tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהדרגה, בשל כמותם הרבה שינו את אופי הקהילה אשר קיבלה בהדרגה צביון ספרדי.
שאר הקהלים נטמעו בהדרגה לתוך הקהל הספרדי.
תהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית שהתעצם במהלך המאה ה-18 הביא לגידולה המואץ של הקהילה, בשל הגירת יהודים מהשטחים שאיבדו העות'מאנים לגבולותיה החדשים של האימפריה.
בראשית המאה ה-19 כבר מנתה הקהילה 750 נפשות.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הגיעו לפלובדיב פליטים רבים שנמלטו מחמת הקרבות.
פלובדיב הייתה ערש התנועה הציונית בבולגריה וראשי הקהילה כיהנו לאורך שנים רבות בהנהגת ההסתדרות הציונית בבולגריה.
בעיר נוסדו אגודות נוער וספורט ובית ספר יסודי קהילתי.
ב-1930 הגיעה הקהילה לשיא גודלה ומנתה 6,675 נפשות ומתוכם כ-1,000 שהוגדרו "נתינים זרים" ולא החזיקו באזרחות בולגרית.
בספטמבר 1939 גירשה הממשלה הבולגרית מהממלכה 4,000 נתינים זרים ובכללם יהודים מאזור פלובדיב.
היהודים גורשו לממלכת יוון וטורקיה ומחוסרי הנתינות נרדפו בשטחי ההפקר בין גבולות המדינות.
מספר לא ידוע המוערך בין כמה עשרות ל-100 יהודים מצאו את מותם באירוע זה, שכונה "המסע לגירוש נתינים זרים".
מקצת מהמגורשים הגיעו לישראל על גבי ספינות מעפילים כגון הרודניצ'אר ודריאן 2 ומקצתם טבעו באסון הסלבדור.
בינואר 1940 הוחל על בני הקהילה החוק להגנת האומה, הם הוכרחו לענוד טלאי צהוב והונפקו להם תעודות זהות מיוחדות בצבע ורוד.
הגברים בגילאי 20–40 נלקחו לעבודות כפייה ובהמשך הועלה גיל עובדי הכפייה עד ל-46. בפברואר 1943 חתם אלכסנדר בלב בשם ממשלת בולגריה הסכם עם גרמניה הנאצית ובו הסכימו הבולגרים לגרש 20,000 יהודים משטחי תראקיה ומקדוניה.
במועד זה היו בשטחים אלו 11,343 יהודים והממשלה הבולגרית החליטה להשלים את המכסה מקרב יהודי "בולגריה הישנה" ובכלל זה מפלובדיב.
ב-10 במרץ 1943 בוצעה אקציה בה נעצרו מרבית יהודי העיר ורוכזו בבית הספר היסודי לקראת גירושם לטרבלינקה.
מאבק שניהלו פוליטיקאים בולגרים ובראשם דימיטר פשב וראשי הכנסייה ובראשם המטרופוליטים סטפן וקיריל, הוביל לביטול הגירוש ושחרור בני הקהילה לביתם.
לאחר המלחמה חודשה הפעילות הציונית ועם הקמת מדינת ישראל עלו אליה כ-5,000 מבין 6,000 יהודי העיר.
הנותרים היו בעלי תפקידים במנגנוני השלטון הארצי או המקומי, חברי המפלגה הקומוניסטית ומתנגדי הציונות.
בראשית המאה ה-21 נמנו בעיר כ-500 יהודים.
בעיר פועל בית הכנסת "ציון" שהוקם עוד בתקופה העות'מאנית ושופץ, וכן בית תרבות.
מבין האישים הבולטים בקהילה בת ימינו, ניתן לציין את ד"ר סולומון פאסי שכיהן כשר החוץ של בולגריה בין 2001 ל-2005.
פְלוֹגוֹפִּיט, הידוע גם בכינוי "נציץ מגנזיום", הוא מינרל סיליקטי שגונו חום־אדמדם או חום־ירקרק.
הפְלוֹגוֹפִּיט שייך לקבוצת הנציצים, מינרלים ממשפחת המינרלים הפילוסיליקטיים, שהם סיליקטים שמבנם דמוי לוחיות.
נוסחת המבנה הכימי של הפלוגופיט היא KMg3AlSi3O10(F,OH)2.
הפלוגופיט הוא הקצה העשיר במגנזיום של שורה איזומורפית עם המינרל ביוטיט (K(Mg, Fe)3AlSi3O10(F, OH)2).
כמו כל הנציצים בנוי הפלוגופיט מלוחיות זעירות ברוחב של מספר אנגסטרם.
כל לוחית בנויה משלוש שכבות:
שכבת הביניים הם אוקטהדרונים (גופים בעלי שמונה מישורים) שבמרכזם מגנזיום או אלומיניום המוקפים באטומים של חמצן או בקבוצת ההידרוקסיל (OH).
קטיון האשלגן מוקף ב-12 יוני חמצן ומשמש כמקשר בין הלוחות.
אולם, משום שיון האשלגן גדול בנפח והוא בעל מטען חשמלי קטן (+1), הקשר בין הלוחות הוא קשר חלש ולכן קל לפצל את הנציצים לאורך המישורים ומכאן תכונת הפצילות המושלמת.
תכונותיו הפיזיקליות והאופטיות דומות מאוד לאלו של המינרל ביוטיט הנפוץ הרבה יותר והוא נבדל ממנו בכך שלפלוגופיט יש גוון בהיר יותר עם רמז לירוק זית.
הפלוגופיט הוא דו-צירי, והוא ניחן בדיכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) בינוני.
מזווית אחת הוא נראה צהוב ומשתי הזוויות האחרות הוא נראה, חום אדמדם, ירוק או צהוב.
בקשקשים דקים המתפצלים מהפלוגופיט רואים לעיתים תופעה של אסטריזם (כוכב בעל שש קרניים) כאשר מקרינים אור דרכם.
הסיבה לתופעה היא הימצאות תכלילים במינרל.
המינרל זוהה לראשונה ב-1841 מדוגמיות שנתגלו באדווארדס (Edwards) שבמחוז סנט לורנס במדינת ניו יורק.
שמשמעו "דומה לאש" בשל הריצודים האדומים בתוך הגביש.
פלוגופיט הוא מינרל חשוב ויחסית נפוץ כאיזומורף של ביוטיט.
נציצים של פלוגופיט מצויים בעיקר בסלעי יסוד, אף על פי שהוא כנראה נפוץ גם בסלעים מותמרים שעברו התמרה של מגע כאשר הסלע המקורי היה עשיר במגנזיום כדוגמת דולומיט או אבן גיר עשירה במגנזיום.
קשה לאפיין את התנאים בהם ימצאו נציצים של פלוגופיט בסלעי יסוד בדיוק משום שהתנאי העיקרי הוא הרכב הסלעים כמצופה, אבל יצירת הפלוגופיט תלויה גם בתנאים של התגבשות כגון טמפרטורה, לחץ ותכולת האדים של סלע היסוד.
נוהגים לציין כמה סוגים של סביבות של סלעי יסוד המכילים פלוגופיט: בזלות עשירות באלומינה, סלעי יסוד עשירים באשלגן וסלעים אולטרה-מאפיים.
פלוגופיט מופיע בבזלת פיקריט (picrite) (בזלת עשירה בגבישי אוליבין) ובזלות עשירות באלומינה.
פלוגופיט יציב בהרכבים בזלתיים בלחצים גבוהים ולעיתים קרובות נוכח כפנוקריסטים שהתמוססו חלקית או כשלב נלווה בבזלות שנוצרו בעומק.
נציצים של פלוגופיט מהווים פנוקריסטים ומסת אם נפוצה בסלעי יסוד עשירים מאוד באשלגן כדוגמת למפרופיר, קימברליט, למפרואיט וסלעים נוספים שמקורם בתערובות מותכות אולטרה-מאפיות או עשירות במגנזיום המצויות בעומק מעטפת כדור הארץ.
בסלעים מסוג זה יכול הפלוגופיט ליצור לוחיות גדולות שמורות היטב באורך של עד 10 סנטימטר, ומופיע כמינרל העיקרי במסת האם או יחד עם אמפיבול מסוג פרגזיט, אוליבין ופירוקסן.
בתצורה זו פלוגופיט הוא המינרל העיקרי משום העומק שבו נוצרת ההתכה ולחץ האדים הגבוה.
פלוגופיט מצוי לעיתים קרובות יחד עם מחדרים אולטרה-מאפיים כשלב השינוי המשני בתוך השוליים המטאסומטיים של מחדרים מאפיים עד אולטרה-מאפיים משוכבים גדולים.
בחלק מהמקרים משערים שהפלוגופיט נוצר על ידי שינוי פנימי במהלך ההתקררות.
במקרים אחרים גרם תהליך ה המטאסומטיזם ליצירת כמויות גדולות של פלוגופיט כמו במסיב האולטרה-מאפי בפינרו (Finero), בתוך אזור איבראה (Ivrea) שבצפון איטליה.
כמויות קטנות של פלוגופיט, שוב כנראה כתוצאה ממטאסומטיזם, נפוצות בתוך הקסנוליתים בעלי הגרגירים הגסים של פרידוטיט המצויים בתוך הקימברליט, וכך נראה שהפלוגופיט הוא מינרל קורט נפוץ בחלק העליון ביותר של מעטפת כדור הארץ.
תכונות הפלוגופיט: התנגדות חשמלית גבוהה, חוזק דיאלקטרי גבוה מאוד, התפשטות תרמית מינימלית, עמידות לטמפרטורה גבוהה (עד 1000°), פיצולו ללוחות דקיקים, חוזקו המכני ותכונת האלסטיות שלו הופכים את הפלוגופיט לחומר גלם חשוב בתעשיית החשמל.
הגבישים הנקיים משמשים בקבלים ולמנורות רדיו.
הגבישים הנקיים פחות משמשים כחומר בידוד, וכחלונות לתנורי חימום והיתוך.
פְלוּאִידִּיקָה (Fluidics) או לוגיקת הזורמים (Fluidic Logic) היא תחום העוסק בשימוש בנוזלים או בגזים זורמים או מדיה דחוסה אחרת כדי לבצע פעולות תקביליות או ספרתיות בצורה הדומה לנעשה באלקטרוניקה.
הבסיס המדעי לפלואידיקה הוא פנאומטיקה והידראוליקה המבוססות על תאוריות בהידרודינמיקה.
המונח פלואידיקה מתאר בדרך כלל התקנים ללא חלקים נעים, כך שמרכיבים הידראוליים רגילים, כמו בוכנה הידראולית ושסתומים גליליים, אינם נחשבים להתקנים "פלואידיים".
