tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין מהדורות הדפוס החשובות שיצאו לאור במאות הראשונות לאחר המצאתו ניתן למנות את:
תנ"ך גוטנברג (1455) ספר הדפוס הראשון.
התנ"ך הוא הגרסה הלטינית - הוולגטה.
הדפסה הראשונה של ספר מהמקרא בעברית: ספר תהילים, בולוניה 1477.
מהדורת התנ"ך הראשונה שכללה את נוסח המקרא המלא בעברית - נדפסה בסונצ'ינו בשנת רמ"ח (1488), בבית הדפוס של משפחת שונצינו.
משפחה זו הדפיסה גם את המהדורה השנייה של התנ"ך המלא, בנאפולי שנת רנ"א או רנ"ב.
הפוליגלוטה הקומפלוטנסית - מהדורה רב לשונית של המקרא עם הברית החדשה, הכוללת את נוסח המקרא בעברית ותרגומו ליוונית, לטינית וארמית.
יצאה בשנת 1517 בעיר אלקלה שבספרד (אשר שמה הלטיני היה complutum).
על הנוסח העברי היה אחראי, בין היתר, המומר אלפונסו דה סמורה.
מקראות גדולות ונציה רפ"ד-רפ"ה - מהדורת מקראות גדולות שנדפסה בוונציה על ידי המדפיס הנוצרי דניאל בומברג שבין השנים רפ"ד ורפ"ה (1524-1525).
על הנוסח העברי היה אחראי יעקב בן חיים בן אדוניה, אשר הגיהו בדייקנות על פי המסורה.
בשל כך שימש נוסח המקרא של מהדורה זו כבסיס לחלק גדול מן המהדורות היהודיות של המקרא שהודפסו במאות השנים הבאות.
הפוליגלוטה של וולטון - מהדורה רב לשונית מונומנטלית של המקרא עם הברית החדשה, הכוללת את נוסח המקרא בעברית יהודית, עברית שומרונית, וכן תרגום המקרא ליוונית, לטינית, ארמית יהודית, ארמית שומרונית, סורית וערבית.
המהדורה יצאה לאור על ידי איש הכנסייה האנגלי בריאן וולטון בין השנים 1652 ו-1657.
במהדורות המודרניות נעשים מאמצים לניקוי טעויות הדפוס, ועורכיהם משתדלים להיסמך על כתבי יד ימי-ביניימים.
אולם מכיוון שיש הבדלים בין כתבי היד, הרי שעדיין ישנם הבדלים קלים בין מהדורה לרעותה, מה עוד שחלק מן המהדורות מתבססות על מספר כתבי יד במעורב.
מבין המהדורות החשובות שיצאו לאור בעשרות השנים האחרונות ניתן למנות את:
מהדורת גינצבורג (1932) על פי דפוסים ישנים והגהות מכת"י שונים
מהדורת קאסוטו (ירושלים תשי"ג) על פי כתבי יד ממשפחת בן אשר
מהדורת קורן ע"פ המסורה (ירושלים תשכ"ה)
מהדורת עדי (תל אביב תשל"ו) על פי כתב יד לנינגרד
מהדורות B.H, וכן B.H.S ו-B.H.Q (מהדורות מדעיות)
מהדורת סיני (תל אביב 1983)
מהדורת חורב, הרב מרדכי ברויאר, מוגהת על פי כתר ארם צובא וכתבי יד הקרובים לו
כתר ירושלים (תש"ס), על פי שיטת הרב ברויאר
התנ"ך הזעיר בעולם הוא תנ"ך הננו שפותח ויוצר בטכניון כך ש-1.2 מיליון האותיות של ספר התנ"ך נחרתו על שבב סיליקון מצופה בשכבת זהב דקיקה בעובי 20 ננומטר ובשטח חצי מילימטר רבוע, באמצעות אלומת יונים ממוקדת.
לקריאת הטקסט יש להיעזר במיקרוסקופ ברזולוציה של פי עשרת אלפים.
הרעיון נהגה ב-2007 על ידי פרופ' אורי סיון, כיום נשיא הטכניון, וד"ר אוהד זוהר מהמכון לננוטכנולוגיה ע"ש ראסל ברי (RBNI), כחלק מתוכנית להגברת התעניינות הצעירים במדעי הננו ובננוטכנולוגיה.
עותקים זעירים נמסרו למוזיאון ישראל בירושלים לרגל חגיגות היובל ב-2015, לאפיפיור בנדיקטוס ה-16, לספריית דיבנר במוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקנית בוושינגטון, השייך למוסד הסמית'סוניאן, ולאיתן סטיבה, במסעו לחלל.
פרשנות המקרא לבשה צורות רבות בתקופות השונות ובפי המחברים השונים בני הדתות השונות.
פרשנות המקרא, כמו תרגום המקרא, לרוב לא נעשתה רק בצורה מילולית, ולעיתים נלוותה לה פרשנות שהתאימה את הטקסט המקראי לתפיסת הפרשן או לנרטיב אותו ביקש ליצור.
כך נפוצו פרשנויות המסבירות את הטקסט המקראי בצורה אלגורית או משלימות אותו בתוספות דרשניות שלא על פי הכתוב, אלא על פי מסורות מאוחרות בהם החזיק המפרש.
כמו כן ישנה פרשנות עם מאפיינים של פולמוס, פרשנות שנועדה להתפלמס עם תפישות דתיות המנוגדות להשקפת המחברים.
כך, לדוגמה, הרבניים והקראים בימי הביניים מצאו בטקסט המקראי ראיות לשיטותיהם ופרכות לשיטת המחנה המנוגד, וגם הזרמים הנוצריים השונים מצאו בברית הישנה אסמכתות להשקפותיהם התאולוגיות.
התנ"ך הוסבר ופורש בשיטתיות מימי קדם, במגוון אמצעים ספרותיים.
כך, לדוגמה, בימי בית שני רווחה הסוגה של מקרא משוכתב, שהייתה למעשה פרשנות הטקסט המקורי ברוח השקפת הסופר באמצעות כתיבת סיפור חדש ומורחב על בסיס הקיים בתנ"ך.
דוגמאות לכך נמצאות בספרים החיצוניים ואצל יוסף בן מתתיהו.
דוגמה אחרת היא פרשנות אלגורית, שרווחה בתפוצה ההלניסטית, ושהשריד היחיד כמעט שהשתמר ממנה הוא כתבי פילון האלכסנדרוני.
חז"ל, במאות הראשונות לספירה, דרשו את הטקסט הן בכיוון סיפורי-ערכי, בדמותם של חלק ממדרשי אגדה, והן מתוך מטרה לגזור מתוכו ציוויים מעשיים, במסגרת מדרשי הלכה.
במקביל, תרגומי התנ"ך פירשו את הטקסט לא פחות משהיו ניסיון להעביר את משמעותו.
בימי הביניים, שגשגה פרשנות המקרא הרבנית למן רס"ג ועד הרלב"ג, ואולי הגדול שבכותביה היה רש"י.
בקרב הנוצרים, התרחש במאות הראשונות לספירה מאבק כבד בין מפרשי הפשט האנטיוכיים לבין יריביהם האלכסנדרוניים, שדרשו את התנ"ך (עם יתר הביבליה) באמצעים אלגוריים מרחיקי לכת.
על אף שפרשני המקרא הנוצרים חתרו להבין גם את המשמעות המילולית של הטקסט, עיקר תשומת הלב הוקדש לחילוץ המשמעות הנסתרת של הטקסט.
סגנון זה, שראשיתו במזרח, התקבל במערב על ידי אוגוסטינוס עצמו, ואף בדה ותומאס אקווינס ראו בכך את התכלית הראויה יותר של לימוד המקרא.
הגלוסה אורדינריה, המאסף הקלאסי של פרשנות ימי הביניים הנוצרית מאבות הכנסייה הקדומים ועד לכותבי הרנסאנס הקרולינגי ומאוחרים מהם, נערך במאה ה-12 בצרפת.
ההומניזם של הרנסאנס, והעניין הגובר בעברית, עודד התרחקות מהאלגוריות והתמקדות מחודשת במובן המילולי, שהתגלגלה אל הרפורמציה ואל המפרשים הפרוטסטנטיים.
הנאורות הביאה בהדרגה לניסיון להבין את הטקסט לא רק במשמעותו המילולית, אלא גם בהקשרו ובזמנו, מה שהתגבש לבסוף למחקר ההיסטורי-ביקורתי בכתובים.
לעם ישראל יחס מיוחד לתנ"ך.
בדת היהודית נכללים כל 24 הספרים המרכיבים את התנ"ך בהגדרה של כתבי קודש.
על התנ"ך מתבססת תשתית האמונה היהודית, וממנו נלמדים מצוות וערכי היהדות.
הדקדקנות בהעתקת התנ"ך בכלל והתורה בפרט, הועילה לצמצום מספר השיבושים שחלו במשך השנים, עד כדי כך שבספרי התורה נמצאים רק שנים עשר הבדלים בין הגרסה המערבית של ארצות הים התיכון לבין הגרסה של יהודי תימן, כאשר אף אחד מהבדלים אלו אינו משנה את משמעות הכתוב.
לפי מסורת המתוארת אצל חז"ל, תרגום התנ"ך לשפות אחרות היה אסור, אך לאורך השנים הופר כלל זה על ידי גורמים שונים, יהודיים ולא יהודיים.
התנ"ך בישראל נלמד בבתי הספר הממלכתיים כבר בכיתות הנמוכות.
בבתי ספר של החינוך הממלכתי דתי והחינוך החרדי, התנ"ך נלמד מכיתה א'.
בבתי הספר הממלכתיים דתיים, ניתן דגש על מעמד התנ"ך בדת היהודית, ועל הפרשנויות הדתיות השונות שניתנו לו.
בבתי ספר החרדיים, הדגש ניתן בעיקר על פירוש רש"י.
בבתי ספר עבריים ממלכתיים הוא נלמד החל מכיתה ב', תוך שימת דגש על הקשר של התנ"ך להיסטוריה ולתרבות של עם ישראל, על סגנונו הספרותי ועל ממצאים מביקורת המקרא.
בבתי ספר ערביים נלמד התנ"ך כחלק מלימודי השפה העברית שמתחילים בכיתה ג'.
בנצרות נכללים ספרי התנ"ך כחלק מן "הברית הישנה", המהווה לצד "הברית החדשה", את אוסף הספרים המקודש לנוצרים, המכונה "ביבליה".
עם זאת, הקוראן מוסר גרסה שונה משלו לחלק מן האירועים המתוארים בתנ"ך, ורווחה באסלאם הטענה לפיה זייפו היהודים וסילפו את התיעוד המופיע בתנ"ך.
