tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביום הראשון למשפט, ג'יימס בינג, אחיו למחצה של מקאינרני, הלך אל חבר המושבעים מחוץ לאולם ואמר להם "גורלו של אחי נמצא בידיים שלכם." בינג הורחק מבית המשפט, ויכל לחזור רק כדי להעיד.
התובעת תארה את מקאינרני כנער פופולרי שהיה מיומן באמנויות לחימה וירייה באקדחים.
היא טענה כי הוא גם דוגל בעמדות של גזענות ועליונות לבנה.
לעומת זאת, היא תיארה את לארי כנער קטן שחווה בריונות באופן סדיר.
היא הוסיפה כי לארי לבש נעלי עקב, איפור ותכשיטים בנוסף לתלבושת בית הספר שלו.
סקוט ויפרט, עורך דינו של מקאינרני, תיאר את לארי כתוקפני, ואמר שלעיתים קרובות היה מטריד ותוקף מינית את מקאינרני ולעיתים קרובות הכעיס את מקאינרני.
העדים שהיו תלמידים וחברים לכיתה של מקאינרני העידו ב-7 ביולי 2011. אחת העדים אמרה כי לארי אמר לה שהוא שינה את שמו ל"לטישה".
עד נוסף סיפר כי תלמידים רבים צחקו על לארי וקראו לו בשמות פוגעניים מאחורי גבו כאשר הגיע לבית הספר עם איפור ותכשיטים.
כמה מהעדים אמרו שהם מעולם לא ראו את לארי יוזם התקדמות מינית כלפי תלמידים אחרים, ושהערות המיניות שאמר היו "סתם כדי להתעסק" עם מקאינרני.
סגנית המנהל לשעבר של בית הספר E.O.
Green School ג'וי אפשטיין, העידה ב-11 ביולי 2011. היא סיפרה כי היא שוחחה עם אנשי צוות אחרים במחוז לגבי התנהגותו של לארי, והם החליטו כי על פי הזכויות החוקתיות של קליפורניה, לארי יכול ללבוש מה שהוא רוצה כל עוד איננו מפר את קוד הלבוש בבית הספר.
ג'וי אפשטיין אמרה כי נעלי עקב, איפור, ותכשיטים כולם מותרים בהתאם למדיניות הלבוש של בית הספר של אוקסנארד.
היא אמרה כי בית הספר חייב להגן על זכויות האזרח של התלמידים.
מורה אחרת העידה שתלמידים אמרו לה שלארי מחפש אותם ועוקב אחריהם לשירותים, התנהגות שנחשבת להטרדה מינית, אך שאפשטיין אמרה שבית הספר לא יכול לעשות כלום בנוגע לכך.
ב-22 ביולי 2011, חבר המושבעים הוצג לסרט וידאו שמראה את מקאינרני נקלע לקטטה במתקן הקטינים של מחוז ונטורה, איפה שהתגורר.
אחד מקציני המתקן העיד כי הנאשם היה "ילד טוב" בתוכנית הצטיינות להתנהגות טובה, ושהיו לו קשרים עם אנשים בעלי רקע ומוצא שונה.
הוא אמר כי בתוך המתקן לנוער קטטות הן התרחשות שגרתית וכי מקאינרני לא נוטה לאלימות כמו שהתובעת טוענת.
דון בולדרין, מורה לאנגלית, העידה ואמרה שהיא יעצה ללארי ואמרה לו שהוא לא צריך ללבוש בגדים שמושכים תשומת לב אם הוא לא רוצה לקבל תשומת לב שלילית.
היא גם נתנה לנער, שחקר את זהותו המינית והמגדרית, שמלת סטרפלס ירוקה כמתנה.
היא אמרה שהתכוונה שהוא ילבש את השמלה רק מחוץ לבית הספר.
תמונה של לארי קינג מחזיק את השמלה הוצגה בבית המשפט.
גרג קינג, אביו של לארי, התעצבן ואמר למשפחתו לעזוב, אבל לפני כן, דואן קינג, אמו של לארי, קיללה את בתו בת ה-13 של בולדרן וקרוב משפחתו.
מאוחר יותר אסר השופט על דואן קינג להישאר בשארית המשפט.
מאחר שמנהלי בתי הספר נתנו ללארי ללבוש כל שרצה כל עוד לא הפר את קוד הלבוש, ההגנה טענה כי זה אפשר ללארי להטריד מינית את מקאינרני.
המשפט הסתיים ללא פסק דין והוכרז כמשפט שווא על ידי שופט בית המשפט המחוזי ונטורה, צ'ארלס קמפבל, ביום חמישי, 1 בספטמבר 2011, לאחר שחברי המושבעים דיווחו כי לא יצליחו להגיע לפסק דין בפה אחד.
היו שמונה שבועות של עדויות עם כמעט 100 עדים מאז 26 אוגוסט 2011. חבר המושבעים קיבל ארבעה קולות והקול האחרון נחלק בין שבעה מושבעים שהצביעו בעד הריגה מרצון וחמישה מושבעים שהצביעו בעד רצח מדרגה ראשונה או מדרגה שנייה.
ב-2 בספטמבר 2011, הודיע משרד התובע המחוזי כי בכוונתו לנסות להעמיד שוב את מקאינרני לדין, ושימוע נקבע ל-5 באוקטובר 2011. במשפט השני הסירו התובעים את האישום של פשע שנאה.
ב-21 בנובמבר 2011, הודה מקאינרני באשמה לרצח מדרגה שנייה, הריגה מרצון, ושימוש בנשק חם.
הוא נידון ל-21 שנים בכלא, תחילה במתקן לקטינים ולאחר מכן בכלא רגיל עם הגעתו לגיל 18, ללא יחס לזמן לפני המשפט או להתנהגות טובה.
ב-2013 צולם הסרט התיעודי, "ולנטיין רוד: הרצח של לורנס קינג" המתאר את סיפור הרצח.
רצח כתוב היטב הוא סרט אמריקאי משנת 2019 מסוגת הקומדיה השחורה והמסתורין, שכתב וביים ריאן ג'ונסון.
הסרט מתואר כמעשה מודרני על תעלומת רצח מסוגת "מי עשה זאת", העוקב אחר התכנסות משפחתית שהשתבשה להחריד, לאחר מותו של אבי המשפחה, בחקירה שמוביל בלש אמן בשם בנואה בלאנק.
בסרט מככבים אנסמבל שחקנים כדוגמת דניאל קרייג, כריס אוונס, אנה דה ארמס, ג'יימי לי קרטיס, מייקל שאנון, דון ג'ונסון, טוני קולט, לקית' סטנפילד, קתרין לנגפורד, ג'יידן מארטל וכריסטופר פלאמר.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-7 בספטמבר 2019, והוא יצא לאקרנים בארצות הברית ב-27 בנובמבר 2019, על ידי חברת Lionsgate.
בפברואר 2020 החברה הודיעה על פיתוח סרט המשך המבוסס על הדמות שגילם קרייג, של הבלש בנואה בלאן.
מחבר ספרי הפשע העשיר הרלן טרומבי מזמין את משפחתו המורחבת הלא מתפקדת לאחוזתו ביום הולדתו ה-85 בתקווה לאחד את כולם.
עם זאת, לאחר מסיבת יום ההולדת, הרלן נמצא מת בחדרו מפציעות סכין.
אף על פי שהמשטרה הודיעה שמדובר בהתאבדות, הבלש בנואה בלאן נקרא לחקור את המקרה.
לאחר שהוא מתחקר את רוב בני המשפחה, הוא מגלה שיש לכמה מבני המשפחה מניע לרצוח את הרלן, אם כי הוא לא חושב שאף אחד מהם עשה את זה.
בשלב הזה מתגלה לצופים (אם כי לא לדמויות) שהאחות הפרטית של הרלן, מרתה קבררה, היא זו שאחראית למותו של הרלן לאחר שהתבלבלה בין המזרקים שלו והזריקה להרלן בטעות כמות גדולה של מורפין.
מרתה ניסתה למצוא את הנוגדן, אבל ללא הצלחה, והתכוונה להתקשר לאמבולנס כאשר הרלן עצר אותה מתוך השלמה עם מותו הקרב.
מכיוון שהרלן לא רצה שמרתה תואשם ברצח שלו, הוא עוזר למרתה להעלים את כל הראיות ואז מתאבד.
בהמשך מרתה מנסה לכסות את עקבותיה ולמנוע מהבלש בנואה לגלות את האמת לגביה.
לאחר קריאת הצוואה של הרלן נחשף שהוא הוריש את כל רכושו דווקא למרתה ולא לאף אחד מבני משפחתו.
מרתה מבינה שאם יגלו את מעשיה, לא רק שהיא לא תקבל את הירושה אלא שבנוסף אימה (שהיא מהגרת בלתי חוקית) תהיה בסכנה.
לאחר קריאת הצוואה, רנסום, הנכד של הרלן, נחלץ לעזרתה של מרתה במטרה שלא תיתפס אך בתמורה הוא רוצה את חלקו בירושה.
לאחר ייסורי נפש מרתה רוצה להתוודות במעשיה ולוותר על הירושה בשביל בני המשפחה.
אך ברגע האחרון הבלש בנואה עוצר אותה ומספר שרנסום הוא זה שאשם במוות של הרלן.
הוא מספר שבמסיבת יום ההולדת הרלן התוודה בפני רנסום שמרתה תקבל את כל ירושתו ובעקבות זאת רנסום החליף בין התרופות במטרה להאשים את מרתה ובכך התכוון להחזיר את הירושה למשפחתו.
בנוסף, רנסום רצח את עוזרת הבית של הרלן מכיוון שהיא התחילה לחשוד בו.
לבסוף רנסום נעצר ומרתה נעמדה במרפסת של האחוזה שהיא קיבלה בירושה, שתתה קפה והשקיפה על כל המשפחה.
ביוני 2010 הביע הבמאי ריאן ג'ונסון עניין לעשות סרט תעלומת רצח בהשראת אגאתה כריסטי.
הוא אמר לאינדפנדנט שהוא רוצה לעשות את הסרט לאחר שיסיים את העבודה על לופר (2012).
עם זאת, פרויקט הקולנוע הבא של ג'ונסון אחרי "לופר" התגלה כ"מלחמת הכוכבים: אחרוני הג'דיי" (2017).
הסרט הוכרז בספטמבר 2018, כשדניאל קרייג מככב בסרט.
הסרט נמכר למפיצים במהלך פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו 2018. באוקטובר 2018 הצטרפו כריס אוונס, לייקית' סטנפילד, מייקל שאנון, אנה דה ארמס, דון ג'ונסון, ג'יימי לי קרטיס וטוני קולט.
