tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאז סוף המאה ה-15 שימש השם מילולית כחוף ממנו יוצאה לאירופה כמות גדולה של זהב, אולם מאמצע המאה ה-19 נקראו בשם זה גם חבלי-ארץ פנימיים יותר.
החוף היה נקודת משלוח מרכזית של סחר העבדים האטלנטי וכן נמל ייצוא לסחורות כזהב, שנהב ופלפל שחור מערב-אפריקאי.
בחוף הזהב התקיימות מושבות קולוניאליות של האימפריה הפורטוגזית, האימפריה ההולנדית ומדינות אירופאיות נוספות, במהלך המאה ה-18 היה האזור הפנימי מצפון לחוף בשליטת אימפריית אשנטי.
מאז 1900 ועד עצמאות גאנה ב-1957 היה המקום מושבת כתר של האימפריה הבריטית.
ב-21 בינואר 1482 ייסדה האימפריה הפורטוגזית מושבה קולוניאלית בעיר הנמל אלמינה, על חוף מפרץ גינאה, שם הקימו מצודה לה קראו Forte São Jorge da Mina de Ouro ("מצודת הזהב של ג'ורג' הקדוש").
מצודה זו היא המבנה האירופאי העתיק ביותר ששרד באפריקה שמצפון לקו המשווה.
לאחר מכן הוקמו מצודות שהגנו על יצוא הסחורות באקסים (1486), בשמה (1526) ובאוסו שליד אקרה (1640).
מצודת São Jorge da Mina נכבשה ב-29 באוגוסט 1637 על ידי האימפריה ההולנדית וב-9 בינואר 1642 נפלה כל המושבה לידי ההולנדים, לאחר מלחמה ארוכה ותנודתית, חלק ממערכות מלחמת הולנד-פורטוגל.
חוף הזהב (רשמית: "הרכוש ההולנדי בחוף גינאה") הייתה המושבה ההולנדית החשובה ביותר באפריקה מאז כיבוש הטריטוריה ב-1642 ועד מסירתה לאימפריה הבריטית ב-1872. עד סוף השלטון ההולנדי עוטר חוף הזהב ברשת צפופה של 76 מצודות-חוף, בהפרש ממוצע של 6 ק"מ ביניהן.
המצודות צוידו בתותחי חוף לסיכול התקפות מן הים ופיראטיות.
המחסנים שהוקמו במצודות על ידי הפורטוגלים לאחסון הסחורות, שימשו את ההולנדים לריכוזם של שבויים אפריקנים מועמדים למכירה לעבדות, בתנאים לא אנושיים.
ההולנדים החלו לגלות עניין בחוף הזהב כבר ב-1598, אז הקימו תחנת מסחר מבוצרת על החוף בפורט נסאו (Fort Nassau).
ב-1621 קיבלה חברת הודו המערבית ההולנדית את מונופול הסחר של חוף הזהב והשטחים ההולנדיים נוהלו על ידי מנהל-ראשי (Directeur-generaal).
לאחר מאבק ארוך עם הפורטוגלים, נפלה כל הטריטוריה לידי ההולנדים.
ההולנדים השכילו לייצר בריתות עם שבטים מקומיים, סייעו להם במלחמותיהם הפנימיות והסתייעו בלוחמיהם נגד מתחרים אירופאים ונגד שבטים עוינים.
בעל הברית המקומי העיקרי של ההולנדים עד 1701 היו בני עם הדנקירה (Denkyira), שהיו גם בעלי בריתם של הפורטוגלים לפניהם.
ב-1701 יצרו ההולנדים ברית משתלמת יותר עם אימפריית אשנטי (Ashanti).
תחילה שילמו ההולנדים למקומיים בחרוזים עבור הזכות לשקט מסחרי.
לאחר מכן התפתח מסחר פורה בעבדים, בעלי-הברית המקומיים העבירו לידי האירופאים שבויים ששבו במלחמותיהם וקיבלו תמורתם סחורות אירופאיות שונות.
ב-1791 פורקה חברת הודו המערבית והשלטון במושבה עבר לידי הממשלה ההולנדית, שמינתה מושל כללי (Gouverneur-generaal).
בעקבות הסכם עם בריטניה, נפסק החל מ-1814 סחר העבדים מהמושבה וההולנדים ניסו להופכה למושבת מטעים (כותנה, טבק וקפה) ולפתח בה מכרות זהב, אך בהצלחה כלכלית מועטה.
העיר הגדולה והאירופאית ביותר במושבה הייתה אלמינה, בה התגוררו עובדי חברת הודו המערבית ההולנדית ופקידי הממשלה ואליה נהרו אפריקאים מרחבי האזור בחיפוש אחר עבודה.
במושבה נוצרו, בנוסף לאירופאים ולאפריקאים, שני מעמדות של אנשים ממוצא מעורב.
ה-Tapoeijers, צאצאים בלתי-חוקיים של עובדים אירופאים מיחסיהם עם מקומיות, שחונכו כאירופאים.
לעיתים שבו להולנד יחד עם אביהם לאחר שתקופת שירותו הסתיימה ולעיתים הושארו באפריקה, ואביהם שילם סכום עבור חינוכם הנוצרי בבתי ספר שהוקמו לשם כך.
רבים מבני מעמד זה היו לסוחרים אמידים.
ה-Vrijburghers היוו קבוצה של מעורבי-גזע לגיטימיים חופשיים שהתרכזו באלמינה וזכו לזכויות כמו אירופאים ושירתו לרוב כפקידי ממשל בדרג נמוך.
בניהם ובנותיהם נשלחו לרוב לאירופה על מנת לזכות בחינוך.
החל משנות ה-30 של המאה ה-19 גייסו ההולנדים את בני המושבה לשירות בצבא הולנד המלכותי של הודו המזרחית כיוון שנזדקקו לכוח אדם רב על מנת לשלוט באינדונזיה.
מגויסים אלה כונו באינדונזית "Belanda Hitam" ("הולנדים שחורים").
במאה ה-19 תמכו ההולנדים באשנטי במלחמתם נגד עם הפנטה (Fante), שנתמך על ידי הבריטים.
ב-18 בפברואר 1872, במהלך המלחמה האנגלו-הולנדית הרביעית, תקפה שייטת בריטית בפיקודו של קפטן תומאס שירלי את אלמינה, פורט נסאו ומקומות נוספים בחוף.
ב-6 באפריל 1872 הועברה המושבה במסגרת הסכם לידי בריטניה.
ב-1650 ייסד יורד הים השוודי הנדריק קרלוף (Hendrik Carloff), איש החברה האפריקאית השוודית (Svenska Afrikanska Kompaniet) מושבה ומצודה באזור קייפ קוסט בגאנה המודרנית (כיום Cape Coast, או Cabo Corso; בשוודית: Guldkusten או Carlsborg).
את השטח, עליו הקים שש תחנות סחר מבוצרות רכש קרלוף ממלך בני אקאן.
בינואר 1658 חבר קרלוף, שהודח ממשרתו כמושל, לפריבטיר דני שכבש את המושבה עבור האימפריה הדנית.
בהסכם קופנהגן (1660) הוחזרה המושבה לידי שוודיה, אולם אז התגלה שעוזרו של קרלוף כבר מכר אותה שנה קודם לכן לידי חברת הודו המערבית ההולנדית.
הסכסוך על השליטה במקום הוביל למרד מוצלח של תושבים מקומיים.
ב-20 באפריל 1663, לאחר תהפוכות רבות ומצור ממושך, נפלה המושבה לידי הדנים.
ב-20 באפריל 1663 השתלטה דנמרק על המושבה השוודית בקייפ קוסט.
בין השנים 1674–1755 ניהלה את המושבה (בדנית: Danske Guldkyst, או גינאה הדנית Dansk Guinea) חברת הודו המערבית-גינאה הדנית, שהייתה חברה מסחרית ברשות הכתר הדני.
בין היתר הקימו הדנים את טירת אוסו (נקראה גם מבצר כריסטיאנבורג) ליד אקרה ומבצר פרינסטנסן.
ב-1850 קנו הבריטים את כל חוף הזהב הדני תמורת 10,000 לירות שטרלינג.
חוף הזהב של ברנדנבורג ופרוסיה
ב-1682 ביססה חברת מסחר מברנדנבורג ("חברת המסחר הברנדנבורגית של אפריקה" - Kurfürstliche Brandenburgisch-Afrikanische Compagnie) בתמיכה פרידריך וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, שתי מושבות סחר בחוף הזהב, בחצי אי קטן במערב גאנה המודרנית.
ב-1701 הפכה המושבה (שנקראה "מושבת פרידריך הגדול", Groß Friedrichsburg Kolonie) מברנדנבורגית לפרוסית, כאשר שתי הישויות התאחדו ליצירת ממלכת פרוסיה.
בריטניה החלה לגלות עניין בחוף כבר מראשית המאה ה-19 ויצרה בריתות אסטרטגיות עם עמים באזור שמרדו בשלטון אימפריית אשנטי.
עד 1821 השיגה חברת מסחר בריטית ברישיון הכתר (African Company of Merchants) שטחים ומצודות בנקודות מסוימות בחוף, בפרט השטח שהשתיך לדנמרק.
ב-1867 פורקה החברה ונכסיה הועברו לשליטה ישירה של הממשלה הבריטית.
באותה שנה הפך אזר החוף של חוף הזהב למושבת כתר ("המושבה" - the colony) ושטחי יער הגשם שבעורפו היו ל"פרוטקטורט של אשנטי".
במהלך המלחמות עם האשנטי בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19, הרחיבה בריטניה את תחומי שליטתה מן החוף, הרחק פנימה וצפונה לתוך היבשת, תוך שהיא יוצרת נקודות מגע עם שטחי כיבוש של האימפריה הקולוניאלית הגרמנית והאימפריה הקולוניאלית הצרפתית.
ב-1902 הכריזה בריטניה על השטחים הצפוניים, הפנימיים שכבשה כ"פרוטקטורט של הטריטוריות הצפוניות".
שלוש הישויות הוכפפו למושל הכללי של חוף הזהב ותפקדו כיחידה מדינית אחת.
מוצרי היצוא מהמושבה הבריטית הורחבו וכללו מלבד פלפל ושנהב גם עפרות מתכת, יהלומים וקקאו.
על מנת לשנע סחורות מפנים הארץ לחופים סללו הבריטים תשתית מסילות ברזל המשמשת את גאנה המודרנית עד היום.
