tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות המונח המודרני "ארמון", מקובל להסכים שהם לא שימשו בראש ובראשונה כמעונות מלכותיים.
ידוע שהם הכילו מקדשים, שטחים פתוחים לפסטיבלים קהילתיים, סדנאות תעשייתיות, וכן מחסנים לאחסון עודפים חקלאיים גדולים.
ארכיונים של לוחות כתב ליניארי א' וכתב ליניארי ב' מצביעים על כך שהם שימשו בחלקם כמרכזים מנהליים מקומיים.
הארמונות הראשונים נבנו בסביבות 1900 לפנה"ס, כשיאם של תהליכים חברתיים ואדריכליים ארוכי טווח.
ארמונות ראשוניים אלו נהרסו על ידי רעידות אדמה בסביבות 1700 לפנה"ס, אך נבנו מחדש בקנה מידה מפואר יותר, וארמונות חדשים הופיעו באתרים נוספים.
בסביבות 1450 לפנה"ס, גל של הרס אלים השמיד את כל הארמונות למעט קנוסוס, שנהרס כמאה שנה לאחר מכן.
המונח ארמון נטבע על ידי ארתור אוונס, שפירש את קנוסוס כמעונו של "מלך-כוהן".
המונח נשמר באופן כללי, אף על פי שחוקרים מאוחרים יותר דחו ברובם את פרשנותו של אוונס.
עם זאת, הוצעו מונחים חלופיים כמו "מבנה חצר" או "מבנה ממורכז חצר", אשר מתארים את המבנים על בסיס צורתם, מבלי להתייחס לייעודם.
למונחים רבים אחרים בארכאולוגיה המינואית קיימות הסתייגויות דומות.
לדוגמה, המונח "אגן היטהרות" משמש לעיתים קרובות להתייחסות למאפיין אדריכלי מסוים, גם על ידי חוקרים שאינם רואים בו מקום ששימש לטקסי היטהרות.
המאפיין המרכזי של ארמון מינואי הוא סידור אגפיו רבי הקומות סביב חצר מרכזית מלבנית.
מעבר לכך, הארמונות חלקו שפה אדריכלית משותפת של סוגי חדרים, סגנונות קישוט ומגמות דומות בסידורם.
תוכניות הקומה שלהם תוארו כ"מבוכיות", כאשר מסדרונות לעיתים קרובות עוברים בנתיבים מפותלים, גם בין חדרים שחלקו קיר משותף.
הם חלקו מגמות ארגוניות דומות, למשל, ממקדים את מחסני האחסון הראשיים והאזורים התעשייתיים שלהם באגפים הצפוניים ובאגפים הצפון-מערביים.
הארמונות היו ממוקמים בדרך כלל במרכזו של יישוב גדול יותר, ולא תמיד היו מובחנים בבירור משאר חלקי העיר.
למרות השפה האדריכלית המשותפת שלהם, כל ארמון היה שונה.
לדוגמה, בעוד שהארמונות חולקים ארגון כללי משותף, תוכניות הקומה הספציפיות שלהם ייחודיות.
באופן דומה, בעוד שהם חולקים את אותן פרופורציות, הם השתנו במידה ניכרת בגודלם.
בתקופת ההתחדשות הארמונית, קנוסוס היה גדול פי שניים ממליה ופאיסטוס, ופי שלושה מגלאטאס וזקרוס.
גם הארמונות השתנו באופן דרמטי במהלך חייהם, כאשר רבים מהמאפיינים המוכרים ביותר שלהם הופיעו רק בתקופת ההתחדשות הארמונית.
ארמונות מינואיים אורגנו סביב חצר מרכזית מלבנית.
בכל ארמון, לחצר היו פרופורציות ביחס של 2:1, כאשר הצד הארוך יותר נמתח מצפון לדרום.
כיוון זה נועד למקסם את אור השמש, ולכוון חדרים חשובים בחזית הפנימית של האגף המערבי לכיוון השמש העולה.
החצרות המרכזיות היו בדרך כלל מיושרות עם הטופוגרפיה שמסביב, ובמיוחד עם ההרים הקדושים הסמוכים.
לדוגמה, הארמון בפאיסטוס מיושר עם הר אידה, וקנוסוס מיושר עם הר יוחטס .
החצרות המרכזיות בקנוסוס, בפאיסטוס ובמליה היו כמעט זהות בשטחן, בגודל של כ-24 על 52 מטרים.
לזקרוס הייתה חצר מרכזית קטנה יותר, בגודל של כ-12 על 29 מטרים.
החצרות המרכזיות שימשו לטקסי פולחן ולפסטיבלים.
ההשערה היא שאחד מהפסטיבלים הללו מתואר ב"פרסקו היציע" שנמצא בקנוסוס.
מזבחות שהתגלו בחצרות של חלק מהארמונות מרמזים על סוגי פעילות פולחנית נוספים.
ישנם חוקרים המציעים כי נערכה בחצרות, אם כי אחרים טוענים כי הריצוף לא היה אופטימלי עבור החיות או האנשים, ושנקודות הגישה המוגבלות היו מונעות מהקהל לצפות במופע ממרחק מתאים.
החצר המערבית הייתה אזור ציבורי מרווח שנמצא מחוץ לכניסה הראשית של הארמון.
בניגוד לחצר המרכזית, החצר המערבית הייתה ממוקמת מחוץ לאזור הסגור של הארמון, ולכן הייתה נגישה בקלות מהעיר התחתונה.
ב"תקופה הארמונית הישנה" היו החצרות מרוצפות בדרכי אבן משולשות מוגבהות ובבורות עגולים מרופדים באבן, שחוקרים כינו אותם "קולורס" על שם מאפה כרתי עגול.
ה"קולורס" פורשו באופן שונה כמחסני תבואה, בורות מים, או עציצים לעצים מקודשים.
הם הוסרו כאשר החצר המערבית הורחבה ב"תקופת ההתחדשות הארמונית".
החצרות המערביות היו צמודות לחזיתות המערביות המונומנטליות של הארמונות, שהתנשאו מעליהן.
בדומה לקודמיהן מהמזרח הקרוב, החזיתות המערביות היו מחורצות בגומחות שנועדו להעצים את הדרמטיות של אירועים ציבוריים, ויצרו את מה שלעיתים מכונה "חלון הופעות".
ההשערה היא שהחצרות המערביות שימשו לפסטיבלים ציבוריים, בניגוד לחצרות המרכזיות שבהן האירועים נועדו לקהל מצומצם יותר של בני האליטה.
"פרסקו החורשה הקדושה" כנראה מתאר טקס כזה בקנוסוס, כאשר החצר המערבית ניתנת לזיהוי באמצעות שבילי האבן המוגבהים.
האולם המינואי כונה "עצם מהותה של האדריכלות המינואית".
אולמות אלו, שנמצאים בדרך כלל באגפים הצפוניים של הארמונות, הורכבו מחדר ראשי, פרוזדור, ובאר אור.
באר האור הופרדה מהחדר הראשי באמצעות סדרת דלתות עץ שהורכבו על עמודים, וכונו "מחיצות עמוד-ודלת".
על ידי פתיחה או סגירה של הדלתות, דיירי הארמון יכלו לשלוט באור ובזרימת האוויר, ולהפוך את האולם לחלל פנים או חוץ, לפי הצורך.
מעט ממצאים התגלו באולמות עצמם, מה שמותיר עדויות מועטות לפעילות שהתנהלה בהם.
עם זאת, כמה דוגמאות ממוקמות בסמוך לארכיוני לוחות, מה שמעלה את האפשרות שהם שימשו כמקומות מפגש עבור בירוקרטים.
אגני היטהרות הם חדרים מלבניים קטנים השקועים ברצפת החדר שסביבם.
הגישה אליהם היא באמצעות גרם מדרגות יורד בצורת האות L, והם פתוחים מלמעלה, מה שמאפשר לצפות במי שבפנים מלמעלה.
בכל ארמון היה לפחות אגן היטהרות אחד, ובפאיסטוס היו ארבעה.
ההשערה היא ששימשו לטקסים, במיוחד בהתחשב בכך שלפחות חלקם עוטרו בציורי קיר בנושאים דתיים.
עם זאת, ייעודם המדויק אינו ידוע.
את המונח "אגן היטהרות" (lustral basin) טבע ארתור אוונס, שמצא באחד מהם בקנוסוס צלוחיות משחה, והסיק שנעשה בו שימוש לטקסי משיחה.
חוקרים מאוחרים יותר פירשו אותם כמבשריהם המוקדמים של ה"אדיטון" (קודש הקודשים) מתקופה יוון הקלאסית או כמוקד של טקס חניכה.
השערה חלופית רואה בהם מרחצאות, אך הם חסרים מערכות ניקוז ואינם מראים סימני בלאי ממים.
אגני היטהרות נוספו לארמונות במהלך השיפוצים שסימנו את תחילת תקופת ההתחדשות הארמונית (1750–1700 לפנה"ס לערך).
קיימות דוגמאות מוקדמות יותר לתופעה זו מהתקופה הארמונית הישנה, אך הם הפכו לנפוצים וקיבלו את צורתם הקנונית רק בתקופת ההתחדשות הארמונית.
השימוש בהם פסק והם נסתמו ב (1625–1470 לפנה"ס לערך), במקביל לשינוי כללי באי שהתחולל במנהגים הדתיים וגרם גם לנטישתם של .
קריפטות העמודים היו חדרים קטנים וחשוכים עם עמוד מרובע אחד או יותר במרכזם.
עמודים אלו סומנו לעיתים קרובות בסמל הגרזן הכפול, ולצידם נמצאו לעיתים תעלות או אגנים שאולי שימשו לנסך.
קריפטות אלו מוקמו בדרך כלל בקומות התחתונות בסמוך למחסני אחסון, ולעיתים קרובות ישירות מתחת לחדר פולחן.
יש המפרשים אותן כאנלוגיות מעשה ידי אדם של מערות מקודשות, שבהן הפולחן התמקד לעיתים קרובות בנטיפים ובזקיפים שנחרטו בגרזן כפול.
בדומה לאגני היטהרות, קריפטות עמודים מופיעות גם בווילות, אך נמצאו גם בקברים, מה שמעלה את האפשרות שהשימוש הפולחני בהם היה קשור למתים.
כמו אגני ההיטהרות גם חדרים אלו יצאו משימוש בתקופת LM IB (1625–1470 לפנה"ס לערך).
