tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נכון ל-2014, מעריכים שהאוכלוסייה הכוללת של הכבש גדול-הקרניים מונה כ-74,600 פרטים, מתוכם 42,700 בארצות הברית (ב-340 אוכלוסיות מפוזרות, מתוכן 8 גדולות; 64 אוכלוסיות הם בעלות 100 פרטים בכל אחת), 27,400 בקנדה (ב-14 אוכלוסיות מתוכן 5 גדולות), ו-4,500 במקסיקו (בשתי אוכלוסיות גדולות ושתיים קטנטנות).
כבש דאל (שם מדעי: Ovis dalli) הידוע גם ככבש דק-קרניים או כבש אלסקה, הוא מין של כבש בר בינוני בתת-משפחת היעלים המצוי בצפון-מערב אמריקה הצפונית.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1884 על ידי חוקר הטבע האמריקני אדוארד ויליאם נלסון
וקרוב מבחינה פילוגנטית למינים כבש גדול-קרניים האמריקני וכבש השלג מסיביר.
כבש דאל הוא כבש הבר בעל התפוצה הצפונית ביותר.
האטימולוגיה של השם המדעי היא כדלהלן: "Ovis" = כבש; "dalli" הוא על שם החוקר האמריקאי ויליאם הילי דאל שחקר את האקולוגיה של כבש זה.
לעיתים הכינוי "כבש דק-קרניים" נחשב כשמו הרשמי של המין, בעוד שהכינויים "כבש דאל" ו"כבש סטון" משמשים כשמות של תת-המינים.
כבש זה מופיע בסמלה של המדינה הקנדית קולומביה הבריטית; בשנת 2012 יצא מטבע אמריקני שעליו מוטבע כבש דאל זכר בפארק הלאומי דנאלי.
לזכרים של כבש הדאל יש קרניים גדולות, ארוכות וספיראליות עם שפיץ חד בסופם, העלול להיות עגלגל לאחר קרבות מרובים.
בדומה לכבש גדול-קרניים גם לכבש הדאל הזכר המסה של הקרניים גדולה יחסית למשקל הגוף, ומשקל הקרניים ביחד עלול להוות כ-8 עד 10 אחוז ממשקל הגוף הכולל (בסביבות 8 ק"ג); עם זאת קרניים במשקל כזה אינן נראות בתדירות גבוהה, ובדרך כלל הן רזות יותר בבסיסם ופחות מסיביות מאשר אצל קרובו.
הקרן עבה מאוד בבסיס ונמשכת לאחורה, יורדת בעיקול חד למטה וחוזרת ומתעקלת למעלה באזור הלחיים.
מלבד החריצים לאורך הקרן יש גם טבעות צמיחה שנתיות המקיפות את כל הקרן, שעל פיהם ניתן לקבוע את גילו של הכבש.
גם לנקבות יש קרניים המתעקלות מעט אחורה, אולם הן קצרות ודקות בהרבה ובצורת חרב.
צבע הקרניים אצל הזכרים הוא חום בהיר עד בז', ואצל הנקבות בדרך כלל אפרפר-בהיר עד כהה.
כיתר הכבשים מבנה הקרן הוא חלול מבפנים, ומונע פציעות חמורות בגוף ובמוח במהלך הקרבות העוצמתיים ביניהם.
הפרווה הצמרית של כבש הדאל מורכבת משערות עבות ארוכות ומחממות, המגינות עליו מטמפרטורות גבוהות באזורים הרריים שבהם הוא מצוי.
בקיץ הפרווה הופכת להיות קצרה ודקה, כאשר השערות הארוכות נושרות.
צבע הפרווה שונה לגמרי בין תת-המינים, ומאפשר זיהוי קל מאוד ביניהם: לתת-המין המצוי הפרווה בהירה מאוד ונעה בין לבן לגמרי לצהבהב בהיר, ואילו לתת-המין סטון הצבע הכללי הוא אפרפר-כחלחל בהיר או כהה (לעיתים רחוקות חום אדמדם בהיר), כאשר הפנים העכוז, הבטן והחלק התחתון של הרגליים לבנים או אפרפרים בהירים.
זנבו שחור ובולט, בניגוד לתת-המין המצוי שזנבו כמעט ואינו נראה בשל התמזגותו עם הפרווה הלבנה.
כיוון שהכבשים רובצים על ברכיהם, הפרווה באזורים אלה נשחקת והופכת לצהבהבה כהה מעט.
כמרבית כבשי הבר גופו של כבש הדאל שרירי ומוצק, עם רגליים דקות וקצרות וזנב קצרצר.
לעיתים בחורף הרגליים נראות קצרות מאוד בשל הפרווה העבה.
אוזניו קטנות, וגופו, ראשו, וצווארו קצרים.
אפו שחור ומוארך, עיניו בינוניות ומתחתם בלוטות ריח שחורות הנמצאות בשימוש בעונת הרבייה; אצל תת-המין המצוי הבלוטות נראות כפס שחור בשל הפרווה הלבנה, ואצל תת-המין סטון כמעט שאינן נראות.
הפרסות דקות ומחודדות בצבע שחור או אפרפר, וכיתר הכבשים הן מיועדות לטיפוס מהיר על סלעים בזכות כרית הגומי הנתפסת בקלות בזיזים קטנים.
כאמור כבש הדאל מחולק לשני תת-מינים:
כבש דאל מצוי (שם מדעי: O.d.
dalli), נפוץ בהטריטוריות הצפון מערביות, קולומביה הבריטית, יוקון (קנדה) ואלסקה (ארצות הברית).
כבש סטון (שם מדעי: O.d.
stonei), נפוץ בצפון קולומביה הבריטית ובדרום יוקון, עם גלישה קטנטנה לכיוון אלסקה.
כבש הדאל מצוי בצפון אמריקה הצפונית במדינות ארצות הברית וקנדה.
כבש הדאל אינו מתרחק יתר על המידה מאזורים הררים כדי שיהא לו קל לברוח אליהם בשעת סכנה.
בחלק מהאזורים כגון אלסקה כבש הדאל מצוי אף בטונדרות, שבהן יש אקלים קפוא של הקוטב הצפוני.
באביב, הכבשים מצויים בעיקר בפסיפס של מדרונות עם דשא, ועוברים למרעה תת-אלפיני גבוה בקיץ.
בחורף הכבשים נודדים לאזורים נמוכים יותר שבהם פחות שלג המקשה על מציאת מזון.
אזורים שבהם יש רוחות חזקות עדיפים לאורך כל החורף, כיוון שהרוחות מעיפות שלג רב החושף מתחתיו כתמים של צמחייה וחזזיות בסיוע קל של הפרסות.
כבש הדאל הוא בעל חיים חברותי, החי בעדרים המתחלקים לזכרים ונקבות.
הזכרים חיים בקבוצות קטנות בסביבות 15 פרטים ואינם באים במגע עם נקבות מחוץ לעונת הרבייה, כאשר שוררת ביניהם היררכיה הנקבעת בעיקר על ידי גודל הקרניים; לעיתים קרובות הדומיננטיות נקבעת מבלי להילחם, אלא אם כן יש שני זכרים בעלי גודל וקרניים דומים.
הנקבות לעומת זאת, מתקבצות לעדרים גדולים יותר המלווים בדרך כלל בטלאים צעירים, כשהם אינם תוקפניות אחת כלפי השנייה מלבד מריבות קטנות על מקומות האכלה ומנוחה.
גם הזכרים המבוגרים חיים בקבוצות, ודבר זה הוא יוצא דופן משאר כבשי הבר, שאצלם הזכרים המבוגרים אגרסיביים וחיים בבדידות.
בכל עדר יש כאמור מעמד דומיננטי, ועם מת לדוגמה זכר מבוגר בעדר, את מקומו יורש הזכר הדומיננטי ביותר אחריו וכן הלאה.
לזכרים בוגרים יש שישה טווחים עונתיים לאורך כל השנה: עונת הרבייה, אביב, קיץ, אמצע החורף, סוף חורף, ואתרי ליקוק מלח.
לנקבות יש ארבעה טווחים: חורף, אביב, המלטה, וקיץ.
מלבד הנדידה המרכזית בחורף הם עלולים לנדוד תקופה זו למרחקים קצרים יותר המושפעים מזמינות מזון, טמפרטורות נמוכות, ועומק השלג.
במהלך הנדידות בעונות כבשי הדאל תמיד חוזרים לשטחים הקבועים שלהם; עם זאת נצפו גם אוכלוסיות שנשארו במקומם לאורך השנה.
מרבית הפעילות מתרחשת בשעות הבוקר המוקדמות, שעות הצהריים המאוחרות והערב, כאשר בשאר היום הם נחים ומעלים גרה.
לכבשים אלו יש מקומות מנוחה קבועים, כשבדרך כלל הם חופרים עם פרסותיהם גומא בקרקע ונחים בה.
בין אפריל לספטמבר, קרני כבש הדאל גדלים באורכם ובהיקפם.
בכל שנה נוצר מסביב לחלק שצמח פס כהה, אשר יכול לשמש כדי לקבוע את גילו של הפרט.
לעיתים יש גם נשירה עונתית של חלקים מהקרן בחודשי מרץ עד יולי, כאשר לזכרים יש נשירה מוקדמת מהנקבות.
בקיץ כאשר יש מזון בשפע, התזונה העיקרית שלכבשי הדאל כוללת: עשבים, עשבי תיבול, שיחים וססקיה, ובסתיו והחורף כאשר יש מחסור במזון היא מורכבת מדשא קפוא, חזזיות, וטחבים שאותם הוא משיג על ידי חפירה עם הפרסות בשלג, וענפים ועלים של עצים שונים שעליהם הוא מגיע על ידי עמידה על הרגליים.
כמו כן בעונות מסוימות הכבש נוהג לחפש אתרי ליקוק מלח, ומרבצי מינרלים שונים העשירים בחומרים חיוניים כמו סידן, כשלעיתים הם עוברים קילומטרים רבים כדי להגיע לאזור כזה.
כאמור, המין מעדיף בחורף מדרונות עם רוחות חזקות המעיפות את השלג ומגלות את הצמחייה.
באזורים שבהם הכבשים נפגשים עם אוכלי עשב אחרים כגון איילים, הם אינם מתחרים איתם על המזון.
עונת הרבייה של כבשי הדאל מתחילה בדרך כלל בין חודשי נובמבר ודצמבר, כאשר בתקופה זאת נוצר מעמד דומיננטי על ידי הזכרים הבוגרים, הנקבע ביניהם על ידי עימותים אלימים הכוללים גם בעיטות, דחיפות, ונגיחות בבטן.