בנובמבר 2018 הצטרפו כריסטופר פלאמר, ג'יידן מארטל, קתרין לנגפורד, ריקי לינדהום, אידי פטרסון וראול קסטילו.
שאנון השווה את הסרט ליצירותיה של כריסטי.
במרץ 2019 חשף פרנק אוז, שעבד בעבר עם ג'ונסון ב"מלחמת הכוכבים: אחרוני הג'דיי", כי הוא יופיע בתפקיד קטן.
ג'ונסון הודה כי הושפע מכמה מותחני מסתורין קלאסיים וקומדיות מסתוריות כמו "האחרונה משילה", "רצח באוריינט אקספרס", "משהו ברגליים", "רצח במוות", "מוות על הנילוס", "העיניים הפרטיות", "המראה הסדוקה", "רשע תחת השמש", "מלכודת המוות", "רמז מסתורי" ו"פארק גוספורד".
שלב הצילומים החל ב-30 באוקטובר 2018, בבוסטון, מסצ'וסטס והושלמו ב-20 בדצמבר 2018.
הסרט הוקרן לראשונה בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-7 בספטמבר 2019. הסרט הופץ לאקרנים בארצות הברית ב-27 בנובמבר 2019.
צילומי סרט ההמשך החלו ביוון ב־28 ביוני 2021 בכיכובם של דניאל קרייג, אדוארד נורטון, קתרין האן, דייב בטיסטה, קייט הדסון, ג'אנל מונה, לסלי אודום ג'וניור, מדלין קליין וג'סיקה הנוויק עם ריאן ג'ונסון כבמאי ותסריטאי ורם ברגמן כמפיק.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 2022.
ב-2025 יצא לאקרנים סרט-המשך נוסף: "רצח כתוב היטב: התעורר, איש מת".
דייוויד רוני, שכתב עבור "הוליווד ריפורטר", תיאר את הסרט כ"סרט זומם בעל אופי מזויף, משעשע להפליא ובלתי מוערך" ו"פינוק מתחילתו ועד סופו".
הוא הילל את התסריט, שמחזיר את הצופה לתעלומות הרצח של שנות השבעים ושיבח גם את הופעות השחקנים.
רצח כחול היא סדרת טלוויזיה קנדית של רשת השידור "גלובל" , שעלתה ב-10 בינואר 2001 ונגמרה ב-9 ביולי 2004.
הסדרה עוקבת אחרי כח משטרתי מיוחד ומובחר בעיר טורונטו שבקנדה המכונה "רצח כחול", משום שהבלשים המשתתפים בו עוסקים בחקירות רצח.
היחידה פותרת את התעלומות הגדולות והמורכבות ביותר שבעיר.
מימי קוז'יק - קיי בארו, סגנית מפקדת המשטרה
קלר - אד אוסטרהויז, סגן מפקד
ג'רמי רצ'פורד - ג'ק פוג, סגן מפקד
מריה דל מאר - ויקטוריה קסטילו
מוריס דין ווינט - הנשיא נתנאל סוויט
בנץ אנטואן - ג'ים וויקס
תמרה היקי - קרן גיליאם
קארי מאצ'ט - איליין בנדר
טרייסי ווטרהאוס - רוני סטאל
רצח ישראל נולמן היא פרשת רצח של נער בן 12 שארעה בחיפה ב-14 בספטמבר 1981. הרצח נודע בגלל האופי האכזרי של המעשה ובגלל טענתו של משה עזריה כי הודה ברצח רק בעקבות לחץ ואלימות שהפעילו עליו חוקריו.
עזריה המוגבל בשכלו הורשע רק על סמך הודאתו ושום ממצאים פורנזים לא קשרו אותו לרצח.
ראיות רבות שהתגלו לאחר הרשעתו, לא הצליחו להביא למשפט חוזר.
ישראל נולמן נולד ב-19 באוגוסט 1969. הוא היה תושב שכונת נווה שאנן בחיפה.
ב-14 בספטמבר 1981 יצא לריצת ערב ומשלא שב לביתו החלה המשטרה בחיפושים נרחבים אחריו.
אחרי יומיים, ב-16 בספטמבר 1981, נמצאה גופתו על ידי מתנדבים בוואדי בשכונת נווה שאנן.
הגופה הייתה לבושה ועליה סימני מכות, חנק וחשד לתקיפה מינית.
הוא היה בן 12 במותו.
המשטרה מינתה צח"מ (צוות חקירה מיוחד) בראשות מפקח יהושוע מוצפי לחקירת הרצח.
הציבור, העיתונות וגורמים מתוך המשטרה הפעילו לחץ על הצח"מ לפתור את תעלומת הרצח מהר ככל האפשר.
ב-26 בספטמבר 1981 נעצר משה עזריה, צעיר מוגבל בשכלו בן 21 מעכו, בחשד שניסה לתקוף נערה צעירה בקריית חיים.
הוא נלקח מתחנת זבולון לימ"ר חיפה, שם נחקר על ידי חוקרי הצח"מ והודה ברצח הנער ישראל נולמן.
למחרת הכחיש עזריה כל קשר לרצח וטען כי הודה מפני שהוכה ומפני שחשש מהשוטרים.
הודאתו הראשונה של עזריה הייתה קצרה, מבולבלת, סתרה ממצאים רבים מזירת הרצח ולא יכולה הייתה להוות בסיס לכתב אישום.
עזריה נעצר למשך שישים יום.
לקראת שחרורו הוא נשלח לחקירה בתל אביב שם נחקר על ידי חמישה חוקרים במשך שלוש עשרה שעות ברציפות.
בסיום החקירה הודה עזריה כי ראה את הרצח, ואף שחזר בשעת לילה מאוחרת את שראה.
בעקבות שתי הודאותיו, פרטים מוכמנים שהופיעו בהודאותיו והשחזור שביצע, הוגש נגדו כתב אישום.
בכתב האישום שהוגש ב-1 בדצמבר 1981 נטען כי ישראל נולמן יצא לרוץ לכיוון בית אבא חושי, בדרך פגש אותו משה עזריה שרץ אחריו, תפס אותו בצווארו, הטיל אותו על כתפו ונשא אותו לעבר הוואדי, בעוד שישראל מתנגד בכוח לחטיפתו.
כשהגיע עזריה למדרונות הוואדי, הטיל את ישראל על האדמה, נשכב מעליו וביצע בגופו מעשה מגונה בכוח, בעוד ישראל מתנגד ומנסה להחלץ.
עזריה תפס בצווארו של ישראל וחנק אותו למוות.
לאחר מכן, הרים עזריה את גופתו של ישראל ונשא אותו לעומק הוואדי, שם הטיל אותו בין העשבים וזרק עליו 3 סלעים גדולים.
משה עזריה כפר בהאשמות נגדו, וטען שההודאה הוצאה ממנו באמצעות אלימות ולחץ פיזי וכי הובטח לו שישוחרר לביתו אם יודה.
במשפט זוטא שנערך העידו כל שוטרי הצח"מ כי לא הופעלה כנגדו שום אלימות ולא הובטח לו דבר.
השופטים קבעו כי עזריה הודה מרצונו החופשי ולא הופעל עליו כל לחץ פיזי או נפשי, והרשיעו אותו על סמך שתי הודאותיו ועל סמך פרטים מוכמנים שהופיעו בהן.
באפריל 1982 הורשע משה עזריה ונמצא אשם ברצח בכוונה תחילה.
הוא נידון למאסר עולם ונשלח לכלא איילון.
עזריה הגיש ערעור לבית המשפט העליון שנדחה באוקטובר 1984. השופטים קבעו כי הודאתו של עזריה תקפה וכי הפרטים המוכמנים עליהם ידע מעידים על אשמתו.
טענות בדבר חפותו של עזריה
סניגורו של עזריה, עורך הדין שנדור ברגר, פנה לעזרא גולדברג כדי שיסייע לו.
גולדברג, קצין משטרה לשעבר, נודע בזכות פעילותו הנמרצת בפרשת רחל הלר, אשר הובילה בסופו של דבר לזיכויו של הנאשם ברצח, עמוס ברנס.
עזרא גולדברג שוכנע שמשה עזריה הורשע בטעות, זאת על סמך הסתירות בין שתי הודאותיו לבין הממצאים בפועל בזירת הרצח.
הוא סבר שההודאות "בושלו" על ידי החוקרים, וקבע שהשחזור שנעשה היה רצוף קטיעות, מה שמטיל צל כבד על אמינותו.
כמו כן טען כי השוטרים הנחו את עזריה בזמן השחזור וניצלו את עייפותו ותמימותו של עזריה המוגבל בשכלו.
גולדברג גייס את הפתולוג מוריס רגב, מנהל המכון הפתולוגי לשעבר, ואת הפסיכיאטר דוקטור סקלי, ראש השרות הפסיכיאטרי לשעבר, ובסיוע חוות דעתם קבע כי לאחר מאסרו של עזריה, בוצעו לפחות שני מעשי רצח בעלי מאפיינים פתולוגיים ופסיכיאטרים דומים: רצח דני כץ, ורצח הנער הפלסטיני סלים נוסייר.
שני המומחים סברו כי שלושת מעשי הרצח בוצעו על ידי רוצח סדרתי אחד, סוטה מין, בעל מאפיינים סדיסטים.
עזרא גולדברג הגיש דו"ח מפורט ובו טען שעזריה חף מפשע ואף הצליח להשיג את תמיכתם של אמנון רובינשטיין ופרופסור מרדכי קרמניצר.
בעקבות הדו"ח פורסמו כתבות בעיתונים ידיעות אחרונות וחדשות, שהטילו ספק בצדקת הרשעתו של עזריה.
צוות מטעם הפרקליטות, בראשות הפרקליט מיכאל שקד, מונה לבדוק את טענותיו של גולדברג.
באוקטובר 1988 פרסם הצוות את מסקנותיו.
הצוות קבע כי משה עזריה הורשע בדין וכי טענותיו של גולדברג מעידות על חוסר הבנתו בחקירה.
באותה תקופה חלה הידרדרות קשה במצבו של משה עזריה והוא אושפז במחלקה הפסיכיאטרית בכלא איילון.
בשנת 1995 הגיש פרקליטו של משה עזריה, עו"ד בועז סנג'רו, בקשה למשפט חוזר.
הבקשה הסתמכה על ממצאיו של גולדברג וגם על ממצאים חדשים שלטענת סנג'רו הוסתרו על ידי המשטרה והפרקליטות.
ראשית, תצהיר של קצין המשטרה פיטר קרבולי.
קרבולי היה קצין בודק מטעם המשטרה שמונה כדי לחקור את תלונתו של עזריה כי הוכה לפני הודאתו על ידי השוטר רפי לוזון.
