tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דייוויס סיים מסע זה באוגוסט של אותה שנה.
דייוויס ניסה שנית ב-1586 וב-1587; במסע האחרון הוא פילס דרכו דרך המצרים שנקראו לימים על שמו במפרץ באפין, חצה את מערב גרינלנד אל 73° צ', וכמעט הגיע לאפרנאביק - חבל ארץ בצפון גרינלנד.
עובדה זו גרמה לו לעשות מאמץ אחרון למצוא מעבר מערבי לאורך צפון אמריקה.
נקודות רבות בקו הרוחב של ים הקרח הצפוני (מצר קאמברלנד, כף ולסינגהם, מצר אקסטר וכדומה) נושאות שמות שהעניק להן דייוויס, המדורג כאחד מגדולי מגלי הארצות של אזור ים הקרח הצפוני, יחד עם באפין והדסון.
ב-1588 היה דייוויס מפקדה של ספינת "הכלב השחור" (the Black Dog) נגד הארמדה הספרדית; ב-1589 הצטרף אל רוזן קאמברלנד למסע אל האיים האזוריים, וב-1591 ליווה את תומאס קוונדיש במסעו האחרון, במטרה לחפש מעבר צפון-מערבי בחלקיה האחוריים של אמריקה.
לאחר ששאר חברי המשלחת של קוונדיש שבו ללא הצלחה, המשיך דייוויס לנסות לחצות בעצמו את מצר מגלן.
למרות שיצא וידו על התחתונה בשל מזג אוויר גרוע, גילה דייוויס את איי פוקלנד באוגוסט 1592 על הספינה "Desire".
צוות הספינה נאלץ להרוג כ-14,000 פינגווינים למאכל בזמן שהיו על איי פוקלנד.
הם אחסנו את בשר הפינגווינים כך שיוכלו לשוט הביתה, אך הבשר התקלקל כשהגיעו אל האיים הטרופיים, והדבר גרם למסע הביתה להפוך לאסון - רק 14 מתוך 76 אנשי הצוות נותרו בחיים.
דייוויס הוציא לאור חיבור שימושי על ניווט מעשי בשם "סודותיו של יורד הים" (The Seaman's Secrets, 1594), ועבודה תאורטית ב"תיאור הידרוגרפי של העולם" (The World's Hydrographical Description, 1595), לאחר שובו ב-1593.
המצאתו, קוודראנט כפול וגבי (המכונה על שמו "קוודראנט דייוויס"), המודד את קו הרוחב, היה בשימוש רחב בקרב הספנים האנגליים גם הרבה לאחר שהקוודראנט המשתקף של הדלי הומצא.
בשנים 1596–1597 הפליג דייוויס עם ראליי (כמפקד ספינתו של סר וולטר עצמו) במסע אל קדיס והאיים האזוריים ובין 1598–1600 ליווה כנווט משלחת הולנדית אל אזור דרום-מזרח אסיה.
בשנים 1601–1603 ליווה דייוויס את סר ג'יימס לנקסטר (Sir James Lancaster) כנווט ראשי במסע בשירותה של חברת הודו המזרחית, ובדצמבר 1604 הפליג שוב לאותו היעד, הפעם כנווט למען סר אדוארד מישלבורן (Sir Edward Michelborne/Michelbourn).
במסע זה נהרג דייוויס על ידי שודדי ים יפניים בבינטאנג (Bintang) אשר ליד סומאט (Sumat).
ג'ון ריצ'רד דיקון הוא נגן גיטרה בס בריטי, אשר ידוע כחבר בלהקת הרוק הבריטית קווין.
בשירים אחדים תיפקד גם כגיטריסט וכפסנתרן.
ג'ון דיקון נולד בלסטר שבאנגליה.
מאחר שמשפחתו התפרנסה בקושי, כבר בגיל 11 החל לעבוד בחלוקת עיתונים ובעבודות מסוג זה כדי לקנות לעצמו גיטרה.
את "The Opposition", הלהקה הראשונה שלו, שבה ניגן על גיטרה, הקים עם חבריו בשנת 1965 כשהם בני 14. לאחר שנה פוטר הבסיסט וכדי לשמור על קיום הלהקה החליט דיקון שהוא עצמו ינגן על הבס, וכך עשה למשך שלוש שנים נוספות.
את הלהקה עזב ב-1969, לטובת לימודי הנדסת חשמל בלונדון.
לאחר מספר חודשים של לימודים וללא כלי הנגינה שלו, החליט דיקון לחפש להקה לנגן עימה.
באותו זמן, אביב 1970, החלו לחפש שלושת חברי הלהקה שאך הוקמה, קווין, בסיסט קבוע.
הבסיסט הראשון אשר בדקו היה מייק גרוס, מכר ותיק של רוג'ר טיילור ובעליו של מועדון PJ's בו הופיעו רבות בעבר.
אולם, הם החליטו לוותר עליו, ולאחריו על שני בסיסטים נוספים, בארי מיטשל ודאג בוגי.
באוקטובר 1970 ראה אותם דיקון בהופעה אך לא הכיר אותם באופן אישי עד תחילת 1971. המפגש הראשון היה במסיבה של חברים ואז נודע לו לראשונה כי הם מחפשים בסיסט.
מספר ימים לאחר מכן ניגן עבורם באחד מחדרי ההרצאות בקולג' בו למד בריאן מיי, והם החליטו לצרפו ללהקה.
כבר ביוני 1971 הופיעו לראשונה בהרכב המלא של הלהקה, כפי שנותר עד מותו של פרדי ב-1991. את התואר באלקטרוניקה השלים בהצטיינות חצי שנה לאחר שהצטרף לקווין.
מאז פרש מהלהקה ב-1997 הוא גר בפרבר במערב לונדון עם אשתו ורוניקה וששת ילדיהם: חמישה בנים ובת.
מעט מאוד ידוע על חייו הפרטיים, מאחר שהוא מעדיף להתרחק מהתקשורת.
חלקו של דיקון בלהקה נדמה כקטן: הוא הצעיר ביותר, האחרון להצטרף, מעולם לא שר סולו ומבין ארבעתם כתב את המספר הקטן ביותר של שירים.
כמו כן, דמותו של דיקון הייתה פחות בולטת בלהקה, הוא התלבש בצורה צנועה וקולו כמעט שלא נשמע.
למרות זאת הוא חיבר כמה מהלהיטים הגדולים של קווין כמו "I Want to Break Free", "Another One Bites the Dust", ו-"You're My Best Friend", (אותו הקדיש לאשתו), שני האחרונים הם מהשירים המושמעים ביותר ברדיו האמריקאי.
ככותב, סגנון שיריו העיקרי הוא רוק-פופ, פאנק ודיסקו.
דיקון מעולם לא קיבל קרדיט על קולות הרקע באלבומים, אך ממקורות אחרים מסתבר כי הוא עשה זאת לעיתים.
מפיק קווין לשעבר, רוי תומאס בייקר, הודה בראיון כי ג'ון שר קולות רקע לקטעים שהיו פחות אופראיים באופיים (למשל "Tie Your Mother Down", "Liar").
כמו כן, כפי שניתן לראות בהקלטות מהופעות, ג'ון דיקון שר קולות רקע על הבמה, כאשר לא ניתן היה להשתמש באפקטים מהאולפן להכפלת הקולות.
במקרים אלו המיקרופון שלו היה חלש משל שלושת האחרים ולעיתים קולו היה קשה לזיהוי.
דיקון ניגן בגיטרה בחלק משירי קווין, ביניהם רוב שירי האלבום "Hot Space".
ההופעה האחרונה של ג'ון עם הלהקה הייתה באירוע צדקה למען המלחמה באיידס בשנת 1997, לאחריה פרש ואף בחר שלא להצטרף לסיבוב ההופעות עם בריאן מיי ורוג'ר טיילור בשנת 2005.
לאחר פרישתו בפועל מעשיית מוזיקה ב-1998, הקשר עם שאר חברי הלהקה התרופף משמעותית, אך לא לגמרי (בין היתר הוא עדיין בקשר איתם בענייני כספים וזכויות יוצרים).
דיקון נתן את הסכמתו ליצירת הסרט "רפסודיה בוהמית", וגם לכך שיגלמו אותו בסרט.
שירים של קווין שנכתבו על ידי ג'ון דיקון (או שהיה שותף עיקרי ביצירה שלהם)
Cool Cat (ביחד עם פרדי מרקיורי)
הגיטרה שלו מוצגת בהארד רוק קפה בקליבלנד שבאוהיו.
דיקון ניגן בפסנתר חשמלי מסוג וורליצר בשיר שכתב – "You're My Best Friend".
הוא גם ניגן בפסנתר בהופעות ובקליפ שיר נוסף שכתב, "Spread Your Wings", אם כי לא בגרסה המוקלטת כ-אודיו.
במסגרת יצירת שיר הקרוי "39" עם קווין (שכתב בריאן מיי)- מיי אתגר את דיקון אם הוא יוכל תוך זמן קצר להביא קונטרבס בשביל להוסיף גוון מעניין לשיר זה.
כעבור מספר ימים קצרים- מיי הופתע למצוא באולפן את דיקון עם קונטרבס, בשביל להשלים את יצירת שיר זה.
פילדמרשל סר ג'ון גריר דיל, איש צבא בריטי, ששימש בעמדות פיקוד במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה והיה בעל תפקיד חשוב במסגרת היחסים שבין בריטניה ובין ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
בין המלחמות שימש דיל כמפקדה של הדיוויזיה הבריטית שנשלחה אל ארץ ישראל בשנת 1937 על מנת לדכא את המרד הערבי.
דיל נולד בלורגן במחוז ארמה באירלנד.
דיל חפץ בקריירה צבאית מגיל צעיר, ולמד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
ב-1901 התגייס לצבא הבריטי, ושירת במלחמת הבורים בדרום אפריקה.
בשנת 1911 עלה לדרגת קפטיין, והפך למפקד גדוד עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
עד לסיום המלחמה עלה לדרגת בריגדיר גנרל, ואוזכר בשדרים שמונה פעמים.
לאחר המלחמה רכש דיל שם לעצמו כמדריך צבאי מוכשר.
הוא הוצב בהודו בשנת 1929 ובשנת 1930 קודם לדרגת מייג'ור ג'נרל, ושב ללמד באקדמיה הצבאית, וכן שימש בתפקידים שונים במשרד המלחמה, לרבות תיאום המבצעים הצבאיים (שהיה גוף קודם למינהל המודיעין הצבאי).
