tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דבריו המליצים על תוכנית "בניית ארקנסו" לא שיקפו שום דבר חדש בהשוואה לנאומי השבעה של קודמיו בתפקיד.
הוא התנגד ל"לקיחת כספים באמצעות מיסים, העברתם לוושינגטון, ולאחר מכן החזרתם למדינות".
ההצעה העניינית ביותר שלו הייתה הקמת מחלקת הפיננסים והמנהל שתהיה בעלת סמכויות פיסקליות רחבות.
אימוץ התוכנית הובטח כאשר הסכים צ'רי להתיר חטיבת ביקורת בבית המחוקקים.
סוגיה שנייה נגעה לרפורמה בנציבות הכבישים.
תיקון מאק-בלאקוול לחוקת ארקנסו ניתק את הנציבות משליטת המושל, אך סוגיות מקומיות נותרו בלתי פתורות.
המחוקקים ביקשו שיכונס מושב חקיקה מיוחד בעיקר כדי לקבל בחזרה שליטה מסוימת בנציבות, אך צ'רי לא נעתר לכך.
מלכתחילה היה ברור שצ'רי וראש הסגל שלו, לפל גנטרי, לא היו פוליטיקאים מיומנים.
ראשית, הוא מינה לשני בעלי תפקידים אישים מחוץ למדינה, ולא היה דבר שיכול היה לפגוע בחברי בית המחוקקים מהעסקתם של "זרים".
שנית, בראשית שנות ה-50, כאשר מיכון חקלאי החליף עבודה ידנית בדלתא של מיסיסיפי, בריחת האוכלוסין שהחלה בעשור הקודם נמשכה, ובצורת קשה פגעה במגדלי היבולים והבקר.
צ'רי הטיל וטו על הטלת פטור ממס מכירות עבור מזון, זרעים ודשן.
שלישית, חברת החשמל העלתה את תעריפיה.
התחושה הייתה שהחלטה תאגידית זו לא הייתה מתקיימת אם צ'רי היה מביע את התנגדותו הנחרצת כלפיה.
אורוול פובוס לא כיבד את המוסכמה לאפשר למושל מכהן להמשיך לתקופת כהונה נוספת.
פובוס היה נציב הכבישים, ודמות לא ידועה עם קשרים חזקים לתנועת החיילים המשוחררים ולמקמת', והיה לבעלים של העיתון Madison County Record.
נוכחותו של פובוס בלטה למדי בטקס ההשבעה של צ'רי.
ב-1954 ביקש פובוס להתמודד בבחירות המקדימות מול צ'רי, אך ממליך הפוליטיקאים ויט סטיבנס, שחברת הברוקרים שלו שלטה על שוק איגרות החוב של ארקנסו, אמר לפובוס שאם הוא יתמודד, ידידו, חבר בית הנבחרים ג'יימס ו.
טרימבל, ימצא את עצמו בבעיה.
בהערה מפורסמת במהלך ביקורו בליטל רוק, אמר פובוס לעיתונאים "שלעת עתה" הוא לא יכריז על מועמדותו.
אך הוא הכריז זמן קצר לפני המועד האחרון להגשת המועמדויות ומאוחר מדי שסטיבנס יגיש את מועמדותו נגד טרימבל.
הבחירות למשרת המושל נערכו במקביל לניסיונו של מקמת' להביס את הסנאטור ג'ון מקללן בבחירות לסנאט.
במרוץ למשרת המושל אמר בויס דרמונד, שמעט מאוד מערכות בחירות "עוררו עניין כה רב של המצביעים או שנפלו קורבן לסטנדרט כה נמוך של אתיקה".
לידיו של פובוס נפלה הזדמנות כאשר המדינה מכרה מעון לאלמנות הקונפדרציה לטובת ניצול מרבצי הבוקסיט בקרקע שעליו הוא שכן והן הועברו לקמפ רובינסון, שם ההאשמה על שיעור התמותה הגדול הוטלה על צ'רי.
פובוס ושלושה מועמדים נוספים, כולל חבר הסנאט המדינתי השנוי במחלוקת גאי ג'ונס, הצליחו למנוע מצ'רי רוב בבחירות המקדימות.
במערכת הבחירות לקראת הסיבוב השני שנערכה לאחר מכן, העיר פובוס בנוגע להחלטה שהתקבלה אז בבית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך באומרו שכל אינטגרציה פתאומית תפריע ליחסים הגזעיים ההרמוניים לכאורה במדינה.
צ'רי לא התבטע בנושא זה.
כמה עיתונאים, רובם מחוץ לארקנסו, העלו את השאלה אך לא זכו לתגובה מלשכתו.
הסוגיה המרכזית בסיבוב השני הייתה חשיפת ההאשמה על ידי צ'רי שפובוס למד בקולג' בעל נטייה קומוניסטית.
בעוד שהאשמה זו הייתה נכונה, בהקשר של ציד המכשפות הפוליטי שנוהל על ידי הסנאטור הרפובליקני ג'וזף מקארתי, העלאת הסוגיה על ידי צ'רי הייתה למעשה כשל לוגי שהסיח את הדעת מהשאלה האמיתית.
בתחילה ניסה פובוס להכחיש את האשמה, אך בהופעה טלוויזיונית זהירה, הוא הודה בהאשמה, אם כי הוא אמר שהוא הפסיק ללמוד במוסד החינוכי משעה שהבין מה הוא מייצג.
לאחר מכן הוא הדגיש את שורשיו הכפריים ואת שאיפתו, בכל מחיר, לקדם את החינוך.
צ'רי עצמו הוביל את השלב האחרון בתהליך תבוסתו.
הוא הטיל את כל כובד משקלו בתמיכה בתיקון לחוקה ליצירת שוויון בהערכות מס רכוש.
"יותר חשוב לי לראות את התיקון הזה מתקבל מאשר לכהן כמושל ארקנסו", הוא אמר.
מתנגדיו טענו שהערכת מס אחידה הייתה מזימה להעלאת מיסים, וצ'רי, שהחל את המאבק הזה באופן כה חשאי, התעלם אז באופן פתאומי מהסוגיה, באומרו שכעת ההחלטה עליה "תתקבל על ידי העם".
צ'רי זכה לתמיכה מועטה בבית הנבחרים.
מתוך אי רצון לשחק על פי הכללים שלהם, הוא אף הנחה את ראשי הסוכנויות בממשל להימנע מעיסוק בפוליטיקה.
בסיבוב השני פובוס כמעט והכפיל את מספר המצביעים עבורו.
בעקבות תבוסתו של צ'רי כשלה גם ההצעה לתיקון החוקתי בנוגע למס הרכוש בבחירות הכלליות.
מאז אימוץ חוקת 1874, בה קוצרה שוב תקופת כהונת מושל ארקנסו לשנתיים, המושל היחידי שלא נבחר לתקופת כהונה שנייה היה טום טרל, וכמוהו, נכשל צ'רי בגלל יושרתו.
על רקע זה, רבים מתומכיו המאוכזבים של צ'רי, הצביעו עבור מועמד הרפובליקנים פראט ק.
רמל, שמספר הקולות שקיבל בבחירות הכלליות היה גדול כמעט פי שלושה מהקולות שקיבל מועמד מפלגתו שנתיים קודם לכן.
החשיפה שלו בנוגע לפובוס הובילה לכך שהוא קיבל משרה בממשל הפדרלי, חבר במועצה לבקרה על פעילויות חתרניות , הגוף בממשל הפדרלי שעליו הוטל על ידי הקונגרס לחקור חשודים בפעילויות חתרניות, או המנסים לקדם הקמת דיקטטורה טוטליטרית, פאשיסטית או קומוניסטית.
הנשיא דווייט אייזנהאואר מינה את צ'רי ליושב ראש המועצה, מינוי שחודש על ידי הנשיאים ג'ון פיצג'רלד קנדי ולינדון ג'ונסון.
פרנסיס צ'רי נפטר בוושינגטון ב-15 ביולי 1965 כתוצאה מבעיות בליבו ולאחר ששנתיים קודם לכן עבר ניתוח.
ארונו הוצב ברוטונדה של בניין הקפיטול המדינתי של ארקנסו לפני שהועבר לקבורה בבית הקברות אוקלאון שבג'ונסבורו.
פרנסיס קריס, באנגלית: Francis Criss , (1901–1973) היה צייר אמריקאי.
סגנונו של קריס מזוהה עם הפרסיסיוניסטים האמריקאים כמו צ'ארלס דמות' וחברו צ'ארלס שילר.
היצירות הידועות ביותר הן משנות ה-30 וה-40, ומאופיינות בדימויים של הסביבה העירונית, כפסי רכבת תחתית מוגבהים, גורדי שחקים, רחובות וגשרים.
קריס תיאר את הנושאים האלה בסגנון מופשט, נטול דמויות אנושיות, שהוביל אותו להיות מזוהה עם תנועת הפרסיסיוניזם.
עם פרספקטיבות מעוותות ושילובים דמויי חלום.
בדרך כלל נופי העיר צוירו ריקים ומרמזים גם על השפעת הסוריאליזם.
בהמשך הקריירה הוא עשה תפנית לעבודה מסחרית יותר - כולל שער למגזין פורצ'ן מנובמבר 1942. המסחריות הובילה לירידה במוניטין שלו כאמן.
קריס מת ב-1973 בניו יורק.
עבודתו נמצאת באוספים של מוזיאון ברוקלין מכון דטרויט לאמנויות, מוזיאון פילדלפיה לאמנות, מוזיאון הסמיתסוניאן לאמנות אמריקאית, ומוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית.
בשנת 2021 הוצג ציורו של קריס "אלמה התופרת" במאמר של מבקר האמנות סבסטיאן סמי בוושינגטון פוסט.
הוא החשיב את הציור הזה כעבודתו הטובה ביותר של קריס.
הציור נמצא באוסף המוזיאון לאמנות באטלנטה, ג'ורג'יה.
פרנסיס קרנן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי.
כתושב ניו יורק, היה פעיל בפוליטיקה בתור דמוקרט, וכיהן במספר תפקידים נבחרים, כולל חבר ב, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וסנאטור ארצות הברית בין השנים 1875 ל-1881.
קרנן נולד בוויין, ניו יורק ב-14 בינואר 1816, והיה בנם של הגנרל ויליאם קרנן, שהגיע לאמריקה ממחוז קאבן, אירלנד ב-1800, ושל רוז אנה (סטאבס) קרנן, שהייתה גם היא ילידת אירלנד.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ג'ורג'טאון ב-1836. לאחר מכן למד קרנן משפטים עם גיסו אדוארד קווין מווטקינס גלן, ניו יורק, ועבר ליוטיקה, ניו יורק, בשנת 1839, מתוך כוונה להמשיך בקריירה משפטית.
