tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עמרי אסנהיים - עיתונאי ישראלי, משמש כתב ובמאי בתוכנית התחקירים עובדה.
מתגורר עם משפחתו בקיבוץ חולדה.
נתן שוואלב - פעיל ציוני שפעל בשווייץ בתקופת השואה, נציג המרכז העולמי של תנועת החלוץ בז'נבה.
היה חבר קיבוץ חולדה ואחד ממנהיגיו.
צפורה נריה - לוחמת בפלמ"ח וממלווי השיירות לירושלים.
מן המפקדות הראשונות בנח"ל, קצינת ח"ן בדרגת סא"ל בצה"ל.
ב-1942 הצטרפה לחברת הנוער בקיבוץ חולדה.
היא גרה בקבוצת חולדה כשנתיים וחצי.
פרוין שמואלי בוכניק - אמנית ישראלית שהקימה סטודיו-גלריה בקיבוץ.
משפחת טרסוב - אושיות רשת.
חֻלְדָּה הַנְּבִיאָה היא דמות מקראית של נביאה מימי המלך יאשיהו.
חולדה ניבאה נבואת זעם כיוון שהעם חטא, אך הבטיחה ליאשיהו שהיא לא תתקיים בזמנו.
שמה מופיע בתנ"ך פעמיים בלבד, אך מסורות חז"ל שונות הרחיבו את ההתייחסות אליה.
חולדה הנביאה מוזכרת בשני מקומות במקרא.
מופע ראשון ניתן למצוא בספר מלכים ב' פרק כ"ב פסוק י"ד: "וילך חלקיהו הכהן ואחיקם ועכבור ושפן ועשיה אל חֻלדה הנביאה אשת שלם בן תקוה בן חרחס שמר הבגדים והיא ישבת בירשלם במשנה וידברו אליה".
מופע שני נמצא בספר דברי הימים ב' פרק ל"ד פסוק כ"ב: "וילך חלקיהו ואשר המלך אל חֻלדה הנביאה אשת שלם בן תוקהת בן חסרה שומר הבגדים והיא יושבת בירושלם במשנה וידברו אליה כזאת".
חולדה משמשת כנביאה בזמנו של ירמיהו הנביא.
המלך יאשיהו גילה כי נמצא ספר תורה בבית האלוהים, ועולה בו החשש כי אלוהים יכעס על עמו כיון שלא קיימו את כל הכתוב באותו הספר.
מתוך חשש זה הוא שולח משלחת אל חולדה הנביאה (יש אומרים שזאת רק מכיוון שירמיהו שהה מחוץ לעיר באותו זמן), ובמשלחת חברים: חלקיהו בן שלום הכהן, אחיקם בן שפן, עכבור, שפן ועשיה.
על פי הנבואה, עבודת האלילים של העם תגרום לרעה גדולה ומלך יהודה שהיה היחיד לשמור את תורת האלוהים - ימות בשלום, על מנת שלא יצטרך לראות את כל הרעה הזו.
למרות נבואתה של חולדה, יאשיהו מלך יהודה נהרג בקרב מול פרעה במגידו ולא מת כתוצאה של אריכות ימים.
פרעה השתלט בקלות על הארץ, ובכך בא סופה של ממלכת יהודה החופשית.
השתלטותו של פרעה על יהודה סללה את הדרך לכיבוש הארץ ולחורבן בית המקדש הראשון בידי נבוכדנאצר.
מלבד האמור בתנ"ך מוסרים חז"ל פרטים נוספים על חולדה הנביאה.
חולדה נמנית בתלמוד עם שבע הנביאות שקמו לישראל, ועל פי סדר עולם רבה הייתה אחת מעשר נביאות.
על פי דעת רבי יהודה המובאת בתלמוד הבבלי הייתה חולדה מבני בניהם של יהושע בן נון ורחב הזונה וקרובת משפחה של ירמיהו הנביא.
במספר מקומות, חז"ל מנסים להסביר מדוע חולדה כאישה קיבלה נבואה, ואיך ייתכן שהמלך יאשיהו פנה אליה ולא לירמיהו, למרות שפעלו באותה התקופה.
תמיהתם של חז"ל מובנת: בתנ"ך יש רק שלוש נשים, הנזכרות בשמן, שעליהן נכתב מפורשות שהיו נביאות: מרים (שמות ט"ו כ'), דבורה (שופטים ד' ד') וחולדה (מלכים ב' כ"ב י"ד).
בתלמוד הבבלי, נשאלת השאלה מדוע חולדה ניבאה בימיו של ירמיהו, ומדוע יאשיהו פנה לחולדה ולא לירמיהו.
לשאלות אלו ניתנות מספר תשובות:
רב טען שחולדה הייתה קרובת משפחתו של ירמיה, ולכן ירמיה "לא היה מקפיד עליה".
כלומר, ירמיה איפשר לה להתנבא, או העלים עין מכך.
לפי רבי יוחנן, יאשיהו פנה לחולדה ולא לירמיהו מפני שירמיהו לא היה בעיר.
לעומת זאת, רבי שילא טען שהפניה לחולדה הייתה מפני שהנשים הן רחמניות: יאשיהו ידע שהוא עומד לקבל נבואה קשה והעדיף לקבל אותה מאישה מתוך תקווה שכך יקבל תשובה מרוככת יחסית.
מדרש נוסף מתייחס לשמה של חולדה הנביאה: [אמר רב נחמן: לא יאה היהירות [הגאוה] לנשים.
שתי נשים יהירות היו ושמותיהן מאוסים, אחת שמה דבורה ואחת שמה חולדה.
דבורה שכתוב בה: "ותשלח ותקרא לברק" ואילו היא לא הלכה לקראתו.
חולדה שכתוב בה: "אִמרו לאיש" ולא אָמרה: אִמרו למלך].
בפרקי דרבי אליעזר (פרק לג) מסופר בזכות מה זכתה לנבואה:
על פי מדרש זה, חולדה זכתה בנבואה משום צדיקותו של בעלה, שלום בן תקות.
בדרך זו מתרץ המדרש מדוע הוזכר בעלה של חולדה בצמוד לשמה.
רש"י מביא שלחולדה הייתה לשכה סמוכה ללשכת הגזית (מושב הסנהדרין) שהייתה פתוחה כלפי חוץ וסתומה כלפי הסנהדרין מפני הצניעות.
במקום אחר הוא מביא שהייתה יושבת בין שני שערי חולדה שנקראו לדעתו על שמה.
הוא אף מפרש שחולדה הייתה מלמדת את הזקנים תורה שבעל פה, על פי המילים :
מוסיף "הגהות רבי עובדיה הנביא" בפירושו על רש"י:
במדרש בראשית רבתי מן המאה ה-11, נמנת חולדה הנביאה עם כ"ב הנשים הכשרות שהיו בעולם.
במספר מקורות תנאיים קדומים מוזכר שקבר חולדה הנביאה נמצא בתוך העיר ירושלים.
על פי מסורת מאוחרת יותר, קברה של חולדה הנביאה נמצא בהר הזיתים.
ר' משה באסולה שביקר בירושלים במאה השש עשרה כתב כך: "על ראש הר הזתים בית גדול, ושם תוך בירה יפה חולדה הנביאה בקבר של שיש.
גם שם צריך לפרוע לשומר ישמעאל ליכנם ד' דרימי (סוג של מטבע) ולפרוע שמן להדליק, כי שם נרות תמיד".
המקום המזוהה כיום עם קבר חולדה, הנמצא על הר הזיתים, ידוע בנצרות כ"קבר פלגיה", ובאסלאם כ"קבר ראבעה אלעדויה".
פלגיה הייתה קדושה נוצרית שחיה במאה הרביעית, וראבעה אלעדויה הייתה מיסטיקנית סופית שחיה במאה השמינית.
כלומר, קבר זה מקודש לשלוש הדתות המונותאיסטיות, וכל אחת מהן מייחסת אותו לאישה אחרת.
הייחוס הנוצרי לפלגיה הוא המוקדם ביותר, ומופיע כבר במאה השישית.
חוּלְדה לִיבֶּרָנוֹמֶה (באיטלקית: Hulda Liberanome; נולדה ב-10 במרץ 1930) היא עיתונאית יהודייה-איטלקית.
שימשה ככתבת העיתון "הארץ" באיטליה במשך כ-50 שנה.
חולדה בְּרָוֶר נולדה ב-1930 בווינה, בעת ביקור המשפחה בעיר.
היא בתו של הגאוגרף וההיסטוריון אברהם יעקב ברור ואחותו הצעירה של הגאוגרף משה בְּרָוֶר.
גדלה בירושלים, למדה בבית הספר "מעלה" ונסעה בשנת 1947 ללונדון ללמוד בבית הספר לכלכלה של לונדון, בו קיבלה תואר ראשון ושני.
בשנת 1952 חזרה ארצה ושירתה כקצינה בצה"ל.
בשנת 1955 נישאה לפרופ' מנפרדו ליברנומה, מומחה להיסטוריה רומית באוניברסיטת פירנצה.
הם היו לחברים פעילים בקהילה היהודית בפירנצה.
שנים רבות הייתה חברה בוועד הקהילה היהודית בפירנצה, והיא מנהלת את "טוסקנה אבראיקה", מגזין דו-חודשי שבו היא מפרסמת באופן קבוע כבר 34 שנים.
ליברנומה כתבה בקביעות בעיתונים ובכתבי עת באיטליה ובארצות דוברות אנגלית.
במקביל, עבדה במחלקת יחסי הציבור של משרד המסחר האיטלקי בעיר פירנצה.
חולדה סוחרת או אוגר היער (שם מדעי: Neotoma) הוא סוג של מכרסם ממשפחת האוגריים החי באמריקה הצפונית.
מיני החולדה הסוחרת קטנים מעט מחולדות אמיתיות ומצוידים בזנב פרוותי.
תפוצתם ממקסיקו עד דרום קנדה ובאזורים מסוימים הם נחשבים למזיקים.
החולדה הסוחרת קיבלה את שמה עקב מאפיין מסקרן של התנהגותה: תופעת ה"סחר" או "החלפה".
אוגרי יער נחשבים לבעלי חיבה לחפצים נוצצים וכאשר הם מוצאים חפץ כזה, לעיתים ישמטו את מה שהם נשאו לפני כן (אבנים או חומר צמחי) וייקחו את הדבר שמצאו במקום.
עקב כך, ידועים בארצות הברית מקרים בהם תכשיטים בבתים כפריים "נעלמו" ובמקומם "הופיעו" חפצים חסרי ערך.