הבדל זה בין היחס הנוצרי והמוסלמי לתנ"ך העברי, הוביל את הרמב"ם להתיר ליהודי ללמד את התנ"ך לנוצרים, אך לאסור על היהודי ללמד את התנ"ך למוסלמים.
תן שחור-גב (שם מדעי: Lupulella mesomelas) הוא מין של טורף מהסוג תן שבמשפחת הכלביים.
התן שחור-הגב מצוי במזרח אפריקה ואפריקה הדרומית באזורים צחיחים פתוחים.
לתן פנים מחודדות, אוזניים גבוהות, גדולות ומחודדות וזנב עבה באורך של 26–40 ס"מ.
יש לו שיער שחור המשתרע מגב צווארו עד לזנב.
בית החזה לבן והחלקים התחתונים בצבע לבן עד לבן כסוף בעוד שצבע שאר הגוף יכול לנוע מחום אדמדם לג'ינג'י.
בלוטות הריח מצויות על פניו, על פי הטבעת ובאזור אברי המין.
אורך חייו של תן שחור-גב בטבע הוא 8 שנים ואילו בשבי הוא יכול להגיע ל-14 שנים.
הוא מגיע לבגרות מינית בגיל 11 חודשים.
ישנן שתי אוכלוסיות נפרדות של התן שחור-הגב:
אוכלוסייה בדרום יבשת אפריקה כולל דרום אפריקה, נמיביה, בוטסואנה וזימבבואה.
אוכלוסייה בחוף המזרחי כולל קניה, סומליה ואתיופיה.
הפרדה זו נובעת מסיבות גאוגרפיות: בין שתי האוכלוסיות נמצא ערוץ אולדובאי (חלק מהשבר הסורי אפריקני) בצפון טנזניה.
האזורים בהם חי התן מגוונים; הוא יכול לחיות בערים קטנות, בפרברים של ערים גדולות ובמדבר נמיב.
התנים הם בעלי חיים חברתיים והם צדים בלהקות לעיתים קרובות.
העבודה יחד מקלה את הקושי בהפלת טרף גדול.
תנים שחורים עשויים גם לצוד לבד או עם בן זוגם.
ההזדווגות של התן נעשית בין מאי ואוגוסט וההיריון נמשך כ-60 יום ונולדים בממוצע 4 גורים, אך רק 1–3 שורדים.
במהלך ההיריון מספק הזכר מזון לנקבה.
גם הזכר וגם הנקבה משתתפים בהאכלה ובגידול הצאצאים.
לאחר הלידה מבלה האם כמעט את כל זמנה במאורה ועוסקת בטיפול בצאצאיה במהלך שלושת השבועות הראשונים של חייהם.
היא מניקה את גוריה 5 פעמים ביום, וקוראת להם ביללה חרישית.
הגורים פותחים את עיניהם בגיל 10 יום ובסביבות גיל חודש הם מתחילים לאכול מזון שהועלה בגרתם של הוריהם.
האם משנה את מקום משכנם לעיתים תכופות כדי למנוע תשומת לבם של טורפים.
הם נגמלים לחלוטין מיניקה בגיל שלושה חודשים ועוקבים אחר הוריהם.
בגיל שישה חודשים הם מתחילים לצוד בעצמם.
בגיל 6–8 חודשים רוב הגורים עוזבים כדי להקים טריטוריה משלהם.
תנ"ך גוטנברג הידוע גם בשם ביבליית מזארין או ביבליית 42 השורות הוא מהדורת הדפוס הראשונה של הביבליה, כתבי הקודש הנוצריים, הכוללים את הברית הישנה והברית החדשה.
הטקסט שיוהאן גוטנברג הדפיס הוא הוולגטה, התרגום הכנסייתי בשפה הלטינית.
התנ"ך הודפס על ידי יוהאן גוטנברג, בעיר מיינץ שבריינלנד-פפאלץ, גרמניה.
הפקת המהדורה החלה ב-23 בפברואר 1455, ומסמלת את ראשיתה של מהפכת הדפוס, שאיפשרה הדפסה המונית של ספרים ומאמרים ותפוצתם הרחבה.
בתנ"ך גוטנברג יש שני כרכים הכוללים יחד 1,282 עמודים והוא מוצג במוזיאון גוטנברג הנמצא בעיר מיינץ, ריינלנד פפאלץ, גרמניה.
כיום משערים שהודפסו 180 עותקים בתקופה של שלוש שנים - 40 על קלף ו-140 נוספים על נייר.
מספר זה של ספרים נחשב אז עצום, שכן קודם לכן כתיבת ספרים רבים ביד הייתה אורכת עשרות שנים.
לדוגמה, משך זמן כתיבת ספר תנ"ך יחיד לפני המצאת הדפוס היה כשלוש שנים.
כיום ידוע על 11 עותקים שמורים במלואם של הדפסה על קלף, ועל 48 עותקים שמורים במלואם של הדפסה על נייר, ועל עוד שני ספרים שנשמרו בחלקם.
העותק השמור בספריית העיר ניו יורק נקנה בשנת 1947 בלונדון על ידי איש ההון והאצולה ג'יימס לנוקס תמורת 500 פאונד.
סכום זה נחשב אז מחיר עתק, וקציני בית המכס בניו יורק קיבלו הוראה להסיר את כובעיהם בפני הספר כאשר זה הגיע לנמל העיר.
תנ"ך קורן הוא ספר תנ"ך שהודפס בהוצאת קורן ירושלים בשנת 1962, והיה לפרויקט הדגל של ההוצאה.
הספר הפך לאחד מספרי התנ"ך הנפוצים בישראל.
הוא ידוע בעיקר בזכות הגופן המיוחד שלו, וחידושים אחרים שנקטה ההוצאה.
אחת מן המטרות העיקריות בהדפסת התנ"ך הייתה הצורך שהרגיש אליהו קורן להדפיס מחדש את התנ"ך בארץ ישראל, בידי יהודים ועל פי המסורה היהודית.
עד אז נדפסו רוב מהדורות התנ"ך בידי מדפיסים נוצרים בחוץ לארץ.
דניאל גולדשמידט, אברהם מאיר הברמן ומאיר מדן הגיהו את התנ"ך בדקדקנות רבה.
למהדורה לא צורף מבוא על שיטת קביעת הנוסח.
עם זאת, ידוע כי נוסח התורה בוסס על החומש של ר' וולף היידנהיים (רוו"ה), ונוסח נביאים וכתובים הושתת בעיקר על פי נוסח הדפוס הראשון של מקראות גדולות (ונציה רפ"ד-רפ"ו), עם תיקוניו של מנחת שי.
למטרת הוצאת התנ"ך עיצבה ההוצאה גופן ייחודי על פי מסורה קדומה, והוא מצטיין במקוריותו ונועד לאפשר קריאה נוחה ככל האפשר ("על סמך ניסיונותיהם של מדעני האופטיקה", כלשון ההוצאה), המדגיש את ההבדלים השונים בין האותיות.
בעיצוב הגופן הודגש נושא "החזרת העטרה ליושנה", בכך שהושבה לאות ל צורתה המקורית עם צווארה הזקוף, במקום מנהגם של מדפיסים "להשכיב" אותו או אף "להתיז" את ראשו כשהיה צורך לשים טעם מעליה.
כמו כן הקפידה ההוצאה על מיקום החולם לפני ואחרי ה-ש, על מנת שלא לבלבל בינו ובין שׁ ימנית או שׂ שמאלית.
גם עיצובה של האות ר' עברה שינוי, בעיגול הזויית (לאחר שהגיעו תגובות על העיצוב הראשוני שהיה בזווית חדה, שבעצם יכולה להיות כשרה לאות ד'.)
בסידור הנביאים והכתובים אירעה תקלה זוטא, כאשר התברר שהמרווח בין הניקוד והטעמים מתחת לאות לבין האות עצמה, גדול מדי בכעשירית המילימטר.
משהובחן בטעות זו, היא תוקנה בעריכת טקסט התורה, ושם אכן הסימנים צמודים יותר לאותיות.
כדי לבצע את המלאכה המפרכת של סידור הטעמים, הניקוד והאותיות, נלקחו סטודנטים לגרפיקה שישבו על גליונות מוגדלים מאוד שבהם היו מודפסות האותיות, ועליהם שרטטו את הטעמים והניקוד.
הגיליונות נלקחו מהם לפני שבת והוחזרו אחריה, למנוע עבודה על התנ"ך בשבת.
מאפיינים נוספים שהודגשו כדי לקרב את ההוצאה למסורת היהודית הם הבלטה של חלוקת ה"סדרים" היהודית לעומת חלוקת הפרקים בתנ"ך (הנוצרית) - זו האחרונה מוקמה בשוליים הפנימיים (יחד עם מספור הפסוקים הכרוך בה), ואילו ה"סדרים" מוספרו (לראשונה - לעומת כתבי יד קדומים שבהם הם מסומנים באות ס' בלבד), והושמו בשוליים החיצוניים.
כן הוחלט שלא לנקד כלל את ה"כתיב" בקרי וכתיב, כדי למנוע בלבול וקריאה שלו בניקודו של ה"קרי" (בניגוד לנוהג העתיק בכתבי היד ובדפוסים, לנקד את ה"כתיב" בניקודו של ה"קרי").
בדומה לכך לא נוקד השם המפורש, הנקרא אחרת מצורתו הכתובה, מאותה סיבה.
במהדורות רבות של התנ"ך צורף גם אטלס מקראי, אשר נערך על ידי בן-ציון לוריא, ובחלק מן המהדורות גם תווים כהוראות מוזיקליות לקריאת הטעמים.
במהדורות החדשות אף צורף כנספח תרגום לעברית (מאת הרב זאב קרוב) של ספר דניאל ושל החלקים הארמיים של ספרי עזרא ונחמיה.
מהדורה זו של התנ"ך יצאה בארבעה גדלים – רגיל, כיס, מהודר וענק (התורה יצאה גם במהדורת מיקרו ממוספרת) – וזכתה להצלחה רבה.
בפתח המהדורה כיום מובאים דבריו של יושב ראש הכנסת קדיש לוז, שאמר עם קבלת הכרך המהודר של התנ"ך בהוצאה זו בשנת תשכ"ה (1965):
עד לסוף המאה העשרים היה תנ"ך זה כמעט היחיד שבו קראו הפטרה בבתי הכנסת, ואשר ניתן במתנה במעמדים רשמיים שונים (התחרה עמו בנושא זה רק התנ"ך בהוצאת עדי, שכונה "התנ"ך הצה"לי").
