tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מסלול הלימוד היה תלת שנתי, אך רוזנבלום לא התחיל את השנה השלישית, כך שלא סיים את לימודי התואר השני ולא כל שכן להגיע ללימודי הדוקטורט
נפטר ממחלת סרטן הוושט בשנת 1996, בגיל 52, ונטמן בבית העלמין בקיבוץ עינת.
ב-22 במאי 2009 הנפיק דואר ישראל סדרה של 12 בולי דואר על "מוזיקה ישראלית"; בסדרה זו הוקדש בול לזכרו של יאיר רוזנבלום שעליו מופיע דיוקנו.
על השובל, כיתוב של שורה מתוך הלהיט "שיר לשלום": "לכן רק שירו שיר לשלום".
ספר מקיף על חייו ויצירתו התפרסם ב-2024.
רחובות על שמו של יאיר רוזנבלום יש בתל אביב וכפר סבא.
להקת הנח"ל: "שיר לשלום", "קרנבל בנח"ל", "בשמלה אדומה", "שלווה", "ישנן בנות", "הייתי נער", "הבן יקיר לי", "הללויה", "החיים היפים", "חופשה רבע שנתית", "טרנטלה", "מי היה החולם", "בלדה על יצחק שדה", "נאום תשובה לרב חובל איטלקי", "אנחנו ואתם", "שיר רחוב", "ארבע אחרי הצהריים", "בואי כלה", "ללא מילים"
להקת פיקוד המרכז: "גבעת התחמושת", "שירו של צנחן", "מקפלות המצנחים", "יש לי אהוב בסיירת חרוב", "המלווה", "שבחי החושך", "סוף הנפילה", "מסביב למדורה", "בן-גוריון", "תחת עץ האקליפטוס"
להקת פיקוד צפון: "בלילה על הדשא", "בוא איתי אל הגליל", "שני דרורים"
להקת גייסות השריון: "בעקבי הדרך", "הרצל", "האם השלישית"
להקת חיל הים: "מה אברך", "המלח גבריאל", "אנשי הדממה", "כשאהיה גדול", "בוא לים", "אין כבר דרך חזרה", "השמש בפיראוס"
להקת חיל האוויר: "היֵה לי חבר היֵה לי אח", "תמיד עולה המנגינה", "בתוך", "מוכרחים להמשיך לנגן".
גשם אחרון - השירים היפים של יאיר רוזנבלום - אוסף כפול.
זה השיר שלך - השירים היפים של יאיר רוזנבלום (חלק ב').
שלווה - אבי פרץ שר יאיר רוזנבלום.
שירים הם חברים, משירי יאיר רוזנבלום.
עריכה והנחיה - נחום הרציון, ארגון וכתב - אילנה האי, מועדון הזמר האזורי, בני שמעון, קיבוץ דביר, 1994
"הלהקה", פסקול הסרט על גבי תקליטור, גלובוס יונייטד, 2004
להקת פקוד דיזנגוף, הנהלה מוזיקלית ועיבודים - יאיר רוזנבלום, 2004
יאיר שפּרינצַק (8 בנובמבר 1911 – 6 בספטמבר 1999) היה כימאי ופוליטיקאי ישראלי, חבר הכנסת מטעם מפלגת מולדת בכנסת ה-12.
נולד בארץ ישראל לחנה וליוסף שפרינצק, שהיה יושב ראש הכנסת הראשון.
בצעירותו גדל בנווה צדק ואהב לשחק כדורגל בחולות.
למד ב בירושלים, ולאחר מכן למד כימיה באוניברסיטה החופשית של בריסל.
במאי 1940 קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית.
כיהן כחוקר בכיר במחלקה לכימיה אורגנית במכון ויצמן, ומטעמה שהה בתחילת שנת 1954 בארצות הברית למשך מספר חודשים.
בהמשך היה ראש המחלקה לכימיה אורגנית במכון ויצמן.
בשנת 1963 מונה לפרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב.
היה מתומכיו הראשונים של אלכסנדר זרחין בשנות ה-50, נאבק כדי שהמדינה תממן הקמת מתקן בשיטתו של זרחין ובשנת 1965 שימש יו"ר הוועד הציבורי למען הקמת מתקן זרחין להמתקת מי ים.
שפרינצק היה חבר הנהלת התנועה למען ארץ ישראל השלמה, כתב מאמרים נגד נוסחת "שטחים תמורת שלום" והשתתף בהפגנות למען ההתנחלויות.
היה חבר במוסדות "לע"ם", ממתנגדי הסכם השלום בין ישראל ומצרים וממקימי "התחיה" בשנת 1979. הוא פרש מהתחייה לאחר שחברי הכנסת שלה נכנסו לממשלתו של בגין שפינה את סיני.
בשנת 1988 נבחר לכנסת ה-12 מטעם מפלגת מולדת שהטיפה לטרנספר.
שפרינצק נכנס לכנסת בגיל 77, והחזיק בתואר חבר הכנסת המבוגר ביותר שנכנס לראשונה לכנסת, עד לבחירתו של רפי איתן ממפלגת גיל שנכנס לכנסת ה-17 בגיל 79. מתוקף היותו זקן חברי הכנסת ה-12, היה שפרינצק היושב-ראש הזמני של המליאה עד לבחירתו של דב שילנסקי כיושב-ראש קבוע.
שפרינצק ניסה להתחמק מהתפקיד של "זקן חברי הכנסת" וטען שהוא בן 66 בלבד, אולם לאחר בירורים התעקשו במזכירות הכנסת על גילו האמיתי.
נאום הפתיחה שלו כלל תמיכה ברעיון הטרנספר וגרר קריאות ביניים רמות מספסלי השמאל.
הוא לא התמודד ב וסיים את כהונתו בכנסת ביולי 1992. הוא נפטר שבע שנים אחר כך, בגיל 87, ונקבר ברחובות.
במשך למעלה מ-60 שנה היה נשוי לשלומית, נכדתה של בתיה מקוב, ולהם ארבעה ילדים.
בנו, אדיב, הוא בעל תואר שלישי בפיזיקה גרעינית ניסיונית ממכון ויצמן ובשנות התשעים היה סמנכ"ל החברה הממשלתית לשירותי איכות הסביבה.
יאכטה (מהולנדית: Jacht – יאכט) היא ספינה המשמשת למטרות פנאי.
אורכן של רוב היאכטות הפרטיות נע בין שבעה ל-14 מטרים, קיימות גם יאכטות שאורכן עשרות מטרים.
מקור המילה יאכטה מהולנדית עתיקה: Jaghtschip, ספינת מרדפים.
המילה קוצרה ל-Jagt, ובהולנדית החדשה שונה הכתיב לצורה Jacht (יאכט).
צורה זו חדרה אל שאר השפות ובהן עברית.
קיימים שני סוגי יאכטות עיקריים: יאכטת מפרשים ויאכטה מנועית.
יאכטות מפרש מחולקות למספר קטגוריות, כאשר אחת החלוקות היא על פי מספר הגופים הצפים מהם מורכבת היאכטה.
גוף בודד (Monohull) היא הקטגוריה אליה שייכות רוב יאכטות המפרש המפליגות היום.
יאכטה במבנה זה בנויה מגוף צף אחד, שלאורך חלקו התחתון נמתחת השדרית, מהחרטום ועד לירכתיים.
המגורים ושטחי המחיה והאחסון מצויים כולם בתוך נפח גוף הציפה עצמו.
תורני המפרשים ממוקמים לאורך מרכז גוף הציפה ובסיסם מעוגן בתחתית גוף הציפה.
גופים מרובים (Multihull) מתייחס לכלי שיט בעלי יותר מגוף צף אחד.
לסוג המכונה "קטמרן" בעל שני גופי ציפה ול-"טרימרן" שלושה גופים.
גופי הציפה בכלי שיט בעל מבנה 'גופים מרובים' צרים יותר ביחס לאורכם, בהשוואה לגוף הציפה במבנה 'גוף בודד'.
במבנה "טרימרן" גוף הציפה המרכזי משמש למחיה ולמגורים וגופי הציפה הצידיים משמשים לאחסון.
במבנה ה"קטמרן" בין שני גופי הציפה נמתח מעל המים משטח, המשמש למחיה.
גופי הציפה עצמם משמשים לאחסון או אף ללינה, אם הם רחבים מספיק.
תורן הכלי מעוגן בבסיסו למשטח המחבר בין שני גופי הציפה.
צורת עיגון זו של התורן חלשה יותר, ביחס לעיגון במבנה 'גוף בודד'.
רוחב מבנה כלי השיט וריבוי הגופים הצפים מאפשרים לוותר על משקולת האיזון בתחתית הספינה.
המונח 'יאכטה מנועית' מתייחס לכלי שיט מנועי שאורכו מעל שבעה מטרים, כאשר אמצעי הנעתו העיקרי הוא מנוע מכל סוג.
יאכטות מנועיות מובדלות מהמפרשיות בעלויות אחזקתן, בצורך לתחזק את המערכות המכניות שנוטות להתקלקל ממי הים, בצורך לתדלק אותן בתכיפות רבה ביחס למפרשיות, ובצורך באיש צוות נוסף עם הסמכת מכונאות וחשמל, בישראל המוסמך נקרא "מכונן" ובאנגליה ואירופה הוא נקרא "קצין מכונות ראשי".
הנעה מבוססת מימן ומקורות אנרגיה מתחדשת כגון אנרגיה סולארית ושבשבות רוח.
הנעה מבוססת פחם – טכנולוגיה שכבר אינה בשימוש בעולם המודרני, הייתה נפוצה עד שנות ה-60 של המאה ה-20 לערך.
קרוזר – יאכטה המשמשת לפנאי, לרוב העיצוב שלה והבנייה מותאמים לריבוי שימושים מיאכטה להפלגות מזדמנות ועד לחציית אוקיינוסים, יאכטות אלו נגישות מבחינה כספית ביחס לשאר.
ספורט קרוזר – יאכטות שמשמשות גם לפנאי וגם להפלגות תחרותיות, בשונה מהקרוזריות כאן יש דגש על ביצועי שיט, דבר שבא לידי ביטוי בעיצוב הגוף, שימוש בחומרים קלים, וקוקפיט המותאם לעבודת מפרשים של צוות תחרותי ולהחלפת מפרשים מהירה.
ייג ספורטיבי – יאכטות אלו בעלות מנוע ובעלות עיצוב המאפשר חלל עבודה גדול בקוקפיט בירכתיים, ומיקום ציוד דיג כמו חכות או תוף (כננת לחוט דייג), וקבינה סגורה ומוגנת או מוגנת למחצה.
