tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אבני הרחוב חלקות מאוד ושטחן מגיע ל-2 על 3 מטרים רבועים, כל אחת.
הרחוב שימש כחלק מקומפלקס הר הבית, וממנו יכלו מבקרים ועולי רגל לגשת אל פתחי הר הבית המערביים.
לאורך הרחוב, בצמוד לכותל, נמתחה שורת חנויות ששימשו כנראה כשוק לממכר מנחות, קורבנות וכל הקשור לעבודת המקדש.
חלקים מהרחוב נתגלו בידי צ'ארלס וורן כבר במאה ה-19. הוא הניח כי הרחוב נסלל בידי הורדוס, ולכן קרא לו "הרחוב ההרודיאני".
תוואי הרחוב עוקב אחר תוואי עמק הטירופיאון, כך שהוא היה עמוק יחסית בחלקו הדרומי של הכותל, והלך והעפיל במעלה העמק עד מצודת אנטוניה בחלקו הצפוני.
ההנחה היא שרוב ריצוף הרחוב נותר במקומו, ונקבר תחת אבני הר הבית שהושלכו עליו בעת החורבן.
מאחר שמפלס ההליכה במנהרות הכותל קבוע כמעט לכל אורכו, הרי שבחלק הדרומי עובר הרחוב המרוצף בעומק של כמעט 20 מטרים מתחת לרגלי המבקרים, ואילו בחלקו הצפוני של הכותל יכולים המבקרים לדרוך על הריצוף ממש.
חלק זה של הרחוב, שנחשף במנהרות הכותל לאורך כמה מטרים, תחום בחלקו בשני עמודים סמוכים בסגנון דורי, שמקובל לזהותם כחלק ממכלול הרחוב.
חשיפת הרחוב לימדה כי ריצופו לא הושלם מעולם: סילוק סלע האם של 'הגבעה הצפונית' מתוואי הרחוב לא הושלם; המחצבה (לעיל) לא כוסתה; וסיתות הסלע כחיקוי מושלם לאבני הכותל לא הוסדר עד הסוף.
למעשה, ריצוף הרחוב מסתיים בגוש סלע בעובי ובגובה של כמה מטרים, ואבני ריצוף שנועדו כנראה לכסותו לאחר הסרתו, נתגלו בצמוד לו.
זיהוי סלילת הרחוב עם הורדוס הביאה להשערה שהפסקת העבודה התרחשה בשנת 4 לפנה"ס, עם מותו של הורדוס.
באמצע שנות ה-90 נערכה חפירה ארכאולוגית מקיפה בגן הארכאולוגי למרגלות חלקו הדרומי של הכותל המערבי, שם נחשף המשכו של הרחוב המרוצף לאורך כ-70 מטרים.
חשיפת קטע ארוך זה לימדה כי בקטע זה ריצוף הרחוב מאוחר לימיו של הורדוס, ונראה כי הונח רק בימי נינו, אגריפס השני, בשנות ה-60 של המאה הראשונה.
תארוך זה, המאחר את ריצוף הרחוב עד שנים ספורות לפני חורבן הבית, מסתמך על העובדה כי הרחוב היה חדש לגמרי כאשר נקבר תחת האבנים שנזרקו עליו מהר הבית בשנת 70 לספירה: לא נתגלו על אבני הריצוף כל חריצים של חישורי מרכבות, או סדקים ופגמים האופייניים לרחוב "משומש".
בנוסף, ההיסטוריון היהודי-רומי, יוסף בן מתתיהו, סיפר כי בימיו של הנציב הרומי אלבינוס (62–64 לספירה), שפעל תחת שלטונו של אגריפס, החלו לרצף את רחובות ירושלים באבן לבנה, בשל האבטלה הקשה שפקדה את העיר עם סיום בניית הר הבית.
המשכו של הרחוב המרוצף דרומה התגלה ב-2007 במורדות עיר דוד, סמוך לבריכת השילוח מימי בית שני.
גילוי זה מלמד כי הרחוב המרוצף היה ארוך כמעט פי שניים משהתגלה עד כה, והיווה ציר רצוף המחבר את הר הבית לדרום העיר, לאורך כל עמק הטירופיאון.
פסגת הר המוריה, עליה עמד קודש הקודשים, שוכנת פחות-או-יותר במחצית אורכו של הכותל המערבי, במרחק של כמאה מטרים מזרחה מהקיר.
עם הכשרתן של מנהרות הכותל אותר חדר קטן, ששימש תמיכה לבתים שמעליו, בנקודה המדויקת מול קודש הקודשים.
חדר זה הפך לאתר תפילה והדלקת נרות, וכן יש התוחבים פתקים בין חריצי הכותל דווקא שם.
בשנות ה-90 החלו מים לדלוף מבין אבני הכותל בחדר זה, דבר שעורר התרגשות עצומה על כי "הכותל בוכה על החורבן".
נראה כי הנזילה נוצרה מעליית מפלס המים בבור אגירה השוכן בחלקו הפנימי של הר הבית.
עם ירידת המפלס לאחר שנים ספורות, נעלמה גם הנזילה.
הכניסה להר הבית ממערב בתקופת בית שני התאפשרה בשני מפלסים:
המפלס הנמוך – ממפלס הרחוב המרוצף דרך שער, אל מתחת לרחבת הר הבית, ומשם למעלה בגרם מדרגות תת-קרקעי.
המפלס הגבוה – דרך גשר או מחלף, ישירות לרום מפלס רחבת הר הבית.
הכניסה ממפלס הרחוב התאפשרה דרך שער ברקלי, ששרידיו שוכנים היום בקצה עזרת הנשים של רחבת התפילה בכותל, או דרך שער וורן השוכן בתוך מנהרות הכותל (לעיל).
הכניסה אל המפלס העליון התאפשרה דרך הגשר הגדול מעל קשת וילסון, או דרך המחלף המכונה 'קשת רובינסון'.
הגשר גם שימש להעברת אמת המים במפלס אחיד מהעיר העליונה (אזור הרובע היהודי והרובע הארמני של ימינו) לתוך הר הבית.
הגשר והמחלף נהרסו עם חורבן בית המקדש, וגם השערים יצאו מכלל שימוש.
נראה שהגשר שוקם במאה השנייה או השלישית על ידי הרומאים, ושימש מעבר למקדש הפגני שייתכן כי בנו הרומאים במקום בית המקדש החרב.
במאה ה-13, כשהממלוכים "קברו" את הגיא ופילסו את גבעות העיר, נקברו גם הגשר הגדול ושער וורן.
בביקור במנהרות הכותל ניתן לראות את המפלס העליון של הגשר הגדול, "הרוכב" על תוואי הגשר היהודי ההרוס מימי בית שני.
ניתן לרדת למפלס התחתון ולראות את אמנות הגשר היהודי הנשענות על תחתית הגיא.
קשת וילסון, שתארוכה שנוי במחלוקת, מחברת את הגשר הגדול לכותל המערבי.
ניתן לראותה הן בביקור במנהרות הכותל, והן משמאל לעזרת הגברים ברחבת התפילה של הכותל.
הקשת נתגלתה בידי צ'ארלס וילסון, ונחקרה בהמשך בידי צ'ארלס וורן.
צמוד לשרידי הגשר הגדול, מתחת לרחוב השלשלת, עובר מסדרון רחב ומקורה בקמרון חבית.
הוא נמשך מרחוב הגיא עד לקשת וילסון לאורך כמעט 70 מטרים.
לדעת דן בהט נבנה הקמרון החביתי בתקופה הממלוכית, במאה הארבע-עשרה.
לדעת אלכסנדר און ושלומית וקסלר-בדולח נבנה הקמרון בתקופה האוּמַיִּית, במאה השביעית.
מסדרון זה נקרא לראשונה בשם 'מעבר הסתרים' על ידי ההיסטוריון והגאוגרף המוסלמי, מוג'יר א-דין במאה ה-15. הוא טען כי מתחת לרחוב השלשלת בנה דוד המלך מעבר סתרים, שבו צעד מארמונו שליד מגדל דוד להר הבית.
מוג'יר א-דין הכיר את המסדרון שהיה "קבור" כבר בימיו מתחת למפלס העיר החדשה, מפני שעבודות חפירת בורות מים חשפו אותו בכמה מקומות.
במאה ה-19 גילה צ'ארלס וורן את המסדרון וזיהה אותו עם 'מעבר הסתרים' שתיאר מוג'יר א-דין, ובעקבותיו התקבע השם עד ימינו.
בתוך שרידי הגשר הגדול נראים מסדרונות צרים, בעלי קמרון מחודד מעט, האופייני לאדריכלות הכנסיות הצלבניות בארץ ישראל מן המאה ה-12. ד"ר דן בהט זיהה את המסדרונות כיסודות קפלת התפילה על שם אגידיוס הקדוש, שנבנתה על הגשר בתקופה הצלבנית.
בניית מבנים על גבי גשרים הייתה דבר מקובל בימי הביניים בעיקר באירופה, דוגמת גשר נוטרדאם, שאף קרס לבסוף ממשקלם הרב של הבתים שעליו.
יסודות הקפלה שולבו בתוואי ההליכה במנהרות הכותל, כך שהמבקרים במקום יכולים לעבור בהם.
מאחד המסדרונות ניתן להציץ למפלס התחתון של העמק, לתוך האולם ההרודיאני (לעיל).
המדרסה הממלוכית ודגם הר הבית
מרחב מנהרות הכותל נוצר, כאמור, בעקבות הגבהת הגיא, ובניית העיר מעליו במפלס גבוה יותר.
מבני הציבור הממלוכיים שנבנו בחלק זה נסמכו, אפוא, על יסודות עמוקים מאוד, שהגיעו עד סלע האם.
אחד המבנים הוא מדרסה ממלוכית, שנבנתה בצמוד לכותל המערבי, מול 'נדבך רבא'.
היסודות נבנו בהתאם למבנה בו תמכו, שעוצב כאולם בצורת X, האופייני למדרסות ממלוכיות רבות בירושלים.
ארבע הצלעות אפשרו ללומדי המדרסה להשתלם בארבע האסכולות הפרשניות של האסלאם הסוני, כל אחת בצלע אחרת.
ההנחה כי האולם הגדול במנהרות הכותל אינו קומת מרתף, אלא שימש לתמך בלבד, מסתמכת על כך שלא נתגלה כל גרם מדרגות או מעבר בינו ובין המדרסה שמעליו.
הצלע המזרחית של האולם צמודה לכותל, ומשולב בה גרם מדרגות רחב, המאפשר למבקרים לגשת עד אליו; הצלע המערבית שימשה במשך השנים כבור מים, על כך מעידים שרידי הטיח בתקרתה.
