tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא למד בבית הספר הממלכתי המקומי והמשיך בתיכון היהודי בבגדאד.
ב-1951 עלה לישראל בגפו ובעקבות חבר הגיע לכפר אתא.
התגייס לצה"ל, שם שרת בגדוד 13 של חטיבת גולני.
עם שחרורו הגיע למעברת כפר אתא שם התגוררו בני המשפחה שעלו בינתיים לישראל.
תעודותיו כבוגר תיכון סייעו לו לקבל עבודה כפועל בבית החרושת אתא.
בפעילותו הציבורית החל עם היבחרו להנהלת קופת התגמולים במפעל.
בשנת 1957 כשפרצה השביתה הגדולה בבית החרושת היה בן דניאל דוברם של השובתים.
לאור פועלו ב"שביתה הגדולה" נבחר לוועד העובדים.
בשנת 1959 נבחר לתפקיד מזכיר ההסתדרות בעיר וכיהן בתפקידו עד שנת 1974. הוא דאג לעצמאותו הכלכלית של הסניף, הקים אצטדיון כדורגל, טיפח את קבוצות הספורט ובנה את בית ההסתדרות ברחוב רמז, בית מועד בקריית בנימין וקן הנוער העובד בכפר אתא.
בשנת 1965 נבחר למועצת העיר וקיבל את תיק החינוך.
ארבע שנים אחר כך כבר היה לסגן ראש העיר וניהל את החינוך והקמת חטיבות הביניים בעיר.
בין השנים 1983–1989 כיהן כראש עיריית קריית אתא, הקים את המתנ"ס העירוני ובנה את מרכז הספורט בגבעת הרקפות.
באוגוסט 1984 הוצאו כל עובדי העירייה לחופשה בשל חוב של 600 מיליון שקל, חוב שלא אפשר לעירייה לתפקד.
העובדים יצאו לשביתה כללית וחסמו את הכניסה לעיר.
לאחר כשנתיים הצליח לאזן את התקציב של העיר.
בתקופתו קרסו המפעלים בעיר: אתא, צבע וכרמל, שלא באשמתו.
רבי יעקב בן יוסף טאווס היה מתרגם המקרא לפרסית, מחכמי בגדאד ב.
רבי משה המון , מחכמי טורקיה ורופא החצר של סולימאן המפואר הביא אותו לקושטא במהלך מסע המלחמה של הסולטאן לאזור וכיבוש בגדאד בשנת 1534, וכנראה בה חיבר את תרגומו הפרסי למקרא, לתועלת יהודי בבל וסוריה שדברו אז גם בשפה הפרסית.
תרגומו (תפסיר) למקרא נדפס בידי אלעזר בן גרשון שונצינו (קונשטנטינה ה'ש"ז, 1546) בכתב עברי, וכעבור מאה (1657) הועתק בידי המלומד הנוצרי תומאס הייד והודפס בלונדון בכתב פרסי, בתוך הפוליגלוטה של בריאן וולטון .
במשך שנים ראו בו חוקרי מקרא נוצריים, תפסיר קדום של המקרא, אך ב-1838 הוכיח המזרחן היהודי-צרפתי שלמה מונק כי מדובר בחיבור מאוחר.
יעקב (קובי) בליטשטיין (נולד ב-3 במאי 1960) הוא אלוף-משנה במילואים ואיש ניהול ישראלי המשמש משנה למנכ"ל משרד הביטחון.
קודם לכן כיהן כמנכ"ל משרד החוץ, מנכ"ל משרד האנרגיה והתשתיות, ממלא מקום מנכ"ל וראש מטה התשתיות הלאומיות במשרד האוצר, משנה למנכ"לית וסמנכ"ל תכנון ופיתוח תשתיות במשרד התחבורה.
בליטשטיין נולד בקיבוץ יד מרדכי ובגיל צעיר עבר למושב משגב דב הנמצא במועצה האזורית גדרות.
בליטשטיין החל את שירותו הצבאי בשנת 1981 ושירת במהלך השירות בתפקידים שונים בחיל התקשוב ובמערך הקשר של צה"ל, ביניהם: קצין קשר באוגדת שריון, קצין קשר באוגדת אזור יהודה ושומרון וכן סגן מפקד המכללה לתקשוב של צה"ל.
לאחר פרישתו בשנת 2004 שימש במגוון תפקידים בכירים בחברות שונות בשוק הפרטי בתחומי התפעול ובתחום ה-HLS.
במהלך שנת 2006 השלים בליטשטיין את לימודיו לתואר L.L.B במשפטים ושימש כעו"ד פרטי.
בשנת 2011 הצטרף בליטשטיין לשירות הציבורי כראש מנהלת תוכנית "נתיבי ישראל" במשרד התחבורה, תוכנית בהיקף של 27.5 מיליארד שקל שמטרתה יצירת חיבור תחבורתי בין מרכז הארץ לפריפריה בצפון ובדרום.
ב־2013 מונה בליטשטיין לסמנכ"ל מנהל ומשאבי אנוש במשרד התחבורה.
בשנת 2012 חויב בליטשטיין בגין בנייה ללא היתר של מחסנים וסגירת חלק מרפת למגורים במושב משגב דב.
בשנת 2016 מונה בליטשטיין למשנה למנכ"לית משרד התחבורה והבטיחות בדרכים וסמנכ"ל תכנון ופיתוח תשתיות, כמו כן, קיבל לידיו את סמכויות המפקח הארצי על התעבורה.
במהלך שירותו במשרד התחבורה שימש בליטשטיין כדירקטור בנמל אשדוד.
בשנת 2020 אישרה ממשלת ישראל את מינויו של בליטשטיין לתפקיד ראש מטה התשתיות הלאומיות במשרד האוצר, ובינואר 2021 מונה על ידי שר האוצר ישראל כ"ץ למ"מ מנכ"ל משרד האוצר.
ב-27 ביוני 2021 סיים את תפקידו כמ"מ מקום מנכ"ל משרד האוצר עם מינויו של רם בלינקוב למנכ"ל.
בנוסף סיים גם את תפקידו כראש מטה התשתיות במשרד האוצר בעקבות החלטתו של שר האוצר הנכנס אביגדור ליברמן לסגור את המטה בשל כפילויות.
ב-1 במרץ 2022 מונה לעמוד בראש מנהלת התחבורה בעיריית ראשון לציון.
ב-15 בינואר 2023 מונה על ידי שר האנרגיה ישראל כ"ץ למנכ"ל משרד האנרגיה, ועם מעברו של כ"ץ למשרד החוץ, מינה כץ את בליטשטיין למנכ"ל המשרד.
בליטשטיין סיים את תפקידו בנובמבר 2024 לאור כניסתו של גדעון סער לתפקיד שר החוץ ומעברו של כ"ץ לתפקיד שר הביטחון.
הוחלף על ידי עדן בר-טל כמנכ"ל משרד החוץ.
ב-30 במרץ 2025 מונה לראש מנהלת ההגירה מרצון מרצועת עזה.
בליטשטיין בעל תואר ראשון בכלכלה, סוציולוגיה ומדעי המדינה (B.A), תואר ראשון במשפטים (L.L.B) ותואר שני במנהל עסקים (M.B.A) מהקריה האקדמית אונו.
יעקב בן אלעזר (1233-1170) היה משורר, פילוסוף, מדקדק, ומתרגם יהודי.
נודע כמדקדק ובעבור קובץ המקאמות "ספר המשלים".
ידועים פרטים מעטים על חייו.
ר' יעקב בן אלעזר נולד למשפחת בן-אלעזר שיצאו ממנה משוררים כבר בדורות קודמים.
התגורר בטולדו, וגם נדד בספרד ובפרובאנס.
הוא היה סופר פורה ורב צדדים, שככל הנראה התפרנס מהקדשות לחובבי ספרות ונדיבים, כמקובל באותה תקופה.
עסק בשירה, בפילוסופיה ומוסר, בחיבור פיוטים, ובדקדוק.
ספר חפץ השלם - ספר דקדוק הלשון העברית שחובר בלשון ערבית
ספר פרדס רימוני החכמה וערוגת בושם המזימה - מאמר פילוסופי במליצה חרוזה ובפרוזה, המכיל עשרים ושלושה שערים.
ספר גן התעודות - ספר על ענייני מוסר ופילוסופיה, המכיל שיחות בין הנפש החכמה והשכל.
ספר המשלים - קובץ מחברות (מקאמות) על עניינים שונים.
"ספר המשלים" (שכונה על ידי מהדיריו המודרניים "סיפורי אהבה") הוא קובץ של עשר מחברות (מקאמות) או שערים הכתוב במתכונת מזרחית, תוך השפעה של ספרות המערב.
אלו סיפורים קלילים המהווים לבוש לענייני השכל ומוסר.
ויכוח בין שיר (אומר) ודברים (פרוזה) המסתיים בניצחון השיר.
תחרות משוררים, אשר המשורר זוכה בה.
החרב נוחלת מפלה ושומעת דברי מוסר ופילוסופיה מפי העט.
המעשה בבחור ספיר, בשפיר אהובו וברשע הזקן האשמאי.
משכיל ופנינה - קרב עם הגיבור הכושי.
ישפה ושתי אהובותיו: עפרה וימימה.
המחבר מגדל בביתו זאב צעיר ונער אסופי, המשיבים לו בכפיות טובה בהגיעם לפרקם.
הוא מתייאש מדרכי העולם הזה.
יעקב בן יצחק קורסונו, הידוע גם בשמות יעקב אלכוארסי, יעקוב קורסינו, יעקב בן אָבּי אברהם יצחק אל-קורסוּנו) היה אסטרונום יהודי בן המאה ה-14 שפעל בחצרו של מלך אראגון פדרו הרביעי.
בשנת 1359, המלך פדרו הרביעי הזמין את האסטרונום הנוצרים פֶּרֶה גילברט (Pere Gilbert) ואת תלמידו דלמציוס סֶסְפּלָנֶס (Dalmau SesPlanes) לחבר טבלאות אסטרונומיות על בסיס עבודות של אסטרונומים מוסלמים שהיו שמורות בספריית הארמון.
על בסיס אותו מידע, הם בנו עבורו בשנת 1361 דגם מפואר של כיפת השמיים המתאר קבוצות כוכבים, כוכבים וגופים אחרים.
לאחר מותו של פֶּרֶה גילברט, בשנת 1362, תלמידו המשיך את עריכת הטבלאות שהסתיימה בשנת 1366.
בקולופון הראשון בנוסח העברי של חיבורו על האצטרולב, יעקב קורסונו מציין שהוא עבד בברצלונה בין השנים 1378 – 1380 לפי הזמנתו של המלך פדרו הרביעי וכי מונה למתרגם בית המלוכה בשנת 1380.