בספטמבר 1936 נשלח דיל בראש דיוויזיה מיוחדת לארץ ישראל למטרת דיכוי המרד הערבי הגדול.
בגואיש כרוניקל נטען שדיל לא הסתדר עם הנציב העליון, אשר מנע ממנו לדכא את המרד.
בתחילת יוני 1937 התפרסמה ידיעה שהוכחשה, על פיה התפטר דיל מתפקידו בגלל שלא ניתן לו לדכא את המרד ביד חזקה ובגלל שהתנגד למסקנות ועדת פיל.
ב-28 ביולי 1937 דווח שהוא יוחלף על ידי הגנרל ארצ'יבלד וייוול, שהגיע לארץ ישראל ב-26 באוגוסט.
לאחר שבועיים של חפיפה, עזב דיל את ארץ ישראל ב-12 בספטמבר 1937. בנובמבר 1937 הוכתר דיל על ידי המלך באות אביר מסדר האמבט.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוצב דיל, שסבל מאיבתם של וינסטון צ'רצ'יל ולסלי הור-בלישה (שר המלחמה) בתפקידים בלתי משמעותיים.
לבסוף הוצב בתפקיד מפקד הקורפוס ה-1 בצרפת, והוחזר לאנגליה באפריל 1940 על מנת לשמש כסגן ראש המטה הכללי.
ב-26 במאי 1940 מונה לראש המטה הכללי.
יחסיו הגרועים עם צ'רצ'יל השפיעו על תפקודו בתפקיד זה.
הוא רכש שם כקצין בלתי יצירתי וחרד יתר על המידה.
ב-19 בנובמבר 1941 נמסר כי דיל יפרוש ב-25 בדצמבר בהגיעו לגיל 60, ויוחלף על ידי הגנרל אלן ברוק.
בהודעה נאמר שהמלך העניק לדיל דרגת פילדמרשל, והוא ימונה למושל בומביי כאשר יפרוש.
בהצהרה שנלוותה להודעה על פרישתו אמר דיל, שהיה מבוגר ממחליפו רק בשנה וחצי, שיש חשיבות לקידום צעירים מוכשרים, ולכן על מבוגרים כמוהו לפנות את מקומם.
בעיתונות הובעה שמחה על החילופים שתביא לפעילות יותר התקפית.
בפברואר 1942 נתמנה דיל לכהן במועצת המלחמה האנגלו-אמריקנית ולשמש כנציגו האישי של צ'רציל בוושינגטון.
טרם נסיעתו לוושינגטון, התחתן דיל בלונדון עם נאנסי פורלונג, אלמנת מלחמה בת 35.
ב-1943 נכח בוועידת קוויבק ובוועידת קזבלנקה וועידת טהראן, ובפגישות בהודו סין וברזיל.
הוא תיאם בין הצבאות הבריטים והאמריקנים, והצטיין אף בתיאום בשאלות רגישות כפיתוחה של פצצת האטום.
עיקר הצטיינותו הייתה בהקמתה ובתפעולה של ועדת ראשי המטה הכללי, שכללה נציגים משתי המדינות, ובפיוס במריבות שנבעו מהבדלי מזג ותרבות.
הוא פיתח יחסים מיוחדים עם הגנרל ג'ורג' מרשל ולשניים אלו הייתה השפעה על הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
כן פיתח ידידות עם האדמירל ארנסט קינג שנודע כאדם בלתי חברותי וכחשדן.
בנובמבר 1944 מת דיל בעודו בוושינגטון מאנמיה אפלסטית.
לאחר מותו הוענקה לו מדליית השירות המצוין של ארצות הברית, וכן זכה להחלטה של שני בתי הקונגרס של ארצות הברית המציינת את שירותיו.
ג'ון די היה מתמטיקאי, אסטרונום, אסטרולוג, גאוגרף ואוקוטוליסט אנגלי וולשי ידוע, וכמו כן היה היועץ של המלכה אליזבת הראשונה, וקיים קשרים עם שני השרים החזקים שלה, סר פרנסיס וולסינגהם והברון ברלי.
די הקדיש את רוב חייו ללימודי אלכימיה, גילוי עתידות, ופילוסופיה הרמטית.
מעט מאוד ידוע על משפחתו של די.
ג'ון די היה גם המרגל של המלכה, והראשון בשירות החשאי הבריטי שנטל את הקוד "007", כאשר המספר 7 ייצג את עצמו ושני האפסים את עיני המלכה, וכשלוש מאות שנה לאחר מכן בחר הסופר הבריטי איאן פלמינג לכנות כך את ג'יימס בונד.
די עסק גם בעולם המדע וגם בעולם הקסם בדיוק בתקופה שבה הובחנו כשונים.
די למד בבית הספר של קתדרלת צ'למספורד, ומשם הצטרף לסגל האקדמי בקולג' סנט ג'ון באוניברסיטת קיימברידג'.
הוא נכנס לעולם המדע והקסם בימיהם הראשונים.
כאחד האנשים הידועים בזמנו, הוא הרצה באולמות התצוגה באוניברסיטת פריז כשעוד היה בשנות העשרים לחייו.
ג'ון היה מקדם נלהב של המתמטיקה, ואסטרונום מכובד, מומחה בניווט, ומדריך לקפטנים לעתיד של מסעות התגלית של אנגליה (די יצר את האמרה "האימפריה הבריטית").
בביתו הייתה לו ספרייה בת 2000 ספרים, שהייתה בזמנו הספרייה הגדולה ביותר באנגליה.
בנוסף, די התעניין מאוד ברוג'ר בייקון, שהיה פילוסוף אנגלי.
כשמת לאונרד דיגס (ממציא הטלסקופ) נהפך ג'ון לאפוטרופוס של בנו תומאס דיגס, שערך והפיץ את ספריו של אביו.
בזמן לימודיו, הוא החל להתעמק בתורות הקסם ובפילוסופיה ההרמטית, והקדיש את השליש האחרון של חייו למטרות אלו בלבד.
אדוארד קלי, אנגלי ממעמד נמוך שכנע אותו שהוא מסוגל לדבר עם מלאכים בשפה שנקראה "השפה החנוכית" לפי ג'ון די, ובשנת 1584 הם הגיעו לפראג, שנחשבה בזמנם לבירת הכישוף של אירופה, ושם שוכנע, על ידי אדוארד קלי ו"המלאכים שלו", שעליו לשרוף את אוסף ספריו, וכך עשה.
לפי דעה, הוא קיבל את כתב יד וויניץ' ממנזר בפראג, ומשם להנרי השמיני.
הוא המציא את גביש הפחם שלאחר מכן כונה גם המראה המאגית, כפי שנכתב עליו בספר "המלאך בחלון המערבי" מאת גוסטב מירינק.
די מככב בסדרה הסודות של ניקולס פלמל בן האלמוות בתור אנטגוניסט לצד ניקולו מקיאוולי ורבים אחרים.
שירה של להקת ההבי מטאל הבריטית איירון מיידן "האלכימאי" מתוך אלבומה הגבול הסופי עוסק בדמותו של די.
די מופיע בספר "השוטה מחצר המלוכה" של הסופרת פיליפה גרגורי, שיצא בשנת 2003.
ג'ון דילינג'ר היה שודד בנקים אמריקאי, שפעל בשנות השפל הגדול בארצות הברית כשיצא עם כנופייתו למסע של שוד בנקים במערב ארצות הברית.
דילינג'ר, שמשך תשומת לב רבה מצד התקשורת, נחשב על ידי רבים לפושע מסוכן, בעוד אחרים ראו בו גרסה מודרנית לרובין הוד.
ג'ון דילינג'ר נולד ב-22 ביוני 1903 באינדיאנפוליס, אינדיאנה.
בגיל 16 עזב את בית הספר, והחל לעבוד כמכונאי בעבודות מזדמנות.
בגיל 20 התגייס לחיל הים ושירת על אוניית המערכה "יוטה" אולם כעבור 5 חודשים כאשר האונייה עגנה בבוסטון הוא ברח ממנה וחזר לביתו שבאינדיאנה.
דילינג'ר התכוון להשתקע ונשא לאישה נערה מקומית בשם בריל הוביוס, אולם הוא התקשה להחזיק מעמד בעבודה ונישואיו התפוררו.
בליל 6 בספטמבר 1924, אד סינגלטון, פושע מקומי שהיה חברו של דילינג'ר, שכנע אותו לחבור אליו לשדוד סוחר מקומי בשם פרנק מורגן אך זמן קצר לאחר השוד הם נתפסו.
סינגלטון אשר יוצג על ידי עורך דין נידון למאסר של שנתיים בעוד דילינג'ר, שלא יכול היה לממן לעצמו ייצוג משפטי, נידון לתקופת מאסר של 10–20 שנה אף על פי שעד למקרה זה היה ללא רישום פלילי.
מאחורי הסורגים, דילינג'ר החל ליצור קשר עם עבריינים נוספים (ביניהם: בייבי פייס נלסון, הארי פיירפונט, צ'ארלס מקליי, הומר ואן מטר ואחרים) שלימדו אותו את רזי הפשע ואתם תכנן לבצע מעשי שוד לכשישתחררו מבית הכלא.
דילינג'ר, שהיה חבר בנבחרת הבייסבול של בית הכלא שיחק ברמה כה גבוהה שאף עיתונאים דווחו כי בתנאים נורמלים הוא היה יכול לשחק בקבוצה מקצוענית כשחקן מוביל.
ב-10 במאי 1933, לאחר ריצוי שמונה וחצי שנות מאסר הוא שוחרר על תנאי.
מיד עם שחרורו הוא ביצע שוד בנק בבלופטון, אוהיו, נתפס זמן קצר לאחר מכן והוחזק במעצר משטרתי בהמתנה למשפטו.
במהלך סריקה בתאו של דילינג'ר נמצא פתק ובו פירוט של תוכנית בריחה.
דילינג'ר הכחיש כל קשר למסמך אולם שמונה מחבריו של דילינג'ר ברחו ארבעה ימים לאחר מכן באמצעות התוכנית.
במהלך הבריחה מבית הכלא הראשי של אינדיאנה נעזרו ברובי ציד שהוברחו לתוך תאיהם.
לאחר מספר ימים, שלושה מחבריו הנמלטים וחבר נוסף ששוחרר קודם לכן על תנאי, הגיעו מחופשים לשוטרים לבית המעצר בו הוחזק דילינג'ר וטענו בפני השריף שעליהם לקחת את דילינג'ר לבית הכלא הראשי של אינדיאנה בעוון ההפרה של סעיפי שחרורו על תנאי.
