tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות מיקומה האסטרטגי מבחינה טופוגרפית, הטירה לא נחשבת ממוגנת במיוחד שכן היא לא כוללת מגדל עוז או עיצוב קונצנטרי.
בשנותיה הראשונות, שימשה הטירה בסיס לשליטה נורמנית לאורך הגבול עם ממלכות ויילס וקרש קפיצה לפלישה הנורמנית לתוך ויילס וכיבוש ממלכת גוונט הסמוכה.
מספר חודשים לאחר תחילת הכיבוש הנורמני של אנגליה, וילים הכובש בעצמו הורה על הקמת הטירה כדי להגן על צירי התנועה והמסחר מפני הממלכות הדרום וולשיות.
עבודת הבנייה החלה תחת ויליאם פיצאוסברן כבר ב-1067 ובשונה מהנהוג בתקופה, הטירה נבנתה מאבן מלכתחילה, במקום הקמה ראשונית מעץ ואז מעבר לאבן בהמשך.
המבנה המרכזי הראשון שנבנה היה "המגדל הגדול" אשר בנייתו הושלמה סביב 1090, ישנן עדויות לשילוב לבנים שנלקחו מעיר הנמל הרומאית ההיסטורית הסמוכה קרוונט (Caerwent).
בתחילה ועד ל נקראה הטירה סטריגוויל (Striguil), מהמילה הוולשית אסטרגיל (ystraigyl) שמשמעה "עיקול בנהר", או לחלופין אסרגוויל, הלחם של המילים אסטרה (ystre) "גבול" וגוויל (gwyl) "הגנה", כלומר "גבול מוגן".
סביב שנת 1190, ויליאם מרשל, רוזן פמברוק הראשון אשר ירש את הטירה והאדמות מסביב, הרחיב משמעותית את הטירה ובנה ביצורים מודרניים אותם למד מתקופתו במסעי הצלב.
מרשל בנה את שער הכניסה הנוכחי, עיבה את החומות והוסיף מספר מגדלים עגולים לאורך החומות.
בניו של מרשל המשיכו את עבודת אביהם והרחיבו את "המגדל הגדול" סביב שנת 1245. בשנת 1270 הטירה הועברה בירושה לרוג'ר ביגוד, רוזן נורפוק החמישי שהיה נכדו של מוד, בתו הבכורה של ויליאם, הוא הוסיף מספר מבנים בחצר התחתונה של הטירה כמגורים למשפחתו.
ביגוד הקים גם את חומות העיר של צ'פסטו סביב 1278 וב-1284 הטירה זכתה לביקור של אדוארד הראשון, מלך אנגליה, בסיום המערכה המוצלחת לכיבוש ויילס.
בתקופה זו הקים ביגוד את "מגדל מרטן" ששלט בצד הדרומי של הטירה וגם הרחיב את המגדל הגדול.
מאחר שוויילס נכבשה כולה על ידי אנגליה ב-1284, חשיבותה האסטרטגית של הטירה ירדה באופן ניכר.
במהלך המרד הוולשי של אווין גלינדור בתחילת המאה ה-15 (1400-1415) שכן בטירה חיל מצב קטן להגן עליה במקרה של תקיפה, אך הכוחות הוולשים לא ניסו לכבוש אותה ובמקום כבשו את טירת ניופורט הסמוכה.
בשנת 1468 הטירה הועברה מבעלות רוזנות נורפוק לוויליאם הרברט, רוזן נורפוק, בתמורה לאדמות באנגליה וב-1508 ירש אותה צ'ארלס סאמרסט, רוזן ווסטר הראשון אשר שיפץ את מבני הטירה באופן נרחב לטובת מגורי משפחתו.
החל משנת 1535, הנרי השמיני ביטל את החוק העצמי ולמעשה את רוב כוחום של אדונויות הספר הוולשי לטובת החלה מלאה של החוק האנגלי, מה שהביא לדעיכה בחשיבות אחוזות וטירות אדוני הספר כולל צ'פסטו שאיבדה את עמדתה כמרכז כוח אזורי.
במקום אדונות הספר ששכנה במקום, הטירה הייתה כעת חלק ממחוז מונמות'שייר האנגלי והיא תפקדה כמעון מגורים למשפחת האציל שירש אותה.
לאחר מכן הושכרו חלקים מהטירה לדיירים כפריים, היא שימשה כחווה ובהדרגה הלכה ונהרסה.
החל מסוף המאה ה-18 החלה הטירה בהדרגה לשמש יעד תיירותי למטיילים באזור, הריסותיה הניצבים מעל לצוקי הגיר על גדת נהר הוואי היו מחזה מרשים למבקרים במיוחד עם עליית זרם רומנטיקה.
במהלך המאה ה-20 צ'פסטו נחפרה ונסקרה מספר פעמים, כאשר המחקר הארכאולוגי המשמעותי הראשון התרחש ב-1910, המשפחה שהמשיכה להחזיק בטירה ובאדמות מסביב לא הצליחה למכור אותה והיא הועברה לידי הממשלה ב-1953. החל מ-1984 הטירה נמצאת בבעולת Cadw והיא כיום פתוחה לציבור הרחב ואתר תיירות חשוב באזור.
טירת קנילוורת' היא טירה בעיירה בווריקשייר, אנגליה, המנוהלת על ידי המורשת האנגלית; חלק גדול ממנה הרוס.
הטירה הוקמה במהלך הכיבוש הנורמני של אנגליה.
היא תוארה על ידי ההיסטוריון אנתוני אמרי כ"דוגמה הטובה ביותר ששרדה לארמון מלכותי למחצה של ימי הביניים המאוחרים יותר, משמעותי בקנה מידתו, בצורתו ובאיכות הביצוע שלו".
קנילוורת' מילאה תפקיד היסטורי חשוב: ב-1266 הוטל עליה מצור שנמשך חצי שנה, והוא נחשב למצור הארוך ביותר בהיסטוריה של אנגליה במהלך ימי הביניים, והיווה בסיס לפעולות בית לנקסטר במלחמות השושנים.
בקנילוורת' הודח המלך אדוארד השני מהכס האנגלי.
הטירה נבנתה במשך כמה מאות שנים.
היא הוגדלה באופן משמעותי על ידי ג'ון, מלך אנגליה, בתחילת המאה ה-13. ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר הפך את הטירה למצודת ארמון, ולאחר מכן הרחיב את הטירה במהלך המאה ה-16, בנה מבנים חדשים וניצל את המורשת של קנילוורת' מימי הביניים כדי לייצר ארמון אופנתי מתקופת הרנסאנס.
טירת קרייגסטון היא בית כפר מהמאה ה-17, הממוקם כ-6.4 קילומטרים (4 מיילים) צפונית-מזרחית לעיירה שבמחוז אברדינשייר, סקוטלנד.
הטירה, אשר שימשה כביתה ההיסטורי של (Urquhart), בנויה בצורת האות "U", עם שני אגפים עיקריים הממוקמים משני צידי הכניסה ומחוברים בקשת מוגבהת.
מעל המבנה מתנשא מעקה מעוטר בגילופים בסגנון גותי.
בפינות העליונות של האגפים נמצאים בסיסים שיועדו לצריחים פינתיים, אך הצריחים עצמם מעולם לא הושלמו.
בחדר האורחים של הטירה ניתן למצוא גילופי עץ המתארים נושאים תנ"כיים ופריטים הרלדיים של שבט אורקהרט.
הטירה שייכת לקבוצת הטירות המכונה "קבוצת בל" ("Bell group") – קבוצת טירות סקוטיות שתוכננו על ידי בוני הטירות ממשפחת בל.
גורדון סלייד, קבוצת טירות זו "מהווה אולי את התרומה המובהקת והייחודית ביותר של סקוטלנד לאדריכלות המערבית".
הטירה עדיין נמצאת בבעלות משפחת אורקהרט, אשר מוצאה מתחקה עד אדם אורקהרט, השריף של במאה ה-14. עם זאת, על פי סר , מתרגם יצירותיו של פרנסואה רבלה, מוצא המשפחה מגיע עד אדם וחוה דרך דמות בשם "טרמות", שלפי דבריו הייתה זו שמצאה את משה בתיבה, לצד אבות קדומים מיתיים נוספים.
ג'ון אורקהרט מקרייגפינטרי (Craigfintry), המכונה "המורה מקרומרטי" (Tutor of Cromarty), בנה את הטירה בין השנים 1604 ל-1607. סגנונה העיצובי הוא ייחודי בהשוואה לטירות אחרות בקבוצת בל.
בשנת 1657 נמכרה הטירה על ידי משפחת אורקהרט, אך בשנת 1739 נרכשה מחדש על ידי קפטן ג'ון אורקהרט, נינו של הבנאי המקורי, שהיה ידוע בכינויו "הפיראט".
בעליה החדש הוסיף אגפים צדדיים לטירה ותכנן גנים חדשים.
עם זאת, העיצוב של הגנים לא התבסס על התוכניות שהוכנו בשנת 1733 על ידי האדריכל הידוע .
בשנות ה-1830 הוכנו תוכניות לשיפוץ נרחב של הטירה על ידי האדריכל , שתכנן גם את טירת בלמורל, אולם רק פתח כניסה חדש נבנה מתוך התוכניות.
טירת קרייגסטון היא כיום בניין רשום בקטגוריה A.
משפחת אורקהרט ממשיכה להחזיק בטירה, ובשנים האחרונות היא החלה לארח במקום חתונות ואירועים נוספים.
כמו כן, הטירה מוצעת להשכרה למגורים אקסקלוסיביים של קבוצות.
עיצוב ושימור פנים והשטחים סביב הטירה
חדר האורחים של הטירה, עם גילופי העץ התנ"כיים וההרלדיים שבו, מדגים את תשומת הלב לפרטים האמנותיים בתכנון המבנה.
בנוסף, הגנים סביב הטירה, אף שהם שונים מהתוכניות המקוריות של ויליאם אדם, מהווים תוספת חשובה לתחושת האחוזה ההיסטורית.
טירת קימבולטון היא בית כפר בקימבולטון, קיימברידג'שייר, אנגליה.
זה היה ביתה האחרון של אשתו הראשונה של המלך הנרי השמיני, קתרין מאראגון.
במקור, המבנה שימש כטירה מימי הביניים, אך הוא הוסב לארמון מפואר.
הטירה שימשה כמשכן המשפחתי של הרוזנים והדוכסים של מנצ'סטר משנת 1615 ועד 1950. כיום, משמשת הטירה את בית הספר קימבולטון.
