tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רעידת האדמה שהתרחשה ביום שני, 19 במאי 363, הביאה לחורבן המבנים ותוצאותיה נראות על פני השטח.
יש עדויות לקריסת הקומה השנייה.
קירות הקומה הראשונה נוטים לכיוון מזרח – זהה לכיוון נפילת קירות הקומה השנייה.
לאחר ההרס, המבנים לא שוקמו, בחלקם נעשה שימוש חקלאי.
עם הזמן, בתקופה הביזנטית המאוחרת, נבנה האזור מחדש ועדות לכך ביתו של פקיד עשיר במינהל ביזנטי, בו נמצא מטמון מטבעות הזהב .
ביתו של פקיד ביזנטי עשיר
בצפון האתר נחשף מבנה מהמאה ה-7. חלקו העיקרי הוא מתחת לכביש היורד מהכותל המערבי ואולי ייחשף רק בעתיד.
בחדר המערבי ביותר נמצא מטמון של 264 מטבעות זהב.
המטבעות נמצאו בצורה מסודרת, קבוצות קבוצות, זו על גבי זו.
מהעובדה שהמטבעות לא נמצאו בכדי חרס, החוקרים סבורים כי הן היו צבורות בבד או בחומר אורגני אחר שלא השתמר.
מטבעות הזהב זהים לחלוטין והוטבעו במקום אחד, כנראה בקונסטנטינופול.
הם נושאים את דיוקן הרקליוס, קיסר האימפריה הביזנטית שמשל בשנים 610–641, ולפי הזיהוי הארכאולוגי, הם הוטבעו בין השנים 610–613. המטבעות חדשים (ללא בלאי), והם לא הצטברו עם הזמן, אלא הגיעו לעיר בבת-אחת.
החוקרים סבורים כי הייתה דחיפות בביצוע המשלוח.
אשר לבעלות על המטמון, קיימת השערה כי הוא היה שייך לפקיד ביזנטי בכיר – בעל המבנה.
המבנה נחרב בשנת 614, מועד כיבוש ירושלים על ידי האימפריה הסאסאנית.
השרידים הראשונים שנחשפו בשטח היו מהתקופה המוסלמית הקדומה.
המסקנה העיקרית הייתה כי שטחה של העיר ירושלים באותה תקופה היה מעבר לתחום החומות המוכר.
נמצאו שרידים המעידים על קיום אזור שווקים בעיר דוד.
בנוסף נמצאה במקום רשת תעלות ניקוז ראשיות ומשניות בנויות היטב, המעידות על רמת השלטון העירוני.
חניכיים הן הרקמות הרכות סביב השיניים.
החניכיים תוחמות את השיניים ומונעות חיכוך בין המזון המוכנס לפה לבין השיניים.
לחלק מבני האדם ישנו קרום ברקמת החניכיים בלסת העליונה המתחבר ללחי הפנימית, הידוע כלחי קשורה .
ברפואת השיניים קיים תחום עיסוק ברפואת חניכיים הנקרא פריודונטיה.
תחום זה עוסק בכל הקשור לחניכיים - הרקמה הרכה והעצם האוחזת בשן.
כמו כן עוסק תחום זה בשמירה על היגיינת הפה הבסיסית ובתחזוקת הרקמות.
רוב מחלות החניכיים נגרמות על ידי חיידקים, אולם נסיגת חניכיים, המלווה בחשיפת שורש השן, עלולה להיגרם גם על ידי גורמים אחרים, כמו גירוי מכני כרוני, למשל בשל צחצוח שיניים אגרסיבי ופירסינג בלשון או בשפה, או טיפול אורתודונטי (יישור שיניים).
קיימות מחלות שאינן קשורות בהכרח לחניכיים אך פוגעות גם בהן, כדוגמת מחלת תרומבאסתניה על-שם גלנצמן (הגורמת בין היתר לדימומים בחניכיים).
דלקת חניכיים הוא מצב דלקתי של רקמת החניכיים בחלל הפה.
קיימת מחלוקת מסוימת באשר לתרומתן הכוללת של דלקות חניכיים כגורם לבאשת הפה.
בעוד שחיידקים הגדלים באזורים תת-חניכיים (רובד חיידקים) הם בעלי ריח רע כאשר מסירים אותם, מספר מחקרים הציגו היעדר קשר סטטיסטי בין באשת הפה לבין משתנים המראים על קיום דלקת חניכיים או מחלת חניכיים.
חניה זיו סוכר (Hénia Suchar; 15 בינואר 1932, צ'רנוביץ – 5 בפברואר 2010, פריז) הייתה שחקנית קולנוע, זמרת ואמנית ישראלית שחיה ועבדה בצרפת.
בת לישראל סוכר, מבוני באר שבע וחבר ההגנה, ולרחל לישניצמן, בת יבניאל גננת מונטסורי.
גדלה במעונות עובדים בתל אביב.
למדה פסנתר וקיבלה מלגת לימודים לאקדמיה למוזיקה בפריז, שם גם למדה משחק והחלה בקריירה כשחקנית.
הייתה אשתו של שחקן התיאטרון הצרפתי ז'אק בוביה, בת זוגו של הבמאי הצרפתי פול ברנרד.
לאחר נפילת אחיה, , בקרבות סיני במלחמת ששת הימים הוסיפה את שמו לשם משפחתה.
בשנת 1974 פגשה את האדריכל הישראלי אמריקאי אדוארד גרינברג עימו חיה עד לפטירתה, יחד יצרו וקידמו את פרויקט האורבניזם Domobile.
שרה שירים שכתבה והלחינה והוציאה 3 תקליטים.
יצרה שטיחי קיר גדולים שהציגה בתערוכות בצרפת ובעולם.
1970: אורח בעונה מתה, משה מזרחי : אשת הקצין
1980: המטרו האחרון, פרנסואה טריפו : איבון
להסדרי חניה בתשלום שתי מטרות:
הגבלת משך החניה ברחובות הערים, כדי שנהגים רבים יותר יוכלו ליהנות מההיצע המוגבל של מקומות החניה.
יצירת הכנסה למפעילי שירות החניה.
בחניונים שהוקמו למטרת רווח, מטרה זו היא מטרה בלעדית.
קיימים כמה אופנים לגביית התשלום.
במרכזי הערים וברחובות נוספים שבהם הביקוש לחניה גדול מההיצע, משמשים שולי הרחוב לחניה בתשלום.
בתחילת קטע רחוב כזה מוצב שלט המציין את השעות שבהן נדרש תשלום בעד החניה (למשל מ-8 בבוקר עד 7 בערב).
פקחי הרשות המקומית מוודאים שהחניה שולמה כיאות, ובמקרה של חריגה (הימנעות מתשלום, חניה מעבר לזמן ששולם ועוד) מטילים קנס על המכונית החונה.
תעריף החניה אחיד בדרך כלל, אך לעיתים ניתנת הנחה לתושבי העיר.
בישראל צבועה שפת המדרכה בכחול-לבן כדי לציין מקום שהחניה בו היא בתשלום.
גביית תשלום תמורת חניה ברחובות הערים נעשית מכוח חוק עזר עירוני בעניין העמדת רכב וחנייתו, שלו נדרש אישורם של שר הפנים ושר התחבורה והבטיחות בדרכים.
התשלום בעד החניה נעשה בשיטות שונות, המתוארות להלן.
במספר ערים בישראל ניתן לרכוש תו חניה שנתי המאפשר להחנות בחינם בכל הרחובות המוסדרים בעיר בכל מהלך השנה.
עם הגידול במספר המכוניות נקבעו חוקים עירוניים שקבעו זמן חניה מקסימלי לאורך רחובות ראשיים בערים, אולם לא נמצאה דרך יעילה לאכוף את מגבלת הזמן על הנהגים.
כפתרון לבעיה זו פותח בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 המדחן.
המדחן הראשון שידוע שהותקן בפועל הומצא על ידי קארל מאגי והותקן באוקלהומה סיטי ביולי 1935. השימוש במדחנים התרחב לערים רבות בעולם.
באמצע שנות ה-80 החל ייצורם של מדחנים שבהם המנגנון המכני הוחלף במנגנון אלקטרוני.
באמצע שנות ה-60 דובר בתל אביב על החלפת המדחנים בכרטיסי חניה, שיטה שהוצעה על ידי יוסף דוריאל וא.
המעבר לכרטיסי חניה התממש כחמש שנים מאוחר יותר, באוקטובר 1971, ובהמשך הלכו בדרך זו ערים נוספות.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 עברו ערים רבות בישראל לשימוש בכרטיסי חניה במקום במדחנים, בעקבות התקלות הרבות במדחנים וגנבת הכסף מהם.
על כרטיס החניה הודפסו ימי השבוע, ימי החודש ושעות היממה ועל הנהג לסמן את יום החניה והשעה שבהם החנה את רכבו.
הסימון היה באמצעות ניקוב הכרטיס במקום המתאים או חשיפה על ידי גירוד שכבת צבע.
בכך קנה הנהג זכות לשעה אחת של חניה.
את הכרטיס על הנהג לשים על חלון מכוניתו, כדי לאפשר לפקח לוודא שטרם חלף זמן החניה שנרכש.
השימוש בכרטיסי החניה מנייר הופסק בתל אביב בנובמבר 2011.
איזי פארק הוא מכשיר אלקטרוני שפותח על ידי חברת און טרק אינובישנס, שזכתה בנובמבר 1996 במכרז של מרכז השלטון המקומי בישראל, לפיתוח כרטיס-חנייה אלקטרוני שיחליף את כרטיסי הקרטון, כאמצעי לתשלום עבור חניה ברחבי הערים בישראל.
"איזי פארק" השיקה את השירות שלה לאחר כמה עיכובים, באוגוסט 2000 לשימוש ארצי, במקומות בהם קיימת חניה מסודרת בתשלום של הרשות המקומית.
את המכשיר ניתן לטעון בכסף (בתחנות שירות או דרך המחשב האישי), ובעת ההגעה לחניה להפעיל את המכשיר ולתלות אותו על חלון המכונית.
בעת סיום החניה יש לכבות את המכשיר (המכשיר מצפצף כל דקה כדי להזכיר לכבות) צעד שגורם להפחתת מחיר החניה מהסכום שנטען למכשיר.
איזי פארק פרייבט היה מיזם שיתוף חניה שנרכש על ידי איזי פארק.
השירות אפשר לבעלי חניה פרטית להשכיר אותה בשעות שאינה בשימוש.
אפליקציה קישרה בין בעלי חניות פרטיות לבין נהגים המחפשים מקום חניה.
