tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ראשית, בין חפצי האמנות של אפריקה, ארכאולוגים גילו שהם יכולים להבדיל ולסווג את אלה של פחות מ-50,000 שנה לקטגוריות רבות ושונות, כגון נקודות קליעה, כלי חריטה, להבי סכינים וכלי קידוח וניקוב.
סוגי כלי אבן חדשים אלה תוארו כמובדלים זה מזה באופן מובהק; לכל כלי הייתה מטרה מסוימת.
בני האדם המודרניים המוקדמים שהתרחבו לאירופה, המכונה בדרך כלל קרו-מגנונים, השאירו כלי אבן מתוחכמים רבים, חתיכות מגולפות וחרוטות על עצמות, שנהב וקרניים, ציורי מערות ופסלוני ונוס.
הניאנדרטלים המשיכו להשתמש בטכנולוגיית ביתות כלי אבן מוסטרית ואולי בטכנולוגיה שטלפרונית.
כלים אלה נעלמו מהתיעוד הארכאולוגי בערך באותו זמן שהניאנדרטלים עצמם נעלמו מתיעוד המאובנים, כ-40,000 שנים לפני הספירה.
לעיתים קרובות נמצאו התיישבויות בתוך עמקים צרים, הקשורות אולי לציד של עדרי בעלי חיים חולפים.
ייתכן שחלקם היו מיושבים כל השנה, אם כי נראה שהתיישבות עונתית הייתה נפוצה יותר.
אנשים עברו בין האתרים כדי לנצל מקורות מזון שונים בתקופות שונות של השנה.
ציד היה חשוב, ואיילי קריבו/בר "עשויים להיות המין בעל החשיבות הגדולה ביותר בכל הספרות האנתרופולוגית על ציד".
ההתקדמות הטכנולוגית כללה התפתחויות משמעותיות בייצור כלי צור, כאשר תעשיות מבוססות על להבים עדינים ולא על נתזים פשוטים וקצרים יותר.
בורינים ו-racloirs שימשו בעיבוד עצמות, קרניים ועורות.
גם חצים מתקדמים וצלצלים מופיעים בתקופה זו, יחד עם קרסי דיג, מנורות שמן, חבלים ומחטים.
אתרים מטימור ובוקה (איי שלמה) מעידים על דיג של מיני דגים החיים בים הפתוח וניווט באוקיינוס הפתוח.
השינויים בהתנהגות האדם לאורך התקופה יוחסו לשינויים באקלים, הכוללים מספר ירידות טמפרטורה גלובליות.
אלה הובילו להחמרה של הקור העז ממילא של עידן הקרח האחרון.
ייתכן ששינויים מעין אלו הפחיתו את היצע העצים לשימוש ואילצו אנשים לחפש חלופות עם חומרים אחרים.
בנוסף, הצור הופך שביר בטמפרטורות נמוכות ואולי לא תפקד ככלי.
בתקופה הפלאוליתית העליונה חלו שינויים דרמטיים באקלים באירופה, וכללו את "המקסימום של עידן הקרח האחרון" - השלב הקר ביותר בעידן הקרח האחרון - שנמשך בערך בין 26.5 ל-19 אלף שנים לפני זמננו, בהיותו הקר ביותר בסופו, לפני התחממות מהירה יחסית (כל התאריכים משתנים).
קצת לתחומים שונים, ובמחקרים שונים).
בתקופת המקסימום, רוב צפון אירופה היה מכוסה בשכבת קרח, מה שהכריח אוכלוסיות אנושיות להתכנס לאזורים המכונים Last Glacial Maximum refugia, כולל איטליה המודרנית וחבל הבלקן, חלקים מחצי האי האיברי ואזורים סביב הים השחור.
בתקופה זו נראו תרבויות כמו התרבות הסולוטרנית בצרפת ובספרד.
חיי האדם המשיכו על גבי שכבת הקרח היבשתית, אך ידוע על תקופה זו מעט, ומעט מאוד על חיי האדם שקדמו לקרחונים האירופיים.
בחלק המוקדם של התקופה, עד כ-30,000 שנים, הפך הפלוביאל המוסטרי את צפון אפריקה, כולל הסהרה, למים היטב ועם טמפרטורות נמוכות מהיום; לאחר סיום הפלוביאל הסהרה התייבשה.
אחרי המקסימום הקרחוני האחרון הגיעה תנודת Allerød, אינטרסטדיאל עולמי חם ולח שהתרחש בסביבות 13.5 עד 13.8 אלף שנים לפני זמננו.
לאחר מכן החלה עלייה מהירה מאוד, אולי בתוך עשור בלבד, מתקופת האקלים הקרה והיבשה של הדרייס הצעיר, שיצרה תנאים תת-ארקטיים בחלקים גדולים בצפון אירופה.
העלייה הקדם-בוריאלית בטמפרטורות החלה גם היא בחדות בסביבות 10,300 שנים, ובסופה בסביבות 9,000 שנים הביאה את הטמפרטורות כמעט לרמות היום, אם כי האקלים היה רטוב יותר.
ככל שהקרחונים נסוגו פני הים עלו; התעלה האנגלית, הים האירי והים הצפוני היו יבשתיים בתקופה זו, והים השחור אגם מים מתוקים.
במיוחד קו החוף האטלנטי היה בתחילה רחוק מהים במונחים מודרניים ברוב האזורים, אם כי קו החוף של הים התיכון נסוג בצורה פחות משמעותית, למעט בצפון הים האדריאטי והאגאי.
העלייה בגובה פני הים נמשכה עד לפחות 7,500 שנים לפני זמננו (5,500 לפני הספירה), כך שעדויות לפעילות אנושית לאורך חופי אירופה בפאליאוליתית העליונה אבדו בעיקרן, אם כי כמה עקבות נמצאו על ידי סירות דיג וארכאולוגיה ימית, במיוחד מדוגרלנד, אזור אבוד מתחת לים הצפוני.
התקופה הפוסט-קלאסית היא התקופה שבאה מיד בעקבות התקופה הקלאסית, ומתייחסת בדרך כלל לתקופה שמסביבות שנת 500 לספירה עד סביבות שנת 1450 לספירה (בהתאם ליבשת אלייה מתייחסים).
התקופה הפוסט-קלאסית היא התקופה בהיסטוריה המערבית שבין שנת 500 ל-1453. התקופה החלה בעקבות נפילת האימפריות הקלאסיות הגדולות באזור הים התיכון.
בהיסטוריה האירופית העידן הפוסט-קלסי עולה בקנה אחד עם תקופת ימי הביניים.
בעקבות נפילת האימפריות המערביות הקלאסיות, נוצרו ביבשת האירופית ציוויליזציות חדשות ומורכבות.
בתקופה זו האימפריות במזרח המשיכו להתרחב הודות לסחר, הגירה וכיבושים של אזורים סמוכים.
הייתה זו תקופה של שגשוג עבור סין הקיסרית אשר הקימה כמה שושלות משגשגות ומשפיעות בקוריאה, וייטנאם ויפן.
אבק השריפה פותח במקור בסין בתקופה הפוסט-קלאסית.
באסיה התפשטות האסלאם יצרה אימפריה חדשה ולתור הזהב של האסלאם, ולהתקדמות מהותית בתחום המדע בעולם המוסלמי של ימי הביניים.
התקופה קודמת להגעת האירופאים מספרד ליבשת בסוף המאה ה-15. התקופה נחשבת כחלק מהעת העתיקה.
מרבית אזורי יבשת אמריקה נשארו מיושבים במתכונת שבטית עד אז.
יוצאים מן הכלל הזה הם אזורי רמת מקסיקו, חצי האי יוקטן ורמת פרו.
באזורים אלו התפתחו לאורך ההיסטוריה ממלכות ריכוזיות מפותחות.
תיקוף התקופה הפוסט-קלאסית ביבשת שונה בין אזור ואזור.
בתקופה זו ירידה דרמטית באוכלוסייה של תרבויות מערב היבשת.
הייתה נטישה המונית של היישובים הגדולים, ומעבר של תרבויות רבות לחיי נדודים.
באמריקה המרכזית, התקופה הפוסט-קלאסית מתוארכת לרוב מסביבות שנת 900, ועד להגעת המשלחות האירופאיות לאמריקה.
לקראת סוף התקופה, האימפריה האצטקית כבשה שטחים נרחבים באמריקה המרכזית.
ארכאולוגים שמתמחים באזור פרו מחלקים באופן מסורתי את ההתפתחות התרבותית של התרבויות הפרואניות ל-12 תקופות.
התקופה הפוסט קלאסית מקבילה לסוף תקופת האופק המוקדמת ולתקופות ימי הביניים המוקדמים, האופק האמצעית וימי הביניים המאוחרים.
בתקופה זו התפתחו מספר תרבויות.
לאחר ימי הביניים המאוחרים התחזקה אימפריית אינקה.
התפתחויות משמעותיות במהלך התקופה הפוסט-קלאסית כוללות:
התרחבות וצמיחה של הציוויליזציה לאזורים חדשים ברחבי אסיה, אפריקה, אירופה, מסו-אמריקה, והחלק המערבי של אמריקה הדרומית.
צמיחה והתפשטות גאוגרפית של דתות העולם הגדולות, כאשר במהלך תקופה זו נוסדה דת האסלאם אשר הפכה דומיננטית באזורים נרחבים בצפון אפריקה והמזרח התיכון.
חלה צמיחה מהותית בתקשורת ובמסחר בין העולם המערבי לבין מזרח.
אוכלוסיית העולם הוכפלה בתקופת זמן זו מ-210 מיליון בשנת 500 לספירה ל-461 מיליון בשנת 1500. האוכלוסייה גדלה בהתמדה לאורך כל התקופה, אך היו מספר תקופות בהם חלה ירידה מהותית בכמות האוכלוסייה בשל מגפת יוסטיניאנוס, פלישות מונגוליות, והמוות השחור.
התקופה הפרהיסטורית באזור הלבנט כללה שינויים תרבותיים רבים, כפי שניתן ללמוד מהממצאים הארכאולוגיים הרבים שנמצאו מהתקופה הפרהיסטורית.
הראיות הארכאולוגיות מצביעות על כך שהאדם הנבון ומינים הומינידים אחרים הגיעו לאזור הלבנט מאפריקה, ושאחד מהמסלולים אשר דרכם הם עברו בדרך ליישב את אירואסיה היה מדבר סיני ואזור הלבנט.