מקובל לראות בארמונות כמקום מושבה של סמכות פוליטית, כלכלית ודתית משולבת, אשר עמדה בראש .
לכן, התפתחותם נתפסת לעיתים קרובות כסימן לריבוד חברתי ולהיווצרותן של חברות ברמת מדינה בכרתים.
אף שדעה זו עדיין נפוצה בקרב חוקרים, היא גם מוטלת בספק.
נראה כי תפקידם של הארמונות השתנה לאורך זמן וממקום למקום, ופונקציות שנחשבו שייכות לארמונות התקיימו גם בסוגי מבנים אחרים.
לפיכך, תפקידם של הארמונות בחברה המינואית נותר נושא לוויכוח אקדמי.
כתב וחותמות נתפסים לעיתים קרובות כהוכחה לכך שהארמונות שימשו כמרכזים מנהליים אזוריים.
לדוגמה, מסמכים מקנוסוס מעידים על ניהול עדרים גדולים של כבשים בתקופה הארמונית הישנה, ונראה שהם גם תיעדו עסקאות שכללו תאנים, זיתים, דגנים ומוצרים אחרים.
מאוחר יותר, מסמכי כתב ליניארי ב' מתעדים עודפים חקלאיים שהיו מעבר לצורכי הקיום המקומיים, כולל 960,000 ליטר של דגן ממקום בשם דה-וו.
עם זאת, גם הכתב וגם החותמות קדמו לבניית הארמונות ומעולם לא היו נחלתם הבלעדית.
לדוגמה, יש פחות עדויות לבירוקרטיה מנהלית בארמון פאיסטוס מאשר במבנים לא-ארמוניים ב הסמוכה.
באופן דומה, גם בתקופות שבהן יש עדויות ברורות לכלכלת חלוקה מחדש מבוססת-ארמונות, עדיין התקיימה פעילות כלכלית מחוץ לשליטתם.
בניגוד למבנים במזרח הקרוב שהשפיעו עליהם, ארמונות מינואיים לא היו מבצרים מאובטחים, והיו לפחות נגישים חלקית לתושבי הערים הסמוכות.
באופן דומה, בעוד שבחברות המזרח הקרוב היו מבנים נפרדים ששימשו כארמונות וכמקדשים, אדריכלות מינואית אינה מבחינה בבירור בין הייעודים הללו.
ישנם חוקרים המפקפקים בשאלה האם פונקציות אלו באמת קובצו תחת קורת גג אחת, או שמא הבנתנו את הארמונות שגויה מיסודה.
כמו כן, נראה שהם לא שימשו כמקום מושבם של מלכים או של שלטון מרכזי.
עדויות חדשות מצביעות על כך שהארמונות היו בעיקר צרכנים ולא יצרנים של מוצרים רבים המזוהים עמם, כמו כלי חרס מסוג , אם כי ישנן עדויות מוגבלות לייצור באתר הארמונות.
יוצא דופן עיקרי הוא משקולות נול שנמצאו בקנוסוס ובפאיסטוס.
נהוג לחשוב כי חצרות הארמונות שימשו לטקסים ציבוריים, אם כי אופי הטקסים הללו אינו ידוע.
השערה אחת מציעה שהחצרות המערביות שימשו לפסטיבל הקציר.
השקפה זו מבוססת בעיקר על הפרשנות של ה"קולורס" כמתקני אחסון תבואה.
עם זאת, פרשנות זו מוטלת בספק על בסיס העובדה שה"קולורס" חסרו את הציפוי שהיה נחוץ כדי לשמור על הדגן יבש.
בארמונות היו מתקני אחסון נרחבים ששימשו לסחורות חקלאיות וכן לכלי שולחן.
כמויות אדירות של כלי שולחן איכותיים אוחסנו בארמונות, ולרוב יוצרו במקומות אחרים.
לדוגמה, כלי קמארס שנמצאו בקנוסוס יוצרו כנראה במישור מסרה.
הארמונות הראשונים מתוארכים בדרך כלל לתקופת MM IB, בין השנים 1925–1875 לפנה"ס.
הופעתם הייתה שיא פתאומי של מגמות חברתיות ואדריכליות ארוכות טווח, והיא מסמנת את תחילתה של התקופה הארמונית הישנה.
ארמונות אלו נהרסו בסוף MM IIB (1700 לפנה"ס לערך), ככל הנראה עקב רעידות אדמה.
ארמונות חדשים נבנו בתקופת MM III (1750–1700 לפנה"ס לערך), וסימנו את תחילתה של תקופת ההתחדשות הארמונית, הנחשבת לעיתים קרובות לשלב הבוגר של התרבות המינואית.
הארמונות של תקופת ההתחדשות הארמונית נהרסו כחלק מגל של הרס אלים שפקד את האי בסוף LM IB, בסביבות 1470 לפנה"ס.
לאחר מכן, רק קנוסוס המשיך לשמש בתקופה המכונה "החד-ארמונית", שבה שלטה באי אליטה מיקנית, שיצרה תרבות היברידית "מיקנו-מינואית".
הארמון בקנוסוס נהרס בנקודה לא ידועה, כמאה שנה מאוחר יותר, ובכך סימן את סופם של הארמונות המינואיים.
הארמונות נבנו באתרים ששימשו כמרחבים קהילתיים חשובים במשך תקופה ארוכה מאוד.
במיוחד, מתועדים סעודות קהילתיות באזורים של החצרות המרכזיות והחצרות המערביות העתידיות, כבר החל מהתקופה הנאוליתית.
בתקופה המינואית הקדומה, אזורים אלה עברו תהליך של בניית טרסות ונבנו סביבם מבנים מונומנטליים.
מבנים קדומים אלו אינם מובנים היטב מכיוון שרוב שרידיהם נמחקו על ידי בנייה מאוחרת יותר.
עם זאת, עקבות של בנייה קדומה נמצאו בקנוסוס בכל האזור של הארמון המאוחר יותר, כולל קטע של חומה ארוכה המתוארכת ל-EM III (2200–2100 לפנה"ס לערך), מה שעשוי להעיד על התפתחות האתר כולו.
במליה, השרידים המוקדמים משמעותיים מספיק עד כדי כך שחלק מהארכאולוגים טוענים כי כבר בתקופת EM III (2200–2100 לפנה"ס לערך) היה קיים ארמון שלם, ואולי אפילו מבשר בתקופת EM II (2650–2200 לפנה"ס לערך).
התפתחויות מוקדמות אלו באתרי הארמונות התרחשו במקביל לבנייה דומה ב וב.
התפתחויות אלו מרמזות כי הארמונות נבנו כחלק מדפוס רחב יותר של מיסוד מסורות קדומות, כאשר קבוצות מסוימות בתוך החברה המינואית ביססו את שליטתן על מרחבים ופעילויות חשובים שהתרחשו בהם.
הצעה אחת של סטוארט מנינג מייחסת התפתחויות חברתיות אלו להתרחבות ולאחריה התכווצות בסחר הבין-לאומי.
בתקופת EM II (2650–2200 לפנה"ס לערך), המינואים יצרו קשרים כלכליים ברחבי מזרח הים התיכון, ויצרו תרבות מקומית של תחרות בין בני האליטה באמצעות יבוא של מוצרי יוקרה.
כאשר הסחר הבין-לאומי קרס בתקופת EM III (2200–2100 לפנה"ס לערך), מוצרים אלו הפכו נדירים, מה שהגביר את מעמדם של אלה ששמרו ושלטו בגישה אליהם.
הארמונות הראשונים מתוארכים לרוב לתקופת MM IB (1925–1875 לפנה"ס לערך).
בתקופה זו היו ידועים רק שלושה ארמונות: בקנוסוס, בפאיסטוס ובמליה.
מביניהם, פאיסטוס מספק את העדויות הברורות ביותר לתקופה זו, מכיוון ששיפוצים מאוחרים יותר טשטשו חלק ניכר מהעדויות בשני האתרים האחרים.
נראה שהם הושפעו מהמסורת של מקדשים וארמונות מונומנטליים במזרח הקרוב, שעשו שימוש באבני גזית כדי לסמן את מעמד המבנה.
עם זאת, המינואים התאימו את הסגנון לצרכיהם שלהם.
הארמונות של התקופה הארמונית הישנה היוו הישג אדריכלי גדול, שהתקיים במקביל לפרויקטים של בנייה גדולה בעיירות שסביבם.
עם זאת, הם היו קטנים ופחות מורכבים מארמונות תקופת ההתחדשות הארמונית שקמו אחריהם.
הם נבנו בפריסה של "ריבוע בתוך ריבוע", עם פחות חלוקות פנימיות מאשר מאוחר יותר, ואולי חסרו מאפיינים מאוחרים יותר כמו וחזיתות גזית.
הארמונות היו גם מובחנים יותר זה מזה בתקופה זו.
ארמונות התקופה הארמונית הישנה בקנוסוס ובפאיסטוס נהרסו בסוף MM IIB (1700 לפנה"ס לערך), ככל הנראה עקב רעידות אדמה או אירועים אלימים.
במהלך תקופת ההתחדשות הארמונית, הארמונות בקנוסוס, בפאיסטוס ובמליה נבנו מחדש, וארמונות חדשים הוקמו בזקרוס ובגלאטס.
בקנוסוס החלה הבנייה מחדש בתקופת MM III (1750–1700 לפנה"ס לערך), זמן קצר לאחר הרס הארמון הקודם.
עם זאת, פרויקטי הבנייה הגדולים מתקופה זו התרחשו במהלך LM IA (1700–1625 לפנה"ס לערך), וייתכן שפאיסטוס בפרט ננטש עד אז.
ארמונות תקופת ההתחדשות הארמונית היו מרשימים יותר מקודמיהם, והפנים שלהם היה מורכב יותר.
השיפוצים כללו יותר חלוקות פנימיות ומסדרונות, שהחליפו את המבנה המגושם הקדום בפריסה מפורטת יותר.
הפנים היה גם מרווח יותר והחלוקות הפנימיות היו גמישות יותר, כאשר עמודים ומחיצות עמוד-ודלת החליפו קירות מוצקים קדומים.
רבים מהמאפיינים הארמוניים הטיפוסיים מתוארכים לתקופה זו, ובהם אגני היטהרות וציורי קיר.
הארמונות היו אחידים הרבה יותר בסגנונם מקודמיהם, מה שגורם לחוקרים לחשוד שהם נבנו על ידי אותו צוות אדריכלים.
ארמונות תקופת ההתחדשות הארמונית נהרסו בסוף LM IB, למעט קנוסוס.
