tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עציון מוסאי (נולד ב-18 ביוני 1982) הוא פזמונאי, מלחין ואושיית רשת ישראלי.
הוא אחראי על להיטים רבים בסגנון ים תיכוני.
מוסאי כותב ומלחין שירים למיטב זמרי ישראל ובין היתר כתב שירים לאייל גולן, ליאור נרקיס, עופר לוי, ישי לוי וקובי פרץ.
הוא כתב והלחין שירים רבים.
הוא החל לכתוב בשנת 2012. בשנת 2013 כתב את שירו "תשארי לנצח" שהלחין דן סמרא וביצע רון שובל.
בהמשך כתב למאור אדרי את "הלבד שנשאר" עם מאור אדרי ואת "זאת הדרך שלי" כתב עם זהר גהא.
בשנת 2014 כתב את "ליבי שלך" שיר הנושא ושם אלבומו של עופר לוי.
לקובי פרץ כתב מספר שירים, יחד עם המעבד המוזיקלי אלי קשת ביניהם את השירים "Feel the Magic" ואת "רחוק אבל אוהב".
לישי לוי כתב את השיר "לבדי" שהלחין מוטי אוחיון.
לליאור נרקיס כתב מוסאי, והלחין את השיר "זייפי לי אהבה" עם זהר גהא ואת השיר "עכשיו" כתב בשיתוף אלי קשת, בלדה רומנטית שיצאה כסינגל וזכתה לצפיות רבות.
ליניב בן משיח כתב את השיר "בי רק תן אמונה" ואת "מברוק עליק", לאלבומו "השגחה מהשמיים".
לאייל גולן כתב את "מקום אחר" לאלבומו הפוך מהיקום שזכה לצפיות רבות ביוטיוב.
לחיים ישראל כתב את "ה' כל יכול", דואט עם קובי פרץ ואת השיר "טעיתי" (עם אלי קשת) ללחן של רביב בן-מנחם.
הוא הלחין עם ערן קאשי את השיר "הלוואי שיכולתי לומר", שביצעה נועה קירל בסדרת הטלוויזיה כפולה למילים של יובל ברגר.
למוסאי מעל 30,000 עוקבים בפייסבוק והוא מעלה תכנים הומוריסטים לרשת שמשותפים בדפי פייסבוק אשר הפכו לוויראלים.
הסטטוסים קיבלו אזכורים בערוצי טלוויזיה רבים.
מוסאי נולד בתל אביב למיכל ושמשון מוסאי.
מוסאי למד בבית הספר התיכון אמי"ת.
אביו , קצין בחיל הקשר והתקשוב נפטר במהלך שירותו הצבאי.
לזכרו כתב את השיר "אבא" שביצע ליאור מיארה ללחן של מאור תיתון.
הוא נשוי לחופית ולהם שלוש בנות.
עציץ שאינו נקוב הוא מושג הנזכר בהלכה לגבי מצוות התלויות בארץ.
בתורה, המצוות התלויות בארץ מתייחסות לצמחים הגדלים בקרקע של ארץ ישראל.
בימי המשנה התחילו לגדל צמחים גם בעציצים, והתעוררו שאלות שונות הקשורות לצמחים אלה.
בפרט, התעוררה השאלה האם המצוות התלויות בארץ חלות על צמחים בעציצים.
בניגוד ל"עציץ נקוב" שעל פי ההלכה נחשב כמחובר לקרקע, והמצוות התלויות בארץ נוהגות בו כמו בקרקע, אך "עציץ שאינו נקוב" נחשב מנותק מהקרקע, והמצוות התלויות בארץ אינן נוהגות בו מן התורה, אולם חלקן נוהגות בו מדרבנן.
מצוות שלגביהן נזכר עציץ שאינו נקוב
אדם שיש לו כמה כלים עם יבולים מאותו סוג, וכולם חייבים בתרומה, יכול להפריש את כל התרומות מכלי אחד, ובכך הוא פוטר את כל שאר הכלים.
אולם, אם חלק מהכלים מכילים יבולים הפטורים מתרומה, הוא לא יכול להפריש תרומה מכלי פטור על כלי חייב.
על-רקע זה, נשאלת השאלה האם אפשר להפריש תרומה מיבול שגדל בעציץ, על יבול שגדל בשדה.
ההלכה היא, ש"עָצִיץ נָקוּב - הֲרֵי זֶה כָּאָרֶץ", ולכן ניתן להפריש תרומה מיבול עציץ נקוב על יבול שדה.
אבל עציץ שאינו נקוב - אינו נחשב כארץ, ולכן לא ניתן להפריש תרומה מיבול עציץ שאינו נקוב, על יבול שדה או על יבול עציץ נקוב.
אם בכל-זאת הפריש אדם תרומה מעציץ שאינו נקוב, חז"ל גזרו שהיבול שהופרש יהיה אסור באכילה לישראל כתרומה רגילה, גזירה שמא תתחלף בתרומה מיבול עציץ נקוב.
שתילי ירקות שנשתלו בתוך כרם נחשבים לכלאי הכרם, והם "מקדשים" ואוסרים באכילה את כל תבואת הכרם.
עציץ נקוב שהונח בתוך כרם נחשב כאילו נזרע שם, ולכן הוא מקדש (ואוסר באכילה) את הכרם.
למרות זאת, חז"ל אסרו להעביר עציץ שאינו נקוב בכרם, גזירה שמא יתחלף בעציץ נקוב.
לפי התורה, זרע הזרוע בארץ אינו מקבל טומאת אוכלים: .
לפי חז"ל, עציץ נקוב "אֵינוֹ מַכְשִׁיר אֶת הַזְּרָעִים" לקבל טומאה, כי הזרעים הגדלים בו נחשבים מחוברים לארץ; אבל עציץ "שֶׁאֵינוֹ נָקוּב - מַכְשִׁיר אֶת הַזְּרָעִים": הזרעים הגדלים בו נחשבים מנותקים מהארץ ויכולים לקבל טומאה.
המגדל עץ בעציץ נקוב, מביא ממנו ביכורים ואף קורא את מקרא ביכורים, בדיוק כמו המגדל עץ בארץ.
אבל המגדל עץ בעציץ שאינו נקוב, אינו קורא את מקרא ביכורים כי אינו נחשב שגדל בארץ (הוא עדיין צריך להביא ממנו ביכורים).
בעניין שמיטת קרקעות, לא נזכרה בתלמוד הבחנה בין עציץ שאינו נקוב לעציץ נקוב, אלא הבחנה בין "עציץ מלא עפר" לבין "עציץ מלא גללים": מותר לבדוק את הזרעים (כלומר, לזרוע לא כדי להצמיח אלא כדי לראות אם הם תקינים) בעציץ מלא גללים, אבל לא בעציץ מלא עפר.
האחרונים הבינו, שהיתר זה קיים אפילו בעציץ נקוב.
ופוסקי דורנו הסיקו מכאן מסקנות שונות לגבי זריעה בעציץ בשמיטה:
לפי הרב שלמה זלמן אוירבך, זריעה בשמיטה בעציץ, אפילו נקוב, אסורה רק מדרבנן (אולם חרישה בעציץ נקוב אסורה מהתורה);
לפי הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי, היה אפשר לומר שזריעה בשמיטה בעציץ שאינו נקוב מותרת לגמרי, אולם למעשה הוא העדיף להחמיר בזה;
לפי הרב יונה נבון, אסור מדרבנן לעבוד בשמיטה בעציץ שאינו נקוב, גזירה שמא יתחלף בעציץ נקוב - כמו הגזירות מדרבנן בעניין כלאיים ותרומה.
אמנם הרב שלמה זלמן אוירבך כתב, שהגזירה היא רק במצוות תדירות כגון תרומות וכלאיים, אבל בשמיטה הנוהגת רק פעם בשבע שנים לא גזרו.
ולדבריו, אין יסוד ברור שדיני שביעית נוהגים, אפילו מדרבנן, בעציץ שאינו נקוב.
איסור ספיחין, לדעתו, אינו נוהג אפילו בעציץ נקוב.
גם חזון איש הסתפק אם חז"ל גזרו בעציץ שאינו נקוב, או שמא לא גזרו משום חיי נפש.
אולם הרב שמואל הלוי ואזנר כתב שיש איסור מדרבנן בשמיטה כמו בכל שאר המצוות התלויות בארץ, כי אילו היה הבדל בין הדינים, היה הדבר מפורש בגמרא.
יש להדגיש, שההיתר הנזכר בתלמוד לזרוע בעציץ הוא רק לצורך בדיקת הזרעים, ולא לצורך הצמחת יבול.
בעציץ שאינו נקוב הנמצא תחת כיפת השמיים, בחצר או בגינה - נוהגים כל דיני שמיטה מדרבנן.
בעציץ שאינו נקוב הנמצא בבית או חממה - לא נוהגים דיני שמיטה.
עציץ כזה נקרא מצע מנותק.
כך עולה מהמשנה בעניין הכשרת זרעים:"כַּמָּה הוּא שִׁעוּרוֹ שֶׁל נֶקֶב?
כשהנקב מתיר (למשל מתיר תרומה מעציץ נקוב על הארץ), דורשים שגודל הנקב יהיה לפחות 2 ס"מ.
אך כשהנקב אוסר (למשל אוסר זריעה בשביעית) דורשים שגודלו יהיה לכל היותר 1 ס"מ או 0.5 ס"מ או אף 1 מ"מ, כך שיהיה בגודל המינימלי הדרוש ליציאת מים לצורך קיום הגידולים.
הבסיס לדיון הוא דברי הרא"ש, שכרם הנטוע על גג של בית נחשב מחובר לקרקע אף יותר מעציץ נקוב, וחייב בתרומה ובערלה; דין "עציץ שאינו נקוב" מתייחס רק לדבר המטלטל, כמו עציץ וספינה.
הרב אגלי טל הסיק מכאן, שכל כלי גדול שאינו מטלטל נחשב כמחובר לקרקע.
למעשה, בימינו מחשיבים גם משטחי-גידול גדולים ונייחים בחממות כ"עציץ שאינו נקוב", מכמה סיבות:
רוב הראשונים לא פסקו להלכה כדברי הרא"ש;
גם הרא"ש דיבר רק על בניינים המחוברים לקרקע ונחשבים כחלק ממנה;
עצירת פתע הוא סרט מתח אמריקאי משנת 1997 בכתיבה ובימויו של ג'ונתן מוסטוב , עם קורט ראסל וקת'לין קווינלן בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על אזרח תמים שנאבק באומץ ובנחישות עם סיכון חייו, בחבורת פושעים שחטפו את אשתו.