העיסוק בתחום החל בשנות ה-60 של המאה ה-20 ביישומים למערכות בקרה ואחד היישומים הראשונים היה מגבר בפלואידיקה.
הרעיון הבסיסי של מגבר פלואידי מודגם באיור.
למגבר מסופק זורם (אוויר, מים או נוזל הידראולי) שנכנס בתחתית.
לחץ המופעל בכניסות הבקרה C1 ו C2 מסיט את הזורם כך שהוא יוצא מיציאה O1 או מ O2. הזרם הנכנס לכניסות הבקרה הוא חלש בהרבה מהזרם המוסט כך שלהתקן יש הגבר.
לפי אותו עיקרון ניתן גם לבנות התקנים כמו דלגלג והתקנים לוגיים פלואידיים אחרים.
ניתן לבנות מערכות פשוטות של לוגיקה ספרתית.
למגברים פלואידיים בדרך כלל רוחב פס עד כמה קילוהרץ כך שמערכות המבוססות עליהם הן איטיות מאוד יחסית להתקנים אלקטרוניים.
טריודה פלואידית היא התקן הגברה המשתמש בזורמים להעברת אותות.
למרות שעד כה שימשו רק במעבדות, יש להן כמה שימושים פרקטיים.
רבים מצפים כי יהיה להם שימוש נרחב בננוטכנולוגיה.
רכיבים פלואידיים הופיעו בכמה מערכות הידראוליות ופנאומטיות, בהן בתעשיית הרכב בתמסורות אוטומטיות.
ככל שלוגיקה ספרתית החלה להתפתח בתעשיית הבקרה, הלך ופחת תפקיד הפלואידיקה בבקרה תעשייתית.
הזרקה פלואידית נמצאת בפיתוח עבור זרבובים למנועי סילון, למטוסים ועבור ספינות.
פלוגות הפועל, היו ידועות גם בשם פלוגות הסדרן, הוקמו בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 במטרה לספק שמירה על וארגון של הסדר באירועים ציבוריים של איגוד הספורט הפועל (ולכן נקראו בהתחלה גם "פלוגות הסדרן"), בין השאר במשחקי כדורגל.
מטרה נוספת הייתה בניית בסיס לכוח מגן במקרה של הידרדרות במצב הביטחוני.
את הארגון הארצי של פלוגות הפועל הקים זאב שרף והמפקד הראשון של המסגרת הארצית היה יוסף אבידר, ב-1935 הוחלף על ידי משה כרמל אולם נשאר בהנהגת הארגון.
מאורעות כמו רצח ארלוזורוב, עליית הפאשיזם והנאציזם באירופה ומלחמת האזרחים בספרד גרמו לחשש של הציבור המאורגן בהסתדרות מכוחו של הימין.
אנשי תנועת העבודה חששו כי האידאולוגיה של התנועה הרוויזיוניסטית כוללת בתוכה רצון לשבור את התארגנות הפועלים (כלומר את ההסתדרות) ודרך ההתגוננות היחידה היא הרתעה.
הרתעה זו תושג על ידי גוף מאורגן שלא יהסס להיכנס לעימותים פיזיים עם אנשי הימין ובנוסף יאבטח את אסיפות ההסתדרות, התארגנויות הפועלים, ובמידת הצורך את מנהיגיה.
בתוך ההסתדרות ובתוך ארגון הפועל התחולל ויכוח בשאלה האם ארגון הפועל אמור להיות אגודת ספורט עממי בלבד או שכמו כל חלקי ההסתדרות גם אגודות הפועל צריכות לפעול למען מטרות תנועת הפועלים.
הנהגת ההסתדרות ראתה בארגון "הפועל" חלק מהמערכת הכלכלית והחברתית של תנועת הפועלים בארץ ישראל פלוגות הפועל שהיוו חלק מ"הפועל" נועדו לשמש גם ככוח מגן לפועלים מאורגנים מפני תקיפות של אנשי הימין.
את מיסוד פלוגות הפועל הובילו אנשי הזרם הביטחוני במפא"י, בהם זלמן ארן, ברל רפטור, יונה כסה, יצחק בן-אהרן, ואליהו דובקין
אחד המאבקים החשובים בהם הייתה מעורבת ההסתדרות באותם ימים היה נושא עבודה עברית ועבודה מאורגנת.
באותן שנים החוק המנדטורי לא דיבר על התאגדויות עובדים או שביתות ולכן היו המעסיקים יכולים לשבור שביתות בקלות.
חלק מאלו שהיו מוכנים להפר שביתות היו אנשי הימין, שבאותה תקופה לא היו מאוגדים בארגון עובדים משל עצמם ועקב דעותיהם לא היו יכולים להיקלט בהסתדרות.
אנשי ימין אלו דגלו בסיסמה "יא ברעכן" (מיידיש - לשבור, והכוונה הייתה לשבור את כוחה של ההסתדרות).
דוד בן-גוריון שהיה מיוזמי הקמת פלוגות הפועל, כחלק מהקרב שניהל על השלטון בתנועה הציונית, ברחוב העברי והיהודי בארץ ומחוצה לה, אמר בכינוס הארצי של אגודת הספורט "הפועל" בתל אביב ב-1933 :
המאבק בין ההסתדרות לרוויזיוניסטים היה הן במישור האידאולוגי והן במישור התעסוקה.
ההסתדרות רצתה לשלוט על שוק העבודה ואילו אנשי בית"ר שלא היו מאורגנים במסגרת ההסתדרות ואף לא התאפשר להם להתארגן במסגרת זאת עקב סירובה של ההסתדרות לקלוט אותם כחברים, היו מוכנים לעבוד במקומות לא מאורגנים.
בחול המועד פסח 1933 נערך בת"א כינוס ארצי של בית"ר.
בסיומו יצאו המשתתפים לתהלוכה ברחובות ת"א, כוח מאורגן שכלל אנשי פלוגות הפועל תקף את אנשי בית"ר.
באותה שנה נאם בחיפה בנימין זאב פון וייזל ואנשי פלוגת הסדרן נשלחו, בפעם הראשונה ככוח פוליטי, ל"פוצץ" את האספה הרוויזיוניסטית.
בזמן המרד הערבי הגדול התארגנו פלוגות הפועל ככוח מגן עבור היישוב העברי.
ההסתדרות, משראתה שעומד לרשותה כוח מאורגן הטילה עליו משימות נוספות, כמו ארגון המאבק למען עבודה עברית וסיוע להורדת מעפילים ואבטחה בעת הקמת יישובים חדשים.
בפסח 1939 ערכו הפלוגות כינוס ארצי ראשון בו השתתפו כ-3,500 חברים.
לאחר הקמת המדינה פורקו "פלוגות הפועל" אך ב-1953 חזרו לפעול ככוח אבטחה של ההסתדרות.
חיפה הייתה היישוב בו פלוגות הפועל היו בשיא כוחן והשפעתן.
את "פלוגת סדרן" הראשונה בחיפה ייסד אבא חושי בשנת 1927, אולם תפקידה של פלוגה זו היה שמירה על הסדר (בשכר) באירועים ציבוריים.
ב-1936 נשלח יוסף אלמוגי לארגן את פלוגות הסדרן בחיפה בתוך המסגרת הארצית של פלוגות הפועל.
הצלחתו הייתה מיידית ומאז במשך כל התקופה שעד סוף שנות ה-50 היו פלוגות הפועל בחיפה בעלות מספר החברים הגדול ביותר בין היישובים בישראל (ויחסית לאוכלוסייה).
כבר בתחילת 1938 היו 1,019 חברים שהשתייכו לפלוגות הפועל בחיפה (לעומת כ-400 בתל אביב, 80 בירושלים ו-40 בחדרה)
על פי אמנון לין (בספרו, עמ' 44) פלוגות הפועל שימשו גם להגנה על מפעלים הסתדרותיים מפני ייבוא מתחרה.
לין מספר שהגיע משלוח של זכוכית תוצרת חוץ ומנהלי פניציה ידעו שאם המשלוח הזה יצא לשוק תיפגענה מכירות המפעל.
תוכנן להשמיד את המשלוח אולם מסיבות טכניות הפעולה לא התבצעה.
פלוגות הפועל לקחו חלק בשבירת שביתת הימאים.
הימאים עמדו על זכותם לבחור לעצמם מזכיר בבחירות דמוקרטיות במקום הממונה מטעם מפא"י בהסתדרות (שהייתה מבעלי צים).
הנהגת ההסתדרות שחששה מהתקדים לפיו רשימה שלה לא זוכה בשלטון יזמה שבירה טוטאלית ומהירה של האיגוד המקצועי של הימאים.
ארגנה עובדים לשבור את שביתתם, בהם עובדי חברת חשמל והנמל ופלוגות הפועל שצרו על בית יורדי הים, מן היום הראשון להתכנסות המועצה, כדי "לשמור על הסדר והשקט".
פלוגות הפועל באירועי ואדי סליב
במהלך אירועי ואדי סאליב צרו אנשי הוואדי על מבני ההסתדרות.
יוסף אלמוגי גייס את פלוגות הפועל לשמור על המבנים ולמנוע כניסת ההמון אל המבנים.
מחוז (אובלסט) פלובדיב (בבולגרית: Област Пловдив) הוא אחד מ-28 מחוזות בולגריה ובירתו היא העיר פלובדיב.
מחוז פלובדיב ממוקם בדרום מרכז בולגריה, באזור אשר במשך מאות שנים כונה פלך רומליה, עת שלטה במקום האימפריה העות'מאנית.
בשטח המחוז נכללות 18 רשויות מקומיות.
במחוז פלובדיב מצוי מישור תראקיה העילי, השטח המישורי שבעמק הנהר מריצה וכן חלק מרכס הבלקן המרכזי, אשר תחילתו במעבר ההרים Arabakonak והוא מגיע עד למעבר ההרים Vratnik.
הנקודה הגבוהה ביותר לאורך 207 הקילומטרים שלו, היא פסגת בוטב (2,376 מ'), שהיא הפסגה הגבוהה ברכס הבלקן כולו.
האזור יושב בתקופת ממלכת אודריסה, במאה ה-6 לפנה"ס ונכבש על ידי פיליפוס השני מלך מוקדון בשנים 343-342 לפני הספירה.
החל מ-42 לפנה"ס ועד 1346 נשלט האזור על ידי האימפריה הרומית המערבית ואחר כך המזרחית, כאשר בתווך נשלט מעת לעת על ידי האימפריה הבולגרית הראשונה והשנייה.
