tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כך למשל מרקוורדט, שאותו הכיר במהלך הניסוי הרפואי שבו השתתף לפני שהחל ליצור את הסרט.
מרקוורדט לא ידע ספרדית, ועל כן עבר קורס קצר ללימוד השפה לקראת הסרט, ונאלץ לשנן כל שורה בו.
לפי החלטתו של רודריגז, לא קיבלו השחקנים משכורת כלשהי, והתקציב נוצל לצורכי הפקה חיוניים יותר.
גאיארדו היה מחויב לחלוטין לסרט, ועבד בתיאום מלא עם רודריגז.
השניים היוו כמעט את כל צוות ההפקה, ולעיתים, כשהיה צורך, אף היו מצלמים בעצמם סצנות בכיכובו של המריאצ'י כששאר הצוות לא היה זמין.
הצוות שעבד על הסרט היה מצומצם ביותר, ולרוב נדרש רכב אחד בלבד להסעתו ולהעברת הציוד לאתרי הצילום.
רודריגז היה היחיד שקבע את התוואי האמנותי והעלילתי בסרט.
הוא הבין את העלילה לעומקה, ידע היטב כיצד לשלב כל מרכיב בתמונה הכוללת, והיה יכול לערוך שינויים בעלילה לפי אילוצים שנתקל בהם, מבלי לפגוע בעקביותה.
הוא לא נהג להתעכב רבות על הדרכת השחקנים ועל בימוים, ואף נעזר בהם לתפקידים נדרשים שונים "מאחורי הקלעים".
במהלך מחוכם, ליהק רודריגז לסרט את מגישי החדשות של שתי תחנות הטלוויזיה המקומיות, ובשל כך הוצג באור חיובי ברשתות המקומיות ורכש את אמונם של תושבי המקום, שהיו נכונים לסייע לו ללא תמורה.
הסרט צולם במשך שבועיים בעיירה המקסיקנית אקוניה, עיירת הולדתו של גאיארדו, על גבול טקסס, המדינה שבה גדל רודריגז.
רודריגז רכש הבנה בסיסית של האלמנטים השונים בעשיית קולנוע במהלך לימודיו באוניברסיטה, ועל כן הוא עצמו כתב, ביים, הפיק, ערך וצילם את הסרט.
את הסרט הוא צילם באמצעות מצלמה מושאלת מסוג 16 מ"מ, האופיינית לסרטים דלי תקציב, שאותה אחז בידו במהלך הצילום.
לצורך צילום בתנועה, שבו נהוג להשתמש בדולי, נעזר רודריגז בכיסא גלגלים מושאל, שאותו דחף לעיתים גאיארדו.
השמע הוקלט בנפרד במכשיר הקלטה, שאף אותו הפעיל רודריגז.
התאורה בסרט הייתה פשוטה, וכללה שתי נורות בהספק של 250 ואט, ובצילומי חוץ הסתמך רודריגז בעיקר על תאורה טבעית.
לא היו בסרט אפקטים מיוחדים רבי רושם, והדמויות כמעט תמיד ספגו יריות בחזה, כיוון שכחובבן בתחום האפקטים, הגיע רודריגז למסקנה שאזור החזה הוא היחיד בגוף שבו הוא יכול להרשות לעצמו לטעות ביצירת אפקט של דם מזויף.
כל האביזרים בסרט הושאלו, פרט לתיק הגיטרה שאותו רכש.
כך למשל, את האמבטיה במעונה של דומינו הביא לו הבמאי אלפונסו אראו (Alfonso Arau), שצילם בעיירה את סרטו "כמו מים לשוקולדה" והשתמש באמבטיה זו בסרטו.
העובדה שאקוניה היא עיר הולדתו של גאיארדו עזרה לרודריגז להשיג בחינם אביזרים, שחקנים בלתי-מתורגלים שישתתפו בסרט וגישה לאתרי צילום, אלמנטים שידע שהיה מתקשה להשיגם אילו צילם את הסרט בארצות הברית.
כמו כן, בשל העובדה שהחוק לא נאכף בנוקשות בעיר, יכול היה רודריגז לצלם ברחובות העיר ובמקומות הציבוריים בה מבלי לקבל אישורים, ואף שאל אקדחים מתחנת המשטרה המקומית, ששימשו בסצנות המרדף שבסרט.
חלק מהאלמנטים בסרט אולתרו תוך כדי צילום, לרבות אתרי צילום מעניינים ואלמנטים נוספים שנקרו בדרכם של אנשי הצוות כשעברו בין אתרי הצילום.
כך למשל, נתקל ריינול מרטינס, השחקן החובבני שגילם את דמותו של אזול, בצב בכביש המהיר בכניסה לאקוניה.
הוא הציע לרודריגז לשלב את הצב בסרט, והרעיון מצא חן בעיניו.
כך, בתחילת הסרט, בסצנה שבה המריאצ'י הולך על כביש נטוש בכניסה לאקוניה, הוא נתקל בצב, שמתכנס בשריונו בעת שהמריאצ'י ממשיך בדרכו.
הצב אף מופיע שוב בסצנת הסיום, בעת שהמריאצ'י עוזב את אקוניה כשהוא רוכב על אופנועה של דומינו אל עבר האופק.
על אף שהצב כלל לא הופיע בתסריט, הוא הפך, בסופו של דבר, למעין מטפורה לדמותו של המריאצ'י, כאדם בודד שנאלץ להגן על עצמו בסביבה עוינת.
הצב אף הפך לסמל המזוהה עם הסרט, והופיע על כרזת ההפצה שלו.
בנוסף, בעת נסיעה בכביש המהיר לאקוניה, נתקלו גאיארדו ורודריגז בדוכן למכירת משקה קוקוס שמצא חן בעיניהם.
הם עצרו וצילמו תוך כמה דקות סצנה שבה המריאצ'י ניגש לדוכן וטועם ממשקה הקוקוס שנמכר בו, בבואו אל העיירה אקוניה.
בנסיעתם משם הבין רודריגז כי שכח למעשה לצלם כיצד משלם המריאצ'י על המשקה, ועל כן הוסיפו בתחילת הסרט הסבר לכך בקריינות רקע של המריאצ'י, שבה הוא אומר שבאקוניה מקבלים את פני הבאים לעיירה במשקה קוקוס חינם.
רודריגז ייעד את הסרט במקור לשוק הווידאו הביתי בספרדית, ועל כן התכוון תחילה לנסות להפיצו בחברות הפצה ספרדיות, אך במהלך חיפושיו החליט להציעו גם לכמה חברות הפצה אמריקאיות, ולקדם בכך את שמו בארצות הברית.
רודריגז נקט בשיטה ייחודית: הוא הביא עמו לפגישות עם המפיצים את סרטו הקצר עטור-הפרסים "Bedhead", קדימון לסרט "אל מריאצ'י" שיעורר עניין לצפייה בסרט המלא, וכן הביא עותק יחיד של הסרט בגרסתו הסופית.
כאשר ביקשו המפיצים שישאיר בידם את הסרט כדי לצפות בו מאוחר יותר, הוא סירב, וכך למעשה אילץ אותם לצפות בסרט המלא יחד איתו.
כך יכול היה רודריגז להתרשם מתגובותיהם ולהפיק מהן לקחים.
כמו כן, ניסה רודריגז למכור "את עצמו" יחד עם הסרט, והבטיח למפיצים הבטחות למיזמים עתידיים אם יחליטו להפיץ את "אל מריאצ'י".
תחילה נפגש, יחד עם קרלוס גאיארדו, עם חמישה מפיצים מקסיקנים-אמריקנים מלוס אנג'לס, שלא התרשמו מהסרט.
בהמשך נפגש עם יו"ר חברת ההפצה Mex-American, שהתרשם מהסרט והציע לרודריגז להפיצו במקסיקו ובארצות הברית תמורת 25,000 דולר, אך רודריגז סירב ואמר כי הוציא על הפקתו 70,000 דולר, ובסופו של דבר לא נחתם חוזה הפצה עם Mex-American.
בהמשך פנה רודריגז לרוברט ניומן מסוכנות הכישרונות International Creative Management (ICM).
ניומן התלהב מ-"Bedhead" ומהקדימון, וראה פוטנציאל בבמאי הצעיר.
עם זאת, מאחר שרודריגז לא תכנן שהסרט יופץ לקהל האמריקני, לא הייתה בידו גרסה עם כתוביות באנגלית.
לאחר שלושה שבועות חזר ל-ICM עם גרסה הכוללת כתוביות.
הסרט מצא חן בעיני הסוכנות, ורודריגז חתם עמה על חוזה ייצוג.
ICM הצליחה לעורר עניין בסרט בקרב חוגים הוליוודיים, ולאחר תחרות בין החברות, חתם רודריגז לבסוף עם חברת קולומביה על חוזה בן שנתיים לכתיבה ולבימוי של סרטים שתפיץ, לרבות שני סרטים פוטנציאליים וגרסה מחודשת או סרט המשך דובר אנגלית ל"אל מריאצ'י".
כמו כן, רכשה קולומביה את הזכות להפצה בינלאומית של הסרט תמורת 150,000 דולר, והבטיחה לרודריגז 25% מהכנסות מכירות הווידאו.
בכך הפך "אל מריאצ'י" לסרט שהפקתו הייתה הזולה ביותר מבין הסרטים שהפיצה חברת קולומביה באופן בינלאומי.
הסכום ששולם לרודריגז היה גדול באופן ניכר מהסכום שציפה לקבל, ועם זאת, הארווי ויינשטיין, ממקימי מירמקס, אמר מאוחר יותר בפסטיבל סאנדנס, כי אם החוזה עם קולומביה לא היה נחתם, היה בכוונתו להציע לרודריגז סכום כמעט כפול עבור זכויות ההפצה של הסרט.
לפני חתימת ההסכם עם קולומביה, ניסה אחד המפיקים שלה לשכנע את רודריגז לשנות את העלילה ולעשות אותה "אמריקנית" יותר.
הוא סבר כי יהיה קשה לשווק בארצות הברית סרט דובר ספרדית, מאחר ש"בהוליווד משמשים סרטים בשפה זרה אך כחומר גלם שאותו ניתן לעבד בהמשך לסרט אמריקני".
הוא טען שהדמות "אתנית מדי", ושיש לשנות את קו העלילה כך ש"הגיבור תר אחר סוחרי הסמים הרשעים, מאתרם ומחסלם".