הוא השלים את לימודיו אצל ג'ושוע א.
ספנסר, התקבל ללשכת עורכי הדין ביולי 1840, ולאחר מכן עסק בעריכת דין בשותפות עם ספנסר בתור ספנסר וקרנן.
מאוחר יותר הוא עבד בשותפות עם קרובי משפחה כשותף הבכיר של קרנן וקווין, לימים קרנן, קווין וקרנן.
מ-1854 עד 1857, קרנן היה רשם החלטות של בית המשפט לערעורים בניו יורק.
קרנן היה חבר מועצת בית הספר ותיק של יוטיקה, וחבר במועצת המנהלים של בית החולים הלאומי של ניו יורק.
הוא גם כיהן כנשיא בית היתומים של סנט ג'ון, שנוסד ב-1843 על ידי חותנו, ניקולס דוורו, ואחיו של דוורו, ג'ון.
הוא היה מאויש על ידי בנות הצדקה מאמיטסבורג, מרילנד, בעוד שהאחים כריסטיאן ניהלו את בית היתומים של סנט וינסנט לבנים.
הוא היה חבר באספת מדינת ניו יורק ב-1861, וציר לוועידת החוקה של ניו יורק ב-1867. מ-1870 ועד מותו, כיהן קרנן במועצת העוצרות של אוניברסיטת מדינת ניו יורק.
הוא נבחר כדמוקרט לקונגרס ה-38, כשהוא מביס את רוסקו קונקלינג הרפובליקני, וכיהן מ-4 במרץ 1863 עד 3 במרץ 1865. בקונגרס הוא נתן שירות חשוב כחבר בוועדת המשפט.
בשנת 1864, הוא הובס בניסיונו להיבחר מחדש על ידי קונקלינג.
חילוקי הדעות הפוליטיים ביניהם לא קטעו ידידות אישית חמה.
כחבר באספת ניו יורק ובבית הנבחרים האמריקני במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, קרנן היה דמוקרט מלחמתי בולט, והיה מתואם לחלוטין עם הממשלה הלאומית במאמציה לשמור על שלמות האיחוד.
הוא היה מכריע בכך שהמס לנפש על מהגרים הוכרז בלתי חוקתי.
בשנת 1871, קרנן היה בעל ברית במאמציו של סמואל טילדן להפיל את טבעת הטוויד.
ב-1872, הוא היה המועמד הרפובליקני הדמוקרטי/ליברלי לתפקיד מושל ניו יורק, אך הוא הובס על ידי הרפובליקני ג'ון אדמס דיקס.
בינואר 1875 נבחר קרנן לסנאטור אמריקאי מניו יורק, והיה הסנאטור הקתולי הראשון מניו יורק והסנאטור הדמוקרטי הראשון מזה 24 שנים.
הוא מנה בין חבריו את אברהם לינקולן, הורשיו סימור, סמואל טילדן, תומאס פ.
בייארד, גרובר קליבלנד ואמריקנים מכובדים אחרים, ולעיתים קרובות ביקשו את עצתו.
הוא הראה רוח כה נחושה של צדק ומתינות, עד שהנשיא לינקולן התייעץ איתו לעיתים קרובות בעניינים הקשורים לניהול המלחמה.
בוועידה הלאומית הדמוקרטית ב-1876 בסנט לואיס, מינה קרנן את סמואל טילדן לנשיאות.
בשנת 1880 קיבל קרנן את תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ג'ורג'טאון.
בינואר 1881, קרנן הובס בניסיונו להיבחר מחדש על ידי הרפובליקני תומאס פלאט.
לאחר התפטרותו של פלאט במאי 1881, קרנן התמודד שוב לסנאט בבחירות המיוחדות הבאות, אך הובס על ידי הרפובליקני וורנר מילר.
בוועידה הדמוקרטית של 1884, שהתקיימה בשיקגו, הוא לא היה נציג, אך הוא נכח לבקשתם המיוחדת של מנהיגי מפלגתו והיה אחד התומכים היעילים ביותר, מחוץ לוועידה, למינוי גרובר קליבלנד.
הוא ייצג את מכללת ג'ורג'טאון בקונגרס הקתולי של הדיוטות בבולטימור ב-1889, ונשא נאום בלתי נשכח באותה הזדמנות.
בצדקה הוא נתן הרבה, בהתחשב באמצעיו, שכן מעולם לא היה איש עשיר מאוד, לכנסייתו ולמוסדות צדקה; והייעוץ המשפטי שלו ניתן לעיתים קרובות באופן חופשי לכמורה ולאוניברסיטת ג'ורג'טאון.
בשנת 1843 נשא קרנן לאישה את האנה אייברי דוורו, בתו של ניקולס דוורו מאוטיקה, אחד הפטרונים והנדיבים העיקריים של הכנסייה הקתולית ומוסדות הצדקה שלה במרכז ובמערב ניו יורק.
הם היו הורים ל-10 ילדים, כולל ג'ון דוורו, נציב רכבת בניו יורק.
קרנן מת באוטיקה ב-7 בספטמבר 1892, ונקבר בבית הקברות סנט אגנס באוטיקה.
פרנסיס מריון קוקרל היה מפקד צבאי בצבא הקונפדרציה ופוליטיקאי אמריקאי ממדינת מיזורי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מיזורי במשך חמש קדנציות.
הוא היה חבר בולט במשפחת הפוליטיקאים הדרומיים המפורסמת סאות'-קוקרל-הרגיס.
קוקרל נולד ב-1 באוקטובר 1834 בוורנסבורג שבמיזורי, והיה בנם של ננסי (אליס) וג'וזף קוקרל, השריף של מחוז ג'ונסון.
קוקרל היה נשוי שלוש פעמים.
אשתו הראשונה הייתה ארתוסה דורקס סטאפ (1830–1859), איתה נולדו לו שלושה בנים.
ביולי 1873 נישא לאנה יואינג (1846–1894), בתו הבכורה של השופט אפרים ברווארד יואינג ממיזורי.
בתחילת מלחמת האזרחים האמריקנית בשנת 1861, הצטרף קוקרל למשמר מדינת מיזורי כקפטן.
לאחר שגויס לצבא הקונפדרציה ברגימנט השני של מיזורי בתחילת 1862 (שהוקם בתור הרגימנט הראשון, אך שמו שונה כיוון שבואן כבר הקים רגימנט), קודם לדרגת קולונל.
קוקרל פיקד על חטיבה במערכת ויקסבורג.
הוא התבלט בקרב צ'מפיון היל, שבו פתח במתקפת נגד שהדפה זמנית חיילים של הקורפוס ה-17 מהגבעה.
הוא גם השתתף בקרב גשר נהר ביג בלאק.
החטיבה שלו הצליחה להימלט רגע לפני שהכוחות הפדרליים תפסו את הגשר.
במהלך המצור על ויקסבורג נפצע בידו מפגז שהתפוצץ.
ב-18 ביולי 1863 הועלה קוקרל לדרגת בריגדיר גנרל.
הוא המשיך להילחם ברבים מהקרבות של מערכת אטלנטה 1864, והשתתף במערכת טנסי של הוד מאוחר יותר באותה שנה, שם נפצע בקרב פרנקלין ב-30 בנובמבר 1864. בשנת 1865 פיקד קוקרל על דיוויזיה בהגנה על פורט בלייקלי, אלבמה.
ב-9 באפריל 1865, זמן קצר לפני סיום המלחמה, נלכד קוקרל שם אך שוחרר על תנאי ב-14 במאי.
חטיבת מיזורי הראשונה של קוקרל נחשבה לאחת היחידות הטובות משני הצדדים, וקוקרל עצמו זוכה להכרה נרחבת כאחד הבריגדירים הקרביים הטובים ביותר של המלחמה כולה.
לאחר שהמלחמה הסתיימה, חזר לעבוד כעורך דין במיזורי.
בשנת 1874, נבחר קוקרל, שהפך לחבר המפלגה הדמוקרטית, כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מיזורי על ידי בית המחוקקים של המדינה.
הוא כיהן כיו"ר במספר ועדות, ובהן ועדת התביעות, ועדת הצעות החוק ווועדת ההקצבות במהלך כהונתו בסנאט.
בשנת 1904 קיבל 42 קולות לנשיאות ארצות הברית בוועידה הארצית הדמוקרטית, אך הובס בידי אלטון פארקר.
הוא מונה כחבר בוועדת המסחר הבין-מדינתית בידי הנשיא תאודור רוזוולט בשנת 1905, וכיהן בתפקיד זה עד 1910. ב-1911 מונה לנציב למשא ומתן על הגבולות בין מדינת טקסס לטריטוריית ניו מקסיקו, שעמדה להפוך למדינה.
ב-1913 מינה אותו וודרו וילסון כחבר האזרחי במועצת החימוש והביצורים של מחלקת המלחמה, שם כיהן עד מותו ב-13 בדצמבר 1915 בוושינגטון הבירה.
פרנסיס ראיין דאפי היה עורך דין, פוליטיקאי ושופט פדרלי אמריקאי מוויסקונסין.
הוא כיהן במשך 45 שנה במערכת הציבורית הפדרלית – תחילה כחבר הסנאט של ארצות הברית, לאחר מכן כשופט בבית המשפט המחוזי הפדרלי, ולבסוף כשופט בבית המשפט הפדרלי השביעי לערעורים של ארצות הברית, שם כיהן גם כנשיא בית המשפט בשנים 1954–1959.
דאפי נולד ב־23 ביוני 1888 בעיר פאנד דו לאק שבוויסקונסין, ולמד בבתי הספר הציבוריים בעירו.
ב־1910 השלים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, וב־1912 השלים תואר במשפטים בבית הספר למשפטים של האוניברסיטה.
באותה שנה הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק במקצוע בפאנד דו לאק.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, בשנים 1917–1919 שירת בצבא ארצות הברית והגיע לדרגת מייג'ור.
לאחר שובו המשיך בעבודתו כעורך דין עד שנבחר לסנאט.
בשנת 1932 נבחר דאפי מטעם המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית, וכיהן בין מרץ 1933 לינואר 1939 במהלך הקונגרסים ה־73 עד ה־75. ב־1938 ניסה להיבחר מחדש אך הפסיד, ושב לעבוד בעריכת דין פרטית.