ב-1346 כבש את האזור הסולטאן העות'מאני מוראט הראשון ועד ל-1878 היה החבל, חלק מאיילט ואחר כך ווילאייט רומליה.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכללו שטחי המחוז בשטח המחוז העות'מאני האוטונומי רומליה המזרחית.
ב-1885 סופחו שטחי המחוז לנסיכות הבולגרית, אשר בהמשך הפכה למדינת הלאום, בולגריה.
באזור נבנו סכרים רבים המשמשים לחקלאות, השקיה ואגירה והוא שופע מעיינות מרפא.
כלכלת המחוז נסמכת על חקלאות שלחין, אשר במסגרתה מגדלים פירות וירקות וכן חיטה ואורז.
כמו כן, יש באזור ההררי כרמים ובהם מגדלים ענבים לתעשיית יין מקומית.
במקביל התפתחה תעשיית מזון ענפה, המתבססת על הגידולים החקלאיים.
בעשור הראשון של המאה ה-21 מיצב עצמו המחוז גם כמחוז תיירותי, בעיקר בתחום תיירות המרפא.
פלוגה ה' , מגדוד 2, רגימנט 506, הדיוויזיה המוטסת ה-101, הייתה פלוגת חיל רגלים מוצנח בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
היא נטלה חלק בקרבות במערב ובמרכז אירופה במסגרת חיל המשלוח האמריקני בזירה זו.
הפלוגה זכתה לפרסום רב בזכות הספר "אחים בקרב", שכתב אודותיה ההיסטוריון הצבאי האמריקני סטיבן אמברוז, וסדרת הטלוויזיה בשם "אחים לנשק" שהופקה על פי ספר זה.
הפלוגה הוקמה בארצות הברית בחודש יולי 1942 במסגרת הרגימנט ה-506, שהוקם כרגימנט נסיוני של צנחנים.
הפלוגה הוקמה במחנה טוקואה (Toccoa) ליד הר קוראהי (Currahee) שבמדינת ג'ורג'יה, כ-120 קילומטר מצפון מזרח לעיר אטלנטה.
מפקדה הראשון היה סרן הרברט סובל (Herbert Sobel), אשר נודע בסגנון הפיקוד הקפדני (ואף הטרחני) שלו.
שמה של הפלוגה ניתן לה בהיותה הפלוגה החמישית ברגימנט (E היא האות החמישית באלף-בית האנגלי), וכיון שהיה מקובל בצבא ארצות הברית לבטא במילה את האות שציינה כל פלוגה (כך לדוגמה, פלוגה D בחטיבות השונות נקראה בדרך כלל Dog Company).
האימון הבסיסי (טירונות) של הפלוגה התקיים כולו במחנה טוקואה, וריצות האימון הגופני התכופות של החיילים אל פסגת הר קוראהי ובמורדו ("שלושה מייל למעלה, שלושה למטה") הפכו לסמלה של תקופת הטירונות.
בדצמבר 1942 יצא רגימנט 506 לאימוני צניחה ואימונים נוספים בבסיסים אחדים בדרום ארצות הברית, ובהם פורט בראג.
בחודש ספטמבר 1943 הפליגה הדיוויזיה ה-101 כולה לבריטניה.
בבריטניה שוכנה הפלוגה בכפר אולדבורן (Aldbourne), כ-100 קילומטר ממערב ללונדון.
אימוניה נמשכו בבריטניה, וכללו גם השתתפות בתרגיל להדמיית הנחיתה בצרפת שנערך בחופי מחוז דבון בדרום אנגליה ובחזרה כללית של הצניחה, שנערכו בחודשים אפריל ומאי 1944. בעת השהות בבריטניה הועבר סרן סובל לתפקיד אחר בדיוויזיה ה-101 ובמקומו מונה כמפקד הפלוגה סגן תומאס מיהן (Thomas Meehan).
ב-6 ביוני 1944 לפנות בוקר צנחה הדיוויזיה ה-101 בנורמנדי שבצרפת, במסגרת פלישת בעלות הברית ליבשת.
משימת הדיוויזיה ה-101 הייתה לצנוח באגף המערבי של חזית הפלישה ולתפוס שם שורה של יעדים, תוך השמדת כוחות גרמניים, כסיוע לקראת הנחיתות מן הים בחוף יוטה.
חיילי הפלוגה – כמו הדיוויזיה כולה - התפזרו בצניחתם על פני שטח נרחב – עד ל-20 קילומטר מקצה לקצה - והתקשו להתכנס לפעולה במהירות.
מפקד הפלוגה סגן מיהן נעדר, ובהמשך התברר שהוא וחיילים נוספים מכיתת המפקדה של הפלוגה נהרגו בהתרסקות מטוס התובלה ממנו עמדו לצנוח.
על כן מונה למפקד הפלוגה סגן ריצ'רד וינטרס.
עד הבוקר טרם הגיעו מרבית חיילי הפלוגה לנקודת הכינוס שלהם.
למרות זאת הטיל מפקד הגדוד בשעות הבוקר על הפלוגה לתקוף ולכבוש מוצב גרמני מוגן באחוזת ברקור (Brécourt Manor), כקילומטר מצפון לכפר סנט מארי דו-מון (Sainte Marie-du-Mont) וכחמישה קילומטר ממערב לחוף יוטה.
במוצב היו מוצבים מספר תותחים בינוניים, שאיימו על החיילים הנוחתים בחוף, והגנו עליו כ-60 לוחמים גרמנים.
13 לוחמים בפיקודו של וינטרס ועוד 10 לוחמים מפלוגה ד' ביצעו את המשימה בהצלחה ושיתקו את התותחים.
פעולה זו נחשבת לפעולה התקפית קלאסית על מוצב מבוצר, שעדיין נלמדת באקדמיה הצבאית האמריקנית בוסט פוינט.
מפקד רגימנט 506 המליץ להעניק לסגן וינטרס את מדליית הכבוד של הקונגרס על פעולתו בקרב אחוזת ברקור, אך הוא קיבל בסופו של דבר את צלב השירות המצוין.
ארבעה ממשתתפי הקרב קיבלו את עיטור כוכב הכסף, ושמונה נוספים קיבלו את עיטור כוכב הארד.
ב-7 ביוני החלה הדיוויזיה ה-101 לתקוף דרומה, לכיוונה של העיירה קרנטן (Carentan), אשר כיבושה נדרש על מנת לאפשר לכוחות הנוחתים להרחיב את ראש החוף דרומה ומערבה.
ב-12 ביוני לפנות בוקר הגיעה הפלוגה במסע לילי למבואות הדרומיים של קרנטן.
היא תקפה עם שחר מול אש גרמנית כבדה והשתתפה בכיבושה של העיירה.
לאחר מכן התייצבה הפלוגה בהגנה מדרום מערב לעיירה וב-13 ביוני עמדה שם בהצלחה בפני התקפת נגד גרמנית חזקה.
הפלוגה החזיקה בקו הגנה זה עד 29 ביוני ואז הועברה עם הדיוויזיה כולה לאזור כינוס ליד חוף יוטה.
ב-11 ביולי חזרה הפלוגה בדרך הים לבריטניה ושבה לבסיסה באולדבורן להתארגנות.
בטיסה לנורמנדי ובקרבות בה נפלו שמונה עשר מאנשי הפלוגה ו-47 נפצעו.
לאחר ששהתה באנגליה במהלך החודשים יולי ואוגוסט צנחה פלוגה ה' עם הדיוויזיה ה-101 בדרום הולנד ב-17 בספטמבר 1944. הצניחה נערכה במסגרת מבצע מרקט גארדן, שהיה ניסיון של בעלות הברית לאגף מצפון את קו זיגפריד המוגן על ידי הגרמנים, לצלוח את נהר הריין ולהשתלט על חבל הרוהר, לבה התעשייתי של גרמניה.
על הדיוויזיה ה-101 ושתי דיוויזיות מוטסות נוספות הוטל לתפוס שורה של גשרים על נהרות ונתיבי מים בהולנד, מהעיר איינדהובן ועד לערים ניימכן וארנהם, כדי לסלול נתיב לכוחות הקרקע של בעלות הברית.
פלוגה ה' צנחה מצפון לאיינדהובן והשתתפה בהתקפת הגדוד שלה על גשר ליד הכפר סון (Son), אך הוא פוצץ לפני שהשתלטו עליו.
למחרת הגיעה הפלוגה לאיינדהובן ונערכה להגנה ממזרח לה.
ב-19 בספטמבר התקדמה הפלוגה מזרחה מאיינדהובן, אך שם נעצרה התקדמותה עקב התקפת נגד גרמנית משוריינת.
בהמשך השתתפה הפלוגה בהגנת הערים איינדהובן, וחל (Veghel) ואודן (Uden) בפני התקפות גרמניות, אשר נועדו לנתק את הנתיב צפונה עד לניימכן שכבשו הצנחנים במבצע.
ב-24 בספטמבר השתתפה הפלוגה בהתקפת רגימנט 506 נגד כוחות גרמניים, שהצליחו לנתק את הנתיב בין איינדהובן לווחל.
החסימה הגרמנית סולקה בהמשך, אך מבצע מרקט גארדן הסתיים בכישלון, לאחר שבעלות הברית לא הצליחו לשמור על אחיזתם בגשר הצפוני ביותר שנועד להיכבש, בארנהם.
לאחר סיום המבצע נותרה הדיוויזיה ה-101 בהולנד עד שלהי נובמבר 1944. היא פעלה שם במסגרת הכוחות שהוקצו להגנת השטח שנכבש במבצע מצפון לניימכן ומדרום לעיר ארנהם.
ב-5 באוקטובר השתתפה מחלקה מן הפלוגה בפיקודו של וינטרס בקרב בגדתו הדרומית של נהר הריין, נגד יחידה גרמנית, שצלחה את הנהר מצפון, כעשרים קילומטר ממערב לארנהם.
כיון שהכוח נקלע למצב טקטי נחות מול הגרמנים לא ראה וינטרס ברירה אלא לצאת להתקפה.
35 חיילים מן הפלוגה הסתערו על הגרמנים (שאחר כך התברר שמנו כ-300 איש) והצליחו להניסם תוך גרימת אבדות כבדות; אחד מחיילי הפלוגה נהרג וכעשרים נפצעו.
התקפה זו גם סייעה בהדיפת התקפה גרמנית גדולה בהרבה על רגימנט 506.
זמן קצר לאחר הקרב קודם סגן וינטרס לתפקיד סגן מפקד גדוד 2, ובהמשך הוא מונה למפקד הגדוד.
לתפקיד מפקד הפלוגה מונה קצין אחר, שהוחלף תוך זמן קצר, ובמקומו מונה סגן פרד (שנודע בכינוי "מוס") הייליגר (Frederick Heiliger).