לצורך החלת השלטון ברחבי המושבה, השתמשו הבריטים בהאצלת סמכויות לצ'יפים (מנהיגים מקומיים של שבטים), ויצרו אריסטוקרטיה נאמנה לשלטון, בעלת שורשים מכובדים מבחינה שבטית מחד ונאמנות שנקנתה בכסף, פריבילגיות וכיבודים מאידך.
ב-1925 מוסדו מועצות שבטים לגיטימיות בכל שלוש הטריטוריות, להן הוקנו סמכויות רשמיות ושטחי שלטון מוגדרים היטב, נציגי המועצות נבחרו בבחירות.
ב-1935 הוגדר במושבה ממשל נבחר בעל שלטון עצמי, הכפוף למושל הכללי.
ב-1947 שב משכיל צעיר בשם קוואמה נקרומה מלימודיו בלונדון לאקרה, בירת חוף הזהב.
הוא הושפע מתורותיהם של מרקוס גארבי, ג'ורג' פדמור ומהטמה גנדי והגיע למסקנה שממשל עצמי בראשות אליטה הנשלטת על ידי השלטון הבריטי איננה מספיקה על מנת לממש את הזכויות הפוליטיות של האפריקאים.
נקרומה החל לארגן תנועה ציבורית רחבה לקראת מאבק לעצמאות, הראשונה מסוגה במערב אפריקה.
נקרומה ייסד את מפלגת העם, שדגלה באי-ציות בלתי-אלים כלומר תהלוכות והפגנות, שביתות ומרי אזרחי שהעמידו את השלטון הבריטי בפני אתגרים מתישים.
נקרומה נידון למאסר אולם הבריטים, שעמדו מול הפגנות ברחבי העולם והתנגדות גוברת ברחבי הארץ, החליטו לעזוב את חוף הזהב.
ב-1951 ערכה בריטניה את הבחירות הכלליות הראשונות באפריקה עם זכות הצבעה כללית.
למרות שישב בכלא, ניצח נקרומה בבחירות ברוב מוחלט ומפלגתו זכתה ל-34 מ-38 המושבים באספה המחוקקת.
עתה, כמנהיג מפלגת השלטון, הוא שוחרר מכלאו ביום 12 בפברואר 1951. להצעת המושל הבריטי, צ'ארלס ארדן-קלארק, הסכים נקרומה להנהיג את הממשלה שתוביל את המדינה לעצמאות וחוף הזהב הייתה לדומיניון.
לדומיניון של חוף הזהב צורפה המושבה טוגולנד הבריטית.
ב-6 במרץ 1957 קיבלה גאנה, שהייתה איחוד של מושבת חוף הזהב וטוגולנד הבריטית, את עצמאותה והייתה למדינה השחורה הראשונה באפריקה שהשתחררה מהקולוניאליזם האירופי.
יומיים לאחר מכן הצטרפה לאו"ם כחברה ה-81.
חוף גוּלְד הוא חלק החוף של יבשת אנטארקטיקה לאורך השוליים המזרחיים של מדף הקרח רוס בין הצד המערבי של קרחון סקוט והצד הדרומי של חוף סיפל.
שמו של החוף ניתן לו בשנת 1961 על ידי הוועדה הניו זילנדית למתן שמות באנטארקטיקה.
החוף נקרא על שם לורנס מ.
גולד, גאולוג שהיה המשנה למפקד במשלחת הראשונה של בירד לאנטארקטיקה בשנים 1930–1928.
גולד הנהיג את הקבוצה הגאולוגית שמיפתה בשנת 1929 280 ק"מ מחוף זה.
בתקופת כהונתו כנשיא קרלטון קולג' בנורת'פילד שבמדינת מינסוטה שבארצות הברית התמנה גולד ליו"ר הוועדה הלאומית של ארצות הברית לשנה הגאופיזית הבינלאומית ומילא תפקיד חשוב בתכנון תוכנית החקר של ארצות הברית לאנטארקטיקה.
חוף הולובר הוא פארק אורבני ששטחו 40 דונם בתוך מטרופולין מיאמי, צפונית לבל הארבור, פלורידה.
הפארק ממוקם על שרטון בין האוקיינוס האטלנטי לבין מפרץ ביסקיין, צפונית לכביש 922 של פלורידה ולקולינס אווניו.
מחוז דייד רכש את השטח מול החוף ב-1940 בעקבות שדלנות עבור 2 מיליון דולר של אג"ח עירוני (33.8 מיליון דולר, בהתאם לאינפלציה הנוכחית).
השטח נרכש על ידי המפקח המחוזי צ'ארלס ה.
קרנדון כחלק מרכישות של צפון קי ביסקיין (מה שהיה לפארק קרנדון) כמו גם החוף צפונית למפרצון הולובר של בייקר, שנקרא אז חוף האוקיינוס.
הבנייה החלה על מתקני החוף בשנת 1941, עצרה מיד לאחר מכן בשל קשיי המימון בעקבות תחילתה של מלחמת העולם השנייה.
העבודה על הנכס התחדשה בשנת 1945, ובינואר 1947 נפתח פארק בשם פארק הולובר, שנפתח לציבור בשנה הבאה, בסוף 1948.
600 המטרים הצפוניים מתוך 2.4 הק"מ של קו החוף הוא חוף נודיסטים מוכר באופן רשמי אשר אושר על ידי הממשל של מחוז מיאמי-דייד.
זה הוא החוף הגדול ביותר לציבור הנודיסטים בארצות הברית, והוא מושך 1.3 מיליון מבקרים בשנה.
הפארק כולל מרינה, שישה מגרשי טניס, ומגרש גולף של תשעה-חורים 27-נקבים.
בקצה הדרומי של הפארק נמצאים כמה אזורי פיקניק.
חוף דייוויס הוא חלק מהחוף המערבי של חצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
חוף זה מצוי בין כף קיילמן וכף סטרנק.
החוף נקרא על שמו של קפטן ג'ון דייוויס צייד כלבי ים אמריקאי.
דייוויס היה הראשון שנחת על חופי אנטארקטיקה, באונייתו ססיליה (Cecilia), במפרץ יוז, שבחוף זה, ב-7 בפברואר 1821.
חוף דאנקו הוא חלק מהחוף המערבי של חצי האי האנטארקטי בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
החוף מצוי בין כף סטרנק לבין כף רנאר.
החוף גובל במעבר אגירה המפריד בין החוף לבין האי למייר.
בחוף מצויים נקודת באבאזון ומפרצון סלווסן.
החוף נחקר בחודשים ינואר ופברואר 1898 על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש.
ז'ארלש קרא לחוף על שמו של לוטננט אמיל דאנקו (Emile Danco) חבר המשלחת שמת במהלך עבודת המשלחת, ב-5 ביוני 1898.
חוף הובס הוא חוף בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
החוף משתרע בין כף ברקס, לבין נקודת החוף שמול האי דין; או החוף שבין חוף רופרט ממערב לחוף באקוטיס שממזרח.
החוף התגלה על ידי התוכנית האנטארקטית של ארצות הברית.
החוף מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, באמצעות סקרים על הקרקע ובאמצעות תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1965–1959.
החוף נקרא על שמו של פרופסור ויליאם ה.
הובס, חוקר קרחונים, המתמחה בגאוגרפיה והיסטוריה של הקוטב, מאוניברסיטת מישיגן.
חוף הנסיכה אסטריד הוא חוף ים המהווה חלק מחוף ארץ המלכה מוד שבאנטארקטיקה.
לכל אורכו של החוף הוא גובל במדפי קרח.
למול החוף מצויים ים לאזארב, וים ריסר-לארסן - המהווים חלק מהאוקיינוס הדרומי.
קרחוני פנים היבשת (שחלקה בגובה 4 קילומטרים), מוחזקים במקומם על ידי רכסי הרי החוף.
הקרחונים זורמים באוכפים ובעמקים שבין ההרים, לחוף הנסיכה אסטריד; בשל הרוחות העזות הזורמות בעמקים אלה, פני הקרח באזור החוף מחורצים.
האזור התגלה על ידי קפטן ה.
Halvorsen) מהספינה סבילה (Sevilla) במרץ 1931 - צייד לווייתנים נורווגי.
בשנת 1932 קרא האלוורסן לחוף על שמה של הנסיכה אסטריד מנורווגיה.
במרכז חוף הנסיכה אסטריד מצוי נווה המדבר שירמאכר, בו הייתה מצויה תחנת המחקר המדעית הסובייטית נאבולאזארווסקאיה (Novolazarevskaia) שהוקמה בשנת 1961.
חוף הנסיך אולף הוא חלק מחוף ארץ המלכה מוד שבאנטארקטיקה.
החוף מצוי בין הכניסה המזרחית למפרץ לוצו-הולם, לבין קרחון שינאן.
ממערב לחוף מצוי חוף הנסיך האראלד.
החוף התגלה על ידי קפטן הייאלמר ריסר-לרסן בינואר 1930 במהלך טיסתו מעל האזור.
לארסן קרא לחוף על שמו של אולף החמישי - באותה עת נסיך נורווגיה, ולימים מלך נורווגיה.
חוף הנסיך האראלד הוא חלק מחוף ארץ המלכה מוד שבאנטארקטיקה.
החוף מקיף את מפרץ לוצו-הולם בין חצי האי ריסר-לרסן, לבין נקודת הכניסה המזרחית של מפרץ לוצו-הולם.
החוף מצוי ממערב לחוף הנסיך אולף.
החוף התגלה במהלך טיסת מחקר שנערכה ב-4 בפברואר 1937, על ידי ויגו וידרו (Viggo Widerøe), נילס רומנאס (Nils Romnaes) ואינגריד כריסטנסן (Ingrid Christensen), במסגרת משלחת החקר של לארס כריסטנסן, שחקרה את האזור בשנים 1937–1936.
החוף נקרא על שמו של האראלד החמישי (לימים מלך נורווגיה), בנו התינוק של אולף החמישי שהיה באותה עת נסיך הכתר של נורווגיה (ולימים מלך נורווגיה) - אשר על שמו נקרא החוף הסמוך.
חוף הנסיכה מרתה הוא חלק מחוף ארץ המלכה מוד שבאנטארקטיקה.
החוף שוכן בין קו אורך 05 ° E לבין השפך של קרחון סטאנקומב-וילס בקו אורך 0 20 ° W.
קו החוף כולו מוקף מדפי קרח עם צוקי קרח שגובהם 20 - 35 מטרים.