ב־1939 מינה אותו הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לשופט בבית המשפט המחוזי הפדרלי למחוז המזרחי של ויסקונסין.
הוא אושר בסנאט והחל לכהן ביוני אותה שנה.
ב־1949 מינה אותו הנשיא הארי טרומן לשופט בבית המשפט הפדרלי השביעי לערעורים של ארצות הברית, שם הושבע לתפקיד בפברואר אותה שנה.
בשנים 1954–1959 כיהן כנשיא בית המשפט וכחבר בוועידה השיפוטית של ארצות הברית.
ביוני 1966 עבר למעמד של "שופט בכיר" (Senior Judge), והמשיך לכהן עד מותו.
דאפי נפטר ב־16 באוגוסט 1979 במילווקי שבוויסקונסין, ונקבר בבית העלמין קלוורי שבעיר הולדתו פאנד דו לאק.
פרנסיס פרסטון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא היה בנו של קולונל ויליאם פרסטון מווירג'יניה, כיהן בשני בתי המחוקקים של מדינת וירג'יניה, וייצג את וירג'יניה בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1793–1797.
פרסטון נולד ב-2 באוגוסט 1765 בגרינפילד שבמושבת וירג'יניה, ולמד עד שנת 1783 במכללת ויליאם ומרי.
לאחר מכן השלים לימודי משפטים, הוסמך כעורך דין והחל לעסוק במקצוע.
בשנים 1788 ו-1789 כיהן בבית הנבחרים של וירג'יניה.
הוא היה ממתנגדי הממשל הפדרלי בראשות הנשיא ג'ורג' וושינגטון, ובסוף שנות ה-1790 הצטרף למפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית שהקים תומאס ג'פרסון.
בבחירות לקונגרס בשנת 1792 נבחר פרסטון מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של וירג'יניה לבית הנבחרים של ארצות הברית, שהתכנס אז בפילדלפיה, ושם נכנס לתפקידו ב-4 במרץ 1793 כיורשו של ריצ'רד בלנד לי.
לאחר שנבחר מחדש, כיהן שתי תקופות כהונה בקונגרס עד 3 במרץ 1797. בשנת 1796 ויתר על התמודדות נוספת.
לאחר סיום כהונתו בבית הנבחרים של ארצות הברית השתקע פרנסיס פרסטון באבינגדון, שם עסק בעריכת דין.
במהלך מלחמת 1812 שירת כקולונל של יחידת מתנדבים.
בשנים 1812–1814 כיהן שוב בבית הנבחרים של וירג'יניה, ובשנים 1816–1820 היה חבר בסנאט של המדינה.
פרסטון בנה בית באבינגדון, הידוע כיום בשם Martha Washington Inn.
בשנת 1795, בעת שהתגורר בסולטוויל, הקים את בית פרסטון.
פרנסיס פרסטון נפטר ב-26 במאי 1835 בקולומביה, באחוזתו של בנו ויליאם ק.
פרסטון (1794–1860), שבאותה עת ייצג את מדינת קרוליינה הדרומית בסנאט של ארצות הברית.
פרסטון היה אביהם של אייזק טרימבל פרסטון , ויליאם קמפבל פרסטון וג'ון ס.
פרסטון ודודם של ויליאם באלארד וויליאם פרסטון.
בתו שרה (סאלי) ביוקנן פרסטון (1802–1879) נישאה לבן דודה, מושל וירג'יניה, ג'ון פלויד.
פרנסיסקו חוסה דה גויה אי לוסיאנטס (בספרדית: Francisco José de Goya y Lucientes; ) היה צייר ואמן הדפס ספרדי.
גויה נולד בפואנדטודוס (Fuendetodos) שליד סרגוסה וחי את רוב חייו במדריד.
בגיל 14 היה שולייתו של אחד מחבריו האמנים של אביו.
לאחר זמן נעשה עוזרו של פרנסיסקו באיו, צייר החצר במדריד.
ב-1771 נסע גויה להשתלם באיטליה, ובאותה שנה החל ליצור פרסקות בבזיליקת אל פּילאר בסרגוסה.
ב-1773 נשא לאישה את אחותו של באיו, יוזפה.
בשנת 1775 החל גויה לתכנן שורה של שטיחי קיר עבור משפחת המלוכה הספרדית, ובמשך 17 השנים הבאות יצר למעלה מ-50 ציורים שנועדו לשמש דגם למטרה זו.
הציורים עסקו בחיי האצולה והעם ונטו לריאליזם.
ב-1780 נבחר לאקדמיה המלכותית, והפך לצייר החצר של המלך קרלוס השלישי.
לאחר מותו של קרלוס ובזמן שלטונו של קרלוס הרביעי היה גויה לצייר החצר הראשי ולמפורסם ביותר מכל ציירי ספרד.
ציוריו של גויה התאפיינו בביקורת כלפי משפחת המלוכה.
בתמונת פורטרט של משפחת המלוכה הוא צייר את קרלוס הרביעי ואת אשתו מריה לואיזה באופן לא מחמיא ולא ניסה לעדן את דמותה הגסה של המלכה.
מבקר אמנות צרפתי מאותה תקופה העיר שהמלך והמלכה נראים בתמונה של גויה כמו "האופה מפינת הרחוב ואשתו לאחר שזכו בלוטו".
ב-1792 גויה לקה בחירשות (כיום סבורים שהסיבה לכך נעוצה בהרעלת עופרת מהצבעים שבהם השתמש).
בתקופת החלמתו הממושכת הוא פנה לסדרת ציורים קטנים וביקורתיים, ברישום ובתחריטי נחושת.
ב-1799 הוא הוציא לאור 80 תחריטים בשם "לוס קאפריצ'וס", שבהם תיאר "את מעשי האיוולת והטיפשות הרבים מספור, ומעשי המרמה והשקר שההרגל, הבורות והאינטרס האישי הפכו לדבר שבשגרה".
התחריטים הוחרמו לאחר כמה ימים מפאת חשש השלטונות מביקורתו של גויה, והוא חי כמה שנים תחת איום האינקוויזיציה עד שלבסוף מסר את התחריטים לידי המלך.
לאחר שהחלים גויה ממחלתו פרשה עליו את חסותה הדוכסית מאלבה.
שניים מהדיוקנים המוצלחים ביותר שצייר גויה ב-1795 וב-1797 מתארים את הדוכסית היפה שיש הסבורים שהייתה עבור האמן לא רק פטרונית אלא גם מאהבת.
הדוכסית מאלבה לבושה בשמלת תחרה לבנה בפורטרט הראשון ובשמלה שחורה בפורטרט השני, לאות אבל על מות הדוכס, כאשר גויה הוזמן לבלות כמה חדשים באחוזתה שבדרום ספרד.
באותו ציור הדוכסית עונדת שתי טבעות: באחת רשום "אלבה" ובשנייה "גויה" והיא מצביעה בידה למטה על החול היכן שרשום "solo Goya" ("רק גויה").
בשנת 1800 צייר גויה שתיים מיצירותיו המפורסמות ביותר: המאחה הלבושה והמאחה העירומה.
בניגוד לדיעה הרווחת, אין זו דמותה של הדוכסית מאלבה אלא אחת מפילגשי ארמון המלוכה.
עירום כפי שהופיע ב"מאחה העירומה" היה נדיר ולא מקובל באמנות הספרדית בתקופה שבה צויר.
האינקוויזיציה חקרה את גויה בשל כך, ולא הענישה אותו.
גויה תיעב את האינקוויזיציה ותיאר אותה בצורה בוטה מספר פעמים, כגון בציור בית הדין של האינקוויזיציה שצויר בין השנים בין השנים 1812–1819.
ב-1808 פלשו לספרד הכוחות הצרפתיים בראשות נפוליאון בונפרטה והדיחו את קרלוס הרביעי מכס המלכות.
גויה נשאר צייר החצר, ותיאר את זוועות "מלחמת חצי האי" בתחריטים וביצירות "שניים במאי" ו"שלושה במאי".
ב-1814 חזרו הספרדים לשלטון ופרננדו השביעי הניח לגויה לשמור על מקומו בחצר המלוכה.
בתקופת שלטון הדיכוי של פרננדו צייר גויה ציורים דתיים מאוד, ומצד שני תחריטים המגלים ציניות, פסימיות וייאוש.
בעקבות התנגדותו לשלטון נאלץ לגלות מספרד ב-1824 ועקר לבורדו שבצרפת.
גויה קידם את התפתחות הציור לוויתור על פרטים וקווי מתאר לשם הדגשת צורה ואופי בעזרת אור וצל, מתוך שימוש מועט בצבעים.
הוא הקדים בכך את האימפרסיוניסטים.
לציוריו הייתה השפעה רבה על כמה מהתנועות החדשות בציור שבאו אחריו, ובמיוחד על מאנה.
פרנסיסקו אנטוניו גרסיה קרסקו (García Carrasco; 15 בדצמבר 1742, סאוטה, ספרד - 10 באוגוסט 1813, לימה, מלכות המשנה של פרו) היה איש צבא ספרדי ומושלה האחרון של צ'ילה לפני פרוץ המרד באזור.
גרסיה קרסקו נולד לאנטוניו גרסיה קרסקו ולרוסה דיאס (Díaz), בעיר סאוטה שבמרוקו הספרדית.
בגיל 15 החל את שירותו הצבאי.
בשנת 1795 הוצב בעולם החדש, בבואנוס איירס ונטל חלק בביצורה של העיר מונטווידאו הודות להשכלתו בהנדסה צבאית.
שנה לאחר מכן הועבר לצ'ילה ושרת בדרגת טניינטה קורונל בביקורת על המטבעה של סנטיאגו ובבחינת אפשרויות לשיפורים בהגנת ולפראיסו.
מעט לאחר מכן נתמנה למושלה הזמני של ולפראיסו.
סייעו לזאת קשריו על חואן מרטינס דה רוסאס, ממובילי המאבק לעצמאות צ'ילה, מעורבותו בפרשת הסקורפיון ומאסרם השרירותי של שלושה מבני האליטה בעוון קידום רעיונות של התנתקות מספרד.
לאחר התפטרותו ירש את מקומו בנשיא האודיינסייה המלכותית של צ'ילה הקריאולי הקשיש מתאו דה טורו סמברנו.
