tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההופעה של הצבא הצרפתי בזירה זו הייתה מוצלחת בהרבה משאר החזית ושמרה על אזורים מסוימים בצרפת מפני הכיבוש.
במהלך תקופת הביניים שלאחר הכניעה הצרפתית שימש אולרי כמפקח הכללי.
לאחר מכן מונה לפקד על קבוצת הדיווזיות הראשונה של צבא שביתת הנשק הצרפתי, שהייתה מורכבת מארבע דיוויזיות בדרום הלא-כבוש.
ביוני 1942 הגיע לגיל פרישה והתגורר באחוזתו המשפחתית באזור שרנטה במנסלה.
אולרי נפטר ב-3 בינואר 1944 באנגולם.
רנה-עמנואל באטון נודע בשם הבמה רנה-באטון היה מלחין ומנצח צרפתי.
הוא נולד אומנם בנורמנדי, אך מוצא משפחתו היה בבריטאני השכנה.
הוא חזר לחבל ארץ זה בגיל 19, ורבות מיצירותיו מבטאות את אהבתו לאזור.
הוא עמד גם בקשרים קרובים עם מלחינים מן התחייה התרבותית של ברטון, בייחוד גי רופארץ, פול לה פלם, פול לאדמירו ולואי אובר.
כמנצח נודע במאמציו להרחיב את העניין במוזיקה קלאסית.
רנה-באטון למד נגינה בפסנתר בקונסרבטואר של פריז; תאוריית המוזיקה למד אצל אנדרה ז'דאלז'.
בשנת 1907 החל את הקריירה כממונה על השירה באופרה-קומיק.
בהמשך התמנה למנהל מוזיקלי של קבוצות תזמורתיות שונות, בהן ראויות לציון "אגודת ססיליה הקדושה" בבורדו ו"האגודה העממית" של אנז'ר (1912-1910).
בשנת 1910 נבחר לעמוד בראש הפסטיבל למוזיקה צרפתית במינכן, גרמניה.
סרגיי דיאגילב ביקש ממנו לנצח על הבלט רוס בלונדון ובדרום אמריקה (1913-1912).
במהלך מלחמת העולם הראשונה עמד בראש האופרה המלכותית של הולנד (1918-1916) וקיים קונצרטי קיץ בנגינת תזמורת הבית של האג בסחוונינגן (1919-1914).
היו לו הקלטות ספורות, אך ב-14, 17 ו-18 באוקטובר 1924 הנציח בהקלטה הראשונה מאז ומעולם את הסימפוניה הפנטסטית של הקטור ברליוז עם תזמורת פאדלו.
סרז' זנדברג הפקיד בידיו את ניהול קונצרטי פאדלו (הפרומס הצרפתי), שמטרתו הייתה להביא את המוזיקה לקהל הרחב, בעזרת פרשנות וניתוח לפני ביצוע היצירות.
הוא ארגן אירוע זה עד 1932 והמשיך לנצח על התזמורת עד סוף חייו.
רנה-באטון ניצח על ביצועי הבכורה של כמה וכמה יצירות מוזיקליות חשובות:
"האבאנרה" מאת לואי אובר (1919)
"אלבורדה דל גראסיוזו" (1919) ו"קברו של קופרן" מאת מוריס ראוול
Les Agrestides וה"סימפוניה לעוגב" מאת ז'ורז' מיגו (1919)
"רקוויאם" מאת גי רופארץ (1939)
ארתור הונגר הקדיש את Le Chant de Nigamon (1918) לרנה-באטון, וכמוהו עשה אַלְבֶּר רוּסֶל בסימפוניה השנייה שלו (1923).
רנה-באטון חיבר יצירות לתזמורת, הרכבים קאמריים ומספר רב של יצירות לפסנתר.
יצירתו "6 שירים למאריסינת" חוברה לבקשתו של מוריס דוהאמל.
נושאים ברטוניים מופיעים לעיתים קרובות ביצירותיו, כגון
כמו כן כתב מוזיקה לשירים של אוגוסט בריזו, Le Clocher ו-Louis Tiercelin.
כמה מיצירותיו הושפעו מן הפופולריות של האוריינטליזם באותה תקופה.
כחבר מייסד של "איגוד המלחינים הברטוניים" ב-1912, עשה רנה-באטון שימוש בניב עממי ברוב מיצירותיו.
וריאציות לפסנתר ותזמורת על נושא במודוס אאולי (1904)
"פואמה אלגית" לכינור ותזמורת (1924)
פנטזיה אוריינטלית" לכינור ותזמורת (1926)
"סוויטה קטנה" לתזמורת כלי נשיפה ממתכת (1932)
"פואמה אלגית" לצ'לו ופסנתר (1924)
"פנטזיה אוריינטלית" לכינור ופסנתר (1926)
"סוויטה עתיקה" לכינור ופסנתר (1933)
"בברטאן" אופוס 13 (סוויטה בשישה פרקים) (1909)
רנה בה היה שרטט וצייר גרמני מאלזס.
הוא הוערך מאוד על ידי בני דורו אך לאחר שנפטר בטרם עת, הוא נשכח.
בה למד בבית הספר לאמנויות בשטרסבורג בין השנים 1900 עד 1905, ועבר לאקדמיה לאמנויות במינכן (1905), שם היו מוריו פיטר הלם, הוגו פון הברמן ופרנץ פון שטוק.
בשנת 1910 נסע לאלג'יריה הצרפתית ושם שהה עד שנת 1911, לפני שנסע באיטליה ופרובאנס.
בשנת 1914 פרסם מבחר מכתבים מאלג'יריה יחד עם שישים רישומים, בשם: מכתבי ציירים מאלג'יר עם שישים רישומים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה גויס בי כמודד של הצבא הגרמני הקיסרי בחזית המערבית בבלגיה ובצפון צרפת.
כמה מציורי המלחמה שלו פורסמו לאחר המלחמה.
נראה כי בה, שסבל מדיכאון, הרס חלק ניכר מעבודותיו.
הוא מת משפעת עונתית בגיל 36.
בה היה חבר בזצסיון במינכן.
הוא גם התיידד עם כמה מחברי קבוצת הציירים בשטרסבורג "גרופ דה מאי".
בשנת 1914, בה אייר ספר של גוטפריד קלר, וב־1919–1920, את הרומן "התופת" מאת אוגוסט סטרינדברג.
הוא תרם לכתב העת Münchner Blätter für Dichtung und Graphik ("כתב העת של מינכן לשירה וגרפיקה") לצד פול קליי, היינריך קמפנדונק ואלפרד קובין.
עבודתו השאפתנית ביותר של האמן היא הציור הגדול La Revolution ("המהפכה") (שמן על בד, צויר 1918–1919), תיאור את אירועי נובמבר 1918 בשטרסבורג תוך שימוש אך ורק בגוונים של אוכרה וחום.
הציור מציג קבוצה קטנה של גברים שנראים מקרוב שמחזיקים רובים ונראים מוכנים לצאת לקרב.
אלא שבמקום למהר קדימה, הם מביטים בהבעה בלתי ניתנת להבנה.
הפעולה נראית קפואה והזמן נראה מושעה ממש ברגע בו פורצת האלימות.
בשנת 2008 ארגן המוזיאון ההיסטורי בהאגנאו (צרפת) תערוכה מעבודותיו, הראשונה מאז מותו בטרם עת, 86 שנה לפני כן.
ציוריו נמצאים במוזיאונים מרכזיים ברחבי העולם החשוב מביניהם מבחינת גודל האוסף הוא המוזיאון ד'ארט מודרן בשטרסבורג שמחזיק ב-98 יצירות, כולל ציור המהפכה.
המוזיאון לאמנות במחוז לוס אנג'לס מחזיק ב-83 עבודות של האמן, רישומים והדפסים, והמוזיאון לאמנות מודרנית מחזיק כיום ב-27 עבודות, גם רישומים והדפסים.
רנדספיור (בנורווגית: Randsfjorden) הוא האגם הרביעי בגודלו בנורווגיה עם שטח של 139.23 קמ"ר.
עומקו המקסימלי של האגם הוא 120 מטר.
פני האגם הם בגובה של 135 מטר מעל פני הים.
הוא ממוקם במחוז ינלנה והוא גובל בנפות גראן, יבנקר, נורדארלנד וסונדרלנד.
בתקופה המודרנית הוקמו על שפת האגם מסלולי גולף רבים.
הצורה הנורדית העתיקה של השם הייתה רק רנד.
הסיומת של המילה שפירושה פיורד נרשמה לראשונה בשנת 1691.
רנדל (בפינית: Rendel), הידוע גם בשם רנדל: נקמה אפלה הוא סרט גיבורי-על פיני משנת 2017 שנכתב, הופק ובוים על ידי ייסה האג'ה.
הסרט מבוסס על דמות שכתב האג'ה, רנדל.
את התפקידים הראשיים גילמו כריס גומרוס, מתי אוניסמה, רמי רוסינן ורנה קורפילה.
שאר השחקנים כוללים את אלינה טומניקוב, טרו סלניוס, אייק קליאלה, אנו פאלווארה וכריסטינה קרג'אלאינן.
הסרט זכה בפרס סרט הפעולה הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים Feratum במקסיקו.
סרט ההמשך, רנדל 2: חוג הנקמה, תוכנן לצאת בשנת 2021.
בעיר מיקלי, פינלנד, חברה בשם VALA פיתחה חיסון מוצלח ללא בדיקה מתאימה.
עם זאת, הארגון מהווה חזית לארגון פשיעה, בראשותו של פקה אראולה, שבנו ג'רנו המכונה "רוטיקה", הוא אחד הבריונים הגדולים.
עם זאת, דמות מסתורית עטוית שחורים חוללה הרס נגד VALA ואנשיה.
כשהאיש המסתורי תוקף באלימות שישה גברים באכזריות, רוטיקה מבחין שכל גבר נתלה כשהשם "רנדל" חרוט בגופם.
באמצעות פלאשבקים אנו לומדים על ראמו, מנהל פיננסי בחברה שהוא איש משפחה עם אשתו ובתו.
הם נותנים לו ז'קט לאופנוענים כמתנה ליום האב.
עם זאת, כאשר הוא לא מקבל השקעה לעובד החברה בשם קוריקה, האחרון מתקשר לבוס שלו ומספר לו מה קרה.
לאחר מכן, הבוס של קוריקה מתקשר לבוס של ראמו ומאלץ אותו לפטר את ראמו.