כאשר השריף ביקש לראות את מסמכי ההעברה, שלף אחד הפושעים אקדח, ירה בשריף, ואף הכה אותו לאחר מכן.
הכנופיה שחררה את דילינג'ר מתאו, כלאה את אשתו של השריף (שהייתה עמו במקרה באותו היום) ואת סגנו בתא והותירה את השריף מתבוסס בדמו למוות.
בינתיים, שדדו דילינג'ר וכנופייתו מספר בנקים, פרצו למחסני נשק של המשטרה וגנבו אקדחים, תת-מקלעים, אפודי מגן ותחמושת רבה.
על מנת להקשות על איתורם הם שינו מקום מגורים מידי מספר ימים, אך במהלך שהייתם תחת שמות בדויים בבית מלון פרצה שרפה.
צוות מכבי אש ומשטרה הגיעו למקום ואחד הכבאים זיהה את פניהם של שניים מהכנופיה, והביא למעצר הכנופיה כאשר ברשותם נשק רב ו-25,000 דולר שנשדדו מבנק בשיקגו.
הכנופיה הושמה במעצר במתקן שמור היטב אולם גם הפעם היתל דילינג'ר בסוהריו כאשר איים עליהם באקדח אשר בדיעבד התגלה כגילוף מעץ.
דילינג'ר וחבריו כלאו את הסוהרים בתא אחד, לקחו מספר תת-מקלעים וברחו מהמתקן המאובטח תוך שימוש בבני ערובה.
אולם, במהלך הבריחה גנב דילינג'ר את רכבו של השריף המקומי ונסע בדרך אינדיאנה-אילינוי לכיוון שיקגו ובכך ביצע עבירה פדרלית של העברת רכב גנוב ממדינה אחת לאחרת.
מנקודה זו, ה-FBI החל לפעול באופן נמרץ במצוד אחר דילינג'ר.
ג'ון אדגר הובר, ראש ה-FBI תאב הכוח, הקים כוח משימה מיוחד שבראשו עמד הסוכן מלווין פרביס.
לאחר כישלון חמור ראשון של ה-FBI לתפוס את הכנופיה במדינת ויסקונסין אשר הביא למותם של סוכן FBI ואזרח עובר אורח, הבין הובר שמשרתו בסכנה אם לא יצליח לתפוס את דילינג'ר.
מספר שבועות לאחר הבריחה, נתפסו חבריו של דילינג'ר וחלקם נידון למוות וחלקם למאסר עולם.
בינתיים, דילינג'ר הגיע לשיקגו ושם התארגן עם פושעים נוספים שהכיר במהלך תקופת מאסרו וביצע מספר רב של שודי בנקים שבמהלכם גנב סכומי עתק.
בתגובה, משרד המשפטים האמריקאי הציע פרס בסך $20,000 למי שיתפוס את דילינג'ר והיקצה סוכני FBI נוספים למצוד אחריו.
בקיץ 1934, דילינג'ר החליט לשמור על פרופיל נמוך, עבר לשיקגו, אימץ שם בדוי, ועבד כפקיד.
כאשר המשטרה המקומית מצאה את אחד מרכבי המילוט של דילינג'ר בפרוור של שיקגו, הטבעת החלה להתהדק סביבו.
ב-22 ביולי 1934, דילינג'ר יצא לצפות בסרט "מלודרמה במנהטן", בכיכובם של ויליאם פאוול, מירנה לוי וקלארק גייבל, שגילם בו דמות של מהמר ורוצח.
הסרט הוקרן בבניין תיאטרון "ביוגרף" שבפארק לינקולן בשיקגו.
דילינג'ר הגיע עם חברתו, פולי המילטון, ועם אנה קמפנאס (פייג'), חברתה של פולי.
אנה, שידעה יום קודם כי השלושה אמורים לצפות בסרט זה, וזיהתה את דילינג'ר מתמונתו כמבוקש, רקמה עסקה עם ה-FBI וסיפרה להם על הבילוי המתוכנן.
בתמורה למידע, הובטח לאנה שייעשה מאמץ לבטל אישומים פליליים שעמדו נגדה, וייעצר הליך גירושה מארצות הברית.
מאחר שהסרט הוקרן בשני אתרים שונים באותו לילה, נשלחו צוותים של ה-FBI לשני האתרים.
בשעה 20:30 השלושה נצפו נכנסים לתיאטרון ביוגרף, כאשר אנה לבשה שמלה כתומה, וזאת על פי סיכום מראש שהיה לה עם מלווין פרביס.
באור הניאון של אולם בית הקולנוע השמלה הכתומה נראתה אדומה ומכאן יש טעות רווחת לפיה שמלתה של אנה הייתה אדומה, טעות אשר שימשה השראה לדמויות קולנועיות רבות ששיחקו את תפקיד "האישה באדום" הבוגדנית.
פרביס החליט להימנע מפריצה לבניין ולהמתין ליציאתם בתום הסרט.
בשעה 22:30 השלושה יצאו מהתיאטרון, פרביס הדליק סיגר וזה היה האות לסוכני ה-FBI לעצור את דילינג'ר.
דילינג'ר ניסה לשלוף אקדח אולם הוא הוכרע מיד על ידי ארבעה כדורים שנורו על ידי סוכני ה-FBI שהקיפו אותו.
זמן קצר לאחר מכן הוכרז על מותו בבית חולים בשיקגו.
מאז נקשר שמו של הסרט "מלודרמה במנהטן" עם הריגתו של דילינג'ר.
דילינג'ר היה פושע אכזרי וגנב ידוע לשמצה.
בתקופה מספטמבר 1933 עד יולי 1934, דילינג'ר וכנופייתו השליטו פחד במערב התיכון במהלכם הרגו 10 אזרחים, פצעו 7 אחרים ושדדו בנקים ומחסני נשק משטרתיים.
אף על פי כן, היו רבים שרחשו לו אהדה וראו בו גיבור.
הייתה זו תקופה בה הבורסה לניירות ערך בניו יורק קרסה, בנקים ועסקים פשטו רגל, אלפי חוות חקלאיות נסגרו, האינפלציה יצאה מכלל שליטה, האבטלה זינקה ותורים ארוכים של אזרחים מיואשים ורעבים השתרכו בערי ארצות הברית ובדרכים בתקווה למצוא עבודה מזדמנת.
הבנקים נתפסו בעיני האזרחים כחומסי הציבור, משום שהם ריכזו בתוכם את הדבר שהיה חסר לכל אחד - כסף, ולכן פושעים אלימים באותה תקופה כגון ג'ון דילינג'ר, בייבי פייס נלסון, אמא בארקר ובוני וקלייד נחשבו סוג של מיתוס מהלך כשיצאו למסעות שוד הבנקים ופגעו במה שנחשב כביכול לממסד שרמס אותם.
בשנת 1973 יצא לאקרנים בארצות הברית הסרט דילינג'ר, שתיאר את מעלליו של הפושע וכנופייתו, עד להריגתו בידי סוכני ה-FBI.
בסרט השתתפו בן ג'ונסון, ריצ'רד דרייפוס, הארי דין סטנטון, קלוריס ליצ'מן ווורן אוטס.
בשנת 2009 יצא הסרט אויבי הציבור בכיכובם של ג'וני דפ (בתפקיד דילינג'ר) וכריסטיאן בייל (בתפקיד מלווין פרביס) בו מסופר סיפורו של דילינג'ר.
חלק מהסצנות בסרט צולמו בקראון פוינט שבאינדיאנה, שם נכלא (ולבסוף נמלט) דילינג'ר במקור.
בסרט כלבי אשמורת 'מר פינק' שואל את ג'ו קאבוט האם 'מר בלו' מת, ג'ו קאבוט עונה: "מת כמו דילינג'ר".
בסדרה נשואים פלוס עונה 2 פרק 4, אומר סטיב רודס לאל באנדי, לאחר שחשב שהוא גנב כסף מהבנק: "היא לובשת אדום, ככה הם תפסו את דילינג'ר"
על שמו הוקמה להקת ההארדקור פאנק המצליחה, Dillinger Escape Plan.
בסדרה שובר שורות, בעונה 5 פרק 15, אומר סול גודמן לוולטר וויט, "כמה זמן נשאר?
אתה תהיה הג'ון דיליניג'ר של הכלא העירוני".
ג'ון ויליאם דימאג'יו הוא שחקן, קומיקאי ומדבב אמריקאי.
מוכר בעיקר בזכות תפקידו כבנדר מ"פיוצ'רמה" וג'ייק הכלב מ"הרפתקאות פין וג'ייק".
טרם החל לדבב, ניסה את כוחו כסטנדאפיסט תחת שם הבמה "ג'וני האדום והבחור העגול" (Red Johnny and the Round guy).
