tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך המלחמה הסתיר האב לואי סליס שני יהודים נוספים, שברחו מרכבת גירוש מבלגיה למחנות ההשמדה במזרח אירופה.
האב הובר סליס שמר על קשר עם טנה רוטנברג ובעלה, אך לאחר חודש נעצרו השניים וגורשו.
מלבד הסיוע לבני משפחת רוטנברג, הסתיר האב סליס בביתו ארבעה או חמישה יהודים.
בעקבות המעקב אחר האב הובר סליס הוא נעצר פעמיים ואוים בעונש מוות.
לאחר ששוחרר האב סליס ממעצריו עדיין היה תחת מעקב, וגברה הסכנה לבני חסותו.
עקב כך הועברו האחים והאחיות לבית רוטנברג בין מספר מקומות מסתור.
עקב רצח הוריהם של ארבעת הילדים לבית רוטנברג לקח על עצמו האב הובר סליס לשמור על קשר עם הילדים, גם אחרי שאלה היגרו לארצות הברית, לאחר השואה.
הוא הוביל את רג'ין רוטנברג, אחת הבנות, אל החופה.
ב-1980 העניק יד ושם את אות חסידי אומות בעולם לאב הובר סליס, לאחיו לואי ולמשתתפים נוספים בפעילות לשם הצלת ילדי משפחת רוטנברג.
הוברבורד או הובר בורד הוא כלי תחבורה בדיוני דמוי סקייטבורד, ללא גלגלים, המסוגל לרחף מעל לפני הקרקע, ומשמש לתחבורה אישית בסרטי הקולנוע "בחזרה לעתיד 2" ו"בחזרה לעתיד 3".
לאחר צאתם לאקרנים של שני הסרטים, ולאור הצלחתם הרבה, המושג "הוברבורד" הפך לשגור בפי סופרים רבים, ונעשה בו שימוש בעולמות בדיונים, גם כאלו שאינם קשורים ישירות לטרילוגיית "בחזרה לעתיד".
למרות הצגתו בסרטים שהייתה בבירור כפריט בדיוני, הרעיון של מימוש הוברבורד אמיתי מעורר עניין רב.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 היו שמועות, שהוזנו על ידי הבמאי רוברט זמקיס, שהוברבורדים הם למעשה אמיתיים, אבל מעולם לא שווקו לציבור הרחב, כי הם נחשבים למסוכנים מדי עבור ילדים, על ידי קבוצות הורים.
שמועות אלה הופרכו באופן חד משמעי.
במשך השנים, ממציאים וחברות שונות, שקיוו למנף את ההצלחה המסחרית של הסרטים, החלו לפתח דגמי אב-טיפוס ראשוניים של הוברבורדים, המתבססים על טכנולוגיות שונות.
חלקן אף שיווקו כלי רכב מרחפים כהוברבורדים, אך מוצרים אלה לא הצליחו לשחזר את החוויה המתוארת בסרטים.
באוקטובר 2010 הציג הממציא האמריקני גרג הנדרסון באינטרנט אב טיפוס של הוברבורד אשר פועל על עיקרון של ריחוף מגנטי.
בדומה לרכבות ריחוף מגנטיות, ההוברבורד אותו פיתח הנדרסון מסוגל לפעול רק על משטח העשוי מנחושת או אלומיניום ולשאת עד 300 פאונד (כ-136 ק"ג) בעודו מרחף בגובה אינץ' אחד (כ-2.5 ס"מ) מעל פני השטח.
באותה העת השיק הנדרסון קמפיין באתר Kickstarter ובו ביקש תרומות מהקהל הרחב כדי לפתח דגמים מתקדמים יותר של המכשיר.
במאי 2015 הממציא הקנדי-רומני קאטאלין אלכסנדרו דורו קבע שיא גינס כאשר הצליח לנסוע בהוברבורד מרחק של 275.9 מטרים בעוד מרחף בגובה של עד 5 מטרים מעל לאגם.
דורו תכנן ובנה בעצמו את ההוברבורד בו השתמש, שפעל באמצעות מדחפים (בדומה לכלי טיס בלתי מאויש) ונשלט באמצעות הרגליים.
ב-24 ביוני 2015 חברת לקסוס הפיצה ב-YouTube סרטון וידאו בו מוצג הוברבורד.
לקסוס הפיצה ידיעה לתקשורת כי ההוברבורד פועל באמצעות על-מוליכים מקוררים בחנקן נוזלי ומגנטים קבועים אשר מאפשרים לו לרחף רק מעל מסלולים ייעודיים.
בהמשך פרסמה לקסוס סרטון נוסף בו הסקייטבורדר המקצועי רוס מקגוראן (Ross McGouran) גולש על ההוברבורד ומבצע פעלולים.
בהמשך התברר כי ההוברבורד נבנה עלי ידי קבוצת מדענים כאביזר עבור הפרסומת בלבד, ואין לחברה כוונה לשווק אותו במוצר מסחרי.
טרילוגיית סרטי "בחזרה לעתיד" - הנער מרטי מק'פליי (אותו גילם מייקל ג'יי פוקס) נוסע בזמן 30 שנים לעתיד, ל-21 באוקטובר 2015, כאשר לאורך עלילת הסרט השני והשלישי בטרילוגיה הוא מסתייע פעמים רבות בהוברבורד שהשיג ב-2015 על מנת לחמוק מסכנות שונות.
"איש הנצח 2" (1991) - שני שכירי החרב של קטאנה משתמשים בהוברבורדים.
"ספיידרמן 3" (2007) - הגובלין הירוק עושה שימוש בהוברבורד המכונה "סקיי סטיק" (Sky Stick).
EyeToy: AntiGrav (2004) - במשחק השחקן מניע את גופו בעודו שולט בהוברבורד אשר צריך לעבור במסלול מכשולים.
Sonic Riders (2006) - במשחק השחקן נע בהוברבורדים המכונים "אקסטרים גיר" וכלי רכב מרחפים אחרים.
Subway Surfers (2012) - במשחק ניתן, על ידי הקשה כפולה, לנוע באמצעות הוברבורד במשך 30 שניות.
ניתן להשתמש בהוברבורד יותר מפעם אחת במשחק.
סרטון המתיחה של Funny or Die (2014)
במרץ 2014 חברה בשם HUVr פרסמה באתר אינטרנט משלהם וב-YouTube כי החברה הצליחה לפתח הוברבורדים אמיתיים.
בסרטון הווידאו שהחברה פרסמה ב-YouTube השתתפו בין היתר השחקן כריסטופר לויד (השחקן שגילם את דמותו של דוק בראון בטרילוגיית סרטי "בחזרה לעתיד"), הסקייטבורדר המקצועי טוני הוק, המוזיקאי מובי, ושחקן הפוטבול טרל אוונס אשר ריחפו לכאורה על ההוברבורדים בחניון בלוס אנג'לס.
האפקטים המיוחדים הכושלים בסרטון, כגון סצנות בהם לא הוסר לחלוטין החוט שהחזיק את השחקנים באוויר, סייעו לאמת כי מדובר במתיחה.
האתר Funny or Die, אשר הפיק את הסרטון, פרסם בהמשך שני סרטוני וידאו בהם כריסטופר לויד וטוני הוק הודו כי מדובר במתיחה.
הוברבורד (מאנגלית: Hoverboard) הוא כלי רכיבה דו-גלגלי נייד, הממונע באמצעות סוללה שניתנת להטענה.
הגלגלים מחוברים ביניהם באמצעות משטח קטן - דומה בגודלו לסקייטבורד - עליו עומד הרוכב.
באמצעות חיישנים וגירוסקופים הרגישים לתנועות גוף הרוכב, כלי נע ושומר על איזון.
בזכות כך, הגלגשת נעה לכל הכיוונים, בהתאם לנטיית הגוף.
הכלי כולל מערכת ייצוב עצמית מובנית דומה לזו המורכבת על גבי הרכינוע.
ההוברבורד הומצא בשנת 2013 על ידי הממציא האמריקאי שן צ'אן ומיוצר בסין, והפך לפופולרי בארצות הברית באירופה, סין ובישראל בשנת 2015.
תפעול המנועים מתבצע על מערכת חיישני הנטייה שמרגישה את השינויים בזווית כף הרגל של הרוכב ומתרגמת אותם לכמות ההספק המועבר אל הגלגל, ולכיוון שבו המנוע יסתובב.
כל גלגל בכלי הוא עצמאי ולכן ניתן לסובב גלגל אחד לפנים ואת השני לאחור ובזכות כך לבצע סיבובים מבלי להתקדם.
למרות נפיצותו של השם "הוברבורד" לתיאור כלי הרכיבה, בשונה מההוברבורד בסרטי בחזרה לעתיד, הכלי איננו מרחף אלא נע באמצעות צמד גלגלים.
הוברט לאנץ היה מפקד בכיר בורמאכט במלחמת העולם השנייה.
לאנץ נולד ב-22 במאי 1896 באנטרינגן, לאביו אוטו לאנץ שהיה היערן המלכותי ואשתו ברטה.
בשנת 1914 התגייס לאנץ לצבא הגרמני הקיסרי והצטרף לרגימנט הרגלים ה-125 (וירטמברג ה-7 - פרידריך השני, מלך פרוסיה), ולחם עמו במהלך מלחמת העולם הראשונה, שבה אף נפצע קשה באחד בקרבות.
לאחר המלחמה הצטרף לאנץ לרייכסווהר ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוגוסט 1934 הועלה לאנץ לדרגת מיור, ומונה לקצין מטה בקורפוס ה-9. ב-1 במרץ 1937 הועלה לאנץ לדרגת אוברסט לוטננט, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד הרגימנט ההררי ה-100. ב-1 באוגוסט 1938 הועלה לאנץ לדרגת אוברסט, וב-26 באוגוסט 1939 מונה לראש מטה המחוז הצבאי ה-5 בשטוטגרט.
ב-15 בפברואר 1940 מונה לאנץ לראש מטה הקורפוס ה-18, ולחם עמו במהלך המערכה על צרפת, כחלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות B, ועל כך קיבל ב-1 באוקטובר 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-26 באוקטובר 1940 מונה לאנץ למפקד הדיוויזיה ההררית ה-1, וב-1 בנובמבר 1940 הועלה לדרגת גנרל מיור.
