tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקים, יחד עם יחיא סנוואר, את מונזמת אל-ג'האד וא-דעווה, ארגון ביטחון הפנים של חמאס, שבין השאר הוציא להורג פלסטינים באשמת שיתוף פעולה עם ישראל.
בשנת 1988, מספר חודשים לאחר נישואיו, נעצר, הועמד לדין, הורשע ברצח עזתים שנחשדו בשיתוף פעולה עם ישראל ונכלא בישראל.
הוא ריצה את עונשו עד שחרורו בעסקת שליט ב-2011.
בשנת 2012 נבחר לכהן כחבר הלשכה המדינית של חמאס.
בשנת 2015 נוסף שמו לרשימת המחבלים העולמיים שהוכרזו באופן מיוחד של מחלקת המדינה האמריקאית, יחד עם מוחמד דף ויחיא סנוואר.
כמה מבני משפחתו נהרגו בעבר בלחימה מול צה"ל.
לפי העיתון הסעודי "א-שרק אל-אווסט", מושתהא נמנה עם חמשת האנשים בחמאס שידעו במפורט את פרטי התוכנית למתקפת הפתע על ישראל ב-7 באוקטובר 2023.
לפי דובר צה"ל, במלחמת חרבות ברזל מתחם תת-קרקעי שבו העריכו כי הסתתרו בכירים בזרוע המדינית של חמאס, ובהם רווחי מושתהא, עיסאם א-דעאליס וסאמח א-סראג', נפגע קשות ב-16 בנובמבר 2023. עם זאת, לא התקבל אימות כי הבכירים עצמם נפגעו, וכשלושה חודשים לאחר מכן פורסם כי מושתהא עודנו בחיים.
ב-2 באוגוסט 2024 פרסם העיתון "א-שרק אל-אווסט" כי מושתהא נהרג על ידי חיל האוויר הישראלי בהפצצה של מנהרה באזור התעשייה של עזה ב-23 ביולי 2024, יחד עם חבר הלשכה המדינית סאמח א-סראג', עיסאם א-דעאליס והמפקדים הצבאיים עבד אל-האדי סיאם, סאמי עודה ומוחמד חדיד.
הודעה בדבר מותם של מושתהא, א-סראג' ועודה אושרה ב-3 באוקטובר 2024 על ידי צה"ל ושב"כ.
ב-21 בינואר 2025 חולצה גופתו מההריסות, הוא הובא לקבורה ב־24 בינואר.
רווח תפעולי הוא מונח בכלכלה המתאר את הרווח הנובע מהפעילות הרגילה והשוטפת של חברה או עסק, לפני ניכוי הוצאות המימון ומסים.
הרווח התפעולי מהווה כלי חשוב להערכת הביצועים הכלכליים של חברה, כאשר הוא מוצג בדו"ח הרווח והפסד, דו"ח כספי המפרט את ההכנסות, הוצאות, ורווחים שונים במהלך תקופה מסוימת, כגון רבעון או שנה.
הרווח התפעולי מושג על ידי הפחתת הוצאות התפעול מהרווח הגולמי, כאשר הרווח הגולמי מחושב מההכנסות לאחר ניכוי עלויות המכר.
לצד הרווח הגולמי והרווח הנקי, הרווח התפעולי הוא מרווח חשוב למעקב.
הוא מספק אינדיקטור אמין למידת בריאה של החברה שלך ועד כמה רווחיות הפעילות היומיומית שלה.
הסיבה לכך היא שהרווח התפעולי מביא בחשבון אך ורק הכנסות והוצאות שהן חלק בלתי נפרד מהפעילות העסקית הרגילה.
רמת הרווח התפעולי יכולה להעיד על מידת הצלחת החברה בניהול הוצאותיה התפעוליות ביחס להכנסותיה.
חברה עם רווח תפעולי גבוה מעידה לרוב על יכולת טובה ליצור רווח מהפעילות השוטפת שלה, מה שפותח אפשרויות להשקעה נוספת, חלוקת דיבידנדים לבעלי מניות וחיזוק החברה.
בנוסף, הרווח התפעולי משמש כבסיס לחישוב שיעור הרווח התפעולי, מדד המאפשר השוואה בין חברות באותו ענף או תחום פעילות.
הבדלים בין רווח תפעולי לסוגי רווחים אחרים
בעוד שהרווח התפעולי מתמקד בפעילות השוטפת של העסק, קיימים סוגי רווחים נוספים המחושבים בדוחות הכספיים של חברה, המספקים תמונה רחבה יותר של מצבה הכלכלי.
לדוגמה, רווח גולמי, המתאר את הרווח ממכירות לפני ניכוי כל הוצאה, מלמד על יעילות המכירות ועלויות הייצור.
רווח נקי, לעומת זאת, מחשב את כל ההוצאות וההכנסות, כולל מיסים והוצאות מימון, ומספק את התמונה הכללית ביותר של רווחיות החברה.
ההבדל העיקרי בין הרווח התפעולי לרווחים אחרים הוא במיקודו ובמדדים הספציפיים שהוא מתעלם מהם, כגון הוצאות מימון ומיסים, המתוארים בסוגי הרווח האחרים.
הדבר מאפשר לניתוחים כלכליים להתמקד בביצועי הפעילות העיקרית של החברה, מה שהופך את הרווח התפעולי לכלי חיוני לניתוח פיננסי ותכנון אסטרטגי.
הכינוי "רווחים כלואים" ניתן בישראל לרווח שנצבר בחברה ואינו משמש לפעילותה העסקית אלא להשקעה פסיבית, כדרך לצמצם את מס ההכנסה על רווח זה.
במרוצת השנים יזם משרד האוצר פעמים אחדות תיקוני חקיקה, שמטרתם מיסוי רווחים כלואים לשם הגדלת הכנסות המדינה.
פעילותה של חברה מיועדת להשגת רווח לבעלי מניותיה.
על הרווח של החברה מוטל מס חברות, ששיעורו כ-25%.
כאשר הרווח שלאחר מס מחולק לבעלי המניות כדיבידנד, חל עליו מס דיבידנדים ששיעורו כ-25%, כך ששיעור המס הכולל במיסוי דו-שלבי זה הוא כ-50%, בדומה לשיעור המס השולי החל על הכנסתו של יחיד.
רווח שאינו מחולק כדיבידנד משמש את החברה בשתי דרכים:
להרחבת פעילותה העסקית, בדרך של רכישת חברות אחרות, פיתוח מוצרים חדשים, הקמת קווי ייצור נוספים וכדומה.
להשקעה פסיבית, בשוק ההון או בנדל"ן.
פעמים אחדות יזם משרד האוצר צעדים שיובילו למיסוי רווח המשמש להשקעה פסיבית, שזכה לכינוי "רווחים כלואים".
התיקון לחוק אפשר לחברות להוציא כדיבידנד, בפרק זמן מוגבל של שנה, את רווחיהן שהופקו בישראל תמורת תשלום מס של פחות מ-10% (לעומת מס החברות של 25%).
טרם תיקון 69 לחוק לעידוד השקעות הון, קבע החוק מסלולי הטבות שונים לפי אופי המפעל ומיקומו.
עקב המס הגבוה שהחברות נדרשות לשלם בעת חלוקת הרווחים שהופטרו, הן נמנעו מתשלום הרווחים האמורים, ולכן הם זכו לכינוי "הרווחים הכלואים".
תיקון זה הוביל לגביית מס בסכום של כ-4.3 מיליארד ש"ח.
בהמשך נחקק תיקון מס' 74 לחוק לעידוד השקעות הון, שנכלל בחוק ההתייעלות הכלכלית (תיקוני חקיקה להשגת יעדי התקציב לשנות התקציב 2021 ו-2022), התשפ"ב-2021, ובעקבותיו 181 חברות בחרו להפשיר את הרווחים הכלואים שלהן ולשלם מס חברות בגינם, בסך של כ-2.9 מיליארד ש"ח.
חברת ארנק מוקמת לצורך תכנון מס של בעליה, אין בה פעילות כלכלית עצמאית והיא מספקת את אותו שירות שהיה בעליה מספק לו היה שכיר או עצמאי.
ב"חוק ההסדרים" לשנת 2017 תוקנה פקודת מס הכנסה ונוספו בה כללים (בעיקר נוסף סעיף 62א) למיסוי חברות ארנק, שמבטלים את יתרונות המיסוי שבהן.
אלה הם מקרים מובהקים של ניצול לרעה של מודל המיסוי הדו־שלבי ועל כן מוצע להתעלם מקיומה של החברה לעניין זה, ולחייב את בעל המניות נותן השירות, באופן ישיר, במס על כלל ההכנסות הנובעות לחברה מיגיעתו האישית.
בחודשים ינואר-אוגוסט 2024 התכנס צוות בראשות מנכ"ל משרד האוצר שלומי הייזלר, לבחון את סוגיית הרווחים הלא-מחולקים ("הרווחים הכלואים").
הצוות המליץ להרחיב את תחולתו של סעיף 62א, העוסק בחברות ארנק (כאמור לעיל), כך שיחול גם על חברות בעלות מחזור עסקי הגבוה מ-200 אלף ש"ח ונמוך מ-30 מיליון ש"ח, להן שיעור רווחיות מעסק (הכנסה חייבת במס מעסק חלקי הכנסה מעסק) שגבוה מ-25%.
בנוסף המליץ הצוות על חקיקת סעיף חדש להתמודדות עם חברות החזקות, שיחייב אותן במס בשיעור של 2% בכל שנה על רווחים צבורים מעל "כרית ביטחון".
מס זה יהווה מעין פיצוי למדינה על אובדן המס מהרווחים הכלואים.
המלצות הצוות מומשו בתיקון מס' 277 לפקודת מס הכנסה, שנכלל בחוק ההתייעלות הכלכלית (תיקוני חקיקה להשגת יעדי התקציב לשנת 2025) (מיסוי רווחים לא מחולקים), התשפ"ה-2024 (שהוא חלק מ"חוק ההסדרים" לשנת 2025).
רוורס טרנסקריפטאז הוא אנזים שמקורו בנגיף מסוג רטרו וירוס, שיוצר עותק של DNA על בסיס mRNA בתהליך שנקרא שעתוק לאחור (Reverse Transcription).
כיוון קריאת החומר הגנטי מתרחש בתא בדרך כלל מה-DNA אל ה-RNA, שמו של האנזים ניתן לו בשל כיוון פעולתו ההפוך.
האנזים התגלה על ידי הווארד מרטין טמין, דייוויד בולטימור ורנאטו דולבקו, להם הוענק במשותף פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה ב-1975.