גרסיה קרסקו נשאר בצ'ילה לתקופת מה אולם עם התגברות כוחה של תנועת העצמאות במהלך שנת 1811, ולאחר שהושם במעצר למשך מספר ימים בחשד למעורבותו במרד פיגרואה, עזב את צ'ילה ועבר להתגורר בלימה, בירות מלכות המשנה של פרו, שם נפטר בשנת 1813.
פרנסיסקו דה סורבראן (בספרדית: Francisco de Zurbarán; 7 בנובמבר 1598 – 27 באוגוסט 1664) היה צייר ספרדי מתקופת תור הזהב.
ידוע בעיקר בזכות ציורי הדת שלו, המתארים נזירים, נזירות ומרטירים (לעיתים קרובות ברוח מיסטית), ובזכות ציורי טבע דומם.
ציוריו נחשבים לסמל לתקופת הקונטרה-רפורמציה.
סורבראן נולד בפואנטה דה קנטוס באזור אקסטרמדורה.
אביו היה סוחר בדברי סדקית ובגדי גברים.
ב-1614 אביו שלח אותו לסביליה, להיות שוליה של צייר בשם פדרו דיאס דה וילאנואבה (שנותר יחסית אלמוני).
ב-1625 קיבל את העבודה החשובה הראשונה שלו: ציור רטבלו בקתדרלת סביליה, שבו תיאר פרקים מחיי פטרוס; וגם את אחת מעבודותיו החשובות ביותר, של תומאס אקווינס.
לאחר מכן צייר במנזר סנטה מריה דה גואדלופה סדרה של שמונה תמונות מחיי הירונימוס.
לאחר שחזר לסביליה, צייר למנזר קרטוזיאני בעיר.
מלך ספרד פיליפה הרביעי, מינה אותו לאחר מכן ל"צייר חצר" וב-1650 התבקש על ידי חצר המלוכה לעבוד במדריד, בה צייר את "מעשי הרקולס".
נפטר במדריד ב-27 באוגוסט 1664.
הדיוקנאות של סורבראן מאופיינים באלגנטיות ומונומנטליות, ומתארים קדושים המופיעים על פי רוב לבדם על רקע מופשט למדי.
הוא יצר גם ציורי טבע דומם, אשר מאופיינים בתאורה המוציאה את החפצים מהצללים ומדגישה את צבעיהם ונפחם.
רבים מציוריו מכילים סמלים דתיים, כמו "שה האלוהים".
סורבראן, שהיה חבר של דייגו ולאסקס, מכונה לעיתים "קאראווג'ו הספרדי" בשל השימוש הריאליסטי בקיארוסקורו.
השפעה נוספת עליו היא חוסה דה ריברה.
פרנסיסקו גבידיה (29 בדצמבר 1863, בסן מיגל – 24 בספטמבר 1955, בסן סלוודור) היה סופר, מחנך ועיתונאי סלוודורי.
יצירותיו פותחו מרומנטיקה לכיוונים מעוררי מחשבה ואופי תפיסתי.
ביצירותיו, הושפע גבידיה משירה צרפתית של אותה תקופה והוא הוביל את רובן דריו לאותו זרם ספרותי.
מסלול השירה שלו דומה לאחד ממסלולי התיאטרון שלו כפי שהוא מציג בדרמות "יופיטר" (1885), "דובי" (1889), "ספירה של סן סלוודור או האלוהים של הדברים" (1901), "לוסיה לאסו או שודדי הים" (1914), "מגדל השן" (1920) ו-"שיר הדרמה נסיך הקלשון" (1944).
פרנסיסקו אנריקס (בספרדית: Francisco Hilario Henríquez y Carvajal; 14 בינואר 1859 - 6 בפברואר 1935) היה במשך כארבעה חודשים הנשיא ה-45 של הרפובליקה הדומיניקנית (31 ביולי 1916 - 29 בנובמבר 1916).
היהודי הראשון והיחיד עד כה, שכיהן בתפקיד זה.
אנריקס נולד ב-1859 בסנטו דומינגו בירת הרפובליקה הדומיניקנית, למשפחה יהודית.
אביו, נואל אנריקס (Noel Henriquez Artias) נולד בספרד והיגר לרפובליקה הדומיניקנית.
אמו, קלוטילד קרווחל (Clotilde Carvajal) פרננדס (1819 - 1873) נישאה לאביו ב-13 באוקטובר 1839. אנריקס היה ילדם העשירי והצעיר ביותר.
אחד מאחיו הגדולים יותר, פדריקו אנריקס אי קרווחל, היה סופר ידוע.
אשתו של אנריקס, סלומה אורניה נפטרה ממחלת השחפת בהיותה בת 47 והוא נישא בשנית לנתיבידד לאורנסון אמיאמה.
מנישואיו אלה נולדו לו עוד שלושה ילדים; אחת מהן, שנקראה על שם אשתו הראשונה סלומה אנריקס לאורנסון, נפטרה בהיותה בת שנתיים בלבד.
אנריקס למד משפטים בסנטו דומינגו, סיים תואר שני בהיותו בן 26, למד שנתיים רפואה וקיבל במקצוע זה תואר ראשון בסנטו דומינגו.
ב-1887 נסע לצרפת ולמד שם ארבע שנים עד שהשלים את לימודיו וקיבל תואר דוקטור לרפואה באוניברסיטת פריז.
חזר ב-1891 לסנטו דומינגו והחל לעבוד כרופא.
במהלך שנות הדיקטטורה של יוליסס ארו ("ליליס"), ברח אנריקס מהרפובליקה הדומיניקנית לקובה.
הוא פגש שם בין השאר את חואן איסידרו חימנס, יריבו של ליליס ומגדל הטבק הגדול ביותר באותה תקופה ברפובליקה הדומיניקנית.
ב-1899, משנרצח ליליס וחימנס מונה לנשיא הרפובליקה הדומיניקנית במקומו, חזר עמו גם אנריקס ומונה לשר החוץ, תפקיד בו שירת במשך כשלוש שנים עד הדחתו של חימנס.
במשך ארבע עשרה השנים שלאחר מכן, חלו תהפוכות רבות ברפובליקה הדומיניקנית ונשיאים שונים עלו חליפות לשלטון.
אנריקס נע ונד בין קובה לרפובליקה הדומיניקנית, בכל פעם שנשיא אוהד או עוין ניצח או הפסיד.
בהיותו בקובה הוא עסק ברפואה ובתקופות האחרות שירת את מולדתו בשליחות הנשיאים המתחלפים.
בין השאר היה נציג הרפובליקה הדומיניקנית לוועידה הבינלאומית שניסחה את אמנת האג השנייה ב-1907, שגריר מולדתו להאיטי ועוד.
נשיא ארצות הברית דאז וודרו וילסון ניסה להתערב באי הסדר שאפיין את הרפובליקה הדומיניקנית בשנים אלו.
ב-15 במאי 1916 הוא הורה לכבוש את המדינה ולהשליט בה סדר, והנחתים האמריקאים נחתו בחופי סנטו דומינגו.
עם זאת, בהתחלה עדיין ביקש וילסון לאפשר לדומיניקנים לבחור לעצמם נשיא משלהם, גם אם תחת השלטון הצבאי האמריקאי.
יומיים לאחר הנחיתה האמריקאית בחר הקונגרס הדומיניקני באנריקס לנשיא והאמריקאים הניחו למהלך זה לעבור.
הבחירה אושרה בסנאט הדומיניקני ואנריקס חזר מקובה לרפובליקה הדומיניקנית.
ב-31 ביולי 1916 הוא נכנס לתפקידו.
אולם אנריקס שירת כנשיא מולדתו תחת הצבא האמריקאי במשך ארבעה חודשים בלבד.
בניגוד לתקוותיו של וילסון, הוא סירב לציית להוראות האמריקאים וב-29 בנובמבר 1916 התפטר מתפקידו.
בעקבות ההתפטרות הכריז הנשיא האמריקאי על ממשל צבאי, ומינה את סגן האדמירל הארי שפרד נאפ למושל צבאי של הרפובליקה, שלטון אמריקאי ישיר שנמשך בשמונה השנים הבאות.
אנריקס היה פעיל גם לאחר התקופה האמריקנית ושוב במתכונת פעולתו בעבר, בתפקידים פוליטיים-מדיניים שונים.
בין השאר כיהן כשגריר מדינתו בצרפת ובקובה מטעם משטרו הדיקטטורי של רפאל טרוחיו, החל מ-1930 ועד יום מותו ב-1935, בהוואנה קובה.
פרנסיסקו דה פֶּנְיילוֹסָה (בספרדית: Francisco de Peñalosa; סביבות 1470 – 1 באפריל 1528) היה מלחין ספרדי מאמצע תקופת הרנסאנס.
פניילוסה נולד בטאלאוורה דה לה ריינה במחוז טולדו.
את רוב שנותיו כמלחין עשה בסביליה, שם כיהן כמאסטרו די קאפילה.
בין השנים 1498 ל-1516 שירת בחצר המלך פרדיננד באראגון.
חלק מן הזמן שהה בבורגוס כמורה למוזיקה לנכדו של המלך ושלוש שנים עשה ברומא בקאפלה של האפיפיור (מ-1518 עד 1521).
פניילוסה היה אחד המלחינים הספרדים המפורסמים ביותר בדור שקדם לכריסטובאל דה מוראלס, ויצירותיו זכו להערכה רבה באותם ימים.
לרוע מזלו, המוזיקה שלו לא הגיעה לתפוצה רחבה; הוא לא יצא נשכר מהמצאת הדפוס, כיון שרוב שנותיו נשאר בספרד, הרחק מערים כמו ונציה ואנטוורפן, שהיו המרכזים הראשונים למוזיקה מודפסת.
הדורות הבאים של מלחיני ספרד, פרנסיסקו גררו, מוראלס, ויקטוריה, עשו חלק מן הקריירה שלהם באיטליה, שם יצאו יצירותיהם בדפוס וזכו לתפוצה רחבה ממש כמו המוזיקה של מלחיני האסכולה הפרנקו-פלמית, ששלטו במוזיקה האירופאית במשך המאה ה-16.
פניילוסה כתב מיסות, מגניפיקטים, מוטטים ומזמורי קודש.
אחת-עשרה יצירות חילוניות שרדו, בהם אנסאלאדה (צורה של קוודליבט) Por las sierras de Madrid לשישה קולות.
פניילוסה גילה חיבה לחידות וקאנונים קונטרפונקטיים, כפי שנראה בקוודליבט ובאגנוס דאי של "מיסה אווה מריה פרגרינה", המשלבת נעימת קנטוס פלאנוס עם גרסת רטרוגראד של שיר חילוני מפורסם מאת היינה ואן חיזכם.
