tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941 הובילה לכניסתה של ארצות הברית למלחמה.
מימון הפרויקט היה כעת זמין בסכומים שלא היו צפויים בשנה הקודמת.
הוסכם שבשנים 1942–1943 יממן צבא ארצות הברית 53 מיליון דולר מתוך 85 מיליון שהיה תקציב הפרויקט.
ב-18 ביוני 1942 קיבל קולונל ג'יימס מרשל פקודה לארגן את השתתפות הצבא בפרויקט.
הוא הקים מטה בקומה ה-18 של ברודוויי 270 בעיר ניו יורק, עם השם התמים של מחוז המהנדסים של מנהטן.
ב-23 בספטמבר 1942, בריגדיר גנרל לסלי גרובס הפך למנהל פרויקט מנהטן.
המאמץ האמריקני השיג במהרה את המאמץ בבריטניה.
מדענים בריטים שביקרו בארצות הברית ב-1942 נדהמו מההתקדמות והתנופה שתפס פרויקט מנהטן.
באוקטובר 1942, הם רוזוולט השתכנע שארצות הברית צריכה לפתח באופן עצמאי את פצצת האטום, ללא סיוע בריטי, למרות ההסכמה על חילופי ידע בלתי מוגבלים בין ארצות הברית לבריטניה.
עמדותיהן של שתי המדינות היו עתה הפוכות מכפי שהיו ב-1941. מזכיר המלחמה של ארצות הברית, הנרי סטימסון, אמר שארצות הברית עושה "תשעים אחוז מהעבודה" על הפצצה.
בדצמבר 1942 הסכים רוזוולט להגביל את זרימת המידע לבריטניה גם אם הדבר יפגע בפרויקט האמריקאי.
האמריקאים הפסיקו לחלוק מידע כלשהו על ייצור מים כבדים, שימוש בקלוטרון, התכונות הפיזיקליות או הכימיות של פלוטוניום, הפרטים של תכנון פצצת גרעין או מידע אודות אנרגיית הנייטרונים.
הדבר השפיע לרעה על עבודתה של מעבדת מונטריאול, הפרויקט הבריטי והקנדי המשותף שחקר את תכנון הכור הגרעיני.
כתגובה, הבריטים הפסיקו לשלוח מדענים לאמריקה, והאטו את קצב העבודה, שהסתמכה על מדענים בריטים.
בהתאם האמריקנים הפסיקו את כל שיתוף המידע.
מנהלת סגסוגות הצינור ביצעה חישובי עלויות לייצור פצצה ללא עזרה אמריקאית.
מפעל דיפוזיה גזית לייצור 1 ק"ג אורניום מועשר בכל יום לרמת אמצעי לחימה הוערך ב-3 מיליון פאונד למחקר ופיתוח, ועד ל-50 מיליון פאונד לייצור המתקן בבריטניה בזמן מלחמה.
כור גרעיני לייצור 1 ק"ג פלוטוניום ביום יהיה חייב להעשות בקנדה וייקח עד חמש שנים לבנות את הכור בעלות 5 מיליון פאונד.
הפרויקט ידרוש גם מתקנים להפקת מים כבדים עבור הכור בעלות של בין 5 מיליון פאונד ל-10 מיליון פאונד, וייצור אורניום, שיעלה עוד 1.5 מיליון פאונד.
לפרויקט ידרשו 20,000 עובדים ברמות מיומנות גבוהות, 500,000 טון פלדה וחשמל בהספק 500,000 קילוואט.
הסטת משאבים כזו תשפיע לרעה על פרויקטים אחרים בעת המלחמה, וככל הנראה הפצצה לא תהיה מוכנה בזמן כדי להשפיע על תוצאות המלחמה.
לפיכך הוסכם על הכל כי יש לעשות מאמץ נוסף להשיג שיתוף פעולה אמריקאי.
מספר גורמים בצד האמריקאי היו מעוניינים בשיתוף הפעולה עם הבריטים.
צ'רצ'יל העלה את נושא שיתוף הפעולה בפגישתו עם רוזוולט בוועידת וושינגטון ב-25 במאי 1943. צ'רצ'יל ורוזוולט הסכימו שיש לבדוק את עניין חילופי המידע, ושפרויקט פצצת האטום צריך להיות משותף.
למרות מברק לצ'רצ'יל המאשר זאת שנשלח ב-17 ביוני, המדיניות האמריקנית לא השתנתה.
רק ב-20 ביולי הנחה רוזוולט בכתב לאנשיו כי יש "לחדש, באופן כולל, את חילופי הדברים המלאים עם הממשלה הבריטית בנוגע לסגסוגות הצינור".
ב-19 באוגוסט חתמו רוזוולט וצ'רצ'יל על הסכם קוויבק, שהוקלד על ארבעה עמודים של נייר רשימות של המצודה, וכותרתו הרשמית "תקנון הסכם המסדיר שיתוף פעולה בין ארצות הברית ובריטניה בעניין סגסוגות הצינור".
ארצות הברית ובריטניה יאחדו משאבים לפיתוח נשק גרעיני תוך חילופי מידע ללא מגבלות;
אף מדינה לא תשתמש בנשק נגד האחרת;
אף אחת מהמדינות לא תשתמש בנשק נגד מדינות אחרות ללא הסכמה;
אף אחת מהמדינות לא תעביר מידע על הנשק למדינות אחרות ללא הסכמה;
כי "לאור הנטל הכבד של הייצור המוטל על ארצות הברית", הנשיא עשוי להגביל את השימושים המסחריים או התעשייתיים הבריטיים באטום לאחר המלחמה.
הווטו האמריקאי על שימושים מסחריים ותעשייתיים בריטיים שלאחר המלחמה הבהיר כי בריטניה היא השותפה הזוטרה בין בעלות הברית.
הסכם קוויבק היה הסכם סודי וקיומו לא נחשף לקונגרס של ארצות הברית.
הוועדה המשותפת לאנרגיה אטומית קיבלה על כך סיכום בעל פה ב-12 במאי 1947. בקשת צ'רצ'יל מהנשיא הארי ס.
טרומן, בשנת 1951, לפרסם את ההסכם סורב וצ'רצ'יל השמיט אותו מזיכרונותיו, מלחמת העולם השנייה (1951).
הסוד נחשף על ידי צ'רצ'יל בבית הנבחרים הבריטי ב-5 באפריל 1954. עם זאת, כבר ב-4 בספטמבר 1943 דיווחה מרגלת האטום הסובייטית אורסולה קוצ'ינסקי ("סוניה") פרטים על ההסכם למינהל המודיעין הראשי של ברית המועצות במוסקבה, אותו השיגה כנראה מקלאוס פוקס.
המשא ומתן על תנאי שיתוף הפעולה הטכני נמשך עד דצמבר 1943. נהלים חדשים נכנסו לתוקף ב-14 בדצמבר באישור הוועדה למדיניות צבאית (שניהלה את פרויקט מנהטן) והוועדה למדיניות משולבת.
בשלב זה כבר החלו מדענים בריטים לעבוד בארצות הברית.
בשנתיים הבאות התכנסה הוועדה שמונה פעמים בלבד, לראשונה ב-8 בספטמבר 1943 רק אז הסתבר לסטימסון שהוא יושב ראש הוועדה.
בפגישה ראשונה זו הוקמה תת-ועדה טכנית בראשות מייג'ור גנרל וילהלם סטייר.
הוסכם כי הוועדה הטכנית תוכל לפעול ללא התייעצות עם ועדת המדיניות המשולבת אם החלטותיה הן פה אחד.
פגישתה הראשונה הייתה בפנטגון ב-10 בספטמבר 1943.
סוגיית שיתוף הפעולה בין המעבדה המטלורגית של אוניברסיטת שיקגו למעבדת מונטריאול סוכמה בישיבת ועדת המדיניות המשולבת ב-19 בספטמבר 1944.
כראש הנציגות הבריטית למעבדות לוס אלמוס, צ'דוויק, ומאוחר יותר פיירלס, הובילו צוות רב לאומי של מדענים מכובדים שכלל את סר ג'.
טיילור, ג'יימס טאק, נילס בוהר, ויליאם פני, פריש ופוקס.
ארבעה מחברי המשלחת הבריטית הובילו קבוצות מחקר בלוס אלמוס.
ויליאם פני צפה בהפצצת נגסאקי ב-9 באוגוסט 1945 והשתתף בניסויים הגרעיניים של מבצע פרשת דרכים ב-1946.
משבר בקשרים אירע ב-1944, כאשר ארצות הברית הופתעה לגלות שבריטניה חתמה על הסכם סודי עם הנס פון הלבן לשיתוף מידע בתחום הגרעין עם צרפת לאחר המלחמה בתמורה לשימוש חופשי בפטנטים הקשורים בכורים גרעיניים שהושגו על ידי הפיזיקאי הצרפתי פרדריק ז'וליו-קירי וצוות מהקולז' דה פראנס.
ארצות הברית וקנדה התנגדו לכך וקבעו כי יש בכך הפרה של הסכם קוויבק.
בהתאם, בריטניה ביטלה את התחייבויותיה מול צרפת.
הצעתו של שר החוץ, אנתוני אידן, לשתף את הצרפתים בפרויקט מנהטן נשללה על ידי צ'רצ'יל, אשר התנגד נחרצות לכל חשיפת מידע לצרפת או לברית המועצות.
לאחר המלחמה דחתה ממשלת צרפת את הסכם פון הלבן.
סוגיית זכויות הפטנטים הייתה מורכבת, והניסיונות לנהל משא ומתן על עסקאות בין בריטניה לארצות הברית ב-1942, ובין בריטניה לקנדה ב-1943, כשלו.
הסכם בעניין זה, שכיסה גם את קנדה, הושלם רק בשנת 1956, וכיסה את כל הפטנטים שהוחזקו עד נובמבר 1955.
בספטמבר 1944, נערכה ועידה שנייה בקוויבק הידועה בשם ועידת קוויבק (1944).
בעקבות שורה של ניצחונות בעלות הברית הנושאים בה הופנו לתכנון שלאחר המלחמה.
רוזוולט וצ'רצ'יל שהו ביחד באחוזת ספרינגווד של רוזוולט בהייד פארק, ניו יורק.
הם דנו שם בשיתוף פעולה בנושא הנשק הגרעיני בתקופה שלאחר המלחמה, וב-19 בספטמבר 1944 חתמו על מזכר הייד פארק.
מבין יועציו של רוזוולט, רק הופקינס ואדמירל וויליאם ד' ליהי ידעו על ההסכם הסודי הזה בעת המלחמה.
