tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר עבר להתגורר בהרצליה לקח חלק בנטיעת הפרדסים במקום.
בכפר עציון שתל עצי אלת הפיסטוק (Pistacia vera).
הוא דאג להבאתם מפרס ומעיראק, והצליח בגידולם בארץ ללא השקיה.
צ'יזיק ייבא זנים של תפוח אדמה ואורז האגמים וגרם לתפוצתם הרחבה בארץ.
ציז'יק השתתף בכתב העת השדה, היה מעורכיו ופרסם בו מאמרים.
מראשית שנות העשרים החל בהוצאת ספרי חקלאות: "אגדות צמחיאל", "צמחי הדלועים בארץ ישראל בעבר ובהווה".
הוא יזם את מפעל "אוצר הצמחים"; בו הגדרת צמחי ארץ ישראל וערך מחקר היסטורי מקיף ופרשנות של זיהוי צמחים המוזכרים בתנ"ך, ומתן שמות עבריים לצמחים שונים.
על מפעל זה שקד 18 שנים עד לפטירתו.
נפטר ב-1955, בגיל 70. נקבר בבית הקברות בהרצליה.
הותיר אחריו את רעייתו, שרה, ושני ילדים משותפים - אמנון ונעמי צ'יזיק-אילון.
ביתו בהרצליה נתרם לעירייה והוא משמש כיום מוזיאון בשם "בית ראשונים".
בשנת תרצ"ח 1938 הוענקו לו פרס ביאליק ופרס ע"ש יוסף אהרונוביץ'.
צמחיאל: אגדות ושיחות על צמחי ארץ ישראל, תל אביב: דפוס הפועל הצעיר, תר"ץ.
מהדורה מחודשת: צמחיאל: אגדה ורקמה; בעט: ברוך צ'יז'יק; במחט: נעמי צ'יז'יק-אילון; צילומים: אברהם חי, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשס"ג 2003.
צמחי הדלועים בארץ ישראל בעבר ובהווה, תל אביב: הוצאת המחבר, תרצ"ז.
אוצר הצמחים: (אנציקלופדיה): מכלל ליגבות וגננות, 33 חוברות, תל אביב: (דפוס הנקדן), תרצ"ח–1948. (חוברת ה הופיע בסיוע פרס ביאליק לשנת תרצ"ח; חוברת כב–לג: דפוס גוטנברג; חוברת כח: דפוס לוריא.)
אוצר הצמחים: (בצירוף נושאים אקולוגיים ומשקיים); סֻגנן על ידי שרה אטקס-צ'יזיק ונֻקד על ידי אהרן פישקין, הרצליה: ב.
ברוך (ברוס) רפפורט היה איש עסקים ונדבן ישראלי-שווייצרי.
רפפורט נולד בחיפה למשפחה שעלתה מאוקראינה בשנת 1919. אביו, יששכר, היה ממקימי מפעל המלט "נשר".
הוא שירת בצבא הבריטי ובצה"ל והיה ממקימי חיל המשטרה הצבאית, אחר כך שימש כמשפטן, היה ממקימי הפרקליטות הצבאית ואף שימש כשופט צבאי.
הוא הוסמך כעורך דין בשנת 1953. לאחר שחרורו מצה"ל עבד במשרדו של אהרן חטר-ישי לצידו של עו"ד יצחק טוניק שאת קשריו עמו המשיך לאורך שנים.
בשנת 1957 היגר לשווייץ עם משפחתו על מנת לעסוק בבנקאות.
את מרכז עסקיו קבע בעיר ז'נבה.
תחילה הוא הקים עסק קטן לאספקה לאוניות, אינטר מריטיים (International Maritime Supplies), אשר התרחב עד מהרה לחכירת אוניות.
פריצת הדרך בעסקיו הייתה כאשר זכה בחוזה ענק להעברת נפט משדות נפט באינדונזיה, זאת בעזרת צי של כ-20 מכליות שחכר.
מאז התפשטו עסקיו אלה למדינות נוספות וליעדים רבים, בעיקר בגאבון ובתאילנד.
עסקי תובלת הנפט של רפפורט באינדונזיה הסתיימו בשנת 1976, כאשר חברת הנפט האינדונזית טענה כי הוא גובה דמי הובלה מופקעים.
תביעה על הפרת חוזה שהגישה חברתו של רפפורט, אינטר מריטיים, הסתיימה בפשרה ולפיה שולמו לה פיצויים בסך 150 מיליון דולר, סכום זניח בהשוואה לגודלו של החוזה שהופר.
בבעלותו היו בתי זיקוק לנפט בבלגיה ובאנטיגואה וצי מכליות להובלת נפט.
בשנת 1996 רכש מידי מדינת ישראל את השליטה בחברת לפידות חברת מחפשי נפט לישראל תמורת 10 מיליון דולר.
בנובמבר 2000 מכר את השליטה בחברה זו לאיש העסקים יעקב לוקסנבורג תמורת 8.6 מיליון דולר ומאז לא השקיע בעסקים בישראל.
בשנת 2005 מכר את בנק "אינטר מריטיים" לבנק הפועלים תמורת 350 מיליון ש"ח.
עסקיו היו בתחום הבנקאות, הספנות והנפט ועל פי חלק מן ההערכות, הונו נאמד במיליארדי דולר.
לצד עסקיו עסק רפפורט בנדבנות למטרות שונות, בעיקר במוסדות ישראלים ויהודים, אך גם בתחומים אחרים, בין השאר תמך בטורנירים של גולף וטניס ואף מימן בשנות ה-80 את בניית הארכיון הלאומי של מדינת אנטיגואה וברבודה.
בסוף שנות ה-90 שימש שגריר אנטיגואה וברבודה בישראל וברוסיה.
בשנת 1979 הוא תרם הון להקמת בניין בית הספר לרפואה של הטכניון בצמוד לקמפוס של בית החולים רמב"ם, והקים את מכון רפפורט למחקר בטכניון.
לאורך כ-30 שנה תרם עשרות מיליוני דולר לפעילות הפקולטה לרפואה של הטכניון הקרויה על שמו ועל שם אשתו.
בשנת 2001 מימן את הקמת מרכז רפפורט לחקר ההתבוללות ולחיזוק החיוניות היהודית באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2004 תרם כסף לפרס לקראת הבחירות המקדימות לראשות העבודה.
על תרומה זאת מתח מבקר המדינה ביקורת קשה ב-2006. הוא תרם כסף לשיפוץ והרחבת מרכז ברוך ורות רפפורט לתרבות ואמנות במרכז הכרמל בחיפה.
