tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשהגיע אדוארד לעכו ב-9 במאי 1271 שלח מיד משלחת לשליט המונגולי אבאקה.
התוכנית של אדוארד הייתה להיעזר במונגולים על מנת לתקוף את ביברס.
אבאקה נענה בחיוב לבקשה של אדוארד במכתב שתאריכו 4 בספטמבר 1271. ההיסטוריונים רונסימן וגרוסה (Runciman and Grousset) מצטטים מתוך הכרוניקה הימי-ביניימית הכתובה צרפתית Estoire d'Eracles ("ההיסטוריה של הרקליוס"), שהיא המשך הכרוניקה הלטינית מן המאה ה-12 מאת ההיסטוריון ויליאם מצור:
אבאקה, שהיה עסוק בשל עימותים אחרים בטורקסטן, היה מסוגל לשגר רק כוח בן 10,000 פרשים מונגולים בפיקודו של סמאגר מצבא הכיבוש של אנטוליה הסלג'וקית, בתוספת כוחות עזר סלג'וקים, אך הם גרמו לבריחה המונית של האוכלוסייה המוסלמית (שזכרה עדיין את המערכות הקודמות של כתבוגא) דרומה עד קהיר.
בינתיים גברו חששותיו של ביברס מהתקפה משולבת על מצרים מהים ומהיבשה.
הוא ציווה על בניית צי, ובמקום לתקוף את הכוח הצלבני ישירות הוא ניסה לפלוש לקפריסין על מנת לבודד את הכוח הצלבני של אדוארד בארץ הקודש.
בתום קרב ימי הושמד ציו של ביברס וכוחותיו נסוגו.
בעקבות ניצחונו, הבין אדוארד כי הוא חייב לפתור את הסכסוך בין המדינות הנוצריות כדי שיוכל להמשיך במאבק.
הוא שימש כמתווך בין איג השלישי מקפריסין לבין אביריו ממשפחת איבלין.
לאחר מכן החל במשא ומתן עם ביברס על הפסקת אש למשך אחת עשרה שנים, כשבמהלך המשא ומתן ניסה מתנקש מטעם ביברס לרצוח את אדוארד כשהוא מתחזה לנוצרי.
אדוארד ושומריו תפסו את המתנקש והרגו אותו, ומיד לאחר מכן תכנן אדוארד התקפה על ירושלים.
ידיעות על מות אביו של אדוארד, המלך הנרי השלישי גרמו לביטול המתקפה, והסכם הפסקת אש נחתם עם ביברס על מנת שאדוארד יוכל לחזור לאנגליה שם הוכתר מלך אנגליה בשנת 1272.
ב-1275, פיליפ השלישי מלך צרפת, ודודו, שארל הראשון, הכריזו על השתתפותם במסע הצלב.
בינתיים צצו מחלוקות חדשות בין המדינות הצלבניות ושארל הראשון ניצל סכסוך בין איג השלישי, הטמפלרים, ומדינת ונציה כדי להשתלט על אחרוני המדינות הנוצריות שנותרו בארץ הקודש.
לאחר שקנה ממריה מאנטיוכיה את תביעתה על ממלכת ירושלים, תקף שארל את איג השלישי, וכתוצאה מכך פרצה מלחמת אזרחים בשארית הממלכה.
למרות שמלחמת האזרחים בקרב שורות הצלבנים הייתה מתישה והרסנית, היא נתנה לשארל את ההזדמנות לפקד לבד על המשך מסע הצלב.
אך תקוותו של שארל נופצה, כשוונציה הציעה להכריז מסע צלב על קונסטנטינופול, לאחר שמיכאל השמיני ייסד מחדש את האימפריה הביזנטית וסילק משם את הוונציאנים.
למרות סירובו של גרגוריוס העשירי למסע צלב נגד קונסטנטינופול, ב-1281 האפיפיור מרטינוס הרביעי נתן את ברכתו.
כיבוש ממלכת סיציליה על ידי שארל גרם להתקוממות סיציליאנית ב-31 במרץ 1282, שעודדה על ידי מיכאל השמיני.
ממלכה זאת נחשבה בעיניו כקרש קפיצה לשאיפותיו במזרח התיכון וההתקוממות הובילה לסוף שלטונו בסיציליה.
זו הייתה המשלחת הצבאית האחרונה שיצאה נגד האימפריה הביזנטית או נגד המוסלמים בארץ הקודש.
בתשע השנים הנותרות של הפסקת האש הממלוכים דרשו יותר ויותר מחוות מצד הנוצרים, ובו בזמן רדפו צליינים בניגוד להסכם הפסקת האש.
בשנת 1289, גייס הסולטאן קלאון צבא גדול וכבש את שארית רוזנות טריפולי לאחר קרב עקוב מדם.
כיבוש טריפולי הביא לשיא של התנגדות נוצרית שבה קלאון איבד את בנו הבכור.
הוא המתין במשך שנתיים כדי לצבור מחדש את כוחו.
בשנת 1291, קבוצת צליינים מעכו הותקפה, ובתגובה רצחו הנוצרים תשעה עשר סוחרים מוסלמים בסוריה.
קלאון דרש פיצוי כספי גבוה ביותר, ולאחר שלא קיבל שום תשובה, הטיל מצור על עכו שהייתה המדינה העצמאית האחרונה בארץ הקודש.
קלאון נפטר תוך כדי המצור, ואת מקומו כסולטאן ירש בנו ח'ליל.
לאחר כיבוש עכו, המדינות הצלבניות בארץ הקודש חדלו להתקיים.
מרכז הכוח של הצלבנים הועבר לעיר טרטוס שבסוריה, ולאחר מכן לקפריסין.
בשנת 1303-1302 נפלה העיר ארוד שבסוריה, המעוז האחרון של הנוצרים בארץ הקודש.
208 שנים לאחר שהאפיפיור אורבנוס השני הכריז על מסע הצלב הראשון, תמו מסעות הצלב לארץ הקודש.
מסע הצלב הנורווגי נמשך מ-1107 עד 1110, בעקבות מסע הצלב הראשון, בהנהגתו של מלך נורווגיה זיגורד הראשון.
זיגורד היה הראשון ממלכי אירופה שיצא למסע צלב לארץ הקודש, ואף קרב לאורך הדרך לא הסתיים בהפסד.
דומה כי מסע הצלב הנורווגי התנהל באופן דומה מאוד לפשיטות הוויקינגים, הגם שבמקרה זה מטרתם הסופית של הנורווגים הייתה שונה.
המקור העיקרי לפרטים על המסע נמצא בספר מחזור העולם.
זיגורד ואנשיו הפליגו מנורווגיה בסתיו 1107, עם שישים ספינות וכנראה כחמשת אלפים איש.
הם הגיעו לאנגליה, שם מלך הנרי הראשון, ונשארו שם כל אותו החורף.
באביב 1108 הם הפליגו שנית מערבה.
כעבור מספר חודשים הגיעו הצלבנים הנורווגים לסנטיאגו דה קומפוסטלה ("יאקובסלנד", כפי שקראו לה) שבגליסיה ("גאליזוּלנד"), שם הרשה להם שליט מקומי להעביר את החורף.
אבל בבוא החורף נוצר מחסור במזון, והשליט המקומי סירב למכור עוד מזון וסחורה לנורווגים.
כיוון שכך אסף זיגורד את צבאו, תקף את טירתו של השליט ולקח שלל כפי יכולתו.
בהמשך המסע הימי נתקלו הנורווגים בצי של שודדי ים בספינות משוטים, שחיפשו אחר אוניות סוחר כדי לשדוד אותן.
זיגורד הפנה את ספינותיו היישר אל מול השודדים, פשט על ספינותיהם ולקח שמונה ספינות כשלל אחרי הניצחון בקרב.
לאחר הדברים האלה הגיעו הצלבנים למבצר באל-אנדלוס המוסלמית, ושמו סינטרה (קרוב לוודאי שהכוונה ל"מבצר המורים" שבעיירה הפורטוגלית, לאחר שנחתו בחוף באזור קולארש).
הם כבשו את המבצר והרגו את כל יושביו לאחר שהללו סירבו להתנצר.
לאחר מכן הפליגו לליסבון, עיר "שחציה נוצרים וחציה כופרים", שנאמר עליה כי היא החוצצת בין איבריה הנוצרית ואיבריה המוסלמית.
הם ניצחו שם בקרב השלישי במסעם, וזכו באוצרות רבים כשלל.
הקרב הרביעי שלהם היה בעיר ושמה "אַלקָאסֶה" (קרוב לוודאי שהכוונה לאלקאסר דו סאל, ששמה בא מ"אל-קצר" בערבית, כלומר "המבצר").
הם הרגו שם אנשים כה רבים עד כי נאמר שהעיר עמדה ריקה.
גם שם הם זכו בשלל רב.
לאחר קרב נוסף שבו ניצחו שודדי ים במצר גיברלטר, הפליגו הצלבנים הלאה לאורך "ארץ הסרצנים" (כלומר, חוף ספרד המוסלמית) אל הים התיכון (בנורדית עתיקה Griklands hafi, כלומר "ים יוון") והגיעו אל האיים הבלאריים.
בעיני הנוצרים נחשבו האיים הבלאריים כלא יותר מאשר מקום מושבם של פיראטים וסוחרי עבדים.
הפשיטה הנורווגית על האיים היא הפשיטה המתועדת הראשונה של נוצרים על האיים הבלאריים המוסלמיים.
תחילה הגיעו הנורווגים לפורמנטרה, שם הם פגשו ב"אנשים כחולים" (כלומר, שחורי-עור) וב"סרצנים" רבים שהתגוררו במערות.
תיאור הקרב הוא המפורט ביותר במקורות שהגיעו לידינו, והוא אחד המאורעות ההיסטוריים המשמעותיים ביותר בתולדות האי הקטן.
על פי המסופר, זכו הנורווגים בשלל הגדול ביותר בעקבות הקרב הזה.
לאחר מכן המשיכו ותקפו את איביזה ואחריה את מנורקה, ובשני המקרים הייתה ידם על העליונה.
דומה כי הצלבנים ויתרו על תקיפת הגדול שבאיים, מיורקה, כנראה כי באותה עת היה האי, כמרכזה של טאיפה עצמאית, משגשג ומבוצר היטב.
ייתכן כי השמועות על הצלחתם עודדו את כיבוש האיים, כעבור שנים ספורות, בידי הרפובליקה של פיזה.
