tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חזית הבניין מכוסה בבטון מיוחד שנעשה במקום, החומר נועד להדגיש את המראה הפיסולי של הגלריה.
ביקורות הושמעו על המבנה בשל מראהו האטום הדומה ל"בונקר".
טרנר קונטמפוררי, מרגייט, בריטניה (2006–2013)
מוזיאון טרנר לאמנות עכשווית ממוקמת ליד חוף במרגייט, בחוף הצפוני של קנט, אנגליה.
הוא מוקדש לזכרו של הצייר ויליאם טרנר שהיה מבלה בעיר רבות.
המוזיאון מורכב משש גלריות זכוכית זהות, המכונות "קריסטלינים", המחוברות ביניהן.
אור השמש מדרום מרוכך על ידי מערכת תריסים מעל התקרה, והמבנים מוגבהים על עמודים כדי למנוע הצפות מהים הקרוב.
החזיתות עשויות זכוכית חלבית על מנת לעמוד בהשפעת הקורוזיה המגיעה מן הים.
גלריית ג'יימס סימון נבנתה כיצירה האחרונה בתוכנית האב שצ'יפרפילד הגה עבור אי המוזיאונים של ברלין ב-1999. הוא משמש כשער המבקרים לאי, ומחבר פיזית בין מוסדות אחרים לרבות הפרגמון ומוזיאון החדש.
הבניין שואב השראה מעבודות בסביבה של אדריכלים כמו קארל פרידריך שינקל ופרידריך אוגוסט שטילר.
האלמנט העיקרי בחזית הוא שורה של שבעים עמודים יצוקים בבטון לבן, המתנשאים לגובה תשעה מטרים אך עוביים פחות משלושים סנטימטרים.
ביקורות על גלריית ג'יימס סיימון בגרדיאן ובמקומות נוספים שיבחו את הבניין, אך ציינו את הדמיון של מבנה העמודים לאתר הכינוסים של המפלגה הנאצית שתוכנן על ידי אלברט שפר.
בעוד שצ'יפרפילד נמנע מלהגדיר עצמו כאדריכל בסגנון מסוים וגם לא ניתן לתאר את הבניינים שלו ככאלה, עבודתו המודרניסטית נתפסת לפעמים כתגובה לפרויקטים היותר ראוותניים של פרנק גרי, זהא חדיד וכדומה.
ב-2005 הוא אמר לכריסטופר הול מהניו יורק טיימס, "אני מאוד מעוניין לעשות בניינים שאנשים אוהבים, אבל עם כל פרויקט אני גם מנסה לפרוץ את הגבולות, לעשות משהו מוכר אבל שונה.
אני לא כל כך מעוניין לשכנע את הקהילה האדריכלית שאני גאון".
בראיון לאנדי באטלר ב-2014 הצהיר צ'יפרפילד: "הדבר היחיד שאתה לא יכול לעשות באדריכלות, לפחות לדעתי, הוא להגביל את דרך החשיבה שלך לסגנון, או לחומר, אתה צריך להיות קשוב לנסיבות של הפרויקט".
והכריז כי הוא מתנגד לגלובליזציה של האדריכלות מכיוון שהיא חייבת להתנות בהתאם לתרבות של העיר.
"עם כמה שאנחנו מרגישים עכשוויים, אנחנו עדיין רוצים למצוא מאפיינים שונים במקומות שונים.
כשאנחנו בונים בעיר יש לנו אחריות בצורה מסוימת להצטרף ולהבין למה הבניינים הם כפי שהם בעיר הזאת.
אני מוצא את זה לא ראוי עבור אדריכל להתעלם מההיסטוריה ומהתרבות של העיר ולומר 'יש לי סגנון בינלאומי'".
דייוויד קוברדייל הוא זמר וכותב שירים אנגלי, הידוע בעיקר כמייסד, סולן וחבר הקבע היחיד של להקת ההארד רוק וייטסנייק.
קוברדייל שימש כסולן להקת דיפ פרפל בין השנים 1973–1976.
בשנת 2016 צורף קוברדייל להיכל התהילה של הרוק אנד רול כחבר להקת "דיפ פרפל".
לאורך הקריירה שלו מכר למעלה מ-40 מיליון עותקים מאלבומיו.
דייוויד קוברדייל נולד ב-22 בספטמבר 1951 בעיר סולטברן בי-דה-סי, מחוז נורת' ריידינג של יורקשייר, אנגליה.
כילד שמע מוזיקה בבית סבתו ולמד לנגן בגיטרה ובפסנתר.
בגיל 14 החל ללמוד פיתוח קול.
קוברדייל החל את הקריירה המוזיקלית שלו בהופעות עם להקות מקומיות, בהן Vintage 67, The Government ו-Fabulosa Brothers.
בשנת 1973 ביקש קוברדייל להצטרף ללהקת דיפ פרפל.
קוברדייל הכיר את חברי דיפ פרפל מימיו בלהקת The Government.
קוברדייל התקבל ללהקה לאחר ששלח קלטת אודישן ובהמשך גם נבחן באופן אישי.
בפברואר 1974 יצא אלבומה הראשון של דיפ פרפל עם דייוויד קוברדייל, "Burn", אשר זכה למעמד זהב בארצות הברית ובבריטניה.
באפריל 1974 הופיעו קוברדייל ודיפ פרפל לראשונה בארצות הברית, בפסטיבל California Jam, מול יותר מ-200,000 צופים – הופעה שהייתה עבור קוברדייל קפיצת מדרגה משמעותית בקריירה.
בדצמבר 1974 יצא האלבום Stormbringer, שגם הוא הגיע למעמד זהב בארצות הברית ובבריטניה.
באלבום זה בלטו אף יותר השפעות הפאנק והסול, דבר שגרם לסכסוכים בלהקה ועזיבתו של הגיטריסט ריצ'י בלקמור ביוני 1975.
קוברדייל שיכנע את יתר המוזיקאים להמשיך, וביחד עם הקלידן ג'ון לורד והמתופף איאן פייס, צירפו את הגיטריסט האמריקאי טומי בולין.
ההרכב החדש, שנודע כ-Mark IV, הוציא אלבום אולפן אחד בלבד – "Come Taste the Band" שלא זכה להצלחה מסחרית כקודמיו.
סיבוב ההופעות שליווה את האלבום היה רצוף קשיים, בין היתר בשל בעיות סמים של המוזיקאים יוז ובולין.
במרץ 1976, עם סיום ההופעה האחרונה של הסיבוב, התפרקה הלהקה.
קוברדייל אמר מאוחר יותר: .
דיפ פרפל הייתה כל עולמי, היא נתנה לי את ההזדמנות הגדולה שלי, אבל המשכתי הלאה"
אלבומי סולו ראשונים והקמת וייטסנייק (1978–1983)
לאחר פירוק דיפ פרפל, החל דייוויד קוברדייל בקריירת סולו, בסגנון הרוק-בלוז שאפיין אותו.
ב-1977 הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו, White Snake, שנכתב יחד עם הגיטריסט מיקי מודי וכלל השפעות של פאנק, R&B וג'אז.
אף שהאלבום לא זכה להצלחה מסחרית, השם שימש השראה לשם הלהקה שרצה להקים, White Snake.
בשנת 1978 יצא אלבום הסולו השני שלו, Northwinds, שהתאפיין ברוק כבד עם השפעות בלוז ו-R&B וזכה לביקורות טובות יותר מהאלבום הקודם.
עוד לפני צאת האלבום, קוברדייל כבר הקים את להקת White Snake.
בתחילה שימשה White Snake כלהקת הליווי של קוברדייל, אך עד מהרה הפכה להרכב קבוע.
ה-EP הראשון של הלהקה, Snakebite, יצא ב-1978, ובהמשך הורחב לאלבום מלא שכלל גם שירים מ-Northwinds.
באלבום הבא, Trouble, הצטרף ללהקה הקלידן ג'ון לורד, חברו לשעבר מדיפ פרפל, ובהמשך הצטרף גם המתופף איאן פייס.
האלבום Ready an' Willing מ-1980 כלל את הלהיט "Fool for Your Loving", שהגיע למקום ה-13 במצעד הבריטי ולמקום ה-53 בארצות הברית.
ההצלחה נמשכה עם האלבום Come an' Get It (1981).
בתחילת 1982 השהה קוברדייל את פעילות הלהקה בשל מחלת בתו, וכשחזר, הוציאו את האלבום Saints & Sinners.
באותה שנה הוצע לו לשמש כסולן להקת בלאק סאבאת', אך המשיך עם וייטסנייק.
בשנות השמונים זכתה להקת ויטסנייק להצלחה ניכרת בבריטניה, אירופה ואסיה, אך עדיין לא בארה"ב.
ב-1984 יצא האלבום Slide It In, שהגיע למקום ה-40 במצעד האמריקאי, אך לא נחשב ללהיט גדול.
לקראת הוצאת האלבום בארה"ב, צורף הגיטריסט ג'ון סייקס, שהביא עמו סאונד עכשווי ואגרסיבי יותר.
ב-1987 יצא האלבום ויטסנייק (המכונה גם 1987), שהפך להצלחה עולמית אדירה, במיוחד בארה"ב, שם נמכר במיליוני עותקים.
האלבום כלל להיטים כמו "Here I Go Again" ו-"Is This Love", שנתמכו בסיבוב הופעות רחב ובקליפים מצליחים ב-MTV.
בעקבות הצלחתו, זכה גם האלבום Slide It In להצלחה מחודשת.
בסוף שנות השמונים המשיכה הלהקה להצליח, אף על פי שחלו שינויים תכופים בהרכב.
ב-1989 יצא האלבום Slip of the Tongue, בו ניגן סטיב ואי כגיטריסט מוביל בעקבות פציעה של אדריאן ונדנברג.
האלבום זכה להצלחה, אך נחשב לפחות בולט מקודמו.
לאחר סיום סיבוב ההופעות ב-1990, החליט דייוויד קוברדייל לפרק את הלהקה לזמן בלתי מוגבל, בשל עייפות מהעולם העסקי והופעות, וכן מסיבות אישיות.
בסתיו 1990 החל דייוויד קוברדייל בשיתוף פעולה עם גיטריסט לד זפלין, ג'ימי פייג'.במרץ 1993 יצא האלבום Coverdale–Page וזכה להצלחה עולמית.
האלבום הגיע למקום הרביעי במצעד הבריטי ולמקום החמישי במצעד האמריקאי.
