tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במנחת מסלול טיסה בודד באורך של 1,020 מטרים, המנחת הופעל בעבר על ידי חב' ארקיע ושימש לשתי טיסות נוסעים יומית בקו ת"א-יטבתה באמצעות מטוס דאש 7, לטיסות חקלאיות וכן רחבת חניה למטוסים קלים.
כיום, המנחת נמצא ברשות מועצה אזורית חבל אילות.
נכון לשנת 2024, המנחת לא פעיל ומשמש כחנייה זמנית למכוניות חדשות שמובלות אליו מנמל אילת.
מנחת ראשון לציון הוא מנחת תעופה השוכן בחולות ראשון לציון במערבה של העיר ראשון לציון.
המנחת ממוקם כ-350 מטרים ממערב למחלף מבוא איילון וכ-700 מטרים מדרום לאצטדיון הברפלד ומזרחית לאגם הנקיק ואגמון הסופרלנד.
במנחת מסלול טיסה באורך של 450 מטרים, ובמקביל ממערב לו מסלול הסעה למטוסים.
המנחת מורשה לטיסה לפי כללי ראייה מבוקרת בכל ימות השבוע בשעות האור בלבד, וגובה הטיסה המרבי במרחב המנחת מוגבל ל-400 רגל.
במנחת שירותי תדלוק למנויים, שירותי כבאות ועזרה ראשונה.
צפונית-מערבית למסלול הטיסה, קיים מסלול טיסה נוסף, קצר באורך של כ-180 מטר המיועד לפעילות טיסנים בלבד.
גם מסלול זה עשוי אספלט.
בשנת 2013 נפתח במנחת "המוזיאון לתעופה וחלל" ובו תצוגת מטוסים ותערוכה על תולדות התעופה בישראל.
המנחת הוא בסיס פעולה מרכזי של חברת עדן תעופה, המספקת שירותי טיסה במסוקים פרטיים.
ב-6 ביולי 2014 התרסק מטוס קל במנחת, ואדם אחד נפצע במהלך האירוע באורח קל.
ב-25 בינואר 2015 התרסק מטוס קל במנחת, ושני בני אדם נהרגו במהלך האירוע.
מנחת מצפה רמון הוא מנחת השוכן במישור הרוחות, כארבעה קילומטרים מצפון למצפה רמון.
המנחת נמצא ממערב לכביש 40, מדרום לכביש 171 וממזרח לבה"ד 1, ומשמש בעיקר מטוסים מסוג אווירון זעיר ממדים ודאונים.
המועצה המקומית יזמה את הקמת המנחת בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, במטרה לפתח את התיירות והמסחר בעיירה, על ידי קיצור זמן הנסיעה מאזור המרכז.
המנחת הוקם לבסוף באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 עם מסלול טיסה מאספלט באורך של כ־600 מטרים.
וב-1987 חברת ארקיע החלה להפעיל אליו טיסות סדירות מנמל התעופה דב הוז בתל אביב באמצעות מטוסי איילנדר דו מנועיים.
הקו בוטל באופן סופי בשנת 2006.
בשנת 2001 החליטה ממשלת ישראל על שיפוץ ושדרוג המנחתת בעלות של 30 מיליון שקל, כולל סלילת מסלול טיסה חדש באורך של כ־1,300 מטרים, כ־300 מטרים ממערב ובמקביל למסלול הקודם.
הפרויקט נועד לקדם את התיירות במצפה רמון, ולאפשר להגיע מהעיירה אל מרכז הארץ בטיסה בת כ־40 דקות.
ב-12 בינואר 2001 הניח ראש הממשלה אהוד ברק, את אבן הפינה לפרויקט.
הפרויקט נמסר לביצוע לקרן קיימת לישראל שפרסמה מכרז לסלילת מסלול באורך של 1,450 מטר, שיאפשר תנועת מטוסים בסדר גודל של עד 50 נוסעים.
העבודות החלו בקיץ 2002, והיו אמורות להסתיים תוך 20 חודשים, אך הופסקו בשנת 2004 בשל חוסר בתקציב, לאחר שמשטח הכורכר שנועד למסלול תוחם ופולס.
בנובמבר 2004 הבטיח שר התחבורה, מאיר שטרית, לתקצב את השלמת הפרויקט, אך הדבר לא יצא לפועל.
תוואי המסלול החדש שלא הושלם נפגע במשך השנים משיטפונות.
ב־24 במרץ 2013 אישרה רשות התעופה האזרחית את הפעלתו של מסלול הכורכר במנחת עבור מטוסים מסוג אווירון זעיר ממדים ומטוסי תעופה כללית היכולים לפעול בתנאי המקום.
הפעלת המנחת נמסרה ל"מרכז דאיה נגב".
מנחת מישר הוא מנחת השוכן במישר שבהר הנגב, סמוך ממערב לכביש 40, וכ-25 ק"מ דרומית-מזרחית למצפה רמון.
במקום מסלול טיסה עשוי עפר דק, ואין בו שירותי תעופה משום סוג.
במקום התרחשה תאונת מטוס קל ביוני 2015, המטוס ניזוק באורח בינוני, הטייס והנוסע לא נפגעו.
מנחת ערד הוא מנחת מטוסים בבקעת ערד, הנמצא 3 קילומטר מדרום־מערב לעיר ערד.
במנחת מסלול טיסה יחיד (08/26) באורך של 1,400 מטר, הסלול אספלט.
המנחת פעיל בשעות אור ויום בכל ימות השבוע, בעבר הופעל בידי עמותת התעופה ערד, וכיום בידי חברת אומניטס בע"מ ורשות התעופה האזרחית.
לא קיימת אחזקה שוטפת במנחת וגם אין בו אפשרות לתדלוק מטוסים.
במנחת ישנו צוות כיבוי אש הכולל שני אנשים וכלים לכיבוי אש.
מכיוון שהמנחת אינו עמוס, מתאפשרת בו תנועת כלי רכב ורכיבת אופניים, מלבד בזמני המראה או נחיתה.
מנחת סולת היא מנחת נדבה, שהוקרבה על המזבח בזמן שבית המקדש היה קיים.
מנחת סולת היא המנחה הבסיסית ביותר, וכאשר אדם נודר להביא מנחה סתם, בלא לפרט, הוא מתחייב בהבאת מנחת סולת.
בפרשה העוסקת בדיני קרבן מנחה:
האדם לוקח כמות של עישרון סולת ולוג שמן, שם חלק מהשמן בכלי, שם עליו את הסולת שופך עליה עוד חלק מהשמן ובוללן.
לאחר מכן הוא מעביר את הסולת הבלולה בשמן לכלי שרתויוצק עליה את מה שנשאר מהשמן ונותן עליה לבונה.
לאחר מכן כהן מגיש את המנחה לקרן הדרומית־מערבית של המזבח.
לאחר ההגשה הכהן לוקח את המנחה, מסלק את הלבונה לצד אחד, קומץ מהסולת במקום שבו יש הכי הרבה שמן, ושם את הקומץ בכלי שרת.
הכהן מלקט את כל הלבונה מעל הסולת ושם אותה על הקומץ, מעלה את הקומץ בכלי שרת על המזבח, מולחו, ומקריבו על גבי האש.
מנחת ציקלון (מנחת סאיקלון) היה מנחת ששכן במרכז פארק תעשיות בר-לב, סמוך וממערב לכרמיאל.
המנחת הוקם בשנת 1970 כחלק ממפעל "ציקלון מוצרי תעופה" (כיום "אלביט מערכות - סאיקלון בע"מ").
ציקלון מוצרי תעופה הוקמה ביוזמתו של יואש צידון וחברת "עץ לבוד", במטרה לבנות מטוסים קלים.
החברה הייתה במשא ומתן להקים קו ייצור להרכבת גרסה תלת-מנועית, של מטוס ה"איילנדר" (ה"טרילנדר"), מטוס נוסעים קל מתוצרת חברת בריטן נורמן.
המנחת נועד לאפשר למפעל להטיס בתחומו את המטוסים הקלים שיצאו מקו הייצור.
הסכם ייצור לבסוף לא נחתם והמפעל התמחה בייצור תת-מרכבים של מטוסים ובשיפוץ מסוקים.
המפעל שימש כקבלן משנה של התעשייה האווירית לישראל, ייצר והרכיב מכלולי גוף למטוס הנשר והכפיר בשנות ה-70 של המאה ה-20.
ב-23 ביוני 1985 נערכה במנחת טיסת הבכורה של פרויקט מטוס "הגמביט", אווירון זעיר ממדים (אולטראלייט) שפיתחה חברת "סייקרפט", חברה בת של סאיקלון.
את המטוס הטיס ברוך לבנון, שהיה המהנדס הראשי ומנכ"ל חברת "סייקרפט".
באוקטובר 1991 חנכה חברת נשר תעופה ותיירות קו תעופה בין המנחת לנמל התעופה דב הוז בתל אביב.
הקו הפסיק לפעול לאחר מספר חודשים.
במרץ 1998 החלה חברת ארקיע להפעיל שוב קו תעופה בין המנחת לשדה דב, עם מטוס איילנדר בעל 9 מושבים.
באותה עת גם הוכרז על תוכנית להכפלת ארוך מסלול הטיסה ל-1,200 מטר, במטרה להתאימו להמראה ונחיתה של מטוסים בינוניים, כגון ATR 42 (תוכנית שלא יצאה לפועל).
בשנת 2002, השקיע משרד התחבורה 300 אלף שקל בריבוד מחדש של המנחת ומסלול הטיסה באספלט.
במטרה לאפשר למפעל להנחית בתחומו מטוסים קלים לצורך שיפוץ, ובכך להגביר את התעסוקה במקום.
אך מאז השיפוץ המנחת כמעט ואינו היה פעיל.
מדי שנה היה מתקיים במנחת אירוע הכולל מופע טיסנים, לזכרו של סרו , מכונאי מוטס שנהרג באסון היסעור ברומניה ביולי 2010.
מנחת תנובות הוא מנחת תעופה השוכן בשרון, כ-500 מטרים ממזרח למושב תנובות כקילומטר מצפון לקלנסווה.
במנחת מסלול טיסה בודד באורך של 700 מטרים, והוא מורשה לטיסה לפי כללי ראייה מבוקרת בכל ימות השבוע ובשעות האור בלבד.
מנחת תנובות מופעל בידי חברת אומני-הורייזן תעופה ספורטיבית, הוא משמש בעיקר להדרכת טיס, ומותאם לפעילות כלי טיס זעירי משקל, כהגדרתם ברת"א בלבד.