הטירה נבנתה בסוף המאה ה-12 על ידי ג'פרי פיץ פיטר, הרוזן הראשון של אסקס.
החצר הפנימית נבנתה מחדש בסוף המאה ה-15 על ידי אן, הדוכסית מבקינגהאם.
הטירה נרכשה בשנת 1522 על ידי סר ריצ'רד וינגפילד.
באפריל 1534 נשלחה לשם קתרין מאראגון, לאחר שסירבה לוותר על מעמדה או להכחיש את חוקיות נישואיה להנרי השמיני.
ביולי 1534, ליצן מחצרו של הדיפלומט אסטאס שאפווי ניסה לשחות את החפיר, ובכך חשף את מעצרה של קתרין.
האקלים בביצות האזור פגע בבריאותה, והיא נפטרה בטירה ב-7 בינואר 1536.
הטירה נרכשה בשנת 1615 על ידי סר הנרי מונטגיו, שלימים הוכתר כרוזן הראשון של מנצ'סטר.
הרוזן הרביעי של מנצ'סטר, שהוכתר לדוכס הראשון של מנצ'סטר בשנת 1719, ביצע שינויים משמעותיים בטירה בין השנים 1690–1720. שינויים אלה כללו את בניית האגף הדרומי שנפל, לפי עיצובו של סר ג'ון ואנברו.
בשנת 1766 הזמין הדוכס הרביעי של מנצ'סטר את רוברט אדם לתכנן את שער הכניסה, שנבנה באותה שנה.
חברים רבים ממשפחת מונטגיו (הרוזנים והדוכסים של מנצ'סטר) קבורים בכנסיית סנט אנדרו בקימבולטון.
מספר מצבות של בני משפחת מונטגיו עדיין קיימות בקפלה הדרומית, בעוד שקבר משפחת מונטגיו (שהורחב בשנת 1853) ממוקם מתחת לקפלה הצפונית.
הדוכס העשירי של מנצ'סטר מכר את תכולת הטירה בשנת 1949, ובשנת 1951 נמכרו הטירה ושטח של כ-50 דונם לבית הספר קימבולטון.
בשטח הטירה נמצא בית וורן, שבו התגורר בעבר שומר הארנבים של האחוזה.
המבנה הוסב במאה ה-18 המאוחרת לפוליה (מבנה דקורטיבי), בהוראת אחד מדיירי הטירה, כדי להוסיף עניין לנוף הנשקף ממנה.
לבית יש חזית דקורטיבית אחת הפונה אל הטירה.
המבנה מוגדר כמבנה מדרגה II* והוא בבעלות קרן "לנדמארק".
הקרן שיפצה את המבנה בין השנים 2011–2012, על פי עיצוב האדריכל אוליבר קרו.
טירת רוזנאו , היא טירה לשעבר שהוסבה לאחוזת דוכסות כפרית.
המבנה ממוקם ליד העיירה רדנטל, אשר הייתה בעבר חלק מדוכסות סקסוניה-קובורג-גותה וכיום שוכנת בבוואריה, גרמניה.
טירת רוזנאו היה מקום הולדתו ובית ילדותו של אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה, אשר בשנת 1840 נישא למלכה ויקטוריה והפך לבן-זוגה ולנסיך-עוצר של הממלכה המאוחדת של בריטניה ואירלנד.
אין לבלבל בין טירה זו לבין מבנה אחר בעל שם זהה באזור ואלדפירטל (Waldviertel) שבאוסטריה.
מבנה הטירה הנוכחי מבוסס על מבנה מימי הביניים, אשר הוקם לפני שנת 1439, אז הוא נזכר לראשונה כנחלתם של בני משפחת Rosenawe.
במשך כ-300 שנים הייתה האחוזה בבעלות משפחה שנשאה את השם רוזנאו, אך סילבסטר פון רוזנאו, אשר היה מקורב לרפורמטורים מרטין לותר ופיליפ מלנכתון, הוריש את נכסיו לבנו כשהם עמוסים בחובות.,
בשנת 1704 עברה האחוזה מידי המשפחה לאחר שנמכרה לאציל האוסטרי, הברון פרדיננד יוהאן אדם פון פרנאו, אשר היה חבר במועצה המלכותית של אלברכט החמישי, דוכס סקסה-קובורג.
פרנאו היה חלוץ בחקר התנהגות הציפורים, והוא ערך ניסויים ארוכי-טווח באחוזה: בין השנים 1704–1720 הוא שחרר באזור מספר גדול של פרושי מצוי שאומנו לשיר כשיחניות.
לאחר מותו של פרנאו בשנת 1731, נרכשה האחוזה על ידי פרידריך השני, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג.
עם השנים, בשל חובות שצברו יורשיו, יצאה רוזנאו מידי המשפחה, אך בשנת 1805 רכש אותה מחדש פרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד, אשר הפך אותה למעון קיץ עבור בנו ויורשו, ארנסט.
ארנסט הפך מאוחר יותר לדוכס סקסה-קובורג-גותה.
בין השנים 1808–1817 עבר המבנה שיפוץ מקיף בסגנון התחייה הגותית, תחת פיקוחו של האדריכל הפרוסי קארל פרידריך שינקל.
אולם השיש (Marmorsaal) של הטירה, הכולל שלוש ספינות, תופס כמחצית מקומת הקרקע והוא נקרא כך בשל עיטוריו משיש אפור.
במקביל לשיפוץ הטירה, עוצב מחדש גם הפארק המקיף אותה בסגנון גן אנגלי.
בפארק מצויים חממה, שעון שמש המכונה "עמוד הטורניר" ("Turniersäule"), חורבות של מסתרי נזירים ("hermitage"), ואגמים המכונים "אגם הברבורים" ו"בריכת הנסיך".
ב-26 באוגוסט 1819 נולד בטירה הנסיך אלברט מסקסה-קובורג-גותה, בנם של ארנסט ואשתו הראשונה, לואיזה.
ב-19 בספטמבר 1819 הוטבל אלברט באולם השיש בטקס לותרני, תוך שימוש במי הנהר איצ (), וסנדקיו כללו את פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, דוכס טשן, דוכס גוטה, וסבתו, אוגוסטה, נסיכת רויס-אברסדורף.
אלברט בילה את שנות ילדותו ברוזנאו.
בשנת 1840, הוא נישא למלכה ויקטוריה.
ויקטוריה ביקרה בטירה במהלך ביקורה הראשון בקובורג, ולנה בחדר בו נולד אלברט.
מאוחר יותר היא כתבה ביומנה כי "לו לא הייתי מלכת אנגליה, הייתי רוצה לחיות ברוזנאו".
הצארביץ' מרוסיה ואשתו לעתיד אלכסנדרה, נסיכת הסן ביקרו בטירה באפריל 1894, ביום שלאחר אירוסיהם.
אלפרד, דוכס אדינבורו וסקסוניה-קובורג-גותה, בנם השני של ויקטוריה ואלברט, שהיה בעבר ידוע בתור אלפרד, דוכס אדינבורו, החזיק בבעלות על רוזנאו ונפטר בה ב-30 ביולי 1900. אלמנתו, מריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, המשיכה להתגורר בטירה עד מותה בשנת 1920.
ב-15 ביולי 1909, בתו של הדוכס אלפרד, הנסיכה ביאטריס (1884–1966) נישאה לאלפונסו, דוכס גליירה, בטקס אזרחי בבית, ואחריו טקס דתי רומי-קתולי בסנט אוגוסטין, קובורג, וטקס לותרני בטירת קלנברג.
בשנת 1918, בעקבות סיום מלחמת העולם הראשונה, התפטר מתפקידו קרל אדוארד, הדוכס האחרון לבית סקסה-קובורג-גותה.
בשנת 1919 חתם הדוכס על הסכם עם המדינה החופשית קובורג, במסגרתו קיבל פיצוי כספי עבור נכסיו, כולל טירת רוזנאו.
בשנים שלאחר מכן הושכרה האחוזה לבנותיו של הדוכס אלפרד, ובהן מריה, מלכת רומניה וויקטוריה פיודורובנה, שהייתה קיסרית רוסיה למראית עין.
ויקטוריה התגוררה בטירה עם בנה, ולדימיר קירילוביץ', ראש בית רומנוב וטוען לכתר הרוסי.
בשנת 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, שימשה האחוזה למגורי חברי שירות העבודה של הרייך.
בשנת 1945 הפכה למרכז שיקום פליטים, ומ-1948 ועד שנות ה-70 שימשה כבית אבות.
בשנת 1972 רכשה מדינת בוואריה את המבנה ההרוס, והחלה במלאכת שיקומו.
שיקום הטירה, שנערך בשנים 1985–1990, ביקש להחזירה למצבה בתקופה שבה שהו בה ויקטוריה ואלברט.
בתהליך השיפוץ נעשה שימוש בציורי צבעי-מים של רוזנאו שנמצאו בטירת וינדזור.
כיום מנוהלת הטירה בידי המינהל הבווארי לארמונות, גנים ואגמים מדינתיים .
מאז 1990 פתוחים המבנה והפארק שלו לקהל הרחב.
כל חדרי שתי הקומות התחתונות פתוחים למבקרים.
הספרייה הקטנה, בעלת 11 צלעות, מעוטרת בציורים המבוססים על "מסעותיו של תיאודולף האיסלנדי" מאת פרידריך דה לה מוטה פוקה.
בתקופת מריה אלכסנדרובנה שימשה הספרייה כקפלה רוסית-אורתודוקסית.
חדרי הקומה העליונה מעוטרים בצבעים עזים וכוללים ריהוט בסגנון בידרמאייר.
בין שרידי החפצים המשפחתיים נכללת עריסה המיוחסת לנסיך אלברט.
בניין החממה שימש בעבר את מוזיאון הזכוכית המודרנית האירופית ("Europäisches Museum für modernes Glas"), אשר מאז 2008 נמצא במבנה חדש בסמוך.
יורשי משפחת הדוכסות, ובראשם אנדראס, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה, מתגוררים כיום בטירת קלנברג (Schloss Callenberg), השוכנת בקרבת מקום.
יורשי משפחת הדוכסות, ובראשם אנדראס, נסיך סקסה-קובורג-גותה, מתגוררים כיום בטירת קלנברג, השוכנת בקרבת מקום.
טירת פישבאך (בלוקסמבורגית: Schlass Fëschbech, בצרפתית: Château de Fischbach, בגרמנית: Schloss Fischbach) היא טירה בלוקסמבורג.
