tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראדלי שיפצה את המוסך בביתה כדי לספק חדר מפגשים עבור החוג, כמו גם עבור קבוצות פגניות אחרות.
ב-1981 הקימו בראדלי, דיאנה ל.
פאקסון ואליזבת ווטרס את "המרכז לדת אלטרנטיבית".
בשנת 1990 אמרה בראדלי שהיא שבה לנצרות, ואמרה בראיון: "אני מגיעה בקביעות לכנסייה אפיסקופלית...
מה שאני רוצה זה שאנשים יחקרו את האפשרויות".
לאחר שבריאותה התדרדרה במהלך השנים, נפטרה בראדלי בברקלי ב-25 בספטמבר 1999, ארבעה ימים לאחר שסבלה מהתקף לב.
את האפר שלה פיזרו בגלסטונברי טור בסאמרסט שבאנגליה.
ב-2014 האשימה את בראדלי בתה, מוירה גריילנד, בהתעללות מינית מגיל 3 עד 12. במכתב לעיתון "הגרדיאן" אמרה גריילנד שלא דיברה על כך לפני כן כי
גריילנד גם טענה שהיא לא הייתה הקורבן היחיד, וכי היא הייתה אחת מהנשים שדיווחו על מעשי ההתעללות בילדים של אביה וולטר ה.
בראדלי עצמה הודתה שהיא הייתה מודעת להתנהגותו של בעלה, אף על פי שהיא בחרה לא לדווח עליו.
בתגובה להאשמות האלה הודיעה ב-2 ביולי 2014 חברת "ויקטור גולנץ", המוציאה לאור של ספריה הדיגיטליים של בראדלי, שכל ההכנסות מהספרים האלקטרוניים ייתרמו לארגון הצדקה "Save the Children".
הסופרת ג'אני לי סימנר, שהמשיכה לכתוב ספרים בסדרת "Darkover" של בראדלי לאחר מותה, הודיעה ב-13 ביוני 2014 שהיא תתרום את המקדמות והתמלוגים של שני ספריה בסדרה לארגון הנלחם בתקיפה מינית.
מאז שההאשמות פורסמו, מוירה ומארק גריילנד דיברו רבות על חוויותיהם, ומספר סופרי מדע בדיוני מפורסמים גינו את בראדלי באופן פומבי.
בין הראשונים היה ג'ון סקאלזי, וזוכה פרס הוגו, ג'ים היינס כתב "כל זה הופך את הגילויים על כך שמריון זימר בראדלי הגנה על אנס ילדים ידוע ושהיא התעללה בבתה, לאפילו יותר טרגיים." ג.
וילו וילסון, זוכת פרס עולם הפנטזיה, אמרה שהיא נותרה "ללא מילים".
פאקסון, ששיתפה פעולה עם בראדלי בכתיבת מספר ספרים, ושהמשיכה לכתוב רומנים בסדרת אבלון אחרי מותה של בראדלי, אמרה כי היא "המומה ומזועזעת לקרוא את הפוסטים של מוירה גריילנד על אמה".
בראדלי סיפרה שכשהייתה ילדה היא נהנתה לקרוא ספרי פנטזיה של סופרים כדוגמת הנרי קוטנר, אדמונד המילטון, ק.
מור, ולי ברקט, במיוחד כשכתבו על "נצנוץ של שמשות זרות בעולמות שמעולם לא היו ולא יהיו".
הרומן הראשון שלה ורבים מכתביה בהמשך הושפעו מסופרים אלו.
בגיל 17, כתבה את הרומן הראשון שלה, "הבית ביער", הגרסה שלה ל"נורמה"; הספר פורסם לאחר מותה.
הסיפור הראשון שבראדלי מכרה, הסיפור הקצר "מאחז", הופיע בתחרות החובבנים "סיפורים מופלאים" ב-1949. הפרסום המקצועי הראשון שלה היה סיפור קצר בשם "נשים בלבד", אשר הופיע בגיליון השני (והאחרון) של כתב העת למדע בדיוני "וורטקס" ב-1953. הרומן הראשון שפרסמה היה Falcons of Narabedla, שיצא לראשונה במאי 1957 במהדורה של "עולמות אחרים".
בשלב מוקדם בקריירה שלה, היא כתבה מספר יצירות שאינן ספרות ספקולטיבית, כולל ספרות פאלפ ללסביות והומואים, בהם הרומן "אני לסבית" שפורסם בשנת 1962. ספריה בז'אנרים אלו פורסמו בשמות העט "מורגן אייבס", "מרים גרדנר", "דקסטר ג'ון" ו"לי צ'פמן" .
אף על פי שהספרים שלה יחסית תמימים לפי הסטנדרטים של היום, הם נחשבו אז לפורנוגרפיה, ובמשך זמן רב היא סירבה לחשוף את שמות היצירות שהיא כתבה תחת שמות אלו.
בספרה משנת 1958 The Planet Savers היא הציגה לראשונה את הכוכב Darkover, אשר הפך לבסיס של סדרה פופולרית מאת בראדלי וסופרים אחרים.
העולם הבדיוני של Darkover הוא מרקע לפנטזיית מדע, שכולל אלמנטים של מדע בדיוני ופנטזיה גם יחד.
Darkover הוא מושבה אנושית אבודה, שתושביה פיתחו יכולות על-חושיות כל כך מתקדמות, שהן נדמות לקסמים, בעוד הטכנולוגיה נסוגה לרמה הדומה לזאת של ימי הביניים.
בראדלי כתב רבים מספרי Darkover בעצמה, אבל בגילאים מאוחרים יותר שיתפה פעולה עם סופרים אחרים; חלק מהם המשיכו את הסדרה מאז מותה.
בראדלי לקחה חלק פעיל בפנדום, וקידמה אינטראקציה בין קוראים לסופרים ומוציאים לאור, מה שהוביל למספר תרומות חשובות לתרבות הז'אנר.
היא עצמה, כשהייתה בגיל הנעורים, כתבה מכתבים למגזינים, והחל מסוף שנות ה-40 המאוחרות ובמשך שנות ה-50 וה-60, היא פרסמה פנזינים משלה, וגם ערכה פנזינים של אחרים, לעיתים גם עם שני בני זוגה.
בראדלי המשיכה לתרום למגזינים ופנזינים שונים למדע בדיוני ופנטזיה לאורך כל הקריירה שלה.
בראדלי הייתה העורכת של הסדרה האנתולוגית הפופולרית שפורסמה במהלך שנים רבות, Sword and Sorceress, ועודדה הגשת סיפורים מסופרים מתחילים.
אף על פי שהיא במיוחד עודדה נשים בתחום, היא פרסמה גם סיפורים של גברים.
מרסדס לאקי הייתה אחת מני רבות שהתחילה את דרכה בסדרה זו.
בראדלי המשיכה בעבודה זו ממש עד זמן מותה.
הספר הכי מפורסם שלה הוא "ערפילי אבלון", האפוס של אגדת קמלוט מנקודת מבטן של הנשים בסיפור, ובמיוחד מורגן לה פיי וגווינביר.
הוא התרחב לסדרה, שכמו סדרת Darkover, הורחבה בהמשך גם על ידי סופרים אחרים, וספרים בה המשיכו להתפרסם לאחר מותה של בראדלי.
בראדלי זכתה לאחר מותה בפרס עולם הפנטזיה על מפעל חיים בשנת 2000.
מריון וולאס דאנלופ הייתה סופרג'יסטית בריטית מיליטנטית, אמנית, ושובתת הרעב המודרנית הראשונה.
מריון וואלאס-דאנלופ נטלה חלק משמעותי במאבק עבור זכות בחירה לנשים, והיה לה תפקיד מרכזי באיגוד הנשים החברתי והפוליטי.
היא ידועה בעיקר בשל שביתת הרעב שלה ב-1909.
מריון וולאס-דאנלופ נולדה בבטירת לייס (Leys Castle) בעיר אינברנס שבסקוטלנד.
היא נולדה לרוברט הנרי וולאס-דאנלופ, פקיד בריטי בבנגל בהודו, ולאשתו השנייה, לוסי דוסון.
למריון היו שתי אחיות, מדלין ורוזלינד וואלאס-דאנלופ, שכתבו את הספר "Timely Retreat, or, A Year in Bengal before the Mutinies" שהפך לרב מכר.
מריון ומשפחתה עברו ללונדון שבאנגליה, ושם חיה מריון רוב חייה.
למרות זאת, מריון נשארה מחוברת לשורשיה הסקוטיים.
היא קרויה על שם אשתו של ויליאם וולאס, אביר ופטריוט סקוטי, והחשיבה עצמה כצאצאית של מרגרט קרופורד, אמו.
מריון וואלאס-דאנלופ מעולם לא נישאה והולידה ילדים, אך בשנות החמישים לחייה אימצה ילדה מסארי, חבל מגוריה.
ב-1928, כשאמלין פנקהרסט מתה, מריון דאגה לבתה המאומצת מרי.
מריון וואלאס-דאנלופ נפטרה ב-12 בספטמבר 1942, בבית אבות בגילדפורד, בירת סארי.
מריון וואלאס-דאנלופ הצטרפה לתנועה הסופרג'יסטית כבר ב-1900 ומיד התחברה לאגף המיליטנטי שבתנועה.
מ-1906 עד 1913 הייתה מריון חברה בארגון Fabian Women's Group ודרכו הצטרפה ל"איחוד הנשים החברתי-פוליטי" (Women's Social and Political Union ).
האיחוד נוסד על ידי אמלין פנקהרסט תחת המוטו "מעשים לא מילים".
במסגרת פעילותה בארגון וולאס-דאנלופ נשאה נאומים, עיצבה כרזות, יזמה תהלוכות, כתבה סיסמאות על קירות, ואפילו צמה למען שילוב נשים במערכת הפוליטית.
בנאום שלה ב-1909 אמרה וואלאס-דאנלופ: "נשים גדלו והבינו את האחריות שלהן לא רק כיחידים, אלא גם כחברים בקהילה גדולה....
הן סוף סוף הכירו בכך שהן חלק בלתי נפרד ממה שאנו מכנים 'המצפון הציבורי'".
ביוני 1908 היא הובילה נשים לפרלמנט הבריטי, שם נעצרה והואשמה ב"הפרעה".
חודש אחר כך נשלחה לבית הסוהר לנשים "'הולווי" (HM Prison Holloway).
בבית הסוהר התחברה עם נשים צעירות והנהיגה אותן.