אנזים זה נודע במיוחד בהקשר לנגיף ה-HIV הגורם למחלת האיידס שהוא רטרו וירוס.
תרופות המשבשות את פעילותו של האנזים מהוות קו הטיפול העיקרי בטיפול התרופתי כנגד המחלה.
בנוסף מהווה האנזים חלק עיקרי במחזור החיים של ווירוס ה-HBV - הגורם לצהבת נגיפית מסוג B, ואשר מקנה לו את הכרוניות האופיינית למחלה.
בתאים אאוקריוטים (בעלי גרעין), משמש רוורס טרנסקריפטאז לפעילות של רטרוטרנספוזונים.
כמו כן, אחראית גרסה של רוורס טרנסקריפטאז בשם טלומראז להארכת הטלומרים המגינים על קצות הכרומוזומים ברקמות עובריות או סרטניות.
האנזים משמש בביוטכנולוגיה על מנת לייצר קטעי DNA לצורך אנליזה שלהם וכן למציאת מוטציות.
רָוֶו֫נָה (באיטלקית: Ravenna) היא עיר במחוז אמיליה-רומאניה בצפון מרכזה של איטליה.
העיר שוכנת בדרום-מזרחו של עמק הפו במרחק של 8.5 ק"מ מהים האדריאטי, אליו היא מחוברת בתעלה.
העיר היא בירתה של נפת רוונה, ומשתרעת על שטח של כ-653 קמ"ר, דבר המציב אותה מבחינה זו במקום השני באיטליה לאחר רומא.
העיר שימשה כבירתה של האימפריה הרומית המערבית, כבירת הממלכה האוסטרוגותית וכמרכז ביזנטי חשוב בימי הביניים.
בשנת 1996 הכריז ארגון אונסק"ו על שמונה מבנים ברוונה כעל אתרי מורשת עולמית.
רבים מכנים את העיר "בירת הפסיפס".
מקורותיה של רוונה אינם ידועים בוודאות וההתיישבות הראשונה במקום מיוחסת לטירנים, ליוונים מתסליה או לאומברים.
התיישבות זו ישבה על תילים שניצבו על איים קטנים בליבה של לגונה שהייתה דומה ללגונה של ונציה כיום.
הרומאים השתלטו על העיר רק בשנת 89 לפנה"ס ולאחר שכבר כבשו את דלתת הפו.
סמוך לרוונה ארגון יוליוס קיסר את כוחותיו בשנת 49 לפנה"ס בטרם חצה את הרוביקון, ומאוחר יותר נוסד בה נמל צבאי רומאי חשוב.
בתחילת המאה ה-2 בנה הקיסר טראיאנוס אמת מים באורך של 70 ק"מ אשר הובילה מים אל העיר ורוונה שגשגה ופרחה עד כי בשנת 402 העביר אליה פלביוס אוגוסטוס הונוריוס את בירת האימפריה הרומית המערבית ממילאנו.
במאה ה-5 ובמאה ה-6 נהנתה העיר מתקופת שגשוג חסרת תקדים והנצרות פרחה בה.
בתקופה זו החלה בנייתם של מבני העיר המונומנטליים הדתיים שהשתמרו בה ואשר הביאו להכרזתה כאתר מורשת עולמית בשנת 1996, וכן מבנים חילוניים רבים אחרים שרובם לא שרדו.
לאחר נפילתה של האימפריה הרומית המערבית בשנת 476, הייתה העיר לחלק ממלכתו של אודואקר, אולם בשנת 489, ובעידודו של זנון, קיסר האימפריה הביזנטית, פלש המלך האוסטרוגותי תאודוריק הגדול לאיטליה, וצר על העיר משך שלוש שנים.
העיר נכנעה לבסוף והאוסטרוגוטים עשו אותה לבירת ממלכתם.
תאודוריק הגדול המשיך בבניית העיר והקים בה מבנים בסגנון רומאי, ובהם "ארמון תאודוריק" (Palazzo di Teodorico) שלא שרד.
תאודוריק ותומכיו היו אריאנים אך חיו בשלום לצידם של הנוצרים האחרים.
לעומת זאת, הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון התנגד נחרצות לאריאנים, ופלש בשנת 535 לאיטליה תוך שהוא כובש את רוונה בשנת 540.
בשנת 584 הייתה רוונה למוקד הכוח הביזנטי באיטליה ולמקום מושבו של הנציב הביזנטי, האקסרך (Eξαρχος), אשר הופקד על "האקסרכיה של רוונה" (שנודעה גם בשם אנונריה - Annonaria) עד שנת 751, עת נרצח האקסרך האחרון בידי הלומברדים.
האקסרך היה נציגו של הקיסר בקונסטנטינופול ונהנה מאוטונומיה רבה.
הנציבות של רוונה השתרעה לאורך חופי הים האדריאטי, מוונציה בצפון ועד רימיני בדרום, והשתרעה לתוככי עמק הפו ועד פרוג'ה בלב הרי האפנינים במערב.
הנציבות חצצה במידה רבה בין שני אזורי השליטה הלומברדים העיקריים בצפון איטליה ובדרומה.
לצידה של נציבות רוונה, השתרעו לאורך חופי איטליה מספר נציבויות ביזנטיות נוספות, ביניהן בקלבריה, בסיציליה, בקורסיקה ובסרדיניה.
מעמדה של הנציבות הושם בסכנה במהלך המאה ה-7 והמאה ה-8. האיום מצד הלומברדים והפרנקים הלך וגבר, והקרע בין הכנסייה הקתולית והאורתודוקסית הלך והחמיר על רקע סכסוך האיקונוקלאזמה, ועימו התגברה היריבות בין האקסרך לבין האפיפיור.
הלומברדים כבשו את רוונה לראשונה בשנת 712 אך השיבוה לידי הביזנטים.
בשנת 751 כבשו הלומברדים את העיר בשנית, הוציאו את האקסרך האחרון להורג וסיימו את השלטון הביזנטי באיטליה.
לאחר הפלישה הפרנקית לאיטליה, הייתה רוונה בשנת 784 לחלק ממדינת האפיפיור.
האפיפיור התיר לקרל הגדול לבזוז את העיר וזה עשה כן בשלוש הזדמנויות, והעביר אוצרות אומנות ואדריכלות רבים לקתדרלת אאכן בגרמניה.
השליט בעיר באותה תקופה היה הארכיבישוף המקומי, אשר נהנה מתמיכה כלכלית של השושלת האוטוניאנית.
עושרו הרב של הארכיבישוף היה שני רק לזה של האפיפיור, והוא נהנה מכוח ומעצמאות רבה.
העיר עברה משליטת האפיפיור לזו של אצילים מקומיים וחוזר חלילה מספר פעמים, ולבסוף הייתה למעוזה של משפחת דה פולנטה (Da Polenta).
עצמאותה של רוונה באה לסופה ב-1441, עת סופחה לוונציה.
השלטון הוונציאני בעיר נמשך עד 1509 והיא שבה לשליטת מדינת האפיפיור, למעט תקופת כיבוש ונציאני קצרה בין 1527 ל-1529. בשנת 1636 נפגעה העיר באופן קשה כתוצאה משיטפון, ובמשך 300 השנים שלאחר מכן נבנתה מערכת תעלות שייבשה את הלגונה והביצות, והעיר הוקפה בשטחים חקלאיים.
בשנת 1797 נכבשה רוונה בידי הצרפתים אשר הפכו אותה לחלק מהרפובליקה הציסאלפינית, מדינת הבובות שהקימו בצפון איטליה.
מדינה זו חדלה להתקיים ב-1802 והעיר הייתה לחלק מממלכת איטליה עד שהושבה לרשות האפיפיור ב-1814. לבסוף, בשנת 1861 צורפה רוונה לאיטליה המאוחדת.
שמונת אתרי המורשת העולמית בעיר
בשנת 1996 הכריז ארגון אונסק"ו על שמונה מאתרי העיר רוונה כאתר מורשת עולמית.
בית הטבילה הנאוני (Battistero Neoniano) הוא העתיק במונומנטים שבעיר ומתוארך לתחילת המאה ה-5. המבנה ידוע בעיקר בשל פסיפס המתאר את סצנת הטבילה של ישו בידי יוחנן המטביל וסביבם תהלוכה של 12 השליחים.
המאוזוליאום של גאלא פלקידיה (Mausoleo di Galla Placidia), בתו של הקיסר הרומי תאודוסיוס הראשון נבנה בין השנים 425–430 ונחשב בזכות פסיפסים שבו לאחד המבנים החשובים מראשית התקופה הביזנטית.
המאוזוליאום נבנה בשוליה של כנסיית סנטה קרוצ'ה (santa Croce) והוקדש לכבוד הקדוש לורנצוס מרומא.
לצד גאלא פלקידיה נקברו במאוזלאום הקיסר הונוריוס, אחיה של גאלא, הקיסר קונסטנטיוס השלישי, בעלה של גאלא והקיסר ולנטיניאנוס השלישי, בנה.
יש הסוברים כי זה אינו מקום הקבורה של גאלא פלקידיה כיוון שידוע שהיא מתה ברומא.
בית הטבילה האריאני (Battistero degli Ariani) הוקם על ידי תאודוריק הגדול בין סוף המאה ה-5 לתחילת המאה ה-6. בשנת 565, לאחר הוקעתה של המינות האריאנית, הפך בית הטבילה למבנה כנסייתי קתולי על שמה של מריה הקדושה (Santa Maria).
הפסיפס בתקרת המבנה דומה מאוד לפסיפס בבית הטבילה הנאוני שנבנה כחמישים שנים קודם לכן, וגם הוא מתאר את סצנת הטבלתו של ישו, וסביבו נראים 12 השליחים.
הקפלה האפיסקופלית (Cappella Arcivescovile) ממוקמת בקומתו הראשונה של ארמון הבישוף בעיר ונבנתה לשימוש פרטי בסוף המאה ה-5 או מיד בתחילת מאה ה-6. הקפלה בנויה בצורת צלב, קירותיה מכוסים בפיסות שיש בחלקם התחתי, וחלקם האחר כמו גם התקרה היו מכוסים בעבר בפסיפסים.
רק חלק מפסיפסים אלה השתמר ויתר הקפלה כוסה בציורי טמפרה במאה ה-16, שהבולט שבהם הוא של ישו בדמותו של לוחם.
עוד ידוע הארמון בזכות "כיסא מקסימיאנוס" אשר שימש ככס הבישוף בעיר.