תחילה הוטל עליו להשלים את עריכתן של הטבלאות האסטרונומיות של פֶּרֶה גילברט, לכלול בהן שיטות חישוב נהוגות בידי האסטרונומים היהודים והנוצרים ולתרגם אותן מקטלאנית לעברית.
הטבלאות האסטרונומיות הידועות בשם "טבלאות ברצלונה" הושלמו בשנת 1381.
במדריך המלווה את הטבלאות שלושה עשר פרקים והקדמה של המלך פדרו הרביעי.
במדריך מוסבר כיצד לבצע תרגום תאריכים בין לוח השנה הנוצרי ללוח השנה המוסלמי, כיצד להתאים את תנועת הכוכבים לערים שנמצאות מזרחה או מערבה מברצלונה, כיצד לחשב את מיקום הכוכבים, השמש והירח, את שעות היום והלילה ואת מועדי הירח המלא וליקויי החמה והירח.
בשנת 1378, במקביל לעריכת הטבלאות, אל-קורסונו כתב בעברית חיבור בשם " ביאור עשיית האצטורל" (הוראות לבניית אצטרולב) שהיה לפי דבריו תרגום של חיבור באותו נושא שכתב בשנת 1376 בסביליה:
אל-קורסונו תרגם מערבית לעברית גם את החיבור בנושא האצטרולב שכתב האסטרונום המוסלמי Ibn As-Saffar במאה ה-11.
יעקב בן דוד בונז'ורן הידוע גם בשם יעקוב בר דוד בר יום טוב פועל, היה אסטרונום יהודי שעבד על פי הזמנתו של מלך אראגון פדרו הרביעי.
יעקב בן דוד בונז'ורן נולד בסביבות שנת 1330 לאסתר בת אָסְטְרוּק קָראָווידָה ולדוד בן יום טוב דֶל בָּארִי.
משפחת קָראָווידָה הייתה משפחה יהודית עמידה ומכובדת שהתיישבה בז'ירונה כבר במאה ה-12. אָסְטְרוּק קָראָווידָה התפרסם בכך שתרם בצוואתו כספים להקמת הקדש בז'ירונה.
סבו מצד אביו היה בונז'ורן דל בארי, סוחר יהודי עשיר במחוז רוסיון שבממלכת מיורקה.
אביו, דוד בן יום טוב דֶל בָּארִי היה אסטרולוג ואסטרונום.
הוא התגורר ועבד בפרפיניאן, לשעבר עיר הבירה של ממלכת מיורקה, שסופחה באופן סופי לכתר אראגון בשנת 1349.
יעקב בן דוד בונז'ורן חיבר בשנת 1361 בפרפיניאן את הטבלאות אסטרונומיות הידועות בשם "לוחות הפועל".
כתב היד של הטבלאות בשפה העברית, השמור בספרייה הלאומית של צרפת, הושאל לצורך תצוגה למוזיאון להיסטוריה יהודית בז'ירונה.
הטבלאות תורגמו ללטינית, קטלאנית ויוונית והיו מושא לפרשנויות רבות בעברית, ביניהן פרשנותו של הרב יוסף ב"ר שאול קמחי שנמצאת בספריית הווטיקן.
אסטרונומים רבים, ביניהם הרב אברהם בן שמואל זכות, עשו שימוש בטבלאות אלה עד המאה ה-15.
בטבלאותיו התמודד יעקב בן דוד בונז'ורן עם סוגיית החישוב המדויק של המועדים בהם הירח, השמש וכדור הארץ נמצאים על אותו קו ישר (סיזיגיות), דבר המאפשר לחזות ליקוי חמה, ליקוי ירח, ירח מלא ומולד הלבנה.
מופעי הירח עומדים בבסיס קביעת לוח השנה העברי והמוסלמי שהם לוחות שנה ירחיים.
לדבריו של יעקב בן דוד בונז'ורנו, הוא ביסס את חישוביו על העבודות והעקרונות שפותחו על ידי תלמי, הרמב"ם, רבי אַבְרָהָם בַּר חִיָּיא, רבי לוי בן גרשום (רלב"ג) ועל הטבלאות האסטרונומיות שחוברו בחסותו של מלך קסטיליה אלפונסו העשירי.
יעקב בן דוד בונז'ורן נמנה עם האסטרונומים היהודים שביססו את המסורת האסטרונומית בדרום צרפת ובצפון קטלוניה בימי הביניים.
רבי יעקב בן אליעזר אשכנזי (מכונה גם רבי יעקב טמרליש (השני) או: תמרליש, או יעקב אשכנזי; ?
– ו' בניסן ה'תכ"ו, 11 באפריל 1666) היה מקובל, ראש ישיבה בקרמניץ ווינה, ומחבר "ספרא דצניעותא דיעקב" על התורה.
נולד לרבי אליעזר, בגרמניה בוורמיישא.
ובצעירותו הלך לקרמניץ וגר שם שנים רבות, והרביץ תורה בנגלה ובנסתר.
ורבים מגדולי ישראל היה מתלמידיו.
ובשנת ת"כ (1660) נסע לווינא עד לפטירתו ו' בניסן ה'תכ"ו והוא קבור בבית הקברות היהודי ברוסאו (-זהה־גאסה).
רבי יצחק מפוזנא כותב עליו: "ונהירנא אשר שמו היה נודע בשערים בשערי ציון המצוינים בהלכה בין רבנן קשישא, ואליו יבא דבר הקשה...
וכל ימיו עסק בשק ובתענית בטהרה ובקדושה, ובכל מיני פרישה".
רבי גרשון אשכנזי העיד עליו כי .
רבי בנימין וואלף ב"ר יעקב סג"ל עפשטיין, אב"ד פרידבורג, שלמד אצלו בקרמניץ, העיד: "והיה דר בקהלתי ק"ק קרעמניץ, וזה דרכו, לא זז מכותל בית המדרש ועסק בתורה בטהרה ובתענית בכל יום ארבעים שנה, למד ושנה".
לפי עדות בנו, חיבר הרבה חיבורים, "פירוש גדול על התורה וחמש מגילות", פירוש על תלמוד בבלי, תלמוד ירושלמי, זוהר, "פירוש על האדרות", וספר שו"ת, "קושיות ותירוצים על כתבי האריז"ל".
ספרא דצניעותא דיעקב, פירוש על פי הקבלה על התורה, אמשטרדם, תכ"ט.
פירוש מהלך האותיות, נדפס בתוך "ספר יצירה", וורשה, תרמ"ד, דף ל ע"ב.
בנו יחידו - רבי אליעזר ליפמן אשכנזי.
נכדו (מצד אמו) ר' משה אוסטרר מחכמי ברודי, מחבר הספר "ערוגות הבושם", ו"דרש משה".
רבי משה יצחק יהודה ליב צונץ - מגדולי דורו ורבה של מוראביה כולה.
רבי חיים בוכנר רבה הראשון של לקנבך.
רבי מאיר שטרן ב"ר יהודה ליווא אב"ד פולדא ואמשטרדם.
(למד אצלו בוינא בשנת תכ"ב).
רבי בנימין וואלף ב"ר יעקב סג"ל עפשטיין, אב"ד פרידבורג.
רבי מאיר ב"ר קצנלבויגן, הנקרא ר' מאיר אייזנשטאט (מו"ל ספר הגלגולים, פרנקפורט, תמ"ד).
יעקב דוד בקנשטיין (1 במאי 1947 - 16 באוגוסט 2015) היה פיזיקאי ישראלי.
פרופסור לפיזיקה שעמד בראש הקתדרה על שם פולק לפיזיקה עיונית באוניברסיטה העברית בירושלים והיה חבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
חתן פרס רוטשילד לשנת 1988, פרס ישראל לשנת 2005 ופרס וולף לשנת 2012.
בקנשטיין נולד במקסיקו סיטי שבמקסיקו, ובילדותו היגר עם משפחתו לארצות הברית.
הוא למד שנה אחת כימיה במכון הפוליטכני של ברוקלין, אולם המשיך לתואר ראשון בפיזיקה, אותו סיים בהצטיינות יתרה, ולתואר שני בתחום זה.
בקנשטיין למד אצל הפיזיקאי האמריקאי ג'ון וילר, ואת עבודת הדוקטורט שלו עשה באוניברסיטת פרינסטון בשנת 1972, ולאחריה עבר לאוניברסיטת טקסס לפוסט-דוקטורט.
עלה לישראל בשנת 1974 מטעמים ציוניים, והפך חבר סגל במחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 1990 עבר לאוניברסיטה העברית בירושלים.
בקנשטיין תרם לייסוד התרמודינמיקה של חורים שחורים ולהיבטים אחרים של הזיקה בין מידע וכבידה.
בשנת 1972, בגיל 25, הציע לייחס אנטרופיה לחור שחור.
הוא הציע כי השטח הכולל של אופק האירועים כתוצאה של מיזוג בין חורים שחורים לא יכול לקטון, שהאנטרופיה של חור שחור פרופורציונלית לשטח אופק האירועים שלו.
בתחילה התקבלה טענתו בביטול בקהילה המדעית, כולל על ידי סטיבן הוקינג, שכן אם לחור שחור יש אנטרופיה צריכה להיות לו גם טמפרטורה, ואז הוא צריך לקרון כמו גוף שחור.
אולם ב-1974 הוקינג גילה כי חור שחור יכול לפלוט קרינה, תוצאה של זוגות חלקיקים וירטואליים שנוצרים קרוב לפני אופק האירועים שלו.
קרינה זו נקראת קרינת הוקינג.
החישובים הראו שקרינה זו אכן מתאימה לקיום אנטרופיה הפרופורציונלית לשטח החור השחור, הרעיון נעשה למקובל, ואנטרופיה זו מכונה אנטרופיית בקנשטיין־הוקינג.
בקנשטיין תיאר את תגליתו כך:
בקנשטיין עסק בניסיונות להשיג ביסוס יחסותי לדינמיקה הניוטונית המתוקנת שפיתח מרדכי מילגרום.
ב-2012 זכה בפרס וולף בפיזיקה, נימוקי השופטים:
בקנשטיין, יהודי מאמין, ראה קשר בין אמונתו הדתית לעבודתו המדעית, ואמר כי הוא "מסתכל על העולם כתוצר של העבודה של הקדוש ברוך הוא.
הוא קבע חוקים מאוד מסוימים ואנחנו נהנים מאוד לגלות אותם בעבודה מדעית - לראות איך הכל משתלב ביחד".