הטירה שוכנת סמוך לעיירה פישבאך שבמרכז לוקסמבורג.
לפישבאך ההיסטוריה הארוכה ביותר מכל טירות לוקסמבורג.
מנזר איכטרנאך, המוסד העשיר ביותר בלוקסמבורג במשך מאות שנים, היה הבעלים הראשון של אחוזת פישבאך.
תיעוד היסטורי מציין כי בשנת 1050 עבר הנכס לידי וסל חופשי שאינו כפוף לכנסייה.
במהלך השנים עברה הטירה שיפוצים ושינויים רבים, כולל הרס מוחלט בשנת 1635 במהלך מלחמת שלושים השנים.
ברבע השני של המאה ה־19, התעשיין והמטאלורג אוגוסט גרנייה רכש את הטירה והפך את האחוזה למרכז תעשייתי על ידי הקמת כבשנים.
בשנת 1847 רכש את הטירה הדוכס הגדול וילם השני - ראש המדינה הראשון שהחזיק בה - במטרה לחזק את שליטתו הפוליטית בלוקסמבורג ולפייס את הציבור בעקבות המהפכה הבלגית.
עם רכישת האחוזה, הורה על הריסת הכבשנים של גרנייה.
בשנת 1884 רכש את הטירה הדוכס אדולף מנאסאו, לימים הדוכס הגדול של לוקסמבורג, לאחר פירוק האיחוד הפרסונלי עם הולנד בשנת 1890.
במהלך הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה שימשה טירת פישבאך כבית הבראה לאמנים גרמנים תחת השם "קינסטרלהיים פישבאך" (Künstlerheim Fischbach).
אף על פי כן, לא נמנעה מהטירה ביזת יצירות אמנות ופריטים היסטוריים, כפי שאירע בטירות נוספות בלוקסמבורג.
עם זאת, בניגוד לטירות אחרות, היא לא שופצה או נהרסה באופן חלקי לצורכי המשטר הנאצי, ולכן נותרה ראויה למגורים עם שובה מהגלות של שארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג.
ז'וזפין שארלוט, הדוכסית הגדולה התגוררה בה עד מותה.
לאחר מכן עברו להתגורר בטירה בנה הנסיך אנרי ורעייתו הנסיכה מריה תרזה, עד לעלייתו לשלטון בשנת 2000, לאחר התפטרות אביו, ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג.
ז'אן התגורר בטירה עד מותו ב־23 באפריל 2019.
בסוף שנת 2019 עברו לגור בטירה גיום, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ורעייתו סטפני, הדוכסית הגדולה, לאחר ששבו משהות בת שנה בלונדון.
לאחר עלייתו של גיום לכס הדוכסות, הוא, רעייתו ובניהם שארל, נסיך הכתר של לוקסמבורג והנסיך פרנסואה - עתידים לעבור להתגורר בקוטג' חדש שייבנה בשטח טירת ברג בשנת 2026. באותו שלב, ישובו אנרי ומריה תרזה להתגורר בטירת פישבאך.
טיש (ביידיש: שולחן) הוא אירוע הנערך בחצרות האדמו"רים החסידיים שבו עורך האדמו"ר שולחן בפני קהל חסידיו.
טקס הטיש נערך בעיקר בשבתות וחגים, אולם גם בנסיבות שונות כמו סעודת מלווה מלכה וסעודות הילולה.
מנהג הטיש הוא מנהג מקובל בקהילות חסידיות ונשען על רעיון של תנועת החסידות.
בעבר היה מקובל שהחסידים באו אל האדמו"ר בעת שאכל את הסעודות בביתו, בו היו שרים ומתוועדים ביחד ושומעים דברי תורה.
בהמשך קיבל הטיש צורה משלו: הוא נערך בדרך כלל בבית המדרש, נקבע לו זמן לתחילתו ולעיתים אף לסיומו, התחדדו ההבדלים בין טישים שבתיים או באמצע השבוע, או בין טיש של ליל שבת לטיש סעודה שלישית.
כמו כן בחצרות הגדולות מייעדים מקומות מיוחדים למבוגרים בקדמת השולחן, ולצעירים על הטריבונות.
בחצרות מסוימות משתתפים בטיש כמה אלפי חסידים.
מדי פעם מגיעים לטיש גם יהודים שאינם חסידים.
בכל חסידות שרים שירים המיוחדים לה וקיימת מקהלה שתפקידה לשיר שירים מסוימים.
בחסידויות שונות נפוצים מיתוסים על ניסים שקרו על ידי שירת שירים שהלחינו אדמו"רים.
בחסידות יש חשיבות גדולה לאכילת שיירי סעודתו של האדמו"ר.
מנהג הטיש הוא שהאדמו"ר אוכל את סעודתו לפני הקהל (הקהל אכלו לפני כן בביתם מיד אחרי התפילה ואחר זמן מתחיל הטיש, בו אוכל האדמו"ר את סעודתו כשהקהל נמצא ושר שירים) כשלאחר טעימתו שאר האוכל מחולק לחסידים.
נפוצים מנהגים בחסידיות לשלוח מאכל מיוחד לחתנים שהשתדכו באותו שבוע ולהורים שנולדו להם ילדים באותו שבוע וכן לבחורים שיש להם חגיגת בר מצווה שהם מקבלים את השיריים לאחר שאומרים דבר תורה לאוזני האדמו"ר (ביידיש "פשעטיל").
טיש נערך בליל שבת במשך כמה שעות, ושעה לפני מוצאי שבת בזמן סעודה שלישית, אך יש גם אדמור"ם שעורכים טיש בשבת בצהריים לאחר תפילה מאוחרת (טיש צהריים ביידיש: מיטאג טיש) לטיש זה מגיעים בחורים שאוכלים סעודה בישיבה בשעה מוקדמת.
יש גם טישים הנערכים בחגים ששם יש קהל גדול יותר.
טכומטר (מד-מהירות, מיוונית: טאכוס - מהירות, מטריין - מדידה) הוא מכשיר מדידה המשמש למדידת המהירות של גוף או חומר נע.
הצורה הנפוצה ביותר של טכומטר היא זו שמודדת את המהירות של ציר מסתובב, כמו במנוע או מכונה אחרת.
הפלט של הטכומטר בא בדרך כלל בצורה של תצוגה אנלוגית; עם זאת, בזמן האחרון תצוגות דיגיטליות הופכות לנפוצות יותר.
טכומטרים של מכוניות מראים את מהירות הסיבוב של גל הארכובה של המנוע, אך למעשה הם נעזרים בקצב ההצתה כדי למדדו.
יחידות המידה המקובלות הן סיבובים לדקה.
ידיעת מהירות סיבוב המנוע אמורה לסייע לנהג לקבוע את ההילוך המתאים ביותר לנסיעה, על-מנת להוריד מהמנוע עומס מיותר.
ככלל, בטכומטרים המשמשים בכלי תחבורה ישנו סימון של המהירויות שבהן לא מומלץ להפעיל את המנוע, וזאת משום שבמהירויות גבוהות יתר על המידה המנוע מתבלה מהר ועלול לספוג גם נזקים נוספים.
בטכומטרים אנלוגיים האזור המסוכן מסומן בדרך כלל בצבע אדום.
ברפואה משתמשים בטכומטרים על-מנת למדוד את מהירות זרימת הדם בנקודה מסוימת; לטכומטר כגון זה קוראים המאטכומטר.
בפיזיקה תאורטית, טכיון הוא חלקיק היפותטי אשר לכאורה נע במהירויות הגבוהות ממהירות האור c, אך לפי התאוריה המקובלת מייצג למעשה חוסר יציבות של המצב הפיזיקלי.
מקור השם הוא במילה היוונית "טכיס" (ταχύς), שפירושה "מהיר".
הראשון שהציע את אפשרות קיומם של חלקיקים אלו היה הפיזיקאי הגרמני ארנולד זומרפלד, אך השם טכיון הוטבע רק בשנות ה-60 של המאה ה-20.
טכיונים הופיעו במסגרת מספר תאוריות, ובהן תורת המיתרים.
בכל תורת שדות קוונטית, אף שטכיון נראה כפתרון של משוואות התאוריה אשר מייצג חלקיק, הוא למעשה מייצג חוסר יציבות של השדות הפיזיקליים.
מצב כזה קורה כאשר מתרחשת שבירת סימטריה ספונטנית.
גם בתורת המיתרים, מפורש טכיון כחוסר יציבות של המצב הפיזיקלי.
למרות זאת, מפעם לפעם נעשים ניסיונות לגילוי חלקיקים הנעים מהר ממהירות האור, ניסיונות שנכשלו עד כה; גילוי של חלקיקים כאלה יערער את יסודות הפיזיקה המודרנית.
מאמר זה מתייחס לחלקיקים היפותטיים כאלה.
הטכיון כחלקיק שמהיר ממהירות האור צפוי לגלות מספר תכונות שיראו לנו משונות.
ישנן שתי גישות שקולות לטיפול בקינמטיקה שלו.
1. הטכיונים מצייתים לאותו אינווריאנט לורנץ אשר מקיימים חלקיקים איטיים ממהירות האור, המכונים "ברדיונים", על פיו מתקיים כאשר
E - האנרגיה הכוללת של הגוף
p - התנע היחסותי של החלקיק
m - המסה של החלקיק
בנוסף, מתקיימת משוואת האנרגיה הכוללת , כאשר
ניתן לראות כי בעבור טכיון, הערך בתוך השורש בביטוי הנ"ל הוא שלילי ולפיכך תוצאת החישוב היא מרוכבת או מספר מדומה טהור.
על מנת לשמור על האנרגיה כגודל ממשי, יש צורך להגדיר את המסה של הטכיון כמספר מדומה טהור, כיוון שחלוקה של מספר מדומה טהור באחר היא מספר ממשי.
2. בניסוח אחר, אם נרצה לשמור על מסה גם כמספר ממשי, נשכתב את האינוריאנט של לורנץ כך שלאחר השינוי משוואת האנרגיה הכללית הנה .
בכך, אנו נמנעים מלתת פרשנות למשמעות הפיזיקלית של מסה מדומה.
ניתן לראות כי שתי הגישות שקולות לחלוטין מבחינה מתמטית, וגוררות את אותן תופעות פיזיקליות לתכונות של החלקיקים הללו.
תופעה אחת, העולה מניתוח מתמטי של המשוואות, היא כי הגדלת האנרגיה של טכיון למעשה תגרור ירידה במהירותו בעוד שהקטנת אנרגיה תגביר את מהירותו לאינסוף.
