tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דמתי-פיינגולד נולדה ב-פורטלנד (אורגון) ,ארצות הברית לפיליפ, כימאי במקצועו, ונעמי לב-ים (ריטה פיינגולד) שהייתה מתכננת ערים.
לדמתי-פיינגולד 5 אחיות: ויוי, דבי, וונדי, בטסי, מגי, ואח: צ'אק.
סבה, השופט לואיס גרינברג, היה שופט עליון, של מדינת ניו-יורק, היהודי הראשון שמונה לתפקיד.
כשהייתה בת מספר חודשים עברה המשפחה ל-סן פרנסיסקו.
ההורים עלו למדינת ישראל מספר פעמים, לראשונה בשנת 1963, התגוררו בקיבוץ בית העמק, חזרו לארצות הברית, עלו פעם שנייה בשנת 1968, התגוררו בקיבוץ גבעת ברנר מספר שנים וחזרו לארצות הברית.
דמתי-פיינגולד עלתה לישראל בשנת 1976 והתגוררה ב-רמת גן, ובהמשך בכרמיאל, שם סיימה את תיכון "אורט הורוביץ".
בנעוריה עסקה דמתי-פיינגולד בהתעמלות מכשירים, בלט מים עם דולפינים, וג'אז
דמתי-פיינגולד שירתה בצה"ל משנת 1979 בתפקיד מ"פ של נוער במצוקה, בבה"ד 12 בדרגת סגן.
לאחר שחרורה מצה"ל בשנת 1981 הייתה מדריכת "חבורות רחוב" (קידום נוער), בדרום תל אביב, במסגרת עיריית תל אביב, בנוסף לעבודתה במשרדי תחנת הרדיו "קול השלום" של אייבי נתן
דמתי-פיינגולד למדה קולנוע וטלוויזיה ב-אוניברסיטת תל אביב, והייתה מהמייסדות של פסטיבל סרטי הסטודנטים הראשון.
דמתי-פיינגולד הצטרפה ללהקתו של בעלה לעתיד אמנון דמתי "חושישי", ובנתה איתו את המופע "שני עולמות"
הזוג דמתי מעבירים סדנאות, עושים כוריוגראפיות וזאת במשך שנים רבות: למורים לתנועה, לילדים חרשים, מקהלות בשפת הסימנים, פרויקטים
של בתי-ספר למשחק, כוריוגראפיות מחזמרים.
בשנת 1989 הופיעו דמתי-פיינגולד ובעלה הרקדן, כנציגי ישראל בבית הלבן בפני נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש
דמתי-פיינגולד בנתה עם אמנון דמתי את המופע "שני עולמות" אמנון דמתי עם רעייתו ג'יל דמתי-פינגולד.
בשנת 1995 דמתי-פיינגולד השתתפה בסרט "ווסרמן" – הפקה גרמנית- אמריקאית על פי יורם קניוק, ·בסדרה "טיפול נמרץ",·בהצגות ילדים – בתיאטרון ילדים ונוער.
דמתי-פיינגולד הנחתה מופעי מחול שונים (ג'אז פלוס, בלט פאנוב), ·הגישה פינת תרבות בערוץ 2 (בהנחיית יונה אליאן) ·
דמתי-פיינגולד הגישה פינת תרבות - בערוץ ישראלי בארצות הברית
ב-22 במאי 2007 הקרין ערוץ 2 סרט תיעודי שצולם במשך 4 שנים על חייהם של "אמנון וג'יל"
דמתי-פיינגולד ובעלה היו חלק פעיל בסרט "בדרך חד סטרית", על ילדי תימן האבודים.
מלבד קטעי רקוד אמנותיים שלהם ששולבו בסרט, דמתי-פיינגולד עבדה כעוזרת במאי וכתבה שיר נושא לסרט שרמי קליינשטיין הלחין וביצע.
לפרויקט הוזמנו בני נוער הלוקים בחירשות, ועוד מוגבלויות כולל אוטיזם (מאות בני נוער), בשילוב עם בני נוער שומעים תוך התבוננות בצרכים המיוחדים של כל ילד
דמתי-פיינגולד זכתה בשותפות עם אמנון דמתי ב"פרס הצילינדר הנודד" במסגרת אמנות לעם לשנים 1988–1989.
ב-1990 נישאה דמתי-פיינגולד במצפה מודיעין ל-אמנון דמתי.
בגלל חרשותו של בעלה, דמתי-פיינגולד שולטת בשפת הסימנים.
ג'יל לפור היא היסטוריונית ומסאית אמריקאית.
היא פרופסור להיסטוריה אמריקאית באוניברסיטת הרווארד וכותבת ב"ניו יורקר" מאז 2005. היא כותבת על היסטוריה אמריקאית, משפטים, ספרות ופוליטיקה.
שלושה מספריה מקורם במאמרים ב"ניו יורקר": "אחוזת האושר: היסטוריה של חיים ומוות" (2012), מועמד למדליית קרנגי למצוינות בתחום הסיפורת; "סיפורה של אמריקה: מאמרים על מקורותיה של אמריקה" (2012), ברשימה המקוצרת לפרס הספרות PEN לאמנות המסה; ו"הלבן בעיניהם: המהפכה של מסיבת התה והקרב על ההיסטוריה האמריקאית" (2010).
ספרה "ההיסטוריה הסודית של וונדר וומן" (2014) זכה בפרס ספר ההיסטוריה האמריקני לשנת 2015.
לפור נולדה וגדלה במערב בוילסטון, עיירה קטנה מחוץ לווסטר שבמסצ'וסטס.
אביה היה מנהל חטיבת ביניים ואמה הייתה מורה לאמנות.
לפור החלה את לימודיה במכללה עם מלגה של חיל ההכשרה לקציני מילואים (ROTC) באוניברסיטת טאפטס, ולמדה מתמטיקה כמקצוע ראשי.
היא עזבה את ROTC ושינתה את המקצוע הראשי לאנגלית.
לאחר לימודיה עבדה לפור כמזכירה בבית הספר למינהל עסקים בהרווארד.
היא למדה לתואר שני בתרבות אמריקאית באוניברסיטת מישיגן בשנת 1990 וכן לתואר דוקטור בלימודי אמריקה באוניברסיטת ייל בשנת 1995, שם התמחתה בהיסטוריה של ראשית ארצות הברית.
לפור לימדה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו מ-1995 ובאוניברסיטת בוסטון החל מ-1996. היא החלה ללמד בהרווארד בשנת 2003. בשנת 2008 פרסמה רומן היסטורי, "נקודת עיוורון" (Blindspot), שנכתב עם ג'יין קמנסקי, אז פרופסורית להיסטוריה באוניברסיטת ברנדייס ולימים פרופסורית להיסטוריה ומנהלת קרן פורציימר בספריית שלזינגר באוניברסיטת הרווארד.
השתיים הקימו כתב עת מקוון להיסטוריה בשם Common-place.
לפור היא פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת הרווארד, שם היא מלמדת היסטוריה פוליטית אמריקאית.
לפור אוספת ראיות היסטוריות המאפשרות ללמוד ולנתח תהליכים והתנהגויות פוליטיות.
מאמריה הם היסטוריים ופוליטיים כאחד.
מדבריה: "ההיסטוריה היא אמנות הטיעון לגבי העבר על ידי סיפורו של סיפור העומד במבחן הראיות".
לפור כותבת ב"ניו יורקר" מאז 2005.
משנת 2011 עד 2013 הייתה לפור חוקרת אורחת של האגודה פי בטא קפא.
היא נשיאת אגודת ההיסטוריונים האמריקאים ומפקחת אמריטוס ב"גלריית הדיוקנאות הלאומית של הסמית'סוניאן".
היא הייתה יועצת ותורמת לפרויקטים תיעודיים וציבוריים.
לפור גרה בקיימברידג' עם בעלה ושלושת בניה.
1999: פרס בנקרופט עבור ספרה "שם המלחמה".
1999: פרס ראלף וולדו אמרסון מטעם אגודת פי בטא קפא עבור ספרה "שם המלחמה".
1999: פרס ברקשייר עבור "שם המלחמה".
פרס אניספילד-וולף לשנת 2006 על ספרה העיוני "שריפת ניו יורק".
2006: מועמדת לפרס פוליצר בתחום ההיסטוריה על ספרה "שריפת ניו יורק".
2013: מועמדת לפרס פן/דיאמונשטיין-שפילפוגל לאמנות כתיבת המסה
2013: מועמדת לפרס הספר הלאומי לספרות על ספרה "ספר הדורות" (Book of Ages).
2013: מועמדת למדליית אנדרו קרנגי להצטיינות בתחום העיון על ספרה "אחוזת האושר"
2014 עמיתה נבחרת לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים.
2014 פרס מארק לינטון להיסטוריה על ספרה "ספר הדורות: חייה ודעותיה של ג'יין פרנקלין".
פרס ספר ההיסטוריה האמריקני לשנת 2015 על ספרה "ההיסטוריה הסודית של וונדר וומן".
פרס ג'ון פ' מקגוורן לשנת 2016 (אמנויות ומדעי הרוח), קרן מועדון קוסמוס.
מועמדת לפרס פוליצר לשנת 2019 בתחום הביקורת.
ג'יל טיד היא שחקנית קנדית שגילמה דמויות רבות בסדרות טלוויזיה מסוגת המדע הבדיוני ("שחקנית סוגה"), שצולמו באמריקה הצפונית.
שנהשםדמותפרטים1992Impoliteבת'1995Bad Companyג'יין1995Dangerous Indiscretionובסטר1995The Final Cutדניאלס1999Turbulence 2: Fear of Flyingקיט2000המשימה: מאדיםרנה קוטה2001שעת העכבישטרייסי פישר2003אקס-מן 2מדליין דרייק2004הולכים רחוקקלייר2005חיים בלתי גמוריםברמנית2006חג מולד שחורכתבת החדשות2009אמריקן פאי מציגים: ספר האהבהגברת ג'ונסוןהופץ ישירות ל-DVD2010צ'ארלי סנט קלאודגרייס קארול2012זאת מלחמהסוכנת CIA2013Independence Daysasterספירס2014גודזילההאחות המוסמכת הראשית2018גבולותהמנהלת מילר
Writeריסיסרט טלוויזיהAutumn in the Vineyardגלואו סורנטוסרט טלוויזיהOperation Christmasקים קלארקסרט טלוויזיה2017The Christmas Trainרוקסאןסרט טלוויזיה2018The Sweetest Heartקריסטין בנואיטסרט טלוויזיה2018–2020סירנהפאטי מקרלור2019A Blue Ridge Mountain Christmasלינדה פיטרסוןסרט טלוויזיה2024Tipline Mysteries: Dial 1 for Murderקפטן ניילנדסרט טלוויזיה של הולמרק
ג'יל פרנט היא פרופסור לביולוגיה מולקולרית ותאית באוניברסיטת קייפטאון (UCT), שבדרום אפריקה, המתמחה בצמחי תחייה - צמחים שחוזרים לחיים לאחר שהם מתייבשים.
