tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מפסוק זה בשיר השירים התגלגלה המילה שיזוף בעברית במשמעות של צבע כהה (שזיף ועוד), על אף ששיזוף האמור בפסוק פירושו "ראייה": השמש ראתה אותי זמן רב, בדומה לביטוי "לשזוף את העיניים".
בדרום-מזרח אסיה, בחברה חקלאית ברובה, עדיין נוהגות נשים לצאת עם שמשיות על מנת להגן על עורן מן השיזוף.
בעת העתיקה השתמשו נשים בגיר או במינרלים אחרים כדי לצבוע עצמן בלבן, בימי הביניים תפס ארסן (רעיל) את מקום הגיר כחומר מלבין.
בימי מלכותה של המלכה אליזבת הראשונה (המאה ה-16) ציירו נשים "ורידים" כחולים דקים על מצחן לשוות לעורן מראה שקוף.
נשים אריסטוקרטיות לא היו יוצאות החוצה ביום שמש ללא שמשייה שתגן על עורן.
כאשר מבקש מיגל דה סרוואנטס (בספרו דון קיחוטה) להמחיש את יופייה של עלמה שפוגשים גיבוריו, הוא נמנע מתיאור של איברי גוף ופנים ומסתפק בתיאור שיער סמיך המכסה עור לבן.
"ידיה בתוך שערותיה נראו כגושי שלג חלק..." די היה במשפט זה כדי להעמיד בפני הקורא בן המאה ה-17 דמות של "אשת חמודות ואפילו היפה בנשים שחזו בה עד אז..."
שריד מוכר אחד של הערצת המראה החיוור הוא אגדת שלגיה: הסיפור ה-53 ברשימת המעשיות העממיות שליקטו האחים גרים בכפרי גרמניה בתחילת המאה ה-19.
אידיאל היופי האירופי לא השתנה מצידו המערבי של האוקיינוס האטלנטי: הדגשת לובן העור הייתה חשובה לנשים לבנות באמריקה שרצו להיבדל עד כמה שאפשר בהופעתן מהשפחות (ואחר כך המשרתות) השחורות.
עדויות לתפיסה זו ניתן למצוא, למשל, בספר "חלף עם הרוח", כאשר מאמי גוערת בסקרלט (בשנת 1861 בחברה חקלאית) שלא תשב בחוץ ללא כיסוי, כי הכתפיים שלה יתכסו בנמשים.
בספר "נשים קטנות" ג'ו חשה במצב חירום, משום שהייתה בחוץ בלי כובע, ואפה התכסה נמשים, אותם היא שוקלת להסיר באמצעות מיץ לימון.
בתנאים כאלה לא נחשפו העובדים הפשוטים לאור שמש.
לעומתם, יכלו בעלי האמצעים להרשות לעצמם לצאת לחופשה בשפת הים או בחיק הטבע ולהשתזף.
הופעה פומבית שזופה של דמות משפיעה זו נתנה את האות לשינוי התפיסה האסתטית של גוון העור בציבור ונחשבת לתחילת עידן השיזוף.
שיזוף טבעי, במהלך הפעילות השגרתית במקומות שאינם מוצלים.
"אמבטיית שמש": חשיפה מכוונת של הגוף לקרני השמש, לשם שיזופו.
שיזוף תוך שימוש בשמן שיזוף.
שיזוף במקומות בהירים, המחזירים את הקרינה - ים, חול, שלג.
שיזוף תוך שימוש בלוחות קרטון מצופים מתכת, להחזרה מלאה של הקרינה מסביבת הפנים אליהם.
מכוני שיזוף - קרינה מלאכותית בעוצמה גבוהה, ולעיתים אף מסוכנת.
ספריי צבע - שיזוף ללא שמש, שמתבצע בצורה עצמאית, אצל קוסמטיקאית או במקלחת ספריי.
טיפולים יעילים כנגד כוויות שמש קלות, כמו כוויות קלות אחרות, הוא קירור, לחות והרגעה.
ניתן להישג תוצאות אלו באמצעות מריחת קרם לחות, בדרך כלל כזה המכיל ג'ל אלוורה או תמצית תה ירוק.
ניתן להשתמש בג'ל האלוורה ישירות.
אמצעי הרגעה נוספים - לבן קר, קליפות מלפפון קרות.
לא להשתזף בין השעות עשר בבוקר עד ארבע אחר הצהריים
לא להיחשף לשמש לפרק זמן ארוך
ללבוש בגדים מגנים ארוכים בעת השהייה בשמש
להשתמש בקרם הגנה כנגד שיזוף בעל מקדם הגנה גבוה
קרם הגנה הוא קרם המכיל חומרים הבולעים או מפזרים את קרינת ה-UV המזיקה.
משמעותו של מקדם ההגנה (SPF= Sun Protection Factor) היא פי כמה יותר זמן חולף עד שמופיעה אדמומית בעור בתגובה לקרינה אולטרה סגולה תוך שימוש בקרם בהשוואה לעור חסר הגנה.
מקדם הגנה 15, למשל, פירושו שאדם שעורו נצרב ללא הגנה לאחר חשיפה של 10 דקות ייצרב באותה מידה לאחר 150 דקות (שעתיים וחצי) כשעורו מוגן בקרם.
קביעת מקדם ההגנה נעשית בניסוי in vivo כלומר שטח בעורם של מתנדבים נחשף לקרינה ממנורה המדמה קרינת שמש כשהוא חשוף ושטח עור אחר כשהוא מרוח בקרם.
בפועל, יעילות קרם ההגנה תלויה ב:
הפעילות בזמן החשיפה לשמש (שחיה, למשל, מורידה קרם מהעור)
פירוק פוטוכימי של המרכיבים הפעילים בעקבות בליעת UV
לבליעת קרני UVB (קרינה באורכי גל 280-320 nm הגורמת את עיקר הנזק לעור) משתמשים בדרך כלל בנגזרות של חומצה צינמית Cinnamic acid כדוגמת OMC (אוקטיל-מתוקסי-צינמאט Octyl methoxycinnamate), ששיא הבליעה שלו נמצא ב-308 nm.
החומר יעיל מאוד בבליעת UVB, אבל נשטף במים.
כדי לקבל קרם עמיד בפני רטיבות מוסיפים Octyl salicylate, אסטר של חומצה סליצילית (כרומופור בולע UV) ו-Ethylhexanol שהוא אלכוהול שומני המקנה תכונות שומניות (יציבות לשטיפה במים).
הבליעה של Octyl salicylate נמוכה יותר, אבל החומר יישאר ספוח לעור גם במים.
לבליעת קרינת UVA (קרינה באורכי גל 320-400 nm) מוסיפים תרכובות כדוגמת בנזופנון.
בנוסף, מוכנסים לקרם גם חומרים מפזרי אור כדוגמת טיטניום דו-חמצני (רוטיל) TiO2.
שיח הוא מונח לא-טקסונומי לצמח רב-שנתי בעל גזע נמוך יחסית לעץ וענפיו הרבים מסתעפים סמוך לקרקע והדעות על הגדרתו משתנות כאשר חלק מגדירים שיח כצמח בן פחות מ-6 מטרים, בעוד אחרים מחשיבים גם צמח בגובה 10 מטרים כשיח.
כאשר אורך הגזע הוא פחות מ-50 ס"מ, קרוי הצמח בן שיח.
אחדים מענפי הצמח עשויים לגדול לאורך רב ולמות בתום עונה אחת, ואילו האחרים (המעוצים בדרך כלל) עשויים לשרוד ולגדול למשך שנים רבות.
לרוב שיחים נפוצים בטבע באזורים בהם היערות אינם דחוסים ביותר, מאחר שחופת הצמרות מעליהם מכסה להם את אור השמש החיוני.
חלק מהשיחים מותאמים במיוחד לסביבות נקיות מעצים, כמו בסוואנות ומדבריות.
אזורי שיחיות או בתות הם אזורים המאופיינים בעיקר בשיחים וסבכים.
שיחים רבים גם מגודלים בידי האדם במטעים ועוד.
במספר מינים שיחים אשר מוצבים בתנאים טובים מספיק יכולים לצמוח עד שיכונו כעצים לכל דבר.
במקרים אחרים השיחים נחשבים לקרובים לצמחים עשבוניים, עקב גודלם הקטן וענפיהם הרכים.
ה'שיח' נזכר במקרא ארבע פעמים כשם כללי לצמחים מעוצים ופעם אחת לצד הרותם כמרכיב במזונם הדל של שוכני המדבר: "הַקֹּטְפִים מַלּוּחַ עֲלֵי שִׂיחַ וְשֹׁרֶשׁ רְתָמִים לַחְמָם".
י' רוזנסון הציע שבניגוד למשמעות הרחבה של המילה "שיח" המקובלת היום, הרי שבמקרא הוא שם כללי לשיחי המדבר דווקא.
בניגוד להבנה של כל הפרשנים הקדומים, היו חוקרים שסברו שה'שיח' הוא שם של צמח מסוים הקרוי בערבית שיח', הוא ה-Artemisia sieberi, לענת המדבר.
א־שיח' דָנוּן הוא יישוב ערבי השייך למועצה אזורית מטה אשר והיישוב הגדול במועצה.
היישוב ממוקם ב, כארבעה קילומטרים מזרחית לנהריה ומתגוררים בו כ-3,000 תושבים (נכון לשנת 2022).
שי'ח דנון ושייח' דאוד היו שני כפרי לוויין של ע'אבסייה.
סקר מפת הקרן לחקר ארץ ישראל משנות ה-70 של המאה ה-19 מציין 70 תושבים בשייח' דאוד, 50 תושבים בשייח' דנון ו-150 תושבים בע'אבסייה.
במפקד האוכלוסין של 1922 נמנו בשי'ח דנון 106 תושבים, ובשייח' דאוד 193 תושבים, כולם מוסלמים.
לאחר מלחמת העצמאות החליטו השלטונות בישראל להקצות את שי'ח דנון ושייח' דאוד, אשר ביחד נודעו כשיח' דנון, ליישוב פליטים ערבים.
בינואר 1950 פונו מע'אבסייה תושבים ששבו אליו לאחר המפקד, לשיח' דנון.
באפריל 1951 הועברו לכפר עוד פליטים ערבים ששהו בכפרים דרוזיים אך לא נקלטו בהם.
בכפר קיימים פעוטונים, גני ילדים, מקיף שש שנתי ומתנ"ס.
הכלכלה העירונית מתבססת על עסקים שונים בתוך היישוב וחקלאות.
בנוסף לכך רבים מתושבי הכפר מתפרנסים מעבודה מחוץ לשיח' דנון מעבודה בבנייה ובמפעלי האזור.