בעזרתה היה ניתן לחנות את הרכב בהתאם למיקום (GPS) של הנהג או בהזמנה של מקום חניה מראש.
בסוף המאה ה-20 החלו לפעול בערים מכונות להנפקת שוברי חניה, הקרויות מדחני כרטיס, על מנת להבחין ביניהן ובין הדגם הקודם של המדחן (שנועד לשרת מכונית בודדת או זוג מכוניות), שבגרסתו האלקטרונית נקרא "מדחן צג".
להבדיל מהדגם הקודם, שבו המדחן צמוד למכונית שאותה הוא משרת, מדחן כרטיס מנפיק שובר חניה, שעליו מודפסת שעת סיום החניה, בהתאם למטבעות שהוזנו למדחן.
את השובר יש לשים על חלון המכונית, היכולה לחנות גם הרחק מהמדחן, כך שמדחן כרטיס יחיד משרת עשרות מקומות חניה.
מכונות אלה פועלות באמצעות מנגנון אלקטרוני, ובחלק מהן מתאפשר תשלום גם באמצעות כרטיס אשראי, בנוסף לצורת התשלום הוותיקה באמצעות מטבעות.
חסרונם של כרטיסי חניה הוא שיש להצטייד בהם מפעם לפעם, וגם את מכשיר "איזי פארק" יש לטעון מחדש בכסף, ולהחליף סוללה מדי פעם.
תשלום באמצעות טלפון סלולרי פותר בעיות אלה.
לשם קבלת שירות זה יש להירשם מראש בחברה המספקת את השירות, ולהדביק תווית מתאימה על שמשת החלון הקדמית של המכונית.
בעת חניה על הנהג לטלפן למוקד השירות, ופעולה זו מתחילה לחייב אותו בתשלום בעד חניה זו.
בסיום החניה יש לטלפן שנית כדי להודיע על הסיום.
בהתאם לכך מחויב בעל הטלפון על החניה.
דרך נוספת להתחיל ולסיים חניה היא באמצעות שימוש באפליקציה ייעודית בטלפון חכם.
בשירות כזה, הנהג יכול להאריך את משך החניה דרך הסלולרי, ולא צריך לגשת למכונית כדי להאריך את החניה.
קיימת גם אפשרות לקבל מסרון הנותן תזכורת שזמן החניה ששולם עבורו עומד להסתיים.
שירות זה מאפשר לפקח חניה לשלוח שאילתא עם מספר הרכב ולבדוק האם החונה אכן הפעיל את שירות החניה.
בישראל פועלות בשיטה זו חברות פנגו+ וסלופארק.
הכניסה לחניון והיציאה ממנו נעשים דרך שער אחד, או דרך מספר מצומצם של שערים, ולכן משמשים שערים אלה לגביית התשלום תמורת החניה.
תשלום זה נעשה בשתי שיטות:
תשלום אחיד, ללא תלות במשך החניה (בגבולות יום אחד).
מנוי חודשי, המאפשר חניה ללא הגבלה במשך כל ימי החודש.
לעיתים משולבות שתי שיטות: בשעות של ביקוש גבוה לחניה התשלום הוא לפי משך החניה, ובשעות של ביקוש פחות גבוה נגבה מחיר אחיד.
כאשר התשלום אחיד, גבייתו נעשית בדרך כלל עם הכניסה לחניון.
כאשר התשלום הוא בהתאם למשך החניה, בכניסה לחניון נרשמת שעת הכניסה, וביציאה מהחניון מחושב התשלום לפי משך השהייה בחניון.
לרישום זמן הכניסה ולחישוב משך השהייה מקבל הנהג
בכניסה לחניון, משומר הניצב בכניסה לחניון או מאוטומט המשמש למטרה זו, פתק שבו נכתב זמן הכניסה.
בתפעול פשוט של משימה זו, ביציאה מהחניון מחשב השומר את משך השהייה ואת התשלום הנדרש.
בתפעול מתוחכם יותר משמשת לכך מכונת תשלום, הקולטת את הפתק שקיבל הנהג בכניסה, קוראת את שעת הכניסה שנרשמה בו, ומורה לנהג מה התשלום הנדרש ממנו.
את התשלום נותן הנהג למכונה, במטבעות, בשטרות או בכרטיס אשראי.
לעיתים די בכך כדי לפתוח את שער החניון, משום שמותקן בו מנגנון המזהה את הרכב לפי מספר הרישוי שלו, ולעיתים נדרש הנהג להכניס לאוטומט נוסף את אישור התשלום, שקיבל ממכונת התשלום, על מנת לפתוח את שער היציאה מהחניון.
לפי תיקון החוק בישראל בשנת 2008, מחיר חניית רכב בחניונים ציבוריים ופרטיים יחושב בכל החניונים ביחידות זמן של רבע שעה, במקום שעה שלמה כפי שהיה נהוג, וזאת החל מתום השעה הראשונה.
הגבלת משך החניה, ללא תשלום
כאמור, אחת המטרות של הסדרי חניה בתשלום היא הגבלת משך החניה ברחובות הערים, כדי שנהגים רבים יותר יוכלו ליהנות מההיצע המוגבל של מקומות החניה.
לעיתים מתמקדת הרשות המקומית במטרה זו בלבד, כלומר מנהיגה הסדר המגביל את משך החניה ללא גביית תשלום תמורת החניה, אך תוך הטלת קנס על מי שחורג ממשך החניה המותר.
כלי המשמש למטרה זו הוא עיגול חניה, שהוא עיגול דמוי שעון, שעליו מודפסות שעות היממה, הנתון בתוך מעטפה שבה חלון המאפשר הצגה של קטע קטן מלוח השעות.
הנהג מציג בחלון זה את השעה שבה החנה את מכוניתו, וכך יכול הפקח לוודא שהמכונית חונה במסגרת מגבלת הזמן המותר.
בשיטה אחרת הפקח מסמן בגיר את גלגל הרכב החונה, וחוזר לביקור נוסף באזור בתום זמן החניה.
כאשר הוא פוגש מכונית שכבר יש עליה סימון, אות הוא שהמכונית חרגה מזמן החניה המותר.
סוגיית החנייה בתל אביב-יפו מעסיקה רבות את תושבי העיר, פרנסיה והבאים בשעריה.
תל אביב-יפו היא העיר המרכזית במטרופולין תל אביב, בו חיים כ-3 מיליון תושבים (בעיר עצמה כ-470 אלף).
כמרכז העסקים הגדול בישראל, היא מושכת אליה אוכלוסייה יוממת רבה, ומדי יום מבקרים בה כמיליון אנשים המגיעים מחוץ לעיר.
חלקם מגיעים בתחבורה ציבורית, אך חלקם מגיעים בכ-450 אלף כלי רכב פרטיים, המתווספים לכ-150 אלף כלי רכב המצויים בבעלותם של תושבי העיר.
זאת, בשעה שמספר מקומות החנייה הציבוריים בעיר עומד על 278 אלף.
הבעיה בולטת במיוחד במרכז העיר ובדרומה, הן בשל מיקומם של חלק ניכר מהעסקים באזורים אלה, והן משום שהם משופעים בבתי מגורים ישנים, שלא הוקמו בהם מקומות חנייה עבור דייריהם.
אמצעי החנייה בתל אביב-יפו מבוססים על חנייה בצדי הכבישים, חניונים בתשלום (הן פרטיים והן בבעלות העירייה) וחניונים בחינם.
החנייה בצדי הכבישים אינה בתשלום אם שפת המדרכה אינה צבועה.
אם שפת המדרכה צבועה בכחול-לבן, החנייה היא בתשלום, למעט לתושבי האזור.
התשלום מתבצע באמצעות אפליקציות ייעודיות בטלפון סלולרי.
בחלק ממדרכות אלה מוצב תמרור המורה כי המקומות בו מוקצים, בשעות מסוימות, לתושבי האזור בלבד.
כדי לאפשר את זיהוי תושבים אלה, העירייה מנפיקה להם מדבקות המהוות תו חנייה אזורי.
העירייה מפעילה מספר חניונים באמצעות התאגיד העירוני אחוזות החוף.
נכון לשנת 2013 מפעילה "אחוזות החוף" 101 חניונים ברחבי העיר, ובהם כ-20 אלף מקומות חנייה.
חלק מחניונים אלה הם חניונים בתשלום, ובחלקם לא נגבה תשלום.
עם החניונים הגדולים שמפעילה "אחוזות החוף" במרכז העיר נמנים חניון היכל התרבות (1,000 מקומות), חניון גולדה (900 מקומות), חניון ארלוזורוב (880 מקומות), חניון התחנה - מנשייה (770 מקומות) וחניון בית הדר (650 מקומות).
חברה נוספת בתחום הפעלת וניהול חניונים תל אביב היא חברת חניוני הצלחה, בניהולו של צחי מרקור, המפעילה למעלה מ-100 חניונים ברחבי הארץ, כשרובם בגוש דן ותל אביב.
קיימות גם חברות פרטיות נוספות המפעילות חניונים בעיר, חלקם הוקמו בשיטת בנה-הפעל-העבר, וחלקם בשיטת PFI.
בנוסף, בחלק מבנייני המשרדים שבהם חניון תת-קרקעי המיועד לעובדי המשרדים, מוקצים מקומות עבור חנייה בתשלום.
מחיר החניה בחניונים עירוניים נמוך מאשר בחניונים פרטיים במרכז העיר.
תושבי העיר זכאים להנחה של 75% בכל חניון, והחניה לתושבים הגרים בסמוך לחניון היא בחינם בשעות הלילה.
מדיניות החניה ודרכי אכיפתה השתנו רבות לאורך השנים.
עד תקופת כהונתו של שלמה להט (צ'יץ') הייתה החניה ברחובות העיר חופשית וללא תשלום, הן לתושבי העיר והן למבקרים, מלבד אזורים מסחריים מצומצמים שבהם הונהגו מדחנים.
העומס הגובר דחף להטלת מגבלות על החנייה, כגון חלוקת העיר לאזורים, וגביית תשלום.
מצוקת מקומות החנייה בעיר מביאה רבים לוותר על החיפוש הממושך אחר מקום חנייה, ולחנות בניגוד לחוק.
בשנת 2008 רשמו פקחי העירייה כ-1.1 מיליון דו"חות, שהם כ-3,000 דו"חות ביום.
83% מהדו"חות ניתנו לנהגים שאינם תושבי העיר.
