tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רחוב המלך ג'ורג' – סמוך למצודת זאב ברחוב המלך ג'ורג' במרכז העיר, שרדו מספר שקמים עתיקות שניצבו על תוואי הדרך שלאורכו נסלל הרחוב.
בתוואי זה עברה דרך חולית אשר הובילה מיפו אל סומייל והלאה אל נחל הירקון.
שישה עצי שקמה ניצבים כיום על איי תנועה בלבו של הרחוב, ומול שדרת העצים ישנה סמטה קטנה שיוצאת מהרחוב וגובלת במצודת זאב מדרום, שנקראה "סמטת שבע השקמים" (העץ השביעי עומד לא הרחק מריכוז עצים זה, בהמשך הרחוב, בפינת דיזנגוף).
שקמים אלה מוזכרות בשירה של מיקה קרני "סוף המאה העשרים": .
שדרות רוטשילד – עצי השקמה ניטעו בשדרות רוטשילד רק ב-1930, וחלק מהם שרדו בקטע שבין רחוב מזא"ה לבין רחוב נחמני.
רחוב יפת – חמישה עצי שקמה עתיקים ניצבים בחלקו הדרומי של רחוב יפת ביפו, וגזעיהם נוטים מזרחה והרחק מהבתים הסמוכים אליהם ממערב.
אצטדיון בלומפילד – ליד האצטדיון נותר עץ שקמה בודד.
דרך בן צבי – מראהו של עץ השקמה הבודד בדרך בן צבי ידוע במיוחד.
הוא ניצב בערוגה באי-תנועה מול בית המעצר אבו כביר.
פארק וולפסון – בפארק, הנמצא במזרחה של העיר, שרדו מספר עצי שקמה עתיקים שניצבו במקום לפני הקמתו, והם שולבו בין העצים החדשים שניטעו בו.
כפר שלם – גם בכפר שלם שרד עץ שקמה בודד שניצב על דרך לוד (דרך חיים בר לב) שתושבי השכונה קראו לו בשמו הערבי- ג'ומס, נכון להיום הועתק לגבעת הכהנים בשכונה כי פירותיו היוו מפגע לכביש.
בנוסף, בפארק דרום שרדו מקבץ עצי שקמה כחלק ממטע קדום.
עץ שקמה עתיק נוסף הניצב בשכונה הסמוכה רמת שקמה ברמת גן, העניק לה את שמה.
רחוב מזא"ה – עץ שקמה בודד ניצב בחצר האחורית של בית מס' 59 ברחוב מזא"ה, הנמצא בסמוך למוצאו של הרחוב אל דרך בגין.
דרך קיבוץ גלויות – שלושה עצי שקמה נטועים באמצע הנתיב לכיוון מערב.
כיכר הבימה – בקצה הדרום-מזרחי של הכיכר הוקמה, כחלק מהתכנון של דני קרוון, גבעה קטנה ועליה נשתל עץ שקמה.
לקראת חגיגות ה-100 של תל אביב בוצע ייצוב של גבעת השקמה.
עיריית תל אביב עקרה את מרבית השקמים שבעיר, בעיקר מטעמים של מניעת הפרעה לתנועה, שמירה על ניקיון ופינוי שטחים לבנייה.
לאורך השנים נערכו מספר מאבקים נגד עקירת עצי השקמה באתרים שונים בעיר.
את המחאות הובילו סופרים ואמנים, בעיקר מעל דפי העיתונים.
ביולי 1933 ביקשה העירייה לעקור שורה של 16 עצי שקמה ברחוב הכרמל (שכעבור שנתיים נקרא על שם המלך ג'ורג') ופרסמה מכרז לכריתה.
ראשי ועד אגודת אמני ארץ ישראל, נחום גוטמן, חיים גליקסברג ושמואל עובדיהו, יצאו במכתב גלוי שבו כתבו: "יופקעו נא מטרים אחדים של המגרשים משני צדי הרחוב, אם יש צורך בדבר, אבל בשקמים היפות והעתיקות, שציירינו ציירו אותן ומשוררנו שרו עליהן – אל תשלחו יד!".
עיתונאי "דבר" יצחק יציב פרסם בעיתונו רשימה חריפה נגד כוונת העירייה:
מאות שקמות, עתה בא הקץ על הנותרות.
[ראש העיר] מוציא מכספו ובלבד שהעיר העברית תהא ככל הערים עם מוזיאון לאמנות, והנה הופקד בידינו אוסף אמנותי בלתי שכיח, אוסף של עצי-שקמה, עתיקי ימים, אשר רק רגש-קדומים של קדושה הציל אותם מכליה בארץ זו אשר ההתאכזרות לגבי הצומח עוברת בה כל גבול.
גם מידי המשטר הטורקי ומלחמת העולם יצאו השקמים בשלום.
והנה באו אנשי התרבות, כביכול, והשמידום, כואנדאלים.
ויתר הפליטה עומד להשמדה בהכרזה פומבית של העירייה עצמה.
מה טעם לדיבורים על מוזיאון ואמנות, כשהדוברים משוללים רגש אלימנטרי ביחס לפקדון יקר כזה שנפל לידם בהיסח הדעת.
מי יודע, אם בינתיים לא נזדרז הקבלן המגדע וחתם חוזה על הקבולת והעירייה "אינה יכולה לחזור כבר מהתחייבויותיה".
אבל, אנחנו, אזרחי תל אביב, יש לנו התחייבות נעלה מזו של העירייה – והיה אם יעלה הכורת על השקמות, הזעק ניזעק ואל ניתן.
הראשון אשר יראה את הגרזן המונף, יזעיק את האזרחים, יבהיל אותם להצלת השקמות.
מלחמה לנו במגדעים, בקברניטי הגדיעה.
המשוררים שאול טשרניחובסקי ויהודה קרני (וולובלסקי) נודעו כגדולי הלוחמים נגד כריתת עצים בעיר בתקופת המנדט.
קרני, חבר מערכת "הארץ", נהג לפרסם הספד על כל עץ שנגדע.
כך בראשית שנות ה-30, בטור מחורז שכותרתו "הספד על עץ", כתב: "כל דבר מחאה לא בוטל / ואולם בקשה – כבר לשווא, / יען כי הוא כבר מוטל / כחלל על "גבעת בוגראשוב".
[...] שם על "גבעת בוגראשוב" / רבה ורבה התכונה; / עומדים שם לבנות בקרוב / "פתום ורעמסס" או שכונה.
/ ושם באמצע הגבעה / עמד עץ עתיק, עץ שקמה; / נשב עליו כבר שבעה, / תל אביב נקמתה כבר נקמה".
מסופר שהיה מתהלך ברחובות ומבקש לשמור על העצים.
בדצמבר 1934 כתב כי "העירייה מרצחת גנים" והוסיף: "ואל נא תחשוב העירייה, כי אין אני יודע על דבר השקמים הנהדרות, שנקצצו עכשיו ברחוב נחמני סמוך לדרך פתח תקווה".
בשנת 1936 נגדעה אחת מ-17 השקמים העתיקות של העיר.
על פי תוכניתם של מהנדסי העירייה, נקבע שיש לעקור את שבע השקמים העתיקות שברחוב המלך ג'ורג' לצורך הרחבת הרחוב ויישור הכביש.
התעוררה סערה בקרב אנשי הרוח בעיר, ובראשם טשרניחובסקי, והם יצאו להפגין נגד הכריתה, בהתריסם במילים קשות כלפי ראש העיר דיזנגוף.
קרני פרסם את "שיר השקמים", שתחילתו קינה וסופו נחמה באמצעות נקמה: "נחמו בנים, עיר שכולה, / נקמו נא נקמתה, / נטעו שקמה – ולשפלה / תושב נא שקמתה".
התארגנה "תנועה למען השקמים" בראשותו של המשורר חיים נחמן ביאליק ולצדו סופרים ואמנים רבים, בהם נחום גוטמן.
העירייה מינתה ועדה מיוחדת לבדיקת הנושא, שבין חבריה היו אדריכלים, אגרונומים, אנשי רוח ורופאים; הוועדה קבעה שאין לפגוע בעצים.
ב-1940 ביקשה העירייה פעם נוספת לכרות את העצים, על רקע מערכת ביוב שתוכננה באזור.
ההמלצה לכרות התקבלה על ידי מנהל לשכת הבריאות הממשלתית במחוז, ד"ר רפאל אופלטקה, שהיה מעורב בנושאי הבינוי והפיתוח.
טשרניחובסקי הוביל בשנית את המאבק, כשהפעם לצדו המהנדס והאדריכל אליעזר ברוצקוס.
בשלהי שנות ה-50 וראשית שנות ה-60, כאשר ביקשה עיריית תל אביב לכרות את עצי השקמה העתיקים שבראש גבעת החול בתל אביב הקטנה ("גבעת השקמים") שעליה הוקמו בית "הבימה", היכל התרבות וביתן הלנה רובינשטיין, ניהלו סופרים ואמנים מאבק ציבורי, עד שהעירייה התרצתה והוחלט לשמור על העצים ולהקים את גן יעקב.
עציץ הוא כלי המיועד לגידול צמחים.
עציצים בעבר היו עשויים לרוב מטרקוטה, ואילו כיום הם עשויים ממגוון חומרים נוספים ובהם פלסטיק, עץ, אבן וכן מחומרים מתכלים.
הצמח יכול להשתמש במים האלה באמצעות השורשים שלו, אם זקוק להם.
בעת האחרונה, תוכננו גם עציצים המכילים מערכות השקיה אוטומטיות.
במהלך השנים, השימוש בעציצי פרחים תרם תרומה רבה לענף הגינון, מכיוון שניתנה היכולת להעביר באמצעותם צמחים מסביבה אחת לאחרת.
המצרים היו בין הראשונים להשתמש בעציצים למטרה זו.
הרומאים היו הראשונים להעביר צמחים בעציצים לסביבה מוגנת בזמן מזג אוויר קר.
במאה ה-18, הועברו שתילי עץ הלחם מטהיטי לאיי הודו המערבית וצמחי פלרגוניום הועברו מיבשת אפריקה ליבשת צפון אמריקה.
כמו כן, גם סחלבים וסיגליות אפריקניות הועברו למרחקים ארוכים באמצעות עציצים.
עציץ פרחים - שיר של חיים נחמן ביאליק.
עציצים נזכרים פעמים רבות בהלכה בעניינים שונים.
הרעיון הכללי בו נזכר העציץ כמעט בכל המקרים הוא השאלה האם העציץ נחשב כמחובר לקרקע, או מנותק ממנה, ויש לכך השלכות שונות.
עציץ נזכר ב בין השאר, בקשר לכתיבת גט.
