tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא אחיו הגדול של הפוליטיקאי והשר היהודי (הלא מומר) הראשון בממשלת הונגריה וילמוש ואז'וני.
הוא התגורר בשומג הסמוכה עם הוריו וחמשת אחיו, אך עבר לבירת הונגריה בודפשט כשהיה עדיין בגיל צעיר.
לאחר קבלת תואר בהנדסת מכונות באוניברסיטה עבד בחברת הרכבות ההונגרית (MÁV).
משנת 1906 היה הפקח הראשי של מסילות ברזל והספנות, ומ־1914 היה מנכ"ל MÁV.
במהלך מלחמת העולם הראשונה מונה לנציב פחם הממשלתי ומשנת 1918 בתואר "מזכיר מדיני" (מקביל לסגן שר) היה נשיא ומנכ"ל מסילות הברזל הממלכתי.
במהלך תקופת ניהולו התחיל החישמול של קווי הרכבת בהונגריה.
הוא שיחק תפקיד חשוב במודרניזציה של תאורת הרחובות של בודפשט ובהתחלת ייצור הכבול המקומי.
כחבר בדירקטוריון הוא השתתף גם בהנהלת "חברת התחבורה הציבורית של בודפשט" (BESZKÁRT) במשך תקופה ארוכה.
מגיל צעיר היה העורך של "מגזין נהגי הקטרים", "מגזין המפעילים והמכונאים" ו"מגזין הגנת הפועלים".
הוא גם כתב שירים בשם בדוי "ורוס" שהופיעו תחת הכותרת "מאה אפיגרמות".
ב־18 באוגוסט 1940 ינה ואז'וני הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני.
רבים מבני האליטה היהודית ההונגרית היו מיוצגים בלוויה, ביניהם שאמו שטרן, נשיא הקהילה היהודית בפשט, ארנה ברודי, חבר הפרלמנט, הרופא הראשי של בית החולים ז'יגמונד סרב, מנהל התיאטרון שאנדור פלודי ועיתונאים.
אשתו הייתה הרמינה פלודי (1876–1931), בתם של מנהל הבמה והתיאטראות גאבור פלודי (1846–1932) ושל יוזפין לוי, ואז'וני נשא לאישה את הרמינה פלודי בבודפשט ב־3 במרץ 1895. בנם הוא הסופר אנדרה ואז'וני.
הדוד של זמרת האופרה דורה ברשוני, זמר האופרה לאיוש ברשוני ודודו של יאנוש ואז'וני.
גיסיו היו מיקלוש פלודי, ינה ושאנדור פלודי מנהלי התיאטראות.
הגנה מפני תאונות (בודפשט, 1900)
מקצוע בטיחות בעבודה של מהנדס (בודפשט, 1904)
על סכנת התאונות (בודפשט, 1904).
ינה שבשטין (במקור שטרן, בהונגרית: Sebestyén Jenő; קורד, 26 בנובמבר 1881 – בודפשט, 30 באפריל 1949) היה שחקן יהודי-הונגרי, אחיהם של דז'ה, מיהאי וגזה שבשטין.
ינה שבשטין נולד במשפחה יהודית כבנם של ז'יגמונד שטרן וגיזלה וירת.
הוא הפך לשחקן בספטמבר 1902. בשנים 1906–1908 שיחק בעיר קצ'קמט, בשנים 1908–1909 הופיע עם השחקן מיקלוש מריהאזי, ובשנים 1910–1911 הופיע על הבמה בעיר מישקולץ.
בסתיו 1911 היה חבר בלהקתו של מנהל התיאטרון ומנהל במה ההונגרי-יהודי בלה פאטק בגיור כקומיקאי רקדן.
הוא חתם חוזה בעיר סגד בחודש פברואר 1913, ואחר כך נסע לקלוז'-נאפוקה בסתיו אותה שנה.
בשנים 1914–1915 שיחק בתיאטרון של העיר פץ', בספטמבר 1917 היה חבר בתיאטרון בודה (Budai Színkör).
בשנים 1917–1918 הופיע בתיאטרון העירוני של בודפשט (Városi Színház), בשנים 1921–1922 בעיר ארד ובשנים 1924–1925 בקבוצת טרנסילבניה של ההונגרי-יהודי יליד העיר מאטסלקה מיהאי סנדראי (קודם שטרסנוב).
בין השנים 1927 עד 1930 היה אמן התיאטרון העירוני, ואז בין השנים 1930–1935 הועסק על ידי תיאטרון האופרטה של בודפשט.
לאחר 1935 לא היה לו חוזה קבוע, אך שיחק בתיאטרון העירוני ובתיאטרון בודה.
בשל יהדותו והחוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי בין 1940 – 1944 לא היה יכול להופיע, אלא רק בתיאטרון גולדמארק עבור קהל יהודי במסגרת אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
בשנים 1945 – 1948 שיחק בתיאטרון האופרטה בבודפשט.
מותו נגרם מאי ספיקת לב, ניוון שריר הלב.
ב־23 באפריל 1903 הוא התחתן עם השחקנית פרידה ורטהיימר בבודפשט.
התגרש ממנה בשנת 1921. אשתו השנייה הייתה ארז'בט ואנאי.
ינה הרצג (במקור האס, בהונגרית: Herczeg Jenő; בודפשט, 12 במרץ 1886 – בודפשט, 21 בפברואר 1961) היה שחקן, אמן קברט, במאי תיאטרון יהודי-הונגרי.
ינה האס נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף האס, יליד בודפשט, סוכן נוסע מסחרי ושל יוליה וייסנשטיין.
הוא למד בבית הספר בבודפשט ובתום סיום לימודיו התיכוניים המשיך את לימודיו באקדמיה לאמנות התיאטרון, שם סיים בשנת 1907. לאחר מכן הצטרף ל"אגודת תאליה".
מאוחר יותר שיחק בתיאטרון ההונגרי בסובוטיצה בלהקתו של פרנץ פרקש ואחר כך הפך לשחקן של תיאטרון בודה-טימישוארה.
הוא יצא לסיור לימודי אמנות בגרמניה ולאחר שובו שיחק אצל השחקן ומנהל תיאטרון איגנץ קרצ'אני.
הוא חזר לבודפשט בשנת 1912 ובאותה השנה היה חבר ב"במה המודרנית" של "קברט אנדרה נאג'", ומשנת 1916 עד 1918 היה חבר ב"קברט אפולו".
ב־3 ביוני 1917, בבודפשט התחתן עם ז'ופיה גומבוץ.
משנת 1923 עבד ב"במת בולוואר טרז" (Terézkörúti Színpad), שם היה גם הבמאי הראשי.
הוא הופיע בתפקיד האצ'ק (האצ'ק ושאיו) עם וילמוש קומלוש בפעם הראשונה בסדרת המערכונים של לאסלו ודנאי.
בשנת פרוץ המלחמה, בשנת 1939, המיר את דתו לקלוויניזם כדי להימנע מהחלת החוקים האנטי יהודיים עליו, ללא הועיל.
לאחר מלחמת העולם השנייה היה חבר ב"קברט הפודיום" ומאז 1951 ב"הבמה העליזה".
המערכונים ההיתוליים שלו פורסמו בשבועון "חיי התיאטרון" והוצגו על ידי "במת בולוואר טרז".
עבודותיו הן סצנות ויצירות במערכה אחת, אשר נשמרות בכתב ידו עד היום על ידי האגף להיסטוריה של התיאטרון בספרייה הלאומית על שם סצ'ני.
ינה מולנאר, (במקור עד 1903 מילר-Müller, בהונגרית: Molnár Jenő; סובוטיצה, 20 במרץ 1880 – בודפשט, 28 במרץ 1933) היה סופר, משורר, עיתונאי, עורך עיתון יהודי-הונגרי.
ינה מולנאר נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר יאקאב מילר ובטי גולדארבייטר.
הוא סיים את בית הספר התיכון שלו בעיר סגד.
הוא המשיך את לימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בודפשט, שם סיים את לימודיו בשנת 1900. בשנת 1901 עבר את בחינת עריכת הדין באוניברסיטת קלוז'-נאפוקה ולשכת עורכי הדין בסגד רשם אותו בפנקס המועמדים לקבלה ללשכה כעורך דין.
במקביל ללימודיו, עבד ככתב עיתונים משנת 1897, כשעבד עבור עיתון הערב מדיאיר אוישאג בבודפשט במשך שנה.
בשנת 1898–1899 היה עמית שכיר של "יומן סגד" (Szegedi Napló).
מילר שינה אז את שם משפחתו למולנאר.
בשנת 1894 כתב עבור כתב העת ההיתולי בורשסם ינקו, והפך בו לעובד קבוע.
שירו הראשון התפרסם ב-1898. הוא כתב כמה שירים ליריים, פטריוטיים, מזדמנים והומוריסטיים במשך כמה זמן לשבועונים ויומונים בבודפשט.
הוא דקלם שירה וקרא פרוזה מספר פעמים באירועים חגיגיים.
במשך תקופה ארוכה היה כתב של כתב העת "שוויון" (Egyenlőség) והיה מעורב באופן פעיל בעיתונות היהודית.
ההומורסקות שלו הופיעו ללא הרף בעיתונים גרמניים.
אחת ההצגות שלו הוצגה בתיאטרון רזידנץ (Residenz-Theater) בווינה.
ב-6 באפריל 1918 נשא לאישה את קלרה, בתם של אדן שנפלד וגיזלה ילינק, בטרזווארוש, בודפשט.
שירי קסרקטין (שירים, בודפשט, 1906)
מוצ'ה בחזית (סאטירות, 1916, בודפשט)
מעשי הגבורה האחרונים של זייפנשטיינר (בודפשט, 1916)
למען הדוגמה (הומור וסאטירות, בודפשט, 1917)
סיפורה של חנות קטנה (רומן, בודפשט, 1918)
מה שרק שניים יודעים (סיפורים קצרים, בודפשט, 1918)
הסיפורים השלישי ואחרים (סיפורים קצרים, בודפשט, 1918)
שלטון הטרור בן 133 הימים
ינה קלמר (במקור הרמן, בהונגרית: Kalmár Jenő; צ'רניי, 28 בדצמבר 1873 – ברטיסלאבה, 21 באוקטובר 1937) היה חוקר יבשת אפריקה יהודי-הונגרי, אספן אתנוגרפי.
ינה קלמר נולד במשפחה יהודית כבנם של אברהם הרמן ושל פרנציסקה בארוק.