הזכרים הדומיננטיים נוהגים להכריז על מעמדם בעדר על ידי שאגות.
הקרב המרהיב והעיקרי הוא ראש בראש, שמתחיל כאשר שני זכרים יריבים נעמדים במרחק 7–10 מטר וסוקרים אחד את השני; שלב זה מאפשר לזכרים קטנים, כאלו עם קרניים קטנות או חלשים יותר, לברוח ללא פגע.
כאשר לשני הזכרים יש גודל וקרניים דומים, מתחיל ביניהם הקרב; הם מתקרבים למרחק 3–5 מטר אחד מהשני, לוקחים תנופה, ומזנקים קדימה עם ראש כפוף בעוצמה גדולה מאוד.
לעיתים הם נעמדים זה מול זה במרחק גדול יותר של עד 12 מטר, ורצים ומזנקים קדימה בעוצמה כפולה.
אם לשני הזכרים יש כוח דומה הם עלולים להילחם ביניהם במשך שעות עם כ-5 התנגשויות בשעה, עד שאחד מהם יכנע לבסוף.
אף על פי שזהו צורת הלחימה העיקרית ביניהם, קרבות אלו מזוהים יותר עם הכבש גדול הקרניים.
כשאר כבשי הבר קרניו של כבש זה חלולות, ולו חללי אוויר בגולגולת העבה, אשר סופגים את הזעזוע החזק בשעת ההתנגשות ומונעים פציעה חמורה בעצמות.
מסיבה זאת שיעור תמותת כבש הדאל הזכר נדיר יחסית לשאר הפרסתנים, ואחוזי הפציעה בכלל נמוכים אף לעומת מינים אחרים של כבשי בר.
לאחר תקופת הריון של כשישה חודשים, נולד טלה אחד בדר כלל או לעיתים שנים בין אמצע מאי ותחילת יוני.
הטלה מסוגל ללכת עם אימו 24 שעות לאחר הלידה, ולאחר מספר ימים מצטרף לעדר.
כאשר הוא גודל מעט, הוא מבלה את זמנו בחברת טלאים בגילו וחוזר לאימו מדי פעם לינוק או לנוח.
לאחר שבועיים הטלאים מתחילים לנסות לאכול מזון מוצק, ולאחר שלושה עד חמישה חודשים נגמלים לגמרי, כאשר הנקבות נשארות עם אימם לכל משך חייהם, ואילו הזכרים יצטרפו אחר שנה לעדרים משלהם.
נקבות מגיעות לבגרות לאחר שנתיים וחצי וממליטות לראשונה בגיל שלש או ארבע, בעוד שהזכרים מצליחים להתרבות רק בגיל 5–7 שאז הם מסוגלים להתמודד בקרבות.
תוחלת החיים הממוצעת של כבשי דאל היא בסביבות 10 שנים.
טורפיו העיקריים בטבע של כבש דאל בוגר הם זאבים וזאבי ערבות, ובמידה פחותה גם דובי גריזלי ודובים שחורים כאשר יש להם הזדמנות; גרגרנים ושונרים קנדים יצודו בעיקר פרטים צעירים או חולניים, בעוד שעיטים זהובים עלולים לתפוס טלאים קטנים בשבועות הראשונים לחייהם.
היכולת להשתמש באחו הררי ובצוקים בקנה מידה כמעט אנכי, נותנת לכבשי הדאל יתרון כאשר הם מחפשים אזורים בטוחים ללדת או כשהם נמלטים מפני טורפים.
מקרי מוות נפוצים נגרמים גם על ידי נפילות מקריות ומפולות שלגים וסלעים בבית גידולם ההררי.
שלג עמוק, טמפרטורות נמוכות, צפיפות אוכלוסין גבוהה, מחלות, ומחסור במזון מזין, הם מקורות עיקריים לתמותה בעיקר בקרב כבשים צעירים.
מין זה מסווג על ידי ארגון השימור IUCN במצב השימור - "ללא חשש" (LC) ובמגמת אוכלוסייה "יציבה" בשל תפוצתו הרחבה, אוכלוסייה גדולה, וכי הוא לא יורד בשום דבר הנדרש כדי להעפיל לרישום בקטגוריה מאוימת.
האיום העיקרי עליו הוא מוות טבעי הנגרם על ידי מחלות, מחסור במזון, טריפה, ובמידה מועטת ציד לא חוקי בפארקים לאומים לפוחלץ או לבשר, והפרעה על ידי כריית מינרלים וסלילת כבישים בבית גידולו.
להלן פעולות השימור העיקריות בארצות הברית וקנדה:
שבעה מאזורים אלו הם בין הפארקים הגדולים בארצות הברית, כשהפארק הלאומי דנאלי הוא השמורה הגדולה ביותר באמריקה הצפונית (24,588 קמ"ר).
כ-70% מכבשי הדאל באלסקה נמצאים באזורים שבהם מותר הציד, אולם עם זאת הם אינם מאוימים כיוון שרוב הציד מוסדר בקפדנות על ידי המדינה, ובאזורים מסוימים על ידי רשויות פדרליות.
תחת מחלקת אלסקה לתקנות ציד נמצאת האחריות לנתינת רישיונות ובדרך כלל רק לציד של זכרים בוגרים.
כבשים אלו פופולרים מאוד בציד, ובסביבות 1,200 עד 1,300 זכרים בוגרים ניצודים מדי שנה.
בחלק קטן מאוד באלסקה יש היתר לצוד כבשי דאל שנכנסו לשטח פרטי, אולם יש חיוב לדווח על כל ציד (גם ברישיון).
מחלקת הציד עוקבת בדריכות אחר אוכלוסיות הכבשים, כשרישיונות הציד ניתנים על פי האומדנים השנתיים; בסיוע גופים אחרים המחלקה גם מבצעת מחקרים על המין בעזרת משדרים, תצפיות, וכדומה.
קנדה: שלושה פארקים לאומים ("נאהאני", "קלואן", ו"איואויק"), המכסים שטח של 36,976 קמ"ר, מגינים על 3,200 כבשי דאל.
אזורים מוגנים בקולומביה הבריטית מנוהלים בקפדנות, ומאפשרים ציד מוגבל של כבשים אלו.
ניהול של אוכלוסיות כבשים כולל אכיפה על הציד, שיפור בית גידול (בדרך כלל באמצעות שרפה), שליטה באוכלוסיית הזאבים, ומעורבות חזקה בפעילויות אנושיות כגון כרייה, ייעור וחקלאות בבית גידולם.
על פי החוק בטריטוריות הצפון מערביות וביוקון מ-1898, לשבטים אינדיאנים מותר לצוד כבשי דאל למטרות קיום בתוך ומחוץ לתחומי הפארקים הלאומיים ושמורות הטבע.
זכויות דומות הוענקו לילידים בצפון מזרח קולומביה הבריטית בשנת 1906. בתחילת המאה ה-21 פסק בית משפט הפדרלי בקולומביה הבריטית, שלכל האינדיאנים הקנדיים יש זכות לצוד כבשי דאל ללא החזקת רישיונות אך בכפוף לשיקולי ארגוני השימור.
ציידים שאינם ילידים יכולים לצוד ברישיון זכרים עם קרן מלאה (ביוקון וקולומביה הבריטית) או עם שליש קרן (בטריטוריות הצפון מערביות) אך חייבים לדווח על כל ציד.
בדרך כלל, ההערכות של מספר וגילאי הזכרים שנהרגו על ידי ציידים מספקים את הבסיס לניהול וויסות טוב יותר.
על מנת לגרום לאוכלוסיות לגדול, יש לעיתים חוקים האוסרים לצוד באזורים מסוימים תקופה ארוכה.
הציד השנתי הממוצע בקנדה הוא 280 ביוקון ו-500 בקולומביה הבריטית.
70% מהכבשים ניצודים על ידי ציידים שאינם מקומיים.
האוכלוסייה של כבשי הדאל בקנדה היא 41,500 פרטים; מתוכם 27,000 מתת-המין המצוי (19,000 ביוקון, 7,500 בטריטוריות הצפון מערביות ו-500 בקולומביה הבריטית), ו-14,500 מתת-המין סטון (3,000 ביוקון, ו-11,500 בקולומביה הבריטית).
האוכלוסייה (מתת-המין המצוי) נאמדת בין 70,000 ל-75,000 פרטים, וכמה עשרות פרטים מתת-המין סטון.
מבין כל כבשי הבר המין הדומה ביותר לכבש השלג הוא הכבש גדול הקרניים (המכונה "כבש ביגהורן), עד שהוא אף מכונה "ביגהורן סיבירי"; עם זאת הלה נוטה להיות גדול יותר, כשההבדל העיקרי ביניהם הוא המסה של הקרניים שאצל כבש השלג קטנה יותר מאשר אצל הכבש גדול הקרניים.
השם המדעי של הסוג נגזר מלטינית: "Ovis" = כבש; השם המדעי של המין (nivicola) מורכב משתי מילים לטיניות "nivis" = שלג, "cola" = שוכן\מצוי.
צירוף של שתי המילים פירושו "כבש שוכן שלג" ומתייחס לכך שבית גידולו של כבש זה נמצא באזורים המושלגים ברוב השנה.
גם שמו הנפוץ מתייחס לבית גידולו, בעוד שהשמות הנוספים "כבש סיבירי" ו"כבש קמצ'טקה" מתייחסים לכך שמין זה מצוי בסיביר ובחצי האי קמצ'טקה.
כמרבית כבשי הבר, לכבש השלג הזכר יש קרניים מסולסלות וספריאליות המזכירות מאוד את קרני כבש הדאל וכבש גדול-קרניים.
עם זאת בהשוואה למינים אלה מסת הקרן שלו קטנה יותר ביחס למשקל הגוף, כשאצל הכבש גדול הקרניים למשל הן גדולות ב-35% מזה של כבש השלג ומהוות כהבדל מובהק ביניהם.
בסיס הקרן הוא עבה למדי, והופך לדק ככל שהמרחק בין הקצוות גובר; הקרן צומחת לכיוון אחורה, יורדת בעיקול חד למטה המתעגל חזרה למעלה באזור הלחיים; לזכרים מבוגרים עלול להתחיל סיבוב שני, שלבסוף גורם לקרן להראות כבורג.
אצל הכבש גדול הקרניים הקרניים צמודות יותר לראש ומתעגלות תמיד באזור הלחיים, ואילו אצל כבש השלג הן צומחות על פי רוב במרחק רב מהפנים ומתעגלות פעמים רבות כבר באוזן.
