tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקונגרס הוקם ב-8 בינואר 1912 תחת השם "הקונגרס הלאומי הדרום אפריקני של הילידים", כתנועה שנועדה להגן על זכויותיו של הרוב השחור.
התקופה הייתה שנותיה הראשונות של דרום אפריקה כמדינה, לאחר קבלת עצמאותה (1910) מהאימפריה הבריטית.
הקונגרס מראשיתו כלל ייצוג הן של האלמנטים המסורתיים באוכלוסיית המדינה והן של השחורים המודרניים, מצ'יפים שבטיים ועד אנשי כנסייה, משכילים ומנהיגים קהילתיים.
מאבקם הראשון היה נגד "חוק הקרקעות" (1913), שנישל שבטים שחורים מאדמתם.
בשנת 1923 שינתה המפלגה את השם ל"קונגרס הלאומי האפריקני".
החל משנת 1931 קיבל הקונגרס נשים לשורותיו כחברות-נספחות, ומ-1943 כחברות מלאות.
הקמת ליגת הנוער של הקונגרס בשנת 1944 על ידי נלסון מנדלה, וולטר סיסולו ואוליבר טמבו סימנה נקודת מפנה בהתפתחותה של התנועה, עם דור חדש של מנהיגות צעירה ותחילתו של מאבק מסיבי לא-אלים נגד שלטון הלבנים במדינה.
הימים ימי מלחמת העולם השנייה, והשלטון במדינה פרו-בריטי ומתון יחסית; תחתיו, אומנם, האוכלוסייה השחורה מנוצלת ומופלה לרעה, אך טרם החל שלטון האפרטהייד הגזעני במוצהר.
ב-1947 התמזגו לתוך שורות ה-ANC תנועות אפריקניות אזוריות להרחבת בסיס האופוזיציה.
בבחירות 1948 עלתה לשלטון המפלגה הלאומית, מפלגה ימנית קיצונית המונהגת על ידי לבנים אפריקאנרים לאומנים וגזענים.
הממשלה החדשה בראשות דניאל פרנסואה מאלאן החלה מיד בתכנון ויישום מדיניות האפרטהייד שכוונה להבטחת המשך השלטון הלבן במדינה תוך קיפוח גובר והולך של האוכלוסייה הלא-לבנה.
במשך שנות ה-50 נשללו מעט הזכויות האזרחיות שעוד החזיקו השחורים, והוצרו צעדיהם חברתית ופוליטית.
הגבלות חלו גם על פעילותו הפוליטית של ה-ANC.
ביוני 1952 שילב ANC כוחות עם ארגוני אופוזיציה נוספים להקמת "קמפיין ההתנגדות" נגד ההגבלות החברתיות והפוליטיות.
קמפיין זה כלל הפרה מכוונת ומתריסה של החוקים המגבילים, ברוח דרכו של מהאטמה גנדי, שאת מאבקו לשוויון זכויות החל בדרום אפריקה.
לאחר כשנה, באפריל 1953, הופסקו פעולות אלה בעקבות סדרת חוקים חדשה שאסרה על התכנסויות מחאה.
ביוני 1955 התקיים "קונגרס העם" בקליפטאון שליד יוהנסבורג בהשתתפות נציגי ה-ANC ותנועות התנגדות מקבילות של "צבעונים", לבנים והודים.
הקונגרס אימץ במעמד זה את "אמנת החופש" (Freedom Charter), הקוראת לשוויון זכויות מלא לכל תושבי דרום אפריקה ללא הבדל גזע ומוצא אתני.
אמנה זו הפכה למסמך היסוד של המאבק נגד האפרטהייד.
פעולות המחאה נגד השלטון נמשכו, והובילו לגל מעצרים נרחב ב-1956 שבו נעצרו 156 מפעילי ההתנגדות, והועמדו לדין באשמת בגידה.
לאחר משפט שנמשך 5 שנים, נמצאו כל הנאשמים זכאים ב-1961.
בשנת 1959 פרשו מספר חברים מהתנועה על רקע חילוקי דעות אידאולוגיים והקימו ארגון מתחרה – הקונגרס הפאן אפריקניסטי (PAC) בהנהגתו של רוברט סובוקווה.
הרקע לפילוג היה התנגדותם של מקימי ה-PAC לסטיית ה-ANC מהעקרונות הלאומניים-אפריקניים והליכת ANC בדרך הקוראת לשוויון בין בני הגזעים השונים.
לשיטתה של PAC, על המאבק לשאוף להחליף את העליונות הלבנה בעליונות שחורה.
ב-21 במרץ 1960 פיזרה המשטרה בברוטאליות ותוך שימוש בנשק חם הפגנת מחאה לא-אלימה בעיירת השחורים שארפוויל.
במהלך אירוע זה, שנודע בשם טבח שארפוויל, נהרגו 69 ונפצעו 180 מבין המפגינים.
בתגובה פרץ גל הפגנות, מהומות ושביתות ברחבי המדינה, שבעקבותיו הכריזה הממשלה על מצב חירום והוציאה את ארגוני ההתנגדות מחוץ לחוק, ביניהם ה-ANC וה-PAC.
באותה שנה (1960) קיבל מנהיג ה-ANC אלברט לוטולי את פרס נובל לשלום.
נושא המאבק נגד האפרטהייד קיבל תהודה בין-לאומית במישור המדיני, הדיפלומטי ובדעת הקהל.
ה-ANC, שפעילותו הפוליטית הוצאה אל מחוץ לחוק, היה בעל כורחו לארגון מחתרת והחליט על רוויזיה אסטרטגית בדרכו לנוכח המצב החדש.
על אלימות יש להגיב באלימות, כך גרס, ודרכי האי-אלימות של מהאטמה גנדי, שהתאימו למאבק נגד האימפריה הבריטית, אינן מתאימות למאבק מול משטר האפרטהייד הברוטאלי.
ברוח זו ייסד ה-ANC ב-1961 את הזרוע הצבאית שלו -"חנית האומה" (Umkhonto we Sizwe), שמטרתה להילחם בדרכי חבלה נגד מטרות שלטוניות.
המטרה המוצהרת דיברה על פעולות שיכללו בעיקר חבלה ברכוש, עם מינימום פגיעות בנפש.
בראש "חנית האומה" עמד נלסון מנדלה, אך זמן קצר לאחר מכן, ב-1962, נעצר מנדלה יחד עם פעילים נוספים.
הם הועמדו לדין על פעילות טרור במשפט שנודע כמשפט ריבוניה, וב-1964 הורשע מנדלה ונשלח, עם מורשעים נוספים, למאסר ממושך באי רובן.
עד לאמצע שנות ה-80 הונהגה הזרוע הצבאית בידי ג'ו סלובו.
לעדותו של נלסון מנדלה במשפטו, מבנה הזרוע הצבאית, ובפרט החלוקה למפקדה ראשית ומפקדות אזוריות, יובא מהאצ"ל.
מפקד הזרוע הצבאית כריס האני נרצח בשנת 1993 על ידי המתנקש.
לאחר משפט ריבוניה נותר הארגון מפורר ומפוזר, כשמרבית מנהיגיו בכלא, בגלות מחוץ לגבולות המדינה, או עמוק במחתרת.
מעט פעילותו כללה מאמצים של הפעילים הגולים בחו"ל לגייס דעת קהל ותמיכה בין-לאומית למאבקם.
מהומות סווטו, שפרצו ספונטנית ב-16 ביוני 1976, סייעו להביא לתודעת העולם את המצב בדרום אפריקה.
מהומות אלה נחשבות כיום לנקודת מפנה שסימנה את תחילת התמוטטותו של משטר האפרטהייד, וה-ANC גאה להציגן כחלק מההיסטוריה של הארגון, אך בפועל אין תימוכין למעורבותו בארגונן.
עיקר פעילותו של הארגון בשנות ה-80 הייתה מחוץ לגבולות המדינה, בעיקר במדינות אפריקה הסובבות את דרום אפריקה שבהם ישבו גולים פוליטיים רבים של שלטון האפרטהייד - אנגולה, מוזמביק, זימבבואה ואחרות.
פעילות הארגון קיבלה סיוע כספי וטקטי מברית המועצות, שבאותה תקופה הרבתה לבחוש בנעשה במדינות אפריקה הדרומית ולתמוך במאבקים של ארגוני שחרור ואופוזיציה מיליטנטיים.
הסמיכות לשולחנה של ברית המועצות הרתיעה את מדינות המערב מתמיכה והזדהות עם הקונגרס הלאומי האפריקני, אך זו הגיעה אל קיצה עם התפוררותה של ברית המועצות ב-1991.
ב-1990, לאחר עלייתו לשלטון של הרפורמיסט פרדריק וילם דה קלרק, הותרה מחדש פעילותם החוקית של הקונגרס הלאומי האפריקני, הקונגרס הפאן אפריקניסטי, וארגוני אופוזיציה נוספים.
נלסון מנדלה, שב-27 שנות ישיבתו בכלא הפך לסמל המאבק באפרטהייד בעולם ובדרום אפריקה, שוחרר מכלאו והתקבל ללא עוררין כמנהיגו של ה-ANC - כעת תנועה חוקית ולגיטימית, המתארגנת כמפלגה לקראת הבחירות החופשיות הראשונות.
בבחירות 1994, בהן לראשונה השתתפו בני כל הגזעים במדינה, זכה ה-ANC ברוב מוחץ עם מנדלה בראשו כנשיא המדינה.
בכל מערכות הבחירות מאז הוביל ה-ANC ברוב ניכר, ומאז כינון הדמוקרטיה המלאה בדרום אפריקה הוא עומד בראש קואליציית השלטון.
לאחר פרישתו של מנדלה ירש את מקומו סגנו תאבו מבקי, בנו של גובן מבקי, מחבריו של נלסון מנדלה לספסל הנאשמים במשפט ריבוניה.
מבקי כיהן כנשיא דרום אפריקה עד ספטמבר 2008.
בדצמבר 2007 נבחר כנשיא המפלגה הפוליטיקאי השנוי במחלוקת ג'ייקוב זומה, ששמו נקשר באישומים של שוחד, שחיתות שלטונית, הלבנת הון ואף אונס.
זומה אמור היה להיות מועמדה של המפלגה לנשיאות הרפובליקה בבחירות בשנת (2009), אולם בעקבות ביטול כתב האישום באשמות שחיתות שהוגש נגדו, והטענות כי כתב האישום הוגש ממניעים פוליטיים, דרשה המפלגה ממבקי להתפטר מתפקידו.