הסרט הצליח מסחרית והפך בארצות הברית לסרט פולחן.
ג'ף טיילור (קורט ראסל) ואשתו איימי (קת'לין קווינלן) נסעים בג'יפ "גרנד צ'ירוקי" מהודר מבוסטון לסן דייגו כעת הם באזור מדברי שטוח באריזונה.
בדרך הם כמעט מתנגשים במכוניתו של ארל (מ.סי.
בתחנת הדלק ארל מקנא בג'יפ של ג'ף לעומת מכוניתו המרופטת.
בדרך המכונית נעצרת לפתע בגלל תקלה.
הם תקועים במקום שומם עד שמגיע משאית גדולה שנוהג בה "רד" באר (ג'יי.סי.וולש) שמסכים לקחת את איימי למסעדה סמוכה משם תתקשר לשם חילוץ.
הוא מזהה את התקלה, מנע את הג'יפ ומגיע למסעדה אך המנהל אומר לו שאשתו לא הייתה שם.
הוא ממשיך, מזהה את המשאית, עוצר אותה אבל רד אומר לו שאינו מכיר אותו.
השריף בויל (רקס לין)מגיע למקום חוקר אותם, מחפש במשאית ולא מוצא דבר ומסתלק.
ג'ף חוזר למסעדה ושם לוחש לו מישהו בשם בילי (ג'ק נוסוורת'י) כי אשתו הייתה שם ומכוון אותו למקום מסוים.
הוא מצליח לברוח ומתנהל מרדף עוצר נשימה שבסופו הוא קופץ למים עם מכוניתו ושוחה בזרם אך נתפס בידי העבריינים רד, בילי, אל (ריץ' ברינקלי) וארל.
רד מכריח אותו לגשת לבנק סמוך ולמשוך משם 90.000 דולר.
הפקיד מוכן לתת לו רק 500 דולר אבל ג'ף מנפח את החבילה בעזרת שטרות של דולר אחד.
הוא נפגש עם ארל שקושר את ידיו ומתחיל לנסוע.
הוא מצליח להשתחרר, קושר את ג'ף ומענה אותו ארל עד שהוא שמגלה לו היכן נקודת המפגש עם רד.
ארל מצליח להשתחרר ומתחיל מאבק ביניהם.
שוב פעם מגיע השריף בויד, ארל יורה בו אבל בויד מצליח להרוג אותו לפני מותו.
ג'ף מגיע לחניון המשאיות, מבחין במשאית של רד ונצמד אליה מלמטה ובמאמצים אדירים הוא מגיע לחווה של רד ומבחין איך שהפושעים כולאים את איימי במרתף.
כל החבורה מתיישבת לאכול אבל אז מתפרץ ג'ף ומכריח את רב לשחרר את איימי.
הם חוטיפים רכב ומנסים להימלט אבל העבריינים משתחררים ומתחיל מרדף מותח ביניהם לבין ג'ף ואשתו.
המשך המרדף מתרסקות מכוניותם של בילי ואל ורד ממשיך במרדף עד לגשר נטוי על נהר עמוק.
מתחיל קרב התנגשויות בין המשאית התלויה על בלימה ווהרכב בו נמצאים ג'ף ואיימי.
ג'ף נאבק עם רד עד שרד צונח לנהר וג'ף מצליח לצאת משם ולגרום למשאית ליפול ולמחוץ את רד למוות.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותקורט ראסלג'ף טיילורקת'לין קווינלןאיימי טיילורג'יי.טי.
עצים וסבך הוא נושא ציורים שיצר וינסנט ואן גוך בפריז, סן-רמי-דה-פרובאנס ואובר בין השנים 1887 ל-1890. ואן גוך צייר מספר ציורים המתארים סבך צמחייה, ז'אנר ציור המכונה בצרפתית "sous-bois", אשר זכה לתשומת לב מיוחדת על ידי אמני אסכולת ברביזון והאימפרסיוניסטים המוקדמים.
ביצירותיו מסדרה זו הצליח ואן גוך לבטא בהצלחה משחקי אור וצל ולשלב גוונים שונים בציורי פנים יער וגנים.
אחד מציורי סן-רמי שלו, "קיסוס" (F609), נבחר על ידו להשתתף בתערוכת Les XX בבריסל בשנת 1890.
הז'אנר המתאר סצנות יער, המכונה בצרפתית "sous-bois"' (סבך צמחייה), היה פופולרי בקרב אמני אסכולת ברביזון והאימפרסיוניסטים.
בניגוד לציירים מסורתיים שתיארו נופים מרוחקים, ציירים כפריים במאה ה-19 נהגו להיכנס לתוך אזורים מיוערים כדי לצייר את הנוף מקרוב.
ציורי "sous-bois", המתארים עצים וצמחייה נמוכה, צוירו לעיתים קרובות על גבי קנבס במתכונת אנכית, בשונה מתיאורי נוף רחבי היקף המצוירים לרוב בפרספקטיבה אופקית.
בציורים מסוג זה, השמיים כמעט שאינם נראים, ולעיתים רק הבזקים של אור חודרים מבעד לענפי העצים.
קומפוזיציה מסוג זה הייתה נדירה לפני המאה ה-19, עד שאמני אסכולת ברביזון החלו לצייר אזורים מיוערים בחבל יער פונטנבלו שבצרפת.
קרובים מאוד לנושא הציור, אמנים שציירו sous-bois שאפו ללכוד את החוויה האישית של שהייה בלב היער.
בגרמנית, ציורי פנים היער נקראו Waldinneres, שמשמעותו "מרחבי יער סגור".
ביצירתו עצים וסבך מציג ואן גוך את משחקי האור החודרים מבעד לענפים אל הצמחייה הנמוכה, תוך שימוש בגווני לבן, צהוב ואדום המדגישים את נקודות האור.
משחקי האור והצל יוצרים גוני ירוק רבים, אשר ואן גוך מצייר במשיחות מכחול קצרות הפזורות על פני הבד.
קו צהוב מרמז על האופק, ומציע אפשרות של קרחת יער מעבר לתחום העצים והצמחייה.
ואן גוך חקר את שטחי המוסד שבו שהה ומצא גן פראי ומוזנח.
במכתביו כתב: "מאז שהגעתי לכאן, הייתה לי די עבודה עם הגן הפראי, ובו עצי אורן גדולים, שמתחתם צומח עשב גבוה ובלתי מטופל, מעורבב עם כל מיני סוגים של וינקה" (כינוי כללי לצמחים מסוג שרביטן).
על הציור "סבך עם קיסוס" (F745) כתב מוזיאון ואן גוך: "משחקי האור והצל יצרו דפוס כמעט מופשט, עם קשתות צבע קטנות המכסות את כל פני הבד".
הציור השני בסדרה, "סבך עם קיסוס" (F746), גם הוא מתאר צמחייה הגדלה מתחת לעצים, אך במשיחות מכחול קצרות היוצרות תמונה מטושטשת, המדגישה את משחקי האור החודרים מבעד לעצים.
בשנת 1975 הוסיפו שכבת שעווה על גב הציור "סבך עם שתי דמויות" כדי "להגן על הבד ולשמר את הצבע".
עם השנים, השעווה הפכה עכורה והציור איבד את הברק המקורי שלו.
כיום, חוקר אמנות במוזיאון האמנות של סינסינטי משקם את היצירה בתהליך מדוקדק, במסגרתו נעשה שימוש בממיס עדין וצמר גפן להסרת השעווה.
תהליך השחזור התבצע בעזרת מיקרוסקופ כדי לשמר את הפרטים.
ואן גוך הרבה לתאר את הקיסוס, בין אם כשהוא מטפס על קירות בתים ובין אם כאשר הוא מואר בקרני השמש מתחת לעצים.
באחד ממכתביו המוקדמים התייחס לשירו של צ'ארלס דיקנס, "הקיסוס הירוק" (The Ivy Green).
סדרת הציורים "עצים וסבך", אותה צייר ואן גוך בפריז ובסן-רמי, היא מעין מחווה לתיאוריו המוקדמים של הקיסוס במכתביו.
Leucocoprinus brebissonii, הידוע בכינויו "עציצית בת-עין", הוא מין של פטרייה המייצרת פטריות (fungus) במשפחת הפקועתיים.
הוא ידוע גם בשם skullcap dapperling בשל הדוגמה הייחודית שלו על הכובע.
פטרייה זו נחשבה למציאה רק באירופה, אך מאז היא נצפתה בצפון מערב האוקיינוס השקט וגם באסיה.
עצים בוכים לגשם: מסע ספרדי הוא סרט תיעודי קצר מאת יוצרת הסרטים הדוקומנטריים האמריקאית בוני בורט.
הסרט עוקב אחר רייצ'ל אמדו בורטניק, שכונתה "אלופת האינטרנט של הלאדינו באמריקה", אשר חוקרת את מורשתה היהודית טורקית ואת העולם ההולך ונעלם של תרבות היהודים הספרדים ושפת הלאדינו.
הסרט יצא רשמית בשנת 1989, אך משך תשומת לב ציבורית בשנת 1992 בעקבות הקרנות במספר פסטיבלי קולנוע יהודיים ברחבי העולם, ובהם פסטיבל הקולנוע היהודי בסן פרנסיסקו ופסטיבל הקולנוע היהודי במדריד ("Festival de Cine Judio").
לאחר מכן הוקרן הסרט בהקרנה ציבורית בלינקולן סנטר לאמנויות הבמה בניו יורק, ושודר בערוץ The Jewish Channel.
הסרט חזר למסך כעבור עשר שנים במסגרת פסטיבל הקולנוע היהודי של לאס וגאס בשנת 2002. בשנת 2011 הוצג שוב בהקרנה מיוחדת במסגרת פסטיבל הקולנוע היהודי השנתי ה-15 של סיאטל, 22 שנים לאחר הופעת הבכורה שלו.
הסרט משמש בחומר לימוד אקדמי בלימודי המזרח התיכון, לימודי יהדות והיסטוריה עולמית, באוניברסיטאות ותיכונים.
פחות מ-25,000 יהודים עדיין חיים בטורקיה, ובניגוד לאבותיהם, הם רואים עצמם יותר טורקים מאשר יהודים.
Trees Cry for Rain: A Sephardic Journey משתמש בזיכרונות ילדותה של אישה אחת כדי לשחזר כיצד נראו חייהם של יהודים ספרדים בטורקיה לפני שהחלה התבוללות מודרנית.