על פי ההלכה, אין כותבין גט על דבר המחובר לקרקע, שכן מהפסוק "וכתב ונתן" נלמד שעל ה"וכתב" להיות בצמוד ל"ונתן", כלומר בשעת הכתיבה על הגט להיות מוכן לנתינה, ולא שיכתב הגט על דבר המחובר לקרקע ומחוסר קציצה.
בקשר לכך אומרת הגמרא, כי אדם הכותב גט על עציץ, ונתן את העציץ לאישה במתנה, חל גירושין על האישה, שכן במקרה כזה אין הגט מחוסר קציצה, שכן במצב שהגט נכתב עליו - במצב זה הוא ניתן לאישה.
אם אדם כתב גט על עלה מתוך העציץ, נחלקו אביי ורבא.
בעוד אביי מכשיר, שכן הוא יכול ליתן את העציץ בשלימותו עם העלה לאישה במתנה, פוסל רבא, שכן עלינו לחשוש שמא הוא יתלוש את העלה מתוך העציץ ויתן לה, ובעוד שבמקרה כזה הגט פסול, ייתכן שהוא לא ידע מכך ויחשוב שהיא מגורשת, דבר העלול להביא למכשולות חמורים.
בהלכות שבת, נפסקת ההלכה כי אסור לטלטל עציץ הנקוב בתחתיתו - ממקומו, שכן עציץ כזה יונק מהקרקע, והזזתו נחשבת כקצירה האסורה בשבת.
ב מובא נידון בו קיים עציץ עם זרעים, העציץ שייך לאדם אחד והזרעים שייכים לאדם אחר, ואחד מהם רוצה להקנות לשני את חלקו.
הגמרא קובעת, שאם מכר בעל העציץ את חלקו לבעל הזרעים, ומשך בעל הזרעים את העציץ לשם קניין, הוא קנה את העציץ, שכן העציץ נחשב למטלטלין, וכיון שכך הוא נקנה בקניין משיכה.
לעומת זאת, אם מכר בעל הזרעים לבעל העציץ את חלקו, לא קנה העל העציץ את הזרעים עד שיחזיק בזרעים, שכן הזרעים נחשבים לקרקע, וקרקע נקנית רק בחזקה.
לעומת זאת, אם החזיק בעציץ, אף את העציץ לא קנה עד שיחזיק בזרעים, שהרי העציץ נחשב למטלטלין ולא ניתן לקנותו בקניין "חזקה".
בגמרא נידון עציץ ש"נקבו" כלומר חיבורו לקרקע על ידי הנקב שבקרקעיתו, נמצא בארץ ישראל, אך "נופו" כלומר הצמח היוצא ממנו נמצא בחוצה לארץ.
דעתו של אביי היא שהעציץ נחשב כפירות ארץ ישראל, ויש לו דיני המצוות התלויות בארץ לכל דבר, אך רבא פוסק שהעציץ נחשב כחלק מחוץ לארץ.
חכמי הגמרא מבארים, כי כאשר העציץ השריש, מודה גם רבא שכולו נחשב כחלק מארץ ישראל, שכן הוא נטוע בארץ, והמחלוקת היא רק אם העציץ לא השריש.
מצוות התלויות בארץ נוהגות בעציץ נקוב מן התורה, אך נוהגות בעציץ שאינו נקוב מדרבנן בלבד; ראו עציץ שאינו נקוב.
בשנת השמיטה, מותר לגדל צמחים בעציץ שאינו נקוב הנמצא בתוך בית; צורת גידול זאת נקראת מצע מנותק.
לגבי מרבית מיני העצים בארץ ישראל, נחשבים עצים בני למעלה ממאה שנים כעצים עתיקים.
קביעה זו תלויה גם במין העץ: אקליפטוס בן מאה בישראל נחשב עתיק, ואילו שקמה וחרוב בני מאה אינם נחשבים עתיקים במיוחד.
עצים אינם שורדים שנים רבות בגלל סיבות ביולוגיות (תוחלת החיים של המין, חשיפה למזיקים שונים, תחרות עם מינים פולשים, שינויים אקלימיים, זיהום אוויר וכדומה) ובגלל כריתתם על ידי האדם, לצורך שימוש כחומר בעירה ולצורך הרחבת שטחים לבנייה ולחקלאות.
הקמת מסילת הרכבת החיג'אזית ושלוחותיה בארץ ישראל במאה ה-19 הביאה לעקירת רוב שטחי היער שהשתרע בשרון ובשומרון.
האמונה שעצים הצומחים במקום קדוש קשורים בקדושת המקום, ואף נחשבים לעצים קדושים, הביאה לכך שרבים מהעצים העתיקים שהשתמרו צומחים סמוך למתחמים מקודשים ("מקאמים" כגון מסגדים, קברי שייח'ים וקברי צדיקים).
איסור הכריתה מאפשר לעצים לצמוח פרא ובאין מפריע.
עצים בודדים שרדו גם בשטחי מרעה, בהם ביקשו רועי צאן ליצור אתר כינוס מוצל בלב שטח פתוח עבור העדר.
בדרך כלל ניתן ללמוד מה גילו של עץ רק אחרי גדיעתו ובחינת טבעות הגידול שלו.
שיטות תיארוך אחרות נסמכות על קוטר הגזע, על כמות החוטרים והנצרים סביבו, על מידת הפיצול של הענפים מן הגזע הראשי ועוד.
תיאורי ואיורי נוסעים יכולים לשמש עדות מהימנה לעתיקותו של עץ, אם ניתן לוודא את מיקומו המדויק של העץ המתואר.
בחלק גדול מהעצים העתיקים בישראל אין טבעות שנתיות, ולכן קשה לאמוד באופן מדויק את גיליהם; בהיעדר מידע אמין, מצטטים פעמים רבות אמונות מסורתיות, שעלולות להפריז מאוד בגילי העצים.
בעבר, הייתה ארץ ישראל מיוערת בחלקה, ובעיקר בגליל, בשרון, בשומרון ובמישור החוף.
ואולם, שיקולי פיתוח מואץ גרמו לכריתה נרחבת של עצים, ורוב העצים העתיקים ששרדו נשמרו בזכות היותם קשורים למקום קדוש.
העצים הקדושים הם מהעתיקים ביותר, והם נחשבים לקבוצה נפרדת של עצים עתיקים בארץ ישראל.
בקבוצה זו נמצאים בעיקר המינים אלון, אלה, זית, קטלב ומיש דרומי.
קבוצה אחרת של עצים ותיקים היא "עצים חדשים", שניטעו בראשית ימי הציונות וההתיישבות בארץ ישראל, חלקם כחלק מתהליך ניסיוני של אקלום.
לקבוצה זו שייכים עצים כמו אקליפטוס, וושינגטוניה חוטית ופיקוס בנגלי, שנטעו חלוצי החקלאות המודרנית, ובהם אהרן אהרנסון, קרל נטר ואליהו קראוזה.
את העצים האלה ניתן למצוא בחלקים הוותיקים של המושבות הוותיקות, למשל חדרה, זכרון יעקב, רחובות ופתח תקווה, ובאתרי הניסיונות של האגרונומים שהוזכרו, למשל שרידי חוות אהרנסון בעתלית, מקוה ישראל ויער אילנות.
קבוצה אחרת היא שרידי בוסתנים עתיקים, ובהם עצי תאנה, חרוב, שיזף ותות (עצי בוסתן נפוצים, למשל רימון ושקד, לא שורדים שנים רבות).
בוסתנים עתיקים מסוג זה מצויים בקרבת מעיינות ובשטח יישובים ערביים עתיקים.
בשטח מישור החוף היו בעבר בוסתני שקמים, והם נחשבים לתת-קבוצה.
היחס לתיעוד ושימור עצים עתיקים בארץ ישראל
בדומה ליחס לממצאים ארכאולוגיים ולמבנים היסטוריים, גם היחס לשימור עצים עבר תהליך של הכרה ולימוד.
הבנת הצורך בתיעוד ובשימור של עצים חודרת באופן הדרגתי בתודעה ובפעילות הציבורית.
פעילות התיעוד והשימור נערכת משלהי שנות השמונים על ידי משרד החקלאות והקרן הקיימת לישראל.
בשנים 1990–2005 נערך בישראל סקר עצים בוגרים ראשון מסוגו, בראשות האגרונום ישראל גלון, ראש המחלקה להנדסת הצומח ופיתוח הכפר במשרד החקלאות ובשיתוף הקרן הקיימת לישראל.
הסקר כלל תיעוד של כ-1,500 עצים.
לאחר סיום הסקר, הוקמה ועדה בין-משרדית לטיפול ולשימור עצים בוגרים בהשתתפות משרד החקלאות, המשרד להגנת הסביבה, משרד החינוך, משרד השיכון, משרד הפנים והקרן הקיימת לישראל.
הוועדה, בראשותו של פרופ' אבישי שמידע, פועלת לקידום הטיפול בנושא בתחומי תיעוד ומחקר, חינוך, חקיקה (בעיקר חוקי עזר מקומיים), שותפות בתכנון סביבתי ונופי תוך התחשבות בעצים העתיקים, הגדרת תהליכי שימור אגרוטכניים כמו אחזקה שוטפת, גיזום, תמיכה וכדומה ותמיכה בגופים המפרסמים גיליונות עמדה, ניירות עבודה ומסמכים מקצועיים בנושא (כגון מרכז רת"ם).
אחת הפעולות הנערכות במסגרת זו היא מבצע "עצי תפארת עתיקים" לשיקום עצים עתיקים מאוד, במסגרתו, נעשים מאמצים לטפל בעצים מסוימים שנבחרו, לשקמם ולאפשר המשך חייהם ושגשוגם, זאת על ידי התייעצות עם מומחים מתחומי ידע רבים.
סקר העצים הבוגרים בישראל ,בשמו המקורי, המשיך להתקיים ברציפות תחת השם סקר עצי מורשת בישראל.
מאגר המידע שנוצר, כולל כ-2,400 עצים (נכון לשנת 2020) בשנת 2012 הועלה המידע לאתר אינטרנט ייעודי של משרד החקלאות, אתר פריסת עצי מורשת בישראל, כשכבת מידע פעילה, המאפשרת לציבור לצפות ולעדכן נתונים.
מבחר עצים עתיקים בארץ ישראל
להלן תיאור קצר של מספר עצים, מהבולטים, המוכרים והמאוזכרים ביותר בספרות.
עצי אורן בישראל אינם מאריכים ימים מעבר ל-100–150 שנה.
רוב האורנים ניטעו על ידי אדם ואינם צומחים בר.
שני עצי אורן עתיקים, בני למעלה ממאה שנה, נמצאים בחצר המנזר הבנדיקטיני באבו גוש.