באותה שנה נאלצה העירייה לבטל כ-175 אלף דו"חות, שהם כ-15% מהדו"חות שהוצאו באותה שנה.
הסיבות הנפוצות לביטול היו דו"חות פסולים (29%), דו"חות שניתנו לרכבי משרד הביטחון (19%), דו"חות שניתנו לרכבי תיירים (19%) והחלטות לפנים משורת הדין (11%).
במקומות מסוימים, בהם נהוגה אכיפה מוגברת, העירייה אינה מסתפקת בכתיבת דו"ח, והיא גוררת את הרכב החונה במקום אסור לאחד מחניוניה.
הכנסות העירייה מתשלום קנסות עקב עבירות חנייה גדלו בשיעור חד בעשור הראשון של המאה ה-21. בשנת 2000 גבתה העירייה כ-30 מיליון ש"ח, בשנת 2004 עלה הסכום ל-107 מיליון ש"ח ובשנת 2018 הגיע ל-177 מיליון ש"ח.
גורמים באופוזיציה של מועצת עיריית תל אביב העלו את הטענה לפיה מדובר בתוצאה של מדיניות מכוונת שנועדה להעלות את הכנסות העירייה.
בעירייה עצמה טוענים שהדבר נובע מהגברת האכיפה וייעולה.
במקרים מסוימים, התבררו פעולות האכיפה כנמרצות מדי, עד כדי אבסורד.
כדי להתמודד עם מצוקת מקומות החנייה, נוקטות הן העירייה והן הממשלה פעולות שונות.
דרך פעולה אחת היא תוספת מקומות חנייה.
דרך פעולה אחרת היא יצירת חלופות לכניסה לעיר ולתנועה בה ברכב פרטי, ובמקביל ייקור החניה כדי לעודד שימוש בחלופות.
בנוסף, אפשרה העירייה לתושבים לחנות בשעות הלילה במקומות אסורים, ובכלל זה על מדרכות, מבלי שתפעל כנגדם.
עם השנים התרחבו השעות שבהן הותרה בפועל חניה כזו, גם למשך כל סופי השבוע ועד תשע בבוקר, וכן התרחב שטח המדרכה שבו הותר לחנות.
תוכניות העירייה כוללות הוספה של כ-15 אלף מקומות חנייה עד שנת 2018, כ-10,000 מהם בחניון תת-קרקעי המוקם מתחת לשרונה.
ואולם, מתכננים עירוניים, ואף בעיריית תל אביב-יפו עצמה, סבורים כי הדרך הנכונה להתמודד עם בעיות החנייה והתנועה בעיר היא באמצעות צמצום מספר כלי הרכב הנכנסים לעיר ואף כלי הרכב בבעלות התושבים, והעלאת מחיר החניה, בהתאם לתוצאות מחקריו של דונלד שופ ומומחי תכנון עירוני נוספים.
אחת הדרכים היא הקמת חניוני חנה וסע מחוץ לעיר, מהם ניתן יהיה להגיע בתחבורה ציבורית לתוך העיר.
חניון אחד מסוג זה נפתח בשנת 2011 בסמוך למחלף שפירים, כחלק מפרויקט הנתיב המהיר בכביש 1. החניון הכיל בעת פתיחתו 2,100 מקומות חנייה, והורחב ל-4,000 מקומות
דרך נוספת היא שיפור וייעול התחבורה הציבורית.
ההנחה היא שבמידה ותפעל בעיר תחבורה ציבורית יעילה ונוחה, המחברת בין תל אביב לערים הסובבות אותה, הנוסעים היוממים יעדיפו להשתמש בה מאשר ברכבם הפרטי.
מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 החלה רכבת ישראל לפתוח תחנות רכבת וקווים חדשים, ולשדרג את המערכות הקיימות.
בתל אביב עצמה הוקמו 3 תחנות רכבת חדשות, שהקלו על הגישה לאזורים שונים, ועל בסיס קווים קיימים נוספו תחנות נוספות.
כן הוקמו קווים חדשים ליעדים שונים, הן לערים במטרופולין גוש דן, כגון כפר סבא, פתח תקווה, ראש העין וראשון לציון, והן לערים רחוקות יותר, כאשדוד, אשקלון, באר שבע, בית שמש ומודיעין.
בשנת 2011 נערכה רפורמה בתחבורה הציבורית בגוש דן, שנועדה אף היא לייעל את מערך התחבורה הציבורית במטרופולין, אף שרפורמה זו נתקלה בביקורות.
אמצעי נוסף אותו נוקטת העירייה, ושנוגע יותר לצמצום השימוש ברכב פרטי בידי תושבי העיר עצמם, נוגע לעידוד השימוש באופניים.
במהלך העשור הראשון והעשור השני של המאה ה-21 הוקמו ברחבי העיר עשרות קילומטרים של שבילי אופניים, ובשנת 2011 נחנך שירות שיתוף האופניים תל-אופן.
בעיר פועלת גם חברת לשיתוף כלי רכב Car2Go שלה מקומות חניה שמורים.
בעוד עיריית תל אביב ומשרד התחבורה שוקדים על פתרונות מערכתיים ארוכי-טווח, מציעים גורמים פרטיים פתרונות קצרי טווח לבעיות החנייה בעיר.
אפליקציות לטלפונים חכמים מאפשרות איתור מקומות חנייה פנויים על סמך דיווחים של משתמשים אחרים ואפליקציות אחרות מתווכות בין בעלי כלי רכב לבין בעלי מקומות חניה פרטיים המשכירים אותם בהיעדרם.
בסוף שנת 2017 החל לפעול מיזם אוטותל בבעלות העירייה.
מדובר במיזם שיתוף מכוניות אשר העירייה השתתפה במימונו בתקווה שיגרום לחלק מן התושבים לוותר על החזקת רכב בבעלות.
המיזם מאפשר לתושבי העיר להשכיר אוטו ייעודי לזמן מוגבל ולחנות במהירות בכ-520 חניות אשר מיועדות לאוטותל.
מספר רב של כלכלנים דווקא חושבים כי יש לצמצם באופן גורף את מספר מקומות החנייה בעיר כדי לפתור את מצוקת החנייה.
הדבר, עשוי לגרום לאי כדאיות כלכלית של אנשים לנסוע ברכב בתל אביב ובכך להשתמש באופניים, קורקינטים חשמליים ותחבורה ציבורית.
בעיות החנייה בתל אביב-יפו זכו לאזכורים תרבותיים רבים.
בשנת 1989 שודר בסדרת הטלוויזיה "זהו זה!" פרק שבו מגלם מוני מושונוב אדם שרכש מכונית אך מתקשה למצוא חנייה.
באחד ממערכוני החמישייה הקאמרית הוצגה תל אביב כעיר שנתונה למאבקים בין פקחים על אזורי שליטה.
ב-2009, במסגרת גל סרטונים שהציעו כתוביות אלטרנטיביות לסצנה בסרט דובר הגרמנית "הנפילה" שבה נראה היטלר מתפרץ על מפקדיו הבכירים בבונקר לאור הפסדיה של גרמניה, הועלה ל-YouTube סרטון שבו "היטלר מחפש חנייה בתל אביב".
באחד מפרקי הסדרה "רמזור" מתנדב חפר (ניר לוי) לסייע לבחורה עיוורת, כדי שיוכל לזכות בתו חניה לנכים, שיקל עליו במציאת חנייה בעיר.
עלילת הסרט "2 בלילה" (2012) נסובה סביב זוג המנסה למצוא חנייה בעיר בסיומו של דייט.
חניון שקמי עיינות או חניון שקמי גן רווה הוא חניון קטן ובו קבוצה של עצי שקמה עתיקים, הנמצא צמוד לכביש 42 ממזרח, מול הכניסה לבית הספר עיינות.
המקום היה בעבר על דרך יפו - עזה ולפיכך הקים בו, בתחילת המאה ה-19, מושל יפו דאז, מוחמד אגא א-שאמי (המכונה "אבו נבוט"), סביל מעל באר מים.
הסביל הוא מבנה בעל כיפה ולצידו בריכת מים פתוחה.
ייתכן והשקמים במקום שרדו בגלל סביל זה, שהיה גם אתר מנוחה לשיירות.
כיום יש במקום חניון קטן להנצחת שלושה בוגרי בית הספר עיינות הנמצא ממול, שנפלו בסיני במלחמת ששת הימים: , ו.
חניוני הצלחה (Success Parking) היא חברת חניונים ישראלית המשתייכת לקבוצת הצלחה.
נוסדה בשנת 2001 על ידי איש העסקים צחי מרקור.
לחניוני הצלחה מחזור עסקי הנאמד ביותר מ-200 מיליון דולר בשנה.
בשנת 2005 החלה גם להפעיל חניונים ציבוריים.
בשנה זאת זכתה החברה במכרז להפעלת חמשת החניונים הגדולים בתל אביב של "אחוזות החוף", למשך ארבע שנים.
בשנת 2008 רכש מרקור באמצעות חניוני הצלחה מיצחק תשובה תשעה חניונים בערים תל אביב, נתניה, פתח תקווה וירושלים עם 2,000 מקומות חנייה בעבור 40 מיליון ש"ח.
נכון ל-2010 החזיקה החברה בכ-100 חניונים ברחבי ישראל.
חלק מהחניונים הם מגרשים המוחזקים על ידי חניוני הצלחה עבור חברות או אנשים פרטיים באופן זמני ובעבור דמי שכירות עד לתחילת הבנייה במגרשים.
מייסד החברה, צחי מרקור, מכהן כיו"ר איגוד החניה הישראלי מטעם לשכת המסחר.
חניבעל (המכונה חניבעל מגו, להבדיל מחניבעל ברקה) היה מלך קרתגו, משושלת מגו.
נכדו של חמלקרת הראשון שנהרג בקרב הימרה.
כמלך החזיק בתואר חניבעל הראשון, מלך קרתגו.
נודע בעיקר בשל מסעות המלחמה שערך בסיציליה.
מגו הראשון ייסד בקרתגו את שושלת מגו.
לא ברור מה היה כוחם של מלכי בית מגו.
לרוב נראה כי שלטו בכוח הזרוע, אם כי דיודורוס מרמז על כך ששלטונם התנהל על פי חוקים.
הרודוטוס כותב כי חמלקרת הראשון "נבחר למלך על הקרתגים בגלל גבורתו".
במהלך מלחמת יוון פרס, יצא מלך קרתגו חמלקרת הראשון למלחמה על ערי היוונים בסיציליה.
כוחותיו התנגשו בכוחות סירקוסאי והימרה, בקרב הימרה.