במקום התגלה מושבה גדולה של פינגווין קיסרי.
החוף הוא החלק הראשון של אנטארקטיקה שהתגלה על ידי אדם אירופאי - החוף התגלה על ידי פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן ומיכאיל לאזארב בשנת 1820.
תחנת המחקר טרול ממוקם בסמוך לחוף.
שמו של החוף ניתן לו על ידי קפטן הייאלמר ריסר-לרסן אשר גילה במהלך טיסה את כף נורווגיה, וראה באותה עת את החוף, ומיפה אותו בטיסתו בפברואר 1930. החוף נקרא על שמה של מרתה, נסיכת הכתר של נורווגיה באותה עת.
חוף ג'ורג' החמישי הוא אזור חוף באנטארקטיקה, המהווה את חופה של ארץ ג'ורג' החמישי.
החוף הוא האזור שבין נקודת אולדן בקו אורך '148°2 מזרח, וכף הדסון בקו אורך '153°45 מזרח.
בשטח חוף ג'ורג' החמישי מצוי קרחון מרץ.
חלקים מחוף זה נצפו מרחוק על ידי משלחת החקר של ארצות הברית בשנת 1840.
לאחר מכן נחקר אזור החוף על ידי קבוצת הבסיס המרכזי (Main Base party) של משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה בין השנים 1911–1914, בפיקודו של דאגלס מוסון.
מוסון קרא לחוף על שמו של מלך הממלכה המאוחדת (מלך אוסטרליה באותה עת) ג'ורג' החמישי.
חוף דופק או חוף דאפק הוא אזור חוף בשטח חסות רוס שבאנטארקטיקה.
האזור הוא חלק החוף הנמצא מדרום מערב לגדת מדף הקרח רוס, בין פסגת איירדרופ, שלגדתו המזרחית של קרחון בירדמור, לפסגת מוריס שבצידו המזרחי של קרחון ליב.
שמו של החוף ניתן לו בשנת 1961 על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של ניו זילנד.
החוף נקרא על שמו של אדמירל משנה ג'ורג' ג'יי.
חוף הנסיכה ראגנהילד או חוף הנסיכה ראנגכילד הוא אזור חוף בארץ המלכה מוד, שבאנטארקטיקה.
האזור ממוקם בין קו אורך 20° מזרח, לבין חצי האי רייזר-לארסן בקו אורך 34° מזרח.
כל החוף, למעט קצהו המזרחי, גובל במדפי קרח.
החוף התגלה על ידי קפטן היילמאר רייזר-לארסן (Hjalmar Riiser-Larsen) וקפטן נילס לארסן (Nils Larsen) בטיסות שהמריאו מהאונייה נורווגיה (Norvegia) ב-16 בפברואר 1931.
מגלי החוף (לארסן ולארסן) קראו לחוף על שמה של ראגנכילדה, נסיכת נורווגיה.
בשנת 2009 התגלו בתצלומי לוויין כתמי צבע על החוף.
בדיקה של הכתמים גילתה כי מדובר בגואנו, ובמקום התגלה מושבה של 9,000 פינגווינים קיסריים.
חוף הילרי הוא אזור חוף בשטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
אזור זה מצוי לגדתו של מדף הקרח רוס, בין מצוק מינה וכף סלבורן.
החוף נחקר לראשונה על ידי המחלקה הניו זילנדית של המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי אשר חקרה את האזור בין השנים 1956–1958 בפיקודו של סר אדמונד הילרי.
משלחות סקר ניו זילנדיות נוספות ערכו סקרים מפורטים שמיפו חלקים מחוף זה וגילו מעברים במעלה קרחון סקלטון וקרחון דרווין אל רמת הקוטב.
שמו של החוף ניתן לו בשנית 1961 על ידי ועדת השמות האנטארקטית של ניו זילנד.
החוף נקרא על שמו של סר אדמונד הילרי.
חוף גרהאם הוא אזור חוף המהווה חלק מהחוף המערבי של ארץ גרהאם, בחצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
אורכו של החוף 172 קילומטרים.
החוף משתרע בין כף בלו שמדרום-מערב לחוף, לכך רנאר שמצפון-מזרח לחוף(המהווה את הקצה של חצי האי קייב).
ג'ון ביסקו גילה את חוף ארץ גרהאם בהפלגת החקר שערך ב-17 בפברואר - 18 בפברואר 1832, ביסקו מיפה לראשונה את החוף ב-21 בפברואר 1832. ביסקו היה הראשון שהבין שחצי האי האנטארקטי הוא חלק מאנטארקטיקה.
החוף נסקר על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם באוגוסט - ספטמבר 1935, בפיקודו של ג'ון רידוך ריימיל.
החוף מופה באופן מדויק על ידי סוקרים בריטיים בין השנים 1971–1976.
החוף צולם מהאוויר על ידי משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956–1957.
ביסקו נתן לאזור כולו, ובפרט לחוף, את שמו.
החוף (והארץ) נקראים על שם סר ג'יימס גרהאם, שהיה הלורד האדמירליות הראשון, בעת חקירת האזור על ידי בריסקו.
חוף הזהב ההולנדי המוכר גם בשם גינאה ההולנדית (בהולנדית: Nederlandse Bezittingen Ter Kuste Van Guinea או Nederlandse Guinea; בתרגום חופשי: הנחלה ההולנדית בחוף גינאה) היה קולוניה של האימפריה ההולנדית בחוף הזהב שבמערב אפריקה, כיום גאנה, אשר נוסדה ב-1612.
ההולנדים הראשונים הגיעו לאזור ב-1598, והתיישבו לצדם של נתיני האימפריה הפורטוגזית, אשר השתקעו במקום עשרות שנים קודם לכן, ואף בנו את תחנת המסחר הידועה, מצודת אלמינה, שהקמתה מתוארכת לסוף המאה ה-15.
לאורך הזמן הפכה המושבה לאחת העמדות ההולנדיות החשובות ביותר באפריקה, בייחוד לאחר כיבוש המצודה הפורטוגזית ב-1637. בראשית דעיכתו ההדרגתית של שוק העבדים במאה ה-19 החלה הקולוניה להתפזר, עד שבשנת 1872 סופחה באופן סופי לאימפריה הבריטית, במסגרת ה.
הפורטוגזים היו האירופאים הראשונים שהגיעו למערב אפריקה, ועד ל-1471 כבר השתקעו באזור שעתיד היה להיקרא בשם חוף הזהב.
הבהלה לזהב, שנהב ופלפל צמחה לממדים כה גדולים, עד שב-1482 בנו במקום תחנת מסחר קבועה, היכן שכיום שוכנת מדינת גאנה.
אותו מבצר, אשר כונה תחילה בשם סאו ג'ורג' דה מינה ומאוחר יותר שונה שמו למצודת אלמינה, נבנה על מנת לבסס את המסחר הפורטוגזי באזור, ולהגן עליו מפני מתחרים אירופאים ושבטים אפריקאים עוינים.
ההתיישבות הפורטוגזית המקומית, המוכרת יותר בשם חוף הזהב הפורטוגזי, נותרה על כנה במשך יותר ממאה שנים.
במהלך אותה תקופה, השלטונות בליסבון חיפשו להשיג מונופול על כל המסחר במערב אפריקה ולהעביר אותו לידי בית המלוכה, זאת על ידי מינוי והצבת בכירים שונים במצודתם, וכן באמצעות הפגנת יחס עוין ואלים כלפי כל ניסיון אנגלי, צרפתי או הולנדי, לקיים פעילות מסחרית על רצועת החוף.
היה ההולנדי הראשון אשר נודע בכך שהצליח לנצל את משאביו הטבעיים של חוף הזהב, ולשוב חזרה לנמל ארצו בשלום.
אריקס, סוחר ים, נלכד בשבי הפורטוגזי ב-1591 לאחר שנאלץ לעצור בחופי אפריקה בעקבות נזק כבד שספגה ספינתו.
במהלך השנתיים ששהה כאסיר בסאו טומה למד לעומק את ההתנהלות המקומית ואת דרכי הפורטוגזים, ולאחר שעלה בידו להימלט חזרה להולנד במרץ 1593, השיג מימון מידי מספר משקיעים עבור הקמת משלחת ימית חדשה ושליחתה לחוף הזהב.
משימתו השאפתנית הוכיחה את עצמה כהצלחה גדולה, וכעבור תשעה חודשים שב לביתו עם מטען עשיר בזהב, שנהב ופלפל, מאורע אשר סימל את פתיחת שעריה של מערב אפריקה בפני האימפריה ההולנדית.
במהרה החלו סוחרים הולנדים רבים לפקוד את חופיה של מערב אפריקה, ביניהם אישים נודעים כגון קלאס אדריאנס, , ו.
לא חלף זמן רב בטרם החלו להפנות את מבטם לכיוון המצודה הפורטוגזית הגדולה.
, טען , מגלה ארצות אשר העלה בכתב את התיעוד הראשון של מערב אפריקה בשפה ההולנדית.
בין פורטוגל וספרד לבין הרפובליקה ההולנדית, אשר נמשכה מ-1609 עד ל-1621, הפריעה לפעילותם השוטפת של הסוחרים ההולנדים בחוף הזהב, מאחר שהעניקה לפורטוגזים את האמצעים להגן על מונופול המסחר שלהם.
תחילה ניסו הסוחרים להתאגד לכדי חברה מאוחדת וחזקה יותר, ולבסוף עתרו לסטאטן חנראל, הפרלמנט של הרפובליקה, בתחינה להקים מבצר משלהם על החוף.
הפרלמנט נענה לבקשתם, וב-1611 שלח לחוף הזהב את יאקוב אדריאנס קלנטיוס, הגנרל הראשון של הקולוניה.
במהרה הבינו ההולנדים שבכדי לעקור את השורשים הפורטוגזים בברזיל, תחילה יהיה עליהם לקטוע את אספקת העבדים שהגיעה מאפריקה.
לאחר ב-25 באוקטובר 1625, בו ספגו ההולנדים תבוסה מוחלטת כאשר נטבחו בידי הכוח הפורטוגזי ששמר על המצודה, חלפו כמעט תריסר שנים בטרם ניסו את מזלם שוב.
, אשר התרחש בין ה-24 ל-29 באוגוסט 1637 והובל בידי הקולונל האנס קווין, הביא לכניעתם הסופית של הפורטוגזים, לאחר שאנשי החברה תקפו והפציצו את המבצר באש תותחים במשך מספר ימים.
