tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הספר נכתב יחד עם לילה סטרג'ס והמאייר פיוס בק.
ספר הילדים הראשון של גרוסמן, "חץ הכסף", יצא לאור בספטמבר 2020. הוא הופיע ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
טרילוגיית "הקוסמים" של גרוסמן עובדה לטלוויזיה עבור רשת הכבלים .
הסדרה שודרה בחמש עונות, מדצמבר 2015 עד אפריל 2020.
גרוסמן כתב את התסריט לסרט "The Map of Tiny Perfect Things", המבוסס על סיפור קצר שכתב.
הסרט שודר ב-Amazon Prime Video ב-12 בפברואר 2021.
גרוסמן מתגורר בקלינטון היל, ברוקלין, עם אשתו השנייה ובת מנישואים קודמים.
גרוסמן מצהיר על עצמו כאתאיסט.
הקוסמים, 2009. ראה אור בעברית בהוצאת הקבוץ המאוחד בתרגומו של גיא הרלינג, 2015
הקוסמים: סיפורה של אליס (רומן גרפי), עם לילה סטרג'ס, 2019
שנה כותרת תפקיד הערות 2015–2020 "הקוסמים" יועץ לסדרה סדרת טלוויזיה המבוססת על סדרת ספרי "הקוסמים" 2021 "מפת הדברים הקטנטנים המושלמים" תסריטאי סרט המבוסס על סיפור קצר שכתב
לב איבאנוביץ' איבאנוב ; היה רקדן בלט וכוריאוגרף רוסי ובהמשך, משנה למנהל בלט של הבלט האימפריאלי.
כרקדן בבלט האימפריאלי, התבלט איבאנוב כשהופיע כמחליף בהצגת צדקה של הנערה הסוררת.
הוא נודע ביותר ככוריאוגרף המערכות השנייה והרביעית של אגם הברבורים, הכוללות את "מחול הברבורים הקטנים" (Danse des petits cygnes).
המערכה השנייה של "סינדרלה" ומפצח האגוזים, שאת הכוריאוגרפיה שלו יצר לצד מריוס פטיפה.
איבאנוב נכנס לבית הספר למחול של מוסקבה, אך ב-1844 עבר לסנקט פטרבורג, שם למד בבלט האימפריאלי והתקבל כחבר מן השורה בקור דה בלט בשנת 1852. בין מוריו בתקופה זו היו ז'אן-אנטואן פטיפה, אלכסנדר פימנוב, פייר פרדריק מלאוורן ואמיל גרדלו.
היסטורית, מייחסים לאיבאנוב את כל הצגת הבכורה של מפצח האגוזים של צ'ייקובסקי ב-1892 עקב מצבו הבריאותי המעורער של מנהל הבלט, מריוס פטיפה.
אף כי דיווחים מתקופתו ומימינו אלה מערערים על כך, הרי מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים מזכיר אותו במהדורה השנייה שלו כמי שיצר את הכוריאוגרפיה לפחות לרוב הבלט, כיוון שפטיפה לא הרחיק לכת בעבודתו.
על אף העבודה הרבה שאיבאנוב השקיע, שמו של פטיפה היה היחיד שהתנוסס ככוריאוגרף על המודעות להפקה הראשונה בסנקט פטרבורג.
איבאנוב עבד עם פטיפה על בימוי מחדש של בלט אגם הברבורים משנת 1895. איבאנוב יצר את הכוריאוגרפיה לכל המחולות לצד האגם, או "המחולות בלבן" במערכה השנייה והרביעית.
אלה כוללים את "מחול הברבורים הצעירים", "פה דה קווטר" איקוני, שבו ארבע רקדניות צעירות משלבות זרועות כאפרוחי ברבורים ורוקדות באוניסונו, לפני שהן מנתקות את השרשרת וצונחות ארצה בניסיון להתרומם במעוף.
איבאנוב יצר גם את הכוריאוגרפיה ל"מחול הוונציאני" ולמחול ההונגרי.
בשנותיו האחרונות היה איבאנוב נתון בקשיים כספיים ופנה על סמך 50 שנות שירותו לתיאטראות האימפריאליים בבקשה לתמיכה כלכלית.
"היער הקסום", בלט פנטסטי במערכה אחת.
בית הספר האימפריאלי לבלט, 24 במרץ 1887, תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי, 3 במאי 1887.
"הצבעוני מהרלם" (La Tulipe de Haarlem), בלט פנטסטי בשלוש מערכות.
מוזיקה מאת ברון בוריס פיטינהוף-של.
תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי, 4 באוקטובר 1887,
הפקה מחודשת של קלאודיה קוליצ'בסקאיה ופאבל גרדט, בית הספר האימפריאלי לבלט, 3 באפריל 1902
הפקה מחודשת של אלכסנדר שיראייב, תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי, 16 באפריל 1903
"חליל הקסם", בלט קומי במערכה אחת, מוזיקה מאת ריקרדו דריגו.
בית הספר האימפריאלי לבלט, 10 במרץ 1889. תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי 11 בנובמבר 1890
"תעלולי קופיד", בלט-אנאקראונטיק במערכה אחת, מוזיקה מאת אלכסנדר פרידמן.
קראסנו סלו, 24 ביולי 1890. תיאטרון ריאינסקי האימפריאלי, 11 בנובמבר 1890
"יופיה של סביליה", בלט דיברסטיסמן במערכה אחת.
"פסטיבל הספנים", בלט דיברטיסמן במערכה אחת, מוזיקה מאת אלכסנדר פרידמן.
"בלט פיות" מתוך מפצח האגוזים בשתי מערכות.
נוצר בשיתוף פעולה עם מריוס פטיפה.
תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי, 16 בדצמבר 1892
הפקה מחודשת של לב איבאנוב, תיאטרון בולשוי, מוסקבה, 28 בפברואר 1898
אגם הברבורים, בלט פנטסטי בשלוש מערכות, בימוי משותף עם מריוס פטיפה.
מוזיקה מאת צ'ייקובסקי, בשינויים של ריקרדו דריגו.
תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי, 15 בינואר 1895
"אקיס וגלאתיאה", בלט מיתולוגי במערכה אחת.
תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי, 21 בינואר 1896
הפקה מחודשת של אלכסנדר שיראייב, בית הספר האימפריאלי לבלט, 20 באפריל 1905
"בת המיקאדו", בלט פנטסטי בשלוש מערכות.
מוזיקה מאת ברון ואסילי וראנגל, תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי, 9 בנובמבר 1897
"לילות מצרים", בלט דיברטיסמן במערכה אחת.
מעולם לא עלה על הבמה
הפקה מחודשת של מיכאיל פוקין, תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי, 24 בפברואר 1908
הפקה מחודשת של מיכאיל פוקין בשם ,"קלאופטרה" בשביל בלט רוס.
סילביה, בלט מיתולוגי בשלוש מערכות.
הבימוי הושלם על ידי פאבל גרדט עקב מחלתו הסופנית ומותו של לב איבאנוב.
תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי, 2 בדצמבר 1901
לב איגורב היה צייר דיוקנאות רוסי בסגנון אקדמי.
אביו היה משרת בכנסייה קטנה.
הוא למד בבית ספר דתי בפטרובסק, ב-1838, הוא ואחיו סרגיי נכנסו לסמינר התאולוגי של סרטוב, שם סיים את לימודיו ב-1844. במהלך שהותו, הוא צייר כמה מעובדי הכנסייה, ביניהם הבישוף, שהפך לפטרונו.
הוא הוצב בתחילה בכפר רודנו שבמחוז קמישינסקי, אך הדיוקנאות שעשה בסמינר גרמו לו לשאוף ללימודים רשמיים באמנות, והוא פנה לאקדמיה התאולוגית של סנט פטרבורג כדי לקבל שיעורים שיאפשרו לו להיות מורה לאמנות בבית ספר דתי.
בזמן שהיה שם, הוא גם השתתף בשיעורים באקדמיה הקיסרית לאמנויות ועבודתו זכתה לשבחים מפיודור טולסטוי.
ב-1850 הוענק לו התואר "אמן" וב-1853 זכה בתואר אקדמאי על דיוקנו של מקריוס בולגקוב.
בשנת 1855 הפך למורה באקדמיה התאולוגית.
באותה תקופה, הוא יצר אייקונים עבור כנסיות רבות במחוזות כפריים, כמו גם בסנט פטרסבורג.
הוא גם יצר מדליון עם דמותה של הקיסרית להצגה בפניה.
לאחר כשנתיים שעבד כמורה, הוא התנדב למשלחת הרוסית הארבע עשרה לבייג'ינג וב-1857 הפך לאמן הרשמי של המשלחת.
המשלחת התעכבה בגלל אירועים הקשורים למרד טייפינג, והוא שהה שנה באירקוטסק.
בהיותו שם, הוא צייר דיוקנאות של מדינאים סיביריים בולטים כמו ניקולאי מוראביוב-אמורסקי וקארל-בורגרדט ונזל.
בהיותו בבייג'ינג, המשימה העיקרית שלו הייתה החלפת האייקונים שנהרסו ב-1685 על ידי צבא צ'ינג (והושמדו שוב במהלך מהפכת התרבות).
עם שובו לסנט פטרסבורג ב-1864, הוא הציג תערוכה גדולה באקדמיה, עם סצנות ז'אנר ודיוקנאות של פקידים סינים ומשפחותיהם.
הוא זכה גם במסדר סטניסלאוס הקדוש .
לאחר מכן, הוא עבד בעיקר כצייר אייקונים, ועבד בקוסטרומה, נובגורוד, וולוגדה וארזמאס.
ב-1885 הוא עשה את רוב העבודות הדקורטיביות עבור הכנסייה שנבנתה בסראטוב.
בשנת 1890, הוא הלך לגור שם עם אחיותיו האלמנות וכתב את זיכרונותיו.
הוא מת משיתוק לאחר מספר נסיעות לכפר סלפטסובקה כדי לערוך את סידורי הלווית אחותו.
רוב יצירות הכנסייה שלו נהרסו במהלך התקופה הסובייטית.
המיקומים הנוכחיים של כל העבודות שצייר בסין מלבד שתיים אינן ידועות.
בשנת 1950 זוהה דיוקן לא גמור של אלכסנדר גריבויידוב.
עמותת לב בטוח - תמיכה בנפגעי פעולות הטרור במסיבות עוטף עזה היא עמותה ישראלית, שמתמחה בסיוע ומתן עזרה לנפגעי טרור המסיבות בעוטף עזה, מענה נפשי ומחקר.
