tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"ששטוס אישי"- החל משנת 2007 קיים שעשועון יומי עם חידות ושאלות, המשודר ב"אולפן בקטנות", שמטרתו לצרף עוד 2 ילדים לטיול לחו"ל עם הכיתה הזוכה.
אך משנת 2010 הוא משמש להבאת כיתה לחצי הגמר של ששטוס על ידי כך שנציג הכיתה עונה על השאלות.
בשנת 2013 הייתה תחרות באולפן בין שני ילדים שהתמודדו שבסופו של דבר ילד אחד ניצח והבטיח את מקומו בטיסה לחו"ל עם הכיתה המנצחת בששטוס.
"ששטוסון" - תוכנית זו מאפשרת לכיתות א' וב' להשתתף בששטוס ולשמור להם מקום כשהם יגיעו לכיתה ג'.
מירב פלדמן הגיעה לכל כיתה ב'ניידת ששטוסון' והכיתה התחרתה על מקום בגמר.
"זומר"- כלב רובוטי שהופיע בששטוס 2014, שבעליו הייתה דנה פרידר.
"ששטוס בהפתעה" - בששטוס 2022, המנחה ירדן ויזל הייתה מגיעה לכיתות שנרשמו לששטוס (בדרך כלל בתחפושת) והייתה מודיעה להם אם הם התקבלו לששטוס או לא.
"דילנד" - בששטוס 2022, המנחה דילן דרור מנחה מתוך חדר שבו הוא משמש כמעין פרשן למשחק.
וכמו כן הוא מארח בכל תוכנית מישהו שיצפה אתו ויבצע איתו אתגר שאינו בעל קשר למשימות בתוכנית.
באחת הפעמים פרץ לאולפן בשביל אתגר בונוס.
"הקברניט של ששטוס" - בששטוס 2022 טל מוסרי משמש בתור הקברניט של ששטוס ואומר לעומר וירדן מה המדינה שבה כל תוכנית תתעסק.
"זקני ששטוס" - צמד זקנים ()I שהופיעו בששטוס 2000 ושאלו את הצופים חידה.
הכיתה המנצחת בתחרות זוכה בטיול לחו"ל של כל הכיתה, עם מספר ממנחי הערוץ.
מסעם של הילדים לחו"ל מתועד בסרט ווידאו ומשודר לקראת סוף הקיץ.
במשך שנים היה מקובל להעניק לנבחרות שהגיעו למקום השני בתחרות יום בילוי כיתתי באתר החרמון או באתר אחר ברחבי הארץ, במקום טיול לחו"ל.
אל הכיתה הזוכה הצטרף צופה שניחש נכונה את יעד הטיסה (שנשמר בסוד רוב השנה עד לחשיפתו לקראת השלבים המתקדמים של הטורניר) ועלה בהגרלה בין כל המנחשים נכונה.
בשנת 1998 נחשף בתחילת השנה בעלון ללקוחות הכבלים כי הכיתה הזוכה תטוס לארצות הברית אך לא פורסם היעד המדויק (פרט זה לא פורסם במקום אחר פרט/ לעלון, בפרט לא בערוץ), וזכה מי שניחש את היעד המדויק כאורלנדו, ב-2006 לעומת זאת ארצות הברית נחשבה כיעד בפני עצמה.
שנהפרסקטגוריהמועמדותתוצאה2022פרסי נבחרי השנה של פרוגיתוכנית הריאליטי של השנהששטוס 20222022פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוערתוכנית מגזין, בידור והעשרה
סר ששון חזקאל (יחזקאל) היה מדינאי, איש עסקים, כלכלן ומשפטן יהודי־עיראקי.
היה חבר ממשלה ופרלמנט, כיהן כשר האוצר הראשון של עיראק, בין השנים 1920–1925. נחשב בעיראק לאבי הפרלמנט.
יחד עם גרטרוד בל ותומאס אדוארד לורנס, היה בין מכונניה של ממלכת עיראק, והיה לו משקל מכריע בארגונה הכלכלי והמשפטי של המדינה שזה עתה קמה.
היה המנהיג הבולט של יהדות עיראק בתחילת המאה ה-20 ובייחוד בשנות ה-20 שלה.
חזקאל נולד בבגדאד למשפחה עשירה.
אביו, חכם חזקאל שלמה-דוד, היה תלמידו של הרב עבדאללה סומך.
דודו הוא מנחם צאלח דניאל, שהיה מנהיג יהודי עיראקי עשיר, בעל קרקעות ונדבן.
ב-1873 חכם חזקאל נסע להודו, שם שימש רב ראשי ושוחט לקהילה הבגדאדית המשגשגת שם.
ב-1885 חזר לבגדאד כשהוא נהנה מיוקרה של סמכות רבנית ושל פילנתרופ.
ב-1906 הקים בית כנסת על שמו בבגדאד.
ששון חזקאל למד בבית ספר "אליאנס" של כי"ח, בבגדאד.
ב-1877, בהיותו בן 17, נסע לקונסטנטינופול כדי להשלים את לימודיו.
לאחר מכן עבר ללונדון ולווינה, שם למד כלכלה ומשפטים בבית הספר הגבוה ללימודי המזרח ("בית הספר לקונסולים").
לבסוף חזר לקונסטנטינופול כדי להשלים עוד תואר במשפטים.
בשובו לבגדאד, נתמנה למישרה החשובה של מתורגמן לענייני חוץ של וילאית בגדאד.
ב-1908 נבחר חזקאל לייצג את בגדאד בפרלמנט הראשון של "הטורקים הצעירים", שנתכנס בדצמבר אותה שנה באיסטנבול.
הבחירות לפרלמנט נערכו על בסיס לא עדתי, וששון נבחר בקולות רבים שקיבל בכל מחוז בגדאד, על אף התנגדותם של קנאים מוסלמים בעיר בגדאד.
בשנת 1909 כבר שימש במשך כמה שנים כמנהל חברת האוניות על נהר הפרת.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה גלה ששון מעיראק בשל רדיפות הטורקים את היהודים לקראת סוף המלחמה, אולם עם הכיבוש הבריטי חזר לבגדאד.
הבריטים נזקקו לתמיכתם של נכבדי בגדאד בתוכניתם להמליך בן למשפחה ההאשמית על עיראק ולהכינה לעצמאות, ובין היתר פנו גם לששון, שהייתה לו השפעה רבה גם בקרב האוכלוסייה המוסלמית.
המזרחנית גרטרוד בל שיבחה בספרה את תרומתו של ששון ליישום המדיניות הבריטית בעראק.
בין השאר יעץ למושל הצבאי פרסי קוקס, וסייע לו להרגעת המרד האנטי-בריטי של 1920. ביוני 1920 נכלל ששון (ועמו שלושה יהודים נוספים) במשלחת בת 40 נכבדים, שנפגשו עם ממלא מקום ראש המינהל האזרחי בעיראק, ארנולד וילסון, ודרשו ממנו עצמאות מלאה.
באוקטובר 1920 הסכים להפצרת הבריטים, והצטרף לממשלתו של עבד א־רחמאן אל־כילאני, בתפקיד שר האוצר, ומאז כיהן בתפקיד זה ברוב הממשלות שפעלו בשנות ה-20.
במרץ 1921 השתתף חזקאל יחד עם ג'עפר אל־עסכרי בוועידת קהיר בראשות וינסטון צ'רצ'יל, שעיצבה בין היתר את הסדרי השלטון בעיראק.
חזקאל ועסכרי היו היחידים ממנהיגי עיראק שהוזמנו להשתתף בוועידה.
באוגוסט אותה שנה הוכתר המלך פייסל מהשושלת ההאשמית כמלך עיראק.
יחסו הנינוח של פייסל ליהודי עיראק עשה את תקופתו לתור הזהב של יהודי עיראק במאה ה-20. על פי החוקה החדשה נקבע ששישה מתוך 80 חברי הפרלמנט יהיו יהודים, ואחד מתוך עשרים חברי סנאט יהיה יהודי.
פייסל מינה את ששון לשר אוצר, במספר ממשלות שהקים.
ששון חזקאל קיבל תואר אבירות מאת המלך ג'ורג' החמישי ב-1923. קיבל גם מספר עיטורים לאחר מותו, בין השאר, גם מסדאם חוסיין.
הוא תרם כספים לקרן קיימת לישראל לצורך קניית אדמות בארץ ישראל.
"ששת" היה הרכב רוק מתקדם ישראלי, אשר פעל במשך תקופה קצרה ב-1977. עם חבריו נמנו, בין השאר, שם-טוב לוי ויהודית רביץ, אז בתחילת דרכה.
"ששת" היה גם שם אלבומו היחיד של ההרכב, אשר למרות כישלונו המסחרי עם צאתו, זכה עם השנים להכרה ולהערכה על איכותו ומקוריותו.
משירי האלבום היותר ידועים, נמנים: "ענבלים" ו"בלילות הסתיו".
הרכב "ששת" הוקם בתל אביב, בסוף 1976, על ידי שם-טוב לוי.
לוי כבר היה אז מוזיקאי בעל שם, אך פרט לשמוליק ארוך, נגן בס מנוסה אף הוא, היו שאר חברי ההרכב צעירים בני 20–21, משוחררים טריים מלהקות צבאיות.
ההרכב במלואו כלל את יהודית רביץ (שירה, גיטרות וקונגוס), שם-טוב לוי (שירה, חליל צד וחליליות), עדי רנרט (קלידים), שמוליק בודגוב (גיטרה), שמוליק ארוך (בס), ואיקי לוי (תופים).
מיד עם הקמתו השתתף ההרכב בהקלטת הפסקול לסרטו של ג'אד נאמן, "מסע אלונקות" (באותו שם: מסע אלונקות), אשר הולחן ועובד כולו על ידי שם-טוב לוי והיווה למעשה את הקלטת הבכורה שלהם.
באלבום הפסקול שולבו גם קטעים בעיבוד יתר חברי ההרכב, אליהם הצטרפו בין השאר מתי כספי בכלי הקשה וגידי גוב כסולן שיר הנושא.
לאחר שישה חודשי עבודה גיבשו חברי "ששת" תוכנית מופע, אך נתקלו בקושי שיווקי עקב טענת האמרגנים כי החומר המוזיקלי אינו מסחרי, בהכירם את קהל המאזינים באותה תקופה אשר לא היה פתוח לחידושים.
היחיד שעמד לרשותם ונתן בהם אמון היה שאול גרוסברג, מפיק ההופעות במועדון הרוק האלטרנטיבי בבית ליסין, אשר אפשר להם להופיע במקום.