תופעה מעניינת נוספת הקשורה בחולדה הסוחרת היא הרגלי הקינון שלה.
דורות של חולדות יכולים לקנן באותו המיקום ולבנות קנים חדשים על שרידי הישנים.
לפיכך, קן כזה יכול להיות ממוקם על גבי מצבור עצום
מצבור זה קרוי באנגלית Midden והגדולים שבהם תוארכו כבני 40,000 שנה.
קני חולדות עתיקים שכאלה משמשים למחקר ארכאולוגי ופליאונטולוגי.
חולדה סוחרת לבנת-גרון (Neotoma albigula)
חולדה גורביץ (2 בינואר 1926 – 16 בינואר 2024) הייתה פעילה חברתית ישראלית, מתנדבת שכונתה "המלאך בלבן" או "אם הפצועים" על עזרתה לנכי צה"ל ובני משפחותיהם, פצועים בבתי החולים ומשפחות שכולות; כלת פרס ישראל על מפעל חיים – תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה לשנת תשע"א (2011).
גורביץ נולדה בעתלית לדב וחנה הופמן, ממקימי "חברת המלח בארץ-ישראל".
היא הייתה נכדתם של גבריאל וטובה שפירא, ממייסדי המושבה עתלית.
גורביץ הייתה חברת ארגון ההגנה ועם הקמתו של צה"ל, שירתה בחיל הים והייתה מארבע הבנות הראשונות בחיל.
בסמוך לשחרורה מהצבא, החלה להתנדב בוועד למען החייל, ובשנים שלאחר מכן עסקה בארגון פעילויות עבור חיילים.
כן הדריכה ילדי עולים במעברות ובוואדי סאליב, הייתה פעילה בסיוע לדרוזים ובאגודת ידידות ישראל - צרפת.
במשך שנים הייתה חברה בתנועת החרות.
בשנת 1959 היא יצאה בהתקפה חריפה נגד אבא חושי, בטענה שהפעיל אלימות כדי להשתיק ביקורת.
בהמשך, כיהנה כחברת מועצת העיר חיפה.
לאחר מלחמת יום הכיפורים בחרה להתפטר מעבודתה ולהקדיש את זמנה לפעילות התנדבותית למען חיילים ונפגעי פעולות איבה.
מאז, הייתה מגיעה מדי יום לבתי החלמה ובתי חולים לעיסוק בפעילות זו, לבושה בלבן, שם הייתה עורכת מסיבות ופעילויות לעידוד והעלאת המורל לנפגעים.
בעיקר הייתה פעילה במרכז הרפואי רמב"ם ובבית ההבראה הצבאי הסמוך.
גורביץ הייתה פעילה בעיר מגוריה חיפה בארגונים שונים.
על כך הוענקו לה אות "יקירת העיר חיפה" ואותות הוקרה נוספים.
הייתה ממייסדות עמותת "ארגון נשי חרות בישראל", המפעילה 23 מעונות יום ברחבי הארץ.
עד 2007 הייתה חברת הנהלה, במשך 18 שנה, במרכז היהודי-ערבי "בית הגפן", ועד למותה המשיכה בפעילותה כחברת מועצה במוסד זה.
הקימה עם בעלה, עו"ד בן-עמי גורביץ (שנפטר בשנת 1965), אגודות ידידות עם מדינות שונות בעולם.
ביניהן, "המרחב", לעמים הלא-ערבים במזרח התיכון, ו"אגודת ידידות ישראל-צרפת".
עשייתה בתחום זה נגעה גם בעידוד תיירות לארץ.
ב-2020 נחנכה טיילת על שמה בחוף בת גלים בחיפה.
גורביץ נפטרה ב-16 בינואר 2024 בגיל 98, והובאה לקבורה בבית הקברות חוף הכרמל.
תשל"ז (1976) – "אות הנשיא למתנדב" בתחום הביטחון, על פעילותה למען חיילים פצועים, נכי צה"ל ומשפחות שכולות
1987 – מגן שר העבודה והרווחה, למתנדבת מצטיינת
1993 – פרס ועד הכרמל, על פעילות מופתית רבת שנים לשיפור החיים והסביבה
1993 – עיטור יקירת העיר חיפה, על דבקות במשימותיה ואהבת ארץ ישראל
1999 – מגן שר הבריאות, על התנדבות ומסירות מופתית ועל אהבת האדם והזולת
2000 – אות הוקרה ע"ש מנחם בגין על מפעל חייה לטיפול בפצועי צה"ל ובנכי צה"ל
2006 – פרס ראש אט"ל (אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה בצה"ל) על מפעל חיים
2020 – טיילת חדשה, הסמוכה לבית החולים רמב"ם בשכונת בת גלים נקראה על שמה
חולד עירום או מכרתן עירום (שם מדעי: Heterocephalus glaber) הוא מין מכרסם יחיד בסוגו ממשפחה עצמאית - חולדים עירומים (Heterocephalidae), כשבעבר שויך למשפחת המכרתניים.
מין זה וחולד דמאראלנד (Fukomys damarensis) הם המינים היחידים של חולייתנים המקיימים מבנה חברתי מלא: מושבות החולד העירום מוגדרות כסופר-אורגניזם - אורגניזם המורכב מכמה אורגניזמים אחרים.
הקריוטיפ של החולד הוא 2n - 60: שני עותקים של כל כרומוזום, 60 כרומוזומים (30 זוגות הומולוגיים).
החולד העירום מצוי בערבות העשב של מזרח אפריקה, בעיקר במדינות אתיופיה, סומליה וקניה.
החולד העירום אינו מצוי בסיכון; הוא נפוץ מאוד באזור התפוצה שלו, האזורים היבשים של מזרח אפריקה.
למין זה אדפטציות ייחודיות, המאפשרות לו לשרוד בבית גידולו התת-קרקעי והקשה למחיה.
זהו מין מסתגל תרמי (מין שטמפרטורת גופו משתנה בהתאם לטמפרטורת הסביבה) היחיד מבין היונקים.
בנוסף, החולד העירום אינו חש בכאב, וקצב המטבוליזם והעברת החמצן בגופו נמוך מאוד.
החולד ידוע גם בשל תוחלת חייו הארוכה (תוחלת חייה של מלכת המושבה: כ-13–18 שנים).
עד לפברואר 2016 החולד נחשב כחסין לסרטן, אך מדענים אמריקאיים תיעדו שני מקרי סרטן אצל פרטים ממין זה.
החולד חי את כל חייו מתחת לאדמה, ולכן הסתגל לחוסר בחמצן האופייני לסביבת המחיה שלו: הריאות שלו קטנות מאוד ולדם שלו יש זיקה גדולה מאוד לחמצן, מה שמגדיל את יעילות העברת החמצן לכל חלקי הגוף; כך החולד יכול לחיות בסביבה בה החמצן מהווה רק כ-8%.
קצב המטבוליזם של החולד נמוך מאוד, כ-2/3 מקצב המטבוליזם אצל עכברים בגודל דומה; לאחר פרק זמן ארוך של רעב, החולד יכול להוריד את קצב המטבוליזם שלו בכ-25%.
לחולד חסר הנוירוטרנסמיטר (המוליך העצבי) Substance P, האחראי על העברת אותות כאב למערכת העצבים המרכזית.
לכן, החולדים הערומים אינם מרגישים כאב, גם כשהם נחשפים לחומצה או לקפסאיצין.
הזרקת Substance P לגופם של החולדים גורמת לתחושת כאב בעת חשיפה לקפסאיצין, אך לא בעת חשיפה לחומצה.
זוהי אדפטציה המאפשרת לחולד לשרוד בסביבה בעלת ריכוז גבוה מאוד של פחמן דו-חמצני, מה שגורם לחמצת מטבולית.
זהו מין היונק היחיד שטמפרטורת גופו משתנה בהתאם לטמפרטורת הסביבה.
האיזון בין קצב הובלת החמצן לטמפרטורת הסביבה משתנה מפוקילותרמי להתרותרמי כשהטמפרטורה גבוהה מ-28 מעלות צלזיוס.
בטמפרטורות נמוכות יותר, החולדים מגיבים לשינויים בטמפרטורה בהתנהגויות מסוימות; למשל, כשטמפרטורת הסביבה נמוכה מדי, החולדים מצטופפים יחד בחלקים של המאורה שמוארים בידי השמש; וכשהטמפרטורה גבוהה מדי, הם נסוגים לחלקים עמוקים (ולפיכך קרים יותר) של המאורה.
ה"מלכות", הנקבות הפוריות, גדולות משמעותית משאר הפרטים: משקלן עולה לעיתים קרובות על 50 גרם – משקלה של המלכה הגדולה ביותר שנמדדה היה 80 גרם.
החולד העירום בעל צבע ורדרד וללא פרווה על גופו.
רגליו של החולד העירום דקות וקצרות, אך למרות זאת, החולד מצליח לנוע במהירות גדולה מתחת לפני הקרקע, קדימה כמו גם אחורה.
השפתיים נמצאות מאחורי השיניים הקדמיות; מבנה זה מאפשר לחולד לחפור בעזרת שיניו מבלי שייכנס לפיו חול.
החולד חי במבנה של חברתיות מלאה, שבה במושבה ממוצעת של 75–80 פרטים יש נקבה מתרבה אחת ("מלכה") ו-1–3 זכרים מתרבים ("מלכים").
שאר הפרטים מספקים את צורכי המושבה, ההגנה עליה והטיפול בגורים.
הנקבות שאינן המלכה עקרות באופן זמני, הזכרים אינם עקרים מבחינה פיזילוגית.
הפרטים הקטנים דואגים לתחזוקת הקן ולאספקת המזון, והגדולים יותר מגנים על הקן.
השחלות של שאר הנקבות לא מפותחות, ורמות הורמוני הזוויג שלהן קטנות, מה שגורם להן להיות עקרות למעשה.
המלכה אגרסיבית מאוד כלפי חולדים ממין נקבה המנסות לתפוס את מקומה או מייצרות כמות גדולה של הורמוני זוויג.
לאחר מותה של המלכה, נקבה אחרת "תתפוס פיקוד" על הקן, לעיתים לאחר מאבק קשה עם שאר הנקבות, תתחיל לייצר כמות גדולה של הורמוני זוויג, ותהפוך למלכה חדשה.
המרווחים בין החוליות של המלכה החדשה יתרחבו, וכך היא תהיה גדולה משאר הפרטים.
רוב הרבייה של חולד עירום היא , מה שגורם לשונות גנטית קטנה ואלטרואיזם חברתי גבוה, בדומה לנמלים.