העמותה נוסדה ב-2023 ופועלת בפריסה ארצית, למתן תמיכה פסיכולוגית מותאמת לכ-3,000 שורדים.
העמותה מלווה כ-1,000 מטופלים בטיפולים ארוכי טווח, כולל שנה של טיפול לכל מטופל בשלב הראשון.
העמותה מאגדת כ-400 מטפלים, שכוללים פסיכולוגים קליניים, פסיכותרפיסטים, פסיכיאטרים ועובדים סוציאליים קליניים, המספקים טיפול בהבנה מלאה וללא שיפוטיות.
העמותה פועלת בשיתוף פעולה עם הקואליציה הישראלית לטראומה ומוכרת כמרכז חוסן ארצי, ועובדת עם משרד הבריאות, ביטוח לאומי, ומשרד הרווחה.
עמותת לב בטוח החלה את פעילותה ב-2023 בעקבות טבח שבעה באוקטובר, בשעה שהתחילו להגיע דיווחים מהדרום על הטבח בפסטיבל נובה ופסיידאק בהן היו מעל 4,400 משתתפים שבאו לחגוג, ומתוכם נרצחו כ-399 ממשתתפי המסיבות ונחטפו עוד 43 צעירים.
האירוע התרחש בסביבה שבה מרבית האנשים היו במצבי תודעה לא רגילים, בין אם בעקבות בילוי לילי במסיבת טראנס, ובין אם בעקבות צריכת אלכוהול ומשני תודעה.
כדרכן של מסיבות טבע ופסטיבלים, המבלים הצעירים התכוננו לשעת השיא של הפסטיבל, אליה התכוננו המבלים רגשית ותכננו את צריכת משני התודעה, אך במקום האירוע, בשעה 06:29, החלה מתקפת הטרור הרצחנית.
אירוע כזה דורש טיפול מיוחד ומומחיות בטיפול בטראומה לצד מומחיות בטיפול מיודע פסיכדליה ומזעור נזקים, דבר אשר לא היה זמין בתחום בריאות הנפש הציבורי.
כדי לסייע לאלפי השורדים, התאגדו במהירות אנשי טיפול מקהילת הטראנס, בעלי ניסיון בהקמה וניהול מרחבים בטוחים במסיבות ופסטיבלים, וביחד הם הקימו מערך המספק תמיכה פסיכולוגית מותאמת לשורדים, הכוללת טיפול קליני מקצועי על ידי אנשי טיפול מיודעי פסיכדליה ובגישה שאינה שיפוטית.
במהלך חודש אוקטובר, לב בטוח, או בשמה הקודם "נובה הלפ" איגדו כ-500 מטפלים, אנשי מקצוע מומחים בתחומם, המכירים היטב את קהילת מסיבות הטראנס, ובעלי ניסיון וידע מעמיק בתגובות אקוטיות לאירועים טראומטיים ובמזעור נזקים פסיכדליים.
בשבועיים הראשונים המטפלים העניקו בהתנדבות טיפול בהתערבות אקוטית לכ-2,500 שורדי המסיבות במטרה למזער נזקים ולנסות למנוע את ההשפעות ארוכות הטווח של PTSD.
על פי עדויות המגיעות מעמותת לב בטוח, ישנם לפחות עשרה עדי ראייה שהיו עדים למעשי אונס, אונס קבוצתי והתעללויות מיניות במוקדים שונים באזור המסיבה, שמצבם הנפשי אינו מאפשר להם להיחשף.
צוות העמותה שיתף פעולה עם שליחת האו"ם לענייני אלימות מינית, פרמילה פאטן וצוותה, שבחנו את העדויות לאלימות מינית ב-7/10 במסגרת דו"ח חקירה שפורסם ב-4 במרץ 2024.
העמותה חברה בקואליציה הישראלית לטראומה, ומוכרת כמרכז חוסן ארצי, ועובדת עם עמותת עמך, משרד הבריאות וביטוח לאומי כספק שירותי בריאות הנפש לשורדי הטבח במסיבות במסגרת נוהל חרדה.
העמותה מציעה טיפולי עומק-נפשיים, אחד על אחד, הכוללים לפחות שנה של טיפוליים פרטניים לכל פונה ששרד את אירועי 7 באוקטובר, עם מטפלים מוסמכים ומותאמים, מיודעי פסיכדליה, ובפריסה ארצית המאפשרת טיפול בקרבת הבית.
העמותה מעניקה סיוע נפשי מותאם גם לחיילים ששרדו את המסיבות.
הטיפולים ניתנים על ידי רשת מטפלים, הכוללת פסיכולוגים קליניים, פסיכותרפיסטים, פסיכיאטרים, מטפלים בהבעה ויצירה ועובדים סוציאליים קליניים.
כולם בעלי ניסיון מקצועי רחב עם חוויות טראומטיות קשות ובתחום מזעור הנזקים הפסיכדלי.
מערך טיפולי זה מלווה בצוות ייעודי העוסק במקרי קצה ומקרי חירום, לצד צוות פסיכיאטרי ייעודי, אשר גם הם מגיעים מתוך עולם הטראנס.
לצד מערך טיפולי העמוק, וכצעד משלים שנועד לספק מעטפת מקצועית תומכת ומלאה לשורדים ולשורדות, העמותה הקימה מערך ריטריטים, המהווים חלק משמעותי ממערך הטיפול הכולל שהעמותה מעניקה לשורדי האסון.
תהליכים קבוצתיים אלו מהווים אבן יסוד בתהליכי השיקום של השורדי והשורדות, והם נשענים על מחקרים קליניים המדגישים את החשיבות של עיבוד הטראומה באופן קבוצתי, ואת ההשפעתה העצומה של הקהילה בתהליכי הריפוי וההתמודדות עם הטראומה.
הריטריטים והתהליכים הקבוצתיים מתקיימים במתכונת ממוקדת עם מספר משתתפים מצומצם, במטרה לאפשר עיבוד וקבוצה קבוצתית עם שורדים נוספים, לצד מעטפת קהילתית תומכת.
זוהי הזדמנות עבורם לשתף בצורה אינטימית, להרגיש חלק מקהילה משמעותית וללמוד כלים חדשים להתמודדויות.
התהליכים האלו מחזקים את הרגשת השייכות, הערבות ההדדית, ומנגישים כלי התמודדות רגשיים בדרך בטוחה ותומכת.
הריטריטים מתקיימים במספר מוקדים, בשיתוף עם כפר המכבייה, בשיתוף עם מתחם הסלונסס בקיבוץ מורן, במדבר וביער הסודי בקפריסין.
מתוך הבנה שמשפחות השורדים חוות קושי משמעותי בעצמן, ומתוך ההכרה בהשפעה העמוקה על המשפחות ובחשיבותה של סביבה תומכת כחלק ממסע הריפוי והשיקום של השורדים, העמותה הקימה מערך ליווי וסיוע לבני המשפחה הקרובה של השורדים.
מסגרת זו כוללת 3 מעגלי סיוע וליווי למשפחות: מרחבים קהילתיים ייעודיים לבני המשפחה, מתן ידע וכלים לטיפול ביקיריהם, וקבוצות טיפוליות למניעת טראומטיזציה משנית.
מחקר כמותני בשיתוף אוניברסיטת חיפה
במטרה ללמוד על ההשלכות של אירוע כזה, העמותה מובילה מחקר בהובלת פרופסור רועי סלומון, ממקימי העמותה ומנהל מעבדה באוניברסיטת חיפה.
זהו המחקר הראשון מסוגו בעולם שבוחן כיצד טראומה קיצונית נחווית ומעובדת כאשר היא מתרחשת תחת השפעת חומרים משני תודעה.
המחקר כולל מחקר כמותני ואיכותני, במטרה ללמוד על המנגנונים הקוגניטיביים, הפיזיולוגיים והעצביים הייחודיים הקשורים לתופעה חסרת התקדים הזו.
המחקר, שעודנו נמשך, משלב שיטות שונות לרבות שאלונים, ראיונות, שעוני דופק ומדי שינה, דגימות רוק, וסריקות מוח MRI, כאשר כל אלו חוזרים על עצמן כל מספר חודשים במהלך 3 שנים.
בספטמבר 2025 פורסם מאמר ראשון המציג תוצרים ראשוניים בכתב העת world psychiatry.
המאמר מדווח על קוהורט של 772 שורדים מהנובה שנחשפו לטראומה קיצונית במיוחד שעלולה להוביל להשפעה פסיכולוגית משמעותית.
המחקר מעלה כי 72% מהשורדים דיווחו על נטילת חומרים משני תודעה.
על פי המחקר חווית הטראומה תחת חומרים שונים הובילה להשפעות פסיכולוגיות שונות ולביטוי תסמינים שונים בתקופת עיבוד הטראומה הראשונית.
הממצאים הראשונים מצביעים על כך ששימוש ב-MDMA טרם הטראומה השפיע באופן חיובי על איכות השינה, תמיכה חברתית ואינטראקציות חברתיות משופרות, ותוצאות קליניות חיוביות יותר בהשוואה לאלו שחוו את הטראומה תחת חומרים אחרים ואפילו לעומת אלה שלא השתמשו בחומר כלשהו במהלך האירוע.
במרץ 2025 פורסם קדם פרסום המציג תוצרים שעולים מהשעונים החכמים שהשורדים ענדו למשך חודש שלם.
בהתאם למסקנות שהוצגו, עולה כי 54% מהשורדים פיתחו תסימני PTSD קשים כעבור שמונה עד אחד עשר חודשים, וכי אי-יציבות בדפוסי השינה היומיים ושינויים לא סדירים בקצב הלב במהלך החודשים שלאחר הטראומה מנבאים את הסיכון לפתח PTSD חמור בעתיד.
מחקר איכותני בשיתוף אוניברסיטת בר-אילן
מחקר נוסף שנעשה במסגרת העמותה, נעשה בשיתוף אוניברסיטת בר-אילן ובהובלת גיא סימון וד"ר דמיאן הלפרין, מהמחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה.
המחקר עוסק בחווית הטראומה בהשפעת חומרים פסיכדליים אצל שורדי המסיבות: תחושת הסוכנות ותפיסת המציאות והשלכותיהן על ההתמודדות עם האירוע.
המחקר מתמקד באופני ההתמודדות של שורדי ושורדות המסיבות עם חוויות פסיכדליות קשות, חשיפה לא מבוקרת לתוכן טראומתי והתפתחות פוסט-טראומה בהינתן שימוש בחומרים פסיכואקטיביים.
