tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצהרה זו פורסמה על ידי הוותיקן ביולי 2004 בסמכותו של הקרדינל ראצינגר (לימים האפיפיור בנדיקטוס ה-16), שהיה נשיא הוועדה באותה עת.
המגיסטריום לא פרסם הצהרה מחייבת לגבי תכנון תבוני, והתיר ויכוחים הכוללים טיעונים משני הצדדים.
בשנת 2005, נראה היה שהקרדינל כריסטוף שנבורן מווינה תמך בתכנון תבוני כאשר גינה את הפרשנויות המטריאליסטיות של האבולוציה מבחינה פילוסופית.
במאמר ב"ניו יורק טיימס" כתב: "אבולוציה במובן של מוצא משותף עשויה להיות נכונה, אבל אבולוציה במובן הנאו-דרוויני – תהליך לא מודרך, לא מתוכנן של שונות אקראית וברירה טבעית – לא."
במהדורת 16–17 בינואר 2006 של העיתון הרשמי של הוותיקן, "ל'אוסרווטורה רומאנו", כתב פרופסור לביולוגיה אבולוציונית באוניברסיטת בולוניה, פיורנצו פאצ'יני, מאמר שמסכים עם פסיקת השופט בעניין משפט הפנדה של דובר וקבע שתכנון תבוני אינו תאוריה מדעית.
האב הישועי ג'ורג' קווין (Coyne), לשעבר מנהל מצפה הכוכבים של הוותיקן, גינה גם הוא את התכנון התבוני.
כתבי הקודש הסיקיים קובעים במפורש שהיקום ותהליכיו נוצרים על ידי חוקי הטבע וכפופים להם.
יתר על כן, השם המשמש את הסיקים לאלוהים, ואהגורו (Waheguru), מתורגם מילולית ל"המורה המופלא", מה שמרמז כי חוקים אלו ניתנים, באופן עקרוני לפחות, להבחנה, לפחות חלקית, על ידי חקירה אנושית.
אחד המזמורים שסיקים שומרי מצוות מדקלמים מדי יום מתאר את מסלול כדור הארץ כנגרם מאותם חוקים (ולא מסיבה מיתולוגית כלשהי).
לפיכך, תפיסת העולם המדעית, הכוללת את תורת האבולוציה הדרוויניסטית, תואמת את האמונה הסיקית המסורתית.
ההינדים מאמינים במושג האבולוציה של החיים על פני כדור הארץ.
בארצות הברית, עדות פרוטסטנטיות רבות מקדמות את הבריאתנות, מטיפות נגד האבולוציה ומעניקות חסות להרצאות ודיונים בנושא.
עדות שדוגלות במפורש בבריאתנות במקום באבולוציה או ב"דרוויניזם" כוללות את אסיפות האל (Assemblies of God), הכנסייה המתודיסטית החופשית, הכנסייה הלותרנית – הסינוד של מיזורי, כנסיות פנטקוסטליות, כנסיות אדוונטיסטיות של היום השביעי, הסינוד הלותרני האוונגלי של ויסקונסין, הכנסייה הרפורמית הנוצרית, ועידת הבפטיסטים הדרומית, כנסיות האחדות הפנטקוסטליות והסינוד הלותרני האוונגליסטי.
עדי יהוה מפרסמים ספרות בריאתנית הדוגלת בהצגת הפערים האבולוציוניים ובבריאתנות שתיארוכיה תואמים את גיל כדור הארץ כמקובל במחקר המדעי, כדי להפריך את האבולוציה, אך דוחים את התווית "בריאתנית", שלדעתם חלה רק על בריאתנות שתומכת בתאוריית כדור הארץ הצעיר.
טענה נפוצה של הבריאתנים היא שלאבולוציה אין ערך, מעולם לא שימשה לשום דבר ולעולם לא תועיל.
לדברי בריאתנים רבים, שום דבר לא ילך לאיבוד על ידי היפטרות מהאבולוציה, והמדע והתעשייה עשויים אפילו להרוויח.
למעשה, האבולוציה מופעלת בשימוש מעשי בתעשייה ונמצאת בשימוש נרחב, על בסיס יום-יומי, על ידי חוקרים ברפואה, ביוכימיה, ביולוגיה מולקולרית וגנטיקה, כדי לנסח השערות לגבי מערכות ביולוגיות למטרות תכנון ניסויים, כמו גם כדי להגדיר נתונים שנצפו וכדי להכין יישומים.
נכון למאי 2019 ישנם 554,965 מאמרים מדעיים ב-PubMed שמזכירים "אבולוציה".
חברות התרופות מנצלות את האבולוציה הביולוגית בפיתוחם של מוצרים חדשים, וגם משתמשות בתרופות אלו כדי להילחם בחיידקים ובנגיפים – המתפתחים גם הם בתהליך אבולוציוני.
בגלל הערך של אבולוציה ביישומים, היו כמה ביטויי תמיכה באבולוציה מצד תאגידים.
בקנזס קיים חשש נרחב בקהילות הארגוניות והאקדמיות כי מהלך להחלשת הוראת האבולוציה בבתי הספר יפגע ביכולתה של המדינה לגייס כישרונות, במיוחד בתעשיית הביוטכנולוגיה.
פול האנל מהמכון הביוטכנולוגי הזהיר כי ארצות הברית מסתכנת בפיגור במירוץ הביוטכנולוגיה נגד מדינות אחרות אם לא תעשה עבודה טובה יותר בלימוד אבולוציה.
ג'יימס מקארטר מ-Divergence Incorporated הצהיר כי עבודתו של זוכה פרס נובל לשנת 2001 לילנד הרטוול הסתמכה במידה רבה על השימוש בידע אבולוציוני ובתחזיות, שלשניהם יש השלכות משמעותיות על הטיפול בסרטן.
יתר על כן, מקארטר הגיע למסקנה ש-47 מתוך 50 פרסי נובל אחרונים ברפואה או בפיזיולוגיה תלויים בהבנה של התיאוריה האבולוציונית.
לא נראה שיש מתאם משמעותי בין אמונה באבולוציה לבין הבנת האבולוציה.
במדינות מסוימות, אמונות בריאתניות (או חוסר תמיכה בתיאוריה האבולוציונית) נפוצות יחסית, ואף זוכות לרוב בדעת הקהל.
מחקר שפורסם בכתב העת המדעי Science השווה עמדות לגבי אבולוציה בארצות הברית, 32 מדינות באירופה ויפן.
המדינה היחידה שבה קבלת האבולוציה הייתה נמוכה יותר מאשר בארצות הברית הייתה טורקיה (25%).
ההסכמה הציבורית לאבולוציה הייתה הנפוצה ביותר (מעל 80% מהאוכלוסייה) באיסלנד, דנמרק ושוודיה.
לפי מרכז המחקר פיו, באפגניסטן יש שיעור הקבלה הנמוך ביותר של האבולוציה מבין המדינות המוסלמיות.
רק 26% מתושבי אפגניסטן מקבלים את האבולוציה.
62% מכחישים את האבולוציה האנושית ומאמינים שבני אדם תמיד היו קיימים בצורתם הנוכחית.
על פי סקר משנת 2014 של מרכז המחקר פיו, 71% מתושבי ארגנטינה מאמינים ש"בני אדם ויצורים חיים אחרים התפתחו עם הזמן" בעוד 23% מאמינים שהם "תמיד היו קיימים בצורה הנוכחית".
לפי מכון המחקר פיו, 56 אחוז מהארמנים מכחישים את האבולוציה האנושית וטוענים שבני אדם תמיד היו קיימים, ורק 34 אחוז מהארמנים מקבלים את האבולוציה האנושית.
סקר נילסן משנת 2009 הראה כי 23% מהאוסטרלים מאמינים ב"תיאור תנ"כי של מקור האדם", 42% מאמינים בהסבר "מדעי לחלוטין" למקור החיים, ו-32% מאמינים בתהליך אבולוציוני "בהנחיית אלוהים".
סקר משנת 2013 שנערך על ידי Auspoll והאקדמיה האוסטרלית למדע מצא כי 80% מהאוסטרלים מאמינים באבולוציה (70% מאמינים שהיא מתרחשת כרגע, 10% מאמינים באבולוציה אבל לא חושבים שהיא מתרחשת כרגע), 12% לא היו בטוחים ו-9% ציינו שהם לא מאמינים באבולוציה.
לפי מרכז פיו, 63 אחוז מהנשאלים בבלארוס מקבלים את תורת האבולוציה בעוד 23% מהם מכחישים את האבולוציה וטוענים ש"בני אדם תמיד היו קיימים בצורתם הנוכחית".
על פי סקר מ-2014 של מרכז פיו, 44% מהאנשים בבוליביה מאמינים ש"האדם ויצורים חיים אחרים התפתחו עם הזמן", בעוד 39% מאמינים שאלה "תמיד היו קיימים בצורה הנוכחית".
בסקר משנת 2010, 59% מהנשאלים אמרו שהם מאמינים באבולוציה תאיסטית, או אבולוציה בהנחיית אלוהים.
8% נוספים מאמינים באבולוציה ללא התערבות אלוהית, ו-25% היו בריאתנים.
התמיכה בבריאתנות הייתה חזקה יותר בקרב עניים ופחות משכילים.
סקר משנת 2014 של מרכז פיו מצא ש-66% מהברזילאים מסכימים שבני אדם התפתחו עם הזמן ו-29% חושבים שהם תמיד היו קיימים בצורה הנוכחית.
בסקר ארצי של 2019 נמצא ש-61% מהקנדים מאמינים שבני אדם התפתחו מצורות חיים פחות מתקדמות במשך מיליוני שנים, בעוד 23% מאמינים שאלוהים ברא את בני האדם בצורתם הנוכחית במהלך 10,000 השנים האחרונות.
סקר מ-2014 של מרכז פיו מצא ש-69% מהאנשים בצ'ילה מאמינים ש"בני אדם ויצורים חיים אחרים התפתחו עם הזמן" בעוד 26% מאמינים שהם "תמיד היו קיימים בצורה הנוכחית".
על פי סקר מ-2014 של מרכז המחקר פיו, 59% מהאנשים בקולומביה מאמינים ש"בני אדם ויצורים חיים אחרים התפתחו עם הזמן" בעוד 35% מאמינים שהם "תמיד היו קיימים בצורה הנוכחית".