ביישוב קיימים טיפת חלב, מרפאה, בית מרקחת.
שֵׁיזָף מָצוּי (שם מדעי: Ziziphus spina-christi) הוא עץ או שיח ירוק-עד נמוך וקוצני המשתייך למשפחת האשחריים.
גובהו נע בין שלושה לחמישה מטרים, אך לעיתים נדירות יכול להגיע לעשרה מטרים.
העץ נפוץ באזורים חמים ויבשים, במיוחד באקלים סודני וסהרו-ערבי, ומשגשג בקרקעות חרסיתיות, לרוב בגבהים של עד 400 מטר מעל פני הים.
בישראל תפוצתו משתרעת לכל אורכה, ממורדות החרמון ועד אילת והוא נפוץ בעיקר בבקעת הירדן, בערבה, בשפלה ובמישור החוף.
השיזף ירוק עד, אך במקומות קרים הוא עשוי להשיר את עליו בחורף.
באביב מצמיח העץ ענפים חדשים וזיגזגיים, בכל מפרק בענף צומח עלה דמוי-ביצה, משונן קלות, בעל שלושה עורקים.
בבסיס העלה ישנם שני קוצים, המהווים גלגול של עלי הלוואי, קוץ אחד ישר והשני כפוף.
הפרחים צומחים בקבוצות בחפי העלים.
הפרחים צהבהבים, קוטרם כחמישה מ"מ, ובהם חמישה אבקנים.
עלי העטיף הבולטים בפרח הם דווקא עלי הגביע.
הפרחים צופניים, ומואבקים על ידי דבורים צרעות ומינים נוספים.
דבש השיזף זהוב בהיר עשיר בנוגדי חמצון ונוטה שלא להתגבש, נדיר ומבוקש מאוד.
ידוע גם בשם "דבש סידר".
הפרי הוא בית גלעין כדורי, קוטרו כ-1.5 ס"מ, והוא מבשיל כחודש אחר תום הפריחה.
צבעו בעת ההבשלה, צהוב כתום, וטעמו מתוק.
העץ עמיד מאוד, ומסוגל לצמוח גם בקרקעות מעובדות ומרוססות בקוטלי עשבים.
במקומות מסוימים צמחו עצי שיזף גדולים שקודשו על ידי ערבים, מעמד שהגן עליהם מכריתה ושריפה.
במקומות אלה מגיעים העצים לעיתים לגובה של מעל עשרה מטרים, והיקף גזעם לארבעה מטרים ויותר.
שיזף ידוע כזה, הוא השיזף של חצבה.
חורשה ידועה של עצי שיזף מצוי נמצאת בעין חוקוק שבגליל העליון המזרחי.
הפרטים המצליחים להתבסס במקומות מתאימים ואינם נכרתים מגיעים לגודל ולגיל מופלגים.
השיזף המצוי הגדול בארץ נמצא בעין חצבה, ומעריכים את גילו בסביבות 800 שנה.
הוא העץ הזקן ביותר המוכר לנו בישראל, נכון לשנת 2018.
ר' אשתורי הפרחי, חוקר ארץ ישראל מהמאה ה-14, סבר שהשיזף המצוי הוא האטד המקראי, הנזכר במשל יותם.
השם העממי העברי הנפוץ לשיזף מצוי הוא "עץ הדומים", אשר זכה להתייחסות בספרה של גילה אלמגור, "עץ הדומים תפוס".
השם המדעי Ziziphus spina-christi מתאר את העץ כ"שיזף עם קוצי ישו", ומשקף שילוב בין תכונותיו הפיזיות (קוצים) לבין הקשרו ההיסטורי-דתי, בהתאם למסורת הנוצרית.
הכינוי העממי Christ's Thorn מתאר את קוצי העץ, המזוהים עם כתר הקוצים של ישו במורשת הנוצרית.
לעומת זאת, השם העממי Jujube הוא שם כללי המתייחס לעצים או שיחים מסוג Ziziphus, בעיקר כאלה הנושאים פירות אכילים.
כל חלקי העץ משמשים ברפואה עממית אצל עדות ישראל, ערביי ישראל, תושבי המזרח התיכון וצפון אפריקה.
משרה של הפרי או העלים או מרתח מגלעיני הפירות עשוי להקל על כאבי בטן, עצירות, ותולעי מעיים.
תחבושות מעלים טריים וירוקים שימשו במקרי דלקות ומורסות.
גלעינים יבשים טחונים מתערובת עם שמן שימש לטיפול בדלקות עיניים, וכנגד כאבי שיניים ממרתח של קליפת הגזע.
מרתח פירות יעיל כנגד סכרת.
במחקרים מודרניים בהודו נמצא שעלים של שיזף תרבותי מורידים סוכר בדם אצל עכברים.
והאלקלואיד בשם זיזיפין מדכא את הטעם המתוק אצל בני אדם.
העלים משמשים למרעה והגזע לבניין, חקלאות וצורכי הבית.
שיזף מצוי הוא שיח או עץ ירוק-עד נמוך, קוצני ובעל מספר גזעים היוצאים מין האדמה.
נופו סבוך, רחב נוף ולרוב גובהו 3 עד 5 מ', אך בתנאים של הגנה מכריתה ומשריפה הוא עשוי להגיע לגובה של 8 עד 10 מ'.
בתנאי לחות מתאימים ובהיעדר מתחרים נובט העץ בשפע.
בשנותיו הראשונות, צמיחתו של העץ דמוית שיח, עם מספר גזעים, ואופיו הקוצני וענפיו החיצוניים הקשתיים מקשים על עיצובו כעץ בעל גזע אחד.
בסוואנות במזרח אפריקה הוא משיר את עליו בתקופת היובש.
בישראל לעומת זאת, הוא ירוק-עד, אם כי באזורים חמים הוא משיר חלק מעליו בקיץ יבש, ובאזורים קרים- במהלך החורף.
בבסיס העץ מתפתחים לעיתים קרובות נצרים (ענפים חדשים), ולאחר שרפת הגזע, צומחים ענפים וגזעים חדשים מצוואר השורש.
הענפים החדשים דקים, זיגזגיים, צורה אופיינית זאת נוצרת מכיוון שכל פרק נוטה בכיוון נגדי לפרק קודם.
הענפים הבוגרים מעוצים, אפרפרים, קירחים או מעט פלומתיים ונוטים מטה עם התארכותם.
הם אינם זיגזגים (בשונה משיזף השיח) ואינם נושאים ענפים קצרים בחיק הלוואים הקוציים (בשונה משיזף השיח שענפיו הקצרים חסרי קוצים).
העלים, מסורגים, פשוטים, אורכם 2 עד 8 ס"מ ורוחבם 1 עד 4 ס"מ, ונישאים על הפטוטרת קצרה שאורכה 3 עד 12 מ"מ..
הטרפים דמוי ביצה (אליפטיים), בסיסם מעוגל או מעט מפורץ וקודקודם קהה או עם חוד קצר; שפתם תמימה עד משוננת, צדדיהם מבריקים, קירחים, או שעירים במקצת לאורך העורקים.
העלים בעלי 3 עורקים בולטים ומקבילים.
הם מסתעפים מבסיס הטרף (בשונה ממיני האשחר וזקום מצרי שלעלים שלהם יש עורק מרכזי אחד מנוצה).
זוג הלוואים, שבבסיסי העלים הם קוצים קשים וחדים, אחד ישר וזקוף והשני מאונקל כלפי מטה, לכיוון בסיס הענף.
הישר אורכו 2 ס"מ והמאונקל אורכו 5 עד 8 מ"מ.
הלוואים בכל מפרק הופכים בדרך כלל לעוקצים בלתי שווים, אלה שאינם הופכים לקוצים נושרים במהרה.
זוגות הקוצים מתפתחים במיוחד בעצים צעירים או לעיתים חסרים.
התפרחות מקובצות (מסוימות), קצרות ויוצאות מחיק העלים שעל ענפים צעירים וקיצוניים.
עוקץ התפרחת קצר מאוד, אורכו 3 עד 5 מ"מ.
בכל תפרחת 3 עד 13 פרחים.
הפרחים זעירים, בקוטר 4 עד 6 מ"מ, ובצבע ירוק-צהבהב.
הם דו-מיניים בעלי שחלה עילית, נכונים, כוכביים, נישאים על עוקץ, ובעלי עטיף כפול, עלי העטיף הבולטים בפרח הם עלי הגביע.
סביב המצעית התפוחה של הפרח מסודרים 5 עלי גביע, 5 עלי כותרת זעירים, 5 אבקנים ועמוד שחלה עם שתי אונות.
הגביע שאורכו מ"מ אחד, בעל חמישה עלי גביע ירוקים, משולשים, אשונים (קשוח בכיוון אחד, בלתי גמיש) ופרושים.
הכותרת בעלת חמישה עלי כותרת צהבהבים, גליליים, דקים ומפורדים זה מזה, דמויי מרית - ראשם רחב ומעוגל וחלקם התחתון הולך וצר כמו ברדס.
עלי הכותרת קצרים מהגביע והם ניצבים לסירוגין בין עלי הגביע (לזמן קצר).
כל עלה כותרת עוטף אבקן אחד.
לפרח חמישה אבקנים, הניצבים בצמוד אל מול עלי הכותרת שעוטפים אותם.
הזיר קצר ולבן והמאבק בולט ופונה פנימה.
השחלה עילית, בת שתי מגורות לעיתים רחוקות שלוש או ארבע.
השחלה אינה נישאת על נושא-שחלה אלא שקועה במצעית.
עמוד השחלה, שניצב במרכז הדיסקוס, מפוצל לזוג אונות (צלקות) ולעיתים רחוקות שלוש או ארבע.
מצעית הפרח, שמעורה בשחלה, עשויה דיסקוס בשרני וקעור (דמוי ספל) בולט, בעל 10 אונות, קירח ומחורץ.
עלי הגביע, עלי הכותרת והאבקנים מאוחים לשולי המצעית, מתחת לשחלה.
הצופנים מצויים על המצעית ומייצרים צוף רב, המושך אליו חרקים רבים, במיוחד דבורי דבש.
הפרי בית גלעין קשה עטוף בציפה בשרנית ועסיסית.
צורתו כדורית או דמוית ביצה (בשונה מאשחר קוצני שפירותיו יבשים ודמוי דיסקוס או משיזף תרבותי שפריו מוארך).
צבע הפרי צהוב או כתום-חום וקוטרו 8 עד 20 מ"מ.
הפרי אכיל וטעים כשהוא צהוב עם ההבשלה על העץ או כשהוא חום מקומט, לאחר שנשר והתייבש על הקרקע.
