tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קילומטריםשםסוג מפגשמיקוםדרכים מצטלבות כביש 859 ממערב למזרח 0צומת שבי ציון שבי ציון 1צומת מזרעה דרום מזרעה 4-3צומת נס עמים נס עמים כביש פנימי לנס עמים 5.5צומת עמקה עמקה
כביש 772 (כביש דשנים, המוכר יותר בשם "דרך דשנים"), הוא כביש אורך אזורי קצר בישראל, המחבר בין צומת דשנים בדרום לבין מחלף מוטה גור בצפון, אורכו כ־6.2 ק"מ.
הכביש מסתעף מכביש 70 בצומת דשנים ונמשך עד מחלף מוטה גור.
הכביש מהווה עורק תנועה ראשי, המחבר את קריית אתא, מפרץ חיפה והקריות לאזור עמק יזרעאל.
ק"משםסוג מפגשמיקוםדרכים מצטלבות כביש 772 מדרום לצפון 0 צומת דשנים מועצה אזורית זבולון 3.2 צומת ללא שם קריית אתא רחוב ללא שם 4.8 רחוב זבולון ורחוב התעשייה 5.5 כניסה לקניון שער הצפון 6 מחלף אתא דרום 6.1צומת ללא שם חיפהכניסה למתחם ביג קריות 6.2 מחלף מוטה גור
כביש 7212 הוא כביש נופי מתפתל על הר הכרמל אשר נסלל במקורו ב־1942 על ידי מפעל נשר למלט.
כל הכביש נמצא בשטח השיפוט של העיר נשר.
מהכביש יש תצפיות יפות לעמק זבולון, קריית טבעון, קריית אתא וכל מפרץ חיפה.
הכביש מתחיל בעמק זבולון מכביש 752 מול אצטדיון נשר, מתמשך לאורך 6 ק"מ ומתחבר בקו פרשת המים לכביש 672 בקטע הכביש שבין אוניברסיטת חיפה וגבעת ההגנה.
סלילת הכביש נעשתה ב־1942 על ידי מפעל המלט נשר, לצורך הגעה למחצבה ב"חרייבה"".
המפעל השתמש מיום פתיחתו ב־1925 במחצבת האבן הסמוכה למפעל.
פרוץ מלחמת העולם השנייה שינה את מצבו הכלכלי של המפעל.
הצבא הבריטי נזקק לכמויות גדולות והולכות של מלט, ופעילות ייצור המלט חודשה.
בעקבות הידלדלות מקורות אבן הסיד ממחצבת נשר ליד בית החרושת, החליטה הנהלת המפעל לפתוח את המחצבה ב"חרייבה", ולשם כך השלימה את רכישת השטח (שתוכנן להירכש כבר בשנת 1922).
ב־18 בינואר 1942 החלה סלילת הכביש מהמפעל אל פסגת ההר.
סלילת הכביש הסתיימה ב־19 בדצמבר 1942.
הכביש יצא מתוך מחצבת נשר הישנה מול בית החרושת ופנה במעלה ההר בנתיב הנוכחי במקום בו היום נמצא הצומת עם רחוב הרקפות בשכונת גבעת נשר.
קטע הכביש הסלול שהוביל מכביש 705, הכביש ההיסטורי הראשי מחיפה לעמק יזרעאל, נסלל בשלב מאוחר יותר עם הקמת שכונת גבעת נשר בשנת 1949.
בשנת 1997 שופץ הכביש על ידי מע"צ בעלות של 5.5 מיליון ש"ח.
שיפוץ הכביש כולל הרחבת הכביש לכ־8 מטר, סלילתו באספלט, עבודות חציבה וחיזוק הכביש, בחלקים מהכביש נבנה מעקה מבטון.
בקטעי כביש שונים אפשר היה בעבר לראות מבני בטון מעל הכביש שנבנו מתחת לרכבל המשא שעבר מעליהם.
מטרתם הייתה להגן על הנוסעים בכביש מפני שפוכת חומר שהובל בקרוניות.
בטונדות אלה הוסרו בעשור השני של המאה ה־21 (בין מרץ 2010 למאי 2013)
הכביש סובל מבעיות של אשפה ולכלוך שלא מנוקות בתדירות מספקת על ידי חברת נתיבי ישראל - החברה הלאומית לתשתיות תחבורה האחראית על ניקיון הכביש מהצומת של הרחובות העלייה ורחוב הכלניות בכניסה לשכונת גבעת נשר ועד הצומת עם כביש 672 בקטע שבין אוניברסיטת חיפה ועוספיה.
לפי נתיבי ישראל הם אחראים על ניקיון הכביש ושולי הכביש עד מרחק 10 מטר.
ותדירות הניקיון על ידי הקבלן היא אחת לחודשיים, תדירות שאינה מספקת לכביש כה מתויר.
נוסעים ברכבים ורוכבי אופניים זורקים אשפה בצד הדרך.
חלקו התחתון של הכביש מהצומת עם כביש 752 ועד הצומת עם רחוב העלייה בגבעת נשר צמוד לשטח מחצבת נשר הישנה במקום בו חברת כלל נדל"ן, חברת בת של חברת כלל תעשיות, מתכננת להקים שכונה בשם "אגמי כרמל" שבה יבנו 2,000 יחידות דיור.
התוכנית של החברה היא ליצור 3 יציאות מהשכונה לכיוון מערב לתוך כביש 7212 - רחוב הכלניות, ורק יציאה אחת מזרחה מול קאנטרי נשר.
רחוב הכלניות הוא כביש עם נתיב אחד לכל כיוון, והוא כביש מתפתל.
מצידו המערבי נמצאת שמורת הטבע המאושרת פארק הכלניות, מצידו המזרחי בחלקו הגדול הוא גובל באתר לשימור גבעת העמדות.
האפשרות יחידה להרחיב את הכביש היא אם ייכרתו עצים באזור שמורת הטבע.
ב-13 במרץ 2024 התקיים סיור קבלנים לאורך הכביש ובתוך פארק הכלניות, עם מהנדס התנועה של הפרויקט, לבחון כיצד ניתן להרחיב את הכביש.
ב-31 במרץ 2024, החלה חברת נתיבי ישראל בשיפוץ כביש 7212. חסמו את הכניסה לכביש מדרך בר יהודה, ללא הודעה מוקדמת לתושבי נשר, ומנעו כניסה לשכונת גבעת נשר מהכביש.
במסגרת העבודות קרצפו את הכביש.
ב-1 באפריל 2024 המשיכו בקרצוף הכביש המעלה הכביש עד העיקול הראשון.
הכביש מתחיל בעמק זבולון מכביש 752 מול אצטדיון נשר, מתמשך לאורך 6 ק"מ ומתחבר לכביש 672 בקטע הכביש שבין אוניברסיטת חיפה וגבעת ההגנה.
קטע דרך בר יהודה ורחוב העלייה
תחילתו של כביש 7212 הוא בכביש 752 דרך בר יהודה בצידו הדרומי, מול אצטדיון נשר, ליד כיכר ההסתדרות מימין ומבנה בית הדואר המנדטורי בנשר שהוקם באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 (מבנה לשימור) משמאל.
חלק זה של הכביש קיבל את השם רחוב הכלניות והוא ממשיך בשם זה במעלה הכביש עד הצומת של רחוב הכלניות ורחוב העלייה שהוא הכניסה המזרחית לשכונת גבעת נשר.
בקטע זה של הכביש יש 4 צמתים.
צומת בצורת כיכר בין רחוב הכלניות ורחוב התשבי.
שמה של הכיכר שונה ל"כיכר גדוד 21, חטיבת כרמלי" בספטמבר 2023. צומת טי נוסף עם רחוב התשבי, וצומת בין רחוב הכלניות ורחוב הרקפות היוצא משכונת גבעת נשר.
אין כניסה מרחוב הכלניות לרחוב הרקפות.
צומת רחוב העלייה שהוא בצורת האות T.
בצומת זה מתחיל פארק הכרמל.
הזרוע הימנית של הצומת הפונה מערבה מובילה לשכונת גבעת נשר.
הזרוע השמאלית עולה במעלה ההר ופונה מזרחה.
כיכר גדוד 21 חטיבת כרמלי הוקם בשנת 2017, כשעיריית נשר נגסה בחלק מהשטח של גבעת העמדות.
באפריל 2023 אישרה ועדת השמות של עיריית נשר לשנות את שם הכיכר ל"כיכר גדוד 21, חטיבת כרמלי" ולהנציח בכיכר שמות של 12 חללי נשר ממלחמת העצמאות, שהיו חיילים בגדוד.
ב-18 בספטמבר 2023, התקיים טקס חנוכת הכיכר בנוכחות ראש העירייה רועי לוי, בני משפחות נופלים, יו"ר עמותת חטיבת כרמלי, קצינים מגדוד 21 חטיבת כרמלי, יהודית יחזקאלי גלילי, ותושבי נשר.
מצדו המערבי של הכביש בקטע זה, נמצא פארק הכלניות שהוקם בשנת 1989 על ידי קרן קיימת לישראל בשיתוף פעולה עם מועצת נשר.
שמו בתחילה היה "פארק נשר".
בשנת 2004 הקימה קק"ל פארק נוסף בעיר נשר היוצא משכונת רמות יצחק, וקראה גם לו פארק נשר.
שני השמות הזהים לשני פארקים באותה עיר גרמו לבלבול למגיעים לפארק ומטיילים הגיעו לשכונת גבעת נשר בחיפוש אחרי הגשרים התלויים שפארק ברמות יצחק.
רק בשנת 2017, שונה שמו של הפארק ל"פארק הכלניות" השלט בכניסה לפארק מכביש 7212 שונה בהתאם, אבל שלט הכניסה לפארק מרחוב המעפילים לא שונה ונכון לאוקטובר 2021, מופיע עליו השם "פארק נשר".
בחודש דצמבר 2023 החל שדרוג הפארק הכולל השארת מגרש טניס אחד בכניסה אליו, ויצירת שביל הליכה רחב המגיע עד בית הספר בית יהושע בשכונת נשר הוותיקה.
שטח פארק הכלניות נמצא בתוך שמורת טבע קטנה המשתרעת במעלה הכביש מימינו בין בית הספר היסודי "בית יהושע" לצומת הטי עם רחוב העלייה.
שטח זה שהוא בבעלות חברת כלל תעשיות אושר כשמורת טבע במסגרת תוכנית הבנייה של כלל נדל"ן לבניית בתוך מחצבת נשר הישנה הנמצאת בקטע זה ממזרח לכביש 7212.