בעקבות חקירה ובדיקת פוליגרף בה נמצא עזריה דובר אמת ובעקבות סירובו המוחלט של רפי לוזון להיבדק בפוליגרף, שוכנע קרבולי כי עזריה אכן הוכה על ידי לוזון ואף כתב על כך דו"ח משטרתי פנימי.
יום לפני עדותו במשפט הזוטא, נקרא קרבולי למשרד סגנית פרקליטת המחוז לילי בורישנסקי שם פגש את מפקד הצח"מ מוצפי ואת קצין החחקירות המרחבי סגן ניצב יוסי לוי, שלושתם תקפו אותו והגדירו את חקירתו כרשלנית ואף כעבירת משמעת, והופעל עליו לחץ כבד לשנות את הדו"ח שכתב.
פיטר הסכים לשנות את הדו"ח, ולכתוב כי לא השלים את חקירתו בנושא.
בעדותו במשפט הזוטא לא מסר את מסקנותיו כי משה עזריה הוכה ולכן הודה.
שנית, סניגוריו של עזריה ניסו החל משנת 1989 להשיג את מכנסיו של המנוח עליהם היו שאריות זרע של הרוצח, בדיקת ד.נ.א של הזרע (בדיקה שלא הייתה קיימת בשנות השמונים) יכלה להביא לזיכויו המוחלט של עזריה.
המשטרה והפרקליטות טענו כי המכנסיים בידיהם אך התמהמהו ולא העבירו אותם לידי סניגוריו של עזריה למרות לחץ רב שהופעל עליהם בנושא.
בשנת 1993 הודיעה המשטרה לסניגוריו של עזריה כי המכנסיים הושמדו וזאת בניגוד להודעת הפרקליטות כי המכנסיים בידיה ובניגוד לדיני הראיות האוסרות השמדה של ראיות במשפט רצח.
שלישית, גילוי קלטת המתעדת את חקירתו האחרונה של עזריה בתל אביב.
מתברר שהודאתו של עזריה "בושלה", החוקרים הוסיפו להודאתו דברים שלא אמר, כולל חלק מהפרטים המוכמנים שהביאו להרשעתו, השמיטו ממנה דברים שאמר, איימו על עזריה והבטיחו לו הבטחות שונות כדי שיודה, וזאת בניגוד מוחלט לעדותם בבית המשפט.
בנוסף בהקלטות היו מחיקות רבות שלדעת מומחה הקלטות אין ספק שנעשו בכוונה.
רביעית, דו"ח משטרתי פנימי של רב פקד מונדי מגן, שטען כי יש סתירות רבות בעדותו של עזריה, כי הפרופיל שלו אינו מתאים לרוצח וכי הסיכוי שביצע את הרצח הוא אפס.
חמישית, דו"ח של בדיקת פוליגרף בשיטת הפח"מ שקבעה כי עזריה לא ידע פרטים מוכמנים לגבי שיטת הרצח.
זאת לצד ראיות חדשות נוספות וטענות כי הודאותיו של עזריה סותרות זו את זו ואת הממצאים בזירת הרצח וכי השחזור שביצע אינו תקין.
ב-1997 דחה השופט אהרן ברק את הבקשה למשפט חוזר וקבע כי "לא הוצגו בפני ראיות או עובדות המצדיקות משפט חוזר.
לא שוכנעתי כי קיים חשש של ממש כי בהרשעתו נגרם למבקש עיוות דין.
הנני סבור, כי ההרשעה - בדין יסודה, ואין כל צידוק להורות על משפט חוזר."
בתגובה כתבו מרדכי קרמניצר ובועז סנג'רו את המאמר "המשפט החוזר - מציאות או חלום".
במאמר טענו קרמניצר וסנג'רו כי הסיכוי להשיג משפט חוזר בישראל הוא אפסי, כי בפסק הדין של ברק נפלו לא רק טעויות משפטיות אלא גם טעויות עובדתיות, כי ברק העדיף ללא שיקול דעת את גרסת התביעה, וכי עמדתו בנושא השמדת ראיות במשפט תביא להשמדת ראיות נוספות במשפטי רצח.
הם טענו שברק העדיף את כלל סופיות הדין על פני הצדק ובכך פגם בתפקידו החשוב ביותר של בית המשפט.
בשנת 1988 איבד משה עזריה את שפיותו בבית הסוהר, אושפז במחלקה הפסיכיאטרית ואובחן כחולה סכיזופרניה.
אחרי קבלת חנינה בשנת 1998 הוא הועבר למוסד לחולי נפש וכעבור כמה שנים לדיור מוגן, אך הרשעתו נותרה עד היום על כנה.
לדברי אחיו, ויקטור עזריה, משפחתו ניסתה לשמור עליו ככל יכולתה כדי שיחזיק וישרוד, למרות היעדר סיכוי שהוא אי פעם יחזור לעצמו.
לדברי האח, הפרשה הרסה את המשפחה: ההורים התגרשו, האב התחיל לשתות ואחר כך נפטר, ואחריו האם, אך הוא ממשיך לקוות שאחיו ינוקה מאשמה.
בשנת 2010 הוכרז משה עזריה כנעדר.
בהודעה שפורסמה נכתב כי "משטרת ישראל מבקשת את עזרת הציבור בחיפושיה אחר משה עזריה, תושב עכו, שנראה לאחרונה ביום חמישי האחרון ה-25 במרץ ברחוב ביל"ו בעכו ומאז נעלמו עקבותיו.
הוא מטופל בתרופות ויש חשש לחייו".
לדברי אחיו ויקטור, חלפו שבועות רבים עד שעזריה אותר.
"יום אחד הוא קיבל ג'ננה והתחיל ללכת לכיוון תל אביב", הוא נזכר.
"הוא הגיע לתל אביב ברגל, והוא גם חזר משם ברגל.
כששאלנו אותו לאן הוא נעלם, הוא אמר שהוא זכה בלוטו והלך לפדות את הכרטיס".
לאחר מכן עזריה התגורר בהוסטל לפגועי נפש בנהריה.
רצח מאיה זינגר ומירי הרצוג (מכונה גם "רצח החברות הטובות") הם שני מעשי רצח בלתי מפוענחים של שתי חברות טובות שהתרחשו בהתאמה בישראל ובסיני בשנים 1983 ו-1984.
מאיה זינגר ומירי הרצוג, בנות 17, היו חברות טובות, שלמדו יחד בפנימיית חוות הנוער הציוני בירושלים.
בליל 24 בנובמבר 1983, יצאה מאיה זינגר מהפנימייה, וירדה לכיוון הרחוב הסמוך.
על פי עדויות היא נופפה בידה במטרה לתפוס טרמפ, ונכנסה למכונית שעצרה לה.
שומר בבית החולים הדסה עין כרם הבחין במכונית, שמתוכה שמע צעקות של אישה, ופתח בנסיעה יחד עם מאבטח של בית החולים על מנת לאתרה.
כשהגיעו ליער ירושלים, הבחינו באש.
כשהתקרבו ראו בתוך להבות מדורה אישה עירומה, אשר התברר מאוחר יותר כי זו מאיה זינגר.
מהחקירה עלה כי זינגר נסעה ממרכז ירושלים עם אלמוני.
הוריה, שהגיעו כעבור מספר שעות מהגליל לבית החולים, שאלו אותה מי האדם שעשה לה את זה, והיא לחשה "איש זר, איש זר".
בהמשך תואר כי מלמלה "משטרה, מוסך", אך איש מהמשטרה לא נכח במקום או תיעד את הדברים.
כיומיים לאחר מכן ב-26 בנובמבר 1983 היא מתה מפצעיה בבית החולים.
מספר חודשים אחרי האירוע, נסעה חברתה, מירי הרצוג לנואיבה שבסיני, שמאז הוחזרה למצרים.
ב-5 ביוני 1984, דווח על היעלמותה של הרצוג.
השלטונות המצריים היקשו על ישראל במאמצי האיתור.
אזרח ישראלי, ששירת באותו הזמן כסרן במילואים בצה"ל, קיבל כעבור חודשיים מידע על גופה שנמצאה בנואיבה.
הוא עבר את הגבול, הגיע לעיר ואיתר את הגופה, אשר זוהתה כמירי הרצוג.
המצרים רעמו על המעורבות הישראלית באירוע ועיכבו במשך כארבעה חודשים את החזרת הגופה.
התנהלות זו העיבה באותם ימים על יחסי שתי המדינות.
רק ב-5 בנובמבר 1984, כמעט שנה אחרי רצח חברתה, הוחזרה גופתה של הרצוג לישראל, והיא הובאה לקבורה.
שמועות שונות העלו סברות כי הרצוג נאנסה ונרצחה על ידי בדואים מהאזור, או על ידי שוטרים מצרים, והיו שטענו כי באירוע היו מעורבים ישראלים.
בחודשים שלאחר רציחתה של מאיה זינגר, מתחה המשפחה ביקורת על צוות החקירה של המשטרה, בטענה שהחקירה שביצעה הייתה רשלנית.
בין היתר, נטען כי זירת הרצח לא נבדקה היטב, משום שכמה ימים לאחר שזינגר נמצאה מתה, מצא אביה במקום בגדים, קופסאות סיגריות ושרשרת; במשטרה הגיעו למאבטח, רק לאחר שבטלוויזיה דווח שהוא מצא את הנערה, אך הוא לא נחקר.
לטענתם המחדל המרכזי היה בטקס ההלוויה, שנעצר לאחר שהחוקרים נזכרו שלא נטלו ממנה טביעות אצבעות.
כחודשיים לאחר הרצח, עצרה המשטרה שני תושבי ירושלים, בחשד שניסו לאנוס את זינגר, ומשלא הצליחו, הציתו אותה.
זינגר הכירה אחד מהם, עמו על פי החשד נהגה לפעמים להיפגש ולעשן.
לאחר כחודש קבע בית המשפט כי למשטרה אין מספיק ראיות נגדם, והם שוחררו.
כשנה וחצי אחרי מותה של מאיה זינגר, מונה צוות חקירה חדש.
הצוות החדש ניתח את המילים שלחשה זינגר לפני מותה, התייעץ עם פסיכולוגים, וחקר קשר אפשרי לכתות שונות, נוכח מעגל האש שבתוכו התגלתה בזירת הרצח.
אך קשר שכזה נשלל לאחר מכן.
בהמשך התקבלו דיווחים על קשר בין זינגר וצייר יוגוסלבי, שלכאורה היה בקשר עם שתי הנרצחות, ואף שהרצוג נסעה לסיני עם הידיד היוגוסלבי.