לאחר מכן ראמו מתקשה למצוא עבודה ונאבק כלכלית.
ראמו, בעצתו של האיש שפיטר אותו, קוריקה, מקבל עבודה ב-VALA ומגיש ניירות אך ראמו מוצא את עצמו מסתכל דרכו יום אחד.
הוא לומד את החיסון, המורכב מזפת שנדבקת לעור קבוע אם הוא נקשר, לא נבדק כראוי ולמעשה גרם למקרי מוות רבים.
ראמו מוצא את עצמו בצומת דרכים.
עם זאת, ארולה חוששת שראמו עשוי להיות מלשין.
הוא שולח את רוטיקה ולהטאיה להרוג את ראמו ומשפחתו.
בזמן שאשתו ובתו של ראמו נהרגות, ראמו נפגע ממחבט בייסבול עם תיל מחובר.
עם זאת, הוא שורד ושומר מכל זפת במרתף שלו, ראמו מכסה את פניו בזפת ויוצר מסכה.
באמצעות ז'קט האופנוענים שנתנו לו משפחתו וכפפותיו, ראמו הופך לנוקם האפל רנדל, הקרוי על שם המילה ההונגרית "סדר".
אישה מסתורית בשם מארלה מגיעה לעזור לרנדל בעת הצורך.
ארולה, הלומד על מאבקו של רנדל בארגון, מוצא את עצמו עונה לבכירים יותר בארגון.
אלה מחליטים לשכור שכירי חרב זרים שיתמודדו עם רנדל.
הקבוצה מורכבת ממייק, ראדק, סטייסי, ג'וליה וג'ימי ובהתחלה הם מסוגלים להשתלט על רנדל, למרות שג'וליה מוצאה את מותה.
עם זאת, בסופו של דבר רנדל מחזיר את עצמו לפעולה ובסופו של דבר מנהל מלחמה כוללת.
בינתיים, כתבת מקומית, נינה הייקינן, מתכננת לחשוף את VALA ומי שהם באמת.
רוטיקה חוטף את נינה כשהוא מגלה שהיא מצלמת את הפשעים האמיתיים שלהם.
עם זאת, רנדל מגיע להציל אותה ובסופו של דבר מוצא את עצמו גובר על כל שכירי החרב בדרכים שונות.
עם זאת, כאשר רנדל נלחם בלהטאיה, מארלה מנסה לעזור אך היא נדקרת מאחור ומתגלה כי מארלה הייתה חלק מדמיונו של רנדל שכן רנדל היה זה שנדקר.
רנדל מליח לפצוע אנושות את להטאיה עם מחבט הבייסבול בחוט תיל.
ארולה, שהבין שרנדל יודע יותר מדי, עונה שוב לבכירים.
לאחר שכשל במשימתו, הוא יודע שהוא חייב להיהרג על מעשיו.
רוטיקה, שמעולם לא זכה לאהבתו או לאמונו של אביו, נשלח לירות באביו והורג אותו.
כאשר רוטיקה עוזב את הבניין לאחר שהרג את אביו, רנדל ממתין בגשם ועומד פנים מול פנים עם רוטיקה.
רנדל סוגר את תא המטען של רוטיקה על ידיו לפני שהוא לוקח מזרקים של החיסון ומזריק לרוטיקה בצוואר, והורג אותו.
רנדל מתפתל רואה את נינה והולך משם.
כאשר רנדל נראה בלב מיקלי, הבכירים נשבעים לנקום ברנדל.
כריס גומרוס - ראמו / רנדל
מטי אוניסמה - אדון ארולה
הסרט שוחרר ב-DVD וב-בלו-ריי על ידי Shout Factory ב-30 בינואר 2018.
ב-27 במאי 2018, בפסטיבל קאן, הודיע הבמאי כי הוא יכין סרט המשך בשם רנדל: חוג הנקמה.
למרות שהסרט לא התקבל היטב בפינלנד, הוא הצליח בינלאומית והאג'ה, יחד עם חברת Raven Banner Entertainment הקנדית, עבדו על ההמשך.
ב-16 באוגוסט 2019 הודיע הבמאי כי הצילומים יתחילו בספטמבר.
הוכרז שהסרט יצולם כולו באנגלית והצוות יכלול את הכוכבים המקוריים כריס גומרוס בתפקיד רנדל, טרו סליניוס בתפקיד קוריקה ומינה נבנג'ה בתפקיד נינה הייקינן יחד עם שון קרונין כנבל המרכזי של הסרט "סמיילי"; קייטלין בוי בתפקיד פוגו, ברוס פיין כאדוארד קוקס וג'ונה פאול.
ג'סיקה וולף מחליפה את אלינה טומניקוב כמארלה בסרט ההמשך.
רנה פרנסואה ניקולה מארי בזן היה סופר צרפתי.
רנה בזן נולד באנז'ה ועבר ללימודי משפטים לפריז.
בסיום הלימודים הוא חזר לעירו והיה מלמד משפטים באוניברסיטה מקומית.
ספריו גדושים בתיאורים ריאליים של החיים בצרפת בתקופתו.
הם תורגמו לשפות נוספות אך לא לעברית.
בשנת 1904 הוא התקבל לאקדמיה הצרפתית במקום ארנסט לגובה.
רנה ארדש, (במקור עד 1897, רגינה ארנטל, (בהונגרית: Erdős Renée; ארשקלל, 7 במאי 1878 – בודפשט, 7 ביולי 1956) הייתה סופרת, משוררת יהודייה-הונגרייה.
שמות בדויים ספרותיים שהשתמשה: Bálint Réz, Myriam, Rene du Bois.
רגינה ארנטל נולדה במשפחה יהודית-הונגרית ענייה מרובת ילדים בהונגריה העליונה, כבתם של ליפוט ארנטל ושל מינה פולק.
היא גדלה בעיר הגדולה הסמוכה גיור, שם אביה היה חקלאי.
רנה ארדש התכוננה לקריירת הוראה ולימדה במשך תקופה ארוכה בבית הספר של הקהילה היהודית של פשט ברחוב שיפ.
במקביל לשנות לימודיה בבודפשט למדה משחק בבודפשט בשנים 1894 עד 1897, אך עד מהרה קטעה את לימודיה.
הכשרונה הובחן על ידי עורך הדין, הסופר והפוליטיקאי קארוי אטווש.
עם פרסום שיריה הראשונים החלה את דרכה כמשוררת כתב העת "הֵט", כלומר "השבוע", והציגה את עצמו כנציגה נועזת של הנפש הנשית.
עם המילים הנלהבות הליריות שלה, היא הפנתה אליה במהירות את תשומת הלב הציבורית.
בניגוד לציפיות המבקרים, היא השיגה את הצלחה לא בשירת קסם של נערה מרוחקת, אלא בשירת הרצון של אישה לאהבה, וזכתה בזעמם של כמה אנשים מובילים וקולניים של תחילת המאה.
הרומנים שלה נקראו בסתר על ידי נערות צעירות, והציבור ראה בה עד מהרה את הסופרת ההונגרית האירוטית ביותר.
שירתה השפיעה גם על אנדרה אדי, כמו גם על שאנדור ברודי, שהיא הייתה אהובתו במשך שנים רבות.
לאחר פרידתה מברודי, איש המשפחה – והלא נאמן, לא יציב, שמתאהב באחת ואחר כך באחרת – היא הסתגרה במנזר איטליה לאחר שהמירה את דתה לאמונה הקתולית.
לאחר מכן התאפיינו כתביה באווירה אירוטית מיסטית.
משנת 1904 עבדה ככתבת של "העיתון" (Az Ujság) בווינה, מאוחר יותר ברומא, ולאחר מכן בפירנצה.
היא חיה ברומא בין 1905 לבין 1914. שיריה בנושאים דתיים פורסמו לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ב־1913 נישאה להיסטוריון האמנות לאיוש פילפ, ממנו נולדו לה שני ילדים, הם התגרשו ב־1918. ב־1926 נישאה לארתור ארדש ברומא.
רנה ארדש הייתה האישה הראשונה בספרות ההונגרית שהצליחה להתפרנס מיצירתה.
הצלחתה הגדולה ביותר הייתה הרומן שלה בשם "הקרדינל סַנְטֵרָה" (1922), ששיקף הן את הפאר וההדר של הוותיקן והן שיקף את המילייה (קבוצה או סביבה חברתית בעלת רקע משותף) הרומי.
בשנים האחרונות לחייה כתבה את זיכרונותיה בשם "הנעורים שלנו", אליהם צירפה תצלומים, מכתבים ומסמכים רבים נוספים.
היא מתה בבית החולים ארז'בט בבודפשט עקב ניוון שריר הלב.
ארדש התגוררה בראקושהג' עד 1944. מקום מגוריה אז, שידוע בשם , מכיל כיום אולם תצוגה ואוסף היסטוריה מקומית.
רנה-ניקולא-שארל-אוגוסטן דה מופו היה משפטן ופוליטיקאי צרפתי.
הוא כיהן כ"שנסלייה" ב-1768–1790, כשר המשפטים ב-1768–1774 ושר מדינה ראשי של צרפת בימי שלטונו של לואי השישה עשר.
הוא התפרסם ברפורמת מערכת המשפט והפרלמנטים משנת 1771.
רנה-ניקולא דה מופו היה החמישי שנשא את שם המשפחה "דה מופו", והיה צאצא לענף דה ברוייר של בני מופו.
משפחתו שזכתה לתואר אצולה במאה השש עשרה ואבותיה היו בני אצולת הגלימה שאחזו בתפקידים פרלמנטריים.
הדורות הבאים היו כבר אצולת סיף או אצולה כנסייתית.
רנה-ניקולא דה מופו נולד ב-1714 במונפלייה כבנם הבכור של רנה הרביעי דה מופו ושל אן ויקטואר דה למואניון (Lamoignon).
הוא גדל בפריז, ב"אוטל דה שאטיון" על יד הוריו וקיבל השכלה רחבה
אביו מילא את תפקיד יושב ראש הבית הגדול (président à (mortier בפרלמנט של פריז, אותו הוריש לבנו.
אחי של רנה, לואי (1716–1800) עלה בהייררכיה הצבאית בחיל הרגלים עד לדרגת "לוטננט גנרל".
בגיל תשע עשרה,ב-11 באוגוסט 1733 התמנה מופו כיועץ בבית החקירות השלישי של הפרלמנט של פריז.