הוא סיים את לימודיו באקדמיה צבאית והפך למהנדס.
הוא חי ועבד בברלין תקופה מסוימת, לרבות כנשיא "האגודה ההונגרית של ברלין" ומאוחר יותר, החל משנת 1899, כעובד של חברת Gesellschaft für Südkamerun (חברת דרום קמרון).
בתפקיד זה הוא הגיע לקמרון, שם משימתו הייתה לחקור ולמפות את קמרון הפנימית, כדי לבחון את אפשרויות הקמת יישובים מסחריים.
(המוצרים העיקריים של קמרון באותה תקופה היו שנהב וקאוצ'וק (ממנו מייצרים גומי), שאת הייצוא שלהם הם רצו לארגן).
הוא בילה בסך הכל 12 שנים באפריקה עם הפסקות ובמהלכן עבד גם על אוספים אתנוגרפיים ועבודות קרטוגרפיות.
מכתביו שנשלחו לבני משפחתו מאפריקה נותנים תיאור חי על חייו שם ומנהגיהם של המקומיים ואף על המלחמות שלהם עם קורבנות רבים שנלחמו ילידי המקום זה בזה ועם האירופים.
בהמשך מונה למנכ"ל "חברת דרום קמרון".
לאחר שחזר לביתו בשנת 1912, העביר מספר הרצאות בחברות מדעיות על קורותיו באפריקה, כולל "האגודה הגאוגרפית ההונגרית", "החברה האתנוגרפית ההונגרית" ו"האגודה למסחר בסובוטיצה".
חלקם הופיעו גם בדפוס וגם בעלון המוזיאון האתנוגרפי ההונגרי (1913) ובחוברות שבהן פרסמו את חומרי האספה הכללית של "האקדמיה העממית של אליזבת" (1911 ו-1913).
בשנת 1916 הוא העשיר את המוזיאון האתנוגרפי ההונגרי באוסף אתנולוגי יקר של למעלה מ-200 יצירות מקמרון.
המוזיאון הגאוגרפי ההונגרי משמר את הרישומים ואת התיאורים של כמה מהמפות שלו ואת חומר ההרצאות שלו.
כקפטן בצבא המילואים של האימפריה האוסטרו הונגרית, קלמר השתתף במלחמת העולם הראשונה ונפצע קשה.
הוא קיבל את צו כתר הברזל ואת צלב הברזל הגרמני.
הוא כתב כמה מהרפתקאות המלחמה שלו בצורת מאמרים.
לאחר המלחמה התיישב בברטיסלבה, שם הקים משפחה.
בשנת 1921 הקים את חברת אריגת השטיחים "אוריינט", בה היה הבעלים.
ינה קלמר: חוויותי באפריקה החשוכה ביותר.
ינה קלמר: מחוויותי בדרום קמרון.
ינה קלמר: מנהגי השחורים הקמרוניים.
עלון מחלקת אתנוגרפיה של המוזיאון האתנוגרפי ההונגרי, XIV.
ינה סקיי (במקור שפיצר עד 1904, בהונגרית: Székely Jenő; בקשצ'בה, 9 בפברואר 1889 – בודפשט, 14 במאי 1965) היה משורר, מספר סיפורים יהודי-הונגרי, רוקח ומחבר ספרות מקצועית בתחום תעשיית התרופות.
ינה סקיי נולד במשפחה יהודית כבנם של פרנץ סקיי (1862–1931) בעל מפעל רהיטים ושל הרמין שפיצר.
בשנת 1917 קיבל תעודת רוקחות באוניברסיטת בודפשט (שמו היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בשנות ה-20 של המאה ה-20 היה רוקח בטרגו מורש ואז חזר להונגריה.
סקיי הוא אחד ממייסדי "הסתדרות הרוקחים ההונגרית", והיה עורך כתב עת שלה בשם "רוקחות" (Gyógyszerészet).
הוא הופיע באגודת ז'יגמונד קמני כבר בשנת 1929 עם סיפור קצר ובשנת 1930 עם קטע ממחזהו "רחוב אחורי 38" (Hátsó utca 38); משנת 1932 הפך לחבר באגודה ספרותית זו.
על פי מבקר האמנות גאבור גאל, הרומן שלו "משפחת צ'הי", שפורסם על ידי המוציא לאור "גילדת האמנות הטרנסילבנית" (Erdélyi Szépmíves Céh), הוא "נושא פרוע וקשה: התפוררותה של משפחה זעיר-בורגנית מושחתת.
[המחבר]...אומר דברים לא נוחים, מתאמץ להציג נתונים חברתיים לא נעימים ומבטיח - גם דמויות מעניינות - כי הכל, למרבה הצער, הוא רק הבטחה."
בת זוגו הראשונה הייתה וילמה יוזפה בראון, עמה התחתן ב-14 בנובמבר 1916. הם התגרשו בשנת 1945 וסקיי התחתן עם אידה ינצ'ו בבודפשט בשנה שלאחר מכן.
הקדמה מאת ארנה ספ (בודפשט, 1916)
חיי המתאבד (דרמה, בודפשט, 1926)
טיולים שקטים (שירים, בודפשט, 1932)
יֶנֶה סֶקֵיי (במקור שטרן, בהונגרית: Székely Jenő; גיור, 12 בינואר 1886 – בודפשט, 2 ביוני 1946), היה אמן שחמט יהודי-הונגרי, מחבר חידות השחמט, אלוף העולם בפאזלים בשחמט (1936), מומחה לכתיבה ופרשנות בשחמט, המזכיר הכללי של איגוד השחמט ההונגרי (1930–1939), סגן נשיא האגודה לחידות השחמט ההונגרית (משנת 1936).
ינה סקיי נולד בעיר גיור במשפחה יהודית כילד ה-11 מתוך 12 במשפחה.
אביו היה הנריק שטרן, סוחר, ואמו הייתה קטלין שנברגר.
בשנת 1902 הם שינו את שם משפחתם לסקיי.
ינה סיים את הגימנסיה, ולאחר מכן למד בבודפשט במשך שנתיים בפקולטה למשפטים באוניברסיטת אטווש לוראנד של ימינו.
לאחר הבחינה הבסיסית הראשונה הפך למתמחה לעורך דין וכתב גם מאמרים בעיתונים.
בכך הבטיח לעצמו חיים שלווים.
הוא גויס לצבא בשנת 1915, ובמלחמת העולם הראשונה נפצע קשה, איבד רגל אחת, סבל מכוויות קור בכף הרגל השנייה ושוחרר בדרגת סגן עם 75% נכות.
הוא התגורר בווינה מספר שנים בשנות ה-20 של המאה ה-20, ואחר כך התגורר בבודפשט עד מותו וחי בנסיבות כלכליות קשות ככותב מאמרים מקצועיים בתחום הכלכלה.
הוא התוודע לשחמט בגיל שש, ובגיל חמש עשרה היה מסוגל לשחק על חמישה לוחות סימולטנית (בו-זמנית), על עיוור.
הוא התמודד לראשונה בתחרות של ברמן בשנת 1905. לאחר שסיים במקום השני בטורניר ה-C-Main, הוא הטביע את חותמו בזכייה בקבוצת כל הזוכים.
עם זאת, טורניר ה-B-Main היה עדיין קשה מבחינתו, והוא השיג רק נקודה אחת מתוך שמונה משחקים.
בשנת 1906 הוא סיים 4–5 באליפות המדינה הראשונה, ובאליפות המדינה השנייה בשנת 1907 הוא כבר היה במקום השני ולכן קיבל את התואר "אמן".
באותה תקופה הוא היה אחד מאמני השחמט הצעירים בעולם.
באליפות הפדרלית הראשונה בשנת 1911, השיג מקום 3–5, בשנת 1912 היה שביעי, בשנת 1913 מקום ששי.
מלחמת העולם הראשונה פרצה בשנת 1914, בה נפצע קשה מוקדם יחסית, משנת 1915 נאלץ להישאר מחוץ למשחק השחמט זמן רב והקריירה שלו נגדעה למעשה.
לאחר שחזר מווינה בשנת 1927, הופיע שוב בחיי השחמט בטורניר ה-B-main בקצ'קמט לאחר 11 שנים, ואחר כך בשנת 1928 לקח חלק באליפות המדינה והגיע למקום 7–8. בשנת 1931 היה ה-12 מבין 15 השחקנים, בשנת 1932 היה 10–11 מתוך 18 משתתפים.
הוא השתתף בפעם האחרונה בשנת 1933 באליפות בינלאומית (שהייתה גם אליפות הונגריה) וסיים במקום ה-14. בשנת 1936, בתחרות הבית של אגודת השחמט של בודה, השיג את המקום השני עד רביעי.
ידוע על קצת יותר מ-30 חידות (פאזלים) שלו.
הפאזל הראשון שלו הופיע ב"פשטי הירלאפ" כשהיה בגיל 16. הוא זכה במספר פרסים, אך הצליח עוד יותר בפתרון חידות השחמט.
כחבר האמין ביותר בצוות ההונגרי, הוא השיג 100% תוצאות מספר פעמים בתחרויות הפאזלים השחמטיים הבינלאומיות שאורגנו בקביעות בשנות ה-30. בשנת 1936 זכה בתואר העולמי כחבר נבחרת הונגריה בתחרות הקבוצתית לפתרון חידות.
לפני מלחמת העולם הראשונה עבד סקיי בגיור ולאחר מכן עם זולטאן סאוואי בבודפשט.
סקיי הפך לאחד ממנהלי אגודת השחמט בבודה, ולאחר מותו של סאוואי בשנת 1930 הוא הפך למזכיר הכללי של איגוד השחמט ההונגרי.
אחרי הקמת מחוזות השחמט שהוא דגל בהם, בשנת 1932, נבחר למזכיר הכללי הראשי הארצי של איגוד השחמט ההונגרי.
באספה הכללית בשנת 1935 נבחר לסגן נשיא, ואחר כך בשנת 1938 שוב כמזכ"ל, אך נאלץ להתפטר בשנת 1939 מסיבות פוליטיות (מילה עדינה ל"בשל יהדותו").
בשנת 1936 הוקמה "האגודה הלאומית ההונגרית לחידות שחמט" וסקיי נבחר לסגן נשיא האגודה.
מאוחר יותר שינתה האגודה את שמה ל"אגודת חידות השחמט ההונגרית" ובחרה בו כסגן נשיא לשנת 1942.