הרכב "ששת" הופיע פעמים ספורות בלבד לפני שהתפרק עוד באותה שנה וחבריו פנו איש לדרכו המוזיקלית העצמאית.
ב-2007 אלבום ההרכב יצא בהוצאה מחודשת, בסדרת "סימני דרך", של חברת NMC.
יהודית רביץ (גיטרה אקוסטית, כלי הקשה, קולות ושירה)
שם טוב לוי (חליל, חליליות, קולות ושירה)
שמוליק בודגוב (גיטרה חשמלית ואקוסטית, קולות)
עדי רנרט (פסנתר, פנדר רודס, האמונד, סינתיסייזר, קולות)
שמוליק ארוך (בס, כלי הקשה, קולות)
איקי לוי (תופים וכלי הקשה)
ששון סומך (21 בספטמבר 1933 – 18 באוגוסט 2019) היה פרופסור בחוג ללימודי הערבית והאסלאם שבאוניברסיטת תל אביב, חתן פרס ישראל בחקר המזרחנות לשנת תשס"ה 2005 ופרס א.מ.ת למזרחנות לשנת 2008.
ששון סומך נולד בבגדאד למשפחה יהודית חילונית, לאב שהיה פקיד בבנק בריטי ואם עקרת בית, שלמדה אנגלית וצרפתית בבית ספר אליאנס.
בשנת 1950 סיים את בית ספר התיכון שמאש בבגדאד.
ב-1951 עלה עם משפחתו לישראל ללא ידיעת עברית כלל.
אביו קיבל משרת פקיד בבנק והמשפחה השתקעה ברמת גן.
סומך למד את השפה העברית במרץ רב כדי להגשים את שאיפתו להיעשות למתרגם שירה ערבית לעברית.
תרגומו הראשון התפרסם בכתב העת "נר", שיצא לאור על ידי רבי בנימין ודוקטור מאגנס אנשי ברית שלום, ב-1954.
בשנות החמישים היה חבר במק"י, באמצע שנות החמישים התאכזב ופרש מפעילות פוליטית.
שירת בצה"ל בחיל האוויר ולאחר שחרורו החל בלימודים אקדמיים ב-1958 בחוגים ללשון העברית ולתולדות עם ישראל באוניברסיטת תל אביב (פעלה באותם הימים במבנים ארעיים באבו כביר).
בשנת 1961 סיים את לימודיו בהצטיינות.
בשנים 1962–1965 עבד כמזכיר מדעי של האקדמיה ללשון העברית.
למד לתואר שני בלשון עברית ובבלשנות שמית באוניברסיטה העברית בירושלים בהדרכתם של הפרופסורים זאב בן-חיים ויחזקאל קוטשר.
מורהו הגדול שהשפיע עליו יותר מכל היה פרופסור חיים בלנק, בשל נאמנותו חסרת הפשרות למחקר ולמדע.
בשנת 1965 נשא לאישה את טרי לבית וייצנר.
סומך שקד על הדוקטורט בשנים 1966–1968 באוניברסיטת אוקספורד בנושא "הרומנים של נגיב מחפוז: הערכה", תוך התמקדות רבה בטרילוגיה הקהירית שלו, המכונה בעברית "בית בקהיר".
מחפוז הסופר הערבי הבולט והפתוח להשפעות זרות, שהכניס ביצירותיו את זרם התודעה והסיפר האימפרסיוניסטי.
במהלך השנים התיידדו סומך ומחפוז.
הדוקטורט נערך תחת הדרכתו של המלומד המצרי מוסטפא בדאווי.
כששב ארצה התמנה סומך למרצה לספרות ערבית באוניברסיטת תל אביב, בשנים 1972–1984 היה ראש החוג לשפה ולספרות ערבית, שהיום קרוי החוג ללימודי הערבית והאסלאם והכשיר תריסר דוקטורים בתחום, בין תלמידיו פרופסור סלימאן ג'ובראן, פרופסור מחמוד גנאים ודוקטור מחמוד כיאל.
בשנת 1980 התמנה לפרופסור מן המניין, בשנים 1982–2003 היה מופקד הקתדרה לספרות ערבית על שם הלמוס באוניברסיטת תל אביב ובשנים 1996–1998 כיהן כראש המרכז האקדמי הישראלי בקהיר.
שימש כמרצה אורח באוניברסיטת פרינסטון, בקולג' סנט אנטוני באוקספורד, במכון המחקר אננברג באוניברסיטת פנסילבניה שבפילדלפיה, באוניברסיטת ניו יורק ובאוניברסיטת אופסלה שבשוודיה.
בשנת 2004 זכה לתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
הוא נמנה עם מייסדי האקדמיה ללשון הערבית שקמה בדצמבר 2007 בישראל, כשבין 15 חברי האקדמיה המייסדים נמנים גם חמישה מתלמידיו.
כתב כעשרה ספרי מחקר, תרגומים רבים מערבית לעברית ובכללם ארבע אנתולוגיות של שירה ערבית מודרנית וכתשעים מאמרים בכתבי עת מדעיים.
בחמישים השנים האחרונות פרסם סומך מאות מאמרים במוספים ספרותיים בעיתונים ובכתבי עת ספרותיים, בהם הליקון, מאזנים, מקרוב ועתון 77 (בשניים האחרונים אף ישב במערכת).
מאמריו נסובים בעיקר על הספרות הערבית בת ימינו וסופריה, על מגעים בין הספרות הערבית לעברית, על גניזת קהיר.
הוא פרסם בידיעות אחרונות וכתב דרך קבע בעיתון הארץ.
בשנת 1972 מונה למליאת רשות השידור.
סומך היה חבר המועצה הציבורית של ארגון בצלם.
ב-1992 הוצב במקום ה-114 ברשימת מרצ בבחירות לכנסת השלוש עשרה.
המקצב המשתנה: מחקר על הרומנים של נג'יב מחפוז
הספר (The Changing Rhythm: A Study of Najib Mahfuz's Novels) המבוסס על עבודת הדוקטור של סומך, ראה אור בהוצאת בריל ההולנדית ב-1973. כשם שמו "המקצב המשתנה: מחקר על הרומנים של נג'יב מחפוז", כך הספר עוסק בהתפתחות יצירתו של נג'יב מחפוז לאורך השנים.
סומך מראה כי חל מהפך פנימי בתוך היצירה, מסגנון שמשקף קצב חיים איטי, ליצירה מודרנית בעלת קצב מהיר כמו ג'יימס ג'ויס ווירג'יניה וולף.
תהליך זה התרחש גם בהשפעת הספרות העולמית, אך בעיקר כתוצאה מהתפתחות פנימית אצל מחפוז עצמו.
סומך חקר בעיקר את לשון יצירותיו של מחפוז, הוא בדק כיצד הסופר משתמש בלשון והופך את הטקסט הפרוזאי לטקסט אומנותי.
סומך השתמש בביטוי שוועדת פרס נובל השתמשה בו כנימוק להענקת פרס נובל לספרות למחפוז: "דו-משמעות יוצרת".
זוהי לא סתם דו-משמעות, אלא דו-משמעות שמרחיבה את המשמעות הכללית של הטקסט.
סומך כתב מחקרים רבים בנושא זה ותיאר כיצד הספרות הערבית נתונה לבעיה לשונית שקיימת במידה פחותה בספרויות אחרות והיא דיגלוסיה.
המחקר הבלשני התעניין בכך החל ממחקריו של פרגוסון בשנות החמישים.
בדיגלוסיה הכוונה לשימוש בשני טיפוסי לשון שונים מאוד זה מזה: האחד הוא הבעה עצמית לא פורמלית בעל פה והשני הוא שימוש פורמלי.
בכל שפה ישנם הבדלים בין השפה הפורמלית לשפה הלא פורמלית, אבל זה הבדל סגנוני ביסודו.
המצב בערבית הוא שונה, ההבדל אינו סגנוני בלבד אלא מערכת שונה לחלוטין של כללי שימוש בלשון בכל אחת מן הלשונות שקיימת בהן דיגלוסיה חריפה.
ברגע שכותבים נרציה: א' הלך ברחוב וראה את הצעירה ב', היא נכתבת בדרך כלל בשפה "הגבוהה" שיש לה כתיב מסודר.
אבל כשא' מדבר ואומר לה: "מה שלומך היום?", יש פה בעיה מבחינת כתיבת השפה.
הבעיה חמורה פי כמה מונים כשמדובר בדרמה, שבה מלבד הוראות הבמאי, כל הטקסט הוא דיבור.
סומך התעניין במחקר רב שנים בבעיית הדיגלוסיה ברומן, בו יש גם נראציה וגם דיאלוג, כתב שלושה ספרים בנושא וחקר לרוחב כיצד הסופר המצרי יוסף אידריס התגבר על הדיגלוסיה.
סוגה ושפה בספרות הערבית המודרנית
ספרו זה (Genre and Language in Modern Arabic Literature) של ששון סומך שהופיע בויסבאדן שבגרמניה בשנת 1991 עוסק בכל הז'אנרים הקיימים בספרות הערבית החדשה והוא מקדיש לכל אחד מהם פרק, בין הז'אנרים: שירה, דרמה, אוטוביוגרפיה.
סומך מתאר כיצד חל בשירה מהפך לשוני וכללי מוחלט אחרי מלחמת העולם השנייה.
הדבר התחולל ראשית בהשפעת ז'אנרים החדשים בספרות העולמית.
הספרות הערבית עברה משירים שנכתבים בצורה דיקלמטורית, מעין מאמרים מחורזים, לשירה אינדיבידואלית מופנמת, אפילו כשהיא עוסקת בנושאים ציבוריים.
זוהי שירה אישית אשר מדברת בלשון הייחודית לכל משורר, מספר הקוראים בעולם הערבי גדל עשרות מונים משהיה במאה ה-19, אז רק מיעוט למד קרוא וכתוב ואילו כיום מיליונים לומדים.
סומך ניסה להראות בספרו כיצד במהלך המאה העשרים חל תהליך שהבשיל במחציתה והוא התרחקות מלשון קישוטית כפי שהיה בעבר, ומעבר לכתיבת הדברים בדרך ישירה ועניינית מבחינה לשונית, אולם בדרך שונה שמתייחסת לספרות לא כאל העברת מידע ודעות כמו שהיה בעבר, אלא כאומנות שמורכבות היא מסממניה.
חל שינוי בלשון הערבית: עד מחצית המאה העשרים לא ניתן היה לתרגם לערבית סופרים כמו ג'יימס ג'ויס ומרסל פרוסט וטי.