פרנט נולדה בחווה פרטית בדרום אפריקה (כיום נקראת קולמפין).
בילדותה הורשתה לחקור את החווה הפרטית, מה שהוביל לאהבתה לטבע.
כבר בגיל 9, החלה פרנט להתעניין בצמחי תחייה.
היא שיחקה בנחל כשכל הצמחייה מסביב הייתה יבשה וכמה ימים לאחר מכן, לאחר שירד קצת גשם היא חזרה לאותו המקום ושמה לב שכל הצמחים שהיו יבשים פתאום "חזרו לחיים".
ביומנה כתבה על שיחה עם אביה בה סיפרה לו על התופעה שגילתה, אך הוא לא האמין לה.
בילדותה, פרנט רצתה להיות רופאת ילדים כמו אחיה, אולם לאחר חשיפתה לנושא צמחי תחייה היא החלה להתעניין בתחום זה.
במהלך לימודיה היא פגשה את המנטור שלה, דרבן, שלימים יהיה בעלה.
בשנות לימודיה באוניברסיטה התמכרה פרנט לאלכוהול.
היא פיתחה מערכת תגמולים עצמית - ככל שלמדה יותר טוב, כך הרשתה לעצמה לשתות יותר.
בהמשך חייה עברה גמילה מאלכוהול.
פרנט כמעט מתה שלוש פעמים: פעם אחת בגלל אבנים בכליות, פעם בגלל אירוע שנגרם כתוצאה מאלכוהול ופעם אחרת היא החליקה על משטח רטוב בחדר האמבטיה, נפגעה בראשה בחומרה וגרמה לדימום מוח תת-עורי מה שסופו של דבר הותיר אותה ללא חושי הטעם והריח.
פרנט פרסמה למעלה מ-110 מאמרים בכתבי העת הנחשבים ביותר בעולם וכתבה או השתתפה בכתיבת 14 ספרים, ביצעה עריכות אקדמאיות וביקורת עמיתים (Peer Reviews) רבות.
פרנט יושבת בחבר המושבעים של ועדות בינלאומיות והיא בעצמה משמשת כנשיאת חבר השופטים של תוכנית "נשים אפריקאיות-ערביות למען מדע בלוריאל-אונסק"ו".
המחקר של פרנט עוסק ביישום גנטי של תכונות האופייניות לצמחי תחייה על צמחים רגילים תוך כדי שימוש בהנדסה גנטית
כיום, האיום העיקרי לחקלאות הוא בצורת.
כתוצאה מההתחממות הגלובלית, צפויות להיות יותר בצורות שיקשו על אספקת המזון לכלל האוכלוסייה הגדלה ובעיקר לאפריקה.
בדרך כלל, צמחים מתים כשהם מאבדים כ-60% מהמים בהם.
כשפרנט ראתה והוכיחה בפעם הראשונה שיש צמחי תחייה שיכולים לאבד את כל המים שלהם, ועדיין להישאר בחיים, היא הופתעה ואף נלחצה מהמחזה ה"לא טבעי" שראתה.
לדבריה: "כל הדברים בעולם מורכבים בעיקר ממים, כל פעולות החיים קורות במים, ואיבוד מים גורם למוות תמיד- חוץ מבצמחי תחייה".
כשפרנט החלה להרצות בנושא בוטניקה באוניברסיטת קייפ-טאון ב-1993, היא חקרה זרעים ששורדים יובש וקיפאון וכעבור שנים אחדות, השתמשה פרנט במסקנות המחקר שקיימה על הזרעים לצורך הבנת צמחי התחייה.
כיום מוכרים רק 135 זנים של צמחי תחייה.
בעבודתה, פרנט בודקת האם יש מכנה משותף בין כל הצמחים הללו, מכנה משותף זה, יאפשר להצביע על הקשר הגנטי בין הצמחים ובעתיד ליישם אותו במינים נפוצים כמו אורז או תירס וכך לגרום להם להמשיך לחיות גם בתנאים של יובש ולעיתים רחוקות גם קיפאון.
במהלך חייה זכתה פרנט בפרסים רבים:
פרס "לוראל אונסקו לנשים במדע" (פרס תמיכה וקידום נשים במדע בזכות תרומתן היוצאת דופן למדע) לשנת 2012 כנציגת מדינות אפריקה/ערב
אחת מחמש מדעניות בעולם שנבחרו על ידי שופטים בינלאומיים ב-"חוקרים שישפיעו על החברה ועזרה לאור הדרך לעתיד"
זכייה בדירוג A על ידי הקרן הלאומית למחקרים (בדרום אפריקה)
ג'יל קרייגי ; 7 במרץ 1911 – 13 בדצמבר 1999) הייתה מחלוצות יוצרות הקולנוע התיעודי בבריטניה, סרטיה הצטיינו במסרים סוציאליסטים ופמיניסטיים.
קרייגי העמיקה במחקר היסטורי על שורשי התנועה הסופרג'יסטית והתפתחותה, תיעוד פעולותיה ומאבקיה והנשים שהובילו מאבקים אלה.
רעייתו של מייקל פוט, שהיה בין 1980 ל-1983 יו"ר מפלגת הלייבור ויו"ר האופוזיציה.
נולדה בשכונת פולהאם שבלונדון לאב רוסי ואם סקוטית.
בילדותה הועברה בין מספר פנימיות והשקיעה את זמנה בעיקר בכתיבה ובקריאה.
כאשר סיימה את חוק לימודיה בגיל 18 החלה לעבוד כעיתונאית במגזין לנוער.
בגיל 19 נישאה לפסל וילדה ילדה, אך הנישואין לא ארכו זמן רב.
בעת הבליץ (ההתקפה הגרמנית האווירית על לונדון במלחמת העולם השנייה) שירתה כמדריכת הג"א והרבתה לקרוא "מכל הבא ליד".
קריאת ספרה האוטוביוגרפי של סילביה פנקהרסט "המאבק הסופרג'יסטי" ב-1940 הוביל אותה לפעילות פמיניסטית.
במהלך טקס הנחת פרחים לצד פסלה של אמלין פנקהרסט בלונדון בשנת 1943 או 1944, החלה קרייגי לראיין את הנאספות, חומר ששימש אותה ליצירה תיעודית.
ב-1949 נישאה למייקל פוט, פוליטיקי שמאלי מבטיח שצמח בשורות הגוש השמאלי של הלייבור עד שהיה ליו"ר המפלגה.
לשניים לא היו ילדים משותפים.
ג'יישון טייט הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בקבוצת יוסטון רוקטס בליגת ה-NBA, בעמדת הסמול פורוורד.
טייט הוא בנו הבכור של ג'רמיין טייט, ששיחק כדורסל באוניברסיטת המדינה של אוהיו בעונת , בטרם עבר לאוניברסיטת סינסינטי, ובהמשך עבר לשחק כדורסל מקצועני מחוץ לארצות הברית.
אימו, קורי קיי, נדקרה למוות ב-31 ביולי 2004, בידי בן זוגה דמיאן בולס, שהורשע ברצח שלוש שנים לאחר מכן.
לאחר מות אימו, עבר טייט למשמורת אביו ואימו החורגת ג'ניס שגידלו אותו לצד שלושת ילדיהם.
בצעירותו עבר טייט סדנת שליטה בכעסים בשל התפרצויות זעם.
טייט למד בתיכון פיקרינגטון , שבו הצטיין בכדורסל ובפוטבול.
הוא שיחק פוטבול בעמדות הדפנסיב אנד והטייט אנד לפני שנפצע בכתפו, ומאז התמקד בכדורסל.
בתיכון, היה חברו לקבוצה של קאריס לוורט, שהגיע גם הוא ל-NBA.
בעונתו הראשונה, טייט רשם על שמו את סל הניצחון במשחק הפלייאוף של הקבוצה מול מריון-פרנקלין מקולומבוס.
בעונתו השנייה, קבוצתו השיגה מאזן של 26 ניצחונות ו-2 הפסדים, וזכתה באליפות הדרג הראשון לשנת 2012, כשגברה בגמר על קבוצת טולדו ויטמר.
בעונתו השלישית והרביעית נכלל בחמישייה הראשונה של האזור (קונפרנס).
בשנתו השלישית נפצע שוב בכתף, פציעה שקיצרה עבורו את העונה, אך עדיין סיים את העונה עם ממוצעים של 22.3 נקודות, 12 ריבאונדים ו-3 אסיסטים למשחק.
בסיום קריירת התיכונים שלו, דורג על ידי ESPN בתור השחקן הטוב ביותר באוהיו והפורוורד ה-15 הטוב במדינה.
בליגת המכללות שיחק טייט באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
בשנתו הראשונה קלע 8.8 נקודות והוריד 5 ריבאונדים למשחק.
הממוצעים שלו טיפסו ל-12.1 נקודות ו-5.5 ריבאונדים החל מהשלב שבו תפס מקום קבוע בחמישייה, לראשונה ב-22 בינואר 2015, במשחק מול אוניברסיטת נורת'ווסטרן.
טייט נבחר בשנתו הראשונה לחמישיית האול-פרשמן של הביג טן (המקבילה לחמישיית הרוקיז ב-NBA).
למרות גובהו 1.93 מ' שלרוב מהווה את גובהם של גארדים, שיחק טייט לעיתים בעמדת הסנטר בקבותו אוהיו סטייט, שבה הכוכב והרכז היה דיאנג'לו ראסל, באותו הגובה.
בשנתו השנייה רשם ממוצעים של 11.7 נקודות, 6.4 ריבאונדים ו-1.5 אסיסטים.
את שבעת המשחקים האחרונים בעונה החמיץ בשל פציעה בכתף.
בשנתו השנייה והשלישית זכה ב"אזכור כבוד" בהקשר לחמישיות העונה.
בשנתו השלישית, הוביל את אוהיו סטייט בנקודות עם 14.3 נקודות למשחק, כשהוא לוקח על עצמו את האחריות ההתקפית לאחר פציעתו של קייטה בייטס-דיופ.
לקראת סוף עונתו השלישית, שקל טייט לפרוש מכדורסל ולעבור לקבוצת הפוטבול של אוהיו סטייט.