למרות ההצלחה, מסעות ההופעות שתוכננו לאירופה ולארה"ב בוטלו עקב מכירת כרטיסים דלה, והשניים קיימו סיבוב הופעות קצר ביפן בדצמבר 1993. לאחר מכן נפרדו דרכיהם, ופייג' חזר לעבוד עם רוברט פלאנט.
איחוד וייטסנייק וקריירת סולו (1994–2024)
בשנת 1994 הרכיב דייוויד קוברדייל הרכב חדש לוייטסנייק ויצא לסיבוב הופעות לקידום אלבום אוסף.
לאחר מכן פרש שוב מהמוזיקה לשלוש שנים.
ב-1997 שב קוברדייל והוציא את האלבום Restless Heart, שתוכנן במקור כאלבום סולו אך לבסוף יצא תחת השם "David Coverdale & Whitesnake".
סיבוב ההופעות שליווה את האלבום הוצג כסיבוב פרידה, ובמהלכו התקיימו שתי הופעות אקוסטיות, אחת מהן ביפן שיצאה כאלבום חי בשם Starkers in Tokyo.
בתום הסיבוב פורקה הלהקה שוב.
בשנת 2000 הוציא קוברדייל את אלבום הסולו Into the Light, שזכה להצלחה מסוימת והחזיר אותו לפעילות מוזיקלית.
ב-2003 חידש קוברדייל את פעילות וייטסנייק עם הרכב חדש, ויצא לסיבוב הופעות בארצות הברית.
מאז הוציאה הלהקה מספר אלבומים, בהם Good to Be Bad (2008), Forevermore (2011), The Purple Album (2015) ו-Flesh & Blood (2019), לצד סיבובי הופעות עולמיים.
ב-2022 פתחה הלהקה בסיבוב פרידה שנקטע בשל בעיות בריאות של חברי הלהקה, וההופעות בצפון אמריקה בוטלו.
ב-2024 יצא אלבום אוסף Into the Light: The Solo Albums, הכולל מיקסים חדשים לכל אלבומי הסולו של קוברדייל תחת שם וייטסנייק.
דייוויד קוברדייל נישא שלוש פעמים: ב-1974 נישא לג'וליה בורקובסקי ולשניים נולדה בת.
נישואיו השניים היו לטוני קיטיין, שהופיעה בקליפים של וייטסנייק, ונמשכו בין 1989 ל-1991; מאז 1997 הוא נשוי לסינדי, ולשניים בן משותף.
דייוויד פין הוא שחקן, מפיק ותסריטאי בריטי־אירי, הידוע בעיקר בזכות גילום דמותו של ברט בסיטקום הטלוויזיה (2014–2016) של NBC.
באוקטובר 2016 החל לגלם את דיואי פין בהפקת הווסט אנד של המחזמר מאת אנדרו לויד ובר ב, המבוסס על הסרט משנת 2003 בכיכובו של ג'ק בלאק.
על תפקיד זה קיבל מועמדות לפרס לורנס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר במחזמר בשנת 2017.
הופעותיו בתיאטרון כוללות את בתיאטרון המלכותי הלאומי, רומיאו ויוליה בתיאטרון המלכותי הלאומי, בתיאטרון , בלהקה השייקספירית המלכותית, After the Party בווסט אנד ואת Starving בתיאטרון .
הופעותיו הטלוויזיוניות כוללות את "משחקי הכס", "שרלוק", "דוקטור הו", "קרועים", "החבר'ה מהלשכה", "בננה", , , "מראה שחורה", , , "פיפ שואו" ו"ספוקס".
בינואר 2021 הופיע כאחת הדמויות הראשיות, העיתונאי , במיני־סדרה של ITV.
בשנת 2022 גילם עיתונאי בסדרה של ITV ואת אלכס בסדרה של BBC.
2 to Kettering"; דיבוב בלבד2022 דייוויד לי מיני־סדרה; 2 פרקים אלכס דמות קבועה; 6 פרקים אווניו 5 ג'אד דמות קבועה; 6 פרקים 2023–2024 Not Quite Narwhal סדריק תפקיד חוזר; 4 פרקים; דיבוב בלבד2024 רוס דמות קבועה; 7 פרקים דרק צוות ראשי 2025 סת' מקגוורן צוות ראשי
דייוויד קוב היה רופא, קצין צבאי, משפטן ופוליטיקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מסצ'וסטס במושב כלל־מדינתי.
קוב נולד ב־14 בספטמבר 1748 באטלבורו שבפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס.
בשנת 1766 השלים את לימודיו בהרווארד קולג'.
לאחר מכן למד רפואה בבוסטון ועסק ברפואה בטאונטון.
בשנת 1775 היה חבר בקונגרס הפרובינציאלי של מסצ'וסטס.
בשנים 1777 ו־1778 שירת כלוטננט קולונל ברגימנט של ג'קסון ופעל ברוד איילנד ובניו ג'רזי.
הוא שימש שליש בלשכתו של הגנרל ג'ורג' וושינגטון.
בשנת 1786 מונה למייג'ור גנרל של המיליציה והצטיין בשירותו במהלך מרד שייז.
בשנת 1780 היה חבר מייסד של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
עם סיום המלחמה התקבל גם כחבר מייסד של אגודת הסינסינטי במדינת מסצ'וסטס.
קוב כיהן כשופט בבית הדין של מחוז בריסטול (בית הדין לעתירות אזרחיות) בשנים 1784–1796. הוא שימש כחבר בבית הנבחרים של מסצ'וסטס בשנים 1789–1793, כחבר הסנאט של מסצ'וסטס, וכן כיהן כיושב ראש בית הנבחרים של מסצ'וסטס וכנשיא הסנאט של מסצ'וסטס.
קוב היה מועמד לייצג את מחוז הקונגרס השביעי בשנת 1788 ואת מחוז הקונגרס השישי בשנת 1790. הוא נבחר לקונגרס השלישי וכיהן מ־4 במרץ 1793 ועד 3 במרץ 1795. הוא האדם היחיד שנבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ממסצ'וסטס באמצעות מושב כלל־מדינתי.
בשנת 1796 עבר קוב לגולדסבורו שבמחוז מיין ועסק בחקלאות.
בשנת 1802 נבחר לסנאט של מסצ'וסטס מטעם המחוז המזרחי של מיין וכיהן כנשיא הסנאט.
בשנת 1808 נבחר למועצת המושל של מסצ'וסטס, ובשנת 1809 שימש כסגן מושל מסצ'וסטס.
בשנת 1812 היה חבר בוועדה להגנה צבאית, ולאחר מכן כיהן כנשיא בית המשפט של מחוז הנקוק (מיין) לעניינים אזרחיים.
בשנת 1817 שב לטאונטון, שם נפטר ב־17 באפריל 1830. הוא נקבר בבית העלמין פליין.
קוב נבחר בשנת 1814 כחבר באגודה האמריקאית לעתיקות.
בשנת 1976 הונצח דייוויד קוב על בול של שירות הדואר של ארצות הברית.
דייוויד קופרפילד הוא רומן מאת צ'ארלס דיקנס שפורסם לראשונה ב-1849 בהמשכים חודשיים, כמו כל הרומנים של דיקנס.
בסדרה היו 19 חלקים והם פורסמו בלוויית איורים מאת פיז .
הספר הוא האוטוביוגרפי ביותר מבין ספרי דיקנס, ובהקדמה למהדורה הראשונה כינה אותו דיקנס "הילד המועדף עלי".
דיקנס כתב את "דייוויד קופרפילד" במשך שנתיים מ-1848 עד 1850, ותכנן בקפדנות את המבנה ואת סיפור העלילה.
הוא פרסם שבעה רומנים לפניו ושבעה רומנים נוספים עתידים היו להתפרסם אחריו.
להערכתו של טולסטוי, דיקנס היה הטוב שבין הסופרים האנגלים, וספרו "דייוויד קופרפילד" המעולה שבין ספריו.
הפרק "הסערה" (פרק 55, סיפורו של חם פגוטי וטביעת הספינה), היה לדעתו קנה מידה לפיו צריכה להימדד טיבה של סיפורת משובחת.
הנרי ג'יימס נזכר שכילד היה נחבא מתחת לשולחן ומאזין לאמו הקוראת בקול את הפרקים החדשים בסדרה.
דוסטויבסקי היה מוקסם כשקרא את הספר בכלא בסיביר.
קפקא אמר שספרו אמריקה הוא "חיקוי מוחלט" שלו.
ג'יימס ג'ויס גילה את הערכתו כשכתב פרודיה על הרומן בספרו יוליסס.
וירג'יניה וולף, שלא נטתה חיבה לדיקנס, הודתה שהרומן הזה שייך "לזכרונות ולמיתוסים של החיים".
"דייוויד קופרפילד" היה הרומן האהוב על פרויד.
הסיפור מסופר כמעט כולו בגוף ראשון והדובר הוא דייוויד קופרפילד עצמו.
זו הייתה הפעם הראשונה שדיקנס כתב רומן בגוף ראשון.
הרומן נחשב לרומן חניכה (Bildungsroman), והשפעתו ניכרת על ספרים כמו תקוות גדולות של דיקנס, ג'וד האלמוני של תומאס הרדי, "דרך כל בשר" מאת סמואל באטלר, טונו-באגיי של ה.
ולס, "בנים ואוהבים" של ד.
לורנס ו"דיוקן האמן כאיש צעיר" של ג'יימס ג'ויס.
הנושא העיקרי ברומן, בהתאם לאופיו כ"רומן חניכה", הוא חינוכו של הגיבור והתפתחותו הרגשית והמוסרית.
מוסר ההשכל הוא שיש ללכת נגד נטיות הלב הראשונות והמוטעות, מוטיב שחוזר ביחסים שבין הדמויות שברומן.
העותק האישי של "דייוויד קופרפילד" שהיה ברשותו של צ'ארלס דיקנס עצמו נמצא בספריית העיר ניו יורק.
העותק מכיל סימני גזירה והדבקה, ונראה שדיקנס תיקן וכתב בעותק זה הערות שישמשו אותו כתסריט למחזה.
הרומן עוקב אחר חייו של דייוויד קופרפילד מילדותו ועד בגרותו.
דייוויד נולד אחרי מות אביו, ואמו נישאת בשנית למר מארדסטון.
אביו החורג, אדם אכזר, מתעלל בו.
דייוויד נשלח ללמוד בפנימיית "בית סאלם" בהנהלת מנהל חסר רחמים מר קְרִיקל.