בקנוסוס, העיר התחתונה נשרפה, אך הארמון עצמו לא נהרס.
הרס זה יוחס ללוחמה, בין אם למרידות פנימיות או למתקפה חיצונית מצד יוונים מיקנים.
במהלך התקופה הפוסט-ארמונית (LM II-IIIA, 1470–1330 לפנה"ס לערך), הארמון בקנוסוס נבנה מחדש בעוד שאר הארמונות נותרו בחורבותיהם.
בתקופה זו, שלטה בקנוסוס אליטה של יוונים מיקנים, שאימצה שילוב של מסורות תרבותיות מינואיות מקומיות עם מסורות מהיבשת.
רבים מהחדרים המפורסמים ביותר בארמון קיבלו בתקופה זו את צורתם הסופית, כולל "חדר הכס" ורוב אגף המגורים באגף המזרחי.
הארמון עוטר מחדש בציורי קיר חדשים שאימצו אלמנטים של איקונוגרפיה מיקנית מהיבשת.
ציורי קיר אלו נטשו את הנושאים המינואיים הקדומים יותר, כמו סצנות טבע פנטסטיות וטקסי סגפנות, והחליפו אותם בציורי מגנים בצורת הספרה שמונה ובתהלוכות של נושאי מנחות.
עם זאת, השליטים החדשים המשיכו להשתמש בשוורים כסמל של כוח, כמקובל בקנוסוס.
שוורים מופיעים בשליש מציורי הקיר ששרדו מתקופה זו, ובמיוחד בכניסות ובחדרים המפוארים יותר.
בתקופה זו, רשומות מנהליות נשמרו בכתב ליניארי ב' אשר מספקות תמונת מצב של כלכלת הארמון.
בניגוד לכתב ליניארי א', שהיה מפוזר באופן נרחב, רוב כתובות כתב ליניארי ב' נמצאו בקנוסוס, מה שמרמז על ריכוז של כוח פוליטי וכלכלי.
הלוחות מזכירים 100 שמות של מקומות, שנראה כי היו קשורים כלכלית לקנוסוס.
הלוחות מתעדים כמויות אדירות של סחורות, במיוחד כבשים וטקסטיל, אך גם דגנים ותוצרת אחרת.
הכמויות חורגות במידה רבה ממה שנדרש לקיום מקומי, מה שמרמז כי הארמון ניהל כלכלת יצוא תוססת.
תאריך חורבנו הסופי של קנוסוס אינו ברור.
נראה כי הארמון נשרף בסוף LM IIIA1 (1370 לפנה"ס לערך) ואולי שוב בסוף LM IIIA2 (1330 לפנה"ס לערך).
בשנותיו האחרונות, ככל הנראה במהלך LM IIIB (1330–1200 לפנה"ס לערך), הארמון שוקם באופן חלקי כמבנה תועלתני גרידא.
לא צוירו בו ציורי קיר חדשים, ועמודים שקרסו ומחיצות עמוד-ודלת הוחלפו בקירות אבן פשוטים.
מסדרונות נחסמו, חדרים אלגנטיים הוסבו למחסנים, ואף חדרי הפולחן שנוספו הוקמו באזורים שלא היו ממוקמים בהם בתקופות קודמות.
חורבות הארמונות נותרו גלויות זמן רב לאחר סיום התקופה המינואית.
במהלך תקופת הברזל הקדומה הן הפכו למקומות פולחן תחת כיפת השמיים, כפי שמעידות מנחות שהתגלו באזורים אלו.
מאוחר יותר, נבנו מקדשים קטנים בתוך החורבות, חלקם אף התקיימו עד התקופה הרומית.
בעוד שבתי מגורים פרטיים נבנו ככל הנראה בחלק מאתרי הארמונות, כמו בפאיסטוס, העיר הקלאסית קנוסוס מעולם לא פלשה לשטח הארמון, גם כשהתרחבה באופן דרמטי על פני האזור שמסביב.
אף על פי שנראה כי אתרי הארמונות נחשבו למקודשים, החורבות עצמן שימשו לעיתים קרובות כמקור לשימוש משני - חומרי בנייה שנלקחו ממבנים עתיקים.
באופן כללי, ארכאולוגים מינואיים מייחדים את המונח "ארמון" לשישה מבנים.
עם זאת, מבנים מינואיים רבים מציגים מאפיינים מסוימים של ארמונות בעוד שמאפיינים אחרים חסרים.
במחקר על אדריכלות מינואית, ג'ון מק'אנרו מעיר כי "ההבחנה בין 'ארמוני' ל'לא-ארמוני' היא לרוב עניין של מידה".
מבנים מונומנטליים בפטראס, זומינתוס, מקריגיאלוס, קוממוס, מונסטיראקי וארכאנס כללו מאפיינים ארמוניים כמו חצרות מרכזיות, אך לא תאמו את הארמונות המרכזיים מבחינת צורה או ייעוד.
בגורניה, מבנה מונומנטלי דמוי תקופת ההתחדשות הארמונית אימץ מאפיינים ארמוניים, כולל חצר ציבורית וחזית אבני גזית, וייתכן ששימש בתפקיד מנהלי דומה לזה של הארמונות.
עם זאת, פריסתו ואיכות הבנייה שלו שונות מהארמונות הקנוניים.
שיקולים דומים חלים על מבנה בפטראס, המשלב מאפיינים ארמוניים קלאסיים עם מאפיינים שאומצו ממסורות אדריכליות אזוריות קדומות יותר.
המבנה מרובה הקומות שימש כמרכז מנהלי עם חצר מרכזית וארכיונים.
הוא גם היה מבוצר, וכלל מגדלי שמירה.
הייתה לו חצר מרכזית, אם כי קטנה מאוד, בגודל של 6 על 13 מטרים, שהצטמקה בשלבים מאוחרים יותר ל-4.9 על 12 מטרים.
בקוממוס, מבנה מפואר המכונה "בניין T" כלל חצר מלבנית מרוצפת שהייתה מוקפת באגפים מונומנטליים, בדומה לארמונות.
המבנה, שגודלו דומה לארמון פאיסטוס, נבנה מחזית אבני גזית הגדולות ביותר שבהן השתמשו המינואים.
מכיוון שקוממוס נחשבה תלויה מבחינה פוליטית בפאיסטוס ובאיה טריאדה, נוכחותה של אדריכלות ארמונית באתר מהווה תעלומה.בלשונו של הארכאולוג ג'וזף שו:
"האם ייתכן שעיר קטנה ולא יומרנית מבחינה אדריכלית כמו קוממוס קידמה ותחזקה מבנה כה עצום, או שמא הבנו באופן שגוי את הארמונות?
אולי הם לא היו כה נדירים, ואף לא שימשו אזורים גדולים כפי שנהוג לחשוב.
לחלופין, אולי בבניין T אנו רואים התאמה של צורת הארמון לצרכים מסחריים."
במהלך תקופת ההתחדשות הארמונית, בתי מגורים רגילים החלו לאמץ מאפיינים של אדריכלות ארמונית, כולל אולמות מינואיים, אגני היטהרות וסימני סתתים.
מגמה זו כונתה "אִרְמוּן" (palatialization).
הוצעו גם מונחים חלופיים כמו "קנוסוסיפיקציה" (Knossosification) ו"אפקט ורסאי", אם כי לא ברור שהבונים חיקו דווקא את קנוסוס עצמו.
אף על פי שהיו נפוצים, בתים שאורמנו לא היו הנורמה.
ביישובים גדולים היו בדרך כלל לפחות בית מגורים אחד שאורמן, אך רוב הבתים לא עברו תהליך זה.
ביולי 2025 הכירה ועדת המורשת העולמית בכנס שנערך בפריז בשישה אתרים ארכאולוגיים בכרתים המתוארכים בין השנים 1900 ל-1100 לפני הספירה כאתר מורשת עולמית סדרתי של אונסק"ו ביוון בשם "המרכזים הארמוניים המינואיים".
+ המרכזים הארמוניים המינואייםמס'שםשם במקורקואורדינטותשטחבהקטאר אזור החיץבהקטארתיאור תמונה001קנוסוסΚνωσός8.821647.69האתר הארכאולוגי הגדול ביותר מתקופת הברונזה בכרתים.
קנוסוס שימשה כנראה, כמרכז המסחרי והפוליטי של התרבות המינואית.
האתר שוכן על גבעה במרחק של 6 ק"מ מהחוף הצפוני של כרתים ליד הרקליון.
הארמון נראה כמו מבוך של חדרי עבודה, מקומות המגורים, מחסנים קרוב לכיכר המרכזית.
קירות הארמון מכוסים בציורים המתארים את החיים בכרתים בתקופת הברונזה המאוחרת.
ציורים אלה שוחזרו על ידי הארכאולוג ארתור אוונס.
002פאיסטוסΦαιστός2.14791.970שוכן על גבעה המשקיפה על מישור מסרה.
מתחם הארמון הראשון, ששטחו כ-8,000 מטרים רבועים, התפתח במהלך התקופה הארמונית הישנה תקופת ההתחדשות הארמונית (בין 1900 ל-1450 לפנה"ס לערך).
מאפיינים בולטים שלו כוללים חצרות מרכזיות, חזיתות מונומנטליות, "פוליטירה" (מחיצות עמוד-ודלת) ואזורי אחסון גדולים.
האתר שימש כמרכז מנהלי ודתי חשוב במערב כרתים.
003מליהΜάλια6.736226.165מתחם הארמון המינואי השלישי בגודלו, משתרע על שטח של כ-7,500 מטרים רבועים וממוקם בעמק פורה בחוף הצפוני של כרתים.
הארמון נבנה בסביבות 1650 לפנה"ס על גבי מבנים קדומים יותר.
העיצוב השמור היטב שלו כולל מחסנים, ארכיונים וכן מערכות מים מתוחכמות.
004זקרוסΖάκρος5.519296.696ממוקם על החוף המזרחי של כרתים, שימש כמרכז סחר מפתח שקישר את כרתים עם שאר אזורי מזרח הים התיכון.
האתר הוקם בסביבות 1500 לפנה"ס.
הארמון, ששטחו כ-3,500 מטרים רבועים, כלל חצר מרכזית שהייתה מוקפת באזורים דתיים, מנהליים ומגורים.
005זומינתוסΖόμινθος1.019260.400מתחם הארמון הוקם בסביבות 1700 לפנה"ס.