כיום ירדה מעט הדומיננטיות של תנ"ך קורן, עקב קיום הוצאות תנ"ך רבות אחרות, אך עדיין הוא הבולט ביותר בשוק ספרי התנ"ך בישראל.
דברים שכתב על התנ"ך העיתונאי אדם ברוך משקפים את היחס הציבורי האוהד לתנ"ך זה:
ככלל התקבל התנ"ך בהתלהבות, כאמור, אך גם נמתחה עליו ביקורת.
על יסודות קביעת הנוסח ערער הרב מרדכי ברויאר, אשר טען שרבות מהכרעותיהם של הדפוס הראשון, מנחת שי ורוו"ה היו פגומות, משום שכתבי יד משובחים רבים לא היו לנגד עיניהם.
הרב ברויאר גרס כי יש ליצור נוסח אקלקטי (שאינו מבוסס על כתב יד או דפוס יחיד) המכריע על פי הרוב שבין כתבי היד הקרובים למסורה, ובפרט על פי מסורתו של כתר ארם צובא, אשר טען כי נוסחו הוא מופתי במובנים רבים (טענה אשר מוסכמת היום בקרב רוב החוקרים).
אחרים דווקא טענו נגד הוצאת נוסח אקלקטי או מוכרע על פי ספרים אחרונים, כדוגמת אהרן דותן, אשר במהדורת התנ"ך שלו (בהוצאת עדי) הסתמך דווקא על כתב יד לנינגרד של התנ"ך, משום שהאמין כי הוא (ולא כתר ארם צובא, כמקובל) המשקף את מסורתו של אהרון בן אשר, גדול המסרנים.
על שתי מפות באטלס המקראי נטען כי הן ערוכות לאור שיטת ביקורת המקרא המודרנית, ובסתירה למסורת.
ביקורת אחרת נמתחה על עיצובה של האות ר בתנ"ך, אשר בהיותה ישרת זווית בפינתה, היא נחשבת כ-ד כשרה מבחינה הלכות סת"ם; היו שטענו בעקבות זאת כי אין לקרוא בתנ"כי ההפטרות של ההוצאה, שכן אין הם כשרים לפי ההלכה.
בעקבות הביקורת נערך מקצה שינויים בגופן, ובין השאר שונתה האות ר' כאשר זוויתה הפכה לקהה.
תנא דבי אליהו הידוע גם בשם סדר אליהו הוא מדרש אגדה המיוחס לאליהו הנביא.
המדרש דורש את פסוקי התורה והנביאים, מתחיל בבריאת העולם, אדם הראשון, אבות האומה, השעבוד במצרים וכן הלאה, ומתגלגל מעניין לעניין כדרכם של מדרשים.
הספר קורא לעשיית צדקה וחסד, למידות טובות, לזהירות בקיום המצוות, להתרחקות מעמי הארצות, לכיבוד הורים, לשימוש תלמידי חכמים ועוד.
כמו כן מתוארים בו הגן עדן והגיהנם, ימות המשיח, תחיית המתים ועוד.
החיבור משתמש במשלים ובסיפורים רבים כדי להמחיש את תביעותיו.
פה ושם מצויים בו גם הלכות שונות, וכמה מהן אף נכללות בשולחן ערוך כמחייבות הלכה למעשה.
לראשונה נדפס המדרש בוונציה בשנת ה'שנ"ח (1598-1597).
בשנת ה'תל"ו נדפס הספר מחדש בפראג על ידי המקובל רבי שמואל הידא שהגיה את החיבור בצורה נרחבת ביותר עד כדי כך שניתן לומר שהוא פשוט שיכתב את הספר מתחילתו עד סופו.
בהקדמה למהדורתו אומר הידא שמכיוון שראה שהספר משובש מאוד והצטער בהבנתו, עמד לפני הקב"ה בתעניות ותפילות שיזכהו להבין ולהגיה נכונה את המדרש, וע"י זה נתן לו הקב"ה חכמה בלבו להגיה את הספר.
אך למרות הגהותיו השאיר הנוסחה הישנה על מקומה, והוסיף לידה את הנוסחה החדשה, והזהיר "שלא יתחיל המעיין לעיין בנוסחה החדשה עד שיעיין תחילה בנוסחה הישנה פעמיים שלוש וארבע בהשקפה גדולה עד מאוד ובדקדוק גדול וביישוב הדעת ובמתון", שמא היא הנוסחה האמיתית.
עוד הוסיף רבי שמואל ופירש בפירוש ארוך ורחב את כל המדרש, וקרא את שמו זיקוקין דנורא וביעורין דאשא.
בדפוסים שבאו אחריו השמיטו את הנוסחה הישנה, והשאירו רק את הנוסחה החדשה, הפך כוונת המחבר.
בשנת ה'תר"ס הדפיס מאיר איש שלום בווינה נוסחה אחרת של המדרש על פי כתב יד רומי משנת ד'תתל"ג.
וגם כתב פירוש מאיר עין על המדרש, הכולל ביאורים הערות והארות, וצירפו למדרש שבמהדורתו.
מאיר איש שלום הוסיף להדפיס בהוצאתו תיאור של כתב יד פרמא משנת ה'נ' הכולל חלק מסדר אליהו זוטא, אך נוסחא זו אינה שונה כמעט במאום מנוסחת דפוס וינה שאותה הדפיס מאיר איש שלום.
בנוסחת דפוס וינה "סדר אליהו זוטא" מסתיים בפרק ט"ו שבסופו נכתב לסיום המדרש: "הדרן עלך סדר אליהו זוטא בסיוע משכיל הילול מבטא ברוך נותן ליעף כח".
ולעומת זאת, בנוסחת דפוס ונציה נוספים עוד עשרה פרקים שלמים למדרש.
לאמתו של דבר, שבעת הפרקים האחרונים הם חיבור נפרד: שבעת פרקי רבי אליעזר אלא שחיבור זה נספח בטעות למדרש זה.
ושלשת הראשונים מהווים קובץ מדרש אחר, שהוא בוחר לכנותו בשם "פרקי דרך ארץ".המחקר העדכני של החיבור פרקי דרבי אליעזר העלה שעל אף השם הזהה אין שום קשר בין שבעת הפרקים הנזכרים ובין החיבור המפורסם הידוע בשם זה.
החיבור על שני חלקיו, נזכר לכאורה כבר בתלמוד בבלי, שם מסופר המעשה הבא על כתיבת המדרש:
החיבור שבידינו מחולק לשני חלקים:
אליהו רבה (הגדול, נקרא גם "סדר אליהו רבה" או "תנא דבי אליהו רבה") - המכיל 31 פרקים.
אליהו זוטא (הקטן, נקרא גם "סדר אליהו זוטא" או "תנא דבי אליהו זוטא") - המכיל 15 פרקים.
בתלמוד הבבלי מובאים בתשעה מקומות ציטוטים בשם "תנא דבי אליהו", ושבעה מהם מצויים במדרש שלפנינו.
כמו כן מאמרים רבים בשם המדרש מוזכרים בכל ספרות הראשונים, כדוגמת ספרו של רבי נתן מרומי "הערוך", ספר "הרוקח" של רבי אלעזר מוורמס, הרמב"ן, הרא"ש ועוד רבים.
לעומת זאת, ישנם כמה ראשונים ואחרונים המצטטים מ"סדר אליהו" אך במדרש שלפנינו לא נזכרו הדברים המצוטטים, כדוגמת מחזור ויטרי, ראשית חכמה ועוד.
על פי המסורת רב ענן שמע את הדברים המופיעים בחיבור מפי אליהו.
אבל כמה מגדולי הדורות היו סבורים שהמדרש שלפנינו לא יצא מתחת ידי רב ענן מפי אליהו הנביא, בהם רבי יצחק אברבנאל, רבי יששכר בר איילנבורג בספרו "באר שבע" והרשב"ץ שטען שלא ייתכן שאליהו הנביא יצטט תנאים.
החיד"א והרב יוסף זכריה שטרן השיבו על טענותיהם.
במחקר המודרני, זמן חיבורו של המדרש "תנא דבי אליהו" שנוי במחלוקת במשך תקופה ארוכה, כאשר טווח השנים נע מהמאה השלישית (תחילת תקופת האמוראים) ועד המאה העשירית (סוף תקופת הגאונים).
אף על פי שהמחלוקת על זמן המדרש טרם הוכרעה באופן סופי, המגמה במחקר כיום היא לאחר את המדרש עד המאה התשיעית.
זיקוקין דנורא וביעורין דאשא - רבי שמואל הידא.
ישועות יעקב - רבי יעקב הירץ מבראדי.
מאורי אש - רבי אברהם שיק.
מענה אליהו - רבי יצחק אליהו לנדא.
לוח ארז - רבי חיים פלאג'י.
רמתיים צופים - רבי שמואל משינאווא.
טובי חיים - רבי חיים ישעיה הכהן הלברסברג
תוספות בן יחיאל - רבי עקיבא יוסף שלזינגר.
רמזי אש - רבי אהרן שמחה פיליצר.
משפט וצדקה - רבי יעקב מאיר שכטר.
שי למורא - ליקוט משאר המפרשים מאת הרב שמואל וינפלד, בהוצאת "שי למורא" בעבר "אשכול".
תנא דבי אליהו המבואר (שני כרכים) - רבי אברהם יצחק רוטנשטיין, ליקוט מקיף, הגהות, השוואות והערות.
כמו כן מצורפים שם הגהותיהם של רבי יעקב משה נכד הגר"א, הגהות בנו של רבי חיים פלאג'י והגהותיו של רבי פנחס מנחם אלתר האדמו"ר מגור.
תנא דבי אליהו המבואר (שלושה כרכים) - מכון המדרש המבואר בראשות הרב אברהם שטיינברגר.
התַּנָּא קַמָּא בארמית, ובתרגום לעברית - התנא הראשון, או ה'סתם משנה' או ה'סתמא דמתניתין' בארמית, הם ביטויים המתייחס לחלקים האנונימיים של המשנה.
לתפיסת מפרשי המשנה השונים, בתלמוד, בראשונים ובאחרונים, דברים אלה נאמרו על ידי תנא אנונימי שדבריו מוזכרים ראשונה באותה משנה שבה דנים, או שאין שום שם של חכם באותה משנה, או שאחרי הדברים המובאים ללא שם אומרם מופיעות דעות נוספות של חכמים המזוהים בשמם.
בדרך כלל בתחילת משנה כתובה הלכה ללא ציון שמו של התנא שאמר אותה.
הלכה זו נקראת בתלמוד שיטת "תנא קמא".
במידה ויש תנא נוסף אשר חולק על דברי התנא הראשון, מצוין שמו של התנא החולק, וכך לדוגמה מציינת הגמרא: "תנא קמא סבר...