מטרת המחקר להבין מה המאפיינים הייחודיים של החוויה הטראומטית הקולקטיבית של טרור על רקע זהותי-שייכותי, תחת השפעת חומרים פסיכדליים.
שאלת המחקר היא מה הם המרכיבים הייחודיים המבנים את החוויה הפסיכדלית הסובייקטיבית בעת חשיפה לאירוע טרור?
בנוסף, אירוע חריג שכזה אינו ניתן להמשגה אך ורק על ידי כלים כמותיים ומצריך תיעוד וניתוח פנומנולוגי, זאת על מנת לתת מענה ייעודי לאוכלוסיית השורדים.
בנובמבר 2025 פורסמו שני מאמרים, המציגים תמונה ייחודית על המפגש בין חוויה פסיכדלית לטראומה קולקטיבית, מאמר אחד מעלה כי ההחלמה של ניצולי מתקפת הטרור על מסיבת הנובה התעצבה במסגרות רחבות ורב מערכתיות, שבהן חוויות פסיכדליות קיבלו משמעות טיפולית בתוך רשתות של קשר אנושי, תמיכה מקצועית, יוזמות קהילתיות וטקסים תרבותיים.
המאמר השני הציג ממצא מרכזי נוסף, זיהוי תופעה חדשה המכונה דיסוציאציה פסיכדלית אדפטיבית, מצב שבו יסודות של דיסוציאציה טראומטית מתמזגים עם מאפייני דיסוציאציה פסיכדלית, ומאפשרים תפקוד מפתיע ברגעי הישרדות קיצוניים לצד קושי משמעותי בשלבי העיבוד והאינטגרציה שאחרי האירוע.
שני המחקרים יחד מדגישים כי חוויות פסיכדליות בזמן טראומה אינן רק אפקט פרמקולוגי אלא תופעה פסיכו-חברתית רחבה, המושפעת ממערכות תמיכה, משמעות תרבותית ומנגנוני התמודדות עמוקים.
לב אוקון היה פיזיקאי יהודי סובייטי - רוסי, מומחה בפיזיקה גרעינית.
לב אוקון נולד בעיירה סוחיניצ'י שבמחוז קלוגה, כיום ברוסיה, למשפחה יהודית.
בשנת 1953 סיים לימודי פיזיקה ב והחל לעבוד במכון לפיזיקה של האקדמיה הסובייטית למדעים.
בשנת 1956 סיים תואר שלישי ובשנת 1961 פוסט-דוקטורט.
ב-1977 קיבל תואר פרופסור במכון בו עבד.
אוקון לימד במכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה וכיהן בו כפרופסור החל משנת 1967.
בשנת 1990 נבחר כחבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות וכעבור 23 שנים, ב-2013 עזב אותה במחאה על שינויים שהיו צפויים אותה עת, בתפקודה.
אוקון פעל בתחום פיזיקת חלקיקים.
בשנת 1953 הוא פרסם את עבודתו הראשונה שבוצעה בהדרכת ארקדי מגדל.
בשנת 1956 הוא פרסם עבודה על קווארקים ביחד עם יעקב זלדוביץ'.
בשנת 1962 בכנס של CERN הוא לראשונה השתמש במונח הדרון.
על פעילותו הוענק לאוקון עיטור אות הכבוד.
בשנת 1988 הוא קיבל "מדליית מאטאוצ'י" של האקדמיה האיטלקית.
בשנת 2002 הוא קיבל מדליית זהב של לנדאו ובשנת 2008 פרס על שם פומרנצ'וק.
אוקון כתב ספר מדע פופולרי על חלקיקים.
לב בכרך היה פיזיקאי יהודי סובייטי - רוסי.
פעל בתחום חקר אנטנות ומערכות מכ"ם.
לב בכרך נולד בשנת 1921 ברוסטוב על דון למשפחה יהודית.
בשנת 1930 המשפחה עברה למוסקבה בה בכרך סיים לימודי בית ספר בהצטיינות.
בשנת 1942 בכרך החל לימודים באוניברסיטת מוסקבה ובהשמך הועבר לאקדמיה של חיל האוויר אותה סיים בשנת 1945.
לאחר סיום הלימודים בכרך החל לעבוד במשרד תכנון שעסק בתכנון ובניית מערכות מכ"ם.
הוא עבד בתשלובת זו כל חייו.
בכרך פיתח שיטות לחקר ותכנון אנטנות ומערכות מכ"ם.
בתקופה בה עבד במשרד תכנון הוא סיים לימודי תואר שלישי ועבודת פוסט-דוקטורט (1959).
בשנת 1962 הוא קיבל דרגת פרופסור.
על תרומתו לפיתוח מערכות ביטחוניות הוא קיבל פרס ברית המועצות (1951 ו-1976), פרס לנין (1961) ומספר עיטורים.
בנוסף לפעילות בתחום הביטחוני בכרך היה שותף לתכנון רדיו טלסקופים סובייטיים.
בכרך פרסם מאמרים רבים, 6 ספרים ובבעלותו 47 פטנטים.
הוא היה חבר מערכת של כתי עת בתחום מומחיותו.
בשנת 1966 בכרך התקבל כחבר בהתכתבות לאקדמיה רוסית למדעים.
בשנת 2000 לכבודו לנקרא אסטרואיד 8782 Bakhrakh
בכרך נפטר בשנת 2008 ונטמן בבית העלמין טרויקורובסקויה.
לב אלטשולר היה פיזיקאי יהודי סובייטי - רוסי.
עבד על פיתוח נשק גרעיני סובייטי.
לב אלטשולר נולד בשנת 1914 במוסקבה למשפחה יהודית.
אביו עבד בתפקיד בכיר במשרד האוצר הסובייטי.
בשנת 1932 אלטשולר התחיל לעבוד במעבדה לקרני רנטגן של המכון האווירו-הידרודינמי המרכזי (רוסיה).
זמן קצר אחריו הגיעו למעבדה גם ויטלי גינזבורג ווניאמין צוקרמן.
השלושה הפכו לחברים לכל החיים.
בשנת 1933 אלטשולר התחיל ללמוד פיזיקה באוניברסיטת מוסקבה וסיים אותה בשנת 1936.
לאחר פלישת הנאצים לברית המועצות גויס אלטשולר לשורות הצבא האדום ושירת כטכנאי מטוסים בחיל האוויר הסובייטי.
בשנת 1942 לפי בקשה של המכון למחקר של האקדמיה למדעים הוא שוחרר מהשירות.
הוא עבד ביחד עם וניאמין צוקרמן על פיתוח שיטות לצילומי רנטגן מיוחדים.
בשנת 1943 הוא סיים לימודי תואר שלישי.
בשנת 1947 אלטשולר החל לעבוד בסארוב במכון המחקר המדעי הכל-רוסי לפיזיקה ניסיונית בו פותח נשק גרעיני סובייטי.
הוא פיתח שיטות לתכנון וביצוע חישובים לצורכי בניית נשק.
בשנת 1954 הוא סיים עבודת פוסט דוקטורט ובשנת 1956 מונה לפרופסור.
ביחד עם סמואיל קורמר הוא פיתח שיטות למדידת מהירות הקול בזמן פיצוץ.
בשנת 1951 בישיבה פתוחה הוא ציין שלא מסכים עם עמדת המפלגה בנושא ביולוגיה ומוזיקה.
רק בעקבות פניה ישירה מיולי חריטון ללברנטי בריה מעשה זה נותר ללא תגובה של ממש.
אומנם ראשי המכון זכרו את המקרה ובהמשך לא הסכימו לקדם אותו לחבר באקדמיה.
כתוצאה מכך אלטשולר עזב את המכון בשנת 1969.
אלטשולר החל לעבוד במכון למחקר מדידות אופטיות של האקדמיה.
תוך זמן קצר הוא הבין את ההבדל בין התקציבים המוענקים למחקרים אזרחיים לאלה המוענקים למחקרים לטובת נשק גרעיני.
על הישגיו הוא קיבל מספר עיטורים כולל עיטור לנין 3 פעמים, פרס לנין (1960) ופרס ברית המועצות (4 פעמים).
אלטשולר נפטר במוסקבה בשנת 2003 בגיל 90. הוא נטמן בבית העלמין ווסטריאקובסקויה.
בנו בוריס היה פיזיקאי, סיים תואר שלישי בשנת 1969. בהיותו דיסידנט פוטר מעבודה ובשנות ה-80 עבד בניקוי רחובות.
לאחר תחילת הפרסטרויקה הוא החל לעבוד במכון לבדב לפיזיקה.
בשנת 2009 הוא קיבל פרס של פדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה.
לב דודין הוא במאי תיאטרון סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
בשנת 1993 הוא קיבל תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
לב דודין נולד בשנת 1944 בנובוקוזנצק למשפחה יהודית.
אביו היה גאולוג ואמו הייתה רופאת ילידים.
לדודין היה אח צעיר שלמד גאולוגיה ונבחר לשורות האקדמיה הרוסית למדעים.
משפחת דודין פונתה לאזור מלנינגרד הנצורה וחזרה לעיד לאחר סיום הקרבות בשנת 1945.
בהיותו ילד דודין השתתף בחוג תיאטרון.
לאחר סיום בית ספר בשנת 1961 הוא התחיל לימודים באקדמיה לאמנויות התיאטרון בלנינגרד.
הוא סיים את הלימודים בשנת 1966 כולל סיום לימודי הלשמה לבמאי.
דודין התחיל לביים במספר תיאטראות בלנינגרד.
בשנת 1967 הוא התחיל ללמד במכון אותו סיים.
בשנת 1972 דודין ביים הצגה ב"תיאטרון דרמה מאלי של לנינגרד".
בהמשך הוא מונה למנהל אמנותי של התיאטרון ובשנת 2002 כיהן בתפדיד מנהל התיאטרון.
לאור הצלחותיו אולג יפרמוב הזמין את דודין לביים הצגה בתיאטרון האמנותי של מוסקבה עם אינוקנטי סמוקטונובסקי בתפקיד ראשי.
על פעילותו בתחום התיאטרון דודין קיבל פרס ברית המועצות ו-3 פעמים פרס הפדרציה הרוסית.
הוא קיבל מספר עיטורים לרבות מסדר האמנויות והספרות הצרפתי ו"מסדר כוכב איטליה".
בעקבות פלישת רוסיה לאוקראינה דודין פנה לולדימיר פוטין עם מכתב פתוח תוך קריאה לסיים את המלחמה.
בשנת 2023 תיאטרון בו דודין עבד שנים רבות נסגר בדרישת השלטונות.