בשנים הבאות נפלו גם מצודת סן סבסטיאן ב-1640 ומצודת סנטו אנטוניו ב-1642, עד שלא נותרה כל נוכחות פורטוגזית בחוף הזהב.
חברת הודו המערבית ההולנדית קיבלה ב-1621 מונופול על כל המסחר באיים הקריביים ובחוף הזהב, אך הנוכחות האירופאית הזרה לא מיהרה להיעלם מהאזור, ומספר מקרים יוצאי דופן אף זכו לפרסום, לאחר שעובדים בכירים עזבו את שורות החברה לטובת סוכנויות אירופאיות אחרות.
אחד מהם, , היה קצין רם-דרגה לשעבר בחברה ההולנדית, אשר החל לעבוד עבור שנוסדה ב-1649 בידי התעשיין על מנת לקדם מסחר בקולוניה, אשר בחלוף הזמן, נודעה בשם .
עם זאת, הנוכחות השוודית בחוף הזהב הוכיחה את עצמה כזמנית בלבד.
אנשי המשלחת הקימו את מצודת קייפ קוסט על בסיס תחנת מסחר קודמת שנבנתה בידי הפורטוגזים, אך תככים שונים בינם לבין כוחות הדנים הובילו לערעור מעמדם האזורי, עד שלבסוף השתלטו ההולנדים לחלוטין על מצודתם ב-1663.
ההתיישבות הדנית באזור, עם זאת, הוכיחה את עצמה כעיקשת יותר, והפכה למטרד קבוע עבור ההולנדים.
בראשית דרכם הקימו הדנים את טירת אוסו ואת , אשר נכבשו פעמים רבות, והשלטון בהן נודע בכך שעבר מיד ליד.
לאורך שהותם במערב אפריקה איישו חמישה מבצרים שונים, עד שלבסוף מכרו אותם לידי הבריטים ב-1850. הכוחות הבריטים הפכו ליריביהם העיקריים של ההולנדים, ולחמו בהם ללא הפוגה, בייחוד במסגרת , סדרת עימותים אלימים אשר התרחשו בין השנים 1694–1700 והתגלגלו לכדי מאבק אינטרסים סבוך.
ההולנדים ביקשו לשמור על המונופול המסחרי שלהם, הבריטים חפצו להקים מחדש את מצודתם בקומנדה, השבטים המקומיים עסקו במאבקי שלטון פנימיים, וסוחרים אירופאים דומיננטיים התנדנדו מצד אחד לאחר.
בין כל המאבקים הללו בלטה גם נוכחותה הקטנה של המשלחת הגרמנית מברנדנבורג, אשר דרכה על אדמת חוף הזהב לראשונה ב-1682, והקימה עליה שני מבצרים; ומצודת דורותי.
שמה של הקולוניה שונה באופן רשמי ל ב-1701 עם התפרקות מרקיזות ברנדנבורג והיווסדות ממלכת פרוסיה.
על אף שמבצרי הקולוניה נכבשו מספר פעמים, היא החזיקה מעמד עד ל-1721, אז מכר אותה פרידריך וילהלם הראשון להולנדים.
תושבי הקולוניות האירופאיות נשאבו מעת לעת אל תוך המאבקים והקונפליקטים של השבטים המקומיים, היות שבין שני הצדדים התקיימו בריתות לצורכי מסחר ושלום.
הסכמים אלו, אשר לרוב היו מסובכים מטבעם, עירבו את שני הצדדים, הבריטים וההולנדים כאחד, בניסיונות לגייס את האוכלוסייה המקומית לשורותיהם, או לשכנע אותה לתקוף את הצד היריב ואת בעלי בריתו האפריקאים.
הדבר פעל גם להפך, בדמות כוחות אפריקאים אשר ניסו לגייס את האירופאים בתור שכירי חרב עבור המלחמות הפנימיות שניהלו, או בתור דיפלומטים לשם בוררות והתרת סכסוכים.אחת הדרכים הנפוצות בה השתמשו האירופאים על מנת להימנע ממלחמות הייתה .
לעיתים קרובות נהגו לקיים הסכמים עם המקומיים בעזרת טקס הנקרא או סליזארי, שם הנגזר מהמילה הפורטוגזית סזאר, שמשמעותה להתחתן.
הגברים ההולנדים נהגו להינשא לנשים אפריקאיות שמשפחותיהן היו מעורבות בשוקי העבדים.
בצורה זו, נהנו שני הצדדים זה מזה, ואיפשרו את המשך קיומן של שותפויותיהם הרווחיות.
נשים אפריקאיות אשר הרו לגברים הולנדים במסגרת קשר נישואים היו זכאיות לכסף וחינוך עבור ילדיהן, ובמקרה שבעליהן עזבו אותן ושבו לאירופה, או שמתו, יכלו לרשת את רכושם ואת עבדיהם.
מרבית הקבוצות האתניות שחיו באזורי החוף, כגון הגה והפנטה, השתמשו בשיטה הזו על מנת לרכוש יתרונות כלכליים ופוליטיים.
המנהג היה נפוץ בתרבויות המקומיות עוד קודם להגעת האירופאים לחוף הזהב, והופיע בכל פעם בה עם או שבט בעל כוח פוליטי משמעותי, פגש ביריב שווה לו.
במילים אחרות, הייתה זו מעין מערכת חברתית שנבנתה בכדי להקל על צמיחתם של קשרי ידידות ועסקים.
במצודת אלמינה ירשו ההולנדים מערכת עסקית דומה מקודמיהם, הפורטוגזים, בה שילמו תשלומים סמליים ל, בני הלאום הדומיננטי באזור.
אימפריית אשנטי, אשר הביסה את הדנקירה לאחר , נטלה גם את הפריווילגיות ההולנדיות שהיו בידיהם.
אף על פי שקיומו של הסכם רשמי בין שני הצדדים מוטל בספק, נטען כי ההולנדים נהגו לשלם לבני האשנטי שתי אונקיות זהב מדי חודש.
הקשר האדוק שנוצר בחלוף הזמן בין בני האשנטי לבין ההולנדים השפיע באופן ניכר על שאר המקומיים, וכן על הבריטים, אשר שמרו על קשר דומה עם בני הפנטה.
, שהתרחשה בין השנים 1806–1807, יצרה מתחים בין כל הצדדים אשר נמשכו עד לסיפוח חוף הזהב ההולנדי לאימפריה הבריטית ב-1872.לאחר שסילקו את השוודים מ, החלו ההולנדים להקים במקום את מצודת בטנסטיין.
מועצת המנהלים של חברת הודו המערבית ההולנדית שיערה כי נוכחות אירופאית במקום תתרום לקיום משא ומתן בדבר חתימת אמנה עם השלטון המקומי של בני ה, אשר תבטיח שלום ארוך-טווח באזור.
מנהיגי שבט האהנטה אכן ראו את הרעיון בעין יפה, וב-27 באוגוסט 1656 נחתמה , אשר עיגנה את חוף הזהב בתור מדינת חסות של הולנד, והובילה ליצירת קשרים דיפלומטיים יציבים וארוכים בין שני הצדדים, אשר נמשכו יותר מ-213 שנים.
חברת הודו המערבית ההולנדית התפרקה ב-1 בינואר 1792, וכל השטחים שהיו בשליטתה הועברו לבעלות הסטאטן-חנראל של הרפובליקה ההולנדית.
במהלך הכיבוש הצרפתי של ארצות השפלה בשנים 1810–1814, נתיני הקולוניה ההולנדית בחוף הזהב מצאו את עצמם בעמדה יוצאת דופן, מאחר שהיו בגבולות הטריטוריה ההולנדית היחידה, למעט האי דג'ימה שביפן, אשר לא הייתה נתונה תחת שלטון צרפתי או בריטי.
חוק סחר העבדים הבריטי של 1807 עצר במהרה כל פעילות הקשורה לעבדות בחוף הזהב.
וילם הראשון, מלך הולנד, הכיר בחוק על כל משמעויותיו, ואף חתם על צו מלכותי דומה ביוני 1814, ועל במאי 1818. באותה העת מונה לגוברנור-חנרל של חוף הזהב.
דנדלס ניסה לפתח מחדש את הקולוניה כך שהמסחר והייצוא יתבססו על חקלאות ומטעים, ענפים אשר הפכו ללגיטימיים יותר עם ביטול העבדות.
בהסתמך על הניסיון שרכש כאשר היה מוצב בג'אווה, בה בנה את דרך הדואר הגדולה, החל לעבוד על מספר פרויקטים שאפתניים לפיתוח תשתיות הקולוניה, ביניהם דרך ראשית אשר תחבר בין אלמינה ל.
הממשלה ההולנדית העניקה לו יד חופשית, אולם תוכניותיו לא נשאו פרי מאחר שמת ממלריה ב-8 במאי 1818.
גיוס לצבא איי הודו המזרחיים
מצבו של חוף הזהב ההולנדי התדרדר בכי רע לאורך המאה ה-19, ואי סדר תמידי שרר ברחבי הקולוניה.
ההתפתחות היחידה שהתרחשה באותה תקופה הייתה תהליך הגיוס המאסיבי עבור .
כמו כן קיוו כי החיילים האפריקאים יהיו חסינים לאקלים הטרופי של איי הודו המזרחיים ההולנדיים, ולמחלות הייחודיות לו.
לבסוף החליטה הממשלה ההולנדית ב-1836 לגייס חיילים אפריקאים בעזרתו של מלך אשנטי.
מייג'ור-חנרל הגיע לאלמינה ב-1 בנובמבר אותה שנה במיוחד עבור מטרה זו.
מהמצודה המשיך לקומאסי, בירת אשנטי, בראש משלחת בת תשע מאות אנשים.
בתום משא ומתן ארוך, הגיע להסכם עם המלך קוואקו דואה הראשון.
בעיר הוקמה תחנת גיוס, ולבקשת המלך לקח ורוויר את שני בניו יחד עמו חזרה להולנד, בכדי שירכשו השכלה וחינוך.
שיח על רכישה לא היה אפשרי בזירה הפוליטית בהולנד, ולפיכך החלו שני הצדדים לשקול את אלטרנטיבת חילוף המצודות.
במסגרת ב-1867, הועברו כל המצודות ממזרח לאלמינה לידי הבריטים, וכל המצודות ממערב לה לידי ההולנדים.