באפריל 1941 לחם לאנץ עם הדיוויזיה שבפיקודו במהלך המערכה בבלקן, כחלק מהקורפוס ההררי ה-49, במסגרת הארמייה השנייה.
במהלך מבצע ברברוסה לחם לאנץ עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ההררי ה-49, במסגרת הארמייה ה-17, וב-1 בדצמבר 1942 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-25 ביוני 1943 מונה לאנץ למפקד הקורפוס ההררי ה-49, וב-12 באוגוסט 1943 מונה למפקד בשם הקורפוס ההררי ה-22 ביוון.
הקורפוס שבפיקודו פעל ברחבי יוון, ולאחר מכן ברחבי יוגוסלביה נגד הפרטיזנים, כחלק מארמיית הפאנצר השנייה במסגרת קבוצת ארמיות F.
באביב של שנת 1945, בעת נסיגתם של כוחות הורמאכט מהבלקן, נסוג הקורפוס שבפיקודו להונגריה, ולאחר מכן לאוסטריה, שם לחם עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה נשפט לאנץ במשפט בני הערובה על פשעי מלחמה ביוון וביוגוסלביה, ובשנת 1947 נדון ל-12 שנות מאסר, אך לבסוף שוחרר בשנת 1951. לאחר שחרורו התגורר לאנץ במינכן עד למותו ב-15 באוגוסט 1982.
הוברט וייזה , היה גנרל-אוברסט בלופטוואפה, אשר כיהן כמפקד בכיר במערך הנ"מ הגרמני במלחמת העולם השנייה.
וייזה נולד ב-22 בדצמבר 1884 בארפורט, ובשנת 1904 התגייס לצבא האימפריה הגרמנית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה לחם וייזה עם רגימנט הארטילריה ה-7 (וסטפאליה ה-1), ובספטמבר 1914 נפצע קשה בקרבות ואושפז כמה חודשים בבית חולים.
לאחר החלמתו חזר וייזה לשרת כמפקד סוללה, וב-27 בינואר 1915 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה הצטרף וייזה לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1934 מונה וייזה לראש מטה מפקדת ההגנה האנטי-אווירית תחת פיקודו של גינטר רידל, אשר הועברה בשנת 1935 תחת אחריות הלופטוואפה.
בסתיו 1935 מונה וייזה למפקד הנ"מ ב-Luftgau II, ובאוגוסט 1936 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-1 באפריל 1938 מונה וייזה למפקד Luftgau III (ברלין), והועלה לדרגת גנרל לוטננט.
באוקטובר 1939 זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הועלה וייזה לדרגת גנרל חיל הנ"מ, ומונה למפקד קורפוס הנ"מ ה-1. וייזה השתתף עם הקורפוס במערכה על צרפת, והגן על מעברי המז, וב-19 ביולי 1940 הועלה לדרגת גנרל-אוברסט וקיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
בסתיו 1940 מונה וייזה למפקד כוחות ההגנה האווירית של ברלין, ובינואר 1941 הציע לארגן מחדש את מערכת ההגנה האווירית תחת סמכות פיקוד מרכזית.
במרץ 1941 מונה וייזה למפקד חיל הנ"מ בגרמניה ובדנמרק, אולם בעקבות כישלונו להגן על גרמניה ממתקפת ההפצצות של בעלות הברית, הוחלף בינואר 1944 על ידי הנס-יורגן שטומפף.
לאחר מכן לא מילא וייזה תפקידי פיקוד עד סוף המלחמה, וב-16 במאי 1945 נפל בשבי בעלות הברית.
ביולי 1947 שוחרר וייזה מהשבי, ולאחר מכן התגורר בבאד קוהלגרוב בבוואריה עד מותו ב-14 בפברואר 1950.
הובפרמה ארנה (בבולגרית: Хювефарма Арена) הוא אצטדיון כדורגל הנמצא בראזגרד שבבולגריה ומכיל 9,000 מקומות ישיבה ומשמש את קבוצת הכדורגל לודוגורץ ראזגרד והנבחרת הצעירה.
האצטדיון נפתח בשנת 2011 עם 5,000 מקומות ישיבה כאשר לפי התכנון הסופי, האצטדיון יכיל כ-12,000 מקומות ישיבה.
ב-25 בספטמבר 2011 נערך המשחק הראשון בתולדות האצטדיון שהסתיים בניצחון 1-2 של לודוגורץ המקומית 1-2 נגד לבסקי סופיה.
את השער הראשון באצטדיון כבש מירוסלאב איבנוב בדקה ה-10 של המשחק.
ב-12 באוגוסט 2017 נחנך באצטדיון יציע חדש המכיל 3,500 מקומות ישיבה, דבר המאפשר ללודוגורץ לארח משחקים בשלב הבתים של המסגרות האירופיות.
ב-28 בספטמבר 2017 נערך באצטדיון המשחק הראשון במסגרת אירופית בו ניצחה לודוגורץ 1-2 את הופנהיים הגרמנית.
ב-18 בדצמבר 2019, שונה שם האצטדיון ל"הובפרמה ארנה".
הוברט סלבטור, ארכידוכס אוסטריה , היה נכדו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, וקצין בצבא האוסטרו-הונגרי.
הוברט סלבטור נולד בטירת פרזנבורג, פרזנבורג-גוטסדורף ב-30 באפריל 1894 לפרנץ סלבטור, ארכידוכס אוסטריה ולמריה ולריה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ואליזבת, נסיכת בוואריה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרף הוברט סלבטור לרגימנט הדרגונים ה-4 (פרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה), ומאוחר יותר הועבר למפקדת החטיבה ה-9, ובסוף 1914 הוא קיבל את עיטור מסדר גיזת הזהב.
מספטמבר עד נובמבר 1917 הוא פעל בשליחות קרל הראשון, קיסר אוסטריה, יחד עם המזרחן אלואיס מוסיל, וביחד הם נשלחו למזרח התיכון במטרה לסכל את ניסיונות הבריטים לעורר מרידה כנגד השלטון העות'מאני אותה ניסה לעורר לורנס איש ערב.
לאחר נפילת האימפריה האוסטרו-הונגרית הוברט סלבטור ויתר על זכויותיו בשנת 1919, ומשום כך הורשה להישאר באוסטריה.
בשנת 1920 הוא קיבל את הדוקטורט באוניברסיטת אינסברוק, ובשנת 1922 הוחזרו לו ולאביו תאריהם.
ב-25 בנובמבר 1926 התחתן הוברט סלבטור באנהולט עם רוזמרי, נסיכת זאלם-זאלם, בתם של עמנואל אלפרד, נסיך הכתר של זאלם-זאלם ומריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה, ממנה נולדו לו 13 ילדים.
הוברט סלבטור ירש מהוריו נכסים רבים, אותם ניהל בהצלחה, אולם לאחר האנשלוס של אוסטריה לגרמניה הנאצית, הוא נרדף פוליטית על ידי המפלגה הנאצית.
במהלך הכיבוש הרוסי לאחר מלחמת העולם השנייה, היה הוברט סלבטור ראש עיריית פרזנבורג, וב-24 במרץ 1971 הוא מת בביתו.
ב-25 בנובמבר 1926 התחתן הוברט סלבטור עם רוזמרי, נסיכת זאלם-זאלם, בתם של עמנואל, נסיך הכתר של זאלם-זאלם ומריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה, ממנה נולדו לו 13 ילדים:
אגנס כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה (1928–2007)
מריה מרגרטה, ארכידוכסית אוסטריה (נולדה ב-1930)
מריה לודוביקה, ארכידוכסית אוסטריה (נולדה ב-1931–1999)
מריה אדלהייד, ארכידוכסית אוסטריה (נולדה ב-1933)
אליזבת מתילדה, ארכידוכסית אוסטריה (1935–1998)
אנדריאס סלבטור, ארכידוכס אוסטריה (נולד ב-1936)
יוזפה הדוויג, ארכידוכסית אוסטריה (נולדה ב-1937)
ולריה, ארכידוכסית אוסטריה (נולדה ב-1941)
מריה אלברטה, ארכידוכסית אוסטריה (נולדה ב-1944)
מרקוס עמנואל סלבטור, ארכידוכס אוסטריה (נולד ב-1946)
יוהאן מקסימיליאן, ארכידוכס אוסטריה (נולד ב-1947)
מיכאל סלבטור, ארכידוכס אוסטריה (נולד ב-1949)
הוברט אלכסנדר מיניס הוא פוליטיקאי בהאמי שכיהן כראש ממשלת איי בהאמה בין מאי 2017 לספטמבר 2021. מיניס הוא מנהיג התנועה הלאומית החופשית וחבר הפרלמנט הבהאמי.
הוא נבחר לפרלמנט לראשונה ב-2007.
הוא פוטר מתפקידו המנהיגותי ב-FNM בדצמבר 2016 בשל סכסוך פנימי במפלגה, וחזר לתפקיד בשנת 2017. הוא התמנה לראש הממשלה בעקבות ניצחון מפלגתו בבחירות הכלליות שהתקיימו ב-10 במאי 2017.
ב-17 בספטמבר 2021 הוחלף על ידי פיליפ דייוויס , לאחר הפסדו בבחירות.
סר הוברט פון הרקומר היה צייר בריטי יליד גרמניה, וגם במאי ומלחין.
אף על פי שהיה צייר דיוקנאות מצליח מאוד הוא זכור בעיקר בזכות עבודותיו על חיי העניים.
משפחתו הייתה ענייה ואמו ניסתה להשלים את רווחי אביו על ידי שיעורי מוזיקה.
פעם אמו נתנה לו כסף לקניות כלשהן: "זאת הייתה המטבע האחרונה שלנו.
לורנץ הרקומר, אביו, היה חרט בעץ, עזב את בוואריה בשנת 1851 עם אשתו וילדו לארצות הברית, והתיישב בקליבלנד, אוהיו.
הם חזרו במהרה לאירופה והתיישבו בסאות'המפטון בשנת 1857 שם בילתה המשפחה 17 שנים לפני שעברו לבית בשנת 1874.
בראיון בשנת 1896, הרקומר נזכר בילדותו: "היה לנו זמנים קשים כשהייתי ילד.
כל הזמן היינו זקוקים לכסף...
תמיד התעניינתי באמנות, ובגיל שתים-עשרה הפקתי מספר לא מבוטל של רישומים בצבעי מים.