אלא שרודריגז לא שעה לעצותיו, ואף שהשינויים המוצעים בקו העלילה לא בוצעו, נחתם הסכם ההפצה בין רודריגז וקולומביה לסרט כפי שהוא.
כדי להתאים את הסרט להקרנה בבתי קולנוע, השקיעה קולומביה כ-200,000 דולר בפוסט-פרודקשן, שבו ערכה את הסרט מחדש, העבירה את התמונה לפורמט של מצלמת 35 מ"מ, ואף ערכה מחדש את הקול, פעולה שנדרשה בין היתר בשל העובדה שבהפקה המקורית הוקלטו הקול והתמונה בנפרד.
קולומביה החליטה להפיץ את הסרט בהיקף מצומצם יחסית, והוא הוקרן רק בכ-90 בתי קולנוע נבחרים.
הוא סווג בסיווג צפייה R (שמחייב ליווי מבוגר לצופים מתחת לגיל 17), וזאת בשל סצנות האלימות שבסרט.
הכנסותיו הכוללות של הסרט בקופות הקולנוע הסתכמו בכ-2 מיליון דולר.
בשוק הלטיני נעשו פעולות שיווק מצומצמות יחסית, ויש הסבורים כי הרווח בקופות היה יכול לגדול בצורה ניכרת אם היו נעשים מאמצים רבים יותר בתחום זה.
עם זאת, הסרט הפך לסרט פולחן, הכניס כ-1.5 מיליון דולר נוספים במכירות וידאו בשנים הראשונות שלאחר הפצתו, וסלל את הדרך למיצובו של רודריגז כבמאי הוליוודי נחשב.
קהל הצופים לא קיבל את הסרט בהתלהבות יתרה.
ההכנסות מהסרט היו כ-2 מיליון דולר בלבד בבתי הקולנוע, סכום נמוך לסרט שמפיצה חברת הפצה גדולה כקולומביה.
לעומת זאת, הוא התקבל בהתלהבות בקרב מבקרי הקולנוע, והצליח בפסטיבלים.
מבקרי קולנוע בעלי-שם, כרוג'ר איברט וטוד מקארתי, שיבחו את הסרט, הוא זכה בפרס חביב הקהל בפסטיבל סאנדנס, שבו אף הוצג בהצגת בכורה, וזכה להיות הסרט הפותח בפסטיבל טליורייד (Telluride).
הוא אף הוצג בפסטיבלי קולנוע נוספים, כמו אלו שבטורונטו, בברלין ובאטלנטה.
מעבר לכך, הסרט זכה בפרסים נוספים.
המבקרים חיבבו את הסרט כיוון שראו בו סאטירה על סוגת סרטי הפעולה ההוליוודיים, מאחר שעשה שימוש-יתר במוסכמות הסוגה, לרבות תנועה מואצת ומואטת של השוט, סצנות מרדף מורכבות, הרבה דם ואקדחים, תנועות מצלמה דרמטיות יתר על המידה וחזות כללית של מערבון ספגטי.
כל זאת השיג רודריגז בתקציב הפקה קטן, ולמרות זאת הגיע, לדעתם, לתוצאות דומות לאלו שהיו מתקבלות בתקציב גדול ובאולפן הפקות משוכלל.
כתב המגזין וראייטי, טוד מקארתי, כתב בביקורתו, כי הסרט הוא בעל סגנון מרענן, ושיאהב אותו קהל בעל טעם מעודן בקולנוע.
הוא סבר כי הסרט יתקבל היטב בקהילה ההיספאנית וכן בקרב קהל המחבב סרטים של יוצרים חדשים, אך עד קבלת הסרט למיינסטרים הקולנועי, ייאלץ רודריגז לחכות לסרט המתוכנן הבא בסדרה, שתקציב הפקתו תוכנן ל-6 מיליון דולר.
כמו כן, סבר כי הסרט לוקה בהבעת רגש ושתסריטו אינו מפותח, ועל כן הוא צפוי להתקבל כסרט שוליים בלבד.
עם זאת, ראה בסרט מקור השראה ליוצרי סרטים מתחילים, ודוגמה כיצד ניתן להגיע לתוצאות נאות בתקציב נמוך.
לפי מקארת'י, סגנונו של הסרט הוא בחלקו מקורי, ובחלקו מושפע מבמאים כסרג'ו לאונה וג'ורג' מילר, וכן ניכרת בו השפעה מסרטים אפלים מהאזור שמדרום לארצות הברית.
כמו כן, הוא סבר כי רודריגז לא התייחס ברצינות יתרה לתסריט הנדוש, ובמקום זאת השתעשע באירועים של טעויות בזיהוי, בעימותים אלימים ובבדיחות סגנוניות, לרבות האצת שוטים, וביצוע פרודי המלגלג על מוסכמות הסוגה.
לפיו, בשל קלילותו של הסרט, מפתיע כי בשיא העלילה מוצאות כל כך הרבה מהדמויות את מותן.
מקארת'י שיבח את משחקם של גאיארדו, גומס ומרקוורדט, וסבר כי הופעתו של ריינול מרטינס (אזול) הייתה הטובה ביותר מבין השחקנים.
הוא כתב כי "מבנה גופו כשל שחקן פוטבול, דמותו חסרת המרגוע וחסרת המעצורים ואדישותו המשעשעת, חוקקים את דמותו של אזול בזיכרון".
רוג'ר איברט, בביקורת בעיתון שיקגו סאן טיימס, שיבח את הסרט וכתב כי "תקציבו של סרט, בין אם הוא גבוה ובין אם הוא נמוך, אינו מהווה עילה לצפות בו.
[...] "אל מריאצ'י" הוא סרט טוב, על אף שהופק בתקציב דל".
הוא ציין כי סגנון הצילום מעניק לסרט חיים וחיוניות, ושרודריגז אינו פוחד משימוש בטכניקות צילום האופייניות לסרט אילם כדי להדגיש את ההומור וכדי לשרת את סצנות הפעולה, וזאת לעומת תופעה אופיינית בסרטים עתירי תקציב, המשתמשים בסגנון צילום רב-רושם, אך באופן שאינו משרת את העלילה, כך שלא ברור לאן היא חותרת.
לעומת זאת, לטעמו, ניכר כי צירופי-המקרים והטעויות בזיהוי שמניעים את העלילה, מתוכננים מראש, עד כדי כך שהסרט מהווה כמעט "פרודיה על עצמו", אך סגנונו של הסרט והקסם שבו מחפים על כך.
כן הוא שיבח את משחקם של השחקנים הלא-מנוסים, שמציגים בעיניו הופעה נאה שהולמת את דמותם בסרט, ובמיוחד שיבח את סגנון משחקם של גאיארדו ושל גומס.
ג'נט מסלין מהניו יורק טיימס כתבה שהסרט מהווה "שילוב של הסרט האפל ומוסכמות סרטי המערבונים, עם רמיזה לעתיד ניהיליסטי בסצנות הסיום".
היא ציינה כי "סגנונו החזותי של הסרט הוא פשוט וראשיתי, ומזכיר סרט ביתי, אך הדבר אינו מפריע בזכות כישוריו של רודריגז בצורה שבה הוא פורש את סיפור העלילה".
לדבריה, הסרט עושה שימוש במוסכמות הוליוודיות מקובלות, למשל בדמויות שנפוצות בסרטי הסוגה, כגון הפושע הנבל בעל המראה המטופח ונערתו היפה, וכן בקרבות הירי המבוימים היטב, בסגנון הצילום הראוותני, בסצנות המתארות את חלומותיו של המריאצ'י ובהומור העממי.
עם זאת, היא ציינה שהעלילה פשוטה מאוד ושאין בסרט הבעת רגש אמיתית.
מסלין ציינה גם כי רודריגז ממלא אחר הכלל הבסיסי שלפיו יש לשמור כל העת על ערנות הצופים, ורוב הזמן נותר הקהל מרותק לסרט בזכות רגעים אנדוקטליים, כגון נגן בבר שמהווה להקה של איש אחד בניגונו על סינתיסייזר, שנראה כי יכול לנגן רק שירי פולקה.
מגזין הקולנוע הבריטי "סייט אנד סאונד" (Sight and Sound) כתב על הסרט כי הוא "משתמש בסוגה נפוצה על מנת להאיר נקודות עדינות: שינוי מול מסורת, מקסיקנים מול אמריקנים-מקסיקנים שעולם הערכים שלהם שונה והשקפותיהם שונות.
על אף הרושם של סרט דל-תקציב שטחי, נדוש ורגיל מסוגו, מדובר בפרויקט המציע דבר מה חדשני באמת עבור סרט אמריקני".
מגזין הקולנוע "אמפייר" כתב על הסרט: "גולמיותו קוסמת ומדגישה לטובה, ולא לרעה, את קצבו המהיר והאנרגטי, את סגנון העריכה האינטואיטיבי ואת עבודת הצילום המצוינת, החושפים במאי עם שאיפות ויזואליות חסרות גבול.
ב-2011 הוכרז על ידי ספריית הקונגרס כסרט הראוי לשימור ונוסף לארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית, על שום היותו בעל חשיבות תרבותית, היסטוריה או אסתטית.
לפי חוקר הקולנוע צ'ארלס רמירז ברג, הסרט משלב שתי סוגות של סרטי ניצול: סרטי הסמים המקסיקניים, שפרחו בשנות ה-80 (narcotraficante), וסרטי הרפתקאות לחימה (warrior adventure), שמקורם במערבונים ובסרטי אמנויות לחימה שנוצרו בהונג קונג.
ברג כתב כי הסרט שובר סטריאוטיפים קולנועיים נפוצים.
בסרט מתהפכים התפקידים שהתקבעו במערבון הספגטי, ובמקום גיבור לבן הנאבק בסוחר סמים לטיני נבל, הגיבור הוא מריאצ'י מקסיקני שנאבק מול סוחר סמים לבן ועשיר.
עם זאת, המריאצ'י לא נראה כאויבו הטבעי של מוקו, והפגישה ביניהם היא תולדה מקרית של רצף טעויות.
כמו כן, המריאצ'י שונה בתכלית מהגיבור האמריקני הטיפוסי.
בעוד שזה האחרון מתאפיין לרוב במיומנויות לוחמה ובמראה שרירני, המריאצ'י הוא אדם פשוט, דל-אמצעים, שנקרה בעל כורחו לעימות בין כנופיות פשע.
מיומנויותיו אינן בלוחמה, כי אם בשירה ובנגינה.
הוא ממוצא מקסיקני, דבר נדיר בקולנוע ההוליוודי, ובעל חזות מקסיקנית טיפוסית.