מבקי עשה כן ב-20 בספטמבר 2008. במקומו נבחר לנשיא סגן נשיא המפלגה, קגאלמה מוטלנטה, שישמש כנשיא זמני עד הבחירות.
פעילים מרכזיים וזוטרים של הקונגרס הלאומי האפריקני הואשמו ונחקרו באשר לפעילויות טרור ורצח, בידי ועדת האמת והפיוס בראשות הארכיבישוף דזמונד טוטו, אשר חקרה את עוולות תקופת האפרטהייד משני הצדדים.
מסקנות הוועדה, שפורסמו ב-1998, כללו גינוי חריף לאלה שעסקו ברצח ובטרור, ולא כולם זכו לחנינה ממנה.
בשנת 2004 חזר דזמונד טוטו בביקורת על ה-ANC, הפעם בשבתה כמפלגת שלטון, בטענה שהתנהלות הנהגת המפלגה פטרונית ואינה מעודדת שיח.
הוא גם ביקר שיטות רפורמה עסקיות שהיטיבו עם בודדים מקורבים, תחת להיטיב עם המוני העם העניים.
גם בקרב רבים מתומכי המפלגה, שחורים ולבנים כאחד, נשמעת ביקורת זו, ואף טענות על שחיתות שלטונית, טיוח וחיפוי על מקורבים החשודים בפלילים.
תוצאות מערכת הבחירות הפנימיות לוועד הפועל של המפלגה בדצמבר 2007 הביאו לביקורת קשה על תדמיתה הציבורית ונקיון כפייה, כאשר התברר כי 16% מבין 80 החברים שנבחרו הם פושעים פליליים מורשעים (שלא בענייני מאבק באפרטהייד אלא לאחריו), ואליהם מצטרפים עוד נבחרים שלא הורשעו בדין אך מרחפים סביבם ענני חשדות.
נשיא המפלגה הנבחר עצמו, ג'ייקוב זומה, הוא אחד מאלה שצל כבד של חשדות בשחיתות ובפלילים מלווה אותם.
הקונגרס הלאומי ההודי , הידועה גם בשם מפלגת הקונגרס, היא מפלגת מרכז-שמאל בהודו.
לאחר שנוסדה ב־1885, הפכה לגורם מוביל בקרב תנועת העצמאות ההודית, עם מעל ל־15 מיליון הודים המעורבים בארגונה ומעל ל־70 מיליון הודים השותפים למאבקה לעצמאות נגד השלטון הבריטי.
המפלגה נטלה חלק פעיל בפוליטיקה ההודית מ־1937, והייתה המפלגה הדומיננטית בהודו הבריטית לצד הליגה המוסלמית.
לאחר חלוקת הודו ב־1947 הייתה המפלגה למפלגה הדומיננטית בפוליטיקה ההודית.
בבחירות הראשונות, בשנת 1952, זכתה המפלגה, בראשות ג'ווהרלל נהרו, לרוב מוחלט בלוק סבהה (הבית התחתון בפרלמנט ההודי).
היא המשיכה להחזיק ברוב לאחר מותו ב-1964, תחת הנהגתה של אינדירה גנדי.
בשנת 1977, הובסה לראשונה המפלגה בבחירות.
המפלגה שבה לשלטון בין 1980 ל-1989, הפסידה את השלטון בשנית ב-1989 ושבה ב-1991 לכהונה אחת עד 1996, ושוב בשנים 2004–2014. במצטבר הייתה המפלגה בשלטון במשך 54 שנים ושישה מבין ארבעה עשר ראשי ממשלות הודו באו ממנה.
מאז 2014 עליית מפלגת העם ההודית בבחירות ב-2014 ירדה כוחה של מפלגת הקונגרס באופן משמעותי, למרות התחזקות קלה בבחירות 2019. מאז היא מפלגת האופוזיציה העיקרית בפוליטיקה ההודית.
המפלגה נוסדה בשנת 1885, בתחילת דרכה לא התנגדה לעצם קיום השלטון הבריטי בהודו ומטרתה המוצהרת הייתה שינוי סדרי הממשל מתוך רצון לחולל שינוי בדרך בה שלטו הבריטים בהודו והעדפת הודים שרכשו השכלה בבריטניה.
מפלגת הקונגרס התכנסה פעם בשנה במשך חופשת חג המולד.
היה זה הסקוטי אלן אוקטביאן יום, אשר הביא לידי הכינוס הראשון, שנערך בבומביי.
כינוס זה נערך בהסכמת מושל הודו מרקיז דופרין.
דרישותיו של יום הפכו לרדיקליות כתגובה לחוסר הרצון להידברות מצד ממשלת בריטניה והמפלגה נעשתה פעילה מאוד בקרב תנועת העצמאות ההודית.
ב-1907 התפצלה המפלגה לשני מחנות אשר נבדלו בגישתם כלפי הבריטים: המחנה האחד, תחת הנהגתו של באל גנגדהאר טילאק נקרא גראם דאל, או סיעת הקיצוניים, שקראו לשיטות אלימות יותר ומאבק נחוש.
ואילו המחנה השני, בהנהגתו של גופל קרישנה גוקהל , נקרא בשם נראמה דאל, או סיעת המתונים, שהאמינו בצעדים חוקתיים ושיתוף פעולה עם הבריטים.
דדאבהאי נאורוג'י , הנשיא הראשון של הקונגרס הלאומי ההודי, היה גם חבר בבית התחתון בפרלמנט הבריטי וההודי הראשון אשר נבחר לפרלמנט זה.
בתקופתו פעלו גם מנהיגים כגון באל גנגדהאר טילאק, ביפין צ'נדרה פאל , לאלה לאיפאט ראי , גופל קרישנה גוקהל ומוחמד עלי ג'ינה (אשר הפך מאוחר יותר למנהיג הליגה המוסלמית וייסד את פקיסטן).
לאחר מלחמת העולם הראשונה עברה המפלגה לראשותו של מהטמה גנדהי, אשר כבר בגיל צעיר הפך למנהיגה הרוחני והבלתי-רשמי, כמו גם סמל להמונים.
בזמן כהונתו אף זכו נשים להיבחר לנשיאות המפלגה.
במובנים רבים הייתה המפלגה ארגון-גג, המאגד בתוכו סוציאליסטים רדיקלים, אנשים מסורתיים ואפילו שמרנים מוסלמים והינדואיסטים.
מהטמה גנדהי זכה בהתמודדות הראשונה על רוחה של המפלגה בשנת 1918 ועיצב את דמותה כליברלית ומתונה.
המפלגה תחתת גנדי החרימה את החירות לגופים המחוקקים ההודים שהוקמו תחת חוק ממשלת הודו, 1919 ב־1920. עם זאת, ב־1923 הקימו קבוצה של בכירי הקונגרס את שהחליטו להצטרף לרשויות המחוקקות הבריטיות, והמפלגה זכתה ברוב בחירות באותה שנה.
עם העלייה בפופולריות של גנדהי ותורת הסאטיאגראהא בה האמין לגבי ההתנגדות לשלטון הבריטי, צמחו גם מנהיגים נוספים, כגון סרדאר פאטל.
מפלגת הקונגרס של גנדהי הייתה הארגון ההמוני המגובש הראשון בתולדות הודו - מפלגה זו הפגישה מיליוני הודים במיוחד לשם המאבק למען עצמאות הודו, כמו גם מאבק בתופעות כגון: הבדלים בין הקאסטות, איסור מגע בין בני קאסטות שונות, דלות ומחיצות בין קבוצות אתניות ודתיות.
בתמיכתם של אנשים מכל הקבוצות האתניות, המעמדות הכלכליים והקבוצות הלשוניות והדתיות, הפכה מפלגת הקונגרס למייצגת נאמנה של האוכלוסייה.
ממפלגה אליטיסטית של הודים משכילים ובעלי זיקה לתרבות האנגלית, הפכה מפלגה זו למנהיגה החזקה של המאבקים הללו, וכללה כ־15 מיליון חברים.
באפריל 1937 שברה המפלגה את החרם על התמודדות לגופים פרלמנטרים בריטים לאחר הרפורמות שבוצעו תחת חוק ממשלת הודו, 1935. בבחירות זכתה המפלגה במרבית האזורים ההינדואים, בעוד הליגה המוסלמית זכתה ברוב בבנגל ופנג'אב.
רוב ממשלות הקונגרס התפזרו לאחר שמושל הודו הבריטית הכריז על מלחמה על גרמניה הנאצית בראשית מלחמת העולם השנייה בלא להיוועץ עמם.
באוגוסט 1942 הקימה המפלגה את תנועת צאו מהודו לאחר ועידת המפלגה בבומביי.
התנועה דוכאה ביעילות על ידי הממשל הבריטי ומרבית מנהיגי המפלגה נכלאו.
ב-1946 התקיימו בחירות ל, כאשר הקונגרס הייתה למייצגת העיקרית של הרוב ההינדואי, בעוד הליגה המוסלמית התחרתה בה כמפלגת מוסלמי הודו.
הקונגרס ניצח, ומנהיגיו הקימו ממשלת מעבר בחסות הממשל הבריטי.
ב־15 באוגוסט 1947 הפכה הממשלה לממשלת הודו.
נטען, כי מהטמה גנדהי וסרדאר פאטל החזיקו בהשקפה, כי מפלגת הקונגרס הייתה צריכה להתקיים רק עד להשגת העצמאות ההודית, ולפיכך היה עליה להתפרק ב־1947, עם קבלת עצמאות זו.
בעת קבלת העצמאות הייתה מפלגה זו (בהנהגת ג'ווהרלל נהרו) לארגון הפוליטי העיקרי במדינה ונעשתה למפלגה פוליטית ראשית.
לאחר רצח גנדי ב־1948 ומותו של פאטל ב־1950, נהרו נשאר בודד מקרב סמלי ההנהגה הלאומית והפך למפתח לכוחה ועתידה של המפלגה.
נהרו בחר לאמץ במדיניותו חילוניות, מדיניות כלכלית סוציאליסטית ומדיניות חוץ בלתי מזדהה, אשר הפכו לסימני היכר של המפלגה.
מדיניותו של נהרו היוותה אתגר עבור מעמד בעלי הקרקעות ובעלי העסקים ושיפרה את מצבם של בני מיעוטים דתיים ובני הקאסטות הנמוכות בהודו.