בבית הספר מתיידד דייוויד עם ג'יימס סטירפורת' וטומי טרדלס, המופיעים בהמשך הרומן (כנהוג אצל דיקנס).
אמו של דייוויד מתה בעקבות התעללות רגשית של בעלה ואחותו (מיס מארדסטון), ודייוויד נאלץ להפסיק את לימודיו ונשלח לעבוד בבית חרושת לייצור יין.
בתיאורי החיים הקשים בבית החרושת יש הדים מחייו של דיקנס שנאלץ לעבוד בילדותו במפעל לייצור משחות נעליים.
דייוויד בורח מבית החרושת אל דודתו, בטסי טרוטווד, שהיא קרובת המשפחה היחידה שנותרה לו.
הוא הולך ברגל מלונדון עד דובר.
דודתו מסכימה לגדל אותו כדי למנוע ממר מארדסטון הרשע את האפשרות להתנכל לו.
הדודה בטסי משנה את שמו של דייוויד לטרוטווד, ובהמשך הרומן הוא נקרא בשני השמות.
דמויות רבות ממלאות את דפי הרומן, ואת חייו של דייוויד.
בין הדמויות הידועות: האומנת הנאמנה פגוטי ומשפחתה הגרה על ספינה בחוף ים.
אמילי הקטנה, יתומה שגרה עם משפחת פגוטי, המוקסמת מדייוויד הצעיר.
סטירפורת' האנוכי, חברו ללימודים, המפתה את אמילי וזונח אותה בקלונה.
מר ויקפילד, שאצלו דייוויד מתגורר, ובתו אגנס המתוארת כ"מלאך הבית", והופכת להיות ידידתו הטובה ואשת סודו.
הדמויות המוכרות ביותר הן וילקינס מיקאובר ואוריה היפ.
מיקאובר הוא ידיד ומורה רוחני של דייוויד.
הוא שרוי בחובות באופן קבוע, ונכלא בבית הסוהר לבעלי חוב.
דיקנס מתאר באהדה את מיקאובר, על אף שהוא מגנה את חוסר הזהירות שלו בענייני כספים, והוא בן דמותו של אביו שהיה אף הוא תקופה קצרה בבית סוהר לבעלי חוב.
אוריה היפ הנוכל הערמומי הוא אויבו של דייוויד.
בסופו של דבר מצליח דייוויד, בעזרת מיקאובר, לגלות את פרצופו האמיתי ואת פשעיו.
בסגנון המקובל אצל דיקנס הדמויות מקבלות את הגמול הראוי להן.
דייוויד מתחתן עם דורה ספנלאו היפה אך הריקנית.
מותה זמן קצר אחרי נישואיהם מאפשר לעלילה להתקדם אל הסוף הטוב - דייוויד יכול להתחתן אז עם אגנס שאהבה אותו תמיד.
מיקאובר מהגר עם משפחתו לאוסטרליה וזוכה שם למעמד חברתי עם מינויו לתפקיד שופט שלום.
אוריה היפ נכנס לכלא על הונאותיו.
דייוויד קופרפילד - גיבור הרומן, הוא נקרא גם "טרוטווד קופרפילד" (דייוויד קופרפילד הוא גם שם אביו של הגיבור, האב מת לפני שבנו נולד).
קלרה קופרפילד - אמו טובת הלב של דייוויד, שמתה כשדייוויד היה עדיין ילד.
(קלרה) פגוטי - המשרתת הנאמנה של משפחת קופרפילד.
היא נשארת לצידו של דייוויד במשך כל חייה.
אחרי נישואיה למר בארקיס היא נקראת גברת בארקיס.
בטסי טרוטווד - דודתו של דייוויד.
היא אישה אקסצנטרית ובעלת מזג סוער אך עם זאת טובת לב.
היא הופכת להיות אפוטרופוסית של דייוויד כשהוא בורח מפני מר מרדסטון ומגיע לביתה בדובר.
מר צ'יליפ - רופא ביישן אשר נוכח בלידתו של דייוויד.
מר בארקיס - עגלון הנושא לאישה את פגוטי.
אדווארד מרדסטון - אביו החורג והאכזר של דייוויד.
ג'יין מרדסטון - אחותו של מר מרדסטון, משתווה אליו ברשעותה.
דניאל פגוטי - אחיה של קלרה פגוטי הוא דייג עני ונדיב.
הוא לקח תחת חסותו את אחיינו חם ואחייניתו אמילי אחרי שהתייתמו.
כשאמילי נעלמת הוא יוצא למסע ארוך כדי למצוא אותה.
אמילי (אמילי הקטנה) - אחייניתו של מר פגוטי וארוסתו של חם פגוטי.
היא עוזבת את בית דודה עם סטירפורת', וחוזרת אליהם אחרי שסטירפורת' נטש אותה.
חם פגוטי - אחיינו של דניאל פגוטי ומאורס לאמילי עד שהיא עוזבת אותו עם סטירפורת'.
הוא טובע בים כאשר הוא מנסה להציל מלח מספינה טרופה, מתברר שהמלח הוא סטירפורת'.
מרתה - אישה צעירה בעלת מוניטין מפוקפק העוזרת לדניאל פגוטי למצוא את אמילי בלונדון.
מר קריקל - המנהל הקשוח של הפנימייה שבה למד דייוויד.
ג'יימס סטירפורת' - חבר קרוב של דייוויד, הוא רומנטי, מקסים ואהוב על כולם, אך אנוכי מאוד.
אופיו האמיתי מתגלה כשהוא מפתה את אמילי ואחר כך נוטש אותה.
טומי טראדלס - חבר טוב של דייוויד כל חייו, הם נפגשו כשלמדו יחד בבית הספר "בית סאלם".
וילקינס מיקאובר - איש נעים הליכות המתידד עם הילד דייוויד כשהוא עובד בלונדון.
מיקאובר סובל תמיד ממצוקה כספית.
ד"ר סטרונג - רופא מבוגר ונדיב, הוא פוגש את דייוויד בהזדמנויות שונות.
אן סטרונג - אשתו הצעירה של ד"ר סטרונג.
היא נאמנה לבעלה אבל חוששת שהוא חושד בה שיש לה רומן עם ג'ק מלדון.
ג'ק מלדון - דודן של אן סטרונג ואהובה מילדות.
הוא ממשיך לגלות לה חיבה ומנסה לשכנע אותה לעזוב את ד"ר סטרונג למענו.
מר ויקפילד - אביה של אגנס ויקפילד ועורך הדין של בטסי טרוטווד.
אגנס ויקפילד - בתו היפה של מר ויקפילד היא חברה קרובה של דייוויד.
אגנס מתחתנת עם דייוויד אחרי מותה של דורה, אשתו הראשונה.
אוריה היפ - צעיר מרושע וערמומי, הוא עוזרו של מר ויקפילד ואחר כך שותפו.
כלפי חוץ היפ מתנהג בענווה והתרפסות ותוך כדי כך הוא מרמה את מעסיקו ומנסה להשתלט על עסקיו.
גברת סטירפורת' - אימו של ג'יימס סטירפורת'.
מיס דארטל - חיה עם גברת סטירפורת' ואוהבת בסתר את ג'יימס סטירפורת'.
היא מאשימה בהשחתתו את אמילי ואפילו את אמו.
מר ספנלאו - מעסיקו של דייוויד ואביה של דורה ספנלאו.
דורה ספנלאו - בתו שובת הלב אך הילדותית של מר ספנלאו ואשתו הראשונה של דייוויד.
דייוויד קופרפילד - סרט אילם אמריקאי משנת 1911, בבימויו של תיאודור מרסטון
דייוויד קופרפילד - סרט אילם בריטי משנת 1913, בבימויו של תומאס בנטלי
דייוויד קופרפילד - סרט אילם דני משנת 1922, בבימויו של א.
סרט הקולנוע דייוויד קופרפילד משנת 1935 בבימויו של ג'ורג' קיוקור.
סרט הטלוויזיה דייוויד קופרפילד משנת 1969 שביים דלברט מאן - עם לורנס אוליבייה בתפקיד מר קריקל, רלף ריצ'רדסון כמיקובר ואדית אוונס כבטסי טרוטווד.
סרט הקולנוע ההיסטוריה האישית של דייוויד קופרפילד משנת 2019, בבימויו של ארמאנדו יאנוצ'י .
אחד המאפיינים המדוברים של עיבוד זה הוא הליהוק השוויוני (שאיננו מביא בחשבון שיקולים אתניים), עליו החליטו הבמאי ומפיקי הסרט, שבחרו בין היתר בדב פאטל לככב בתפקיד הראשי כדייוויד קופרפילד.
עיבודים רבים לפי הרומן נעשו לטלוויזיה ביניהם:
סדרת הטלוויזיה דייוויד קופרפילד משנת 1966 בכיכובו של איאן מקלן בתפקיד דייוויד
מיני-סדרת הטלוויזיה דייוויד קופרפילד משנת 1974 בכיכובו של דייוויד ילנד בתפקיד הראשי
סדרת הטלוויזיה דייוויד קופרפילד משנת 1999 עם דניאל רדקליף (כוכב סרטי הארי פוטר) בתפקיד דייוויד הצעיר, ולצידו בוב הוסקינס בתפקיד מיקאובר, ומגי סמית' בתפקיד בטסי טרוטווד.
איאן מקלן שיחק בסדרה זו את מנהל הפנימייה מר קריקל.
בשנת 2000 הופק סרט טלוויזיה באותו שם בכיכובם של יו דאנסי בתפקיד דייוויד קופרפילד, סאלי פילד הדודה בטסי ומייקל ריצ'רדס בתפקיד וילקינס מיקאובר.
הספר תורגם פעמים רבות לעברית:
דוד קופרפלד; תרגם מאנגלית על ידי משה בן-אליעזר, ירושלים: תרגמן, תרפ"א.
(מהדורה נוספת: תל אביב: אמנות, תרפ"ח)
דוד קופרפילד; תרגם: ברוך קרופניק; ערך: ז.
אריאל; הציורים: בינה גבירץ, תל אביב: י' שרברק, [תשי"-].
דוד קופרפילד; עברית: ישעיהו לויט, תל אביב: תבל, תשט"ו.