כאשר הועלה עניין מזכר הייד פארק, בישיבת ועדת מדיניות משולבת ביוני 1945, לא ניתן היה למצוא את העותק האמריקאי והבריטים נתבקשו לשלוח צילום שלו.
העותק האמריקני אותר רק שנים רבות לאחר מכן.
לאחר מותו של רוזוולט ב-12 באפריל 1945 ועם מינויו של הארי טרומן, הוסכם לשנות את הסכם קוויבק ובהתאם נותרה ועדת המדיניות המשולבת.
ב-16 בנובמבר 1945 הוסכם בין הצדדים על טיוטה שאושרה על ידי ועדת המדיניות המשולבת ב-4 בדצמבר 1945 והייתה בסיס לביטול הסכם קוויבק.
הפגישה הבאה של ועדת המדיניות המשולבת ב-15 באפריל 1946 לא יצרה הסכמה על שיתוף הפעולה, והביאה לחילופי דברים בין טרומן לאטלי.
טרומן מסר ב-20 באפריל שהוא לא רואה עצמו מחויב לסייע לבריטניה בתכנון, בנייה והפעלה של מתקני גרעין.
על הפרק היו לא רק שיתוף הפעולה הטכני, שהלך ונעלם במהירות, אלא גם הקצאת עפרות האורניום.
במהלך המלחמה לא הייתה דאגה בצד הבריטי מאחר שלא היו זקוקים למחצב וכל העופרות ממכרות קונגו ותפיסת משאבים במשימת אלסוס הגיעו לארצות הברית, אך עתה הם נדרשו גם לבריטים.
צ'דוויק וגרובס הגיעו להסכם שלפיו האורניום יחולק באופן שווה בין שתי המדינות.
עריקתו של איגור גוזנקו לקנדה וכתוצאה מכך הרשעתו בריגול של אלן נון מיי, פיזיקאי בריטי שעבד במעבדת מונטריאול, חסמו את הדרך לשיתוף פעולה בין בריטניה לארצות הברית.
ב-1 באוגוסט 1946, ובתוקף מחצות ב-1 בינואר 1947, אושר על ידי טרומן חוק מקמהן שסיים את שיתוף הפעולה הטכני.
שליטתה ב"נתונים מוגבלים" מנעה מבעלי בריתה של ארצות הברית לקבל מידע כלשהו.
למדענים הזרים נמנעה גישה למאמרים שכתבו בעצמם ימים ספורים לפני כן.
חוק מקמהן הוביל ישירות להחלטה הבריטית, בינואר 1947, לפתח נשק גרעיני משלה.
בשל סערה בארצות הברית בשל ווטו בריטי על שימוש בנשק גרעיני כאשר נחתם בין הצדדים הסכם סודי שאיפשר שיתוף מוגבל של מידע טכני בין ארצות הברית, בריטניה וקנדה, ואשר ביטל רשמית את הסכם קוויבק.
עם תחילת המלחמה הקרה, התקררה גם ההתלהבות בארצות הברית משיתוף פעולה עם בריטניה.
המוניטין של הבריטים צנח יותר בעקבות החשיפה ב-1950 כי פוקס היה מרגל אטום סובייטי.
עם זאת, השותפות הבריטית בזמן המלחמה בפרויקט מנהטן יצרה את תוכנית הנשק הגרעיני של בריטניה לאחר המלחמה, אם כי היו לה פערים כמו בתחום.
התפתחות ההרתעה הגרעינית העצמאית הבריטית הובילה לחידוש היחסים המיוחדים בין ארצות הברית לבריטניה במסגרת הסכם ההגנה ההדדית בין ארצות הברית לבריטניה משנת 1958.
הסכם פריאסלאב (באוקראינית: Переяславська рада; ברוסית: Переяславская рада) היה פגישה רשמית שהתקיימה בינואר 1654 בעיר פריאסלאב, שבמרכז אוקראינה, לשם טקס הצהרת נאמנות של הקוזאקים כלפי אלכסיי הראשון, צאר רוסיה (1645–1676).
הטקס נערך במקביל למשא ומתן להסדרת מעמד ההטמאנות הקוזאקית, שהחל ההטמאן בוגדן חמלניצקי במהלך המרד שהוביל נגד האיחוד הפולני-ליטאי.
תוצאה ישירה של פגישה זו הייתה החתימה על הסכם פריאסלאב, הידוע גם כ"סעיפי מרץ", שנחתם במוסקבה באפריל 1654 (במרץ לפי הלוח היוליאני).
ההסכם עצמו גובש סופית במוסקבה רק באפריל אותה שנה (מרץ, לפי הלוח היוליאני).
חמלניצקי השיג את ברית הגנה צבאית מהממלכה הרוסית, בתמורה להצהרת נאמנות לצאר.
שבועת נאמנות למלך הרוסי נמסרה תחילה על ידי הנהגת ההטמאנות הקוזאקית, ומיד לאחר מכן גם על ידי פקידים, אנשי דת ותושבי ההטמאנות, שנשבעו אף הם אמונים לצאר.
אופיו המדויק של הקשר שהוסדר בהסכם, בין ההטמאנות הקוזאקית לרוסיה, הוא נושא למחלוקת מחקרית.
הכינוס הסתיים בחילופי מסמכים רשמיים: "סעיפי מרץ" מטעם ההטמאנות הקוזאקית והצהרת הצאר מטעם רוסיה.
במוסקבה, מאוחר יותר, אומצו "סעיפי מרץ" שהכירו בהטמאנות כישות אוטונומית השייכת לרוסיה.
ההסכם הוביל בסופו של דבר למלחמה הרוסית-פולנית בשנים 1654–1667, ונותר בתוקף עד הסדרת המצב ב"הסכם השלום הנצחי" ב-1686, שבו הכירה פולין בריבונותה של רוסיה על אזור הסיץ' הזפורוז'י ואוקראינה המזרחית, כולל העיר קייב.
בינואר 1648, פרצה התקוממות אנטי-פולנית גדולה בהובלת בוגדן חמלניצקי באדמות זפוריז'יה.
המרד, שזכה לתמיכת ההמונים ולסיוע מצד חאנות קרים, השיג מספר ניצחונות על כוחות השלטון של חבר העמים הפולני-ליטאי.
המורדים שאפו להגדלת רישום הקוזאקים (שנתמך מכספי אוצר המדינה), להחלשת דיכוי האצולה הפולנית והיהודים שניהלו אחוזות, וכן לשיקום מעמד הכנסייה האורתודוקסית באדמותיהם.
עם זאת, האוטונומיה שהשיג חמלניצקי מצאה עצמה לחוצה בין שלוש מעצמות גדולות: חבר העמים הפולני-ליטאי, הצארות הרוסית והאימפריה העות'מאנית.
בתור המנהיג הראשי של ההתקוממות, בוגדן חמלניצקי לא היה יכול להכריז על עצמאות, שכן הוא לא היה שליט לגיטימי, ולא היה מועמד מתאים לכך בקרב מנהיגי ההתקוממות האחרים.
בהתחשב במשאבים הכלכליים והאנושיים, המרד התרחש באזורים של כתר פולין: קייב, צ'רניהיב וברצלב.
חאן קרים, שהיה בעל הברית היחיד, לא היה מעוניין בניצחון מוחלט של הקוזאקים.
ב-18 בינואר 1654, במהלך מרד חמלניצקי, התקיימה פגישה בין מועצת הקוזאקים של זאפורוז'יה לבין וסילי בוטורלין, נציגו של האלכסיי הראשון, צאר רוסיה.
הפגישה התקיימה במסגרת מועצת פריאסלב, שהוקמה כקונגרס עליון של הקוזאקים, במטרה להדגיש את אחדותם והנחישות של עמם.
בהזדמנות זו, הציג ההטמאן בוגדן חמלניצקי את הצורך בהגנה רוסית על אוקראינה, והקהל, הכולל מנהיגים צבאיים, נציגים של רגימנטים, אצילים וערים, הסכים והגיב במחיאות כפיים.
ההסכם שנכרת מאוחר יותר באותו יום עם בוטורלין, עוסק בהגנה על מדינת הקוזאקים על ידי הצאר, והיה לניתוק רשמי של אוקראינה מהאיחוד הפולני-ליטאי.
זאת לאחר שבמהלך המרד, האוקראינים הכריזו על עצמאותם באופן לא רשמי.
בין המשתתפים בהכנת ההסכם היו חמלניצקי, הסופר הראשי איוון וויגובסקי וזקני קוזקים נוספים, לצד נציגים מרוסיה.
למרות הניסיונות של הקוזקים להשיג הצהרות מחייבות, בוטורלין סירב בטענה שאין לו סמכות לכך, והציע להשאיר את ההחלטות לפסקי-דין עתידיים של הצאר.
בסופו של דבר, חמלניצקי ואוקראינים רבים אחרים (127,000 איש, כולל 64,000 קוזאקים לפי הספירה הרוסית) נשבעו נאמנות לצאר.
בערים אוקראיניות רבות, התושבים נדרשו להגיע לכיכרות המרכזיות ולשאת שבועה.
חלק מהכמרים האורתודוקסים נאותו לעשות זאת רק לאחר התנגדות ממושכת, וכמה ממנהיגי הקוזאקים לא נשבעו כלל.
פרטי ההסכם עצמם הוסכמו מאוחר יותר, במרץ ואפריל של אותה שנה, בפגישות במוסקבה בהשתתפות שליחי הקוזקים וגורמים רשמיים ממדינת הצאר.
הרוסים הסכימו להעניק לאוקראינה אוטונומיה נרחבת, שימור מעמד המטרופוליטן האורתודוקסי מקייב .
מנגד סוכם כי הטמאן ימנע מניהול מדיניות חוץ עצמאית, במיוחד כלפי האיחוד הפולני-ליטאי והאימפריה העות'מאנית.
ההסכם, שהוצג כאיחוד מדיני עם רוסיה, במקום פולין, הפך לאבן דרך בתולדות האזור.
עם זאת, השאיפה של חמלניצקי להבטיח עצמאות מלאה לקוזאקים, נבלמה על ידי המדיניות האימפריאלית של מוסקבה.
הסכם פריאסלב הוביל לפרוץ מלחמת רוסיה-פולין (1654-1667) וב-1667 להסכם אנדרוסובו, שבה אוקראינה של הגדה השמאלית הועברה מידי פולין לרוסיה.
מדינת ההטמאנות הקוזאקית נשארה תחת שלטון רוסי – עד לחיסולה ב-1764–1775.