בשמורת המסרק בפרוזדור ירושלים נמצאו בעבר עצי אורן גדולים ומרשימים, שנתנו לה את שמה, כיוון שנראו למרחוק כשיני מסרק.
רבים מהאורנים הוותיקים בשמורה נפגעו משריפות, ממחלות וממינים אחרים שהתפתחו לצידם.
רשות הטבע והגנים והקרן הקיימת לישראל עוסקות בשיקום ובשימור של עצי האורן העתיקים שנותרו.
הפרט העתיק ביותר, אורן הגלעין שהיה נטוע בחצר מוזיאון רוקפלר בירושלים, קרס בשנת 1996.
האורן העתיק ביותר כיום הוא ככל הנראה העץ באל-באהג'ה, הגן הבהאי מצפון לעכו.
כמו כן, קיימים אורנים בני מאה לערך שניטעו על ידי הטמפלרים במושבה הגרמנית בירושלים (אורן ירושלים), ולאורך שדרות הצבי בחיפה (אורן הגלעין).
גם בעין כרם נמצאים ריכוזי אורן ירושלים בני כ-100 שנים במנזר האחיות ציון וברחוב המוביל אליו הנקרא רחוב האורן.
בעיר ירושלים ניתן לראות אורנים גדולים ועתיקים בחצר סמינר הכמרים הארמני, בבית הקברות הסמוך אליו ברובע הארמני ובמגרש הרוסים.
במזרח השומרון ניתן לראות הריכוז המזרחי ביותר בארץ של אורני סלע עתיקים בחורבת כוליצון הסמוכה ליישוב עמיחי.
לפנים כיסה את מרכז ארץ ישראל, ממדרונותיו הדרומיים של הגליל התחתון ועד הרי בנימין יער אלונים.
היער נכרת כמעט כליל מן המחצית השנייה של המאה ה-19 ועד שלהי מלחמת העולם הראשונה, בעיקר עבור אספקת עץ להסקת קטרי הרכבות.
עם זאת, נותר בארץ מספר גדול יחסית של אלונים עתיקים, בבודדים ובחורשות, שריד ליער זה.
אלון עתיק ענק שגילו נאמד ב-400 שנה, נמצא בקיבוץ יפתח.
במרכז גוש עציון ניצב אלון בודד גדול, בן כ-700 שנה, על שמו היישוב אלון שבות.
אלון עתיק נוסף נמצא בהר צובה (ליד קיבוץ צובה) באתר בית קברות מוסלמי עתיק, הוא נתמך בתמוכות כדי שלא יתמוטט (לידו נמצא עץ זית עתיק).
אלון זה מוזכר כבר בדברי החוקר ויקטור גרן משנות ה-80 של המאה ה-19 כעץ ענק ועתיק ימים.
ב"שמורת אלוני שמואל" הזעירה, מדרום-מערב לנבי סמואל, נמצאים ארבעה פרטי אלון מצוי, מהגדולים והעתיקים ביותר בישראל.
ליד קבר נבי חזורי (כק"מ מזרחה מקלעת נמרוד) נמצאת חורשת עצי אלון מצוי גדולים.
לא רחוק משם, בהר הבתרים, נמצאים אלונים עתיקים המתנשאים לגובה של כ-15 מטרים.
גם יער ברעם מצטיין בריבוי אלונים עתיקים, ששרדו בו בשל העובדה שהיער היה שייך ל.
חורשות אלונים עתיקות נמצאות גם ליד אלוני אבא ואלונים, ברכס אמיר ויער עירון שבוואדי עארה.
חורשות המקודשות לעדה הדרוזית נמצאות ב"חורשת הארבעים" ליד עספיא הנקראת על שמם של כארבעים עצי אלון בני מאות שנים הנמצאים בה.
חורשה נוספת נמצאת במורד הצפון-מזרחי של הר זבול (נבי סבלאן) ליד חורפיש.
העצים בחורשות אלה מקודשים לדרוזים, ולפי אמונתם אין לפגוע לא בעצים ולא בבעלי החיים החיים סביבם ועליהם.
גם סמוך לחרבת סעדים בהרי ירושלים נמצאים אלונים גדולים המתנשאים לגובה 15 מטרים.
בשטח העיר טייבה, בשדות השייכים למשפחתו של וליד צאדק, לשעבר סגן שר החקלאות, נמצא אלון המוגדר כגדול בישראל.
בפאתי קריית טבעון, נמצא אלון בעל היקף גזע של 530 ס"מ, שסביבו הוקם מסלול טיול סיבובי בשם "שביל אילן", על שם קצין שנפל במלחמת לבנון השנייה.
אלון תבור גדול ועתיק נמצא ליד קבר רבי חלפתא, סמוך לפנייה לכפר חנניה מכביש 85. כבר בשנת 1523, מזכיר הנוסע משה באסולה "אילן גדול" במקום זה.
אלוני תבור גדולים בודדים בני כ-150 שנה מצויים במשמר העמק, בשולי המושבה כרכור ובגן שמואל.
בשמורת אלון שליד פרדס חנה, בשמורת אלוני יצחק שליד גבעת עדה, בשולי יער חדרה (פארק השרון), בשמורת "אלוני התבור - כוכב יאיר" שבכוכב יאיר, וליד קיבוץ גלעד, נמצאים ריכוזים גדולים של עצי אלון התבור, שרידי יער האלונים הגדול שהשתרע לפנים על פני כל השומרון.
בצומת הכניסה לבית קשת ניצב אלון תבור גדול.
בשטח בית ספר שדה אלון התבור נמצא אלון תבור עתיק שנעשים מאמצים להחיותו.
לפי יגאל אלון, עץ זה נתן לו השראה לעברת את שמו מפייקוביץ' לאלון לאחר שארב לא אחת בצל העץ הזה.
אלוני תבור גדולים נוספים בני למעלה מ-200 שנה נמצאים ליד קיבוץ הגושרים, בחורשת טל וליד שאר ישוב (סמוך לאתר אסון המסוקים).
אלון השעם אינו נפוץ בארץ ישראל ויש ממנו מספר קטן של פרטים, כולם נטע אדם.
ביער אילנות ניצבים שני עצים בני כ-70 שנה.
עץ נוסף, שניטע ב-1931 על ידי אליהו קראוזה, ניצב במקוה ישראל.
עצי אלון שעם נוספים נמצאים בגבעת ברנר וליד בית חיים ויצמן במכון ויצמן.
פרט נוסף נמצא במרכז מושב שתולה שבגבול לבנון.
אלה אטלנטית ענקית ומרשימה, בת כ-450 שנה, נמצאת ממערב למצודת כ"ח.
ייתכן שזוהי האלה הגדולה והעתיקה ביותר בארץ ישראל.
לצידה מספר פרטים עתיקים נוספים, קטנים יותר.
בחצר בית החולים הצרפתי סן לואי שבירושלים ניצבת אלה אטלנטית שגילה נאמד במאות שנים והייתה מוכרת עוד לפני בניית הבניין כמקום צל ומנוחה לבאים מצפון לכיוון שער יפו.
גם בתל דן הייתה אלה אטלנטית ענקית, אך היא נשרפה כתוצאה מרשלנות מטיילים בשנות השבעים.
בעמק בית שאן, על ראש מצפה אלות (כ-3 ק"מ מערב למנחמיה ו-4.5 ק"מ דרום-מזרחית ליבנאל), מתנשאת אלה אטלנטית גדולה.
יש הטוענים שהיא ההשראה לסמל חטיבת גולני.
האלה היא חלק מזוג עצים, שהיו במקום על קברו של שייח' או זוע'ית.
האלה השנייה עלתה באש לפני עשרות שנים.
בשמורת תל דן ניצב גדם שרוף של אלה אטלנטית, אשר לפי שלט ההסבר שלצידו הייתה בת 2,000 ונשרפה בשל רשלנות מטיילים.
סמוך לשם, בנקודה הנקראת "מצפור האלה", ניצבת אלה אטלנטית עתיקה נוספת.
בעמוקה ליד קבר יונתן בן עוזיאל נמצאת אלה ארצישראלית גדולה ועתיקה שלענפיה קשורים מאות בדים, כחלק מאמונה עממית שעל כל המבקש בקשה על הקבר ומעוניין שייענה לקשור חלק מבגדו לענפי העץ.
גם בכפר עראבה, ליד קבר רבי חנינא בן דוסא, נמצאת אלה אטלנטית גדולה, עתיקה ומקודשת עליה נהגו תושבי המקום המוסלמים לתלות בדים רבים.
בחפירה מ-1961 התגלה שהקבר יהודי (כיוון קבורה צפון-דרום) ומאז איבדו הקבר והעץ את קדושתם בעיני המוסלמים.
על הר כביר, ליד קבר שייח', נמצאת אלה ארצישראלית עתיקה ומרשימה שגילה מוערך ב-250 שנה.
ליד מג'ד אל-כרום, בתוך חורשה, נמצא פרט בודד ענק של אלת המסטיק, המכוסה אף הוא קרעי בדים.
המקום מקודש לתושבי המקום ויש בו אתר התבודדות ותפילה עם ספרי קוראן.
בארץ ניטעו החל משנות ה-80 של המאה ה-19 עצי אקליפטוס שהובאו מאוסטרליה על מנת לייבש את מימי הביצות.
חלק מהעצים המקוריים שניטעו אז עדיין מתנשאים לגובה של למעלה מ-30 מטרים.
בהם אקליפטוס לבן שניטע בשולי ביצת כבארה, כיום בין אור עקיבא לכביש 4; מספר פרטים של אקליפטוס המקור סמוך לבריכת דורה שליד נתניה ובחצר בית הספר חביב בראשון לציון; אקליפטוס לימוני בפתח תקווה ליד בית אברהם שפירא (זקן השומרים) ובמזכרת בתיה ברחוב רוטשילד 17.
בשכונת מזכרת משה בירושלים נטועים שני עצי אקליפטוס גדולים, מראשית השכונה.
אלו עצי האקליפטוס הגדולים בירושלים.
עץ האקליפטוס הגדול ביותר בארץ, שהוא גם העץ הגבוה ביותר בארץ מכל המינים, נמצא בשמורת החולה, וגובהו מגיע ל-51 מטרים.
קבוצת עצי אשל הפרקים נטועים בסביבות באר רבובה בנחל הבשור במסגרת גן לאומי אשכול.
העצים ניטעו בשלהי המאה ה-19 במסגרת ניסיון ליישב בדואים נודדים ביישוב קבע באזור.
הם ניטעו כדי לשבור את הרוחות העזות ואת סחף החול.