תופעה נוספת עולה מניתוח הנוסחה
היא כי ציר הזמן של טכיון הוא הפוך לציר הזמן שלנו, ולמעשה הזמן יראה כאילו הוא נע בכיוון ההפוך, כך שתוצאה תגרור סיבה.
תופעות של התבדרות בתאוריה פיזיקלית מעידות בדרך כלל על כך שהתאוריה אינה שלמה או שהצבנו במשוואותיה ערכים "לא פיזיקליים".
במקרה זה v>c היא ההצבה הלא פיזיקלית שכן נדרשת אנרגיה אינסופית על מנת לחצות את מהירות האור.
גאומטרית, מערכת של חלקיק שנע ביחס למערכת המעבדה היא מערכת בה קו תנועתו ביחס למערכת המעבדה הוא ציר הזמן, והקו המתקבל משיקופו ביחס לקונוס האור הוא ציר המרחב.
על כן, ניתן לפתח נאיבית טרנספורמציה למעבר למערכת של טכיון באופן הבא: נשרטט את קווי הזמן והמרחב, ונשים לב שהיטל מאורע כלשהו על ציר המרחב של הטכיון זהה להיטל של אותו מאורע על ציר הזמן של מערכת הנעה במהירות הפכית משל הטכיון (שהיא קטנה ממהירות האור).
בדומה, היטל המאורע על ציר הזמן של הטכיון זהה להיטל המאורע על ציר המרחב של המערכת הנעה במהירות ההפכית.
על כן, במערכת הטכיון, המאורע ימדד כפי שימדד המאורע עם רכיבי זמן ומרחב משוחלפים המתאים לו, במערכת של החלקיק עם המהירות ההפכית.
לכן אם נסמן ב את המאורע במערכת הטכיון, נקבל לאחר חישוב (ביחידות של מהירות האור שווה לאחד):כאשר מהירות הטכיון במערכת המעבדה וכן סימנו:על כן קיבלנו טרנספורמציה המקבילה לטרנספורמציית לורנץ עבור מערכות במהירות גדולה ממהירות האור, ובמסגרתה גם פקטור לורנץ טכיוני, שקטן עם המהירות בערכו המוחלט.
אותו פקטור מהווה, כפי שניתן לראות על-פי דמיון המטריצות לטכיונים וחלקיקים רגילים, את הפקטור של התארכות הזמן והתקצרות האורך במערכת הטכיון.
נעיר כי פיתוח זה נובע מאנלוגיה גאומטרית ואינו חלק מתורת היחסות הפרטית על עקרונותיה הרגילים, בדיוק כמו הרעיון של קיום הטכיונים.
כאשר מבצעים קוונטיזציה לטכיונים, התכונות אותן הן יגלו אם חלקיקים אלו קיימים:
ספין: טכיונים יהיו חלקיקים חסרי ספין אשר מצייתים לסטטיסטיקת פרמי-דיראק משמע הם פרמיונים סקלרים, שילוב האסור לפרמיונים רגילים, והם נוצרים ומושמדים בזוגות.
אפילו טכיון נייטרלי שהוא חלקיק בעל מסה יהיה חייב לפלוט קרינת צ'רנקוב כבידתית.
בשנת 1973 נטען על ידי צמד חוקרים כי במטר של קרינה קוסמית הובחן חלקיק על-אורי, בעל מסה ממשית, טענה אשר לא אושרה או הוכחה עד היום.
טענה זו גררה העלאת השערה כי חלקיקים יכולים להיות בעלי קו זמן עצמאי משלהם שיאפשר להם לנוע למעשה אחורה בזמן, מה שיראה לצופה חיצוני כאילו היה זה טכיון.
מבחינה ניסויית לא נמצאה עד כה הוכחה או הפרכה של טענות אלו.
ב-22 בספטמבר 2011 פרסמה קבוצת חוקרים תוצאות מחקרים שנערכו במשך כ-3 שנים במאיץ החלקיקים בז'נבה, לפיהם נמדדה תנועת חלקיקי נייטרינו במהירות שגבוהה ממהירות האור.
בניסוי נמדדו חלקיקים שעברו מרחק של 730 קילומטר בזמן שקצר ב-60 ננו-שניות מהזמן שלוקח לאור לעבור את אותו מרחק.
דובר החוקרים הודיע, כי טווח השגיאה בניסוי הוא 10 ננו-שניות.
שבועיים לאחר פרסום המחקר הוצע הסבר אפשרי לשגיאת מדידה המבטלת את מהימנותו
אך בפברואר 2012 טענה זו הופרכה לאחר שהתגלה כי כבל אופטי רופף גרם למדידות השגויות והסדר הושב על כנו.
פתרון לכך הוא הפירוש של פיינברג, הגורס כי ניתן לפרש טכיון עם אנרגיה שלילית הנבלע כטכיון עם אנרגיה חיובית הנפלט על ידי החלקיק, וזאת היות שלצופה רגיל אין יכולת להבחין בין קליטה ופליטה של טכיונים, הואיל ועצם הניסיון למדוד טכיון כזה, שמקורו בעתיד, יביא ליצירת אותו טכיון אשר ינוע לעתיד.
כך, למעשה, יגלה גלאי טכיונים היפותטי טכיון בכל צורת מדידה שלא תהיה: הוא יקלוט למעשה את הטכיונים שהוא עצמו יוצר.
התוצאה מהאמור לעיל, היא שאם טכיונים קיימים, הם יהיו מסוגלים אמנם להעביר אנרגיה ותנע – אך לצורכי תקשורת הם יהיו חסרי תועלת, כיוון שכל טכיון שיעביר מידע לא ניתן יהיה לגילוי מאחורי רעש הרקע של הטכיונים אשר נוצרים על ידי הגלאי.
בתורת השדות טכיונים מיצגים את הקוונטה (המנה) של השדה, בדרך כלל שדה סקלרי, אשר מסתו בריבוע היא שלילית.
קיום של חלקיק כזה מראה על חוסר יציבות של השדה, בעוד שבמרב השדות הקוונטים במצב הריק האנרגיה מינימלית, השדה של הטכיונים נמצא במקסימום מבחינת האנרגיה הפוטנציאלית שלו (בדומה מאוד לכדור בראש גבעה) כך שהפרעה מאוד קטנה תגרום ליצירת חלקיק והתדרדרות של האנרגיה למינימום בצורה מעריכית.
כתוצאה ממנגנון היגס כאשר השדה יגיע למינימום במקום הטכיון יופיע בוזון היגס אשר ריבוע המסה שלו חיובי.
בתיאורית המיתרים הטכיונים מופיעים תדיר כחלק מהמצבים האפשריים של רטיטת המיתרים בתאוריה: אם הטכיון מיוצג באמצעות מיתר פתוח (מה שמייצג חוסר יציבות בממברנה עליה הוא מקושר) המיתר יעבור למצב של מיתר סגור או ממברנה יציבה.
אם הטכיון הוא מצב רטט של לולאה סגורה, נגררת אי יציבות במרחב זמן עצמו ובאופן כללי לא ניתן לחזות לאיזה מצב המערכת תדעך ותתייצב בו.
הטכיון משמש ככלי עזר להנעת עלילה בהרבה ספרות מדע בדיוני, ומסביר בין היתר תקשורת במהירות העולה על מהירות האור.
טירת שלום הוא מושב עובדים של יוצאי תימן שהוקם בשנת 1930 על אדמות הקרן הקיימת ובסיוע המרכז החקלאי של ההסתדרות ועזרה כספית של קרן היסוד.
בשנת 1959 הפך המושב לשכונה חקלאית בתחומה של נס ציונה ואחר כך לשכונה בעיר.
המושב נקרא על שמו של גדול משורריה היהודים של תימן, שלום שבזי.
לרגל שנת ה-95 לייסוד השכונה, נכתב ספר בשם "עלי גבעה שם בשפלה", המתאר את הקמתה וסיפורה הייחודי.
אברהם בן יוסף (מזרחי) היה מהמייסדים הראשונים אשר יחד עם עוד 21 משפחות התיישבו בגבעות טירת שלום.
במלאת 90 שנה לנס ציונה הוזמן אברהם בן יוסף על ידי ראש המועצה דאז שמיד לקבלת תעודת הוקרה על פועלו.
הקרן הקיימת הכינה את התשתיות להקמת היישוב, וערכה מיפוי וחלוקה לנחלות ויחידות אדמה לבעלי מקצוע, קדחו באר מים.
אדמת הכורכר לא צלחה לחקלאות, לכן התפרנסו רוב התושבים מעבודה בפרדסי איכרי נס ציונה והאזור, חלק מהנשים עבדו במשק בית בבתי האיכרים ובעיקר באריזה בעונת קטיף ההדרים.
בשנת 1937 וכן בשנת 1946 הצטרפו עוד מתיישבים למושב, כאשר הוותיקים הפרישו בנדיבות אדמות לטובת המתיישבים החדשים על מנת שהיישוב ייבנה ויגדל.
בשנת 1930 ישרה הקרן הקיימת את השטח של המושב ועד אוגוסט הספיקו כבר חלק מהמתיישבים להקים צריפים זמניים למגורים עד קבלת תקציב לבניית בתי קבע.
כבר בתחילת 1931 השתתפו נציגים של המושב בוועידה הדתית של התימנים וביולי 1931 החלה בניית 23 בתי קבע שכללו כל אחד שני חדרים ומטבח.
הבנייה הסתיימה בפסח תרצ"ב (1932).
ב-20 ביולי 1933 הכירו השלטונות המנדטוריים באופן רשמי בשם המושב "טירת שלום".
אולם עד יולי 1938 טרם נסלל כביש גישה למושב מהכביש הראשי המחבר את נס ציונה לרחובות וטרם הוקם במקום בית ספר.
בפברואר 1939 הונחה אבן פינה לבית הספר במושב, אך עד 1947 עדיין לא נסלל כביש ותלונות על הזנחת התשתיות במושב נמשכו עד סוף שנות ה-50. בסוף 1948 היה המושב במצב קשה.
בסיוע המרכז החקלאי שוקם המושב, הוקמו בו לולים וגינות ירק.
לאחר קום המדינה הקצו לטירת שלום 600 דונם אדמה פורייה מנכסי הנפקדים, ולאחר שנים של הכנת האדמה לנטיעה, נטעו פרדסי הדרים כשכל מתיישב קבל 8 דונם פרדס לפרנסתו.
בתחילת המרד הערבי הגדול סבל המושב מיריות תכופות מכיוון בית ערבי סמוך.