סקר מ-2014 של מרכז פיו מצא ש-56% מתושבי קוסטה ריקה מאמינים ש"בני אדם ויצורים חיים אחרים התפתחו עם הזמן" בעוד 38% מאמינים שהם "תמיד היו קיימים בצורה הנוכחית".
לפי מרכז המחקר פיו, 83 אחוז מהאנשים בצ'כיה מאמינים שבני האדם התפתחו עם הזמן.
לפי סקר מ-2014 של מרכז המחקר פיו, 41% מתושבי הרפובליקה הדומיניקנית מאמינים ש"בני אדם ויצורים חיים אחרים התפתחו עם הזמן" בעוד 56% מאמינים שהם "תמיד היו קיימים בצורה הנוכחית".
סקר מ-2014 של מרכז פיו מצא ש-50% מתושבי אקוודור מאמינים ש"בני אדם ויצורים חיים אחרים התפתחו עם הזמן" בעוד 44% מאמינים שהם "תמיד היו קיימים בצורה הנוכחית".
סקר מ-2014 של מרכז פיו מצא ש-46% מתושבי אל סלבדור מאמינים ש"בני אדם ויצורים חיים אחרים התפתחו עם הזמן" בעוד 45% מאמינים שהם "תמיד היו קיימים בצורה הנוכחית".
מרכז המחקר פיו מצא ש-74% מהאסטונים מקבלים את תורת האבולוציה בעוד 21% מכחישים אותה וטוענים ש"בני אדם תמיד היו קיימים בצורתם הנוכחית".
מרכז המחקר פיו מצא ש-58% מהגאורגים מקבלים את תורת האבולוציה בעוד 34 אחוז מכחישים את תורת האבולוציה.
סקר מ-2014 של מרכז המחקר פיו מצא ש-55% מתושבי גואטמלה מאמינים ש"בני אדם ויצורים חיים אחרים התפתחו עם הזמן" בעוד 38% מאמינים שהם "תמיד היו קיימים בצורה הנוכחית".
סקר מ-2014 של מרכז המחקר פיו מצא ש-49% מתושבי הונדורס מאמינים ש"בני אדם ויצורים חיים אחרים התפתחו עם הזמן" בעוד 45% מאמינים שהם "תמיד היו קיימים בצורה הנוכחית".
סקר של מרכז המחקר פיו מצא ש-69 אחוז מההונגרים מקבלים את תורת האבולוציה ו-21 אחוז מההונגרים מכחישים את האבולוציה האנושית.
לפי מרכז המחקר פיו, בקזחסטן יש הקבלה הגבוהה ביותר של האבולוציה מבין המדינות המוסלמיות.
79% מהאנשים בקזחסטן מקבלים את תורת האבולוציה.
סקר משנת 2009 של המועצה הבריטית מצא ש-77% מתושבי הודו מסכימים שיש מספיק ראיות מדעיות כדי לתמוך באבולוציה.
85% מההודים המאמינים באלוהים שיודעים על אבולוציה מסכימים שהחיים על פני כדור הארץ התפתחו עם הזמן כתוצאה מהברירה הטבעית.
אותו סקר מ-2009 בקרב 10 מדינות גדולות בהודו, מצא שהשיעור הגבוה ביותר שהסכים שיש ללמד תיאוריות אבולוציוניות בלבד בבתי ספר בהודו היה 49%.
סקר שנערך ב-12 מדינות בהודו מצא שההסכמה הציבורית לאבולוציה עמדה על 68.5%.
סקר משנת 2009 של חוקרי מקגיל ומסייעיהם הבין-לאומיים מצא כי 85% מתלמידי התיכון באינדונזיה הסכימו עם ההצהרה, "מיליוני מאובנים מראים שהחיים קיימים כבר מיליארדי שנים והשתנו עם הזמן".
לימוד האבולוציה נדיר בבתי הספר בישראל.
יותר ממחצית מהיהודים בישראל מקבלים את האבולוציה האנושית ויותר מ-40% מכחישים אותה וטוענים שבני אדם תמיד היו קיימים בצורתם הנוכחית.
סקר של מרכז המחקר פיו מצא ש-66 אחוז מהלטבים מקבלים את תורת האבולוציה בעוד 25 אחוז מהלטבים מכחישים את האבולוציה וטוענים ש"בני אדם תמיד היו קיימים בצורתם הנוכחית".
סקר של מרכז המחקר פיו מצא ש-54 אחוזים מהליטאים מקבלים את תורת האבולוציה בעוד 34 אחוז מהם מכחישים את האבולוציה וטוענים ש"בני אדם תמיד היו קיימים בצורתם הנוכחית".
סקר מ-2014 של מרכז המחקר פיו מצא ש-64% מתושבי מקסיקו מאמינים ש"בני אדם ויצורים חיים אחרים התפתחו עם הזמן" בעוד 32% מאמינים שהם "תמיד היו קיימים בצורה הנוכחית".
סקר של מרכז המחקר פיו מצא ש-49 אחוז מהמולדובים מקבלים את תורת האבולוציה בעוד 42 אחוז מכחישים את תורת האבולוציה וטוענים ש"בני אדם תמיד היו קיימים בצורה הנוכחית".
סקר מ-2014 של מרכז המחקר פיו מצא ש-47% מתושבי ניקרגואה מאמינים ש"בני אדם ויצורים חיים אחרים התפתחו עם הזמן", בעוד 48% מאמינים שהם "תמיד היו קיימים בצורה הנוכחית".
סקר של Norstat עבור NRK משנת 2008, מצא ש-59% מהנורווגים מקבלים באופן מלא את האבולוציה, 24% מסכימים במידה מסוימת עם התיאוריה, 4% קצת לא מסכימים עם התיאוריה בעוד 8% אינם מקבלים את האבולוציה.
סקר משנת 2009 על ידי חוקרי מקגיל ומסייעיהם מצא ש-86% מתלמידי תיכון פקיסטנים הסכימו עם ההצהרה, "מיליוני מאובנים מראים שהחיים קיימים כבר מיליארדי שנים והשתנו עם הזמן".
סקר מ-2014 של מרכז המחקר פיו מצא ש-61% מתושבי פנמה מאמינים ש"בני אדם ויצורים חיים אחרים התפתחו עם הזמן" בעוד 34% מאמינים שהם "תמיד היו קיימים בצורה הנוכחית".
לפי סקר מ-2014 של מרכז המחקר פיו, 59% מתושבי פרגוואי מאמינים ש"בני אדם ויצורים חיים אחרים התפתחו עם הזמן" בעוד 30% מאמינים שהם "תמיד היו קיימים בצורה הנוכחית".
סקר מ-2014 של מרכז המחקר פיו מצא ש-51% מתושבי פרו מאמינים ש"בני אדם ויצורים חיים אחרים התפתחו עם הזמן" בעוד 39% מאמינים שהם "תמיד היו קיימים בצורה הנוכחית".
לפי מרכז המחקר פיו, 61% מהפולנים מקבלים את תורת האבולוציה בעוד 23 אחוז מהפולנים מכחישים אותה וטוענים ש"בני אדם תמיד היו קיימים בצורתם הנוכחית".
לפי סקר של מרכז המחקר פיו, 65% מהרוסים מקבלים את האבולוציה בעוד 26% מכחישים את תורת האבולוציה וטוענים ש"בני אדם תמיד היו קיימים בצורתם הנוכחית".
לפי מרכז המחקר פיו, 61% מהסרבים מקבלים את תורת האבולוציה בעוד 29 אחוז מהנשאלים בסרביה מכחישים את תורת האבולוציה בעוד וטוענים ש"בני אדם תמיד היו קיימים בצורתם הנוכחית".
סקר משנת 2009 מצא שרק 38% מהבריטים מאמינים שאלוהים לא שיחק תפקיד באבולוציה.
בסקר משנת 2012 נמצא ש-69% מהבריטים מאמינים שבני אדם התפתחו מצורות חיים פחות מתקדמות, בעוד 17% מאמינים שאלוהים ברא את בני האדם בצורותיהם הנוכחיות במהלך 10,000 השנים האחרונות.
בתי המשפט בארצות הברית פסקו בעד הוראת אבולוציה בכיתות מדע ונגד הוראת בריאתנות, במקרים רבים כמו פסק דין אדוארדס נגד אגילארד, הנדרן נגד קמפבל, מקלין נגד ארקנסו וקיצמילר נגד מחוז בית הספר של דובר.
ארגון בולט בארצות הברית שעומד מאחורי תנועת התכנון התבוני הוא מכון דיסקברי (Discovery), אשר באמצעות המרכז שלו למדע ותרבות עורך קמפיינים של יחסי ציבור ולובי שמטרתם להשפיע על הציבור ועל קובעי המדיניות על מנת לקדם את מעמדו באקדמיה.
מכון דיסקברי טוען שמכיוון שיש מחסור משמעותי בתמיכה ציבורית באבולוציה, בתי ספר ציבוריים צריכים, כפי שנאמר בקמפיין שלהם, "ללמד את המחלוקת" (Teach the Controversy), אף על פי שאין מחלוקת בתוך הקהילה המדעית לגבי תקפות האבולוציה.
+מחקר פיו 2009 ארצות הברית האמונה בבריאת העולם לפני 6,000 שנה אמונה באבולוציה המונחית על ידי הוויה עילאית אמונה באבולוציה עקב תהליכים טבעיים NA הציבור 31% 22% 32% 15% מדענים 2% 8% 87% 3%
+סקר גאלופ 2014 נוכחות במוסד דתי האמונה בבריאת העולם לפני 6,000 שנה אמונה באבולוציה מונחית אלוהים אמונה באבולוציה ללא אלוהים ביקור בכנסייה מדי שבוע 69% 24% 1% ביקור בכנסייה מדי שבוע / חודש 47% 39% 9% לעיתים רחוקות / אף פעם לא ביקר בכנסייה 23% 32% 34%
בארצות הברית קיימת אחת הרמות הגבוהות ביותר של אמונה בתיאורים תנ"כיים או דתיים אחרים לגבי מקורות החיים על פני כדור הארץ בהשוואה למדינות מתועשות אחרות.
אולם לפי מרכז המחקר פיו, 62 אחוז מהמבוגרים בארצות הברית מקבלים את האבולוציה האנושית בעוד 34 אחוז מהמבוגרים מאמינים שבני אדם תמיד היו קיימים בצורתם הנוכחית.
הסקר כלל למעלה מ-35,000 מבוגרים בארצות הברית.
עם זאת, קבלת האבולוציה משתנה לפי מדינה.