בינואר 1992 אווירון זעיר ממדים התרסק במנחת בעת נחיתה במתחם וטייסו נפצע.
משרד התחבורה בוחן את האפשרות שמנחת תנובות יחליף את שדה התעופה בהרצליה, כחלק מתוכנית לתשתית לאומית - תת"ל 74.
מנחת עמק המצלבה (נקרא גם מנחת רחביה, או מרו"ם – מסלול רחביה-מצלבה) היה מסלול נחיתה שהוכן בחופזה בעמק המצלבה בירושלים, בגן סאקר של היום, בזמן מלחמת השחרור.
זהו אחד משני שדות תעופה מאולתרים שהוכשרו בירושלים במהלך הקרבות (השני היה המסלול בגבעת שאול), ומטוסי טייסת א' קיימו שם שגרת טיסות מתל אביב לירושלים ובחזרה.
המטוסים הביאו עמם דואר, תרופות, נשק ונוסעים, ביניהם גם דוד בן-גוריון ויצחק שדה.
במהלך המצור על ירושלים, וחסימת כביש ירושלים–תל אביב, עלה צורך לשמור על הקשר בין הבירה לשפלה בדרך האוויר.
עשרים מטוסי "אוסטר" (שנקרא גם "פרימוס"), שהשאירו הבריטים בשדה התעופה בעקרון נרכשו והוברחו תחת אפם של הערבים אל שדה דב, והפכו לגרעינה של טייסת א'.
אף שהמסלול בגבעת שאול היה טוב יותר מהמסלול בעמק המצלבה, בשלב מסוים אי היה אפשר להשתמש בו משום שכוחות ערביים ירו עליו מהכפר דיר יאסין הסמוך.
ב-7 באפריל 1948 נשלח שלמה גילוץ, ראש מחלקת בינוי שדות תעופה במפקדת חיל האוויר במלחמת השחרור, לאתר שטח לשני מנחתים בירושלים.
ביחד עם מאיר בץ, שהיה קצין ההנדסה של מחוז ירושלים, יצאו לחפש מקומות מתאימים לבניית מסלולי טיסה.
הם סקרו מספר מקומות שלא נראו מתאימים, ולבסוף עלו לרחביה לצפות על האזור.
כשראו את עמק המצלבה החליטו לבנות שם אחד מהם.
המטכ"ל דיווח לבן-גוריון על מציאת מקום מתאים לשדה תעופה, וביקש סכום של 7,000 לירות ארץ-ישראליות להכשרת מסלול במקום.
גילוץ שכנע את מנהל חברת האשלג משה נובומייסקי בחשיבות הלאומית של העברת הציוד המכני הכבד מים המלח לירושלים לצורך בניית המנחת.
הציוד הועבר מתחת לאפם של הבריטים בשיירת האשלג.
כעבור שבוע דיווח מטה השירות למטכ"ל ששדה התעופה ברחביה, באורך 300 מטר, יהיה מוכן ב-17 באפריל ויתאים לנחיתה של הפרימוסים.
בפיקוחו של מאיר בץ, יישר דחפור את השטח (שהוא כיום גן סאקר) ו-500 מגויסים, כולל תלמידי בית ספר, פינו את העפר בידיהם לנחל הסמוך.
לאחר מכן הורטב המשטח במים ומכבש דרכים הידק אותו.
שבועיים לאחר התחלת העבודות תחת אש הצלפים מקטמון, היה שדה התעופה הקטן מוכן, ואפילו הוצב בו שרוול רוח לסימון כיוון הרוח.
ב-22 באפריל דיווח בץ שמסלול עמק המצלבה מוכן לנחיתה.
פנחס ("פינייה") בן-פורת ושלמה גילוץ המריאו משדה דב כדי לנחות בו ולבדוק אותו, אך מזג האוויר הגרוע לא אפשר זאת, ולאחר שהייה ארוכה מעל השטח חזרו לתל אביב.
אחר הצהריים, כאשר מזג האוויר השתפר, נחתו פינייה וגילוץ בעמק המצלבה, כשערביי גבעת שאהין צולפים עליהם ממול.
המסלול בעמק המצלבה היה בשטח משופע בכיוון צפון-מזרח.
שיפוע המסלול, הגבעות בקצהו הצפון-מזרחי ומשטר הרוחות באזור חייבו לרוב נחיתות מדרום-מערב לצפון-מזרח.
בעוד נחיתת המטוסים העמוסים הייתה נוחה יחסית בכיוון זה, ההמראות היו קשות יותר.
כשעוצמת הרוח נחלשה, המריאו המטוסים דרומה.
כדי להימנע מהירי של הצלפים הערבים משכונותיהם הקרובות לעמק המצלבה, נדרשו הטייסים להגיע מעל המסלול בגובה ביטחון של כ-2,000 רגל מעל פני השטח, ולהנמיך במעגלים.
גם לאחר ההמראה היו הטייסים חייבים לטפס מעל השדה, ורק כשהושג גובה בטוח עזבו את האזור.
ב-25 באפריל טס דוד בן-גוריון לתל אביב, וכתב לעצמו:
מספר הטייס גדעון שוחט (גֶדַע): גדעון שוחט מוסיף שרבים רצו להגיע מירושלים לשפלה בשל המצור, והדרך הבטוחה והקצרה ביותר הייתה דרך האוויר.
כשנשמע רעש המטוס נהרו אלפים אל המצלבה בתקווה שיזכו לטוס אל מחוץ לעיר.
מפקד השדה הראשון היה מאיר טוביאנסקי, וסגניו היו יעקב פרידמן וקיט בציר.
אנשי השדה השתכנו בבית עמרני בנחלת אחים, שהיה מרוחק מטרים ספורים בלבד מן המסלול.
בקומה התחתונה גר בעל הבית, ומן הקומה העליונה ניהלו פקחי הטיסה – אלכסנדר קוסביצקי, גיורא ויזר וירחמיאל שרם – את התנועה האווירית.
באותו בית השתכנו גם המכונאים – גרשון גוהם, ריכרד האן, קורט לוי ואליהו מימרן, אשר היו בעלי הכשרה טכנית אווירית והיו מסוגלים לבצע תיקונים בסיסיים במטוסים במידת הצורך.
יהודה לבנון היה אחראי לשירותי המסלול.
טייסת א' סייעה להכנות למבצע "יבוסי", כאשר העבירו טייסיה את ה"דוידקה" הראשונה לירושלים, פגזים, ואת מפקד המבצע יצחק שדה.
את פני הטייסים קיבל על הקרקע יהודה לבנון.
התחרות על מקומות הטיסה הייתה קשה, ולעיתים היה הפקח חייב להתערב בין הנצים ולקבוע בעצמו באופן שרירותי את העדיפות שתינתן לנוסע זה או אחר.
שיפור ניכר חל בעקבות הארכת המסלול, שאפשרה את הפעלתם של מטוסי "דה הבילנד דראגון" ו"איירוואן".
מטוסים דו מנועיים אלה הטיסו עד שמונה נוסעים.
עם כניסתה של ההפוגה הראשונה לתוקפה, ב-11 ביוני 1948, החליט הפיקוד העליון לנצל את הפסקת הקרבות למילוי מחסני המזון והנשק המדולדלים של ירושלים, ועד לחידוש הלחימה בוצעו קרוב למאה טיסות לירושלים.
בין הטייסים היו אדם שתקאי, יעקב (בלק) בן חיים, אלי פיינגרש (אייל), בוריס סניור, פנחס בן פורת, הוגו אלפרשטיין (חגי אגמון), יוסף שטיינמן, בנימין כהנא, ירמיהו (ג'רי) רנוב, , , צבי (צ'יבי) זיבל, גדעון גורדון (אלרום) ואחרים.
השדה נחשב בעיני הטייסים לשדה קשה לגישה ולנחיתה, ואך בדרך נס לא אירעו בו תאונות בחודשים הראשונים.
ב-3 באוגוסט 1948, בשעות הבוקר, המריא מטוס "אוסטר" שבו טסו הטייסים וזהרה לביטוב בדרכו לתל אביב.
המטוס החל בריצת ההמראה, ניתק מן המסלול, והחל בפנייה אטית מערבה, אך התרסק ונוסעיו נהרגו.
שברי ה"אוסטר" המרוסק התגלו במטע הזיתים הסמוך לשדה, ולידו גופותיהם של שני הטייסים.
בריאיון עיתונאי בשנת 1949 אמר מאיר בץ שהקמת המנחת הוא המבצע שהוא הכי גאה בו, והיה מרכיב חשוב בדרך להפיכת ירושלים לסטלינגרד הישראלית.
מנחת עמק המצלבה שימש לנחיתה ולהמראה במשך כחצי שנה.
הועבר דרכו דואר חשוב במטוסים הזעירים, הגיעו לירושלים עיתונים מן השפלה, וגם בעלי תפקידים בכירים.
להנצחת ה"גשר האווירי" שהפעיל חיל האוויר הוטבע סמל מיוחד ובו מטוס דו-מנועי מעל מגדל דוד.
מנחת קטיף היה מנחת תעופה קטן בגוש קטיף, כ־3 וחצי קילומטרים צפונית לעיר ח'אן יונס, ובצמוד לבסיס אונר"א אשר נמצא בשטח מחנה הפליטים ח'אן יונס וכן היה ממערב למושב העובדים גני טל ומחנה נוריה, המנחת נקרא על שם אזור ההתיישבות הישראלי הסמוך ברצועה.
המנחת הוקם בשנת 1990, ביוזמת חברת "סנונית שרותי תעופה" ובעליה הטייס יונתן גבע, במטרה לשרת בעיקר את מתארחי מלון נווה דקלים שהחל לפעול מספר שנים ספורות לפני חניכת השדה.
בית המלון סבל קשות מאבדן הכנסות בעת האינתיפאדה הראשונה, והסיבה העיקרית להפעלת והקמת השדה הייתה הסברה כי מתן אפשרות להגעה מהאוויר יאפשר להמשיך ולהפעיל את בית המלון.
סיבה נוספת הייתה כי מספר אנשי עסקים שהבטיחו לראש המועצה צבי הנדל (לימים חבר הכנסת וסגן שרת החינוך, התרבות והספורט) שיקימו מפעלים בגוש-קטיף כאשר נודע להם ניתן שתהיה גישה לאזור בעזרת תחבורה אווירית.
אורך המסלול היה 800 מטרים, ורוחבו 6 מטרים כך שהוא היה ניתן לשימוש רק על ידי מטוסים קלים.
חברת מע"צ סללה את המנחת ובשיתוף פעולה עם המועצה האזורית חוף עזה אשר השקיעה 1.25 מיליון ש"ח בסלילתו של המסלול ובתכנון חברת "מהוד".