ציפת הפרי אכילה, לעיתים היא נעקצת על ידי זבוב הפרות, ולכן מומלץ לאכול את הפרי כשהוא חצי בוסר.
מספר המגורות בפרי הוא בין אחת לשלוש.
המגורות קשות דופן ובכל אחת זרע אחד.
על פי רוב הגלעין מכיל שניים או שלושה זרעים.
הזרע בעל קליפה קשה ביותר.
הפריחה נמשכת למעלה מחצי שנה מסוף האביב ועד סוף הקיץ, מפברואר ועד אוקטובר.
הפריחה נמשכת בשניים או שלושה גלים, ובהתאם לכך יש גם שניים או שלושה גלים של הבשלת פרי.
העיקריים בהם הם באביב ובסתיו.
הנביטה מזורזת לאחר שרפה מהירה של הפירות.
תחום התפוצה הטבעי של שיזף מצוי משתרע ממאוריטניה שבמערב אפריקה ועד פקיסטן שבדרום אסיה.
הוא גדל בעיקר בבתי גידול מדבריים או בשיחיות יבשות.
טיפוס התפוצה העיקרי של שיזף מצוי הוא סודני שהוא אזור יובשני למחצה במזרח אפריקה, בצפונו של האזור הטרופי, אקלימו מצטיין בחורף חם וחסר גשמים וצמחייתו האופיינית היא סוואנה.
באפריקה, עץ זה מהווה מרכיב חשוב בסוואנות, יחד עם מיני השיטה וזקום מצרי.
בישראל תפוצתו משתרעת לכל אורכה, ממורדות החרמון ועד אילת.
הוא שולט בכל עמקי החבל הים-תיכוני, מצוי בערוצים גדולים לאורך ים המלח, צפון הערבה והבקעה ונדיר בערבה הדרומית.
שיזף מצוי הוא צמח אוהב חום ולחות ובית גידולו מגוון ביותר, ואדיות גדולים ומעיינות מדבריים, יער פארק ונופי צמח עשבוני בשולי שדות ושדות בור.
הוא אינו גדל ברום מעל 600 מטרים, אבל בדרך כלל אין הוא גדל מעל לרום של 400 מטרים.
העץ מתבסס בקרקע חרסיתית, שם נקווים מים בשכבות הקרקע העמוקות, ולכן אינו מוגבל בצמיחתו גם בקיץ.
הגורם המגביל את תפוצתו הוא כאמור הרום הטופגרפי, המשפיע על צמיחתו ועל התבססות הנבטים.
הוא מאכלס אפילו שטחים מרוססים בקוטלי עשבים בצדי דרכים, שם הושמדו מתחריו.
כדי להבטיח האבקה הדדית בפרחים הדו-מיניים של שיזף מצוי ולהימנע מהאבקה עצמית והאבקת שכנים, נכונו לשיזף מצוי שלשה מנגנונים.
שני הראשונים מבוססים על הפרדה בזמן, בין הבשלת האבקנים לבין הבשלת הצלקת, והשלישי הוא מנגנון הפרדה במרחב באמצעות שינוי במיקום האבקנים.
המנגנון הראשון - הפרדה בזמן (הטרודיכוגמיה) של אירוע הפריחה בין פרחים על אותה תפרחת, כלומר תיזמון אירוע הפריחה של שני טיפוסים גנטיים של פרחים הנמצאים באותה תדירות, אך שונים ברצף זמנים שונה של מהלך פריחה.
אצל שיזף מצוי נמצאו שני טיפוסי התנהגות מבחינת מהלך ההבשלה של איברי הזכר ואיברי הנקבה בפרח.
בטיפוס אחד נפתחים האבקנים בשעות הבוקר והצלקות מבשילות אחר הצהריים, ובטיפוס השני נפתחים האבקנים בצהריים והצלקות מבשילות אחר הצהריים.
המנגנון השני - הפרדה בזמן באותו פרח.
בכל פרח נמצא מנגנון של פרוטאנדריה (Protandry) שהיא דיכוגמיה (הפרדה בזמן) שבה האבקנים מבשילים (השלב הזכרי) לפני הצלקת (השלב הנקבי).
המנגנון שלישי - הפרדה מרחבית באמצעות שינוי במיקום האבקנים אל מול עמוד השחלה לפני ההבשלה הסופית של הצלקות.
לאחר סיום השלב הזכרי והפצת האבקה מתרחשת הבשלת הצלקת, כאמור במנגנון השני.
אבל לפני סיום הבשלת הצלקת מתרחש תהליך נוסף.
עלי הכותרת והאבקנים המרוקנים מאבקה פונים אל מתחת לעלי הגביע.
ובכך, נמנעת האבקה עצמית משיירי אבקה שנותרים במאבקים ומתאפשרת נחיתה של מאבקים שונים על מצעית מלאת צוף והעברת אבקה מפרח אחר אל הצלקות.
בצמחים אחרים קיים מנגנון אחר של הפרדה בזמן המכונה Flexistyly, כלומר התכופפות של עמוד השחלה במהלך ההבשלה המינית תוך כדי התקדמות או התרחקות אל עמדה המאפשרת האבקה יעילה עם האבקן (ראה האבקה והפצה בערך טופח).
שיזף רפאלי (נולד ב-7 ביוני 1955) הוא נשיא מכללת שנקר.
מחלוצי האינטרנט בישראל, חוקר ומרצה בתחום מערכות מידע, תקשורת מתווכת מחשב, וניהול ידע ומידע.
רפאלי הוא נשיא מכללת שנקר, עומד בראש מרכז שגיא לחקר האינטרנט (לשעבר המרכז לחקר חברת המידע), עמית מחקר בכיר במוסד שמואל נאמן, והוא בעל טור בעיתונות הישראלית.
בין השנים 2005–2011 שימש ראש בית הספר לניהול באוניברסיטת חיפה.
עבודתו המדעית זכתה לפרסום במאות מאמרים בכתבי עת והוא כתב כמה ספרים.
התרומות המדעיות העיקריות שלו עוסקות בשאלות של אינטראקטיביות, חקר רשתות, ערך המידע, שיתוף במידע והיצף מידע, ריבוי משימות וקהילות וירטואליות.
רפאלי נולד בקיבוץ מעגן מיכאל.
הוא בנם של אליעזר רפאלי ושל דבורה רפאלי (אשכול), בתו של לוי אשכול.
שירת בצה"ל ביחידות שונות, והמשיך בשירות קבע כקצין שריון, קמב"ץ ומפקד פלוגת טנקים.
שימש כרכז חינוכי של הפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה.
לאחר מכן ריכז פעילות של משרד החוץ במערב התיכון ובחוף המערבי של ארצות הברית.
רפאלי הוא בעל תואר ראשון מאוניברסיטת חיפה, תואר שני מאוניברסיטת המדינה של אוהיו (OSU) ותואר שני ודוקטור מאוניברסיטת סטנפורד.
קיבל מינוי פרופסור גם באוניברסיטה העברית בירושלים, באוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה, באוניברסיטת מישיגן בארצות הברית ובאוניברסיטת סידני באוסטרליה.
בשנות השמונים והתשעים של המאה העשרים שימש מרצה בבית הספר למנהל עסקים של האוניברסיטה העברית.
לימד כפרופסור אורח באוניברסיטאות אוהיו סטייט, קליפורניה (ברקלי), וירג'יניה, ומישיגן בארצות הברית, וב-Essec, ו-CIIM, במרכז הבינתחומי הרצליה, באוניברסיטה הפתוחה בישראל ובטכניון.
רפאלי היה מעורב בהקמת מספר מיזמים בתחום האינטרנט בישראל ובעולם, כולל כתבי עת מדעיים מקוונים, אתרי שיתוף ידע, שימושי אינטרנט בממשל על בסיס ויקי ובמשחקי מחשב לצורכי למידה ומטרות ארגוניות.
רפאלי עוסק בייעוץ לגופים ממשלתיים ובינלאומיים, בהם משרדי החוץ, משרד המסחר והתעשייה וארגון אונסק"ו.
הוא חבר בוועדות העריכה של מספר כתבי עת מדעיים ודירקטור במספר חברות לתועלת הציבור ובמלכ"רים, בהם שירות ייעוץ לאזרח, להב"ה - לצמצום הפער הדיגיטלי בחברה הישראלית, StartUpSeeds ו-NPTech.
בשנת 1990, ביחד עם יורם מיתקי וזאב מעוז היה בצוות מומחים שמינה צה"ל לאבחון עבודת החמ"לים (חדרי מלחמה) ולפיתוח תורה וכלים לשיפור תפקודם ופעילותם מול יחידות ומול חמ"לים אחרים, תוך התמקדות באיסוף מידע, תקשורת וקבלת החלטות.
הצוות סיים פעילותו בשנת 1994 ומסקנותיו יישומו ביחידות צה"ל השונות.
החל מדצמבר 2013, הוא חבר הוועד המנהל של עמותת ויקימדיה ישראל.
שיזף רפאלי הוא חבר ההנהלה המדעית של מרכז המצוינות לחקר למידה בעידן המידע (LINKS).
בפברואר 2020 נבחר לנשיא מכללת שנקר, ונכנס לתפקיד זה באפריל 2020.
רפאלי מתגורר בחיפה, נשוי לפרופ' ענת רפאלי ואב לשלושה ילדים.
בשנת 1989 הוציא לאור יחד עם שלמה לזר את הספר "לוטוס 3-2-1", שהיה ספר חלוצי בתחום הגיליון האלקטרוני בשפה העברית.
הוא היוצר של תוכנת ניתוח הנתונים הסטטיסטי וספר הלימוד המלווה אותה, "ננס".
ב-1995 הקים וערך את כתב העת המדעי בתחום תקשורת מתווכת מחשב,"The Journal of Computer Mediated Communication", אחד מכתבי העת המדעיים הראשונים והמובילים בתחומו, אשר יצא לאור במהדורה מקוונת בלבד, ללא מקבילה מודפסת.
תכניו היו פתוחים לכל בגישה פתוחה.
במרוצת השנים כתב טורים שבועיים בנושאים שונים בעיתוני העסקים "גלובס" ו"כלכליסט", בעיתון "הארץ" ובאתר החדשות ynet.
כתב וערך מספר ספרים, בהם הספר על קהילות וירטואליות "NetWork and NetPlay", ועשרות מאמרים מדעיים.
פרסם סדרה של 24 הרצאות מוקלטות לפודקאסט תחת הכותרת: "המחשב, הרשת ועידן המידע: מסע רדיופוני בין טכנולוגיה, תרבות וכלכלה".