הקרניים מחורצות לכל אורכם, ומלבד זאת יש פסים כהים בקרן שעל פיהם ניתן לדעת את גילו של הכבש.
לנקבות כבש השלג יש קרניים קצרות בצורת חרב המעוגלות במעט, והן זהות כמעט לחלוטין לנקבות כבש גדול-קרניים מלבד קרניהם הקצרות יותר במספר סנטימטרים.
הפרווה של מין זה היא שעירה-צמרית, ומגינה עליו מרוחות חזקות וטמפרטורות נמוכות שבין 20 ל-40 מעלות מתחת לאפס בבית גידולו הסיבירי בשיא החורף; באזורים מסוימים הפרווה נראית ממש כצמר של כבש הבית.
צבע הפרווה הוא קפה עמוק, חום כהה, חום בהיר או חום אפרפר כאשר הגב והשוקיים נוטים להיות כהים יותר.
שפתיו של כבש השלג הן לבנות ובולטות, ובמקרים שיש לו מצח לבן הן מופרדות ממנו על ידי פס חום כהה עבה.
הכתם הלבן בעכוז נמשך עד צידם האחורי של הרגליים, ובמרכזו בולט הזנב הקצר והשחור.
אוזניו של כבש זה קצרות ועגולות, וצבעם כהה מבחוץ ולבן במפנים.
האף הוא שחור ומחורץ, והעיניים בינוניות וצבעם צהבהב-כתמתם.
כשאר כבשי הבר מבנה גופו הוא מוצק וחסון, גופו ארוך ורחב, ורגליו צווארו וראשו קצרים.
פרסותיו הן קצרות וחזקות, מותאמות לטיפוס זריז על מדרונות תלולים וצוקים, וכרית הגומי שבתחתיתם מסייעת לו לאחוז בזיזים ובליטות קטנות.
הטקסונומיה של כבש השלג אינה ברורה לחלוטין, אולם ככל הנראה הוא מחולק לחמישה תת-מינים:
nivicola), תואר ב-1929 ומצוי בחצי האי קמצ'טקה.
Borealis), תואר ב-1873 ומצוי באוכלוסייה מבודדת בהרי פוטוראנה שבחצי האי טיימיר.
alleni), תואר ב-1907 ומצוי במזרח סיביר, רכס הרי סטנובוי, וצפונה מעט.
lydekkeri), תואר ב-1913 ומצוי מנהר הלנה במערב ועד רכס סטנובוי במזרח.
koriakorum), תואר ב-1962 ומצוי בחצי האי הצ'וקצ'י, והרי הקוריאקים.
כבש השלג אנדמי לצפון מזרח רוסיה באזור הגאוגרפי המכונה "המזרח הרחוק הרוסי".
תפוצתו המדינית מתחילה בדרום מחוז קמצ'טקה, ממשיכה צפונה למחוז האוטונומי צ'וקוטקה, מערבה לרפובליקה האוטונומית סאחה-יקוטיה ודרומה למחוז מגדן ולמחוז חברובסק, ומסתיימת באוכלוסייה מבודדת במזרח מחוז קרסנויארסק.
בית גידולו של כבש זה הוא אזורים הררים וסלעיים, כמו גם יערות הררים, אזור קר ממוזג (טייגות) או אקלים תת-קוטבי (טונדרות); בחצי האי קמצ'טקה הוא מצוי אף במורדות של הרי געש.
בהרי פוטוראנה מין זה מצוי עד גבהים של 1,700 מטר מעל פני הים, ובשאר תפוצתו עד 2,000 מטר ומעלה.
גם בשיא החורף המין אינו נודד לאזורים חמים, אלא נע למרחקים קצרים - בדרך כלל מהמדרונות לעמקים.
גורם המגביל את בית גידולו של כבש זה הוא שלג בעומק של 40 ס"מ ומעלה.
באזורים שהם הוא מצוי הטמפרטורה נעה בין 20 מעלות צלזיוס בשיא הקיץ ל-40 מעלות מתחת לאפס בשיא החורף.
כמות המשקעים השנתית על פני תפוצתו משתנה בין 100 ל-500 מ"מ.
כבש השלג פעיל בעיקר בשעות היום, ומבלה את זמנו ברעיה ומנוחה בצוקים; בשעות המנוחה הוא נוהג לחפור גומא בקרקע בעזרת פרסותיו.
כבשים אלה מותאמים היטב לאזור הררי, ומסוגלים לנוע במהירות ובזריזות על פני שטח תלול ומחוספס.
מלבד עונת הרבייה והחורף כבשי השלג חיים בעדרים המחולקים לפי מגדר - זכרים לחוד ונקבות לחוד עד סוף הסתיו, אולם פעמים רבות רק הזכרים המבוגרים חיים בקבוצות קטנות בעוד שזכרים צעירים ומתבגרים חיים יחד עם הנקבות.
בתוך עדרי הזכרים, קיימת היררכיה דומיננטית הנקבעת בעיקר על ידי גודל הקרניים או על ידי קרבות.
היררכיות אלו נשארות יציבות בדרך כלל אפילו בעונת הרבייה, כאשר הזכרים המבוגרים מקבלים את רוב השליטה על הנקבות.
עם זאת, כאשר יש לשני זכרים גוף וקרניים בגודל שווה, הם במוקדם או במאוחר ילחמו.
צורת הלחימה שלהם זהה לזו של כבש גדול הקרניים ושל כבש דאל: הם נעמדים אחד מול השני במרחק של מספר מטרים וסוקרים זה את זה, לאחר מכן הם רצים במהירות עם ראש מושפל, מזנקים ומתנגשים עם קרניהם בניסיון לגרום ליריב לאבד את שיווי משקלו.
בתוך הקרניים יש חללי אוויר המונעים פגיעה חמורה בגולגולת או בעצמות, ומסיבה זאת הם כמעט ואינם נפצעים בקרבות ביניהם.
תזונת כבש השלג כוללת למעלה מ-320 מיני צמחים, כאשר בקיץ היא מבוססת על עשבים, עשבי תיבול, דגנים, קטניות, פטריות, פירות יער, צמחים טרשיים והרריים, ובחורף על חזזיות, טחבים, עשב יבש, דשא קפוא, שורשים של צמחים, וענפים של אורן וארז.
בחורף את מרבית המזון הם משיגים על ידי חפירה עם פרסותיהם בשלג.
טורפיהם של כבשי השלג הבוגרים הם מועטים וכוללים בעיקר דובים חומים וזאבים, בעוד שגרגרנים, שונרים, עופות דורסים מהווים איום לטלאים.
תוחלת החיים הממוצעת של כבש השלג היא בסביבות 15-9 שנים.
כבש השלג מסווג על ידי IUCN במשב השימור ללא חשש (LC), בשל תפוצתו הרחבה, אוכלוסייה גדולה משוערת, ועל אף שחלק מהאוכלוסייה במצב ירידה היא בהרבה פחות מהשיעור הנדרש כדי להעפיל לרישום בקטגוריה מאוימת יותר.
תת-המין הפוטוראני מסווג במצב השימור "פגיע" (VU) בעוד שתת-המין הקמצ'טקי מסווג כמין "קרוב לסיכון" (NT).
האיומים העיקריים עליו הם בעיקר ציד לא חוקי הפוגע בכבשים הסמוכים לכפרים כאשר בסביבות 6,000 כבשים ניצודים מדי שנה; בחצי האי הצ'וקצ'י כבשי השלג מתחרים גם על מזון עם איילי הצפון (Rangifer tarandus).
עם זאת חלקים גדולים מתפוצתו הסיבירית אינם מאוכלסים כלל על ידי בני אדם, ובאזורים רבים הוא מצוי ברכסי ההרים המגינים עליו מציד.
תת-המין הקמצ'טקי רשום בקטגוריה השלישית ברשימת המינים המוגנים ברוסיה, ומדי שנה ניתנים מספר התרי ציד לציידים זרים.
תת-המין הקוריאקי רשום בקטגוריה השנייה ברשימת המינים המוגנים וכמעט ולא ניתנים רישיונות לצודו.
את שאר תת-המינים ניתן לצוד ברישיונות מוגבלים, כאשר מרביתם נמכרים לציידים זרים.
כ-1,300 כבשי שלג מתת-המין הפוטוראני נמצאים ברמת פוטוראנה המוגנת, כ-600 כבשים מתת-המין הקמצ'טקי נמצאים בשמורת קרונוטסקי, כ-1,700 כבשים מתת-המין ואקוצק נמצאים בשמורת מגדן ו-1,200 נוספים בשמורת דזוג-דזור.
בין פעולות השימור המוצעות על ידי IUCN: להקים שמורות טבע נוספות באזור נהר הלנה; לערוך סקרים של מספרי הכבשים; וכן בירור מעמיק של הטקסונומיה של כבש זה.
כבש כחול (שם מדעי: Pseudois), הוא סוג של כבש בר מתת-משפחת היעלים הכולל שני מינים החיים במרכז אסיה.
עד 1978 נחשב כסוג ומין יחיד.
בניגוד לשמו, הוא מהווה סוג נפרד ואינו קשור כלל לסוג כבש, ולמעשה מזכיר מאוד במבנה גופו מינים של יעל.
כינויו הנפוץ בא לו על שם הברק הכחלחל-כסוף של פרוותו.
שמו המדעי נגזר מקיצור של מילים לטיניות כדלהלן: "Pseuds" = שווא, "ovis" = כבש; צירוף של שתי המילים פירושו כבש שווא (או כבש מזויף), ומתייחס לכך שחוסר הזקן וקרניו המקושתות נותנות לו מראה של כבש, ואילו חסרון בלוטות הריח בעיניו ופרוותו וזנבו הקצרים מזכירים יותר את העיזים.
מיני הכבש הכחול חיים באזורים הררים טרשיים ומחוספסים בגבהים של 6,500-2,600 מטר מעל פני הים, ובזווית אנכית של 80-50 מעלות.
הם טפסנים מעולים, ומקפצים בזריזות במדרונות, צוקים, ורכסים תלולים.
פעילותם היא בעיקר בשעות היום, כשאת מרבית הזמן הם מחלקים בין אכילה למנוחה.
בשעת מנוחה הם נוהגים לחפור בפרסותיהם גומא בקרקע.
הם חיים בזוגות או בקבוצות של 20-8 פרטים.
תזונתם כוללת עשבים, עשבי תיבול וצמחים טרשיים נוספים.
קרבות בין זכרים זהים לאלו של היעלים, וכן הנקבות והגדיים מזכירים מאוד עיזי בר.
