tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצלחתה הביאה עמה גם נוחות כלכלית.
סביב שנת 1901, החלו להופיע בציוריה מוטיבים בהאיים.
למשל, ציור דיוקן מיניאטורי של עבד אל-בהאא', כשדמותו מזכירה בבירור את ישו.
הציור נעשה בטרם פגשה רוזנברג את עבד אל-בהאא', והתבסס באופן מוחלט על תיאור דמותו מפי חברתה הבהאית, מארי טורנברג-קרופר.
דרך הכרותה עם טורנברג-קרופר, נחשפה רוזנברג לדת הבהאית.
בכך הפכה רוזנברג למאמינ ה הבהאית הראשונה ממוצא אנגלי.
על אף בריאותה המדורדרת, המשיכה רוזנברג בפעולתה למען הדת הבהאית עד סוף ימיה.
בימיה האחרונים, מחלתה מנעה ממנה לצאת מביתה ולבסוף היא נפטרה בשנתה בגיל 72, ב-17 בנובמבר 1930.
אתל ג'נר רוזנברג הכירה את מארי טורנברג-קרופר בשנת 1899. טורנברג-קרופר, פילנתרופית אמריקאית אשר בחרה בדת הבהאית, סיפרה לרוזנברג על הדת החדשה שקמה ועל שליח האל בהאא אללה.
על אף שלא קיים תיעוד לגבי האופן שבו הגיבה רוזנברג לבשורה, סביר כי חשה אהדה כלפי הרעיון.
זאת לאור דבריה של אמה, אשר הורתה לה לצפות למורה רוחני אשר ישלח האל.
על כל פנים, בשנת 1899 הפכה רוזנברג לאנגליה הראשונה אשר הכירה בבהאא' אללה כהתגלמות האל.
היא איחדה כוחות עם טורנברג-קרופר והשתיים החלו להפיץ יחד את הבשורה.
במהלך חייה עלתה אתל לרגל מספר פעמים על מנת לבקר את עבד אל-בהאא' בעכו.
בביקוריה, הקפידה לתעד בכתב את שיחותיו והרצאותיו.
ידוע שהיא לימדה את עצמה פרסית על מנת להבין את מילותיו של עבד אל-בהאא בשפתו, אם כי לא ברור מתי בדיוק רכשה את השפה.
כמו כן, ביקרה רוזנברג באמריקה וצברה שם ידע נוסף על אודות התורה הבהאית.
כשחזרה ללונדון, החלו רוזנברג וטפרברג-קרופר לארגן מפגשים בבתיהן על מנת להפיץ את הבשורה הבהאית.
המפגשים הללו משכו קבוצת מאמינים קטנה שהלכה והתרחבה.
בנוסף לכך, עמלה רוזנברג על תרגום הכתבים הבהאיים, על מנת להנגישם לציבורים רחבים יותר.
השפות הרבות בהן שלטה, הן שאפשרו לרוזנברג לצלוח את מלאכת התרגום.
התכתבויותיה עם עבד אל-בהאא' בנוגע ל"איגרת החכמה"
חקירתה המעמיקה של רוזנברג את תורתו של בהאא' אללה, הובילה אותה להתכתב עם עבד אל-בהאא' על אודות "איגרת החכמה" (לוח-י חיכמת, באנגלית: Tablet of Wisdom).
בין הנושאים המוצגים באיגרת, מציג בהאא' אללה את תפיסתו לגבי הפילוסופיה.
הוא מסביר כי המהות והיסודות של הפילוסופיה היוונית הגיעו מנביאי ישראל.
אולם, הסבר זה אינו מתיישב עם מסמכים היסטוריים אחרים, ועל כך שואלת רוזנברג את עבד אל-בהאא' במכתבה.
עבד אל-בהאא' משיב בפירוט ומסביר כי בעבר, ההיסטוריה הועברה מפה לאוזן ולכן קיימות גרסאות סותרות כמעט לכל אירוע, תקופה ותורה.
אף על פי כן, סמכותו של שליח האל, בהאא' אללה, מבטיחה כי דברו אמת, זאת למרות גרסאות סותרות אשר קיימות.
הקשר של את'ל רוזנברג עם שוגי אפנדי
כבר בביקוריה בביתו של עבד אל-בהאא' בעכו, נוצר קשר בין רוזנברג לבין בני הבית.
בין היתר, היא הכירה את שוגי אפנדי, נכדו של עבד אל-בהאא'.
בצוואתו של עבד אל-בהאא, מונה שוגי אפנדי ל"שומר" של הדת הבהאית.
רוזנברג לא הטילה ספק במינויו של שוגי אפנדי ונשבעה לו אמונים, תוך שהיא מעודדת את חבריה באנגליה לנהוג באותו אופן.
לפני עזיבתה את ארץ הקודש, הורה שוגי אפנדי לרוזנברג לכנס את האספה הרוחנית (Spiritual assembly) הראשונה של הדת הבהאית באנגליה, בשנת 1922. השניים עבדו יחד על מנת להגשים את הכנס והוא אכן התקיים ב-17 ביוני 1922. רוזנברג ושוגי אפנדי ניהלו קשר קרוב ופעלו להפיץ ולמסד את הדת הבהאית.
לאחר פטירתה של רוזנברג, הספיד אותה שוגי אפנדי:
"אני חש צער עמוק על פטירתה של רוזנברג, אשר הייתה חלוצה אנגלייה יוצאת דופן של הדת הבהאית.
הזיכרון של שירותה המרהיב לא ישכח לעולם.
משפחתו של עבד אל-בהאא' מצטרפת אליי בהבעת תנחומים לבבים לאחיה וקרוביה.
אני מפציר בחברים לקיים עבורה טקס אזכרה הולם."
חוברת זו כללה תיעוד היסטורי של התנועה וכן הסברים של העקרונות היסודיים של התורה הבהאית.
החוברת הופצה ונמכרה במחיר של פני (Penny) אחד בלבד.
בזמן כתיבת החוברת, לא הייתה סמכות אשר פיקחה על תרגום כתביו של בהאא' אללה, ולכן רוזנברג נשענה רבות על כתביה מזמן עלייתה לרגל, המוטים לעיתים לפרשנותה האישית.
אף על פי כן, בחוברת ישנו ביטוי להבנה העמוקה שלה ומחויבותה לתנועה ולעקרונותיה.
ספרון זה היה מכוון בעיקר לקהל הנוצרי, ולכן יש בו התייחסות רבה אל ארץ הקודש.
עוד מזכירה רוזנברג כי שליחים רבים של האל, כמו אברהם, אליהו וישו, הגיעו מארץ הקודש ועל כן, אין זה מופרך להאמין כי גם הפעם זורח מארץ הקודש אור אלוהי חדש בדמות עבד אל-בהאא'.
בהמשך לכך, ניתן לראות כי חלק ניכר מן הספרון מוקדש לעבד אל-בהאא'; לתולדות חייו ולתורתו.
מעניין לראות כי אין בספרון כל התייחסות לנביא מוחמד, זאת ככל הנראה על מנת למנוע התנגדות מצד הקוראים הנוצרים באותה תקופה.
מיי אתל קלינק מאיירס הייתה אמנית ופסלת ריאליסטית בניו יורק, שהושפעה מאוד ביצירתה ממטרות אסכולת אשקאן ורוברט אנרי.
הנציחה את חיי הלואר איסט סייד.
התהילה הגדולה ביותר שלה הייתה בזכות פסלוני הברונזה והפסלונים הפיגורטיביים שלה.
מיי אתל קלינק (נקראה בהתחלה ליליאן קוקרן) בברוקלין שבניו יורק.
אמה בת ה-20 כבר הייתה חולה בזמן לידתה ונפטרה כשאתל הייתה בת 4. גם אביה של אתל נפטר ולכן היא הפכה ליתומה.
לימים אומצה על ידי מיכאל ואלפיאטה קלינק, זוג אמיד ששינה את שמה למיי אתל קלינק.
היא קיבלה חינוך טוב בבתי ספר ציבוריים ופרטיים כאחד.
אמה המאמצת הייתה זו שעודדה את אתל להתאמן בפסנתר בתקווה שהיא תהיה פסנתרנית קונצרטים.
"החלטתי שאני רוצה להיות ציירת.
מעולם לא היה לי שום רעיון אחר.
אז בשנה השנייה שלי בתיכון ניוארק עזבתי והלכתי לאקדמיה הלאומית בניו יורק.
הם שלחו אותי לוולטר סטרלי, שהסטודיו שלו היה בבניין ימק"א הישן שמעבר לרחוב.
אחרי כמה חודשים עשיתי את הבחינה באקדמיה ונכשלתי".
אתל למדה בבית הספר צ'ייס ובבית הספר לאמנות בניו יורק משנת 1898 עד 1904. היא ניצלה את ההזדמנות ללמוד אצל אנרי, שהשפיע רבות על קריירת האמנות המוקדמת שלה.
בין האחרים שהשתתפה בשיעורים היו אדוארד הופר, גפורד ביאל וג'וזף סטלה.
היא התוודעה באופן אישי עם הציירים ג'ורג' בנג'מין לוקס, ג'ון סלואן, ויליאם גלקנס, ארתור דייוויס, ארנסט לוסון ואלמר ליווינגסטון.
אתל פגשה לראשונה את בעלה לעתיד, האמן ג'רום מאיירס, בשנת 1904. לאחר שהלכה לראות את תמונותיו של ג'רום בגלריה מקבת מספר פעמים, היא החלה לאסוף את גזרי העיתונים שלו במשך תקופה של שנתיים.
רישומיו וציוריו של הלואר איסט סייד זכו לביקורות חיוביות והוא זכה להערכה רחבה על ידי מבקרים ואמנים כאחד, ובמיוחד רוברט אנרי, בגלל הכנות והאנושיות של השקפתו הריאליסטית באוכלוסיות המהגרים שהצטופפו בגטו ההוא.
אתל דאגה לפגוש את ג'רום מאיירס בסטודיו שלו ולאחר מכן הם ביקרו זה את זה מספר פעמים בשני האולפנים שלהם, שלו ברחוב מזרח 59 בניו יורק ושלה באחוזת קונלי הישנה, שנבנתה על ידי כסף של תמאני הול, משקיפה אל נהר ההדסון.
"נישואים היו הדבר האחרון במוחי", כתבה אתל, "אבל אחרי שלושה חודשים ג'רום הציע לי.