(מהדורה נוספת: תל אביב: מ' מזרחי ('מועדון הספר הטוב'), 1962)
דוד קופרפילד; מעֻבד לילדים בידי יצחק נון; ציֵּר: דוד גלבוע, תל אביב: עמיחי, תש"ך 1960
דויד קופרפילד; עברית: משה הרפז, תל אביב: ניב, תשכ"ו
דוד קופרפילד; עברית: עליזה נצר; ציורים: קרמוניני, תל אביב: מ מזרחי, 1968
דוד קופרפילד: קורותיו של נער אנגלי יתום; תרגם ועיבד לעברית קלה: יצחק לבנון; איורים: צ'רלז מוזלי, תל אביב: מסדה-פרס ('ספרית מסילה: מדף ספרים ייחודי ללומד המבוגר'), 1980
ההיסטוריה האישית של דייוויד קופרפילד; בלוויית איורים מקוריים מאת ה"ק בראון ; תרגם: מאיר ויזלטיר, תל אביב: דביר, תשמ"ח 1987
דוד קופרפילד; עברית: שלמה לבה; ציורים: קרמוניני, תל אביב: מ.
מזרחי ('ספרי מופת צבעוניים לילדים'), 1997
דייוויד קופרפילד; נוסח עברי: בינה אופק, תל אביב: עופרים, תשנ"ז 1997
דייוויד קופרפילד, עברית: לי עברון, סדרת הרפתקה, אוקיינוס ומודן, 2021. תרגום מלא בשני כרכים
דייוויד פול קרוננברג , הוא שחקן ובמאי קולנוע יהודי-קנדי, בולט בסוגת האימה, זוכה פרס ג'יני.
ברבים מסרטיו היבט האימה הפיזי נשזר בהיבט הפסיכולוגי של הדמות.
בתחילת הקריירה שלו הוא חקר את השינויים הפיזיים והפסיכולוגיים בעיקר בז'אנר האימה ובשנים האחרונות הוא אף יוצר סרטים בז'אנר זה.
קרוננברג נולד בקנדה, למשפחה ממוצא יהודי ליטאי שהיגרה לטורונטו.
אמו, אסתר לבית סומברג הייתה נגנית פסנתר מפורסמת בעיר ואביו, מילטון קרוננברג היה עיתונאי בעיתון המקומי.
קרוננברג סיים את לימודיו באוניברסיטת טורונטו עם תואר בספרות, במקום לסיים את לימודיו בחוג למדעים מדויקים.
הוא טען שהסיבה לכך הייתה ההתוודעות שלו לוויליאם ס.
לאחר שני סרטונים קצרים ושני סרטי סטודנטים עצמאים.
בשנות השבעים החל ליצור סרטי אימה, שהביאו משב רוח רענן לז'אנר.
הסרט הראשון היה "צמרמורת" והשני שבא בעקבותיו היה "התקף טירוף".
"התקף טירוף" היה הסרט שאיתו פרץ לתודעה העולמית ובעיקר לתודעה האמריקאית.
לאורך הקריירה שלו התפתח קרוננברג מנקודת המבט שלו.
בסרטיו הראשונים מדענים חיצוניים ועלומים מבצעים ניסויים בבני אדם ובגופות וגורמים למהומות ולהדבקה של אוכלוסיות שלמות בווירוסים (צמרמורת, התקף טירוף).
לאחר מכן, מדענים מנצלים את היכולת כדי לפגוע באינדיבידואלים (וידאודרום, הסורקים) ואז מגיעים לתקופה שבה הם פוגעים בעצמם (הזבוב, תאומי המריבה).
בסרטיו האחרונים, האדם חווה התעללות פסיכולוגית עצמית (ספיידר, אקזיסטנז).
בסרטיו, עבד יחד עם המלחין הווארד שור.
בשנת 2006 זכה בפרס הוקרה בפסטיבל קאן.
ואף זכה בעיטור מאת ממשלת קנדה בתחום המדע והאומנות.
קרוננברג ביים שני סרטים בתקציב הוליוודי ענק.
הניסיון הראשון היה "החצי האפל" בשנת 1983 והשני - "הזבוב" בשנת 1986. חוץ משני סרטים אלו, את שאר סרטיו הוא עשה במסגרת עצמאית, למרות שהיו פרויקטים רבים שהוא סופח אליהם בהתחלה.
הוא היה אחד מהמועמדים של ג'ורג' לוקאס לביים את הסרט השלישי בטרילוגיית מלחמת הכוכבים, מלחמת הכוכבים - פרק 6: שובו של הג'דיי.
אך לוקאס בחר לבסוף בריצ'רד מרצ'אנד.
קרוננברג אף עבד במשך שנה על "זיכרון גורלי" אך עזב את הסט לאחר חילוקי דעות עם מפיקי הסרט.
בתחילת שנות ה-90 היו שמועות בהוליווד שהוא מביים את ההמשך לאינסטינקט בסיסי.
סרטיו היסטוריה של אלימות וסימנים של כבוד הם סרטים הוליוודיים בהפקת ענק.
מאשתו הראשונה מרגרט הינדסון, לה היה נשוי בין השנים 1972-1979, נולדה בתו קסנדרה, ילידת 1972. מאשתו השנייה קרוליין זייפמן, לה היה נשוי משנת 1979, עד למותה בשנת 2017, נולדו שני ילדים נוספים: בת בשם קיית'לין, ילידת 1984 שהיא צלמת ויוצרת סרטים ובן בשם ברנדון, יליד 1980 שהוא במאי ותסריטאי.
האזור המת The Dead Zone (1983) (נקרא בעברית גם "אזור הדמדומים" או "אופק אבוד")
התכריכים (אנ') (2024) - במאי ותסרריטאי
דייוויד סת קוטקין , המוכר בשם הבמה דייוויד קופרפילד (David Copperfield) הוא קוסם אמריקאי, הנחשב לאחד המצליחים בעולם.
הוא מוכר בעיקר בשל השילוב בין מופעי אשליות לצד סיפורים בהופעותיו.
האשליות המפורסמות ביותר של קופרפילד כוללות את העלמת פסל החירות (1983), ריחוף באוויר מעל הגרנד קניון (1984) ומעבר דרך החומה הסינית - מעברה האחד לעברה השני (1986).
קסמים נוספים של קופרפילד היו יצירת קשר עם חייזרים, העלמת מטוס סילון פרטי (1981), בריחה מאלקטרז (1987), בריחה מגורד שחקים אשר מפוצץ באופן מבוקר (1989), העלמת קרון של רכבת האוריינט אקספרס במשקל 70 טון (1991), וריחוף מעל קהל חי (1992).
קופרפילד הצליח להשיג לאורך הקריירה 11 שיאי גינס.
הוא זכה ב-21 פרסי אמי על תוכניות הטלוויזיה בהן הופיע.
כן זכה לקבל כוכב על שמו בשדרת הכוכבים של הוליווד.
נולד בניו ג'רזי שבארצות הברית להורים יהודים; אמו רבקה קוטקין (לבית גיספאן) נולדה בירושלים טרם קום המדינה והייתה שמאית ביטוח, ואביו היימן קוטקין נולד בארצות הברית היה בעלים ומנהל של חנות סדקית לגברים.
סבו מצד האם עלה לארץ ישראל מצנעא שבתימן, וסבתו מצד האם הייתה ילידת ירושלים.
סבו וסבתו מצד האב היו מהגרים יהודים-אשכנזים ילידי אוקראינה הסובייטית ורוסיה הסובייטית דאז, בהתאמה.
בינואר 1994 קופרפילד היה מאורס לדוגמנית-העל הגרמנייה קלאודיה שיפר, אך הם נפרדו בספטמבר 1999 לאחר כשש שנות אירוסין.
לעיתים, היא לקחה חלק במופעיו של קופרפילד, ואף במסגרת פעלולי "אישה חצויה לשניים" שביצע.
באפריל 2006 נשדדו קופרפילד ושתי עוזרותיו באיומי אקדח לאחר הופעה בפלורידה; בתחילה טען קופרפילד שהוא לא נתן לשודדים דבר, לאחר שהשתמש בזריזות ידיים כדי להסתיר את חפציו.
אך לבסוף מסר שלא עשה זאת וכי אילו היה עושה זאת "זה היה מעשה טיפשי, שיכול היה לגרום להם לירות בי".
בזכות העוזרת שלו, שהצליחה לרשום את מספר לוחית הרישוי, החשודים נתפסו, נעצרו ונשפטו על מעשיהם.
בשנת 2007, מלכת יופי לשעבר בשם לייסי קרול האשימה את קופרפילד בתקיפה מינית באי הפרטי שלו.
ה-FBI חקר את הטענות ופשט על מחסן בבעלותו בלאס וגאס.
התיק נסגר ללא אישומים ובית המשפט קבע כי הייתה האשמת שווא.
לאחר מכן, קרול עמדה למשפט על האשמת שווא בתקיפה מינית, הודתה באשמה וספגה קנס כספי ועבודות שירות.
בינואר 2018, האשימה אותו דוגמנית עבר בשם בריטני לואיס וטענה שסימם אותה ותקף אותה מינית בהיותה נערה בשנת 1988.
ב-2006 החל בזוגיות עם קלואי גוסלין, דוגמנית אופנה צרפתייה.
בפברואר 2010, נולדה לזוג בת משותפת.
לקופרפילד שני ילדים נוספים, בן ובת, הנושאים את שם משפחתו המקורי, קוטקין.
דייוויד קורטן (נולד ב-1937) הוא מחבר ספרים התומכים בהתנגדות גלובלית, ואחד ההוגים הבולטים של תנועה זו, במיוחד בהקשר של התנגדות לתאגידים גלובליים.
ספרו הנודע ביותר הוא "כשהתאגידים שולטים בעולם".
ספרו האחרון הוא: "המפנה הגדול: מאימפריות לקהילת כדור הארץ", אשר ממקם את התאגידים הגלובליים בהקשר של 5,000 שנות "אימפריה", בו משתמשים כמונח זני לארגון יחסי אנוש באמצעות היררכיה שלטת.
קורטן טוען שהשיטה האנושית הגיעה כעת לגבולות השליטה, שיש ביכולתן של מערכות החברה והסביבה לסבול.
על מנת להבטיח עתיד זה, חייב המין האנושי לסור מדרך השליטה של האימפריה לעבר קהילת כדור הארץ כפי שמוגדר בעקרונות "כתב הזכויות של כדור הארץ".
קורטן קיבל את התואר השני ואת הדוקטורט במנהל עסקים מבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת סטנפורד.
הוא שירת כסרן בצבא האמריקני במלחמת וייטנאם.
קורטן שימש כיועץ בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד במכון המנהל הממוקם במרכז אמריקה-ניקרגואה.