יהודים הוצאו להורג או אולצו להתנצר תחת שלטון נוצרי בספרד, ולבסוף גורשו מן המדינה.
רבים נמלטו לטורקיה הסמוכה, ושם במשך מאות שנים הצליחו לשמר את מסורותיהם ולהעבירן מדור לדור.
Trees Cry for Rain מציג ריאיון אינטימי עם רייצ'ל אמדו בורטניק, ילידת טורקיה שעזבה בבגרותה הצעירה, בליווי ציורים ואיורים מפורטים של טורקיה, כדי להחיות את התרבות העשירה לשעבר של יהדות טורקיה הספרדית.
הסרט בוחן את מאכליהם הייחודיים, שיריהם ומסורותיהם, ומדגיש לצופה את חשיבות שימורה של שפתם הייחודית – היהודית־ספרדית.
השיר "אילנות בוכים לגשם" (לאדינו: Arvoles Yoran Por Luvias) אשר כתיבתו מיוחסת לחיים מנחם בכר היה נפוץ מאוד ומושר בקרב יהודי הבלקן.
התרבות הספרדית מוסיפה להיות מאוימת על ידי התבוללות, ושפת הלאדינו מצויה בסכנת היעלמות מוחלטת.
"הדור שלי היה האחרון שדיבר את השפה באופן שוטף", מסבירה רייצ'ל.
אולם, למרבה המזל, המוזיקה היפה של התרבות עוררה עניין מחודש בלשון הייחודית.
הזמרת הספרדית ג'ודי פרנקל מתרגלת את הגייתה עם רייצ'ל, בזמן שהיא שרה: "העצים בוכים לגשם וההרים לרוח; כך עיניי בוכות לך, אהובי היקר".
רייצ'ל מאזינה בקשב ומתוודה כי פזמון השיר מזכיר לה את מצבה שלה: "אני פונה ואומרת – מה יהיה עליי?
עץ מורשת הוא עץ בעל חשיבות יוצאת דופן הנובעת מגילו, מממדיו, מנדירותו, מיופיו או מהזיקה ההיסטורית והתרבותית שלו לנוף ולארץ.
בישראל, המושג מתייחס לרוב לעצים בוגרים שניטעו לפני קום המדינה (בני 70–80 שנה ומעלה), עצים בעלי ערך בוטני מיוחד או עצים המקודשים לדתות השונות.
מאגר המידע הלאומי של עצי המורשת מנוהל על ידי משרד החקלאות וכולל נכון לשנת 2020 כ-2,400 עצים מתועדים.
עץ נכלל בהגדרת "עץ מורשת" אם הוא עונה על אחד או יותר מהתנאים הבאים:
גיל: עצים עתיקים מאוד, לרוב בני מאות שנים (כגון עצי זית עתיקים) או כאלו שניטעו לפני שנת 1948.
ממדים חריגים: עצים בעלי היקף גזע, גובה או קוטר נוף יוצאי דופן.
ערך היסטורי ותרבותי: עצים הקשורים לאירועים מכוננים בתולדות ארץ ישראל, לדמויות מפתח או לאתרים ארכאולוגיים.
נדירות בוטנית: מינים שאינם נפוצים בישראל.
עצים קדושים: עצים המשמשים מושא לפולחן, תפילה או מסורות דתיות, לרוב בסמיכות לקברי צדיקים או אתרים מקודשים.
המאמץ הממוסד לתיעוד עצי המורשת החל בשנת 1990, ביוזמתו של האגרונום ישראל גלון במסגרת משרד החקלאות ומאז הוא מתקיים ברציפות במשך למעלה משלושה עשורים.
מטרות הסקר כוללות יצירת שכבת מידע למוסדות התכנון, הגנה על העצים מפני כריתה עקב פיתוח, והעלאת מודעות הציבור לחשיבותם.
בנוסף, הסקר משמש כלי ללימוד התאמת מיני עצים לאזורים שונים בישראל.
סקר עצי מורשת (או בשמו המקורי "סקר עצים בוגרים בישראל") הוא מיזם מחקרי ותיעודי רחב היקף המנוהל על ידי משרד החקלאות.
בשנת 2012 הועלה המידע לאתר אינטרנט ייעודי הכולל שכבת מידע גאוגרפי GIS, הזמינה למוסדות התכנון ומאפשרת לציבור לצפות במיקומי העצים ולקבל מידע עליהם.
המידע הועלה לאתר האינטרנט של משרד החקלאות כשכבת מידע פעילה, המאפשרת לציבור לעדכן נתונים ולשלוח תמונות של עצים קיימים.
תיעוד העצים מתבצע באמצעות מתנדבים, חובבי טבע ואנשי מקצוע הממלאים "כרטיס עץ" הכולל את מין העץ, מיקומו המדויק, ממדיו (גובה, קוטר גזע וקוטר נוף), מצבו הבריאותי וסיפורו ההיסטורי.
נכון לשנת 2020, המאגר כולל כ-2,400 עצי מורשת מתועדים.
מניתוח נתוני הסקר עולים הממצאים הבאים:
מינים מובילים: המין הנפוץ ביותר בסקר הוא אקליפטוס המקור, שליווה את ההתיישבות היהודית מסוף המאה ה-19. אחריו מופיעים: פיקוס השדרות, עץ רחוב נפוץ משנות ה-40; אלון התבור, עץ בר בולט שחלק מפרטיו שרדו עשרות ומאות שנים; ופיקוס השקמה, עצים עתיקים מאוד, חלקם בני מאות שנים, המצויים בעיקר במישור החוף.
העץ בעל הגזע הרחב ביותר: עץ הבאובב (אדנסוניה מאוצבעת) בקיבוץ עין גדי, עם היקף גזע של כ-10 מטרים.
העץ הגבוה ביותר: אקליפטוס לימוני ברחוב שפירא בפתח תקווה, שגובהו מגיע לכ-50 מטרים.
הצמרת הגדולה ביותר: פיקוס בנגלי במקווה ישראל, שנופו משתרע על שטח של כדונם אחד.
בין המועמדים לתואר העץ העתיק ביותר: השיזף המצוי בעין חצבה (מוערך ב-600–2,000 שנה), עצי הזית בגת שמנים (כ-800–900 שנה) והאלה האטלנטית בקדיתא (מוערך ב-600–800 שנה).
קיימות גישות מדעיות שונות בנוגע לקביעת גיל מדויק של עצים אלו; בעוד שחלק מהמומחים סבורים כי אין בארץ עצים שחצו את גיל 600, אחרים משוכנעים על בסיס בדיקות שונות (כגון בדיקת פחמן 14 או ספירת טבעות באמצעות מקדח גזע) כי ישנם פרטים שהגיעו לגיל 1,000 שנים ויותר.
עצי מורשת רבים מהווים שריד מוחשי לאירועים ולתהליכים בהיסטוריה המקומית.
העץ הבולט ביותר בתפוצתו ברחבי הארץ הוא אקליפטוס המקור, שניטע החל משנות ה-80 של המאה ה-19. העץ מזוהה עם ההתיישבות בארץ ישראל, והסברה הרווחת היא כי הובא במטרה לייבש ביצות ולסלק את מחלת המלריה.
בחלוף הזמן התברר שייבוש המים ביעילות בוצע באמצעות ניקוז מי הביצות אל הים ולאו דווקא בעקבות נטיעת האקליפטוסים אך בשל הקשר של העץ הזה להתיישבות היהודית ברחבי הארץ, הוא כונה בפי תושבי הארץ הערבים "עץ היהודים".
דוגמה נוספת היא "ברוש המדינה", כינוי לעצי ברוש מצוי אשר ניטעו באופן טקסי בט"ו בשבט של שנת ה'תש"ח ברחבי הארץ ביזמת קק"ל, לזכר הברוש שנטע בנימין זאב הרצל בארזה שבהרי ירושלים.
המפורסם שבהם הוא עץ הברוש הראשון שניטע בקיבוץ דגניה א', בחג ט"ו בשבט תש"ח.
בצל הברוש בדגניה ניצב ספסל קטן, שאליו צמוד לוח נושא כתובת.
הכתובת מנציחה את דבר המגילה, שהושמה בתוך בקבוק והוטמנה בעת הנטיעה בין שורשי העץ כסמל להקמת המדינה.
הברוש קרס בסערה בשנת 2018. כחודש לאחר קריסת העץ, נטעו קק"ל ואנשי קיבוץ דגניה ברוש מצוי בוגר במקום.
עצים בעלי ממדים חריגים נתפסים בתרבויות רבות כבעלי חשיבות רוחנית, הנובעת מגילם ומיכולת ההתחדשות שלהם.
תרבויות שונות ומסורות מקומיות מקדשות עצים, שמסמלים חיים וצמיחה, כחלק ממכלול קדוש במקדשים, ליד מזבחות ולצד קברי אבות.
עץ קדוש (או "מבורך") הוא עץ שנתפס בתודעה האנושית לא רק כיישות ביולוגית, אלא כנקודת מפגש בין העולם הגשמי לעולם הרוחני.
קדושת העץ נובעת לרוב מקישורו לדמויות דתיות, אירועים מכוננים, גיל מופלג או קרבה לאתרים מקודשים כגון קברי צדיקים, קברי שייח ("מקאמים") ומעיינות.
בעוד שהמוסלמים והיהודים משתמשים במונח "קדוש", הדרוזים מעדיפים את המונח "מבורך" (מובארכּ), מתוך תפיסה שקדושה שמורה רק לנביאים ולא לחפצים דוממים או צמחים.
במסורת המוסלמית המקומית, העץ נחשב לעיתים למשכן לנשמתו של הקדוש או ככלי להעברת ה"ברכה" (כוח אלוהי מרפא ומגן).
המסורת הנוצרית מייחסת קדושה לעצי הזית בחצר כנסיית גת שמנים בירושלים, שבתוכה עצים עתיקים שגילם מוערך במאות שנים.
צליינים מאמינים שאלו העצים או צאצאי העצים שתחתיהם התפלל ישו בלילו האחרון.
במסורת היהודית בולטים האלון, האלה והחרוב.
ליד קבר רבי חלפתא בגליל ישנו עץ אלון התבור ענק המתועד כבר מהמאה ה-16 כחלק מקדושת מתחם הקבר של התנא ואל האלה הארצישראלית בעמוקה, שסמוכה לקבר יונתן בן עוזיאל, עולים לרגל מבקשי זיווג הגון.