המסמכים המפורטים של הסכמות פריאסלאב–מוסקבה נמצאים בארכיון המדינה הרוסי למסמכים עתיקים במוסקבה.
ההשלכה הסופית להיטמאנות הייתה פירוק הסיץ' הזפורוז'י בשנת 1775 והכנסת מערכת העבדות לאזור.
עבור רוסיה, ההסכם הוביל בסופו של דבר לאיחוד מלא של ההטמאנות הקוזקית עם מדינת רוסיה, מה שסיפק הצדקה לתואר הצארים והקיסרים הרוסיים "שליט כל רוסיה" .
רוסיה, שהייתה באותה תקופה החלק היחיד ברוס של קייב שלא היה תחת שלטון זר, ראתה את עצמה כיורשת רוס של קייב ומאחדת את כל שטחיה.
ההסכם היה חלק מתוכנית פוליטית לחלץ את אוקראינה מהשלטון הפולני.
עבור האיחוד הפולני-ליטאי, העסקה היוותה אחד הסימנים הראשונים לדעיכתה ההדרגתית, שהסתיימה בפירוקה בסוף המאה ה-18.
במאה ה-20, בהיסטוריה ובאפיסטמולוגיה הסובייטית, מועצת פריאסלאב נתפסה כ"איחוד מחדש של אוקראינה עם רוסיה" .
בשנת 1954, לציון יום השנה של האיחוד, התקיימו חגיגות נרחבות ברחבי ברית המועצות, שכללו גם את העברת חצי האי קרים מהרפובליקה הסובייטית הרוסית לרפובליקה הסובייטית האוקראינית.
ההחלטה שהתקבלה בפריאסלאב נתפסה על ידי לאומנים אוקראיניים כהחמצת הזדמנות לקבל עצמאות.
מאז, עצמאות אוקראינה הושגה רק לזמן קצר במהלך מלחמת האזרחים הרוסית.
במלחמה האוקראינית-סובייטית הלאומנים האוקראיניים הובסו, והרפובליקה הסובייטית האוקראינית הייתה אחת הרפובליקות המייסדות של ברית המועצות.
המדינה האוקראינית השיגה עצמאות רק עם פירוק ברית המועצות.
אולם מפלגות פרו-רוסיות באוקראינה מציינות את התאריך בקריאה לאיחוד מחדש של שלוש האומות הסלאביות המזרחיות: רוסיה, אוקראינה ובלארוס.
בשנת 2004, לאחר ציון 350 שנה לאירוע, קבעה ממשלתו של נשיא אוקראינה לאוניד קוצ'מה את ה-18 בינואר כיום רשמי לציון ההסכם.
בשנת 2023, נשיא פולין, אנדז'יי דודה, הציע לנשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי להביא את הרוסים לפריאסלאב לחתום על הסכם שלום בסוף מלחמת רוסיה-אוקראינה, לאחר תבוסה רוסית היפותטית.
הסכם פלאזה היה הסכם שנחתם ב-22 בספטמבר 1985 במלון פלאזה בניו יורק, בין צרפת, גרמניה המערבית, יפן, בריטניה וארצות הברית, לפיחות של הדולר האמריקאי ביחס לפרנק הצרפתי, המארק הגרמני, הין היפני והלירה שטרלינג הבריטית על ידי התערבות בשוקי המטבעות.
הדולר האמריקני ירד משמעותית מרגע ההסכם ועד שהוחלף ב ב-1987. חלק מהפרשנים מאמינים שהסכם פלאזה תרם לבועת הנדל"ן היפנית של סוף שנות ה-80.
המדיניות המוניטרית ההדוקה של יו"ר הפדרל ריזרב פול וולקר והמדיניות הפיסקלית המרחיבה בכהונתו הראשונה של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן בשנים 1981–1984 דחפו את שיעורי הריבית לטווח ארוך ומשכו זרם הון שהוביל לייסוף של הדולר.
ממשלת צרפת תמכה מאוד בהתערבות במטבע כדי להפחית אותו, אך פקידי ממשל אמריקאים, כמו שר האוצר דונלד ריגן ותת-מזכיר המדינה לעניינים מוניטריים, , התנגדו וראו בדולר חזק הצבעת אמון בכלכלה האמריקאית, ומעל הכול, הם תמכו ברעיון של שוק חופשי.
ב-1982, במהלך , המכונה גם פסגת ורסאי, הסכימה ארצות הברית לבקשת החברות האחרות לחקור את יעילות ההתערבות בשער המטבע, מה שהוביל לדו"ח יורגנסן במהלך בוויליאמסבורג שבוירג'יניה ב-1983, אך הדו"ח לא תמך בהתערבות, כפי שקיוו מנהיגי המדינות האחרות.
ככל ששער הדולר המשיך לעלות והגירעון המסחרי גדל, ממשל רייגן השני ראה את ההתערבות במטבע באור אחר.
בינואר 1985 מונה ג'יימס בייקר לכהן כמזכיר האוצר ומינה את עוזרו, , לתפקיד סגן שר האוצר, ואת כעוזר המזכיר החדש לעניינים בינלאומיים.
בין השנים 1980 ל-1985 התחזק הדולר בכ-50% מול הין היפני, המארק הגרמני, הפרנק הצרפתי והפאונד הבריטי, המטבעות של ארבע הכלכלות הגדולות הבאות באותה תקופה.
במרץ 1985, ממש לפני מפגש ה-G7, הגיע הדולר לשווי הגבוה ביותר שלו אי פעם מול הפאונד הבריטי, הערכת שווי שלא תישבר במשך יותר מ-30 שנה.
הדבר גרם לקשיים ניכרים לתעשייה האמריקאית (משום שהיא ייצרה בארצות הברית במחיר דולר גבוה, ומכרה במדינות אחרות במטבעות חלשים יותר), אך בתחילה התעלמה הממשלה מהלחץ שהפעילו התעשיינים, משום שהמגזר הפיננסי הרוויח מעליית הדולר, ופיחות היה מנוגד לתוכניות של ממשל רייגן להוריד את האינפלציה.
קואליציה רחבה של יצרנים, ספקי שירותים וחקלאים הגיבה בניהול קמפיין מתוקשר המבקש הגנה מפני תחרות זרה.
השחקנים העיקריים כללו יצואניות תבואה, תעשיית הרכב האמריקאית, יצרניות אמריקאיות של תעשייה כבדה כמו קטרפילר, כמו גם חברות היי-טק כולל IBM ומוטורולה.
ב-1985, הקמפיין שלהם צבר תאוצה והקונגרס התחיל לשקול העברת חוקים פרוטקציוניסטיים.
הסיכוי השלילי למגבלות סחר, דרבן את הבית הלבן להתחיל במשא ומתן שהוביל להסכם פלאזה.
הפיחות היה מוצדק כדי להפחית את הגירעון בחשבון השוטף של ארצות הברית, שהגיע ל-3.5% מהתמ"ג, ולסייע לכלכלת ארצות הברית לצאת ממיתון חמור שהחל בתחילת שנות ה-80. מערכת הפדרל ריזרב בראשות וולקר עצרה את הסטגפלציה של שנות ה-70 על ידי העלאת הריבית, ששלטה במידה מספקת במדיניות המוניטרית המקומית ומנעה את האינפלציה.
באמצע שנות ה-70 הצליח ניקסון לשכנע כמה ממדינות אופ"ק לסחור בנפט רק בדולרים, ובתמורה ארצות הברית תעניק להן תמיכה צבאית אזורית.
הזרמה פתאומית זו של ביקוש בינלאומי לדולרים העניקה לדולר את העירוי הדרוש לו בשנות ה-70. עם זאת, דולר חזק הוא חרב פיפיות, המעוררת את , שמצד אחד העניקה כוח קנייה רב יותר לצרכנים מקומיים, לחברות ולממשלת ארצות הברית, ומצד שני פגעה ביצוא האמריקאי.
בפגישת 5 הכלכלות הגדולות במערב (G5) ב-17 בינואר 1985 בה השתתף ג'יימס בייקר, הוסכם על התערבות קטנה במטבע כדי לפחת את הדולר.
ההתערבות האמריקאית הייתה קטנה בחודשים הללו, אך הרשויות הגרמניות התערבו בכבדות ומכרו דולרים בשוקי המט"ח בפברואר ובמרץ.
באפריל הודיעה ארצות הברית על התעניינותה הפוטנציאלית בפגישה בין המדינות התעשייתיות הגדולות בנושא הרפורמה המוניטרית הבינלאומית, והחלו ההכנות לפגישת הפלאזה, עם פגישות הכנה של נציגי ה-G5 ביולי ובאוגוסט.
ב-22 בספטמבר 1985 נפגשו שרי האוצר ונגידי הבנקים המרכזיים של ארצות הברית, צרפת, גרמניה, יפן ובריטניה במלון פלאזה בניו יורק והגיעו להסכמה על ההכרזה כי "ייסוף מסודר נוסף של המטבעות שאינם דולריים הוא רצוי" וכי הם "מוכנים לשתף פעולה באופן הדוק יותר כדי לעודד זאת".
ביום שני שלאחר מכן, כשהפגישה ומסקנותיה פורסמו, הדולר ירד ב-4% בהשוואה למטבעות האחרים.
בשנתיים הראשונות לאחר ההסכם החמיר הגירעון המסחרי של ארצות הברית, שכן עליית מחירי היבוא גברה על הירידה בכמות היבוא ועל העלייה בכמות היצוא בטווח הקצר.
עם זאת, הגירעון החל בסופו של דבר לרדת, מכיוון שהיבוא ירד והיצוא עלה מספיק כדי שהשפעת הכמויות תיתן את אותותיה.
הפיחות הפך את היצוא האמריקאי לזול יותר לרכישה עבור שותפות הסחר שלה, מה שאומר לכאורה שמדינות אחרות יקנו יותר סחורות ושירותים מתוצרת ארצות הברית.
הסכם פלאזה לא עזר להפחית את הגירעון המסחרי בין ארצות הברית ליפן, אך הוא הפחית את הגירעון של ארצות הברית מול מדינות אחרות על ידי הפיכת היצוא האמריקאי לתחרותי יותר.
בעקבות כך, הקונגרס האמריקאי נמנע מלחוקק את מחסומי הסחר הפרוטקציוניסטיים שנדרשו על ידי הלובי של התעשיינים והיצואנים לפני ההסכם.
הסכם פלאזה הצליח לצמצם את הגירעון המסחרי של ארצות הברית עם מדינות מערב אירופה, אך לא הצליח לממש את מטרתו העיקרית להקל על הגירעון המסחרי עם יפן.