לאחר מכן, ב-1737 התמנה תחת פיקוח אביו, ליושב ראש הבית הגדול של הפרלמנט.
הוא מילא את התפקיד בצורה יעילה עד שאביו הפך ליושב ראש ראשי של הפרלמנט של פריז.
ב-1744 מופו נשא לאישה את אן-מרגריט-תרז דה רונשרול, צעירה אמידה ממשפחת אבירים.
היא הייתה בת דודה של מאדאם ד'אפינה, ידידה של ז'אן-ז'אק רוסו ומקובלת בחוגי הפילוסופים.
האישה מתה בגיל צעיר ב-1752. לזוג נולדו שני ילדים.
אחרי שהתאלמן העסיק מופו כמורה פרטי לבנו הבכור צעיר בשם שארל-פרנסואה לברן (Lebrun) שהפך לימים לקונסול השלישי בקונסולט של צרפת, שר אוצר של נופוליאון ודוכס פיאצ'נצה.
לפי תיאור מפי אחד מבני תקופתו הצטייר מופו כ"גבר שחרחר קטן", בעל גבות עבות, "שהסתיר מתחת לנימוסיו הנעימים, נשמה לוהטת, אכולת שאפתנות, אומץ יחיד במינו, עקשנות בלתי מרוסנת".
"איש עסקים מקצועי, ומעל הכל איש מעש, ידע מה רצה ונעזר לשם כך בכל האמצעים, ללא יראה, ללא חולשה, ללא מעצורים, הדמות לא הייתה מאוד סימפתית, אבל בשום אופן לא בזויה"
היה יד ימינו של אביו בעת הסכסוכים בין הפרלמנט לארכיבישוף של פריז, כריסטוף בומון, שנתמך על ידי חצר המלך.
ב-1763–1768 כיהן מופו עצמו כיושב ראש הפרלמנט של פריז, זאת בתקופה שבה וולטר דרש משפט חוזר לז'אן קאלה ובה התרחש משפטו החוזר של הרוזן לאלי.
ב-1768 אחרי שאביו כיהן לפני פרישתו למשך 24 שעות בלבד בתפקיד היוקרתי של "שנסלייה" ירש בנו את התפקיד, בהמלצת הדוכס שואזל.
חיש מהר עבר לצד הדוכס אגיון, יריבו של שואזל, ובן חסותה של מאדאם דו בארי, פילגש המלך, והשתתף בדצמבר 1770 בהפלת מיטיבו, שואזל, שהוגלה.
ב-27 בדצמבר 1770 התמנה מופו במקומו של שואזל לשר ראשי של צרפת.
במאה שנה וחצי האחרונה התחדדו בצרפת סכסוכים מתמידים בין המלוכה לפרלמנטים - עד כדי עימות אלים בימי הפרונד ואחרי הרגעה זמנית בשאר שלטונו של לואי הארבעה עשר, החרפה בעת הרז'אנס ושוב בעת שלטונו הארוך של לואי החמישה עשר.
מופו היה נחוש לתמוך בסמכות המלך נגד הפרלמנט שהיה מעין בית משפט עליון, נגד החסימה המתמדת של הרפורמות במערכת גביית המיסים ונגד זכויות היתר של המעמדות האמידים, שבברית עם ראשי רשויות המשפט בפרובינציה שאפו לחמוס את תפקידה של אספת המעמדות.
הוא כרת ברית עם דוכס אגיון ועם מאדאם דו בארי והשיג עבור מקורבו, האב טרה, את התפקיד של מבקר כללי של האוצר.
פרץ משבר הידוע כ"פרשת ברטניה" סביב עימות משפטי שנפתח בין הדוכס אגיון, בעבר מושל חבל ברטניה ובין תובע כללי של החבל, שנכלא על ידי המושל בגין האשמות שהלה העלה נגדו.
כשהפרלמנט של פריז הראה סימני עוינות כלפי אגיון, מופו הקריא מכתבי הרשאה של המלך לואי החמישה עשר שביטלו את מהלכי הפרלמנט.
המלך הגיב למחאות הפרלמנט במעמד הקרוי "מיטת משפט" (lit de justice), שבו דרש את דו"חות הפרוצדורות.
ב-27 בנובמבר 1770 הוציא מופו "צו הסידור והמשמעת" (Édit de règlement et de discipline) שאסר על מיזוג ענפי פרלמנט מסוימים ועל ההתכתבות עם רשויות המשפט מהפרובינציה.
הוא גם קבע עונשים עבור שביתות הפרלמנט באמצעות הפקעת נכסים, ואסר על המשך עיכובים ברישום הצווים המלכותיים אחרי תגובת המלך למחאה הראשונה.
השופטים סירבו לרשום את הצו, ובסופו של דבר הוא נרשם כחוק במעמד "מיטת משפט" שקויים ב-7 בדצמבר בארמון ורסאי, בעוד שהפרלמנט הושהה.
אחרי שחמש פעמים (בפעם האחרונה ב-18 בינואר 1771) שלח מופו מסרים שבהם דרש את חזרת חברי הפרלמנט (ה"מגיסטרטים") לעבודתם, בלילה של 20/19 בינואר 1771 הגיעו במפתיע לבתיהם מוסקטרים שדרשו מהם לענות ב"כן או לא" לדרישה שיחזרו לעבודה.
שלושים ושמונה חברי פרלמנט נענו בחיוב, אבל נוכח הגלייתם של עמיתיהם לשעבר שקיבלו "אגרות סגורות" (lettres de cachet) מהמלך, הם חזרו בהם והוגלו בתורם.
באפריל 1771 נכסיהם הופקעו ונקנו על ידי הממלכה.
מופו הקים מועצת מדינה האחראית על המשפט עד להקמתם של אחד עשר פרלמנטים ומועצות עליונות בפרובינציה ושל "פרלמנט" חדש בפריז, בעל שטח שיפוט מצומצם בהרבה.
בכל המוסדות האלה תפקיד השופטים (ה"מגיסטרטורה") לא עבר יותר בירושה.
השופטים החדשים, (המכונים "יועצים") היו שכירים ממונים על ידי המלך ולא היו זכאים יותר ל"ממתקים" - מתנות רשמיות שהתקבלו בעבר מטעם הצדדים המתדיינים.
שטח השיפוט של הפרלמנט הישן של פריז שסמכותו הופעלה עד אז על מעל שליש משטחה של צרפת, חולק לשישה אזורי שיפוט שבראשם עמדו חמש מועצות עליונות, רשויות ריבוניות חדשות - בבלואה, שאלון, קלרמון-פראן,ליון ופואטייה ובנוסף הפרלמנט של פריז...
המועצות העליונות החדשות שימשו כבתי משפט לערעורים
בוטלו "המועצה הריבונית של ארטואה" והפרלמנטים של רואן ודואה והוחלפו על ידי מועצות עליונות.
במקום הפרלמנט של טולוז הקים מועצה עליונה בנים.
במקום הפרלמנט של רואן הקים מועצה בבאייה ובמקום הפרלמנט של מץ הקים מועצה בנאנסי..
המתנגדים העירו שיהיה קושי לגייס שופטים חדשים בעלי רמה.
אולם מופו הצליח להרכיב את הפרלמנטים ואת המועצות החדשים משופטים חדשים, גם כאלה המקורבים לחצר.
המוסדות החדשים כונו בלעג "הפרלמנטים של מופו".
הפבלמנט של פריז הורכב מחברים לשעבר של המועצה הגדולה וכמה מחברי בית המשפט לערעורים לשעבר.
בראש הפרלמנט החדש של פריז מינה המלך משפטן מפורסם ובעל ניסיון, ברטייה דה סוביני.
הוא ביטל גם את קמרת המיסים ואת בית המשפט בשאטלה.
מופו ביטל גם את בית המשפט לערעורים לעניינים פיננסיים שנודע בשם הוא ביקש ליצור ברחבי הממלכה מערכת משפט אחידה יותר במקום מעשה הטלאים שפעל עד אז.
מופו הצליח להוביל את המהלך הרדיקלי הזה תוך שמונה חדשים..
המשפטים נערכו מהר יותר ויותר קרוב למגורי המתדיינים.
וולטר העריך מהפכה זו ובירך על ביטול מעמד השופטים התורשתיים, גם הישועים אולם האצילים כולל אצילי הגלימה ראו בצעדים אלה ניצחון העריצות.
המחאות נתקלו בצווי הגליה או בצווי סגירה.
מדיניותו של מופו נתפסה כניצחון של הרודנות.
מחאות הנסיכים, של האצולה ושל בתי המשפט הקטנים נענשו בהגליה ובדיכוי.
עד סוף שנת 1771, המערכת המשפטית החדשה של "הפרלמנטים של מופו" קרמה עור וגידים ולשכת עורכי הדין שעד אז גילתה התנגדות פסיבית, חזרה לעבוד.
נעשה שוב ניסיון להטיל מיסים על קבוצות פריבילגים ושהיו עד אז פטורות ממסים.
המכה שניתנה לזכויות היתר של אצולת הגלימה הייתה עשויה להוביל לחיסולן אחת אחרי השנייה, של כל שאר הפריבילגיות.
מבחינה זו לדעתו של ההיסטוריון ז'אק מדול, יכול היה הצו מ-23 בפברואר 1771 להוות התחלת מהפכה מלכותית.
אחרי כישלון הניסיון של שואזל להנהיג את השיטה האנגלית, הייתה עשויה המהפכה המשפטית של מופו להביא לידי הנהגת דספוטיזם נאור בדומה לזה ששלט במספר מדינות במרכז ומזרח אירופה.
המדיניות החדשה לא יכלה להצליח בלי תמיכה בדעת הקהל.
הרפורמה נתפסה בעיני רבים כניצחון השרירותיות תוך התעלמות מהגמוניית הפריבילגים שאפיינה את המערכת עד אז
הרפורמה של מופו איימה על כולם.
נוצרה סולידריות נגדה בין אצולת הסיף לאצולת הגלימה.
גם חבלי ארץ שסופחו לא מזמן לצרפת, כמו ברטאן חששו מפני ביטול זכיויותיהם המיוחדות.
לא היה ברור לטובת מי פועלת הרפורמה, אם היא לטובת האומה כולה, או לטובת כמה אנשי חצר.
.הסופר פייר בומרשה כבר התקומם נגד גצמן, אחד השופטים החדשים, שנחשד בשחיתות.
במקביל לרפורמה המשפטית, האב טרה תיקן ופישט את המיסים הישירים, ביטל פטורים רבים שלא היו מוצדקים, עש שינויים מנהליים, בתחום רישום הקרקעות וכו'.