המוניטין שזכיתי בקרב חברי היה כיצרן עפיפונים וגם צעצועים מכניים כולל ליצנים ועגלות."
בסאות'המפטון הלך הרקומר לבית הספר לאמנות שם והחל את הכשרתו הרשמית לאמנות.
קרוב משפחה באמריקה ביקש מאביו לגלף את ארבעת האוונגליסטים בעץ.
בכסף שרוויח, אביו שלח את הוברט למינכן כדי שיוכל ללמוד אמנות.
בשנת 1866 הוא עבר למסלול לימודים רציני יותר בבית הספר לאמנות בדרום קנזינגטון ובשנת 1869 הציג לראשונה באקדמיה המלכותית.
הוא מכר את התמונה הראשונה שלו בשני גינאה, אך כשהיה בן עשרים וארבע, מכר תמונה בחמש מאות פאונד.
באותה שנה, הוא החל גם לעבוד כמאייר לעיתון החדש "Illustrated London News".
היה זה בשנת 1875 שהוא ביסס את מעמדו כאמן באקדמיה.
הוא נבחר כעמית באקדמיה בשנת 1879 ואקדמאי מלא בשנת 1890' כחבר בחברה המלכותית לצבעי מים בשנת 1893 וחבר מן המניין בשנת 1894, ובשנת 1885 התמנה לפרופסור לאמנות באוניברסיטת אוקספורד' תפקיד אותו מילא עד 1894.
בין תלמידיו באקדמיה היו גם ויליאם ניקולסון, לוסי קמפ-וולש ומייבל פרייד.
בשנת 1899 אושר לו התואר "פון" על ידי המלך אוטו מבוואריה, שמינה אותו לאביר מסדר הכסף של הכתר הבווארי.
באותה שנה הוענק לו פרס לאמנויות על ידי הקיסר וילהלם השני.
בשנת 1907, הורקומר הוכתר בתואר אבירות על ידי המלך אדוארד השביעי.
למרות היותו חבר בולט באקדמיה המלכותית לאמנויות, בחברה המלכותית לצבעי מים ובחברה המלכותית של חרטים, ובהיותו בקשרים מוכרים עם משפחת המלוכה, הרקומר מעולם לא התקבל על ידי הממסד הבריטי מכיוון שהוא בסופו של דבר היה קורבן למערכת היחסים המידרדרת בין בריטניה לגרמניה, לשם הוא נסע מדי קיץ.
הבית המסיבי של הרקומר, שימש כסטודיו, בית הספר ותיאטרון.
שם העלה הפקות מחזות ויצירות מוזיקליות משלו.
הבית עוצב על ידי האדריכל האמריקני הבולט הנרי הובסון ריצ'רדסון, שעבורו צייר הרקומר דיוקן.
היו לו קשרים חזקים בויילס.
אשתו השנייה הגיעה מרותין והוא בילה תקופות ארוכות בציור בסנודוניה עם חברו צ'ארלס מנסל לואיס.
הרקומר נפטר בבודלי סלטרטון ב־31 במרץ 1914 ונקבר בכנסייה של סנט ג'יימס, בושיי.
הוברט יצחק פולק היה יהודי-גרמני שהציל יחד עם חבריו מספר רב של יהודים בשואה בגרמניה.
הוא שימש בתפקידים שונים בקהילה היהודית בגרמניה, ולאחר עלייתו לישראל שירת בהגנה ובצה"ל.
הוברט פולק נולד בברלין לווילהלם ויוהנה.
פולק למד באוניברסיטת הומבולדט של ברלין בין השנים 1921–1927, וסיים תואר דוקטור בכלכלה ופילוסופיה.
בשנים 1923–1929, עבד במשרדי קרן היסוד במדינת ריינלנד וסטפאליה-בון.
בשנים 1930–1933 ניהל את משרד הסטטיסטיקה של הקהילה היהודית בברלין.
בין השנים 1933–1939, שימש כיועץ במשרד פלסטינה של הקהילה בברלין, באותן שנים עבד מול קפטן פרנסיס פרנק פולי, קצין ביון בריטי שהוצב בברלין, בכיסוי של מנהל משרד האשרות בשגרירות בריטניה.
ביחד עם קפטן פולי ווילפריד ישראל שהיה המנהל שלו ב"חברת העזרה היהודית", הם יוצרים מנגנון שפועל בסודיות מוחלטת ותחת סכנה מוחשית.
חלוקת העבודה ברורה: וילפריד מקבל את הפניות מהיהודים, מרכז את השמות, מגייס את הכסף הדרוש ומעביר אותו לפולק.
פולק יוצר קשרים עם קצינים בגסטאפו, מעביר אליהם בחשאי את השמות שקיבל מוילפריד, יחד עם כספי השוחד.
פולי מספק את אשרות היציאה, תוך שהוא שם דגש מיוחד על יהודים שנמצאים כבר ברשימות השחורות של הגסטאפו.
סיפור מנגנון ההצלה מוזכר ומוסבר בסרט האיש הנעלם – הסיפור של וילפריד ישראל.
"בדקה התשעים", אוגוסט 1939 יצא הוברט פולק עם משפחתו את ברלין, בסיועו של קפטן פולי ועלה לארץ ישראל (פלשתינה).
על סמך עדותו של הוברט פולק שניתנה ב-1944 במסמך בן 14 עמודים, שחלקים ממנה נשמעו במשפט אייכמן ב-1961, קיבל קפטן פולי מיד ושם את התואר 'חסיד אומות העולם'.
פרטים רבים על פועלם המשותף, בספר: פולי המרגל שהציל 10,000 יהודים מאת מייקל סמית.
כדי לעשות מעט להנצחת פרנסיס פולי, אסף מניצולים ויוצאי ברלין תרומות על מנת להנציח את האיש, בנטיעת יער על שמו, ביערות קק"ל בכניסה לקיבוץ הראל, בדרך לירושלים.
ד"ר פולק שירת בהגנה באזור ירושלים, תוך כדי עבודתו בממשל המנדט, לחם במצור בירושלים והמשיך כקצין מחקר באמ"ן עד לפרישתו לגמלאות.
הוא נפטר שבוע לאחר מלחמת ששת הימים ונקבר בבית העלמין הדרום.
הוברט זאטלר היה צייר נוף אוסטרי שעבד תחת השמות בדויים לואיס ריטשארד, א.
גרוסן וגוטפריד סטאהלי - ריכן.
הוברט זאטלר נולד בזלצבורג; אביו, יוהאן מיכאל זאטלר, היה גם צייר נוף ויצר את פנורמה זאטלר של זלצבורג בשנים 1825–1829. הוברט תרם אותו ויותר מ-300 מיצירותיו של אביו לעיר ב-1870. הפנורמה מוצגת באופן קבוע במוזיאון הפנורמה שבתוך מוזיאון זלצבורג, יחד עם תערוכה מתחלפת שנלקחה מכ-150 הציורים שלו שבידי המוזיאון.
זאטלר סייר עם אביו ולמד ממנו תחילה רישום וציור, לאחר מכן למד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה בגיל 12, ואביו עבד איתו על רבות מיצירותיו המוקדמות.
עבודתו מאופיינת ברמת פירוט גבוהה, שבה הן הוצגו מתחת לתאורה בחדר חשוך ללקוחות המביטים דרך צמצם ולעיתים קרובות עדשה מגדילה.
הוא צייר נופים במדינות רבות באירופה וגם במזרח הקרוב ובאמריקה הלטינית, כולל ציורי נופים טבעיים וערים.
רישומיו היו מדויקים ועדכניים בצורה יוצאת דופן.
הוא יצא למסעות ציור ולאחר מכן עבד בבית ממחקריו המפורטים ומתוך צילומים, בעוד שציורים קודמים התבססו על תחריטים ישנים.
במסעו ב-1842 למזרח הקרוב פגשה אותו אידה פייפר מווינה ונסעה עמו לזמן מה.
ביומנה שפורסם, היא תיעדה כיצד נסקל על ידי אנשים מקומיים בעת שרטוט בדמשק.
הוא הציג את הציורים שלו במדינות רבות, כולל בצפון אמריקה.
בשלב מאוחר בחייו בילה שנים רבות בווינה.
בנו של זאטלר, הוברט זאטלר, היה רופא עיניים.
הוא מת בווינה ונקבר בזלצבורג יחד עם אביו.
הוברט וינגלבאואר היה גנרל אוסטרי אשר שימש כמפקח הכללי של הכוחות (מקביל לרמטכ"ל) של אוסטריה, בין השנים 1977–1980.
וינגלבאואר נולד בווינה ב-25 במרץ 1915. ב-1934 הוא התגייס לצבא אוסטריה ועד 1937 למד באקדמיה הצבאית התרזיאנית.
בעקבות האנשלוס הוא עבר לוורמאכט ונשלח לברלין לצורך השלמת השכלתו הצבאית.
הוא הועלה לדרגת לוטננט ומונה למפקד פלוגה ברגימנט הרגלים ה-12 במנינגן.
ב-1939 הוא נאלץ לעזוב את הצבא לאחר שהתגלה שהוא אינו עומד בחוקי הגזע של נירנברג.
הוא חזר לאוסטריה והצטרף למחתרת האוסטרית שלחמה בשלטון הגרמני.
ב-1940 הוא נלכד בידי הגרמנים ובמשך 31 חודשים הועבר בין מחנות ריכוז שונים.
באפריל 1943 הוא שוחרר והועבר למעקב משטרתי, נעצר שוב בנובמבר 1944 ונידון לשנתיים מאסר על ידי בית הדין העממי.
באפריל 1945 הוא הצליח להימלט ממחנה מעצר בשטיריה.
מיד עם סיום המלחמה נרתם וינגלבאואר לסייע בהקמה מחדש של כוחות הביטחון האוסטריים.
ב-1954 הוא הצטרף לז'נדרמריה B - כוח הביטחון האוסטרי הראשון שהוקם אחרי המלחמה.
לאחר שהושגה עצמאותה המלאה של אוסטריה ב-1955, הפכה הז'נדרמריה לצבא הפדרלי האוסטרי ווינגלבאואר התגייס אליו.
ב-1 בינואר 1957 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט ונשלח להשלים את הכשרתו הצבאית באקול מיליטר בפריז.