אחד המוטטים שלו (Sancta mater istud agas) יוחס במשך שנים רבות לז'וסקן דה פרה, אות הן לדמיון הסגנוני במוזיקה של שני המלחינים והן לאיכות הגבוהה של פניילוסה.
פניילוסה: מכלול מוטטים Pro Cantione Antiqua, ברונו טרנר, היפריון/הליוס
פניילוסה: Missa Ave Maria, Missa Nunca fue pena mayor, מקהלת קתדרלת וסטמינסטר, ג'יימס או'דונל, עוגב, היפריון
פרנסיסקו גררו (בספרדית: Francisco Guerrero; 4 באוקטובר (?) 1528 – 8 בנובמבר 1599) היה מלחין ספרדי מתקופת הרנסאנס.
ראשית הכשרתו המוזיקלית של גררו הייתה אצל אחיו הבכור פדרו.
כבר בגיל 17 התמנה למאסטרו די קאפילה בקתדרלה של חַאֵֵן.
כעבור שנים אחדות התקבל למשרה בסביליה ושוב לא חזר לחאן.
נראה שבתקופה זו הייתה דרישה רבה לשירותיו כזמר וכמלחין ועוד לפני הגיעו לגיל שלושים יצאו לו מוניטין מרשימים; כן הוציא לאור כמה קבצים של יצירותיו מחוץ לספרד.
הקתדרלה של מלגה הציעה לו את משרת המאסטרו די קאפילה, וכדי להחזיקו אצלה, הציעה לו סביליה לכהן כעוזרו של פדרו פרננדס הקשיש.
צו אפיפיורי משנת 1554 אישר את זכותו לרשת את תפקידו של פרננדס, ורגע זה הגיע לאחר 23 שנות שירות בתפקיד עוזרו.
לאחר שנים אחדות של עבודה ומסעות ברחבי ספרד ובפורטוגל, לעיתים בשירות הקיסר מקסימיליאן השני, יצא לשנה לאיטליה, שם פרסם שני ספרים של יצירותיו המוזיקליות.
הוא שב לספרד ולאחר שנים אחדות החליט לצאת למסע אל ארץ הקודש, וזאת הוציא לפועל בשנת 1589. מסע ההרפתקאות שלו כלל ביקורים בדמשק, בית לחם וירושלים.
עם תום המסע במזרח חזר אל ונציה, ולאחר שבועות אחדים יצא שוב למסע לג'נובה ולמרסיי.
במסעו חזרה לספרד נפלה ספינתו פעמיים קורבן להתקפת שודדי ים, שאיימו על חייו, גנבו את כספו ולקחו אותו בשבי בדרישת כופר.
הכופר שולם ככל הנראה, כי גררו הצליח לחזור לספרד; לרוע המזל, הכספים שהוציא על הוצאת ספרי המוזיקה שלו ודרישת הכופר דלדלו את נכסיו והוא התנסה בשורה של תלאות, לרבות ישיבה בכלא לבעלי חוב; לבסוף חילץ אותו משם מעסיקו הקודם מן הקתדרלה של סביליה, והוא חזר לעבוד בשירותו.
ספרו על הביקור עתיר ההרפתקאות בארץ הקודש יצא לאור בשנת 1590 וזכה להצלחה ניכרת (סביר להניח, שמיגל דה סרוונטס קרא אותו).
בסוף העשור תכנן עוד מסע לארץ הקודש אבל מחלת הדבר הביאה למותו ב-1599 בסביליה.
מבין כל מלחיני הרנסאנס בספרד, גררו היה זה שחי ועבד רוב שנותיו בספרד.
אחרים - למשל מוראלס, ויקטוריה - עשו חלקים גדולים מחיי הקריירה שלהם באיטליה, אף כי, בניגוד לרבים ממלחיני האסכולה הפרנקו-פלמית, המלחינים הספרדים חזרו על פי רוב הביתה בהמשך חייהם.
גררו בהלחין הן מוזיקת קודש והן מוזיקה חילונית, בשונה מזו של ויקטוריה ומוראלס, שני המלחינים הספרדים האחרים מן השורה הראשונה במאה ה-16. הוא כתב מספר רב של שירים חילוניים וקטעים אינסטרומטאליים, נוסף למיסות, מוטטים ופסיונים.
המוזיקה שלו מבטאת רגשות רבים ונשארה פופולרית במשך מאות שנים, בייחוד בקתדרלות באמריקה הלטינית.
מבחינה סגנונית ביכר מרקמים הומופוניים, בדומה לבני תקופתו הספרדים, וכן כתב נעימות קליטות, קלות לזכירה ולשירה.
מאפיין של סגנונו הוא דרכו לצפות שימוש בהרמוניה פונקציונלית: מגניפיקט, שהתגלה בלימה, פרו, נחשב פעם ליצירה אנונימית מן המאה ה-18, עד שהתגלה כיצירה של גררו.
פרנסיסטאון , היא העיר השנייה בגודלה בבוצוואנה ולעיתים היא מכונה "בירת הצפון".
העיר ממוקמת במזרח המדינה, כ-400 ק"מ מצפון-מזרח לבירה גאבורונה, על מפגש הנהרות טאטי (Tati) ואינצ'ווה (Inchwe), ליד נהר שאשה (Shashe), יובל של נהר לימפופו ו-90 ק"מ מהגבול עם זימבבואה.
פרנסיסטאון הייתה המרכז של הבהלה הראשונה לזהב באפריקה והיא עדיין מוקפת במכרות נטושים.
העיר מרכז מינהלי, המופרדת מהמחוז הצפון-מזרחי שבשטחו היא ממוקמת.
נוכחות אנושית קיימת באזור מלפני 10,000 שנה.
בשנות השלושים של המאה ה-19 יושב האזור על ידי עם הנדבלה (Ndebele) בדרכם לאזור העיר בולאוויו (Bulawayo) שבזימבבואה שהשפיעו על תרבותם של עם הקלנגה (Kalanga) המקומי.
האירופאי הראשון שביקר באזור היה המיסיונר רוברט מופט (Robert Moffat), חותנו של דייוויד ליווינגסטון.
אחריו הגיע לאזור ב-1867 מחפש הזהב הגרמני קארל מאוך (Karl Mauch) שמצא זהב על גדות נהר טאטי.
העיר נוסדה בשנת 1897, על ידי עם הקלנגה כישוב הסמוך למכרה זהב שנקרא על שמו של דניאל פרנסיס (Daniel Francis), מחפש זהב אנגלי שקיבל רישיון כריה באזור ב-1869. בימיה הראשונים היה בעיר רחוב ראשי אחד שהשתרע ממזרח ובמקביל למסילת הברזל.
רחוב זה היה משכנם של כמה חברות ועסקים, כולל מלון, חנויות ובנקים.
מאחורי עסקים אלה שכנו בתיהם של הלבנים המעטים שגרו במקום.
כיום זהו רחוב טאינטון (Tainton).
קודם לקבלת העצמאות, הייתה פרנסיסטאון המרכז המסחרי הגדול של בוצוואנה.
בשלושת העשורים האחרונים של המאה ה-19 ובשלושת העשורים הראשונים של המאה ה-20 היה הזהב הציר המרכזי של כלכלת האזור.
רחוב האסקינס בעיר היה הרחוב הסלול הראשון בבוצוואנה.
מאז 1966 גדלה העיר באופן משמעותי בעיקר עקב קרבתה לגבול עם רודזיה וזימבבואה.
ב-1997 קיבלה פרנסיסטאון מעמד של עיר, השנייה במדינה לאחר הבירה גאבורונה.
כלכלת העיר מתבססת בעיקר על ענף הכריה (קובלט, נחושת וניקל), ועל חקלאות.
מאז הקמתה כמרכז מכרות ותחבורה במאה ה-19, פרנסיסטאון גדלה באופן רציף.
היא העיר השנייה בגודלה בבוצוואנה ואוכלוסייתה בשנת 1991 הייתה 22.7% מהאוכלוסייה העירונית במדינה.
באותה תקופה גדלה אוכלוסיית הערים האחרות ומספר תושבי המדינה הכללי גדל ביותר מפי חמישה.
פרנסיסטאון מהווה את מרכזה של הקבוצה האתנית השנייה בגודלה בבוצוואנה, הקלנגה (Kalanga).
לאחרונה העיר חווה גל גדול של מהגרים בלתי חוקיים מזימבבואה השכנה.
להלן נתוני הגידול של אוכלוסיית פרנסיסטאון:
בפרנסיסטאון שוכן מוזיאון בו שמורים מוצגים המתייחסים להיסטוריה ולמורשת של האזור.
המוזיאון מוחזק על ידי הממשלה.
שמורת טבע חדשה נפתחה במרחק 5 ק"מ ממרכז העיר ואמורה להיות אבן מושכת לתיירים.
מלונות ובתי הארחה ברמה יחסית גבוהה מספקים אפשרויות לינה לתיירים.
כמו כן קיים בעיר מגוון של מסעדות ממטבחים שונים ומועדונים.
בעיר שוכנת קתדרלת "גבירתנו של המדבר" (Cathedral of Our Lady of the Desert) שהיא מקום מושבה של הנציגות האפוסטלית של פרנסיסטאון.
בקרבת מרכז העיר שוכן מסגד המשרת את האוכלוסייה המוסלמית.
לא רחוק משם שוכנת הכנסייה העצמאית של פרנסיסטאון.
כנסיות נוספות מזרמים שונים פועלות גם הן בעיר.
בתי ספר יסודיים פזורים ברחבי העיר ורובם ככולם מנוהלים על ידי העירייה.
בנוסף פועלות חטיבות ביניים, שני בתי ספר תיכון וכמה בתי ספר פרטיים.
בעיר פועל בית הספר להכשרת מורים בחסות אוניברסיטת בוצוואנה.
מוסדות נוספים להשכלה גבוהה בעיר הם: הקולג' לחינוך טכנולוגי ומקצועי והמכון למדעי הבריאות שמציע הכשרה בסיעוד.
פרנסיסטאון היא צומת תחבורתי חשוב.
דרך רשת הרכבות היא מקושרת להארארה בירת זימבבואה.
כמו כן היא מקושרת בקו רכבת לבירה גאבורונה וללובאסטה (Lobatse) שבדרום.
כמו כן מהווה העיר צומת כבישים חשובה.
את העיר משרת שדה תעופה לטיסות פנים ובו שני מסלולי המראה.