בצידו המזרחי של כביש 7212 של קטע כביש זה שוכנת גבעת העמדות שהיא גבעה עם שרידי בונקרים של הצבא הבריטי ממלחמת העולם השנייה, עמדות תותחים ששימשו להגנה על האזור מפני התקפות אוויריות ועמדת בטון מבוצרת ממלחמת העצמאות.
מצדה המערבי משקיפה הגבעה על שכונת גבעת נשר, מצידה הצפוני על עמק זבולון ומפרץ חיפה ומצידה המזרחי, על מחצבת בית החרושת נשר שעברה ניסוי שיקום נקודתי במסגרת פרויקט ניסיוני של האמן יצחק דנציגר, פרויקט שיקום מחצבת נשר.
קטע הדרך בין צומת העלייה והפיתול הראשון בכביש
קטע כביש זה תחילתו בצומת רחוב העלייה בגבעת נשר.
בצומת גינה קטנה עם ספסל מנוחה המשקיף על הכביש העולה מכביש 752. הכתובת "גבעת נשר" מאותיות גדולות מבטון צבועות באדום, ושלט המכריז על פארק הכרמל ומשני צדיו דגל ישראל ודגל רשות הטבע והגנים.
הכביש עולה בעלייה מתונה ויישרה מזרחה עד העיקול הראשון.
כמעט לאורך כל קטע כביש זה נבנה קיר נמוך בגובה כחצי מטר המגן על ההולכים לאורך הכביש.
בקטע קיימים מספר מרזבי מים, האוספים את המים הזורמים במקביל למעקה, בעת ירידת גשם.
בחודש יולי 2024 הדחפורים של חברת כלל נדל"ן חברת בת של כלל תעשיות הבונה את שכונת אגמי הכרמל בתוך מחצבת נשר הישנה, הגיעו לקטע זה של הכביש בחלקו התחתון.
הסירו את כל צמחיית הבתה ואת הגדר שהגנה מפני כניסה לשטח המחצבה מחלקה העליון.
החברה שמה שלט ענק המפרסם את הפרויקט.
בעיקול הראשון של הכביש שמאלה התחיל בעבר השביל הירוק העובר על צלע הכרמל מנשר ליגור.
הכניסה לשביל זה בוטלה על ידי רשות הטבע והגנים מנהלת פארק הכרמל והוועדה לסימון שבילים.
קטע הדרך בין הפיתול הראשון והשני בכביש – מצפה אורי
קטע כביש זה עולה בעלייה מתונה מערבה עד העיקול השני.
הכביש כולל פיתול דרומה העובר בוואדי קטן על צלע ההר.
בקטע כביש זה שוכנת בריכת מים המשרתת את העיר נשר.
הבריכה ממוקמת מתחת לכביש לקראת סופו של קטע הכביש.
אל הבריכה מוביל גרם מדרגות היורד מהכביש.
בפיתול הכביש הוקם בשנת 2006 מצפה אורי המנציח את סגן , בנו של אברהם בינמו, ראש עיריית נשר לשעבר, יליד העיר, אשר נהרג בפעילות מבצעית בכ"ח בכסלו תשס"ו, נר חמישי של חנוכה (29 בדצמבר 2005), וקיבל לאחר מותו ציון לשבח.
אורי בינמו מונצח גם בשביל הליכה דרך אורי בפארק הגשרים התלויים בנשר.
המצפה משקיף על גבעת נשר השכונה בה אורי גדל.
המצפה הוקם על ידי פקודיו של אורי בינמו מגדוד נחשון חטיבת כפיר.
המצפה כולל אבן המנציחה את אורי, ספסל ישיבה, דגל ישראל ותמונתו של אורי שהוספו בשנת 2014. המצפה כולל תצפית צפון מערבה לשכונת רמות יצחק בנשר, כביש 705, עמק זבולון, בית חרושת נשר והאגמים שלידו ומחלף יגור.
הגישה אל המצפה עצמו מהעיקול בכביש אינה מוסדרת.
יש דרדרת אבנים בין דרך העפר היוצאת מהעיקול מערבה לאנדרטה.
קטע הכביש בין הפיתול השני ועד יער היערנים
באזור יער היערנים ליד סימן הק"מ השלישי על הכביש, מתחילה דרך נוף כרמל שאורכה 15 ק"מ.
זו הנקודה הצפונית ביותר, וסופה בקרן הכרמל המהווה את הנקודה הדרומית ביותר.
חלקה הראון של דרך נוף כרמל נמצא בשטח המוניציפלי של נשר.
"יער היערנים" טופח על ידי קרן קיימת לישראל, שם היער ניתן לו כהוקרה ליערני קרן קיימת לישראל.
בתוך השטח הנקרא יער היערנים יש שני חניונים לרכבים, שולחנות עץ, ברזי מים, חניון לילה בחינם, מתקני משחקים ושירותים, מקומות ייעודיים להדלקת אש ופחי אשפה.
במקום יש שבילי הליכה למטיילים.
מתוך יער היערנים יוצא מסלול טיול מסומן בשילוט אדום לנחל נשר העליון.
קטע הכביש בין יער היערנים ועד כביש 672
הכביש ממשיך מיער היערנים מערבה ודרומה תוך עלייה מתמדת עד שהכביש מסתיים בצומת המחבר עם כביש 672, שם גם מתחילות שדרות אבא חושי בעיר חיפה.
בדרך הכביש עובר ליד הכניסה למחצבת הח'רייבה השוכן מתחת לגבעת ההגנה.
שטח המחצבה שייך לחברת כלל תעשיות.
במקור השטח היה שייך למפעל המלט נשר בנשר.
בשנת 1942, כשהמפעל ניצל עד תום את שטח מחצבת האבן ליד בית החרושת, החליטו לנצל את האבן שנמצאה באזור החרייבה והקימו שם את המחצבה.
לשם כך נסלל כביש 7212 לצורך הובלת האבן שנחצב עד לשטח המפעל.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הקימו רכבל שהוביל את האבן מהמחצבה ישירות למסוע שנמצא במחצבת נשר הישנה ליד המפעל.
הרכבל עבר מעל הכביש, וכדי למנוע סכנה של נפילת אבן על הרכבים הנוסעים בכביש, נבנו מבני בטון מעל הכביש במקום בו עבר קו הרכבל מבנים אלה נהרסו בשנת 2013. לאחר שהשימוש במחצבה פסק, הפסיק הרכבל לפעול.
בתוך שטח המחצבה נשאר מבנה ששימש לרכבל והוא הוכרז כמבנה לשימור.
+קילומטריםשםסוג מפגשמיקוםדרכים מצטלבותכביש 7212 מדרום-מערב לצפון-מזרח0צומת ללא שם חיפה1צומת הרחובות הכלניות והעלייהגבעת נשררחוב העלייה בגבעת נשר2צומת ללא שםפארק הכרמלדרך נוף כרמל6צומת נשרנשר
כביש 93 הוא כביש אורך מצפון לדרום ארצות הברית במערב ארצות הברית.
הכביש מתחיל בכביש 60 בוויקנבורג, אריזונה ומסתיים בגבול ארצות הברית–קנדה מצפון ליוריקה במחוז לינקולן, מונטנה, שם הכביש ממשיך לתוך רוסוויל, קולומביה הבריטית, ככביש מהיר 93. ערים מרכזיות שכביש 93 עובר בהן כוללות: קינגמן, לאס וגאס, טווין פולס ומיזולה.
כביש 785 הוא כביש רוחב אזורי בגליל התחתון.
הוא מתחיל במזרחה של המועצה המקומית בועיינה-נוג'ידאת ומסתיים לאחר 2.4 קילומטרים במחלף בועיינה עם כביש 65. הכביש משמש ככביש גישה למועצה המקומית בועיינה-נוג'ידאת ולאזור התעשייה שלה בלבד.
+קילומטריםשםסוג מפגשמיקוםדרכים מצטלבותכביש 785 ממערב למזרח0צומת ללא שםבועיינה-נוג'ידאתכניסה לשכונה הצפונית בבועיינה-נוג'ידאת0.4כיכר ללא שםכניסה לבועיינה-נוג'ידאת0.7צומת ללא שם כניסה לתחנת דלק1.6כיכר ללא שםכניסה לאזור התעשייה של בועיינה-נוג'ידאת 2.4מחלף בועיינה
כביש 717 הוא כביש רוחב אזורי העובר ברמת יששכר, בתחומי מועצה אזורית הגלבוע.
אורכו 3.8 קילומטרים והוא משמש כדרך גישה למושבים רמת צבי ומולדת ואל הכפר הערבי טייבה.
+קילומטריםשםסוגמיקוםדרכים מצטלבותכביש 717 ממערב למזרח0צומת מולדתרמת יששכרכביש 7161.7צומת ללא שםרמת צביכניסה לרמת צבי3.8מולדתכניסה למולדת ולטייבה
חלקו המזרחי של כביש 717 נקרא "מעלה אלישע".
זהו כביש תלול במזרח הגליל התחתון בגבול בקעת הירדן.
הכביש מסתעף מכביש 90, בין קיבוץ גשר לנווה אור, לכיוון מערב, ועולה אל מרומי רמת יששכר ואל מבצר כוכב הירדן.
המעלה נקרא על-שם אלישע סולץ, חבר קיבוץ מעוז חיים, אשר כיהן כראש המועצה האזורית בקעת בית שאן בין השנים 1956–1969 ונפטר בעודו מכהן.
אורך המעלה הוא כ-6 ק"מ והוא עולה כ-500 מטרים לגובה.
כביש 8993, הוא כביש רוחב מקומי במערב הגליל העליון, העובר בצמוד לגבול ישראל–לבנון.
אורכו של הכביש הוא כ-22 ק"מ.
הכביש נסלל בשנת 1957 כדרך כבושה לקראת הקמת היישוב אדמית בשנת 1958. סלילת הכביש תוארה על ידי מנחם תלמי במעריב:
"עד לפני זמן מה אי־אפשר היה להגיע אל משטחה של שלוחה זו אלא ברגל בשבילי בהמה.
אולם, לאחרונה, עם ההחלטה ליישב את אזור אידמית המצוי שם, נסללת אל רמת ההר דרך כבושה, שבמעלותיה החריפים ועיקוליה החדים היא מזכירה את הדרך המטפסת לכיפת הר תבור.
במקומות רבים עוברת דרך זו בצד תהומות תלולים ועל שפת ואדיות עמוקים.
עדיין עוסקים בהתקנתה ובסילוק נקודות־התורפה המסוכנים שבה.
פה ושם תראה פועל התלוי בין שמים וארץ כשהוא חוצב בפטיש האוויר בדפנות התהום; מפעם לפעם מרעידה את ההר התפוצצות עצומה המפוררת צלע של מצוק.
