tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקריטריון הנפוץ ביותר, והלשוני הטהור ביותר, הוא הקריטריון של הבנה הדדית: שני דיאלקטים נחשבים ניבים של אותה שפה אם דובר של אחת יכול להבין דובר של השנייה, ולהפך; אם אין הבנה הדדית, הדיאלקטים נחשבים שפות נפרדות.
לפי קריטריון זה, הדיאלקטים המסווגים בדרך כלל כשפה הערבית לא נחשבים מבחינה בלשנית כשפה אחת אלא כמשפחה עם מספר שפות.
מסיבות פוליטיות, מקובל בעולם דובר הערבית שדוברי הדיאלקטים השונים מתייחשׂים כולם לשפה אחת, למרות סוגיות משמעותיות של חוסר הבנה הדדית בין דיאלקטים מדוברים שונים.
במשך קרוב לאלף שנים לפני התפשטות הכיבושים הערבים־מוסלמים במאה ה־7 לספירה, ארמית הייתה הלינגואה פרנקה ושפת הדיבור העיקרית בסהר הפורה.
בקרב המרונים, באופן מסורתי, ארמית מערבית הייתה השפה המדוברת עד המאה ה־17, אז החלה הערבית לתפוס את מקומה, בעוד שהסורית הקלאסית נשארה בשימוש רק למטרות ליטורגיות, כשפת קודש (שנחשבת כזו גם ביהדות, לצד העברית).
כיום הרוב המכריע של האנשים בלבנון מדברים ערבית לבנונית כשפת אם.
לאחרונה, הושקע מאמץ להחיות את הארמית המערבית החדשה כשפת דיבור יומיומית בכמה קהילות לבנוניות, וכן בקרב ארמים נוצרים בישראל.
כמו כן, לארמית המזרחית החדשה יש כ־2–5 מיליון דוברים, בעיקר אשורים , קבוצה אתנית־דתית נוצרית הקשורה אך נבדלת מהמרונים בלבנון.
רוב תומכי האידאולוגיה הם לבנונים־נוצרים מרונים והם מציינים שיש עדות לזהות פיניקית, לרבות סגידה לאלים פיניקיים, טרום־נוצריים, כמו בעל, אל, עשתרת ואדון (אדוניס), עד אמצע המאה ה־6 לספירה בפיניקיה הרומית , ורק בהדרגה, במהלך המאות הרביעית והחמישית לספירה, השתלטה הנצרות.
יתר על כן, הם מדגישים שכל זה קרה מאות שנים לפני הכיבוש הערבי־אסלאמי.
בין המפלגות הפוליטיות המתיימרות את הפיניקיות היא מפלגת הכתאאב, מפלגה לאומנית לבנונית במחנה ה־14 במרץ.
המפלגה מזדהה כחילונית, אבל קהל הבוחרים שלה הוא בעיקר נוצרי.
מפלגות פוליטיות אחרות שמייצגות את הפיניקיזם כוללות את המפלגה הלאומית הליברלית והכוחות הלבנוניים.
פרופסור ליאונרד ביגל, בספרו משנת 1972 "מיעוטים במזרח התיכון: חשיבותם כגורם פוליטי בעולם הערבי", טבע את המונח 'נאו־שעוביה' המתייחס להתעוררות המודרנית של לאומיות לא־ערבית חלופית במזרח תיכון, למשל ארמיות, אשוריות, לאומיות סוריה הגדולה, כורדיות, בֶרבֶריות, פרעוניזם ופניקיזם.
ההיסטוריון כמאל סאליבי, לבנוני נוצרי פרוטסטנטי, טען כי "בין פיניקיה העתיקה ללבנון של ימי הביניים והעת המודרנית, אין קשר היסטורי מופגן".
"רוב הלבנונים הנוצרים, להוטים להתנתק מהערבית ומהקשרי האיסלאמיים, שמחו לשמוע שארצם היא היורשת הלגיטימית של המסורת הפיניקית", מציין כמאל סליבי, ומדגים עם סופרים נוצרים כמו שארל קורם (נפטר ב־1963) שכתב בצרפתית, וסעיד עקל, שקרא לנטישת הערבית הספרותית, יחד עם הכתב שלה, וניסה לכתוב בשפה הלבנונית, באמצעות האלפבית הרומי.
למוצא הפיניקי יש משיכה נוספת למעמד הביניים הנוצרי, שכן הוא מציג את הפיניקים כסוחרים, ואת המהגר הלבנוני כנוסע פיניקי מודרני, בעוד שעבור האוכלוסייה המוסלמית המוצא נועד להסתיר שאיפות אימפריאליסטיות צרפתיות, במטרה לחתור תחת הפן־ערביות.
המבקרים מאמינים כי הפיניקיזם הוא מיתוס מוצא המתעלם מההשפעה התרבותית והלשונית הערבית על הלבנונים.
הם מייחסים את הפיניקיזם כניסיון של המרונים להיבדל מהתרבות הערבית ומסורותיה.
פיניקס ראי הוא שחקן ובמאי קולנוע אוסטרלי יליד איראן.
בילדותו היגרה המשפחה לאוסטרליה ובהמשך השתקעו בפרת' באוסטרליה המערבית.
הוא גילה עניין במשחק כבר בגיל צעיר, אבל סיים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת אדית קוון (אנ').
ראי הופיע לראשונה בסרט קצר ב-2014. הוא בחר בשם הבמה נימה ראי והשתמש בו עבור Seven Storeys Down, סרט משנת 2017 שכתב וביים.
הופעת הבכורה של ראי בטלוויזיה הייתה בסדרת הטלוויזיה האוסטרלית "Mustangs FC", הוא שיחק את התפקיד הראשי הראשון שלו בסרט "יום אוסטרליה" משנת 2017, וכתב וביים את המיני סדרה, "רצח".
לאחר מכן הוא עבר למלבורן.
בשנת 2018, ראי הופיע במותחן הפוליטי האוסטרלי "רומפר סטומפר".
בשנת 2019 הוא הופיע בסדרת דרמת הפשע האוסטרלית "ונטוורת'"; באותה שנה הוענק לו פרס גילדת הליהוק של אוסטרליה לכוכב העולה.
בשנת 2020, הוא הופיע בסדרת הטלוויזיה "עקורים", סדרה על מרכזי מעצר באוסטרליה שנוצרה על ידי השחקנית קייט בלאנשט.
בשנת 2021 שיחק ראי בסדרת הטלוויזיה "קליקבייט" לצד זואי קאזאן, בטי גבריאל ואדריאן גרנייה.
ראי מגלם בסדרה את התפקיד של רושאן אמירי, בלש החוקר רצח מתוקשר מאוד.
בשנת 2022 הוא הופיע בסרט "אתר שחור", מותחן-אקשן אמריקאי והוא עובד על סרט שכתב בעצמו, ביים והפיק, בשם "Schnook".
בשנת 2023 החל לשחק בתפקיד מתנקש בסדרת הטלוויזיה של נטפליקס "סוכן הלילה".
בת זוגו בסדרה היא השחקנית איב הארלו.
בשנת 2024 שיחק בעונתה השלישית של הסדרה הישראלית "טהרן" בתפקיד ראמין ר'סאמי - מבריח מוצרים לאיראן שהמשטר משתמש בו.
ראי מאורס לשחקנית האוסטרלית קייט ליסטר.
השניים שיתפו פעולה בפרויקטים קודמים שונים, והם מנהלים יחד חברת הפקות, Little Fish Films.
+שנהסרטתפקידהערות2014Son of a Gun אורח במסיבה2015Indefiniteאדר2017Australia Dayיאגוב גאזנאווי7 Storeys Downבוגם במאי ותסריטאיRomeoמרקוציו2019Belowאזהד2022אתר שחור (אנ')אורי וסרמן2023The RoosterדןTBARottenגם במאי ומפיק
+שנהסדרהתפקידהערות2017Mustangs FCלאצ'י2 פרקים2018רומפר סטומפר (אנ')אמיר3 פרקים2018, 2019ונטוורת'לוקאס2 פרקים2019–2020The Heights אש ג'עפריתפקיד ראשי (2 עונות); 60 פרקים2020עקוריםג'וואד שאהרח'5 פרקים2021קליקבייט (אנ')רושאן אמיריתפקיד ראשי; 8 פרקים2023סוכן הלילהדיילתפקיד ראשי; 10 פרקיםלאהוב אותי (אנ')ג'והאן2 פרקים2024טהרןראמין ר'סאמי 4 פרקים2025חומץ תפוחיםהק5 פרקיםThe Twelveתפקיד ראשי (עונה 3); 8 פרקים
פינלנד השתתפה באירוויזיון 2023, שהתקיים בליברפול שב, עם השיר "Cha Cha Cha" של קרייה.
רשות השידור הפינית Yle ארגנה את הקדם הלאומי Uuden Musiikin Kilpailu על מנת לבחור את הנציג הפיני לתחרות.
פינלנד השתתפה בחצי הגמר הראשון, שנערך ב-9 במאי, שם הגיעה למקום הראשון.
בגמר, פינלנד זכתה במרב הצבעות הקהל עם 376 נקודות, והגיעה למקום השני בתחרות עם 526 נקודות.
קדם לאירוויזיון 2023, פינלנד השתתפה בתחרות חמישים וחמש פעמים מאז הצטרפותה בשנת 1961. המיקום הגבוה ביותר אליו הגיעה נרשם בשנת 2006, כש-"Hard Rock Hallelujah" בביצוע לורדי הגיע למקום הראשון.
באירוויזיון 2022 שלחה פינלנד את להקת דה ראסמוס עם השיר "Jezebel".
פינלנד העפילה לגמר והגיעה למקום ה-21 בתחרות.
רשות השידור הפינית Yle משדרת את האירוע בפינלנד ומארגנת את תהליך בחירת הנציג שלה לאירוויזיון.
Yle אישרה את כוונתה של פינלנד להשתתף באירוויזיון 2023 ב-23 במאי 2022. הנציגים של פינלנד לאירוויזיון נבחרו באמצעות תחרויות מקומיות ששונו במתכונתן לאורך השנים.
בין השנים 1961 ל-2011, הצניגים הפינים נבחרו בתוכנית בשם Suomen euroviisukarsinta.