לאחר מכן הוא הצטרף לצוות של מכון הרווארד עבור פיתוח בינלאומי, שם הוא עמד בראש פרויקט במימונה של קרן פורד על מנת לחזק את הארגון והניהול של תוכנית תכנון משפח לאומית.
בשלהי שנות השבעים עזב קורטן את האקדמיה בארצות הברית ועבר למזרח אסיה, שם הוא חי במשך קרוב ל-15 שנה, שירת בתחילה כמומחה לפרויקט של קרן פורד ומאוחר יותר כיועץ אזורי באסיה הממונה על פיתוח ניהול עבור הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID).
בשלב זה זכתה עבודתו להכרה בינלאומית עבור תרומתו לחלוציות הפיתוח של אסטרטגיות רבות עוצמה, למען המרת ביורוקרטיה ציבורית לכדי מערכות תמיכה, המוקדשות לחיזוק שליטה קהילתית וניהול משאבי האדמה, המים והיער.
בשלב מסוים שינה קורטן את דעתו בנוגע לנושאים כמו פיתוח, צמיחה כלכלית, עוני וסביבה.
בשל חוסר היכולת, לדעתו, של ה-USAID וארגוני סיוע גדולים רשמיים אחרים ליישם את הגישות שהוא הוכיח כיעילות בקרן פורד הלא ממשלתית, הפסיק קורטן לעבוד עם מערכת העזרה הרשמית.
את חמש שנותיו האחרונות באסיה הוא הקדיש לעבודה עם מנהיגים של ארגונים אסיאתיים לא ממשלתיים.
הם עבדו יחד על זיהוי השורשים לכישלון ההתפתחות באזור ועבדו על בניית יכולתם של ארגוני החברה הציבורית לתפקד בתורת הזרזים האסטרטגיים שיביאו לשינוי לאומי וגלובלי.
לדעת קורטן, קיים משבר של העוני מעמיק, חוסר שוויון הולך וגדל, הרס הסביבתי וחוסר השתלבות בסביבה.
לאחר שראה זאת באסיה, הוא התנסה בו גם כמעט בכל ארץ בעולם - כולל ארצות הברית והארצות "המפותחות" האחרות.
מעבר לכך, לדעתו קידמה ארצות הברית ותאגידים רב לאומיים באופן פעיל - הן מבית והן מחוץ - אותה המדיניות שהעמיקה את המשבר הגלובלי שנגרם.
על מנת שהעולם ישרוד סבור קורטן שעל ארצות הברית והכלכלה העולמית להשתנות.
קורטן שב לארצות הברית ב-1992, על מנת לסייע לקדם את התמורה שהוא ראה כנחוצה.
מאז הוא קורא להעלאת המודעות הציבורית של התוצאות הפוליטיות של הכלכלה הגלובלית ומתריס כנגד הרחבת הכוח התאגידי על חשבון הדמוקרטיה, השוויון, כוחות השוק, הבריאות והגנת הסביבה, כנגד תרבות הצריכה, ובעד דמוקרטיה, ביזור כלכלי, שוקים מתפקדים, קהילות מתפקדות, וכלכלה מקיימת.
קורטן משתמש בשני דימויים, שתוארו לראשונה על ידי הכלכלן קנת בולדינג, על מנת לתאר את קשרי הגומלין של בני האדם עם הביוספרה: "הקאובוי במערב הפרוע" ו"האסטרונאוט בחללית".
על פי מודל הקאובוי, תופשים רוב האנשים את כדור הארץ כבעל שפע של משאבים שיש ביכולתם למלא את מחסורו של המין האנושי ומאמינים שהמשאבים הללו מתחדשים תדיר.
במציאות, גורס קורטן, דומה כדור הארץ יותר לחללית, שבה המשאבים הם הרבה יותר מוגבלים ושומה עליו לנקוט צעדים על מנת לשמור על המערכות הטבעיות שדואגות לחדש אותם.
דייוויד קורטון כתב את ספרו, "כשהתאגידים שולטים בעולם" לראשונה בשנת 1995 לאחר חתימת הסכמי נא"פטא, הסכם הסחר החופשי הצפון אמריקאי ובא לבטא עמדת נגד לתהליך הגלובלי.
הספר נערך ונכתב מחדש בשנת 2001 לאחר שהסופר לקח חלק פעיל בפעילות ההמונית נגד הגלובליזציה בסיאטל ותוך ניסיון לגבש עמדה סדורה וברורה שתבטא את ההתנגדות לתהליך הגלובלי, התאגידים הרב לאומיים והמוסדות העולמיים המובילים את התהליך.
ספרו של קורטן מחולק לשישה חלקים.
בפרק הפתיחה מוצג הטיעון המרכזי של הספר.
הטענה המרכזית היא, כי בשם יצירת עושר חדש האנושות בעצם מרוששת את עצמה ומעמידה את עצם קיומה בסכנה.
באמצעות הוויתור על הוויסות והסרת הגבולות הכלכליים המדיניים, יצרנו כלכלה גלובלית בעלת עוצמה גדולה מזו של כל ממשלה וכלכלה זו, שטייס אוטומטי מנווט אותה, מוסיפה לטוס במסלול התרסקות.
נקודת המוצא של הספר היא שאנו חווים התפוררות חברתית וסביבתית מואצת הנובעת מהרדיפה אחר צמיחה כלכלית.
תהליך של גלובליזציה כלכלית מסיט את הכוח מהממשלות המופקדות על טובת הציבור לעבר קומץ של תאגידים השואפים לדבר אחד בלבד, רווחים פיננסים קצרי מועד.
מכונת תעמולה משומנת הנשלטת על ידי התאגידים מבטיחה כי צרכנות היא הדרך לאושר, הבעיות והמצוקות האנושיות נובעות מהתערבות הממשלות והגלובליזציה היא ברכה למין האנושי.
לטענתו התאגידים והמוסדות הפיננסים הפכו למכשירים של עריצות השוק, שמתפשטים על פני כדור הארץ כסרטן, הורסים פרנסות, גורמים לעקירת תושבים מאדמתם, הופכים מוסדות דמוקרטיים לחסרי אונים ומקיימים חיים הכרוכים ברדיפת בצע שאינה יודעת שובעה.
בלחץ להגדיל רווחים קצרי מועד, מקצצים התאגידים במספר העובדים כדי להיפטר מאנשים ותפקידים.
ובכל זאת אין הם נחלשים.
הם מהדקים את שליטתם על שווקים וטכנולוגיות דרך מיזוגים ורכישות וכופים על קבלני משנה וקהילות מקומיות להנמיך סטנדרטים ולהתחרות בניהם על העבודות שבשליטת התאגידים.
בחלק הראשון, בוקרים בספינת חלל, מוצגים שני טיעונים.
הטענה היא כי כדור הארץ הפך לספינת חלל וחדל מלהיות המערב הפתוח.
אנו מייחסים לשפע של הטבע ולשירותים שהוא מספק כמובנים מאליהם ומעריכים חוזק וקדמה עם צרכנות כאילו אנו במערב הפרוע בו יש אינסוף משאבים ויוצרים עומס על מערכות קיום החיים.
במצב בו אנו חיים כמו בספינת חלל בה יש משאבים מוגבלים בעלי היכולת צורכים משאבים מעבר לדרוש להם על חשבון רבים אשר נמנע מהם צורכיהם הבסיסיים.
בשלב זה קורא הסופר להבנה כי עברנו מעולם של גבולות פתוחים לעולם של ספינת חלל.
הטיעון השני המועלה בחלק זה הוא, אשליית הצמיחה.
צמיחה כלכלית מהירה לטענתו מביאה נמלי תעופה, אוטוסטרדות מותגים וטלוויזיות אך רק לעיתים נדירות משפרת צמיחה זו את תנאי החיים של ההמונים.
החלק השני, ההתמודדות על הריבונות, מספר את סיפורה ההיסטורי של עליית התאגידים מימיהם הראשונים באירופה ועד מעמדם החוקי והציבורי כיום באמריקה.
הסופר מקיים דיון על מה שנראה בעיינו שקיעתה של הפלורליזם הדמוקרטי באמריקה לטובת הכוח התאגידי.
לטענת הסופר התאגידים ובעלי בריתם הפוליטיים הצליחו להביא לאימוץ השקפת עולם ניאו ליברלית בחברה ובמערכת המשפט האמריקאית.
בחלק השלישי, קולוניאליזם תאגידי, מוצגת מעברם של התאגידים מפעילות במסגרת מדינתית לפעילות כלל עולמית.
הסופר מראה את השפעת הפעילות התאגידית על התהליך הדמוקרטי וכיצד מכפיפים את האינטרסים הציבוריים לאינטרסים של התאגידים.
בפרק זה מדגים הסופר את השפעתה המשחיתה של כוח הכסף על הפוליטיקה האמריקאית ועל הדמוקרטיה בעולם כולו.
בחלק הרבעי, שיטה פיננסית נבזית, מועלית הטענה כי הפעילות הפיננסית הגלובלית מקדשת את הרווח המהיר ועושקת את הכלכלה היצרנית.
תאגידים יעילים ובעלי אחריות חברתית נופלים טרף לציד בידי מפרקי תאגידים אשר באים לקצור רווחים מהירים.
לתאגידים חיים משל עצמם ושיטת פעילותם מזיקה לציבור כיוון שהפרטים העובדים בתאגידים מעדיפים את האינטרס התאגידי על פני הציבורי למען קידום אישי.
בחלק חמש, השיבו לנו את כוחנו, הסופר קורא לדרך כלכלית אחרת ומהפכה אקולוגית בה יש פעילות כלכלית מקומית ובה קהילות שומרות על משאביהן ומחזקות את קשריהן הפנימיים ועם קהילות אחרות.
בחלק השישי, משלטון תאגידי לחברה אזרחית, קורטון קורא למעבר ממה שהוא מכנה שלטון תאגידי לחברה אזרחית.
הסופר מציג את פעילותה של ה"תנועה לדמוקרטיה חיה" ואת פעילותה נגד הגלובליזציה, את הישגיי התנועה ואת הדרך בה לדעתו יש להמשיך את המאבק.
קורטן הוא אחד המייסדים וחבר במועצת המנהלים של "רשת העתיד החיובי" המוציאה לאור את כתב העת YES!, כתב עת לעתיד חיובי, המתפרסם כל רבעון.
הוא חבר בהנהלת "ברית העסקים לכלכלות חיות מקומיות" ושותף בפורום הבינלאומי לגלובליזציה.