לא הייתה אפשרות לעשות זאת באמצעות לשון הספרות הקלאסית הישנה, אלא היה צורך לפרק ולהרכיב לשון חדשה מאותן מילים.
תלמידו של סומך פרופסור מחמוד גנאים כתב דוקטורט על כניסת זרם התודעה לספרות הערבית החל משנות השישים ועד לשבעים והראה כיצד הטקסט המשקף את זרם התודעה בערבית הצריך הרכבים תחביריים שונים ויחס שונה ללשון כולה.
למשל, בזרם התודעה קורה לעיתים קרובות שלא גומרים משפטים, כי כאילו נכנסים למוחו של הגיבור ולכן ניתן למצוא בזרם התודעה משפטים מעורבבים זה בזה.
בערבית ישנו תחביר קשוח שיש צורך לחתור תחתיו על מנת ליצור את זרם התודעה.
בספר זה על ז'אנר ולשון עוסק סומך בבעיית הדיגלוסיה בהקשר הספרותי ולא הבלשני של הטקסט.
סומך כתב מאמרים רבים על השירה העיראקית החדשה.
שירה זו גילתה החל מ-1945 העזה בלתי רגילה לפתח את האספקטים הפרוזודיים (תורת המשקלים) והפליגה הרחק מהמודלים של הספרות הערבית הקלאסית המפוארת של ימי הביניים.
פרסם אוספי תרגום לשירה עיראקית, בהם נכללו בין השאר שיריו של מוחמד מהדי אל-ג'וואהירי.
בגיל שבעים כתב ששון סומך את הכרך הראשון של האוטוביוגרפיה שלו הנקרא "בגדאד אתמול".
הספר פורסם בעברית ותורגם לערבית, לאנגלית ולטורקית.
בספר סיפר על גידולו וחייו כילד ונער יהודי בבגדאד בשבע עשרה השנים הראשונות לחייו.
בספר סיפר על היותו יהודי חילוני מבית חילוני, דבר הסותר את התמונה המקובלת שלפיה יהודים מזרחים מחוץ לישראל חיו בקהילה דתית.
הוא מראה שהמעמד הפקידותי המשכיל שצמח ועלה לגדולה בשנות השלושים והארבעים של המאה העשרים היה נותן הטון בנורמות של החיים בקהילה היהודית.
דבר נוסף שהראה סומך בספר הוא שיהודי עיראק היו במגע של שכנות מלאה עם שכניהם המוסלמים, יחסים אלה לא היו יחסים אידיאליים, אך התאפיינו ביחסי שכנות של כבוד הדדי.
סומך כתב כרך שני של זכרונותיו בשם "ימים הזויים" (קורות חיים 1951–2000), שיצא בהוצאת "הקיבוץ המאוחד".
כרך זה עוסק בחייו בין תל אביב, אוקספורד, פרינסטון וקהיר, החל מהשנה שבה עלה לארץ (1951).
בגדאד, אתמול, הוצאת הקיבוץ המאוחד, בני ברק, 2004.
ימים הזויים, קורות חיים 2000-1951, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2008.
שאלת הלשון בספרות הערבית החדשה / ששון סומך.
תל אביב ; ירושלים : (אוניברסיטת תל אביב - הפקולטה למדעי הרוח : משרד החינוך והתרבות - המרכז לתוכניות לימודים), 1980.
Harrassowitz, 1991.בגדאד, אתמול/ ששון סומך; הוצאת הקיבוץ המאוחד/ ספרי סימן קריאה; 2004
נג'יב מחפוז: יצירה, מפגשים, תרגומים; הוצאת כרמל, ירושלים, תשע"ב 2012.
נהר פרפר: מבחר תרגומים משירת סוריה ולבנון הצעירה / ערך ותירגם ששון סומך.
מרחביה ותל אביב ספרית פועלים, (תשל"ג).
תחת הסככה: אנתולוגיה מצרית / מבוא ומבחר - ששון סומך.
תל אביב: יריב בשיתוף עם הדר, 1979
אני אוהבת בדיו לבנה: שירים / סיהאם דאוד; מערבית - ששון סומך; איורים - אורי ליפשיץ.
גאוגרפיה חלופית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009 (קובץ שירי המשוררת המצרייה אימאן מרסאל).
מילותיו של הזמן השבור / מחמוד דרוויש, הוצאת קשב לשירה, 2017.
פני החירות / סמיח אל-קאסם, הוצאת קשב לשירה, 2020 (סיים את התרגום עידן בריר)
תרגום בצידי הדרך: עיונים בתרגומים מן הספרות הערבית לעברית בימינו / ערך ששון סומך.
תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, 1993.
ענבר לולו: סיפורי אהבה ערביים / מבחר ומבוא - ששון סומך; מערבית - משה חכם.
סיפורי אהבה ערביים / מבחר ומבוא - ששון סומך; מערבית - משה חכם.
ספורי אהבה ערביים; תל אביב : עקד/גוונים, תשנ"ה 1995.
"נרמול עם מה שאינו נורמלי: תרבותה של ישראל בעיניים מצריות", אלפיים 16, 177-158, 1998
סבל מילדותו מראייה לקויה, ונשלח לבית ספר לעיוורים.
הוא למד לנגן בכינור והחל להופיע באירועים מגיל צעיר.
עבדו זומן לרדיו הממלכתי העיראקי, שם החליף את סלאח אל-כוויתי בתזמורת הרדיו הממלכתית וניגן בה באופן קבוע והיה הכנר המוביל בתזמורת, עד לעלייתו לארץ ישראל.
בשנת 1951 הוא עלה לישראל.
תחילה הוא הופיע בארץ באירועים פרטיים וכעבור מספר שנים הוא הצטרף לתזמורת רשות השידור, שהחלה לפעול בשנות החמישים.
בתחילת שנות ה-60 קיבל קביעות ברשות השידור, בהמלצת הכנר הנודע יהודי מנוחין.
הוא נחשב לבר-סמכא בכל הנוגע למוזיקה העיראקית והיה המוביל בתחום זה בתזמורת.
במסגרת תפקידו כאחראי על המוזיקה העיראקית הוא דאג לקדם זמרים רבים ביניהם פלפל גורג'י, סברי כלף ועוד.
עבדו הלחין ועיבד שירים רבים וכן לימד שירה זמרים רבים.
הוא ניגן בתזמורת רשות השידור עד ליציאתו לגמלאות.
עבדו נפטר בתל אביב בשנת 1994, פחות משנה לאחר פטירת רעייתו, סביחה.
הוא הותיר אחריו חמישה ילדים.
שׂשׂי גֵז (נולד ב-18 ביוני 1954) הוא עורך דין ישראלי; המייסד והבעלים של משרד עורכי הדין "ששי גז - משרד עורכי דין".
גז נולד וגדל בפרדס כץ למשפחה קשת יום, מסורתית, יוצאת לוב, כילד השלישי מתוך שבעה ילדים.
בילדותו למד בבית ספר דתי ובהמשך למד בתיכון הגבעה.
גז מייחס את בחירתו בקריירה של עורך דין להימנעותו כילד מקטטות פיזיות בשכונתו האלימה, ופיתוח כישורי שכנוע מילוליים כדרך לכך.
סיים את לימודיו בתיכון בליך, מחזור י' (1972).
את שירותו הצבאי עשה כמש"ק משמעת בקריה.
בשנת 1976, בגיל 22, החל ללמוד משפטים באוניברסיטת תל אביב.
לאחר שסיים את התמחותו פתח ב-1981 את משרד עורכי הדין "ששי גז".
אחרי שזכה ב-12 זיכויים ברצף זכה לכינוי, "ששי זיכויים".
עם המקרים הבולטים שבהם טיפל נמנים ייצוג שי אביטל, חנן גולדבלט, ריקי גל, גדי סבן, יצחק אברג'יל, אלי פלח (פסיכולוג שהורשע בביצוע עבירות מין ובעבודה כפסיכולוג ללא רישיון), שוקי בסו (שהורשע בירי באביו), משה בן-איבגי (רוצחו של נהג המונית דרק רוט) ומרגלית צנעני בתיק שבו היא הואשמה בסחיטה באיומים.
ב-1995 סירב לייצג את יגאל עמיר במשפט רצח רבין.
גז מתמחה בייצוג בתיקי רצח, גרימת מוות ברשלנות, עבירות סמים, עבירות מין, עבירות מרמה, עבירות רכוש ועבירות צווארון לבן.
גז טבע את המשפט "המצפון שלי נקי כי אני לא משתמש בו".
חיבר יחד עם משה רונן את הספר "המשפט הפלילי: מדריך לדיני העונשין בישראל", שיצא בהוצאת בורסי ב-1990 במהדורה ראשונה וב-2001 במהדורה שנייה בהוצאת ידיעות אחרונות וספרי חמד.
בשנת 1983 הגיש יחד עם ציון אמיר תלונה נגד פרופ' ישעיהו ליבוביץ בטענה של הסתה למרי אזרחי.
ב-2010 הופיע בתור עורך דין בסרטו של חיים בוזגלו "כבוד".
הוא נשוי לדניאלה, אשר שימשה כיועצת המשפטית של עיריית גבעתיים וב היא עו"ד ומגשרת.
לזוג שתי בנות, אף הן עורכות דין.
פיקד על חטיבה 401 במלחמת ההתשה ועל כוח נמר, כוח אוגדתי שפעל במלחמת יום הכיפורים.
יצחקי נולד וגדל בעיראק, ב-1949 נמלט עם קבוצת צעירים מעיראק לאיראן במטרה לעלות לישראל, הקבוצה נתפסה והושמה בכלא בדרום איראן.
כשהגיע לישראל נקלט בקיבוץ קדמה.
התגייס לצה"ל ב-1951 ושירת בחיל השריון.
לאחר קורס קצינים שירת בגדוד חרמ"ש 79 כמפקד מחלקה וסגן מפקד פלוגה.
שימש מפקד פלוגה בגדוד 9 ומפקד קורס מכ"ים.
במלחמת סיני פיקד על פלוגת חרמ"ש בגדוד 52, גדוד בפיקודו של אורי רום שעבר מחטיבת גבעתי לחטיבה 7 והיה בהליכי הסבה לחרמ"ש.
הפלוגה השתתפה בקרב סכר הרואיפה בו נכבש מוצב צבא מצרים.
לאחר המלחמה פיקד על קורס מפקדי טנקים בבית הספר לשריון, שימש קצין אג"ם של חטיבה 7, סמג"ד בגדוד 9 ומפקד קורס קציני שריון.
ב-1965 מונה למפקד גדוד 52, תחת פיקודו השתתף הגדוד בקרב על המים מול הסורים ובפעולת סמוע בו תקף הגדוד את משטרת רוג'ם אל מדפע בדרום הר חברון.