בנוסף, היא חיברה יומן המספר על חוויותיה בבית הסוהר.
בנובמבר 1908 היא הובילה נשים דרך שורת שוטרים מול בית הנבחרים הבריטי ונשלחה שנית למאסר של חודש בהולווי, שם היא הנהיגה מרד נגד ההתייחסות הלקויה לסופרג'יסטיות בכלא.
המאסר השלישי שלה, והמשמעותי ביותר, היה ביולי של 1909 בעקבות העתקת קטע מחוק הזכויות 1689 על קיר ב-St Stephan's Hall.
הפעולה עצמה זכתה לכיסוי בעיתונות אותה ארגנה מראש.
בשובה לבית הסוהר, מריון פתחה בשביתת רעב עצמאית שנמשכה תשעים ואחת שעות, עד שחרורה, שזכה אף הוא לכיסוי תקשורתי נרחב ואף בינלאומי .
אופי הפעולה, מעשה עצמאי לגמרי, אומץ אחר כך כמדיניות של איחוד הנשים החברתי-פוליטי.
ב-1910 ו-1911 היא עיצבה תהלוכות יוצאות דופן רבות של איחוד הנשים החברתי-פוליטי.
היא הייתה אחת הנשים מאחורי קמפיין שבירת החלונות במשרד הפנים הבריטי, ונשלחה למאסר לשלושה שבועות.
בנוסף, כמו סופרג'יסטיות רבות אחרות, מריון נהפכה לצמחונית.
מריון וואלאס-דאנלופ החלה את לימודיה בפריז בשנות ה-90 של המאה ה-19. לאחר מכן היא חזרה ללונדון ולמדה בבית הספר לאומנויות Slade School of Fine Art בלונדון.
היא כתבה ואיירה שני ספרי ילדים בשנת 1899: "גן הפירות הקסום" ו-"פיות, גמדים, ותינוקות פרחים", אותו כתבה יחד עם מריון ריווט-קרנק.
מריון הציגה את יצירותיה בתערוכות בפריז, במכון המלכותי של גלאזגו לאמנויות ושלוש פעמים באקדמיה המלכותית לאמנויות בין השנים 1902 ו-1905.
בתור אמנית אישה בתקופה האדוארדית בראשית המאה ה-20, לא היו לוולאס-דאנלופ הרבה אפשרויות תעסוקה, והיה לה קשה להיתפס בציבור כאמנית רצינית.
ב-1908, אמנויות יפות נעשו אצל וואלאס-דאנלופ פחות משמעותיות מפעולותיה כסופרג'יסטית.
מעט אמנים בתחילת המאה ה-20 ציירו עבור מטרות חברתיות, ואמנות שנועדה להיות יפה בלבד נהפכה לחסרת תועלת בעיניה.
ניתן לראות את עקרונות הפמיניזם דרך יצירותיה של וואלאס-דאנלופ, למשל בספריה, בהם עודדה העזה ואומץ אצל ילדים, ובמיוחד אצל ילדות.
בספרה, "גן הפירות הקסום", מסופר על ילדה שנחושה להגיע לגן הפירות הקסום, אף על פי שהיא סובלת מרעב, אנלוגיה למאבקה של מריון עבור זכות הצבעה לנשים.
'"אני נעשית רעבה מאוד" היא אמרה "אני תוהה אם אמות מרעב, ואז לא אגיע לגן בכלל"'.
וואלס דאנלופ שילבה אמנות גם בפועלה הסופרג'יסטי, בעיקר ביצירת כרזות לתהלוכות.
לכן, ישנן תפיסות שונות ביחס לעבודתה האומנותית- האם יש לשפוט אותה כאמנות יפה או כתעמולה.
ביולי 1909, מריון וואלאס-דאנלופ נשלחה למאסר בבית הסוהר "הולווי" בעקבות העתקת קטע מחוק הזכויות 1689 על קיר ב-St Stephan's Hall, המקום בו אושרה מגילת הזכויות.
הקטע, "זכותם של הנתינים לעתור למלך וכל תביעה או רדיפה לעתירה זאת אינה חוקית", שימש רבות בפעולות סופרג'יסטיות.
היא נעצרה במהלך המעשה ולא השלימה את המשפט, וזמן קצר לאחר שחרורה, השלימה אותו ונשלחה לכלא.
שם, בחמישה ביולי 1909, מריון פתחה בשביתת רעב.
היא סירבה לאכול כל ארוחה שהביאו לתא שלה.
חברתה הסופרג'יסטית של דאנלופ, אני קני (Annie Kenney ), מספרת שכשאחד מהסוהרים שאל אותה מה היא תרצה לארוחת הערב, מריון ענתה לו "הנחישות שלי!".
לאחר 91 שעות דאנלופ שוחררה בעקבות חשש לבריאותה.
זאת הייתה שביתת הרעב הראשונה שתועדה ופורסמה בתולדות האימפריה הבריטית, ומריון וולאס-דאנלופ הפכה לשובתת הרעב המודרנית הראשונה.
שיטות דומות היו קיימות לפני 1909 ברוסיה, אירלנד והודו, אך למען מטרות אחרות ובהקשרים שונים.
רבות מחברות איחוד הנשים החברתי-פוליטי טענו שרעיון שביתת הרעב היה המצאתה של וואלאס-דאנלופ.
מנגד, יש הטוענים כי היא הושפעה משיטות דומות שהיו קיימות קודם לכן.
החידוש של וואלאס-דאנלופ היא השאיפה להשפיע על דעת הקהל והממשל דרך תקשורת המונים.
שביתת הרעב שלה משכה תשומת לב עיתונאית והגבירה את הלחץ על הממשלה.
במכתב לראש הממשלה של הממלכה המאוחדת, ארתור בלפור, היא כתבה: "הם לעולם לא יוכלו להחזיק אותנו בכלא יותר מכמה ימים, שכן כעת למדנו את כוחנו להרעיב את עצמנו אל מחוץ לכלא, ונשתמש בכוח - אלא אם כן הממשלה מעדיפה לתת לנו למות.
עם זאת, אני לא חושבת שאפילו הם יאמצו דרך פעולה שכזו, ולו רק כי מעשה זה לא ישתלם להם מבחינה פוליטית".
שביתת הרעב של מריון וואלאס-דאנלופ הייתה בעלת השפעה רבה.
השיטה אומצה למדיניות איחוד הנשים החברתי-פוליטי בפרט, ואצל סופרג'יסטיות בכלל.
עד מלחמת העולם הראשונה ב-1914, סופרג'יסטיות יצאו ל-240 שביתות רעב, ובפחות מארבע שנים התבצעה הזנה בכפייה של השובתות ביותר מאלף פעמים שונות.
השיטה התפשטה ברחבי העולם, ויותר אנשים אימצו את שביתת הרעב כדי להשפיע על דעת הקהל ועל הממשל, ביניהם נמנים מהאטמה גאנדי וג'יימס קונולי.
מריון (שם מדעי: Meriones) הוא סוג מכרסם ממשפחת העכבריים.
הסוג מכיל בעיקר בעלי חיים המכונים מריונים, אך לעיתים נקראים חברי סוג זה בשם תת-המשפחה אליה הם שייכים: גרביל.
תפוצת חברי סוג זה נעה בין צפון אפריקה למונגוליה.
המריונים נוטים לגור באזורים צחיחים לרבות ספר המדבר, מדבריות חוליים, אזורי ערבה, אך לעיתים מעטות גם באזורים לחים, בהם הם מהווים מזיקים לחקלאות.
בישראל חיים שלושה מיני מריונים: מריון מצוי, מריון המדבר ומריון החולות.
ייתכן שמצוי עוד מין - מריון לובי אך לא ידועה תצפית.
הסוג קיבל את שמו בשנת 1811 על ידי איליגר והשם נובע מהמילה היוונית μηρος (עצם הירך).
במרץ 2023 החל סקר יונקים קטנים, בתוך מטווח 24 במערב ראשון לציון, ובשטח הסובב לו, כדי להעריך אותו מבחינה חשיבותו האקולוגית.
אחרי ארבעה חודשי סקר, נתגלו פרטים רבים של מריוני חולות, גורים וצעירים, מין שיש רק בישראל וכמעט נכחד מכל אזור התפוצה שלו.
בסוג זה מגוון מינים בגדלים הנעים מ-9 ועד ס"מ (אורך הראש והגוף), עם זנבות בסדר גודל דומה או ארוך במעט ממשאר בעלי החיים במשפחת העכבריים.
המשקל הממוצע משתנה מאוד בין המינים, אבל הוא בדרך כלל נע בין 30 ל-200 גרם.
המריונים מזכירים חולדה במראם באופן מובהק יותר משאר הגרבילים, אך בדומה לשאר בני סדרה זו ביכולתם לקפוץ.
יש להם ציפורניים קדמיות חזקות, המשמשות אותם לחפירת מחילות.
המריונים בונים מחילות לצורך אחסון מזון, ויסות טמפרטורה ואגירת מים.
המחילות של מינים מסוימים הם פשוטות למדי, אך קיימים מינים עם מחילות מורכבות מאוד, לרבות מין בשם מריון קראסוס החופר מחילות באורך של מעל 30 מטר ו-18 כניסות.
בדומה למכרסמים אחרים המותאמים לתנאי יובש, למזון המאוחסן במחילות מבצע ספיגה חוזרת של המים שמאבדים המריונים בנשימה בתוך המחילה.
בני סוג זה יכולים לעבור תקופת חיים שלמה מבלי לצרוך מים נוזליים, ולהסתמך במקום על מים שספגו מהמזון במהלך חילוף החומרים.
מכרסמים אלו ניזונים משורשים, זרעים, פירות, וחרקים.
במינים השונים בסוג קיימות התנהגויות יחידאיות וחברתיות.
אפילו במינים היחידאים, קיימת לעיתים קרובות חפיפה בשטחי המחיה.
נקבות ממליטות כ-12 צעירים אחרי ההיריון הנמשך תקופה של כ-20–30 ימים.
הצעירים מגיעים לבגרות מינית לאחר כ-9–15 שבועות.
תוחלת החיים בטבע היא בדרך כלל פחות משישה חודשים, אבל שיא משך החיים בשבי הוא מעל חמש שנים.
17 המינים בסוג מחולקים לארבעה תת-סוגים:
מריון החולות (שם מדעי: Meriones sacramenti) הוא מין של מכרסם במשפחה העכבריים מהסוג מריון.