החלק הראשון של המשנה הוא של "תנא קמא" אנונימי, ורבי יהודה חולק עליו.
כמו כן בהרבה מן המשניות שסידר רבי יהודה הנשיא כתובות הלכות ומימרות ללא ציון שמו של התנא שאמר אותן וכן ללא אף תנא אחר שחולק, או שהחלק האנונימי איננו מיד בפתיחת המשנה.
הלכות אלו נקראות "סתם משנה".
הניסיונות לזהות את התנא קמא והסתם
בתלמוד הבבלי מסופר בסוף מסכת הוריות על ניסיון הדחה שיזמו רבי נתן ורבי מאיר, שרצו להדיח את רבן שמעון בן גמליאל (רשב"ג), אביו של רבי יהודה הנשיא, מתפקידו כנשיא.
לאחר שנכשל הניסיון ושני החכמים הוצאו מבית המדרש, ביקשו החכמים להחזירם.
רשב"ג קובע כעונש ל'מורדים' (ובהמשך משנה מעט את דעתו) שר' מאיר ור' נתן לא יוזכרו במשנה בשמותיהם, אלא בכינויים "אחרים" (לר' מאיר) ו"יש אומרים" (לר' נתן).
במסורת זו עולה האפשרות שיש לייחס לתנא מסוים דברים אנונימיים במשנה המובאים תחת ביטוי החוזר על עצמו פעמים רבות.
במקום אחר בתלמוד הבבלי קובע רבי יוחנן, גדול אמוראי ארץ ישראל, כללים לזיהוי יוצריהם או עורכיהם האנונימיים של הקבצים התנאיים הבולטים:
לפי הבבלי, ר' יוחנן קבע שהקטעים האנונימיים במשנה הם משל רבי מאיר, הקטעים האנונימיים בתוספתא הם משל רבי נחמיה, ובספרא הם משל רבי יהודה בר עילאי, ובספרי הם משל רבי שמעון בר יוחאי, כולם תנאים בני הדור הרביעי, וכולם גם יחד הם במקור מדברי רבי עקיבא, שהיה רבם.
הזיהוי של התנא קמא או הסתם משנה עם ר' מאיר מופיע גם בירושלמי, אלא ששם זו דווקא דעתו של תלמידו-עמיתו ריש לקיש, ואילו דעתו של ר' יוחנן עצמו שונה:
לפי הירושלמי, ר' יוחנן מציע שהסתם הוא דעת החכמים באופן כללי, כלומר דעת הרוב, אלא אם כן יש לרב המלמד זיהוי אחר של הסתם.
ריש לקיש לעומתו סבור שהסתם הוא משל ר' מאיר, אבל גם הוא מניח יוצאים מן הכלל, כלומר זיהויים של הסתם עם חכמים אחרים במקרים ספציפיים.
דעת ר' יוחנן בירושלמי זהה למעשי לדעת החוקרים בני זמננו, אולם הדומיננטיות של התלמוד הבבלי גברה בפרשנות המסורתית על הירושלמי.
לאחר תקופת התלמוד חוזר גם רב שרירא גאון באיגרתו על הזיהוי של ה'סתם משנה' עם רבי מאיר, וזיהוי זה נעשה מקובל על פרשנים מסורתיים רבים.
מכל מקום, הזיהוי של הסתם עם ר' מאיר במסכת סנהדרין סותר את הזיהוי שלו עם 'אחרים אומרים' במסכת הוריות, ושני הזיהויים לא עומדים במבחן הביקורת כשבודקים כל מקור לגופו, וכבר בבבלי עצמו אפשר למצוא ניסיונות לזהות את ה'סתם' עם חכמים אחרים.
פתרון אפשרי לסתירה לכאורה נרמז כבר בדברי הרמב"ם, המסביר:
הרמב"ם מסביר שסתם משנה היא דעת הרוב, ותלייתה בר' מאיר היא מכיוון שהוא קיבלה (מר' עקיבא, שקיבל מדורות קודמים) ומסרה באופן הקרוב ביותר לנוסחה המקורי, כלומר שנה אותן 'בסגנון ובלשון ששמען מר' עקיבא, ובסגנון זה נקבעו הסתמות הישנות במשנתנו', כדברי חנוך אלבק.,
לדעת חוקרי זמננו, בדומה לדעת ר' יוחנן בירושלמי והרמב"ם, היה לר' עקיבא תפקיד מרכזי בניסוח משניות רבות, ולר' מאיר היה תפקיד מרכזי במסירתן.
עם זאת, הקול האנונימי של המשנה הוא קול מגוון ביותר, שמשלב את מגוון המקורות שעמדו בפני רבי יהודה הנשיא בבואו לערוך את המשנה, ומביא את דעת הרוב המקובלת.
לסיכום, לדעת חלק מהפרשנים המסורתיים ולדעת החוקרים בני ימינו, התנא קמא והסתם משנה אינם דברי חכם מסוים דווקא, אלא דעת הרוב המקובלת.
מעט קודם לדיון שצוטט לעיל מהירושלמי יבמות מופיע הכלל הבא:
לפי דברים אלה, כאשר מובאות מספר דעות, אחת אנונימית ואחרות בשם חכמים מסוימים, יש להעדיף את הדעה האנונימית, הסתם משנה.
הכרעה הלכתית גורפת זו הותקפת כבר בבבלי עצמו, ורבו עליה הדיונים והערעורים בין הפוסקים במרוצת הדורות.
בסופו של דבר התקבל הכלל העקרוני, אך נוספו לו יוצאים מן הכלל שונים.
דומה שהכלל התלמודי מעיד על כך שלמרות שהאמוראים הציגו לא פעם את ה'סתם' כדעת יחיד שוות ערך לדעות היחיד האחרות שסביבה, בסופו של דבר הם הכירו בחשיבותו היתרה של הסתם כמבטא את עמדת הרוב (או לכל הפחות את עמדת הרוב בדורו של רבי יהודה הנשיא עורך המשנה).
כתר ירושלים הוא שמה של מהדורת תנ"ך, שהאוניברסיטה העברית בירושלים פרסה עליה את חסותה, ושמנסה ללכת בעקבות כתר ארם צובא בנוסחה הפנימי ובצורת הגופן והכתיבה שלה.
המהדורה יצאה לאור בשנת 2001, וצורף לה כרך "הארות" על עניינים שונים הקשורים אליה.
בשנת 1976, לאחר שהושלמה עבודת המחקר על כתר ארם צובא, פנתה האוניברסיטה העברית לנחום בן צבי, בעל בית דפוס ותיק בירושלים, בבקשה להדפיס צילום של הכתר.
בשנת 1987 פנה מיכאל זאב, תלמידו של הרב ברויאר ומו"ל הוצאת חורב ירושלים, לצבי נרקיס על מנת שיעצב אות מיוחדת לספר התנ"ך שתהיה מצד אחד אות קריאה ונגישה אך מצד שני שתהיה אות מסורתית.
ב-1989, בעקבות פיתוח תוכנת מחשב מתאימה, הצליח בן צבי בשיתוף המעצב הגרפי צבי נרקיס, ליצור גופן הדומה לגופן היפה והאמנותי של הכתר, אך קרוב לגופנים המודרניים.
וכך יצא לדרך פרויקט התנ"ך "כתר ירושלים" - עיצוב ספר תנ"ך זהה כמה שאפשר ל"כתר ארם צובא".
הפרויקט התעכב כמה שנים בשל עיכוב בהוצאת תנ"ך חורב ממנו הועתק כתר ירושלים.
לצורך פרויקט הוצאת התנ"ך, מיכאל זאב, מו"ל הוצאת חורב, השקיע כסף רב ופיתח יחד עם צבי נרקיס ובית התוכנה פאלרון תוכנה חדשה היכולה להתאים את הטעמים לאותיות.
כך היה תנך חורב התנ"ך הראשון בהיסטוריה היהודית שהופיע כולו בשלמותו עם טעמים במחשב PC, על כן ניתן לומר שגם בתנ"ך 'כתר ירושלים' היו אלו קשיים טכנולוגיים:
נחום בן צבי פנה לרקטור האוניברסיטה העברית על מנת שזו תפרוש את חסותה על התנ"ך שלו, הוא נפגש בעצתו עם פרופ' יבין שאמר לו שהאוניברסיטה תפרוש את חסותה רק על תנ"ך הרב ברויאר בהוצאת חורב שהוא התנ"ך המדויק ביותר מבחינת נוסחו.
הוא אמר שהדברים הם קלים וקשים כאחד.
קלים - משום שהנוסח המבוסס על כתר ארם צובה, שהאוניברסיטה תסמוך את ידיה עליו, נמצא לפנינו; קשים - משום שיהיה עליה לנהל משא ומתן על רכישת הזכויות לשימוש בתנ"ך שיצא לאור רק זמן קצר לפני הפגישה, אחרי עבודת הכנה רבה של הרב ברויאר, תלמידיו וההוצאה לאור.
לאחר שהאוניברסיטה אימצה את התנ"ך "של בן צבי" ופרשה עליו את חסותה וקרן משפחת קרגר עמדה מאחוריו - תחת לחצים כבדים מהרב ברויאר שמאוד רצה לקבל הכרה מהאוניברסיטה העברית, נחתם החוזה עם מיכאל זאב מו"ל הוצאת חורב.
האוניברסיטה העברית מינתה את פרופסור יוסף עופר, שעבד בהוצאת תנ"ך חורב, לפיקוח מדעי על הנוסח.
תנ"ך כתר ירושלים מועתק רובו ככולו מתנ"ך חורב, שהוא תנ"ך שהוגה ועל ידי המומחה למסורה הרב מרדכי ברויאר, שהוציא שתי מהדורות תנ"ך המבוססות על כתר ארם צובא וכתבי יד הקרובים לו.
המהדורה השנייה, שיצאה לאור בהוצאת חורב בשנת תשנ"ח (1998), מבוססת גם על כתב יד נוסף שנמצא, כתב יד למ מעטו של סופר כתב יד לנינגרד, ועל התנ"ך של ר' שלום שכנא ילין, חוקר מסורה מירושלים, שהגיה את נוסח התנ"ך מתוך הכתר עצמו כשביקר לשם כך בארם צובא (חַלַבּ).
במהדורה זו שינו מנוסחתו של הרב ברויאר בכמה שינויים קטנטנים, בעיקר בתחום הגעיות, אך גם בענייני נוסח אחרים; נוסח האותיות עצמן שונה בין כתיב מלא לחסר בארבעה מקומות שבהן הסתפק הרב ברויאר לאן להכריע.
למהדורה נלווה גם ספר "הארות", המתעד את נוסח המקרא בכתר ירושלים ומקורותיו.