המנחת נחנך באוגוסט 1990 בנוכחות שר התחבורה, משה קצב.
בשלב הראשון פעל הקו באופן סדיר של כפעמיים ביום וכן כשלוש פעמים בשבוע.
בית המלון הפעיל הסעות משטח בית המלון אל המנחת ובחזרה בשעת נחיתת המטוסים, והמועצה האזורית חוף עזה הייתה מציבה לפני כל נחיתה במנחת רכב כיבוי אש וכן אמבולנס, אך תפעול זה היה מסובך ופגע בכדאיות הפעלת המנחת.
בנוסף תכננה חברת נשר תעופה ותיירות להשתמש במנחת על מנת להטיס תוצרת חקלאית שגדלה בחממות בגוש קטיף לצפון הארץ.
עם זאת בסופו של דבר התברר כי מספר הטסים במנחת לא מצדיק החזקת קו טיסה קבוע.
בשנת 1997 ביקשה חברת עיט שירותי תעופה ותיירות לשוב ולהפעיל טיסות סדירות למנחת, אך צה"ל לא נתן לכך אישור, בשל חשש לפיגועים במטוסים שיטוסו למנחת הממוקם סמוך למחנה הפליטים ח'אן יונס.
לאחר פריצת האינתיפאדה השנייה צה"ל אסר לחלוטין על מטוסים פרטיים לעבור במרחב האווירי של רצועת עזה.
הוחלט כי יינתן אישור טיסה בשדה למסוקים בלבד, ובהמשך צומצם האישור למסוקי חיל האוויר בלבד.
לאחר הריסת נמל התעופה הבינלאומי יאסר ערפאת בדצמבר 2001, הפך למעשה מסלול הטיסה של השדה להיות מסלול הטיסה השמיש היחיד ברצועת עזה.
המנחת איבד את תפקידו לחלוטין לקראת פינוי גוש קטיף וביצועה של תוכנית ההתנתקות.
המנחת פונה יחד עם שאר התשתיות בגוש קטיף.
השימוש האחרון במנחת היה שנה לפני פינוי הגוש כאשר הוא שימש כחניון למספר רב של אוטובוסים ששימשו מפגינים באחת המחאות נגד ביצועה של התוכנית.
מסלול ההמראה שימש לאחר ההתנתקות את תושבי ח'אן יונס ככביש גישה למחנה הפליטים הצמוד לעיר.
ב-2014, צילומי אוויר הראו כי בעקבתו הרחבת מחנה הפליטים חאן יונס, שכללה הקמת מתקן לטיהור שפכים על חורבות המסלול, הפכה את המנחת לבלתי שמיש באופן סופי.
מנחת קרני (ידוע גם כ"שדה התעופה בעזה") היה שדה תעופה ובהמשך מנחת תעופה בדרום מזרח העיר עזה, כ-6 קילומטרים מצפון מערב לקיבוץ עלומים ובסמוך למעבר קרני שבמערב הנגב, בשנים 1924–1936 פעל במקום שדה התעופה הבינלאומי הראשון של ארץ-ישראל.
בסוף 1917 נערכו קרב עזה השלישי בין הצבא הבריטי לבין צבא האימפריה העות'מאנית בתמיכתו של צבא הקיסרות הגרמנית בסמוך לעיר עזה.
החברות שפעלו בשדה היו אימפיריאל איירווייז ו־KLM.
בשלב מסוים התגבר הצורך בשדרוג השדה על מנת שיתאים גם למטוסים גדולים יותר ובעקבות כך פורסם מכרז לשדרוג השדה בו זכתה החברה "סולל בונה" ותנועת המטוסים בשדה גברה.
לצורך הרחבת השדה נתפסו 400 דונם מערביי הסביבה, שקיבלו דמי חכירה עבור השטח כפיצוי.
ב־1926 הוציאה ממשלת המנדט מכרז להקמת שדה תעופה מודרני במקום, בו זכתה חברת סולל בונה.
המכרז הוצא בעקבות תוכנית להקמת קו תעופה קבוע לונדון־קהיר־עזה־בגדאד־בצרה־קראצ'י, שהופעל לראשונה בדצמבר 1926. השדה כלל מסלול באורך 300 מטר וברוחב 100 מטר, ונמסר בסוף ינואר 1927.
באוגוסט 1927 נחת בשדה התעופה פייסל הראשון, מלך עיראק לאחר ביקור בארץ ישראל.
פעילות השדה דעכה והדבר הגיע למצב בו פרסם הנציב העליון לארץ-ישראל, ארתור ווקופ, הודעה בה נכתב כי "בזמן האחרון עמד הנציב העליון על הצורך בהקמת אווירודרום אזרחי במקום יותר מרכזי מאשר בעזה, או במגרשי תעופה אחרים שהוקצו לתעופה אזרחית.
נבחר והוכן מגרש מתאים - 2.5 ק"מ צפונית ללוד, והוא ישמש באופן זמני כמגרש תעופה, החל מיום 26 באפריל בצהריים", לימים יהפוך שדה התעופה החדש שיקום בלוד לנמל התעופה בן-גוריון שמתפקד כנמל התעופה הראשי של מדינת ישראל.
ב־1931 הוחלט על ביטול העצירה בשדה בקו להודו, והתעופה הועברה למטוס ימי שנחת בכנרת ועברו למטוס רגיל שיצא מצמח.
בתחילת המרד הערבי הגדול הקים הצבא הבריטי מחנה צבאי סמוך לשדה, ובנובמבר 1936 עבר השדה לרשות חיל האוויר המלכותי תחת השם RAF Gaza וכל התעופה האזרחית עברה ללוד.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש השדה את טייסות 33, 45, 127, 208, 318 ו-451 של חיל האוויר המלכותי והיה בו גם אזור אחסון לתחמושת.
במהלך מלחמת העצמאות נערך באזור המנחת "מבצע פרעה", בו חטיבת הנגב פעלה כנגד הכוחות המצריים באזור המנחת.
בנוסף הופצץ השדה מהאוויר ומסלול הטיסה שלו נפגע, זאת לאחר שמטוסי חיל האוויר המצרי החלו להשתמש בו.
בשנות הממשל המצרי ברצועת עזה היה השדה בשימושו של כוח האו"ם ששכן ברצועת עזה ומטוסיו נחתו בשדה על מנת להקל על העברת אספקה לחיילי הכוח.
במהלך תקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים, האו"ם נענה לדרישת נאצר לפינוי כוחות האו"ם מסיני ורצועת עזה.
לאחר תום מלחמת ששת הימים וכיבוש הרצועה על ידי ישראל הופעל השדה בשנית ושימש בעיקר מטוסים קלים של חיל האוויר ועבור מטוסי ריסוס.
המנחת קיבל את שמו החדש "מנחת קרני" על שם בית אריזה לפרי הדר שהוקם במקום ב-1969, על ידי היזם והפרדסן יוסף קרני מכפר יונה (גם מעבר קרני שיוקם כמה שנים לאחר מכן בסמוך למנחת - קיבל את שמו מסיבה זהה).
בית האריזה הותקף והוצת כמה פעמים ולאחר מספר שנים נסגר.
ב-1968 מצאו מספר יזמים ישראליים בשטח המנחת סדרה של אלפי פגזים שככל הנראה ננטשו על ידי הצבא המצרי לאחר שנסוג במלחמת ששת הימים, לבסוף פונו הפגזים ואף שופץ במעט המנחת על מנת שיכול לשמש גם לאימון טייסים של חיל האוויר.
בשנת 1994 הוקם מעבר קרני ואחר כך אזור התעשייה קרני, בשטח שבו היה שדה התעופה.
מנחת סרונרה (קוד יאט"א: SEU, קוד ICAO: HTSN) הוא המנחת העיקרי המשמש את הפארק הלאומי סרנגטי בטנזניה.
המנחת נמצא באזור המרכזי של הפארק, ונמצא כקילומטר דרומה ממרכז המידע לתיירים של סרונרה.
ביוני 2013 פגע מטוס ריימס-ססנה F406 של חברת טנזניה אייר שנחת במנחת באימפלה והמדחף השמאלי נפגע.
מטוס ססנה 208 קרוואן של חברת Auric Air התרסק זמן קצר לאחר ההמראה מהמנחת ב-23 בספטמבר 2019. הטייס שהיה בנו של הרמטכ"ל הטנזני, והתלמיד לטיס שהיו על המטוס נהרגו.
מנחת מנוח (בהולנדית: Het offer van Manoah) הוא ציור שמן משנת 1641 הנושא את החתימה "Rembrandt f 1641", הנמצא באוסף מוזיאון הציירים הגדולים בדרזדן, גרמניה.
הציור מתאר סצנה מקראית מספר שופטים, ובה מתוארת הקרבת קורבן על ידי מנוח לאחר שהמלאך מבשר לאשתו כי תלד בן.
הציור הופיע לראשונה בשנת 1747 ברשימת המצאי של האוסף המלכותי של אוגוסט השלישי, מלך פולין.
שילובו באוסף זה מצביע על מעמדו הגבוה בעיני האספנים והיסטוריוני האמנות של התקופה, והוא נחשב כבר אז ליצירה בעלת חשיבות דתית ואסתטית יוצאת דופן.
הציור "מנחת מנוח" הנמצא באוסף "מוזיאון הציירים הגדולים" נושא את החתימה "Rembrandt f 1641", ובעקבות זאת נחשב במשך קרוב לשני דורות ליצירה מקורית של רמברנדט הרמנסזון ואן ריין.
הוא זכה לפרסום נרחב בכתיבה האקדמית והקטלוגית, והוזכר שוב ושוב על ידי שורת חוקרים חשובים: ג'ון סמית (1829–1842), יוליוס היובנר (1857), קרל פוסמאייר (1877), וילהלם בודה (1897), הופסטדה דה חראוט (1897 ו־1907), אדולף רוזנברג (1904), וילהלם ולנטינר (1909) ואברהם ברדיוס (1935).
במסגרת מחקרים אלו נחשב הציור לייצוג מובהק של סגנונו הדתי המאוחר של רמברנדט.
עם זאת, כבר בשנות ה־30 של המאה ה־20 החלו להופיע ספקות באשר לייחוס, ובעיקר בשנת 1936, אז הטיל החוקר מרטין ספק ממשי בנכונות הייחוס.
פקפוק זה סימן את תחילתו של גל ייחוסים חדשים לציור, שנמשך לאורך המאה ה־20. נכון לאפריל 2022, באתר Staatliche Kunstsammlungen Dresden הציור מופיע כעבודה של אברהם ואן דייק, אך החוקר דוד דה ויט דוחה גם ייחוס זה ומזהה את העבודה כפרי עטו של עוקב של רמברנדט.