מין זה חי רק בישראל והוא בסכנת הכחדה בעולם.
בתחילת המאה ה-21 התגלו פרטים בנגב ובחוף הצפוני של חצי האי סיני.
מריון החולות הוא הגדול בבני סוגו המצוי בישראל.
יש לו פרווה בצבע צהבהב-אפור וזנב באורך הגוף ובקצהו מברשת שחורה בולטת.
בדומה למריונים אחרים, על רוב הגוף פרוותו ארוכה וצפופה, בעוד הפרווה באזור בסיס הזנב היא קצרה ודלילה.
הגחון והרגליים לבנים וצדי הגוף לרוב בהירים מהגב.
רגליו לבנבנות וציפורניו לבנבנות וחזקות.
הזנב לרוב קצר במעט מהגוף ואורכו 11–17 סנטימטר.
הזכרים גדולים ומהנקבות ב-30% בממוצע.
המין אנדמי לאזור החוף של צפון סיני (מצרים), ולישראל, בה הוא נמצא באזורים מסוימים בצפון הנגב ובמישור החוף שמדרום לירקון.
בית הגידול שלו מורכב בעיקר מדיונות החוף, מדבריות וערבות צחיחות, שבכולן צמחייה מועטה.
המין נצפה גם בשדות מעובדים ובאזורים הרריים.
מריון החולות נחשב נדיר מאוד.
בשנת 2023 התגלתה אוכלוסייה שלו בחולות ראשון לציון על ידי מיכל זייצוב-רז, זואולוגית ואקולוגית של יונקים קטנים עצמאית מטעם מוזאון הטבע, אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת וויומינג.
מריון החולות מבלה את רוב זמנו במחילות תת-קרקעיות.
מינים בסוג זה חופרים את מחילותיהם באדמה רכה, ומורכבות המחילות משתנה רבות בין המינים.
במחילה יש לרוב חללי אחסון למזון, לרוב קרובים לפני השטח, וחללים עמוקים יותר לשיכון הוולדות.
המחילה היא בדרך כלל ביתה של הנקבה והשגר האחרון שהומלט, והזכרים הנקבות חיים באופן יחידאי ונפגשים לצורך ההזדווגות בלבד, אם כי בשבי, נצפו זכרים המסייעים בטיפול בגורים, ואף תועד מקרה בו לאחר מות הנקבה, טיפל הזכר בגורים וחימם אותם בגופו, עד שמת האחרון שבהם.
למרות היותו די טריטוריאלי ואגרסיבי כלפי פולשים לא מוכרים, מריון החולות לרוב ישלים עם קרבתם של שארי בשר, והנקבות אף יחלקו את המחילה עם משפחה נוספת.
יש מעט מאוד מידע ספציפי זמין על הרגלי הרבייה של מריון החולות.
עם זאת, בהתבסס על התנהגות של מיני מריון אחרים במרכז אסיה, הקווקז, והמזרח התיכון, סביר להניח כי הרבייה מתרחשת לאורך כל השנה, עם שיאים ברבייה בקיץ ובאביב.
הנקבות של רוב המינים ממליטות שניים או שלושה שגרים בכל שנה, והגורים נולדים קטנים, עירומים ועיוורים.
לפי ההערכות אורך ההריון הוא בין 20 ל-31 יום.
נקבת מריון החולות ממליטה את השגר בקן, אשר מורכב בדרך כלל מצמחים מיובשים.
מריונים לא נחשבים כיושני שנת חורף, על אף שבמינים מסוימים נצפית ירידה חדה בפעילות, בעוד אחרים יישארו מתחת לאדמה במשך כל החורף ותקיימו בלעדית על מזון מאוחסן.
סביר להניח כי התזונה של מריון החולות דומה לזו של שאר המריונים, המורכבת בעיקר ממגוון רחב של צמחייה ירוקה, שורשים, פקעות, זרעים, דגנים, פירות וחרקים.
מריון החולות ניזון מיותר עלים מאשר מיני מריון אחרים.
מריוני החולות ניזונים מחלקים ירוקים של צמחים (כ-68%), מזרעים (כ-29%) ומחרקים (כ-3%).
מריון החולות מסווג כפגיע על ידי הרשימה האדומה של איגוד השימור העולמי.
אובדן בתי הגידול הוא האיום המרכזי, הנגרם על ידי עיור והמרת שטחים לחקלאות, במיוחד בדרום הארץ.
במישור החוף הצפוני האוכלוסייה פחתה ביותר מחצי מאז אמצע המאה העשרים, וגדילת האוכלוסייה והגדלת פיתוח באזור מישור החוף ממשיך לפגוע באוכלוסיית מריון החולות.
אף על פי שלא ידוע על פעולות שימור המכוונות ספציפית למין זה, הוא קיים במספר שמורות טבע בדרום הארץ ושם זוכה לרמה מסוימת של הגנה.
מריון המדבר (שם מדעי: Meriones crassus) הוא מין של מכרסם במשפחת העכבריים.
הוא אחד מבין שלושה מיני מריון החיים בישראל, בנוסף למריון החולות והמריון המצוי.
המריון הוא מן הגדולים בגרביליים, אורך גופו של מריון המדבר הוא כ-14–16 ס"מ, אורך זנבו כ-13 ס"מ ומשקלו הממוצע 82 (110-56) גרם.
זהו עכבר שצבעו צהבהב או חום בהיר.
הזנב חום ובקצהו מישערת שחורה שאורכה כשליש מאורך הזנב.
האפרכסות של מריון המדבר גדולות.
רגליו האחוריות ארוכות במקצת מן הקדמיות.
הוא מתקדם בהליכה על ארבע או בקפיצות על אחוריותיו כאשר זנבו משמש לו כהגה.
למריון המדבר עיניים ואוזניים גדולות וחושיו מפותחים.
שיניו מועטות, כשיני שאר העכברים, ומספרן בסך הכול 16. בשיניו החותכות מצוי חריץ ארוך בולט האופייני לבני המשפחה.
תפוצתו העולמית של מריון המדבר כוללת את אפגניסטן, אלג'יריה, מצרים, איראן, עיראק, ירדן, ישראל, כווית, לוב, מרוקו, ניז'ר, הרשות הפלסטינית, ערב הסעודית, סודאן, סוריה, איחוד האמירויות הערביות וייתכן שגם במאלי.
בית הגידול של מריון המדבר הוא אזורים יבשים ומדבריים המצויים בשפע לאורך צפון אפריקה.
ניתן לאתרו באזורים סלעיים, אבל יעדיף אדמה חולית.
מריונים אלה, כשאר בני סוגם, חופרים מחילות בהם הם מגדלים את צאצאיהם.
מריון המדבר הוא בעל חיים החי ביחידות ובטריטוריאליות, כלומר: כל מריון מדבר חי במחילתו ושומר על נחלתו.
הוא פעיל בלילה, וביום הוא נח במחילה שחפר.
במחילה הוא אוגר עשבים, זרעים, חלקים ירוקים של צמחים שמהם הוא ניזון, ומגוון את תפריטו בחסרי חוליות.
כמו כל יונק, נקבות מריון המדבר מטפלות בגורים על ידי ייצור חלב.
בהיותו יונק קטן יחסית, מריון המדבר חייב לצרוך כמות מוגברת של קלוריות כדי לייצר מספיק חלב.
ההריון יכול להימשך בין 18 ל-22 ימים ובהמלטה ייוולדו בין 2 ו-7 גורים.
הצעירים נולדים ללא פרווה, עיוורים, ובעלי שפם ארוך ביותר.
עונת הרבייה של מריון המדבר היא מינואר עד ספטמבר, ומגיעה לשיאה מפברואר עד מאי.
מריון זה פגיע למגוון רחב של טפילים, במיוחד מיני פרעושים שונים.
נמצא כי זכר מריון המדבר סובל מטפילים יותר מאשר הנקבה, אך הנושא עדיין נחקר.
יחד עם טפילים מגיעים הטפילים של טפילים, במקרה זה חיידקים.
חיידקים יכולים להיות מועברים ממריון למריון על ידי נשיכות פרעושים.
מריו רוי סילבה דוארטה (בפורטוגזית: Mário Rui Silva Duarte; נולד ב-27 במאי 1991) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בנבחרת פורטוגל בעמדת המגן השמאלי.
מריו רוי התחיל את לשחק כדורגל כאשר הצטרף בגיל 10 לוואסקו גמה סינס.
אחרי שנתיים הצטרף לספורטינג ליסבון, ממנה עבר לולנסיה וכעבור שנה חזר לפורטוגל והצטרף לאקדמיה של בנפיקה ליסבון.
בקיץ הושאל לפאטימה עד לסויום העונה.
בקיץ חתם בפארמה מהסרייה א' והושאל לאחר מכן לגוביו מהסרייה ב'.
ביוני רוי חתם לחמש עונות בפארמה, ובמהלך הקיץ הושאל לספציה.
ב-28 ביוני 2013 חתם רוי באמפולי תמור 550 אלף אירו.
רוי היה שותף לחזרה של אמפולי לסרייה א', אחרי שש עונות.
ב-31 באוגוסט 2014 רוי ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' בהפסד 0–2 לאודינזה.
ב-8 ביולי 2016 רוי חתם ברומא תמורת 3 מיליון אירו.
עקב פציעה בתחילת העונה, ב-19 בינואר 2017 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד סמפדוריה בקופה איטליה.
ב-13 ביולי 2017 הושאל לנאפולי תמורת 3.75 מיליון אירו.
ב-10 בפברואר 2018 רוי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–4 נגד לאציו.
רוי שיחק בכל הנבחרות הצעירות של פורטוגל ואף השתתף עם נבחרת הנוער בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 בשנת 2011.
במרץ זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת לקראת משחקי הידידות נגד ו.
ב-26 במרץ 2018 רוי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 0–3 ל.
רוי נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2018.
מריון ביילי היא שחקנית בריטית.
היא ידועה בעיקר מעבודתה עם בן זוגה, במאי הקולנוע מייק לי, והופיעה בסרטיו "Meantime" (1983), "הכל או לא כלום" (2002), "וירה דרייק" (2004) ו"מר טרנר" (2014), עליו הייתה מועמדת לפרס לפרס מבקרי הקולנוע של לונדון לשחקנית המשנה של השנה.
ביילי נולדה בעיר בושי לרוז ולוויליאם ביילי.
היא גדלה בהארו שבמידלסקס, ולמדה בבית הספר היסודי פינר קאונטי.