במלחמת ששת הימים פיקד על גדוד 52 במסגרת חטיבה 14 הגדוד לחם בקרב אום-כתף בו הובקע המערך המצרי בסיני בקרבות השתתפו טנקים מסוג שרמן מ-50 ומ-51 וגם AMX-13.
באוקטובר 1968 מונה למפקד חטיבה 401 ופיקד עליה עד יולי 1970, בתקופתו לחמה החטיבה במלחמת ההתשה בגזרת תעלת סואץ וקלטה את ראשוני טנקי המגח 6 בחיל השריון.
אחר כך שירת כראש מטה אוגדה 146, ב-1971 יצא לארצות הברית לקורס פיקוד ומטה.
בשובו הדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ובמקביל למד באוניברסיטת תל אביב.
באוגוסט 1973 מונה יצחקי לראש מטה פיקוד הדרום בדרגת תת-אלוף.
במלחמת יום הכיפורים, לאחר שקלמן מגן מונה למפקד אוגדה 252 במקום אלברט מנדלר שנהרג, מונה יצחקי במקום מגן למפקד הגזרה הצפונית של סיני, עם כוח בסדר גודל אוגדתי, שכלל את חטיבה 11 חטיבה 204, שהוקם על בסיס חטיבה מרחבית 275 וזכה לכינוי "כוח נמר" או "כוח ששון".
בקרב השריון של ה-14 באוקטובר הדפו החטיבות את מתקפת חטיבה 15 המצרית והשמידו 40 טנקים ללא שנגרמו להן אבדות.
למחרת הצטרפה לכוח גם חטיבה 274.
לאחר המלחמה עסק בהקמת אוגדת שריון על בסיס טנקי שלל, והשתחרר מצה"ל ב־1976.
ששון (ששי) סעד (נולד ב-27 בנובמבר 1947 בעיראק) הוא שחקן תיאטרון וקולנוע ישראלי.
בצה"ל שירת בצוות הווי פיקוד ההדרכה.
ב-1973 סיים שלוש שנות לימוד משחק בבית הספר לאמנות הבמה "בית צבי".
באותה שנה נמנה עם מייסדי התיאטרון העירוני באר שבע.
ב-1988 השתלם בלימודי משחק בלונדון.
בתיאטרון באר שבע: ב-1974 שיחק בהצגה "טרטיף" מאת מולייר שביימה עדנה שביט.
גילם את מלקולם בהצגה "מלקולם הקטן ומלחמתו בסריסים", את ז'אן ב"העלמה יוליה"; פאנדו ב"פאנדו וליז"; תום ב"ביבר הזכוכית"; ואת מלווליו, פסטה וסר אנדרו איגיצ'יק ב"הלילה השנים עשר" מאת שייקספיר שביים חנן שניר.
בתיאטרון הסימטה שיחק בהצגות "סינים סינים" בבימויו של ניקו ניתאי, "סטיות מיניות בשיקגו" מאת דייוויד מאמט בבימויו של יורם פורת, ובהצגה "התכווצות שרירים" שביים רועי רשקס.
בפסטיבל עכו שיחק ב-1984 בהצגה "זהבה ושלושת בעליה" מאת משה שדות שביימה אירית מיטלפונקט, ועל משחקו בהצגה זו בציון לשבח.
באותה שנה שיחק גם בהצגה "הדרך לעין חרוד" שעיבדה מיכל קפלן (ע"פ ספרו של עמוס קינן בעל אותו השם) וביימה מור פרנק.
ב-1985 שיחק בהצגת היחיד "שמור על הסוסים שלך" מאת משה שדות שביים יוסף כרמון.
בתיאטרון בית ליסין שיחק בהצגות "נטושים", "על עכברים ואנשים", "טוב", "סיבת המוות", "מי מכיר את עמוס חפר" ו"פרינסס מרי".
בתיאטרון הבימה גילם בשנת 1992 את עזגד בהצגה "יהוא" שכתב גלעד עברון וביים חנן שניר.
ב-1993 גילם איש נרדף ואת מושל האי בהצגה "הילד חולם" שכתב וביים חנוך לוין.
ב-2006 גילם את אחד מזקני העיר תבי במחזה "אנטיגונה" מאת סופוקלס שעיבד וביים חנן שניר (בשיתוף עם תיאטרון הקאמרי).
ב גילם ב-1978 את פיירצ'יילד המכונה "בלאדי דם" בהצגה "אדם הוא אדם" מאת ברטולט ברכט שביים חנן שניר; ואת המפקח על בתי הספר בהצגה "רביזור" מאת ניקולאי גוגול שביים שמואל בונים.
ב-1979 שיחק בהצגה "נפוליון - חי או מת!" שכתב וביים נסים אלוני, וגילם את זוהי חזירות בהצגה "הוצאה להורג" שכתב וביים חנוך לוין.
ב-1980 שיחק בהצגה "ינטל" מאת יצחק בשביס-זינגר (תרגם: יעקב שבתאי) וביים חנן שניר, וגילם את הבחור הצעיר בהצגה "החתונה" מאת ברטולט ברכט שביים עמרי ניצן.
ב-1981 גילם קצין, קבצן, ומבשר עוני בהצגה "יסורי איוב" שכתב וביים חנוך לוין.
ב-1985 שיחק בהצגה "קסטנר" מאת מוטי לרנר שביים אילן רונן.
ב-1990 שיחק בהצגה "ראש משוגע" מאת פול פורטנר שביים דן רונן.
ב-1993 שיחק בהצגה "גורודיש" שכתב וביים הלל מיטלפונקט.
ב-1995 שיחק בהצגה "בויטרה הגזלן" שכתב וביים הלל מיטלפונקט, ושיחק בהצגה "פולארד" מאת מוטי לרנר שביים אילן רונן.
ב-1996 גילם את וורשביאק בהצגה "חפץ" מאת חנוך לוין שביים אילן רונן, ושיחק בהצגה "תיקון חצות" שכתבו אמנון לוי ורמי דנון (שגם ביים).
ב-1998 שיחק בהצגה "פטרה" מאת יהונתן גפן שביים אלדד זיו.
ב-1979 שיחק בסרטו של דן כהן "צל"ש למטורף" שלא הוקרן בישראל.
באותה השנה גילם את נתנזון בסרטו של אבי נשר "דיזנגוף 99".
ב-1983 שיחק בסרט הטלוויזיה "קוראים לי דנה ואני אלכוהוליסטית" שכתבה דניאלה כרמי וביים אמנון רובינשטיין.
ב-1984 שיחק בסרט "המתופפת הקטנה" שביים ג'ורג' רוי היל.
ב-1988 גילם את שם טוב בסרטו של דובי גל "מלך הסלים", ושיחק בסרטו של רפאל רביבו "מקום ליד הים".
ב-1995 גילם קצין ביטחון בסרט "לילה לבן" שביים ארנון צדוק.
ב-1999 שיחק בסרט הטלוויזיה המבוסס על סיפור רציחתו של אליהו גלעדי "גופה בחולות" שכתבו רון פלדמן, אסי הנגבי ואריה קרישק וביים ריקי שלח.
ב-2002 גילם את שאקל בסדרת הטלוויזיה "כנפיים" שביים שמואל אימברמן.
ב-2005 גילם את איסר הראל בסדרת הטלוויזיה "המערכת" שיצר ציון רובין ושודרה בערוץ לוגי.
ב-2006 גילם ספר בסדרת הטלוויזיה "החיים זה לא הכל".
ב-2007 גילם רופא בסדרת הטלוויזיה "הבורר" שביים שי כנות.
ב-2018 שיחק בסרטו של יוסף אל דרור - "בלי דם".
במהלך השניים שיחק סעד בעשרות סרטי קולנוע חרדי, ביניהם: "הנקמה היהודית", "המתחזים", "מבצע קש"ת", "רגע גורלי" ועוד.
בשנים 2002–2005 דיבב את ולמונט בסדרת האנימציה "ג'קי צ'אן".
ב-2006 דיבב את דאג בסרט "בלאגן בחווה".
ב-2012 דיבב את אג'אקס בסרט "זמביזיה".
סעד היה נשוי לשחקנית עירית שילה, לשניהם בת משותפת.
ששון חדד (נולד ב-20 באוקטובר 1966) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, שכיהן בתפקידו האחרון כיועץ הכספי לרמטכ"ל, כראש המערך התקציבי בצה"ל וכראש אגף התקציבים במשרד הביטחון בין השנים 2014–2017. כיום הוא מכהן כחוקר בכיר במכון למחקרי ביטחון לאומי.
ששון חדד נולד בישראל, הוא בוגר מחזור תשמ"ד של ישיבת בני עקיבא אהל שלמה בבאר שבע.
עם סיום לימודיו התיכוניים בשנת 1985 התגייס לעתודה האקדמית במסלול כלכלה וחשבונאות.
הוא בעל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב ורואה חשבון מוסמך.
ב-2014 קיבל תואר דוקטור מהפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב על עבודתו בנושא "צבא חובה מול צבא מקצועי: השפעת שיטת הגיוס על העוצמה הצבאית של מדינת ישראל".
בוגר קורס מטה ופיקוד "אפק" במכללה לפיקוד ומטה של צה"ל.
בנובמבר 2014 הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה ליועץ הכספי לרמטכ"ל ולראש אגף התקציבים במשרד הביטחון, במקומו של ראם עמינח.
במסגרת תפקידו היה אחראי על ניהול תקציב הביטחון של מדינת ישראל (כ-70 מיליארד ש"ח) הן ממקורות המשק והן ממקורות הסיוע הביטחוני האמריקאי החיצוני.
בנובמבר 2015 הוביל את הסיכום התקציבי הרב-שנתי בין משרד הביטחון למשרד האוצר המעגן מתווה תקציבי מוגדר ויציב למערכת הביטחון בחומש הקרוב.
סיכום זה הניח את הבסיס התקציבי לתוכנית הרב שנתית של צה"ל - "תר"ש גדעון".
היה מעורב בניהול המשא ומתן מול האמריקאים על הסכם הסיוע הביטחוני החדש לישראל לשנים 2019–2028.
חדד נשוי לנעמה ואב לארבעה.
ששת הגיבורים הגדולים היא קבוצה בדיונית של גיבורי-על המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס.
הקבוצה הופיעה לראשונה בחוברת The Sunfire and Big Hero Six #1 מספטמבר 1998, ונוצרה על ידי הכותב סטיב סיגל והמאייר דאנקן רולו.