הצבתו כגיבור קוראת תיגר על המוסכמה ההוליוודית, שעל פיה כדי להביס את הנבל יש צורך בכוחות-על כלשהם.
הוא אף מהווה דמות אנטי-מאצ'ואיסטית: הוא מזמין בברים משקה קל ולא חריף כדי לשמור על קולו, והוא מסרב לעשן.
על אף כל אלו, נתפס המריאצ'י בעיני הצופה כגיבור נועז וגברי.
מותו של מוקו, הנגרם בידי המריאצ'י, איש המוזיקה הצנוע וחסר הניסיון, מהווה תפנית אירונית, שבה דווקא הלטיני שחום-העור גובר על הלבן היהיר.
ברג ראה בבחירת צבעי התלבושות למריאצ'י ולאזול, ששניהם לבושים שחור, ולמוקו, שלבוש לבן, מחווה מודעת של רודריגז לסרטי הקונג-פו שמהם שאב השראה, והיפוך למוסכמה הנהוגה במערבונים, שלפיה הלבן מייצג את הטוב.
באתר microbudgetfeatures.com נכתב כי "יש שיאמרו כי ב"אל מריאצ'י" מתייחס רודריגז לאחריותה של ארצות הברית במלחמות הסמים באמריקה הלטינית, באמצעות ליהוקו של אמריקאי כאיל הסמים הראשי, או שהסרט הוא מטפורה לאהבתו של רודריגז לקולנוע, המקבילה לתשוקתו של המריאצ'י למוזיקה.
עם זאת, אם אלו הם הנושאים שרודריגז בחר להתייחס אליהם בתסריטו, הוא נכשל בניסיונו ליישם זאת.
ההתייחסויות הפוליטיות, החברתיות והקונספטואליות המעטות בסרט חולפות ובאות, ואינן נשארות בזיכרונו של הצופה.
אפילו שלוש סצנות החלום, שמתיימרות להציג לצופה את התת-מודע של המריאצ'י, נכשלות בניסיונן להבהיר רעיון כלשהו.
[...] הבדידות היא הנושא היחיד שנראה שמצליח לחלחל ליצירה.
היא מוצגת ברמיזות חזותיות, כגון דלת יחידה שנותרה מבית שנשרף כולו, הצב שמנסה לחצות את הכביש המהיר, ילד שעומד לבדו בסצנות החלום של המריאצ'י, והמריאצ'י שרוכב לבדו אל האופק בסיום הסרט.
עם זאת, גם כאן הסרט אינו מציג תובנות ברורות בנושא.
הבדידות היא רק מאפיין של דמויות ועצמים המוצגים בסרט, ואינה מרכזו של דיון קונספטואלי".
ספרו של רודריגז "מורד ללא צוות"
בספרו "Rebel without a Crew: Or How a 23-Year-Old Filmmaker With 7,000 Became a Hollywood Player" ("מורד ללא צוות: או כיצד הפך במאי בן 23 עם 7,000 דולר בכיס לאישיות הוליוודית"), תיאר רודריגז את ראשית ימיו כבמאי ואת סיפורו של הסרט "אל מריאצ'י".
הספר, בן 306 עמודים, יצא בהוצאת Plume ב-1 בספטמבר 1996. רודריגז תיאר בו את סיפור יצירת הסרט החל מגיוס הכסף עבורו, דרך כתיבת התסריט וההפקה, ועד רכישת זכויות ההפצה על ידי חברת קולומביה.
זהו ספר פופולרי בקרב יוצרי סרטים מתחילים, והוא היווה השראה ליוצרים מתחילים רבים כיצד ניתן ליצור סרט איכותי בתקציב קטן.
כאמור, רודריגז תכנן מלכתחילה לתאר את עלילותיו של המריאצ'י בטרילוגיה שתופץ לשוק הווידאו הביתי ותשמש עבורו תרגול לקראת קריירה הוליוודית כבמאי.
כבר בעת חתימת הסכם ההפצה בין רודריגז לחברת קולומביה, תוכנן סרט המשך ל"אל מריאצ'י", ואכן בשנת 1995 יצא סרט ההמשך "דספרדו", שמתאר מסע נקמה של המריאצ'י על מותה של דומינו אהובתו.
בסרט מככבים אנטוניו בנדרס, שמגלם את המריאצ'י, והשחקנית סלמה הייק, שזכתה לחשיפה בינלאומית לראשונה בסרט זה.
בסרט גם מופיע קרלוס גאיארדו, בתפקיד אורח כחברו של המריאצ'י, קמפה.
הסרט הופק בתקציב גדול יותר, של 7,000,000 דולר, שאף הוא נמוך יחסית לסרט הוליוודי.
הסרט השלישי והאחרון בטרילוגיית מקסיקו הוא "היו זמנים במקסיקו", שיצא בשנת 2003, ובו המריאצ'י, שוב בגילומו של בנדרס, יוצא למסע נקם בליווי סוכן CIA מושחת (ג'וני דפ), לאחר שאיבד שוב את אהובתו.
סרט זה הופק בתקציב של 29 מיליון דולר.
לאחר יציאתו למסכים, זכה "אל מריאצ'י" במספר פרסים ובמועמדויות לזכייה:
פסטיבל סאנדנס 1993 - פרס חביב הקהל לסרט דרמטי
מועמדות לסרט הדרמטי הטוב ביותר מטעם חבר השופטים
פסטיבל דוֹביל (Deauville, צרפת) 1993 - פרס חביב הקהל
טקס פרמיוס ACE (אגודת מבקרי הבידור הלטינית - Association of Latin Entertainment Critics) 1994 - סרט הבכורה הטוב ביותר
פרס אינדפנדנט ספיריט 1994 - סרט הבכורה הטוב ביותר (הוענק לרוברט רודריגז ולקרלוס גאיארדו)
מועמדות של רוברט רודריגז לבמאי הטוב ביותר
מועמדות לפרס סאטורן להפצת וידאו לשנת 1994
אֵל מִסְתַּתֵּר הוא פיוט קבלי ידוע.
הדעה הרווחת היא שהוא חובר על ידי הרב אברהם מֵימִין (תלמידו של רבי משה קורדובירו, הרמ"ק) אשר השתייך לחוג מקובלי צפת במאה ה-16.
הפיוט פותח את קובץ שירת הבקשות החלבי-ירושלמי וכן מופיע בחלק מספרי הזמירות של תנועת החסידות, בקרב יהדות טורקיה הפיוט נכלל בסדר התפילות הנאמרות ביום השנה לזכר הנפטר.
שם המחבר נרמז באקרוסטיכון של הפיוט "אברהם מימון חזק".
הפיוט עוסק בנושאים מתורת הסוד והקבלה ובמיוחד בעץ הספירות, כאשר כל בית מעשרת הבתים הראשונים עוסק באחת הספירות, מהגבוהה ביותר לנמוכה ביותר, והבית האחרון עוסק באחדות הספירות.
שמו של מחבר הפיוט חתום באקרוסטיכון, באלפבית הפותח של בתי הפיוט.
הפיוט מבוסס על עשר הספירות המציינות, מאחת עד 10, את רמת התגלותו של האל בעולם, ואיכותה.
עשרת הבתים הראשונים של השיר מתייחסים כל אחד, לאחת הספירות, מ'כתר' הראשונה, ועד ל'מלכות' האחרונה שבספירות.
הפיוט בנוי מאחד עשר בתים בעלי 4 שורות, כאשר שלוש השורות הראשונות מסתיימות בחריזה המבוססת על חזרה של תנועה זהה בסופי המילים, ואילו השורה האחרונה מסתיימת בשם ה', ללמד שכל הספירות מהוות את דרכי ה' בעולם.
כמו כן, השורה האחרונה היא חלק מפסוק מהתנ"ך.
אחד מהם, זה החסידי, מוכר בחסידויות נוספות עבור שירים אחרים: בחסידות חב"ד שרים את המילים "אמר רבי עקיבא זה כלל גדול בתורה" בניגון זה, ובחסידות סקולען שרים את מילות מזמור כ"ג בספר תהילים ("מִזְמוֹר לְדָוִד ה' רֹעִי לֹא אֶחְסָר") באותו ניגון.
בחסידות סקולען נהוג לשיר בסעודה שלישית את הבית "הֲדוֹךְ קָמַי" מתוך הפיוט דרור יקרא בנעימה האמורה, וגם בחסידות אמשינוב מקובל הניגון.
הרב משה צבי נריה השאיל את הניגון כלחן לשירו "הוי אחים נריע", אחד משירי בני עקיבא בשנות ה-30 של המאה ה-20, וגם המשורר יעקב אורלנד שאל את הניגון, כמה שנים מאוחר יותר, לשירו "הורה מחודשת" ("רב הלילה, רב שירנו...").
ספר הפרוזה החמישי של הרב חיים סבתו נקרא "בשפריר חביון" והפיוט "אל מסתתר" מהווה ציר מרכזי בו, על גלגוליו השונים - כפיוט של יהודי חלב, פיוט חסידי, וניגון המושאל לשירו של יעקב אורלנד.
אל מקום שהרוח הולך הוא רומן מאת חיים באר, שיצא לאור במסגרת "ספריה לעם" בשנת 2010. הרומן מתאר את מסעו של האדמו"ר מאוסטילה מבני ברק לטיבט, כדי לפגוש שם יק שבו נתגלגלה נשמתו של אחד מאבות אבותיו, "היהודי הקדוש".
המסע הוא מפגש בין החסידות לבין הבודהיזם.
עקב סכסוך ירושה נאלץ האדמו"ר מאוסטילה, יעקב יצחק הורוביץ, לעזוב את חצר החסידות בבורו פארק שבניו יורק, שעליה השתלט אחיו, ולהקים חסידות משלו בבני ברק.
האדמו"ר הוא מצאצאי "החוזה מלובלין" ו"היהודי הקדוש", שהיו מראשי תנועת החסידות בשלהי המאה ה-18. הוא בן 48, נשוי לא באושר לגולדי ("אני והיא רק דרים תחת קורת גג אחת, לא יותר מכך", תיאר את יחסיו אִתה), ולהם שלושה ילדים שאינם מביאים לו נחת.
המשב"ק הנמרץ שלו יצר לאדמו"ר מוניטין של עושה נסים הקרוי "הצנתר האלוקי" (על משקל "הרנטגן") או "הצנתרא דדהבא" (בארמית: "צנתר הזהב").