החוק בישראל מבחין בין יאכטה המשמשת לפנאי (Leisure); לבין שימושים מסחריים לרבות השטת נוסעים בשכר, ושימושים למטרות לימודי שיט המחייבים הליך רישוי שונה, רישוי משיט שונה, וביטוח מסחרי, וכן לחלוקה בין כלי שיט קטנים (כלי שיט עד 24 מטר ו-100 טון) לגדולים.
להלן דרגות רישוי הקיימות בישראל להשטת יאכטות:
משיט 7 – השטת נוסעים בשכר עד 200 נוסעים (הסמכת קברניט לאוניות נוסעים קטנה בתחומי קו החוף במדינת ישראל)
משיט 12 – מנוע עוצמה א' לשיט חופי (מנוע בהספק מרבי של 150 כ"ס\150KW)
משיט 13 – סירת או ספינת מנוע עוצמה ב' שאורכה עד 8.5 מטרים לשיט חופי ללא הגבלת הספק המנוע
משיט 20 – הסמכת משיט סירת נוסעים בשכר לשיט חופי.
משיט 21 – הסמכת משיט מפרשית לשיט חופי במסגרת אגודות ספורט ובתי ספר ימיים.
משיט 30 – הסמכת משיט ספינה לשיט חופי (הסמכה למטרות פנאי ולא מסחריות).
משיט 40 – הסמכת משיט ספינה בשכר לשיט חופי (רשאי להשיט נוסעים בשכר לפי כושר שיט הכלי ועד 50 מפליגים).
משיט 50 – משיט ספינה גוררת לשיט חופי שעוצמת מנועה או מנועיה אינה עולה על 370 KW בערך 500 כ"ס (בדרך כלל מדובר באוניות גוררות בנמלים).
משיט 60 – הסמכת משיט ספינה במסע בינלאומי (דרישת הרישוי היא מעבר בחינת רדיו קשר אלחוט ימי – GMDSS).
ישנן תחרויות שיט רבות ליאכטות, החל מתחרויות מקומיות קטנות ועד תחרויות בינלאומיות גדולות עם נותני חסות ענקיים כמו יצרניות רכב.
חלק מתחרויות השיט הידועות ביותר כוללות:
אולימפיאדת השיט אולימפיאדת השיט היא תחרות שיט במיקרו יאכטות (לעיתים מכונות 'דינגי') שמתקיימת אחת לארבע שנים במסגרת המשחקים האולימפיים.
תחרויות השיט באולימפיאדה מתקיימות במגוון סוגים של יאכטות, כגון: 470, 49er, Finn, Laser, RS:X, 49erFX ו-Nacra 17.
אליפות העולם לשיט: אליפות העולם לשיט היא תחרות שיט שמתקיימת אחת לשנה במסגרת ה-World Sailing.
תחרויות השיט באליפות העולם מתקיימות במגוון סוגים של יאכטות, כגון: 470, 49er, Finn, Laser, RS:X, 49erFX ו-Nacra 17.
גביע אמריקה: היא תחרות שיט מפרש שנערכת אחת לארבע שנים מאז 1851. היא נקראה על שם היאכטה האמריקה והיא תחרות הספורט הוותיקה ביותר שפעילה בימינו והתחרות היוקרתית ביותר בעולם השיט.
שתי יאכטות מתחרות בכל סבב והיאכטה המנצחת ממשיכה לסבב הבא.
חוקי התחרות הבסיסיים הם כללי השיט הוותיקים ושאר חוקי התחרות נקבעים מחדש כל שנה לפי היאכטה המנצחת מהשנה הקודמת ומשתנים בתכיפות.
היא ידועה בתחרותיות שלה ובחדשנות הטכנולוגית שלה במיוחד בתחום הנדסת חומרים וטכנולוגיית מפרשים.
התחרות מתקיימת בין יאכטות מפרש גדולות, המכונות "קילבוטים".
קילבוטים הן יאכטות מהירות מאוד בעלות זוג כנפונים הטבולים למחצה בים הקרויים 'הידרו-כנפונים' (Hydrofoil), והן מסוגלות להגיע למהירות של למעלה מ-100 קמ"ש.
הדגמים המאושרים לשימוש בתחרות הם הדגמים AC40, LEQ12, AC75. יאכטות אלו מצוידות במערכות מפרש מתקדמות, והן דורשות מיומנות גבוהה מאוד של צוות השיט.
Volvo Ocean Race: היא תחרות שיט סביב העולם.
תחרות Volvo Ocean Race מתקיימת אחת לארבע שנים מאז 1973.
Vanda Globe: היא תחרות שיט יאכטות סביבה העולם, המבוצעת בשיט יחידני (Single handed), בשיט ללא עצירות או סיוע.
תחרות זו היא אחת התחרויות החשובות ביותר בשיט יאכטות, והיא נחשבת לאתגר הפיזי והמנטלי הקשה ביותר בעולם הספורט, למתמודדים יש דגם יאכטה אחיד מדגם OPEN 60, והם נצרכים להגיע ליכולות שיט ותיקון תקלות גבוהים ביותר.
התחרות הראשונה של Vanda Globe התקיימה בשנת 1968, התחרות מתקיימת על פני תקופה של כתשעה חודשים, והיא עוברת בכל האוקיינוסים בעולם.
היאכטה המנצחת בתחרות היא זו שהשלימה את המסלול בזמן הקצר ביותר.
יאיר רוה (נולד ב-21 באפריל 1968) הוא מבקר קולנוע, יוצר ותסריטאי ישראלי, לשעבר חבר המועצה הישראלית לקולנוע.
רוה נולד וגדל בראשון לציון, למד בבית הספר אשכולות ובגימנסיה גן נחום.
מאוחר יותר למד קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
החל את דרכו כמבקר הקולנוע של מקומוני רשת שוקן, "צומת השרון" ו"ערים".
הוא עבר לתפקידי עריכה וכתיבה ב"זמן תל אביב", "תרבות מעריב" ו"סופשבוע".
ב"זמן תל אביב" החל לכתוב בינואר 1996 את מדור הקולנוע "סינמסקופ", שאיתו הוא ממשיך עד היום בכל עיתון שבו הוא כותב.
משם עבר למגזין "העיר", שם שימש גם כעורך התרבות, סגן עורך המגזין ועורך מוסף עכבר העיר.
בין יולי 2005 למאי 2014 היה רוה מבקר הקולנוע של "פנאי פלוס", וכתב ב"ידיעות אחרונות" וב"עלמה".
מינואר 2006 הוא בעליו של בלוג הקולנוע "סינמסקופ" (בעבר תחת מיזם "orange time" שבבעלות פרטנר תקשורת וכיום תחת חסות "מאקו").
כדי להעמיק את הקשר עם קוראיו מפעיל רוה גם חשבון טוויטר.
רוה מרצה לקולנוע בבית הספר לקולנוע "מעלה".
בעבר לימד גם בבית הספר על שם סם שפיגל בירושלים ובחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
רוה כתב מספר תסריטים, בהם "ברונו" בערוץ השני, בכיכוב שלמה בראבא, "מותה של רקדנית דיסקו", דרמה לערוץ שלוש עם בראבא ו"נמוך", סרט תיעודי בבימוי עידן אלתרמן.
רוה הוא אחד מיוצרי סדרת הדרמה "קטמנדו" ששודרה בערוץ 2 ב-2012.
רוה ביים את הסרט התיעודי "שרון עמרני, זכרו את השם" שהוקרן בבכורה בפסטיבל חיפה 2010.
רוה הוא אחד מיוצרי הסדרה הדוקומנטרית "חגיגה לעיניים – סיפורו של הקולנוע הישראלי", סדרה בת עשרה פרקים, שעלתה לשידור ביוני 2015 בערוץ הראשון.
רוה היה עורך הסדרה ובמסגרתה ראיין במשך למעלה משנתיים כ-150 מאנשי תעשיית הקולנוע הישראלית לדורותיה.
יאללה ביי היא ברכת פרידה שנמצאת בשימוש שגור בעברית הישראלית החל מסוף המאה ה-20 (שנות ה-80 לכל המאוחר) ועד ימינו.
נהוג להשתמש בביטוי על מנת להביע פרידה פמיליארית פרגמטית, או כדי לסיים שיחה שהתארכה יתר על המידה.
עם השנים, הברכה הפכה נפוצה אף בקרב דוברי ערבית בישראל.
הביטוי מורכב מהמילה הערבית "ילה" (בלבוש העברי שלה בסלנג העברי: יאללה), המשמשת לדירבון, ומהמילה האנגלית "ביי", המסמנת פרידה.
הרכב זה משקף שני מקורות בולטים של הסלנג העברי: הערבית והאנגלית.
קדם לו המעבר בקרב דוברי עברית רבים, בעיקר צעירים, לשימוש במילה "ביי" כתחליף למילה העברית "להתראות".
מקור המילה "ביי" (bye) באנגלית תיכונה, שדוברה באנגליה בימי הביניים המאוחרים ובתקופת הרנסאנס (המאות ה-11 עד ה-16).
בתקופה זו נהגו לברך איש את רעהו בברכת הפרידה "יהא אלוהים איתך", ובאנגלית – "God be with ye".
עם השנים התקצרה הברכה והפכה ל-good bye (גוּד בָּיי), ואחר כך התקצרה עוד יותר והפכה ל-bye (בָּיי).
מקור המילה "יאללה" במילת הזירוז הערבית "ילא" (يَلا).
המילה נתפסה כקשורה לביטוי "יא אללה", ומכאן הכתיב הרווח בעברית בלמ"ד כפולה.
היוצר אריאל הורוביץ כתב בשנת 1998 פזמון בשם "יאללה ביי" (הנכלל באלבום בעל שם זהה), העוסק בצורך להיפרד מקשר זוגי ללא הסתבכויות מיותרות.
הבית החוזר בפזמון זה הוא:
נעמי שמר, אמו של הורוביץ, הביעה את הערכתה לשם האלבום ושיר הנושא, שלדבריה - בשילוב אנגלית וערבית לביטוי סלנג אחד - מייצג את הישראלי העכשווי.
בשירו של אהוד מנור "שלום היא מילה שימושית" (הולחן על ידי קובי אושרת) מופיעה בין היתר השורה "כי שלום זה לא רק 'היי' ו'יאללה ביי' ו'מה נשמע?' שלום זה גם ההפך ממלחמה".