לטענת ראש צוות החקירה, עמיר סולומון, "יש קשר בין רצח מאיה זינגר למירי הרצוג לבין אותו צייר יוגוסלבי מסתורי".
בדיקה שנעשתה מול משטרת הגבולות, לא הולידה דבר, שכן רישום הנכנסים והיוצאים בגבולות נעשה אז על כרטיסיות.
המשטרה ניסתה להרכיב קלסתרון שלו, אבל עד היום זהות הצייר לא פוענחה.
הרציחות נותרו בלתי מפוענחות עד היום.
ביולי 2019 שודרה בחדשות 13 סדרת כתבות בשם "ללא קצה חוט" על מקרי רצח בישראל שלא פוענחו מעולם.
אחת הכתבות עסקה בפרשה זו, וחשפה מחדלים רבים בחקירת המשטרה.
בנובמבר פורסם כי בעקבות התוכנית, הועבר למשטרה מידע חדש בנוגע לרציחות והיא פתחה בחקירה.
מיכל סלה (18 במאי 1987 – 3 באוקטובר 2019) הייתה פעילה חברתית ועובדת סוציאלית ישראלית.
נרצחה בידי בעלה אלירן מלול.
הרצח קיבל תשומת לב ציבורית ותקשורתית רבה, ובעיני רבים הפך לסמל למאבקים נגד אלימות נגד נשים בישראל ואלימות בין בני זוג.
מיכל סלה נולדה בירושלים, וגדלה במושב בית זית, בת רביעית מתוך שישה ילדים.
היא בוגרת מכינה קדם-צבאית למנהיגות חברתית "נחשון" ובוגרת תואר ראשון בחינוך מיוחד וחינוך בשילוב אומנויות ממכללת תל חי.
סלה ניהלה פסטיבלים בינלאומיים, הקימה וניהלה תוכנית לקידום השפה האנגלית בצפת, בחצור הגלילית ובראש פינה (צח"ר) מטעם הסוכנות היהודית, הדריכה נוער מחוץ לישראל, עבדה כרכזת פר"ח, ונבחרה כנציגת חוג לימודיה באגודת הסטודנטים במכללת תל חי.
היא סיימה תואר שני בעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים בהצטיינות, את דרישות התואר סיימה עשרה ימים לפני הירצחה.
סלה עבדה כעובדת סוציאלית עם מתמודדי נפש, נוער בסיכון, קשישים ניצולי שואה, נפגעי תקיפה מינית בעלי צרכים מיוחדים, הנחתה הורים מוכרים לרווחה, וסייעה לילדים עם קשיים רגשיים ועם מוגבלויות פיזיות.
לדברי האחות, מיכל עזבה אותה ועמדה להודיע למלול על פרידה, אך לא שיתפה את בני משפחתה במצבה או בתוכניותיה, וגם לא דיווחה להם על "שתלטנות וקנאות אובססיבית" של מלול כלפיה, וכנראה לא הבינה את הסכנה שהיא נתונה בה.
על פי כתב אישום שהוגש נגד אלירן מלול, בעלה ואב בתה של מיכל סלה, ב-3 באוקטובר 2019 בעת ששהו בביתם שברמת מוצא בירושלים הכה מלול את סלה, הצטייד בסכין מטבח, גרר אותה מחדר בתם התינוקת, ודקר אותה 11 פעמים בסכין.
עוד נכתב בכתב האישום כי מלול תקף את סלה באכזריות מיוחדת, הבאה לידי ביטוי בתקיפתה בנוכחות בתם התינוקת, וגרירתה על הרצפה ותוך ניסיונות ההתגוננות שלה.
מלול שהה בזירת הרצח יחד עם סלה ובתה התינוקת במשך 17 שעות לאחר הרצח.
ב-6 באוקטובר 2021 הרשיע בית המשפט המחוזי בירושלים את אלירן מלול ברצח אשתו מיכל סלה בנסיבות מחמירות, סעיף בחוק העונשין שנכנס לתוקף שלושה חודשים בלבד לפני הרצח (כחלק מרפורמה בעבירות ההמתה), וגורר עונש קבוע של מאסר עולם.
ב-26 בדצמבר 2021 גזר בית המשפט המחוזי בירושלים על אלירן מלול את העונש המרבי בחוק – מאסר עולם ופיצוי מקסימלי של 258,000 שקלים שיועברו לחשבון בנק על שם בתו.
רצח מיכל סלה עורר עניין תקשורתי ניכר.
האירוע עורר תגובות בכל החברה הישראלית ועורר מחאות ברחבי הארץ בקריאה להיאבק בתופעת האלימות נגד נשים והאלימות במשפחה.
בעקבות האירוע הופק סרט בן שני פרקים בתוכנית "עובדה" בערוץ 12. הסרט על מיכל סלה גרר גל שיתופים של סיפורי נשים שחוו התעללות במערכת היחסים.
כמו כן נשים רבות החליטו לצאת מקשרים אלימים עם בני זוגן.
לילי בן עמי, אחותה של סלה, הקימה את העמותה "פורום מיכל סלה" למיגור אלימות באמצעות פתרונות טכנולוגים, "חשיבה מחוץ לקופסה", יחד עם דגש על אחריות ומודעות ציבורית רחבה לזיהוי הנורות האדומות לאלימות.
העמותה עוסקת בהקמת מיזמים חדשניים וטכנולוגים, בשעת חירום ולמניעה מראש.
פייסבוק תרמה 33 אלף שקלים לפרויקט.
במאי 2020 אירח נשיא המדינה ראובן ריבלין את גמר מרתון היזמים (האקתון) לזכרה של מיכל סלה לפיתוח טכנולוגיות למיגור אלימות במשפחה והצלת חיים.
האירוע התקיים ביום הולדתה ה-33 של מיכל.
ההאקתון מתקיים מאז ב"פורום מיכל סלה" אחת לשנה בשיתוף עם גוגל, חברות עתירות ידע עולמיות כמו ווייז ופייסבוק, ובחסות מוסדות להשכלה גבוהה כמו האוניברסיטה העברית והאוניברסיטה הפתוחה.
בשנת 2022 הוקם מרכז וירטואלי להפעלת צוותי הייעוץ והפיתוח ולהצגת הגמר.
ב-17 בדצמבר 2018 נמצאו גופותיהן של לואיזה וסטרייר יספרסן, אישה דנית בת 24, ומרן אואלן, אישה נורווגית בת 28 ערופות ראש למרגלות הר טובקאל ליד הכפר אימליל בהרי האטלס של מרוקו.
בסך הכל 18 גברים נעצרו על ידי משטרת מרוקו בחשד למעורבות במעשה.
הרציחות תוארו על ידי התובע הכללי במרוקו כמעשה טרור, לאחר שפורסם באינטרנט סרטון של כמה מהחשודים שנשבעים אמונים לארגון המדינה האסלאמית תוך עריפת ראשה של לואיזה יספרסן.
לואיזה וסטרגר יספרסן (נולדה בשנת 1994) גדלה באיקסט, דנמרק.
היא למדה בבית הספר וסטרה והחלה ללמוד בגימנסיית איסקט-בריינדי בשנת 2013. היא נסעה למקומות כמו ארגנטינה, פרו ונורווגיה.
יספרסן הגישה בקשה להשתתף במסע לקוטב של Fjällräven בשנת 2017 ובשנת 2018.
מרן אואלן (נולדה ב-1990) הייתה מברינה, נורווגיה.
יספרסן ואואלן היו סטודנטיות באוניברסיטת דרום-מזרח נורווגיה, שם למדו הדרכת טבע כדי להפוך למדריכות טיולים.
הצמד הגיע למרוקו ב-9 בדצמבר כתיירות במטרה לטייל, לעשות טרקים ו"לצבור חוויות" על פי אמה של יספרסן.
שתי הנשים הגיעו לראשונה למרקש לפני שנסעו לאימליל בהרי האטלס.
הכפר אימליל פופולרי בקרב מטיילים לטובקאל, שהוא הפסגה הגבוהה ביותר בצפון אפריקה.
ארבעה מחבלים שיתפו סרטון ברשתות החברתיות לפני הפיגועים, והתחייבו אמונים לקבוצת הטרור של דאעש ודיברו על "הרס שנגרם על ידי מטוסי המלחמה של הברית הצלבנית".
אחד התוקפים נשמע אומר "המשך להילחם באויבי אללה, בכל מקום שאתה נמצא, אין לך שום תירוץ, ודע לך שאנחנו תומכיך ...
יש לך בני ברית אצלנו."
לדברי חוקר אוניברסיטת ההגנה השוודית מגנוס רנסטורפ, טרוריסטים שתוקפים תיירים אינם תופעה חדשה והיא נועדה לערער את היציבות במדינה בה מתקיימות התקפות כאלה.
בעוד שמרוקו נתפסת בדרך כלל כיעד בטוח לתיירים, שכן פיגוע הטרור האחרון אירע בשנת 2011 בו נהרגו 17 בני אדם מפצצה במסעדה במרקש, למעלה מ־1,600 איש נסעו ממרוקו כדי להצטרף למדינה האסלאמית במלחמת האזרחים בסוריה.
שלטונות מרוקו התעלמו בתחילה מהאנשים שהצטרפו לדאעש אך בהמשך הבינו שהם יכולים לחזור לבצע עבירות טרור במרוקו.
כתוצאה מכך, הוקמה מערכת לחקירה משפטית להתמודדות עם התופעה.
לדברי חוקר במכון הדני למחקרים בינלאומיים, נראה כי לרשויות במרוקו יש אחיזה טובה במצב הג'יהאדיסטי וכי הם משתפים פעולה עם הרשויות באירופה וארצות הברית.
מרוקאים מוצגים רבות כמבצעי "טרור בגולה", כלומר טרור שמתרחש מחוץ לגבולות מרוקו; למשל, שני מרוקאים עמדו מאחורי פיגוע גשר לונדון 2017 ואזרח מרוקאי ביצע פיגוע דריסה בלה רמבלה בפיגועי ברצלונה ב-2017, יום לאחר שמרוקאי אחר הרג שתי נשים בפיגוע טורקו ב-2017.
בבוקר 17 בדצמבר 2018 נתקלו זוג מטיילים צרפתים בגופות ערופות הראש של הקורבנות ובאוהל שלהן ליד שביל המחבר בין איליל להר טובקאל.
חשוד בשם עבד-רחים חייאלי נתפס במהירות בעקבות האירוע לאחר שהמשטרה מצאה את תעודת הזהות שלו שנשכחה באוהל.
שלושה חשודים נוספים, עבדסמד אג'וד, ראחיד עפתי ויונס אוזאיאד, נתפסו מאוחר יותר על ידי המשטרה בעת שנסעו באוטובוס בשעות העומס של הבוקר בעיר מרקש הסמוכה.