בזיליקת סנט אפולינרה נואובו (Basilica di Sant'Apollinare Nuovo) הוקמה ברבע הראשון של המאה ה-6 בידי תאודוריקוס הגדול כקפלת תפילה השייכת לארמון המלוכה.
כנסייה זו הוקדשה לישו "הגואל".
בשנת 561 נבנתה הכנסייה מחדש תחת שלטונו של יוסטיניאנוס הראשון והוקדשה לקדוש מרטין מטור.
בשנת 856 שונה שמה של הכנסייה לאחר שהועברו אליה שרידיו של אפולינרה הקדוש.
הבזיליקה היא אחת הכנסיות הבודדות מן המאה ה-6, המציגות מחזור עיטורים נראטיבי.
אלה ממוקמים מעל החלונות בספינה המרכזית ומתארים סצנות מחייו של ישו בצד אחד, וסצנות מהפסיון בצידה האחר.
המאוזוליאום של תאודוריקוס (Mausoleo di Teodorico) הוקם בשנת 520 כקברו לעתיד של תאודוריק הגדול, והוא נראה כשני מבנים דמויי גליל המונחים האחד בתוך השני.
המלך אכן נקבר במבנה אך שרידיו הוצאו ממנו במהלך התקופה הביזנטית, לאחר הפיכתה של העיר מאריאנית לקתולית.
בזיליקת סן ויטאלה (Basilica di San Vitale) נבנתה במאה ה-6 וחשיבותה במבנה הכנסייה המתומן הייחודי, אשר נותר ללא שינוי רב מאז בנייתה, וכן בעיטוריה ובפסיפסים שבה.
בניית הכנסייה החלה בשנת 527 והושלמה בשנת 548, ו"כיסא מקסימיאנוס" ניצב בה בעבר עד שהועבר אל הקפלה הארכיאפיסקופלית.
בזיליקת סנט אפולינרה אין קלאסה (Basilica di Sant'Apollinare in Classe) נחנכה ב-8 במאי 549, והוקדשה לאפולינרה הקדוש, הבישוף הראשון של העיר רוונה והקדוש הפטרון שלה.
שרידיו נקברו בה אך הועבר בשנת 856 אל בזיליקת סנט אפולינרה נואובו.
אולמות האורך הצדדיים מופרדים בעזרת שורת עמודי שיש, בעלי כותרות כפולות, בסגנון עיטור אשר מקורו בחלק המזרחי של האימפריה הביזנטית.
רווית ירקוני (נולדה ב-1973) היא מלכת היופי לשנת 1994 ודוגמנית ישראלית.
רווית ירקוני נולדה וגדלה בגבעתיים.
אחרי השירות בצה"ל עבדה כממינת יהלומים בבורסה ברמת גן.
לתחרות מלכת היופי ניגשה בהמלצת החבר.
לאחר זכייתה בתחרות, ייצגה את ישראל בתחרות מיס תבל לשנת 1994.
לאחר התחרות דגמנה ירקוני מחוץ לישראל.
ב-2006 נבחרה לשמש כדוגמנית הבית של מעצב השיער אילן מרגלית.
ב-2007 הובילה את הקמפיין לקניון גבעתיים שכלל טלוויזיה ושלטי חוצות וב-2010 הצטלמה לקטלוג החורף של חברת האופנה "מאוזנר".
בגיל 27 התחתנה ירקוני עם עו"ד שחר בן עמי, וכעבור שנה נולדה להם בת.
בזמן ההיריון השני שלה, התגלתה אצלה מחלת סרטן.
לאחר שהצליחה לגבור על המחלה, החלה להתנדב בבית חולים, כדי לספר את סיפורה האישי ואת התמודדותה במחלה.
בהמשך נולד להם בן נוסף, ולאחר מכן הם התגרשו.
רוושאן סייפידינוביץ' אירמטוב (באוזבקית: Ravshan Sayfiddinovich Ermatov, Равшан Сайфиддинович Эрматов; נולד ב-9 באוגוסט 1977) הוא שופט כדורגל אוזבקי.
אירמטוב משמש כשופט כדורגל בין-לאומי מטעם פיפ"א מאז 2003, והמשחק הראשון בו שפט היה בין נבחרות וייטנאם ולבנון, ב-31 במרץ 2004. הטורניר הבין-לאומי החשוב הראשון בו שימש כשופט היה גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 שנערך בשנת 2007 בקנדה.
הוא שפט בטורניר זה בשני משחקים, בין נבחרות גמביה ומקסיקו, ובין נבחרות צ'ילה וקונגו.
ב-21 בדצמבר 2008 שפט אירמטוב במשחק הגמר של אליפות העולם לקבוצות, בין מנצ'סטר יונייטד ל-ליגה דה קיטו.
באותה שנה נבחר לראשונה בידי קונפדרציית הכדורגל של אסיה לשופט הטוב ביותר באסיה.
במונדיאל 2010 היה אירמטוב הצעיר ביותר בסגל השופטים.
הוא שפט בכמה מהמשחקים החשובים, בהם משחק הפתיחה בין נבחרות דרום אפריקה ומקסיקו, משחק רבע הגמר בין נבחרות גרמניה וארגנטינה ומשחק חצי הגמר בין נבחרות אורוגוואי והולנד.
בנוסף הוא גם שפט בגביע הקונפדרציות 2013, במונדיאל 2014 ובמונדיאל 2018.
במקביל לעיסוקיו כשופט, משמש אירמטוב כמדריך בבית ספר לכדורגל.
רווקה זקנה (לעיתים, בייחוד בשפה ארכאית, בתולה זקנה) הוא כינוי לאישה שהגיעה לגיל מבוגר יחסית (בהתאם לתפיסות הרווחות בחברה נתונה) אך לא-נישאה ולא-העמידה צאצאים.
הזרמים הפמיניסטיים המבקרים את מוסד הנישואין כמוסד פטריארכלי, רואים ברווקות לנשים אפשרות לגיטימית.
ברם, מחקרים שנעשו לאחרונה מלמדים כי הלחץ להינשא לא-פחת בעקבות השינוי במעמד האישה בעשורים האחרונים, וכי רווקות ללא-ילדים בגיל מבוגר עדיין סובלות מסטיגמה חברתית.
מצבה החברתי של הרווקה הזקנה מוצא את ביטויו ביצירות ספרותיות רבות.
כך כתב המשורר העברי יורם טהרלב, בשירו "נשים רוקדות":
בספרות היחס לרווקה הזקנה מהול לעיתים ברחמים.
יחס כזה מאפיין בדרך כלל מי שנקלעו למצב הרווקות שלא-מרצונן, ובמיוחד כאלה שאיבדו חבר או ארוס במלחמה אך שמרו לו אמונים במשך שנים.
ברומן חלף עם הרוח, העוסק במלחמת האזרחים האמריקנית, ישנה התייחסות ל"מעמד ביניים" של נשים שהיו מאורסות לגברים שנהרגו במלחמה – שהן "wanted, if not wed" (רצויות, אבל לא-נשואות).
לעיתים הרווקה הזקנה נתפסת כקורבן של הנסיבות.
בסיפור הקצר של ויליאם פוקנר, "ורד לאמילי" מוצגת גיבורה שרצחה את אהוב ליבה כאשר הבינה שלא-יישא אותה לאישה, אך סירבה להיפרד מגופתו.
ברקע מתוארת מערכת היחסים המורכבת של אמילי עם אביה, שלדידו אף גבר לא-היה ראוי לה ואשר גירש בתקיפות את מחזריה.
הגם שברוב המקרים כשמופיעה רווקה הזקנה בספרות היא דמות צדדית ולאו דווקא מרכז העלילה, הרי שלעיתים מופיעות בספרות דמויות של רווקות זקנות כגיבורות הסיפור.
לעיתים דמות כזו חורגת מהסטראוטיפ הרגיל.
דוגמה לרווקה זקנה כזו היא הבלשית גברת מארפל, גיבורת סדרת ספרים של אגאתה כריסטי.
הסדרה סקס והעיר הגדולה, המתארת את חייהן של ארבע חברות בניו יורק, הרבתה לעסוק בחיי הרווקות.
ידוע במיוחד פרק 69 בעונה החמישית העוסק בחרדתה של הגיבורה שארלוט - לקראת יום הולדתה ה-36 - מכך שתהפוך לרווקה זקנה.
ארבע החברות דנות ביחס החברתי השונה לנשים ולגברים שלא-נישאו עד גיל מסוים.
בקולנוע הופיעה תדיר דמות של רווקה זקנה.
השחקנית בטי דייוויס גילמה דמות כזו בכמה סרטים הוליוודיים, ובהם "רווקה זקנה " (1939), "ועתה, הנוסע" (1942) ו"שרלוט המתוקה" (1964).
רווק פלוס ילד הוא סרט קולנוע אמריקאי-בריטי מז'אנר דרמה קומית שיצא בשנת 2002 ומבוסס על רומן של ניק הורנבי הנושא את אותו שם.
הסרט בוים על ידי האחים כריס וייץ ופול וייץ ומככבים בו יו גרנט, ניקולס הולט, טוני קולט ורייצ'ל וייס.
הסרט מלווה גם בקריינות המדמה לצופים את מחשבותיו של הגיבור.
יו גרנט, בסרטו השני באותה שנה אחרי ששיחק גם בשבועיים מראש, היה מועמד לפרס גלובוס הזהב על משחקו והסרט עצמו היה מועמד לפרס סרט הקומדיה הטוב של השנה.
בטקס פרסי האוסקר היה מועמד הסרט לפרס התסריט הטוב של השנה אך הפסיד בסופו של דבר לסרט הפסנתרן.
ויל פרימן (בגילומו של יו גרנט) חי חיי נוחות בלונדון הודות לתמלוגים רבים שהוא מקבל בעקבות שיר חג מולד שהלחין אביו וממשיך להישמע ברדיו.
הוא לא צריך לעבוד ומבלה את רוב זמנו הפנוי בצפייה בטלוויזיה ובקריאה על תרבות הפופ.
כאשר זוג חבריו, כריסטין (שרון סמול) וג'ון (ניקולס הוצ'ינסון), מבקשים ממנו להיות הסנדק של ילדם השני, הוא מסרב בטענה שזה "באמת כל כך רדוד".
בניסיון להימנע מבילוי זמן איכות עם בני הזוג הוא נפגש עם אנג'י (איזבל ברוק), אם חד הורית, ולהפתעתו הדייט מסתיים בידידות.
הוא מציע לה לעשות ילד ביחד אבל לא להיות קשורים בזוגיות ומספר לה שכבר יש לו ילד בן שנתיים בשם נד שעשה באותה שיטה.