ביחד עם דפנה רבן יצר את סימולציית משחק העסקים: "דוכן הלימונדה".
רפאלי עוסק בחקר תרבות, עסקים וארגונים בהקשרים דיגיטליים.
רפאלי זכה בפרס החוקר הצעיר המצטיין של ה-AERA בשנת 1985. על עבודתו ופועלו בתחום מערכות אינטרנטיות חלוציות כמו כפיות, שוונג ומקום.
השותפים לקידום המכירות מקבלים עמלות על כל פעולה אותה מבצעים הלקוחות שהביאו אל אתר העסק (למשל קניית סחורה, מילוי טופסי הרשמה באתר, צפייה בכמות מסוימת של דפים, וכדומה).
המוכר חוסך בעלויות הפרסום על ידי מיקור חוץ של הפרסום לאתרים אחרים המציגים את הפרסומות מטעמו תמורת עמלות פרסום.
הצטרפות לתוכנית שיווק שותפים היא צורה של מונטיזציה עבור מפעילי אתרים, אפליקציות, דפי פייסבוק וכו'.
קמפיין שיווק השותפים הראשון עלה בשנת 1996 על ידי חברת אמזון.
אמזון מפעילה למעלה מ-900,000 שותפים בקידום מכירות.
תשלום עבור קליק (PPC, Pay per click) - במקרה זה השותף מקבל עמלה בהתאם לכמות הכניסות לאתר.
קיימות טכניקות שונות למניעת רישום כפול של משתמשים בודדים אשר נכנסים לאתרים יותר מפעם אחת.
הבעיה העיקרית בשיטה זו היא שלעסק יהיה קשה לוודא כי כמות המבקרים שאותם הביאו השותפים לקידום המכירות הן אכן "איכותיות".
תוכנית ה"תשלום עבור קליק" המוכרת ביותר היא Google Adsense של גוגל.
תשלום עבור הפנייה (PPL, pay per lead) - במקרה זה השותף מקבל עמלה על כל "הפנייה מאושרת", שבה הלקוח אותו הוא הפנה אל אתר העסק מילא טופס עם הפרטים שלו באתר העסק.
תשלום עבור מכירה (PPS, pay per sale) - במקרה זה השותף מקבל עמלה על כל מכירה שהתבצעה על ידי לקוחות אותם הוא הפנה אל אתר העסק.
בהיבט ההוצאות, שיווק שותפים יעיל לשיווק מוצרים או שירותים מכיוון שהתשלום לשותפים בקידום המכירות מתבצע רק אם הפרסום היה יעיל והביא אליהם לקוחות או מכירות ועל ידי כך למעשה מאפשר לעסקים למקסם את תקציב השיווק שלהם.
תשלום עבור פעולה (PPA, pay per action) - במקרה זה השותף מקבל עמלה על כל פעולה בהתאם לבקשה.
לדוגמה בשיווק בסלולר ישנו שימוש במודל הנ"ל.
בעל אפליקציה ישלם לשותף על כל הורדה.
בחלק מהמודלים הללו, הפעולה הטכנית כוללת הטמעת קוד באתר האינטרנט, המאפשר גישה לממשק חיצוני דרכו מתנהלת תוכנית השותפים המאפשרת הקצאת קישור (לינק) ייחודי לכל משווק.
באמצעות קישור זה מערכת תוכנית השותפים יכולה לזהות תנועה ייחודית ובקרת ביצועים שהתקבלו באתר המשווק דרך כל משווק אינדיבידואלי.
תוכניות שותפים מתחלקות לשתי גישות עיקריות – תוכניות המופעלות על ידי חברת תיווך, ותוכניות המופעלות על ידי המוכרים עצמם.
תוכנית שותפים המופעלת באמצעות חברת תיווך מתאפיינת בכך שהחברה המפעילה את מנגנון התיווך מרוויחה באמצעות מתן פלטפורמה לקישור בין מוכרים למפרסמים, בעוד תוכנית שותפים המופעלת על ידי חברה מאפשרת למפרסם ליצור תקשורת ישירה ונטולת תיווך עם המוכר.
היתרון הבולט בשיווק דרך חברת תיווך הוא ההיצע של המוצרים אותם ניתן למכור, בעוד שתוכנית המופעלת ישירות על ידי המוכר מאפשרת לרוב תשלום גבוה יותר – עקב היעדר עמלות התיווך.
ההבדל בין תוכנית מפיצים לשותפים
ניתן למצוא מודל דומה הקרוי תוכנית מפיצים, המציע לצד ג' כלשהו לשווק מוצרי חברה.
העוסקים בתוכנית שותפים משתמשים במיתוג החברה המוכרת את המוצר, בעוד בתוכנית מפיצים הקונה אינו נחשף לכך שמדובר במוצר שמספקת חברה אחרת - אלא נחשף למיתוג אותו יצר המפיץ לעצמו.
ענף שיווק השותפים הוא תחום צומח בארץ ובעולם, והתעניינות בו גוברת מדי שנה.
לפי נתונים שמתפרסמים, שיווק שותפים מייצר 15% מהמסחר האלקטרוני בארצות הברית וקנדה.
מבחינת חברות תיווך, ניתן למצוא מספר חברות המציעות קישור בין מפרסמים (החברות שאת מוצריהן יש למכור) לבין שותפים (הגורמים המוכרים את המוצרים בפועל).
חברות אלו כוללות מאגר נתונים של מפרסמים המשלמים על הכנסה למאגר זה, ושותפים הבוחרים את המוצרים אותם ימכרו מתוך המאגר.
בקטגוריה השנייה - ניתן למצוא חברות המציעות תוכנית שותפים ישירה (כלומר - מכירת מוצרי החברה) ללא תיווך של חברה חיצונית, דוגמת חברת בבילון שהייתה מוכרת בזכות מוצרי התרגום שלה.
בקטגוריה השלישית - קיימים אתרים נוספים המציעים תוכניות שותפים דרך צד שלישי, כגון: תוכנית שותפים בתחום הלוטו העולמי - מדובר בתוכנית אשר השותפים בה מקדמים מכירות כרטיסי הגרלה להגרלות לוטו בינלאומיות.
מטוס בעל יכולת שיוט על-קולי הוא מטוס המסוגל לטוס במהירות על-קולית ללא שימוש במבער אחורי.
מבערים אחוריים, אשר נמצאים בשימוש ברוב מטוסי הקרב כדי לנוע במהירות על-קולית, הם בזבזניים במיוחד ביחס לפעולת מנוע סילון שגרתי עקב לחץ נמוך שנמצא בדרך כלל בצינור פליטה.
לכן מטוס המסוגל לבצע שיוט על-קולי הוא בעל יכולת עמידות גבוהה יותר במהירויות על-קוליות מאשר מטוס שאינו יכול.
בנוסף על כך, בלי הצורך לסחוב כמויות גדולות של דלק, מטוס בעל יכולת שיוט על-קולית יכול להיות בעל יתרון ביחס ניצולת הדלק (כלומר - משקל הדלק לחלק במשקל הכולל של המטוס), ולכן יכול לטוס רחוק יותר במהירות גבוהה יותר ממטוס ללא יכולת זו, בקיבולת דלק זהה.
שיוט על-קולי מקטין את החתימה התרמית של המטוס, ביחס למטוס בעל מבער אחורי אשר גזי הפליטה מגדילים את החתימה התרמית שלו.
שיזוקה אראקאווה (ביפנית: 荒川 静香; נולדה ב-29 בדצמבר 1981) היא מחליקה אמנותית על הקרח יפנית.
היא אלופה אולימפית (טורינו 2006) ואלופת העולם (דורטמונד 2004) בהחלקה אמנותית על הקרח ליחידות.
היא המחליקה היפנית השנייה שזכתה במדליה אולימפית בספורט זה (אחרי מידורי איטו), והיפנית השנייה שזכתה במדליית זהב באולימפיאדת החורף (אחרי טאי סטויה).
אראקאווה היא הספורטאית היחידה אשר זכתה במדליה עבור יפן באולימפיאדת טורינו 2006.
לאחר הזכייה במדליית הזהב, פרשה אראקאווה מהחלקה תחרותית על הקרח, והחלה להחליק כמקצוענית ולהשתתף בתחרויות למקצוענים, ובמופעי ראווה.
היא גם עובדת כפרשנית ספורט עבור הטלוויזיה היפנית.
אראקאווה נולדה בשינאגאווה, טוקיו, וגדלה בסנדאי שבמחוז מיאגי, חבל טוהוקו.
היא הבת היחידה של קוישי וסאשי אראקאווה.
במקביל לקריירה כמחליקה אמנותית תחרותית, היא נרשמה לאוניברסיטת וואסידה במרץ 2000, וסיימה עם תואר ראשון במדעי החברה ב-2004. היא זכתה באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח ימים ספורים לאחר שסיימה את המבחנים הסופיים באוניברסיטה.
היא גרה והתאמנה זמן רב במרכז להחלקה על הקרח של קונטיקט, בסימסבורי, ארצות הברית, לאחר סגירתה של רחבת הקרח "קונאמי ספורט" בסנדאי, שם החלה את הקריירה שלה.
אראקאווה נישאה ב-2013. בתה נולדה בשנת 2014.
אראקאווה החלה להתאמן בבית הספר להחלקה על הקרח, צ'יביקו, בגיל 5. היא החלה לרקוד בלט בגיל 7. בגיל 7 היא גם החלה להתאמן עם המחליק האולימפי שפרש, הירושי נאגאקובו, שהתחרה באולימפיאדת סאפורו (1972).
היא החלה לבצע את קפיצת הסלקוב המשולשת כבר בגיל 8.
בשנים 1994, 1995 ו-1996 זכתה אראקאווה באליפות יפן לנערות, והייתה המחליקה הראשונה ביפן שזכתה ב-3 תוארי צעירות רצופים.
אראקאווה זכתה באליפות יפן בהחלקה בשנים 1998 ו-1999. היא השתתפה באולימפיאדת נאגנו (1998) וסיימה במקום 13.
ב-2002, אראקאווה סיימה במקום השני באליפות יפן, ולכן לא הייתה חברה במשלחת האולימפית לאולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002).
בעונת התחרויות 2002–2003 היא זכתה במשחקי החורף האסיאתים ובמשחקי החורף של האוניברסיאדה.
היא גם זכתה במדליית הכסף השנייה ברציפות באליפות ארבע היבשות.
היא סיימה רביעית בגמר הגרנד-פרי, וזכתה במדליית הארד בגביע NHK.
היא גם סיימה שלישית באליפות יפן.