הוא אמר שלא היה לו כסף ואולי לעולם לא יהיה לו...
הסתכלתי עליו בתדהמה...הוא מעולם לא היה בבית שלי ולא ידע כלום עלי.
חשבתי על זה במשך שבוע והחלטתי שאני אתחתן איתו".
ג'רום מאיירס ואתל קלינק נישאו בטקס בכנסייה קטנה באוקטובר 1905. הם החלו את חיי הנישואים בסטודיו שלו ברחוב 59.
אמה המאמצת של אתל כבר אמרה לבתה שהיא לא מאושרת מנישואיה לג'רום מכיוון שהוא איש עני ואמן, והעדיפה את אירוסיה הקודמים של אתל לאיש עסקים.
לאחר מכן היא ניתקה את אתל מהירושה הניכרת שהובטחה לה.
שנה לאחר נישואיהם ב־21 באוקטובר 1906 ילדה אתל בת, וירג'יניה מאיירס.
זמן קצר לאחר הלידה קיבלה אתל פתק מאמה המאמצת, שנראה שהיא עדיין מוכנה לכך שבתה תקבל את הירושה המלאה, גם לאחר שהתנערה ממנה בגלל הגבר שנישאה.
התנאי היחיד שלה היה, "שתעזוב את ג'רום ואת התינוקת ותחזור לגור איתה, היא הייתה נותנת לי הכל.
אתל קיבלה עד מהרה החלטה להתרחק מציור תמונות של הלואר איסט סייד ובמקום זאת פנתה לגישה חדשנית ביצירת פסלים קטנים וריאליסטיים.
לאחר לידת בתה, אתל בחרה לוותר על הציור כדי לפנות שטח סטודיו הנחוץ לבעלה האמן.
השינוי במדיום שלה מנע גם מההשוואה הבלתי נמנעת שנעשית בין עבודתם של הזוג הנשוי העובד באותו מדיום ובנושאים דומים.
אתל מאיירס הפכה לפסלת פיגורטיבית ופעילת אמנות בעיר ניו יורק.
היא ידועה בפסלי הקריקטורה שלה של אנשי העיר, רבים מהם בתנוחות הומוריסטיות.
היא הציגה תשע מהם בתערוכת הארמורי מ-1913 שהציגה לאמריקה את האמנות המודרנית.
בסביבות 1909, כשהייתה בת שלוש, חשפה עצמה בתה של אתל, וירג'יניה, כמי שיש בה כישרון אמנותי חזק.
יום אחד, כשאתל ניגנה בפסנתר, היא הרימה את עיניה לראות את וירג'יניה רוקדת באופן טבעי לקצב ולתחושה הרגשית של המוזיקה.
זו הייתה תקופה בה השפעת הריקודים של איזדורה דאנקן תפסה לחלוטין את דמיונה של הקהילה האמנותית של ניו יורק, כמו גם חלק גדול משאר העולם, ואתל הבחינה בכשרון של וירג'יניה לתנועות ספונטניות ואינסטינקטיביות.
היא עודדה את בתה להופיע, באופן פרטי וגם בפומבי.
וירג'יניה כיכבה בסרט שהופק כשהייתה בת חמש, והופיעה 20 דקות בריקודי סולו המאולתרים שלה.
הסרט אמור היה להפיץ את תהילתה לכל אמריקה, הרבה מעבר לגבולות ההוקרה שלה בעיר ניו יורק.
בשנת 1913 הכישרון שלה צוין במאמר במגזין "ווג" תחת הכותרת "כאשר וירג'ינה רוקדת", בו כונתה "ילדת המאה".
מה שהתחיל כהופעות פרטיות בסטודיו הקטן של מאיירס לחברים ואספני אמנות המשיך בהופעותיה של וירג'יניה במיקומים טובים וגדולים יותר.
אף על פי שהיו לה משאבים כספיים מוגבלים, אתל קיבלה על עצמה את כל ניהול וארגון הקריירה הפורחת של וירג'יניה.
היא ארגנה סדרת רסיטלים ברחבי העיר ניו יורק, בהזמנת תיאטראות, טיפול בחוזים ותיאום תלבושות, עיצוב תפאורה, מוזיקאים, פרסום והדפסת כרטיסים ותוכניות.
כתוצאה מכך, וירג'יניה התפרסמה כ"ילדת הפלא" של הריקוד, ואנשים באו מכל רחבי הארץ לראות אותה, כולל מעבר לים - מאנגליה.
"לאורך השנים ארגנו אתל וג'רום 17 רסיטלים בבתי הקולנוע בעיר ניו יורק, ומאמרים רבים נכתבו על גאונותה של וירג'יניה.
כשהייתה בת 16 החוק אפשר שתופיע ככוכבת שרוקדת על הבמה המרכזית באולם קרנגי.
הופעת הסולו הראשונה שלה עם תזמורת הייתה באפריל 1923, ובשניים בדצמבר 1923.
למרות ההצלחה האישית של אתל בתערוכת הארמורי של שנת 1913, והפרסום העצום סביב כל מה שהתרחש בה, האירוע עצמו לא שפך אור על יצירתם של אמנים אמריקאים כפי שקיווה ג'רום מאיירס במקור.
במקום זאת, המוקד והתגובות התרכזו ביצירתם של המודרניסטים האירופיים, וכללו 13 יצירות של גוגן, 19 של סזאן, 8 של פיקאסו, 17 של מאטיס, 18 של ואן גוך, וכן עבודות מרובות של טולוז-לוטרק, מונה, פיסארו, רנואר, דאומייר, רוסו ודגה.
ג'רום עבד במשך שנה על תכנון והכנת הצד האמריקני של התערוכה מבלי ששולם לא כלל.
כמו שאמרה אתל, "אחרי תערוכת הארמורי היינו כמתים.
מכרנו את עבודתו של ג'רום, הכל בחצי מחיר כיוון שאנחנו עוברים לאירופה".
הסיבה הייתה שהיא וג'רום, כמו גם רבים אחרים בקהילה האמנותית בניו יורק, ידעו שההשפעה של תערוכת הארמורי הולכת להשפיע לרעה על גורלם של אמנים אמריקאים רבים כשניסו למכור את עבודתם.
הם העריכו כי יהיה שוב יבוא של ציורים אירופיים, או יצירות שהושפעו מהם, שהסוחרים היו מעוניינים בהם.
רוג'ר פריי, האמן והסופר האנגלי ואוצר הציורים במוזיאון המטרופוליטן קנה מספר רישומים ג'רום לאוסף הפרטי שלו.
הוא הפציר בג'רום לנסוע ללונדון, שם האמין פריי שימצא שוק עשיר לעבודתו.
לפיכך, שלושת בני משפחת מאיירס, יחד עם שני ארגזים מלאים בציורים ויצירות אמנות אחרות, יצאו ללונדון בשנת 1914. הניו יורק טיימס דיווח: "אירופה פיתתה את ג'רום מאיירס מהמרוץ שלו במטרופולין, והקיץ הוא יצייר טיפוסים אחרים בלונדון, בפריז ובערים אחרות, שללא ספק יוצגו בניו יורק בעונה הבאה".
התאריך היה 28 ביוני 1914. חודש לאחר מכן, נפתחה מלחמת העולם הראשונה.
לאחר שהגיעו ללונדון והשאירו אצל סוחר אמנות, חלק מהציורים והפסלים שהביאו עימם, משפחת מאיירס נסעה היישר לפריז, שילמה שישה חודשים שכר דירה עבור דירה קטנה בגדה השמאלית, קנתה לה רהיטים ועברה לגור וקיוותה לפתוח פרק חדש ומרגש בחייהם.
במשך כשבוע נראה כאילו הדברים מסתדרים וג'רום כבר עבד.
כמו כן, הם ערכו סידורים עם תיאטרון בפריז עבור בתם בת ה -8. וירג'יניה מאיירס, לערוך ערב סולו בריקודים משלה שזכתה לשבחי הביקור בהופעות רבות בניו יורק.
לרוע המזל פרוץ המלחמה ניפץ את תוכניותיהם.
השגרירות האמריקאית ייעצה בחום לג'רום ואתל לעזוב את פריז מיידית.
לא הייתה להם ברירה אלא לארוז ולנטוש את דירתם המושכרת ואת הרהיטים שקנו למענה.
לצאת למסע מפחיד ומתיש בדרכם חזרה לאמריקה.
ג'רום, אתל ובתם בת ה-8, וירג'יניה, היו במצב של תשישות וכמעט רעב בגלל המחסור במזון ובתנאי המלחמה הצפופים שבהם הם התמודדו על סיפון הספינה שלקחה אותם בחזרה לאמריקה.
שמחתם למראה פסל החירות בנמל ניו יורק בוודאי לא הייתה שונה מהתרגשות שחשו מהגרים רבים שהגיעו לאמריקה, שלימים יהפוך לנושא של בכל כך הרבה מתמונות הלואר איסט סייד של ג'רום.
עבור ג'רום ואתל, תקוותם הייתה כי היציאה לאירופה תאפשר שיפור כלכלי, אך התבררה ככישלון.
כישלון כלכלי קודם היה הפגיעה בהונם, כשג'רום האמין כי תערוכת הארמורי תיצור הכרה הרבה יותר באמנים האמריקאים.
אתל מאיירס האמינה מאוד בחשיבות הקריירה האמנותית של בעלה, ומעולם לא היססה לשים את יצירות האמנות שלה לצד כדי להמשיך בפעילות יזמית שתעזור למשפחתה להתמודד עם קשיים כלכליים.
פעילויות אלה כללו תכנון והוראה.
חייה כאשת עסקים מכסים תקופה של כ-25 שנה, משנת 1915 ועד מותו של ג'רום בשנת 1940.
עם חזרת משפחתה לניו יורק, אתל נזכרה: "גרנו במקומות רבים, חלקם בעיר העליונה, בחלקם במרכז העיר.
תמיד ערכנו רישומים וערכנו תערוכות, אבל בלי בית.
סוף סוף קנינו שני חדרים ברחוב מערב השלושים ושבעה באזור תעשיית הבגדים, בקומה העליונה.
החדר האחורי היה הסטודיו של ג'רום, והחדר הקדמי בקומה השלישית היה המקום בו שלושנו אכלנו וישנו.
בשלב זה החלטתי להיות מעצבת של בגדים.
לקחתי חמישה דולר וקניתי בד תחרה ועיצבתי חולצה.