בדומה למספר קבוצות גיבורי-על אחרות, הקבוצה הוקמה בחסות הממשלה, וכמו קבוצות ת'נדרבולטס ויחידת המתאבדים גייסה פושעים לשורותיה תמורת חנינה.
בדומה לששת המרושעים וארבעת המופלאים, הקבוצה שומרת על הרכב קבוע של שישה חברים.
הצוות היה אמור להופיע לראשונה בחוברות קבוצת אלפא פלייט, אך בשל בעיות תזמון פורסם בחוברת סולו עם סאנפייר.
הקבוצה קיבלה הרצת חוברת ב-2008, והגיחה באירוע ספיידרמן מ-2012. בשנת 2014, אולפני דיסני ומארוול שיתפו פעולה והפיקו סרט אנימציה באותו שם על הקבוצה, שלימים הופקה לו שתי סדרות הנפשה - "6 גיבורים: הסדרה" ו"ביימקס!".
האיום הראשון שהצוות התמודד איתו היה צורה אסטארלית של קורבנות הפצצת הירושימה ונגסאקי.
בקרב נגדו, סאנפייר חבר האקס-מן הצטרף כחבר השישי והם נצחו בקרב.
זמן קצר לאחר מכן, הקבוצה העתיקה את בסיסם ממשרדי גירי לפארק שעשועים בטוקיו, שם הותקפו בידי מפלצת שנוצרה מציוריו של ילד.
בעזרת קבוצת אלפא פלייט הקנדית, ששת הגיבורים הגדולים השמידו אותו בכך שזרקו אותו ללוע הר פוג'י.
הקבוצה המשיכה להגן על יפן מאיומים שונים, וחילצו את תושבי טוקיו מעירם כאשר קבוצת אדוני הרשע גרמה לסופה.
לבסוף, סאנפייר עזב את הקבוצה לטובת מעורבות בתאגיד-אקס של צ'ארלס אקסבייר בהודו ואילו הסמוראי הכסוף נהרג לכאורה בידי המתנקשת אלקטרה בעיראק.
הם הוחלפו בסאנפיר, אישה שנגררה ליקום מארוול דרך תיק הכוח של האני למון ובעלת כוחותיו של סאנפייר, ובסמוראי ההובנה המסתורי.
כעת בלי שני החברים המנוסים, הירו נעשה מנהיג הקבוצה.
הקבוצה נפלה קרבן למכשיר שליטה מוחית שהושתל בביימאקס, ואולצו להילחם באלפא פלייט לפני שהמכשיר חווה קצר חשמלי, הקבוצות התפייסו ועזרו להגן על רצף הזמן.
לאחר מלחמת האזרחים, הממשלה היפנית הניחה לגיבורים להתנדב להגנה במקום להכריח אותם לסוכנות להגנת יפן.
כחלק מההתנדבות, הקבוצה שיתפה פעולה עם האנדרואיד הרונין האדום והלוחם אוטומו.
בשלב מסוים, סאנפיר וסמוראי ההובנה התפטרו או פוטרו והוחלפו בסמוראי וואסאבי לא-ג'ינג'ר ובפרד, איינו בעל יכולת שינוי צורה ליצור דמוי גודזילה.
ביחד, הם נלחמו בפשע ביפן.
באירועי "קצוות הארץ", ספיידרמן יצר קשר עם מספר גיבורי-על ושלח אותם לעצור מזימת האצת ההתחממות הגלובלית של דוקטור אוקטופוס, ביניהם הקבוצה.
הם נתקלו באויבם הראשון ששמר על אחד מהמתקנים, והביסו אותו.
ששון שילה הוא קצין צה"ל במיל' בדרגת תת-אלוף, כיהן כמפקד חטיבה 500 ומפקד עוצבת אתגר.
לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל משרד הבינוי והשיכון.
שילה עשה את שירותו הצבאי בחיל השריון.
שימש מפקד פלוגת שריון בגדוד 52 חטיבה 14 והשתתף בקרב על המים.
בשנים 1970–1971 פיקד על גדוד 82. במלחמת יום הכיפורים שימש סגן מפקד חטיבה 460 ולחם בקרבות בחזית המצרית.
לאחר המלחמה הקים את חטיבה 889, חטיבת שריון המורכבת מטנקי שלל טירן.
השתחרר משירות הקבע ב-1984. עוד בשנת 1978 עלה שמו כמועמד לראשות עירית טבריה, תוך כדי שירותו בצה"ל.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בסוף 1983 נרשם להתמודד על ראשות עריית טבריה מטעם הליכוד, אולם מועמדותו נפסלה בגלל שלא היה תושב העיר.
לאחר שחרורו שימש מנהל מחוז צפון במשרד הבינוי והשיכון.
ב-1986 מונה למנכ"ל המשרד על ידי השר דוד לוי.
הוא כיהן בתפקיד במשך חודשים ספורים בטרם פרש.
שילה החליף את רחבעם זאבי כמנהל מוזיאון ארץ ישראל.
הרב ששון כדורי (14 באוקטובר 1886 - 24 במאי 1971) היה ראש הקהילה והרב הראשי של יהדות בבל (חכם באשי) בעיראק, במשך למעלה מארבעים שנה.
בשנת 1920 נתמנה לדיין שני בבית הדין שבראשותו של הרב יחזקאל אליה, ועם פטירתו נתמנה לאב בית הדין בשנת 1923; לאחר מכן בשנת 1927 נבחר לרב הראשי של הקהילה היהודית, משרה שבה כיהן עד לפטירתו בשנת 1971.
הרב כדורי הנהיג את הקהילה היהודית בעיראק בשיאה ובירידתה, החל מתחילת דרכו של המשטר המלוכני בעיראק בראשות המלך פייסל הראשון, ועד לתקופת שלטונו של סדאם חוסיין.
מקהילה של כ-200,000 איש בשיאה, עד לקומץ 3000 יהודים שנותרו בה בשעת פטירתו.
הרב כדורי ניצל את כישרונותיו הפוליטיים לשמר קשרי עבודה רציפים עם השלטונות העיראקיים מתוך מטרה להגן על הקהילייה היהודית, ולהרחיב ככל הניתן את חופש הפעולה והעיסוק של היהודים.
הוא רקם יחסים טובים עם השלטונות, שראו בו אדם קדוש והוא אף שימש כמתווך בינם ובין יריביהם הפוליטיים.
הרב כדורי הוסמך לרב, והיה דרשן ופוסק ובעל השכלה רחבה בתודעה היהודית.
הוא קנה חכמה ודעת במדרש בית זלכה.
על פי מנהג רבני ספרד, נחשב כליברלי מבחינה דתית.
פסיקותיו הליברליות היו לו לעיתים לרועץ, שכן עורר את חמתם של יתר הרבנים.
בנוסף היה מקורבם של פעילים חילונים בקהילה, עובדות אלו הובילו להפגנה גדולה נגדו ואף הוחרם בפומבי על ידי כל רבני בגדאד ב-1929, ביניהם הרבנים: סלמן חוגי עבודי, מיכאל ירמיה, יעקב מוצפי, יהודה פתיה, נסים כדורי חזן, ועוד רבים.
ההתנגדות הובילה לפיטורו על ידי פייסל הראשון, מלך עיראק.
לאחר תקופה רוב הרבנים ביטלו את החרם אולם יחסיו אליו היה אמביוולנטי.
לאחר מכן בשל חילוקי דעות שהיו לו עם המחתרת הציונית בעיראק, בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 התפטר שוב.
הרב כדורי חזר לתפקידו לאחר התפטרויות אילו וגם בשל רצון השלטונות שימשיך לשמש כראש הקהילה.
הרב כדורי נתן את הסכמתו ואפשר לילדיו ללמוד מקצועות חופשיים כרפואה, עבודה סוציאלית, הנדסה ואגרונומיה, וראה בכך כהזדמנות להראות כי גם בתחומים אחרים אפשר להיות אור לגויים.
בשנות ה-40 היה כדורי בין הפטיש והסדן.
מצד אחד ניסה לשמור על קשרים טובים ככל הניתן עם השלטונות העיראקיים על מנת להגן על הקהילייה היהודית ולמנוע מעצרים והוצאות להורג של יהודים ומצד שני היה נתון ללחצים מצד המחתרת הציונית בעיראק, שהוצאה מחוץ לחוק באמצע שנות ה-30, לשתף עימה פעולה.
מאחר ששיתוף פעולה כזה היה נחשב לבגידה בעיני השלטונות העיראקיים והיה עלול להביא לחורבן של הקהילייה כולה, הוא פעל כלפי חוץ כלאומן עיראקי ופעל לשמר את דריסת רגלו אצל השלטונות.
גם הקומוניסטים התנגדו לרב כדורי בשל התנגדותם הכללית לממסד הדתי.
הרב כדורי גמר אומר שלא לעלות לישראל עד שאחרון היהודים יצא מעיראק, וכך לא ביקר מעולם בישראל עד אשר נפטר בעיראק ביום 24 במאי 1971.
דמותו של הרב כדורי והדילמה שבפניה הוא ניצב באותה תקופה הונצחה בספרו של אלי עמיר, מפריח היונים.
לאחר עליית מרבית יהודי עיראק במבצע עזרא ונחמיה, המשיך הרב כדורי בפועלו למען הקהילה היהודית.
כך לדוגמה הצליח הרב כדורי לשכנע את נשיא עיראק, עבד אל-כרים קאסם ב-1958, לפתוח בחזרה את כותלי האוניברסיטאות ליהודים.
עם זאת, לא הצליח כדורי למנוע את העברת בית הקברות היהודי העתיק בעיר לשכונת אל-חביבה.
לאחר הירצחו של עבד אל-כרים קאסם בשנת 1963 וועליית מפלגת הבעת' לשלטון, החל מצבה של הקהילה היהודית להידרדר.
בשנים אלו ובמיוחד לאחר מלחמת ששת הימים בשנת 1967 ותבוסת מדינות ערב במלחמה, היהודים היו מטרה ראשונה במשטר הטרור שסדאם חוסיין החל מפעיל בארצו.
סדאם חוסיין החל באשמות שווא כלפי יהודים, שלוו במאסרים ובהוצאות להורג.
מספר חודשים לאחר מלחמת ששת הימים נכלא בנו של הרב כדורי, שאול, על ידי השלטונות.
במשך חודשים השלטונות לא מסרו לאב כל מידע על מיקום הימצאו ועל גורלו מאז מעצרו, למרות מעמדו של הרב כדורי.
לבסוף שוחרר בנו שאול, לאחר שעבר עינויים קשים והצליח להימלט מעיראק והשתקע בלונדון.