באליפות העולם בהחלקה על הקרח שנערכה ב-2004 בדורטמונד, גרמניה, זכתה אראקאווה במדליית הזהב ביחידות, לאחר שביצעה בהצלחה 7 קפיצות משולשות.
היא הפכה לאישה היפנית השלישית שזוכה בתואר זה, אחרי מידורי איטו ויוקה סאטו.
בעונת 2005 אראקאווה סבלה מפציעה בכף הרגל, והייתה לה תחרות משמעותית מול המחליקות היפניות הצעירות מיקי אנדו ומאו אסדה.
באליפות העולם בהחלקה על הקרח שנערכה באותה שנה במוסקבה, היא סיימה במקום התשיעי.
לאחר ביצוע התוכנית הקצרה באולימפיאדת טורינו (2006), דורגה אראקאווה במקום השלישי, אחרי סשה כהן ואירינה סלוצקאיה.
היא החליקה לצלילי "Fantasie Impromptu" של שופן.
שתי מתחרותיה כשלו בתוכנית הארוכה.
אראקאווה החליקה בתוכנית הארוכה לצלילי "Violin Fantasy" מטורנדוט מאת פוצ'יני.
אחד משיאי התוכנית היה כאשר היא ביצעה את האלמנט אינה באור, ואחר כך ביצעה שילוב של 3 קפיצות.
על אף שתכננה לבצע שילוב קפיצות משולשת-משולשת בתוכנית הארוכה, היא בחרה שלא לבצע אותו; היא שינתה אותו וביצעה קומבינציית קפיצות סלקוב משולשת – toe loop כפולה.
בתוכנית הארוכה היא קיבלה את הניקוד 191.34, כמעט 8 נקודות מעל כהן (183.36), וזכתה במדליית הזהב.
הניצחון של אראקאווה היה הניצחון הראשון של אישה יפנית בהחלקה אמנותית באולימפיאדת החורף; היא זכתה במדליה היחידה עבור יפן באולימפיאדה זו, והייתה האישה היפנית השנייה שזוכה בזהב באולימפיאדת החורף.
בגיל 24, אראקאווה הייתה האלופה האולימפית המבוגרת ביותר בענף זה מזה 80 שנה (פלורנס "מדג'" קייב סירס מבריטניה הייתה האלופה האולימפית המבוגרת ביותר בגיל 27, כשזכתה באולימפיאדת לונדון (1908)).
אראקווה הייתה גם האישה היפנית השנייה שזכתה במדליה כלשהי בספורט זה לאחר אולימפיאדת אלברוויל (1992).
אראקאווה פרשה מהחלקה תחרותית לאחר האולימפיאדה, והמשיכה להחליק במופעי ראווה.
היא משמשת כיום גם כפרשנית ספורט עבור הטלוויזיה היפנית.
היא התחרתה ב"מלחמות הקרח" ב-2006 (תחרות של מחליקים מארצות הברית נגד מחליקים מרחבי העולם), והייתה חלק מ"קבוצת העולם".
ב-2006 אראקאווה גם שיחקה בתוכנית טלוויזיה יפנית.
שיזף (שם מדעי: Ziziphus) הוא סוג במשפחת האשחריים המונה כ-69 מינים של עצים ושיחים טרופים וסובטרופיים של העולם הישן והחדש באוסטרליה, אסיה, אירופה, אמריקה הצפונית ואפריקה.
מהם 3 גדלים בר בישראל: שיזף מצוי, שיזף השיח ושיזף שעיר הנדיר ובסכנת הכחדה.
שיזף תרבותי (Ziziphus jujuba) הוא עץ פרי שמוצאו במזרח אסיה והועבר כעץ פרי למזרח התיכון, למזרח אירופה ולאפריקה.
כל מיני השיזף הם צמחים מוגנים בישראל.
מאפייניו העיקריים של הסוג הם: עלים מסורגים, רחבים, משוננים או תמימים; הלוואים שלהם קוצניים, נוקשים וחדים והפרי בית גלעין.
בישראל המינים ניכרים מיד בענפים זיגזגיים וקוצניים.
השם "שיזף" ניתן למין המכונה כיום שיזף תרבותי (Ziziphus vulgaris, Ziziphus jujuba) במילון "ילקוט הצמחים" (הערה 681) משנת 1930, על סמך האזכור במשנה: "והשיזפין והרימין אף על פי שדומין זה לזה" ().
השם אושרר וניתן לסוג במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946 בסעיף 981.
השם המדעי של הסוג הוא כנראה גלגול השם העברי.
התואר המדעי בלטינית של המין spina-christi שפירושו "קוצי המשיח", הוא במסורת הנוצרית האומרת כי מעץ זה הוכן כתר הקוצים לראשו של ישו בעת שנצלב.
שמו העממי באנגלית הוא Christ's thorn.
הסוג שיזף נקרא בערבית סדריה או נבוק וגם דום, ומכאן כינויו העברי של העץ - עץ הדומים.
לדעת רבי סעדיה גאון "נעצוץ" הנזכר פעמיים בישעיהו "תחת הנעוץ יעלה ברוש..." () הוא "סִידֶר" (سدر), וזה עולה בקנה אחד עם תיאור ה"נעצוצים" במקרא כעצים גדולים שניתן לחנות בצילם ().
אבן ג'נאח הציע פרשנות למילה צאלים המופיע ב לעץ השיזף המצוי משום שהשם "צ'אל" (ضأل) הוא אחד משמותיו הערביים של שיזף מצוי.
צמחים נוספים שהוזכרו במקרא זוהו עם שיזף מצוי כמו הסנה האטד, אבל פירושים אילו אין יסוד או אין להם מסורת זיהוי אחידה.
נחל דוד שבשמורת עין גדי נקרא בערבית גם 'ואדי סידר' ובשמו מנציח את עץ השיזף.
עצים או שיחים ירוקי-עד או נשירים.
הענפים הצעירים בדרך כלל זיגזגיים.
העלים מסורגים, פשוטים, קירחים או שעירים ונישאים על פטוטרת; הטרף עם 3 עד 5 עורקים בולטים היוצאים מן הבסיס.
שפת העלה תמימה או משוננת קלות עד משוננת כמשור (השיניים מחודדות ופונות כלפי קודקוד ולעיתים קרובות יש להן אסימטריות ניכרת בבסיס.
הלוואים קטנים ולעיתים קרובות קוצניים.
הלוואים בכל מפרק הופכים בדרך כלל לעוקץ קצר או מעוקל, אלה שאינם הופכים לעוקץ נושרים במהרה.
על קוצי השיזף ניתן לראות לעיתים בעלי חיים קטנים (חרקים, ציפורים או יונקים קטנים) משופדים עליהם.
הדבר נעשה על ידי החנקן ומשמש את הזכרים כמעין "מזווה" שאליו יוכלו לחזור במועד מאוחר יותר.
נמצא כי פעמים רבות הטרף מאבד את ערכו כמזון ולכן ייתכן שמטרת השיפוד היא לפרסם את הזכר שיצר אותה ולהגדיל את סיכוייו להיבחר על ידי נקבת החנקן.
התפרחות חיקיות מסיומות (תִּפְרַחַת מְסֻיֶּמֶת) או לעיתים רחוקות אמיריות, והן יושבות או בעלות עוקץ.
הפרחים דו-מיניים, נכונים, נישאים על עוקץ.
המצעית דמוית חרוט הפוך (דמוית גביע).
הגביע בעל צינור קטן ומשתייר בפרי ו-5 עלי גביע שנושרים.
הכותרת בעלת 5 עלי כותרת (או חסרים, אבל לא באפריקה הטרופית) דמויי ברדס.
האבקנים 5, יוצאים מתחת לשוליו של הדיסקוס והם ארוכים מעלי הכותרת.
הדיסקוס צופני, שטוח ומכסה את המצעית ומקיף את השחלה, שוליו מפורדים ובעלי 5 עד 10 אונות או לעיתים רחוקות תמים.
השחלה עילית ושקועה בדיסקוס ומעורה במצעית, והיא בת 2 מגורות לעיתים רחוקות 3 או 4; ביצית אחת בכל מגורה; לדעת אחרים השחלה תחתית או תחתית למחצה ויש אומרים שהיא שחלה תחתית מעת פתיחת הפקעית (ניצן הפרח) ועילית עם הבחלת הפרי.
עמוד השחלה מפוצל ל-2 אונות לעיתים רחוקות ל-3 או 4.
הפרי הוא בית גלעין עם ציפה בשרנית ועסיסית וגלעין מעוצה וחזק, בעל 2 מגורות קשות דופן שבכל אחת 2 זרעים ולעיתים רחוקות 1 או 4.
הזרעים עם קליפה מבריק ודקה.
שְׂיוֹנְגנוּ (סינית: 匈奴, פיניין: Xiōngnú, וייד-ג'יילס: Hsiung-nu) הוא המונח הסיני לקונפדרציה של שבטים נוודים שמקורם אינו ידוע, שבין המאה השלישית לפנה"ס למאה הרביעית שלטו על חלקים גדולים ממרכז אסיה תחת שליט מרכזי המכונה "שאנְיוּ".
סופם שהתפזרו לאחר תבוסות שנחלו מהסינים ומהשבטים הסמוכים ונדחקו בחלקם מערבה.
השיונגנו מוזכרים לראשונה במקורות הסיניים בשנת 230 לפנה"ס, אבל היו מוכרים בסין כנראה קודם לכן, ונראה שהייתה להם השפעה על אמנות הלחימה בסין בתקופת המדינות הלוחמות.
יכולתם הצבאית והניידות של פרשיהם הטילו אימה על הסינים עד כדי כך שצ'ין שה-חואנג, קיסר סין הראשון ומייסד שושלת צ'ין, הורה לבנות את החומה הגדולה על מנת להגן על סין מהתקפותיהם.
היחסים בין השושלות סיניות הקדומות והשְׂיוֹנְגנוּ היו מורכבים, וכללו תקופות חוזרות ונשנות של עימות צבאי וקנוניות, וביניהן תקופות של סחר הדדי, חלוקת תשורות הדדית (בפועל תשלום כופר סיני למניעת התקפה) ובריתות באמצעות נישואים.
במאה השנייה לפנה"ס הם הביסו את קונפדרציית השבטים של היְוֵּאגְ'ה שהייתה קודם העם השליט ותפסו את השטחים בהם ישבו קודם (רוב מבין אנשי היְוֵּאגְ'ה נמלט מערבה והקים בסופו של דבר את אימפריית קושאן) והפכו בכך לכוח החזק ביותר בערבות שמצפון לסין.
הם מופיעים במקורות הסיניים מהמאה השלישית לפני הספירה כשליטים של אימפריה תחת מָאוֹדוּן (שהפך למנהיג העליון ב-209 לפני הספירה) שגבולותיה התרחבו מעבר למונגוליה המודרנית.