לאחר ששלוש פעמים הופיעה בחלומו בהמה (לאחר מכן התברר לו ששמה יק) כשעל מצחה כתובה באותיות סת"ם המילה "יק", החליט האדמו"ר לצאת למסע בטיבט, כדי לפגוש בהמה זו, שבה נתגלגלה נשמתו של "היהודי הקדוש".
למסע הוא יוצא עם חסידו הנאמן, שמחה דנציגר, יהלומן עשיר מאנטוורפן המממן את המסע.
השניים יוצאים לדרך בלי לספר זאת לאיש, בספטמבר 2008, ימים אחדים לפני ראש השנה.
הם מסתירים את זהותם החסידית, ולובשים בגדי חולין.
בהגיעם לסין מצטרפים אליהם מדריך תיירים הולנדי, אוסקר פלורין, והזואולוגית ד"ר סלנה ברנרד.
הארבעה יוצאים ברכבי שטח, שאליהם נלווית משאית קירור שבה אוכל כשר, למסע בהרי טיבט.
במסעם הם פוגשים נזירים מקומיים, שומעים סיפורי נסים ואף חווים מופתים שעושה האדמו"ר הצדיק.
תוך כדי המסע מתפתח סיפור אהבה בין האדמו"ר לסלנה.
על עטיפת הספר מופיע תצלום, שמקורו במאגר גטי אימג'ס, של דגלי תפילה טיבטיים - דגלי בד מרובעים וצבעוניים, הנתלים על מנת לברך את הארץ.
דגלים אלו ייחודיים לבודהיזם הטיבטי, ואינם בשימוש בענפיו האחרים.
שם הספר, "אל מקום שהרוח הולך", מרמז לפסוקי תנ"ך אחדים העוסקים ברוח:
דוד אסף העיר על שם הספר:
הכותרת "אל מקום שהרוח הולך" אופיינית לתעלוליו הספרותיים של חיים באר ולמעשה האהבה שהוא מנהל עם השפה העברית.
הקורא התם, הסמוך ובטוח שמחבר הספר הוא תלמיד חכם שדברי חז"ל וסיפורי צדיקים נושרים מחיקו כמרגליות, סבור אולי שמדובר בפסוק.
אך האמת היא שאין פסוק כזה בתנ"ך, וגם לא בתלמוד או במדרש, ולמעשה יש כאן התכה של כמה פסוקים שנזכרים בהם מוטיבים של רוח ושל הליכה.
על כפל המשמעות של המילה "רוח" העיר אסף: "באר בחר לפרש את הרוח של ספרו כרוחו של האדם, זה שמתלבט עם השגרה, שיודע מהו התלם שמצפים ממנו כי ילך בו, ואף על פי כן רוחו עזה מספיק כדי לחרוג ממנו, אף כי לא להתריס לעומתו או למרוד בו".
יוסף אורן מזהה ברומן שלושה מרכיבים שלובים:
רובד פיקרסקי – סיפור המסע בטיבט.
רובד זה הוא משרתם של שני הרבדים האחרים, החשובים ממנו.
רובד ארוטי – סיפור אהבתם של האדמו"ר מאוסטילה וסלנה ברנרד.
רובד מיסטי – האירועים המיסטיים שפקדו את האדמו"ר מאוסטילה במסעו בטיבט.
לשונו העשירה של ספר זה, בדומה ללשונם העשירה של ספריו הקודמים של באר, משכה את תשומת לבם של אחדים מסוקרי הספר:
זו לשון מרתקת, מענגת, לעיתים קסומה.
די לי בכך שהוא עושה בחירה נכונה ומדויקת במילה, צירוף-מילים, ביטוי, מהמבחר העצום העומד לרשותו לשרתו – זו הנאתי הצרופה.
כשהוא מצליח בקסם כישרונו לרקחם לשפה אחת ודברים אחדים – ללשון שוטפת ומובנת – הרחש העולה מהרקיחה המופלאה הזו הוא מענג.
הספר הזה כתוב בשלוש שפות שונות לחלוטין, המשתלבות זו בזו בטבעיות המאופשרת רק תחת עטו של באר.
או ליתר דיוק ישראלית יומיומית.
הוא משתמש בה במעברונים הקצרים.
בשיחתם של גיבורי המשנה הישראלים ובפיהם של השחקנים הלא-יהודים; באותה משיכת קולמוס הוא כותב גם יהודית.
שפה עשירה וחושנית הלקוחה מהתלמודים, מספרות המדרשים, מהפרשנות בת ימי-הביניים ומפיוטי התפילה.
היהודית שבפי גיבורי המעשה אינה שפה נלעגת, רצוצה ובוריינית, מן הסוג ששלום עליכם שם בפי גיבוריו.
באר מכבד את השפה ואת הדוברים בה.
מעטים, אם בכלל, מסוגלים היום ליצור כמוהו עם ובתוך חומרי הגלם של התרבות היהודית הגדולה.
מרבית המבעים הספרותיים של ימינו כתובים בישראלית צעירה, רדודה ושדופה מכל מעמקיה.
חיים באר ממשיך מסורת קצרה אבל מפוארת של סופרי העבר שבנו גשרים חיים בין עומקי המסורת למרחבי האקטואליה - את אשר עשה משה שמיר לשפה המשנאית ב"מלך בשר ודם" עושה באר לשפת אלפיים השנים האחרונות ב"אל מקום שהרוח הולך"; שפתו השלישית היא השפה החסידית.
זאת שפה מיוחדת של סמלים ואלגוריות.
שפת ניו-אייג' ישנה, שלמאזין ערל האוזן נשמעת כמו גיבוב ריק של קלישאות חסרות פשר.
ולמשוחח המצוי בתוכה של החוויה אלו עולמות ומלואם.
באר הוא אמן של השפה העברית, שנענית לכל גחמותיו בשלל משלבים לשוניים ובשפע אלוזיות מן המקרא והתלמוד, מסיפורי חז"ל וממעשיות חסידים, ועד לעברית המודרנית של ימינו.
גם ברומן הזה הוא מלהטט בשפה כלוליין, עד שדבקים בה לא רק הצדיק ונתינו היהלומן, אלא גם לשון המספר ואפילו קולם של החוקרת האנגלייה ושל החכם הטיבטי מתמסרים לה.
כולם דוברים באותו הקול, טומנים את ידיהם במכמניה הכמוסים של העברית ודולים ממנה אוצרות מליציים.
גיבור הספר, האדמו"ר מאוסטילה, יעקב יצחק הורוביץ, הוא דמות בדיונית.
מלבדו הספר מלא וגדוש בשמותיהם של ראשי החסידות ובסיפורי חסידים, המובאים בעיקר בפיו של האדמו"ר מאוסטילה, כחיזוק למסר שברצונו להעביר.
ראשונים לכך הם יעקב יצחק הורוביץ, "החוזה מלובלין" ויעקב יצחק מפשיסחה "היהודי הקדוש", שהיו מראשי תנועת החסידות בשלהי המאה ה-18, ומוצגים כאבות אבותיו של האדמו"ר מאוסטילה, מצד אביו ומצד אמו, בהתאמה.
לאחר ששמע מהאדמו"ר סיפורי חסידים רבים אומר פלורין "שפע הסיפורים והציטוטים שלו כבר היו לי לזרא.
מתחשק לי לצרוח 'די מספיק, רבּיי הורוביץ, תגיד כבר משהו פשוט, לא מהוקצע, אבל משהו שהוא שלך ולא משהו שאמר החכם הזה או הצדיק ההוא'".
על המקום המרכזי שתופסת החסידות בספר זה, לעומת מקומה המשני בספריו הקודמים, אמר באר (בריאיון לצור ארליך):
אמי, שעזבה את העולם החרדי, הייתה בת היישוב הישן של הפרושים, המתנגדים.
עם אירוניה, ציניות, שום התלהבות.
החגים הכי מסובכים להם הם פורים ושמחת תורה.
בשנים האחרונות אני איכשהו מוצא את עצמי נגרף, או חותר, לחופים של אבא שלי.
הוא היה יהודי מהעיר אוברוץ', שכמה מגדולי החסידות ישבו בה, בן למשפחה חסידית.
והאמת היא שכבר מילדותי, מאז נתן לי הרב זוין במתנה לבר מצווה את 'סיפורי חסידים' שלו, נמשכתי לסיפור החסידי, לגאולה דרך הסיפור.
בריאיון לעיתונאית מיה סלע אמר באר: "האם יכול להתחולל אצל אדם בגיל מבוגר 'היפוך הלב'.
נניח אנשים כמוני או בני דורך, יש להם בן זוג אחד ואם זה לא מסתדר אז הם מחליפים בן זוג, זה לא ממש היפוך הלב.
אבל לקחת אדם כל כך מרובע כמו האדמו"ר הזה.
האנשים הכי מרובעים שיש להם הכי הרבה מה להפסיד זה האדמו"רים, הרבנים." חוקרת הספרות נורית גוברין הרחיבה בנושא זה של היפוך הלב וציינה: "לדעתי 'היפוך הלב' הוא הנושא המרכזי של הספר.
כל גיבורי הספר עוברים תהליך של השתנות מתחילת הספר לסיומו.
כל אחד נכנס למסע איש אחד ויוצא ממנו איש אחר.
בהכללה אפשר לומר שזהו תהליך של היפתחות, התרככות, הבנה לשונה ולזר.
תהליך השתנות כזה עובר גם על הקורא."
בהמשך מפרטת גוברין כיצד מתהפך לבו של הקורא: "ככל שהקורא מתקדם בקריאת הספר, מתהפך בו לבו.
הקורא עובר תהליך של שינוי ביחס לגיבור הספר: מריחוק והסתייגות, לעג וביקורת, יחסו משתנה לקִרבה, להזדהות ולאמפתיה.
יותר ויותר לומד הקורא להבין ואף לאהוב את האדם המתגלה מעבר לדמות הצדיק, את הבשר ודם שבו, את מי שכמהָּ לאהבה אמיתית של אישה, אהבה שלא זכה לה בחיי נישואיו."
הרומן "אל מקום שהרוח הולך" מתכתב עם ספרים אחדים, מהם שמוזכרים בו במפורש, ומהם שנרמזים.
המוטו שבפתח הרומן הוא ציטוט מספרו של מנדלי מוכר ספרים, "מסעות בנימין השלישי".
אף ההקדשה שבפתח הרומן, "לסבא, שלום יעקב אברמוביץ'" (שהם כינויו ושמו האמיתי של מנדלי מוכר ספרים) מכוונים לספר זה.