רפפורט קיבל תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1979 קיבל תואר דוקטורט למדע של כבוד מהטכניון ובשנת 1998 קיבל את מדליית הטכניון.
כמו כן, הוענק לו מעמד של תושב כבוד של חיפה.
קרן ברוך ורות רפפורט ייסדה בשנת 2006 את "פרס רפפורט", לכבוד רות וברוך רפפורט, המוענק מדי שנה לשני ציירים, בכיר וצעיר, המתגוררים ופועלים בישראל.
היה נשוי לרות ולהם ארבע בנות: עירית, ורד, שושנה ונוגה.
לאחר מותו נוסדו פרס רפפורט למצוינות בתחום המחקר הביו-רפואי ועשייה נשית פורצת דרך ומחוללת שינוי בחברה הישראלית.
רעייתו רות נפטרה ב-6 בפברואר 2018.
ברוך קָרוּא (קרוּפניק) (כ"ו באדר ב' תרמ"ט, 29 במרץ 1889 – ד' באייר תשל"ב, 18 באפריל 1972) היה סופר עברי, עיתונאי, עורך, מבקר ומתרגם בתקופת היישוב והמדינה.
חתן פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת פעמיים (1952 ו-1959).
ברוך קרופניק נולד בשנת 1889 בעיירה צ'רניבצי שבפלך פודוליה, בדרום-מערב האימפריה הרוסית, בתחום המושב היהודי (כיום במחוז ויניצה באוקראינה), בנם של הינדה ויעקב יוסף הלוי קרופניק, עסקן "המזרחי" באודסה, במשפחה בת שני בנים וארבע בנות.
בגיל 12 פרסם לראשונה מפרי עטו בכתב העת "השילוח".
בגיל 14 הגיע לעיר ורשה, והחל לעבוד בצוותא עם המילונאי יעקב רמברג.
קרוא נדד ברחבי אירופה בשנות מלחמת העולם הראשונה.
בראשית שנות העשרים התפרסם בברלין ספרו הראשון: "גרי צדק - שתי אגדות עם", וכן היה פעיל בעיר זו, בחברת "רִמון" שהוציאה לאור בעברית כתב-עת בשם זה וספרים על אמנות וספרות.
בשנת 1932 עלה קרוא לארץ ישראל בעקבות הוריו ומשפחתו, והתיישב בתל אביב.
הוא עבד במערכת עיתון "הארץ" משנת 1932 עד 1942, אז עבר לעבוד במערכת עיתון "הבוקר" עד 1962.
היה ממייסדי ופעילי אגודת העיתונאים בתל אביב וחבר אגודת הסופרים העבריים.
במשך שנים רבות עסק קרוא במילונאות עברית וארמית ענפה ובמחקר ובכתיבה של היסטוריה וספרות עברית.
בשנת 1927 הוציא לאור יחד עם א"מ זילברמן את ספרו: "מילון שימושי לתלמוד, למדרש ולתרגום".
באותה שנה גם החל לעבוד במערכת האנציקלופדיה "אשכול" בברלין.
מאז חיבר וערך מחקרים רבים; "מילון שימושי לתלמוד" המשיך לצאת לאור בכמה מהדורות, האחרונה ב-1996; כמו כן, כתב קרוא מילון ארמי, מילון אנגלי ולקסיקונים, וערך אנציקלופדיה לספרות ישראלית וכללית.
קרוא תרגם לעברית יצירות רבות מן השפות: יידיש, רוסית, גרמנית, צרפתית ואנגלית; הוא תרם מידיעותיו ועיצב את נוסחם בעברית, בלשון ובעריכה מהותית.
הידועות שבהן, שעסקו במהפכות של אוּמות וחֲברות, הפכו לחלק מן השיח התרבותי בחברה הישראלית: "שמשון" של זאב ז'בוטינסקי, "עושה הנפלאות מלובלין" של יצחק בשביס-זינגר, "מאהבה של ליידי צ'טרלי" של ד"ה לורנס ו"מימזיס: התגלמות המציאות בספרות המערב" של אריך אוארבך.
הוא היה המתרגם לעברית של יצירתו רבת-הכרכים של ההיסטוריון שמעון דובנוב "דברי ימי עם עולם", שיצאה לאור בעברית במהדורות רבות; תרגומו השקדני תרם לדיון בהנחותיו וקביעותיו של דובנוב בהיסטוריוגרפיה העברית הישראלית לדורותיה.
ב-1952 זכה בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת על תרגום "דברי ימי עם עולם", וב-1959 זכה בפרס פעם נוספת, על תרגום "מימזיס".
נפטר באביב 1972, בגיל 83. נקבר בבית עלמין הדרום.
אחיו מֶנדֶל קרופניק-קרוא היה עסקן ציבור ותרבות ביישוב, מנהל "דבר".
גרי צדק - שתי אגדות עם, ברלין: מנורה, תרפ"א-1921.
מִלון שמושי לתלמוד, למדרש ולתרגום: עם פירוש המלות בעברית, באנגלית ובגרמנית ועם דוגמאות ומראי מקומות, (בהשתתפות א"מ זילברמן), לונדון: שפירא, וואלנטין ושותפיו, תרפ"ז, תש"ל, תל אביב: ברזני, 1996
תולדות הספרות: מראשיתה ועד ימינו, אנציקלופדיה תבל ומלאה, תל אביב: מ.
צרופי לשון: שלשת אלפים בטויים, עברית-גרמנית: גרמנית-עברית, ברלין: בית מסחר ספרים ראובן מס, תרצ"ב.
מלון תלמודי: ביאור עברי בתוספת מראי מקומות למלים ארמיות ויתר המלים הקשות שבתלמוד, ירושלים: אל המקורות, תשי"ז.
מלון הארמית החיה: בעברית שבכתב ובדיבור ; בצירוף הסברים ומראי מקומות מן הספרות לדורותיה, תל אביב: יזרעאל, תש"ל-1970.
מלון בסיסי שמושי עברי אנגלי, תל אביב: ש' פרידמן, 1963.
לכסיקון ראשי תיבות: פשר והסבר, בצירוף לוח המספרים ולוח השנים, תל אביב: שמש, תש"ה.