הזכרים נבדלים מהנקבות בעיקר בקרניים מקושתות שעבות מאוד בבסיסם, וכיוון צמיחתם הוא לאחור ולא קדימה כאצל שאר כבשי הבר.
הנקבות מתאפיינות בקרניים קצרות ודקות המקושתות במעט.
גופם צווארם וראשם, קצרים ועבים.
הרגליים הקצרות שלהם, ארוכות יותר בחלק האחורי ומשוות להם מראה כפוף.
פרוותם קצרה בכל העונות, ועבה יותר בחורף.
צבע הפרווה של מינים אלו הוא כחלחל, כאשר יש סימונים שחורים במותניים, בחוטם, ברגליים, ובתחתית הצוואר.
שפתותיהם וגחונם לבנים, ובמרכז עכוזם הבהיר בולט זנב שחור וקצר.
הטורפים של מינים אלה הם נמרים, נמרי שלג, דולים, זאבים, בעוד שעופות דורסים מהווים איום לגדיים.
כבש כחול מצוי (Pseudois nayaur), המין הגדול והכהה יותר; תואר ב-1883 ומסווג במצב השימור ללא חשש (LC).
הטווח של מין זה גדול יחסית והוא מצוי במדינות: פקיסטן, הודו, נפאל, בהוטן, סין העממית, ומיאנמר (בורמה).
כבש כחול גמדי (Pseudois schaeferi), המין הקטן והבהיר יותר; תואר לראשונה ב-1930 ונחשב עד 1978 כתת-מין של המין המצוי.
מסווג במצב השימור סכנת הכחדה (EN).
הטווח של מין זה קטן מאוד והוא אנדמי למחוזות סין העממית: סצ'ואן, יונאן והמחוז האוטונומי הטיבטי.
כבש כחול גמדי (שם מדעי: Pseudois schaeferi; קרוי בטיבטית נא-רונג, ובסינית אי-יאניאנג' ), הוא מין של כבש בר נדיר בסוג כבש כחול, שאנדמי לסין העממית ומסווג על ידי IUCN בסכנת הכחדה (EN).
המין התגלה לראשונה בשנת 1930 על ידי הביולוג "ארנסט שאפר" במהלך מסעו לרמה הטיבטית, שהודיע שייתכן שכבש זה הוא מין נפרד ואינו שייך לכבש כחול מצוי; ב-1940 הוחלט לשייכו לתת-המין הסיני של המין המצוי, וב-1963 הוא סווג כתת-מין נפרד.
רק ב-1978 הוא סווג כמין בפני עצמו על סמך שינויים מורפולוגיים, אולם מעמדו עדיין אינו ברור לחלוטין וחוקרים רבים עדיים מחשיבים אותו כתת-מין של הכבש הכחול המצוי.
השם הנפוץ של הסוג ("כבש כחול") מתייחס לברק הכחלחל של הפרווה, ואילו הכינוי "גמדי" מתייחס לכך שהוא קטן יחסית לעומת הכבש הכחול המצוי.
השם המדעי של הסוג נגזר מלטינית כדלהלן: "pseudes" = שווא, "ois" = כבש; צירוף של שניהם פירושו "כבש מזויף" ומתייחס לכך שקרניו נותנות לו מראה של כבש, ואילו חסרון בלוטות הריח בפנים והפרווה והזנב הקצרים גורמות לכך שהוא מזכיר מאוד את העזים.
בדומה לכבש כחול מצוי גם נקבות וגדיים של מין זה זהים כמעט לחלוטין לנקבות של עיזי בר.
השם המדעי של המין ("schaeferi"), הוא על שם הביולוג "ארנסט שאפר" כאות הוקרה לכך שגילה כאמור את מין זה בטיבט וחקר חלק מהאקולוגיה שלו.
הכבש הכחול הגמדי מצוי במרכז סין בתחומי מחייתו של הכבש הכחול המצוי (הנפוץ באופן רחב הן בסין והן במדינות הסמוכות) ומופרד ממנו על ידי חגורה של יער אלונים המונעת רבייה בין המינים.
לעומת המין המצוי, המין הגמדי נדיר מאוד, סובל בצורה נרחבת מציד, תחרות מבעלי חיים ואובדן בית גידול, ובאזורים המוגנים שבהם הוא נמצא אין כלל אכיפה על הציד.
הדבר נובע הן משום מחסור משאבים, והן משום שרשויות השימור הסיניות מתייחסות אליו כאוכלוסייה של הכבש הכחול המצוי שמצבו יציב.
הכבש הכחול הגמדי זהה למדי למין המצוי, אולם ניתן להבדילו בעיקר על פי ארבעה הסימנים הבאים:
צבע: יחסית למין הגמדי, לזכרים של המין המצוי הפרווה הכחלחלה כהה יותר בכל חלקי הגוף, ואילו למין הגמדי הפרווה אפרפרה מתכתית או כסופה בלחיים באוזניים ובצוואר, כאשר צדי הבטן הם כחלחלים בהירים, וגב כחלחל כהה.
הנקבות של שני המינים זהות בצבעי הגוף.
סימונים: הסימונים הכהים ברגליים, בחוטם, במותניים ובגרון, נוטים להיות שחורים גדולים ובולטים אצל המין המצוי, ואילו אצל המין הגמדי הכתם בחוטם קטן ובהיר יותר, הפס השחור במותניים דק יותר ופעמים רבות נעדר; הכתם בגרון בהיר יותר וקטן מאוד בהשוואה למין המצוי.
למין הגמדי אין כתמים כהים בלחיים, ומשום כך הפסים הבהירים שנמצאים אצל המין המצוי אינם נראים אצלו כלל.
אצל זכרים מבוגרים הכתמים בחלקי הגוף עלולים להיות זהים למין המצוי.
גודל: הזכר והנקבה של המין הגמדי קטנים יחסית למין המצוי, כאשר זכר מהמין המצוי עלול לשקול פי-2 מזכר של המין הגמדי.
גובה הכתפיים ואורך ראשו וגופו של המין הגמדי קצרים יותר מהמין המצוי.
קרני הנקבות קצרות וחדות ומתעגלות מעט.
הפרווה קצרה ודלילה בקיץ, ובחורף עבה יותר ומסייעת לכבש לשרוד במזג אוויר קפוא ורוחות חזקות; בתחילת האביב, הכבשים משירים את השכבה העבה באמצעות שפשוף הפרווה בסלעים ושיחים; השערות החדשות שצומחות, כהות יותר מהישנות אולם צבעם מתפוגג במהירות.
צבע הפרווה נוטה לחום-אפרפר בקיץ ול כחלחל בהיר כסוף בחורף.
שפתיו וגחונו של הכבש לבנים, והזנב השחור בולט בצבעו הכהה המנוגד לעכוז הלבן.
על הרגליים סימונים שחורים ולבנים, ובמותניים פס שחור דק הנעדר פעמים רבות הן אצל הזכרים והן אצל הנקבות.
רגליו של הכבש הכחול קצרות ודקות, ובחורף כאשר הפרווה עבה יותר הן נראות עבות בהתאם.
הגפיים הקדמיות קצרות יותר מהאחוריות ומשוות לו מראה כפוף.
זנבו קצר, אוזניו דקות ומוארכות מעט, עיניו בינוניות וצהבהבות והן נעדרות בלוטות ריח בתחתיתם.
כיתר כבשי הבר הכבש הגמדי הוא טפסן הרים מעולה, ומסוגל לקפץ ולזנק במדרונות אנכיים בזווית של 50 מעלות ומעלה.
פרסותיו חזקות וקצרות, ובתחתיתם כרית גומי המסייעת לו לטפוס בזיזים קטנים.
הכבש הכחול הגמדי אנדמי לסין העממית למשולש המחוזות הסינים: מערב סצ'ואן, מזרח המחוז האוטונומי הטיבטי, וצפון יונאן באזור הערוץ העליון של נהר היאנגצה עד מספר קילומטרים מהגבול עם בורמה.
מרבית הפרטים מרוכזים בטווח של 295 קילומטרים רבועים.
ציידים מקומיים מדווחים שהוא מתרחש גם בצפון מערב יונאן, דרום מערב סצואן ומזרח צ'ינגהאי, אם כי סוקרים רבים מטילים בכך ספק וייתכן שהדבר נובע מבלבול עם הכבש הכחול המצוי.
התפוצה של המין הגמדי מופרדת מבית גידולו התת-אלפיני של המין המצוי על ידי חגורת יער אלונים של 1,000 מטרים בסך הכול.
שני המינים אינם נכנסים ליער, כך שהם אינם נפגשים כלל.
בית גידולו של כבש זה הוא מדרונות תלולים ומחוספסים בזויות של 40 מעלות ומעלה, הכוללים כרי דשא, סלעים, צוקים, שיחים, צמחייה דלילה ומרעה טרשי.
בניגוד למין המצוי, הכבש הכחול הגמדי נראה פעמים רבות ביערות מחטניים ובקרחות יער.
לעומת המין המצוי המין הגמדי נמצא באזור הררי נמוך יותר בגבהים של 3,200-2,600 מטר מעל פני הים.
האקולוגיה על מין זה ידועה מעט מאוד בשל היותו זהיר וביישן, ומרביתה מושווית לזו של המין המצוי.
הכבש הכחול הגמדי פעיל בעיקר בשעות הבוקר המוקדמות ושעות הצהריים המאוחרות, ומבלה את זמנו בין אכילה ומנוחה לסירוגין; בשעות המנוחה הוא נוהג לחפור לעצמו גומא בקרקע בעזרת פרסותיו.
בעבר כאשר מספר הפרטים היה גבוה, הקבוצות הנפוצות היו 36-15, אולם כיום הם נצפים בעיקר בקבוצות קטנות של 8-6 פרטים (80% מהתצפיות) או בזוגות (20%), כשהמספר הגדול ביותר שתועד היה של 15 פרטים בשנת 2000; פרטים בודדים כמעט ואינם נצפים כלל.
הכבשים בקבוצות נמצאים בגילאים שונים, ומחולקים בדרך כלל לפי מגדר - זכרים לחוד ונקבות לחוד; עם זאת אין זה נדיר לצפות בקבוצות מעורבות.
תזונתם מורכבת מ-20 צמחים שונים הכוללים בעיקר עשבים ועשבי תיבול, ולפעמים גם שיחים, ענפים, עלים, זרעים, טחבים, וכדומה.
הטורפים של המבוגרים בטבע הם בעיקר נמרים, זאבים ודולים, בעוד שעופות דורסים גדולים יתפשו בעיקר קטנים.
מעט מאוד ידוע על הרבייה של הכבשים הכחולים הגמדים.