על פי מחקר שמיוחס לברדיוס, הציור מציג קומפוזיציה בלתי מאוזנת - בצד ימין מופיעות דמויות ברישום ברור, ואילו בצד שמאל מופיעים קווים סוערים ולא מוגדרים.
ציורים ורישומים מקבילים ממעגל תלמידי רמברנדט מתארים את ההקרבה ללא הופעת מלאך, כאשר רק ההורים נוכחים.
לפי פרשנות זו, המלאך בציור ייתכן שלא הופיע כלל או הוצג רק כהבזק של אור.
תגובתו של מנוח - פניו מוסבות מהאירוע המרכזי - עשויה להיות תולדה של הופעה על־טבעית בלתי נראית.
במסגרת מחקרים שנערכו על הקומפוזיציה, הועלתה השערה שלפיה המלאך אינו מופיע בציור כדמות ברורה, אלא כנוכחות מוארת בלבד.
בצד השמאלי של הקנבס ניכרות משיחות מכחול סוערות ולא מוגדרות, בניגוד לקווים המדויקים שבצד ימין.
צילומי רנטגן לא גילו עדות לכך שצוירה דמות מלאך שלמה, מה שתומך בפרשנות ולפיה ההתגלות מוצגת בצורה רוחנית ולא פיזית.
תנוחתו של מנוח, המפנה את פניו ממוקד האור, עשויה להיתפס כתגובה לחזיון אלוהי סמוי.
אחד המרכיבים יוצאי הדופן בציור הוא חוסר הסימטריה הקומפוזיציונית.
בעוד צד ימין של הציור מאופיין בקווים מדויקים ודמויות מוגדרות, צד שמאל נותר עמום, עם קווים חסרי גבולות מובהקים.
הבחנה זו, שצוינה במחקר, מחזקת את הרושם של חוויה מיסטית וחושית ומבדילה את היצירה מאיקונוגרפיה דתית מסורתית שבה מופיעים מלאכים כדמויות מלאות.
בציור מופיע דמות לא ברורה.
ייתכן שהייתה התגלות, אבל לא ברורה או גמורה - ייתכן "דמות מקוצרת", ייתכן רק אור.
הדיון בהיעדר דמותו של המלאך בציור מתחזק באמצעות השוואה ליצירות נוספות מן התקופה.
רישומים שנעשו בפריז ובנאפולי, המיוחסים לתלמידי רמברנדט, וכן ציור של ברנט פבריציוס, מציגים את מנוח ואשתו כשהם לבדם, מול מזבח בוער, ללא נוכחות ברורה של מלאך.
הדמיון בין היצירות - הן בתנוחות הדמויות, הן במבנה הקומפוזיציה והשימוש באור - מצביע על כך שמדובר בבחירה סגנונית מכוונת, ולא בהשמטה מקרית, המשקפת גישה שבה ההתגלות האלוהית נרמזת אך אינה מתוארת באופן ישיר.
בנוסף לגרסה השמורה בדרזדן, קיימת יצירה נוספת מאוחרת יותר של מנחת מנוח, המתוארכת למאה ה־18 ומיוחסת לעוקב של רמברנדט.
גרסה זו נחשבת לווריאציה שונה במקצת של הציור המקורי, ועמדה למכירה בבית המכירות כריסטי'ס.
מנטיניאה (ביוונית עתיקה: Μαντίνεια) הייתה עיר יוונית במרכז הפלופונס, מתקופת יוון הקלאסית.
העיר הייתה שדה מלחמה שבו נערכו שני קרבות היסטוריים מכריעים בין ספרטה לאויביה.
הקרב הראשון, בשנת 418 לפנה"ס, נערך בין הספרטנים לבין ארגוס, אתונה, ארקאדיה, ובנות בריתם, במהלך המלחמה הפלופונסית.
הקרב הסתיים בניצחונה של ספרטה, ושבירת כוחה של ארגוס.
הקרב השני נערך בשנת 362 לפנה"ס בין ספרטה ובין תבאי ובנות בריתם.
הכוחות התבאיים, בהנהגתו של אפמינונדס נחלו ניצחון, אך אפמינונדס נהרג בקרב, ועם מותו כוחה של תבאי נשבר.
המנטיקור או המנטיקורוס הוא יצור מיתולוגי אשר שורשיו בסיפורי המיתולוגיה היוונית ובמיתולוגיה הפרסית.
הוא מתואר כיצור קסום ומפלצתי בעל ראש כשל בן אדם זקן, גוף של אריה, זנבו מלא קוצים רעילים אשר הוא יורה אל טרפו או אל אויביו.
לעיתים המנטיקור ניחן ביכולת דיבור.
המנטיקור מופיע בכמה ספרי פנטזיה, למשל "הארי פוטר" שבו הוא אחת החיות אשר יוצרות את הסקרוט פוץ התחת, ובספר השלישי של סדרת "פרסי ג'קסון והאולימפיים" (וקללת הטיטאן), מופיע מנטיקור בשם ד"ר קוטס.
כמו כן המנטיקור גם מופיע בספרה של הולי בלק עלילות ספיידרוויק, בספר עימות המלכים מאת ג'.ר.ר.
מרטין כסמלו של אחד מהלורדים הנאמנים לבית לאניסטר, בספרי אמבר מאת רוג'ר זילאזני, בספר "שרשרת של זהב" מעולם בני הנפילים מאת קסנדרה קלייר, ובמדריך השימושי מאת ארתור ספיידרוויק.
המנטיקור מופיע גם בסדרה מרלין ובסרט ההנפשה קדימה משנת 2020.
מנטור (מיוונית עתיקה: Μέντωρ) או חוֹנֵךְ הוא אדם המשמש כיועץ או מדריך, לרוב בעל ניסיון עשיר בתחום התמחותו.
הביטוי קרוי על שמו של מנטור, חברו של אודיסאוס, במיתולוגיה היוונית, ששימש כחונך לבנו טלמאכוס.
באודיסיאה, כאשר אודיסאוס מפליג למלחמת טרויה הוא משאיר את טלמאכוס בנו תחת השגחתו של מנטור.
בספר השני של האודיסאה, טלמאכוס פונה לשווא אל מצפון מחזרי אימו, פנלופה, ומבקש מהם לחדול מלחזר אחריה.
הם בזים לו, והאלה אתנה, מחופשת בדמותו של מנטור, מעודדת אותו לפעול נגדם ולצאת לחפש את אביו הנעדר.
בספר השלישי, הם מגיעים לפילוס וזוכים לקבלת פנים נאה מידי נסטור, מלך פילוס, שמוסר כי אין בידיו חדשות על גורלו של אודיסאוס; אתנה נעלמת, וטלמאכוס ממשיך לספרטה כדי לקבל מידע על אביו.
אתנה חוזרת רק בסוף העלילה, שוב בדמות מנטור, על מנת לסייע לטלמאכוס ולאביו לגבור על המחזרים.
הגדרה מודרנית למושג מנטור ניתן לייחס לסופר הצרפתי פרנסואה פנלון, ברומן הדידקטי Les Adventures de Télémaque ("הרפתקאות טלמאכוס", 1699).
בחלק מהמקצועות מקובל תהליך חניכה שבו יש קשר מובנה בין המנטור והמתמחה החדש.
תהליך זה בשימוש גם באקדמיה.
יש דוגמאות רבות של תהליך ה"מנטורינג".
שימוש בתהליך מקובל בעולם העסקים, הפוליטיקה והספורט.
כדוגמה ניתן לציין את הסיוע של אדי מרקס (חמש פעמים מנצח טור דה פרנס) ללאנס ארמסטרונג (שניצח לבסוף שבע פעמים בטור דה פרנס, אך זכיותיו בוטלו בהמשך, לאחר שנתפס בשימוש בסמים).
ישנם מודלים שונים המתייחסים למנטורינג, המודל המסורתי מתייחס לקשר פנים אל פנים, קשר ארוך טווח בין מומחה ואדם בתהליך למידה מקצועי, אקדמאי או תהליך התפתחות אישי.
מודל המפל (Cascade mentoring) הוא מודל מקובל של מנטורינג קבוצתי בהכשרה למקצועות מדעיים.
המודל כולל את הפרופסור הבכיר המנחה קבוצת סטודנטים בשלבי מחקר מתקדמים והללו מהווים מנטורים לסטודנטים במסגרת התואר הראשון והשני.
מודל זה שם דגש על מערכת היחסים והרשת הנוצרת בין השכבות השונות.
הקשר יכול להיות קצר או ארוך, פנים מול פנים או באמצעים דיגיטליים בהתאם לצורך.
מנטוס הוא ממתק המשווק ברחבי העולם.
את המנטוס פיתחה חברת Van Melle בהולנד בשנת 1950, וזהו המוצר המוביל שלה.
המנטוס משווק בעיקר בצורת גליל, אך גם בקופסאות.
בכל גליל ישנן 14 סוכריות, למעט סדרת "Sour Mix" (טעמים חמוצים משולבים) בה יש 11 סוכריות.
המנטוס בעל מספר טעמים רב, אך לא כל הטעמים משווקים בכל המדינות, ולפיכך, רבים מן הטעמים מוגבלים לארץ אחת בלבד.
מנטוס הוציאו מסטיקים בטעמים רבים ובהם:
ב-2011 יצאה גרסת מנטוס של מסטיקים ב-6 טעמים שונים: מנטה מרעננת, פפרמינט, פירות יער (המכיל בתוכו את הטעמים תות, פטל, אוכמניות וליים), פירות טרופיים (המכיל בתוכו את הטעמים תפוז, קיווי, לימון ומנגו), אבטיח ושייק פירות (המכיל בתוכו את טעם התות, הבננה והמלון (עוד לא הגיע לישראל) .
ב-2012 יצא מסטיק אשר מכיל עד 3 טעמים בכל מסטיק.
המסטיקים הובאו בטעמים: מנטה, ליקריץ-מנטה, אבטיח-מלון-אננס ותות-תפוח-פטל, לימון-אשכולית-תפוז, אוכמניות-קיווי-תות.
Mentos Mini, אריזות מיני של מנטוס.
Mentos Rainbow, אריזה מיוחדת המכילה שתי סוכריות משבעה טעמי פירות בשבעת צבעי הקשת.
מכיל את הטעמים (לפי צבעי הקשת): תותי-פרוטי, תות, תפוז, אשכולית, תפוח, אבטיח וענבים.
Mentos Sugar Free, גרסה של מנטוס ללא סוכר בטעמים מנטה, תות ופירות.