אברהם רובשוב, מלון רפואי עברי-רוסי;, תל אביב: יסוד, תשל"ב 1971. (עם אשר גולדשטיין)
ישראל צינברג, תולדות ספרות ישראל: מן הפייטנים הראשונים ומשוררי ספרד עד תקופת ההשכלה ברוסיה, מרחביה: ספרית פועלים, 1959–1960. (עם שלמה זלמן אריאל, דוד כנעני)
עם מ' וישניצר, רִמון: מאסף עתי לאמנות ולספרות; העריכה האמנותית בידי רחל וישניצר-ברנשטין, ברלין תרפ"ד.
ספר קהילת זלוצ'וב, עורך המשנה: אל' בונה (באומן), [תל אביב]: עידית - ארגון עולי זלוצ'וב, תשכ"ז.
מרגוט קלאוזנר, יוסף במצרים: חזיון תנכ"י בשני חלקים, תל אביב: ניב, תשכ"ו 1965.
וויטבסק, (בהשתתפות ועדת ספר וויטבסק), תל אביב: ארגון עולי וויטבסק והסביבה בישראל, תשי"ז.
אנציקלופדיה לספרות כללית וישראלית, (בהשתתפות חבר סופרים ומלומדים), תל אביב: מצפה, 1944, י' צ'צ'יק, תש"י, תשי"ג, 1961.
אנדרה שוורץ-בארט, אחרון הצדיקים: רומן, תל אביב: עידית, תש"ך.
פראנץ לנדסברגר, אימפרסיוניזמוס ואכספרסיוניזמוס: מבוא לאמנות החדשה, ברלין: רִמון, תרפ"ג.
פריסטוק ג'יימס, אמריקה הלטינית בהווה ובעבר, תל אביב: י.
לאה הבל, אסופי מהגליל: רומן, תל אביב: ש' זימזון, 1969.
אבא הלל סילבר, במה נבדלת היהדות: מחקר על אופייה של היהדות, תל אביב: מסדה, תשכ"א.
ארתור קסטלר, גנבים בלילה, ירושלים: ערי ז'בוטינסקי, תש"ז, אחיאסף, 1971, תש"ט.
שמעון דובנוב, דברי ימי עם עולם: תולדות עם ישראל מימי קדם עד היום הזה, תל אביב: דביר, תרפ"ט–תשכ"ח.
צ'ארלס דיקנס, דוד קופרפילד, תל אביב: י' שרברק, [תשי"-].
רפאל בוזוני, הרפתקאות סטנלי באפריקה, תל אביב: יוסף שרברק, [תשל"א 1971].
סטיוארט שלום רוזנברג, ואהבת: אהבה במקרא לאור תורת הנפש, תל אביב: ניב, 1965.
בן-ציון כ"ץ, זכרונות: חמישים שנה בהיסטוריה של יהודי רוסיה; תרגם וערך ברוך קרוא, תל אביב: נ' טברסקי, תשכ"ג.
פיודור דוסטויבסקי, החטא ועונשו, תל אביב: אור עם, תשל"ג, תש"ם.
פרנץ וורפל, ירמיהו איש ענתות: רומן היסטורי, תל אביב: נ' טברסקי, תש"ו, תש"ז, תשי"ב.
היקס, הכלכלה בימינו; עריכה כלכלית: נחום גרוס, תל אביב: י.
מאה משל ומשל: משלי איזופוס אבי אבות המשלים, מסֻפרים בעברית על פי הנסח האנגלי של מונרו ליף, תל אביב: י' צ'צ'יק, תשי"א.
דייוויד הרברט לורנס, מאהבה של ליידי צ'טרלי, תל אביב: מצפה, תרצ"ח, תש"ך, 1964, תשכ"ה, תש"ל.
ולס, מדעי החיים; תרגום מאנגלית: ש.
בס, ראובן גרוסמן, עבר הדני [=אהרן פלדמן] וב.
קרופניק; עריכת הסגנון בידי אשר ברש, תל אביב: מצפה, תרצ"ב-תרצ"ד, תרצ"ח, תש"ן, תש"ט.
קרל שווארץ, מורה דרך לאמנות, ירושלים: ראובן מס, 1946.
ספר המחשבות הישראליות; מלוקט ומסודר על ידי הרב הראשי יוסף צבי הרמן הרץ, תל אביב: מצפה, תש"ג, תש"ד.
אריך אוארבך, מימזיס: התגלמות המציאות בספרות המערב; הוסיף מבוא דב סדן, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ח, תשכ"א, תשכ"ט, תשמ"ג.
קרל מרקס, מלחמת המעמדות בצרפת, תל אביב: חברה, [תרצ"-?].
פרנץ פרידריך פון אונרו, הנציונל סוציליזם, [תל אביב: חברה, תרצ"ב.
שטפן צווייג, העולם של אתמול, תל אביב: צ' ליינמן, תש"ד, תש"ט.
הינריך אדם מילר, על היֹפי: דרושים שנדרשו ברבים בעיר דרזדן בשנות 1807-8, ורשה: שטיבל, תרפ"ב.
יאן, צ'ינגיס-חאן: ספור המעשה מחיי אסיה העתיקה, תל אביב: טברסקי, תש"ו.
גריגורי גרבנייב, קרבות מתחת לים הקרח: ספור דמיוני, תל אביב: שרברק, [תשי"-].
גריגורי גרבנייב, תחנה מעופפת: ספור דמיוני, תל אביב: ש' שרברק, 1972.
זאב ז'בוטינסקי, שמשון: רומן; הציורים מאת נחום גוטמן, תר"ץ, ת"ש, תש"ה, ירושלים: ע' ז'בוטינסקי, תשי"ט.
פרסי קוטס, שניהם יחדו: ספור הרפתקאות, תל אביב: י' שרברק, 1950.
אוטו מנכן-הלפן, שליש האנושות: ספר המזרח הרחוק, תל אביב: חברה, תרצ"ג.
סנט ג'ון, שלום פשוטו כמשמעו, ירושלים: אחיאסף, 1949.
אלן נווינס והנרי סטיל קומאג'ר, תולדות ארצות הברית, תל אביב: י.
פריץ גץ, תולדות העיתונות העולמית, ירושלים: ראובן מס ('ספרית מס למדע פופולרי'), 1951.
יצחק משה אלבוגן, דברי ימי ישראל במאת השנים האחרונות, תל אביב: יזרעאל, 1947, תשי"ג 1952, תשט"ז.
יצחק משה אלבוגן, תולדות התפִלה והעבודה בישראל, ירושלים: דביר, תרפ"ד.
פול גרייב, תולדות מאה סימפוניות מובחרות ויוצריהן; תמונות הקומפוזיטורים מצוירות בידי יוסף בס, תל אביב: צ' ליינמן, תש"ה, תשי"ג.