מה שכל שחקני השחמט צריכים לדעת, קצ'קמט 1933. (כרך עולם השחמט ההונגרי)
תחרות לזכרו של ד"ר של ינה שיפץ 1937. (ספריית עולם השחמט ההונגרי, כרך ט', קצ'קמט)
ינה סקיי-ינה שלזינגר, גמביט המלך, גמביט מוּציאו (ECO C37), גיור (עיר) 1903
ינה סקיי - ריכרד ריטי, הגנה צרפתית, גרסת רובינשטיין (ECO C10), טימישוארה, 1912.
ינה מוהאצ'י (במקור עד 1903 קליין, בהונגרית: Mohácsi Jenő; מוהאץ', 28 במרץ 1886 – 8 ביולי 1944) היה סופר, מחזאי, משורר, מתרגם יהודי-הונגרי, שנספה בשואה.
ינה מוהאצ'י נולד במשפחה יהודית בעיר מוהאץ' בדרום הונגריה כבנם של ברנאט קליין (1857–1921) סוחר יין ושל הרמין ארמוט.
הוא למד פילוסופיה ומשפטים וקיבל תואר דוקטור למשפטים.
עוד במהלך שנות לימודיו באוניברסיטה ארגן חוג ספרותי בשם "אגודת קומיאטי" והשתתף בהקמת כתב העת "טיז" (Tűz שפירושו בהונגרית: אש).
בשנת 1908 החלה הקריירה העיתונאית שלו ביומון בשפה הגרמנית בבודפשט פסטר לויד.
הוא זכה בפרס בתחרות כתב העת הספרותי החשוב ניוגט בשנת 1926 על סיפורו הקצר "סטלה".
בשנת 1936 התקבל לאגודת קישפלודי.
הוא היה מזכיר "אגודת יהודה הלוי" ומשנת 1942 סגן נשיא מועדון ארגון הסופרים הבינלאומי (PEN) בהונגריה.
הוא היה חבר גם באגודת Mickiewicz ההונגרית, שמטרתה הייתה לטפח את יחסי הונגריה–פולין.
אלה מכתביו ומשיריו שנכתבו בגרמנית הופיעו בקביעות בכתבי עת גרמניים.
ינה מוהאצ'י השקיע אנרגיה רבה בהבאת מחזות הונגריים קלאסיים לבמות בחו"ל (למשל: מיהאי ורשמארטי : צ'ונגר וטינדה (Csongor and Tünde), אימרה מדאץ' : טרגדיית האדם, יוז'ף קטונה : באנק באן), על ידי תרגומם לגרמנית בעצמו.
הוא עיבד את הרומן הראשון של מיהאי באביץ' "כליף החסידות" לבמה, אך כתב גם ליבריות לאופרות ולשירים של פאל אברהם, מיקלוש רדנאי, אלברט שיקלוש, בלה סאבאדוש וינה זאדור.
עם פרסום החוקים היהודיים לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי מוהאצ'י כבר לא יכול היה להתפרנס, אלא בפני קהל יהודי בלבד ולכן החל להופיע במסגרת אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
הוא נפטר בשנת 1944, במהלך הגירוש שלו לאושוויץ, ומת בקרון הבהמות הנעול של הרכבת שיצאה מבקאשמגייר.
הספרייה העירונית במוהאץ' הנציחה את שמו בהסבת שמה ל"ספריית ינה מוהאצ'י".
נשמת יאנוּס (שירים, בודפשט, 1909)
רוח רפאים (רומן על ארז'בט פראטר, בודפשט, 1935)
משורר אגדות על הדנובה (סיפורים קצרים, בודפשט, 1941)
יהודה הלוי: חייו ויצירתו של משורר גדול (מחקר, בודפשט, 1941)
כינור ומקל הקבצנים (רומן על מרק רוז'אוולדי, בודפשט, 1942)
ג'מה (רומן על אשתו של דנטה אליגיירי, בודפשט, 1944)
לבה של אטלקה (אופרת בובות במערכה אחת לילדים) (מוזיקה: פאל אברהם) (הצגת בכורה: מאי 1917, תיאטרון הבובות של בודפשט)
ינה ואמוש (במקור וִינֶר, בהונגרית: Vámos Jenő; מישקולץ, 1 ביוני 1882 – בודפשט, 20 בינואר 1950) היה סוציולוג יהודי הונגרי מומר, וטרינר מחוזי מוכר, יועץ לבריאות בעלי חיים.
ינה ואמוש נולד במשפחה יהודית כבנם של הרמן וִינֶר ושל מריה קליין.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1904 באוניברסיטה לרפואה וטרינרית בבודפשט, ובשנת 1920 קיבל גם דוקטור לרפואה כללית בווינה.
בשנת 1909 הוא ייסד את כתב העת "הידיעון הווטרינרי", אותו גם ערך.
הוא פרסם באופן קבוע בכתב העת "המאה העשרים".
בשנת 1918 היה חבר במפלגה הרדיקלית האזרחית שהקים אוסקר יאסי ובאותה תקופה כתב את פרויקט מצע הרפורמה בקרקעות של המפלגה.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הוא היגר לווינה, משם שב להונגריה בשנת 1921. את מחקריו כתב בעיקר בתחום הסוציולוגיה החקלאית.
מותו נגרם כתוצאה משבץ מוחי או התכווצויות בכליות.
ב-22 באוקטובר 1905, בבודפשט, התחתן עם יולאן, בתם של איז'אק לוונביין ושל מריה אונגרליידר.
בשנת 1932 הוא ואשתו המירו את דתם לנצרות קלוויניסטית.
תזונה עירונית ורפורמת קרקעות (בודפשט, 1916)
הוציא לאור את "ספר מפקחי הבשר" שנכתב במשותף עם מיהאי רונאי.
ינה זאדור (במקור עד 1919 צוקר, מחוץ להונגריה יוג'ין זאדור, בהונגרית: Zádor Jenő; באטאסק, 5 בנובמבר 1894 – לוס אנג'לס, 4 באפריל 1977) היה מלחין יהודי-הונגרי.
כיום זכרו חי בעיקר כאחד המתזמרים והמלחינים הפוריים ביותר בתעשיית הקולנוע בהוליווד.
ינה זאדור נולד במשפחה יהודית בעיירה בדרום טרנסדנוביה בממלכת הונגריה כבנם של יוז'ף צוקר, סוחר, ושל פאולה בירמן.
הוא ניגן בפסנתר כווירטואוז כבר בילדותו.
למד קומפוזיציה ומדע אצל המלחין האוסטרי ריכרד הויברגר בווינה (באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה) ואצל מקס רגר בלייפציג (בבית הספר הגבוה למוזיקה ולתיאטרון בלייפציג) הוא קיבל את הדוקטורט מאוניברסיטת מינסטר.
משנת 1922 לימד בקונסרבטוריון החדש בווינה, ומשנת 1935 באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט.
בשל יהדותו, בהתקרב מלחמת העולם השנייה, בשנת 1939 היגר לארצות הברית.
הוא ניסה תחילה את האופרה שלו "כריסטופר קולומבוס" בניו יורק.
אחר כך לימד בהוליווד משנת 1940 ותיזמר או הלחין את המוזיקה ליותר ממאה ועשרים סרטים.
הוא היה עמיתו הקבוע של מיקלוש רוז'ה.
בסגנון, היה חסיד של רגר ושל ריכרד שטראוס.
את השפעתם של אלבן ברג ושל ארנולד שנברג ניתן לחוש גם ביצירותיו המוקדמות שהולחנו בווינה.
מקום הצגת הבכורה של היצירה מצוין בסוגריים.
אופרות, בלטים, יצירות סימפוניות, יצירות קאמריות ולפסנתר, שירים.
אי המתים (אופרה, בית האופרה של בודפשט, 1928)
כריסטופר קולומבוס (אופרה, וינה, 1939)
התעוררות היפהפייה הנרדמת (אופרה, סארבריקן, 1931)
הרוויזור (אופרה בעקבות גוגול, 1935)
הבתולה והפאון (מעשה יחיד, לוס אנג'לס, 1964)
כיסא הקסם (מעשה אחד, באטון-רוז', 1966)
יהוא (אופרת חג המולד במערכה אחת, בודפשט, 15 בדצמבר 1996).
הרפתקאותיו המדהימות של הנרי בולד (1963)
ד"ר ינה לאסלו (במקור עד 1891 לוי, בהונגרית: László Jenő; סטמאר, 5 במרץ 1878 – בודפשט, 29 בדצמבר 1919) היה עורך דין יהודי-הונגרי, פוליטיקאי, קומיסר עם פוליטי של בית המשפט המהפכני בבודפשט בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
ינה לוי נולד במשפחה יהודית כבנם של מיקשה לוי, סוחר ספרים ושל עמליה לוי.
לאחר סיום לימודיו בתיכון עבר לבודפשט כדי ללמוד משפטים.
הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP) כסטודנט למשפטים ופרסם עבורה מאמרים בעיתוני הנוער של המפלגה.
ב-30 ביוני 1906 עבר את בחינת הלשכה והפך ליועץ המשפטי של ההתאחדות הלאומית של עובדי הברזל והמתכת ושל הסתדרות עובדי התובלה.
הוא נלחם על זכויות העובדים, אמצעיו הכלכליים היו מוגבלים.
הוא שימש כסנגור קבוע במקרים של סוציאליסטים שנעצרו והועמדו לדין במהלך הקרב על זכות הבחירה.
בשנת 1907 פרסם סדרת מאמרים בעיתון המפלגה נפסבה, שבהם תקף את ממשל רשויות המחוז.
בשנת 1907 הצטרף לקבוצת השמאל בתוך ה-MSZDP, בראשותו של דיולה אלפארי.
ב-10 באוגוסט אותה שנה התחתן ברובע 5 בבודפשט עם ארנקה מסינגר, בתם של שמו מסינגר ושל רוזליה יעקובוביץ'.
בקונגרס ה-14 של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הציג הצעה לשיפור מצבם של העובדים, הצעה שאומצה.
לאחר מהפכה החרציות השתתף בהקמת מפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP) והיה חבר בוועד המרכזי הראשון של מפלגה זו.
בדצמבר 1918 השתתף גם בהקמת המפלגה הקומוניסטית הסלובקית בברטיסלאבה.
ב-20 בפברואר 1919 נעצר יחד עם כמה קומוניסטים נוספים ושוחרר מאוחר יותר.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, מונה לאסלו לתובע הראשי של בתי המשפט המהפכניים, והממונה הפוליטי של בית המשפט המהפכני בבודפשט.