החילוף התגלה כאסון עבור הצד ההולנדי, מאחר שבריתם ארוכת השנים עם אימפריית האשנטי לא מצאה את מקומה לצד אוכלוסיית שבט הפנטה, אשר נמצאה עתה בסמוך למצודות החדשות, ועדיין שמרה על נאמנות לבריטים.
לבסוף נחתמה ביוני אמנה בין הקונפדרציה לשלטון העיר, אשר עיגנה את הסכמת ההולנדים לשמור על נייטרליות במקרה של מלחמה בין האשנטי לפנטה.
אף על פי כן, המחסום מעל העיר לא הוסר, והמסחר בין ההולנדים לאשנטי צנח במהרה.
ניסיונות לצרף את אלמינה לקונפדרציה נתקלו בהתנגדות עזה.
ההולנדים שלחו בקשת עזרה למלך האשנטי, וצבאו הגיע למפתן העיר ב-27 בדצמבר 1869. כצפוי, מפקדי הכוחות הפגינו גישה עוינת כלפי יריביהם, בני הפנטה, והפכו כל פשרה בין שני הצדדים לבלתי אפשרית.
באותה העת, דחפו המאבקים שהתרחשו מעבר לים את השלטון בהולנד לקדם את העברת הקולוניה כולה לידי בריטניה בהקדם האפשרי.
קורנליס נחטחלס, מאחרוני המושלים במושבה, ניסה לשכנע את תושביו למסור את העיר לידי הבריטים, אולם הדבר לא עלה בידו בשל נוכחות צבא האשנטי במקום, אשר אפילו עצר את נחטחלס למשך תקופה קצרה באפריל 1871.
בפברואר אותה שנה נחתמו , אשר קבעו כי כל קולוניית חוף הזהב תסופח לאימפריה הבריטית בתמורה לסכום של כ-46 אלף גילדרים הולנדים.
ב-6 באפריל 1872, לאחר אשרור ההסכם בפרלמנט, נמסרה אלמינה לידי בריטניה.
כצפוי, בני האשנטי לא היו מרוצים מהעברת השלטון באלמינה לידי הבריטים, אשר היו בני בריתם של בני הפנטה.
מלך האשנטי טען כי מסמך אלמינה, קרי התשלום ששילמו ההולנדים לשבטו מדי חודש בדמות שתי אונקיות זהב, הצביע על זכותם לשליטה במושבה.
המצב החמיר ב-1873 לאחר שצבא האשנטי החל להתקדם לכיוון העיר במטרה לכבוש אותה.
בצעד זה נפתחה , ובריטניה פתחה בהפגזת המושבה ב-13 ביוני, מה שהוביל להחרבתה של העיר העתיקה, ובאופן ציורי סימל את תום העידן ההולנדי בחוף הזהב.
במהלך השלטון של חברת הודו המערבית ההולנדית בחוף הזהב, הרשות המבצעת בה הייתה הממשלה המקומית, ובראשה עמד אדם בכיר בדרגת דירקטור-חנרל, אשר לידיו הייתה נתונה מועצה המורכבת מקצינים קולוניאלים בכירים.
מלבד סמכויותיו בתור השליט העליון של המושבה, פעל הדירקטור גם כמפקד הכוחות הצבאיים ביבשה ובים, ובמשך זמן מה גם בתור קצין בית הדין.
הדירקטור קיבל מנדט כפול הן מידי הסטאטן-חנראל והן מידי חברת הודו המערבית ההולנדית.
בין השנים 1621–1637 שכנה הממשלה במצודת נסאו.
עם כיבוש מצודת אלמינה מידי הפורטוגזים ב-1637, העבירה את מקום מושבה למבצר החדש, שם נותרה עד לאחרית ימיה.
כאשר כבשו ההולנדים את לואנדה וסאו טומה מידי הפורטוגזים ב-1641–1642, הופרדו נחלותיה של חברת הודו המערבית ההולנדית לתחומי שיפוט של שתי ממשלות שונות.
הממשלה באלמינה הייתה אחראית על , והממשלה בלואנדה על כל השטחים שמדרום לה.
האי סאו טומה עבר לשליטת הממשלה בלואנדה למשך זמן מה, עד שמונה לו דירקטור נפרד.
בעקבות הפיצול המשולש שונה שם התואר של שליט אלמינה ל.
כאשר איבדו ההולנדים את לואנדה חזרה לידי הפורטוגזים ב-1648, עברה השליטה בסאו טומה לידי הממשלה באלמינה, עד לכיבוש האי בידי הפורטוגזים בהמשך אותה שנה.
עם הקמת חברת הודו המערבית ההולנדית השנייה ב-1675, הושבה המתכונת הממשלתית בחוף הזהב לכנה.
מדיניות זו הייתה רלוונטית במיוחד ל, ממנה רכשו ההולנדים כמויות גדולות של עבדים החל משנות ה-70 של המאה ה-17. עד לפירוקה הסופי של חברת הודו המערבית ההולנדית ב-1792, נותרו תואר הדירקטור-חנרל ותחומי שיפוטו ללא כל שינויים נוספים.
בהתאם להנחיית הממשלה ההולנדית מ-1722, נשלטה המועצה בידי הדירקטור-חנרל, אשר שימש בתור הנשיא שלה.
תחתיו היו הפיסקאל, קצין שיפוטי בכיר אשר פיקח על ענייני הממשלה; האופרקופמן, הסוחר הבכיר; ולבסוף האופרקומיס, נציבים שונים מרחבי הקולוניה, בעיקר מפקדי המצודות.
בין השנים 1746–1768 שונה מבנה המועצה כך שלקבוצת הנציבים צורפו גם מספר קצינים בכירים, ביניהם האקוויפג'ימייסטר, שר העבודה; הבוקהאודר-חנרל, הכלכלן; והואנדריג, נושא הדגל.
מספר בכירים הוסרו מהרכב המועצה ב-1768, והוחזרו שוב ב-1784 לאור פרוץ המלחמה האנגלו-הולנדית הרביעית.
חוף הזהב ההולנדי עבר לשליטת מועצת הקולוניות של איי הודו המערביים ב-1791, זמן-מה לפני פירוקה הסופי של חברת הודו המערבית.
בשנים הראשונות לא השתנה כמעט דבר, והמדיניות הארגונית הקודמת נותרה על כנה.
ניצני השינוי החלו להופיע כאשר החליפה הרפובליקה הבטאווית את הרפובליקה ההולנדית ב-1795, וממשלת חוף הזהב שונתה על פי רפורמה חדשה, אשר גובשה באופן סודי ב-12 במאי 1801. תפקיד הדירקטור-חנרל שונה לגוברנור-חנרל, והמועצה פוצלה לשתי מועצות נפרדות, קטנה וגדולה.
המועצה קטנה הייתה אחראית על ענייני היומיום של ממשלת הקולוניה והורכבה מהגוברנור-חנרל וכמה משריו.
חברי המועצה הקטנה, יחד עם נציגים מהמצודות השונות של הקולוניה, אשר הגיעו אחת לשלושה חודשים, הרכיבו את המועצה הגדולה.
ההרכב הממשלתי שונה שוב כאשר ממלכת הולנד הנפוליאונית החליפה את הרפובליקה הבטאווית ב-1806. לפי צו מלכותי שהכתיב נפוליאון השלישי, מלך הולנד, משרד הגוברנור-חנרל הורד בדרגה לקומנדנט-חנרל, והמבנה הארגוני שונה שוב.שינויים נוספים המשיכו לבוא עם הקמת ממלכת ארצות השפלה ב-1815 וביטול העבדות.
הממלכה החדשה רקמה תוכנית לשנות את חוף הזהב לקולוניה מצליחה בעלת כלכלה המבוססת על מטעים.
לשם כך קיבל המושל החדש, הרמן וילם דנדלס, מנדט חופשי ותקציב גדול מידי ממשלת הולנד, אולם הפרויקט נעצר עם מותו הפתאומי ב-1818.
משנותרה הקולוניה ללא מנהיג בעל חזון, נחתכו כל תקציביה.
אסדרה חדשה שנקבעה ב-1 בנובמבר 1819 הפחיתה את תקציב המושבה למינימום הנחוץ כדי שתוכל להתקיים, פיטרה את כל הקצינים שלא נמצאו נחוצים, ושחררה את העבדים המעטים שנותרו בה.
כמו כן, הורד משרד הגוברנור-חנרל לדרגת קומנדר, קרי מפקד.
משרדי הנהלת החשבונות, הפיסקאל, המזכירות, הגזברות וההנהלה, אוחדו לכדי משרד אחד, אשר באופן מוזר קיבל את השם המאוחד של כל קודמיו .
כאשר החלו ההולנדים לגייס חיילים לצבא איי הודו המזרחיים מבין האפריקאים המקומיים, התחזק מעמד הממשלה בשנית, ולפי צו מלכותי שהוצא ב-23 במרץ 1838, קודם משרד הקומנדר חזרה לדרגת גוברנור, וקיבל תקציב נוסף להקמת משרדי שרים נוספים, זאת במטרה להפוך את ממשלת הקולוניה ליעילה יותר.
המבנה הארגוני עצמו עבר רפורמה ב-1847, אשר כללה הקמה בית דין לצדק, גוף נפרד ממועצת השליט, אף על פי שמשרות מסוימות נחלקו בין שני המוסדות.
כמו כן שונה שמו של משרד הפיסקאל, שבתחום אחריותו נכללה הפרקליטות, לקצין הצדק.
בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-19 שונתה החלוקה המנהלתית של תחומי השיפוט בקולוניה ממצודות למחוזות, כך שהנציב אשר מונה לכל אזור שלט לא רק במבצר בו ישב, אלא גם באדמות שסבבו אותו.
תור הזהב של שוק העבדים
אף על פי שבעת המודרנית מקושר שמה של הקולוניה בעיקר לסחר האטלנטי בעבדים, לא הייתה זו הסיבה שבגינה הגיעו ההולנדים לחוף הזהב מלכתחילה.
המשאבים שלכדו את עיניהם עם הגעתם לחוף במאה ה-17 היו בעיקר זהב, שנהב ופלפל.
לדבריו של הגאוגרף יוהנס דה לאט, חברת הודו המערבית שינעה סחורות בשווי של כ-14 מיליון גילדרים לרפובליקה הולנדית עד ל-1637, כאשר המשאב הדומיננטי ביותר ביניהן היה זהב.