שלושת החשודים נתפסו כשברשותם כלי נשק עם להבים.
משוער כי עבדאסמאד אג'וד היה מנהיג הקבוצה.
ארבעת הגברים צילמו סרטון שבוע לפני הרצח בו הם נשבעו אמונים לדאעש.
הרוצחים סיכמו כי יבצעו פעולת טרור נגד שירותי הביטחון או נגד תיירים זרים, לפני שהחליטו לנסוע לאזור אימליל.
בסרטון הרצח ניתן לשמוע את התוקפים צועקים "אויבי אללה" ו"נקמה על אחינו בחג'ין".
מאוחר יותר ביצעה משטרת מרוקו מעצרים נוספים של אנשים שנחשדו בקשרים עם החשודים.
בסך הכל 24 נאשמים עמדו למשפט בסלא, ליד רבאט שבמרוקו.
מבין הנאשמים, 23 חשודים הם מרוקאים ממרקש ואחד הוא מומר מוסלמי שווייצרי-ספרדי.
שלושה מהם הואשמו ברצח והשניים האחרים בעבירות טרור שונות.
במאי 2019 הודה אחד החשודים בהריגת אחת הנשים.
בעבר הוא נכלא מפני שניסה להצטרף למדינה האסלאמית בסוריה ושוחרר בשנת 2015.
ביולי 2019 הוטל על שלושה מהחשודים עונש מוות, עורך דינם אמר כי יערער על החלטת בית המשפט.
ב-31 באוקטובר אושר עונש המוות של שלושה מהמורשעים על ידי בית המשפט נגד טרור בסלא.
בסך הכל הורשעו 24 חשודים הקשורים לרציחות או בחברות בתא הג'יהאדיסטי.
החשוד העיקרי, עבדסמאד אג'ג'וד, היה בן 25, ארגן את משלחת הרצח עם שני שותפים, יונס ואוזיאד (27) ורחיד אפתי (31) שצילמו את הרציחות.
לחשוד הרביעי, עבד-רחים חייאלי, הוחמר העונש ממאסר עולם לעונש מוות.
חייאלי היה חלק מהמסע אל ההר אך עזב את הקבוצה לפני ההרג.
בית המשפט גזר עונשים של 5 עד 30 שנות מאסר ל-19 נאשמים והחמיר את עונשו של מורשע אחד מ-15 ל-20 שנות מאסר.
אג'וד ניצל את ההזדמנות שלו לדבר לפני גזר הדין כדי לבקש עונש מוות מכיוון שהוא לא מאמין בחוקים ולא בזכויות אדם.
ואזאיאד ואפתי קראו פסוקים מהקוראן.
כמו במשפט הראשון, בית המשפט הורה לארבעת החשודים הראשיים לשלם 190 אלף יורו להוריה של מרן אואלן.
עונש המוות עדיין תקף במרוקו, בפועל לא הוצא אדם להורג מאז 1993.
שרידי הקורבנות הוטסו לקופנהגן ב-21 בדצמבר 2018.
הלווייתה של יספרסן נערכה בעיירה הולדתה איקסט, דנמרק ב-12 בינואר.
ראש ממשלת דנמרק לארס לקה ראסמוסן השתתף בהלוויה.
אואלן נקברה ב־21 בינואר בג'ארן, נורווגיה.
שר הבריאות הנורווגי בנט הויה ושגרירת מרוקו למיה ראדי השתתפו בטקס.
במרוקו זכו החדשות על הפיגוע לזעם וגינוי נרחבים.
האירוע זכה לסיקור נרחב בעיתונות הבינלאומית.
התגובות בארצות המקור של הקורבנות לוו בהלם וזעם.
הפגנה פומבית נערכה בעיר הולדתה של אואלן, בריינה, כאות תמיכה למשפחתה וקרוביה.
הפגנות תמיכה בקורבנות נערכו ברבאט בשגרירויות נורווגיה ודנמרק, יחד עם משמרות במרקש ובאיליל.
שני סרטונים: אחד מהם מתאר את הרצח ואחר שבו החשודים עצמם נשבעים אמונים לדאעש פורסמו ברשתות החברתיות.
רשויות מרוקו וסוכני שירות החקירה הפלילית הלאומית בנורווגיה אישרו כי הסרטונים אותנטיים.
רצח כתוב היטב: תעלומה יוונית הוא סרט מסתורין קומי שחור אמריקאי מסוגת "מי עשה זאת", שבוים ונכתב על ידי היוצר ריאן ג'ונסון, ומככבים בו דניאל קרייג, ששב לגלם את דמותו של הבלש בנואה בלאנק, דייב בטיסטה, אדוארד נורטון, ג'אנל מונה, קתרין האן, מדלין קליין, לסלי אודום ג'וניור וקייט הדסון.
במהלך מגפת הקורונה, נשכר הבלש בנואה בלאנק על ידי הלן ברנד על מנת לחקור את נסיבות מותה המסתוריות של אחותה, קסנדרה "אנדי" ברנד, מנכ"לית "אלפא", חברת טכנולוגיה שהקימה יחד עם המיליארדר מיילס ברון.
לאחר שסירבה לאפשר לו להפיץ את "קליר", מקור דלק חלופי על בסיס מימן שהתברר כמסוכן ולא יציב, מיילס תימרן את פיטוריה של אנדי, וזוכה בתביעה שהגישה נגדו.
תביעתה של אנדי התמוטטה לאחר שלא הצליחה להוכיח שהרעיונות עליה הושתתו בניית "אלפא" היו שלה, בשילוב עדויות השקר של חבריו הוותיקים של מיילס: המדען הראשי של "אלפא", ליונל טוסיין; מושלת קונטיקט, קלייר דבלה; מעצבת האופנה, בירדי ג'יי; והפעיל למען זכויות הגברים דיוק קודי.
הלן חושדת שאחד מהחמישה הרג את אנדי לאחר שמצאה את מפית הקוקטייל שבה רשמה את חזונה עבור "אלפא", הוכחה שתכפיש את מיילס ותוכיח את עדויות השקר של כל החמישה במהלך התביעה.
מתוך גחמנות, מחליט מיילס לארח סוף שבוע בנושא "תעלומת רצח" באחוזתו, "בצל הזכוכית", הנמצאת על אי פרטי ביוון.
מכיוון שאנדי הוזמנה והחדשות על מותה טרם פורסמו, בלאנק מורה להלן להתחזות לאנדי על מנת לסייע לו בחקירת מותה.
השניים מצטרפים לליונל, קלייר, בירדי ודיוק בנסיעתם אל האי, ואליהם מצטרפים גם פג, עוזרתה האישית של בירדי, וויסקי, בת-זוגו של דיוק.
עם הגעתם, מיילס מופתע מנוכחותו של בלאנק, אך מאפשר לו להישאר מתוך הנחה שהוא הוזמן כבדיחה שאורגנה על ידי אחד האורחים האחרים.
בלאנק הורס בכוונה את "תעלומת הרצח" המתוכננת של מיילס על ידי פתירתה המיידית, על מנת לאפשר להלן יותר זמן להתמקד באורחים.
באותו הלילה, בזמן שהקבוצה חוגגת, דיוק מתמוטט לאחר ששתה בטעות מכוסו של מיילס.
הקבוצה נבהלת וחושדת ש"אנדי" היא הרוצחת לפני שהיא מגלה את דבר היעדרותו של אקדחו של דיוק.
בלאנק מוצא את הלן, שחיפשה את מפית הקוקטייל של אנדי, ומורה לה לחפש במשרדו של מיילס.
על מדרגות האחוזה, מותקפת הלן על ידי תוקף אלמוני, שיורה בחזהּ; אך הכדור נחסם על ידי יומנה של אנדי הנמצא בכיס הז'קט שלה.
לאחר שסייע להלן לזייף את מותה, בלאנק אוסף את שאר הקבוצה בחדר האמנות של מיילס ומסיק שמיילס ביצע את שני הרציחות.
לאחר שנודע למיילס על קיומה של המפית מליונל, הוא הרג את אנדי במטרה למנוע ממנה לחשוף אותה לציבור.
מיד לאחר הרצח, דיוק חזה בו עוזב את ביתה והסיק את מעורבותו של מיילס במותה של אנדי לאחר שדבר מותה פורסם באינטרנט במהלך המסיבה.
דיוק ניסה לסחוט את מיילס, מה שגרם למיילס להרעיל את דיוק במיץ אננס, פרי אליו דיוק היה אלרגי, לפני שהשתמש באקדחו של דיוק על מנת לירות בהלן.
הלן מאתרת את המפית במשרדו של מיילס וחושפת את זהותה האמיתית בפני הקבוצה.
עם זאת, מיילס שורף את המפית ומתרברב בזחיחות כי לא קיימות ראיות נגדו.
כשהקבוצה לא מוכנה להעיד לטובתה, הלן משמידה את פסלי הזכוכית של מיילס וגורמת לאחוזה, המתודלקת ב"קליר", להתפוצץ.
ה"קליר" משמיד את "בצל הזכוכית" ואת ציור המונה ליזה, אותו שאל מיילס מהלובר.
כשהמוניטין של מיילס נהרס עקב הרס הציור והוכחת חוסר-יציבותו של ה"קליר", הקבוצה מחליטה לבסוף להעיד נגדו.
בעוד המשטרה מגיעה אל האחוזה במטרה לעצור את מיילס, הלן ובלאנק מתיישבים על שפת החוף.
דניאל קרייג – הבלש בנואה בלאנק, בלש שנשכר על ידי הלן ברנד על מנת לחקור את רצח אחותה.
אדוארד נורטון – מיילס ברון, מיליארדר ובעליה של חברת הייטק ענקית.
ג'אנל מונה – הלן ברנד, אחותה של שותפתו העסקית לשעבר של מיילס, קסנדרה "אנדי" ברנד.
מונה גם מגלמת את דמותה של אנדי בפלשבקים.
קתרין האן – קלייר דבלה, מושלת קונטיקט הרצה כעת לסנאט.
לסלי אודום ג'וניור – ליונל טוסיין, המדען הראשי בחברה של מיילס.
קייט הדסון – בירדי ג'יי, דוגמנית-על לשעבר שהפכה למעצבת אופנה.
דייב בטיסטה – דיוק קודי, אושיית Twitch ופעיל למען זכויות הגברים.
ג'סיקה הנוויק – פג, העוזרת של בירדי.
מדלין קליין – ויסקי, בת זוגו של דיוק וסייעת העובדת בשירות "Twitch".
נואה סגאן – דרול, בטלן המתגורר באי של מיילס.
סגאן הופיע בעבר בסרט "רצח כתוב היטב" בדמותו של טרופר וגנר.
