הצמידו לו את הכינוי "מפלס הדרך" ("The Pathfinder").
במהלך המסע הגיעה החבורה של פרימונט למדבר מוהאבי.
החבורה פגשה בגבר וילד מקסיקנים.
השניים סיפרו לקרסון שאינדיאנים ארבו לחבורת הנוסעים שאליה השתייכו.
הגברים נרצחו, הנשים עברו התעללות מינית ואז נרצחו.
הרוצחים גנבו את שלושים הסוסים של המקסיקנים.
קרסון וחברו איש הרים בשם אלכסיס גודי (Alexis Godey) רדפו אחר הרוצחים.
הם נתגלו אחרי יומיים של חיפושים.
הם דהרו לתוך המחנה שלהם והרגו וקרקפו שניים מהרוצחים.
הסוסים הגנובים הושבו לגבר ולילד המקסיקני.
מעשה זה הגדיל את התהילה של קרסון.
הוא אישר את הסטטוס שלו כגיבור של המערב בעיני האמריקנים.
ב-1845 הוביל קרסון את פרימונט במסעם השלישי והאחרון.
פרימונט תכנן מסע מחקר מדעי, אבל המשלחת נראתה יותר פוליטית באופייה.
ייתכן שפרימונט פעל על פי הוראות סודיות מממשל ארצות הברית.
נשיא ארצות הברית ג'יימס פולק רצה לספח את הפרובינציה אלטה קליפורניה לארצות הברית.
מהרגע שהגיע לקליפורניה החל פרימונט להסית את המתיישבים האמריקנים כנגד הממשל המקסיקני.
הממשלה המקסיקנית הורתה לו לעזוב.
הוא הקים מחנה בסמוך לאגם קלאמת העליון.
המסרים שהגיעו מוושינגטון הבירה הבהירו היטב שהנשיא פולק רוצה את קליפורניה.
באגם קלאמת בדרום אורגון הותקפה החבורה של פרימונט על ידי כעשרים אינדיאנים בלילה של 6 במרץ 1846. היסטוריונים מסכימים כי היו אלו קרוב לוודאי בני מודוק.
התוקפים נמלטו לאחר מאבק קצר.
קרסון כעס על כך שחבריו נהרגו.
הוא נטל גרזן ונקם את מות חבריו באמצעות קיצוץ פניו של אינדיאני מת.
פרימונט כתב: "הוא הכה את ראשו לחתיכות".
כתגמול על ההתקפה טבחה חבורת פרימונט כמה ימים אחר כך בכפר של בני קלאמת לאורך הנהר ויליאמסון.
הכפר כולו נהרס עד היסוד ולפחות 21 גברים, נשים וילדים נרצחו.
הקלאמת הם בני שבט שונה מהמודוק.
ביוני 1846 השתתפו פרימונט וקרסון במרד בקליפורניה כנגד מקסיקו הקרוי מרד דגל הדוב.
מקסיקו הורתה לכל האמריקנים להישבע אמונים או לעזוב והם הגיבו בהכרזה על הקמת רפובליקה.
הם היו מעודדים מנוכחות כוחותיו של פרימונט בעורפם.
פרימונט הורה לקרסון להוציא להורג מקסיקני זקן בשם ברסייה ושני אחייניו הבוגרים.
השלושה נתפסו כאשר עלו בחוף מפרץ סן פרנסיסקו.
הם הוצאו להורג במטרה למנוע מהם לדווח למקסיקו על המרד.
פרימונט הפך למושלה הצבאי של קליפורניה.
קרסון נשלח לדווח לוושינגטון על התקדמות המרד והוא ערך שני מסעות מהירים לבירה ב-1847 וב-1848. ב-1848 הוא גם דיווח על גילוי הזהב בקליפורניה.
תהילתו של קרסון יצאה למרחקים ברחבי ארצות הברית כתוצאה מהדיווחים הממשלתיים, רומנים בפרוטה, כתבות בעיתונים, ושמועות.
הרומנים בפרוטה התמקדו בהרפתקאותיו של קרסון כשהם מנפחים את מעלליו.