צלע זו משמשת כחדר הרצאות קטן, ובו דגם חשמלי של הר הבית בימי המקדש השני.
הדגם הדינמי מציג את השינויים שהתחוללו בגיא הטירופיאון במשך השנים על ידי הזזה והרמת מקטעים בעזרת שלט רחוק.
הדגם עוצב על פי שיטתו של הרב זלמן קורן, העוסק בסוגיית זיהוי מקום המקדש זה שנים רבות, והוא שונה מעט מן המקובל בדגמים אחרים, כמו דגם הולילנד.
בשנות החפירה הראשונות במנהרות הכותל, כללה העבודה בעיקר סילוק עפר ופסולת מן החללים התת-קרקעיים.
רוב החללים לא שימשו את יושבי הרובע המוסלמי שמעל, ואלו שכן, היו בעיקר בורות מים שיצאו מכלל שימוש.
צפונית ל"חדר קודש הקודשים" נתקלו החופרים בחללים צמודים לכותל, ששימשו את בעלי הבתים כמחסנים.
בעקבות זאת הוחלט לצמצם ככל האפשר את הפגיעה בחללים, והמעבר משם צפונה צומצם לכדי מעבר אדם אחד במנהרה בת כמה עשרות מטרים לאורך הכותל המערבי.
ברצפת המנהרה הותירו החופרים שני "חלונות": הראשון שבהם חושף כמה אבני כותל שהושלכו בחורבן המקדש, ונתגלו באתרן; והשני חושף שרידים של חנות שהייתה צמודה לכותל.
אבני הכותל הנפולות נתגלו לאורך המנהרה כולה, בדומה למפולת האבנים שנתגלתה באתר הגן הארכאולוגי.
החלון חושף, אפוא, רק חלק קטן מהמפולת כולה, שכוסתה לצורך מעבר המבקרים במקום.
גם החנות היא רק חלק משרשרת חנויות ארוכה, שהייתה צמודה לכותל לכל אורכו, ולא נחשפה במלואה.
המנהרה הארוכה מסתיימת בשרידי בור מים קדם-הרודיאני, המתוארך לימי החשמונאים.
ההנחה היא שכאשר בנה הורדוס את הכותל המערבי, חצה הקיר את הבור באמצעו, והוציאו באופן זה מכלל שימוש.
מהבור נותר גרם מדרגות חצוב בסלע, ומעקה חלק וקעור, שהגן על העוברים בגיא מפני נפילה לבור.
עד שנת 1996 היו מנהרות הכותל ללא מוצא, וכל המבקרים בהן הגיעו עד הרחוב המרוצף, ושם שבו על עקבותיהם.
בבריכת הסטרותיון, השוכנת בקצה מנהרות הכותל, אוּתָר קיר אבנים בודד, המפריד בין המנהרות ובין חנות בוויה דולורוזה.
בעלי החנות, ערבי נוצרי, ניאות למכור את חנותו למשרד הדתות, אולם חזר בו לאחר שספג איומים על חייו, בשל שיתוף פעולה עם ישראל.
בעקבות כך הוחלט לחצוב מנהרת מוצא מלאכותית בסלע האם של הגבעה צפונית לאורך כמה מטרים, ולפתוח פתח יציאה לויה דולורוזה, שלא דרך נכס של איש.
הסכם חשאי זה, בו היה מעורב ראש הממשלה יצחק רבין, לא היה רשמי או כתוב, עובדה שנוצלה בהמשך על ידי הווקף להתנערות ממנו.
במוצאי יום כיפור תשנ"ז (23 בספטמבר 1996), ימים ספורים קודם לזמן שסוכם בין ישראל לווקף, הודיע במפתיע ראש הממשלה החדש בנימין נתניהו על פתיחת מוצא המנהרה.
צעד זה הוביל למחאה חריפה מצד הווקף, שטען עתה כי המנהרה עוברת תחת הר הבית ופוגעת בקודשי האסלאם (בפועל, מנהרת המוצא עוברת מתחת לבית הספר אל-עומריה, ולא נוגעת כלל בהר הבית).
הרחוב המוסלמי הוצת, ובמהומות שנמשכו שלושה ימים נהרגו 17 חיילי צה"ל ועשרות פלסטינים.
בעקבות המהומות התכנסה הממשלה לדיון, והחליטה להשאיר את היציאה לרחוב, תוך ליווי ביטחוני של המבקרים בדרכם חזרה דרך הרובע המוסלמי לרחבת הכותל.
בימי מתח שונים (כמו האינתיפאדה השנייה) נסגר הפתח לפרקי זמן שונים, אך בשנים האחרונות הוא משמש כפתח היציאה העיקרי ממתחם מנהרות הכותל.
עם זאת, מאז המהומות ועד ימינו (נכון לאוקטובר 2009), משרד החינוך אינו מאפשר כלל לתלמידים לצאת דרך מנהרת המוצא, ואלה נאלצים לשוב על עקבותיהם בתוך המנהרות.
בשנת 2009 נפתח לקהל חדר נוסף, שנקרא 'היכל תקופות' בשל ריבוי הממצאים והקירות מתקופות שונות המצויים בו.
החדר שוכן בצמוד לאולם ההרודיאני, והוא התגלה כבר בתחילת החפירות אחרי מלחמת ששת הימים.
מפאת בעיות של יציבות ובטיחות, לא התאפשר לחקור אותו ולפנות את העפר הממלא אותו, והחלל שפונה לצורך סקר ראשוני מולא בבטון מוקצף.
ההתפתחות הטכנולוגית בתחום חיזוק מבנים אפשרה לחפור את החדר, תוך תמיכתו בקורות ברזל ובטון עבות.
החפירה התבצעה מלמעלה למטה, תוך צמצום שטח החפירה לכדי צורת פירמידה הפוכה, כך שהחלק התחתון צר בהרבה מהחלק העליון, כדי למנוע התמוטטות של הקירות פנימה.
בתום החפירה התקבל אולם גבוה מאוד, שהביקור בו נעשה דרך מרפסת היקפית סביב החלל הפנימי, בערך במחצית גובהו.
הממצא העתיק ביותר בחדר הוא ריצוף מימי בית ראשון, החוצה את החדר בתחתיתו.
במקום התגלו גם מעט ממצאים מן המאה העשירית לפנה"ס.
הממצאים הנוספים המוצגים בו באתרם הם מתקן מים מימי בית שני; קירות גדולים ולטרינות (שירותים) מן התקופה הרומית; קיר מוסלמי; אומנה ושרידי קשת מימי הצלבנים; ותקרה ממלוכית.
החפירות במנהרות הכותל לא פסקו מעולם, גם אחרי הכשרתן לביקורי קהל.
מדי שנה נסגר המקום, או חלקים ממנו, לפרקי זמן קצרים, כדי לאפשר עבודות בהיקף גדול יותר.
בשנת 2010 התבצעה חפירה נרחבת ביותר בחלק המערבי של המנהרות, במטרה לחשוף את שרידיו של חאן ציבורי ענק, המתוארך לשלהי התקופה הצלבנית או לתקופה הממלוכית.
החאן, המשתרע על פני שטח של כמה דונמים, מחבר בין מנהרות הכותל ובית הכנסת אוהל יצחק, השוכן סמוך לשער השלשלת.
נכון לאפריל 2022 מתבצעת חפירה בחלק של המנהרות שמתחת לאולם הכניסה, במטרה לחשוף את שרידיו של מה שכנראה היה בית מרחץ רומאי עתיק.
תוכנית נוספת העומדת על הפרק היא להרחיב את החפירות דרומה, אל מתחת לרחבת התפילה של הכותל המערבי, עד לגן הארכאולוגי.
לצורך כך, תועמד הרחבה על עמודי תמך, והמבקרים במנהרות יוכלו לבחון את העתיקות שמתחתיה.
התוכנית מתבססת על ההנחה כי הרחבה מכסה על ממצאים עתיקים, דוגמת אלה השוכנים במנהרות.
חיזוק להנחה זו נמצא בעקבות חשיפת ממצאים רבים בחפירה הארכאולוגית שהחלה ב-2005 בקצה המערבי של רחבת התפילה, וחשפה ממצאים מרשימים מימי הבית הראשון, מעט ממצאים מימי הבית השני, ואת הקארדו המזרחי (רחוב עמודים רחב) מן התקופה הרומית.
לצורך הנגשת המנהרות לכיסאות גלגלים, מתוכננים כמה שינויים בדמות רמפות ומעלונים, וכן מתוכנן להרחיב את המנהרה הצרה לכדי מעבר כיסא גלגלים ומלווה.
מנהרת הולכי הרגל גריניץ' היא מנהרה להולכי רגל, העוברת מתחת נהר התמזה במזרח לונדון.
המנהרה מקשרת בין רובע טאוור המלטס שבגדה הצפונית של הנהר לבין רובע גריניץ' שבגדתו הדרומית.
המנהרה תוכננה על ידי המהנדס סר אלכסנדר ביני עבור מועצת העיר לונדון, והוקמה על ידי החברה הקבלנית ג'ון קוצ'ריין ושות' (John Cochrane & Co).
עבודות הבנייה החלו ביוני 1899 והמנהרה נפתחה לציבור ב-4 באוגוסט 1902.
המנהרה החליפה מעבורת שעברה במקום זה, ונועדה לאפשר לעובדים המתגוררים בגדה הדרומית של התמזה להגיע למקום עבודתם במספנות וברציפים שהיו ממוקמות באייל אוף דוגס (אי הכלבים).
הכניסות למנהרה מצויות בשני מבנים שבראשם כיפה עשויה זכוכית, בהם המעליות המובילות למנהרה.
המעליות הותקנו בשנת 1904 ושופצו בשנת 1992. נוסף על המעליות ניתן לרדת בגרמי מדרגות ספירליים, המאפשרים להגיע אל המנהרה, שאורכה 370 מטרים (1,217 רגלים) ורוחבה 3 מטרים (9 רגלים).
המנהרה בנויה קשתות של ברזל יצוק שחוברו ביניהן בבטון.
פנים המנהרה צופה ב-200,000 לבנים מזוגגות.
חלקה הצפוני של המנהרה נפגע בהפצצות הלופטוופה במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה, ושם אפשר לראות אותה מחוזקת עם בטנת בטון ופלדה עבה.
עבודות שיפוץ להתקנת מעליות חדשות ושיפור הניקוז החלו בשנת 2009 והושלמו בשנת 2014.
המנהרה מקשרת בין אזור גריניץ' בו נמצאת הקאטי סארק ופארק גני איילנד.
המנהרה פתוחה 24 שעות ביממה, אולם המעליות פעילות רק בשעות השיא.
מתחת נהר התמזה כרויות מנהרות תחבורה רבות, המהוות חלק ממערך התחבורה של העיר לונדון בירת הממלכה המאוחדת.