עץ חרוב עתיק, גדול ומקודש ליהודים הוא העץ הנטוע בפתח מערת רבי שמעון בר יוחאי (הרשב"י).
על רשב"י ובנו אלעזר מסופר כי הסתתרו 12 שנים במערה וניזונו מעץ חרוב וממעיין מים.
ליד המערה צומח עד היום עץ חרוב.
הושע מתאר את חטאי הפולחן לאלים אחרים, תחת עצי האלון, הלבנה והאלה.
השורש המשותף לאלה לאלון וגם לאילן (מילה מאוחרת בהרבה) הוא "אל" המרמז על החשיבות הפולחנית של העצים בימי קדם.
במסורת המוסלמית בולטים עץ המיש שמצוי על הר הבית ועץ השיזף.
לפי המסורת, שלמה המלך נטע עצי מיש סביב בית המקדש כדי להגן עליו מפני שדים; העצים הללו נחשבים עד היום כסגולה נגד עין הרע.
במסורת הדרוזית מוכרים האלון ביאנוח-ג'ת: עץ "מבורך" המזוהה עם שייח' אבו ערוס.
מאמינים, וביניהם חתנים וכלות, מקיפים את העץ ומנשקים אותו לקבלת ברכה וסידראת נבי שועייב, עץ שיזף ענק בדרך לקבר יתרו, ששימש נקודת מפגש ותפילה לעולי רגל.
מנהגי פולחן בקרבת עצים קדושים
בקרבת עצים קדושים ניכרים מנהגי פולחן כמו עלייה לרגל וטקסים הכוללים קשירת בדים על ענפי העץ, תפילה, הדלקת נרות, ובקרב הדרוזים אף נשיקת הגזע.
המנהג העממי של קשירת בדים על ענפי העץ, כסגולה למילוי צרכים, נפוץ בקרב מאמינים יהודים המבקשים ברכה או זיווג, כפי שניתן לראות על ענפי האלה בעמוקה ליד קבר התנא יונתן בן עוזיאל.
במתחם נמצאת אלה ארצישראלית גדולה ועתיקה שלענפיה קשורים בדים, ביטוי לאמונה עממית שעל כל המבקש בקשה על הקבר ומעוניין שייענה, לקשור חלק מבגדו לענפי העץ.
לפי "המרכז הארצי לפיתוח מקומות קדושים", האתר מתועד כציון קבר כבר מהמאה ה-11 לספירה, וכיום הוא מושך אליו עולים רבים, בעיקר כמקום מיוחד לתפילה למציאת זיווג.
נשים המבקשות זיווג נוהגות לפקוד את האתר, להקיף את גג הקבר שבע פעמים, לקשור מטפחת בד לעץ, לקרוא תהילים ולהתפלל לזיווג הגון.
הממסד הדתי אינו מכיר במנהג זה, ובשנת 2005 אף הוצב באתר שלט האוסר עליו.
המנהג המשיך להתקיים גם אחרי האיסור.
עץ האלון ליד קבר רבי חלפתא והחרוב במערת הרשב"י בפקיעין הם מוקדי עלייה לרגל.
אלון התבור ליד קבר רבי חלפתא בגליל הוא עץ גדול ממדים המתועד כבר מהמאה ה-16 כחלק מקדושת מתחם הקבר של התנא רבי חלפתא.
בשנת 1523, מזכיר הנוסע משה באסולה ביומנו, "אילן גדול" ליד קבר רבי חלפתא בגליל.
מאז, מוזכר העץ הגדול לצד הקבר בחיבורי נוסעים שונים עד למאה ה-20. אדריכלית הנוף נורית ליסובסקי, טוענת שהאזכורים החוזרים ונשנים של עצים בחיבורי נוסעים בארץ ישראל, מלמדת על מסורת ארוכה של קידוש עצים לצד קברי צדיקים, ששמירתם היא חלק מקדושת המקום.
היא סבורה שאלון התבור הצומח ליד קבר רבי חלפתא הוא שיוצר את הדימוי הסמלי והחזותי של מקום קדוש.
אלון התבור של רבי חלפתא, העץ ובית הקברות שהיה סביבו, נחשב מקודש ביותר על ידי מוסלמים ודרוזים לפני מלחמת העצמאות.
כיום הם מבקרים את העץ לעיתים נדירות תוך השארת בדים ירוקים עליו.
שותפות בין דתית עתיקה בפולחן העצים היא תופעה אוניברסלית וחוצת תרבויות.
ייחוס קדושה לעצים תרם לשימורם לאורך זמן.
האמונה והחשש מפני עונש אלוהי (כמו עיוורון או מוות) מנע את כריתתם לאורך מאות שנים, מה שהפך אותם למקלטים אקולוגיים למגוון ביולוגי.
הבסיס המשפטי להגנת העצים בישראל הוא פקודת היערות משנת 1926, שעודכנה לאורך השנים.
לפי החוק, כל עץ בוגר (המוגדר לרוב כעץ שגובהו מעל 2 מטרים והיקף גזעו מעל 60 ס"מ בגובה 1.3 מטר) נחשב לעץ מוגן וכריתתו מחייבת רישיון מפקיד היערות.
החל משנת 2026, הוחמרו התקנות לגבי מינים ילידיים בעלי ערך אקולוגי גבוה, כגון אלון התבור, אלה אטלנטית וחרוב מצוי, כך שגם עצים צעירים יותר מהם (החל מהיקף של 40 ס"מ) נחשבים למוגנים.
התיקונים המשמעותיים שנכנסו לתוקף בשנת 2026 בתקנות היישום של הפקודה, מוסיפים להרחבת ההגנה על עצים גם החמרה של הדרישות מיזמים ובעלי נכסים.
החל משנת 2026, חלה חובה לבצע הערכת השפעה סביבתית מקדימה גם בפרויקטים קטנים שבהם קיימים 5 עצים מוגנים ומעלה.
דרישה זו, שחלה בעבר רק על פרויקטים גדולים, מחייבת כיום מעורבות מוקדמת של אגרונומים כבר בשלבי התכנון הראשוניים כדי למנוע עיכובים בקבלת היתרי בנייה.
הפקודה המעודכנת מלווה במדיניות אכיפה קפדנית הכוללת שימוש בטכנולוגיות כמו השוואת תצלומי לוויין לאיתור כריתות בלתי חוקיות.
הסנקציות הכלכליות בגין אי-ציות הן כבדות.
משרד החקלאות מפרסם מדי שנה רשימה מעודכנת של מינים מוגנים.
להלן המינים העיקריים שנחשבים מוגנים בכל מקרה, ללא קשר להיקף הגזע.
אלון התבור (Quercus ithaburensis) – הגנה מוחלטת, כריתה נדירה ביותר
אלון מצוי (Quercus calliprinos) – דורש הצדקה חזקה במיוחד לכריתה
אלה אטלנטית (Pistacia atlantica) – בעל ערך אקולוגי וקולטורלי גבוה
חרוב מצוי (Ceratonia siliqua) – מין שמור במיוחד באזור הים התיכון
ארז הלבנון (Cedrus libani) – הגנה מוחלטת, סמל לאומי
ברוש מצוי (Cupressus sempervirens) – הגנה חלקית, תלוי במצב הבריאותי
זית אירופי (Olea europaea) – במיוחד עצים עתיקים מעל 100 שנה
תאנה מצויה (Ficus carica) – עצים ותיקים בעלי ערך תרבותי
רימון מצוי (Punica granatum) – במיקומים היסטוריים
שקמה גדולה (Ficus sycomorus) – הגנה מוחלטת, נדיר בישראל
פיקוס השדרות (Ficus microcarpa) – נפוץ בערים, מוגן מעל 80 ס"מ היקף
סיגלון חד-עלים (Jacaranda mimosifolia) – בעל ערך אסתטי גבוה בסביבה עירונית
צאלון נאה (Delonix regia) – הגנה חלקית, תלוי במיקום
החל מ-2026, כל המינים הללו מחייבים רישיון כריתה גם כאשר מדובר בעצים צעירים יחסית.
התהליך המשפטי מתחיל בסקר עצים מקיף שמתעד את כל העצים באתר, מזהה את מינם, מודד את ממדיהם, ומעריך את מצבם הבריאותי.
עצם בלתי מזוהה (בראשי תיבות: עב"ם), או תופעה אנומלית בלתי מזוהה (תאב"ם), הוא כל תופעה שלא ניתן לזהות או להסביר במבט ראשון או באופן מובהק.
תופעות אלו עשויות להראות כעצמים או כתופעות מרחביות, באוויר, בים או ביבשה.
לאחר חקירה , רוב העמב"מים מזוהים כעצמים ידועים או כתופעות אטמוספיריות, בעוד שמספר קטן נותר בלתי מוסבר.
בעוד שתצפיות חריגות בשמיים דווחו לאורך ההיסטוריה, העב"מים הפכו לבולטים מבחינה תרבותית לאחר מלחמת העולם השנייה, והתגברו במהלך עידן החלל.
מחקרים וחקירות של דיווחי עב"ם שנערכו על ידי ממשלות (כגון "פרויקט הספר הכחול" בארצות הברית ו"פרויקט קונדין" בבריטניה), וכן על ידי ארגונים ויחידים, התקיימו לאורך השנים ללא אישור לטענות הפנטסטיות של קבוצות קטנות אך קולניות של אופולוגים המעדיפים השערות בלתי שגרתיות או פסאודו-מדעיות.
קבוצות אלו טוענות לעיתים קרובות כי העב"מים הם עדות לתבונה חוצנית , ליצורים קריפטידיים מתקדמים טכנולוגית , לשדים, למגע בין-ממדי או לנוסעים בזמן מהעתיד .
לאחר עשורים של קידום רעיונות אלה על ידי מאמינים ובתקשורת הפופולרית, הראיות הנדרשות לתמיכה איתנה בטענות כאלה טרם הופיעו .
מדענים וארגונים ספקניים כגון הוועדה לחקירה ספקנית סיפקו הסברים פרוזאיים לעב"מים, דהיינו שהם נגרמים על ידי תופעות טבע, טכנולוגיה אנושית, אשליות והונאות.
אמונות סביב עב"מים השפיעו על חלקים מדתות חדשות , בעוד שמדעני חברה זיהו את העניין המתמשך וסיפור הסיפורים סביב העב"מים כדוגמה מודרנית לפולקלור ומיתולוגיה הניתנים להבנה באמצעות הסברים פסיכו-חברתיים .