נפטר בפינלנד ב-16 באוגוסט 2015. בתו רבקה אף היא פיזיקאית וחברת סגל באוניברסיטה העברית, ובנו יהונדב הוא חבר סגל בפקולטה למדע והנדסה של חומרים בטכניון
יעקב בנאי (1919 – 28 בדצמבר 1993) היה שחקן קולנוע ותיאטרון ישראלי, יליד ירושלים, והשני משמונת האחים במשפחת בנאי.
בנאי נולד למאיר אליהו ומלכה לבית שבתאי וגדל בשכונת מחנה יהודה בירושלים, בסביבות השוק.
החל להופיע במסגרת בית הספר הדרמטי של האוניברסיטה העברית.
היה ראשון האחים שהלך ללמוד משחק.
בשנת 1942 הצטרף לתיאטרון "המטאטא".
במלחמת העצמאות היה חבר בצוות בידור עם שמואל עצמון בזמן המצור על העיר.
בשנת 1950 נשא את מרים לאישה, והופיע בהצגות בתיאטרון, בעיקר ב"זירה" ואצל גיורא גודיק.
בסביבות שנת 1957 עבר עם משפחתו לגבעתיים, שבה התגורר עד לפטירתו.
בתחילת שנות ה-60 הופיע יחד עם אלברט כהן, זוהר אוריין וליה דוליצקיה במסגרת "להקת זרקור".
היה בין הקריינים והמגישים של תוכניות הילדים בתוכנית לאם ולילד, ובין השאר הגיש את סדרת "סיפורי ניסן ורחמים משיכון ב'" מאת רעיה בלטמן.
ב-1991 השתתף בסרט "לא בלי בתי" עם סאלי פילד ובו גילם תפקיד קצר של איש דת שיעי.
ב-1989 הוציא עם בנו אהוד אלבום בשם "תחת שיח היסמין", ובו סיפר אגדות עם פרסיות על רקע נגינתו ושירתו של הבן.
בשנת 1983 התאלמן מאשתו מרים, אימם של בניו, אלי ואהוד.
לאחר מכן ניהל במשך ארבע שנים מערכת יחסים עם אישה הצעירה ממנו בכארבעים שנה, ושמר עימה על קשר עד ליום מותו.
יעקב בנאי נפטר מהתקף לב בביתו שבגבעתיים.
בנו הוא הזמר-יוצר אהוד בנאי.
נולד בשנת 1934 בקאליש שבפולין.
בשנת 1939 פרצה מלחמת העולם השנייה ובסר ברח עם משפחתו לרוסיה מפני הצבא הגרמני.
בשנת 1950, לאחר נדודים רבים עלתה המשפחה לישראל.
בשנת 1976 ייסד וערך את העיתון "פרוזה" עם המו"ל יוסי קריים, ושנה אחר כך פרש כדי לייסד את כתב העת הספרותי "עיתון 77" אותו ערך במשך 30 שנה.
הנושאים העיקריים בשירתו היו ה"דו-שורש", כלומר שורשיו הכפולים של המשורר, כישראלי ועברי מצד אחד, וכילד יהודי שברח מפולין, נדד בברית המועצות וחווה את מלחמת העולם השנייה ומוראותיה, מצד שני.
יעקב בסר הרבה לכתוב גם על משוררים יהודים נשכחים, שמשיריהם אף תרגם.
גם נושאי האהבה נזכרים רבות בשיריו, וכן כתב לא מעט על יחסי יהודים וערבים בארץ.
בשנת 1993 נבחר ליו"ר אגודת הסופרים העבריים, ובשנת 1995, לאחר כהונה של שנתיים עזב את הארגון והקים ארגון חדש בשם איגוד כללי של סופרים בישראל.
האיגוד הקים כתב עת ספרותי בשם "גג", ומוסדות נבחרים, והוא עורך מדי פעם כנסים, אסיפות, ומקיים ערבי קריאה.
בדצמבר 2006 נפטר ממחלת הסרטן בגיל 72. גיליון מיוחד של עיתון 77, מחודש ינואר 2007, הוקדש לזכרו.
משוררים רבים הביאו בו משיריו, והוסיפו דברי זיכרון.
אחיו הצעיר הוא השחקן והבמאי גדליה בסר.
חורף אלף תשע מאות ארבעים ו ..., פואמה, תל אביב, עקד, 1965.
עופרת שבירה, שירים, פוטומונטז'ים - גד אולמן, תל אביב, עקד, 1968.
שירים בהליכה הזאת, שירים, תל אביב, 1969.
משירי יעקב בסר, סדרה קטנה לשירה, עקד, תל אביב, 1970.
ברגעים של נסיגה בלתי נמנעת, XV שירים, תל אביב, 1971.
שדה סקולה, שירים, ספרית פועלים, תל אביב, 1973.
בסבך השרשים, שירים, תל אביב, 1976.
ממשות כפולה, שירים, תל אביב, 1977.
מישהו כבר מכסח בחצר, ציורים - רוני רכב, תל אביב, ספרית פועלים, 1986.
אגרופלב, שירים, הקיבוץ המאוחד, 1990.
את פני אמי אני מזהה, שירים, גוונים, תל אביב, 1996.
בטנך הלחה, שירים, תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 2001.
כאשר אני לבדי, שירים בפרוזה, א"ס טורגניב, מרוסית - יעקב בסר, ציורים - דן קדר, תל אביב, 1966.
גשמי אפריל, שירים ליריים, מאת ס' מרשאק, תרגום - יעקב בסר, ציור - משה בן-שאול.
מכתב למארק שאגאל, יז'י פיצובסקי, תרגום י' בסר, עיטורים - אורה להב-שאלתיאל, תל אביב, עקד, 1968.
שירים, מאת איליה ארנבורג, עברית יעקב בסר, עקד, תל אביב, 1968.
רגעירוח, שירים, לייזר אייכנראנד, מיידיש יעקב בסר, תל אביב, עקד, 1970.
שתיקת שלגים, שירים, מאת לייזר אייכנרנד, מיידיש יעקב בסר, ההדיר והוסיף סוף-דבר עזריאל אוכמני, ספרית פועלים, תל אביב, 1977.
גן אדם, מבחר שירים, מאת אריה שמרי, מיידיש - יעקב בסר, תל אביב, 1980.
וידויו של חוליגן, שירים ופואמות, מאת סרגי יסנין, מרוסית - יעקב בסר, עיטר - עודד פיינגרש, תל אביב, 1985.
שידוכים; מחזה בשתי מערכות (התרחשות בלתי אפשרית), מאת ניקולאי גוגול, מרוסית: יעקב בסר, ספרי עתון 77, 1987.
הרים מאפילים - סיפורים, מאת אניילה ישינסקי, תורגם מפולנית ביחד עם : בנימין טנא, וצבי ארד, הוצאת ספרית הפועלים, תשמ"ז, 1987.
בשערי האור, שירים, מאת חיים פלוטקין, מיידיש - יעקב בסר, תל אביב, 1989.
דנטה במוסקבה, מאת אפרים באוך, מרוסית - יעקב בסר, עריכה - גיורא לשם, תל אביב, 1997.
מה שנותר : זיק אחרון של תקוה, ש.
פודלובסקי, מיידיש - יעקב בסר, השער והציורים - משה ברנשטיין, תל אביב, מורשת, 1998.
לחם נקמות, צבי כנר, מיידיש - יעקב בסר, עריכת תרגום - עידו בסוק, זמורה ביתן, תל אביב, 2000.
32 מכתבי אהבה, שירים, סיפורים, 2 קטעים דרמטיים, פסלים, עריכה - יעקב בסר, תל אביב, 1977.
סוכריות זכוכית, אברהם חמי (אילון), עורך - יעקב בסר, תל אביב, 1995.
כאישון העין, אורה עשהאל, עורך - יעקב בסר, תל אביב, 2000.
יעקב בסר פרסם במשך השנים גם מאמרים רבים, במוספי העיתונות היומית ובכתבי העת: ביקורות ספרים, הערכות של משוררים ועוד.
בין השאר כתב על שירתם של אבות ישורון, ישראל אלירז, מאיר ויזלטיר, זלדה, עזרא זוסמן ואלכסנדר פן.
על שירתו של יעקב בסר וייחודה כתבו בין השאר פרופסור יאיר מזור, צבי עצמון, עדה ברקאי, יערה בן-דוד, פרופ' אורציון ברתנא ועמלה עינת.
יעקב בן סוסא היה אחד מארבעת מפקדי צבא האדומים, שהיה מעורב במרד הגדול ברומאים בירושלים בסוף ימי בית שני (66–70 לספירה).
הארכאולוג יובל ברוך הצביע על הקשר שבין האתר בחורבת סוסיא (יישוב עתיק) שבדרום הר חברון ליעקב בן סוסא.
בשעה שהכהן הגדול לשעבר חנן בן חנן, ממנהיגי ממשלת המרד והמתונים בירושלים, צבר כוח ותקף את הקנאים שהתבצרו בבית המקדש, ומצב הקנאים היה בכי רע, יעץ אחד ממנהיגי המרד, יוחנן מגוש חלב, לשגר שליחים לאדומים ולבקשם שיבואו לעזרתם מול המתונים.
האדומים נענו להזמנה, בין משום ששוכנעו מאיגרתו של יוחנן, כי המתונים עומדים להסגיר את העיר בידי הרומאים, בין שבקשו ליהנות מפירות הניצחון, או בין שחשו אחווה ליהודים הנצורים והנלחמים את מלחמת חייהם.
האדומים, כעשרים אלף במספר, התארגנו לסייע לקנאים והתנהלו בארבע חטיבות, כשעל אחת מהן פיקד יעקב בן סוסא ועל אחרת פיקד אחיו יוחנן.
בצבאו של שמעון בר גיורא
בתמונת קרב היסטורית אחרת נקשר יעקב בן סוסא לקנאי אחר, שמעון בר גיורא, שבטרם פרץ לירושלים עסק במעשי שוד וגזל באזור וביקש לתקוף את אדום בחיל כבד מאוד.
האדומים נבהלו ובקשו לאסוף כמה שיותר מידע מודיעיני על צבאו של שמעון ועל מחנהו.
למשימה זו נבחר יעקב בן סוסא, אלא שגמלה בלבו החלטה לעבור לצידו של שמעון בר גיורא, ולהבטיח לו שימסור בידיו את ארצו תמורת כיבודים שונים, פוליטיים וכספיים.
יעקב האדומי מילא את חלקו בהסכם, ובשעה שתקפו חיילי שמעון בר גיורא את האדומים, עלה יעקב על סוסו ונמלט מן המקום, הוא וחבר אנשי סודו.
בירושלים מילא יעקב בן סוסא תפקיד פיקודי בצבאו של שמעון בר גיורא, כנראה על הכוחות האדומים, כחמשת אלפים במספר.