ניתן ללמוד על תקופה זו מתוך עדותו של נכדו של הרב כדורי ובנו של שאול, זוהייר ששון.
לאחר פטירת הרב כדורי נערכה לו הלוויה ממלכתית בבגדאד, ולאחר מכן ערך שר ההסברה העיראקי ביקור תנחומים בביתו ופנה אל המשפחה וביקש את התלבושת המסורתית של הרב על מנת להציגה במוזיאון.
המשפחה מסרה לו גלימה חדשה ואילו את הבגדים המקוריים של הרב כדורי, הבריח נכדו זוהייר ששון דרך איראן ומשם לישראל והם מונחים עד היום בתצוגת קבע במוזיאון ישראל.
נולד לפרחה ולמרדכי בשנת ה'תק"ז בבגדאד.
כינויו "עג'מי" (פרסי), ניתן לו לאחר שריפא את בנו של אחד משרי בגדאד הערבים.
סבו, משה בן מרדכי שנדוך, שימש כנשיא קהילת בגדאד בתחילת המאה ה-18, וכיהן כאיש הכספים של מושל בגדאד ונפטר כנראה ב-1744.
בשנת ה'תקע"ב התמנה לממונה על הכתובות והקידושין בבגדאד.
היה בעל קורא וחזן בבית הכנסת הגדול בבגדאד.
חיבר פיוטים רבים, חלקם מושרים עד היום בקהילות יהודי עיראק.
למעלה מעשרה מצאצאיו היו מחכמי הקהילה בבגדאד וגדוליה.
כמו כן היה אמן מומחה:
בתו נישאה לעבד-לעזיר בן דוד בן אליהו וילדה בן לאחר שהייתה עקרה שנים רבות.
להולדת בנה נקשרה אגדה מפורסמת והוא נקרא דוד חי.
נכדו דוד חי המלמד (מועלם) מפני שעסק בהוראה ולימד בחדר תלמוד תורה (אסתאד) ונולד ב-1826. נפטר בשנת 1898.
נפטר בו' בטבת ה'תק"ץ ונקבר בבגדאד.
המעטה מתוק והתרופה מרה: "ספר קול ששון" לר' ששון מרדכי משה, בצירוף מבוא, מקורות ותקצירים (אור יהודה, הוצאת מרכז מורשת יהדות בבל, המכון לחקר יהדות בבל, ה'תשע"ב 2012).
דבר בעתו – ספר הדרכה לעבודת ה', משלים ופרקי מוסר ובפרט ליום שישי ויום שבת קודש, מאת הרב ששון מרדכי משה.
מזמור לאסף – דינים על התפילה, דרושים ופיוטים.
דבר בעתו – דינים, דרושים ופיוטים למועדי השנה, שבת, ראש חודש וחגים.
אמרי ששון – ספר מוסר.
תהילה לדוד – פירוש על פרק קמ"ה בתהלים על פי הקבלה, דרשות ופיוטים.
מרפא לנפש אילנא דחיי – על מצוות התורה על פי הקבלה הוצאת חברת אהבת שלום
סר ששון יעקב חי דוד (11 בדצמבר 1849 – 27 בנובמבר 1926) היה איש עסקים יהודי-הודי, בכיר בבנק של הודו, נציג בגוף המחוקקים של הודו הבריטית ובמועצת העיר מומבאי, וחבר קהילת יהודי עיראק שחיה במומבאי מסוף המאה ה-18 ועד המאה ה-20.
ששון דוד נולד ב-1849 בבומביי ליעקב חי דוד, בנו של דוד ששון, אבי משפחת ששון.
משפחת ששון, שמוצאה מבגדאד ועברה לבומביי בשנות השלושים של המאה ה-19, צברה הון מופלג באמצעות מסחר הבינלאומי בהודו וההמזרח הרחוק.
דוד עסק בהתחלה במסחר בחברת א.
ששון ושות', ובילה מספר שנים בסין מטעמה.
ב-1885 פרש והקים חברה משלו בשם "ששון יעקב דוד ושות'", שעסקה בחוטי כותנה.
היה ממייסדי הבנק של הודו ומנהלו בשנים 1906–1926.
בנוסף לפעולתו העסקית, מונה ב-1905 לשריף של בומביי , תואר הניתן למשך שנה אחת לתושב בולט של בומביי הנחשב באופן רשמי לממונה על הוצאתם לפועל של פסקי הדין של בית המשפט הגבוה בבומביי.
היה חבר באספה המחוקקת האימפריאלית, הגוף המחוקק בהודו הבריטית.
כן היה חבר בעיריית בומביי מ-1911 וכיהן במשרה המקבילה לראש העיר של מומבאי במהלך שנה אחת ב-1921, במסגרת מחזור שנהג בעיר, בו אחת לארבע שנים כיהן הינדואי, פרסי, מוסלמי ואחד שאינו נמנה עם שלוש הקבוצות הללו.
דוד היה אחד משלושת היהודים שכיהנו בתפקיד, לצד מאיר נסים (1929) ואליהו משה ראג'פורקר (1937).
דוד היה בין התורמים העיקריים להקמתו של אחד המונומנטים הגדולים במומבאי הקרוי "השער להודו".
דוד קיבל תואר אבירות במסדר כוכב הודו ב-1905 ותואר ברון ב-1911.
נפטר ב-26 בדצמבר 1926 בבומביי.
דוד נישא לבת דודתו חנה ששון, בת דודו אליהו דוד ששון, ב-1876.
את תואר הברונט הוריש לבנו השלישי, פרסיבל דוד (1892-1964) , שהיה אספן גדול של אמנות סינית עתיקה.
השם המלכותי המצרי של ששי היה "מעיברע" (בתעתיק לאנגלית: Maaibre) שפירושו הוא: "הלב הצודק של רע" שמעיד על אמונה באל רע ויסוד המאעת.
מנפרד ביטק מציע כי חותם שהכיל את השם "שנשק" שנתגלה באווריס כנראה שייך לששי ולא לשליט נפרד שזכה לשם "Shenshek".
ריולט מציע כי ששי נשא לאישה את טאטי, נסיכה כושית (שריולט טוען שנזכרת בכתבי המארות), כנישואים פוליטיים והוליד עמה את הנסיך נחסי (שמשמעות שמו במצרית היא "כושי" = Nehesy) ואת איפו (Ippu).
כפי הנראה נאחסי היה ליורשו של ששי, ומלך שנה אחת או כמה חודשים בסביבות 1705 לפנה"ס לפי ריולט.
האגיפטולוג וויליהאם איירס ווארד והארכאולוגית דפנה בן-תור מציעים כי ששי היה מלך חיקסוסי ללא ספק שמלך בין חיאן לאפפופיס.
מנפרד ביטק לעומתם טוען כי ייתכן והיה ששי ואסל של החיקסוסים ששלט באזור כלשהו במצרים או בכנען, אף על פי שעצם קיומם של ואסליים של החיקסוס הוא נושא שמוטל בספק במחקר.
רדפורד הציעו לבחון את הקשר בין ששי לבין דמות בשם "ששי" (Sheshay) מתוך שלושת ילדי הענק שחיו בקריית ארבע/חברון (אתר מבוצר בתקופת הברונזה התיכונה 2 ב'-ג' שמקביל לימי החיקסוס וששי) מספר בראשית ובספר במדבר.
כלומר, האם הדמות ההיסטורית של הפרעה הנ"ל הובילה ליצירת הדמות המקראית הזו, שדייוויד רוהל טוען שייתכן שהם אותו האדם.
שמו של ששי לא מופיע או שלא נשתמר בפפירוס רשימת המלכים מטורינו בחלק שמתעד את השושלות 13-17 (ממנו השתמרו חלקים בלבד), מה שמונע מהמחקר לדעת היכן לשבצו בכרונולוגיה של מצרים העתיקה.
חרפושיות שנושאות את שמו של ששי התגלו אפילו בקרתגו, וייתכן שנעשה בהן שימוש כ-1500 שנים לאחר מותו של פרעה זה.
רב ששנא גאון (חתם בשם משרשיא בר תחליפא) היה ראש ישיבת סורא, בדור החמישי והאחרון של הסבוראים במאה השביעית.
יש הרואים בו את ממוצע בין הסבוראים לגאונים.
ויש הרואים בו חלק מתקופת מעבר בין הסבוראים לגאונים.
התמנה לראש ישיבה לאחר פטירת רב הונאי (הונא) גאון, משה גיל מתארך את כהונתו בערך לשנת 670, והרב גרשום הרפנס כותב שהחל לכהן בסביבות שנת 660.
היה הראשון מבין הגאונים שתשובות ממנו הגיעו לידינו.
לפי רבי אברהם אבן דאוד, נפטר בשנת ד'תמ"ט (689 לערך), אך כותבים מאוחרים הגיהו שנפטר בשנת ד'תכ"ט (669).
מיוחסת לו תשובה המהווה את המקור הקדום ביותר למנהג כפרות עם תרנגול, ויש החולקים על זיהוי זה.
מניחים תפילין בתשעה באב, אך לא בחול המועד.
אם ספר תורה פתוח, אסור לבעל הקורא לומר אף מילה (אפילו בין עולה לעולה), שלא יחשבו שדבריו כתובים בתורה.
אסור לקרוא בתורה אפילו מילה אחת שלא מהכתב.
הרב ששון ב"ר אליהו ב"ר משה הלוי (נולד בשנת ה'תקפ"א, 1820 -בבגדאד ונפטר בכ"ב בכסלו ה'תרע"א, 23 בדצמבר 1910), מכונה בשם הרב ששון שמוחה, שימש כראב"ד וכחכם באשי בבגדאד.
הרב ששון שמוחה למד במדרש בית זלכה אצל הרב עבדאללה סומך.
בשנת ה'תר"ך התנגד לגזילת קבר יחזקאל על ידי המוסלמים מידי היהודים.
לאחר פטירת הרב עובדיה אברהם הלוי בשנת ה'תרל"ו (1876), הרב ששון שמוחה מונה להחליף את הרב במשרת החכם באשי.
באותה תקופה הוא והרב אלישע דנגור כיהנו בבית הדין שבראשו עמד הרב עובדיה אברהם הלוי.
בשנת 1879 הייתה שנת בצורת קשה שגרמה להעלאת מחיר החיטה על ידי סוחרי ויבואני החיטה.
הרב ששון ניסה לבטל את ההעלאה והכריז חרם נגד הסוחרים.
הכרזת החרם הייתה צעד חריף שגרם למחלוקת פנימית קשה בתוך הקהילה בבגדאד.