בשנים האחרונות (החל מסוף העשור השני של המאה ה-21), נושא העב"מים זכה לתשומת לב מחודשת בעקבות מספר התפתחויות משמעותיות.
הפנטגון אישר ושחרר רשמית סרטונים שצולמו על ידי טייסי חיל הים האמריקאי, המתעדים מפגשים עם עצמים מעופפים בלתי מזוהים.
בנוסף, משרד מנהל המודיעין הלאומי האמריקאי פרסם דו"ח המכיר בקיומן של תצפיות שקשה להסבירן.
התקיימו גם שימועים פומביים בקונגרס האמריקאי בנושא, כולל עדויות של אנשי צבא ומומחים.
ניכרת מגמה גוברת של פתיחות ושקיפות מצד גופים ממשלתיים בנוגע לתופעת העב"מים, לרבות הקמת גופים ייעודיים לחקירתה.
אירועים אלו הציתו דיון ציבורי מחודש והובילו לגישה רצינית יותר מצד הממסד כלפי התופעה.
עם זאת, טרם הושגו מסקנות חד-משמעיות לגבי מקורם או טבעם של העצמים הבלתי מזוהים.
התפתחויות אלה ממשיכות לעצב את השיח הציבורי והמדעי סביב תופעת העב"מים.
כיום, לממשלת ארצות הברית יש שתי ישויות המוקדשות לאיסוף וניתוח נתונים של עב"מים: צוות המחקר העצמאי של תאב"ם של נאס"א והמשרד לפתרון אנומליות בכל התחומים .
המונח "עב"ם" (UFOB) הוטבע לראשונה על ידי חיל האוויר האמריקני ב-1953. הגדרה הראשונית של המונח היא "כל אובייקט מוטס אשר על פי ביצועיו, המאפיינים האווירודינמיים שלו, או תכונות חריגות אחרות, אינו תואם כלי טיס או טילים מוכרים, או שלא ניתן לזהותם באופן וודאי כאובייקט מוכר".
לפיכך, המונח הוגבל בתחילה לאותו חלק קטן מהמקרים שנותרו בלתי מזוהים לאחר החקירה הראשונית.
במהלך שנות ה-50 עב"מים כונו לעיתים רבות בארצות הברית גם "צלחות מעופפות" או "דיסקים מעופפים".
המונח עב"ם הפך נפוץ יותר ויותר במהלך שנות ה-50. עב"מים החלו לזכות להתעניינות רבה במיוחד בארצות הברית במהלך המלחמה הקרה - תקופה בה עלתה בארצות הברית הדאגה מהממשל הסובייטי.
לפי מילון אוקספורד האנגלי ההגדרה של עב"ם היא "חפץ מעופף בלתי מזוהה, צלחת מעופפת".
ראשי התיבות "עב"ם" (UFO) הוטבעו על ידי קפטן אדוארד ג'.
רופלט, אשר עמד בראש פרויקט הספר הכחול, ולאחר מכן עמד בראש צוות החקירה הרשמי של חיל האמריקני בנושא תופעת העב"מים.
הוא כתב, "המונח 'צלחת מעופפת' מטעה כאשר מייחסים אותו לכל אובייקטים שניתן להעלות על הדעת, ולכן הצבא מעדיף להשתמש בשם הכללי יותר, אף על פי שהוא מעט פחות מסקרן: חפץ מעופף בלתי מזוהה (או עב"ם בקיצור)."
המונח "צלחת מעופפת" זכה לתשומת לב רבה בתקשורת העולמית לאחר קיץ 1947. ב-24 ביוני 1947 דיווח הטייס האזרחי קנת' ארנולד על כך שהבחין בתשעה חפצים מעופפים שטסים במבנה בקרבת הר ריינייר.
לטענת ארנולד מהירות העב"מים הייתה לכאורה מעל 1,931 קמ"ש.
ארנולד ציין כי העב"מים התעופפו כמו "צלחות מעופפות" ובעקבות כן החל להיעשות בתקשורת שימוש רב במונחים "צלחות מעופפות" ו"דיסקים מעופפים".
המונח עב"ם (UFO) הפך בהמשך למונח הפופולרי לתיאור מקרים בהם נטען שמדובר בחלליות מכוכבים אחרים, אך בשל הלעג הציבורי והתקשורתי לנושא, חלק מהחוקרים העדיפו להשתמש במונחים כגון "תופעה אווירית לא מזוהה" (UAP) או "תופעות חריגות".
גופים צבאיים שונים השתמשו גם במונחים "רכב אווירי חריג" (AAV) או "מערכת אווירית לא מזוהה" (UAS) לתיאור אובייקטים לא מזוהים.
המחקרים שנעשו לאורך השנים בנושא תופעת העב"מים קבעו שבמרבית הדיווחים על עב"מים מדובר באובייקטים קונבנציונליים מזוהים או תופעות טבעיות, בדרך כלל מטוסים, בלונים, עננים, או אובייקטים אסטרונומיים כגון מטאורים או כוכבי לכת בהירים.
עבור 5% עד 20% מהדיווחים אין הסבר, ועל כן מקרים אלו ניתן לסווג כאובייקטים בלתי מזוהים.
בעוד שרבים מאמינים שאובייקטים מעופפים לא מזוהים (עב"מים) הם לכאורה חלליות מכוכבים אחרים אחרים טוענים שפשוט מדובר בתופעות עם הסבר הגיוני יותר שפשוט לא ניתן כיום עדיין לזהותם בשל מחסור במידע .
לאורך השנים כמעט ולא פורסמו מאמרים מדעיים על עב"מים בכתבי עת מדעיים רציניים.
בעבר היה ויכוח בקהילה המדעית על השאלה האם יש צורך במחקר מדעי של תצפיות עב"מים, כאשר המסקנה הכללית הייתה שהתופעה לא ראויה למחקר רציני משום שמדובר בתופעת תרבות.
לאורך השנים תופעת העב"מים היו הנושא למחקרים רבים שבוצעו על ידי גופי ממשל שונים אשר בהם נבחנו דיווחים רבים על תצפיות עב"מים.
רבים מהחקירות החשובות ביותר שנערכו על ידי גופי ממשל הסתיימו לאחר שהסוכנויות הסיקו כי אין תועלת בהמשך המחקר בנושא.
בשל המחסור במחקר רציני של תופעות העב"מים מצד מגופים ממסדיים או מדעיים נוסדו לאורך השנים גופים עצמאיים שונים שהתמסרו למחקר תופעת העב"מים כגון National Investigations Committee On Aerial Phenomena (NICAP), הארגון Mutual UFO Network (MUFON) והארגון Center for UFO Studies (CUFOS).
המונח עב"מולוגיה משמש לתיאור המאמצים הקולקטיביים של אלו החוקרים דיווחים וראיות הקשורות לאובייקטים מעופפים בלתי מזוהים.
עב"מים הפכו לנושא נפוץ בתרבות המודרנית, והתופעה החברתית היוותה בעקבות כן נושא למחקר אקדמי בתחומים סוציולוגיה ופסיכולוגיה.
בשנת 2024 פרסמו חוקרים ישראליים מחקר שבוצע בארצות הברית ושעל פיו קיים מתאם חזק וחיובי בין תשומת הלב הכלכלית של תושבי אזורים מסוימים לבין דיווחים על תצפיות עב"מים.
החוקרים טענו כי באזורים עשירים יש יותר דיווחים על תופעות אוויריות בלתי מזוהות.
בנוסף, בתוך אזורים ספציפיים, הדיווחים על התופעות הללו עולים בתקופות של מיתון כלכלי, מה שמעיד לטענת החוקרים על כך שתשומת הלב הציבורית מופנית יותר לאירועים חריגים בתקופות של משבר.
החוקרים טוענים כי בתקופות של מיתון, הציבור מראה עלייה בתשומת הלב לתופעות חריגות (כמו תופעות אוויריות בלתי מזוהות), ומשערים שזה נובע מזמן פנוי רב יותר או מירידה בהסחת דעת שמקורה בגורמים כלכליים אחרים.
ממצאי המחקר הראו גם שמגפת הקורונה, עם הגבלות התנועה והסגרים, גרמה לעלייה משמעותית בדיווחים על תופעות אוויריות בלתי מזוהות.
לטענתם הדבר מעיד על כך שכשיש פחות עומס יומיומי, תשומת הלב הציבורית מופנית יותר לאירועים יוצאי דופן.
לאורך ההיסטוריה הופיעו בשמיים עצמים אשר בני אדם לא יכלו לזהותם.
המקרה המפורסם המודרני הראשון התרחש ב-24 ביוני 1947, כאשר טייס חיל האוויר האמריקני בשם קנת ארנולד דיווח שראה 9 צלחות מעופפות בשמיים.
ארנולד דיווח שהצלחות נעו במהירות מדהימה, אותה חישב לפי הזמן שלקח למטוסו לעשות את אותו המסלול ושהן נעו "כחלוקי נחל שהושלכו על מים".
מקרה זה חוסה בצל המקרה הידוע ביותר הנוגע, לכאורה, לעב"מים, אשר התרחש גם הוא בשנת 1947. במקרה זה מספר עדי ראייה בסמוך לעיירה רוזוול בניו מקסיקו בדרום מערב ארצות הברית טענו שחזו בנפילת חללית - אירוע שנודע כתקרית רוזוול.
הטענות היו נרחבות ואף דווח על רסיסים רבים וגופות חוצנים שהוצאו מבין ההריסות.
בתחילה הרשויות התייחסו למקרה באופן גלוי כהתרסקות עב"ם, אך לאחר מכן הכחישו זאת.
ההכחשה נתפסת בעיני חובבי עב"מים רבים כניסיון חיפוי של הממשל האמריקני לטובת חקר החללית שהתרסקה, לכאורה, או למען הסתרת קונספירציה רחבה יותר.
במהלך השנים התפרסמו מאות "עדויות" שמתעדות, לכאורה, את המחקרים והחיפוי הממשלתי למקרה, כולל אף תמונות אשר נטען כי הן מתעדות ניתוח שלאחר המוות בגופת אחד החוצנים.
בקרב המאמינים בתאוריה זו רווחת הסברה כי גופות החוצנים, שרידי החללית ותוצאות המחקרים שכביכול נעשו בהם נמצאים בבסיס סודי של חיל האוויר האמריקני בשם "אזור 51".
ממשלת ארצות הברית הקימה ועדות חקירה לבדיקת השמועות על עצמים בלתי מזוהים בשנים 1952, 1949, 1948 ו־1962. ועדות אלו הזמו חלק גדול מהעדויות על הופעות עב"מים, אך מסקנותיהן לא החלישו את האמונה העממית בקיומם של עב"מים וחייזרים.