באביב 1109 הגיעו הצלבנים לאי סיציליה, שם קיבל את פניהם רוג'רו השני, מלך סיציליה, שהיה אז רק כבן 14. בקיץ של שנת 1110 הפליגו משם והגיעו לארץ-ישראל.
בקיץ 1110 הגיעו, בסופו של דבר, אל עכו (Akrsborg), או אולי ליפו, והמשיכו לירושלים, שקראו לה "יוֹרְסָלָה", שם פגשו במלך הצלבני בלדווין הראשון.
הם התקבלו בזרועות פתוחות, ובלדווין רכב עם זיגורד אל נהר הירדן ומשם חזרו לירושלים.
הנורווגים קיבלו אוצרות רבים ושרידים קדושים, כולל שבב מן הצלב האמיתי - הלה ניתן להם בתנאי שימשיכו לפעול לקידום הנצרות ושיביאו את פיסת הצלב אל קברו של אולף הקדוש.
מאוחר יותר חזרו זיגורד ואנשיו אל הספינות בעכו, והתלוו אל בלדווין במסעו לצור על צידון ולכבוש אותה, וכך להפוך אותה לסניורות חדשה הכפופה לממלכת ירושלים.
לאחר הדברים האלה הפליגו זיגורד ואנשיו לקפריסין ושהו שם זמן-מה, ומשם המשיכו ליוון (לנמל שנקרא במקורות Engilsnes ולא זוהה בוודאות).
הם נשארו שם תקופה מסוימת, כיוון שזיגורד רצה להמתין לרוח צידית שתתפיח את המפרשים בספינות, כך שייראו מרשימים יותר בעיני הביזנטים.
בסופו של דבר הם הגיעו לקונסטנטינופול ובבואם ראו כי "לכל אורכה ורוחבה של הארץ יש ערים, מבצרים, עיירות, זה לצד זה ללא כל מרווח".
מפרשי כל ספינותיו של זיגורד היו כה קרובים זה לזה עד שנראו כמפרש ענקי אחד.
כל תושבי קונסטנטינופול יצאו לראות את זיגורד בכניסתו לעיר, ואלכסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, פתח בפניהם את הנמל.
כשבאה העת לחזור לנורווגיה נתן זיגורד לאלכסיוס את כל ספינותיו, עם גליפי החרטום היקרים שלהן, ובתמורה קיבל ממנו סוסים רבים כדי לרכוב עליהם בדרכם חזרה בדרך היבשה.
רבים מאנשיו נותרו מאחור והעמידו את עצמם לשירות הביזנטים.
מסעו של זיגורד ארך, על פי המסופר, כשלוש שנים, מבולגריה דרך הונגריה, פאנוניה, שוואביה ובוואריה, שם נפגש עם הקיסר לותר השלישי.
מאוחר יותר הגיע לדנמרק, שם נפגש עם המלך נילס שנתן לו לבסוף ספינה כדי שיוכל להפליג חזרה לנורווגיה.
מסע הקסם המסתורי, סיפורה של להקת החיפושיות הייתה סדרת תוכניות רדיו בעריכת יואב קוטנר ועודד היילברונר ששודרה בגלי צה"ל בשנות השמונים.
הסדרה גוללה ב-60 פרקים בני שעה את סיפור להקת החיפושיות (הביטלס, כפי שתורגם שם הלהקה בישראל).
הפרק הראשון בסדרה שודר ב-23 בפברואר 1981 והיא שודרה במתכונת שבועית.
החל מה-1 ביוני 1987 (יום מלאת 20 שנה להוצאת האלבום Sgt.
Pepper's Lonely Hearts Club Band) שודרה הסדרה שנית, במתכונת יומיומית.
התוכנית זיכתה את יואב קוטנר בפרס מפקד גלי צה"ל לשנת 1981. בחודש נובמבר 2017 הועלתה הסדרה במלואה לאתר וליישומון גלי צה"ל, כחלק מהשקת ערוץ הפודקאסטים החדש של התחנה הצבאית.
שם התוכנית נגזר משם האלבום והסרט Magical Mystery Tour.
לכל פרק ניתן שם על שם שיר של הביטלס מהתקופה הנדונה, שהוא גם בעל הקשר לתוכן הפרק.
למשל, פרק סיום תקופת הביטלמניה נקרא "המחר אינו ידוע", הן שם של שיר מהתקליט Revolver מאותה תקופה והן תיאור של התחושה בקשר לעתיד הלהקה באותה עת.
כל פרק הסתיים בשיר The End.
לפי דברי הפתיחה של קוטנר, היה לו קשה להשתחרר מההערצה ללהקה ומגישה הרואה ביוצריה ובשיריה יצירות חסרות פגם.
לדבריו יצר את הסדרה מתוך גישה של "הערצה ביקורתית", שבה לא נעדרת ההערכה ותחושת החשיבות של הלהקה אך השירים והתופעות הקשורות בה נדונים בכלים ביקורתיים.
הסדרה מגוללת על פני שישים פרקיה את הכרונולוגיה של הביטלס בין השנים 1956, אז נפגשו ג'ון לנון ופול מקרטני ועד פירוק הלהקה ב-1970. מסגרת הזמן הארוכה מאפשרת ניתוח עמוק של השירים בכלים מוזיקולוגיים, תוך הסתמכות על ספרו של וילפריד מלרס ושיחות עם מוזיקאים כיוסי מר-חיים, יוני רכטר ועוד.
כמו כן מנותחת תופעת הביטלס בכלים סוציולוגיים, פסיכולוגיים והיסטוריים של בריטניה ושל העולם בשנות השישים.
לכל שנה (מ-1962 ואילך) מוקדשות מספר שעות ובהן מעבר על כל שירי התקליטונים והאלבומים, הקלטות נדירות מהופעות ושאריות הקלטות אולפן וכן שעה על המצב הפוליטי והכלכלי בבריטניה ובעולם באותה שנה ושעה אודות מוזיקה אחרת, לא של הביטלס, שנוגנה באותה שנה במצעדי הפזמונים, לשם קבלת פרופורציה על חשיבות הלהקה.
אחד הפרקים שזכו לחשיפה גבוהה במיוחד היה פרק 53 - "פול מקרטני חי", הכולל הפרכה שיטתית של תאוריית הקשר על מותו של פול מקרטני, תאוריה שהוצגה בתוכנית גלי צה"ל "פול מקרטני מת" ב-1975.
לאורך הסדרה מתבררות שלוש תמות מרכזיות: א.
חשיבות התזמון החד-פעמי של יוצרים מוכשרים בפרופיל הייחודי של חברי הלהקה יחד עם נסיבות היסטוריות, חברתיות, פוליטיות ופסיכולוגיות שהוביל לסדרה של קפיצות-מדרגה בחדשנות, בהכרה ובהשפעה התרבותית והאמנותית של הביטלס; ב.
חשיבותו של ג'ורג' מרטין, מפיק הביטלס, ביצירת הצליל הייחודי של הלהקה ותפקודו המרכזי ביצירה וג.
היותם של חברי הלהקה, לפחות מאז 1966, ארבעה אינדיבידואליסטים הפועלים יחד, זאת בניגוד לתדמית "לנון-מקרטני" לפיה הייתה יצירה משותפת.
בין המשתתפים הקבועים בתוכנית, מלבד יוסי מר-חיים נמנו הפרופסורים שמעון זנדבנק (ניתוח ספרותי) ואלון קדיש (היסטוריה).
את תפקיד ג'ון לנון בקטעי הקריאה גילם הקריין רון שחורי, על הצד הטכני (המורכב לתקופתו, שכלל שידור סטראופוני חלקי) היה אחראי דורון זאב ואת ההקלטות הנדירות סיפק הלל אברמוב.
יואב קוטנר הגדיר את התוכנית ומטרותיה בתוכנית הראשונה ואמר:
ב-2017 הועלו פרקי התוכנית לאתר ICast כפודקאסט.
מסע הצלב של הברונים נערך בין השנים 1239–1241 ומייצג את אחת מנקודות השיא במאמץ האפיפיורי להפוך את מסעי הצלב למפעל נוצרי אוניברסלי.
מסע זה, שהוכרז על ידי האפיפיור גריגוריוס התשיעי, הוביל להקמתן של שתי משלחות נפרדות: האחת לארץ הקודש והשנייה להגנת האימפריה הלטינית של קונסטנטינופול.
למרות היעדר הנהגה מרכזית של מלכי אירופה, הצליחו הברונים שהובילו את המסע – ובראשם תיבו הרביעי משמפאן וריצ'רד רוזן קורנוול – להשיג הישגים טריטוריאליים חסרי תקדים עבור ממלכת ירושלים, בעיקר דרך דיפלומטיה מתוחכמת וניצול היריבויות הפנימיות בשושלת האיובית.
היוזמה למסע הצלב החלה בסתיו 1234, כאשר האפיפיור גריגוריוס התשיעי הפנה את מלוא תשומת לבו להכנת משלחת צבאית לסיוע לממלכת ירושלים.
האפיפיור פיתח קמפיין הטפה חדשני בהיקפו שנועד לגייס את כלל עמי אירופה, תוך שימוש במנגנון של "פדיון נדרים" (Vow Redemption), שאפשר לאנשים שלא יכלו להילחם פיזית לתרום כסף למען המסע בתמורה למחילה על חטאיהם.
גריגוריוס התמקד בחשיבות שחרורו המלא של הר הבית, אזור שנותר תחת שליטה מוסלמית גם לאחר הסכמי יפו של 1229, והציג את המצב הדתי בירושלים כעילה המרכזית למלחמה.
הקריאה למסע הצלב נתקלה בתגובות מעורבות ברחבי אירופה, כאשר המאבקים הפוליטיים בין האפיפיורות לקיסרות הרומית הקדושה של פרידריך השני השפיעו על קצב ההתארגנות.
האפיפיור נאלץ להתמודד עם מרידה בתוך רומא ב-1234, דבר שהסיט את משאביו זמנית מהארגון הצלבני למאבקים מקומיים באיטליה.
בשנת 1235, בעקבות משבר חמור באימפריה הלטינית של קונסטנטינופול, ניסה האפיפיור להסיט חלק ניכר מהכוחות הצלבניים לעבר הביזנטים והבולגרים ה"סכיזמטיים".
גריגוריוס פנה למנהיגים בצרפת, הונגריה ואנגליה בדרישה שימירו את נדריהם למען הגנת קונסטנטינופול, בטענה כי נפילת האימפריה הלטינית תפגע בביטחון ארץ הקודש.