בספר "כתבים" שהוציאו בני משפחתו של מאיר אריאל לאחר מותו מופיע בין היתר, השיר שהוצג גם בסדרת הטלוויזיה של מיכה קירשנר "הישראלים" ובו נאמר: "איניות סחבקסיטית, אאוטיות בארדית, חארטה פוסטמודרנית, מבסוטית הוירצ'ואל, שארמוטית הויז'ואל, אהלן - היי, יאללה - ביי".
שירו של יענקל'ה רוטבליט "חוזרת ערב החג חכו לי בנתב"ג" נפתח במילים "ייאללה ביי אמריקה היית גדולה / צ'או אירופה כל הכבוד".
בתוכנית הטלוויזיה "העולם הערב", אשר שודרה בתחילת שנות התשעים, נודעה דמות של זמרת מזרחית בשם נאוה רן (גולמה על ידי שרית ברוך סרי), בין היתר, בזכות הלהיט "יאללה ביי".
המקפלות, דמויות פופולריות בתוכנית "ארץ נהדרת", אופיינו בנטייתן לסיים שיחות ב"טוב יאללה ממממ ביי".
הפילוסוף אסא כשר אינו מוצא טעם בשימוש בביטוי זה:
בישיבה מיוחדת של הכנסת לציון יום השפה העברית, שנערכה ב-4 במאי 2004, נדרש גם ראש הממשלה אריאל שרון לביטוי זה, ואמר:
הלשונאי מוטי רוזן ביקר אף הוא את השימוש בביטוי:
מאידך גיסא, יש הסבורים כי ביטוי זה עדיף על ביטויי פרידה פחות "עממיים" שגם מקורם למעשה בשפות זרות, כגון "שיהיה לך יום נעים".
יאיר שמיר (נולד ב-18 באוגוסט 1945) הוא איש עסקים ופוליטיקאי ישראלי, לשעבר חבר הכנסת מטעם סיעת ישראל ביתנו, ושר החקלאות ופיתוח הכפר.
מכהן כיו"ר המרכז האקדמי שלם, כיו"ר האספה הכללית של מכללת אוהלו, כיו"ר מרכז גבהים, וכן מכהן כיו"ר וחבר דירקטוריון בחברות שונות, פרטיות וציבוריות.
בנוסף, עמד בעבר בראש מספר גופים ממשלתיים וציבוריים, ביניהם התעשייה האווירית לישראל, החברה הלאומית לדרכים, נת"ע והרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.
על פי הערכה של פורבס ישראל, בשנת 2013 עמד שווי הונו ונכסיו של שמיר על כ-65 מיליון ש"ח.
יאיר שמיר נולד לשולמית ויצחק שמיר, מראשי לח"י ולימים ראש ממשלת ישראל.
הוא נקרא על שם מנהיג לח"י אברהם שטרן שכינויו המחתרתי היה "יאיר".
נולד ברמת גן וגדל בתל אביב.
כשהיה בן שנה נתפס אביו בידי הבריטים והוגלה לאריתריאה.
כשהיה בן שנתיים נאסרה אמו, אף היא פעילת לח"י.
רק עם קום המדינה במאי 1948 התאחד יאיר עם הוריו.
בנעוריו שימש, בין היתר, כמדריך בשבט צופי דיזנגוף.
שירת בצה"ל בשנים 1963 עד 1988 כטייס תובלה, מהנדס ומפקד בחיל האוויר הישראלי.
בין היתר שימש כראש יחידת ניסוי טילים, כמפקד יחידה 108 וכראש מחלקת מערכות בלהק ציוד של חיל האוויר.
הוא זכה על תרומתו בפרס ביטחון ישראל.
במהלך שירותו סיים לימודיו לתואר ראשון בהנדסת חשמל ואלקטרוניקה בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון.
השתחרר מצה"ל בשנת 1988 בדרגת אלוף-משנה ופנה לעולם העסקים.
ב-2008 הואשם שמיר על ידי הוועדה לניירות ערך ולבורסות (ארצות הברית) (ה-SEC) בשורה של עבירות בניירות ערך.
על פי כתב התביעה, בעת שכיהן שמיר כדירקטור וכחבר ועדת התגמולים במרקורי, אישרו שמיר וחברי ועדת התגמולים תיארוך מחדש (בקדייטינג) של אופציות למנהלים, שכתוצאה ממנו זכו עובדי החברה בהכנסות של מיליוני דולרים.
גם שמיר עצמו מכר באותה עת, מספר פעמים, מנייות ברווח ניכר.
שמיר שילם קנס של מאה אלף דולר כפשרה עם ה-SEC.
בין השנים 2004–2005 כיהן כיו"ר דירקטוריון חברת אל על, ובשנים 2005 עד 2011 כיהן כיו"ר התעשייה האווירית לישראל כיו"ר פעיל ללא שכר.
במהלך חודשי עבודתו הראשונים בתפקיד החליף 13 מ-19 המנהלים של המפעלים והחטיבות.
בתקופתו כיו"ר התעשייה האווירית לישראל פרשו מהחברה למעלה מ-2,000 עובדים, בהסכמת ועד העובדים בחברה.
עם כניסתו לתפקיד עמד הרווח הנקי על שני מיליון דולר וב-2010 היה הרווח הנקי 94 מיליון דולר.
במהלך כהונתו של שמיר הונפקו איגרות החוב של החברה ב-1.4 מיליארד ש"ח.
במהלך התקופה חדרה החברה לשוק הרוסי, ביססה מעמד מוביל בתחום המל"טים ושיגרה לחלל ארבעה לוויינים.
בריאיון עיתונאי אמר שמיר כי הוא תומך במיזוג של כל התעשיות הביטחוניות הממשלתיות לחברה אחת: "היה נכון למזג את החברות הביטחוניות הממשלתיות (התעשייה האווירית לישראל, רפאל - מערכות לחימה מתקדמות והתעשייה הצבאית), אבל אין מי שיעשה את זה.
צריכות להיות שתי חברות ביטחוניות, ממשלתית ופרטית.
אחר כך אפשר להפריט בפעם אחת את החברה הממשלתית הגדולה".
בשנת 2017 מונה לדירקטור חיצוני בחברת "רמי לוי שיווק השקמה".
בשנת 2018, ביקש הנאמן להסדר החוב בחברת ציוד התקשורת "אורכית" שקרסה, בה כיהן שמיר כדירקטור, לחייב את הבעלים ונושאי המשרה לשעבר באחריות אישית לחובות החברה בהיקף של כחצי מיליארד שקל.
בינואר 2012 נבחר ליו"ר החברה הלאומית לדרכים וכיהן בתפקיד כשנה, ב-40% משרה, עד לכניסתו לפוליטיקה.
גם במקביל למילוי תפקיד זה המשיך שמיר בניהול עסקיו הפרטיים.
לקראת הבחירות לכנסת ה-19 הצטרף למפלגת "ישראל ביתנו" כסגנו של יו"ר המפלגה, אביגדור ליברמן.
במסגרת האיחוד עם הליכוד, הוא הוצב במקום הרביעי ברשימה המשותפת הליכוד ישראל ביתנו ונבחר לכנסת.
במרץ 2013 מונה לשר החקלאות ופיתוח הכפר.
חבר בוועדת השרים לענייני חקיקה.
בעת שהיה שר החקלאות נחשפה פרשת השחיתות בישראל ביתנו, בה בין השאר הורשעה בשוחד טלי קידר, שהייתה יועצת תקשורת בכירה שלו.
שמיר טען שלא ידע דבר על פרשת השחיתות, בסוף כהונת הכנסת התשע עשרה עזב את מפלגת "ישראל ביתנו" ולא התמודד בבחירות.
באוגוסט 2015 נבחר לכהן כיו"ר חברת נת"ע עד לשנת 2019. בתקופת כהונתו כיו"ר החברה הכריזה החברה על זכייתה של חברה ממשלתית סינית כזוכה במכרז לייצור קרונות הרכבת הקלה בתל אביב.
במקביל, חברה ממשלתית סינית אחרת יזמה והוציאה לפועל שיתוף פעולה בשווי מאות מיליוני דולרים עם חברת קטליסט.
בנוסף בקרן השקיעה קבוצת דאסו תעופה הצרפתית.
על רקע חשדות אלו לניגוד עניינים, פסלה באפריל 2017 הוועדה לבדיקת מינויים בחברות ממשלתיות בראשות השופטת בלהה גילאור, את מינויו המיועד של שמיר לתפקיד יו"ר התעשייה האווירית לישראל.
שמיר פעיל גם בתפקידים ציבוריים ועומד בראש חבר הנאמנים של מרכז שלם, בראש האספה הכללית של מכללת אוהלו, בראש עמותת "גבהים" ועוד.
בין השנים 2020-2018 שימש כיו"ר הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.
בנו הבכור נפטר בשנת 2016.
שמיר נודע כממשיך דרכו הפוליטית של אביו שדגל באידאולוגיה של ארץ ישראל השלמה, ושלל מכל וכל משא ומתן על מסירת שטחים.
ב-3 בינואר 2013 אמר שמיר כי הוא מתנגד לנישואים חד-מיניים בישראל; "אין לזה מקום", הוא הסביר את עמדתו, אך סירב להרחיב בנושא.
ב-4 בינואר 2013 אמר שמיר כי אם יורשע אביגדור ליברמן בפרשת השגריר בבלארוס, יהיה עליו לפרוש מהחיים הפוליטיים גם אם לא יוטל עליו קלון.
עוד אמר שמיר, בהתייחסו לראש הממשלה בנימין נתניהו, כי "נתניהו מזגזג כי הוא רוצה למצוא חן בעיני הבוחרים שלו".
מאוחר יותר באותו היום פרסם שמיר הבהרה בה אמר כי הוא "מצטער שדבריי לא הובנו כהלכה.
אני מכבד את ראש הממשלה וכפי שאמרתי מדובר באדם מוכשר ומבריק".
כאשר נשאל שמיר בראיון האם האיום האיראני הוא איום קיומי לדעתו, השיב: "זה עלול להיות גם קיומי.
למרות שאני חושב שמנסים לצייר אותם כבלתי שפויים, אבל אם אתה מסתכל על ההיסטוריה של איראן, היא של עם די שפוי".
בהתייחסו להחלטה על ביטול פרויקט הלביא אמר שמיר: "אני כבר התבטאתי בעבר, שסגירת פרויקט הלביא היא בכייה לדורות.
כי פתאום יש נושא אחד שבו אנחנו לא עצמאיים, וזה מטוסי הקרב.