דף אישי של דודין הורד מאתר התיאטרון.
בהמשך התיאטרון נפתח מחדש ודודין המשיך לפעול בו.
לב אברמוביץ' בורודולין היה צלם ישראלי, אשר התמחה בצילום ספורט.
בין 1940 ל-1941 למד לב במחלקה לאמנות של האוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה לאמנויות הדפוס, אך סיים את התואר רק לאחר שהסתיימה המלחמה.
הוא השתתף במלחמה הפטריוטית הגדולה (מלחמת העולם השנייה), והוענקו לו מדליות על הגנת מוסקבה ועל כיבוש ברלין.
הצילום נכנס לחייו לאחר סיום הלימודים.
פרסומו הראשון התרחש בשנת 1947 בעיתון סטודנטים.
בשנים 1950–1960 עבד כצלם בכתב העת אוגוניוק.
הוא היה הצלם הראשון בברית המועצות שהשתמש באפקט עדשת עין דג.
ספר שנת צילום אשר יצא בשנת 1964 מזהה את ליאו בורודולין ככוכב בצילום העולמי.
בשנת 1967, העיתון היפני Asahi Shimbun הכריז עליו כהצלם הטוב ביותר של השנה.
בשנת 1971 במינכן, הוענקה לליב מדליית זהב אולימפית על הישגים בתחום צילום הספורט.
ב-1972 עלה לישראל והתגורר בתל אביב.
בארץ המשיך לב בורודולין בעבודתו כצלם.
"לב אחרון" הוא אלבום הבכורה של הזמר-יוצר הישראלי ים רפאלי.
הוא יצא לאור ב-28 באוגוסט תחת הוצאת חברת התקליטים NMC יונייטד אנטרטיינמנט.
ים רפאלי נחשף לראשונה בתוכנית "אקס פקטור" בגיל 18, והגיע למקום השלישי בעונה השלישית של התוכנית בשנת 2017. בשנים הראשונות לאחר התוכנית, ים התמקד בעיקר בביצוע שירים שנכתבו והופקו על ידי יוצרים אחרים כשהמעורבות העיקרית שלו הייתה בביצוע והוציא את הסינגל הראשון שלו, "שהכאב ימצא לו חברים", שהפך לפופולרי.
במהלך שנת 2022, רפאלי עבר מהפך אמנותי שבו החל לחפש את הקול הייחודי שלו, כחלק מתהליך של התבגרות אישית ואמנותית.
במקביל, הוא החל לכתוב, להלחין ולהפיק שירים לאמנים אחרים, ביניהם את השיר "יהלום" של אגם בוחבוט, מה שחיזק אותו כאמן יוצר עצמאי.
השיר הראשון ששוחרר מתוך האלבום היה "שיר לאמא" בפברואר 2023. שלושה סינגלים נוספים שוחררו מתוך האלבום במהלך שנת 2024.
האלבום הוגדר כאלבום רוק על ידי רפאלי.
האלבום כולל תשעה שירים שנכתבו והולחנו על רפאלי, עם שיתופי פעולה עם יוצרים נוספים כמו דור אופיר, גל שיינפלד, רוי כהן, אור מילשטוק, עמרי קסטן, שחר סאול, חן קורדובה, אביב ברנהולץ, עידו נצר, עמית מרדכי, שירה מרגלית ואיתי נווה.
רפאלי מתאר את השיר "ניקוטין ואלכוהול" כשיר המתייחס לאובדן ולאסונות שחווה, כולל מות אמו בגיל צעיר ועזיבתו את בית אביו כשהתגייס לצבא כחייל בודד.
רפאלי שיתף כי בתקופות קשות, עשה שימוש בניקוטין ואלכוהול כ"מנחמים", וכי הכתיבה והלחנה של השירים היוו כלי מרכזי בתהליך ההתמודדות שלו.
רפאלי גם שיתף על תחושותיו לגבי השיר "שיר לאמא", בו הוא מתייחס לאובדן אמו ולרגעים הקטנים שבהם הוא מתגעגע אליה, ומשקף את התמודדותו עם הזיכרון והכאב.
לב אברמזון (4 בדצמבר 1963 – 16 בינואר 2026) היה פסל ואמן ישראלי שהתמחה בפיסול סביבתי ובעיצוב אלמנטים פיסוליים למרחב הציבורי.
הוא פעל כפסל חוצות מעל 30 שנה.
לב אברמזון נולד בברית המועצות וכחלק מהגל הגדול של העלייה מברית המועצות לשעבר עלה לישראל בשנת 1992. הוא התיישב באשקלון, שם החל את דרכו המקצועית בתחום הפיסול.
בתחילת דרכו בישראל עסק אברמזון בעבודות עץ מיוחדות, לרבות ריהוט ייחודי וציוד למגרשי משחקים.
בשנת 2007 ייסד אברמזון את חברת "ניו ספארי" (New Safari), המתמחה בפיסול סביבתי ועיצוב אלמנטים לפארקים, כניסות לערים וכיכרות.
החברה פועלת זה יותר מ-20 שנה ומספקת פתרונות יצירתיים לעיצוב ומיתוג המרחב הציבורי ברחבי ישראל.
אברמזון עבד במגוון רחב של טכניקות וחומרים.
הוא התמחה בפיסול מנירוסטה מוברקת ברמה גבוהה, בעיבוד שמטרתו להגיע למצב של מראה המשקף את הסביבה וגורם לפסל להשתלב בטבע.
נוסף לכך, הוא עבד בברונזה עם פטינה, פיברגלס משוריין עם חיזוקים פנימיים, חומרים מרוכבים, מתכת ופולימרים ידידותיים לסביבה.
הצביעה והציפוי בפסליו מתבצעים בחומרים ייחודיים העמידים בשחיקה, קורוזיה, מגע וקרינת UV.
לפי הגישה של האמן הפסלים מיועדים להיות חלק הוליסטי מהסביבה העירונית, לכן רבים מהפסלים שלו משלבים אלמנטי תאורה, מים, גינון וצמחייה – וכך הופכים לחלק מסביבה עירונית ונופית כוללת.
פסלים סביבתיים לכיכרות ולמרחב הציבורי
אברמזון פיסל מאות פסלים הפרוסים ברחבי הארץ, כאשר חלקם הפכו לסמלים עירוניים, כמו כן ביצע גם מספר פרויקטים עבור עיריית לאס וגאס ועיריית סן אנטוניו.
פסל "תנופה" - בכניסה הצפונית לעיר בשדרות מנחם בגין, המורכב משני חלקים: אחד המסמל פריצה לשמיים עם בועות המבטאות דינמיות, והשני עם המילה "אשקלון" בנירוסטה מוברקת היוצרת אפקט מראה
פסל "המוזה הימית" - בטיילת עיר ימים החדשה, בגובה 7.5 מטרים, המורכב משתי קשתות השזורות זו בזו עם מיתרים המזכירים נבל
סדרה של שבעה פסלים בשכונת "אגמים" - כולל הפסלים "מגפוליס", "אולימפוס", "נצח", "שלוש משאלות", "מדבר", "מרינה" ו"מסתורין"
פסל "ציפורי האביב" - בכניסה לעיר מכביש 431, המורכב משני אלמנטים גליים המבטאים רוח יהודית וישראלית
פסל "מעוף" - בכניסה לפארק הטכנולוגי מכביש 443
פסל "אופק" - בכניסה המזרחית לפארק הטכנולוגי
פסל "אהבה" - בגובה 3.6 מטרים
פסל "ניצחון" - בכניסה לאצטדיון, בגובה 3.8 מטרים
פסל "בייגלה" - בגובה 2 מטרים
פסל "כיכר הציפורים" - בבאר שבע, בגובה 5.7 מטרים
פסל "משחק הדולפינים" - באשדוד
פסל "3 יונים" - בגן יבנה
פסל "כיכר יונים" - בביתר עילית
אברמזון יצר מגוון אלמנטים פיסוליים לילדים הכוללים דמויות חיות כמו פיל, תנין, צב, פרה, כלב, חתול, ג'ירפה, זברה ועוד.
הדמויות עשויות מפיברגלס משוריין ומיועדות לשימוש בגני שעשועים ובפארקים ציבוריים.
אברמזון התמחה ביצירת אנדרטאות להנצחה וזיכרון:
אנדרטה לזכר קורבנות השואה באשקלון (2023) - מתנשאת לגובה 5 מטרים ורוחב 3.5 מטרים, מורכבת מאלמנט מגן דוד עשוי נירוסטה מלוטשת עם להבה מברונזה ומשני צדדים חצאי קשתות המסמלות ידיים מגנות
אנדרטה לזכר חללי צה"ל ופעולות האיבה ברעננה (2023) - במרכזה כדור עליו רקוע מגן דוד מברונזה עם שמות הנופלים, כוללת אלמנטים המדמים שלהבות "נר יזכור"
אנדרטה לזכר חללי מלחמת "חרבות ברזל" באשקלון (2025): כוללת 16 כדורי זיכרון בגווני ירוק-זית עם מגן דוד מוזהב ושמות הנופלים.
אנדרטאות אחרות: פסל לזכר דוד וחביבה פתאל במרכז הרפואי ברזילי (2018) - פסל סביבתי שנתרם על ידי המשפחה.
אברמזון האמין בחיבור הפסל למקום שבו הוא מוצב.
כפי שהוא מתאר: "אני רוצה שהפסל יהיה קשור למקום, לא סתם לשים משהו.
כשאני מוזמן להציב פסל חוצות, אני נוסע למקום וחוקר את ההיסטוריה שלו".
תהליך העבודה שלו כלל מחקר היסטורי של האתר - כמו במקרה של כיכר אשקלון, שבה גילה שהעיר השתמשה בעבר ביוני דואר לבנות וארכאולוגים מצאו מטבעות עתיקות עם ציורי יונה, מה שהוביל ליצירת כיכר היונים.
אברמזון נחשב לאחד מפסלי הכיכרות הפופולריים בישראל.
הוא החל לעסוק בפיסול כיכרות בשנת 2002 עם פסל הגל בכניסה לאשקלון, כאשר בחר להתמחות בנירוסטה ובסגנון אבסטרקטי בניגוד לפסלים אחרים שעבדו עם בטון ואבן.
מאז הפך לפסל מבוקש עם עשרות פסלים בערים כמו חיפה, ירושלים, אשדוד, מודיעין, נהריה, באר שבע ונתניה.
אברמזון עבד בשיתוף עם רשויות מקומיות ברחבי הארץ ומופיע בפורטלים מקצועיים כמו פורטל הרשויות המקומיות.