הממצאים הארכאולוגיים הקדומים ביותר להימצאות אנושית באזור הלבנט נמצאו בתל עובדיה אשר בחלק הדרומי של בקעת הירדן, ומתוארכים לתקופה הפלאוליתית התחתונה, לפני כ-1.4 מיליוני שנים.
כלי אבן שנמצאו באתר הם מהתרבות האשלית המוקדמת.
אתרים פרהיסטוריים בולטים נוספים שנמצאו באזור הלבנט כוללים את גשר בנות יעקב, מערת תנור ואתרים נוספים מהתקופה שבין 1,400,000 לפנה"ס - 250,000 שנים לפנה"ס.
באתרים הללו נמצאו העדויות המוקדמות ביותר להימצאות של כלבים מבויתים ושימוש מבוקר באש.
שרידי הומינידים מהתקופה הפלאוליתית התיכונה כוללת את שרידים של האדם הניאנדרטלי (שנמצאו במערת כבארה, במערת עמוד ובטבון), וכן שרידים של האדם הנבון שנמצאו במערת קדומים ובמערת הגדי.
התקופה הפלאוליתית העליונה מתוארכת לתקופה שבין בסביבות 48,000 לפנה"ס - בסביבות 20,000 לפנה"ס.
התקופה האפיפלאוליתית בלבנט החלה לפני כ-23 אלף שנה והסתיימה לפני כ-11,700 שנה.
האחרונה משקפת שינויים מרחיקי לכת במבנה הכלכלי-חברתי של אוכלוסיות פרהיסטוריות, לפי העדויות לישיבה בכפרי קבע.
החלק האחרון של התקופה (בין 12,500 לפנה"ס עד 9,500 לפנה"ס) הוא הזמן בו פרחה התרבות הנאטופית אשר הייתה תרבותם של אחרוני הציידים-לקטים באזור, ומייצגת את המעבר מאורח החיים הנוודי של התקופה הפלאוליתית לקהילות החקלאיות ויושבות-הקבע של התקופה הנאוליתית.
הממצא הארכאולוגי העשיר מתרבות זו כולל את התכונות הבאות: בנייה נרחבת של בתים מאבן, בתי קברות מובחנים, תרבות חומרית עשירה הכוללת חפצי אמנות, וניצול אינטנסיבי של משאבי הסביבה.
התרבות הנאטופית התקיימה בלבנט מ-13,000 לפנה"ס עד 9,800 לפנה"ס.
הרבה חפירות ארכאולוגיות של תרבות זו יצרו הבנה רחבה למדי לגבי התרבויות שהתקיימו באזור בתקופה זו.
שני ההיבטים המשמעותיים ביותר של תרבות זו היו צמיחה בגודל הקהילות שלהם ואורח חיי הקבע שלהם.
אף על פי שהממצאים של התרבות הנאטופית המאוחרת מצביעה על היפוך קל במגמה זו, כאשר הקהילות התכווצו והם הפכו לנוודים יותר (אולי כתוצאה מתקופת האקלים הקרה המכונה "הדריאס הצעיר"), מאמינים כי המגמות שהחלו בתרבות זו המשיכו לאחר מכן, ושתקופה זו הייתה הבסיס למהפכה הנאוליתית.
התקופה הנאוליתית נחשבת באופן מסורתי לחלק האחרון של תקופת האבן.
התקופה הנאוליתית באזור הלבנט החלה עם תחילת החקלאות, והסתיימה עם הופעת כלי ברזל בתקופת הברזל.
לתקופת הנאוליתית קשורים מאפיינים התנהגותיים הכוללים גידול יבולים ושימוש בבעלי-חיים מבויתים.
בנוסף, התקופה הנאוליתית והתקופה הכלקוליתית היו מאופיינות במסחר רחב היקף.
מ-9000 לפנה"ס עד 7000 לפנה"ס לערך, מדובר היה רק בגידול כבשים ועיזים, אולם החל מ-7000 לפנה"ס החל גם גידול בקר, טיפוח גידולים מבויתים, אזורי ישוב קבועים או קבועים-למחצה, ושימוש בכלי חרס וגם בכלי אבן מושחזים.
התפתחות החקלאות הובילה לשינויים מהותיים בחייהם של בני-האדם בלבנט.
במקום לחיות כנוודים ולנדוד ממקום למקום בחיפוש אחר מזון, אנשים נטו יותר ויותר להישאר במקום אחד, מה שהוביל להופעת יישובים, ובהמשך ערים ומדינות.
מיקומו של האזור, במרכז שלושה נתיבי מסחר המקשרים בין שלוש יבשות, הפך אותו במהלך התקופה הנאוליתית למקום מפגש להשפעות דתיות ותרבותיות ממצרים, סוריה, מסופוטמיה ואסיה הקטנה:
דרך החוף – דרך שעברה בין עזה ורצועת החוף הפלשתית, המשיכה ליפו ומשם המשיכה צפונה דרך מגידו, גבל והגיעה עד פניקיה ואנטוליה.
דרך הגבעה – דרך שעברה באזור הנגב, קדש ברנע, חברון ירושלים, ומשם המשיכה צפונה דרך השומרון, שכם, שילה, בית שאן וחצור, והגיעה עד קדש ודמשק.
"דרך המלך" – דרך שיצאה מאילת, המשיכה מזרחית לאזור ירדן דרך עמאן ודמשק, והגיעה אף עד לבונה ותימן.
תקופת הברונזה בלבנט החלה בשנת 3300 לפנה"ס בערך, עם העלייה בשימוש בברונזה לייצור כלים.
סופה של תקופת הברונזה במאה ה-12 לפנה"ס לוותה בהגירה מסיבית שסימנה את תחילת תקופת הברזל.
בתקופה זו הפך אזור ארץ ישראל המודרנית לפרובינציה המצרית כנען, ומופיעים לראשונה הפלשתים והישראלים.
זהו גם ראשיתו של הכתב האלפביתי.
אתרים ארכאולוגיים בולטים מתקופת הברונזה ניתן למצוא בלבנט בתל אפק, תל חצור, תל מגידו, תל יהודיה, בקעת באר שבע ועוד.
ממצאים ארכאולוגיים מראים כי העיר הראשית באזור הלבנט בתקופה זו הייתה העיר חצור, אשר הייתה כנראה בירת האזור כולו במהלך תקופת הברונזה.
התקופה הקלאסית במוזיקה המערבית השתרעה במחצית השנייה של המאה ה-18 ונמשכה עד תחילת המאה ה-19. על אף שבמונח "מוזיקה קלאסית" משתמשים רוב הזמן כדי לתאר את כל המוזיקה המשתייכת למסורת זו, לעיתים משמעותו מוזיקה שנכתבה בתקופה הקלאסית.
מקובל לתחום את התקופה הקלאסית בין השנים 1750 ו-1820, אך ישנה חפיפה בין התקופה הקלאסית לתקופות שבאו לפניה ואחריה, עד כדי כך שכמה מקורות מציינים את 1730 כתחילת התקופה.
על ציר הזמן של המוזיקה הקלאסית, התקופה הקלאסית באה לאחר תקופת הבארוק ולפני התקופה הרומנטית.
מוזיקה קלאסית מוקדמת נקראת לעיתים "מוזיקת רוקוקו".
עם מלחיני התקופה הקלאסית נמנים מוציו קלמנטי וקרל פיליפ עמנואל באך, והמפורסמים ביותר הם פרנץ יוזף היידן, וולפגנג אמדאוס מוצרט ולודוויג ואן בטהובן, כשהאחרון הלחין במעבר בין התקופה הקלאסית לתקופה הרומנטית.
המאה ה-18 מאופיינת בחוסר אחידות סגנוני: בחלקה הראשון הבארוק עוד בשיאו, בחלקה השני פורחת כבר הקלאסיקה.
המעבר בין שתי התקופות אינו מוגדר ואינו חד משמעי.
בנוסף, לשנות המעבר הללו יש כמה שמות:
הסגנון הסנטימנטלי - מוצאו בצפון גרמניה, סביב שנת 1750 והוא משתקף בעיקר ביצירותיו של קארל פיליפ עמנואל באך לכלי מקלדת.
הסגנון הגאלאנטי - שם נוסף לסגנון הסנטימטלי, תוך הוספת הניגוד למוזיקת הבארוק על ידי החלפת המבנים הקונטרפונקטיים הסבוכים במלודיות עממיות ונושאים כפריים פשוטים.
הרוקוקו - מתאר את פרק הזמן המחבר את השלב המאוחר של הבארוק עם תחילת התקופה הקלאסית.
הסער והדחף - יצירות המאופינות בסולמות מינוריים, ניגודים דינמיים חריפים, סינקופות, מרווחים גדולים ותנועה סוערת.
כל המונחים הללו מתארים תקופה עשירה וסבוכה בה התחלף הסגנון המוזיקלי: מפוליפוניה אל ההומופוניה ואפקטים רגשיים ומלודיים.
בתקופה זו גם התפתחו כלי הנגינה ואיתם האפשרויות הטכניות ואפשרויות ההבעה, התזמורת התעצבה והיצירות החלו להיבנות לפי חוקים ברורים.
המרכזים המוזיקליים הישנים וערי האופרות באיטליה (מילאנו, ונציה, רומא) ולונדון הפכו למשניים בחשיבותם, לעומת עלייתן של מנהיים (אסכולת מנהיים) ווינה (האסכולה הווינאית הראשונה).
הסגנון הקלאסי כחלק מתמורה כללית בתרבות האירופאית
באמצע המאה ה-18 אירופה החלה לאמץ סגנון חדש, שהתבטא בארכיטקטורה, בספרות ובאמנות בכלל - הקלאסיציזם.
התרבות החדשה עדיין שמרה על קשר הדוק עם תרבות החצר האירופאית, על רשמיותה ומתן הדגש על סדר והיררכיה, אך גם הולידה סגנון חדש ונקי יותר, עם העדפה לחלוקה ברורה, ולפשטות על פני מורכבות.
הפשטות המבנית הזו חלחלה גם אל תוך המוזיקה, ועוררה מעבר מהפוליפוניה המורכבת של תקופת הבארוק למבנה היררכי, בו ישנה מנגינה הנישאת על ידי הרמוניה כפופה לה - שילוב הנקרא הומופוניה.
נגינת אקורדים כליווי הפכה לנפוצה ביותר, ועשתה את הטונאליות לקלה יותר למאזין.
שינויים פוליטיים וכלכליים היו חלק מהגורמים לשינוי הסגנון באירופה.