יוסף בן מתתיהו מציין יותר מפעם אחת, כי יעקב בן סוסא הצטיין בלחימה מול הרומאים.
בשלב מאוחר מאוד של המרד, ערב ההבקעה הרומית הגדולה, נועצו ביניהם שרי הצבא האדומים שבעיר להסגיר עצמם בידי הרומאים.
משנודע הדבר לשמעון בר גיורא הוא המית את חמשת השליחים האדומים שנפגשו בחשאי עם טיטוס ואת יעקב בן סוסא השליך לכלא יחד עם שאר מנהיגי האדומים.
יעקב בן ראובן היה חכם ופרשן מקרא קראי שחי בסביבות המאות ה-11 וה-12, ככל הנראה בקונסטנטינופול, בירת האימפריה הביזנטית (כיום איסטנבול).
במהלך חייו נסע אל ארצות שונות במטרה להפיץ את היהדות הקראית ברחבי העולם ולאסוף כתבי יד שיש בהם פרשנות של קראים למקרא.
בפירושים אלה השתמש בחיבורו שלו, "ספר העושר".
חיבורו החשוב ביותר של יעקב בן ראובן נקרא על ידו "ספר העֹשר", משום שלפי דבריו בהקדמה לספר, הקורא ימצא בפנים מספיק מידע ולא יאלץ לעיין בפרשנויות ארוכות ובעלות מספר רב של כרכים שהוא כבר קרא בעצמו.
ואכן ספר זה מכיל פירושים מקוצרים בעברית לכל עשרים וארבעת ספרי המקרא.
הוא מבוסס על דברי פרשנות של חכמים קראים שקדמו לחכם יעקב בן ראובן, שהיו כתובים בעברית או מתורגמים לעברית מהשפה הערבית, שבה נכתבה רוב היצירה הקראית בתור הזהב של היהדות הקראית בארץ ישראל.
יעקב בן ראובן התבסס בחיבורו בעיקר על דברי החכם יפת בן עלי ועל דברי החכם ישועה בן יהודה.
הפירוש שלו מכיל הרבה מונחים ביוונית-קראית וביוונית, שהייתה שפת האימפריה הביזנטית.
מכך ניתן ללמוד שיעקב בן ראובן היה כנראה יליד קונסטנטינופול שיוונית הייתה שפתה.
ממילים אלה אפשר ללמוד על מטבעות הלשון שהיו מקובלים בקרב הקראים באימפריה הביזנטית.
ההסבר של המחבר לכל קטע נתון לרוב נפתח בקיצור "מע'" או "יע'" (שמשמעותם בערבית היא "מַעְנָהֻּ" או "יעני" = כלומר), ולאחריהם מופיע הפירוש.
כאשר קיימים הסברים אחרים של פרשנים נוספים, מופיע בדרך כלל בין פירוש לפירוש הקיצור "ד"א" שמשמעותו "דבר אחר" או "דברי אחרים".
עותקי כתב יד של "ספר העֹשר" נמצאים בסנקט פטרבורג, בפריז ובליידן שבדרום הולנד.
שמחה פינסקר הדפיס קטעים מתוך הפירוש לתורה בספרו "ליקוטי קדמוניות", ודוקס הדפיס קטעים מתוך הפירוש לתהלים.
קטע אחר מ"ספר העֹשר", מירמיהו ועד דברי הימים (מלבד תהילים) הודפס תחת הכותרת הכללית "מבחר ישרים", יחד עם פירוש "המבחר" של החכם אהרון בן יוסף הרופא לנביאים ראשונים ולישעיהו, על ידי החכם אברהם פירקוביץ', ביבפטוריה ה'תקצ"ד (גוזלווא, 1835).
יש לשים לב שיש ספר אחר שגם נקרא "ספר העֹשר", ואף הוא נכתב בידי איש בשם יעקב בן ראובן.
אך, זה ספר אחר: תרגום של ספר מאת הבישוף האנגלי מרבוד, והתרגום נעשה על ידי יהודי רבני.
יעקב בנאי (טוּנקֶל), הידוע בכינוי מזל (20 במרץ 1920 – 7 בינואר 2009) היה מבכירי הלוחמים בארגון לח"י.
מפקד החטיבה הלוחמת של לח"י, השתתף בניסיון ההתנקשות בנציב העליון הרולד מקמייקל ובחיסולו של קצין הבולשת וילקין, השתתף ברוב מבצעי הלח"י ונטל חלק מרכזי בתכנון, ביצוע, בקרה והפקת לקחים של אותן פעולות.
בנאי נולד בשם יעקב טוּנקֶל ב-20 במרץ 1920 בברנוביץ' שבפולין (כיום בבלארוס), בנם של שרגא טונקל וברכה לבית סוקולובסקי.
אביו היה דודנו של יוסף טונקל, (נודע בכינוי "דער טונקעלער").
ארבעת ילדי משפחת טונקל זכו להשכלה תיכונית; הוא קיבל חינוך עברי בבית הספר ולמד בגימנסיה הממשלתית בעירו.
בשנת 1938 סיים את לימודיו, ולאחר מכן למד שנתיים באוניברסיטת וילנה.
הוא היה חניך בית"ר, ממקימי תאי אצ"ל בפולין, חניך קורס צבאי של האצ"ל, סגן מפקד קורס, מפקד מחוז מזרח פולין.
ב-1941, עם פלישת הסובייטים לליטא וזמן קצר לפני שגם הגרמנים פלשו לליטא, יעקב בנאי השיג ויזה באמצעות סוגיהארה, הקונסול היפני בקובנה באותה עת, ויצא עם קבוצת חברים בדרך לארץ ישראל.
בהגיעם לטורקיה נודע להם על הפילוג באצ"ל, ורובם החליטו להצטרף לאברהם שטרן (יאיר) ולארגון לח"י.
הגיע לארץ ישראל ב-1941 וקיבל הוראה להתרחק מתל אביב ולהתגייס כנוטר בעמק יזרעאל, שם החל לארגן את סניף לח"י.
בתחילת 1943 עזב את משרתו כנוטר ועבר לחיפה, שם התמנה לסגן מפקד סניף לח"י בעיר.
בין הלוחמים שגייס בחיפה לשורות הארגון היה גם אליהו חכים, שלימים עלה לגרדום.
בחיפה קיבל את הכינוי "מזל" לאחר שהצליח לחמוק בשלום מחיפוש פתע שערכו בלשים בריטים בקרב עוברים ושבים בקרן הרחובות בן יהודה ובן שמן בעיר.
הוא היה באותה עת בתצפית ומעקב אחר שוטרים בריטים, והיה חמוש באקדח ולבוש כאנגלי עם מגבעת ירוקה עטורת נוצה, ז'קט ירוק מנוקד, נעלי זמש, על זרועו השמאלית מעיל גשם ובפיו מקטרת.
הבלשים הבריטים שהבחינו בו אפשרו לו לעזוב את המקום ללא חיפוש, ומאז הדביקו לו חבריו את הכינוי "מזל".
לאחר תקרית אש עם שני בלשים בריטים עבר יעקב בנאי לתל אביב וצורף למחלקת הפעולות בפיקוד יהושע כהן.
בתל אביב עיברת את שמו לבנאי, כדי להטעות את הבריטים שחיפשו אותו כ"יהודי פולני".
בנאי השתתף בשורה ארוכה של פעולות קרביות.
בין היתר השתתף בהכנות ובניסיון ההתנקשות הכושל (ב-8 באוגוסט 1944) בנציב העליון הרולד מקמייקל, כנקמה על אסון הטבעתה של אוניית המעפילים "סטרומה" על 769 מעפיליה, ובחיסולו של תומאס ג'יימס וילקין, שהיה אחראי על המחלקה היהודית בבולשת הבריטית.
בנאי היה אחד משני המחסלים שירו בווילקין 11 כדורי אקדח, ב-29 בספטמבר 1944, ברחוב סנט ג'ורג' סמוך למגרש הרוסים, והרגו אותו.
בזכרונותיו הוא מספר כי את ההוראה לחסל את וילקין קיבל באופן ישיר מיצחק שמיר שביקש ממנו "לא להשתהות יתר על המידה בקליעות מדויקות.
להריק, בלי חוכמות, את כל התוף של אקדח 'הנגן' בשטח החזה שלו".
וילקין חשד במתנקשים, ניסה לשלוף את אקדחו אך בנאי ושותפו למבצע החיסול הקדימו אותו, רוקנו בו שתי מחסניות ונמלטו.
בנאי השתתף בקורס מפקדים של לח"י ואחריו התמנה למפקד מחלקת הפעולות, שהפכה תחת פיקודו ל"חטיבה הלוחמת".
בתפקיד זה תכנן והשתתף בפעולות כמו התקפות על יחידות צבא ומשטרה, פיצוץ גשרים, ניסיון משותף להביא ביחד עם אצ"ל לשחרור אסירי כלא בירושלים, החרמת נשק במחנה צבאי בחולון ובחניון של הצבא הבריטי ברחוב הירקון בתל אביב.
ב-3 בדצמבר 1946, במהלך פעולת שוד שנכשלה בבנק הפולני פ.ק.או, ברחוב אלנבי בתל אביב, נפצע יעקב גרנק בבטנו אך לאחר שנותח, הוברח מבית החולים 'הדסה' ששכן ברחוב בלפור בעיר במונית.
ההברחה התאפשרה בעקבות דאגה אישית של בנאי.
נחמיה בן-תור, היסטוריון הלח"י, כתב על פציעתו של "דב":
בפעולה בחניון הצבא הבריטי ברחוב הירקון, ב-25 באפריל 1947, נהרגו שבעה צנחנים בריטים מהדיוויזיה שכונתה ביישוב ה"כלניות" בשל הכומתות האדומות שחבשו.
בראיון שהעניק ל"מעריב" הגן בנאי על הפעולה ואמר:
לאחר מאסרו של יצחק שמיר, התמנה בנאי לאדמיניסטרטור כללי וניהל את כל המחלקות והסניפים של לח"י ברחבי ישראל.
תחת פיקודו תוכננו ובוצעו עשרות פעולות, בחלקן במסגרת "תנועת המרי העברי", המשותפת לשלוש המחתרות, ובהן ההתקפה על בתי המלאכה של הרכבת במפרץ חיפה, פיצוץ מפקדות בשרונה (היום הקריה בתל אביב), בסרפנד (היום מחנה צריפין) ובבניין הבולשת בחיפה.
פעולות נוספות: פיצוץ מטוסים בשדה התעופה בכפר סירקין, שחרור לוחמים מבתי-חולים ואסירות ממשטרת פתח תקווה, החרמת כספים מבנק ברקליס בתל אביב.