הוא שוכן בגובה של כ-1,200 מטרים למרגלות הר פסילוריטיס ושימש תפקיד מרכזי בפעילויות פולחניות וכלכליות הקשורות לניהול משאבי ההר.
האתר, המשתרע על שטח של כ-2,150 מטרים רבועים, כולל מסדרונות מורכבים, מחסנים וסדנאות שנבנו מאבן מקומית ועץ.
006קידוניהΚυδωνία5.27046.002שוכנת על גבעת קאסטלי בחאניה של ימינו.
אף על פי שרוב האתר עדיין לא נחפר, הממצאים כוללים מבנים מונומנטליים המעוטרים בפרסקאות, "בארות אור" ומערכות ניקוז מתקדמות.
המרת דת היא מעבר של אדם מדת אחת לאחרת, וקבלת כללי הדת החדשה, פולחניה ועיקרי אמונתה.
תהליך המרת הדת כולל בדרך-כלל כמה שלבים: התנתקות האדם מקהילתו הדתית הקודמת, בקשתו להצטרף לקהילה דתית חדשה, עריכת טקס מעבר, וקבלה על ידי הממסד והחברים בדת החדשה.
ישנם מקרים שבהם משפחות ואף חברות שלמות ממירות את דתן.
במצב כזה התהליך חל על החברה כולה כקולקטיב.
במקרה של המרת דת המונית מוכרת לפעמים תופעה של סינקרטיזם – אימוץ הדת החדשה תוך שילוב אמונות וטקסים מן הדתות הקודמות בתוכה.
מרבית המסגרות הדתיות כוללות הגדרות לגבי בני-האדם ששייכים לקהילה או שאמורים להשתייך אליה.
כללים אלה מגדירים גם את הדרך להצטרפות לקהילה.
יש דתות, כגון הנצרות המעודדות הצטרפות בני-אדם ומשפחות לקהילותיהן.
יש דתות שאינן מאפשרות הצטרפות אנשים חדשים לקהילותיהן.
בדת הדרוזית מקובל שמי שנולד כדרוזי שייך לקהילה, אבל מאז המאה ה-11 אין אפשרות אחרת להצטרף אליה.
הסיבות להמרת דת הן מגוונות:
אמונה בעקרונות של דת אחרת או הכרה דתית פנימית של אדם, שהדת שאליה הוא עובר, עדיפה מדתו הנוכחית.
רצון לנישואין עם בן דת אחרת, לעיתים כדי לממש את הנישואים עצמם, ולעיתים כדי להימנע מפיצול דתי במשפחה המוקמת.
רצון של מיעוט להשתלב בחברה הכללית, להתקבל על ידה ולהתקדם בה.
פיתוי, חומרי או אחר, שניתן לאדם על ידי נציגים של הדת האחרת, שמטרתם הגדלת מספר המאמינים בדתם.
רדיפה של בני דת מסוימת, לעיתים עד כדי סכנת מוות, שגורמת להם להמיר את דתם בעל כורחם.
המרת דת של אדם ליהדות קרויה כיום גיור.
המושג הזה, שמקורו בתלמוד הוא גלגול של המונח "גר צדק".
התלמוד מבחין בין "גר צדק" שהוא נוכרי שהפך יהודי, לבין "גר תושב" שהוא נוכרי שחי בין יהודים או בקרבת יהודים.
המושג "גר" במקרא מתייחס כמעט תמיד לנוכרי שיושב בארץ זרה.
במגילת אסתר נזכר המונח "התיהדות" ומתואר מצב בו הייתה התייהדות מפחד "ורבים מעמי הארץ מתייהדים – כי נפל פחד היהודים עליהם" (אסתר ח' י"ז).
לא ברור אם במילה "התיהדות" הכוונה להתגיירות או להתחזות ליהודים.
מקובל במסורת לראות את רות המואבייה, שסיפורה מופיע במגילת רות, כגר-הצדק הראשון בתולדות היהדות.
באופן מסורתי, היהדות אינה פועלת לשכנוע גויים להפוך ליהודים, אך כאשר אדם רוצה להפוך ליהודי – הדבר מתאפשר לו, אם כי הדבר כרוך במאמץ לא-מבוטל.
כיום, עם זאת, גם מדינת ישראל וגם התנועה הרפורמית בארצות הברית, בהקשרים שונים, מעודדים גיור באופן פעיל, כשהגיורים הנעשים על ידי רבנים רפורמים אינם מוכרים על ידי הרבנות האורתודוקסית.
לעומת זאת, בתקופה החשמונאית גוירו בכפייה היטורים, שהיו שבט ערבי וכן האדומים ששכנו מדרום ליהודה.
כך הגיע הורדוס, אדומי במוצאו, לתפקיד מלך יהודה.
מעבר רחב היקף מרצון ליהדות הוא התגיירותם של הכוזרים ושל רומאים בתקופה שלאחר חורבן בית שני.
יש גם עדויות להתגיירות רחבת היקף בדרום חצי האי ערב ובאתיופיה במאות הראשונות לספירה.
תופעה זו נעלמה עם התגבשות האסלאם בחצי האי ערב, והכנסייה האתיופית הנוצרית באתיופיה.
היהדות אינה מכירה ביציאה ממנה.
יהודי שהמיר את דתו, והצטרף לדת אחרת חלקית או לגמרי, עדיין נחשב ליהודי (גם אם חוטא) בעיני ממסדי הדת היהודית, אולם מהיבטים מסוימים היחס אליו הוא כאל גוי, ואף גרוע מכך.
בתולדות היהדות ידועים מקרים רבים של יהודים שהמירו את דתם, חלקם לאחר שהופעל עליהם לחץ כבד מאוד לעשות זאת.
ויחד עם זאת ידועים מקרים לא מעטים של מוות על קידוש השם, של יהודים שנתנו את נפשם ובלבד שלא ימירו את דתם.
ידועים גם מקרי ביניים של יהודים שכלפי חוץ שמרו את הדת השלטת, בעוד שבחדרי חדרים שמרו על יהדותם, כמו האנוסים בספרד ובפורטוגל בתקופת ימי הביניים, עת התרחשה אחת מהמרות הדת הגדולות ביותר בהיסטוריה היהודית.
על־פי ההלכה, המרת דת לדת שיש בה אלמנטים של עבודה זרה, היא אחד משלושה איסורים של "ייהרג ואל יעבור", כלומר יהודי חייב להימנע מלהמיר את דתו, גם כאשר הימנעות זו תביא למותו.
ולכן יהודים רבים מסרו את נפשם ולא הסכימו להתנצר, אבל מעבר לדת אחרת שאיננה אלילית, יש מחלוקת בדבר האם צריך למסור את הנפש והיו כאלו שהתאסלמו והיו כאלו שלא, כך בעיר אופרן שבמרוקו, קהילה שלמה עלתה על המוקד, עקב סירובה להתאסלם.
הרמב"ם דן בנושא זה בהרחבה באיגרת קידוש השם.
בהלכה היהודית דנים בדינו של מומר שהוא יהודי שעבר לדת אחרת, האם קידושיו קידושין וגירושיו גירושין, ועוד שאלות נוספות.
הזרמים הגדולים בנצרות, בעיקר הכנסייה הקתולית והכנסיות הפרוטסטנטיות, רואים בדת הנצרות דת אוניברסלית, שכל אדם יכול וצריך לקבל את עיקרי אמונתה.
הצטרפות לנצרות מותנית בקבלת עיקרי האמונה המפורטים ב"קְרֵדוֹ" ("אני-מאמין") ובקיום טקס טבילה.
אף על-פי שנוסח ה"קרדו" שונה מעדה נוצרית אחת לאחרת וטקסי הטבילה אף הם שונים, קבלה לקהילה נוצרית כוללת קריאה של ה"קרדו" והתחייבות להאמין בו.
ברוב הכנסיות הנוצריות מקובלת התפיסה כי אדם אינו נולד נוצרי, אלא נעשה נוצרי משעה שהוטבל בידי הוריו, או נטבל בעצמו, וקיבל את האמונה בעיקרי הנצרות.
יש עדות נוצריות מועטות שמבצעות את טקס ההתנצרות בגיל מבוגר, בטענה שרק האדם עצמו יכול לקבל על עצמו את האמונה הנוצרית, והוריו אינם יכולים לעשות זאת בשמו בטרם עמד על דעתו.
עם זאת, ברוב הקהילות הנוצריות מקובל לערוך לתינוק טקס התנצרות אם נולד להורים נוצריים.
הנצרות הקתולית הקימה מיסיונים, משלחות של אנשי דת, ברחבי אמריקה, אפריקה ואסיה (בעיקר מאמצע המאה ה-16 ועד תחילת המאה ה-20), שתפקידם היה לעודד את התושבים המקומיים לעבור מהדתות המקומיות לדת הנוצרית הקתולית.
פעמים רבות הופעלו לחץ ואף אלימות על התושבים המקומיים כדי שימירו את דתם.
עם זאת, המיסיונרים עסקו גם בתיעוד של התרבויות המקומיות, פיתחו שיטות כתב לשפות מקומיות ותרגמו את התנ"ך וכתבי הקודש הנוצריים לשפות אלה, העניקו עזרה סוציאלית, ולפעמים אפילו הגנו על האוכלוסייה המקומית מהחלטות שרירותיות של השלטון הקולוניאלי.
באפריקה ובאמריקה הדרומית נוצרו לעיתים קרובות צורות מקומיות של הדת הנוצרית, צורות שיש בהן סינקרטיזם ולפעמים זיהוי של הלחץ הקולוניאליסטי עם הסבל של ישו המתואר בברית החדשה.
דת האסלאם היא בעיקרה דת אורתופרקטית (דת הלכתית, המבוססת על מצוות מעשיות), אולם היא כוללת שני עיקרי-אמונה (ה"שהאדה") – האל הוא אחד, מוחמד הוא שליח האל : "לָא אִלָהָא אִלָה אללה ומוחמד רָסוּל אללה" – שלהם צריך אדם להתחייב כדי להפוך למוסלמי.
הצהרת עיקרי האמונה בפני עד מוסלמי אחד לפחות עומדת במרכז טקס המרת הדת.
העידוד להתאסלמות הוא מתון ואינו חל במידה שווה על בני כל הדתות האחרות.
בני דתות מסוימות נחשבים ל"אהל אל-כתאב" ("אנשי הספר"), אלה אינם מוסלמים אבל גם אינם עובדי אלילים ולכן אין לאסלם אותם בכפייה.
הדתות שכלולות במושג "אהל אל-כתאב" הן יהדות, נצרות וזורואסטריות (אמגושיות).