לדוגמה, במדינת ורמונט ההסכמה הגבוהה ביותר לאבולוציה מכל מדינה אחרת בארצות הברית.
79% מתושבי ורמונט מקבלים את האבולוציה האנושית, בעוד במיסיסיפי – 43% בלבד, הקבלה הנמוכה ביותר של אבולוציה בין כל מדינות ארצות הברית.
על פי מחקר משנת 2021, בשנת 2019 54% מהאמריקאים הסכימו עם ההצהרה: "בני האדם, כפי שאנו מכירים אותם היום, התפתחו ממינים מוקדמים יותר של בעלי חיים".
סקר בריאתנות של גאלופ משנת 2017 מצא כי 38% מהמבוגרים בארצות הברית נטו לאמונה ש"אלוהים ברא את בני האדם בצורתם הנוכחית בבת אחת במהלך 10,000 השנים האחרונות" כששאלו לאמונתם לגבי מוצאם והתפתחותם של בני האדם.
זו צוינה כרמה הנמוכה ביותר מזה 35 שנים.
19% האמינו ש"בני אדם התפתחו במשך מיליוני שנים מצורות חיים פחות מתקדמות, אבל לאלוהים לא היה חלק בתהליך הזה", ו-49% מהנשאלים ציינו שהם מאמינים באבולוציה.
האמונה בבריאתנות נמצאת בקורלציה הפוכה להשכלה; רק 22% מאלו עם תארים מתקדמים מאמינים בבריאתנות.
רמת התמיכה בבריאתנות עשויה להיות נמוכה עוד יותר כאשר תוצאות הסקרים מותאמות לסקרים אחרים ובהם שאלות שמסבירות באופן ספציפי יותר את אי הוודאות והאמביוולנטיות.
סקר משנת 2000 עבור People for the American Way מצא ש-70% מהציבור האמריקאי חשבו שהאבולוציה תואמת את האמונה באלוהים.
+סקר גאלופ 2007הזדהות פוליטית לא מאמין באבולוציה מאמין באבולוציה לא יודע רפובליקני 68% 30% 2% דמוקרט 40% 57% 3% עצמאי 37% 61% 2%
+סקר מרכז המחקר פיו 2005הזדהות פוליטית בריאתן מאמין באבולוציה לא יודע רפובליקני 60% 11% 29% דמוקרט 29% 44% 27%
על פי מחקר משנת 2021, בשנת 2019 34% מהרפובליקנים השמרנים ו-83% מהדמוקרטים הליברלים קיבלו את האבולוציה.
סקר של פיו ב-2005 מצא ש-70% מהנוצרים האוונגליסטים האמינו שאורגניזמים חיים לא השתנו מאז יצירתם, אבל רק 31% מהקתולים ו-32% מהפרוטסטנטים המרכזיים היו שותפים לדעה זו.
סקר האריס משנת 2005 העריך כי 63% מהליברלים ו-37% מהשמרנים הסכימו שלבני אדם ולפרימטים אחרים יש מוצא משותף.
לפי מרכז פיו, 54% מהנשאלים באוקראינה מקבלים את תורת האבולוציה בעוד 34% הכחישו את האבולוציה וטענו ש"בני אדם תמיד היו קיימים בצורתם הנוכחית".
סקר משנת 2014 של מכון פיו מצא ש-74% מתושבי אורוגוואי מאמינים ש"בני אדם ויצורים חיים אחרים התפתחו עם הזמן" בעוד 20% מאמינים שהם "תמיד היו קיימים בצורה הנוכחית".
סקר מ-2014 של מכון פיו מצא ש-63% מתושבי ונצואלה מאמינים ש"בני אדם ויצורים חיים אחרים התפתחו עם הזמן" בעוד 33% מאמינים שהם "תמיד היו קיימים בצורה הנוכחית".
ארגונים חינוכיים רבים פרסמו הצהרות התומכות בתאוריית האבולוציה.
בריאתנים ותומכי תכנון תבוני הפסידו בתביעות בבתי משפט בארצות הברית.
להלן רשימה של תיקים בהם הפסידו הבריאתנים:
1968 – אפרסון נגד ארקנסו, בית המשפט העליון של ארצות הברית
1981 – סיגרייבס נגד מדינת קליפורניה, בית המשפט העליון של קליפורניה
1982 – מקלין נגד מועצת החינוך של ארקנסו, בית המשפט הפדרלי של ארצות הברית
1987 – אדוארדס נגד אגילארד, בית המשפט העליון של ארצות הברית
1990 – ובסטר נגד מחוז החינוך של ניו לנוקס (Webster v.
New Lenox School District), בית המשפט לערעורים, המחוז השביעי
1994 – פלוזה נגד מחוז המאוחד של בית הספר קאפיסטראנו (Peloza v.
1997 – פריילר נגד מועצת החינוך של קהילת טנגיפהואה, בית המשפט המחוזי של ארצות הברית, המחוז המזרחי של לואיזיאנה
2000 – רודני לה-וייק נגד מחוז בית הספר העצמאי 656 ואחרים (Rodney LeVake v Independent School District 656, et al), בית המשפט המחוזי במחוז השיפוט השלישי של מדינת מינסוטה
2005 – קיצמילר נגד מחוז בית הספר של דובר, בית המשפט הפדרלי של ארצות הברית
2006 – הרסט נגד ניומן, בית המשפט המחוזי של ארצות הברית, המחוז המזרחי של קליפורניה
השפעה מוקדמת של התיאוריה של דרווין
רמת התמיכה באבולוציה בקהילות שונות השתנתה עם הזמן וההקשר החברתי.
התיאוריה של דרווין שכנעה כמעט כל חוקר טבע תוך 20 שנה מפרסומה בספר מוצא המינים ב-1858. התאוריה התקבלה בקרב הציבור ובקרב אנשי דת ליברליים.
ב-1880, פרסום שבועי דתי אמריקאי העריך ש"אולי רבע, אולי מחצית מהכמרים המשכילים בזרמים האוונגליסטיים המובילים שלנו" חושבים ש"סיפור בריאתו ונפילתו של האדם, המסופר בספר בראשית, הוא לא יותר תיעוד של התרחשויות ממשיות מאשר משל הבן האובד."
עד סוף המאה ה-19, רבים מהנוצרים השמרנים קיבלו את תאוריית כדור הארץ העתיק ואת קיום חיים לפני היות גן עדן.
הבריאתנים מהתקופה הוויקטוריאנית היו דומים יותר לאבולוציונים תאיסטים.
אפילו התובע האנטי-אבולוציוני הנלהב במשפט הקופים, ויליאם ג'נינגס ברייאן, פירש את "ימי" בראשית כעידנים של כדור הארץ, והכיר בכך שהתרחשה אבולוציה ביוכימית, תוך שהוא מתווה את הקו בסיפור בריאתם של אדם וחוה.
הארי רימר, בריאתן בולט לפני מלחמת העולם השנייה, טען בזכות תאוריית כדור הארץ העתיק באמרו שיש פערים משוערים של מיליוני שנים בספר בראשית, וכן בטענו שמבול נוח היה רק תופעה מקומית.
במאה ה-20, ג'ורג' מק'קרידי פרייס וקבוצת חסידי הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי היו בין המאמינים הבודדים בתאוריית כדור הארץ הצעיר (בן כ-6,000 שנה) ובמבול עולמי.
פרייס דגל בתיאוריות הקטסטרופה החדשות.
עם פרסום ספרם של ג'ון סי ויטקומב ג'וניור והנרי מ' מוריס ב-1961, הרעיון של פרייס קם לתחייה.
בעשורים האחרונים, בריאתנים רבים אימצו את האמונות של פרייס, והפכו בהדרגה למפרשי התנ"ך כפשוטו.
בסקר של גאלופ משנת 1991, 47% מאוכלוסיית ארצות הברית ו-25% מבוגרי הקולג' הסכימו עם ההצהרה "אלוהים ברא את האדם פחות או יותר בצורתו הנוכחית בבת אחת במהלך 10,000 השנים האחרונות".
ב-2005 מצא גאלופ ש-53% מהאמריקאים מאמינים ש"אלוהים ברא את בני האדם בצורתם הנוכחית כפי שהתנ"ך מתאר זאת".
65.5% מהנסקרים סברו שהבריאתנות היא בהחלט או כנראה נכונה.
ב-2005 מצא סקר של ניוזוויק ש-80 אחוז מהציבור האמריקאי חשבו ש"אלוהים ברא את היקום".
מרכז המחקר פיו דיווח כי "כמעט שני שלישים מהאמריקאים אומרים שצריך ללמד בריאתנות לצד אבולוציה בבתי ספר ציבוריים".
רונלד נמברס הגיב על כך: "המפתיע מכולם היה הגילוי שמספרים גדולים של מורים לביולוגיה בתיכון – 30% באילינוי, 38% באוהיו, ושיעור עצום של 69% בקנטקי – תמכו בהוראת הבריאתנות".
המרכז הלאומי לחינוך מדעי דיווח כי מ-1985 עד 2005 גדל מספר האמריקנים שאינם בטוחים לגבי האבולוציה, מ-7% ל-21%, בעוד ששיעור הדוחים את האבולוציה ירד מ-48% ל-39%.
ג'ון מילר מאוניברסיטת מישיגן סטייט מצא בסקרים שמספר האמריקאים שמקבלים את האבולוציה ירד מ-45% ב-1985 ל-40% ב-2005.
לאור התוצאות המעט סותרות האלו קשה לדעת בוודאות מה דעת הקהל בארצות הברית בנושא האבולוציה.
לא נראה ששני הצדדים מתקדמים באופן חד משמעי.
נראה כי אי הוודאות לגבי הנושא גוברת.
סקר של מרכז המחקר פיו בשנת 2018 מצא כי הדרך בה נשאלת השאלה משנה את התוצאות.
למשל בקרב מבוגרים בארצות הברית, מספר המאמינים שבני אדם התפתחו לאורך זמן משתנה בין 68% ל-81% על פי ניסוח השאלה.
עדויות אנקדוטיות מצביעות על כך שהבריאתנות מתפשטת גם בבריטניה.
דו"ח מ-2006 קבע שסטודנטים בבריטניה מגיעים יותר ויותר לא מוכנים ללימודי רפואה או השכלה מתקדמת אחרת, עקב מחסור בחינוך בנושא האבולוציה והביולוגיה.
רמת התמיכה בבריאתנות בקרב מדענים רלוונטיים היא מינימלית.