בדומה ל"מסעות בנימין השלישי", גם "אל מקום שהרוח הולך" הוא סיפור מסעם של שניים – האדמו"ר מאוסטילה ושמחה דנציגר ברומן שלפנינו, לעומת בנימין השלישי וסנדריל ב"מסעות בנימין השלישי".
"גוג ומגוג", ספרו של מרטין בובר, עוסק במאבק על הדרך להשגת הגאולה בין החוזה מלובלין ובין היהודי הקדוש, שהם אבות אבותיו של האדמו"ר מאוסטילה.
לשני מנהיגי חסידות אלה מקום נרחב גם ברומן שלפנינו, שבו קוראת סלנה את ספרו של בובר (בתרגום לאנגלית), ומופתעת לגלות את הזיקה שבינו ובין האדמו"ר מאוסטילה, אהובה.
חוקרת הספרות ניצה בן-דב מוצאת זיקה סמויה בין הרומן שלפנינו ובין ספרו של ש"י עגנון, "תמול שלשום".
היא מציינת שהאותיות "יק" הכתובות על מצח הבהמה שנגלית לאדמו"ר מאוסטילה בחלום, אינן רק קצות השם "יעקב יצחק", שהוא שמו של האדמו"ר מאוסטילה וגם שמם של שניים מאבות אבותיו, אלא הן גם ראשי תיבות של "יצחק קומר", גיבור הרומן "תמול שלשום".
עוד היא מציינת שבשני הרומנים יש חיה שאותיות עבריות כתובות עליה: הכלב בלק ב"תמול שלשום" והיק ברומן שלפנינו.
פרטים נוספים מחזקים את הזיקה שהיא מוצאת בין שני הרומנים.
חוקרת הספרות נורית גוברין מציינת:
"הכנסת כלה" הוא אחד ממקורות ההשראה של "אל מקום שהרוח הולך", והשפעתו עליו היא נושא למחקר מרתק מיוחד, לא רק במוצאו של גיבור הספר, הצדיק יעקב יצחק, מסעו עם בן־לווייתו, אלא בין השאר גם באותו שילוב מרתק של "סיפורי מעשיות" במהלך העלילה, ותרומתם לקידומה ולהעמקה במשמעותה.
דוד אסף עמד על מקורות ההשראה של הרומן:
באר ניזון משתי סוגות ספרותיות שהתחרו זו בזו במשך כל המאה התשע עשרה והעשרים: ספרות השבחים החסידית מכאן והסטירה המשכילית האנטי-חסידית מכאן.
שני זרמי השפעה מנוגדים בתכלית אלו נפגשו בדמיונו היוצר של באר ויצרו את מה שהוא בעיני ההישג החשוב של הספר: הבלבול, המבוכה וחוסר היכולת לקבוע עמדה ערכית חד-משמעית כלפי הצדיק ועולמו.
ספרו של באר "חבלים" הוא רומן אוטוביוגרפי, שבו המחבר, חיים באר, הוא גם המספר.
ספרו "לפני המקום" הוא ספר ארס פואטי העוסק בתהליך יצירתו של ספר זה עצמו, ובו חיים באר הוא אחת הדמויות המרכזיות.
בספר שלפנינו נוכחותו של באר פחות בולטת מאשר בשני קודמיו, אך בפרק האחרון של הספר, במעין אפילוג, מגיעה סלנה ברנרד לביקור בישראל, ובו היא פוגשת במקרה בסופר (שמו אינו מצוין) ומציעה לו לכתוב ספר על מסעו של האדמו"ר מאוסטילה לטיבט.
זהו, אם כך, מרכיב ארס פואטי בספר.
במהלך פגישתם מתברר שסופר זה כבר הוזכר בספר, כתייר דובר עברית שזיהה את האדמו"ר מאוסטילה בטיבט.
עוד קודם לכן נרמז באר בתיאור "סופר ומרצה באחת האוניברסיטאות", המגיע לבית מדרשו של האדמו"ר מאוסטילה.
לקראת כתיבת הספר יצא מחברו, חיים באר, לטיול בטיבט, לאחר אולימפיאדת בייג'ינג שהתקיימה בשנת 2008 יחד איתו נסעו בנו צביקה באר וד"ר מיכאל ביזר, בהדרכת יותם יעקבסון.
לשם כתיבת הספר יצא באר לשבתון באוניברסיטת טקסס באוסטין.
הוא מעיד שעסק בכתיבת הספר 16 שעות ביממה.
"אַל נָא תָשִׁירִי" הוא שיר שנכתב על ידי אלכסנדר פושקין ותורגם לעברית על ידי רחל המשוררת.
השיר בנוי מארבעה בתים, כשבגרסתו המקורית, הבית הראשון הוא הבית הרביעי.
המשורר פונה אל אישה שכנראה אהב אותה ועכשיו היא נמצאת במקום אחר והוא מבקש ממנה שהיא לא תשיר לפניו מאחר ששיריה מרבים בעצב ומכאיבים לנפשו כי היא איננה לידו.
הוא קורא לשירתה מאחר ששירתה שוברת את לבו כחץ פולח כמו זיכרון כואב.
השיר מזכיר לו את הלילה הנעים של הביחד כצלליתה נשקפת לאור ירח.
אותה הצללית שהייתה אהובה עליו משכיחה בלבו את הסאגה, אבל הקול של השירה שהוא ישמע מחזיר אותה אליו.
הוא רואה אותה מלפניו וזה לא טוב לו כי זה גורם לנפשו לכאוב, ולכן הוא מבקש ממנה לא לשיר כדי שהכל יישאר בעבר.
את השיר ברוסית מבצעים לרוב באופרות.
בעברית השיר בביצועה של ענת עצמון, ללחן של ירוסלב יעקובוביץ', נכלל באלבום "לילה כר ודמות עלמה".
אל מריאצ'י (בספרדית: El Mariachi) היא סדרת טלוויזיה מקסיקנית משנת 2014, דרמת פשע בשפה הספרדית, שנוצרה על ידי דארו ונגאס ולינה אוריבה, המבוססת על הסרט האמריקני משנת 1993 באותו שם בבימויו של רוברט רודריגז.
הסדרה מהווה הפקה בין טלסט קולומביה לאולפני סוני וצילומיה נערכו במקסיקו בשנת 2013. בסדרה מככבים איוואן אראנה ומרתה היגארדה בתפקידים הראשיים.
הסדרה נסובה סביב מרטין, צעיר שנכלא בטעות.
שם, מרטין יוזם חברות כנה עם שני אסירים כדי להתמודד עם הסכנות שבכלא, להציל את חייו ולהחזיר לעצמו את חירותו.
בעיצומו של הכאוס הזה, מרטין מכיר את אהבת חייו, סלסטה, שמאמינה שהוא אשם בכך שביצע רצח.
מרטין ילחם כדי לפתור את אלה שגרמו לו ללכת לכלא ולהשיב את כבודו ואת האישה שהוא אוהב.
ג'ספר צ'יני אשר נודע בשם הבמה אל מרטינו (Al Martino), היה זמר אמריקאי ממוצא איטלקי.
זכה להצלחה רבה בין שנות ה-50 ל-שנות ה-70 של המאה ה-20. התפרסם גם כשחקן כאשר גילם את דמותו של ג'וני פונטיין בסדרת סרטי "הסנדק".
צ'יני נולד בפילדלפיה ב-7 באוקטובר 1927 להורים שהיגרו מאברוצו שבאיטליה.
הוא נקרא "גספרינו" על שם אביו, ומאוחר יותר שינה את שמו לג'ספר.
הוריו ניהלו עסק לבנייה, וג'ספר ואחיו עבדו בעסק.
הוא חלם להיות זמר, ושאב השראה מאמנים אחרים ממוצא איטלקי כמו פרי קומו ומריו לנצה (שהיה גם קרוב משפחה רחוק שלו).
במלחמת העולם השנייה הוא התגייס לצי ארצות הברית והשתתף בפלישה לאיוו ג'ימה.
לאחר שהשתחרר מהצבא, החל לשיר במועדוני לילה בפילדלפיה.
בעצת מריו לנצה, הוא אימץ את שם הבמה "אל מרטינו".
השם היה מבוסס על שמו של אלפרדו מרטין סיאנפרני, אביה של חברתו לוריין סיאנפרני.
ב-1948 עבר לניו יורק סיטי.
ב-1951 הוא הוציא את הסינגל הראשון שלו "Heaven Help Me" בחברת התקליטים ג'ובלי רקורדס.
במקביל הוציא סינגל נוסף בשם "Hurry Home to Me".
שנה לאחר מכן זכה במקום הראשון בתחרות הכישרונות Arthur Godfrey's Talent Scouts.
בעקבות זכייתו בתוכנית, חתם צ'יני על חוזה הקלטות עם חברת תקליטים קטנה בשם BBS.
השיר הראשון ששר עבור החברה היה "Here in My Heart".
במקור, השיר היה אמור להיות מבוצע בידי מריו לנצה, אולם צ'יני התקשר ללנצה והתחנן בפניו לוותר לו על השיר.
לנצה הסכים, והשיר שוחרר ב-1 במאי 1952. הוא הפך מיד ללהיט ונמצא במקום הראשון בבילבורד הוט 100 במשך שלושה שבועות ברציפות.
השיר אף הפך לתקליט זהב.
השיר זכה להצלחה רבה גם בבריטניה, ובמשך תשעה שבועות ברציפות נמצא בראש מצעד הסינגלים הבריטי.
בעקבות הצלחת השיר, עזב צ'יני את BBS, וחתם על חוזה עם החברה היוקרתית קפיטל רקורדס.
עד 1953 הוא הוציא עוד שלושה סינגלים נוספים: "Take My Heart", "Rachel", ו-"When You're Mine".
כולם הגיעו ל-40 המקומות הראשון בבילבורד הוט 100. עם זאת, הצלחתו הרבה משכה גם את תשומת ליבה של המאפיה האיטלקית.
כמו משפחות רבות של מהגרים מאיטליה, גם משפחתו של צ'יני הייתה קשורה אל המאפיה בקשרים הדוקים.
סנדקו של צ'יני היה בוס המאפיה הנודע ראסל באפלינו.
המאפיה דרשה ממנו לשלם 75,000 דולר בתמורה ל"תמיכה" ו"הגנה".
צ'יני שילם להם מקדמה כדי לפייס אותם, ולאחר מכן עבר לבריטניה בניסיון לחמוק מהם.
עד 1955 הוא הוציא שישה סינגלים נוספים, שכולם זכו להצלחה רבה בבריטניה, אולם לא קיבלו חשיפה בארצות הברית.