יש תפיסות מוסלמיות שגורסות שיש לכפות התאסלמות על עובדי אלילים, ואף רואות בכך סיבה ל"ג'יהאד" (מלחמה בשם הדת), אולם בפועל השיקולים לעידוד או כפיית ההתאסלמות נסמכים על המצב הפוליטי והתנאים בשטח.
בראשיתה (המאות ה-7 וה-8 לספירה), לא עודדה דת האסלאם התאסלמות באופן פעיל, אולם יצרה תנאים נוחים מאוד לכך, בעיקר בכל הקשור לתשלום מיסים ואפשרות להשתלב בשלטון.
במהלך 300 שנה בערך המירו רוב המצרים את דתם מהנצרות הקופטית לאסלאם, ורוב הפרסים המירו את הדת הזורואסטרית באסלאם.
תנאים דומים נוצרו באימפריה העות'מאנית בין המאה ה-15 ועד תחילת המאה ה-20, וכתוצאה מהם התאסלמו אוכלוסיות גדולות בבלקן ובקווקז (בוסנים, אלבנים, צ'רקסים ועמים אחרים).
בארץ ישראל, אירע תהליך התאסלמות הדרגתי של האוכלוסייה השומרונית הכפרית בשומרון בעקבות רדיפות דתיות, נטל המיסים, אנרכיה ופרעות תחת שלטון בית עבאס ושוב תחת האיובים, הממלוכים והעות'מאנים.
עזיבת האסלאם נקראת "רדה" ומוסלמי שמחליט להמיר את דתו מכונה מֻרְתַדּ (مـُرْتـَدّ).
הקוראן לא מגדיר עונש בעולם הזה לאדם הנוטש את הדת המוסלמית, אולם על פי השריעה, העונש לכופר באסלאם הוא מוות.
במדינות מוסלמיות רבות היום, דוגמת מצרים, ירדן וסוריה, אין המדינה מכירה בהמרת הדת, אך אין איסור חוקי מפורש על עזיבת האסלאם.
אזרחים שעברו המרה לדת אחרת, בעיקר טבילה לכנסיות אוונגליסטיות ואחרות, עדיין נחשבים מוסלמים על-פי חוק המדינה, ואף כי לא מדובר בעברה פלילית, אזרחים אלה סובלים מהתנכלויות מצד השלטון שמביאות לעיתים קרובות לאיבוד של מקום עבודתם או קשרים בחברה הסובבת.
במדינת ישראל חלה אשר קובעת כיצד נרשמת המרת דת במדינת ישראל.
אדם שמשתייך לדת אחת (המכונה בחוק "עדה דתית"), יכול להמיר את דתו לעדה דתית אחרת, בתנאי שיעמוד בתנאי החוק.
תנאי החוק הם בעיקרם שהדת החדשה תכיר בהצטרפות של האדם אליה, ובנוסף על הממיר את דתו לרשום במשרד הפנים את דבר המרת דתו, ולקבל אישור פורמלי על כך.
מבחינת החוק אדם שמילא את תנאי החוק אינו נחשב עוד כחבר בעדה הדתית הישנה שלו, אלא הוא חבר רק בעדה הדתית אשר אליה הוא בחר להצטרף.
פקודת ההמרה מחייבת אישור של "ראש העדה הדתית" המכיר בהמרה, ובגיור לדת היהודית הכוונה לרב הראשי לישראל.
לפי פסיקת בג"ץ, פקודת ההמרה מתארת את הפרוצדורה שצריך לעבור לשם הכרה בעניינים הקשורים למעמד אישי, כגון נישואין לגירושין, אך לעניין רישום וזכאות לתעודת עולה מכח חוק השבות ניתן להכיר ביהדותו של המתגייר גם אם הגיור לא קיבל אישור מהרב הראשי.
רישום המרות הדת שאינן גיור הן בסמכותה של יחידת המרות דת, העדות הנוצריות ומרשם ברית הזוגיות במשרד המשפטים.
על פי נתוני היחידה, במהלך השנים 2019–2023 המירו את דתם 1,780 גברים ונשים (לא כולל מתגיירים).
המספר הגבוה ביותר של המרות דת הוא מהסוג של מעבר בין עדות דתיות בתוך הדת הנוצרית: 421 נוצרים המירו את דתם מעדה נוצרית מוכרת אחת לאחרת.
מלבד זאת ישנם 328 נוצרים שהמירו את דתם לאסלאם, ו-95 מוסלמים שהמירו את דתם לנצרות.
מקרב 327 יהודים שהמירו את דתם בשנים אלו 289 (88%) המירו את דתם לאסלאם, והיתר – לנצרות.
המרת דת עקב תמריץ כספי או אחר
בשנת תשל"ח נוספו לחוק העונשין במדינת ישראל שני סעיפים שבאו למנוע המרת דת עקב פיתוי חומרי:
: "הנותן או מבטיח לאדם כסף, שווה כסף או טובת הנאה חומרית אחרת כדי לפתות אותו להמיר דתו או כדי שיפתה אדם אחר להמיר דתו, דינו – מאסר חמש שנים או קנס 50,000 לירות".
: "המקבל או מסכים לקבל כסף, שווה כסף או טובת הנאה חומרית אחרת תמורת הבטחה להמיר דתו או לגרום לכך שאדם אחר ימיר דתו, דינו – מאסר שלוש שנים או קנס 30,000 לירות".
איסור על המרת דתו של קטין
חוק העונשין קובע עונשי מאסר לאדם אשר משדל קטין להמיר את דתו, או ממיר את דתו של קטין בניגוד להוראות .
: "העורך טקס המרת דתו של קטין או עושה פעולה אחרת המביאה לידי המרת דתו של קטין, בניגוד להוראות , דינו – מאסר שישה חדשים".
: "המשדל קטין, בפנייה ישירה אליו, להמיר דתו, דינו – מאסר שישה חדשים".
המשבר בעולמות האינסופיים היא מיני-סדרת קומיקס ואירוע קרוסאובר נרחב שפורסמה על ידי חברת DC קומיקס ב-1985 למשך 12 חוברות.
הסדרה נכתבה בידי מארב וולפמן ואוירה על ידי ג'ורג' פרז.
סדרת חוברות זו היוותה נקודת מפנה ביקום DC הבדיוני שתואר בחוברות הקומיקס של חברת DC, אשר עד אז היה סבוך וקווי עלילה רבים סתרו זה את זה.
בסיפור זה בוטל רעיון היקומים המקבילים בחוברות הקומיקס של DC, שהיה מקובל עד אותה העת לפישור סתירות בקומיקס, וכל קווי העלילה השונים אוחדו ליקום אחיד אחד.
נוסף על כך, מספר גיבורי על מצאו את מותם, כמו סופרגירל ובארי אלן.
"המשבר בעולמות האינסופיים" נחשב אחד האירועים המכוננים המרכזיים בעולם הקומיקס של DC וחובבי קומיקס מחלקים את ההיסטוריה של הקומיקס כ"טרום המשבר" ו"לאחר המשבר".
שם הכותר נלקח מאירועי מיני סדרות ישנות יותר כמו "המשבר בארץ-2" ו"המשבר בארץ-3", ובהמשך היווה השראה לאירועי משבר נוספים כ"שעת אפס: משבר בזמן", "המשבר האינסופי", "המשבר האחרון", "פלאשפוינט" ו"התכנסות".
הסיפור "המשבר האפל בעולמות האינסופיים" משנת 2022 מהווה המשך ישיר לאירועי המיני-סדרה.
האירוע מתפרש על פני מספר כותרים של גיבורי על שונים כמו סופרמן, באטמן, וונדר וומן, פלאש, גרין לנטרן, ליגת הצדק, לגיון גיבורי-העל והטיטאנים הצעירים.
עלילת הסיפור זכתה לעיבוד אנימטיבי בשם "ליגת הצדק: המשבר בעולמות האינסופיים", שיצא בשלושה חלקים - החלק הראשון ב-9 בינואר 2024, החלק השני ב-23 באפריל 2024, והחלק השלישי ב-16 ביולי 2024.
לפני המשבר בעולמות האינסופיים, יקום DC היה מלא בטעויות המשכיות.
סיפור הרקע של כל דמות ודמות לא היה עקבי ואמין.
כך למשל, סופרמן לא יכול היה לעוף אלא רק לקפוץ למרחקים עצומים, מכיוון שהוא נולד על כוכב לכת שכוח הכבידה בו גדול מזה של כדור הארץ.
עם הזמן הוא עף, הוסבר כי כוחותיו מגיעים משמש צהובה, והומצא לו סיפור רקע מורכב יותר.
מאוחר יותר השתנה הסיפור כדי להסביר את הרפתקאותיו כסופרבוי וכן השתנה כדי להכליל את סופרגירל, את העיר קנדור ואת ניצולי קריפטון, ובכך להשקיט את המחשבה כי סופרמן הוא הניצול היחיד מהשמדת עולמו.
נוסף על כך, הייתה בעיית גילאים.
לדוגמה, בשנות ה-80 באטמן (בן אדם ללא כוחות על) נראה טוב לגילו, שכן הוא לחם במלחמת העולם השנייה.
אותה בעיה נפוצה גם בעוזרו, רובין, שבמשך שנים רבות שמר על מראה צעיר של מתבגר.
בנוסף, נוצרו גרסאות חדשות לגיבורי על מוכרים כפלאש, גרין לנטרן ואטום, כולל סיפורי מקור וכוחות שונים משל אלה שקדמו להם.
הייתה התייחסות לנושאים אלה במיני סדרה "הפלאשים משני העולמות" משנת 1961, אשר בה בארי אלן פגש את ג'יי גאריק, קודמו.
הפגישה נוצרה תודות הרעיון של שני יקומים מקבילים: ארץ-1, מקום ההתרחשות המרכזי של גיבורי העל מאז תור הכסף, וארץ-2, יקום מקביל שבו התרחשו הרפתקאות גיבורי תור הזהב, ואשר בו הגיבורים הזדקנו בצורה ריאליסטית מאז זמנם.
הרעיון גם הורחב להכליל את ה"מולטי-יקום", בו קיימים בין היתר ארץ-3, שבו הכל מתרחש הפוך: גיבורי-על הם נבלי-על ואירועים היסטוריים התרחשו בסדר הפוך.
אירוע המשבר נוצר כדי לחגוג את חגיגות ה-50 שנה להיווסדות DC קומיקס.