לעומת זאת, בתגובה סאטירית המכונה "פרויקט סטיב" (שהוזכר לעיל), רשימה מוגבלת למדענים בשם סטיב, סטפני וכו' המסכימים שהאבולוציה היא "עיקרון חיוני, נתמך היטב, מאחד, של מדעי הביולוגיה", היו 1,382 חותמים ב-2015. אנשים עם שמות אלה מהווים כ-1% מכלל אוכלוסיית ארצות הברית.
הנתונים הסטטיסטיים של הקרן הלאומית למדע בארצות הברית לגבי בוגרי מדעים בארצות הברית מראים כי מ-1987 עד 2001, מספר בוגרי מדעי הביולוגיה גדל ב-59% בעוד שמספר בוגרי מדעי הגאולוגיה ירד ב-20.5%.
עם זאת, מספר בוגרי גאולוגיה בשנת 2001 היה 5.4% בלבד ממספר בוגרי מדעי הביולוגיה, אך 10.7% ממספר בוגרי מדעי הביולוגיה בשנת 1987. המחלקה לסטטיסטיקה של משאבי מדע של הקרן הלאומית למדע העריכה שבשנת 1999 היו בארצות הברית 955,300 ביולוגיים (כשליש מהם בעלי תארים מתקדמים).
בארצות הברית היו גם 152,800 מדעני כדור הארץ.
לחלק גדול מהמתנגדים לדרווין יש התמחויות שאינן קשורות לחקר אבולוציה.
משנת 2006, הורחבה רשימת המתנגדים כך שתכלול מדענים שאינם בארצות הברית.
חוקרים מנסים להבין את הגורמים המשפיעים על קבלת האבולוציה.
מחקרים הניבו תוצאות לא עקביות.
פרופסור לחינוך באוניברסיטת אוהיו סטייט, דייוויד האורי, מצא שאנשים צפויים לדחות את האבולוציה אם יש להם תחושות של חוסר ודאות, ללא קשר למידת ההבנה של התיאוריה האבולוציונית.
האורי מאמין שמורים צריכים להראות לתלמידים שהרגשות האינטואיטיביים שלהם עשויים להטעות (לדוגמה, באמצעות משימת הבחירה של וייסון), ובכך לעודד אותם לנהוג בזהירות כשהם מסתמכים על רגשותיהם כשהם שופטים את היתרונות הרציונליים של רעיונות.
שיעור האבטלה משמש כאחד המדדים המרכזיים להערכת מצב שוק העבודה בכלכלה.
הוא מתייחס לאחוז האנשים בכוח העבודה המסוגלים ורוצים לעבוד, אך לא מצליחים למצוא עבודה תמורת שכר.
ההבחנה בין "מובטל" - אדם בעל כושר עבודה המחפש עבודה תמורת שכר ולא מצליח למצוא, לבין "בלתי מועסק" - אדם בעל כושר עבודה שאינו מעוניין בעבודה, מציינת את האתגרים במדידת האבטלה בפועל.
מדידת שיעור האבטלה כוללת את כלל האנשים שאינם עובדים, מעוניינים לעבוד, וזמינים לעבודה, והיא מחולקת בכלל כוח העבודה, המתמודדת לעיתים עם קשיים בליקוט נתונים אמינים.
הגדרה ומדידה של שיעור האבטלה
שיעור האבטלה מודד את האחוז של אנשים בכוח העבודה שאינם מועסקים ומחפשים עבודה.
כוח העבודה כולל אנשים הנחשבים כמועסקים או כמובטלים.
התהליך של מדידת שיעור האבטלה כרוך בזיהוי מי מהם נמצא בכוח העבודה ודורש קביעות מעשיות, כמו כמות העבודה בתשלום שנדרשת כדי להיחשב כמועסק, וספירה של כמה אנשים בפועל יש להם עבודה.
אבטלה מתרחשת כאשר מישהו מסוגל ורוצה לעבוד אך אינו מצליח למצוא עבודה בתשלום.
שיעור האבטלה הוא אינדיקטור מאחורי, כלומר, הוא בדרך כלל עולה או יורד בעקבות שינויים במצב הכלכלי, ולא מקדים אותם.
כאשר הכלכלה נמצאת בשפל ויש מחסור במשרות, ניתן לצפות ששיעור האבטלה יעלה.
לעומת זאת, כשיש צמיחה כלכלית וריבוי משרות פנויות, שיעור האבטלה צפוי לרדת.
סיבות לשוני בשיעור אבטלה בין מדינות
שונות גאוגרפית - ישנה שונות ברורה בשיעורי האבטלה בין האזורים השונים.
לדוגמה, מדינות באפריקה ובמדינות ערב מציגות שיעורי אבטלה גבוהים יותר בהשוואה לאזורים כמו אירופה ומרכז אסיה.
הקשר בין אבטלה לכוח העבודה הפוטנציאלי - קיים הקשר בין שיעור האבטלה לבין כוח העבודה הפוטנציאלי (אנשים שאינם חלק מכוח העבודה אך עלולים להיות כאלה אם המצב הכלכלי ישתפר).
מדינות עם שיעורי אבטלה גבוהים עשויות להיות כאלו שבהן יש פוטנציאל גבוה יותר להוספת כוח עבודה.
פערים בתוך אזורים - אפילו בתוך אזורים מסוימים, כמו אפריקה או אירופה, ישנם פערים משמעותיים בין מדינות שונות.
זה עשוי להעיד על חוסר אחידות בתנאי הכלכלה, מדיניות התעסוקה, וגורמים חברתיים ופוליטיים.
אומדן לגבי המשמעות של שיעורי אבטלה
שיעור אבטלה הוא אחד מהאינדיקטורים למצבו הכלכלי של המשק ושוק העבודה.
ההבנה של מה נחשב שיעור אבטלה "נמוך" ומה "גבוה" תלויה במגוון גורמים, כולל ההקשר הכלכלי, החברתי והתקופתי.
שיעור אבטלה נמוך (מתחת ל-5%)
מתחת ל-5%: נחשב לאבטלה "טבעית" או "פול-אמפלוימנט" (תעסוקה מלאה).
ברמה זו, רוב מי שרוצה לעבוד מוצא עבודה בקלות יחסית.
שיעור זה משקף בדרך כלל כלכלה בריאה ופעילה.
בין 5% ל-10%: נחשב לרמה בינונית של אבטלה.
ברמה זו, ישנם אנשים המחפשים עבודה ללא הצלחה, מה שיכול להעיד על תקופות של תמת שכלכלית או משבר כלכלי מקומי.
שיעור אבטלה גבוה (מעל 10%)
מעל 10%: נחשב לשיעור אבטלה גבוה.
שיעור זה מעיד על בעיות עמוקות יותר בכלכלה ובשוק העבודה, כמו מיתון כלכלי, טכנולוגיות משבשות או שינויים גלובליים בתעשייה.
מעל 20%: מדובר בשיעור אבטלה קיצוני, שמעיד על מצב כלכלי חמור במיוחד ומשבר עמוק.
שיעורים כאלו נפוצים בתקופות של מלחמה, מהפכה תעשייתית או קריסה כלכלית מוחלטת.
מדינות שבהן שיעור האבטלה גבוה במיוחד (מעל 20%) עשויות להתמודד עם אתגרים כלכליים וחברתיים משמעותיים, כגון רמות גבוהות של עוני, חוסר יציבות פוליטית, וצורך בתמיכה בינלאומית.
50% ומעלה: נתקלים בשיעורי אבטלה גבוהים ביותר במדינות שחוות משבר כלכלי וחברתי חריף, כאשר לעיתים המצב עשוי להעיד על אי-יציבות פוליטית, מלחמות, קונפליקטים אזרחיים, או אסונות טבע
השפעות כלכליות וחברתיות של אבטלה
האבטלה משפיעה לא רק על הכלכלה אלא גם על החברה כולה ברמות שונות.
ההשפעות הכלכליות והחברתיות של האבטלה נרחבות ומגוונות, הולכות ומשפיעות על המדינה, הקהילה, המשפחה והפרט.
הפחתת התמ"ג: שיעורי אבטלה גבוהים יכולים להוביל לירידה בתוצר המקומי הגולמי (תמ"ג), מאחר שיש פחות עובדים שיוצרים סחורות ושירותים.
לחץ על התקציב הציבורי: אבטלה גבוהה דורשת תשלומים גבוהים יותר של דמי אבטלה ותמיכות חברתיות אחרות, מה שמגדיל את ההוצאות הציבוריות.
השפעה על מדיניות המוניטרית והפיסקלית: ממשלות ובנקים מרכזיים עשויים לנקוט בצעדים כדי להפחית את שיעור האבטלה, כמו קיצוץ בריבית או הגדלת ההוצאה הציבורית.
התדרדרות בריאות נפשית ופיזית: האבטלה יכולה להוביל ללחץ, דיכאון ובעיות בריאותיות אחרות עקב דאגות כלכליות וחוסר ביטחון.
השפעה על קריירה והכנסה בעתיד: אבטלה ממושכת יכולה להשפיע על ההכנסה והקריירה של הפרט בעתיד, כאשר היא מותירה פערים בקורות חיים ומפחיתה מהניסיון המקצועי.
עלייה בתחושת אי שוויון וחוסר צדק חברתי: שיעורי אבטלה גבוהים, במיוחד כאשר הם משפיעים על קבוצות מסוימות באופן לא חסר פרופורציה, יכולים להעמיק תחושות של אי שוויון וחוסר צדק חברתי.
הפערים בין שכבות האוכלוסייה עשויים להתרחב, מה שמוביל לחיכוכים חברתיים ולדעות קדומות.
השפעה על התקשורת החברתית והמשפחתית: אבטלה יכולה להביא לניתוקים משפחתיים וחברתיים, כתוצאה מהתמודדות עם לחצים כלכליים ומההרגשה של חוסר תועלת
גידול בפשיעה ובתופעות חברתיות שליליות: ישנם מחקרים המצביעים על כך שיש קשר בין שיעורי אבטלה גבוהים לבין עלייה ברמות הפשיעה, כולל גניבות, שודים ופשעים נגד הרכוש.
שיעור המוזיקה , הידוע גם בשם A Lady at the Virginals with a Gentleman או Woman Seated at a Virginal, הוא ציור מאת האמן ההולנדי יאן ורמיר, מן החשובים באמני תור הזהב של הולנד.