הרב ברוך רוזנברג (ה'תרפ"ב/ ה'תרפ"ג, 1922/ 1923 - א' באדר ה'תשס"ד, 23 בפברואר 2004) היה רב חרדי-ליטאי ישראלי, ראש ישיבת סלבודקה בבני ברק, חבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה וחבר נשיאות מפעל הש"ס.
נולד בעיר מוהילב שהייתה אז בשליטת רוסיה, לרב גרשון חנוך ובלה ראשא רוזנברג.
כמו כן היה אביו קרוב משפחתו של רבי גרשון חנוך הניך ליינר האדמו"ר מראדזין, ועל שמו הוא נקרא, גרשון חנוך.
בהגיעו לבר מצווה בשנת תרצ"ו, החל ללמוד בהכוונת הרב יצחק זאב סולוביצ'יק שהיה רבה של העיר, עם אחד מתלמידיו הרב ברוך רוזנבלום, שעיצב את דמותו כבן ישיבה.
באותו הזמן התייתם משני הוריו שנרצחו בתחילת החורף של שנת תש"א (1941), בגטו בריסק, שם נרצחה גם אחותו היחידה.
במשך שנות שהותה של הישיבה בשאנגחאי למד עם תלמידי הישיבה, כאשר הוא נמנה עם 2 התלמידים הצעירים ביותר.
בין ידידיו מאותה תקופה: הרב שלום צבי שפירא, לימים משגיח בישיבת מיר ובעוד ישיבות, הרב ראובן פיין חתנו של הרב אליעזר אלפא מחיפה וראש ישיבת תורה ודעת, וכן הרב נחום פרצוביץ לימים חתנו של הרב חיים שמואלביץ וראש ישיבה בישיבת מיר.
כעבור מספר שנים עלה לארץ ישראל בגפו.
כאשר הוא נושא עמו מזוודה ובתוכה ספרי קודש, הגיע לנמל חיפה בכ"ט אלול תש"י (23.09.1949), ונשאר לשהיה קצרה בימי ראש השנה בשכונת הדר הכרמל בעיר, אצל הרב אליעזר אלפא, חתנו של הרב מאיר קרליץ, שקיבל מברק מהנהלת ישיבת מיר לארח אותו בימי החג.
מיד למחרת החג בצום גדליה עלה לירושלים לישיבת מיר שם למד במשך שנה, עד לנישואיו בשנת תשי"א.
השדכן היה רבו הרב יחזקאל לוינשטיין, שמחת הנישואין נערכה בהיכל הכולל של ישיבת סלבודקה ומסדר הקידושין היה ראש ישיבת מיר, הרב אליעזר יהודה פינקל.
לאחר נישואיו החל ללמוד בכולל הנ"ל שע"י ישיבת סלבודקה, כאשר בתחילת שנת תשי"ג (1952), בגיל 30 החל למסור 'חבורות' לתלמידי הישיבה, לאחר מספר חודשים הורה לו המשגיח רבי משה טיקוצינסקי, למסור שיעור בהיכל הישיבה, שיעור חד שבועי שנמשך למעלה מ-50 שנה (עד לפטירתו בשנת תשס"ד).
לאחר פטירת ראש הישיבה, הרב מרדכי שולמן, בשנת תשמ"ב, מונה לכהן כראש הישיבה, לצד עמיתיו: הרב עמרם זקס, הרב דוב לנדו והרב משה הלל הירש.
בשנת תשס"ג - 2003 מונה לחבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה.
כן היה חבר נשיאות מפעל הש"ס.
נפטר בראש חודש א' אדר תשס"ד (2004), הלוייתו יצאה מישיבת סלבודקה בבני ברק, ונקבר בבית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז' בבני ברק.
בשנת תשס"ה (2005) יצא ספרו "דברי ברוך", הכולל מאמרים ושיחות מוסר, לפי סדר פרשיות התורה.
לרב רוזנברג היה בן יחיד ושתי בנות:
בתו חסיה, הייתה נשואה לחתנו השני הרב אהרון יהושע צוקר (נפטר ב-8 בפברואר 2024, אור לל' בשבט ה'תשפ"ד), תלמיד חכם בולט בישיבת פוניבז', ומחברי מערכת ההוצאה לאור של מהדורת רמב"ם פרנקל, חתנו של הרב צוקר הוא הרב עמרם פריד, פוסק הלכה בבני ברק.
שלושת גיסיו הם: הרב שלמה וולבה, מגדולי המשגיחים בדור האחרון.
והרב חיים קרייזווירט, ה"עילוי מקראקא" ורבה של אנטוורפן - חתני הרב אברהם גרודזינסקי.
ואח אשתו הרב יצחק גרודזינסקי מבני ברק, העומד בנשיאות הכולל 'תורת אברהם' ע"ש אביו הרב אברהם גרודזינסקי, ואשר בראשותו עומד הרב אריה אברהמ'ס מחוג תלמידי החזון איש בבני ברק.
דודו מצד אשתו הוא הרב יעקב קמינצקי, ראש ישיבת תורה ודעת בארצות הברית, וממנהיגי היהדות החרדית שם, שהיה גיסו של הרב אברהם גרודזינסקי.
הרב יחזקאל לווינשטיין, משגיח ישיבות לומז'ה, מיר ופוניבז'.
הרב חיים שמואלביץ, ראש ישיבת מיר.
כן היה מקורב מאד אל הרב אברהם ישעיהו קרליץ, ה"חזון איש".
והרב יצחק זאב סולוביצ'יק, הרב מבריסק.
הרב אברהם גניחובסקי, מראשי ישיבת כוכב יעקב - טשעבין בירושלים.
הרב משה מרדכי הלוי שולזינגר, רב בית המדרש "ירחי כלה" בבני ברק.
הרב אברהם דב אויערבאך, אב"ד טבריה, בנו של הרב שלמה זלמן אויערבאך.
הרב דוד צבי אורדנטליך, גאב"ד ורב העיר ביתר עילית.
הרב יצחק זילברשטיין, רב שכונת אור אלחנן בבני ברק, ראש כולל בית דוד בחולון וחבר מועצת גדולי התורה.
הרב משה יהודה שלזינגר, ראש ישיבת קול תורה וחבר מועצת גדולי התורה.
הרב מיכל זילבר, ראש ישיבת זוועהיל.
הרב עזריאל אויערבאך, ממנהיגי הפלג הירושלמי, בנו של הרב שלמה זלמן אויערבאך.
הרב יהודה סילמן, ראב"ד בבית הדין של הרב נסים קרליץ.