אולם, הכותבים מארב וולפמן ולן ויין ראו בכך הזדמנות לנקות את ההיסטוריה המעוותת של החברה (שגרמה בעקיפין לירידה במכירות עקב חוסר ההגיון).
עבודת השטח לקראת המשבר נמשכה מעל לשנה, והוצגה דמותו של "מוניטור", אחת מדמויות המפתח, בכותרים השונים של גיבורי העל.
בהופעתו המקורית, מוניטור היה דמות הפועלת בצללים ואשר לא הראה את פניו, והואמן כי הוא נבל בהתהוות.
הסדרה הפכה להצלחה מסחרית וחידשה את ההתעניינות בכותרי הדמויות.
יחד עם "השומרים" של אלן מור ו"האביר האפל חוזר" של פרנק מילר, היא הפכה להצלחה ותרמה לריענון היצירתי של DC קומיקס, אשר הייתה בפיגור מזה שנים אחר מתחרתה, מארוול קומיקס.
המשבר גם עזר להטביע את המושג "קרוסאובר".
וכך, מאז 1985 יוצרי שתי החברות מפרסמים אירועי קרוסאובר שנתיים המבקשים לחבר בין עלילות כותרי הקומיקס.
הסיפור מציג לקוראים שתי ישויות חוצניות כמעט כל-יכולות: מוניטור הטוב ואנטי-מוניטור הרע.
שניהם נוצרו באותו ניסוי אשר יצר את ה"מולטי-יקום".
לאחר שפעל מאחורי הקלעים במשך יותר משנה בחוברות הקומיקס של החברה, מוניטור מתגלה כמי שעובד על תוכנית נואשת להציל את ה"מולטי-יקום" מהשמדה של אנטי-מוניטור.
סדרת המשבר מביאה את מאמציהם של גיבורי העל לסכל את מזימותיו של אנטי-מוניטור.
תחת השגחתו של מוניטור, קבוצה נבחרת של גיבורים שומרת על מכשירים מאסיביים אשר נועדו למזג בין שני כדורי הארץ לאחד, אשר יהיה מוגן מהאנטי-חומר שכבר השמיד עולמות שלמים.
עד מהרה גדל הקונפליקט, וכל גיבורי העל נעשים מעורבים בו.
המוניטור נרצח בידי העוזרת שלו, הרבינגר, אשר השתלטו עליה שדי צללים של אנטי-מוניטור.
אולם, הוא צפה את ההתקפה ומאפשר לה להתרחש.
בכך, מותו ישחרר מספיק אנרגיה שתגן על חמשת העולמות האחרונים מספיק זמן כדי שגיבורי העל יובילו מתקפה נגד אנטי-מוניטור תחת השגחתם של עוזריו - הרבינגר, אלכסנדר לות'ר הבן ומנודה.
הנבל אנטי-מוניטור נסוג, במחיר מותה של סופרגירל.
שינוי זה במלחמה מביא למרווח נשימה בקרב הגיבורים, אך לא להרבה זמן.
לקס לות'ר וברייניאק מאגדים קבוצת נבלי-על שמתכננים להשתלט על כדורי הארץ בשעה שאנטי-מוניטור מעורר כאוס בהם.
הפלאש מארץ-1 מת לאחר שהוא מונע ממנו להשתמש בתוכנית הגיבוי לירות בתותח אנטי-חומר ולחדור את השדה המגן של הכוכב.
או אז, הספקטר עוצר את הקונפליקט ומיידע את שאר הגיבורים כי אנטי-מוניטור נוסע בזמן על מנת לעצור את יצירת ה"מולטי-יקום".
גיבורים ונבלים מאחדים כוחות, כאשר הגיבורים עורכים את המסע במטרה לעצור את אנטי-מוניטור והנבלים מגיעים לכוכב הלכת "אואה" כדי למנוע מהמדען קרונה לבצע ניסוי היסטורי שיעזור לאנטי-מוניטור במאמציו.
הנבלים נכשלים במשימתם, ואילו הגיבורים עוזרים לספקטר במלחמתו נגד אנטי-מוניטור.
סוף הקרב ביניהם יוצר עומס אנרגיה שגורם לקריסת החלל והזמן.
יקום אחד נוצר יש מאין וכל הגיבורים חוזרים למציאות הזמן העכשווי שבו אלמנטים מחמשת העולמות מתמזגים לאחד.
אף אחד חוץ מאלה אשר נכחו במלחמה הזו אינו זוכר את שאירע.
בסוף הסיפור, וולי וסט הופך לפלאש החדש.
לפי ראיון שנערך עם ג'ורג' פרז ב-1994, כריס קלרמונט הציע כי סופרמן מארץ-1 ימות בקרב נגד אנטי-מוניטור בחוברת 12. לאחר שהנבל הושמד, קאל-אל מארץ-2 מבין שהוא כעת לבד, ללא עולם משלו, ללא אהובתו לויס ליין, וכי עכשיו הארץ היחידה ללא סופרמן.
או אז, להפתעת הגיבורים, הוא מבריש מעליו את קצוות השיבה משיערו ומסיר איפור שכביכול הקנה לו מראה מבוגר יותר.
הוא מסביר שהוא הפסיק להתבגר כאשר הגיע לשיא כוחותיו.
הוא חוזר עם האחרים לארץ של אחרי המשבר ולוקח את מקומו של סופרמן מארץ-1.
אם הצעה זו הייתה מתממשת, אזי הכותר Man of Steel יסמן את חזרתו של סופרמן המקורי, אשר מתחיל את חייו בארץ שלאחר המשבר בצורה דומה לחייו הישנים, אם כי בהבדלים שונים.
למרות ההלם התרבותי, קאל-אל משתלב ומקבל הזדמנות שנייה לחיים בעידן המודרני שבארץ שלאחר המשבר.
דמויות ואלמנטים שנקבעו לפני אירועי המשבר בעולמות אינסופיים נחשבים "לפני-משבר" ("Pre-Crisis"), ואלה ששוחזרו נחשבים "לאחר-משבר" ("Post-Crisis").
אולם, עם הוספתה של המיני סדרה המשבר האינסופי משנים 2005–2006 - סיפור משנה המשכיות נוסף - "לפני" ו"אחרי" כבר אינם גורם מכריע, וכעת יש צורך לקבוע לאיזה משבר מתייחסים.
המושג שנקבע בעקבות הבעיה נקרא "עידן-המשבר", שמתייחס לכל האירועים שהתרחשו בין המשברים.
המשבר נוצר כהזדמנות של חברת DC קומיקס להתחיל דף חדש ככל שניתן ולעשות שינויים מהותיים לכמה מהכותרים המרכזיים שלה.
בעקבות המשבר בעולמות האינסופיים, מספר אלמנטים מהותיים שונו בסיפורי המקור של כמה מהחוברות, כדוגמת "באטמן: שנה ראשונה" של פרנק מילר, "אלים ובני תמותה" - ההרצה המחודשת של ג'ורג' פרז לוונדר וומן, האתחול מחדש של ג'ון ביירן ל"סופרמן: איש הברזל" ושינוי הכותר Green Lantern ל-Green Lantern Corps.
כותרים אחרים שלא הומצאו מחדש פנו לכיוונים שונים לגמרי לאחר המשבר בעולמות האינסופיים, אם כי נדחו כשנה כדי לגשר בין המשבר הקודם לבא, במיני סדרה Legends.
הכותר Justice League of America בוטל ובמקומו החלה הסדרה Justice League, שכללה מגוון רחב יותר של דמויות, וקפטן מארוול קיבל מיני סדרה משלו שנועדה לספר את סיפור מקורו מחדש.
כמו כן, מספר דמויות חדשות הוצגו במשבר.
עוזרתו של מוניטור - הרבינגר, המדען מנודה, ליידי קווארק (ניצולת אחד העולמות המושמדים), דוקטור לייט חדשה הוצגה, וכן דמויות קומיקס מחברת צ'רלטון קומיקס - בעיקר החיפושית הכחולה השנייה.
לאחר המשבר, קיד-פלאש לשעבר וולי וסט החליף את קודמו, בארי אלן, בתפקיד הפלאש החדש.
ג'ונה הקס הועבר לעתיד פוסט-אפוקליפטי, אולם מעבר זה לא צלח והוא חזר למערב הפרוע.
הדמות ויילדקאט מחברת הצדק של אמריקה הוחלפה באופן זמני על ידי בתו, יולנדה מונטז.
שומרי היקום עזבו לממד אינו ידוע וחיל הפקחים הירוקים אורגנו מחדש, כאשר האל ג'ורדן החל להוביל קבוצה של פקחים ירוקים מכדור הארץ.
השינויים שנעשו לאחר המשבר לא נקלטו בצורה עקבית.
המיני סדרה פורסמה למשך שנה, כאשר מספר סדרות המשיכו בסדר רץ במקביל.
בנוסף, מספר סיפורים שהתבססו על ההמשכיות הקודמת פורסמו לאחר הגיליון האחרון של המשבר הנוכחי.
במקור, דמויות אשר נכחו בקרב האחרון בשחר הזמן זכרו את ההיסטוריה המקורית שלהם בנוסף להיסטוריה שלאחר המשבר.
זאת ועוד, גרסאות חדשות או מומצאות מחדש של כותרים החלו בזמנים שונים, כאשר DC המשיכו להציג את הגרסאות הישנות של הגיבורים עד אשר החדשות פורסמו, לעיתים כשנה לאחר מכן.
כתוצאה מכך, סדרה אשר ניסתה לפשט את רצף הזמן של יקום DC רק הציגה יותר סיבוכים.
הדוגמה השנויה במחלוקת הנפוצה ביותר לכך היא ההתעסקות עם הוקמן מתור הכסף, במיני סדרה Hawkworld, שהתרחשה שנה לאחר מכן.
DC החליטה להעתיק את האתחול המחודש שנעשה לוונדר וומן לדמותו של הוקמן, בשעה שהמיני סדרה הובילה ליציאת סדרה נפרדת.
דבר זה יצר בעיה לכותבי החברה, כשבינתיים הוקמן המשיך להופיע ללא הרף.
בכך הדמות הפכה לא שמישה בעיני רבים מהכותבים, ולמשך שארית שנות ה-90 די נשכחה עד אשר "יצאה לגמלאות" ופינתה את מקומה להוקמן מתור הזהב, הגרסה האולטימטיבית של הדמות.
בעיות דומות צצו גם בלגיון גיבורי העל, אשר הושפעו מהסרתו של סופרבוי מההמשכיות.