ב-23 באוקטובר לפנות בוקר צלחה כיתת חיילים מהפלוגה (20 חיילים וקצינים) את הריין אל גדתו הצפונית, והביאה ממנה בהצלחה כ-120 צנחנים בריטיים מהדיוויזיה המוטסת הבריטית הראשונה, אשר הסתתרו שם מאז סיומו של קרב ארנהם.
ב-31 באוקטובר נפצע מפקד הפלוגה הייליגר כאשר חייל מהפלוגה ירה בו בשוגג.
במקומו מונה סגן נורמן דייק (Norman Dyke).
ב-25 בנובמבר עזבה פלוגה ה' את קווי ההגנה מדרום לארנהם והועברה להתארגנות במחנה מורמלון (Mourmelon) בצפון צרפת, כ-30 קילומטר מדרום מזרח לעיר ריימס.
בקרבות בהולנד נפלו שישה מחיילי הפלוגה ונפצעו 49.
ב-16 בדצמבר 1944 פתח צבא גרמניה בהתקפה גדולה על כוחות בעלות הברית בחבל הארדנים (Ardennes) בדרום מזרח בלגיה ובלוקסמבורג.
מטרת ההתקפה הגרמנית הייתה פיצול חזית בעלות הברית לשניים, כיבוש מחדש של נמל אנטוורפן (Antwerpen) וכיתור כל כוחות בעלות הברית שנמצאו מצפון לנתיב ההתקפה.
מפקדת חיל המשלוח של בעלות הברית החליטה להפעיל לצורך המגננה בין השאר את הדיוויזיה המוטסת ה-101. הדיוויזיה נשלחה בדרך היבשה ממחנה מורמלון להקים מתחם הגנה בעיר בסטון, שהייתה צומת דרכים חשוב בחבל הארדנים.
זמן קצר לאחר שהדיוויזיה תפסה את העיר היא כותרה על ידי כוחות גרמניים עדיפים ממנה בהרבה.
הכיתור הוסר רק ב-26 בדצמבר, כאשר התקפת הארמייה השלישית (של הגנרל פטון) מדרום לעיר פתחה אליה נתיב אספקה.
פלוגה ה' הוצבה ב-19 בדצמבר בעמדת הגנה בשטח פתוח דרומית לכפר פואה (Foy), כ-4 קילומטר מצפון למרכזה של בסטון.
היא שהתה שם במשך 12 ימים, כשהיא סופגת הפגזות והתקפות גרמניות ומתמודדת עם תנאי מזג אוויר חורפי קיצוניים ללא לבוש חורף, ועם מחסור בתחמושת ובמזון.
במהלך ימים אלו נהרגו שבעה מחייליה.
מה-1 בינואר 1945 השתתפה הפלוגה בהתקפת רגימנט 506 צפונה מהעיר, ובמהלכה ספגה את ההפגזות העזות ביותר שחוותה במלחמה כולה.
לפחות שניים מחייליה נהרגו בהן ואחרים נפצעו.
ב-10 בינואר נשלחה הפלוגה לכבוש את הכפר פואה.
בעיצומו של קרב זה העביר מפקד הגדוד וינטרס את מפקד הפלוגה סגן דייק מתפקידו ומינה במקומו את סגן רונלד ספירס.
ספירס היה למפקד הפלוגה עד לפירוקה.
ב-15 בינואר כבש גדוד 2 ובכללו הפלוגה את הכפר נוביל (Novile).
יומיים אחר כך הוחלפה הדיוויזיה ה-101 בקו מצפון לבסטון.
הפלוגה יצאה לבלגיה בכוח של 121 קצינים וחיילים וקלטה שם כ-25 מחליפים; בקרבות שם נהרגו 11 מחייליה ונפצעו כ-70.
לאחר הקרבות בבלגיה הועברה הדיוויזיה ה-101 כולה דרומה משם, להחזיק בקו הגנה בחבל אלזס (Alsace) בצרפת.
פעולה זו נדרשה על מנת לסייע לכוחות האמריקניים שם, שמספרם הצטמצם כאשר נדרשה הארמייה האמריקנית השלישית לפנות צפונה כדי להשתתף בקרב על הבליטה.
רגימנט 506 הוצב ב-5 בפברואר 1945 בקו החזית שהשתרע בתוך העיר אגנו, כ-28 קילומטר מצפון לשטרסבורג.
פלוגה ה' שהתה שם עד ה-20 בפברואר, ובתקופה זו השתתפה שם בפטרול מחטף לשון שנע לתוך השטח הגרמני לשם לכידת שבויים, ובו איבדה את אחד מחייליה.
ב-25 בפברואר יצאה הדיוויזיה ה-101 בחזרה למחנה מורמלון שבצרפת ושהתה בו עד תחילת חודש אפריל.
הדיוויזיה ה-101 ציפתה להשתתף במבצע מוצנח נוסף בתוך גרמניה, אך התברר שלא היה בה צורך לשם כך.
לאחר שצבאות בעלות הברית פרצו לתוך גרמניה וצלחו את נהר הריין בראשית אפריל, קיבלה הדיוויזיה הוראה להצטרף למסע לתוך גרמניה.
ב-2 באפריל הגיעה פלוגה ה' בדרך היבשה אל גדתו המערבית של נהר הריין והוצבה שם בעמדה מול העיר דיסלדורף, במסגרת קו הגנה סביב כיס גדול של כוחות גרמניים (כיס הרוהר), שכותר ממזרח לנהר על ידי כוחות צבא ארצות הברית.
לאחר כניעת הגרמנים בכיס הרוהר ב-18 באפריל יצאה הדיוויזיה כולה בנסיעה אל חבל בוואריה בגזרת דרום גרמניה, והתקדמה משם אל הרי האלפים, נוכח צבא גרמני שהיה כעת במצב של התפוררות והעמיד רק התנגדות מעטה.
ב-29 באפריל חזו חיילי הפלוגה במראהו של מחנה עבודת כפייה גרמני בבוכלו (Buchloe), כ-50 קילומטר ממערב למינכן.
מחנה זה היה חלק ממכלול מחנות קאופרינג שהיו מחנות הלוויין של דכאו, והפלוגה מצאה בו מאות גופות של אסירים ואלפי אסירים חיים מזי רעב.
ריצ'רד וינטרס כתב על חוויה זו כך:
בראשית חודש מאי התקדמה הפלוגה אל העיר ברכטסגאדן (Berchtesgaden) והשתלטה על בית האחוזה שהחזיק שם אדולף היטלר.
שם הגיעה אליה ב-7 במאי הידיעה על כניעת גרמניה וסיום המלחמה באירופה.
לאחר כניעת גרמניה עברה הפלוגה לתוך תחומי אוסטריה והוצבה בעיירה צל-אם-זה (Zell-am-See).
בחודשים שלאחר מכן היא מילאה שם תפקיד של אחזקת שטח כבוש.
במהלכו היא איבדה אחד מחייליה בתאונה ואחר נפצע קשה מירייה שירה חייל אמריקני שיכור.
הפלוגה הייתה אמורה לעבור עם הדיוויזיה כולה לזירת האוקיינוס השקט כדי להשתתף שם בהתקפה על יפן עצמה, אך כניעת יפן ב-15 באוגוסט 1945 ביטלה את הצורך בכך.
ב-30 בנובמבר 1945 הושבתה הדיוויזיה ה-101 מפעילות ופלוגה ה' חדלה להתקיים.
אמברוז טוען בספרו, שבתקופה שבה הגיעה פלוגה ה' לשיא יעילותה הקרבית היא הייתה פלוגת הרגלים הטובה ביותר בעולם.
טענתו זו נשענת על המחקר שערך על הפלוגה בלבד, ולא על מחקר משווה על פלוגות אחרות כלשהן שלחמו באותה תקופה.
על כן יש להתייחס אליה בספקנות רבה.
במלחמת העולם השנייה נהרגו 48 מחיילי הפלוגה.
יותר ממאה מהם נפצעו – חלקם פעמיים ושלוש פעמים, אחד – ארבע פעמים.
רבים מחיילי הפלוגה סבלו מתסמונת פוסט-טראומטית.
אנשי הפלוגה ששרדו לאחר המלחמה יצאו לחיים האזרחיים.
קשרי החברות והסיוע ביניהם נמשכו לאחר פירוק הפלוגה והם מתקיימים עד היום.
כתב על כך ההיסטוריון סטיבן אמברוז:
בפברואר 2010 היו חיים עדיין 37 מתוך 114 הקצינים והחיילים ששירתו במסגרת הפלוגה ונותרו בחיים לאחר המלחמה.
האחרון מאנשי הפלוגה, ברדפורד פרימן (Bradford Clark Freeman), מת ב-3 ביולי 2022, בגיל 97.
ב-1990 יזם ההיסטוריון סטיבן אמברוז את כתיבתו של ספר אודות הפלוגה.
היה זה לאחר שהוא פגש את ותיקי הפלוגה לראיונות במסגרת כתיבת ספרו על יום הנחיתה בנורמנדי.
לצורך כתיבת הספר ראיין אמברוז עשרות מוותיקי הפלוגה, התכתב כמעט עם כל מי מהם שהיה אז בחיים וקיבל חומר תיעודי מהם ומקרובים של חיילי הפלוגה שכבר הלכו לעולמם.
הוא השתתף בשני ביקורים בזירות הקרב באירופה עם חיילים לשעבר מהפלוגה.
הספר יצא לאור ב-1992 בשם Band of Brothers ותורגם לעברית (בשם אחים בקרב) ב-2005.
הספר חובר על ידי העיתונאי מרקוס בראת'רטון (Marcus Brotherton)
בשנת 2001, כנראה בעקבות עבודתם המשותפת במסגרת סרט הקולנוע להציל את טוראי ראיין, הפיקו הבמאי סטיבן ספילברג והשחקן טום הנקס במשותף את סדרת הטלוויזיה Band of Brothers (בעברית כונתה הסדרה אחים לנשק), שהתסריט לה היה מבוסס על ספרו של אמברוז.
הסדרה זכתה בפרסים רבים ובהם פרס אמי (2002, על הסדרה עצמה, הבימוי, הליהוק, הצילום, עריכת קול ומיקס קול) ופרס גלובוס הזהב (2002, על הסדרה כולה).
סטיבן אמברוז, "אחים בקרב", תל אביב: כנרת, זמורה ביתן, דביר, 2005.
ס.ל.א מרשל, "הם צנחו בלילה", הוצאת מערכות מאנגלית: אהרן אמיר.
סטיבן אמברוז, "יום הפלישה", מאנגלית: מרדכי ברקאי, הוצאת זמורה ביתן, 2002.