יאירה אמית (נולדה ב-19 באוקטובר 1941) היא פרופסור אמריטה בחוג למקרא באוניברסיטת תל אביב וראש המסלול להוראת מקרא בבית הספר לחינוך.
יאירה אמית נולדה בתל אביב וקיבלה חינוך סוציאליסטי, אף על פי שהוריה לא נמנו על תנועת פועלים.
היא למדה בבית החינוך לילדי עובדים והייתה בתנועת נוער.
לאחר תום לימודיה בתיכון עירוני ה', שירתה בצה"ל, במקביל למדה בסמינר הצבאי.
זמן קצר לאחר תום השירות עברה לירושלים, שם למדה באוניברסיטה העברית מקרא והיסטוריה של עם ישראל לקראת תואר ראשון, וסיימה את לימודיה בבית הספר לחינוך לקראת תעודת הוראה במקרא ובהיסטוריה (1964).
בשנת 1967 נישאה לרם אמית, שבה להתגורר בתל אביב ועד 1974 נולדו להם 4 ילדים.
במקביל השלימה את לימודיה לקראת תואר שני במקרא (1973).
נושא עבודת התזה שלה היה "מוטיב הניסיון בנדודי בני ישראל במדבר", אותה כתבה בהדרכת פרופסור מנחם הרן.
עם שובה לתל אביב לימדה בבתי ספר תיכוניים שונים.
מ-1971 היא אף לימדה בחוג למקרא של אוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1978 ל-1984 כתבה את עבודת הדוקטור בנושא "אומנות הקומפוזיציה בספר שופטים" בהנחייתו של פרופסור מאיר שטרנברג מהחוג לתורת הספרות באוניברסיטת תל אביב.
מאז שסיימה את עבודת הדוקטור ועד היום היא משמשת מרצה וחוקרת באוניברסיטת תל אביב.
מחקריה של יאירה אמית בתחום המקרא מתמקדים בעיקר בדרכי העיצוב של הסיפור המקראי על רקע עולם האמונות והדעות של ספרות המקרא.
העיסוק בסיפור הבודד, שהוא בעת ובעונה אחת חלק ממכלול רחב יותר, כמו מחזור סיפורים או ספר, הוביל אותה להתבוננות מעמיקה במעשה העריכה ולהבחנה בין המגמות השונות של הכותבים והעורכים, שהמשיכו לעבד את הטקסט לאורך הדורות ועד התקדשותו.
כיוון שחלק ניכר מסיפורי המקרא מצטרפים לרצף דיאכרוני שמתאר את ההיסטוריה למן הבריאה ועד חורבן הבית הראשון (מבראשית ועד מלכים), היא הרבתה לעסוק בהיסטוריוגרפיה המקראית.
ההנחה שספרות המקרא היא ספרות אידאולוגית מהפכנית, שבאה לבשר ולבסס אמונה חדשה עם תפישה חדשה של האל ופולחנו ושל יחסיו עם עמו, מבהירה לדעתה הן את ההעדפות הז'אנריות של סופרי המקרא והן את האמצעים הרטוריים שפותחו על-ידם.
אמית משלבת במחקריה את המחקר הסינכרוני, שמתמקד בפן הספרותי, עם המחקר הדיאכרוני, שאינו מתעלם מתולדותיו הארוכים והמורכבים של הטקסט המקראי.
ספר שופטים - אמנות העריכה
זהו ספרה הראשון של אמית והוא עיבוד עבודת הדוקטור.
בספר זה היא עוקבת אחר דרכי העריכה של ספר שופטים ומגמותיה.
היא מציעה שני קווי עריכה מנחים לספר - אותות והנהגה, שמנמקים תופעות שונות לאורך הספר, כמו הרצף, האקספוזיציה, הסיום, הסיפור הקצר על מאפייניו, והצטרפות סיפורים למחזורים.
ניתוח הספר מוליך אותה למסקנה שהוא נערך ביהודה על ידי קבוצה של אינטלקטואלים, שהושפעו מנביאי המאה ה-8 לפנה"ס, והגיבו על חורבנה של ישראל הצפונית.
סופרים אלו ניסו באמצעות בחינת ההיסטוריה להבין את דרכי האל ואת יחסיו עם עמו ישראל.
בספר זה, שבסיסו בסדרת הרצאות של האוניברסיטה המשודרת, מציגה אמית את גישתה להיסטוריוגרפיה המקראית על ספריה השונים ומראה עד כמה היסטוריה ואידאולוגיה שלובות בספרות המקרא זו בזו, ועד כמה הטקסטים המקראיים הם ייצוג של האידאולוגיות שהיו אחראיות לחיבורם ועריכתם.
לפיכך לשיטתה גם חיבורים שניתן לפקפק במהימנותם ההיסטורית הם בעלי חשיבות רבה להבנת ההיסטוריה של זמן כתיבתם, כי באמצעותם ניתן להכיר הכרה רחבה יותר את הכוחות החברתיים והתרבותיים שפעלו באותה חברה שהולידה ועיצבה חיבורים אלה.
הספר הזה הוא פירוש בסדרה "מקרא לישראל".
בספר זה היא יישמה את גישתה לספר שופטים, כפי שהוצגה בספרה הראשון, עד אחרון הפרטים.
ראשיתו של הספר בסדרת הרצאות של האוניברסיטה המשודרת.
בבסיס כתיבתו עומדת ההנחה כי ביחסים שבין היסטוריה ואידאולוגיה בספרות המקרא לסיפור יש חשיבות מרובה.
בכוחו של סיפור להגיע לקהל יעד רחב ולעניין אותו ובכוחו של העיצוב המתוחכם להעמיק את המסרים האידאולוגיים.
לפיכך ספר זה מוקדש למאפייניו של הסיפור המקראי והוא דן בסוגיות כמו: תיחום, מבנה, עלילה, מספר, דמויות, זמן, מקום, משמעות והקשר.
גלוי ונסתר במקרא – פולמוסים גלויים עקיפים ובעיקר סמויים
ספרה זה של אמית מוקדש לאחד המאפיינים הבולטים של ספרות המקרא והוא: כתיבה פולמוסית.
אמית רואה סוג זה של כתיבה קשור בהיות ספרות המקרא ספרות אידאולוגית, שניהלה מאבק כפול: גם עם העולם שבתוכו היא התהוותה וגם עם התרבות הכללית שסבבה אותה.
אמית פרסמה עשרות מאמרים, ערכה ספרים, כתבה ערכים אנציקלופדיים ומאמרי ביקורת, ולצידם גם מאמרים שעיסוקם הוראת מקרא ומאמרים פובליציסטיים.
כך למשל, מאמריה "הוראת מקרא בחינוך הכללי – עיון בתוכנית הלימודים" (2003), או "מקומן של הסוגות בתוכניות הלימודים במקרא" (2008), הם תשתית לדיון ומחקר בנושא.
מאמרה "לימוד תנ"ך – סיפור שאין בו אהבה", שהתפרסם בעיתון "הארץ" (23 בינואר 2004) הוא מחאה על מצב לימודי התנ"ך בחברה הישראלית העכשווית.
עיסוקיה האקדמיים של יאירה אמית היו משולבים גם בפעילות ציבורית הקשורה במקרא ובהוראתו.
במסגרת זו שימשה בוועדות שונות של משרד החינוך והתרבות, כמו למשל הוועדה המקצועית העליונה להוראת מקרא, בה הייתה חברה ולאחר מכן יו"ר, ועדת השאלונים של בחינות הבגרות, ועדת ההוראה, ועוד.
הייתה שותפה להקמת העלון למורים לתנ"ך בבתי הספר הכלליים: "על הפרק", שימשה חברה בצוות ההיגוי של החוג לתנ"ך ולמקורות ישראל של בית נשיא המדינה, משמשת חברה במועצות אקדמיות שונות, ועוד, וכן נמנית עם חברי ההנהלה הציבורית של הספרייה הלאומית.
בין השנים 1998–2003 כיהנה כיו"ר ועדת התוכנית והייתה אחראית על הפקת תוכנית הלימודים החדשה במקרא למערכת החינוך הממלכתית מגן הילדים עד כיתה י"ב, המכונה "תוכנית הלימודים תשס"ג" ומשרתת את המערכת עד היום (2008).
הרצאותיה למורי מקרא ולציבור הרחב מציגות את הרלוונטיות של ספרות המקרא כספרות לאומית ואוניברסלית, שלמרות עתיקותה לא נס ליחה.
ספר שופטים: אמנות העריכה / מאת יאירה אמית; ירושלים: מוסד ביאליק, תשנ"ב 1992
היסטוריה ואידאולוגיה במקרא / יאירה אמית; תל אביב: מטכ"ל/ קצין חינוך ראשי/ גלי צה"ל, אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ח 1997
שופטים / עם מבוא ופירוש מאת יאירה אמית; תל אביב: עם עובד, תשנ"ט 1999
לקרוא סיפור מקראי / יאירה אמית; עריכה: גל קוסטוריצה; תל אביב: אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תש"ס 2000
גלוי ונסתר במקרא: פולמוסים גלויים, עקיפים ובעיקר סמויים / יאירה אמית; תל אביב: ידיעות ספרים, 2003
ירמיהו: תמציות מחקרים ודברי ספרות בעברית על הספר והוראתו - למורה, לתלמיד, ולקורא המשכיל / בעריכת רונית שושני, יאירה אמית; תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, הפקולטה למדעי הרוח, בית-הספר לחינוך, תשמ"ג 1982
ירמיהו: ביבליוגרפיה מוערת - על פי תוכנית הלימודים במקרא תשמ"ה / צוות העורכות: יאירה אמית, רונית שושני; תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, בית-הספר לחינוך, היחידה למחקר ולפיתוח תוכניות לימודים, תשמ"ו 1985
שופטים: ביבליוגרפיה מוערת - על פי תוכנית הלימודים במקרא, תשמ"ה / צות העורכות: יאירה אמית, רונית שושני; תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, בית הספר לחינוך, היחידה למחקר ולפיתוח תוכניות לימודים, תשמ"ו 1986
מלכים: ביבליוגרפיה מוערת-על פי תוכנית הלימודים במקרא תשמ"ה / צוות העורכות: יאירה אמית, רונית שושני; תל אביב: אוניברסיטת ת"א-בית הספר לחינוך, היחידה למחקר ולפיתוח תוכניות לימודים, תשמ"ח 1987
עזרא ונחמיה: ביבליוגרפיה מוערת-על פי תוכניות הלימודים במקרא תשמ"ה / צוות העורכות: יאירה אמית, רונית שושני; תל אביב: אוניברסיטת ת"א-בית הספר לחינוך, היחידה למחקר ולפיתוח תוכניות לימודים, תשמ"ז 1987
על ספר המלכים ליהודה וישראל: מקראה / בעריכת יאירה אמית; תל אביב, רמת-אביב: רמות, תשמ"ט 1989
גולה וגאולה: ספר לימוד לתקופת שיבת ציון / יאירה אמית, יאיר הופמן; אבן יהודה: ד.