בשנות ה-90 התגלה כי רבים מהעצמים הבלתי מזוהים היו למעשה ניסויים סודיים של חיל האוויר האמריקני, מה שהסביר בדיעבד את ההכחשות של ממשלת ארצות הברית.
כמו כן, בשנות ה-90, בעקבות לחץ ציבורי מתמשך של תושבי ניו-מקסיקו לחקור מחדש את תקרית רוזוול, הקונגרס החליט לחקור את הפרשה.
בנוסף, נשלחו חוקרים מטעם הקונגרס לבדוק מסמכים של חיל האוויר האמריקני מאותה תקופה, אולם הממצא העיקרי של החוקרים היה שבעוד שקיימים כל המסמכים של פעילות חיל האוויר באותו אזור מהשנים שלפני ואחרי 1947, רק אלו של 1947, שהיו עשויים להביא לפתרון התעלומה, נעלמו ללא הסבר.
הממצאים החדשים האלו לא סייעו להפריך את חשדותיהם של אלו המאמינים שאכן מדובר בעב"ם, אולם אין כל ממצא שיכול להוכיח זאת משום שאלו לא נמצאו והתעלומה נותרה פתוחה בעיני רבים.
משנות ה-50 של המאה ה-20 ואילך העב"מים הפכו לתופעה תרבותית בינלאומית כאשר עב"מים וחוצנים נכללו בסרט קולנוע, סדרות טלוויזיה, וספרים רבים לאורך השנים.
כך הדבר עם הדינוזאור השוכן כביכול באגם לוך נס, עם האסטרולוגיה, עם הפאראפסיכולוגיה, עם הקריאה בכף היד, וכיוצא באלו אמונות שונות ומשונות."
עצם היא רקמת חיבור קשה וצפופה, המהווה חלק מרכזי בשלדם של רוב החולייתנים, מעניקה להם את צורתם, ומאפשרת את תפקודם.
העצמות משתתפות בפעילויות תמיכה, תנועה, הגנה, אגירה, והפקת תאי דם בגוף.
זוהי רקמה קשיחה, אך קלה ופריכה, שבחלקה החיצוני צפופה ובחלקה הפנימי ספוגית, דבר המקנה קלות בתנועה.
אצל פעוט ישנן 270 עצמות, אשר חלקן מתאחות עם הזמן, ובבגרות ישנן 206 עצמות.
העצם מאפשרת לגוף תנועה ומעניקה לו תמיכה.
העצמות מספקות את ההתנגדות הנחוצה לשרירי השלד כדי לפעול.
הן מסייעות לשרירים לשמור על מבנה אברי הגוף או לשנותו.
בנוסף, הן מספקות אתרי אחיזה לשרירים.
עצמות כגון הגולגולת והצלעות מספקות לאברי גוף פנימיים (כמו המוח והריאות, בהתאמה) הגנה מפני כוחות חיצוניים.
העצם משמשת כאתר למאגר מינרלים בגוף.
היא מסייעת בשמירה על מאזן היונים בגוף, ובפרט על משק הסידן, ובפעילות מטבולית.
בעצמות מסוימות קיימים אתרים המכילים מח עצם בו מיוצרים ומתמיינים תאי הדם.
רקמת העצם היא רקמה דינמית – עצם נהרסת ונבנית במהלך החיים בתהליך של תחלופה.
תהליך זה תלוי בגירויים מכניים, בגורמים מטבוליים, בהשפעות הורמונליות ובתרופות.
עם ההזדקנות יש יותר הרס מבנייה, ולכן בזקנה העצמות נשברות בקלות רבה יותר.
העצמות באדם מרכיבות את השלד ואת הגולגולת.
ניתן להבדיל בין חמישה סוגי עצמות: ארוכות, שטוחות, קצרות, לא רגולריות, וססמואדיות.
עצמות ארוכות (Os longum) הן העצמות הבונות את הגפיים.
הן מחולקות לשלושה מבנים עיקריים.
קצה העצם (אפיפיזה) מורכב בעיקר מעצם ספוגית ומכיל את סחוס הגדילה.
בין שני קצוות העצם מצוי גוף העצם (דיאפיזה), שהוא המוט המרכזי בעצם אשר מורכב בעיקר מעצם צפופה.
חלק זה מכיל מח עצם ורקמת שומן.
המטאפיזה היא אזור הגדילה בין קצה העצם לגוף העצם.
אזור זה נעלם עם הגיל.
עצמות שטוחות (Os planum), הנקראות גם עצמות ממברנליות, נפוצות בעיקר בגולגולת.
הלוח החיצוני (Outer table) והלוח הפנימי (Inner table) הן שתי שכבות של עצם קומפקטית, וביניהן נמצא ספוג הביניים (diploe), שכבה מרכזית של עצם ספוגית.
דוגמאות: עצם השכם, עצם הקודקוד, עצם המצח.
עצמות קצרות (Os breve) מרכיבות חלק מעצמות שורש כף היד ושורש הרגל.
הן חסרות צורה מוגדרת ובדרך כלל מרובעות או מלבניות.
עצמות לא רגולריות (Os irregulare) הן עצמות שאין להן מראה אחיד, למשל האגן, חוליות עמוד השדרה, הלסת התחתונה ועוד.
עצמות ססמואידיות (Ossa sesamoideum) הן עצמות המשולבות בתוך גידים.
מיקומן האופייני בגיד שעובר בסמוך למפרק כך שהן מרחיקות את הגיד מהמפרק וכן מגדילות את מומנט פעולת שריר, למשל עצם הפיקה בברך או עצם העדשה בשורש כף היד.
העצם מורכבת מתאי רקמת חיבור מתמחה.
בין תאים אלה מרובדות שכבות של סידן וסיבי קולגן המעניקות לעצם את קשיחותה.
בעצם טיפוסית שני סוגי רקמת עצם המורכבים ממרכיבים אלה: רקמת עצם צפופה ורקמת עצם ספוגית.
בנוסף לרקמות אלה, ניתן למצוא בחלק מהעצמות חלל במרכז העצם.
בחלל זה נמצא על פי רוב מח העצם.
את רקמת העצם עוטף מבחוץ מסב העצם (periosteum) העשוי רקמת חיבור צפופה ומבפנים מסב פנים העצם (endosteum) העשוי גם הוא רקמת חיבור.
שתי רקמות חיבור אלו הן המקור לתאי המוצא של רקמת העצם (Osteoprogenitor cells), והן מכילות כלי דם המזינים את העצם.
רקמת העצם הצפופה (Substantia corticalis; Substantia compacta), הנקראת גם קומפקטית, מצויה בעיקר בחלקה החיצוני של העצם.
היא בנויה ממבנים הקרויים "מערכות האוורס" (אוסטאונים).
כל מערכת האוורס שכזו בנויה בצורה גלילית סביב תעלה קטנה המכילה כלי דם – תעלת האוורס.
כלי הדם נושאים דם אל התאים החיים המצויים ברקמה, מספקים להם חמצן ומזון, ומפנים את הפסולת.
סביב התעלה מסודרות 4–20 לוחיות (lamellae) מעגליות משותפות-מרכז, כאשר בין כל לוחית נמצאים סיבי הקולגן בזווית שונה.
המערכות מסודרות בצפיפות זו לצד זו ליצירת מבנה קשיח העומד בפני זעזוע מכני.
את החלל בין האוסטאונים ממלאות מערכות בין-רקמתיות (interstitial) – שרידים של אוסטאונים ישנים יותר שכבר החלו בתהליך התחלופה.
נוסף על תעלות האוורס, שהולכות במקביל למסב העצם, תעלות פולקמן הולכות באלכסון לו ומובילות חומרי מזון ממסב העצם לתעלות ההאוורסיאניות.
בין המפרציות שבהן יושבים תאי העצם מחברות תעליות, וזאת בניגוד לסחוס ששם התאים מבודדים.
את רקמת החיבור הצפופה עוטפות לוחיות היקפיות.
הלוחיות ההיקפיות החיצוניות נמצאות מתחת למסב העצם, ובינן לבין המסב ישנם אגדים של סיבי קולגן שתפקידם לעגן את המסב ללוחיות אלו, ואלה נקראים סיבי שארפי (Sharpey's fibers) או סיבים מנקבים (perforating fibers).
סיבים אלה נפוצים באזורים של חיבור גידים.
השכבות ההיקפיות הפנימיות נמצאות מעל למסב פנים העצם.
רקמת העצם הספוגית מורכבת מאותם המרכיבים של הרקמה הצפופה, אך המבנה שלה כולל ענפים, הנקראים קוריות (trabeculae) וחללים רבים המעניקים לה מראה ספוגי.
מראה זה עלול להטעות, שכן רקמה זו גם היא קשה ויציבה.
תפקידה של הרקמה הספוגית הוא הענקת יציבות ונפח לעצם, בלא תוספת משמעותית במסתה.
מח העצם הוא רקמת המוצא להתמיינות תאי הדם.
הוא נמצא בעצמות ארוכות ובעצמות שטוחות.
בעצמות מסוימות ניתן למצוא את מח העצם האדום (Medulla ossium rubra) – רקמה המהווה את האתר העיקרי לייצור תאי הדם.
בשאר העצמות בהן נמצא חלל מרכזי הוא מכיל מח עצם צהוב (Medulla ossium flava) – רקמה המורכבת בעיקרה משומן, אך בשעת איבוד דם רציני היא משתנה למח עצם אדום המסייע בהפקת המלאי החסר של תאי הדם.
תאי הרקמה מהווים שני אחוזים מרקמת העצם כולה.
קיימים ארבעה סוגים של תאי עצם: אוסטאופרוגניטורים (Osteoprogenitor), הנותנים מוצא לתאי עצם בוגרים, אוסטאובלסטים (תאים בוני עצם), אוסטאוציטים ואוסטאוקלסטים (תאים סופגי עצם).
תאי המוצא לתאי עצם נמצאים במסב העצם ובמסב פנים העצם.
יש להם פוטנציאל אוסטאוגני, כלומר הם יכולים להתמיין לתאי עצם, והם בעלי כושר חלוקה גבוה.
תאים אלה אינם מפרישים מטריצה חוץ-תאית.
האוסטאובלסטים מסודרים בשורות באזור שבו העצם מתחדשת.
יש להם גרעין גדול ואליפטי, והם מאוד פעילים עם רשתית תוך-פלזמתית מחוספסת ועם מערכת גולג'י מפותחות.