עם זאת, מאז 2012, רשות השידור ארגנה את התכנית Uuden Musiikin Kilpailu , התמתמקדת בהצגת מוזיקה חדשה כשהשיר הזוכה נבחר כנציג פינלנד לתחרות באותה השנה.
יחד עם אישור השתתפותם, רשות השידור הודיעה כי הנציג הפיני לתחרות ייבחר דרך Uuden Musiikin Kipailu.
נפתחה תקופת הגשה על ידי Yle שנמשכה בין ה-1 בספטמבר 2022 ל-5 בספטמבר 2022. לפחות אחד מהכותבים והזמרים היו צריכים להחזיק באזרחות פינית או להתגורר בפינלנד לצמיתות כדי שהשיר יזכה להתחרות.
פאנל של תשעה מומחים שמינה Yle בחר שבעה מועמדים לתחרות מתוך 363 ההצעות שקיבלו.
השירים המתחרים הוצגו ב-11 בינואר 2023, בעוד שהווידאו קליפים שלהם יצאו לאור בין ה-12 ל-20 בינואר 2022.
ב-11 במאי 2023 ביצע קרייה את "Cha Cha Cha" על בימת חצי הגמר הראשון של אירוויזיון 2023. עם הקראת התוצאות של שלב זה הוא נמנה בין האמנים שהעפילו לגמר.
+צופים12 נקודות10 נקודות8 נקודות7 נקודות6 נקודות5 נקודות4 נקודות3 נקודות2 נקודות1 נקודותסך הכל שאר העולם17 מהמתחרות ובנוסף המדינות שמחוץ לתחרות84 נקודות50 נקודות16 נקודות21 נקודות6 נקודות0 נקודות177 נקודות
נקודות שהוענקו על ידי פינלנד
+ציוןצופים12 נקודות10 נקודות8 נקודות7 נקודות6 נקודות5 נקודות4 נקודות3 נקודות2 נקודותנקודה אחת
תוצאה זו היא התוצאה השנייה הכי טובה של פינלנד באירוויזיון, אחרי הניצחון של לורדי באירוויזיון 2006.
+שופטים12 נקודות10 נקודות8 נקודות7 נקודות6 נקודות5 נקודות4 נקודות3 נקודות2 נקודות1 נקודותסך הכל22 מדינות24 נקודות30 נקודות56 נקודות14 נקודות0 נקודות15 נקודות0 נקודות9 נקודות0 נקודות2 נקודות150 נקודות
+צופים12 נקודות10 נקודות8 נקודות7 נקודות6 נקודות5 נקודות4 נקודות3 נקודות2 נקודות1 נקודותסך הכל שאר העולם36 מדינות ומשאר העולם216 נקודות90 נקודות32 נקודות14 נקודות24 נקודות0 נקודות376 נקודות
ציוןצופיםשופטים12 נקודות10 נקודות8 נקודות7 נקודות6 נקודות5 נקודות4 נקודות3 נקודות2 נקודותנקודה אחת
פינלי נוקס הוא שחיין קנדי, אלוף עולם (דוחה 2024) ואלוף המשחקים הפאן-אמריקאיים (סנטיאגו 2023) במשחה ל-200 מטר מעורב אישי.
נוקס נולד באנגליה, ובגיל שנתיים עבר עם משפחתו לניו זילנד.
כשהיה בן שבע היגרה משפחתו לקנדה.
באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס שנערכה באוקטובר זכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:01.91 דקות.
באליפות העולם לנוער שנערכה באוגוסט בבודפשט שבהונגריה זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:59.44 דקות.
בנוסף זכה במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:36.35 דקות.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה ביולי סיים במקום 17 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:58.29 דקות.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה בדצמבר באבו דאבי שבאיחוד האמירויות הערביות סיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר מעורב אישי בשיא קנדה חדש של 51.70 שניות, ובמקום תשיעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:54.22 דקות.
באליפות העולם שנערכה ביוני בבודפשט שבהונגריה סיים במקום 17 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:59.60 דקות, ובמקום 31 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 53.05 שניות.
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו ביולי-אוגוסט בברמינגהאם שבממלכה המאוחדת זכה במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:13.01 דקות.
מדליות ארד באליפות העולם בבריכת 25 מטר
בנוסף, סיים במקום תשיעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:07.12 דקות.
כמו-כן, סיים במקום שישי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:23.44 דקות, במקום חמישי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי (לאחר ששחה בשלב המוקדמות), ובמקום שביעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 6:56.02 דקות.
באליפות העולם שנערכה ביולי בפוקואוקה שביפן סיים במקום 13 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:58.23 דקות.
בנוסף, סיים במקום חמישי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:12.05 דקות, ובמקום 12 במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:10.67 דקות.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו באוקטובר בסנטיאגו דה צ'ילה שבצ'ילה זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:57.84 דקות.
בנוסף, זכה בארבע מדליות ארד: במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי, במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי משולב.
באליפות העולם שנערכה בפברואר בדוחה שבקטר זכה נוקס במדליית זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא קנדה חדש של 1:56.64 דקות, לפני קרסון פוסטר מארצות הברית (1:56.97 דקות) ונאנדור נמט מהונגריה (1:57.42 דקות).
בנוסף, סיים במקום תשיעי במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא קנדה חדש של 23.25 שניות, ובמקום 12 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 52.07 שניות.
כמו-כן, סיים במקום רביעי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:32.89 דקות, במקום רביעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי משולב בתוצאה של 3:23.79 דקות, במקום עשירי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:13.29 דקות, ובמקום 11 במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:15.74 דקות.
באולימפיאדת פריז סיים חמישי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:31.27 דקות, סיים חמישי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי משולב בתוצאה של 3:41.41 דקות.
בנוסף, סיים שישי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:12.18 דקות ובמקום השמיני במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:57.26 דקות.
באליפות העולם בריכת 25 מטר שנערכה בבודפשט, הונגריה זכה במדליית כסף במשחה 4x50 מטר מעורב משולב בתוצאה של 1:35.94 דקות, ובמדליית כסף נוספת ב-4x50 מטר חופשי משולב (לאחר ששחה בשלב המוקדמות).
ב4x100 מטר מעורב משולב זכה במדליית ארד בתוצאה של 3:31.97 דקות.
בנוסף סיים תשיעי ב-50 מטר גב בשיא לאומי של 23.03 שניות.
במקום 19 במשחה ל-50 מטר חזה בשיא לאומי של 26.30 שניות.
פינלנד השתתפה באירוויזיון 2024 עם השיר "" בביצוע הצמד המוזיקלי טמו קייסטרי, הידוע בשם הבמה Windows95man, והנרי פיספנן.
תאגיד השידור הפיני, Yle, הפיק את הקדם המסורתי, Uuden Musiikin Kilpailu 2024, על מנת לבחור את שיר המדינה לאירוויזיון.
במופע הגמר, בתום הקראת הניקוד שהעניקו צוותי השופטים, דורג השיר הפיני במקום ה-24 עם שבע נקודות.
בהצבעת הקהל הוא דורג במקום ה-15 עם 31 נקודות.
כך, בתום הקראת הניקוד מהצבעות הקהל בבית, שהתווסף לניקוד מהשופטים, סיים השיר במקום ה-19 עם 38 נקודות.
קדם לאירוויזיון 2024 פינלנד השתתפה בתחרות חמישים ושש פעמים מאז הצטרפותה בשנת 1961. המיקום הגבוה ביותר אליו הגיעה נרשם בשנת 2006, כש-"Hard Rock Hallelujah" בביצוע לורדי הגיע למקום הראשון.
את אירוויזיון 2023 סיים הנציג הפיני קרייה במקום השני עם השיר "Cha Cha Cha" לאחר שצבר 526 נקודות בערב הגמר.
תאגיד השידור הפיני, Yle, אחראי על תהליך בחירת השיר הפיני לאירוויזיון.
בין השנים 1961–2011 הופקה תחרות קדם בשם Suomen euroviisukarsinta.
עם זאת, בשנת 2012 בחר התאגיד לחדש את הפורמט, ולקרוא לו Uuden Musiikin Kilpailu (UMK).
ב-14 במאי 2023 אישר Yle את השתתפותו באירוויזיון 2024 וכי שיטת הבחירה תישאר על כנה.
"Uuden Musiikin Kilpailu 2024" (או בקיצור: "UMK 2024") הייתה המהדורה השלוש-עשרה של התחרות, המשמשת כקדם הלאומי של פינלנד לאירוויזיון.
התחרות כללה מופע גמר אחד, שהתקיים ב-10 בפברואר 2024 בארנת נוקיה שבעיר טמפרה, והונחתה על ידי פילבי המלאיינן, בנימין ווייווי פומפאנן.
כמו כן, התחרות שודרה באתר האינטרנט Yle Areena ובתחנות הרדיו YleX, Yle Radio Suomi ו-Yle X3M, אשר כללה גם פרשנות בשוודית.
מחוץ לפינלנד התחרות שודרה בספרד, בהולנד ובאסטוניה.
תקופת ההגשה לשירים נפתחה על ידי תאגיד השידור Yle, והתקיימה בין 21 ל-24 באוגוסט 2023. על פי תנאי הסף להשתתפות, לפחות אחד מן הכותבים והזמר/ים הראשיים של השיר היה חייב להיות אזרח פינלנד או תושב קבע במדינה.
מתוך 419 שירים שהוגשו, נבחרו שבעה שירים לתחרות על ידי פאנל מקצועי שמנה תשעה מומחים מטעם Yle.
השירים המשתתפים נחשפו ב-10 בינואר 2024, והקליפים הנלווים אליהם פורסמו בין התאריכים 11 ל-19 בינואר באותה שנה.
כל אמן נדרש לשלוח סקיצה של השיר איתו יתחרה.
לפחות אחד מהכותבים והזמר (אם מדובר בלהקה אז הסולן) נדרשו להחזיק באזרחות פינית.
בסך הכול התקבלו 419 שירים שונים.
מתוכם נבחרו על ידי פאנל שופטים בהובלתו של טאפיו האקאנו שבעה שירים בלבד.
האמנים הצטרכו לשלוח גרסאות סופיות לשיריהם עד ל-20 באוקטובר.