כדי לכבוש כאן מרחק של פחות מקילומטר בקו ישר, היה הכרח לסלול דרך פיתולים בת ששה ק"מ."
באוגוסט 1965 נחנך המשך הכביש שהוביל ליישובים המוקמים אז, זרעית, שתולה ונטועה עד בירנית וכיסוי הכביש באספלט.
בשנת 2018 הוקם סמוך למושב שתולה אתר קירות מדברים, הכולל ציורי גרפיטי של אמנים ידועים, על החומה הגבוהה שמטרתה היא להסתיר את הכביש ואת המושב.
כביש 749 (נקרא גם: כביש חוצה עזה או מסדרון נצרים או ציר בארי) הוא כביש ממזרח למערב במסדרון נצרים שברצועת עזה, המבתר את הרצועה ומפריד את צפונה מדרומה ומרכזה.
הכביש נסלל על ידי כוחות צה"ל במהלך התמרון הקרקעי ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, על מנת לאפשר לצה"ל שליטה מיטבית בנעשה ברצועה.
בראייה היסטורית, הכביש נועד לבצע את תפקידו של ציר קרני–נצרים במסדרון נצרים, והוא אף מהווה המשך כמעט מדויק שלו במיקומו ובמשמעותו.
הציר נועד לבתר את הרצועה במקום זהה במסגרת תוכנית חמש האצבעות.
בסוף תוואי הכביש במערב נמצא ה"נקז" של בסיס נצרים.
בעקבות הטבח פתחה ישראל במלחמת חרבות ברזל למיטוט שלטון חמאס והשבת החטופים.
כחלק מהתמרון הקרקעי ברצועה נסלל הכביש על ידי כוחות ההנדסה הקרבית במטרה לבתר את הרצועה ועל ידי כך לאפשר שליטה מיטבית של צה"ל ברצועה.
הכביש נפרץ תחילה כציר לוגיסטי אוגדתי על ידי פלוגת הצמ"ה של גדוד ההנדסה במילואים 749 (ולכן נקרא על שמו) כחלק מפריצת הכוחות של אוגדה 36 מיער בארי ועד הים.
תחילה נפרץ הציר בשני מעברים, אחד למעבר רק"ם והשני למעבר רכבי שטח צה"ליים ועוד ציר לפינוי בלבד.
גדוד 749 הקדיש את כביש 749 לרס"ל (במיל') שלו ציון שרעבי, לוחם וחובש הגדוד שנהרג בתחילת התמרון הקרקעי.
הכביש מתחיל בסמוך לקיבוץ בארי המקביל לצפון רצועת עזה, וממשיך מערבה עד לים התיכון, כך שהוא מבתר את הרצועה ומפריד בין העיר עזה וצפון הרצועה, למרכז הרצועה ודרומה.
לדברי מג"ד 601, מטרתו היא
הכביש החל להיסלל בפברואר 2024, והיו שותפים לסלילתו עשרות רבות של כלים הנדסיים ומשאיות עפר המופעלים בידי כוחות מילואים של חיל ההנדסה הקרבית וגדוד 601 הסדיר.
לשם סלילתו נפתחו באזור מפעלי אבן הגורסים את האבנים לשם הכנת מצע עבור כבישת הכביש.
בצילומי לווין משישה במרץ ניתן לראות שצה"ל השלים את סלילת תוואי הכביש.
הכביש מיועד להיות בנוי לנסיעה במהירות של עד 70 קמ"ש, ומיועד גם לרכבים רגילים שאינם האמרים או נגמ"שים.
ב-25 באפריל 2024 הושלמה כבישת הכביש באורך 6.8 ק"מ, כך שנסיעה לאורך 8 הקילומטרים של הציר אורכת כ-8 דקות.
בסוף מאי 2024 החלה ריבוד הכביש בחומר קשיח יותר מאשר הכורכר ומצע החצץ שהיה .
"כביש 90" היא סדרת טלוויזיה תיעודית בת חמישה פרקים ששודרה בשנת 2014 בערוץ 8. הסדרה נוצרה על ידי מודי בר-און וענת זלצר ומסקרת את נסיעתו של בר-און לאורך כביש 90 ממטולה ועד למעבר טאבה.
הסדרה זכתה בפרס בקטגוריית המוזיקה בפרס הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי של פורום היוצרים הדקומנטרים ובפרס אופיר לטלוויזיה בתחום התיעוד.
כביש בגין הוא כביש עירוני החוצה את ירושלים.
הכביש ידוע גם כ"שדרות מנחם בגין".
לפי משרד התחבורה היה מספר הכביש "404", אך בשנת 2012 המספר שונה ל-"50".
בתיעוד הפנימי של עיריית ירושלים מספר הכביש היה בעבר "4", אך החל משנת 2012 גם העירייה משתמשת במספר "50".
הכביש נקרא על שמו של ראש הממשלה לשעבר של מדינת ישראל, מנחם בגין.
תכנון הכביש החל בשנות ה-70 של המאה ה-20 לצורך חיבור שכונת גילה, שתוכננה ל-35,000 נפש, למרכז ירושלים, ככביש רחב של ארבעה נתיבים מרמות לגילה.
תכנון ראשוני של הכביש הושלם בשנת 1977, אך הקמתו בפועל של הקטע המרכזי בכביש החלה רק ב-1992. שלב א' של הכביש, באורך של כ-6.5 קילומטר בין שדרות גולדה מאיר ורחוב גולומב בדרום ירושלים, נפתח לתנועה ב-1998. מקטע זה כלל גם חפירת שתי מנהרות באורך של כ-400 מטר מתחת לכניסה לירושלים.
בנוסף, הכביש כולל שני כבישי שירות לגישה לשכונת מלחה, קניון מלחה ואצטדיון טדי.
מקטע נוסף באורך 2.3 ק"מ, בין מחלף מלחה ומחלף דב יוסף, נפתח ב-1 במרץ 2015. קטע זה כולל מנהרה מתחת לשכונת שרפאת.
ב-20 באפריל 2016 נחנך השלב השלישי של הפרויקט.
במקטע זה נסלל המשכו של הכביש ממחלף דב יוסף אשר חוצה את שכונת בית צפאפא ומסתיים במחלף רוזמרין (צומת המנהרות) של רחוב רוזמרין וכביש 60.
סלילת הכביש גרמה לירידת ערך הדירות הסמוכות לכביש, ועיריית ירושלים שילמה עקב כך פיצויים בסך של כ-35 מיליון ש"ח.
במשך מספר שנים היה ממוצע של 3–4 הרוגים בשנה בתאונות דרכים בכביש בגין.
המשטרה הציבה בכביש מצלמות מהירות וחילקה מספר רב מאוד של דו"חות על נהיגה במהירות מופרזת ובעקבות זאת נרשמה ירידה במספר ההרוגים בכביש.
העבודות לבניית מחלף רוזמרין וחיבור עם כביש 60 (כביש המנהרות), המהווים את השלמתו הסופית של פרויקט כביש בגין כולו, הושלמו בספטמבר 2017. פתיחת מחלף רוזמרין לתנועה אפשר תנועה רציפה ללא רמזורים לכביש המנהרות וממנו.
בתחילת ינואר 2018, הוגשה לוועדה המקומית לתכנון ובנייה, הצעה לקירוי כביש בגין.
על החלק המקורה עתידים להיבנות בנייני מגורים, כפר הייטק ופארק.
ב-14 באוקטובר 2020 אישרה הוועדה את הצעה זו.
אורכו של כביש בגין הוא 17.2 קילומטר.
הכביש נמתח ממחלף רוזמרין, המפגיש את הכביש עם כביש 60 ושדרות רוזמרין בדרום, עד לצומת עטרות, המפגיש את הכביש עם כביש 45 בצפון (לאחר כשלושה קילומטרים ממשיך כביש 45 לכביש 443).
כביש 99 הוא כביש רוחב ארצי בצפונה של ישראל, הנמתח לרוחבם של אצבע הגליל וצפונה של רמת הגולן, מצומת המצודות במערב ועד לצומת מסעדה במזרח.
החל מבניאס עוקב הכביש אחר תוואי הזרימה של נחל סער.
קילומטריםשםמיקוםדרכים מצטלבות כביש 99 ממערב למזרח 0 צומת המצודות קריית שמונה כביש 90 4 מחלף הגושרים אצבע הגליל כניסה להגושרים 5 צומת חורשת טל כביש 918 11 צומת שיאון כביש 999 14 צומת בניאס רמת הגולן כביש הנפט 17 צומת נחל סער כביש 989 24 צומת מסעדה כביש 98
כביש 98 הוא כביש האורך העיקרי ברמת הגולן בצפונה של ישראל ואורכו כ-99 ק"מ.
צורתו של הכביש היא כשל קשת והוא מקביל לגבול עם סוריה ולקו התלים הישראלי.
הכביש מוביל מצומת מעגן (כביש 92) בעמק הירדן, תחילה דרך עמק הירמוך, ולאחר מכן הוא מטפס בעליה תלולה אל רמת הגולן וחוצה אותה עד לסיומו בתחנת הרכבל התחתון בחרמון, מקום בו הוא נפגש עם כביש הר דב (כביש 999).
הכביש הוא אחד מהמשופעים בישראל, והוא משנה את גובהו מ-200 מטרים מתחת לפני הים עד לכ-1,640 מטרים מעליו.
הכביש כיום מורכב משילוב של מספר דרכים ישנות.
בחלקו הדרומי הכביש עוקב אחרי סעיף של דרך היסטורית (דרב אל חורנה) שקישרה בין אזור הגליל דרך צמח אל החורן ודמשק, דרך קונייטרה, ודרך הדואר הממלוכית שקישרה בין קהיר ודמשק.
בחלקו הצפוני מתבסס הכביש על דרך קונייטרה - מסעדה - בניאס ועל התפצלות ממנה למג'דל שמס ואתר החרמון.
עד ראשית המאה ה-20, הדרך מעמק הירדן לדרום הגולן עלתה מאזור תל קציר אל יער מבוא חמה ועין עקוב, שם הוקם חאן בתקופה הממלוכית.
רק לאחר סלילת רכבת העמק ומלחמת העולם הראשונה, החליפה הדרך מאל חמה אל מבוא חמה את קטע הדרך מתל קציר.
עם סלילת רכבת העמק שקישרה בין אזור החורן ועמק הירדן, פחתה חשיבותה של הדרך.
מאזור מבוא חמה המשיכה הדרך העתיקה בכיוון צפון-מזרח לעבר חספיה, שם התפצלה הדרך לסעיף המוביל מזרחה לחורן באזור תל סאקי, ולהמשכה עד לצומת רפיד בוטמיה, שם התחברה הדרך עם דרך קונייטרה - נווה, שהמשיכה דרך קונייטרה לדמשק.