דור של מנהיגים שלחמו למען עצמאות הודו התחלף במהרה בדור של מנהיגים שצמחו תחת מנהיגותו של נהרו.
נהרו הוביל את מפלגתו לזכייה בכשני שלישים ממושבי הלוק סבהה בבחירות שהתקימו בשנים 1952, 1957 ו־1962.
לאחר מות נהרו ב־1964, הועלתה לראשונה שאלת עתידה של המפלגה.
אף מנהיג לא היה מסוגל להגיע למעמדו הסמלי של נהרו, ולכן התקבצה המנהיגות סביב דמותו של לאל בהדור שסטרי שהיה מנהיג פשרן, רך דיבור ועדין.
שסטרי מת ב־1966 לאחר כהונה של כשנה בראשות הממשלה.
לאחר מות שאסטרי נערכו בחירות למועמד המפלגה לראשות הממשלה.
בבחירות גברה אינדירה גנדי, בתו של נהרו, על השמרן מורארג'י דסאי מהאגף הימני במפלגה.
בתקופה זו עבר השלטון במפלגה בפועל לידי מנהיגי הארגון, ששבו למקום ממנו נדחו על ידי נהרו ב-1951.
האתגר הרציני הראשון שעמד בפני ההגמוניה הפוליטית של מפלגת הקונגרס התרחש ב־1967, כאשר אופוזיציה מאוחדת תחת דגלה של סמיוק וידהאנאיאק דאל זכתה בשלטון בכמה ממדינות החגורה ההודית.
אינדירה גנדי, שהייתה נשיאת מפלגת הקונגרס, עמדה בפני אתגר מצד רוב מנהיגות המפלגה.
הקונפליקט, שבא לידי ביטוי במערכת הבחירות לנשיאות הודו 1969, הביא לפיצול ואינדירה הקימה מפלגה נפרדת של הקונגרס הלאומי ההודי, שנודעה בשם הקונגרס הלאומי ההודי (R) או הקונגרס החדש.
המפלגה הרשמית נודעה בשם הקונגרס הלאומי ההודי (ארגון) והונהגה על ידי קמאראיי ובאופן בלתי רשמי נקראה גם הקונגרס הישן.
כאשר ישבה אינדירה גנדי ליד הגה השלטון, הוכרה סיעתה על ידי ועדת הבחירות של הודו כמפלגת הקונגרס הלאומי ההודי ה"אמיתית", אף על פי שסיעתה הייתה הפלג הפורש.
במובנים שונים ניתן לראות את הפיצול כפיצול בין האגף הימני לבין האגף השמאלי במפלגה.
אינדירה רצתה להשתמש בסדר יום פופוליסטי במטרה להביא לידי תמיכה עממית במפלגתה.
היא השתמשה בסיסמאות כגון "חיסול העוני" ורצתה להדק את הקשרים עם ברית המועצות.
מנגד, האליטות המחוזיות של המפלגה, אשר ייסדו את הקונגרס הלאומי ההודי (ארגון), תמכו בסדר יום ימני יותר ופקפקו ברעיון של סיוע סובייטי.
מאוחר יותר נתמזגה המפלגה האחרונה במפלגת ג'נטה.
בהדרגה, הפך שלטון אינדירה גנדי לסמכותי יותר.
בהתמודדה מול אופוזיציה הולכת וגוברת, הכריזה ב־1975 על מצב חירום.
לאחר שהוסר משטר החירום ב־1977, נוצרו פלגים נוספים בתוך מפלגת הקונגרס.
הפלג של אינדירה, אשר סומן באות I, הובס בבחירות הכלליות באותה שנה על ידי מפלגת ג'נטה.
מפלגת הקונגרס הצליחה להשיב את כוחה בבחירות ב-1980. בשנת 1984 נרצחה אינדירה בידי שניים משומרי ראשה הסיקים, כנקמה על מבצע כוכב כחול.
בימים הבאים שלאחר מכן, נהרגו אלפי סיקים במהומות, בעיקר בדלהי.
רבים מארגוני זכויות האדם מייחסים לפעילויות הקונגרס חלק חשוב במהומות 1984.
שנות ה-90 היו תקופה של משבר ממושך עבור מפלגת הקונגרס.
אחרי אובדן הולך וגדל של השפעה פוליטית, ביקשה המפלגה מסוניה גנדי, אלמנתו ילידת איטליה של רג'יב גנדי, לקבל את משרת נשיאות המפלגה.
בעקבות סירובה לכך ב־1991, נשאר בתפקיד זה נרסימהה ראו.
המפלגה ניצחה בבחירות ב-1991 וראו כיהן כראש הממשלה בשנים 1991–1996, אך בבחירות ב-1996 הובסה המפלגה וראו התפטר והוחלף בסיטראם קסרי.
במשך כשנה ומחצה תמכה המפלגה מבחוץ בממשלות הג'נטה דאל, בתחילה בראשות ה.
דווה גאודה ולאחר מכן בראשות אינדר קומאר גוג'ראל, עד שמשכה את תמיכתה בנובמבר 1997. בבחירות, שנערכו בפברואר 1998, נדחק נשיא הקונגרס קסרי הצידה מפני סוניה גנדי, שהייתה לדמות העיקרית בקמפיין הפולטי של המפלגה.
לאחר תבוסת המפלגה בבחירות אלו, האשימו תומכי סוניה את קסרי באחריות לכישלון המפלגה, והדעיחו אותו על מנת למנות את סוניה לנשיאת המפלגה.
לאחר בחירת סוניה גנדי כנשיאת המפלגה פרש מהמפלגה פלג בראשות שארד פאוור אשר ייסד את מפלגת הקונגרס הלאומית.
בעת פרישתם של פלגים שונים ממפלגת הקונגרס, נמשך הסימון "(Congress (I" לציון המפלגה המונהגת בידי ממשיכיה של אינדירה גנדי.
מפלגות ואישים פוליטיים שונים התנגדו למינויה סוניה גנדי על רקע מוצאה הזר.
בבחירות הכלליות בהודו שנערכו בשנת 2004, זכתה הקונגרס במספר המושבים הגדול ביותר והובטחה לה תמיכה מהאגף השמאלי בפרלמנט.
סוניה גנדי, שנחשבה למועמד הקונגרס לראשות הממשלה, הודיעה כי לא תכהן בו, ובחרה במאנמוהאן סינג, שר האוצר בשנים 1991–1996 וראש האופוזיציה ברג'יה סבהה בשנים 1996–2004, לתפקיד ראש הממשלה ולמישרה זו נשבע אמונים ב-22 במאי 2004.
מאנמוהאן סינג נבחר בשנית לראשות הממשלה בבחירות ב-2009, אך לקראת הבחירות ב־2014 הודיע כי לא יתמודד לכהונה נוספת.
רהול גנדי, בנה של סוניה, החל להיות מעורב בפעילות פוליטית במפלגה ב־2004. בבחירות ללוק סבהה ב-2014, לאחר פרישת מאנמוהאן סינג, היה הדמות הראשית בקמפיין של המפלגה ונתפס כמועמד המפלגה לראשות הממשלה, אך המפלגה לא הכריזה על כך באופן רשמי.
הבחירות היו תבוסה מוחלטת למפלגה, שזכתה ב־44 מושבים בלבד, התוצאות הנמוכות שלה אי־פעם.
בדצמבר 2017 התפטרה סוניה גנדי מנשיאות הקונגרס והעבירה את ההנהגה לרהול.
בבחירות ללוק סבהה ב־2019 השתפרו תוצאות המפלגה אך במעט, כאשר היא זוכה ב־52 מושבים.
בעקבות התוצאות הודי רהול על התפטרותו מנשיאות הקונגרס, וסוניה גנדי שבה לעמוד בראשו.
באוקטובר 2022 ערכה המפלגה בחירות לנשיאות, בהן נבחר מליקרג'ון קהרג לנשיא המפלגה כשהוא גובר על .
הקונגרס הלאומי של ברזיל (בפורטוגזית: Congresso Nacional do Brasil) הוא הרשות המחוקקת בברזיל והוא מורכב משני בתים – הסנאט הפדרלי של ברזיל, שהוא הבית העליון, ובית הנבחרים של ברזיל, שהוא הבית התחתון.
הסנאט הפדרלי של ברזיל כולל 81 מושבים, שלושה סנטורים מייצגים כל מדינה ממדינות ברזיל ושלושה מייצגים את המחוז הפדרלי של ברזיל.
הנציגים נבחרים על פי רוב הקולות במדינתם, לתקופת כהונה בת שמונה שנים.
הבחירות מתקיימות אחת לארבע שנים, כאשר פעם נבחרים שליש מן הסנטורים, ולאחריה שני השליש הנותרים.
בית הנבחרים של ברזיל כולל 513 נבחרים, הנבחרים על פי שיטת ייצוג יחסי לתקופת כהונה בת ארבע שנים.
הבחירות הן מערכת מורכבת של ייצוג יחסי על פי מדינות.
המושבים מוענקים על פי גודל המדינות, כאשר ישנו מספר מינימום של שמונה נציגים למדינה, ומספר מקסימום של שבעים נציגים.
מושבם של שני הבתים הוא במבנה שנבנה לכך במיוחד, "ארמון המחוקקים" במרכז ברזיליה בתכנונו של האדריכל אוסקר נימייר.
חמש עשרה מפלגות פוליטיות מיוצגות כיום בקונגרס.
בברזיל נהוג כי פוליטיקאים מחליפים מפלגות, ולכן המבנה המפלגתי של הקונגרס משתנה ללא הרף.
הקונגרס היהודי העולמי הוא ארגון יהודי בין-לאומי, שמורכב מקהילות וארגונים יהודים ברחבי העולם.
הקונגרס נוסד בשנת 1936 על מנת להבטיח את קיומו ואחדותו של העולם היהודי ולהבטיח את זכויותיהן ומעמדן של הקהילות היהודיות ברחבי העולם, לסייע להן בפיתוח החיים החברתיים והכלכליים היהודים, ולייצג את האיגודים היהודיים הארציים בפני הממשלות והגופים הבינלאומיים השונים.
החברות בקונגרס היהודי העולמי (להלן WJC) פתוחה לנציגי כל האיגודים והקהילות היהודיות, ללא קשר לאידאולוגיה, פוליטיקה או מערכת חברתית של הארצות שבהן הם חיים.
מטה הארגון נמצא בניו-יורק ולארגון יש משרדים בבריסל, ירושלים, פריז, מוסקבה, בואנוס אייריס וז'נבה.