היא הייתה חברה בתיאטרון הלאומי לנוער ולמדה משחק בבית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
בנוסף לסרטיו של מייק לי שיחקה ביילי בסרט "Nasty Neighbours" של דבי איזיט בתפקיד גברת פיץ', ובדמות מרי בסרטו של קרייג פרגוסון "I'll Be There" משנת 2003. ב-2014 הופיעה ביילי בתפקיד גברת בות' בסרט "מר טרנר".
ב-2015 השתתפה בסרט "הליידי בקרוואן", וב-2016 שיחקה בסרט "בעלי ברית".
הופעותיה של ביילי בטלוויזיה כוללות את הסדרות "המפקח מורס", "חדר מיון", "The Bill", "הולבי סיטי", "רציחות במידסומר", "פוארו", "A Touch of Frost", "דיאל ופסקו", "Big Deal", סדרת הפשע "Boon", "סיפורי המסתורין של רות רנדל", "Stay Lucky", "מיקובר", "תחבולות חדשות", "Monday Monday", "כמעט אנושיים" והסדרה "Case Histories".
ב-1995 השתתפה בתפקיד אוויס בסדרה "Shine on Harvey Moon" של ITV.
עוד שיחקה בתפקידים ראשיים בסדרות משנות השמונים של המאה העשרים כגון "To Have and to Hold", "חבר המושבעים" ו"צ'ארלי".
בשנת 2000 שיחקה ביילי בתפקיד ונדי בסדרת הדרמה "About Vince".
עוד הופיעה בסרטי טלוויזיה כגון "וויצק", "Way Upstream", "סחרוב", "Raspberry", וב"הטיית לב" על פי ספרה של ג'יין אוסטן.
ביילי גילמה את ג'יל בסדרה הקומית "The Trials of Jimmy Rose" של ערוץ BBC Three.
ביולי 2018 פורסם שביילי תחליף את ויקטוריה המילטון בתפקיד אליזבת, המלכה האם בעונות השלישית והרביעית של הסדרה "הכתר" של נטפליקס.
ביילי הרבתה להופיע בתיאטראות הבריטיים בהם בתיאטרון צ'יצ'סטר, בתיאטרון המפסטד, בבריסטול אולד ויק, בווסט יורקשייר פלייהאוס, בווסט אנד הלונדוני, בתיאטרון רויאל קורט, בתיאטרון הלאומי, באולד ויק, בתיאטרון ארטס, ובתיאטרון טריסייקל.
ב-1981 שיחקה במחזה "Goosepimples" מאת מייק לי בווסט אנד, עליו הייתה מועמדת לפרס השחקנית החדשה המבטיחה ביותר של Plays and Players Award.
ב-2007 הייתה מועמדת יחד עם להקת התיאטרון Shared Experience לפרס הופעת המשנה הטובה ביותר של TMA על תפקידה במחזה "Kindertransport".
ביילי הופיעה במחזה "Grief" מאת מייק לי בתיאטרון הלאומי בעונת 2011–2012. בשנת 2013 שיחקה במחזה "Handbagged" בתיאטרון טריסייקל.
ההפקה הועברה בהמשך לווסט אנד והוצגה בתיאטרון וודוויל.
היא חזרה להופיע עם התיאטרון הלאומי בהפקה של קרי קרקנל למחזות "Blurred Lines" בשנת 2015, ו-"The Deep Blue Sea" ב-2016.
לביילי יש בת אחת, השחקנית אליס ביילי ג'ונסון.
בן זוגה הוא הבמאי מייק לי.
מריומה יומה הוא פזמון שכתב אלון אבידר, הלחין ועיבד דוד קריבושי, ביצעו ג'קי מקייטן וחנה לסלאו, ויצא לאור בשנת 1985.
בשנת 1985 חנה לסלאו וג'קי מקייטן הקליטו את הדואט במסגרת התוכנית סיבה למסיבה, ששודרה בימי בערוץ הראשון שישי בערב.
השיר נכתב כשיר הומוריסטי, ולסלאו שרה אותו בדמות "סבתא זפטה", שבה הופיעה באופן קבוע בתוכנית.
"סבתא זפטה", קשישה ממוצא פולני, שרה עם מקייטן, המזוהה עם מוזיקה מזרחית.
בעקבות הצלחת השיר התארח מקייטן בהופעותיה של לסלאו.
השיר נכלל באלבום "שובר הלבבות", שהוציא מקייטן בשנת 1985.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשמ"ה (1985) דורג השיר במקום התשיעי, ובמצעד של גלי צה"ל הוא דורג במקום ה-16.
מריון מושקט או מריאן מושקט היה משפטן פולני, אלוף-משנה בצבא הפולני שהוקם בברית המועצות בתקופת מלחמת העולם השנייה, ושופט צבאי בפולין בעידן סטלין (עד 1956) שהתמחה במשפט ציבורי בינלאומי, משפט צבאי ויחסים בינלאומיים.
מושקט עלה לארץ בסוף התקופה הסטליניסטית בפולין והיה פרופסור באוניברסיטת תל אביב.
מריון מושקט נולד בסובאלק (פולין שלאחר חלוקת פולין ותחת שלטון האימפריה הרוסית), שם סיים לימודיו בבית ספר יסודי ובבית ספר תיכון.
בשנת 1927 החל ללמוד באוניברסיטת ורשה משפטים ועבד כפקיד במפעלים וכמורה בבית ספר.
כסטודנט השתייך לארגונים אקדמיים סוציאליסטיים.
מושקט נסע לצרפת כדי להמשיך את לימודיו באוניברסיטת ננסי, שם חקר את המשפט הבינלאומי הציבורי, נורמה קוגנטית ובעיות הנוגעות למדינות העולם השלישי.
בשנת 1931 מוסקט השיג תואר שני במשפטים, ובשנת 1936 קיבל תואר דוקטור למשפטים.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבר מושקט להתגורר בווילנה, שם עבד במגזין Prawda Wileńska והרצה באוניברסיטת וילנה.
ביוני 1941 פונה במסגרת תוכנית האווקואציה לברית המועצות.
בשנים 1941–1943 היה פקיד בקולחוז ומורה במכון פדגוגי.
במאי 1943 הצטרף מושקט לצבא העם של פולין .
לאחר שסיים קורס קצינים, היה סגן במחלקת חי"ר של חטיבת הרגלים הראשונה על שם תדאוש קושצ'ושקו.
באוקטובר 1943 מונה לשופט צבאי בבית הדין הצבאי בחטיבה הפולנית הראשונה.
בשנת 1945 הועלה לדרגת שופט בבית הדין הצבאי העליון, שם היה סגן יו"ר וראש נציבות פשעי המלחמה.
לאחר שובו לפולין עם המתקפה הסובייטית מערבה בשנת 1945, היה מושקט חבר במפלגת הפועלים הפולנית הקומוניסטית (PPR).
ב-5 בדצמבר 1946 שוחרר מושקט מהצבא בדרגת קולונל (אלוף-משנה).
לאחר המלחמה החל מושקט את עבודתו במשרד המשפטים בפולין שתחת השפעת סטלין כשופט בבית הדין הצבאי הפולני הגבוה.
בתפקידו חקר פשעי מלחמה גרמניים.
מושקט היה מומחה בתחום המשפט הציבורי הבינלאומי, ומשרד המשפטים שיגר אותו לנירנברג, כיו"ר המשלחת הפולנית.
במשפטי נירנברג הנחה מושקט משלחת פולנית שכללה בין היתר את פרופ' תדיאוש קיפריאן והתובעים פרופ' יז'י סאוויצקי וד"ר סטניסלב פיוטרובסקי.
הם הכינו "כתב אישום פולני" ובו רשימת פשעי המלחמה הנאצים המוכחים שבוצעו בשטח פולין.
לאחר שובו לפולין החל מושקט בפעילות מדעית ודידקטית.
הוא הרצה באוניברסיטת ורשה בנושאי משפט צבאי ומשפט ציבורי בינלאומי במחלקה למשפט ציבורי ופרטי בינלאומי, בהנחייתו של פרופ' סזארי ברזובסקי.
הוא הרצה בבית הספר למשפטים, באקדמיה למטה הכללי ובמכון הפולני לעניינים בינלאומיים, מכון אותו ניהל בין השנים 1950–1951 מנהלו.
בשנת 1950, לאחר עבודת הדוקטורט שלו במשפט הפלילי הבינלאומי הסטליניסטי התפתח תחום חדש והוא קודם לדרגת פרופסור.
מושקט היה מייסד ועורך במגזין Law and Life .
מושקט כתב מנקודת מבטו הפרו-סובייטית.
הוא הפיץ אידיאלים קומוניסטים, במיוחד את אלה של המנטור שלו אנדריי וישינסקי.
בקרב חוקרים פולניים היו שהתנגדו למושקט.
פרופ' סטפן קורבונסקי כתב מאוחר יותר כי "השקפותיו של מושקט הפכו את בתי המשפט למוסד פוליטי, כאשר התובעים הם אדוני החיים והמוות של כולם (...), עוזרי המשטרה הקומוניסטית."
בשנת 1957, בעקבות מהפכת גומולקה האנטי-סטליניסטית באוקטובר, עזב מושקט את פולין והתיישב בישראל.
באוניברסיטת תל אביב הרצה במשפט ציבורי בינלאומי ויחסים בינלאומיים.
בשנת 1961 ייעד אותו יד ושם כרכז ויועץ למשפט אייכמן.
מושקט, לבקשת ממשלת ישראל, היה יועץ בנושאים אסטרטגיים רבים.
מושקט היה חבר במכונים, ארגונים ועמותות בינלאומיים רבים, למשל מכון השלום הבינלאומי, האקדמיה העולמית לאמנות ומדע, האקדמיה האמריקאית למדעי המדינה והחברה, לשכת עורכי הדין הבינלאומית, התנועה הפדרליסטית העולמית, והמכון הלאומי לצדק בארצות הברית.
מושקט השתתף בקונגרסים ובסימפוזיונים רבים בכל העולם בתחומי המחקר הפוליטי, מחקר השלום ועתידנות.
מושקט חיבר פרסומים רבים בפולנית, אנגלית, צרפתית, עברית, גרמנית, רוסית, צ'כית, הונגרית וסינית.
הוא כתב ספר לימוד פולני ראשון להוראת משפט ציבורי בינלאומי, קווים למשפט הציבורי הבינלאומי, ורשה 1955 (שני כרכים).