תוכנית הלימודים במקרא למערכת החינוך הממלכתית: מגן הילדים ועד כיתה י"ב / הוכנה על ידי המזכירות הפדגוגית האגף לתכנון תוכניות לימודים והפיקוח על הוראת המקרא בחינוך הממלכתי ; חברי הוועדה: יאירה אמית...
ואחרים; ירושלים: "מעלות", תשס"ג 2003
"מקומה של מסורת יציאת-מצרים בספר דברי-הימים", תעודה ב - עיונים במקרא: ספר זיכרון ליהושע מאיר גרינץ, עורך: ב.
"תפקיד הנבואה והנביאים במשנתו של ספר דברי-הימים", בית מקרא צג/ב, תשמ"ג, עמ' 113–133.
"שלוש ואריאציות על מות שאול: עיון בעיצוב העולם, במהימנות ובמגמתיות בסיפור המקראי", בית-מקרא ק/א, תשמ"ה, עמ' 92–102.
"הוראת ספר יהושע ובעיותיה", בתוך: על הפרק 2, משרד החינוך והתרבות, ירושלים, 1986, עמ' 16–22.
"תפקיד הציונים הטופוגרפיים בסיפור המקראי", שנתון למקרא ולחקר המזרח הקדום ט, 1987, עמ' 15–30.
"בעיית השימוש הרב-תכליתי במונח 'מלה-מנחה'", סדן - מחקרים בספרות עברית, כרך ראשון, עורך: ד' לאור, תשנ"ד, עמ' 35–47.
"התרחשות נשנית - עקרון פואטי בעיצוב סיפור יוסף", תעודה ז – מחקרים במדעי היהדות, עורך: מרדכי עקיבא פרידמן, תל אביב, 1991, עמ' 55–66.
"פרשת פילגש בגבעה כפולמוס סמוי נגד מלכות שאול ואוהדיה (שופטים יט-כא)", בית מקרא קכט/ב, תשנ"ב, עמ' 109–118.
"סיבתיות כפולה - היבט נוסף", בית מקרא קלב/א, תשנ"ג, 55-41.
"עריכה מובלעת ופולמוס סמוי בפרשת אונס דינה", מקדש, מקרא ומסורת: מנחה למנחם הרן, בעריכת אבי הורביץ, אביגדור הורוויץ, מיכאל פוקס, מיכאל קליין, ברוך יעקב שורץ, נילי שצ'ופק.
"'איש ישראל' וסירוב גדעון למלוך", שנתון למקרא ולחקר המזרח הקדום יא, בעריכת משה ויינפלד, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, ירושלים, תשנ"ז (1997), 31-25.
"נצח ישראל לא ישקר ולא ינחם כי לא אדם הוא להנחם" – על מהימנות המספר והדוברים בסיפור המקראי", אור ליעקב: מחקרים במקרא ובמגילות מדבר יהודה לזכרו של יעקב שלום ליכט, בעריכת יאיר הופמן ופרנק פולק, מוסד ביאליק: ירושלים, תשנ"ז (1997), 45–56.
"הבריאה ולוח הקדושה", תהלה למשה: מחקרים במקרא ובמדעי היהדות מוגשים למשה גרינברג, עורכים: אליהו דב אייכלר, יעקב חיים טיגאי, מרדכי כוגן, 1997.
"מעמדה של ירושלים בספרות התורה", עיוני מקרא פרשנות כרך ה – מנחות ידידות והוקרה לאוריאל סימון (ערכו: משה גרסיאל, שמואל ורגון, עמוס פריש ויעקב קוגל; רמת גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תש"ס), 57-41.
"הדרגתיות כאמצעי ריטורי בסיפורת המקרא", תשורה לשמואל – מחקרים בעולם המקרא (ערכו: צ' טלשיר, י' שמיר, ד' סיון; באר שבע: הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ירושלים: מוסד ביאליק, 2001), 48-21.
"הוראת מקרא בחינוך הכללי – עיון בתוכניות לימודים", ערכים ומטרות בתוכניות הלימודים בישראל (ערכו עמוס הופמן ויצחק שנל, אבן יהודה: רכס הוצאה לאור פרויקטים חינוכיים, 2002), 264-239.
"אני דלילה – קורבן של פרשנות", בית מקרא קעח/ג, תשס"ד, 18-1.
"שאול בספר דברי הימים", ש"י לשרה יפת – מחקרים במקרא, בפרשנותו ובלשונו, עורכים: משה בר אשר, נילי ואזנה, עמנואל טוב, דלית רום-שילוני, ירושלים: מוסד ביאליק, 2007, עמ' 3–15.
"סיפור יהודה ותמר- המשמעות, ההקשר והשיוך", תשורה לצפרירה: מחקרים במקרא, בתולדות ישראל ובמזרח הקדום, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון, תשע"ג, עמ'33–54.
יאיר שטרן (נולד ב-6 ביולי 1942) הוא עיתונאי ואיש טלוויזיה ישראלי, בנו של אברהם שטרן, מפקד לח"י.
נולד בתל אביב לרוני ואברהם שטרן.
נולד כארבעה חודשים לאחר שאביו, מפקד לח"י, נרצח.
קרוי "יאיר" על שם כינויו המחתרתי של אביו.
למד בבית ספר ביאליק בנתניה, בבית הספר לקציני ים עכו, ובעירוני ד' בתל אביב.
סיים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, ותואר שני בתקשורת באוניברסיטת טמפל, בפילדלפיה.
אף על פי שרבים מיוצאי לח"י רצו לראות בו את ממשיך דרך אביו, הוא פנה לתחום אחר – עיתונות.
את דרכו בתקשורת החל ככתב ספורט בעיתון מעריב.
לאחר לימודיו בחו"ל חזר לארץ ושימש ככתב ספורט בערוץ הראשון.
שימש בתפקידים שונים בערוץ הראשון, עד שמונה בסוף שנות ה-80 לכתב בוושינגטון.
במהלך תפקידו סיקר שתי מערכות בחירות לנשיאות ארצות הברית, אירועים חשובים ביחסים עם ברית המועצות, ואת מלחמת המפרץ.
בשנת 1993 מונה למנהל הטלוויזיה הישראלית.
בתקופת פרשת בר-און חברון הגן על העיתונאים שחשפו את הפרשה.
מאז התפטרותו מהטלוויזיה בשנת 2000, משמש כיו"ר העמותה להנצחת מורשת לח"י וחלליהם.
ב-2008 מונה כחבר ההנהלה הציבורית של הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
ביוני 2009 מונה ליו"ר זמני של התזמורת הסימפונית ירושלים ובהמשך אותה שנה, מונה למנהל הכללי של התזמורת.
הוא שימש בתפקיד זה עד מאי 2020.
יאיר שטרן נשוי לדסי חיה ואב לארבעה, מתגורר בירושלים.
בנו הוא מפיק הטלוויזיה שי שטרן ובתו ד"ר ענת שטרן היא היסטוריונית באוניברסיטה הפתוחה.
יאיר בן "יאיר", ידיעות ספרים, 2022. ספר אוטוביוגרפי.
יאיר שלג (נולד ב-18 בספטמבר 1964) הוא עיתונאי וסופר ישראלי, חוקר בתחום דת ומדינה והיהדות בישראל.
היה במכון הישראלי לדמוקרטיה ומשמש כעמית מחקר במכון הרטמן.
שלג נולד בבת ים כיאיר זילברשלג להורים ניצולי שואה שהגיעו מרומניה.
למד בישיבה התיכונית "אדר"ת" ובמדרשית נעם ולאחר מכן בישיבת ההסדר הר עציון, ושירת בחיל השריון.
כשירד הפרופיל הצבאי שלו עבר לשרת בעיתון במחנה ושם נשאר עד לסוף שירותו הסדיר.
הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה של עם ישראל מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
כעיתונאי עבד בירחון "נקודה", במוסף "הארץ" ובמקומון הירושלמי "כל העיר".
בשנת 1999 מונה לחבר מערכת "הארץ", ובו הוא כותב על ענייני יהדות ובפרט על עניינים הנוגעים לציונות הדתית ולעם היהודי.
בשנת 2000 פרסם ספר בשם "הדתיים החדשים", שחקר מגמות חדשות בקרב החברה הדתית בישראל.
טענתו המרכזית של הספר היא כי הציבור הדתי על גווניו השונים מושפע השפעה עמוקה מן החילוניות המודרנית של כלל החברה בישראל, וההשפעה הזאת מעצבת "דתי חדש".
לדבריו כל המגזרים הדתיים, ובכללם החרדים, הם מערביים יותר, מודרניים יותר, וחשים תחושת השתייכות למדינה ולחברה והזדהות רבה יותר משחשו בעבר.
בשנת 2003 החל לעבוד במכון הישראלי לדמוקרטיה כחוקר בכיר בתחום דת ומדינה.
בשנת 2010 פרסם ספר נוסף: "מעברי ישן ליהודי חדש: רנסאנס היהדות בחברה הישראלית".
הספר מבקש להתחקות אחר ההתחדשות היהודית בחברה הישראלית, למפות את מגוון ההיבטים של תופעת זו ולתאר את התפתחותה השיטתית וההדרגתית.
הספר מצביע על שני נתיבים מרכזיים ברנסאנס היהדות: האחד אינטלקטואלי באופיו ומתאפיין בזיקה אל היהדות כתרבות, ואילו השני רוחני יותר בהשוואה אליו, ומתבטא בחיפוש אחר חוויה אותנטית ורליגיוזיות.
מאז שנת 2012 כותב במוסף שבת של העיתון "מקור ראשון".
מאז ספטמבר 2020 הוא עובד כעמית מחקר במכון שלום הרטמן.
בשנת 2024 פרסם את הספר "החוט המשולש: קיצור תולדות הציונות הדתית", העוסק בסוציולוגיה, אידאולוגיה וההיסטוריה של הציונות הדתית.