אל טיגרה – אל אוסו
מלחמת הכוכבים: מלחמת המשובטים – דיבב בעיקר בעונה הראשונה, אבל לא חזר לדבב בעונה השנייה
חתולים שרוטים – טד ולאנק
ג'קי צ'אן: הסדרה המצוירת – האק-פו
הטיטאנים – בראדר בלוד ואת המכונאי
ג'וני בראבו (1997) – דמויות שונות
פיוצ'רמה (1999–2013) – בנדר, פלקסו, אלזר ודמויות משניות
משפחת סימפסון (2005, 2014) – בנדר בפרק הקרוסאובר
אווטאר: כשף האוויר האחרון (2006–2008) – שחקנית טופ / שחקן אירו / דמויות שונות
אבא אמריקאי (2019-2006) - גראמפי סנופהלומפה
בובספוג מכנסמרובע (2007) – בלאק ג'ק
ספיידרמן המדהים (2008–2009) – ראש פטיש / פלינט מרקו / סאנדמן
באטמן: האמיצים והנועזים (2008–2011) – אקוומן / גורילה / צייד חסר פנים
גרין לנטרן: הסדרה המצוירת (2012) – קוטאק
רנדי קאנינגהם: נינג'ה בפעולה (2012–2015) – חניבעל מקפיסט / רובו-קוף / ג'יני לוין
אולטימייט ספיידרמן: סדרת האנימציה (2012–2015) – גריזלי / טכנאי שילד
האלק וצוות הריסוק (2014) – גלקטוס/ אובנוקסיו
הרפתקאות החתול במגפיים (2015–2018) – מולי קינג / איגנסיו
סופר הירו גירלס (2015–2018) – גורילה גראד / המאמן ווילדקאט
בוטן וחמוצניק (2016–2017) – דאמפי טינה / קובולט / דמויות שונות
מלחמת הכוכבים: הרפתקאות משפחת פרימייקר (2016–2017) – באש / זוקאס / שורט אימפריאלי
סטאר נגד כוחות הרשע (2016–2019) – לורד ברודו / מאריק / דמויות שונות
חבר בלש (2017) – טיפסי, ודמויות אחרות
משפחת מרפי (2017) – סקופ דאנברטון
הנסיכה סופיה הראשונה (2017) – הייל
פן זירו - גיבור במשרה חלקית (2017) – פיקסי
ניאו יוקיו (2017) – דמויות שונות
חוקי המרפי של מיילו (2017) – דמויות שונות
ניקו וחרב האור (2017) – קפטן נימבארד / אנגוס / מונטי
סיפורים של ברווזים (2018) – פישר
חלל אינסופי (2018–הווה) – מפקח טורקי
אהבה, מוות ורובוטים (2019) – מייק
אמפיביה (2019) – סטאמפי / דמויות שונות
מלחמת הכוכבים: התנגדות (2019) – וורנקי הכחול
Spitting Image (2020) – פרנציסקוס ואילון מאסק
קלאופטרה בחלל (2020–הווה) – גלאד
המושכים בחוטים (2021-הווה) - גלן דולפמן
הבנים מציגים: שטני (2022) - גראונדהוק
הנסיכה מונונוקי (1997) – דיבב את גונזה
הפינגווינים של מדגסקר בהרפתקת חג מולד (2005) – דיבב את ריקו
קים פוסיבול: כה הדרמה (2005) - דיבב את ד"ר דראקן
צבי הנינג'ה (2007) – דיבב את קולונל סאטינו
כוורת בסרט (2007) – דיבב את שרת / בייליף
טינקרבל והאוצר האבוד (2009) – דיבב את שר הסתיו
פלונטר (2010) – דיבב את סטביגנטון
רובוטריקים 3: אפלת הירח (2011) – דיבב את לידפוט
מדגסקר 3: מקרקסים את אירופה (2012) – דיבב את ריקו
טינקרבל וסוד הכנפיים (2012) – דיבב את שר הסתיו
ראלף ההורס (2012) – דיבב את פאפא בירד
העולם על פי דינו (2012) – דיבב את הוראס / מאבטח
הממלכה הסודית (2013) – דיבב את פינקון ג'ין
רובוטריקים 4: עידן ההכחדה (2014) – דיבב את קרוסשארס
הפינגווינים ממדגסקר (2014) – דיבב את ריקו
באטמן: מתקפה על ארקהם (2014) – דיבב את נאנאווה/קינג שארק
הסיפור של באטמן (2014) – דיבב את לקס לות'ר / הג'וקר
באטמן: הבדיחה ההורגת (2016) – דיבב את פרנסיסקו
באטמן והארלי קווין (2017) – דיבב את סוואמפ / סמל הפלדה
רובוטריקים: האביר האחרון (2017) – דיבב את קרוסהיירס
סקובי דו ובאטמן: צמד האמיצים (2018) – דיבב את אקוומן / מר פריז
באטמן: גות'אם באור העששית (2018) – דיבב את צ'יף בולוק / ביל הגדול / דמויות שונות
ראלף שובר את האינטרנט (2018) – דיבב את ארתור
באטמן: האבדון שהגיע לגותהאם (אנ') (2023) - דיבב את ג'יימס גורדון
Isla Monstro (2024) - דיבוב קולו של קולונל מאסטרסון
לאורך השנים דימאג'יו דיבב במשחקי וידאו רבים, ביניהם: סופרמן חוזר, פיוצ'רמה, הארטסטון וסדרת משחקי GEARS OF WAR, סדרת משחקי Final Fantasy, ספיידרמן 2, ספיידרמן ללא גבולות, ספיידרמן 3 והאלו 3.
שודדי עמק הסיליקון (1999, סרט טלוויזיה) – סטיב באלמר
התכנית של שרה סילברמן (2010) – טרנט
פגוש את הפוקרס הקטנים (2010) – אמט
משפחה מודרנית (2012) – קפטן אונייה
חדש החדשות (2013) – קצין משטרה
ראיון עם הערפד (2022) - פנוויק
ג'ון דיק היה כדורגלן סקוטי.
המועדון הראשון שעבורו שיחק דיק היה איירדריאוניאנס, וב-1898 הוא חתם בוולוויץ' ארסנל הלונדוני כחלק מקבוצת השחקנים שהובאו על ידי המאמן ג'ורג' אלקוט, כאשר תמורתו שוחרר החלוץ ג'יימס דוולין.
דיק היה קשר מרכזי חזק, וערך את הופעת הבכורה שלו במדי ארסנל ב-3 בספטמבר 1898, במשחק הראשון של העונה נגד לוטון טאון.
באותה עונה דיק החמיץ ארבעה משחקים בלבד.
לאחר הגעתו של פרסי סנדס ב-1903 דיק הועבר לצד הימני של המגרש, והמשיך לשחק בארסנל כאשר המועדון העפיל לליגה הבכירה בעונת 1903/1904. בתקופה זו הוא התמנה גם לקפטן המועדון, אך כאשר המועדון החל לשחק בפועל בליגה הבכירה הוא הוחלף על ידי ג'ימי ג'קסון.
דיק שיחק כקשר ימני בעונה הראשונה של ארסנל בליגה הבכירה, בה היה לאחד מהשחקנים הראשונים בהיסטוריה של ארסנל שהופיעו בלמעלה מ-200 משחקים במדי המועדון.
אולם, בתחילת עונת 1905/1906 הוא איבד את מקומו בהרכב לטובת ג'ון ביגדן, ועבר לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
בחמש השנים הבאות הוא שותף באופן לא סדיר במשחקי הקבוצה הבוגרת של המועדון, אך לא הצליח לתפוס מקום קבוע בהרכב.
בסך הכל הוא שיחק ב-266 משחקים עבור ארסנל בליגה ובגביע ה-FA, וב-30 משחקים אחרים.
בקיץ 1912 הוא עזב את ארסנל על מנת לאמן בפראג, והפך לאחד מאנשי הכדורגל הראשונים שפעלו בצ'כוסלובקיה.
לא ידוע מה עלה בגורלו לאחר מכן.
ג'וֹן דֶזְמוֹנְד בֶּרְנַל היה עמית החברה המלכותית, קריסטלוגרף ופיזיקאי יליד אירלנד, שפעל בבריטניה.
ברנל היה מחלוצי הביולוגיה המולקולרית, ואת עיקר מחקריו בתחום ערך בשנות ה-30 של המאה ה-20 במעבדת קוונדיש שבאוניברסיטת קיימברידג'.
לאחר מכן הקים את המחלקה לקריסטלוגרפיה בקולג' בירקבק שבאוניברסיטת לונדון, שהייתה אחד המרכזים החשובים בתחום בבריטניה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הועסק כיועץ מדעי בתחום ההגנה האזרחית, ואחר כך כיועץ מדעי של המטה למבצעים משולבים.
בתפקידו זה היה שותף לתכנון הפלישה לנורמנדי.
לאחר המלחמה השתתף בהקמת האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה, והיה נשיאו בין השנים 1963–1966.
ברנל דגל בהשתתפות פעילה של הממשלה בתכנון ובתקצוב המחקר המדעי.
כקומוניסט אדוק מאז תקופת לימודיו באוניברסיטה, ראה בברית המועצות את המודל האידיאלי למדינה הפועלת לטובת אזרחיה, ופעל בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה בהנהגת ארגוני עובדים וארגונים פציפיסטיים שפעלו בחסות ברית המועצות.
ברנל היה כותב פורה ופרסם למעלה מ-200 ספרים ומאמרים בתחומים מגוונים, החל במחקרים מדעיים וכלה בעתידנות ובסוציולוגיה של המדע.
ברנל נולד בנינה (Nenagh), במחוז טיפררי שבמרכז אירלנד.
אביו, סמואל ברנל, היה קתולי אדוק, אך מוצאו היה מצאצאי האנוסים מספרד שנמלטו ב-1650 מקורדובה שבספרד לאמסטרדם שבהולנד, לאחר ששניים מבני משפחתו שבו ליהדות והועלו על המוקד.
מהולנד הגיעו חלק מהם לאנגליה, ואחרים מהמשפחה הגיעו ב-1840 לאירלנד, וככל הנראה המירו את דתם כבר אז.
אמו של ברנל, אליזבת לבית מילר, הייתה אמריקנית פרוטסטנטית ממוצא אירי שהמירה את דתה לקתוליות על מנת להינשא לסמואל ברנל.
אליזבת הייתה מהבוגרות הראשונות של אוניברסיטת סטנפורד, ועסקה תקופת מה בעיתונאות.
סמואל ברנל היה חקלאי, ודזמונד גדל בחווה של אביו המכונה ברוּקווטסוֹן (Brookwatson), אך אמו דאגה להרחיב את השכלתו מעבר ללימודיו בבית הספר היסודי.
בגיל 10 נשלח על ידי אביו, יחד עם אחיו הצעיר, קווין, ללמוד בבית ספר קתולי בלנקשייר שליד ליברפול, כהכנה ללימודים בבית הספר הישועי סטוניהרסט (Stonyhurst).
שנה אחר כך החלו שני האחים ללמוד בסטוניהרסט, ועל אף שהצטיין בלימודיו, שנא דזמונד את החיים במקום, שדמו בעיניו במידה רבה לבית סוהר, ולא למד מדע עד הכיתות האחרונות.
לאחר חופשת חג המולד סירבו דזמונד וקווין לחזור לסטוניהרסט, והמשיכו את לימודיהם בבית הספר המקומי בנינה.
אליזבת ברנל, שהכירה במשיכה שהייתה לשני ילדיה למקצועות מדעיים, חיפשה עבורם בית ספר אנגלי הולם, ורשמה אותם לבית הספר בעיירה בדפורד, כ-70 קילומטרים צפונית ללונדון.
דזמונד למד בבית הספר בבדפורד מינואר 1914 עד ינואר 1918, והצטיין בכימיה ובפיזיקה, אך התקשה במתמטיקה.
את החופשות מבית הספר בילה עם הוריו באירלנד.
כך אירע שבדרכו חזרה לבית הספר מחופשת הפסחא בשנת 1916, עבר ברנל בדבלין זמן קצר אחרי מרד הפסחא, וחזה בחורבן שנגרם בעת דיכוי המרד.