לאחר החלטת האו"ם על תוכנית החלוקה, בכ"ט בנובמבר 1947, הופנה עיקר המאמץ של לח"י לחזית מול הערבים.
במסגרת זו תכנן בנאי ופיקד על שורה של פעולות בהן פיצוץ בתים בכפרים ערבים, פיצוץ בית הסראייה ביפו, מפקדת הכנופיות הערביות בחיפה, ניסיון לפוצץ את מפקדתו של קאוקג'י בשכם.
עם הקמת צה"ל התגייס בנאי לחטיבה 8 כמפקד גדוד לח"י, ואחר כך היה קצין אג"ם בחטיבה.
הוא שירת במילואים כמג"ד בדרגת סגן-אלוף והיה מפקד נפת דן בהג"א.
בנאי שרת 10 שנים במשמר האזרחי בדרגת ניצב-משנה.
כתב את הספר "חיילים אלמונים" על קורותיו בלח"י, והירבה להרצות בצה"ל, בבתי ספר ובמתנ"סים ברחבי ישראל.
ב-1945 נשא לאישה את חנה קרוגר.
לזוג נולדו שני ילדים, נילי ושרגא.
בנאי עבד ב"אגד" והיה חבר מזכירות ומנהל חברות במרכז הקואופרציה.
תפקידו האחרון היה מנכ"ל חברת בתי אבות ברמת גן, ממנו יצא לגמלאות ב-1997.
גם לאחר צאתו לגמלאות היה פעיל בעמותת לח"י להנצחת מורשת הארגון ולוחמיה ושימש כיו"ר העמותה.
בשנת 2000 הוענק לו תואר יקיר העיר רמת גן ושלט המוצב ברחוב המתמיד 10 ברמת גן, מציין את מקום מגוריו בזמן פעילותו כמפקד לח"י.
יעקב בנאי נפטר בשנת 2009 ונטמן בבית העלמין מורשה ברמת השרון.
יעקב בנאי (מזל), חיילים אלמונים: ספר מבצעי לח"י; בעריכת ישראל אלדד, תל אביב: הוצאת חוג ידידים, תשי"ח.
יעקב בנאי (מזל) (ליקט וערך), מקורות לתולדות תנועת לוחמי חרות ישראל (לח"י), תל אביב: הוצאת יאיר ע"ש אברהם שטרן, תשס"ו 2006.
הרב יעקב בן רבי יוסף הרופא (נפטר בבגדאד בו' בתשרי תרי"ב, 1851) היה דיין ופוסק מפורסם בבגדאד, חיבר חיבורים תורניים רבים.
היה תלמידם המובהק של רבי משה חיים ושל רבי ראובן בן רבי דוד נאווי.
תלמידו המפורסם היה הרב עבדאללה סומך.
יעקב בר יוסף נפטר ממחלה, ונקבר בחצר קברו של יהושע בן יהוצדק כהן-גדול, שלפי המסורת קבור בבגדאד.
אחת מבנותיו, הרבנית אסתר, נישאה לרב משה שמאש, לימים רבה הראשי של קהילת עיראק.
שמן הטוב – שיטה של מסכת ביצה.
נאוה תהלה – דרושים על ספר תהילים.
שיר חדש – פירוש על שיר השירים.
חלק יעקב – דרושים על התורה.
ספר המנהגים- על מנהגי בגדאד.
הושעה מתפקידו בעקבות גילוי הסמכתו לעריכת דין שלא כחוק.
בר-אור נולד בשנת 1916 בעיר פרנקפורט שבגרמניה, בנם של ג'ני ברויאר והרב ד"ר יצחק ברויאר, עורך דין ובכיר בתנועת אגודת ישראל העולמית.
הוא למד בבית הספר הריאלי ע"ש הרב שמשון רפאל הירש, ולאחר מכן שהה באנגליה למשך שנתיים.
עם שובו למד זמן מה בישיבה של הרב הירש בפרנקפורט, עד שעלה עם משפחתו לארץ ישראל בשנת 1936. בארץ ישראל הוא היה חבר בקיבוץ חפץ חיים, ולאחר מכן למד זמן קצר בישיבה של הרב יוסף צבי דושינסקי ושלוש שנים נוספות בישיבת חברון.
כן למד בבית הספר למשפטים של המנדט הבריטי ופרש בתום השנה הרביעית ללימודיו, מתוך חמש שנות לימוד.
משנת 1943 עבד לצד אביו בעבודתו המשפטית.
בר אור היה חבר בהגנה ובמלחמת העצמאות הוצב באבו תור.
ביולי 1948 החל בר אור לעבוד לצד הרב יצחק מאיר לוין בהקמת משרד הסעד וכיועץ משפטי של משרד הסעד.
במסגרת תפקידו זה מונה בשנת 1953 כחבר בוועדת חקירה בראשות השופט שמעון אגרנט לבחינת מצב העבריינות בקרב נוער.
בקיץ 1954 התמנה לסגן פרקליט המדינה, הממונה על תיקים אזרחיים ובספטמבר 1955 מונה לפרקליט מחוז תל אביב.
במרץ 1957 זומן על ידי שורת המתנדבים להעיד מטעם ההגנה במשפט שלהם.
יום לפני העדות נפגש עם שמואל תמיר, פרקליט שורת המתנדבים, ומסר לו חומר רקע על אחת הפרשות סביבן נסוב המשפט.
דבר זה הביא לקרע בינו ובין מפכ"ל המשטרה, יחזקאל סהר.
בשנת 1959 מונה למשלחת ישראל לאו"ם לעצרת ה-14 (ושוב לעצרת ה-15), כנציג ישראל לוועדה לעניינים סוציאליים, משפטיים וזכויות אדם.
הוא גם היה בין התובעים במשפט אייכמן, בין השאר בשל שליטתו בגרמנית.
בר-אור היה אחראי על הראיות לגבי גרמניה, הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, גטו טרזיינשטט, בולגריה, יוגוסלביה ויוון.
עם הקמת לשכת עורכי הדין בישראל בשנת 1961 ביקש להתמודד בבחירות מטעם רשימה שהייתה קשורה למפא"י.
במהלך הבחירות התברר שהוא אינו חבר הלשכה מכיוון שלא הוסמך כעורך דין.
לאחר הבחירות פנה בר-אור לנשיא בית המשפט העליון יצחק אולשן ושר המשפטים, בהתאם לפקודת עורכי הדין המנדטורי המתיר לזקן השופטים להעניק רישיון לעריכת דין לבעלי השכלה משפטית מובהקת ובקשתו אושרה.
ראובן גרינברג, שטען שבר-אור היה בין המתנכלים לו, פנה בתלונה נגדו למשטרה על התחזות לעורך דין.
בחקירה התברר שבעצם עבודתו כפרקליט לא היה פגם משום שעל פי הפקודה הישנה עבודה בפרקליטות ובייעוץ משפטי לממשלה לא דרשה רישיון עריכת דין.
אך בעקבות החקירה התברר שבבקשתו לנשיא בית המשפט העליון הוא לא דייק בפרטים על השכלתו המשפטית.
כמו כן התברר שמיוני 1959 הוא קיבל תוספת שכר ותק אקדמאי שלא היה זכאי לה.
בסוף מאי 1962 הושעה בר אור מתפקידו כפרקליט מחוז תל אביב, בתחילת יוני נעצר וביולי הוגש נגדו כתב אישום על קבלת דבר במרמה, מצג שווא ושימוש במסמכים בעלי תוכן כוזב.
במשפטו בתחילת ספטמבר 1962 בר-אור הודה בשני סעיפי האישום ובמהלך תקופת המשפט השיב את הכספים לקופת המדינה.
בהודאתו חסך את זימונם של הנשיא אולשן ומנכ"ל משרד המשפטים יוסף קוקיה להעיד בשם התביעה.
בראש צוות התביעה עמד פרקליט המדינה צבי בר-ניב.
בחודש ספטמבר גזר השופט אליעזר מלחי את דינו לשלושה חודשי מאסר.
מפקד מחוז תל אביב במשטרה עמוס בן-גוריון נענה לבקשת בר-אור לרצות את עונשו במסגרת עבודות חוץ במטה המשטרה.
בר-אור עבר לעבוד במגזר הפרטי והיה למנהל באחת מחברות הביטוח.
החל משנת הלימודים תש"ל (1969-1970) הוא לימד קורס בשם "משפט פלילי לפי דין תורה" במכון לקרימילוגיה (לימים המחלקה לקרימינולוגיה) באוניברסיטת בר-אילן.
אחיו של יעקב בר-אור היה פרופ' מרדכי ברויאר.
ליעקב ולחיה בראור חמישה ילדים.
בתו השנייה של בר-אור, נעמי גפני, היא ציירת ואמנית, הנשואה להיסטוריון פרופ' ישעיהו גפני.
נכדיו הם ההיסטוריונים ד"ר חנן גפני וד"ר ראובן גפני.
בנו הרביעי הוא הרב יצחק בראור, ששימש כמנהל בית הספר היסודי "חורב" בירשלים במשך 27 שנים, ומחבר ועורך הספר "באר השר" על משנת הרש"ר הירש.
בנו של יצחק, מיכאל בראור, הוא דיפלומט במשרד החוץ שכיהן אף הוא כנציג ישראל לוועדה לעניינים סוציאליים, משפטיים וזכויות אדם באו"ם (בעצרת ה-73-76).
במסגרת תפקידו זה יזם והוביל אימוץ החלטת עצרת תקדימית בנושא הכחשת השואה, שבין היתר קובעת הגדרה להכחשת השואה וקוראת למדינות, לארגונים ולחברות המדיה להפעיל כלים קונקרטיים במאבק בה.
בנו החמישי הוא ד"ר ישעיהו בר-אור, מומחה ויועץ בעל שם לאיכות הסביבה ולשעבר המדען הראשי של המשרד להגנת הסביבה.
הרב יעקב בצלאל פייגון שניידר (1842–1916) היה מורה, רב, דיין, שוחט ובודק בעיירה בלוגורודקה שברוסיה (כיום אוקראינה).
שניידר נולד בעירה שפטובקה (שעפטאווקע) שבמחוז זסלב, בפלך ווהלין, בתחום המושב של האימפריה הרוסית, לרב פנחס פייגון, שהיה שוחט ובודק בשפטובקה.
לפי מסורת המשפחה שניידר הוא צאצא של המהר"ל מפראג ששמו המלא היה ר' יהודה לייב בן בצלאל.
כשהיה בן חמש לערך התייתם שניידר מאביו.
אחיו הבכור יצחק-אייזיק ואנשי חסד מעיר מולדתו, ובמיוחד נכדיו של הצדיק מקאריץ, השגיחו שילמד תורה.