Peters) ניסה להכין ביוגרפיה המבוססת על עובדות ב-1859, אבל הביקורת כלפי הספר האשימה אותו באי דיוקים והגזמות.
קרסון הפך לגיבור ספרות נוער לא רק בארצות הברית, כי אם גם בצרפתית, גרמנית, פורטוגזית, גוג'ראטית, הינדית, סינהלית, ערבית ויפנית.
הסיפור הראשון על הרפתקאותיו של קרסון יצא לאור ב-1847. הוא היה קרוי: "הרפתקה של קיט קרסון: סיפור הסקרמנטו".
הוא הודפס ב"מגזין הדולר של הולדן".
סיפורים אחרים הודפסו כדוגמת: "קיט קרסון: נסיך ציידי הזהב" ו"פרח הערבה".
הסופרים חשבו שקרסון הוא איש ההרים והלוחם באינדיאנים המושלם.
הרפתקאותיו המרגשות יצאו לאור בסיפור "קאיווה צ'ארלי, המוסטנגר הלבן; או ציד הקרקפת האחרון של קיט בהרי הרוקי".
בסיפור זה, קיט מבוגר יותר אמור היה לרכב לתוך המחנות הסו לבדו, ולרכב החוצה, אבל שקרקפות הלוחמים הגדולים ביותר שלהם בחגורתו.
אן ויט השבויה בידי האינדיאנים
ב-1849 הוביל קרסון חיילים בעקבות הגברת אן וייט (Mrs.
איש לא שם לב לעצות של קרסון על ניסיון להצילה, וגברת וייט נמצאה מתה עם חץ בלבה.
היא עברה התעללות מינית מחרידה, וייתכן ששוביה העבירו אותה ביניהם כפרוצת המחנה.
בתה נלקחה, ולא נתגלתה מעולם.
חייל במשלחת החילוץ כתב: "גברת וייט הייתה אישה שברירית, עדינה, יפה מאוד, אבל עברה מסכת ייסורים שלא נותר ממנה אלא חורבה.
היא הייתה מכוסה בחבורות ושריטות.
ארשת פניה גם לאחר מותה הצביעה על יצור חסר תקווה.
על גווייתה נדרנו נקמה על מעניה".
במחנה האפאצ'י גילה קרסון ספר שנכתב עליו.
הייתה זו הפעם הראשונה שהוא גילה בספר מודפס את עצמו.
הוא היה גיבור של סיפורי ההרפתקאות.
עד סוף חייו הוא הצטער שגברת וייט נרצחה.
הוא כתב בזיכרונותיו: "במחנה גיליתי ספר, הראשון מסוגו שראיתי אי פעם, שבו הפכו אותי לגיבור גדול, טובח במאות אינדיאנים ...
חשבתי לעיתים קרובות שגברת וייט קראה ספר זה ...
[והתפללה] לבואי על מנת שתינצל".
ב-1856 סיפר קרסון את תולדות חייו למישהו שרשם אותם.
כתב היד אבד כאשר נלקח מזרחה על מנת למצוא סופר מקצועי שיעבד אותו לספר.
וושינגטון אירווינג התבקש לעבד את כתב היד, אך סירב.
כתב היד האבוד נתגלה בארגז בפריז ב-1905. הוא הודפס מאוחר.
הביוגרפיה של קרסון נכתב על ידי דוויט פטרס ב-1859. הספר נקרא: חייו והרפתקאותיו של קיט קרסון הנסטור של הרי הרוקי, מעובדות שסיפר על עצמו".
מלחמת ארצות הברית–מקסיקו הייתה עימות מזוין בין ארצות הברית למקסיקו בשנים 1846 עד 1848. בסוף המלחמה אולצה מקסיקו למכור את הטריטוריות של אלטה קליפורניה וניו מקסיקו לארצות הברית במסגרת הסכם גואדלופה אידלגו.
אחת מההרפתקאות הידועות ביותר של קרסון התרחשה במהלך מלחמה זו.