במסגרת זו היה ציני כלפי אלה שנעצרו כבני ערובה פוליטיים ודחה כל בקשה לשיפור תנאי מאסרם.
מטרתו הייתה לאחד את הדיקטטורה של הפרולטריון שלמענה נלחם עליה בהתמדה.
לאחר נפילת הרפובליקה נעצר ועונה במשך שבועות.
במהלך ההליך השיפוטי המזורז טען שהיה במצב נפש מעורער ולא היה כשיר, אך הטענה נדחתה על ידי החוקרים.
הוא נידון למוות ובקשתו לחנינה נדחתה על ידי הקוריה (בית המשפט העליון).
ב-29 בדצמבר 1919 הוצא להורג יחד עם שמונה מחבריו.
אוטו קורווין וארפד קוהן-קרקש היו גם הם בין המוצאים להורג.
בתקופה של הסוציאליזם בהונגריה נקרא על שמו רחוב ברובע ה 5 בבודפשט, הוצבה גם לוח זיכרון.
ינה ז'ולדוש (במקור שטרן עד 1914 בהונגרית: Zsoldos Jenő; בודפשט, 2 באפריל 1896 – בודפשט, 21 בנובמבר 1972) היה היסטוריון ספרות , מורה ומנהל גימנסיה יהודי-הונגרי.
התלמידים הכירו אותו כמורה קפדן ביותר, ואמרו שההפרדה הקפדנית בין הבנים ולבין הבנות בצורה חדה מאוד, הייתה בשל מעורבותו כמנהל.
שמועה מאותו הזמן הייתה שתלמידה התאהבה בו, אך התאבדה, כדי להימנע ממצבים כאלה ראה בהפרדה חשיבות.
יתרה מזאת, הוא חיכה ליד שערי הגימנסיה בבוקר, צופה בבנות שנכנסות לבית הספר, האם הן באות בליווי נער או לא, ואם הן עוטות נכון את כובעי התלבושת האחידה.
תחום פעילותו הספרותית הייתה: היחס וההיבט הספרותי ההונגרי-יהודי.
הוא עשה עבודה חשובה מאוד בתחום זה והיה אחד החוקרים האינדיבידואליים והמודרניים ביותר בתחום.
בשנים 1925–1926 היה עוזר העורך של ה"סקירה יהודית-הונגרית".
משנת 1936 במשך שש שנים ערך את כתב העת "לבנון".
מחקריו ומאמריו פורסמו בעיתונים יהודיים הונגריים, בפרסומים מזדמנים ובכתבי עת.
הוא היה אחד מעמיתי המערכת של הלקסיקון יהודי הונגרי.
הוא היה מעורב בעריכת "ארכיון הדיפלומות ההונגריות-יהודיות" והיה עובד קבוע ב"משמר השפה ההונגרית" במשך 3 עשורים.
שלושים שנה בשירות אלוהים (1925)
תרגומי המזמורים שלנו להונגרית (1926)
היבטים עממיים יהודיים בשירה של צ'וקונאי (1928)
היבטים תנ"כיים בשירה של צ'וקונאי (1929)
התנ"ך, המדרש במכתבים של מיקש היהודי מטורקיה (בודפשט, 1931)
פרנץ קזינצי והיהדות (בודפשט, 1934)
סופרים יהודים גרמנים וספרות הונגרית בתקופת הנאורות (בודפשט, 1934)
הדור הראשון של סופרים הונגרים-יהודים (נערך עם יוז'ף טורוצי-טרוסטלר, בודפשט, 1940)
הספרות ההונגרית והיהדות (בודפשט, 1943)
הופעת הסיפור העברי בספרות ההונגרית (בודפשט, 1946)
מילון ארץ ישראל (עם אנדרה גלרט, בודפשט, 1948)
מכתביו של יאנוש ויידה לאיזידור מילקו (עם הרב אלכסנדר שייבר, בודפשט, 1958)
הו, מדוע כל כך מאוחר.
מכתבים לביוגרפיה של יוז'ף קיש (עם אלכסנדר שייבר, בודפשט, 1972)
ינה פראגו (במקור פרנקפורטר עד 1906, בהונגרית: Faragó Jenő; פשט, 6 באפריל 1872 – בודפשט, 28 במרץ 1940) היה עיתונאי, סופר, מתרגם יהודי-הונגרי.
שמו הספרותי הבדוי היה: Mirácó.
אחיו גזה פראגו היה צייר וגרפיקאי.
אחיינו שאנדור פראגו היה סופר ועיתונאי.
ינה פרנקפורטר נולד במשפחה יהודית בנם של שאנדור פרנקפורטר, סוחר, ושל טרז רוטברגר.
הוא היה עיתונאי בסגד מ-1890 ובסובוטיצה מ-1891. משנת 1894 עבד בפשטי נפלו בבודפשט.
בשנים 1900–1901 היה כתב העיתון "האזרח ההונגרי" (Magyar Polgár) בקולוז'וואר ובין 1901 לבין 1919 היה חבר מערכת ועוזר עורך של "עיתון הונגרי" (Magyar Hírlap).
מ-1916 עד 1918 עבד כעורך כתב העת "התיאטרון והאופנה" (Színház és Divat).
הוא גם כתב מחזות ולבריות אופרטה.
אשתו הייתה אילונה יוז'ה קונשנר (1885–1969), איתה התחתן ב-8 בנובמבר 1906 בבודפשט.
שופן (מבוסס על המוזיקה של פרדריק שופן עם אישטוואן ברטה, 1926 )
גרהרט האופטמן: עלית האנה'לה השמימה (עם דניאל יוב, 1901)
קומדיות קטנות מחייה של משפחת שמוק ; בודפשט, 1905
אנקדוטות ; אסף: מיראצו; בודפשט, 1908 (ספרייה נעה)
ינה פראגו – מתיאש פלד : משפחת שמוק.
פארסה מבודפשט ; בודפשט, 1909 (ספרייה נעה)
מיראצו: צילומים מבודפשט, בודפשט, 1911 (ספרייה נעה)
מאחורי הקלעים ; בודפשט, 1912 (ספרייה נעה)
רומן ; בודפשט, 1913 (ספריית שבוע התמונות)
רומן ; עיתון הסחר ההונגרי, בודפשט, 1914
ספר לקריאה לבנים קטנים ולבנות קטנות.
סיפורים יפים ; עיתון הסחר ההונגרי, בודפשט, 1917
מחזמר ; לברית ינה פראגו, מוזיקה: מורכב מאופרטות של אופנבך; בודפשט, 1921
הרוזנת המכוערת ; גזה רווס, בודפשט, 1933
יוצא לאור לרגל 50 שנה לכתיבת המחבר ; בודפשט, 1940
ינה רנשבורג (בהונגרית: Ranschburg Jenő; בודפשט 19 בדצמבר 1935 – 10 במרץ 2011, בודפשט) היה פסיכולוג יהודי-הונגרי, דוקטור למדעי הפסיכולוגיה, פרופסור אמריטוס.
ינה רנשבורג נולד במשפחה יהודית כבנם של זולטאן רנשבורג ושל פירושקה יונאפ.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון על שם "אימרה מדאץ'" בבודפשט.
לאחר מכן סיים את לימודיו במכללה להכשרת מורים לחינוך מיוחד ב-1961 ולאחר מכן ב-1964 קיבל תואר בפסיכולוגיה ובהונגרית של הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת אטווש לוראנד.
בין 1961 לבין 1963 עבד תחילה בוונציה ולאחר מכן בבודפשט כמורה לחינוך מיוחד.
בין השנים 1963–1965 היה חוקר במכון לפסיכולוגיה של האקדמיה ההונגרית למדעים.
בין 1965 ל-1977 היה תחילה מרצה בכיר ולאחר מכן פרופסור חבר במחלקה לפסיכולוגיה של אוניברסיטת אטווש לוראנד (ELTE),
משנת 1977 עד 1997 עמד בראש המחלקה של המכון לפסיכולוגיה של האקדמיה ההונגרית למדעים.
בין 2002 לבין 2011 עבד כפרופסור במכללת העיר סולנוק.
בין 2007 לבין 2011 היה פרופסור אמריטוס במחלקה למדעי הרוח וכן בפקולטה לכלכלה ומדעי החברה של מכללת רוברט קארוי (ג'נג'ש).
רנשבורג התחתן ב-1966, אשתו ז'וז'אנה פרקש הייתה מורה לחינוך מיוחד.
המזכיר הכללי של החברה הפסיכולוגית ההונגרית (1975–1980)
ראש מדור בכתב העת "הסקירה הפסיכולוגית ההונגרית" (1975–1985)
חבר בוועדת הפסיכולוגיה של האקדמיה ההונגרית למדעים (1976–1996)
עד 1997 היה חבר באגודה הבינלאומית לפסיכולוגיה, האגודה הבינלאומית לפסיכולוגיה התפתחותית ובאגודה ההונגרית לפסיכולוגיה.
מ-1992 עד 1996, היה נשיא הליגה הלאומית להגנת ילדים ולאחר מכן נשיא כבוד עד מותו.
פרו סקולה אורביס (2002) Pro Scola Urbis
צלב הקצונה של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (2005) - הוחזר על ידי משפחתו ב-2016.
אזרחות כבוד של בודפשט (2006)
פרס פרימה פרימיסימה (2009) Prima Primissima
פרס מיקלוש רדנוטי לאנטי-גזענות (2010)
שמחה, כאב, טאבו (קורס מאסטר, 2006) - אושר ומרירות במין
החלפת תפקידים (קורס מאסטר, 2007) - נשים נהדרות, גברים יפים
נשים עניות, גברים עניים (סימפוזיון, 2009)
ינה לוואי (במקור ליפשיץ; בהונגרית: Lévai Jenő; בודפשט, 26 באפריל 1892 – בודפשט, 29 ביוני 1983) היה סופר, עיתונאי, עורך יהודי-הונגרי שרבות מיצירותיו קשורות בתקופת שואת יהודי הונגריה וביהדות בכלל.
ינה לוואי נולד במשפחה יהודית בבודפשט כבנם של מיקשה (מקסימיליאן) ליפשיץ, אחר כך לוואי (1856–1945), מורה, ושל ברטה וקסמן.
סבו וסבתו מצד אביו היו איזק ליפשיץ ורוזליה טנצר.
הוא המשיך את לימודיו להנדסה באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה ולא ברור האם סיים את התואר.