מצב זה השתנה בעקבות הכיבוש ההולנדי של ברזיל, החל מ-1630 והלאה; באותן שנים הפכו העבדים לצורך חיוני עבור הישרדותה הכלכלית של הקולוניה האמריקאית.
לאחר שהצליחו לעשות זאת ב-1637, החל המסחר בחוף הזהב להתמקד בעבדות.
מנהלי החברה, אשר לא חשו מרוצים מהמצב, מאחר שהפריע לשוק הזהב הרווחי שפעל בחוף, ניסו להעביר אותו לחוף העבדים, בו היו להם תחנות מסחר המיועדות לכך, אשר אוישו ב-1640.
כיבושה של ברזיל חזרה לידי הפורטוגזים לא הפריע לסחר העבדים ההולנדי, מאחר שב-1662 חתמו על מסמך ה עם האימפריה הספרדית, בו התחייבו לספק עבדים לאמריקה הספרדית, הבטחה אותה מילאו בעיקר דרך תחנת המסחר בווילמסטאד.
כמו כן, ב-1664 כבשו מידי הבריטים את סורינאם, ושקלו להפוך את ברביס ואסקיבו לקולוניות המבוססות על עבודת פרך של עבדים.
באותה העת, ניסו ההולנדים במערב אפריקה לחזק את אחיזתם סביב שוקי הזהב באמצעות בניית מצודת ראוחאוור בעומק הארץ, סמוך לנהר אנקוברה, אולם לאחר שהותקפה ונשרפה עד היסוד ב-1660, החליטו להשאיר את עבודת ההפקה בידי המקומיים.
בראשית המאה ה-18 צנחה אספקת הזהב במידה ניכרת בשל מלחמות שבטיות בין התושבים המקומיים.
אף על פי שניצחונם של בני האשנטי בקרב פייאס ב-1701 עזר לבסס את ההגמוניה שלהם באזור, נדרשו מספר שנים נוספות בכדי להרגיע את הרוחות בטריטוריות החדשות שנכבשו.
מבחינה כלכלית, הייתה זו השנה הגרועה ביותר עבור שוקי הזהב בכל ההיסטוריה ההולנדית, לאחר שבסופה הגיעו לשפל כלכלי אשר הסתכם בייצוא זהב שנתי בשווי של כ-178 אלף גילדרים.
בזמן שהדרישה לזהב המשיכה לצנוח, שוקי העבדים שגשגו לכדי שיאים שטרם נראו; הדבר נבע ככל הנראה מהמלחמות שניהלו בני האשנטי, אשר נהגו לערוך , ולחטוף את התושבים המקומיים כחלק משלל המלחמה שלהם.
זולת היצע העבדים הרחב, החלה לגדול גם הדרישה מצד הכתר הספרדי.
בין השנים 1660–1690 היו אחראיות תחנות המסחר ההולנדיות באפריקה, וביניהן גם אלו שפעלו מתוך חוף העבדים, ארגן ו, לשליש ממספר העבדים שהועברו לאורך האוקיינוס האטלנטי.
בחוף הזהב, ניסה המושל וילם דה לה פלמה להפוך את המסחר ליעיל יותר, ולהגביר את תפוקת העבדים שנשלחו לאמריקה; עבור מטרה זו אף שלח את הסוחר הראשי, יאקוב ואן דן ברוק, לתחנת המסחר אובידה שבחוף העבדים, בתור מיופה כוחו.
דה לה פלמה היה ידוע בשל אישיותו הנוקשה, ולעיתים קרובות נכנס למאבקי כוח עם סוחרים ומנהיגים אפריקאים.
הוא התפטר מתפקידו ב-1705, אולם מת בטרם הספיק לשוב להולנד.
מחליפו, פיטר נויטס, השקיע את מרב מאמציו בהחייאת שוק הזהב.
בסך הכל, נאמד מספר העבדים אשר חלפו תחת ידיים הולנדיות בכחצי מיליון.
כאשר תם תוקפו של המונופול המסחרי שקיבלה חברת הודו המערבית מידי הפרלמנט ב-1730, הפכה לספקית העבדים העיקרית.
עם חתימת ב-1814, נעצרה בהדרגה פעילותם של כל שוקי העבדים בהולנד ובקולוניות המסופחות לה.
בשל כך חטפה כלכלת חוף הזהב פגיעה אנושה, מאחר שמאז ראשית המאה ה-18 התבססה בעיקר על הרווחים שהפיק לה סוג מסחר זה.
מספר ניסיונות שנעשו על מנת להקים אחוזות מטעים ומכרות זהב בקרבת החוף הסתיימו בכישלון מוחלט.
בין הניסיונות הראשונים בלטו מאמצי בניו של הגוברנור-גנרל הרמן וילם דנדלס, אשר ניסו להקים אחוזת מטע בשם אורניה דחראט, קרי השחר הכתום, בסימבו.
דנדלס עצמו ניסה לרכוש שלוש מאות עבדים מקומאסי, אשר היו אמורים להרוויח את חירותם לאחר שיעבדו במטעיו.
לאחר הכישלון שחוותה עם מצודת ראוחאוור, ניסתה הממשלה הקולוניאלית בין השנים 1845–1850 להקים מכרה זהב בקרבת החוף, ורכשה חלקת אדמת מידי המנהיג המקומי.
ב-1845 הוציאה משלחת שבראשה עמד דירקטור, יחד עם שלושה מהנדסים ותשעה עובדי כפיים; כולם מתו לאחר שנדבקו במחלות טרופיות, למעט הדירקטור ואחד המהנדסים, אשר עזבו את המשלחת ושבו לאירופה.
ניסיון נוסף שנערך ב-1847 נכשל גם הוא, לאחר שאחד עשר מתוך שלושה עשר חברי המשלחת השנייה מתו.
עד ל-1850, ויתרה הממשלה ההולנדית על הפרויקט.
במקרה אחר, נעשה ניסיון להקים מטע כותנה מחוץ לכותלי אלמינה, ובעל מקצוע ברזילאי בשם לה רושה ויארה הובא לחוף הזהב במיוחד לשם כך.
בשל היחס הקשה שספגו עובדי המטע, לא עלה בידו של ויארה למשוך פועלים נוספים, והמטע דעך במהרה.
ניסיון להקים מטע טבק בגני הממשלה שבאלמינה ב-1848 לא צלח בשל מצבה הרעוע של האדמה.
מטע טבק מוצלח יותר הוקם בסימבו, אך התפרק במהרה לאחר שנטשו כל העובדים את המקום.
שתי אחוזות המטע היחידות שהתפרסמו בהצלחתן היו מטע לפולי קפה אשר הוקם באקרופונג בידי מיסיונרים מבזל, ומטע פולי קפה נוסף שהוקם בקרבת אקרה, והיה שייך ליזם מולאטי בשם לוטרודט, אשר עדיין החזיק בידיו עבדים.
אלמינה נחשבה לעיר הגדולה ביותר בחוף הזהב עד להחרבתה בידי הבריטים ב-1873, אף יותר מאקרה וקומאסי.
עם זאת, מרביתם לא היו אירופאים, ולמעשה, לכל אורך המאה ה-18, המספר הגדול ביותר של עובדי חברת הודו המערבית אשר שהו בחוף הזהב בכל זמן נתון, הגיע בשיאו לכ-377 קצינים בלבד, זאת לפני שצנח ל-20 במאה הבאה.
האוכלוסייה באלמינה הורכבה בעיקרה, אפוא, מתושבים מקומיים אשר הגיעו מכל מערב אפריקה בכדי לנסות את מזלם.
כמו כן שהה בעיר ריכוז גדול של עבדים, אשר היו שייכים ברובם לבני האקאן.
הקבוצה השלישית בגודלה הייתה מגזע מעורב, קרי התערובת שנוצרה בעקבות יחסיהם של אנשי חברת הודו המערבית והנשים האפריקאיות שחיו באזורי החוף.
צאצאיהם נתפשו לרוב כממזרים, ונקראו בפי ההולנדים בשם טפואיג'רים, היות שצבע עורם הזכיר להם את זה של האינדיאנים.
צו שהוצא ב-1700 בידי הגוברנור-חנרל, קבע כי עובדי חברה השבים להולנד היו מוכרחים לקחת את ילדיהם עמם, או לשלם לקולוניה עבור חינוכם הנוצרי.
למטרה זו אף נוסד בית ספר מיוחד באלמינה.
על אף כן, מספר מקרים יוצאי דופן התקיימו במקרים של בני הגזעים המעורבים.
אישים מסוימים אשר נחשבו לעיתים לאירו-אפריקאים בשל מעמדם, הפכו בהמשך חייהם לסוחרים עשירים.
הבולט ביותר מביניהם היה , אשר ביקר באירופה מספר פעמים, ואף סחר באופן ישיר עם חברות אירופאיות ואמריקאיות.
קבוצה נוספת שזכתה ליחס חריג הייתה הוראיבורחרים, קרי האזרחים החופשיים.
אנשים אלו זכו לאותן זכויות כמו האירופאים, כולל הזכות להחזיק בחרב, ואף עבדו במשרות זוטרות שונות במנהלת המצודה.
במאה ה-19 שלחו חלק ממשפחותיהם את ילדיהם לרכוש השכלה באירופה.
לאחר הכרזת העצמאות האינדונזית ב-1949 היגרו מרבית ה להולנד, מאחר שעבדו בתור חיילים עבור הצבא המלכותי ההולנדי של איי הודו המזרחיים.
מלבדם, לא זכתה ההיסטוריה של חוף הזהב ההולנדי לאזכורים רבים במאה ה-20, וכמעט שנשכחה.
מצב זה השתנה מעט עם יציאתו לאור של ספרו של , שני הלבבות של קוואסי בואצ'י, ב-1997; הפרסום הרב לו זכה הספר חשף כי ראשו של מלך בני שבט האהנטה נלקח להולנד לאחר הוצאתו להורג ב-1838, ועדיין נמצא בחזקת הפקולטה הרפואית של אוניברסיטת ליידן.
הראש הוחזר לידי השגריר הגנאי בטקס שנערך ב-23 ביולי 2009.
ביום השנה השלוש מאות להיווסדות הקשרים הדיפלומטים שבין הולנד לגאנה, אשר נחגג ב-2002, הגיעו נסיך הכתר ההולנדי, וילם-אלכסנדר ואשתו מקסימה, לביקור רשמי בגאנה בין ה-14 ל-17 באפריל.
בחודש יוני אותה שנה הגיע מלך בני האשנטי לביקור דומה בהולנד.