Mentos Cubes, מסטיקים של מנטוס בצורת קוביות.
קיים בטעם מנטה ופירות הדר.
חברת ממתקים אמריקנית הנקראת "Chewz".
חברת הממתקים הבריטית "קדבורי" אשר משווקת מוצרים מתחרים.
אוהבי המנטוס אוהבים לקרוא לחברות אלו בבדיחות כ"אנטי-מנטוס".
סרטוני פרסומת של מנטוס היוו השראה לקליפ Big me של להקת הפו פייטרס שם הוצג ממתק פיקטיבי בשם "פוטוס".
מנטו מגדליני מָבְרוֹגֶנוּס הייתה יוונייה גיבורת מלחמת העצמאות היוונית של 1821. בהיותה אישה עשירה, הוציאה את כל הונה למען מאבקם של ההלנים לחירות.
בעידודה תרמו ידידיה באירופה כסף ונשק למהפכנים.
מנטו מברוגנוס, בתו של דמטריוס מברוגנוס, נולדה בטריאסטה (אז בתחומי האימפריה האוסטרית, כיום חלק מאיטליה).
סבה, הפנר ניקולאוס מברוגנוס, היה דרגומן (מתורגמן) בשירות מפקד הצי העות'מאני ונסיך ואלאכיה.
ב-1809, בהיותה בת שלוש-עשרה, שבה משפחתה אל מכורתה באי מיקונוס.
היא התחנכה בקולג' בטריאסטה, שם למדה פילוסופיה יוונית עתיקה והיסטוריה, ושלטה היטב בצרפתית, איטלקית וטורקית.
באפריל 1821 סיפר לה אביה כי הפיליקי אטריה, הארגון המחתרתי שהקימה לסקרינה בובולינה (גיבורה נוספת של מלחמת העצמאות היוונית), נערך למרד בשלטון העות'מאני.
כמו בובולינה, אף היא נטלה חלק בקרבות ובמשלחות לגיוס תמיכה באירופה.
מברוגנוס הזמינה את מנהיגי מיקונוס לפגישה ושכנעה אותם להצטרף למהפכה.
בהנהגתה גוננו אנשי האי מיקונוס בחירוף נפש על ביתם מפני חילות האויב.
מנטו מברוגנוס ציידה, איישה ושילחה מכספה היא שתי אוניות אל האי אביה (Εύβοια) כדי לשכנע את אנשיו להצטרף למאבק.
עד מהרה התחברו אוניותיה עם מספר אוניות נוספות מאיי יוון אחרים.
במהלך השנים תרמה את כל רכושה לטובת המאבק ואחרי שדירתה נשרפה נשארה כמעט מחוסרת כל.
רבים חיזרו אחרי והיא בחרה בדימיטריוס איפסילנטי כבן זוגה.
הם נפגשו ב בנאפפליו ב-1823 והיו מאורסים מספר שנים עד שנפרדו.
לאחר אובדן תמיכתו של איפסלנטי ובשל הסכסוכים הפוליטיים שלה עם יואניס קולטיס היא הוגלתה מנאפפליו וחזרה למיקונוס, שם חייתה בעוני וכתבה את זיכרונותיה.
יואניס קפודיסטריאס העניק לה דרגת גנרל ודירה בנאפפליו.
הייתה בבעלותה חרב עתיקה בעלת ערך רב והיא העניקה אותה לקפודיסטריאס.
בשנותיה המאוחרות התגוררה מברוגנוס באי פארוס, שם ניצב עדיין ביתה כמונומנט היסטורי, סמוך ל"פאנאגיה אקטונטפיליאני" ("כנסיית הבתולה מריה"), אשר על פי המסורת נוסדה על ידי הלנה הקדושה, אמו של קונסטנטינוס הגדול.
היא נפטרה בפארוס ביולי 1840. כאות הוקרה לפועלה קראו אנשי מיקונוס את הכיכר המרכזית שבעיר על שמה, שם ניצבת גם פרוטומה שלה.
הממשלה היוונית טבעה כמה מטבעות המנציחים את זכרה.
מנטון (בספרדית: Manton) הוא צעיף גדול ורחב המשמש בריקוד הפלמנקו.
ריקוד עם מנטון הוא התשובה הנשית לריקוד המטאדור.
המטאדור רוקד בעזרת הקפוטה (Capote) בזירת הקורידה (Corida) בזמן מלחמתו בשור.
הרקדנית, העדינה והנשית, רוקדת עם הצעיף לצלילי המוזיקה, מבטאת באמצעותו את הדגשים המוזיקליים בשילוב רקיעות רגליים בהנפת הצעיף תוך כדי צעדי הריקוד.
הנפת הצעיף היא מלאכה לא קלה, המחייבת מיומנות רבה.
הרקדנית נדרשת לשלוט שליטה מלאה בזרועות בעת ביצוע הפוזיציות והתנועות בעזרתן מתבצעת הנפת הצעיף.
תנועות הידיים במחול פלמנקו נקראות Baraceo.
במחול זה ישנה חשיבות רבה לתנועות הידיים, הן אצל הרקדנית והן אצל הרקדן.
אצל הרקדנית הזרועות מוחזקות כלפי מעלה גבוה מעל הראש, כאשר המרפק פונה לאחור, והאמה מורמת מעט למעלה.
טכניקת החזקת הזרועות היא הבסיס לעבודה עם הצעיף.
בזמן הנפת הצעיף הרקדנית מחזיקה את הצעיף בשני קצותיו והיא שואפת למתוח את זרועותיה על מנת שהאחיזה בצעיף תהיה איתנה.
ערכה של רקדנית פלמנקו ניכר על פי תנועות הידיים שלה.
זהו החלק החשוב ביותר בריקוד ודרכו היא מבטאת את אישיותה (La meri, 1967).
נשים בספרד (שאינן רקדניות) בדרך כלל מתעטפות בצעיף במסיבות או באירועים משפחתיים או כתוספת לקישוט הבגד.
רעיון זה עבר ל"אופנת" הריקוד, ומאז רקדניות רבות בוחרות לתפור לעצמן שמלה מצעיף.
חומר הגלם הנפוץ ביותר בהכנת צעיפים אלה הוא משי.
על גבי המשי נרקמת רקמה מאוד עדינה המתארת בדרך כלל פרחים בגדלים שונים.
קיימים צעיפים בכל מיני גדלים, המותאמים לאוכלוסיית הנשים (גם ילדות), ולסגנונות הריקוד.
מנטובה (באיטלקית: ; בלטינית: Mantua) היא עיר בלומברדיה (באזור עמק הפו באיטליה) ובירת נפת מנטובה.
בשנת 2008 הוכרזה העיר כאתר מורשת עולמית, יחד עם סביונטה.
בין השנים 1530–1708, בירת דוכסות מנטובה.
מנטובה מוקפת באגמים מלאכותיים משלושה כיוונים.
ארבעה אגמים נוצרו על ידי האדריכל והמהנדס אלברטו פיטנטינו (Alberto Pitentino) במאה ה-12 והקיפו את כל העיר לשם הגנתה, אך האגם הרביעי התייבש במהלך המאה ה-18. העיר ידועה בין היתר בזכות הקתדרלה המשנית שלה, כנסיית אנדראה הקדוש, ארמון הדוכס (Palazzo Ducale) וארמון טה.
העיר היא גם אחד המרכזים לשווק תוצרת חקלאית בעמק הפו.
במשך שנים העיר הייתה מרכזה של דוכסות בשליטת בית גונזגה.
במהלך מלחמת שלושים השנים היא נכבשה ונשדדה על ידי כוחות של האימפריה הרומית הקדושה בפיקודו של יוהאן פון אלדרינגן.
לאחר הכיבוש והמגפה העיר לא הצליחה להשתקם שנים רבות.
עידן הזהב של היהודיים במנטובה היה במאה ה-16, בתקופת דוכסות בית גונזגה (Gonzaga).
מספר היהודים במנטובה הגיע ל-3,000 ומעלה, כ-7% מאוכלוסיית העיר.
בתקופה זו יהודים תושבי העיר עבדו אצל משפחת הדוכס בתור רופאים, שחקנים ומוזיקאים.
עם זאת עיסוקם המרכזי היה בבנקאות ומתן הלוואת בריבית.
הסיבה העיקרית לכך שהורשו לגור בעיר הייתה הקמת מוסדות להלוואה בריבית, תפקיד שהיה אסור לנוצרים.
במאה ה17, הקים הרמ"ע מפאנו ישיבה גדולה, והוא נחשב לאחד מעשיריה.
בתהליך איחוד איטליה היו בין יהודי העיר אישים מפורסמים שנטלו חלק בהקמת ממלכת איטליה כמו: ג'וזפה פינצי (Giuseppe Finzi) וריברולו מנטובנו (Rivarolo Mantovano).
לאחר מלחמת העולם השנייה מספרם של יהודי העיר פחת והיום רק משפחות יהודיות בודדות עדיין מתגוררות בעיר.
ניתן להבחין בשרידי הגטו העתיק באזור הרחובות: ויה גוברנולו, פיאצה ברטצולי, ויה נורסה ופיאצה סרמידה.
הבניינים באזור שומרים על ייחודם מהעבר והם לא שונו.
בעיר יש היום שני אתרים יהודיים, מלבד בית הקברות, שניהם במרכז הגטו ההיסטורי: בית הכנסת ובית הרב.
בית הכנסת הנוכחי הוא מבנה של שלוש קומות אשר משנת 1825 שימש כבית אבות.
"בית הרב" הוא מבנה, שכנראה בו היה גר הרב.
חזית המבנה מקושטת בקישוטים ובציורים בנוסח המאה ה-17 ובלוחות עם ציורים מהתנ"ך.
בקרבת מנטובה גם בסביונטה הייתה קהילה יהודית.
היא נודעה בבית הדפוס שהיה בה שהיה שייך למשפחת פואה.
במבנה בית הכנסת נערך שחזור, הכולל מוזיאון להכרת היהדות וישראל.
מנטליזציה הוא מושג מתחום הפסיכולוגיה המתאר יכולת של האדם לתת משמעות ופרשנות להתנהגותו ולהתנהגות אחרים, במונחים של מחשבות, רגשות ואמונות.
זוהי היכולת להרהר ולעסוק בתהליכים מנטליים (נפשיים), ולהסיק מסקנות על מצבו הנפשי של אדם מהתנהגותו.
המושג פותח על ידי הפסיכואנליטיקאי הבריטי פיטר פונגי בסוף שנות ה-90. פונגי עסק בפיתוח גישה חדשה להבנת הפרעת אישיות גבולית ולטיפול בה, תוך התבססות על רעיונות פסיכואנליטיים קלאסיים של תאורטיקנים כגון אוטו קרנברג ודונלד ויניקוט.