זהותם נחשפה ב-10 בינואר 2024, ושבעת השירים יצאו לאור במהלך השבוע בין 11–19 בינואר 2024 בקצב של שיר אחד לכל יום.
הגמר של תחרות "Uuden Musiikin Kilpailu 2024" התקיים ב-10 בפברואר 2024, וכלל שבעה שירים שהתחרו על הזכות לייצג את פינלנד באירוויזיון.
הזוכה בתחרות היה "" בביצועו של Windows95man בהשתתפות הנרי פיספנן.
הזכייה נקבעה באמצעות שילוב של הצבעות הקהל (75%) וניקוד שניתן על ידי שבע ועדות שיפוט בינלאומיות (25%) מהמדינות ארמניה, לוקסמבורג, סלובניה, ספרד, שוודיה, אוקראינה והממלכה המאוחדת.
הקהל היה יכול להעניק סך של 882 נקודות, בעוד שוועדות השיפוט חלקו 294 נקודות.
כל ועדת שיפוט העניקה את דירוגיה במתכונת של 2, 4, 6, 8, 10 ו-12 נקודות לששת השירים שאהבו ביותר.
ההצבעה הציבורית התבססה על אחוז ההצבעות שקיבל כל שיר מתוך כלל ההצבעות, כאשר השקלול חושב בהתאם: לדוגמה, שיר שקיבל 10% מהקולות קיבל 88 נקודות (10% מתוך 882, מעוגל למספר השלם הקרוב).
במהלך התוכנית נרשמו בסך הכול 231,968 הצבעות.
עם זאת, לא פורסמו נתונים מדויקים בנוגע להצבעות דרך האפליקציה, בשל קריסת אפליקציית Yle בזמן ההצבעה.
מלבד השירים המתחרים, כלל המופע גם הופעות נוספות: הוא נפתח עם הופעה של הלהקה קומה בביצוע השיר "Ylivoimainen", ולאחר מכן עלה המנחה בנימין עם ביצוע לשירו "Hoida mut".
במופעי הביניים השתתפו המנחה פילבי המלאיינן עם השיר "Mon chéri", הזמרת קטרי הלנה שביצעה את שירה מייצג פינלנד באירוויזיון 1979 "Katson sineen taivaan", והזמר קרייה שביצע את שירו "Ruoska" יחד עם אריקה ויקמן, וכן את שירו מייצג באירוויזיון 2023, "Cha Cha Cha".
השתתפותה של ישראל באירוויזיון 2024, על-אף מלחמת חרבות ברזל והמשבר ההומניטרי ברצועת עזה שנגרם בעקבותיה, עוררה מחלוקת בפינלנד ובמדינות נוספות, והובילה לקריאות רבות להחרמת ישראל מן התחרות.
בסוף חודש דצמבר 2023 הצהיר תאגיד השידור הפיני Yle כי הוא "עוקב מקרוב אחר המצב ב" ומקיים דיונים בנושא עם איגוד השידור האירופי (EBU) וכן עם גופי שידור במדינות נורדיות נוספות, בנוגע להשתתפותה של ישראל בתחרות הקרובה.
בהמשך לכך, חתמו כ-1,500 אמנים על עצומה שקראה ל-Yle לפרוש מהתחרות או להפעיל לחץ על ה-EBU במטרה להביא להדחת ישראל ממנה.
המנהל האמנותי של Yle, וילי וילן, הבהיר כי בשלב זה אין בכוונתו להתנגד להשתתפותה של ישראל.
מתמודד הקדם הפיני לאירוויזיון 2024, יסה מרקין, הודיע בפומבי כי יסרב להשתתף בתחרות אם יזכה ב-UMK.
מתמודדים נוספים, ובהם סיני סבוטז', שרה סיפולה וסקסמאן, הביעו גם הם ספקות באשר להשתתפותם במקרה של ניצחון, כאשר סבוטז' אף טענה מפורשות כי לישראל אין מקום באירוויזיון השנה.
מפיק התחרות הפינית, אנסי אוטיו, הדגיש כי התבטאויות אלה אינן צפויות להשפיע על מעמדם של האמנים המתחרים, וציין כי Yle נערך לאפשרות בה יזכה משתתף שיוותר על ייצוג פינלנד, והכין מבעוד מועד תוכנית חלופית.
הצמד הזוכה בתחרות, Windows95man והנרי פיספנן, הביעו קודם התחרות נכונות להשתתף באירוויזיון לצד הסתייגות מהשתתפותה של ישראל.
לאחר ניצחונם, ציינו כי הם עדיין שוקלים את החלטתם, אולם לבסוף אושר באופן רשמי כי ייצגו את פינלנד באירוויזיון 2024.
לקראת התחרות, הפיק תאגיד השידור הפיני Yle את המופע Viisukupla – Eurovisionsbubblan.
התוכנית, שהונחתה על ידי קטרי נורלין ומרטה וסטרלונד, כללה שני פרקים ששודרו בערוץ Yle TV1 ובפלטפורמת Yle Areena ב-28 באפריל וב-5 במאי 2024. במסגרת התוכנית השתתף פאנל שכלל את העיתונאים אווה פרנץ ומיקו סילבנוינן, לצד אמנים אורחים שונים.
הפאנל דן בשירי התחרות, העריך את הביצועים, ולבסוף בחר ביצירה החביבה עליו, "" בביצוע הצמד 5מינוסט ופולופ האסטונים.
בנוסף, כחלק מלוח השידורים הייעודי לאירוויזיון, Yle שיתף פעולה עם RÚV האיסלנדי, תאגיד השידור השוודי, ARD הגרמני, BBC הבריטי, ČT הצ'כי, ERR האסטוני, פראנס טלוויזיון, NRK הנורווגי ו-DR הדני בשידור התוכנית ABBA – Against the Odds לרגל יום השנה החמישים לניצחון הראשון של שוודיה באירוויזיון: "Waterloo" של אבבא.
בפינלנד, כל שלושת מופעי התחרות שודרו בערוץ Yle TV1, בליווי פרשנות בפינית מאת מיקו סילבנוינן ובשוודית על ידי אווה פרנץ ויוהאן לינדרוס.
השידור היה זמין גם בפלטפורמת Yle Areena המקוונת, וכלל אפשרויות פרשנות נוספות בסאמית אינארית (מאת הלי הואובינן), סאמית צפונית (מאת אסלאק פלטו), וברוסית (בחצי הגמר הראשון ובגמר בלבד, מפי לבן טבאלטוודזה).
המופעים שודרו גם בתחנות הרדיו Yle Radio Suomi (עם פרשנות בפינית מאת טוני לאקסונן וסנה פירקליינן) וב-Yle X3M (עם פרשנות בשוודית מאת פרנץ ולינדרוס).
בנוסף, שידר תאגיד Yle את השידור של TV1 גם בשוודיה, דרך ערוץ TV Finland.
פינלנד בחרה להציג את קטקט, נציגות פינלנד לאירוויזיון 1994, שדורגו במקום ה-22, ואת קרייה, נציג המדינה לאירוויזיון 2023, שדורג במקום השני.
טמו קייסטרי והנרי פיספנן לקחו חלק בחזרות טכניות ב-28 באפריל וב-1 במאי, ולאחר מכן בעוד שלוש חזרות גנרליות ב-6 וב-7 במאי.
בביצועם לשיר "No Rules" הם לוו על ידי הרקדנים ג'סמיר וסנדר וג'סי וייננס (האחרון היה רקדן עבור פינלנד בשנה הקודמת).
בסיום הערב הוכרזה פינלנד כאחת מעשר המדינות שהעפילו לשלב הגמר.
מאוחר יותר, התברר כי פינלנד הגיעה למקום השביעי עם 59 נקודות.
במהלך שלושת מופעי התחרות העניקה כל מדינה שני סטים של הצבעה – אחד על ידי הקהל ואחד על ידי חבר השופטים המקצועי – כאשר טווח הניקוד נע בין 1–8, 10 ו-12 נקודות.
בחצאי הגמר התבססה ההצבעה על קולות הקהל בלבד.
חבר השיפוט הפיני כלל את סאני קורקיסואו, מיקו נימלה, קייסה רנקו, פקה רוסקה ומרקוס שיוסטרם.
בחצי הגמר הראשון דורגה פינלנד במקום השביעי עם 59 נקודות, מיקום שהקנה לה את ההעפלה הרביעית ברציפות לשלב הגמר.
במופע הגמר סיימה פינלנד במקום ה-19 עם 38 נקודות.
במהלך ההצבעות, העניקה פינלנד את מלוא הנקודות ל בשלב חצי הגמר, ובשלב הגמר העניקה 12 נקודות ל (בהצבעת השופטים) ול (בהצבעת הקהל).
תאגיד השידור הפיני Yle מינה תחילה את הזמר קרייה, נציג באירוויזיון 2023, לשמש כדובר ולהכריז על תוצאות הצבעת חבר השופטים הפיני בגמר.
עם זאת, הוא פרש מהתפקיד לפני המופע, בטענה כי "הענקת הניקוד הערב אינה מרגישה נכונה".
את תפקיד הדובר מילא לבסוף טוני לאקסונן.
פינלי מקמילן הוא שחקן קולנוע סקוטי.
מקמילן נולד גדל בגובן גלאזגו כבן יחיד לאם סקוטית-אירית ואב צרפתי.
לאחר שהוריו התגרשו, הוא התגורר עם אמו ואביו החורג.
הוא השתתף בשיעורי משחק כילד, ומאוחר יותר רשמו אותו הוריו לבית הספר התיכון לורדס כי לשיעורי המשחק שלהם היה מוניטין טוב.
בנוסף, מקמילן התעניין גם במוזיקה וניגן במנדולינה בלהקת בלוגראס.
מקמילן עשה את הופעת הבכורה שלו במשחק ב-2013 באופרת הסבון הסקוטית ריבר סיטי.
בין 2014 ל-2015 הוא הופיע בסדרה העשירית של סדרת הטלוויזיה של ה־BBC "דרך ווטרלו".
בשנת 2016, הוא קיבל את התפקיד הראשון שלו בסרט עלילתי בסרטו של טים ברטון "המעון של מיס פרגרין לילדים משונים.