כאמור, הושם דגש במהדורה זו לחקות גם את העימוד שבכתר וכתבי היד הקרובים לו, אך לא נצמדו אל הכתר לגמרי ושינו בכמה מקומות.
אחד השינויים המרכזיים היה צורת הספרים השיריים (איוב, משלי, תהילים - ספרי אמ"ת), שבכתבי היד נהוג לכותבם בשני טורים.
דבר זה יצר בעיות גרפיות נכבדות, ובמהדורת חורב ויתר הרב ברויאר בכלל על צורת כתיבה זו מפאת הקשיים הללו.
משראה הרב ברויאר את התוצאה בעניין זה, שמח מאוד ואמר שאילו לא באה מהדורה זו אלא כדי לתקן דבר זה(שהרי כאמור המהדורה כולה מועתקת) - דייה.
בחוזה עם הוצאת חורב קיימת הוראה מפורשת, שלפיו נדרש בן צבי, בכל מהדורה של התנ"ך שיוציא לאור בנוסח של מהדורת חורב, לציין שנעשה שימוש בנוסח של הרב ברויאר, במהדורת חורב תשנ"ח.
אך כבר בהוצאה הראשונה שהוצאה ברוב פאר והדר הושמט 'בטעות' שמה של הוצאת חורב.
במשפט שנערך בעקבות כך חויב בן צבי לתקן את הטעות בהוצאות הבאות, וכן להודיע לכל רוכשי הפורמט הגדול והמהודר, במכתב לוואי, כי מהדורתו מבוססת על תנ"ך חורב של מיכאל זאב, ולצרף לכל פורמט גדול שעדיין לא נמכר דף שבו יובהר במפורש כי ההוצאה מבוססת על הוצאת חורב.
ואילו במהדורות הקטנות הוא התחייב להדפיס זאת במהדורה גופה, כפי שמחייבות אותו הוראות ההסכם עם מיכאל זאב.
הרב ברויאר עצמו כתב בהקדמה להוצאת חורב כי "על יסוד כל הדברים האלה נעניתי לבקשת מר מיכאל זאב לההדיר את המקרא על פי נוסח המסורה של כתר ארם צובה וכתבי היד הקרובים לו".
בהמשך הקדמתו כותב הרב ברויאר: "מר מיכאל זאב ליווה את העבודה בכל שלביה ותרם תרומה חשובה בעצה ובתושייה".
אך גם בכתבות שקודמו בתקשורת בעקבות הוצאת הספר הושמטו גם כן 'בטעות' שמה של מהדורת חורב, כאילו שהיה זה רעיון יש מאין של המדפיס בן צבי וכאילו שהוא עבד כמוציא לאור של ספר התנ"ך על אף שכולו הועתק מתנ"ך חורב ופשוט שווק ומותג מחדש.
תנאי הוא דין תלמודי המגביל מעשה קנייני והלכתי לקיום תנאי, כך שאם התנאי לא התקיים, המעשה יתבטל.
התנאי הוא חידוש של התורה, הנלמד מפרשת תנאי בני גד ובני ראובן, בה התנה משה רבנו עם שבט ראובן ושבט גד, כי יקבלו את חלקם בעבר הירדן אותו הם ביקשו ממשה רבנו, בתנאי שיילחמו יחד עם שאר השבטים על ארץ ישראל.
מכיוון שחידוש הלכתי זה נלמד מתנאי בני גד ובני ראובן, קובעת המשנה כי רק אם התנאי נעשה באותה צורה בה הוא נעשה על ידי משה רבנו יש לתנאי תוקף הלכתי, ולא - אין לתנאי כל תוקף, ולכן המעשה יחול גם אם התנאי לא קוים.
במשנה ובתלמוד מובאים מספר מגבלות לעשיית התנאי הנלמדים מתנאי בני גד ובני ראובן עם משה, קודם כניסת עם ישראל לארץ:
תנאי קודם למעשה - לדעת רש"י והראב"ד אמירת התנאי תהיה קודם למעשה הקניין, לדעת הרמב"ם אמירת התנאי קודם עשיית המעשה.
תנאי כפול - על התנאי להיאמר בצורה מפורשת וברורה שאם הוא יקוים יחול המעשה ואם לא - לא.
דין זה שנוי במחלוקת תנאים, ב.
הן קודם ללאו - יש להקדים את האמירה המאשרת את המעשה במקרה שהתנאי קוים, לאמירה האומרת שהמעשה יבוטל אם לא יקוים התנאי.
תנאי שאפשר לקיימו - תנאי שאפשרי במציאות לקיימו
תנאי ומעשה בשני דברים - שהתנאי לא ייעשה באותו חפץ בו נעשה המעשה.
אך למי שסובר ש"כל האומר על מנת, כאומר מעכשיו דמי", התנאי מתקיים גם כשהוא באותו חפץ עם המעשה.
אפשר לקיים על ידי שליח - תנאי יכול להעשות רק בדבר שיכול להעשות על ידי שליח.
הגבלה נוספת, שנחלקו הראשונים אם היא הגבלה כללית או שנאמרה גם באופן פרטי כהגבלה בתנאי, היא המתנה על מה שכתוב בתורה, כלומר שעל ידי תנאו מתבטל אחד מדיני התורה, תנאו בטל.
יש המבארים זאת בכך שמכיוון שאי אפשר לקיים תנאי שנוגד לכללי התורה, ברור כי אינו מתכוון ברצינות לקיום התנאי, והדבר דומה לאדם המגרש את אשתו על מנת שתעלה לרקיע או תרד לתהום וכל דבר אחר שלא ניתן לבצעו, שתנאו בטל.
דוגמה להגבלה של "אי אפשר לקיים על ידי שליח" היא, שכאשר אדם מת ללא בנים, אסורה אשתו להינשא לבעל אחר שאינו אחיו של המת, ובמקרה שאחיו של המת המכונה "יבם" אינו חפץ להינשא לה, עליו לבצע מעשה חליצה, המתיר את האישה להינשא לבעל אחר.
במקרה כזה, לא ניתן להגביל את מעשה החליצה על ידי תנאי, וגם אם התנה למשל שמעשה החליצה לא יתיר את האישה אם לא תתן מאתיים זוז, מותרת האישה להינשא לבעל אחר.
הראשונים חלוקים בטעם דין זה, המגביל את דיני התנאי למעשה שיכול להיעשות על ידי שליח.
התוספות סבורים כי סברת דין זה היא, מכיוון שרק מעשה שיכול להיעשות על ידי שליח הוא בכוחו ובשליטתו של האדם, ולכן בכוחו להגבילו גם על ידי תנאי, אך מעשה שאינו יכול למנות שליח לעשותו, הוא לא בידו ובכוחו, ולכן גם אין בכוחו להגבילו על ידי תנאי.
רבי מנחם המאירי סבור כי מעשה שהוא יכול לבצעו על ידי שליח הוא מעשה חלוש, ולכן ניתן להגבילו על ידי תנאי, ודווקא בכך שלא ניתן לבצע מעשה מסוים על ידי שליח מוכח כי המעשה הוא מעשה אלים וחזק ולא ניתן לבטלו על ידי תנאי.
הפני יהושע מבאר כי על פי הכלל "לא אתי דיבור ומבטל מעשה", לא ניתן לבטל מעשה גמור על ידי תנאי שהוא דיבור, ודווקא היכן שיכול לבצע את המעשה על ידי שליח, המעשה נחשב למעשה שאינו מעשה גמור ולכן אפשר להטיל בו תנאי.
מסיבה זו, נדרים ושבועות שהם דיבור, ניתן לבטלם על ידי תנאי, למרות שלא ניתן לבצעם על ידי שליח.
בזמננו, רבים משתמשים בדיני התנאי כדי להגביל שימושים בחפץ הנמכר על ידם.
מחברי ספרים רבים מציינים כי הספר נמכר רק בתנאי שלא ייעשו בו תנאים המפרים את זכויותיהם על ידי העתקה חלקית או כללית של הספר, כן ישנם אמנים המגבילים את השימוש באלבום שהפיקו בכך שלא ישכפלו את האלבום ללא תשלום.
תנ"ך רם הוא תרגום של התנ"ך מעברית מקראית לעברית ישראלית, שנעשה על ידי חוקר המקרא והמחנך אברהם אהוביה ביוזמת המו"ל רפי מוזס, והתנ"ך נקרא כראשי התיבות של שמו.
כל עמוד בספר מחולק לשני טורים: בטור הימני מופיע הטקסט המקראי כלשונו (בגופן קורן), ובטור השמאלי התרגום לעברית של אהוביה (בגופן פרנק-ריהל), פסוק מול פסוק.
הטקסט המקראי המקורי אינו כולל את טעמי המקרא וסימני פיסוק, והטקסט בעברית ישראלית מפוסק.
צעד פרשני נוסף הוא חלוקת הטקסט לסעיפים, שלכל אחד מהם ניתנה כותרת המתארת את נושאו של הסעיף.
את הרעיון לתרגם את התנ"ך הגה המו"ל רפי מוזס.
בשנת 1999 פנה אל אהוביה כדי לגייס אותו למיזם.
אהוביה החל לעסוק בכך, והשלים את המלאכה בסוף ינואר 2004, ארבע שנים לאחר תחילתה.
ביוני 2008 ראו אור, בשיתוף פעולה בין "רם - הוצאה לאור" של מוזס ובין הוצאת רכס, 14 ספרוני "תנ"ך רם לבתי הספר", המיועדים לתלמידי בית הספר היסודי, חטיבת הביניים והחטיבה העליונה (עד כיתה י' ועד בכלל).
הפרקים המתורגמים בספרונים אלה תאמו את תוכנית הלימודים במקרא שנקבעה למערכת החינוך הממלכתית בשנת תשס"ג.
לקראת שנת הלימודים תשע"א שונתה תוכנית הלימודים במקרא, והספרונים הותאמו לכך ומספרם שוּנה ל-13.
בשנת 2010 ראה אור התרגום המלא של התורה לעברית בת ימינו, ובשנת 2011 - נביאים ראשונים, שניהם על ידי "רם - הוצאה לאור" בשיתוף הוצאת ידיעות אחרונות.
עתידים לראות אור עוד שני כרכים: נביאים אחרונים וכתובים.
מאז פרסומו של התרגום לתורה התעורר פולמוס גדול סביבו.
נטען כנגדו כי הוא בלתי מדויק, מונע מהתלמידים להכיר את שפתם ותרבותם לעומקה, ומעודד בורות ועצלות מחשבתית.
ביוני 2010 אסר משרד החינוך את השימוש בחוברות.