משחר ילדותו התבלט כתלמיד חכם, כשהיה בן 14 השיאוהו לבת גילו ומאז חי בעיירה בלוגורודקה והיה למו"צ (מורה צדק).
בטרם מלאו לו 18 שנה התמנה לשו"ב ושימש כרב, כדיין וכפוסק.
בנעוריו אימץ את שם המשפחה שניידר, כדי להימנע מגיוס לצבא הצאר.
למדנותו ודבקותו בהלכה ובדרך התורה הביאו לו פרסום, הוא קיים קשר הדוק עם רבנים בתחום המושב בנושאים הלכתיים, ומעל חמישים שנה לימד, למד ועסק בצורכי ציבור מבלי לקחת תמורה כספית.
בתמוז תרס"ז (1907) נסע לארץ ישראל והתיישב בירושלים, ממנה כתב מכתבים בעברית אל קרוביו ואל ידידיו בעיירה בלוגורודקה.
בין היתר תיאר בהתרגשות גדולה את ביקורו בכותל המערבי, את הקדשת כל זמנו ומרצו ללימוד ולתפילות בכולל שבמאה שערים, ואת פלפוליו עם רבנים.
כן נענה לבקשות שהופנו אליו לבדוק את רישומי החלוקה, ושלח מכתבי המלצה התומכים ברב האחראי לכספי החלוקה, בעקבות מחלוקות שהתעוררו.
לאחר שישב כשנתיים בירושלים, חזר אל משפחתו וקהילתו בבילוהיריה, ובשנת 1916 נפטר בגיל 74.
בתקופתו של שניידר מנתה הקהילה היהודית בעיירה בלוגורודקה כאלפיים יהודים, והוא שימש להם מנהיג דתי ורוחני.
לאורך השנים הוא ניהל משא ומתן בשאלות ותשובות בהלכה עם גאוני דורו, וספרו הראשון שושנת-יעקב מבוסס במידה ניכרת על תכתובת זו שניהל, ועל סיכום של למעלה ממאה ספרים של פוסקים ראשונים ואחרונים.
לאחר שהופץ ספרו הראשון, ביקשו ממנו אנשי הקהילה כי יוציא גם ספר שעניינו במצוות ובמנהגים היומיומיים, לכן כתב את ספרו השני, המיוסד אף הוא על שאלות ותשובות.
במכתביו הוא מדגיש את היותו של כל הציבור ערבים זה לזה, וכי למעשיו של אדם יש השפעה על סובביו, לכן חובה על כל יהודי ללכת בדרך התורה, החסד והאחריות ההדדית.
הוא מצווה על ילדיו ונכדיו לא לפרסם את תיאורי הקשיים של החיים בירושלים, כדי שלא לרפות את ידיהם של המתכננים לעלות לירושלים, וכדי שלא למנוע מאף אדם את עשיית המצווה של עלייה לארץ -ישראל ואת מימוש החלום להיקבר באדמת הקודש.
למרות הקשיים, הוא מביע התרוממות רוח משהותו בעיר הקודש, מהיותו חופשי לעסוק יומם ולילה בלימוד, בתפילה ובמצוות התורה.
בשנת 1902 פרסם את ספרו "שושנת יעקב" שבו לקט דינים מחודשים בנושא הלכות טרפות עצמות ע"פ סדרו של הל"ש (הלבושי שרד), מאת ר' דוד שלמה אייבשיץ.
ספרו השני "הלכות פסוקות" הופיע בירושלים ב-1908, וכלולים בו דינים על אודות סדר התפילה שחרית וערבית, דיני הפסק בברכת ציצית ותפילין, נטילת ידיים וסעודה, וכו'.
בשני ספריו כלולות למעלה מעשרים הסכמות של גאוני דורו, ובהם ר' אליעזר הכהן חריף, ראב"ד בעיר זאסלב, ר' יחיאל מיכל בן חיים, אב"ד בעיר סלאוויטא, ר' שאול חיים הלוי הורוויץ מירושלים.
רבי יעקב בן שמשון היה רב צרפתי בדור הראשון לבעלי התוספות, מצעירי בית מדרשו של רש"י.
ככל הנראה, חי ופעל בטרואה בין השנים 1070–1140 בקירוב.
על נעוריו של רבי יעקב לא נודע הרבה.
אברהם גרוסמן ציין חכם בשם רבי שמשון, שהיה קשור לרבי שמעיה, תלמיד רש"י, וחי ככל הנראה בצרפת של סוף המאה האחת עשרה.
אולם, ככל הנראה אין קשר בין שני האישים.
על פי תיארוך הזמן המשוער של פעילותו בדברי גרוסמן, היה רבי יעקב צעיר מרבי שמעיה ומרבי יוסף קרא ומבוגר מהרשב"ם.
גרוסמן ציין קטע מתוך כת"י פריס 326, בו נזכר רבי יעקב עונה לרבי שמעיה על פסק מסוים מפי רש"י.
אי לכך, ניתן לשער שרבי יעקב היה אדם כריזמטי, ורכש מעמד בכיר בקרב תלמידי בית מדרשו של רש"י.
מלבד רבי שמשון שבדברי גרוסמן, שייתכן והיה אביו של רבי יעקב, נמצא בכת"י בודליאנה אוקספורד 1101 ידיעה של דבר תורה מפי צאצא של רבי יעקב, בו ישנה מחלוקת בינו ובין רבנו תם.
מלבד זו, נשארו לבטים רבים בין החוקרים לגבי פרטי ביוגרפיה נוספים על רבי יעקב.
רוב יצירתו הרוחנית של רבי יעקב אבדה.
מן המעט ששרד, מתגלה רבי יעקב כדמות יוצאת דופן, שכותבת בכמה מישורים.
גרוסמן ציין כי הוא כנראה החכם האשכנזי צרפתי הראשון שעסק באסטרונומיה ואסטרולוגיה, וכנראה חיבר לפחות ספר אחד בנושא, וכן הראשון שכתב חיבור היסטורי אודות חכמי התלמוד.
הוא נזכר בספרו של רבי משה בן חסדאי מתאקו כמי שמחזיק בדעה כי לבורא יש צלם ממשי.
מדבריו שרדו מחזור (שעליו הרחיב גרוסמן את דבריו), פיוטים, פירושים לפיוטים ופסקים שונים, על התלמוד, המקרא וספר היצירה.
גרוסמן ציין שאולי מדובר בדברים שנכתבו באופן אקראי, ולא נכללו בחיבור מסוים.
בכתבי היד לפעמים התחלפו האותיות ש' וע', ועל כן, לפעמים נקרא רבי יעקב 'בן שמעון'.
מתוך יצירתו הנרחבת של רבי יעקב, התפרסם במיוחד פירושו למסכת אבות, שנכנס למחזור ויטרי.
הוא נחשב לאחד מהפירושים הפופולריים ביותר למסכת אבות ביצירתם של הראשונים באשכנז.
רבי יעקב השתמש במקורות מגוונים לפירושו: אספקלריית חז"ל, אבות דרבי נתן, הגמרא והירושלמי.
מלבדם, השתמש גם בתשובות הגאונים ובדברי רב סעדיה גאון, בתשובות רבי משולם בן קלונימוס, בספר הערוך ובדברי רבי אפרים מקלעת חמאד, תלמיד הרי"ף.
גרוסמן מציין שרבי יעקב השתמש בפירושו בנוסח המשניות שהעתיקו רבנו גרשום ורבי אפרים, ובמיוחד בנוסח של רבי אפרים.
יחס כזה אל הנוסח נמצא בגישה שנמצאת בכל בית מדרשו של רש"י.
בטיפול בנוסח המדויק של המקורות, מפעיל רבי יעקב גם ביקורת מסוימת כלפי המקורות, ביקורת שתתחזק ותהיה ממאפייני תחילתו של 'הרנסאנס של המאה הי"ב'.
חיבור זה נכתב בידי רבי יעקב בין שנת ד'תתפ"ד לשנת ד'תתק"ב, כפי שהעיד בתחילת פרק כ"ז .
שרידיו מעידים שספר זה עסק באסטרונומיה, אסטרולוגיה וסדר בריאת העולם ובעיקר חשבונות הלוח העברי.
ספר זה מראה את סגנונו של רבי יעקב לדבר בגוף שני.
העותק היחיד הידוע של ספר זה הוא כתב יד הספרייה הבודליינית אוסף דוד אופנהיים 317. אחרי פרק ל"ט שהוא פרק חתימה נכתב .
לדעת גרוסמן 'סוד העיבור' הוא חלק מתוך ספר האלקושי.
בין מקורותיו, ניתן לציין את התלמוד, דברים שלא הגיעו לידינו מרס"ג בנושא העיבור, וכן החכם הספרדי רבי אברהם בר חייא הנשיא.
בשל ציטוטיו הארוכים, ניתן לאסוף קטעים רבים מחיבורו זה של רס"ג.
זה גם מוכיח על שימוש מהיר ביותר בספר מיד לאחר כתיבתו: ספר העיבור של רבי אברהם נכתב בשנת ד'תתפ"ג.
לדעת אילנה ורטנברג, ההבדלים בין חיבורי ריב"ש וראב"ח מעידים שלא היה שום קשר ביניהם.
גרוסמן סיכם את ענייני 'ספר האלקושי' כחיבור חדיש, שבדורות שקדמו לו ובדורות שיבואו אחריו לא השתווה לו אף ספר.
באחד מכתבי היד של מחזור ויטרי, שנכתב לפני שנת ד'תתקט"ו, ישנם קטעים שכנראה הועתקו מספר האלקושי.
ידוע על פיוט אחד בלבד פרי עטו.
מדובר על פיוט ארמי לתרגום קריאת התורה בחג השבועות, עבור הדיבר העשירי, לא תחמוד.
רבי יעקב חיבר גם פירוש לפיוטו שלו.
יעקב בן נתנאל הכהן היה נוסע יהודי בן המאה ה-12 שביקר בארץ ישראל ופרסם את קורות מסעו.
מלבד פרטים העולים מתוך תיאור מסעו לא ידוע עליו מידע נוסף.
על פי אברהם יערי לשונו מעידה שלא היה איטלקי או ספרדי וכן שידע את השפה הגרמנית.
ייתכן ומוצאו בדרום צרפת שכן פרובאנס מוזכרת פעמיים בתיאור המסע שלו.
לארץ ישראל הגיע כנראה ממצרים, דרך מדבר סיני.
עיקר מסעו הוקדש לביקור במקומות הקדושים ובקברי צדיקים בארץ ישראל ובהם מתמקדים תיאוריו.
ביקורו נערך ככל הנראה לאחר שנת 1153, שנת כיבוש אשקלון בידי הצלבנים, ולפני 1187, שנת כיבוש ארץ ישראל על ידי צלאח א-דין, שלאחריה לא התאפשרו ביקורים בתוך מערת המכפלה.