היצירה מתארת סצנה אינטימית ובה אישה יושבת מול כלי נגינה מסוג וירג'ינל, כשגבר עומד לצידה.
הציור שייך כיום לאוסף המלכותי הבריטי, והוא מהווה אחת מהיצירות המוקפדות והמרכזיות של ורמיר בנושא מוזיקה.
הציור נכנס לאוסף המלכותי בשנת 1762, אך בתחילה יוחס בטעות לצייר פרנס ואן מיריס האב, בשל פענוח שגוי של החתימה.
רק בשנת 1866 הצליח חוקר האמנות תיאופיל תורה לזהות את ורמיר כצייר האמיתי.
הציור נכנס לאוסף המלכותי הבריטי בשנת 1762, אך בתחילה יוחס בטעות לצייר פרנס ואן מיריס האב, בשל פענוח שגוי של החתימה.
רק בשנת 1866 הצליח חוקר האמנות תֵיאופיל תורה לזהות את ורמיר כצייר האמיתי.
במהלך המאה ה־17 היה הציור חלק מאוספים פרטיים בעיר דלפט, עיר מגוריו של ורמיר.
הוא נכלל בין 21 מיצירותיו של ורמיר שנאספו על ידי יעקב דיסיוס ונמכרו בשנת 1696. בהמשך נרכש הציור על ידי האמן הוונציאני ג'ובאני אנטוניו פלגריני, ולאחר מכן על ידי ג'וזף סמית – קונסול בריטי אשר מכר את אוספו למלך ג'ורג' השלישי.
קשה לתארך את ציוריו של ורמיר באופן מדויק, אך ישנה הסכמה מחקרית שהיצירה צוירה בשנים 1662–1664. הקומפוזיציה עושה שימוש מוקפד בפרספקטיבה ליניארית, שמושכת את מבט הצופה לעבר עומק החדר, בו ממוקמים הגבר והאישה.
הסצנה מאזנת בין פרטיות ואינטימיות, כאשר מרכיבים בחזית כמו שולחן, כיסא וויולה דה גמבה מסתירים חלקית את הדמויות.
במרכז הציור ניצב וירג'ינל - כלי מקלדת נפוץ במאה ה־17, בן למשפחת הצ'מבלו.
כלי זה הפיק צליל באמצעות מפרט שפורט מיתר, בדומה לצ'מבלו, אך היה קטן ממנו ובעל מבנה מלבני או טרפזי.
הווירג'ינל שימש גם ללימוד מוזיקה לנשים מהמעמדות הגבוהים ונחשב לסמל תרבותי וחברתי.
ורמיר בחר להציג דגם הדומה לאלה שיוצרו על ידי משפחת רוקרס מאנטוורפן.
אור טבעי חודר מהחלון בצד שמאל וממלא את החדר באור רך.
מראה התלויה על הקיר מציגה השתקפות מטושטשת של האישה, השולחן ורגלי כן הציור, ויוצרת תחושת עומק ואשליה חזותית מורכבת.
חוקרת האמנות סווזן אלפרס טענה כי ורמיר עוסק כאן בהדרה ובמבט חלקי – כביכול מציע מבט על מציאות שאינה ניתנת לאחיזה מלאה.
על מכסה הווירג'ינל מופיעה הכתובת הלטינית: Musica letitiae comes / medicina doloris – "המוזיקה היא רעה בשמחה ותרופה לצער".
הכתובת רומזת לכך שהמוזיקה מסמלת קשר רגשי או רומנטי בין הדמויות.
ברקע מופיע העתק של ציור "חסד רומאי" מאת דירק ואן באבורן - יצירה הידועה כסמל לנאמנות, מסירות ואהבה.
ידוע כי חמותו של ורמיר החזיקה ביצירה זו באוסף הפרטי שלה.
הציור חתום בראשי התיבות IVM (מונוגרמה של Jan VerMeer) על המסגרת של הציור המופיע בצד ימין בתוך הקומפוזיציה.
בשנת 1819 הוא תועד בספר Royal Residences כשהוא תלוי מעל האח בחדרו של המלך בטירת וינדזור, אך כיום הוא מוצג כחלק מהאוסף המלכותי שבארמון בקינגהאם.
שיעור גאוגרפיה הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הצרפתי לואי-לאופולד בואיי, שנוצר בשנת 1812. היצירה מתארת סצנה אינטימית של אב ובתו ברגע של העברת ידע, והיא נחשבת לביטוי מובהק של ערכי החינוך המשפחתי והתרבות האינטלקטואלית בצרפת בתקופת הקיסרות הראשונה.
הציור מציג גבר – המכונה "מ.
ג'" – המלמד את בתו שיעור בגאוגרפיה.
זהות הדמויות אינה ידועה, אך משערים כי האב היה פקיד בממשל הנפוליאוני.
במפת הקיר שבחדר מופיעים סמלים מצריים כגון ספינקס ופירמידה, רמז למסע הצבאי של נפוליאון למצרים בשנים 1798–1801. הגלובוס בציור ממוקד באירופה ואפריקה, וממחיש את מרכזיותן של יבשות אלו בתודעה הגאופוליטית של התקופה.
הסצנה משקפת את עידוד לימודי ההיסטוריה והגאוגרפיה לילדים בצרפת של תחילת המאה ה-19, כולל לבנות – מגמה שנחשבה חדשנית לאותה עת.
האווירה הביתית והעיסוק בפרטים יומיומיים משייכים את היצירה למסורת הז'אנר ההולנדי, שהשפיעה רבות על בואיי.
בואיי שילב בציורו פרטים דקדקניים ועיבוד מוקפד של אור, טקסטיל ואלמנטים חומריים – מאפיינים המזכירים את עבודותיהם של ציירים הולנדים בני המאה ה-17, כמו חרארד טר בורך וחבריאל מטסו.
האמן החזיק באוסף פרטי של יצירות מסוג זה, והשפעתם ניכרת ברבים מציוריו.
היצירה הוצגה לראשונה בסלון הפריזאי של 1812, התערוכה הרשמית של האקדמיה לאמנויות בפריז, והוצגה שוב גם בשנת 1814. היא עוררה עניין בזכות נושאה האזרחי והאינטימי – חריג יחסית בנוף האמנותי של תקופתה, שהתמקד לרוב בדימויים היסטוריים, מיתולוגיים וצבאיים.
לואי-לאופולד בואיי (1761–1845) היה צייר צרפתי שהתמחה בפורטרטים ובציורי ז'אנר.
הוא הגיע לפריז בשנת 1785, וחווה מקרוב את נפילת המלוכה, המהפכה הצרפתית ועלייתו של נפוליאון.
חרף ביקורת מוסרית שהוטחה בו על רקע נושאי עבודותיו, שרד בואיי את התקופה הרדיקלית של המהפכה, והתבלט כאחד מחשובי ציירי הז'אנר בצרפת של שלהי המאה ה-18 וראשית המאה ה-19.
הציור היה בבעלותו של גודרי בפריז, ומשם עבר לאספן ז'וליאן בסונואו מאנז'ה.
בשנת 1954 נמכר במכירה פומבית בגלריה שארפנטייה בפריז.
בהמשך נרכש על ידי גלריה בלונדון והועבר למוזיאון קימבל לאמנות שבפורט וורת', טקסס, שם הוא מוצג כיום.
שיעור תורה הוא הרצאה לימודית בנושא תורני, כגון תנ"ך, גמרא, משנה, הלכה או מוסר, הניתנת בדרך כלל בבית כנסת בישיבה או במדרשה, אך גם במסגרות קהילתיות אחרות.
שיעור תורה הוא לימוד נושא מסוים בזמן קצוב כל שהוא, כגון: דף היומי, או באירוע מסוים, כגון: ביארצייט, בחנוכת בית, או בערב חג, בשיעורי תורה לסוגיהם השונים משתתפים כל שכבות האנשים, כשבדרך כלל מוסר השיעור הוא רב או מרצה הבקיא בנושא עליו נמסר השיעור.
במסגרת הלימוד בישיבה, המושג "שיעור תורה" מתייחס למנת הלימוד היומית לתלמידי הישיבה, בדרך כלל בנושא גמרא בעיון או בבקיאות, או הלכה, הנמסר על ידי המגיד שיעור.
כמו כן מתקיים מפעם לפעם שיעור כללי הנמסר בדרך כלל על ידי ראש הישיבה, או שיעור מוסר (מכונה: שיחה הנמסר בדרך כלל על ידי המשגיחשל הישיבה.
רבני בתי כנסת, ורבנים ידועים, מעבירים שיעורים לקהילותיהם.
בבתי הכנסת רבים ניתן שיעור בין תפילת מנחה לתפילת מעריב המיועד בדרך כלל לבעלי בתים.
רבנים ידועים מעבירים שיעורים מעמיקים יותר בשבתות או בערבים בימות החול, בדרך כלל בבית הכנסת המקומי, כשמקובל שמבקשים אישור למסירת השיעור מרב בית הכנסת.
מרכזים קהילתיים שונים, מארחים לעיתים ימי עיון שבו חברי הקהילה לומדים בדרך כלל נושא מסוים, על ידי מספר דרשנים במשך היום.
בדרך כלל יום כזה נערך בימי חופשה כלליים במשק, זמן מתאים למעוניינים בכך להתאסף יחד לצורך הלימוד.
ישנם מערכות לשמיעת שיעורי תורה בנושאים שונים דרך הטלפון כמו מערכת קול הדף קול הלשון ועוד, או באתרים מתאימים באינטרנט, כמו הידברות ישיבה ועוד.
בדרך כלל לפני אמירת שיעור תורה מפרסמים את הנושא עליו יאמר השיעור, ואת שם מוסר השיעור.
בישיבות רבות לפני מסירת שיעור כללי, וכן בבתי כנסת רבים לפני מסירת שיעור הכנה לחגים, מתפרסמת רשימת "מראה מקומות" שבהם מופיעים המקורות התורניים עליהם יסוב השיעור, כדי ששומעי השיעור יוכלו להכין את ידיעותיהם לפני השיעור, ובדרך זו להבין יותר טוב את מהלך השיעור.
ישנם שיעורים בהם מעודדים את המשתתפים לשאול שאלות בהבנת השיעור, בזמן הרצאת השיעור, כדי לעודד הקשבה והשתתפות פעילה של שומעי השיעור.