באוקטובר 1937 נרצח בשנתו אליהו שרעבי, ילד בן 11, בהתקפה של ערבים על המושב.
באוקטובר 1938 נרצח מזכיר המושב, ישראל תם.
ביולי 1948 נהרג אבנר בן יהודה עם שני בניו בפיצוץ מוקש.
בבחירות לאספת הנבחרים באוגוסט 1944 היו בטירת שלום 142 בעלי זכות בחירה וכמעט כל המצביעים הצביעו למפא"י.
גם בבחירות לאספה המכוננת בשנת 1949 זכתה מפא"י לרוב גדול (77%), כאשר הליברלים קיבלו את רוב הקולות הנותרים (16%).
פטריסיה נונש "טישה" פֶּנִישֵיירוּ (בפורטוגזית: Patrícia Nunes "Ticha" Penicheiro; נולדה ב-18 בספטמבר 1974 בפורטוגל) היא כדורסלנית עבר ששיחקה בליגת ה-WNBA.
פנישיירו שיחקה במספר קבוצות מקצועניות כשהייתה צעירה, אבל לא בלטה עד ששיחקה בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת אולד דומיניון.
בשנת 1998, הצטרפה פנישיירו לקבוצת סקרמנטו מונארכס מה-WNBA, וסיימה במקום השלישי בקרב על תואר "טירונית השנה".
שנה לאחר מכן, היא כבר נבחרה לחמישיית העונה הראשונה.
בשנת 2001, היא הייתה חלק מחמישיית העונה השנייה של ה-WNBA.
פנישיירו השתתפה בארבעה משחקי אולסטאר והיא מלכת האסיסטים של הליגה בכל הזמנים (1,707 אסיסטים).
בנוסף, מחזיקה פנישיירו בשיא הליגה לאסיסטים במשחק אחד (16 אסיסטים) ובשיא הליגה לחטיפות במשחק אחד (10 חטיפות).
בשנת 2005 עזרה פנישיירו לסקרמנטו מונארכס לזכות באליפות הליגה בפעם הראשונה בתולדות הקבוצה.
אחרי שהקבוצה התפרקה חתמה בלוס אנג'לס ספארקס.
בפברואר 2012 חתמה בשיקגו סקיי, אך נפצעה רבות, מה שמנע ממנה משחק לאורך רוב העונה.
בסיום אותה עונה פרשה טישה פנישיירו ממשחק כדורסל מקצועני.
טישַך (באירית: Taoiseach, רבים Taoisigh - "טישי" או "טישיג") ובדרך כלל על דרך היידוע - An Taoiseach ("ראש הממשלה"), הוא הכינוי המסורתי לראש ממשלת אירלנד.
הטישך ממונה על ידי נשיא המדינה בהמלצת הבית התחתון (Dáil Éireann, דאל אֵירן) של בית הנבחרים האירי (Oireachtas, אֵירָכטָס), וחייב ליהנות מתמיכת רוב חברי הבית התחתון כל עוד הוא בתפקיד.
הטישך הנוכחי הוא מיהאל מרטין ממפלגת פיאנה פול.
לפי חוקת אירלנד, על הטישך להתמנות מבין חברי הבית התחתון של בית הנבחרים.
טישך שמאבד את תמיכת רוב חברי הבית אינו מסיים את תפקידו לאלתר, אך עליו להתפטר או לשכנע את נשיא המדינה לפזר את הבית.
הטישך מציע את מועמדיו לחברות בממשלה, ובהסכמת חברי הבית, ממונים אלה על ידי נשיא המדינה.
לטישך זכות לפטר חברי ממשלה, והוא גם אחראי על מינוי 11 משישים חברי הסנאט האירי (Seanad Éireann, שָאנד אירן).
"טישך", כמו גם "טָנָשטֶה" (Tánaiste), סגן ראש הממשלה, הן מילים איריות עתיקות.
משמעותו של טישך הוא "מנהיג" ואילו טנשטה הוא "יורש".
משרת הטישך כפי שהיא כיום נוסחה בחוקת אירלנד ב-1937 והחליפה את נשיא המועצה המבצעת שכיהן בין השנים 1922 ו-1937, אך בין שני התפקידים יש מספר הבדלים משמעותיים ולנשיא המועצה המבצעת היו סמכויות פחותות בהרבה.
לדוגמה, הוא לא יכול היה לפטר חברי ממשלה ואף לא לבקש את הנשיא לפזר את בית הנבחרים.
ב-29 באפריל 2007 פיזרה נשיאת אירלנד, מארי מקאליס, את בית הנבחרים האירי ה-29 לבקשת הטישך ברטי אהרן ממפלגת פיאנה פול, וב-24 במאי 2007, נערכו בחירות בהן שוב זכתה מפלגתו במספר הקולות הגדול ביותר.
מאז 1937 ועד 2023 כיהנו בסך הכול 15 אנשים שונים בתפקיד, כולם גברים.
מספר דיוקן ראש הממשלה (שנות חיים) תחילת כהונה סיום כהונה מפלגה 1 איימון דה ואלירהÉamon de Valera (1882–1975) 29 בדצמבר 1937 18 בפברואר 1948 פיאנה פול 2 ג'ון קוסטלו John A.
טירת שנונסו (צרפתית: Château de Chenonceau), הנמצאת במחוז אנדר ולואר שבעמק הלואר בצרפת, נבנתה על אתר ליד הנהר שר שבו הייתה בעבר טחנה ישנה.
הטירה הראשונה נבנתה במקום לפני האזכור הראשון שלה בכתובים ב, והמבנה הנוכחי עוצב בתקופת הרנסאנס הצרפתי על ידי האדריכל פיליבר דלורם.
כיום ניתן לראות בה ערבוב של אדריכלות גותית מאוחרת ואדריכלות רנסאנסית מוקדמת.
הטירה המקורית באתר נשרפה על ידי כוחות מלכותיים ב-1411 כעונש על מעשה הסתה של בעליה, ז'אן מרקה.
הוא בנה מחדש את הטירה וכן טחנה מבוצרת בשנות השלושים של המאה ה-15. יורשו פייר מכר את הטירה ב-1513 לתומאס בוייה, ראש הלשכה של המלך שארל השמיני, כדי לכסות את חובותיו.
בוייה הרס את הטירה הקיימת ובנה בית מגורים חדש לגמרי בין 1515 ל-1521. העבודה פוקחה לעיתים על ידי אשתו, קתרין בריסונה, שנהגה לארח את האצולה הצרפתית ובראשה את המלך פרנסואה הראשון.
לבסוף נלקחה הטירה מבנו של בוייה על ידי פרנסואה הראשון בשל חובות לא משולמים לכתר, ולאחר מותו של פרנסואה בשנת 1547 בנו, אנרי השני, העניק את הטירה כמתנה לפילגשו, דיאן דה פואטייה, שנקשרה בהתלהבות אל המבנה ואל נוף הנהר הנשקף ממנו.
היא ציוותה על הקמת הגשר בעל הקשתות שחיבר את הטירה לגדה הנגדית של הנהר וכן על שתילת גני ירק ופרחים נרחבים.
הגנים מעוצבים בארבעה משולשים על גדות הנהר אולם מוגנים משיטפונות על ידי מרפסות אבן.
דיאן הייתה ללא ספק גבירת הטירה, אולם הבעלות נשארה אצל הכתר הצרפתי עד 1555, אז שנים רבות של תמרונים משפטיים עדינים העניקו לה לבסוף את הבעלות.
אולם לאחר מותו של אנרי ב-1559 אלמנתו, קטרינה דה מדיצ'י, גירשה את דיאן מהאחוזה.
משום שהטירה לא הייתה שייכת עוד לכתר לא הייתה לקתרין חזקה עליה, ומשום כך היא שכנעה את דיאן לעזוב בתמורה לטירה אחרת, טירת שומון.
המלכה קטרינה הפכה את שנונסו למעון האהוב עליה והוסיפה גנים נוספים.
כעוצרת של צרפת קטרינה בזבזה הון על הטירה ועל נשפים ליליים מרהיבים שנערכו בה.
ב-1560 תצוגת הזיקוקים הראשונה בצרפת התרחשה בשנונסו במהלך החגיגות לכבוד הכתרתו של פרנסואה השני, בנה של קטרינה.
הגלריה הגדולה, שהשתרעה לאורך הגשר וחצתה את הנהר, הוקמה ב-1577.
עם מותה של קטרינה ב-1589 עברה הטירה לכלתה, לואיז מלורן-וודמון, אשתו של המלך אנרי השלישי.
לואיז קיבלה את הידיעה על ההתנקשות בבעלה בשנונסו, שם היא נכנסה לדיכאון כבד ובילתה את שאר ימיה בשיטוטים חסרי תכלית בבגדי אבל ברחבי הטירה, שכוסתה בשטיחי קיר שחורים וקודרים עם תיאורים של גולגולות ועצמות.
ב-1624 קיבלה את הטירה פילגש מלכותית נוספת, גבריאל ד'אסטרה, אהובתו של המלך אנרי הרביעי.
לאחר מכן הייתה הטירה בבעלות בנה של גבריאל, סזאר, דוכס ונדום, ואשתו, פרנסואז מלורן.
הטירה עברה ללא הפרעה בין צאצאי בית ולואה במשך מאה שנה, אך לא תמיד הייתה מאוכלסת.
דוכס בורבון רכש את הטירה ב-1720 ובהדרגה החל למכור את כל תכולתו.
רבים מהפסלים הנאים שהיו בטירה הגיעו לבסוף לורסאי.
האחוזה נמכרה לבסוף לבעל אדמות בשם קלוד דופן.
לואיז, אשתו של קלוד (שהייתה בתו של סמואל ברנאר, הבנקאי של לואי הארבעה עשר, וכן סבתה של הסופרת ז'ורז' סאנד), החזירה את הארמון לחיים כאשר אירחו בו את מנהיגי עידן הנאורות כמו וולטר, מונטסקייה, רוסו, ברנאר דה פונטנל ועוד.
היא הצילה את הארמון מהריסה במהלך המהפכה הצרפתית בכך ששכנעה את המשמר המהפכני שהוא חשוב לצורכי נסיעה ומסחר, שכן הוא היווה את הדרך היחידה לחציית נהר השר בכל האזור.
מספרים כי היא הייתה אחראית לשינוי האיות של שם הטירה, שהיה בעבר Chenonceaux, כדי לשמח את האזרחים ולמחוק את הקשר העתיק בין הארמון לבין המלוכה השנואה.