בסמוך לפיק עוברת הדרך על אוכף צר בין נחל מיצר ונחל עין גב, ובסמוך לאל-על עוברת הדרך במישור צר בין נחל אל על לבין הרוקאד.
גבול כיבוש הגולן במלחמת ששת הימים עבר ממזרח לדרך זו.
בסוף 1970 הוחלט לחדש את הקטע הדרומי של הכביש ממבוא חמה לחמת גדר.
במלחמת יום כיפור ניטשו קרבות עזים בסמוך לכביש, בין צומת אל על ועד מג'דל שמס.
בעקבות הקרבות הקשים, קטע של עשרה קילומטרים מכביש 98 היה סגור באופן רשמי במשך 30 שנים לתנועת כלי רכב אזרחים בין צומת תל סאקי מצפון לרמת מגשימים ועד צומת אורחה שליד הר פרס.
התנועה באזור זה עברה בנתיב עוקף דרך ציר המפלים וכביש 87. בסוף שנת 2007 נפתח קטע הכביש מחדש לאחר ששופץ בידי מועצה אזורית גולן.
במסגרת הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה לאחר מלחמת יום כיפור, עבר אזור צומת רפיד והעיר קונייטרה לשליטה סורית, והכביש המקורי נקטע בשני חלקים.
בעקבות כך נסללו קטעי כביש עוקפים מאזור צומת אורחה וכביש הנפט ועד צפונית לתל פארס, וממערב לקונייטרה.
נחל אל על ושמורת אל על
אנדרטת גדוד 53 (סופה) בצומת אורחה
כביש אגרה הוא כביש שהשימוש בו כרוך בתשלום.
האגרה הנגבית מכלי הרכב העושים שימוש בכביש, משמשת, לבדה או ביחד עם אמצעי מימון אחרים, לתחזוקתו של הכביש ולפיתוחו, או לשם השבת ההשקעה שהשקיע מפעיל הכביש בהקמתו, במסגרת שיטת בנה-הפעל-העבר.
בדומה לכבישי אגרה קיימים גם גשרים ומנהרות שהשימוש בהם כרוך באגרה, וכן אזורים, כמו מרכזי ערים, שהכניסה אליהם בכלי רכב מחייבת תשלום אגרה (לדוגמה בלונדון, סטוקהולם, בולוניה ובברגן).
כביש אגרה הוא אחת השיטות למימון הקמתו ו/או הפעלתו של קטע כביש, בדרך כלל בעל איכויות של כביש מהיר, והרעיון העומד בבסיסה, הוא שנטל מימונו של הכביש מוטל באופן ישיר על אלה שעושים בו שימוש בפועל.
שיטה אחרת למימון הקמתם ותחזוקתם של כבישים היא האגרה התקופתית הנוהגת במדינות מסוימות באירופה, לדוגמה באוסטריה, שווייץ ובצ'כיה, והמכונה וינייט (מצרפתית Vignette).
אגרה זו נגבית מכל כלי הרכב הרשומים במדינה, או מחלקם, בין כחלק מאגרת הרישוי ובין כאגרה נפרדת, וכן מכלי רכב זרים הנכנסים אליה לראשונה דרך כביש מהיר או עושים בו שימוש.
במדינות אחרות ממומנת הקמת כבישים מהירים ותחזוקם מהתקציב הכללי, בדומה לכל פעולה ממשלתית אחרת.
בישראל מופעלים מספר כבישי אגרה: כביש 6, מנהרות הכרמל והנתיב המהיר בכביש 1.
גביית האגרה נעשית באופן אלקטרוני או ידני בנקודות הכניסה והיציאה אל הכביש המהיר ("השיטה הסגורה"), או במחסומים ו/או על ידי חיישנים אלקטרוניים המוקמים לשם כך לרוחבו של הכביש ("השיטה הפתוחה").
האגרה עשויה להיות מחושבת בהתאם למרחק הנסיעה ולסוג הרכב, או להיות מורכבת מתשלום קבוע שאינו מושפע מאחד משני נתונים אלה או משניהם, או מורכבת מסכום משתנה בהתאם לנתונים קבועים שונים - למשל שעות היום, או דינמית בהתאם לעומס בכביש.
בכבישי אגרה מסוימים קיימים מסלולי תשלום שונים התלויים ברישום מוקדם, ולעיתים גם בהתחייבות כלשהי של בעל הרכב, כמו הנכונות להתקין ברכבו מכשיר משדר/מקלט אלקטרוני, רכישת כרטיס תשלום מיוחד הפועל ככרטיס אשראי, הסכמה מראש לחיובו באמצעות כרטיס אשראי רגיל או תשלום סכום מסוים מראש ("pre-paid").
בשיטת החיוב האלקטרוני הפועלת בכביש 6 ובמספר כבישים מהירים נוספים בעולם, נשלחת דרישת התשלום עבור השימוש בכביש, או אישור התשלום, אם ניתן מראש, לכתובתו הרשומה של בעל הרכב בשלב מאוחר יותר, דבר החוסך עיכובים בתנועה בכביש.
כבישי אגרה זכו גם לביקורת.
בין היתר נטען, בעיקר כנגד גביית האגרה הידנית המסורתית, כי היא גורמת לבזבוז זמן ולהעלאת הוצאות תפעול כלי הרכב, וכן כי מנגנון הגבייה עצמו יקר ועשוי לכלות עד שליש משיעור האגרה.
עוד נטען כי מנגנוני האכיפה אינם יעילים וכי ההשתמטות מתשלום האגרה קלה יחסית.
בנוסף נטען כי כבישי אגרה מעודדים את השימוש בכלי רכב פרטיים, וכי הם גורמים לפערים חברתיים בגלל שהאגרה איננה פרוגרסיבית.
עם זאת, בישראל קיימת מגמה של עידוד תחבורה ציבורית ולכן בכבישי אגרה חדשים, דוגמת הנתיב המהיר בכביש 1, תחבורה ציבורית פטורה מתשלום אגרה.
כביש 999, הידוע גם בשם דרך גדעון על שמו של אלוף-משנה , נפרץ על ידי הקרן הקיימת לישראל ומפקדת מרחב רמת הגולן של צה"ל ונחנך ב-1 בינואר 1971. הכביש, הצפוני בארץ, בשימוש בלעדי של צה"ל כמעט לכל אורכו.
ראשיתו בצומת שיאון ליד היישוב שניר, מקום בו הוא מתפצל מכביש 99 צפונה.
לאחר כשני ק"מ מהצומת ניצב מחסום של צה"ל.
לאחר המחסום פונה הכביש בכיוון כללי לצפון-מזרח, ומטפס בתלילות על הר דב ומקביל לקו הגבול הבינלאומי עם לבנון (הקו הכחול).
הכביש עובר דרך אזור חוות שבעא תוך שהוא חולף במסלולו המפותל דרך חלקה הצפוני של שמורת החרמון.
לאורך הכביש שוכנים מוצבי צה"ל המשקיפים על 'פתחלנד', והוא מסתיים לאחר 29 ק"מ במחסום נוסף של צה"ל ברכבל התחתון של הר חרמון, מקום בו הוא נפגש עם כביש 98.
בסמוך לכביש נמצא הר הבתרים ובו אתר המזוהה עם מקום מעמד ברית בין הבתרים.
מאזור הכביש תצפיות על כל דרום לבנון.
עד לנסיגת צה"ל מדרום לבנון בשנת 2000 התאפשרה תנועה אזרחית בכביש בתיאום עם צה"ל, אולם לאחר הנסיגה, משמש הכביש רק לתנועה צבאית מאובטחת.
מאחר שכביש זה חשוף לצד הגבול הלבנוני, נפרץ ציר עוקף העולה להר דב בנתיב פנימי יותר, ומתחבר במעלה ההר לכביש הישן.
קילומטריםשםמיקוםדרכים מצטלבות כביש 999 ממערב למזרח 0 צומת שיאון שניר כביש 99 2 מחסום צה"ל מצפון לקיבוץ דן 29 מחסום צה"ל אתר החרמון, הרכבל התחתון כביש 98
כביש 989 הוא כביש רוחב אזורי בצפונה של מדינת ישראל המקשר בין צומת סער שעל כביש 99 ובין מג'דל שמס וכביש 98. אורכו של הכביש הוא כ-11 ק"מ.
הכביש נפרץ ונסלל על ידי הקק"ל כדי לחבר את נווה אטי"ב לבניאס בדרך קצרה יותר מכביש 99 דרך מסעדה.
הכביש נועד לשאת את עיקר התנועה של מטיילים אל אתר החרמון.
העבודות לפריצת הכביש החלו בסוף 1971 והסתיימו בתחילת 1973. זיפות הכביש באספלט בוצע על ידי מע"ץ, שסיים את חלקו באוגוסט 1973.
הכביש המהיר M4 הוא כביש מהיר בממלכה המאוחדת המקשר את העיר לונדון לדרום ויילס.
M4 מתחיל באזור צ'יזוויק במערב לונדון, כאשר הוא מתחבר לכביש A4. הוא ממשיך לכיוון מערב במקביל לכביש A4 כשהוא עובר את כביש הטבעת של לונדון (כביש M25) באזור נמל התעופה הית'רו, לאחר מכן הוא עובר בין היתר ליד הערים רדינג, סווינדון ובריסטול.
לקראת נהר הסוורן שמהווה גם את הגבול עם ויילס, הכביש המהיר מתפצל לשניים; M4 ו-כביש M48, שניהם חוצים את הנהר בגשרים נפרדים שהם גם גשרי אגרה.
משם מתאחדים הכבישים חזרה ו-M4 ממשיך לאורך דרום ויילס כשהוא עובר בין היתר ליד הערים ניופורט וקארדיף.
בנקודת המעבר של M4 לשפך של נהר הסוורן לתעלת בריסטול, שהיא גם נקודת המעבר של הכביש המהיר בין אנגליה וויילס, נחנך בשנת 1966 גשר סוורן.
30 שנים לאחר מכן הושלמה בנייתו של גשר שני מעבר סוורן השני (Second Severn Crossing), הידוע גם כ"גשר הנסיך מוויילס" (Prince of Wales Bridge).
גשר סוורן שימש כביש מהיר שיצא מ-M4; כביש M48, בעוד שמעבר סוורן השני שירת את M4. מסלולו של M48 היה בעבר מסלולו של M4 עד לפתיחת הגשר השני ובכך סודרו שני מעברים מקבילים המתחברים לפני ואחרי מעבר נהר הסוורן.