נסעתי לחנות בשדרה החמישית ומכרתי את החולצה.
אתל מאיירס הפכה למעצבת של בגדי נשים וכובעים, החזיקה חנות בעיר ניו יורק בשנים 1920 עד 1940 ועיצבה בגדים עבור ידוענים בחברה, לשחקני במה ואופרה וכן ליצרנים."
לאחר מות בעלה בשנת 1940 הקדישה אתל את זמנה בעיקר לקידום המוניטין האמנותי שלו.
היא הרצתה על עבודתו של ג'רום ברחבי ארצות הברית, בחסות הפדרציה האמריקאית לאמנות בשנים 43–1941. היא גם החזיקה את הגלריה לזכר ג'רום מאיירס בעיר ניו יורק במשך מספר שנים.
ההלכה היהודית עסקה גם היא במהלך הדורות בשאלות מוסריות עקרוניות שהנחו את הפסיקה בתחומים אלה, עד שבמהלך המאה העשרים גובש הנושא כתחום בפני עצמו במסגרת הכתיבה התורנית ההלכתית והמטא-הלכתית.
העקרונות הנדונים בספרות השו"ת והמאמרים ההלכתיים נוגעים למגוון רחב של נושאים וסוגיות מוסריות, כדוגמת המתת חסד, מתן עדיפות בטיפול בחולים, חובות הרופאים כלפי המטופלים ועוד.
במסגרת ערך זה נדון ביחס ההלכה לפרמטרים השונים בקביעת סל התרופות.
סל הבריאות, או בשמו הידוע יותר – סל התרופות, הוא רשימת תרופות ושירותים רפואיים במימון המדינה.
התקציב של סל התרופות מוגבל, ואין אפשרות למדינה לממן את כל התרופות הנדרשות לכלל אזרחי המדינה.
על כן, הוקמה ועדה שתפקידה להחליט אילו תרופות יכנסו לתוך הסל ואילו לא.
הוועדה מורכבת מאנשי רפואה, אנשי מערכת הבריאות ונציגי ציבור מתחומים שונים.
הרכב זה נקבע על מנת להבטיח כי החלטות הוועדה יתקבלו מתוך ראיה חברתית-ציבורית כוללת לצד נקודת המבט המקצועית רפואית.
וכן, האם יש להשקיע ולממן תרופות קיימות שיעזרו לחולים בטווח הזמן הקרוב, או שיש להשקיע אף במערך פיתוח וקידמה רפואיים, אשר יעזרו לחולים בעתיד.
ההלכה היהודית מתייחסת לדילמות כדוגמת אלו העולות משיקוליה האמורים של ועדת סל התרופות.
כיוון שמשמעות ההחלטות בוועדת סל התרופות היא, לעיתים מזומנות, קריטית לאורך ולאיכות חיי החולים, היא מבוססת ראשית לכל על חובת ההצלה המוגדרת במשפט העברי כלפי אדם שנמצא בסכנת נפשות:"מניין לרואה את חברו שהוא טובע בנהר, או שחיה רעה גוררתו ועומדת לטורפו, או שליסטים באים עליו להורגו, מניין שהוא חייב להצילו?
תלמוד לומר: לא תעמוד על דם רעך ()".ערכים נוספים של ההלכה היהודית עשויים אף הם לבא לידי ביטוי, במסגרת הצורך לשקול אילו תרופות וטיפולים להכניס לסל ואילו להותיר בחוץ, כפי שיפורט להלן.
הרציונל ההלכתי למימון סל תרופות על חשבון הציבור
ניתן ללמוד את חובת הציבור לספק תרופות וטיפולים מצילי ומיטיבי חיים על ידי השוואה למצוות הצדקה המוטלת על הציבור.
לדעת הרמב"ם, צדקה של רבים לא נועדה לסיפוק כל מחסורו של היחיד, אלא מיועדת לתת מענה לשלשה תחומים חברתיים בסיסיים בלבד: מזון, כסות וקבורה.
עם זאת, על אף שהרמב"ם לא כלל תרופות בגדר חובה הצדקה הציבורית, ניתן ללמוד מדבריו, שחובה גמורה על הציבור לדאוג לצורכיהם הבסיסיים של אלה שאינם מסוגלים לדאוג לצורכי עצמם.
באופן זה ישנם תרופות וטיפולים בסיסיים, שהם בגדר מרכיבי מחייה בסיסיים, ועל כן הציבור מחויב לממן אף אותם.
על יסוד דברים אלה ניתן לומר שוועדת הסל מתפקדת תחת חובת הצדקה הציבורית, אולם חובה זו משמעותה שהציבור מחויב לתת רק את התרופות והטיפולים הנדרשים לקיום הבסיסי, ולא מעבר לכך.
מכאן נעבור לבחינת השיקולים המנחים את ועדת סל התרופות, ומה עמדת המשפט העברי ביחס לשיקולים אלה.
תרופות מצילות חיים מול תרופות מאריכות חיים
יש לברר האם קיימת עדיפות לכך שוועדת סל התרופות תקצה את כל המשאבים לתרופות מצילות חיים ("חיי עולם"), על פני הקצאתם לתרופות שרק מאריכות חיים ("חיי שעה").
אפשר שדילמה זו שנוייה במחלוקת:"'וחי אחיך עימך' - זו דרש בן פטורי: שנים שהיו הולכים במדבר ואין ביד אחד אלא קיתון של מים אם שותהו אחד מגיע ליישוב, ואם שותים אותו שנים שניהם מתים.
דרש בן פטירי: ישתו שניהם וימותו, שנאמר: 'וחי אחיך עימך'.
אמר לו ר"ע: 'וחי אחיך עמך' - חייך קודמים לחיי חבירך".מדובר במצב בו שני אנשים הולכים יחדיו במדבר, ורק לאחד מהם יש בקבוק מים.
אם בעל הבקבוק ישתה את המים הוא יגיע ליישוב וינצל, ואם שניהם ישתו את המים, שניהם ישרדו לזמן מוגבל, מבלי שיספיקו להגיע למקום ישוב.
בן פטירי סבור שהם צריכים לחלוק במים, על אף ששניהם ימותו, ואילו רבי עקיבא סבור שעדיף שבעל הבקבוק ישתה לבדו את המים, על מנת שלפחות אחד מהם יחיה.
בסיס המחלוקת בין בן פטירי לרבי עקיבא עשוי להיות תלוי בשאלה האם חיי עולם עדיפים על חיי שעה.
לדעת בן פטירי, אין עדיפות לחיי עולם על חיי שעה.
לכן במקרה לעיל, נדרש בעל הבקבוק לחלוק את המים עם האדם האחר, כך ששניהם יחיו "חיי שעה".
לעומתו, רבי עקיבא סבור שחיי עולם עדיפים על חיי שעה.
לכן, עדיף שבעל הבקבוק ישתה לבדו כדי שהוא ינצל.
ניתן להקיש מחלוקת זו לדילמה של ועדת סל התרופות האם יש להכניס לסל תרופות שמצילות חיים (ומעניקות למי שמקבל אותם "חיי עולם"), או שיש להכניס לסל תרופות שמאריכות חיים, גם אם אינן מרפאות את המחלה ("חיי שעה").
לשיטת בן פטירי, שחיי עולם אינם עדיפים על חיי שעה, אין עדיפות לתרופות שמצילות חיים על תרופות שרק מאריכות אותם.
לעומת זאת, לשיטת רבי עקיבא יש עדיפות לחיי עולם על חיי שעה, ועל כן ועדת הסל צריכה להכניס יותר תרופות אשר מבריאות ומצילות חיים לעומת תרופות מאריכות חיים אשר רק דוחות את הקץ.
לרוב הדעות, הלכה כרבי עקיבא שעדיפים "חיי עולם" על פני "חיי שעה".
לאור זאת נראה שבמסגרת שיקוליה של ועדת סל התרופות עליה להעדיף תרופות "מצילות חיים" על פני תרופות "מאריכות חיים".
בפועל, לוועדת הסל שיקולים נוספים כאשר הם מחליטים אילו תרופות ייכללו בסל,, ולכן הסל כולל גם תרופות שאינן מצילות חיים.
תרופות מצילות חיים מול תרופות משככות כאב
במסגרת שיקוליה, על ועדת סל התרופות להחליט גם האם להעדיף תרופות אשר מצילות חיים על פני תרופות שרק משככות כאבים.
מקור השראה לשאלה זו ניתן למצוא בתוספתא.
מדובר שם במקרה של שתי ערים שכנות, הצורכות מים ממעין שמצוי אצל אחת מהן, אלא שהמים מספיקים לצרכיהם של בני עיר אחת בלבד.
חכמים אומרים שלתושבי העיר שבבעלותה המעיין, זכות קדימה לקבלת המים לצרכיהם, משום "עניי עירך קודמים".
עם זאת, קדימות זו חלה רק כאשר הצרכים של שתי הערים הם במידת חשיבות שווה.
כאשר הצרכים הם במידת חשיבות שונה, יש להעדיף את הצורך הגבוה יותר גם אם הוא של העיר שהמעיין לא שלה: "אחרים ובהמתן - חיי אחרים הן קודמין לבהמתן [...] אחרים וכבוסתן - חיי אחרים הן קודמין לכבוסתן".
ר' יוסי חולק על כך.
לדעתו, זכות הקדימה נתונה לעולם לתושבי העיר שהמעיין שלה, גם אם צרכיה הם צורכי כביסה, וצורכי העיר האחרת הם צורכי חיים.
הרציונל שברקע הוא, שהימנעות מכביסה פוגעת משמעותית באיכות החיים (זוהמת הבגדים - "ערבוביתא דמאני") עלולה להביא לידי שיגעון.
על יסוד מחלוקת זו בין חכמים ורבי יוסי, ניתן להתבונן גם על הדילמה בין הקצאת משאבים לתרופות להצלת חיים מול תרופות המיועדות להקלה מסבל של כאב.
דומה שלדעת חכמים יש להשקיע את כספי סל התרופות בתרופות מצילות חיים, ולהעדיפן על פני תרופות משככות כאב, שרק משפרות את איכות החיים.
לעומת זאת, לדעת רבי יוסי, צורך חיים בסיסי, שבלעדיו נפגעת איכות החיים באופן משמעותי, שקול לצרכים קיומיים, ועל כן אין עדיפות לתרופות מצילות חיים על פני תרופות משפרות חיים.