ב-1864 נרכשה הטירה בידי סקוטי שעשה את הונו בהתקנת מנורות גז ברחבי פריז, והוא העניק אותה במתנה לבתו.
כמו קטרינה דה מדיצ'י, היא בזבזה הון על מסיבות מפוארות עד שכספה נגמר.
הטירה הוחרמה על ידי המדינה ונמכר למילונר קובני ב-1891. ב-1913 רכשה את הטירה משפחת מנייה (Menier), המפורסמת במותג השוקולדים שלה, והיא מחזיקה בה עד היום.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימשה הגלריה כבית חולים צבאי.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימשה הטירה דרך לבריחה מהנאצים, שכן המבנה עצמו היה על השטח הכבוש, בעוד שהגשר על נהר השר נפתח אל אדמת וישי.
ב-1951 דאגה משפחת מנייה לשיקום הטירה והגנים, שנהרסו במהלך המלחמה, כדי להחזירם לתפארתם הישנה.
כיום פתוחה טירת שנונסו לקהל, והיא הטירה המתוירת ביותר בצרפת אחרי ארמון ורסאי.
כשתומאס בוייה בנה את הטירה מחדש במאה ה-16 הוא הרס את המצודה הישנה ואת הטחנה המבוצרת של משפחת מרקה, ובנה את הטירה החדשה על העמודים התומכים של הטחנה הישנה, בעודו שומר רק על הצריח המבוצר העתיק, מגדל מרקה, אותו הוא שינה בסגנון רנסאנסי.
החצר הקדמית הייתה כמעט זהה לזו של הטירה העתיקה.
ליד המגדל ניתן למצוא באר המעוטרת בכימרה ונשר, הסמל של משפחת מרקה.
הכניסה לטירה, שהוקמה בזמנו של פרנסואה הראשון, עשויה מעץ מפוסל ומצויר.
על דלת הכניסה ניתן לראות את שלט האצולה של תומאס בוייה בצד שמאל ואת זה של אשתו, קתרין בריסונה, בצד ימין.
מעל נמצאת דמות של סלמנדרה, סמלו של פרנסואה הראשון, והכיתוב: "פרנסואה, בחסד האל, מלך צרפת, וקלוד, מלכת הצרפתים".
במקור החדר שימש חדר מנוחה לשומרי הטירה.
בחדר ניתן למצוא ארובה מהמאה ה-16 המעוטרת בסמלו של תומאס בוייה, וכן דלת מאותה תקופה המתארת את דמויותיהם של הקדושים המגנים של בני הזוג בוייה, תומאס הקדוש וקתרין הקדושה, ומתחת להם המוטו של בני הזוג: "אם אצליח לבנות את שנונסו, יזכרו אותי".
על הקירות ניתן לראות סדרה של שטיחי קיר פלמים המתארים סצנות מחיי האצולה, בקשת נישואין וציד.
ישנן בחדר תיבות גותיות ורנסאנסיות שבמאה ה-16 החזיקו בתוכן כלי כסף וכלי חרס, וכן שטיחי קיר אותם העבירו יחד עם החצר ממעון אחד לשני.
התקרה, בעלת קורות חשופות, שזורה עם אותיות "H" ו-"C" בשביל אנרי השני וקטרינה דה מדיצ'י, אולם בשל אהבתו לדיאן דה פואטייה אנרי ציווה שהשילוב בין שתי האותיות יראה כאות "D", לכבודה.
הדלת המפרידה בין חדר השומרים לקפלה מפוסלת בתיאור ישו תומאס הקדוש עם הכיתוב מהבשורה על-פי יוחנן: "הבא את אצבעך הנה וראה את ידי...אדוני ואלהי".
הויטראז'ים המקוריים בקפלה נהרסו על ידי פצצה שנפלה בסמוך ב-1944 והחלונות הנוכחיים נעשו ב-1954. על מרכז הקפלה שולטת גלריה מלכותית משנת 1521 שם המלכות נכחו במיסות היומיות.
שומריה הסקוטים של מרי סטוארט השאירו כתובות על קירות הקפלה.
בקירות הימניים ניתן לראות כתובת מ-1543: "כעס האנשים לא מבצע את צדק האל", ומ-1546: "אל תתן לרוע לכבוש אותך".
על הקירות ניתן גם לראות מספר ציורים בעלי נושאים דתיים.
ב-1576 קטרינה דה מדיצ'י בנתה גלריית נשפים על הגשר של דיאן דה פואטייה.
אורכו שישים מטר, רוחבו שישה מטרים והוא מואר על ידי 18 חלונות.
הגלריה נחנכה ב-1577 במהלך חגיגות שנערכו בטירה לכבוד בנה אנרי השלישי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הבעלים של שנונסו הקים בגלריה, על חשבונו, בית חולים שטיפל בחיילים הפצועים.
במהלך מלחמת העולם השנייה ניצלו אנשים רבים את המיקום המיוחד של הגלריה כמחברת בין האזור הכבוש לאזור וישי.
חדר השינה של דיאן דה פואטייה
בחדר ישנה מיטה מתחילת המאה ה-17 וכן שני שטיחי קיר פלמים ענקיים מהמאה ה-16 המראים דמויות אלגוריות של הכוח והצדקה וסביבן סצנות מהברית הישנה.
בחדר נמצאות מספר תמונות מהמאה ה-17 וה-18 וכן ארון ספרים המחזיק בתוכו את הספרייה של שנונסו.
קטרינה דה מדיצ'י שלטה בצרפת מחדר זה.
על התקרה המקורית ניתן לראות שני "C" שזורים אחד בשני, המונוגרמה של קתרין.
בחדר נמצאים שני ארונות איטלקיים מהמאה ה-16 וכן שטיח קיר מרהיב מאותה המאה המתאר את גילויה של אמריקה ואת הפאונה והפלורה הנמצאים בה.
ניתן לראות בשטיח פסיונים, אננסים, סחלבים, רימונים, ועוד חיות וירקות רבים שלא היו ידועים עד אז באירופה.
על קירות החדר ישנם ציורים של טינטורטו, ניקולא פוסן, אנתוני ואן דייק ואמנים חשובים אחרים.
לחדר הקטן, שהיה בשימוש קטרינה דה מדיצ'י, יש נוף מרהיב אל נהר שר ואל גני דיאן דה פואטייה.
התקרה המקושטת בקישוטים משושים (coffer ceiling) משנת 1525 היא אחת הראשונות בצרפת.
חדר השינה של פרנסואה הראשון
בחדר ישנה ארובה מתקופת הרנסאנס עם סמליו של תומאס בוייה.
הריהוט הוא מהמאה ה-15 וה-16 וכולל שידה בעל שיבוץ פנינה שניתן כמתנת חתונה לפרנסואה השני ומרי, מלכת הסקוטים.
על הקיר ישנו דיוקן של דיאן דה פואטייה המתוארת כדיאנה אלת הציד.
הציור צויר בשנונסו ב-1556 והמסגרת מעוטרת בסמליה של דיאן.
על קיר אחר ישנו דיוקן של גבריאל ד'אסטרה, המתוארת אף היא בתור האלה דיאנה.
בחדר ישנן תמונות רבות נוספות, בעיקר מהולנד ומגרמניה.
חדר השינה של לואיז מלורן
לאחר ההתנקשות בחייו של אנרי השלישי ב-1589 אשתו, לואיז מלורן, פרשה לחיי תפילה והרהורים בשנונסו.
היא הקיפה את עצמה בנזירות שחיו בטירה ולבשה תמיד לבן, לפי מנהג האבל המלכותי.
לכן כינוייה היה "המלכה הלבנה".
חדר השינה שלה מקושט בחפצי אבל כמו דמעות עשויות כסף, חגורת אלמנות, כתרי קוצים ועוד, ומעוטר באותיות "L" ו-"H" שזורות אחת בשנייה, כדי לסמל את נישואיהם של אנרי ולואיז.
האווירה האדוקה והעגומה של החדר מודגשת על ידי ציור על עץ מהמאה ה-16 המתאר את ישו עם כתר קוצים.
הריהוט בחדר הוא מאותה מאה.
מטבחי שנונסו נמצאים בבסיס העמודים התומכים היושבים על קרקעיים נהר שר.
למטבח יש יציאה אל הנהר דרכה העלו מצרכים מהסירות שעברו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה חודשו המטבחים מתקופת הרנסאנס עם ציוד מודרני שנדרש לבית החולים במקום.
חדר המגורים של לואי ה-14
לזכר הביקור שהוא ערך בשנונסו ב-14 ביולי 1650, לואי הארבעה עשר העניק לדודו, סזאר, דוכס ונדום, את הפורטרט שלו שצויר על ידי היאסינת ריגו.
הפורטרט, הנמצא בתוך מסגרת עץ, תלוי כיום בחדר זה.
הארובה מתקופה הרנסאנס מעוטרת בסלמנדרה וסמור, סמליהם של פרנסואה הראשון ואשתו קלוד.
מעל לשידה ניתן לראות ציור של פטר פאול רובנס, אשר נקנה ב-1889 במכירת האוסף של מלך ספרד, אחיו של נפוליאון.
בחדר ניתן למצוא גם פורטרט גדול של סמואל ברנרד, הבנקאי של לואי ה-14, ושל בתו, לואיז דופן, שהייתה בעלת הטירה במאה ה-18 ושהצילה אותו מהרס בתקופת המהפכה.
חדר השינה של חמש המלכות
שמו של החדר קרוי על שם שתי בנותיה ושלוש כלותיה של קטרינה דה מדיצ'י: מרגריט דה ולואה (שנישאה למלך צרפת אנרי הרביעי), אליזבת דה ולואה (שנישאה למלך ספרד פליפה השני), מרי סטוארט (אשתו של פרנסואה השני), אליזבת מאוסטריה (אשתו של שארל התשיעי) ולואיז מלורן (אשתו של אנרי השלישי).
התקרה מהמאה ה-16 מעוטרת בסמלי חמש המלכות.
הקירות מכוסים בשטיחי קיר מהמאה ה-16 המתארים את המצור על טרויה וחטיפת הלנה, את המשחקים בקולוסיאום, את הכתרתו של המלך דוד ואת חיי שמשון.
חדר השינה של קטרינה דה מדיצ'י
בחדר שינה זה ניתן למצוא ריהוט מהמאה ה-16 וכן שטיחי קיר פלמים מאותה המאה המתארים את חייו של שמשון.
שטיחי אלו מרהיבים במיוחד בשל שוליהם המלאים בחיות המסמלות פתגמים ומשלים.