בחניון בארותיים (עזוז) ניטעו בזמן מלחמת העולם הראשונה עצי אשל לאותה מטרה על ידי קבוצה מבוגרי מקוה ישראל, בזמן שירותם בצבא הטורקי כפלוגת נוטעים.
ברוש עתיק יומין ניצב בחצר מנזר המצלבה בירושלים, גם ליד המנזר ניצב ברוש גדול.
האגדה מספרת שבחצר המנזר גדל עץ פלאי שנטע אברהם אבינו ושממנו נלקח העץ לצלב ששימש לצליבת ישו.
המסורת מצביעה על הברוש כשריד לעץ פלאי זה.
גם על הר הבית גדלים עצי ברוש עתיקים, המופיעים אף על חותמות יהודיות עתיקות כמתנשאים מעל לכותל המערבי.
לצד עצי הברוש נטועה על ההר חורשה עתיקה של עצי מיש דרומי מקודשים.
ברמת השניים (עמק השלום, ליד יקנעם) ניצבים שני עצי ברוש גדולים שניטעו לזכרם של שני השומרים יואש זולר ויצחק קליצ'בסקי.
אחד הברושים הגדולים בארץ נמצא במזרעה (ליד קיבוץ עברון) ליד הבית בו התגורר הבהאא אללה, מייסד הדת הבהאית.
עץ ברוש ענק נוסף ניצב לצד חדר האוכל של דגניה ב'.
בזכרון יעקב ניטעו עם הקמתה מספר ברושים, חלקם קיימים עדיין בחצרות הישנות של המושבה.
גם בחדרה ניטעו ברושים רבים עם הקמתה, אך רק אחד שרד, ברחוב רוטשילד 32.
בין תל חי לכפר גלעדי ניטעה בעבר שדרת ברושים, ששרידיה מצויים עדיין בתחומי כפר גלעדי.
דום מצרי או "דקל הדום" הוא עץ אפריקאי, שקצה גבול צימוחו הצפוני נמצא בעברונה, כ-20 ק"מ מצפון לאילת.
במקום נמצאות מספר קבוצות של דקלים.
הדקלים, שצמחו במקום באופן טבעי, מקבלים כיום תוספת השקיה ומטופלים על ידי רשות הטבע והגנים.
הקבוצה העתיקה ביותר בארץ שכנה ליד קיבוץ אילות ותועדה על ידי החוקר הבריטי הנרי בייקר טריסטראם בשנת 1864. הפרטים הבוגרים של קבוצה זו הועברו לחצר המצפה התת-ימי באילת.
במקוה ישראל נמצאת שדרת וושינגטוניה חוטית ווושינגטוניה חסונה שניטעה ב-1921, וכמו כן מצויים במקום זוג עצים ממין זה ליד בית הכנסת.
השדרה המקורית, שניטעה על ידי קרל נטר, הייתה של עצי תות ואזדרכת, אך זו נעקרה על ידי ברוך צ'יזיק ואליהו קראוזה ובמקומה ניטעה שדרת הוושינגטוניות.
שדרה דומה, מאותה תקופה, מובילה מצומת הכניסה לעתלית לחוות אהרנסון; היה זה אהרן אהרנסון שהביא את זרעי המין לישראל בניסיון לאקלמו בארץ.
שדרה דומה נוספת ניטעה בדרך הכניסה לקיבוץ משמר העמק לאחר עלייתו לקרקע ב-1926. שדרות וושינגטוניה דומות נוספות ניטעו בגן המייסדים בחדרה, בחצר הבניין ההיסטורי של הטכניון נשתלו שני עצים בשנת 1923 על ידי אלברט איינשטיין ואשתו, בשדרות ארלוזורוב בעפולה, ביער חולדה, בחצר קיבוץ עין שמר ועוד.
עץ הזית הוא מסמליה של ארץ ישראל ומוזכר רבות במקורות כמאפיין בולט שלה.
מגדירה במפורש ש"לא יכרות אדם עץ-זית או עץ-חרוב".
ככל הנראה, הזיתים העתיקים ביותר בישראל נמצאים בכרמי הזיתים שבין ראמה ובית ג'ן.
בחצר כנסיית גת שמנים נמצאת חורשת זיתים עתיקים שגילם מוערך ב-800 עד 1,200 שנה.
לפי האמונה הנוצרית, אלו הם העצים ביניהם בילה ישו בתפילה בלילה שלפני משפטו וצליבתו, ומכאן קדושתם הרבה.
עצים גדולים באתר זה מתוארים כבר בכתבי עולי רגל מהמאה השביעית.
כ-300 מטרים ממערב למנזר בית ג'ימאל, בתוך גיא קטן, נמצא עץ זית עתיק, בעל גזע רחב (היקפו כ-9 מטרים) ומפורץ ביותר.
מסורת המנזר טוענת שגילו של העץ כ-2,000 שנה.
בהר צובה, סמוך לאלון העתיק, נמצא גם עץ זית עתיק בעל גזע חלול.
בבאר שבע, בשטח המכללה האקדמית להנדסה בנגב, מצוי עץ זית בן כ-700 שנה.
לפי סוהיל זידאן, פקיד היערות הראשי של קק"ל, העץ העתיק ביותר בארץ הוא עץ זית בן 4,000 שנה המצוי במטע זיתים מצפון לשפרעם.
החרוב העתיק, הגדול והמקודש ביותר בישראל הוא העץ הנטוע בפתח מערת רבי שמעון בר יוחאי (רשב"י) בכפר פקיעין.
על רשב"י ובנו אלעזר מסופר כי התחבאו 12 שנים במערה בפקיעין וניזונו מעץ חרוב וממעין מים שנבראו להם בדרך נס.
בארץ פזורים מספר רב של עצי חרוב בני כ-100 עד 150 שנים, בגליל, בכרמל, בהרי יהודה ובשפלת יהודה.
בעיקר במקומות בהם התקיימו יישובים ערביים שניטשו ב-1948 כליפתא, פארק קנדה, סביבות חרבת סעדים, נחל עירון ועוד.
אחד החרובים הגדולים בישראל נמצא בחורבות בית נטיף (ליד נתיב הל"ה).
עץ חרוב מרשים ניצב בחוות חנניה, מקום ששימש כמעון הקיץ של הנציב העליון הראשון, הרברט סמואל, בין השנים 1920–1925. החרוב ניטע על ידיו ב-1920, בכיכר אותה מקיפים עצי ברוש וזית.
במרכז קיבוץ חניתה, מצוי עץ חרוב בן כ-200 שנה שהיה במקום בטרם הקמת הקיבוץ ונשמר.
בשכונת נחלאות בירושלים, במפגש הרחובות אילת ויוסף חיים, נמצא, בתוך חצר פרטית, פרט חרוב בן כ-500 שנה, שהוערך על ידי עורכי סקר העצים הבוגרים ב-2005, כאחד משלושת העצים העתיקים ביותר בישראל.
עץ חרוב מיוחד מזן אהרנסון ניצב בחלקה מיוחדת בחוות אהרנסון ליד עתלית, שם ניסה האגרונום והמדען אהרן אהרנסון להשביח עצי פרי לתנאי החיים בארץ ישראל.
תרמיליו של העץ ארוכים מהזן הסנדלאווי המקומי ותכולת הסוכר בהם נמוכה יותר.
עץ החרוב הדרומי ביותר בישראל נמצא בתוך גיא קטן במרחק כמאה מטרים מכביש 40, ליד צומת טללים, בסביבות ציון הק"מ ה-142. החרוב, שצומח בר במקום במשך עשרות שנים, הוצל על ידי הקרן הקיימת לישראל, שעה שנסלל במקום כביש הנפט לאורך קו צינור אילת-אשקלון.
עץ המָיִש הדרומי הוא העץ הקדוש ביותר לאסלאם ונפוצו עליו אגדות רבות.
בין היתר, מספרת אגדה מוסלמית כי כאשר בנה שלמה המלך את בית המקדש, היה מוטרד כיצד יגן עליו מפני אשמדאי.
ואכן, נטועה על הר הבית חורשת עצי מיש עתיקים.
עץ מיש בודד גדול נוסף נמצא בחורשת הזיתים ליד מנזר מאר אליאס שבדרום ירושלים.
לפי האמונה, תחת אחד מאבות-אבותיו של העץ נחה מרים, אם ישו, בהימלטה מפני הורדוס.
בכפר יברוד שבשומרון צומח עץ מיש גדול במרכז במה עתיקה.
מיש קדוש נוסף מצוי בצפת, סמוך למערת שם ועבר.
בזכרון יעקב, בתוך מערה הנקראת "מערת המיש", צומח מיש בעל מספר גזעים שגילו מוערך ב-200 שנה.
בשטח בית קברות ערבי נטוש סמוך לגדר קיבוץ יראון, צומח מיש דרומי שגם גילו מוערך בכ-200 שנה.
את הפיקוס הבנגלי במקוה ישראל נטע מייסד המוסד קרל נטר בשנת 1888 והוא מופיע בסקרים רבים כעץ המרשים ביותר בישראל.
העץ מוקף בשורשי-אוויר מעובים כגזעים המשווים לו צורה של יער, אף על פי שמדובר בעץ בודד.
גובה העץ כ-17 מטרים, וקוטר נופו מעל 30 מטרים.
ייחור מעץ זה נלקח על ידי אחד מתלמידי המוסד, ששתל אותו במרכז קיבוץ שדה אליהו, בחזית חדר האוכל.
עצי פיקוס בנגלי גדולים נוספים נמצאים בכפר סירקין, ברחובות (בצומת הרחובות אייזנברג והרצל), בקיבוץ גבעת ברנר ובשטח כפר הנוער מנוף בעכו, במקום בו היה בעבר חאן.
בשנת 1933 הוקם בשכונת נשר מבנה "בית הספר לילדי עובדים ליד מפעל המלט נשר", שהיה שייך לזרם העובדים.
המבנה נבנה על ידי בית החרושת למלט נשר ליד בית החרושת.
בחצר בית הספר ניטע עץ פיקוס השדרות, ששימש את ילדיו שנהגו לטפס עליו בהפסקות.
עצי השקמה אפיינו בעבר את אזור השפלה.
כך היה גם בתקופת המשנה, על פי מסכת פסחים, נ"ג, א: "סימן לשפלה - שקמים".
בעבר היה לשקמה ערך כלכלי, עצם שימש לנגרות ופריים נאכל.
כיום, עקב הבינוי הרב באזור, לא נותרו עצי שקמה רבים, אך אלו ששרדו נחשבים למרשימים והם בין העצים הגדולים ביותר בארץ ישראל.
עץ השקמה באום ח'אלד הוא אחד מהעצים הגדולים והעתיקים בישראל.