והוא מוכר כאחד הפסלים הסביבתיים הפעילים בישראל.
החברה שהקים פועלת מאשקלון ומספקת שירותי תכנון, ייצור והתקנה של פסלים סביבתיים.
החברה מתמחה בפתרונות יצירתיים למרחב הציבורי ומציעה התאמה אישית לכל פרויקט.
לב ניקולייביץ' טולסטוי היה סופר והוגה רוסי, שנודע בזכות שורה של יצירות מופת, שהמוכרות בהן הן "מלחמה ושלום" מ-1869 ו"אנה קארנינה" מ-1877, המהוות את שיאו של הרומן הריאליסטי.
הפילוסופיה הפציפיסטית של טולסטוי וקריאתו להתנגדות לא אלימה הותירו רושם עז אף הן ואומצו על ידי מהטמה גאנדי, טנזין גיאטסו ומרטין לותר קינג כשיטת מאבק.
הוא נולד והתגורר רוב חייו באחוזה משפחתית ביסנאיה פוליאנה.
טולסטוי נולד בשנת 1828 באחוזת יסנאיה פוליאנה במחוז טולה שברוסיה, הרביעי מבין חמשת ילדיהם של מריה וניקולאי איליץ' טולסטוי, שהשתתף במלחמת רוסיה-צרפת.
הוריו מתו בילדותו, והוא ואחיו גודלו בידי קרובי משפחה.
בשנת 1844 החל ללמוד משפטים ושפות המזרח באוניברסיטת קאזאן.
מוריו תיארו אותו כמי שאינו מסוגל ואינו רוצה ללמוד.
טולסטוי עזב את לימודיו מבלי לסיימם, וחזר לאחוזת יסנאיה פוליאנה, ובילה חלק ניכר מזמנו במוסקבה ובסנקט פטרבורג.
בשנת 1851, לאחר ששקע בחובות עקב הימורים, עבר עם אחיו המבוגר ממנו לקווקז והתגייס לצבא.
אחרי מלחמת קרים השתחרר מהצבא.
בעת שירותו במלחמה, הכיר טולסטוי את סרגיי אורוסוב עמו דן בענייני תאולוגיה ומתמטיקה.
בין היתר הכיר טולסטוי באמצעות אורוסוב את החשבון האינפיניטסימלי, בו השתמש כמטפורה בספרו "מלחמה ושלום".
בהיותו בפריז היה עד להוצאה להורג, חוויה שהשפיעה עליו עמוקות.
במסעו השני בצרפת פגש את ויקטור הוגו הנערץ עליו, וכן את האנרכיסט פייר-ז'וזף פרודון, שממנו לקח את שם החיבור La Guerre et la Paix כשמו של הספר שחיבר "מלחמה ושלום".
את השפעתו של ויקטור הוגו ניתן לחוש בספר כולו.
בהשפעת רעיונות שספג במסעותיו באירופה, הקים טולסטוי בשובו בתי ספר לילדי הצמיתים שבאחוזתו.
ב-23 בספטמבר 1862 התחתן עם סופיה אנדרייבה בהרס (המכונה בשם החיבה סוניה), בתו של רופא החצר, שהייתה צעירה ממנו ב-16 שנה, ולשניים נולדו 13 ילדים.
לפחות ילד נוסף אחד נולד לטולסטוי מחוץ למסגרת הנישואים.
ב-1881 עבר עם משפחתו למוסקבה, ביתו במוסקבה משמש היום מוזיאון (Музей-усадьба ЛН Толстого).
זמן קצר לפני מותו מדלקת ריאות עזב את ביתו עקב יחסים עכורים עם אשתו.
ברומן הנעורים שלו, "ילדות, נעורים, עלומים" (1852–1856) מתאר טולסטוי בחיות ובחדות-התפישה הפסיכולוגית האופיינית לכתיבתו את ילדותו כבנו של בעל אחוזות עשיר שמתחיל להתוודע לפער המעמדי בינו לבין בני האיכרים עמיתיו למשחק.
למרות חוסר הבשלות של יצירותיו המוקדמות, ניכר כבר בהן כישרונו הכביר, והן הקנו לסופר הצעיר מקום מכובד בין יוצרי הדור.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-19 נטל טולסטוי חלק במלחמת קרים כקצין זוטר (סגן) בצבא הרוסי.
החוויה עוררה בו אימה וסלידה, וחיזקה את הפציפיזם שלו.
טולסטוי תיאר את חוויותיו מהמלחמה בספר "סיפורי סבסטופול" שיצא לאור בשנת 1856. אף שהספר אינו כולל כמעט עלילה, מצליח טולסטוי לרתק את הקוראים בכושר התיאור המופלא שלו ובאבחנותיו הפסיכולוגיות הדקות, ולעורר בהם תחושות סלידה וסיאוב כפי שטולסטוי עצמו חש כלפי המלחמה.
ואף מאוחר יותר בכתבו על הפטריוטיות שם טולסטוי מתאר את האירועים שלאחר המלחמה בצורת כתיבה של מסה בעלת אופי פסיכולוגי.
בכתב זה טולסטוי ממשיך ומדגיש את קווי המחשבה שלו על פציפיזם ועל שלום מזויף בחסות פטריוטיות.
מספר שנים מאוחר יותר, בשנת 1863, ניסה טולסטוי את כוחו לראשונה ברומן "גדול", "הקוזאקים", המגולל את עלילותיו של אציל רוסי המאוהב בנערה קוזאקית.
שש שנים מאוחר יותר, בשנת 1869, הוציא לאור את "מלחמה ושלום".
ב-1877 הוציא לאור רומן חשוב נוסף, "אנה קארנינה".
ב-1889 הוציא לאור את הנובלה "סונאטת קרויצר", שהסעירה את הרוחות ברוסיה ונחשבה בעיני רבים לשערורייתית.
מלחמה ושלום רומן שזכה לתהילת עולם.
עלילת הסיפור מתחילה ביולי 1805, עת ניצב נפוליאון בשיא זוהרו, ומסתיימת באפילוג בשנת 1819, אחרי מלחמת 1812, נפילתו וגלותו של נפוליאון.
בין לבין פורש טולסטוי עלילה רחבה ובה מאות דמויות ראשיות ומשניות, חלקן היסטוריות ואחרות בדיוניות.
טולסטוי לא החשיב את "מלחמה ושלום" בתור רומן, אלא כאפוס היסטורי שנועד לאייר את הבנתו וחזונו לגבי ההתפתחות ההיסטורית.
אנה קארנינה הוא רומן שפורסם בתחילה כסדרה בהמשכים בירחון, ובשנת 1877 יצא בשלמותו כספר.
האחד - של אנה קארנינה ומאהבה, הגראף ורונסקי, והשני של קונסטנטין לוין ואשתו קיטי.
בכתבה שפורסמה בטיים מגזין היוקרתי, בחודש ינואר 2007, דורג הספר במקום הראשון מתוך עשרת המקומות ברשימת הספרים הגדולים של כל הזמנים.
הספר אמור להיות מדריך להגות ולקריאה לאדם המשכיל ומכיל למעלה מ-1,000 עמודים ובהם ציטוטי הוגים רבים על נושאים שונים הערוכים כתוכנית קריאה לאורך כל ימות השנה.
על הספר שורה רוח של אנרכיזם ושלילת כל ממסד, בפרט הכנסייה הממוסדת וכמריה, לעומת זאת מביע הספר אמונה שלמה בטוב לבו של היחיד ובכוחו ליצור קשר בלתי-אמצעי עם אחיו בני האדם ועם האלוהים.
למרות היותו בן אצולה, נטה טולסטוי לתפיסות מהפכניות אנרכיסטיות .
טולסטוי הושפע מהגותו של קרל מרקס, אף שחלק עליו בנושאים רבים.
טולסטוי האמין כי ההיסטוריה האנושית היא היסטוריה של כוחניות צרופה, וראה כל ארגון אנושי כמנגנון שמטרתו הפעלת כוח.
על-פי הגותו, כל ניסיון לאכיפת חוק ויצירת מנגנון ממשלתי, הוא מניפולציה של השלטון, שנועדה לשלוט באנשים כנגד טובתם.
טולסטוי האמין כי האשליה המכוונת מלמעלה של הציבור, היא שהביאה אותו להאמין כי לא ניתן לנהל חיים אנושיים מהוגנים בלא להיעזר בממשל.
על-פי טולסטוי, עמלים השלטונות בשכנוע הפרט כי הוא בור ואינו מסוגל לדאוג לענייניו, וזוהי לשיטתו הסיבה היחידה להמשך קיומו של כל שלטון.
טולסטוי האמין כי מודעות לאשליה זו, וניסיון להימנע ממנה, יביאו להכחדת המשטר ולמניעת האלימות הטמונה בו.
עם זאת, טולסטוי סבר כי כל שימוש בכוח נגדי דינו ליצור מצב זהה של כפייה ואלימות, ועל כן התנגד לכל פעולה אקטיבית כנגד השלטונות.
בהשפעת המרקסיזם, האמין טולסטוי כי בעלות על קרקע ועל הון היא צורת כפייה נוספת.
עם זאת, במציאות הרוסית הפיאודלית למחצה של תקופתו, בה השליטה על הקרקע הייתה בידי האצולה שהיוותה חלק מן המנגנון הממשלתי, זיהה טולסטוי את הבעלות על הקרקע וההון כחלק מן המוסד הממשלתי (שלא כמו מרקס, שראה בכך מעמד נפרד הבנוי על שוק קפיטליסטי, ולא פיאודלי).
בהתאם לכך, טען טולסטוי כי יש להעדיף עבודות פרטיות על פני ציבוריות (בניגוד למרקס, שראה בעבודה הפרטית את מקור ההון).
עמדותיו היו נר לרגלי נרודניקים באינטליגנציה הרוסית הפרו-עממית.
טולסטוי קרא לכל בני האדם שלא לקחת חלק בכל מוסד ממשלתי, והעדיף חיים המבוססים על השוק הפרטי.
מתוך הבנה כי הדבר לא ניתן לביצוע על ידי כל האנשים, טען כי על האדם לצמצם את מעורבותו בשלטון ככל הניתן, בהימנעות משירותים ציבורים, הימנעות ממשרות ציבוריות, העדפת משרה ציבורית נמוכה על גבוהה, וכדומה.
טולסטוי נחשב לפציפיסט, והיה מהראשונים לקרוא לסרבנות צבא.