הוא גם אורח קבוע בתוכניות רדיו וטלוויזיה ברחבי העולם בייצגו עמדות של אנטי-גלובליזציה.
דייוויד קורטן, כשהתאגידים שולטים בעולם.
דייוויד ויליאם דונלד קמרון, הברון קמרון מצ'יפינג נורטון הוא פוליטיקאי בריטי שכיהן כראש ממשלת בריטניה בשנים 2010–2016. מנובמבר 2023 ועד יולי 2024 שימש כמזכיר המדינה לענייני חוץ בקבינט של ראש הממשלה רישי סונאק.
קמרון למד תואר ראשון בפילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה באוניברסיטת אוקספורד וסיים בהצטיינות בשנת 1988. בעת שהייתו באוקספורד היה חבר במועדון הבולינגדון.
לאחר לימודיו הצטרף למחלקת המחקר של המפלגה השמרנית והפך ליועץ מיוחד למייקל הווארד.
קמרון היה לתקופה ראש אגף התקשורת העסקית של Carlton Communications.
קמרון היה מועמד לפרלמנט לראשונה ב־1997. בתחילה הוא התמודד עם מצע אירוסקפטי, שובר את האחידות במצע של מפלגת השמרנים עם התנגדותו להשתתפות בריטית באירו.
קמרון הובס בניסיון התמודדות זה שלו.
ניסיונו המוצלח הראשון להיבחר לפרלמנט היה בבחירות הכלליות ב־2001. הוא קודם למושב הקדמי של האופוזיציה שנתיים מאוחר יותר.
קמרון התקדם בדרגות והפך למתאם הראשי של המצע של המפלגה השמרנית בבחירות הכלליות ב־2005. הוא זכה לדמות ציבורית של מתמודד צעיר מתון ובזכותה זכה בבחירות על הנהגת מפלגת השמרנים ב־2005.
בבחירות הכלליות בבריטניה (2010) זכתה המפלגה השמרנית ב־306 מושבים בפרלמנט.
לאחר חמישה ימים של משא ומתן, יצר קמרון קואליציה עם המפלגה הליברל-דמוקרטית.
הוא הוביל את ממשלת הקואליציה הראשונה בבריטניה מאז מלחמת העולם השנייה.
בעת בחירתו היה לראש הממשלה הבריטי הצעיר ביותר מזה כמעט 200 שנים.
התקופה שבה שירת קמרון כמנהיג מפלגת השמרנים הושפעה רבות על ידי המשבר הכלכלי העולמי שהחל ב־2008. המשבר הכלכלי העולמי הוביל לגרעון גדול בתקציב הממשלה הבריטית.
ממשלתו הדגישה בפרסומיה כי צריך לצמצם את הגרעון ויש לעשות זאת דרך מדיניות צנע.
בהתאם לכך היא הציגה שינויים מרחיקי לכת בתחום הרווחה, מדיניות ההגירה, חינוך ובריאות.
ב־2011 הפך קמרון לראש הממשלה הבריטי הראשון שהטיל וטו על ברית של האיחוד האירופי.
ממשלתו הוציאה לפועל ארבעה משאלי עם גדולים, אחד הנוגע לשינוי שיטת הבחירה ב־2011, אחד הנוגע לעצמאות באיי פוקלנד ב־2013, אחד הנוגע לעצמאות סקוטלנד בספטמבר 2014, והמשאל האחרון בראשותו של קמרון עסק בנוגע לחברות של בריטניה באיחוד האירופי והתקיים ביוני 2016.
קמרון שתמך בהישארות הפסיד במשאל העם והתפטר מתפקידו עם היוודע התוצאות, וסיים את תפקידו ביולי אותה השנה.
בתחום החקיקה, תחת ממשלתו הוכנסו לחוק נישואים חד-מיניים באנגליה, ויילס וסקוטלנד.
בתקופת שלטונו הגיעה בריטניה ליעד האומות המאוחדות בהוצאה של 0.7% מהתוצר המקומי הגולמי על סיוע חוץ למדינות מתפתחות.
בנובמבר 2023 מונה קמרון לשר החוץ בממשלתו של רישי סונאק.
הוא כיהן בתפקיד עד יולי 2024, עת זכתה מפלגת הלייבור בבחירות הכלליות בממלכה המאוחדת, והוחלף על ידי דייוויד לאמי.
קמרון נולד בלונדון למשפחה אמידה.
אביו, איאן דונלד קמרון, היה סוכן בורסה ממוצא סקוטי אשר נולד נכה בשתי רגליו ועבר במהלך חייו מספר רב של ניתוחים על מנת להתמודד עם הנכות.
סב־סב־סבו עשה את הונו במסחר בתבואה בשיקגו וחזר לסקוטלנד בשנות ה־80 של המאה ה־19. אמו, בת לאם ולשית ולאב אנגלי שהחזיק בתואר ברון, הייתה שופטת שלום.
קמרון גדל בברקשייר עם אחיו ושתי אחיותיו.
מצד אביו, קמרון הוא צאצא ישיר של ויליאם הרביעי דרך אחת מפילגשיו.
קשר משפחתי זה הופך את קמרון לבן דוד חמישי-ראשון בשלישי של המלכה אליזבת.
שושלת היוחסין הלא רשמית הזאת מבית המלוכה האנגלי כוללת חמש נשים, שהאחרונה שבהן היא סבתו של קמרון מצד אביו.
לקמרון גם כן שורשים יהודיים, סבא של סבא שלו היה אמיל לויטה, יהודי יליד גרמניה ובנקאי מפורסם שזכה באזרחות בריטית בשנת 1871 (משפחתו של אמיל מיוחסת לצאצאי חוקר המסורה מתקופת הרנסאנס אליהו בחור).
אשתו של אמיל הייתה יהודיה בת משפחה עשירה ומיוחסת מדנמרק.
מגיל שבע למד קמרון בבתי ספר פרטיים ויוקרתיים באנגליה.
הת'רדאון, בית הספר היסודי שבו קמרון למד, כולל מבין בוגריו את הנסיך אדוארד ואת הנסיך אנדרו.
בזכות ציוניו הגבוהים, למד קמרון בכיתה הגבוהה ביותר בהת'רדאון שנתיים לפני שהיה אמור להגיע לשם על־פי גילו.
בגיל שלוש־עשרה החל קמרון ללמוד בבית הספר התיכון הפרטי היוקרתי איטון, בעקבות הוריו ואחיו הבכור.
תחומי העניין שלו בתיכון כללו בתחילה אמנות.
במהלך לימודי התיכון נתפס קמרון בעת שעישן קנאביס.
קמרון הודה בעישון אבל מכיוון שלא סחר בסמים, הוא לא הודח מבית הספר אלא רק נקנס, נאסר עליו לעזוב את שטח בית הספר וכן הוטל עליו עונש מסורתי של העתקה של 500 שורות מטקסט שנכתב בשפה הלטינית.
בסיום התיכון זכה קמרון במלגה לאוניברסיטת אוקספורד על סמך ציוניו הגבוהים בבחינות סיום התיכון.
קמרון דחה את הלימודים שלו בשנה.
במשך תשעה חודשים ביצע מחקר עבור הסנדק שלו, טים רתבון, חבר פרלמנט מהמפלגה השמרנית.
בתקופה זו נכח בדיונים בבית הנבחרים הבריטי.
במשך שלושה חודשים נוספים עבד קמרון בחברת החזקות בהונג קונג בתפקיד אדמיניסטרטיבי, דרך קשרים של אביו.
בחזרתו מהונג קונג בעת עצירה בברית המועצות, ניגשו אל קמרון שני גברים רוסים דוברי אנגלית שוטפת.
בשלב מאוחר יותר בחייו נאמר לקמרון על ידי אחד מהמרצים שלו כי אירוע זה היה "בוודאות היה ניסיון גיוס" של הק.ג.ב..
קמרון למד לתואר ראשון באוקספורד בפילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה.
ורנון בוגנדור, אחד המרצים של קמרון וכן פרופסור בריטי נודע בתחום החוקה הבריטי, תיאר את קמרון כאחד מתלמידיו "המוכשרים ביותר" וכן אמר כי לקמרון עמדות פוליטיות "שמרניות מתונות והגיוניות".
במהלך לימודיו באוקספורד, היה קמרון חבר במועדון הבולינגדון, מועדון אקסקלוסיבי לגברים בלבד הידוע בכך שהחברים בו מגיעים מרקע אמיד וכן ידוע בתרבות השתייה המפותחת שלו ובמסורת שלו בביצוע מעשי ונדליזם המושפעים משתייה מוגזמת.
לימים התפרסמה תמונה של קמרון יחד עם עוד חברים במועדון הבולינגדון, בהם בוריס ג'ונסון, לבושים פראק, אך התמונה נעלמה בשל תביעות של זכויות יוצרים.
עם תום לימודיו קמרון עבד במחלקת המחקר של המפלגה השמרנית בין השנים 1988 ו־1993. ב־1991 קמרון קודם לעבוד ברחוב דאונינג בתדרוך של ג'ון מייג'ור לקראת השאלות לראש הממשלה שנדרש אליהן בתקופה ההיא פעמיים בשבוע.
קמרון זכה בקרדיט על סיועו לג'ון מייג'ור להוציא לפועל "הופעה מרהיבה" בהצבעה על "שימוש נוראי בשפה מכובסת" מצד טוני בלייר, אז דובר משרד העבודה מטעם מפלגת הלייבור, בנוגע למשמעויות של שכר מינימום לאומי.
לימים התמנה קמרון לראש האגף הפוליטי במחלקת המחקר.
באוגוסט 1991 התמודד קמרון על תפקיד היועץ הפוליטי לראש הממשלה אך הפסיד במרוץ לג'ונתן היל, לימים ראש בית הלורדים.
קמרון קיבל את התפקיד של תדרוך ג'ון מייג'ור לפני מסיבות העיתונאים שלו בבחירות הכלליות ב־1992. במהלך הקמפיין קמרון היה אחד מ"חבורת הפרחחים" של אסטרטגים של המפלגה השמרנית שעבדו 12–20 שעות ביום.
קמרון עמד בראש האגף הכלכלי במהלך קמפיין הבחירות.
לאחר הניצחון המפתיע של המפלגה השמרנית בבחירות ב־1992 קמרון יצא כנגד חברים ותיקים יותר במפלגה אשר הטיחו בו ובחבריו ביקורת במהלך הקמפיין.