הוא תיאר סיטואציה שבה השחקנים בחדר ההלבשה רצו לוותר על העונה ולא להשתתף בטורניר ה-NIT .
בעקבות שיחת שכנוע עם מאמנו ועוזר המאמן של הקבוצה, החליט טייט להמשיך בקבוצת הכדורסל לעונתו הרביעית.
בשנתו הרביעית, טייט היה קפטן-משותף של הקבוצה לצד בייטס-דיופ שחזר מהפציעה.
בעונה זו קבע שיא-מכללה עם 10 נקודות מתוך 10 ניסיונות בניצחון על נורת'ווסטרן בנובמבר 2017. בעונה זו רשם ממוצעים של 12.3 נקודות ו-6.2 ריבאונדים.
הוא נבחר לחמישיית האול-ביג טן השנייה בידי המאמנים ובבחירת התקשורת זכה לאזכור כבוד.
טייט סיים את הקריירה באוהיו סטייט במקום ה-19 ברשימת קלעי כל הזמנים של הקבוצה, עם 1,512 נקודות.
טייט נרשם לדראפט ה-NBA 2018 אך לא נבחר, והצטרף לאחר מכן לקבוצת ליגת הקיץ של מילווקי באקס, אולם לא שיחק בליגת הקיץ בשל שבר באצבע בידו הימנית.
ב-10 באוגוסט חתם בליגה הבלגית בקבוצת אנטוורפ ג'יינטס.
ב-42 משחקים בליגה, רשם ממוצעים של 10.2 נקודות, 3.9 ריבאונדים ו-1.7 אסיסטים.
בנוסף, רשם ממוצעים של 13 נקודות, 5.6 ריבאונדים ו-1.6 אסיסטים ב-24 בליגת האלופות של פיב"א.
ב-22 ביולי 2019 חתם טייט בקבוצת סידני קינגס באוסטרליה.
הוא רשם ממוצעים של 16.4 נקודות, 2 אסיסטים ו-5.8 ריבאונדים, ונבחר לחמישייה הראשונה של ה-NBL.
ב-26 בנובמבר 2020 חתם טייט ביוסטון רוקטס מליגת ה-NBA.
על אף גובהו - 1.93 מ' - טייט משחק בעמדות הסמול פורוורד והפאוור פורוורד.
במהלך עונת הרוקי ביוסטון רוקטס, זכה למוניטין של שחקן הגנה מוצלח, והושווה לפי ג'יי טאקר ששיחק גם הוא בקבוצה בעמדות גבוהות יותר מהעמדות המקובלות לגובהו.
ידו החזקה היא יד שמאל.
הוא בעל יכולת חדירה טובה לסל ויכולת סיום טובה קרוב לסל, עם 69% דיוק סביב הטבעת.
ג'יל לוגסי (1953 – 4 במרץ 2021) היה פרופסור ישראלי לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וכיהן כראש המחלקה ההמטולוגית בבית החולים ברזילי במשך שלושה עשורים.
לוגסי נולד בפריז למשפחה שהיגרה לצרפת ממרוקו וגדל בבית ציוני חם.
ב-1979, לאחר שהשלים את לימודיו בבית ספר לרפואה בפריז, עלה לארץ והחל התמחות בהדסה הר הצופים בירושלים.
ב-1983 הונצח על ידי יעקב פינס בתחריט עץ כ"דוקטור לוגאסי" שהוצג במוזיאון ישראל.
בשנת 1988 עבר לאשקלון, והתמנה למנהל המחלקה ההמטולוגית במרכז הרפואי ברזילי, אותה ניהל עד אשר פרש לגמלאות ב-2018. בנוסף לניהול המחלקה ההמטולוגית, ניהל פרופ' לוגסי את בנק הדם בבית החולים, כמו כן כיהן כיו"ר ועדת הלסינקי ויו"ר ועדת מחקרים במרכז הרפואי ברזילי, וכן כיו"ר האיגוד הישראלי להמטולוגיה ועירויי דם.
פרט לעבודתו במרכז הרפואי ברזילי, פרופסור לוגסי היה פרופסור מן המניין בפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע.
ב-2001 וב-2004 פרסם לצד חוקרים נוספים ספרים בנושא פקקת והטיפול בה.
ב-2007, עת כיהן כיו"ר אגודת הרופאים ההמטולוגיים בישראל, חתם על מכתב המתנגד לקריאה לחרם אקדמי של רופאים מהממלכה המאוחדת כנגד איגוד הרופאים הישראלי בשל הסכסוך הישראלי-ערבי.
ב-2009 לקח חלק כחוקר משנה במחקר של בית החולים וולפסון בנושא טיפול משולב עם פלזמה טרייה קפואה וריטוקסימאב (Mabthera) בחולים עם לוקמיה לימפוציטית כרונית במצב קשה.
פרופ' לוגסי ניצח בתוכנית הטלוויזיה "מקבילית המוחות".
הוא הרצה רבות בנושאי אמנות והיה בעל אוסף אמנות גדול.
הותיר אחריו שלושה ילדים וכן, נכדים.
ג'ילבר נקאש (או ז'ילבר נקאש, בערבית: جيلبار النقاش, בצרפתית: Gilbert Naccache, 15 בינואר 1939, תוניס – 26 בדצמבר 2020, תוניס) היה סופר ופעיל שמאל יהודי תוניסאי.
היה חבר מייסד של תנועת "פרספקטיב", ארגון שמאל תוניסאי שפעל בשנות ה-60 וה-70. הוא נכלא ל-10 שנים על הפעילות האופזוציונית שלו והיותו פעיל פוליטי.
בכלא כתב את ספרו המפורסם "קריסטל" על נייר סיגריות.
בהמשך המשיך וכתב כמה ספרים נוספים, כולל תיאור מפורט של חווית הכלא שלו.
הוא תמך בזכויות הפלסטינים ונותר ביקורתי כלפי ישראל עד מותו.
נקאש היה פעיל בחברה האזרחית בתוניסיה לאחר מהפכת 2011 והעיד בפני ועדת האמת והכבוד.
נפטר, בן 81, בפריז, ונקבר בבית הקברות היהודי בורג'ל בתוניס.
ג'יל נעמי טוֹקוּדה היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של מדינת הוואי.
טרם שירותה בקונגרס האמריקאי, בשנים 2006–2018 ייצגה טוקודה את מחוז הבחירה ה-24 בסנאט של הוואי מטעם המפלגה הדמוקרטית.
היא דור רביעי של למשפחה יפנית-אמריקאית.
היא למדה יחסים בין-לאומיים באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, ובתחום זה השלימה לימודי תואר ראשון לצד התמחות משנה בלימודי יפנית.
בשנת 2006 נבחרה לסנאט של הוואי, והתמודדה ללא התנגדות בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית ב-23 בספטמבר אותה שנה.
בבחירות הכלליות גברה על מועמד המפלגה הרפובליקנית קיוקי לאונגוו ב-7 בנובמבר עם 9,429 קולות, שהיוו 55.6% מסך קולות הבוחרים.
בבחירות אמצע הכהונה ב-2010 נבחרה מחדש לקדנציה שנייה בסנאט המדינתי, והוסיפה לעשות כן גם בבחירות 2014.
בבחירות 2018 בחרה טוקודה שלא להתמודד מחדש לסנאט של הוואי, ובמקום זאת הכריזה על מועמדותה לתפקיד סגן מושל הוואי.
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית הפסידה לעמיתה ג'וש גרין.
לאחר מכן לקחה פסק זמן מהחיים הפוליטיים, ובמהלך מגפת הקורונה בארצות הברית ייעצה ל-"Hawaiʻi Data Collaborative" וסייעה במעקב אחר התקדמות הוצאות הסיוע הפדרלי לנפגעי המגפה.
ב-8 בנובמבר 2022 נבחרה טוקודה לייצג את מחוז הקונגרס השני של הוואי, החולש על האזורים הכפריים והפרווריים של אואהו ומחוז הונולולו, כאשר הביסה את המועמד הרפובליקני ג'ו אקאנה עם 62.2% מהקולות.
נציג המחוז הקודם, קאי קאהלה, פרש מהמירוץ לקונגרס בשל התמודדותו לתפקיד מושל הוואי, ובכך סלל את דרכה של טוקודה לבית הנבחרים האמריקאי.
ג'יל ג'יימי רורד (בהולנדית: Jill Roord; נולדה ב-22 באפריל 1997 באולדנזאל שבהולנד) היא כדורגלנית הולנדית, המשחקת בעמדת הקשר בקבוצת מנצ'סטר סיטי ונבחרת הולנד.
רורד שנולדה וגדלה באולדנזאל, עיר במזרח המחוז אוברייסל, הגיעה מהורים בעלי קריירה ספורטיבית.
אביה, רנה רורד, הוא כדורגלן עבר הולנדי בעוד שאמה שיחקה כדורסל.
כילדה צעירה, רורד נהגה לשחק כדורגל בחוץ עם הבנים, חבריה ואחיה לפני ואחרי בית הספר.
היא הצטרפה לקבוצה בפעם הראשונה שלה בגיל 5. האליל שלה היה רונאלדיניו.
רורד החלה לשחק במועדון האזורי טוונטה בשנת 2008, בקבוצה עד גיל 13. היא התקדמה במהירות לקבוצות הנוער שלה, עד שבגיל 16 ערכה את הופעת בכורתה בקבוצה הבוגרת.
רורד זכתה עימה פעמיים בליגה ההולנדית-בלגית (ליגה משולבת שהתקיימה בין השנים 2012–2015), ארבע פעמים בליגה ההולנדית ופעם אחת בגביע ההולנדי.
בעונת 2015/2016 סיימה כמלכת השערים של הליגה ההולנדית כאשר כבשה 20 שערים.
כמו כן, רורד ערכה את הופעת בכורתה בליגת האלופות עם טוונטה בשנת 2013. היא הגיעה ל-100 משחקים עבור המועדון ב-1 באפריל 2017.
לקראת תחילת עונת 2017/2018, חתמה רורד חוזה לשנתיים במועדון הגרמני באיירן מינכן.
ב-2 בספטמבר 2017 ערכה את הופעת בכורתה בניצחון 0–3 על אסן.
שערה הראשון הגיע ב-15 באוקטובר אותה שנה בניצחון הביתי 0–2 על SC סאנד.
במהלך עונתה הראשונה רורד כבשה שישה שערים ב-17 משחקים שבהם שיחקה, וסיימה כסגנית אלופה.
היא סיימה במקום השלישי בכמות הכיבושים בקבוצה, יחדיו עם עוד שתי שחקניות.