המאורע המדויק שמציין יום השנה הוא שליחת הדיפלומט ההולנדי לאימפריית האשנטי ב-1701, לאחר שהפכה לכוח הדומיננטי בחוף הזהב כאשר הביסה את בני הדנקירה בקרב פייאס.
השרידים ההולנדים האחרונים שנותרו בחוף הזהב, למעט המצודות והמבצרים הניצבים לאורך רצועת החוף, הם שמות משפחה אשר הושאלו בידי צאצאיהם של הסוחרים ההולנדים ונשותיהם האפריקאיות.
בוסמן, למשל, הוא אחד משמות המשפחה הנפוצים ביותר בגאנה, ומקורו בסוחר העבדים ההולנדי, .
שמות שכיחים אחרים הם ברטלס, ואן דייק, ודה ויר.
+שםמקוםהקמהסיפוחהערותמצודת נסאומורי15981868תחנת המסחר ההולנדית הראשונה שנבנתה על חוף הזהב.
הורחבה למצודה ב-1612. בירת חוף הזהב ההולנדי בין השנים 1598–1637. נשלטה על ידי הבריטים בין השנים 1781–1785.מצודת בטנסטייןבוטר15981872תחנת המסחר ההולנדית השנייה על חוף הזהב.
הורחבה למצודה ב-1656 על מנת להילחם בנוכחות השוודית שהגיעה לאזור.
בין כותליה נחתמה אמנת בוטר.מצודת אלמינהאלמינה16371872תחנת המסחר הראשונה שנבנתה אי פעם בחוף הזהב.
נכבשה בידי הוייס-אדמירל ההולנדי אנגל דה רויטר ב-1665. נשלטה בידי הבריטים בין השנים 1781–1786.מצודת גוד הופסניה בראקו16671868הוקמה ב-1667 בידי ההולנדים.
נשלטה בידי הבריטים בין השנים 1781–1786 ובידי בני האקים בין השנים 1811–1816.מצודת פרדנבורךקומנדה16821872תחנת מסחר הולנדית אשר הוקמה בסביבות שנת 1600 וננטשה מעט לאחר מכן.
הורחבה למצודה ב-1682. נשלטה בידי הבריטים בין השנים 1781–1786.מצודת דורותיאקווידה16841872הוקמה בידי הגרמנים ב-1684 ונכבשה בידי ההולנדים ב-1687 לתקופה קצרה.
נרכשה בידי ההולנדים ב-1721.מצודת לייצהמהטאפאם16971868מצודה הולנדית אשר הוקמה ב-1697. נשלטה בידי הבריטים בין השנים 1781–1786.מצודת הולנדיהפרינסס טאון16831872הוקמה בידי הגרמנים ב-1683 ונרכשה בידי ההולנדים ב-1721. מיד לאחר מכן נכבשה בידי האפריקאים המקומיים, עד ששחררו אותה ההולנדים ב-1724.
+שםדרגהתחילת כהונהסיום כהונההערותיאקוב אדריאנס קלנטיוסחנרל16121614א.
רוסטחנרל1614?ארנט יעקובזן ואן אמרספורטחנרל??ככל הנראה החנרל האחרון של חול הזהב ההולנדי אשר פעל תחת שלטונה הישיר של ממשלת הולנד, בדומה לשני קודמיו, בטרם הוקמה חברת הודו המערבית ההולנדית ב-3 ביוני 1621.אדריאן יאקובסוןדירקטור חנרל16241629הדירקטור חנרל הראשון של חוף הזהב ההולנדי.
שימש תחילה בתור אחד מבין האופרקומיס, הסוחרים הבכירים בחוף הזהב.
חוף הים הלאומי קייפ האטרס הוא חוף ים לאומי של ארצות הברית, המשתרע על פני 110 ק"מ, המשַמֵר את החלק של "הגדות החיצוניות"(Outer Banks).
מדובר ברצועת חול אורכית מול חופי צפון קרוליינה ודרום מזרח וירג'יניה, בחוף המזרחי של ארצות הברית.
הם תופסים את רוב קו החוף של צפון קרוליינה, ומפרידים בין המפרצים: Currituck Sound ,Albemarle Sound ו-Pamlico Sound לבין האוקיינוס האטלנטי.
הם מפרידים גם, מהאי בודי שבצפון ועד האי אוקראקוק בדרום, את האוקיינוס האטלנטי מהיבשת.
החוף מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים.
כלולים בקטע זה, של איי המחסום לאורך כביש N.C.
12, אך מחוץ לגבולות חוף הים הלאומיים: מקלט חיות הבר הלאומי Pea Island ומספר קהילות, כגון: Rodanthe, Buxton ו-Ocracoke.
קייפ האטראס הוא שילוב של משאבי טבע ותרבות, ומספק מגוון רחב של הזדמנויות פנאי.
רצועת החוף הזו כונתה בעבר "בית הקברות של האוקיינוס האטלנטי" על הזרמים הבוגדניים, שרטונותיו וסערותיו.
לקייפ האטראס יש היסטוריה עשירה הקשורה לספינות טרופות, מגדלורים ושירות הצלת החיים של ארצות הברית.
האיים מספקים גם מגוון בתי גידול, ומהווים אזור חורף יקר ערך עבור עופות מים נודדים.
הדייג וגלישת הרוח בפארק נחשבים לטובים ביותר בחוף המזרחי.
העץ הדומיננטי בחוף הוא אלון חי, ו-Sea Oats מבחינת הצמחייה (Uniola paniculata) עם צורת צמחייה דומיננטית של ערבת החוף.
לרודאנטה יש את אחד משיעורי שחיקת החוף הגבוהים ביותר בגדות החיצוניות.
חוף הים הלאומי של קייפ האטראס אושר ככזה על ידי הקונגרס ב-17 באוגוסט 1937. הכספים לרכישת חלק ניכר מהקרקע עבור חוף הים הלאומי של קייפ האטראס נתרמו על ידי הפילנתרופ המולטי-מיליונר פול מלון.
שינוי השם נעשה כדי להתאימו להרשאה לצייד בפארק, אשר באותה תקופה היה שירות הפארקים הלאומיים הגוף היחיד שמוסמך לאשר צייד בשטח כלשהו.
הפארק הוקם רשמית כחוף הים הלאומי הראשון ב-12 בינואר 1953, ונחנך ב-24 באפריל 1958. וכיום מנוהל הפארק בשיתוף עם שני פארקים אחרים של Outer Banks: האנדרטה הלאומית של האחים רייט ב-Kill Devil Hills והאתר הלאומי ההיסטורי של פורט ראלי באי רואנוק.
מטה השירות עצמו נמצא בפורט ראלי.
ישנם שלושה מרכזי מבקרים, כל אחד מהם ממוקם על אי מחסום.
מרכזי המבקרים מציעים מידע על חוף הים הלאומי של קייפ האטראס, תוכניות ריינג'רים וחנות ספרים.
מרכז המבקרים של Bodie Island ממוקם בצפון החוף הלאומי, בצמוד למגדלור Bodie Island, ופתוח לסיורים עונתיים.
מרכז המבקרים ומוזיאון הים של האטראס איילנד - ממוקם ברובע שומרי המגדלור של קייפ האטרס, בבאקסטון.
התערוכות במקום כוללות את ההיסטוריה, המורשת הימית וההיסטוריה הטבעית של הגדות החיצוניות והמגדלור.
מרכז המבקרים של האי אוקראקוק ממוקם באוקראקוק, ליד מגדלור אוקראקוק.
באוקטובר 2007, ארגון "מגיני חיות הבר", יחד עם חברת אודובון הלאומית, תבעו את שירות הפארקים הלאומיים בחוף הים הלאומי של קייפ האטרס על כך שלא הגנו כראוי על מיני עופות חוף וצבי ים המקננים בחופי הפארק.
נמצא כי שירות הפארקים אינו עומד בצו ביצוע המחייב קביעת מדיניות ונהלים לגבי שימוש ברכב שטח (ORV) בחוף הלאומי, תוך כשל ביישום תוכניות ניהול להגנה נאותה על עופות החוף וצבי הים המקננים בפארק.
מגיני חיות הבר טענו שהשימוש ב-ORV על אדמות הפארק מדכא את בית הגידול המשמש את הציפורים המקננות, שרבים מהם הם גם מינים מוגנים פדרלית.
רבים מהחופים ונקודות הגישה לחוף הוצבו ללא הגבלה לשימוש ב-ברכב רב מינוע (ORV) במהלך החודשים שבהם הציפורים מקננות.
זה הפך לסוגיה שנויה במחלוקת בקרב חלק מהתושבים והמשתמשים באי האטראס, מכיוון שגישה לרכב רב מינוע נחשבת על ידי חלק חשוב מהתרבות והכלכלה האזורית, למרות מחקר משנת 2008 שמצא שרק 3-4% מהמבקרים השנתיים בחוף הלאומי הם משתמשי רכב רב מינוע.
מאידך שירות הפארקים הלאומיים הודיע שהוא וממשלות מקומיות עובדים יחד כדי לחקור פרויקטים של תשתית טבעית ומעשה ידי אדם שעשויים לבלום את קצב השחיקה בחוף הים הלאומי.
בנוסף, פרויקט חוסן החופים של חברת שמירת הטבע נותן לפארקים מספר כלים ופתרונות טבעיים פוטנציאליים לחקור, כולל הגנה או שיקום של ביצות המלח באזור כחוצצים, ותכנון שוניות צדפות משוחזרות שישמשו כשוברי גלים.
בינואר 2012, שירות הפארקים הלאומיים הנהיג את תוכנית ניהול רכבי רב מינוע החדשה והסופית שלו.
28 מתוך 67 מיילים של חוף הים מוגדרים כנתיבי ORV לכל ימות השנה, כאשר רק 26 מיילים מיועדים כאזורים ללא רכב להולכי רגל לכל ימות השנה.
13 המיילים הנותרים של חוף הים פתוחים עונתית לרכבי ORV.
לדוגמה, במהלך השבוע הראשון של יולי 2012, בעוד שפחות מ-20 מייל מהחופים נגישים על ידי רכבי רב מינוע, 31.6 מייל נוספים היו פתוחים להולכי רגל.
כלומר 78% מחוף הים היו פתוחים למבקרים בצורה כלשהי.
התוכנית מציעה גם מתקני חניה חדשים, רמפות ORV והסעות לקו המים כדי להגביר את הגישה למבקרים לחופים.