עם זאת, ישנם פרטים אשר עוזבים את המושבה ומתרבים עם פרטים ממושבות אחרות.
גודל המושבה נע בין 20 ל-300 פרטים, הממוצע הוא 75. החולד חי במחילות שהוא חופר.
יש בהן חדרים לאחסון מזון, גידול צאצאים ועשיית צרכים.
אורכן המצטבר עשוי להגיע ל-3–5 קילומטר.
החולד מתקשר עם חבריו בעזרת נקישות בקרקע.
החולד ניזון מפקעות (במיוחד בטטות) גדולות במיוחד, לעיתים כבדות ממנו פי 100. את הפקעות החולד מוצא כשהוא חופר בקרקע.
פקעת יחידה עשויה לספק את צורכי המזון של קהילה שלמה במשך חודשים ואף שנים.
החולד אוכל את חלקן הפנימי בלבד וכך מאפשר את התפתחותן מחדש, מה שמאפשר לפקעת להוות מקור מזון לטווח ארוך.
חיידקים סימביוטיים הנמצאים במעיים של החולד מתסיסים את סיבי הפקעת, והופכים את התאית לחומצות שומן החיוניות לחולד.
החולד לעיתים ניזון גם מהצואה שלו עצמו.
חולדה קמפניינו (17 בינואר 1914 – 17 בספטמבר 1992) הייתה ניצולת שואה, אשר העידה במשפט אייכמן בירושלים כנציגת יהדות איטליה וחיברה את הספר האוטוביוגרפי "לדור אשר לא ידע: קורותיה של אם צעירה, בשנה גורלית בגולת איטליה".
קמפניינו עסקה בהוראה והחזיקה בתואר דוקטור למתמטיקה.
חולדה קמפניינו לבית קאסוטו נולדה בפירנצה, ממלכת איטליה, לשמחה (באיטלקית ביצ'ה - Bice) לבית קורקוס ולמשה דוד קאסוטו, חוקר ופרשן מקרא.
חולדה, הצעירה מבין ארבעה אחים, הייתה אחות למלכה קאסוטו (לימים קאסוטו-זלצמן), לנתן קאסוטו וללאה קאסוטו (לימים לאה רוקה).
היא תיארה את ביתה כדתי וציוני.
אביה קיבל תואר דוקטור במקביל ללימודיו בסמינר לרבנים ואמה הייתה מורה בבית ספר כללי.
היא למדה בבית ספר יהודי "תלמוד תורה" בפירנצה במשך חמש שנים ולאחר מכן בגימנסיה ציבורית.
בשנת 1932 החלה בלימודי המתמטיקה באוניברסיטה רומא "לה ספיאנצה" וסיימה את לימודיה בשנת 1936, בתואר דוקטור למתמטיקה והיא בת 22.
מאז הסמכתה, לימדה במשך שנתיים בבתי ספר כלליים, עד סתיו 1938, אשר בו חוקקו חוקי גזע כנגד היהודים שאסרו עליהם ללמד.
כמורה צעירה עברה חולדה קאסוטו למילאנו והחלה ללמד בבית ספר גדול.
היא הייתה בין המורות הראשונות ומהצעירות ביותר שבהן.
היא לימדה בכיתות הגבוהות של בית הספר התיכון, ופער הגילים בינה לבין התלמידים והתלמידות היה קטן.
במילאנו הכירה את שאול קמפניינו, יתומו של הרב אברהם קמפניינו, שהיה רבה של העיר אלסנדריה.
בסוף קיץ 1939 עלו הוריה ושתי אחיותיה לארץ ישראל.
בקושי רב עלה בידו של אביה להשיג היתר עלייה למלכה וללאה, אחיותיה הרווקות של קמפניינו.
הוא עצמו קיבל היתר, משום שהוצעה לו משרה באוניברסיטה העברית בירושלים.
חולדה ושאול קמפניינו ואחיה של חולדה, נתן קאסוטו ובני משפחתו, נשארו באיטליה.
חולדה ושאול קמפניינו השתקעו במילאנו וזמן קצר אחריהם הגיעו לשם גם נתן, אשתו חנה ושני ילדיהם, שושנה ודוד.
כמו אחותו, כך גם נתן ואשתו היו חדשים בעיר ושאול עזר בקליטתם בחיי הקהילה, לשלבם בפעילות התנועה הציונית ובקרב מעגל חבריו הקרובים.
במילאנו כיהן נתן כמשנה לרב ולאחר שחוקי הגזע פגעו בעבודתו כרופא עיניים וכחוקר מבטיח, הפנה את כל מרצו לעיסוק בלימודי יהדות.
הוא עסק בעיקר בהדרכת קבוצות נוער.
חולדה קמפניינו ואחיה נתן לימדו בבית הספר התיכון היהודי בעיר.
חולדה לימדה מתמטיקה ופיזיקה ונתן לימד מקצועות יהדות.
בתקופה זו החליטו שתי המשפחות הצעירות לגור בדירה אחת, החלטה שנחשבה למהפכנית לפי המושגים של אותה תקופה.
הם ביקשו להרגיש קרבה פיזית אחרי שנגזר עליהם להיות רחוקים משאר משפחתם.
ב-1940 נולדה שרה, בת לחולדה ושאול, וב-1942 נולד בנם ראובן.
ב-1941 נולד לנתן ולחנה קאסוטו בן נוסף ושמו דניאל.
חמשת הילדים והילדות גדלו כמשפחה אחת, בבית אחד, עם ארבעה הורים.
בסוף שנת 1942 הוזמן נתן להיות רב בפירנצה, והוא ואשתו עברו לגור שם, בבית הוריה של חנה.
חולדה ושאול וילדיהם נשארו במילאנו אך כאשר החלו הפצצות כבדות על העיר החליטו לעבור לפירנצה, מתוך הנחה שהעיר שאוצרותיה אמנות ולא תעשייה תהיה מוגנת יותר מהפצצות.
הפתרון הסופי באיטליה והכניסה למנזר
ב-8 בספטמבר 1943 חתמה איטליה על הסכם שביתת נשק, והיטלר החליט לכלול את כל יהודי איטליה, בעלי נתינות איטלקית, במסגרת חוקי הגזע והפתרון הסופי.
השליטה באיטליה התחלקה לאזורים גאוגרפיים, באזור הצפוני שלט היטלר וזהו גם האזור שבו התרכזו מרבית יהודי איטליה.
באותו יום גורלי שהתה חולדה קמפניינו עם ילדיה בבית לבדה.
שאול היה ברומא לרגל עסקיו.
נתן, אחיה של חולדה, הגיע אליה במהרה ועדכן אותה כי יש שמועות שהגרמנים עומדים להשתלט על איטליה.
הוא הפציר בה למהר ולהתכונן לעזוב את דירתם וזאת בשל האיום שמא הגרמנים יהרגו את כל היהודים והמקום הראשון שהם יחפשו יהיו בבתים שידועים כבתי יהודים.
הוא הודיע לה שיחפש עבורה מקלט.
חולדה ביקשה לחכות עד אשר יחזור שאול מנסיעת עסקיו, אך היה עליה למהר.
באותו הערב נתן הודיע לחולדה שהמעבר ידחה בכמה ימים ושעליה להישאר מוכנה ודרוכה למעבר בכל רגע.
במקרה שאול התקשר באותו הערב והודיע שהוא מנסה לפלס את דרכו בין ההמון בתחנת הרכבת וברגע שיוכל יחזור צפונה, הביתה.
בינתיים, מתוקף תפקידו כרב הקהילה, עבר נתן מבית לבית כשהוא רכוב על אופניים, הזהיר יהודים ניסה בכל כוחו למצוא להם מקום מסתור והפציר שיצאו מבתיהם, שיסתתרו בכפרים נידחים בכך יצילו את נפשם.
שאול יצר קשר עם אנשי הכמורה בעיר ואלו נענו לבקשתו והסכימו להסתיר במנזרים יהודים רבים וזאת תחת איום מתמיד וסכנה לחייהם אם ימצאו יהודים מסתתרים תחת קורת הגג שלהם.
נשים וילדים התקבלו במנזרים והתחזו לנוצרים.
בבוקר היום השלישי הגיע שאול לביתם בפירנצה.
היה זה יום שבת, אך הוא לא שם לב לכך שנסע כל הלילה ברכבת ואף התגלח.
חולדה קמפניינו נכנסה עם שני ילדיה, חנה גיסתה ושלושת ילדיה למנזר דלה קאלצה (באיטלקית: Il Convent Della Calze).
אם המנזר הסכימה לקבל אותן, כאורחות בתשלום תחת שם בדוי לבית הארחה לנשים שהיה קיים במנזר.
לשהייתן היו תנאים והיה עליהן ללמד את הילדים לשקר ולהרגיל אותם לשמות חדשים.
בנוסף, היה עליהם להמעיט בשיחה עם זרים ולהימצא אך ורק בשטחי שני החדרים שהוקצו להם, פרט לשעות הארוחה בהן הורשו לאכול בחדר האוכל יחד עם כל אורחות המנזר תוך שמירה על מרחק מסוים מהן.
שתי הנשים בדו סיפור חיים כדי להסביר את שהותן במנזר.
הן סיפרו כי הן משפחה מצפון איטליה שברחה מן ההפצצות ומקשיי המלחמה וחיפשה מקלט בעיר שהיה נדמה שתהיה שקטה יותר גם בעתיד.
במטרה להסתיר את זהותם כיהודים לימדו את הילדים כי בשעת סכנה כל אוכל נהיה מותר לאכילה ולכן אכלו גם אוכל לא כשר.
בני זוגן לא ביקרו אצלן, על מנת לא לעורר חשד.
באוקטובר חנה כרעה ללדת ותוך שידול רופא נרשמה התינוקת החדשה בשם חווה.
חנה חזרה אל המנזר עם התינוקת ושתי הנשים המשיכו בשגרת חייהן, עסוקות בטיפול בששת הילדים.
ביום שבת, 27 בנובמבר 1943 הגיע למנזר שאול קמפניינו.
הוא מסר שנתן, אחיה של חולדה, נתפס יום לפני כן ועימו כמה אנשים שפעלו יחדיו במסגרת ועד למען עזרה ליהודים.
היה זה חלק ממצוד כללי של האס אס, שעברו במנזרים, הוציאו ילדים ונשים ממיטותיהם והובילו אותם למשאית שחיכתה ברחוב.
גם המנזר חדל להיות מקום בטוח.
כמה שעות אחר כך חזר שאול והודיע כי מצא משפחה שמוכנה להשכיר להם שני חדרים רק ללילה אחד.
החפצים הועמסו על אופניים וכך החלו בנדודים.