פונגי פיתח את התאוריה תוך התבססות על מחקר אמפירי, ועל גישות מחקריות מתחום הפסיכולוגיה ההתפתחותית (כגון תאוריית ההתקשרות של ג'ון בולבי), ומתחום הפסיכולוגיה הקוגניטיבית (כגון תאוריית התודעה של סיימון ברון-כהן).
רעיון המנטליזציה מקושר לגישתו הכללית של פונגי, המקשרת בין יחסי אובייקט ומטא-קוגניציה.
יש המתייחסים למנטליזציה כאל רצף כישורים אחיד, אך מתגברות העדויות המחקריות לקיומם של תהליכים נפרדים, מהן נובעות הגדרות והתייחסויות שונות לנושא.
כך למשל, ניתן להתייחס להיבט התפיסתי של מנטליזציה (למשל, היכולת לזהות הבעות פנים ומבט עיניים) ולהיבט ההסקתי שלה כאל שני מסלולים בלתי תלויים זה בזה.
אפשרות מרחיקת לכת אף יותר היא ההנחה כי מדובר בשילוב של מספר ממדים נפרדים (דיפרנציאליים) המקלים על המדידה והתאמת ההתערבות הטיפולית.
פיטר פונגי ועמיתו אנטוני בייטמן טוענים כי מנטליזציה היא יכולת בעלת חשיבות רבה ביצירת ויסות רגשי בהקשר של יחסים בין אישיים, וכי היא מתפתחת מגיל הינקות ומבוססת על התקשרות תקינה וקשר מיטיב בין הדמויות המטפלות לילד.
לטענתם, יכולת זו נפגעת אצל אנשים שחוו טראומה נפשית ופגיעה משמעותית ביחסים בינאישיים בילדות המוקדמת, ולפיכך קושי במנטליזציה עשוי להיות אחד הגורמים להתפתחות הפרעות נפשיות, במיוחד הפרעת אישיות גבולית.
עיסוק במנטליזציה מתייחס ליכולת להכיר ולהבין מצבים מנטליים אצל הפרט ואצל האחר, ולראות שמצבים אלה נפרדים מהתנהגויות.
מנטליזציה כוללת את היכולת לחשוב על מחשבות, אמונות, רגשות ומשאלות של הפרט ושל האחר, ולהבין שאירועים פנימיים אלה משפיעים על התנהגותו ועל התנהגות האחר, באופנים שונים.
לשם כך נדרשת מודעות מסוימת למתרחש בתודעה של הפרט או של האחר.
באמצעות מנטליזציה האדם מפרש באופן אוטומטי התנהגות מסוימת כמבוססת על מצבים פנימיים, כגון אמונות, משאלות, רגשות ומחשבות.
על בסיס מושג המנטליזציה פיתחו פונגי ובייטמן שיטה לטיפול פסיכולוגי המבוסס על מנטליזציה (MBT - Mentalization Based Treatment), שמתאים בין השאר ללוקים בהפרעת אישיות גבולית.
על פי הגישה, הלוקים בהפרעה זו מתקשים בעיסוק תקין במנטליזציה, בייחוד בהקשרים בין-אישיים טעונים רגשית, ויכולת זו נפגעה בעקבות טראומה, התעללות או יחסים לא-מיטיבים עם ההורים בילדות המוקדמת.
טיפול מבוסס מנטליזציה מוגדר כפסיכותרפיה דינמית, המתמקדת בקשר המתקיים בין המטופל לבין המטפל.
המטרות העיקריות של הטיפול הן:
הגברת היכולת ליצירת קשרים בין-אישיים אינטימיים מספקים.
בטיפול, המטפל מתמקד בהווה, במקום בעברו של המטופל, כפי שמתרחש בטיפול פסיכודינמי קלאסי.
המטפל עובד עם המטופל על חיזוק היכולת לעסוק במנטליזציה בתוך המפגש הטיפולי.
לשם כך הוא שואל את המטופל שאלות לגבי מחשבותיו, רגשותיו, אמונותיו ומשאלותיו, וכיצד אלה קשורים להתנהגותו בפגישה הטיפולית.
המטפל מצוי בעמדה טיפולית של אי-ידיעה מהם מצבים פנימיים אצל המטופל, ומאפשר למטופל להבין את מצביו הפנימיים, תוך יצירת דרכים חדשות להבנת מצבים אלה.
כל זאת נעשה במקביל לפיתוח קשר מיטיב בין המטפל למטופל, הכלה ורגישות כלפיו, ותגובה אמפתית לגילוייו הרגשיים.
כך הוא מסייע לו לארגן את החוויה, לשקף ולפרש את תחושותיו, ובתוך כך מדגים בעצמו שימוש במנטליזציה.
מחקר אורך של פונגי ובייטמן שפורסם ב-2008, בו נערך מעקב אחר מטופלים במשך שמונה שנים, הצביע על יעילות גבוהה יותר של טיפול מבוסס מנטליזציה, יחסית לטיפול המקובל בלוקים בהפרעת אישיות גבולית (צמצום גבוה יותר של שיעורי האובדנות ושיפור בתפקוד הכללי של המטופלים).
בשנים האחרונות התפתח המודל הטיפולי לכוונים נוספים, למשל, טיפול דיאדי, טיפול משפחתי, טיפול בהתקפי פאניקה וטיפול בהפרעות אכילה.
התומכים בשיטות טיפול פסיכואנליטיות קלאסיות, מתנגדים לחלק מרעיונות הטיפול המבוסס על שימוש במנטליזציה, בשל סטייתם מהטכניקות המסורתיות של הטיפול, למשל הזנחת העיסוק בלא מודע או בעבר הטראומטי של הלוקים בהפרעת אישיות גבולית.
תאורטיקנים אחרים הציעו דרכים אחרות לטיפול בהפרעה זו.
כיום מקובלות בעיקר שיטותיהם של אוטו קרנברג (TFP - Transference Focused Psychotherapy), מרשה לינהאן (DBT - טיפול דיאלקטי התנהגותי) ועוד, שיעילותן הוכחה אף היא במספר מחקרים.
בנוסף נטען כנגד הטיפול מבוסס המנטליזציה, כי הוא מיועד בעיקר ללוקים בהפרעת אישיות גבולית, וטרם נבדקה מחקרית תרומתו למטופלים הלוקים בהפרעות נפשיות רבות אחרות.
מנטומבזנה "מנטו" אדמי צ'באללה מסימאנג , הייתה פוליטיקאית דרום אפריקאית.
כיהנה כסגנית שר המשפטים בין השנים 1996 ל-1999 וכשרת הבריאות, בין השנים 1999 ל-2008, תחת הנשיא תאבו מבקי וגם תחת הנשיא קגאלמה מוטלנטה.
מסימאנג עמדה במוקד של ביקורת בינלאומית עקב ניסיונה לטפל במגפת האיידס בדרום אפריקה בעזרת ירקות, כסלק ושום, במקום בתרופות אנטי-רטרו-ויראליות ("הקוקטייל"), ודחייתה את הקשר המדעי בין נגיף הHIV למחלת האיידס.
מסימאנג נולדה בדרבן וסיימה את לימודיה באוניברסיטת פורט-הייר ב-1961. היא למדה רפואה במכון לנינגראד בברית המועצות בין השנים 1962 ל-1969. הוכשרה כגניקולוגית מורשית בטנזניה ב-1972, וב-1980 קיבלה תואר שני בבריאות הציבור מאוניברסיטת אנטוורפן.
פרסומה השלילי של מנטו הגיע בעקבות היותה "מכחישת איידס", השוללת את הקשר בין מחלת האיידס לנגיף ה-HIV ואת הטיפולים המוצעים על ידי מדע הרפואה המודרני לטיפול במחלה.
היא כונתה ד"ר סלק, מכיוון שקידמה את השימוש בסלק, שום, לימון ותפוחי אדמה אפריקאים, יחד עם תזונה בריאה, ורמזה לכך שתרופות לאיידס הן רעילות.
בראיון שנתנה ברדיו בשנת 2000 סירבה להגיד אם היא סבורה שיש קשר בין נגיף הHIV למחלת האיידס.
נפטרה ב-16 בדצמבר 2009 בעקבות סיבוכים הקשורים לניתוח השתלת כבד שעברה.
מנטאיקו או מנטייקו (ביפנית: 明太子) הוא מאכל מהמטבח היפני המכיל ביצי דג זהבון המתובלים ברוטב.
מקורו של מאכל זה במאכל מהמטבח הקוריאני בשם מייאונגראן ג'אוט (בקוראנית: 명란젓).
מאכל זה הגיע ליפן בראשית המאה ה-20, והוא הפך פופולרי בפוקוקה בשנות ה-50 של המאה ה-20.
מקור שמו של המאכל ביפנית מהלחם בסיסים של שיבוש של המילה הקוראנית "מייאונגטאי" (명태) - דג הזהבון) והמילה היפנית "קו" (子 - "צאצא").
הרוטב בו מתובלים הביצים משתנה בין אזורי יפן השונים, וכן צבעם של הביצים משתנה (הן נצבעות בצבעי מאכל שונים).
המאכל נאכל לרוב עם אוניגירי, אך לעיתים המאכל נאכל בפני עצמו, לצד סאקה.
מחוז מנטוטו (בטטום: Manatutu) הוא מחוז השוכן על החוף הצפוני של המדינה מזרח טימור.
האוכלוסייה במחוז מונה 36,719 אנשים שחיים בשטח של 1,706 קמ"ר.
המחוז גובל במחוזות באוקאו וויקקה מכיוון מזרח, ובמחוזות אילאו, דילי ומנופני ממערב.
מחוז זה ומחוז לאוטם הם היחידים במזרח טימור, שחולקים גבול עם שני הצדדים של הים במדינה (גם מדרום וגם מצפון), מה שגורם לכך שהוא המחוז בעל הגיוון הגאוגרפי הגדול ביותר בכל מזרח טימור.
מנטו או מנטי (טורקית ואזרבייג'נית: манты/mantı; קזחית: мәнті/mänti; אוזבקית: манти/manti; קירגיזית: мантуу/mantú; ארמנית: մանթի/mant'i; פשטו, פרסית, וערבית: منتو) הם כיסונים במילוי בשר.
מאנטי (צורת הרבים של מאנטו) הן כופתאות הממולאות בדרך כלל בתערובת מתובלת של בשר, בדרך כלל כבש או בשר בקר טחון.