כך או כך, הארוזיה של החוף המזרחי של קייפ האטראס מקבלת את ביטויה בהתקדמות קו המים מערבה, עובדה שהביאה בשנת 1999 להעברת המגדלור של קייפ האטראס 880 מטר דרום מערבה למיקומו עד אז, ולמיקום נוכחי במרחק של 460 מ' מערבה לקו המים הנוכחי.
חוף הפלפל או חוף הגרגרים היה אזור חוף במערב אפריקה, בין כף מסוראדו לכף פאלמס .
הוא מקיף את שטחה של ליבריה המודרנית.
השם ניתן על ידי סוחרים אירופים.
חוף הפלפל קיבל את שמו בשל הימצאותו באזור של פלפל מלגטה (Aframomum melegueta), הידוע גם כ"גרגרי גן עדן".
מכאן נבע גם השם האלטרנטיבי חוף הגרגרים.
חשיבותו של התבלין ניכרת בכך שהאזור מנהר סנט ג'ון (בעיר ביוקנן של ימינו) ועד לעיר הארפר בליבריה כונה "חוף הגרגרים", על שום זמינותם של גרגרי גן עדן.
במקרים מסוימים (כפי שמוצג במפה שלעיל), המונח כיסה אזור רחב יותר שכלל גם את סיירה לאון וחוף השנהב.
חוף ג'ומיירה הוא רצועת חוף חול לבן הממוקם וקרוי על שם אזור המגורים בדובאי, איחוד האמירויות הערביות, לחוף המפרץ הפרסי.
הוא משתרע לאורך החוף מדרום לרובע ההיסטורי של העיר עד לצומת עם ומסתיים בין הקצה הדרומי של מגדלי חוף ג'ומיירה (JBR) (הסמוך למרינה של דובאי) לבין מתקני ה ב.
חוף ג'ומיירה ממוקם בלב דובאי, לאורך קו החוף, המשתרע מבורג' אל ערב ועד מגדלי חוף ג'ומיירה.
הרבעים הסמוכים לחוף כוללים את ג'ומיירה (1, 2 ו-3), (1, 2 ו-3) ו, למרות שבלשון מדוברת, כל שרשרת השכונות והרבעים הזו, מהקצה הדרומי של קראמה ועד לקצה של פאלם ג'ומיירה ב (DIAC), מכונה לעיתים .
רצועת החוף כוללת מלונות גדולים, אתרי נופש ופרויקטים של דיור, כולל מלון בורג' אל ערב, , , ו.
בצד אחד של מלון בורג' אל ערב נמצא פארק המים (ווילד ואדי) ובצד השני נמצא פארק חוף ג'ומיירה.
רֶפּוּבְּלִיקַת חוֹף הַשֶּׁנְהָב או רפובליקת קוֹט דיווּאָר היא מדינה בדרום-מערב אפריקה.
היא גובלת במדינות ליבריה, גינאה, מאלי, בורקינה פאסו וגאנה, ויש לה רצועת חוף לאורך מפרץ גינאה.
אזרחי חוף השנהב נקראים גם איבואָרים (Ivoiriens).
נשיא חוף השנהב הוא אלאסן ואטארה.
כ-42.5% מאוכלוסיית חוף השנהב הם מוסלמים, והמדינה חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
המדינה הייתה ידועה כ"חוף השנהב", ובאנגלית היא נקראה Ivory Coast, בגרמנית – Elfenbeinküste, בספרדית – Costa de Marfil, בצרפתית – , וכן הלאה.
בגלל חוסר האחידות שנוצר בזירה הבינלאומית, באוקטובר 1985 ביקשה הממשלה לקבוע את שם המדינה כ-Côte d'Ivoire בשפה הצרפתית בהשפעת הקולוניאליזם הצרפתי ולתעתק אותו מצרפתית ולא לתרגם אותו לשפות אחרות ביניהן שפות מאנדה.
כך למשל מבקשת הממשלה לקרוא למדינה בעברית קוט דיוואר ולא חוף השנהב.
למרות החלטת הממשלה, בשפה האנגלית עדיין משתמשים לרוב ב-"Ivory Coast" ובאופן דומה ממשיכים להשתמש בתרגום גם בשפות האחרות.
עם זאת, ממשלות משתמשות ב-"Côte d'Ivoire" מתוך היענות לדרישת המדינה.
באתר משרד החוץ הישראלי נכתב שמה של המדינה קוט דיוואר (חוף השנהב), אך בהודעות של משרד ראש הממשלה הישראלי קרויה המדינה "חוף השנהב".
על פי הממצאים הארכאולוגיים, נראה שבחוף השנהב התקיימה נוכחות אנושית משמעותית לקראת סוף תקופת האבן הקדומה, בין 15,000 ל-10,000 שנים לפני הספירה.
סוחרים ברברים מצפון אפריקה הגיעו לאזור בתקופה הרומית המוקדמת, וסחרו במלח, זהב ועבדים.
לחוף השנהב הגיעו מגלי ארצות פורטוגזים בדרך הים בשנות השישים של המאה ה-15, וזה הפך למרכז לסחר בעבדים ובשנהב ומכאן שמו.
בשנת 1842 השתלטה צרפת על חוף השנהב, והמושבה הצרפתית התקיימה עד לשנת 1946. משנה זו ועד 1960 היא הייתה טריטוריה תחת מנדט צרפתי, במטרה להכשירה לקראת עצמאות.
ב-7 באוגוסט שנת 1960 קיבלה חוף השנהב עצמאות מלאה וצורפה לחבר העמים הצרפתי.
הנשיא לוראן גבאגבו כיהן בשלטון משנת 2000 ועד 2011. מאז ניסיון הפיכה בשנת 2002 והסכם הפסקת האש ב-2003 מחולקת המדינה לשניים: בחלק הצפוני המוסלמי שולטים המורדים שאינם מקבלים את שלטונו של הנשיא המכהן ובדרום המדינה נמצא השלטון הרשמי.
בנובמבר 2004 תקף חיל האוויר בסיס של המורדים בצפון המדינה ו-9 חיילים צרפתיים נהרגו.
בתגובה הושמד רוב חיל האוויר בהוראת נשיא צרפת.
כתוצאה מכך החלו מהומות אנטי-צרפתיות בעיר אביג'אן.
בנובמבר 2010 התקיימו בחירות במדינה בהן ניצח אלאסן ואטארה את הנשיא המכהן גבאגבו, אך האחרון סירב לפנות את כסאו על אף הלחץ הבינלאומי עליו לעשות כן.
אואטרה זכה לתמיכת מיליציית המורדים המוסלמים השולטים מצפון לקווי הפסקת האש, בעוד גבאגבו שלט בדרום הנוצרי העשיר, בו מרוכזת עיקר הפעילות הכלכלית של חוף השנהב – הכוללת נתח של שליש מייצוא הקקאו העולמי.
המשבר הפוליטי הפך לעימות מזוין בעל אופי אתני, שגבה את חייהם של כ-1,500 בני אדם.
המשבר הסתיים באפריל 2011 עם התערבות כוחות צבא צרפתיים, שסייעו לוואטארה לתפוס את השלטון ולעצור את גבאגבו.
ב-2024 הודיעה חוף השנהב על החלטתה לבטל את הנוכחות הצרפתית במדינה והורתה לצרפת לסלק את כל חייליה משם, זאת בהמשך למגמה של מדינות הסאהל לבטל את הקולוניאליזם הצרפתי באזור.
הבירה הרשמית מאז 1983 היא ימוסוקרו, אולם בפועל אביג'אן ממשיכה להיות המרכז האדמיניסטרטיבי, ומרבית המדינות מחזיקות שגרירות באביג'אן.
הנשיא לוראן גבאגבו שלט מאז שנת 2000 ועד 2011 בה הודח בפועל לאחר שהפסיד בבחירות כמה חודשים לפני כן.
מלחמת אזרחים שהחלה בשנת 2002 בין הצפון לדרום הביאה לפגיעה באוכלוסייה.
ארגונים הומניטריים בינלאומיים פרסמו דוחות על בעיות בטיפול באזרחים שבויים בשני הצדדים, ועל עבדות ילדים בתעשיית הקקאו.
בחודש נובמבר 2010 נערכו בחירות דמוקרטיות במדינה, בהן הפסיד הנשיא המכהן, לורן גבאגבו.
משלא היה מוכן לפנות את כס הנשיאות, החלו מהומות במדינה, בהן נרצחו אלפי תושבים וגבאגבו הואשם בסיוע לרצח עם.
החל משנת 2010, נשיא חוף השנהב הוא אלאסן ואטארה.
העיר אביג'אן - העיר הגדולה ביותר בחוף השנהב - מהווה את המרכז הכלכלי, הפיננסי והתעשייתי.
כ-67% מהתושבים מתפרנסים מחקלאות וממקנה בקר וצאן.
4% משטח המדינה משמשים את החקלאות, 40% הם אדמות מרעה, 34% מיוערים.
היצוא החקלאי העיקרי הוא של קפה, קקאו ובננות.
המדינה מייצאת עץ מעובד ובלתי מעובד.
הסקטור התעשייתי עוסקת בעיקר בעיבוד התוצרת החקלאית, בבורסקאות של מוצרי עור, בייצור מוצרי מזון, סוכר, שמני מאכל, טקסטיל, עיבוד עץ, זיקוק נפט, ייצור מוצרי טבק, חומרי בניין כגון מלט.
בתחילת שנות ה-60 הוקמה במדינה תחנת רדיו ראשונה.
בשנת 1966 החלו שידורי טלוויזיה.
במקביל להקמת ערוץ טלוויזיה הוקם מנהל לקולנוע כחלק של איגוד טלוויזיה הממשלתי.
במדינה יש דרכים באורך כולל של 68,000 ק"מ, מתוכם 5,000 ק"מ הם כבישי אספלט, וכן 1,177 ק"מ של מסילות ברזל.
בצי הסוחר של חוף השנהב ישנן אוניות בנפח כולל של 7,800 טון.
חוף השנהב מפעילה תחבורה אווירית למדינות שכנות ולמדינות מערב אפריקה.
בדרום, באזור חוף והשפלה, חם ולח בכל עונות השנה.
בפנים הארץ חם מאוד ולח באביב ובקיץ, חם ויבש בחורף.
הטמפרטורות הממוצעות של החודש החם ביותר ושל החודש הקר ביותר הן: בדרום, 30, 28; בפנים הארץ 24–32, 24.