הטירה מוקפת בשני גנים מרהיבים, אחד בכל צד.
משמאל לטירה נמצאים גני דיאן דה פואטייה, ומימין גני קטרינה דה מדיצ'י, שתי אהובותיו של אנרי השני.
הגנים מוקפים במרפסות מוגבהות המגינות עליהם משיטפונות נהר.
טירת שאמבור היא טירה בעמק הלואר בצרפת.
היא אחת הטירות הידועות בעולם בזכות אדריכלות הרנסאנס שלה המבדילה אותה מטירות אחרות של ימי הביניים.
זוהי הטירה הגדולה ביותר בעמק הלואר, שנבנתה במקור כדי לשמש כבית ציד עבור פרנסואה הראשון, מלך צרפת, בעוד שארמונו שכן בטירת בלואה ובטירת אמבואז.
התוכנית המקורית של הטירה מיוחסת, אך עם ספקות, לדומינקו דה קורטונה, שדגם העץ שבנה לתכנון הטירה שרד די זמן כדי שיצויר בידי אנדרה פליביאן במאה ה-17. מספר כותבים טוענים לעומת זאת, שלאדריכל הרנסאנס הצרפתי פיליברט דלורמה היה תפקיד מרכזי בתכנון הטירה.
הטירה שונתה באופן ניכר במהלך 20 השנים בהן נבנתה (1547-1519).
הבנייה החלה בספטמבר 1519. אחרי הפסקה ממושכת, הבנייה חודשה בספטמבר 1526., בין השאר בהשגחתו של פייר נפבו (Pierre Nepveu).
קרוב להשלמתה, המלך פרנסואה הראשון התגאה בכוחו ועוצמתו ואירח בטירת שאמבור את אויבו הוותיק קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הטירה המסיבית מורכבת ממגדל עוז עם 4 צריחים מבוצרים מסוג באסטיון בפינותיה.
מגדל העוז מהווה חלק מהחומה הקדמית של מתחם גדול יותר עם עוד שני מגדלים גדולים.
בסיסים לעוד 2 מגדלים נמצאים בחלק האחורי, אך לא נבנו, ונשארו בגובה הקיר.
ארבעה אולמות עם קמרונות מלבניים בכל קומה יוצרים צורת צלב.
הגג של טירת שאמבור מנוגד למבנה המסיבי שלה ותוכנן להידמות לקו הרקיע של העיר, עם המגדלונים, הצריחים, הארובות והגגות המשופעים הבולטים ממנו.
בגג יש 11 סוגי מגדלים ו-3 סוגי ארובות, ללא סימטריה, ממוסגרים בפינות על ידי המגדלים המסיביים.
התכנון מקביל לסגנון הצפון איטלקי ולסגנון ה-Leonardesque.
אחד משיאי האדריכלות בטירה הוא גרם המדרגות המרכזי, גרם מדרגות פתוח בצורת סליל בורגי כפול.
שני הסלילים הבורגיים הם בגובה 3 קומות מבלי להיפגש ומוארים מלמעלה על ידי מעין מגדלור בנקודה הגבוהה ביותר בטירה.
ישנם סברות שלאונרדו דה וינצ'י תכנן את גרם המדרגות הזה, אך אלה מעולם לא אושרו.
לטירה חזית באורך 128 מטר עם 800 עמודים מפוסלים וגג מעוטר בעיטור מורכב.
כאשר פרנסואה הראשון, מלך צרפת, החל את בניית הטירה, הוא תכנן שהגג שלה יראה כמו קו הרקיע של קונסטנטינופול.
הטירה מוקפת בפארק מיוער בשטח 52.5 קמ"ר (13,000 אקר) ושמורת ציד עם צבאיים אדומים מוקפת בחומה באורך 31 ק"מ.
הטירה לא תוכננה לספק הגנה מפני אויבים.
תפקיד החומות, הצריחים והחפיר החלקי קישוטיים בלבד ואף בזמן בנייתם היו אנאכרוניסטים.
אלמנטים אדריכליים, כגון חלונות פתוחים, לוג'יה ואזור נירחב פתוח בחלקה העליון של טירה, הושאלו מסגנון הרנסאנס האיטלקי, ולא התאימו לאקלים הקר של מרכז צרפת.
התוכנית והאדריכלות של הטירה נתנו השראה לוויליאם הנרי קרוסלנד בעת שתכנן את "בניין המייסד" ב-Royal Holloway, University of London.
ל"בניין המייסד" מגדלים ותוכנית דומים, אך הוא בנוי מלבני פארהאם אדומות.
בזמן שלטונו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת, רק לעיתים רחוקות ישבה משפחת המלוכה בטירה.
למעשה, בסך הכול שהה המלך פרנסואה הראשון בטירה 7 שבועות, בביקורי ציד קצרים.
הטירה נבנתה לביקורים קצרים ולא היה מעשי לגור בה לתקופות ארוכות.
החדרים הגדולים, החלונות הפתוחים והתקרה הגבוהה גרמו לכך שחימום החדרים היה בלתי אפשרי.
מאחר שהטירה לא שכנה בסמוך לכפר או אחוזה, לא היה מקור מזון זמין מלבד ציד.
כתוצאה מכך, על השוהים בטירה היה להביא את האוכל עמם.
כתוצאה מכל האמור לעיל, בטירה לא היה ריהוט בתקופה זו.
כל הריהוט, טפטי הקירות, כלי אכילה ועוד הובאו במיוחד בכל טיול ציד, דבר שהווה נטל לוגיסטי מכביד.
זו הסיבה שרהיטים מסוימים נבנו בתקופה זו על מנת שיוכל להתפרק לחלקים ויוכלו להיות משונעים בשיירות.
המלך פרנסואה הראשון מת מהתקף לב ב-1547.
למעלה מ-80 שנה אחרי מותו של פרנסואה, מלכי צרפת נטשו את הטירה והזניחו את תחזוקתה.
לבסוף, ב-1639, לואי ה-13, מלך צרפת נתן אותה לאחיו, גסטון, דוכס אורליאנס, שהציל את הטירה מהרס וביצע בה עבודות שיפוץ ושחזור נרחבות.
לואי ה-14, מלך צרפת דאג לכך שמגדל העוז (Keep) ישופץ, וריהט את המגורים המלכותיים.
הוא הוסיף אורוות ל-300 סוסים, דבר שאפשר לטירה למלא את ייעודה כבית ציד ומקום בו אפשר לארח ולבדר אנשים ידועים כמו מולייר מספר שבועות בכל שנה.
למרות זאת, המלך לואי ה-14 נטש את הטירה ב-1685.
בשנים 1725–1733 התגורר בטירה סטניסלאב לשצ'ינסקי, המלך המודח של פולין וחותנו של לואי ה-15, מלך צרפת.
ב-1745 העניק לואי ה-15 את הטירה למוריס דה סאקס (Maurice de Saxe), מרשל צרפת, כפרס על גבורתו בקרב.
מוריס דה סקסה השתמש בטירה כבסיס לרגימנט שלו.
מוריס דה סקסה מת ב-1750 ושוב נותרה הטירה העצומה ריקה לשנים רבות.
ב-1792, בעקבות המהפכה הצרפתית, הורתה הממשלה למכור את הריהוט בטירה, הפנאלים על הקירות הוסרו והריצוף נמכר כחומר גלם מעץ.
דל סאסיי הדלתות נשרפו כדי לחמם את החדרים בזמן המכירה.
הטירה הריקה ננטשה עד עלייתו של נפוליון בונפרטה שנתן את הטירה למפקד הצרפתי לואי אלכסנדר ברת'יה (Louis Alexander Berthier).
מאוחר יותר הטירה נרכשה מאלמנתו עבור הדוכס מבורדו, אנרי שארל דידונה (1883-1820), שהיה עדיין תינוק ומאוחר יותר אחז בתואר הרוזן משאמבור (Comte de Chambord).
ניסיון רסטורציה נוסף נעשה על ידי סבו, שארל העשירי, מלך צרפת (1830-1824) אבל ב-1830 הניסיון נכשל ושניהם הוגלו.
בזמן מלחמת צרפת–פרוסיה (1871-1870) שימשה הטירה כבית חולים שדה.
הניסיון האחרון להתגורר בטירה היה של הרוזן שאמבור, אבל אחרי שהרוזן נפטר ב-1883, האחריות לטירה עברה ליורשי אחותו: משפחת הדוכס מפארמה, איטליה.
בהתחלה לרוברטו הראשון, דוכס פארמה, שמת ב-1907 ומאוחר יותר לאליא, דוכס פארמה.
הניסיונות לשפץ את הטירה נגדעו עקב תחילתה של מלחמת העולם הראשונה ב-1914.
ב-1939, קצת אחרי פריצת מלחמת העולם השנייה, פונה אוסף מוזיאון הלובר (כולל מונה ליזה וונוס ממילו) ואוסף מוזיאון קומפיין אוחסנו בטירת שאמבור.
מפציץ אמריקני התרסק על מדשאת הטירה ב-22 ביוני 1944.
הטירה נהפכה לרכוש ממשלת צרפת עוד ב-1930 אבל עבודות שחזור ושיפוץ החלו רק מספר שנים אחרי סיום מלחמת העולם השנייה ב-1945. כיום טירת שאמבור היא אטרקציה תיירות אך לרוע המזל איננה רווחית.
ניתן לראות על קירות הטירה גרפיטי וחריטות, כולל חריטות של שמות ותאריכים של אנשים שביקרו בטירה, בין השאר חתימתו החרוטה של ויקטור הוגו.
טכיקרדיה חדרית (Ventricular tachycardia, או בראשי תיבות VT; לפי מונחי האקדמיה ללשון העברית: אוּץ־לב חדרי) היא טכיקרדיה שמקורה באחד מחדרי הלב, ולא בקשר הגתי-עלייתי אשר באופן נורמלי אחראי על העברת האות החשמלי.
באופן כללי, טכיקרדיה מוגדרת כקצב לב העולה על 100 פעימות בדקה.
באופן מסורתי, סווגו הפרעות הטכיקרדיה כצרות מכלול QRS (בהן משך ה-QRS הוא פחות מ-0.12 שניות) המאפיינות טכיקרדיה על-חדרית, או כרחבות מכלול, אשר יכולות לנבוע ממקור חדרי (אך גם ממקור על-חדרי).
טכיקרדיה חדרית היא מצב רפואי אשר עלול לסכן חיים, היות שהוא יכול להוביל לפרפור חדרים ולמוות לבבי פתאומי.