פלוגות המנהרות הבריטיות היו יחידות הנדסה מיוחדות של הצבא הבריטי, שהופעלו בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
משימתן הייתה לחפור מנהרות תחת עמדות הצבא הגרמני, במטרה לטמון בהן חומרי נפץ, שיופעלו וימוטטו את עמדות האויב, במיוחד לקראת מתקפה עליהן.
בשיא פעילותן מנו יחידות אלו עשרות אלפי חיילים.
לאחר המערכה הניידת הנרחבת שהתחוללה בחזית המערבית באירופה בפתיחת מלחמת העולם הראשונה לבשה הלחימה בחזית זו אופי סטטי בעיקרו למשך קרוב לשלוש שנים, כאשר הצדדים הלוחמים הקימו לעצמם מערכת מסועפת של ביצורים וחפירות, שהשתרעה מחוף תעלת למאנש ועד לגבול שווייץ.
במציאות זו לא ניתן היה לצדדים הלוחמים לאגף את עמדות האויב שמולן או לעוקפן, אלא בהתקפה חזיתית עליהן – או מתחתיהן.
על רקע מציאות זו החל להתפתח בחזית זו השימוש בלוחמת מנהרות.
כבר בשלהי 1914 עלה הרעיון להקים יחידות מנהרות ייעודיות בחיל ההנדסה הבריטי.
מפקד הקורפוס הבריטי הרביעי, גנרל הנרי רולינסון (Henry Rawlinson), ביקש להקים ולשגר יחידה שכזו אליו.
ראשונים לנקוט בפועל בלוחמת מנהרות היו הגרמנים: ב-20 בדצמבר 1914 הם פוצצו עשרה מוקשים (למעשה מטעני חומר נפץ), שהוטמנו מתחת לעמדות של גיסות הודיים באמצעות מנהרות שנחפרו מתחת לשטח ההפקר שבינם לבין הקווים הגרמניים.
הסתערות רגלים שלהם בעקבות ההתפוצצות גרמה להודים מאות אבדות.
בשבועות הבאים התברר כי הגרמנים החלו לחפור מנהרות ולהטמין בהן מוקשים באופן שיטתי.
גנרל ג'ון פרנץ', מפקד חיל המשלוח הבריטי בצרפת ובבלגיה, פנה אל שר המלחמה הבריטי קיצ'נר ותיאר את המצב שהתהווה.
כבר בחודש דצמבר פנה אל משרד המלחמה ג'ון נורטון-גריפית'ס (John Norton-Griffiths), קצין לשעבר, חבר הפרלמנט הבריטי ובעל חברה להנדסה אזרחית.
חברתו השתמשה בטכניקת חפירה שכונתה Clay-Kicking.
בשיטה זו ישב החופר על קרקעית המנהרה כשפניו אל שטח הכרייה וגבו נשען באלכסון על קרש או ערימה של שקי חול.
אל כפות רגליו היה קשור להב בעל קצה מעוגל, שאותו הוא החדיר לשטח החפירה שלפניו בדחיפת רגליו ומשהיה בעומק מספיק היה מסובב אותו כדי לפורר ולחלץ כמות גדולה של קרקע.
נורטון-גריפית'ס הציע לצאת לצרפת עם קבוצה מעובדיו המיומנים בחפירת מנהרות ולחפור תחת קווי הגרמנים שם.
ההצעה לא זכתה בתחילה לתשומת לב, אך בפברואר 1915, בעקבות פניית פרנץ', זימן קיצ'נר אליו את נורטון-גריפית'ס.
הוא הורה לו לצאת לצרפת ולבדוק את היתכנות השימוש בשיטת החפירה שלו בקרקע שם.
הבדיקה העלתה כי הדבר אפשרי, וגנרל פרנץ' נתן את אישורו להקמת פלוגות מנהרות נסיוניות.
ראשוני החיילים בפלוגות המנהרות היו 18 עובדים מחברתו של נורטון-גריפית'ס.
בתוך ימים ספורים הם גויסו לחיל ההנדסה, יצאו לצרפת והחלו בחפירה שם.
לנורטון-גריפית'ס ניתן החופש לגייס אזרחים נוספים לפלוגות המנהרות והוא גייס גם עובדים עד גיל 60, רבים מהם מקרב אנשי קהילות של כורי פחם.
בסופו של דבר גויסו לפלוגות במהלך המלחמה כורים ממכרות ומחצבות ברחבי בריטניה – מסקוטלנד, צפון-מזרח אנגליה ודרום ויילס.
אל כל אחת סופחו לסיוע חיילים מחוץ לחיל ההנדסה כדי לסייע להם בביצוע העבודות הפיזיות הקשות שהיו כרוכות בחפירת המנהרות ומילוין בחומרי נפץ.
נורטון-גריפית'ס, שמונה לקצין בדרגת רב-סרן, שימש כקצין קישור בין הפלוגות לבין מפקד חיל ההנדסה הבריטי בצרפת ובלגיה.
הפעולה הראשונה של פלוגות המנהרות הדגימה את יעילות שיטותיהן.
ב-10 באפריל 1915 הופעלו שישה מוקשים במשקל כולל של 4.5 טון שהטמינו חיילי המנהרות מתחת לגבעה 60 במבלט איפר שבבלגיה.
ההתפוצצויות קרעו את ראש הגבעה, חוללו הרס בביצורים הגרמניים בטווח של 250 מטרים ממוקדן, זרעו בהלה גדולה בקרב הגרמנים והותירו מכתש בקוטר של 21 מטרים.
ההצלחה הביאה להרחבת פעילות פלוגות המנהרות.
תחום המנהרות הפך לענף נפרד בחיל ההנדסה הבריטי, תחת פיקודו של מייג'ור גנרל ספרינג רוברט רייס (S.R.
במחצית 1916 כבר מנו פלוגות המנהרות 25,000 איש, ובשלהי השנה פעלו 30 פלוגות, מהן שלוש קנדיות, שלוש אוסטרליות ואחת של חיילים ניו זילנדים.
פלוגות אלו עסקו בנוסף לחפירת המנהרות והטמנת מוקשים בהן גם בביצוע פעולות הנדסיות שגרתיות יותר.
סופחו אליהן לסיוע חיילי רגלים במספר כמעט כפול מאנשיהן.
החיילים המסופחים היו לא פעם נמוכי קומה וכאלו שנדחו בשל כך משירות ביחידות רגילות.
באפריל 1916 חזר נורטון-גריפית'ס לבריטניה ולתפקידו כחבר הפרלמנט.
הוא קודם לדרגת סגן-אלוף ועוטר בשלושה צל"שים ובאות השירות המצוין.
החופרים פעלו בדרך כלל בשלשות – חופר, חייל שאסף את הקרקע שנחפרה לתוך שקים, וחייל שלישי שהעביר את השקים אחורה אל קרוניות מטען קטנות שנעו על גבי פסים.
קרוניות אלו נוצלו גם כדי להכניס למנהרות קרשים לתמיכה בקירותיהן ותקרתן.
אם הייתה המנהרה ארוכה היה הצוות כולל חיילים נוספים לצורך הובלת שקי הקרקע שנחפרה.
הצוותים עבדו במשמרות של 6 עד 12 שעות.
מנהרות נחפרו בדרך כלל מתחתיתו של פיר אנכי, ומשום שלא פעם חלחלו בהן מים הן נבנו משם בנטייה קלה כלפי מעלה בשיעור של 1:50 עד 1:100 על מנת לנקז את המים מהן ככל האפשר.
עם זאת, נטייה זו גרמה לא פעם להצטברות גז – במיוחד פחמן חד-חמצני שנפלט מפגזים ותרמילי רובים - בנקודה הגבוהה שלהן.
הגרמנים השתמשו לחפירה במכושים, שהופעלו בעבודת ידיים.
הבריטים השתמשו בטכניקה של Clay-Kicking , שלא הייתה מוכרת כלל לגרמנים.
שיטת חפירה זו לא הייתה רק שקטה בהרבה מעבודת מכושים, אלא גם מהירה ממנה פי ארבעה, וככזו נתנה בידי הבריטים יתרון על יריביהם.
יתרון נוסף לבריטים צמח מן העובדה שבשטח שבשליטתם היו מספר קטן יותר של מרבצי חול תת-קרקעיים, שהיו לא פעם רוויים מים והקשו על החפירה דרכם ועל ייצוב דפנות המנהרות שעברו בהם.
עובדה זו נבעה מכך שעמדות הבריטים נמצאו לא פעם באזורים נמוכים משל הגרמנים, בעוד שמרבצי החול נמצאו בדרך כלל באזורים גבוהים יותר.
פותחו טכניקות האזנה (במנהרות ומחוץ להן) למתרחש תחת הקרקע על מנת לאתר פעילות חפירה של הגרמנים.
לשם כך נחפרו מנהרות משנה במעבה האדמה והוצבו בהן חיילים שתפקידם היחיד היה האזנה.
בתחילה שימשו להאזנה מכשירים מאולתרים פרימיטיביים שונים.
בהמשך נעשה שימוש בגיאופונים ואף במיקרופונים, ועל ידי פריסת עמדות האזנה ושימוש בטריאנגולציה ניתן היה לאתר את מיקומן של המנהרות הגרמניות.
עד שלהי 1916 גדלה פעילות ההאזנה הבריטית להיקף גדול ביותר.
חפירת המנהרות ולוחמת המנהרות התפתחו והסתעפו עם התמשכות המלחמה עד שמתחת לקרקע צמחו מבוכים מסועפים של מנהרות, כאשר כל צד מנסה להתחכם ליריבו בביצועיו.
בהדרגה הוכרחו שני הצדדים לחפור מנהרות לעומק רב יותר, דבר שהאריך את זמן החפירה והעלה במידה ניכרת את הסיכון שבה.
כמו כן, מנהרות שני הצדדים נתקלו זו בזו לא פעם וקרבות פנים אל פנים התחוללו במעבה האדמה, בדרך כלל תוך שימוש בנשק קר כגון כלי חפירה וקרשים, שכן השימוש בנשק חם במנהרות לא היה אפשרי בדרך כלל בשל התנאים בהן.
נעשה שימוש גם במוקשים שנפרסו להגנה מפני חפירות גרמניות מתקרבות.
לעיתים הונחו מוקשים אלו במתכוון בנתיבה של מנהרה גרמנית מתקרבת שאותרה, כדי שיתפוצצו בפניהם של החופרים הגרמנים, יפגעו בהם וימוטטו את המנהרות שחפרו.
נוכחות פלוגות המנהרות לא הייתה פופולרית בקרב היחידות הלוחמות הרגילות, שכן הביאה עמה סכנה נוספת.