להלכה פסקו רבים כדעת חכמים ולא כדעת רבי יוסי, ומכאן שיש לתת משקל רב יותר לתרופות מצילות חיים על פני תרופות המשפרות את איכות החיים, גם אם השיפור משמעותי.
ניתן לדון בדילמה שמושאה תרופות מצילות חיים לעומת תרופות משככות כאב, על בסיס מקרה של התנגשות בין קדושת החיים לאיכות החיים: יולדת סמוך לזמן לידתה, צורכי האכילה שלה גבוהים יותר משום שהיא מניקה.
ברם, אם היא נושאת עובר נוסף, אכילה מופרזת עלולה לגרום לסכנת חיים לעובר שבבטנה.
האם יש להתיר לה לאכול כאוות נפשה ("איכות חיים") על אף הסיכון לעובר (קדושת החיים)?
הרמב"ם פוסק כי אין למנוע ממנה לאכול כאוות נפשה "מפני שצער גופה קודם".
נושאי הכלים של הרמב"ם התקשו לקבל פסק זה בטענה שעצם קיומם של החיים נעלה מאיכות החיים, ולכן לא יעלה על הדעת להקריב את חיי הוולד לטובת איכות חייה של האישה.
השולחן ערוך מציג את שתי הדעות אך לא פוסק ביניהן.
אין אפוא הכרעה ברורה בהלכה על יסוד דיון זה.
מקור שלישי שעליו ניתן לבסס השוואת תרופות משככות כאבי לתרופות מצילות חיים, הוא הכלל ההלכתי: "גדול כבוד הבריות שדוחה את לא-תעשה שבתורה".
לעיתים תרופות המשפרות את איכות חייו של המטופל עדיפות על פני תרופה שמצילה חיים מכיוון שהן מגלמות את כבוד הבריות, שכן כאשר אדם נמצא במצוקה כתוצאה מסבל קשה, כבודו נפגם ביותר.
מעט תרופות יקרות מול ריבוי תרופות זולות
מדובר במקרה בו קבוצה של גויים מאיימת להרוג קבוצה של יהודים אלא אם כן היהודים ימסרו אחד מהקבוצה והגויים יהרגו אותו בלבד ולא את הקבוצה כולה.
לפי דעה אחת, עדיף שיהרגו כולם ולא ימסרו נפש אחת מישראל, אלא אם כן הגויים ביקשו שימסרו אדם ספציפי, ואז יש למסור אותו.
תנא קמא לומד זאת דעה זו מסתמכת על הפרשה המקראית בעניינו של שבע בן בכרי, שיואב דרש את ראשו בתמורה לשלומם של אנשי העיר.
לפי דעה אחרת, יש למסור את האדם הספציפי רק אם הוא ייהרג בוודאות בכל מקרה, אבל אם אין ודאות לכך שיהרג - אין למסור אותו.
לפי דעה שלישית, המקרה של שבע בן בכרי הוא חריג, משום שהיה היה חייב מיתה כמורד במלכות בית דוד.
במסירתו, אין אפוא ויתור על חייו, ולכן אין ללמוד ממנו על מקרים אחרים בהם הסגרתו של יחיד היא הגורמת את מותו.
מכל מקום, לפי הדעה השלישית, כעקרון, אין להעדיף חייהם של רבים על פני חייו של יחיד.
הסוגיה נדונה גם בתלמוד הירושלמי.
נפסק שם כדעת תנא קמא, שיש להעדיף את חיי הרבים על פני חיי יחיד.
עם זאת, מידת החסידות היא שאין להעדיף חיי רבים על פני חיים של אדם יחיד, כשיטת רבי שמעון.
הרמב"ם במשנה תורה פסק כרבי שמעון.
ניתן לדון בדילמת היחיד-רבים גם מנקודת מבט אחרת.
זאת, להבדיל מגרימת הריגתו של יחיד כדי למנוע הריגתם של רבים.
ניתן להשליך מכאן לדילמה של סל התרופות, שכן ועדת הסל עוסקת גם היא בהצלה ולא בהריגה.
לכן, אם ניתן להטות חץ כדי להציל את הרבים, קל וחומר שניתן לקבוע ולסבסד תרופות או טיפולים זולים שיצילו רבים, ולהעדיף אותם על תרופות או טיפולים יקרים שיופנו להצלת יחידים.
השקעה בפיתוח ובקידמה רפואיים לעומת השקעה במשאבים קיימים
במסגרת שיקולי הוועדה עולה גם השאלה כמה משאבים יש להקצות לתרופות ולטיפולים הקיימים, וכמה יש להקצות לצורך פיתוח אמצעי הרפואה העתידיים.
התשובה לכך עשויה להיות תלויה בניתוח סדר הקדימה בין עשיית דברים שבחובה לבין עשיית דברים שברשות.
עיקרון הלכתי קובע כי דבר חובה קודם לדבר הרשות.
הרב משה פיינשטיין מסיק מעיקרון זה כי יש חיוב על אדם להציל את חברו במסגרת המסוגלות שלו, אך אין עליו חיוב ללמוד רפואה כדי להציל חולים, משום שהאפשרות האחרונה היא רשות בלבד.
ניתן להסיק בדומה לכך, יש להעדיף ריפוי באמצעות תרופה או אמצעי טכנולוגי קיים, שהוא חובה מהתורה על פני טיפול באמצעי שאינו קיים עדיין אלא יש להמציא אותו ולפתח אותו.
זאת משום, שהאחרון אינו בגדר חיוב, אלא הוא רשות בלבד.
מכאן ניתן להסיק שעדיף להקצות את כספי סל התרופות להצלת חיים באמצעים שכבר ישנם בידנו, מאשר להשקיע אותם במחקר ופיתוח רפואי או בהתקנה של מערכות רפואיות חדשות ובהכשרה להם.
עם זאת, ייתכן שמנקודת מבט לאומית, הדברים נראים אחרת.
על אף שאדם פרטי לא נדרש ללמוד רפואה כדי שיוכל להציל חיי-אדם, מדינה חייבת להכשיר רופאים על מנת שתהיה לה מערכת רפואה מתוקנת.
אם כך, מדינה נדרשת להשקיע משאבים ניכרים גם בפיתוח ובמחקר של תרופות או של אמצעי טיפול, שיסייעו להצלת חולים בעתיד.
אתינג מו היא אצנית אמריקאית, האלופה האולימפית (טוקיו 2020), אלופת העולם (יוג'ין 2022), מדליסטית הארד באליפות העולם בבודפשט 2023, אלופת ארצות הברית (2021) ושיאנית ארצות הברית בריצת 800 מטר.
מו נולדה וגדלה בטרנטון, ניו ג'רזי, ילדה שנייה מבין שבעה אחים.
באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018) שנערכה ב-14 באוקטובר 2018 היא זכתה במדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:05.23 דקות, אחרי קילי סמול מאוסטרליה (2:04.76 דקות) ולפני הירוט משישה מאתיופיה (2:06.25 דקות).
אלופת ארצות הברית באולם ושיאנית עולם לנשים עד גיל 20
באליפות ארצות הברית באולם שנערכה בניו יורק, ב-24 בפברואר 2019 בגיל 16 וחצי זכתה מו במדליית זהב בריצת 600 מטר בשיא ארצות הברית, שיא עולם לנשים עד גיל 20 ובתוצאת השנה בעולם של 1:23.57 דקות, 13 מאיות השנייה איטי משיא העולם בן 15 השנים של אולגה קוטליארובה מרוסיה (1:23.44 דקות).
בתחרות שנערכה באולם בפאייטוויל, ארקנסו ב-27 בפברואר 2021 קבעה מו בריצת 800 מטר שיא עולם חדש לנשים עד גיל 20 של 1:58.40 דקות.
חודשיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בוייקו, טקסס ב-17 באפריל היא ניצחה בריצת 800 מטר בשיא אמריקה חדש לנשים עד גיל 20 של 1:57.73 דקות.
חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה בבריאן-קולג' סטיישן, טקסס ב-15 במאי 2021 היא ניצחה בריצת 400 מטר בשיא אישי חדש של 49.84 שניות וקבעה את התוצאה המהירה ביותר בארצות הברית לשנה זו.
כבר בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אישי חדש של 50.04 שניות.
באליפות ארצות הברית שמהווה את המבחנים האמריקאים לאולימפיאדת טוקיו זכתה מו במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאת השנה בעולם ובתוצאה השנייה בטיבה בארצות הברית בכל הזמנים של 1:56.07 דקות, לפני רייבן רוג'רס (1:57.66 דקות) ואג'יי וילסון (1:58.39 דקות).
בתחרות שנערכה ביוג'ין ב-21 באוגוסט קבעה בריצת 800 מטר את תוצאת השנה בעולם ושיא לאומי חדש של 1:55.04 דקות.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין ב-24 ביולי 2022 היא זכתה במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:56.30 דקות, לפני קילי הודג'קינסון (1:56.38 דקות) ומרי מורה מקניה (1:56.71 דקות).
באליפות העולם שנערכה בבודפשט ב-27 באוגוסט 2023 זכתה מו במדליית ארד בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:56.61 דקות, אחרי קילי הודג'קינסון ומרי מורה.
בגמר ליגת היהלום שנערכה ביוג'ין ב-17 בספטמבר היא ניצחה בריצת 800 מטר בשיא לאומי חדש ובתוצאת השנה בעולם של 1:54.97 דקות
אתיקה עיתונאית היא תחום ידע פילוסופי, יישום מעשי של אתיקה, העוסק בניסוח ובניתוח העקרונות המוסריים המנחים את מקצוע העיתונות והתקשורת בכללה.
אתיקה עיתונאית באה להדגיש את הערכים והנורמות הרצויים מעיתונאים.
מה יאה, מה מוצדק ומה ההפך מכך.
גם אם אין מדובר ברמת עבירה פלילית.
דוגמה חשובה לאתיקה עיתונאית היא "אמנת האתיקה העולמית לעיתונאים" שפורסמה בתחילה כ"אמנת בורדו" ועודכנה בשנת 2019.
מועצת העיתונות בישראל, הנתפסת כגוף העליון של מוסד התקשורת בישראל, מנסחת את כללי האתיקה של העיתונות והאמורה לפקח על מימושם.
אתיקה עיתונאית מונחת על ידי חמישה ערכים מרכזיים:
כנות ודיוק: עיתונאים חייבים להיות כנים.