על פי דיווחים מקומיים, עונת הרבייה מתרחשת בין אמצע נובמבר לאמצע דצמבר, כאשר הזכרים מקיימים ביניהם קרבות לשליטה על הנקבות; צורת הלחימה שלהם היא נגיחות, דחיפות, ועמידה על הרגליים תוך כדי הכאת היריב לסירוגין, המזכיר את קרבות היעלים מאשר את הקרבות של כבשי הבר.
נקבות בדרך כלל יולדות גדי אחד בין סוף מאי וסוף יוני לאחר תקופת הריון של שישה חודשים (160 ימים), ולעיתים נדירות הן מולידות תאומים.
הגדיים נגמלים לאחר שישה חודשים ומגיעים לבגרות בגיל שנה וחצי, אם כי זכרים לא יצליחו להתרבות לפני הגיעם לגודל ממוצע בסביבות 7-5 שנים, שאז קרניהם מפותחות למדי.
תוחלת החיים של כבש כחול גמדי אינה ידועה, אולם ייתכן כי היא זהה לזו של המין המצוי (15-10 שנים).
הכבש הכחול הגמדי מסווג כאמור על ידי IUCN בסכנת הכחדה (EN), בשל ירידה דרסטית של האוכלוסייה המוערכת בלמעלה
ככל הנראה כאשר מין זה התגלה אוכלוסייתו הייתה בסביבות 7,000 פרטים, אולם המספר ירד מאז לכ-200 פרטים בלבד עד שנת 2000; ירידה זו נגרמה בשילוב של ציד, תחרות עם בעלי חיים מקומיים, והרס בית-גידול או פלישה אליו.
גם כיום הציד הוא איום החמור ביותר, ואם לא יאכפו אמצעי הגנה יעילים מין זה עלול להיכחד בעתיד הקרוב; בהתבסס על שילוב האיומים עליו צפוי כי האוכלוסייה הנוכחית תקטן ב-50% במהלך עשר השנים הבאות (פחות מ-100 פרטים), מה שיגרום להכללתו בקטגוריה המאוימת ביותר - "סכנת הכחדה חמורה" (CR).
בני אדם או בעלי החיים מקומיים נמצאים לכל אורך הטווח של הכבשים הכחולים הגמדים, כך שאין להם אזור בטוח שיוכלו לברוח אליו.
כבש זה מקבל הגנה מסוימת בחלקים בסצ'ואן, שבו המקומיים אינם נוגעים בו לרעה כיוון שהוא נחשב לבעל חיים "קדוש".
באזורים שבהם מתרחש ציד, יש ניסיונות של ארגוני שימור לחנך את המקומיים ולהעלות את המודעות הציבורית למניעת הכחדתו של הכבש הכחול הגמדי.
רשויות השימור הסיניות עדיין אינן מחשיבות אותו למין מוגן, כיוון שכאשר הוקמה רשימת בעלי החיים המוגנים הוא עדיין היה נחשב כשייך לכבש הכחול המצוי שלא נשקפת לו כלל סכנה.
בשנת 1995, הוקם אזור מוגן "זובאלונג" המכסה שטח של 142.4 קמ"ר (והורחב ל-300 קמ"ר בשנת 2007) ומיועד להגנה על מין זה.
עם זאת, בפועל אין כלל הגנה או אכיפה של ציד באזור, כך שאנשים עדיין פולשים אליו למטרות שונות כגון איסוף פטריות, מרעה צאן וציד, וממשיכים לאיים על אוכלוסייתו הקטנה.
כבש כחול מצוי או כבש כחול ההימלאיה (שם מדעי: Pseudois nayaur; מוכר גם בשם באראל), הוא מין של כבש בר בסוג כבש כחול החי במרכז אסיה, ותואר לראשונה ב-1833. המין הנוסף כבש כחול גמדי נחשב עד 1978 כתת-מין שלו, ונחשב עד היום על ידי חוקרים מסוימים כתת-מין.
השם הנפוץ של הסוג "כבש כחול" מתייחס לברק הכחלחל של הפרווה, והשם של המין ("מצוי" או "ההימאליה") מתייחס לכך שזהו המין הנפוץ בסוג, ומצוי גם במורדות הרי ההימלאיה (השם האחרון משמש לעיתים ככינוי לתת-מין שלו).
מקור השם המדעי של הסוג הוא ביוונית ופירושו "כבש כזב", בשל פרוותו וזנבו הקצרים והיעדר בלוטות הריח בפניו, המשווים לו מראה המזכיר עיזים יותר מכבשים, כמו כן תכונות רבות משותפות לו ולסוג יעל.
השם המדעי של המין "nayaur" בא מהשפה הנפאלית ומשמש כשם מקומי עבור כבש זה בנפאל.
שמות מקומיים נוספים כוללים: "באראל", "בהאראר", "בהארוט" בהינדית, "נהא" או "סנה" בלדאק, "נאבו", "ספיטיאן" בנפאלית, ו"ג'נאוו" בבהוטן.
אף על פי שקרניו של הכבש הכחול מעלות דמיון לקרני הכבשים, עדיין ניתן להבדילו בקלות ממיני הסוג כבש בזכות המבנה המיוחד של קרניו; הקרן צומחת במצח לכיוון הצדדים במקום אחורה, ובניגוד למיני הכבשים אינה יורדת כלל בעיקול כלפי מטה החוזר ומתעגל באזור הלחיים.
בסיס הקרן עבה מאוד בתחילתו, והופך להיות דק יותר ויותר ככל שהמרחק מהבסיס גודל.
אופן הצמיחה הוא מוזר למדי ומזכיר מאוד את הקרניים של היעל הקווקזי המזרחי: בתחילה הוא צומח לכיוון מעלה, מתעגל וממשיך לצדדים, יורד למטה בעיקול חד באזור האוזניים, ובדרך כלל בסופו יש עיקול קטן מעט אחורנית לכיוון הגב.
עם זאת קרניו לעיתים שונות מהמודל הסטנדרטי ועלולות להיות עבות עד הקצה, מחוברות כמעט כקרני תאו אפריקני, או מעוגלות כקשת.
בהשוואה למיני כבשים אחרים כגון המופלון והדאל החריצים בקרני הכבש הכחול כמעט שאינם נראים, ואין זה נדיר לצפות בקרניים חלקות לגמרי.
הטבעות שעלולות להיות בולטות יותר הם טבעות הצמיחה השנתיות שעל פיהם ניתן לקבוע את גילו של הכבש, ובדרך כלל הן כהות יותר מאשר החריצים הרגילים.
הזיהוי בין הזכר לנקבה הוא קל מאוד כיוון שלנקבה יש קרניים קצרות יחסית - דמויות חרב, וכמו כן הזכרים גדולים כהים וכבדים בצורה ניכרת מהנקבות.
גם קרני הנקבה שונות מעט מנקבות של כבשי בר אחרים כשעל פי רוב הן מתעגלות מעט לצדדים; הנקבות גם דומות יותר לעזי בר מאשר לכבשים.
צבע קרני הזכרים הוא חום כהה-בז' ולעיתים עם גוון אפרפר מעט, בעוד שקרני הנקבות יהיו אפורות או כחלחלות.
הפרווה של הכבש הכחול היא שעירה וצמרית ומגינה עליו מטמפרטורות נמוכות בבית גידולו ההררי.
בחורף הפרווה מורכבת משערות עבות יותר, ובקיץ השכבה החיצונית הנראית כצמר נושרת על ידי שפשוף בסלעים ועצים.
שלא כמו כבשי הבר האחרים, הפרווה של כבש זה נשארת קצרה בכל העונות.
צבע הפרווה הוא ייחודי, ונע בעיקר בין גוון כחלחל לסגלגל שממנו בא שמו; עם זאת, במקומות רבים ניתן לראות כבשים כחולים עם פרווה חומה בהירה או אפרפרה, כשהנקבות נוטות להיות חומות מאשר הזכרים.
הפרווה מספקת לו הסוואה מצוינת בסביבתו ההררית המחוספסת, ומסיבה זאת כאשר הוא חש בסכנה הוא ינסה ראשית לשבת בשקט ללא ניע כדי שהטורף לא יזהה אותו.
הן לזכר והן לנקבה יש פסים שחורים עבים לאורך הרגליים, המופרדים בדרך כלל על ידי כתם חום או לבן בברכים כשל היעל הנובי; כמו כן יש בתחתית הצוואר כתם שחור גדול, ובאזור המותניים יש פס שחור עבה, המזכיר מאוד את זה של הצבאים.
השפתיים הבטן והעכוז לבנים לגמרי, ובמרכז העכוז בולט הזנב הקצר והשחור.
הפנים אפרפרים או כחלחלים בהירים (תלוי בצבע הפרט), כשלאורך החוטם נמתח פס כחלחל כהה או שחור עבה מתחילת האף ועד בסיס הקרניים.
לעיתים יש כתם כהה נוסף מתחת לעיניים המופרד מהכתם בחוטם על ידי פסים בהירים.
מלבד גודל הגוף והקרניים, הזכרים עלולים להיות שונים בצבעי הפרווה מהנקבות כדלהלן:
לזכרים צבע הפרווה הכללי כהה וכחלחל יותר מהנקבות;
הכתם הכהה בחוטם בולט יותר אל הזכרים, ואילו לנקבות עלול להיות לעיתים תחת זאת רק שני פסים כהים מעל העיניים;
הפס השחור במותניים עבה יותר אצל הזכרים ומתחבר עם הפסים השחורים ברגליים, ואילו אצל הנקבות הוא עלול להיעדר לפעמים;
הכתם השחור בתחתית הצוואר גדול יותר אצל הזכרים ומגיע לעיתים עד השפתיים, ומצד שני נעדר פעמים רבות אצל הנקבות.
הטלאים (או יותר נכון הגדיים) נולדים עם צבע פרווה כמעט זהה לזה של הנקבות הבוגרות, ואין להם שום דמיון לטלאים של כבשי בר אחרים, ולמעשה הם זהים לחלוטין לגדיים של מיני היעלים.
במבנה הגוף, הכבש הכחול חולק מאפיינים רבים עם עיזי בר אחרים, אולם הוא נוטה להיות חסון ומוצק יותר.
גופו, צווארו וראשו קצרים ועבים, וזנבו קטן וקצר.
עיניו בינוניות וצהבהבות, אפו מחורץ ודק ואוזניו דקות ומוארכות מעט.
רגליו קצרות ועבות, והגפיים האחוריות גבוהות מעט מהקדמיות ומשוות לו מראה כפוף.