אם נודע לגרמנים כי פלוגת מנהרות פועלת בקווים הבריטיים מולם, היו הם נוטים יותר להפגיז עמדות אלו.
כמו כן היו החיילים הבריטיים חשופים לפגיעה מהתפוצצויות המוקשים התת-קרקעיים הבריטים, ובמיוחד ככל שמשקלם הלך וגדל עם התמשכות המלחמה.
מעבר לסכנה שבפעילות האויב מתחת לאדמה היו תנאי העבודה במנהרות קשים.
בשל הסיכון של תקיפת העובדים בהן על ידי הגרמנים היה הכרח לשמור על חשאיות ביחס למיקום פתחי המנהרות.
המחסור בחשמל בקווי החזית חייב את החופרים לעבוד לאור נרות והחשש מהאזנה גרמנית הצריך עבודה שקטה.
המנהרות היו צפופות, קרות ולא פעם זרמו בהן מים.
תנאים אלו עשו את החופרים לפגיעים למחלות כרגל חפירות (עקב הרטיבות) והרעלת גז (נעשה שימוש בעכברים וקנריות בכלובים, שכן איבוד הכרה שלהן היה מתריע על נוכחות רמות גבוהות של גז).
כן היו חשופים לסכנה של התפוצצות הגז.
התרבות האבדות בפלוגות המנהרות – שקשה היה למצוא מחליפים מיומנים לאנשיהן – יצרה תמריץ החל מסתו 1915 לפיתוח ציוד הצלה ושיטות הצלה לשימוש במנהרות.
ביולי 1916 כבר פעלו בצרפת שני בתי ספר צבאיים לעובדי הצלה ממנהרות.
תחנות חילוץ נפרסו בקרבת המנהרות (לא יותר מ-200 מטרים מפתחו של כל פיר חפירה) והוצבו בהן חיילים מאומנים בחילוץ ועמם ציוד הצלה ייעודי.
פלוגות המנהרות השתתפו בעשרות פעולות וקרבות בחזית המערבית מאפריל 1915 ועד לאביב 1917. להלן מספר דוגמאות:
שישה מוקשים פוצצו ליד הכפר מסין (Messines) במערב בלגיה ב-27 במרץ 1916. הגדול שבהם, שהוטמן על ידי פלוגת המנהרות הקנדית ה-1, הכיל חומר נפץ במשקל של 43.4 טונות.
בבוקר היום הראשון לקרב על הסום בצרפת (1 ביולי 1916) פוצצו 10 מוקשים שהוטמנו תחת עמדות הגרמנים בגזרה זו.
הגדול שבהם היה במשקל של 27 טונות.
שש פלוגות מנהרות עסקו בהטמנת מוקשים אלו.
לקראת קרב רכס וימי באפריל 1917 הטמינו פלוגות מנהרות 13 מוקשים תחת עמדות הגרמנים.
אלו גילו והשמידו אחדים מהם.
שלושה מוקשים פוצצו על ידי הקנדים התוקפים לפני מועד ההתקפה וחמישה הופעלו ממש לפני תחילתה.
בחודשים שלקראת קרב מסין בבלגיה ביולי 1917 עסקו פלוגות מנהרות מארבעה צבאות (בריטניה, קנדה, אוסטרליה וניו זילנד) בחפירת מנהרות לשם הטמנת 22 מוקשים תחת עמדות הגרמנים (אחד נתגלה על ידי הגרמנים ופוצץ).
הם הוטמנו כנגד פעילות חפירת מנהרות גרמנית נמרצת, בקצות מנהרות באורך של עד 660 מטרים ובעומק של עד 38 מטרים מתחת לפני האדמה.
הם הכילו במצטבר 600 טונות של חומר נפץ והאורך הכולל של המנהרות שנחפרו לשם הנחתם הגיע ל-7,300 מטרים.
ערב ההתקפה אמר לקציניו גנרל פלומר, מפקד הקורפוס ה-5: "רבותי, אולי לא נעשה היסטוריה מחר, אבל בלי ספק נשנה את הגאוגרפיה." 19 מוקשים הופעלו בו זמנית ב-7 ביולי לפנות בוקר.
קול ההתפוצצויות היה כה חזק עד שנשמע בלונדון, ולפי הערכה נהרגו כתוצאה מהן כ-10,000 גרמנים.
מקומם של שני המוקשים הנותרים אבד בהמשך המלחמה.
אחד מהם הופעל על ידי ברק ביולי 1955 וגרם נזק לרכוש.
המוקש הנותר לא אותר ולא נוטרל עד היום.
לאחר המלחמה נותרו פני הקרקע בחזית המערבית מצולקים במקומות רבים, משום שלא ניתן היה למלא את המכתשים שיצרו המוקשים.
הגדול מכולם הוא מכתש לוכנאגר שנותר בחזית הקרב על הסום, אשר קוטרו הוא 91 מטרים ועומקו 21 מטרים.
הפעלת המוקש הגדול ביותר שהופעל בפתיחת קרב מסין ב-1917– מוקש "העץ הבודד", במשקל של 41 טונות – הותירה מכתש בקוטר של 76 מטרים ובעומק של 12 מטרים.
החל מאביב 1917 הפכה המלחמה בחזית המערבית לניידת יותר.
התפתחות לוחמת המנהרות ההדדית עד לאותו מועד הצריכה חפירה לעומק רב יותר, דבר שהצריך קווי חזית יציבים וזמן ממושך יותר לחפירה.
כתוצאה מכך הלכה לוחמת המנהרות בחזית זו ודעכה.
במקום חפירת מנהרות מתחת לעמדות האויב הועסקו פלוגות המנהרות ממחצית 1917 ואילך בהתקנה בהיקף גדול של מחפורות ועמדות לחימה גדולות ועמוקות יותר לצורכי החיילים והמתקנים הלוגיסטיים בחזית המערבית.
בין השאר נחפרו מעברים תת-קרקעיים באורך רב, אשר אפשרו למספר גדול של חיילים לעשות את דרכם עד לעמדות הקדמיות של החזית ולהוביל לשם ציוד ותחמושת כשהם מוגנים מפני אש אויב.
כך, לקראת קרב אראס באביב 1917 נחפרו בסלע הקירטון הרך של האזור מנהרות מעבר באורך כולל של 20 קילומטרים, אשר יכלו להסתיר בתוכן 24 אלף איש.
חדשים אחדים קודם לכן, לקראת קרב רכס וימי, נחפרו שם 12 מנהרות מעבר אל קו החזית שהגיעו לאורך של עד 1,200 מטרים.
בגזרות אראס ווימי נחפרו גם מנהרות דרך שטח ההפקר, שקצותיהן הגיעו עד קרבת העמדות הגרמניות ושניתן היה לפוצץ ולפתוח את פתחיהן עם תחילת ההתקפות הבריטיות.
"פלוגה ד'" הוא ספרו של רא"ל מרדכי גור, בעברו הרמטכ"ל העשירי של צה"ל ושר, המתאר את מסלול ההכשרה והפעילות המבצעית שחוו אנשי הפלוגה עליה פיקד, היא פלוגה ד' בגדוד הצנחנים 890, בעת תקופת פעולות התגמול ומבצע קדש.
הספר יצא לאור בשנת 1977, ונכתב בעת שגור שימש ראש המטה הכללי.
בספר נזכרים בין היתר מאיר הר-ציון, אפרים חירם, אריק שרון, צבי עופר, טוביה שפירא, לוי חופש, רפול, משה (סטמפל'ה) פלס ואהרן דוידי.
בספר תיאר המחבר, גור, את מסלול שירותו הצבאי, החל מימיו כלוחם בפלמ"ח וכמפקד מחלקה בגדוד הפשיטה של חטיבת הנגב במלחמת העצמאות, עבור בימיו כמפקד פלוגה בנח"ל ועד ימיו כסטודנט באוניברסיטה העברית בירושלים.
או אז מתאר גור את תהליך התנדבותו לצנחנים וקבלתו את הפיקוד על פלוגת מגויסים חדשה שאך סיימה טירונות וקורס צניחה תחת פיקודו מרסל טוביאס.
עם הגעתו לגדוד 890 מבהיר לגור מפקד הגדוד, אריק שרון, כי הדגש באימונים ובהוויה הגדודית הוא על יכולת הביצוע והמשמעת המבצעית.
גור תיאר את תהליך אימון וחישול הפלוגה בסדרת אימונים מפרכת, אשר כללה אימוני נחיתה מן הים, תרגילי צניחה, כיבוש יעדים מבוצרים פשיטות וניווטים.
בספר מתוארות פרשיות שונות בתחום המשמעת ובהן "'''מסדר פאנפילוב.
בספר מתוארות פעולות התגמול בהן השתתפה הפלוגה ובהן מבצע חץ שחור, פעולת התגמול בחאן-יונס (1955) בה נפצעו גור ומפקד המחלקה משה פלס (סטמפל'ה) וזכו לציון לשבח מטעם הרמטכ"ל משה דיין, שהומר אחר כך לעיטור העוז, פעולת כנרת ומבצע לולב.
פלוג'ה היא עיר במחוז אל-אנבאר שבמרכז עיראק השוכנת על גדתו המזרחית של נהר הפרת ומרוחקת כ-69 ק"מ מערבית לבירה בגדאד.
פלוג'ה המודרנית שוכנת על חורבות העיר העתיקה פומבדיתא, שקמה בימי בבל וששימשה מרכז לחיים יהודיים בתקופת התלמוד ובה פעלה ישיבת פומבדיתא.
בפלוג'ה התגוררו יהודים ואף היה בה רובע יהודי עד עליית יהודי עיראק.
בשנת 1947 פלוג'ה הייתה עיירה קטנה, אך לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2018 מתגוררים בעיר 250,884 בני אדם.
העיר נודעת בתואר "עיר המסגדים" בשל למעלה מ-200 מסגדים בעיר ובסביבותיה.
מינואר 2014 ועד יוני 2016, נשלטה העיר על ידי ארגון הטרור המדינה האסלאמית.
האזור היה מיושב במשך אלפי שנים.
העיר העתיקה באזור, פומבדיתא, הייתה מרכז יהודי (ביחד עם סורא) מאז שנת 259 (כאשר נחרבה נהרדעא בידי פפא בר נצר), למשך תקופת האמוראים וחלק ניכר מתקופת הגאונים.
בתקופה זו פעלה בעיר ישיבת פומבדיתא, עד שעברה לבגדאד בראשית המאה העשירית.
הנוסע בנימין מטודלה ביקר בעיר בשנת 1164 וטען כי מתגוררים בה כ-3,000 יהודים.