מתגורר בירושלים, היה נשוי לעיתונאית במבי שלג, עורכת "ארץ אחרת" עד פטירתה ב-2016, ואב לשני בנים ובת.
באוקטובר 2018 נישא לאסתי פלנט-שלג, עובדת סוציאלית ובתו של הרב עדין שטיינזלץ.
רוח מדבר: סיפורו של יהושע כהן, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1998
הדתיים החדשים: מבט עכשווי על החברה הדתית בישראל, כתר, 2000
השפעת העלייה מצפון אמריקה על החיים האורתודוקסיים בישראל, הוועד היהודי-אמריקני ומרכז ארגוב, 2000
מעברי ישן ליהודי חדש: רנסאנס היהדות בחברה הישראלית, הספרייה לדמוקרטיה, המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2010
(עורך) ממשגיח הכשרות לנהג הקטר?
הציונות הדתית והחברה הישראלית, המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2019
החרד"לים: היסטוריה, אידאולוגיה, נוכחות, המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2020.
החוט המשולש – קיצור תולדות הציונות הדתית, כנרת, זמורה, דביר, 2024.
יאלטה (באוקראינית ורוסית: Ялта, בטטרית של קרים: Yalta) היא עיר בחצי האי קרים בדרום אוקראינה (דה יורה), על החוף הצפוני של הים השחור.
העיר נוסדה על חורבות יישוב דייגים יווני עתיק שנקרא "חוף מבטחים" (γιαλος - יאלוס ביוונית).
העיר בנויה על לשון יבשה הפונה דרומה עמוק אל תוך הים השחור, ומוקפת בהרים מיוערים.
האקלים באזור הוא ים תיכוני ממוזג, וסביב העיר יש מטעי זיתים וכרמים.
המונח 'יאלטה רבתי' משמש לתיאור אזור החוף הדרומי של חצי האי קרים, מגדת הנהר פורוס, ועד העיר גורזוף.
מכיוון שיאלטה שוכנת מדרום להרי האי קרים, והיא סגורה בתוך חצי גורן של גבעות, האקלים בה ממוזג.
בפברואר הטמפרטורה הממוצעת מגיעה ל-4°C.
נדיר לראות שלג במקום, ושכבות השלג הדקות, אם ישנן, נמסות במהירות.
ביולי, מגיעה הטמפרטורה הממוצעת ל-24°C.
בגלל הקרבה לים השחור, ובזכות רוחות הבריזה הקלות המנשבות באזור, העיר כמעט אינה מתחממת, אלא לעיתים נדירות ביותר.
השמש מאירה בממוצע 2,250 שעות, והטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 13°C.
קיום היישוב ביאלטה נרשם לראשונה בידי גאוגרפים ערבים מן המאה ה-12 אשר תיארו את המקום כישוב דייגים ביזנטי עם נמל.
במאה ה-14 המקום שימש כתחנת מסחר של ספני ג'נובה, לאורך חופי קרים ונודע בשם אטליטה או גאליטה.
ב-1475 המקום נכבש על ידי האימפריה העות'מאנית, וסופח למחוז שנקרא אייאלת קיף (או 'פאודיסיה'), בעוד האזור שמצפון ליאלטה נותר עצמאי בחלקו במשך שנים רבות ונקרא חאנות קרים.
ב-1778 תושביה היוונים של יאלטה גורשו למריופול, אך חלקם נותרו בכפר סמוך אשר הם יסדו, שנקרא אף הוא יאלטה.
האימפריה הרוסית סיפחה את יאלטה אליה בשנת 1783, יחד עם שאר חצי האי קרים, דבר שהוביל למלחמת רוסיה טורקיה בשנים 1787-1792.
בשנת 1894 בסמוך לעיר הוקם יקב מסנדרה הפועל עד היום.
במאה ה-19 המקום שימש כעיירת נופש וקיט לבני האצולה הרוסית.
הסופר הנודע לב טולסטוי בילה שם מספר חופשות קיץ, ואנטון צ'כוב קנה שם ב-1898 את האחוזה הלבנה ("בלאיה דאצ'ה") בה התגורר עד 1902. העיר יאלטה היא המקום המתואר בסיפורו הקצר של צ'כוב, 'האשה והכלב' ובמחזה המפורסם שלו 'האחיות.
שם העיר נקשר גם עם בית המלוכה הרוסי, כאשר ב-1889 הצאר אלכסנדר השלישי בנה את ארמון מסאנדרה מעט צפונה לעיר, וב-1911 הצאר ניקולאי השני בנה מערבית לעיר את ארמון ליבאדיה.
במאה ה-20 שימשה יאלטה כעיר הקיט והנופש העיקרית לאזרחי ברית המועצות.
בשנת 1920 לנין הכריז על חשיבותה הרפואית של המנוחה למעמד העובדים (פרולטריון), ועל אזור יאלטה כמתחם שנועד לצורך זה במיוחד.
תנועת אזרחים בברית המועצות לא הייתה פשוטה ומעטים בלבד, בעיקר מיוחסי השלטון, הורשו להגיע ולנפוש לחוף הים השחור.
סטלין השתמש בארמון מסאנדרה כארמון הנופש הפרטי שלו.
ב-4 בנובמבר 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, נורו למוות על ידי הנ.ק.ו.ד., כל האסירים הפוליטיים בבית הכלא שביאלטה, וזאת יום לפני כיבוש העיר על ידי הגרמנים.
העיר שוחררה בשנת 1944 על ידי כוחות הפרטיזנים בפיקוד של לאוניד ויכמן.
בסוף מלחמת העולם השנייה הגיעה העיר לכותרות בהיותה מקום הכינוס של מנהיגי בנות הברית בוועידת יאלטה.
בעקבות התפרקות ברית המועצות סבלה יאלטה ממשבר כלכלי, שנבע מכך שאזרחי רוסיה ואוקראינה ברובם התרוששו, בעוד העשירים המעטים נסעו לערי קיט באירופה ובטורקיה.
העיר הפכה לנמל מעבר, בעיקר לנוסעים באוניות, ובהיותה תחנת קצה למסילה הארוכה ביותר באוקראינה.
בעיר מלונות, חופים, בתי תיאטרון וקולנוע, ותעלה ציורית, שלאורכה טיילת.
בשנת 2014 סופח חצי האי קרים לפדרציה הרוסית, וכך גם העיר.
רבים מהמפעלים ומהעסקים בעיר הולאמו (כך גם יקב הווינטג' הנודע "מסנדרה").
הענף הרווחי ביותר של העיר הוא תיירות וזה נמצא בירידה מתמדת מאז הסיפוח, לנוכח האיסורים שהטיל האיחוד האירופי על מכירת חבילות טיולים לאזור ועצירת ספינות תענוגות השטות עם דגל האיחוד בנמלי ילטה.
במהלך התפרצות מגפת הקורונה ברוסיה, נודע כי ראש עיריית יאלטה, איוואן אימגרונט, חלה בנגיף COVID-19 וב-18 באוקטובר 2020 הלך לעולמו לאחר שמצבו החמיר.
הטיילת החדשה (נברז'נאיה) - חודשה ב-2003.
הכנסייה הקתולית, קתדרלת נבסקי וארמון ליבאדיה (כולם פרי תכנון האדריכלים הרוסים המפורסמים נ.
הרכבל של יאלטה - המובילה לגבעת דרסן, ממנה ניתן לצפות על החוף
מלון טאוריקה המשוחזר - הראשון באימפריה הרוסית עם מעלית
קתדרלת נבסקי וארמון ליבדיה - (שניהם פרי תכנונו של קרסנוב)
בניין משרד הביטחון לשעבר (סגנון גותי)
המוזיאון הימי (האקווריום) של יאלטה - ובו דולפינים קטנים.
גן ציבורי - גן המעשיות
פסל אלכסנדר השלישי - נחנך ב-2017
הגן הבוטני ניקיטסקי (הוקם בשנת 1812)
בגלל מיקום ארמון המלוכה של הצאר, הוגבלה נוכחות היהודים, ובין 1860 ועד 1893 נאסרה ישיבתם בעיר כלל.
החל מ-1893 הותר אך ורק ליהודים הרשומים כתושבי רוסיה, ואשר להם אישור לנוע ברחבי המדינה להתיישב שם.
האחרים - כולל זקנים וחולים שהגיעו למקום לצורך רפואי, גורשו.
ב-1926 היו 2,353 יהודים בעיר שהם כ-6% מתושביה (גידול במספר, אך ירידה ביחס לאוכלוסייה הכללית).
עם הכיבוש הגרמני בסוף 1941, היהודים רוכזו בגטאות.
בסוף מלחמת העולם השנייה הגרמנים שידרו הודעה על "הוועידה היהודית ביאלטה" כשכוונתה לבנות הברית.
כיום יש במקום מרכז קהילתי יהודי וארגון "חסד נפתול" וכן בית חב"ד.
יאיר שרגאי (נולד ב-1 במאי 1948) הוא פזמונאי, מלחין ומעבד ישראלי, מראשוני מקימי להקות הרוק בישראל עם להקת "הרוחות".
שרגאי שילב ביצירתו את מוזיקת הרוק עם המוזיקה הישראלית, ובחלק גדול מההפקות בהן השתתף הוא הצליח לשלב בין שתי ההשפעות האלה וליצור צליל פולק-רוק מקומי (בעיקר בעבודתו עם חנן יובל), והייתה לו השפעה גם על התפתחות הרוק בישראל (בעיקר בעבודתו עם שלמה ארצי וגרי אקשטיין).
אביו היה בעל מכולת, ושימש לעיתים כחזן בבית הכנסת, ואמו שעלתה מרומניה, הייתה רוקחת, בתו של רב העיר, מצאצאי הרבי מברדיצ'ב.
שני הוריו נהגו לשיר רבות בבית.
גדל בשכונת נחמני בתל אביב, למד בבית הספר ביל"ו בתל אביב והחל מכיתה ג' לשיר במקהלת בית הספר.
בגיל שבע החל ללמוד נגינה בכינור, פסנתר ומאוחר יותר (בעקבות חבריו) החל לנגן גם בגיטרה.
מילדותו התעניין ברוקנ'רול ובמוזיקה פופולרית, והפך למומחה למצעדי הפזמונים.
בשנת 1964 הקים עם חברים מהשכונה את להקת הרוחות, מראשונות להקות הקצב בישראל ואחת היחידות שהוקלטו: בסוף 1966 היא הקליטה גרסאות שלה ללהיטי התקופה ובעיקר לשירי הביטלס, במהלך לימודיו בתיכון צייטלין, הופיע עם הלהקה במספר מועדונים בסופי שבוע.