הרב ישראל גנס, מו"ץ בשכונת מטרסדורף בירושלים ומראשי הישיבה הקטנה של ישיבת קול תורה.
הרב ברוך מרדכי רקובר (ה'תרע"ז, 24 במרץ 1917 - כ"ג בתשרי ה'תשס"ג, 29 בספטמבר 2002) היה אב"ד בחיפה, חוקר ומפרש "ביאור הגר"א" על השולחן ערוך.
נולד בירושלים, בן לרב חיים רקובר ולחנה מלכה, בתו של שמחה מנדלבאום.
למד בישיבת עץ חיים אצל הרב איסר זלמן מלצר.
לאחר נישואיו למד במכון הרי פישל והוסמך לדיינות.
באפריל 1956 התמנה לדיין בחיפה.
בשנת 1979 התמנה לאב"ד וכיהן בתפקידו שנים רבות.
במקביל עסק בצרכי ציבור בעיר.
בצד תפקידו בעולם הדיינות הקדיש את עיקר זמנו לחקר, פענוח וביאור שיטתי של "ביאור הגר"א" על השולחן ערוך.
את מפעלו החל בשנת תשי"ח (1957) בעקבות עבודתו הדומה של הרב אברהם יצחק הכהן קוק "באר אליהו".
והוא התמיד בו למעלה מארבעים שנה, עד סמוך לפטירתו.
בשלב ראשון הוציא בשנת 1968 ביאור על אבן העזר.
לאורך השנים הוא הוציא כרכים רבים בסדרת "ברכת אליהו" על ביאור הגר"א, אך לא הספיק להשלים את ביאורו על כל ארבעת חלקי השולחן ערוך.
הוא הותיר אחריו מספר כרכים שעדיין לא הודפסו וצוות תלמידי חכמים של מכון הרי פישל נטל על עצמו את העיסוק בכתביו ובהוצאתם לאור.
כמו כן שוקד הצוות על המשך המפעל של ביאור הגר"א עד להשלמתו הסופית.
על סדרה זו זכה בפרס ירושלים לספרות תורנית לשנת תשכ"ט ובפרס הרב טולידאנו לספרות תורנית לשנת תשמ"ג.
בסוף ימיו התגורר בשכונת בית וגן בירושלים וקבע לעצמו לתפילה יום יום בישיבת קול יעקב ברחוב דברי ירוחם בשכונת בית וגן.
אחיו היו הרב פרופ' נחום רקובר והסופר הרב שמחה רז.
גיסיו היו פרופ' משה ימר, הרב ישעיהו הדרי שהיה ראש ישיבת הכותל והרב דב כהן שהיה רב חיל האוויר.
בתו נורית פריד, אשת הרב יוחנן פריד, היא מייסדת מכון להכשרת טוענות רבניות.
בנו הרב אלחנן רקובר, הנשוי לנינת הרב חיים יהודה לייב אוירבך, הוא מחסידיו של האדמו"ר מאמשינוב ומכהן כראש כולל לדיינות בירושלים, וכראש כולל לסמיכה בישיבת תומכי תמימים ראשון לציון.
נכדו הוא אחיה פריד שהיה בעבר הסמנכ"ל המסחרי של קבוצת "הארץ" וכיום מכהן כסגן נשיא בחברת "כאל".
סדרת ברכת אליהו על ביאור הגר"א לשולחן ערוך
ברוך קיפניס (1936 - 1 ביולי 2016) היה פרופסור מן המניין בחוג לגאוגרפיה ומדעי הסביבה באוניברסיטת חיפה.
מנהל ספריית אוניברסיטת חיפה בשנים 2000–2004.
תחומי ההתמחות המדעית שלו היו: דינמיקה של מערכות עירוניות; גלובליזציה, החברה הפוסט תעשייתית, ערי עולם; סגנונות חיים; גאוגרפיה יישומית ותכנון.
מרצה, פרופסור מן המניין החל מ-1988 בחוג לגאוגרפיה ולימודי סביבה באוניברסיטת חיפה
מרצה נלווה בכיר בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים (הטכניון) בשנים 1970–2003
פרופסור אורח באוניברסיטת בן-גוריון; במכללה לביטחון לאומי; באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בארצות הברית; ובמכללת ויצו בחיפה בשנים שונות.
תואר ראשון (BA, 1961) בגאוגרפיה והיסטוריה, האוניברסיטה העברית.
לימודי תואר שני בגאוגרפיה (1963/4), האוניברסיטה העברית.
תואר שני בתכנון ערים ואזורים (1968 MSc), אוניברסיטת דרום קליפורניה בלוס-אנג'לס.
תואר שלישי (PhD 1975) בגאוגרפיה, האוניברסיטה העברית.
יועץ בכיר צוות UNDP בתכנון צפון תאילנד 1970 – 1971;
חוקר ומנחה, המכון הגאוגרפי-סטטיסטי-כלכלי, ברזיל 1978 - 1979;
עמית מחקר בכיר, המכון לתכנון ולמחקר מטרופוליני, אוניברסיטת ג'ונס הופקינס 1983 - 1984;
חוקר אורח המכון לתכנון, אוניברסיטת גנט, בלגיה 1986 – 1922;
חוקר אורח, המחלקה לגאוגרפיה והנדסת סביבה, אוניברסיטת ג'ונס הופקינס 1992 – 1993.
מרצה מוזמן (הנציג מישראל), הפורום לשימור עירוני ולדו-קיום, EXPO 2010 שנחאי.
הוועדה של האיגוד הבינלאומי לגאוגרפיה למטרופולינים גדולים.
הוועדה של האיגוד הבינלאומי לגאוגרפיה תמורות במרחב התעשייתי.
הוועדה של האיגוד הבינלאומי לגאוגרפיה לערי המחר.
עמית, קבוצת המחקר GaWC (חקר ערי עולם), אוניברסיטת לוטבורו, באנגליה.
פרס רופין במדעי החברה 1984 על אטלס חיפה והכרמל יחד עם א.
פרס האגודה לגאוגרפיה לשנת היובל לאגודה על תרומה ייחודית ורבת שנים לפיתוח ולקידום הגאוגרפיה היישומית בישראל, 2009.
'יקיר התכנון' אות איגוד המתכננים בישראל על תרומה מתמשכת לתכנון, למחקר התכנוני-ישומי, ולהוראת התכנון בישראל.
מייסד וראש המכון לחקר חיפה והגליל, 1986 -1992.
יו"ר הוועדה ללבקרה על הפעילות הפוליטית בקמפוס [בימת האוניברסיטה], 1998 – 2000.