ל-WJC יש מעמד מיוחד של יועץ במועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות.
לחזק את הסולידריות בין הקהילות היהודיות ברחבי העולם, ולחזק את הקשרים בין הקהילות היהודיות והיהודים בתפוצות לבין מדינת ישראל מתוך הכרה במרכזיותה של מדינת ישראל בזהות היהודית העכשווית.
להבטיח את זכויותיהם, מעמדם והאינטרסים של היהודים והקהילות היהודיות, ולהגן עליהם בכל מקום שבו מתכחשים להם, פוגעים בהם או מאיימים עליהם;
לעודד ולסייע בפיתוח היצירתי של חיי חברה, חיי דת וחיי תרבות יהודיים בכל העולם, לתמוך בחינוך יהודי ובטיפוח ערכים יהודיים, ולהבטיח את המשך קיומה של המורשת היהודית ואת העברתה מדור לדור;
לסייע לקהילות יהודיות בחיזוק זהותן היהודית ובהתמודדות עם בעיות פוליטיות, משפטיות, חברתיות, דתיות, תרבותיות או כלכליות;
לייצג את הקהילות החברות ואת העם היהודי ולפעול בשמם מול ממשלות, רשויות ממשלתיות, ארגונים ורשויות בין-לאומיים ובין-ממשלתיים, ארגונים לא ממשלתיים, קבוצות בין-דתיות וגופים דתיים ואזרחיים אחרים;
לשמר את זיכרון השואה ואת זכרם של מיליוני היהודים ואינספור הקהילות היהודיות שנמחקו בשואה, ולפעול למען הניצולים ובני משפחותיהם;
להילחם באנטישמיות על כל צורותיה, ולהגביר את המודעות בקרב הציבור הרחב לסכנה הטמונה בהסתה לחוסר סובלנות, לדיכוי או לרדיפה על רקע דתי, גזעי או אתני;
לעודד דיאלוג בין-דתי ולהשתתף בו; וכן
לעודד ולקדם שוויון בין המינים ומעורבות של צעירים יהודים במנהיגות היהודית הקהילתית והארגונית.
הרעיון לכנס קונגרס יהודי עולמי המשיך רעיונות דומים שאפיינו גורמים יהודים-לאומיים בני כל המעמדות.
כך יש לראות למשל את הקונגרס הציוני הראשון, כמו גם את המאמצים שנעשו ב-1909 לכינוס קונגרס יהודי עולמי לענייני הגירה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, על רקע הבעיות הקשות עימן התמודדו יהודים ברחבי אירופה ומחוצה לה, שבו ועלו רעיונות לכנס קונגרס יהודי עולמי אחרי המלחמה.
בתום המלחמה הוקם ועד המשלחות היהודיות שכלל נציגי ארגונים יהודיים שונים על מנת לתבוע בוועידת ורסאי את זכויות היהודים בסדר העולמי החדש המתגבש.
הצלחות ועד הצירים בוועידת השלום בוורסאי והתגברות האנטישמיות בעולם היו הרקע לגיבוש הרעיון של יצירת נציגות קבועה שתפעל למען הגנה על זכויות היהודים.
אחד האישים שקידם את הרעיון היה ליאו מוצקין שהופיע ב-1923 בפני הוועד המנהל של הקונגרס היהודי האמריקאי והעלה את הצורך בקיום ועידה עולמית של יהודים שתדון במצבם של היהודים בארצות השונות ובמציאת דרכים יעילות להגנה על זכויות היהודים.
ועידות שכללו נציגים מקהילות יהודיות כונסו בלונדון ב-1926 ובציריך ב-1927, בראשות מוצקין וראשי הקונגרס היהודי האמריקאי יוליאן מאק וסטפאן וייז.
על אף שלוועידה בציריך הגיעו נציגים מ-13 ארצות ומ-43 ארגונים, לא השתתפו במפגשים אלה נציגים מהקהילות החשובות והגדולות כמו בריטניה, הולנד וצרפת והוועד היהודי האמריקאי.
הוועידה המכינה לקונגרס היהודי העולמי התכנסה באוגוסט 1932 בז'נבה בראשותו של נחום גולדמן.
מניפסט שהוצא לקראת הקמתו של הקונגרס קרא לעם היהודי להתאחד כדי שיוכל לפעול בכוחותיו הוא, ובסיוע הכוחות הנאורים בעולם כנגד הרעל האנטישמי.
כמו כן הודגש כי הגוף שיוקם אינו אמור לפגוע בארגונים יהודיים קיימים, אלא לחזק אותם.
המניפסט הדגיש כי "הארגון החדש יהיה מבוסס על הרעיון שהעם היהודי הוא ישות לאומית שיש לה את הסמכות ואת המחויבות לעסוק בבעיות המשפיעות על העם היהודי".
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933 גברו הקולות להקמת הקונגרס.
ייסוד הקונגרס היהודי העולמי ופעילות נגד גרמניה הנאצית
ההתכנסות הראשונה של הקונגרס נערכה בחודש אוגוסט 1936 בז'נבה והשתתפו בה 230 צירים מ-32 מדינות.
הכוונה לקיים את הקונגרס כגוף דמוקרטי מומשה בארצות הברית ה-52 הצירים לקונגרס נבחרו בוועידה שנערכה ביוני בהשתתפות 1000 נציגים מ-99 קהילות מ-32 מהמדינות בארצות הברית.
הקונגרס הצהיר שמטרתו היא ליצור כח פוליטי שיבטיח את המשך קיומו של העם היהודי כולל הקמת מדינה יהודית.
יוליאן מאק נבחר כנשיא הכבוד של הקונגרס, סטיבן וייז נבחר לנשיא הקונגרס ונחום גולדמן כיו"ר הוועד המנהל.
ההצהרה הראשונה שפרסם הקונגרס הייתה פניה לממשלת בריטניה בדרישה שתאפשר לפליטים יהודים להגיע לפלשתינה.
פעולותיו הראשונות של הקונגרס היו המאמצים לארגן לובי בחבר הלאומים, שהיה מחויב כביכול להגן על זכויות המיעוטים, כנגד האנטישמיות המתגברת והניסיונות לפגוע במעמד היהודים בעיקר במזרח אירופה.
נחום גולדמן ששימש גם כנציג הקונגרס ליד חבר-הלאומים פנה לארגון הבין-לאומי בדרישה להבטיח את הארכת תחולתו של הסכם המיעוטים בשלזיה העלית ובכך למנוע מלהחיל שם את החוקים האנטי-יהודיים שחוקקו הנאצים.
ב-1938 כאשר חוקקה ממשלת אוקטוין גוגה ברומניה חוקים נגד היהודים, התלונן גולדמן לחבר-הלאומים על הפרת הסכם המיעוטים.
הוקעת צעדיה של רומניה בארגון הבין-לאומי תרמה לנפילת ממשלת גוגה ב-10 בפברואר 1938.
הניסיון לארגן חרם בין-לאומי כנגד סחורות מגרמניה הנאצית נחל כישלון צורב, כאשר המדינות הדמוקרטיות, ואפילו הנהגות היהודים בגרמניה ובארצות הברית לא הכירו באיום שטמון במשטר הנאצי.
גם הניסיונות שעשה ה-WJC לאחר ליל הבדולח לשכנע את ארצות הברית ומדינות אחרות לפתוח את שעריהן לפליטים היהודים לא הביאו כמעט לתוצאות, כפי שהוכיח הכישלון של ועידת אוויאן ב-1938.
עם פרוץ המלחמה עבר מטה WJC מפריז לז'נבה, וב-1940 לניו יורק.
משרד מיוחד הוקם בלונדון כדי לשמור על קשר עם היהודים באירופה הכבושה על ידי גרמניה הנאצית.
ממשרדים אלו התקיימה פעילות במטרה להביא לידיעת העולם את זוועות מעשי הנאצים בתקווה להשפיע על דעת הקהל העולמית ובכך להציל יהודים רבים ככל האפשר.
עיקר המאמץ התרכז בניסיון להשיג אשרות חירום לאנשי שם יהודים.
עד 1942 הידיעות על המתרחש באירופה היו מפוזרות ולא זכו לאימון רב.
ב-8 באוגוסט 1942 נציג ה-WJC בז'נבה גרהארט ריגנר העביר לבעלות הברית ידיעות מהימנות על מהלך הפתרון הסופי בשטחי השלטון הנאצי.
סטיפן וייז וה WJC עשו ניסיון להציג את המידע לציבור הרחב אך ללא הצלחה יתרה.
משרד החוץ הבריטי ומחלקת המדינה של ארצות הברית, שמשיקוליהן הפוליטיים רצו להימנע מכל קישור בינם לבין גורל היהודים, העדיפו להתעלם מן המידע.
על אף הקשרים האישיים הטובים שהיו בין סטיבן וייז ופרנקלין ד.
רוזוולט נמנע הנשיא מכל פעולה לשינוי מדיניות ההגירה של ארצות הברית כך שתתאפשר כניסת פליטים יהודים לגבולותיה.
ביטוי מובהק לכך היה כישלון ועידת ברמודה באפריל 1943 שבתגובה לה פרסם ה-WJC הודעה ש"מה שמונע באמת הושטת עזרה ליהודים באירופה על ידי האומות, הוא לא החשש מסכנה שיש בתוכנית כזו אלא פשוט חוסר רצון להיתקל בבעיות בגללה"
המנהיגות היהודית בראשות וייז וגולדמן העדיפה להמשיך לפעול מאחורי הקלעים, בגלל החשש מהתגברות האנטישמיות בארצות הברית.
פעילות "קבוצת ברגסון" בראשות הלל קוק, שיצאה במסע תעמולה גלוי ואפקטיבי כדי להשפיע על דעת הקהל ולהביא את מקבלי ההחלטות לפעול להפסקת טבח היהודים ולקבלת פליטים יהודים, אתגרה את הנהגת ה-WJC שערך ביולי 1942 ובמרץ 1943 עצרות המוניות בניו יורק.
בינואר 1944 הורה רוזוולט על הקמת מועצה לפליטים שמטרתה הוגדרה כ"הצלת קורבנות הדיכוי של האויב הנתונים בסכנת מוות מיידית" פעולותיה של מועצה זו, וגם הניסיונות של ה-WJC להיעזר בצלב האדום כדי להעביר חבילות מזון ליהודים באירופה כמעט ולא הניבו תוצאות.