הכופתאות מוגשות במעטפת בצק, מטוגנות בשמן או מאודות.
מַנְטָה (שם מדעי: Manta), מנטה רֶיי (Manta ray) או חתול ים הוא שם כולל למספר מינים בסוג כנפתן של דגי סחוס ממשפחת הטחניים.
המנטות הן דגים גדולים ושחורים הנעים במים בתנועת "מעוף" וניזונים מפלנקטון.
קבוצה זו נמנית עם הגדולים שבבטאים (דגים שטוחים בעלי "כנפיים", איתן הדגים שוחים בלי מאמץ ובדרך כלל מתחפרים על הקרקעית).
המנטות הן בעלות המוח הגדול ביותר (ביחס לגודל הגוף) בקרב כל הדגים.
גודל פה המנטה הוא בערך שליש מרוחב גופה, ומידותיה עשויות להגיע לשניים וחצי מטרים.
הן יכולות להגיע לאורך של עד 7 מטר אצל המנטה הענקית (עם מוטת כנפיים באורך דומה) ולמשקל של יותר מ-1,350 ק"ג.
שלא כמו קרוביהן הקטנים, המנטות אינן שוחות צמוד לקרקעית אלא באוקיינוס הפתוח וניזונות מפלנקטון, מסרטנונים ומביצי דגים.
איסוף המזון מתבצע באמצעות המסננות שבצדי פניהן לתוך פיהן המלא במזיפות, שנמצא בצד התחתון של גופן.
המנטות חברתיות וניתן לראות אותן בקבוצות של כמה מאות משתפות פעולה באכילת פלנקטון; הן מסתדרות בשורה ארוכה ושוחות במהירות במעגלים עד שנוצרות מתחת לפני המים מערבולות וכך קל להן לשאוב את הפלנקטון.
אחת התופעות שנצפו אצל המנטות היא המחול הימי כשעשרות אלפי מנטות נאספות יחד ונעות במעין ריקוד ואף קופצות באוויר, אל מחוץ למים.
לא נמצא, עדיין, הסבר לתופעה הזו.
בעבר הן היו נפוצות הרבה יותר אך כיום המנטות מוגדרות על ידי IUCN כמין פגיע עקב דיג יתר המפחית את מזונן, דיג באמצעות רשתות שבהן הן נתקעות, מסתבכות ומתות וכן עקב ציד למטרות רפואה סינית.
בקבוצה זו 2 מינים חיים ועוד מין אחד שכבר נכחד:
מין זה היה קיים במשך תקופת הפליוקן.
נפת מנטובה (באיטלקית: Provincia di Mantova ) היא נפה במחוז לומברדיה שבאיטליה.
בירתה של הנפה בעיר מנטובה.
נפת מנטובה גובלת בנפת ורונה בצפון-מזרח.
במזרח היא גובלת בנפת רוביגו.
בדרום היא גובלת בנפת פרארה ובנפת מודנה ובנפת רג'ו אמיליה ובנפת פארמה.
במערב היא גובלת בנפת קרמונה.
בצפון-מערב היא גובלת בנפת ברשה.
הנהרות העיקריים שזורמים בה הם פו (Po), אוליו (Oglio), קייזה (Chiese), מינצ'ו (Mincio), סקיה (Secchia).
מַנְטָה ענק או מַנְטָה קִצְרַת-סְנַפִּיר (שם מדעי: Mobula birostris) היא מין של מנטה שחי בימים טרופיים בכל רחבי העולם.
היא הבטאי הגדול ביותר בעולם.
מנטת הענק שייכת למשפחת הטחניים, תת-משפחת הכנפתניים והיא מין הבטאי הגדול ביותר ומבין הדגים הגדולים בעולם – משקלה יכול להגיע ל-3,000 ק"ג ואורכה ל-7 מטרים.
מין זה נחשב למין נודד הנמצא לרוב באזורים טרופיים וסובטרופיים, כלומר אינו מתביית בנקודה אחת כל חייו.
היות שאין להם עצמות רבות מלבד שיניים היה קושי למצוא מאובנים שלהם, אך כיום הטענה הרווחת היא שמנטת הענק של היום התפתחה לפני כ-5 מיליון שנים אך אבותיה התפתחו בתור הקרטיקון, כ־150 מיליון שנה לפני זמננו.
לא פשוט למצוא מידע בנוגע לאבולוציה של מנטות ומנטה ענקית בפרט, זאת מכיוון שהשלד שלהן עשוי סחוס ולא עצמות, ולכן אינו משאיר חותם מאובני.
עם זאת, ידוע לנו שכל סוגי המנטות נמצאים באותו מצב אבולוציוני כבר זמן רב מאוד (בדומה לכרישים), ולמינים השונים ישנם אבות קדומים משותפים.
העץ הפילוגנטי של סדרת-העל של מנטת הענק – הבטאים, מתחלק לשלושה ענפים עיקריים: תריסנאים, חשמלנאים וטחנאים – שהוא הענף אליו משתייכת מנטת הענק.
בנוסף, ידוע לנו כי הגורם העיקרי לספיאציה במין זה הוא תנועת הלוחות הטקטוניים ושינויים בסירקולציית האוקיינוסים.
אזורי המחיה העיקריים של מין זה הם טרופיים וסובטרופיים, בין קו הרוחב 35 צפון ו-35 דרום.
הם לא נוהגים לרדת מתחת ל-120 מטר מתחת לפני המים, ולא נמצאה העדפה בין אזורים קרובי חוף והים הפתוח, מכיוון שזהו מין נודד וחולש לאורך חייו על אזורים רבים במרחב הטרופי והסוב-טרופי.
תצפיות ומחקר הראו כי טמפרטורת המים היא פקטור מהותי בנדידת המנטות: הטווח נע בין 21–30 מעלות והטמפרטורה האופטימלית היא 26 מעלות מכיוון שזוהי הטמפרטורה האידיאלית עבור הפלנקטון שהוא המזון העיקרי של מנטת הענק, כמו כן הנדידה היא מנגנון התמודדות עם שינויי הטמפרטורות שכן הדבר משפיע על זמינות המזון.
מכיוון שאזורים בהם המים פוריים יותר מבחינת מזון מהווים נקודות התקבצות של קבוצות מנטות אלו יהיו גם האזורים בהם בדרך כלל יבחרו להתרבות, לרוב בכל עונת רבייה תישא נקבת המנטה גור אחד והלידה תהיה במים רדודים על מנת להימנע מטורפים הנמצאים בים הפתוח.
בשל גודלם המסיבי הטורפים היחידים המהווים סכנה עבורם הם כרישים גדולים, חלק ממנגנון ההגנה שלהם הוא קשקשים דמויי שיניים הנמצאים בחלקים מסוימים על עורם.
מנטת הענק משתייכת למחלקת מחויצי הזימים, כחלק מהתבוננות בהתאמת מין זה מבחינה אבולוציונית ניתן לראות כי המינים הענקיים המשתייכים למחלקה זו מאופיינים בשתי תכונות אבולוציוניות מעניינות – מזותרמיות והזנה על יד סינון.
ההערכה היא ששינוי זה התרחש בין בעידן הקנוזואיקון בין תקופת הפלאוקן והאאוקן) לגבי תת-המשפחה הכנפתניים, ההנחה היא שככל הנראה השינוי התרחש לפני כ-5.50–6.56 מיליון שנה.
היות שמנטת הענק היא בעל חיים ימי, ואת עיקר חייה היא מעבירה במעמקי האוקיינוסים, היא נמצאת בעיקר במים עמוקים בלב ים.
לעיתים היא מגיעה למים רדודים על מנת להשריץ.
קיימות עדויות כי מנטת הענק יחסית ידידותית כלפי בני אדם אך לרוב תימנע מקרבה.
מנטת הענק היא מין הטרוטרופי מכיוון שניזון מאורגניזמים הנקראים פלנקטון.
הם ניזונים מסינון כמויות מים גדולות כאשר הם לוכדים סוגי פלנקטון שונים.
הטורפים היחיד שמהווים איום למנטת הענק הם כרישים גדולים ולווייתני קטלן.
מנטת הענק נמצאת בתחרות עם פלנקטיבורים אחרים, ביניהם בעיקר לווייתנים כמו כריש ענק.
התחרות פוגעת במלאי הזמין לכל מין בנפרד ועל כן השפעתה על המין שלילית.
בנוסף, מנטת הענק ודג הנקרא רמורה נמצאים ביחס הדדי, שכן דג זה נדבק אל גופה של המנטה ו"רוכב" עליה.
כאשר מנטה נכנסת לאזור עשיר בפלנקטון הרמורה ניזון מהשאריות.
בתמורה מקבלת המנטה ניקיון יסודי מבקטריות ולכלוך והדבר תורם לשמירה על בריאותה.
מנטת הענק היא איננה מין שולט, מפתח או מהנדס מערכת אקולוגית.
הסיבה שלא הפך לאחד מאלו היא שהוא מין נודד, אשר ניזון מפלנקטון בלבד אך אינו משפיע באופן ניכר על זמינותו בים, ואיננו משתנה באופן כלשהו על האזור הימי בו נמצא.
בין הטורפים היחידים של מנטת הענק נמצא כריש שורי, אשר ניזון ממגוון של בעלי חיים ימיים.
לכריש זה גם כן מספר טורפים מצומצם וביניהם האורקה.
על כן יש יחס עקיף בין מנטת הענק הנטרפת על ידי הכריש והאורקה שטורפת אותו.
מנטת הענק בעלת מחזור חיים פשוט והיא מתרבה בצורה מינית.
זכרים ונקבות בדרך כלל מגיעים לבגרות מינית כחמש שנים לאחר לידתם.
נקבת המנטה יכולה לשאת בהריון אחד בין צאצא אחד לשניים (רבייה k) והיא צפויה להיכנס להריון מספר פעמים רבות לאורך חייה.
משקל מנטת הענק ביום היוולדו הוא כ־11 ק"ג ומוטת הכנפיים שלו תהיה כ־1.1–4.1 מטרים.
קצב הגדילה של מין זה נחשב מהיר יחסית שכן במהלך השנה הראשונה לחייו הוא מכפיל את גודלו וכעבור חמש שנים מיום היוולדו אמור להגיע לגודלו המלא שנע בממוצע בין 1.6–2.5 מטר לזכרים ו‐5.5–8.6 מטר לנקבות, אך מנטת הענק הגדולה ביותר כנראה הגיעה לגודל של כתשעה מטרים.
בגיל חמש שנים מנטת הענק מגיעה גם לבגרות מינית, כלומר הזכרים והנקבות מוכנים להתחיל בתהליך ההתרבות הנעשה על ידי זיווג בין זכר אחד ונקבה אחת אשר תישא ולד אחד או שניים בהיריון שמשכו הוא כ-13 חודשים.