ישנם שיעורים בהם ניתן לאחר השיעור לדון בנושאי השיעור עם המרצה, ובישיבות מקובל לאחר השיעור, לחזור על השיעור בלימוד בחברותא, בזמן הנקרא "סדר חזרה", בו מלבנים את הסוגיה או הנושא עליו נאמר השיעור.
במהלך סדר החזרה, אפשר לשאול את מוסר השיעור שאלות בהבנת השיעור.
שיעור הריקוד הוא ציור מאת האמן הצרפתי אדגר דגה, שנוצר בסביבות שנת 1879. הציור שייך לסדרת יצירות שבמרכזן רקדניות בלט נושא מרכזי ביצירתו של דגה, שהתעניין במיוחד ברגעים אינטימיים מאחורי הקלעים: בחזרות, בהכנות ובהפסקות שבין התנועות, ולא רק במופע עצמו.
הציור מציג חלל רחב ומואר, ככל הנראה חדר חזרות לבלט, ובו לפחות תשע רקדניות צעירות.
הן לבושות בתלבושות בגוון תכלת ובנעלי בלט ורודות, רובן בעלות גוון עור בהיר ושיער חום כהה או בלונד כהה.
התאורה חודרת מן השמאל וגם מחלונות אחוריים מימין, ומאירה את הקיר הקרוב לצופה, הצבוע בירוק מנטה ובחיפוי עץ כהה בתחתיתו.
מראה קטנה תלויה על הקיר.
בפינה השמאלית התחתונה נראית רקדנית ישובה בתנוחה כפופה, ראשה נשען על ידה האחת, וידה השנייה מונחת על ברכיה.
היא לובשת ז'קט אדום מעל טוטו בצבע תכלת קרח.
רגליה פרושות, אך קצה רגליה נחתך בקצה התחתון של הקנבס.
במרכז יושבת רקדנית נוספת על כיסא עץ, לובשת ז'קט ורדרד מנוקד בגווני סגלגל, ומתבוננת ברקדנית שלפניה, שעומדת בגבה לצופה ומתכופפת כדי לקשור סרט ירוק-אמרלד במותניה.
בקצה הימני של הקומפוזיציה נראות רקדניות נוספות - חלקן עומדות, חלקן יושבות, ואחת מהן מניפה מניפה צהובה לפניה.
דמויות אלו צוירו בקווים רכים ובלתי חדים, באופן שמעניק להן מראה עמום ובלתי ממוקד.
למרות שצופים רגילים אינם רואים אותו, בשלב מוקדם של העבודה כלל הציור גם צ'לו המונח לצדה של הרקדנית השמאלית, ואף נרתיק כינור פתוח - אך דגה שינה את דעתו ומחק את הכלים בהמשך.
שרידיהם נותרו כחלק מהשכבות התחתונות של הציור, וניתן להבחין בהם באופן חלקי בלבד.
"שיעור הריקוד" הוא הראשון בקבוצת ציורים שבהם אימץ דגה פורמט אופקי חריג, שהקנה לסצנה תחושת מרחב פנורמי והבליט את אופיו של חלל החזרות.
הפורמט הארוך והשטוח מזכיר פריזות דקורטיביות, והקומפוזיציה שואבת השראה מהדפסים יפניים: הדמויות חתוכות, ממוקמות לא במרכז, והחלל מקבל שיטוח מכוון, כשמרצפות הרצפה מטות באלכסון לעבר הצופה.
למרות תחושת הרגעיות והשקט, הקומפוזיציה אינה מקרית.
דגה תכנן אותה בקפידה באמצעות סקיצה מוקדמת ששרטט באחת ממחברותיו, שכללה את שלושת מוקדי הציור המרכזיים: הדמות היושבת במרכז, החלון בצד ימין, והאלמנטים המוזיקליים בצד שמאל.
מאוחר יותר הוא בחר להסיר את חלקם מהגרסה הסופית.
הדמויות אינן תוצר של התבוננות ישירה בלבד - דגה שילב בהן אלמנטים מרישומים וציורים אחרים.
לדוגמה, הדמות הקושרת את הסרט בגבה מופיעה גם בפסטלים ובציורים נוספים מתוך הסדרה הזו.
גישתו מזכירה עבודה עם "בובות קומפוזיציוניות" - דמויות מוכרות שהוזזו, סובבו והושמו בזוויות שונות כדי ליצור קומפוזיציה מחושבת אך נראית טבעית.
גם לאחר שהתווה את הקומפוזיציה, דגה לא חדל מלעדכן אותה: מיקום רגלי הכיסא, זווית כף הרגל של הדמות היושבת, וכן הנרתיק של הכינור – כולם שונו, חלקם נמחקו, ולעיתים נותרו שאריות נראות לעין גם בציור המוגמר.
בקצה השמאלי נמצאת נגינת קונטרבס ועליה יושבת רקדנית מותשת שלובשת צעיף כתום בוהק.
היה שם גם נרתיק פתוח לכינור, שלמרות שצבוע, עדיין נראה לעין.
במרכז הציור נראית רקדנית בצעיף ורוד יושבת על כיסא, כשרקדנית אחרת, כשהיא מופנית הצידה, עומדת ממש מאחוריה ומסדרת את רצועת השמלה הכהה שלה.
בקצה הימני, בחלקו האחורי של החדר, קבוצת רקדנים מתאמנים בתנועותיהם לאור הבוקע מחלון גדול.
הציור הורכב בקפידה ומציג את ההשראה שדגה שאב מהדפסים יפניים, עם דמויות הממוקמות במכוון מחוץ למרכז או חתוכה בזוויות בלתי צפויות ומרחב הרצפה הגדול שנראה כאילו נוטה כלפי מעלה.
הבעה רגשית ומציאות מאחורי הקלעים
היצירה משקפת את משיכתו של דגה לעולם הבלט - לא כהצגה גרנדיוזית, אלא כעולם מאחורי הקלעים, גופני, תובעני ורווי שגרה.
דמות הרקדנית הכפופה בפינה מדגימה תחושת תשישות, בדידות או התכנסות פנימית.
היא אינה משתתפת באופן פעיל במתרחש סביב, ונדמה כי היא שקועה ברגע אישי של התמודדות או התבוננות פנימית.
דגה נמשך להצגת רגעים יומיומיים, חסרי זוהר, כמעין מבט תיעודי אך טעון רגשית.
הבחירה לחתוך את הדמויות ולמקם אותן באופן המערער את הציפיות הקלאסיות מחזקת את תחושת הרגעיות – כמעט כצילום אקראי – ומעצימה את התחושה שהצופה מציץ למרחב אישי ואותנטי, ללא התערבות.
הציור מדגים את השילוב בין ריאליזם טכני למבע פסיכולוגי - גישה שהפכה לסימן היכר של דגה בשנות השבעים של המאה ה־19.
הציור הוצג בתערוכה האימפרסיוניסטית החמישית בפריז, בשנת 1880. המבקרים באותה תקופה לא גילו בו עניין רב.
ז'וריס-קרל הויסמנס, מבקר האמנות והסופר, העריך את יכולותיו של דגה אך כינה את הציור "עגום" - לא בשל איכות הביצוע אלא בשל התחושה הקודרת שהוא משדר.
פול מנס, לעומתו, הסתייג מהנטייה של דגה לקריקטוריזציה, אך שיבח את האווירה הצלולה והשקיפות האמנותית של העבודה.
מוזיאון המטרופוליטן לאמנות מחזיק בציור בשם רקדניות בחדר החזרות עם קונטרבס (Dancers in the Rehearsal Room with a Double Bass), המתוארך לשנים 1882–1885, אשר ייתכן שהוא הציור השני ברצף.
ציור נוסף מהסדרה, לפני הבלט (Before the Ballet, 1890/1892), נמצא גם הוא בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון.
הציור חזרת בלט (Ballet Rehearsal / La salle de danse, בסביבות 1885) שייך לאוסף גלריית האמנות של אוניברסיטת ייל.
כאשר מציבים את הציורים זה לצד זה בפורמט של פריז (תבליט רציף), הם מקבלים אופי דקורטיבי – אף על פי שלא נועדו במקור להיתלות כך.
הועלתה הסברה כי קבוצת כארבעים הציורים מציגה במשותף את הדרך שבה בחן דגה את תאוריית הקומפוזיציה שלו, שלפיה "הרווחים בין הדמויות והמרחב הם הבסיס ליצירת עיטור".
שיער הוא מחזמר אמריקאי שנכתב על ידי ג'יימס רדו וג'רום ראגני (טקסט ומילות שירים) וגאלט מקדרמוט (מוזיקה).
"שיער" החל את דרכו באוף ברודוויי ב-17 באוקטובר 1967, המשיך לברודוויי ב-1968, וב-1979 עובד לסרט המצליח "שיער" בבימויו של מילוש פורמן.
החל משנת 2008 הועלתה בניו יורק גרסה חדשה של המחזמר, המוצג בברודוויי.
המחזמר ביטא את תקופת ילדי הפרחים של שנות השישים, על שאיפתם לשלום, שוויון, אהבה, חופש ואחווה בין בני האדם.
המחזמר תורגם לשפות שונות והוצג במדינות רבות בעולם.
המחזמר המקורי עוסק בתיאור אורח חייה של חבורת היפים בניו יורק, הפעילים נגד מדיניות הגיוס של הממשל האמריקאי למלחמת וייטנאם.
השירים מוקדשים לנושאים כגון סמים, מין, מרד הנעורים, היחסים בין חברי הקבוצה וביקורת חברתית בכלל ועל מלחמת וייטנאם בפרט.
ברגר, אחד מחברי החבורה, מסולק מבית הספר, ואילו קלוד, חבר אחר בחבורה, מתקשה להחליט האם להתגייס לצבא כפי שדורשים הוריו או לשרוף את צו הגיוס שקיבל, כפי שעשו חבריו.
המחזמר עוסק גם באהבות הנכזבות בין חברי החבורה.
ג'יני, אחת הדמויות, מאוהבת בקלוד, אולם הוא מאוהב בשילה, שמאוהבת בברגר.
שילה מביאה לברגר חולצה שקנתה עבורו ולאכזבתה הוא קורע אותה בחוסר עניין.
ווף, חבר אחר בקבוצה, הוא הומוסקסואל מודחק המאוהב בזמר מיק ג'אגר.
לאורך כל המחזה מבוצעים שירים וריקודים ברוח התקופה כגון:
הצגת בכורה של המחזמר נערכה ב-17 באוקטובר 1967, ב"תיאטרון הציבורי" של המפיק היהודי ג'וזף פאפ , שנהג להציג מחזות מקוריים וחדשניים.