בתקופת האימפריה העות'מאנית, העיר היוותה תחנה בכביש בדרך לעיר בגדאד.
בזמן המלחמה האנגלו-עיראקית בשנת 1941 הובס הצבא העיראקי בקרב ליד העיר.
עד אמצע המאה ה-20 הייתה פלוג'ה עיירה קטנה ובה כ-10,000 תושבים.
עם עצמאות עיראק ושלטונו של סדאם חוסיין גדלה חשיבות העיר, כאחד מקודקודיו של המשולש הסוני והאוכלוסייה בה גדלה עד למעלה מ-300,000. זאת בזכות מאגר נפט אדיר במדינה וקירוב העיר לכביש לבגדאד.
בזמן מלחמת המפרץ העיר סבלה מפגיעה נרחבת באזרחיה.
במהלך מלחמת עיראק נכבשה העיר על ידי הכוחות האמריקאים.
זאת לאחר שהצבא העיראקי נטש את עמדותיו תוך השארת הציוד הצבאי מאחור.
במהלך הפלישה הראשונית לעיר, פרצה אנרכיה בעיר והתרחשו בזיזות רבות.
בתאריך 17 באפריל 2003 התרחשו , לאחר הפגנה שהתקיימה ליד בית ספר תיכון בעיר ששימש כמפקדה צבאית.
מטרת ההפגנה הייתה למחות כנגד השימוש הצבאי בבית הספר, והשתתפו בו כ-200 אזרחים.
על גג בית הספר היו מוצבים חיילי הדיוויזיה המוטסת ה-82. מסיבה שנויה במחלוקת, החיילים האמריקאים ירו לתוך הקהל וגרמו למותם של כ-17 אזרחים ולפציעתם של למעלה מ-70. האמריקאים ענו כי הם הגיבו לירי מתוך הקהל, והעיראקים הכחישו גרסה זו.
בשנת 2004 הייתה העיר שדה קרב בין האמריקאים ובין כוחות מקומיים שהתנגדו לכיבוש האמריקאי לרבות בריגדת מהפיכת 1920. בקרבות הקשים שהתחוללו בעיר נחרב חלק ניכר מהשטח הבנוי.
כתוצאה משני הקרבות המרכזיים נהרגו כ-122 חיילים אמריקאים, 8 חיילים עיראקיים ו-4 חיילים מן הצבא הבריטי, זאת בנוסף ללמעלה מ-1,500 מחבלים ומספר לא ידוע של אזרחים.
בחודש דצמבר 2006 השליטה בעיר עברה מארצות הברית לכוחות המזוינים של עיראק.
מינואר 2014 ועד יוני 2016 נשלטה העיר על ידי ארגון הטרור המדינה האסלאמית.
באפריל 2016, תקפו הכוחות המזוינים של עיראק באמצעות מטוסי קרב אירו L-159 בעיר ולפחות 15 בני אדם נהרגו.
ביוני 2016, לאחר תום קרב ארוך וממושך, הכריז ראש ממשלת עיראק חיידר אל-עבאדי על שחרורה של פלוג'ה מידי המדינה האסלאמית.
פלוגות ההגנה הייתה יחידת משמר סורית בסדר גודל של דיוויזיה.
היחידה הוקמה בשנת 1971, לאור לקחי מלחמת ששת הימים בתור יחידת משמר.
היא הורכבה מסוגים שונים של חטיבות, גדודים ורגימנטים ותפקידה היה לשמש כוח משמר להגנה על מוסדות השלטון והנשיאות של סוריה.
היא פורקה בשנת 1984 לאחר ניסיון הפיכה כושל של מפקדה, אחיו של הנשיא, רפעת אל-אסד.
כוחות היחידה התפזרו בעיקר בין הדיוויזיה הרביעית ומשמר הרפובליקה.
לאחר מלחמת ששת הימים הבין הפיקוד הסורי כי ישנה בעיה במקצועיות יחידות הצבא, במיוחד בתחום של לחימה משולבת.
בנוסף לכך, לאור המלחמה גדל הסיוע מברית המועצות, עשרות יועצים נשלחו לאזור לאמן את חיילי סוריה ונשק רב ומתקדם החל להגיע אף הוא כדי לחמש את הכוחות.
כחלק מהלקחים הללו לצד חוסר היציבות הפוליטית במדינה, הוחלט על הקמת יחידה עצמאית בעלת כוחות משולבים אשר תשמש ככוח הגנה אחרון על מוסדות השלטון במקרה של מלחמה, ובנוסף תפעל לשימור השלטון כנגד התקוממויות וחוסר שקט במדינה.
לפי עקרונות אלו הוקמה יחידה פלוגות ההגנה בשנת 1971. היא לא הייתה כפופה למבנה הצבא הסורי, אלא ישירות למטה בכוחות המיוחדים, כאשר בפועל היא השתייכה לשלטון הסורי דרך המפקד שמונה לה, רפעת אסד, אחיו של הנשיא חאפז אל-אסד.
בשנים הראשונות אומנו חיילי היחידה על ידי מדריכים מהיחידות צבא ברית המועצות, מהספצנאז, השריון וחיל הצנחנים, היחידה גם ביצעה תרגילים צבאיים ואימונים רבים עם הצבא הסובייטי.
כוחות היחידה נשלחו להשתתף בלחימה במלחמת האזרחים בלבנון, כשהם נלחמים בעיקר בגיזרת צידון ושוף.
במהלך שנות ה-80 פעלו פלוגות ההגנה בעיקר בלחימה כנגד התקוממויות ומשימות ביטחון סביב סוריה.
במהלך השביתות ברחבי סוריה בשנת 1980, נשלחה היחידה לחלב למנוע התפרעויות.
ביוני אותה השנה גדוד מהיחידה נשלח לכלא תדמור והרג שם כ-1,000 אסירים שנחשדו כחברים בתנועת האחים המוסלמים, זאת בתגובה לניסיון התנקשות בנשיא אל-אסד.
בפברואר 1982, שתי חטיבות מפלוגות ההגנה, יחד עם יחידות עילית אחרות, נשלחו לעיר חמאת כדי לדכא שם ניסיון התקוממות מקומי.
התוצאה של הפעילות הצבאית בעיר הייתה טבח של בין 10,000 ל-25,000 הרוגים.
לקראת סוף שנת 1983, הנשיא חאפז סבל מבעיות לב, הוא השאיר את ענייני ניהול המדינה לשישה אישי ציבור שהיו קרובים לו.
רפעת הרגיש שהכוח היה צריך לעבור אליו ומספר קציני צבא החלו לתמוך בו.
בחודשים אלו הפלוגות המיוחדות, כשהם בשיא כוחם עם כ-55,000 חיילים ומעל 1,200 טנקים, החלו להשתלט על אזורים במדינה ולפרק מנשקם יחידות צבא נאמנות לנשיא החולה.
מול הפלוגות המיוחדות עמדו בעיקר הדיוויזיה השלישית, משמר הרפובליקה, המשטרה הסורית, כוחות המודיעין ופיקוד הכוחות המיוחדים.
באמצע שנת 1984 אולם, חזר חאפז לשליטה מלאה בסוריה לאחר שהבריא, רפעת הורד מתפקידו והוחלט לא להעמידו למשפט.
פלוגות ההגנה עברו לפיקודו של קצין אחר ובמהרה היחידה פורקה לגמרי והיחידות בה פוזרו בעיקר בין משמר הרפובליקה ויחידות הכוחות המיוחדים.
חלק גדול מיחידות פלוגות ההגנה הועברו ליצירת דיוויזיה משוריינת חדשה, 'הדיוויזיה המשוריינת ה-569' שבהמשך שונה שמה ל'הדיוויזיה המשוריינת הרביעית'.
בשיאה הכילה היחידה כ-55,000 חיילים.
אלו התחלקו לרגימנטים וגדודים מסוגים שונים, כל גדוד הכיל 600-800 חיילים והתחלק לפלוגות שהכילו 120-200 חיילים.
יחידת פלוגות ההגנה הכילו גדודי שריון, חיל רגלים, כוחות מיוחדים וצנחנים, בסיוע להם היו אגדי תותחנים וטייסות אוויר שהיו גם הם תחת פיקוד היחידה ופעלו יחד עם כוחות היבשה.
יחידת פלוגות ההגנה קיבלה עדיפות תקציבית על פני שאר יחידות הצבא הסורי, חיילים רבים ביחידה נשלחו לברית המועצות לאימונים, הם קיבלו את הציוד החדיש והאיכותי ביותר מכל יחידות הצבא וחיילי היחידה אף זכו למשכורת גבוהה מאלו של שאר הצבא.
כלל חיילי היחידה עברו בנוסף להכשרתם המקצועית, כגון צוותי טנק, גם הכשרה של כוחות מיוחדים ואימוני צניחה.
גדודי השריון, חיל הרגלים והתותחנים אומנו בעיקר בלוחמה בסביבה אורבנית, לחימה משולבת (רב-זרועית) ולחימה בטווח קרוב.
בנוסף, בפיקוד היחידה היה גם כוח של לוחמות צנחנים, אשר ככל הנראה שימשו יותר לצורכי ראווה מאשר ככוח לוחם.
פלוגלס היא סדרה בריטית לילדים בשילוב הנפשה ולייב אקשן שעלתה לשידור בשנת 2016. בישראל שודרה הסדרה בדיבוב לעברית בערוץ הופ!.
הפלוגלים הם חייזרים ידידותיים וסקרניים שהגיעו לכדור הארץ כדי לחקור את בני האדם וללמוד על חייהם.
לאחר נחיתת הפלוגלים בכדור הארץ, ילד קטן מוצא את החללית שלהם ותולה אותה על תקרת חדר השינה שלו ומשם הפלוגלים יוצאים להרפתקאות.
הפלוגלים אוהבים לגלות דברים מעניינים על עולם בני האדם בעזרת שאלות וניסויים ובכל פרק נתקלים בחפץ מכדור הארץ שאינם מכירים ומנסים לגלות מידע אודותיו.
לאחר סיום המחקר הם מעבירים את הממצאים למפקד הבסיס בכוכב ממנו הגיעו.
אם המפקד אוהב את החפץ, הפלוגלים מקבלים מדבקה עם התמונה של החפץ שחקרו.
פליקר (גיא זיידמן) - קפטן החללית, לבוש בחליפה אדומה ומכנה את עצמו בשם "קפטן פליקר פלוגל".
פלו (שירה נאור, לני כהן) - הקצינה הראשית, לבושה בחליפה צהובה ומכנה את עצמה בשם "הקצינה הראשית פלו פלוגל".