ואז הוא פוגש את סוזי (ויקטוריה סמורפית).
השניים יוצאים לפיקניק בפארק ופוגשים את מרקוס (ניקולס הולט), בנה בן ה-12 של חברתה של סוזי, פיונה (טוני קולט).
כשהילד הורג בטעות ברווז בניסיון להאכיל אותו בלחם יבש מגן ויל על מרקוס ומספר לשומר בפארק שהברווז היה כבר מת.
כשהם מחזירים את מרקוס הביתה הם מגלים את פיונה אימו בסלון אחרי ניסיון התאבדות בלקיחת כדורים.
מרקוס, שחושש להישאר לבד עם אימו מבקש מויל לארח חברה לאימו כדי שלא תהיה לבד.
מערכת היחסים הנרקמת בין ויל למרקוס גורמת לויל לתחושה שזה הילד שלו, מרקוס אף מתחיל להגיע אחרי בית הספר היישר לביתו של ויל במקום לביתו שלו, שנהנה מנוכחותו של הילד בחייו.
באותו הזמן הוא מתחיל לצאת עם אם חד הורית, רייצ'ל (בגילומה של רייצ'ל וייס), ונותן לה להבין שמרקוס הוא הילד שלו.
לאחר מכן כשהוא מספר לה את האמת, היא כועסת ועוזבת.
מערכת היחסים בין הילד לוויל עולה מדרגה ובהתאם גם אימו של הילד חוזרת לחיים הודות לחבר החדש של בנה.
גם רייצ'ל רואה את ההקרבה של ויל ומתאהבת בו מחדש.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותיו גרנטויל פרימןניקולס הולטמרקוס ברוורטוני קולטפיונה ברווראימו של מרקוסרייצ'ל וייסרייצ'ל
את המוזיקה לסרט כתב דמון יוג' הידוע יותר בשם הבמה שלו: Badly Drawn Boy.
הסרט היה להצלחה גדולה וזכה לביקורות חיוביות במיוחד.
באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes קיבל הסרט את הציון הגבוה של 93% מתוך 162 ביקורות.
אתר מכון הסרטים האמריקאי בחר בו כאחד מעשרת הסרטים הטובים ביותר שנעשו באותה שנה.
כוכב הסרט, יו גרנט, היה מועמד לפרס גלובוס הזהב על משחקו והסרט עצמו היה מועמד לפרס סרט הקומדיה הטוב של השנה, אך לא זכה בסופו של דבר.
בטקס פרסי האוסקר שוב היה מועמד, הפעם לפרס על התסריט הטוב של השנה אך הפסיד בסופו של דבר לסרט הפסנתרן.
"רווקה פלוס" הוא סרט קולנוע ישראלי, מאת דובר קוסאשווילי ובבימויו, שיצא לאקרנים בשנת 2012.
הסרט הוא סאטירה על הכמיהה לילד בישראל, גיבורת הסרט היא זהבה לוי, עוזרת גננת, שאמהּ לוחצת עליה להרות, כדי ללדת לה נכד, וזהבה שנענית לדרישה זו ופוגשת ללא הצלחה גברים אחדים במטרה להרות.
לבסוף, היא מסכימה להיות אם פונדקאית לזוג המבקש זאת ממנה.
זהבה לוי (יעל טוקר) היא עוזרת גננת ירושלמית בת 34. אמהּ, רחל לוי (רובי פורת-שובל) כמהה לנכד, ולכן היא מציגה בפני זהבה, בסיועו של ידידהּ, הרופא זאב שוחט (מוטי גלעדי), כאילו חלתה בסרטן הלבלב, ומכריזה שלא תיטול את התרופות הנחוצות לשם טיפול במחלה עד שזהבה, הרווקה, תיכנס להריון.
זהבה נכנעת לאולטימטום, אך אינה מסתייעת בתרומת זרע, אלא נפגשת עם גברים אחדים, מהם המוכרים לה ומהם כבליינד דייט, על מנת להרות מאחד מהם.
גברים אלה מנחילים לה אכזבה, ואחד מהם אף אונס אותה ושובר שתיים משיניה.
זהבה פוגשת זוג, מיכה (מיקי לאון) ודליה (מיכל ינאי), המחפש אם פונדקאית שתהרה למיכה, ונענית להצעה זו.
היא שוכבת עם מיכה פעמים אחדות, עד להגשמת המטרה המיוחלת - היא נכנסת להריון.
במהלך ההריון מתברר לזהבה שאמהּ רימתה אותה, וכלל אינה חולה.
היא מתלבטת האם להמשיך בעסקה או להפסיק את ההריון, ובסופו של דבר יולדת בת, כשבני הזוג מיכה ודליה מלווים אותה בלידה.
יעל טוקר: זהבה לוי, גננת בת 34, שאמהּ לוחצת עליה להרות.
תחילה לוהקה לתפקיד זה מארינה מקסימיליאן בלומין, אך היא פרשה לפני תחילת הצילומים, לאחר שנרתעה מסצנות המין שבסרט.
טוקר זכתה עבור תפקידה בסרט בפרס תא מבקרי הקולנוע בישראל בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה לשחקנית הטובה ביותר, לשנת 2012.
רובי פורת-שובל: רחל לוי, אלמנה, אמהּ של זהבה הכמהה לנכד.
מיקי לאון: מיכה, סמנכ"ל בחברת בנייה, מקיים יחסי מין עם זהבה על מנת לזכות בילד.
לאון הופיע בתפקיד זעיר בסרט קודם של קוסאשווילי, "מתנה משמיים".
מיכל ינאי: דליה, אשתו של מיכה.
"הדמות שלי היא כמעט הדמות היחידה שלא הייתה צריכה להתפשט או לעשות סקס", אמרה על תפקידה בסרט.
מוטי גלעדי: ד"ר זאב שוחט, רופא, ידיד של רחל לוי.
מרים גבריאלי: בתיה, שכנתהּ הקשישה של זהבה.
שרית וינו-אלעד: רותי, גננת שאצלה זהבה עובדת.
מתאפיינת בפאות נוכריות צבעוניות והתנהגות חריגה.
אפרת בוימולד: כרמלה, שכנתהּ הצעירה של זהבה, שמאמצת כלב בשם "אג'נדה" כאמצעי לקשירת קשר עם גברים.
מתי אטלס: גדי, ידיד של זהבה.
רועי אסף: רפי סרוסי, מחזר של זהבה.
ג'וש שגיא: בעלה של הגננת רותי
הדמויות הדומיננטיות בסרט זה הן נשים: זהבה לוי, גיבורת הסרט, רחל אמהּ, שתי שכנותיה, בתיה וכרמלה, הגננת, ונשים נוספות.
הגברים המעטים שבסרט מעוררים דחייה: בני הזוג הסוטים שזהבה פוגשת ("במהלך מבחני הכניסה למיטתה ואל גופה נתקלת זהבה בטיפוסים גועליים במיוחד, המייצגים נאמנה את הפרופיל הגברי", תיאר אותם מבקר הקולנוע מאיר שניצר), ד"ר שוחט הנוכל ועוד.
בזוג העיקרי שבסרט, מיכה ודליה, דליה היא המנהלת את מיזם ההפריה של זהבה, ומיכה הוא רק שליחהּ ההכרחי להגשמת מטרה זו.
המפגש בין נשים לגברים בסרט זה רחוק מלהלהיב.
נטע אלכסנדר מצאה בסרט "כמה מסצנות הסקס המדכאות ביותר שנראו בקולנוע הישראלי".
התסריטאית דיתה גרי, שצפתה בהקרנה מוקדמת של הסרט לחברי האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה, עזבה את ההקרנה בזעם והסבירה: "הסרט פגע עמוקות ברגשותיי כאישה כאם וכיוצרת".
הגברים שם יוצאים הרבה יותר מגוחכים, הרבה יותר בזויים.
זה סרט שלועג לכל אותם לחצים שמופעלים על נשים שנמצאות במצב הזה של זהבה, לא לנשים."
במרכז עלילת הסרט נמצאת הצגה גרוטסקית של הכמיהה לילד:
כמיהתה של רחל לוי לנכד, כמיהה שלמענה היא מפעילה סחיטה רגשית, המבוססת על הונאה, על בתהּ זהבה.
כמיהתם של בני הזוג מיכה ודליה לילד, אותה הם מממשים באמצעות זהבה כאם פונדקאית, המופרית בסדרה של יחסי מין שהיא מקיימת עם מיכה, בפיקוחה של דליה.
כאשר מגיע ההריון המיוחל, כל בני משפחתם של מיכה ודליה שותפים לשמחה.
אל מול אלה, לזהבה עצמה אין כל עניין בילד משלה, אלא רק בהריון שיגרום לאמהּ לקחת את התרופות שהיא זקוקה להן לכאורה.
הפתרון של הריון כאם פונדקאית נותן מענה מושלם: מחד הריון ומאידך אין צורך לטפל בילד.
חוסר העניין בילד, לאחר שנולד, מאפיין עוד שתי דמויות בסרט:
אב גרוש לילד בגן הילדים, שמעולם לא הגיע לבקרו בגן, וכאשר הוא מגיע לבסוף, הוא מתעלם כליל מהילד.
אם לילד בגן הילדים, המבקשת דרך קבע שישמרו עליו בגן עד שש בערב.
זהבה, הנאלצת עקב כך להישאר בגן הרבה מעבר לשעות הפעילות המקובלות, מציעה לאם באירוניה למסור את ילדהּ לאימוץ.
כרזת הסרט מציגה את זהבה לוי (שאותה מגלמת יעל טוקר), בחולצה שאותה לבשה בסצנת האונס.
בגרסה מוקדמת של הכרזה הוחלפה האות ו"ו שבמילה "פלוס" על ידי תכשיר לבדיקת הריון, שלו מקום חשוב בסרט, כחלק מבקרת ההפריה של זהבה על ידי מיכה.
בגרסה הרשמית של הכרזה, שליוותה את הקרנתו בישראל, הוחלפה האות ו"ו שבמילה "פלוס" על ידי תא זרע, שהוא משאת נפשן של הביציות של זהבה.
תמונתה של זהבה לוי עברה שינוי בדרכה מהסרט לכרזה.
בעוד שבסרט רואים היטב את שיער בית השחי של זהבה, הפורשׂת ידיה, הכרזה עברה עיבוד תמונה, שבו הפך בית השחי לחלק לחלוטין.
הסרט הופק על ידי חברת "Transfax הפקות" ונתמך על ידי קרן הקולנוע הישראלי, זכיינית ערוץ 2 "רשת", והמיזם לקולנוע וטלוויזיה בירושלים.