המפיק מייקל באטלר, שראה את המחזמר התלהב ממנו ויחד עם פאפ העלה הפקה חדשה במועדון הלילה "צ'יטה" מדצמבר 1967 עד ינואר 1968, שזכתה להצלחה.
מייקל באטלר ביקש להעלות הפקה גדולה יותר באחד מתיאטראות ברודוויי, אך בתחילה התקשה למצוא תיאטרון שיסכים להציג אותו.
לאחר שלושה חודשים, בהם גם נערכו שינויים בעלילה, נוספו קטעי עירום ו-13 שירים חדשים, כולל "תנו לשמש יד", כדי להפוך את סיום המחזה לחיובי יותר.
הוא עלה בברודוויי באפריל 1968. הוא זכה להצלחה מסחרית גדולה והכרטיסים נמכרו חודשים מראש.
בעקבות הצלחת המחזמר בברודוויי, החלו לעלות הפקות מקומיות שלו ברחבי העולם.
תחילה בתיאטראות וסט אנד בלונדון.
הצגת הבכורה נערכה ב"תיאטרון שפטסברי" ב-27 בספטמבר 1968, בהובלת אותו צוות יצירתי כמו ההפקה בברודוויי.
ליל הפתיחה התעכב עד לביטול הצנזורה על תיאטרון באנגליה, כך שההצגה תוכל לכלול עירום.
ההפקה בוסט אנד הצליחה אף יותר מההפקה בברודוויי, ועלתה 1,997 פעמים, עד שנאלצה להיפסק בעקבות קריסת גג התיאטרון, שהתמוטט ביולי 1973. אחרי לונדון, הוצג המחזמר גם בפריז, סטוקהולם, מינכן וערים נוספות.
בפברואר 1970 נסע יעקב אגמון ללונדון בכדי לנהל משא ומתן עם המפיקים המקומיים שלו, ז'אן לריס ומייקל הרסט, על העלאה משותפת שלו בישראל, יחד עם תיאטרון בימות שהיה בבעלותו.
לבסוף חתמו המפיקים על הסכם עם קבוצת משקיעים, בהם אורגד ורדימון, על הפקה שלו בישראל.
צוות ההפקה הגיע מלונדון, כולל הבמאי, הכוריאוגרף, צוות טכני ומספר רקדנים ושחקנים.
לצורך הצגת המחזה בישראל היה צריך לקבל מראש את אישור הצנזורה על סרטים ומחזות, מאחר שהוא כלל קטעי עירום.
הצגת הבכורה התקיימה ב-1 ביוני 1970 בקולנוע אואזיס ברמת גן.
התרגום היה של אהוד מנור, הבימוי: פיטר גרלנד.
השתתפו בתפקידים הראשיים: צביקה פיק בתפקיד קלוד (שהזניק את הקריירה שלו), גבי שושן בתפקיד ברגר, מרגלית אנקורי, ואביבה פז בתפקיד שילה פרנקלין, מרגלית צנעני, צדי צרפתי ומייק סלע (לימים, מייק בראנט) שיחקו גם הם בתפקידים שוליים.
המחזמר זכה להצלחה גדולה ועלה כ-100 פעמים במהלך הקיץ של 1970. אחר כך התחלף חלק מצוות השחקנים, והמחזמר עלה במקומות שונים ברחבי ישראל, בין היתר בקולנוע אדיסון בירושלים.
עסקנים חרדים ניסו למנוע את הצגתו, ובעת שעלה הפגינו קבוצה של נטורי קרתא נגד המופע.
המחזה ירד ב-23 בפברואר 1971, לאחר שהוצג 294 פעמים (לעיתים פעמיים ביום) וצפו בו כ-250 אלף איש.
בקיץ 1991 המחזמר הועלו בשנית את המחזמר המפיקים יהודה טלית, חיים סלוצקי ורפי שאולי, באולם "הסינרמה" בתל אביב, בבימויו של צדי צרפתי, בתפקידים הראשיים שיחקו: חגית גולדברג, אייל בוחבוט ואילן ליבוביץ.
בינואר 2002 המחזמר הועלה בתיאטרון הספרייה.
משתתפים: איתי טיראן בתפקיד ברגר, דניאל אפרת, קלייר בן דוד, רויטל זלצמן, גיל נתנזון ויונית טובי.
במאי 2002, העלה בית הספר הריאלי בחיפה גרסה של המחזמר, אך מספר הורים תבעו שלא תוצג מכיוון שהיא מעודדת סרבנות, ואף פנו לבית המשפט.
בינואר 2015 המחזמר הועלה בפעם השלישית בתיאטרון הקאמרי בבימויו של משה קפטן.
על עיצוב התפאורה אחראי ערן עצמון.
על הכוריאוגרפיה חתום אביחי חכם, ובתפקידים הראשיים: עוז זהבי (ברגר), דן שפירא (קלוד), מירב פלדמן (ג'יני), חן אמסלם (שילה), מיי פיינגולד/דניאל יפה (דיון), אופיר צמח (האד) ועידו רוזנברג (ווף).
ההפקה קיבלה ביקורת מעורבות, אך הצליחה מבחינה מסחרית והייתה ההצגה הנצפית ביותר בישראל בשנת 2015.
בספטמבר 2025, המחזמר הועלה בפעם הרביעית בהפקת התיאטרון הישראלי - קארין ואסי סתיו עם כוריאוגרפיה של שחר פרץ ובביומו לצד אבישי בן גל.
חזי שקד אחראי על ההפקה המוזיקלית ובתפקידים הראשיים: אדר גולד + אוהד שרגאי (דיון), ענבל ביבי (שילה), עדן ביטון / עילי צ'פמן (קלוד), עדי אלון / נדיר אלדד (ברגר), רותם "שפיטה" שפי (ג'יני), אור משה (ווף), סטפן לגר (האד), גילי גבל (הכהנת הגדולה) ובהשתתפות DJ סמג'.
בשנת 1979 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "שיער" – עיבוד קולנועי מוזיקלי לגרסת המחזמר, בבימויו של מילוש פורמן ובכיכובם של ג'ון סבאג' כקלוד הופר בוקובסקי, טריט ויליאמס כג'ורג' ברגר ובוורלי ד'אנג'לו כשילה פרנקלין.
סרט הקולנוע משתמש באותם השירים והמוטיבים לבניית סיפור שונה.
אחד השינויים המרכזיים – בסרט ברגר הוא זה שנשלח לווייטנאם ונהרג שם, ולא קלוד.
עובדה זו עוררה חילוקי דעות רבים בין המבקרים, דבר שהעלה את השאלה האם הסרט מהווה שיפור של המחזמר, או גורע ממנו.
אחוז האנשים באוכלוסייה ששיערם אינו שחור באירופה, צפון אפריקה והמזרח התיכון, בתקופות דלות הגירה.
על פי האנתרופולוג פיטר פרוסט, 2006.
שיער הוא שם כולל לשערות שצומחות על הראש ועל שאר הגוף.
כל שערה היא סיב עשוי חלבון (פילמנט), הצומח מזקיק המצוי בשכבת הדרמיס דרך שכבת האפידרמיס שבעור.
השיער (כולל פרווה או צמר) מצוי בבעלי חיים ממחלקת היונקים בלבד.
בבעלי חיים ממחלקות אחרות מצויות רקמות הדומות לשיער על הגפיים (בעיקר פרוקי-רגליים), אולם הן אינן מוגדרות כשיער.
השיער עשוי בעיקר מקרטין, שהוא סוג של חלבון, ממספר מינרלים (בעיקר אבץ, צורן, ברזל וכלור), וויטמינים כגון ויטמין A ומספר ויטמינים מקבוצת B.
שיער הוא סוג של כְּסוּת, תוספת חיצונית בגופם של בעלי חיים בעלת מרכיבים דומים אך מבנה אחר.
דוגמאות לאינטגומנט הן ציפורניים אצל טורפים, קרניים ופרסות אצל בהמות.
לאורך האבולוציה משמש השיער לתפקידים שונים:
שערות ונוצות היו פעם איברי מישוש, שתנועתם הפעילה חיישנים על העור, כנראה אצל הדינוזאורים, ורק לאחר מכן החלו לשמש גם לבידוד וכן לתעופה.
חלק מהשערות האלה עדיין שומרות על התפקיד האבולוציוני הזה, למשל, שפם החתול או הכלב.
בלימת זעזועים והגנה על המוח והגולגולת.
תפקיד של תקשורת באמצעות ריח.
גופם של בעלי חיים שונים (ובני-אדם בפרט) משחרר פרומונים היוצרים לכל פרט ריח ייחודי.
אצל יונקים מסוימים יש היפרמורפיזם של השיער - התפתחות של השיער לחלק גוף שאינו שיער:
קוצי הקיפוד והדורבן התפתחו מהשיער.
שערות חוש ארוכות קשיחות בשפם של כלב הים ושל סדרות המכרסמים והטורפים מאפשרות להם לחוש ברמת דיוק גבוהה בתנועת עצמים בסמוך לפניהם.
פלומה (Lanugo) - שיער רך המכסה את רוב שטח גופו של עובר.
שיער עדין (Vellus hair) - שיער גוף קצר ועדין הצומח באזורים רבים בגוף האדם.
שיער טרמינלי (Terminal hair) - שיער שהתפתח במלואו.
שיער זה ארוך, גס, עבה וכהה יותר משיער עדין.
על ראשו של אדם בריא יש בין שבעים אלף למאה ועשרים אלף שערות (תלוי בצבע).
נשירה של בין שישים לשלוש מאות שערות ביום היא תהליך טבעי שהוא חלק ממחזור החיים של השערה הכולל את שלב יצירת, התפתחות ונשירת השיער.
השערה עצמה מחולקת מבחינה אנטומית לשלושה חלקים - החלק החיצוני ביותר הוא האינפונדיבולום ("משפך") - זהו חלק השערה הנמשך מהאפידרמיס העליון ועד צינור בלוטת החלב.
חלק זה שייך באופן כללי לאפידרמיס, ומחלות בו הן מחלות של האפידרמיס.
החלק השני הוא ה-isthmus ("מצר") - בין בלוטת החלב לבין ה-arrector pili (השריר שזוקף את השיער), והחלק העמוק ביותר הוא ה-inferior segment שבו יושב זקיק השיער עצמו.