אולם מותו של המלך לואי החמישה עשר במאי 1774 שם קץ למעמדו של מופו ולמהפכתו.
בעלייתו לכס המלכות, ביקש לואי השישה עשר להיפטר מה"טריומווירט" שכלל את הדוכס אגיון, שר החוץ והמלחמה, האב טרה, המבקר הכללי של האוצר ומופו, שר המשפטים והשר הראשי שננזף על חוסר הפופולריות שלו ועל קרבתו לרוזנת דו ברי, פילגשו של המלך המנוח.
בעצתו של מורפא ב-24 באוגוסט 1774 פיטר המלך את מופו מתפקיד שר המשפטים.
במקומו הוא מינה את מירומניל.
ב-1775 הוחזר מגלות מאלזרב כדי להתמנות מזכיר מדינה בבית המלך והכלכלן אן רובר ז'אק טורגו התמנה בראש האוצר.
לואי השישה עשר קרא למגיסטרטים הישנים לשוב מגלותם וכעבור חדשיים החזיר על כנם את ה"פרלמנטים" הישנים.
בקרוב עמדו להתחדש המריבות בין הכתר לשופטים.
לשווא ניסה מופו להסביר למלך החדש את חשיבות הרפומרה שביצע:
אגב החלטותיו של לואי השישה עשר מופו העיר:
על אף הפיטורים ואף על פי שפרש לגמלאות שמר מופו את התואר שנסלייה עד ל-1 ביולי 1790 כשהמשרה בוטלה.
הוא היה איפוא השנסלייה האחרון של המשטר הישן.
בינתיים ב-1789 פרצה המהפכה הצרפתית.
מופו נפטר ב-1792 בלה טווי, מחוז אר בחבל נורמנדיה, ימים ספורים אחרי נפילת המונרכיה.
מופו התחתן ב-22 בינואר 1744 עם אן-מרגריט-תרז דה רונשרול, בתו של המרקיז דה רונשרול.
היא הייתה בת יחידה, יתומה מאביה, צאצאת לשושלת אבירים עתירת נכסים שהתחלתה במאה העשירית.
הנשואים לא נמשכו זמן רב מכיוון שב-1752 אן מתה ממחלה.
רנה אנז' אוגוסטן דה מופו (1746–1794) שירת בקצין בכיר (maître de camp) ברגימנט הפרשים המלכותי הבורגונדי
שארל ויקטור רנה דה מופו (1749–1789) מילא תפקיד משפטי בכיר (maître des requêtes - מגיסטר הקובלנות)
ברומן "ז'וזף בלסמו" מאת אלכסנדר דיומא האב - בפרק ה-30 שנקרא Le vice "החטא" - מתואר מפגש בין הרוזנת ביארן והשנסלייה מופו
רנה אז'ן גאטו היה מתמטיקאי צרפתי.
מחקרו עסק באנליזה פונקציונלית ועל שמו נקראת נגזרת גאטו.
שירת בצבא הצרפתי במהלך מלחמת העולם הראשונה, שם מצא את מותו.
גאטו נולד בשנת 1889 בעיירה ויטרי-לה-פרנסואה.
אביו היה בעל מפעל לייצור אוכפים ואמו עבדה כתופרת.
ב-1907 החל ללמוד באקול נורמל סופרייר.
ב-12 באוקטובר באותה שנה חתם גאטו על טופס התנדבות לצבא צרפת, אם כי ביקש שלא להתגייס עד תום לימודיו האקדמיים.
במהלך לימודיו באקול נורמל סופרייר המיר את דתו לנצרות קתולית.
בשנת 1910 נבחן גאטו להוראת מדעי המתמטיקה בצרפת, אם כי לא מונה להוראה עד שנת 1912. גאטו גויס לצבא צרפת ב-10 באוקטובר 1910, לגדוד חי"ר 94. ב-4 באוקטובר, לאחר שחרורו משירות צבאי, החל ללמד בבית-הספר התיכון בבר-לה-דוק.
באותה עת החל לעבוד על עבודת הדוקטורט שלו בתחום האנליזה הפונקציונלית, ובפרט תורת הפוטנציאלים (כדוגמת הפוטנציאל החשמלי והפוטנציאל הכבידתי).
במהלך תקופתו בבר-דה-לוק עמד גאטו בקשר מכתבים עם אמיל בורל, וזה המליץ לו להגיש את מועמדתו למענק דוד וייל למימון מחקרו בעיר רומא, תחת פיקוחו של ויטו וולטרה.
גאטו הגיש מועמדותו למענק וזכה בו לשנים 1913–1914. בעקבות כך עבר להתגורר ברומא, שם המשיך את מחקרו.
במהלך תקופתו שם פרסם מספר תוצאות ב-Rendiconti dell'Accademia dei Lincei, וב-1914 העביר סמינר בקורס של וולטרה באוניברסיטת ספיינצה שברומא.
ביוני 1914 חזר לצרפת לחופשה קצרה במטרה לחזור לרומא לאחר מכן, אך תוכניותיו אלו נקטעו עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
גאטו גויס לגדוד חי"ר 269 באוגוסט 1914. במהלך חודש אוגוסט הגן הגדוד על העיר נאנסי בקרב גראן קורונה.
בסוף ספטמבר אותה השנה, השתתף הגדוד במרוץ אל הים ונשלח לארטואה.
בבוקר 3 באוקטובר 1914, נורה גאטו מחוץ לכפר ונהרג.
מחקרו של גאטו עסקו באנליזה פונקציונלית, ובפרט חקר פונקציונלים.
גאטו ניסה לנסח מקבילה לנוסחת קושי עבור פונקציונלים, וכן ניסה לפתח שיטה לביצוע אינטגרציה של פונקציונל בעל אינסוף ממדים.
מחקריו של גאטו נקטעו עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה ומותו בה.
לאחר מותו, ובהמלצתו של ז'אק אדמר, קיבל פול לוי לידיו את טיוטותיו של גאטו.
לוי פרסם את תוצאותיו של גאטו, עם תוספת מתוצאותיו שלו, בשנת 1922. באותה שנה, במהלך שיחה עם המתמטיקאי האמריקני נורברט וינר, הזכיר לוי את תוצאתו של גאטו בנוגע לאינטגרציה של פונקציונל בעל אינסוף ממדים.
תוצאה זו הועילה לווינר, שהשתמש בה בניסוח מידת וינר לתנועה בראונית.
בכתביו ניסח גאטו מקרה פרטי של נגזרת גאטו, ולאחר מותו זו נקראה על שמו על ידי לוי.
לאחר מותו זכה גאטו בפרס פרנקר לשנת 1916.
רנה בואלב, בשמו האמיתי רנה מארי אוגוסט טרדיבו היה סופר ומבקר ספרות צרפתי, חבר האקדמיה הצרפתית.
התפרסם כמחבר רומנים על החיים בפריפריה ועל האהבה הליברטינית.
לרוב עלילת סיפוריו מתרחשת בחבל טורן, במרכז-מערב צרפת.
רנה מארי אוגוסט טרדיבו נולד ב-1867 בדקארט, במחוז אנדר ולואר בחבל טורן כבנם של מארי סופי למשפחה בואלב הוותיקה מחבל אנז'ושהתיישבה בטורן, ושל הנוטריון פרנסואה פייר אוגוסט טרדיבוף צאצא למשפח תחלקאים מאזור בוס מצפון-מרכז צרפת .
בגיל חמש ב-1871 התייתם מאמו ועבר לגדול באחוזת ברבוטינייר אצל דודה של אמו, קלמאנס ז'אנו, שהייתה המודל ל"דודה לילי פלאנטה" גיבורת הרומן שלו, La Becquée.
היא נפטרה כעבור חמש שנים ובעלה התאבד.
אז רנה ואחותו מארי חזרו לגור אצל אביהם שהתחתן שנית עם אישה צעירה, וירד בנכסיו בעקבות רכישת בית יקר.
בעקבות המשבר הכלכלי האישי החברה הסובבת הטילה עליו חרם והוא איבד את לקוחותיו.
סיפור חיי אביו נתן מאוחר יותר השראה לבואלב בכתיבת הרומן שלו "L'Enfant à la balustrade" (הילד על יד המעקה)
ב-1889 סיים את התואר הראשון במשפטים.
במקביל למד גם בבית הספר החופשי למדעי המדינה.
בגיל 17 ב-31 במרץ 1885 פרסם תחת שם העט .René U בעיתון המקומי Journal d'Indre-et-Loire טקסט ספרותי קצר שנקרא Quelques pages d'un vieux carnet (כמה עמודים מפנקס ישן) פרסם את הטקסט הספרותי הראשון, שאותו הפך לנובלה ראשונה Vieilleries אותה פרסם ב-1888 במגזין טורני בעריכתו של אוגוסט שובינייה.
באותה שנה התוודע לג'יין אבריל.
מ-1893 הוא אימץ כשם העט "רנה בואלב", לפי שם הנעורים של אמו המנוחה.
ב-1895 התחיל בשמות עט שונים לפרסם מאמרים בעיתונים שונים, כמו La Plume, J Hermitage שאותו ניהל לפי בקשת אנרי מאזל, בשיתוף עם אדולףרטה, אחר כך עם סטוארט מריל ועם ידידו איג רבל.
הוא התגורר באותה תקופה ברחוב פסקייה על יד כנסיית מדלן.ב-1896 יצאו לאור הרומנים הראשונים שלו - Le Médecin des Dames de Néans (הצגה מיומנת של מנהגי הפרובינציה, Les Bains de Bade (מרחצאות באד) אחר כך
מות אחיו למחצה במלחמת העולם נתן לא השראה לרומן הנוגע ללב "'Tu n'es plus rien" (אתה כבר כלום).
הכיר את אנטול פראנס והיה למעריץ גדול שלו.
עשה היכרות גם עם אנרי דה רנייה שלימים נאם לכבודו בטקס קבלה לאקדמיה הצרפתית
את אנדרה ז'יד, פרנסואה ויאלה-גריפן, ז'אן מוריאס, שארל גרן, מוריס מנדרון, ז'אק דה גאשון, פול בורז'ה, ז'אן-פול טולה, פול ואלרי, מוריס בארס שבהתחלה הקסים אותו, אולם דעותיו הפוליטיות גרמו לו להתרחק ממנו, פול סודה שאותו שנא, ובמיוחד איג רבל שהשפיע עליו רבות.