פניה נואשת של מחלקת ההצלה של ה-WJC ב-9 באוגוסט 1944 למחלקת המדינה בבקשה להפציץ את תאי הגאזים באושוויץ נדחתה על הסף.
בזכרונותיו, תיאר נחום גולדמן את הפעולות שנעשו בתקופת השואה כך:
"פרשה עגומה ומדכדכת, רצופה אכזבות וכישלונות...
כל הפעולות האלה היו כטיפה בים ולא היה בהן כדי להביא להישג של ממש.
באשמה זו נושאים כולנו - כל אלה שנמנו אז עם ראשי המדברים בשם העם היהודי, מי פחות ומי יותר, ואינני מוציא עצמי מכלל זה"
תוכניות ראשונות של WJC לשיקום העם היהודי ובדרכים לפיצויו הועלו כבר בנובמבר 1944 בוועידה שהתקיימה באטלנטיק סיטי.
בוועידה הוחלט לדרוש מגרמניה לאחר המלחמה לפצות את היהודים שנרדפו על ידה ולהשתמש ברכוש יהודי שנשדד לשיקום יהודים.
עם סיום המלחמה השתתף הקונגרס היהודי העולמי בפעולות לשיקום הקהילות היהודיות, בסיוע לעקורים ולניצולי השואה ובתביעה להענשת המנהיגות הנאצית על פשעי מלחמה ופשעים כנגד האנושות.
ה-WJC לקח חלק פעיל במיוחד בהתווית העקרונות המנחים למשפטי נירנברג ולהצגת העדויות במשפטים.
ב-1949 ה קונגרס היהודי העולמי פנה לגרמניה בקריאה לקבל את האחריות ואת המחויבות על הפשעים שנעשו על ידי העם הגרמני לעם היהודי תחת השלטון הנאצי.
ב-1950 ה-WJC פתח בפרנקפורט משרד קישור למעקב אחר ההתפתחויות בנושא.
ב-1951 בעקבות בקשתה של ממשלת ישראל הקים נחום גולדמן נשיא הקונגרס את ועדת התביעות.
בעקבות הקמת ועדת התביעות הודיע קנצלר גרמניה, קונראד אדנאאור שגרמניה מקבלת על עצמה את האחריות המוסרית ואת חובתה לפיצוי חומרי לעם היהודי וכי היא תיכנס למשא ומתן על כך עם נציגות משותפת של העם היהודי ומדינת ישראל.
ב-10 בספטמבר 1952 חתמה ועדת התביעות בראשותו של נחום גולדמן על הסכם עם ממשלת גרמניה שבו שני סעיפום:
יוחק חוק לפיצוי קורבנות הנאצים באופן ישיר על ידי שיפוי והחזרה של רכוש שנגזל כתוצאה מרדיפות הנאצים.
ממשלת גרמניה תעביר לוועדת התביעות סך 450 מארק גרמני לצורכי טיפול, שיקום ויישוב מחדש של קורבנות רדיפות הנאצים.
הסכם דומה נחתם גם מול מדינת ישראל.
ועדת התביעות המשיכה במעקב ובליווי מתמיד של ביצוע ההסכמים.
הוועדה דיווחה על כ-278,000 ניצולי שואה שקיבלו פנסיות מממשלת גרמניה.
הסכום הכולל של השילומים שהועברו לוועדת התביעות בעקבות ההסכמים הוא כ-60 מיליארד דולר.
ב-1992 הקים הקונגרס היהודי את "ארגון ההשבה היהודי העולמי - World Jewish Restitution Organization (WJRO), במטרה שינהל משא ומתן עם הממשלות על השבת רכוש של העם היהודי שנשדד בשואה.
הכספים נועדו להבטיח את שימור הפעילות התרבותית והחינוכית היהודית באותן ארצות.
ה-WJC מקיים תמיכה בפעולות אלה בפולין, גרמניה והונגריה.
בשנות ה-1980–1990 ניהל WJC משא ומתן עם ממשלות באירופה במגמה להביא להחזרת רכוש יהודי שנשדד בשואה.
תהליכים משפטיים נוהלו כנגד בנקים בשווייץ והחזרת פיקדונות של יהודים שנספו בשואה.
כמו כן נערכו פעולות לאיתור אוצרות אומנות של יהודים שנשדדו בשואה.
הקונגרס היהודי העולמי ומדינת ישראל
מאז ייסודו תמך ה-WJC בתנועה הציונית וראה בהקמת בית לאומי לעם היהודי את אחת ממטרותיו.
ב-1946 הציג הקונגרס היהודי לוועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל מזכר המצהיר שהקונגרס רואה בהקמת בית לאומי עצמאי ליהודים, שיוכר כקהיליה (commonwealth) יהודית, בפלשתינה, את התקווה היחידה להחייאת החיים והתרבות של העם היהודי.
ה-WJC הפעיל את אנשיו בשכנוע חברות האו"ם להצביע למען ההחלטה על הקמת מדינה יהודית וביום הכרזת מדינת ישראל ב-15 במאי 1948 הכריז הוועד המנהל של הקונגרס היהודי העולמי על הסולידריות של יהדות העולם עם מדינת ישראל.
כדי להדגיש את הסולידריות של ה-WJC עם מדינת ישראל התקיימה אספת המליאה השישית שלו ב-1975 בירושלים, ומאז התקיימו בירושלים כל אסיפות המליאה, פרט לאחת.
כמו כן הושג הסכם של שיתוף פעולה עם ההסתדרות הציונית העולמית.
הקונגרס היהודי העולמי ויהדות ברית המועצות
הקונגרס העולמי היהודי השתדל מאז היווסדו לשמור על נייטרליות במאבק הבין-גושי ולנקוט באסטרטגיה מדינית זהירה כלפי הרדיפות השלטון הסובייטי כנגד הדת והתרבות היהודית.
לאחר מות סטלין הפכה מדיניותו לאסרטיבית יותר.
ב-1956 העביר ה-WJC מזכר למנהיגי ברית המועצות ניקולאי בולגאנין וניקיטה חרושצ'וב בדבר מצב היהודים בברית המועצות ובארצות הקומוניסטיות האחרות.
בשנה שאחריה יצא הוועד המנהל של הקונגרס היהודי בקריאה פומבית לקמפיין בינלאומי למען הזכויות הדתיות והתרבותיות של היהודים בברית המועצות ולמען איחוד משפחות של היהודים שהופרדו בגלל המלחמה הקרה.
חידוש הקשר עם הקהילות שמאחורי מסך הברזל החל ב-1947 עם הקמתה של הקהילה היהודית בהונגריה.
ב-1960 נערכה בפריז ועידה בינלאומית למען יהדות ברית המועצות שכונסה על ידי הקונגרס היהודי העולמי בראשות נחום גולדמן.
ב-1971 התכנסה בבריסל הוועידה העולמית הראשונה של קהילות יהודיות בברית המועצות בחסות הקונגרס היהודי העולמי.
הוועידה השנייה למען יהדות ברית המועצות שנערכה בבריסל ב-1976 יצאה בקריאה "לברית המועצות לקיים את הצהרת הלסינקי על זכויות האדם, לכבד את החוקה שלה עצמה ולהכיר בזכותם של יהודי ברית המועצות להתאחד עם אחיהם בארץ ישראל המולדת היהודית ההיסטורית".
בהשראת הסיסמה "שלח את עמי" נוצרה תנועה למען יהדות ברית המועצות שזכתה לפרסום רב, הביאה למעורבות של אישי ציבור ומפורסמים ולתמיכה ציבורית נרחבת בארצות המערב.
התנועה קראה לאפשר ליהודי ברית המועצות זכויות אדם יסודיות כמו חופש ההגירה, חופש הדת, החופש ללמוד בשפת עמם, ולחיות על פי תרבותם ומורשתם.
הקונגרס היהודי העולמי המשיך להיות מעורב במאבק למען חופש ההגירה של יהודי ברית המועצות עד שנות ה-1990.
הקונגרס היהודי העולמי בשנות ה-1980–2020
נושאים מרכזיים שבהם פעל הקונגרס היהודי העולמי בשנים אלה:
סיוע לשיקום ולחידוש הפעילות של קהילות יהודיות בארצות שהיו תחת שלטון קומוניסטי.
מהלכים דיפלומטיים ומשפטיים כנגד ארגונים, מדינות במטרה להשיב רכוש יהודי שנשדד בשואה.
ביניהם, כנגד בנקים בשווייץ המחזיקים בפיקדונות של נספים בשואה.
פניה לאו"ם בעניין רכוש הפליטים היהודים מארצות ערב.
המשך הדיאלוג בין יהדות לנצרות באמצעות מגעים שוטפים עם הוותיקן מאז 1945.
קידום דיאלוג בין יהדות לאסלאם באמצעות מגעים עם מנהיגי דת מוסלמיים בולטים.
בשנים 2004–2007 התמודד הקונגרס היהודי העולמי עם שערורייה פומבית שפרצה סביב האשמות באי סדרים כספיים.
בכירים בהנהלת הקונגרס לא עמדו אמנם בפני משפט פלילי, אך ההאשמות הביאו לשינויים פרסונליים ולרפורמות בניהול הכספי של הארגון.
הקונגרס היהודי העולמי במהלך מלחמת חרבות ברזל
ההקונגרס היהודי העולמי היה שחקן בולט בפעילות הדיפלומטית, הציבורית והקהילתית של הקהילה היהודית הבינלאומית מאז פרוץ מלחמת חרבות ברזל.
פעילותו של הארגון כללה הצהרות ציבוריות ודיפלומטיה מול מוסדות בין-לאומיים, כולל האו"ם.
למשל, בחודש נובמבר 2024 הקונגרס היהודי העולמי קרא למועצת הביטחון של האו"ם להכיר באחריותו של חמאס למשבר הנוכחי ובירך על החלטת ארצות הברית להטיל וטו על ההצעה החד צדדית של המועצה להפסקת לחימה מיידית ובלתי מותנית, שלא כללה דרישה לשחרור החטופים ולא התייחסה למתקפות הטרור של חמאס ב־7 באוקטובר.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר בישראל 2023, טען הקונגרס היהודי העולמי כי ערכים בוויקיפדיה באנגלית מגלים דפוס של נטייה אנטישמית ואנטי-ישראלית.