חבר בסנט האוניברסיטה קדנציות אחדות, בוועדה המתמדת של הסנט 1986 – 1989; ובוועדת המינויים העליונה 1998 - 2000.
מנהל ספריית יונס וסוראיה נזריאן, אוניברסיטת חיפה 2000 – 2004.
נשיא האגודה הגאוגרפית הישראלית 1986 – 1988.
יו"ר הוועדה לסיווג שימושי וייעודי קרקע של המועצה הלאומית לסטטיסטיקה 1998 – 1999.
יו"ר וחבר בוועדות חקירה בנושאים מוניציפליים במינוי שר הפנים 1984 – להווה.
חבר הוועדה המקומית לתכנון, עיריית חיפה 2005 – 2007 במינוי שרהפנים.
חבר הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה 2007 להווה, במינוי שר הפנים.
יו"ר ועדת הקבלה, איגוד המתכננים בישראל 2010 להווה.
יו"ר ועדת הפרס (יקיר התכנון ונאמן האיגוד) של איגוד המתכננים בישראל 2011 להווה.
חבר ועדת הבדיקה הבינלאומית של המחלקות לגאוגרפיה באוניברסיטאות ישראל במנוי המועצה להשכלה גבוהה
שמונה ספרים ומונוגרפיות ושני ספרי לימוד לבתי הספר התיכוניים; אטלס (אטלס חיפה והכרמל) (עם א.
ספר "תל אביב-יפו: מפרבר גנים לעיר עולם" שהושק לרגל חגיגות המאה לעיר בהוצאת פרדס
מעל ל-100 מאמרים שראו אור בכתבי עת ובאסופות מאמרים
עשרות דוחות תכנון, מחקר יישומי, וחוות דעת מקצועיים בנושאי תכנון
הדרכת 25 תזות לתואר שני ושלישי בגאוגרפיה ובתכנון ערים
ברוך בּנדֶט קָטִינסקי (כ"ה באדר א' תרל"ה, מרץ 1875, רדזילוב, פלך לומז'ה, פולין – כ"ז בתמוז תשט"ו, 17 במאי 1955, תל אביב) היה סוחר, מאנשי העלייה השנייה ומראשוני תל אביב.
ברוך בנדט קטינסקי נולד ברדזילוב, שבפלך לומז'ה בפולין, ליהודה מרדכי לֶייבּ קטינסקי ולצפורה בת משה צבי קרולבצקי.
דודנו הוא המהנדס ברוך קטינקא.
קיבל חינוך תורני ולמד בישיבות לומז'ה, וולוז'ין וסלובודקה.
לאחר סיום לימודיו התורניים, למד במשך שלוש שנים בלודז' את תעשיית האריגה.
לאחר מכן עסק במסחר עצים באזור פינסק.
במקביל עסק בפעילות ציונית בפינסק.
בשנת 1904 (תרס"ד) נישא לגוּטה (טובה) שרתוק, בתו של יהודה לייב שרתוק (אחותם הצעירה של יעקב וזאב שרתוק; נפטרה ב-1967).
כעבור שנתיים, בשנת 1906 (תרס"ו), עלה לארץ ישראל יחד עם רעייתו ובתם דבורה, שני אחיה יעקב וזאב שרתוק ומשפחותיהם.
עם הגיעם לארץ התגוררו בשכונת עג'מי ביפו.
כעבור זמן התיישבו שלוש המשפחות לבית שרתוק בכפר עין סיניא הסמוך לרמאללה.
מטרתן הייתה לייסד התיישבות עברית חקלאית, אך הן נותרו מתיישבים יהודים בודדים באזור.
כדי שיהיה בשר כשר לשלוש המשפחות, למד קטינסקי הלכות שחיטה וקיבל סמיכה על ידי הרב קוק.
בתקופת התיישבותם בעין סיניא נולדה בתו צפירה.
בשנת 1908 עזבו שלוש המשפחות את עין סיניא אל ירושלים, וכעבור זמן קצר עברו לתל אביב והן נמנו עם המשתכנים הראשונים בשכונת אחוזת בית.
קטינסקי הקים את ביתו ברחוב שינקין.
היה ממייסדי שכונת "נחלת בנימין" וחבר הנהלתה.
לפרנסתו עסק במסחר בעצים וחומרי בניין והקים יחד עם גיסו זאב שרתוק ויחזקאל דנין את חברת "השחר" לקבלנות בניין, שפעלה עד שנת 1926. כמו כן עסק בתעשיית האריגים.
קטינסקי נפטר בתל אביב בשנת 1955, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
לברוך ולגוטה קטינסקי ארבע בנות:
דבורה - נולדה ברוסיה, נפטרה בילדותה, בגיל 9.5.
ציונה רבאו-קטינסקי (1907 – 1995) - נולדה בכפר עין סיניא, בעת שמשפחת שרתוק התיישבה בו.
הייתה מורה, תזונאית ופעילת ציבור.
פרסמה את הספרים: "בתל אביב על החולות", "בחזרה לתל אביב" ו"אני תל אביבית".
ילדיה הם: פרופ' נורית כנען-קדר, ד"ר יעל קציר ופרופ' מיכה רבאו.
ידידה מילשטיין - מורה למוזיקה.
אשת אריה מילשטיין ואמם של אילון, וחגי ועמרם, שהמשיכו את העיסוק המשפחתי בחומרי בנייה ויסדו את חברת "מילשטיין תשלובות".
ד"ר צפירה קטינסקי-עוגן - מוזיקולוגית, סופרת ומחנכת, אשת המשורר והמחנך העברי יצחק עוגן.
התגוררה בבית שבנה אביה ברחוב שיינקין בתל אביב.
ברוך (ברוכי) קְרא (נולד ב-13 במרץ 1970) הוא עיתונאי ישראלי, משמש כתב ופרשן חדשות 13 לענייני משפט.
לפני כן שימש כתב לענייני משפט בעיתון "הארץ".
ברוך קרא גדל בירושלים ולמד בתיכון הרטמן.
חניך תנועת הצופים הדתיים בשבט משואות.
התגייס באוגוסט 1988 ואת שירותו הצבאי עשה בגדוד 202 בחטיבת הצנחנים במהלך האינתיפאדה הראשונה והלחימה בדרום לבנון.
במילואים שירת בחטיבה 646, ובמסגרתה לחם במבצע עופרת יצוקה.
משנת 1999 עבד בתפקידים שונים ב"הארץ", בהם כתב לענייני משטרה, ירושלים, כתב מגזין וכן עורך בדסק החדשות.