2013: ריבר סיטי (סדרת טלוויזיה, 8 פרקים)
2016: המעון של מיס פרגרין לילדים משונים
פיניס יואינג מקלין היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מקנטקי.
פיניס יואינג מקלין נולד ב-19 בפברואר 1806, ליד ראסלוויל, קנטקי.
הוא למד בבתי הספר הכפריים ובאקדמיית לבנון במחוז לוגן, קנטקי.
מאוחר יותר, הוא למד משפטים, והתקבל ללשכת עורכי הדין.
הוא היה אחיו של ג'ון מקלין ודודו של ג'יימס דייוויד ווקר.
מקלין החל לעסוק במשפטים באלקטון, קנטקי בשנת 1827 ועסק גם בחקלאות.
מקלין היה חבר בית הנבחרים של קנטקי בשנת 1837 ומאוחר יותר גם נבחר כמועמד של המפלגה הוויגית לקונגרס ה-31, וכיהן מ-4 במרץ 1849 עד 3 במרץ 1851. חזר לעסוק בעריכת דין וכן עבד בחקלאות.
בשנת 1860 עבר למחוז אנדרו, מיזורי, שם עסק בחקלאות עד 1865. לאחר מכן, בשנת 1865, עבר להתגורר בגרינקאסל, אינדיאנה, שם נפטר ב-12 באפריל 1881. הוא נקבר בבית העלמין פורסט היל בגרינקאסל.
פינלנד השתתפה באירוויזיון 2025 עם השיר "Ich komme" בביצוע הזמרת הפינית אריקה ויקמן.
תאגיד השידור הפיני ארגן את הקדם המסורתי במדינה כדי לבחור את נציגות המדינה.
פיניניאנג מנוק (בפיליפינית: Pininyahang Manok) הוא מרק מהמטבח הפיליפיני, המבושל בחלב קוקוס, עוף ואננס.
המרק מבושל עם עוף, אננס, גזר, תפוחי אדמה, פלפל, שום, בצל, ומלח שאותם מערבבים יחד ומבשלים בעם חלב קוקוס ומים.
נהוג לאכול את המאכל כמנה עיקרית ובליווי אורז לבן, בצל ירוק ואגוזי קשיו.
פינק פלויד הייתה להקת רוק בריטית, שפעלה מסוף שנות השישים עד אמצע שנות התשעים.
היא נחשבת לאחת הלהקות המשפיעות והמצליחות ביותר בהיסטוריה של המוזיקה.
בין היתר בזכות המוזיקה המורכבת שהלהקה יצרה המשלבת בין רוק מתקדם וארט רוק לרוק פסיכדלי, הופעות הענק התיאטרליות שלה, ומילות השירים המעבירות רעיונות פילוסופיים ואידאולוגיים.
הלהקה הוקמה בלונדון בשנת 1965 על ידי רוג'ר "סיד" בארט, ניק מייסון, רוג'ר ווטרס וריצ'רד רייט.
לקראת סוף העשור החלה לצבור פופולריות בסצנת מוזיקת האנדרגראונד בלונדון.
בשנת 1967 יצא אלבום הבכורה שלה "The Piper at the Gates of Dawn", שזכה להצלחה רבה.
בדצמבר של אותה שנה הצטרף ללהקה דייוויד גילמור בעקבות הידרדרות במצבו הנפשי של בארט.
לאחר עזיבתו של בארט באפריל 1968 בשל בעיות נפשיות והתמכרותו לסמים, הפכו ווטרס וגילמור לכותבי השירים המובילים של הלהקה, והחלה תקופת "תור הזהב" של הלהקה.
בתקופה זו הלהקה יצרה את האלבומים: "The Dark Side of the Moon" בשנת 1973, "Wish You Were Here" בשנת 1975, "Animals" בשנת 1977, "The Wall" בשנת 1979. בשנת 1982 רוג'ר ווטרס החליט ליצור אלבום רק משל עצמו תחת שם הלהקה והאלבום "The Final Cut" יצא לאור בשנת 1983.
בשנת 1985 עזב ווטרס את הלהקה לאחר סכסוכים מתמשכים עם חברי הלהקה, בעיקר עם גילמור, ומשלב זה ואילך הפך גילמור באופן לא רשמי למנהיג הלהקה.
לאחר עזיבתו של ווטרס הוציאה הלהקה שני אלבומי אולפן נוספים – "A Momentary Lapse of Reason" (משנת 1987) ו-"The Division Bell" (משנת 1994).
בשנת 1996 נכנסה הלהקה ל"היכל התהילה של הרוקנרול" ובשנת 2005 ל"היכל התהילה של המוזיקה הבריטית" (UK Music Hall of Fame).
באותה שנה התאחדו חברי הלהקה להופעה חד פעמית שנערכה בלונדון במסגרת מופעי ה"לייב אייד".
באוגוסט 2015, כעשר שנים לאחר הופעתם האחרונה, הודיעו חברי הלהקה על פירוקה הרשמי.
לאורך שנות פעילותה מכרה הלהקה למעלה מ-250 מיליון אלבומים בעולם, מתוכם 75 מיליון נמכרו בארצות הברית.
אלבומי הלהקה – "The Wall" ו"The Dark Side of the Moon" נכללים ברשימת האלבומים הנמכרים ביותר בהיסטוריה.
רוג'ר ווטרס וניק מייסון למדו ביחד בפקולטה לאדריכלות באוניברסיטת וסטמינסטר שבלונדון.
בשנת 1963 הצטרפו ווטרס ומייסון להרכב אותו הקימו קית נובל וקלייב מטקאלף.
בנוסף אליהם ניגנה בלהקה אחותו של נובל, שילה.
ריצ'רד רייט, שהיה אף הוא סטודנט בפקולטה, הצטרף ללהקה כעבור שנה, שנקראה אז "סיגמה 6" ("Sigma 6").
ווטרס היה נגן הגיטרה המוביל, מייסון ניגן על התופים ורייט ניגן כגיטריסט ליווי, משום שהיה קשה להשיג קלידים לחזרות ולהופעות.
בתחילה ניגנה הלהקה במרתף האוניברסיטה, בעיקר גרסאות כיסוי של להקת "המחפשים", בשילוב שירים מקוריים שכתבו מנהל הלהקה וחברם לספסל הלימודים קן צ'פמן.
בספטמבר 1963 עברו ווטרס ומייסון להתגורר בדירה בצפון לונדון.
כעבור שנה עזב מייסון את הדירה ובמקומו נכנס בוב קלוז, שהצטרף בהמשך להרכב כגיטריסט המוביל כשווטרס הפך לבסיסט הלהקה.
בשנת 1964 עבר סיד בארט להתגורר ביחד עם ווטרס וקלוז בדירתם בלונדון.
בארט, שעבר ללונדון בשנת 1962 כדי ללמוד בפקולטה לאמנות בקולג' "קמברוול" ("Camberwell") שבעיר, היה חבר ילדות של ווטרס.
לאחר שנובל ומטקאלף עזבו את ההרכב בסוף 1963 והקימו הרכב משלהם, צורף ללהקה הסולן כריס דניס.
באביב 1964 עזב בארט את לימודיו בקיימברידג' והחל לנגן עם חברי הלהקה, שבאותה תקופה שינתה את שמה מ-"Spectrum Five" ל-"Leonard's Lodgers", על שם מייקל ליאונרד – בעל הבית שבו התגוררו ווטרס ובארט.
בהמשך שינתה הלהקה את שמה פעם נוספת, והפעם ל-"The Tea Set".
בשנת 1965 עזב דניס, ובארט הפך לסולן הלהקה.
במהלך השנה החלו חברי ההרכב לנגן באופן קבוע במועדון "Countdown" שבלונדון, בעיקר מוזיקת R&B.
לאחר לחץ מצד מכריו והוריו, שחששו כי חברותו בלהקה פוגעת בלימודיו האקדמיים, החליט קלוז לעזוב את ההרכב.
כתוצאה מכך הפך בארט לגיטריסט המוביל של הלהקה.
לקראת סוף השנה, החליטו להחליף את שם הלהקה ל"הסאונד של פינק פלויד" ("The Pink Floyd Sound"), שם אותו בחר סיד בארט באופן ספונטני, לאחר שחברי הלהקה גילו כי באחת ההופעות עמדה להופיע להקה נוספת שאף היא נקראה "The Tea Set".
שם הלהקה נלקח מצירוף שמם הפרטי של שני מוזיקאי הבלוז האהובים על בארט – פינק אנדרסון ופלויד קאונסל.
בשלב הקמתה כללה הלהקה את הגיטריסטים ווטרס וקלוז, המתופף ניק מייסון, ריצ'רד רייט על הקלידים וכלי הנשיפה, וסיד בארט כסולן הלהקה.
בשנת 1966, החלה הלהקה להופיע ב"מועדון מרקי" שבלונדון, לאחר שהמפיק המוזיקלי פיטר ג'אנר שמע שירים שלהם והתרשם מהמוזיקה הייחודית של הלהקה.
באותה שנה הפכו ג'אנר ושותפו העסקי אנדרו קינג למנהלי הלהקה.
השניים, שהיו חסרי ניסיון בתעשיית המוזיקה, נעזרו בכספי ירושה שקיבל קינג, כדי להקים את חברת הניהול "Blackhill" ולרכוש ציוד ללהקה.
בתקופה זו התקבע שמה הסופי של הלהקה, לאחר שג'אנר החליט להוריד את המילה "סאונד" משמה.
בהמשך השנה הפכו חברי הלהקה לבעלי מניות בחברת "Blackhill".
תחת ניהולם של קינג וג'אנר השתלבה הלהקה בסצנת ה"אנדרגראונד" ("Underground") של לונדון – קבוצת אמנים ומוזיקאים שניסו לתת ביטוי לדור הצעיר של אותה תקופה – אשר כונתה על ידי סוציולוגים רבים כתרבות הנגד ("Counterculture") של שנות ה-60 של המאה העשרים בארצות הברית.
הקבוצה דגלה בערכי שלום, אחווה, קוסמופוליטיות, ליברליזם ומין חופשי.
על אף העובדה שהלהקה הגבירה את קצב הופעותיה במהלך שנת 1966, היא עדיין נחשבה ללהקה אלמונית יחסית.