הפרסות של כבש זה בצבע אפרפר וחדות וחזקות מאוד.
כמרבית היעלים תחתית הפרסה מתאפיינת בכרית גומי המסייעת לו לטפס בזריזות על צוקים ורכסים, ובאופן כללי הוא בין הטפסנים המעולים ביותר בתת-משפחה זאת.
הכבש הכחול גם נועז ביותר, ואינו מהסס לקפוץ או לטפס בצוקים אנכיים וגבוהים מאוד שמהם הקרקע נראית כתהום פעורה.
על פי IUCN הכבש הכחול המצוי מחולק לשני תת-מינים:
כבש כחול הימלאים (שם מדעי: P.
nayaur), מצוי לכל אורך הרמה הטיבטית המרכזית וכן בשרשרת הרי ההימלאיה.
כבש כחול סיני (שם מדעי: P.
szechuanensis), אנדמי לצפון טיבט, ומחולק לשתי אוכלוסיות.
עד 1963 כבש כחול גמדי (Pseudois schaeferi) נחשב כתת-מין נוסף, ויש חוקרים המחשיבים אותו עדיין כתת-מין.
נבדל בעיקר בגוף וקרניים קטנות יותר, ובפרווה בהירה יותר.
הכבש הכחול נפוץ במרכז אסיה.
ישנם דיווחים על המין גם ברכס פמיר שבדרום טג'יקיסטן וצפון מזרח אפגניסטן, אולם דיווחים אלו לא אומתו אף על פי שבהחלט ייתכן שהוא קיים שם בהתחשב בסמיכות להודו ופקיסטן.
בית גידולו של כבש זה הוא אזורים הררים גבוהים הכוללים פסיפס מגוון של צוקים, רכסים, גאיות, סלעים, מרעה תת-אלפיני, מרעה טרשי, שיחים, כתמי דשא ועשבים, ומורדות תלולים ואנכיים בזויות של 80-60 מעלות ומעלה.
הכבשים הכחולים נמצאים בהרים בגבהים של 5,000-3,000 מעל פני הים בממוצע, ולעיתים בקיץ מטפסים לגבהים של 6,500 מטר.
בשיא החורף כבשים אלו נודדים לאזורים נמוכים יותר בגלל הקור, ובאזורים מסוימים כגון הרמה הטיבטית, ניתן לראותם בעמקים ושטחי מרעה טרשיים נמוכים בכל השנה; גם באזורים כאלו הכבשים הכחולים נמנעים באופן גורף מיערות נשירים או אפילו דלילים.
בין רכסי ההרים שבהם הוא מצוי ניתן למנות את רכס ההימלאיה, רכס קארקוראם, רכס אנאפורנה, הרי קונלון, הרי הינדו-כוש, הרי טיין שאן, ומספר רכסים קטנים נוספים ברמה הטיבטית.
הכבש הכחול הוא בעל חיים הפעיל לאורך כל היום, ומבלה את זמנו לסירוגין בין אכילה למנוחה על מדרונות עם צמחייה דלילה.
במהלך הקיץ הקבוצות קטנות יותר ומתפזרות בצוקים הרבים, ואילו בחורף הם נוטים להתרכז בעמקים או ברכסים נמוכים שבהם יש מזג אוויר נוח יותר וכן חיפוש המזון קל יותר בשל שכבת השלג הדקה.
כמו כן הם יורדים במהלך היום לאזורים נמוכים כדי לשתות ממאגרי מים.
כבשים אלה סובלניים למזג אוויר קיצוני בסביבות ההרים שבהם מזג האוויר משתנה בין חום צורב לסוער וקפוא.
צפיפות האוכלוסייה גדולה למדי בסין והודו, ובנפאל היא בסביבות 2.7 עד 10 כבשים לקמ"ר בחורף כאשר העדרים מתאספים בעמקים.
תזונתו של הכבש הכחול כוללת: עשבים, עשבי תיבול, שיחים, צמחים עשבוניים, זרעים, שורשים, טחבים, חזזיות, וצמחים טרשיים נוספים.
הפרסות נמצאות בשימוש בכל העונות, כאשר בחורף הוא משיג על ידם טחבים וחזזיות בחפירה בשלג, ובקיץ הוא נוהג לחפור בעזרתם בקרקע בחיפוש אחר זרעים ושורשים שונים ותוך כדי מעלה ענני אבק.
בשל ההסוואה המצוינת של פרוותם הכחלחלה בנוף המחוספס והעדר מקום מסתור בבית גידולם, הם עומדים או יושבים ללא תנועה כאשר הם חשים בסכנה או מבחינים בטורף.
ברגע שהטורף גילה אותם, הם רצים ומקפצים במהירות לצוקים גבוהים ותלולים שבהם קשה המרדף ואז הם שוב "קופאים" במקומם ומתמזגים עם הסלעים.
הטורף העיקרי והקטלני של הכבש הכחול הוא נמר השלג שטרף זה מהווה את המזון האהוב עליו, ומכונה בשל כך בהודו "רוצח הכבשים הכחולים".
נמר השלג מותאם גם לחיים בגובה רב, ומסוגל לטפס במהירות בצוקים, אך עם זאת אין לו זריזות מספקת כשל הכבש הכחול; מסיבה זאת שיטת הציד שלו מתחילה במארב כשהוא מתקדם באיטיות לכבש.
פרוותו הלבנה עם החברבורות האפורות מספקות לו הסוואה בעיקר בחורף, כשאז מורדות ההרים מלאים בשלג.
טורפים אחרים פחות שכיחים של הכבש הכחול הם נמרים, זאבים טיבטים ודולים, בעוד ששועלים, ועופות דורסים כגון העיט הזהוב טורפים לעיתים את הגדיים.
על מנת להגן על עצמם מטריפה הם חיים קרוב לצוקים בלתי נגישים, או מגלים את הסכנה על ידי זקיפים הנמצאים בקצה העדר.
זקיפים אלו משקיפים על הסביבה בשעות האכילה והמנוחה, ומתריאים במקרה של הבחנה בטורף.
עונת הרבייה מתרחשת בחודשי אוקטובר עד ינואר, כאשר במהלכה הזכרים הופכים להיות אגרסיביים אחד כלפי השני; בתקופה זאת הם מנסים להקים היררכיה דומיננטית על ידי קרבות ביניהם, הקובעת את השליטה על עדר הנקבות.
צורת הלחימה של הכבש הכחול מזכירה יותר את היעלים, כאשר הזכרים נעמדים על רגליהם ומכים בחוזקה אחד את השני, וכן דחיפות ונגיחות רגילות הכוללות ניסיונות להתיש את היריב על ידי משיכתו עם הקרן באזור המצח; מיני הכבשים לעומת זאת, נעמדים זה מול זה וקופצים עם ראש כפוף ומתנגשים בחוזקה.
בדרך כלל למרבית הזכרים יש כוח דומה והם אינם מצליחים להקים היררכיה, מה שגורם לקרבות רבים בכל עונת הרבייה.
לאחר תקופת הריון של כ-160 ימים, הנקבה ממליטה גדי אחד ולעיתים רחוקות שנים בחודשי מאי עד יולי.
שעות ספורות לאחר לידתו הגדי כבר מקפץ במהירות בסלעים ומלווה את אימו גם בצוקים גבוהים.
הגדיים נוטים להתקבץ בקבוצות קטנות, וכאשר הם נודדים עם העדר לאזורים נמוכים או גבוהים הם מלווים בשתי נקבות מלמעלה ולמטה, שיעצרו אותם במקרה שהם יתגלגלו למטה.
הגדיים נגמלים לאחר שישה חודשים ומגיעים לבגרות לאחר שנה וחצי, אם כי הזכרים יצליחו להתרבות רק בגיל 5 או 7 שאז הם מסוגלים להתמודד בקרבות.
תוחלת החיים של הכבש הכחול המצוי היא 12 עד 15 שנים בטבע כשהממוצע הוא 10, ואילו בשבי היא מגיעה עד 20 שנה.
הכבש הכחול המצוי מסווג על ידי IUCN בדרגת השימור "ללא חשש" (LC) החל מ-2003, בשל תפוצתו הרחבה, אוכלוסייה משוערת גדולה, וכי הירידות הנוכחיות במספריו הן הרבה פחות מהשיעור הנדרש כדי להעפיל לרישום בקטגוריה מאוימת.
בעבר מספריו היו בסביבות מיליון פרטים אולם הם ירדו ביותר מחצי מאז.
אין אומדן אוכלוסייה מדויק, אולם אין זה בהכרח שהאוכלוסיות מפוצלות כיוון שכבש זה מוסווה היטב בסביבתו, וביחד עם בית גידולו הבלתי נגיש לא ניתן להבחין בו אלא בתנאי ראות מצוינים.
כמו כן סוקרים וביולוגים רבים מדווחים שמין זה נפוץ מאוד בבתי גידול מתאימים.
הערכות האוכלוסייה העולמית נעות בין מספר של 47,000 להערכה שמרנית מאוד, ו-414,000 לאומדן יתר.
תחרות עם בעלי חיים היא אחד מהאיומים העיקריים, אבל באופן כללי אובדן בית גידול למטרת שטחי מרעה וחקלאות הוא די קטן, ומין זה יוכל להתקיים באוכלוסיות גדולות למדי הן במצב הנוכחי והן לגבי תרחישים עתידיים של גידול בענף בעלי החיים הביתיים.
הסיבה לכך היא שמספרים גדולים של הכבש, מצויים לחלוטין בתוך גובה רב, שטח תלול, או סלעי שנמצא בשימוש מועט (אם בכלל) על ידי בעלי חיים מקומיים.
באזורים של תת-מין מסוים אכן קיימים בעלי חיים מבויתים, ובמצבים מסוימים יש ביניהם תחרות על מזון.
עם זאת, נראה שאפילו מרעה צאן אינטנסיבי אינו משפיע על אוכלוסיות בריאות של הכבש הכחול בניגוד בולט להשפעה של כבשי בית על חיות בר אחרות כדוגמת כבש המופלון, כבש גדול-קרניים ועוד.
בקרב אוכלוסיות בצפון פקיסטן דווח על התפרצות של שחין, שהפחיתה במידה ניכרת את מספריהם עד שלבסוף נעלמה.
התפרצויות כאלו עשויות להיות עדיין סיבות לדאגה על פני תפוצתו, אבל דיווחים ממרבית המקומות בתחום מדווחים כל העת על תפוצה רחבה ויציבה.