הם היו פעילים באזורים של דרום סיביר, מערב מנצ'וריה והמחוזות של סין המודרנית: מונגוליה הפנימית, גאנסו ושינג'יאנג.
חוקרים רבים משערים כי השיונגו הם האבות הקדמונים של שבטי ההונים שהטילו חיתתם על אירופה בשלהי תקופת האימפריה הרומית במהלך המאות הרביעית והחמישית לספירת הנוצרים, אם כי קיימות גם טענות השוללות זאת.
גם כיום רואים אותם עמים טורקיים ומונגוליים כאבותיהם הקדמונים, טענה הנתמכת על ידי היסטוריונים רבים.
רוב המידע על השְׂיוֹנְגנוּ הגיע ממקורות סיניים.
המעט שידוע על שמות מנהיגיהם ועל תואריהם מגיע מתעתיקים סיניים של שפתם.
השפה של השְׂיוֹנְגנוּ הייתה נושא להשערות מגוונות מכיוון שרק מילים מעטות, בעיקר תארים ושמות פרטיים, נשמרו במקורות הסיניים.
בין השפות שהוצעו היו היניסיאנית, פרסית, טורקית ומונגולית.
השערות לגבי מקורם והשפה בה דיברו
מתחילת המאה ה-19 העלו חוקרים מערביים השערות מגוונות לגבי המקור של שבטי השיונגנו והשפה בה דיברו.
חוקרים רבים סבורים שקונפדרציית השְׂיוֹנְגנוּ הייתה תערובת של שונות, והשפה העיקרית בה דיברו (כפי שמיוצגת במקורות הסיניים) והקשרים ביניהם, לא נקבעו באופן משביע רצון.
לאיוש ליגטי (Lajos Ligeti) היה הראשון להציע את האפשרות שהשְׂיוֹנְגנוּ דיברו שפה ממשפחת השפות היניסייות.
הסינולוג הקנדי אדווין פוליבלנק (Edwin G.
Pulleyblank; נולד ב-1922) היה הראשון להרחיב בנושא בעזרת עדות אמינה.
בשנת 2000 ניתח הבלשן האמריקני אלכסנדר וובין (Alexander Vovin) מחדש את הטענות של פוליבלנק ומצא תימוכין נוספים להן בעזרת שימוש בשחזור העדכני ביותר של הפונולוגיה הסינית הקדומה שביצעו סטרוסטין (Starostin) ובקסטר (Baxter) ובתעתיק סיני של משפט בודד בשפת הגְיֵה (羯) (שבט שהיה חבר בקונפדרציית השְׂיוֹנְגנוּ).
ניסיונות קודמים לפענח את המשפט באמצעות טורקית לא תואמים את התרגום לסינית בצורה כה מדויקת כפי שהשימוש בדקדוק היניסאני מצליח.
בהשערה של אדווין פוליבלנק (1962) כי השפה הקטית ממשפחת השפות היניסאניות (השפה היחידה שעדיין שרדה ממשפחה זו), אותה דוברים בני העם הקט המתגוררים כיום במחוז קרסנוירסק שברוסיה היא המשך לשפה בה דיברו השְׂיוֹנְגנוּ תומכים כמה חוקרים.
כמה מקורות טוענים כי המעמד השליט היה טורקי-קדום, אחרים מעלים השערה כי היה הוני קדום.
אחרים, כדוגמת הסינולוג הצרפתי פאול פליו (Paul Pelliot; 1945-1878), עומדים על דעתם כי מוצאם היה מונגולי.
ההיסטוריון האמריקאי פרופ' קרטר פינדלי (Carter Vaughn Findley) מאוניברסיטת המדינה של אוהיו מאמין כי אם השיונגנו לא היו האבות הקדמונים של ההונים, לכל הפחות היו להם קשרים קרובים עם עמים טורקיים מאוחרים יותר.
זיהוי בכתב של הטורקים עם ההונים על ידי צד שלישי, סוגדיאנים נתגלה על ידי החוקר הגרמני ולטר ברונו הניג (Walter Bruno Henning; 1968-1907) ב-1948 וגילויו אושר על ידי חוקרים נוספים.
סרגי קלייאשטורני טען כי "מסורות סוגדיאניות מקומיות (בכתב ובעל פה), מבוססות על מפגשים מוקדמים (המאה הרביעית לספירה), עם אחד השבטים ההונים בשִֹי-גאוצ'נג, שאחר כך נודע כטורקי".
הוא סיכם "לפיכך ברור שמרבית שבטי השיונגנו דיברו שפה איראנית מזרחית.
גם הנריק ינקובסקי (Henryk Jankowsi) טען כי "השיונגנו האסיאתיים היו ממוצא איראני ודיברו שפה איראנית מסוג סאקה".
קשר עם סאקה איראנית הוזכר גם על ידי בקווית.
על פי הסינולוג הצרפתי אלבר טריין דה לאקופרי (Albert Terrien de Lacouperie; 1894-1845) השיונגנו היו קבוצות של עממים שונים.
הטורקולוג גרהרד דורפר (Gerhard Doerfer) כופר באפשרות של קשר בין שפת השיונגנו ובין כל שפה ידועה אחרת ודוחה בתוקף כל קשר בינה לבין שפות טורקיות או מונגוליות.
לטענת ההיסטוריון הסיני הקדום סְה-מָה צְ'יֵאן היה המעמד השליט של השיונגנו צאצאים של צ'וּנְוֵיי (淳維), שייתכן שהיה בנו של גְ'יֵה, השליט האחרון של שושלת שיה.
עם זאת, אף שאין עדות ישירה הסותרת טענה זו, אין גם עדות ישירה התומכת בה.
השיונגנו היו בתחילה אוסף של שבטים קטנים וחסרי חשיבות ששכנו באזורים השוממים של הרמות של מונגוליה.
בתקופת שלטון שושלת ג'ואו המזרחית אפשרו המערכות הצבאיות של המדינות הואסליות לטהר "ברברים" (הכינוי הסיני המקובל לכל מי שאינו סיני) עוינים אחרים, את ההזדמנות להתחזק ולתפוס את מקומם.
נוודים חדשים אלו היוו בעיה גדולה לסינים, שכן אורח חייהם שהתבסס על ניידות תוך שימוש בסוסים אפשר להם לערוך פשיטות מהירות על כפרים ועיירות.
בתקופת המדינות הלוחמות היו לשלוש מתוך שבע המדינות הלוחמות גבול משותף עם השיונגנו, והם החלו לבנות שורה של מצודות הגנה שאחר כך חוברו באמצעות החומה הגדולה.
בתקופת שושלת צ'ין גירש הצבא הסיני בפיקודו של מֶנְג טְייֵן את שבטי השיונגנו וכבש מחדש את אזור מדבר אורדוס.
נוכחות של העמים החזקים של הדונְגְחוּ ממזרח והיְוֵּאגְ'ה ממערב הגבילו את השיונגנו ואילצו אותם להגר צפונה בעשור שבא אחר כך.
התמוטטות שושלת צ'ין ומלחמת האזרחים שבאה בעקבותיה אפשרו לשיונגנו בהנהגת השָׁאנְיוּ טוֹאוּמָן (頭曼; שלט 220 לפנה"ס-209 לפנה"ס) להגר שוב דרומה לגבול עם סין.
בשנת 209 לפנה"ס, שלוש שנים לפני הקמת שושלת האן, אוחדו השיונגנו לקונפדרציה חזקה תחת שאניו חדש ושמו מָאוֹדוּן (שלט 209 לפנה"ס-174 לפנה"ס).
האחדות הפוליטית של השיונגנו הפכה אותם לאויב מטיל אימה בכך שאפשרה להם לרכז כוחות גדולים ולעשות שימוש בתיאום האסטרטגי המשופר.
עם זאת, הסיבה ליצירת הקונפדרציה אינה מוחוורת.
אחת ההשערות היא שאיחוד סין עורר את הנוודים להתכנס סביב מרכז פוליטי במטרה לחזק את מצבם.
תאוריה אחרת שהארגון מחדש היה תגובתם למשבר הפוליטי שפקד אותם בעקבות גירושם משדות המרעה של הנהר הצהוב על ידי צבאות שושלת צ'ין בשנת 215 לפנה"ס.
לאחר שחישל את האחדות הפנימית הרחיב מָאוֹדוּן את האימפריה בכל הכיוונים.
בצפון האימפריה הוא הכניע כמה עמים נוודים, כולל הדינגלינג (丁零) של דרום סיביר.
בחורף של 200 לפנה"ס, לאחר המצור על טָאיְוֵּאן (כיום בירת מחוז שאנשי) הוביל הקיסר גָאוֹדְזוּ מייסד שושלת האן אישית מערכת צבאית כנגד מָאוֹדוּן.
בקרב בָּאידֶנְג צפונית לפִּינְגצֶ'נְג (כיום דָאטונְג) הוא כותר בידי פרשי העילית של השיונגנו שמנו לכאורה בין 300,000 ל-400,000. הקיסר שהובא במצור בן 7 ימים הצליח בקושי להימלט משבייה.
לאחר התבוסה בפִּינְגצֶ'נְג, החליט קיסר האן לנטוש את הפתרון הצבאי לאיום שהיוו השיונגנו.
במקום זאת נשלח לְיוֹ גִ'ינְג (劉敬) כשליח מטעם הקיסר לנהל משא ומתן.
הסכם השלום אותו השיג השליח כונה "חֶאצִ'ין" (和親 – מילולית "קרבה הרמונית", אבל מקובל לתרגם כ"שלום וידידות") על פיו נקבע מעמד שווה בין שתי המדינות, כשהחומה הגדולה משמשת כגבול משותף.
נסיכה משושלת האן ניתנה כמתנת נישואים לשאניו, וכמו כן קיבלו השיונגנו מדי שנה מתנות של משי, משקאות חריפים ואורז.
ברית זו קבעה את תבנית היחסים בין ההאן לשיונגנו במשך כ-60 שנים.
עד 135 לפנה"ס חודשה ברית זו לא פחות מתשע פעמים, כשה"מתנות" גדלו עם כל חידוש של ההסכם.
בשנת 192 לפנה"ס מָאוֹדוּן אפילו הציע נישואין לאלמנת הקיסר גָאוֹדְזוּ, הקיסרית לוּ גְ'ה.
גִ'יג'וּ, בנו ויורשו של מָאוֹדוּן המכונה לָאושָׁאנְג שאניו המשיך במדיניות ההתפשטות של אביו.