את הופעת בכורתה עם באיירן בליגת האלופות ערכה ב-4 באוקטובר 2017, בהפסד חוץ 1–0 לצ'לסי.
במהלך עונת 2018/2019, רורד כבשה 7 שערים ב-19 משחקים, וקיבלה שבחים ממאמנה הראשי תומאס וורל: "כבר ניתן לומר שג'יל היא אחת הכישרונות הגדולים באירופה.
בחצי השנה האחרונה הייתה קשוחה ביותר, הבקיעה ובישלה הרבה שערים".
בעונה זו באיירן סיימה במקום השני בליגה פעם נוספת, וב-5 במאי 2019 הודיעה רורד כי תעזוב אותה בתום העונה.
תשעה ימים לאחר מכן, הוכרזה חתימתה בארסנל.
רורד חתמה על חוזה בארסנל ב-14 במאי 2019. במהלך משחק ידידות נגד טוטנהאם הוטספר כבשה שלושער בניצחון 0–6. את עונת 2019/2020 בסופר ליג האנגלית סיימה רורד עם שני שערים ב-14 משחקים.
בעונת 2020/2021 כבשה שני שלושערים רצופים במשחקי פתיחת העונה נגד רידינג ווסטהאם יונייטד.
על הופעותיה היא נבחרה לשחקנית המצטיינת של חודש ספטמבר בסופר ליג.
רורד הפסידה כמה משחקים אחר כך עקב פציעה בברך במהלך משחק בינלאומי נגד רוסיה.
ב-10 במאי 2021 הצטרפה לוולפסבורג הגרמנית, וחתמה שם על חוזה עד 2024 תמורת תשלום לא ידוע.
רורד כבשה את שערה הראשון ב-12 בספטמבר אותה שנה במשחק ליגה נגד סאנד אותה ניצחו 0–4. בעונת 2021/2022 זכתה רורד עימה בדאבל, כאשר היא מסיימת עם 10 שערים.
וולפסבורג פגשה בגמר הגביע הגרמני את טורבינה פוטסדאם, אותה ניצחה 0–4 כשרורד אחת הכובשות.
בעונת 2022/2023 בליגת האלופות וולפסבורג הגיעה רחוק.
בחצי הגמר פגשה רורד את ארסנל, קבוצתה לשעבר, נגדה כבשה בניצחון 2–3 בהארכה.
וולפסבורג הפסידה בגמר 3–2 לברצלונה.
היא סיימה את העונה עם זכייה נוספת בגביע הגרמני.
רורד חתמה ב-6 ביולי 2023 על חוזה לשלוש שנים במנצ'סטר סיטי.
דווח כי דמי ההעברה שלה עלו כ-300,000 פאונד, מה שהופך אותה להחתמה היקרה ביותר בתולדות המועדון.
רורד ייצגה את נבחרת הולנד לצעירות בכמה גילאים שונים, ביניהם עד גיל 15, 16, 17 ו-19. היא זכתה עם נבחרת הולנד עד גיל 19 באליפות אירופה עד גיל 19 בשנת 2014.
במדי הנבחרת הבוגרת ערכה את בכורתה ב-7 בפברואר 2015 במהלך משחק נגד תאילנד.
במאי אותה השנה, נבחרה בין 23 השחקניות לייצג את הנבחרת במונדיאל 2015. רורד היוותה חלק מהסגל שזכה ביורו 2017, זכייה היסטורית עבור הולנד שאירחה את הטורניר.
עם סיומו, רורד וכלל חברות הנבחרת זכו לכבוד על ידי ראש הממשלה מארק רוטה ושרת הספורט אדית שיפרס, וקיבלו אות אבירות מבית אוראניה-נסאו.
רורד השתתפה במונדיאל 2019, בו הבקיעה את שער הניצחון במשחק הראשון בשלב הבתים.
היה זה נגד ניו זילנד בדקה ה-92' בניצחון 0–1. משם הולנד המשיכה עד לגמר, שבו הפסידה לאלופת העולם המכהנת ארצות הברית.
היא סייעה לנבחרת להעפיל ליורו 2022 כאשר הבקיעה במשחקי המוקדמות.
ב-30 באוגוסט 2019 רורד כבשה את השער השני בניצחון 0–7 על אסטוניה, ואחר כך ב-18 בספטמבר אותה השנה בניצחון 0–1 על רוסיה.
בטורניר עצמו השוותה בתיקו 1–1 נגד שוודיה בשלב הבתים, והולנד הודחה ברבע הגמר על ידי צרפת.
ב-31 במאי 2023, נכללה רורד בסגל נבחרת הולנד לטורניר מונדיאל 2023. היא הבקיעה בשלב הבתים בתיקו 1–1 נגד ארצות הברית, ואחר כך במשחק האחרון צמד שערים בניצחון 0–7 על וייטנאם, מה שהעלה אותן מראש הבית.
רורד כבשה בשמינית הגמר בניצחון 0–2 על דרום אפריקה.
הולנד הפסידה ברבע הגמר לספרד, כאשר רורד מוחלפת בדקה ה-61'.
במהלך הליגה ההולנדית-בלגית (בין השנים 2012–2015), הקבוצה ההולנדית שסיימה במקום הגבוה ביותר הוכרה כזוכה של הליגה ההולנדית.
ג'יל סולוויי היא יוצרת טלוויזיה אמריקאית, במאית וכותבת.
היא ידועה ביצירה, בכתיבה, בהפקה ובימוי של סדרת המקור של אמזון טרנספרנט שעליהם זכתה ב-2 פרסי אמי.
סולוויי מזדהה כא-בינארי ומשתמשת בכינויי הגוף היא.
בשנת 2020, סולוויי הכריזה על שינוי שמה מג'יל לג'ואי.
סולוויי נולדה בשיקגו, אילינוי, לסופרת ויועצת יחסי הציבור אליין סולוויי ולפסיכיאטרית קארי סולוויי, שגדלה בלונדון.
בסביבות שנת 2011, קארי סולוויי יצאה כטרנסג'נדרית.
אמה של סולוויי שימשה בעבר כעוזרת לעיתונות של ראש עיריית שיקגו ג'יין בירן וכמנהלת התקשורת של מפקחת בתי הספר רות לאב.
לאחר 30 שנה, הוריה של סולוויי התגרשו בשנת 1990. לסולוויי יש אב חורג בשם טומי מדיסון.
במהלך לימודיה באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, סולוויי הייתה תלמידת קולנוע וטלוויזיה של ג'יי ג'יי מרפי והשתתפה ביצירת סרט ניסיוני עלילתי לתואר ראשון בשם Ring of Fire כעוזרת במאית תחת הבמאית אניטה כצמן.
לאחר הקולג', סולוויי עבדה כעוזרת הפקה בפרסומות וקליפים מוזיקליים בשיקגו, וכן בחברת Kartemquin Films על הסרט חלומות על הסל.
בשיקגו, ג'ואי ופיית' פיתחו יחד פרודיה בימתית של חבורת בריידי בשם The Real Live Brady Bunch, שסימנה את תחילת הקריירה התיאטרלית שלה בכתיבה ובבימוי.
היא גם מכרה תסריט לפיילוט ל־HBO בשם Jewess Jones על גיבורת-על נשית.
\קריירת הכתיבה הטלוויזיונית של סולוויי החלה בתוכניות כמו האובלונגים, ניקי, והמופע של סטיב הארווי.
סולוויי המשיכה לכתוב במשך ארבע עונות לסדרה עמוק באדמה ולבסוף שימשה כמפיקה שותפה בכירה.
הסדרה רצה במשך חמש עונות בין השנים 2001 ל-2005. סולוויי קיבלה שלוש מועמדויות לפרס אמי ב-2002, 2003 ו-2005 בקטגוריית סדרת דרמה מצטיינת.
הסיפור הקצר של סולוויי, Courteney Cox's Asshole, משך את תשומת ליבו של אלן בול והוביל לקבלת התפקיד.
לאחר מכן, סולוויי כתבה פרקים לסדרות כמו כסף מסוכן, האנטומיה של גריי, ותגיד לי שאתה אוהב אותי, ושימשה כמפיקה בכירה/מנהלת הסדרה בעונה השנייה של שואוטיים, טרה, שיצרה דיאבלו קודי, וכן לסדרה של HBO, איך להצליח באמריקה, שיצר איאן אדלמן.
באוגוסט 2016, אמזון הקרינה לראשונה פיילוט בבימויה של סולוויי לסדרה אני אוהבת את דיק, המבוססת על הרומן באותו שם מאת כריס קראוס.
הסדרה נבחרה לעונה מלאה, שהוקרנה לראשונה ב-12 במאי 2017.
סולוויי יצרה את הפיילוט לטרנספרנט עבור אמזון, שהפך זמין לסטרימינג ולהורדה ב-6 בפברואר 2014, והיה חלק מעונת הפיילוטים השנייה של אולפני אמזון.
ג'ואי ופיית' סולוויי שיתפו פעולה בטרנספרנט, כולל כתיבה משותפת.
במסגרת הפקת הסדרה, סולוויי יישמה תוכנית "פעולה טרנספורמטיבית", במסגרתה ניתנה עדיפות להעסקת מועמדות טרנסג'נדריות על פני מועמדות שאינן טרנסג'נדריות.
מעל 80 אנשים טרנסג'נדרים עבדו על הסדרה, כולל שתי יועצות טרנסג'נדריות.
סולוויי כתבה את התפקיד של הופמן בטרנספרנט במיוחד עבורה לאחר שראתה את הופעתה בלואי.
טרנספרנט הקרינה את כל עשרת הפרקים שלה בו-זמנית בסוף ספטמבר 2014. הסדרה הסתיימה בעונתה הרביעית ב-2017 והסתיימה עם סרט סיום ב-2019.
סולוויי זכתה בשני פרסי אמי לבימוי מצטיין בסדרת קומדיה ב-2014 וב-2016 עבור טרנספרנט, והסדרה קיבלה מועמדויות לאמי לסדרת קומדיה מצטיינת.
סרטה הראשון של סולוויי היה סרט קצר בן 13 דקות בשם "Una Hora Por Favora", שהוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-2012. בסרט מככבים מיקאלה ווטקינס ווילמר ולדראמה.
הסרט מספר על אישה (ווטקינס) ששוכרת פועל יום (ולדרמה) לעבודה בביתה, אך מערכת היחסים שלהם חורגת במהרה מעבר למקצועי.
הבכורה של סולוויי בסאנדנס, אפטרנון דילייט (2013), זכתה בפרס הבימוי.