לא מקובל לדווח על מידע שידוע כשקרי, או לדווח על עובדות בצורה מטעה כדי ליצור רושם שגוי.
עצמאות ואובייקטיביות: על עיתונאים להימנע מנושאים בהם יש להם עניין אישי או פיננסי שיספק להם תועלת מסוימת בנושא, שכן ניגוד עניינים עלול להכניס הטיה לדיווח שלהם, או ליצור רושם של הטיה כזו.
במקרים שבהם לעיתונאי עשוי להיות עניין אישי או פיננסי ספציפי, יש לחשוף את העניין.
הוגנות: עיתונאים חייבים להציג עובדות בחוסר משוא פנים ונייטרליות, להציג נקודות מבט וצדדים אחרים בסיפור היכן שקיימות אלה.
אסור להטות עובדות או להציג חצאי אמיתות.
חריצות: עיתונאי צריך לאסוף ולהציג עובדות רלוונטיות כדי לספק הבנה טובה של הנושא המדווח.
אחריות ואנושיות: עיתונאי חייב לתת דין וחשבון על עבודתו, ולהיות מוכן לקבל ביקורת והשלכות.
בשנת 1954 פרסמה הפדרציה הבינלאומית של העיתונאים (IFJ) את "הצהרת העקרונות בנוגע להתנהלות עיתונאית" (Declaration of Principles on the Conduct of Journalists), המוכרת גם כ "הצהרת בורדו".
"אמנת האתיקה העולמית לעיתונאים" (Global Charter of Ethics for Journalists), משלימה את "הצהרת בורדו" ואומצה בקונגרס העולמי ה-30 של הארגון בתוניס, ב-12 ביוני 2019. האמנה מבוססת על טקסטים מרכזיים של המשפט הבינלאומי, ובמיוחד על ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם.
היא כוללת 16 סעיפים וכן מבוא, ומגדירה את החובות והזכויות האתיות של עיתונאים.
על העיתונאי לכבד את העובדות ואת זכות הציבור לדעת את האמת.
העיתונאי מחויב להגן על חופש העיתונות, להבדיל בין עובדות לפרשנות, ולפרסם מידע באמינות.
יש לדווח רק על מידע ממקורות מהימנים, מבלי להסתיר מידע חיוני או לזייף מסמכים.
על העיתונאי להשתמש באמצעים הוגנים להשגת מידע ולציין את תפקידו, תוך הימנעות מהקלטות נסתרות למעט מקרים של עניין ציבורי מובהק.
אין למהר בפרסום מידע לפני בדיקת עובדות, מקורות ומתן זכות תגובה.
חובה לתקן שגיאות שפורסמו במהירות, בבהירות ובשקיפות.
העיתונאי חייב לשמור על סודיות מקורות שניתנו לו באמון.
יש לכבד את פרטיות המרואיינים, לשמור על כבודם וליידע אותם על מטרת השיחה.
יש להימנע מהפצת שנאה, אפליה או דעות קדומות מכל סוג.
עיוות מידע, השמצה, האשמות שווא ופלגיאט נחשבים לעבירה מקצועית חמורה.
העיתונאי לא יפעל כסוכן של המשטרה או שירותי ביטחון ולא ימסור להם מידע מעבר למה שפורסם.
העיתונאי יפגין סולידריות עם עמיתיו, אך ישמור על עצמאותו, חובתו ליידע וזכותו לביקורת וסאטירה.
העיתונאי לא ינצל את חופש העיתונות לרווח אישי או אינטרסים זרים, ויימנע מניגודי עניינים או בלבול עם פרסום ויח"צ.
העיתונאי יימנע מפעילויות הפוגעות בעצמאותו, אך יכבד הסכמים ברורים כגון "לא לפרסום", אנונימיות ואמברגו.
עיתונאי ראוי יפעל לפי עקרונות האתיקה ולא ייאלץ לפרסם מידע או דעה שנוגדים את מצפונו המקצועי.
העיתונאי יכיר בסמכות גופים אתיים עצמאיים לפיקוח מקצועי, ויתנגד להתערבות ממשלתית או חיצונית.
ברחבי העולם יש כ-400 קודים של התנהגות עיתונאית אתית המחסים את כלל הצדדים של מקצוע העיתונות.
בישראל, העקרונות המנחים את העיתונות באים לידי ביטוי בתקנון האתיקה של מועצת העיתונות והתקשורת.
התקנון הוא מסמך העוסק בהגדרת כללי הפעולה של המערכת התקשורתית וכמו כן ה"אני מאמין" של קהילת התקשורת.
המסמך גם מגדיר שורה של כללי עשה ואל תעשה לעיתונאים.
התקנון נועד לגבות את העיתונאי בתהליכי איסוף המידע ופרסומו.
אך הוא גם מטיל עליו הגבלות וסייגים במגעיו עם מקורות המידע או בפרסום.
כללי האתיקה אינם קובעים לעיתונאי על מה לדווח, אלא רק כיצד לדווח.
בנוסף לתקנונים שהגופים האמורים על שמירת האתיקה העיתונאית מנסחים.
כגון: מועצת העיתונות בישראל, ארגון תקני עיתונות עצמאית של בריטניה גופי תקשורת לעיתים מנסחים תקנון אתיקה עיתונאית עצמאי, מסמך בו מצהירים על הסטנדרטים האתיים שהם מציבים לעצמם.
תקנון האתיקה העיתונאית של תאגיד השידור הישראלי.
מדיניות אתיקה של עיתון הוושינגטון פוסט.
כללי האתיקה של עיתון הניו יורק טיימס.
עקרונות ההתנהגות האתית עבור חדשות רשת יו אס איי טודיי.
פעמים רבות העיתונות ניצבת אל מול דילמות מוסריות וערכים מתנגשים, כגון:
שמירה על הפרטיות מול שמירה על כבוד האדם ושמו הטוב.
זכות הציבור לדעת מול פגיעה אפשרית בביטחון המדינה.
חופש הביטוי מול פגיעה ברגשות הציבור.
בנוסף לדילמות המופיעות בשגרה, דילמות רבות מופיעות במהלך סיקורים יוצאי דופן ובתקופות מיוחדות.
למשל בסיקורים על אנשי ציבור מיוחדים, בתקופות בחירות או מלחמה.
מקרים של דילמות בישראל ובעולם
יאיר נתניהו/מסרון בין החוקר לשופטת - הקלטת יאיר נתניהו/ צילום התכתבות החוקר והשופטת.
האם זו פגיעה בפרטיות או עניין לציבור וזכות הציבור לדעת?
פרסום התחקיר על בועז ארד - האם היה צריך לפרסם את התחקיר על בועז ארד, מורה שקיים לכאורה מערכות יחסים אינטימיות עם תלמידות, למרות הצהרתו כי יתאבד אם הפרשה תפורסם?
פרסום קריקטורה של מוחמד "שרלי הבדו"- סיקור הפיגוע במשרדי "שרלי הבדו" והתגובות לו הציבו בפני עיתונים בעולם התלבטות עקרונית: האם לפרסם את הקריקטורות הלועגות למייסד האסלאם?
וושינגטון פוסט פרסמו תחקיר על כך שממשלת ארצות הברית התקינה מכשיר האזנה מעל כבל סובייטי תת-ימי בשיא המלחמה הקרה.
המכשיר אפשר לארצות הברית ללמוד היכן ממוקמות צוללות סובייטיות.
במקרה זה, עורך התחקיר, בן בראדלי, בחר תחילה שלא לפרסם את התחקיר מטעמי ביטחון לאומי.
עם זאת, הסובייטים גילו לאחר מכן את המכשיר ולדברי בראדלי, "זה כבר לא היה עניין של ביטחון לאומי.
זה היה עניין של מבוכה לאומית".
עם זאת, ממשלת ארצות הברית עדיין רצתה שהוושינגטון פוסט לא יפרסם את הסיפור על בסיס ביטחון לאומי, ובכל זאת, לדברי בראדלי, "העלנו את התחקיר.
ואתם יודעים מה, השמש זרחה למחרת".
פרשת ווטרגייט שהביאה בסופה להתפטרות הנשיא האמריקאי ריצ'רד ניקסון, הייתה חשיפה עיתונאית שנחשבת לאחד ההישגים הגדולים ביותר בהיסטוריה של העיתונאות.
שם הקוד של המקור שבזכותו שני העיתונאים צעירים מעיתון הוושינגטון פוסט השיגו את המידע על הפרשה היה "גרון עמוק" (באנגלית "Deep Throat").
שני העיתונאים הבטיחו לגרון עמוק שזהותו תישמר סמויה.
במהלך השנים העיתון שמר על זהותו סמויה על אף הלחצים מהציבור לפרסם פרטים לגביו.
כאן עלתה הדילמה "האם הגנה על מקור חשובה יותר מחשיפת כל המידע הרלוונטי על ידיעה חדשותית?"
בעקבות העובדה שאין חיוב על עיתונאים וכלי תקשורת להיות חברים במועצת העיתונות.
בית הדין לאתיקה של מועצת העיתונות נתפס כגוף חסר שיניים, כיוון שאין לו סמכות להטיל עונשים פורמליים (דן רק בדינים משמעתיים, לא פליליים).
לבית הדין קיימת הסמכות להטיל עונשים על החברים במועצה לעיתונות.
עונשים הנעים מאזהרה, דרך נזיפה ופרסום התנצלות על ידי העיתון ועד להשעיית כלי תקשורת מן המועצה, והפסקת עבודתו או העסקתו של עיתונאי.
בכל הנוגע לעיתונאים וכלי תקשורת שאינם חברים במועצת העיתונות, בית הדין יכול לדון אך העונש היחידי שביכולתו להטיל הוא פרסום ההחלטה.
עקב כך עולה ביקורת שאתיקה עיתונאית בישראל נאכפת באמצעות צנזורה פנימית.
כל גוף תקשורתי בוחן את עצמו ואינו חייב לתת דין וחשבון לאף גוף חיצוני בשל תלונות ועבירות אתיות שאינן נחשבות עבירות פליליות בחוק (כגון: לשון הרע, צו איסור פרסום, צנזורה צבאית).
אתל ווקר הייתה ציירת סקוטית של דיוקנאות, פרחים, נופי ים וקומפוזיציות דקורטיביות.
משנת 1936, ווקר הייתה חברה ב"קבוצת לונדון" עבודתה מציגה את ההשפעה של האימפרסיוניזם, גוגן ואמנות אסייתית.