הקרב הסתיים בכישלון קרתגו, וחמלקרת עצמו נהרג.
המנהיגים הבאים, חנון הספן וחימילקו הראשון, העדיפו לשמור על הקיים ולהתמקד במסעות תגלית ומסחר.
הקרתגים והיוונים בסיציליה נשארו במצב של סטטוס קוו במשך 70 שנה.
אז עלה חניבעל, שהיה נכדו של חמלקרת לשלטון.
בשנת 416 לפני הספירה פרץ בסיציליה סכסוך בין הערים היווניות סגסטה וסלינוס.
אנשי סגסטה פנו אל קרתגו בבקשת עזרה, והסכימו בתמורה להיכנס לתחום ההשפעה הקרתגי.
חניבעל יצא בעצמו לסיציליה בראש כוח מלוב והיספניה, שלפי דיווחי ההיסטוריונים העתיקים הגיע מספרו ל-100,000 חיילים, 1,500 אוניות משא, ו-60 אוניות מלחמה, מספרים מוגזמים לכל הדעות, על אף שככל הנראה אכן היו הקרתגים רבים מהיוונים.
שכן היוונים לא יכלו למנוע את נחיתתו והתבצרו בעריהם.
מומחים מודרניים מעריכים את גודלו של הכוח הקרתגי ב-30,000 עד 40,000 חיילים.
בשנת 409 לפני הספירה יצא חיל המשלוח הקרתגי לסיציליה, וכבש את סלינוס תוך תשעה ימים.
לאחר מכן הטיל חניבעל מצור על הימרה המקום שם נפל סבו.
כוחות מסירקוסאי תחת פיקודו של דיוקלס מיהרו לסייע לנצורים, אולם אחרי כמה קרבות קשים נמלטו הסירקוסאים, ואתם נמלטו כמחצית מתושבי העיר דרך הים.
חניבעל כבש את הימרה וטבח בשארית תושביה, 3,000 במספר.
לאחר שהרס את הימרה, חזר חניבעל לאפריקה ופיזר את צבאו.
בשנת 407 לפני הספירה, בעקבות הטרדותיו של הרמוקרטס, הוחלט בקרתגו על מסע מלחמה נוסף.
ראשית כל ייסד חניבעל את העיר תרמאי על חורבות הימרה.
בשנת 406 לפני הספירה חזר חניבעל לסיציליה בראש כוח שהעתיקים אמדו אותו בכ-120,000 איש.
מספרים מוגזמים ככל הנראה, כיום מעריכים שמדובר ב-60,000 איש.
הקרתגים פנו לעיר העשירה אקראגס, שמאז ומתמיד שמרה על נייטרליות.
הקרתגים הציעו לאקרגס להישאר נייטרלית, אולם היא סרבה.
דיודורוס מעריך בביבליותקה היסטוריקה שאקרגס יכלה לגייס אז בין 10,000 ל-20,000 איש.
בנוסף על כך הזעיקו אנשי אקרגס מצביא ספרטני בשם דכסיפוס, כוח מסירקוסאי תחת פיקודו של דפנאיוס, וצבא שכירים מקמפניה.
הקרתגים הטילו מצור על אקראגס.
כדי לתת למכונות המצור שלו עמדה טובה יותר, הורה חניבעל להרוס קברים שנמצאו מחוץ לעיר.
חייליו חששו שהאלים יענישו אותם על חילול הקברים.
ואכן חששותיהם התגשמו ומגפה פרצה במחנה הקרתגי.
אחיינו חימילקו השני, מיהר לתפוס את הפיקוד.
הוא הקריב קרבנות אדם כדי להרגיע את חייליו, והמשיך במצור.
חוסר האמון ששרר בין המגינים סייע להם.
הספרטנים העליבו את הסירקוסאים שעזבו את המערכה.
הקמפנים ערקו לצד קרתגו, ובלית ברירה נמלטו אנשי אקראגס לגלה.
המסע מתועד, ככל הנראה, בכתובת אגרגנת.
חניבעל שכונה ביוונית מונומאכוס ("הלוחם לבד").
היה מצביא קרתגי ששירת בצבאו של חניבעל ברקה והתלווה אליו במסעו לאיטליה.
נודע כאחד הקצינים האכזריים והחמדנים ביותר שלו.
המקור היחיד אודות אדם זה הוא ההיסטוריון היווני פוליביוס, המזכיר אותו בספרו "היסטוריה".
פוליביוס מספר על סמך עדותם של בני קרתגו שחניבעל מונומאכוס היה מיודד מאוד עם מאגו ברקה, אחיו הצעיר של חניבעל ברקה, והשניים פעלו לעיתים קרובות ביחד, אם כי הם "תמיד תמרנו בזהירות רבה יותר איש נגד רעהו מאשר נגד האויב".
הוא מתאר אותו כחמדן, תאב בצע, ואכזרי ביותר, ומזכיר מעשה מזעזע שלו: כאשר חניבעל ברקה חצה את הרי האלפים, צבאו סבל ממחסור חמור באספקה.
ברקה כינס את קציניו כדי לדון במצב, ומונומאכוס קם והודיע שלדעתו יש דרך אחת בלבד לפתור את הבעיה.
ברקה נתן לו את רשות הדיבור, ומונומאכוס טען שכדי לשרוד יש ללמד את החיילים לאכול בשר אדם.
פוליביוס כותב שברקה הזדעזע מההצעה אולם לא השיב עליה.
הוא מוסיף גם שזהו המקור לטענות מאוחרות יותר הנזכרות בין היתר אצל טיטוס ליוויוס, שברקה הרגיל את אנשיו לאכול את גופות אויביהם.
מכאן ואילך חניבעל מונומאכוס אינו נזכר עוד ולא ידוע מה עלה בגורלו.
חוקרים מודרניים העלו את הסברה, לפיה חניבעל מונומאכוס אינו דמות אמיתית, והומצא בידי המקור של פוליביוס (ככל הנראה סוסילוס, לבלרו של חניבעל ברקה) כדי לסמל צד אפל יותר באישיותו של ברקה.
חַֿנִיגַלְבַּת או חַֿנִי־רַבַּת הוא מונח גאוגרפי אשורי (ממוצא לשוני אמורי) המתייחס לאזור צפון סוריה ומסופוטמיה העליונה בין נהר החבור העליון ונהר הפרת, בעיקר לאורך נהר הבליח.
מהיבט כלכלי וגאופוליטי, האזור היה בעל חשיבות גדולה בעת העתיקה בעת ששימש כאזור מעבר בין אנטוליה ומסופוטמיה.
באזור זה ישבו לפנים שבטים אמורים.
בהעתק לוח נבואי בכתב יתדות שנמצא בתקופה הנאו-אשורית ומיוחס במקורו לתקופה הבבלית הקדומה נכתב שאנשי חניגלבת נמנו עם אויביו של המלך הבבלי שמשו-דיתנה (1625-1595 לפנה"ס).
המונח החל להיות בשימוש במאה ה-15 לפנה"ס, ושימש פעמים רבות כשם נוסף לממלכת מיתני החורית.
מרכזה של הממלכה היה באזור חניגלבת, והשם היה בשימוש גם בהתייחסות לחורים.
השם חַנִיגַלְבַּת, כשהכוונה הייתה לממלכת מיתני, מופיע במכתבי אל-עמארנה מהמאה ה-14 לפנה"ס.
במכתבים אלה מופיע השם גם בתעתיק חַנַגַלְבַּת.
השם הופיע בשלושה מכתבים: א"ע 20 - מכתבו של תושרתה מלך מיתני לאמנחותפ השלישי מלך מצרים, במכתב הוא כותב: , א"ע 29 - מכתב תושרתה לאמנחותפ הרביעי מלך מצרים, א"ע 255 - מכתבו של מוּתבעל מושל פֶּחֶל (עיר בעבר הירדן ליד הירמוך) למלך מצרים, המתייחס למשלוח שיירות לחנגלבת.
במאה ה-14 לפנה"ס יצא המלך החתי שופילוליומש הראשון למסע מלחמה לאזור סוריה.
הוא כבש ערים שונות, ביניהן הערים כרכמיש וחלב, וגם את וַשוּכָני, עיר הבירה של מממלכת מיתני החורית.
השטח של מיתני חולק לשלושה חלקים: החלק המזרחי של הממלכה עבר לשליטת ממלכת אשור, החלק הצפוני הועבר לממלכת אלשה, ובחלק המערבי הוקמה על ידי החתים ממלכה וסאלית בשם חניגלבת.
שטחה השתרע בין טור עבדין בצפון, עד הפרת, כולל עמקי הנהרות הפוריים של החבור העליון והבליח העליון.
מטרתה הייתה להוות אזור חיץ כנגד שאיפות ההתפשטות של האשורים שרצו לשלוט באזור מסופוטמיה העליונה.
שופילוליומש הראשון המליך על הממלכה שהקים, את שַתיוַזַה , בנו של תושרתה.
כדי לחזק את הברית, הוא השיא לו את בתו, אבל שתיוזה היה מלך וסאל של כרכמיש שנשלטה באותה עת על ידי פּיַשילי , בנו של שוופילוליומש הראשון.
בהמשך התעצם כוחה של אשור, במיוחד בתקופתו של המלך אדד-ניררי הראשון (1275-1307 לפנה"ס).
האזור בין הבליח והחבור עבר לשליטת אשור.
אדד-ניררי הראשון הביא לכך שמלך חניגלבת ימרוד בחתים.
שלמנאסר הראשון (1244-1275 לפנה"ס), בנו של אדד-ניררי הראשון, הדיח את שַתוּארה מלך חניגלבת, כבש את כל האזור והיגלה 14,000 אנשים.
ממלכת חניגלבת חדלה להתקיים, והשם חזר להיות ציון של מקום גאוגרפי.
שלמנאסר הראשון החל במדיניות של התיישבות באזור, והקים בה מספר מרכזיים מינהליים כמו דור-כתלימו, קטרה (האתר הארכאולוגי תל רימאח ) ועוד, ששימשו ערי בירה אזוריות.
האזור נשלט על ידי שליט שהיה שייך לבית המלוכה האשורי שנשא בתואר "סוכלו רבו", שמשמעותו דומה לשר גדול.
מבנה שלטוני זה המשיך בימי בנו, תוכולתי-נינורתה הראשון (1243–1207 לפנה"ס).
התפקיד של סוכלו רבו עבר בירושה מאב לבן, עד שנוצרה שושלת שמלכיה החלו לכנות את עצמם "מלך חניגלבת".