בהונגריה, המלך בלה הרביעי השתמש במשא ומתן עם האפיפיור כדי להקל את הלחץ הכנסייתי על המיעוטים הלא-נוצריים (יהודים, מוסלמים וקומנים) בממלכתו, ובסופו של דבר לא יצא למסע באופן פעיל.
בצרפת, הברונים הבולטים כמו תיבו הרביעי משמפאן ופטר מבריטני התנגדו בתחילה לשינוי היעד, מה שהוביל למתחים קשים מול הקוריה הרומית.
ההיערכות בשמפאן, בריטני ואנגליה והשפעתה על היהודים
ההכנות הצבאיות בשמפאן ובבריטני גבו מחיר כבד מהקהילות היהודיות והמיעוטים המקומיים.
תיבו הרביעי משמפאן, שהיה זקוק למימון מהיר לאחר שהאפיפיור עיכב את העברת כספי הכנסייה, הטיל "קפטיו" (Captio) – מס החרמה – על יהודי שמפאן והשתמש ברווחים למימון צבאו.
בנוסף, ערב יציאתו, הוא אישר הוצאה להורג המונית של כ-180 כופרים במונט-אימה (Mont-Aimé) כדי להוכיח את דבקותו הדתית.
בבריטני, המצב היה אלים אף יותר; בשנת 1236 נערכו פרעות המוניות שבהן נרצחו אלפי יהודים על ידי צלבנים שהתכוננו למסע.
באנגליה, המצב היה שונה בזכות שליטתו הישירה של המלך הנרי השלישי ביהודים, דבר שמנע אלימות המונית.
עם זאת, המלך הטיל מיסים כבדים על הקהילה היהודית כדי לסייע במימון המסע של אחיו, ריצ'רד רוזן קורנוול.
בנובמבר 1239 נשבעו הברונים האנגלים בשבועת נורת'האמפון כי יצאו אך ורק לירושלים ולא יוסתו למלחמות פנימיות באירופה.
תיבו משמפאן הגיע לעכו בספטמבר 1239 בראש צבא מרשים של אצולה צרפתית, ביניהם הדוכס מבורגונדי והרוזן מבר.
הצבא הצלבני נמצא במבוכה עקב חילוקי דעות בין המנהיגים המקומיים לגבי האסטרטגיה הראויה מול מצרים ודמשק.
ב-12 בנובמבר 1239, כוח צלבני בפיקודם של אנרי מבר ואמלריך ממונפור יצא לפשיטה חסרת אחריות לכיוון עזה, בניגוד להוראות המפורשות של תיבו משמפאן.
הכוח נפל למארב מצרי מתוכנן בבית-חאנון; הקרב הסתיים בתבוסה מוחצת, אנרי מבר נהרג, ואמלריך ממונפור נלקח בשבי יחד עם מאות לוחמים.
בעקבות הכישלון הצבאי, פנה תיבו למסלול הדיפלומטי וניצל את הסכסוך בין א-סאלח איסמעיל מדמשק לבין אחיינו א-סאלח איוב ממצרים.
בקיץ 1240 נחתמה ברית עם דמשק, במסגרתה הוחזרו לממלכת ירושלים שטחים נרחבים: הגליל (כולל צפת וטבריה), בית לחם ורוב שטחי העיר ירושלים.
הסכם זה עורר זעם דתי בעולם המוסלמי והוצג כבגידה בעקרונות הג'יהאד.
תיבו עזב את הארץ בספטמבר 1240 לאחר שביקר בירושלים.
באוקטובר 1240 הגיע ריצ'רד רוזן קורנוול לעכו ומצא ממלכה מפולגת בין המסדרים הצבאיים (הטמפלרים שתמכו בדמשק וההוספיטלרים שתמכו במצרים).
ריצ'רד בחר בגישה פרגמטית וחתם על שביתת נשק עם הסולטן המצרי א-סאלח איוב, שהבטיח את שחרור השבויים מקרב עזה והשלים את ביצור אשקלון.
ההשפעה על הקהילות היהודיות באירופה ודינמיקת המיעוטים
מסע הצלב של הברונים, על אף שהתנהל בהנהגת אצולה מקומית ולא תחת פיקודם הישיר של מלכי אירופה, חולל תמורות משמעותיות במעמדם של המיעוטים הלא-נוצריים ביבשת, ובפרט בקהילות היהודיות בצרפת, אנגליה והונגריה.
בעוד שהאפיפיור גריגוריוס התשיעי ביקש לאחד את העולם הנוצרי תחת המטרה המשותפת של הגנת ארץ הקודש וקונסטנטינופול, מסע ההטפה למלחמה הקדושה עורר במקומות רבים גלי אלימות וניצול כלכלי שהופנו כלפי היהודים כמיעוט חשוף.
פרעות תתקצ"ו (1236) במערב צרפת
האירוע הטראגי ביותר הקשור למסע הצלב התרחש עוד בשלבי ההתארגנות המוקדמים.
באביב 1236, בעקבות הטפות נלהבות למסע הצלב באזורי בריטני, אנז'ו ופואטו, התפרץ גל של אלימות המונית נגד הקהילות היהודיות.
הכרוניקות הנוצריות והיהודיות כאחד מתארות טבח נורא; הכרוניקן שלמה בן וירגה מציין בחיבורו "שבט יהודה" כי "כל הרשעים שבמדינות פואטו ובריטני...
על פי דיווחים שהגיעו לאפיפיור, הצלבנים הרגו כ-2,500 יהודים, כולל נשים הרות וילדים, וחלק מהקרבנות נרמסו תחת פרסות סוסים.
הפרעות לוו בביזה המונית של רכוש ובשריפה פומבית של ספרי קודש יהודיים.
האפיפיור גריגוריוס התשיעי הגיב בחריפות ושלח איגרות למלכי צרפת ואנגליה ולבישופים המקומיים, ובהן גינה את האלימות והזכיר כי הכנסייה מחויבת להגנה על היהודים מכוח הבולה "Sicut Judeis", אך סמכותו המעשית בשטח הייתה מוגבלת והפורעים לא נענשו בחומרה.
הקהילות היהודיות ששרדו את פרעות 1236 במערב צרפת עמדו בפני מהלומה נוספת בשנת 1240. ז'אן הראשון, דוכס בריטני, הוציא צו גירוש מוחלט לכל יהודי הדוכסות ("Assize of Jews").
הצו קבע כי אף יהודי לא יוכל להישאר בבריטני, כל החובות ליהודים בוטלו, וכל הרכוש הממושכן הוחזר לבעליו הנוצרים ללא תשלום.
ההיסטוריונים מציינים כי הגירוש נבע מהיחלשות הערך הכלכלי של היהודים לאחר הביזה של 1236, ומניצול ההזדמנות של הדוכס לפייס את אציליו, שרבים מהם היו שקועים בחובות כבדים ליהודים בשל הוצאות המסע לארץ ישראל.
מימון המסע דרך "קפטיו" בשמפאן
בשמפאן, תיבו הרביעי (Thibaut IV) נקט בגישה של ניצול פיננסי שיטתי במקום אלימות פיזית המונית.
הוא הטיל "קפטיו" (Captio) – החרמה חד-פעמית של כל רווחי הריבית שצברו המלווים היהודים.
תיבו הצדיק את המעשה במונחים דתיים, כ"טיהור" הכספים מחטא הריבית (Usury) לטובת המטרה הקדושה של שחרור ירושלים.
העובדה שחלק ניכר מהכספים הושאר באוצר הדוכס ולא הוחזר לחייבים מעידה על כך שהיה זה מנגנון מימון יעיל למסעו הצבאי.
יהודי אנגליה ומדיניותו של הנרי השלישי
באנגליה, המצב היה שונה בזכות שליטתו הריכוזית של המלך הנרי השלישי ביהודים, שנחשבו ל"רכוש הכתר".
המלך מנע פרעות המוניות כדי לשמור על מקור הכנסה חיוני זה, אך הטיל מיסים כבדים על הקהילה כדי לממן את המסע של אחיו, ריצ'רד רוזן קורנוול.
בשנת 1237 נדרשו היהודים לשלם 3,000 מרקים למימון משלחתו של ריצ'רד.
היחסים בין הצלבנים האנגלים ליהודים היו מתוחים; הכרוניקן מתיה פריס מציין מקרים של תלונות נגד מלווים יהודים על גביית ריבית "מופרזת", אך המערכת המשפטית המלכותית דאגה בדרך כלל ליישוב סכסוכים אלו בבתי משפט ולא בחרב.
המשא ומתן בהונגריה: הקלה בלחץ על היהודים
בניגוד למתרחש במערב, בהונגריה הוביל מסע הצלב באופן פרדוקסלי לשיפור זמני במעמד היהודים והמיעוטים הלא-נוצריים.
המלך בלה הרביעי עמד תחת לחץ כנסייתי כבד ליישם את "שבועת ברג" (Oath of Bereg) מ-1233, שדרשה להרחיק יהודים ומוסלמים מכל תפקיד ציבורי ולחייבם בענידת סימני זיהוי.
כאשר האפיפיור גריגוריוס התשיעי ניסה להסיט את בלה הרביעי למסע צלב נגד האימפריה של ניקאה (ביזנטיון), המלך השתמש במשא ומתן כדי לקבל ויתורים.
כדי להבטיח את סיועו של בלה, האפיפיור השעה רבות מהתקנות המפלות ואישר למלך להמשיך להשתמש ביהודים ומוסלמים כגובי מיסים ומנהלים פיננסיים, תחת פיקוח נוצרי סמלי בלבד.
מעמד היהודים בארץ ישראל בתקופת הברונים
עם החזרתה של ירושלים לשליטה נוצרית כמעט מלאה (למעט הר הבית) במסגרת הסכמי תיבו משמפאן וריצ'רד מקורנוול, התעוררה מחדש סוגיית ההתיישבות היהודית בעיר הקודש.
בירושלים חיה קהילה יהודית קטנה שהתפתחה מאז כיבוש צלאח א-דין ב-1187, כאשר בוטל האיסור הצלבני הקדום על ישיבת יהודים בעיר.
מסמכים מהגניזה הקהירית מעידים כי קהילת "האשקלונים" (יהודים שנדדו מאשקלון לירושלים לאחר חורבן עירם ב-1191) הייתה פעילה בעיר בתקופת מסע הצלב של הברונים.
על אף שירושלים הועברה לידיים נוצריות, ההסדרים הדיפלומטיים המורכבים השאירו את המקומות הקדושים המוסלמיים (כיפת הסלע ומסגד אל-אקצא) תחת פיקוח מוסלמי, דבר שיצר מרחב של סובלנות דתית יחסית שאפשר גם ליהודים להמשיך ולהתגורר בסביבת העיר.