כביש 959 הוא כביש רוחב אזורי בצפונה של ישראל, המטפס מזרחה אל רמת הגולן מצומת גונן שבעמק החולה הנמצאת על כביש 918. על גב הרמה, הכביש מתיישר וחוצה את חלקה הצפוני של הרמה ממערב למזרח, עד לקצהו בצומת בראון שעל כביש 98. אורכו של הכביש הוא 17.5 ק"מ.
חציו האחד מכונה גם בשם כביש גונן-וואסט.
במלחמת ששת הימים תוך כדי לחימה, הכשירו כוחות צה"ל דרך מגונן למחנות ראוויה (רוויה, ליד ציר הנפט) בכדי לסייע לכוחות לכבוש מוצבים סוריים במעלה הרמה.
הכביש נסלל לאחר מלחמת יום הכיפורים בתוואי שונה.
מאחר שהכביש יורד גובה חלקים רבים ממנו מפותלים ותלולים, בשל כך לעיתים בחורף הוא נסגר זמנית לתנועה בשל שלג שנערם בו או סכנת החלקה.
בשל אופיו הטופוגרפי ומיקומו הגאוגרפי משמש הכביש לעיתים עבור רכיבת כביש של אופניים בדרך אל הר בנטל, הר החרמון או עמק החולה.
במזרחו הכביש יוצא מכביש 98 שהוא כביש האורך העיקרי ברמת הגולן.
חוצה את קו התלים הישראלי כאשר הר בנטל מדרומו והר בראון מצפונו.
מתחילה דרך הטורבינות - לאורכה חוות רוח לשם ייצור חשמל.
חירבת באב אל הווא - אתר שער הרוחות, באתר נערכו חפירות ונמצאו ממצאים ארכאולוגיים החל מתקופת הברזל
שביל הגולן חוצה דרומית למאגר בריכת בראון את כביש 959.
מחנה אל פוראן - בסיס צבאי.
נקודת פליאומגנטיזם- התנהגות שונה של המצפן.
מרכז וואסט - מרכז תיירות ומרכז קניות במרכז הגולן.
שרידי ארמון הקיץ של האמיר פעור (מכאן שם הצומת במקום צומת האמיר).
מאגר עורבים עליון, פארק עורבים, ושמורת נחל עורבים.
אנדרטת גדוד 71 לחללי גדוד השריון 71 שנפלו במלחמת יום כיפור
הכביש חוצה את דרך הפטרולים הישנה ששימשה את כוחות צה"ל לפני מלחמת ששת הימים.
היישוב גונן במזרח עמק החולה.
כביש 977 הוא כביש רוחב אזורי בצפונה של ישראל, החוצה ממערב למזרח את צפון עמק החולה: הכביש מתחיל כ-5 ק"מ דרומית לעיר קריית שמונה בצומת גומא שעל כביש 90, למרגלות רכס רמים, שהוא חלק מהרי נפתלי, בגליל העליון.
משם עושה הכביש דרכו מזרחה לרוחבו של עמק החולה, ולאחר שהוא חולף בגשר מעל נהר הירדן הוא מסתיים בצומת להבות הבשן שעל כביש 918, למרגלות רמת הגולן.
אורכו של הכביש הוא כ-7 ק"מ.
תחילתו בצומת גומא, בהמשך בקטע בים הצומת לקיבוץ נאות מרדכי יש דרך עפר המובילה לתל נעמה.
אתר ארכאולוגי שהתקיימה בו התיישבות בתקופת הברונזה הקדומה, וגם בתקופת הברונזה המאוחרת.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 התיישבה במקום משפחת שוורץ.
ליד נאות מרדכי, הכביש עובר מעל אחת מזרועות נהר הירדן.
הכביש ממשיך לכיוון להבות הבשן ועובר מעל הירדן בגשר ששמו הגשר הירוק.
צמוד לכביש נשפך לידרן נחל עורבים.
בצד הדרומי של הגשר יש בריכות דגים עד הגיעו לצומת להבות הבשן.
בשל אופיו המישורי של הכביש ואופיו התיירותי של האזור מתאפיין מסלולו גם כמסלול רכיבה על אופניים.
קילומטריםשםסוגמיקוםדרכים מצטלבות כביש 977 ממערב למזרח 0 צומת גומא שמורת עין בדולח כביש 902.5צומת כפר בלוםכביש 9778 (לכיוון כפר בלום) 3.5צומת ללא שםנאות מרדכי כביש גישה לנאות מרדכי 7 צומת להבות הבשן להבות הבשן כביש 918
צומת גומא הוא צומת מרכזי בצפון.
הצומת כולל תחנת דלק גדולה של דור אלון אנרגיה בישראל, וכן מספר מסעדות.
ולכן משמש באופן קבוע כנקודת מפגש לטיולים לצפון עמק החולה, שמורת דן ועוד.
בקרבת הצומת נמצאת שמורת עין בדולח שהוכרזה בשנת 2000, וגודלה 27 דונם.
כביש בין-מדינתי 64 (Interstate 64) הוא כביש בין-מדינתי במזרח ארצות הברית.
בגבול המערבי שלו, מצטלב הבין-מדינתי 64 עם כביש בין-מדינתי 70, כביש 40 וכביש 61 בעיר וונטזביל, מיזורי.
בגבול המזרחי הוא מצטלב עם הבין-מדינתי 264 והבין-מדינתי 664 בצ'ספיק, וירג'יניה.
הבין-מדינתי 64 מתחיל במחלף עם כביש בין-מדינתי 70, כביש 40 וכביש 60 במחוז סנט צ'ארלס.
מכאן ממשיך הכביש למחלף עם כביש 94, חוצה את נהר המיזורי על גשר דניאל בון, ונכנס למחוז סנט לואיס.
הכביש עובר בעמק צ'סטרפילד (Chesterfield Valley) הדחוס, שם הוא נפרש ל-4 נתיבים.
לאחר מכן עובר הכביש דרך האזורים העשירים של הערים פרונטנק ולדו, ומשם לכיוון העיר סנט לואיס.
הבין-מדינתי 64 עובר דרך השכונות הוותיקות ונכנס לעיר סנט לואיס, ולאחר מכן עוקף את הקצה הדרומי של הפורסט פארק.
בהמשך חוצה הכביש את נהר המיסיסיפי בגשר פופלר סטריט ומצטרף לכביש בין-מדינתי 55 ולבין-מדינתי 70 במחלף בלתי גמור, אם כי לבין-מדינתי 64 אין גישה ישירה לשאר הכבישים.
כאן נכנס הבין-מדינתי 64 לאילינוי.
הבין-מדינתי 64 נכנס לאילינוי מהעיר סנט לואיס דרך גשר פופלר סטריט.
לאחר שחצה את העיר איסט סנט לואיס ואת שאר הפרברים של מחוז סנט קלייר, ממשיך הבין-מדינתי 64 לכיוון דרום-מזרח דרך החלק הדרומי, הכפרי, של אילינוי, ולאחר מכן עובר דרך מחוז קלינטון ומחוז וושינגטון.
ליד העיר מאונט ורנון נפגש הבין-מדינתי 64 עם כביש בין-מדינתי 57 והשניים חופפים לאורך 5 מייל.
הכביש ממשיך מזרחה לכיוון אינדיאנה ועובר דרך המחוזות ג'פרסון, ויין וווייט.
סמוך לעיירה גרייוויל, חוצה כביש בין-מדינתי 64 את נהר וובש (Wabash) ונכנס לאינדיאנה.
כביש A5 הוא כביש ראשי הממוקם באנגליה וויילס ומחבר בין מארבל ארץ' בלונדון להוליהד בצפון-מערב ויילס.
מקורותיו של הכביש המודרני הם באיחוד אנגליה ואירלנד בשנת 1800, כאשר נולד הצורך לשפר את התנועה בין לונדון ודבלין.
שלטונות הממלכה החלו ברכישה ובניה של חלקים שונים לאורך הציר המתוכנן, כאשר חלקים רבים מהכביש התבססו על דרך רומית עתיקה אשר חיברה את לונדון לוויילס (דרך ווטלינג).
הכביש תוכנן באופן זה לחבר את לונדון והעיר הוליהד, אנגלסי שבצפון ויילס, מעיר נמל זו היה ניתן לקחת מעבורת ישירה לדבלין.
בשנת 1810 המשימה ההנדסית של הקמת הציר במלואו ניתנה לתומאס טלפורד.
החצי הראשון של הכביש היה פשוט יחסית לבנייה משום שהתבסס על הציר הרומאי וחלקי כביש קיימים בין לונדון לשרוזברי.
משום כך, בחלק זה של הכביש הוא מאופיין בקטעים יחסית ישרים.
בניית הכביש בתוך ויילס דרשה תכנון רב יותר משום האופי ההררי של צפון ויילס.
חלק זה של הכביש שזכה לכינוי "כביש הוליהד" הושלם לבסוף בשנות ה-30 של המאה ה-19, עם זאת מספר שנים לאחר מכן בשנת 1848, הפך הציר לפחות חשוב עם הופעת הרכבת והקמת קו צ'סטר - הוליהד.
הכביש הוא מהוותיקים בבריטניה והוא עדיין ממוקם ברובו לאורך הציר המקורי שבו נבנה.
עם זאת, לאורך השנים ובמיוחד החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20, בחלקים רבים מהציר נסללו כבישים מהירים חלופיים, העוקפים את הכביש המקורי ובמקומות אחרים הכביש עצמו שודרג והורחב.
כיום רוב הציר בין לונדון להוליהד קיים גם כמערכת כבישים מהירים.
ה-A5 נבנה במיוחד כדי לאפשר כרכרות דואר ומסע.
בחלקים רבים מהכביש בוויילס, נשתמרו המאפיינים ההיסטוריים שלו ומספר קטעים הוגדרו כדרך היסטורית לשימור.
מאפיינים אלו כוללים בתי אגרה לצד הדרך, מבני אחסון לשימוש הובלת משאות לאורך הציר ואבני מיל ייחודיות בכל מיל לאורך הכביש.
קטע לונדון - שרוסברי (אנגליה)
ה-A5 יוצא ממארבל ארץ' במרכז לונדון ועולה לכיוון צפון-מערב בציר ישר יחסית, המייחד אותו מרוב הכבישים בלונדון.
בחלקו הראשון הכביש הוא חלק מדרך אג'וור הנקרא כך כי הוא נמצא על הדרך לאג'וור, לאחר שהכביש עובר את אג'וור המספור המקורי שלו A5 נעלם והציר המקורי נקרא A5183, אשר עובר דרך אלסטרי, סינט אלבנס ועד לצומת התשיעית של ה-M1, כאשר ה-A5 חוזר לשמו המקורי.