רשימת הקהילות והארגונים החברים בקונגרס היהודי העולמי
אוזבקיסטן: הקהילה היהודית של אוזבקיסטן
אוסטריה: האגודה הפדרלית של הקהילות הדתיות היהודיות באוסטריה
אוסטרליה: המועצה המבצעת של יהדות אוסטרליה
אוקראינה: הקונפדרציה היהודית של אוקראינה
אורוגוואי: הוועד המרכזי הישראלי של אורוגוואי
אזרבייג'ן: הקהילה היהודית של אזרבייג'ן
איטליה: איגוד הקהילות היהודיות של איטליה
אירלנד: המועצה הייצוגית היהודית של אירלנד
אסטוניה: הקהילה היהודית של אסטוניה
אפריקה: הקהילה היהודית של אפריקה
אקוודור: האגודה הישראלית של קיטו
ארגנטינה: הנציגות של איגודים יהודים ארגנטינאים
ארובה: הקהילה הישראלית בית ישראל
ארצות הברית: המדור האמריקאי של הקונגרס היהודי העולמי
בוטסואנה: הקהילה היהודית של בוטסואנה
בוכרה: הקהילה היהודית של בוכרה
בולגריה: שלום – אגודת היהודים בבולגריה
בוליביה: הקהילה היהודית של בוליביה
בוסניה והרצגובינה: הקהילה היהודית של בוסניה והרצגובינה
בלארוס: איגוד האגודות הציבוריות והקהילות של יהודי בלרוס
ברזיל: הקונפדרציה היהודית של ברזיל
גאורגיה: הקהילה היהודית של גאורגיה
גואטמלה: הקהילה היהודית של גואטמלה
גיברלטר: מועצת המנהלים של הקהילה היהודית של גיברלטר
ג'מייקה: הקהילה המאוחדת של בני ישראל
גרמניה: המועצה המרכזית של יהודי גרמניה
דנמרק: הקהילה העברית של דנמרק
האיים הקריביים: המרכז הישראלי של הרפובליקה הדומיניקנית
הונגריה: איגוד הקהילות הדתיות היהודיות בהונגריה
הונג קונג: מרכז הקהילה היהודית
הונדורס: הקהילה העברית של טגוסיגלפה
הפיליפינים: האגודה היהודית של הפיליפינים
ונצואלה: קונפדרציה של האגודות הישראליות של ונצואלה
זימבבואה: מועצת הסגנים היהודית של זימבבואה
טג'יקיסטן: הקהילה היהודית של טג'יקיסטן
טורקיה: הקהילה היהודית של טורקיה
טורקמניסטן: הקהילה היהודית של טורקמניסטן
יוון: המועצה המרכזית של הקהילות היהודיות ביוון
יפן: הקהילה היהודית של יפן
ישראל: הקונגרס היהודי העולמי – ישראל
לוקסמבורג: הקונסיסטוריה הישראלית של לוקסמבורג
לטביה: מועצת הקהילות היהודיות של לטביה
לסוטו: הקהילה היהודית של לסוטו
מצרים: הקהילה היהודית של קהיר
מוזמביק: הקהילה היהודית של מוזמביק
מולדובה: איגוד הקהילות והארגונים היהודיים של מולדובה
מונגוליה: הקהילה היהודית של מונגוליה
מונטנגרו: הקהילה היהודית של מונטנגרו
מונקו: אגודת הקהילה היהודית של מונקו
מיאנמר: הקהילה היהודית של מיאנמר
מלטה: הקהילה היהודית של מלטה
מקדוניה: הקהילה היהודית ברפובליקה של מקדוניה
מקסיקו: הוועד המרכזי של הקהילה היהודית של מקסיקו
מרוקו: מועצת הקהילות היהודיות של מרוקו
מרטיניק: אגודת הקהילה היהודית של מרטיניק
ניו זילנד: המועצה היהודית של ניו זילנד
ניקרגואה: הקהילה הישראלית של ניקרגואה
סלובניה: הקהילה היהודית של סלובניה
סלובקיה: הפדרציה של הקהילות היהודיות בסלובקיה
ספרד: הפדרציה של הקהילות היהודיות של ספרד
סרביה: הפדרציה של הקהילות היהודיות בסרביה
פולין: ועדת התיאום של הארגונים היהודיים בפולין
פורטוגל: הקהילה הישראלית של ליסבון
פינלנד: המועצה המרכזית של הקהילות היהודיות בפינלנד
פנמה: מועצת הקהילה העברית המרכזית של פנמה
פרגוואי: הוועדה הנציגה הישראלית של פרגוואי
פרו: האגודה היהודית של פרו
צ'ילה: הקהילה היהודית של צ'ילה
צ'כיה: הפדרציה של הקהילות היהודיות בצ'כיה
צרפת: המועצה הנציגה של המוסדות היהודיים של צרפת
קובה: הקהילה העברית של קובה
קולומביה: קונפדרציה של הקהילות היהודיות של קולומביה
קוסטה ריקה: המרכז הישראלי הציוני
קזחסטן: הקונגרס היהודי של קזחסטן
קירגיזסטן: הקהילה היהודית של קירגיזסטן
קנדה: המרכז לענייני ישראל ויהדות
קפריסין: הקהילה היהודית של קפריסין
קרואטיה: תיאום עיריות יהודיות ברפובליקה של קרואטיה
רומניה: פדרציית הקהילות היהודיות של רומניה
שוודיה: המועצה הרשמית של קהילות יהודי שוודיה
שווייץ: הפדרציה השווייצרית של קהילות ישראל
תאילנד: האגודה היהודית של תאילנד
תוניסיה: הקהילה היהודית של תוניסיה
הארגון הבינלאומי של עורכי דין ומשפטנים יהודים
ההתאחדות העולמית של הסטודנטים היהודים
הוועדה היהודית הבינלאומית להתייעצויות בין-דתיות
המועצה הבינלאומית של נשים יהודיות
הקונגרס הבין-לאומי של המתמטיקאים הוא הכנס הגדול ביותר של קהילת המתמטיקאים.
הכנס נערך לראשונה בציריך בשנת 1897, ומאז 1900 הוא נערך מדי ארבע שנים (מלבד ימי מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה), בחסות האיחוד המתמטי הבין-לאומי.
בטקס הפתיחה של הקונגרס מוענקים מדליית פילדס, פרס נבנלינה, פרס קרל פרידריך גאוס ומדליית צ'רן, שהם מאותות ההוקרה החשובים ביותר בתחום המתמטיקה.
בין ה-9 ל-11 באוגוסט 1893 התקיים, במסגרת התערוכה העולמית של שיקגו (1893), קונגרס המתמטיקאים הבין-לאומי הראשון.
במסגרת זו נשא נשיא הקונגרס, פליקס קליין, קריאה ליצירת קונגרס מתמטיקאים קבוע.
גוף זה, הקונגרס הבין-לאומי של המתמטיקאים התכנס לראשונה כעבור ארבע שנים בציריך וממשיך להתכנס מאז באופן קבוע.
בכנס שנערך בשנת 1900 בפריז הציג דויד הילברט רשימה של 23 בעיות פתוחות במתמטיקה, שנודעה מאז בשם 23 הבעיות של הילברט.
בכנס שנערך בשנת 1912 בקיימברידג' הציג אדמונד לנדאו רשימה של 4 בעיות בתורת המספרים, הידועות בשם בעיות לנדאו.
בכנס שנערך בשנת 2006 במדריד השתתפו יותר מ-4,500 מתמטיקאים.
הקונגרס היהודי-רוסי הוא ארגון יהודי בפדרציה הרוסית הפועל למען יהודי רוסיה ונחשב לארגון הגדול והמשפיע ביותר בקרב קהילה זו.
הארגון הוקם ב-1994 על ידי האוליגרך ולדימיר גוסינסקי, יחד עם קבוצת בעלי הון יהודים במטרה לעסוק במגוון נושאים חשובים עבור הקהילות היהודיות בפדרציה הרוסית כגון: חינוך, צדקה, פיתוח והפצת תוכניות ופעילויות חברתיות.
הארגון פעל על בסיס הקשר שבין גוסינסקי לשלטון; שהכוח הפוליטי של הארגון והעומד בראשו שימשו אבן שואבת לאנשי עסקים מכל רחבי ברית המועצות לשעבר, שביקשו להצטרף לארגון בתמורה לגישה לקרמלין.
עד מהרה הוא אגד בתוכו אנשי עסקים, פוליטיקאים ומדינאים, אנשי תרבות ואמנים, מנהיגים ופעילים בקהילות היהודיות השונות.
הרעיון של גוסינסקי היה להקים ארגון שיכלול את כל התנועות, המוסדות והסיעות של העולם היהודי ברחבי רוסיה, דתיים וחילוניים כאחד.
הרעיון זכה להצלחה ולארגון הצטרפו תנועת חב"ד ברוסיה בראשות הרב ברל לזר, הקהילה היהודית של מוסקבה בראשות הרב פנחס גולדשמידט, הרב הראשי של רוסיה אדולף שייביץ' ואוליגרכים דוגמת מיכאיל פרידמן.
בשנת 1999 הקימו רבני חב"ד את איחוד הקהילות היהודיות של רוסיה והחלו לפעול במסגרת נפרדת בתמיכת לב לבייב.
במקביל הסתכסך נשיא הקונגרס ולדימיר גוסינסקי עם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, לאחר שהציב מועמד משלו לנשיאות וכוחו של הארגון נחלש.
בתחילת שנת 2001 עסקיו של גוסינסקי הולאמו והא ברח לישראל, לאחר שהשלטונות ביקשו להעמידו לדין בטענה של מעילה ועבירות מס כבדות..
בעקבות בריחתו של גוסינסקי בחר "הקונגרס" נשיא חדש שיכהן בפועל, איל הנפט ליאוניד נבזלין, שהיה מקורב מאוד לפוטין ואף תמך בו בפומבי בבחירות לנשיאות.
בנובמבר 2004 נבחר לתפקיד הנשיא האוליגרך ולדימיר סלוצקר, אך עד מהרה הסתכסך עם אחד התומכים הגדולים של הארגון, מיכאיל פרידמן, ועם הרב פנחס גולדשמידט, שגורש מהמדינה על ידי שלטונות רוסיה.
בנובמבר 2005 הודח סלוצקר מתפקידו ובמקומו מונה ויאצ`לסלב קנטור לנשיא "הקונגרס".
בפברואר 2006 נשיא "הקונגרס" קנטור, נחקר ביחידה לחקירות בינלאומיות (יאחב"ל) של משטרת ישראל בחשד להלבנת הון.