ב-1958, תודות להתערבות של אנשים המקורבים למשפחתו, הרשתה לו המאפיה לחזור לארצות הברית.
עם זאת, הוא כבר נשכח מהתודעה הציבורית, והתקשה לבסס מחדש את תדמיתו בעידן הרוקנרול.
ב-1959 הוא חתם על חוזה עם פוקס המאה ה-20 רקורדס, והוציא עמה שני אלבומים וארבעה סינגלים.
עם זאת, אף אחד מהם לא זכה להצלחה.
ב-1962 הוציא אלבום שלישי שזכה להצלחה יחסית.
הצלחה זו אפשרה לו לחתום על חוזה חדש עם קפיטל, ועוד באותה שנה הוא הוציא אלבום רביעי, אשר פנה לקהל האיטלקי-אמריקאי, והיה ברובו בשפה האיטלקית.
בנוסף על כך, הוא החל להופיע רבות בטלוויזיה כדי לבסס מחדש את תדמיתו.
ב-1963 הוא הוציא סינגל בשם "I Love You Because", קאבר ללהיט בעל אותו השם של ליאון פיין.
השיר הפך ללהיט מיידי והגיע למקום השלישי בבילבורד.
באותה שנה הוא הוציא אלבום באותו שם שהגיע לטופ 10 במצעד האלבומים של בילבורד.
עד סוף שנת 1964 הוא הוציא עוד 14 שירים שכולם הפכו ללהיטים.
הוא גם שר את שיר הנושא של הסרט "שארלוט המתוקה" מאותה שנה.
ב-1965 הוציא את השיר "Spanish Eyes", שהפך לאחד מ-50 השירים המושמעים ביותר אי פעם.
בתחילת שנות ה-70, החלה הקריירה שלו לדעוך, שיריו עדיין זכו להצלחה רבה באירופה, אולם הציבור האמריקאי איבד בו עניין.
למרות זאת, הוא המשיך להוציא שירים ואלבומים רבים.
ב-1972, צ'יני הציע את עצמו כמועמד לגלם את תפקידו של ג'וני פונטיין בסרט "הסנדק".
המפיק אלברט ראדי, הסכים בתחילה לתת לו את התפקיד, אולם בהמשך החליט, בעצה אחת עם הבמאי פרנסיס פורד קופולה, להעביר אותו לוויק דיימון.
צ'יני פנה אל סנדקו, ראסל באפלינו, שהשתמש בקשריו עם העיתונות האמריקנית כדי לפרסם כתבות מכפישות נגד קופולה וראדי.
בסופו של דבר, דיימון החליט לפרוש מהתפקיד מכיוון שחשש להסתבך עם המאפיה, וגם מכיוון שהתשלום שהוצע לו לא סיפק אותו.
למרבה האירוניה, הדמות אותה מגלם צ'יני בסרט היא דמות של זמר המשתמש בקשריו עם המאפיה כדי לקבל תפקיד נחשק בסרט.
צ'יני שר גם את שיר הנושא של הסרט "Speak Softly Love".
צ'יני המשיך לגלם את פונטיין גם בסרטי ההמשך הסנדק חלק שני והסנדק חלק שלישי.
עם זאת, צ'יני לא הצליח לתרגם את הצלחתם של הסרטים לפריצת דרך קולנועית.
הוא חזר לשחק רק עוד פעם אחת בלבד, בסרט הקצר Cutout מ-2006.
צ'יני המשיך לשיר ולהופיע בפני קהל מצומצם של חובבי פופ איטלקי עד יום מותו.
את אלבומו האחרון הוא הוציא בשנת 2006. הוא נפטר מהתקף לב ב-13 באוקטובר 2009 בביתו שבספרינגפילד, פנסילבניה.
ב-2011 יצא אלבום נוסף עם שירים שלא פורסמו בימי חייו.
אל מעבר האוקיינוס היא מיני-סדרת טלוויזיה בת שבעה פרקים שנוצרה על ידי אנה וינגר ודניאל הנדלר, המבוססת על הרומן "The Flight Portfolio" מאת ג'ולי אורינגר אודות הסיפור האמיתי של העיתונאי וחסיד אומות העולם וריאן פריי.
הסדרה מבוססת על סיפורו האמיתי של העיתונאי האמריקאי וחסיד אומות העולם וריאן פריי (קורי מייקל סמית') שנשלח על ידי הוועד לסיוע לשעת חירום והציל כ־2,000 אנשי רוח, יהודים ושאינם יהודים, מציפורני הנאצים והבריח אותם בדרך לא דרך לארצות הברית.
הסדרה הייתה הפרויקט הראשון שהוכרז בספטמבר 2021 במסגרת השותפות היצירתית בין נטפליקס לחברת ההפקה "Studio Airlift" של אנה וינגר, שבסיסה בברלין.
הסדרה בת שבעת הפרקים נוצרה על ידי וינגר ודניאל הנדלר, ובהפקת וינגר וקמיל מק'קרי.
סטפני צ'ואט, ורוניק ריימונד ומיה מאייר הובילו את צוות הבימוי.
בראיון למרץ 2023 עם אתר החדשות האמריקאי "Deadline Hollywood" לקראת הקרנת הבכורה של הסדרה, אמרה וינגר שלקחה השראה מהסרט קזבלנקה משנת 1942.
הליהוק החל בינואר 2022 עם גיליאן ג'ייקובס, גרגורי מונטל, קורי מייקל סמית' וקורי סטול, שלוהקו לתפקידים ראשיים, לצד לוקאס אנגלנדר, ראלף אמוסו, יונאס נאי, לוליטה צ'אמה, לוק תומפסון, ג'ודי מיי, רפאלה ניקולאי והנרייטה קונפוריוס, שלוהקו לתפקידי משנה.
הצילומים העיקריים נערכו במרסיי, צרפת, החל מפברואר 2022. הסדרה סגרה את "Festival Series Mania" במרץ 2023, לקראת הקרנת בכורה שהתקיימה בנטפליקס ב-7 באפריל 2023.
שנהפרסקטגוריהמועמד/יםתוצאהמקור2024פרס התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצההמיני-סדרה או סדרת האנתולוגיה הטובה ביותר"אל מעבר האוקיינוס"
"סיבה לכל דבר" (מוכר כ"אל נבקש (יש דברים נסתרים)" ו"אל נבקש (דברים נסתרים)") הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר הישראלי זוהר ארגוב.
השיר יצא לראשונה באלבום הדרך הברוכה בשנת 1987 שהיה גם אלבומו האחרון של הזמר.
השיר הופיע גם בשנת 1994 כחלק מאלבום אוסף בעל אותו השם, על ידי חברת התקליטים האחים ראובני.
את השיר כתבה תמי לוי ללחן של משה נגר.
השיר נחשב לאחד משירי החותם של ארגוב והוא הוקלט עשרות פעמים במרוצת השנים.
השיר נכתב על ידי תמי לוי והולחן על ידי משה נגר בשנת 1987, עבור זוהר ארגוב לתקליט הדרך הברוכה, שהיה גם האחרון בעקבות התדרדרות מצבו הבריאותי.
נגר הלחין לארגוב באותה העת גם את "מה לך ילדה".
שירים אלו היו ללהיטים ופרסמו את ארגוב לראשונה.
שם השיר הוא "סיבה לכל דבר" וכך הופיע באלבום "הדרך הברוכה" אך נתפרסם בשמות שונים על פי שורת הפתיחה "אל נבקש הכל לדעת..." והתחלת הפזמון החוזר "יש דברים נסתרים".
השיר הופיע גם באלבום האוסף "אל נבקש (דברים נסתרים)".
במקור ראשון סקרו את ארגוב ואת "אל נבקש" בפרט וכתבו: .
במרוצת השנים הוקלט השיר עשרות פעמים.
גרסתו של הזמר מתי סרי שהקליט אותו בשנת 1992 כחלק מהאלבום, מתי סרי שר זהר ארגוב.
גרסתה של הזמרת זהבה בן שהקליטה אותו בשנת 1998 כחלק מהאלבום, זהבה בן: בשירי נשמה שרה זוהר ארגוב.
גרסתו של הזמר עמיר בניון שהקליט אותו בשנת 2016.
גרסתה של הזמרת ספיר סבן שביצעה אותו בשנת 2017 כחלק מהתוכנית, "The Voice ישראל".
גרסתה של הזמרת מאיה פרחאן שביצעה אותו בשנת 2017 כחלק מהתוכנית, "אקס פקטור ישראל".
גרסתו של הזמר אייל גולן שהקליט אותו בשנת 2018 כחלק מהאלבום, נכון לתמיד.
נכון לאוגוסט 2025, לשיר יש למעלה מ-1.1 מיליון צפיות ביוטיוב.
גרסתן של הזמרת שרית חדד ותזמורת ירושלים מזרח ומערב שביצעו אותו בשנת 2019 כחלק מהופעה של "שרית חדד שרה זוהר ארגוב".
גרסתה של הזמרת גליקריה שהקליטה אותו בשנת 2019.
גרסתו של הזמר שלומי שבת שביצע אותו בטקס הדלקת המשואות שאירע בשנת 2019.
גרסתה של הזמרת ריטה שהקליטה אותו בשנת 2020 כחלק מהפרויקט, צו השעה: צו ראשון.
גרסתה של הזמרת רות חתומה שביצעה אותו בדצמבר 2021 כחלק מהתוכנית, "אקס פקטור ישראל".
גרסתו של הזמר שלומי סרנגה שהקליט אותו בשנת 2022.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם1987תקליטורהאחים ראובני
אל ניניו-התנודה הדרומית (El Niño–Southern Oscillation, ENSO) היא תופעת אקלים עולמית הנובעת משינויים ברוחות וטמפרטורות פני הים מעל האוקיינוס השקט הטרופי.
לווריאציות אלו דפוס לא סדיר, אך יש להן מראית עין של מחזורים.
הופעת ENSO אינה ניתנת לחיזוי.
היא משפיעה על האקלים של חלק ניכר מהאזורים הטרופיים והסובטרופיים, ויש לה קישוריות (teleconnections ) עם אזורים בקווי רוחב גבוהים יותר.
שלב ההתחממות של טמפרטורת פני הים ידוע בשם "אל ניניו" (El Niño) ושלב ההתקררות ידוע בשם "לה ניניה" (La Niña).
התנודה הדרומית (Southern Oscillation) היא התנודה האטמוספירית הנלווית, אשר מצטרפת לשינוי בטמפרטורת הים.