גירעון זה נבע מתנאים מבניים שאינם רגישים למדיניות המוניטרית, ובפרט לתנאי הסחר.
מוצרים מתוצרת ארצות הברית הפכו לתחרותיים יותר בשוק היצוא, אך עדיין לא הצליחו בשוק המקומי היפני בשל המגבלות המבניות של יפן על יבוא.
הסכם הלובר נחתם ב-1987 כדי לעצור את הירידה המתמשכת של הדולר האמריקאי.
בעקבות הסכם הלובר, היו כמה התערבויות נוספות בשער החליפין של הדולר, כמו על ידי ממשל קלינטון הראשון ב-95–1992. עם זאת, מאז, היו רק התערבויות מטבע מעטות ב-G7. בשנת 2000, הבנק המרכזי האירופי תמך בירידת ערך האירו.
הבנק המרכזי של יפן התערב בפעם האחרונה ב-2011, בשיתוף פעולה עם ארצות הברית ואחרים, כדי להפחית את הייסוף החזק בשער הין לאחר רעידת האדמה והצונאמי בטוהוקו ב-2011. ב-2013 הסכימו חברות ה-G7 להימנע מהתערבות במטבע חוץ.
מאז, הממשל האמריקאי דרש מדיניות בינלאומית חזקה יותר נגד (להבדיל מתמריצים מוניטריים).
החתימה על הסכם פלאזה הייתה משמעותית בכך שהיא שיקפה את עלייתה של יפן כשחקנית אמיתית בניהול .
עם זאת, ייתכן שעליית הין תרמה גם ללחצי מיתון על כלכלת יפן, אליהם הגיבה ממשלת יפן במדיניות מוניטרית ופיסקלית מרחיבה מאסיבית.
תמריץ זה, בין השאר, הוביל לבועת הנדל"ן היפנית של סוף שנות ה-80. בשל כך, כמה פרשנים מאשימים את הסכם פלאזה בבועה, שכאשר היא התפוצצה, הובילה לתקופה ממושכת של דפלציה וצמיחה נמוכה ביפן הידועה בשם העשור האבוד, שהשפעותיה עדיין מורגשות היטב ביפן המודרנית.
הכלכלן חולק על העיתוי, ומצביע על כך שבין שנות הייסוף של הין בשנים 1985–1986 לבין המיתון של שנות ה-90 הגיעו שנות הבועה של 1987–1989, כאשר שער החליפין כבר לא דחף את הין כלפי מעלה.
גם עליית המארק הגרמני לא הובילה לבועה כלכלית או למיתון בגרמניה.
הכלכלן טוען כי לחצים חיצוניים כמו ההסכם ומדיניות משרד האוצר להפחתת הריבית הרשמית, אינם מספיקים כדי להסביר את הפעולות שנקט הבנק המרכזי של יפן שהובילו לבועה.
הסכם רִיבֶּנְטְרוֹפּ–מוֹלוֹטוֹב או הסכם האי-תוקפנות הנאצי-סובייטי הוא הסכם בין ברית המועצות לבין גרמניה הנאצית, שנחתם במוסקבה ערב מלחמת העולם השנייה.
ההסכם כלל שני חלקים: החלק הראשון היה חוזה כלכלי בהיקף כספי של 200 מיליון רייכסמארק, שנחתם ב-19 באוגוסט 1939, לפיו התחייבה גרמניה למכור ציוד, מכונות ומוצרים לברית המועצות, תמורת אספקת מצרכי מזון וחומרי גלם.
החלק השני שנחתם ב-23 באוגוסט 1939 היה הסכם אי-תוקפנות בין שתי המדינות לתקופה של 10 שנים, לפיו הן התחייבו שלא לתקוף זו את זו, ולא לסייע לאחרים לעשות זאת.
בהסכם נכתב בנוסף, כי אם ההסכם יישמר במשך תקופה זו הוא יוארך באופן אוטומטי לעוד תקופה של 5 שנים.
בנוסף לשני החלקים הגלויים, כלל ההסכם נספח סודי, שעסק בחלוקת תחומי ההשפעה של שתי המדינות במזרח אירופה.
נציגי שתי המדינות לחתימה על ההסכם היו שר החוץ הגרמני, יואכים פון ריבנטרופ, ושר החוץ הסובייטי, ויאצ'סלב מולוטוב.
ההסכם הופר על ידי גרמניה הנאצית פחות משנתיים לאחר חתימתו, עם פתיחתו של מבצע ברברוסה – הפלישה לברית המועצות ב-22 ביוני 1941.
ההסכם הרשמי לווה בנספח סודי שנחתם יחד אתו, ובהמשך התווספו לנספח שני תיקונים ושינויים שנחתמו ב־28 בספטמבר 1939 וב-10 בינואר 1941. נספחים אלה כללו כדלקמן:
חלוקת אירופה המזרחית לאזורי ההשפעה של שתי המדינות: לטביה, חלקים מליטא, אסטוניה ואזור מולדובה השייך לרומניה יכללו בתחום ההשפעה של ברית המועצות.
בשלב ראשון חלקים מליטא היו אמורים להישאר תחת השפעה גרמנית, אולם בהסכם של 1941 גרמניה ויתרה על השפעתה באזור תמורת פיצוי כספי.
הסכמה על חלוקת שטחי פולין בין שתי המדינות.
הוסכם על פינלנד כשייכת לאזור ההשפעה של ברית המועצות.
תוצאות מלחמת העולם הראשונה היו הרסניות בעיקר לרפובליקת ויימאר אך גם לברית המועצות שנאלצה לחתום ב-1918 על חוזה ברסט-ליטובסק שכלל ויתור על שטחים נרחבים במערבה.
באפריל 1922 שתי המדינות חתמו על הסכם ראפאלו שכלל ויתור על תביעות הדדיות, ובהמשך, בשנת 1926 על הסכם ברלין שהבטיח את הנייטרליות שלהן במקרה שאחת מהן תותקף.
אולם עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה בתחילת שנות ה-30 הגבירה את המתח בין שתי המדינות ובין גרמניה למדינות הסלאביות לאור האידאולוגיה הגזענית הנאצית, שבין השאר קישרה בין הקומוניזם ליהדות.
בהמשך, מלחמת האזרחים בספרד בשנת 1936 הפכה לזירה נוספת של התנגשות בין שתי המדינות כשכל אחת מהן תמכה בצד אחר של המלחמה, וחתימתו של הסכם אנטי-קומינטרן בין גרמניה הנאצית ובין האימפריה היפנית ב-25 בנובמבר 1936 אליו הצטרפה איטליה הפשיסטית ב-1937 הגבירה גם היא את המתיחות בין שתי המדינות.
בשלב זה מגמות התוקפנות וההשתלטות של השלטון הנאצי עברו מרטוריקה לפעולה.
ב-12 במרץ 1938 אוסטריה סופחה לגרמניה כחלק מהאנשלוס והפכה למחוז ברייך הגרמני.
פעולה זו הביאה להתעצמות כוחה של גרמניה עם השתלטותה על המשאבים, התעשייה והחימוש האוסטריים והיוותה בסיס להמשך כיבושיה.
אף על פי שאיחוד בין אוסטריה לגרמניה נאסר בהסכם ורסאי, מדינות המערב לא מנעו את הסיפוח בתקווה שהיטלר יסתפק בסיפוח אוסטריה ולא ישתלט בכוח על שטחים נוספים.
אולם מיד לאחר האנשלוס החל היטלר לדרוש מצ'כוסלובקיה את חבל הסודטים, ובקיץ 1938 הורה לוורמאכט להתכונן לפלישה אליו.
במהלך אוגוסט 1939 הגיעו הדברים לידי משבר והיטלר הצהיר כי פניו למלחמה.
בשלב זה נעשה ניסיון של הרגע האחרון ליצור ברית בין ברית המועצות, בריטניה וצרפת כנגד האיום הגרמני, אולם השיחות שהתקיימו בין נציגי בריטניה וצרפת לבין ראשי הצבא האדום במוסקבה ב-11–21 באוגוסט 1939, ימים מספר לפני חתימת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, נכשלו.
היסטוריונים מייחסים את הכישלון לחששה של פולין מפני כניסת הצבא הסובייטי לשטחה, גם אם לצורך מלחמה באיום הגרמני, ולחולשתם של נציגי בריטניה וצרפת.
התוצאה המיידית של כישלון זה הייתה חתימת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
היטלר, שלא חשש ממדינות המערב, אך חשש מתגובת ברית המועצות לה גבול משותף עם פולין, לא תקף לפני שנחתם ההסכם שאיפשר את ביצוע תוכניתו לכיבושה של פולין.
יוסיף סטלין, שליט ברית המועצות, חשש מההתעצמות הצבאית של גרמניה הנאצית, והעריך שברית המועצות זקוקה לפרק זמן ממושך, כדי לבנות מחדש את הצבא הסובייטי, שנחלש בעקבות הטיהורים הגדולים שהוא ערך בצמרת הפיקוד שלו החל מ-1937, ועדיין לא היה מוכן להתמודד עם הצבא הנאצי כשווה מול שווים.
הוא חשב שההסכם יעניק לברית המועצות את פסק הזמן שנדרש לארגון ולחימוש מחדש של צבאה.
מעבר לחוסר המוכנות הצבאי, סטלין, שחזה באוזלת ידם של מעצמות המערב לאחר האנשלוס של אוסטריה, סיפוח חבל הסודטים וכיבוש צ'כוסלובקיה על ידי הנאצים, לא סמך על שיתוף הפעולה שלהם במלחמה נגד גרמניה, בין השאר, על רקע היחסים הרעועים שלהן עם ברית המועצות עקב חששן מהפיכה קומוניסטית.
הוא חשד, שהסכם מינכן נועד להפנות את שאיפות ההתפשטות של הנאצים מזרחה, כלפי ברית המועצות, והחליט לנקוט בצעד נגדי.
שיקול נוסף היה הרצון להרחיב את גבולות ברית המועצות מערבה, הן כדי למחוק את תוצאות הסכם ברסט-ליטובסק והסכם ריגה, שנכפו על ההנהגה הסובייטית זמן קצר לאחר המהפכה הבולשביקית, והן כדי ליצור אזור חיץ רחב ככל האפשר בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית, למקרה של מתקפה גרמנית.
עם זאת, לצד האינטרסים האסטרטגיים ברור כי לשני המשטרים הללו היה מכנה משותף ברור למדי.