הם היו כפופים למלך אשור.
אחד ממלכי חניגבלת הידועים בתקופה זאת היה אילי-פאדה , שלקח תפקיד בכיר בתקופת שלטונו של אשור-ניררי השלישי (1197-1202 לפנה"ס).
עיר הבירה של מלכי חניגלבת השתנתה במהלך השנים והתקיימה בעיר ששכנה בתל סבי אבייד, בדור-כתלימו ובחרבה .
במשבר השלטוני שהתרחש באשור לאחר מותו של המלך תגלת-פלאסר הראשון (1115-1076 לפנה"ס), חדרו לאזור שבטים נוודים, כמו הארמיים ושבטי אחלמו, שהיקשו על השליטה של אשור באזור.
בתחילת המאה ה-12 לפנה"ס, עלה לשלטון על אשור המלך נינורתה-אפאל-אקור , שמוצאו היה מהשושלת ששלטה בחניגלבת.
הוא נחשב למלך לא חוקי, כי לא היה יורש ישיר לבית המלוכה.
כתובת משנת 894 לפנה"ס של אדד-ניררי השני מספרת על מסעו למתקפה חוזרת כנגד הארמים במערב.
אשור חזרה לשלוט באזור בתחילת המאה ה-8 לפנה"ס, תקופת האימפריה הנאו-אשורית והשם חניגלבת חזר לשמש לציון האזור הגאוגרפי שבין הפרת, החבור והבליח.
בתקופתו של אסרחדון, מוזכרת חניגלבת כמקום שבו התקבצו אותם אנשים שבאו לעזרתו של אסרחדון, בחוזרו לנינוה לאחר רציחתו של אביו סנחריב, כדי לתבוע את כס המלוכה שהובטח לו.
במקורות נמצא שימוש בשם חניגלבת, ככינוי גנאי אצל הבבלים.
בבל הייתה ממלכה וסאלית של המלך האשורי סנחריב (681-689 לפנה"ס), ומרדה בו כל הזמן.
כדי לפתור את הבעיה, הוא כבש אותה, החריבה ולקח את פסלו של מרדוך, האל הפטרון של העיר.
המסורת הבבלית המאוחרת ראתה בסנחריב מלך ברברי וכינתה אותו "חניגלבתו", שמשמעותו: בן חניגלבת.
חניון הגדודים העבריים הוא אתר הנצחה לפעילותם של הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה המצוי בצמוד לצומת שילה שעל כביש 60 בנקודה בה מתחיל נחל שילה.
באתר מצוי מונומנט בדמות שיירה של לוחמים ובהמות משא ושלטים ועליהם הסברים ותצלומים היסטוריים.
בסמוך לחניון מצויה חורשה עם שולחנות פיקניק רבים ומכאן גם מתחיל מסלול רגלי מסומן לאורך נחל שילה.
לאחר כיבוש ירושלים בדצמבר 1917 על ידי הצבא הבריטי התייצב קו הגבול שבין הכוחות הבריטיים לכוחות העות'מאניים על גדתו של נחל שילה כחלק ממערך "קו שתי העוג'ות".
היה זה מערך צבאי עצום עם מספר דוויזיות בכל אחד מצידי הגבול.
הקו נפרץ סופית על ידי הבריטים במהלך ספטמבר 1918. שרידי קו הגבול והמערכות הצבאיות הרבות עדיין ניכרים היטב בסביבה.
בין היתר מדובר בחפירות וביצורים, שרידי אמצעי לחימה ואפילו מסילת ברזל בריטית שהגיעה לפאתי הכפר א-לובן שפעלה תקופה קצרה והעבירה אספקה לכוחות הלוחמים.
הפעילות הקרבית הראשונה וטבילת האש הראשונה של הגדוד הראשון המכונה "הבטליון ה-38 של קלעי המלך" הייתה בסמוך לכפר אום צפא שבאזור זה.
בין מפקדי הגדוד היה זאב ז'בוטינסקי שהוצב בראש שנים עשר מחייליו בכפר עבוויין הסמוך.
בהמשך השתתף הגדוד בקרבות לרגלי הר בעל חצור המצוי גם כן באזור.
זוהי למעשה הפעילות הקרבית הראשונה של יחידה צבאית יהודית מאז מרד בר כוכבא ומכאן חשיבותה הרבה.
לכן החליטה המועצה האזורית מטה בנימין על ציון פעילות הגדודים העבריים באתר זה.
מסוף חניון אגד הוא מסוף אוטובוסים בקצה העיר חולון בגבול עם העיר בת ים, המסוף משמש נקודת מוצא לקווי אוטובוס רבים בחולון ומשרת את תושבי חולון ובת ים.
הזיכיון של חניבעל לקטר הוא זיכיון אמריקאי שמבוסס על הדמות, חניבעל לקטר; רוצח סדרתי אינטליגנטי וקניבלי שנחשב למבוקש בידי אנשי אכיפת החוק במטרה שיסייע ללכידת עבריינים אחרים.
הוא הופיע במקור בסדרת רומנים (החל מהדרקון האדום בשנת 1981) בת ארבעה חלקים (טטרלוגיה) מאת תומאס האריס.
הסדרה התרחבה מאז לקולנוע ולטלוויזיה.
סרטתאריך יציאה (ארצות הברית)במאי/תתסריטאי/תמפיק/ה"הצייד"15 באוגוסט 1986מייקל מאןריצ'רד א.
רוט"שתיקת הכבשים"14 בפברואר 1991ג'ונתן דמיטד טליקנת' אוט, אדוארד סאקסון ורון בוזמן"חניבעל"9 בפברואר 2001רידלי סקוטדייוויד מאמט & סטיבן זאיליאןדינו דה-לורנטיס, מרתה דה-לורנטיס ורידלי סקוט"דרקון אדום"4 באוקטובר 2002ברט ראטנרטד טלידינו דה-לורנטיס ומרתה דה-לורנטיס"חניבעל: מקור הרוע"9 בפברואר 2007פיטר וברתומאס האריסדינו דה-לורנטיס, מרתה דה-לורנטיס וטארק בן עמר
מותחן אמריקאי משנת 1986 מאת ובבימויו של מייקל מאן, בהתבסס על הנובלה מאת תומאס האריס "דרקון אדום".
מותחן פסיכולוגי אמריקאי שיצא לאור בשנת 1991. הסרט מבוסס על ספר בשם זה מאת תומאס האריס.
הסרט זכה להצלחה רבה ובין השאר זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ובפרסי אוסקר נוספים לבמאי ג'ונתן דמי, לתסריטאי טד טלי ולשחקנים הראשיים, ג'ודי פוסטר ואנתוני הופקינס.
הצלחת הסרט הובילה להפקת סרטים נוספים שהתבססו על ספריו של תומאס האריס: "חניבעל", שהוא סרט המשך, פריקוול בשם "מקור הרוע", וכן "דרקון אדום", בו ללקטר מקום משני שהובלט בסרט.
"שתיקת הכבשים" הפך לביטוי שגור, הבא לבקר שתיקה של אדם או ציבור לנוכח מצב או תופעה שליליים, במקום להשמיע קול מחאה.
מותחן פסיכולוגי אמריקאי משנת 2001. הסרט בוים על ידי רידלי סקוט, לפי ספר באותו שם מ-1999 מאת תומאס האריס.
הסרט הוא רימייק לסרט "הצייד" (1986).
התסריט לסרט נכתב בידי טד טלי, תסריטאי "שתיקת הכבשים", והוא מתבסס באופן חופשי על תסריט הסרט צייד אדם מאת מייקל מאן.
הסרט בוים בידי ברט רטנר, והופק בידי דינו דה-לורנטיס, שהפיק גם את "הצייד" (1986) ואת "חניבעל" (2001).
סרט אימה אשר יצא בשנת 2007, ובוים על ידי פטר ובר.
רוב הסרט צולם ב-Barrandov Studios בפראג.
סדרהעונותפרקיםשידור ראשוןשידור אחרוןיוצר/תרשות שידור"חניבעל"3394 באפריל 201329 באוגוסט 2015בריאן פולרNBC"קלריס"11311 בפברואר 202124 ביוני 2021אלכס קורצמןג'ני לומטCBS
סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת פסיכולוגיה-אימה-מתח, שהופקה בידי בריאן פולר לערוץ הטלוויזיה NBC האמריקאית.
הסדרה מתמקדת במערכת היחסים המיוחדת של חניבעל עם ויל גראהם סוכן FBI לשעבר.
ב-22 ביוני 2015, NBC הודיעו שלא יחדשו את הסדרה לעונה נוספת.
סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת מותחן פסיכולוגי ואימה שנוצרה על ידי היוצרים אלכס קורצמן וג'ני לומט.
הסדרה מבוססת על הרומן "שתיקת הכבשים" מאת תומאס האריס, ומככבים בה רבקה ברידס, לוקה דה אוליביירה, דבין איי.
טיילר, קאל פן, ניק סאנדו, מייקל קודליץ ומארני קרפנטר.
הסדרה עלתה לשידור ברשת CBS ב-11 בפברואר 2021.
חניה במקביל היא סוג של חניה, אשר במסגרת התמרון הרכב שמחנה, צריך להיכנס לחלל שבין שני כלי רכב אחרים החונים בשולי הכביש.
חניה במקביל היא מיומנות חשובה לכל נהג, במיוחד משום היא מאפשרת שימוש יעיל יותר בכמות המוגבלת של מקומות חניה באזורים אשר מאוכלסים בצפיפות.
על מנת לבצע חניה במקביל.
צריך הנהג בתחילה לעמוד במקביל לרכב החונה, שממוקם אחרי מקום החנייה, לוודא שהרכב נמצא במרחק בטוח מהרכבים החונים, ולאחר מכן לנסוע לאחור אל מקום החנייה תוך כדי שמיישרים את הרכב.
תמרון הנהיגה כולל נסיעה לאחור, עשוי להיות מעט קשה לביצוע עבור נהגים מסוימים – במיוחד נהגים חדשים.
בתחילת המאה ה-21 החלו יצרני כלי רכב לפתח ולשווק מערכות המסייעות לנהגים לבצע חניה במקביל באופן אוטומטי, ואשר הופכות את התמרון לקל ומדויק בהרבה יותר.
מערכות אלו משתמשות בחיישנים ומצלמות כדי לבצע את התמרון.
לצורך החניה ניתן להיעזר בחיישן חנייה, שגם מסייע למניעת דריסת ילדים בנסיעה לאחור.