משנת 2002 שימש ככתב לענייני משפט בעיתון "הארץ".
בשנת 2004 החל לשמש כתב ופרשן לענייני משפט בחדשות 10.
בין השנים 2015–2019 הגיש את תוכנית "המקור" ביחד עם רביב דרוקר, והכין עבורה תחקירים רבים.
קרא הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה של עם ישראל מאוניברסיטת תל אביב, בוגר בית הספר "כותרת" לעיתונאות ולתקשורת, ובעל תואר שני בלימודי משפטים מאוניברסיטת בר-אילן.
קרא עסק בסיקור פרשות ציבוריות, בהן פרשת הנשיא משה קצב, פרשת חיים רמון, פרשות אהוד אולמרט השונות, וכן פרשות נתניהו.
בשנת 2003 חשף את "פרשת סיריל קרן", שבמרכזה מיליוני דולרים שהועברו לחשבונות הבנק של משפחת שרון בעת כהונתו של אריאל שרון כראש ממשלה.
הפרשה עוררה רעש רב שכן פורסמה שבועות ספורים לפני הבחירות לכנסת השש עשרה.
לאחר לחץ פוליטי החליט היועץ המשפטי לממשלה, אליקים רובינשטיין, לפתוח בחקירה מי הדליף לקרא את מסמך הבקשה לחיקור דין לדרום אפריקה (המסמך שתיאר את החשדות נגד שרון).
ההחלטה עוררה זעם רב בקרב כלי התקשורת ומועצת העיתונות שטענו לרמיסה של החיסיון העיתונאי.
קרא עצמו נחקר באזהרה ולא הסכים לחשוף את מקורותיו, אך צוות החקירה הצליח לחשוף את המקור, עו"ד ליאורה גלט-ברקוביץ', הפרקליטה שליוותה את החקירה.
לימים תבעה גלט-ברקוביץ' את קרא ואת העיתון "הארץ" בטענה כי לא עמדו בהתחייבויות שנתנו לה טרם הפרסום.
בנובמבר 2011 שופט בית המשפט המחוזי בתל אביב, אבי זמיר, דחה את טענותיה של גלט ברקוביץ', וקבע כי קרא והארץ פעלו לפי תקנון האתיקה ועשו כל שביכולתם כדי להגן עליה.
גלט ברקוביץ ערערה על הפסיקה, ובאוקטובר 2014 דחה בית המשפט העליון את ערעורה.
השופט יצחק עמית אימץ את קביעותיו של השופט זמיר שקרא הגן על המקור, פעל כמצופה ממנו, ואף הוסיף כי גלט ברקוביץ היא שחשפה את עצמה בכמה פעולות לא אחראיות.
עמית הוסיף בפסק הדין מספר קביעות חשובות ותקדימיות בדבר חשיבותה של העיתונות החוקרת.
פרק נוסף בפרשה הזאת רשם קרא ערב הבחירות לכנסת השבע עשרה בשנת 2006, אז פרסם מסמך משטרתי שבו קובעת המשטרה כי יש בידה ראיות חד-משמעיות לכך שמרטין שלאף הוא שעומד מאחורי שלושה מיליון דולר שהועברו לחשבון הבנק של משפחת שרון.
גם פרשה זו עוררה רעש רב בעיקר עקב הסמיכות לבחירות, ועם זאת הפרשה ירדה מסדר היום לאחר יממה מאחר ששרון לקה באירוע המוחי השני שממנו לא התאושש.
קרא גם חשף את פרשת רשות המיסים ערב גל המעצרים הגדול, את החלטות היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, בעניין חקירות אולמרט, ועוד.
קרא גם היה זה שראיין את המתלוננות העיקריות בפרשת קצב ואת המתלוננת בפרשת רמון.
בנובמבר 2012 פרסם קרא תחקיר מקיף על תיק אביגדור ליברמן וחברות הקש.
קרא אף שוחח עם חלק מהעדים הפוטנציאלים, שהביעו תמיהה על כך שהמשטרה לא הגיעה אליהם.
הדיווח חייב את היועץ המשפטי לממשלה לפתוח את התיק מחדש ולשקול את החמרת כתב האישום, ואכן לאחר השלמת חקירה זריזה כתב האישום תוקן והוחמר.
בכתב האישום המתוקן נכתב שליברמן פעל באופן מעשי (ולא פאסיבי כפי שנקבע מראש) לקידומו של השגריר בן אריה לתפקיד השגריר בלטביה, אף שאותו שגריר העביר לו שלא כדין מידע חסוי מתוך הבקשה לחיקור דין בבלארוס במסגרת חקירת תיק ליברמן.
ביוני 2013 פרסם קרא תחקיר מקיף בתוכנית "המקור" על אודות הקשר המשונה בין ליברמן לבין ממשלת בלארוס והעומד בראשה, הדיקטטור אלכסנדר לוקשנקו.
בפרשת "ישראל ביתנו" קרא חשף הקלטות שלא היו מוכרות למשטרה שבהן אחד החשודים בפרשה מדבר על קשריו הפליליים שלו ושל גרשון מסיקה (אז ראש מועצת שמרון) עם פאינה קירשנבאום.
ערב הבחירות לנשיאות המדינה בקיץ 2014 עבד קרא יחד עם כתב הפלילים של חדשות 10, דורון הרמן, על תחקיר בדבר נסיבות ההסכם הסודי בין מאיר שטרית, שהיה מועמד מרכזי לתפקיד, ובין עוזרת הבית שלו, הסדר שקבע פיצוי בסך 230 אלף שקל לעוזרת וכלל סעיף סודיות על נסיבות ההסכם ופרטיו.
יום לאחר הבחירות פרסם קרא כי מדובר בפיצוי שהועבר לעוזרת לאחר שזאת הטיחה בפני שטרית כי הטריד אותה מינית ולאחר ששיחתם בעניין זה הייתה מגובה בהקלטות.
ברוך קרא הוביל יחד עם מערכת "המקור" וחדשות 13 מאבק ארוך לפרסום הקלטות השיחות בין רא"ל במיל' גבי אשכנזי והאלוף בדימ', הפצ"ר לשעבר, אביחי מנדלבליט (לימים היועץ המשפטי לממשלה) במסגרת הפרשה המכונה "פרשת הרפז".
המאבק המשפטי נכשל, שכן שלוש ערכאות לא הסכימו להתיר את צווי איסור הפרסום.
עם זאת, בפברואר 2020, פרסם קרא חלק מההקלטות שתמליליהן הותרו בעבר לפרסום.