לדעת טולסטוי, הפתרון למלחמות ולאלימות הממשלתית הוא תנועת התכחשות המונית לשלטון.
עם זאת, הוא התנגד למאמצים לארגן תנועה שכזו, שכן אלו היוו לדעתו מקור לכפייה עתידית נוספת.
בניגוד לעמדה זו של טולסטוי, קמו תומכים רבים אשר הושפעו מהגותו וניסו לייסד צורות התארגנות אנרכיות.
מפורסמות ביותר הן הקומונות הטולסטויאניות - מושבות אנרכיסטיות-שיתופיות שקמו ברחבי רוסיה והפכו לסמל ההתיישבות האנרכית.
במסגרת פעילותו כאיש חינוך כתב טולסטוי כמה כתבי עת בתחום החינוך, והאמין בחינוך אנרכי חסר מתודה.
טולסטוי היה צמחוני וטען כי "הבחירה לאכול בשר מדכאת את היכולת הרוחנית הגבוהה ביותר באדם: זו של סימפתיה ורחמים כלפי יצורים חיים כמותו".
טולסטוי התנזר מחיי מין, לאחר שנולדו לו 13 ילדים (5 נפטרו).
התנזרות זו יצרה עימותים קשים בינו לבין אשתו הצעירה ממנו ב-16 שנים.
המשבר הרוחני שעבר בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19 הובילו לבחון גם את דעותיו ביחס ליהודים ואף ללמוד עברית מפיו של הרב של מוסקבה, הרב שלמה זלקינד (שמאוחר יותר גורש לווילנה עקב יהדותו), כדי שיוכל לקרוא את התנ"ך בלשונו המקורית.
במכתב פרטי שתוכנו התפרסם בשנת 1910, כתב טולסטוי:
יש להעיר שהיום מקובל במחקר לטעון שמכתב זה מזויף, ומעולם לא יצא מתחת ידו של טולסטוי.
יש הטוענים שטולסטוי, לפחות בתחילת דרכו וכרבים מבני דורו, החזיק בדעות אנטישמיות, שהתבטאו ביחס עוין ושלילי ליהודים, על פי תשובתו של טולסטוי לעיתונאי היהודי לינצקי, שהיהודים "מציקים" לו בעניין פרעות קישינב.
במכתב זה האשים את הממשל בפרעות, ולטענת המגנים את טולסטוי, נמנע בכך מלהגיב על ההתנהגות הפושעת של ההמון.
הדברים פורשו כאילו מדובר בתגובתו היחידה למכתבו של הסופר שלום עליכם (שלום רבינוביץ') המבקש מטולסטוי להשתתף בקובץ סיפורים קצרים בשם: "הילף: א זאמעל-בוך פיר ליטעראטור און קונסט" (עזרה: אסופת ספרות ואמנות) לטובת היהודים נפגעי הפרעות, והובנו כגילוי תפיסתו האנטישמית האמיתית.
אך לאמיתו של דבר, טולסטוי אכן נענה לרבינוביץ' במכתב מ-6 במאי 1906, בו גינה בכל פה את הפרעות וכתב:, ואף שלושה סיפורים מפרי עטו אכן הופיעו באותה אסופה ספרותית.
בניגוד לטענה הנפוצה, הוא צירף את חתימתו לעצומת מאה הסופרים והוגי הדעות אל הצאר, עצומה מאת ולדימיר סולוביוב נגד הפרעות בקישינב, ובה כתב:
במהלך ביקורו של ליאון ברמסון, מראשי אורט רוסיה, יחד עם קבוצה של פעילים יהודים ביאסנאיה פוליאנה אמר להם טולסטוי:
גרגר כביצת התרנגולת, לב טולסטוי, תל אביב יפו, ה'תרצ"ב.
ילדות, נעורים, עלומים, הוצאת עם עובד, 1948.
השופט החכם (בת השלג, דב הזהב), תרגום : יצחק לבנון, הוצאת עמיחי, 1964.
"חאג'י מורטי, הקוזקים, ספורים לילדים", הוצאת שטיבל, 1937.
"סיפורים לקטנים", הוצאת עם עובד, 1964.
"איבן השוטה - סיפורים לילדים", ציורים : זיוה שישא, תרגום: יצחק לבנון, הוצאת מ.
"לב טולסטוי לילדים", הוצאת יזרעאל, 1975.
"וניה טפשון", ציורים: קלוד לפואן, הוצאת עם עובד, 1984.
"שלוש השאלות - סיפור לילדים על פי לב טולסטוי", (פורסם 2003), עיבד: ג'ון ג' מות', תרגום: תלמה אליגון-רוז, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2005.
מלכות האלוהים שוכנת בתוכך, (1894), שפת המקור רוסית.
הספר הודפס בגרמנית (בגרמניה), ותורגם לאנגלית.
ילדות, עלומים, נעורים (Детство, Отрочество, Юность) - פורסם בין 1852–1856
רשימת ערכים בוויקיפדיה על ספרי לב טולסטוי
לב סמיונוביץ' וִיגוֹצְקי (או וִיגוֹטְסְקי; ברוסית: Лев Семёнович Выго́тский; 17 בנובמבר 1896 (5 בנובמבר לפי הלוח היוליאני) – 11 ביוני 1934) היה פסיכולוג התפתחותי יהודי-רוסי, מייסד הפסיכולוגיה התרבותית-היסטורית .
לב ויגוצקי נולד בשנת 1896 באורשה שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), למשפחה יהודית מן המעמד הבינוני, וגדל בעיר הומל.
את חינוכו היסודי קיבל בבית מפי מורים פרטיים, ונוסף לתוכנית הלימודים הרגילה למד גם לימודי דת.
בשנת 1913 סיים בהצטיינות את בית הספר התיכון.
באותה שנה עבר למוסקבה, ולמד באוניברסיטת מוסקבה (שאליה התקבל במסגרת מגבלות הנומרוס קלאוזוס) משפטים, ספרות ולשון, כאשר במקביל למד באוניברסיטה פרטית היסטוריה ופילוסופיה.
סיים את לימודיו בשנת 1917.
ויגוצקי נודע כפסיכולוג על אף שמעולם לא למד פסיכולוגיה; עיקר עניינו היה נושאים הומניסטיים.
את עבודת הדוקטור שלו על הפסיכולוגיה של האמנות כתב ללא כל הנחיה, והיא כללה את חיבורו על המלט שנכתב בשנים הראשונות ללימודיו במוסקבה.
מבין כל הפסיכולוגים הרוסים היה ויגוצקי, קרוב לוודאי, הבינלאומי ביותר.
למרות זאת רעיונותיו התקבלו במערב רק כחמישים שנה לאחר מותו.
ויגוצקי, ששלט בשפות אחדות, התכתב עם מספר פסיכולוגים מערב-אירופיים, ובעיקר הושפע מהפסיכולוג השווייצרי ז'אן פיאז'ה.
על מנת לפרוס את משנתו של ויגוצקי יש לעמוד על ההבדלים או ההשוואות שבינו לבין פיאז'ה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוכרה התאוריה של ויגוצקי ברוסיה כתאוריה המבטיחה ביותר על התפתחות הילד והלמידה.
בעוד שוויגוצקי מוצג במערב לעיתים קרובות כפסיכולוג מרקסיסטי, הרי שהוא ככל הנראה היחיד מבין הפסיכולוגים המובילים שמחשבתו היצירתית ניזונה גם מהיהדות.
בשנים 1916–1917, בעודו סטודנט באוניברסיטת מוסקבה, החל ויגוצקי לפרסם סקירות ספרותיות ומאמרים על ההיסטוריה והתרבות היהודית, וכן מספר מאמרים וביקורות ספרותיות עבור כתב-העת היהודי 'נוֹוִי פּוּט' (רוסית: "דרך חדשה").
נושאי פרסומיו המוקדמים היו, אם כן, בתחום התרבות היהודית.
ייתכן כי כמה מרעיונותיו המאוחרים, כמו רעיון הכלים הפסיכולוגיים, שאבו את השראתם ממקורות יהודיים, וייתכן שלא.
בין השנים 1924–1934 הרצה ויגוצקי וערך מחקרים במכון הפסיכולוגי במוסקבה שהוקם על ידי קונסטנטין קורנילוב.
זמן קצר לאחר הגיעו למכון, הפך למנהיגהּ של קבוצה קטנה אך הולכת וגדלה של פסיכולוגים צעירים, בהם אלכסנדר לוריא ואלכסיי ליאונטייב.
תחומי הפעילות המחקרית שלו ושל קבוצתו כללו היסטוריה של הפסיכולוגיה, מחקר ניסיוני של שפת הילד והתפתחות מושגים, וכן פרויקטים של מחקר ופיתוח בתחומי החינוך המיוחד והפסיכופתולוגיה.
במקביל לעבודתו במוסקבה הרצה ופיקח ויגוצקי על פרויקטים מחקריים בלנינגרד ובחרקוב.
בין השנים 1931–1932 ארגן עם עמיתו אלכסנדר לוריא מחקר קוגניטיבי בין-תרבותי ראשוני באסיה המרכזית.
בשנות ה-30 המוקדמות הופעל על ויגוצקי ועל קבוצתו לחץ פוליטי כבד שמטרתו הייתה להביא לידי מידה מסוימת של אחידות מרקסיסטית-לניניסטית בין הפסיכולוגים הסובייטים.
מאמרים בכתבי-עת סיווגו אז את התאוריה של ויגוצקי כ"סובייקטיבית", "אקלקטית" ו"מזיקה לפרקטיקה החינוכית".
עימות ישיר בין ויגוצקי ומבקריו לא התקיים מעולם, כנראה עקב מותו בטרם עת (ב-1934).
המכה הניצחת לתאוריה שלו באה מאוחר יותר, ב-1936, כאשר פרסמה הממשלה הסובייטית פסק-דין כנגד ה"פדולוגיה" – תנועה שעסקה בפסיכולוגיה של הילד והחינוך, והחרימה את כל המחברים שהיו קשורים עם תנועה זו.
ספריו של ויגוצקי נשארו ב"רשימה השחורה" עד אמצע שנות ה-50, ורק בשנות ה-80 התפרסם ברוסיה האוסף המלא של מאמריו.
ויגוצקי התעניין תמיד במסתורין של המחשבה המחפשת להּ התגלמות בשפה, ושל השפה המנחה את מחשבותינו.
האחות הרחמנייה שסעדה את ויגוצקי על ערש מותו דיווחה כי מילותיו האחרונות היו "יָה גוֹטוֹב" – שניתן לפרשן כ"אני גמור" אך גם כ"אני מוכן", מה שמדגיש את הכפילות העמוקה של ביטוי מילולי.