לא בכדי שלח סטלין להיטלר בתחילת המלחמה טלגרף בזו הלשון: "ידידותנו דבוקה על ידי מלט של דם.
חזקה היא ותימשך לאורך ימים".
אדולף היטלר מצידו רצה להבטיח שיוכל לפלוש לפולין מבלי שיתקל בהתנגדות של ברית המועצות.
כמו כן ההסכם הבטיח להיטלר את החזית המזרחית ואיפשר לו להפנות את כוחותיו לעבר המערב ללא חשש ממתקפה סובייטית במזרח.
הוא שיער שהסכם עם ברית המועצות יחליש את ערנותה, ובמקרה של סכסוך עמה, כיבוש פולין יאפשר שיפור עמדות אסטרטגי כלפיה.
בנוסף לכך היטלר רצה למנוע הסכם של המערב וברית המועצות נגדו, שיסבך את גרמניה במלחמה בשתי חזיתות.
ב-1 בספטמבר 1939, שבוע ימים בלבד לאחר החתימה על ההסכם, גרמניה החלה במתקפה על פולין וב-17 בספטמבר ברית המועצות הצטרפה.
עד 6 באוקטובר פולין נכבשה כולה על ידי שתיהן.
בנוסף, תחת ההגנה שהקנה לה ההסכם, בקיץ 1940 ברית המועצות הבטיחה את שליטתה והשפעתה על ארצות מזרח אירופה, המדינות הבלטיות וחלקים מצפון רומניה.
העותק המקורי של הנספחים הסודיים הושמד כנראה על ידי ההפצצות על גרמניה, אולם כל המסמכים הסודיים של משרד החוץ הגרמני החל משנת 1933 צולמו על מיקרופילם.
עם נפילתה של גרמניה, צילומים אלה נשמרו על ידי אחד מעובדי משרד החוץ הגרמני ולאחר המלחמה נמסרו לידי הבריטים והאמריקאים בתמורה למתן חנינה לאותו עובד.
מידע על קיומם של הנספחים הסודיים ועל תוכנם הגיע לציבור לראשונה במהלך משפטי נירנברג במסגרת מידע שנמסר על ידי אחד מעורכי הדין הגרמנים שהיה מעורב בכתיבתם.
הנספחים תורגמו לאנגלית, ופורסמו לראשונה בעמודו הראשון של ה-"St.
Louis Post-Dispatch" – עיתון מקומי של סנט לואיס שכתבו היה הראשון להשיג את המידע, בתאריך 22 במאי 1946. בהמשך, הנספחים פורסמו גם בעיתונות הבריטית.
לאחר פרסום רשמי של אוסף המסמכים הקשורים ליחסים בין הנאצים לסובייטים בשנים 1939–1941 על ידי משרד החוץ האמריקאי בשנת 1948 ההסכם ונספחיו זכו לתהודה בעיתונות הבינלאומית ושמשו כמכשיר תעמולה במלחמה הקרה.
למרות פרסומים אלה, ברית המועצות שמרה עד שנת 1989 על מדיניות של הכחשת הנספחים הסודיים.
בדצמבר 1989, ועדה שמונתה על ידי מיכאיל גורבצ'וב אישרה את קיומם של הנספחים והציגה אותם בפני ועידת נציגי העם הסובייטי, שפרסמה גינוי שלהם.
בעקבות זאת שני צדדי ההסכם הצהירו על ביטולם הרטרואקטיבי של הנספחים.
באוגוסט 2009, במאמר שפורסם בעיתונות הפולנית, ראש הממשלה הרוסי ולדימיר פוטין גינה את ההסכם ונספחיו כ"לא מוסרי" אך מאוחר יותר, ב-2014 ו-2015, הגן עליו כרע שהיה הכרחי לאור העובדה שברית המועצות באותו שלב הייתה בודדה במערכה מול גרמניה".
הסכם רַפָּאלוֹ הוא הסכם אשר נחתם ב-16 באפריל 1922 בין רוסיה לגרמניה בעיר האיטלקית רפאלו (Rapallo).
עיקר ההסכם הוא הסדרה של היחסים בין המדינות, וכן שיתוף פעולה צבאי וכלכלי.
בראש המשלחת הרוסית עמד גיאורגי צ'יצ'רין ובצד הגרמני מולו ישב ולטר רתנאו.
לרוסיה הסובייטית זה היה הסכם ראשון עם מדינה אירופאית לאחר מספר שנות בידוד בזירה הבינלאומית.
ההסכם נחתם בחשאי, בזמן ועידת ג'נובה, והיה סימן לסיום בידודה של רוסיה הסובייטית בזירה הבינלאומית.
ב-5 בנובמבר 1922 הורחב ההסכם לרפובליקות סובייטיות נוספות.
שתי המדינות מכירות זו בזו הכרה דיפלומטית.
גרמניה מוותרת על תביעתה לקבל את רכוש הגרמנים ברוסיה.
רוסיה מוותרת על הפיצויים מגרמניה.
קיום יחסי מסחר על בסיס מעמד של מדינה מועדפת לכל אחת משתיהן אצל חברתה.
במקביל להסכם ג'נובה הגלוי, ועידת רפאלו הייתה סודית.
בוועידה נפגשו נציגי גרמניה עם נציגי ברית המועצות והסכימו ביניהם על הקמת בתי חרושת לכלי נשק, גז רעיל ותחמושת לגרמניה בתמורה לכסף מצדה של גרמניה.
המפגש התקיים על בסיס אינטרסים משותפים בין שתי המדינות בשבר שאחרי המלחמה (הסכם רפאלו).
בין השאר הוסכם בין שתי המדינות כי קציני צבא גרמנים ישלחו לברית המועצות ויתאמנו שם יחד עם הצבא האדום, בשימוש בכלי נשק שנאסרו בשימוש על הגרמנים על פי חוזה ורסאי, וכי יוקמו בסיסי ניסוי למטוסים וטנקים על אדמת רוסיה (דוגמת בית הספר לטנקים בקאזאן).
הדברים התבצעו מיד ונוצרה מערכת שלמה של דרכים שיעקפו את המגבלות על הצבא ותעשיית הנשק הגרמני.
גם בגרמניה עצמה הוסבו בתי חרושת אזרחיים, במימון אנשי עסקים גרמניים אשר לא הסכימו עם המגבלות והתבוסה, לבתי חרושת המייצרים תחמושת ונשק עבור גרמניה.
למעשה מדובר היה על מדינה ריבונית המסרבת לקבל על עצמה את הסעיפים ולקיים אותם, דבר שהקשה על יכולת האכיפה של בעלות הברית על גרמניה.
בראש המשלחת הגרמנית עמד שר השיקום של ממשלת גרמניה, ולטר רתנאו, יהודי משכיל ואיש תרבות, אשר תכנן את ההסכמים, כדי להציל את כלכלתה של גרמניה.
רתנאו בחר לנהל ועידה זו דווקא עם ברית המועצות, בשל היחס הנוקשה של המדינות המנצחות האחרות כלפי גרמניה המובסת.
צרפת ובריטניה לא אפשרו לגרמניה להתפתח ולעמוד על רגליים כלכליות כדי שתוכל לעמוד בהסכם ובאופן כללי הייתה נקמנות קיצונית, בעיקר מצד צרפת, כלפי גרמניה.
רתנאו, למרות הקשר הפוליטי שלו, כמעט ונאלץ לחפש קשר כלכלי בקרב רוסיה הסובייטית.
המניעים של הסכם רפאלו לא היו צבאיים אלא כלכליים.
הצבא ניצל זאת לטובתו משום שהוא פעל כמעט במנותק מהרפובליקה.
למעשה היו אלה שני גופים אשר היו בשתי עמדות שונות.
חודשיים לאחר החתימה על ההסכם נרצח רתנאו ברחוב על ידי לאומנים גרמנים מהימין הקיצוני, מכיוון שהיה יהודי ומכיוון שנאמר להם כי הוא מוכר את גרמניה לרוסיה הסובייטית – הבולשביקים.
הרצח זעזע את גרמניה עד היסוד.
הלם עבר בחברה הגרמנית, להוציא את הקבוצות הקיצוניות אשר שנאו את הרפובליקה.
רתנאו היה איש נערץ במיוחד על הציבור הגרמני, על כן היה זה רגע של אחדות רפובליקנית בין כל הכוחות הפוליטיים והנאורים, בתמיכה בממשלה הנאבקת להחזיר את גרמניה לחיים מסודרים ולהעמידה על רגליה.
רגע התלכדות זה היה קצר עקב סערת האירועים ומשום שגרמניה הייתה רווית רציחות פוליטיות.
השבר של רתנאו היה רגע קשה לרפובליקה אשר התלכדה מיד אחריו – אולם השלכותיו נמוגו ואיבדו את המשמעויות הפוליטיות שלו.
הסכם ריגה נחתם בין פולין, רוסיה ואוקראינה בריגה ב-18 במרץ 1921 וסיים את המלחמה הפולנית-סובייטית.
פולין עמדה תחת לחץ מדינות חבר הלאומים לוותר על מרבית הישגיה הטריטוריאליים ולזנוח את חלומה להחייאת האיחוד הפולני-ליטאי.
חלומו של יוזף פילסודסקי להחייאת האיחוד הפולני-ליטאי רב העוצמה, ויצירת קונפדרציה סלאבית, לא התממש.
ההצלחה הפולנית בשדה הקרב אפשרה לפולנים לתבוע את העיר וילנה, בה שלטה ממשלת בובות פולנית.
"סיים" של תושבי ליטא המרכזית הצביע ב-20 בפברואר 1922 על קיומו של משאל עם אשר העניק לפולין לגיטימציה לספח את וילנה ואת השטחים הסמוכים לה.
הדבר גרם לקרע של ממש ביחסים בין ליטא ופולין, אשר לא נרפא למשך שנים רבות לאחר מכן.
הסכם רפאלו (באיטלקית: Trattato di Rapallo) היה הסכם בין ממלכת איטליה לממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, שנועד לפתור את בעיית השליטה בכמה טריטוריות שנמצאות כיום בשטחי קרואטיה וסלובניה.
ההסכם נחתם ב-12 בנובמבר 1920, ברפאלו, שנמצאת ליד ג'נובה שבאיטליה.
המתח שבין הממלכה ה"יוגוסלבית" החדשה לאיטליה התעורר עם סיום מלחמת העולם הראשונה, כאשר האימפריה האוסטרו-הונגרית התפרקה.