סוגי הטכיקרדיות החדריות נחלקות לפי המורפולוגיה כפי שהיא נראית באק"ג:
טכיקרדיה חדרית חד-צורנית – מצב בו כל הפעימות (beat) דומות אחת לשנייה מבחינת המראה באק"ג.
טכיקרדיה חדרית רב-צורנית – מצב בו יש שונות בצורת הפעימות.
טורסד דה פואנט היא דוגמה להפרעה כאמור המתאפיינת בהופעה רב-צורנית באק"ג.
כיום נהוג לייחס הפרעה זו בהקשר של מרווח QT ארוך – זוהי טכיקרדיה חדרית המתאפיינת במכלולים רחבים של QRS עם משרעת משתנה, אשר יוצרת בתרשים האק"ג מראה של פיתולים סביב הקו האיזואלקטרי (ומכאן השם בצרפתית – Torsades de pointes).
דרך נוספת לאפיין את סוגי הטכיקרדיות החדריות היא על פי משך האפיזודות:
טכיקרדיה חדרית חולפת (nonsustained) – מצב שבו הקצב המהיר נמשך פחות מ-30 שניות.
טכיקרדיה חדרית מתמשכת (sustained) – מצב שבו הקצב המהיר נמשך מעל 30 שניות.
קיימות דרכים נוספות לסיווג טכיקרדיות ממקור חדרי.
בטכיקרדיה חד-צורנית, כל הפעימות נראות אותו הדבר, מאחר שהאות החשמלי מגיע ממוקד מסוים בחדר, כפעימה חדרית מוקדמת ומבודדת.
הסיבה העיקרית לטכיקרדיה חד-צורנית היא היווצרות של צלקת בשריר הלב כתוצאה מאוטם שריר הלב.
צלקת זו אינה מסוגלת להעביר פעילות חשמלית, ונוצר מעגל חשמלי הסובב סביב הצלקת במנגנון של Reentry ומוביל לטכיקרדיה.
בטכיקרדיה רב-צורנית, לעומת זאת, הסיבה העיקרית להתרחשות הטכיקרדיה היא הפרעה בתהליך הרה-פולריזציה של שריר הלב.
ניתן לראות בחלק מהמקרים הללו התארכות של מרווח QT כתוצאה מכך, אשר יכול להיות מולד או נרכש.
האבחנה של טכיקרדיה חדרית מבוססת על המקצב כפי שנצפה באק"ג.
לעיתים קשה להבדיל בין טכיקרדיה חדרית לבין טכיקרדיה על-חדרית (בעיקר טכיקרדיה על-חדרית שמקורה בהולכה לקויה).
ככלל, כאשר לחולה היה בעבר אוטם בשריר הלב, תעוקת לב או אי-ספיקת לב, נהוג להניח כי מקור הטכיקרדיה הוא חדרי.
גם כאשר יש ספק לגבי מקור הטכיקרדיה, מקובל להניח, עד אשר יוכח אחרת, כי מדובר בטכיקרדיה חדרית.
זאת, מאחר שאבחנה שגויה עלולה להביא להחמרת הפרוגנוזה, כתוצאה מטיפול שגוי בחולה.
הטיפול מותאם לכל חולה באופן ספציפי, ומתייחס לשאלות שונות, כגון השפעת אירועי הטכיקרדיה ותכיפותם.
באופן כללי קיימות מספר שיטות טיפוליות עיקריות למניעה ראשונית ושניונית של טכיקרדיה חדרית:
טיפול בנוגדי הפרעות מקצב – תרופות נוגדות הפרעות מקצב כגון אמיודארון או פרוקאינמיד ממלאות תפקיד בהפסקת טכיקרדיה חדרית.
לצורך טיפול ארוך טווח, מקובל להשתמש גם בחוסמי בתא.
כיום, לידוקאין מחליף את אמיודרון כתרופת הבחירה הניתנת כטיפול בטכיקרדיה חדרית;
השתלה של דפיברילטור (או במקרים חמורים, שימוש בדפיברילטור חיצוני) – דפיברילטורים ממלאים תפקיד חשוב במניעה ראשונית ושניונית של מוות פתאומי.
הם מסוגלים להפיק תגובה משתנה בהתאם למאפייניה של הפרעת המקצב.
בנוסף על כך, עקב מחירם הגבוה של הדפיברילטורים יש להביא בחשבון סוגיות עלות תועלת במסגרת ההחלטה האם להשתיל אותם.
השתלת דפיברילטור מאופיינת גם בסיבוכים שעלולים לקרות, כגון זיהום, דימום וטמפונדה של קרום הלב.
טָכִיקַרְדִיָה (tachycardia, ולפי מונחי האקדמיה ללשון העברית: אוּץ לֵב) היא מצב של קצב לב העולה על הקצב הנורמלי בזמן מנוחה, למרות שהאדם עצמו נמצא במנוחה.
באופן כללי, טכיקרדיה מוגדרת כקצב לב שעולה על 100 פעימות בדקה אצל אדם בוגר.
ככלל, קצב הלב יכול לעלות כתוצאה מסיבות שונות:
תגובה המודינמית – במקרים שבהם לחץ הדם צונח, הלב עובד בקצב מהיר יותר כדי להעלות את לחץ הדם (נקרא רפלקס טכיקרדיה).
מצב זה יכול להתרחש גם במצבים של היפרוונטילציה וזיהומים חריפים, כתוצאה מעלייה בדרישות המטבוליות של הגוף.
סיבות הקשורות למערכת העצבים ולמערכת האנדוקרינית – עלייה בזרוע הסימפתטית של מערכת העצבים האוטונומית יכולה לגרום לעלייה בקצב הלב – הן באופן ישיר והן על ידי עידוד הפרשת ההורמון אדרנלין, כתוצאה מעלייה ברמת הדחק (תגובת הילחם או ברח).
גירוי כאמור יכול להתבצע גם בנוכחות של סמים ממריצים, אמפטמינים או שימוש בקוקאין.
עלייה בקצב הלב עשויה להיגרם גם מהפרעות אנדוקריניות שונות, כגון פיאוכרומוציטומה או יתר פעילות בלוטת התריס.
סיבה נוספת יכולה להיות תסמונת הטכיקרדיה התנוחתית.
הפרעות מקצב לבביות (cardiac arrhythmias) – הפרעות מקצב בלב אשר גורמות לטכיקרדיה.
הפרעות אלו יכולות לנבוע מהעלייה (כלומר, ממקור על חדרי, או טכיקרדיה על חדרית) או מהחדר (טכיקרדיה חדרית).
הפרעות אלו מתרחשות במנגנונים שונים, שיתוארו להלן.
סוגי הטכיקרדיה השונים נחלקים לבאים:
סינוס טכיקרדיה – מקורו בקוצב הלב שבעלייה הימנית.
טכיקרדיה חדרית – מקורה בחדרי הלב.
אוּץ-לֵב גִּתִּי - (סינוס טכיקרדיה)
זוהי תגובה תקינה של הגוף למצבים פתולוגיים שונים.
צורת גל P תקינה, ולרוב קצב הלב קטן בדרך כלל מ-150 פעימות לדקה.
הסיבות לסינוס טכיקרדיה כוללות בדרך כלל כאב, חום, הלם היפוולמי, היפוקסיה, אנמיה, חרדה, תסחיף ריאתי, אוטם שריר הלב, יתר פעילות בלוטת התריס, תרופות כגון בתא אגוניסטים, ותסמונת נסיגה.
קומפלקס QRS הוא צר באק"ג (ככלל, נהוג באופן מסורתי להבחין בין קומפלקס "צר", המאפיין טכיקרדיות ממקור על חדרי, לבין קומפלקס "רחב", אשר לרוב מאפיין טכיקרדיות ממקור חדרי).
סינוס טכיקרדיה נובעת מפתולוגיה בקשר הגת והפרוזדור (), הממוקם ליד הווריד נבוב העליון, בעלייה הימנית.
טכיקרדיה חדרית היא מצב העלול לסכן חיים.
לרוב מדובר בקומפלקס QRS רחב כאשר קצב הלב נע בין 120 ל-250 פעימות בדקה.
טכיקרדיה חדרית עלולה להתפתח לפרפור חדרים.
טכיקרדיה חדרית מהווה סיבוך שכיח של התקף לב (אוטם שריר הלב).
טכיקרדיה על-חדרית יכולה להיחשב סדירה או בלתי-סדירה (כמו למשל ברפרוף עליות או פרפור עליות), והיא נחלקת לטכיקרדיה שמקורה מהעלייה עצמה או מהקשר העלייתי-חדרי (AV node).
הטיפול בטכיקרדיה כולל בין היתר מתן תרופות להפרעות קצב ותרופות אחרות לקביעת קצב הלב, וכן מתן שוק חשמלי כדי לייצב את מקצב הלב, בהתאם לסוג ההפרעה ומקורה.
כך למשל, אם מקור הטכיקרדיה ב-SA sinus, יידרש טיפול בסינוס עצמו בלבד, בעוד שאם הטכיקרדיה היא ממקור חדרי, לרוב יינתנו תרופות אנטי-אריתמיות יחד עם קוצב חשמלי.
לעיתים טיפול תרופתי אינו יעיל לטווח ארוך, ואז ניתן לנסות צריבה מונחית-צנתר (אבלציה) (ניתן גם כטיפול קו ראשון); במקרה זה, נתיב ההולכה אשר הביא ליצירת טכיקרדיה נצרב.
שיעורי ההצלחה של צריבה בתדרי רדיו הם גבוהים יחסית (בין 90%–100%; גבוהים מעט יותר בהפרעה מסוג AVNRT).
טירת שנטילי היא טירה (שאטו) היסטורית הממוקמת בעיר שנטילי שבאזור פיקרדי בצרפת.
בטירה שני מבניים העיקריים - מבנה הטירה המרכזי (Grand Château) שנהרס במהלך המהפכה הצרפתית ונבנה מחדש בשנות ה-70 של המאה ה-19, והמבנה הקטן (Petit Château) שנבנה בשנת 1560. כיום המבנה נמצא בבעלות המכון של צרפת ופועל במבנה מוזיאון קונדה.
מבנה האחוזה הראשון באתר הוקם בין השנים 1528–1531 על ידי האדריכל פייר שאמביג'ה (Pierre Chambiges) עבור בית מונמורנסי (אשר אזור הטירה היה בבעלותו מאז שנת 1484).
זמן קצר לאחר מכן נבנתה הטירה הקטנה, בשנת 1560, ככל הנראה על ידי ז'אן בולאן.