אל ניניו מקושר ללחץ אוויר גבוה מהרגיל בגובה פני הים מעל אינדונזיה, אוסטרליה, לרוחב האוקיינוס ההודי, ועד לאוקיינוס האטלנטי.
לה ניניה מתאפיינת פחות או יותר בדפוס הפוך: לחץ גבוה מעל מרכז ומזרח האוקיינוס השקט, ולחץ נמוך יותר ברוב שאר האזורים הטרופיים והסובטרופיים.
שתי התופעות נמשכות כשנה, ומתרחשות בדרך כלל מדי שנתיים עד שבע שנים בעוצמה משתנה, עם תקופות נייטרליות בעוצמה נמוכה יותר ביניהן.
אירועי אל ניניו יכולים להיות חזקים יותר, בעוד אירועי לה ניניה עשויים לחזור על עצמם ולהימשך לאורך פרק זמן רב יותר.
אירועי אל ניניו הם האנומליים יותר ביחס למצב הרגיל, בעוד לאירועי לה ניניה ניתן להתייחס כהקצנה של התנאים הרגילים.
מנגנון מפתח של ENSO הוא משוב ביירקנס (נקרא על שם יעקב ביירקנס בשנת 1969), בו שינויים אטמוספיריים גוררים שינויים בטמפרטורות הים, אשר בתורן משנות את הרוחות האטמוספיריות, כחלק ממשוב חיובי.
רוחות סחר מזרחיות חלשות יותר גורמות לעלייה חדה של מי שטח חמים מזרחה, ולהפחתת עליית מים עומק של האוקיינוס בקו המשווה כלפי מעלה.
בתורו, דבר זה מוביל לטמפרטורות גבוהות יותר של פני הים (פאזת אל ניניו), מחזור ווקר חלש יותר (מחזור אטמוספירי הפוך של מזרח-מערב), ורוחות סחר חלשות עוד יותר.
בסופו של דבר, המים החמים במערב האוקיינוס השקט הטרופי מתדלדלים מספיק כדי שהתנאים יחזרו לשגרה.
המנגנונים המדויקים הגורמים לתנודה אינם ברורים ועודם תחת מחקר.
לכל מדינה שעוקבת אחר ה-ENSO יש סף שונה לגבי מה נחשב לאירועי אל ניניו/לה ניניה, המוגדר לפי תחומי העניין הספציפיים שלה.
אל ניניו ולה ניניה משפיעות על מערכת האקלים העולמית, משבשות דפוסי מזג אוויר רגילים, וכתוצאה מכך עלולות להוביל לסופות עזות במקומות מסוימים מחד, ולבצורות באזורים אחרים מאידך.
אירועי אל ניניו גורמים בטווח הקצר (לאורך כשנה) לשיאים בטמפרטורת פני השטח הממוצעת העולמית, בעוד אירועי לה ניניה גורמים להתקררות פני השטח בטווח הקצר.
לכן, התדירות היחסית של אירועי אל ניניו בהשוואה לאירועי לה ניניה יכולה להשפיע על מגמות הטמפרטורה העולמיות בטווחי זמן של כעשר שנים.
המדינות המושפעות ביותר מ-ENSO הן מדינות מתפתחות הגובלות באוקיינוס השקט ותלויות בחקלאות ובדיג.
במדע שינויי האקלים, ENSO ידועה כאחת מתופעות השונות האקלימית הפנימית.
מגמות עתידיות ב-ENSO עקב שינויי אקלים אינן ודאיות, אם כי שינויי האקלים מביאים להחרפת השפעות בצורות ושיטפונות.
דו"ח ההערכה השישי של ה-IPCC סיכם את הידע המדעי בשנת 2021 לגבי עתיד ENSO כדלקמן: "בטווח הארוך, סביר מאוד ששונות המשקעים הקשורה לאל ניניו-התנודה הדרומית תגדל".
הקונצנזוס המדעי הוא ש"סביר מאוד ששונות הגשמים הקשורה לשינויים בעוצמתם ובהיקפם המרחבי של חיבורי ENSO תוביל לשינויים משמעותיים בקנה מידה אזורי".
ENSO היא תופעת אקלים יחידה אשר באה לידי ביטוי בשלושה שלבים: נייטרלי, לה ניניה ואל ניניו.
לה ניניה ואל ניניו הם שלבים מנוגדים בתנודה, אשר נחשבים כמתרחשים כאשר מתקיימים תנאים אוקיינוסיים ואטמוספיריים ספציפיים, או כאשר חורגים מהם.
אזכור מוקדם מתועד של המונח "אל ניניו" ("הילד" בספרדית) בהתייחסות לאקלים התרחש בשנת 1892, כאשר קפטן קמילו קאריו (Camilo Carrillo) ציין בכנס של החברה הגיאוגרפית בלימה כי מלחים פרואנים קראו לזרם החם הזורם דרומה "אל ניניו" משום שהוא בא לידי ביטוי באופן הבולט ביותר סביב חג המולד.
למרות שחברות פרה-קולומביאניות בהחלט היו מודעות לתופעה, השמות המקומיים שלהן אבדו.
המונח "אל ניניו" באות גדולה מתייחס לישו הילד, משום שהתחממות תקופתית באוקיינוס השקט ליד חופי דרום אמריקה נצפית לרוב סביב חג המולד.
במקור, המונח אל ניניו התייחס לזרם אוקייני שנתי חם וחלש שזרם דרומה לאורך חופי פרו ואקוודור סביב חג המולד.
עם זאת, עם הזמן המונח התפתח וכיום הוא מתייחס לשלב החם והשלילי של ENSO.
הביטוי המקורי, אל ניניו דה נווידאד (ערב חג המולד), צץ לפני מאות שנים, כאשר דייגים פרואנים קראו לתופעת מזג האוויר על שם ישו שזה עתה נולד.
לה ניניה ("הנערה" בספרדית) היא התופעה המקבילה לאל ניניו (קרה יותר, אך לא לגמרי הפוכה לו), כחלק מדפוס האקלים הרחב יותר של ENSO.
בעבר, נקראה גם אנטי-אל ניניו ואל וייחו (El Viejo), שפירושו "הזקן".
פאזה שלילית מתקיימת כאשר הלחץ האטמוספירי מעל אינדונזיה ומערב האוקיינוס השקט גבוה באופן חריג, בעוד הלחץ מעל מזרח האוקיינוס השקט נמוך באופן חריג (אל ניניו).
פאזה חיובית מתקיימת במהלך ההתרחשות ההפוכה (לה ניניה), עת הלחץ מעל אינדונזיה נמוך, וגבוה מעל מערב האוקיינוס השקט.
בממוצע, טמפרטורת פני האוקיינוס במזרח האוקיינוס השקט הטרופי קרה יותר מאשר במערב האוקיינוס השקט הטרופי בשיעור של בערך .
טמפרטורת פני הים (SST) במערב האוקיינוס השקט, צפון מזרח אוסטרליה, נעה בממוצע סביב .
טמפרטורות פני הים במזרח האוקיינוס השקט מול החוף המערבי של דרום אמריקה קרובות יותר ל-.
רוחות סחר חזקות ליד הקו המשווה דוחפות מים הרחק ממזרח האוקיינוס השקט לכיוון מערב.
מים אלה מתחממים באיטיות על ידי השמש כשהם נעים מערבה לאורך הקו המשווה.
גובה פני האוקיינוס ליד אינדונזיה גבוה בדרך כלל בכחצי מטר ביחס לגובהם ליד פרו בגלל הצטברות מים במערב.
התרמוקלינה, או אזור המעבר בין המים החמים יותר בפני האוקיינוס לבין המים הקרים יותר בעומקו, נדחקת כלפי מטה במערב האוקיינוס השקט עקב הצטברות מים זו.
המשקל הכולל של עמודת מי אוקיינוס כמעט זהה במערב ובמזרח האוקיינוס.
מכיוון שהמים החמים יותר של האוקיינוס העליון מעט פחות צפופים מאשר אלה של האוקיינוס העמוק והקריר יותר, השכבה העבה יותר של מים יותר חמים במערב האוקיינוס השקט פירושה שהתרמוקלינה שם חייבת להיות עמוקה יותר.
הפרשי המשקל חייבים להיות מספיק גדולים כדי לאפשר הנעת זרימת המים העמוקים בחזרה.
כתוצאה מכך, התרמוקלינה נוטה לרוחב האוקיינוס השקט הטרופי, ועולה מעומק ממוצע של כ-140 מטרים במערב האוקיינוס השקט לעומק של כ-30 מטרים במזרח האוקיינוס השקט.
מי אוקיינוס עמוקים וקרים יותר תופסים את מקומם של המים בפני השטח היוצאים במזרח האוקיינוס השקט, ועולים אל פני האוקיינוס בתהליך הנקרא עליית מי עומק.
לאורך החוף המערבי של דרום אמריקה, מים הסמוכים לפני האוקיינוס נדחקים מערבה עקב שילוב של רוחות הסחר ואפקט קוריוליס.
תהליך זה ידוע בשם הובלת אקמן (Ekman transport ).
מים קרים יותר ממעמקי האוקיינוס עולים לאורך שולי היבשת כדי להחליף את המים הקרובים לפני השטח.
תהליך זה מביא לקירור במזרח האוקיינוס השקט משום שהתרמוקלינה קרובה יותר לפני האוקיינוס, ומשאיר הפרדה קטנה יחסית בין המים הקרים העמוקים יותר למים בפני האוקיינוס.
בנוסף, זרם הומבולדט הזורם צפונה נושא מים קרים יותר מהאוקיינוס הדרומי לאזורים הטרופיים במזרח האוקיינוס השקט.
השילוב של זרם הומבולדט ועליית מי העומק שומר על אזור של מי אוקיינוס קרירים יותר מול חופי פרו.
במערב האוקיינוס השקט אין זרם אוקייני קר, כך שיש פחות עליית מי עומק, שכן רוחות הסחר שם בדרך כלל חלשות יותר מאשר במזרח האוקיינוס, מה שמאפשר הגעה לטמפרטורות חמות יותר במערב.
מים חמים אלה מספקים אנרגיה לתנועת אוויר כלפי מעלה (Atmospheric convection ).
כתוצאה מכך, במערב האוקיינוס השקט החם כמויות הגשם והעננות הממוצעות גדולות ביחס למזרח האוקיינוס השקט הקר.
ENSO מתאר שינוי כמעט-מחזורי של תנאים אוקייניים ואטמוספיריים מעל האוקיינוס השקט הטרופי.