איטליה דרשה שטחים מאוסטרו-הונגריה, במיוחד באזור איסטריה ודלמטיה, שהובטחו לה על פי ברית לונדון, ואילו לממלכה התלת-לאומית ה"יוגוסלבית" שקמה לאחר המלחמה היו תביעות על אותם שטחים, המיושבים בחלק גדול בסלבים.
לפי ההסכם, זאדר, סופחה לאיטליה, כאשר פיומה (רייקה) הפכה למדינת פיומה החופשית, כך הסתיימה הרפתקתו של גבריאלה ד'אנונציו במקום, ובוטלה המדינה הבלתי מוכרת שהקים, ממלכת קרנארו האיטלקית.
ההסכם בוטל בשנת 1924, לאחר שאיטליה וממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים חתמו על הסכם רומא, שהעניק את רייקה לאיטליה ואת סושאק ליוגוסלביה.
הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה נחתם ביום 3 בספטמבר 1943 בין ממשלתה של איטליה, שעד אז הייתה חלק מרכזי ממדינות הציר, ובין בעלות הברית.
תנאי ההסכם כללו כניעה של איטליה לבעלות הברית.
חתימת ההסכם התאפשרה לאחר הדחת בניטו מוסוליני מראשות ממשלת איטליה, והחלפתו בפייטרו באדוליו.
ההסכם ידוע באיטליה כ-"Armistizio di Cassibile" (שביתת הנשק בקאסיבילה), על שם המקום בו נחתם ההסכם, העיירה קאסיבילה בסיציליה, או כ-"Armistizio dell'8 Settembre" (שביתת הנשק של 8 בספטמבר).
בעת חתימת ההסכם כבר שהו כוחות בעלות הברית על אדמת איטליה, ועד מהרה איבדה איטליה את עצמאותה, כאשר חלקה הדרומי נכבש על ידי בעלות הברית, ואילו חלקה הצפוני נכבש על ידי הגרמנים.
במהלך שנה וחצי לאחר חתימת ההסכם, הייתה איטליה לשדה קרב בין הגרמנים ובין בעלות הברית, ולשדה קרב במלחמת אזרחים בין איטלקים משתפי פעולה עם הגרמנים שהקימו ממשלת בובות שכונתה הרפובליקה של סאלו ובין תנועה פרטיזנית עממית.
באביב 1943 היה מצבה הצבאי של איטליה בכי רע.
לאחר התבוסות בצפון אפריקה ובקרב סטלינגרד בהן איבדה איטליה מאות אלפי חיילים בשדות קרב רחוקים, במלחמה שנראתה כתואמת את המדיניות הגרמנית, ורחוקה מהאינטרס האיטלקי, הייתה איטליה עצמה בבירור מטרתם הבאה של בעלות הברית במלחמתם כנגד מדינות הציר שאיטליה הייתה חלק מהן.
בין צ'רצ'יל ובין דווייט אייזנהאואר והפיקוד הצבאי האמריקני התגלעו חילוקי דעות.
אייזנהאואר סבר כי יש להתרכז בהכנות לפלישה לנורמנדיה בעוד שצ'רצ'יל סבר כי יש להתקיף את האויב באגפיו ולהחלישו, תוך שימוש בכוח ימי ואווירי, וזאת בטרם תבוא ההסתערות על המקום בו האויב חזק ביותר ומבוצר, חופה המערבי של צרפת.
בוועידת קזבלנקה בינואר 1943 הסתיימו חילוקי דעות אלו בהחלטה על כיבוש סיציליה.
צ'רצ'יל ראה בסיציליה צעד ראשון לפלישה לאיטליה היבשתית גופא, דרך מצרי מסינה, בעוד שאייזנהאואר לא רצה להתחייב למבצעים רחבים יותר, אך הסכים להשתמש בכוחות בעלות הברית שסיימו את המערכה בצפון אפריקה, לשם כיבוש סיציליה.
בליל 9 ביולי החל מבצע האסקי כיבושה של סיציליה, בכוח של למעלה משתי ארמיות של בעלות הברית, שהונחתו בדרומו של האי.
הרודן האיטלקי, בניטו מוסוליני היה מצוי בשפל אישי ופוליטי.
ברור היה כי התבוסות שנחל צבא איטליה במלחמה ערערו מאוד את מצבו, ולאחר קרב סטלינגרד וקרב אל עלמיין השני נראה היה כי איטליה, שזמן מה פסחה על הסעיפים, הימרה על הצד הלא נכון כאשר הצטרפה למלחמה לצידו של קנצלר גרמניה, אדולף היטלר.
הוא הדיח גורמים בממשלתו אותם ראה כבלתי נאמנים, אך לא היה יכול למנוע את התסיסה הפנימית.
המלך ויטוריו אמנואלה השלישי עמד במגעים מזה זמן מה עם אישים כפייטרו באדוליו באשר לשאלת הדחתו של מוסוליני, כאשר בתוך המועצה הפאשיסטית העליונה קמה אופוזיציה בדמותם של דינו גראנדי, אמיליו דה בונו וגליאצו צ'אנו, שלושה מעמודי התווך של משטרו של מוסוליני בעבר.
הפלישה לסיציליה, והפצצה אווירית כבדה על רומא ב-19 ביולי 1943 היוו את נקודת המשבר, שממנה היה ברור כי זמנו של מוסוליני חלף.
ב-24 ביולי 1943 כונסה המועצה הפאשיסטית העליונה, ולאחר ישיבה מרתונית שנמשכה כ-9 שעות, הצביעה על הדחתו של מוסוליני, בליל 25 ביולי.
למחרת היום ביקש מוסוליני להתקבל לראיון אצל המלך.
עם הגיעו לארמון המלוכה, נאמר לו כי הוחלף במרשל פייטרו באדוליו וכי הוא נתון במעצר.
באדוליו, שהתקבל על דעת הכול כיורשו של מוסוליני, עמד בפני בעיות קשות ביותר.
איטליה עדיין הייתה מחויבת רשמית להמשיך במלחמה לצידה של גרמניה.
על רקע זה החל שר החוץ האיטלקי החדש רפאל גוואריליה במגעים חשאיים עם בעלות הברית לקראת הסכם שביתת נשק.
בתחילה יצר קשר דרך איש אצולה בשם ד'אייטה, שנשלח אל שגרירות איטליה בליסבון, בירת פורטוגל הנייטרלית, וקיים מגעים עם שגרירות ארצות הברית שם.
לאחר מכן נשלח שליח בשם בריו, אל הנציגות הבריטית בטנג'יר שני הנציגים הסבירו את עמדתה של הממשלה החדשה של איטליה.
איטליה הייתה מוכנה להגיע להסכמה בדבר שביתת נשק, אך יש למנוע בכל מחיר את כיבושה של איטליה בידי הגרמנים.
במקביל, ב-6 באוגוסט נפגש גוואריליה, ועמו גנרל בשם אמברוזיו בגבול שבין גרמניה ואיטליה, עם שר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ ועם הגנרל וילהלם קייטל, על מנת לנסות ולמנוע את הפלישה הגרמנית הממשמשת ובאה.
גישושיו של גוואריליה אצל בעלות הברית, נענו בדרישה לכניעה ללא תנאי, אם כי דובר על "כניעה של כבוד" שתבטיח לאיטליה מקום ראוי בסדר האירופי שלאחר המלחמה.
אל מול המצב הצבאי המתדרדר והולך, כאשר הקרבות בסיציליה נמצאים לפני סיום, והאי עמד ליפול בידי בעלות הברית, הגיע גנרל איטלקי בשם ג'וזפה קסטלאנו לליסבון, על מנת לשאת ולתת על תנאי הכניעה.
בין 15 באוגוסט ל-20 באוגוסט 1943 נשא ונתן קסטלאנו בפורטוגל עם שגריר בריטניה לפורטוגל, רונלד קמפבל, ושני גנרלים.
הבריטי קנת' סטרונג והאמריקני וולטר בדל סמית'.
תנאי הכניעה עובדו בקוויבק שם שהו צ'רצ'יל ופרנקלין דלאנו רוזוולט לפגישה רמת דרג שנועדה לסכם את הפרטים הטכניים בנוגע לפלישה לצרפת בשנה שלאחר מכן.
התנאים דיברו על כניעה ללא תנאי, שחרור הדדי של שבויים, הפלגת הצי האיטלקי, שעדיין היה גורם משמעותי בים התיכון, אל נמלי בעלות הברית.
לא דובר על לחימה איטלקית לצד בעלות הברית, אך הובהר כי מעמדה של איטליה לאחר המלחמה תלוי בהתנהגותה מעתה.
קסטלאנו לקח עמו תנאים אלו לרומא.
ב-26 באוגוסט הגיע לליסבון שליח נוסף, גנרל בשם צאנוסו, שכפי הנראה היה שליח אישי של באדוליו, והמגעים המשיכו בנוכחותו ובנוכחות קסטלאנו בסיציליה שנכבשה כבר בשלמותה על ידי בעלות הברית.
באדוליו עדיין סבר כי ניתן להשיג תנאים טובים, תוך התמקחות על כניעתה של איטליה.
ב-31 באוגוסט הגיע קסטלאנו לסיציליה, ונלקח לעיירה קאסיבילה שלייד סיראקוזה.
עד מהרה הובהר כי הצדדים מחזיקים בעמדות קוטביות.
קסטלאנו דרש כי תינתנה לו ערובות להגנת בעלות הברית על שטחה של איטליה מפני הוורמאכט לאחר הכניעה, אך לא קיבל אלא הבטחות כלליות, שכללו הצנחתה של אוגדה מעל רומא.
בעלות הברית התעקשו כי פעולה זו תתקיים לאחר החתימה, ולא לפניה.
לאור השוני בעמדות שב קסטלאנו לרומא.
ברומא התקבל קסטלאנו אצל באדוליו, בנוכחות שר החוץ רפאלה גוואריליה.
גוואריליה סבר כי יש לקבל את תנאי בעלות הברית.
מפקדי הצבא הזהירו את באדוליו כי אין בידם לעצור את הגרמנים אם אלו יחליטו להתקדם לרומא, וכי יש לדחות את החתימה על הכניעה על מנת לנסות ולהיערך מבחינה צבאית.
באדוליו לא הביע עמדה בפגישה זו.
אחר הצהריים נפגש עם המלך, ובפגישה זו הוחלט לקבל את תנאי הכניעה.
מברק המאשר את ההסכמה לכניעה נשלח אל בעלות הברית.
המברק יורט על ידי שירותי המודיעין הגרמנים.