במאה ה-18, האצולה הפכה לפטרונית העיקרית של המוזיקה.
בנוסף האופרה הקומית הפכה לחביבת הציבור.
שינויים אלה הובילו לתמורה בדרך בה המוזיקה בוצעה - ובעיקר מעבר לקבוצות כלים סטנדרטיות.
בניגוד לתקופה הבארוק, בה ניתן היה לצרף כלים נוספים לקו התחתון בחופשיות, בתקופה הקלאסית בחירת הכלים ופרישת התפקידים היו בפירוש בידי המלחין.
הפיכת האצולה לפטרונית המוזיקה, השפיעה גם על מלאי הנגנים וכישוריהם.
בעוד שמלחין מתקופת הבארוק יכול היה להסתמך על הכישורים המוזיקליים של עיר שלמה, למלחין קלאסי, שצריך לעלות קונצרט בבקתת ציד של האצולה, ישנם משאבים מוזיקליים מצומצמים יותר.
על כן, ניתן להבחין כי התפקידים ביצירות מהתקופה הקלאסית קלים יותר לביצוע כשהמשאבים שעמדו בפני המלחין היו מוגבלים; אך לעיתים, כשנגן וירטואוזי היה בסביבה, ניתן למצוא ביצירות תפקיד מסוים מדהים ברמתו.
גורם נוסף לכתיבת תפקידים פשוטים יחסית הוא הרצון העז של הציבור למוזיקה חדשה כל העת (דרישה שנראתה גם בתקופת הבארוק).
משמעות הדבר הייתה שלמלחין לא היה זמן רב לחזרות לפני הקונצרט, ולכן היה צריך להתאים את עצמו וכתיבתו.
מכיוון שבתקופה הקלאסית זנחו את המרקם הפוליפוני של הבארוק, והכתיבה השתמשה בקול אחד עם ליווי, המלחין שם דגש על סימני הדינמיקה והביצוע.
הפשטתו של המרקם הפכה את הפרטים הקטנים בביצוע לחשובים.
מאותה סיבה הוכנסו ליצירות פתיחות מעניינות ומקצבים אופייניים - מארש הלוויה והמינואט.
בנוסף, בתקופה הקלאסית חלה התרחקות מההרגל הבארוקי להקדיש את היצירה, או כל אחד מהפרקים בה, לתיאור רגש אחד בלבד.
במקום זאת, האופנה הייתה ליצור ניגוד בין החלקים והפרקים ביצירה, שהושג במגוון טכניקות: מעבר ממינור למז'ור; מקצביות לקצב אטי יותר, שירתי; ובעיקר מעבר לאזורים שונים בהרמוניה.
קטעי מעבר הפכו לחשובים יותר ויותר, כשהמלחינים החלו להקדיש יותר תשומת לב לקטעים אלה, הדגישו אותם, ואף בנו את המתח בציפיית שווא רק כדי להוביל את היצירה דרך קטע מעבר לכיוון חדש, במקום להגיע לפתרון המיוחל.
בניגוד לתקופות אחרות במוזיקה, הקלסיציזם לא ניסה לשבור מוסכמות מוזיקליות.
ייחודו בבהירות יצירותיו ובשכלול אמצעים מוזיקליים קודמים, תוך שימוש חסכני בהם.
הסוגות העיקריות של המוזיקה הקלאסית הם צורת-הסונאטה, התמות והווריאציות, המינואט והטריו וכן הרונדו.
הסימפוניה שהיא פרי המצאת הברוק, הגיעה לידי שכלול בתקופה הקלאסית.
בעוד שעד אז, הסימפוניה שימשה כאוברטורה לאופרה בשלושה פרקים, בתקופה הקלאסית היא הפכה לסגנון בפני עצמו, המבוצע במסגרת קונצרטנטית.
לא רק שהתעצמו שלושת פרקי הסימפוניה המקוריים – הקצרים והמשולבים זה בזה לכתחילה.
אלא שהם עתה הפכו לעצמאיים והוסף להם פרק רביעי.
כמו כן, גדל ורב בה השימוש בכלים – כגון חלילים, אבוב, בסון, קלרינט, חצוצרות וצ'ימבלו, אשר בהם נעשה שימוש בעבר, בידי באך והיידן .
בצורתה המגובשת במאה ה-18, מכילה הסימפוניה ארבעה פרקים:
הפרק ראשון: למעשה קובע את אופייה של הסימפוניה כולה.
הוא כתוב בצורת סונאטה, ולעיתים קרובות נלווה אליו מבוא איטי.
בצורתו הוא חופשי יותר, והמחבר רשאי להשתמש בצורת הסונאטה או ללא פיתוח.
פרק שלישי: לרוב, זהו ריקוד.
בטהובן היה הראשון שהחליף את המינואט בסקרצו, שהחל את דרכו כמינואט מהיר והפך לז'אנר עצמאי.
פרק רביעי (ואחרון): מהיר ואופיו לרוב קל ומשעשע.
גם כאן המלחין לא מוגבל והוא יכול לשוות לפרקו זה צורת סונאטה או וריאציות.
על כל פנים, הצורה הנפוצה ביותר היא צורת רונדו-סונאטה, שהיא תת-סוג של צורת הסונאטה הרגילה; הנושא הראשון בדרך כלל קצר, סימטרי וריקודי, והוא חוזר שוב לפני הפיתוח כך שמתקבל מבנה המזכיר את מבנה הרונדו.
עד סוף התקופה הקלאסית היה הפרק האחרון על פי רוב הקצר והקליל ביותר (סימפוניית "יופיטר" של מוצרט היא אחד מיוצאי-הדופן המוכרים): כבר בסימפוניה הראשונה של בטהובן מורגשת הנטייה להעביר את מרכז הכובד אל הפרק האחרון, והרצון לתת לו פתרון לבעיות והרעיונות שהתעוררו בפרקים הקודמים.
סגנון הסימפונה החל בווינה, והתפשט בכל הבמות המוזיקליות הרציניות - לרבות בחצר מנהיים.
בחצר זאת פעלו מלחינים בני משפחת שטאמיץ, אשר הכניסו בסימפוניה מודולציות ומעברי טונאליות המכונות בשם 'טילי מנהיים'.
מלחינים אלו הגבירו את הניגודים בין הצלילים הרכים לצלילים החזקים, ולמעשה המציאו את הקרשנדו והדקרשנדו.
מוצארט התרשם מאוד מהמוזיקה שהוא שמע במנהיים, וכן מצליל הקשת הראשון בסימפוניות הפריסאיות – ואלו באים לידי ביטוי בסימפוניה מס' 31 של מוצרט', ברה מז'ור.
למרות הפורמליות של התקופה הקלאסית, אצל מוצארט קשה שלא להתרשם מהסבל המובע בסימפוניה מ' 40 או מהשלווה הטמונה בסימפוניה מס' 41 המכונה 'יופיטר'.
הסגנון הקלסי הגיע לשיאו בשש הסימפוניות האחרונות של מוצרט, ובתריסר הסימפוניות האחרונות של היידן.
תשע הסימפוניות של בטהובן והסימפוניות של שוברט (הסימפוניה השמינית הבלתי גמורה, והסימפוניה הגדולה ב-אוט מג'ור) אמנם שייכות לתקופה הקלאסית, אבל הן מבשרות כבר את התקופה הרומנטית.
השפעות התקופה הקלאסית על מלחינים מאוחרים
ניתן לומר בביטחון שתקופות מוזיקליות לא נעלמות בבת אחת.
מאפייניהן מוחלפים בהדרגה, עד אשר הסגנון הייחודי להן נראה מיושן.
הסגנון הקלאסי לא מת באחת, אלא השתנה תחת משקל הנסיבות.
כבר אצל מוצרט וקלמנטי ניתן להבחין בצעדים ראשונים לקראת שימוש אחר בהרמוניה, שינויים שהמשיכו בעבודתו של בטהובן, והגיעו לשיא בעבודתו של פרנץ שוברט.
שוברט, ומלחינים כמו ג'ון פילד, קארל מריה פון ובר ופליקס מנדלסון בצעירותו נמנו על "הרומנטיים הקלאסיים".
קבוצה זו של מלחינים הושפעה מהסגנון הקלאסי ומהמלחינים הקלאסיים, עובדה הניכרת במבנים בהם השתמשו בעבודתם.
זאת ועוד, הכלים שעמדו לרשותם כשהלחינו, הן מבחינת מגוון והן מבחינת מספרם, היו אותם כלים שעמדו לרשות המלחינים הקלאסיים.
עם זאת, הכוחות שהביאו לקיצו של הסגנון הקלאסי כבר הופיעו ביצירותיהם של המלחינים האלו.
הכוח המניע שמוזכר לרוב הוא החדשנות ההרמונית, כפי שהוזכר, אך גם הנטייה לכתיבה עם ליווי רציף ואחיד קצבית היא מרכיב חשוב.
הסונטה לאור ירח של בטהובן, בה שינויים במבנה הקצבי יוצרים את מרב הדרמה, בעוד שהמנגינה פשוט מרחפת לה ממעל, שימשה מודל והשראה לאינספור יצירות רומנטיות.
עם הזמן ידיעה טובה יותר של יצירות העבר, רמתם העולה של המבצעים, המגוון ההולך וגדל של הכלים, התרחבותן של אגודות הקונצרטים, ועלייתו של הפסנתר תרמו למעבר הסופי לתקופה הרומנטית.
מתיחת קו ברור בין שתי התקופות היא בלתי אפשרית.
חלקים ביצירתו של מוצרט בלתי ניתנים להבחנה בסגנונם ממוזיקה שנכתבה שמונים שנה לאחר מכן, ויצירות בסגנון הקלאסי המשיכו להיכתב עד למאה ה-20. אפילו לפני מותו של בטהובן היו מלחינים שהגדירו עצמם רומנטיים, והשתמשו בכרומטיות, למשל, יותר ויותר בראוותנות.
החל מימיו של הקיסר אדריאנוס, כונתה ארץ ישראל בשם "פלשתינה", שנזכר כבר באמצע המאה ה-5 לפנה"ס בחיבורו של ההיסטוריון היווני הרודוטוס לתיאור נחלת הפלשתים לאורך מישור החוף הדרומי בואכה השפלה הפנימית של ארץ ישראל.
השלטון הרומי שהנהיג מדיניות של קולוניזציה, הלניזציה, נישול תושבים מקומיים והפקעת קרקעות, נתקל בהתנגדות עזה של בני הארץ היהודים שהיוו את רוב האוכלוסייה.