ג'קי הופמן – מא קודי, אמו של דיוק.
דאלאס רוברטס – דבון דבלה, בעלה של קלייר.
בנוסף, מופיעים בהופעת אורח אית'ן הוק כעוזרו של מיילס, יו גרנט כפיליפ, בן זוגו של בלאנק, וג'וזף גורדון-לויט, המדבב את שעונו של מיילס.
בנוסף אליהם, בסרט מופיעים מספר מפורסמים בהופעת קמע, כולל סטיבן סונדהיים ואנג'לה לאנסברי (שניהם בתפקידם האחרון), נטשה ליון, כרים עבדול-ג'באר, יו-יו מה, ג'ייק טאפר וסרינה ויליאמס.
ג'ארד לטו וג'רמי רנר מופיעים על בקבוקי קומבוצ'ה ורוטב חריף, בהתאמה.
זמן קצר לפני עליית הסרט "רצח כתוב היטב" לאקרנים, הצהיר ג'ונסון כי אם הסרט יצליח בקופות, הוא יהיה מעוניין להפוך את הסרט לראשון בסדרת סרטים, אשר תעסוק דמותו של דניאל קרייג, הבלש בנואה בלאנק, ותציג תעלומות שונות אותן הוא פותר, וציין שיש לו כבר רעיון לסיפור ולכותרת עבור סרט המשך.
בינואר 2020, הוכרז כי ג'ונסון שוקד על פיתוח תסריט לסרט ההמשך, ושקרייג חתם על חזרה לגילום דמותו של בנואה בלאנק.
בפברואר 2020, אולפני ליונסגייט אישרו רשמית את הפקת סרט ההמשך.
עם זאת, במרץ 2021, דווח כי שירות הזרמת המדיה "נטפליקס" רכשה מג'ונסון את זכויות ההפצה הבלעדיות עבור שני סרטי המשך בסדרה בעסקה על סך 450 מיליון דולר; עסקת זכויות ההפצה הגדולה ביותר שנטפליקס עשתה.
עלילת הסרט עוסקת בתעלומה מורכבת חדשה, אותה בלאנק נאלץ לפתור.
ג'יימי לי קרטיס, שגילמה את דמותה של לינדה דרייסדייל בסרט הקודם, אישרה שדמויותיהם של לינדה ושל שאר בני משפחת תרומבי לא ישובו לעלילת סרט ההמשך.
בינואר 2020, עם ההודעה על פיתוח סרט ההמשך, אושר שדניאל קרייג ישוב לגלם את דמותו של הבלש בנואה בלאנק.
במאי 2021, אושר ליהוקם של דייב בטיסטה, אדוארד נורטון, ג'אנל מונה, קתרין האן, לסלי אודום ג'וניור וקייט הדסון לצוות השחקנים בתפקידים ששמותיהם טרם פורסמו.
ביוני 2021, אושר ליהוקן של מדלין קליין וג'סיקה הנוויק לתפקידים ששמותיהם טרם פורסמו.
צילומי הסרט החלו ב-28 ביוני 2021 בספצס, יוון, והסתיימו ב-30 ביולי 2021.
פרסקטגוריהמועמד (ים)תוצאהפרס סטלייטהסרט הטוב ביותר - קומדיה או מחזמררצח כתוב היטב: תעלומה יווניתהשחקן הטוב ביותר בסרט קולנוע - קומדיה או מחזמרדניאל קרייגהשחקנית הטובה ביותר בסרט קולנוע - קומדיה או מחזמרג'אנל מונההתסריט המעובד הטוב ביותרריאן ג'ונסוןפרס סאטורןסרט המתח הטוב ביותררצח כתוב היטב: תעלומה יוונית
מירי קנול הייתה יהודייה צרפתייה בת 85, ניצולת שואה, שנרצחה בדירתה בפריז ב-23 במרץ 2018.
קנול הייתה חולת פרקינסון והתגוררה בגפה בדירה ברובע האחד-עשר של פריז.
בעלה של קנול, קורט קנול, היה אסיר באושוויץ בירקנאו מגיל 14 עד גיל 18.
למירי שני בנים המתגוררים בצרפת, וארבעה נכדים, נכד בצרפת, ושלוש נכדות בישראל.
הרצח נקבע רשמית על ידי הרשויות בצרפת כפשע שנאה אנטישמי, התעללות בנכה וכרצח בכוונה תחילה.
זהו הרצח האנטישמי הראשון שהוכר על ידי הרשויות בצרפת.
בשנת 2021 נקראה על שמה סמטה ברובע האחד-עשר של פריז שבו התגוררה.
מירי קנול נולדה בפריז ב-1933. ביולי 1942, כשהייתה בת 9, הצליחה לברוח מפריז הכבושה בידי הנאצים עם אמה, לפני האיסוף ההמוני של יותר מ-13,000 יהודים על ידי המשטרה הצרפתית בשיתוף פעולה עם הנאצים בולודרום ד'איבר.
קנול ואמה חצו את הגבול לפורטוגל באמצעות דרכון ברזילאי שקיבל אביה.
החיילים במעבר הגבול הסתכלו על הדרכונים ולבסוף, לאחר התלבטות, החליטו להעביר אותן.
מרבית האנשים שנאספו בפריז באותו קיץ נרצחו באושוויץ.
לאחר המלחמה התחתנה קנול עם ניצול אושוויץ והם עברו להתגורר בקנדה לפני שחזרו לפריז.
שני התוקפים היו יאסין מיהוב ואלכס קרימבקוס.
יאסין מיהוב, היה שכנה בן ה-29 של קנול עוד מילדותו והם היו בקשר חברי.
השני, אלכס קרימבקוס, מובטל בן 21. היכרותם של שני הרוצחים התרחשה בבית הכלא בעת שריצו את עונשם.
שני החשודים נכנסו לדירתה של קנול ודקרו אותה אחת-עשרה פעמים לפני שהעלו את דירתה באש בניסיון לחפות על מעשיהם.
מיהוב סיפר לחוקרים כי קרימבקוס טען ש"היא יהודייה.
בטח יש לה כסף." שני החשודים האשימו זה את זה בדקירה, אחד מהם טען שהשני צעק אללה אכבר בזמן שדקר אותה.
משרד התובע בפריז אפיין את הרצח ב-23 במרץ כפשע שנאה, רצח שבוצע בגלל "השתייכות, אמיתית או לכאורה, של הקורבן לדת מסוימת".
ה"ניו יורק טיימס" ציין "המהירות שבה הכירו השלטונות באופי פשע השנאה של הרצח של גב' קנול היא תוצאה של הזעם של יהודי צרפת על התגובה הרשמית לפשע מוקדם יותר, שלתובעים נדרשו חודשים עד לאפיונו כאנטישמי".
"הדבר הנורא הוא שאחד התוקפים אמר לשני: 'היא יהודייה, חייב להיות לה כסף'", אמר שר הפנים דאז ג'רארד קולומב לפרלמנט לאחר הרצח.
"יש סטריאוטיפים שאנחנו צריכים להילחם בהם".
שני החשודים נלקחו מיד לאחר הרצח למאסר.
החשוד יאסין מיהוב, בן 28, בנו של שכנה של קנול, היה מוכר בעבר לרשויות מכיוון שתקף מינית את בתה בת ה-12 של מי שהייתה העוזרת של קנול.
מיהוב ריצה כמה חודשים בכלא ושוחרר בספטמבר 2017. החשוד אלכס קרימבקוס, בן 21, הכיר את מיהוב בכלא שם ריצה את עונשו בגין גניבות.
נאסר עליו להסתובב ברובע האחד-עשר אך המעקב המשטרתי אחר פעולותיו לא היה הדוק דיו.
מסע הלוויה, שנערך ב-28 במרץ, משך אליו אלפי משתתפים שליוו את הנרצחת ברחובות פריז.
הם הלכו ברגל מפלאס דה לה ניישן לבניין הדירות של קנול ברובע האחד-עשר.
עמנואל מקרון נשיא צרפת השתתף בלוויה באופן לא רשמי, על מנת שיוכל להביע את תנחומיו למשפחתה ללא סיקור בתקשורת.
מוקדם יותר אמר כי "רצחו אישה תמימה ופגיעה כיוון שהיא יהודייה".
בלוויה השתתפה ראש עיריית פריז אן אידלגו ופוליטיקאים נוספים.
גם חברי מפלגת החזית הלאומית הימנית קיצונית ובראשם מארין לה פן וז'אן לוק מלנשון השתתפו בלוויה על אף שנתבקשו על ידי ארגוניים יהודיים שלא להגיע.
צעדות נוספות נערכו במקביל במרסיי, ליון, טור, דיז'ון, שטרסבורג, מץ ונאנט.
גילויי אנטישמיות בצרפת במאה ה-21
לפי "האטלנטיק", רצח זה סימן שינוי בגישה של ממשלת צרפת.
בניגוד לרציחות האנטישמיות הדומות של אילן חלימי (2006) ושרה חלימי (2017), הרשויות בצרפת הגדירו את הרצח הזה באופן מידי כמעשה של שנאת יהודים.
יקטרינה (קטיה) ויינטראוב נרצחה בפיגוע ירי פלסטיני בכביש 6010 ב-28 ביוני 2001, ז' בתמוז תשס"א.
ביום חמישי ז' בתמוז תשס"א (28 ביוני 2001) בצהריים, לקחה ויינטראוב את בנה אריאל לבדיקה רפואית בעפולה.
בדרך חזרה, בכביש עוקף ג'נין, פלסטינים ירו לעבר שתי מכוניות בהן נהגו שתי נשים ליד היישוב גנים שבשומרון.
ויינטראוב, תושבת גנים, נפגעה מירי של מחבלים על רכבה, ונהרגה במקום.
בנה בן הארבע לא נפגע.
חברתה שנסעה לפניה נפצעה באורח בינוני.
נגמ"ש צה"ל שעמד בצומת כדים הוסר במסגרת הבנות דו"ח טנט עשרה ימים לפני הפיגוע.
תושבי גנים זעמו על כך בעקבות הפיגוע.
ויינטראוב עבדה כפקידה בבנק הפועלים וכמורה למוזיקה בבית ספר יסודי.
אחרי המעבר לגנים למדה לקראת תואר מוסמך במנהל עסקים, ועבדה בחברת "פורום השקעות" בחיפה.
הותירה בעל ובן בן ארבע.
הובאה למנוחות בבית העלמין בעפולה.
מועצה אזורית שומרון השביתה את כל יישובי המועצה, וקיימה הפגנה מול משרדי הממשלה בירושלים.