ציור של העץ הופיע במאמרה של מרי אליזה רוג'רס על ערי החוף של ארץ ישראל בסדרת "ארץ ישראל הציורית" שהפיק צ'ארלס וילסון ב-1881–1884. כבר אז היה העץ גדול-ממדים ומסועף ענפים.
ליד כפר הנוער עיינות נמצא ריכוז של עצי שקמה עתיקים שענפיהם המשורגים מכסים קוטר של כ-12 מטר.
שדרת השקמים הארוכה ביותר בישראל נמצאת בין אשדוד לניצנים, באזור חולות ניצנים.
שרידים בודדים לשקמים רבים שצמחו לפנים בחולות דרום גוש דן נמצאים בצומת חולון, שם ניצבת שקמה בת כ-300 שנה, ובאזור, שם נמצא זוג עצי שקמה עתיקים ביותר.
ברמת גן נמצא עץ גדול ועתיק בשכונת "רמת השקמה".
בשטח המרכז הרפואי ברזילי נמצא מתחם מקודש בו נקבר, על פי המסורת, ראשו של האימאם חוסיין בן עלי.
סביב המתחם הריבועי נטועים עצי שקמה עתיקים.
גם בעיר תל אביב היו עצי שקמה רבים ועתיקים, עליהם נכתב השיר "גן השקמים".
חלקם שולבו במסגרת גן יעקב.
שקמים נוספים בתל אביב נמצאים ליד מצודת זאב, על אי-תנועה בדרך בן צבי ועוד.
עצי תאנה עתיקים בני 100–150 שנה, כמו עצי החרוב, פזורים בארץ במספר רב יחסית מהגליל ועד צפון הנגב ובפרט בשפלת יהודה, בעיקר במקומות בהם התקיימו בוסתנים של יישובים ערביים שניטשו ב-1948, אך גם גדלים בר, כתוצאה מהזרעת זרעיהם על ידי ציפורים ועטלפים.
עצי תאנה רבים צומחים על פתחי מערות ובורות מים.
אחד מעצי התאנה הגדולים נמצא בעיר צפת, בכיכר המעיין בקריית האמנים.
עץ גדול נוסף נמצא בחורבת געתון, בין הקיבוצים געתון ויחיעם.
ריכוז עצי תאנה עתיקים נמצא בעין קיני, למרגלות תל מגידו וליד קבר דן ביער צרעה נטועים שלושה עצי תאנה עתיקים.
עץ קטלב בודד ניצב ליד דיר א-שיח' (מעל נחל קטלב, ליד בר גיורא), והיה במשך שנים עץ בודד.
כיום נמצאת סביבו חורשת קטלבים.
קטלבים ענקיים נוספים ניצבים על קבר שיח' בכפר עין קיניא שממערב לרמאללה וסמוך ליישוב דולב.
בלב בית הקברות הבריטי על הר הצופים בירושלים ניצב עץ קטלב עתיק.
מקורו אינו ברור, וייתכן שהיה במקום עוד לפני בית הקברות ולא נעקר עקב סמליות צבע גזעו האדום המסמל את המלחמה ואת האימפריה הבריטית.
השערה נוספת היא שהעץ צמח מזרעי פירות קטלב שהיו בכיסו של אחד החיילים הטמונים במקום.
נכון ל-2010, מוגדר העץ כנמצא בסיכון עקב פטרייה שחדרה אליו.
השיזף המצוי בעין חצבה נחשב לעץ העתיק ביותר בישראל וגילו מוערך ב-500–2,000 שנים, לפי מסורות והערכות שונות.
היקף גזע העץ בין 6 ל-7 מטרים, גובהו כ-14 וקוטר נופו כ-15 מטרים.
הראשון שנתן תיאור מדויק של העץ וצילם אותו היה החוקר הצ'כי אלואיס מוסיל, שעבר במקום ב-1902 בדרך לפטרה.
ביער בן שמן, סמוך לבריכת המים של היישוב חדיד, נמצא שיזף שגילו מוערך בכ-400 שנה.
העץ היה על סף קריסה אך טופל באינטנסיביות על ידי אנשי הקרן הקיימת לישראל.
עץ שיזף גדול ועתיק צומח בתוך המתחם המקודש (הכולל קבר ומסגד) מקאם שייח מסעוד שבטייבה.
ליד מוסך עין החורש נמצא פרט שיזף שהוא שריד יחיד של קבוצת עצי שיזף שהיו פזורים לאורך מישור החוף.
גילו הוערך על ידי פרופסור אבינועם דנין בכ־500–700 שנה.
גובה העץ כ-15 מטרים ורוחב נופו כ-25 מטרים.
מצבו הוגדר בסקר העצים הבוגרים ב-2005 "בסכנת הכחדה".
החל משלהי התקופה הביזנטית נעשו ניסיונות לפתח בארץ תעשיית משי ולשם כך ניטעו בה עצי תות.
עצים אלה לא שרדו, אולם במאה ה-19 נערכו ניסיונות שונים להפוך את החברות היהודית והערבית בארץ ישראל לחברה מתועשת, כאשר תעשיית המשי הפכה למרכזית בניסיונות אלה והותירה אחריה עצי תות, שחלקם שרדו.
בשכונת עג'מי שביפו (צומת הרחובות הדולפין-השחף) ניצב עץ תות ענק, זכר לקהילה המרונית שהתיישבה במקום ועסקה בייצור משי.
בשכונת אהל משה בירושלים נטועה חורשה קטנה של עצי תות ("גן התות"), גם היא זכר לניסיון גידול תולעי משי לתעשייה.
גם ראשוני נס ציונה ניסו להתפרנס מתעשיית משי ונותרו בה מספר עצי תות מרשימים, כמו גם בגן הברון בראש פינה.
במרכז המתחם המקודש מקאם נבי סבלאן ליד חורפיש, ניצב עץ תות עתיק ורחב צמרת, שייתכן שניטע בשל הצל הרחב שהוא מספק למבקרים בקיץ.
תופעה דומה נמצאת במקאם נבי רובין, בחצר בית הכנסת העתיק בפקיעין, בחצר הפנימית של החאן הירושלמי, בחצר מסגד אל-ג'זאר בעכו ועוד.
עצים עתיקים שאינם קיימים עוד
ליד קבר רחל ניצב במשך מאות שנים עץ זית עתיק ומרשים, המוזכר בכתבים ומופיע בציורים רבים של המקום.
עץ האורן העתיק ביותר בארץ ישראל (גילוֹ, 240 שנה, אומת לאחר קריסתו), שהיה נטוע בחצר מוזיאון רוקפלר, קרס באירוע שלג בשנת 2000. אורנים עתיקים נוספים בגיל דומה בשמורת המסרק עלו באש.
עֲצִיץ פְּרָחִים (לעיתים נקרא "פרח עציץ") הוא שיר קצר פרי עטו של חיים נחמן ביאליק.
השיר אויר על ידי בתיה קולטון.
השיר עוסק בעציץ פרחים הנמצא על החלון ובגעגועיו אל הטבע שנמצא בגן, עליו הוא מסתכל כל היום וממנו נעקר.
העציץ עובר האנשה ומאופיין, בדומה לאדם, בבדידות.
מרית בן-ישראל מצביעה על היות השיר חלק מחוויה אישית של המשורר חיים נחמן ביאליק, שגדל בכפר ונעקר ממנו בגיל צעיר, ובדיוק כמו עציץ הפרחים, הוא מתגעגע אל היופי של הטבע בתוך הבדידות העירונית.
ישנם גם פירושים לשיר כתיאור של חווייתו של ביאליק כנער "הכלוא" בישיבה וכמה לצאת אל החופש החילוני.
השיר הולחן על ידי מוני אמריליו ובוצע בידי ליאור ייני וכן בידי גיתית שובל ורון דרויאן במשותף.
בפרק של התכנית "מה פתאום?!" שהוקדש לשירי ביאליק, השיר בוצע על ידי ישראל גוריון.
עצלן דו-אצבע של לינאוס (שם מדעי: Choloepus didactylus) ידוע גם כעצלן דו-אצבעי דרומי ועצלן דו-אצבעי חום הוא מין של עצלן דו-אצבע שחי באזורים ממזרח לאנדים בקולומביה, וונצואלה, גינאה, אקוודור, פרו וצפון ברזיל.
העצלן חי ביערות גשם ומבלה את מרבית חייו על עצים.
העצלן מאופיין בכך שיש לו רק שתי אצבעות בגפיו הקדמיות, ומכאן שמו.
שתי האצבעות מקושרות בעור לאורכן.
בגפיים האחוריות יש לעצלן 3 אצבעות.
האצבעות מסתיימות בטפרים שאורכם 7.5 ס"מ.
עצלני דו-אצבע גדולים מעצלני תלת אצבע.
צבעו "הטבעי" של העצלן הוא חום, כאשר פניו בהירות ואילו כתפיו וקצה ראשו כהים יותר.
הצוואר קצר מאוד והראש קצר ושטוח עם אף קטן, אוזניים קטנות ועיניים גדולות.
שיניו של העצלן קטנות, יש לו שיניים טוחנות פשוטות הנשחקות וגדלות כל הזמן.
כדי לפצות על חוסר בשיניים חותכות השפתיים התקשו ומשמשות לחיתוך העלים.
האחת עשויה משערות גסות וארוכות שנותנות את צבעו האופייני של העצלן.
ה"שכבה" השנייה עשויה משיער קצר דק ורך המצויה מתחת לשיער הארוך.
כהתאמה לתנוחתו של העצלן, ובניגוד לשאר בעלי החיים, בפרוות הבטן שלו יש "שביל באמצע", המאפשר זרימת מים יעילה מהבטן כלפי חוץ הלאה מהעצלן, ומאפשר לו להישאר פחות רטוב בסביבה הגשומה שבה הוא חי.
בעונות היבשות צבע הפרווה חום מלוכלך, ואילו בעונות הגשומות הפרווה מקבלת צבע ירקרק הנובע מאצות סימביוטיות החיות עליה.
נמצא כי האצות נמצאות גם על עצלנים בני שבועות ספורים.
הסימביוזה מתבטאת בכך שאצה משתמשת בעצלן כבית גידול בעוד שהיא "גומלת" לו בהפיכת צבעו לירקרק, מה שעוזר לו להסוות את עצמו בצמחייה.
הקצב המטבולי של העצלן מסוג הוא רק 42% מהקצב המטבולי הצפוי מבעל חיים במשקל כזה.
בהתאם, טמפרטורת הגוף של העצלן יכולה להשתנות ב-12 מעלות צלזיוס בהתאם לטמפרטורת הסביבה, ונעה בין 24 ו-33 מעלות צלזיוס.