עם זאת, היציבות הייתה זמנית בלבד; הפלישה הח'ואריזמית ב-1244 שמה קץ להישגי הברונים והובילה לחורבן הקהילה היהודית והנוצרית בירושלים כאחת.
מסע הצלב של הברונים הצליח להשיב לממלכת ירושלים את רוב השטחים שאבדו לה בשנת 1187. בתקופה זו הגיעה הממלכה לשיא התפשטותה הטריטוריאלית במאה ה-13.
עם זאת, ההישגים היו קצרי ימים.
חוסר האחדות בין הברונים המקומיים והמסדרים הצבאיים, יחד עם עליית כוחם של הממלוכים, הובילו לקריסת ההסדרים הדיפלומטיים.
בשנת 1244 פלשו השבטים הח'ואריזמים לארץ ישראל, כבשו את ירושלים והביסו את הצבא הצלבני בקרב הירביה (לה-פורבי), מה שסימן את סוף תקופת הפריחה של "מסע הצלב של הברונים".
מסע הקרח של הצי הבלטי הוא הכינוי למסע התחמקותו של הצי הבלטי, שהיה חלק מן הצי הרוסי, מנמל טאלין (שנקראה אז בגרמנית: רוול (Reval) וברוסית: רוֶול (Ревель)) לנמל הלסינקי, בפברואר-מרץ 1918, ואחר כך, באפריל, מהלסינקי לקרונשטאדט, בשלביה האחרונים של מלחמת העולם הראשונה.
באותה העת החל להתפורר המאמץ המלחמתי של רוסיה, ומתקפה גרמנית הובילה לכיבוש אסטוניה במלחמת העולם הראשונה.
לנוכח העליונות המובהקת של הגרמנים בים, לא הרבו יחידות השטח של הצי הרוסי לצאת מנמליהן.
בכל זאת, אם חרגו מנמליהן, הסתבר שהיוו יריב עיקש לגרמנים.
כך אירע, למשל, בקרב איי אולנד ובקרב מפרץ ריגה.
ב-7 בנובמבר 1917 התרחשה מהפכת אוקטובר.
אחת מתוצאות הלוואי של המהפכה הייתה פירוקו של הצי הקיסרי הרוסי, ועל בסיסו הוקם "הצי האדום של הפועלים והאיכרים" (Рабоче-Крестьянский Красный флот), הצי של המשטר הבולשביקי, שליטה החדש של רוסיה.
בצי זה הונהגו, בחודשים הראשונים לקיומו, סדרים בהתאם להווי החדש, כולל קומיסרים לצד המפקדים, אסיפות בהשתתפות המלחים ואפילו בחירת המפקדים על ידיהם.
מלחי הצי, רבים מהם איכרים ופועלים במוצאם, נחשבו לתומכים נלהבים של המהפכה, ונמנו על עמודי התווך שלה.
ככלל, מאמץ המלחמה של רוסיה החל להתפורר, ורוסיה חיפשה דרכים לצאת מן המעמד של צד לוחם פעיל, על מנת לייצב את סדריה הפנימיים.
גרמניה ניצלה מצב זה כדי להשתלט, כמעט באפס יד, על שטחים נרחבים שבשליטה רוסית, כולל איום מוחשי על נמליו של הצי הבלטי.
ב-18 בפברואר 1918 קיבל הצי הרוסי שבנמל טאלין פקודה להתנגד לגרמנים בכל כוחו, וככלות כל הקיצין, לטבע את עצמו, לבל יפול בידי האויב.
למרות הפקודה, יום אחר כך, ב-19 לחודש, החלו ספינות בודדות של הצי הרוסי לעזוב את טאלין, לכיוון הלסינקי, תוך שיט בים הבלטי הקפוא.
ב-22 לחודש החלה עזיבה מסיבית יותר, עת ארבע ספינות עזבו את טאלין, כאשר ספינה שוברת קרח, "ירמאק" (Ермак), מפלסת את דרכן, ועשו דרכן להלסינקי.
בהמשך, ב-24 לחודש, עזבה את טאלין שיירת ספינות משא, מלווה בשתי צוללות, שלוש שולות מוקשים ומקשת אחת.
כך, כשנכנס הצבא הגרמני לטאלין, ביום המחרת, רוב הצי הבלטי הרוסי, בפיקודו של אלכסיי מיכאילוביץ' שסטני (Алексе́й Миха́йлович Ща́стный), כבר חמק.
שלוש שוברות קרח (כולל "ירמאק") פילסו בעבורו את הדרך.
ההפלגה, בשל הים הקפוא, הייתה איטית עד מאוד, ורק ב-5 במרץ הגיעו כל האוניות להלסינקי, להוציא צוללת אחת, אשר התרסקה בשל הקרח.
בעוד הפינוי בעיצומו, יצאה רוסיה מן המלחמה, עת חתמה ב-3 במרץ על חוזה ברסט-ליטובסק עם מעצמות המרכז.
על פי תנאי חוזה ברסט-ליטובק, אשר נחתם בעת שהצי היה בדרכו, היה על הרוסים לפנות את גם נמל הלסינקי, או להכניס את הצי להסגר בפיקוח פינלנד, מדינה אשר קמה ממש באותה העת.
לפיכך, עלה הצורך במסע היחלצות נוסף של הצי הבלטי הרוסי.
כיוון שכך, שוב בפיקוד שסטני, פונה הצי הרוסי, והפעם יעדו היה נמל קרונשטאדט.
כיוון שמימי מפרץ פינלנד היו קפואים באותו מועד, שוב עלה הצורך לפלס את דרכו של הצי מבעד לקרח.
אף פינוי זה, ששוב התבצע בכמה חלקים, הסתיים בהצלחה עד 28 באפריל.
בסופו של תהליך הפינוי, הרוסים הצליחו למלט ארבעה דרדנוטים: גַנְגוּט (Гангут), פטרופבלובסק (אונייה, 1911) (Петропавловск), פולטבה (Полтава) וסבסטופול (Севастополь); שני פרה-דרדנוטים: אנדריי פרבוזְוואני (Андрей Первозванный) ורספובליקה (Республика).
פרה-דרדנוט שלישי שהה עוד קודם הפינוי בנמל קרונשטאדט; חמש סיירות משוריינות: רוריק (Рюрик), אדמירל מקרוב (Адмирал Макаров ), באיאן (Баянь), גרומובוי (Громобой) ורוֹסיה (Россия); שלוש סיירות: בוגאטיר (Богаты́рь), אולג (Олег) ואברורה.
סיירת רביעית, דיאנה (Диана), אשר הוסבה לאוניית בית חולים, שהתה עוד קודם לכן בקרונשטאדט.
כן התפנו 59 משחתות, שלוש ספינות תותחים, שלוש מקשות, 12 צוללות ו-144 ספינות אחרות, כולל, כאמור, שלוש שוברות קרח.
כן פונה בהצלחה ציוד צבאי אחר, כולל כזה של חיל האוויר הרוסי.
למרות הפינוי המוצלח, הרי סכנת לכידת הצי על ידי הגרמנים לא חלפה, לנוכח התקדמות האחרונים בפינלנד, קרוב למדי לקרונשטאדט ולפטרוגרד.
לפיכך, ב-3 במאי הוציא לב טרוצקי פקודה לצי להכין עצמו לאפשרות זו, וזאת למרות ההסכם שנחתם עם הגרמנים.
כיוון שלא יוותר במקרה כזה להיכן למלט את רובו של הצי - פירוש הדבר היה, ככלות כל הקיצין, להוציא את רוב האוניות מכלל פעולה.
מספר שבועות לאחר פינויו בהצלחה של הצי הרוסי, החלה תסיסה בין מלחי הספינות המפונות, וכן עבר חתול שחור בין שסטני למשטר החדש.
הוא הואשם בפעילות אנטי-מהפכנית, ונעצר ב-27 במאי.
ביוני שסטני עמד למשפט, ולאחריו הוא הוצא להורג.
חלק גדול מן הספינות שחולצו הושבתו מסיבות שונות, הן סיבות טכניות, שקצרה ידם של הבולשביקים לפתרן, הן קשיים בציוות האוניות.
מה שנותר מן הצי הרוסי שנותר שימש את המשטר החדש במלחמת האזרחים ברוסיה, בעיקר בהגנת פטרוגרד וסביבתה, וכן בקרבות נלווים למלחמת האזרחים, כגון פלישת הצבא האדום לאסטוניה, וכנגד התערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה.
מסע הצלב הוונדי היה מסע צלב שהתנהל בשנת 1147 במקביל ותחת צילו של מסע הצלב השני.
מסע הצלב הופנה כנגד השבטים הסלאבים עובדי האלילים שהיו ידועים בשם ונדים באזור הים הבלטי.
כיבוש רוזנות אדסה, הוא אחד האירועים שזיעזעו עמוקות את אירופה הנוצרית.
זעזועים דומים התרחשו רק לאחר קרב קרני חיטין וכיבוש ירושלים על ידי צלאח א-דין ובשלב מאוחר יותר בהיסטוריה, לאחר מכן כיבוש קונסטנטינופול על ידי הטורקים בשנת 1453.
הממלכות הנוצריות התלכדו מחדש תחת כנפי האמונה הנוצרית וצבאותיהם התגייסו לצבא צלבני שיצא להשיב את הגלגל לאחור.
בעוד הצבא הגרמני, מורכב ברובו מחיילים מדרום גרמניה, התכונן לצאת אל ארץ הקודש פנו מנהיגי הסקסונים לאפיפיור בבקשה להפנות את מאמציהם, כמשתתפי מסע הצלב לכוון הים הבלטי - כנגד השבטים הסלאבים עובדי האלילים שהיו ידועים בשם ונדים.
המטיף ברנאר מקלרבו אף הוא תמך בפיצול מסע הצלב מאחר שעל פי השקפתו לא המטרה הסופית היא השכר אלא הדרך והאספקט הרוחני - דתי של המסע.
הצבא הצלבני מנה ככל הנראה כעשרת אלפים חיילים רגלים ופרשים שנאספו מדנים, סקסונים ולוחמים פולנים מלווים בכוחות נוספים מקרב מתנדבים גרמנים בפיקודו של שליח האפיפיור אנסלם מהאוולברג ולצידו אצילים סקסוניים - מבית וטין ובית שאואנבורג תחת פיקודו של היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה.