כמו כן הוא הודה שהוא עמד בראש קבוצה של פעילים בקמפיין שיצאה כדי לחגוג אל מול מטה מפלגת הלייבור.
בעקבות פעילותו בבחירות קמרון זכה בתפקיד יועץ לשר האוצר החדש, נורמן למונט.
קמרון עבד עבור למונט במהלך יום רביעי השחור, כאשר לחץ מצד כלכלנים הוביל את הממשלה השמרנית להסיר את לירת השטרלינג ממנגנון שער החליפין האירופי.
ב־1992 קמרון השתתף במשלחת של יועצים בממשל הבריטי לגרמניה כדי לחזק קשרים עם המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית במהלכה התפרסם כי הוא עדיין מדבר רבות על התרומה של דויטשה בונדסבנק למשבר הכלכלי.
לאחר יום רביעי השחור למונט הסתכסך עם ג'ון מייג'ור ואיבד רבות מהפופולריות שלו בציבור הבריטי.
חוסר הפופולריות של למונט לא השפיעה רבות על קמרון.
בבחירות ב־1993 קמרון היה נחשב מועמד "קמיקזה" למחוז שבו גדל בתור ילד אבל הוא החליט לבסוף שלא להתמודד.
לאחר שלמונט פוטר מתפקידו במשרד האוצר קמרון גויס על ידי שר הפנים מייקל הווארד להיות יועצו האישי.
בעת מאוחרת יותר דווח בעיתונות כי רבים במשרד האוצר היו מעדיפים שקמרון היה ממשיך עימם.
בתחילת ספטמבר 1993 קמרון הגיש מועמדות להיות ברשימה המרכזית של המפלגה השמרנית של מועמדים עתידיים לבחירות.
במהלך עבודתו עבור הווארד קמרון ערך מסיבות עיתונאים בשם הווארד פעמים רבות.
במרץ 1994 הודלפה לתקשורת הבריטית העובדה כי מפלגת הלייבור בקשרים עם המפלגה השמרנית בנוגע למציאת קונצנזוס בנוגע לחקיקה בהקשרי מלחמה בטרור.
לאחר שחקירה פנימית לא הצליחה למצוא את מקור ההדלפה חבר הפרלמנט מטעם מפלגת הלייבור פיטר מנדלסון דרש התחייבות מצד הווארד כי קמרון הוא איננו מקור הדליפה, וההתחייבות אכן ניתנה.
גורמים במשרד הפנים העירו על ההשפעה המיוחדת שהייתה ליועצים של הווארד בקבלת החלטות ואמרו כי "שרים קודמים היו מקשיבים לעובדות בטרם היו מקבלים החלטה, הווארד היה מתדיין בשאלות עם נערים בוגרי בתי ספר פרטיים מהמפלגה השמרנית".
ביולי 1994 קמרון עזב את תפקידו בתור יועצו של מייקל הווארד כדי לעבוד בתור ראש אגף התקשורת העסקית של Carlton Communications, חברת מדיה בריטית אשר מוזגה לתוך קונגלומרט תקשורת רחב יותר הכולל בין השאר את ערוץ הטלוויזיה ITV.
ב־1997 קמרון פרסם ברבים את הפוטנציאל של Carlton בתחום שידורי הטלוויזיה הדיגיטליים הקרקעיים.
בעקבות פרסום זה נוצר שיתוף פעולה בין מספר חברות מדיה גדולות בבריטניה ליצירת רשת הטלוויזיה בתשלום הראשונה בעולם.
ב־1998 השתתף קמרון בדיון פתוח בנוגע לעתיד שידורי הטלוויזיה והביע ביקורת כלפי רשויות הרגולציה אשר חופפות זאת עם זאת ואת האפקט השלילי שיש לרגולציה זאת על התעשייה.
קמרון פרש מתפקידו ב־Carlton ב־2001 כדי להתמודד על מקום בפרלמנט אך המשיך לקבל משכורת מהחברה בתור יועץ.
מרגע שקמרון אושר לרשימת המועמדים הפוטנציאליים של מפלגת השמרנים החל קמרון לחפש מחוז בחירה שבו יוכל להתמודד.
ישנם פרסומים על כך שקמרון פיספס הזדמנות להתמודד על מועמדות במחוז בחירה כבר ב־1994 אך איחר לפגישת ועדת המועמדים בגלל עיכוב ברכבות.
בתחילת 1996 נבחר קמרון להתמודד במחוז הבחירה סטפורד, מחוז בחירה חדש שנוצר מקביעה מחודשת של גבולות של מחוזות, אשר התחזיות לגביו כללו רוב עבור השמרנים.
בוועידת המפלגה השמרנית ב־1996 קרא קמרון להורדה במיסים בתקציב הקרוב עבור בעלי משכורות נמוכות ול"עסקים קטנים בהם אנשים הוציאו מכספם הפרטי כדי להשקיע בחברות כדי להמשיך להניע אותן".
הוא גם אמר כי "המפלגה השמרנית צריכה להיות גאה במדיניות המיסוי שלה אבל אנשים זקוקים לתזכורת להישגים שלה...הגיע הזמן לחזור למדיניות הורדת המיסים.
ראשי הממשלה הסוציאליסטים האירופאיים תומכים בטוני בלייר מכיוון שהם רוצים חתלתול פדרליסט עדין ולא אריה בריטי".
כאשר קמרון כתב את נאום הבחירות שלו הוא עיצב את המדיניות האישית שלו של התנגדות למעורבות בריטית במטבע אירופי אחיד והתחייב לא לתמוך בעניין זה.
מדיניות זאת של קמרון שברה את המדיניות של המפלגה השמרנית, אבל לערך 200 חברים אחרים של המפלגה השמרנית שברו את המדיניות הזאת גם כן.
מלבד זאת, קמרון שמר פחות או יותר על קו אחיד עם מדיניות המפלגה.
במהלך הקמפיין שלו הוא טען כי ממשלה בראשות הלייבור תעלה את המחיר של פינט בירה ב־24 סנט.
למרות הקמפיין של קמרון, המועמד של הלייבור במחוז סטפורד צייר את קמרון בתור "שמרן ימני".
בעקבות סטיית תקן של מצביעים במחוז קמרון הפסיד במועמדות זו בהפרש של 4,314 קולות.
בהכנה למערכת הבחירות הבריטית בשנת 2001, קמרון ניסה שוב לקבל מועמדות מתוך המפלגה השמרנית באחד ממחוזות הבחירה בעלי הסיכוי להיבחר.
ניסיון אחד שלו היה לקבל את מחוז הבחירה של אלן קלארק שנפטר מסרטן המוח במהלך הקדנציה שלו.
במחוז אחר קמרון הפסיד את מקומו בפער מזערי שאשתו מייחסת לכך שקמרון לא היה מספיק ספונטני בעת נאומיו הציבוריים.
ב־4 באפריל 2000 קמרון נבחר להיות המועמד מטעם המפלגה השמרנית במחוז הבחירה ויטני השוכן באוקספורדשייר.
מחוז בחירה זה היה מושב מובטח לשמרנים אבל חבר הפרלמנט היושב מטעמם, שון וודוורד, אשר עבד עם קמרון במערכת הבחירות ב־1992, נטש את מפלגת השמרנים עבור מפלגת הלייבור.
קמרון השקיע רבות בהכרות עמוקה עם מחוז הבחירה שלו, ביקר באירועים חברתיים וקהילתיים רבים וכן תקף את יריבו על כך שהחליף את דעתו בנוגע לציד שועלים עד כדי תמיכה בהצבת איסור על כך.
במהלך הקמפיין קמרון קיבל את ההצעה של הגארדיאן לכתוב עבורם טור קבוע במהדורה המקוונת שלהם.
במערכת הבחירות עצמה קמרון נבחר לבית הנבחרים מטעם מחוז הבחירה ויטני בפער של 7,973 קולות.
עם בחירתו לפרלמנט קמרון נתמנה לוועדה הנבחרת לענייני פנים, מינוי בכיר במיוחד לחבר פרלמנט חדש.
במסגרת ועדה זאת קמרון דחף לקיים בחינה פרלמנטרית של החקיקה בענייני סמים.
במהלך בחינה זאת קמרון דחף לשימוש ב"אפשרויות רדיקליות".
הדו"ח שיצא מהוועדה בעניין זה המליץ להוריד את סם האקסטזי מדרגת החומרה הגבוהה ביותר לדרגה אחת נמוכה יותר.
בנוסף הדו"ח המליץ על פעילות של מדיניות "הפחתת נזק".
קמרון הגן על המלצות אלה.
בתקופה זאת קמרון השקיע מאמצים בהגברת החשיפה שלו לציבור על ידי כך שהתראיין לעיתונות פעמים רבות בנושאים שעל ראש סדר היום הציבורי.
קמרון התנגד לתשלום פיצויים לראש הארגון הבריטי לשיווין אתני, שהוא גוף ציבורי, אשר פרש מתפקידו לאחר שהתעמת עם המשטרה.
קמרון צוטט כמי שאומר שהוועדה לענייני פנים של הפרלמנט לקחה חלק גדול מסדר היום שלה כדי לדון בשאלה האם נכון להשתמש במושג "שוק שחור".
ביולי 2002 קמרון לא זכה לקידום לספסל הקדמי בפרלמנט.
מנהיג השמרנים בתקופה זאת, איאן דנקן סמית, הזמין את קמרון ואת בן בריתו ג'ורג' אוסבורן, לאמן אותו לקראת השאלות לראש הממשלה בנובמבר 2002. בשבוע לאחר מכן קמרון בכוונה תחילה נמנע בהצבעה אשר התירה לנישואים חד-מיניים ולזוגות לא נשואים לאמץ ילדים יחדיו.
ההימנעות של קמרון מהצבעות והמרידה הכללית שלו ערערה את המנהיגות של דנקן סמית במפלגה השמרנית.
ביוני 2003 קמרון מונה לסגן שר בממשלת הצללים, ממשלת דמה שהאופוזיציה הבריטית מנהלת באופן קבוע אל מול הממשלה המכהנת.
הוא גם נתמנה להיות סגן יושב הראש של המפלגה השמרנית כאשר מייקל הווארד התמנה ליו"ר המפלגה בנובמבר 2003. הוא התמנה לתפקיד בספסל הקדמי של דובר הממשל המקומי ב־2004 בטרם התמנה לממשלת הצללים בתור מוביל מדיניות שיתוף הפעולה.