לאחר שנתיים של לימודים חזר לאוסטריה ומונה לראש מטה הבריגדה ה-2. באותה תקופה הוא הפך לבן חסותו של הגנרל ארווין פוסנגר.
בתחילת 1966 הוא חזר לפריז לשמש כנספח צבאי.
לאחר ארבע שנים בתפקיד חזר לאוסטריה ומילא תפקידי ניהול ומטה.
ב-1971 הוא נשלח לשמש כנספח הצבאי בלונדון.
ב-1976 הוא חזר לאוסטריה ומונה למפקח חיל הרגלים.
ב-31 בדצמבר 1977 הוא מונה למפקח הכללי של הכוחות (מקביל לרמטכ"ל).
הובלת מטענים היא התהליך הפיזי של הובלת סחורות ומטענים ממקום למקום, דרך הים, האוויר או היבשה.
הובלת מטענים היא סוג של , ומהווה את עיקר החלק הפיזי של תחום הלוגיסטיקה (הנקרא בעברית גם שילוּח).
בשנת 2015 הועברו ברחבי העולם 108 טריליון טון/לק"מ (צפוי לגדול ב-3.4% בשנה עד לשנת 2050) (בשנת 2020 הועברו 128 טריליון טון/לק"מ מטענים הועברו): 70% הועברו בים, 18% הועברו לאורך הכבישים, 9% הועברו ברכבות, 2% הועברו בנתיבי מים פנימיים ופחות מ-0.25% הועברו באוויר.
תובלה יבשתית או "קרקעית" מתבצעת ברכבות או במשאיות.
מאידך גם במשלוחים אוויריים וימיים נדרשת תובלה יבשתית כדי להוביל את המטענים ממקום הייצור שלהם לשדות התעופה או לנמלים הימיים ומהם ליעדם הסופי.
התובלה היבשתית זולה ומשתלמת יותר מהתובלה האווירית, אבל יקרה יותר מהתובלה הימית, במיוחד במדינות המתפתחות, שבהן התשתיות היבשתיות בדרך כלל לא יעילות.
רוב הובלת מטענים מתבצעת באמצעות אניות מכולות, ספינות משא וספינות סוחר.
צי ספינות המשא או הסוחר של מדינה בודדת ואנשי עסקים מכונים צי הסוחר שלהם.
על פי דו"ח משנת 2018 של ועידת האומות המאוחדות לסחר ופיתוח (UNCTAD), ספנות הסוחר והמשא מובילות 80%–90% מהנפח של הסחר הבין-לאומי ו-60%–70% בהתייחס לערך הכלכלי של המטענים.
בנהרות ובתעלות, ארבות משמשות להובלת מטענים כולל מטענים בתפזורת.
מטענים מועברים באוויר במטוסי מטען מיוחדים כמו גם בתאי המטען של מטוסי נוסעים.
התובלה האווירית היא בדרך כלל המהירה ביותר להובלת מטענים למרחקים ארוכים, אך היא גם היקרה ביותר.
מטענים של תוצרת טרייה כגון ירקות ופרחים ותרופות משונעים בעולם בתובלה אווירית.
בתובלה משולבת המטענים נשלחים תחת חוזה יחיד אך התובלה מבוצעת תוך שימוש בלפחות שני דרכי תחבורה שונים (למשל קרקע ואוויר).
מטענים המועברים בדרכי תחבורה רב ערוצים מתבצעת באמצעות מוקדי תובלה הידועים גם כמחלפי מטענים, או צמתי מטענים ואו מחסני ערובה (הנמצאים בדרך כלל ליד תחנות רכבת, שדות תעופה ונמלים).
בהם המטענים נאספים וממוינים להמשך השינוע שלהם על פי דרכי התובלה המתאימים להגעתם ליעדם.
תובלה משולבת הכוללת מטענים המועברים במכולות מתבצעת על פי רב, בספינות, רכבות ומשאיות.
הובלת מטענים משולבת מחייבת לתכנן את המסלול וביצוע שירות השילוח מהיצרן עד לדלת הנמענים.
התנאים המסחריים הבין-לאומיים – Incoterms המפורסמים על ידי לשכת המסחר הבין-לאומית (ICC) מקובלים על ידי ממשלות, רשויות משפטיות והעוסקים בעולם הסחר הבינלאומי.
מוכרים כ-13 הגדרות בתחום השילוח.
חופשי על הסיפון (Free on Board – FOB), המונח משמש רק בשילוח ימי.
בשיטת שילוח זו המוכר מחויב להביא את הסחורה/מטען עד לאנייה, כולל טעינת הסחורה על האנייה, ולדאוג לכל ההליכים הדרושים במכס הייצוא והקונה צריך לדאוג להובלה הימית, ביטוח ולשאר ההוצאות.
עלות ומשלוח (Cost and Freight – CFR, C&F, CNF) המונח משמש רק בשילוח ימי ובא להחליף את המונח C&F.
בשיטת שילוח זו המוכר אחראי להובלת הסחורה עד לנמל היעד.
כל ההוצאות עד להגעת הסחורה לנמל היעד חלות על המוכר והקונה אחראי על הביטוח והוצאות נוספות בנמל היעד.
עלות, ביטוח ומשלוח (Cost, Insurance and Freight – CIF) המונח משמש רק בשילוח ימי.
בשיטת שילוח זו כל ההוצאות והאחריות הקשורות להובלת המטען עד לנמל היעד, חלות על המוכר, כולל דמי ביטוח.
המונח "הדרך הטובה ביותר – best way" מיועד להפנות את השולח לבחור את המוביל שיציע לו את התעריף הנמוך ביותר עבור המשלוח.
עם זאת, במקרים מסוימים, גורמים אחרים, כגון ביטוח טוב יותר או זמן הובלה מהיר יותר, יגרמו לשולח לבחור באופציה שאינה מציעה בהכרח את המחיר הנמוך ביותר.
משלוחים מדלת לדלת (DTD או D2D) מתייחסים למשלוחים מקומיים או בינלאומיים של מטענים מנקודת המוצא (POI) ליעד תוך הישארות באותו חוזה או הסדר שילוח, ללא אחסון ביניים.
International DTD משלוח מדלת לדלת בינלאומי (International DTD) הוא שירות המסופק על ידי חברות שילוח בינלאומיות רבות והצעות המחיר שלהן כוללים תובלה משולבת של מכולות.
המחירים בשירות זה, כוללים את כל דמי המשלוח, הטיפול, הייבוא והמכס, דבר ההופך שיטת שילוח זו, לשילוח בו הקונים אינם צריכים לטרוח בייבא הסחורות וההוצאות הנלוות עד להגעת המטענים לדלת שלהם.
בהשוואה למשלוח רגיל, שבו המחיר הנדרש, כולל רק את ההוצאות שנגרמו לחברת השילוח בהעברת המטענים ממקום למקום.
יתר העמלות כגון, עמלות מכס, מסי ייבוא ותעריפים אחרים נלווים אינם כלולים במחיר המשלוח.
העלויות הנוספות עשויות לשנות משמעותית את המחיר הסופי ביחס למחיר הבסיס וזה עוד לפני שהמטענים מגיעים ליעדם הסופי.
הובר היא עיר במרכז אלבמה, ארצות הברית.
העיר ממוקמת למרגלות הרי האפלצ'ים והיא השישית בגודלה במדינה.
העיר הייתה ידועה כפרבר שקט וכעיר שינה עוד משנות ה-30 של המאה ה-20. העיר עצמה התאגדה כעירייה בשנת 1967, ונקראה על שם ויליאם ה.
משנות ה-80 והלאה העסקים והמסחר המקומיים שגשגו, מה שתרם לצמיחתה הדמוגרפית של העיר.
ראש העיר ומועצתה נבחרים על בסיס לא מפלגתי לתקופות כהונה מקבילות של ארבע שנים, שמתחילות ב-1 באוקטובר.
עד שנת 2004 מועצת העיר כללה חמישה חברים, וכיום היא מונה שבעה חברים.
הוברט קוש הוא שחיין הונגרי, אלוף אולימפי (פריז 2024), אלוף העולם (פוקואוקה 2023) במשחה ל-200 מטר גב, אלוף אירופה (רומא 2022, בלגרד 2024) ושיאן עולם לנוער במשחה ל-200 מטר מעורב אישי.
הוא מתאמן באוניברסיטת המדינה של אריזונה.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה במאי 2021 הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:58.12 דקות, בשלב חצי הגמר קבע שיא עולם חדש לנוער של 1:56.99 דקות.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט הוא סיים במקום 20 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:58.47 דקות ובמקום 13 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:34.91 דקות, כשחיין שלישי הוא שחה את סגנון הפרפר ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 51.94 שניות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט ביוני 2022 הוא סיים במקום שישי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:57.26 דקות ובמקום 12 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:15.44 דקות.
באליפות אירופה שנערכה ברומא, איטליה באוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:57.22 דקות, לפני אלברטו רצטי מאיטליה (1:57.82 דקות) וגבריאל לופס מפורטוגל (1:58.34 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים פעמיים במקום רביעי, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 51.33 שניות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:13.77 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:57.84 דקות.
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי 2023 הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בשיא לאומי חדש של 1:54.14 דקות, לפני האלוף היוצא ראיין מרפי מארצות הברית (1:54.83 דקות) ורומן מיטיוקוב משווייץ שקבע שיא לאומי חדש של 1:55.34 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-100 מטר גב בשיא לאומי חדש של 53.11 שניות ובמקום 11 במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי, כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 48.83 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בבלגרד, סרביה ביוני זכה מדליית זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:57.21 דקות, לפני רון פולונסקי מישראל (1:57.36 דקות) וברקה סקה מטורקיה (1:58.62 דקות).
זכה גם במדליית זהב ב4x100 מטר חופשי מיקס בתוצאה של 3:25.69 דקות.
קוש זכה במדליית כסף ב-100 מטר פרפר בתוצאה של 50.96 דקות, אחרי כרישטוף מילאק (50.82 שניות) ויקוב מיירסקי (50.98 דקות).
קוש זכה במדליית כסף נוספת ב4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:09.59 דקות.
קוש זכה במדליית ארד ב4x100 מטר מעורב מיקס בתוצאה של 3:48.79 דקות.