בהמשך השנה קיבלה הלהקה הזדמנות כשהפכה ללהקת הבית של המועדון "UFO" הלונדוני, שנפתח באותה שנה.
הרעיון בבחירת הלהקה היה לאמץ את הסגנון הפסיכדלי שהתפתח במקביל בסן פרנסיסקו שבארצות הברית, על אף שבעלי המועדון מעולם לא ביקרו בעיר והתבססו בעיקר על עדויות שמיעה של מבקרים.
פינק פלויד ניגנו במועדון מדי ערב שישי עד שעות הבוקר, תופעה נדירה יחסית במועדוני לונדון של אותה תקופה.
מופעי הלהקה כללו אלתורים רבים, שימוש נרחב באפקטים וניסיון מתמיד ביצירת צלילים ניסיוניים, כשהקו הפסיכדלי היה הקו הבולט בשירים.
בשנת 1967, החל להתעניין בלהקה איש העסקים ביצ'ר סטיבנס, אחד ממנהלי חברת התקליטים הבריטית אי-אם-איי (EMI), בה הייתה חתומה, בין היתר, להקת "הביטלס".
במהלך המשא ומתן עם סטיבנס, הוציאה הלהקה ב-10 במרץ 1967 את הסינגל הראשון שלה, "Arnold Layne", שיר סקנדליסטי שעוסק בטרנסווסטיט בשם ארנולד שנוהג לגנוב בגדי נשים מחבלי כביסה וללבוש אותם.
בהקשר זה, טען ווטרס כי מדובר בדמות אמיתית שנהגה לגנוב חזיות וגרביונים מסל הכביסה מחוץ לבית בו התגורר ביחד עם בארט באזור קיימברידג'.
הסינגל זכה להצלחה ואף התברג לרשימת "20 הסינגלים הנמכרים באנגליה" באותה שנה.
בשל תוכנו הפרובוקטיבי, השיר נאסר להשמעה במספר תחנות רדיו באנגליה.
סטיבנס, שהיה מרוצה מן השיר, הציע לחברי הלהקה מקדמה על סך 5,000 פאונד וחוזה הקלטות ארוך-טווח למספר אלבומים עבור חברת-הבת של EMI, "קולומביה".
החתמת הלהקה התאפשרה, בין היתר, בזכות מפיקה החדש בריאן מוריסון.
מוריסון החליף בתפקיד את ג'ו בויד, מנהל מועדון ה-"UFO", שכשל בניסיונו להחתים את הלהקה בחברת התקליטים "פולידור".
מוריסון נעזר בקשריו עם בכירי חברת EMI על מנת להחתים את הלהקה על חוזה ההקלטות.
ב-29 באפריל 1967, הופיעה הלהקה ב"ארמון אלכסנדרה", אולם ויקטוריאני בצפון לונדון, במסגרת אירוע שנקרא "ארבע-עשרה שעות של חלום טכניקולור".
במהלך הופעתם הגדולה הבאה, שנערכה ב-12 במאי 1967 באולם "אליזבת המלכה" ("Queen Elizabeth Hall") שבלונדון, עשתה הלהקה שימוש בארבעה רמקולים, חידוש לאותה תקופה, בה החלה "המהפכה הקוואדרופונית", אשר כללה שימוש במספר גדול של רמקולים לשם השגת אפקט של מוזיקה היקפית.
בנוסף, שילבה הלהקה במהלך ההופעה גימיקים רבים, דוגמת הפרחת בועות סבון לאוויר, שימוש באפקטים מגוונים, חיתוך עץ במסור והעצמת הקול באמצעות מגבר.
שילוב מקורי זה עורר את סקרנות הקהל והעלה את קרנה של הלהקה בתקשורת המקומית.
עם זאת, מנהלי האולם, שכעסו על הנזק והלכלוך שנגרם לאולם בעקבות המופע, החליטו כי הלהקה לא תמשיך להופיע בו בעתיד.
ב-16 ביוני 1967, יצא הסינגל השני של הלהקה "See Emily Play".
השיר נחל הצלחה רבה הגיע למקום השישי במצעד הסינגלים האנגלי ונכלל ברשימת "500 השירים שעיצבו את מוזיקת הרוקנרול" של "היכל התהילה של הרוקנרול".
לדעת הביוגרף ניקולאס שפנר (Nicholas Schaffner), השיר נכתב אודות אמילי יאנג, בתו של ברון אנגלי.
לאחר הוצאת הסינגלים, הופיעה הלהקה במספר תוכניות אירוח באנגליה, בהן "Top of the Pops" של רשת BBC.
באותה תקופה, החלו חברי הלהקה לזהות שינויים מדאיגים בהתנהגותו של בארט, שהחל לצרוך כמויות גדולות של סמים (בעיקר LSD).
ב-5 באוגוסט 1967, הוציאה פינק פלויד את אלבום הבכורה שלה "The Piper at the Gates of Dawn" ("החלילן בשערי השחר"), אשר זכה להצלחה והגיע למקום ה-6 במצעד האלבומים באנגליה באותה שנה.
מנגד, בארצות הברית זכה האלבום להצלחה נמוכה יחסית, כשהגיע למקום ה-131 בלבד במצעד האמריקאי.
שמו של האלבום לקוח מהפרק השביעי של הספר "הרוח בערבי הנחל" מאת קנת גרהם, אחד מהספרים האהובים על בארט.
את האלבום הפיק נורמן סמית', אשר שימש כטכנאי הקול באלבומיה של "הביטלס" עד שנת 1965. סמית הפיק גם את שני אלבומיה הבאים של הלהקה – "Saucerful of Secrets", ו-"Ummagumma".
על אף שהאלבום היה בבסיסו פופ-רוק פסיכדלי בריטי טיפוסי, הוא שילב בתוכו אלמנטים שיאפיינו את הרוק המתקדם המגובש בהמשך, ובהם: שבירת מגבלות הזמן של שיר הרוקנרול הממוצע,.
על האלבום, שהוקלט באולפני "אבי רוד" במקביל להקלטת אלבומם של הביטלס "Sgt.
Pepper's Lonely Hearts Club Band" היה חתום בעיקר בארט, שהיה מעורב בכל האספקטים של ההקלטות והעיבודים, ולא רק בכתיבת השירים.
על אף השפעתו הרבה ביצירת האלבום, הסתמנה אצלו כבר אז ירידה מסוימת בכושר התפקוד.
ההצלחה וההכרה האמנותית שהלהקה קיבלה עם יציאת האלבום, הוציאה את בארט משיווי משקל, שמצבו הנפשי החל להתדרדר.
הדבר התבטא בהתפרצויות פסיכוטיות והתדרדרות כללית במצבו הנפשי.
למצב זה תרמה מאוד התמכרותו של בארט לסמי הזיה, בהם LSD.
למצבו של בארט היו השלכות משמעותיות על תפקודו המקצועי במסגרת הלהקה.
נקודת השבר בהתייחסות לבארט הגיעה במהלך הופעתה השנייה של הלהקה ב"ארמון אלכסנדרה", שנערכה ב-29 ביולי 1967. בזמן עליית הלהקה לבמה, סירב בארט לזוז והוא נותר בחדר ההלבשה על אף צעקות מצד מנהל האולם והלהקה נאלצה להופיע בלעדיו.
בעקבות כך, ביטלה הלהקה את כל הופעותיה שתוכננו לחודש אוגוסט.
ב-18 בנובמבר 1967, הוציא הלהקה את הסינגל השלישי שלה "Apples and Oranges".
השיר, שעובד והוקלט בחיפזון זכה להתעלמות ציבורית גורפת והיה גם השיר האחרון אותו כתב בארט במסגרת הלהקה.
באותו חודש הוזמנה הלהקה להופיע בשתי תוכניות טלוויזיה בארצות הברית.
בתוכניתו של המנחה פאט בון, ביצעה הלהקה גרסה של השיר, אך בשל מצבו המתדרדר לא היה מסוגל בארט להניע את שפתיו ווטרס נאלץ להחליפו.
חוסר תפקודו של בארט הוביל להחלטתו של קינג לקטוע את סיבוב ההופעות של הלהקה בארצות הברית לאחר שמונה הופעות בלבד.
זמן קצר לאחר חזרתם ללונדון, הופיעה הלהקה ביחד עם ג'ימי הנדריקס, במהלך מסע הופעות שלו ברחבי באנגליה.
עם זאת, מצבו של בארט התדרדר מאוד, עד לנקודת השבר שהגיעה בדצמבר 1967, בה גמלה ההחלטה של חברי ההרכב בצורך במציאת מחליף לבארט.
1967–1978: עזיבתו של בארט והצטרפות גילמור
לקראת סוף שנת 1967, בזמן עבודתם על אלבומם השני, החלו חברי הלהקה בניסיונות למציאת מחליף לבארט, אך עם זאת במטרה לאפשר לו להישאר כחבר בלהקה בתפקיד כותב החומרים העיקרי.
בדצמבר 1967 נבחר דייוויד גילמור, חברו לספסל הלימודים באוניברסיטה ומורו לגיטרה של בארט, לתפקיד נגן הגיטרה השני של הלהקה.
ההיכרות של גילמור עם חברי ההרכב החלה כבר בשנת 1965, לאחר שצפה במופע של הלהקה (בשמם הקודם ה-"Tea Set").
גילמור הוכרז באופן רשמי כחבר הלהקה בינואר 1968.
בתחילה, הובא גילמור על מנת לשמש כמחליפו של בארט כגיטריסט המשנה בהופעות החיות, אך במהלך אותו חודש החלו חברי הלהקה לחוש שעצם נוכחותו של בארט מאיים על הקריירה המקצועית שלהם ומסכן את פרנסתם של עשרות אחרים ממערך הלהקה.
במהלך אותה תקופה, כתב בארט את השיר "Have You Got It Yet?", אך לאחר שחברי ההרכב ניסו ללמוד אותו, שינה בארט את המלודיה ומבנה השיר, עד למצב שבו לא התאפשר ללהקה לנגנו.
בשל כך, השיר מעולם לא התפרסם על ידי בארט או הלהקה.