זמן קצר לאחר שהחל ללמוד בבדפורד פרצה מלחמת העולם הראשונה, ולאחר חופשת חג המולד של 1917, שבמהלכה הטביע הצי הגרמני הקיסרי כמה ספינות בים האירי המפריד בין אנגליה לאירלנד, החליטו הוריו של ברנל, לנוכח הסיכון במסע חזרה לאנגליה, להכשירו בדבלין ללימודים באוניברסיטת קיימברידג', בעזרת מורה פרטי מטריניטי קולג' של דבלין.
במרץ 1918 חזר ברנל לבדפורד וסיים את לימודיו.
בקיץ של אותה שנה חלה אביו, וברנל החל לנהל את החווה המשפחתית.
סמואל ברנל מת באמצע ספטמבר 1919, כשברנל נסע להיבחן לקראת לימודיו בקיימברידג'.
ב-1919 החל ברנל ללמוד בקולג' עמנואל שבאוניברסיטת קיימברידג'.
הוא למד מתמטיקה, פיזיקה ומדעים לתואר ראשון, אך התחבר דווקא עם קבוצת סטודנטים למדעי החברה.
המפגש עם קבוצת הסטודנטים, שהייתה סוציאליסטית רדיקלית בהשקפתה, חולל תפנית בהשקפתו הפוליטית, וברנל, שעד אז היה קתולי אדוק, המיר את הדת באידאולוגיה סוציאליסטית שבה דבק עד יומו האחרון.
הוא הצטרף לארגון הסטודנטים הסוציאליסטים (CUSS), תלה מנשרים ברחבי האוניברסיטה, ארגן כנסים שבהם השתתפו מרצים סוציאליסטים, וספג מכות מחברים בקבוצות שמרניות.
בהדרגה הקצינו דעותיו הפוליטיות והוא עבר מסוציאליזם לקומוניזם.
בתקופה זו הדביקה לו דורה גריי, אחת מפעילות השמאל, שהתרשמה מכישוריו האינטלקטואליים ומהידע המעמיק שלו בתחומי מדע מגוונים, את הכינוי "סייג'" , כינוי שדבק בו מאז.
בשנת 1922 סיים ברנל את לימודיו לתואר בוגר.
עם סיום הלימודים התחתן עם אגנס איילין ספראג (Agnes Eileen Sprague), אף היא פעילה כמוהו בחוגי השמאל, בנישואים פתוחים שבהם כל אחד מבני הזוג היה רשאי לקיים קשרים עם בני זוג אחרים.
הסדר זה, שנוצל במלואו על ידי שני בני הזוג, הצליח להחזיק מעמד, חרף משברים רבים, עד מותו של ברנל.
בשנה שאחר כך למד ברנל שנה נוספת של מדעי הטבע.
במקביל, לאחר שלמד בכוחות עצמו את התאוריה של חבורות סימטריות מרחביות, כתב ברנל עבודת מחקר בת 80 עמודים שביססה את המתמטיקה של חבורות אלה על אלגברת הקווטרניונים.
העבודה הייתה כה מורכבת עד שרק מעטים בקיימברידג' יכלו להבינה, ולכן לא הצליח למצוא אכסניה שתפרסם אותה.
עם זאת הידע שצבר בכתיבתה היווה בסיס לעבודה מאוחרת יותר שלו על מבנה הגביש.
בשנת 1923, לאחר סיום לימודיו, החל ברנל לעסוק במחקר בהנחיית ויליאם הנרי בראג במעבדת דייווי-פאראדיי במכון המלכותי בלונדון.
עבודת המחקר הראשונה שקיבל הייתה לקבוע את מבנה הגרפיט.
לשם כך השתמש ברנל במתקן ידני עגול שחובר למנגנון של שעון שבו צולם גביש הגרפיט בעזרת קרני רנטגן מספר פעמים.
התוצאה הייתה תבנית גלילית של נקודות שאותה היה על ברנל לפענח ידנית תוך שימוש בלוח לוגריתמים (שהיה אז אמצעי העזר היחיד לחישובים מורכבים).
פעולה זו ארכה חודשים, ולאחר שפענח את מבנה הגרפיט נשבע ברנל כי לא יחזור יותר על התהליך הידני הארוך והמציא את השיטה המכונה "תרשימי ברנל" (Bernal charts), שבה נעשה שימוש במשך ארבעה עשורים אחר כך.
ברנל המשיך בפעילותו הפוליטית במסגרת המפלגה הקומוניסטית של בריטניה , ובתמיכה בפועלים בסכסוכי העבודה הרבים שהתרחשו בבריטניה באותה עת.
במקביל ניהל אורח חיים בוהמייני, שלמימונו נדרשה גם תמיכה כספית מהחווה החקלאית שאמו המשיכה לנהל לבדה.
איילין ילדה בשנת 1926 את מייקל ברנל, שלטענת ברנל, על פי הכתוב ביומניו, לא היה בנו.
בשנתו האחרונה במכון המלכותי עסק ברנל בשני נושאים:
הוא הגיע למסקנה כי תא היחידה של סוג הארד המסומן כ-δ גדול בהרבה מהמצופה, ולכן יש לשנות את נוסחת המבנה הכימי המקובלת של הארד מ-Cu4Sn ל־Cu41Sn11.
פיתוח מצלמת קרני רנטגן של גביש מסתובב.
המצלמה יוצרה באופן מסחרי ונמכרה החל משנת 1928 בשם "ספקטרוגונימטר", והייתה בשימוש במעבדות במשך שנים רבות אחר כך.
במכון המלכותי פגש ברנל את ויליאם אסטבורי ואת קתלין ירדלי (Kathleen Yardley), לעתיד קתלין לונסדייל (Lonsdale), לימים שניים מטובי הקריסטלוגרפים.
הקשר עם השניים עתיד היה להמשיך שנים רבות אחר כך, בייחוד עם אסטבורי, שעבר ללידס והמשיך את מחקריו באוניברסיטת לידס על מבנה הסיבים של הצמר ועל מבנה החלבון הבונה אותו, הקרטין.
ברנל זקף לזכותו של אסטבורי את המצאת המונח "ביולוגיה מולקולרית".
מסיום עבודתו במכון המלכותי ועד מלחמת העולם השנייה (1939-1927)
ב-1927 חזר ברנל לאוניברסיטת קיימברידג'.
באותה שנה החליטה האוניברסיטה להפריד את נושא הקריסטלוגרפיה מהמינרלוגיה ולפתוח משרת הוראה חדשה בקריסטלוגרפיה מבנית.
ברנל היה המועמד הטבעי לקבל משרה זו.
את הציוד הנדרש לביצוע המחקרים התקין ברנל בחדרים שהוקצו לו במעבדת קוונדיש של המחלקה לפיזיקה, שנוהלה אז על ידי ארנסט רתרפורד.
שני האישים לא הסתדרו ביניהם.
ראשית, רתרפורד הביע זלזול מופגן בקריסטלוגרפיה.
מוקד העניין של רתרפורד היה במבנה האטום ולדעתו הניסיון למקם את האטומים במולקולות הוא ענף של גאוגרפיה ולא של פיזיקה.
שנית, רתרפורד היה חסיד של ניסויים במעבדה ושנא תאוריות שהופרחו באוויר, וברנל שפע תאוריות.
שלישית, רתרפורד היה שמרן בדעותיו הפוליטיות והחברתיות וברנל היה קומוניסט אדוק.
השילוב בין דמיונו הפורה, דעותיו הפוליטיות והמתירנות המינית שלו הפכו את ברנל לאחד מהאנשים המעטים שרתרפורד תיעב.
בסופו של דבר קיבל רתרפורד ב-1934 את האחריות המנהלית על קבוצת הקריסטלוגרפיה כחלק ממעבדת קוונדיש וברנל מונה לעוזר מנהל מחקר (Assistant Director of Research) תחתיו, בלא לקבל קביעות (tenure) באוניברסיטה.
בקיץ 1928 סייר ברנל, על פי הצעתו של ויליאם הנרי בראג, במרכזי המחקר של הקריסטלוגרפיה באירופה, כשהוא מתמקד בעיקר בגרמניה.
את הממצאים, שכללו ניצנים ראשונים של מחקר החלבונים באמצעות קריסטלוגרפיה, סיכם בדו"ח ששלח לוויליאם הנרי בראג, והשניים הסכימו כי יש צורך לערוך כנס על קריסטלוגרפיה.
לקראת הכנס הכין ברנל מאמר על "המצב המתכתי" מנקודת ראותו של קריסטלוגרף.
עד אז הייתה ההגדרה המקובלת של מתכת - "חומר בעל יכולת הולכת חשמל".
ברנל, לעומת זאת, הראה כי מבנה המתכות בצורתן הטהורה הוא של אטומים הארוזים בצפיפות וכי גודלם הקבוע של האטומים יוצר מבנה של מישורים מקבילים, תופעה המתבטאת ביכולת הריקוע של מתכות.
לינוס פאולינג זקף אחר כך לזכות מאמר זה את העניין בנושא, שהביא אותו אחר כך לחקור את המבנה האלקטרוני של מתכות כדוגמת ברזל, נחושת וניקל.
הכנס על הקריסטלוגרפיה, שאותו עזר ברנל לארגן, התקיים ב-15 במרץ 1929 במכון המלכותי, והוביל להקמת שלוש ועדות שנועדו לבחון היבטים שונים של קריסטלוגרפיה, וברנל התמנה למזכיר של כולן.
בין השאר פעל לשכנע את כל העוסקים בתחום לנסות ולקבוע מינוח אחיד לטבלאות של חבורות סימטריות מרחביות.
לשם כך נפגש עם פאול פטר אוואלד בשטוטגרט בספטמבר 1929, והשניים החליטו על ארגון כנס בנושא שהתקיים בקיץ 1930 בציריך בחסותו של פאול ניגלי (Paul Niggli), ששימש אז כעורך של הביטאון החשוב ביותר בתחום, "Zeitschrift für Kristallographie".
התוצאה הישירה מהכנס הייתה ההוצאה לאור ב-1935 של "טבלאות בינלאומיות לקביעת מבני הגביש" (Internationale Tabellen zur Bestimmung von Kristallstrukturen) בעריכת קרל הרמן (Carl Hermann).
באוקטובר 1930 החל ברנל לחקור, על פי בקשתו של אסטבורי, את המבנה של חומצות האמינו, אבני הבניין של החלבונים.