מתנגדי הרב העלילו בפני נציגי השלטון העות'מאני כי הרב מעל בכספי הקהילה.
בשנת ה'תרל"ט (1879) פוטר הרב ששון ממשרת החכם באשי בשל טענות כנגדו בעריכת המיסים וארנונה שלא כדין.
קהילת בגדאד החליטה שלא להעניק לרב המפוטר מכספי הכוללות; ביום ט"ז בסיון ה'תר"מ (1880) שלחו הסכמה נגדו, שחתמו עלייה קרוב לחמש מאות איש מחכמי ועשירי הקהילה, לרב משה הלוי.
בו' באב ה'תרמ"א השיב הרב משה הלוי למה שכתבו לו, הרב התרעם על כך ואמר שמעשיהם כנגד הרב נעשו מטינה אליו.
הרב הלוי החזיר את הרב ששון לתפקידו.
כתוצאה מתגובתו של הרב הסכימו הנבחרים לפסוק לרב ששון סך של 375 קרוש צאג בכל חודש (חצי ממשכרותו).
אבל המחלוקות והמריבות בקהילה לא פסקו ובסוף שנת 1881 הרב הודח שוב ובמקומו מונה הרב אלישע דנגור לחכם באשי.
בשנת 1883 הודח הרב אלישע דנגור ובמקומו מונה ממלא מקום חכם באשי הרב אברהם הלל.
הרב ששון המשיך להיות פעיל בהנהגת הקהילה ועזר לרב הלל בפתרון משברים כמו המשבר בקבורת הרב עבדאללה סומך בשנת 1889.
בשנת ה'תרנ"ג הרב עמד לעזרת קהילת יהודי המדאן, שעמדו לטבח בהוראת המופתי של העיר.
הרב פנה אל המופתי הגדול של איראן שביטל את הגזרה מול היהודים.
ששת הגדולים הוא הכינוי שניתן לשישה פעילים בולטים, ממארגני המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות שנערך באוגוסט 1963 כחלק ממאבקם של התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח.
השישה הם: מרטין לותר קינג, ג'יימס פארמר, ג'ון לואיס, א.
פיליפ רנדולף, רוי וילקינס וויטני יאנג.
ג'יימס פארמר התייחס למונח "שישה הגדולים" באוטוביוגרפיה שלו (Lay Bare the Heart - 1985), כמקור להקמתה של המועצה למנהיגות זכויות האדם.
הוא לא כלל את א' פיליפ רנדולף ברשימת "ששת הגדולים", במקום זאת כלל את דורותי הייט, נשיאת המועצה הלאומית לנשים שחורות (National Council of Negro Women) כאחת מששת הגדולים.
הוא גם ציין כי העיתונות התייחסה לא פעם לקבוצה כ"ארבעת הגדולים", למעט הייט וג'ון לואיס, אותם ייחס לסקסיזם ולהטיה בגילאים, בהתאמה.
מרטין לותר קינג (15 בינואר 1929 – 4 באפריל 1968), יו"ר התאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית (SCLC), היה כומר בפטיסטי, פעיל והמנהיג המפורסם ביותר של התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח.
קינג זכה בפרס נובל לשלום בשנת 1964, וב-1977, תשע שנים לאחר הירצחו, קיבל את מדליית החירות הנשיאותית עבור קידומו למניעת אלימות וקידום שוויון זכויות.
קינג נחשב עד היום לשוחר שלום ולקדוש מעונה על ידי רבים ברחבי העולם.
לכבודו מצוין מדי שנה יום מרטין לותר קינג ואנדרטת מרטין לותר קינג נבנתה לכבודו בוושינגטון די.
ג'יימס פארמר (12 בינואר 1920 – 9 ביולי 1999), בשנת 1942, הקים את הקונגרס לשוויון גזעי (CORE) ארגון פציפיזם שיועד להשגת הרמוניה גזעית ושוויון באמצעות מחאה והתנגדות בלתי אלימה.
כאשר חסידיו של פארמר שאלו אותו פעם, "מתי אתה מתכוון להילחם?" תגובתו של פארמר הייתה, "אנו נלחמים לאחור, אנו משתמשים בנשק החדש, התנגדות." תורתו של פארמר הייתה לקיים ישיבות המוניות במרחבים ציבוריים כאות מחאה ונסיעות חופש, ניסיונות להילחם בהפרדה גזעית במסעדות ובתחבורה.
פעולות אלה אפשרו ל-CORE להשיג תמיכה ופרסום בינלאומיים, מכיוון שאנשים ברחבי המדינה קיבלו השראה להיות מתנדבים בארגון שיצדד בזכויות אזרח.
לימים סיפר פארמר, כי משיכה של קהל רחב זה היא הישגו הגדול ביותר.
פארמר לא נכח במצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות מכיוון שנכלא קודם לכן בגין "הפרעה לשלום" לאחר ניסיונותיו לארגן הפגנות.
בהמשך, התמודד עם ביקורת על החלטתו להיות מועסק על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון, שלדברי פארמר הייתה זו הזדמנות עבור אפריקאים-אמריקאים להשפיע ישירות על המדיניות הפדרלית.
בשנת 1998, זמן קצר לפני מותו, זכה במדליית החירות הנשיאותית על מאמציו למען זכויות האזרח.
ג'ון לואיס (21 בפברואר 1940 – 17 ביולי 2020) הפך למנהיג בתנועה לזכויות האזרח כנשיא הוועדה למניעת אלימות בקרב סטודנטים (SNCC) וכמשתתף עם מנהיגים אחרים שנלחמו על זכויות אזרח כגון: דיאן נאש, ג'יימס באבל וברנרד לאפייט בתנועת הסטודנטים נאשוויל (1959–1962).
לואיס היה אחד מ-13 רוכבי החופש.
בזמן לימודיו באויברסיטה, השתתף בישיבות המוניות כאות מחאה במסעדות מופרדות בנאשוויל.
מקומות ישיבה אלה העניקו השראה לאחרים ברחבי המדינה ליזום מחאות דומות על הפרדה גזעית במסעדות ותחבורה ציבורית.
לואיס, בגיל 23, ייצג את SNCC בנאום שנשא ב-28 באוגוסט 1963 ובמרץ במצעד בוושינגטון, הצעיר מששת הגדולים שעשה זאת.
לואיס ייצג את המחוז החמישי בג'ורג'יה, מחוז הכולל כמעט את כל אטלנטה, בבית הנבחרים של ארצות הברית משנת 1987 ועד מותו.
ב-2010 קיבל את מדליית החירות הנשיאותית.
פיליפ רנדולף (15 באפריל 1889 – 16 במאי 1979), היה סוציאליסט מתנועת הפועלים.
היה זה המאמץ הרציני הראשון להקמת איגוד עובדים וזכויות עבור עובדי חברת פולמן, חברה שהייתה מעסיקה מרכזית של אפרו-אמריקאים.
רוי וילקינס (31 באוגוסט 1901 – 8 בספטמבר 1981) היה פעיל זכויות אזרח בולט כבר משנות השלושים.
בשנת 1955 מונה למנהל האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים (NAACP).
היה בעל מוניטין כדובר רהוט של התנועה לזכויות האזרח.
הוא השתתף במצעד בוושינגטון (1963), במצעדים מסלמה למונטגומרי (1965) ובמצעד נגד הפחד (1966).
ויטני יאנג (31 ביולי 1921 – 11 במרץ 1971) בילה את רוב הקריירה שלו במניעת אפליה בשוק העבודה, בפרט בדרום ארצות הברית.
ששון (ששי) סמוכה (נולד ב-1 בדצמבר 1968) הוא שחקן ומורה למשחק ישראלי.
למד בבית הספר למשחק בית צבי.
בשנת 1995 שיחק בסרט "לילה לבן" גילם מחסל.
בשנת 1996 שיחק בתפקיד "לוי הקטן" בסדרה "תמונות יפואיות".
בשנת 1998 שיחק בתפקיד אורח בעונה השלישית של הסדרה "זינזאנה", בתור מורה לדרמה בכלא הנשים המפתח מערכת יחסים בעייתית עם אחת האסירות.
עונה זו שודרה בפועל בשנת 2005.
סמוכה השתתף בקומדיית המצבים "פאזל", ששודרה בשנים 1999–2000 בערוץ 2.
בשנת 2004 שיחק בסדרה "מה שלמה?" לילדים ונוער ששודרה בערוץ לוגי בתפקיד בוזי בן זעפרן הכנעני.
באותה השנה גם התארח בטלנובלה של ערוץ 2 "אסתי המכוערת" בתפקיד ספר.
כמו כן באותה השנה גם התארח בסדרה "כל שבת שנייה" ששודרה בערוץ הילדים, גילם את מיקו, מוכר בחנות צעצועים.
בשנת 2007 השתתף סמוכה בעונה הרביעית של הסדרה "ראש גדול" ששודרה בערוץ הילדים, שיחק בתפקיד יוסי.
בשנת 2010 התארח בעונה הראשונה של סדרת הדרמה "חסמבה דור 3" ששודרה בHOT3, גילם את טאלב דאנגורי.
בשנת 2011 שיחק בסרט "וביום השלישי" בתפקיד נהג מונית.
בשנת 2013 התארח בעונה הרביעית של סדרת דרמת הפשע של HOT "הבורר", בתפקיד ז'קי כהן.
בשנת 2014 התארח בעונה הראשונה של סדרת הדרמה "מתים לרגע" ששודרה בHOT3, שיחק את דיקו רודנוב.
בשנת 2015 התארח בסדרת הטלוויזיה "ג'וני ואבירי הגליל" ששודרה בYes, שיחק בתפקיד רב.
בשנת 2019 שיחק בסדרת הדרמה "הנערים".
בשנת 2020 השתתף בסדרה "מנאייכ" בתפקיד ניצב ובעונה השנייה רב-ניצב מפכ"ל המשטרה דודו עיני.
בתיאטרון שיחק ב"אילוף הסוררת" בתיאטרון חיפה.
סמוכה הוא אב לבן ממערכת יחסים עם השחקנית אביגיל אריאלי.
סמוכה מלמד בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים וב, ועורך סדנאות משחק באופן פרטי.
לפי תחקיר בכאן 11 ששודר ב-17 ביולי 2022, נידונו עדויות של תלמידיו לשעבר בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין, על התעללויות חוזרות ונשנות, אלימות מילולית כנגד שחקנים, אגרסיביות ועוד.
ששון (ששי) אֶלְיה (נולד ב-13 בדצמבר 1964) הוא איש מערכת הביטחון הישראלית בדימוס, כיהן כראש אגף טכנולוגיות מערכות המידע בשירות הביטחון הכללי.