שיאו של המשבר התרחש בינואר 1968, לפני הופעה של הלהקה בסאות'המפטון, בה החליטו חברי הלהקה לדלג על איסוף בארט מביתו.
בכך הסתיים למעשה עידן בארט בלהקה.
ההודעה הרשמית על עזיבתו של בארט פורסמה ב-6 באפריל 1968. כלי התקשורת במדינה הגיבו בספקנות לגבי עתידה המקצועי של הלהקה ללא הסולן והמייסד שהועזב, אשר מצידו סירב לעכל את הנטישה: על אף שפוטר רשמית מן הלהקה מבחינה חוזית, נהג בארט להגיע לעיתים קרובות להופעות הלהקה.
בהקשר זה, ציין לימים גילמור כי מבטו הנוקב של בארט היה "חוויה פרנואידית" שלקח לו זמן רב להתאושש ממנה ולהרגיש חלק אורגני מן ההרכב.
לאחר עזיבתו של בארט, הפכו ווטרס וגילמור לכותבי השירים המובילים של הלהקה ולאחראי על התווית דרכה האומנותית והמוזיקלית.
עם עזיבתו של בארט, עזבו גם מנהלי הלהקה.
ב-29 ביוני 1968, יצא באנגליה אלבומה השני של הלהקה "A Saucerful of Secrets", אשר היה בו שינוי בקו המוזיקלי של הלהקה מסגנון פסיכדלי שאפיין את סגנונו של בארט (ובא לידי ביטוי באלבום הראשון) לסגנון פרוגרסיבי יותר.
השיר "Set The Controls For The Heart Of The Sun", אשר שמו לקוח מתוך ספרו של מייקל מורוק "Fire Clown" ונכתב על ידי ווטרס, הוא היחיד בתולדות הלהקה בו נטלו חלק כל חמשת חברי ההרכב.
ווטרס אחראי על שירים נוספים באלבום בהם "Let There Be More Light" ו-"Corporal Clegg".
העובדה כי האלבום הופק בתקופת המעבר בין הצטרפותו של גילמור לעזיבתו של בארט, כל חברי הלהקה נטלו למעשה חלק בעבודה עליו – אלבום האולפן היחיד של הלהקה בו נסיבות אלו התקיימו.
גילמור, שהיה זה אלבומו הראשון עם הלהקה, הופיע בחמישה מהשירים, בעוד בארט, שזהו אלבומו האחרון, הופיע בשלושה מהם.
בארט אף כתב את השיר "Jugband Blues", שנכלל באלבום.
עטיפת האלבום עוצבה על ידי המעצבים הגרפיים סטורם ת'ורג'רסון ו-Aubrey Powell, חברי קבוצת האמנים "היפנוסיס", אשר אחראית לעיצוב כמה מעטיפות אלבומי הלהקה, לרבות זו של "The Dark Side of the Moon".
האלבום זכה להצלחה והגיע למקום ה-9 ברשימת "האלבומים הנמכרים" באנגליה, בה שהה במשך כ-11 שבועות.
ביום יציאת האלבום לחנויות, הופיעה הלהקה במופע רוק פתוח שנערך ב"הייד פארק" שבלונדון, בה כיכבו אמנים רבים נוספים דוגמת, "הרולינג סטונז", אריק קלפטון, "בליינד פיית" ועוד.
לאחר שצפה בהופעת הלהקה, ציין שדרן הרדיו ג'ון פיל כי מדובר בהופעה הטובה ביותר שראה מימיו.
ביולי 1968, חזרה הלהקה לסיבוב הופעות שני ברחבי ארצות הברית, אשר נחשב לסיבוב הבינלאומי המשמעותי הראשון, לאחר שהסיבוב הקודם במדינה נקטע בשל ההתדרדרות במצבו הנפשי של בארט.
ב-17 בדצמבר 1968, הוציאה הלהקה את הסינגל "Point Me at the Sky" – שיהיה הסינגל האחרון בשנים הקרובות אותו תוציא הלהקה עד ליציאתו של "Money" בשנת 1973.
ב-27 ביולי 1969, יצא אלבום האולפן השלישי של הלהקה "Music From the Film More", אשר חלק משיריו הופיעו בפסקול הסרט הצרפתי "More".
הצלחתו היחסית של הסרט, שעסק בהתמכרות להרואין על האי הספרדי איביזה, איפשרה ללהקה להיחשף לקהלים רחבים יותר במרכז אירופה – שוק חדש וחשוב עבור הלהקה באותה תקופה.
במרץ 1970, יצא פסקול הסרט "Zabriskie Point" של הבמאי האיטלקי מיכלאנג'לו אנטוניוני, בו נכללו שלושה שירים של הלהקה.
מלבד שירים אלו, כתבה הלהקה מספר שירים נוספים שלא נכללו לבסוף בפסקול.
הבולט שבהם הוא "The Violent Sequence", אשר בהמשך היווה את הבסיס לאחד מהשירים הבולטים של הלהקה – "Us and Them".
ב-25 באוקטובר 1969, הוציאה הלהקה את האלבום הכפול "Ummagumma".
חלקו הראשון של האלבום כולל ארבעה קטעים ארוכים מהופעותיה החיות של הלהקה שנערכו ב-27 באפריל 1969 במועדון "Mothers" בברמינגהאם, וב-2 במאי 1969 ב"מכללה למסחר של מנצ'סטר".
חלקו השני של האלבום, שהוקלט באולפן הקלטות, ביטא את המשך חיפושיה של הלהקה אחר כיוון מוזיקלי ייחודי.
בחלק זה, הקליט כל אחד מארבעת החברים קטע סולו בלעדי, הניחן באלמנטים פסיכדליים ובקטעים ארוכים ולא מלודיים, כמו גם בניסויים מתמשכים על כלים לא שגרתיים.
אלבום זה זכה לביקורות מעורבות אך זכה להצלחה במצעדי המכירות באנגליה, לאחר שהגיע למקום ה-5 ברשימת "האלבומים הנמכרים", בה שהה במשך 21 שבועות.
היה זה האלבום הראשון של הלהקה שהופץ בצורה מסודרת בארצות הברית והראשון שבו שולבו קטעים מהופעותיה החיות.
ב-10 באוקטובר 1970, הוציאה הלהקה את האלבום "Atom Heart Mother" אשר הופק בעזרתו של המוזיקאי והמלחין הבריטי רון גיסין, שערך ושיכתב את יצירת הנושא של האלבום, אשר בשל אורכה (כ-24 דקות), תפסה את כל צידו הראשון של התקליט.
באלבום הושם דגש רב על שילוב מרכיבים סימפוניים תוך גיבוש קו מוזיקלי קלאסי, המשלב בין תזמורת מלאה ועיבוד שמרני לבין פסיכדליה ורוקנרול.
האלבום זכה להצלחה והגיע, בפעם הראשונה בתולדות הלהקה, למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי, בו שהה במשך 18 שבועות.
על אף הצלחתו המסחרית של האלבום, חלק מחברי הלהקה לא אהבו אותו, לרבות גילמור ווטרס, שטען כי היה מעדיף כי האלבום היה נזרק לפח האשפה על מנת שאף אחד לא יאזין לו לעולם.
ב-27 ביוני 1970, הופיעה הלהקה במסגרת "פסטיבל באת'", בה ניגנה לראשונה קטעים מהאלבום.
שלושה שבועות לאחר מכן, הופיעה הלהקה בהופעה פתוחה לציבור שהתקיימה ב"הייד פארק" שבלונדון.
במהלך סיבוב ההופעות שערכה הלהקה ברחבי ארצות הברית במהלך השנה, נגנב ציוד יקר ערך של הלהקה בשווי של 40,000 דולר ממלון בו שהו בניו אורלינס, דבר שהביא לביטול סיבוב ההופעות.
בינואר 1971, לאחר חזרת הלהקה מסיבוב ההופעות שליווה את "Atom Heart Mother", החלה הלהקה בחיפוש חומרים עבור אלבום חדש, אשר נמשך מספר חודשים וכלל מגוון ניסויים מוזיקליים.
לשם כך הסתייע הלהקה, בין היתר, במפיק המוזיקלי ג'ון לקי.
ב-31 באוקטובר 1971, יצא אלבום האולפן השישי של הלהקה "Meddle".
האלבום, אשר חלקו האחד בעל אלמנטים פרוגרסיביים והאחר מהווה שילוב של רוק כבד, פופ ובלדות שקטות, כולל את אחת מהיצירות הבולטות והרבגוניות ביותר של הלהקה – היצירה "Echoes", שאורכה למעלה מ-23 דקות.
האלבום זכה להצלחה והגיע למקום ה-3 ברשימת "האלבומים הנמכרים" באנגליה.
במאמר ביקורת על האלבום שפורסם במגזין "הרולינג סטון" נכתב כי "חוץ מהעובדה כי האלבום מיצב את גילמור כגורם בעל כוח משמעותי בלהקה הוא הוכחה לכך שהלהקה חזרה למסלול ההצלחה וההתפתחות המקצועי".
בהמשך אותה שנה, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות בינלאומי, בו הופיעה בין היתר ביפן, הונג קונג ואוסטרליה.
בספטמבר 1972, יצא הסרט "Live At Pompeii" של הבמאי הבלגי אדריאן מייבן, אשר תיעד את הלהקה בהופעה באמפיתיאטרון עתיק וריק באיטליה, סמוך להר הגעש וזוב שהחריב את העיר הרומית העתיקה פומפיי אלפיים שנה קודם לכן.
הסרט הוקרן לראשונה ב"פסטיבל האומנויות של אדינבורו" ובהמשך אף שודר מספר פעמים בטלוויזיה החינוכית הישראלית.
במהדורות מאוחרות של הסרט ("Live At Pompeii: The Director's Cut") שולבו ראיונות וצילומים מאולפן ההקלטות של האלבום המפורסם ביותר של הלהקה, "The Dark Side Of The Moon", אשר הפכו את הסרט למקור דוקומנטרי חשוב בנוגע ליצירת אלבום זה.
ב-1 במרץ 1973, הוציאה הלהקה את האלבום "The Dark Side Of The Moon" ("הצד האפל של הירח"), אשר נחשב לאלבומה המפורסם והרווחי ביותר.