ברנל חקר את המבנה של האלאנין, הציסטאין, הלאוצין, החומצה הגלוטמית, החומצה האספרטית ופנילאלנין, כמו גם את מבנה הטבעת של הדיקטופיפרזין (פפטיד המורכב משתי מולקולות של גליצין).
ב-1931 הוא פרסם את תוצאות מחקריו הראשוניים על גודל תא היחידה שלהם בביטאון "Zeitschrift für Kristallographie".
על פי בקשתו של ג'ון הלדיין החל ברנל לחקור את מבנה ויטמין D וסטרולים אחרים, וב-1932 פרסם את מחקריו בכתב-העת Nature.
במקביל עבד גם על מחקר מבנה הורמון המין הנשי, האסטרוגן.
ההצעה לבחון את מבנה ההורמון הגיעה לברנל מהרופא והזואולוג הדרום אפריקאי ממוצא יהודי, סולי צוקרמן.
צוקרמן, שהגיע מחוסר אמצעים לאנגליה, הצליח בעזרת קסם אישי להיכנס לחוגים חברתיים חשובים כדוגמת אלו של קבוצת בלומסברי.
צוקרמן וברנל הפכו לחברים טובים וצוקרמן דאג לשתף את ברנל בסופי שבוע בכפר או במסיבות בלונדון.
הקשר בין השניים התהדק ועתיד היה להיות משמעותי ביותר במלחמת העולם השנייה.
על אף שעבד על מבנה הסטרולים ועל מבנה האסטרוגן במקביל, לא ראה ברנל את הקשר בין המבנה של שניהם.
באפריל 1933 פרסם ברנל יחד עם רלף פאולר (Ralph Howard Fowler), פיזיקאי שהיה חתנו של רתרפורד, את אחד המחקרים הראשונים על המבנה האטומי של המים.
השניים היו הראשונים לשער את המרחק הנכון של הקשר O-H (חמצן-מימן).
מחקר זה הוצג בכנס שנערך במכון המלכותי, שאותו עזר ברנל לארגן.
מחקר נוסף שפורסם באותו כנס ועסק בגבישים נוזליים אורגניים היה פרי עבודה משותפת בין ברנל לדורותי קרופוט בת העשרים ושתיים.
קרופוט הייתה דוקטורנטית שעברה מאוניברסיטת אוקספורד לקיימברידג' באוקטובר 1932, במיוחד על מנת לעבוד עם ברנל.
קרופוט לא הייתה האישה היחידה בצוות של ברנל.
להפך, נראה כי ברנל העדיף לעבוד עם נשים.
עוזרות המחקר הנוספות שלו היו הלן מגאו שהתמקדה במחקר חומרים אנאורגניים, ונורה ווסטר (Nora Wooster), שהייתה קומוניסטית נלהבת כמוהו.
כאמור, בשנת 1934 מונה ברנל לעוזר מנהל המחקר בקריסטלוגרפיה במעבדת קוונדיש.
מתקופה זו ידועה במיוחד עבודתו עם דורותי קרופוט.
באמצעות קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן גילו השניים כי לאנזים כדוגמת הפפסין יש מבנה תלת־ממדי כדורי מוגדר (אם כי הם לא פענחו את המבנה).
בקיץ 1934 חזרה קרופוט לאוניברסיטת אוקספורד, על מנת ללמד בקולג' סאמרוויל, שבאותה עת נמנה עם מוסדות הלימוד המעטים שהיו פתוחים לנשים.
הקשר שלה עם ברנל נמשך באמצעות חליפת מכתבים, כשהיא נעזרת בו במחקריה על סטרולים ועל האינסולין.
הקשר המקצועי הפך לקשר רומנטי.
הקשר האישי נותק במרץ 1937 משפגשה קרופוט בתומס הודג'קין ונישאה לו, אבל הקשר המקצועי נמשך שנים רבות אחר כך.
קרופוט הודג'קין פענחה אחר כך את מבנה הפניצילין, את מבנה ויטמין B12 וגולת הכותרת של מחקריה היה פענוח מבנה האינסולין, שעליו עבדה 30 שנה.
היא זכתה בפרס נובל לכימיה בשנת 1964, וטענה תמיד כי ברנל היה צריך לחלוק אתה את הפרס.
לאחר גילוי מבנה ויטמין B12 כתב הקריסטלוגרף פאול פטר אוואלד לברנל "חושבני שגם אם לא היית עושה דבר אחר עבור המדע מלבד להכשיר אישה זו, היה שמך ידוע לעד".
את מקומה של קרופוט מילאו איזידור פנקוכן (Isidore Fankuchen) ומקס פרוץ.
פנקוכן, פיזיקאי אמריקני יהודי (אם כי היה אתאיסט ושמאלן מוצהר), הגיע למעבדה של ברנל בסוף 1935, ועל פי הצעתו של ברנל חקר את המבנה של נגיף מוזאיקת הטבק.
פרוץ, ביוכימאי אוסטרי יהודי מומר, הגיע למעבדה של ברנל בסוף 1936. בעקבות מפגש עם קרוב משפחה שהיה ביוכימאי, החל פרוץ לחקור את מבנה ההמוגלובין בקריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן, מחקר שעתיד היה להימשך בהפסקות שבע עשרה שנים.
פריצת הדרך של פרוץ הגיעה כשהחליט להחליף חלק מהאטומים באטום כבד (כספית), רעיון שהעלה ברנל שנים רבות לפני כן במחקריה של קרופוט על האינסולין.
פרוץ זכה בפרס נובל לכימיה בשנת 1962 וכתב לברנל כי היו אלו ביקוריו של ברנל במעבדה בקיימברידג' והשיחות עמו שהשרו בו התלהבות מחודשת והחלטיות להמשיך במחקר.
קולג' בירקבק באוניברסיטת לונדון (1937–1939)
במרץ 1937, בגיל הצעיר והבלתי מקובל של 35, נבחר ברנל לחברה המלכותית.
בסוף אותה שנה התקבל כפרופסור הממונה על הקתדרה לפיזיקה בקולג' בירקבק באוניברסיטת לונדון (Birkbeck College, University of London).
מתקופה זו ועד פרוץ מלחמת העולם השנייה ידועה בעיקר עבודתו בתחום הסוציולוגיה של המדע.
ספרו "התפקיד החברתי של המדע" (The Social Function of Science), שיצא לאור ב-1939, התקבל בהתלהבות על ידי חבריו המדענים וקיבל ביקורות טובות ב"ניו יורק טיימס" ובעיתון "The Spectator" ששיבח את הספר במילים "שום ספר אחר בעל היקף וחזון כזה לא יופיע בשנים הקרובות".
לינוס פאולינג, שלימד אז במכון הטכנולוגי של קליפורניה, השתמש בספר כנושא לסמינרים שהעביר.
ברנל נמנה עם הראשונים לפקפק במבנה המשוער של חלבונים המכונה השערת סייקלול (Cyclol hypothesis), אותה הציעה המתמטיקאית דורותי מוד רינץ' בשנת 1936, השערה שקיבלה חיזוק מהכימאי וחתן פרס נובל לכימיה, אירווינג לאנגמיור.
ב-1939 הפריכו ויליאם לורנס בראג וברנל את ההשערה במאמר שפרסמו בכתב העת "Nature".
במקביל למחקריו המדעיים על מבנה החומרים בעזרת קריסטלוגרפיה של קרני רנטגן היה ברנל פעיל מאוד בתחומים רבים אחרים.
לאמונתו בקומוניזם, כדרך האולטימטיבית לשיפור מצב האדם, הייתה השפעה גדולה מאוד על פעילותו החברתית עד סוף ימיו.
אמונה זו גרמה לו לעיתים לאבד את יכולתו לראות את התמונה הרחבה, יכולת שאותה הפגין בתחום המדעי, ומדי פעם גם גרמה לו להתכחש לאמת.
ב-1923 הצטרף ברנל למפלגה הקומוניסטית של בריטניה, וב-1927 פגה חברותו בה.
הדבר אירע לא מתוך מניעים אידאולוגיים, אלא מסיבה מנהלתית (הוא איבד את כרטיס החבר ולא חידש אותו).
רק ב-1933, בעקבות לחץ שהפעילה עליו אחת ממאהבותיו, חידש את חברותו במפלגה.
במפלגה אז היה בוז מופגן לאינטלקטואלים כדוגמתו, והוא קיבל זאת בהבנה, לכן עיקר פעילותו הפוליטית נעשתה מחוץ למסגרת המפלגתית.
פעילות זו לבשה צורה בדמות כתיבת מאמרים לעיתונים, ובעיקר בהקמת גופים ייעודיים על-מפלגתיים (אבל עם קשר הדוק למפלגה הקומוניסטית ובתמיכתה) או בהשתתפות בגופים כאלו.
נושא שעובר כחוט השני בכל כתביו של ברנל, ושלמענו פעל כל חייו, הוא האדרת המחקר המדעי והצורך בארגונו ובקבלת תמיכה ממשלתית בו.
ברנל היה אופטימי מאוד ביחס לתרומה שעתיד המדע לתרום לאדם.
הספר בחן נושאים שונים, מטיסה לחלל והיכולת לחיות בחלל החיצון, ועד ההתפתחות העתידית האפשרית של גוף האדם.
השנה שבה יצא הספר לאור הייתה גם השנה שבה התחיל השפל הכלכלי הגדול, שהשפיע קשות על כלכלת בריטניה.
ברנל, כרבים אחרים, האמין כי המדע יכול לסייע למשק העולמי לצאת מהמשבר.
ארגון שבו היה ברנל חבר, שנקרא מועדון "טוֹטְס וּקְווֹטְס" (Tots and Quots – קיצור של המימרה הלטינית שהייתה המוטו שלהם quot hominess, tot sententiae: "כה הרבה אנשים, כה הרבה דעות"), ואשר הורכב ממדענים, התכנס מדי פעם על מנת לדון בדרכים שבהן יוכל המדע למלא תפקיד זה.
בשנת 1931 השתתף ברנל בכינוס הבינלאומי השני על ההיסטוריה של המדע ושל הטכנולוגיה שהתקיים במוזיאון המדע של לונדון.
במפתיע הצטרפה לכינוס משלחת בת שמונה חברים מברית המועצות ובראשה ניקולאי בוכארין, אז מנהל המחקר של המועצה הכלכלית העליונה.
המשלחת כללה, בין השאר, את ניקולאי ואווילוב, בוטנאי וגנטיקאי, ואת בוריס הסן, פילוסוף של המדע שהרצה על ההסבר המרקסיסטי לעבודותיו של אייזק ניוטון.