ויגוצקי חיבר שני ספרים חשובים בתחום החינוך: "למידה בהקשר חברתי" ו"חשיבה ודיבור".
ויגוצקי נפטר ב-1934 במוסקבה, בגיל 37, ממחלת השחפת.
התאוריה של ויגוצקי בנויה על מרכזיות התרבות ותרומתה המכרעת להתפתחות האדם.
הוא טוען כי האדם הוא תוצר התרבות, כלומר התפתחות המחשבה, השפה והחשיבה הרציונלית מתפתחים דרך אינטראקציה חברתית, כך שכלל היכולות המנטליות, הקוגניטיביות והרגשיות של האדם מייצגות את הידע המשותף של התרבות.
התפתחות קוגניטיבית אצל האדם נובעת מתוך התהליך הדיאלקטי שבו לומד הילד ומתפתח דרך חוויות משותפות של פתרון בעיות עם אדם אחר (הורה/מורה).
הילד לומד את הכללים התרבותיים של פתרון בעיות בתחילה תוך תצפית וחיקוי, ומאוחר יותר דרך לקיחת אחריות על מעשיו .
ויגוצקי טוען כי אנו מעניקים פרשנות לעולם על ידי שימוש בכלים אינטלקטואליים מתווכים אשר משפיעים בדרך עמוקה על המשמעות שאנו נותנים לכל דבר.
לפיכך, התפתחותנו האינטלקטואלית לא יכולה להיות מובנת כהלכה במונחים אפיסטמולוגים של ידע נצבר או של שלבים התפתחותיים פסיכולוגיים כפי שגרס פיאז'ה.
ברם, היא מחייבת הבנה מלאה של התפקיד אותו ממלאים הכלים האינטלקטואליים הזמינים לחברה שלתוכה גדל האדם.
שני רעיונות מרכזיים מונחים בבסיס תורתו של ויגוצקי- הפנמה (internalization) ואזור ההתפתחות המקורבת (Zone of Proximal Development).שני המושגים הללו יבוארו להלן.
ויגוצקי גרס כי לסביבה יש חשיבות מכרעת בהתפתחותו האינטלקטואלית של הילד.
עיקר ההתפתחות על פי ויגוצקי מתרחשת באמצעות תהליך של הפנמה, כלומר קליטת הידע מתוך הקשר.
רוב המידע שהילד מפנים מתרחש כתוצאה מאינטראקציות עם הסביבה.
את המידע שהילדים קלטו מהסביבה הם מפנימים, וכך הופכים אותו לשלהם.
ויגוצקי גרס כי הסביבה מעניקה לילד הנחיה אישית, המותאמת למידת התקדמותו במהלך ניסיונותיו להתמודד עם משימה מסוימת הדורשת פתרון.
בתהליך זה המכונה פיגום (scaffolding), הסביבה פועלת באופן מכוון להגברת המוטיבציה של הילד ולחיזוק יכולתו להמשיך במאמציו בדרכו לפתרון הבעיה העומדת לפניו.
מושג הפיגום פותח והיווה נדבך מרכזי גם במשנתו של הפסיכולוג האמריקני, ג'רום ברונר.
אזור ההתפתחות המקורבת או בקיצור ZPD (ראשי תיבות של: Zone of Proximal Development) מוגדר כטווח שבין יכולות הלומד לבצע פעולה כלשהי בכוחות עצמו לבין יכולותיו לעשות זאת עם סיוע.
בתחילה ויגוצקי פיתח את הרעיון כדי לטעון כנגד שיטת האבחון האקדמית למדידת אינטליגנציה של תלמידים.
הוא הגה את הרעיון כפיתוח של תיאורית ההתפתחות הקוגניטיבית של ז'אן פיאז'ה ביחס ליכולותיו של ילד להיות לומד עצמאי.
בעוד פיאז'ה האמין שקיימת הבחנה ברורה בין התפתחות לבין למידה, ויגוצקי שהשקיע זמן רב בחקירת השפעת ההוראה בבית הספר על תלמידים, הבחין שרעיונות מילוליים נתפסים די בקלות על ידי התלמידים בעוד שמתמטיקה וכתיבה שנלמדים בבית הספר, לא נרכשים בטבעיות כזו.
פיאז'ה שהיה חסיד של חשיבה עצמאית וביקר את שיטת ההוראה באופן שהיא נעשית על ידי המורים ונפוצה בבתי הספר, טען שהתפתחות היא תהליך ספונטני שנובע כולו ממאמציו של הילד בלבד.
ויגוצקי אמנם התייחס להתפתחות הספונטנית כמשמעותית, אך לא כאחראית בלעדית להתפתחות.
הוא האמין שילד לא יתקדם באופן משמעותי אם יניחו לו לגלות את הכול בכוחות עצמו, וציין את הידע והכלים, והניסיון התרבותי שנמסרים מדור לדור והילדים נעזרים בהם רבות.
לדעתו מורים טובים לא אמורים להציג תכנים מורכבים מדי כדי "לאתגר" את תלמידיהם.
הוא טען שכדי לקבוע מה מידת האינטליגנציה של התלמיד לא צריך לבחון אותו מה הוא יודע, אלא עדיף לבחון מה יכולותיו לפתור בעיות באופן עצמאי ומה יכולותיו לפתור את הבעיות בסיועו של מבוגר.
הוא שאל: "האם שני תלמידים שקיבלו ציון זהה במבחן, הם ברמת התפתחות זהה?" הוא קבע שלא.
(כי הרי ייתכן שהאחד מניין שנותיו היה שמונה ואילו האחר שתים עשרה).
עניין מהותי הוא שתהליכי ההתפתחות אינם חופפים לתהליכי הלמידה, אלא עוקבים לתהליכי הלמידה, שיוצרים את אזורי ההתפתחות המקורבת.
בין תהליכי ההתפתחות והלמידה מתקיימים יחסי תלות דינאמיים מורכבים ששום נוסחה לא תוכל להגדירם.
הרחבת המושג אזור ההתפתחות המקורבת
מאז ההגדרה המקורית של ויגוצקי, הורחבה הגדרת ה ZPD ושונתה.
גרסה מתקדמת יותר של ההגדרה: אזור ההתפתחות המקורבת הוא הטווח של הלמידה שמתקיימת כאשר אדם נעזר במורה או בעמית, בעל מערך מיומנויות מפותח יותר מזה של הנבדק.
כלומר האדם שלומד את המיומנויות לא יכול להשלים את הלמידה ללא סיועו של המנחה או העמית.
על המורים, לפיכך, לעזור לתלמידים להשיג את המיומנויות שהם מנסים להתמחות בהם, מתוך כוונה שהמורים לא יידרשו יותר לאותה המשימה.
לדוגמה לימודי נהיגה, מורה הנהיגה מלמד את התלמיד על ידי הסברים כיצד המכונית פועלת, על ידי הדגמות, כמו מנח הידיים הנכון על גבי ההגה, ומה הטכניקה לקריאת מצב הכביש וכדומה.
וככל שהתלמיד מתקדם, נדרשות לו פחות ופחות הנחיות, עד התוצאה המקווה שהתלמיד יהיה כשיר לנהוג בעצמו.
ויגוצקי טען שאנו לא יכולים לבחון את התלמידים רק על סמך הדברים שהם מסוגלים לבצע בכוחות עצמם, אלא עלינו לבחון מה הם מסוגלים לבצע במסגרת חברתית.
משום שבמקרים רבים תלמידים מסוגלים להשלים משימות בקבוצה בטרם הם יצליחו לבצע אותה בעצמם.
הוא ציין שמשימתו של המורה היא לקדם את יכולותיו של התלמיד צעד-אחר-צעד, שהרי מורה לא יוכל ללמד איזון משוואות כימיות את תלמידי כיתה א'.
כמו כן, אל למורה ללמד את כל התלמידים באופן אחיד, אלא עליו לקבוע מי מהתלמידים מתאימים לאיזה שיעור.
לדעת ויגוצקי החיסרון העיקרי של המבחנים המתוקננים הוא שהם בוחנים רק את יכולותיו של הלומד בעצמו בלבד, ולא את יכולותיו במסגרת קבוצתית שבה יכולות אלו מקודמות בעזרת העמיתים.
בתאוריית ה ZPD נעשה שימוש נרחב בחקירת ההתפתחות השכלית של הילד בתחום החינוך.
התאוריה באה לידי ביטוי במבנה של "נקודות תמיכה" בדרך לביצוע משימה, אלו מכונים "פיגומים" (Scaffolding).
הכוונה היא לעזרה או הדרכה שניתנת על ידי מבוגר או עמית מכשר יותר שמותר לילד להיעזר בהם.
ויגוצקי מעולם לא הזכיר מונח כזה.
"פיגום" בהקשר זה פותח לראשונה על ידי ג'רום ברונר, דייוויד ווד וגייל רוס, כאשר הם מימשו את הרעיון של ויגוצקי לגבי ZPD במגוון הקשרים חינוכיים לרבות פיתוח עקרונות עיצוב אוניברסליים ללמידה.
חוקרים רבים, עם גישות שונות וממסגרות מחקר שונות, הוכיחו שלמידה בשיתוף פעולה יעילה במגוון רב של הגדרות והקשרים.
מורים אמורים לייעד לתלמידים משימות שהם לא מסוגלים לפתור בעצמם אך הם כן יוכלו לבצע אותן עם עזרה.
המורים צריכים לספק עזרה לתלמידים כדי לסייע להם ללמוד כיצד להשלים את המשימה בעצמם ואז לתת להם משימות מורכבות עוד יותר שלפני כן הם לא היו יכולים להתמודד עימן בעצמם.
ובהקשר למבוגרים, בעבודה ובלימודים, כדאי שעמיתים יאתגרו אלו את אלו כדי לפעול בשיתוף פעולה ולהצליח.
מחשבה ותרבות: אסופה / לב ויגוצקי; עורכים: אלכס קוזולין וגבריאלה עילם (תרגום מרוסית: אנה וקסלר), ירושלים: מכון ברנקו וייס לטיפוח החשיבה, 2003.
למידה בהקשר חברתי: התפתחות התהליכים הפסיכולוגיים הגבוהים / לב ויגוצקי; עורכים: מיכל צלרמאיר ואלכס קוזולין, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2004.
חשיבה ודיבור / לב ויגוטסקי; עורכת המהדורה העברית: בלה קוטיק-פרידגוט (תרגמה מרוסית: רחל גילבאום), ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס - האוניברסיטה העברית, תשס"ז-2006.