חניון שער ציון הוא חניון בעיר העתיקה הסמוך לשער ציון ובשטח הרובע הארמני.
במקום מתוכנן להיבנות מלון, והעבודות להקמתו החלו ב-15 בנובמבר 2023. בניית המלון מעוררת פולמוס ציבורי ומשפטי.
במשך עשרות שנים השטח לא היה מוסדר ואף היה בו מעל כ-25 אלף קוב פסולת.
בשנת 2020 נחתם הסכם בין עיריית ירושלים לפטריאכיה הארמנית להסדרת הבעלות בשטח.
לפי ההסכם, השטח ירשם בבעלות הפטריאכיה, ובמקביל עיריית ירושלים תפנה את האשפה, תסלול אותו באספלט ותכשיר בו 180 חניות (חלקם לטובת תושבי הרובע היהודי הסמוך), כבר בשנה זו
השטח הוכשר על ידי הרשות לפיתוח ירושלים, פונו טונות של זבל שהיו במקום והחניון החל לשמש לתפוסה של 180 כלי רכב.
בשנת 2021 נחתם הסכם בין היזם האוסטרלי-ישראלי דני רובינשטיין רוטמן לפטריאכיה הארמנית, לפיו הקרקע תוחכר לרובינשטיין ל-98 שנה (כולל אופציה) לשם הקמת מלון של רשת המלונות הבינלאומית "וואן אנד אונלי" (One&Only) במרבית השטח, כאשר בנוסף לתשלום בעת העסקה גם חלק מהכנסות המלון יועברו לידי הפטריאכיה.
התכנית להקמת המלון עוררה התנגדות מצד גורמים בקהילה הארמנית, לצד גורמים פלסטינים וירדנים הטוענים כי התוכנית אינה ראויה וכי אף נפלו בעסקה פגמים משפטיים.
מנגד, לפי נציג היזם, דורי קלגסבלד, אין כל עילה משפטית לביטול העסקה, וההתנגדות נובעת ממניעים פוליטיים ואף אנטי-ישראליים.
חניון לילה (או "אתר קמפינג") הוא אתר המיועד למחנאות ומשמש ללינה באזור שאינו מיושב, בדרך כלל משמש כבסיס ליציאה לטיולים בסביבה.
בחניון הלילה ישנו שטח, או מספר שטחים מוכרזים, שבו אנשים יכולים להקים מקום ללינת לילה באמצעות אוהלים, או קרוואנים.
ישנם אתרים לחניון לילה שיש בהם מתקנים ייעודיים לסייע לשוהים בחניון, כגון: ברזי מים לשתייה, סככות, חיבורי חשמל, בתי שימוש קבועים או ניידים, מקלחות, עמדות למנגל, ועוד.
חלק מהאתרים מותאמים לגישה בכלי רכב לחניון, ובחלקם המקום רחוק מכל כביש, ומיועד לתרמילאים כמקום למנוחה ושינת לילה בשטח.
בדרך כלל יש פחי אשפה לאיסוף הלכלוך בכל חניון לילה מוכרז, אך בחלק מהחניונים ישנו שילוט המבקש לאסוף את הפסולת ולקחתה מהמקום, היות ששירות ניקיון לא פעיל בהם.
חלק מחניוני הלילה דורשים תשלום עבור השהייה במקום, כדי שיוכלו לשמור ולפתח את המקום.
ובאחרים יש צורך להרשם מראש כדי להבטיח שהמקום יהיה פנוי מקבוצות אחרות.
בניית אהלים וחניית לילה בשטח טיולים שאינו מיועד לחניון, עשוי במדינות מסוימות או באזורים מסוימים להיות אסור על פי חוק.
ויחשב מטרד המזיק לסביבה, ועלול לגרור קנסות.
בהולנד למשל, חניית קרוואן יכולה לגרור קנס של 500 יורו לאדם!.
בארצות הברית, בפארקים ויערות לאומיים וממלכתיים רבים יש אתרי חניוני לילה ייעודיים, אך בדרך כלל מאפשרים קמפינג בכל מקום, למעט הוראה לשמירת מרחק מסוים ממקורות מים או אזורים מפותחים.
קמפינג עשוי להיות אסור גם ב"אזורים מיוחדים" מסוימים של יערות לאומיים המכילים צורות קרקע או צמחייה יוצאת דופן, כדי למנועפגיעה בטבע.
בחניוני הלילה ניתן בדרך כלל להדליק מדורות, לחימום או לבישול, דבר שנאסר פעמים רבות בשטחים שאינם ייעודיים.
בחלק ממחוזות קנדה, ישנה דרישה לשנות את מיקום החונים ב-100 מטר לפחות, אחת ל-21 יום, כדי למנוע התיישבות קבועה בשטח.
גם יש לקבל רישיון לצורך קיום אירועים מאורגנים בשטח, וכן ישנם מקומות המוגבלים לכניסת כלי רכב ממונע.
בישראל, בחניוני הלילה המופעלים על ידי הקרן קיימת לישראל, יש לתאם מראש שהייה בחניוני לילה לקבוצה מעל 50 איש, וכן פעילות קבוצתית למעל 100 איש, או פעילות אתגרית אפילו לאדם בודד.
הפעילות באתרים חייבת לענות על התנאים הנדרשים בהוראות הקרן הקיימת, ביניהם דרישה להתחשבות במשתמשים אחרים בשטח ובאוכלוסייה המתגוררת בקרבתו, ושהפעילות לא תהווה סיכון להתלקחות אש, כן קיימת מגבלה על עוצמת הרעש והתאורה בחניונים.
ברבים מחניוני הלילה המופעלים על ידי רשות הטבע והגנים יש צורך להירשם ולשלם מראש עבור השימוש בחניון ו/או במתקניו, כמו כן חל איסור מוחלט להכניס כלבים לחניוני הלילה בתשלום.
בצפון אמריקה ובבריטניה, באתרי קמפינג רבים יש מתקנים מיוחדים כחיבורי חשמל, מערכות מים וביוב, ושירותים נוספים עבור רכבי פנאי, והם ידועים גם בשם פארקי קרוואנים.
חניוני לילה מסחריים וממשלתיים כאחד גובים בדרך כלל תשלום סמלי עבור הזכות לקמפינג שם, לכיסוי הוצאות, ובמקרה של אתר קמפינג עצמאי, כדי להרוויח.
עם זאת, ישנם בצפון אמריקה אתרים שאינם גובים דמי שימוש ומסתמכים על מקורות כגון תרומות וכספי מיסים.
לינה בחניון של חנויות גדולה גם היא נפוצה, וישנם קמעונאים המקבלים רשמית קרוואנים לחניונים שלהם.
ישנם אתרי קרוואנים המורכבים מתושבים קבועים, החונים במקום לטווח ארוך או ומתגוררים באופן קבוע בבתים ניידים או קרוואנים.
פארק הנופש הוא גרסה בריטית לפארק הקרוואנים בצפון אמריקה.
הפארק נוצר כדי לאפשר יצירת מגורים זמניים לאורך החוף, עבור נופשים, וליצור הכנסה לבעלי הקרקעות באזור.
על פי חוקי התכנון הבריטיים, אין אפשרות לתושבות קבועה במקום, ולכן הפארק חייב להיות סגור לחלוטין לכולם למשך חודשיים לפחות בכל שנה.
הקרוואנים או המגרשים מושכרים לטווח ארוך על ידי בעל הקרקע.
והשכירות כוללת שירות מים זורמים, ביוב ותחזוקה כללית על ידי בעל הקרקע.
חלק מפארקי הנופש כוללים אתר קמפינג קטן למטיילים באזור, שבו הם יכולים לשלם כדי להקים אוהלים או להחנות קרוואנים.
לנופשים במקום יש גישה מלאה למתקני פארקי הנופש, הכוללים שירותי כביסה ומקלחות.
ברוב פארקי הנופש ישנו בניין מרכזי, שבו יהיו חנויות נוחות, מסעדות ואמפיתיאטרון רב תכליתי המשמש הן לבידור בימתי והן לבידור מבוסס פעילות.
בבריטניה ישנם אתרי קרוואנים קטנים יותר בבעלות פרטית שצריכים להיות מאושרים על ידי מועדון הקמפינג והקרוואנינג בבריטניה.
אתרי קמפינג אלה שמורים בדרך כלל אך ורק לחברי מועדון.
אתרי קמפינג קטנים אלה מורשים לפעול תחת חוק בריאות הציבור 1936 וחוק הקרוואנים והפיקוח על הפיתוח 1960.
בארצות הברית, בעיקר באזורים מוגנים גדולים ולא מפותחים.
ישנם אתרי קמפינג שניתן להגיע אליהם רק ברגל, אופניים, קאנו או על גבי סוסים.
בדרך כלל באתרי קמפינג אלו יש מספר מקסימלי קבוע מראש של אנשים המורשים להישאר שם בלילה.
וקיימים בהם תקנות מחמירות בנוגע לאחסון מזון והגנה על משאבים.
בדרך כלל בפארקים מוסדרים או באזורים פראיים, אתרי הקמפינג דורשים אישור, אשר עשוי להיות בחינם, וניתן להשיגו במרכזי מבקרים ותחנות פקחים.
חֵנְּיָה שמיר (נולדה ב-2 בספטמבר 1927) היא דמות מרכזית בתולדות העיר רעננה.
היא מוכרת כמי שהייתה תלמידה, מורה ומנהלת בבית הספר "מגד" (שנקרא בעבר "בית ספר עממי" ו"ממלכתי א'"), וכמי שיזמה והקימה את מוזיאון "חדר ראשונים" למורשת העיר, וזכתה להוקרה כיקירת העיר רעננה.
שמיר הגיעה לרעננה בשנת 1928 כתינוקת בת שמונה חודשים עם הוריה, חיה ומרדכי מולצ'דסקי, ממייסדי "אמריקה הקטנה" כפי שכינו הערבים באותה עת את המושבה רעננה.
אביה עבד כמנהל פרדס במושבה.
המשפחה התגוררה בצריף בחזית הפרדס במרכז רעננה, ולאחר מכן עברה לביתם ברחוב עקיבא בשנת 1934. הדבר הסתייע לאחר שקרובת משפחה שהגיעה לביקור מארצות הברית נדהמה מתנאי המחיה הקשים של המשפחה.
בעקבות כך, רכשה עבורם חלקת אדמה בת שני דונם ברחוב עקיבא של היום, וכן עשרים דונם נוספים בחלקה 11 שהייתה מרוחקת ממרכז המושבה.