הלידה נעשית במים רדודים בקרבת החוף כדי להגן על האם והגורים מטורפיהם היחידים – כרישים גדולים.
הגורים נשארים במים הרדודים מספר חודשים עד שמרגישים בטוחים לצאת אל הים הפתוח.
בעונת הרבייה הבאה לאחר הלידה הנקבה צפויה להיכנס שוב להיריון וכן הלאה, כלומר קצב הרבייה הוא כמעט מדי שנה.
תוחלת החיים הממוצעת של מנטת הענק היא 20 שנה.
רמת האיום של מנטת הענק על פי הרשימה האדומה של IUCN היא בסכנת הכחדה (Endangered).
אוכלוסיית המנטה הגדולה ביותר על פי הידוע לנו כיום נמצאת באזור אקוודור אך מכיוון שזהו מין נודד החולש על אזורים רבים קשה לסווג את הכחדתו לאזור מסוים.
מנטת הענק מאוימת על ידי פעילות אנושית – דיג.
הן כתוצאה מדיג ישיר של מין זה והן כתוצאה של דיג רשתות בהן היא נתפסת.
הביקוש לזימים והקרניים של מנטת הענק באסיה בפרט ובעולם בכלל גבוה מאוד ועל כן דיג יתר הוא הסיבה העיקרית להידלדלות אוכלוסיית המנטות בעולם.
בשל קצב ההתרבות הנמוך של מנטת הענק, האוכלוסייה לא מצליחה להתאושש מהפגיעה בה ועל כן הולכת ומצטמצמת (מערבולת ההכחדה).
מעבר לכך, למנטה מעט מאוד טורפים ולכן הם לא מהווים חלק מהותי מהאיומים.
שינוי האקלים עלול באופן עקיף לגרום גם הוא להכחדת המין מכיוון שעלולה להיות לו השפעה קריטית על המערכת האקולוגית וכתוצאה מכך זמינות המזון העיקרי של המנטה, פלנקטון, עלולה להשתנות לרעה.
באזורים בהם דייג מנטת הענק אסור, היא מהווה מין מטרייה עבור דגים כמו רמורה, אשר נוהגים להיצמד עליה.
מנטור היה שכיר חרב יווני, שלחם בשירותו של ארטבזוס השני מפריגיה, ומאוחר יותר בשירות נכנתיבו השני פרעה מצרים, ולבסוף בשירות ארתחששתא השלישי מלך פרס.
היה אחיו של ממנון מרודוס ובעלה הראשון של ברסינה.
מנטור נולד על פי ההשערה בשנת 385 לפנה"ס, בעיר רודוס למשפחה יוונית.
היה לו אח צעיר בשם ממנון.
על ילדותו לא ידוע דבר.
בגיל 27, התגייס כשכיר חרב בשירותו של ארטבזוס השני מפריגיה, סטראפ פרסי חשוב שמרד במלך פרס ארתחששתא השני מסיבה לא ברורה בשנת 358 לפנה"ס.
מנטור אף נישא לברסינה, בתו של ארטבזוס.
המרד היה מלכתחילה חסר סיכוי, ארטבזוס הצליח להשיג בתחילה תמיכה מאתונה, ומאוחר יותר מתבאי, אולם בשנת 354 לפנה"ס הפסיקה העזרה וצבאו של ארטבזוס הובס.
ארטבזוס יחד עם בנו פרנבזוס, נמלט לפלה, אל חצרו של פיליפוס השני, מלך מוקדון.
מנטור מצא עצמו חסר תעסוקה.
למזלו, פרעה מצרים נכתנבו השני (נכתב לעיתים כנקטנבו) שהיה במלחמה עם הפרסים, שמח לכל עזרה אפשרית, וקיבל את מנטור המנוסה כקצין בצבאו.
הוא נשלח עם 4,000 שכירי חרב יוונים שלחמו בשירות הצבא המצרי, במטרה לסייע לתאנס (בפיניקית: ת'בנית), שליט צידון שמרד גם הוא בפרסים.
המטרה בצעד זה הייתה ככל הנראה להגביר את הלחץ על העורף הפרסי, וכך להחליש את הלחץ הפרסי על מצרים.
תאנס ומנטור הצליחו להביס בקרב את מזאוס, הסטראפ הפרסי של סוריה וקיליקיה, אולם אז הגיע המלך ארתחששתא השלישי עם כל צבאו, מנטור ותאנס הבינו שניהם שהמלחמה חסרת סיכוי ונכנעו למלך הפרסי.
ארתחששתא שחפץ במצביא מנוסה כמו מנטור לצדו, חנן אותו וקיבל אותו לשירותו.
מנטור אף סייע לארתחששתא בהתקפה שלו על מצרים.
דיודורוס כותב שהוא התייחס ברוחב לב לערים שנכנעו, אולם העניש באכזריות את אלה שלא.
במהלך המערכה במצרים, הוא הבין שלפוליטיקאי באגואס ההשפעה הרבה ביותר בחצר המלוכה, על כן זמם תחבולה שתהפוך את באגואס לאסיר תודה כלפיו.
הוא קשר עם קבוצת שכירי חרב יוונים שלחמו בשירות המצרים, והורה להם לחטוף את באגואס.
לאחר מכן דאג שישחררו אותו, ובאגואס הכיר לו תודה, וסייע לו בין היתר לשכנע את המלך להתיר לארטבזוס ומשפחתו לחזור לתפקידם כמושלי פריגיה ההלספונטינית.
הוא קיבל תפקיד בכיר בצבא הפרסי, וידוע שדיכא את המרד של הטיראן הרמיאס.
אריסטו, שהיה ידיד אישי של הרמיאס, כותב שמנטור רכש בחזרה את אמונם של אנשי הרמיאס, וכשהללו בטחו בו והפסיקו להסתיר ממנו את אוצרותיהם.
ייתכן גם שסייע לפיקסודורוס בן הקאטומנוס להדיח את אחותו אדה, ולתפוס את מקומה כשליטת קאריה.
הוא מת ככל הנראה מוות טבעי בשנת 340 לפנה"ס, אלמנתו ברסינה נישאה לאחיו ממנון, שנודע כמצביא מבריק בשירות מלך פרס וכמתנגד חריף לאלכסנדר הגדול.
לאחר מותו של ממנון הפכה ברסינה לאהובתו של אלכסנדר.
מברסינה הייתה למנטור בת שנישאה לאדמירל המוקדוני נארכוס.
מנטליים (שם מדעי: Mantellidae) היא משפחה של דו-חיים מסדרת חסרי זנב.
צפרדעים אלה חיות רק ביערות מדגסקר ובאי מיוט, שליד חופי אפריקה והם מגוונות באופיים.
חלקם שוכנות יבשה ומטפסות עצים ואחרות שוכנות בביצות ונחלים.
הם מטילים את ביציהם הן במים והן על עלים לחים.
הם בעלי גדלים משתנים ואצל חלקם הנקבות גדולות מהזכרים, בעוד אצל אחרים הזכרים גדולים מהנקבות.
חלק מהמינים אחראים לצאצאים ואחרים עוזבים אותם.
אך כולם מחפשים מחסה בשעות החמות של היום, מתחת העלים או במים.
כמו כן כולם אוכלות בשר (בעיקר של חרקים).
הסוגים Boophis ו-Mantella משמשים כחיות מחמד.
במשפחה יותר מ-210 מינים ב-3 תת-משפחות:
מנטיס היא דמות בדיונית של גיבורת-על המופיעה בחוברות הקומיקס האוונג'רס ושומרי הגלקסיה ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Avengers #112 מיוני 1973 ונוצרה על ידי הכותב סטיב אנגלהרט והמאייר דון הק.
את דמותה של מנטיס בסרטי הלייב אקשן "שומרי הגלקסיה: חלק 2", "הנוקמים: מלחמת האינסוף", "הנוקמים: סוף המשחק" ו"שומרי הגלקסיה: חלק 3" מגלמת השחקנית פום קלמנטיף.
בגרסה זו, מנטיס מוצגת כחוצנית שמקורה מגזע דמוי חרק, שהפרטים בו בעלי כוחות אמפתיה.
מנטיס התייתמה מהוריה כזחל ואומצה בידי אגו, שנעזר בה כדי להירדם.
בהמשך, בגדה מנטיס באגו לאחר ששומרי הגלקסיה חשפו את תוכניתו הזדונית, סייעה להם נגדו והצטרפה אליהם בהרפתקאותיהם.
בהמשך בספיישל - "שומרי הגלקסיה בספיישל חג המולד", התגלה כי היא ביתו של אגו ולפיכך גם אחותו של קוויל.
מנטיס היא בתם של גוסטב ברנדט ושל אישה וייטנאמית בה פגש והתאהב במשגרת שליחות בווייטנאם מטעם ממשלת צרפת.
לאחר שדודה הרג את אמה, אביה העביר אותה להשגחת מנזר "כהני פאמה".
כהני פאמה היו כת של חוצנים מגזע הקרי, והם האמינו שמנטיס היא המדונה השמיימית, דמות קוסמית שעתידה להוליד את המשיח השמימי העתיד להציל את היקום.
כהני פאמה ערכו עליה ניסויים שהעניקו לה כוחות מנטליים שונים וזוג אנטנות, ואימנו אותה בלחימה וקרב.
כשהגיעה לגיל 18, כהני פאמה מחקו את זיכרונותיה והעניקו לה זכרונות כוזבים של ילדות כיתומה בווייטנאם, שמטרתם היא להעניק לה ניסיון בחיים אנושיים רגילים כהכנה לתפקידה הגדול כמדונה השמיימית.
היא נעשתה ליצאנית בברים בווייטנאם, כשבהם מהם פגשה את אמן החרבות המדוכא.
מנטיס סייעה לו לשקם את כבודו העצמי הפגוע, והצטרפה איתו לקבוצת האוונג'רס.
באחד מקרבותיה עם קבוצת האוונג'רס, היא סייעה לקבוצה במאבק נגד קבוצת זודיאק, קבוצת נבלי-על המכנים את עצמם לפי גלגל המזלות.
מבין חברי הקבוצה נמנה אביה, שנעשה לנבל "מזל מאזניים" והתאחד עם בתו.
בשומעו את סיפורה, אמן החרבות יצא לחפש נקמה בדודה, אך הובס על ידו ועבר עינויים שונים.
מנטיס והאוונג'רס הגיעו למקום, שחררו את אמן החרבות וגילו כי דודה נהרג בידי חוצן דמוי לטאה.