מלאכתו של אהוביה מתוארת בעמוד השער של הספר: "העתיק מלשון המקרא ללשון ימינו - אברהם אהוביה" - לא נעשה שימוש במילה "תרגום", המשמשת לתיאור העברה משפה אחת לשפה אחרת.
את הקדמתו לספר הכתיר אהוביה בכותרת דברים בפתח ה"תרגום", כלומר המילה "תרגום" ניתנה במירכאות, כדי להדגיש שאין מדובר בתרגום כפשוטו.
את התמיהה שהמיזם עלול לעורר מיישב אהוביה בהקדמתו:
אמנם הלשון המקראית היא עיקר בטקסט המקראי, אבל גם המסר עיקר בו.
ומכיוון שהלשון המקראית קשה כיום להמון דוברי עברית, אין המסר מגיע אליהם, ולכן ספר התנ"ך הוא כספר חתום עבורם.
הלשון המקראית שונה מן הלשון העברית המדוברת כיום בפי הציבור הרחב.
רבים בה הביטויים שאינם מובנים לו או שמשמעם שונה ממשמעם בלשון ימינו, זמני הפועל שונים מן המורגל בפיו, הסגנון התנ"כי זר ולעיתים אף מוזר, והרעיונות שבו רחוקים לפעמים ובלתי מושגים.
אני מאמין שהעתקת העברית הארכאית של התנ"ך לעברית בת ימינו תסייע למורים לחבב את התנ"ך על התלמידים, ותסייע לתנ"ך להתחבב על הקורא בו, אם ילד ואם איש או אישה".
גם העורך, רפי מוזס, עומד על כך בהקדמתו:
השאלה העיקרית שטרדה את מנוחתנו הייתה: האם תרגום התנ"ך לעברית בת ימינו עלול להרחיק משפת המקרא?
אנו סבורים כי דווקא תרגום אשר מונח בצד הטקסט המקורי, פסוק ומולו תרגומו, עשוי לתווך בין העברית המודרנית לעברית המקראית, שעבור רבים היא בבחינת "שפה זרה".
תיווך זה, יש ביכולתו להסיר את המחסום המונע מן הקורא להבין, להכיר ולאהוב את הטקסט המקראי, על עושר ביטוייו ועל מגוון דימוייו.
על מלאכת התרגום כותב אהוביה:
בשעה שעסקתי במלאכת התרגום, לא העתקתי את הטקסט המקראי בצורתו, אלא עיריתי את תוכנו אל תרגומו.
ולא הוספתי עליו פירושים; ועם זה, אני משער, שעצם העתקת הלשון הקשה ללשון מובנת, באה במקום פירושים.
אבל הנזקק בכל זאת לפירוש, יחפשוֹ אצל המפרשים.
אהוביה מציג דרך מומלצת לשימוש בספר:
אני ממליץ על עיון בתנ"ך רם לפי השיטה של "שניים מקרא ואחד תרגום": הקורא יקרא פסוק אחד או פסוקים אחדים בטקסט המקראי שבטור הימני, אחר כך יקרא את התרגום המקביל בטור השמאלי, ואז יחזור ויקרא את הטקסט המקורי.
כך, אני מקווה, יהיו הנאתו והבנתו שלמות.
תנ"ך ז'נבה (וליתר דיוק ביבליית ז'נבה) הוא אחד התרגומים ההיסטוריים המשמעותיים של הביבליה, כתבי הקודש הנוצריים הכוללים את הברית הישנה והברית החדשה, לאנגלית.
הוא נוצר לאחר תרגום התנ"ך הגדול וקדם לתרגום המלך ג'יימס ב-51 שנים.
תנ"ך זה היה התנ"ך העיקרי ששימש את הזרם הפרוטסטנטי במאה ה-16, ועמד לפני ויליאם שייקספיר, אוליבר קרומוול, ג'ון דאן, ג'ון נוקס (מייסד הפרסביטריאניזם) וג'ון בניין (מחבר הספר האלגורי מסעות ההלך).
חשיבותה הרבה של גרסה זו היא בשל העובדה שהגיעה עם מגוון מדריכים ועזרי לימוד מקראיים עבור הקהל הרחב, והיה התנ"ך הראשון שחולק לפסוקים (חלוקת הפרקים נעשתה כשלוש מאות שנה קודם לכן).
כן נוספו ציטוטים והפניות לפסוקים מקבילים ורלוונטיים אחרים, ובכך התאפשר לקורא להשוות בין הפסוקים בכל התנ"ך, ולהגיע להבנה טובה יותר ותלויה פחות.
כמו כן הוכנסו מבואות לכל ספרי התנ"ך שסיכמו את כל החומר, וכללו מפות, טבלאות, חיתוכי עץ, איורים, מדדים ותוספות נוספות.
שיפורים אלו, הובילו בסופו של דבר את המוניטין של ביבליית ז'נבה בהיסטוריה של לימוד התנ"ך ותפוצתו בקרב הקהל הרחב.
ב-1530 תרגם ויליאם טינדייל את החומש מהיוונית שבמהדורת הקספלה לאנגלית, ו-5 שנים לאחר מכן פרסם מיילס קאברדייל את כל הביבליה באנגלית.
תרגומו זה היה הראשון באנגלית שינק ישירות מהמקור העברי (של התנ"ך) והיווני (של הברית החדשה), והראשון שהופץ באופן נרחב באמצעות הדפוס.
בתקופה זו שלטה באנגליה המלכה מרי הראשונה (1553-1558), אשר ניסתה להחזיר את אנגליה מהנצרות הפרוטסטנטית, אותה אימץ אביה, אל זו הקתולית והכפיפות לאפיפיורות ברומא.
על רקע רדיפותיה הבלתי פוסקות את הפרוטסטנטים, ברחו מספר מלומדים פרוטסטנטים מאנגליה לז'נבה שבשווייץ, שהייתה אז רפובליקה עצמאית, כשז'אן קלווין, ומאוחר יותר תיאודור בזה, מהווים בה את המנהיגות הרוחנית והתאולוגית.
בין המלומדים הללו היה גם ויליאם וויטינגהם, שפיקח על מלאכת התרגום, ובשיתוף עם מיילס קאברדייל, כריסטופר גודמן, אנתוני גילבי, תומאס סמפסון וויליאם קול, הם יצרו את התרגום המכונה היום בשם תנ"ך ז'נבה, שהיה מבוסס על התנ"ך של טינדייל.
לתנ"ך צורפו הערותיו של קלווין עצמו שהיו בעלי השפעה רבה בפרשנות הפופולרית והשפיעו על עמדת הציבור בנושאים מגוונים ושונים.
העבודה עצמה הושלמה לאחר הצטרפותה של אליזבת הראשונה מלכת אנגליה (שהומלכה ב-1559), כאשר רוב המנהיגים הדתיים חזרו לאנגליה מן הגלות שנכפתה עליהם.
המהדורה המלאה הראשונה של תנ"ך ז'נבה, יחד עם הברית החדשה בגרסה מתוקנת יותר, הופיעה לראשונה בשנת 1560. היא הודפסה במהדורת כיס זולה, וכך הוברחו עותקים רבים לאנגליה.
המלך ג'יימס הראשון ותנ"ך ז'נבה
עם מותה של אליזבת ב-1603, עלה על כיסא המלכות באנגליה המלך ג'יימס הראשון.
שנה לאחר מכן אירח המלך ועידה בנושאים הנוגעים לענייני דת, המכונה מועצת המפטון קורט (על שם המקום בו נערכה הוועידה, ארמון המפטון קורט).
הכנס בא על רקע המאבק המר בין הפרוטסטנטים לקתולים באנגליה ובסקוטלנד, וניסה לגשר על הפערים הדתיים-תאולוגיים שהיו בין המלך ג'יימס לנציגי הכנסייה האנגליקנית, כולל המנהיגים הפוריטנים האנגלים.
אחד העניינים שנידונו בוועידה היה נושא תרגום התנ"ך והברית החדשה לאנגלית.
לדבריו הוא הרגיש כי ההערות הן "מאוד חלקיות, לא נאמנות, חתרניות, ומתענגות מהתרברבות מסוכנת ובוגדנית ..." סביר להניח, כי ג'יימס ראה בפרשנות של תנ"ך ז'נבה לפסוקים מקראיים מסוימים המרדה וחתרנות כנגד מוסד המלוכה.
אחת הדוגמאות המובהקות לכך הוא סיפורן של המיילדות שפרה ופועה, שסירבו למלא אחר פקודת המלך פרעה .
בהערות השוליים שיבח תנ"ך ז'נבה את הסירוב הזה, ומתח ביקורת רק על כך שהן שיקרו כשהסבירו לפרעה את מעשיהן.
כך אומרת ההערה שם: "מִריין מוצדק, אך התחזותן רעה".
המסקנה העולה מהערות מסוג זה היא כי המלך יכול אף הוא להיחקר על ידי הציבור וכי אינו חסין מביקורת.
באופן היפותטי, יוכלו אנשים בשם יראת האלוהים (או צו מצפונם) להמרות את פי מלכם.
לכן, כאשר הציעו הפוריטנים לקראת סוף הכנס את הרעיון של יצירת תרגום חדש של התנ"ך והברית החדשה שיהיה מקובל על פרוטסטנטים וקתולים כאחד, אימץ ג'יימס את הרעיון.
הוא הזמין ומימן את התרגום החדש של התנ"ך (המכונה: תרגום המלך ג'יימס), אשר בסופו של דבר הפך לגרסה המפורסמת ביותר של התנ"ך בשפה האנגלית.
תנ"ך קניקוט (The Kennicott Bible, Ms Kennicott 1) הוא אחד מכתבי היד המפוארים ביותר בנמצא.
כתב יד זה המלווה כולו עם ניקוד וסימני המסורה נכתב בכתב יד ספרדי ברור מימי הביניים, מעוטר בשפע איורים, כרוך בכריכת קופסה מעור עז ממרוקו, וחרוט מכל ששת צדדיו.
כתב היד הגנוז בספריה הבודליינית באוקספורד, נקרא על שם ד"ר בנג'מין קניקוט (, 1718–1783), הספרן של ספריית רדקליף באוקספורד ומומחה לעברית.
קניקוט המשיך את המסורת האנגלית של לימוד התנ"ך בעברית.
בתפקידו כקאנון של כנסיית ישו הנוצרי באוקספורד, קניקוט בילה את רוב ימיו בהשוואת וריאציות טקסטואליות של מאות כתבי יד בעברית מכל רחבי העולם.
ממצאיו פורסמו בפרסום שנקרא Dissertatio Generalis.