כבר כתלמיד תיכון הוא היה אחד מכתבי הספורט בעיתון אשט ובהמשך עבד דרך קבע במדור הספורט.
את שירותו הצבאי החד-שנתי ביצע בהתנדבות, החל ב-1 באוקטובר 1913 כממלא מקום קצין בבית הספר לקציני תותחנות בקסרקטין על שם הברון לאודון בבודפשט, אך לא שוחרר עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
תחילה נשלח לחזית בסרביה ולאחר מכן בגליציה.
הוא היה תצפיתן תותחנות במצור על פשמישל.
באביב 1915, הוא נפל בשבי הרוסי, שוחרר אחרי המלחמה וב-2 באפריל 1921, בבודפשט, נשא לאישה את איזבלה (בלה), בתם של הרב אילש אדלר ושל יאנקה קרמר.
משנת 1921 עבד כאיש צוות פנימי (חבר מערכת) ב"העיתון" (Az Újság) ואחר כך בעיתוני אשט.
משנת 1932 היה העורך האחראי של העיתון "יום שני ההונגרי" (Magyar Hétfő), עיתון פוליטי, ושל "העיתון הקטן" (Kis Újság).
הוא הפך בעיתון זה לעורך האחראי תחילה, ואחר כך לעורך הראשי ולבסוף לבעלים של העיתון היומי.
דיווחיו על מלחמת העולם הראשונה והשבי הרוסי פורסמו בשלושה כרכים בהוצאת העיתון "יום שני ההונגרי":
רעב, בגידה, פשמישל (בודפשט, 1933)
רעב, פנמה, (הינטרלנד) עורף (בודפשט, 1935)
לפני כן, במהדורה הראשונה, זיכרונותיו אלה הופיעו בשמות:
יומנו של תותחן טירה (1932)
לוואי עסק גם בהיסטוריה של העיתונות ההונגרית.
הוא ערך וחיבר את עיתוני העם של לאיוש קושוט (בודפשט, 1938) שכותרת המשנה שלו הייתה: "העידן ההרואי של העיתונות ההונגרית 1937-1877".
הוא ערך גם את "הספרייה המשפחתית של היהודים הונגרים" (1942).
עד לפרסום החוקים היהודים (הראשון בשנת 1938 החוק היהודי השני ב-1939 והחוק היהודי השלישי ב-1941, היה הבעלים והעורך הראשי של "העיתון הקטן".
ואז, כשנאלץ למכור את העיתון, הוא ערך כשכיר את העיתון "דפי משפחה בתמונות" (Képes Családi Lapok).
הוא חיבר, ערך והביא לדפוס את ספר הנובלות: סופרים, כתבים...
יש נחמה בספרות (Írók, írások...
בשנת 1925 חשף את השופט הראשי דאז של גדלה לאסלו אנדרה (האנטישמי וגזען שהוצא להורג אחרי מלחמת העולם השנייה כפושע מלחמה) בסדרת מאמרים בטורים של עיתוני אשט.
לוואי הסתתר אחרי כניסת הגרמנים להונגריה (מבצע מרגרטה) והצליח לשרוד את המלחמה בגטו הבינלאומי של בודפשט.
לאסלו אנדרה, שהיה ב-1944 סגן שר הפנים, חיפש אותו במשך זמן רב ללא הצלחחה, באמצעות אנשי מפלגת צלב החץ כדי להוציאו להורג.
לאחר שחרורו ב-1945 עסק לוואי בעיקר בהופעתו של הפשיזם בהונגריה ובתנועות ההתנגדות המחתרתיות השונות.
ספרים אלה פורסמו בין השנים 1945–1948, והם מהווים עדיין מקורות בסיסיים חיוניים להבנת התקופה והתופעה.
הוא הושתק על ידי המשטר הקומוניסטי בשנות ה-50. על פעילותו של אדולף אייכמן בהונגריה הוא פרסם מסמכים רבים גם באנגלית, בצרפתית ובגרמנית (1961).
בשנות השישים והשבעים של המאה ה-20 הופיעו מאמרים בלי ספור שלו בעיתון יהודי הונגריה "אוי אלט" (Új Élet), כלומר "חיים חדשים" וכן ביומון החשוב "האומה ההונגרית" (Magyar Nemzet) ובכתב העת "ארץ-עולם" (Ország-Világ).
לוואי היה מעורב כעד או כמומחה במשפטיהם של כמה חשודים בביצוע פשעי מלחמה.
יומנו של תותחן טירה (בודפשט, 1932)
רעב, בגידה, פשמיסל (בודפשט, 1933)
1. מהצאר הלבן ללנין האדום.
דפים עממיים של לאיוש קושוט.
העידן ההרואי של העיתונות ההונגרית.
גיולה גמבש ומגני הגזע ההונגרים בעריסת ההיטלריזם (בודפשט, 1938)
אנדרה בייצ'י-ז'ילינסקי, מרטיר הדמוקרטיה (בודפשט, 1945)
צלב קרס, צלב כיסוח, צלב חץ (בודפשט, 1945)
לאסלו אנדרה הואמוביל הרשימה ההונגרית של פושעי מלחמה (בודפשט, 1946)
סיפור אותנטי על המנוס המופלא של גטו בודפשט.
ספר שחור על סבלות יהדות הונגריה ; Officina, Bp., 1946
סוד חייו ועלילותיו של ראול ולנברג, מאבקיו ההירואיים, היעלמותו המסתורית ; Magyar Téka, Bp., 1948
"הכבש הלבן" של האס אס השחור (בודפשט, 1966)
סיפור אותנטי על המנוס המופלא של גטו בודפשט (ארווה, בודפשט, 2014) (מהדורה מתוקנת ומורחבת: 327 עמודים)
תן לי לא ליפול לידיים של אנשים..
גירוש, תלך, תעודת חסות (Schutzpass)...
הערות אותנטיות של עיתונאי על שלטון האימה של הנאצים ושל מפלגת צלב החץ בהונגריה: ימי הקץ של יהדות הונגריה.
ינה סיגטי (במקור שנפלד-Schönfeld, בהונגרית: Szigeti Jenő; בודפשט, 30 בינואר 1881 – 1944) היה צייר פורה ומיוחד מאוד, יהודי-הונגרי שניספה בשואת יהודי הונגריה.
ינה שנפלד נולד במשפחה יהודית כבנם של מור שנפלד (1847–1920), יצרן כובעים, ושל פרנציסקה אולמן (1850–1905).
משנת 1899 למד בבית הספר הפרטי של שימון הולושי במינכן, ולאחר מכן התאמן עם המאסטר שלו במושבת האמנים של באיה מארה.
בתערוכת היכל האמנות בבודפשט בשנת 1906, הציג שני ציורי מחקרים תחילה.
ב-1919 זכה במדליית הכסף של הסלון הלאומי עם אחת מתמונותיו.
ב-3 באוגוסט 1919 בבודפשט נשא לאישה את טרז ברגר, שהייתה צעירה ממנו ב-13 שנים, בתם של אנטל ברגר ושל אתל וולאק.
הוא צייר קומפוזיציות פיגורטיביות בנימה קלאסית, המבוססת על סזאן, וטבע דומם אקספרסיבי ודינאמי שהדגיש את הטקטוניקה של הצורות.
בשנים 1928 עד 1930 יצא לסיור לימודי בגרמניה, בפריז ובארצות הברית, ולאחר חזרתו הביתה, היה מורה לאמנות בבית הספר הלאומי להכשרת מורים יהודים (Országos Izraelita Tanítóképző) במשך כמה שנים.
בהשפעת חברו אישטוואן נאג' יצר מספר פסטלים בתקופה זו, שבהם ניתן לראות רחובות כפר וסצנות עממיות.
ב-16 בנובמבר 1944 נלקח על ידי אנשי מפלגת צלב החץ ונשלח למחנה ריכוז גרמני, משם מצא את מותו.
יצירותיו מסתכמות בלמעלה ממאה ציורים ולהלן חלק מהם:
מדליית הכסף של הסלון הלאומי (1919)
ינה סיגטי (במקור שוורץ, בהונגרית: Szigeti Jenő; דברצן, 18 בדצמבר 1890 – בודפשט, 12 בדצמבר 1949) היה שחקן תיאטרון ושחקן קולנוע יהודי-הונגרי רב פעלים בתיאטרון ובקולנוע לפני מלחמת העולם השנייה.
ינה שוורץ נולד במשפחה יהודית כבנם של קארוי שוורץ ושל קטלין האס.
הוא למד שש כיתות בתיכון (מתוך 8) כלומר בסך הכל עשר שנות לימוד ולאחר מכן היה תלמיד בבית הספר של "אגודת השחקנים הלאומית" (כבר ב-1910 הוחתם לשחק באזור הספר) בשנים 1910–1912 הופיע על הבמה בעיר שופרון בצפון מערב הונגריה, ובשנת 1912 הצטרף לתיאטרון העם של אויפשט.
הוא היה חייל במלחמת העולם הראשונה וזכה בעיטור "מדליית כבוד מכסף עם עיטור מלחמה" (Silberne Ehrenmedalie mit der Kriegsdekoration) של הצלב האדום.
בפברואר 1921 הפך לחבר ב"אורפיאום של בודפשט" (Budapest Orfeum)
בשנים 1923–1924, היה חבר בלהקתו בצ'כוסלובקיה של דז'ה פלדש
בין 1925 לבין 1929 הופיע שוב בדברצן
בשנים 1933–1934 התיאטרון הקאמרי (Kamara Szinház)
בשנים 1934–1935 במת בולוואר טרז (Terézkörúti Szinpad)
בשנים 1934–1936 תיאטרון מרכז העיר (Belvárosi Szinház)
לאחר מכן מ-1936 עד 1939 שוב בתיאטרון ההונגרי
בשנים 1938–1939 בתיאטרון שדרת אנדראשי.
בשל החוק היהודי השני, בין השנים 1940–1944 לא הורשה להופיע, אלא רק בפני קהל יהודי בתיאטרון גולדמארק במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
הוא הצליח לשרוד את השואה ואחרי מלחמת העולם השנייה בין השנים 1945–1947 הופיע שוב בשלושה תיאטראות בבודפשט.
יצירתו הספרותית: בשנת 1922 יצא לאור ספרו על ידי בית הדפוס העירוני מליוס בעיר דברצן בשם: "זיכרונות של קומיקאי", אשר פורסם גם בצורת מאמרים בהמשכים בעיתון בשפה ההונגרית "שיקגו טריבון".