הסרט עוקב אחר רייצ'ל (קתרין האן), אישה בשנות השלושים לחייה שמתמודדת עם קשיים בחידוש הקשר עם בעלה (ג'וש רדנור) ומפתחת קשר עם רקדנית אקזוטית (ג'ונו טמפל).
בריאיון לאינדיווייר, סולוויי ציינה כי יש לה קשר אישי לדמות הראשית של הסרט, והסבירה: "יש הרבה ממני במסע של רייצ'ל.
מעולם לא הבאתי חשפנית הביתה, אבל תמיד אהבתי לקרוא זיכרונות של חשפניות ועובדות מין.
אני מרגישה שהן כתבות המלחמה של הנשים.
הן הולכות לקווי החזית של סוג קונפליקט קיצוני מסוים, חיות שם, ואז כותבות על זה כדי שנוכל לחוות זאת איתן."
אפטרנון דילייט הוקרן בפסטיבלי קולנוע לאומיים ובין-לאומיים וקיבל מועמדויות לפרסים שונים, כולל פרס גות'אם להופעה פורצת דרך עבור האן ופרס ספיריט לסרט ראשון.
ביוני 2019, סולוויי חתמה על כתיבה, בימוי והפקה של הגרסה המחודשת של רד סוניה.
מאוחר יותר, סולוויי עזבה את הפרויקט אך נותרה כמפיקה בכירה.
סולוויי כתבה את הנובלה Jodi K., שפורסמה באוסף Three Kinds of Asking For It: Erotic Novellas, בעריכת סוזי ברייט.
זיכרונותיה של סולוויי, Tiny Ladies in Shiny Pants: Based on a True Story, יצאו לאור בכריכה קשה ב-2005 ובכריכה רכה ב-2006. ב-2018, סולוויי פרסמה ספר נוסף, She Wants It: Desire, Power and Toppling the Patriarchy, בהוצאת אבורי פרס, חטיבה של פינגווין רנדום האוס.
דת ותרבות יהודית, מיניות ומגדר הם נושאים חוזרים בסדרה של סולוויי, טרנספרנט.
לדברי סולוויי, "הנרטיב של טרנספרנט אינו עוסק רק או בעיקר במעבר מגדרי וטרנסג'נדרית.
הוא עוסק בנושאים גדולים כמו סודות משפחתיים וטרנספורמציה, גילוי ושינוי, שמוצגים דרך הספציפיות והקסם של תמונות וצלילים טלוויזיוניים, שיוצרים עולמות דמיוניים."
בספטמבר 2016, סולוויי העבירה כיתת אמן על המבט הנשי בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו.
המונח מבט גברי נטבע לראשונה על ידי לורה מלווי במאמרה מ-1975, Visual Pleasure and Narrative Cinema, ובדומה לה, סולוויי נתנה את הגדרתה שלה למבט הנשי בשלושה חלקים.
החלק הראשון: "החזרת הגוף, שימוש בו בכוונה להעביר ראיית תחושה".
דוגמה למבט נשי זה נמצאת בסדרת הטלוויזיה אני אוהבת את דיק, שבה סולוויי אמרה בריאיון בפסטיבל סאנדנס כי, "אני אוהבת את דיק...
היא סדרה שמתעמתת עם הכוח של הכעס הפמיניסטי, המבט הנשי..." החלק השני: המבט המוחזר, אותו סולוויי מתארת כשימוש במצלמה כדי להראות איך זה מרגיש להיות מושא המבט.
לדוגמה, בסרט Fish Tank, סולוויי אומרת שהוא עושה בדיוק זאת, "...כשצפיתי בו, הרגשתי שזה המבט הנשי.
היא מראה לנו איך זה מרגיש להיות הילדה הזו.
היא לא מסתכלת על הילדה הזו", היא הסבירה.
והחלק השלישי: דרך יצירת אמנות הדורשת צדק סוציו-פוליטי והחזרת המבט.
המבט הנשי עוסק בנשים שמחזירות לעצמן בעלות על גופן, מחליטות כיצד הוא יוצג וכפי שסולוויי מציינת, הוא "מאמץ מודע ליצור אמפתיה ככלי פוליטי", ובכך מחפש אמפתיה במקום אובייקטיפיקציה.
כתיבתה של סולוויי עוסקת לעיתים קרובות ב"מסע הגיבורה", שהוא על "תיקון הנשיות המפוצלת: האישה והאישה האחרת מתעמתות זו עם זו – אמא, חשפנית.
אני חושבת שמסעות של נשים עוסקים באמת בתיקון החלקים המפוצלים האלה של עצמנו.
והפיצול הזה בתרבות שלנו, שאני חושבת שאחראי להרבה ממה שבעייתי בתרבות שלנו."
סולוויי התמודדה שבע פעמים לפרס אמי מתוכם זכתה פעמיים.
בנוסף היא גם חברה במועצת המנהלים של חברת הסרטים של סן פרנסיסקו.
ב-2015, הסדרה של סולוויי, טרנספרנט, זכתה בגלובוס הזהב לסדרה הטובה ביותר – מוזיקלית או קומדיה, אותו הקדישה סולוויי ללילה אלקורן לאחר התאבדותה בשנה הקודמת.
באותה שנה, סולוויי זכתה בפרס גילדת הבמאים ובפרס אמי בפריים טיים על בימוי פרק 1.08 ("Best New Girl") של הסדרה.
ב-2016, סולוויי זכתה באמי נוסף על בימוי פרק 2.09 ("Man on the Land") של טרנספרנט.
באותה שנה, סולוויי הייתה פיינליסטית לפרס אשת השנה של האדווקט, ונכללה ברשימת SuperSoul 100 של אופרה וינפרי של חזונאיות ומנהיגות משפיעות.
סולוויי הוכנסה להיכל התהילה של הלהט"ב בשיקגו ב-2022.
ב-2011, סולוויי נישאה למפקח המוזיקה ברוס גילברט, איתו הייתה במערכת יחסים מאז 2008. להם בן בשם פליקס סולוויי גילברט.
בנה הבכור של סולוויי, אייזק, הוא ממערכת יחסים קודמת עם האמן ג'ון סטרוזייר.
ב-2015, סולוויי הכריזה על פרידתה מגילברט, וכי היא נמצאת במערכת יחסים עם המשוררת איילין מיילס, אותה פגשה דרך טרנספרנט; מערכת היחסים הרומנטית שלהן הסתיימה מאז, ומיילס וסולוויי קיימו אירוע במוזיאון האמר, לוס אנג'לס, שבו הן "עיבדו את מערכת היחסים שלהן על הבמה."
סולוויי מתגוררת בשכונת סילבר לייק בלוס אנג'לס.
בזיכרונותיה של סולוויי, She Wants It, היא דנה בקבלת זהות לא-בינארית בגיל 50 לאחר צילומי שתי העונות הראשונות של טרנספרנט.
ג'יל מארי שולן היא שחקנית וזמרת אמריקאית.
שולן נולדה בברבנק, קליפורניה, ארצות הברית.
היא שיחקה, בין היתר, בסדרת הטלוויזיה "טי.
הוקר", "בית קטן בערבה" ו"רצח במשיכת קולמוס".
מלבד פעילותה בתחום המשחק, פעילה שולן גם בתחום המוזיקה.
ב-2009 הוציאה את אלבום הבכורה שלה, המכיל בעיקר מוזיקת ג'אז.
בעבר הייתה בזוגיות עם קיאנו ריבס.
בשנת 1989 הייתה מאורסת לבראד פיט למשך שלושה חודשים.
בשנת 1993 נישאה שולן למלחין , וזמן קצר לאחר מכן פרשה מקריירת המשחק שלה, על מנת להשקיע זמן בגידול שני ילדיהם.
גִ'ילִין (; בפין-יין: Jílín; ברוסית: Гирин - גירין; בקוריאנית: 지린) הוא מחוז בצפון־מזרח הרפובליקה העממית של סין.
המחוז משתרע על פני 190,282 קמ"ר ועל פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בו כ-24.07 מיליון תושבים.
זהו מחוז המשתייך לאזור המוכר כמנצ'וריה.
בעבר הייתה רוב אוכלוסייתו מנצ'ורית.
עם זאת, כיום מהווים המנצ'ורים 4% בלבד מאוכלוסייתו והקוריאנים כ־4% נוספים, בעוד עיקר האוכלוסייה היא בני האן.
המחוז גובל בקוריאה הצפונית וברוסיה וכן במחוזות חיילונגג'יאנג, ליאונינג ומונגוליה הפנימית.
ב-1932 הפכו היפנים את המחוז לחלק ממדינת מנצ'וקוו כשמושב ממשלת הבובות הוא בצ'אנגצ'ון, בירתה של ג'ילין.
עם תבוסת היפנים ב-1945 הועברה ג'ילין, יחד עם יתר מנצ'וריה לידי הקומוניסטים על ידי הסובייטים, והאזור שימש כבסיס לקומוניסטים שמאוחר יותר כבשו את יתר סין.
זהו מחוז הררי עם חורפים ארוכים וקרים (14°c- עד 20°c- בינואר).
עיקר החקלאות שלו מתבססת על אורז, תירס ודורה, וכן חטיבת עצים בהרי צ'אנגבאי ורעיית צאן במערב המחוז.
עיקר מוצרי התעשייה של המחוז הם מכוניות, קרונות רכבת וסגסוגות ברזל.
מחוז ג'ילין מחולק לעיר תת-מחוזית אחת, שבע נציבויות עירוניות ונציבות אוטונמית אחת:
ג'ילינגהאם היא עיר בדרום-מזרח אנגליה, באזור מֶדווי (Medway) שבמחוז קנט על נהר מֶדווי.
מספר התושבים (נכון ל-2001) כמאה אלף.
מקור השם הוא האחוזה של משפחת ג'ילה (Gylla), מהמילה באנגלית עתיקה הם (ham) שפירושה חווה/משק/אחוזה/נחלה ואינגס (ingas) שפירושה פרחים/משפחה.
ג'ילינגהאם תועדה לראשונה במאה העשירית בשם Gyllingeham.
בזמן הכיבוש הנורמני ג'ילינגהאם הייתה יישוב זעיר והייתה שייכת לויליאם הכובש.
זה נתן אותה לאחיו למחצה אודו (Odo).
בזמנו היה האזור בעיקר אדמה חקלאית ואודו בנה ארמון לארכיבישוף.
ויליאם אדמס, סוחר ונווט, שהיה האנגלי הראשון שביקר ביפן, נולד בעיר זו.
לעיר מועדון כדורגל הנקרא גם כן ג'ילינגהאם.