הם מייצרים את האנזים פוספטאז בסיסי, שתפקידו ליצור משקעים של סידן וזרחן במטריצה.
האוסטאובלסטים מפרישים משתית עצם (osteoid), אשר עוברת הסתיידות ליצירת מטריצת העצם.
האוסטאוציטים הם תאי עצם בוגרים אשר מתפתחים מהאוסטאובלסטים.
הם נמצאים בתוך מפרציות, ומכיוון שמשקעי הסידן מקשים על העברת חומרי ההזנה בפעפוע, יש ביניהם תעליות אשר מתחברות למצמתים בממברנה שלהם.
האוסטאוקלסטים הם תאים גדולים מאוד שמטרתם הוא עיכול האוסטאוציטים לצורך תחלופה.
מקורם הוא באיחוי של מספר תאים מקרופאגיים, כך שלכל תא אוסטאוקלסט גרעינים רבים.
האוסטאוקלסטים ממוקמים באזורים של ספיגת עצם הנקראים מפרצי האושיפ (Howship's lacunae) והם יכולים לנוע.
לתאים אלה יש קיפולים קטנים בממברנה אשר מגדילים את שטח הפנים שלהם.
האוסטאוקלסטים סופגים את העצם באמצעות הפרשת חומצה שמאכלת את המטריצה האי-אורגנית, ובכללה את משקעי הסידן והזרחן, ואנזימים שמפרקים את החלק האורגני.
המטריצה החוץ-תאית בעצם מתחלקת לאורגנית ואי-אורגנית.
הרכיב האורגני מהווה כ-30% מרקמת העצם וכולל סיבי קולגן מסוג I, פרוטאוגליקנים וחלבונים נוספים.
הפרוטאוגליקנים בעצם שונים מאלה שבסחוס בכך שהם קטנים יותר ומכילים פחות סולפט, דבר ההופך אותם לקשיחים יותר וגמישים פחות.
עם החלבונים הנוספים בעצם נמנים האוסטאוקלצין וסיאלופרוטאין.
הרכיב האי-אורגני מהווה כ-70% מרקמת העצם.
עיקרו גבישים של הידרוקסיאפטיט המקנים לעצם קשיחות.
ההידרוקסיאפטיט נוצר במטריצה החוץ-תאית של כונדרוציטים היפרטרופיים במהלך ההתגרמות התוך-סחוסית, והוא משמש מאגר של סידן וזרחן.
שאר המינרלים הם כמויות קטנות של מגנזיום, נתרן, אשלגן, פלואור וכלור.
עצמות החולייתן נוצרות בשלב העוברי ומתפתחות אט-אט עד לקבלת עצם בוגרת.
ההתפתחות מתחילה בשלבים המוקדמים של ההתפתחות העוברית, שם נוצרות לראשונה תבניות סחוס בהן תיווצרנה העצמות העתידיות.
בשלבים מתקדמים יותר של העוברות, חודרות אל כל תבנית שכזו כלי דם.
כלי הדם מזינים את האוסטאובלסטים, המפרישים את חומרי היסוד של רקמת העצם העתידית אל התבנית הסחוסית.
מרגע שתאים אלה מוקפים ושקועים בהפרשות של חומר היסוד הם קרויים אוסטאוציטים.
האוסטאוציטים אחראים בעצם הבוגרת על תחזוקתה השוטפת של הרקמה.
העצם ממשיכה להתפתח לדמות עצם בוגרת גם לאחר הלידה.
אף שרוב התבנית הסחוסית הראשונית מתפרקת (התפרקות זו אחראית גם ליצירת חלל מח העצם), נותר סחוס בקצות העצם ובאזורים מסוימים בתוכה.
גם סחוס זה מתבלה ונשחק במהלך חיי האורגניזם.
הסחוס שבקצות העצם מסייע בהגנה על שחיקת העצם במפרקים.
בגלל ההתכלות ההדרגתית של הסחוס הנותר, משתמשים בפתולוגיה ובארכאולוגיה באותם אתרים בתוך העצם בהם נותר סחוס כדי לקבוע את גיל העצם.
רקמת העצם הראשונה שמתפתחת היא העצם הארוגה (woven bone, immature bone, primary bone).
זוהי רקמת עצם ספוגית המאופיינת במפרציות לא מסודרות, וכן בסיבי קולגן עבים שאינם מסודרים.
זהו מבנה זמני, אשר לאחר הלידה ניתן לראותו רק בעצמות שטוחות בגולגולת, בכיסי השיניים, בכמה נקודות אחז של גידים, וכן בעת חידוש עצם שבורה.
עצם זו היא קשיחה פחות ועומדת בכוחות גזירה או מתיחה שבהם עצם בוגרת הייתה נשחקת.
מהעצם הארוגה מתפתחת העצם הלוחיתית (lamellar bone, mature bone, secondary bone), הבוגרת.
העצם הלוחיתית יכולה להיות צפופה או ספוגית, כאשר במבנה זה התאים וסיבי הקולגן מסודרים במבנה.
נהוג להבחין בין שתי צורות עיקריות בהן העצם מתפתחת: התגרמות תוך-סחוסית (endochondral ossification), האופיינית לעצמות ארוכות, והתגרמות תוך-ממברנלית (intramembranous ossification), האופיינית לעצמות שטוחות.
התגרמות תוך-ממברנלית מתרחשת בעיקר בהתפתחות העוברית.
העצם מתפתחת ישירות מתאי המזנכימה (התאים הראשוניים שמהם מתמיינים כל סוגי רקמת החיבור, אולם כאן ההתפתחות מהמזנכימה היא ישירה).
רקמת המזנכימה, אשר מכילה כלי דם רבים, מתמיינת לאוסטאובלסטים, המפרישים את המטריצה החוץ-תאית ומאורגנים סביבו.
המטריצה בשלב זה טרם עברה הסתיידות.
האוסטאובלסטים מפרישים גם שלפוחיות (matrix vesicles), המכילות אנזימים שמסייעים בתהליך ההסתיידות ויצירת ההידרוקסיאפטיט.
בשלב זה ישנם גם אוסטאוציטים היושבים במפרציות בתוך מטריצת העצם המתהווה, וכן אוסטאוקלסטים הסופגים את העצם.
בשלב מאוחר יותר תיווצר רקמת מסב העצם מסביב לעצם השטוחה.
בהתגרמות תוך-סחוסית העצם מתגרמת מסחוס זגוגי.
ההתגרמות מתחילה להתפתח בעובר בשבוע העשירי, אז תאי מזנכימה מתמיינים לכונדרובלסטים, אשר יוצרים את הסחוס הזגוגי.
בקצוות הסחוס נוצר הצווארון של מסב העצם (periosteal collar) מעצם ארוגה על ידי התגרמות תוך-ממברנלית.
מרכז ההתגרמות הראשוני נמצא בגוף העצם, ובו כונדרוציטים עוברים היפרטרופיה בעוד המטריצה עוברת הסתיידות.
הכונדרוציטים ההיפרטרופיים מפרישים שני סוגים של שלפוחיות למטריצה, והן יכולות להכיל אנזימים ליזוזומליים או פוספטאז בסיסי שגורם להסתיידות ראשונית.
כתוצאה מההפרשה אין אפשרות לפעפוע דרך המטריצה והכונדרוציטים מתים מכיוון שאינם מקבלים חומרי הזנה.
הכונדרוציטים משאירים אחריהם סחוס שעבר הסתיידות.
לאחר מכן כלי דם ותאים דמויי מזנכימה חודרים ממסב העצם לאזור גוף העצם, ואוסטאובלסטים המתפתחים מהתאים דמויי המזנכימה בונים עצם ראשונית ארוגה על גבי הסחוס.
כמו כן, אוסטאוקלסטים יוצרים בגוף העצם חלל למח העצם.
נוסף, במרכז ההתגרמות השניוני שנמצא בקצה העצם, תאי הסחוס עוברים גם כן היפרטרופיה והמטריצה עוברת הסתיידות.
אוסטאובלסטים אז בונים עצם ספוגית באזור זה.
לקראת סוף גיל ההתבגרות, נסגר קצה העצם, כאשר חללי מח העצם של קצה העצם וגוף העצם מתאחדים וסחוס הגדילה נעלם.
כאשר משתמשים בצילום רנטגן לניבוי גדילה לאורך בודקים כמה חומר נשאר בסחוס הגדילה – אם הסחוס כמעט סגור אפשר לנבא שהגדילה לאורך כמעט נעצרה.
גדילת עצם ארוכה לרוחב מאופיינת בהתעבות העצם, אשר נעשית על ידי אוסטאובלסטים שבונים רקמת עצם באזור מסב העצם.
במקביל, אוסטאוקלסטים סופגים רקמת עצם מאזורים פנימיים בעצם ומגדילים את נפח חלל מח העצם.
התעבות העצם ממשיכה לרוב עד גיל 25–30, ובמסגרתה עולה צפיפות מסת העצם.
העלייה הגדולה בצפיפות זו מושגת בעיקר בתקופת ההתבגרות, והיא מושפעת בין היתר מקיומו של עומס פיזי על העצם.
לכן, פעילות גופנית אצל מתבגרות, לרבות תרגילי כוח ומשקולות, עוזרת להגדלת מסת העצם ויכולה לעזור במניעת דלדול עצם.
תחלופה תדירה של מינרלים בעצמות שומרת על רמות המינרלים בגוף ועל מבנה העצם.
בתהליך זה אוסטאוקלסטים סופגים את הרקמה בפנים העצם ומפחיתים ממסת העצם, דבר החיוני לחופש התנועה של האורגניזם, ומנגד, אוסטאובלסטים מרבדים מינרלים על פני העצם וכך מעלים את קשיחות העצם ועמידותה.
המינרלים אשר נגרעים מהעצם נספחים אל פעילותם המטבולית של תאי הגוף.
תהליך תחלופת העצם הוא חלק בלתי נפרד בשמירה על משק הסידן בגוף, וכן בתחזוקה של העצם אשר נשחקת בצורה מכנית במהלך החיים.
אוסטאוקלסטים נדבקים למשטח הרקמה על ידי אינטגרינים וקדהרינים ומפרישים אנזימים פרוטאוליטיים שמפרקים את המטריצה החלבונית בעצם וחומצות המפרקות את החלק המינרלי בה.
כך האוסטאוקלסטים יוצרים חרירים של ספיגת עצם.
שלב זה לוקח כשבועיים, כאשר באדם בוגר יש בזמן נתון כשני מיליון חרירים.