סיגטי עיצב בעיקר תפקידי אופי, "אנשים קטנים" ודמויות גרוטסקיות-קומיות.
סיגטי הצליח גם באופרטה וגם בקברט.
הדוד רוט (אימרה פלדש: האדונים, פקידי המשרד)
מוקיץ' (ארנה ספ: שעון זהב)
Le Hire (ברנרד שו: יוהאנה הקדושה)
הוקינס (ברנרד שו: בכור שטן)
האליל הכחול (1931) - איש בטלפון
רב המשרתים, היפוליט (1931, הונגרית-גרמנית) - מוזג בבית המרזח
פנו מקום לזקנים (1934, הונגרי-אוסטרי) - מר סאבו
אני הייתי (1936) - דוברוביץ, משכונאי, סוחר עתיקות
מלון קיקלט (1937) - פקיד במלון
מאמי (1937) – מורה להיסטוריה, מורה בית פרטי
שלוש מאות אלף פנגו ברחוב (1937) - מתווך נישואים
ינה ינוביץ' (בהונגרית: Janovics Jenő; אונגוואר, 8 בדצמבר 1872 – קלוז', 16 בנובמבר 1945) היה שחקן, במאי, מנהל תיאטרון, תסריטאי יהודי-הונגרי.
כמנהל התיאטרון ההונגרי בקלוז', הוא מילא תפקיד חשוב בבניית התיאטרון בכיכר הוניאדי ובהפיכת "במת הקיץ" לתיאטרון בנוי אבן.
למחזורי הדרמה המצליחים ביותר שלו, שהתקיימו בין 1911 לבין 1414, יש משמעות יוצאת דופן בהיסטוריה של התיאטרון ההונגרי.
לפני ובמהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא היה מחלוצי הפקת הקולנוע ההונגרי כמפיק סרטים, בעל קולנוע, יזם, אסתטיקאי קולנוע, במאי קולנוע ותסריטאי.
מהכנסות אולפן הקולנוע שלו הוא תמך בתיאטרון עד שהונו דעך.
לאחר חוזה טריאנון התמקד בבניית מוסדות חדשים לתיאטרון ההונגרי של קלוז', שנותר ללא תמיכת המדינה והעיר.
הוא הותקף רבות בגלל מדיניות התוכניות שלו: הלאומנים ההונגרים התנגדו למדיניות התוכניות שלו של הצגת יצירות רומניות, הלאומנים הרומנים התנגדו לתפקיד שמילא בארגון וקיום התרבות ההונגרית והאזרחים השמרנים ראו לצנינים את ההצגות שהעלה לפועלים.
בשל מוצאו היהודי הוא נדחק לצד מהמחצית השנייה של שנות ה-30. אז כתב את זכרונותיו מתולדות התיאטרון.
אחרי מלחמת העולם השנייה ב-1945 קיבל שוב את ניהול התיאטרון ההונגרי של קלוז'.
הוא מת במהלך ההכנות לפתיחת העונה.
ינה ינוביץ' נולד באוז'הורוד, הילד החמישי למשפחה יהודית ענייה.
(בין אחיו, שאנדור הפך לקצין רפואה ויועץ בריאות בבודפשט, ופאל הפך לעורך של העיתון אשט) עד מהרה המשפחה עברה לבודפשט, שם הוא למד בבית ספר יסודי ולאחר מכן בגימנסיה הריאלית הראשית ברחוב הורניאנסקי.
בנוסף לסיום לימודיו בכל הכיתות בהצטיינות, הוא זכה מדי שנה מאז שהיה בכיתה ו' בפרס לתולדות הספרות והבלשנות ההונגרית, וכן בפרס כמדקלם השירה הרציני הטוב ביותר והקומיקאי הטוב ביותר.
הוא עזר להוריו ולאחיו בתגמולים כספיים אלה ובהכנסות של השיעורים הפרטיים שנתן.
הוא סיים את בחינות הבגרות עם תוצאות מצוינות בשנת 1891 ולבקשת הוריו נרשם לאוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה.
בנוסף, מוריו, שכנעו את הוריו לאפשר לילד המוכשר להשתתף במקביל בלימודי האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
כאשר בתום השנה הראשונה הותר לו לקפוץ שנה ולהירשם ישר לשנה השלישית באוניברסיטה זו לדרמה הסכימו גם הוריו לבחירת הקריירה שלו כשחקן.
בשנת 1896 התקבל בחוזה לתיאטרון הלאומי של קלוז'-נאפוקה.
הוא מונה למנהל התיאטרון לאחר השנה הראשונה ובשנת 1900 קיבל דוקטורט באסתטיקה ובפילוסופיה.
בקיץ של אותה שנה ערך מסעות לימודים לגרמניה, ללונדון ולפריז.
לפני מלחמת העולם הראשונה ובמהלכה
בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה השיק את אולפן הקולנוע שלו, שיצר שישים וחמישה סרטים אילמים וחמישה משחקי קולנוע בין השנים 1914 ל-1920. הסרטים גם הפכו אותו להצלחה כלכלית: היו לו עשרים ושישה בתי קולנוע בפריסה ארצית ואחד עשר בתי קולנוע בקלוז'.
כדי לעזור למשפחות הלוחמים בחזית ארגן הופעות צדקה והמשיך לשלם את משכורות השחקנים שנקראו לצבא.
בתקופת המלחמה סיפק גם את שכרם של עובדי התיאטרון וגמלאי התיאטרון מרכושו האישי וכן רכש תפאורות, תלבושות, ספרים וציוד טכני שהיה דרוש להפעלת התיאטרון.
עם פרוץ מהפכת החרציות בסתיו 1918, ביקש לשמור על הסדר בעיר ולהימנע ככל האפשר מהשפעות המהפכה.
הוא נבחר לחבר נשיאות מועצת השלטון ההונגרית הקבועה על ידי האספה הלאומית ההונגרית בקלוז' ב-22 בדצמבר 1918, אך ב-25 בספטמבר 1919, כניסת הצבא הרומני לעיר, יצר מצב חדש.
בין ינואר לאפריל 1919 אסר מפקד החיל של הצבא הרומני על קיום ההצגות בתיאטרון.
בשנים אלו, יחד עם אימרה קאדאר ושאנדור אימרה, ינוביץ' חתר למודרניזציה של גישת התיאטרון, ולכן ביים בסגנון אקספרסיוניסטי, השתמש בכלי הקולנוע גם בתיאטרון, וביים את שייקספיר בגישה מקורית.
הוא סיכם עם האיגודים המקצועיים שהוא יציג בפני העובדים מחזות מאת שייקספיר, איבסן, סטרינדברג, אנטול פראנס וג'ורג' ברנרד שו.
ב-1923, 1924 ו-1930 הכריז על מכרזים לכתיבת דרמות מקוריות, בהן השתתפו כותבים רבים.
למען ההתקרבות התרבותית הרומנית-הונגרית, הציג סופרים רומניים קלאסיים ועכשוויים (יון לוקה קאראג'אלה, ויקטור אפטימיו, לוצ'יאן בלאגה, ניקולאיה יורגה וכו') ולקח את הלהקה ההונגרית מקלוז' להופעת אורח בבוקרשט.
הוא ספג התקפות רבות בגלל מדיניות התוכנית שלו: לאומנים הונגרים מחו נגדו על העלאת הצגות רומניות, לאומנים רומנים התנגדו לתפקידו בארגון התרבות ההונגרית, ואזרחים שמרנים מתחו עליו ביקורת על מחזות שביים לפועלים.
על פי הערכת לקסיקון אמנויות התיאטרון ההונגרי, "כבמאי וכמנהל תיאטרון, הוא שילב מסורות וחידושים, אך תמיד נשאר נאמן לאידיאלים אנושיים.
מחזורי הדרמה שלו, אירועי נוער ופועלים שאורגנו בעשור השני של המאה ה-20 ובשנות ה-20, של המאה.
מטרתו הייתה לחנך קהל רציני ומבין, הקשוב להתפתחויות הספרותיות והתיאטרוניות האחרונות.
הוא ביים בשמחה את מולייר, שייקספיר, קלאסיקות יווניות והונגריות, אבל הוא היה פתוח גם לדרמה הונגרית חדשה.
הוא התחיל במופעי נוער ושיתף את תלמידי העיר הצעירים, אותם החל לחנך כבר בגיל צעיר כדי שיוכלו להפוך לקהל מודע, אוהב תיאטרון ומבין.
תחת ניהולו, הפך תיאטרון קלוז' לחלוץ בחיי התיאטרון ההונגרי, לעיתים קרובות לפני בודפשט, עם שאיפותיו העזות לתיאטרון אמנותי (חינוך קהל).
הרפרטואר שלו כלל נציגים של מאמצי הדרמה האירופית המודרנית (גאורג קייזר, קארל צ'אפק, פרנק ודקינד) ועם הפקותיו הנועזות יצר מערכת יחסים חדשה בין הבמה לקהל, תוך יישום המגמות הסגנוניות של זמנו, בעיקר את תורתו של מקס ריינהרדט, אבל ללא דיכוי אלים של השחקנים; במובן זה הוא היה מקורב לקונסטנטין סטניסלבסקי.
כשביים את באנק באן (1911) ואת טרגדיית האדם (1913), הוא שבר את הפרשנות המסורתית ובאמצעות כלים של ריאליזם ביקורתי הציב את טיבורץ במחזה הראשון ואת לוציפר במחזה השני במרכז ההצגה.
אימרה מדאץ' : טרגדיית האדם
יוהאן אוגוסט סטרינדברג : שכרון חושים
פרנק ודקינד : התעוררות האביב
הוא היה מחלוצי הפקת הקולנוע ההונגרית כמפיק קולנוע ובעל קולנוע כיזם, במאי ותסריטאי.
כבר ב-1907 ביצע צילומי רחוב.
ב-1912 הקים את חברת הסרטים קורווין שב-1913 יצרה יחד עם חברת פאטה (Pathé) הצרפתית את הסרט המצליח בכל העולם "סייח צהוב".
מאוחר יותר התמזג הסטודיו של ינוביץ' עם חברת Projectograph הגרמנית בשם Proja Film Factory.
במהלך חמש שנות קיומו, אולפן הסרטים, ששמו שונה שוב לקורווין במהלך מלחמת העולם הראשונה ולאחר מכן לטרנסילבניה, יצר שישים וחמישה סרטים אילמים.
הוא מימן את התיאטרון מההכנסות.