בשלב מאוחר יותר התמנה לשר החינוך בממשלת הצללים בסבב המינויים שהתרחש לאחר הבחירות.
בין פברואר 2002 לאוגוסט 2005 קמרון ישב בחבר המנהלים של חברה בריטית שניהלה רשת של מועדוני לילה.
לאחר הבחירות מייקל הווארד, מנהיג השמרנים במהלכן, פרש מתפקידו והגדיר לוח זמנים לבחירות פנימיות במפלגת השמרנים כדי לבחור במנהיג חדש עבורה.
ב־29 בספטמבר קמרון הכריז כי הוא יתמודד על התפקיד בעצמו.
חברי פרלמנט בכירים, בהם ג'ורג' אוסבורן, בוריס ג'ונסון, וויליאם הייג הודיעו כי יתמכו בקמרון.
קמרון לא זכה לתמיכה רחבה עד לנאומו בוועידת המפלגה אותו הוא ערך ללא דפי עזר.
בנאום זה הוא הבטיח כי יפעל למען כך שאנשים "ירגישו גאווה שוב על כך שהם שמרנים" וכן שהוא רוצה "לבצע מעבר לדור חדש לחלוטין".
סיבוב הראשון של הבחירות הפנימיות למנהיגות המפלגה השמרנית התרחש ב־18 באוקטובר 2005 וקמרון זכה ביותר קולות מאשר צפו עבורו אך עדיין סיים רק במקום השני.
בסיבוב השני, שאירע ב־20 באוקטובר 2005 קמרון הגיע למקום הראשון עם הרבה יותר הצבעות מאשר צפו עבורו.
כל 198 חברי הפרלמנט מהמפלגה השמרנית הצביעו בשני סיבובי הבחירות.
לאחר שני סיבובים קמרון זכה להתמודד מול דייוויד דייוויס בבחירות שבהן זכאים להצביע כל פקודי המפלגה השמרנית בבריטניה.
בשלב הבחירות הבא קמרון החל את הקמפיין בתור המועמד הפחות אהוד.
קמרון לבסוף זכה בקמפיין זה עם כמעט כפליים מצביעים מאשר יריבו וזאת עם 78% של הצבעה בקרב פקודי המפלגה השמרנית.
ישנה תמימות דעים כי הקמפיין של דייוויס ספג מהלומה כבדה מנאום מאכזב שלו בוועידת המפלגה.
לעומתו קמרון ביצע נאום מרשים וללא דפי עזר אשר הדיילי טלגרף אמר כי "הראה ביטחון וצדקת הדרך לדמותו".
זכייתו של קמרון בתור מנהיג המפלגה השמרנית ויו"ר האופוזיציה נעשה ב־6 בדצמבר 2005. כנהוג, מנהיג אופוזיציה שאיננו עדיין חבר במועצה המלכותית, עם בחירתו לתפקיד יו"ר האופוזיציה קיבל קמרון מינוי גם למועצה המלכותית.
קמרון קיבל אישור רשמי למינוי זה ב־14 בדצמבר 2005 והושבע לתפקיד ב־8 במרץ 2006.
צעירותו וחוסר ניסיונו של קמרון הביאו לכך שהוא הושווה באופן סאטירי לטוני בלייר.
הדו־שבועון הבריטי Private Eye, פרסם תמונה על השער שלו עם שני המנהיגים עם הכותרת "ניתוח השתלת הפנים הראשון בעולם הסתיים בהצלחה".
בצד השמאלי של העיתונות הבריטית ה־New Statesman ערך השוואה לא מחמיאה בין "סגנון ההנהגה החדש" של קמרון לבין שנות הנהגתו המוקדמות של טוני בלייר.
קמרון הואשם בהקדשת משאבים רבים מדי לדמותו הציבורית.
בשידור חדשות של ITV בשנת 2006 מוועידת המפלגה השמרנית ניתן היה לצפות בקמרון לובש ארבעה סטים שונים של בגדים במסגרת כמה שעות.
בתשדירי הבחירות של מפלגת הלייבור קמרון הוצג בתור "דייב הזיקית" אשר מחליף את עמדותיו כדי להתאימם לציפיות של הקהל שלו.
בשלב מאוחר יותר קמרון התבטא כי הסרטון הזה הוא אחד מהאהובים ביותר על ביתו.
בצד הימני של העיתונות הבריטית, נורמן טבית, מנהיג מפלגת השמרנים לשעבר, השווה בין קמרון לבין פול פוט, מהפכן קומוניסט מקמבודיה, "אשר נחוש למחות כל זכר של תאצ'ריזם בטרם הוא בונה את המפלגה העולמית הירוקה הנעימה".
קוונטין דייוויס, חבר פרלמנט אשר עזב את השמרנים ועבר למפלגת הלייבור ב־26 ביוני 2007, תייג את קמרון בתור "שטחי, לא אמין ועם מחסור חמור במחויבות ברורות" וכן אמר שקמרון הפך את המטרות של המפלגה השמרנית ל"אג'נדת ייחצנות".
הגארדיאן כתב כי "קמרון נטש את ההבדלים האחרונים בין המפלגה שלו לבין השמאל הממסדי".
במהלך קמפיין הבחירות שלו להנהגת מפלגת השמרנים ב־2005 קמרון התחייב שחברי מפלגת השמרנים אשר חברים בפרלמנט האירופי יבטלו את חברותם במפלגת העם האירופית בגלל גישתה "הפדרליסטית" לאיחוד האירופי.
לאחר בחירתו החל קמרון בדיונים עם מפלגות מרכז-ימין אירוסקפטיות במדינות אחרות באירופה, בפרט במזרחה.
ביולי 2006 הוא הגיע להסכם להקמה של התנועה לרפורמה אירופית יחד עם המפלגה האזרחית הדמוקרטית הצ'כית.
הקמה זאת הובילה ליצירתה של קבוצה חדשה בפרלמנט האירופי, השמרנים והרפורמיסטים האירופים, ב־2009 לאחר הבחירות לפרלמנט האירופי.
קמרון נכח במפגש בוורשה אשר חגג את יצירתה של הברית.
קמרון הציג את עצמו כפוליטיקאי צעיר ומתון, שיוכל להביס את מפלגת הלייבור שבראשה עמדו טוני בלייר וגורדון בראון.
בבחירות הכלליות לפרלמנט הבריטי ב־6 במאי 2010, ניצחה מפלגת השמרנים בהנהגתו של קמרון לראשונה מאז זכייתו של ג'ון מייג'ור ב־1992, כאשר זכתה במספר המושבים הגדול ביותר (306).
הרוב שבו זכתה מפלגת השמרנים אמנם שם אותה בתור המובילה של הפרלמנט, אבל לא נתן לה רוב מוחלט ואילץ אותה לייצר קואליציה.
לאחר שיחות בין קמרון לבין ניק קלג נוצרה קואליציה בין השמרנים לבין המפלגה הליברל-דמוקרטית.
לאחר התפטרותו של גורדון בראון מראשות הממשלה בעקבות ההפסד בבחירות מינתה המלכה אליזבת את קמרון להיות ראש הממשלה של בריטניה.
בגיל 43, קמרון נהיה ראש ממשלת בריטניה הצעיר ביותר בהיסטוריה של הממלכה הבריטית מאז רוברט ג'נקינסון אשר מונה ב־1812. בהודעתו הראשונה מחוץ לרחוב דאונינג 10, הוא הודיע על כוונתו ליצור את ממשלת הקואליציה הראשונה מאז מלחמת העולם השנייה, עם המפלגה הליברל-דמוקרטית.
קמרון הדגיש איך הוא מתכוון "להניח בצד את ההבדלים המפלגתיים ולעבוד ביחד למען מטרות לאומיות".
בתור אחד מהמהלכים שלו קמרון מינה את ניק קלג, ראש המפלגה הליברל-דמוקרטית, להיות משנה לראש הממשלה ב־11 במאי 2010. בין שניהם, מפלגת השמרנים והמפלגה הליברל-דמוקרטית, הם שלטו ב־363 מושבים בבית הנבחרים, עם רוב של 76 מושבים.
ב־5 בפברואר 2011, בנאומו הראשון בתור ראש הממשלה על רדיקליזציה ועל הסיבות לטרור, הביע קמרון הביע ביקורת על כישלונה של "רב־תרבותיות של המדינה".
קמרון היה ראש הממשלה הבריטי הראשון מזה מאה שנים שהפסיד בהצבעה הנוגעת למדיניות חוץ בבית הנבחרים.
זה קרה כאשר סביב הצבעה הנגעה למתקפה הכימית בע'וטה במלחמת האזרחים בסוריה.
במסגרת פעולות ראויות לציון אחרות, קמרון הסכים להוציא לפועל את משאל העם על עצמאות סקוטלנד בשנת 2014. במשאל העם קמרון ביטל את אפשרות העצמאות הכלכלית כדי לוודא תוצאה ברורה של כן או לא.
בנוסף, קמרון היה המנהיג הזר הראשון לבקר בג'פנה שבסרי לנקה מאז סיום מלחמת האזרחים שם.
בבחירות הכלליות במאי 2015 נבחר קמרון בשנית, לאחר שמפלגתו זכתה לרוב בפרלמנט והקימה ממשלה עצמאית.
ב־24 ביוני 2016 הודיע כי יתפטר מתפקידו, לפני כינוס ועידת המפלגה השמרנית באוקטובר, עקב תוצאות משאל העם בו הכריעו אזרחי הממלכה המאוחדת על פרישת המדינה מהאיחוד האירופי, מהלך לו התנגד קמרון.
קמרון נפרד מתפקידו ב־13 ביולי 2016.
קמרון הגדיר את עצמו "שמרן רחמן" (Compassionate Conservative) ו"שמרן ליברלי", ואמר "אני בהחלט מעריץ גדול של מרגרט תאצ'ר, אבל איני יודע אם זה עושה אותי תאצ'ריסט".
הוא מיקד את תשומת הלב שלו בנושאים כגון איכות הסביבה, איכות חיים ופיתוח בין-לאומי, שלא זכו להתעניינות רבה מצד ממשלת תאצ'ר.
קמרון התבטא בכך שנדרש סגנון חדש של פוליטיקה וכך שהוא "מאס בסגנון פאנץ' וג'ודי של הפוליטיקה של ווסטמיניסטר".
כמנהיג האופוזיציה, קמרון אמר כי הוא אינו מתכנן להתנגד לממשלה כברירת מחדל והוא מציע את תמיכתו באזורים של הסכמה.