ענפי התעשייה העיקריים של העיר הם כימיקלים וציוד חשמלי.
גם לגידול פירות ישנה חשיבות.
ג'יליאן רובינשטיין, , סופרת ילדים ומחזאית אוסטרלית.
היא נולדה באנגליה, ובילתה את ילדותה באנגליה ובניגריה, עד שלבסוף, ב-1973, עברה לאוסטרליה.
בנוסף לשמונה מחזות, סיפורים קצרים ומאמרים רבים, כתבה רובינשטיין מעל ל-30 ספרים.
בין ספריה המפורסמים של רובינשטיין נמצאת סדרת הספרים המצליחה סיפורי האוטורי, שפורסמה תחת השם הספרותי ליאן הרן.
הטרילוגיה היא פנייתה הראשונה לקהל מבוגר יותר.
ג'יליולה צ'ינקווטי (באיטלקית: Gigliola Cinquetti; נולדה ב-20 בדצמבר 1947) היא זמרת איטלקייה.
הייתה נציגת איטליה באירוויזיון 1964, וזכתה בו במקום הראשון.
בגיל 16 זכתה בפסטיבל סן רמו בשנת 1964 כאשר שרה את "Non ho l'età" ("אינני בוגרת מספיק"), למוזיקה שחיבר ניקולה סלרנו ומילים מאת מריו פנצרי.
בעקבות זכייתה, נבחרה לייצג את איטליה בתחרות האירוויזיון של שנת 1964, בביצוע אותו השיר.
היא זכתה במקום הראשון גם באירוויזיון, והייתה הראשונה שהעניקה למדינתה את הניצחון בתחרות זו.
היא הייתה גם הראשונה שהגיעה למקום הראשון בתחרות ה-Top 20 (עשרים הלהיטים הראשונים) בבריטניה בשיר אירוויזיוני שאינו באנגלית.
בשנת 1966 היא הקליטה את השיר "Dio, come ti amo" ("אלוהים, כמה שאני אוהבת אותך") בדואט עם דומניקו מודוניו, שהפך ללהיט בינלאומי.
ב-1974 היא חזרה לתחרות הבינלאומית כנציגת איטליה בשנית, והפעם סיימה במקום השני לאחר להקת אבבא, בביצוע השיר "Si" ("כן") - את המוזיקה והמילים כתבו: מריו פנצרי, דניאלה פאצ'ה, לורנצו פילאט, וקאראדו קונטי.
השיר, שתורגם לאנגלית בתור "Go", הגיע ל-Top 10 בבריטניה.
השיר נאסר לשידור באיטליה, והתחרות אף לא שודרה בטלוויזיה האיטלקית, בגלל משאל עם שנערך במדינה זמן קצר לאחר התחרות, בשאלה האם לאפשר גירושים, והחשש שהשיר עלול להשפיע על ההצבעה.
צ'ינקווטי הנחתה את תחרות האירוויזיון של שנת 1991 יחד עם טוטו קוטוניו, שהביא את האירוויזיון לארצו עם זכייתו בזאגרב בשנה הקודמת (זכייתה השנייה של איטליה לאחר זו של צ'ינקווטי 26 שנה קודם לכן).
בשנת 2001 שיחקה צ'ינקווטי בסרט האיטלקי "The Knights of the Quest", לצדם של ראול בובה האיטלקי, תומאס קרצ'מן הגרמני ואדוארד פרלונג האמריקאי.
מועדון הכדורגל ג'ילינגהאם הוא מועדון כדורגל אנגלי, המשחק בפוטבול ליג השנייה, הליגה הרביעית בחשיבותה באנגליה.
קבוצת הכדורגל מייצגת את העיר ג'ילינגהאם שבמחוז קנט בדרום מזרח המדינה.
אצטדיונה של הקבוצה נקרא אצטדיון פריסטפילד.
בתחילה, צבע המועדון המקורי היה שחור לבן.
בעונת 1930/1931 שונה צבע המועדון לכחול, המשמש אותו עד היום.
מועדון הכדורגל ג'ילינגהאם (Gillingham Football Club) החל את דרכו בשנת 1890 כאשר הוקמה קבוצת כדורגל בשם Excelsior F.C.
לאחר הצלחות רבות במשחקים ותחרויות שונות, התכנסו ב-18 במאי 1893 בפאב בשם נאפייר ארמס (Napier Arms) ברחוב בריטון בג'ילינגהאם קבוצת אנשי עסקים שהחליטו בעקבות ההצלחות להקים מועדון כדורגל מקצועני שיוכל להתחרות בתחרויות גדולות יותר.
כך הוקם מועדון הכדורגל ניו-ברומפטון (New Brompton F.C).
אחד המייסדים החשובים של המועדון היה ג'יימס ברנס (James Branes) בעל אכסניה בעיירה ניו ברומפטון שצמודה לג'ילינגהאם.
הוא היה היו"ר של המועדון בין השנים 1902-1912. עם הקמת ניו ברומפטון ב-1893 רכשו המייסדים חלקת אדמה תמורת £600 שעליה נבנה לימים אצטדיון פריסטפילד.
ב-2 בספטמבר 1893 שיחקה ג'ילינגהאם את משחקה התחרותי הראשון מול קבוצת המילואים של ארסנל לעיני כ-2,000 צופים במדים בצבע שחור לבן והפסידה 1–5. בשנת 1912 שונה שם הקבוצה לשמה הנוכחי.
ההצטרפות לפוטבול ליג והירידה: 1920-1950
כאשר הוקמה הפוטבול ליג לקראת עונת 1920/1921, המועדון החל לשחק בליגה השלישית והנמוכה ביותר באותה התקופה.
את העונות הראשונות הקבוצה סיימה בתחתית הליגה ונאבקה מדי שנה על הישארותה בפוטבול ליג.
בסיום עונת 1937/1938 הקבוצה גמרה את העונה במקום האחרון ולראשונה בתולדותיה יצאה מהפוטבול ליג.
ג'ילינגהאם החלה לשחק בליגה האזורית של דרום אנגליה, אז הליגה הרביעית בחשיבותה.
המועדון ביסס את עצמו כאחד המועדונים החזקים מחוץ לפוטבול ליג כשבעונת 1945/1946 השלימה הקבוצה דאבל כשזכתה גם בגביע וגם באליפות הליגה החמישית.
עונה מאוחר יותר הקבוצה זכתה בדאבל נוסף, הפעם בליגה הרביעית ורשמה ניצחון חסר תקדים של 1–12 על גלוסטר סיטי.
למרות הזכייה באליפות ג'ילינגהאם לא קודמה לליגה השלישית של הפוטבול ליג, מכיוון שלא היה קידום או ירידה בין הפוטבול ליג לליגות האזוריות.
בסוף עונת 1948/1949 הקבוצה זכתה באליפות פעם נוספת.
החזרה לפוטבול ליג וההצלחה: 1950-1974
בשנת 1950 הוחלט כי יגדילו את מספר הקבוצות בליגה השלישית של הפוטבול ליג מ-22 ל-24. בעקבות החלטה זו שבה ג'ילינגהאם לפוטבול ליג מכיוון שהיא זכתה באליפות בעונה שלפני כן.
הקבוצה שיחקה בפוטבול ליג במשך 9 עונות עד עונת 1958/1959 בה הליגות אורגנו מחדש והקבוצה מצאה את עצמה בליגה הרביעית החדשה של הפוטבול ליג.
בשנת 1964 תחת פיקודו של המאמן פרדי קוקס הקבוצה זכתה באליפות המקצועית הראשונה בתולדותיה כאשר סיימה במקום הראשון עם 60 נקודות בצוותא עם קרלייל יונייטד אך עם יחס שערים של 1.967 לעומת 1.948 של קרלייל, ובעקבות זאת זכתה ג'ילינגהאם באליפות הצמודה ביותר בהיסטוריה של הפוטבול ליג.
לאחר 6 עונות בליגה השלישית, חזרה הקבוצה לליגה הרביעית בתום עונת 1970/1971. בסיום עונת 1973/1974 שבה הקבוצה לליגה השלישית.
בשנים הבאות המועדון נאבק בצמרת הליגה במטרה לזכות בפלייאוף הקידום ולהעפיל לראשונה בתולדותיו לליגה השנייה של הפוטבול ליג.
השיא היה בעונת 1986/1987 כאשר הקבוצה הצליחה להעפיל עד לגמר הפלייאוף, אך הפסידה לסווינדון טאון אשר קודמה במקומה.
את השנים הבאות המועדון בילה בתחתית הליגה וכמעט ירד לליגה החמישית.
בשנת 1995 המועדון סבל מבעיות כלכליות קשות והיה על סף הרחקה מהליגה ופירוק.
עידן פאול סקאלי: 1995 עד היום
ביוני 1995, כאשר המועדון היה על סף פירוק, רכש אותו איש עסקים בשם פאול סקאלי תמורת לירה שטרלינג אחת.
מועדון התומכים של ג'ילינגהאם תרם £5,000. סקאלי הביא שינוי אמיתי למועדון: הוא גייס כמאמן את טוני פוליס הוולשי והחתים כמעט סגל חדש של שחקנים.
בסיום עונת 1995/1996 סיימה ג'ילינגהאם את ליגת הפוטבול ליג השנייה במקום השני ועלתה ליגה לפוטבול ליג הראשונה בפעם הראשונה בהיסטוריה.
ההארכה נשארה בלא שינוי ובפנדלים ניצחה מנצ'סטר סיטי 1–3. לאחר ההפסד הטרגי פוטר פוליס ובמקומו בא פיטר טיילור.
בעונת 1999/2000 שוב הגיעה ג'ילינגהאם לגמר הפלייאוף, הפעם מול ויגאן: תחילה ג'ילינגהאם הבקיעה, לאחר מכן ויגאן השוותה.
בהארכה עלתה ויגאן ליתרון אך 8 דקות לסיום סטיב באטלר (Steve Butler) השווה.
4 דקות לסיום אנדי ת'ומסון (Andy Thomson) הבקיע לג'ילינגהאם את שער הניצחון.
בעקבות הניצחון, עלה המועדון בפעם הראשונה בתולדותיו לליגת המשנה - אליפות הפוטבול ליג.
באותה עונה שבר המועדון שיא כאשר הגיע לשמינית גמר גביע ה-FA לאחר שניצח את קבוצות הפרמייר ליג דאז, ברדפורד סיטי ושפילד וונדסדי.
בעונת 2000/2001 עזב פיטר טיילור לאמן את לסטר סיטי ובמקומו מונה הקפטן אנדי הסנת'אלר (Andy Hessenthaler) למאמן-שחקן.