בניגוד לאופנת התקופה, הוא ביקש להפיק סרטי אמנות.
מלבד שנות הקריירה הראשונות שלו, הוא שיחק רק בכמה תפקידים מרכזיים (המלט, טרטיף, ביבראך, ד"ר טוקרמה).
הוא פיתח כל אחד מהתפקידים הללו בקפידה במשך תקופה ארוכה: למשל, הוא גילם את טרטיף לראשונה ב-1899, והוא עבד על התפקיד גם כשהמחזה לא היה בתכנייה.
הופעתו ב-1915 היא אחת הטרטיפים הגדולים בתיאטרון ההונגרי.
באותו אופן, הוא פיתח את התפקיד של ביבראך (באנק באן) במשך עשרות שנים.
שיא קריירת המשחק שלו היה המלט.
כשחקן אינטלקטואלי, הוא בחר בקפידה את תפקידיו, נמנע מכל הבל, וחישב את ההשפעות של משחקו במדויק, התנועות הפיזיות של הדמות שגילם היו תמיד בהרמוניה מלאה עם חשיבתו ועם חייו הרגשיים.
ינה שאנדור פויה (במקור פולק, בהונגרית: Pólya Jenő Sándor; בודפשט, 30 באפריל 1876 – בודפשט, 2 באפריל 1945 שהוא כנראה תאריך שגוי) היה רופא, כירורג יהודי-הונגרי פרופסור באוניברסיטה.
ינה פולק נולד במשפחה יהודית כבנם של יאקאב פויה (במקור פולק) ושל אנה דויטש.
אביו היה כלכלן וסופר בעל שם.
הצעיר מבין ארבעת אחיו הוא המתמטיקאי המפורסם בעולם ג'ורג' פוליה.
פויה השלים את לימודיו בבודפשט בשנת 1898 וקיבל את תואר הדוקטור לרפואה.
משנת 1905 הוא היה רופא ראשי בבית החולים מרגיט באובודה (כיום רובע 3 של בודפשט) ובשנת 1910 הפך למנתח ראשי של בית החולים סנט אישטוואן.
הוא קיבל את תואר המומחה שלו ב-1909 והיה פרופסור באוניברסיטה משנת 1914. ב-11 בספטמבר 1913 נישא לליוויה בורבאש בבודפשט.
במהלך הקריירה שלו כמנתח פרסם פויה עבודות מדעיות רבות ערך בכתבי עת הונגריים וזרים, תוך התעמקות בתחומי ניתוחי הבטן, הפלסטיקה והנוירוכירורגיה, כמו גם באנטומיה כירורגית.
עבודותיו ומחקריו הותירו חותם מתמשך במקצוע הכירורגיה בהונגריה.
אחד הסוגים הנפוצים ביותר של ניתוח מעקף קיבה נקרא עדיין ניתוח פויה (ניתוח רייכל–פויה או ניתוח גסטרקטומיה) ברוב העולם.
למרות הלחץ של משפחתו, הוא נשאר בממלכת הונגריה במהלך מלחמת העולם השנייה.
כבר בפנסיה, הוא כתב את עבודתו על תולדות המדע, "רומן הרפואה" (1942).
עקבותיו אבדו בחורף 1944/1945, בתקופת שלטון מפלגת צלב החץ, וההנחה היא שנורה לתוך הדנובה בגלל מוצאו היהודי.
תאריך הפטירה הפיקטיבי שלו (2 באפריל 1945) נקבע על ידי בית המשפט.
הידוע גם בשם ניתוח רייכל-פויה, זהו סוג של גסטרואנטרוסטומיה אחורית שהוא שינוי של ניתוח בילרוט השני שפותח על ידי ינה פויה ופרידריך פול רייכל .
הניתוח כרוך בכריתה של 2/3 מהקיבה עם סגירה עיוורת של גדם התריסריון ואסטומוזיס גסטרו-המעי הריק רטרוקולית.
מצב הזווית של החדר הקדמי בעיניים גלאוקומטיות (1899)
המצב הנוכחי של הפתולוגיה של אבני מרה (1906)
שיטות ותוצאות של ריפוי סרטן (1909)
על כליאה לאחור של המעי הדק (1910)
על מקורה של מחלה חריפה של הלבלב (1910)
על הטיפול הכירורגי במחלות לבלב (1913)
ינה לנר, יש גם גרסת שם להנר (בהונגרית: Léner Jenő; סובוטיצה (אז הונגריה כיום סרביה), 24 ביוני 1894 – ניו יורק, 4 בנובמבר 1948) היה כנר יהודי-הונגרי, מייסד ומנהל רביעיית לנר בעלת השם העולמי בתקופת פעילותה.
ינה לנר היה בעלה של השחקנית ארז'י פוטי , וגיסו של ארתור פהר.
לנר היה לא רק כנר מבריק, אלא גם מנהל מוזיקלי ומנהל מוכשר בכלל שהצעיד את הרביעייה לגדולות.
ינה להנר נולד במשפחה יהודית כבנם של המוזיקאי יוז'ף להנר ושל קטלין ברוּקר.
את לימודיו המוזיקליים הראשונים קיבל מאביו, שהיה המנצח השני של תיאטרון קיראי בבודפשט, ולאחר מכן נרשם לאקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, שם קיבל תעודת אמן.
לאחר האקדמיה למוזיקה הפך לחבר בתזמורת של בית האופרה המלכותי ההונגרי, ממנה פרש ב-1922. הוא הקים תחילה שלישייה עם יוז'ף שמילוביץ' ואימרה הרטמן, שאותה הרחיב מאוחר יותר לרביעיית מיתרים בהוספתו של שאנדור רוט.
רביעיית המיתרים של לנר, בבימויו של לאו ויינר תחילה, הופיעה על הבמה בעיר סגד כבר ב-1919
הם הופיעו בווינה לראשונה ב-1920
באותה שנה יצאו למסע הופעות באיטליה
מאוחר יותר המלחין הצרפתי מוריס רוול הזמין אותם להופעות בפריז
הם השתתפו בכ-120 קונצרטים בשנה
בנוסף לאירופה הופיעו בניו יורק בשנים 1929 ו-1930
סיירו בכל ארצות הברית ובקנדה.
בקיץ 1935–1936 ערכו קורס של מוזיקה קאמרית בשווייץ
אחרי שווייץ ב-1936 ניגנו ברחבי צפון אפריקה
בשנת 1939, במהלך סיבוב ההופעות שלהם בדרום אמריקה ביקרו בארגנטינה, ברזיל, וצ'ילה
באותה השנה הם נסעו למקסיקו
רביעיית המיתרים שלהם הייתה אחת מרביעיות המיתרים המשובחות בתקופתם, והנגינה שלהם התאפיינה בצליל הומוגני ובטכניקה מבריקה.
הרביעייה אורגנה מחדש אחרי מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 אך פורקה עם מותו של לנר.
רביעיית לנר הייתה אחת הרביעיות המפורסמות ביותר בתקופתה, בהיותה ידועה במיוחד בזכות הפרשנויות שלה לרביעיות המיתרים של בטהובן.
ינה קרמנדי-פרים, (במקור רק פרים, בהונגרית: Körmendi-Frim Jenő; בודפשט, 11 באוקטובר 1886 – וושינגטון די.סי., 14 באוגוסט 1959) היה פסל יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, אמן מדליות.
הוא יצר דיוקנאות, לוחיות ופסלים ציבוריים רבים.
הוא התגורר בארצות הברית של אמריקה משנת 1939 עם אשתו, הציירת והקרמקאית ארז'י פיירווארי.
ינה פרים נולד בבודפשט במשפחה יהודית כבנם של יעקב פרים (1852–1919) רופא ומורה, ושל אנה גולדרייך.
תחילה למד בבית הספר לאמנויות שימושיות בבודפשט (שמה היום אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב), ולאחר מכן בפריז אצל הפסל ז'וזף ברנר .
הוא גם לקח חלק בקישוט בניין המטה של המוסד לביטוח לאומי ההונגרי.
ב-7 בספטמבר 1922, בבודפשט, נשא לאישה את ארז'בט, בתם של ז'יגמונד פיירווארי ושל אדל שניצר.
ב-1939 שהה זמן רב יותר בהולנד, שם ארגן תערוכות בכמה ערים (האג, ארנהם).
באותה השנה הוא ואשתו התיישבו בארצות הברית, שם שניהם הפכו לפרופסורים באוניברסיטת נוטרדאם באינדיאנה.
יאסברן : לוחמים טורקים-הונגרים (1909);
אסטרגום : יאן סובייסקי (1933)
בלשגיארמט : אנדרטת גבורה (1937)
אליזבת, נסיכת בוואריה-שכונתה סיסי והייתה גם מלכת הונגריה
המדונה של אבן דרך 0
משנת 1906 הציג בתערוכות של הגלריה לאמנות.
ב-1910 הציג את יצירותיו בגלריית "בית האמנים", ב-1934 במוזיאון ארנסט וב-1935 בקזינו בליפוטווברוש (רובע 5 של בודפשט).
ב-1939 הציג תערוכות במספר ערים בהולנד (האג, ארנהם)
ב-1939, הציג תערוכה משותפת במילווקי ביחד עם אשתו, הציירת והקרמיקאית ארז'י פיירווארי.
ינה ליגטי (במקור לוסטיג, בהונגרית: Ligeti Jenő; סנטה, 19 בספטמבר 1875 – בודפשט, 21 בפברואר 1969) היה מומחה דפוס, עיתונאי, עורך עיתון יהודי-הונגרי.
לליגטי היה תפקיד מהותי בהיסטוריה של העיתונות ההונגרית במיוחד בהחדרת חידושי דפוס, שיטות עריכה וניהול.
ינה לוסטיג נולד במשפחה יהודית בת 12 ילדים.
אביו איגנץ לוסטיג (נפטר ב-1927) התפרנס כקצב.
אמו הייתה רוזה קוֹהְן (כהן).
המשפחה עברה לבודפשט זמן קצר לאחר לידתו של ינה.
הילד ינה ליגטי השלים את ארבע כיתות היסודי ואת 4 כיתות חטיבת הביניים, ולאחר מכן הוריו כבר לא יכלו לממן את לימודיו וכך בסופו של דברהתחיל לעבוד כשוליה בבית הדפוס של היומון בשפה הגרמנית פסטר לויד.
כמדפיס מאסטר מומחה יצא לסיור ברחבי אירופה ברגל וברכבת ביחד עם חבר בשם ריצקו.