מושקט נפטר ב-30 בספטמבר 1995 בחיפה.
צלב גרונוולד (דרגה ג') א
מריון פיטמן אלן הייתה עיתונאית אמריקאית, שכיהנה כחברת הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אלבמה במשך חמישה חודשים בשנת 1978, לאחר שבעלה, ג'יימס אלן, נפטר בעודו מכהן בתפקיד.
מריון פיטמן נולדה במרידיאן שבמדינת מיסיסיפי בשנת 1925. בשנה שלאחר מכן עברה משפחתה לבירמינגהאם שבאלבמה, שם ייסד אביה סוכנות טרקטורים והעיר הייתה למקום בו גדלה והתחנכה.
בשנים 1944–1947 למדה עיתונאות באוניברסיטת אלבמה אך לא השלימה את לימודיה.
בשנת 1946, בהיותה סטודנטית, נישאה לג'ושוע מוּלינס ב-17 באוקטובר אותה שנה.
הזוג חבק שלושה ילדים, שעדיין היו צעירים ב-1959 כאשר הנישואים נחתמו בגירושין.
לאחר גירושיה החלה פיטמן את ניסיונותיה להשתלב במעגל התעסוקה.
תחילה עבדה כסוכנת ביטוח ובהמשך הייתה עורכת מדורי נשים בחמישה עיתונים שבועיים בבירמינגהאם רבתי.
נתיבתה המקצועית בעולם העיתונות הובילה אותה להיות חברת סגל העיתון "בירמינגהאם ניוז" (The Birmingham News).
במסגרת תפקיד זה פגשה לראשונה ב-1964 את ג'יימס אלן, אז סגן מושל אלבמה, כאשר ריאיינה אותו בקשר לנאום שנשא בפני פדרציית מועדוני הנשים באלבמה.
היא ואלן, שהיה אלמן בעל שני ילדים, חיבבו זה את זו ונישאו באוגוסט 1964, כעבור סדרת חיזורים בת ארבעה חודשים בלבד.
לאחר נישואיה השניים הפכה מריון פיטמן אלן לבת זוג פוליטית.
כסגן המושל, ג'יימס אלן נאלץ לנהל ישיבה מיוחדת של הסנאט המדינתי של אלבמה אותה כינס מושל אלבמה ג'ורג' וולאס שלושה ימים טרם חתונתו.
במאמר שפרסמה פיטמן זמן קצר לאחר מכן, כתבה כי כינוס בית המחוקקים של אלבמה הביא לכך שלזוג הטרי היה "ירח הדבש הפוליטי ביותר בהיסטוריה".
בשנת 1967, באותה השנה בה תמה כהונתו של בעלה כסגן המושל, גילתה מריון אלן כי מחלת השחפת מקוננת בגופה וכתוצאה מכך עברה טיפול תרופתי במשך חודשים אחדים.
בשנה העוקבת כתבה סדרת מאמרים לעיתוני אלבמה בהם גוללה את חוויותיה.
המאמרים שלה תיארו את מערכי הטיפולים הרפואיים בבתי החולים של מדינת אלבמה, ובלטה בהם הפצרתה בתושבי המדינה לעבור תבחין עורי לגילוי שחפת ובדיקת קרני רנטגן בבית החזה.
ב-1968 נבחר ג'יימס אלן לסנאט של ארצות הברית.
עם כניסתו לתפקיד בינואר 1969, רעייתו עמדה לימינו וליוותה אותו לגבעת הקפיטול שבוושינגטון הבירה.
היא המשיכה לעבוד כעיתונאית, וכתבה טור חדשות סינדיקטי בשם "הרהוריה של תרנגולת חדשותית" בעיתוני אלבמה.
הטור זכה בפרס איגוד העיתונות באלבמה כ"טור המקורי הטוב ביותר".
בעקבות התקף לב, נפטר ג'יימס אלן במפתיע ב-1 ביוני 1978 בעודו חבר הסנאט האמריקאי.
שבוע לאחר מכן, ב-8 ביוני 1978, מונתה אלמנתו בידי המושל ג'ורג' וולאס למלא את מקומו של בעלה בקונגרס של ארצות הברית.
בסנאט הייתה לחברה בשתי הוועדות בהן היה חבר בעלה המנוח, ועדת החקלאות, התזונה והיערנות וועדת המשפט, אם כי מאמציה להתקבל לוועדת הכללים והניהול של הסנאט עלו בתוהו.
היא הייתה האישה הראשונה שכיהנה כחברה בוועדת המשפט.
באוקטובר 1978 הצביעה בעד הצעה להתיר למדינות שאשררו את התיקון לשוויון זכויות (ERA) לחזור בהן ולבטל לאלתר את אשרור התיקון.
באותה תקופה, 35 מדינות אשררו את התיקון לשוויון זכויות, פחות שלוש מכמות המדינות המינימלית שנדרשה להיות מושגת עד מרץ 1979 במטרה שיתווסף באורח קבוע ורשמי לחוקת ארצות הברית.
ההצעה לאפשר למדינות לבטל את האשרורים שלהן לא זכתה לרוב במליאת הסנאט, לכן חברי הסנאט חברו לעמיתיהם בבית הנבחרים של ארצות הברית כדי להוסיף שלוש שנים נוספות לאשרור, אם כי יוזמה זו לא הניבה פירות.
לאחר מינויה לסנאט, אלן החליטה להעמיד עצמה לבחירה מחודשת בבחירות מיוחדות לאיוש השנתיים שנותרו לכהונת בעלה.
המושל וולאס עתיד היה להתמודד בעצמו לסנאט אם כי בסופו של דבר מיאן לעזוב את אחוזת המושל במונטגומרי, שהפך את היוצרות והציב את אלן בראש המועמדים המועדפים.
עם זאת, תדמיתה ניזוקה לאחר שהעיתון "וושינגטון פוסט" פרסם ריאיון שהעניקה לכתבת סאלי קווין.
קווין ציטטה הצהרות של אלן שנתפשו כביקורתיות כלפי המושל וולאס ורעייתו הגברת הראשונה לורלין וואלאס.
אלן טענה כי קווין עיוותה את התבטאויותיה, אך דבריה מהריאיון החמיצו את דעתם של תושבי אלבמה על אלן, וחלקם הטילו ספק בשיקול דעתה למתן ריאיון לוושינגטון פוסט, שתושביה השמרניים של אלבמה ראו בו שופר ליברלי.
בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הדמוקרטית זכתה ב-5 בספטמבר 1978 ב-44% מקולות הבוחרים, אך לא הצליחה לזכות ברוב הסופי שהיה נחוץ כדי למנוע סיבוב שני.
בסיבוב השני שהתקיים ב-26 בספטמבר היא הפסידה לחבר הסנאט של אלבמה דונלד סטיוארט בפער של למעלה מ-120,000 קולות.
סטיוארט נבחר להשלים את שארית כהונתו של ג'יימס אלן ב-7 בנובמבר, ואלן עזבה את הסנאט למחרת.
בתקופת כהונתה הייתה מריון אלן אחת משתי הנשים היחידות בסנאט.
השנייה הייתה מיוריאל האמפרי, שמונתה בינואר 1978 למלא את מקומו של בעלה יוברט האמפרי שנפטר גם הוא בעודו בתפקיד.
גם האמפרי עזבה באותו היום של אלן כשנבחר יורש באופן חוקי.
בתום כהונתו הקצרה בסנאט של ארצות הברית, עבדה אלן תקופה מסוימת כבעלת טור ב"וושינגטון פוסט" בו סיקרה את חיי החברה בוושינגטון הבירה, אותו עיתון שתרם לסיום דרכה הפוליטית.
בשנים מאוחרות יותר היא שבה לאלבמה, שם ביצעה עבודות יחסי ציבור אצל סוחר עתיקות ועבור בית מכירות פומביות בברמינגהאם.
בריאיון שהעניקה לסוכנות הידיעות "AP" ב-1998 בו נשאלה כיצד היא תרצה להיזכר ומהי תהא מורשתה, ענתה: ב-23 ביולי 2018 הלכה לעולמה בגיל 92.
מריון או'בריאן דונובן הייתה ממציאה ויזמית אמריקאית.
היא רשמה 20 פטנטים על המצאותיה ובשנת 2015 זכתה להיכלל בהיכל התהילה הלאומי לממציאים.
המצאתה הבולטת ביותר היא יצירת חיתול עמיד במים שהיה דגם מוקדם לחיתולים החד-פעמיים.
מריון דונובן נולדה ב-15 באוקטובר 1917 בסאות' בנד אינדיאנה.
אביה שהמציא מחרטה תעשייתית וניהל יחד עם אחיו התאום את בית החרושת לייצור למחרטות, סאות' בנד ליית' וורקס (South Bend Lathe Works), גידל אותה מאז שאימה נפטרה כשהייתה בת שבע.
דונובן בילתה שעות רבות בבית החרושת אחרי שעות הלימודים ואביה, כמהנדס וחדשן בעצמו, עודד אותה לחדשנות מגיל צעיר.
עוד כשלמדה בבית ספר יסודי, יצרה בסיוע אביה, אבקת ניקוי שיניים מסוג חדש.
בשנת 1939 קיבלה דונובן תואר ראשון באנגלית מרוזמונט קולג' בפנסילבניה.
בשנת 1958 קיבלה את התואר השני באדריכלות מאוניברסיטת ייל, שם הייתה אחת משלוש נשים במחזורה.
לאחר קבלת התואר הראשון, עבדה דונובן שנים אחדות כעוזרת עריכה מדור היופי במגזין "ווג" בניו יורק, עד שעזבה את עבודתה על מנת להקים משפחה ועברה לווסטפורט, קונטיקט.
ב-1942 נישאה דונובן לג'יימס פ' דונובן, ונולדו לה שלושה ילדים.
מאוחר יותר, ב־1981 נישאה לג'ון פ' באטלר.
כשנולדו ילדיה, נתקלה מריון בבעיה מתסכלת, והיא האמינה שבעיה זו משותפת לאימהות רבות.
בזמנו חיתולים היו עשויים מבד ולכן, כשהתינוקות עשו את צורכיהם בזמן שישנו, התלכלכו גם בגדיהם וגם המצעים שלהם.
דונובן החליטה להתמודד בעצמה עם אי-הנוחות הגדולה שזיהתה.
היא ניסתה ליצור חיתול עמיד למים שישמש אימהות וימנע מהמצעים להתלכלך.