אליה שירת בצה"ל כקצין בממר"ם מ-1986 עד 1997. ב-1997 התגייס לשירות הביטחון הכללי.
שירת כראש ענף פיתוח תוכנה וראש מחלקת פיתוח תוכנה.
הוא הקים מחלקה בתחום איסוף מודיעין מרשתות חברתיות והיה ממקימי הרשות הממלכתית לאבטחת מידע.
עסק בהקמת מערך הסיגינט ובביג דאטה ובבינה מלאכותית.
בשנים 2008–2011 עמד בראש חטיבת מערכות מידע.
ב-2011 מונה לראש חטיבת תשתיות טכנולוגיות.
ב-2014 מונה לראש אגף טכנולוגיות מערכות המידע וב-2016 הוטל עליו על ידי ראש השירות נדב ארגמן לבנות מערכת מידע עתירת נתונים ("הכלי") שתרכז את כלל האמצעים הטכנולוגיים בארגון.
על פועלו בשירות זכה בשני פרסי ביטחון ישראל ב-2006 וב-2002.
לאחר פרישתו משמש יועץ אסטרטגי בתחום הטכנולוגי לחברות הזנק.
בנובמבר 2021 מונה לדירקטור חיצוני בבנק לאומי.
אליה בעל תואר ראשון במדעי המחשב וכלכלה ובעל תואר שני במנהל עסקים עם התמחות במערכות מידע, שניהם מאוניברסיטת בר-אילן.
רבי ששת מדסמרקדיל היה מקובל מתלמידי הרמב"ן אשר התפרסם בשל גישתו הרציונלית לגלגולי נשמות.
מכונה גם רבי ששת מקטלוניה.
לא ידועים הרבה פרטים על תולדותיו.
כל שידוע הוא שלמד אצל רמב"ן והגיע לעכו לשאול אותו שאלות בענייני גלגול נשמות.
תלמיד הרמב"ן, רבי יצחק דמן עכו, מזכירו בספרו מאירת עיניים:
גם רבי יהושע אבן שועיב בבאורו לפירוש הרמב"ן לתורה מביא ממנו מספר פירושים.
משה שטיינשניידר שיער שבכל מקום שרבי שם טוב בן גאון מזכיר "דעת החכם" כוונתו לרבי ששת., אך גרשום שלום חלק על זיהוי זה.
גרשום שלום פרסם מקבץ מתורתו אשר ליקט מכתבי תלמידי הרמב"ן, וכן מכתב יד בעיקר בענייני גלגול, בדרך רציונלית.
דעותיו של דסמרקדיל בגלגולים הם חדשניות, פרשנות מקורית ולא כפי ששמע מרבותיו.
לדעתו הגלגול הוא עונש לרשעים בלבד – עונש אשר פותח להם גם אופציה לתיקון.
דסמרקדיל כותב שעל פי הקבלה הגלגול גם אצל הבינונים, אך אינו נראה כן על פי השכל, ועל כן קובע שהגלגול בבינונים אפשרי אך אינו ודאי.
לטענתו האומר שיש גלגול אצל צדיקים הוא מוציא "דיבה גדולה".
לטענתו, בעת התחיה כל נפש מגולגלת תקבל רוח חדשה שלא הייתה בעת הבריאה.
דעתו זו היא דעת יחיד.
משה אידל חלק על שלום וטען שכתב היד אינו לרבי ששת דסמרקדיל, וייתכן שהוא לרבי ששת אביו של רבי יצחק בן ששת, כמו כן ציין לכתבי יד נוספים של דסמרקדיל.
אידל סיכם את דבריו, "וראויה סוגיה זו לידון בהרחבה".
בספרייה הלאומית קיימים מספר כתבי יד שלו בענייני גלגול, בעניין צדיק ורע לו ועוד.
ששון זמיר (נולד ב-1 בינואר 1947) כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת קשר שמאלי, בקבוצת בית"ר ירושלים בשנות ה-60, היה שותף לעלייה ההיסטורית של בית"ר ירושלים בעונות 1966/1968.
זמיר נולד בעיר בבגדאד, בירת עיראק.
הוא עלה לארץ ישראל בעלייה הגדולה מעיראק של שנות ה-50, יחד עם הוריו ואחיו הבכור, מנשה זמיר.
הוא גדל בשכונת מוסררה שבירושלים, וכילד נהג לשחק כדורגל עם ילדי השכונה וזכה לאהדה רבה בעקבות כישרונו הרב לשלוט בכדור.
בעקבות כך זומן לקבוצת הנוער של בית"ר ירושלים ומשם עלה לקבוצה הבוגרת.
זמיר שיחק והצטיין בעיקר במשחקי הקבוצה לעלייה לליגה עליונה בעונות 1966/1968, תוך שירות בצה"ל.
בשנות ה-70, עבר לשחק ברמלה למשך שנתיים ואחר כך חזר לשחק בבית"ר.
בשנת 1975 פרש ממשחק פעיל.
לאחר קריירת הכדורגל, הועסק זמיר בתור יהלומן.
זמיר נשוי, אב לשלוש בנות ומתגורר במודיעין מכבים רעות.
ששון קדם (נולד ב-1964) הוא מעצב אופנה ישראלי.
קדם נולד בגבעתיים, שירת בצבא כמפקד טנק בשריון ולמד לתואר בהנדסת תעשייה וניהול במכללת תל אביב, אחרי כן למד ציור אצל הצייר משה גבעתי וקורס לימודי תדמיתנות, דבר שהוביל אותו לעסוק באופנה וב-1995 פתח את הסטודיו שלו.
הוא עיצב את התלבושות למספר סדרות טלוויזיה ובהן "בטיפול", "בנות הזהב", "בובות", למחול ובהם להקת בת שבע, ליאת דרור וניר בן גל, למופע של רנה שינפלד, ורטיגו, לתיאטרון גשר, למופעי מוזיקה הפרויקט של עידן רייכל ולקולנוע "הסודות".
ב-2005 הוציא את קו הביגוד "ששון קדם One" המיועד לנשים במידות גדולות, ב-2009 הוציא את הקולקצייה "One" שמעבר לחנויותיו נמכרה גם ברשת החנויות "רזילי".
הוא שימש כמנטור עבור המתמודדים בתוכנית "פרויקט מסלול".
בשנת 2015 החל לעצב אופנה יחד עם דורין אטיאס, והמותג שלהם, פטיט דוריס, הומלץ במגזין ווג הבריטי.
בוטיקים ברחבי העולם מוכרים את קדם ששון: בארצות הברית, אוסטרליה, רוסיה, גרמניה ופינלנד.
ששון דיין הוא בנקאי ברזילאי, יליד לבנון, ומייסד שותף של Banco Daycoval.
דיין נולד ב-1 באפריל 1940 בלבנון למשפחה יהודית.
בלבנון הוא החל לעבוד בקאסה בנקריה סלים א' דיין, בנק שהקים אביו.
בשנת 1958 הוא ואחיו אברהם הקימו יחד את חברת הבורסה Daycoval DTVM Ltda.
ב-1989 הם קיבלו אישור ממשלתי להמיר את חברת Daycoval DTVM Ltda לחברת Banco Daycoval שמתמחה בהלוואות לחברות בגודל בינוני.
בנו, קרלוס, נשוי לאסתר ספרא, בתו של יוסף ספרא.
ששת הוא אלבומם היחיד של להקת ששת, אשר יצא בשנת 1977.
חברי "ששת" קיבלו רק לאחר פיזורם הצעה מחברת תקליטי "סי-בי-אס" להפיק אלבום המתעד את פעילותם.
התקליט, הנושא את שם ההרכב, הוקלט בתקציב נמוך בשלושה ימי הקלטה חיה באולפן בלבד.
ייחודו של האלבום טמון בשילוב יוצא דופן בין סגנונות מוזיקליים מגוונים.
הוא אינו תקליט רוק "כסאחיסטי", אך חידושו בשילוב מוזיקה בלקנית ומזרחית וניחוח ישראלי עממי, במוטיבים קלאסיים של רוק מתקדם, ג'אז וסמבה - תערובת בלתי אפשרית לכאורה שמוזגה יחדיו באופן קולח, זורם ובלתי מאולץ.
דוגמאות לכך הן למשל הקטע "דבקה" המתחיל ברוח הריקוד המזרחי הידוע אך מסתיים כקטע רוק מובהק, או בקטע "ענבלים" הפותח את האלבום, אשר נעימתו בעלת גוון מלודי וקצבי ישראלי-מזרחי, אולם היא עטופה בעיבוד ג'אז רוק.
תערובת זו נותנת את הטון בכל קטעי האלבום.
ארבעה מקטעי האלבום הם קטעים אינסטרומנטליים, ובחמישה הנותרים הסולנים הם רביץ ולוי.
ברוח התקופה, שלושה מקטעי האלבום הולחנו לשירי משוררים: "ענבלים" למילותיו של נתן אלתרמן (שהוקלט במקור על ידי נתנאלה), "לו באת" למילים של יונתן רטוש ו"בלילות הסתיו", מהמושמעים בשירי האלבום, למילים של דוד פוגל.
השיר "דבקה" מבוסס על "שיר לאדמה" (עודד אבישר/דוד זהבי) אשר לא הוקלט מעולם.
טכנאי ההקלטה באלבום היו לואי להב וטומי פרידמן, ועיצוב העטיפה נעשה בידי דוד טרטקובר, לימים חתן פרס ישראל.
האלבום לא נחל הצלחה מסחרית בזמן הוצאתו.
עם השנים זכה להכרה ולהערכה, ושירים ממנו זכו להשמעות תכופות ברדיו.
בשנת 1993 יצא האלבום במהדורת תקליטור, ובשנת 2007 יצאה מהדורה מחודשת הכוללת גם את פסקול "מסע אלונקות".
השיר המצליח באלבום, "בלילות הסתיו", זכה לביצוע נוסף, מצליח אף הוא, של שם-טוב לוי עם שלמה גרוניך באלבומם "אלבום משפחתי" בשנת 1983.
הפקה: שם טוב לוי, דורית לנץ
הוקלט באולפני טריטון - אוגוסט 1977 - אוקטובר 1977
טכנאי הקלטה: טומי פרידמן, לואי להב
ששון ששי גואטה (נולד בז' בסיוון ה'תש"ם, 22 במאי 1980) הוא חבר הכנסת העשרים וחמש מטעם מפלגת הליכוד.
בעבר היה בעל לול ועסק בין היתר בענף החקלאות.