משם הוא ממשיך צפונה ועובר דרך דונסטבל, הוקליף ובהמשך מתרחב לכביש דו-נתיבי העוקף את ליטל-בריקהיל.
לאחר מכן, הנתיב המקורי ממשיך בקו ישר ועוקף את מילטון קיינס, בשנת 1980 נפתח כביש רחב אשר נכנס ומתחבר עם מערכת הכבישים ממערב לעיר עצמה.
ביציאה הצפונית מהעיר הכביש חוזר לנתיבו המקורי, הישר וחוזר לכביש חד-נתיבי וממשיך כך לטאוצ'סטר.
כ-11 ק"מ צפונית משם הכביש עובר את העיירה וידון בק בצומת עם ה-A45 וכ-10 ק"מ צפונית משם בהמשך הכביש הוא עובר בגשר מעל הכביש המהיר ה-M45, בסמוך למחלף הכבישים M1 ו-M45.
משם הוא מבצע מעקף קל מנתיבו המקורי בסמוך לעיר ראגבי, מספר ק"מ לאחר מכן הוא עובר את נהר האבון וממשיך כשהוא עובר מתחת לגשר של הכביש המהיר ה-M6. משם הוא ממשיך ונפגש בצומת עם ה-A426, עובר את נהר הסוייפט ונפגש עם ה-A4303 ממזרח לעיירה לוטרוורף.
כ-9 ק"מ במעלה הכביש הוא נפגש במחלף עם הכביש המהיר ה-M69, עובר בין היקלי לניונטן, עובר דרך את'רסטון ובהמשך הוא נפגש במחלף עם הכביש המהיר ה-M42.
לאחר המחלף, ה-A5 נפגש בצומת עם ה-A449 וממשיך בכביש חד-נתיבי לכיוון מערב, חוצה את תעלת שרופשייר, את כביש A41 ונכנס לטלפורד.
שם הוא נעלם למשך כ-5 קילומטרים כאשר בנתיבו המקורי נמצא כביש B-5061 אשר מתחבר ביציאה מהעיר עם הכביש המהיר M54, אשר מסתיים בנקודה זו והופך ל-A5. בהמשכו (לכיוון מערב) של ה-M54, ה-A5 ממשיך וכשהוא מגיע לעיר שרוסברי הוא עוקף אותה מדרום ומשם עולה לכיוון צפון-מערב, חוצה את נהר הסוורן.
משם הוא ממשיך לכיוון אוסווסטרי, עוקף אותה מכיוון מזרח וממשיך לכיוון צפוני במקביל לגבול האנגלי-וולשי, באזור צ'ירק הוא חוצה את נהר הקריוג (שלוחה של נהר הדי) ובכך נכנס לתוך ויילס.
קטע שרוסברי - הוליהד (ויילס)
לאחר שה-A5 עובר את הגבול לתוך ויילס, הוא פונה שמאלה בצומת עם ה-A483 צפונית לצ'ירק וממשיך לכיוון מערב אל תוך עמק הדי, לצד נהר הדי.
משם הוא ממשיך דרך ל'אנגול'ן וקורוון, שם הוא חוצה את נהר הדי וממשיך מערבה לאורך נהר האוון אלוון עד לקריגידרודיון, משם הוא ממשיך בכיוון צפון-מערב ולאחר כ-8 קילומטרים, עובר על גשר ווטרלו שהקים טלפורד ב-1815 מיד לפני שהכביש ממשיך דרך בטווס-אי-קוייד ונכנס לשמורת סנודוניה צפונית להרי סנודון.
בתחום השמורה ממשיך הכביש בכיוון מערב לאורך נהר הקונווי, הוא עובר את בטווס-אי-קוייד, קפל קוריג ולאחר מכן עובר לצד אגם ל'ין אוגוון.
משם הוא ממשיך לכיוון צפון, יוצא מתחום השמורה, עובר דרך בת'סדה ומתחבר במחלף עם ה-A55 (כביש האקספרס של צפון ויילס).
לאחר מכן הוא ממשיך, עובר את ל'אנדגאי ונכנס לתוך בנגור, שם הוא מתעקל לאורך מרכז העיר ועובר את מצר מנאי על גשר מנאי אל תוך האי אנגלסי.
משם הוא ממשיך לכיוון דרום-מערב אל תוך העיירה ל'אנוויירפול'גוונגיל', מכאן הוא ממשיך וחוצה את האי אנגלסי לכיוון צפון-מערב במקביל ל-A55, עד ששני הכבישים נפגשים בסמוך לנמל הוליהד, לצד קשת האדמירלות.
כביש A1 הוא הכביש הארוך ביותר בממלכה המאוחדת ואורכו הוא 660 קילומטר.
הוא מחבר את לונדון, בירת אנגליה ובריטניה, עם אדינבורו, בירת סקוטלנד.
הכביש עובר בצפון לונדון, הטפילד, וולווין גרדן סיטי, סטוונג', לצ'וורת', הנטינגטון, פיטרבורו, גרנטהאם, ניורק על הטרנט, ראטפורד, דונקסטר, לידס, יורק, ריפון, דרלינגטון, גייטסהד, ניוקאסל ובריק על הטוויד.
ה-A1 הוא עורק תחבורה חשוב בבריטניה ואף חלקים ממנו הפכו לכביש מהיר בסימול (M) A1. לאורך נתיבו עובר גם קו הרכבת החוף המזרחי הראשי המחבר אף הוא את לונדון לאדינבורו ועובר דרך רבים מאותם מרזים עירוניים כמו ה-A1.
כביש A2, הידוע גם בשם דרך דובר, הוא כביש ראשי בדרום מזרח אנגליה, המחבר את לונדון, הבירה, עם תעלת למאנש דרך נמל דובר שבמחוז קנט.
דרך זו מחברת את לונדון לשאר יבשת אירופה דרך התעלה למטרת העברת סחורות.
כביש A3, הידוע גם בשם דרך פורטסמות' הוא כביש ראשי המחבר את לונדון, בירת אנגליה, עם העיר פורטסמות' וחולף בסמוך לקינגסטון שעל נהר התמזה, גילדפורד, האסלמר ופטרספילד.
לרוב אורכו, המשתרע על פני 108 קילומטרים, הכביש מוגדר כ-Trunk road ולפיכך מנוהל בידי Highways Agency.
הוא נבנה לכל אורכו ככביש דו נתיבי.
כביש A4, הידוע גם בשם הדרך המערבית הגדולה, הוא כביש ראשי באנגליה המחבר את הבירה לונדון עם אבונמאות' בפאתי העיר בריסטול לחופי תעלת בריסטול.
הכביש המהיר M40 הוא כביש מהיר בממלכה המאוחדת המקשר את העיר לונדון לברמינגהאם.
הכביש מהווה חלופה ל-M1 וה-M6 בחיבור לונדון למערב המידלנדס.
ה-M40 מתחיל מערבית ללונדון באזור אוקסברידג' כהמשך לכביש ה-A40 (אשר נכנס למרכז לונדון ומתחבר לדרך מרילבון).
לאחר מכן הוא ממשיך בכיוון מערב צפון-מערב ונפגש במחלף עם כביש הטבעת של לונדון (ה-M25) באזור פולמר.
לאחר מכן הוא עובר לצד ביקונספילד, היי וייקום ועוקף את אוקספורד מספר קילומטרים מצפון.
לאחר מכן הוא עובר דרום-מערבית לביצ'יסטר, מזרחית לבאנברי ודרומית ללמינגטון ספא.
בהמשך הוא מסתיים במפגש עם הכביש המהיר M42, מדרום למרכז העיר ברמינגהאם.
הכביש מהווה חלק מהכביש האירופי ה-E05, אשר מחבר את אלג'הירס בדרום ספרד, לגריינוק במערב סקוטלנד.
ה-M40 נבנה בשני שלבים עיקריים; השלב הראשון החל בשנת 1967 והושלם בשנת 1974 הוקם כדי להקל על התנועה בכביש ה-A40 והוא חיבר את לונדון לאוקספורד.
בשלב זה, הוחלט להקים כביש מהיר שיחבר את לונדון ומערב המידלנדס כדי להקל על הM1 וה-M6, רק בשנת 1983 הוחלט שה-M40 ימשיך לכיוון צפון-מערב ויתחבר לבסוף עם ברמינגהאם.
העבודות על השלב השני של הכביש החלו באוקטובר 1987, עבודות אלו נמשכו במספר פרקים עד שהכביש נפתח במלואו בינואר 1991. בשלב זה, החלק המקורי של הכביש שודרג אף הוא, כך שבסיום העבודות, הכביש כולו היה בעל שלושה נתיבים לכל כיוון.
לקראת סוף שנות ה-90 הורחבו חלקי הכביש הראשונים, עד למחלף השלישי (J3) ליד היי וייקום, לכדי ארבעה נתיבים לכל כיוון.
קילומטריםמחלףמיקוםדרכים מצטלבות הכביש המהיר M40 29.2 J1 כיכר דנהאם, אוקסברידג' חיבור עם כביש A40 32.0 J1a פולמר כביש M25 77.3 J8J8a אוקספורד כביש A40 כביש A418 170.1 J17 ברמינגהאם כביש M42
הכביש המהיר M1 הוא כביש מהיר בממלכה המאוחדת המקשר את העיר לונדון ללידס.
הכביש הוא הכביש המהיר הראשון אשר הוקם בבריטניה, כאשר חלקו הראשון הושלם בשנת 1959, מעבר לכך הוא אחד הכבישים המהירים החשובים בבריטניה משום שהוא עובר לאורך מרכז אנגליה ומחבר מספר מרכזי אוכלוסייה גדולים לעיר לונדון.
ה-M1 מתחיל במחלף עם כביש ה-A406, סמוך באזור הנדון מצפון-מערב למרכז לונדון.
משם הוא ממשיך לכיוון צפון-מערב כשהוא עוקף את אדג'וור וווטפורד מכיוון מזרח, לאחר מכן הוא נפגש במחלף עם ה-A405 והכביש המהיר M25, הראשון משמש להתחברות עם ה-M25 מכיוון דרום והשני מכיוון צפון.
בהמשך הוא עובר ליד האמל המפסטד ולוטון, כאשר הוא משמש חיבור מהיר עם נמל התעופה לונדון לוטון.
משם הוא ממשיך לכיוון צפון-מערב ועובר ליד מילטון קינס ונורת'האמפטון לפני שהוא מתחבר במחלף עם תחילתו של הכביש המהיר ה-M45 באזור רגבי ולאחר מכן גם מתחבר במחלף עם תחילתו של ה-M5 אשר מתחבר לבסוף עם אקסטר.