לאחר יצירת אבות טיפוס רבים באמצעות וילונות מקלחת, היא הגיעה לבסוף ל"בואטר" (Boater) שנתפר מבד מצנח מניילון על מנת לצמצם את בעיית תפרחות העור שהטרידה אותה בגרסאות האחרות שיצרה.
כדי למנוע את בעיית דקירות התינוקות או אימהותיהם בזמן ההחתלה, היא החליפה את סיכות הביטחון ששימשו בחיתולים המסורתיים, ברצועות פלסטיק.
מכיוון שאף יצרן לא היה מעוניין במוצר שלה, היא החליטה לייצרו בעצמה.
ב-1949 הוצג ה"בואטר" לראשונה בחנות הכולבו "סאקס פיפת' אווניו" בניו יורק והפך מייד להצלחה.
בשנת 1951 הוענקו לה ארבעה פטנטים על ה"בואטר" ומאוחר יותר באותה השנה מכרה את זכויותיה עליו ל"קקו קורפוריישן" (Keko Corporation) תמורת מיליון דולר.
מטרתה הבאה של דונובן הייתה ייצור חיתולים חד-פעמיים.
ליצירת אב טיפוס, היא השתמשה בהרכב נייר מיוחד, בעל יכולת ספיגה גבוהה ועם זאת בעל יכולת הרחקת לחות מעור התינוק, למניעת תפרחות עור.
על אף שמעולם לא הצליחה למצוא את היצרן המתאים, בעיקר בגלל סקסיזם, ההמצאה שהובילה לבסוף ליצירת החיתולים החד פעמיים שחברת "פרוקטר אנד גמבל" הציגה לראשונה בארצות בשנת 1961, נזקפת לזכותה.
כבר בגיל צעיר הוחדרה במריון דונובן רוח החדשנות.
היא הייתה ממציאה שהציעה פתרונות פרקטיים רבים ואף תכננה את ביתה בעצמה.
בין המצאותיה - קולב קומפקטי שמשמש לתליית שלושים פרטי לבוש, ה"ביג האנגאפ" ("Big Hangup"), סבוניה שהנוזלים בה מתנקזים לכיור וה"זיפיטי-דו" ("Zippity-Do"), מיתר אלסטי שמתחבר לרוכסן בגב השמלה מעבר לכתף ומאפשר ללובשת השמלה לרכוס את הרוכסן בגב השמלה בעצמה.
מוצר נוסף שהמציאה הוא ה"דנטאלופ" ("DentaLoop"), אביזר לניקוי שיניים באמצעות חוט דנטאלי שייצרה ושיווקה בעצמה.
דונובן מתה ב-4 בנובמבר 1998 בגיל 81 בבית החולים לנוקס היל במנהטן, ניו יורק.
ב-15 במרץ 2018 הוצגה דונובן בפרק של התוכנית האירוח הקומית-סאטירית "הדיילי שואו".
בשנת 2015 נבחרה דונובן להיכל התהילה הלאומי לממציאים ותמונתה תלויה על קיר היכל התהילה.
מריון ולטר הייתה מתמטיקאית יהודיה אמריקאית, מחנכת למתמטיקה בעלת שם עולמי ופרופסור למתמטיקה באוניברסיטת אורגון ביוג'ין, אורגון.
ישנו משפט מתמטי על שמה, "משפט מריון ולטר" או, בחיבה, "משפט מריון".
ולטר נולדה לארנה ו-וילי ולטר, סוחר משגשג שהתמחה בתכשיטי תלבושות.
ב-1936, עם האיסור על לימודי יהודים בבית ספר ממלכתי, נשלחו מריון ואחותה אלן לפנימייה היהודית לנדשולהיים הרלינגן בכפר הרלינגן, פרבר של העיר אולם.
בית ספר ופנימייה אלו נסגרו ב-1939.
ב-15 במרץ 1939 נשלחו מריון ואלן בקינדר-טרנספורט לאנגליה, שם למדו בפנימייה של הכנסייה האנגלית באיסטבורן, בחוף הדרום-מזרחי של אנגליה.
מריון ואלן התאחדו עם הוריהם באנגליה.
לאחר כניסת אנגליה למלחמת העולם השנייה, ב-1940 נשלח אביה למעצר באי מאן.
איסטבורן היה במסלול של פלישה אפשרית של גרמניה לאנגליה וכל תלמידי הפנימייה פונו.
ולטר נשלחה לבית ספר בכפר וויקי (Wykey) בשרופשייר, בבית כפרי גדול בו גודלו כלבי קוקר ספאנייל.
היא ישנה על מזרן אוויר במלונה מסוידת בלבן.
בין השאר למנזר קומברמיר (Combermere Abbey) בצ'שייר, שנרכש על ידי סר קנת קרוסלי.
לאחר שוולטר סיימה את לימודיה בגיל שש עשרה בדצמבר 1944, המורה היחידה למתמטיקה בבית הספר התפטרה.
מכיוון שהיה קשה למצוא מחליף בתקופת המלחמה, התבקשה ולטר ללמד מתמטיקה, בין השאר משום שזכתה לציון הצטיינות בבחינה בבית הספר של אוניברסיטת קיימברידג'.
היא לימדה במשך שתי קדנציות וגילתה שהיא נהנית ללמד.
ולטר למדה בקולג' באנגליה במשך שנתיים וב-1948 עזבה לארצות הברית עם אמה ואחותה.
המשפחה הגיעה לניו יורק בינואר 1948. לאחר מכן למדה במכללת האנטר מתמטיקה וחינוך, וסיימה תואר ראשון ב-1950. אחותה שבה לאנגליה ושם נישאה.
ולטר לימדה בתיכון האנטר קולג' ובתיכון ג'ורג' וושינגטון.
בקיץ של 1952 ו-1953, הוענקה לוולטר מלגת קיץ של המכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה על מנת ללמוד במכון לניתוח מספרי ב-UCLA.
המטרה העיקרית של המכון לניתוח, בחסות המכון הלאומי ובמימון המשרד למחקר ימי, הייתה לפעול לפיתוח נוסף של מכונות מחשוב דיגיטליות אוטומטיות במהירות גבוהה.
הצוות הבכיר במכון כלל את המנהל דריק למר (Derrick Henry "Dick" Lehmer), מארק קאץ, אירווינג קפלנסקי ואדריאן אלברט.
במהלך הקיץ השני במכון הכירה את אולגה טאוסקי-טוד שהפכה למנטורית שלה ועודדה אותה להשלים את התואר השני.
מרשל הול ג'וניור הצטרף לצוות הבכיר של המכון ב-1953. ולטר צילמה תצלומים רבים של מתמטיקאים בולטים במהלך הקיץ שלה במכון.
צילומים אלה הם חלק מאוסף מריון ולטר בארכיון למתמטיקה אמריקאית בקמפוס של אוניברסיטת טקסס באוסטין.
ולטר לקחה שיעורי ערב לתואר שני במתמטיקה באוניברסיטת ניו יורק והתפרנסה כעוזרת מחקר, בעיקר בעבודות מחשוב במה שהפך למכון קורנט.
היא קיבלה תואר שני במתמטיקה מאוניברסיטת ניו יורק ב-1954.
בשנת 1954 הייתה סייעת הוראה במחלקה למתמטיקה באוניברסיטת קורנל באית'קה, ניו יורק.
בשנת 1956 קיבלה מינוי לשנה בסימונס קולג' בבוסטון, מסצ'וסטס, אך נשארה בסימונס תשע שנים.
בשנת 1956, לקולג' לא הייתה מגמה במתמטיקה או מחלקה רשמית למתמטיקה.
ולטר יצרה את המחלקות למתמטיקה בסימונס.
היא פרשה מתפקיד יו"ר המחלקה לאחר ארבע שנים, ולימדה שם עד 1965, אז עזבה כדי להתרכז בתואר הדוקטור שלה בבית הספר ללימודי חינוך של הרווארד.
היא שמרה על קשרים עם תלמידיה מסימונס לאורך השנים; כמה מתלמידיה הראשונים במתמטיקה נשארו איתה בקשר עד מותה, בהן לנור בלום, לימים פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת קרנגי מלון.
בשנת 1960, במהלך כהונתה בסימונס, קיבלה ולטר מלגת השתתפות בתוכנית הקיץ של הקרן הלאומית למדע באוניברסיטת סטנפורד בפאלו אלטו, קליפורניה.
בסטנפורד נפגשה עם המתמטיקאי ג'ורג' פוליה.
לימים החשיבה את תוכניות הקיץ הללו כאחד משיאי הקריירה שלה.
בסימונס החלה ולטר לעבוד על דוקטורט בבית הספר ללימודים מתקדמים של הרווארד (HGSE) בקיימברידג', מסצ'וסטס.
בחינוך מתמטי מ-HGSE בשנת 1967 ולאחר מכן קיבלה מינוי ב-HGSE ללמד פרחי הוראה למתמטיקה ברמת בית הספר היסודי והתיכון בתוכנית לתואר שני באמנויות בהוראה.
בשנת 1967 הקימה קבוצה בשם מומחי מתמטיקה באזור בוסטון (BAMS) המעבירה סדנאות חודשיות למורים מתרגלים.
חברי הקבוצה חלקו שיטות וטכניקות למידה חדשה.
היא הייתה יועצת מתמטיקה לפרויקט שהפך לרחוב סומסום.
התוכנית לתואר שני באמנויות בהוראה ב-HGSE הופסקה ב-1972. ד"ר ולטר קיבלה לאחר מכן תפקידים שונים, שלאף אחד מהם לא הגישה בקשה רשמית.
בימיה הראשונים בהרווארד פגשה ולטר את סטיבן אי בראון והחלה עמו שיתוף פעולה שנמשך כל חייהם.
הם פיתחו קורס בנושא הצגת בעיות; עבודתם הביאה לפרסום The Art of Problem Posing ב-1983. הספר זכה לשלוש מהדורות.
ולטר הייתה מעורבת בקבוצה שהוקמה בקיימברידג', מסצ'וסטס, בשם "הפילומורפים", שנפגשה במרכז קרפנטר לאמנויות חזותיות.
הקבוצה דנה בצורה בטבע, במדע ובאמנות.
לוולטר היה עניין מתמשך באמנות החזותית.
ביוג'ין, אורגון, הקימה את הקבוצה "פילומורפים במערב" (Philomorphs West) שקיימה פגישות במשך כמה שנים.