כינוס זה השפיע באופן מהותי על השקפת עולמו של ברנל.
העובדה שבברית המועצות נתמך המדע על ידי הממשלה ואורגן על ידה, נראתה לו כדרך הנכונה לתעל ידע לטובת כלל החברה.
אומנם בתהליך זה מאבד המדען את חירותו האינטלקטואלית, "אבל ממילא האינטלקטואלים חיים בעולם הדמיון של אמנות ומדע...
והאינטלקטואלים כקבוצה יעדיפו להיכנס לוויכוח סוער מאשר להסכים על בסיס משותף לפעולה יעילה".
איבוד החופש האינטלקטואלי, כפי שנדרש על ידי המפלגה הקומוניסטית, נראה בעיניו כקורבן ראוי אל מול הרווח שמושג בכך לכלל החברה.
הצעד הבא היה לחזות במו עיניו ב"גן העדן" הקומוניסטי.
ברנל ביקר בברית המועצות ביולי 1931 ושוב באוגוסט 1931. הביקורים חיזקו בו את האמונה בעליונות השיטה הסובייטית.
הוא אומנם ראה שתנאי החיים ברוסיה קשים מאוד בהשוואה לאנגליה, אך לתחושתו העם הרוסי קיבל קשיים אלו בהבנה מתוך אמונה שאלו הם קשיים זמניים הנחוצים לבניית עתיד טוב יותר.
למערב הגיעו ידיעות מקוטעות על הרעב הסובייטי 1932–1933, שבו מתו ברעב בין 5 ל-8 מיליון איש, בייחוד באוקראינה, שבה הוא מכונה הולודומור.
אלא שכמה אינטלקטואלים שמאלנים אנגלים נודעים, כדוגמת סידני וביאטריס וב וג'ורג' ברנרד שו, שביקרו בברית המועצות בהזמנת הממשל הרוסי לסיור מתוכנן ומבוקר, כתבו במאמרים ובספרים כי השמועות על רעב הן "שטויות".
ברנל ומדענים אחרים בקיימברידג' העדיפו לדבוק בגרסת השמאלנים.
בנובמבר 1934 שוב ביקר ברנל בברית המועצות למשך כמה שבועות והרצה בכמה אוניברסיטאות.
בת זוגו אז הייתה מרגרט גארדינר (Margaret Gardiner).
היא סיפרה שנים אחר כך, שעל אף שכבר היו סימנים לכך שהמצב בברית המועצות אינו אידיאלי כפי שצייר לעצמו ברנל - תנאי החיים של האזרח הרוסי הפשוט הורעו, וניתן היה לחזות בנקל בפולחן האישיות של סטלין, למרות זאת העדיף ברנל להתעלם מתופעות אלו או לפרש אותן לקולא.
המדענים הסובייטים, שכה השאירו עליו רושם בכנס ב-1931, מצאו את מותם בשנים שלאחר מכן במשטר האימים של סטלין.
בוריס הסן, יהודי יליד אוקראינה, שמאמרו על ניוטון השאיר רושם עז על ברנל, הוצא להורג ב-20 בדצמבר 1936 באשמת "טרוריזם".
ניקולאי בוכארין, ראש המשלחת, אדם שברנל העריץ, נשפט ב-1938 באשמת ניסיון לרצוח את לנין ואת סטלין, הודה לאחר עינויים קשים, והוצא להורג בירייה.
ניקולאי ואווילוב, אחד מגדולי הגנטיקאים, שקיבל את ברנל כשביקר בפעם השנייה בברית המועצות, מת בכלא.
אין בכתביו של ברנל אזכור למאורעות אלה, אף על פי שברור שידע לפחות על משפט הראווה של בוכארין, והמאורעות שבאו אחר כך הוכיחו כי העדיף להתעלם מעובדות בלתי נעימות אלו.
עליית אדולף היטלר לשלטון בגרמניה ב-1933 גרמה לברנל זעזוע, והוא כתב מאמר בכותרת "המדען והעולם כיום" (The scientist and the world today) שהתפרסם בביטאון "השמאל של קיימברידג'" (Cambridge Left).
במאמר פרש ברנל את תורתו, על פיה הפשיזם הוא תגובה פתולוגית לחוסר היציבות הכרוני ולכישלונו הצפוי של הקפיטליזם.
הפתרון, על פי ברנל, הוא השיטה הקומוניסטית כפי שיושמה בברית המועצות – "האומה היחידה המראה התקדמות כלכלית וחברתית...
הקומוניסטים הם היורשים והמגנים היחידים של המסורת הליברלית".
ההיסטוריון הרברט בטרפילד (Herbert Butterfield) טען שבהפצת דעותיו ובהפגנת המתירנות המינית הגלויה, הצליח ברנל להשפיע על "מאות סטודנטים" תוך כדי "הפגנת התעלמות מזלזלת בעובדות היסטוריות בדוקות".
ב-1934 יצא לאור הספר "היבטים במטריאליזם הדיאלקטי" (Aspects of Dialectical Materialism) ובו אסופת מאמרים של כותבים שונים, ובהם ברנל.
במאמרו נקט ברנל בעמדה מרקסיסטית אורתודוקסית, שעל פיה המטריאליזם הדיאלקטי אינה פילוסופיה בלבד אלא תוכנית פעולה ממשית לפוליטיקה מהפכנית.
המאמר העלה על נס את החשיבה שביסוד הפילוסופיה.
בתגובה האשים הפילוסוף מייקל אוקשוט (Michael Joseph Oakeshott; 1990-1901) שלימד אז באוניברסיטת קיימברידג' כי לברנל , וכי עבור התומכים במטריאליזם הדיאלקטי הוא הפך ל"תאולוגיה שהפכה לאמונה דתית והאמונה הדתית הפכה לדוגמה".
ב-1933 נבחר ברנל לוועד המנהל הלאומי של "איגוד העובדים המדעיים" (Association of Scientific Workers, בראשי תיבות: AScW), ארגון עובדים של עובדי המחקר באוניברסיטאות.
תוך שנתיים כתב ברנל מחדש את מדיניות הארגון ואף הביא לבחירת חברו הטוב, פיטר ווסטר (Peter Wooster), למזכיר הכללי של הארגון.
ברנל גם היה חבר ב"קבוצת המדענים האנטי מלחמתית של קיימברידג'" (Cambridge Scientists Anti-War Council בראשי תיבות CSAWG), ארגון פציפיסטי שהוקם על ידי ווסטר (בתמיכה של המפלגה הקומוניסטית של בריטניה) שפעל, באמצעות כתיבת מכתבים לעיתונים, חלוקת עלונים, כרזות פרסומת והפגנות, הן כנגד הפשיזם והן כנגד ההתחמשות של בריטניה.
ב-1934 נסע ברנל לצרפת לפגוש עמיתים למקצוע ולדעה.
הוא נפגש עם פול לנז'בן (Paul Langevin), פיזיקאי שהיה קומוניסט כמוהו, והשניים התיידדו.
ברנל נהג לצטט אמרה ששמע מלנז'בן: "את העבודה המדעית שאני יכול לעשות יכולים לעשות גם אחרים, אך אם לא תיעשה העבודה הפוליטית לא יהיה מדע בכלל".
לנז'בן הפגיש בין ברנל לבין בן חסותו, הפיזיקאי פרדריק ז'וליו-קירי, שזכה שנה אחר כך יחד עם בת זוגו, אירן ז'וליו-קירי (בתה של מארי קירי), בפרס נובל לכימיה.
בין ז'וליו-קירי, שהיה אף הוא קומוניסט אדוק, לבין ברנל התפתחה ידידות עמוקה שהפכה לשיתוף פעולה בתחום הפוליטי אחרי מלחמת העולם השנייה.
אחת הפעולות של לנז'בן שהותירו רושם עמוק על ברנל הייתה הקמת ארגון אינטלקטואלים אנטי-פשיסטיים בשם "Comité de Vigilence des Intellectuals Anti-Fascistes".
כשחזר לאנגליה יזם ברנל הקמת ארגון פציפיסטי אנטי פשיסטי דומה שכונה "למען חופש אינטלקטואלי" (For Intellectual Liberty בראשי תיבות FIL).
כנס הייסוד של הארגון נערך ב-5 בדצמבר 1935. כנשיא הארגון נבחר הסופר אלדוס האקסלי, וכסגנו לאונרד וולף, בעלה של הסופרת וירג'יניה וולף.
מרגרט גארדינר נבחרה למזכירת הארגון.
עיקר פעילות הארגון התבטאה במשלוח מכתבים למערכות העיתונים שבהם תמכו בפירוק נשק כללי, ובניסיונות להגיע להסכם שלום אוניברסלי.
ב-1936 פרצה מחלוקת חריפה בין חברי הארגון.
באותה שנה פרצה מלחמת האזרחים בספרד.
ברנל, כקומוניסט נאמן, דרש שהארגון יתמוך ב"צד הנכון", ברפובליקנים.
האקסלי שהיה פציפיסט אדוק סירב לתמיכה במלחמה כלשהי.
שני האישים היו שונים באופיים מלכתחילה.
ברנל האמין בכוחו של המדע לקדם את העולם, בעוד שהאקסלי, שהיה סקפטי לגבי הטבע האנושי, צייר בספרו הידוע, "עולם חדש מופלא", תמונה פסימית של עולם עתידי שבו המדע נרתם ליצור חברה מתוכננת שבה אנשים נולדים מראש לתוך מעמדות.
האקסלי התפטר מ-FIL בסוף 1936, ולאונרד וולף עזב בעקבותיו.
עקב כך העביר ברנל את פעילותו לארגון "קבוצת המדענים האנטי מלחמתית של קיימברידג'", שמעטים בלבד מחבריו היו בשלב זה עדיין פציפיסטים, וחלקם אף נסע לספרד כדי להצטרף לבריגדות הבינלאומיות, ובהם גם כאלו שנהרגו שם.
הארגון שינה את שמו ל"חזית העממית", כשברנל כיהן כנשיאו הראשון.
במרץ 1937 ילדה מרגרט גארדינר, שעדיין שימשה להלכה כמזכירת FIL, את מרטין ברנל, בנה מיחסיה עם ברנל.
ברנל נהג לשהות בביתה לעיתים קרובות, ושם בא במגע עם חוג מכריה מתחום האמנות, ובהם המשורר ויסטן יו אודן והפסלת ברברה הפוורת'.