לָאושָׁאנְג הצליח במשא ומתן עם הקיסר וֶן משושלת האן לקבוע את התנאים למערכת סחר רחבת היקף במימון הממשלה.
בעוד שהשיונגנו זכו להישגים ניכרים, מנקודת המבט הסינית היו בריתות הנישואים יקרות, משפילות ובלתי יעילות.
לָאושָׁאנְג הראה כי אינו מתייחס לחוזה השלום ברצינות.
במקרה אחד הגיע חיל החלוץ שלו קרוב לצ'אנג-אן (בירת שושלת האן).
ב-166 לפני הספירה הוא הוביל אישית 140,000 פרשים לפלישה למחוז אנדינג בגאנסו, והגיע עד למעון הקיץ של הקיסר ביונג.
ב-158 לפנה"ס הוביל יורשו כוח בן 30,000 פרשים לתקיפת שאנג ו-30,000 נוספים להתקפה על דאטונג.
לאחר מות מָאוֹדוּן התארגנו השיונגנו תחת מערכת פוליטית כפולה.
האגפים הימניים והשמאליים (מערב ומזרח בהקבלה אצל השיונגנו) של השיונגנו נחלקו על פי בסיס אזורי.
כפי שניתן לראות מהכינויים שנתנו השיונגנו למערב ולמזרח היה הכיוון הכללי של אומה זו דרומה, כפי שהיה המנהג בין העמים הטורקו-מונגולים.
ניתן לראות תופעה זו גם אצל הצאצאים של השיונגנו, הגקטורקים של המאה השישית, כמו גם אצל המונגולים של ג'ינגיס חאן.
בראש השיונגנו עמד מנהיג שכונה "שאניו", שתוארו המלא תועתק לסינית כ"צֶ'נְג- לִי קוּ- טוּ שָׁאן-יוּ", ותורגם לסינית כ"בן השמים המלכותי".
ייתכן שבמילים אלו ניתן להבחין בשורשים טורקו-מונגוליים: "צֶ'נְג- לִי: בייחוד הוא כנראה תעתיק של המילה הטורקית והמונגולית Tängri – שמים או אלוהים.
ה"שאניו" – שליט-על, המקביל ל"בן השמים" הסיני – שלט ישירות על הטריטוריה המרכזית.
לונְגצֶ'נְג (蘢城) בסמוך לחושוו-צאידם שבעמק אורחון במונגוליה, נקבעה כמקום המפגש השנתי והבירה "דה פקטו".
תחת השאניו שירתו "שני מכובדים דגולים, המלכים – טוצ'ה", המכונים המלכים הראויים של הימין והשמאל, התעתיק הסיני " טוּ- צְ'ה" קשור למילה הטורקית doghri, ישר, נאמן.
ככל שניתן להתייחס למגורים קבועים למי שהשתייך לעמים שהיו במהותם נוודים, התגורר השאניו במעלה הנהר אורחון, באזור ההררי בו עתידה לקום קארקורום, בירת המונגולים של ג'ינגיס חאן.
המלך הראוי של השמאל, בעיקרון יורש העצר, חי במזרח, קרוב לוודאי במעלה נהר חרלן (במונגולית Хэрлэн гол).
המלך הראוי של הימין התגורר במערב ייתכן בקרבת העיר אוליאסטי (Улиастай) של ימינו בהרי חאנגי (Хангайн нуруу).
מתחתם "קו-לי" – המלכים של ימין ושמאל, מפקדי הצבא של ימין ושמאל, ואז מפקדים של אלף איש, של מאה, ואז עשרה אנשים.
אומה זו של נוודים, אנשים בתנועה כל הזמן, אורגנה כצבא לכל דבר.
שושלת האן החלה בהכנות למלחמה כאשר ווּ קיסר האן שלח את חוקר הארצות גָ'אנְג צְ'ייֵן (張騫) לחקור את הממלכות המסתוריות במערב ולכרות ברית עם עם היְוֵּאגְ'ה במטרה להיחלם בשיונגנו.
אף על פי שגָ'אנְג צְ'ייֵן לא הצליח במשימתו, דיווחיו על המערב הגדילו את הרצון להילחם בשליטה של השיונגנו על הדרכים מסין מערבה, והסינים התכוננו למתקפה רחבת היקף תוך שימוש בדרך המשי הצפונית על מנת לשנע לוחמים וציוד לחימה.
אף על פי שסין התכוננה לעימות צבאי כבר מתקופת שלטונו של הקיסר וֶן, ההזדמנות ליזום מתקפה הגיעה רק ב-133 לפנה"ס, לאחר הניסיון שכשל ללכוד במארב את השאניו במָאיִי.
בנקודת זמן זו הייתה האימפריה מאוחדת כלכלית, צבאית ומדינית כשהסיעה ההרפתקנית והתומכת במלחמה מובילה את מדינות החצר הקיסרית.
באותה שנה הפך הקיסר וו את ההחלטה שקיבל שנה קודם לחדש את הסכם השלום.
מלחמה כוללת פרצה בסתיו 129 לפנה"ס, כשחיל של 40,000 פרשים סיניים תקף במפתיע את השיונגנו בשווקים שבגבול.
ב-127 לפנה"ס כבש מפקד צבאות ההאן, וֵיי צִ'ינְג, מחדש את מדבר אורדוס.
ב-121 לפנה"ס ספגו השיונגו מפלה נוספת כאשר חְווֹ צ'וּבִּינְג הוביל כוח של חיל פרשים קלים מערבית מלונְגשִׂי ובתוך שישה ימים חצה תוך כדי לחימה חמש ממלכות שיונגנו.
חוּנְיֵה, מלך שיונגנו נאלץ להיכנע עם 40,000 מאנשיו.
בשנת 119 לפנה"ס תקפו כוחות סיניים בפיקודם של וֵיי וחְווֹ, שכללו כ-50,000 פרשים וכ-100,000 חיילים רגליים, שנעו לאורך נתיבים שונים, ואילצו את השאניו וחצרו להימלט צפונית למדבר גובי.
קשיים לוגיסטיים רציניים הגבילו את משך מערכות אלו והמשכן לטווח ארוך.
על פי יֵן יוּאוּ (嚴尤) ניצבו בפני הכוחות הסיניים שתי בעיות.
האחת הקושי של הספקת מזון למרחקים ארוכים.
והשנייה, מזג האוויר באזורים בהם שלטו השיונגו הצפוניים היה קשה באופן מיוחד לחיילי ההאן, שלא נהגו לשאת עימם אספקה מספקת .
על פי הדיווחים הרשמיים איבדו השיונגנו בין 80,000 ל-90,000 איש.
ומתוך 140,000 סוסים שהביאו כוחות ההאן למדבר, חזרו לסין פחות מ-30,000.
עקב קרבות אלו שלטו הסינים על האזורים האסטרטגיים ממדבר אורדוס ומסדרון גאנסו עד אגם לופ נור.
הם הצליחו להפריד בין השיונגנו לבין העמים המכונה צְ'יָאנְג בדרום, וגם השיגו גישה ל"אזורים המערביים" (西域 בפיניין Xīyù- כיום שינג'יאנג).
ככל שאימפריית שיונגנו התרחבה, כך התברר יותר ויותר שהמבנה השלטוני המקורי חסר גמישות ואינו מסוגל לשמר אחדות יעילה.
הירושה המסורתית של הבן הבכור הפכה בלתי יעילה יותר ויותר בהתמודדות במצבי החירום המלחמתיים במאה הראשונה לפני הספירה.
על מנת להתמודד עם בעיות הירושה, קבע השאניו הוהאניו (58 לפנה"ס-31 לפנה"ס) את הכלל שיורש העצר חייב להעביר את הכתר לאחיו הצעיר.
תבנית זו של העברת הירושה לאח אכן הפכה לנורמה.
ההתגברות של הפוליטיקה האזורית הפכה מוחשית סביב תקופה זו, כאשר המלכים המקומיים סירבו להשתתף במפגשים השנתיים בחצר ה"שאניו".
בתקופה זו נאלצו ה"שאניו" לטפח בסיס כוח באזורים שהיו שייכים להם על מנת להבטיח את שלטונם.
בין השנים 114 לפנה"ס ל-60 לפנה"ס היו לשיונגנו שבעה "שאניו".
שניים מהם, צָ'אנְשְׁאלוּ וחוּיֵנְטִי, הוכתרו כשעדיין היו ילדים.
בשנת 60 לפנה"ס הוכתר "המלך הראוי של הימין" (טוּצִ'יטָאנְג – כלומר של המזרח - התואר הגבוה ביותר באצולת השיונגנו מתחת לשאניו) כשאניו "ווּיֵנְג'וּטִי".
מיד עם עלייתו לשלטון החל השאניו לטהר את השלטון מאנשים שמרכז כוחם במזרח.
כתוצאה מכך החליטה אצולת המערב בשנת 58 לפנה"ס לבחור בהוהאניו כשאניו שלהם.
בשנת 57 לפנה"ס התחולל מאבק על השלטון בין חמש קבוצות אזוריות, שכל אחת הכריזה על שאניו משלה.
בשנת 54 לפנה"ס נטש הוהאניו את בירתו בצפון לאחר שהובס על ידי אחיו, השאניו " גְ'אגְ'ה".
בשנת 53 לפנה"ס החליט הוהאניו (呼韓邪) להיכנס למערכת יחסים של כפיפות לאימפריה של שושלת האן.
התנאים המקוריים עליהם עמד ממשל שושלת האן היו, ראשית, שהשאניו או נציגיו יגיע לבירה כמחווה של הערכה לקיסר; שנית, שה"שאניו" ישלח נסיך כבן ערובה; ושלישית, ה"שאניו" יגיש תשורה לקיסר האן.
ההגדרה של השיונגנו בסדר העולמי של הסינים הופחתה מ"מדינה אחות" ל"צמיתה חיצונית" (外臣).
עם זאת במהלך תקופה זו שמרו השיונגנו על ריבונית פוליטית ושלמות טריטוריאלית מלאה.
החומה הגדולה של סין המשיכה לשמש קו גבול בין ההאן לשיונגנו.
הוהאניו שלח את בנו, שְׁוּלוּג'וּטִיטָאנְג - "המלך הראוי של הימין", לחצר האן כבן ערובה.
ב-51 לפנה"ס הוא ביקר באופן אישי בבירה צ'אנג-אן על מנת לחלוק כבוד לקיסר בראש השנה הסיני.
בתמורה הוענקו להוהאניו כמויות גדולות של זהב, כסף, בגדים, משי, סוסים ודגנים.
הוהאניו ערך שני ביקורים נוספים בהם חלק כבוד לקיסר, ב-49 לפנה"ס, וב-33 לפנה"ס, שבכל אחד מהם העניק לו הקיסר מתנות שערכן הולך וגדל.