אירוע זה פילג את הצבא הצלבני, הסקסונים נסוגו בעוד הדנים והפולנים ממשיכים במצור על דמין תוך שהם נתקלים בהתנגדות עיקשת.
המגינים יצאו למתקפות נגד המבצר והצי הדני נאלץ להתגונן מהתקפות הצבא הפגאני.
לאחר החרבת מקדש פגאני במלקו ואובדן התקווה לכיבוש דמין נטשו הצלבנים את המצור וצעדו לכוון מחוז פומרניה שתושביו קיבלו עליהם את הדת הנוצרית בתחילת המאה ה-12. בעיר שצ'צ'ין פגשו הצלבנים בבישוף המקומי שהטיף להם כי המרת דתם של השבטים הפגאניים צריכה להיעשות בדרכי נועם.
עם זאת הכין מסע הצלב הוונדי את הקרקע לסדרת מסעי צלב הידועים כמסעי הצלב הצפוניים שהונהגו על ידי המסדר הטבטוני ובסיכומם התנצרו השבטים הסלאבים באזור הים הבלטי.
מסע הצלב השני, אירוע מכונן בהיסטוריה האירופאית כלל - כתקדים היסטורי - מערכות צבאיות כנגד שבטים פגניים בצפון מזרח גרמניה ומערכה כנגד שליטים המוסלמיים של פורטוגל במהלכה נכבשה ליסבון, מערכות נפרדות אלו הוכרו על ידי האפיפיור כחלק ממסע הצלב ולמשתתפים הוענקו הזכויות של הצלבנים שלחמו בארץ הקודש.
האפשרות למסע צלב שיופנה כנגד מטרות שאינן מוסלמיות ומטרתן איננה ארץ הקודש אף היא מסמנת את השינוי ברעיון ובביצוע של קונספציית מסעי הצלב, מעתה ארץ ישראל וממלכת ירושלים עמדו בפני תחרות על משאבים וכוח אדם מול מטרות אחרות שיוכרו כ"צלבניות".
מסע חזון הוא טקס מעבר בתרבות של חלק מהאינדיאנים בארצות הברית.
מסע החזון הוא בין הטקסים העתיקים והאוניברסליים ביותר.
בין התרבויות שנוהגות ליישם מסעי חזון נחשב הטקס כאמצעי שנועד לחשוף למשתתף תובנה עמוקה של מטרת חייו.
במסע חזון אינדיאני מסורתי מבלה המשתתף בין יממה לארבע יממות כשהוא מבודד בטבע.
המטרה המוצהרת היא ליצור חיבור עמוק בין כוחות הטבע והאנרגיות הרוחניות של הבריאה לזהות העצמית.
במסגרת זו של תקשורת רוחנית מרוכזת אמור המשתתף לקבל תבונה מעמיקה על עצמו ועל העולם.
תובנה זו בדמות חלום של חזון, קשורה במישרין למטרתו וגורלו בחייו.
בקבוצות אתניות רבות של אינדיאנים מהווה מסע החזון נקודת מפנה בחיים והוא נועד לספק ליחיד כלי למצוא את זהותו, את מטרתו בחיים ואת הכיוון הרוחני המיועד לו.
מסע החזון משמש לעיתים קרובות כטקס חניכה, המסמן את המעבר בין הילדות לבגרות ואת הקבלה המלאה לחברת המבוגרים.
מסע החזון הראשון של אדם מתרחש בדרך כלל בשנות העשרה המעצבות שלו.
כאשר הנער או הנערה מוכנים הם יצאו לבדם למסע אישי רוחני בשממה, כשהם אינם חמושים בנשק, ולא צוידו במזון.
הם צמו בכל תקופת שהותם, אסור היה עליהם להדליק מדורה כדי להתחמם, ומותר היה להם לשתות מים רק במקרי צמא קיצוני.
המסע נמשך כמה ימים כשהנער מנסה להתקשר לעולם הרוחות.
בדרך כלל רואה הנער בחלום בעל חיים מגן או כוח טבעי הנותן הדרכה לחייו.
מסע חזון מסייע לנער ליצור קשר עם הרוחות ולעצב מחשבות מופשטות מורכבות.
באמצעות טקס חניכה זה הנער הופך למבוגר, כשהוא נוטל אחריות על עצמו ועל תרומות האישית לחברה בריאה.
הנער חוזר לשבט ולאחר שבגר הוא או היא יתמידו בכיוון זה בחייהם.
לאחר מסע החזון יכול הנער להיות שוליה של מבוגר בשבט על פי הכיוון שראה במסע (שמאן, בונה-סירות וכו').
משערים כי פסיכולוגית גורמים תנאי מסע החזון להזיות.
כך למשל חשב הסופר ואיש הספר לוקולוס וירג'יל מקוורטור (Lucullus Virgil McWhorter; 1944-1860) שכתב את הביוגרפיה של זאב צהוב (באנגלית Yellow Wolf), לוחם משבט נז פרס.
לאחר ששמע מזאב צהוב את תיאור תנאי מסע החזון שעבר והחוויות שחווה כתב מקוורטור שאדם שצם, נשאר ער ומתרכז בחזון, עובר למצב נפשי של חוסר הכרה.
גם בין האינואיטים הייתה מסורת זו רווחת.
עבורם הטכניקה הייתה דומה לשיטות של חסך חושי.
היא כללה תקופות ארוכות של הליכה באזורים הרריים בלתי מיושבים (טונדרה, הרים), צום, חסך שינה או בידוד בתוך חלל קטן (לדוגמה איגלו).
מקום פופולריים לעריכת מסעי חזון כוללים את קרייטר לייק והר העיט המנומר (Spotted Eagle Mountain) בפינה הדרום מזרחית של הפארק הלאומי גליישר.
המילה בשפת בני הלקוטה למסע חזון היא המבליצ'יה (Hembleciya), המתורגמת ל"קריאה לחלום".
המונח מתייחס למשתתף במסע הקורא לחזון או לחלום קדוש הן פיזית והן פנימית.
לעיתים קרוי טקס זה "לעלות במעלה הגבעה", משום שמרבית המשתתפים טיפסו על הר או גבעה מבודדת על מנת להשלים את מסע החזון.
המסע הושלם בדרך כלל עמוק בחיק הטבע, הרחק מהציוויליזציה.
לעיתים המסע התבצע קרוב למגורי אדם, אבל בתוך בור עמוק חפור באדמה.
המקום לביצוע מסע החזון נבחר על ידי המשתתף או שנקבע עבורו.
המשתתף גם קיבל הדרכה מהשמאן (המכונה "איש הרפואה", באנגלית Medicine man) בכל ההכנות וכמה יממות יימשך המסע.
השמאן גם הדריך את המשתתף בכל ההיבטים של הטקס ושימש מקור לתמיכה רוחנית והנחיה.
לפני שמסע החזון התחיל היו המשתתפים עוברים טיהור באוהל הזעה (באנגלית sweat lodge), לעיתים במשך ימים רבים.
ביום תחילת המסע הם היו מתחיל בצום עם זריחת החמה.
במהלך המסע הם ויתרו על מזון ועל שינה.
הם ויתרו על כל מה שנדרש על מנת לחיות בעולם הפיזי והסתמכו על תעצומות הנפש שיסעדו אותם במשך המסע.
המשתתפים עברו טיהור אחרון בטקס אוהל ההזעה ואז נלקחו למקום המיועד למסע.
שם הם נשארו ללא מזון, מים או שינה במשך לילה עד ארבעה לילות.
בכל תקופה זו ממקדים המשתתפים את לבם, מחשבותיהם, גופם ורוחם אל ההנחיה אחריה הם משחרים.
הם חייבים להתגבר על צורכיהם ותשוקותיהם הגשמיות ולהתייצב מול טבעם האנושי על מנת לקבל את החזון במלואו.
לאחר השלמת המסע הם מובאים חזרה לאוהל ההזעה.
שם מספרים המשתתפים לשמאן על החוויה שעברו והוא נותן תמיכה רוחנית ועזרה בפענוח והבנת החזון.
החזון אותו חוו נותן למשתתף הנחיה למשך יתרת חייהם.
יש משתתפים הנקראים לבצע מסעי חזון רבים במהלך חייהם.
מסע הצלב השמיני היה מסע צלב בתוניס שהתרחש בשנת 1270. מסע צלב זה אורגן על ידי לואי התשיעי, מלך צרפת, במטרה להילחם בסולטאן הממלוכי ביברס, שכבש חלקים נרחבים משרידי ממלכת ירושלים.
בשנת 1263 הסולטן הממלוכי ביברס התחיל לכבוש ערים ולייסד ממלכה ממלוכית בארץ ישראל.
בדרכם הרגו צלבנים רבים והשמידו מבצרים רבים שלהם כולל מבצר מונפור.
הדבר נגע במיוחד ללואי התשיעי, שהשקיע זמן וכוחות רבים בממלכת ירושלים במהלך מסע הצלב השביעי.
לואי התשיעי יצא ביחד עם נסיך אנגליה, אדוארד, לאחר שהפרלמנט הבריטי הטיל מס חסר תקדים בשיעור חמישה אחוזים על כספם ורכושם של כל אנשי הממלכה, כדי לממן את מסע הצלב.
לואי תכנן לכבוש את תוניסיה ואז את מצרים ומשם לארץ ישראל כדי להציל בחזרה את השטחים שנכבשו ממלכת ירושלים.
ביולי 1270 הפליגו לואי ואדוארד לסיציליה ומשם לתוניסיה, אבל אנשיו לא עמדו בחום הגדול, ורבים מתו משתיית מים מזוהמים כולל המלך לואי עצמו.
הנסיך אדוארד החליט להמשיך במסע הצלב, אשר נקרא מסע הצלב התשיעי, והפליג לעכו ביחד עם כ-230 אבירים.
הוא ניצח מספר קרבות קטנים, אבל בסוף חתם על הפסקת אש עם ביברס.
עקב מסע צלב זה הוכרז המלך לואי התשיעי כקדוש נוצרי.
מסע הצלב הפרוסי הוא הכינוי לסדרת מסעות צלב של מסדרי אבירים קתולים, ובמיוחד המסדר הטווטוני, אשר נועדו לכבוש את אזור פרוסיה ולנצר את השבטים הפרוסיים הפגאנים.
המסעות נמשכו כ-57 שנים, ובסופם אוחדה כל פרוסיה תחת שלטון מדינת המסדר הטווטוני.
באזור פרוסיה, חיו במהלך העת העתיקה ותחילת ימי הביניים קבוצות שבטים פאגאניות.