מכל הפרובינקיות הייתה התנגדות היהודים לשלטון הרומי הארוכה והקשה ביותר.
לאחר המרד הגדול (66–70 לסה"נ), וביתר קשיחות ואכזריות כעבור כ-60 שנה, לאחר מרד בר כוכבא (132–135 לסה"נ) פעלו הרומאים לצמצום האוכלוסייה היהודית בארץ, ולפגיעה בלאומיותה המרדנית.
האימפריה הרומית חיסלה בסופו של דבר את עצמאות היהודים בארץ וכן את הרוב היהודי בה, ואף שינתה את שם הארץ, בשנת 135 לספירה, מפרובינקיה יודיאה לפרובינקיה סוריה פלשתינה.
העם היהודי איבד את חרותו המדינית, הפך למיעוט בארצו, והשיטה הרומית הסוציו-כלכלית שנכפתה הרסה את מעמד האיכרים היהודי.
עד המאה ה-2 לפנה"ס הייתה ארץ ישראל תחת שלטונה והשפעתה העיקרית של האימפריה הסלאוקית, כשמדרום לה שושלת בית תלמי, ששלטה במצריים, ניסתה אף היא להתערב במה שקורה בארץ.
במקביל, התחזקה רומא בתקופת הרפובליקה התיכונה, והחלה לגלות עניין בנעשה בחלק המזרחי של אגן הים התיכון.
צעד מעשי ראשון היה להשתלט על פרגמון ב־133 לפנה"ס.
בשנת 63 לפנה"ס הצליחו כוחות רומיים בפיקודו של פומפיוס הגדול להביס את צבא מיתרידטס השישי, מלך פונטוס.
ב־47 לפנה"ס דיכאו הרומאים בפיקודו של יוליוס קיסר בקרב זלה כוחות שהיו בפיקודו של פארנקס השני מפונטוס, שניסה לנצל את מלחמת האזרחים על מנת להשתחרר מהשלטון הרומי.
באותו מסע כבש יוליוס קיסר גם את ממלכת יהודה, סוריה וחלק מארמניה.
תחילת היחסים בין יהודה לרומא במשלחת דיפלומטית רומאית ששהתה במזרח והגישה סיוע ליהודים שבשלב זה מרדו באימפריה הסלאוקית בעקבות גזרות השמד שהטיל המלך אנטיוכוס הרביעי, הקשרים הפכו לרשמיים בשנת 161 לפנה"ס, כשמנהיג המרד יהודה המכבי שלח משלחת לרומא, בראשות אֶוְפּלֵמוֹס בן־יוחנן בן־הקוֹץ ויָסוֹן בן־אלעזר, שכרתה ברית רשמית עם הרפובליקה.
הברית הייתה מבוססת על העוינות ההדדית לסלאוקים ויורשיו של יהודה, יונתן הוופסי, שמעון התרסי ויוחנן הורקנוס הראשון חידשו את הברית ונקטו מדיניות פרו־רומאית.
מצב זה השתנה בימי מלכותו של אלכסנדר ינאי, אשר בניגוד לקודמיו בחר שלא לחדש את הברית עם רומא.
הרקע למדיניותו היה ככל הנראה התפוררותה של האימפריה הסלאוקית והפחד מפני כוחה המתעצם של רומא במזרח.
אלכסנדר ינאי בחר, ככל הנראה, לקשור את עצמו לברית מזרחית אנטי־רומאית עם האימפריה הפרתית, פונטוס וארמניה.
ובכך הרחיק את סיכויי צאצאיו להיכנס לתקופה הרומית כבעלי ברית של הרומאים, דבר שהיה יכול לשמר את עוצמת הממלכה החשמונאית כפי שהעביר לשלומציון אלכסנדרה.
יהודה כמדינת חסות רומית (63 לפנה"ס – 6 לספירה)
סופו של בית חשמונאי (63–37 לפנה"ס)
עם כיבוש סוריה על ידי המצביא הרומאי פומפיוס, היה ברור לכל שארץ ישראל תבוא בעקבותיה, תחת עול השעבוד לרומא.
אל פומפיוס הגיעו משלחות מטעמם של הורקנוס השני ואריסטובולוס השני שהיו מעורבים במחלוקת על השליטה ביהודה ונציגי העם שמאסו בשלטון האחים.
בתחילה פומפיוס לא הגיע לידי החלטה, אולם עם ניסיונו של אריסטובולוס למרוד בו, הוא כבש את ירושלים ולכד את אריסטובולוס ומשפחתו ושלחם לרומא.
כמו כן הוא חילל את בית המקדש כשנכנס לקודש הקודשים, אבל מייד לאחר מכן ציווה לטהר אותו ולהמשיך את הפולחן כסדרו.
עתה מסר פומפיוס את הממלכה להורקנוס תוך שהוא מוריד אותו לדרגת אתנארך ("ראש העם", תואר פחות ממלך), קורע מספר מחוזות משליטתו ומקים מחדש את הערים ההלנסטיות בדקפוליס ובשפלת החוף, שהחשמונאים החריבו.
נוכחותה של רומא עוררה התנגדות עזה ביהודה.
בשנת 57 לפנה"ס הניף את נס המרד אלכסנדר השני שהיה בנו של המלך המודח ונכדו של אלכסנדר ינאי, השתלט על ירושלים, לקח לעצמו את משמרת המקדש והחל להקים את חומות ירושלים שהרס פומפיוס.
אלכסנדר הקים כוח צבאי גדול שעל פי המקור של יוספוס פלביוס מנה עשרת אלפים רגלים ואלף וחמש מאות פרשים.
המרד דוכא בידי מושל סוריה אולוס גביניוס.
לאחר ניצחונו גביניוס הגיע למסקנה שכדי להכפיף את יהודה למרותה של רומא הוא יצטרך לנקוט צעדים יותר קיצוניים – על הבסיס הרעיון של הפרד ומשול ועל המודל של הכיבוש הרומאי במוקדון, גביניוס פירק את ממלכת יהודה וחילק אותה לחמישה מחוזות נפרדים: ירושלים, יריחו, ציפורי, חמתן ואדוריים.
מטרת גביניוס בחלוקה זאת הייתה לפורר את האחדות הלאומית היהודית שהייתה מקור כוחו של רוח המרד כנגד שלטון רומא.
אף צעד זה לא השקיט את המרדנות היהודית ובשנת 56 לפנה"ס ברח המלך לשעבר אריסטובולוס השני ובנו מתתיהו אנטיגונוס השני משביים ברומא ועשו דרכם ליהודה, שם עשו ניסיון כושל למרוד והובסו על ידי גביניוס.
לאחר ניצחונו במלחמת האזרחים של יוליוס קיסר (ב-45 לפנה"ס) הוא איחד מחדש את יהודה תחת שלטונו של הורקנוס ומינה את אנטיפטרוס לאפיטרופוס של יהודה וזה מינה את בניו פצאל והורדוס למושלי ירושלים והגליל.
יחסו של יוליוס קיסר ליהודים היה סובלני ומקבל, כשקבע שהיהודים הם עם (אתנוס), הנשלט בידי אתנארך/כוהן גדול במעמד מוכר של בעל ברית.
למושלים מעין אלו התירו הרומאים להחליט בכל אורחות החיים של אזרחיהם.
יוליוס קיסר התיר מחדש לבנות את חומות ירושלים והשיב ליהודה חלקים שנקרעו ממנה על ידי פומפיוס, לדוגמה, העיר יפו.
כן אסר, לדברי יוסף בן מתתיהו בספרו "קדמוניות היהודים", על גיוסם של היהודים (כולל יהודי התפוצות) לצבא רומי, ועל גביית כספים מהם בשנת השמיטה.
אולם מצב זה לא נמשך זמן רב, קיסר נרצח בשנת 44 לפנה"ס ואנטיפטרוס נרצח בשנה שלאחר כך.
מצבה המדיני של יהודה השתנה שוב בעקבות ניצחון הטריומווירט השני בקרב פיליפי, יהודה נפלה תחת מרותו של מרקוס אנטוניוס שאישר את מעמדם של פצאל והורדוס והעלה אותם לדרגת טטררכים.
שלטון האחים נמשך עד הפלישה הפרתית ב-40 לפנה"ס; הפרתים כבשו את יהודה והמליכו את אנטיגונוס כמלך מטעמם.
בינתיים, עשה הורדוס את דרכו לרומא והצליח לשכנע את הטריומווירט להמליכו למלך יהודה.
עם כיבושה מחדש של יהודה בידי הצבא הרומאי ב-37 לפנה"ס, כוננה רומא את שלטונו של הורדוס על יהודה.
מבחינה מדינית היה הורדוס וסאל נאמן של רומא ובאופן טבעי היה מקורב לשליט המזרח מרקוס אנטוניוס.
עם תבוסת אנטוניוס פטרונו בקרב אקטיום, ב-31 לפנה"ס, מיהר הורדוס להעביר את תמיכתו לאוקטביוס (ששינה את שמו לאוגוסטוס קיסר), וזה אשרר את מעמדו כמלך יהודה ואף הגדיל את שטח ממלכתו מספר פעמים.
הפילוסוף היהודי פילון האלכסנדרוני, בחיבורו "המשלחת לגאיוס", משבח את אוגוסטוס על יחסו ליהודים בכלל וליהודי רומא בפרט ועל סובלנותו כלפי המגבלות שהטילה הדת היהודית על מאמיניה.
בנוסף, פילון זוקף לזכותו של אוגוסטוס את יוזמת הנהגת "קורבן הקיסר" – קורבן יומי בבית המקדש בירושלים לשלום הקיסר, שהופסק ב-66 לספירה, ובכך ניתן האות לפרוץ המרד הגדול.
שלטון הורדוס היה בעל אופי רודני שלא נהנה מתמיכת רוב העם, גם בשל תמיכתו המדינית ברומא, גם בגלל זילזולו בחוקי היהדות, וגם כי פעל לחיזוק הגורמים הלא יהודיים בממלכה, שהיו נאמנים לשלטון הרומאי.
אחרי מות הורדוס, פרצו מספר מרידות שדוכאו בידי נציב סוריה פובליוס קווינקטיליוס וארוס.
הטטררכיה ההרודיאנית (4 לפנה"ס – 6 לספירה)
מעמדם של בני הורדוס היה נחות משל אביהם, שכן אף אחד מהם לא החזיק בתואר מלך והם אף לא נהנו מאותו אמון מצד רומא, לו זכה הורדוס אביהם.