תיאורים נוספים תומכים בהשערה שביקורו נערך בעת שלטון הצלבנים בארץ ישראל.
את חיבורו כתב לאחר שחזר לחו"ל, במטרה לשתף את יהודי הגולה "מכל הראיות שראיתי בארץ ישראל".
התיאור שבידינו הוא העתק שעבר עיבוד מסוים על ידי המעתיק.
ההיסטוריון יהושע פראוור טען כי ייתכן שחלקים מהחיבור נכתבו בזמן מאוחר יותר, והראה כי הנוסח שבידינו מכיל טעויות רבות ושיבושים.
למרות זאת, הוא סבור כי ניתן ללמוד מחיבור זה על המראות והרגשות אותן ראה וחווה עולה רגל בתקופת השלטון הצלבני בארץ ישראל.
יעקב בצלאל לויטרבך (כתב את שמו: יעקב בצלאל הכהן לויטערבאך, ובאנגלית: Jacob Zallel Lauterbach; 6 בינואר 1873–1942) היה חוקר מדעי היהדות יהודי אמריקאי, יליד גליציה שהתחנך באוניברסיטאות גרמניה, רב בארצות הברית, פרופסור בהיברו יוניון קולג' ומחבר שאלות ותשובות עבור התנועה הרפורמית באמריקה.
התמחה בספרות מדרשית ותלמודית ונודע במיוחד בשל המהדורה הביקורתית של מכילתא דרבי ישמעאל ותרגומה לאנגלית.
לויטרבך נולד בשנת 1873 במוׂנָסְטרִיץ' שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, בנם של טויבה לבית בנדלר וישראל לויטרבך.
למד באוניברסיטאות ברלין ואוניברסיטת גטינגן, שם למד אצל יוליוס ולהאוזן וקיבל בשנת 1902 תואר דוקטור.
במקביל למד בבית המדרש לרבנים בברלין, ושם קיבל סמיכה לרבנות.
בשנת 1903 היגר לארצות הברית, הצטרף למערכת "האנציקלופדיה היהודית", שעבורה כתב את מרבית הערכים בנושא ספרות חז"ל (260 ערכים)
לאחר מכן שירת כרב בקהילות מסורתיות ובקהילות רפורמיות ברוצ'סטר שבמדינת ניו יורק, בהאנטסוויל שבאלבמה ובפאוריה שבאילינוי.
בשנת 1911 הצטרף לסגל ההיברו יוניון קולג' בסינסינטי, וכיהן בו עד 1934.
לויטרבך היה בראש ובראשונה למדן.
עם זאת, הוא הכיר את השיטות החדשות של מחקר ביקורתי, כולל השוואת כתבי יד ופענוחם.
אחרי שפרש ממשרתו בהיברו יוניון קולג' הוא המשיך להתגורר בקולג' ולהדריך את הסטודנטים.
לויטרבך חיבר כמה וכמה ספרים מלבד שלושת הכרכים של המכילתא.
פרט לעבודתו באנציקלופדיה היהודית, הוא כתב גם 17 ערכים לאנציקלופדיה אוצר ישראל בעריכתו של יהודה דוד אייזנשטיין.
בין פרסומיו החשובים (רשימה מלאה - במאמרו של Rothman):
יעקב בר-סימן-טוב (19 בפברואר 1946 – 17 בפברואר 2013) היה פרופסור ישראלי ליחסים בינלאומיים.
כיהן כראש מכון ירושלים לחקר ישראל וראש מרכז שווייץ לחקר סכסוכים באוניברסיטה העברית בירושלים.
חיבר ספרים ומאמרים רבים על ניהול סכסוכים ועל הסכסוך הישראלי-ערבי.
הוא למד לימודי תואר ראשון במדעי המדינה ובהיסטוריה של ארצות האסלאם באוניברסיטה העברית בירושלים ולאחר תום לימודיו המשיך לתואר שני ביחסים בינלאומיים ולדוקטורט בנושא זה בהנחייתו של פרופ' יהושפט הרכבי.
המשיך לפוסט דוקטורט במדעי המדינה באוניברסיטת סטנפורד.
ספרו על מלחמת ההתשה זכה בפרס לנדאו עבור הספר הטוב ביותר ללימודי המזרח התיכון בשנת 1982.
בשנים 1983–1984 זכה במלגת ברונפמן מאת אוניברסיטת קולומביה, ובשנים 1988–1989 במלגת פולברייט ללימודי מדעי המדינה ויהדות מאוניברסיטת פלורידה.
בשנת 2006 זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית עבור הספר הטוב ביותר על מחקרים צבאיים.
בשנת 2007 זכה בפרס חמסה לפרויקטים הבולטים של ישראל ב-Eu7th - תוכנית המסגרת למחקר ופיתוח טכנולוגי.
בין השנים 1999–2009 כיהן כראש מרכז שווייץ לחקר סכסוכים, ניהולם ויישובם באוניברסיטה העברית.
בר-סימן-טוב היה חבר הוועדה המייעצת ללימודי ערבית ומזרח תיכון באוניברסיטת ייל, ראש החוג לחקר סכסוכים בתוכנית לימודים לתואר שני באוניברסיטה העברית, ראש מכון ליאונרד דייוויס ליחסים בינלאומיים וכן כיהן כיו"ר ועדת הוראה בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטה העברית וכראש החוג ליחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית.
בר-סימן-טוב כיהן כראש מכון ירושלים לחקר ישראל משנת 2003 ועד פטירתו.
בר-סימן-טוב נפטר ב-2014, ארבעה חודשים לאחר פטירת רעייתו, רונית, ממחלה קשה.
נקבר לצד רעייתו בבית העלמין בקיבוץ קריית ענבים.
ליעקב בר-סימן-טוב ולרונית שלושה ילדים בהם פרופ' איתי בר-סימן-טוב, חבר סגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
חיים אופז ויעקב בר-סימן-טוב (עורכים), מלחמת יום הכיפורים – מבט מחדש, - מבחר הרצאות מיום עיון לציון 25 שנה למלחמת יום הכיפורים שנערך באוניברסיטה העברית בירושלים.
אזור הביטחון בלבנון - עיון מחדש, הוצאת המכון ליחסים בינלאומיים (מכון דייוויס), האוניברסיטה העברית, 1997
העימות האלים הישראלי-פלסטיני : 2004-2000 המעבר מיישוב סכסוך לניהול סכסוך, הוצאת מכון ירושלים לחקר ישראל, 2005
אורה אחימאיר ויעקב בר-סימן-טוב (עורכים), 40 שנה בירושלים, הוצאת מכון ירושלים לחקר ישראל, 2008
תוכנית ההתנתקות - הרעיון ושברו, הוצאת מכון ירושלים לחקר ישראל, 2009
יחסי גומלין בין ניהול סכסוך ליישוב סכסוך, בתוך הסכסוך הישראלי-פלסטיני: מתהליך שלום לעימות אלים-2005-2000, עורך: יעקב בר-סימן-טוב (ירושלים: מכון ירושלים לחקר ישראל, 2005), עמ' 34-16.
יחסי ארצות הברית ישראל - יחסים מיוחדים ומה הלאה?, מכון ירושלים לחקר ישראל.
ההתנתקות מחבל עזה ומצפון השומרון: פינוי, פיצוי ולגיטימציה, מכון ירושלים לחקר ישראל, 2007.
התמודדות עם חסמים לשלום: הסכסוך הישראלי-פלסטיני - מסמך מדיניות, מכון ירושלים לחקר ישראל, 2011.
יעקב בנג'ו (נולד ביולי 1971) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף.
בתפקידו האחרון שימש ראש אגף התכנון של צה"ל.
קודם לכן שימש מפקד הגיס הצפוני ומפקד מערך התמרון בזרוע היבשה, ראש חטיבת התורה וההדרכה באמ"ץ, מפקד עוצבת געש ומפקד חטיבה 7.
עם גיוסו לצה"ל שובץ בחיל השריון בחטיבה 211, גדוד 126. עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים.
ב-2007 מונה למפקד המרכז לאימונים באש במל"י ובמקביל שימש כמפקד חטיבה 14. ב-2009 מונה למפקד חטיבה 7. ב-2011 מונה לראש מחלקת מבצעים.
ב-2013 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד עוצבת המפץ.
באוגוסט 2015 מונה למפקד עוצבת געש, ושימש בתפקיד עד 18 במרץ 2018. באותה שנה מונה לראש חטיבת תורה והדרכה באמ"ץ.
בספטמבר 2019 מונה למפקד הגיס הצפוני והועלה לדרגת אלוף, זאת במקביל לתפקידו כראש חטיבת התורה וההדרכה באמ"ץ.
באוגוסט 2020 מונה למפקד מערך התמרון המשולב הרב-ממדי בזרוע היבשה.
ב-2019 הוציא בנג'ו יחד עם מתניה צחי ספר בשם "המיקוד המבצעי", שמתווה מודל הפעלת ובניית כוח ברמה האסטרטגית.
בנג'ו גם כתב מאמר בנושא ובשם זה בהיותו תא"ל ומפקד אוגדה 36.
בינואר 2022 מונה לראש אגף תכנון ובניין כוח רב-זרועי, וכיהן בתפקיד זה עד אוגוסט 2023.
בנג'ו הצטרף ב-2024 לסגל החוקרים של מרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים שבאוניברסיטת בר-אילן.
בנג'ו בעל תואר ראשון ושני במדע המדינה מהאוניברסיטה העברית.
ביוני 2021 קיבל בנג'ו תואר דוקטור מאוניברסיטת בר-אילן על עבודת המחקר שלו שבוצעה במחלקה להיסטוריה כללית, בהנחיית ד"ר טל טובי, בנושא: המתודולוגיה הנחבאת של תאוריית המלחמה הכללית.
הדוקטורט עבר עיבוד לספר שיצא לאור ב-2023 בעברית ובאנגלית.
יעקב בנג'ו המתודולוגיה הנחבאת של תאוריית המלחמה הכללית - יצא לאור בשנת 2023 בהוצאת ספרים מודן (בשיתוף עם הוצאת מערכות והוצאה לאור של משרד הביטחון).
יעקב בנג'ו ומתניה צחי 'המיקוד המבצעי' - יצא לאור בשנת 2019 בהוצאת ספרים מודן (בשיתוף עם הוצאת מערכות והוצאה לאור של משרד הביטחון).
יעקב בנג'ו, ניר ינאי ויונתן נבו, תור הזהב הביטחוני ותהליך שקיעתו, מערכות, אפריל 2023.