פרוסיה שימשה במשך תקופה ממושכת כיעד לניסיונות הכיבוש וההתפשטות של שכנותיה.
בולסלאב הראשון מלך פולין ניסה לכבוש אותה ולנצר את תושביה כבר בסוף המאה ה-10 לאחר ששלח למשימה את המיסיונר אדלברט הקדוש מפראג אשר נכשל במשימתו ונרצח בידי הפרוסים.
בולסלאב הרביעי, מלך פולין במאה ה-12, ניסה גם הוא לתקוף את פרוסיה, והפעם הסתייע בכוחות רוסיים שהצטרפו לצבאו אך גם הוא נכשל.
ניסיונות הכיבוש הפכו לאינטנסיביים יותר ויותר במהלך המאה ה-13 בהנהגתו של קונרד הראשון, דוכס מזוביה, אשר פלש לפרוסיה בסיוע מסדרים צלבניים.
השבטים היוטבינגיים (Yotvingians) ששכנו בחלקה הדרומי של פרוסיה (צפון פולין של ימינו), נכבשו, איבדו את נחלותיהם ונטמעו באוכלוסייה, אולם השבטים הפרוסים הבלטיים הצליחו לשמור על שלמות נחלותיהם והצליחו לגרש את הפולנים דרומה עד לאזור הדרומי של פולין של ימינו, תוך שהם משאירים אחריהם שממה לא מאוכלסת.
ההצלחה עודדה את הפרוסים אשר פתחו במתקפות על חלמנו, לנד ומזוביה ובזזו 300 קתדרלות וכנסיות.
קונרד שילם לפרוסים כופר ענקי בתקווה שכך יניחו לארצו, אולם הכופר רק עודד אותם יותר.
האפיפיור הונוריוס השלישי הוציא ב-12 במרץ 1217 בולה אפיפיורית הקוראת למסע צלב נגד הפרוסים הפגאנים.
בעקבות הכרזתו של האפיפיור, בשנת 1219 החלו להתכנס במזוביה אבירים גרמנים ופולנים והחלו להתכונן לקראת מסע צלב, אשר נפתח רק בשנת 1222 בעקבות הגעתם של אצילים רציניים.
הצלבנים כבשו את אזור חלמנו, אולם שנה לאחר מכן עזבו מרביתם את האזור, והפרוסים פתחו במתקפת נגד נמרצת אשר גירשה את השאר.
הפרוסים חזרו לבזוז את חלמנו לנד ומזוביה, ואף הגיעו עד גדנסק.
קונרד נאלץ למצוא מקלט בטירת פלוצק.
מספר שנים לאחר מכן גייס קונרד ארבעה עשר אבירים מצפון גרמניה, ועל בסיסם הקים את מסדר דובז'ין.
בתחילה הצליחו אבירי דובז'ין לכבוש חזרה את חלמנו ולנד, אולם הפרוסים טבחו את רובם ואילצו את הנותרים למצוא מקלט בפומרניה.
ב-1226 פנה קונרד אל המסדר הטווטוני בהנהגתו של הרמן פון זלצה בבקשת עזרה.
זלצה הסכים להצעה, אולם דרש לקבל אוטונומיה בכל השטחים שיכבוש.
על פי הגרסה המקובלת, קונרד הסכים וחתם מסמך שנודע כ"הסכם קרוצ'וויקה".
עם זאת, המסמך אבד ולימים הטילו היסטוריונים פולנים ספק בקיומו.
על פי המחקרים האחרונים נראה שאכן היה הסכם כזה.
זלצה קיבל גם הבטחה לאוטונומיה מפרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה באיגרת המכונה "בולת הזהב של רימיני".
ב-1230 הכריז זלצה על הקמת "מדינת המסדר הטווטוני".
בעוד הפולנים העדיפו תמיד לצאת למסעות ארוכים אל תוך השממה הפרוסית, זלצה בחר להשתלט על אזורים בהדרגה, וכן סדרות של מבצרים לאורך הוויסלה, להקים כנסיות ולשלוח אנשי דת שינצרו את האוכלוסייה.
הטווטונים נהנו מסיוע רב מצד הפולנים והפומרנים, וחלק מהאצילים הפולניים אף קיבלו נחלות משלהם, אם כי מרבית הנחלות נשמרו בידי האבירים הגרמניים של המסדר.
יערות וביצות הוכשרו להתיישבות, ובשל כך החל זרם של מתיישבים מהאימפריה הרומית הקדושה אל פרוסיה.
נוסדו ערים חדשות ובהן מריאנבורג וקניגסברג.
ב-1242 פתחו הפרוסים הפגאנים בהתקוממות גדולה.
דוכסות פומרניה, אשר בתחילה תמכה בהתיישבות הטווטונית, החלה לחשוש ממנה ולפיכך תמכה במרד.
הטווטונים נהנו אמנם מיתרון מספרי ואיכותי, אולם הפרוסים והפומרנים נהנו מגמישות רבה יותר שאפשרה להם לנצח את הצלבנים במספר קרבות.
עם זאת, יכולות המצור שלהם לקו בחסר כך שהם לא יכלו להכריע את המלחמה.
הטווטונים והפולנים השתמשו במקביל בדיפלומטיה, וגייסו לעזרתם את האפיפיור אורבן הרביעי, אשר הודיע שהוא מעדיף שכל הנוצרים ילחמו יחד נגד הפגאנים ולא אחד נגד השני.
בשל כך, ב-1248 חדלו הפומרנים לסייע לפרוסים, ושנה לאחר מכן חתמו מרבית השבטים על הסכם כריסטבורג אשר העניק חופש פעולה למטיפים הנוצריים.
למרות שמרבית השבטים קיימו את הסכם השלום, הלחימה נמשכה לסירוגין גם לאחריו.
ב-1252 מרד שבט הסמביאנים והביס את הצלבנים בקרב.
שנה לאחר מכן החל האפיפיור להטיף למסע צלב חדש נגד הסמביאנים.
בזמן שהטווטונים המתינו לתגבורות, הם ייסדו את ממל כדי לעכב את התקדמות הסמביאנים.
בסופו של דבר התקבץ בממל כוח שכלל 60,000 חיילים, ביניהם בוהמים בפיקודו של אוטוקר השני, מלך בוהמיה, סקסונים בפיקודו של אוטו השלישי, מרקיז ברנדנבורג, ואוסטרים וגרמנים בפיקודו של רודולף פון הבסבורג.
הסמביאנים הוכנעו במהירות, והטווטונים הקימו ערים רבות על נחלתם.
באזור השתרר שלום יחסי עד תבוסתו של המסדר הליבוני בקרב דורבה ב-1260. תבוסה זו העניקה השראה למנהיגי שבטים רבים, אשר התאחדו למה שנודע בתור "המרד הפרוסי הגדול".
מרבית אבירי המסדר הטווטוני שהו באותה העת בארץ הקודש, ומלחמות ירושה בגרמניה מנעו מנסיכים גרמניים לשלוח תגבורות.
הפרוסים השתלטו מחדש על רוב ארצם, תוך שהם מחריבים כליל ערים מבצרים וכנסיות.
הם אף פשטו על ליבוניה, פולין ולוהניה.
ב-1265 החלו סוף סוף להגיע תגבורות מגרמניה בפיקודם של אלברכט הראשון, דוכס באונשווייג-לינבורג והיינריך השלישי, מרקיז מייסן.
בהדרגה דיכאו הצלבנים את המרד והרגו את מרבית המנהיגים העממיים שלו.
לאחר דיכוי המרד שועבדו הפרוסים לצמיתות, ומנהיגיהם הוכרחו לקבל את הדת הנוצרית ונעשו וסלים של האבירים הטווטוניים.
פרוסים רבים שביקשו להישאר פאגאנים נמלטו לליטא או סודוביה.
מסע הצלב האראגוני או מסע הצלב של אראגון היה חלק מהמלחמה הגדולה יותר של הווספרים הסיציליאנים, והוכרז על ידי האפיפיור מרטינוס הרביעי נגד פדרו השלישי, מלך אראגון בשנים 1284 ו-1285.
בשל הכיבוש האחרון של סיציליה על ידי פדרו השלישי, מלך אראגון, האפיפיור מרטינוס הרביעי הכריז על מסע צלב נגדו והדיח אותו רשמית כמלך, בטענה שאראגון היא פייף של האפיפיור: סבו של פדרו, פרו השני, מלך אראגון, מסר את הממלכה כפייף לידי הכס הקדוש.
מרטינוס העניק את אראגון לאחיינו של פדרו שארל, רוזן ולואה, בנו של פיליפ השלישי, מלך צרפת.
מסע הצלב גרם במהרה למלחמת אזרחים בתוך אראגון, כאשר אחיו של פדרו, חיימה השני, מלך מיורקה, הצטרף לצרפתים.
חיימה ירש גם את רוזנות רוסיון ובכך עמד בין שלטונות המלך הצרפתי והאראגוני.
פדרו התנגד לירושתו של חיימה כבן צעיר יותר וקצר את התוצאה של יריבות כזו במסע הצלב.
בנו הבכור של פדרו, אלפונסו השלישי לעתיד, הופקד על הגנת הגבול עם נווארה, שנשלטה על ידי בנו של פיליפ השלישי, פיליפ היפה.
למרות שפדרו חשש מפלישה מנווארה, נערכו רק כמה פשיטות חוצות גבולות.
מלך נווארה הצטרף לצבא הפולש הראשי תחת אביו.
בשנת 1284 נכנסו הצבאות הצרפתיים הראשונים בפיקודו של פיליפ ושארל לרוסיון.
למרות שהם זכו לתמיכתו של חיימה, האוכלוסייה המקומית התקוממה נגדם.
העיר אלנה הוגנה בגבורה על ידי מי שנקרא באטארד דה רוסיון (הממזר מרוסיון), בנו הבלתי חוקי של נונו סאנצ'ס, הרוזן המנוח של רוסיון (1212 – 1242).
בסופו של דבר הכוחות התגברו עליו והקתדרלה נשרפה, למרות נוכחותם של נציגים של האפיפיור, בזמן שהאוכלוסייה נטבחה, כולם פרט לבאטארד.
הוא הצליח לנהל משא ומתן על כניעתו וליווה את כוחות המלוכה המתקדמים כשבוי.
בשנת 1285, פיליפ הנועז התבצר לפני ז'ירונה בניסיון לצור עליה.
ההתנגדות הייתה חזקה, אבל העיר נכבשה.
שארל הוכתר שם, אך ללא כתר ממשי.