השדה ממוקם 2 ק"מ מהעיר.
ב-2011 נפתח נמל התעופה הבינלאומי של פרנסיסטאון.
טרמינל גדול נבנה בנמל התעופה החדש והקיבולת שלו אמורה להספיק לקיבולת הנוסעים הצפויה עד שנת 2025. שדה התעופה הישן אמור לעבור לרשות חיל האוויר של בוצוואנה.
מועדוני כדורגל רבים פעילים בעיר וארבע מתוכם משחקים בליגת העל של בוצוואנה.
אצטדיון כדורגל המכיל 27,000 מקומות ישיבה נמצא בתהליך בניה וישמש כמגרש הבית לקבוצות אלה.
פרנסיסקו דה אוסס (בספרדית: Francisco de Hoces; מת ב-1526) היה ספן ספרדי, שהצטרף בשנת 1525 למשלחת לואאיסה (Expedición de García Jofre de Loaísa) אל איי התבלינים, כמפקד האונייה "סן לסמס" (San Lesmes).
בינואר 1526 הדפה סופה את "סן לסמס" דרומה, מן הפתח המזרחי של מצר מגלן אל קו רוחב 56° דרום, שם סבר צוות הספינה שהם רואים את קצה היבשה.
המסקנה המקובלת מכך היא, שהאנשים ראו מים פתוחים לכיוון מערב הלאה מצוק יבשתי, שיכול היה להיות הקצה הדרום-מזרחי ביותר של ארץ האש (Cabo San Diego - כף סן דייגו) או של איסלה דה לוס אסטאדוס (Isla de los Estados, כף סן חואן - Cabo San Juan).
בכל אחת מן האפשרויות, ראו כמשוער נתיב מים פתוחים, המקשר בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט דרומית לארץ האש, ומכאן שהקדימו את פרנסיס דרייק במסקנה לקיומו של נתיב מקשר כזה.
זו הסיבה לכך שכמה היסטוריונים ספרדים, ארגנטינאים וצ'יליאנים טוענים, שמה שקרוי מעבר דרייק צריך להיקרא ים אוסס (Mar de Hoces).
אחרי שמשלחת לואאיסה הגיעה לבסוף אל האוקיינוס השקט דרך מצר מגלן, הפיצה עוד סופה את כל הצי ו"סן לסמס" נראתה בפעם האחרונה בסוף מאי 1526. אחריתה של "סן לסמס" הייתה נושא להשערות רבות, שהתבססו על אי-אילו עקבות אירופאים מן המאה ה-16, שנמצאו לאחר זמן במקומות שונים בסביבות האוקיינוס השקט.
עדות אפשרית לכך שהספינה הגיעה אולי לאי חג המולד, לכל אחד מאיי הארכיפלג הפולינזי או אפילו לניו זילנד.
בכל אחד ממקרים אלה מדובר על הנחיתה האירופאית הראשונה במשולש הפולינזי, אירוע המקדים את ההיסטוריה של אזור זה בכמה עשורים.
הסופר האוסטרלי רוברט לנגדון (Robert Langdon) היה התומך הבולט ביותר בתאוריות אלה בספריו "The lost caravel" ו-"The lost caravel re-explored".
לאחר מותו של רוברט לנגדון, שימשה התאוריה בסיס למותחן הקשר של גרג סקואן (Greg Scowen), "The Spanish Helmet", שפרנסיסקו דה אוסס הוא בין הדמויות העיקריות בו.
פרנסיסקו חאבייר אגילאר גרסיה (בספרדית: Francisco Javier Aguilar García; 26 במרץ 1949 – 11 במאי 2020) היה כדורגלן ספרדי, ששיחק כשחקן התקפה בעיקר בריאל מדריד.
בנוסף, שיחק בקבוצות ראסינג סנטנדר, ספורטינג חיחון וראיו ואיקאנו.
לזכותו 3 הופעות במדי נבחרת ספרד.
אגילאר נולד בסנטנדר שבספרד וגדל במחלקת הנוער של המועדון המקומי, ראסינג סנטנדר.
בעונת החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון, ששיחקה בליגה הספרדית השלישית, ובעונתו השנייה לקח חלק בחזרת המועדון לליגה הספרדית השנייה לאחר היעדרות של שנתיים.
לקראת עונת חתם אגילאר בריאל מדריד מליגת העל הספרדית.
ב-5 בספטמבר 1971 ערך אגילאר את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בניצחון 0–2 על ריאל בטיס במסגרת המחזור הראשון בליגה.
באותו משחק הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-25. בעונת הבכורה שלו בריאל מדריד הבקיע אגילאר 6 שערים ב-31 הופעות, והוסיף 3 שערים בגביע אופ"א.
אגילאר שיחק בריאל מדריד במשך 8 עונות, בהן זכה ב-5 אליפויות ובשני גביעים.
הוא ערך 144 הופעות במועדון, בהן הבקיע 34 שערים.
בקיץ 1979, כשהוא בן 30, חתם אגילאר בספורטינג חיחון, גם היא מליגת העל הספרדית.
ב-8 בספטמבר 1979 ערך אגילאר את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 82 דקות בניצחון 1–2 על סביליה במסגרת המחזור הראשון בליגה.
באותו משחק הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-50. הוא הבקיע שער נוסף באותה עונה, ובעונה הבאה הבקיע 4 שערים נוספים.
בסך הכל הבקיע 6 שערים ב-46 הופעות במדי ספורטינג חיחון.
בתחילת עונת חתם אגילאר בראיו ואיקאנו מהליגה הספרדית השנייה.
ב-20 בספטמבר 1981 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בהפסד 0–1 לריאל אוביידו במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ב-27 בספטמבר 1981, בהופעתו השנייה במועדון, הבקיע אגילאר את שער הבכורה שלו בליגה, שער בדקה ה-52 בניצחון 0–2 על אלמריה במסגרת המחזור השני.
אגילאר היה שחקן הרכב קבוע בשתי העונות בהן שיחק בראיו ואיקאנו, וערך 73 הופעות בהן הבקיע 18 שערים.
בחודש יוני 1983 פרש אגילאר מכדורגל.
פרנסיסקו "פאקו" ברו סאנס (בספרדית: Francisco "Paco" Bru Sanz, לעיתים נודע בשם הקטלאני "פרנססק" (Francesc); נולד ב-12 באפריל 1885 במדריד שבספרד, נפטר ב-10 ביוני 1962 במאלגה שבספרד) היה כדורגלן ומאמן ספרדי-קטלאני.
ברו שיחק כבלם בראשית המאה ה-20 בקבוצות הקטלאניות אינטרנסיונל, ברצלונה ואספניול וכן בנבחרת קטלוניה.
לאחר שפרש ממשחק ב-1916 הפך לשופט והוא היה השופט של שני משחקי גמר הגביע הספרדי ב-1916 וב-1917. ב-1920 החל בקריירת אימון, והוא היה מאמנה הראשון של נבחרת ספרד, עת זכתה במדליית כסף באולימפיאדת אנטוורפן.
בהמשך אימן את נבחרת פרו במונדיאל 1930 ומאוחר יותר את קבוצות הליגה הספרדית ריאל מדריד וגרנדה.
ברו אמנם נולד במדריד ב-1885, אך כעבור מספר שנים היגרו משפחתו והוא לברצלונה, שם החל לשחק כדורגל.
ב-1901, בגיל 16 בלבד, עשה את צעדיו הראשונים בקריירת המשחק, כשהצטרף לקבוצה הברצלונאית אינטרנסיונל, שם גם שיחק אחיו פרדריק כשוער.
בפברואר-מרץ 1902 הוא השתתף עם הקבוצה בטורניר הידידות "מדליית התאחדות ההתעמלות הספרדית", בו שיחק בתור חלוץ ב-10 מתוך 12 משחקים והבקיע 3 שערים.
אינטרנסיונל סיימה במקום השישי מתוך שבע קבוצות.
ב-30 בנובמבר אותה שנה ערך את הופעתו הרשמית הראשונה, בהפסד 0–6 לאספניול באליפות קטלוניה.
ב-1904 זכה ברו עם אינטרנסיונל בטורניר "קופה טורינו", טורניר משני בחשיבותו.
ב-1906 הצטרף לברצלונה מועדון הכדורגל הבכיר בעיר, שם עבר באופן קבוע לעמדת הבלם.
ב-1911 עזב את ברצלונה ליריבתה העירונית, אספניול, שם זכה פעמיים נוספות באליפות קטלוניה.
ב-1915 הגיע גם עם אספניול לגמר הגביע, אך הפעם לקח חלק בתבוסה 0–5 לאתלטיק בילבאו.
בהמשך השנה שב לברצלונה, ולצד שחקנים כפאולינו אלקנטרה וג'ק גרינוול, זכה פעם נוספת באליפות קטלוניה.
במקביל לכך ששיחק בקבוצות בעיר ברצלונה, שותף ברו גם במשחקיה של נבחרת קטלוניה, שקיימה את משחקיה הראשונים באותה תקופה.
מכיוון שהנתונים מתקופה זו חלקיים מאוד, ידוע כי לקח חלק בשישה משחקים לפחות, בין 1904 ל-1915.
מיד לאחר פרישתו עבר ברו לעבוד כשופט כדורגל.
לפי הסיפורים מאותה תקופה, לפני משחקו הראשון כשופט, הוא נכנס לחדר ההלבשה, הניח אקדח קולט על שולחן בחדר, בו נכחו השחקנים ואנשי הצוות של הקבוצות, והחל להתלבש מבלי לומר מילה.
לאחר שסיים להתלבש, הכניס את האקדח למכנסיו.
הוא נשאל על ידי אחד השחקנים מה העניין, ובתגובה הסביר שרצה שיהיה משחק שקט ורגוע, מפני שזהו משחקו הראשון בתפקיד.
האקדח היה למעשה אקדח דמה, אך השחקנים לא ידעו זאת, והמשחק התנהל בשלווה.
ברו היה השופט בשני משחקי גמר הגביע הספרדי.
הראשון היה ב-1916, משחק בו הביסה אתלטיק בילבאו את ריאל מדריד בתוצאה 0–4. הגמר השני היה ב-1917, אז מדריד הצליחה לגבור על ארנס גצ'ו.
בנוסף גם שפט משחק ידידות בין נבחרת קטלוניה לבין נבחרת קסטיליה.
ב-1920 החליטה התאחדות הכדורגל הספרדית להקים את נבחרת ספרדית שתשתתף באולימפיאדת אנטוורפן.