העצלן נע באיטיות יוצאת דופן (ומכאן שמו).
הוא מבלה את מרב זמנו תלוי במהופך על ענפי עצים.
הם נשאר בתנוחה זו כאשר הוא, ישן, אוכל, מזדווג, או ממליט.
הוא יורד מהעץ רק על מנת לעבור לעץ אחר, לעשות את צרכיו ולעיתים לשחות.
על הקרקע העצלן נע בזחילה איטית ומגושמת.
כאשר העצלן ישן הוא מקופל בתנוחה כדורית, כאשר ראשו מונח על חזהו, מה שמדמה אותו לקן טרמיטים או לסבך עלים וענפים.
העצלנים הם בעלי חיים שקטים בדרך כלל.
כאשר הם מוטרדים הם משמיעים שריקות, קריאות חלשות ואנחות.
העצלנים עושים צרכים רק פעם בכמה ימים תודות למטבוליזם האיטי שלהם.
בדרך כלל העצלנים הם בעלי חיים יחידאים, אף על פי שלפעמים ניתן למצוא נקבות אחדות על אותו עץ.
גורים לעיתים יורשים את הטריטוריה של אימהותיהם.
העצלן ניזון מעלים, ענפים ופירות.
העצלן בררן מאוד בסוגי הצמחים מהם הוא ניזון, הוא נצפה לעיתים ניזון גם מחרקים וטרף קטן, כאשר הוא משתמש בזרועותיו על מנת לקרב ענפים אל פיו.
הוא אינו שותה כלל, את המים מקבל מהמזון ומליקוק טל.
בגני חיות שבהם בדרך כלל לא ניתן לספק את הפירות המקומיים מיערות הגשם העצלן ניזון מפירות נפוצים כמו בננות ותפוזים, וממאכלים אנושיים אחרים כגון לחם ואפילו מעט בשר.
עצלן ממוצע אוכל כ-250 גרם ביום.
בעת הפרשת הצואה (פעם בשבוע) העצלן מאבד עד 30% ממשקלו, זאת לאור העובדה כי תוכן המעיים שלו מהווה 17-37% ממשקל גופו.
העצלנית מסמנת לזכרים שהיא מיוחמת על ידי השמעת שריקות.
כאשר שני זכרים מתקרבים לנקבה אחת הם מתקרבים זה לזה, נתלים על שלוש רגליים ומנופפים אחד לעבר השני בידם.
הזכר שמתעייף ראשון מוותר והולך מהמקום.
העצלנים מזדווגים פנים אל פנים, כשהם תלויים במהופך.
העצלנית ממליטה גור אחד, כאשר היא תלויה במהופך, הגור יוצא כשראשו קודם והוא מושך את עצמו לבטן אימו, כך בעצם מיילד את עצמו.
הגור נצמד לבטן אימו למספר שבועות, עד שהוא מסוגל לנוע בכוחות עצמו.
הגור נגמל בגיל 5 חודשים, אך נשאר קרוב לאימו עד גיל שנתיים.
אז אמו מעודדת אותו ללכת לדרכו.
אם הוא מסרב היא עלולה להיות תוקפנית, עד כדי נשיכות.
מחקר שנעשה בגיאנה הצרפתית גילה כי העצלן וקוף מסוג קפוצ'ין מהווים כל אחד כשליש מהטרף של ההרפיה (עוף).
ההרפיה צדה בשעת הזריחה כאשר טמפרטורות האוויר הן הנמוכות ביותר.
בשעות אלו גם פעילות העצלן במינימום והוא נמצא גבוה בצמרות העצים על מנת להתחמם בשמש.
טורפים נוספים של העצלן הם היגואר, האנקונדה וחתולים כמו המרגיי והאוצלוט.
העצלנים מנסים להגן על עצמם על ידי שימוש בטופריהם החזקים ובשיניהם.
הם יכולים לפגוע בטורף, בעיקר בטורפים קטנים כמו אוצלוט.
העצלן מאוים על ידי פעילות אנושית, בייחוד על ידי הרס בית גידולו, יערות הגשם.
בנוסף העצלן גם ניצוד באופן בלתי חוקי למטרות מאכל.
כיום יש מספר תוכניות שימור לעצלני דו-אצבע, ביניהן שמורות טבע, ארגוני הצלה וטיפול, גרעיני רבייה בגני חיות ועוד.
עצלן גמדי (שם מדעי: Bradypus pygmaeus) הוא מין של עצלן תלת-אצבעי.
המין אנדמי לאי הקטן אסקודו דה ורגואס, שנמצא מול חופי פנמה שבמרכז אמריקה.
האי נפרד מהיבשת לפני כ-8,900 שנים.
העצלן הגמדי התפתח ככל הנראה מעצלן חום גרון בתהליך של ננסות איים.
הוא קטן מעצלנים אחרים, ומכאן שמו.
העצלן הגמדי תואר כזן נפרד רק בשנת 2001. מבחינה חיצונית העצלנים הגמדיים דומים מאוד לעצלנים חומי גרון, אך הם קטנים מהם ב-40% ומגיעים למשקל של עד 3.5 קילוגרם וגובה של חצי מטר בלבד.
הם ניזונים כמעט אך ורק ממנגרובים אדומים, צמח עני מבחינת ערכו התזונתי, מה שעשוי להסביר את גודל גופם הקטן.
אוכלוסייתם קטנה מאוד ומונה פחות מ-100 פרטים, ועל כן הם מוגדרים כמין בסכנת הכחדה חמורה (מין העצלן היחיד הנמצא בסכנת הכחדה).
ייתכן שהעצלנים הגמדיים ניצודים על ידי דייגים מקומיים שמגיעים לאי.
עַצְלָן-דּוּ-אֶצְבָּעִי (שם מדעי: Choloepus) הוא הסוג היחיד שחי כיום במשפחה עצלני דו-אצבע והוא כולל שני מינים:
מין: עצלן דו-אצבע של לינאוס (Choloepus didactylus)
מין: עצלן דו-אצבע של הופמן (Choloepus hoffmanni)
כל מיני העצלן דו האצבע חיים בדרום ומרכז אמריקה, וניזונים בעיקר מפירות ועלים.
העצלן דו האצבע נמצא במשפחה שונה מעצלני תלת אצבע.
בישראל חיים שני עצלנים דו אצבעיים בגן החיות בספארי ברמת גן.
עצלן דו-אצבע של הופמן (שם מדעי: Choloepus hoffmanni) ידוע גם כעצלן דו-אצבעי מערבי ועצלן דו-אצבעי בהיר הוא מין של עצלן דו-אצבע שחי באזורים במערב דרום אמריקה בהונדורס, אקוודור, קוסטה ריקה, פרו, ברזיל ובוליביה.
הם בהירים יותר מעצלן דו-אצבע של לינאוס, ופניהם לבנות.
תקופת ההריון שלהם נמשכת בסביבות שנה.
הם כמעט ולא זזים, אך זזים מעט יותר מהר מהסוג שני של עצלן-דו אצבע.
הם יורדים מהעצים רק כדי לעבור לעץ אחר או לשחות.
הם מגיעים לאורך של 75 סנטימטר, עם טפרים באורך 6.5 סנטימטר.
לפרווה יש לעיתים גוון ירוק שמתקבל מאצות שגדלות בה ומשמשות כהסוואה לעצלן.
עצי חיים הם זוג מוטות מעץ שעליהם נגלל הקלף של ספר התורה, ומשמשים לגלילתו במהלך קריאת התורה.
מכיוון שחז"ל אסרו לגלול את ספר התורה ישירות ביד, משתמשים בעצי החיים כדי לבצע זאת.
בספר תורה אשכנזי יש לעצי חיים ידיות מעוצבות מעץ ולעיתים בשילוב כסף וזהב, בעוד שבספר תורה ספרדי מסתיימים בדיסקיות עץ עבות.
השם "עצי חיים" מקורו בפסוק המתאר את התורה כ"עץ חיים".
עצי החיים מיועדים לשאת את המשקל הרב של ספר התורה, במיוחד בהגבהתו, ומשמשים כמנוף בעת הגבהת ספר התורה.
לכן הם מיוצרים בדרך כלל מעץ בוק, שהוא חזק ומתאים לייצור מסחרי.
גודלם חייב להיות מותאם בדיוק לגודל ספר התורה כדי למנוע נזק לקלף.
תהליך הייצור כולל שיוף מוטות העץ, הכנת 4 צלחות עליונות ותחתונות מעץ או כסף, הכנת 4 ידיות, צביעת העץ והדבקת כל החלקים, וכן חריטה וריקוע של הזכרות על הצלחות.
התהליך דורש מיומנות בתחומים כמו חריטה, שיוף, שזירה, צורפות וריקוע, וברוב בתי המלאכה מבוצע על ידי יהודים, אף שאין בכך חיוב הלכתי.
עצירת דימום (בלועזית: Hemostasis) הוא תהליך למניעה והפסקת הדימום.
כלומר, לשמור על דם בתוך כלי דם פגום.
זהו השלב הראשון לריפוי פצעים.
התהליך כרוך בקרישה, בה דם משתנה מנוזל לג'ל.
כלי דם שלמים הם מרכזיים במיתון נטיית הדם ליצירת קרישי דם.
תאי האנדותל של כלי דם שלמים מונעים קרישת דם על ידי הפרשת מעכבי קרישה.
הם מפרישים מולקולה דמוית הפרין ומפרישים טרומבומודולין ומונעים הצטברות טסיות דם עם תחמוצת חנקן ופרוטוציקלין.
כאשר מתרחשת פגיעה באנדותל, תאי האנדותל מפסיקים את הפרשת מעכבי הקרישה והצבירה ובמקום זאת מפרישים וון וילהברנד פאקטור ( von Willebrand factor
(אנ')) הפאקטור מתחיל את עצירת הדימום לאחר פציעה.
לעצירת דימום שלושה שלבים עיקריים: 1) היצרות כלי הדם, 2) סתימה זמנית של הפריצה על ידי פקק טסיות דם, ו-3) קרישת דם, או היווצרות קריש פיברין.
תהליכים אלה סוגרים את החור עד לתיקון הרקמות הפצועות.
עצירת דימום מתרחשת כאשר הדם נמצא מחוץ לגוף או לכלי הדם.
זוהי התגובה הטבעית המולדת של הגוף להפסקת הדימום ואובדן הדם.
במהלך עצירת הדימום מתרחשים שלושה צעדים ברצף מהיר:
כלי הדם מכווצים כדי להקטין את קוטרם ולאבד פחות דם.
הטסיות נדבקות זו לזו על מנת ליצור חסימה זמנית לכיסוי הקרע בקיר כלי הדם.