בביקור האחרון השתמש הוהאניו בהזדמנות על מנת לבקש להתמנות כבן מאומץ של הקיסר.
כסימן לשקיעה שחלה במעמדם הפוליטי של השיונגנו, סירב הקיסר יואן לבקשתו, ובמקום זאת נתנו לו חמש נשות חצר יפהפיות.
אחת מהן, הייתה וָאנְג גָ'אוֹג'וּן, שהתפרסמה בפולקלור הסיני כאחת מארבע היפהפיות.
כשנודע לגְ'אגְ'ה על כניעת אחיו, שלח גם הוא את בנו לחצר שושלת האן כבן ערובה בשנת 53 לפנה"ס.
ואחר כך פעמיים, ב-51 לפנה"ס וב-50 לפנה"ס, הוא שלח שליחים עם תשורות ממנו.
אך כיוון שלא חלק לקיסר כבוד באופן אישי, הוא לא התקבל למערכת הכפיפות לשושלת האן.
ב-36 לפנה"ס הרכיב קצין זוטר בשם צֶ'ן טָאנְג, בעזרת גָאן יֵנְשׁוֹאוּ, המושל הכללי של האזורים המערביים, חיל משלוח שהביס את גְ'אגְ'ה ושלח את ראשו כשלל ניצחון לצ'אנג-אן.
יחסי הכפיפות הופסקו במהלך כהונתו של השאניו חוּדוּאָרשְׁה (48-18 לספירה), במקביל לתהפוכות המדיניות של שושלת שין בסין.
השיונגנו ניצלו את ההזדמנות והשתלטו מחדש על האזורים המערביים, כמו גם על העמים השכנים כדוגמת ווּחְווָאן.
חוּדוּאָרשְׁה אפילו שקל על ביטול מערכת הכפיפות לסין ב-24 לספירה.
הקיסר גוָאנְגְווּ משושלת האן נקט במדיניות פייסנית מול כוחם העולה של השיונגנו.
בשיא כוחו השווה חוּדוּאָרשְׁה את עצמו לשליט המהולל הקודם מָאוֹדוּן.
אבל בשל השבטיות בקרב השיונגנו לא היה חוּדוּאָרשְׁה מסוגל מעולם לזכות בסמכות בלתי מעורערת בקרב השיונגנו.
כאשר בחר בבנו כיורש העצר (בניגוד לכלל של העברת הירושה לאחיו כפי שקבע הוהאניו) סירב בּי, מלך זְ'אג'וּ של המערב להשתתף במפגש השנתי בחצר ה"שאניו".
כבן הבכור של ה"שאניו" הקודם הייתה לבּי הזכות החוקתית לתביעה על הירושה.
בשנת 48, שנתיים לאחר שפונו, בנו של חוּדוּאָרשְׁה עלה לכס השלטון, הכריזו שמונה שבטי שיונגנו במרכז הכוח של בּי בדרום, ולהם כוח צבאי בן 40,000 ל-50,000 על בי כ"שאניו" שלהם.
בכל מהלך תקופת שושלת האן המזרחית כונו שתי קבוצות אלו השיונגנו הדרומיים והשיונגנו הצפוניים בהקבלה.
תחת לחץ צבאי של השיונגנו הצפוניים וסובלים מסדרה של אסונות טבע הכניס בּי את השיונגנו הדרומיים למערכת הכפיפות לסין של שושלת האן בשנת 50 לפנה"ס.
התנאים הפעם היו נוקשים יותר במטרה לפקח בצורה הדוקה יותר על השיונגנו.
ה"שאניו" נצטווה לקבוע את חצרו במחוז מֵייגִ'י של נפת שִׂיחֶה.
השיונגנו הדרומיים יושבו מחדש בשמונה נפות של אזור הגבול.
באותו זמן, אולצו מספר רב של סינים להגר לאותן נפות, והחלו להיווצר יישובים מעורבים.
השיונגנו הצפוניים הובסו על ידי שבטי השְׂייֵנְבֵּיי ב-85 לספירה, ופעם נוספת על ידי הסינים בשנת 89 במהלך קרב איך באיין, שבו ה"שאניו" האחרון של השיונגנו הצפוניים הובס ונמלט לצפון מערב יחד עם נתיניו.
בָּאן צָ'או (班超; 102-32), שהיה "מושל הכללי" של האזורים המערביים (כיום שינג'יאנג) מטעם שושלת האן המזרחית בסוף המאה הראשונה, הוביל צבא בן 70,000 איש במערכה כנגד מורדים משבטי השיונגנו שערכו מסעות שוד כנגד הסוחרים בדרך המשי.
המערכה הצבאית המוצלחת שניהל הביאה להכנעת שבטי שיונגנו בזה אחר זה עד שכל אגן טארים נפל לידיו.
כאות תודה על תרומותיו לאימפריית האן הוכתר באן צ'או כמרקיז של דינגיואן (定遠侯 "המרקיז שייצב מקומות רחוקים") וחזר לבירה לוו-יאנג בגיל 70 ומת שם בשנת 102. לאחר מותו התחזק כוחם של השיונגנו ב"אזורים המערביים", והקיסרים של השושלות הבאות לא הצליחו להשתלט מחדש על השטחים הרחוקים שבמערב.
השיונגנו הדרומיים נסמכו כמעט לחלוטין על הסיוע הכלכלי של ההאן.
מתחים נוצרו בין הסינים שיושבו בצפון לבין השיונגנו שהמשיכו לקיים אורח חיים נוודי.
כך למשל פרץ מרד בקנה מידה גדול בשנת 94, כאשר השאניו אָנְגְווֹ צירף לשורות כוחותיו את השיונגנו המובסים של הצפון.
לקראת סוף שושלת האן המזרחית נסחפו השיונגנו הדרומיים למרידות התכופות שפרצו כנגד חצר האן.
ב-188 נרצח השאניו על ידי חלק מנתיניו בשל הסכמתו לשלוח כוחות לעזור להאן לדכא מרידה שפרצה בחביי – רבים מהשיונגנו חששו שהסכמה זו תקבע תקדים לשירות צבאי מתמשך עבור חצר שושלת האן.
בנו של הנרצח, יוּפֿוּלְווֹ, ירש אותו, אך הודח על ידי אותה סיעה מורדת ב-189. הוא נסע ללוו-יאנג, בירת השושלת, לבקש סיוע מחצר האן, אך בתקופה זו הייתה הקיסרות שקועה במאבקים בין המפקד הכללי, חֶה גִ'ין והסריסים, והתערבות המצביא הפרטי, דונְג גְ'ווֹ.
ל"שאניו" לא נותרה ברירה והוא התיישב עם נאמניו בפִּינְגְיָאנְג (כיום לינפן) שבשאנשי.
הוא מת בשנת 195 ואחיו, חוּצוּצְ'וֵאן, ירש אותו.
ב-216 כלא המצביא והמדינאי, צָאו צָאו את חוּצוּצְ'וֵאן בעיר יֵה שבחביי, וחילק את נאמניו בשאנשי לחמש חטיבות: שמאל, ימין, דרום, צפון ומרכז.
דבר זה נעשה במטרה למנוע מהשיונגנו הגולים להצטרף למרידות, ואפשר לצָאו צָאו להשתמש בשיונגנו ככוחות עזר בחיל הפרשים שלו.
בסופו של דבר שינו בני האצולה של השיונגנו בשאנשי את שם משפחתם מ"לְווָאנְטִי" ל"לְיוֹ" מתוך מטרה לרומם את מעמדם בחברה הסינית, כשהם טוענים כי הם קרובי משפחה של המשפחה הקיסרית של ההאן בשל בריתות הנישואים הישנות.
לאחר חוּצוּצְ'וֵאן התחלקו השיונגנו לחמישה שבטים מקומיים.
למצב האתני המסובך של יישובי הגבול המעורבים שנוסדו בתקופת האן המזרחי היו תוצאות חמורות, שהשלטונות הסיניים לא השכילו להבין עד לסוף המאה ה-3. בהגיע שנת 260 ארגן לְיוֹ צ'וּבֵּיי את קונפדרציית טְיֵאפֿוּ בצפון מזרח, ובהגיע שנת 290 לספירה הוביל לְיוֹ יְוֵּאן מרד בדרום מערב.
באותה תקופה הגיע חוסר השקט של התושבים שאינם ממוצא סיני לממדים מדאיגים לאורך כל החזית המערבית של שושלת ג'ין.
בשנת 304 עורר לְיוֹ יְוֵּאן, נכדו של יוּפֿוּלְווֹ שהיה סיני בשפתו ובאורח חייו, את הצאצאים של השיונגנו הדרומיים למרד בשאנשי, כשהוא מנצל את ההזדמנות שיצרה מלחמת שמונת הנסיכים שהתנהלה במלוא העוז סביב לוו-יאנג, בירת ג'ין המערבי.
לכוחות בפיקודו של לְיוֹ יְוֵּאן הצטרפו רבים מהסינים תושבי אזור הגבול והם כונו בֵּיי הָאן.
לְיוֹ יְוֵּאן השתמש ב"האן" כשמה של המדינה שיסד, כשהוא מקווה בכך לנצל את הנוסטלגיה לתקופת שושלת האן המפוארת.
וקבע את בירתו בפִּינְגְיָאנְג (כיום לינפן) שבשאנשי.
השימוש שעשו השיונגנו בכמות גדולה של פרשים כבדים שלהם שריון ברזל הן לרוכב והן לסוס, העניק להם יתרון נחרץ על פני צבאות שושלת ג'ין, שנחלשו והמורל שלהם היה בשפל לאחר שלוש שנות מלחמת אזרחים.
בשנת 311 הם כבשו את לוו-יאנג ואיתה לכדו את קיסר ג'ין, סְאמָה צְ'ה (הקיסר חוּאָי).
ב-316 נלכד קיסר ג'ין הבא בצ'אנג-אן, וכל צפון סין הובאה תחת שלטון השיונגנו, כאשר שרידים של שושלת ג'ין החזיקו מעמד בדרום (והם מוכרים להיסטוריונים כג'ין המזרחי).
ב-318, לאחר שדיכא הפיכה שיזם שר חזק בחצר שיונגנו-האן (שבה קיסר שיונגנו-האן ומרבית האצולה נטבחו), העביר נסיך השיונגנו, לְיוֹ יָאוֹ, את בירת שיונגנו-האן מפִּינְגְיָאנְג לצ'אנג-אן, ושינה את שם השושלת לגָ'אוֹ (ממלכה זו מכונה בפי ההיסטוריונים האן ג'או).