שינויים אלה משפיעים על דפוסי מזג האוויר על פני חלק ניכר מכדור הארץ.
בחלק זה של האוקיינוס מובחנים שלושה מצבי ENSO (נקראים גם "פאזות") בהתאם לתנאים האטמוספיריים והאוקייניים.
תחת תנאים ממוצעים, מצב ENSO נחשב לפאזה נייטרלית.
עם זאת, האוקיינוס השקט הטרופי חווה מדי פעם שינויים מתנאים ממוצעים אלה.
אם רוחות הסחר חלשות מהממוצע, השפעת עליית מי העומק במזרח וזרימת מי שטח חמים יותר בכיוון מערב פוחתת.
התוצאה היא שמערב האוקיינוס קריר יותר, ומזרחו חם יותר, מה שמוביל למעבר עננות וגשמים לכיוון מזרח.
מצב זה נקרא אל ניניו.
מצב נגדי קורה אם רוחות הסחר חזקות מהממוצע, מה שמוביל לתנאים חמים במערב האוקיינוס וקרירים במזרחו.
מצב זה נקרא לה ניניה, והוא קשור לעלייה בעננות ובגשם מעל מערב האוקיינוס השקט.
הקשר ההדוק בין טמפרטורות האוקיינוס לעוצמת רוחות הסחר זוהה לראשונה על ידי יעקב ביירקנס בשנת 1969. ביירקנס גם שיער ש-ENSO היא מערכת משוב חיובית בה השינויים הנלווים ברכיב אחד של מערכת האקלים (האוקיינוס או האטמוספירה) נוטים לחזק שינויים ברכיב השני.
לדוגמה, במהלך אל ניניו, הניגוד המופחת בטמפרטורות האוקיינוס על פני האוקיינוס השקט גורם לרוחות סחר חלשות יותר, מה שמחזק עוד יותר את מצב אל ניניו.
תהליך זה ידוע בשם משוב ביירקנס.
למרות ששינויים נלווים אלה באוקיינוס ובאטמוספירה מתרחשים לעיתים קרובות יחדיו, מצב האטמוספירה עשוי להידמות לפאזה שונה של ENSO ממצב האוקיינוס או להפך.
כיוון שמצביהם קשורים זה בזה, השינויים ב-ENSO עשויים לנבוע משינויים הן באוקיינוס והן באטמוספירה ולאו דווקא משינוי ראשוני של אחד מהם באופן בלעדי.
מערכות מודל המסבירות כיצד ENSO פועלת מקבלות בדרך כלל את השערת המשוב של ביירקנס.
עם זאת, ENSO הייתה נשארת באותה פאזה אם המשוב היה התהליך היחיד שמתרחש.
מספר תיאוריות הוצעו כדי להסביר כיצד ENSO יכולה להשתנות ממצב אחד למשנהו, למרות המשוב החיובי.
הסברים אלה מתחלקים באופן כללי לשתי קטגוריות.
מנקודת מבט אחת, המשוב מעורר באופן טבעי משוב שלילי שיביא לאיזון וחזרת המצב לקדמותו.
נקודת מבט זו רומזת לכך שהתהליכים המובילים לאל ניניו ולה ניניה מביאים בסופו של דבר גם לסיומם, מה שהופך את ENSO לתהליך בר-קיימא.
תיאוריות אחרות רואות את מצב ה-ENSO כמשתנה על ידי תופעות לא סדירות וחיצוניות כגון תנודת Madden–Julian, גלים טרופים חסרי יציבות (tropical instability waves) והתפרצויות רוח מערביות.
שלושת הפאזות של ENSO קשורות למחזור ווקר, הנקרא על שם גילברט ווקר שגילה את התנודה הדרומית בתחילת המאה העשרים.
סירקולציית ווקר היא סירקולציה היפוך מזרח-מערב באזור קו המשווה באוקיינוס השקט.
אוויר הנע כלפי מעלה קשור עם טמפרטורות ים גבוהות, הסעה וגשם, בעוד שירידת רוחות כלפי מטה מתרחשת תחת טמפרטורות פני ים קרירות יותר במזרח.
במהלך אל ניניו, ככל שטמפרטורות פני הים משתנות, כך גם מחזור ווקר.
התחממות במזרח האוקיינוס מביאה להחלשת הענף היורד (ואף להיפוכו), בעוד שתנאים קרירים יותר במערב מובילים להפחתת ירידת גשם, אוויר יורד, כך שמחזור ווקר נחלש תחילה ואף עשוי להתהפך.
התנודה הדרומית (לא בהכרח בהמיספרה הדרומית, נקרא כך כי מתקיימת מדרום לאנגליה) היא המרכיב האטמוספירי של ENSO.
רכיב זה הוא תנודה בלחץ האוויר בפני השטח, המתרחשת בחלקים הטרופיים של האוקיינוס השקט, בין חלקו המזרחי למערבי.
עוצמת התנודה נמדדת על ידי מדד התנודה הדרומית (Southern Oscillation Index, SOI).
ה-SOI מחושב מתנודות בהפרש לחץ האוויר על פני השטח בין טהיטי (באוקיינוס השקט) לדרווין, אוסטרליה (על חוף האוקיינוס ההודי).
לפרקי אל ניניו יש SOI שלילי, כלומר לחץ נמוך יותר מעל טהיטי ולחץ גבוה יותר מעל דרווין.
לעומת זאת, לפרקי לה ניניה SOI חיובי, כלומר לחץ גבוה בטהיטי, ונמוך בדרווין.
לחץ אטמוספירי נמוך נוטה להתרחש מעל מים חמים, ולחץ גבוה מתרחש מעל מים קרים, בין היתר עקב קונבקציה אוקיינית מעל המים החמים.
אפיזודות אל ניניו מוגדרות כהתחממות מתמשכת של האוקיינוס השקט הטרופי המרכזי והמזרחי, אשר כתוצאה ממנה נגרמת ירידה בעוצמת רוחות הסחר של האוקיינוס השקט, ירידה בכמות הגשמים מעל מזרח וצפון אוסטרליה.
אפיזודות לה ניניה מוגדרות כהתקררות מתמשכת של האוקיינוס השקט הטרופי המרכזי והמזרחי, אשר כתוצאה מהן מתרחשת עלייה בעוצמת רוחות הסחר באוקיינוס השקט, והשפעות הפוכות באוסטרליה.
למרות שלמדד התנודה הדרומי תיעוד ארוך עוד מהמאה ה-19, מהימנותו מוגבלת עקב היות קווי הרוחב של דרווין וטהיטי מדרום לקו המשווה, כך שלחץ האוויר על פני השטח בשני המיקומים פחות קשור ישירות ל-ENSO.
כדי להתגבר על השפעה זאת, נוצר מדד חדש, בשם מדד התנודה הדרומית המשוונית (Equatorial Southern Oscillation Index, EQSOI).
כדי ליצור אינדקס זה, הוגדרו שני אזורים חדשים, שבמרכזם הקו המשווה.
האזור המערבי ממוקם מעל אינדונזיה, והמזרחי קרוב לחוף דרום אמריקה, מעל האוקיינוס השקט המשווני.
עם זאת, הנתונים על EQSOI מתוארכים רק לשנת 1949.
גובה פני הים (SSH) משתנה למעלה או למטה במספר סנטימטרים באזור המשווני של האוקיינוס השקט עם ESNO: אל ניניו מביא לאנומליה חיובית (עלייה במפלס גובה הים) בגלל התפשטות תרמית, בעוד לה ניניה גורמת לאנומליה שלילית (ירידה בגובה מפלס הים) באמצעות התכווצות.
שלושת הפאזות של טמפרטורת פני הים
אל ניניו-התנודה הדרומית היא תופעת אקלים יחידה אשר משתנה באופן כמעט מחזורי בין שלושה שלבים: נייטרלי, לה ניניה ואל ניניו.
לה ניניה ואל ניניו הם שלבים מנוגדים הדורשים שיתועדו שינויים מסוימים באוקיינוס ובאטמוספירה לפני שניתן יהיה להכריז שהשלב החל.
השלב הקר של ENSO הוא לה ניניה, כאשר טמפרטורת פני הים במזרח האוקיינוס השקט נמוכה מהממוצע לחץ האוויר גבוה במזרח האוקיינוס השקט, ונמוך במערבו.
מחזור ה-ENSO, הכולל גם אל ניניו וגם לה ניניה, גורם לשינויים גלובליים בטמפרטורה ובכמות המשקעים.
אם שינוי הטמפרטורה ביחס לקלימטולוגיה הוא בטווח של 0.5 מעלות צלזיוס, תנאי ENSO מתוארים כנייטרליים.
תנאים נייטרליים הם מעבר בין פאזות חמות לקרות של ENSO.
טמפרטורות פני הים (לפי הגדרה), משקעים טרופיים ודפוסי רוחות קרובים לתנאים הממוצעים במהלך שלב זה.
קרוב למחצית מכלל השנים מוגדרות כתקופות נייטרליות.
במהלך שלב ה-ENSO הנייטרלי, אנומליות/דפוסי אקלים אחרים כגון סימן התנודה הצפון-אטלנטית או דפוס הקישוריות בין האוקיינוס השקט לצפון אמריקה (Pacific–North American teleconnection pattern ) מפעילים השפעה רבה יותר.
התחממות זאת גורמת לשינוי במחזור האטמוספירי, מה שמוביל ללחץ אטמוספירי גבוה יותר במערב האוקיינוס השקט, ונמוך יותר במזרחו.
כמו כן, ההתחממות גוררת הפחתה בכמות הגשם מעל אינדונזיה, הודו וצפון אוסטרליה, והגברה בכמות הגשמים והיווצרות ציקלונים טרופיים מעל האוקיינוס השקט הטרופי.
רוחות הסחר הנמוכות, הנושבות בדרך כלל ממזרח למערב לאורך קו המשווה, נחלשות או מתחילות לנשוב מהכיוון השני.
ידוע כי שלבי אל ניניו מתרחשים במרווחים לא סדירים בין שנתיים לשבע שנים, ונמשכים בין תשעה חודשים לשנתיים.
משך התקופה הממוצע עומד על חמש שנים.
כאשר התחממות זאת מתרחשת במשך שבעה עד תשעה חודשים, היא מסווגת כ"תנאי" אל ניניו; כאשר היא נמשכת לפרק זמן ארוך יותר, היא מסווגת כ"פרק" אל ניניו.סדרת זמן של אל ניניו בין 1900 ל-2024