המיני סדרה "שעת אפס: משבר בזמן" משנת 1994 ניסתה לפתור את הסוגיות האלו בכך שאתחלה שוב את יקום DC, הפעם ללא הרבה הוצאות מחודשות.
סוגיית מחיקתה של סופרגירל מההמשכיות טופלה אט אט בשנים שלאחר המשבר: מספר דמויות בשם סופרגירל הוצגו.
לא היה זה אלא ב-2004, שהוצגה סופרגירל קריפטונית חדשה באופן רשמי.
המשאיות הם להקת רוק ישראלית שפעלה בשנים 1992–1993. נחשבת כ"להקת בת" של משינה.
בראשית דרכם עבדו חברי הלהקה בחברת ההגברה "בטי בם".
בראשית שנות ה-90 עבדו עם משינה והתחבבו על הלהקה הוותיקה.
אלדד תמיר, אחד מאנשי סאונד, שאב את השראתו מלהקת האם והקים הרכב עם חבריו לעבודה, עמי שלו ודייוויד זומרפלד.
שלומי ברכה, גיטריסט משינה, העניק להם את שירם הראשון "ארגז" כאשר תמיר צירף כבסיסטית חברה נוספת לעבודה, שרה דוידסון (שהייתה בשנות השמונים חברה בלהקת הטראנס-פאנק "Free Style").
שמה של הלהקה הטרייה גם הוא תוצרת משינה: משינה הציעו ללהקה שתי אופציות לשם: "מפלצות התהילה" ו"המשאיות".
תמיר וחבריו בחרו בשם המשאיות (ומשינה לקחה את מפלצות התהילה כשם אלבום האולפן החמישי שלה).
במאי 1992 הסתיימה הפקת האלבום המשאיות שהופק על ידי איתן גדרון ויצא בחברת "הליקון".
שירי האלבום הושמעו מעט ברדיו והלהקה אף חיממה את משינה בסיבוב ההופעות של "מפלצות התהילה" אך לא החזיקה מעמד ימים רבים והתפרקה.
קצת אחרי הפירוק הקים שלו את להקת סאבווי סאקרס, תמיר המשיך לעבוד מאחורי הקלעים וגם לעשות מוזיקה בהרכבים נוספים, שהבולט בהם הוא כאמל ג'אמל.
שרה דוידסון הצטרפה ב-1996 ללהקת ז'ק מיראז' (שנקראה על שם המרפדיה לכלי רכב בתל אביב), שם ניגנה בתופים.
המשאיות הוא שמו של אלבומם הראשון והיחיד של להקת המשאיות, "להקת הבת" של משינה.
האלבום יצא בשנת 1993 על ידי חברת התקליטים הליקון בהפקת איתן גדרון.
כל השירים באלבום נכתבו והולחנו על ידי הלהקה עצמה, פרט לשיר "הארגז" אשר נכתב והולחן בשיתוף עם גיטריסט משינה, שלומי ברכה.
האלבום הציג רוק מלודי וההשפעה של משינה ניכרת לכל אורכו.
למרות הגב מלהקת האם, האלבום הושמע מעט ברדיו ופחות משנה לאחר צאתו, הלהקה התפרקה.
המרתף הוא בית ספר למשחק ותיאטרון שהוקם בישראל עבור נערים ונערות בעלי כישרון בתחום אמנויות הבמה הנמצאים במצבי סכנה או מצוקה.
אולם המרתף הוא קומת המרתף של ההוסטל "בית-הצברית" – הוסטל לנערות במצוקה בגילאי 24-17, הזקוקות למסגרת חוץ-ביתית, שמופעל על ידי עמותת ענב.
המבנה הוא בבית טמפלרי ברחוב עמק רפאים במושבה הגרמנית בירושלים.
מתוך רצון לתת ולתרום מעצמן לסביבה ולחברה, הנערות שחסו באותה עת בהוסטל, בחרו לנצל את חלל המרתף של "בית הצברית" ולהקים בו תיאטרון, שיסייע לנערים ולנערות הדומים להן, הנמצאים במסגרות אחרות, ומטרותיו:
להוציא בני נוער בעלי כישורים אמנותיים ממעגל הסיכון, בתוכנית לימודים המשלבת את לימודי מקצועות התיאטרון עם חיזוק החוסן הנפשי.
לפתוח תיאטרון אינטימי שיעלה הצגות בתחום החברתי באיכות אמנותית גבוה.
הקניית מיומנויות של עבודה והעצמת הנערות ב"בית הצברית".
ב 2006, בעקבות יוזמת הנערות ובסיוען, נפתח "המרתף – בית ליצירה בימתית".
גויס צוות מורים מנוסה, המתייחד בכך שהוא מייצג את הזרמים השונים בתיאטרון המודרני ומשלב בתוכו את שיטת סטניסלבסקי, גרוטובסקי, ריקוד ומיצג חזותי.
התלמידים הלומדים במרתף, מאותרים על ידי גורמים חינוכיים וסוציאליים כגון: קידום נוער, רשות חסות הנוער ושירות המבחן לנוער של משרד הרווחה והשירותים החברתיים, ולאחר בחינות ומיונים הם מתקבלים לתקופת לימודים של שלוש שנים, ולאחריה הם יכולים להצטרף ללהקת השחקנים של המרתף.
משנת הלימודים תשע"א (2011-2010) מתקיימים לימודי המשחק של המרתף כתוכנית אוטונומית בחוג לתיאטרון של האוניברסיטה העברית.
חלק משיעורי המרתף משותפים לתלמידי המרתף ולסטודנטים מהחוג לתיאטרון.
מייחד את "המרתף" הוא התפיסה שנוער בסיכון הוא נוער מוכשר ורגיש לא פחות ואולי אף יותר מאשר כלל האוכלוסייה.
הצבת אתגרים המתאימים להם, הופכת אותם מנוער בסיכון לנוער בסיכוי.
בסוף שנת 2011 הועלתה ההצגה "חוקת היער", המבוססת על סיפורים נוספים מ"ספר הג'ונגל".
בהצגה זו נעשה שיתוף פעולה בין שחקני המרתף לשחקנים בוגרי בתי ספר למשחק אחרים.
במרץ 2013 הועלת ההצגה "הסיפור המופלא על ארנדירה התמימה וסבתה המרושעת", המבוססת על סיפור קצר מאת גבריאל גארסיה מארקס בשם "הסיפור העצוב שלא ייאמן על ארנדירה התמה וסבתה האכזרית".
ההצגה מעלה את תופעת ניצול הנשים למטרות זנות.
דרך ההצגה, הצטרף "המרתף" לעמותת עלם למאבק תודעתי וטיפולי בתופעה חמורה זו.
בקיץ 2013 הועלתה ההצגה "עזיז אפנדי - הסוד של שבתי צבי".
העוסקת בנושא משיחיות דרך סיפור חייו של שבתי צבי.
בראשית 2014 הועלתה ההצגה "קריאון" המבוסס על המחזה היווני אנטיגונה.
המרתף פועל בסיוע של הקרן לירושלים, אשלים (מיוסדה של הג'וינט) וכן היה בעבר חלק מפרויקט "נקודת מפנה" של הבנק הבינלאומי.
כמו כן תושבי ה"מושבה הגרמנית" הקימו את "חוג ידידי המרתף" המסייע בפעילויות השונות של המוסד.
המשביר המרכזי הוא גוף כלכלי של ההסתדרות הכללית שנועד לרכישה ואספקת ציוד בתחומי הקמעונאות, החקלאות והציוד הטכני וההנדסי לחברי אגודות צרכניות ומשקים חקלאיים (קיבוצים, מושבים שיתופיים ומשקים אחרים, בהם כפרי נוער, קואופרטיבים לבניין ותעשייה וכדומה) וזאת ברווח נמוך מאוד, על מנת לסייע למפעל ההתיישבות ולתמוך בפועלים.
ראשיתו של המשביר המרכזי בקואפרטיב "המשביר" שהוקם בשנת 1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה על רקע המצב הכלכלי הקשה בו היו נתונים המתיישבים היהודים בארץ ישראל.
נציגי הפועלים בהסתדרות הציונית ובראשם ברל כצנלסון ומאיר רוטברג ביקשו להקים מוסד שירכוש בסיטונאות וימכור מצרכים למתיישבים ופועלים במחיר עלות וללא רווח.
כמו כן מכרה קבוצת כנרת, ביזמת רוטברג, את עודפי הייצור שלה להסתדרות פועלי יהודה ברווח נמוך.
השם "המשביר" (שנטבע על ידי ברל כצנלסון) היה בהשראת סיפורו של יוסף בתנ"ך אשר כונה: "המשביר לכל עם הארץ" () כלומר מי שאגר מזון בשעת השפע וסיפק אותו לעם בשנות הבצורת.
ההון הראשוני להקמת המשביר הגיע משני גורמים: המשרד הארצישראלי, הזרוע המבצעת של ההסתדרות הציונית בארץ ישראל ומניות שנמכרו לחברי הקונגרס הציוני.
מנהלו הראשון של המשביר היה מאיר רוטברג.
באותה עת עדיין לא הייתה קיימת ההסתדרות הכללית, אלא שלוש הסתדרויות פועלים נפרדות.
הסתדרות הפועלים החקלאיים בגליל בעמק הירדן הקימה את המחסן הראשון של המשביר בדגניה א' ומיד לאחר מכן הוקמו עוד שני מחסנים בפתח תקווה (על ידי הסתדרות פועלי יהודה) ובחדרה (על ידי הסתדרות פועלי השומרון).
בשומרון היה קיים כבר מחסן ומטבח פועלים עם רעיון דומה, בזכרון יעקב, וב-1917 התאחדו המחסנים לגוף אחד.
המחסנים רכשו מוצרי יסוד (חיטה, קמח, סוכר, אורז וכדומה) ומכרו אותם במחירי העלות לפועלים המאוגדים בהסתדרויות.
בשנת 1918 כיהנו בהנהלת המשביר אליעזר יפה ומשה ירקוני מיהודה, מאיר רוטברג, ישראל בלוך ויוסף ברץ מהגליל ודוד רמז וגולדברג מהשומרון.
ביולי 1919, עם תום המצב הקשה בעקבות המלחמה, קראה הנהלת המשביר לאספה כללית למיסוד פעילות המשביר והתאמת מטרותיה אל המציאות החדשה.
על דרכי ההצבעה בוועידה התקיים עימות בין נציגי הפועל הצעיר ואחדות העבודה.