ג'ילינגהאם השתלבה יפה וסיימה בשלוש העונות הראשונות במקומות ה-13, 12, ו-11 בהתאמה.
בעונת 2003/2004 נשאר המועדון בליגה בזכות יחס שערים.
עונה לאחר מכן (2004/2005) ירדה ג'ילינגהאם לליגת הפוטבול ליג הראשונה על יחס שערים.
בסוף עונת 2007/2008 המועדון ירד לפוטבול ליג השנייה, אך שב לליגה הראשונה של הפוטבול ליג לאחר עונה אחת בלבד.
בסיום עונת 2009/2010 שבה הקבוצה לליגה השנייה לאחר שלא ניצחה ולו משחק חוץ אחד לאורך כל העונה.
בעונת 2012/2013 חזרה לליגה הראשונה של הפוטבול ליג.
ג'יליאן לי אנדרסון היא שחקנית, אקטיביסטית ומחברת אמריקאית-בריטית אשר זכתה בפרס אמי, בפרס גלובוס הזהב ובשני פרסי גילדת שחקני המסך.
ידועה בעיקר כסוכנת דיינה סקאלי בסדרה האמריקאית "תיקים באפלה" וכסטלה גיבסון בסדרה הבריטית "The Fall" וגם בסדרות של נטפליקס כמו בעונה הרביעית של הכתר בתור מרגרט תאצ'ר ובסדרה "חינוך מיני" בתור ד"ר ג'ין מילברן.
בנוסף לסרטים ולטלוויזיה, אנדרסון זכתה לשבחים והכרה על הופעותיה על הבמה.
עבודות הבמה שלה כוללות את המחזה Absent Friends עליו זכתה ב-Theatre World Award, "בית הבובות" עליו קיבלה מועמדות לפרס אוליבייה ותפקידה כבלאנש דובאה בהצגה "חשמלית ושמה תשוקה" עליו קיבלה מועמדות שנייה לפרס אוליבייה.
אנדרסון נולדה בשנת 1968 בשיקגו לרוזמרי, מתכנתת מחשבים, ולאדוארד אנדרסון, מנהל חברת פוסט-פרודקשן.
לאחר שנולדה, עברו הוריה להתגורר בפוארטו ריקו למשך 15 חודשים ומשם עברו לאזור הקראוץ' אנד (Crouch End) בצפון לונדון, שם למד אביה בבית הספר לקולנוע של לונדון .
בגיל 11, חזרה משפחתה לארצות הברית לעיר גרנד ראפידס במישיגן, שם השתתפה במסגרת בית הספר בתוכנית לילדים מחוננים עם דגש על מדעי הרוח.
אנדרסון חשה לא שייכת לארצות הברית ורכשה לעצמה מוניטין של נערה פרועה ומתמרדת.
היא פיתחה ניב של המערב התיכון עקב הלעג לו זכתה בשל מבטאה הבריטי.
במהלך התיכון החלה להתעניין בתיאטרון ולשחק בהצגות בתיאטרון הקהילתי המקומי, וכן עבדה כמתמחה בתיאטרון ובית הספר האזרחי לאמנות הבמה של גרנד ראפידס (Grand Rapids Civic Theatre & School of Theatre Arts).
היא סיימה את התיכון בשנת 1986. בשנת 1990 היא סיימה את תוארה בלימודי משחק ואמנות הבמה מאוניברסיטת דה פול (The Theatre School at DePaul University) במישיגן.
אנדרסון סיימה גם קורס משחק של התיאטרון המלכותי הלאומי באוניברסיטת קורנל בניו יורק.
אחיה הצעיר אהרון נפטר בגיל 30 מגידול מוחי אשר מקורו היה במחלת הנוירופיברומטוזיס.
כאשר אובחנה מחלתו, אהרון היה בשנתו השנייה ללימודי הדוקטורט בפסיכולוגיה התפתחותית באוניברסיטת סטנפורד.
אחותה הצעירה זואי היא אומנית קרמיקה.
זואי היא לסבית מוצהרת ונשואה לבת זוגה.
בגיל 22 עברה אנדרסון לניו יורק והחלה להופיע במחזות.
ב-1991 היא זכתה ב-Theatre World Award על משחקה במחזה Absent Friends, לצידה של ברנדה בלתין.
בשנת 1992 עברה אנדרסון ללוס אנג'לס ועשתה מבחני בד למיניהם במשך שנה.
על אף שנשבעה כי לעולם לא תשחק בטלוויזיה, בהיותה מובטלת משך כשנה שלמה, שינתה את דעתה.
היא עשתה סרט לטלוויזיה בכבלים The Turning עם טס הרפר וספר לשמיעה לסיפור "Exit to Eden" של הסופרת אן רייס.
ב-1993 הופיעה הופעת אורח בסדרת קולג' בשם "Class of '96" אשר שייכת לרשת הטלוויזיה FOX.
בעקבות הופעת אורח זו, נשלח אל אנדרסון תסריט הסדרה "תיקים באפלה" בגיל 24, והיא החליטה לגשת לאודישנים משום שלדבריה, לראשונה מזה זמן רב, היה זה תסריט עם דמות נשית חזקה, אינטליגנטית ועצמאית כדמות ראשית בסדרה.
כריס קארטר, מפיק הסדרה, רצה להעסיק אותה, אולם רשת FOX העדיפה שחקנית ותיקה יותר בתחום ובעלת חזות פרונטלית מודגשת.
הרשת שלחה מועמדת נוספת לתפקיד סקאלי אולם קארטר עמד על כך שג'יליאן היא זו שתשחק את סקאלי.
ג'יליאן אכן קיבלה את התפקיד של הסוכנת המיוחדת דיינה סקאלי בחושבה שהסדרה תחזיק מעמד 13 פרקים בלבד.
הסדרה זכתה להצלחה רבה וצולמה בוונקובר ובלוס אנג'לס במשך תשע עונות ואף צולמו שני סרטי קולנוע.
ג'יליאן זכתה בפרסים על משחקה כסוכנת סקאלי, כולל פרס אמי, פרס גלובוס הזהב ושני פרסי גילדת המסך.
בעת צילומי הסדרה אנדרסון פגשה את בעלה הראשון, קלייד קלוץ, שהיה המנהל האמנותי של "תיקים באפלה".
ב-1997 שיחקה בדרמה הקומית "מונית לשיקגו" לצד ג'ון קיוזאק וג'וליאן מור.
ב-1999 היא נתנה את קולה לסרט יפני בשם "הנסיכה מונונוקי" של הבמאי הייאו מיאזאקי לדמות מורו.
אנדרסון ידועה כמעריצת עבודותיו של הייאו מיאזאקי.
ב-2000 אנדרסון שיחקה בעיבוד קולנועי לספרה של אדית וורטון בשם "בית האשליות" עליו קיבלה שבחים רבים וזכתה בפרס הקולנוע הבריטי העצמאי לשחקנית הטובה ביותר.
היא השתתפה בעבודתה של איב אנסלר במופע "מונולוגים מהווגינה".
מנובמבר 2002 ועד 9 בפברואר 2003 הופיעה אנדרסון לראשונה על במות הווסט אנד בהצגה What The Night is For בלונדון.
ב-2004 שיחקה בהצגה What The Night Is For בתיאטרון רויאל קורט.
ב-2005 הופיעה בתפקיד ליידי דדלוק בסדרה "בית קדרות" ברשת האנגלית BBC המבוססת על ספרו של צ'ארלס דיקנס בעל אותו השם.
גם על משחקה זה זכתה בפרסים ובמועמדויות, ביניהם פרס אמי ופרס גלובוס הזהב.
היא כיכבה בסרט אירי בשם The Mighty Celt וזכתה בפרס IFTA.
סרט נוסף בו הופיעה היה A Cock and Bull Story, המבוסס על ספר בשם "טריסטרם שנדי".
ב-2006 הופיעה בסרט "המלך האחרון של סקוטלנד" וב-2007 ייצא סרטה Straighthead.
ב-2008 חזרה אנדרסון לגלם את דיינה סקאלי בסרט ההמשך של "תיקים באפלה".
ב-2009 חזרה לבמות הווסט אנד בהצגה "בית הבובות" של המחזאי הנריק איבסן, בתפקיד נורה - תפקיד עליו קיבלה אנדרסון מועמדויות ושבחים רבים.
בשנת 2011 שיחקה בסרט "ג'וני אינגליש חוזר".
בשנת 2013 החלה לשחק בתפקיד הראשי בסדרה הבריטית "The Fall".
בין 2013 ל-2015 גילמה את ד"ר בידיליה דה מוריאר בסדרה האמריקאית של הרשת NBC, "חניבעל".
עוד ב-2013, שיחקה במותחן הקנדי "אני אעקוב אחרייך".
ב-2014 הופיעה בסרטים "סיפור האהבה של מיסטר מורגן" ו-I'll Follow You Down.
באותה שנה זכתה גם לשבחים ולפרסים רבים על גילום דמותה של בלאנש דובאה בהצגה "חשמלית ושמה תשוקה" בווסט אנד הלונדוני.
ב-2015 ביימה ושיחקה בתפקיד הראשי בסרט קצר מקדים ל"חשמלית ושמה תשוקה" בשם The Departure.
היא שבה לגלם את התפקיד של בלאנש דובאה על הבמה ב-2016 בברוקלין שבניו יורק.
ב-2017 כיכבה אנדרסון לצידו של יו בונוויל בסרטה התקופתי של גורינדר צ'אדה Viceroy's House, בו היא גילמה את ליידי אדווינה מאונטבאטן.
באותה שנה, היא החלה לגלם את מדיה בעיבוד טלוויזוני לספרו של ניל גיימן - "אלים אמריקאים", וכן השתתפה בעיבוד קולנועי לספרה של אגאתה כריסטי, "בית המזימות".
ב-2018 שיחקה בסרט "המרגל שזרק אותי" ובסרט "עצם בלתי מזוהה".
החל מ-2019, אנדרסון מככבת עד כה בארבע עונות של הסדרה הבריטית "חינוך מיני" שהופקה עבור נטפליקס.
משנת 2020 אנדרסון מגלמת את ראש ממשלת בריטניה לשעבר מרגרט תאצ'ר בעונה הרביעית של סדרת הדרמה זוכת הפרסים "הכתר" של נטפליקס.
על תפקידה בסדרה זו זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה.
במאי 2025 פורסם כי אנדרסון תככב בסרט "יום רע במחנה טיבולי" של ג'יין שונברון.