בדצמבר 1846 נצטווה קרסון על ידי הגנרל סטיבן קירני (Stephen Watts Kearny; 1794–1848) לשמש מורה דרך לכוחותיו מסוקורו בניו מקסיקו לסן דייגו בקליפורניה.
חיילים מקסיקנים תקפו את קירני ואנשיו סמוך לכפר סן פסקוואל (San Pasqual).
הוא ידע שלא יוכל לנצח.
הוא הורה לפקודיו לתפוס מחסה על גבעה קטנה.
בלילה של ה-8 בדצמבר יצאו קרסון, לוטננט ימי בשם ביל וסייר אינדיאני מהמחנה של קירני בדרכם לסן דייגו, במרחק 25 קילומטרים משם, להזעיק עזרה.
קרסון והלוטננט הסירו את נעליהם על מנת לשמור על השקט, והלכו יחפים במדבר.
קרסון כתב בזיכרונותיו: "הצלחנו להתחמק, אבל לרוע המזל איבדנו את נעלינו.
היינו צריכים ללכת יחפים באזור שבו יש צברים וסלעים חדים".
ב-10 בדצמבר כבר חשב קירני שהתגבורות לא יגיעו.
הוא תכנן לפרוץ דרך קווי המקסיקנים למחרת בבוקר, אבל כוח של 200 פרשים הגיע לסן פסקוואל מאוחר באותו לילה.
הם סרקו את האזור וגרשו את המקסיקנים.
קירני הגיע לסן דייגו ב-12 בדצמבר.
באפריל 1861 פרצה מלחמת האזרחים האמריקנית.
קרסון עזב את עבודתו כסוכן לענייני אינדיאנים והצטרף לצבא האיחוד כלוטננט.
הוא הוביל את חיל המתנדבים הרגלי מספר אחד של ניו מקסיקו ואימן את הכוח.
באוקטובר 1861 הוא קודם לדרגת קולונל.
חיל המתנדבים לחם כנגד צבא הקונפדרציה בתבוסה בקרב ואלוורדה (Battle of Valverde) בפברואר 1862. צבא הקונפדרציה ניצח בקרב זה, אך נוצח בהמשך.
מהרגע שצבא הקונפדרציה גורש מניו מקסיקו הפנה ג'יימס הנרי קרלטון (James Henry Carleton 1814–1873), מפקדו הצבאי של קרסון, את תשומת לבו לאינדיאנים.
הסופר וההיסטוריון אדווין סבין (Edwin Legrand Sabin 1870–1952) כתב שלקצין זה הייתה "שנאה פסיכופתית כלפי האפאצ'י".
קרלטון הוביל את כוחותיו עמוק לתוך הטריטוריה של האפאצ'י מסקלרו.
המסקלרוס היו עייפים מלחימה ונכנעו לקרלטון.
קרלטון העביר אותם לשמורה רחוקה ומבודדת ליד נהר פקוס.
הוא כתב בדוח שהאפאצ'י חיקרייה: "היו באמת האינדיאנים הבעייתיים ביותר ובמצב הירוד ביותר שהיו באזורנו...
היינו עדים מדי יום לראותם במצב שיכרות בכיכר שלנו".
קרסון תמך בתוכניות של קרלטון בחצי פה.
הוא סבל מפציעה שנתיים לפני כן שהציקה לו מאוד.
הוא התפטר מהצבא בפברואר 1863. קרלטון סירב לקבל את התפטרותו משום שרצה שקרסון יוביל את המערכה כנגד הנאוואחו.
קרלטון בחר באתר עגום על נהר הפקוס להקמת שמורה.
שמורה זו הייתה קרויה בוסקה רדונדו (בספרדית פרדס עגול).
הוא בחר באתר זה עבור האפאצ'י והנאוואחו משום שהיה רחוק מיישובים של לבנים.
הוא גם רצה שהאפאצ'ים והנאווחו יהווה חיץ כנגד מעשי איבה של הקאיווה והקומאנצ'י, שפעלו ממזרח לבוסקה רדונדו, כנגד היישובים של הלבנים.