ב-1977 קיבלה ולטר תפקיד הוראה באוניברסיטת אורגון ביוג'ין, אורגון, שם נשארה עד פרישתה ב-1994. שם התמקדה בהכנת פרחי הוראה למתמטיקה לבית ספר יסודי.
היא הדגישה את גישת הגילוי והשתמשה בשיטות מעשיות וניסויות.
היא סירבה ללמד בכיתה עם שולחנות אישיים לתלמידים.
בשולחנות בכיתה שלה, התלמידים יכלו לערוך פעילויות בקבוצות.
רבים מתלמידיה מאורגון הפכו למורים למתמטיקה מגילי גן ועד תיכון (K-12) והיא שמרה איתם על קשר.
ולטר פרסמה למעלה מ-40 מאמרים בכתבי עת והעבירה כמעט 100 סדנאות והרצאות בארצות הברית, קנדה, אנגליה, דנמרק, הונגריה וישראל.
בשנת 1993 נקרא "משפט מריון ולטר" על שמה לאחר שהיא ועמית גילו תוצאה תוך כדי ניסוי בלוח ניסויים גאומטרי (Geometer's Sketchpad).
המשפט קובע שאם כל צלע של משולש שרירותי מחולקת לשלושה וקווים נמשכים ממנה לקודקודים הנגדיים, שטח המשושה שנוצר באמצע הוא עשירית משטח המשולש המקורי.
בשנת 2003 הייתה ולטר מועמדת על ידי BAMS - ולאחר מכן נבחרה - להיכל התהילה של מסצ'וסטס למחנכי מתמטיקה.
בשנת 2010 הוענק לוולטר תואר כבוד מסימונס ובתרומות הוקם "פרס מריון ולטר לעתיד המתמטיקה בסימונס" כדי לאתר בוגרי מתמטיקה בעלי עניין להיות מורים למתמטיקה בתיכון.
בשנת 2015 יצרה המחלקה למתמטיקה של אוניברסיטת אורגון את "פרס המורים העתידיים על שם מריון ולטר", המוענק מדי שנה לבוגרי לימודי הוראת מתמטיקה עם התמקדות בחינוך תיכוני.
הפרס הראשון ניתן בטקס הסיום של אביב 2016.
ולטר כתבה מספר ספרי ילדים על שימוש במראות כדי לחקור סימטריה, ספרי יום הולדת שחקרו גילאים מסוימים, וספר על הצגת בעיות עם שותפה ארוך הטווח, סטיבן איי בראון.
ספרים אחרים מאת מריון ולטר - בדף שלה ב-WorldCat .
מרים (מריומה) קליין (נולדה ב-3 בדצמבר 1964) היא פעילה ויזמת חברתית ישראלית, מייסדת ומנכ"לית עמותת בית השנטי משנת 1984. כלת פרס ישראל בתחום מפעל חיים לשנת ה'תשפ"ב (2022), הדליקה משואה בטקס הדלקת המשואות בשנת 2000 וקיבלה את יקירת העיר תל אביב על עשייתה ופועלה למען ילדי הרחוב.
קליין פיתחה פרקטיקת טיפול הנקראת "דרך בית השנטי" המבוססת על מפגש עם אלפי בני נוער בסיכון שחיו בבית השנטי במהלך השנים.
מריומה נולדה בשם מרים קליין בניו יורק בשנת 1964 לאב יהודי-אמריקאי ואם ישראלית.
בהמשך התגייסה לצה"ל ושירתה במרג' עיון כמורה למלאכת יד בבתי כלא צבאיים.
בשנת 1984 הקימו קליין ובן זוגה דאז את בית השנטי בנווה צדק בתל אביב.
בשנת 1992 התאגדה עמותת בית השנטי באופן רשמי.
כיום, לצד מריומה, עובד בבית השנטי צוות מקצועי רב תחומי הכולל עובדים סוציאליים, רכזים ומדריכים.
בשנת 2000 התכבדה קליין בהדלקת משואה בטקס יום העצמאות בהר הרצל, וקיבלה את אות הנשיא למתנדב ואות המתנדב בעיר תל אביב.
ב-2007 היא קיבלה מעיריית תל אביב יפו את אות "יקירת העיר" על עשייתה ופועלה למען ילדי הרחוב.
ב-2009 הובילה את הקמת כפר הנוער בית השנטי במדבר (מועצה אזורית רמת נגב) ליד שדה בוקר, בו חוות סוסים לרכיבה טיפולית ומרכז חקלאות אקולוגי ובריכת הידרותרפיה.
בשנת 2015 הוציאה את הספר "דרך בית השנטי: שיטת טיפול בבני נוער", בשנת 2016 פרסמה קליין הרצאת TEDx על חייה.
שנה אחר כך (2017), היא נבחרה לאחת מהגיבורים העולמיים של CNN.
בשנת 2022 זכתה בפרס ישראל בתחום מפעל חיים על פועלה במישור החברתי-קהילתי.
באותה שנה שודר בתוכנית 'עובדה' תחקיר שעסק בבית השנטי, שבו הועלו טענות להתנהלות פוגענית.
נציגי העמותה הכחישו את הטענות.
נוכח הביקורות נפתח הליך שימוע לבית השנטי הנמצא בפיקוח משרד הרווחה והביטחון החברתי.
תהליך השימוע הסתיים בהצלחה פברואר 2023.
דרך בית השנטי שיטת טיפול בבני נוער, מריומה בן יוסף הוצאה לאור, תל אביב 2015.
דרך בית השנטי, שיטת טיפול בבני נוער וצעירים, מריומה קליין הוצאה לאור, מהדורה חדשה, תל אביב 2024.
לקליין 3 בנות, בן מאומץ ו-4 נכדים.
מריון דיקס סאליבן (; 16 באפריל 1802 – 17 ביולי 1860) הייתה פזמונאית ומלחינה אמריקאית.
נכללת בשורת מלחינות אמריקאיות מהגל הראשון לצד אוגוסטה בראון.
סאליבן נולדה בבוסקוון שבניו המפשייר.
היא בתם של טימותי דיקס ואביגיל וילקינס ואחותו של מושל ניו יורק ה-24 ג'ון אדמס דיקס.
בשנת 1825 נישאה לג'ון ויטינג סאליבן, ובמרוצת השנים נולד להם בן אחד, ג'ון הנרי, שמת בטביעה ב-1858.
מעט ידוע על שורשיה המשפחתיים.
היא היא נחשבת לאישה האמריקאית הראשונה שכתבה שיר ("The Blue Juniata", 1844) שהתפרסם בקנה-מידה עצום וזכה לגרסאות כיסוי רבות.
"The Blue Juniata" שימש כבסיס לכמה מהלחנים של צ'ארלס גרוב וג'.
השיר הוקלט בשנת 1937 על ידי רוי רוג'רס וסונס אוף דה פיונרס.
מריו קולונה (בפורטוגזית: Mário Esteves Coluna; 6 באוגוסט 1935 – 25 בפברואר 2014) היה כדורגלן פורטוגזי, ששיחק בעמדת הקשר מרכזי.
הוא נחשב לאחד הקשרים הטובים בדורו, ונתפס כאחד הכדורגלנים הפורטוגזים המוכשרים בכל הזמנים.
נולד באי איניאקה, מוזמביק, שהייתה אז לקולוניה פורטוגזית.
אביו הגיע מפורטוגל ואמו תושבת המקום.
קולונה חתם ב-1954 בבנפיקה ליסבון שבה העביר את מרבית הקריירה.
הוא זכה לכינוי O Monstro Sagrado (המפלצת הקדושה), והיה לאחד המוזמביקים הראשונים ששיחקו כדורגל מקצועי מחוץ למדינתו.
בעונתו הראשונה 1954/1955 הוצב בעמדת החלוץ וסיים עם 14 שערים ב-26 משחקים, בנוסף לזכייה בליגה הפורטוגלית.
לאחר מכן, הוסב בהצלחה לעמדת הקשר המרכזי או ההתקפי על ידי המאמן אוטו גלוריה, שם הוא ניצל היטב את היתרונות שלו.
קולונה ניחן בסיבולת וכוח, בעל מסירה מדויקת למרחקים ארוכים וכישורים טכניים.
הוא היה לקפטן בנפיקה בין השנים 1963–1970, וזכה עימה בשלל תארים בזירה המקומית.
ההישג הגדול של בנפיקה באותה התקופה היה הזכייה פעמיים בגביע אירופה לאלופות בעונות 1960/1961 ו-1961/1962. בשני הגמרים פגשה קבוצות ספרדיות, ברצלונה וריאל מדריד בהתאמה, כשבשניהם קולונה כבש.
בניצחון על ריאל מדריד אף ויתר על בעיטת עונשין עבור אאוזביו הצעיר, כדי שזה יוכל להבקיע.
קולונה ערך במדי בנפיקה בסך הכל 525 הופעות רשמיות, בהן כבש 127 שערים לאורך 16 עונות.
אחרי הפרישה כיהן קולונה בתפקיד נשיא התאחדות הכדורגל של מוזמביק, לאחר שזו קיבלה עצמאות ב-1975. בנוסף לכך, כיהן גם כשר הספורט במדינה בין השנים 1994–1999. קולונה נפטר ב-25 בפברואר 2014 בגיל 78 במפוטו, עקב זיהום ריאתי.
קולונה ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת פורטוגל ב-4 במאי 1955, בגיל 19, נגד סקוטלנד בגלאזגו.
בניגוד להצלחות הרבות שחווה עם המועדון בנפיקה, עם פורטוגל הייתה זו הצלחה אחת והיא ההעפלה למונדיאל 1966. קולונה פתח לצד חיימה גראסה במרכז הקישור בכל ששת משחקי המוקדמות לטורניר, ואף כבש שער בראשון, ניצחון 1–5 על טורקיה.
במונדיאל עצמו קולונה היה לקפטן הנבחרת שסיימה במקום השלישי, הישג השיא שלה במונדיאל עד היום.
בנוסף לכך נכלל בנבחרת המצטיינת של הטורניר.
מריו קורסו (; 25 באוגוסט 1941 – 19 ביוני 2020) היה כדורגלן ומאמן איטלקי ששיחק בעמדת הקיצוני השמאלי.
קורסו, מגדולי שחקניה של אינטר, היה חלק מרכזי בקבוצתו של המאמן הלניו הררה שזכתה לכינוי "גרנדה אינטר".