בהמשך ה-M1 ממשיך צפונה, עובר ליד ליסטר, בין דרבי לנוטינגהאם ובהמשך עובר ממערב למנספילד.
משם הוא מתחבר במחלף עם תחילת הכביש המהיר ה-M18, הוא עובר בין רוטרהאם לשפילד ומספר קילומטרים משם הוא חוצה את הכביש המהיר ה-M62 דרומית ללידס.
בחלקה המזרחי של העיר ליידס, ה-M1 מתחבר במחלף ל-M621 שנכנס ומתחבר לרשת הכבישים של העיר, מספר קילומטרים צפון-מזרחית משם ה-M1 מסתיים בחיבור עם ה-(M)A1.
כביש אחד הוא כתב עת ישראלי בנושאי תרבות ורוח.
המגזין יוצא לאור על ידי עמותה באותו שם שבסיסה בירושלים, המקיימת אירועי תרבות משותפים לדתיים וחילונים.
מגזין "כביש אחד" נוסד על ידי השותפים אילן לבנון ויחיאל נחמני בשנת 2011, במטרה ליצור תרבות המחברת בין מגזרים שונים בחברה הישראלית.
מקור השם 'כביש אחד' הוא בהשראת כביש מספר 1 המחבר בין ירושלים לתל אביב.
עיצוב הגיליון הראשון של כתב העת מומן עצמאית בידי המייסדים וצוות המגזין, ונמשך שנתיים וחצי.
בין אנשי התרבות שכתבו גיליונות נמנים נועה ירון-דיין, דוד בן-יוסף, עידו הרטוגזון, ודני לסרי.
על מנת לממן את הפצת המגזין הראשון, הצוות הפעיל קמפיין מימון המונים שזכה להצלחה וגייס 50,000 ש"ח.
עמותת "כביש אחד" הוקמה בשנת 2013. במהלך השנים העמותה עסקה בעיקר בהוצאת כתב העת המודפס, ועד סוף שנת 2017 העמותה הוציאה לאור עשרה גליונות של המגזין וכן אסופות שירה והגות.
במהלך 2016 הקבוצה הצטרפה לגרעין האמנים המייסד של בית אליאנס בירושלים.
"כביש אחד" הייתה אחראית למרבית אירועי התרבות שהתקיימו בבית אליאנס עד סגירתו וכן לחלק מאירועי התרבות שהתקיימו במוזיאון מגדל דוד בין השנים 2018-2020. כיום העמותה עוסקת בהפקת אירועי תרבות המתקיימים ברחבי העיר ירושלים ועוסקים בחיבור בין מגזרים ורעיונות בחברה הישראלית.
בשנת 2022 ייסדה העמותה פסטיבל מוזיקה ותרבות שנתי המוקדש כולו ליצירתו של אהרון דוד גורדון.
בין המוזיקאים שהופיעו בפסטיבל נמנים אהוד בנאי, ריף כהן, אלון עדר, גיל רון שמע, שי סול, שלמה בר, יעל דקלבאום, אביב בכר, וכן החוקרים מוקי צור, נעמה שקד, ד"ר אילון שמיר, ד"ר עינת רמון, עידית שלו ועוד.
בפסטיבל מתקיימים סדנאות יצירה לצד מופעי מוזיקה, כיתות אמן וקבוות לימוד.
בנוסף, החל משנת 2018, מקיימת העמותה פסטיבל מוזיקה שנתי המתקיים ברחבי העיר ירושלים ומקודש ליצירתם של מוזיקאים ישראלים מהעבר וכן ליצירה עכשווית בסצנת מוזיקת האינדי הישראלי.
במסגרת הפסטיבל התקיימו ערבי מחווה ייחודיים לאמנים זוהר ארגוב, סשה ארגוב, מאיר אריאל, מאיר בנאי, גבריאל בלחסן, ענבל פרלמוטר, אריק איינשטיין נעמי שמר ועוד.
הכביש המהיר M5 הוא כביש מהיר בממלכה המאוחדת המקשר את העיר ברמינגהאם במחוז וסט מידלנדס, לאקסטר שבמחוז דבון.
הכביש נבנה בשלבים בין השנים 1962–1977 במטרה לחבר את מרכז אנגליה לאזור החוף הדרום-מערבי.
ה-M5 נחשב לכביש המהיר המוביל לאזורי התיירות והחופים של דרום-מערב אנגליה בהם דבון וקורנוול, משום כך בעונות האביב והקיץ הכביש נעשה פקוק לעיתים תכופות, במיוחד בחציו הדרומי לאחר המפגש עם כביש M4. ציר הכביש מקביל באופן כללי לזה של כביש ה-A38, עימו הוא מתמזג בקצהו הדרומי.
קילומטריםמחלףמיקוםדרכים מצטלבות הכביש המהיר M5 0 ווסט ברומוויץ', ברמינגהאם כביש M6 25.9 J4a קטסהיל כביש M42 63.9 J8 טווינינג כביש M50 82.1 J11 צ'לטנהאם וגלוסטר כביש A40 85.9 J11a צ'לטנהאם וגלוסטר כביש A417 130.5 J15 בריסטול כביש M4 261.8 J31 אקסטר חיבור עם ה-A30 וה-A38
כביש בין-מדינתי 5 הוא כביש בין-מדינתי מהיר ראשי בחוף המערבי של ארצות הברית.
מסלול הכביש מקביל לקו החוף של האוקיינוס השקט, לקו החוף של חברת הרכבות יוניון פסיפיק ולכביש 101 ממקסיקו לקנדה (בין קליפורניה לוושינגטון).
הכביש משרת כמה מהערים הגדולות ביותר בחופה המערבי של ארצות הברית, בהן סיאטל, פורטלנד, סקרמנטו, לוס אנג'לס וסן דייגו, ומקשר בין ערי הבירה של וושינגטון (אולימפיה), אורגון (סיילם) וקליפורניה (סקרמנטו).
ערים חשובות נוספות על נתיב הכביש כוללות את סנטה אנה, רדינג, מאונט שסטה בקליפורניה, אשלנד, מדפורד, גרנטס פאס, רוזברג, יוג'ין באורגון וטקומה בוושינגטון.
גבול ארצות הברית–מקסיקו מהווה את הקצה הדרומי של הכביש וגבול ארצות הברית–קנדה מהווה את הגבול הצפוני.
זהו הכביש הבין-מדינתי היחיד המגיע הן לגבול עם מקסיקו והן לגבול עם קנדה.
לאחר שהכביש חוצה את הגבול המקסיקני בקצה הדרומי ממשיך הכביש הבין-מדינתי 5 לטיחואנה במדינת באחה קליפורניה ככביש פדרלי 1 של מקסיקו.
לאחר שהכביש חוצה את הגבול הקנדי בקצה הצפוני ממשיך הכביש הבין-מדינתי 5 לוונקובר ככביש 99 של קולומביה הבריטית.
זהו הכביש ה-12 באורכו במערכת הכבישים הבין-מדינתיים (לאחר כביש בין-מדינתי 15) והחמישי באורכו בין הכבישים שכיוונם צפון דרום (אחרי כביש בין-מדינתי 15).
עיר מרכזית אחת שכביש בין-מדינתי 5 אינו מגיע אליה במישרין היא סן פרנסיסקו, השוכנת כ-130 קילומטרים מערבית לכביש.
מדרום מתפצל כביש 580 מכביש בין-מדינתי 5 באזור טרייסי (Tracy) כלפי סן פרנסיסקו, בעוד שבצפון קרוב לווקאוויל (Vacaville) חותך כביש 505 דרומה לכביש בין-מדינתי 80, המשרת את העיר.
ניתוב זה דרך כבישים 580, 80 ו-505 תוכנן במקור להיות מכונה כביש 5W (5 מערב).
קטע גדול מכביש זה (קרוב ל-1,000 קילומטרים), בין סטוקטון בקליפורניה לפורטלנד באורגון, עוקב כמעט לחלוטין אחרי המסלול של שביל סיסקיו (Siskiyou Trail).
שביל זה מבוסס על רשת שבילים אינדיאנית עתיקה שחיברה בין אזור הפסיפיק נורת' וסט עם העמק המרכזי של קליפורניה.
סביב שנות ה-20 במאה ה-19 היו ציידי פרוות מחברת מפרץ הדסון האירופאים הראשונים שהשתמשו בנתיב בו עובר כביש בין-מדינתי 5 כיום על מנת לעבור בין אזור מדינת וושינגטון של ימינו וקליפורניה.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 החלו להשתמש בנתיב של שביל סיסקיו שיירות הפרדות, כרכרות נוסעים וקו הרכבת סנטרל פסיפיק (Central Pacific Railroad).
בתחילת המאה ה-20 נבנו כבישים ראשונים עבור מכוניות לאורך הנתיב של שביל סיסקיו, בייחוד כביש הפסיפי של ארצות הברית (Pacific Highway) שקישר בין קולומביה הבריטית לסן דייגו, והיה הכביש שקדם במישרין לכביש 99 (U.S.
המסלול של כביש 99 שימש בתורו כבסיס למרבית המסלול של כביש בין-מדינתי 5.
סטייה גדולה מכביש 99 הוא הקטע של כביש 5 המכונה וסטסייד פריווי (Westside Freeway) בעמק המרכזי של קליפורניה.
על מנת לספק את הנתיב הקצר והמהיר ביותר בין דרום לצפון התקבלה החלטה לבנות את הכביש מערבית לנתיב של כביש 99 ולדלג על פרזנו ובייקרספילד ומרכזי האוכלוסייה האחרים באזור במקום לשדרג את הכביש הקיים (שצורף לכביש 99 של קליפורניה).
ניתוב מחדש זה דרך העמק המרכזי של קליפורניה היה החלק האחרון של הכביש הבין-מדינתי 5 שנבנה.
הקטע האחרון בחלק זה נחנך ונפתח לתנועה ב-12 באוקטובר 1979 ליד סטוקטון.
נציגים מקנדה וממקסיקו נכחו בטקס להנציח את הכביש הרצוף הראשון המקשר בין מדינות אמריקה הצפונית.
מסלול ישר זה גם דילג על סן פרנסיסקו ועל מרכזי האוכלוסייה שסביב אזור מפרץ סן פרנסיסקו.
התוכניות המקוריות כללו הקמת לולאה של הכביש הבין-מדינתי עם נספח כיווני (directional suffix) המכונה כביש בין-מדינתי 5W.
מסלול זה מקביל בקווים כללים לכביש בין-מדינתי 580 מכביש בין-מדינתי 5 דרומית לטרייסי ועד אוקלנד, מאוקלנד מוביל כביש בין-מדינתי 80 עד ואקאוויל, ומוואקוויל מוביל כביש בין-מדינתי 505 לכביש בין-מדינתי 5 בסמוך לדוניגן (Dunnigan).