חזון של אש (A Vision of Fire), יצא לאור ב-2014
חלום של קרח (A Dream of Ice), יצא לאור ב-2015
קולות הימה (The Sound of Seas), יצא לאור ב-2016
ב-1994 נישאה אנדרסון למנהל האמנותי של "תיקים באפלה", קלייד קלוץ, בטקס בודהיסטי ליד החור השבעה-עשר במגרש הגולף בהוואי.
ב-25 בספטמבר 1994 ילדה אנדרסון את בתה הבכורה.
ב-2002, בתום סיום העונה האחרונה של "תיקים באפלה", אנדרסון עברה ללונדון.
שם היא מתגוררת עם שלושת ילדיה.
בדצמבר 2004 אנדרסון נישאה בשנית לעיתונאי ומפיק הסרטים העצמאיים ג'וליאן אוזאן.
ב-21 באפריל 2006 הודיעה אנדרסון על פרידתם.
מ-2006 ועד ל-2012 הייתה במערכת יחסים עם איש העסקים מארק גריפיט, עמו הביאה לעולם שני בנים.
ביולי 2012 התראיינה לעיתון "סאנדיי טיימס" וסיפרה כי ניהלה בעבר מספר מערכות יחסים עם נשים.
אנדרסון היא אקטיביסטית ומרבה לתמוך בארגוני הומוניטריים ופעילויות רבות למען מטרות חברתיות וגלובאליות.
אחיה של ג'יליאן נפטר ב-2011 בהיותו בן 30, הוא סבל ממחלת הנוירופיברומטוזיס.
אנדרסון היא דוברת של רשת הנוירופיברומטוזיס לקידום מחקר וגיוס תרומות עבור המחלה.
אנדרסון היא גם מייסדת של ארגון פילנתרופי לקידום חינוך של נוער בדרום-אפריקה (SAYes).
ג'יימס ארל "ג'ים" בוטרייט היה כדורסלן אמריקאי אשר התגייר ושיחק במדי מכבי תל אביב בשנות ה-70 וה-80, והיה שותף לזכייתה בתארים רבים, ביניהם גביע אירופה לאלופות בעונת 1976/77 ובעונת 1980/81. גובהו היה 2.01 מטרים והוא שיחק בעמדת הפורוורד.
בוטרייט סיים את לימודיו התיכוניים בתיכון מיניקו שבעיירה רופרט (Rupert) במדינת איידהו בשנת 1970. הוא נחשב עד היום לקלע מספר שתיים בתיכון זה בכל הזמנים.
בעקבות זכייתו בכמה אותות הצטיינות ברמת המדינה וגם ברמה הפדרלית זכה למלגת לימודים באוניברסיטת המדינה של יוטה (USU).
הוא היה הקלע המצטיין בנבחרת הכדורסל של העיר לוגאן וזכה בתואר הספורטאי המצטיין של יוטה לשנת 1974. בקיץ סיים את לימודיו וסיים תואר ראשון במדעי המדינה.
לאחר סיום לימודיו הגיע לישראל והצטרף בקיץ אותה שנה לקבוצת הכדורסל של מכבי תל אביב.
הוא מיד התבלט בסגנון המשחק החדשני יחסית לתקופתו ובקליעה אבסולוטית.
על אף מבנה גופו הצנום, היה שחקן מהיר וטכני.
תחילה שיחק רק במסגרת הליגה האירופית בהתאם לחוקי הזרים בליגה הישראלית אז.
לאחר שהתאזרח הצטרף לליגה המקומית בעונת 1976/77.
ג'ים בוטרייט זכור יותר מכל בעקבות משחקו המצוין בגמר טורניר גביע אירופה לאלופות שנערך ב-1977 בבלגרד, שם קלע 26 נקודות, השחקן המוביל באותו ערב, והצעיד את קבוצתו יחד עם שחקנים כמו מיקי ברקוביץ', מוטי ארואסטי, אולסי פרי וטל ברודי, לאליפות אירופה ראשונה למכבי תל אביב.
בשנת 1980 נמנה בוטרייט על הנבחרת הלאומית בכדורסל למשחקים האולימפיים במוסקבה (שלא יצאה למשחקים בעקבות החרם).
בעונת 1980/81, הזכורה כטובה ביותר של מכבי תל אביב עד היום, כיכב בוטרייט גם בתור קפטן.
הוא הצטיין גם בניצחון בגמר הגביע נגד סינודינה בולוניה, עם 12 נקודות.
בעקבות פריצת הקהל למגרש אחרי הניצחון 80:79, נמנע מבוטרייט להניף את הגביע, ובמקומו הניפו שמוליק זיסמן, שהיה קרוב יותר לגביע.
באותה עונה זכתה מכבי בגביע אירופה לאלופות, אליפות המדינה, גביע המדינה והגביע הבין-יבשתי.
במכבי תל אביב קלע בוטרייט 16 נקודות בממוצע למשחק ב-93 משחקים בגביע אירופה.
בנבחרת ישראל רשם 25 הופעות, בהן קלע 14 נקודות בממוצע למשחק.
בשנת 1981 פרש בוטרייט ממשחק ושב לארצות הברית.
משנת 1988 החל לשמש כמורה ומאמן כדורסל בתיכון בעיירה אפטון שבמדינת ויומינג.
על תרומתו לנבחרת הכדורסל זכה בתואר "מאמן השנה של ויומינג".
לאחר מכן שימש כמורה בבתי ספר יסודיים ותיכוניים באריזונה, ובקליפורניה.
כמו כן, לימד מדעי החברה בתיכון בעיירה היילי במדינת איידהו.
מאמצע שנות ה-80 ארגן בוטרייט מחנה קיץ בכדורסל לבנות ובנים בגילאי 10–18.
ג'ים בוטרייט נפטר ב-12 בפברואר 2013 בהיילי לאחר מאבק במחלת הסרטן.
הוא השאיר אחריו אישה, ג'ניפר מגריין-בוטרייט, וארבעה ילדים.
בסוף 2018 היו לקבוצה למעלה מ-978 סוחרים בסין העממית, ששיווקו רכבי מותג "Geely".
הקבוצה גם ייצאה את מוצריה באמצעות 24 סוכני מכירות ו-336 סניפי מכירות ושירותים ב-24 מדינות מעבר לים, בעיקר למדינות מתפתחות במזרח אירופה, במזרח התיכון ובאפריקה בשנת 2018.
הנהלת החברה נמצאת בעיר האנגג'ואו, בירת מחוז ג'ג'יאנג, ונכון ל־2008, היא מעסיקה כ־9,950 עובדים.
יו"ר ומנכ"ל החברה הוא לי שופו.
במרץ 2010 חתמה ג'ילי על הסכם לרכישת המותג וולוו מפורד תמורת כ-1.8 מיליארד דולר, לאחר משא ומתן שנמשך למעלה משנה.
יוניון מוטורס מייבאת את רכבי ג'ילי לישראל מאז דצמבר 2020.
ג'ילי מחזיקה גם בחברת לוטוס מכוניות.
בבעלות החברה נמצאת חברת בת "ז'ידו" שמייצרת מכונית "ז'ידו D2"
בשנת 2021 הציגה את המותג זיקר, מותג המכונית החשמליות שלה וג'ילי ויז'ן סטארברסט קונספט.
גִ'ילִין (בסינית: 吉林; בפין-יין: Jílín; במנצ'ורית: - גִירִין אוּלה; ברוסית: Гирин - גִירִין) היא נציבות עירונית במחוז ג'ילין שבצפון-מזרח הרפובליקה העממית של סין.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה כ-3.62 מיליון תושבים, מתוכם כ-1.9 מיליון בארבעת הרבעים, עובדה ההופכת אותה לעיר השנייה בגודלה במחוז ואף בעבר הייתה בירתו.
הנציבות העירונית ג'ילין משתרעת על פני 27,710 קמ"ר במרכז מחוז ג'ילין וגובלת בבירת המחוז צָ'אנְגְצ'וּן ממערב ומצפון-מערב, בנציבויות העירוניות מדרום, , ו מדרום-מערב ובנציבות האוטונמית הקוריאנית ממזרח.
העיר שוכנת באזור הררי בסמוך לנהר (במנצ'ורית נקרא סונגארי), בגובה 202 מטרים מעל פני הים.
ארבעה הרים מפורסמים מקיפים את ג'ילין: הר הצפון במערב, לון טאן במזרח, ז'וצאו בצפון והר הצב בדרום.
ההר הצפוני, הנקרא לבן, הוא ההר המפורסם ביותר בג'ילין, ישנם מספר מקדשים בודהיסטים על ההר.
בעיר ג'ילין יש אקלים יבשתי ממוזג עם ארבע עונות ברורות: אביב קצר, יבש וסוער, קיץ חם וגשום, סתיו קריר נפלא וחורפים קרים וארוכים.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת נשארת על כ-4 מעלות צלזיוס, המשקעים השנתיים הם בממוצע 650 מ"מ.
הנציבות העירונית ג'ילין מחולקת לארבעה רבעים, נפה אחת וארבע נפות עירוניות:
ג'ים אברהמס היה במאי קולנוע ותסריטאי אמריקאי-יהודי.
אברהמס נולד בשורווד, ויסקונסין, למשפחה יהודית.
הוא היה מוכר בזכות סרטי הקומדיה והפרודיה שכתב והפיק ביחד עם האחים צוקר - דייוויד וג'רי צוקר - בהם: "טיסה נעימה" (אשר היה מועמד לפרס באפט"א על התסריט הטוב ביותר) וכן סדרת סרטי "האקדח מת מצחוק".
הצוות של צוקר, אברהמס וצוקר (שכונה גם "ZAZ") החל למעשה את עבודתו המשותפת, בעת ששלושת הגברים גדלו יחד במילווקי, ויסקונסין.
אברהמס מאוחר יותר הפיק סרטים משל עצמו, בהם "עסקים גדולים", "לרקוד עם טייסים" ו"לרקוד עם לוחמים".
אברהמס נפטר ב-26 בנובמבר 2024.
רשימה חלקית של סרטים אותם כתב ו/או ביים ו/או הפיק:
1990 - רוקסי מסובבת את העיר
1997 - משימתה של אם - סרט טלוויזיה
ג'יליאן שוורץ היא אתלטית אמריקאית-ישראלית, אלופה ושיאנית ישראל בקפיצה במוט.
ייצגה את ארצות הברית ב-4 אליפויות עולם (פריז 2003, הלסינקי 2005, אוסאקה 2007 וברלין 2009) ובאולימפיאדה (אתונה 2004) ואת ישראל ייצגה באליפות עולם (טגו 2011), באליפות עולם באולם (איסטנבול 2012), ובאולימפיאדה (לונדון 2012).