היא הייתה בת של גיסו לואי מורס, תעשיין מייצר מכוניות, שהיה אחי בעלה של אחותו, מרי טארדיבו.
הזוג נהנה מפרנסה טובה וניהל חיי חברה נוצצים.
בימי מלחמת העולם הראשונה הם התיישבו בדוביל, שם אליס עבדה כאחות וטיפלה בפצוע מלחמה קשה, בעוד שבואלב פגש את בטי אלפרין שהפכה למזכירה ולמאהבת שלו.
נוצר מרובע אהבה תמוה משהו שהתגורר תחת קורת גג אחת.
בני הזוג לא התגרשו אבל לבסוף אליס עזבה את המשק המשותף.
גילוי יצירתו של מרסל פרוסט היווה עבור בואלב הלם ספרותי משמעותי.
בואלב היה מודע לקרבה הסגנונית המסוימת עם פרוסט, בהתחלה דחה אותו אך בהמשך הכיר בו כסופר חשוב של התקופה.
ליוו אותו לא פעם רגשות עצובים של אי מימוש שלם הפוטנציאל.
היו שהחשיבו אותו כיורש ספרותי של אונורה דה בלזק וכמבשר של מרסל פרוסט.
בואלב נבחר ב-16 במאי 1918 כחבר באקדמיה הצרפתית במושב מס.23 במקומו של אלפרד מזייר המנוח.
הוא נבחר אחרי סיבוב שני של הצבעות (27 קולות בעד ו-18 נגד).
את הנאום לכבוד קבלתו נאם אנרי דה רנייה.
באותה תקופה החל משנות ה-1900 הוא היה גם חבר באגודה לחקלאות, מדעים, אמנויות וספרות של אנדר-א-לואר
הוא נפטר מסרטן ב ינואר 1926 בבית החולים של אחיות מרים הקדושה, בשדרת אראגו בפריז.
הטקס הדתי של לוויה התקיים בכנסיית נוטרדאם-דה-גראס בפאסי
למשך 22 חדשים הארון עם גופתו היה קבור בגן על יד בכנסייה וב-17 בנובמבר 1927 הוא הועבר לבית הקברות של פאסי, בגוש 9.
שדרה בפאסי נושאת את שמו - שדרת רנה בואלב
פסל שיש שלו שעוצב ב-1926 על ידי הספר פיליפ בנאר הוצג בסלון טווילרי ב-1927 ואחר כך הועבר למכון של צרפת בפריז.
פרוטומה שלו משיש, יציר של הספל קאמי דאראן (1979-1889) נמצאת בגן רנה בואלב ביישוב הולדתו, דקארט, במחוז אנדר-א-לואר.
1906 - פרס בוטה לספרות ולפילוסופיה מטעם האקדמיה הצרפתית (בשווי 1500 פרנק) המוקדש לסוגיית האישה והדרכים לקדם לקדם את הציוויליזציה באמצעות היחסים במשפחה, בחברה ובפוליטיקה
1912 - פרס אלפרד נה של האקדמיה הצרפתית (בשווי 3500 פרנק) - ליצירה המקורית ביותר בצורה ובתוכן
1918 - חבר באקדמיה הצרפתית
רנדל פארק הוא שחקן, קומיקאי ובמאי אמריקאי ממוצא קוריאני.
לאורך השנים גילם תפקידים שונים הן בטלוויזיה והן בסרטי קולנוע, ונודע במיוחד בזכות גילום הדמות לואי הואנג בסיטקום של ABC "חמוץ מתוק" (2015–2020).
רנדל פארק נולד וגדל בעיר לוס אנג'לס שבקליפורניה למהגרים קוריאנים.
אמו עבדה כרואת חשבון באוניברסיטת קליפורניה ואביו היה הבעלים של חנות לפיתוח תמונות.
פארק גדל בעמק סן פרננדו ובצעירותו למד בתיכון המילטון.
בעת שהיה סטודנט, פארק הקים את חברת התיאטרון האסייתית "Lapu, the Coyote that Cares".
פארק החל את קריירת המשחק כאשר גילם תפקידים שונים בסרטים עצמאיים והיו לו הופעות אורח קטנות בסדרות טלוויזיה שונות.
הוא זכה לראשונה לחשיפה ניכרת כאשר השתתף בתוכניות המערכונים "Mad TV" ו-"Wild 'N Out".
באותה התקופה הוא גילם גם דמויות משנה שונות בתוכניות טלוויזיה כמו "תרגיע" ו"המשרד".
פריצת הדרך הגדולה של פארק התרחשה ב-2015 כאשר פארק נבחר לגלם את לואי הואנג, הפטריארך במשפחת הואנג, בסיטקום "חמוץ מתוק" אשר הייתה תוכנית הטלוויזיה הראשונה של רשת ABC מזה מעל ל-20 שנים אשר צוות השחקנים הראשי שלה היו אמריקאים ממוצא אסיאתי.
הסיטקום, אשר מבוסס על ספר הזיכרונות של השף אדי הואנג, התמקד במשפחה אמריקאית ממוצא אסייתית במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20.
אחד מהתפקידים הבולטים ביותר שפארק גילם בקולנוע היה בסרט "ראיון סוף" מ-2014, בו הוא גילם את המנהיג של קוריאה הצפונית קים ג'ונג-און.
בנוסף לכך, בקולנוע הוא הופיע לאורך השנים גם בסרט "אנטמן והצרעה" (2018) בתור סוכן ה-FBI ג'ימי וו, ובהמשך גילם שוב את אותה הדמות בסדרת הטלוויזיה "וונדה-ויז'ן" (2021).
סרטים בולטים נוספים בהם הוא שיחק לאורך השנים כוללים בין היתר את הסרטים "The Five-Year Engagement"כ (2012), "שכנים" (2014), ואקוומן (2018).
בשנת 2023 התקיימה הקרנת הבכורה של הסרט "Shortcomings" אשר היה הסרט הראשון אותו פארק ביים.
הסרט הוא עיבוד לרומן גרפי באותו השם מאת אדריאן טומין והעלילה שלו מתמקדת בחייהם ובמערכות היחסים של שלוש אמריקאים ממוצא אסייתי אשר גרים באזור מפרץ סן פרנסיסקו.
פארק נשוי לשחקנית ג'ה סו פארק והם גרים בעמק סן פרננדו.
בני הזוג עבדו בעבר ביחד בסדרה "מינדי" ובסרט הקצר "Love, NY".
לזוג בת משותפת בשם רובי לואיז פארק, אשר נולדה ב-2012. רובי כיכבה בעבר יחד עם הוריה בסדרת הרשת הקומית "Baby Mentalist" אשר פותחה על ידי אביה.
Box Officeלארי קונגבפרק: "Marcus Gets Kung Pow'd"2013–2014מינדיד"ר קולין לי3 פרקים2014Newsreadersקלאביס קים3 פרקים2014, 2018רובוט צ'יקןקים ג'ונג און / לי שאנג / קארון / הפאוור ריינג'ר האדוםדיבוב, 2 פרקים2015Repeat After Meבתפקיד עצמובפרק: "#1.5"Wet Hot American Summer: First Day of Campג'ף4 פרקיםComedy Bang!
מועמדות לפרס ה-"Critics' Choice" בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסדרה קומית (2016, 2017)2016Idiotsitterהאנקבפרק: "GED Prom"Childrens Hospitalג'מיאנגבפרק: "Show Me a Hero"Dr.
At The Mall"הסמוראית כחולת העיןהייג'י שינדודיבוב, 8 פרקים2024זאת פלורידה, אחי (אנ')סטיב האמיתיפרק: "Toes"Clone Highהאב המאמץ של פרידהדיבוב בפרק: "Cyranos: A Portmant-opus"Krapopolisלוקידיבוב בפרק: "Thor"2025המעוןאדווין פארקתפקיד ראשי; 8 פרקיםמשרד הרישוי (אנ')בו יאנג2 פרקיםווטסוןמוריארטי2 פרקיםTBAThe Audacityגייבסדרה עתידית של AMCAmong Usרדדיבוב
שנה אמן שם הווידאו קליפ הערות 2015 אמינם "Phenomenal" 2013 צ'סטר סי "Whistle While I Work It"
רֶנֶה דֶקַארְט (; 31 במרץ 1596, לה איי, צרפת – 11 בפברואר 1650, סטוקהולם, שוודיה), מוכר גם בצורה הלטינית של שמו רֶנַאטוּס קַרְטֶזִיּוּס (Renatus Cartesius), היה פילוסוף ומתמטיקאי צרפתי.
דקארט השפיע הן על פילוסופים בני זמנו והן על אלו שבאו אחריהם, ונודע בגישתו הרציונליסטית המעמידה את התבונה ותכונות המציאות הא-פריוריות (כלומר, הקודמות להתנסות) במרכז חקירותיו.
דקארט עסק בעיקר ביכולת להגיע לידיעה ודאית וביחס בין גוף לנפש.
אף על פי שהיה מוכר בעיקר עקב הגותו פורצת הגבולות בפילוסופיה, הוא השיג פרסום רחב גם כממציא של מערכת הצירים הקרטזית ("קרטזית" מלשון "קרטזיוס", הצורה הלטינית של "דקארט").
מערכת זו הייתה בעלת השפעה רבה על התפתחות המתמטיקה המודרנית.
רנה דקארט נולד בקומונה לה היי אנ-טורן (ששינתה את שמה לדקארט על שמו) בפרובינציה לשעבר טורן, מחוז אנדר ולואר, בחבל סאנטר-עמק הלואר שבצרפת.
בגיל 14 חודשים נפטרה אימו, ובגיל 11 שלח אותו אביו, שהיה שופט בבית המשפט הגבוה לצדק, לבית הספר של הישועים (Collège Royal Henry-Le-Grand) בלה פלש (La Flèche), ומשם לאוניברסיטת פואטייה.
כדי לרצות את אביו, למד דקארט משפטים והוסמך בשנת 1616, אולם הוא לא עבד כעורך דין.
עם סיום לימודיו עבר לפריז.
בהתאם לשאיפותיו לקריירה כקצין מקצועי, הצטרף דקארט כשכיר חרב לצבאות שונים, פרוטסטנטים וקתולים.