בצבא שר ביחידתו, בצוות הווי מאולתר עם יוסי ליטני (אח של דני ליטני) ואחרים.
בסוף 1969, אחרי שהשתחרר, הופיע כשנתיים כמלווה של תיקי דיין (ששרה איתו קודם לכן גם בלהקת הרוחות).
לאחר שחרורו, סיים תואר ראשון בפסיכולוגיה.
בראשית 1972 הוא הקים צמד עם חנן יובל והיה בין אלה שדחפו את יובל לכתוב שירים.
הוא גם השתתף בהקלטות הסולו הראשונות של יובל וכתב מילים לשיר אחד באלבום הבכורה שלו, "על ענן 26" (ל' יובל).
באותה שנה הוא עיבד חלק משירי אלבומו של שלמה ארצי, "פתאום אחר ימים רבים", ניגן בהקלטות בגיטרה אקוסטית ושר קולות.
שרגאי הלחין את שירו של ארצי "ארץ גלויה" (דואט עם דורית פן) שיצא באלבומו "אומרים ישנה ארץ (אלבום)" בשנת 1973, ובאותה שנה הצטרף ללהקת "גברת תפוח" של ארצי, שהגיעה לביטוי מלא ב-1974 באלבומו של ארצי "לכל החברים מהמסע מים אל ים".
שרגאי הלחין מילים של ארצי ל"בארץ ישראל", "Love לאהבה" ו"אחד ועוד אחד ועוד אחד", השתתף בעיבודים והפיק מוזיקלית, שר קולות וניגן בגיטרה.
באוקטובר 1974 הכיר את אשתו.
את תקליטו של חנן יובל, "עוצם עיניים ושר", שיצא ב-1976, שרגאי הפיק מוזיקלית עם יובל, והוא גם עיבד חלק מהשירים.
באותה שנה הוא ניגן בגיטרה באלבומו של שלמה ארצי, "יש לי אישה, ילדה ולמברטה ואני גר בתל אביב", ובשנה שלאחר מכן השתתף שרגאי באלבומו של גרי אקשטיין, "מחזור א' תשל"ז" בקולות רקע.
ב-1977, עיבד את שירי האלבום הראשון של זוהר ארגוב: "ילדה חיכיתי שנים" ו"כל יום שעובר".
ב-1978 עיבד שרגאי את שירו של שלמה ארצי "עצרו את החגיגה" וגם היה שותף בכיר ורב השפעה באלבום ששינה את הקריירה של ארצי והחל את הנסיקה שלו: "גבר הולך לאיבוד".
שרגאי עיבד והפיק את האלבום וחידש את הצליל של ארצי כשהביא להקלטות את חבריו מלהקות הקצב, יוסי מנחם בבס, הפסנתרן הצעיר משה לוי, שלמה חממי בתופים ואקשטיין בגיטרות.
ב-1979 הוא השתתף בעיבודים והפיק מוזיקלית את האלבום של ארצי "דרכים".
באותה שנה הוא עיבד והפיק מוזיקלית וגם ניגן בפסנתר וכלי הקשה במופע "קרוב יותר" של יובל.
הוא עיבד חלק משירי אלבום הבכורה של אריק סיני וכתב מילים ללהיט "מסתובב ושר" (שהלחין גרי אקשטיין).
ל"ערב שירי משוררים" של גלי צה"ל ב-1980 עיבד שרגאי את "1 בינואר, לילה" (שחיבר אבות ישורון), אותו הלחין ושר יובל.
ב-1980 הצטרף שרגאי כזמר וגיטריסט ללהקת סתיו עם אקשטיין בגיטרות ושירה, מוטי דיכנה בבס ושירה, חממי בתופים ושירה ודריו מלכי בקלידים ושירה.
הלהקה הופיעה עם חומר מקורי, בעיקר של אקשטיין, ומעט קטעי רוק ובלוז מחוץ לישראל.
ב-1981 שרגאי השתתף כמעבד שירי אלבומו של ארצי, "חצות".
השיר "לא עוזב את העיר" מתוך האלבום, הגיע למקום השלישי במצעד השנתי תשמ"א (1981), הגבוה ביותר מבין שיריו של שרגאי.
כעבור שנה הוא עיבד והפיק מוזיקלית את אלבומו של יובל, "הקוסקוס והסרפן" וניהל מוזיקלית את הפקת האלבום "מקום" של ארצי.
הוא גם עיבד את שירה של נעמי שמר "עצוב למות באמצע התמוז", ששרה נורית גלרון.
ב-1985 שרגאי עיבד והפיק מוזיקלית את האלבום "דור" של יובל.
הוא גם ניגן (עם אקשטיין) את כל הליווי המוזיקלי ושר קולות רקע.
הוא עיבד ללהקת פיקוד דרום את השירים "לדרום" ו"ארץ סיני".
ב-1987 שרגאי עיבד והפיק את אלבומו של יובל "באמצע החיים" ואת אלבום הבכורה של הזמרת אסתי כץ.
לפסטיבל הזמר באותה שנה הוא עיבד ליובל את שירו "מי יתגעגע".
ב-1990 שרגאי כתב והלחין את השיר "בלוז ים המלח" ששרו מרגלית צנעני ואקשטיין לפסטיבל הבלוז בים המלח.
הוא עיבד והפיק מוזיקלית את האלבום "הכל דיבורים" של יובל והפיק בפועל את הדיסק הסיקסטיז של להקת הסיקסטיז.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 המשיך שרגאי להפיק ולעבד לזמרים שונים ולחבורות זמר.
הוא גם היה בין המנהלים האמנותיים של פסטיבל ערד ופסטיבלים נוספים (פסטיבל "חג היין" (לימים פסטיבל ראשון לציון), פסטיבל התנ"ך, ימי זמר בחולון ועוד).
הפיק אירועים לעיריות ובהם אירועי פרישה, במות יום העצמאות וכו'.
הופיע עם להקת "חתום בנשיקה": מוטי דיכנה, אסנת זנו ואיל הלר, להקת גרסאות כיסוי לשירים משנות ה-60 וה-70.
יאיר רחלי (נולד ב-5 ביולי 1929) הוא איש שירותי הביטחון, בעל אות גיבור ישראל וסופר ישראלי.
רחלי נולד בחיפה ב-1929, בן הזקונים של אליהו (לבית רחלנקו) ושל פסיה (לבית האפט) רחלי.
הוריו היו מראשוני העולים ב.
גדל בצפון תל אביב ולמד בגימנסיה שלווה בעיר, בבית הספר המחוזי ע"ש רוזה כהן ובבית הספר החקלאי במקוה ישראל, שם סיים את לימודיו ב-1947. אימו נפטרה ביולי 1944, כשרחלי היה בן 15.
בנעוריו היה חבר תנועת "המחנות העולים" ובסוף 1947 הצטרף לפלמ"ח, כחלק מההכשרה המגויסת של הנוער העובד ברמת יוחנן, והיה חבר הגדוד הראשון.
בינואר 1948 השתתף בפעולת תגמול בשפרעם, עליה זכה באות גיבור ישראל ביולי 1949. בעיטור לו זכה תוארו מעשיו:
כן השתתף בקרב משמר העמק ובקרב מלכיה הראשון, בו נפצע קשה.
לאחר פציעתו התגורר רחלי בקיבוץ יזרעאל ונבחר להנהלת הקבוצה.
בשנת 1954 החל לעבוד כמדריך ב.
אחר כך עבר עם אשתו לרמת החייל.
כעבור תקופה קצרה גויס, לבקשתו, ליחידת המבצעים של שירות הביטחון הכללי והשתתף במבצעי ריגול ומעקב בישראל ומחוץ לה.
הוא היה מרכז הפעולה ללכידתו וחשיפתו של ישראל בר.
בנובמבר 1967, במהלך המצוד אחר הפושע הנאצי היינריך מילר, אף נתפס בעת פריצה לביתה של רעייתו סופי מילר ונכלא לשלושה חודשים במערב גרמניה.
בתקופה זו הייתה יחידת המבצעים משותפת לשב"כ ול, ומאוחר יותר נותר רחלי לשרת במוסד.
לאחר פרישתו עבד כחוקר פרטי והיה שותף בסוכנות ביטוח בשם "כנען סוכנות לביטוח".
ב-1987 היה חבר בוועד הציבורי למען יונתן פולארד ורעייתו, שהקימו יוצאי הפלמ"ח.
בשנת 1991 החל רחלי בכתיבת ספרים העוסקים בשאלות פילוסופיות המשולבות בסיפורים מעברו בשירותי הביטחון.
את ספרו הראשון, "משאו של רוכב אופניים", כתב יחד עם עדית זרטל.
בספרו זה ובריאיון שנתן לאיש גלי צה"ל דודו דיין, טען שאות הגבורה שניתן לו מקורו בתיאור, על ידי מפקד כיתה שהשתתף בפעולה, שרומם את פעולתו של רחלי בקרב בשפרעם הרבה מעבר לראוי.
הוא לא ייחס לעיטורו חשיבות רבה ובעבר אף סירב להתראיין לעיתונות בנושא זה.
רק ב (וביתר שאת בעשור שלאחריו, עת היה לאחרון מבין מקבלי האות ממלחמת העצמאות שנותר בחיים) החל להתראיין לתקשורת.
כן סירב להשתתף באירועים ממלכתיים.
ב-2017 קיבל סיכת הערכה מהרמטכ"ל גדי איזנקוט, באירוע לרגל 70 שנה לצה"ל שנערך ב.
במרץ 1952 נישא לגאולה (לבית יעקבי), אף היא לחמה במלחמת העצמאות, לה היה נשוי עד לפטירתה ב-2019.
משאו של רוכב אופניים, 1991
יאיר קְלֶס (נולד ב-12 בנובמבר 1940) הוא כנר ישראלי ופרופסור למוזיקה.
קלס נולד בארץ ישראל ולמד באקדמיה למוזיקה בתל אביב אצל ישראל עמידן ואנדרה גרטלר, ובהמשך באקדמיה למוזיקה ע"ש המלכה אליזבת בבריסל.
הוא החל להופיע בגיל צעיר ועשה לו שם הן כסולן והן במוזיקה קאמרית.
הרפרטואר שלו מקיף יצירות מתקופת הבארוק ועד ליצירות בנות זמננו, שנכתבו בשבילו.
קלס ניגן בקבוצת נגני הבארוק הישראלית והיה כנר ראשון ברביעיית המיתרים "סול-לה-רה", ברביעיית הפסנתר תל אביב ובטריו ניו ארט האמריקאי.