בכל לילה מצאו מקלט אצל אנשים זרים אחרים.
בעלי הבית חששו מאוד ובקושי דיברו או התייחסו לאורחיהם הבלתי רצויים.
בכל בוקר מיהרו לגרשם, ותמיד פחדו מכל רעש מיותר של הילדים.
במקביל לחיפושים אחר קורת גג המשיך שאול לדאוג לגיסו נתן וניסה להבריח לתא המעצר כביסה נקייה, אבקת גילוח ואוכל כשר, וקיווה שבסופו של דבר יצליח למלטו ממאסר.
חולדה ושאול קמפניינו נפגשו מדי יום והוא העביר לה את הכתובת בה ילונו בלילה הקרוב.
באחת מפגישותיהם האחרונות חשה ייאוש, צער ודאגה עמוקה.
למראה אשתו הממררת בבכי אמר: "חולדה, אם כך תתנהגי, אז אנחנו באמת אבודים".
לימים כתבה בספרה כי זו בעיניה צוואתו ואלו היו המילים שליוו אותה עד תום המלחמה.
מציאת מסתור לילדי וילדות המשפחה
ביום שני, 29 בנובמבר 1943, המתינה חולדה קמפניינו לשאול במקום בו קבעו להיפגש.
אחרי כמה שעות הבינה שלא יגיע.
היא חזרה לדירה והסבירה לבעלת הבית כי בגלל איזושהי אי הבנה לא נפגשה עם בעלה וביקשה להישאר ללון בה לילה נוסף.
בעלת הבית הסכימה ובלילה, לאחר שהילדים נרדמו, יצאה אל האופה, שחנותו הייתה למקום המפגש הבטוח של המשפחה.
בעל הבית פייטרינו (באיטלקית: Pietrino) ובנו מאריו (באיטלקית: Mario) ניצלו את חנותם לצורך הסוואה - פעל בה ארגון שעד אז לא ידעה על קיומו - ארגון גג של כל הכוחות האנטי פשיסטים באיטליה הנקרא הוועד לשחרור.
בבוקר שלמחרת כמעט וגורשה מן הדירה.
היא אחזה בידיהם של ילדיה ויחד שוטטו ברגל ברחבי העיר.
בסופו של דבר הצליחה להגיע אל הדירה בה שהה שאול, אך בעלת הבית אמרה לה שבעלה יצא ולא חזר וגם גיסתה הייתה עמו.
אחר כך גירשה אותה מפני שמספיק הסתכנה בשבילם.
שם המשיכה למנזר בו הסתתרו חמותה וגיסותיה.
במנזר סיפרה לה חמותה שפגשה את שאול יום קודם והוא סיפר לה על תוכניתו שלו ושל חנה להבריח את נתן מהכלא.
תוכנית זו לא יצאה אל הפועל, ובעקבות הלשנה נעצרו שאול וחנה.
נתן וחנה קאסוטו וכן שאול קמפניינו נשלחו מזרחה למחנות כך מקרב ארבעה הורים לשישה ילדים נותרה חולדה קמפניינו לבדה, אם יחידה.
חולדה קמפניינו ידעה כי עליה למצוא מקום מסתור לילדים ולשם כך היה עליה להפריד ביניהם.
העזרה הראשונה שקיבלה הייתה מאישה גויה ושמה אנג'ולינה (באיטלקית: Angiolina) שעבדה כעוזרת בית בבית דודיה.
אנג'ולינה עזרה לה להבריח מדירתם חפצים ודברי ערך.
לימים, הודות לה נשמרו חפצים רבים ותעודות של בני הזוג קמפניינו מן האוניברסיטה.
כך כשעלתה לארץ החזיקה ברישיון ההוראה המקורי שלה ובאישור תואר הדוקטור, שהוכר בארץ ולימים עזר לה להגיע לדרגת מאסטר, כך יכלה להמשיך לעסוק בהוראה.
היא עצמה נשארה במנזר עם חמותה ושתי גיסותיה.
ילדי קאסוטו היו אצל סבא וסבתא די-ג'ואקינו וילדי קמפניינו נשארו במנזר עם סבתם ודודותיהם בזמן שאמם חיפשה עבורם מקום מסתור.
היא נפגשה עם אם מנזר תוך כדי שהן מדמות תפילה בכנסייה.
אם המנזר נכנסה ראשונה טובלת את ידיה במים המבורכים ואז כורעת ברך אל מול הצלב הגדול, וכך בדיוק עשתה גם חולדה שנכנסה דקות אחריה.
שפתיהן נעו כאילו הן מתפללות אך למעשה שוחחו ביניהן.
אם המנזר הפצירה בחולדה שתכניס את הילדים לבית יתומים של המנזר אך האם חששה מאוד מההשפעה הדתית ובעיקר התנגדה לכך כסידור בשביל הבנים, שכן מיד היו מתגלים כיהודים מפני ששניהם נימולו.
אחרי חיפושים רבים נמצאו שלוש משפחות אשר הסכימו לעזור ולהסתיר את הילדים.
דניאל קאסוטו נשלח לבית משפחתם של בני הזוג מאריו ולינה סאנטריני (באיטלקית: Santeriri) בעזרתו של בן דודה של אמה של חולדה שהיה קשור אליהם בקשרי עבודה.
הוא קרא להם דוד ודודה אך ראה אותם כהוריו.
הקשר בין "הדודים" וחולדה היה טוב מאוד שכן עמדה לנגד עיניהם מטרה אחת והיא הצלת הילד וטובתו.
התינוקת חווה, בת 40 יום, טופלה בידי אישה מאזור הכפרים סביב פירנצה, שתמורת תשלום הגון הייתה לה לאומנת.
מאריו סאנטריני, ה"דוד" של דניאל קאסוטו, ביקר בביתה מדי פעם.
כשהתינוקת הייתה בת ארבעה חודשים, חלתה בדלקת ריאות ונפטרה.
מאריו דאג לסידורי הקבורה תחת שם בדוי.
לימים, ביוזמתה של שרה קורקוס אחותה של חנה קאסוטו, הועברה גופתה של חווה התינוקת לקבורה בבית קברות יהודי בפירנצה.
בעזרתם של מאריו ופייטרינו, האב ובנו בעלי המאפייה, נמצאה משפחה נוספת - משפחת קולצי, אשר הייתה מוכנה לטפל באחד הילדים ללא כל תמורה כספית.
דוד קאסוטו נשלח אליהם והוא בן 6. למשפחה היה ילד באותו הגיל, ושמו פיירו (באיטלקית: Piero) והשניים הפכו לחברים טובים.
שתי הבנות שושנה קאסוטו (בת 7) ושרה קמפניינו (בת 3 וחצי) נשלחו לבית יתומות של נזירות בכפר קטן על יד פירנצה, פיריטולה (Peretola).
תמורת תשלום כספי הגיעו שתי נזירות בכרכרה ואספו את הבנות.
הן התקשו להסתגל ובסוף החורף אותה שנה הועברו למשפחה אחרת משפחת קונטי (באיטלקית: Conti) שהיו פעילים במחתרת.
בעזרתו של כומר אוונגלי, ד"ר טוליו וינאי שעזר רבות ליהודים באותה תקופה, הפעוט ראובן קמפניינו אומץ על ידי משפחת ביור, אמאטו וליטיציה (באיטלקית: Amato e Letizia Billour).
בני הזוג בשנות הארבעים לחייהם דאגו לו וגידלו אותו והוא קרא להם אבא ואמא.
ביום השחרור, כאשר הגיעה חולדה לקחת את בנה, כאבו בני הזוג את הפרידה.
במהלך הימים שעברו נעה חולדה קמפניינו לצד גיסתה מרים (האחות הצעירה של שאול) כבת עשרים בדרכים כשהיא רכובה על אופניים ומבקרת את הילדים הפזורים ברחבי העיר.
נזהרות שלא להיתפס שכן לא היו בידן תעודות זהות מזויפות ואת האמיתיות שרפו.
נותרו בידן רק כרטיסי מזון עם שמות בדויים.
החיים במנזר היו קשים ותחושה סכנה ריחפת באוויר דרך קבע.
ערב אחד נודע להן כי נשים פשיסטיות ששהו בחדר הסמוך חושדות שהסיפור שלהן הוא בדיה ושהן יהודיות.
באותו הלילה, באפלה מוחלטת, הסתובבו ארבע הנשים בחיפוש אחר מקום להעביר בו את הלילה.
לבסוף חזרו למנזר והשכם בבוקר מצאו מקלט בבית זקנים של העדה הפרוטסטנטית.
שוב שינו את סיפור חייהן כדי שהשכנים לא יחשדו והפעם היו אוונגליות.
לאחר מכן, ברחה חולדה עם חמותה וגיסותיה אל מרתף ביתן הישן והחלה לאסוף אליה את הילדים.
שושנה עברה לסבה וסבתה ואת ראובן ושרה החזירה אליה.
דניאל ודוד נשארו אצל המשפחות המאמצות אשר גרו באזורים שהיו נראים נתונים פחות לסכנות המלחמה.
העלייה ארצה והמעבר לקבוצת יבנה
דבריה של חולדה לאחר שחרור איטליה היו:
המשפחה עלתה לישראל ב-25 במרץ 1945, התגוררה זמן קצר במחנה המעבר בעתלית ואחר עברה לבית משפחת אביה של חולדה בירושלים.
בתחילת קיץ 1945 נודע שחנה קאסוטו נשארה בחיים.
היא עלתה ארצה ובאפריל 1948 (תש"ח) נספתה בשיירת הדסה שעלתה אל הר הצופים.
שלוש שנים לאחר שהגיעה לארץ ישראל, עברה חולדה קמפניינו עם שני ילדיה לקבוצת יבנה, שם עסקה בעיקר בהוראה.
משפטו של אדולף אייכמן החל ב-11 באפריל 1961 והסתיים באופן רשמי ב-14 באוגוסט 1961. חולדה קמפניינו העידה במשפט כנציגת יהדות איטליה.
היא שוכנעה לאחר שנאמר לה שעדותה תסייע בהצגת תמונה רחבה לפשעיו של אייכמן.
אולם לא הייתה זו הפעם הראשונה שדיברה על עברה בשואה.
היא נהגה לספר לילדיה בפתיחות רבה על מה שעבר עליה באותה התקופה.
קמפניינו הגיעה לאולם בית העם בירושלים כשהיא מלווה בבנה ראובן.