נכון להיום, הסרט לא זכה להפצה במדיה ביתית, וזמין לצפייה בשירותי VOD שונים.
רוז'אן (פולנית: Różan) היא עיירה בגמינה (קהילה עירונית-כפרית) רוז'אן, במחוז מאקוב בפרובינציית מזוביה שבפולין.
העיירה נודעה בעיקר בשל אלפי תושביה היהודים, שבתקופות האחרונות לפני מלחמת העולם השנייה היוו יותר ממחצית מהאוכלוסייה המקומית.
באותן שנים התקיימו בעיר עשרות בתי כנסיות ובתי מדרשות חסידיים, וברבות השנים כיהנו בה רבנים ידועי שם ומחברי ספרים נודעים.
רוז'אן שוכנת על גדת נהר נרב, 76 ק"מ מצפון מזרח לבירה ורשה.
דרומית מזרחית לה נמצאת אוסטרוב-מזובייצקה, דרומית-מערבית לה שוכנת פולטוסק, וצפונית מזרחית לה שוכנת העיר אוסטרלנקה.
בשל מיקומה הגאוגרפי המרכזי, על הכביש המוביל מוורשה לרוסיה, התפתחה העיירה מבחינה כלכלית ואסטרטגית.
בשנת 1387, זכתה רוז'אן במעמד של עיר נחשבת.
רוב תושבי העיר התפרנסו מחקלאות, מדיג ומגידול בקר.
זכויותיה העירוניות אושרו מחדש וגם הורחבו בשנת 1442 בידי נסיך מאזוביה.
בשנת 1564 נמצאו בה 320 בתים, רובם מעץ, ובשנת 1581 הוקם בה מחסן מלח, והתפתח בה הסחר בתבואה ובעצים.
המלחמות באירופה, במאות הבאות, השפיעו על רוז'אן שנכבשה ושוחררה, והשלטון בה הוחלף.
לאחר מלחמת שלושים השנים, נגרם לעיר הרס רב על ידי צבא שוודיה שפלש אל העיר והפגיז אותה.
רק לאחר שהוחזרה לשליטת פולנית על ידי חייליו של המפקד הפולני צ'ארנייצקי, נמנו בה 260 בתים בלבד.
בחלוקת פולין, עברה העיר לשליטת פרוסיה.
אך בשנת 1815, נספחה העיר חזרה לפולין.
ב-1868 איבדה רוז'אן את מעמדה כעיר והוכרה כיישוב עירוני בלבד.
במלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר על ידי צבא גרמניה.
העדויות הראשונות לישיבת יהודים ברוז'אן הן רק מתחילת המאה ה-18, אלא שיש להניח שמשפחות יהודיות בודדות גרו בה עוד קודם לכן.
הקהילה נזכרת בין הקהילות שבאזור שבהן נפגעו יהודים מפלישות השוודים לפולין.
מסתבר שבאותה תקופה, לא הייתה ברוז'אן קהילה מאורגנת, והיא נסמכה לקהילת מאקוב מאזובייצקי.
בשנת 1765 נמנים בעיר 173 יהודים, מהם 98 בעיר עצמה ו-75 גרו בכפרים הסמוכים.
בשנת 1792 הוציא המלך סטניסלאב פוניאטובסקי צו שמבטיח את זכויות היהודים ברוז'אן, והבטיח להם זכות סחר ומלאכה ובישול יי"ש.
צו זה, הביא לעליה משמעותית במספר היהודים בעיר.
היהודים הקימו מפעלי תעשייה זעירים, ושירתו את העורף החקלאי של העיר.
על-פי רישום האוכלוסייה שעשתה העירייה בשנת 1892 נמנו ברוז'אן 22 בעלי מלאכה יהודיים (7 חייטים, 4 נגרים, 4 נפחים, 4 שענים, כובען, מסגר וסנדלר).
מבתי העיר היו 12 שייכים ליהודים; לעומת זאת היו כמעט כל החנויות בידי סוחרים יהודיים.
בין שתי מלחמות העולם, הצטמקה הקהילה היהודית בשל התרוששות האוכלוסייה הכפרית שהיוותה את כח הקניה העיקרי באזור.
באותן שנים הוקמו בעיר קרנות עזרה וסיוע יהודיות, ובנק קואופרטיבי שבא לעזרת הסוחרים ובעלי המלאכה.
כמו כן נוסדו בעיר חברות "ביקור חולים" ו"לינת הצדק".
האוכלוסייה היהודית הייתה מגוונת ביותר.
היו בה סניפים של רוב המפלגות היהודיות שפעלו בפולין.
בעיר פעלו קנים ותנועות הנוער של הציונים הכלליים, פועלי ציון, המזרחי, הבונד, הרוויזיוניסטים, בית"ר, השומר הצעיר, והחלוץ שיסדו בשנת 1930 קבוצת הכשרה ושיתפו בה גם צעירים מערים אחרות.
השולטים בוועד הקהילה היו אנשי אגודת ישראל שנציגה אף כיהן בקביעות כיו"ר הוועד, משום שהאגודה ייצגה את רוב בני הקהילה והקבוצות החסידיות.
בכל תקופות כהונתה של מועצת העיר, שימש יהודי כסגן ראש העיר.
במערכת החינוך פעלו שני בתי-ספר: בית-הספר לבנות בית יעקב מיסודה של "אגודת ישראל", ובית ספר "יבנה" של "המזרחי".
עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, ב-1933 ושואת יהודי אירופה שבעקבותיה, הביאו את הקץ על ההתיישבות היהודית בעיר.
כבר בשנות ה-30 סבלו יהודי העיר מאנטישמיות גוברת.
הרוכלים היהודיים לא הורשו להיכנס לכפרים.
ובימי השוק הוצבו משמרות חרם לפני חנויות ודוכני יהודים.
בפברואר 1936 התארגנו הפגנות נגד היהודים ובמהלכן הוכו ונפצעו יהודים רבים ונבזזו דירות ובחנויות.
רק התערבות של ראש העיר והמשטרה מנעו זאת.
הדבר חזר על עצמו בספטמבר 1937 שוב הותקפו היהודים, עד שהמשטרה ושמה קץ למהומות.
עם תחילת הכיבוש הגרמני, היו ברוז'אן קרוב ל-2,000 יהודים.
רובם פתחו במסע בריחה לווארשה, למאקוב מאזובייצקי, לפולטוסק ולכל הערים הסמוכות.
עם פרוץ המלחמה, הופצצה העיר על ידי צבא גרמניה ונהרסה כליל.
ב-7 בספטמבר 1939 עברה בעיר יחידת החלוץ של הצבא הגרמני.
החל ממאי 1942 ועד נובמבר, התקיים באחת המצודות בעיר מחנה כפייה, שבו נכלאו לצד יהודי העיר עוד כ-200 צעירים מגטו מאקוב מאזובייצקי, שהועסקו בסילוק הריסות ובהפיכת המקום לגן ציבורי.
בנובמבר 1942 הוחזרו היהודים לגטו מאקוב ומשם גורשו לאושוויץ, שם צורפו האסירים לזונדר-קומאנדו והשתתפו במרד אנשי המשרפות ב-7 באוקטובר 1944. בסך הכל נספו בשואה למעלה מ-1400 מיהודי רוז'אן.
אף על פי שהקהילה היהודית הייתה דומינטטית בעיר בכל השנים, אין ידיעות על רבנים ברוז'אן עד סוף המאה ה-19, שממנה ואילך כיהנו רבנים מפורסמים שכתבו חיבורים וספרי שו"ת.
כך בין השנים 1881–1888 כיהן ברבנות העיר הרב ישראל ניסן קופרשטוק מחבר הספר "עני בן פחמא"
בכתבי יוצאי הקהילה, נותר חרוט רישומו של הרב נפתלי יוסף פריינד מחבר ספר השו"ת "פני לוי" שהנהיג את הקהילה בשנים הקשות שבין שתי המלחמות (1908–1924) ופיתח בה מוסדות סעד ופילנתרופיה.
לאחר פטירתו, מילא את מקומו חתנו הרב שלמה פטקביץ שנפטר חודש לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
לאחר השואה הקימו שרידי הקהילה את ארגון יוצאי רוז'אן שמטרתו לשמר ולהנציח את העיירה וקדושיה.
בשנת 1951 קבע הארגון את יום כ"ג בשבט ליום זיכרון לכל הרוגי העיר, ובהמשך אף הוציא לאור ספר זיכרון ענף ומקיף.
בשנים האחרונות רכש הארגון מחדש את שטח בית העלמין היהודי החרב, שנותרו בו כמה מצבות ספרות.
השטח כולו גודר ונשמר, ובמרכזו הוקמה אנדרטת-מצבות שמנציחה את מאות הקבורים שמצבותיהם חוללו.
רווק הוא מצבו המשפחתי של אדם שלא נישא מעולם.
להלכה רווקות היא מצבו המשפחתי של אדם מרגע לידתו ועד לנישואיו, אך ההתייחסות העיקרית למצב זה היא רק משעה שאדם הגיע לגיל הנישואים.
בחברות שונות, הרואות בזוגיות את המצב המשפחתי הראוי, רווק השומר על מצבו זה שנים לאחר שהגיע לגיל הנישואים נחשב לחריג.
דוגמה לכך היא האמור במסכת פסחים: "אמר רבי יוחנן: שלשה מכריז עליהן הקב"ה בכל יום: על רווק הדר בכרך ואינו חוטא, ועל עני המחזיר אבדה לבעליה, ועל עשיר המעשר פירותיו בצינעה".
בציבור החרדי האשכנזי, בחור ישיבה שנשאר רווק בגיל מבוגר יחסית קרוי אלטער בחור.
רווק הטרוסקסואל המעוניין בזוגיות נכלל בקבוצה הקרויה פנויים פנויות.
ביהדות האורתודוקסית יש מהאשכנזים הנוהגים להתעטף בטלית רק אחרי החתונה.
לפי מנהג זה, רווק מתעטף בטלית רק במקרים מיוחדים, כגון שליח ציבור, עלייה לתורה, או ברכת כהנים.
מקורו של המנהג, הוא לימוד מן סמיכות הפרשיות של "גדילים תעשה לך" ו"כי ייקח איש אשה".
רווק המצוי בזוגיות מבלי שנישא קרוי ידוע בציבור, ולפי אחדים מחוקי מדינת ישראל דינו כנשוי.
הכרזת רוורס היא רצף של שתי הכרזות בברידג' של אותו שחקן, המראה יותר כוח ממה שהובטח בהכרזתו הראשונה, כאשר הכרזתו השנייה היא ללא קפיצה.