על אדמות אלו הקימו בני הזוג מולצ'דסקי משק חקלאי שכלל פרדס, מטעים, רפת, לול ובית אימון לאפרוחים.
בני הזוג היו פעילים ב"ההגנה", ובביתם הוסתרו כלי נשק.
הם חינכו את בתם חניה ברוח של שליחות ותרומה לחברה.
חניה שמיר נישאה למשה שמיר, שהיה פלמ"חניק, ונולדו להם שלושה ילדים.
בעלה משה נפטר ב־2006. היום שמיר היא סבתא לתשעה נכדים וסבתא רבתא ל-13 נינים.
שמיר שהייתה בת יחידה להוריה.
בגיל 13 גויסה להגנה והמשיכה להתנדב עד לאחר מלחמת השחרור, אז פנתה להוראה.
עד היום היא חברת הנהלת העמותה לאזרח הוותיק ברעננה.
חניה שמיר היא דמות משמעותית בהיסטוריה של רעננה.
תרומתה לחינוך במשך עשרות שנים עיצבה דורות של תלמידים בעיר.
יוזמתה להקמת מוזיאון "חדר ראשונים" והיותה אוצרת שלו תרמו רבות לשימור ולהנחלת מורשתה של רעננה לתושבים ולדורות הבאים.
היא מייצגת את דור המייסדים ומקשרת בין עברה של רעננה להווה.
קשריה של שמיר עם מוסדות החינוך ברעננה החלו בילדותה, כאשר למדה בגן הילדים בבית העם ובבית הספר העממי, שלימים נקרא "מגד".
בשנת 1949, שבועות ספורים לפני חתונתה, החלה ללמד בכיתה א' בבית הספר בו למדה.
היא לימדה מגוון רחב של מקצועות, ביניהם עברית, דקדוק, חשבון, ידיעת הארץ ותורה שבעל פה.
היא לימדה היסטוריה במשך שנה אחת אך החליטה להפסיק מכיוון שהרגישה שהיא מכניסה לשם את דעותיה האישיות.
בשנת 1970, לאחר שמנהל בית הספר דויד יואלי חלה, התבקשה שמיר להחליפו בתפקיד.
היא כיהנה כמנהלת בית הספר "מגד" במשך 15 שנים, עד שנת 1985. תלמידים רבים שלה לשעבר מעידים על הערכתם הרבה אליה כמורה ומנהלת.
היא שמרה על קשר הדוק עם תלמידיה הראשונים במשך עשרות שנים, והם נפגשו שלוש פעמים בשנה.
בית הספר "מגד" נחשב בעיניה למקום שמסמל את רעננה, לצד בית העם בו גדלה.
חֵנְּיָה שמיר היא היוזמת והאחראית על הקמתו של מוזיאון "חדר ראשונים" למורשת העיר.
המוזיאון הוקם בשנת 1989 ושוכן בבית יד לבנים.
שמיר שימשה כאוצרת המוזיאון מראשיתו.
לביקור במוזיאון מגיעים תלמידים והעירייה מקיימת בו סיורים מודרכים כולל לאורחים מחו"ל.
ראש העירייה חיים ברוידא כינה אותה כ"היוזמת להקמת הארכיון ההיסטורי של רעננה".
הארכיון העירוני ברעננה אף אירח מפגש של "תינוקות העריסה" שיזמה שמיר.
בנוסף לפעילותה במוזיאון, שמיר היא בעלת זיכרון נדיר בהיסטוריה של רעננה.
היא משחזרת בבהירות סיפורים מרתקים עוד מימיה כיישוב.
ראש העירייה חיים ברוידא תיאר את זיכרונה כ"היסטוריה מהלכת" והוסיף כי "חניה שמיר, בגיל 97 וחצי, היא האדם הכי ותיק ברעננה"
אחד הסיפורים הייחודיים הקשורים לחניה שמיר הוא סיפורה של העריסה המשפחתית שהפכה לסמל קהילתי.
בשנת 1958, כאשר נולדה בתם הצעירה דליה, רכשו חניה ובעלה משה עריסה שנועדה במקור שימוש זמני.
אולם לאחר שדליה גדלה, החלה העריסה לשמש משפחות רבות – קרובי משפחה, חברים, שכנים ואף מורים בבית הספר בו לימדה חניה.
כארכיונאית מסורה, הקפידה שמיר לתעד את שמו של כל תינוק שישן בעריסה, ורשמה אותם על תחתית העץ של העריסה.
עד שנת 2019, ישנו בעריסה 68 תינוקות, כולל ילדיה, נכדיה ונכדיה של חניה שמיר.
במשך 60 שנה, הפכת העריסה לסמל של קשר בין דורי וקהילתיות ברעננה.
בשנת 2019 תוכננה פגישה מיוחדת במרכז ללימודי תולדות רעננה שבה השתתפו האנשים שהעריסה שימשה אותם כתינוקות.
חניף קוריישי הוא סופר, מחזאי במאי ותסריטאי בריטי.
רבות מעבודותיו עוסקות בנושא גזע, גזענות, לאומיות, הגירה ומיניות.
חניף קוריישי, בן לאב ממשפחת מהגרים מוסלמים מפקיסטן ולאם בריטית לבנה, נולד, גדל והתחנך במחוז קנט שליד לונדון.
הוא למד פילוסופיה בקינגס קולג' לונדון.
ב-1981 זכה בפרס ג'ורג' דיוויין והתמנה לסופר הבית של תיאטרון רויאל קורט.
עבודתו הידועה ביותר היא המחזה "מכבסה יפהפייה שלי" (1984) העוסק בהומוסקסואל בריטי-פקיסטני, בלונדון של שנות ה-80, עידן תאצ'ר.
"מכבסה יפהפיה שלי" היה מאוחר יותר, ב-1985, לסרט מצליח שהיה מועמד לפרס אוסקר על התסריט הטוב ביותר.
ב-1988 כתב את התסריט לסרט "סמי ורוזי עושים את זה" שיצא לאקרנים באותה שנה.
ב-1991 ביים את הסרט "לונדון הורגת אותי" על פי תסריט פרי עטו.
ב-2003 כתב את התסריט לסרט "האמא".
ספר הביכורים שלו, "הבודהה מהפרברים" (1990), זכה בפרס וויטברד היוקרתי על רומן הביכורים הטוב ביותר, והפך לסדרת טלוויזיה מצליחה (1993).
ספרו השני, "האלבום השחור" (1995), הביא לו פרסום עולמי רב.
ב-1997 יצא לאור קובץ הסיפורים שלו "אהבה בימי עצב", שמתוכו הוסרט הסיפור "בני הפנאטי".
ב-2001 עובד ספרו "אינטימיות" לסרט קולנוע באותו השם.
הבודהה מהפרברים, הוצאת זמורה-ביתן (1993)
האלבום השחור, הוצאת זמורה-ביתן (1997)
אהבה בימי עצב, הוצאת זמורה-ביתן (1998)
כל היום חצות הליל, הוצאת זמורה-ביתן (2000)
הכשרון של גבריאל, הוצאת זמורה-ביתן (2005)
אוזני בסמוך ללבו, הוצאת זמורה-ביתן (2006)
משהו לספר לך, הוצאת זמורה-ביתן (2009)
חנינא קַרְצֶ'בְסקי (1877, פטרובקה, פלך בסרביה, האימפריה הרוסית – 20 בדצמבר 1925, ג' בטבת תרפ"ו) היה מלחין, מורה ומנצח, מאבות הזמר העברי.
נולד ליצחק ורחל, במשפחה בת שבעה ילדים - ארבעה בנים ושלוש בנות.
בעיירה פֶּטְרוֹבְקָה שבבסרביה בשנת 1877. בילדותו עבר עם הוריו לבנדרי, שם למד בתלמוד תורה.
אצל מורהו, שהיה גם חזן, למד תווים ונגינה בפסנתר.
שם התבלט בזכות קולו הצלול ושמיעתו המוזיקלית.
החזן הידוע יעקב שמואל מרגובסקי הגיע לבנדרי, שמע את קרצ'בסקי ושכנע את הוריו לעבור לקישינב, כדי שהילד יוכל להצטרף למקהלת בית הכנסת.
המונים נקהלו לבית הכנסת לשמוע את זמרתו, התפרסם בתור "הזמיר" ונערץ גם בקרב פקידי ממשלה ושרים.
בצעירותו עבר לעיר חרסון ללימודי מוזיקה.
בגיל 22 הגיע לעיר ורשה להמשך לימודיו המוזיקליים, והוסמך כמנצח על תזמורות ומקהלות.
לאחר מכן ניצח קרצ'בסקי על תזמורת צבאית.
קרצ'בסקי עלה לארץ ישראל בשנת 1908, ימי העלייה השנייה, עם אמו ואחותו רבקה.
הוא התקבל כמורה למוזיקה בגימנסיה הרצליה וחי בבית בן קומה אחת, ברח' הס 14, עם אמו ואחותו.
הוא הקים בגימנסיה מקהלה, תזמורת כלי נשיפה ותזמורת כלי מיתר.
בנוסף, שימש כמנצח של מקהלת הבנות "נווה צדק", של תזמורת המכב"י ושל בית המדרש למורות ביפו (כיום מכללת לוינסקי לחינוך).
הוא איחד את מקהלת הגימנסיה עם מקהלת הבנות "נווה צדק" למקהלה אחת בשם "הזמיר", שמנתה למעלה ממאתיים איש.
המקהלה הופיעה בכל רחבי הארץ בהצלחה רבה ואף השתתפה בטקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית בהר הצופים באפריל 1925.
היה נוהג להוביל תהלוכות של תלמידים ברחובות תל אביב כשהם שרים שירי חלוצים.
כשנבצר ממנו לבוא לתהלוכה החליף אותו כמנצח התלמיד משה שרתוק (לימים משה שרת, ראש ממשלת ישראל).
קרצ'בסקי הלחין מנגינות רבות למילים של חבריו להוראה, סופרים ומשוררים, מנגינות שנאגדו לאחר מותו בכותר .
לחניו הידועים נכתבו לשירים: "בשדמות בית לחם", "המעפילים", "אגדה" ("על שפת ים כנרת"), והידעו הדמעות לרבי יהודה הלוי.
הוא אף נתן שיעורי נגינה חינם לתלמידים מעוטי יכולת.
חנינא קרצ'בסקי שם קץ לחייו בתלייה בחנוכה תרפ"ו, בסוף דצמבר 1925.
הסיבה להתאבדותו אינה ידועה, הוא לא ניהל יומן (שרבים נהגו לכתוב, באותה עת) וגם לא הותיר אחריו מכתב פרידה.