היא עלתה על דוכן העדים וסיפרה את סיפורה של יהדות איטליה החל מהתקופה הראשונה של חוקי הגזע, בהם יהודים סולקו ממקצועות חופשיים, וסיפרה על אביה שהיה פרופסור לשפות שמיות באוניברסיטת רומא והורחק מעבודתו יחד עם עוד כ-94 פרופסורים יהודים, וכן על המעבר שלו לארץ ישראל.
היא סיפרה על העבודה שלה ושל אחיה שנפגעה כי יהודים לא יכלו לעבוד במקצועות כגון הוראה.
היא סיפרה גם כי בפקודתו של אייכמן נשלח תיאודור דנקר לרומא עם פקודה ישירה לעצור מיד את אלפי היהודים באיטליה ולשלוח אותם לצפון ל"חיסול".
דנקר נצטווה גם לעבור את כל המדינה צעד אחרי צעד החל מקו החזית צפונה ולאסור כל יהודי שיפגוש בדרכו.
על פירוש הוראה זו של אדולף אייכמן העידה:
בעדותה סיפרה גם את סיפורה האישי: כיצד הסתתרה עם ילדיה במנזר ונדדה ממקום למקום.
היא סיפרה על בעלה וגיסתה שנאסרו ומתו במחנה ליד אושוויץ ועל אחיה שנרצח גם הוא באחד מהמחנות בסמוך לשחרור.
בעדותה ביקש התובע, גדעון האוזנר, להציג את גורלה הפרטי שלה ושל משפחתה שנרדפו ואף חלקם מצאו את מותם.
גורלם אשר היה כגורל כל קהילת יהודי איטליה אשר נאסרו וגורשו.
ספר הזכרונות ותפיסת החשיבות של העדות האישית
ספר זיכרונותיה של קמפניינו, "לדור אשר לא ידע", יצא לאור כעשרים שנה לאחר עדותה במשפט אייכמן.
הספר מתעד את נדודיה במקומות מסתור, לאחר שנותרה הורה יחיד לשני ילדיה ולשלושת אחייניה, ואת פרשת הצלת הילדים ממוות, לאחר שבשנת 1943 נעצרו יחד עם בעלה שאול, אחיה ואשתו.
קמפניינו ראתה חשיבות רבה בעדות האישית בהסבירה כי מספר הנספים, שישה מיליון, איננו נתפס במוח האנושי, אבל כאשר ניצב אדם כמותה ומספר את סיפורו, את סיפור אחיו ואחיותיו, שכניו, קרוביו וידידיו, ההזדהות של השומע הופכת להיות בהירה יותר והרגשת הטרגדיה מוחשית יותר.
היא סברה כי לסיפורים האישיים יש תפקיד חינוכי בהדגשת הטרגדיה המרכזית.
התימה של עדותה הייתה סיפורם של הילדים שחיו ללא אהבת אם ואב, בהרגשת פחד מתמיד, וקשיי החיים היום-יומיים שחייבים להימשך על אף ההתמוטטות החברתית הטוטאלית.
קמפניינו ראתה חשיבות להסברים פשוטים נטולי מליצות, ונענתה בחיוב כאשר נתבקשה לספר את קורות משפחתה תחת הכיבוש הנאצי באיטליה.
את ספרה סיימה קמפניינו במילים: "בתקווה שאהבה ואחווה ידריכו את האנושות למען חיים טובים יותר בעולם טוב יותר".
קמפניינו נפטרה בקבוצת יבנה ב-17 בספטמבר 1992, י"ט באלול תשנ"ב.
בשנת 1997, במלאת חמש שנים למותה, יצאה לאור המהדורה השנייה של ספרה, בעריכת פרופ' יהודה פרידלנדר, שבה נכללו דברים שכתבה על התקופה שאחרי העלייה ארצה, ותיאור עדותה במשפט אייכמן.
בשנת 2018 העלתה המשפחה עותק סרוק של הספר לרשת האינטרנט.
חולדה מצויה או גם חולדת עֲלִיּוֹת או חולדת הבתים (שם מדעי: Rattus rattus) היא מין נפוץ בסוג חולדה.
זאת החולדה השנייה בתפוצתה לאחר חולדת החוף.
מוצאה באסיה הטרופית, משם היא התפשטה למזרח הקרוב בתקופה הרומאית, ולאחר מכן לאירופה במאה הראשונה ומשם התפשטה עם האירופאים סביב העולם.
החולדה המצויה היא פעילת לילה, חברותית, וחיה בלהקות גדולות וטריטוריאליות המכילות זכר שליט, זכרים נוספים ונקבות.
החולדות מסמנות את הטריטוריה באמצעות חומר המופרש מבלוטות הנמצאות בבטן ובלחיי החולדה.
ניתן לזהות סימונים אלו לפי צבעם, אשר כהה יותר מהסביבה.
החולדה המצויה אינטליגנטית ביותר ולומדת מניסיונה ומניסיון חולדות אחרות.
החולדה המצויה בונה בדרך כלל קינים במקומות גבוהים.
בבנינים החולדה המצויה חיה בדרך כלל בקומות הגבוהות.
החולדה המצויה מתנהגת בתוקפנות כאשר היא נלקחת מהטבע בידי בני אדם, אך כאשר בני אדם מטפלים בה כגורה ללא אימה, החולדה לא מתנהגת בתוקפנות כלפי בני האדם ואף יכולה להיות חיית מחמד רגועה ושלווה.
חולדות מצויות נחשבות אוכלות כל, וניזונות ממגוון מזונות בהם זרעים, פירות, עלים, גבעולים, פטריות, חסרי חוליות ובעלי חוליות.
הן ניזונות גם מציפורים וחרקים.
ביום ממוצע הן ניזונות מכ-15 גרם ושותות כ-15 מיליליטרים מים.
החולדה המצויה היא סתגלנית ומשגשגת בערים ובמשכנות האדם.
מאחר שהיא נושאת מחלות רבות, בהן מחלות מידבקות, היא נחשבת למזיק לאדם שפגיעתו גדולה ורעה.
חולדה פולינזית (שם מדעי: Rattus exulans), הידועה גם בשם חולדה פסיפית, המוכרת למאורים בניו זילנד כ"קיורה" (kiore), הוא מין החולדה השלישי הנפוץ ביותר בעולם אחרי חולדת החוף והחולדה המצויה.
מקורה של החולדה הפולינזית בדרום-מזרח אסיה, אבל כמו מיני החולדות האחרים, היא התרגלה להצטרף למסעות בני האדם – וחדרה לפיג'י ובמרבית איי פולינזיה, כולל ניו זילנד, אי הפסחא והוואי.
כמוהם היא מסוגלת להסתגל בקלות למגוון סוגים שונים של סביבות מחיה, מערבות דשא ועד יערות.
גם הרגליה דומים, והיא שוכנת בקרבה למגורי אדם בשל הגישה הקלה למזון.
עקב כך היא הפכה למזיק עיקרי בכמעט כל אזור תפוצתה.
החולדה הפולינזית דומה לחולדות אחרות, דוגמת החולדה המצויה וחולדת החוף.
אוזניה גדולות ומעוגלות, חרטומה מחודד, הפרווה בגוונים של שחור/אפור כשהגוון של הבטן בהיר יותר, ורגליים קטנות יחסית.
גופה ארוך ודק ומגיע עד 15 סנטימטרים מחרטומה ועד בסיס הזנב, ובכך היא קטנה במקצת בהשוואה לחולדות האחרות שהתקשרו לאדם.
אורך הזנב כאורך הראש והגוף והוא מעוטר בטבעות.
חולדות שהתיישבו באיים קטנים, שבהם יש פחות מזון, נוטות להיות קטנות יותר, עד 11 סנטימטרים.
הוכח גם שהגודל תלוי בקווי הרוחב של בית הגידול.
גופן של חולדות השוכנות באזורים קרים יחסית גדול יותר מגופן של חולדות השוכנות באזורים חמים.
סימן בולט לחולדה זו הוא כתם כהה בקצה העליון של כפות הרגליים האחוריות סמוך לקרסול.
החולדה הפולינזית נפוצה בכל רחבי האוקיינוס השקט ודרום-מזרח אסיה.
היא אינה מסוגלת לשחות למרחקים ארוכים, ולכן היא נחשבת כסמן משמעותי להגירה האנושית ברחבי האוקיינוס השקט, כאשר ילידי פולינזיה הביאו אותה איתם בכוונה או במקרה לאיים אותם יישבו.
מין זה היה מעורב בהכחדות של עופות וחרקים מקומיים שהתרחשו באוקיינוס השקט.
מינים נכחדים אלו התפתחו בסביבה שבה לא היו יונקים ולא היו מסוגלים להתמודד עם איום הטריפה שהציבה החולדה.
ייתכן שלחולדות אלו היה תפקיד מרכזי בבירוא היערות באי הפסחא בכך שכרסמו את האגוזים של מין הדקל המקומי ומנעו בכך ממנו להתחדש.
חוקרים תארכו שרידים של החולדה הפולינזית בניו זילנד כבני יותר מ-2,000 שנים, מועד מוקדם בהרבה מהתקופה המשוערת של ההגירה האנושית לניו זילנד.
ממצאים אלו שנויים במחלוקת, ומחקר מאוחר יותר הראה שהחולדות הגיעו לשני האיים המרכזיים סביב שנת 1280 לספירה.
כמו מכרסמים רבים אחרים החולדות הפולינזיות פעילות בלילה, והן מטפסות מוכשרות, ולעיתים קרובות מקננות בעצים.
בחורף, כשהמזון מצוי בצמצום, הם מקלפים את קליפות העצים לשם מאכל או נבטים.
הרגלי הרבייה של החולדה דומים למיני החולדות האחרות, הנקבות מתייחמות כמה פעמים בשנה, כשתקופת היריון נמשכת בין 21 ל-25 ימים.
גודל השגר מושפע מכמות המזון הזמינה ומשאבים אחרים (בין 6 ל-11 ולדות), גמילה מתרחשת כחודש לאחר ההמלטה.
השוני בינן למיני החולדות האחרים שהן אינן מתעברות במשך כל השנה, אלא באביב ובקיץ בלבד.
החולדה הפולינזית היא מין אוכל-כול, כשהיא אוכלת זרעים, פירות, עלים, קליפת עצים, חרקים, תולעי אדמה, עכבישים, לטאות, ביצי עופות ואבקועים.
חולדות פולינזיות נוהגות לקחת חלקי מזון למסתור שבו הן מקלפות את הזרעים או מכינות את המזון.
מנהג זה לא רק מגן עליהם בפני טורפים, אלא גם מגשם ומחולדות אחרות.
"תחנות דיש" אלו מצויות בדרך כלל בין עצים, בסמוך לשורשים, בסדקים בגזע, ואפילו בענפים העליונים.