ארגון "גדודי חללי אל-אקצא", המזוהה עם תנועת הפת"ח, הודיע כי הוא עומד מאחורי הפיגוע.
רצח ירון ואפי (אפרת) אונגר, הוא פיגוע ירי שבוצע על ידי מחבלים פלסטיניים בכ"ג בסיוון תשנ"ו, 9 ביוני 1996, ובו נרצחו בני הזוג ירון ואפרת אונגר מקריית ארבע.
ברכב בו נסעו בעת הפיגוע היה גם תינוקם ישי שניצל ללא פגע.
ביום ראשון בערב, כ"ג בסיוון תשנ"ו, (9 ביוני 1996), נסעו ירון, אפי ותינוקם ישי בכביש 383 המוביל מקריית מלאכי לבית שמש.
הם חזרו מחתונה של חברתם מתוכנית פר"ח, בו שימש ירון כרכז אזורי.
ליד מושב גפן, ירו מחבלים מהכפר צוריף שבנפת חברון מתוך רכב ונמלטו.
תינוקם ישי, בן עשרה חודשים, נותר במכונית ללא פגע.
בני הזוג אונגר נקברו בבית העלמין בכפר עציון.
שני ילדי משפחת אונגר, דביר וישי, שהיו אז בני שנה ושנתיים, עברו לגור בבית סבם וסבתם הרב אורי דסברג ורעייתו יהודית, והם שימשו להם כהורים.
בשנת 2000 הגישו בני משפחתה תביעה אזרחית לפיצויים בבית המשפט הפדרלי בארצות הברית כנגד החמאס והרשות הפלסטינית, משום שירון אונגר היה בעל אזרחות אמריקאית.
שלושה מהמרצחים ב"חוליית צוריף" נהרגו בעת פיגועים נוספים שביצעו.
במקום בו אירע הרצח הוצבה אנדרטה לזכר השניים, בסיוע הקרן הקיימת לישראל.
לשם הנצחת בני הזוג אונגר הוקם אולם לימוד של הישיבה התיכונית במקום בו עמד ביתם הראשון בקרית ארבע.
בית המדרש נקרא "אפיריון", על שם אפי וירון.
מזוזת הכניסה לבית המדרש היא מזוזת ביתם הראשון.
בעקבות הרצח, הקליט הזמר דב שורין את השיר זכרני נא, מתוך תפילתו של שמשון הגיבור (שסמוך לקברו אירע רצח הזוג אונגר).
רצח מאיר כהנא הוא רצח שאירע ב-5 בנובמבר 1990 במלון מריוט שבניו יורק, ארצות הברית.
הרצח בוצע בתום נאום שנשא כהנא על ידי אל סייד נוסייר, שהיה בעל זיקה לארגון הטרור אל-קאעידה.
מאיר כהנא היה פוליטיקאי ימני רדיקלי שפעל בארצות הברית וישראל וייסד בהן בהתאמה את הליגה להגנה יהודית ואת תנועת כך.
כהנא היה חבר הכנסת האחת עשרה מטעם תנועת כך.
בעקבות דעותיו של כהנא ופעולותיו במסגרת כך, נוסייר החליט לרצוח את כהנא, הוא החל לעקוב אחריו למשך תקופה ארוכה ואף נכח במספר הרצאות שלו בניו יורק, כשהוא חובש כיפה ומתחזה ליהודי.
ב-5 בנובמבר 1990, בסביבות 21:00 נאם כהנא במלון מריוט שבמנהטן בפני כמה עשרות חסידים וניסה לשכנעם לעלות לישראל.
לאחר נאומו, התקבצו רבים מהחסידים סביב כהנא כדי לשאול את כהנא מספר שאלות.
בין המתקהלים, הגיח המחבל המוסלמי אל סייד נוסייר אשר היה מחופש לחרדי וירה בצווארו של כהנא מטווח קצר, כהנא נפצע אנושות ומת מפצעיו מספר שעות לאחר מכן.
ארונו הובא לישראל והלווייתו יצאה מ"ישיבת הרעיון היהודי" לכיוון הר המנוחות.
לאחר הרצח הקים פעיל כך, ברוך גולדשטיין בקריית ארבע את "פארק מאיר כהנא" והוצבה בו מצבה לזכרו.
באור עקיבא נקרא רחוב על שמו של כהנא.
לאחר שירה בכהנא, ברח נוסייר מהמלון והגיע סמוך לסניף דואר בשדרות לקסינגטון וניסה להשתלט על מונית באיומי אקדח.
שוטר ממשטרת הדואר של שירותי הדואר האמריקאים שלף את אקדחו והורה לנוסייר לעצור במקום, עם זאת, נוסייר ניסה לירות לעבר השוטר ופגע בחזהו.
כתגובה, השוטר השיב באש ופגע בסנטרו של המתנקש ועצר את נוסייר ופינה אותו לבית חולים.
בזמנו, האמינו הרשויות האמריקאיות כי רצח כהנא היה פשע שנאה אנטישמי סטנדרטי, אך עם השנים התברר כי פעולותו של נוסייר הייתה אחת מהדוגמאות המוקדמות ביותר לטרור אסלאמי מאורגן על אדמת ארצות הברית, והמחבל היה פעיל אל-קאעידה.
במהלך ההליכים המשפטיים, הכחיש נוסייר את כל ההאשמות נגדו, והתעלם בדרך כלל מדיוני בית המשפט.
אף על פי שהיו עדי הראיה שהצביעו על נוסייר כרוצח, לא הצליחה התביעה להביא להרשעתו ברצח כהנא, בין השאר עקב התנגדותה של משפחת כהנא לבצע נתיחה שלאחר המוות, בה היה ניתן לשלוף את קליעי האקדח ממנו נהרג כהנא.
חברי חבר המושבעים נחלקו בדעותיהם, ולאחר דיון בדצמבר 1991 החליט חבר המושבעים כי לא ניתן להוכיח שהוא האדם שירה ברב כהנא, ולכן נוסייר זוכה מאשמת רצח.
עם זאת, הוחלט להרשיעו בהחזקת נשק בלתי חוקית, ירי על קצין משטרה, תקיפה, ועוד הרשעות דומות.
סניגורו, ויליאם קונסטלר, יעץ לו לטעון להגנת אי שפיות.
נוסייר דחה את ההצעה, וקונסטלר ביסס את קו ההגנה על טענה שלפיה כהנא נרצח על ידי אדם אחר, כנראה אחד מחסידיו, ומכיוון שנוסייר נוכח במקום, הוחלט להפלילו.
יותר מעשור לאחר הרצח, במהלך תכתובת עם אנשי הפקה של סרט דוקומנטרי אודות כהנא, שלח נוסייר מכתב מפתיע, שבו הודה ברצח כהנא.
פעילי כך הבולטים מאז רצח כהנא היו נועם פדרמן, ברוך מרזל וטירן פולק.
הרב בנימין זאב כהנא, בנו של הרב מאיר כהנא, הקים את תנועת פורשי כך, שנקראה "כהנא חי" (נקראה גם בראשי תיבות כ"ח), שאליה הצטרפו יקותיאל בן יעקב (מייק גוזובסקי) ודוד אקסלרוד (נינו של לאון טרוצקי).
בנובמבר 1992, ביום השנה לרצח הרב מאיר כהנא, ארבעה קטינים מפעילי "כהנא חי" התארגנו במסגרת "סיירת נקמה" וביצעו פיגוע בשוק הקצבים שבעיר העתיקה בירושלים.
הארבעה רצחו פלסטיני תושב מזרח העיר ופצעו שבעה באמצעות רימון יד שזרקו על אחת מסמטאות השוק.
מנהיגם נידון ל-15 שנות מאסר, שניים נוספים נידונו לעשר שנות מאסר, והרביעי שלא השתתף בפועל בפיגוע נידון לחמש שנות מאסר.
לאחר מספר שנים עונשיהם קוצרו על ידי הנשיא עזר ויצמן, במקביל לשחרורו של השיח' אחמד יאסין.
רצח מיכל חלימי הוא פיגוע חניקה שאירע ב-28 במאי 2017, ג' בסיוון תשע"ז, במהלכו רצח מחבל פלסטיני את מיכל חלימי בת ה-29, שהייתה בחודש השמיני להריונה.
לאחר שחנק אותה למוות, הטיח אבנים בראשה וקבר אותה בחולות ליד העיר חולון.
בצהרי יום ראשון 28 במאי 2017, נפגשה מיכל חלימי אחרי ביקורת היריון בקופת חולים, עם פלסטיני שהיה מכר שלה, בחולות חולון.
במהלך הפגישה הוא רצח אותה בחניקה, הטיח אבנים בראשה, כיסה את גופתה וברח מהמקום.
כעבור כחודשיים של חיפושים ב-24 ביולי 2017 נמצאה גופתה, ולאחר שנעצר המחבל הודה שרצח אותה על רקע לאומני.
בפברואר 2018 הורשע המחבל מוחמד חארוף, תושב שכם ברצח של חלימי, ונגזר עליו מאסר עולם בבית המשפט המחוזי בתל אביב, ובנוסף נגזרו עליו עוד חמש שנות מאסר על עבירות נוספות שביצע.
כמו כן הוטל עליו לשלם פיצויים בסך 258 אלף שקלים למשפחתה של חלימי.
רצח לפי הספר הוא רומן מסתורין משנת 2016 מאת הסופר הבריטי אנתוני הורוביץ, והראשון בסדרת הספרים "סוזן ריילנד".
הרומן מתמקד ברצח של מחבר מותחן בלש ומשתמש בפורמט סיפור בתוך סיפור.
הספר תורגם למספר שפות ועובד לסדרת טלוויזיה דרמטית בעלת אותו שם, הכוללת שישה פרקים.
סוזן ריילנד, עורכת ספרים, מקבלת מהממונה עליה את כתב היד של הרומן האחרון של הסופר רב המכר אלן קונווי, אך מבחינה שהפרק האחרון חסר.
זמן קצר לאחר מכן נודע לה שאלן קונווי מת, בהתאבדות לכאורה, בנפילה ממגדל אחוזתו.
מכתב התאבדות בכתב ידו של קונווי נמסר למשרדה.
עם זאת יש לה ספקות והיא מחליטה לחקור את מותו של קונווי כדי לדעת את האמת ולמצוא את הפרק האחרון של כתב היד.
הורוביץ פיתח לראשונה את הרעיון של רצח לפי הספר במהלך העונה הראשונה של רציחות במידסומר, שהוצגה לראשונה בשנת 1997. הוא הצהיר שהוא רצה שהרומן "יהיה יותר מסתם סיפור תעלומת רצח" ושיהווה "מעין מסה על כל הז'אנר של כתיבת תעלומות רצח, איך הכותבים מעלים את הרעיונות; איך הספרים האלה נוצרים".