לצורך כך נקראו שלושה מאמנים - ברו, חוסה בראונדו וחוליאן רואטה.
השלושה זומנו למחנה אימונים שנערך בעיר ויגו לקראת האולימפיאדה, אך בראונדו ורואטה סירבו מסיבות אישיות.
בשל כך, נותר ברו בודד כמאמן הנבחרת.
לאימון הראשון לא הגיע אף שחקן בסקי מהקבוצות אתלטיק בילבאו, ארנס גצ'ו, ריאל סוסיאדד וריאל אוניון אירון, שמבחינתו של ברו היו צריכים להיות הבסיס לנבחרת ספרד הראשונה בהיסטוריה.
הוא התעקש על זימונם, וכבר באימון השני והשלישי הייתה הנבחרת מוכנה, עם ציוד מתאים ושחקנים שתאמו לתוכניתו של ברו, כגון ריקרדו זאמורה, פליקס ססומאגה, פיצ'יצ'י, חוסה מריה בלאוסטה וז'וזפ סמיטייר.
באולימפיאדה עצמה, ניצחה ספרד בשמינית הגמר את משער של פטריסיו אראבולסה.
ברבע הגמר היא הפסידה 1–3 ל, כשהכובש היחיד לזכותה היה מריאנו אראטה.
מנקודה זו קרו מספר אירועים מעוררי מחלוקת.
את משחק הגמר עזבה בזעם במחצית הראשונה, כמחאה להחלטתו של השופט להרחיק את אחד משחקניה, ונבחרת בלגיה קיבלה את מדליית הזהב באופן אוטומטי.
כתוצאה מכך, נערך טורניר שמטרתו קביעת הזוכה במדליית הכסף של האולימפיאדה.
בנוסף לאירוע בגמר, , שהפסידה בחצי הגמר, כבר שבה לביתה, כך שהקבוצות שהפסידו ברבע הגמר התחרו על ההזדמנות לשחק נגד הנבחרת הנוספת שהפסידה בחצי הגמר, .
ספרד ניצחה את 2-1 משערים של בלאוסטה ושל דומינגו אסדו ואת 2-0 מצמד של ססומאגה.
במשחק על מדליית הכסף ניצחה ספרד את הולנד 1–3 הודות לצמד נוסף של ססומאגה ושער אחד של פיצ'יצ'י, וכך זכתה נבחרת ספרד במדליית הכסף.
ברו שב לספרד והמשיך לעסוק כמאמן.
ב-1930 היה מאמנה של נבחרת פרו, עת השתתפה בטורניר הגביע העולם הראשון אי פעם, מונדיאל 1930, שנערך באורוגוואי.
נבחרת פרו הפסידה בשני משחקיה בבית ג', לנבחרות ו, והודחה כבר בשלב הבתים.
ב-1934 התמנה למאמנה של ריאל מדריד, ששיחקה בליגה הספרדית שהוקמה מספר שנים לפני כן.
כבר עם הגיעו הדריך את הקבוצה, שכללה שחקנים כסמיטייר, זאמורה וחסינטו קינקוסס, לזכייה בגביע הספרדי, כשהיא מנצחת בגמר את ולנסיה בתוצאה 1–2. בעונת 1934/1935 הגיעה הקבוצה למקום השני בליגה, והיא הודחה מהגביע על ידי סביליה כבר בשמינית הגמר.
גם בעונת 1935/1936 הגיעה למקום השני בליגה, וב-1936 הדריך ברו את הקבוצה לזכייה בגביע, הודות לניצחון 1–2 על ברצלונה בגמר, שזכור בשל הדיפתו של זאמורה ברגעים האחרונים של המשחק.
עם פרוץ מלחמת האזרחים הספרדית ב-1936, שב ברו לקטלוניה, והוא אימן את ז'ירונה עת השתתפה בליגה הים-תיכונית, טורניר שכלל קבוצות מהרפובליקה הספרדית השנייה, עת זו נלחמה בכוחות הלאומניים של פרנסיסקו פרנקו.
תחת הדרכתו סיימה ז'ירונה במקום השלישי מתוך 8 קבוצות, אחרי ברצלונה ואספניול.
ב-1939 שב לקדנציה שנייה בריאל מדריד.
בעונה הראשונה שלו במדריד, העונה הראשונה לאחר מלחמת האזרחים, הגיעה הקבוצה למקום הרביעי.
בעונה הבאה הידרדרה מדריד למקום השישי, וברו סיים את תפקידו במועדון.
כבר בקיץ החל לאמן את גרנדה, שעלתה בעונה שלפני כן לליגה הראשונה.
בעונתה הראשונה אי פעם בליגה הראשונה בספרד, סיימה תחת ברו במקום ה-10. בעונה הבאה, עונת 1942/1943, סיימה במקום ה-12, מקום אחד מעל המקום שמוביל לירידה לליגה השנייה, וברו עזב את הקבוצה.
בעונת 1943/1944 אימן ברו את מאלגה, שהייתה אז בליגה השלישית, אך לא הצליח לעזור לה לעלות חזרה לליגה השנייה.
בעונת 1948/1949 אימן את ריאל סרגוסה, שגם היא הייתה בליגה השלישית, לאחר שהייתה בתחילת העשור בליגה הראשונה, והוא הדריך אותה בחזרה לליגה השנייה.
פרנסיסקו "פאקו" בויו סאנצ'ס (בספרדית: Francisco "Paco" Buyo Sánchez; נולד ב-13 בינואר 1958) הוא כדורגלן ומאמן עבר ספרדי ששיחק בעמדת השוער.
לאחר ששיחק בליגות הנמוכות בספרד, החל בויו את דרכו בליגת העל הספרדית במדי סביליה.
בויו שיחק 11 עונות במדי ריאל מדריד, מתוכן עשר כשוער הבכיר של הקבוצה.
הוא זכה עמה, בין היתר, בשש אליפויות (מתוכן חמש כשוער ראשון), שני גביעים וארבעה תוארי סופר קאפ.
בויו ערך שבע הופעות במדי נבחרת ספרד, ונכלל בסגל הנבחרת לשני טורנירי אליפות אירופה.
בויו החל את קריירת המשחק בקבוצות נוער מקומיות מאזור הולדתו.
את הקריירה המקצועית כשחקן בוגרים החל במיורקה בעונת , אז שיחקה הקבוצה בליגה השלישית.
לאחר עונה אחת במיורקה עבר בויו לדפורטיבו לה קורוניה, והיה לשוער הראשון של הקבוצה בליגת המשנה במשך שתי עונות.
לאחר מכן יצא להשאלה בקבוצת וסקה מהליגה השלישית, וזאת עקב שירותו הצבאי בחאקה הסמוכה.
לקראת סיום אותה עונה חזר ללה קורוניה עקב בקשתו של המאמן לואיס סוארס מירמונטס, ושם שימש כשוער הראשון במשך עונה אחת נוספת.
בסך הכול לזכותו של בויו 122 הופעות במדי לה קורוניה בליגת המשנה.
לקראת עונת הגיע בויו לראשונה לליגה הבכירה, כשחתם במדי סביליה של המאמן מיגל מוניוס.
משחק הבכורה שלו בליגה הראשונה היה ב-14 בספטמבר 1980, במסגרת המחזור השני של העונה, בהפסדה של קבוצתו 2-0 בחוץ לריאל סרגוסה.
על אף שלא הפגין יכולת גבוהה באותו משחק, המשיך השוער בן ה-22 לשמור על מקום בין הקורות בסביליה ועד לסיום העונה רשם 33 הופעות ליגה.
בויו היה השוער הראשון של הקבוצה במשך שש עונות, בהן רשם 199 הופעות ליגה, אם כי לא הצליח לזכות בתארים עם הקבוצה.
לקראת עונת עבר בויו לתחנה המשמעותית בקריירה שלו, ריאל מדריד.
בעונת הבכורה שלו תחת המאמן לאו ביינהאקר היה בויו אחד משני שחקנים בלבד (יחד עם מיצ'ל) ששותף בכל משחקי הליגה של ריאל מדריד באותה עונה, וסייע לקבוצתו לזכות באליפות ספרד, התואר הראשון בקריירת המשחק שלו.
הייתה זו אליפות ראשונה מתוך ארבע אליפויות רצופות בהן זכה עם הקבוצה, ובכולן שימש כשוער הראשון.
באותה העונה העפילה ריאל עד לחצי גמר גביע אירופה לאלופות, לאחר שבשלב שמינית הגמר נעזרה ביכולותיו של בויו שהדף שני פנדלים בדו-קרב בעיטות עונשין מול יובנטוס.
בעונת , עונת האליפות השנייה ברציפות, זכה בויו גם בפרס ריקרדו זאמורה, על יחס הספיגות למשחק הטוב ביותר בליגה.
עונה אחר כך השלים עם הקבוצה את הזכייה בדאבל, לאחר שהקבוצה זכתה באליפות השלישית ובמקביל זכתה בגביע המלך הספרדי.
בויו שמר על רשת נקייה בגמר מול ריאל ואיאדוליד, שהסתיים בניצחון קבוצתו 1-0. בעונת זכה בויו בפעם השנייה בפרס ריקרדו זאמורה.
עונה אחר כך שוב זכה עם קבוצתו בגביע הספרדי, לאחר ששמר על רשת נקייה בניצחון 2-0 על ריאל סרגוסה בגמר.
האליפות החמישית של בויו עם הקבוצה הגיעה בעונת , והייתה לאחרונה שלו כשוער הבכיר של הקבוצה.
באותה העונה קבע בויו רצף של 709 דקות ללא ספיגה בליגה, בין ה-3 בדצמבר 1994 ל-12 בפברואר 1995.
עונת הייתה העונה הראשונה של בויו בריאל בה לא שימש כשוער הבכיר.
הוא היה לשוער השלישי של הקבוצה אחרי בודו אילגנר וסנטיאגו קניסארס, ובתום העונה פרש ממשחק פעיל בגיל 39. בויו היה לכדורגלן הראשון שחוצה את רף 500 ההופעות בליגה הבכירה בספרד.
בויו החל את דרכו הבינלאומית כשוער בנבחרות הצעירות של ספרד.
בין היתר, ייצג את הנבחרת באולימפיאדת מוסקבה (1980) שבמהלכה רשם שתי הופעות מתוך השלוש של נבחרתן, שהודחה כבר בשלב הבתים.