גרסה מוקדמת של האלבום נוגנה בהופעה חיה של הלהקה כבר בפברואר 1972, במסגרת שתי הופעות מלאות ב"תיאטרון ריינבו" שבלונדון, כחלק מבדיקת החומרים לאלבום.
העבודה על האלבום החלה ביוני 1972 וארכה כתשעה חודשים.
שם האלבום היה בתחילה "אקליפס", וזאת כי באותה שנה הוציאה להקת "מדיסין הד" (Medicine Head) אלבום בשם "The Dark Side Of The Moon" וחברי הלהקה חששו כי לא יוכלו לעשות גם הם שימוש בשם, אך לאחר שהאלבום נכשל מסחרית, החליטה הלהקה לחזור לשם האלבום המפורסם.
האלבום זכה להצלחה והגיע למקום ראשון במצעדי הפזמונים של בריטניה וארצות הברית ונמכר בלמעלה מ-30 מיליון עותקים.
באלבום קונספט זה שולבו סגנונות מוזיקליים רבים, מבלוז רוק, למוזיקה אלקטרונית (שלא הייתה מקובלת באותה תקופה) ועד שימוש באלמנטים ממוזיקת ג'אז.
כמו כן נעשה באלבום שימוש בצלילים "טבעיים" מן המציאות החוץ-מוזיקלית (שעונים, נשימות, דיבור, קופה רושמת) כמרכיבים מוזיקליים, והתייחסות לאלבום כאל יחידה אורגנית אחת.
האלבום הופק על ידי אלן פרסונס מ"אולפני אבי רוד".
פרסונס שילב אפקטים קוליים מגוונים בשירי האלבום, דוגמת צלצול השעונים בתחילתו של השיר "Time"', אותו הקליט פרסונס בחנות שעונים בלונדון.
על עבודתו באלבום, זכה פרסונס ב"פרס גראמי" בשנת 1973. את עטיפת האלבום המפורסמת עיצבו המעצבים הגרפים ג'ורג' הארדי וסטורם ת'ורג'רסון, מקבוצת אמני "היפנוסיס", ששיתפה פעולה עם הלהקה בעבר.
בשנת 2003, דורג האלבום במקום ה-43 ברשימת "האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים" של מגזין "הרולינג סטון".
כמו כן, זכה האלבום להצלחה חסרת תקדים בארצות הברית ונותר ברשימת האלבומים הנמכרים ביותר לפי דירוג "בילבורד" במשך 741 שבועות (שיא גינס).
האלבום ביסס את מעמדם של ווטרס וגילמור בלהקה, אך יצר גם מתח טעון ביניהם, מאבקי אגו ויוקרה לצד דומיננטיות מוזיקלית, אשר ילך ויתעצם במהלך השנים הבאות.
בעקבות ההצלחה העצומה של האלבום, חתמה הלהקה על חוזה הקלטות חדש עם חברת "קולומביה", אשר כלל מקדמה של כמיליון דולר.
ב-5 בדצמבר 1973, הוציאה הלהקה את אלבום האוסף "A Nice Pair", אשר איגד את שני אלבומיה הראשונים בעטיפה חדשה.
האלבום הגיע למקום ה-36 ברשימת האלבומים הנמכרים לפי דירוג מגזין "בילבורד" ובשנת 1994 זכה למעמד של אלבום זהב על ידי "איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי".
בינואר 1975, לאחר חזרתם מסיבוב ההופעות ברחבי אנגליה שליווה את יציאת האלבום "The Dark Side of the Moon", החלה הלהקה לעבודה על אלבום האולפן התשיעי שלה.
בשל העובדה שפרסונס, שעבד עם הלהקה באלבומם הקודם, סירב להמשיך והפך בהמשך ליוצר מצליח כחלק מההרכב "The Alan Parsons Project", מינתה הלהקה את בריאן האמפריס לטכנאי הסאונד של האלבום.
תהליך העבודה עם האלבום לווה במכשולים, כשהלהקה עייפה מסיבובי ההופעות ומהקושי בלהתעלות על הצלחתו הכבירה של האלבום הקודם.
ב-12 בספטמבר 1975, הוציאה הלהקה את האלבום "Wish You Were Here", אשר זכה גם הוא להצלחה מסחרית רבה.
האלבום הוקדש לסיד בארט, שעזב את הלהקה בשל התדרדרות במצבו הנפשי.
ככלל, אופיו של האלבום מלנכולי יותר מהאלבומים הקודמים של הלהקה.
מבין שירי האלבום הבולטים, ניתן למצוא את "Wish You Were Here" ואת היצירה "Shine on You Crazy Diamond", העוסקים שניהם בבארט ובמצבו.
ב-5 ביוני 1975, בזמן הקלטות האלבום, שנערכו כמו אלבומים קודמים באולפני "אבי רוד", קפץ במפתיע סיד בארט לבקר את חברי ההרכב.
חזותו של בארט הייתה שונה בתכלית – ראשו היה מגולח לגמרי (כולל גבותיו), הוא השמין והתקשה לשמור על קשר עין.
למעשה, בארט הגיע לאולפן במהלך הקלטת השיר "Shine on You Crazy Diamond", אשר באופן אירוני עוסק בו ובמצבו הנפשי.
הדבר בא לידי ביטוי, בין היתר, בעובדה שניק מייסון מתופף הלהקה נמחק מרשימת הקרדיטים לאלבום, לאחר שתרומתו הייתה מזערית וכיוון שהעדיף להתעסק בבעיות שצצו בחייו האישיים, ובעיקר בזוגיות עם אשתו שהחלה להתערער.
בנוסף, סירב גילמור לקחת חלק בהקלטת השיר "Have a Cigar", אשר עוסק במלאכותיות המובנית בעולם המוזיקה הפופולרית.
בשל כך, הביא ווטרס את חברו המוזיקאי רוי הארפר, שישיר במקומו.
ב-26 ביוני 2012, יצא הסרט הדוקומנטרי "The Story of Wish You Were Here" העוסק בהליך יצירת והפקת האלבום.
ב-23 בינואר 1977, הוציאה הלהקה את האלבום "Animals", אשר סימן את תחילת סופה של פינק פלויד כמארג יצירתי אחד.
אלבום הקונספט, שהושפע מספרו של ג'ורג' אורוול "חוות החיות", היה פרויקט כמעט עצמאי של ווטרס, שכתב את כל השירים, למעט השיר "Dogs", שנכתב במשותף עם גילמור.
מלבד שיתוף הפעולה בשיר זה, יתר חברי הלהקה השתתפו בו בעיקר על תקן נגנים ותרמו מעט מאוד להפקת האלבום.
בראיון שנערך עמו בערוץ BBC בשנת 1994, ציין ריצ'רד רייט כי לא אהב את מרבית השירים באלבום, שבמהלך הפקתו נכנסו שיקולים זרים של אגו שהעכירו את האווירה בלהקה.
בניגוד לספרו של אורוול, שנכתב כנגד ברית המועצות, ביקש ווטרס להעביר ביקורת על אנגליה הקפיטליסטית.
כמו כן, במקום הסוף הפסימי אותו כתב אורוול על ניצחונם של החזירים, בחר ווטרס לבשר על מרד של הכבשים הזועמות על מעמדן.
מייד לאחר יציאת האלבום, שזכה להצלחה מסחרית גדולה, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות ארוך ("In the Flesh Tour") שנמשך כחצי שנה, הקיף תשע מדינות וכלל לראשונה, אצטדיונים ענקיים.
מופעי הלהקה היו מורכבים וכללו שימוש בשלל אפקטים ואביזרי במה, לרבות שימוש בחזיר מתנפח מעופף, שיהפוך עם השנים לסממן בולט ומזוהה מאוד עם הלהקה.
במהלך התקופה בה התקיים סיבוב ההופעות של הלהקה, החל ווטרס בתהליך התבודדות וניכור משאר חברי ההרכב.
הוא מיעט להגיע לאירועים חברתיים והחל להגיע באופן עצמאי להופעות הלהקה.
ווטרס חש כי הלהקה התמסחרה מדי והפכה לקורבן של תעשיית המוזיקה.
בהקשר זה ציין כי "רוקנרול הפך לרדיפת-בצע המוסווית כבידור, בדיוק כשם שמלחמה הפכה לרדיפת-בצע המוסווית כפוליטיקה".
ציטוט זה, בו משווה ווטרס בין מוזיקה למלחמה, מסמל מוטיב מרכזי שיחזור בהמשך ביצירותיו של ווטרס.
שיאו של הניכור בהתנהלותו של ווטרס, בא לידי ביטוי בהופעה האחרונה של סיבוב ההופעות, שנערכה ב-6 ביולי 1977 באצטדיון האולימפי של מונטריאול.
הקהל, שחלקים גדולים ממנו לא הכיר בצורה מעמיקה את הלהקה, הפריע פעמים רבות במהלך המופע, תוך זריקת חזיזים, שריקות וצעקות.
במהלך ההופעה, ירק ווטרס על אחד מהצופים ברגע של זעם.
אירוע זה נחשב לאחת מנקודות השפל הבימתיות הגדולות של ווטרס במהלך שנות ה-70, אשר הביע את חששו כי הלהקה הגיע למיצוי יכולתה והצלחתה.
במהלך שנת 1978, הוציאו גילמור ורייט אלבומי סולו ראשונים.
ב-25 במאי הוציא גילמור את האלבום "David Gilmour"', אשר הגיע למקום ה-17 במצעד האלבומים הבריטים.
אחד מן השירים שהקליט גילמור ולא נכנסו לאלבום בסופו של דבר היה "Comfortably Numb", אשר שולב בהמשך באלבום "החומה" וזכה להצלחה גדולה.
ב-15 בספטמבר הוציא רייט את אלבום "Wet Dream", אשר נחל כישלון מבחינה מסחרית ולא השאיר חותם.
ביולי 1978, בעקבות משבר פיננסי אותו חוותה הלהקה בשל מעילה בכספים מצד רואה החשבון שלה אנדרו וורבורג, הציע ווטרס לחברי הלהקה שני פרויקטים עתידיים אפשריים.
הראשון, אלבום קונספט העוסק באדם מזדקן החווה את משבר גיל העמידה ודן בשאלות רלוונטיות דוגמת מונוגמיה, קדושת מוסד הנישואים וכו'.