I-5W ומרבית הכבישים הבין-מדינתיים בארצות הברית שלהם היו נספחים כיווניים קיבלו בסופו של דבר מספרים אחרים ובוטלו, למעט כבישים 35E ו-35W בטקסס ובמינסוטה.
למרות זאת מופיעים שלטים המפנים לסן פרנסיסקו (Control city במונחים של מערכת הכבישים בארצות הברית) בקטע של כביש 5 כלפי צפון בין כביש 99 לכביש בין-מדינתי 580.
ב-23 במאי 2013 התמוטט קטע מהגשר על נהר סקאגיט, חלק מכביש בין-מדינתי 5, במדינת וושינגטון בסמוך למאונט ורנון (Mount Vernon) בין סיאטל לגבול עם קנדה.
בהתמוטטות נפלו שתי מכוניות למים הקפואים של הנהר, אבל איש לא נפגע.
ההתמוטטות חייבה את התנועה בשני הכיוונים לחפש נתיב אחר.
מחלקת התעבורה של מדינת וושינגטון בנתה מבנה זמני לאפשר חציה של הנהר בזמן שנבנה גשר תחליפי קבוע.
תהליך זה הושלם ב-15 בספטמבר 2013.
הכביש מתחיל בגבול ארצות הברית–מקסיקו במעבר הגבול בסן איסידורו, פרבר של סן דייגו, אחד ממעברי הגבול הפעילים ביותר בעולם.
תוואי הכביש מקביל לחוף האוקיינוס השקט וחוצה את הפרברים הצפוניים של סן דייגו.
בדיינה פוינט (Dana Point) הכביש פונה לתוך היבשת בכיוון צפון.
הוא עובר דרך המחוזות אורנג' ולוס אנג'לס.
במחלף לוס אנג'לס מזרח מגיע הכביש למרחק של קילומטר וחצי ממרכז לוס אנג'לס.
הכביש ממשיך דרך עמק סן פרננדו ובשלב מסוים מעפיל בחדות למעבר טג'ון (Tejon Pass) בגובה 1,275 מטרים, הנקודה השנייה בגובהה בכביש.
לאחר ירידה חדה מהמעבר אל הנקודה הדרומית ביותר בעמק סן חואקין (San Joaquin Valley), החלק הדרומי בהעמק המרכזי של קליפורניה, הכביש ממשיך דרך מערב עמק סקרמנטו המיושב בדלילות.
דרומית לטרייסי יש מחלף לכביש 580 שממשיך לסן פרנסיסקו.
הכביש ממשיך דרך סקרמנטו ואז פונה מערבה עד וודלנד (Woodland) ואז פונה לצפון מערב שוב.
הכביש מגיע למרגלות הר שסטה ואז עובר דרך ויד (Weed) וירקה (Yreka) לפני שהוא חוצה את הגבול לאורגון.
אורך הכביש בקליפורניה 1,282 קילומטרים.
כחמישה קילומטרים צפונית לגבול קליפורניה חוצה הכביש את פסגת סיסקיו (Siskiyou Summit) בגובה 1,310 מטרים, הנקודה הגבוהה ביותר בכביש.
הכביש יורד לעמק רוג (Rogue Valley) ועובר דרך אשלנד, מדפורד וחוצה את נהר הרוג מערבית לגרנטס פאס.
אחרי שלושה מעברי הרים הכביש נכנס לעמק אומפקווה (Umpqua Valley) ולעיר רוזברג בירת מחוז דאגלס.
הכביש עובר לעמק וילאמט וליד העיר יוג'ין ואחר כך סיילם בירת מדינת אורגון.
מעט צפונית לסיילם בין נקודות המייל 259 ל-260 מסמנים שלטים את המקום בו חוצה קו רוחב 45 צפון את הכביש בהכרזה "קו רוחב 45, חצי הדרך בין קו המשווה לקוטב הצפוני".
מסלול הכביש נמשך דרך הפרברים הצפוניים של פורטלנד וחוצה את נהר הקולומביה על "הגשר בין המדינות" (Interstate Bridge) אל מדינת וושינגטון.
אורך הכביש באורגון 496 קילומטרים.
הכביש מתחיל בוושינגטון בנהר הקולומביה ואז יורד לעיר ונקובר.
כיוון הכביש בתחילה צפונית עד צפונית מערבית עד העיירה לונגוויו (Longview) ואז פונה צפונה בין הרי וילאפה (Willapa Hills) ומרגלות רכס קסקייד ומגיע בסופו של דבר לאולימפיה, בירת המדינה, ואז הוא פונה בחדות מזרחה עד טקומה, שאז הכביש פונה בצורה חדה צפונה על מנת להגיע לסיאטל.
הכביש חוצה את מפרץ פורטג' (Portage Bay) על גבי גשר שיפ קאנל (Ship Canal Bridge), ממשיך דרך מישורי הצפה של שלושה נהרות, דרך עמק סקאגיט והאזור העירוני של מאונט ורנון-ברלינגטון (Mount Vernon-Burlington) בדרכו לעיירה בליין ולקשת השלום, מעבר הגבול בין בליין שבארצות הברית לסארי בקנדה.
אורך הכביש בוושינגטון 445 קילומטרים.
כביש A1 בקפריסין הוא כביש מהיר המחבר בין ניקוסיה, בירת המדינה הממוקמת בחלקה הצפוני, לבין העיר לימסול שבחופה הדרומי.
כביש A1 הוא הכביש המהיר הראשון של קפריסין והארוך שבהם.
בנייתו החלה בשנת 1977, הוא נפתח בהדרגה ובנייתו הושלמה בשנת 1986.
אורכו של הכביש הוא 73 קילומטרים.
הוא מתמשך לאורך של כ-50 קילומטרים מניקוסיה דרומה ואז כ-25 קילומטרים לדרום-מערב אל לימסול.
הוא עוקף את לימסול מצפון ומסתיים בפרבריה המערביים.
במקור כלל הכביש מעגלי תנועה, אך אלו הוחלפו בהמשך בהפרדה מיפלסית.
כיום (2018) יש בו שלושה מחלפים ו-27 כניסות ויציאות.
הוא מתחבר (מצפון לדרום) לכבישים המהירים A2 ו-A5 ללרנקה ו-A6 לפאפוס.
ברוב אורכו של הכביש הוא בעל שני נתיבים לכל כיוון.
בשנת 2012 הושלמה הרחבת הקטע הצפוני העמוס של הכביש (15 קילומטרים) לשלושה נתיבים.
מהירות הנסיעה המקסימלית המותרת בכביש היא 100 קילומטר לשעה.
כבכל כבישי קפריסין הנהיגה בו היא על צד שמאל.
כביש A4 (באיטלקית: Autostrada A4) הוא כביש מהיר באיטליה המקשר בין טורינו לטרייסט, דרך מילאנו והעיר ונציה.
בשל העובדה שחברות שונות מנהלות קטעים שונים של הכביש המהיר, נהוג לחלק את הכביש לחמישה חלקים :טורינו-מילאנו, מילאנו-ברשה, ברשה-פאדובה, פאדובה-ונציה וונציה-טרייסט.
מכיוון שהכביש עובר בתחומי עמק הפו המיושב בצפיפות, ונחשב לאזור תעשייתי עיקרי, A4 הוא אחד הכבישים העמוסים באיטליה.
A4 הוא כביש דו כיווני, אשר ברובו 3 נתיבים בכל כיוון נסיעה.
הקטע בין מחלף milan est לברגמו בעל 4 נתיבים לכל כיוון מאז שנת 2007. בקטע מוונציה לטריאסט יש רק שני נתיבים בכל כיוון נסיעה, אך כיום הוא עובר תהליך הרחבה.
שלושה מקטעים של הכביש נבנו לפני מלחמת העולם השנייה: טורינו-מילאנו, מילאנו-ברשה ופדובה-ונציה.
הקטע הראשון שנבנה היה מילאנו-ברגמו, שנפתח ב-24 בספטמבר 1927, והיה הכביש המהיר השני שנפתח במדינה.
ב-29 באוגוסט 1931 הוא הוארך עד ברשה.
ב-25 באוקטובר 1932 נפתח הקטע טורינו-מילאנו, וב-15 באוקטובר 1933 הקטע פדובה-ונציה.
שני המקטעים חוברו ב-10 בפברואר 1962, כאשר נפתח קטע ברשה-פדובה.
מקטע ונציה-טרייסט נפתח ב-22 בפברואר 1970.
כביש בין-מדינתי 70 (סימון הכביש: I-70) הוא כביש ראשי בתוואי מערכת הכבישים הבין-מדינתיים בארצות הברית.
הכביש נמשך לאורך ארצות הברית החל מיוטה וכלה במרילנד.
ביוטה הכביש בכיוון מערב למזרח.
אורכו ביוטה כ-373 קילומטרים, והוא נמתח לאורך החלק המרכזי של המדינה.
ריצ'פילד היא העיר הגדולה ביותר על הכביש ביוטה.
העיר סמוכה לכביש המהיר, אשר אינו משרת או מתחבר לאזורים עירוניים במדינה.
הכביש המהיר נבנה כחלק ממערכת של כבישים המחברים את קליפורניה לצפון מזרח ארצות הברית.
I-70 היה הניסיון השני לחבר את אזור דרום קליפורניה לחוף המזרחי של ארצות הברית דרך מרכז יוטה, הניסיון הראשון לבנות ציר מחבר כזה היה הניסיון לבנות את הרכבת היבשתית, אך ניסיון זה כשל.
חלקים מהמהלך הראשון שימשו כבסיס להנחתו של מחדש של התוואי לכביש 70.
שלא כמו רוב הכבישים המהירים, חלקו הרב של I-70 ביוטה לא נבנה במקביל או על גבי כביש קיים.
חלקים של I-70 נבנו באזורים שבהם בעבר לא היו כבישים סלולים.
היות שהכביש נסלל ככביש חדש לגמרי, ב-I-70 ביוטה יש תכונות רבות ויחודיות ככביש מהיר.
לדוגמה, 177 ק"מ בין גרין ריבר וסלינה הם המרחק הארוך ביותר בכביש מהיר כלשהו ללא שירותי מכונית כגון דלק.
הוא גם הכביש הארוך ביותר בארצות הברית שנבנה ככביש חדש לגמרי מאז סלילת הכביש לאלסקה.
בניית הקטע ביוטה של כביש I-70 מוזכרת כאבן דרך חשובה בבניית כבישי המערכת המהירים בארצות הברית.
כביש אבוד הוא מותחן פסיכולוגי אפל משנת 1997 שביים דייוויד לינץ'.