הופעת הבכורה של בויו במדי נבחרת ספרד נערכה ב-21 בדצמבר 1983, במסגרת מוקדמות יורו 1984, תחת המאמן מיגל מוניוס.
מוניוס היה המאמן שהעניק לבויו את ההזדמנות הראשונה בליגה הבכירה, כשהחתים אותו בסביליה.
המשחק היה משחקה האחרון של ספרד בטורניר המוקדמות, והיא נזקקה לניצחון ב-11 שערים על מנת להעפיל ליורו 1984. למרבה מזלה, גברה ספרד 12-1 על , עקפה את בראש טבלת הבית והעפילה לטורניר הגמר.
בויו זומן על ידי מוניוס לטורניר בצרפת, אך שימש גיבוי בלבד לקפטן הנבחרת לואיס ארקונדה ולא שותף במהלך הטורניר, בו סיימה ספרד כסגנית אלופת אירופה.
מאז טורניר היורו, בויו לא פתח עוד בהרכב הנבחרת.
הוא עלה חמש פעמים נוספות כמחליף, וסבל משליטתו המוחלטת של אנדוני זוביזרטה על עמדת השוער הראשון.
בויו זומן פעם נוספת על ידי מוניוס לסגל ספרד לקראת יורו 1988, אך שימש כגיבוי בלבד לזוביזרטה.
ספרד הודחה מהטורניר בתום שלב הבתים.
הקריירה הבינלאומית הקצרה של בויו הסתיימה בשנת 1992. בסך הכול ערך בויו שבע הופעות במדי ספרד.
לאחר פרישתו נותר בויו בריאל מדריד, שם שימש כמאמן הקבוצה השלישית, ריאל מדריד ג', בעונת .
עונה אחר כך הוביל את ריאל מדריד קסטיליה למקום השביעי בליגה השלישית.
הוא חזר לתפקיד המאמן לתקופה קצרה בשנת 2008, אז שימש כמאמן קבוצת המילואים של ריאל חאאן בליגה השלישית.
במקביל לתפקידי האימון הקצרים, היה בויו שותף בחברה להתקנת דשא מלאכותי, ושימש כפרשן ספורט עבור רשת אל-ג'זירה בשידורי הליגה הספרדית ויורו 2008. בויו אף כתב בלוג בו ניתח משחקים בליגה הספרדית, בעיתון הספרדי היומי אל פאיס.
פרס ריקרדו זאמורה (2): ,
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםמיורקההליגה הספרדית השלישית160דפורטיבו לה קורוניההליגה הספרדית השנייה38037090380סביליהליגת העל הספרדית330340330340310340ריאל מדרידליגת העל הספרדית44035031035031035026038037031000סך הכול בקריירה6800
פרנסיסקו דה אויואה (בספרדית: Francisco de Ulloa; מת ב-1540) היה מגלה ארצות ספרדי שחקר את החוף המערבי של מקסיקו של ימינו על פי מינוי של הרנאן קורטס.
מייחסים לדוחות ממסעותיו לאורך חצי האי באחה קליפורניה השפעה על הנצחת הטעות הקרטוגרפית מהמאה ה-17 בדבר קיומו של האי קליפורניה.
לא ידוע האם אויואה ליווה את קורטס במסעו הראשון לספרד החדשה.
על פי התיאור של ברנל דיאס דל קאסטיו (Bernal Díaz del Castillo), הוא הגיע למקסיקו מאוחר יותר כשהעביר מכתבים לקורטס מאשתו.
על פי חלק מההיסטוריונים המוקדמים היה לאויואה חלק חשוב בהכנעת הבירה האצטקית טנוצ'טיטלאן באמצעות הכוח הימי.
ב-1539 יצא אויואה למסע שמומן מכיסו הפרטי של קורטס בשלוש ספינות קטנות, כשהוא מפליג מאקפולקו צפונה במטרה לחקור את האוקיינוס השקט, ולחפש את מצר אניאן (Estrecho de Anián) המיתולוגי שכביכול הוביל למפרץ סנט לורנס, תוך הוכחת קיומו של המעבר הצפון-מערבי.
המשלחת הפליגה ב-8 ביוני צפונה לאורך החוף והגיעה למפרץ קליפורניה לאחר שישה שבועות.
אויואה כינה את המפרץ "ים קורטס" (Mar de Cortés) לכבוד פטרונו.
כאשר אחת מספינותיו, ה"סנטו תומאס" (Santo Tomás), אבדה בסופה עצר אויואה את המסע על מנת לתקן את שתי הספינות האחרות, ואז המשיך את מסעו ב-12 בספטמבר והגיע בסופו של דבר לראש המפרץ.
מכיוון שנכשל בגילוי מצר אניאן, פנה אויואה דרומה והפליג לאורך החוף המזרחי של חצי האי באחה קליפורניה ונחת במפרץ לה פאס.
לאחר שהצטייד באספקה של עצים ומים הפליג אויואה דרומה עד הקצה של חצי האי.
הוא סובב את הכף הדרומי תוך התגברות על קשיים רבים והפליג לאורך קו החוף צפונה לאורך החוף המערבי של האוקיינוס השקט.
ספינותיו הקטנות התקשו להתקדם משום שנתקלו ברוחות העזות ובים סוער, ובסופו של דבר הוא נאלץ לחזור לספרד החדשה.
המשלחת הגיעה עד קו הרוחב 28° צפון, בסמוך לאי סדרוס (Isla de Cedros).
על אף שגילה חצי אי השתמשו בדוחות ממסעותיו על מנת לשרטט מפות המתארות את קליפורניה כאי.
לדבריו של דיאס דל קאסטיו נרצח אויואה בדקירות סכין ב-1540. על פי דיווחים אחרים אבדו ספינותיו ה"סנטה אגואדה" (Santa Agueda) וה"טרינידד" (Trinidad) בלא עקבות במסע חזרה מבאחה קליפורניה.
פרנסיסקו, דוכס קדיס (בספרדית: Francisco de Asís de Borbón; 13 במאי 1822 – 17 באפריל 1902), היה בעלה של איזבלה השנייה, מלכת ספרד ואביו של אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד.
פרנסיסקו נולד ב-13 במאי 1822 בארנחואס, לאינפנטה פרנסיסקו דה פאולה מספרד וללואיזה קרלוטה, נסיכת שתי הסיציליות, בתם של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה איזבלה מספרד.
ב-10 באוקטובר 1846 התחתן פרנסיסקו עם בת דודתו איזבלה השנייה, מלכת ספרד, למרות שמלכתחילה העדיפה איזבלה להתחתן עם אחיו הצעיר האינפנטה אנריקה, דוכס סביליה.
חיי הנישואים של הזוג לא היו מאושרים, ונפוצו שמועות עקשות על כך שפרנסיסקו היה הומוסקסואל, ושלא היה באמת אביהם הביולוגי של לפחות חלק מילדיה אם בכלל.
בשנת 1864 מונה פרנסיסקו לנשיא המועצה הספרדית, ובשנת 1868 יצא עם איזבלה לגלות, לאחר הדחתה במהפכה המהוללת.
בשנת 1870 נפרדו פרנסיסקו ואיזבלה כידידים טובים, ובשנת 1874 הוכתר בנו כאלפונסו השנים עשר, מלך ספרד.
בשנת 1881 החל פרנסיסקו להתגורר בטירה באפינה-סור-סן, וב-17 באפריל 1902 מת בביתו בנוכחות אשתו ושתיים מבנותיו.
ב-10 באוקטובר 1846 התחתן פרנסיסקו עם בת דודתו איזבלה השנייה, מלכת ספרד, ממנה היו לו 12 ילדים:
פרנסיסקה, נסיכת ברזיל (Francisca de Bragança 2 באוגוסט 1824 - 27 במרץ 1898), הייתה בתו של פדרו הראשון, קיסר ברזיל, וכלתו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים.
פרנסיסקה נולדה בריו דה ז'ניירו ב-2 באוגוסט 1824, לפדרו הראשון, קיסר ברזיל ומריה לאופולדינה מאוסטריה, בתם של פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה תרזה מנאפולי וסיציליה.
ב-1 במאי 1843 התחתנה פרנסיסקה עם פרנסואה, נסיך ז'ואנוויל, ממנו היו לה 3 ילדים.
בעקבות מהפכת פברואר בשנת 1848 עזבו בני המשפחה את צרפת, ומצאו מקלט בקלרמונט, סארי, עם שאר בני המשפחה.
בשנת 1851 הודיע בעלה על מועמדותו לבחירות לנשיאות צרפת שיתקיימו בשנת 1852, בתקווה לסלול את הדרך להחזרת המלוכה בסופו של דבר.
בשנת 1871 חזרו בני המשפחה לצרפת, אולם בשנת 1886 במסגרת חוק הגירוש נשללה מבעלה דרגתו בצי.
פרנסיסקה ומשפחתה המשיכו לגור בפריז, וב-27 במרץ 1898 מתה פרנסיסקה בביתה.
ב-1 במאי 1843 התחתנה פרנסיסקה עם פרנסואה, נסיך ז'ואנוויל, ממנו היו לה 3 ילדים:
פרנסיסקו חאווייר וארלה גרסיה (בספרדית: Francisco Javier Varela García; 7 בספטמבר 1946 – 28 במאי 2001), היה ביולוג, פילוסוף וחוקר מוח צ'יליאני.
יחד עם הביולוג הומברטו מטורנה פיתח את המושג אוטופויזיס או "ייצור עצמי".
נודע גם בשל פעילותו לקידום דו-שיח בין המדע לבין הבודהיזם.
וארלה נולד ב-1946 בסנטיאגו בצ'ילה.
לאחר התיכון החל בלימודי רפואה באוניברסיטה האפיפיורית הקתולית של צ'ילה, אך בסופו של דבר סיים את לימודיו באוניברסיטת צ'ילה עם תואר בביולוגיה.
לאחר מכן עשה דוקטורט בביולוגיה באוניברסיטת הרווארד בהנחיית טורסטן ויזל.
התזה שלו עסקה בעיבוד מידע ברשתית העין של חרקים.
לאחר ההפיכה הצבאית בצ'ילה ב-1973 וארלה ומשפחתו גלו לארצות הברית ל-7 שנים.
לאחר מכן חזר וארלה לצ'ילה ומונה לפרופסור לביולוגיה באוניברסיטת צ'ילה.
ב-1986 עבר לצרפת, ולימד מדעים קוגניטיביים ותורת ההכרה באקול פוליטקניק, ולאחר מכן מדעי המוח בסורבון.