במשך עבודתו, קניקוט רכש את כתב היד למען ספריית רדקליף שממנה הועבר הספר לספרייה הבודליינית בשנת 1872. אם כי הטקסט כתוב לפי כתב המסורה, ערכו הרב של כתב היד הוא בשל שפע האיורים שבו.
כתב היד משומר להפליא ובמשך 235 שנה רק 30 היסטוריונים לאומנות ואקדמאים הורשו לבחון אותו.
ההיסטוריה של כתב היד התחילה בלָה קוֹרוּנָה, בצפון מערב ספרד בשנת 1476 כאשר יצחק, בנו של דון סולומון דה בראגה מינה את הסופר המפורסם, משה בן יעקב אבן זבארה, לכתוב את התנ"ך (שנעשה בדוגמת תנ"ך סרוורה (1300)) ביחד עם "ספר המכלול", יצירה דקדוקית של הרב דוד קמחי (רד"ק).
משה אבן זבארה מציין בסוף הטקסט של התנ"ך, בקולופון ארוך, שהוא סיים את המלאכה בעיירה לה קורונה, בחבל גליסיה בצפון מערב ספרד, ביום רביעי, בשלישי לחודש אב בשנת 5236 לבריאת העולם (24 ביולי 1476).
הוא מציין שהוא היה האחראי על כתיבת כל עשרים וארבעה ספרי התנ"ך.
הוא הקדיש את התנ"ך ל.
הספר נכתב כמעט עשרים שנה לפני גירושם של יהודי ספרד בשנת 1492, בתקופה שבה היהודים כבר חשו את נחת זרועה של האינקוויזיציה הספרדית.
כתב יד זה מדגים את החשיבות הגדולה שייחסו הקהילות היהודיות להנצחת מורשתם על ידי השקעה בכתיבת ספרי תנ"ך מדויקים ומעוטרים להפליא.
כתב היד תוכנן מלכתחילה כיצירה לתפארת.
מאתיים שלושים ושמונה מתוך 922 העמודים בתנ"ך מאוירים בצבעים, זהב מוברק וריקועי כסף.
בהצהרה ייחודית בסוף כתב היד, האומן היהודי יוסף אבן חיים כותב קולופון משלו.
אם כי הסופר הוא תמיד חשוב יותר מבין צוות ההפקה (ומפוצה בהתאם) נדיר למצוא כתב יד בעברית על ידי אומן יהודי כאשר הקולופון שלו מופיע באותיות ענק בסוף הספר.
הדמויות המעוצבות נראות כמעט בנות זמננו ומודרניות בשל סגנונן המופשט.
האותיות בעלות החזות הזואומורפית (בדמות בעלי חיים) והאנתרופומורפית (בדמות אדם) בקולופון של האומן הן ביטוי לדמיונו העשיר.
פני האדם ובעלי החיים מצוירים בקצות האותיות.
לעיתים הפנים בחזית ולעיתים בפרופיל.
לאחד הראשים יש שלושה צדדים: שתי צדודיות וחזית אחת.
הגוף רכון וכפוף על פי צורת האות.
אות אחת מכילה מספר דמויות ובעלי חיים.
כמה מהראשים חבושים מעין כיסוי ראש, כמו כתר, כיפה ועוד.
האות "ן" בתחילת השורה השנייה בקולופון מציינת את המילה הערבית "אִבְּן", שמובנה בן.
העיטורים מצוירים בשילוב של סגנון גותי ליד אלמנטים אסלאמיים.
יוסף אבן חיים יצר בסגנונו האינדיבידואלי והבולט יצירה ייחודית: המלך דוד בכס מלכותו, יונה נבלע במעי הדגה, או בלעם כאסטרולוג המשתמש באצטרולב (מכשיר אסטרונומי למדידת גובה השמש והכוכבים בימי הביניים), הם רק כמה מהדוגמאות של איורי הטקסט בתנ"ך קניקוט.
אפילו היצירה הדקדוקית של רד"ק, ספר המכלול, לא הועתקה כטקסט צנוע, אלא נכתבה בתוך עמודים מקושטים להפליא בצורת קשתות בתחילת ובסוף התנ"ך (אולי כי כתב היד הוזמן עבור יצחק הצעיר, בתקווה שזה אולי יעודד את עניינו).
כתב היד המקורי עדיין מאוחסן בקופסת העור המעובד ממרוקו, המקושטת בפיתוחי עור ומעוטרת בדפי הפרדה הגזורים במוטיבים התואמים את עמודי השטיח הצבעוניים והמורכבים המחלקים את התנ"ך לשלושת החלקים העיקריים שלו: תורה, נביאים וכתובים.
האיורים מזכירים את "דף השטיח" של כתב יד לנינגרד, שצויר כחמש מאות שנים קודם לכן.
ייצורו של כל כתב היד, משלב הכנת גיליונות הקלף עד לשלב הסופי של הכריכה, הוא עדות לשיתוף הפעולה ההדוק בין הסופר, המאייר והבעלים.
ההיסטוריון ססיל רות התייחס אל תנ"ך קניקוט כאל "יצירה מעולה של אומנות ספרדית יהודית בימי הביניים..." וכאל "אחד מכתבי היד בעברית הטובים ביותר בנמצא."
בשנת 1985 יצאה מהדורת פקסימיליה של התנ"ך בהוצאה מסחרית.
תנ"ך העניים הוא כינוי לספרי ציורים של דמויות ואירועים מכתבי הקודש של הנצרות (הברית הישנה והברית החדשה).
הם מתבססים על רעיון הפרה-פיגרציה, שלפיו אירועים בברית הישנה היוו רמז מטרים לאירועים בברית החדשה.
ספרים אלו התפרסמו בשלהי ימי הביניים ולפי רוב החוקרים, נועדו לשמש כלי עזר לכמרים, דרשנים, ומטיפים להכנת דרשותיהם.
הכינוי "תנ"ך העניים" ניתן להם עקב ייעודם ל-"עניי הרוח" (paupers spiritu) ולא לחסרי אמצעים (לאור מחירם הגבוה).
כל עמוד ועמוד בספרים אלו הוא יחידה עצמאית ללא קשר המשכי לעמודים שלפניו ואחריו.
תבנית העמוד היא קבועה בכל ספרי תנ"ך העניים והיא מורכבת משבעה ציורים וטקסט הסברי.
במרכז העמוד מצויר אירוע חשוב מהברית החדשה.
בכל צד, מימינו ומשמאלו של הציור המרכזי, מצויר אירוע מהברית הישנה, אשר לפי הטיפולוגיה הנוצרית מטרים, מסמל או מסביר את האירוע שבציור המרכזי.
בחלק מהספרים, ציורים אלו קטנים יותר מהציור המרכזי.
בהתאם לחלוקת העידנים הנוצרית, ברוב הספרים, אחד מציורים אלו מתאר אירוע שהתרחש בעידן שלפני מתן תורה (עידן ante legem) והשני, אירוע שהתרחש בעידן החוק, שלאחר מתן תורה (עידן post legem).
מעל ומתחת לציורים אלו, מצוירות דמויותיהם של ארבעה נביאים או דמויות חשובות אחרות מהתנ"ך.
על גבי רצועות היוצאות מכל דמות, רשומים פסוקי נבואה או אמרות חשובות של אותה דמות.
אמרות אלו קשורות, לפי הפרשנות הנוצרית, לאירוע המתואר בציור המרכזי.
בכל צד של העמוד, מופיע, לרוב בתוך מסגרת, טקסט קצר המסביר את הקשר שבין הציורים.
עמוד XXIV של ה-Biblia pauperum sur Gallica הנמצאת בספריה הלאומית הצרפתית, מתאר במרכזו את תחייתו של ישו.
מימין לציור המרכזי, תמונתו של הנביא יונה קם לתחייה אחרי שהלוויתן הקיא אותו.
ציור זה מסמל את שהייתו של יונה בבטן הלוויתן, אותו הוא כינה "עמק המתים".
יונה שהה בבטן הלוויתן 3 ימים ו-3 לילות, כפי שישו שהה בעולם המתים לפני שקם לתחיה (מתי יב' 38–41).
משמאלו תמונה של שמשון הנושא בידיו את שערי עזה העקורים.
ציור זה מסמל שחרור ויציאה ממקום סגור ומסוכן ועל ידי כך, מטרים את יציאתו של ישו הקם לתחיה מקברו.
עמוד 182 מה-Golden Bible הנמצא בספרייה הבריטית, מתאר בציור המרכזי, את הצנטוריון הרומאי לונג'ין (Longin) דוקר את חזהו של ישו הצלוב, בכידונו.
מימין לציור המרכזי, נמצאת תמונת משה המכה בסלע במטהו ומהסלע פורצים מים (כפי שפרץ דם מחזהו של ישו כאשר נדקר בכידונו של הרומאי).
באותו עמוד מופיעים הנביאים דניאל, ישעיהו, מיכה וחבקוק, נביאים שלפי הנצרות, ניבאו את ביאתו של ישו המשיח.
משמאל לציור המרכזי, נמצאת תמונת בריאתה של חווה מצלע שבחזהו של אדם (אדם מטרים את ישו, לפי הטיפולוגיה הנוצרית).
רעיון תנ"ך העניים הוא רעיון יסוד של הטיפולוגיה הנוצרית.
זו טוענת שרבים מהאירועים ומהנבואות שבברית הישנה מטרימים ומסבירים אירועים ורעיונות המופיעים בברית החדשה.
רעיון זה נסמך על דברי אוגוסטינוס הקדוש שטען - "הברית החדשה חבויה בברית הישנה והברית הישנה מתגלה בברית החדשה".
רעיון זה התקבל והתפשט מאוד בקרב הנצרות והוא מתבטא רבות באמנות ימי הביניים בציורים, ציורי הקיר, הפיסול והויטראז'ים בכנסיות.
ספרי תנ"ך העניים שימשו כלי עזר למטיפים ולדרשנים בבניית דרשותיהם, ועקב כך, אל הציורים בו מתלווים ציטוטים מהתנ"ך והסברים בלטינית או בשפות מקומיות אירופיות אחרות.
עיון בעמוד המתאים לדרשה המיועדת אפשר בניית שלד לדרשה, הכולל אירועים משתי הבריתות וציטוטים מדברי נביאים ואישים אחרים מהתנ"ך.
בניגוד לרוב הספרים של ימי הביניים, ספרי תנ"ך העניים צוירו ונכרכו בפורמט קטן שהקל על נשיאתם ממקום למקום, על ידי הדרשנים.
מייחסים את המצאת תנ"ך העניים לבישוף אנסגר הקדוש מהעיר ברמן בפרנקיה המזרחית שחי במאה ה-9
הספרים הראשונים יצאו לאור ברבע האחרון של המאה ה-14 וציוריהם מיוחסים לאסכולה של הצייר יאן ואן אייק.