הקרישה מחזקת את פקק הטסיות באמצעות חוטי פיברין המשמשים כ"דבק מולקולרי".
טסיות הדם מהוות גורם גדול בתהליך עצירת הדימום.
הן מאפשרות ליצור את "פקק הטסיות" שנוצר כמעט ישירות לאחר שנקרע כלי הדם.
תוך שניות, מרגע שיבוש דופן האפיתל של כלי הדם, טסיות הדם מתחילות להיצמד למשטח תת-האנדותל.
לוקח כשישים שניות עד שגדילי הפיברין הראשונים מתחילים להשתלב בפצע.
לאחר מספר דקות פקק הטסיות נוצר לחלוטין על ידי הפיברין.
תהליך עצירת הדימום נשמר בגוף באמצעות שלושה מנגנונים:
התכווצות כלי הדם (Vasoconstriction) - היצרות כלי הדם נוצרת על ידי תאי שריר חלקים בכלי הדם, והיא התגובה הראשונה של כלי הדם לפגיעה.
תאי השריר החלק נשלטים על ידי תאי אנדותל בכלי הדם, המשחרר אותות על מנת לשלוט בהתכווצות.
כאשר נפגע כלי הדם, יש רפלקס מיידי, שיוזם על ידי קולטני כאב סימפטטיים מקומיים, המסייע לקידום היצרות כלי הדם.
כאשר נפגע כלי הדם, יש רפלקס מיידי, שיוזמים קולטני חישה סימפטטיים מקומיים, המסייע לקידום היצרות כלי הדם.
הכלים הפגועים יצטמצמו דבר אשר מפחית את כמות זרימת הדם באזור ומגביל את כמות אובדן הדם.
הקולגן נחשף במקום הפציעה, ומעודד את טסיות הדם להידבק לאתר הפציעה.
טסיות הדם משחררות שלפוחיות הפרשה ציטופלזמטיות המכילות סרוטונין, ADP וטרומבוקסן A2, כולם מגבירים את ההשפעה של התכווצות כלי הדם.
תגובת העווית הופכת ליעילה יותר ככל שכמות הנזק מוגברת.
עווית כלי הדם יעילה בהרבה בכלי דם קטנים יותר.
היווצרות פקק טסיות- טסיות הדבקה נצמדות לאנדותל הפגום ליצירת פקק טסיות הדם.
היווצרות הפקק מופעלת על ידי גליקופרוטאין וון וילהברנד פאקטור שנמצא בפלזמה.
טסיות הדם ממלאות אחד התפקידים העיקריים בתהליך.
כאשר טסיות הדם נתקלות בתאי האנדותל הפצועים, הן משנות צורה, והופכות להיות 'דביקיות'.
טסיות הדם בעלות קולטנים מסוימים, חלקם משמשים להדבקה של טסיות הדם לקולגן.
כאשר מופעלות טסיות הדם, הן מגלות קולטני גליקופרוטאין אשר מקיימים אינטראקציה עם טסיות הדם האחרות, ומייצרים צבירה והדבקה.
טסיות הדם משחררות גרנולות ציטופלסמטיות כמו אדנוזין דיפוספט (ADP), סרוטונין וטרומבוקסן A2. אדנוזין דיפוספט (ADP) מושך יותר טסיות דם לאזור הפגוע, סרוטונין הוא מכווץ כלי דם ו- טרומבוקסן A2 מסייע להצטברות טסיות דם, היצרות כלי הדם וניוון.
ככל שמשתחררים יותר כימיקלים, יותר טסיות נדבקות ומשחררות את הכימיקלים שלהן.
יצירת פקק טסיות דם והמשך התהליך קורה בלולאת משוב חיובית.
טסיות הדם בלבד אחראיות על הפסקת דימום של בלאי נרב בעורנו על בסיס יומיומי.
זה נקרא עצירת דימום ראשונית.
היווצרות קריש דם - לאחר שנוצר פקק הטסיות, גורמי הקרישה (תריסר חלבונים הנעים בפלסמת הדם במצב לא פעיל) מופעלים ברצף של אירועים המכונים 'מפל קרישה' המוביל להיווצרות פיברין מחלבון פלסמין לא פעיל.
כך, מיוצרת רשת פיברין סביב פקק הטסיות כדי להחזיק אותו במקום.
שלב זה נקרא "עצירת דימום שניונית".
במהלך תהליך זה כלואים כמה תאי דם אדומים ולבנים ברשת מה שגורם לפקק עצירת הדימום הראשוני להיות קשה יותר.
הפקק המתקבל נקרא 'קריש דם'.
לפיכך, 'קריש דם' מכיל פקק עצירת דימום שניוני עם תאי דם הכלואים בו.
אף על פי שלעיתים קרובות זהו צעד טוב לריפוי פצעים, יש לו יכולת לגרום לבעיות בריאותיות קשות אם הקריש מתנתק מדופן הכלי ועובר דרך מערכת הדם.
אם הוא מגיע למוח, לב או לריאות זה יכול להוביל לשבץ מוחי, להתקף לב או לתסחיף ריאתי בהתאמה.
עם זאת, ללא תהליך זה ריפוי של פצע לא היה מתאפשר.
ניתן להגיע לעצירת דימום בדרכים שונות אחרות אם הגוף אינו יכול לעשות זאת באופן טבעי (או זקוק לעזרה) במהלך ניתוח או טיפול רפואי.
כאשר הגוף נמצא תחת הלם ולחץ, קשה יותר להשיג את עצירה של הדימום.
אף על פי שהתהליך הטבעי הוא הרצוי ביותר, אמצעים אחרים להשגתו חיוניים להישרדות במסגרות חירום רבות.
ללא היכולת לעורר את תהליך עצירת הדימום, הסיכון לדימום גדול.
במהלך פעולות כירורגיות ניתן להשתמש באמצעים לעצירת דימום המפורטים להלן לשליטה על דימום תוך הפחתת הסיכון להרס רקמות.
ניתן לעצור דימום על ידי אמצעים כימים וכן על ידי אמצעים מכניים או פיזיקליים.
סוג הסיוע נקבע על פי המצב.
התפתחות אמצעי עצירת הדימום מתייחסת להבדלים בין ילדים למבוגרים.
חילוקי דעות בין רופאים עדיין ממשיכים להתעורר בנושא עצירת דימום וכיצד לטפל במצבים עם פגיעות גדולות.
אם מתרחשת אצל אדם פגיעה גדולה וכתוצאה מכך אובדן דם קיצוני, אז עזר המוסטטי בלבד לא יהיה יעיל במיוחד.
אנשי מקצוע בתחום הרפואה ממשיכים לדון בשאלה מהן הדרכים הטובות ביותר לסייע לחולה במצב כרוני.
עם זאת, מקובל כי כלל עזרים המוסטטיים הם הכלי העיקרי לפגיעות דימום קטנות יותר.
כמה סוגים עיקריים של עצירת דימום המשמשים ברפואת חירום כוללים:
זהו חומר המשמש לעיתים קרובות בניתוחים כדי לעצור דימום.
קולגן מיקרו-פיברילר לעיתים משמש מנתחים לשם כך, משום שהוא מושך את הטסיות הטבעיות של המטופל ומתחיל בתהליך קרישת הדם כאשר הוא בא במגע עם הטסיות.
עזר כימי זה אפשרי רק כאשר תהליך עצירת הדימום מתרחש בגוף באופן תקין.
שיטה זו נפוצה במצבים בהם טיפול רפואי נאות אינו זמין.
הפעלת לחץ ו/או חבישת פצע מדמם מאטה את תהליך איבוד דם, מאפשרת למערכת את הזמן הדרוש לה להתחיל בקרישה.
חיילים נוטים להשתמש בשיטה זו כאשר אדם נפגע במהלך הלחימה.
צוותי מגן דוד אדום משתמשים לרוב בתחבושת אישית לשם פעולה זו.
התפרים משמשים לעיתים קרובות כדי לסגור פצע פתוח, ומאפשרים לאזור הפגוע להישאר נקי מגורמי מחלה ופסולת שונה העשויים להיכנס דרך הפצע.
בנוסף, שיטה זו חיונית במקרים מסוימים גם לשם עצירת הדימום.
השימוש בתפרים, בהדבקות ובהידוק מסייעים בהקטנת שטח הפנים של הפצע.
שיטה זו מאפשרת לפיסות העור להיצמד פיזית, ובכך מאפשרת לטסיות להתחיל בתהליך של קרישת הדם בקצב מהיר יותר.
עזר פיזי - ספוג ג'לטין
ספוג ג'לטין מוגדר כעוצר דימומים גדולים.
הספוג מפסיק או מפחית את כמות הדימום הנוכחי במהירות.
עזרים פיזיים אלו משמשים בעיקר במסגרות כירורגיות ולאחר טיפולים ניתוחיים.
ספוגים אלה סופגים דם, מה שמאפשר לתהליך הקרישה להתרחש מהר, ומשחררים תגובות כימיות המפחיתות את הזמן שלוקח לתהליך קרישת הדם להתחיל באופן טבעי.
היסטוריה של עצירת דימום מלאכותית
התהליך של מניעת אובדן דם מכלי דם או איבר בגוף מכונה המוסטאסיס.
המונח בא מן השורשים היווניים "heme", כלומר דם, ו-"stasis", כלומר עצירה.
מתוך כך, פירוש המילה הוא "עצירת הדם"..
השימוש הידוע הראשון בעצירת דם מלאכותית בוצע ביוון העתיקה, במהלך קרב טרויה.
זה החל בהכרה כי דימום יתר יוביל, בהכרח, למוות.היוונים והרומאים הניחו ירקות ומינרלים על פצעים גדולים כעוצרי דימום עד להשתלטות של יוון על מצרים סביב 332 לפני הספירה.
בשלב זה תחום הרפואה הכללי פותח הרבה יותר באמצעות חקר פעולת החניטה המצרית, אשר הוביל לרכישת ידע רב יותר על תהליך עצירת הדימום.
במהלך התקופה הזו, הרבה מהוורידים והעורקים הפועלים בגוף האדם התגלו, יחד עם כיוון תנועת הדם שבהם.
רופאי התקופה ההיא הבינו כי אם אלה נחסמים, דם לא יכול להמשיך לזרום אל מחוץ לגוף.
אף על פי כן, רק עם המצאת הדפוס במאה החמש עשרה התאפשר לתגליות הרפואיות והרעיונות הללו לנדוד אל העולם המערבי, דבר שהרחיב את המודעות והשימוש ברעיון של עצירת דימום מלאכותית.
עצי זית היא סדרת ציורים, שנוצרה על ידי האמן ההולנדי וינסנט ואן גוך, בעיקר בסן רמי דה פרובאנס בשנת 1889. הסדרה כוללת לפחות 15 ציורים של עצי זית.