חפירת מנהרות אלה התאפשרה בשל אדמת החמר המצוייה מתחת לנהר.
בשל מספר המנהרות הרב, לונדון נחשבת לאחת הערים עם המערכת התת-קרקעית הנרחבת ביותר בעולם.
המנהרות משמשות הן תחבורת כלי רכב והולכי רגל, והן את מערכת הרכבת התחתית של לונדון.
המנהרות ממזרח (מורד הזרם) למערב (מעלה הזרם):
מעבר דרטפורד (מנהרת כלי רכב כפולה, 1963 ו-1980); וכן בשנת 2004 נכרתה מנהרת התקשורת מנהרת כבל דרטפורד)
מנהרת ווליץ' (מנהרה להולכי רגל בין ווליץ' וצפון ווליץ', 1912)
קו ג'ובילי (מנהרות של קו הרכבת התחתית ג'ובילי בין התחנות צפון גריניץ' וקאניניג טאון 1999).
מנהרת בלקוול (בין צפון גריניץ' לפופלר — מנהרה בתכנונו של אלכסנדר ביני משנת 1897; ומנהרה נוספת משנת 1967)
קו ג'ובילי (מנהרה של קו הרכבת התחתית ג'ובילי בין תחנת קנרי וורף לבין תחנת צפון גריניץ' 1999.)
מנהרת הרכבת הקלה של דוקלנדס (מנהרת רכבת בין תחנת איילנד גארדנס לבין קאטי סארק, 1999).
מנהרת גריניץ' (מנהרה להולכי רגל בין מילוול לגריניץ' בתכנונו של אלכסנדר ביני, 1902).
קו ג'ובילי (מנהרה של קו ג'ובילי של הרכבת התחתית בין תחנת קנדה ווטר לבין תחנת קנרי וורף, 1999).
מנהרת רות'רהית' (מנהרה לכלי רכב בין רות'רהית' וליימהאוס בתכנונו של מוריס פיצמוריס משנת 1908).
מנהרת התמזה (במקורה, מנהרה להולכי רגל.
כיום מנהרת רכבת, בין תחנת הרכבת התחתית וופינג, ותחנת הרכבת התחתית רות'רהית'.
מנהרה זו, שנבנתה על ידי מארק ברונל בשנת 1843 הייתה המנהרה התת-מימית הראשונה שנבנתה בעולם.
כיום מהווה המנהרה חלק מקו מזרח לונדון של הרכבת התחתית.)
מנהרת טאוור (במקורה מנהרת רכבת, כיום מנהרת שירות.
מנהרה זו תוכננה והוקמה על ידי פיטר ו.
בארלו וג'יימס הנרי גרייטהד בשנת 1870 והייתה מנהרת הרכבת התחתית הראשונה שהוקמה בעולם (אך לא מנהרת הרכבת הראשונה).
מאוחר יותר הפכה המנהרה למנהרה להולכי רגל, וכיום משמשת כמנהרת תקשורת המכילה קווי תקשורת אופטית).
קו נורת'רן (ענף הסיטי)(קו הרכבת התחתית נורת'רן שנבנה בשנת 1900 בין תחנות הרכבת התחתית בורו ורחוב המלך ויליאם.
במקום עוברת גם מנהרת קו רכבת סיטי ודרום לונדון שנבנתה בשנת 1890 - מנהרה זו אינה בשימוש כיום בשל היותה צרה מידי.
רוחב המנהרה כ- 3.1 מטרים, והשימוש בה פסק בשנת 1900 בשל הרחבת מנהרות הרכבת ל-3.5 מטרים).
קו ווטרלו וסיטי מנהרת קו הרכבת התחתית ווטרלו וסיטי.
קו נורת'רן (מנהרת קו הרכבת התחתית נורת'רן - ענף צ'רינג קרוס.
קו בייקרלו מנהרת קו הרכבת התחתית בייקרלו 1906.
קו ג'ובילי (מנהרת קו הרכבת התחתית ג'ובילי בין תחנת הרכבת התחתית וסטמינסטר ו-ווטרלו.
קו ויקטוריה (מנהרת קו הרכבת התחתית ויקטוריה.
מנהרה כפולה עבור הרכבת הקלה דוקלנדס לווליץ' ארסנל נפתחה בשנת 2009.
מנהרה כפולה נוספת בין צפון ווליץ' ולווליץ' - נפתחה בשנת 2014 ומאפשרת תנועת רכבות בין צפון קנט לאייל אף דוגס ומרכז לונדון.
על פי תוכנית של תחבורה עבור לונדון נבנית מנהרה בין סילברטאון לצפון גריניץ' מתחת לנהר התמזה המקשרת את סילברטאון לחצי האי גריניץ' במזרח לונדון.
פתיחת המנהרה מתוכננת ל-2025 - והיא תסייע בהפחתת הגודש הכרוני במנהרת בלקוול.
מנהרת מתוכננת נוספת, מנהרת הגאות והשפל (Thames Tideway Tunnel) של התמזה, שאמורה להסתיים ב-2025, תהיה מנהרה באורך 25 ק"מ (16 מייל) העוברת בעיקר מתחת לקטע הגאות והשפל של נהר התמזה דרך מרכז לונדון כדי ללכוד, לאגור ולהעביר כמעט את כל הביוב הגולמי ומי הגשמים שכיום עולה על גדותיו לנהר.
הסיבה העיקרית למספר המנהרות הרב באזור כה מצומצם (אזור מרכז לונדון) נובע משיקול היסטורי - באזור מרכז לונדון, על אף מספר תחנות הרכבת הרבות שהיו בעיר, היה מספר מועט של גשרים החוצים את התמזה.
באזור מרכז לונדון ישנם רק שלושה גשרי רכבת, ורק אחד מהם מאפשר מעבר רכבות מצפון לדרום דרך העיר (השניים האחרים מובילים לתחנות רכבת בקרבת הסיטי, אך אין המשך לתנועת הרכבות צפונה).
הסיבה ההיסטורית להיעדר הגשרים היה קיומו של נמל לונדון אשר פעל עד שנות ה-80 של המאה ה-20. בשל קיומו של הנמל עברה תנועת אוניות גדולות במעלה הנהר עד אזור הבריכה של לונדון (הנמצא דרומית לסיטי של לונדון).
הגשר היחיד שנבנה מזרחית (במורד הנהר) לאזור זה היה גשר מצודת לונדון.
נימוק נוסף לבניית המנהרות היה רוחבו של הנהר.
בשל רוחב הנהר לא ניתן היה לבנות גשרים שאפשרו מחד מעבר ספינות ומאידך היו יציבים דיים.
בראשית המאה לא הייתה הטכנולוגיה לבנות גשרים רחבי מפתח (ואפילו גשר מצודת לונדון מאפשר מעבר צר בלבד בין שני מגדליו האמצעיים).
רק החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20 אפשרה הטכנולוגיה בניית גשרים גבוהים בעלי מפתח רחב כגון גשר המלכה אליזבת השנייה בדארטפורד.
סגירת נמל לונדון בסוף המאה ה-20 ביטלה את הדרישה שגובה הגשר יהיה לפחות 50 מטרים מעל פני הנהר, עובדה שאפשרה בניית גשרים במורד הנהר.
מנהרת־הזמן היא סדרת ספרים, שכתבה גלילה רון־פדר–עמית בסוגת ההיסטוריה והמדע הבדיוני.
הספר הראשון בסדרה יצא בשנת 1997. הסדרה כוללת 86 ספרים.
עלילת הספרים מספרת על ילד בן עשר, בשם דן שחורי שגר בשכונת רמות בירושלים.
לאחר שגילה מנהרה קרוב לביתו, סיפר על כך לחברתו, שרון, והם מחליטים לחקור את המנהרה, ומגלים שהיא הובילה אותם אל תקופת מלחמת העצמאות, המצור על ירושלים.
בכל ספר דן ושרון מסיירים בתקופה שונה, לשם לוקחת אותם המנהרה.
לפעמים נוצרים סיבוכים בעלילה כאשר אנשים אחרים מגיעים למנהרת הזמן, למשל בת-דודה של שרון שנכנסת למנהרה או ילד שקרא את הספר מנהרת-הזמן.
דן ושרון מגלים במשך הספרים יותר ויותר על המערה שלהם.
בכל פעם שדן ושרון נפגעו/נעלם להם משהו בעבר, הם נרפאים בהווה ולא יישאר זכר לפצעים או למקרה מוות שקרה בעבר ומה שנעלם יחזור.
דן שחורי – ילד שעובר יחד עם חברתו שרון במנהרת הזמן.
שרון דנון – ילדה שעוברת יחד עם חברה דן במנהרת הזמן.
ערן – אחיו הגדול של דן.
רותי – אחותה הקטנה של שרון.
ענת ואמנון – ההורים של דן.
צביה ובועז – ההורים של שרון.
יונתן, יוחנן ויונדב – בני הדודים המעצבנים של דן, המופיעים בחלק מן הספרים.
שניר – ילד בכיתתם של דן ושרון.
עופר – ילד בכיתתם של דן ושרון.
הם פוגשים שם שני ילדים שהכירו בספר הראשון אך הם לא מזהים אותם כי הם נפגשים לפני שהם הכירו בספר הראשון.
שרון ודן לוקחים את המתנה ויוצאים לכיוון ביתם ומגלים שהגיעו לעבר לתקופת מלחמת המפרץ בשנת 1991.54השומר החדש2011דן ושרון מועברים לגליל ליישוב הושעיה שמוגן על ידי השומר החדש.
בניגוד לשאר הספרים, הם אינם חוזרים בזמן אלא שבסוף הספר "הזמן רץ לאחור" והם חוזרים לביתם (וכמובן שמה שקרה שם לא נשכח).55אסון מעלות2012דן מקבל שיחה מהעבר בידי שרון.
מאוחר יותר הוא משוגר למושב רם און שם הוא וילד שפגש, איתן אבידור חוזרים אחורה בזמן, פוגשים את שרון ומתכוננים ללילה הנורא של הפיגוע במעלות בשנת 1974.56המרגל שלנו בדמשק2012חוקר סורי עובר משנת 1965 דרך מנהרת הזמן.
דן ושרון מחזירים אותו ונמצאים בחקירתו של המרגל אלי כהן.57מלחמת השפות2012דן ושרון חוזרים בזמן לתקופת מלחמת השפות, בלי להיכנס למנהרה, ומצטרפים לחבורה בעד העברית.58מלאכים עולים ויורדים2012דן ושרון מגיעים במנהרת הזמן לתקופת חלום יעקב, ביחד עם מקפצה ואורח מיוחד.