ארכלאוס המשיך את מדיניותו של אביו, אך נתגלה כשליט בעל כישרון נחות משל הורדוס, ואף הצליח לעורר עליו את זעמו של העם, עד אשר בשנת 6 לספירה יצאו (בפעם השנייה) משלחות יהודית ושומרונית לרומא, והעלו קובלנות בפני הקיסר אוגוסטוס על שלטונו של ארכלאוס.
עקב כך, החליט הקיסר להדיח את ארכלאוס, ולשלוח אותו לגלות בגאליה, ולספח את יהודה כפרובינקיה רומאית.
תקופת הנציבות הראשונה (6–41 לספירה)
ארגונה של יהודה כפרובינקיה הוטל על נציב סוריה קוויריניוס, הוא התחיל לבצע קנסוס (מפקד אוכלוסין) דבר שעורר את זעם האוכלוסייה המקומית מכיוון שצעד זה היה מנוגד לחוקי היהדות וגם מכיוון שהוא נועד לשרת את מטרות המיסוי הרומאי בארץ.
רק בהתערבות הכהן הגדול יועזר בן ביתוס המפקד קוים, אולם הייתה קבוצה בראשותו של יהודה בן חזקיה שהתנגדה לקוויריניוס בצורה אלימה.
לאחר סיום המפקד מונה נציב רומאי ביהודה.
הנציב היה בעל סמכויות מועטות, לא עמד לרשותו כוח צבאי רומאי (הכוח הצבאי היחיד שהוא פיקד עליו היה חיילות העזר) ובשעת חירום הוא היה כפוף לנציב סוריה הבכיר ממנו.
ראשוני הנציבים כיבדו את היהודים ולא ידוע על כל התנגשויות יוצאות דופן שלהם עם האוכלוסייה.
המצב השתנה בזמן נציבותו של פונטיוס פילאטוס, שנהג להתעמת עם האוכלוסייה היהודית ופגע ברגשותיה הדתיים.
על פי הברית החדשה, השגיח פילאטוס על משפטו של ישו ונתן את ההוראה לצליבתו, מאורע שמסמן את תחילת הנצרות.
כל הדברים הללו התרחשו בתקופת שלטונו של טיבריוס (14–37 לספירה).
באותה תקופה, היהודים גורשו מן העיר רומא, כיוון שעסקו בתעמולה דתית וגיור, ובשנת 19 לספירה נענשו המוני יהודים על שלא רצו להילחם בשבת ויום טוב.
בהמשך חזר טיבריוס לדרך במדיניות הסובלנות של יוליוס קיסר ואוגוסטוס, וכשנציב יהודה, פונטיוס פילאטוס, הציב מגנים שעליהם כתובות הקדשה לקיסר בארמונו של הורדוס בירושלים, הורה טיבריוס להסיר אותם כדי למנוע פגיעה ברגשות היהודים.
הורדוס אנטיפס היה ידידו הקרוב ואף קרא את בירתו החדשה, טבריה, על שמו.
לאחר מותו של הקיסר טיבריוס ועלייתו של נכדו קליגולה לכס השלטון בשנת 37, זכר קליגולה לחברו הטוב אגריפס הראשון, נכדם של הורדוס ושל מרים החשמונאית, את התקרית שבעטיה נכנס לכלא לאחר שהביע את תקוותו שקליגולה יעלה לשלטון, והמליך אותו על ארץ הבשן (שנת 37).
כמו כן העניק לו שרשרת של זהב (במקום שרשרת הברזל שהייתה לו בכלאו).
לאחר מכן הגלה קליגולה את דודו של אגריפס, הוא הורדוס אנטיפס, שהיה "טטרארך הגליל והגולן", וסיפח חבלי ארץ אלו לממלכתו של אגריפס (שנת 39).
אך בהמשך עלייתו של שליט עריץ זה, עתיד לסמן את תחילתו של אחד מהמשברים החמורים ביותר בתולדות היחסים הרומאים־יהודים.
פקודתו גרמה לזעזוע גדול ביהודה ועוררה התנגדות גדולה, לכן על פובליוס פטרוניוס מושל סוריה הוטלה המשימה להקים את הפסל, לאחר שפטרוניוס התרשם כי היהודים מוכנים למות, ובלבד שבית המקדש לא יחולל בצלמו של קליגולה, שב לאנטיוכיה ונקט בצעדים לעיכוב הקמת הפסל.
אגריפס ששהה בחצר הקיסר ברומא לקח חלק במגעים לביטול הפקודה של קליגולה ואף הצליח לשכנעו לבטלה, אולם לפי גרסה אחרת קליגולה חזר בו מהביטול, והפקודה התבטלה עם הירצחו בשנת 41.
מלכות אגריפס הראשון (41–44 לספירה)
עלייתו של הקיסר קלאודיוס בשנת 41 לספירה סימנה רגיעה ביחסים שבין האימפריה ונתיניה היהודים.
הוא דאג ליישוב הסכסוך בין היהודים והיוונים באלכסנדריה, ואף סיפח את הפרובינקיה לתחומי ממלכתו של אגריפס הראשון (שכבר קיבל מקליגולה את שטחי שלטונם של דודיו פיליפוס והורדוס אנטיפס) ובכך אוחדה ממלכתו של הורדוס שוב תחת שליט יהודי.
כמו כן, העניק קלאודיוס את ממלכת כלקיס לאחיו הורדוס.
אגריפס נקט מדיניות דומה לזאת של סבו הורדוס אולם שלא כמו יתר השליטים מבית הורדוס הוא השכיל לנסות ואף הצליח לקנות אהדתו של חלק מן העם.
אגריפס נפטר ממחלה במרץ 44 בשעה שחגג בקיסריה בפסטיבל לכבוד ניצחונו של אוגוסטוס בקרב אקטיום.
לאחר מותו עצמאותה הסמלית בת השלוש שנים של יהודה בוטלה, והיא סופחה מחדש, ושבה להיות פרובינקיה רומאית תחת שלטונו של קלאודיוס.
תקופת הנציבות השנייה (44–66 לספירה)
שלטון הנציבים הוחזר ליהודה, אולם שלא כמו בתקופת הנציבות הראשונה, הנציבים שמונו היו אנשים ממוצא סורי, ולכן עוינים ליהודים ותמכו בסורים ההלניסטים, במריבותיהם עם היהודים.
יתרה מזאת, חמשת הנציבים היו ברובם אנשים מושחתים ורודפי בצע, אשר ניצלו את משרתם להתעשרות אישית על חשבון העם, וללא הבנה לרגשותיו האתניים והדתיים.
שלטונם הגביר את ההתנגדות היהודית לרומא ועורר ציפיות משיחיות בקרב העם.
התקופה בה שלטו הנציבים בפרובינקית יודיאה אינה זהה מבחינת שטח השליטה.
בתקופה הראשונה (שנים 6–41) שטח פרובינקיית יודיאה כלל את שטח יהודה, שומרון ואדום.
בתקופה השנייה (שנים 44–66) כלל את רוב שטח ארץ ישראל, כולל הגליל ועבר הירדן המזרחי.
במאה הראשונה לספירה רוב תושביה של ארץ ישראל היו יהודים, בין 2 ל-2.5 מיליון איש מתוך אוכלוסייה שמנתה כ-3–4 מיליון.
בסוף תקופת בית שני, אזורים נרחבים בארץ היו מיושבים בצאצאי עמים מהתקופה המקראית.
באזורים שלחוף הים התיכון ובעבר הירדן הייתה אוכלוסייה מעורבת, אולם בעלת רוב לא-יהודי, במיוחד בערים הגדולות.
המרד הגדול וחורבן בית שני (66–73 לספירה)
המרד הגדול היה הראשון מבין שתי מרידות גדולות שמרד העם היהודי היושב ביהודה כנגד הכובשים הרומאים.
הסיבות למרד הגדול נגד השלטון הרומי בארץ ישראל היו מורכבות ורבות-פנים.
להלן כמה מהגורמים המרכזיים שהובילו למרד:
אכזריות השלטון הרומי: השלטון הרומי גבה מיסים כבדים והשתמש בכוח פיזי נגד היהודים, מה שגרם לתסכול ומתח רב בקרב האוכלוסייה המקומית.
הנציב הרומי גסיוס פלורוס היה ידוע במעשיו האכזריים וחוסר הכבוד שלו כלפי היהדות.
פוליטיקה דתית והפרעה דתית: הרומאים לקחו על עצמם את מינוי הכהנים הגדולים, דבר שפגע ברגשות הדתיים של היהודים.
בנוסף, דרישת הקיסר קליגולה להציב את פסלו בכל מקדש באימפריה החריפה את המתחים הדתיים והלאומיים.
שסעים חברתיים ודתיים: היהודים עצמם היו מחולקים למספר קבוצות וכתות, כמו הפרושים, הצדוקים והקנאים.
הקבוצות הללו נלחמו אחת בשנייה, ובמיוחד נגד שיתוף פעולה עם הרומאים.
קבוצות קנאיות כמו הסיקריים ביצעו התנקשויות במשתפי פעולה עם הרומאים, מה שהגביר את המתחים הפנימיים ואת חוסר היציבות.
בנוסף היה סכסוך בין יהודים ולא יהודים (יוונים הלניסטים, סורים, שומרונים ואחרים).
תחושת עוול כלכלי: האוכלוסייה היהודית הכפרית הייתה ענייה ומדוכאת, וסבלה מקשיים כלכליים חמורים.
המצב הכלכלי הקשה תרם להתמרמרות כללית נגד השלטון הרומי וגרם למתחים נוספים בין המעמדות השונים בתוך החברה היהודית.
לאומיות דתית: השאיפה לחירות דתית ולאומית הייתה מרכזית במניעי המרד.
היהודים רצו להשתחרר מעול השלטון הזר ולחזור להיות אומה חופשית בארץ ישראל.
שיאו של המרד היה בשנת 70 לספירה, עם כיבוש ירושלים והחרבת בית המקדש על ידי טיטוס, אולם דיכוי המרידה בכל מעוזי המורדים, ובהם מצדה, נמשך עוד כשלוש שנים לאחר מכן.
המרד נכשל כישלון חרוץ והיה בעל תוצאות קשות: מנהיגיו נהרגו או נלקחו בשבי.
מאות אלפי יהודים נהרגו, רבים אחרים הוגלו או נמכרו לעבדות ולפעילות גלדיאטורית, ערים כמו יפו, יודפת וגמלא נחרבו, והגרוע מכל היה חורבנה של ירושלים ובית המקדש השני – מרכזו הרוחני והדתי של העם היהודי.