ווקר השיגה הצלחה ניכרת לאורך הקריירה שלה, והפכה לחברה הראשונה שנבחרה למועדון האמנות האנגלי החדש בשנת 1900.
עבודותיה של ווקר הוצגו רבות במהלך חייה, באקדמיה המלכותית, בחברה המלכותית לאמנויות ובגלריה לפבר.
היא ייצגה את בריטניה בביאנלה בוונציה ארבע פעמים, ב-1922, 1924, 1928 ו-1930. אמנם ווקר הכריזה ש'אין דבר כזה אמנית אישה.
יש רק שני סוגים של אמנים - גרועים וטובים', היא נבחרה לנשיאת כבוד של מועדון האמנות הבינלאומי לנשים ב-1932. זמן קצר לאחר מותה, היא הייתה מושא לרטרוספקטיבה גדולה בגלריית טייט ב-1951 לצד גוון ג'ון ופרנסיס הודג'קינס.
ווקר נולדה ב-9 ביוני 1861 באדינבורו, ילדתם הצעירה של ארתור אבי ווקר (איש יורקשייר) ואשתו השנייה, איזבלה (לבית רוברטסון), סקוטית.
השכלתה התיכונית הייתה בברונדסברי בלונדון, שם לימד אותה ציור הקטור קפירטי.
לאחר בית הספר התיכון, ווקר למדה בבית הספר רידלי לאמנות.
ב-1880 היא הכירה את עמיתה האמנית קלרה כריסטיאן (1868–1906), והשתיים החלו לחיות, לעבוד וללמוד יחד.
היא למדה בבית הספר לאמנות פוטני, וביקרה במדריד, שם יצרה עותקים של יצירות של דייגו ולסקס.
היא למדה בבית הספר לאמנות ווסטמינסטר בלונדון, שם היה המורה הפופולרי פרדריק בראון.
בסביבות 1893 היא הלכה בעקבות בראון לבית הספר סלייד לאמנות להמשך לימודים.
בזמן שהייתה ב"סלייד", היא גם לקחה שיעורי ציור בערב עם וולטר סיקרט.
היא תחזור לבית הספר סלייד ב-1912 וב-1916 כדי ללמוד ציור פרסקו וטמפרה; ושוב ב-1921 ללמוד פיסול אצל ג'יימס האוורד תומאס.
ווקר הפיקה אוסף גדול של יצירות מז'אנרים שונים, הכוללים פרחים, נופי ים, נופים ונושאים מיתיים.
השפעותיה כללו אמנות יוונית ורנסאנס, כמו גם ציור סיני ופילוסופיה טאואיסטית.
היא התעניינה גם בדמות האישה.
ווקר ידועה בעיקר בזכות דיוקנאותיה של הדמות הנשית, תוך שימת לב מיוחדת לפרטי ההבעה והמזג האישי של הדוגמנית.
משיכות המכחול הברורות והטקטיות שלה מסתירות פרטים מיותרים, ובכך מאפשרות לה להדגיש את ההיבטים של מצב הרוח של הרגע.
ווקר הייתה תומכת של הדמות הנשית הטבעית, ולעיתים קרובות נזפה בפומבי בנשים אחרות על לבושן, האיפור והבגדים הכבדים שהסתירו את צורתן.
הדוגמניות שלה מעולם לא הורשו לשים איפור, שפתון או לק במהלך הדיגמון.
היא ציירה סדרה של יצירות ששיקפו נושאים מיתולוגיים, וכמה יצירות המתארות דוגמניות עירומות.
ביצירה אחת, שכותרתה "ההשבעה", השתמשה ווקר ב-25 דוגמניות, כולן בלבוש דל או עירום, כורעות סביב שלוש דוגמניות שלובשות בד שקוף.
ציפורים מתעופפות מעל הראשים בציור.
היצירה נחשבת למפורטת ביותר שלה.
נראה היה שהעבודות של ווקר לאורך הקריירה שלה לכדו את הרוח האנושית תוך כדי הדגשת יופיו של הגוף הנשי.
לאמנות שהפיקה ווקר, הייתה השפעה חיובית ומעוררת מחשבה על האמנות כולה.
האמנות שלה מוצגת באופן קבוע בתערוכות בגלריות רבות, ובראשן גלריית גייטהאוס בגלאזגו, סקוטלנד.
היא נבחרה לשותפה של האקדמיה המלכותית ב-1940.
כאמנית דיוקנאות, הנושאים של ווקר היו שונים ממכרים מזדמנים ועד חברים קרובים ומקורבים.
ווקר ציירה את האמנים האחרים לוסיאן פיסארו, ניקולט מקנמארה ואורובידה קמי פיסארו, כמו גם אנשי חברה כולל הפוליטיקאית האמריקאית-בריטית ננסי אסטור, הרוזנת מסטראת'קונה ועורכת המגזין והספרים ג'ואן ורנר לורי.
ידידותה של ווקר עם אסטור נפגעה לאחר שווקר סירבה לשנות את הציור המוגמר והכריזה על אסטור כ"סנובית".
בסתיו 1933 פגשה ווקר את השחקנית פלורה רובסון ואת השחקן סי הארלס לאוטון וציירה לפחות שני דיוקנאות של רובסון.
בתקופה זו הוא הזמין את ווקר לצייר את אשתו אלזה לנצ'סטר בתור פרו ב"אהבה לאהבה" של ויליאם קונגרב, בו כיכבו כל שלושת השחקנים ב-Sadler's Wells במרץ 1934. ווקר ציירה את ברברה הפוורת' הצעירה בזמן ששהתה במפרץ רובין הוד, שם היה לווקר קוטג' המשקיף על הים.
ווקר ציירה את דמותו של כריסטופר רובין, מילן הצעיר, שהיה תלוי בחדר העבודה של א.א.
מילן, מחבר הספר פו הדוב.
ווקר נחשבה לאמנית חברתית במיוחד, שחיה במשך שנים רבות בסטודיו שלה בצ'יין ווק, צ'לסי, ולקחה חלק פעיל בחיי האמנות של האזור.
הסופר, הסופר והמבקר האירי רב ההשפעה ג'ורג' מור (סופר) זיהה את כישרונה של ווקר, והכיר לה את האימפרסיוניזם הצרפתי כאשר פגשה אותו בפריז כשחזרה ללונדון מביקור בספרד.
מאוחר יותר אפשר מור לווקר שימוש בדירתו ברחוב ויקטוריה, לונדון, שם ציירה את אנג'לה, מה שראה אותה התקבלה לבית הספר לאמנות האנגלי החדש.
בין חבריה של ווקר היה הסופר וויליאם רוטנשטיין, שבמארס 1935 כיבד את ווקר בארוחת ערב במלון בלגרייב בהשתתפות כשבעים אורחים, בהם חברי קבוצת בלומסברי וירג'יניה וולף, דאנקן גרנט וונסה בל, לצד האמנים עמיתיהם וילסון סטר והנרי טונקס.
וולף כתבה ביומנה שהיא 'נהנתה מאוד במסיבה של אתל אמש'.
ווקר גם הציעה לצייר את וולף בעירום, כפי שתיאר וולף במכתב: 'אני הולך להיות צבוע, עירום מוחלט, על ידי אישה בשם אתל ווקר שאומרת שאני דמותה של לילית'.
בשנות השמונים לחייה התיידדה ווקר עם האמן הפולני מריאן קרטוצ'וויל, שברח מאירופה הכבושה והגיע ללא פרוטה ללונדון ב-1947. ווקר הייתה מבוגרת מכדי לתמוך בקריירה של קרטוצ'וויל כפי שאולי קיוותה, וקרטוצ'וויל צייר את האומנית שוכבת על ערש דווי.
עם מותה של ווקר, נודע לקרטוצ'וויל כי היא הפכה אותו למוטב בירושתה, שכללה את שאר את כל הציורים בסטודיו שלה.
יחד עם אשתו קתלין בראון, העניקו בני הזוג קראטצ'וויל מאוחר יותר רבות מיצירות אלו לגלריות, כולל שבע יצירות שהוצגו למכון קורטולד לאמנות ב-1973.
ווקר מוכרת כאמנית לסבית, עובדה שמבקרים ציינו שהיא ניכרת באומץ בהעדפתה לנשים ולעירום.
הוצע כי ווקר הייתה אחת האמניות הלסביות המוקדמות ביותר שחקרו את המיניות שלה בגלוי בעבודותיה.
בעוד שווקר נחשבה לאחת האמניות הבריטיות הבולטות, השפעתה פחתה לאחר מותה, אולי בין השאר בשל חגיגת המיניות הנשית שלה.
אתל אוגדן הייתה ציירת ומחנכת קנדית.
היא הייתה דמות מרכזית בפיתוח ציור על חרסינה במחלקה לאמנויות יפות במכללת הנשים של מאונט אליסון.
שרה אתל אוגדן נולדה בסאקוויל, ניו ברונזוויק, בשנת 1869 לבונה הספינות ויליאם אוגדן ואליס צ'ייס בארנס.
אתל אוגדן, הבכורה מבין שלוש אחיות, גדלה בתוך משפחה אמנותית.
אמה, אליס צ'ייס בארנס למדה אמנות במחזור הראשון של האקדמיה הנשית של אוניברסיטת מאונט אליסון, וקיבלה אות הצטיינות בשנת 1857. היא המשיכה ללמד במחלקה לאמנות מ-1859 עד 1863.
אתל אוגדן נרשמה למכללת הנשים מאונט אליסון בשנת 1883 בגיל ארבע עשרה.
ב-1888, היא עזבה את קולג' הנשים למוסד לאמנות בסנט ג'ון, ניו ברונסוויק, שם למדה עם האמן של מונטריאול, ג'ון האמונד.
בעקבות קשיים כלכליים, מוסד האמנות של אוונס נסגר ב-1892 ואוסף ההוראה המשמעותי שלו הועבר למונט אליסון שם נשכר ג'ון האמונד כראש מחלקת האמנות.ישנן עדויות המצביעות על כך שאוגדן היא שהביאה את הרעיון של העברת אוסף אוונס להר אליסון, מה שהביא להקמת גלריית אוונס לאמנות.
בשנת 1893 חזרה אוגדן למכללת הנשים כדי להשלים את שנת לימודיה האחרונה ובאותה שנה גם החלה ללמד.
בשנה שלאחר מכן היא מונתה לתפקיד הוראה במשרה מלאה.