הם ביקרו בבתי דפוס, ובמקום שהשיגו עבודה נשארו יותר.
הם ראו, חוו והכירו את התוצאות האחרונות של מקצוע הדפוס בערים הגדולות: פריז, לונדון, סטוקהולם ועוד.
ללא רקע כלכלי, המאבק הקיומי הזה היה קשה, אך גם מוצלח ביותר.
מאמצע שנות ה-90 עבד ליגטי במקצוע הדפוס בבודפשט.
לפי זיכרון בתו, ליגטי עבד גם עם מכונות גרפיות והיו לו חידושי דפוס.
בין 1903 לבין 1908, ערך ככל הנראה את כתב העת המקצועי הדו לשוני "הגרפיקאי ההונגרי" Magyar Grafikus – Ungaricher Grafiker – בהונגרית ובגרמנית.
בשנת 1905, הוא שיחק תפקיד מרכזי בהחדרת מכבש הדפוס לעיתון של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית נפסבה.
ב-7 באוגוסט 1904, בבודפשט, נשא את אנטוניה, בתם של מיקשה זינגר ושל צציליה וייס.
ב-22 במאי 1910, הושק בעיר סגד העיתון המקומי "דרום הונגריה" (Délmagyarország), שלצורך ייצורו נעשה שימוש גם במכבש הדפוס הסיבובי.
ליגטי הפך למנהל בית הדפוס של העיתון, והוא רכש עבורו גם את המכונות ואת האותיות.
העיתון פשט את הרגל כבר בנובמבר.
ינה ליגטי ודוד הולצר (1869–1944), סוחר עשיר בסגד, המשיכו לתמוך בעיתון.
בשנת 1912 הודפס גם העיתון "יומן סגד" (Szegedi Napló) על ידי ליגטי ושותפו במשך חודשים אחדים, אם כי היומן לא הזכיר זאת בהטבעה.
ליגטי ושותפו דאז הדפיסו את הגיליונות.
שותפו של ליגטי היה יוז'ף פסטור (במקור פולק).
פשיטת הרגל הגיעה שוב, ומכיוון שליגטי חתם על שטר חוב לפסטור, הוא הפסיד הכל.
בית הדפוס הגיע לידיה של חברת וארנאי (Várnay).
לאחר פשיטת הרגל הפיננסית פנה ליגטי למקצוע העיתונאות.
ב-1912 כבר עבד כמנהל עיתון בסגד, במהלך המהפכות של 1918 (מהפיכת החרציות), הוא היה מעורב באירועים והפך לעורך הראשי של עיתון מרכזי בסגד, שפורסם ב-1919 בשלבים הראשונים של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית, ליגטי הוכה על ידי "המתעוררים" חברי הטרור הלבן, בביתו נערכו חיפושים מספר פעמים והוא נידון לשישה חודשי מאסר, שריצה בכלא צ'ילאג שהיה ידוע לשימצה.
לאחר ריצוי עונש המאסר הוחזק במעקב משטרתי במשך תקופה ארוכה.
אחר כך הפך לסוכן פרסום ופרסם מודעות של אזרחים בעיתונים שונים.
ב-3 בדצמבר 1921 פורסמו מאמריו והקריקטורה של ינה ליגטי יחד עם עיתונאים אחרים של סגד בעיתונים מזדמנים שונים של העיר.
ב-6 בפברואר 1922, ליגטי החל לערוך עיתון בסגד שהיה מוסף שבועי.
ב-20 באוקטובר 1923 החל לעבוד שוב ב"העיתון הטרי" כראש מנהלת ההוצאה לאור.
לבסוף, משנת 1923 היה העורך הקבוע של "העיתון המיוחד של יום שני" עד פרסום החוק היהודי הראשון ב-1938, ואז פוטר בשל יהדותו.
למעשה מאמצע שנות ה-20, מילא ליגטי תפקיד חשוב בעיתון "דרום הונגריה" שיצא שוב לאור, קנה עוד ועוד מניות, והפך למנהל משרד ההוצאה לאור, ואחר כך למנהל חברת האחזקות של העיתון.
משרד ההוצאה לאור, בית הדפוס, הוצאת הספרים וספריית ההשאלה פעלו תחת ניהולו הישיר של ליגטי.
הוא היה בקיא מאוד בנושאים כלכליים והשיטה הכלכלית ופרסם מאמרים רבים בנושאים אלה.
בתו מגדה הייתה סטודנטית לרפואה באוניברסיטת סגד, ובאמצעותה בא ליגטי בקשר עם חברי "המכללה לאמנות של צעירי סגד" .
"עיתון יום שני המיוחד" דיווח לעיתים קרובות על התוכניות והאירועים של צעירים אלה ותיאר ובכך ופרסם את האירועים שערכו.
משנת 1938 נקטעה הקריירה העיתונאית של ליגטי עקב החוקים היהודיים, במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי.
הוא גורש למחנה ריכוז ב-1944 ונאלץ לעבוד (למרות גילו הכמעט 70) כחוטב עצים באוסטריה עד סוף מלחמת העולם השנייה.
הוא ניצל ושב הביתה לסגד וערך עד סיום תקופת הרפובליקה ההונגרית השנייה את עיתון המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית שפורסם תחת השם "עיתון יום שני" (Hétfői Újság).
ב-1955 (בגיל 80!!!) עבר לבודפשט וקיבל עבודה ב"הוצאה לאור החקלאי" (Mezőgazdasági Könyvkiadó), אך עקב מחלתו לא היה מסוגל למלא את תפקידו כנדרש ופרש.
הוא קיבל פרסים ב-1959, 1963 ו-1967, אבל הדור אחריו חייב עדיין את חשיפת תפקידו המהותי של ליגטי בהיסטוריה של העיתונות ההונגרית.
ינה פרקשהאזי (במקור Jenő Fischer Farkasházi, בהונגרית: Farkasházy Jenő; סקשפהרוואר, 29 במרץ 1861 – הרנד, 4 במאי 1926) היה בעל תואר אצולה יהודי-הונגרי, תעשיין יצרן פורצלן, קרמיקאי, סופר תולדות האמנות.
אחיו, ד"ר פרקשהאזי ז'יגמונד פרקשהאזי (1874 – 1928) היה פוליטיקאי, עיתונאי, חבר האספה הלאומית ההונגרית (חבר פרלמנט), עורך דין.
ינה פישר פרקשהאזי הוא בן למשפחת פישר היהודית בעלת תואר אצולה מפרקשאזה.
הוא נכדם של מור פישר ושל מריה זלצר מפרקשהאזה.
אביו היה דז'ה פישר (1827–1914) ואמו מריה פרסבורגר.
הוא השלים את לימודיו בבית הספר לאמנויות יפות בפריז, שם למד כמעט את כל הפרטים הקטנים של ייצור כלי פורצלן במשך שמונה שנים.
לאחר שהרחיב את ידיעותיו באנגליה ובגרמניה, עבד במפעל הפורצלן באונגוואר, אך משנת 1897 השתמש בידע ובכוח היצירה שלו במפעל בהרנד.
בתעשיית החרסינה של הרנד הוא המשיך המקום שסבו הפסיק, בעקבות ז'אנר ההרנד שהתבסס על דגמים ומוטיבים סיניים עתיקים, יפניים ושל מסורת הערים מייסן ווינה וכן של סֶבְר (Sèvres) ובתחום זה השיג תוצאות שבהן התחדשו המסורות הישנות של המפעל.
בשנת 1900 הוא קיבל השראה מצורות וטכניקות מודרניות במהלך ביקורו בתערוכה העולמית של פריז (1900).
הוא נחל הצלחה גדולה עם הפורצלנים המעוטרים בקולה (coulé) ובפאטה-סור-פאטה שהוא מונח צרפתי שפירושו "הדבק על הדבק".
זוהי שיטה לקישוט פורצלן, אותם עיצב וצייר.
הוא פעל גם בתחום הספרותי וכתב שתי מונוגרפיות מרכזיות: חייו ויצירותיו של פאליסי (1887), (Palissy היה השם המסחרי שתחתיו חברת A.E.
ג'ונס ובניו, מסטוק און טרנט, שיווקו את החרסינה והקדרות שלהם.
השם נבחר כמחווה לברנר פליסי, הקדר הצרפתי המפורסם במאה ה-16, יוצר כלי פליסי.
וכן משפחת דלה רוביה (1896) לוקה דלה רוביה היה המייסד של משפחת דלה רוביה.
ינה פרקשהאזי נפטר כמנכ"ל מפעל תעשיית הפורצלן של הרנד.
ב-7 בספטמבר 1904 נכדיהם של מור פישר מפרקשהאזה:
ד"ר ז'יגמונד פישר מפרקשהאזה (1874–1928) עורך דין, חבר פרלמנט
קיבל אישור מהמלך ההונגרי פרנץ יוזף הראשון שהוא פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה לשנות את שם משפחתם פישר לפרקשהאזי, תוך שמירה על קידאמת שמם האצילי, פרקשהאזי.
ינה פרקשהאזי נפטר ב-בהרנד ללא צאצאים.
ינה פרקשהאזי הוא למנוחות בבית הקברות היהודי בעיר טטה.
ינה לאנצי (במקור לווינגר, בהונגרית: Lánczi Jenő; סולנוק, 6 ביוני 1875 – 19 ביוני 1944) היה סוציולוג יהודי-הונגרי, עורך דין, עיתונאי, עורך עיתון, סופר מאנשי הרוח החשובים שעסק גם בפילוסופיה.
ינה לווינגר נולד במשפחה יהודית כבנם של הוא בנם של אילש (אליהו) לווינגר (Löwinger), בעל קרקעות עשיר בעיר סולנוק ושל רוזה בראון (Braun).
הוא למד משפטים באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בשנת 1901 קיבל תעודת עורך דין ועבד כעורך דין במשך עשרות שנים.
בנוסף ללימודי מדעי החברה ומדיניות חברתית מתקדמים, הוא עסק גם בסוגיות פילוסופיות.
לאנצי היה גם חבר מערכת של כתב העת "המאה העשרים" (Huszadik Század) ולאחר מכן ערך עם מרצל קדושה את "הסקירה הפוליטית החברתית" (Szociálpolitikai Szemle) שהתחילה ב-1910. כתביו במדעי החברה פורסמו גם בכתב העת הספרותי והאמנותי החשוב ניוגט.
כעורך דין בפועל, הוא פרסם מספר פרסומים בנושאי מיסים.