הפוורת' אהבה מאוד את פרשנותו האמנותית של ברנל לפסליה, ולבקשתה חיבר את ההקדמה לקטלוג של התערוכה שלה בגלריה במייפייר, ואת הפרק על "אמנות והמדען" בקובץ המאמרים "מעגל" (Circle) של התנועה הקונסטרוקטיביסטית שערך בעלה, בן ניקולסון (Ben Nicolson).
המלחמה בספרד חשפה לראשונה את ההשפעה ההרסנית שיש להפצצות של חיל אוויר מודרני על אוכלוסייה אזרחית.
"קבוצת המדענים האנטי מלחמתית של קיימברידג'" מצאה יעוד חדש - להתריע על חוסר המוכנות של בריטניה בתחום זה.
ברנל הוביל שתי משלחות לבית הנבחרים הבריטי ושוחח בנושא עם חברי פרלמנט.
בהדרגה השתכנע ברנל כי הסכנה הגדולה ביותר הצפויה לאוכלוסייה אינה מהתקפה בגז, אלא בפצצות של חומר נפץ מרסק.
מכאן, שיש להכין מקלטים תת-קרקעיים, וברנל ניהל מערכה לפרסום הנושא.
תחילה התייחס הממשל הבריטי להתרעות בעוינות גדולה, בייחוד מכיוון שבאו מקבוצה שמאלנית.
אלא שבהדרגה, כאשר גם עיתוני בריטניה החלו לעסוק בנושא, הודו השרים העוסקים בנושא באופן פרטי כי המדינה מפגרת בצורה מסוכנת בתחום זה.
בינואר 1939 נפגש ברנל עם ג'ון אנדרסון, "הלורד שומר החותם", שר בממשלתו של נוויל צ'מברלין והאחראי על הגנה מהתקפות אוויריות.
הלה כה התרשם מידיעותיו של ברנל, עד שכשחזר למשרדו אמר לעוזרו המדעי שברנל חייב להיות בצוות שלו.
העוזר ענה כי ברנל הוא "אדום" נודע, ועל כך ענה לו אנדרסון "אפילו אם הוא אדום כלהבות הגיהנום, אני רוצה אותו".
ב-12 במאי 1939 צורף ברנל ל"ועדת המחקר של ההגנה האזרחית".
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, בתחילת ספטמבר 1939, שהה ברנל במסע הרצאות ארוך בארצות הברית והוא החליט לקצר אותו וחזר מיד לאנגליה.
במסגרת תפקידו ב"ועדת המחקר של ההגנה האזרחית" בחן ברנל את הפיזיקה של התפוצצות פצצות, מפל הטמפרטורה ככל שמתרחקים מלב הפיצוץ, והלחץ שיוצרים גלי ההדף.
הוא צירף לצוות את חברו, הרופא והזואולוג סולי צוקרמן, על מנת לבחון את ההשפעה הפיזיולוגית של פיצוץ על אנשים השוהים במקלטים.
על מנת לאחד כוחות עם הצרפתים הוקמה ועדה משותפת ובמסגרתה סיירו ברנל וצוקרמן באתרים צבאיים ובאוניברסיטאות ברחבי צרפת (באפריל 1940) וחזרו לאנגליה, שבועיים לפני שגרמניה החלה בכיבוש צרפת.
בתקופת הקרב על בריטניה עסק ברנל בניתוח התוצאות הפיזיות של הפצצות לשם המלצות על צורת הקמת מקלטים (הוא סבר, למשל, שיש להכפיל את עובי התקרה של המקלטים), וכן בהכרת סוגי הפצצות הגרמניות.
הגרמנים השתמשו לא פעם במרעומי השהיה, וברנל הדריך את הצוותים שסילקו פצצות בהבדל שבין פצצת נפל לפצצה בעלת מרעום השהיה, שנגיעה בה עלולה לחולל פיצוץ.
מחקרים אלו הובילו אותו לא פעם למצבים מסוכנים בשל פצצות שלא התפוצצו או כניסה לבניינים שנפגעו בהפצצות והיה חשש לקריסתם.
חבריו מתקופה זו הרבו לשבח את אומץ לבו.
הסופר צ'ארלס פרסי סנואו תיאר את ברנל כאדם האמיץ ביותר שהכיר אי פעם.
בתקופה זו הרבה ברנל להתארח בלונדון, בדירה שהייתה שייכת לברון ויקטור רוטשילד, ובה התארחו תדיר גם אנתוני בלאנט וגאי ברג'ס, שהיו, כברנל וכרוטשילד, בוגרי אוניברסיטת קיימברידג' וחברים לשעבר באחוות הסטודנטים הסוציאליסטית, "השליחים של קיימברידג'" (Cambridge Apostles).
לאחר המלחמה נחשפו בלאנט וברג'ס כסוכנים סובייטיים ברשת הסוכנים שכונתה רשת קיימברידג', שכללה מלבדם גם שני בוגרי קיימברידג' נוספים, קים פילבי ודונלד מקלין.
קבוצה זו העבירה מידע חשוב לברית המועצות בכל תקופת המלחמה.
ברנל עצמו מעולם לא נחשד בריגול.
בתחילת 1941 סופח ברנל רשמית לפיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי במטרה לסייע בהערכת יעילותו המבצעית, לאחר שהאחראים על תכנון הפצצות נוכחו לדעת כי צבר מידע רב ערך בחקירת השפעות ההפצצות הגרמניות על אנגליה.
בתפקידו זה ניתח את יעילות ההפצצות הבריטיות על היעדים בגרמניה.
הוא נוכח לדעת שרוב הפצצות לא פגעו ביעדן, והמחיר במטוסים ובצוותי אוויר להשגת תוצאות דלות אלו היה גדול, והתריע על כך בפני היועץ המדעי של וינסטון צ'רצ'יל, פרופ' פרדריק לינדמן (Frederick Alexander Lindemann).
הלה שיגר חוקר מטעמו שאישר את נכונות ממצאיו של ברנל.
בסוף 1941 התבקשו ברנל וצוקרמן לחקור את ההשפעות של הפצצות אסטרטגיות עתידיות על ערי גרמניה באמצעות מחקר של תוצאות ההפצצות הגרמניות על ברמינגהאם (עיר תעשייה) והאל (עיר נמל).
השניים הפעילו שני צוותים של ארבעים איש כל אחד, שבדקו באמצעות שאלונים אישיים, ראיונות ובדיקת סטטיסטיקות של ימי הפצצה ושל התפוקה התעשייתית, היבטים שונים של ההשפעות של ההפצצות.
הדו"ח שהשניים פרסמו באפריל 1942 הראה כי השפעה של ההפצצות הייתה שולית, המורל של התושבים של שתי ערים אלו לא נפגע, ובתי החרושת חזרו לתפוקה כמעט מלאה.
כשהתפרסם הדו"ח היה ויכוח עז בין המפקדים בחיל האוויר המלכותי לבין מפקדי חיל הים המלכותי בדבר השימוש היעיל ביותר במפציצים.
מפקדי חיל האוויר דרשו להרחיב את ההפצצות על ערי התעשייה של גרמניה במטרה לפגוע במורל ובתפוקה התעשייתית של הגרמנים.
מפקדי חיל הים דרשו להשתמש במטוסים על מנת לצוד צוללות גרמניות שהטביעו אוניות רבות.
לכאורה היה אמור הדו"ח של ברנל וצוקרמן לצדד חד משמעית בעמדת חיל הים, אלא שצ'רצ'יל חשב שבתקופה ההיא, בה הצבא הבריטי ספג מפלות במזרח הרחוק ובצפון אפריקה, הוא חייב להראות כי בריטניה מסוגלת להכות בלב גרמניה.
נימוק נוסף היה עזרה לברית המועצות שהייתה אז במצב קשה וסטלין דרש מבני בריתו במערב לפתוח חזית שנייה.
המלצתו התקבלה, ובדיעבד התברר כי להערכות האופטימיות שלו לא היה כל יסוד במציאות.
באפריל 1942 הצטרף ברנל למטה מבצעים משולבים, יחידה במשרד המלחמה הבריטי, על פי בקשתו של מפקד היחידה, סגן אדמירל לואי מאונטבאטן.
תפקידה העיקרי של היחידה היה ליזום פשיטות נגד הכוחות הגרמנים באירופה על ידי כוחות קומנדו, תוך שילוב בין זרועות היבשה, הים והאוויר.
למרות הרקע השונה מאוד בין ברנל, הקומוניסט האירי, לבן המלוכה (מאונטבאטן היה בן דודו של ג'ורג' השישי מלך בריטניה), חובב המכוניות המהירות ומשחקי הפולו, נוצרו ביניהם יחסי חיבה והערכה הדדית.
ברנל לא היה המדען היחיד שמאונטבאטן צירף למבצעים משולבים.
יחד עם ברנל צורף לצוות גם סולי צוקרמן, שמתחילה המלחמה עבד ב"ועדת המחקר של ההגנה האזרחית" יחד עם ברנל, וקדם להם ג'פרי פייק (Geoffrey Pike), ממציא יהודי אקסצנטרי שהוצע למאונטבאטן על ידי השר לאופולד אמרי.
מאונטבאטן הורה לקציניו לשתף את צוות המדענים בכל דיון מבצעי מההתחלה, על מנת שאם תעלה שאלה שתופנה אליהם הם יוכלו לראות את התמונה המלאה.
בפועל התייחסו קציניו של מאונטבאטן בחשדנות מה לאזרחים שצורפו אליהם וניסו להיעזר בהם לשם ייעוץ טכני בלבד.
ברנל שותף במידה מוגבלת בתכנון של הפשיטה על דייפ (הוא התבקש לעזור בהערכת שיפוע החוף) שהתבצעה ב-19 באוגוסט 1942. היה זה המבצע הגדול ביותר של מטה מבצעים משולבים, ניסיון להנחית דיוויזיה קנדית על מנת להשתלט על הנמל הצרפתי, והוא נכשל כישלון חרוץ.
ניסיון הנחיתה נתקל בהתנגדות גרמנית עזה ומאורגנת היטב.
מתוך 4,000 החיילים שנחתו על החוף הצליחו לחזור לאנגליה רק כ-1,000, השאר נהרגו או נפלו בשבי.
יחד עם אחרים עסקו ברנל וצוקרמן אחר כך במחקר על הסיבות לכישלון.
המסקנות אליהם הגיעו החוקרים הצביעו על כך שתכנון המבצע היה לקוי באופן חמור.
פרויקט חבקוק – שלב א'
ביוני 1942, חודשיים לפני הפשיטה על דייפ, העלה ג'פרי פייק רעיון מהפכני.