אלו חששו מזה זמן מה כי באדוליו עומד בקשר עם בעלות הברית, וכי איטליה מחפשת את דרכה אל מחוץ למלחמה.
הגרמנים התקשרו לבאדוליו, שהבטיח להם נמרצות כי הוא נאמן לברית עם גרמניה.
הבטחות אלו התקבלו בחשד, והוורמאכט החל את ההכנות למבצע בשם "Asche" לכיבושה של איטליה, ברגע שייוודע כי זו בגדה בבריתה עם גרמניה.
ב-3 בספטמבר שב קסטלאנו לקאסיבילה, וחתם על הכניעה.
החתימה נערכה בשעה 2 בצהריים.
בשם איטליה חתם קסטלאנו, שכן באדוליו עדיין לא רצה להיות מזוהה עם הכניעה, ורצה מרחב תמרון למקרה בו זו תתגלה בטרם עת.
בשם בעלות הברית חתם וולטר בדל סמית'.
משימת הפצצה שיזם אייזנהאואר, בה נשלח כוח בן 500 מטוסים להפציץ את רומא ולהמריץ את האיטלקים להיכנע, נעצרה ברגע האחרון משנודע כי האיטלקים מקבלים את תנאי הכניעה.
הרולד מקמילן נציגו של צ'רצ'יל בטקס הכניעה, הודיע לצ'רצ'יל ששהה באמריקה כי ההסכם נחתם "ללא כל תיקונים".
רק לאחר שחתם על ההסכם, נודע לקסטלאנו כי ישנם סעיפים נוספים אותם הוסיף הגנרל קאמפבל על דעת הגנרל צאנוסי, ששהה אף הוא בקאסיבילה, וכי צאנוסי לא הודיע עליהם לקסטלאנו, מסיבה שאינה ברורה.
באדל סמית' הסביר לקסטלאנו כי תנאים אלו ייכנסו לתוקף רק אם איטליה תילחם לצד בעלות הברית.
אחר הצהריים באותו היום תדרך באדוליו את מפקדי הצבא והצי, ואת נציגי המלך.
הוא לא הזכיר כי באותו יום נחתמה שביתת נשק, ורק מסר על קיומם של המגעים.
עוד באותו הלילה, ליל ה-3 בספטמבר החלה פלישת בעלות הברית לאיטליה.
הארמייה השמינית של הצבא הבריטי חצתה את מצרי מסינה ונכנסה ליבשת האיטלקית, במבצע שכונה "מבצע בייטאון".
ההכרזה הרשמית על הכניעה נדחתה, בעוד המצב הצבאי סביב לרומא מחריף.
ב-8 בספטמבר נראה היה כי אין כל אפשרות צבאית להנחתת דיוויזיה מוצנחת באזור רומא כפי שהובטח.
"נשף המסכות" עומד היה להסתיים.
משנראה כי אין כל סיכוי לנחיתת בעלות הברית ברומא מחד, ומאידך, לוח הזמנים למבצעי הפלישה של בעלות הברית בדרום איטליה, "מבצע אוואלאנש" לנחיתה באזור סאלרנו ו"מבצע סלפסטיק" לנחיתה באזור טאראנטו התקרב והלך, ושיתוף הפעולה של הכוחות האיטלקים באזור הפלישה נראה חיוני, הוחלט לצאת פומבי עם עובדת הכניעה.
באותו היום הודיעו בשידורי הרדיו של ארצותיהם, בנפרד, באדוליו ואייזנהאואר על חתימת הסכם שביתת הנשק.
הצבא האיטלקי לא נערך לכניעה.
רובם של החיילים והמפקדים לא קיבלו כל הוראות, ומשהתקרבו הגרמנים לרומא, ב-9 בספטמבר 1943 נמלטו באדוליו, ממשלתו והמלך אל ברינדיזי, שם מצאו מפלט אצל בעלות הברית.
ללא הוראות קרס הצבא האיטלקי, ולא גילה התנגדות לפולשים הגרמנים מצפון או לבעלות הברית בדרום.
ב-11 בספטמבר הגיע הצי האיטלקי למלטה ונכנע שם לבעלות הברית.
גורלם של החיילים האיטלקים ששהו בבלקנים היה שונה במקצת.
19 דיוויזיות גרמניות הפתיעו ופרקו מנשקן את רוב 29 הדיוויזיות האיטלקיות.
שתי הדיוויזיות שהמשיכו להילחם במשך שבועות נוספים נאלצו להניח את נשקן לאחר שאזלה תחמושתם.
אלפים מניצולי הטבח הצטרפו לכוחותיו של טיטו ולכוחות פרטיזניים אחרים.
חלק מהם פונה על ידי הצי האיטלקי אל אדמת איטליה.
דומה היה גורל החיילים האיטלקים בדודקאנס.
האיים בדרום הים האגאי הוחזקו בידי איטליה מ-1912. לאחר הכניעה, שלחו הבריטים כוחות שיחברו אל חיל המצב האיטלקי באיים, על מנת למנוע השתלטות הגרמנים עליהם.
מערכת הדודקאנס שנמשכה עד לסוף נובמבר 1943 הסתיימה בכיבוש האיים על ידי הגרמנים, שנחתו באיים רודוס, קוס ולרוס בכוח גדול, תוך ניצול עליונות אווירית באזור.
במהלך המערכה לחמו איטלקים רבים לצד הבריטים, רבים נהרגו ורבים נפלו בשבי.
לפי פקודתו של היטלר הוצאו להורג רבים מן הקצינים האיטלקים שנפלו בשבי.
הסכם שביתת הנשק נתן אך גושפנקא למצב קיים, בו לא היה ביד איטליה להתנגד לגרמנים, או לבעלות הברית.
הבלבול שנוצר בעקבות שביתת הנשק, והתמוטטות הצבא האיטלקי שבאה בעקבותיו, סייעו לגרמנים, כמו גם לבעלות הברית.
מה שנראה כרווח חשוב מן ההסכם, ההשתלטות על הצי האיטלקי, היה למעשה בעל תועלת מוגבלת לבעלות הברית.
אוניית הדגל של הצי האיטלקי, "רומא", הושמדה בדרך אל מלטה, כשעל סיפונה 1,600 מלחים ומפקד הצי, שנספו.
באוניות המערכה הכנועות לא נעשה כל שימוש, והן הוחזקו במשמורת במצרים.
בכלי שיט קלים יותר - סיירות קלות וצוללות נעשה שימוש מסוים במלחמה כנגד צוללות גרמניות בים התיכון.
לאחר ששחררו את מוסוליני משביו, במבצע אווירי נועז, הקימו הגרמנים ממשלת בובות באזור אותו כבשו, שכונתה "הרפובליקה של סאלו".
בעלות הברית, מצידן, החזיקו במלך ובבאדוליו, כ"ממשלה" מטעמם בברינדיזי.
שתי הממשלות היו נטולות סמכויות.
הגרמנים ניהלו מלחמה קשה כנגד בעלות הברית וכנגד פרטיזנים איטלקים בשטחי "הרפובליקה של סאלו", ואילו בעלות הברית השיתו משטר צבאי בכל השטחים אותם כבשו.
בדצמבר 1944 לאחר כיבוש רומא על ידי בעלות הברית הוחלף באדוליו באיוואנואה בונומי, מדינאי אנטי פאשיסטי ששימש כראש ממשלה לפני תקופת מוסוליני.
כיבושה של איטליה מידי הגרמנים ארך כשנה וחצי, שהיו רוויות סבל לעם האיטלקי.
תנועה פרטיזנית עממית קמה להתנגד לגרמנים באזורי הכיבוש, ודוכאה ביד קשה על ידי הגרמנים ומשתפי הפעולה מטעמם.
יהדות איטליה, שעד לכניעה נהנתה מהגנה מסוימת, ולא נשלחה להשמדה, על אף קבלתם של חוקי הגזע באיטליה בשנת 1938, נרדפה, הוסגרה לידי הגרמנים, ורבים נשלחו להשמדה במחנות ההשמדה במזרח.
הסכם קרלוביץ, או שלום קרלוביץ היה הסכם שנחתם בעיר קרלוביץ שבסרביה ב-26 בינואר 1699 בין האימפריה הרומית הקדושה (אוסטריה), האיחוד הפולני-ליטאי, הרפובליקה של ונציה ורוסיה הצארית לבין האימפריה העות'מאנית.
הסכם זה סיים את מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) אשר הוכרעה צבאית לטובתה של אוסטריה כבר בקרב זנטה ב-11 בספטמבר 1697. בעקבות קונגרס בן חודשיים בין האימפריה העות'מאנית מצד אחד והליגה הקדושה של 1684 מהצד השני, נחתם ההסכם ב-26 בינואר 1699.
במסגרת ההסכם נאלצו העות'מאנים לעשות ויתורים טריטוריאליים נרחבים:
רובה של הונגריה, טרנסילבניה וסלאבוניה נמסרו לאוסטריה.
דלמטיה ומוראה (הפלופונסוס של ימינו) נמסרו לוונציה.
הסכם קרלוביץ סימן את תחילת סופה של ההגמוניה העות'מאנית בדרום-מזרח אירופה, ואת הפיכתו של בית הבסבורג לכוח הדומיננטי באזור.
הסכם קראיובה נחתם ב-7 בספטמבר 1940 בעיר קראיובה, ברומניה, בין בולגריה ובין רומניה.
בהסכם קראיובה, שהוכתב לרומניה על ידי גרמניה הנאצית, הועבר חלק מחבל דוברוג'ה, שכונה ברומניה בשם "הקדרילטר", לשלטון בולגריה.
שינוי זה ביטל למעשה את תוצאות הסכם בוקרשט (1913) שנחתם בסיום מלחמת הבלקן השנייה.
על פי אותו הסכם בוצעו חילופי אוכלוסייה שמהלכם עברו כ-80,000 רומנים וארומנים מה"קדרילטר" (דרום דוברוג'ה), שהועבר לידי בולגריה, לצפון דוברוג'ה, שנשארה רומנית וכ-65,000 בולגרים ועימם כאלף יהודים עברו מצפון דוברוג'ה אל דרומה והיו לנתינים בולגרים.
הסכם קמפו פורמיו היה הסכם שלום שנחתם ב-17 באוקטובר 1797 בין צרפת לאימפריה הרומית הקדושה (הקיסרות האוסטרית), ואשר סימן את סופה של הקואליציה האנטי צרפתית הראשונה שהורכבה מאוסטריה, פרוסיה, בריטניה, ספרד, פיימונטה וממלכות נוספות שהתייצבו כנגד הרפובליקה הצרפתית.