הוא זכה עם הקבוצה פעמיים בגביע אירופה לאלופות וארבע פעמים באליפות איטליה, הוביל את הקבוצה כקפטן וכבש 75 שערי ליגה ב-413 הופעות במדי המועדון.
לזכותו ארבעה שערים ב-23 הופעות במדי נבחרת איטליה.
לאחר פרישתו פנה לקריירת אימון, רובה בליגות המשנה ובקבוצות נוער, אך כן זכה להוביל את הקבוצה המזוהה עמו ביותר, אינטר מילאנו, בסרייה א'.
קורסו החל את הקריירה בקבוצת נוער מעיר הולדתו ורונה.
הוא אותר על ידי אינטר מילאנו והצטרף אליה ב-20 ביוני 1958, בטרם מלאו לו 17, יחד עם עוד שני שחקנים נוספים מקבוצתו.
ב-29 ביוני, כשהיה בן 16 ועשרה חודשים, ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3–1 על מונצה במסגרת הגביע האיטלקי.
ב-13 ביולי כבש את שער הבכורה שלו, בניצחון 3–1 על קומו באותו המפעל, והיה לכובש הצעיר בתולדות המועדון.
כעבור ארבעה חודשים, ב-23 בנובמבר, ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א', בניצחון 5–1 על סמפדוריה.
שבוע לאחר מכן כבש את שער הבכורה שלו בליגה, בניצחון 3–0 על בולוניה 1909.
בעונת כבר הפך לשחקן הרכב קבוע, עם שבעה שערי ליגה ב-31 הופעות.
עונה לאחר מכן קבע שיא קריירה אישי של עשרה שערי ליגה ב-31 הופעות במדי הקבוצה.
הייתו זו ראשית דרכו של המאמן החדש הלניו הררה, שהוביל את אינטר לתור הזהב שלה, שזכה לכינוי "גרנדה אינטר".
לקורסו היה חלק משמעותי במערך של הררה, שהגיע להישגים משמעותיים במסגרת המקומית והאירופית.
בעונת תרם שמונה שערים בשלושים הופעות בדרך לזכייה ראשונה שלו בתואר אליפות איטליה.
בעקבות הזכייה השתתפה הקבוצה בגביע אירופה לאלופות 1964. קורסו כבש בשלבי רבע הגמר מול פרטיזן בלגרד וחצי הגמר מול בורוסיה דורטמונד, ופתח בהרכב במשחק הגמר בו גברה אינטר 3–1 על ריאל מדריד בדרך לזכייה הראשונה בגביע אירופה בתולדות המועדון.
באותה העונה בליגה האיטלקית סיימה אינטר במקום השני בטבלה, והפסידה את האליפות לבולוניה בפער שערים בלבד.
קורסו כבש שישה שערים ב-28 הופעות בליגה.
בעונת חזרה אינטר לזכות בתואר האליפות המקומי, לה תרם קורסו שמונה שערים בשלושים הופעות.
בנוסף, זכתה הקבוצה בתואר הגביע הבין-יבשתי 1964, כשגברה על אינדפנדיינטה.
לאחר הפסד 1–0 במשחק הראשון, כבש קורסו בניצחון 2–0 בגומלין, שהוביל למשחק מכריע.
באותו המשחק כבש קורסו את השער שקבע 1–0 בדקה ה-110, בתוך ההארכה, והוביל את הקבוצה לזכייה בתואר.
במקביל, שוב רשמה טורניר מוצלח בגביע אירופה.
קורסו כבש שער אחד במפעל, במשחק הגומלין של חצי הגמר מול ליברפול.
לאחר הפסד 3–1 במשחק הראשון, כבש קורסו את שער היתרון של קבוצתו בדרך למהפך וניצחון ביתי 3–0. הוא שוב פתח בהרכב במשחק הגמר, שהסתיים בניצחון 1–0 על בנפיקה ליסבון וזכייה שנייה ברציפות בתואר האירופי.
בעונת זכתה אינטר באליפות שנייה ברציפות, שוב עם קורסו כשחקן הרכב משמעותי שכבש שלושה שערים בשלושים הופעות.
היא זכתה פעם נוספת בגביע הביניבשתי, כאשר קורסו פותח בהרכב בצמד המשחקים מול אינדפנדיינטה, והעפילה לחצי גמר גביע אירופה, שם נעצרה על ידי ריאל מדריד.
בעונת חזרה אינטר לגמר גביע אירופה לאלופות, האחרון עם הררה על הקווים והשלישי של קורסו.
הוא תרם שער בודד בטורניר, בשמינית הגמר מול ואשאש, ופתח בהפסד במשחק הגמר מול סלטיק.
בעונת התמנה קורסו לקפטן הקבוצה במקומו של ארמנדו פיצ'י שעזב את המועדון.
הוא נשא בתפקיד עד לסיום עונת , אז התמנה סנדרו מאצולה לתפקיד הקפטן.
הוא המשיך לשחק באופן קבוע בשנים אלו, אך לא הצליח לזכות בתארים עם הקבוצה.
הוא כבש שלושה שערים ב-29 הופעות בדרך לזכייה באליפות רביעית עם אינטר בעונת .
במהלך שמינית גמר גביע אירופה לאלופות 1971/1972, פגשה אינטר למשחק חוץ את בורוסיה מנשנגלדבך.
המשחק קיבל תפנית אלימה עם זריקת חפץ מהקהל שפגע בראשו של חברו של קורסו לקבוצה, רוברטו בונינסניה.
על אף האירוע האלים, המשחק המשיך ואינטר הובסה 7–1, כאשר קורסו מורחק לאחר שבעט בשופט המשחק.
בעקבות ערעורה של אינטר לאופ"א המשחק בוטל, אך קורסו הושעה לשנה מהמפעלים האירופיים ולא שיחק עוד בטורניר, בו נעצרה אינטר רק במשחק הגמר.
קורסו שיחק באינטר בסך הכול במשך 15 עונות, בכולן כמות דו-ספרתית של הופעות בליגה.
הוא סיים את דרכו במועדון לאחר עונת , כשלזכותו 75 שערי ליגה ב-413 הופעות.
עם 502 הופעות במדי הקבוצה בכל המסגרות, נמצא קורסו במקום השישי בכמות ההופעות במדי אינטר אי פעם.
לקראת עונת עבר קורסו בן ב-32 לגנואה.
בעונתו הראשונה במועדון כבש שלושה שערים ב-23 הופעות, אך נשר עם הקבוצה לסרייה ב'.
הוא הביע נכונות להמשיך לעונה נוספת בליגה השנייה, אך הספיק לרשום שלוש הופעות ליגה בלבד בטרם נפצע באופן קשה עם שבר בשוקה.
לאחר ניתוח, שיקום והסרת פלטת המתכת מרגלו, השוקה עדיין לא החלימה באופן מלא, ונשברה שוב במהלך אימון, מה שהוביל לפרישתו של קורסו ממשחק פעיל בגיל 33.
קורסו ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת איטליה ב-24 במאי 1961, בהפסד 3–2 ל במשחק ידידות.
הוא היה לאחד משלושה שחקנים שערכו הופעת בכורה באותו המשחק, תחת המאמן ג'ובאני פרארי.
שלוש שנים קודם לכן, נכלל קורסו בסגל הנבחרת הצעירה שזכתה באליפות אירופה לנוער.
במוקדמות מונדיאל 1962 הייתה איטליה צריכה לפגוש את בלבד, לאחר שבית המוקדמות שוחק בשיטת פלייאוף.
איטליה העפילה אוטומטית מהסיבוב הראשון, וכן צלחה את הסיבוב השני בעקבות פרישתה של .
במשחק הראשון מול ישראל, ב-15 באוקטובר 1961 באצטדיון רמת גן, כבש קורסו צמד בדרך לניצחון 4–2, מה שהיו לשעריו הראשונים במדי הנבחרת.
מאמן נבחרת ישראל, גיולה מאנדי, התייחס לקורסו לאחר המשחק כשאמר כי ישראל שיחקה היטב, אך נכנעה לרגלו השמאלית של אלוהים.
קורסו כבש גם במשחק הגומלין בניצחון 6–0 ששלח את איטליה לטורניר הגמר, אך קורסו לא זומן לסגל הנבחרת לקראת הטורניר.
אחת הסיבות הייתה התנגדותו של ג'אני ריברה, מהשחקנים החשובים בסגל וקשרה של יריבתה העירונית של אינטר, מילאן.
לאחר הטורניר, במשחק ידידות בין אינטר ל, כבש קורסו וכשזיהה את פרארי ביציע חגג מולו בהתרסה תוך שהוא מסמן תנועה מגונה לעברו.
קורסו לא שב לשחק עוד תחת פרארי, וחזר לנבחרת רק ב-1963, תחת המאמן אדמונדו פאברי.
קורסו נטל חלק בשני משחקים בלבד במוקדמות מונדיאל 1966, והסתכסך גם עם הצוות המקצועי החדש, פאברי ועוזרו פרוצ'ו ולקארג'י, מה שהוביל לאי-זימונו לסגל לקראת מונדיאל 1966, וכן ליורו 1968, בו זכתה איטליה בטורניר אותו אירחה, תחת שרביטו של ולקארג'י כמאמן ראשי.
את הופעתו האחרונה בנבחרת ערך ב-9 באוקטובר 1971, כשעלה מהספסל בניצחון 3–0 על במוקדמות יורו 1972. הוא סיים את דרכו הבינלאומית עם ארבעה שערים בלבד ב-23 הופעות, וללא זימון לטורניר גדול.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל, עבר קורסו לימודי אימון בפירנצה, וזכה לתעודת מאמן בשנת 1977. בעונת החל לאמן את קבוצת הנוער של נאפולי, אותה הוביל לזכייה באליפות איטליה לנוער.
לקראת עונת התמנה קורסו לתפקיד מאמן לצ'ה, ששיחקה אז בסרייה ב'.
הוא הצליח להוביל את הקבוצה להישרדות בליגה השנייה, ולאחר עונה בלבד עבר לאמן את קטנזארו, היורדת הטרייה מהסרייה א'.
הקדנציה בקטנזארו הייתה קצרה ולא מוצלחת.
הוא אימן את הקבוצה בתשעה משחקי ליגה בלבד, בהם השיג ניצחון בודד לצד חמישה הפסדים, עד שפוטר מתפקידו כבר בתחילת נובמבר 1983.
ב-1984 חזר קורסו לאינטר, בתפקיד מאמן הנוער.