המקרה השכיח הוא הכרזת פתיחה בסדרה בגובה 1 והכרזה שנייה של הפותח בסדרה גבוהה יותר בגובה 2. למשל: פתיחה של 1, הכרזה של 1 על ידי המשיב והכרזת 2 על ידי הפותח.
התפיסה הנקראת היום הכרזת רוורס, לא הייתה ידועה לפני שנת 1934. משנה זו נעשה בה שימוש שתיאר יד חזקה וחלוקתית.
בפעם הראשונה כתבו על השיטה ארבעה שחקנים אמריקאים שכונו "ארבעת הפרשים": דוד בורשטין, הווארד שנקן, מיכאל גוטליב ואוסוולד ג'קובי.
הספר שתיאר את שיטת ההכרזה שלהם ועסק גם בהכרזת רוורס נקרא: The Four Aces System of Contract Bridge.
זמן קצר אחרי ש"ארבעת הפרשים" פרסמו את ספרם, פרסם אלי קלברסטון ספר, שתיאר את שיטת ההכרזה שלו.
הספר כלל גם את הכרזת הרוורס.
קלברסטון היה זה שהגה את המושג Reverse bid.
כאשר פותחים בגובה 1 בסדרה השותף מניח שלפותח 12–14 נקודות.
הסיבה לכך היא שההסתברות ל-12–14 נקודות אצל הפותח יותר גבוהה מההסתברות שיש לו 15 נקודות או יותר.
רוורס ביד היא קונבנציה המאפשרת לפותח להראות יד חזקה יותר.
לרוב זו יד של 17 נקודות או יותר.
הכרזת רוורס של הפותח היא הכרזה של סדרה שנייה גבוהה מהסדרה הראשונה בגובה גבוה יותר.
ברוב המקרים הכרזת רוורס מבטיחה חמישה קלפים בסדרה הראשונה שהוכרזה וארבעה קלפים בסדרה השנייה שהוכרזה.
הכרזת רוורס היא הכרזה המחייבת לסיבוב הכרזה אחד, כלומר: המשיב אינו יכול להכריז Pass.
רוורס אחרי הכרזה בגובה 2 של המשיב
כאשר המשיב מכריז סדרה בגובה 2 ללא קפיצה, הוא מבטיח 11 נקודת ולכן נדרשות מהפותח פחות נקודות להכרזת רוורס מאשר לאחר הכרזה של המשיב בגובה 1 המבטיחה 6 נקודות או יותר.
הכרזת רוורס לאחר שהמשיב הכריז סדרה בגובה 2 מבטיחה לפחות 15 נקודות.
לרוב יש לפותח לפחות חמישה קלפים בסדרה הראשונה ולפחות ארבעה קלפים בסדרה השנייה שהכריז.
+ דוגמאות להכרזת רוורס לאחר הכרזה של המשיב בגובה 2 מספר הכרזת פותח הכרזת משיב הכרזה שנייה של הפותח 1 1 2 2 2 1 2 23 1 2 2 4 1 1 2
הכרזת רוורס בשיטת ההכרזה 2 על 1 מחייבת למשחק מלא
בשיטת ההכרזה 2 על 1 מחייבת למשחק מלא הכרזה בגובה 2 של המשיב מחייבת למשחק מלא.
לאחר הכרזה כזו הכרזת רוורס של הפותח מבטיחה 15 נקודות או יותר.
יד חלוקתית היא יד שבה לפותח יש חמישה קלפים לפחות בשתי סדרות או שישה קלפים בסדרה ולפחות ארבעה קלפים בסדרה אחרת.
ככל שהחלוקה קיצונית יותר נוכל להכריז הכרזת רוורס עם פחות נקודות.
כך למשל, ביד עם 5–6 בשתי סדרות אפשר להכריז הכרזת רוורס עם 13–14 נקודות, המרוכזות בשתי הסדרות הארוכות.
כשסופרים נקודות ביד חלוקתית לא סופרים נקודות בסדרות הקצרות.
כך למשל כשיש חלוקה של 5–6 קלפים בסדרות האדומות, לא נספור את ה-Q כ-2 נקודות, אלא כ-0 נקודות.
+ דוגמאות להכרזת רוורס עם יד חלוקתית מספר מאפייני ידו של הפותח הכרזת פותח הכרזת משיב הכרזה שנייה של הפותח 1 לפותח 14 נקודות.
שישה קלפים ב- כולל AQJ9 וחמישה קלפים ב- כולל AKT 1 1NT 2 2 לפותח 13 נקודות.
שבעה קלפים ב- כולל AQT וחמישה קלפים ב- כולל AKJ 1 1 23 לפותח 15 נקודות.
שישה קלפים ב- כולל AKJ9 וחמישה קלפים ב- כולל AK98 1 1 2 4 לפותח 13 נקודות.
שמונה קלפים ב- כולל QJ וחמישה קלפים ב- כולל AKQJ 1 1NT 2
Jump Reverse היא הכרזה שנייה של הפותח של סדרה נמוכה מהסדרה הראשונה שהכריז עם קפיצה.
למשל: הפותח פתח 1. המשיב הכריז 1 והפותח הכריז 3. הכרזת Jump Reverse מבטיחה יד חזקה יותר מהכרזת רוורס רגילה.
היא מחייבת לפחות 18 נקודות או 19 נקודות.
בברידג' מודרני לא מומלץ להשתמש בJump Reverse כשיש אפשרות לא להשתמש בו..
הסיבה לכך היא שבברידג' מודרני מעדיפים הכרזות בגובה נמוך עם ידיים חזקות, על מנת לתאר באופן מדויק יותר את הידיים של הפותח והמשיב.
כך למשל, אם הפותח פתח 1 עם 19 נקודות וחמישה קלפים ב- וארבעה קלפים ב- והמשיב הכריז 1, הפותח יכול להכריז הכרזת Jump Reverse באמצעות הכרזת 2. הפותח יכול להכריז גם 1, שאינו שולל יד חזקה ולהראות את כוחו באמצעות קונבנציה אחרת, כגון: צבע רביעי מחייב.
יש המשתמשים בJump Reverse על מנת להראות ידיים חלוקתיות עם לפחות שישה קלפים בסדרה הראשונה שהוכרזה ולפחות חמישה קלפים בסדרה השנייה שהוכרזה, ללא נקודות מעבר ל-12–14 נקודות, שהובטחו בהכרזת הפתיחה.
כל החלפת סדרה מחייבת למשחק מלא.
חזרה על הסדרה אותה הכריז המשיב בהכרזתו הראשונה, ללא קפיצה, מראה יד חלשה ומבטיחה לפחות חמישה קלפים בסדרה.
אצל מרבית השחקנים הכרזת 2NT של המשיב מראה יד חלשה ואינה מחייבת למשחק מלא, אבל ישנם כאלה שעל פי שיטת ההכרזה שלהם הכרזת 2NT מראה יד חזקה, המחייבת למשחק מלא.
רון אנדרסן מציע בספרו לשלב בין הכרזת רוורס לבין רעיון הדומה לרעיון של הכרזת 2NT בקונבנציית Lebensohl.
על פי הצעתו, הכרזת 2NT לאחר הכרזת רוורס מתארת יד מינמאלית שאינה מחייבת למשחק מלא, אם לפותח 18–19 נקודות.
אם הפותח מכריז בהכרזתו השלישית 3, המשיב יכול להכריז Pass או להכריז בגובה 3 את הסדרה הארוכה שלו.
אחרי 2NT כל הכרזה שלישית אחרת, של הפותח מחייבת למשחק מלא.
לאחר התערבות שחקן יריב משמעות הכרזת רוורס היא תלוית סיכום בין השותפים.
במקרה שהסיכום הוא System on, המשמעות של ההכרזה נשארת כפי שהייתה, כלומר: לפחות 18-17 נקודות.
במקרה של סיכום של System off אפשר להוריד את מינימום הנקודות הנדרש לצורך הכרזת רוורס.
סיכום של System on קל יותר לזכירה.
סיכום של System off עשוי להיות ריאלי יותר משום שהוא מאפשר גם התחרות על משחק חלקי.
רְוָיָת מַשְׁמָעִים היא תופעה פסיכולוגית, שבה חזרה על מילה או ביטוי מספר פעמים, גורמת להם לאבד זמנית משמעות באוזני השומע, שתופס אותם כסדרת צלילים חסרי משמעות.
ליאון (יעקובוביץ') ג'יימס, פרופסור לפסיכולוגיה מאוניברסיטת הוואי, טבע לראשונה את הביטוי "רוויית משמעים" בעבודת הדוקטורט שלו בשנת 1962 (אוניברסיטת מקגיל, מונטריאול, קנדה).
לפני כן, שימש "רוויה מילולית" יחד עם ביטויים נוספים לתיאור עייפות מנטלית.
בעבודתו, מפרט ג'יימס את רבים מהביטויים ששימשו לתיאור התופעה בעבר.
במסגרת המאמר של פרופ' ג'יימס מוצגים מספר ניסויים המדגימים את התופעה בכמה משימות קוגניטיביות, כגון סידור מילים ומספרים המוצגים שוב ושוב בפרק זמן קצר, חזרה בעל פה על מילים ולאחר מכן קיבוצן לפי משמעות, חיבור מספרים אחרי קריאתם בקול ותרגום מילים בין שפות לאחר אמירת המילה מספר פעמים באחת השפות.
בכל אחד מהמקרים התבקשו הפרטים במחקר לחזור על מילה או מספר כמה פעמים לפני ביצוע המטלה.
המחקר מדגים כי חזרה על המילה לפני ביצוע המשימה מקשה על הנבחן בהשלמתה.
ההסבר לתופעה נובע מכך שבקליפת המוח, חזרה מילולית מעוררת תבנית נוירונית התואמת למשמעות המילה.
רפטיציה מהירה גורמת הן לפעילות סנסורית-מוטורית והן להפעלת מערכת העצבים המרכזית (ראה תאוריית ההתפתחות הקוגניטיבית של פיאז'ה) דבר הידוע כגורם המאט את מהירות התגובה, ומכאן הירידה במהירות עם כל חזרה.
פרופ' ג'יימס (1962) מכנה מסקנה זאת כהתחלה של ה"נוירוסמנטיקה הניסיונית".
פותחה אפליקציה להפחתת פחד קהל אצל סובלים מהפרעות דיבור (כגון גמגום) על ידי יצירת רוויה משמעית, וכך להפחית את הרגשות השליליים הנוצרים עקב דיבור.