המנהרה מובילה אותם לספרד וחושפת אותם למוראותיה של תקופה נוראה זו.79הקומנדו היהודי יוצא לבגדד2021על פעולת האצ"ל בעיראק ועל דוד רזיאל.80מנהרות מצטלבות2022דן ושרון פוגשים את שרבל ותרזיה, ושבים איתם לעין קאנא שבלבנון, לאחר שהתרחש בה פיצוץ עז.
הם נפגשים עם אנה פרנק, ומנסים להביא לה מכתבים שיסבירו את גורלה ובכך יצילו אותה.84תעלומת הבית הבודד2025הבית הראשון במגדיאל86לוחמי האור2025הספר נכתב לזכרם של ארבעת עובדי חברת החשמל שנהרגו במהלך עבודתם במלחמת חרבות ברזל
מנהרת המון בלאן (איטלקית Traforo del Monte Bianco; צרפתית Tunnel du Mont-Blanc) היא מנהרת רכב המחברת בין קורמאיור, איטליה לשאמוני, צרפת.
הפעלת מנהרת המון בלאן מופקדת בידי גוף צרפתי-איטלקי, קיבוץ האינטרסים הכלכליים האירופיים של מנהרת מונט בלאן (GEIE-TMB).
ישות זו הוקמה על ידי חברת ATMB (הכבישים המהירים והמונט בלאן) בצרפת, ו- SITMB (החברה האיטלקית למנהרת מונט בלאן) מאיטליה.
אורכה של המנהרה 11.6 ק"מ.
המנהרה חוצה את ההר מון בלאן בגובה ממוצע של 1,327 מטר.
1,274 מטר גובה בצד הצרפתי ו-1,381 מטר גובה בצד האיטלקי.
המנהרה נפתחה לתנועת כלי רכב ב-19 ביולי 1965. משתמשים בה 5,000 כלי רכב ביום בממוצע, 68% מהם כלי רכב קלים.
מנהרת GEIE- מון בלאן מונה למעלה מ -250 עובדים, כולל 70 כבאים.
ב-24 במרץ 1999 נהרגו 39 אנשים כאשר שרפה פרצה במשאית במרכז המנהרה.
מנהרת הטמפלרים היא מנהרה תת-קרקעית הנמצאת מתחת לרחובותיה של עכו העתיקה.
המנהרה הובילה מארמון הטמפלרים שחרב ב-1291 ושקע בים במערב, עד לנמל עכו במזרח.
המנהרה הוקמה לקראת סוף המאה ה-12 כנתיב תת-קרקעי אסטרטגי על ידי אנשי המסדר הטמפלרי אשר התמקמו בתקופה זו בעכו לאחר כיבוש ירושלים על ידי צלאח א-דין.
אורך המנהרה כ-350 מטר והיא משתרעת מתחת לרוב הרובע הפיזאני ההיסטורי של העיר.
המנהרה חצובה בחלקה התחתון בסלע הטבעי ובחלקה העליון היא בנויה כקמרון חבית ארוך עשוי אבן גזית.
המנהרה התגלתה רק בשנת 1994 באופן אקראי לאחר שדיירי בית הנמצא מעליה התלוננו על ביוב סתום ובבדיקת הבעיה התגלתה המנהרה על ידי הבודקים.
לאחר חפירות ארכאולוגיות נפתח חלקה המערבי של מנהרה לציבור בחודש אוגוסט 1999 ובהמשך נוסף לה קטע קצר בצידה המערבי.
לאורך המנהרה הותקנו רצפת עץ ותאורה וכן מערכת משאבות המפנות באופן קבוע מי תהום המציפים אותה.
גובה המנהרה הוא כשני מטרים ובקטעים מסוימים ממנה, יחד עם הרצפה המוגבהת גובהה הוא פחות ממטר וחצי, דבר המצריך מהעוברים להתכופף.
שתי הכניסות למנהרה אינן הכניסות המקוריות ובכל אחת מהן הוקמו מדרגות המובילות אליה והכניסה היא בתשלום.
כניסה אחת נמצאת בסמוך לחניון המערבי שליד הנמל והשנייה בסמוך לחאן אל-עומדאן שבדרום-מרכז העיר העתיקה.
מנהרות הרכבת בראש הנקרה היא מערכת של שתי מנהרות לרכבת המחוברות בגשר, בקצה מסילת החוף, העוברות מתחת לרכס ראש הנקרה.
המנהרות נחפרו בידי חיל ההנדסה של דרום אפריקה בזמן מלחמת העולם השנייה והן אינן בשימוש כיום.
מערכת המנהרות היא באורך כולל של כ־200 מטר.
קו הגבול בין ישראל ללבנון עובר בתוך המנהרה הצפונית, ולפיכך היא נאטמה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש לבנון מידי צרפת על ידי הצבא הבריטי בשנת 1941, הוחלט לחבר את מסילת החוף עם רשת הרכבות בלבנון.
מחיפה דרך ביירות לטריפולי, משם הייתה כבר קיימת מסילה צפונה דרך חלב לטורקיה, כדי לאפשר מעבר כוחות צבאיים וציוד.
המסילה הוקמה על ידי יחידות צבאיות מדרום אפריקה, אוסטרליה וניו זילנד ובניתה ארכה כשנה וחצי.
על מנת לחצות את סולמה של צור נחצבו שתי מנהרות מתחת לרכס המחוברות בגשר מעל לאחת הנקרות הגדולות שבמקום.
המנהרה נחצבה על ידי פלוגה 40 של חיל ההנדסה הדרום אפריקאי ונחנכה ב־14 באוגוסט 1942. מעל הכניסה הדרומית למנהרה מופיעה כתובת המציינת את השלמתה בשנת 1942. תוואי המסילה בין חיפה לביירות הושלם ב-24 באוגוסט 1942 ועד לתחנת הרכבת בטריפולי ב-18 בדצמבר 1942.
קו רכבת חיפה – ביירות –טריפולי (HBT) הייתה הקישור הראשון שחיבר בין רשת הרכבות של יבשת אירופה עם רשת הרכבות של צפון אפריקה, אך הוא מעולם לא פעל בשימוש אזרחי.
הבריטים שמרו עליו בשליטה צבאית.
במלחמת העצמאות ב־14 במרץ 1948, פוצצו לוחמי גדוד 21 של חטיבת כרמלי את הגשר שחיבר בין המנהרות, כדי למנוע מעבר נשק וחיילים של צבא לבנון.
זו הייתה אחת הפעולות הראשונות של החטיבה שנוסדה ב־28 בפברואר 1948. לאחר המלחמה נאטמה המנהרה הצפונית כדי למנוע את חציית הגבול.
המנהרה הדרומית מהווה חלק מאתר הנקרות של ראש הנקרה וניתן להגיע דרכה אל המסלול שעובר בנקרות.
בחלקה הדרומי של המנהרה הצפונית ישנו מיצג אור-קולי של אתר ראש הנקרה.
מנהרת בסיס הגוטהארד או מנהרת בסיס סן גוטארדו היא מנהרת רכבת העוברת מתחת לרכס הרי האלפים שבשווייץ.
אורכה של המנהרה 57 ק"מ, ואורכם הכולל של המנהרות, המעברים ומנהרות המשנה 151.84 ק"מ.
המנהרה נחשבת למנהרה הארוכה ביותר בעולם.
מנהרת בסיס הגוטהארד כוללת למעשה שתי מנהרות צמודות זו לזו, שבכל אחת קו מסילת ברזל אחד, והיא מהווה חלק מפרויקט אלפטרנזיט.
ההחלטה על בניית המנהרה התקבלה במשאל עם שנערך בשווייץ בשנת 1992 ואשר זכה ל-64% מקולות המצביעים במשאל.
עבודות הקמת המנהרה החלו בשנת 1996 וחציבת המנהרות הסתיימה ב-15 באוקטובר 2010.
נקודות המוצא של המנהרה הן בסמוך לכפר ארסטפלד, בקנטון אורי, והכפר בודיו בקנטון טיצ'ינו.
המנהרה נפתחה לתנועת אזרחים ב-11 בדצמבר 2016. פתיחת המנהרה אפשרה לקצר את זמן הנסיעה בין ציריך למילאנו בכשעה - מכשלוש שעות וחצי לשעתיים וחצי.
מעבר סנקט גוטהארד (מעבר סן גוטארדו) הוא אחד המעברים העיקריים בהרי האלפים באמצעותם ניתן לחצות את רכס ההרים מצפון לדרום.
במהלך השנים גברה התנועה במעבר זה, המקשר בין איטליה לבין גרמניה וצרפת, מה שהביא לפקקי תנועה רבים בכבישי המעבר ובמנהרות הקיימות (בהן מנהרת סן גוטהארד).
תנועת המשאיות הרבה הביאה לזיהומי רעש ואוויר.
המנהרות שנחצבו קודם לחציבת מנהרת בסיס הגוטהארד, בשל תלילותן ועיקוליהן, אפשרו רק לרכבות שמשקלן 1,400 טונות לנוע במסילות המעבר (או 1,700 טונות, אם נעשה שימוש בשני קטרים מושכים ובקטר הדוחף את הרכבת), במסגרתו עלו הרכבות במנהרות משופעות וספירליות לגובה של 1,100 מטרים מעל פני הים.
מנהרת בסיס הגוטהארד תוכננה על מנת לאפשר לרכבות שמשקלן עד 4,000 טונות לנוע במנהרה.
מטרת כריית המנהרה, כפי שבאה לידי ביטוי ב"חוק מעבר התנועה" שנחקק בשווייץ באוקטובר 1999, להעביר את תנועת המשאיות החוצה את המדינה באמצעות מנהרות רכבת עליהן יועמסו המשאיות.
המנהרה מאפשרת לרכבות אלה לנוע במהירות של 250 קמ"ש, ואף הסתיימה בהצלחה בדיקת תנועה ב-275 קמ"ש.
המנהרה הוקמה על ידי חברת אלפטרנזיט גוטהארד (AlpTransit Gotthard AG), חברת בת בבעלות מלאה של חברת מסילות הברזל הפדרלית השווייצרית.
חציבת המנהרה החלה מארבע נקודות מוצא בו-זמנית (נקודה חמישית נוספה מאוחר יותר) - ארסטפלד, אמסטג, סדרון, פיידו ובודיו, וזאת על מנת לקצר את משך החציבה.
שתי מנהרות הרכבת נחצבו זו לצד זו.
נקודות אוורור וציוד טכני ממוקמות בסדרון ובפיידו.
אל נקודות המפגש של המנהרות ניתן להגיע באמצעות מנהרות שירות המקשרות אל פירים היורדים אל מנהרת הבסיס.
עלותה הכוללת של המנהרה הגיעה ל-9.560 מיליארד פרנק שווייצרי.