הפרויקט השני, אותו בחרה הלהקה, שנקרא בתחילה "Bricks in the Wall", הפך בהמשך לאלבום "החומה", בעוד הפרויקט שננטש, פותח בהמשך עצמאית על ידי ווטרס בשם "The Pros and Cons of Hitch Hiking" ויצא כאלבום הסולו הראשון שלו ב-30 באפריל 1984.
הרעיון הראשוני לאלבום החל להתגבש אצל ווטרס לאחר ההופעה הבעייתית במונטריאול, בה ירק על אחד הצופים, בעקבותיה החליט כי ההופעה הבאה של הלהקה תתקיים סביב חומה פיזית, אשר תיבנה בצורה הדרגתית על הבמה עד שתכסה את הלהקה ותסתיר אותה מעיני הקהל, כסמל לחומה מטאפורית ולריחוק הקיים בין הצדדים.
בהקשר לאירוע ציין ווטרס כי "התחושה שלי הייתה שאיבדתי משהו חשוב בקשר שביני לבין הקהל שלי, הכל הפך גדול ומוטרף מדי".
ב-30 בנובמבר 1979 הוציאה הלהקה את האלבום הכפול "The Wall" ("החומה"), הנחשב לאחת מאופרות הרוק הידועות ביותר.
בדומה לאלבומם הקודם, גם אלבום זה נכתב ברובו על ידי ווטרס.
באלבום נכללו שניים משיריה המפורסמים ביותר של הלהקה: "Another Brick in the Wall" ו-"Comfortably Numb", שנכתב בשיתוף עם גילמור.
אלמנטים אלו בחייו של ווטרס מגולמים בעלילת האלבום, אשר נכתבה ביחד עם המפיק המוזיקלי בוב אזרין.
עלילת האלבום מתארת את חייו של אמן רוק פופולרי – "אנטי גיבור" הקרוי פינק – אשר נפגע ומקופח על ידי החברה.
בין גורמי מצוקתו, ניתן למנות את החיים ללא אב שנהרג במלחמת העולם השנייה, אם חונקת ומגוננת, מורה הרודה בו בבית ספר, אי יכולתו לתקשר עם הסביבה בשל התמכרותו לסמים וכו'.
בהמשך העלילה, שוקע פינק בעולם חלומות משל עצמו ומתרחק מאנשים (כולל מאשתו).
במהלך הזיית סמים הופך פינק לדיקטטור פשיסטי, כשרק מצפונו ושיפוטו העצמי מצליחים לעצור בעדו ומורים לו להרוס את החומה שבנה לעצמו ולחזור לבסוף לחיי חברה תקינים.
האלבום זכה להצלחה חובקת עולם ונמכר בתוך חודש מיום יציאתו בחצי מיליון עותקים באנגליה, בארצות הברית שהה במשך 15 שבועות ברציפות בראש מצעד האלבומים.
האלבום דורג במקום החמישי ברשימת האלבומים הנמכרים ביותר בארצות הברית בכל הזמנים של "איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי", לאחר שנמכר ב-23 מיליון עותקים.
עם זאת, סיבוב ההופעות שליווה את האלבום בשנים 1980–1981 לקה בקשיים טכניים ובהפקה גרנדיוזית עצומה שעלתה בהפסד כלכלי כבד ללהקה.
במסגרת סיבוב ההופעות שליווה את האלבום, עשתה הלהקה שימוש באפקטים ובאביזרי במה רבים, לרבות החומה המפורסמת, שנבנתה מדי הופעה על הבמה וקרסה בסופה.
על שילובם של האפקטים, האנימציות והדמויות שעיצב האמן ג'רלד סקארף למופע, עבד צוות של כ-50 אנשים במשך כשלוש שנים, לרבות בנייתן והפעלתן של בובות-ענק בדמותם של המורה הזקן, האמא הכפייתית והאישה הבוגדנית.
בשל מורכבות ההפקה ועלותה, הלהקה העלתה את המופע רק 29 פעמים.
למרות ההצלחה המסחרית הגדולה של האלבום, הלהקה כמעט והתפרקה לאחר יציאתו וחברי הלהקה התפנו ליצירת פרויקטים אישיים ואלבומי סולו.
גילמור בחר להיפגש עם ווטרס בנסיבות מקצועיות בלבד, וזה האחרון סילק את רייט מהלהקה, ככל הנראה בשל התמכרותו לקוקאין וחוסר מעורבותו בהליך יצירת האלבום.
בהתאם לכך, אף הורד רייט מרשימת הקרדיטים באלבום, על אף שחזר להופיע בסיבוב ההופעות כשכיר.
באופן אירוני, בשל תנאים ייחודים בחוזהו, רייט הוא היחיד מהארבעה שהרוויח כסף מסיבוב ההופעות הראוותני, כאשר שאר חברי ההרכב הפסידו בממוצע כ־600 אלף דולר כל אחד.
באותה תקופה, החל ווטרס לעבוד יחד עם הבמאי אלן פארקר על סרט המבוסס על האלבום.
הטיוטה לתסריט נכתבה על ידי ווטרס בעוד שאת התסריט הסופי כתב פארקר.
ב-23 במאי 1982, הוקרן הסרט "פינק פלויד - החומה" בהקרנת בכורה במסגרת "פסטיבל קאן" וב-14 ביולי 1982 הוקרן לראשונה באנגליה.
אף על פי שווטרס עצמו היה אמור בתחילה לשחק בתפקיד הראשי בסרט, ניתן התפקיד הראשי לבסוף לסולן להקת "בומטאון ראטס", בוב גלדוף.
הסרט נבנה כוידאו-קליפ מוזיקלי אחד ארוך, עם סמלים ומוטיבים רב משמעיים רבים והוא כולל גם 15 דקות של סרטוני אנימציה אשר נוצרו על ידי סקארף וצוותו; חלקם מבוססים על ההפצצות האוויריות של הלופטוואפה בבריטניה במהלך הקרב על בריטניה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ככלל, מציג הסרט את הבנייה ההדרגתית וההריסה האולטימטיבית של קיר מטפורי, אשר משקף את תחושת הבדידות והניכור בחייו של גיבור הסרט, אשר מובילה אותו במהלכו לסף הטירוף.
The Final Cut ונקודת שבר בלהקה
ב-21 במרץ 1983, הוציאה הלהקה את האלבום "The Final Cut", שהיה האלבום האחרון בו נטל חלק ווטרס לפני עזיבתו את הלהקה.
במהלך כתיבת האלבום, נתגלעו חילוקי דעות בין ווטרס שדחף להקליטו במהירות האפשרית, לבין גילמור שלא היה נלהב מאיכות החומרים ורצה לקחת חופש, על מנת לעבוד על מוזיקה משלו.
בשל כך, גילמור ומייסון השתלבו בהפקה כמוזיקאים "שכירים" לכל דבר ולא נכללו ברשימת הקרדיטים באלבום, בעוד כל שירי האלבום נכתבו והולחנו על ידי ווטרס, שאף עיצב את עטיפתו.
בנוסף, לקראת סוף העבודה על האלבום נזרק מייסון על ידי ווטרס, ובמקומו הוצב המתופף אנדי נוימרק, שהופיע בשיר האחרון "Two Suns in the Sunset", בעוד רייט כלל לא השתתף ביצירת האלבום.
למעשה, ווטרס חשב בתחילה להוציא את האלבום כאלבום סולו, אך רעיון זה נזנח לבסוף.
האלבום, אשר הוקדש לאביו של ווטרס, נכתב בגוף ראשון מנקודת מבטו של חייל ששרד את מלחמת העולם השנייה והפך למורה דיכאוני.
האלבום, שמשתמעת ממנו ביקורת על תאוות המלחמה של השלטונות, בעיקר בנוגע להתנהלותה של מרגרט תאצ'ר, כך לפי עמדתו של ווטרס, הופק על רקע "מלחמת פוקלנד" בין אנגליה לארגנטינה, שפרצה באפריל 1982 ונמשכה כחודשיים וחצי.
האלבום זכה להצלחה והגיע לפסגת דירוג האלבומים הנמכרים באנגליה ולמקום ה-6 ברשימה האמריקאית.
ב-5 במרץ 1984, יצא אלבום הסולו השני של גילמור "About Face", אשר עסק במגוון נושאים, בהם רציחתו של ג'ון לנון ויחסיהם של גילמור וווטרס.
באותו זמן, יצא ווטרס לסיבוב הופעות שליווה את צאת אלבום הסולו הראשון שלו "The Pros and Cons of Hitch Hiking", רייט הוציא אלבום ביחד עם המוזיקאי תחת שם הבמה "Zee"', אשר לא זכה להצלחה ומייסון הוציא את אלבום הסולו השני שלו "Profiles", שיצא ביולי 1985.
לאחר הוצאת אלבום הסולו שלו, הודיע ווטרס כי הוא לא מאמין כי הלהקה תתאחד עוד.
בהמשך לכך, הוא פנה לסטיב רורק, אחד ממנהלי הלהקה על מנת לדון בתשלומי תגמולים המגיעים לו.
לאחר שרורק הודיע על כך למייסון ולגילמור, ווטרס שזעם על כך, דרש כי רורק יפוטר מצוות הניהול של הלהקה.
הוא מינה מנהל אחר שינהל את ענייניו האישיים ופנה לחברת "קולומביה", וכן הודיע כי הוא עוזב את הלהקה ודרש ממנה להתיר את חוזהו.
בדצמבר 1985 הודיע ווטרס על עזיבת הלהקה באופן רשמי, ופנה לקידום קריירת הסולו שלו.
לאחר עזיבתו את הלהקה פנה ווטרס לבית המשפט בתביעה שתמנע משאר חברי ההרכב את השימוש במותג ובשם "פינק פלויד", אך לאחר מספר שנים של דיונים משפטיים, הפסיד ווטרס בתביעה.
בראיון שנערך עמו בערוץ "BBC" בשנת 2013, ציין ווטרס כי הוא מתחרט על עצם הגשת התביעה.
בשנת 1986, החל גילמור בגיוס מוזיקאים לקראת יצירת אלבומה הראשון של הלהקה לאחר עזיבתו של ווטרס.