נוסף לכך, מעמדה המשפטי של יהודה, שלפני המרד הוגדרה כ"ידידת ובעלת ברית של העם הרומאי", בוטל.
פרובינקית יהודה לאחר החורבן (70–132 לספירה)
בוטלה האוטונומיה ויהודה הפכה לשטח כבוש, הוצאו גדודי חיל העזר מסבסטיה וקיסריה ובבירתה ירושלים, חנה לגיון רומאי – הלגיון העשירי פרטנסיס, שיוכל לטפל ביתר יעילות במרד.
בשל נוכחות הלגיון (שחנה בירושלים) הפכה יהודה לפרובינקיה קיסרית ולכן איכות הנציבים השתפרה, ומעתה שלטו נציבים בעלי דרגה סנאטורית ואדם ששימש קודם כפראיטור (תוארו הרשמי היה "לגאטוס אוגוסטי פרופראיטור").
קיסריה, שתפקדה כבירת הפרובינקיה, קיבלה מעמד של קולוניה מה שנתן לחלק מתושבי העיר אזרחות רומית והטבות מס שונות.
כמו כן, הערים יפו (פלאוויה יופה) ושכם (פלאוויה נאפוליס) שוקמו והוקמו מחדש כערים הלניסטיות.
מעמד היהודים ביהודה כמו שאר אחיהם באימפריה, ירד.
תוצאה של המרד הייתה שמיטת ההנהגה מידי בית הורדוס והיעלמות השושלת עד סוף המאה הראשונה.
למרות האבדות בזמן המרד, רוב אוכלוסיית ארץ ישראל המשיכה להיות יהודית.
קרקעות נרחבות הוחרמו מיד המורדים או הופקעו על ידי הקיסר אספסיאנוס והפכו לאדמות המדינה הרומאית, או ניתנו כמענקי שחרור לחיילים וותיקים, כך שחלקים משמעותיים מיהודה עברו לידי הרומאים.
מערכת מיסים נרחבת הכבידה על התושבים: מס גולגולת אישי, מס על היבולים (בין 10% ל-12%), מס קרקע, ארנונה שהייתה לקיחת מזון וביגוד לטובת צורכי הצבא, ואנגריה – תפיסה של בני אדם ובהמות לשירות הצבא.
בנוסף לכל המיסים האלו, אספסיאנוס הטיל עליהם את המס היהודי (הפיסקוס יודאיקוס) המשפיל בשווי של שתי דרכמות, שהוטל על כל יהודי באשר הוא.
היה מדובר במס שהחליף את "מחצית השקל" היהודי שיהודים שילמו באופן וולונטרי, שנותב מהמקדש בירושלים למקדש יופיטר ברומא.
אך זכויות אישיות של יהודים לא בוטלו.
יהודים שרכשו או ירשו אזרחות רומית נשארו במעמדם.
הגישה הקנאית שרווחה בקרב שכבות מסוימות המשיכה להתקיים והייתה אמונה שחורבן הבית היה "תקלה היסטורית" ובית המקדש השלישי עתיד להיבנות בקרוב.
לאחר חורבן בית המקדש קם ביבנה מרכז של חכמים בהנהגתו של רבן יוחנן בן זכאי ממנו צמחה בהדרגה התנועה הרבנית שעתידה הייתה לתפוס בהדרגה את הסמכות הרוחנית.
גביית "המס היהודי" הוקלה בימי הקיסר הרומי נרווה (96 עד 98 לספירה) ואף הונפק מטבע מיוחד מטעמם של הרומאים לפרסם זאת.
זאת ועוד, בתקופה זו שלט ביהודה הנשיא רבן גמליאל דיבנה (שנפטר לקראת שלהי מרד התפוצות), שזכה לאישור רשמי בנשיאותו מטעם הנציב הרומי.
רבן גמליאל היה פרגמטיסט באישיותו, ועשה את הכול כדי להסדיר את מערכת היחסים בין היהודים לבין הרומאים, ולהעבירה לפסים חיוביים ותועלתיים לשני הצדדים.
כלומר, בתקופתו ובעקבות מדיניותו, לא נוצרו תנאים תשתיתיים להתפרצות מרד כנגד הרומאים.
מהלכים חשובים אלה איבדו מערכם בעקבות מרד התפוצות בימי הקיסר טראיאנוס, ואף כי לא ברור עד כמה פולמוס קיטוס המוזכר בתלמוד משקף השתתפות של יהודי יהודה במרד, נראה המצב ביהודה לאחר מרד התפוצות די מורכב ורגיש.
קיימים מקורות מעטים ביותר על ההיסטוריה של ארץ ישראל בין המרד הגדול למרד בר כוכבא.
בניגוד למרד הגדול, שתועד בפירוט על ידי יוספוס פלביוס, תועדה תקופה זו רק על ידי היסטוריונים רומים, שלא התמקדו בארץ ישראל, ולכן הידע על 11 הנציבים ששלטו ביהודה באותה תקופה, ועל פולמוס קיטוס (מרד שהתרחש בארץ ישראל במקביל למרד התפוצות) קטן.
מרד התפוצות (115–117 לספירה) הוא ייחודי בהיסטוריה היהודית משום שלא פרץ בארץ ישראל, אלא דווקא בפזורה.
הקהילות היהודיות החזקות בקירנאיקה, בקפריסין ובמצרים החלו למרוד בשנת 115 בעת שהקיסר טראיאנוס היה עסוק במסע מלחמה כנגד האימפריה הפרתית.
מרידה זו הייתה עזה ביותר, ובמהלכה נהרגו יהודים, יוונים ורומאים רבים.
דיכוי המרד בזמן בו רומא הייתה נתונה במלחמה נגד הפרתים פגע במאמץ המלחמתי ולכן דוכא באכזריות יתרה ובהשמדת הקהילות היהודיות.
על פי ההיסטוריה אוגוסטה, שלרוב לא נחשבת כמקור מהימן, באותה תקופה גם ארץ ישראל "גילתה רוח מרדנות".
בשנת 117 מינה הקיסר טראיאנוס את הנציב האכזר לוסיוס קווייטוס, שדיכא את המרידות במסופוטמיה, למושל יהודה והוסיף לגיון שני למצבת כוח האדם הרומאי בפרובינקיה (ככל הנראה היה זה הלגיון השני טראיאנה) שהועבר מסוריה והוצב בכפר עותנאי (כיום לג'ון) סמוך למגידו.
ניתן להניח שקווייטוס קיבל את מינויו כדי להשקיט את יהודה ולדכא את המרד היהודי.
דבר זה הפך את יהודה לפרובינקיה פרוקונסולרית (כלומר פרובינקיה שנציבה היה קונסול לשעבר), מה שמדגים את הרצינות שייחסו הרומאים לאיום ואת החשש שלהם מן המרידה היהודית.
מאורעות אלו, אשר היקפם אינו ברור, החווירו לעומת מאורעות מרד בר כוכבא שהגיע כחמש עשרה שנים לאחריהם, וזכרם כמעט לא נשמר.
אדריאנוס: תסיסה מרדנית וליסטות מדינית (117–132 לספירה)
היחסים בין היהודים לרומאים המשיכו להחריף במהלך השנים 117–132, בעיקר בגליל.
הדעה הרווחת כיום היא כי בימים שבין פולמוס קיטוס למרד בר-כוכבא, הייתה תסיסה מרדנית בקרב יהודי ארץ ישראל, והסיבות הישירות למרד בר כוכבא אינן הסיבות היחידות, כפי שטוען גדליהו אלון: "כלום פרצה המלחמה הגדולה בבת אחת בתוקפה של גזירה מן המלכות...
או שמא קדמו לכך מעשים מסוימים העשויים להוכיח שהמרידה הוכשרה מלפניה, שתססה קימעא קימעא הרבה קודם לכך?".
הם תולים זאת באמצעות צירוף קטעי מקורות תלמודיים המעידים על תסיסה מרדנית ועדויות ארכאולוגיות שונות.
על פי ישראל פרידמן בן שלום כלל הפרושים לא הכירו בזכותם של הרומאים – שכונו בספרות חז"ל "מלכות הרשעה" – לשלוט בארץ ישראל, ולגבות מיסים.
אימרת "דינא דמלכותא דינא", היא הלכה בבלית מהמאה השלישית לספירה.
גדליהו אלון טבע את המושג "ליסטות מדינית" כלומר שוד מדיני, כדי לתאר מאבק אידאולוגי במסווה של מעשה פלילי.
פעילות שהתקבלה בעצימת עין אם לא באהדתם של החכמים.
ליסטות זו בארץ ישראל באה לידי ביטוי במספר מקורות התלמודיים: בתלמוד הבבלי () מסופר על גליליים שהואשמו ברצח ופנו לרבי טרפון, שמקום מושבו היה בלוד לשם מציאת מחסה.
ניתן להניח כי אותם גליליים פנו לרבי טרפון, שהיה בעל אידאולוגיה שמותית, משום שהאמינו כי ייתן להם מחסה אולי בשל הדעות הפוליטיות הקנאיות שלו.
כשהגיעו אליו, התברר כי השמועה אודותם הגיע לאוזניו – משמע שפועלם של אותם גליליים לא הייתה עבריינית, אלא בעלת אופי פוליטי כלשהו.
במקור קדום יותר (איכה רבה, ג, ו), מסופר על בנו של רבי חנינא בן תרדיון שבגד בחבריו הליסטים והוצא להורג בשל כך.
רבי חנניה בן תרדיון שמקום מושבו היה בסכנין והיה מעשרת הרוגי מלכות מה שמחזק את האידאולוגיה השמותית שלו, התכחש לבנו בשל מעשה זה.
מקור קדום זה מעיד כי הייתה פעילות מרדנית באזור זה.
מקור נוסף () מדבר על מפגש בין תלמידי רבי עקיבא לחבורת ליסטים (שודדים) – במפגש זה לא רק שהליסטים אינם שודדים את התלמידים, אלא אף מלווים ומשבחים את תלמידיו של רבי עקיבא, שאף הוא היה מעשרת הרוגי מלכות ומתומכיו העיקריים של מרד בר כוכבא.
יש המשערים שההכנות למרד נעשו בחסות ליסטים מדיניים אלו, שהרחיקו את משמרות החיילים הרומאים מאזורים רגישים שהוכנו למרד.