בניו זילנד למשל מצויות תחנות אלו מתחת לערימות סלעים ובערימות זלזלים הנושרים מעץ הדקל המקומי הניקאו.
הגבלת תפוצת החולדות ושימור העופות
באיים המרכזיים של ניו זילנד ובאיים הסמוכים התפתחו מיני עופות רבים בהיעדר יונקים טורפים, ולכן לא פיתחו נוהגים של הגנה בפני החולדות.
הכנסת החולדה הפולינזית לניו זילנד בידי המאורים גרמה להכחדתם של כמה מינים של עופות יבשתיים וימיים (ברווז פינץ' למשל).
התוצאה של חיסול אוכלוסיית החולדות מאיים מסוימים גרמה להגדלה ניכרת באוכלוסיות של עופות ים מסוימים ועופות יבשתיים אנדמיים.
כחלק מהתוכנית להציל אוכלוסיות אלו, כדוגמת הקאקאפו השרוי בסכנת הכחדה נטלה מחלקת השימור של ניו זילנד על עצמה ליישם תוכניות להשמיד את החולדה הפולינזית ממרבית האיים הקטנים בסמוך לניו זילנד שבתחום שיפוטה, וקבוצות שימור אחרות אימצו תוכניות דומות בשמורות אחרות במטרה להבטיח שהן תהיינה נטולות חולדות וטורפים.
עם זאת, שני איים בקבוצת האיים הן אנד צ'יקנס (Hen and Chickens), מאואיטהא וארארה, הוקצו כמקלט לחולדה הפולינזית.
הסוכנות לפיתוח בינלאומי של ניו זילנד (NZAID) מימנה תוכניות להשמדת החולדות באיי פניקס השייכים לקיריבטי במטרה להגן על מיני העופות באתר המורשת העולמית של איי פניקס.
חולדיים (שם מדעי: Spalacidae) הם משפחת מכרסמים שוכני אדמה הקרובים לעכבריים.
החולדים מצויים ברחבי אפריקה, מזרח אסיה, המזרח התיכון ודרום אירופה.
החולדיים מהווים קבוצה פרימיטיבית מבין בני קבוצת ה-Muroidea ורוב בני המשפחה הם מכרסמים תת-קרקעיים שיוצאים החוצה לאדמה רק בשעות החשיכה.
דומים לעכברים מוארכים, בעלי פרווה אפורה ועם שיניים גדולות ובולטות ועיניים קטנות.
מתבססים בעיקר על חוש הריח.
בישראל מצויים ארבעה מיני חולד ארץ ישראלי מהסוג חולד.
חולד (Spalax) - בו 16 מינים
אוגר חולדי (Myospalax) - בו 3 מינים
חולדת חזרן (Rhizomys) - בו 3 מינים
סוג ומין יחיד חולדת חזרן קטנה (Cannomys badius)
חולד עכברי (Tachyoryctes) - בו 13 מינים.
חולדי השק הידועים גם בכינוי גופרים (שם מדעי: Geomyidae) הם משפחת מכרסמים החיים בטבע באמריקה הצפונית והמרכזית.
הם מזכירים את הנברן ומתנהגים כמוהו, אך הם קרובי משפחה של הירבועניים והבוניים האמריקאים.
חולדי השק חיים בחבורות משפחתיות מתחת לאדמה, שם הם גם מאחסנים את מזונם.
הם יוצאים אל פני השטח רק כדי לאסוף מזון.
קצב הרבייה שלהם גבוה והגורים נולדים ערומים ופגיעים, והם נסמכים על הוריהם.
גופם קטן ואפור, אורכו אינו עולה על 200 מ"מ ומשקלם קרוב ל-230 גרם.
הם אוכלים צמחים שונים, פקעות, ירקות מאכל כמו חסה, גזר וצנון וגם חרקים, תולעי אדמה, חשופיות וכדומה.
במקרים מסוימים הם עלולים להיות מטרד קשה לחקלאים, עקב התחפרותם מתחת לצמחים בעלי שורשים ופגיעה קשה בהם עקב כך.
הם גם אוכלים את רוב הצמחים, כולל צמחים רעילים.
הם עצמם נטרפים על ידי עופות דורסים, נחשים, זאבים, קויוטים וסמוריים שונים.
הם יכולים לנשוך בחוזקה את טורפיהם ולגרום להם פציעות רציניות.
מסיבה זו רצוי להימנע מלהחזיק אותם ביד.
Geomys – בו 9 מינים
סוג ומין יחיד חולד שק מיצ'ואקאני (Zygogeomys trichopus)
חולדה אוגרת גמביאנית (שם מדעי: Cricetomys gambianus) הוא מין מכרסם אפריקני לילי החי ביערות הגשם של מערב אפריקה והוא אחד המכרסמים הגדולים ביותר בעל-משפחת העכברים.
חולדה זו היא קרובתה לסוג של חולדה אוגרת אפריקנית.
מקור השם אוגרת הוא מכיסיה העצומים בהם היא מאחסנת מזון, אם כי היא שייכת למשפחה נפרדת מהאוגרים.
אורכה של חולדה זו 35–40 סנטימטרים והזנב באורך של 37–45 סנטימטרים.
משקלה מגיע ל-1–1.4 קילוגרמים ולעיתים אף יותר.
חולדות אלה בעלות חוש ראייה חלש והן משתמשות בעיקר בחושיהם האחרים כמו השמע והריח.
צבע הפרווה אפור עד כתום והזנב והאוזניים בצבע ורוד.
חולדות אלה יוצאות לחפש מזון בלילות, כשטורפיהן ישנים.
הן מאחסנות את מזונן בתוך הלחיים ומסוגלות לסחוב כמה קילו של אגוזים.
בנוסף לאגוזים הן אוכלות פירות, ירקות,זרעים, חרקים, סרטנאים וחלזונות, פירות של דקליים שונים, ואף בשר.
החולדות חיות בטבע ביערות מערב אפריקה מסנגל וקניה לאנגולה ומוזמביק וכן ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, שם חיים קרובי משפחתם מהמין Cricetomys emini.
הן גם הובאו על ידי האדם לחופי פלורידה קיז, שם הן גורמות לנזק אקולוגי ומנסים להדבירן.
הן מטפסות מצוינות על עצים וחיות גם בתילי טרמיטים.
כמו רוב המכרסמים גם לחולדה זו ישנן המלטות גדולות של כמה צאצאים, שמגיעים לבגרות במהירות תוך 5–7 חודשים.
חולדות אלה אינן בסכנת הכחדה בטבע.
על פי הארגון הבלגי "אפופו" הפועל לאיתור מוקשים ברחבי העולם, חולדות מזן זה מתאימות למשימת איתור המוקשים.
הן מאומנות במקומות מסוימים, לזהות מוקשים וחומרים רעילים על התרכובות הכימיות שבחומרי הנפץ באמצעות חוש הריח החד שלהן, בזכות מהירותן וזריזותן בחציית שדות מוקשים, ובזכות ממדי גופן הקטן שלא מהווה גורם לפיצוץ המוקשים בעת איתורם.
החולדות מקבלות בתמורה פינוקים טעימים.
"העכברוש הגיבור - מגאווה" שסייע במשך כ-5 שנים באיתור מוקשים ונפלי תחמושת, קיבל בספטמבר 2020 את עיטור הגבורה האזרחי הגבוה ביותר בבריטניה לחיות, מארגון הצדקה הווטרינרי הבריטי PDSA, על חשיפת מוקשים ונפלים.
חולדה שפנית (שם מדעי: Petromus typicus) היא מין מכרסם גדול החי בדרומה של אפריקה ומהווה מין נפרד של דמויי קביה יחידה במשפחתה.
מין זה הוא שריד ליצורים שנפוצו בתקופת האוליגוקן ורובם נכחדו.
המין הקרוב לו ביותר הוא חולדת קנים.
מכרסם זה, שאיננו קרוב כלל לחולדות, הוא יצור אפריקני שוכן סלעים המזכיר מאוד שפן סלע, ומכאן שמו.
הם מזכירים מבחינת הפנים וצורת הגוף דווקא סנאי אפור, אך בעלי רגליים קצרות עם כפות מרופדות כמו לשפן אמיתי (השפן אינו שייך לסדרת המכרסמים אלא לסדרה נפרדת).
הראש גדול ובעל עיניים שחורות, האוזניים קצרות והפרווה אפורה ובעלת צבע חום, אפור ואף שחור לגמרי.
הפנים והאף צהובים והפטמות נמצאות בחלק הקדמי של הגוף, מה שמאפשר להם להיניק גם בין הנקיקים.
תפוצת החולדות השפניות היא באנגולה, נמיביה וצפון מערב דרום אפריקה.
הם יצורי סלעים ואזורים הרריים ויבשים, וגופם המיוחד עוזר להם להידחק דרך נקיקים.
תזונתם העיקרית היא על עשבים, אך גם על זרעים, פירות או עלים.
שיעור הרבייה שלהם איטי ביותר וכולל רק צאצא אחד בשנה.
חולד כסוף (שם מדעי: Heliophobius argenteocinereus) הוא מין של מכרסם תת-קרקעי וחצי עיוור, יחידי בסוגו, במשפחת המכרתניים בה מצוי גם המין חולד עירום.
למרות השם חולד הוא שייך לקבוצה שונה.
כמו לרוב המכרתניים גם חולד זה הוא יצור קטן, בעל עיניים זעירות אך שיניים עצומות הבולטות אל מעבר לפה.
הוא שעיר ובעל פרווה כסופה שנתנה לו את שמו.
חולד זה חי בטבע בערבות העשב והסוואנות של דרום קניה, טנזניה ועד זאיר, מרכז מוזמביק ומלאווי.
הוא נחשב ליצור תת-קרקעי החי בבדידות ותוקף באגרסיביות כל יצור שמתקרב אליו.
לא ידוע הרבה עליו או על תפוצתו אך הוא אינו בסכנת הכחדה ממשית.
חולד דמאראלנד או מכרתן דמאראלנד (שם מדעי: Fukomys damarensis) הוא מין של מכרתן, מכרסם מתחפר, שמצוי באפריקה הדרומית.
בנוסף למכרתן העירום חסר-הפרווה והקטן ממנו, שני המינים מהווים את שני מיני היונקים היחידים החיים במבנה של חברתיות מלאה, המורכב מ"מלכה", "מלך" ו"פועלים".
למרות שהחולד קרוי על שם דמאראלנד, מדינת עבר ששטחה כיום מהווה חלק מנמיביה, תחום תפוצתו רחב ומתפרש על פני רוב אפריקה הדרומית, לרבות בוסטואנה, נמיביה, דרום אפריקה, זמביה וזימבבואה.