באולימפיאדת פריז זכה במדליית זהב ב-200 מטר גב בתוצאה של 1:54.26 דקות, אחרי אפוסטולוס כריסטו מיוון (1:54.82) ורומן מיטיוקוב משווייץ (1:54.85) דקות.
בנוסף סיים 8 במשחה 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:13.11 דקות.
סיים 10 במשחה 100 מטר גב בתוצאה של 52.98 שניות, במוקדמות קבע שיא לאומי של 52.78 שניות.
באליפות העולם בבריכת 25 מטרב שנערכה בבודפשט, הונגריה בדצמבר זכה במדליית זהב ב-200 מטר גב בשיא תחרות ושיא אירופי של 1:45.65 דקות, לפני לורנזו מורה (1:48.96 דקות) ומוואן טומאק (1:49.93 דקות).
קוש זכה במדליית כסף ב-100 מטר גב שיא לאומי של 48.79 שניות, אחרי מירון ליפינצב (48.76 שניות).
במשחה 50 מטר גב סיים 4 בשיא לאומי של 22.64 שניות.
ויצה-אדמירל הוברט פון רבויר-פאשוויץ היה אדמירל גרמני.
הוברט פון רבור-פאשוויץ נולד ב-14 באוגוסט 1863 בפרנקפורט על האודר וגדל במצב משפחתי אמיד.
הוריו התעניינו בחינוך טוב ובמעמד חברתי.
אחיו הבכור היה האסטרונום והגאופיזיקאי ארנסט פון רבויר-פאשוויץ (1861–1895) שהיה מוכר מאוחר יותר בעולם.
הוברט הצטרף לצי הקיסרי כצוער ב-20 באפריל 1882, השלים את הכשרתו הבסיסית על סיפון ספינת המפרש Niobe ולאחר מכן הגיע לבית הספר הימי בפעם הראשונה.
תקופות אימונים נוספות התבצעו לאחר מכן על ספינת האימונים הארטילרית מארס, על הפריגטה המשוריינת פרידריך קרל, שם הוצב ב-15 במאי 1883, ועל הקורבטה מחופת השריון פרינץ אדלברט.
כלויטננט צור זי (מאז 21 בנובמבר 1884) הגיע שוב רבויר-פאשוויץ לבית הספר הימי מ-29 בדצמבר 1885 עד 26 בספטמבר 1886. לאחר מכן שירת חודשיים כקצין שמירה על ה"פרידריך קרל" ועוד חודשיים כמפקד מחלקה על ספינת האימונים הארטילרית מארס.
לאחר מכן הפך לקצין פלוגה בפלגת המלחים השנייה ומ-1 בספטמבר 1887 עד 30 באוגוסט 1890 הוא היה קצין שמירה על ה-Aviso Loreley.
שם הועלה לדרגת אובר-לויטננט צור זי ב-15 בנובמבר 1888. בשנים 1895 עד 1897 השלים את לימודיו באקדמיה הימית.
מאחר שבשנים שלפני תחילת המאה יפן הצליחה בבירור להתקדם לקדמת הפיתוח הימי בקנה מידה עולמי וכבר היו הסכמים עם ממשלת יפן להודיע לנספח הצי היפני בברלין כי הוברט פון רבויר-פאשוויץ מונה לנספח ימי בטוקיו.
הוא היה הנספח הראשון של הצי הגרמני ביפן שמונה לתפקיד זה ב-24 באפריל 1898. שגריר גרמניה בתקופה זו היה אמריך פון ארקו-ואלי (1852–1909) בטוקיו.
עם זאת, מכיוון שהקונסטלציות הפוליטיות השתנו בהתראה קצרה וגם ארצות הברית, לאחר משא ומתן ארוך, אישרה את הצבתם של נספחים ימיים לברלין ולוושינגטון, שוב שונו התוכניות עבור רבויר-פאשוויץ לאחר 15 חודשים בטוקיו.
ב-27 באוגוסט 1899, הוא עבר לשגרירות בוושינגטון די.
כנספח ימי, שכן אישור על פריסה כנספח עלה בהתראה קצרה מההסכמים הפוליטיים שנחתמו.
בשל הדרישות והחשיבות של תפקיד זה, הועדף רבויר-פאשוויץ לוושינגטון.
קורבטנקפיטן אריך גהלר (1859–1911) שימש כנספח ימי בטוקיו מספטמבר 1899. רבויר-פאשוויץ נשאר בארצות הברית עד 30 בספטמבר 1902. לאחר סיום תפקידו, קורבטנקפיטן ארווין שפר קיבל את תפקיד הנספח הימי ב-16 באוקטובר 1902.
כקורבטנקפיטן, רבויר-פאשוויץ היה מפקד הסיירת הקלה ארקונה בפלגת ספינות הסיור מספטמבר 1904 עד ספטמבר 1905. באוקטובר 1905 הוא מונה לתפקיד מטה במשרד הצי, והיה אחראי על הגיוס עד מאי 1906. באותה שנה הועלה לדרגת פריגטנקפיטן.
ממאי 1906 הוא הועסק כשליש ימי של הקייזר וילהלם השני, איתו היה בקשר הדוק גם בתפקידיו הבאים.
הוא הועלה לדרגת קפיטן צור זי בתפקיד זה ב-27 באפריל 1907. באוקטובר 1909, הפך רבויר-פאשוויץ למפקד אוניית המערכה אלזס בשייטת אוניות המערכה השנייה, וירש בתפקיד זה את ריינהרד שר.
הוא ויתר על תפקיד זה בספטמבר 1911.
ב-22 במרץ 1912 הועלה רבויר-פאשוויץ לתפקיד קונטר-אדמירל וב-19 באפריל 1912 הוא מונה לראש פלגת סיירות שהוקמה לאחרונה.
בפיקודו, ערך צי הסיירות ביקור בארצות הברית בין 11 במאי ל-29 ביוני 1912. היא כללה את סיירת המערכה מולטקה והסיירת הקלה שטטין, אשר הפליגה מקיל דרך פונטה דלגדה לקייפ הנרי ב ונפגשה שם ב-30 במאי עם הסיירת הקלה ברמן, אשר שירתה בתחנה האמריקאית.
ב-3 ביוני הם הפליגו לתוך המפטון רודס, שם קיבלו את פניהם נשיא ארצות הברית ויליאם הווארד טאפט והצי האטלנטי האמריקאי.
ב-8/9 ביוני המשיכו הספינות הגרמניות לניו יורק, משם החלו את מסעם חזרה ב-13 ביוני 1912. ברמן הפליגה לבולטימור, בעוד מולטקה ושטטין חזרו על פני האוקיינוס האטלנטי.
מולטקה הגיעה חזרה לקיל ב-24 ביוני, ואילו שטטין הגיעה רק ב-29 ביוני לאחר ביקור בויגו בין 22 ל-26 ביוני.
במהלך התמרונים הבאים, רבויר-פאשוויץ היה האדמירל השני של איגוד ספינות סיור ה-III.
והוביל ארבע סיירות קלות יחד עם הסיירת המשוריינת SMS פרידריך קרל וסיירת המערכה גבן.
באוקטובר 1912 הפך למנהל האקדמיה הימית בקיל ולכן היה אחראי על הכשרת קציני הצי הגרמני.
בתפקיד זה, ב-8 בדצמבר 1913, הוא מונה למפקד "הפלגה המנותקת" עם אוניית הדגל הגדולה קייזר, שהייתה אמורה להפליג לדרום האוקיינוס האטלנטי ועד צ'ילה.
היא כללה את אוניית האחות של קייזר, קניג אלברט והסיירת הקלה שטרסבורג.
מ-9 בדצמבר הפלגה הפליגה ללומה שבטוגולנד דרך האיים הקנריים וסיירה לאון עד 29 בדצמבר.
מ-31 בדצמבר 1913 עד 3 בינואר 1914 המשיכו הספינות לקמרון הגרמנית, שם עגנו בויקטוריה ודואלה מ-2 בינואר.
בהיותה שם נפגשה הפלגה עם הספינות של תחנת מערב אפריקה, סירות התותחים פנתר ואבר.
ההפלגה נמשכה ב-15 בינואר, והגיעה לסווקופמונד ב-21 בינואר ולמפרץ לודריץ בדרום מערב אפריקה הגרמנית, כיום נמיביה, ב-22 בינואר.
ביקור אפשרי בקייפטאון נזנח כבר במהלך התכנון הסופי מסיבות פוליטיות.
הפלגה הפליגה מ-Lüderitzbucht ב-28 בינואר דרך סנט הלנה (2 בפברואר) לריו דה ז'ניירו (15 עד 25 בפברואר), שם סקר נשיא ברזיל ארמס דה פונסקה את האוניות.
הם המשיכו למאר דל פלאטה בארגנטינה, שם נשארו האוניות בזמן שרבויר-פאשוויץ הפליג לבואנוס איירס עם השטרסבורג ב-5 במרץ.
שם הוא חלה, כך שמפקד הקייזר, קפטן אדולף פון טרוטה, השתלט על הפיקוד והעביר את אוניות המערכה למונטווידאו, שם ביקר את נשיא אורוגוואי, חוסה באטל אי אורדונייז.
השטרסבורג הגיעה לשם ב-12 במרץ וקונטר-אדמירל פון רבויר-פאשוויץ הגיע שוב ב-15 במרץ, שהוביל אז את הפלגה סביב כף הורן לוולפראיסו (3 עד 11 באפריל) בצ'ילה.
משם החלה הפלגה את דרכה חזרה, וביקרה, בין היתר, בבאיה בלנקה (25 עד 28 באפריל) ובסנטוס (7 עד 12 במאי).
כאן נפרדה שטרסבורג מהפלגה כיוון שנצטוותה לתגבר את תחנת מזרח אמריקה ב.
האוניות עזבו את ריו דה ז'ניירו ב-16 במאי דרך כף ורדה, פונשל במדיירה וויגו וחזרו הביתה ב-17 ביוני 1914, שם הצטרפו לשייטת אוניות המערכה השלישית.
לא נגרם לאוניות ולו נזק משמעותי אחד לאורך המסלול בן כ-20,000 המיילים הימיים.
רבויר-פאשוויץ הודיע לקיסר באופן קבוע על התרשמותו במהלך המסע הארוך והמליץ בחום לכלול מסעות כאלה בתוכנית האימונים ובשירות הצי בעתיד, גם אם אין להם ערך צבאי מיידי.