מצב חסר ביטחון זה, גרר תגובה של הרומאים – הם בנו מצודות ברחבי הגליל, והוסיפו בה מערכת דרכים משוכללת: דרך בין בסיס הלגיון בלגיו, דרך ציפורי לפתולומאיס (עכו) שהושלמה בשנת 120, וכן דרך מציפורי לטבריה.
דרך נוספת מבסיס הלגיון בלגיו לבית שאן, וכן דרך מבסיס הלגיון לקיסריה, בירת הפרובינקיה.
פריסה זו של הכוחות החדשים בצפונה של הארץ איפשר לכוחות הוותיקים יותר להתפרש בדרומה – ואף טוען שצמן, הקמתה של איליה קפיטולינה בירושלים הייתה בשל אותה מגמה בדיוק – אמצעי להבטחת השלטון הרומאי באוכלוסייה עוינת.
עוד גורם שתרם להחרפת המצב היה צורת שלטונו של אדריאנוס (שעלה לשלטון בשנת 117).
לפני שהתמנה לקיסר נלחם אדריאנוס במזרח נגד היהודים המורדים בזמן מרד התפוצות, וייתכן שהדבר גיבש אצלו דעה שלילית על היהודים.
במסגרת מדיניותו להלניזציה של האימפריה, הוא הוציא מספר ערים בארץ ישראל כמו טבריה מידי שליטיהם היהודיים, ומסר אותם לידי האוכלוסייה הפגנית.
כמו כן, הוא תכנן לבנות את ירושלים מחדש כעיר אלילית בשם איליה קפיטולינה.
שרשרת האירועים הללו הובילה בסופו של דבר לפרוץ מרד בר כוכבא בשנת 132.
בעת ביקורו של אדריאנוס ביהודה, בשנת 129 או 130 – כחלק ממסעו במזרח התיכון בפרובינקיות: סוריה, ערביא, יהודה ומצרים – הבטיח כפי הנראה הקיסר להקים את ירושלים מחורבותיה, ולשוב ולבנות את בית המקדש.
יש האומרים כי השומרונים הוציאו דיבתם, ואף ראשוני הנוצרים השתדלו אצל הקיסר, למנוע את בניית הבית מחדש.
פול ג'ונסון טוען כי ההיסטוריון הרומאי טקיטוס שעסק בתעמולה אנטישמית, השפיע על אדריאנוס לבטל את הבטחותיו.
כגודל התקווה שעורר אדריאנוס אצל היהודים, כן היה גודל מפח הנפש של היהודים, משהתברר כי הקיסר חזר מהבטחותיו ואף התחיל לבנות עיר אלילית בירושלים המקודשת, ומקדש בהר הבית לאלים הקפיטולינים, שבה הוא מיישב נוכריים, ובכך סותם את הגולל על כל אפשרות עתידית לבנות מחדש את בית המקדש.
בניית אליה קפיטולינה לא הייתה הפעילות ההלניסטית היחידה, אלא השתלבה במסגרת מפעלי הבנייה הרומאית בארץ ישראל.
אדריאנוס הקים מחדש בפרובינקיה ערים הלניסטיות שנחרבו בעבר כמו עכו־פטולמאיס, וקיסריה.
הוא גם הקים מקדשים אליליים בטבריה, בעזה, בקיסריה, בירושלים ובמקומות נוספים.
בכמה ערים חשובות כמו טבריה וציפורי, העביר את השלטון מידם של היהודים למיעוט היווני.
כל המעשים הללו הביאו את היהודים לתחושה קשה, שיש מדיניות מכוונת מלמעלה להדירם מהארץ.
קשה לומר שקיסר דעתן כמו אדריאנוס, לא היה מודע למפח הנפש שעורר, ונראה יותר שהיה פשוט אדיש להן.
במטבע שהטביע נראה הקיסר מקריב קורבן על מזבח, כאשר לצדו אישה (המסמלת את יהודה), וילדים המגישים לקיסר כפות תמרים, אות לשלום ולאחווה.
ניסיון הקיסר להעניק לתושבי הממלכה עיר הלניסטית לתפארת, כפי שהוקמה במקומות אחרים ברחבי הממלכה, הייתה בצורה שגרמה לדיכוי הדתות הדומיננטיות באזור, וליהודים נראה עתה עצם הקיום היהודי בסכנה.
מרד בר כוכבא הוא מרד של יהודים בארץ ישראל כנגד שלטון האימפריה הרומית בראשותו של קיסר אדריאנוס, בשנים 132–136 לספירה, כשישים שנה לאחר דיכוי המרד הגדול.
היהודים התכוננו בשיקול דעת מלחמתי למרידה מסודרת, מאורגנת ומדוקדקת שכללה: אגירת כלי נשק (שנוצרו לצבא הרומי פגומים מלכתחילה).
תפיסת מקומות אסטרטגיים, בניית קווי הגנה, ביצור עיירות, חפירות מערכות מסתור, מנהרות קשר, חומות ומעברים תת־קרקעיים.
בניית צבא התנדבותי איכותי ואימונו.
בניגוד למרד הקודם הפעם החליטו היהודים להתקיף מתוך מערות מסתור שהוכנו מראש, ולנקוט בלוחמת גרילה.
המרד שמרכזו היה ביהודה אבל ייתכן שהתרחב גם לגליל ולפראיה – עבר הירדן המזרחי, נחל הצלחה בתחילתו, וגרם לרומאים נזק כבד, כאשר מערך של כשני לגיונות הושמד, והשלטון עבר לידי היהודים, למרות לגיונות שהגיעו מסוריה, ממצרים, וערביה.
אך לאחר מכן, באמצעות טובי המצביאים וכשליש מהכוח הצבאי של האימפריה שהוזרם לארץ ישראל, ובו אף הצי הרומי, המרד דוכא ביד ברזל.
בדומה למדיניותו של טראיאנוס בדאקיה, אדריאנוס נקט במדיניות של החרבה טוטאלית.
מאות אלפי יהודים נטבחו, מאות רבות של יישובים ביהודה הוחרבו עד היסוד, האליטה נרצחה, ונגזרו גזירות שמד, כדי לעקור את הדת היהודית מארץ ישראל.
תקופת שלוש השנים שבהן שלט בר כוכבא בממלכת יהודה, הייתה תקופת העצמאות האחרונה של עם ישראל בארצו עד המאה ה-20.
בעקבות מרד בר כוכבא הטיל הקיסר אדריאנוס מכלול פעולות עונשין שנקראו גזרות השמד במטרה לעקור את הדת היהודית מארץ ישראל, ולפרק את אחידותה של היהדות מבחינה תרבותית ולאומית, ובכך לשבור את מוקד ההתנגדות לשלטונה של רומא בארץ.
הגזירות כללו שורה של צווים שאסרו קיומן של מצוות בארץ ישראל, ובהם איסורים על המילה, על סמיכת חכמים ועל שמירת השבת, והם נאכפו במלוא חומרתם, בעונש מוות על העוברים עליהם.
תקופה זו נקראה על ידי חכמי התלמוד בשם הקוד "שעת הסכנה".
השלטון הרומי מחק את הפרובינקיה "יהודה" (Iudaea) והקים במקומה את הפרובינקיה סוריה-פלשתינה (Syria Palestinae).
שינוי שמה של הארץ על שמו של העם הפלשתי שנכחד זה מכבר, נעשה במטרה לנתק את הקשר בין עם ישראל לארץ ישראל.
אף על פי ששינויי שמות מסוג זה התרחשו גם במקומות אחרים, מעולם לפני או אחרי המרד לא נמחק שמה של אומה כתוצאה ממרידה.
נתן שור מעיר כי לגזירה זו השפעה מרחיקת לכת עד ימינו, כאשר התנועות הערביות הפלסטיניות מתבססות עליה.
גם להקמת העיר האלילית והנוכרית איליה קפיטולינה על חורבותיה של ירושלים, ובה מקדש אלילי על מקום המקדש היהודי, ואיסור על יהודים לבוא בתחומה, הייתה מטרה דומה.
בעקבות מרד בר כוכבא ותוצאותיו התחולל בארץ ישראל שינוי דמוגרפי נרחב.
היישוב היהודי במחוז יהודה חרב באופן מוחלט, ורוב האוכלוסייה היהודית התמקמה בגליל.
השומרונים החלו להתפשט לאזורים שמחוץ לשומרון.
חוקרים מודרניים סבורים שיש להחשיב את הגלות של בית שני החל מתקופה זו, ולא מתקופת חורבן הבית השני, כפי שקבעו חוקרים נוצרים־פרוטסטנטים.
כיוון שגם לאחרי חורבן בית שני, הייתה קהילה יהודית תוססת, פורייה ויצרנית בארץ ישראל, שאף הצליחה להקים מתוכה כוח צבאי רציני.
הקלה ביחסים עם היהודים נעשתה שלוש שנים לאחר דיכוי המרד, עם מותו של אדריאנוס ועלייתו לשלטון של הקיסר אנטונינוס פיוס בשנת 138. יורשו של אדריאנוס ביטל את הגזרות על הדת היהדות, וחזר למדיניות הרומאית המסורתית, של הבטחת חופש הדת של היהודים.
ואף אפשר הקמת בית דין לענייני ממונות.
צעדים אלו אפשרו את הקמת המרכז היהודי באושא שבגליל, שהפך לאחר חורבן יהודה, למרכז היישוב היהודי בארץ ישראל.
המועצות העירוניות בטבריה וציפורי חזרו לידי היהודים, אך איסור התיישבות בירושלים עמד בעינו, אם כי השלטונות העלימו עין מעליה לרגל של יהודים, שלא השתהו במקום זמן רב.
הכלכלה היהודית בגליל התאוששה, והגליל נשאר יהודי כמעט בשלמותו.
ובהנהגתו של רבן שמעון בן גמליאל היהדות הדחיקה את התקוות המשיחיות, והשלימה בלית ברירה עם נוכחותה של רומא בארץ, ובמקביל, גילה מנהל הקיסרים מהשושלת הנרווה-אנטונינית סובלנות יחסית כלפי היהודים.
במלחמת האזרחים שפרצה בקיסרות בשנת 192, בעקבות רציחתו של הקיסר קומודוס, צידדו יהודי ארץ ישראל במצביא ספטימיוס סוורוס, כנגד השומרונים שצידדו במתנגדיו, ולאחר שניצח את כל יריביו בשנת 193 הוא גמל להם על תמיכתם.