אוגדן ציירה בעיקר נופים וטבע דומם, כולל פרחים.
סגנון הציור שלה מתואר על ידי האוצרת ג'מי קלי כ"מודרניסטי", תוך שהיא מציינת כיצד הטיפול של האמנית בצבע משמש "לשבור חלקית את הפונקציה של הצבע כייצוג גרידא, תוך הפניית תשומת לב למסה ולחומריות שלו."
בשנת 1897, אתל אוגדן הציגה ציור בתערוכה של איגוד האמנות לנשים של קנדה בגלריה רוברטס בטורונטו.
עבודותיה היו נושא לשתי תערוכות משמעותיות.
הראשון, "אתל אוגדן" שאצרו ג'מי קלי ופרדט פריים הוצגה בגלריה לאמנות אוונס באוניברסיטת מאונט אליסון ב-1999. השנייה, על ציורי החרסינה שלה, שאצרו ג'מי קלי וג'יין טיסדייל והוצג בגלריה לאמנות אוונס ב-2018. החרסינה המצוירת ביד של אתל אוגדן הוצגה גם בתערוכות נוספות.
אחיותיה של אתל אוגדן, גרטה סובמיט אוגדן (1875–1939) ומרי הליברטון (בורטי) אוגדן (1878–1941) עסקו אף הן באמנויות.
גרטה אוגדן למדה ולימדה אמנות במכללת הנשים ואילו מרי הליברטון אוגדן למדה מוזיקה.
פרס הזיכרון של אוגדן שהוקם לזכרה על ידי אמה ואחותה מוענק מדי שנה לסטודנטית לאמנויות באוניברסיטת מאונט אליסון.
אוגדן הייתה דמות מרכזית בפיתוח ציור חרסינה במחלקה לאמנויות יפות במכללת הנשים של מאונט אליסון.
ציור חרסינה התווסף לתוכנית הלימודים של המכללה לנשים ב-1887 ואוגדן לימדה מקצוע זה ב-1895. ב-1897 נסעה אוגדן לניו יורק כדי ללמוד ציור חרסינה עם "אחד המאסטרים הטובים ביותר במטרופולין...
במטרה להתעדכן מהרעיונות החדשים ביותר."
אתל רבקה בנג'מין הייתה עורכת דין יהודיה ניו זילנדית.
ב-17 בספטמבר 1897, היא הפכה לאישה הראשונה באימפריה הבריטית שהופיעה כעורכת דין בבית המשפט, שייצגה לקוח להחזרת חוב.
היא הייתה האישה השנייה באימפריה שהתקבלה כסוליסיטר ובריסטר, חודשיים אחרי קלרה ברט מרטין מקנדה.
בנג'מין נולדה בדנידין, לליזי מארק והנרי בנג'מין.
ליזי והנרי היגרו מאנגליה בסוף שנות ה-60. הנרי הפך לסוכן מניות של דנידין.
היא הייתה הבכורה במשפחה של חמש בנות ושני בנים.
מ-1883 עד 1892 היא למדה בבית הספר התיכון לבנות אוטגו.
בהיותה שם, היא זכתה בפרס "ויקטוריה" על סדר, חריצות ודייקנות, וגם במלגת זוטר של מועצת החינוך.
בשנת 1892 זכתה בנג'מין במלגה אוניברסיטאית, ובשנת 1893 היא נרשמה לאוניברסיטת אוטגו לתואר במשפטים, מבלי לדעת אם תוכל לעסוק בעריכת דין בסיום.
בנג'מין סיימה את לימודיה ביולי 1897, לאחר שהשיגה ציונים יוצאי דופן בקורסים שלה.
ב-1896 עבר החוק המאפשר לנשים לעסוק במקצוע המשפט וב-10 במאי 1897 היא התקבלה כבריסטר וכסוליסיטר של בית המשפט העליון של ניו זילנד.
אף על פי שקיבלה יחס שלילי מהחברה המשפטית של מחוז אוטגו באותה תקופה, כמו גישה מוגבלת לספריית החברה, היא ניהלה קריירה משפטית מצליחה ברחוב פרינסס, בעיקר כעורכת דין.
המקרים שלה כללו התעללות באישה, גירושין ואימוץ.
פיתוח הקריירה המשפטית שלה לא היה קל, חברת עורכי הדין הקשתה עליה בכך שלא הזמינה אותה לאירועים רשמיים כמו ארוחת הערב השנתית שלהם, וניסתה לאכוף עליה קוד לבוש.
מקורות הלקוחות העיקריים שלה היו הקהילה היהודית ונשים בעלות אינטרסים פיננסיים.
היא גם ייצגה כמה מלונות ואיגודי ציבור, היא הייתה אחת מהפמיניסטיות הניו זילנדיות הבודדות של המאה התשע-עשרה שלא תמכו בהבלגה.
אתל בנג'מין הייתה שותפה מייסדת בסניף דנידין של האגודה הניו זילנדית להגנה על נשים וילדים (נוסדה ב-1899) והייתה עורכת דין של כבוד שלה.
בשנת 1906 עברה אתל בנג'מין לקרייסטצ'רץ' וניהלה מסעדה בתערוכה הבינלאומית.
בשנת 1907 היא נישאה לאלפרד מארק ראלף דה קוסטה, סוכר מניות בוולינגטון, ועברה לגור איתו בוולינגטון.
היא המשיכה בעיסוקה המשפטי, במשרד סמוך לבית בעלה, והחלה להתמחות בספקולציות רכוש.
בשנת 1908 עברו בני הזוג דה קוסטה לאנגליה ובמהלך מלחמת העולם הראשונה אתל דה קוסטה ניהלה בנק בשפילד.
היא גם עבדה במשרד עורכי דין, אך לא יכלה לעסוק בעריכת דין באופן מלא עד , שהתקבל ב-1919.
בין המלחמות חיו בני הזוג דה קוסטה בדרום צרפת ובאיטליה.
אלפרד מת ממש לפני תחילת מלחמת העולם השנייה, ואתל המשיכה לעבוד כעורכת דין בלונדון.
אתל נפגעה בטעות מרכב, ומתה ב-14 באוקטובר 1943 משבר בגולגולת בבית החולים מאונט ורנון בנורת'ווד, מידלסקס, אנגליה.
פרס אתל בנג'מין לנשים הוקם בשנת 1997 על ידי קרן החוק של ניו זילנד, לציון מאה שנה להרשמתה של אתל בנג'מין כסוליסיטר ובריסטר הראשונה בניו זילנד.
ב-1993 רחוב "Ethel Benjamin Place", רחוב ללא מוצא מול הספרייה המרכזית של אוניברסיטת אוטגו, נקרא על שמה של עורכת הדין.
אתל אדוארדס הייתה ציירת, אמנית קולאז', מאיירת וציירת קיר אמריקאית.
היא ידועה בזכות ציורי הקיר שלה.
בשנת 1933 היא החלה ללמוד בניוקומב קולג' בניו אורלינס, שם למדה אצל חאבייר גונזלס.
היא נישאה לגונזלס ב-1936 באלפיין, טקסס, שם ניהל במשך כמה שנים כפר אמנים שפעל בקיצים.
אדוארדס וגונזלס המשיכו את בית הספר לאמנות עד 1936, אז לקח גונזלס חופשה כדי לחיות בצרפת.
כשחזרה לאלפיין עם בעלה בסוף 1937, אדוארדס זכתה בתחרות ארצית ליצירת ציור קיר עבור סניף הדואר בלמפסס שבטקסס.
ציור הקיר שיצרה נקרא "אחר הצהריים בחווה בטקסס".
ב-1942 השלימה ציור קיר, "חיים על האגם", עבור משרד הדואר בלייק פרובידנס, לואיזיאנה.
במהלך שנות מלחמת העולם השנייה אדוארדס וגונזלס עברו לניו יורק, שם לימדו שניהם בליגת הסטודנטים לאמנות, והיא עשתה איורי אופנה עבור המגזינים Town & Country ופורצ'ן.
מ-1942 עד 1949, בני הזוג חיו בניו יורק ובילו בקיץ בעיירה וולפליט שבחצי האי קייפ קוד במסצ'וסטס.
מאוחר יותר המשיכה אדוארדס לחמד בליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק ובמרכז לאמנות בשנת 1957 קיבלה אדוארדס מלגת מקדוול.
אדוארדס מתה ב-24 בינואר 1999 בעיר ניו יורק.
מאז 2002 מעניקה ליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק מענק נסיעות על שם חאבייר גונזלס ואתל אדוארדס, שמאפשר לאמנים לנסוע לספרד.
מסמכיה של אדוארדס נשמרים בארכיון לאמנות אמריקאית במכון סמית'סוניאן בוושינגטון די.סי.
ציוריה נמצאים באוספים של מוזיאון האמנות האמריקאית של סמית'סוניאן.
אתיקה פמיניסטית היא גישה אתית הנובעת מתוך השקפה כי התיאוריות האתיות המסורתיות נהגו מתוך נקודת מבט גברית שלא לקחה בחשבון את זו הנשית.
אתיקה זו מנסה לפתח גישה אתית הוליסטית, שמבוססת על החוויה המוסרית של נשים.
פילוסופים פמיניסטיים מבקרים את האתיקה המסורתית על כך שהיא מתמקדת בעיקר בפרספקטיבה של גברים, עם התייחסות מועטת לנקודת המבט של נשים.
התחומים שנשים עסקו בהם באופן מסורתי, כמו הטיפול בילדים והפעילות במרחב הביתי והמשפחתי, על הסוגיות המוסריות העולות מהם, נחשבו באופן מסורתי כעניינים זוטרים שאינם בעלי חשיבות בהקשרים אתיים.
בנוסף, לעיתים נשים מוצגות כבלתי בוגרות ורדודות מבחינה אתית בהשוואה לגברים.
האתיקה המסורתית מתגמלת תכונות תרבותיות גבריות, כמו עצמאות, אוטונומיה, אינטלקט, רצון, זהירות, היררכיה, שליטה, תרבות, התעלות, תוצר, סגפנות, מלחמה ומוות ונותנת פחות משקל לתכונות תרבותיות נשיות, כגון "תלות הדדית", קהילה, חיבור, שיתוף, רגש, גוף, אמון, היעדר היררכיה, טבע, אימננטיות, תהליך, שמחה, שלום וחיים.