במהלך החציבה הופעלו ארבע מכונות חציבה - שתיים נעו דרומה מארסטפלד לסרדון, ושתים נעו צפונה מביודיו לפיידו ומשם לסרדון.
אורכן של מכונות החציבה מהדגם הארוך יותר היה 430 מטרים (כולל כל הציוד הנלווה מאחור), במשקל כולל של כ-3,000 טונות, כאשר כל מכונה חצבה כ-25 מטרים מדי יום.
במהלך חציבת המנהרה הוצאו ממנה 26,500,000 טונות אדמה וסלעים (13,300,000 מ"ק אדמה וסלעים - כמות השקולה 5 פעמים לפירמידה הגדולה של גיזה).
9 עובדים נהרגו בתאונות במהלך חציבת המנהרה.
אורכה של המנהרה המערבית 56.978 ק"מ ואורכה של המנהרה המזרחית 57.091 ק"מ.
אורכם הכולל של המנהרות והפירים - 151.84 ק"מ.
קוטר כל אחת ממנהרות הרכבת נע בין 8.8 ל-9.5 מטרים.
אחת ל-325 מטרים מקשרת מנהרת שירות את שתי מנהרות הרכבת המקבילות.
במנהרה עוברים מדי יום כ-9,600 נוסעים, ומתוכננות לנוע בה מדי יום כ-300 רכבות, רובן רכבות משא.
מנהרת בסיס הגוטהארד מופיעה בסדרת הטלוויזיה הדוקומנטרית "" המשודרת בערוץ דיסקברי וב.
הפרק "מנהרות מתחת להרי האלפים" שודר ב-7 במאי 2003 כחלק מעונה 1.
מנהרות הגיר של חלם (פולנית Podziemia kredowe w Chełmie) הן מערכת של מנהרות באורך כולל של 15 קילומטרים, שנחפרה בקרקע הגיר של העיר חלם שבפולין.
חפירת המנהרות החלה בימי הביניים לשם כריית גיר והופסקה במאה ה-19. כיום פתוח חלק ממערכת המנהרות לביקוריהם של תיירים.
המנהרות נוצרו בעקבות הרצון לנצל מרבצים עשירים של אבן גיר שהתגלו בקרקע שתחת העיר חלם.
החל בימי הביניים נחפרו בורות ומנהרות תחת בנייני העיר ורבים מהם התחברו למרתפי הבתים.
אבן הגיר שנכרתה נמכרה על ידי התושבים.
בהמשך חוברו יחד מנהרות שניכרו בנפרד על ידי התושבים ויצרו מערכת תת-קרקעית של מעברים.
אולמות רחבים תחת פני האדמה התהוו כתוצאה מחיבור בלתי מתוכנן מראש בין חללים שנכרו כל אחד בנפרד בתוך אבן הגיר.
מקצתם נמצאים בעומק של 20 מטרים מתחת לפני הקרקע.
המנהרות החלו לשמש את תושבי חלם גם כמקלטים.
במהלך המאה ה-19 הוחלט להפסיק את כריית אבן הגיר על מנת שלא לסכן את יציבות הבניינים בעיר.
במשך שנים רבות לאחר מכן היו המנהרות סגורות.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם עלה הרעיון לנצל את המנהרות כאתר תיירות, בעקבות גילוי המנהרות מחדש במהלך בניית צנרת אספקת מים לעיר, אך הוא לא יצא לפועל: נתיב תיירות מתוכנן במנהרות באורך של כ-300 מטרים נהרס במהלך הכיבוש הגרמני של העיר במלחמת העולם השנייה.
בתקופה זו גם ניסו יהודים מן העיר להסתתר במנהרות מפני רדיפות הנאצים אחריהם.
התקנת המנהרות לביקורי תיירים החלה בפועל בשנות ה-70: תקרת אחת המנהרות קרסה תחת לחץ משקלה של משאית שנסעה ברחובות העיר.
בעקבות האירוע החלה חפירה ובדיקה של מערכת המנהרות, שבמהלכה התגלו פרוזדורים תת-קרקעיים רבים נוספים.
עם זאת, מנהרות רבות לא נבדקו ונחקרו בשל מחסור במשאבים כספיים לכך וסכנה של התמוטטות.
מנהרות נוספות במערכת המנהרות מתגלות כל העת, ועל פי הערכה מגיע אורכה הכולל ל-15 קילומטרים והיא משתרעת אף מעבר לתחומי העיר.
במהלך שנות ה-70 החלה הכשרה של נתיב ביקור במנהרות והוא נפתח לתיירים, אך סיום הגיבוש של הנתיב הנוכחי הסתיים רק ב-1985. נתיב זה מחבר שלוש מערכות של מנהרות מתחת לכיכר השוק הישנה של העיר.
אורך נתיב הביקור הוא כשני קילומטרים והסיור בו אורך כ-50 דקות.
במנהרות הכלולות בנתיב הסיור הותקנה תאורה חשמלית ונשמרת בהן טמפרטורה של 9 מעלות צלזיוס ולחות של 80%.
מנהרת הרכבת ליד מחלף שפירים או מנהרת שפירים היא מנהרה רכבתית מתחת לכביש 1 המשמשת את קווי הנוסעים לירושלים ולמודיעין-מכבים-רעות.
אורך המנהרה כ-140 מטר, והיא סמוכה ל"פיצול גנות" בו מסילת הרכבת המגיעה מכיוון תל אביב-יפו מתפצלת בין המסילה הפונה לכיוון לוד לבין מסילת ירושלים - גנות הממשיכה מזרחה לכיוון נמל התעופה בן-גוריון.
המנהרה נחפרה בשיטה ייחודית על מנת לא להפריע לתנועת כלי הרכב בכביש 1, עלות הקמתה הייתה כ-350 מיליון שקלים והיא נחנכה בשנת 2004 עם חנוכת המסילה לנמל התעופה בן-גוריון.
במהלך הסופה בדצמבר 2013 הוצפה המנהרה כתוצאה מקריסת דופן אפיק נחל שפירים העובר מעל המסילה באזור תחנת נמל התעופה בן-גוריון.
בעקבות ההצפה והנזק הרב שנגרם למסילה ולמערכות התקשורת, הושבתה התנועה לתחנות נמל התעופה ומודיעין למשך שלושה שבועות.
מנהרות הלחימה של רצועת עזה הן רשת מנהרות שנחפרו על ידי ממשל חמאס וארגוני טרור פלסטיניים נוספים ברצועת עזה, כחלק מהכנותיהם לפגוע באזרחי ישראל אשר מתגוררים בעוטף עזה.
מנהרות אלה נחפרו מתחת לגדר המערכת סביב רצועת עזה, לשם חדירה סמויה מהרצועה לתחומי ישראל.
בנוסף נחפרה רשת מנהרות ברחבי רצועת עזה, שמשמשת לתנועה סמויה, כמקום מסתור, להחזקת חטופים וכאמצעי לתמרון מול צה"ל.
במהלך מלחמת חרבות ברזל הקדיש צה"ל מאמצים רבים לאיתור המנהרות, חשיפתן, השמדתן וגם לחימה בתוכן.
מנהרות טרור שנחפרו לתוך שטח ישראל, ולעיתים לתוך יישובי עוטף עזה, במטרה לאפשר לחוליות טרור לחדור לשטח ישראל ולבצע פיגועי חטיפה ומיקוח במטרה להרוג כמה שיותר אזרחים וחיילים, ולחטוף ישראלים (הן אזרחים והן חיילים) לשטח הרצועה.
רבים התייחסו למנהרות אלו כאל איום אסטרטגי וישראל השקיעה מאמץ ומשאבים רבים כדי למצוא להן מענה יעיל.
רשת המנהרות שנחפרה בתוך רצועת עזה נועדה לאפשר למחבלים, במקרה של כניסה קרקעית של צה"ל לרצועה, לנוע בחופשיות ובאופן סמוי מתחת לקרקע, לצאת בפתחים שנבנו מראש, ולהפתיע את החיילים התוקפים או לסגת במהירות.
רשת המנהרות כוללת גם מפקדות, מחסני אמל"ח וכן בונקרים שנועדו להגן על בכירי חמאס במקרה של תקיפה אווירית והפצצות.
רשת זו כוללת מאות קילומטרים של תוואי וזכתה לכינוי "מטרו" ולעיתים ל"מטרו של חמאס" או ה"מטרו של עזה".
חלק מהמנהרות שנחפרות יועדו להטמנת מטעני חבלה וחומרי נפץ, על מנת לפוצצם מתחת למבנים וביצורים ישראליים.
כך למשל, הפיגוע במוצב האורחאן בצומת גוש קטיף ב-28 ביוני 2004, בפיגוע מנהרת תופת זה גם נהרג סמל ראשון רועי ניסים ונפצעו 7 חיילים נוספים.
גם הפיגוע במוצב JVT בציר פילדלפי ב-12 בדצמבר 2004 בו נהרגו 5 לוחמי גדוד הסיור המדברי, בוצע באמצעות מנהרת חבלה.
מספר מנהרות חבלה נחפרו גם מתחת לציר הוברס.
חמאס חפר מנהרות גם לאורך ולרוחב רצועת החוף על מנת לאפשר כניסה חשאית לים של צוללי יחידת הקומנדו הימי של חמאס.
מאמץ זה נועד להקשות על האיתור שלהם כדי שיוכלו לחדור לישראל דרך הים, בצלילה חשאית, ולבצע פיגועים.
על ההתמודדות עם מנהרות הלחימה של רצועת עזה אחראי חיל ההנדסה הקרבית.
היחידות שמתמודדות ומתמחות בלחימה מסוג זה הן יהל"ם, ובעיקר פלגות סמור, וכן גדודי ההנדסה קרבית, גדודי הסיור של חיל הרגלים (שכוללים פלחה"ן) ויחידות מיוחדות נוספות.
היחידות שפועלות בשטח הן סמו"ר של יהל"ם ופלוגות הצמ"ה של אוגדת עזה, "אבירי הפלדה" ו"חתולי הפלדה".
איתור המנהרות נעשה בשלושה מישורים:
מודיעיני: מודיעין שאוספים אמ"ן והשב"כ על חפירת מנהרות ומיקומן.
חישוף צבאי ועבודות עפר: פעילות הנדסית סביב ציר הוברס במטרה לזהות סימנים לחפירות מנהרות.
טכנולוגיית חישה: ישראל השקיעה מאמצים בפיתוח פתרון טכנולוגי לאיתור כרייתן של מנהרות תת-קרקעיות.
בשנת 2015 החלה פרישה מבצעית של מערכת כזו מתוצרת "אלביט מערכות".