אל תוך החרירים הללו נכנסים אוסטאובלסטים ומניחים את המטריצה החלבונית, שעוברת תהליך של מינרליזציה.
שלב הבנייה ומינרליזציה אורך כשלושה חודשים, ומאחר שהוא אורך יותר זמן משלב הפירוק, ישנו סיכוי גדול יותר לפגיעה בו אשר תגרום לפתולוגיה – מסת עצם קטנה או מינרליזציה פחותה.
תהליך תחלופת העצם מווסת על ידי הורמונים וחומרים כימיים אחרים.
פעילות האוסטאובלסטים מוגברת על ידי הורמון גדילה, הורמונים המופרשים מבלוטת התריס והורמוני מין (אסטרוגנים ואנדרוגנים).
אוסטאובלסטים, בתורם, יכולים לצד בניית העצם גם לעודד את פעילות האוסטאוקלסטים, קרי את ספיגת העצם, על ידי האצת התמיינותם מתאי המוצא.
תהליך זה מתווך על ידי הפרשת ציטוקינים כמו RANK-ליגנד ואינטרלויקין 6.
על גבי תאי המאקרופאג'ים אשר עתידים להתאחות לכדי אוסטאוקלסט ממוקמים קולטנים המכונים RANK, והפעלת קולטנים אלו גורמת להיווצרות אוסטאוקלסטים.
הליגנד לקולטן זה, אשר מכונה RANKL או RANK-ליגנד, מופרש על ידי מספר תאים, כולל אוסטאובלסטים ותאי B ממח העצם.
לפיכך תאי הבלסט בוני העצם מווסתים גם את פעילותם של תאי הקלסט מפרקי העצם.
לצד הפרשת RANKL, מפרישים אוסטאובלסטים, אוסטאוציטים ותאי B גם אוסטאופרוטגרין (OPG).
למולקולה זו מבנה דומה ל-RANK, ולכן נקראת גם "Decoy Receptor"; ביכולתה לקשור את ה-RANKL החופשי ולמנוע ממנו לקשור את קולטני ה-RANK של תאי הקלסט.
ההשפעה הסופית על תאי האוסטאוקלסט תלויה במאזן RANKL-OPG, וישנם חומרים כימיים רבים והורמונים רבים המשפיעים על מאזן דינאמי זה.
למשל, הורמוני תריס והורמון הגדילה מגבירים את פעילות תאי האוסטאובלסט, מפחיתים הפרשת אוסטאופרוטגרין (OPG), ומעודדים בניית עצם.
במקביל, ויטמין D ו-PTH הגורמים להפרשת חומרים אשר מפחיתים את ההפרשה של אוסטאופרוטגרין, ולפיכך מגבירים את התמיינות תאי המוצא לאוסטאוקלסטים לשם פירוק העצם.
קלציטונין הוא הורמון המעכב את ספיגת העצם על ידי האוסטאוקלסטים.
מכיוון שלעצם הספוגית שטח פנים גדול יותר מאשר לעצם הצפופה, קצב התחלופה של העצם הספוגית גבוה פי שישה מזה של העצם הצפופה.
זאת אומרת שלעצם הספוגית תפקיד גדול יותר בוויסות משק הסידן.
הדבר גם מתבטא בגיל המבוגר כאשר רמת בניית העצם יורדת, ולכן העצמות שנוטות יותר להידלדל הן עצמות בעלי תכולת רקמת עצם ספוגית גבוהה יותר.
מחלות עצם מסווגות ב-ICD-10 תחת הפרעות של מערכת השריר-שלד ורקמות החיבור (פרק 13).
פציעות המערבות את העצם נכללות תחת פציעות, הרעלות ותוצאות של גורמים חיצוניים (פרק 19), וזאת לפי האיבר שנפגע.
הפרעה בהמשכיות מבנה העצם מוגדרת כשבר.
הפרעות כאלה עלולות להיגרם כתוצאה מטראומה גופנית, או בעקבות מאמץ נורמלי בעצמות הסובלות מפגיעה בהרכבן.
באורתופדיה משתמשים בצילום רנטגן על מנת להתבונן במבנה העצם, ותוך כדי כך לבחון קיום של שבר ואת חומרתו, בהתבסס על חדירותן הנמוכה של רקמות צפופות, כמו עצם, לקרני רנטגן.
במקרים רבים של שברים משתמשים בתחבושת גבס, על מנת לקבע את העצם השבורה ולאפשר לה להתאחות.
מחלה של העצם שבה דחיסות המינרלים בעצם פוחתת היא דלדול עצם (אוסטאופורוזיס).
מכיוון שדחיסות המינרלים פוחתת, העצם חשופה יותר לשברים, גם כתוצאה ממאמצים לא חריגים.
המחלה אופיינית לגילאים מבוגרים (מעל 50), כאשר סיכויי התחלואה הם אחת מתוך שלוש נשים ואחד מתוך שנים-עשר גברים.
מחלות בולטות אחרות הן דלקת העצם, נמק העצם, רככת, פרכת ונוירופיברומטוזיס.
עצם החזה (לעיתים: מפתח הלב; TA: Sternum; סטרנום) היא עצם שטוחה הממוקמת בקדמת כלוב הצלעות.
עצם החזה מחוברת דרך סחוס צלעי לצלעות, מהווה נקודת עיגון לצלעות ומרכיבה יחד איתן את כלוב הצלעות.
כחלק מכלוב הצלעות היא מתפקדת כמגינה על תכולת בית החזה: הלב, הריאות וכלי הדם העיקריים העוברים שם.
עצם החזה מורכבת משלושה חלקים: ידית עצם החזה, גוף העצם וזיז עצם החזה המופרקים זה עם זה.
בחלקה העליון מופרקת העצם עם עצמות הבריח ולאורך צדדיה מתחברות שבע הצלעות העליונות.
פני העצם מאופיינים ברכסים וזוויות המשמשים כנקודות ציון באנטומיה טופוגרפית.
ידית עצם החזה (Manubrium sterni, מנובריום.
בלטינית: manubrĭum, פירושה: ידית אחיזה) היא חלקה העליון של עצם החזה.
ידית עצם החזה היא בעלת מבנה מרובע, רחב בחלקה העליון וצר בחלקה התחתון.
מופרקת עם עצמות הבריח ועם הסחוס הצלעי הראשון, ומרכיבה את חלקה העליון של עצם החזה.
העצם, שהיא חלקה, קמורה מצד לצד, וקעורה מלמטה למעלה, ובפן הקדמי שלה משמשת כמעין חיבור, בה נאחזים שריר החזה הגדול ושריר עצם החזה, הבריח והזיז הפיטמתי (Musculus sternocleidomastoideus).
בפן האחורי נאחזים שרירים המחוברים לאזור הצוואר הקדמי.
בגבולה העליון נמצא שקע בשם חרק בית הצוואר (Incisura jugularis ossis sterni).
משני צידי השקע מופרקות עצמות הבריח דרך מפרקי החזה והבריח.
בחלק העליון של הגבול הצידי של העצם מתחברת הצלע הראשונה באמצעות רקמת סחוס, בתחתית הגבול הצידי מתחברת הצלע השנייה ובגבולה התחתון של הידית מפרק סחוסי מסוג מאחה (Symphysis manubriosternalis) המחבר אותה לגוף עצם החזה.
משטחי ידית עצם החזה וגוף עצם החזה אינם נמצאים על אותו מישור.
ביניהם קיימת זווית בת כ־140 מעלות המכונה זווית עצם החזה (Angulus sterni).
את זווית עצם החזה ניתן למשש ולאתר בעזרתה את זוג הצלעות השני ואת החוליות החזיות הרביעית והחמישית (T4, T5) הנמצאות מנגד לה בגב.
גוף עצם החזה (Corpus sterni) הוא הארוך מחלקי עצם החזה (בגברים הוא ארוך יותר מבנשים).
בגבולו העליון המפרק עם ידית עצם החזה ובגבולו התחתון מפרק מסוג חיבור סחוסי עם זיז סיף (Symphysis xiphosternalis).
הגבול הצידי של גוף עצם החזה כולל מספר שקעים אליהם מתחבר הסחוס הצלעי של צלעות שתים עד שש.
גוף עצם החזה מורכב מארבעה חלקים מופרקים זה לזה בחיבור סחוסי, המתאחים בחיבור גרמי עד גיל 25. קווי האיחוי בין החלקים ניתנים למישוש כשלושה רכסים רוחביים עד גיל מאוחר.
הרכסים ממוקמים בצמוד לחיבור לצלעות שלוש, ארבע וחמש.
לאורך הפן הקדמי של גוף העצם נאחז שריר החזה הגדול.
בחלקו התחתון של הפן האחורי של הגוף נאחז שריר החזה הרוחבי (Musculus transversus thoracis).
זיז הסַּיִף (processus xiphoideus או processus ensiformis), הנקרא גם זיז עצם החזה, הוא הקטן משלושת חלקי עצם החזה.
הזיז ממוקם בתחתית ומורכב בלידה מסחוס בלבד עד תחילת התגרמותו בילדות המוקדמת.
בגיל 25-29 מסתיימת התגרמותו והוא מתחבר לגוף עצם החזה בחיבור סחוסי.
בסביבות גיל 40 מתאחה בדרך כלל הזיז לגוף עצם החזה בחיבור גרמי.
צורתו של הזיז אינה זהה בין אנשים שונים והוא יכול להיות מחודד, קהה, חצוי או מחורר.
בחלק העליון של הגבול הצידי של הזיז מתחברת צלע שבע דרך סחוס צלעי.
עצלנאים (שם מדעי: Folivora) הם תת-סדרה של יונקים המשתייכים לעל-סדרת הדלשינאים.
העצלנאים, הנפוצים בשטחים נרחבים ביערות אמריקה הדרומית, הם שוכני עצים מובהקים ומבלים עליהם את מרבית חייהם.
הם מאופיינים במראה מיוחד, בטפריהם הארוכים ובתנועתם האיטית (ומכאן מקור שמם).
על פי רוב המיונים המדעיים, נחלקים העצלנאים לשתי משפחות: עצלניים דו-אצבעיים ועצלניים תלת-אצבעיים, כשבכל אחת מהן סוג יחיד ובו מספר מינים.
בעבר חיו גם עצלני קרקע, אשר נכחדו ברובם לפני כ-10,000 שנה.
משפחה: מגתריים (Megatheriidae) - נכחדה
משפחה: מילודוניים (Mylodontidae) - נכחדה