הספר רצח לפי הספר יצא לאור לראשונה בכריכה קשה ובפורמט של ספר אלקטרוני, בבריטניה, ב-6 באוקטובר 2016, בהוצאת Orion.
עיבוד לספר שמע, בקולותיהם של Allan Corduner ו-Samantha Bond, פורסם על ידי Orion.
הרומן יצא לאור בארצות הברית בשנת 2017 בחברת HarperCollins ו-HarperAudio בכריכה קשה, כספר אלקטרוני וכספר שמע.
מהדורות בכריכה רכה התפרסמו בבריטניה ב-2017 ובארצות הברית ב-2018
בישראל, הספר שתורגם לעברית על ידי גיא הרלינג, יצא לאור בכריכה רכה על ידי הוצאת כותר בשנת 2022. הרומן זמין גם כספר דיגיטלי באתר עברית
רצח מיכל אלירז התרחש ב-20 ביולי 1978. בעלה של מיכל, הרב משה אלירז, רצח אותה בביתם, במושב חיספין ברמת הגולן, באמצעות אקדח שהחזיק ברישיון.
האירוע עורר סערה בציונות הדתית לאחר שהתברר שרבנים בכירים ידעו על הבעיות הנפשיות של משה אלירז ורצו לאשפזו ולקחת ממנו את האקדח אך בהשפעת הרב צבי טאו הדבר נמנע.
לפי הערכות, לאירוע הייתה השפעה ארוכת טווח על הנהגת הציונות הדתית.
מיכל (לבית קינדרייך) נולדה ב-1939 בפריז ועברה את מלחמת העולם השנייה במחבוא בעיר.
לאחר המלחמה התחנכה בהכשרה של השומר הצעיר בצרפת שם הכירה את משה שטרית, ששרד גם הוא את המלחמה.
השניים נישאו בצרפת ועלו ארצה ושינו את שם המשפחה לאלירז.
בארץ נולדו לזוג שבעה ילדים.
משה למד בישיבת מרכז הרב והיה מקורב לראש הישיבה, הרב צבי יהודה הכהן קוק, ולרבנים אחרים בישיבה, ובהם הרב צבי ישראל טאו.
ב-1969 עברה המשפחה להתגורר בחברון ולאחר מספר שנים עברו לגור ב בירושלים.
לאחר 1973, כשהוקם היישוב חיספין ברמת הגולן, עברה המשפחה לשם ומשה מונה למשגיח הרוחני של ישיבת ההסדר המקומית.
לפי עדויות חברים ומשפחה סבל משה, לאורך תקופה ארוכה, ממחלת סכיזופרניה דבר שגרם לו לפרצי זעם ואלימות כלפי אשתו מיכל, אשר עקב תסביך הרדיפה שלקה בו דמיין כי היא מרגלת אחריו מטעם הקג"ב.
משה אף אושפז בגלל מחלתו במוסד סגור אך ברח משם.
מיכל ובנותיה הגדולות פנו לראשי ישיבת מרכז הרב - הרב צבי יהודה הכהן קוק והרב אברהם אלקנה שפירא, וכן לרב צבי טאו, הרב שלמה אבינר והרב אביגדור נבנצל.
ביולי 1978 התקיים דיון בנושא בביתו של הרב צבי יהודה קוק, בו דרש הרב אברהם אלקנה שפירא לאשפז את אלירז בשל הסכנה שהוא מהווה לאשתו, בעוד הרב צבי טאו התנגד בתוקף והגן על אלירז, שהיה ידידו.
לפי עדויות שונות גישתו של הרב טאו הייתה כזו מאחר שהוא מתנגד לפסיכיאטרים ופסיכולוגים, בהם הוא רואה את סוכני החילוניות.
כמו כן טען הרב טאו כי לקיחת האקדח תפגע בכבודו של משה.
הרצי"ה נטה לדעתו של הרב שפירא אך הרב טאו ניסה לשכנע אותו לחזור בו.
במהלך הדיון הוזכר כי לאלירז אקדח שהוא מחזיק ברישיון.
הרב אברהם שפירא - שעד לאותו רגע לא ידע מכך - זעם: "יש לו אקדח ולמישהו יש ספק שצריך לקחת אותו ממנו?".
הוא עזב את הדיון במחאה ובזעם, והרב צבי יהודה החליט סופית להורות על לקיחת האקדח ואשפוזו של אלירז.
בסיום הדיון פקד הרצי"ה על הרב טאו לקחת את האקדח מאלירז, קרא לאישה בשם דורית לנג שהחזיקה רכב, וביקש ממנה ומהרב טאו לקחת את אלירז לבית החולים לחולי נפש משגב לדך.
למרות זאת, מיד כשיצאו מהרב צבי יהודה ונכנסו לאוטו אמר הרב טאו ללנג שהרצי"ה "לא מבין" ושתיסע לבית של הרב טאו במקום לבית החולים והותיר ברשותו של אלירז את האקדח.
ביום חמישי, 20 ביולי 1978, נסע אלירז לביתו בחיספין יחד עם בנו שמואל.
בהגיעו הביתה הורה לבנו להישאר בחוץ, נכנס הביתה וירה למוות במיכל.
משה הועמד לדין אך נמצא לא כשיר להישפט בגלל מצבו הנפשי ואושפז במוסד סגור.
הילדים היתומים עברו לגור בבית האחות הבכירה הנשואה שגרה בירושלים.
בעקבות האירוע נמתחה ביקורת קשה על הנהגת ישיבת מרכז הרב ובמיוחד על הרב טאו, שלטענת המבקרים לא ניסה למנוע ממשה אלירז לשאת אקדח, על אף מצבו הנפשי.
הרב צבי יהודה הכהן קוק האשים את הרב טאו - שלא נשמע לו ומנע את לקיחת האקדח והאשפוז - בתוצאות.
בעקבות המקרה, ובעקבות טענותיה של לנג על הפגיעה המינית שפגע בה הרב טאו, לכאורה, טענה לנג שהרצי"ה הרחיק את הרב טאו מישיבת מרכז הרב, מנע ממנו להעביר בה שיעורים, וסירב לברך את הציבור בברכת כהנים בישיבה.
הרב טאו גזר על עצמו גלות של מספר שנים במושב קשת ברמת הגולן.
הרב אביגדור נבנצל, שכיהן כרב הרובע היהודי קונן בהלוויה ופרש מתפקידו למשך שנה.
ישנן טענות שהשנים בהם שהה הרב טאו ברמת הגולן, שהיו שנותיו האחרונות של הרב צבי יהודה קוק, היו השנים בהן החלה מלחמת הירושה על ראשות ישיבת מרכז הרב.
הרב אברהם שפירא "דחק את נאמניו של הרב טאו" במהלכן והרחיק אותם מעמדות שליטה בישיבה.
מספר שנים לאחר שחזר הרב טאו לירושלים פרש מישיבת מרכז הרב והחליט להקים את ישיבת הר המור.
רצח מאיה ווישניאק אירע ב-16 במאי 2020 על ידי בן זוגה עמית אלמוג, כאשר שהו השניים בדירת אמו שברמת גן.
מאיה ווישניאק נולדה ב-7 ביולי 1998 בת לאריאל והילה ווישניאק, והייתה השנייה מבין ארבעה אחים.
בקיץ 2019 הכירה ווישניאק את עמית אלמוג בפסטיבל מוזיקה בהונגריה, ובדצמבר 2019, לאחר שחזרה מטיול ארוך במזרח, הם הפכו להיות זוג.
ב-16 במאי 2020 הגיעה ווישניאק לדירת אמו של אלמוג, ברחוב אבטליון ברמת גן.
באותה העת שהתה בדירה גם אחותו.
לקראת השעה שש בערב, לאחר שאחותו עזבה את הדירה, לפת אלמוג את צווארה של ווישניאק בזרועו, חסם את פיה, וחנק אותה למוות.
לאחר מותה הצטלם אלמוג בטלפון הנייד, כשהוא שר ומפזר שטרות כסף על גופתה, והוא שלח לחברו את אותם הצילומים.
לאחר מותה של ווישניאק, הגיעה אמו של אלמוג אל הבית.
לטענת האם, אלמוג שאל אותה האם היא רוצה לראות את מאיה ישנה וליווה אותה לחדרו.
לדברי האם, בנה התוודה על מעשה הרצח ואז היא הותקפה על ידו, ורק לאחר שהתחננה על חייה הוא עזב אותה.
אולם, חוות דעת של הפתולוגית מאיה פורמן מהמכון לרפואה משפטית, מעלה אפשרות כי האם פצעה את עצמה, או שלא התנגדה לפציעתה.
הרצח של מאיה ווישניאק, ללא כל מניע נראה לעין, גרם לזעזוע בציבור.
הרצח קרה לאחר מספר מקרי רצח קודמים, ביניהם רצח מיכל סלה כחצי שנה קודם לכן, שהביא להקמת פורום מיכל סלה.
רצח זה יחד עם מקרי רצח נוספים לפניו ואחריו בתקופת משבר הקורונה הוסיף לתחושת אי המוגנות של נשים, והביא לקריאה להתייחסות שונה לביטחונן של נשים בישראל ולהתייחסות חמורה יותר למקרי רצח של נשים.
בתום חקירת משטרת ישראל, הוגש נגד אלמוג כתב אישום בגין רצח בנסיבות מחמירות.
הוא מיוצג על ידי עורכת הדין אורית חיון, וטוען להגנת אי-שפיות בעת שביצע את מעשיו.
אלמוג טען כי אין להעמיד אותו למשפט משום שבזמן שחנק למוות את ווישניאק הוא לא היה שפוי.
למרות שפסיכיאטר מטעם המדינה קבע שהוא כשיר לעמוד לדין, בית המשפט המליץ על אשפוז בהשגחת שירות בתי הסוהר, כדי לבחון את יכולתו להתמודד עם משפט.
ביולי 2020 החליט בית המשפט שאלמוג כשיר לעמוד לדין.
ב-5 במרץ 2025 בית המשפט המחוזי מנע את שחרורו של אלמוג למעצר בית.
ב-25 בדצמבר 2025 הודה והורשע אלמוג ברצח בכוונה בתחילה בהליך הסדר טיעון מקל.
על מצבתה של ווישניאק נכתב "תמיד אנסה לשנות דברים, אפילו אם זה הדבר הקטן ביותר.
כל הזמן אשאף ליותר כי אני יודעת שאני יכולה" מתוך מכתב שכתבה ווישניאק בגיל 14.
במהלך השנים הבאות התקיימו מכירות של אביזרים שונים דוגמת תליונים, מסכות קורונה ותיקים לזכרה.