הוא נעצר עם הגיעו לנמל התעופה בן-גוריון, אך לאחר חקירה שוחרר.
גופי הניהול הם הפרזידיום (נשיאות הקונגרס), מועצת המנהלים והמועצה הציבורית.
בהנהלת הארגון מעורבים ולדימיר רסין (בעבר ממלא מקום ראש העיר מוסקבה), מיכאיל פרידמן, אלכסנדר ברוד, יבגני אלבץ, יולי גוסמן, אנדריי קוזירב (שר החוץ) לשעבר, הרב ברל לזר (הרב הראשי לרוסיה), הרב פנחס גולדשמידט, הנרי רזניק, ולדימיר סולוביוב, גנאדי חזנוב, מיכאיל ברגר, מאטווי גנאפולסקי, מיכאיל ז'באנצקי ועוד.
בראש הוועדה הרוויזיונית עומד יעקב אורינסון, שר הכלכלה הרוסי לשעבר.
הקונגרס היהודי-רוסי מסייע למוסדות יהודיים ומפתח פעילויות ומיזמים ברוסיה.
ותחת חסותו יש פעילות במגוון רב של תחומים בקהילות היהודיות ברחבי מדינות חבר העמים, בחינוך, דת ותרבות, זיכרון השואה ופרויקטים רבים.
הפקולטה לפילוסופיה (עברית ויהודית) של האקדמיה הקלאסית הממלכתית הרמב"ם .
- בשנת 1991 הקימה ממשלת רוסיה במוסקבה את האקדמיה היהודית הממלכתית על שם הרמב"ם.
אחת מחמש הפקולטות הייתה הפקולטה לימודי עברית ויודאיקה, שמטרתה הייתה להכשיר - מורים לעברית (בישראל הדיפלומה מוכרת לתואר שני).
בוגרי הפקולטה הם מורים לעברית בשש אוניברסיטאות במוסקבה, וכן בבתי ספר ובאולפנים שונים.
מכון פטרבורג למדעי היהדות (FDI), שנוסד בשנת 1992, הפך ליורשו של האוניברסיטה היהודית בסט.
פטרסבורג, המוסד החינוכי הגבוה הראשון בקהילה היהודית בברית המועצות לשעבר.
למכון הסמכה ממלכתית ולבוגריו מונפקות תעודות מטעם הממשל.
בנוסף מסייע הארגון למחלקה לתרבות יהודית של אוניברסיטת סט.
בית הספר הקהילתי היהודי "עדן לו" (סנט פטרסבורג) - בית הספר נפתח ב-1 בספטמבר 2003. ומונה 60 ילדים מכיתה א' ועד כיתה ה'.
המוזיאון להיסטוריה של עם ישראל ברוסיה
במסגרת התוכנית לשימור התקשורת הלאומית היהודית, תומך הקונגרס בכתב העת היהודי הבינלאומי "א".
עזרה למען נכים - תוכנית "ספרים מדברים" קרן הצדקה האזורית יהודית לעיוורים ולקויי ראייה (RBOF).
תמיכה בקשישים - במסגרת הפרויקטים של ארגון התרבות והתרבות הבינלאומי "חמא", קרן הצדקה טטיאנה לסיוע חברתי ממוקד ותוכנית "טיפול לקשישים"
עבודה עם ילדים - מימון פרויקטים של הציבור הבינלאומי התרבותי והחינוכי ארגון "HAMA" ו ANO "מרכז משפחתי אניטה".
תמיכה באסירים - השתתפות בעבודת הפרויקטים של ועדת הצדקה היהודית ובתוכנית "סיוע לאסירים יהודים" (FOR).
בית הכנסת לזכר השואה, שהוקם על ידי הקונגרס היהודי הרוסי בסיוע שלטונות מוסקבה, נפתח בשנת 1998, מבנה בית הכנסת והמוזיאון, עוצבו על ידי האדריכלים המפורסמים משה זרקי וולדימיר בוודאייב.
הקונגרס הבין-לאומי לפילוסופיה מתקיים אחת לחמש שנים ומאורגן על ידי הפדרציה הבין-לאומית של אגודות הפילוסופיה.
הקונגרס הראשון התקיים בפריז בשנת 1900 כחלק מהתערוכה הבין-לאומית שהתקיימה בעיר, והשתתפו בה בין השאר: אנרי פואנקרה, ברטרנד ראסל ואנרי ברגסון.
הכינוס הבא, הוא הכינוס העשרים וחמישה, חזוי להתקיים ביולי 2023, במלבורן אשר באוסטרליה.
הקונגרס הערבי הלאומי הראשון היה כינוס ראשון של התנועה הלאומית הפאן ערבית שהתקיים בפריז בשנת 1913. הקונגרס התקיים באולם החברה הגאוגרפית הצרפתית בשדרות סן ז'רמן 184 בין ה-18 ל-23 ביוני 1913. הקונגרס התקיים על רקע עליית הטורקים הצעירים לשלטון באימפריה העות'מאנית ב-1908 ושקיעת האימפריה, עליית הציונות והתעוררות התנועה הערבית הלאומית.
המתכנסים קראו ליצירת אומה ערבית עצמאית בשטחי "סוריה הגדולה", עיראק, ארץ ישראל ומצרים.
בראש המארגנים ניצבו אנשי תנועת אל-פתאת (החברה הערבית הצעירה, נוסדה בפריז ב-1911) ובהם עווני עבד אל-האדי ורפיק אל-תמימי הפלסטינים, ג'מיל מרדם הסורי ותאופיק א-סוודי מעיראק.
בין המשתתפים הנוספים ניתן למנות את רשיד רידא מקהיר, נג'יב עזורי, מייסד "הליגה הערבית הפטריוטית" ועיזאת דראוזה מג'מאעין שליד שכם.
כמו כן הוזמן והשתתף בדיונים נציג התנועה הציונית בקושטא ויקטור יעקובסון, אשר ביקש לראות את הציונות משגשגת בארץ ישראל לצד אמנסיפציה ערבית מחוץ לארץ ישראל כחלק מתחיית המזרח שלא על חשבון האימפריה העות'מאנית ומתוך הבנות עמה.
לעומת זאת, יגאל סרנה, ברומן היסטורי דוקומנטרי "סוכן מפוקפק", שכתב על אודות סמי הוכברג, טוען שהוכברג הוא זה שהיה המשקיף הציוני היחיד בדיוני הקונגרס.
לדברי ההיסטוריון הפלסטיני רשיד ח'אלידי כללו החלטות הקונגרס את דרישות בעלות נופך לאומי משלטונות האימפריה העות'מאנית כגון דרישה להגדיר את השפה הערבית כשפה הרשמית בארצות הלבנט (במקום הטורקית), דרישה להציב את החיילים הערבים בצבא האימפריה לשירות בארצותיהם ודרישה לכונן ממשלת נציגים לניהול ענייניהן הפנימיים של המדינות הערביות.
עם זאת, בולטת בהיעדרה דרישה לעצמאות.
לאחר נעילת הקונגרס הבטיחה הממשלה העות'מאנית להנהיג מספר תיקונים ברוח החלטות הקונגרס, כמו כן מינתה מספר אישים ערביים לאומיים למשרות במנגנון ובסנאט.
לקונגרס לא הייתה השפעה מרחיקת-לכת.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה, גירוש האימפריה העות'מאנית משטחי הלבנט והצהרת בלפור שהבטיחה בית לאומי לציונות בחסות המנדט הבריטי שינו את כיוונה של התנועה הלאומית הערבית והכריחו אותה להתמודד אם אתגרים חדשים שמתכנסי הקונגרס לא צפו.
הקונגרס הלאומי העממי הסיני (בסינית: 全国人民代表大会) הוא הפרלמנט החד-ביתי של הרפובליקה העממית של סין.
מקום מושבו של הפרלמנט הסיני בהיכל הגדול של העם בבייג'ינג.
בקונגרס העם הלאומי חברים 2,987 צירים, מה שהופך אותו לפרלמנט הגדול בעולם.
הקונגרס נבחר אחת לחמש שנים.
קונגרס העם מתכנס ביחד עם הוועידה הפוליטית העממית המייעצת שחבריה מייצגים קבוצות מוגדרות שונות בחברה הסינית.
לצבא השחרור העממי (הצבא הסיני) יש ייצוג שנע בין 4% (1964) ל-17% (1975) מכלל הצירים, אך משנת 1978 הוא שומר על ייצוג של בערך 9% מכלל הצירים.
כיום יש לצבא כ-268 צירים, וזו הקבוצה הגדולה ביותר בקונגרס (אחריה יש את הנציגות ממחוז שאנדונג הכוללת כ-175 צירים).
החוקה של סין מעניקה לקונגרס העם הלאומי סמכויות רשמיות משמעותיות של חקיקה, פיקוח על פעילות הממשלה ובחירת בעלי תפקידים בכירים.
עם זאת, בפועל נחשב הוא נחשב כ"בובה" של המפלגה הקומוניסטית הסינית, ומכיוון שהקונגרס מתכנס רק פעם בשנה ובדרך כלל מאציל את סמכויותיו החקיקתיות לוועדה המתמדת שלו, ניתן אפילו לתארו כחבר אלקטורים הבוחר את הנשיא ואת הרשות המחוקקת ותו לא.
הקונגרס הבין-לאומי של הברברים הוא ארגון בין-לאומי לא ממשלתי העוסק בהגנה ובקידום של הברברים בצפון אפריקה ובפזורתם ברחבי העולם.
הארגון עוסק בהגנה ובקידום האינטרסים הכלכלים, התרבותיים, הלשוניים של הברברים.
הארגון הוקם בספטמבר 1995 בצרפת.
במהלך הקונגרס נפגשו נציגים ברברים מאירופה ובמיוחד צרפת, מצפון אפריקה ומאמריקה.
קונגרסים נוספים התקיימו ב-1999 בליון, ב-2002 ברוביאה, ובשנת 2005 בנאדור שבמרוקו.
בדצמבר 2011 התקיים הקונגרס השישי בבריסל שבבלגיה.
בשנת 2009 הגיש הקונגרס מחאה כנגד "מדיניות האפרטהייד" שממנה סובלים הברברים במרוקו.
הקונגרס הלאומי הארגנטינאי (בספרדית: Congreso de la Nación Argentina) היא הרשות המחוקקת של ארגנטינה.