בתי הגידול המועדפים על החולד הם סוואנות או ערבות חוליות.
בדומה לשאר מיני המכרתניים, מבנה גופו של החולד גלילי, גפיו קצרות ועבות, כפות הרגליים גדולות והראש חרוטי.
מין זה אינו שונה בגודלו משאר מיני המכרתניים: אורכו נע בין 14 ל-20 ס"מ; זנבו קצר, ואורכו 2 עד 3 ס"מ; ומשקלו נע בין 100 ל-280 גרם.
לחולד אין אוזניים חיצוניות, העיניים קטנות ומכוסות בעפעפיים עבים; צבע הקשתית כחול.
הפרווה עבה, וצבעה משתנה משחור לחום, הצבע הנפוץ ביותר.
על פרוות הראש יש כתם לבן; כתמים לבנים נוספים מופיעים לעיתים על חלקים שונים בפרוותו של החולד.
הקריוטיפ של החולד מורכב מ-74 או 78 כרומוזומים, כאשר כל סוג כרומוזום מורכב מזוג הומולוגי (2n).
החולדים צמחוניים (צרכנים ראשוניים), וניזונים בעיקר מפקעות ובצלים של מיני צמחים שונים, בעיקר נץ חלב, Acanthosicyos, Ledebouria ו-Talinum.
הטורפים העיקריים של מין זה הם נחשים.
החולדים חיים כל חייהם במערכת של מנהרות תת-קרקעיות, אותן הם חופרים בעזרת שיניהם.
קוטר המנהרות 65 עד 75 מ"מ, ואורכן עשוי להגיע לכקילומטר.
החולדים כמעט ולא יוצאים לפני הקרקע, אך הם משאירים תלי-חפרפרת.
כתוצאה מכך, בתוך המנהרות יש מיקרואקלים ייחודי, שבו יש אוויר חם ודחוס, ורמות נמוכות של חמצן.
רוב ההרחבה של המאורה מתבצעת לאחר הגשם, מכיוון שקשה לחולד לחפור בקרקע יבשה.
בגלל התנאים הצחיחים בהם הם חיים, החולדים נוטים להיות פעילים במיוחד לתקופות קצרות; במושבה טיפוסית, שלוש טונות של קרקע עשויים להיחפר תוך שבועיים.
המאורות מורכבות בעיקר ממנהרות נדידה, בהן החולדים מחפשים את מזונם.
פקעות ובצלים נאכלים בדרך כלל בחלקם מיד לאחר מציאתם, אך פקעות קטנות יותר נגררות אל "מחסן המזון" במנהרות הנדידה.
מנהרות הנדידה נמצאות בדרך כלל רק כ-5 עד 25 ס"מ מתחת לפני הקרקע, אך הן מקושרות לתעלות אחסון עמוקות יותר, לטרינה וקן מרכזי, שעשוי להיות באורך של כשניים וחצי מטרים.
כל מערכת מאורות מורכבת ממושבה אחת, הכוללת כתריסר פרטים, אם כי מושבות עשויות לנוע בין 2 ל-20 פרטים.
המבנה החברתי אצל חולדי דמאראלנד הוא מבנה של חברתיות מלאה: מבנה זה מורכב מזוג מתרבה אחד ומצאצאיו הלא פוריים.
ההיריון נמשך 78 עד 92 ימים.
הצאצאים הלא פוריים, ה"פועלים", מבלים את רוב זמנם בתעלות הנדידה, מחפשים מזון ומתחזקים את התעלות.
פרטים מבחוץ מגורשים בדרך כלל, אך מחקרי DNA מצביעים על כך שלפחות חלק מהפרטים הלא פוריים נולדו מחולדים שבאו מבחוץ.
ההיררכיה במושבה ברורה: הזכר השליט, לאחריו הנקבה השליטה, הפועלים הזכרים ולבסוף הפעולות הנקבות.
הפועלים והפועלות אמנם לא מסוגלים ללדת, אך הם אינם מסורסים לחלוטין; במקרה של מות המלך או המלכה, מערכת הרבייה של הפועלים מתפתחת, כך שיוכלו לייסד מושבות משלהם.
מערכות הרבייה של פועלות לא מפותחות, עם רחם קטן ושחלות זעירות, המכילות תאי נבט, כך שלא יכול להתבצע תהליך הביוץ.
האשכים של הזכרים ה"פועלים" קטנים מאוד, ומכילים מעט תאי זרע, אם בכלל.
לאחר מות הנקבה השליטה, הפרטים השייכים למושבה מתפזרים למושבות אחרות.
פרטים גדולים במיוחד עשויים להקים מושבות חדשות משלהם.
ההתפזרות מתרחשת רק לאחר גשם, מה שמאפשר בנייה מהירה של מערכות תעלות חדשות.
הפרטים שיצאו מהמושבה נעים על פני הקרקע, שם הם חשופים לטורפים שונים: מחקרים מראים על כך שרק כ-10% מהחולדים המתפזרים ממושבה מסוימת שורדים ומגיעים למושבות אחרות.
חולד דמאראלנד רעשני פחות מהחולד העירום, ומשמיע רק צפצופים דמויי קריאות ציפור.
חולדות קוצניות (שם מדעי: Echimyidae) הם משפחת מכרסמים מקבוצת קביות העולם החדש החיים באמריקה הדרומית והמרכזית (בעבר גם חיו באיים הקאריביים) ומזכירים בצורתם עכברים קוצניים.
החולדות הקוצניות הם יצורים הקרובים לצ'ינצ'ילות אך דומים לעכברים או לחולדות בעלי שערות קשות או קוצים.
רבים מהם הם טפסני עצים והם חיים במגוון בתי גידול, אך לא במדבריות בהם קשה להשיג נוזלים.
הם ניזונים כמעט רק מעשבים.
במשפחה ישנם 18 סוגים מודרניים המחולקים ב-3 תת-משפחות.
כמו כן ישנם סוגים נכחדים רבים:
סוג ללא מקור Cercomys - נכחד
סוג ומין יחיד חולדת במבוק אטלנטית (Kannabateomys amblyonyx)
סוג ומין יחיד חולדת ארמורד (Hoplomys gymnurus)
סוג ומין יחיד חולדת לונכותריקס (Lonchothrix emiliae)Mesomys - בו 4 מינים
סוג ומין יחיד חולדת אוול (Carterodon sulcidens)
Clyomys - בו 2 מינים
סוג ומין יחיד חולדה קוצנית צבועה (Callistomys pictus)
Echimys - בו 3 מינים
סוג ומין יחיד חולדת עץ ענקית (Toromys grandis)
חולדות צ'ינצ'יל (שם מדעי: Abrocomidae) היא משפחת מכרסמים דרום אמריקאים מתת-סדרת דמויי קביה.
זו משפחה קטנה ובה שני סוגים ותשעה מינים חיים.
מכרסמים אלה מזכירים חולדות קצרות זנב, אך להם פרווה וצבעים של צ'ינצ'ילה, וכמו הצ'ינצ'ילה חיים בהרי האנדים.
הם שוכנים במחילות בין הסלעים וחיים בחבורות.
למרות דמיונם לצ'ינצ'ילות, מעריכים שקרוביהם הם האוקטודוניים, מכרסמי הטוקו טוקו והנוטריה.
מין חולדת צ'ינצ'יל בנט (A.
מין חולדת צ'ינצ'יל בוליביאנית (A.
מין חולדת צ'ינצ'יל בובין (A.
מין חולדת צ'ינצ'יל אשי (A.
מין חולדת צ'ינצ'יל פאמטינה (A.
מין חולדת צ'ינצ'יל סיירה דל טונאל (A.
מין חולדת צ'ינצ'יל אוספטאלה (A.
מין חולדת צ'ינצ'יל פונטה דה וקאס (A.
מין חולדת צ'ינצ'יל של אשאינקה (C.
מין חולדת צ'ינצ'יל של מאצ'ו פאצ'ו (C.
חולד גדול-ראש (שם מדעי: Tachyoryctes macrocephalus) הוא מין ממשפחת החולדיים שבסדרת המכרסמים החי רק ב שבאתיופיה.
זהו מכרסם בגודל 300–1,000 גרם ובאורך 31 סנטימטרים.
הוא בעל ראש גדול עם שיניים בולטות ועיניים מוגבהות המופנות קדימה.
מכרסם זה חי במחילות מתחת לאדמה ומשתמש בכפותיו הגדולות כדי לחפור.
הוא מצוי רק באזורי ערבות דשא הרריים בגובה של מעל 2,600 מטרים, באזור הגבוה ביותר באפריקה.
הוא יכול להתרבות בקצב גבוה מאוד.
טורפו העיקרי הוא זאב חבשי, מין כלב אנדמי הקרוב לזאב ונמצא בסכנת הכחדה.
הזאב מצליח לארוב לחולדים בקרבת מאורתם.
בשונה מחולדים אחרים הוא איננו מחפש את מזונו מתחת לאדמה ועסוק בחיפוש של עלים צעירים, עשבים ונצרים מעל הקרקע.
סיפור "חולדה ובוֹר" הוא אגדה הנרמזת בתלמוד הבבלי, ועוסקת בחשיבות קיומה של שבועת אמונים.
המקור התלמודי רק רומז לקיומה של האגדה: "ואמר רבי אמי: בוא וראה כמה גדולים בעלי אמונה, מנין – מחולדה ובור.
ומה המאמין בחולדה ובור – כך המאמין בהקדוש ברוך הוא על אחת כמה וכמה" ().
רש"י בפירושו מציג בקצרה את האגדה הנרמזת בתלמוד:
מעשה בבחור אחד שנתן אמונתו לרִיבָה [נערה] אחת שיִשָּׂאֶנָּה.
אמרה "מי מעיד?" והיה שם בור אחד וחולדה.
אמר הבחור: "בור וחולדה עדים בדבר".
לימים עבר על אמונתו ונשא אחרת והוליד שני בנים, אחד נפל לבור ומת ואחד נְשָׁכַתּוּ חולדה ומת.
אמרה לו אשתו: "מה מעשה הוא זה שבנינו מתים במיתה משונה"; ואמר לה כך וכך היה המעשה.
הייתה רוצה לֵילֵךְ לבית אביה, והיה בור בדרך ונפלה.
ובא בחור אחד ואמר: "אם אני אעליך תנשאי לי?" אמרה לו: "הן", ונשבעו ביניהן שהוא לא ישא אישה אחרת והיא לא תנשא לאיש אחר.