לב איוואנוביץ' יאשין היה שוערה של נבחרת ברית המועצות בכדורגל וקבוצת דינמו מוסקבה החל בשנות ה-50 ועד לתחילת שנות ה-70. נחשב לאחד מגדולי השוערים בתולדות הכדורגל העולמי.
נודע בכינוי "היהלום השחור", "הפנתר השחור" עקב לבושו השחור במשחקים וזינוקיו האקרובטיים, או "העכביש השחור" – בשל ידיו הארוכות והמגיעות לכל מקום.
לב יאשין נולד במוסקבה, במשפחת פועלים.
בגיל 14 עזב את בית הספר והחל לעבוד במפעל.
בשעות הפנאי שיחק בקבוצת הכדורגל של המפעל.
שנתיים אחר כך הצטרף לקבוצת הנוער של דינמו מוסקבה ובגיל 19 עבר לקבוצת הבוגרים.
עד לשנת 1953 היה יאשין שוער מחליף, אך כאשר שוער הקבוצה עזב לדינמו מינסק, תפס יאשין את מקומו בקבוצה.
בשנים 1950–1954 שיחק יאשין גם בליגת הוקי קרח, כשוער של קבוצת דינמו מוסקבה בהוקי קרח, וב-1953 אף זכה עם הקבוצה בגביע ברית המועצות בהוקי קרח.
הדבר התאפשר, כי משחקי ליגת הכדורגל לא נערכו בחורף, אך בסופו של דבר החליט להתמקד בכדורגל.
בשנת 1954 נבחר יאשין להיות שוער של נבחרת ברית המועצות.
הוא הוביל את הנבחרת הסובייטית להישגים חסרי תקדים, ביניהם: מקום ראשון באולימפיאדת מלבורן ב-1956, אליפות אירופה לאומות בשנת 1960, סגנות ב-1964, וחצי גמר המונדיאל בשנת 1966. בשנת 1963 זכה בתואר כדור הזהב.
יאשין הוא השוער היחידי בהיסטוריה שזכה בתואר הזה (נכון לשנת 2024).
יאשין שיחק 78 פעמים במדי נבחרת ברית המועצות.
יאשין זכור לישראלים בעקבות צמד המשחקים בין נבחרת ישראל לנבחרת ברית המועצות בשנת 1956 במסגרת המוקדמות הקדם אולימפיים, באצטדיון המרכזי על שם לנין במוסקבה (0:5 לברית המועצות) ובישראל (2:1 לברית המועצות).
במשחק שנערך בישראל, הבקיע את שערו החלוץ הישראלי נחום סטלמך.
במהלך הקריירה שלו עצר 151 שערים מבעיטות עונשין.
בגיל 41 פרש יאשין ממשחק.
בשנת 1971 נערך לכבודו באצטדיון לוז'ניקי במוסקבה משחק הוקרה בין דינמו מוסקבה לנבחרת כוכבי העולם, בו השתתפו בין היתר פלה, פרנץ בקנבאואר, אאוזביו, בובי צ'רלטון וגרד מילר.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל אימן יאשין קבוצות ילדים ונוער.
במהלך כל חייו היה יאשין מעשן כבד.
עם השנים גרם העישון לנמק ברגלו, מה שחייב את הרופאים לכרות אותה בשנת 1984. גם לאחר הכריתה לא ויתר יאשין על הסיגריות וכעבור 6 שנים, ב-20 במרץ 1990, נפטר כתוצאה מסיבוכים הקשורים לניתוח הקודם.
גביע ברית המועצות בהוקי קרח (1): 1953
לב יאשין עוטר בעיטורים הסובייטים הבאים: תואר "גיבור העמל הסוציאליסטי" (יומיים לפני מותו), 2 עיטורי לנין, 2 עיטורי פועלי הדגל האדום
נבחר כשוער בקבוצת הכדורגל של המאה
נבחר לכדורגלן הזהב של רוסיה במסגרת פרסי היובל של אופ"א בשנת 2004
פסל לזכרו מוצב ליד אצטדיון "דינמו" במוסקבה
לוח הנצחה לזכרו מוצב בכניסה לאצטדיון לוז'ניקי במוסקבה
בעיר טוליאטי (מחוז סמרה) נקרא רחוב על שמו
פרס השוער המצטיין של גביע העולם בכדורגל נקרא על שמו
פרס שוער השנה ברוסיה נקרא על שמו
פרס שוער השנה החל מ-2019 נקרא על שמו
לב לֶבַיֶיב (שמו המלא; לב אבנרוביץ' "לוי" לֶבַיֶיב, נולד בכ"ב באב תשט"ז, 30 ביולי 1956) הוא איש עסקים, מיליארדר ופילנתרופ ישראלי, ממוצא בוכרי, המשתייך למגזר החרדי.
עומד בראש פדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה ובראשות הקונגרס העולמי של יהודי בוכרה.
לשעבר גם יו"ר לשכת המסחר והתעשייה רוסיה-ישראל-חבר המדינות.
היה יו"ר קבוצת אפריקה ישראל להשקעות בין השנים 1997–2018. לבייב התגורר בישראל 36 שנים, מ-1971 עד 2007, אז עבר להתגורר בלונדון.
משנת 2017 עד ספטמבר 2022 התגורר ברוסיה, וכיום מתגורר בישראל.
על פי המגזין "פורבס", נכון לשנת 2018, הונו מוערך בכמיליארד דולר.
לבייב נולד בטשקנט, בירת אוזבקיסטן הסובייטית (אז חלק מברית המועצות) לאבנר וחנה לביוב.
חסידי חב"ד, מהקהילה הבוכרית המקומית, אשר היוותה דומיננטיות בתוכה.
לב הוא חרדי בעל זיקה חזקה לחסידות חב"ד.
אביו היה סוחר טקסטיל מצליח ואספן של שטיחים פרסיים.
לפני שעלתה המשפחה לישראל ב-1971, המירה את נכסיה ביהלומי גלם בשווי מיליון דולר, ששימשו בסיס ראשוני לעסקי היהלומים שלהם כשהגיעו לישראל.
ב-1971, בגיל 15, לאחר שעלה לישראל עם משפחתו השתקעו בעיר נתניה, והוא החל ללמוד בישיבת תומכי תמימים בלוד.
בגיל 16 החל לעבוד כשוליה בליטוש יהלומים בנתניה.
לאחר שירותו בצה"ל ברבנות הצבאית.
עבד כקבלן משנה של חברת סטאר דיאמונד.
לאחר תקופה עבר לגור בעיר בני ברק.
לבייב מדגיש את יהדותו, והתייחס לכך בראיון:
בסוף דצמבר 2007 העתיק את מגוריו מבני ברק לשכונת המפסטד בלונדון שבאנגליה, והפך לתושב בריטניה.
בעקבות המשבר העולמי של שנת 2008, הירידה החדה במניות אפריקה-ישראל, והחובות הכבדים שצברו החברות שבבעלותו, הוערך כי הונו ירד ל-1.5 מיליארד דולר (על פי "פורבס").
בספטמבר 2018 עבר לבייב מאנגליה לרוסיה.
לפי יואב יצחק הוא עשה זאת בשל חקירה סמויה נגדו מצד שלטונות המס באנגליה.
בשנת 1977, פתח לבייב מפעל קטן לליטוש יהלומים.
בשנת 1980 רכש באמצעות משפחת חותנו אלישיוב 12 מפעלים מתחרים שסבלו ממצוקת אשראי בשל המיתון בענף.
לבייב השתמש בטכנולוגיות לייזר ותוכנות חיתוך חדשות כדי לחלץ שווי רב ככל האפשר ממלאי יהלומי הגלם שלו.
בשנת 1987, הזמינה דה בירס את לבייב להפוך ל"סייט-הולדר" (sightholder), אחד מכמה קונים ישירים בלעדיים של יהלומי הגלם.
בשנת 1989, ביקשה ממנו אלרוסה (חברת היהלומים הממשלתית הרוסית) לסייע לה להקים מפעלי ליטוש יהלומים עצמאיים משלה, במסגרת מיזם משותף בשם רוס (Ruis).
בהמשך רכש לבייב את הבעלות המלאה על רוס, המחזיקה פעילויות ליטוש ברוסיה ובארמניה.
באותה תקופה טיפח קשרים עם ואלרי רודאקוב, שניהל את אלרוסה שהעניקה לו נתח מאספקת יהלומי הגלם של רוסיה.
וגרם לדה בירס להפסיק לספק לו יהלומים בשנת 1995. בשנות ה-90 של המאה ה-20, בזכות קשריו הפוליטיים, הבטיח לעצמו מלאי יהלומים גולמיים מגוקראן (Gokhran), גנזך האבנים, הזהב של רוסיה.
בשנת 1997, השקיע לבייב 56 מיליון דולר במכרה היהלומים הגדול ביותר באנגולה תמורת 18% מהבעלות.
בהמשך רכש עוד מכרה באנגולה.
לבייב העיד כי בפגישותיו עם נשיא אנגולה שוחח עמו ברוסית וכך הפשיר הקרח ביניהם ויצר את הקשרים העסקיים שם.
אך לטענת ארקדי גאידמק הוא שפתח לפניו את דלתות אנגולה מכיוון שהיה ידיד אישי של הנשיא (לתקופה מסוימת השקיע גאידמק בחברת אפריקה-ישראל של לבייב, אבל מכר את החזקותיו אחרי שנה).
גאידמק הגיש תביעה נגד לבייב על חלקו בעסקי יהלומים באנגולה.
בסוף שנות ה-90 היה לבייב לקניין הישראלי הבלעדי של יהלומי גלם מרוסיה והחזיק גם זיכיון בלעדי ליצוא יהלומים מאנגולה.
עד 1998, היה שותף עם גיסו, דוד אלישיוב, בחברת L.I.D ישראל בע"מ לסחר יהלומים.
בשנה זו הקים את חברת LLD - Lev Leviev Diamonds שהייתה בין השנים 2001 ל-2010 יצואן היהלומים הגדול בישראל.
בשנת 2005 איבד זיכיון הבלעדי יהלומי גלם מרוסיה ואנגולה.
המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008 ריסק את ענף היהלומים בישראל, והיצוא של חברת LLD נחתך בכ-60%, משיא של 611 מיליון דולר בשנת 2004 ל-241 מיליון דולר בלבד ב-2009.
ב-1996 רכש את גרעין השליטה בחברת ההחזקות אפריקה ישראל להשקעות.