באפריל 2016 פורסם שבאמצעות המערכת החדשה אותרה מנהרה שחפר חמאס לאחר מבצע צוק איתן, והיא נוטרלה בידי חיל ההנדסה הקרבית.
בסוף אוקטובר 2017, בעקבות השמדת מנהרה גדולה שחפר הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, הותר לפרסום שפיקוד הדרום הקים את המעבדה הטכנולוגית לגילוי ואיתור מנהרות הכוללת גאולוגים, פיזיקאים ומהנדסים, קציני הנדסה קרבית וקציני מודיעין שמנתחים את המידע הנאסף באמצעים שונים, מודיעיניים וטכנולוגיים, ומשתמשים בו לאתר מנהרות וחפירות.
השמדת המנהרות בידי חיל ההנדסה נעשית במספר שלבים:
למידת המנהרה וסריקתה על ידי לוחמי סמו"ר, לרוב בסיוע רובוטים הנדסיים.
חישוף השטח סביב פתח המנהרה וחפירתו באמצעות ציוד מכני הנדסי הכולל דחפורי D9 משוריינים, מחפרים ממוגנים ומקדחי-בורות.
הזרקת חומר נפץ באמצעות מערכת אמולסיה לפיצוץ מנהרות.
כאשר אין אפשרות לעשות זאת מניחים ידנית מטעני חבלה.
דרך חלופית, כאשר אין שליטה קרקעית על פתח המנהרה, היא הפצצת פתחי המנהרה או תוואי המנהרה מהאוויר.
ב-2017 פורסם שלצה"ל יש שיטה מסווגת ושקטה לנטרול המנהרות שמונעת שימוש חוזר בהן ושיקומן לאחר הנטרול.
מדיווחים בעיתונות עולה כי צה"ל פיתח פצצת ספוג לאטימת פירי מנהרות ולמניעת שימוש בהן.
באפריל 2016 החל צה"ל בפרישת מערכת חיישנים לגילוי מנהרות בציר הוברס המקיף את רצועת עזה.
בשנת 2017 החל צה"ל להקים את המכשול נגד מנהרות בגבול רצועת עזה, חומה תת-קרקעית בעומק של עשרות מטרים, ונועדה לעצור את חדירת המנהרות לשטח ישראל.
הקמת המכשול הסתיימה ב-2021 וסיכלה מאז הקמתה לפחות מנהרה אחת שחפרו ארגוני הטרור הפלסטינים לשטח ישראל.
תא"ל ערן אורטל כותב כי "מדינת ישראל גיבשה פתרון טכני לאיום המנהרות חוצות-הגבול - הקמת מכשול גבול משוכלל יותר".
עוד הוא כותב, בהקשר להתמודדות מדינת ישראל וצה"ל עם מכשול המנהרות, כי: "בחינה של ההקשר האסטרטגי מעידה כי להתפתחות המואצת של המנהרות בשנים 2012–2014 תרמה מדיניות ישראלית שנמנעה באותן שנים מפעולות התקפיות יזומות בשטח הרצועה".
חפירתן של מנהרות הלחימה החלה בתחילת המאה העשרים ואחת, לצד חפירת מנהרות הברחה ברצועת עזה בעיקר בציר פילדלפי, והתגברה לאחר מימוש תוכנית ההתנתקות.
הפלסטינים הסבו את מנהרות ההברחות הסמוכות למוצבים למנהרות תופת או חפרו מנהרות למטרה זו.
חלק מהן שימשו למטרתן, חלקן התגלו טרם הפעלתן, וחלקן לא נחשפו.
בנוסף למאמץ מודיעיני לאיתור מנהרות, עשתה ישראל מאמץ לפתח טכנולוגיה שתסייע לחשוף מנהרות.
מטרה מרכזית של הפעולה הקרקעית במבצע צוק איתן הייתה איתור מנהרות בצד העזתי של הגבול.
שיפור טכנולוגי מהותי באיתור מנהרות הביא באפריל 2016 לחשיפת שתי מנהרות ארוכות בגבול רצועת עזה.
על הטכנולוגיה המתקדמת שסייעה למצוא את המנהרות הללו הוטל צו איסור פרסום.
ב-2021 טען חמאס שהכין רשת מנהרות באורך של 500 ק"מ ברצועת עזה, אורך שהפך מאז להערכה הרשמית בקרב מומחים בתחום.
תא"ל (מיל.) פרופ' יעקב נגל, לשעבר היועץ לביטחון לאומי, העריך כי ייתכן שמדובר בהערכת חסר, ושייתכן שמדובר באלפי ק"מ של מנהרות.
בשנת 2024 העריך הניו יורק טיימס שבעזה יותר מ-5,700 פירי מנהרות המובילים למנהרות באורך כולל של 560 ק"מ עד 720 ק"מ.
פרופ' קובי מיכאל העריך שמשמרות המהפכה האיראניים הם אלו שלימדו את חמאס חלק מהטכניקות לבניית המנהור ההתקפי.
בערוץ החדשות פוקס ניוז פורסם מכתבו של אחמד, פלסטיני בן 30, למכר של אביו (איציק עזר) המתגורר במרכז הארץ.
הגבר סיפר כי חמאס השתלט על בית העסק של אביו והפך אותו למפעל רקטות.
חסר אמצעים ונואש לכסף, הוא אולץ לעבוד בחפירת המנהרות ללא ידיעה על מקום החפירה או מטרתה.
פעילי חמאס פיקחו על העבודה, נתנו הוראות, וחלק מהעובדים אף הוכו.
מהנתונים הנאספים נראה כי צוותים של פועלים מגיעים מכוסי עיניים אל אתר הבנייה.
הם עובדים מסביב לשעון בשתי משמרות של כשמונה עד כשתים עשרה שעות ביום, וחופרים בממוצע כעשרה עד חמישה עשר מטרים.
כדי למנוע הדלפת מידע על המנהרות, חמאס הוציא להורג עשרות חופרי מנהרות בשל החשש שיעבירו מידע מודיעיני לישראל.
בשנת 2016 אירעו מקרים אחדים של התמוטטות מנהרות, שבהם נהרגו אנשי חמאס ששהו במנהרות.
לפי ההערכה, בין 30 ל-40 חופרים נהרגו בקריסות אלה.
ארגון חמאס השקיע סכומי כסף ניכרים בפיתוח הרשת הנרחבת של המנהרות מתחת לרצועת עזה.
ההערכה היא כי חמאס השקיע עשרות מיליוני דולרים מדי חודש בחפירת מנהרות חדשות ובתחזוקת הקיימות.
עלות חפירת קילומטר מנהרה אחד מוערכת בכ-500 אלף דולר.
על פי צה"ל, עלות מנהרה ממוצעת כשלושה מיליון דולר.
על פי ההערכות על אורך מנהרות 560–720 ק"מ, מגיעים למאות מיליוני דולר.
על פי הערכות שימש המימון של חמאס בדולרים על ידי קטר, באופן חשאי בשנים 2007 עד 2014 וגם בהעברת המזומנים החל משנת 2018, גם להעברת כספים לזרוע הצבאית של חמאס וחלק מזה שימש למימון בניית המנהרות.
בבניית המנהרות נעשה שימוש בכמויות מלט אדירות שהגיעו לרצועת עזה, למרות הפיקוח הישראלי בחלק מהתקופה.
בסוף 2013, כשנחשפה מנהרת טרור על ידי חיל ההנדסה בדרום הרצועה באזור חאן יונס, העריכו גורמים בצה"ל כי במנהרה שאורכה הגיע ל־2.5 קילומטרים נעשה שימוש בכ־25 אלף לוחות בטון במשקל כולל של 800 טונות.
חמאס הקים מנגנון אדיר שכל תכליתו להכניס כמה שיותר מלט לרצועה, כמו גם ברזל וחומרי בניין ושאר הציוד הדרוש לפעילות התת־קרקעית שלו.
נשאלה שאלה כיצד הצליחה תנועת חמאס במהלך השנים לשים ידיה על כמויות כה גדולות של מלט לאור העובדה שבישראל היו כל העת ערים לאפשרות הזו והמעיטו ככל הניתן בהכנסת חומרי בנייה העלולים לשמש את הזרוע הצבאית.
חלק מהתשובה טמון במנהרות ההברחה ברפיח, ההברחה ברפיח שגשגה במשך שנים, כאשר שנת השיא בפעילותן הייתה שנת שלטונם של האחים המוסלמים במצרים (יוני 2012 עד יוני 2013).
גם לאחר הריסת מנהרות ההברחה על ידי צבא מצרים לאחר הדחת הנשיא מורסי קיבל חמאס אספקת חומרי בנייה שלקח לעצמו לשימושו הצבאי מהחומרים שהעבירה מצרים לעזה על פי דרישות הקבלנים של פרויקט הבנייה הקטרי וזאת על חשבון פרויקטי הבנייה של קטר ברצועה שאושרו על ידי ישראל.
במרץ 2020 לאחר שנים של סירוב להכנסת מלט לרצועת עזה שלא במסגרת פיקוח הדוק של האו"ם עבור פרויקט שיקום רצועת עזה הסכימה ישראל, במסגרת תהליך ההסדרה בין ישראל לחמאס, לאפשר הכנסת מלט לשוק הפרטי בעזה אך בלי יכולת פיקוח על הכמויות שיגיעו לידי הזרוע הצבאית של חמאס.
ונהרגו מפקד הטנק ונהג הטנק.
במהלך השנים התגלו מנהרות לחימה נוספות החוצות את הגבול מרצועת עזה לישראל.
מנהרה גדולה במיוחד, באורך של 1,800 מטר (מהם 300 מטר בשטח ישראל), שנחפרה בעומק של 22 מטר והייתה מדופנת ב-500 טון בטון ומלט, התגלתה על ידי צה"ל בחודש אוקטובר 2013. מוצא המנהרה היה סמוך לקיבוץ עין השלושה.
לפי הערכת צה"ל חפירת המנהרה נמשכה כשנה וחצי, והסתיימה כחודשיים טרם גילוי המנהרה.
לאחר גילויה נהרסה המנהרה על ידי לוחמי יחידת סמו"ר של חיל ההנדסה הקרבית, באמצעות מערכת אמולסיה לפיצוץ מנהרות, ועל ידי חיל האוויר הישראלי.
מנהרה גדולה נוספת נחשפה במרץ 2014, ו-700 מטר מתוכה היו בשטח ישראל, בין הקיבוצים עין השלושה ונירים.
הישגים נוספים של חמאס בשימוש במנהרות לחדירה לשטח ישראל גרמו למותם של 11 חיילי צה"ל במספר פיגועי חדירה במהלך מבצע צוק איתן.