בסיפור הקצר "ברניס" מאת אדגר אלן פו (משנת 1835), הגיבור מתאר מצב רוח הגורם לו "לחזור, מונוטונית, על מילה נפוצה, עד שהצליל, מעוות עקב חזרה תדירה, הפסיק להעביר כל משמעות לתודעה".
בסיפור הקצר "יותר אזעקות בלילה" מאת ג'יימס ת'ורבר (משנת 1933) התופעה מתוארת.
בסדרה חברים, בפרק "The One with the Stoned Guy", הדמות בשם הפרק חוזרת על המילה "Tartlets" (טארט קטן) עד שהוא שם לב שהביטוי "איבד כל משמעות"
בספרו של טוני בורגס "Pontypool Changes Everything" ובעיבודו הקולנועי ישנו שימוש רב ברווית משמעים.
בסדרה משפחת סימפסון, בפרק "Radioactive Man" מילהאוס אומר לבארט "עשיית סרטים היא רפיטטיבית נורא, אמרתי '' כל כך הרבה פעמים עד שהמילים איבדו כל משמעות.
רוז'דה פלאט (Rojda Felat; נולדה כנראה ב-1980) היא לוחמת כורדית-סורית פמיניסטית אשר נוטלת חלק פעיל במלחמת האזרחים בסוריה מאז שנת 2013 נגד המדינה האסלאמית.
משמשת כמפקדת הצבאית של ה-YPJ, שם משרתות כ-24,000 לוחמות, ומפקדת בכירה בכוחות הסוריים הדמוקרטיים (SDF), הנתמכים על ידי ארצות הברית.
פלאט מחזיקה בדעות פמיניסטיות-מהפכניות, ומטרתה המוצהרת של מיליציית ה-YPJ שתחת פיקודה – להוביל שינוי חברתי במזרח התיכון באמצעות שוויון בין המינים ושחרור הנשים הכורדיות והערביות מהמגבלות המוטלות עליהן בחברה המסורתית הערבית והכורדית.
רוז'דה פלאט חשפה מעט מאוד פרטים על חייה.
המידע אודותיה טרם הפכה ללוחמת כמעט בלתי ידוע: אפילו גילה המדויק שנוי במחלוקת.
על פי דיווחים שונים, היא כנראה בשנות השלושים לחייה, וסוכנות הידיעות הטורקית "ג'יהאן ניוז" פרסמה שהיא נולדה בשנת 1980 בעיר אל-חסכה שבצפון-מזרח סוריה.
דיווחים מאוחרים יותר בסוכנויות ידיעות אחרות חזרו על המידע הזה.
עם זאת, בתקשורת המקוונת נטען באתרים שונים שפלאט נולדה ב-1962, 1966 או 1968, וסוכנות ידיעות אחת אף טענה שהיא נולדה בעיר באטמן בטורקיה; הדיווח האחרון הוכחש על ידי מקורבת של פלאט, שציינה שהיא בהחלט כורדית-סורית.
באמצע שנת 2016 נהרגו כ-22 קרובי משפחה של פלאט בפיגוע התאבדות של המדינה האסלאמית בחתונה בעיר אל-חסכה.
רוז'דה פלאט הצטרפה ל-YPJ בשנת 2013. היא התקדמה במהירות בסולם הדרגות עד היותה לאחת המפקדות החשובות ביותר של המיליציה.
למרות זאת, עד שנת 2016 היא כלל לא הייתה ידועה, שכן פעילותה הייתה חשאית יותר.
לדבריה, היא נלחמת למען שחרור סוריה מכבלי הטרור ולמען רפורמות חברתיות בסוריה שיובילו לשיפור זכויותיהן וחייהן של נשים מכל העדות.
לטענתה, היא לוקחת השראה מאוטו פון ביסמרק, נפוליאון, צלאח א-דין והלוחמת הכורדית ארין מרקין - גיבורה עממית כורדית שביצעה במהלך המצור על קובאני פיגוע התאבדות על עמדת לחימה של המדינה האסלאמית כאשר המצב של הכוחות הכורדיים בעיר היה נואש.
בהתייחס ליכולות הצבאיות של הלוחמות הנמצאות תחת פיקודה, פלאט ציינה ש"לעיתים קרובות בעניינים צבאיים אנשים מביטים על נשים בהתנשאות, בטענה שאנחנו עדינות מדי...אבל כפי שניתן לראות, אנו מתפעלות בהצלחה מקלע DShK, יודעות להשתמש במרגמות ומבצעות פעולות פינוי במהלך הקרב".
הקרב הראשון בו השתתפה רוז'דה פלאט היה במהלך המתקפה המזרחית של המדינה האסלאמית על העיר אל-חסכה על עמדות ה-YPG וצבא סוריה בשנת 2015, והיא השתתפה גם בכיבוש תל חמיס הסמוך לאל-חסכה ולגבול העיראקי, במתקפה על העיירה תל אביעד הסמוכה לגבול הטורקי ובמתקפת אל-שאדאדי שהובילה לסילוק המדינה האסלאמית ממחוז אל-חסכה.
בנובמבר 2016, נפתחה המערכה על מחוז א-רקה בעלת ארבעה השלבים, ורוז'דה פלאט הייתה אחראית על השלב הראשון במערכה שכלל כיבוש אזורים כפריים בצפון המחוז.
לאחר שהכוח שלה עמד במשימתו, הכוחות הסוריים הדמוקרטיים עברו לשלב השני של המתקפה שמטרתו הייתה הגעה לאגם אסד ולסביבות סכר טבקה, וגם בשלב זה הובילה רוז'דה את יחידות הנשים מה-YPJ.
היא השתתפה גם בשלב השלישי והרביעי של הקרב על המחוז שבמהלכו נכבשו סכר טבקה, בסיס חיל האוויר טבקה, והעיר א-ת'ורה (טבקה).
בשנת 2017, רוז'דה פלאט נבחרה להוביל את השלב החמישי במערכה - הקרב על העיר א-רקה, שלכיבושה הצפוי יש ערך תודעתי וסמלי בעיני המערב לסיום הח'ליפות של המדינה האסלאמית.
בשלהי 2018, פלאט לקחה חלק במבצע דיר עז-זור שמטרתו הייתה למוטט את מעוזי השליטה האחרוני של המדינה האסלאמית בסוריה, ממזרח לפרת.
בתחילת אוקטובר 2019, פלאט השתתפה בוועידה ברומא והכריזה כי המלחמה נגד המדינה האסלאמית נמשכת בעודה מדגישה את חשיבות הקונפדרציה הדמוקרטית .
רוונסבורגר היא יצרנית משחקים גרמנית גדולה, המפורסמת בעיקר כמי שמובילה את שוק הפאזלים האירופי.
החברה נוסדה ב-7 במאי 1883 בידי אוטו רוברט מאייר ברוונסבורג שבשוואביה עילית בדרום גרמניה.
משחק הלוח הראשון שלה שהופץ היה "Reise um die Erde" (מסע סביב כדור הארץ).
סימנה המסחרי של רוונסבורג, שעבר תהליך התפתחות במשך השנים, נרשם במשרד הפטנטים של האימפריה הגרמנית ב-1900. מ-1971 מזוהה עם החברה עם סימן המשולש הכחול.
במפנה המאה ה-20 התרחב קו המוצרים של החברה וכלל אלבומי תמונות, ספרי ילדים, ספרי הפעלה וחוברות הדרכה, ספרי עיון ומשחקי ילדים.
כבר לפני מלחמת העולם הראשונה הציגה החברה קו של כ-800 מוצרים.
החברה שגשגה בין מלחמות העולם אך נפגעה קשות בימי מלחמת העולם השנייה.
לאחר מלחמת העולם השנייה השתקמה החברה באיטיות, והפריצה הגדולה שלה הייתה ב-1964 כשהחלה בייצור פאזלים וחדרה היטב לענף זה.
באותה שנה היא הקימה סניפים בשש מדינות אירופיות נוספות.
ב-1977 התפצלה זרוע ההוצאה לאור של החברה לחברה-בת נפרדת.
החברה מתמקדת בפרסומה כמותג פאזלים מוביל, וארבעה פאזלים שהיו בשעתם הגדולים ביותר בעולם: 40,320 (מיטב הרגעים של דיסני), 32,256 (קית' הרינג, "Double Retrospect" (- רטרוספקטיבה זוגית), 32,000 (חלון לניו יורק), ו-24,000 חלקים, יוצרו על ידיה.
בין המשחקים המפורסמים מתוצרת החברה, מוכרים בישראל:
פוארטו ריקו (נמכר תחת המותג "Alea")
רווקים מפורסמים היא סדרת ריאליטי אמריקנית שהושקה ב-14 ביוני 2016 ב.
בכל עונה הסדרה עוקבת אחר שמונה סלבריטאים רווקים, כשבמהלך התוכנית משתתפים אלו מנסים לפתור יחד את הבעיות הרומנטיות שלהם, תוך ניסיון לחיפוש אחר זוגיות.
הקרנת הבכורה של הסדרה הייתה ב-14 ביוני 2016. הוחלט להקרין את הסדרה בעונה שנייה ב-25 ביוני 2017.
משתתפי עונה 1: ברנדי גלנוויל, פאולי ד, אוברי אודי, ג'וש מאריי, ג'סיקה ווייט, סומאיה רייס, קאלום בסט, דרסי סטרלינג, לורל האוס, רוברט מק.
משתתפי עונה 2: טיפאני פולארד, דורותי וואנג, מליקה חק, קרינה סמירנוף, רוני אורטיז-מאגרו, צ'אד ג'ונסון, דייוויד מקינטוש, קאלום בסט, ד"ר דרסי סטרלינג, רוברט מק.
רוית ליאור-מנדל (נולדה ב-24 בדצמבר 1968) היא במאית טלוויזיה ועורכת תוכן ישראלית.
היא עומדת מאחורי עריכת פורמטים בינלאומיים כגון "המירוץ למיליון", "הישרדות" ו"האח הגדול" ששודרו בארץ.
רוית ליאור גדלה ביישוב אופירה שבסיני בתקופה בה חצי האי היה בשליטת ישראל (כיום במצרים), ועברה עם משפחתה לראשון לציון.
שירתה בצה"ל כמש"קית ת"ש בחטיבת הצנחנים.
עבדה כדיילת באל על וסיימה לימודי קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
עבדה כתחקירנית בטלוויזיה בכבלים ומשם התקדמה לעריכת תוכניות יומיות.
שימשה כעורכת משנה בתוכניות בערוץ 2 ובין השאר בתוכנית הבישול של גיל חובב ועריכת ספיישלים כגון טקס פרסי המוזיקה, טקס אנשי השנה וטקס בחירת מלכת היופי.