גישה לבית גידולו של הכבש הכחול קשה מאוד, ומסיבה זאת ציד בלתי חוקי מתרחש בהיקף קטן יחסית; בהתאם לכך, בשרו של הכבש נדיר למדי בשוקי הבשר, ובשרו מופיע בעיקר בשווקים בצפון הרמה הטיבטית.
בדרום טיבט, מקומיים רבים מתקיימים מציד לא חוקי של יונקים רבים המתרחש בתדירות גבוהה; עם זאת, ממשלת סין החלה ביישום מדיניות חדשה של החרמת רובים מרועים ונוודים, והתצפיות במהלך 2002-1998 במחוזות גאנסו וצ'ינגחאי מראים שאכן יש ירידה בציד.
מסיבה זאת מרבית המקומיים שצדים כבש כחול באופן לא חוקי משתמשים בטכנולוגיות פרימיטיביות כגון מלכודות, כשאחוזי ההצלחה במקרים כאלה זניחים.
ציד חוקי בינלאומי למטרת פוחלצים ובשר מתרחש רק ב5-4 אזורים המיועדים לכך בסין ונפאל (ואולי גם בפקיסטן), ובמספרים קטנים מדי מכדי שיהיה לזה השפעה משמעותית על אוכלוסיית הכבש הכחול.
מלבד זאת ציד חוקי ולא חוקי נמצא במגמת ירידה בשל בית הגידול של כבש זה ומזג אוויר השורר בו המקשה מאוד על ציידים מקומיים וחובבנים.
להלן נתונים של IUCN על תפוצת הכבש הכחול במדינות הנזכרות, הכוללים שמורות ופארקים מוגנים, איומים, פעולות שימור ועוד:
: תפוצה מפוזרת ומספרים נמוכים הופכים את הכבשים הכחולים לפגיעים יותר לציד לא חוקי ואובדן בית גידול.
"עמק שימשאהל" שבו יש מספרים גדולים של הכבשים, הפך לנגיש יותר על ידי סלילת כביש לג'יפים, וקרוב לוודאי שיתחיל לסבול מלחץ ציד מוגבר.
"הפארק הלאומי קונג'ראב" מכיל חלק גדול מהאוכלוסייה של הכבשים הכחולים בפקיסטן, וכמו כן יש אזורים מוגנים רבים שבהם הם מצויים.
בין פעולות השימור המוצעות לפקיסטן: 1) להרחיב את הגבולות של הפארק הלאומי קונג'ראב מזרחה.
2) לטפל בבעיות של מקומיים שפרנסתם תיפגע מהרחבה זאת; 3) פרויקטים דומים של הקרן לשימור חיות הבר (WWF) בפקיסטן יכולים לשמש כמודלים שימושיים לפארקים אחרים.
4) לקבוע מה רמת ההשפעה של הציד מסלילת הכביש החדש ב"עמק שימשאהל", ובהתאם לכך ליזום תוכניות שימור כנגד זה.
: הכבש הכחול המצוי דווח על ידי סוקר ב-2003, אולם סקרים ברכס ההרים פאמיר לא מצאו דבר.
אם אכן הוא קיים, הוא אמור להיות מצוי בצפון מערב המדינה במשולש הגבולות סין, פקיסטן, וטג'יקיסטן.
: גם כאן סוקר מ-2005 דיווח כי ייתכן בהחלט שהכבש הכחול קיים במדינה, אך אין לכך תיעוד ממשי, והסקרים האחרונים באזור הרכס פאמיר לא הצליחו למצוא ראיות שהוא אכן קיים שם.
אם אכן הוא קיים, הוא כנראה מצוי בדרום מערב המדינה בקרבת הגבול הסיני-אפגני.
: הכבש הכחול המצוי נמצא במספר אזורים מוגנים גדולים כגון: "שמורת הטבע צ'אנג טאנג", מדוג', "קיוומולאנג'מה", ו"זאיו" - כולם בטיבט; שמורות הפנדה הענק בסצ'ואן; "שמורת ההר ארג'ין", "שמורת טאקסקורג'אן", "שמורת קאקסילי" וסאנג'ייאואן" בצ'ינגהאי, ושמורות הטבע "Yanchiwan" וקיליאן-שיאן במערב גאנסו.
חלק מהאזורים המוגנים אלה מגבילים את ההפרעה אנושית, ובמקרים רבים הפעילות האנושית נמוכה בגלל האקלים העוין; אזורים מוגנים אחרים שמדווחים, קיימים על הנייר בלבד ומתרחש בהם ציד והפרעה אנושית רחבה (לאו דווקא על הכבש הכחול).
ראוי לציין שלמרות זאת, הכבש הכחול המצוי מסוגל להתקיים בצפיפות סבירה גם בהיעדר אזורים מוגנים.
: הכבש הכחול נתון כנראה תחת לחץ ציד כיתר היונקים בצפון מיאנמר, וייתכן כי סובל פחות בשל בית גידולו הבלתי נגיש.
מעבר לכך אין מידע מפורט יותר על איומים או פארקים ושמורות טבע מוגנות.
: האיום העיקרי הוא ציד מקומי, ובכלל זה על ידי צבא הודו במוצבים נידחים.
הכבש הכחול המצוי מתרחש בכמה פארקים לאומיים ואזורים מוגנים רבים אחרים בצפון הודו כגון: ג'אמו וקשמיר - ה"פארק הלאומי המיס" ו"שמורת צ'וקאור"; הימאצ'ל פרדש - שמורת ההימלאיה הגדולה, הגן הלאומי עמק פין, והשמורות: "ציטאל", "דאראנג'הטי", "קייס", "קאנאוור", "רופי באהדא", "ראקשום", "אסראנג'-יפא" ועוד.
אוטר פרדש - הפארק הלאומי נאנדה דווי, הפארק הלאומי עמק הפרחים, והמקלטים לחיות הבר "קדארנאטה" ו"פאשו-ויהאר"; סיקים - הפארק הלאומי קהאנג'-חאנדזונג'ה; יש נוכחות לא מאושרת בצפון מזרח ה"פארק הלאומי נאמדאפה" שבמדינה ההודית ארונאצ'ל פרדש.
: הכבשים כחולים נמצאים במספר שמורות ופארקים, כשאחד מהגדולים בהם הוא פארק לאומי באזור שימור אנאפורנה.
כבש זה הוא בעל החיים הפופולרי והמבוקש ביותר ב"שמורת הציד דהורפאטאן".
המין סובל בעיקר מציד לא חוקי נמוך, ומרעיית יתר של בעלי חיים מקומיים, אם כי אמונות דתיות מגינות עליהם באזורים רבים מציד בכלל.
בין פעולות השימור שהוצעו לנפאל:
לשמר את תוכנית הציד הנוכחית, שנשלטת באופן הדוק
לשקול תוכנית מוסדרת של ציד ברמה נמוכה על ידי תושבים המקומיים באזורים מסוימים; במקביל, יש לנקוט בצעדים מהירים
לעצור את הרס בתי הגידול שנגרם על ידי מרעה צאן ויאקים בבית הגידול הטבעי של הכבש הכחול.
: המינים אינם נמצאים בסכנה מיידית והמספרים נראים במצב גדילה עקב ההתרחבות של שטחי מרעה ליאקים מבויתים.
האוכלוסייה הגדולה והמוכרת של כבשים אלו נמצאת בעיקר בפארק הלאומי ג'יגמה-דורג'י".
פעולות השימור המוצעות הן בעיקר הצמדת משדרים לכבשים הכחולים, כדי שיהא מידע טוב יותר על האקולוגיה שלהם במדינה זאת.
כבריאס היה מצביא אתונאי מהולל בן המאה ה-4 לפנה"ס.
ב-388 לפנה"ס הוא ניצח באייגינה צבא משותף לספרטנים ולאייגינים בפיקודו של גורגופאס.
אחר כך פיקד על הצי המלחמתי שנשלח לסייע לאוואגורס, מלך קפריסין, במלחמתו נגד הפרסים.
ב-378 לפנה"ס, לאחר שכרתה אתונה ברית עם תבאי כנגד ספרטה, הדף כבריאס בהצלחה את כוחותיו הרבים יותר של אגסילאוס השני ליד תבאי.
כשהסתערו לעברו חייליו של אגסילאוס, הורה כבריאס לאנשיו להישאר על עומדם ולא לתקוף, כשחודי כידוניהם פונים מעלה ולא לעבר האויבים ומגיניהם שעונים על ברכם השמאלית ולא נשענים על כתפם.
החיילים השכירים שבפיקודו נשמעו מיד לפקודתו ללא כל היסוס, ולאחר מכן ביצעו עמיתיהם, לוחמי הגדוד הקדוש של תבאי בפיקודו של גורגידאס.
"הפגנת בוז" זו עצרה על פי המסופר את התקדמותם של החיילים הספרטנים, וזמן קצר לאחר מכן אגסילאוס נסוג.
ב-376 לפנה"ס נחל כבריאס ניצחון מכריע על הצי הספרטני בקרב ליד נקסוס, אך למרות שיכול היה להשמיד את הצי הספרטני, השתהה כדי לאסוף את גופות החללים של ציו בזוכרו את גורל המצביאים האתונאים לאחר קרב ארגינוסאי.
מאוחר יותר, כאשר עברו האתונאים לצד הספרטנים, הדף את צבא אפמינונדס למרגלות חומות קורינתוס.
ב-366 הואשם יחד עם קליסטרטוס בבגידה, משום שיעץ להסגיר את אורופוס לידי התבאנים.
הוא זוכה מאשמה זו, וזמן קצר אחר כך קיבל על עצמו לשמש כמצביא בשירותו של טאוס מלך מצרים, שהתגונן מפני כיבושה מחדש של ממלכתו על ידי הפרסים.
כשפרצה מלחמת בעלות הברית (357 לפנה"ס), פיקד כבריאס יחד עם כארס על הצי האתונאי.
הוא נהרג בהתקפה על כיוס.
כבשה שחורה היא תוכנית רדיו שבועית בנושא מוזיקה שחורה, היפ הופ וראפ, המשודרת בתחנת הרדיו "הקצה" מדי יום ו' לאחר 13 שנות שידור בתחנת הרדיו "קול הקמפוס" בתדר 106FM מאז 2005.
התוכנית, בהנחייתם של ליאור שיינברגר ונתי חסיד, שמה לה למטרה לקדם את תרבות ההיפ הופ בארץ.
כחלק מהקו הכללי של 'קול הקמפוס', נותנת התוכנית בימה לאמנים אשר אינם זוכים לחשיפה רגילה, על מנת להפנות אליהם את הזרקור שיסייע להקפיץ אותם.
במרוצת השנים התארחו בתוכנית אמנים רבים מתחום הראפ וההיפ הופ הישראלי והבינלאומי.