ב-28 באפריל, הקרדינל ז'אן צ'ולט הניח את הכובע שלו על ראשו של הרוזן.
על כך, שארל זכה לכינוי בלעג אך לא בלי חיבה "רואי דו צ'אפו" ("מלך הכובע").
עם זאת, הצרפתים חוו במהרה מהפך בידי האדמירל של פדרו השלישי, רוגרו דה לוריה.
הצי הצרפתי הובס והושמד בקרב לה פורמיגס.
כמו כן, המחנה הצרפתי נפגע קשה ממגפת דיזנטריה.
יורש העצר הצרפתי, פיליפ מנווארה, פתח במשא ומתן עם פדרו למעבר חופשי למשפחת המלוכה דרך הפירנאים.
אבל לחיילים לא הוצע מעבר כזה והם הושמדו בקרב על קול דה פאניסאר.
מלך צרפת עצמו מת בפרפיניאן, בירת חיימה ממיורקה, ונקבר בנרבון.
פדרו לא שרד אחריו זמן רב.
Chaytor תיאר את מסע הצלב האראגוני כ"אולי הפעולה הכי לא צודקת, מיותרת ומוכת אסון שבוצעה אי פעם על ידי המלוכה הקאפטיאנית".
Jordan האשימה אותה בהתנגדותו של פיליפ הצעיר להתערבות האפיפיור במדיניות החוץ הצרפתית עם ירושה, שהייתה לה השלכות ארוכות לכת על אירופה.
התוצאות של מסע הצלב לצרפת היו קלות, אך מיורקה נהרסה כמדינה עצמאית.
אלפונסו השלישי סיפח את מיורקה, איביזה ומנורקה בשנים הבאות.
בשנת 1295, הסכם אנאני החזיר את האיים לחיימה והסכם טרסקון משנת 1291 החזיר רשמית את אראגון לאלפונסו והסיר את החרם של הכנסייה.
מסע הקסם המסתורי היא תוכנית טלוויזיה ישראלית ששודרה בשנת 1998 בערוץ הספורט, ועוסקת בהיסטוריה של הכדורגל האנגלי.
את התוכנית הגישו השחקן והקומיקאי ספי ריבלין ופרשן הכדורגל של הערוץ אבי מלר, והיא שודרה במשך עונה אחת בת 14 פרקים.
כל פרק בתוכנית הוקדש להיסטוריה של אחד ממועדוני הפאר באנגליה (מנצ'סטר יונייטד, ליברפול, ארסנל ועוד), או לחלופין לנושא כלשהו (משחקי גמר הגביע האנגלי, הפתעות וכו').
כל פרק החל במונולוג קומי של ריבלין בנושא הפרק, שלאחריו הצטרף מלר והשניים ניהלו שיחה קצרה וקלילה בנושא.
לאחר מכן הוקדש רוב הפרק לשידור תקצירי משחקים היסטוריים, לרוב משנות ה-70 וה-80, של הקבוצה או הנושא להם מוקדש הפרק, מלווים בקריינות של מלר.
התוכנית נקראת על שם השיר והאלבום Magical Mystery Tour של הביטלס, והשיר גם שימש כשיר הפתיחה של התוכנית.
בנוסף שובצו במהלך הפרקים קליפים עם שירי להקות אנגליות ותיקות, כגון הקינקס והמי.
לאורך השנים שודרה התוכנית בשידורים חוזרים בערוץ ה"גולד".
מסע הצלב של הרועים של 1251 היה בצפון צרפת שמטרתו להציל את לואי התשיעי, מלך צרפת, במהלך מסע הצלב השביעי.
בשנת 1249, יצא לואי התשיעי מצרפת למסע צלב, והותיר את אימו, בלנקה, נסיכת קסטיליה, כעוצרת במהלך היעדרותו.
לואי הובס ונלכד במצרים בקרב פארסכור.
כשהידיעות על כך הגיעו לצרפת בשנה שלאחר מכן, הן האצילים והן האיכרים היו במצוקה עמוקה; המלך היה אהוב מאוד וזה היה בלתי נתפס בעיניהם שאדם אדוק בדתו כזה יכול להיות מובס על ידי כופרים.
לואי שלח את אחיו לצרפת כדי לקבל תגבורות, שם למרות מאמציה של בלנקה מקסטיליה, נראה כי לא האצולה ולא אנשי הדת היו מוכנים לסייע למלך.
אדם, ככל הנראה נזיר הונגרי זקן שהתגורר בצפון צרפת, טען שראה חזון של מרים הבתולה שבו היא אמרה לו להקים צבא איכרים כדי להציל את המלך לואי.
בערך מפסחא 1251, קבוצה של אולי עד 60,000 איש הלכה בעקבותיו, גרמה להפרעות, במיוחד לסכסוך עם הכמורה בכמה ערים, ולאחר מכן החלה לתקוף את האוכלוסייה היהודית.
הם מעולם לא יצאו מעבר לצפון צרפת כקבוצה גדולה, ובסופו של דבר פוזרו בפקודת בלנקה.
אחת מהתפרצויות התמיכה בלואי לבשה צורה של תנועת איכרים בצפון צרפת, בראשות אדם המכונה "המאסטר של הונגריה" (Le Maître de Hongrie).
הוא היה ככל הנראה נזיר הונגרי זקן מאוד שחי בצרפת, בשם ז'אקוב.
המאסטר טען כי זכה לביקורה של מריה הבתולה, אשר הורתה לו להוביל את הרועים (ומכאן השם הנפוץ מסע הצלב של הרועים) של צרפת לארץ הקודש כדי להציל את לואי.
חסידיו, שנאמר כי הם מונים 60,000, היו בעיקר איכרים צעירים, גברים, נשים וילדים, מבראבנט, אנו, פלנדריה ופיקרדי.
הם הלכו אחריו לפריז במאי, שם נפגש המאסטר עם בלנקה, נסיכת קסטיליה.
הכרוניקן מתיו פריז חשב שהוא מתחזה, ושהוא למעשה אחד ממנהיגי מסע הצלב של הילדים מתחילת המאה.
תנועתם בעיר הוגבלה; הם לא הורשו לעבור לגדה השמאלית, שם שכנה אוניברסיטת פריז, מכיוון שבלנקה חששה אולי ממהומות בסדר גודל של .
קהל הרועים התפצל לאחר שעזב את העיר.
חלקם הלכו לרואן, שם גירשו את הארכיבישוף והשליכו כמה כמרים לנהר הסן.
האחרים תחת המאסטר הגיעו לאורליאן ב-11 ביוני.
כאן הם הוקעו על ידי הבישוף, שגם אותו הם תקפו, יחד עם אנשי דת אחרים, כולל פרנציסקנים ודומיניקנים.
הם נלחמו גם עם סטודנטים של בעיר, כפי שאולי חששה בלנקה שיקרה בפריז.
כשהם המשיכו לאמיין ולאחר מכן לבורז', הם התחילו לתקוף גם יהודים.
התושבים המקומיים נחלצו לעזרת היהודים פיזרו את הרועים וערכו בהם טבח.
בלנקה הגיבה והורתה לרכז את ההמונים ולנדות אותם.
זה נעשה די בקלות מכיוון שהם פשוט שוטטו, חסרי כיוון, ברחבי צפון צרפת, אבל הקבוצה בראשות המאסטר התנגדה מחוץ לבורז', והמאסטר עצמו נהרג בהתכתשות שהתפתחה.
נראה כי מסע הצלב היה יותר מרד נגד הכנסייה והאצולה הצרפתית, שנחשבו כי נטשו את לואי; לרועים לא היה מושג מה קרה ללואי, וגם לא הלוגיסטיקה הכרוכה בביצוע מסע צלב כדי להצילו.
לאחר שפוזרו, נסעו חלק מהמשתתפים לאקיטן ואנגליה, שם נאסר עליהם להטיף.
אחרים נשבעו נדר מסע צלב אמיתי ואולי באמת יצאו למסע צלב.
מסע הצלב של הרועים של 1320 , הידוע בהיסטוריוגרפיה היהודית בכינוי גזרת הרועים, היה בנורמנדי ביוני 1320. ידוע גם בשם "הפסטורו (Pastoureaux) של 1320".
תנועה זו התחילה במקור כאשר קבוצה גדולה של אנשים פשוטים התאגדה כדי להטיף למסע צלב לאחר שרועה צעיר אמר שרוח הקודש ביקרה אותו.
בתחילה כוונה לעזור לרקונקיסטה של חצי האי האיברי, היא לא הצליחה להשיג תמיכה מהכנסייה או האצולה ובמקום זאת רצחה מאות יהודים בצרפת ובאראגון.
בראשית דרכה הייתה הכוונה של התנועה לפעול נגד האסלאם ולמען טיהור אתני של מוסלמים בספרד במטרה לטהר את החברה.
אולם מאוחר יותר, כאשר הצלבנים לעתיד יצאו מנורמנדי לכיוון דרום צרפת, היעד שלהם השתנה נגד יהודים.
פעולות התנועה לא היו רק ביטוי לאנטישמיות, אלא גם מחאה נגד המדיניות הכלכלית של בני המלוכה והמונרכיה.
הגורמים לתנועה מורכבים; אולם, באותה תקופה פרצה סדרה של אירועי רעב המוני הקשורים לשינויים אקלימיים ("עידן הקרח הקטן") והמצב הכלכלי של העניים הכפריים הידרדר.
יתר על כן, היו נבואות ושיחות על מסע צלב חדש.
כמו כן, חובות למלווי כספים יהודים חוסלו ככל הנראה עם גירוש יהודי צרפת על ידי פיליפ הרביעי, מלך צרפת ב-1306; עם זאת, בנו, לואי העשירי, מלך צרפת, החזיר אותם והפך לשותף בהשבת החובות שלהם.
עם זאת, המנהיגות הצבועה והמצב שנוצר על ידי האנשים המשתייכים למעמד העליון והאצילים הביאו לאירוע ההרה אסון של 1320. היהודים היו נציגי המלוכה וכן אחראים על גביית מיסים, עובדות שהפכו לאחד הגורמים המובילים למסע צלב.
כישלונה של החברה לפעול נגד המעשים האלימים שנועדו לשנות את המצב למרות מתן לגיטימציה למלחמת הקודש תרם לתחילתה של התנועה.
כמו כן, חילוקי הדעות בין הצלבנים והמלך, כמו גם עם אמרי דה קרו, ה של קרקסון, היו חלק מהסיבות שתרמו לכוון את מסע הצלב נגד יהודים מלכתחילה.