בומר (גיא רייפמן) - חניך צעיר, לבוש בחליפה ירוקה ומכנה את עצמו בשם "פלוגל בומר ג'וניור".
"פלוגה בקו (או לגמרי במקרה)" הוא פזמון שכתב, הלחין וביצע מאיר אריאל.
השיר יצא לאור באלבום "ירוקות" בשנת 1988.
השיר מתבסס על אירועים אמיתיים אותם חווה אריאל בראשית שנות ה־60, עת היה בשירות סדיר בצנחנים.
בשנת 1961 שירת אריאל בגדוד 890 של הצנחנים.
הגדוד ישב בחורשת טל בגבול לבנון.
בין פעילות לפעילות היו מגיעות לחורשה בנות קיבוצי האזור להתרועע עם החיילים.
בחורשת טל הכיר אריאל את רותי פרס־רוזנפלד, בת קיבוץ דפנה שהייתה אז בת 17. בין השניים נרקמה חברות עמוקה והם ניהלו שיחות ארוכות, אך לא התפתח ביניהם קשר רומנטי.
השיר עצמו נכתב שנים רבות לאחר מכן והתפרסם רק כעבור יותר משני עשורים.
בהופעותיו נהג אריאל לספר את עיקרי הסיפור שמאחורי השיר כהקדמה לשיר עצמו.
השיר משלב לסירוגין בין זיכרונות עבר מאותו מפגש עם הנערה, לבין ציפייה למפגש מקרי עימה בהווה.
אריאל שילב בין שני אלמנטים אלה והם מופיעים בשורות עוקבות בשיר – שורה המתארת את המפגשים בחורשת טל ושורה המתארת מפגש מקרי שלא התקיים.
השיר הוקלט בשנות השמונים בעיבוד של אלונה טוראל, ויצא לאור בשנת 1988 באלבום "ירוקות".
לדברי ניסים קלדרון, העיבוד והמהלכים המוזיקליים של השיר אינם סדירים ומפתיעים את המאזין, ובכך מחזקים את תחושת המקריות שבשיר.
לשיר בוצעו כמה גרסות כיסוי, בין היתר על ידי אהוד בנאי, שחר ואהוד אריאל - בניו של מאיר אריאל ודן תורן ושליחי הבלוז.
פלואורסצנציית קרני רנטגן (XRF) היא פליטה של קרני רנטגן מחומר לאחר שעורר באמצעות קרני רנטגן באנרגיה גבוהה או קרני גמא.
התופעה נמצאת בשימוש נרחב לניתוח יסודות כימיים וכימיה אנליטית, במיוחד באפיון של מתכות, זכוכית, קרמיקה וחומרי בניין, ולמחקר בתחומי הגאוכימיה, זיהוי פלילי, ארכאולוגיה וחפצי אמנות כגון ציורים
כאשר חומרים נחשפים לקרני רנטגן באורך גל קצר או לקרני גמא, עשוי להתבצע יינון של האטומים המרכיבים אותם.
יינון הוא עירור או פליטה של אלקטרונים (אחד או יותר) מהאטום, ויכול להתרחש אם האטום נחשף לקרינה באנרגיה הגבוהה מאנרגיית היינון שלו.
קרני רנטגן וגמא עשויים להיות אנרגטיים מספיק כדי לערר אלקטרונים מהמסלולים הפנימיים של האטום.
ככלל, ככל שאורביטל הוא "גבוה" יותר, כך האנרגיה שלו גבוהה יותר.
עירור אלקטרון הופך את המבנה האלקטרוני של האטום ללא יציב, ואלקטרונים במסלולים גבוהים יותר "נופלים" למסלול נמוך-אנרגיה כדי למלא את החור שנותר מאחור.
בדעיכה זו, משתחררת אנרגיה בצורה של פוטון, אשר האנרגיה שלו שווה להפרש האנרגיה של שני האורביטלים (המסלולים) המעורבים בתהליך.
לפיכך, החומר פולט קרינה, שיש לה אנרגיה אופיינית בהתאם למסלולים האלקטרוניים באטומים שעוררו.
המונח "פלואורסצנציה" מוכל על תופעות בהן קליטת קרינה של אנרגיה ספציפית מביאה לפליטה מחודשת של קרינה של אנרגיה אחרת (בדרך כלל נמוכה יותר).
לכל יסוד מסלולים אלקטרוניים בעלי אנרגיה אופיינית.
בעקבות יינון אלקטרון באורביטל פנימי על ידי פוטון המסופק ממקור קרינה, אלקטרון מאורביטל חיצוני דועך למקום שהתפנה.
ישנו מספר סופי של דרכים בהן הדבר עשוי לקרות, כפי שמוצג באיור 1. המעברים העיקריים מקבלים שמות: מעבר L → K נקרא באופן מסורתי K α, מעבר M → K נקרא K β, מעבר M → L נקרא L α, וכן הלאה.
כל אחד ממעברים אלה מניב פוטון פלואורסצנטי בעל אנרגיה אופיינית השווה להפרש האנרגיה במסלול הראשוני והאחרון.
ניתן לחשב את אורך הגל של קרינה פלואורסצנטית זו מתוך חוק פלאנק:
ניתן לנתח את הקרינה הפלואורסצנטית על ידי מיון האנרגיות של הפוטונים, או על ידי הפרדת אורכי הגל של הקרינה.
לאחר המיון, עוצמתה של כל קרינה אופיינית תקושר ישירות לכמות של כל יסוד בחומר.
זהו הבסיס לטכניקה חיונית בכימיה אנליטית.
איור 2 מציג את הצורה האופיינית של קווי הספקטרום הפלואורסצנטיים החדים המתקבלים .
על מנת לעורר את האטומים נדרש מקור קרינה עם אנרגיה מספקת להוצאת אלקטרונים מאורביטלים פנימיים.
נעשה שימוש במחוללי רנטגן באנרגיות עבודה של 20–60 קילו וולט, המאפשרים עירור של מגוון רחב של אטומים.
לחלופין, ניתן להשתמש במקורות קרני גמא ללא צורך באספקת חשמל משוכללת, מה שמאפשר שימוש קל יותר במכשירים קטנים וניידים.
כאשר מקור האנרגיה הוא סינכרוטרון, או שקרני הרנטגן ממוקדים אופטית, אלומת הרנטגן יכולה להיות קטנה ועוצמתית מאוד.
כתוצאה מכך ניתן לקבל מידע אטומי ברזולוציה תת-מיקרונית.
השימוש בקרן רנטגן לעירור קרינה פלואורסצנטית ממדגם הוצע לראשונה על ידי גלוקר ושרייבר בשנת 1928. כיום, השיטה משמשת כטכניקה אנליטית לא הרסנית, וככלי לבקרת תהליכים תעשייתי.
באופן עקרוני, היסוד הקל ביותר שניתן לנתח הוא בריליום (Z = 4), אך בשל מגבלות אינסטרומנטליות ונצילות רנטגן נמוכה עבור יסודות קלים, לעיתים קשה לכמת יסודות קלים יותר מנתרן (Z = 11), אלא אם כן מתבצעים תיקוני רקע ותיקונים מקיפים בין-אלמנטים.
מכיוון שגודל הקרן (גם אם מקולמטת) גדול באופן יחסי, ומכיוון שנפח האינטראקציה של הקרן עם הדוגמה יחסית גדול, אנליזת פלואורסצנציית קרני רנטגן היא שיטה נפחית עבור דוגמאות בעלות ממדים מילימטריים ומעלה.
בהמשך ובהתאם לכך, השיטה בעלת מהימנות גבוהה עבור דגמים גדולים מכיוון שנותנת מידע נפחי-סטטיסטי (הדגימה היא על פני שטח גדול).
אנליזת קרני רנטגן משמשת לאפיון כימי לצורך קבלת מידע ראשוני עבור הרכב היסודות של חומרים, בתעשיית המתכות והקרמיקות על מנת לאמוד את טיב החומר (וכן לצורך מחזור של מתכות), מחצבים של מתכות נדירות ומינרלים, ועוד.
פלוגות אל-קודס היא הזרוע הצבאית של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, ארגון הטרור השני בגודלו ברצועת עזה, אחרי חמאס.
מנהיגו הוא אכרם עג'ורי, המתגורר בסוריה.
מרבית מימון הטרור של הארגון מגיע מאיראן.
מטרת הארגון היא הקמת מדינה אסלאמית בכל ארץ ישראל, על שטחי הרשות הפלסטינית ומדינת ישראל.
לפיכך, הג'יהאד מסרב להשתתף בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני.
פיקד עליה תייסיר אל-ג'עברי עד מבצע עלות השחר, אחריו פיקד בהאא אבו אל-עטא עד 2019, לאחר מכן פיקד עליה ח'ליל אל-בהית'יני עד מבצע מגן וחץ.
המטה המבצעי – פיקד עליה ממדוח לולו עד מלחמת חרבות ברזל.
גדוד סיוע האש – פיקד עליה לוקמאן עבד א-סלאם ח'ליל ענבר עד מלחמת חרבות ברזל.
גדוד שג'אעיה – פיקד עליה פדל אבו אל-עטא עד מלחמת חרבות ברזל.
פיקד עליה מוחמד קטראווי עד מלחמת חרבות ברזל.
גדוד דרום דיר אל-בלח – עד למלחמת חרבות ברזל פיקד עליו עבדאללה ח'טאב.
גדוד מזרח דיר אל-בלח – עד למלחמת חרבות ברזל פיקד עליו חאתם אבו אלג'דיאן.
גדוד מזרח חאן יונס – עד למלחמת חרבות ברזל פיקד עליו עבדאללה אבראהים מחמד אבו טיר.
פיקד עליה ח'טאב עמאצי עד מבצע עלות השחר, לאחר מכן פיקד עליה איימן זערב עד מלחמת חרבות ברזל.
גדוד דרום רפיח (מחנה הפליטים יבנא) – עד למלחמת חרבות ברזל פיקד עליו סמיר סלימאן עלי אבו שאויש.
גדוד מערב רפיח (מחנה הפליטים תל א-סולטאן).
גדוד צפון רפיח (מחנה הפליטים א-שאבורה).
מטה המבצעים – פיקד עליה מוחמד אסמעיל אבו סכיל עד מלחמת חרבות ברזל, לפניו פיקד עליה איאד אל-חסני עד מבצע מגן וחץ.
המטה המבצעי של מרחב צפון רצועת עזה - המטה המבצעי של חטיבת צפון הרצועה, פיקד עליה ממדוח לולו עד מלחמת חרבות ברזל.
מחלקת הכספים – פיקד עליה מוחמד אל-ג'עברי עד מלחמת חרבות ברזל.