בדצמבר 2005 שודרה התוכנית הראשונה של כבשה שחורה, בהנחיית ליאור שיינברגר, שגם משמש כעורך התוכנית.
תחילה עסקה התוכנית בהיפהופ בינלאומי, בדגש על היפהופ צרפתי, לצד ראפ מחתרתי מארצות הברית.
לאחר שנתיים של שידורים, ביולי 2007 צורף כמנחה שותף נתי חסיד, מי שניהל את פורום "מוזיקה שחורה" בתפוז (באותה עת, הקהילה הגדולה בישראל לתרבות היפהופ) והתוכנית שינתה מתכונת והחלה להתמקד בהיפהופ ישראלי לצד כזה שמקורו מחוץ לישראל.
במהלך השנים היוותה התוכנית פלטפורמה מרכזית שטיפחה את דור הראפרים הצומח וסיפקה לרבים מהם, דוגמת 'תכלס', נצ'י נצ' ואחרים - את ההתנסות הרדיופונית הראשונה באירוח חי.
בין השנים 2007–2012 שיתף צוות התוכנית פעולה עם מגזינים נבחרים ביניהם נענע10, nrg ו"הארץ" בסדרת סיקורי היפהופ נבחרים.
ב-7 במרץ 2013 קיימו חברי ההרכב שיתוף פעולה עם אייל פרידמן (קוואמי) ברדיו "הקצה (תחנת רדיו)" ויחד הם אירחו את אמן ההיפהופ Coolio לראיון בלעדי.
ליאור שיינברגר - מייסד התוכנית, מנחה ועורך ראשי מאז 2005. שימש ככתב מוזיקה במגזין 'קול הקמפוס', nrg, נענע10 והארץ.
משדר ב'קול הקמפוס' תוכנית נוספת בשם "מדברים אל הקיר" בה הוא מארח מדי שבוע אמנים שונים לשיחה אישית.
נתי חסיד - מגיש ועורך ראשי לצד ליאור שיינברגר מאז שנת 2007, מלבד היותו ראפר, חסיד ניהל באותה עת את פורום מוזיקה שחורה בתפוז.
בנוסף, שימש ככתב מוזיקה במגזין 'קול הקמפוס', nrg, נענע10 והארץ.
DJ Funkay Fish - ניב פישר - שימש כתקליטן הבית של התוכנית בין השנים 2010–2013.
DJ Popalova - ואדים פופלבסקי - החליף את ניב פישר כתקליטן הבית של התוכנית בין השנים 2014–2015
DJ מתן זיגל- החליף את ואדים פופלבסקי כתקליטן הבית של התוכנית.
משמש כחלק מהצוות המורחב מאז 2015.
טל אלפנט - מגיש ועורך ראשי של תוכנית הרדיו 'היפופוטל' ו'שורשים' ב'קול הקמפוס' 106FM - צורף ב-2014.
אריאל גרנר - שדר ועורך - צורף לתוכנית בספטמבר 2014.
אילן גורן - שדר ועורך - צורף לתוכנית בספטמבר 2014.
במהלך אוגוסט 2015 הוזמן צוות התוכנית לסקר את פסטיבל ההיפהופ HIPHOP KEMP בצ'כיה (פסטיבל ההיפהופ המחתרתי הגדול באירופה).
במסגרת הפסטיבל קיימו מגישי התוכנית ראיונות בלעדיים עם כמה מהשמות הגדולים בעולם ביניהם:, גוסט פייס קילה (וו טאנג קלאן), די ג'יי פרמייר, רויס דה , די ג'יי ואדים, די ג'יי הופה, אבידנס,
כבשי שור (שם מדעי: Ovibovini) הוא שבט של פרסתנים בתת-משפחת היעלים, הכוללים שני סוגים בעלי מין יחיד.
הסוגים בשבט מתאפיינים במידות גוף גדולות משאר השבטים שבתת-המשפחה, ובקרניים או פרופיל המזכיר את שבט הבקר שבתת-משפחת הפרים (זהו גם הפירוש של שמם המדעי: "Ovibovini" = "כבשי שור").
סיווגם אינו מוסכם, ולמרות שיש לשניים מאפיינים זהים רבים במבנה הגוף או באקולוגיה, ישנם טקסונומים הסוברים שהשניים קשורים יותר למינים אחרים בתת-משפחת היעלים מאשר אחד לשני.
כמו כן יש המשייכים לשבט זה את הסוגים גוראל וסרו משבט הצפירים.
כבשי השור מתאפיינים בראש גדול עם חרטום עבה ורחב, ובצוואר קצר ורחב.
מבנה גופם ארוך ורחב כחבית עם רגליים קצרות ופרסות גדולות במיוחד.
פרוותם שעירה וצפופה ביותר והיא מפרישה חומר שמנוני המפיץ ריח מושק; הפרווה העבה מותאמת לאקלים הקר שבו הם חיים.
הזנב קצר יחסית וכמעט ואינו נראה על פני הפרווה העבה שסביבו.
לכבשי השור יש קרניים יוצאות דופן משאר היעלים, והן ייחודיות בכך שהן צומחות לכיוון הצדדים ומזכירות קרניים של תאו או גנו.
למרות שהמינים נראים מגושמים הם די מיומנים בריצה ובקפיצה באזור הררי.
מידות הגוף שלהם גדולות במיוחד לעומת רוב היעלים: גובה הכתפיים הוא בסביבות 130 ס"מ, והמשקל של הזכרים הוא לפחות כ-300 ק"ג.
כבשי השור הם בעלי חיים חברותיים ופעילי יום החיים בקבוצות או בעדרים, וגודלם ישתנה בין העונות ובהתאם למין.
הם נוטים לעשות נדידות עונתיות קטנות בהתאם לזמינות המזון.
התקשורת החברתית שלהם מפותחת מאוד, והם מפיקים מגוון קולות כשאגות, נחירות, אנקות פעיות ושיעולים.
תזונתם מבוססת על עשבי תיבול, שיחים ועשבים - בהתאם לתפוצה.
בשל גודלם, יש להם טורפים מועטים כדובים וזאבים, ודרך ההתגוננות של העדרים שלהם ייחודית: מין אחד יעדיף להימלט לעומק הסבך ולשכב על האדמה, בעוד שהמין השני מצטופף לכדי עיגול כשהפרטים הבוגרים נמצאים בחוץ ומונעים גישה לצעירים.
הלחימה בין הזכרים בעונת הרבייה דומה לזו של כבש גדול-קרניים.
ההריון של נקבות כבשי השור נמשך כ-8 חודשים, לאחריהם נולד טלה יחיד ולעיתים רחוקות תאומים.
בעת הלידה הטלאים שוקלים בסביבות מספר קילוגרמים.
הגמילה של הטלאי השבט מאוחרת מאוד ומתרחשת בגיל 11-9 חודשים.
גם הבגרות מתרחשת בתקופה מאוחרת למדי.
תוחלת החיים שלהם היא כ-14 שנים בטבע ועד כ-20 שנה בשבי.
כבש המושק או כבש שור (Ovibos moschatus), בעל דמיון רב לכבש, לתאו אפריקני ולמיני בקר אחרים.
תואר מדעית בשנת 1780 ומצב שימורו הוא "ללא חשש" (LC).
סימני היכר: קרניים דמויות קרני תאו, פרווה שעירה וארוכה ביותר בצבע חום מהגוני אדמוני.
חי ברחבי הטונדרות באזורים הצפוניים והקרים ביותר - כולל קנדה, אלסקה, סיביר וגרנלנד.
טאקין או יעל שור (Budorcas taxicolor), בעל דמיון רב לצפיר הקורדילרים ולכבש, ונראה כמעין כלאיים בין מספר בעלי חיים.
תואר מדעית בשנת 1850 ומצב שימורו הוא "פגיע" (VU).
סימני היכר: קרניים קטנות דמויות קרני גנו, פרווה עבה וקצרה בצבע זהוב עד חום אדמדם.
חי באזורים הררים מיוערים בדרום אסיה - כולל סין העממית, בהוטן, מיאנמר והודו.
כבשן סיד הוא תנור המשמש לייצור סיד באמצעות שריפת אבן גיר (סידן פחמתי).
אם בזמן השריפה התנור מגיע לטמפרטורה גבוהה מ-1,000 מעלות, החומר הופך להיות בלתי שמיש.
שימוש בייצור סיד ידוע עוד בימי קדם לצורכי בנייה, ייצור פצצות ושימושים חקלאיים.
אבן גיר עשויה מסידן פחמתי (CaCO3).
כשמחממים אותה לטמפרטורה גבוהה יותר מ-825 מעלות צלזיוס מתרחש תהליך שמפרק את התרכובות ומסלק מהן פחמן דו-חמצני (CO2).
מה שנותר כשהגז מתאדה הוא תחמוצת סידן (CaO), שקרויה גם "סיד בוער".
בשפת הכימיה התגובה מתוארת כך: CaCO3 → CaO + CO2.
חומר הבעירה לכבשני הסיד הופק מהצמח סירה קוצנית, בהיותו צמח המסוגל להגיע בבעירה לטמפרטורות גבוהות בזמן קצר.
ישנם 2 סוגים עיקריים של כבשנים: כבשני אבוקה וכבשני ריצה.
המאפיין של כל הכבשנים הוא צורתם האליפטית, כאשר ישנו פתח אוורור בראש הכבשן ופתח לשריפה באחד הצדדים.
כבשני סיד בארץ ישראל הוקמו בעיקר בתקופה העות'מאנית.
רבים מהם נמצאים באזור המערבי של העיר מודיעין-מכבים-רעות.
מספר כבשני סיד נוספים, ניתן למצוא בגן לאומי מגדל צדק, סמוך לשכונה הדרומית של ראש העין.
שדה התעופה כברית הוא שדה תעופה צבאי של חיל האוויר המצרי, מיקומו כ-30 קילומטרים צפונית לעיר סואץ ו-125 קילומטרים מזרחית לקהיר.
השדה משרת בעיקר מסוקי קרב מדגם איירוספסיאל גאזל.
שמו של השדה נגזר משם הכפר הקרוב אליו ומשמעותו בערבית הוא גופרית.
בזמן מלחמת העולם השנייה השדה נקרא תחנת חיל האוויר המלכותי כברית.
הבסיס שימש את חיל האוויר הבריטי המלכותי במערכה במדבר המערבי שבה לחמו הבריטים בגרמנים ובאיטלקים בצפון אפריקה.
בשנת 1941 הוקמה בבסיס יחידת קומנדו בריטית.