בגיל 22 שירת בצבא פרוטסטנטי בהולנד תחת פיקודו של מאוריץ, נסיך אורנז' (בין השנים 1618–1619) ולמד הנדסה צבאית בברדה, שם פגש את הפיזיקאי ההולנדי איזאק בקמן שעורר בו עניין במתמטיקה ובפיזיקה ובפרט בבעיות של נפילת גופים כבדים.
בשנת 1619 עבר לשרת בצבא קתולי בגרמניה תחת פיקודו של מקסימיליאן דוכס בוואריה, והשתתף בקרבות מלחמת שלושים השנים בצ'כיה, שם, ב-10 בנובמבר, היה לו חיזיון על מערכת מתמטית ומדעית חדשה.
בשנת 1622 חזר לצרפת, מתוגמל מספיק על מנת לא להיטרד בבעיות פרנסה בשארית חייו, ובילה את השנים הבאות בפריז ובחלקים אחרים של אירופה.
הוא אף היה נוכח בזמן מצור לה רושל שהטיל הקרדינל רישלייה בשנת 1627.
בשנת 1628 חיבר את כללים להכוונת הדעת, ועבר להולנד בה גר עד שנת 1649. בשנה זו החל גם לעבוד על יצירה נוספת בשם העולם.
בשנת 1633 הורשע גלילאו גליליי בידי האינקוויזיציה, ודקארט החליט לזנוח את תוכניתו לפרסם את "העולם", שעסק בנושאים דומים לאלו בהם עסק גלילאו.
בשנת 1637 פרסם דקארט את חיבורו מאמר על המתודה (Discours de la Méthode) שכלל שלושה חיבורים: אופטיקה, מטאורולוגיה וגאומטריה.
בשנת 1641 פורסם ספרו החשוב ביותר, הגיונות על הפילוסופיה הראשונית (Meditationes de prima philosophia).
בספר כלל דקארט גם שש טענות-נגד של הוגי התקופה, בהם תומאס הובס ואחרים, ותגובותיו להן.
במהדורה השנייה שיצאה שנה לאחר מכן, נוספה קבוצה שביעית של השגות ותשובות.
בשנת 1644 פרסם את ספרו עקרונות הפילוסופיה (Principia philosophiae), שהוקדש לנסיכה אליזבת מבוהמיה איתה ניהל תכתובת ארוכה, ובשנת 1647 קיבל הקצבה מלואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ופרסם את הערות על אודות מסמך (Notae in programma), בתגובה לפרסומו של תלמידו לשעבר, הנריקוס רגיוס.
בשנת 1635 נולדה לו בת בשם פרנסין (Francine), אשר מתה בהיותה בת חמש.
המוטו שלו היה "מי שמסתתר היטב, חי היטב" (Bene vixit qui bene latuit).
בשנת 1649 קיבל דקארט את הזמנתה של המלכה כריסטינה ונסע לשוודיה.
בשנה זו פורסמה גם יצירתו הפעלויות הנפש (Les passions de l'âme), שהוקדשה אף היא לנסיכה אליזבט מבוהמיה.
דרישתה של המלכה כריסטינה הייתה לקבל שיעורים בשעות הבוקר המוקדמות, בעוד שדקארט היה רגיל לעבוד במיטתו עד שעות הצהריים.
דקארט מת בסטוקהולם ב-11 בפברואר 1650, כשנה לאחר הגעתו, בגיל 53 בנסיבות שנחשבו תחילה כדלקת ריאות, ונחקרו בהמשך כחשד להרעלה.
הוא קבור בכנסיית סן ז'רמן דה פרה בפריז.
הדיעה הרווחת בספרות ההיסטורית היא שרנה דקארט מת ב-11 בפברואר כתוצאה מדלקת ריאות, על פי מכתבו של שגריר צרפת בשוודיה מר חנות:
אתמול, בסביבות ארבע בבוקר, מת כאן מר דקארט, בבית הוד מעלתו שגריר צרפת מר שני (Chanut).
כפי שהובא לידיעתי, הוא חלה במשך כמה ימים בשיעול קשה, אך מכיוון שסירב לקחת תרופות, גם חומו עלה.
הוא ביצע שלוש הקזות דם ביום אחד, אך ללא איבוד דם רב.
הוד מעלתה הספידה וביכתה את מותו, על שהיה אדם כה מלומד.
כוונתו לא הייתה להיקבר כאן, כי ידוע לנו שמעט לפני מותו החליט לשוב להולנד בהזדמנות הראשונה.
דקארט היה אמור ללמד את כריסטינה, מלכת שוודיה הפרוטסטנטית לפני המרת הדת המתוכננת שלה לקתולית.
בשנת 2009 פורסם ספרו של תיאודור אברט בגרמנית ובשנת 2019 יצא מאמרו באנגלית "האם דקארט מת מהרעלה", בו אברט משער על סמך מסמכי ארכיון בפריז ובשוודיה ובהם רישומי הרופא, כי רנה דקארט הורעל לאחר שטעם מלחם הקודש ספוג במנה של זרניך (ארסן).
על סמך רישומי הרופא ותעודות נוספות, אברט שיער שמיסיונר בסטוקהולם בשם ז'אק ויוגה הרעיל את דקארט כי חשש שדעותיו בנושאי דת יחבלו בהמרת הדת המתוכננת של כריסטינה.
לטענת אברט, דקארט חש בהרעלה ואף ביקש מרופאו תרופות להקאה ושלשול.
דקארט ידוע בניסיונו להתמודד עם בעיית הספקנות בפילוסופיה ולמעשה מאז דקארט נושא הדיון העיקרי בקרב הפילוסופים, שהיה עד כה תורת ההוויה, הוחלף כעת בתורת ההכרה, כלומר שהדיון סביב השאלה "מה קיים?" הוחלף בדיון סביב השאלה "מה נוכל לדעת, אם בכלל?".
דקארט רצה למצוא בסיס מוצק לכל החקירה המדעית, ולשם כך רצה למצוא את בסיס הידע הוודאי ממנו יוכל להתחיל.
על-מנת להגיע לאמת ודאית כלשהי, דקארט ניסה קודם לרוקן את ידיעתו מכל מה שיש ספק לגביו, ולאחר-מכן לחזור להאמין שוב רק במה שניתן לדעת לבטח.
דקארט דימה את מתודה זו לסוחר תפוחים המרוקן את כל ארגזיו מהתפוחים, ומחזיר רק את אלו שאינם רקובים.
ראשית, הטיל ספק בתעתועים שכבר השכל הישר יטען שאינם אלא אשליה (למשל: גודלו של גוף במרחקים שונים, שינוי צורתו של גוף שאנו מביטים בו כשהוא בתוך מים, חלום).
לאחר-מכן, הטיל ספק בכל הידיעות שחושיו מוסרים לו, ובכך הטיל ספק בכל העולם אשר ראה סביבו.
לאחר מכן, הטיל ספק גם בחוקי ההיגיון, תוך הצעת ה"שד המתעתע": הוא הציע אפשרות לפיה קיים שד מתעתע שגורם לנו לחשוב מחשבות שגויות, ובכך מתעתע בהיגיון שלנו.
עצם האפשרות כי קיים שד שכזה, מונעת מאיתנו להניח בביטחון כי ההיגיון אליו אנו רגילים הוא הנכון.
כעת, ניסה דקארט למצוא את העובדה הוודאית הראשונה, ממנה יתקדם ויחתור אל האחרות, וכך הגיע למסקנה שאם הוא חושב, משמע שישנו קיום.
טיעון הקוגיטו - אני חושב, משמע אני קיים
יש הרואים בדקארט את ההוגה המודרני הראשון אשר סיפק מסגרת פילוסופית למדעי הטבע כאשר אלו החלו להתפתח.
למרות שנהוג לייחס את הטיעון לדקארט, הטיעון כבר היה בשימוש.
טיעון דומה, הכולל גם הוא שימוש ב"שד מתעתע", נכתב לפני כן על ידי הפילוסופית תרסה מאווילה, וסביר שדקארט נחשף אליו במהלך לימודיו והושפע ממנו.
כך הגיע דקארט לקביעה אני חושב, משמע אני קיים , שכוונתו היא למעשה הטענה כי גם הטלת הספק עצמה בקיומו, היא הוכחה לקיומו, כך שהוא לא יכול שלא להיות קיים.
על טיעון הקוגיטו הושגו השגות רבות במהלך ההיסטוריה, אשר רבות מהן מצביעות על כך שעל אף שדקארט מצהיר שהוא מטיל ספק בכל כלל לוגי הנקבע בידינו, בכל זאת הוא עושה שימוש בכלים לוגיים כדי להוכיח את קיומו שלו.
עם זאת, ביקורות מסוג זה זכו להתייחסות בידי דקארט עצמו, שטען שכאשר עמד על כך שהוא ישנו לא גזר כלל ש"כל החושב נמצא, או קיים" אלא הכיר באופן פרטי במציאותו הוא.
לאחר שדקארט מגיע למסקנה כי הוא עצמו קיים, הוא מציג בספרו ניסיונות להוכיח שגם אלוהים קיים.
לשם כך הוא מציג שלוש טענות שונות:
הראשונה שקולה להוכחה האונטולוגית של אנסלם.
השלישית היא ההוכחה האנתרופולוגית: כאן מניח דקארט שכל אידאה מחשבתית בהכרתו בהכרח התקבלה מאובייקט חיצוני.
בנוסף, הוא טוען ששום אידאה לא יכולה להתקבל מאובייקט שהוא פחות מהאידאה.
מכיוון שקיימת בו האידאה של שלמות מוחלטת (הוא מסוגל להעלות בדעתו קיום של אובייקט מושלם), והיא לא יכולה להתקבל משום אובייקט שהוא פחות ממושלם, חייב להיות אובייקט מושלם ממנו תתקבל האידאה.
אובייקט זה לא יכול להיות הוא עצמו, שהרי הוא יודע לגבי עצמו שאיננו מושלם, מפני שהוא עצמו לא יודע הכול ולא יכול הכול, הרי שהאובייקט המושלם חייב להיות חיצוני לו, והוא אלוהים.
לאחר שהוכיח דקארט, לשיטתו, כי הוא עצמו קיים וכי יש אלוהים מושלם מכל הבחינות, הוא סבר שאלו מספיקים כדי להוכיח שכל העולם מסביבו אכן קיים.
הוא טוען שמפני שאלוהים מושלם הוא מוכרח להיות ישר מבחינה אינטלקטואלית, כלומר שלא ישקר לאדם שמוכן ורוצה לחקור ולגלות.