אם נשים מגלמות או משתמשות בתכונות תרבותיות גבריות מסורתיות, הן נתפסות כשונות או שהדבר נתפס כניסיון להידמות לגברים.
לאתיקה המסורתית יש מוסכמה מכוונת "גברית" שבה חשיבה מוסרית נתפסת דרך מסגרת של כללים וזכויות, אוניברסליות ואובייקטיביות, והיא מקובלת כסטנדרט החברתי העיקרי.
הגישות ה"נשיות", לעומת זאת, מדגישות מערכות יחסים, אחריות, מיוחדות וחלקיות.
האתיקה הפמיניסטית התפתחה מהספר "הגנה על זכויות האישה" של מרי וולסטונקראפט, שפורסם ב-1792. הרעיונות החדשים שצצו בעידן הנאורות פתחו פתח לפמיניסטיות בודדות, שיכלו לצאת ולטייל יותר מאשר לפני כן, הזדמנויות להחלפת רעיונות ולקידום זכויות נשים.
עם עלייתן של תנועות חברתיות חדשות כמו הרומנטיקה, התפתחה השקפה אופטימית חסרת תקדים על היכולת והגורל האנושיים.
אופטימיות זו באה לידי ביטוי בספרו של ג'ון סטיוארט מיל שעבוד האישה (1869).
גישות פמיניסטיות לאתיקה פותחו בסביבות תקופה זו על ידי הוגים בולטים אחרים כמו קתרין ביצ'ר, שרלוט פרקינס גילמן, לוקרטיה מוט ואליזבת קיידי סטנטון והן הדגישו את הטבע המגדרי של המוסר, הקשור ספציפית למוסר הנשי.
הסופרת והסוציולוגית האמריקאית שרלוט פרקינס גילמן חיברה את הרומן הדמיוני "ארצן".
ברומן מתוארת חברה נטולת גברים.
נשים מולידות את בנותיהן באמצעות פרתנוגנזה, והן חיות בעולם עם מוסר עליון.
חברה זו העריכה חריצות ואמהות, תוך שהיא מקטינה גישות תחרותיות אינדיבידואליסטיות.
גילמן סברה כי בתרחיש כזה נשים יכולות לקיים יחסים של שיתוף פעולה, מכיוון שלא תהיה להן נטייה לרצות לשלוט זו בזו.
הרלנד מטפחת ומשלבת את המעלות ה"נשיות" הטובות ביותר ואת המידות ה"גבריות" הטובות ביותר יחדיו בשילוב עם המידות הטובות האנושיות.
לפי גילמן, אם חברה רוצה להיות בעלת מידות טובות, היא צריכה לחיות לפי האוטופיה הבדיונית שבספרה.
אולם לדידה, כל עוד נשים תלויות בגברים מבחינה כלכלית, נשים ימשיכו להיחשב בעבדות וכניעות וגברים ביהירות וגדלות.
בכדי לפתח מוסריות אנושית נשים צריכות להיות שוות מבחינה כלכלית לגברים, או אז תוכלנה לקיים שילוב מושלם של גאווה וענווה, מה שידוע ככבוד עצמי.
קרול גיליגן ונל נודינגס מייצגות אתיקה של טיפול פמיניסטי, המבקרת את האתיקה המסורתית כמתעלמת, מזלזלת או תוקפת את הערכים והסטנדרט המוסרי של נשים.
במאה ה-20 פיתחו פמיניסטיות מגוון גישות פמיניסטיות ממוקדות טיפול לאתיקה, בהשוואה לגישות דומות שאינן פמיניסטיות, הפמיניסטיות נוטות להעריך יותר את ההשפעה של סוגיות מגדר.
הוגות של פמיניזם ממוקד טיפול מציינות את הנטיות של חברות פטריארכליות שלא להעריך את הערכים והיתרונות של דרכי האהבה, החשיבה, העבודה והכתיבה של נשים ונוטים לראות נשים ככפופות.
זו הסיבה שחלק ממחקרי החברה עושים מאמץ מודע לאמץ אתיקה פמיניסטית, ולא רק את האתיקה המסורתית.
דוגמה לכך היה המחקר של Roffee and Waling משנת 2016 על מיקרו-אגרסיות נגד הקהילה הגאה.
אף על פי שהמחקר התמקד בקהילה הגאה, האתיקה הפמיניסטית התאימה יותר, מכיוון שהיא מתחשבת יותר בפגיעוּת ובצרכים של המשתתפים.
בתחומי הרפואה גם חסרה הכרה בכך שלאתיקה יש לעיתים קרובות השפעה שלילית על הטיפול בקהילה הגאה, באמצעות האופן שבו הם מקבלים טיפול ובאפשרויות הטיפול המוצעות להם.
הדבר נכון גם לגבי טיפול בנשים בתחומי הרפואה.
אתיקה של צדק פמיניסטית היא השקפה פמיניסטית על מוסר השואפת לעסוק, ובסופו של דבר לשנות, גישות אוניברסליות מסורתיות לאתיקה.
אתיקה זו בוחנת, כמו רוב סוגי האתיקה הפמיניסטית, כיצד הנושא של מגדר נותר מחוץ לשיקולים האתיים העיקריים המקובלים.
במה שנוגע לתפישת הצדק, אף על פי שמערכות האתיקה האוניברסליות הן חלק משמעותי מאתיקה של צדק פמיניסטית, שעיקר עניינה בתחום הכללי, המרכיב של הצדק בתאוריה נתפש כדבר שמשתנה בהתאם למיקום הגאוגרפי.
למשל, ההבדל בין הצפון הגלובלי לדרום הגלובלי באופן בו רואים צדק, ואת מה מחשיבים לצדק.
האתיקה של צדק פמיניסטי מפרידה בבירור בין מוסר "עבה" למוסר "דק": גישות אתיות אחרות המוגדרות באמצעות הבחנה בין קבוצות מחמת שוני תרבותי, או בגלל תופעות אחרות, מתחשבות במאפיינים "עבים" של מוסר.
לפי אתיקה זו, תיאורים "עבים" של מוסר, בניגוד לתיאורים "רזים", נוטים באופן מהותי לשחוק את מעמדה של הביקורת הפמיניסטית התקפה.
הוגות של אתיקה פמיניסטית מאמינות כי חובה שנקודות המבט השונות של נשים יישמעו וישמשו לעיצובה של השקפה אתית מרכזית וכוללנית.
הניסיון להשיג את המטרה הזו, ולדחוף לקראת שוויון מגדרי יחד עם גברים, הוא המטרה העיקרית של האתיקה הפמיניסטית.
תיקון הנושאים הללו חשוב בתקופה המודרנית בעיקר, בגלל השינויים התדירים בתפישות חברתיות ומוסריות, כמו גם ההגדרה של מה שנחשב ל"אתי", מבחינת האופן שבו יש להתייחס לנשים, ובפרט לגופן של נשים.
אתיקה של מכונות (או מוסר מכונה, מוסר חישובי או אתיקה חישובית) היא חלק מהאתיקה של בינה מלאכותית העוסקת בהוספת או הבטחת התנהגויות מוסריות של מכונות מעשה ידי אדם המשתמשות בבינה מלאכותית, הידועות גם בתור סוכנים אינטליגנטיים מלאכותיים.
אתיקה של מכונות שונה מתחומים אתיים אחרים הקשורים להנדסה וטכנולוגיה.
יש להבחין בין נושא זה לבין , וגם בינו לבין , העוסקת בהשפעות החברתיות הגדולות יותר של הטכנולוגיה.
, אחד התאורטיקנים החלוצים בתחום , מגדיר ארבעה סוגים של רובוטים אתיים.
כחוקר אשר חקר בהרחבה את , פילוסופיה של הנפש, פילוסופיה של המדע ולוגיקה, מור מגדיר ארבעה סוגים של מכונות מבחינה אתית: סוכנים בעלי השפעה אתית, סוכנים אתיים עקיפים, סוכנים אתיים מפורשים או סוכנים אתיים מלאים.
מכונה יכולה להיות יותר מסוג אחד של סוכן.
סוכנים בעלי השפעה אתית: אלו הן מערכות מכונות שנושאות השפעה אתית בין אם נועדו לכך או לא.
יחד עם זאת, יש להם פוטנציאל לפעול בצורה לא אתית.
מור נותן דוגמה היפותטית, "סוכן גודמן", על שמו של הפילוסוף נלסון גודמן.
הסוכן של גודמן משווה תאריכים אבל יש לו את באג המילניום.
הבאג הזה נבע מתכנתים שייצגו תאריכים עם שתי הספרות האחרונות בלבד של השנה, כך שכל תאריכים אחרי שנת 2000 יטופלו באופן מטעה כמוקדמים יותר מאלו של סוף המאה ה-20. סוכן גודמן היה אפוא סוכן השפעה אתית לפני 2000 וסוכן השפעה לא אתי לאחר מכן.
סוכנים אתיים עקיפים: לצורך שיקול של בטיחות האדם, סוכנים אלה מתוכנתים להיות בתקן אל כשל או שהם כך כתוצאה של אופן המבנה שלהם.
הם לא לגמרי אתיים באופיים, אלא מתוכנתים להימנע מתוצאות לא אתיות.
סוכנים אתיים מפורשים: אלו הן מכונות המסוגלות לעבד תרחישים ולפעול לפי החלטות אתיות, מכונות שיש להן אלגוריתמים לפעול בצורה אתית.
סוכנים אתיים מלאים: אלה דומים לסוכנים אתיים מפורשים ביכולת לקבל החלטות אתיות.
אבל יש להם גם תכונות מטאפיזיות אנושיות (כלומר, יש להם רצון חופשי, תודעה והתכוונות).
לפני המאה ה-21 האתיקה של המכונות הייתה בעיקר נושא למדע בדיוני, בעיקר בשל מגבלות המחשוב והבינה המלאכותית (AI).
למרות שההגדרה של "אתיקה של מכונות" התפתחה מאז, המונח נטבע על ידי מיטשל ולדרופ במאמר "שאלה של אחריות" במגזין של AAAI משנת 1987:דבר אחד שעולה מהדיון לעיל הוא שמכונות אינטליגנטיות יגלמו ערכים, הנחות ומטרות, בין אם המתכנתים שלהם מתכוונים לכך במודע או לא.
לפיכך, ככל שמחשבים ורובוטים הופכים ליותר ויותר אינטליגנטים, כך יגדל גם ההכרח שנחשוב היטב ובכוונת מכוון מה הם אותם ערכים מובנים.