היא מורכבת משני בתי מחוקקים: הסנאט, הבית העליון ובו 72 מושבים, ובית הנבחרים, הבית התחתון עם 257 מושבים.
חברי הסנאט נבחרים על ידי העם מדי שלוש שנים ומכהנים שש שנים, וחברי בית הנבחרים נבחרים מדי שנתיים ומכהנים ארבע שנים.
בראש הבית התחתון עומד אחד מחבריו הנבחר על ידי הרוב ואילו בראש הבית העליון עומד סגן הנשיא.
הקונגרס, על שני בתיו, מתכנס מדי שנה בין 1 במרץ ל-30 בנובמבר.
במקרים יוצאי דופן מכנס הנשיא את הקונגרס בזמן הפגרה.
הקונגרס מפקח על עבודת הממשלה בענייני חוץ וביטחון, המדיניות הפיסקלית וענייני פנים.
הוא אחראי על קביעת מיסים ומכס אחידים בכל רחבי המדינה, מפקח על הבנק המרכזי של ארגנטינה ומנהל את תשלומי החוב הלאומיים ואת ערכו של המטבע הלאומי הפסו.
בקונגרס גם נקבעים הכללים המשפטיים בענייני מסחר וענייני רווחה.
עם זאת פעילותו חייבת להיות תואמת את החוקים המחוזיים.
כל שינוי בגבולות הלאומיים והמחוזיים, או יצירת מחוזות חדשים, חייב את אישור הקונגרס.
הקונגרס גם קובע את העונשים לעוברים על החוקים השונים.
הקונגרס נדרש לאשר או לדחות אמנות והסכמים בינלאומיים של ארגנטינה עם מדינות אחרות או עם ארגונים בינלאומיים.
הכרזה על מלחמה, חתימת הסכמי שלום או גיוס מיוחד של הכוחות המזוינים חייבים גם הם את אישורו של הקונגרס.
הסנטורים המכהנים בקונגרס נהנים מחסינות פרלמנטרית, אשר יכולה להיות מוסרת מהם בתמיכת רוב חברי הקונגרס.
מבנה הקונגרס החל להיבנות בשנת 1898 על ידי האדריכל האיטלקי ויטריו מיינו, ונחנך בשנת 1906. עם השנים היה המבנה צר מלהכיל את פעילותו, ובשנת 1974 שופץ והורחב.
מול המבנה נחנכה בשנת 1910 כיכר הקונגרס (Plaza del Congreso), הפופולרית מאוד בקרב תיירים ואשר משמשת אתר קבוע להפגנות נגד הממשל.
בין השנים 1976–1983 שימש הבניין את ה-CAL (הוועדה המייעצת המחוקקת) שהורכבה מקצינים בכירים בצבא שהיו באים לפקח פעילות החקיקה.
בפועל שימשו חברי הקבוצה בשנים אלו כנשיאים.
הקונגרס העולמי למדעי היהדות הוא כנס בינלאומי במדעי היהדות, אשר מארגן האיגוד העולמי למדעי היהדות.
הקונגרס הראשון התקיים בקיץ 1947. הקונגרס השני התקיים בקיץ 1957 ומאז הוא מתקיים אחת לארבע שנים, בקמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
הרעיון המקורי של קונגרס עולמי בתחום מדעי היהדות הועלה בשנות העשרים על ידי הרב פרופ' משה שור.
הקונגרס הוא הכינוס הבינלאומי הגדול והחשוב ביותר בתחומו, משתתפים בו כאלף חוקרים מרחבי העולם.
הוא מיועד לאנשי אקדמיה, למורים, לסטודנטים ולקהל הרחב של שוחרי הדעת, והוא מציע שפע של פעילויות מדעיות, תרבותיות וחברתיות במגוון רחב של נושאים ושפות.
במסגרת הקונגרס מתקיימים אירועים אמנותיים, סיורים, יריד ספרים ודיונים ציבוריים בתחומי המחקר.
המושבים של הכינוס עוסקים במכלול תחומי המחקר במדעי היהדות ובהם: חקר המקרא וארכאולוגיה; תולדות עם ישראל; ספרות חז"ל ומשפט עברי; הלכה; מחקרי גניזה ומגילות קומראן; מחשבת ישראל; קבלה; ספרות עברית וספרויות היהודים; לשון עברית; יידיש, ערבית יהודית ולאדינו; אמנות יהודית; תיאטרון וקולנוע; חקר השואה, ציונות, לימודי ישראל והחברה היהודית בזמננו.
הקונגרס מתחלק למספר "מדורים", לפי תחומי העניין.
בכל מדור מתקיימות בחלק מימי הקונגרס הרצאות מליאה, רחבות היקף ובעלות אופי חגיגי, בהן בדרך-כלל מצוין יובל חשוב (לחוקר או חיבור יסודי במדעי היהדות) ומוצגים מחקרים הנוגעים לנושא המרכזי.
רוב הפעילות המחקרית מתקיימת בקבוצות קטנות יותר ("מושבים"), בהם מציגים חוקרים את מיטב מחקריהם.
לכל מושב יו"ר ושלושה–ארבעה מרצים.
בחלק מהמושבים מתקיים פאנל (דיון מומחים בפני הקהל) או שיח שאלות ותשובות.
אורך מושב ממוצע בקונגרס הוא שעתיים.
במסגרת הקונגרס השבעה-עשר (2017) התקיימו 945 מושבים.
על פי המסורת הנהוגה באיגוד העולמי למדעי היהדות מאז הוקם, הרצאות הקונגרס מוצאות לאור כאסופה המחולקת על פי חטיבות הקונגרס.
הקונגרס הראשון התקיים ביולי 1947 באוניברסיטה העברית על הר הצופים בירושלים בראשותו של נפתלי הרץ טור-סיני, יושב-ראש המכון למדעי היהדות של האוניברסיטה העברית.
הקונגרס עסק בעברית, מקרא, ספרות עברית והיסטוריה של עם ישראל.
בין ההרצאות החשובות ניתן למנות את הרצאותיהם של דוד בן-גוריון, יהודה לייב מאגנס ואריה סימון.
73 הרצאות הקונגרס ראו אור באסופה ("דברי הקונגרס") שראתה אור רק ב-1952, בהקדמה לאסופה ציינו עורכיו, נפתלי הרץ טור-סיני ובן-ציון דינור שבינתיים קמה מדינת ישראל, הר הצופים הפך למובלעת בלתי נגישה ושמספר מרצים נהרגו ב"מלחמת החיים או המוות".
הקונגרס השני התקיים בין ה-27 ביולי ל-4 באוגוסט 1957 בבנייני האומה בירושלים בראשותו של נשיא המדינה יצחק בן-צבי, שכיהן כנשיא הכבוד של הקונגרסים השני והשלישי.
הקונגרס אירח למעלה מ-350 מרצים מרחבי העולם ונישאו בו 230 הרצאות בעשרה מדורים: מקרא, לשון עברית, היסטוריה של עם ישראל, תלמוד, ספרות רבנית ומשפט עברי, המחשבה היהודית (קבלה, פילוסופיה ודת), ספרות עברית, ארכאולוגיה וידיעת הארץ, לשון היידיש ותרבותה, עדות ישראל ולשונותיהן, ודמוגרפיה של עם ישראל.
במקביל התקיימה תערוכה ארכאולוגית שהציגה את ממצאי רשות העתיקות בעשור של חפירות ארכאולוגיות במדינת ישראל: בית שערים, תל חצור, מצדה וקיסריה, תערוכה בה הוצגו חלק מן המגילות הגנוזות ותערוכת מלאכת יד של יהדות תימן.
הקונגרס השני ראה בעצמו קונגרס מכונן.
בין היתר הוקם במסגרתו האיגוד העולמי למדעי היהדות "שישקוד על ארגונו של הקונגרס העולמי למדעי היהדות והתפתחותו כמוסד-קבע על קידומם של מדעי היהדות".
הקונגרס עיצב את דמותו של "הקונגרס למדעי היהדות" כדפוס-קבע עיקרי למפגש בין מלומדים וחוקרים מארצות שונות ומתחומים שונים של מדעי היהדות.
במסגרת הקונגרס הונחו יסודות למפעלים רחבי היקף לרישום ותיעוד עבודות בתחום כגון המכון לתצלומי כתבי יד עבריים.
מזכיר הקונגרס היה שמריהו טלמון.
הקונגרס השלישי התקיים ב-25 ביולי עד ה-1 באוגוסט 1961 באוניברסיטה העברית בירושלים.
לראשונה אורגן הקונגרס על ידי האיגוד העולמי למדעי היהדות, בתמיכת האוניברסיטה העברית, משרד החינוך והתרבות והסוכנות היהודית.
לקונגרס הגיעו כ-500 אורחים חברי האיגוד, בהם 100 מחו"ל.
בקונגרס נישאו 260 הרצאות שראו אור ב-15 ספרונים.
מזכר הקונגרס היה בועז שכביץ.
הקונגרס הרביעי התקיים בין ה-25 ביולי ל-2 באוגוסט 1965 בבנייני האומה וקמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם בראשותו של בן-ציון דינור, בהשתתפות 200 מדענים ישראלים וכ-180 חוקרים מחו"ל.
בין היתר הונח במסגרת קונגרס זה היסוד למפעל הביבליוגרפי לרישום ותיעוד כל המאמרים והמחקרים בתחום, שבא לידי ביטוי בקטלוג רמב"י המנוהל על ידי הספרייה הלאומית, כן סוכם על פיתוח מאגר לחקר מקורות המוזיקה היהודית, מפעל הפלאוגרפיה העברית (חקר הכתב), ארכיון הפולקלור בישראל והקונקורדנציה לתלמוד הירושלמי.
הקונגרס החמישי התקיים בין ה-5 באוגוסט ל-12 באוגוסט 1969 בראשותו של בן-ציון דינור, בהשתתפות 800 חוקרים, בהם 300 מחו"ל.
הכנס התקיים בסימן דאגה לחוקרים שמעבר למסך הברזל ובסימן איחוד ירושלים, נשיא האוניברסיטה, אברהם הרמן הזמין את הקונגרס הבא להיערך על הר הצופים.
הקונגרס השישי התקיים בין ה-15 באוגוסט ל-20 באוגוסט 1973 בראשותו של בן-ציון דינור, בהשתתפות כ-1,400 חוקרים מישראל ומחו"ל.
על-אף ההזמנה החגיגית בקונגרס הקודם לקיימו על הר הצופים, התקיים הקונגרס בגבעת רם.