מכיוון שאותו אלוהים כל-יכול, הרי שלא קיים כל ספק לגבי העובדה שהוא גם יכול להשתיל בהכרתו של האדם את אידאות העולם האמיתי.
כך דקארט מסיק שמפני שהוא זהיר בחקירתו, ואלוהים מושלם וישר מבחינה אינטלקטואלית בהכרח קיים, אלוהים בוודאות לא ירשה שבהכרתו של דקארט יושתל ידע שגוי, ולכן הידע אותו טרח להשיג בוודאי נכון.
דקארט חילק את היש הנוכח בעולם לשני סוגים מובדלים ומובחנים זה מזה, חומר ורוח.
בספרו המרכזי "הגיונות" פורס דקארט באופן נרחב טיעונים המצביעים על המהות השונה והמובדלת של הגוף והנפש.
המפורסם שבטיעונים אלה הוא ניסוי מחשבה המכונה "משל השעווה" שתכליתו המקורית הייתה הפרכת ה"פיזיקה האריסטוטלית" שהייתה שלטת בכיפה עד ימי דקארט, והצעת ההנחה כי ביסודו של דבר, ובנוגע ליחידות החומר הבסיסיות, כל הגופים הפיזיקליים זהים.
ע"פ משל השעווה, כאשר ניטול פיסת שעווה קרה, נוכל להבחין באופן ברור בכל תכונותיה.
היא קשה, יש לה ריח אופייני, היא קרה, מחוספסת וכו.
עם זאת, כאשר תחומם שעווה זו, ישתנו כל תכונותיה החושיות באופן מידי.
היא תגדל, תאבד את מרקמה, צורתה, צבעה וריחה.
אף על פי כן, קבע דקארט, לא יחשוב איש לפקפק בעובדה שעדיין מדובר באותה פיסה של שעווה.
בהתאם, קבע, אין ספק שכל התכונות הייחודיות של החומר אינן שייכות למהותו, שכן גם בהשתנותן החומר נשאר אותו חומר.
מה אם כן הוא תכונה מהותית ובלתי נפרדת של החומר?
ע"פ דקארט תכונה זו היא לא אחר מתכונת ההתפשטות.
התכונה המשותפת והבסיסית לכל החומרים היא תכונת המרחביות, בעוד שהתכונות החושיות הן "חולפות" ואינן שייכות למהותן.
בניגוד חד לחומר הקרטזיאני, מהות הנפש היא היותה חושבת.
היא אינה ממוקמת מרחבית, אינה חומרית, ואין לה תכונות מוחשיות כלל.
לטענת דקארט, הקשר בין הגוף והנפש הוא קשר סיבתי, כלומר, על אף הניגוד המהותי שבין תכונות החומר והרוח, הם משפיעים זה על זה באופן ישיר.
בעת היותו תלמיד בבית הספר הישועי שמע דקארט על הטלסקופ שבנה גלילאו גליליי, ועל התגליות האסטרונומיות שעשה בעזרתו, רק חודשים ספורים לאחר שפורסמו.
בעוד שגלילאו ראה באריסטו את יריבו העיקרי, דקארט הצעיר ממנו בשנות דור כבר לא חש בצורך להתווכח עם תמונת העולם האריסטוטלית שאבד עליה הכלח, והתעניין יותר בבניית תמונת עולם חדשה.
מסקנתו שאידאות העולם האמיתי הושתלו בשכלו של האדם על ידי אלוהים, כמו גם אהבתו למתמטיקה ולוודאות מתמטית, הוליכו אותו לראות במישור האוקלידי את המודל ליקום האמיתי - חלל אינסופי שאין בו גבולות ואין לו מרכז.
זאת בניגוד ליקום האריסטוטלי הסובב כולו סביב מרכז הארץ ומופרד לאזורים ארציים ושמימיים באמצעות כיפות שקופות.
דקארט גם פסל את הרעיון האריסטוטלי לפיו עצמים נעים על מנת לחזור אל מקומם הטבעי, ואימץ את רעיון ההתמד של גלילאו.
ביקום הגאומטרי של דקארט תנועה מגדירה צורות כשם שבגאומטריה נקודה נעה מגדירה עקומה ועקומה נעה מגדירה יריעה.
פסילתו את מושג הריק, כמו גם הזהות שקבע בין מרחב וחומר, הוליכו את דקארט לטעון שרק התנועה מבדילה בין אזורים שונים בחלל.
לדידו היה היקום מלא לחלוטין ב"גופיפים" (corpuscles) זעירים, רובם בלתי-נראים ונעים באופנים שונים.
דקארט ראה את מערכת השמש כעין מערבולת עצומה, אשר רק תנועתה הסיבובית מבדילה אותה מן המרחב שסביבה, והיא אחת ממערבולות רבות שהן מערכות שמש אחרות.
גם אייזק ניוטון הושפע מאוד מתמונת יקום זו, וכאשר נטש אותה לבסוף לטובת יקום ריק כמעט לחלוטין, שבו גופים מושפעים ממרחק על ידי כוח משיכה מסתורי, גרם הדבר לשערורייה בקרב רבים מבני-דורו.
שם ספרו של ניוטון, "עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע", אף הוא הד לשם ספרו של דקארט "עקרונות הפילוסופיה".
דקארט היה הראשון שהציע להביע פונקציות על ידי שרטוט מערכת צירים גרפית של X ו-Y ועליה לתאר את ערכי הפונקציה של X-Y.
כך ניתן להבין התנהגות פונקציות באופן גרפי, המקל על הבנת הפונקציה.
שיטה זו נקראת מערכת צירים קרטזית על שמו.
כמו כן, כְּתב החזקות כפי שהוא נכתב היום, ובו מעריך החזקה נכתב בגופן קטן מעל בסיס החזקה, הוא פרי המצאתו של דקארט.
דקארט היה גם הראשון להציג את התחשיב האינפיניטסימאלי, אשר היווה את הבסיס לחשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי שפיתחו לייבניץ וניוטון לאחר מותו.
תרומתו הידועה ביותר למתמטיקה, הייתה בתרגום הגאומטריה לתחשיב האלגברי, מה שידוע כגאומטריה האנליטית וכטריגונומטריה.
בשנת 1643 ניסח את משפט דקארט.
דקארט תרם מחשבתית ומעשית להתפתחותו המשמעותית של ענף האופטיקה בין היתר בניסוחו את חוק סנל באמצעות פונקציית הסינוס בספרו מאמר על המתודה.
2008 - תרגום, עריכה, ומבוא: ד"ר עירן דורפמן, ירושלים: הוצאת כרמל.
2010 - תרגום: יהושע קנז, תל אביב: ספרי עליית הגג.
2001 - תרגום: יוסף אור, עריכה: יעקב גולומוב הוצאת מגנס
2001 - תרגום: דורי מנור, עריכה מדעית ואחרית דבר: אלחנן יקירה, תל אביב ידיעות אחרונות - ספרי חמד
2015 - תרגום (הגיונות מטפיזיים) - יוסף אור 1976, השגות ותשובות - ארזה טיר-אפלרויט ואלחנן יקירה 2015 הוצאת מאגנס
1979 - חלק ראשון, מצרפתית: שרה ירצקי, מלטינית: שלמה קרניאל, עריכה ומבוא: שרה ירצקי ומרסלו דסקל, תל אביב: מפעלים אוניברסיטאיים להוצאה לאור
2007 - תרגום: עידו בסוק, עריכה מדעית והקדמה: רז חן-מוריס, הערות: עידו בסוק ורז חן-מוריס, תל אביב : רסלינג.
רנייר "רנה" למברטוס ון דה קרקהוף (נולד ב-16 בספטמבר 1951, הלמונד) הוא כדורגלן הולנדי.
רנה הוא אחיו התאום של וילי ושניהם יחד היו משחקני המפתח של נבחרת הולנד במונדיאל 1974 ובמונדיאל 1978. רנה הופיע 47 פעמים בנבחרת הולנד וכבש חמישה שערים.
ואן דה קרקהוף נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
רנה קת'לין זלווגר היא שחקנית קולנוע אמריקאית.
היא זכתה לחשיפה עולמית בהשתתפותה בסרט "ג'רי מגווייר" (1996); הייתה מועמדת פעמיים לפרס האוסקר בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר על תפקידיה בסרטים "יומנה של ברידג'ט ג'ונס" (2001) ו"שיקגו" (2002), והיא אף זכתה בפרס בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט "קולד מאונטיין" (2003).
ב-2019 זכתה בפרס אוסקר נוסף לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט "ג'ודי - מעבר לקשת".
זלווגר זכתה בארבעה פרסי גלובוס הזהב, בשלושה פרסי גילדת שחקני המסך ובתואר אשת השנה של "Hasty Pudding" לשנת 2009.
זלווגר נולדה בעיירה קאטי, טקסס שבארצות הברית למשפחה נוצרית-אפיסקופלית וקתולית.
אביה יליד שווייץ, בעוד אימה ילידת נורווגיה ממוצא סאמי ופיני-קווני.
בתיכון למדה בחוג לדרמה והמשיכה ללימודי משחק באוניברסיטת טקסס באוסטין.
בסיום לימודיה הגיעה למספר אודישנים ביוסטון שמהם השיגה תפקידי משנה, בין השאר בסרטו של בן סטילר "מציאות נושכת" (1994).
אחר כך הופיעה ב"המנסרים מטקסס - הדור הבא", בו שיחקה לצד מתיו מקונוהיי.
כמו כן קיבלה ביקורות טובות בעקבות משחקה בסרט המותחן "אהבה ו-45".
ב-1996 לוהקה לדרמת הספורט "ג'רי מגוויר" לצד טום קרוז.
הבמאי קמרון קרואו חשב ללהק לתפקיד שחקנית יותר מוכרת, אבל כשראה את הופעתה של זלווגר בדרמה הרומנטית "The Whole Wide World" השתכנע כי זלווגר היא המתאימה ביותר לתפקיד.
הסרט "ג'רי מגוויר" זכה להצלחה קופתית ולביקורות מצוינות, וזלווגר קיבלה מועמדות לפרס איגוד השחקנים האמריקני, לשחקנית המשנה.
בעקבות צפייה בסרט זה כתב אריאל הורוביץ את שירו "רנה".
ואף על פי כן סרט זה לא הביא לה את הפריצה המיוחלת, וזלווגר שבה לשחק בסרטים עצמאיים צנועים כמו "אשת חיל מי ימצא", בו גילמה יהודייה חסידית בברוקלין ובמותחן הפשע "השקרן", שבו כיכבה לצד אלן בורסטין.