הוא חבר בשלישיית מודוס הישראלית.
שנים רבות עמד קלס בראש מחלקת המיתרים באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין, שאותה ניהל בשנים 1989 עד 1993.
קלס יושב בחברי השופטים של כמה תחרויות בינלאומיות ומשתתף דרך קבע בקורסי קיץ ובפסטיבלי מוזיקה יוקרתיים, כגון פסטיבל זלצבורג ומכון בראבו!
וכפרופסור אורח בכיתות אמן בארצות הברית, רוסיה, גרמניה, אירלנד, פינלנד, צרפת, אנגליה, איטליה, פולין, הולנד ואוסטרליה.
מאז 1995 הוא מחלק את זמנו בין אירופה - כפרופסור באוניברסיטת גראץ באוסטריה - לבין ישראל.
יאיר קלס הוא אביו של הכנר איל קלס.
יאיר רמתי (נולד ב-25 באפריל 1954) הוא מהנדס ישראלי, שעמד בראש מנהלת חומה במשרד הביטחון.
רמתי הוא בעל תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה בהצטיינות מהטכניון (1976), ומוסמך בהנדסת אווירונאוטיקה מהטכניון (1982).
שירת בצה"ל בשנים 1976–1981 בתפקיד טכנולוגי, שכלל ניתוח והערכת ביצועים של מערכות נשק מתוצרת הגוש המזרחי, הוא נושא דרגת סגן-אלוף במילואים.
ב-1981 החל לעבוד בתעשייה האווירית, שימש מהנדס בכיר בתחום הערכת תפקוד טילים וחיישנים, ניהוג ובקרה ובפיתוח בדיקות וטלמטריה.
כיהן כראש פרויקט הטיל "חץ 2" וכמנהל מפעל מלמ בחטיבת מערכות טילים וחלל של החברה, על פועלו בתפקיד זה זכה ב-2003 בפרס ביטחון ישראל והמפעל זכה בפרס הלאומי לאיכות בתעשייה, בשנים 2006–2011 כיהן כסמנכ"ל השיווק של החברה.
בתחילת 2012 נכנס לתפקידו כראש מנהלת חומה.
בזמן כהונתו היה אחראי על פיתוח מערכות להגנה מפני טילים:
בדצמבר 2015 הודח מתפקידו, שבועיים לאחר ניסוי מוצלח ב"חץ 3", בעקבות עבירת ביטחון מידע - החזקת מידע מסווג במחשבו האישי.
במרץ 2018 מונה ליו"ר דירקטוריון חברת אר.אס.אל אלקטרוניקה (RSL Electronics), חברה המספקת מערכות בקרה ודיאגנוסטיקה למערכות צבאיות, תעופתיות ולמערכות אנרגיה.
יאליסוס היא עיר באי רודוס, יוון.
ניהולה של יאליסוס משנת 2011, נמצא כיום בשלטון המקומי כחלק מעיריית רודוס.
העיר יאליסוס שוכנת על החוף הצפון מערבי של האי, צמוד לשפת מפרץ הומונימוס, נבנתה בעיירה הדורית העתיקה איליסוס, כשמונה קילומטרים ממערב לעיר רודוס, בלב האזור החקלאי, והייתה אחת משלוש ערי המדינה של רודוס.
כמו שאר האזור, היא עמוסה מאוד.
למרות אלפי התיירים שבאים בכל שנה, הצליח יישוב זה לשמור על אופיו של כפר רודיאני טיפוסי.
הגישה לחוף ישירה וניתן למצוא במקום מלונות גדולים ומסורתיים רבים.
חזית החוף באזור זה אידיאלית לספורט ימי מכל הסוגים.
יאליסוס ממוקמת בסמוך לאתר של העיר יאליסוס העתיקה, אשר הייתה בעבר פוליס ואחת מערי השישייה הדורית.
יאליסוס היא העיר השנייה בגודלה באי רודוס, מספר האוכלוסייה עומד כיום על כ-12,000 תושבים.
עד שנת 1985 הייתה יאליסוס כפר עם אוכלוסייה של כ-2500 בני אדם, אך במהלך השנים הבאות האוכלוסייה גדלה ל-10,107 תושבים במפקד של 2001.
יאיר (קויה) רובין (נולד ב-14 ביוני 1943) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלי.
רובין למד משחק באוניברסיטת תל אביב.
רובין החל את הקריירה שלו ב-1966 במחזה "בלדה לזוג מפוצל" מאת מאיר ינאי בתיאטרון "זוטא", ואחר כך שיחק בתיאטרון "דורות" של חינה רוזובסקה במחזה "הזר והשחקנית".
ב-1967 עבר לתיאטרון חיפה, שם שיחק במחזות "מארה סאד", "האב", "תעלולי נישואין" ו"המכתב האבוד".
ב-1968 השתתף במחזה "את ואני והמלחמה הבאה" של חנוך לוין (כמחליף לגד קינר).
ב-1969 השתתף במחזה "כח הכח" בתיאטרון בימות.
ב-1970 שיחק ב"הבימה" בתפקיד הראשי במחזה "חברים מספרים על ג'ימי", בתפקיד אהרן (ג'ימי) שמי, שבתפקיד אמו שיחקה חנה רובינא.
באותה שנה שיחק גם במחזה "המסיבה" מאת מאיר ינאי - בתיאטרון "עידן".
ב-1971 שיחק במחזה "צנח לו זלזל" במועדון "צוותא" ובמחזה "הבכחאי" ב, טרגדיה יוונית מאת אוריפידס, שאותו תרגם ועיבד אריה זקס.
ב-1973, למרות ההצלחה כשחקן החליט רובין לעזוב את תל אביב לעבור לירושלים ומתוך אידאולוגיה להקים תיאטרון קהילתי בשכונות.
לאחר מכן עבר להתגורר בנצרת עילית שם עבד כמדריך דרמה וביקש גם שם להקים תיאטרון שולים, בין תלמידי הדרמה שלו אז היה השחקן נתן רביץ.
ב-1974 שיחק בתיאטרון "הבימה", באולם "הבימרתף", במחזה מקורי מאת מוטי בהרב בשם "יום אחד לפני".
ב-1981 העלה את הצגת היחיד "קרלוס - סיפורו של טרוריסט" מאת רן אדליסט.
בשנות ה-80 בנוסף למשחק פנה לעסקים, בין השאר שימש כסוכן ואיש יחסי ציבור של הצייר משה גבעתי, אך נקלע עמו לסכסוך.
ב-2015 חזר לשחק בתיאטרון לאחר הפסקה של שנים רבות, במחזה "תולעים".
על תפקידו במחזה זכה בפרס השחקן הטוב בטקס "קיפוד הזהב".
בקרוב יקרה לך משהו טוב (2006),
ב-1976 השתתף בסדרת תשדירי הטלוויזיה בנושא זהירות בדרכים, בולבול הקבולבול לצד איציק וייס.
ב-1984 שיחק בסדרה אנשים במיל של הערוץ הראשון.
בשנת 2001 שיחק בסרט "זמזום" לצד אסי דיין וטינקרבל, שזכה בפרס עבור הסרט העלילתי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של חיפה ב-2002.
בשנת 2002 התארח בסדרה בקצב הקצב, בתפקיד קפיטן ששודרה בערוץ 3.
בשנת 2011 השתתף בסדרה חסמבה דור 3 ששודרה בהוט 3 ובערוץ הילדים, בתפקיד אהוד השמן.
ב-2015 החל להשתתף בסדרה הקומית "מריו".
בשנות התשעים המוקדמות, היה בעלים של עסק למכירת ערכות ללימוד שפות, כאשר השפה העיקרית היא אנגלית.
הערכה המרכזית הייתה מזוודה של ארבעה ספרים וקלטות נלוות, והיצרנית הייתה חברת גולייר האמריקאית.
בדרך כלל בשכונות בעלות פרופיל סוציואקונומי נמוך.
למכירה היו שני שלבים, אחד שהיווה כעין סקר שוק ומיפוי לקוחות פוטנציאלים והשני שיעור עם המערכת והמכירה עצמה.
רובין היה נשוי לאשת הציבור טליה לבני ולהם בן, גיורא (גיגי).
לאחר שנים בהן התגורר ברמת אביב, עבר ב-1997 למעלות-תרשיחא.
כיום מתגורר בקיבוץ תובל שבמועצה האזורית משגב עם בת זוגו האמנית ג'ודי קראוז.
בקרוב יקרה לך משהו טוב (2006) - בתפקיד: שיפוצניק.
שמיכה חשמלית ושמה משה (1995) - בתפקיד: אבא של נוני.
יסוריו של ד"ר וידר נכלל באוסף הסרטים "83" (1983) בתפקיד: קבלן
בולבול הקבולבול (1976) - בתפקיד: המספר.
יאכטת הוד מלכותה בריטניה הייתה היאכטה המלכותית של אליזבת השנייה, מלכת בריטניה בין השנים 1954–1997. מאז הוצאתה משירות בשנת 1997 היא פעילה בתור אוניית מוזיאון בעיר אדינבורו שבסקוטלנד ופתוחה לציבור לביקור.
היאכטה בריטניה נבנתה במספנת ג'ון בראון על גדת נהר הקלייד בסקוטלנד.
היא הושקה על ידי המלכה אליזבת השנייה ב-16 באפריל 1953 ונכנסה לשימוש ב-11 בינואר 1954. עם השקתה היא הייתה ליאכטה המלכותית ה-83 במספר מאז השבת המלך צ'ארלס השני על כנו ב-1660 והיאכטה המלכותית השנייה שנשאה את השם בריטניה.
היאכטה כללה חמישה סיפונים ובהם דירה מלכותית, מגורים ל-250 אורחים ול-271 אנשי צוות וכן למחלקה של חיילי חיל הנחתים המלכותי, שהוצבה על האונייה כל אימת שנמצא על סיפונה מי מבני המשפחה המלכותית.
כל אנשי הצוות היו מתנדבים מן הצי המלכותי.
הקצינים בצוות הוצבו על סיפונה לשנתיים ואילו יתר אנשי הצוות הוצבו בה עד למועד בו יבקשו לעזוב.
חלקם שירתו על סיפונה עשרים שנים ויותר.
באונייה נקבעו שלושה תרנים נושאי דגלים בגובה של 41 מטרים, 42 מטרים ו-36 מטרים (תורן קדמי, אמצעי ואחורי, בהתאמה).