לאחר שובו לגרמניה, הוא עמד לרשותו של שר הצי אלפרד פון טירפיץ עד אוגוסט 1914.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, הוברט פון רבויר-פאשוויץ קיבל לידיו את הפיקוד על קבוצת הסיור ה-III.
עם הסיירת המשוריינת הישנה רון כאוניית הדגל מ-2 באוגוסט 1914 עד 17 באפריל 1915 ונטל חלק בגיחות ב והבלטי.
באפריל 1915 הוא הפך למפקח על ההדרכה בצי הקיסרי והועלה לדרגת ויצה-אדמירל ב-18 בספטמבר 1915. מנובמבר 1916 עד 15 באוגוסט 1917 הוא שימש כמפקד שייטת אוניות המערכה השנייה של צי הים הפתוח עם אוניות המערכה הפרה-דרדנוט הישנות.
ב-4 בספטמבר 1917, רבויר-פאשוויץ מונה למפקד הפלגה הים תיכונית ומפקד הצי העות'מאני, במקומו של וילהלם סושון, שמונה למפקד בצי הים הפתוח.
הוא היה המפקד העליון של הכוחות הימיים העות'מאניים עד נובמבר 1918. אוניית הדגל שלו הייתה יבוז סולטן סלים באזור הים התיכון.
לאחר שביתת הנשק עם רוסיה בדצמבר 1917, הוא ערך גיחה לאימברוס בינואר 1918, בה הוטבעו שני מוניטורים בריטיים, אך יחידתו נתקלה בשדה מוקשים והמידילי, לשעבר ברסלאו, טבעה ואילו היבוז סולטן סלים, לשעבר גבן, ניזוקה קשות.
רבויר-פאשוויץ נשאר בטורקיה עד שביתת הנשק.
הוא שוחרר מהצי ב-12 בפברואר 1919 והועלה לדרגת אדמירל ב-4 בספטמבר 1919. הוא שירת כשליש באחוזת דורן בשנות ה-20 של הקיסר וילהלם השני, שיצא לגלות בהולנד.
גרארד תיאודור הוברט ואן איניס (בפלמית: Hubert Van Innis; בריסל, 24 בפברואר 1866 – 25 בנובמבר 1961) היה מתחרה בלגי בספורט החץ וקשת, הוא השתתף בשתי אולימפיאדות הקיץ בהפרש של 20 שנה וזכה בשש מדליות זהב ובשלוש מדליות כסף.
כילד צעיר, הסיפור עליו שנאלץ לעבוד כשליח חלוקת חלב בכפרים סביב בריסל, ובתום משלוחיו היה שולח את הכלב ואת העגלה שלו הביתה ויצא לתרגל את כישורי החץ וקשת שלו.
כשהיה בן 13 זכה בפרס הראשון בתחרות ראשית באנטוורפן.
ואן איניס היה בן 34 כשהתחרה באולימפיאדת פריז (1900).
הוא השתתף בארבע תחרויות וזכה במדליות זהב ב-Au Cordon Doré של 33 מטר.
, הוא הגיע גם למקום השני אחרי אנרי הרואה הצרפתי Au Cordon Doré של 50 מטר , התוצאה הגרועה ביותר שלו במשחקים הייתה מקום רביעי ב-Au Chapelet ל-50 מטר .
לא ייאמן שכאשר היה כבר בן 67 ו-13 שנים אחרי ניצחונותיו האולימפיים הוא המשיך לזכות באליפות העולם ב-1933.
מורשתו נמשכה דרך משפחתו, נינו פיליפ פריאלס השתתף באליפות העולם בקליעה וקשת ונכדתו שרה פריאלס התחרתה גם היא באליפות העולם בקליעה.
הוברט טרושצ'יאנקה (בפולנית: Hubert Trościanka; נולד ב-26 ביולי 2006) הוא אתלט פולני המתחרה בקרב 10.
טרושצ'יאנקה מגיע ממשפחת ספורטאים משני צידי הוריו.
עד 2022 התאמן בהטלת כידון ובזריקת דיסקוס והיה אלוף פולין עד גיל 16 בזריקת דיסקוס.
ב-2023 זכה במדליית כסף באליפות פולין עד גיל 18 בקרב 7. בפסטיבל האולימפי האירופי לנוער זכה במדליית זהב בקרב 10 ובאליפות העולם באתלטיקה עד גיל 20 שהתקיימה בלימה ב-2024 זכה במדליית כסף.
ב-2025 זכה באליפות אירופה באתלטיקה עד גיל 20 בתוצאה של 8514 נקודות, שיא עולם עד גיל 20 בקרב 10. על הישגיו זכה בפרס הכוכב העולה של התאחדות האתלטיקה האירופאית.
הוגו (Hugo) הוא זיכיון מדיה פופולרי שנוצר במקור בדנמרק בתחילת שנות ה-90, והוא נודע במיוחד בזכות משחקי הטלוויזיה האינטראקטיביים שלו בכיכובו של הוגו הטרול הידידותי.
הזיכיון כולל גם משחקי מחשב, צעצועים, חוברות קומיקס ומשחקים לילדים.
למרות שהפופולריות של הזיכיון דעכה במאה ה-21, הוגו נותר דמות נוסטלגית עבור רבים שגדלו על משחקי הזיכיון.
במשחקים בזיכיון הוגו, שהוא הדמות הראשית, צריך להציל את משפחתו מהמכשפה הרעה גריזלדה שחטפה אותם.
בשנת 1990 תוכנית הטלוויזיה הדנית "Hugo og Rita" הייתה התוכנית הראשונה המשתתפים שיחקו מביתם במשחק האינטראקטיבי של הוגו בשידור חי בעוד צופים במשחק במקלט הטלוויזיה.
במסגרת התוכנית הצופים הצעירים נבחרו לשחק מביתם במשחק האינטראקטיבי שדרש קואורדינציה וזריזות ידיים, על ידי הקשות על הספרות בטלפון לחצנים על מנת לשלוט בדמותו של הוגו, אותו הם ראו על מסך מקלט הטלוויזיה.
הניקוד במשחק היה מתקבל על ידי איסופם של "שקי כסף", "שקי זהב" (שערכם גבוה יותר) ובונוסים, שהיו מתקבלים עם סיום המסלול.
פסילות בדרך היו מפחיתות מן הניקוד הנצבר, כמו גם שק אחד ויחיד במשחק המכונה "שק עם קקי", שמובחן בצבעו משאר השקים, ואיסופו בטעות היה מפחית 1,000 נקודות.
התוכנית הייתה פורצת דרך לתקופתה.
הפורמט הטלוויזיוני האינטראקטיבי זכה להצלחה רבה ובעקבות כך נוצרו לאורך השנים גרסאות של תוכנית הטלוויזיה האינטראקטיבית של הוגו ב-40 מדינות שונות, כולל גרמניה, ספרד, צרפת, ברזיל, וישראל.
בישראל, שודרה התוכנית "הוגו" בשידור חי בערוץ הילדים והנחו אותו לאורך השנים נתן ברנד, גיל ססובר, נועה ירון-דיין, טל ברמן, אפרת רייטן, שרון קנטור, עמוס שוב, ארז בן הרוש, נמרוד רשף ודידי דוקסין.
בעקבות הצלחת תוכנית הטלוויזיה האינטראקטיבית של הוגו פותחו לאורך השנים גם משחקי וידאו של הוגו למחשבים האישיים ולקונסולות המשחקים.
במשחקים הללו השחקנים שלטו בדמותו של הוגו והיו צריכים להוביל אותו בשלבים שונים, להימנע ממלכודות, ולפתור חידות שונות על מנת להציל את משפחתו של הוגו מהמכשפה המרושעת גריזלדה אשר חטפה אותם.
זכויות השידור נרכשו לשידור בישראל על ידי חברת "ICP".
שידור התוכנית החל ב-3 ביולי 1994 והסתיים ב-31 באוגוסט 1997. היא שודרה בימי ראשון עד חמישי בשידור חי בשעות הצהריים המוקדמות.
אורכה היה 25 דקות ובמרכזה עמדו המשחק ודמותו של הוגו.
מוזיקת הרקע שהושמעה לאורך התכנית הולחנה על ידי אורי כבירי.
לעיתים כללה התוכנית גם קטעים קומיים.
פינה מצולמת מפורסמת וזכורה ששודרה בתוכנית הייתה הפינה בה גילם גיל ססובר את הוגו ונועה ירון-דיין את הוגולינה (שנקראה הוגית), אשתו של הוגו, והתיימרה להציג את חיי היומיום של הזוג וילדיו.
את הדמות של הוגו בטלוויזיה דיבב דורי בן זאב, אך בזמנים מסוימים גם גיורא קנת.
השחקנית גני תמיר דיבבה את הוגולינה, הילדים וגריזלדה, ואת גריזלדה ב"משחק הדלועים" דיבבה ענת ניב.
את המלל כתבו רוני ערן וקובי אשל.
רוני ערן כתב גם את התמליל לשיר של הוגו שנקרא "היי הוגו היי" שהלחין דני רייכנטל, ושרו גיל ססובר ונועה ירון.
בעקבות ההצלחה של התוכנית נוצרה סדרת בת בשם "עולמו של הוגו" ב-1996 בהגשה משותפת של גיל ססובר, אפרת רייטן וטל ברמן.
התוכנית כללה 14 פרקים ושודרה בימי שבת ואורכה היה כשלוש שעות.
גם מוזיקת הרקע שהושמעה לאורך תוכנית זו הולחנה על ידי אורי כבירי.
את התוכנית ערך עודד נפחי.
באוגוסט 2021 עלה לאתר "הארץ" תחקיר המאשים את הפקת התוכנית בכך שאיש צוות שיחק במקום הילדים כך שזויפו תוצאות המשחק.
אולם טל ברמן, אחד ממנחי התוכנית, טען שזה לא נכון, שהעניין יצא מפרופורציה בגלל בדיחה שלא הובנה נכון, ושייתכן שנוצר בלבול בעקבות מקרים חריגים בהם ילדים שיחקו מהאולפן ולא מהבית.
שימוש בדמותו של הוגו על ידי חברת החשמל
בין השנים 1998–2001 כיכב הוגו בפרסומות של חברת החשמל לישראל בתור גיבור לקמפיינים המעודדים ילדים לשימוש בטוח בחשמל.