ההסכם נחתם לאחר מסעו המוצלח של נפוליאון לכיבוש איטליה וסיים את השלב הראשון במלחמות הנפוליאוניות.
ההסכם כלל תנאים פומביים ותנאים חסויים.
לפי סעיפיו הגלויים נמסרו ארצות השפלה הדרומיות (כיום בלגיה) מידי האימפריה הרומית הקדושה לצרפת.
הרפובליקה של ונציה איבדה את עצמאותה, לאחר מאות שנים.
החלק העיקרי שלה, שבצפון איטליה ובאיסטריה נמסר לאוסטרים; מספר איים שהיו בשליטתה, בהם קורפו, האיים היוניים ומספר איים בים האדריאטי עברו לידי צרפת.
אוסטריה נאלצה להכיר בקיומן של הרפובליקה הציסאלפינית (Repubblica Cisalpina) וברפובליקה הליגורית שהיו למדינות חסות צרפתיות בצפון איטליה.
חלקו החסוי של ההסכם מסר שטחים נוספים הנמצאים כיום במערב גרמניה לשליטת צרפת והבטיח לה חופש שיט בריין, במאס ובמוזל.
אזור זלצבורג נמסר לחסות אוסטרית וזו ויתרה מצידה על שטחים בגדה השמאלית של הריין העילי ואשר סופחו בשלב מאוחר יותר לשווייץ.
הסכם קמפו פורמיו היה פרי משא ומתן שנמשך חמישה חודשים וחזר למעשה על המוסכם בהסכם שביתת הנשק שנחתם בלאובן (Leoben) בשטיריה מ-17 באפריל 1797. ההסכם קרוי על שם הכפר הסמוך לאודינה בצפון איטליה שבו נחתם (כיום קמפופורמידו - Campoformido).
ההסכם לא מומש מעולם במלואו, עקב קשיים בביצוע העברות השטחים שסוכמו בו ואי-הסכמות לגבי שטחים נוספים.
הצדדים נותרו חשדנים זה כלפי זה, והאוסטרים החלו לכרות בריתות צבאיות עם אויביה האחרים של צרפת כחלק מגיבוש הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה.
ב-1799 התחדש פורמלית מצב המלחמה בין צרפת לאימפריה הרומית הקדושה, פחות משנה וחצי לאחר חתימת הסכם השלום.
השפעתו ארוכת הטווח הבולטת של ההסכם היא ביטולה של רפובליקת ונציה, והפיכתם של האיים היוניים ואיים יווניים נוספים לישויות נבדלות.
הסכם רומא היה הסכם שנחתם ברומא ביום 27 בינואר 1924 בין איטליה לבין ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים.
ההסכם ביטל את החלטת הסכם רפאלו מ-1920 שמכוחו הוקמה בעיר פיומה (כיום רייקה בקרואטיה), ישות לאומית עצמאית בשם "מדינת פיומה החופשית".
ההסכם קבע כי העיר תחולק כך שרובה יימסר לשליטת איטליה, בעוד שרובע סושאק (Sušak) שבמזרחה ימסר לשליטת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים.
עם זאת ההסכם קבע כי רשויות הנמל של שתי הערים יישארו מאוחדות.
הסכם רוטציה (על פי האקדמיה ללשון: סֶבֶב) הוא הסכם פוליטי לסבב בהחלפת תפקידים בין בעלי משרות ממלכתיות, כחברי הכנסת, ראשי ממשלה, שרים ועוד.
בתקופות מוקדמות של ההיסטוריה, נעשו סבבי רוטציה גם בין יורשי עצר וטוענים לכתר במונרכיות העוברות בירושה.
הסכמי רוטציה בתפקיד ראש ממשלת ישראל
אופי הממשל בישראל הוא דמוקרטיה פרלמנטרית רב-מפלגתית.
בשיטת ממשל זו, ראש הרשות המבצעת, ראש הממשלה, הוא אחד מחברי הכנסת שהצליח להרכיב ממשלה הנהנית מרוב קואליציוני בכנסת.
כנסת שבה אף אחד מחברי הכנסת לא מצליח להשיג רוב קואליציוני התומך בממשלה בראשותו, מתפזרת, ונערכות בחירות לכנסת חדשה.
מערכת בחירות כלליות לכנסת הן אירוע המצריך משאבים כלכליים וחברתיים מהמדינה, ולכן במקרה כזה בו לא מוקמת ממשלה חדשה והמדינה הולכת למערכות בחירות באופן תכוף, המערכת השלטונית מתקשה לתפקד לאורך זמן רב, דבר העלול להזיק למדינה.
בכך עשויה הכנסת להביע את אמונה בממשלה חדשה מבלי לגרור את מדינת ישראל לבחירות נוספות שמחירן רב.
סוג נוסף של הסכם רוטציה בראשות הממשלה שהוצע בישראל הוא הסכם רוטציה פנים מפלגתי, והוא מיועד בעיקר למקרה של איחוד בין מפלגות לקראת הבחירות לכנסת.
במסגרת ההסכם, שאף מוצג לציבור הבוחרים, במקרה בו תנצח המפלגה בבחירות - יכהנו בראשות הממשלה לסירוגין יותר מחבר כנסת אחד מהרשימה.
בניגוד להסכם רוטציה בין שתי מפלגות יריבות - הסכם רוטציה פנים מפלגתי לא יצא לפועל בישראל, שכן הרשימות שהציגו הסכמים כאלה לא ניצחו בבחירות, או שקודם לכן, בניסיון להעלות את מספר המצביעים למפלגה, בוטל הסכם הרוטציה ערב הבחירות.
בממשלת ישראל העשרים ואחת וממשלת ישראל העשרים ושתיים
בממשלות העשרים ואחת והעשרים ושתיים שכיהנו בתקופת הכנסת האחת עשרה, התקיימה לראשונה רוטציה בתפקיד ראש הממשלה: בין שמעון פרס ויצחק שמיר.
לפני הבחירות לכנסת האחת עשרה בשנת 1984 נראה היה כי "המערך" (גוש פרלמנטרי של מפלגת העבודה ומפ"ם) יזכה ברוב מוחץ.
אולם, התוצאות היוו הפתעה, ולא נחזו באף תחזית קודמת.
המערך ירד מ-47 מנדטים בכנסת העשירית ל-44 מנדטים.
ואילו הליכוד בראשותו של יצחק שמיר הצליח לצמצם את הירידה הצפויה שלו בבחירות והוא ירד מ-48 מנדטים ל-41.
נראה היה, כי קיים שוויון בין גוש הימין וגוש השמאל, כאשר לשון המאזניים הן המפד"ל ומפלגת יחד.
הנשיא חיים הרצוג הטיל את מלאכת הרכבת הממשלה על שמעון פרס.
לאחר סבב שיחות ומכיוון שהסיעות הדתיות לא אבו להצטרף לממשלה בראשותו, אלא אם כן יצטרף אליה גם הליכוד, הודיע פרס כי אין ביכולתו להקים ממשלת שמאל צרה.
בצעד חסר תקדים תיווך הנשיא הרצוג בין הסיעות השונות, והצליח להביא להסדר שכונה "רוטציה", לפיו במשך השנתיים הראשונות ישמש בתפקיד ראש הממשלה שמעון פרס, ויצחק שמיר ישמש כממלא מקומו וכשר החוץ, וכעבור שנתיים יחליפו השניים תפקידים.
במהלך כל התקופה יהיה יצחק רבין מהמערך שר הביטחון, ואילו יצחק מודעי מהליכוד יהיה שר האוצר.
ההסכם כובד, וחילופי התפקידים בוצעו לאחר שנתיים ב-20 באוקטובר 1986 באופן הבא: שמעון פרס הגיש לנשיא המדינה את התפטרותו והמליץ בפניו להטיל את הרכבת הממשלה החדשה על יצחק שמיר.
למעט החילופים בין יצחק שמיר לשמעון פרס לא השתנתה חלוקת התפקידים בממשלה, ולא שונו קווי היסוד שלה (אולם, מאוחר יותר החליף משה נסים מהליכוד את יצחק מודעי בתפקיד שר האוצר).
ממשלה זו נשענה על רוב מוצק וחסר תקדים של 97 חברי כנסת.
מבחינה חוקית-פורמלית היו שתי ממשלות, זו אחר זו, ולא ממשלה אחת, כיוון שהתפטרות ראש הממשלה דינה כהתפטרות הממשלה כולה, ומחייבת הקמת ממשלה חדשה.
ממשלת ישראל השלושים וחמש כיהנה בתקופת הכנסת העשרים ושלוש ובה הייתה אמורה להתקיים רוטציה בין בנימין נתניהו לבני גנץ.
שלא כבמתווה הרוטציה בין שמעון פרס ויצחק שמיר שקויים במלואו מבלי שהיה מעוגן בחוק כלשהו, למתווה הרוטציה בין נתניהו לגנץ בממשלה זו נלווה תיקון נרחב לחוק יסוד: הממשלה שאמור להביא לכך שהסכם רוטציה זה והסכמי רוטציה עתידיים בראשות הממשלה, יכובדו.
ממשלת רוטציה מסוג זה נקראת ממשלת חילופים.
הבחירות לכנסת העשרים ושלוש שהתקיימו במרץ 2020 לא הביאו לרוב ברור להרכבת ממשלה עבור כל אחד מהגושים הפוליטיים.
אמנם הפעם 61 חברי כנסת המליצו לנשיא ריבלין להטיל על בני גנץ את מלאכת הרכבת הממשלה, אך בפועל לא התגבש רוב בכנסת בעד הקמת ממשלה צרה בראשותו.
במשך הזמן בו גנץ אחז במנדט להרכבת הממשלה, הוא קיים משא ומתן עם הליכוד על הקמת ממשלת אחדות עם רוטציה בין נתניהו לבינו.
מפלגת יש עתיד וחבר הכנסת משה יעלון, סירבו בתוקף לשבת תחת נתניהו, שכנגדו עומד כתב אישום בגין עבירות חמורות שביצע לכאורה, כאשר זה מכהן כראש ממשלה.
כתוצאה מכך, התפצלה ממפלגת כחול לבן סיעת יש עתיד - תל"ם.
המשא ומתן להקמת ממשלת אחדות עם רוטציה נמשכה גם לאחר שהסתיים המנדט של בני גנץ, והחלו שלושה שבועות אחרונים בהם ניתן לבקש מהנשיא להטיל על חבר כנסת את מלאכת הרכבת הממשלה.