בוועידה שהתקיימה באוגוסט 1919 במרחביה נבחרו שבעה חברי הנהלה: יעקב אפטר, יצחק טבנקין, מאיר רוטברג, ישראל בלוך, משה ירקוני, יוסף רוטברג ודוד רמז, ומתוכם שלושה חברי ועד פועל: מאיר רוטברג, יוסף רוטברג ומשה ירקוני.
לוועדת ביקורת נבחרו נטע גולדברג, אלימלך לוין ואליעזר שוחט.
בעת הקציר בשנת 1918 מיהרה הנהלת המשביר לרכוש תבואה בעזרת הלוואה שקיבלה מוועד הצירים, שכן באופן רגיל המחירים עולים לאחר הקציר.
אולם, באותה שנה, לאחר כיבוש הגליל על ידי הבריטים קרסו מחירי התבואות והסבו למשביר הפסדים כבדים.
בנוסף, הלירות הטורקיות שהיו בידי אנשי המשביר איבדו חלק מערכם והסבו למשביר נזק נוסף.
בעקבות זאת, לא הצליחו אנשי המשביר להשיב את חובותיהם ובנק אפ"ק וסירב לתת להם הלוואות נוספות.
גם ועד הצירים לא הסכים לתת למשביר אשראי נוסף בעקבות פיגורם בהחזר החוב הקודם.
הנהלת המשביר פנתה בבקשת סיוע להנהלת ההסתדרות הציונית אך נענתה בשלילה על ידי מנחם אוסישקין.
עם תום המלחמה ותחילת העלייה השלישית פנה המשביר לסיוע להתיישבות על ידי אספקת כלי בנייה וחציבה, כלים חקלאיים (טרקטורים, מחרשות וכדומה) וזרעים לקבוצות ההתיישבות, לגדוד העבודה ולקבלנים בערים החדשות שנבנו.
בספטמבר 1920, בוועידת הקבוצות החקלאיות בטירה, נקבע בתקנון כי המשביר הוא "חברה קואופרטיבית להספקה ולמכירת התוצרת של העובדים העברים בארץ ישראל".
ב-1923 נבנה "בית המשביר", בתכנונו של האדריכל יוסף ברלין, בשכונת מרכז מסחרי בתל אביב, בפינת הרחובות לווינסקי והשוק.
ב-1923 סייע המשביר להקמת "החברה השיתופית לעבודות ציבוריות", ממנה צמחה לימים חברת סולל בונה.
באותה שנה, הקים ברל כצנלסון (שהחליף את רוטברג בהנהלת המשביר) את מערך השיווק הקולקטיבי של משק החלב ובעיבוד מוצרי חלב.
בתום שנתיים גדלה כמות החלב ששווק באמצעות המשביר פי ארבעה ורווח היצרנים על פי-140%.
וגם משקים שלא השתייכו להתיישבות העובדת כמקווה ישראל ובנימינה הצטרפו לשיווק דרך המשביר עד הקמת תנובה ב-1927 עסק המשביר בשיווק התוצרת החקלאית של היישובים ואף פתח חדרי אוכל לפועלים.
המשביר פעל מול גורמים רבים ושונים ממזכירויות של משקים וגרעיני התיישבות, דרך קבלנים בערים ועד פועלים בודדים במושבות.
ריבוי הגורמים גרם לקושי רב בהתנהלות ולחוסר יעילות, כפילות אספקה מצד אחד וחוסרים מאידך.
בעיתונות הופיעו ביקורות שונות נגד הנהלת המשביר.
היו שטענו שמחיריהם אינם זולים ממחירי השוק.
אחרים התלוננו על רכישת תוצרות חוץ בעוד ניתן לקנות סחורה לא פחות טובה מיצרנים בארץ ישראל.
חוגים דתיים התלוננו על שחנות המשביר מכרה חלב בשבת.
ולטר פרויס טען שהמשביר המרכזי, כחברת הספקה, צריך לפעול על פי שלושה עקרונות: חלוקת עודף לפי מידת הקנייה, מכירה במחיר השוק והימנעות ממתן אשראי.
לטענתו, המשביר בשנת 1923 הפר את כל שלושת העקרונות ועל כן הוא כושל מבחינה כלכלית.
ארגון מחדש - המשביר המרכזי
הרחבת הפעילות של המשביר וטשטוש האבחנה בין תחומי פעילותו, יחד עם המשבר הכלכלי העולמי גרמו לסכנה של קריסה כלכלית וחייבו פעולות תיקון.
ב-1930 הוקמה חברה בשם המשביר המרכזי - חברה קואופרטיבית להספקה של העובדים העבריים בארץ ישראל בע"מ' .
מטרת החברה הוגדרה כריכוז האספקה הסיטונאית למשקים החקלאיים ולקואופרטיבים על בסיס קיבוצי ולא אישי כאשר בערים ובמושבות הוקמו אגודות פועלים לצרכנות אשר זכו לאספקה סיטונאית ריכוזית אותה מכרו לפועלים המאוגדים.
כל משק, קואופרטיב או אגודת צרכנים רכש מניות של המשביר המרכזי ועל ידי כך הבטיח את חברותו בארגון ונציגות בוועד המנהל.
הוועד התנהל באופן דמוקרטי לפי ייצוג שווה-זכויות של בעלי המניות.
ההון של המשביר היה שייך למעשה לחברת העובדים, ארגון הגג של ההסתדרות הכללית, לפיכך חברת העובדים שלטה כגוף ריכוזי ומפקח על הנהלת הארגון.
על מנת לערוך שינוי יסודי בתקנון נדרשה הסכמת חברת העובדים ולחברת העובדים ניתנה זכות וטו באספה הכללית של 'המשביר המרכזי'.
המשביר לצרכן, שנוסד ב-1947 איגד את כל האגודות הצרכניות בערים ובמושבות והקים רשת חנויות כלבו לממכר קמעונאי.
במהלך השנים הוקמו חברות-בת של המשביר המרכזי ובהן 'המשביר המרכזי - מימון והשקעות בע"מ', 'מעבר בע"מ' - חברה לעמילות מכס, 'המשביר המרכזי - יבוא מספוא בע"מ'; 'הזרע' - חברה לגידול זרעים, 'אורז אשדוד', 'שיווק בטנים וכותנה בע"מ' ועוד.
יחד עם המשביר לצרכן נפתחו מפעלים רבים שנועדו לייצר תצרוכת מזון לחנויותיו שנכללו תחת חברת "המשביר תעשיות", שנמכרה ב-1973 לכור תעשיות.
המוסדות הנבחרים מורכבים מוועידה, שציריה נבחרים על ידי המוסדות החברים בארגון (בעלי המניות) אשר בוחרת במועצה ובמועצת מנהלים, מועצת המנהלים היא זו שבוחרת בראשי האגפים ובמנכ"ל.
המטה כולל שלושה אגפים - מנכ"ל, כספים ומינהלה.
תחת המנכ"ל מופעלים שישה אגפים מסחריים:
צרכנות (טקסטיל, הנעלה, מכשירי כתיבה, נייר, ציוד משרדי וריהוט)
חקלאות (זרעים, מספוא, חומרי הדברה, כימיקלים לחקלאות ולתעשייה, דלק, זבלים)
ציוד טכני (כלי עבודה, מוצרי חשמל ואלקטרוניקה, אביזרי השקיה, מכונות חקלאיות)
הניהול השוטף מתבצע על ידי הנהלה שכוללת מנכ"ל, ראשי האגפים ונציג של העובדים.
משא ומתן ישיר בין ישראל לבין הפלסטינים התנהל בשנת 2010 כדי להגיע להסכמה על הסדר סופי ורשמי לסכסוך הישראלי-פלסטיני על ידי יישום פתרון מסוג שתי מדינות לשני עמים עבור העם היהודי והעם הפלסטיני בשטחים של ארץ ישראל אשר ממערב לנהר הירדן.
השיחות נערכו בהשתתפות נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, ויושב ראש הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס.
זוהי הפעם הראשונה מאז כישלון שיחות אולמרט – אבו מאזן בה הידברו מדינת ישראל והפלסטינים במטרה להגיע לפתרון זה.
13 קבוצות מיליטנטיות פלסטיניות החלו סדרת מתקפות טרור נגד אזרחים ישראלים, אשר כללו סדרה של אירועי ירי על מכוניות ישראליות וירי רקטות על יישובים ישראליים, בניסיון לטרפד את השיחות.
בסוף אותו חודש, הפלסטינים ביקשו להאריך את ההקפאה הבנייה הישראלית ביהודה ושומרון, אחרת יעזבו את המשא ומתן.
ישראל קראה לפלסטינים להמשיך במשא ומתן, והציעה בהמשך אף לחדש את הקפאת הבנייה בתמורה לכך שהרשות הפלסטינית תכיר בישראל כמדינת הלאום של העם היהודי.
הצעה זו נדחתה על ידי ההנהגה הפלסטינית ובכך נקטע המשא ומתן.
לצד היותה בעלת ברית עיקרית של ישראל, ארצות הברית אימנה, ציידה, וממנה את כוחות הביטחון הפלסטינים, אשר משתפים פעולה עם צה"ל והשב"כ במטרה לסכל פעילות טרור איסלמיסטי, ובפרט את חמאס.
נשיא ארצות הברית ברק אובמה, דחף את הקפאת הבנייה בהתנחלויות, פתיחת מעברי הגבול של עזה, וקיום משא ומתן על סיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני ולהקמת מדינה פלסטינית.
במרץ 2009 ביקרה מזכירת המדינה האמריקאית הילרי קלינטון בישראל וטענה כי ההתנחלויות הישראליות והריסת בתי ערבים במזרח ירושלים מזיקים לתהליך השלום.
קלינטון הביעה את תמיכתה בהקמת מדינה פלסטינית, בניגוד לעמדה שהחזיק בה אז ראש הממשלה המיועד, בנימין נתניהו.
עם הגעת השליח המיוחד למזרח התיכון,ג'ורג' מיטשל, נתניהו ציין כי התקדמות כלשהי לעבר משא ומתן עם הפלסטינים תהיה מותנית בכך שהפלסטינים יכירו במדינת ישראל כמדינה יהודית.
ב-19 במאי נתניהו נפגש עם נשיא ארצות הברית ברק אובמה בבית הלבן.
אובמה ציין כי פתרון שתי המדינות עומד בראש סדר העדיפויות, אך נתניהו סירב לתמוך בהקמת מדינה פלסטינית.