במסגרת שיתוף פעולה עם ערוץ הילדים לצורך הקמפיין, בשנת 1997 שודרה מדי יום התוכנית "חידה חשמלית".
החידות שנשאלו עסקו בחשמל ובמושגים הקשורים לו ובשימוש בטוח בו.
השימוש בדמותו של הוגו בקרב חברת החשמל כללה גם מדיה נוספות, בהן אתר האינטרנט של החברה ופרסומים מודפסים של החברה, בהם חוברות מידע אשר חולקו במרכזי המבקרים של חברת החשמל.
שימוש בדמותו של הוגו במשחקי מחשב ביתיים
הדיבוב והמשפטים של הוגו במשחקי מחשב אלה היו שונים ולא נשמעו כמו בתוכנית המקורית.
מאוחר יותר יצא לאור ה"טמהוגו", משחק מחשב המשלב את דמותו של הוגו (בדיבובו של גיורא קנת) במשחק ה"טמגוצ'י", אשר בעצמו זכה להצלחה באותם ימים.
בנוסף, חברת קומפדיה ייבאה לישראל מספר משחקים של הוגו שאותם אף תרגמה לעברית, כמו למשל "הוגו: מסתורי מראת הרשע".
חברה נוספת אשר עשתה שימוש בדמותו של הוגו הייתה חברת "לאפאייט", אשר הוציאה "ערכות לתלמיד" של הוגו בשנת 1997, הכוללות בין היתר מדבקות שם לתלמיד, מחברות, קלסרים ומערכת שעות.
ב-1996 הועלה בישראל מחזמר לילדים, שמרכזו סיפור היריבות בין הוגו לבין גריזלדה המכשפה.
את המחזמר כתב אוהד אשכנזי וניהל מוזיקלית חגי אלקיים.
את השירים הלחינו גיא מרוז, אלון אולארצ'יק, קובי רכט ודני רייכנטל.
המשתתפים במחזמר היו: ויקי בהיר ("גריזלדה"), עמיר שלום ("הוגו"), אפרת רייטן (לסירוגין עם טל מן), אורי בנאי, זבולון מושיאשווילי, עמוס שוב, יניב פולישוק ודבי קלפר.
המחזמר, אשר שמו היה "הממלכה הקסומה של הוגו" הועלה בהפקה של חברת טבת סרטים, שהפיקה גם את מופעי "עיר ערוץ הילדים".
לקראת שבוע הספר העברי ב-1998 הוציא ערוץ הילדים יחד עם הוצאת הספרים "מודן" שני ספרי קומיקס של הוגו מאת הקומיקסאי קורן שדמי.
הוגו באל (גרמנית: Hugo Ball; 22 בפברואר 1886 - 14 בספטמבר 1927) היה אמן ומשורר גרמני, מחברי תנועת הדאדא.
באל נולד בעיר פירמזנס (Pirmasens) שבגרמניה למשפחה קתולית.
בנעוריו עבד כמתמחה במפעל לעיבוד עורות, אולם לאחר שלקה בהתמוטטות עצבים, הפסיק את עבודתו ועבר ללימודי סוציולוגיה, ספרות, היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת מינכן ובאוניברסיטת היידלברג.
בשנת 1910 עבר לברלין במטרה להפוך לשחקן אצל מקס ריינהרדט, מורה ובמאי תיאטרון יהודי-גרמני.
שם פיתח שאיפה ליצור "תיאטרון כולל", ברוחם של ניטשה וואגנר.
בשנת 1914 ניסה להתגייס לשירות צבאי שלוש פעמים, אולם נדחה עקב בעיות רפואיות.
את יצר הסקרנות הצבאית שלו מימש בטיול לקו החזית הבלגית, חוויה אשר הייתה בעלת השפעה משמעותית עליו.
הוא עזב את מינכן ועקר לברלין, שם התקרב אל תאוריות פוליטיות אנרכיסטיות, בייחוד לזו של פיוטר קרופוטקין, עליו גם החל לחבר ספר.
בשנת 1916 היה לשותף מרכזי בתנועת הדאדא בציריך.
הוא היה בין כותבי המניפסטים של הקבוצה, בהם הדגיש את המימד החברתי-פוליטי שבו שרויה החברה האירופית.
תגובת הקהל הנזעם מן הזעזוע ומן האבסורד שבמופע היוותה על פי האנס ריכטר חלק אינטגרלי מן המופע.
בשנת 1917 שימש באל כעיתונאי ב"פראייה צייטונג" , עיתון בעל מגמות דמוקרטיות בעיר ברן.
בשנת 1920 עבר, ביחד עם אמי הנינגס (Hennings), רקדנית וזמרת-קברטים אותה נשא לאישה, לכפר שווייצרי בשם אניוצו (Agnuzzo), שם החל להתרחק מפוליטיקה.
הוא הפך אדוק יותר בדתו ואף החל לחקור את הנצרות הקדומה.
בשנים 1920–1921 פרסם את יומניו תחת הכותרת "טיסה מחוץ לזמן" (Die Flucht aus der Zeit).
הוגו לאפייט בלאק היה עורך דין, פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, שכיהן כסנאטור מטעם אלבמה בשנים 1927–1937, ולאחר מכן ועד 1971 כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בלאק היה הראשון מבין תשעת השופטים שרוזוולט מינה לבית המשפט העליון, והוא המשיך לכהן אחרי כולם, למעט ויליאם אורוויל דאגלס.
כמי שהיה השופט החמישי באורך כהונתו בהיסטוריה של בית המשפט העליון, היה בלאק אחד השופטים המשפיעים ביותר בבית המשפט במאה ה-20. הוא בלט בעיקר בשל תמיכתו בפירוש טקסט חוקת ארצות הברית כפשוטו ובשל עמדתו שהחירויות שהוענקו במגילת הזכויות מחייבות את המדינות על פי התיקון ה-14 לחוקה.
במהלך הקריירה הפוליטית שלו נחשב בלאק כתומך נלהב של מדיניות ליברלית ושל חירויות האזרח.
במלחמת העולם השנייה כתב בלאק את חוות דעת הרוב בפסק דין קורמאטסו נגד ארצות הברית שאישר את כליאת היפנים בארצות הברית.
בלאק התנגד לדוקטרינת ההליך הראוי המהותי (הפירוש לתפישה זו של מתנגדי הניו-דיל בבית המשפט העליון גרם לחוסר אפשרות של הממשלה לחוקק חוקים שהשמרנים טענו שהם הפריעו לכאורה לחירויותיהם של בעלי העסקים) והוא האמין שאין כל בסיס במילות החוקה לזכות לפרטיות, והצביע ברוח דברים אלו בפסק הדין "גריזוולד נגד קונטיקט" מ-1965.
לפני שנבחר בלאק כסנאטור דמוקרטי מטעם מדינת אלבמה, הוא אימץ השקפות אנטי-קתוליות והיה חבר בקו קלוקס קלאן, אך הוא פרש מהארגון ב-1925. ב-1937, עם מינויו לבית המשפט העליון, אמר בלאק: "לפני שהייתי לסנאטור עזבתי את הקלאן.
אין לי שום קשר עמם מאז.
הפסקתי לחלוטין כל קשר עם הארגון".
במהלך העשור בו כיהן בלאק בסנאט, הוא שימש כמזכיר הסיעה הדמוקרטית בסנאט וכיושב ראש ועדת החינוך והעבודה של הסנאט.
הוגו בלאק היה הצעיר מבין שמונת ילדיהם של ויליאם לאפייט בלאק ושל מרתה (לבית טולנד) בלאק.
הוא נולד בהרלן, שבמחוז קליי, אלבמה.
ב-1890 עברה המשפחה לאשלנד, מקום מושב המחוז.
בלאק סיים את לימודיו בקולג' לחינוך של אוניברסיטת אלבמה שבטסקלוסה.
אחיו אורלנדו היה רופא, והוא החליט ללכת בדרכיו.
בגיל 22 הוא עזב את טסקלוסה ונרשם לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת אלבמה שבברמינגהאם.
אף על פי כן, אחיו אורלנדו הציע שתחת זאת הוגו ירשם לבית הספר למשפטים של האוניברסיטה.
ביוני 1906, לאחר שסיים את לימודי המשפטים, הוא שב לאשלנד ופתח שם משרד עורכי דין.
המשרד לא נחל הצלחה מרובה, כך שב-1907 עבר בלאק לברמינגהאם, שהייתה אז בתהליך התפתחות, שם הוא התמחה בדיני עבודה ובדיני נזיקין.
כתוצאה מכך שהוא ייצג אפרו-אמריקאי שנדון למאסר עם עבודת פרך, התיידד בלאק עם א.
ליין, שופט שהיה קשור למקרה.
כאשר נבחר ליין למועצת עיריית ברמינגהאם ב-1911 הוא ביקש מבלאק לשמש כשופט בבית המשפט המשטרתי, וזו הייתה ההתנסות היחידה שלו בשיפוט טרם מינויו לבית המשפט העליון.
ב-1912 התפטר בלאק מתפקיד זה כדי לשוב לעיסוק בעריכת דין בהיקף מלא.
ב-1914 הוא נבחר לתקופת כהונה של ארבע שנים כתובע של מחוז ג'פרסון.
שלוש שנים לאחר מכן, בימי מלחמת העולם הראשונה, התפטר בלאק מתפקידו כדי להתגייס לצבא ארצות הברית, ובסופו של דבר התקדם עד לדרגת קפטן.
הוא שירת ברגימנט הארטילריה ה-81, אך לא הוצב בחזית באירופה.
באותה תקופה הוא הצטרף למועדון הסיביטאני של ברמינגהאם, ובסופו של דבר שימש כנשיאו.
הוא המשיך להיות פעיל במועדון עד יומו האחרון, ולעיתים כתב מאמרים עבור פרסומיו.
בראשית שנות ה-20 היה בלאק חבר במועדון מספר 1 על שם רוברט אדוארד לי של הקו קלוקס קלאן בברמינגהאם, עד לפרישתו ממנו ב-1925. ב-1937, לאחר אישור מינויו לבית המשפט העליון, דווח שב-1926 ניתנה לו חברות בארגון לכל החיים.
ב-23 בפברואר 1921 נשא בלאק לאישה את ג'וזפין פוסטר.