הותיר אחריו את אמו ואחותו (שהייתה אז הרה).
ההלוויה יצאה מהגימנסיה לבית הקברות טרומפלדור והונצחה בתמונות על ידי הצלם החובב התל אביבי, שמעון קורבמן.
על קברו שרו המלווים שניים משיריו: "הידעו הדמעות" ו"ישטפו פלגי הדמעות".
שמעון קורבמן הכין אלבום מיוחד לתיעוד הלווייתו, המופקד כיום בארכיון גימנסיה הרצליה.
כשנה לאחר מכן הפיקה גימנסיה הרצליה לזכרו שירון משיריו בשם "צלילי חנינא", שכלל 46 שירים עם תווים ועיטורים מעשה ידי הצייר ישראל פלדי.
ד"ר ברוך בן-יהודה, לימים מנהל גימנסיה הרצליה, נמנה עם יוזמי ומפיקי השירון.
השירון היה הצלחה גדולה ביישוב ושתי מהדורות שהודפסו אזלו במהרה.
לימים נקרא רחוב בתל אביב לזכר השירון.
ד"ר ברוך בן-יהודה, קרא לבתו האמצעית "צלילה" כהוקרה לזכרו של מורו האהוב.
בגימנסיה הוצב פסל שלו, שיצר נחום גוטמן (לימים, הפסל נגנב ועקבותיו אבדו).
בתל אביב נקרא רחוב "צלילי חנינא" על שמו.
חוקר הזמר העברי, אליהו הכהן, פרסם דיוקן של קרצ'בסקי בכתב העת "עתמול" במלאת 100 שנה לעלייה השנייה.
חנינה היא צעד שבו הגוף המוסמך (על-פי רוב ראש מדינה, דהיינו נשיא או מלך) מוחל לאדם שנאשם או הורשע בפלילים ומבטל בכך כל הליך משפטי רלוונטי, בין של חקירה, משפט או מאסר, וכן את הרישום הפלילי אם כבר נכתב בגיליון ההרשעות.
החלטת החנינה יכולה להורות על שחרור אסיר מהכלא בטרם סיים לרצות את תקופת המאסר המלאה שנגזרה עליו ולעיתים היא יכולה להורות על הפחתה או הקלה בעונש המאסר וברכיבי ענישה אחרים שנגזרו על אסיר (כגון: מאסר על תנאי, קנס).
כאמור, החלטת חנינה יכולה להורות לא רק על ביטול עונש או הקלה בו, אלא גם על מחיקת הרישום הפלילי בגין ביצוע העבירה.
על-פי רוב, החלטת ראש המדינה בבקשת החנינה סופית, מוחלטת ואינה נתונה לערעור.
מסיבה זו, במדינות רבות מגבילים אותה על ידי כך שמחייבים כתנאי נוסף גם את הסכמתה של ועדה מיוחדת או של שר המשפטים (או שניהם).
במדינות פדרטיביות, הנשיא מוסמך להעניק חנינה למי שעברו על חוקים פדרליים ואילו המושלים של מדינות הפדרציה מוסמכים להעניק חנינה למי שעברו על חוקים מדינתיים.
חנינה המונית נקראת אמניסטיה (Amnesty).
שורשי החנינה והחנינה נמצאים בחוק העתיק.
התייחסויות למוסדות הדומים במקצת לחנינת המודם מופיעות במשפט הבבלי והעברי הקדום.
טרם הליך החנינה המודרני, ביטולי חוב כלליים היו מהמאפיינים העיקריים של חברות בתקופת הברונזה במסופוטמיה.
ישנן עדויות לביטול חוב כבר בשנת 2400 לפנה"ס, שש מאות שנה לפני שלטונו של חמורבי, בעיר לגש בשומר.
הדוגמה המוכרת האחרונה אירעה בשנת 1400 לפנה"ס בנוזי.
בסך הכול, היסטוריונים זיהו בוודאות כשלושים ביטולי חוב כלליים במסופוטמיה בין השנים 2400 ועד 1400 לפנה"ס.
קיימים ביטויים מסופוטמיים שונים לביטולי חוב אלו, שמחקו חוויות שליליות מהעבר ואפשרו לפתוח דף חדש: "אמרגי" בלגש, "ניג-סיסה" באור, "אנדורארום" באשור, "מישארום" בבבל, "שודוטו" בנוזי.
כמו כן, ניתן למצוא אנלוגיה בחוקי היובל המקראיים.
החנינה הראשונה בהיסטוריה מיוחסת בדרך כלל לתראסיבולוס ביוון העתיקה (403 לפנה"ס); אלא שכבר במקרא ישנן עדויות להליכי חנינה.
סיפורו של יוסף במצרים כלל החלטה דמוית חנינה, כאשר פרעה החליט לשחרר את שר המשקים, ובהמשך אף יוסף עצמו זכה לחנינה כשבתמורה לשחרורו מהכלא השיבו פרעה לתפקידו כמפענח חלומותיו וליועץ לפתרון לרעב הצפוי בארץ מצרים.
גם מלך בבל אמל-מרדוך חנן את יהויכין מלך יהודה הגולה והוציאו מהכלא.
עם זאת, המילה "חנינה" עצמה מופיעה פעם אחת בלבד במקרא כאשר הנביא ירמיהו (טז, יג) מדבר מפי האל באחת מנבואות הזעם שלו: .
הרומאים, לעומת זאת, פיתחו מספר צורות של חסד, ואלה השפיעו על ההתפתחויות המאוחרות יותר במשפט האירופי.
באירופה של ימי הביניים הכוח להעניק חנינה הוחזק על ידי גופים שונים, כולל הכנסייה הקתולית ושליטים מקומיים מסוימים, אך במאה ה-16 הוא התרכז בדרך כלל בידי המלך.
לאחר הרפורמציה באנגליה שימשה הזכות המלכותית של "רחמים" לשלוש מטרות עיקריות:
כצעד מקדים להגנת אי-שפיות, שעדיין לא הייתה מוכרת;
פיתוח שיטות חדשות להתמודדות עם עבירות שאינן מוכרות בחקיקה, כגון עבירות תנועה או הימנעות מגיוס צבאי;
הסרת פסילות הקשורות להרשעות פליליות.
פסקה 2 בסעיף 2 לחוקת ארצות הברית קובעת כי לנשיא ישנה הסמכות "להעניק חנינה על עבירות כלפי ארצות הברית, למעט מקרי מעילה בתפקיד של נושא משרה ציבורית".
בית המשפט העליון של ארצות הברית פירש סמכות זו כ"מלאה", כלומר סמכות רחבה במידה ניכרת ושאינה כפופה בדרך כלל לשינוי בקונגרס.
את מקור כוח החנינה בחוקת ארצות הברית ניתן למצוא בהיסטוריה האנגלית, שכונתה בעבר "זכות הרחמים" (Royal prerogative of mercy) .
היא הופיעה לראשונה בתקופת שלטונו של אינה , מלך וסקס במאה ה-7.
חנינה אינדיבידואלית-אישית (pardon) – חנה אינדיבידואל עם עונש מסוים.
חנינה קולקטיבית-כללית מכוח חוק (amnesty) – חנה קבוצה של אנשים בעלי עונש זהה (כמו למשל בעקבות אירועי לחימה).
המרת/המתקת דין (commutation) – מחליפה את העונש שהטיל בית משפט בעונש חמור פחות, כמו למשל המרת עונש מוות למאסר עולם.
הפחתת דין (remission) – ממתנת את העונש שהטיל בית משפט בעונש חמור פחות, כמו למשל הפחתת משך תקופת מאסר.
דחיית דין (reprieve) – במיוחד עונשי מוות, כאשר דחייה עשויה להציע לאסיר זמן נוסף לערער או לספק לנשיא (או לבעל סמכות החנינה המקביל) זמן נוסף לשקול מתן חנינה או המתקת דין.
ברוב מדינות העולם, מופעלת סמכות החנינה בשיתוף עם רשות אחרת או אפילו עם שתי רשויות אחרות.
בדרך כלל מופעלת הסמכות על ידי הרשות המבצעת ולעיתים קרובות גם בעזרת אנשי הרשות השיפוטית.
עם זאת, קשה לקבוע לאיזה משלוש הרשויות שייכת סמכות זאת וייתכן שהפתרון הוא אמנם לראותה כמוסד שאין לסווגו עם אף אחת מרשויות אלו.
מקור הענקת החנינה שאוב מגישתו של הפילוסוף הגרמני הגל, לפיה במדינה שוויונית צריכה להיות סמכות שהיא מעל למידת הדין, שתגלם במקרים מסוימים את מידת הרחמים.
במדינות רבות הזכות לחון ניתנת למלוכה.
בישראל, הסמכות להעניק חנינה ניתנה לנשיא המדינה.
מוסד הנשיאות מוכר כאחד ממוסדות היסוד של המדינה, במקביל למוסדות החקיקה והביצוע.
עניין זה משתקף בקיומו העצמאי של חוק יסוד: נשיא המדינה.
ידועים בהקשר זה דבריו של השופט חיים כהן, כי:
נשיא המדינה נחשב למעין רשות עצמאית בכירה - הרשות החוננת.
סמכות החנינה המוענקת לו מתוארת גם כ"סמכות פררוגטיבית".
בישראל, כמדינת דמוקרטיה פרלמנטרית, לנשיא תפקיד ייצוגי בעיקרו.
על אף זאת, סמכות החנינה מקנה לנשיא המדינה שיקול דעת ומרחב הכרעה עצמאי.
זו הסמכות המהותית ביותר של נשיא המדינה, המעוגנת , לפיו:
מקובל לסווג את מדינת ישראל בתוך קבוצת המדינות אשר בהן הנשיא ממלא בעיקר תפקיד ייצוגי, ולמעשה אין בתפקידו אלו סמכות של ממש.
קיים ויכוח האם סמכות החנינה נמנית עם תפקידיו היצוגיים, או שמא נתונות לו במסגרתה סמכויות של ממש.
נראה כי על פי הגדרת , קיימת חלוקה מבנית בין "תפקידים" לבין "סמכויות", כאשר החנינה מוגדרת כ"סמכות" - כוח לשנות או להחליט על עשיית פעולה זו או אחרת, או על הימנעות מכל פעולה, על פי שיקול דעתו של בעל הסמכות.
כמו כן, בסעיף זה נמנע המחוקק מלציין מיהו הגוף שהמלצתו מובאת בפני הנשיא לפני החנינה.