ואן גוך התאשפז מרצונו החופשי במוסד לבריאות הנפש בסן רמי במאי 1889 ובמאי 1890, והותר לו לצאת לגן המוסד ולהמשיך לצייר.
בהזדמנויות מסוימות הותר לו גם לטייל מחוץ למוסד, וכך הוא החל לצייר נופים של עצי זית, עצי ברוש ושדות חיטה.
אחד מהציורים בסדרה, "עצי זית בנוף הררי", הוא ציור משלים ליצירה הנודעת של ואן גוך, "ליל כוכבים".
לעצי הזית הייתה משמעות רבה עבור ואן גוך.
החלק של היצירות שנעשו במאי 1889 סימל לצייר את מעגל החיים, ואילו החלק שנוצר בנובמבר 1890 סימל עצב וסבל.
עצי הזית מייצגים את הקשר של האדם לטבע המוביל להבנה עמוקה של השמיימיות.
ואן גוך יצר את הסדרה בתקופה שבה הוא היה מצוי במצב נפשי קשה, אך חרף זאת עבודתו בסדרה נחשבת כאחת מהטובות ביותר שהוא יצר.
במאי 1889, ואן גוך נכנס למוסד לבריאות הנפש בסן רמי.
הוא השתמש בתא סמוך לתא השינה שלו כסטודיו.
הוא החל לצייר מהתא ציורי טבע בעיקר פרחים, כגון אירוסים, ליליות וקיסוסים.
לאחר מכן, הוא החל לצאת מהמוסד ושם הוא החל לצייר עצי ברוש, עצי זית ושדות חיטה שהיו אופייניים לאזור.
באותה שנה, הוא צייר למעלה מ-150 ציורים.
השהות במוסד סיפקה לצייר יציבות הכרחית.
הוא הצליח לשלוט באופן טוב יותר במנהגיו השליליים, כגון שתיית אלכוהול וקפה, אכילת לא בריאה וכדומה.
אולם, שהייתו עדיין לוותה בקשיים מסוימים.
הוא נדרש לקבל רשות כל פעם שהיה ברצונו לצאת מהמוסד לצורך ציור.
האוכל במוסד היה גרוע, והטיפול היחיד שהוא קיבל היה אמבטיות מים חמים למשך כמה שעות.
במהלך אותה תקופה, הוא סבל מהתקפים, כנראה כתוצאה מסוג של אפילפסיה.
בתחילת 1890, כאשר ההתקפים רק החמירו, ואן גוך הבין כי שהייתו במוסד לא סייעה להחלמתו, ולכן במאי 1890 הוא החליט לעבור לאובר-סור-אוּאז אשר צפונית לפריז.
כאדם צעיר, ואן גוך רצה ללמוד לימודי דת ולהפוך להיות איש דת.
הוא התחיל ללמוד זאת בהולנד, אך הוא לא הצליח לסיים את לימודיו.
באופן מסוים, הצייר הרגיש דחוי על ידי הממסד הדתי, אך הוא מצא נחמה רוחניות בעיסוקיו כצייר.
בחודשים האחרונים לחייו ואן גוך התמקד כמעט לחלוטין בציורי טבע וזאת כדי להפיג את סבלו הנפשי.
הוא דחה את הדעות הדתיות של הוריו שאליהן הוא התייחס בביטול, והוא נקט בדעה ניהיליסטית כלפי הדת.
הוא מצא בטבע, ובעיקר בפריחה, אלגוריה לגלגל החיים האנושי.
ציורי הסתיו שלו היו כתגובה ליצירותיהם של פול גוגן ואמיל ברנאר שציירו את ישו בחורשת עצי זית.
גוגן אף התגרה בואן גוך כאשר הוא צייר את ישו עם זקן ושיער כתומים כרמז לצייר.
בניגוד אליהם, ואן גוך לא צייר את ישו אלא הוא התמקד בטבע.
הוא רצה לתאר את רגשות הסבל לא על ידי דמותו הדתית של ישו אלא על ידי תיאור הנוף ולתת לאדם את היחסיות המתאימה לו בטבע.
עבודותיו המוקדמות של ואן גוך היו בעיקר בצבעים אפורים, וניכר מהם תחושת קהות.
בפריז, הצייר נפגש עם אמנים כמו אדגר דגה וז'ורז' סרה שמהם הוא למד טכניקות לשימוש בצבעים.
עבודותיו הפכו מקודרות למלאות בצבע ובחיוניות.
השימוש הדרמטי בצבע הפך אותו למזוהה עם תנועת האקספרסיוניזם.
דרום צרפת היוותה הזדמנות לצייר להביע את רגשותיו באמצעות צבע, ובמקום זה הוא התחיל ליצור את יצירותיו הנודעות ביותר.
ואן גוך תפס את הצבע ואת התחושה של העצים בחילופי עונות ובשינויי אור היום.
הצבע הכחול שימש אותו לתאר שמימיות.
הן ב-"ליל כוכבים" והן בסדרת ציורי עצי הזית הצבע הכחול המחיש את הנוכחות השמיימית והאינסופית של ישו.
מבחינתו של האמן האומנות הייתה השפה המודרנית לשמיימיות.
ואן גוך חילק את ציורי עצי הזית לשתי קבוצות עיקריות; האחת של שלושה ציורים מיוני 1889 והשנייה של חמישה ציורים מסוף נובמבר של אותה שנה.
בנוסף, הוא צייר יצירה נוספת בספטמבר ושלוש נוספות גם בדצמבר.
הוא גם צייר מספר רישומים כדי להסתמך עליהם בציור מכיוון שלא ניתנה לו גישה ליצירותיו.
הציור "עצי זית בנוף הררי" מוצג במוזיאון לאמנות מודרנית שבניו יורק.
ואן גוך כתב לאחיו, תיאו, כי הוא צייר ציור אחד של עץ זית וציור אחד של ליל כוכבים.
הוא הגדיר את הציורים כמשלימים אחד את השני רק בזמנים שונים במהלך היום.
ביצירה מתוארים כמה עצי זיתים מול רקע הרי האלפים, ובשמיים ניתן לראות ענן גדול.
לאחר שהציורים התייבשו, הוא שלח אותם לתיאו.
הוא הסביר לו במכתב שבשתי היצירות ישנם אלמנטים מוגזמים ובשתיהן קווי המתאר של האובייקטים מודגשים כמו בהדפסי עץ יפניים.
ואן גוך צייר שלושה ציורים בהם נשים מלקטות זיתים.
הראשון (F654) נעשה בו במקום עם אלמנטים עמוקים מהטבע.
השני (F655) הוא המגובש ביותר מבין השלושה, והוא ניתן לאמו ולאחותו של האמן כמתנה.
כיום, הוא מוצג במוזיאון המטרופוליטן לאמנות שבניו יורק.
השלישי (F656) נעשה בסטודיו של האמן, והוא מוצג בהגלריה הלאומית לאמנות שבוושינגטון די.
מרכז היצירה הוא עץ הזית שמושך את עינו של הצופה ושמוביל אותו להתרחשות בציור.
הצייר התמקד יותר בהיבט הרוחני והרגשי במקום בפרשנות מציאותית.
האופן שבו העצים והנוף מתמזגים עם הנשים מעיד על הקשר בין בני האדם לטבע, וזהו מוטיב חוזר ביצירותיו של ואן גוך.
בסדרה זו ישנו גם ציור רביעי (F587) שבו מופיעים זוג, והוא מוצג במוזיאון קרולר-מילר שבאוטרלו.
במהלך תקופה זו, האמן צייר ארבעה ציורים נוספים לסדרה.
הראשון, "זוג הולך בין עצי זית בנוף הררי עם ירח סהר" (F704), מוצג במוזיאון האמנות של סאו פאולו שבסאו פאולו, ברזיל.
הציור מופיע על כריכת הגרסה העברית של הספר "חמניות" של שראמי בונדריק משנת 2010. הספר מתאר את חודשיו האחרונים של הצייר ואת יחסיו עם ראשל, זונה מבית בושת שהוא נהג לפקוד.
ואן גוך צייר גם שלושה ציורים נוספים בסדרה ביוני, בחודש השני של שהייתו במוסד לבריאות הנפש.
הציור הראשון, "מטע זיתים" (F715), מורכב מעצי זית עם עלים בגוון אפור.
צלליות העצים הסגולות מופיעות על הקרקע החולית.
כמו כן, הצייר השתמש בקווים מלבניים.
הציור מוצג במוזיאון נלסון-אטקינס לאמנות שבקנזס סיטי.
הציור השני, "עצי זית: שמיים בהירים וכחולים" (F709), מתאר את ההשפעה של אור היום על השמיים בעונת הסתיו, והוא דומה לסקיצה הנקראת "חורשת הזיתים" המוצגת במוזיאון האמנות של גטבורג.
הגוון של הסתיו ניכר ביצירה והוא מתכתב עם הריאליזם הנוקשה של עבודותיו של ואן גוך.
הצייר הציג את הציור לדוקטור פול גאשה בעת שהייתו בביתו של הרופא באובר-סור-אוּאז.
הציור השלישי בסדרה, "מטע עצי זית" (F585), מוצג במוזיאון קרולר-מילר שבאוטרלו, הולנד.
הציורים מספטמבר, מנובמבר ומדצמבר 1889
הציורים בתקופה זו ניחנו באלמנטים יותר אומנותיים מהציורים הקודמים של הסדרה.
שינוי זה בגישתו האמנותית של ואן גוך נבע מחשיפתו של הצייר לציוריהם של פול גוגן ושל אמיל ברנאר.
בציור, "עצי זית" (F714), ניכר שימוש דרמטי בצבעים ובמשיכות מכחול שנבע מהלך רוחו המוטרד של האמן.
היצירה מוצגת בגלריה הלאומית של סקוטלנד שבאדינבורו.
בניגוד ליצירות מיוני שכללו שמים כחולים-ירוקים ששיקפו מזג אוויר קריר, ב-"עצי זית בשמים צהובים עם שמש" (F710) הודגשו צבעי הכתום והצהוב המסמנים את עונת הסתיו.
הציור מוצג במכון לאמנות של מיניאפוליס שבמיניאפוליס, מינסוטה.
הסופר וורן קית' וויט שביקר במוזיאון הגיע למסקנה כי הציור לא מסונכרן בזמן ובעונה.
מצד אחד, השמש של אחר הצהריים המאוחרים מתחילה לשקוע לכיוון מערב מעל ההרים.
מצד שני, הצל מעצי הזית מוטה משמאל או מדרום מערב, באופן הדומה לעונת הסתיו.