ואמרו: "מי מעיד בינינו?" והייתה חולדה אחת הולכת לפני הבור, ואמרו: "אלו שנים, בור וחולדה יהיו עדים בינינו".
והיא עמדה בשבועתה, והוא נשא אישה אחרת וילדה בן, באה חולדה ונשכתו ומת.
וילדה לו בן שני – ונפל לבור ומת.
אמרה לו אשתו: "מה זה המעשה שהגיע לנו שלא כשאר בני אדם?" נזכר השבועה, וסיפר לאשתו כל המעשה.
אמרה לו: "אם כן, חזור וקחנה".
וכתב לה גט, והלך ונשא את הבתולה.
נוסח מפורט של האגדה מופיע בספרו של רבי נתן מרומי, בן המאה ה-11, "הערוך".
בכתב העת "המאסף" הופיעה בשנים 1810–1811 גרסתו של משה פיליפזון, "מעשה חולדה ובור הנזכר בתלמוד".
כעבור 35 שנים פרסם בנו, לודוויג פיליפזון, את הסיפור "Hispania uns Jerusalem", המרחיב את סיפור חולדה ובור.
בעקבות אגדת חולדה ובור כתב אליהו מרדכי וֶרבֶּל את הפואמה "עדים נאמנים או חולדה ובור" (וילנה 1852).
בעקבות פואמה זו כתב בשנת 1880 המחזאי אברהם גולדפדן, חתנו של ורבל, את האופרטה המפורסמת "שולמית".
הסיפור הפנימי בנובלה "תהילה" מאת ש"י עגנון עוקב אחרי קווי העלילה של "חולדה ובור".
ברומן "כאב" מאת צרויה שלו מתלבטת הגיבורה בין שמירת נישואיה, שבהם נולדו לה בן ובת, ובין חזרה לאהוב נעוריה, איתן, שנטש אותה כשלושים שנה קודם לכן ולפתע חזר לחייה.
במחשבותיה עולה סיפור חולדה ובור: "בלב חרד היא נזכרת בסיפור התלמודי על הגבר שהפר את הבטחתו לשאת נערה שפגש בדרך, נשא אישה אחרת ואיבד את ילדיו במיתות משונות עד שחזר אליה.
תמיד כשלימדה אותו חשבה על איתן, אבל באגדה המשיכה אותה נערה לחכות לו, גם אם נאלצה להעמיד פנים כי יצאה מדעתה כדי שלא ישיאוה לאחר, ואילו היא הקימה משפחה ועל כן ילדיה בסכנה, לא רק ילדיו שלו".
גם ב"כאב" יש שני עדים לא אנושיים להבטחתו של איתן, מעיין ועץ תות.
חוקר הספרות פרופ' בן-עמי פיינגולד רואה בסיפור חולדה ובור לגלגוליו השונים נציג של מוטיב הזיווג הכפול, שאותו הוא מגדיר כ"סיטואציה שבה מתקיים זיווג בין איש לאישה שסופו נישואין כדת, אלא שהוא מסתיים בכישלון, שכן הוא בא במקום זיווג שנגזר מראש ונעשה ניסיון להתעלם ממנו, ביודעין או בלא יודעין.
הזיווג הקיים מתבטל, ואז שב ומתגשם הזיווג המיועד."
חוקר הפולקלור יואל פרץ עמד על ההבדל בין גרסאות שונות של הסיפור באשר לבחירת שני העדים, החולדה והבור.
בגרסתו של רש"י, הבחורה ביקשה עדים, והבחור הוא שקבע את החולדה והבור כעדים.
לעומת זאת, בגרסתו של נתן מרומי, הבחור הוא שביקש עדים, והבחורה קבעה את החולדה והבור כעדים.
התוספות מציגים גרסת פשרה, לפיה השניים מבקשים עדים והשניים יחדיו בוחרים את החולדה והבור.
המהר"ל, בספרו "נתיבות עולם", מציין שהחולדה והבור מסמלים זכר ונקבה - החולדה מסמלת זכר והבור מסמל נקבה.
חולדה אוגרת אפריקנית (שם מדעי: Cricetomys emini) הוא מין של מכרסם אפריקני ממשפחת הנסומיים וקרוב משפחה של חולדה אוגרת גמביאנית.
למרות השם הוא איננו סוג של חולדה אך מכונה "חולדה" עקב דמיונו לה.
החולדה אפורה ודומה לחולדה למעט גודלה ולחייה הגדולות המזכירות אוגר.
החולדה חיה בטבע ביערות בקצה השדות והסוואנות באפריקה.
הם יודעות לטפס על עצים היטב.
לעיתים היא מוכלאת עם החולדה האוגרת הגמביאנית ויוצרת צאצאים פוריים איתה.
בדומה לחולדה הגמביאנית גם חולדה זו הפכה למין פולש באזורים שונים בעולם.
חולדה סוחרת מדברית (שם מדעי: Neotoma lepida) הוא מין של מכרסם מדברי מהסוג חולדה סוחרת שבמשפחת האוגריים.
חולדה זו חיה במחילות במדבריות של מערב אמריקה הצפונית.
החולדה קטנה יחסית לבני סוגה באורך 28–39 ס"מ ואורך הזנב 12–20 ס"מ ומשקלה מגיע ל-122–350 גרם כשהזכרים גדולים לעיתים הרבה יותר מהנקבות.
החולדה משתנה בצבעה בין אפור-בהיר עד לקינמון ואף שחור.
הם בעלי זנב שעיר כהה יותר מהגוף ובעלי אוזניים וחרטום ארוכים יחסית.
התפוצה של החולדה משתרעת מדרום-מזרח אורגון עד דרום-מערב איידהו, דרומה לנבאדה, מערב יוטה וקליפורניה בארצות הברית, ועד לבאחה קליפורניה וסונורה שבמקסיקו.
החולדה מצויה בין אזורי סלעים על גבעות מדבריות עד גובה 2,500 מ' המכוסות בקקטוסים או בצמחי יוקה.
החולדה מצויה רוב זמנה במחילות ויוצאת לחפש מזון בלילה.
היא ניזונה משעועית, עלי ערער ועצי Prosopis ומעלי קקטוסים ומגוונת בצמחייה עשבונית כמו לראה משולשת, דרדרים וכוסמת.
היא ניזונה גם מזרעים, פרחים, פירות שונים וצנוברים.
התזונה שלה כמעט לגמרי צמחונית.
החולדה נטרפת בידי ינשופיים, נצים, נחשים, קויוטים ויונקים טורפים נוספים.
חולדות חוף הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2017 בבימויה של אליזה היטמן.
בסרט מככבים האריס דיקינסון, מדליין ויינשטיין וקייט הודג'.
הוא הוקרן במסגרת התחרות הדרמטית האמריקאית בפסטיבל הסרטים סאנדנס בשנת 2017, והופץ בהקרנה מסחרית ב-25 באוגוסט 2017, על ידי חברת ההפצה Neon.
פרנקי (האריס דיקינסון) נאבק לברוח מחייו בבית הוריו שבברוקלין.
הוא מחלק את זמנו בין דייטים עם בת-זוג חדשה סימון (מדליין ויינשטיין), בין בילוי עם חבריו, ובין צ'אטים באינטרנט עם גברים מבוגרים ממנו, איתם הוא נפגש לצורך סקס וסמים.
עם זאת, הוא אינו מזדהה כביסקסואל או גיי בפניי חברתו או חבריו.
הוא פשוט "גבר המקיים יחסי מין עם גברים", במילים של אחד מבני-זוגו לאינטרנט.
פרנקי מנסה להפריד בין העולמות השונים המרכיבים את חייו, אך הדבר הופך לקשה יותר ויותר.
שם השחקן/ית שם הדמות אודות הדמות האריס דיקינסון פרנקי נער בן 19, גר בברוקלין בבית הוריו.
מדליין ויינשטיין סימון בת זוגו של פרנקי, עובדת בחנות בגדים.
באפריל 2016 פורסם כי אליזה היטמן תביים את הסרט, על פי תסריט שכתבה.
הקרנת בכורה עולמית של הסרט נערכה בפסטיבל הסרטים סאנדנס, ב-23 בינואר 2017. זמן קצר לאחר מכן, Neon רכשה את זכויות ההפצה של הסרט.
הסרט עלה לאקרנים ב-25 באוגוסט 2017.
לסרט דירוג של 84% באתר האינטרנט Rotten Tomatoes, המבוסס על 96 ביקורות, עם ממוצע משוקלל של 7.06 / 10. על פי דעת הרוב, נכתב באתר כי הסרט "אמפתי ופועל בעוצמה ...
מעניק מבט צלול ועם זאת חלומי על סערת גיל העשרה של נער צעיר." באתר האינטרנט Metacritic, לסרט יש ציון של 79 מתוך 100, המבוסס על 22 מבקרים, המעיד על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
ג'יי קוכנר, המדווח מפסטיבל הסרטים של סאנדנס לשנת 2017 למגזין הקולנוע הקנדי "Scope Scope", שיבח את צילומי ה-16 מ"מ של הלנה לוברט, תוך השוואה לאסתטיקה הוויזואלית של הסרטים "אור ירח" ו-"עבודה טובה" (Beau Travail), כמו גם לסרטיהם של רובר ברסון ופיליפ גרנדריו.
חולדה ארוכת-שיער (שם מדעי: Rattus villosissimus) היא מין של חולדה החיה ביבשת אוסטרליה בטבע.
היא ידועה בעיקר בעת שאוכלוסיות שלה התפרצו בתנאים שונים, אך מעבר לכך היא לא נחקרה.
חולדה זו בעלת שיער ארוך בצבע אפור ומתחתיו שערות נוספות שחורות ושערות באזור הבטן בעלי גוון אפרפר.
השערות הארוכות עוזרות להגן על החלקים הפגיעים שלה.
החולדה בעלת אוזניים גדולות, כפות ורודות וזנב ארוך העוזר לשמור על איזון.
היא מצויה ברחבי רוב מדינות אוסטרליה, ולאחר עונת גשמים מוצלחת האוכלוסייה מגדילה את עצמה עד למאות יחידים לדונם.
אוכלוסיות מתפרצות נרשמו בניו סאות' ויילס, קווינסלנד, אוסטרליה המערבית, אוסטרליה הדרומית והטריטוריה הצפונית.
היא חיה בטבע בערבות עשב, מישורים נרחבים, אזורי תת-מדבר וגם באדמות מרעה של שיבולת-שועל או דורה.
לאחר ירידת גשמים היא יכולה להימצא באזורים יבשים אף יותר.