מסע הצלב החל ביוני 1320 בנורמנדי, כאשר רועה צאן בגיל ההתבגרות טען שרוח הקודש ביקרה אותו, והורתה לו להילחם במורים באיבריה.
בדומה למסע הצלב של הרועים ב-1251, תנועה זו כללה בעיקר צעירים, נשים, זוגות נשואים, אנשי דת וילדים.
הם צעדו לפריז כדי לבקש מפיליפ החמישי, מלך צרפת, להוביל אותם, אך הוא סירב להיפגש איתם כלל.
בהיותם בפריז, הם שחררו אסירים ב.
מסע הצלב צעד דרומה לאקיטן, תוך שהרועים תוקפים טירות, פקידים מלכותיים, כמרים ומצורעים לאורך הדרך.
עם זאת, היעדים העיקריים שלהם היו יהודים, שאותם תקפו ב, , קאור, אלבי וטולוז, אליה הגיעו ב-12 ביוני.
ברוך מגרמניה, שהועסק כמורה בטולוז, תיעד את השתלשלות העניינים בעיר.
מושל טולוז כלא אותם במבצר של העיר, אבל ההמון שחרר אותם ואז הם נכנסו לרובע היהודי ודרשו מהיהודים להתנצר ואלו שסירבו נרצחו.
האפיפיור יוחנן העשרים ושניים שהתגורר באביניון, נתן הוראה לעצור אותם.
כאשר בסופו של דבר עברו לספרד, התקפותיהם על היהודים היו ידועות, וחיימה השני, מלך אראגון, נשבע להגן על אזרחיו.
בתחילה נאסר עליהם להיכנס לממלכה כלל, אך כשנכנסו ביולי, הזהיר חיימה את כל האצילים שלו לוודא שהיהודים יהיו בטוחים.
כצפוי, הרועים אכן תקפו כמה יהודים, במיוחד במבצר מונטקלוס (Montclus), שם נרצחו למעלה מ-300 יהודים.
בנו של חיימה, אלפונסו, נשלח כדי להשתלט עליהם.
האחראים לטבח במונטקלוס נעצרו והוצאו להורג.
לא היו אירועים נוספים ומסע הצלב התפזר.
מסע הצלב הצליח לתקופה מוגבלת תחת שלטונו של פיליפ החמישי.
ההצלחה הזמנית הייתה תוצאה של תמיכת מועצות הערים, הקונסולים, המעמד הגבוה והציבור.
המעמד העשיר אף על פי שחשש מהתנועה, עדיין סיפק כספים לצלבנים עבור התנועה והקונסולים אפשרו להם לאחוז בנשק שהיה אסור בעיירה.
הקונסולים הגנו על הצלבנים כאשר תקפו יהודים, תפסו את כספם, סחורתם ושדדו כנסיות.
קל היה להשיג אמפתיה ציבורית בזמן 1320, וכך קיבלו צלבנים את אהדת האוכלוסייה אשר יחד עם תומכים אחרים סייעו להם להצליח להתכוון לפגוע ביהודים לתקופה קצרה בה רצחו מספר רב של יהודים.
אולם עד מהרה הגיע מסע הצלב לסיומו וחוסל.
אחד התורמים העיקריים לנפילת הרועים היה אלפונסו, בנו של חיימה השני, מלך אראגון.
הרועים הובסו על ידי אלפונסו, שכדי לעצור את הצלבנים הפנה נגדם מיומנות צבאית מקצועית.
לאחר תבוסת מסע הצלב, נעזרו היהודים במלכי אראגון להתייצב ולחזור לעמדותיהם הקודמות שתפסו לפני הגעת התנועה.
ה של קרקסון תמך בהגנה על יהודים בהתבסס על היותם של יהודים "צמיתי המלך".
הוא הזהיר את תושבי קרקסון מתגובה חזקה אם יתמכו במסע הצלב נגד היהודים.
הוא לא רצה שתנועה כזו תנצח באזור שבשליטתו.
לכן הוא תמך והגן על היהודים שתחת סמכותו.
"מסע צלב" זה נתפס כמרד נגד המלוכה הצרפתית, קצת כמו מסע הצלב הראשון של הרועים.
היהודים נתפסו כסמל לכוח המלכותי, שכן הם הסתמכו יותר מכל אוכלוסייה אחרת על הגנתו האישית של המלך הן בצרפת והן באראגון, ולעיתים קרובות היו סמל גם לכלכלת המלוכה, שנואים על ידי עניים והאיכרים שנגבה מהם מס כבד.
רק שנים ספורות קודם לכן הותר ליהודים לחזור לצרפת, לאחר שגורשו ב-1306. כל חוב שהיו חייבים ליהודים נגבה על ידי המלוכה לאחר גירושם, מה שכנראה תרם גם לקשר שהאיכרים ייחסו בין היהודים עם המלך.
בשנת 1321 קנס המלך פיליפ את הקהילות שבהן נהרגו יהודים.
הדבר הוביל למרד שני, הפעם בקרב האוכלוסייה העירונית, אף על פי שהיסטוריונים מאוחרים יותר המציאו את הרעיון של "מסע צלב של רועי הבקר", גל שני של מסע הצלב של הרועים.
אף על פי שהוא מעולם לא התרחש, היו, עם זאת, התקפות נוספות על יהודים כתוצאה מהקנסות.
אף על פי שהאפיפיור קרא להגן על יהודים הכנסייה לא התירה ליהודים שהוטבלו בכוח לשוב ליהדותם.
מסעדה היא בית עסק לממכר מזון מוכן ומשקאות לצריכת הפוקדים אותו.
מסעדות רבות מהוות גם מקום מפגש ובילוי.
מסעדה יכולה להיות מוסד עצמאי או חלק ממכלול גדול יותר, כמו בית מלון.
המבחר המוגש במסעדה כתוב לרוב על-גבי לוח או בתפריט המסעדה.
ככל הנראה, גרסאות מוקדמות של מסעדות התקיימו במצרים העתיקה ובהמשך ביוון, ברומא, בהודו ובסין.
המסעדה הראשונה הידועה בעת החדשה תועדה בתקופת אדו בטוקיו העתיקה, בשנת 1657.
המוסדות הראשונים באירופה שנקראו "Restaurant" הוקמו בפריז, בשנת 1760–1770. בתחילת שנות ה־60 של המאה ה־18, לפני פרוץ המהפכה, הגיע לפריז עסקן צרפתי בשם מת'ורין רוזה דה שנטוזואה, הידוע כמסעדן הראשון בעולם, במטרה לנהל משם את עסקי הנדל"ן של אביו.
הוא הציע למשטר תוכנית למחיקת החובות של צרפת.
בנוסף הוא רצה למכור את הקונסומה המשקם שלו לעוברים והשבים וחשב שבית אוכל כזה יתפתח לכדי מקום רווחי.
הוא הבין שלפתיחתן של מקומות כאלו יכולה להיות השפעה חיובית על הכלכלה בעקבות השיח שהתפתח באותה התקופה בנושא המטבח הצרפתי.
הוא ראה בחקלאות מקומית והגישה הצרפתית שראתה בהוצאות כספים כלי לשיקום הכלכלה בסיס להקמה של חדר אירוח גדול עם שולחנות, שעליהם מוגשות מנות רסטורנט שהכין מראש.
בנוסף לפתיחת המסעדה הוא החל לערוך אנציקלופדיה של בתי עסק בפריז ובמסגרתה ביצע רישום של מוסדות שונים ובנוסף מסעדות.
האנציקלופדיה הזו הפכה בהמשך למקור עליו מבוססים מדריכים שונים, כמו מדריך מישלן האדום.
זמן לא רב לאחר שפתח את המסעדה שלו החלו להופיע מסעדות דומות ברחבי פריז.
המסעדות הראשונות שנוצרו פעלו תחת חוקי המשטר הישן והגדרתן הייתה מקומות שנועדו להגיש מנות מבריאות (רסטורנט - מזון או תרופה שיש בכוחם להשיב אדם עייף או חולה לאיתנו).
ניתן היה למצוא שם ציר מרק, מאכלים שהוכנו מביצים רכות וחביצות אורז.
קהל היעד היה בעיקר האליטה האורבנית.
למרות ההגדרה הראשונית שלהן, מסעדות לא הוקמו בעקבות מגפה או חולי כלשהו אלא כי נורמות האכילה השתנו: עד אותו זמן נהוגות היו ארוחות ערב כבדות ומורכבות, וארוחות הערב הקלות שנכנסו באותה תקופה לתפריט היומי נחשבו לסמל של עידון חברתי ותרבותי.
בתי אוכל מסוגים שונים היו קיימים מאז ומעולם, אבל המסעדות שנפתחו הציעו גם סגולות בריאותיות של מזון קל יחסית ובריא, וגם שירותים מיוחדים שלא היו בנמצא קודם לכן, כמו: ישיבה בשולחנות נפרדים, תפריט שממנו ניתן לבחור ולהזמין מנות, זמנים גמישים לארוחות ועוד.
בעקבות המהפיכה הצרפתית הגילדות הגדולות שנחשבו לחזקות (גילדות הקונדיטורים, השרקוטיירים, מוכרי הג'ינג'ר ברד, יצרני החומץ ועוד) החלו להתפרק והשפים נותרו ללא איגוד מקצועי.
המתקפה על המעמד האריסטוקרטי באותה תקופה הביא לכך ששפים פרטיים לא יכלו יותר לעבוד מבחינה חוקית ורבים ממעסיקיהם הוצאו להורג.
שפים רבים שנותרו ללא תעסוקה הגיעו לפריז כדי לחפש מטבחים לבשל בהם.
ניתן לסווג מסעדות בכמה אופנים, להלן כמה דוגמאות:
סיווג לפי אופי האכילה במסעדה או האווירה שבה: מסבאה, ביסטרו, מסעדת פועלים, מסעדה משפחתית, מסעדת שף, דיינר, מסעדת "דרייב אין", (בה מוגש המזון ללקוחות היושבים בכלי רכב), מסעדת אכול כפי יכולתך, קפיטריה, מסעדה בשירות עצמי, משאית אוכל (בה המזון מוגש מתוך כלי רכב), ועוד.
סיווג לפי סגנון בישול: מסעדה איטלקית, צרפתית, אמריקאית, בוכרית וכדומה.
כך למשל במסעדה איטלקית יוגש מזון בסגנון המזון המוגש באיטליה, כגון פסטה ופיצה.
בסיווג זה תיתכן תת-חלוקה לפי חבלים או ערים המאופיינים במאכלים מסוימים או לפי סוג המזון המוגש בהן.