ב-1951 נפטרה ג'וזפין וב-1957 נישא בלאק בשנית לאליזבת סיי דמיריט.
ב-1926 התמודד בלאק בבחירות לסנאט של ארצות הברית בעקבות פרישתו של הסנאטור אוסקר אנדרווד.
בשל שליטה של המפלגה הדמוקרטית בפוליטיקה של אלבמה מאז שלילת זכות הבחירה מהאפרו-אמריקאים, שהיו רובם מצביעי המפלגה הרפובליקנית, בראשית המאה, הביס בלאק בקלות את יריבו הרפובליקני, א.
דרייר, וזכה ב-80.9% של קולות הלבנים.
ב-1932 הוא נבחר לכהונה נוספות ברוב של 86.3% מול המועמד הרפובליקני ג' תאודור ג'ונסון.
כסנאטור, רכש בלאק מוניטין של חוקר החלטי.
ב-1934 הוא ישב בראש ועדה שבדקה את החוזים עם מובילי דואר אוויר שנחתמו בתקופת כהונתו של וולטר פולגר בראון כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית, חקירה שהובילה לשערוריית דואר האוויר .
כדי לתקן את מה שהוא הגדיר כ"הונאה וקנוניה" שנבעו מחוק דואר האוויר של 1930, הוא הגיש את הצעת חוק בלאק-מק'קלר, שאושר כחוק דואר האוויר של 1934. בשנה שלאחר מכן הוא היה חבר בוועדת החקירה של הסנאט בנוגע לנוהגי השדלנות.
הוא גינה בפומבי את השדלנים "בעלי העוצמה, הכזבנים, מתקני המברקים, ממסגרי המכתבים בוושינגטון", ודחף לחקיקה שתחייב אותם לפרסם את שמותיהם ואת משכורותיהם.
ב-1935, בתקופת השפל הגדול, שימש בלאק כיושב ראש ועדת החינוך והעבודה של הסנאט, תפקיד בו הוא ישמש עד לתום כהונתו בסנאט.
ב-8 באוגוסט אותה שנה, דיבר בלאק, בתוקף תפקידו כיושב ראש הוועדה לחקר השדלנות בתוכנית רדיו של NBC.
קהל המאזינים הוכה בתדהמה כששמע את בלאק מדבר על מסע שתדלנות בהיקף של 5 מיליון דולר בענף החשמל שבו נעשה ניסיון להפיל את חוק וילר-רייבורן, שנודע כחוק חברות השירות הציבורי של 1935 שעבר ביולי אותה שנה.
החוק חייב את הוועדה לניירות ערך ולבורסות לסגור את כל חברות החשמל המושחתות בארצות הברית.
בלאק היה תומך נלהב של הנשיא רוזולט ושל מדיניות הניו דיל.
הוא קידם בעיקר את הצעת חוק הארגון מחדש במערכת המשפט של 1937 , שהייתה ניסיון בלתי מוצלח של הנשיא רוזוולט להגדיל את מספר השופטים בבית המשפט העליון שיצביעו בעד תוכניותיו.
במשך כל שנותיו בסנאט, נשא בלאק נאומים שהתבססו על אמונתו בכוחה המוחלט של החוקה.
הוא ראה בצעדיו של בית המשפט העליון שהתנגד לניו דיל כמעשים של שיפוטיות יתר.
מבחינתו, פסל בית המשפט באופן בלתי ראוי את החוקים שעברו ברוב גדול בקונגרס.
במהלך כהונתו בסנאט, התנגד בלאק בעקביות לחוק נגד מעשי לינץ', כפי שעשו כל עמיתיו הדמוקרטים מהדרום העמוק.
ב-1935 ניהל בלאק פיליבסטר בדיון על הצעת החוק נגד מעשי לינץ' של וגנר וקוסטיגן.
העיתון Pittsburgh Post-Gazette דיווח שהצעה להפסקת הפיליבסטר נדחתה, "הדרומיים, בראשות טום קונלי מטקסס והוגו בלאק מאלבמה, גיחכו זה לעברו של זה ולחצו ידיים".
זמן קצר לאחר כישלון ניסיון הרפורמה בבית המשפט העליון, הגיעה לידיו לנשיא רוזוולט ההזדמנות הראשונה למנות שופט בבית המשפט העליון לאחר פרישתו של השופט השמרן ויליס ואן דוונטר.
רוזוולט היה מעוניין שהמחליף יהיה "תומך הניו דיל אוונגלי ראוי", שיהיה צעיר באופן יחסי, שמינויו יאושר על ידי הסנאט, ושיגיע מאזור בארצות הברית שייצוגו בבית המשפט היה חסר.
שלושת המועמדים הסופיים היו פרקליט המדינה של ארצות הברית סטנלי ריד, הסנאטור שרמן מינטון ובלאק.
רוזוולט ציין שלריד "חסר הלהט הדרוש", ומינטון לא היה מעוניין במינוי באותה עת.
ההחלטה נפלה בסופו של דבר על בלאק, שהיה מועמד מהדרום, ושכסנאטור, הצביע בעד כל 24 תוכניות הניו דיל המרכזיות.
רוזוולט אהב את השימוש שבלאק עשה בתפקיד של הסנאט כגוף חוקר כדי לעצב את הגישה האמריקאית לרפורמות, את התמיכה ההרחבה שקיבל בבחירות, ואת תמיכתו בו עוד מראשית ימי נשיאותו.
הן ריד והן מינטון מונו בהמשך לבית המשפט העליון.
ריד היה השופט הבא שמונה על ידי רוזוולט, ומינטון מונה ב-1949 על ידי הארי טרומן.
ב-12 באוגוסט 1937 הגיש רוזוולט את מועמדותו של בלאק.
על פי המקובל, אישור מינויו של סנאטור שמועמד לתפקיד ביצועי או שיפוטי, אושר מידית ללא דיון.
אף על פי כן, כאשר הוגשה מועמדותו של בלאק, חרג הסנאט ממסורת זו בפעם הראשונה מאז 1853. במקום לאשר את המינוי מיידית, הוא העביר את המינוי לוועדת המשפט של הסנאט.
על בלאק נמתחה ביקורת על קנאותו כביכול, על שורשיו התרבותיים, ועל חברותו בקו קלוקס קלאן, כאשר זו נחשפה בפומבי.
אך בלאק היה ידיד קרוב של וולטר פרנסיס וייט, המזכיר האפרו-אמריקאי של NAACP, שסייע להפיג את הביקורת.
בפסק הדין "צ'מברס נגד פלורידה" מ-1940, אחד התיקים הראשונים של בלאק, בו הוא פסק לטובת נאשמים בפלילים אפרו-אמריקאים שחוו הפרות של הזכות להליך ראוי, סייע בהמשך להרגיע את החששות הללו.
ב-16 באוגוסט החליטה ועדת המשפט להמליץ על בלאק ברוב של 13 תומכים מול 4 מתנגדים, ובאותו יום הועבר המינוי לדיון במליאת הסנאט.
בשלב זה צצו שמועות על מעורבותו של בלאק בפעילות הקו קלוקס קלאן, ושני סנאטורים דמוקרטים ניסו להפיל את המינוי.
אך באותה עת לא הייתה בנמצא עדות חותכת לחברותו של בלאק בארגון, ולאחר שש שעות דיונים הצביע הסנאט ברוב של 63 תומכים ו-16 מתנגדים בעד המינוי.
על המתנגדים נמנו 10 רפובליקנים ו-6 דמוקרטים.
זמן קצר לאחר מכן, נודע על חברותו של בלאק בקו קלוקס קלאן ובשל כך פרצה שערורייה.
בכל אופן, בלאק היה לתומך בולט של זכויות האזרח כאשר כיהן על כס השיפוט.
מושל אלבמה ביב גרייבס מינה את רעייתו דיקסי ביב גרייבס למלא את מושבו הפנוי של בלאק בסנאט.
ביומו הראשון של בלאק על כס השיפוט, קראו שלושה עורכי דין תיגר על מינויו על בסיס סעיף אי הכשירות.
בית המשפט דחה את הטענה הזאת באותה שנה בפסק הדין אק פארטה לויט .
משעה שהחל בלאק לכהן על כס השיפוט, הוא קידם את רעיון הריסון השיפוטי ופעל לבלום את בית המשפט מלהתערב בעניינים חברתיים וכלכליים.
הוא הגן בתוקף על "משמעותה הפשוטה" של החוקה, ששורשיה היו ברעיונות שנהגו בעת שנכתבה, והדגיש את עליונותה של הרשות המחוקקת.
מבחינתו של בלאק, תפקיד בית המשפט העליון היה מוגבל והוגדר על ידי החוקה.
בראשית ימי כהונתו בבית המשפט, סייע בלאק להפוך על פיהן החלטות קודמות שהתבססו על הפירוש הצר של סמכות הממשל הפדרלי.
חוקים רבים של הניו דיל, שקודם לכן נפסלו על סמך תקדימים קודמים, קיבלו כעת אישור לתאימותם לחוקה.
ב-1939 הצטרפו לבלאק השופטים פליקס פרנקפורטר וויליאם אורוויל דאגלס.
דאגלס הצביע יחד עם בלאק בתיקים לא מעטים, במיוחד אלו שהיו קשורים לתיקון הראשון לחוקה, בעוד שפרנקפורטר היה עד מהרה לאחד מיריביו האידאולוגיים.
בשנים 1946–1971 היה בלאק ותיק שופטי בית המשפט העליון.
באמצע שנות ה-40 היה בלאק מעורב בוויכוח מריר עם השופט רוברט ה.
ג'קסון כתוצאה מפסק הדין "תאגיד הפחם ג'וול רידג' נגד איגוד עובדי הפחם של אמריקה" מ-1945. בתיק זה פסק בית המשפט ברוב של חמישה מול ארבעה לטובת איגוד עובדי הפחם.
בלאק הצביע עם הרוב, בעוד שג'קסון התנגד.
בכל אופן, תאגיד הפחם הגיש בקשה לעיון חוזר בתיק על בסיס הטענה שבלאק צריך לפסול את עצמו מלדון בתיק, שכן איגוד העובדים יוצג על ידי שותפו של בלאק למשרד עורכי הדין עשרים שנה קודם לכן.
על פי כללי בית המשפט העליון, כל אחד מהשופטים רשאי להחליט בעצמו על פסילתו שלו.