יעקב בנג'ו, סמואל בומנדיל ולי בילו, המצפן לבניין כוחו של צה"ל בתפיסת הביטחון הלאומי: גישת בן-גוריון והשלכותיה כיום, מערכות, יולי 2023.
יעקב "יַשקָה" בר (בירנבוים) (10 ביוני 1928, ביאלובז'גי, פולין – 28 באפריל 2008, אשקלון) היה אלוף-משנה בצה"ל, מקים מתקן אימונים 500 (לימים באלי"ש) ומפקדו השלישי של מחנה מטכ"ל.
בר נולד ב-10 ביוני 1928 כיעקב דוד (ישקה) בירנבוים בביאלובז'גי שבפולין, עיירה שמנתה כ-15,000 תושבים, כמחציתם יהודים.
בנם הבכור של ר' שלמה מאיר וחוה אסתר.
בשנת 1939, בזמן פלישת גרמניה לפולין, גרשו הנאצים את משפחתו מביתה, אשר הפך למפקדת הז'נדרמריה בעיר.
בשנת 1941 אביו נעצר ומאז נעלמו עקבותיו; כעבור שנים התברר כי נרצח בירייה על ידי הנאצים במרתפי הגסטאפו.
בשנת 1942, בזמן גירוש הקהילה היהודית בעיירתו, הופרד בר מאמו ואחיותיו, שנלקחו למחנה טרבלינקה ונרצחו מאוחר יותר באותו היום בעוד הוא, ועמו כמה עשרות מבני הקהילה היהודית בעיר, נלקח למחנות עבודה שונים.
במהלך העבודה במחנות חלה בר בטיפוס הבהרות ואף נפצע קשות ברגלו, אך בזכות תושייתו שרד את המחלה וריפא את רגלו.
בשנת 1944 חיבל בר בשלוש משחזות במחנה העבודה בו שהה על ידי ביצוע קצר חשמלי.
בחקירה שניהלו הגרמנים התגלה כי האשם בחבלה הוא בר.
לאחר שנתפס והוכה עמדו הגרמנים להוציאו להורג בתלייה אך הוראה שהגיעה ככל הנראה מהאחראים על עבודתו במחנה הורתה להסגירו לידי משמר המחנות, בזמן שנעצר על ידי משמר המחנות הוכה שוב ונחבל בגבו.
לאחר מכן נשלח בר לעיר לייפציג, ובינואר 1945 הגיע ברכבת למחנה ההשמדה בוכנוואלד, שם סומן כעציר פוליטי (באמצעות משולש אדום על בגדיו).
בפברואר 1945 הועלה על רכבת והועבר למחנה טרזיינשטט, ששימש "גטו ראווה"; המסע ברכבת ארך כשלושה שבועות ובסופו שרדה רק כעשירית מהנוסעים.
כאשר שוחרר המחנה במאי 1945 ניגש אל בר טנקיסט רוסי והציע לו אוכל ומים, תמונה אשר תיחרט בזיכרונו מאוחר יותר כאשר יתגייס לחיל השריון.
לאחר מכן הגיע בר למשרדי הצלב האדום בפראג כפליט וביקש סיוע על מנת לחזור לביתו.
כאשר חזר לביתו גילה כי ככל הנראה הוא השורד היחיד ממשפחתו וכי כעת העיירה נשלטת על ידי לאומנים פולניים המתנכלים ליורשי הרכוש היהודי, בנו של ראש העיר אף האיץ בו לעזוב את המקום מחשש לחייו.
בעזרת שארית רכושו קנה בר תעודות מזויפות וחזר לקהילה היהודית בפראג.
העלייה לישראל ותחילת דרכו בצה"ל
לאחר שחזר לפראג הצטרף בר אל גרעין הכשרה אשר נקרא על שמו של מרדכי אנילביץ' ולאחר שסיים את ההכשרה, בגיל 17, הצטרף לתנועת הבריחה ופיקד על נקודת הברחה בצ'כיה בה הוברחו יהודים מצ'כיה אל חבל בוואריה בדרום גרמניה.
לאחר מכן עסק במשך כשנה במסגרת אותו הגרעין בהכשרה בעיר לנדסברג הסמוכה למינכן.
בשנת 1947, לאחר הליכה ממושכת לגבול איטליה, שם פגש ברכבים של הבריגדה היהודית אשר הסיעוהו לעיר הנמל ג'נובה, עלה בר על הספינה "שאר ישוב" בדרכו לארץ ישראל, יחד עם כ-700 מעפילים נוספים.
הספינה התגלתה על ידי הבריטים ולאחר קרב קצר בו נפצע הועברו נוסעיה למחנות המעצר בקפריסין, שם שהה כחצי שנה.
לאחר שהונפקה לו תעודת זהות מזויפת על ידי "ההגנה", בה נרשם כקטין על אף היותו בן 19, נכנס בר לישראל במסגרת מכסות העלייה.
כאשר הגיע לישראל נלקח למחנה דורה על יד נתניה ומשם לקיבוץ המעפיל ומיד ביקש להתגייס לצה"ל.
כאשר הגיע אל קצין המיון במחנה מאיר ביקש בר להתגייס ליחידת שועלי שמשון אך לאחר בירור רפואי בו הבחינו בעקמת בגבו נענה בשלילה.
הוצע לו, על ידי שני חברים אשר אותם הכיר עוד מתקופת ההכשרה בתנועת הבריחה ואשר ליוו אותו במסע ההעפלה שלו לארץ ישראל ובמחנות בקפריסין, להצטרף אליהם אל אוהל בו ישבו דוברי רוסית מבלי לדעת לאן מיועדים יושבי האוהל.
בר הצטרף אליהם וכך נשלח לחיל השריון.
בר ויושבי האוהל הועברו למחנה תל השומר, שבו התאמנו יחידות השריון באותה העת, ולאחר אימונים הוצב בתפקיד נהג טנק הוצ'קיס בגדוד 82, בפלוגה שהורכבה מדוברי שפות סלביות ולכן כונתה "הפלוגה הסלבית", ולקח חלק בלחימת הגדוד במלחמת העצמאות.
לאחר מכן נשלח לקורס אפסנאים וממשיך לשירות קבע במהלכו עבר גם קורס פיקוד קרבי לאחריו חזר אל גדוד 82 בתפקיד רס"פ ותוך זמן קצר מונה לתפקיד רס"ר הגדוד.
בר שירת בגדוד 82 במשך 14 שנה, במהלכן לחם במבצע קדש תחת פיקודו של המג"ד אברהם אדן (ברן).
בתום מבצע קדש התייצב בר בפני מפקד גייסות השריון וביקש להשתחרר, לקצינים הרבים אשר באו לביתו וניסו לשכנעו לשוב לצבא הציב אולטימטום - קורס קצינים.
לבסוף ניתן האישור ובר יצא אל קורס הקצינים והוא בן 26, אך במהלך המיון הרפואי הבחינו שוב בגבו העקום.
בר התעקש והתחייב כי במידה ויקרה משהו במהלך הקורס הוא יישא בתוצאות.
לבסוף הגיע להסדר יחד עם סגן מפקד גייסות השריון ומפקד בה"ד 1, אברהם יפה.
לאחר הקורס קיבל בר דרגת סגן ומונה למפקד מחנה ג'וליס בו ישבה חטיבה 7. בשנת 1958 חזר לגדוד 82 כסגן מפקד הגדוד, במקביל שימש גם כמפקד פלוגת המפקדה בגדוד.
במהלך השנים שעברו מקום המדינה גדל חיל השריון ונוצר צורך להקים בסיס אימונים לאימון כוחות המילואים של החיל ובר נקרא אל התפקיד ונתן ליחידה את מספרה - 500. ב-2 ביולי 1962, לאחר שהקים את מתקן האימונים חש"ן 500 מונה למפקד הבסיס.
בתחילה שירת הבסיס את כוחות המילואים של החיל אולם לאחר זמן מה כללה תוכנית האימונים במתקן גם את הכוחות הסדירים ובהמשך אף אימוני יחידות מחוץ לחיל השריון.
בשנת 1963, לאחר שהתמנה לסגן-אלוף קיבל בר, במקביל לפיקוד על מתקן חש"ן 500, מינוי חירום כמפקד אגד התחזוקה של אוגדת הפלדה.
במהלך מלחמת ששת הימים נסגר בסיס האימונים והטנקים של הבסיס יצאו למלחמה כחטיבה חדשה - חטיבה 500. בר יצא למלחמה עם אוגדת הפלדה כמפקד אגד התחזוקה.
לאחר המלחמה מונה לסגנו השני של מפקד חטיבה 7, שמואל גורודיש, בעודה פרוסה לכל אורכה של תעלת סואץ.
ב-1968 עזבה החטיבה את התעלה ובר חזר לצאלים והקים מחדש את מתקן אימונים 500.
בשנת 1971 מונה בר על ידי הרמטכ"ל חיים בר-לב למפקד מחנה מטכ"ל בקריה.
בר שירת כמפקד מחנה מטכ"ל כ-10 שנים, תחת פיקודם של הרמטכ"לים דוד אלעזר (דדו), מוטה גור ורפאל איתן.
במהלך תקופתו כמפקד מחנה מטכ"ל במהלך מלחמת יום הכיפורים הקים יחידה שתפקידה היה לבצר את המחנה כנגד התקפות מן האוויר, ובמהלך הפסקת האש הגיע לסיני על מנת לדאוג לצורכיהן של יחידות השריון ששהו שם.
בשנת 1974 עלה לדרגת אלוף-משנה ובשנת 1980 פרש מן השירות הצבאי.
לאחר שוויתר על חופשתו עם השחרור מצה"ל המשיך לדאוג לרווחת החיילים, הפעם כמנכ"ל האגודה למען החייל, וכפעיל בארגון "צוות - ארגון גמלאי צה"ל" שבו היה יו"ר סניף אשקלון ויו"ר מחוז יהודה ואף קיבל את אות "יקיר צוות" לאחר 20 שנות פעילות בארגון.
ב-1986 הקים והתמנה למנכ"ל הראשון של עמותת יד לשריון בלטרון וב-1990, לאחר שעזב תפקיד זה היה פעיל בסוכנות היהודית.
ב-1993 התמנה לנהל את פרויקט שיקום שכונות באשקלון ובבאר שבע והיה יו"ר הדירקטוריון בחברת "אפרידר".
בר השאיר אחריו את אשתו רינה, ילדיו עמוס וענת ו-5 נכדים.
רבי יעקב בנדטמן (ה'תק"ן, 1790 - שבת כ"ז באדר ה'תרכ"א, 9 במרץ 1861) היה רב ליטאי, רבה של בויסק שבקורלנד ומחבר הספר "זכרון יעקב".