החל מתחילת המאה ה-15, נפוץ השימוש בחיתוכי עץ, דבר שאִפשר הוצאת מספר מהדורות לכל ספר.
אז, הספרים גם צומצמו לרוב ל־35-50 עמודים בלבד, כדי להקל את נשיאתם.
בחלק מספרים אלו, חיתוכי העץ המודפסים נצבעו ידנית לאחר ההדפסה.
עם המצאת הדפוס בסוף המאה ה-15, ספרי תנ"ך העניים היו בין הראשונים שהודפסו והפכו לפופולריים, ויש הטוענים שהפופולריות הרבה שלהם בקרב מסדרי הקבצנים (כמו הפרנציסקנים), תרמה לכינוי "תנ"ך העניים".
בנוסף לשימוש בספרי תנ"ך העניים בדרשות, הם שימשו גם אמנים ואומנים רבים בעבודות הקישוט שלהם בכנסיות ובקתדרלות.
הציורים שבספרים שמשו דוגמאות, מודלים ומקור רעיונות לאמנים ואומנים אלו.
לספרים אלו הייתה השפעה עצומה על אמנות ימי הביניים וניתן לראות בכנסיות רבות יצירות המבוססות על ציורים מתוך תנ"ך העניים.
ספרי תנ"ך העניים התפרסמו בעיקר בארצות הגרמניות, בצרפת ובארצות השפלה.
עם התפשטות הדפוס וההתפתחות הטכנולוגית שלו, החלו להופיע ספרי תנ"ך שלמים, מאוירים באיורים עם הסברים ופירושים.
בד בבד, חשיבותם של ספרי תנ"ך העניים הלכה ופחתה עד שנעלמו לחלוטין.
בימינו השתמרו בספריות ובמוזיאונים כ־80 מספרים אלו.
יש להבדיל בין המושגים "תנ"ך העניים" ומושג מודרני הקיים בתחום חקר האמנות הכנסייתית והוא מושג "תנ"ך האדם העני" (poor man's Bible).
מושג מודרני זה מתכוון ליצירות האמנות שבתוך הכנסייה שמטרתן הראשונית הייתה ללמד את אירועי התנ"ך ולהסבירם בצורה ויזואלית להמוני העם חסרי ההשכלה והאנלפבתים.
יש להבדיל גם בין תנ"ך העניים וספרי "תנ"ך המוסר" אשר צוירו ונכתבו בעיר פריז במאה ה-13. אלו היו ספרי מוסר המבוססים על כתבי הקודש.
ספרים אלו היו עבי כרס ויקרים מאוד ונועדו להשכלתם של בני משפחת המלוכה בצרפת.
הם הכילו הרבה מאוד ציוריים - מתוך 8 ספרים כאלו ששרדו עד ימינו, הגדול בהם מכיל כ-5000 ציורים.
בציורים מופיעות דמויות מהברית החדשה ומולן דמויות מהברית הישנה.
סביב הציורים נכתבו טקסטים נוצריים שפירשו את מעשי הדמויות המצוירות וסיכמו את מוסר ההשכל (הנוצרי) הנובע ממעשים אלו של הדמויות.
ספר נוסף, בעל מטרה דומה, שזכה לפופולריות גדולה מאוד (אף יותר מתנ"ך העניים) בשלהי ימי הביניים, הוא "ראי גאולת האנושות" אשר נכתב ואויר בידי אלמוני בין השנים 1309-1324. הספר בנוי בצורה קבועה - פרק אחד שמתאר אירוע מהברית החדשה ואחריו 3 פרקים מהברית הישנה המטרימים את האירוע מהברית החדשה.
הראיה שספר זה היה פופולרי מאוד היא, שעד היום שרדו מאות עותקים ממנו.
תנ"ך מורגן , המכונה גם התנ"ך הצלבני (the Crusader Bible) או תנ"ך מצ'יופסקי (Maciejowski Bible), הוא ספר תנ"ך מאויר בכתב יד מימי הביניים ממנו שרדו 46 עמודים.
הספר מורכב מציורים מיניאטוריים של אירועים מהתנ"ך, שנקבעו בנוף ובמנהגים של צרפת מהמאה השלוש עשרה, המתוארים מנקודת מבט נוצרית.
האיורים מוקפים בטקסט בחמש שפות: לטינית, פרסית, ערבית, יהודית-פרסית ועברית.
ארבעים ושלושה דפים עמודים נמצאים בספריית מורגן בניו יורק (סימון Ms M.
638), שני עמודים בספרייה הלאומית של צרפת (סימון MS nouv.
ועמוד בודד נמצא במוזיאון פול גטי, לוס אנג'לס (סימון MS 16).
על פי החשד, שני עמודים חסרים מהיצירה המקורית.
ציורי הספר מתרכזים בסיפורי מלכים, ובמיוחד דוד.
במקור הספר כלל רק תמונות המאורגנות בקצב ויזואלי עקבי מדף לדף, אך הספר התגלגל לידיים שונות שהוסיפו לתמונות תיאורים בחמש שפות: לטינית, פרסית, ערבית, יהודית-פרסית ועברית.
חלק מהתיאורים אינם תואמים לציורים.
המחשבה המקובלת היא שהספר נוצר בפריז באמצע שנות ה-1240 עבור לואי התשיעי, מלך צרפת.
הצעה של אליסון סטונס, בה תמכו מומחים נוספים כמו פרנסואה אבריל, לפיה הספר אויר בצפון צרפת, בסביבות 1250 לא זכתה לתמיכה רחבה.
תנ"ך בגובה העיניים הוא כינוי לגישה בלימוד פשט הפסוקים בתנ"ך שפותחה על ידי הרב יואל בן נון, הרב יעקב מדן ורבנים נוספים מישיבת הר עציון ומהחוגים הקרובים אליה.
עיקרה של הגישה הוא חידוש פרשנויות נוספות בדרך הפשט, לעיתים בניגוד לדברי המדרש והפרשנים הקדומים; ושימוש בכלים מודרניים ומדעיים בלימוד התנ"ך, לרבות כלים ספרותיים, ארכאולוגיים, וגישות מתחום ביקורת המקרא.
הגישה עוררה התנגדות רבה מצד חלקים מהציבור הדתי לאומי, בעיקר בשל נכונותה לדון באופן ביקורתי במעשיהם של אישי התנ"ך בנימוק שיש לראותם כבני אדם שניתן לייחס להם חסרונות, חטאים וכישלונות כפשוטם, ולא תמיד על פי הפרשנות החז"לית.
הוויכוח העז, שנקרא לעיתים פולמוס התנ"ך, מתנהל בעיקר בין ישיבת הר עציון ובין ישיבות חרדיות לאומיות.
בתקופת האחרונים (מהמאה ה-16 ואילך) ובפרט בעולם הישיבות, מיעטו בלימוד תנ"ך בדרך הפשט (ועוד יותר מכך בלימוד נ"ך).
מלבד זאת, כאשר נלמדו פרשיות מן התנ"ך מקובל היה ללמוד אותן על פי מדרשי חז"ל.
לאחר שהוקמה ישיבת הר עציון החלו ללמוד בה תנ"ך בפרשנות הפשט.
בשנת 1996 (תשנ"ו) פרסם הרב יהודה ברנדס מאמר בכתב העת מגדים.
בעקבות המאמר התפרסמו מאמרים נוספים בנושא מאת הרבנים יעקב מדן ואברהם וולפיש, אשר היו יותר מתונים בדעתם לגבי חטאו של דוד, אך בכל זאת סברו שחטא.
בשנת 2002 (תשס"ב) פרסם הרב צבי טאו סדרת מאמרים, שאחד מהם יצא בתור חוברת בשם צדיק באמונתו יחיה, אשר בהם ביקר את דרך לימוד התנ"ך הנהוגה בישיבת הר עציון ובאקדמיה.
לאחר מכן התפרסמו מספר מאמרים של רבנים, בעיקר מישיבות הקו, כמו הרב שלמה אבינר בעיתון הצופה, וכן של הרב אביגדור נבנצאל ומאמרי תגובה של רבני ובוגרי ישיבת הר עציון, וביניהם הרב יובל שרלו והרב יואל בן נון.
בשנת 2012 (תשע"ב) פורסמה תוכנית חדשה ללימוד תנ"ך בחינוך הממלכתי דתי, ורבנים רבים יצאו כנגדה בטענה שהיא כוללת את שיטת "תנ"ך בגובה העיניים".
היו רבנים שכינו את התכנית "תוכנית תועבה", והיו כאלה שאף טענו שחובה לעבור לבית ספר אחר, שאינו כולל את שיטת הלימוד החדשה, על מנת לא ללמוד בעזרתה.
בין השאר יצאו כנגד הגישה הרבנים אליהו בקשי דורון, יעקב אריאל, שלמה אבינר, ישראל רוזן, אביגדור נבנצאל, דוב ליאור, אליקים לבנון ודוד חי הכהן.
עם זאת, גם חלק מהתומכים בגישה קוראים לה בשם "תנ"ך בגובה העיניים", וביניהם הרב יואל בן נון.
יש המפרשים כי חטאו היה קטן יותר ויש המפרשים כי לא חטא כלל.
רבנים התומכים בגישת תנ"ך בגובה העיניים קוראים את הפסוקים כפשוטם (לפי הפשט), שדוד חטא עם בת שבע והביא למותו של אוריה.
מעשה ראובן ובלהה - בפסוקי התורה כתוב שראובן חטא ושכב עם בלהה שפחת אביו, אולם רבי שמואל בר נחמני אמר כי ראובן לא חטא, אלא "בלבל יצועי אביו", והעלה עליו הכתוב כאילו חטא.
רבנים התומכים בגישת תנ"ך בגובה העיניים קוראים את הפסוקים כפשוטם (לפי הפשט), שראובן שכב עם בלהה.
אף חז"ל מפרשים פעמים רבות את מעשיהם של אנשים במקרא כחטאים, ובמקרה שיש דעה בחז"ל שיותר קרובה לפשט הפסוקים, שלפיהם הם חטאו, יש להעדיף אותה על פני דעה שאומרת כי הם לא חטאו.
ישנם פרשנים, כדוגמת האבן עזרא, הרשב"ם, הרמב"ן, הרד"ק והאברבנאל, המפרשים את מעשיהם של אנשים במקרא כחטאים, לעיתים בניגוד לדברי חז"ל.
דברי חז"ל שאישי התנ"ך לא חטאו, הם דברי אגדה שנאמרו בדרשות, ולא דברי הלכה, ולכן אין לקבל את דבריהם כאמת מוחלטת.