איום המנהרות זינק לתודעה הציבורית במבצע צוק איתן בעקבות מספר פיגועי חדירה, המתוארים להלן:
בתחילת יולי 2014 זיהתה ישראל מנהרה גדולה בדרום רצועת עזה שהובילה לישראל.
למקום הובא ציוד הנדסי לאיתור מדויק של המנהרה, והתכונה בצד הישראלי זוהתה על ידי חמאס.
ב-7 ביולי 2014 נהרגו חמישה מחבלים מיחידת עילית של חמאס במנהרה זו, וכעבור יומיים פוצץ החמאס שלוחה של המנהרה שחדרה לתוך שטח ישראל.
ב-17 ביולי 2014 סיכל צה"ל ניסיון חדירת 13 מחבלים דרך מנהרה מרצועת עזה סמוך לקיבוץ סופה.
ב-19 ביולי חדרו לישראל, באמצעות מנהרה, תשעה מחבלים, סמוך לקיבוץ בארי.
בהיתקלות עם כוח צה"ל נהרגו שני חיילי צה"ל ומחבל אחד, ויתר המחבלים נמלטו.
ב-21 ביולי, בשעות הבוקר, חדרו מחבלים דרך מנהרה סמוך לקיבוצים ניר עם וארז.
הם ירו טיל נ"ט והרגו ארבעה חיילי צה"ל.
לאחר מכן הצליחו הכוחות לחסל לפחות עשרה מחבלים.
ב-28 ביולי, בשעות הערב, הייתה חדירה באמצעות מנהרה סמוך לקיבוץ נחל עוז.
המחבלים ירו טיל נ"ט לעבר עמדת פילבוקס והרגו חמישה חיילים.
הצבא הרג אחד מהמחבלים, והשאר חזרו לעזה דרך המנהרה.
לאחר החדירה ב-17 ביולי החלה הפעולה הקרקעית במבצע צוק איתן, שמטרתה המרכזית היא איתור מנהרות בצד העזתי של הגבול, ובמסגרת זו אותרו כ-30 מנהרות שחדרו לשטח ישראל, ונחשפו כ-60 פירי מנהרות.
במהלך המבצע כמעט כל המנהרות שנתגלו פוצצו והושמדו.
לצד מנהרות החדירה, בנו חמאס ושאר ארגוני הטרור רשת של מנהרות פיקוד ותנועה סמויה מתחת למעוזי חמאס, מפקדותיו ומחסניו, בכל רחבי השטח הבנוי ברצועת עזה ובפרט בעזה, בשג'אעייה, בח'אן יונס וברפיח.
במנהרות נחפרו עמדות תת-קרקעיות שכללו עמדות פיקוד, עמדות מסתור, מלכודות לחטיפת חיילים, מחסנים תת-קרקעיים של אמצעי לחימה ובהן רקטות ארטילריות.
רשת מנהרות זו רחבה ביותר וכוללת מאות פירי כניסה ויציאה.
חלק ממנהרות אלו נפגעו במהלך הלחימה הקרקעית במבצע צוק איתן.
בעקבות מבצע צוק איתן נושא המנהרות החודרות נכנס ללב התודעה הציבורית, ואחת הביקורות המרכזיות על הקבינט המדיני-ביטחוני וצה"ל במבצע היה על חוסר מוכנות לאיום המנהרות.
בעקבות המבצע שכלל צה"ל את תורת הלחימה שלו בנושא התווך התת-קרקעי, הגדיל את סדר הכוחות של יהל"ם שמיועדים לטפל ולהשמיד את המנהרות, ואימן גדודי הנדסה קרבית, סיירות חיל רגלים ויחידות קומנדו ללחימה בתוך המנהרות.
מערכת הביטחון שמה דגש על פיתוח פתרון טכנולוגי לאיתור המנהרות וכן פיתוח שיטות יעילות להשמידן, בין השאר באמצעות מערכת אמולסיה לפיצוץ מנהרות, שהוכיחה את עצמה בפעילות מבצעית.
באפריל 2016 אותרה ונחשפה, באמצעות טכנולוגיה חדשה לאיתור מנהרות, מנהרה באזור כרם שלום שחפר חמאס לאחר מבצע צוק איתן.
המנהרה הייתה מדופנת במלט ובטון, בעומק 40 מטר, וחדרה 150 מטר לתוך ישראל.
המנהרה נוטרלה בידי חיל ההנדסה הקרבית.
בתחילת מאי חשפו כוחות חיל ההנדסה הקרבית מנהרה נוספת שחדרה אל תוך שטח ישראל.
פעילות החישוף ואיתור המנהרה נעשתה תחת אש מרגמות מצד חמאס.
ב-30 באוקטובר 2017 ביצע צה"ל את פיצוץ מנהרת הטרור ליד כיסופים: כוחות צה"ל פוצצו מנהרת טרור שחפר הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני אל תוך שטח ישראל, לעבר קיבוץ כיסופים, ואותרה באמצעות טכנולוגיה מתקדמת ומסווגת.
כחודש וקצת לאחר מכן, ב-10 בדצמבר 2017, הודיע דובר צה"ל שכוחות צה"ל איתרו ונטרלו מנהרת טרור של ארגון הטרור חמאס, שחדרה לתוך שטח ישראל והגיעה סמוך לקיבוץ נירים.
ב-29 במאי 2018 תקף צה"ל מנהרת טרור והברחה בדרום הרצועה ליד מעבר כרם שלום, שנחפרה במתווה ציר ה-ח' ועברה דרך שטח מצרים ומשם חדרה כ-900 מטר לתוך שטח ישראל.
ב-3 ביוני 2018 תקף חיל האוויר הישראלי מנהרת טרור ימית שנחפרה בצפון הרצועה ונועדה לאפשר לצוללי הקומנדו הימי של חמאס לצאת בחשאי אל תוך הים ומשם לצלול לעבר שטח ישראל כדי לבצע פיגועים.
ב-14 ביולי 2018 הפציץ חיל האוויר הישראלי שתי מנהרות טרור התקפיות, אחת בצפון הרצועה (באזור בית חאנון) והשנייה בדרומה (באזור רפיח).
ב-11 באוקטובר 2018 ניטרל חיל ההנדסה הקרבית מנהרת טרור מסועפת ומתקדמת שיצאה מח'אן יונס וחדרה 200 מטר לתוך שטח ישראל, אחרי שגילה אותה לפני מספר חודשים ולמד אותה.
ב-20 באוקטובר 2020 פורסם כי חיל ההנדסה הקרבית ניטרל מנהרת טרור שיצאה מח'אן יונס וחדרה עשרות מטרים לתוך שטח ישראל, אחרי שאותרה באמצעות המכשול נגד מנהרות בגבול רצועת עזה.
השמדת מנהרות במבצע שומר החומות
מרכיב מרכזי של פעילות צה"ל במבצע שומר החומות היה הפצצת מנהרות הלחימה ברצועת עזה והריסתן.
במהלך המבצע הופצצו יותר ממאה קילומטרים של מנהרות.
לפי ההערכות נגרם נזק קשה ל"מטרו" (כינוי לרשת המנהרות שחפר חמאס מתחת לעזה) וייתכן שעשרות מחבלים ששהו בפנים בעת ההפצצה נהרגו.
השמדת מנהרות אחרי מבצע שומר החומות
כשבוע לאחר מבצע עלות השחר, ב-15 באוגוסט 2022 פלגת סמו"ר של יהל"ם וכוחות הנדסה של אוגדת עזה סיכלו מנהרת טרור בעלת הסתעפויות ועומק עשרות מטרים שחמאס חפר לעבר ישראל.
במהלך מבצע מגן וחץ, ב-11 במאי 2023, הושמדה מנהרת טרור של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
לחימה והשמדת מנהרות במלחמת חרבות ברזל
עם תחילת התמרון הקרקעי ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל החלו כוחות היבשה בהובלת חיל ההנדסה הקרבית בהשמדה שיטתית של פירי מנהרות כדי לשלול יכולת תנועה מהאויב וללכוד אותו בתוך המנהרות ללא אספקה ויכולת לצאת ולתקוף את כוחות צה"ל.
כלי צמ"ה ממוגנים – בעיקר דחפורי D9 ומחפרים ארוכי-זרוע – מחשפים את השטח וחושפים את הפירים, ואז לוחמי פלגות סמו"ר של יהל"ם מטפלים במנהרה, חוקרים אותה בעזרת אמצעים טכנולוגיים ולבסוף משמידים אותה.
המנהרה הגדולה ביותר שאותרה כללה נתיבי נסיעה לג'יפים, , אולמות שהייה לחודשים וצינורות לשאיבת מי תהום.
בדצמבר 2023, כחודשיים לאחר פרוץ המלחמה הודיע צה"ל שהרס כ-500 פירי מנהרות מתוך 800 הפירים שחשף.
זאת מתוך הערכה שישנם כ-5,700 פירים ברחבי הרצועה.
בינואר 2024 כוחות יהל"ם, חטיבת עוז ויחידות מיוחדות נוספות לחמו במנהרות התת-קרקעיות של ח'אן יונס תוך שהם הורגים מחבלים רבים, שובים מחבלים שהסתתרו שם, מפיקים מודיעין, ממפים את המנהרות ולבסוף משמידים אותן.
בסוף ינואר 2024 החל צה"ל בהצפת מנהרות במים ומי ים, פרויקט שכונה תוכנית אטלנטיס.
ביולי 2024 פורסם כי מערך המנהרות עדיין נמצא בכשירות גבוהה.
רבות מהמנהרות שנפגעו שוקמו, וכן נבנו מחדש מפעלי בטון המספקים את הרכיבים שנדרשים לבניית מנהרות.
בדצמבר 2024 הוקם אזור חיץ מפורז ברוחב של כ-2 ק"מ סמוך לגדר המערכת סביב רצועת עזה, כחלק מכיבוש הרצועה במהלך מלחמת חרבות ברזל, ובאזור זה ביצעה אוגדת עזה מבצעי חיפוש והשמדה למנהרות הלחימה של חמאס.
מנהרת האדמירליות היא מנהרה תת-קרקעית הממוקמת בגיברלטר והיחידה החוצה אותה ממזרח למערב.
אורכה של המנהרה הוא 1,000 מטר והיא נחצבה בתוך צוק גיברלטר בקו ישר וללא פיתולים.
מנהרת האדמירליות נבנתה בסוף המאה ה-19 במטרה לאפשר העברת סלעים ועפר מהמחצבות הקיימות בצד המזרחי של צוק גיברלטר אל נמל גיברלטר בצידו המערבי של הצוק.
הסלעים נדרשו לשם הקמת הבסיס הימי החדש של הצי הבריטי, ומכאן שמה של המנהרה - מנהרת האדמירליות.