סוורוס המשיך במגמת העיור של קודמיו, וייסד בשנת 200 את לוד (דיוספוליס) ובית גוברין (אלותרופוליס) לערים, וכך ארץ ישראל השלימה מהפך של מעבר לתחומים עירוניים.
בתקופת שלטונו של סוורוס הותר ליהודים לכהן במשרות פקידות ברחבי הערים בקיסרות.
בני שושלתו הלכו אחריו והמשיכו את המדיניות האוהדת ליהודים.
שיאו של תהליך זה הגיע בתקופתו של רבי יהודה הנשיא, שבזמנו שככה האיבה המסורתית לרומא, והוא פעל לשילוב עם ישראל במערך המִנהל הקיסרי הרומי.
כמו כן, אין להתעלם מהשינויים הגדולים שקרו ברומא – עליית השושלת הסווראנית בשנת 193 סימלה שינוי תרבותי בקיסרות, כשלראשונה עלתה שושלת שמית שהחדירה לרומא את פולחני המזרח.
מעצם טבעה הייתה השושלת החדשה אוהדת ליהודים.
הסווראנים התירו ליהודים לכהן במשרות בפקידות הרומית, והם קיבלו אזרחות רומית כתוצאה מן החוקה האנטונינית של הקיסר קרקלה בשנת 212, שהעניקה אזרחות לכל תושבי הקיסרות שהיו בני חורין, ובכללן הזכות לאייש משרות ציבוריות.
בתקופה זו נודעו יחסיו הטובים של מנהיג היהודים רבי מבית שערים, עם האימפריה הרומית בכלל והקיסר בפרט.
רבי ריכז סמכויות רבות בידיו, וחתם את המשנה.
פטירתו של רבי וירושת בנו רבן גמליאל ברבי ונכדו רבי יהודה נשיאה עמדו בסימן משבר המאה השלישית, ויצרה אווירת משבר כלכלי פוליטי וחברתי.
אך התערערות כוחה של האימפריה הביאה גם להחלשת האיסורים הישנים כמו הכניסה לירושלים.
עם זאת, במאמצים משותפים של הנשיאות, שהחלה לאבד מכוחה, ושל חכמי הסנהדרין, ובעיקר רבי יוחנן וריש לקיש הטבריאניים, לא פוררה התקופה את החברה היהודית, אם כי סדקה בה וצלקה בה כהוגן, ולראיה שבעידן זה הונחה התשתית לעריכתו ולחתימתו של התלמוד הירושלמי, ביצירת התוספתא ומדרשי ההלכה, ועיבוד המסורות והפרשנות למשנה.
עם עלייתו של הקיסר דיוקלטיאנוס בשנת 284, האיש שהוציא את האימפריה מהמשבר, נערכו רפורמות מקיפות במינהל ובצבא הפרובינקיות.
הנגב סופח לשטח הפרובינקיה סוריה פלשתינה, בעוד חלקי עבר הירדן: הבשן והחורן, עברו לשליטת הפרובינקיה ערביה פטריאה.
כמו כן, נעשתה רפורמה מנהלתית, הפיקוד על הלגיונות נלקח מן הנציב ונוצר תפקיד חדש בשם "דוכס פלשתינה" שעליו הוטל הפיקוד על הצבא שהוצב בפרובינקיה.
וכן, הלגיון העשירי פרטנסיס הועבר מירושלים, והוצב מחדש באילה (מקום בקרבת עקבה המודרנית).
בתקופה של מחצית המאה השנייה ותחילת השלישית החלו יהודים רבים להגר מארץ ישראל לרחבי האימפריה הרומית ולעסוק במלאכה ובמסחר, וכך נבנו קהילות בדרום גרמניה ובספרד.
יחסו של דיוקלטיאנוס ליהודים היה חיובי, בעוד שהוא רדף את הנוצרים.
בתקופה זו עברה הסנהדרין לטבריה.
עם פרישתו של הקיסר דיוקלטיאנוס בשנת 305 החלו תקופות של מלחמות אזרחים וחוסר יציבות, וכתוצאה מכך התרופף השלטון הרומי בארץ ישראל.
השומרונים בהנהגת בבא רבה שלטו במחוז השומרון המוגדל, כמדינה עצמאית לכל דבר, אף שלא באופן רשמי.
סופה של התקופה הרומית ותחילתה של התקופה הביזנטית בארץ ישראל מתוקף, בדרך כלל, בעליה לשלטון של הקיסר קונסטנטינוס בשנת 324 לכלל האימפריה הרומית, תחת קיסר זה כוחה של הנצרות החל עולה כדת מועדפת, ואחר כך כדת המדינה בקיסרות הרומית.
התקופה השושלתית הקדומה, המכונה גם התקופה הארכאית או תקופת תין (על שם העיר תין, עיר הולדתם של שליטיה ובירת הממלכה באותה עת), היא תקופה בהיסטוריה של מצרים העתיקה.
תחילתה עם איחוד מצרים העליונה והתחתונה סביב שנת 3150 לפנה"ס, על ידי נערמר.
תקופה זו נחשבת בדרך כלל ככוללת את השושלת הראשונה והשושלת השנייה של הפרעונים.
התקופה נמשכה מסוף התרבות הארכאולוגית של נקאדה השלישית (התקופה הקדם-שושלתית) ועד לסביבות שנת 2686 לפני הספירה, או תחילתה של הממלכה הקדומה.
עם כינון השושלת הראשונה עברה בירת מצרים מתיניס לממפיס, עת הארץ המאוחדת נשלטה על ידי שליט-אל מצרי.
בדרום נותרה אבידוס המרכז העיקרי של הדת המצרית העתיקה.
הסימנים הבולטים של הציוויליזציה המצרית העתיקה, כגון אמנות מצרית, אדריכלות מצרית והיבטים רבים של הדת המצרית, התעצבו במהלך התקופה השושלתית הקדומה.
לפני איחוד מצרים יושבה הארץ בכפרים אוטונומיים.
עם ייסוד השושלות המוקדמות, ובמשך רוב ההיסטוריה של מצרים לאחר מכן, נודעה המדינה בשם "שתי הארצות" (בהתייחס למצרים העליונה והתחתונה).
הפרעונים הקימו ממשל לאומי ומינו מושלים מלכותיים, ומבני הממשל המרכזי היו בדרך כלל מקדשים פתוחים שנבנו מעץ או מאבן חול.
ההירוגליפים המצריים המוקדמים ביותר מופיעים ממש לפני תקופה זו, אם כי מעט ידוע על השפה המדוברת שהם מייצגים.
בסביבות שנת 3600 לפני הספירה ביססו חברות מצריות מהתקופה הנאוליתית לאורך הנילוס את תרבותן על גידול יבולים וביות בעלי חיים.
זמן קצר לאחר שנת 3600 לפני הספירה החלה החברה המצרית לצמוח ולהתקדם במהירות לעבר ציוויליזציה מעודנת.
בתקופה זו הופיעה כלי חרס חדשים וייחודיים, הקשורים לקרמיקה בלבנט הדרומי והחל שימוש נרחב בנחושת.
התהליך המסופוטמי של לבנים מיובשות בשמש , ועקרונות בנייה אדריכליים - כולל שימוש במבנה קשת ובקירות שקועים לאפקט דקורטיבי - הפכו לפופולריים.
במקביל להתקדמות תרבותית זו, התרחש תהליך איחוד החברות והערים שחיו לאורך נהר הנילוס העליון או מצרים העליונה.
במקביל, התרחש גם תהליך איחוד גם בחברות שחיו בדלתת הנילוס, או מצרים התחתונה.
מעת לעת התרחשה לוחמה בין מצרים העליונה לתחתונה.
במהלך שלטונו במצרים העליונה, ניצח השליט נערמר את אויביו בדלתא ואיחד את שתי הממלכות - מצרים העליונה ומצרים התחתונה - תחת שלטונו היחיד.
נערמר מוצג על פלטה כחובש את הכתר הכפול (הפשנט ), המורכב מפרח הלוטוס המייצג את מצרים העליונה וגומא פפירוס המייצג את מצרים התחתונה - סימן לשלטון המאוחד של שני חלקי מצרים, אותו קיימו כל השליטים הבאים.
במיתולוגיה, איחוד מצרים מתואר כאל הבז, המכונה הורוס ומזוהה עם מצרים התחתונה, ככובש ומכניע את האל סת, שזוהה עם מצרים העליונה.
מלכות אלוהית, שנמשכה במצרים במשך שלושת אלפי השנים הבאות, התבססה היטב כבסיס לממשלת מצרים.
איחוד החברות לאורך הנילוס נקשר גם לסוף התקופה הלחה באפריקה.
מנהגי הלוויה וקבורה עבור אנשים שאינם היו מבני האליטות היו זהים לתקופה הקדם-שושלתית, אך העשירים דרשו טקסים מורכבים יותר.
לפיכך, המצרים החלו בבניית המסטבות שהפכו למודלים למבנים מאוחרים יותר בממלכה הקדומה, כגון פירמידת מדרגות .
חקלאות דגנים וריכוזיות תרמו להצלחת המדינה במשך 800 השנים הבאות.
נראה בוודאות שמצרים אוחדה כתחום תרבותי וכלכלי הרבה לפני שמלכה הראשון עלה לכס המלוכה בעיר ממפיס שבמצרים התחתונה.
האיחוד הפוליטי התרחש בהדרגה, אולי במשך כמה מאות שנים, כאשר מחוזות מקומיים הקימו רשתות מסחר וככל שיכולתן של ממשלותיהם לארגן את עבודת החקלאות בקנה מידה גדול יותר גברה.
ייתכן שמלכות אלוהית צברה גם תאוצה רוחנית כאשר פולחני אלים כמו הורוס, סת ונית' הקשורים לנציגים חיים הפכו נפוצים במדינה.
בתקופה זו המשיכה מערכת הכתב המצרית להתפתח.
בתחילה, הכתב המצרי הורכב בעיקר ממספר סמלים המציינים כמויות של חומרים שונים.
סחורות אלו נסחרו לעיתים קרובות מחוץ למצרים דרך צפון סיני.
על פי מנתון, השליט הראשון של מצרים העליונה והתחתונה המאוחדת היה מנס, המזוהה כיום עם נערמר.
ואכן, נערמר הוא השליט המתועד המוקדם ביותר של השושלת הראשונה.
נערמר מופיע ראשון על טביעות חותם הנקרופוליס של דן וקע.
ממצא זה מראה שנערמר הוכר על ידי שליטי השושלת הראשונה כדמות מייסדת חשובה.