ב-2003 עברה להתמקד בפיתוח תכנים בחברת JCS וב-2005 נכנסה אל עולם הריאליטי כשיצרה את התוכנית הדוגמניות שבה שימשה כעורכת ראשית.
מנדל שימשה כעורכת הראשית של הישרדות בעונה הראשונה בערוץ 10 ולאחר מעברה לזכיינית רשת ערכה את שלוש העונות הראשונות של המירוץ למיליון.
בנוסף עמדה בראש מחלקת פיתוח התוכן וריאליטי בשידורי קשת.
במהלך 2017 עברה מקשת לאנדמול שיין ישראל, ועסקה בפיתוח פורמטים.
ב-2018 לאחר מעבר התוכנית האח הגדול משידורי קשת לרשת, נבחרה לשמש כעורכת ראשית וכדמות האח הגדול.
שמונה התוכניות הראשונות אותן ערכה מיד לאחר הפיצול של ערוץ 2, השיגו אחוזי רייטינג גבוהים משאר ממוצעי העונה, אבל עקב נסיבות אישיות ומקצועיות החליטה לפרוש.
את מקומה תפס רועי עוז שהמשיך לעונות הבאות של האח הגדול ברשת.
ליאור-מנדל נשואה לפרופ' דרור מנדל, מנהל בית חולים דנה-דואק לילדים בתל אביב ולהם שני ילדים.
רוופילפ (בהונגרית: Révfülöp) הוא כפר על גדות אגם בלטון במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
לאור קרבתו לאגם, הכפר הפך לאתר נופש פופולרי בהונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם ברוופילפ מספר התושבים נמצא בירידה.
ברוופילפ חיו 17 יהודים בשנת 1941.
רוורדי ג'ונסון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי ממרילנד, שכיהן כהתובע הכללי של ארצות הברית וכסנאטור מטעם מרילנד.
הוא זכה למוניטין שלו כפרקליט הגנה בתיקים בולטים כמו פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד, משפטו הצבאי של מייג'ור גנרל פיץ ג'ון פורטר ומשפטה של מרי סוראט, שהייתה שותפה לקשר לרצח לינקולן.
כוויגי לשעבר, היה ג'ונסון תומך נלהב של מאמצי המלחמה של האיחוד.
עד 1864 הוא התנגד לצעדים שננקטו תוך כדי מלחמת האזרחים לבטל את העבדות בארצות הברית, וב-1865 הוא תמך בקבלתו של התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית שאסר את קיומה של העבדות.
רוורדי ג'ונסון נולד באנאפוליס, מרילנד.
הוא היה בנם של ג'ון ג'ונסון האב, עורך דין ופוליטיקאי מכובד ממרילנד, שכיהן כתובע הכללי של המדינה בשנים 1806–1811 ובהמשך כשופט העליון של מרילנד, ושל דבורה (לבית גיסלן) ג'ונסון.
אחיו הצעירים היו ג'ון ג'ונסון הבן, שהיה השופט העליון האחרון של מרינלד, וג'ורג' ג'ונסון.
רוורדי ג'ונסון סיים את לימודיו בקולג' סנט ג'ון ולמד משפטים.
ב-1816 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1817 עבר ג'ונסון לבולטימור, שם הוא היה לשותף של לותר מרטין, ויליאם פינקני ורוג'ר טוני, לימים התובע הכללי של ארצות הברית ונשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1836–1864. ב-1817 מונה ג'ונסון כנציב הראשי לענייני פשיטת רגל במרילנד.
בשנים 1821–1825 הוא כיהן כחבר בסנאט של מרילנד ולאחר מכן שב לעסוק בעריכת דין במשך שני עשורים.
בשנים 1845–1849 כיהן ג'ונסון כסנאטור וויגי מטעם מרילנד.
לאחר מכן ועד יולי 1850 הוא כיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא זאכרי טיילור.
לאחר שמילרד פילמור התמנה כנשיא במקום טיילור שנפטר בעת כהונתו, התפטר ג'ונסון מתפקידו.
בעת כהונתו כתובע הכללי הותר לו לסייע לצ'ארלס ו.
ראסל ולאלכסנדר יו הולמס סטיוארט להגן על הגשר התלוי וילינג במסגרת עבודתו כעורך דין פרטי.
גשר זה קישר בין שני חלקים של הכביש הארצי כגשר הראשון שחצה נהר ראשי ממערב להרי האפלצ'ים.
אף על פי שבעלי הדין בתיק זכו בו פעמיים בהתבסס על הטיעון שהגשר משבש את תנועת הספנות על הנהר, הגשר מעולם לא נהרס, ורק תוקן לאחר שניזוק בסערה, וגשרים נוספים נבנו, כולל אחד על נהר המיסיסיפי ב-1856, שגם הוא הוביל להתדיינות בבית המשפט.
בנובמבר 1856 שרף המון חמוש ברובים ובאלות את דמותו של ג'ונסון בחזית ביתו במחאה על נאום שנשא בניו יורק נגד הנשיא פילמור.
כדמוקרט שמרן, תמך ג'ונסון בסטיבן דאגלס בבחירות לנשיאות של 1860. הוא ייצג את מחזיק העבדים בתיק השנוי במחלוקת פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד ב-1857. עם זאת, ג'ונסון אישית התנגד לעבדות והיה לדמות מפתח במאמצים למנוע את פרישתה של מרילנד מן האיחוד במהלך מלחמת האזרחים.
ג'ונסון היה נציג לוועידת השלום הכושלת של 1861 ולאחר מכן ועד 1862 הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים של מרילנד.
בתקופה זו הוא ייצג את מייג'ור גנרל פיץ ג'ון פורטר במשפטו הצבאי, שם הוא טען ששירותו הצבאי ללא דופי חייב להיות מעל לכל שיקול.
השופטים בבית הדין, שכולם מונו על ידי מזכיר המלחמה אדווין סטנטון, הרשיעו את פורטר בפחדנות ובאי-ציות לפקודות.
לאחר כיבוש ניו אורלינס, מינה הנשיא אברהם לינקולן את ג'ונסון לבקר את החלטותיו של המפקד הצבאי על העיר, גנרל בנג'מין באטלר, בנוגע לממשלות הזרות, והפך על פיהן את כל ההחלטות לשביעות רצון הממשל.
לאחר המלחמה, בניגוד לדעת עמיתיו, טען ג'ונסון שתהליך השיקום צריך להיות עדין יותר בהשוואה לזה שדרשו הרפובליקנים הראדיקלים.
ב-1863 נבחר ג'ונסון פעם נוספת לסנאט, ובתפקידו זה הוא כיהן עד 1868. הוא ייחס חשיבות רבה לתיקון ה-13 לחוקה שביטל את העבדות, בשל העבודה שהוא נתן פתרון חוקתי בלתי ניתן לערעור לבעיית העבדות.
ב-1864, בנאום שנשא במליאת הסנאט, הוא תקף את כל הארגונים תומכי העבדות בהכרזה תקיפה בה הביע רגשות נגד העבדות, בדברו לטובת אמנציפציה מידית וכללית, וקידם את התיקון המוצע לחוקה שבו תיאסר העבדות לתמיד בארצות הברית.
ב-1865 הוא הגן על מרי סוראט במשפט הצבאי שנערך לה.
סוראט הורשעה והוצאה להורג על קשירת קשר וסיוע לרצח לינקולן.
ב-1866 הוא היה נציג לוועידת האיחוד הלאומי שבו נעשה ניסיון לגבש תמיכה לנשיא אנדרו ג'ונסון.
דיווחו של הסנאטור ג'ונסון על דיוני הוועידה הוכנס לפרוטוקול של משפט ההדחה של הנשיא.
בעת כהונתו בסנאט הוא גם היה חבר בוועדה המשותפת לענייני השיקום, שניסחה את התיקון ה-14 לחוקה, אך ג'ונסון עצמו הצביע נגד התיקון.
באותה שנה הוא נאם בפני הסנאט בנוגע למינוים של מושלים זמניים למדינות הדרום.
ב-1867 הצביע ג'ונסון בעד חוק השיקום, והיה הדמוקרט היחידי שעשה זאת.
ב-12 ביוני 1868 מונה ג'ונסון כשגריר ארצות הברית בממלכה המאוחדת וב-14 בספטמבר אותה שנה הוא החל לכהן בתפקיד.
זמן קצר לאחר הגעתו לאנגליה הוא ניהל את המשא ומתן על הסכם ג'ונסון-קלרנדון ליישוב הסכסוכים שצצו כתוצאה ממלחמת האזרחים, כולל .
עם זאת, הסנאט לא אישר את מינויו והוא שב לארצות הברית לאחר תחילת נשיאותו של יוליסס ס.
לאחר שובו לארצות הברית חידש ג'ונסון את עיסוקו בעריכת דין.
הוא הגן על חברי הקו קלוקס קלאן בכתבי אישום שהוגשו על פי חוק הקו קלוקס קלאן של 1871.
אף על פי שכבר לא נשא בתפקיד רשמי, המשיך להביע ג'ונסון את דעותיו בעניינים ציבוריים.
בדצמבר 1874 הוא כתב לניו יורק טיימס וציין שהוא מקווה שלאחר הבחירות הבאות לנשיאות, "תחזור הממשלה הפדרלית לנהוג על פי החוקה, שמגבלות סמכותה יישמרו, שסמכויות המדינות יוכרו, ושזכויות אזרחי המדינות יישמרו".
בדצמבר 1875 הוא כתב מכתב לעיתון בולטימור סאן, בו הוא דן בהשפעה האפשרית של רכישת השליטה של בריטניה בתעלת סואץ.
בראשית 1876 הגיע ג'ונסון לאנאפוליס לצורך התדיינות בתיק שהוא ייצג בבית המשפט לעתירות של מרילנד והתארח במעון מושל המדינה.
ב-10 בפברואר, במהלך ארוחת ערב במעון המושל, הוא נפל ליד דלת מרתף הבית, ככל הנראה בשל מעידה, וראשו נחבל בפינה חדה של יסודות הבית, ולאחר מכן ברצפת המבנה.
רוורדי ג'ונסון נהרג כתוצאה מנפילה זו.
ב-16 בנובמבר 1819 נשא ג'ונסון לאישה את מרי מקאל בואי, אחותו של חבר בית הנבחרים תומאס פידלר בואי ובתם של תומאס קונטי בואי ושל מרי מקאל (לבית בואי) ווטון, שהייתה בתו של מושל מרילנד רוברט בואי.