זלווגר חזרה להוליווד בעקבות הדרמה המשפחתית "דבר אחד אמיתי" (1998), שם גילמה את בתם של מריל סטריפ וויליאם הרט.
בהמשך הופיעה לצדו של ג'ים קארי בקומדיה המטורפת "אני, עצמי ואיירין" (2000) ומנגד בקומדיה הסאטירית "האחות בטי" מאותה שנה, שהביאה לה את פרס גלובוס הזהב בקטגוריית שחקנית קומית.
שנה אחר כך הגיעה הפריצה שלה, בסרט "יומנה של ברידג'ט ג'ונס" על פי ספרה המצליח של הלן פילדינג, בה גילמה רווקה לונדונית המשתוקקת למצוא אהבה.
בשנת 2002 השתתפה במחזמר זוכה האוסקר "שיקגו".
אף על פי שמעולם לא שרה או רקדה קודם לכן, קיבלה מועמדות שנייה לפרס האוסקר, וזכתה בפרס גלובוס הזהב השני שלה.
אחר כך השתתפה בתפקיד זוטר במלודרמה "הרדוף לבן" לצד מישל פייפר, ובקומדיה הרומנטית "לגמור עם האהבה", בו כיכבה לצד יואן מקגרגור.
סרטה הבא היה "קולד מאונטן", על פי הרומן של צ'ארלס פרייזר אשר הביא לה את פרס האוסקר לשחקנית המשנה, על תפקידה כ"רובי", נוודת בעלת חוכמת חיים המלמדת את אדה (ניקול קידמן) איך לשרוד את מלחמת האזרחים האמריקנית.
לאחר הזכייה באוסקר השתתפה בסרטים "ברידג'יט ג'ונס: סוד החיים", סרט ההמשך ל"יומנה של ברידג'ט ג'ונס", עליו קיבלה מועמדות חמישית רצופה לפרס "גלובוס הזהב".
בשנת 2005, היא דיבבה את דמותה של אנג'י בסרט "תפוס את הכריש" של אולפני דרימוורקס ובדרמת האיגרוף "סינדרלה מן", שביים רון הווארד.
ב-2007, דיבבה את דמותה של ונסה בסרט "כוורת בסרט".
באותה השנה, זכתה בפרס קריסטל למצוינות נשים בקולנוע.
בשנת 2009, כיכבה בסרטים "חדשה בעיר", "האחד והיחיד" ו"תיק 39".
ב-2010, שיחקה בסרט "שיר אהבה משלי" לצד פורסט ויטאקר, מדלין זימה וניק נולטה.
לאחר 6 שנות הפסקה מהקולנוע, חזרה זלווגר למסכים ב-2016, בסרט ההמשך "ברידג'יט ג'ונס בייבי".
בשנת 2019 כיכבה זלווגר בסרט "ג'ודי - מעבר לקשת", המספר את סיפור חייה של השחקנית ג'ודי גרלנד.
זלווגר זכתה לביקורות משבחות על התפקיד, מבקרים רבים ראו תפקיד זה כאחד מן הרגעים הטובים בקריירה שלה.
על תפקיד זה זכתה זלווגר בפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר, בטקס פרסי אוסקר ה-92, בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה, וכן בפרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר בסרט קולנוע.
בשנת 2025 יצא לאקרנים סרט נוסף בסדרת ברידג'יט ג'ונס "ברידג'ט ג'ונס: חוזרת לשוק".
יש לה נכסים בלוס אנג'לס, המפטונס, קונטיקט וטקסס.
זלווגר פעילה בקרן לשוויון מגדרי ואף ביקרה בליבריה מטעמם.
בשנת 2005, השתתפה בקמפיין להעלאת מודעות לאיידס מטעם משרד הבריאות השווייצרי.
באפריל 2011, שיתפה פעולה עם המותג טומי הילפיגר בעיצוב ומכירת תיק ייחודי להעלאת המודעות וגיוס כספים למכון לבריאות השד.
בין השנים 2000-1999 זלווגר הייתה במערכת יחסים עם השחקן ג'ים קארי שאיתו שיחקה בסרט "אני, עצמי ואיירין" והשניים אף היו מאורסים.
בשנת 2003, יצאה עם המוזיקאי ג'ק וייט מלהקת הווייט סטרייפס.
זלווגר נישאה במאי 2005 לזמר הקאנטרי קני צ'זני, אולם לאחר ארבעה חודשים התגרשו.
בין השנים 2009–2011, יצאה עם השחקן בראדלי קופר, ובין השנים 2012–2019, היא יצאה עם המוזיקאי דויל ברהאמוול.
ביוני 2021, החלה לצאת עם מגיש הטלוויזיה הבריטי אנט אנסטד.
ב-20 באוקטובר 2014, זלווגר הגיעה לטקס פרסי "הנשים של הוליווד" שערך המגזין "Elle", במראה פנים שנראה שונה מבעבר, דבר שעורר הדים ציבוריים רבים והצהרות כי לא ניתן לזהותה.
זלווגר הגיבה לאחר מכן ואמרה כי היא "שמחה שאתם חושבים שאני נראית שונה".
ההופעה של זלווגר הובילה לדיונים ביחס ללחץ המופעל על שחקנים מבוגרים בהוליווד להצעיר את מראם באמצעות ניתוחים פלסטיים, ובמיוחד על נשים.
ווטרסהאחות בטיבטי סייזמורפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי2001יומנה של ברידג'ט ג'ונסברידג'ט ג'ונס (אנ')מועמדת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי
מועמדת פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר (אנ') 2002הרדוף לבן (אנ')קלייר ריצ'רדסשיקגורוקסי הארט (אנ')מועמדת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי
פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר (אנ') 2003לגמור עם האהבה (אנ')ברברה נובאקקולד מאונטןרובי ת'יוזפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר
פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסרט קולנוע
פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית המשנה הטובה ביותר (אנ') 2004תפוס ת'כרישאנג'ידיבובברידג'ט ג'ונס: עובדות החייםברידג'ט ג'ונס (אנ')מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי2005סינדרלה מןמיי בראדוק2006מיס פוטרביאטריקס פוטרמועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי
גם מפיקה בפועל2007כוורת בסרטונסה בלוםדיבוב2008משחק מלוכלך (אנ')לקסי ליטלטוןאפלוסה (אנ')אלי פראנץ'2009חדשה בעירלוסי הילמפלצות נגד חייזריםקייטידיבובהאחד והיחידאן דברותיק 39אמילי ג'נקינס2010שיר אהבה משלי (אנ')ג'יין2016ברידג'ט ג'ונס בייביברידג'ט ג'ונס (אנ')כל האמתלורטה לסיטר2017דומה אך שונה (אנ')דבורה האל2018Here and Now טסה2019ג'ודי - מעבר לקשתג'ודי גרלנדפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר
פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר (אנ')
פרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית הטובה ביותר (אנ')
מועמדת פרס גראמי לאלבום הפופ הווקאלי העממי הטוב ביותר2025ברידג'ט ג'ונס: חוזרת לשוקברידג'ט ג'ונס (אנ')גם מפיקה בפועל
מועמדת פרס הטלוויזיה של ג'ותהם להופעה הטובה ביותר בסרט מקורי (2025)TBAThe Back Nineקייסי ג'ונסגם מפיקה בפועל
סוזן דוילסרט טלוויזיה של שואוטיים2001המלך הילתמי דובאלדיבוב; פרק: "Ho, Yeah!"2019השלכות (אנ')אן מונטגומריתפקיד ראשי; 10 פרקים2022הכל אודות פאםפאם הופ (אנ')תפקיד ראשי; 6 פרקים
גם מפיקה בפועל2025רק רוצחים בבנייןעונה 5
רנה גוסיני היה סופר, הומוריסט וכותב סיפורי קומיקס בצרפתית בן מהגרים יהודים מפולין.
מוכר ברחבי העולם בעיקר בשל יצירת הדמויות של אסטריקס (אשר אותו יצר יחד עם חברו אלבר אודרזו הצייר), ניקולא הקטן (יחד עם ז'אן-ז'אק סמפה) ולאקי לוק (שהומצא על ידי מוריס אך התפרסם כאשר גוסיני הצטרף לכתיבת הסיפורים).
רנה גוסיני נולד להורים יהודים בפריז בשנת 1926; סטניסלב שמחה גוסיני, מהנדס כימיה מוורשה, ואנה ברסניאק (ברשניאק) מהעיירה חודורקוב שליד ז'יטומיר בפלך ווהלין שבאוקראינה אז באימפריה הרוסית.
סבו מצד אביו היה הרב אברהם גושצ'יני.
משפחת אימו החזיקה בית הוצאה לאור, והיא עזבה את האימפריה הרוסית לאחר פוגרומים.
לאחר מכן החזיקו סבו ודודיו בית דפוס בפריז שבו הודפסו עיתונים יהודיים ברוסית וביידיש.
סטניסלב ואנה נפגשו בפריז והתחתנו בשנת 1919.
שנתיים לאחר שנולד, עברה המשפחה לבואנוס איירס, בעקבות עבודתו של האב סטניסלב.
גוסיני עבר ילדות רגועה ולמד בבתי הספר הצרפתיים שבעיר.
הוא החל לצייר בגיל מאוד מוקדם, בהשפעת סיפורים מצוירים שאהב לקרוא.
בדצמבר 1943, לאחר שסיים את חוק לימודיו בגיל 17, התייתם רנה מאביו שנפטר מאירוע מוחי, דבר שחייב אותו להתחיל לחפש עבודה.
כשנה לאחר מכן, התחיל לעבוד כרואה חשבון בחברה.
מעט לאחר מכן, הוא התפטר והחל לעבוד כצייר בחברת פרסום.
גוסיני ואמו עזבו את ארגנטינה ועברו לניו יורק ב-1945, שם הם הצטרפו לדודו בוריס.
על מנת לא להיות מגויס על ידי הצבא האמריקאי, הוא חזר לצרפת שם התגייס לצבא הצרפתי ב-1946. הוא שירת שם באוגדת החי"ר ההררי ה-141. רנה קודם לדרגת טוראי ונבחר למאייר הרשמי של האוגדה.
שלושה מדודיו נרצחו בשואה במחנות אושוויץ ופיטיבייה.
לאחר שחרורו, הוא אייר ספר ילדים וחזר לניו יורק.