לזקיק השיער יש צורה של פקעת - bulb, ולתוכו נכנס מבנה דרמלי הנקרא dermal papilla - זוהי רקמת חיבור תחוחה, עשירה בכלי דם, המספקת לשערה חמצן וחומרי מזון וחשובה בהתפתחות השערה עצמה.
הרס של רקמה זו יביא להרס של השערה עצמה.
התאים אשר יוצרים את פקעת השערה הם תאי מטריקס, כאשר תאי המטריקס הקרובים ביותר ל-dermal papilla הם תאים גרמינטיביים - שכבה המכילה גם את המלנוציטים של השערה.
השערה עצמה מורכבת משלושה חלקים - ליבה (מדולה), קורטקס, וקשקשים דמויי רעפים המסודרים עם הפנים החוצה.
חיי השערה מחולקים לשלושה שלבים:
Anagen - זהו שלב הגדילה של השערה.
הוא נמשך כשלוש שנים בממוצע, ו-80% מהשערות שעל הקרקפת נמצאות בו בכל רגע נתון.
אורך שלב זה הוא שקובע את האורך המקסימלי של השערה, והוא שונה בין אזורים שונים בגוף.
Catagen - זהו שלב ההתנוונות של השערה, ובו זקיק השערה מתחיל להתנתק מה-dermal papilla.
שלב זה נמשך בין שבועיים לשלושה.
Telogen - זהו שלב של מנוחה של השערה, טרם נשירתה.
הוא נמשך כחודשיים, ובסיומו השערה נושרת והזקיק חוזר ל-dermal papilla לצמיחה של שערה חדשה.
בלוטות החלב מהוות חלק מהיחידה של שערה, ונקראות Pilosebaceous unit.
כמעט תמיד תופיע בלוטת חלב יחד עם שערה עצמה (למעט בלוטות חלב בפיטמה).
ההפרשה של בלוטות החלב היא הולוקרינית, תאי בלוטות החלב עוברים אפופטוזה (השמדה) וכל התכולה שלהם נשפכת לתוך הבלוטה.
כמו תכונות תורשתיות אחרות, גם מאפייני השיער - צבעו, חלקותו, צפיפותו וכיוצא בזה תלויים בתורשה, ברירה טבעית וזרימת גנים (בעיקר זרימת גנים בשל הגירה).
במקומות בהם יש תנאי אקלים קיצוניים ומעט הגירה, לאחוז גבוה באוכלוסייה יהיו אותם מאפייני שיער.
הגן לצבע השיער קרויי MC1R ויש לו לפחות שבעה אללים ידועים באוכלוסיית האדם, באירופה.
בתקופות שבהן ההגירה של כלל האוכלוסייה האנושית היא מעטה, לאוכלוסיות שונות באירופה יש צבעי שיער שונים ולאוכלוסיות האדם בשאר העולם יש שיער שחור.
האנתרופולוג פיטר פרוסט טוען שהגיוון הגדול בצבעי שיער (ועיניים) באירופה נובע מברירה טבעית לטובת אנשים הנראים שונה מזולתם.
מרבית הגנים המקודדים לצבע השיער דומים ואפילו זהים אצל יונקים רבים.
ישנם צבעי שיער רבים ומגוונים, ההבדל ביניהם עשוי לנבוע מתדירות הפיגמנט (צִבען) מלנין שבהם ומסוגו: איומלונין - מלונין חום ופיומלונין - מלונין אדום.
צבעי שיער שמושגים בעזרת רמות פיגמנט מלנין שונות, בצפיפות אחידה:
שיער שחור - מכיל הרבה מאוד מלונין מאחד הסוגים או משניהם גם יחד.
חום - השיער החום מתאפיין ברמות גבוהות של אאומלונין ולעיתים גם רמות נמוכות של פאומלנין.
האנשים בעלי שיער חום נקראים לעיתים "ברונטים".
כתום או אדום - הרבה פיומלונין ולפעמים גם קצת איומלונין.
אנשים בעלי שיער כתום-אדום זה, מכונים לרוב "ג'ינג'ים".
באזור גרמניה יש ככל הנראה ברירה טבעית חלשה לטובת שיער כתום.
ישנן עדויות לכך שבתקופות בהן יש מעט הגירה לשם, כמו לפני נדידת העמים הגדולה, מרבית האוכלוסייה שם הופכת לאדומת שיער.
משיחזור DNA מעצמות של פרט אחד של אדם ניאנדרטלי שהתגורר במקום עולה שגם הוא היה אדום שיער.
צהוב - בדרך כלל מכונה "בלונד", ובהתאמה, האנשים בעלי שיער זה, מכונים "בלונדיניים".
מעט איומלונין או מעט פאומלנין.
שיער לבן / לבקן - אצל מי שאינו יכול לייצר מלנין כלל ולפעמים גם אינו יכול לייצר שום פיגמנט.
נפוץ בעיקר אצל אנשים זקנים.
צבעי שיער שמושגים בעזרת רמות פיגמנט מלנין שונות, בצפיפות לא אחידה:
שטני - הגוון בשיער השטני מאופיין בעיקר בשילוב הצבעים חום ובלונד.
השיער השטני בעיקר מופיע באירופה אצל אנשים בהירי עור.
אפור - עם הגיל השיער בדרך כלל מאפיר או מלבין, ונקרא שער שיבה.
התופעה עשויה להיגרם בגיל צעיר יחסית בשל טראומה, תורשה או ליקויים במחזור הדם.
תופעה זו נגרמת על ידי תפקוד חלקי של ייצור הפיגמנטים בשיער.
אגוטי - צבע שקיים ביונקים מסוימים, כגון עכבר אך לא באדם.
אצל בעלי שיער אגוטי יש מקטעים לבנים ושחורים על אותה שערה.
צבע קינמון - לא באדם.
בדומה לאגוטי, יש מקטעים לבנים וחומים על אותה שערה.
ירידה בכמות הפיגמנט בשיער, הן בבני אדם והן בבעלי חיים, מתרחשת באופן טבעי בעקבות תהליכי הזדקנות.
בנוסף לכך, גורם סביבתי אשר יכול לגרום להאפרת שיער הוא חשיפה לעקה (סטרס) מתמשכת או לעקה ממוקדת וחזקה.
במחקר אשר פורסם בכתב העת היוקרתי nature, הראו החוקרים כי גורם ההאפרה הוא הפעלה מרובה של מערכת העצבים הסימפתטית.
הפעלה אשר גורמת להתמיינות יתר של תאי גזע
למלנוציטים הנמצאים בבסיס השערה, שמייצרים מלנין ומעניקים לה את צבעה.
התמיינות יתר זו של תאי הגזע, מכלה את מאגרי תאי הגזע הזמינים להתמיינות, כתוצאה מכך לחוסר במלנוציטים ובהתאמה לחוסר מלנין בשערות.
צבעי שיער שונים באזורי גוף שונים
ליונקים רבים בטבע יש שיער מנומר שנברר בברירה טבעית בשל הסיוע שלו בהסוואה.
אולם לא כל סוגי השיער המנומר מסייעים בהסוואה.
אצל זברות וג'ירפות יש דפוסי שיער אחידים ונוקשים שככל הנראה נבררו אף הם בברירה טבעית אך אינם מסייעים כלל בהסוואה.
ייתכן שהם אמצעי לזיהוי והבדל בין אוכלוסיות שונות מאותו מין.
אצל האדם, הגנים המקודדים לשיער הראש שונים מאלו המקודדים לשיער שאר הגוף.
תופעה זו מאפשרת לבני האדם להיות בעלי ראשים שעירים וגוף כמעט נטול שיער.
אחת התוצאות של תופעה זו היא שיש אנשים עם צבע שונה בשיער הראש ובשיער הגוף.
ישנם גברים, לדוגמה, עם זקן כתום ושיער ראש שחור.
מסיבה שאינה ברורה דייה, אצל חיות מבויתות יש יותר כתמים לבקנים מאשר אצל חיות בר.
אצל חתול הבית, צבע השיער מקודד על כרומוזום X.
כתוצאה מזה, לחתולות יש שני עותקים של הגן לצבע השיער ואילו לחתולים הזכרים יש רק עותק אחד שלו.
על כן קל יותר למצוא חתולה נקבה שיש לה שלושה צבעי שיער שונים (למשל שחור-לבן-חום) מאשר חתול זכר עם שיער בשלושה צבעים.
חתול זכר עם שלושה צבעי שיער הוא על פי רוב כימרה או מוטנט נדיר.
צביעת שיער נעשית משיקולי אופנה - התאמת צבע השיער וצורת הצביעה למגמות פופולריות, וקוסמטיות - אנשים מבוגרים נוטים להשתמש בצביעת שיער לצורך הסתרת שיער שיבה.
ישנם סוגי תלתול שונים של השיער, עקב שוני של צורת בלוטת השיער, הנקבעת לפי הגנטיקה.
באזורים שונים בכדור הארץ יש ברירה טבעית חזקה דווקא לסוג תלתול מסוים.
שיער חלק - ללא שום תלתול נראה לעין (אבל התלתול עדיין קיים).
בדרום-מזרח אסיה יש ברירה טבעית חזקה לבני אדם עם שיער ראש חלק מאוד ושיער גוף דל.
שיער גלי - החל מגלים גדולים ומעטים בשיער, ועד גלים קטנים ורבים.
שיער מתולתל - תלתלי בקבוקים גדולים עד תלתלי "אפרו" צפופים.
תלתלים צפופים נקראים "שיער מקורזל".
באפריקה שמדרום לסהרה יש ברירה טבעית חזקה לבני אדם עם שיער ראש מקורזל.
ישנו מכשיר "מסלסל" מאפשר תלתול מלאכותי של השיער, וכן ישנם מכשירים כגון מייבש שיער (הידוע גם בתור "פן") המשמש גם להחלקה מלאכותית של השיער וגם לייבושו, וכן "מחליק" המשמש לגיהוץ השיער ויישורו על ידי חום רב, בדומה לפעולת המגהץ הוא מיישר את השערות בלחץ וכך מחליק אותן.
ישנן שתי דרכים עיקריות לסדר ולעצב את השיער - תסרוקת ותספורת.
על פי רוב שתי דרכים אלו נבדלות בכך שבעוד שתסרוקת נשמר אורך השיער המקורי ומשתנה רק אופן סידורו בתהליך התספורת נהוג לקצר את השיער.
עם זאת גם במהלך תספורת עשויים להתבצע שינויים המשפיעים על מראה השיער פרט לאורכו.