הוא גם שיער שהריחוק והשממה של השמורה תרחיק לבנים מלנסות להתיישב במקום.
המסקלרו הלכו 210 קילומטרים לשמורה.
בהגיע מרץ 1863 התיישבו ארבע מאות אפאצ'י סביב פורט סמנר הסמוכה.
האחרים נמלטו מערבה להצטרף לחבורות של אפאצ'ים נמלטים.
באמצע הקיץ רבים מהם שתלו יבולים ועסקו בעבודות חקלאות אחרות.
ב-7 ביולי החל קרסון במערכה לריכוז בני הנאוואחו במטרה לשלחם לשמורה כשליבו חצוי.
הפקודות שקיבל היו דומות לאלו שקיבל עבור ריכוז האפאצ'י: הוא נצטווה לירות בכל הגברים ולשבות את הנשים והילדים.
שום בריתות שלום לא יחתמו עד שכל הנאוואחו יהיו בשמורה.
קרסון ערך חיפוש מדוקדק אחרי הנאוואחו.
הוא גילה את בתיהם, שדותיהם, חיות המשק שלהם, והמטעים, אבל הנאוואחו היו מומחים בהיעלמות זריזה ובהסתתרות באדמותיהם הנרחבות.
המצוד של הנאוואחו הוכח לקרסון כמתסכל.
הוא היה בשנות ה-50 לחייו, עייף וחולה.
בסתיו 1863 החל קרסון לשרוף את בתיהם ושדותיהם של הנאוואחו, ולסלק את חיות המשק שלהם.
הנאוואחו היו עתידים לגווע ברעב אם ההרס היה נמשך.
היו רציחות, האפאצ'ים והנאוואחו נלחמו ביניהם.
המים בנהר פקוס הכילו מינרלים שגרמו לכאבי בטן, והתושבים היו צריכים ללכת 18 קילומטרים על מנת לקושש עצים להסקה.
קרסון רצה ליטול הפסקה בחורף מהמערכה.
קרסון נצטווה לפלוש לקניון דה שאיי (Canyon de Chelly).
במקום זה מצאו בני נאוואחו רבים מקלט.
ההיסטוריון דייוויד רוברטס כתב: "הסריקה של קרסון דרך קניון דה שאיי בחורף 1863–1864 תתגלה כפעולה המכרעת במערכה".
קניון דה שאיי היה מקום קדוש לנאוואחו.
הם האמינו כי הוא יהיה מקום המקלט החזק ביותר שלהם.
שלוש מאות מבני הנאוואחו מצאו מקלט על גדת הקניון במקום הקרוי סלע המצודה (Fortress Rock).
הם הקפידו לשמור על שקט ולא להיחשף.
מים הם דלו בעזרת כדים שהורדו לזרם בקרקעית הקניון.
שלוש מאות בני נאוואחו אלו שרדו את הפלישה של קרסון.
בינואר 1864 סרק קרסון באמצעות כוחותיו את הקניון.
אלפי עצי אפרסק שגדלו בקניון נכרתו.
מעט בני נאוואחו נהרגו או נשבו.
עם זאת, הפלישה של קרסון הוכיחה לנאוואחו שצבא ארצות הברית יכול לפלוש לאדמתם בכל רגע.
בני נאוואחו רבים נכנעו בפורט קנבי (Fort Canby).
בהגיע מרץ 1864 היו 3,000 פליטים בפורט קנבי.
הם סבלו מרעב ומהקור העז.
קרסון דרש לקבל מזון ובגדים עבורם.
אלפי הנאוואחו הובלו לבוסקה רודנדו.
בהיסטוריה של הנאוואחו ידוע מסע זה בשם הצעדה הארוכה של הנאוואחו (Long Walk of the Navajo).
ב-1866 ציינו דוחות שבוסקה רדונדו הייתה כישלון מוחלט.
ב-1868 נחתם הסכם, והנאוואחו הורשו לחזור לשטחם.
הקרב הראשון של אדובי וולס