במהלך מלחמת העולם השנייה שופצה המנהרה ושימשה כמטה מבצעים של בעלות הברית.
המטה היה מוגן מפני הפצצות אויב על ידי כמות גדולה של סלעים מכל כיוון, ובו תכנן דווייט אייזנהאואר את המבצע לכיבוש צפון אפריקה, מבצע לפיד.
לא זאת בלבד שאייזנהאואר היה המפקד של מטה המבצעים מתוקף תפקידו כמפקד העליון של חיל המשלוח של בעלות הברית, אלא בנוסף הוא שימש כמפקד של גיברלטר כולה באותה התקופה.
אייזנהאואר היה המפקד הראשון שאיננו בריטי שפיקד על גיברלטר מזה 200 שנים.
במנהרה יש מערכות עצמאיות לטיהור אוויר, לחשמל, לתאורה ולתקשורת עם העולם החיצוני.
כיום (2013) משמשת המנהרה כמרכז אחסון ואבטחת מידע שבעבר הייתה בבעלות חברת Vault Technology Services וכיום בבעלות חברת Continent 8. המנהרה אינה פתוחה לציבור הרחב, אך ניתן להביט מצידה האחד ועד לקצה צידה האחר ולהתבונן עד כמה ישרה המנהרה.
גישה לצידה המערבי של המנהרה מתאפשרת דרך קווינסווי.
מנהרת הברחה היא מעבר תת-קרקעי מעשה ידי אדם המשמש לתנועה סמויה של סחורות ובני אדם באופן העוקף את הגורם המפקח או השולט באחד או בשני צידי המנהרה.
ב-2012 נמצאה מנהרת הברחה בין אוקראינה לסלובקיה.
אורך המנהרה היה כ-700 מטר, ובתוכה הותקנה מעין רכבת ששימשה כאמצעי תחבורה בתוך המנהרה.
מעריכים כי במנהרה הועברו כ-2.5 מיליון סיגריות מאוקראינה לסלובקיה, למטרות השתמטות ממס באיחוד האירופי.
מנהרת סרייבו פעלה מ-1993 עד 1995 לעקיפת המצור על סרייבו, בזמן מלחמת בוסניה.
המנהרה נבנתה על ידי הצבא הבוסני במטרה לקשר את העיר סרייבו (שכותרה על ידי כוחות סרבים) עם נמל התעופה סרייבו, אזור שנשלט על ידי האו"ם.
המנהרה שאורכה היה 800 מטר וגובהה 1.5 מטר, שימשה להעברת מזון, ציוד מלחמה, וסיוע הומניטרי וחילוץ אנשים מהעיר.
הבית שממנו יצאה המנהרה הפך, לאחר המלחמה, למוזיאון המנציח את פעילות המנהרה.
בתחילת המאה ה-19 נבנו בניו אינגלנד ומסצ'וסטס מנהרות ששימשו להתחמק ממס שהוטל בכהונתו של תומאס ג'פרסון, ובהמשך שימשו גם להברחת עבדים לחופשי.
מאמצע שנות התשעים ובמשך כ-20 שנה התגלו בגבול ארצות הברית–מקסיקו כ-200 מנהרות שדרכן הוברחו כלי נשק, סמים ואנשים ומתוכן רק בין השנים 2008 ו-2013 נחשפו בגבול הקליפורני של ארצות הברית עם מקסיקו כ-75 מנהרות הברחה.
במספר מקרים המנהרות כללו קירות בטון, חשמל ותאורה, משאבות לניקוז מים, אמצעי אוורור ומיזוג, מסילת רכבת, ואמצעי תקשורת.
ב-2005 נחפרה מנהרת הברחה בין חממה הצמודה לגבול הקנדי עם ארצות הברית, לבין מרתף של בית בעיר לינדן שבמדינת וושינגטון.
הדבר נודע למשמר הגבול של ארצות הברית ושל קנדה, ובחודש יוני באותה השנה, לאחר שחבילת המריחואנה הראשונה הועברה במנהרה, פשטו כוחות על המנהרה כוחות והביאו למעצרם של מספר אנשים.
ב-2020 התגלתה מנהרת הברחה בין טיחואנה (מקסיקו) לבין סן דייגו (קליפורניה, ארצות הברית) באורך של כ-1.3 ק"מ.
מנהרה זו נחשבת למנהרת ההברחה הארוכה בהיסטוריה.
מנהרות ההברחה של רצועת עזה הן מנהרות החפורות מתחת למחסום ההפרדה בין רצועת עזה למצרים, ומשמשות, מאז שנות ה-80 של המאה ה-20, את ארגוני טרור פלסטיני, סוחרים (כולל סיטונאים מרכזיים) וכנופיות להברחת אמצעי לחימה וסחורות ממצרים לרצועת עזה, ולהברחת אנשים בשני הכיוונים.
במהלך מלחמת וייטנאם חפרו הווייטקונג מערכת מנהרות תחת הפרבר קוצ'י של הו צ'י מין סיטי.
המנהרות שימשו את הווייטקונג במהלך המלחמה נגד האמריקאים.
הוויטקונג הקימו במנהרות חדרי פיקוד ושליטה, והשתמשו בהן כאמצעי תקשורת.
מבחינת לחימה הוויטקונג השתמשו במנהרות כדי להפתיע את האמריקאים במארבים ואז חזרו למנהרות והשתמשו בהן כמסתור.
האמריקאים ניסו מספר טכנולוגיות בפעילותם נגד המנהרות, וביניהם חיישנים על-גבי בעלי חיים, שימוש בלהביורים בשילוב חומרי נפץ, והקמת יחידת "עכברי המנהרות" שאנשיה פעלו בתוך המנהרות.
הפתרון שנחשב אפקטיבי בסופו של דבר היה שימוש ב-B52 להפצצה כבדה של השטח שבו המנהרות.
מנהרת אייקסונד (בנורווגית: Eiksundtunnellen) היא מנהרה תת-ימית במחוז מרה ורומסדל, נורווגיה.
המנהרה באורך 7,765 מטרים ומגיעה לעומק של 287- מטר, המזכים אותה בתואר המנהרה התת-מימית העמוקה ביותר בעולם.
המנהרה נחפרה מתחת לוארטדאלספג'ורדאן ומחברת את העיריות ורסטה ואלסטאין.
המנהרה נבנתה כחלק מפרויקט גדול הכולל 3 מנהרות וגשר המחברים מספר איים ליבשת.
הפרויקט הגדול משרת את העיריות הארוי, סאנדה, האראיד אלסטאין, ורסטה ו-וולדה המאגדים מעל 40,000 תושבים.
גשר אייקסונד מצטרף את האי האראידלאנדאט והכפר אייקסונד עם האי הסמוך איקה.
מנהרת אייקסונד מתחילה בקצה הדרומי של הגשר (על האי איקה) ממשיכה מתחת לוארטדאלספג'ורדאן ומתחברת ליבשת ליד הכפר ורסטה.
במנהרה קיימים שלושה נתיבי תנועה.
התנועה היומית הממוצעת במנהרת אייקסונד הייתה צפויה להיות 1,000 כלי רכב.
הורדת סף התשלום עבור החציה של הפיורד, עם זאת, הגבירה במהירות את התנועה הממוצעת היומית ל-2,200 כלי רכב.
כאשר המנהרה מומנה במלואה לאחר שש שנים בלבד והשימוש בה נהפך לחינם, התנועה הממוצעת היומית קפצה שוב ל-2,880 כלי רכב.
עלות הבנייה הכוללת של המנהרה היא כ-800,000,000 קרונות נורווגית.
המנהרה נפתחה לתנועה ב-23 בפברואר 2008. במקור המנהרה הייתה אמורה להיפתח לציבור ביולי 2007, אך עיכובים רבים דחו את התאריך לדצמבר 2007 ובסופו של דבר ל-2008.
גשר אייקסונד באורך 405 מטר ומנהרת האלגאהורן באורך 1,160 מטרים נבנו ביחד עם המנהרה.
שתי המנהרות והגשר הם חלק מהכביש המחוזי 653, כביש המקשר את הכביש המחוזי 61 בין אלסטאין והארוי לכביש האירופי E39 המחבר בין ורסטה ו-וולדה.
ב-28 ביוני 2009, התרחשה תאונת דרכים חמורה במנהרה שהובילה למותם של חמישה אנשים.
צעיר נהג במהירות מופרזת סביב 150–200 קמ"ש ופגע בצד השני של המנהרה.
מכוניתו התהפכה והתנגשה במכונית אשר הגיעה מולו בה נסעו אב ושלושת בניו.
מנהרת החידקל (בטורקית: Dicle Tüneli וגם Bırkleyn Mağaraları) הוא כינויה של מערה הנמצאת כ-90 ק"מ לערך מצפון לדיארבקיר בטורקיה, שדרכה זורם יובלו של החידקל ברקילין (Birkleyn Çay).
במשך תקופה ארוכה נחשבה המנהרה כמקור המים העיקרי של החידקל במוצאו, כך האמינו מלכי אשור אשר גילו את המנהרה.
בפועל, המקור הראשי הוא המעין הנמצא ליד העיר בינגל, לא רחוק ממנהרת החידקל.
ליד המנהרה ישנם שלושה תבליטי סלע מתקופת אשור התיכונה והתקופה הנאו-אשורית, וחמש כתובות.
המערה היא חלק ממקבץ של חמש מערות.
תבליט הסלע השמור ביותר הוא של המלך האשורי תגלת-פלאסר הראשון (1115–– 1076 לפנה"ס) מתקופת אשור התיכונה וכן שלמנאסר השלישי (858–824 לפנה"ס) מהתקופה הנאו-אשורית.
תבליטי הסלע נחרתו אל תוך קיר מנהרת החידקל.
הכתובת של שלמנאסר השלישי שנעשתה ב-825 לפנה"ס באה לידי ביטוי ברצועות דלתות הברונזה של שערי בלאוואת, שמוצגים במוזיאון הבריטי.
הגילוי של המקום על ידו היה מאוד חשוב, כי לפני כן הנהר נחשב לאלוהי.
מעל המנהרה נמצאת קשת סלע טבעית המחוברת למנהרה על ידי גרם מדרגות שבנו האוררטים.
מעל היציאה של המנהרה נמצאות מערות נוספות, בגדולה שבהן, נמצא תבליט נוסף עם כתובת של שלמנאסר השלישי במצב שימור גרוע.
קיומן של הכתובות האלה ידוע מאז 1862. מחקר על הכתובת נעשה ב-1898/99 על ידי C.
המחקר נעשה על הכתובת עצמן, ללא התייחסות להקשר הארכאולוגי של אתרים בסביבה.
במשך הזמן נעשו מספר ביקורים מדעיים באתר, אבל גם הם לא עסקו בסביבה.