זו הייתה הפעם הראשונה שהשיחות הללו הושמעו בתקשורת הישראלית.
חשיבות הפרסום הייתה בין היתר בכך שהציב סימן שאלה על גרסתו של מנדלבליט בדבר המועד שבו נודע לו שהמסמך המזויף מוחזק אצל אשכנזי.
מלבד הסיקור השוטף, קרא פרסם תחקירים רבים, בהם: סדרת תחקירים על איש העסקים, משה חוגג, שעסקה בחשד להונאה במאות מיליונים וניצול נשים, לרבות קטינות.
לאחר פרסום התחקירים עצרה המשטרה את חוגג; סדרת תחקירים על בתי המשפט למשפחה בישראל; פרשת הרשעתו של משה קסטל, סחר באיברים לאור היום, חשיפת סוכנים באגף הפיקוח על הגז, מלחמת החזנים, תחקיר מקיף על אסון הכרמל ועוד.
באוקטובר 2013 זכה באות אומ"ץ על חשיפת פרשות שחיתות ועל פרשנויותיו המשפטיות.
ברוך קרא הוא חתן פרס סוקולוב לשנת 2013 "על פעילות רבת שנים בעריכת תחקירים אמיצים ומחוללי שינוי בנושא שלטון החוק".
בנוסף קיבל קרא את אות אביר איכות השלטון לשנת 2018. קרא גם זכה ביחד עם רביב דרוקר בפרס האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה בשנים 2016, 2017 ו-2019, וכן בפרס "כד החלב" של פסטיבל "שובר מסך" בשנת 2019.
ברוך קונפינו (בבולגרית: Барух Кoнфино; 5 באוקטובר 1891, סופיה, נסיכות בולגריה – 16 ביולי 1982, גדרה, ישראל) היה רופא, חבר הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה וסגן יושב ראש אגודת הציונים הכלליים "תאודור הרצל" בסופיה.
בין 1939 ל-1940, ארגן קונפינו מפעל העפלה פרטי ובמסגרתו הפליגו מבולגריה 2,682 מעפילים ב-4 ספינות.
המפעל הופסק לאחר אסון טביעת ספינת המעפילים סלבדור ועל קונפינו ומפקד המשטרה הבולגרית הקולונל אטאנאס פאנטב, הוטלה אחריות לאסון.
לאחר מלחמת העולם השנייה נרתם קונפינו לסייע לשליח המוסד לעלייה ב' שייקה דן, בארגון העלייה ההמונית מבולגריה לישראל.
דמותו של קונפינו נותרה שנויה במחלוקת נוקבת, על רקע אסון הסלבדור והטענות על ניצול כספי של המבקשים לעלות לישראל.
מנגד נטען, כי מפעליו השונים סייעו להצלת אלפי פליטים יהודים והעלאת הרוב המוחלט של יהודי בולגריה לישראל.
ברוך קונפינו נולד בסופיה לבכורה בת אברהם דוד ויעקב ורכש השכלה תיכונית בעירו.
בהמשך, החל בלימודי רפואה בצרפת ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הצטרף לצבא הבולגרי ושירת כרופא גדודי.
לאחר תום המלחמה, השלים את לימודי הרפואה בפריז והתמחה באופתלמולוגיה.
עוד במהלך לימודיו בסופיה הצטרף לתנועה הציונית במדינה והיה חבר תנועת מכבי.
לאחר תום לימודיו השתלב בהנהגת התנועה הציונית, והיה חבר הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה ומחלקת החינוך מטעמה.
ב-1923, נבחרו קונפינו, שאול מיזאן ובנימין ארדיטי כצירים מטעם יהדות בולגריה, לקונגרס הציוני ה-13 שנערך בקרלסבד, אך בפועל השתתפו בקונגרס רק ארדיטי ושמואל שטיינברג שהיה ממלא מקום ציר.
ב-19 ביולי 1926 נערכה בפלובדיב הוועידה ה-16 של התנועה הציונית ובמהלך נבחר ברוך קונפינו ליושב ראש הוועד הארץ-ישראלי של התנועה.
קונפינו נבחר לכהן כיושב ראש הוועד הארץ-ישראלי גם במהלך הוועידה הציונית ה-18, שנערכה בסופיה בינואר 1933. קונפינו כיהן כסגן יושב ראש אגודת הציונים הכלליים "תאודור הרצל" בסופיה.
בשנת 1924 נשא לאשה את דורה בת יצחק לוי.
יהדות בולגריה הייתה ציונית באופייה ומשלהי המאה ה-19 עלו יהודים מבולגריה לישראל.
פרוץ מלחמת העולם השנייה מחד והמגבלות שהטילו הבריטים על העלייה במסגרת הספר הלבן, הובילו להגברת המוטיבציה לעלייה בלתי ליגאלית.
בנוסף, גדשו את ערי הדנובה פליטים שנמלטו מהאזורים הכבושים על ידי גרמניה, ובבולגריה עצמה אומצה בהדרגה מדיניות אנטי-יהודית, אשר אחד משיאיה היה "המסע לגירוש נתינים זרים" במסגרתו, באמצע ספטמבר 1939 גורשו מבולגריה 4,000 נתינים זרים, רובם ככולם יהודים אשר היו בעלי אזרחות זרה או מחוסרי נתינות.
בעלי האזרחות התקבלו במדינותיהם, בעיקר יוון וטורקיה, ומחוסריה נותרו בשטח ההפקר במשולש הגבולות טורקיה-יוון-בולגריה, תוך שהם מותקפים בידי משמרות הגבול.
לאחר לחץ כבד שהפעילה הקונסיסטוריה, הסכים מפקד המשטרה הבולגרית, הקולונל אטאנאס פאנטב להעביר את מאות המגורשים חסרי הנתינות לווארנה במטרה לשלחם על גבי ספינות מעפילים לארץ ישראל.
החל מ-1938, פעל קונפינו במסגרת התנועה הציונית בבולגריה במטרה לארגן את בני הקהילה היהודית לעלייה המונית, אך נתקל בהסתייגות מחד ובקשיים פנימיים בשל המחלוקות הרבות בתוך התנועה מאידך.
בינואר 1939 הגיע קונפינו לארץ ישראל ונועד עם נציגי המוסד לעלייה ב' והחלוץ.
על מטרות מסעו קיימת מחלוקת בין היסטוריונים, בין גיבוש הסכמות רחבות לתחילתו של מפעל העלייה מבולגריה לבין מטרת מיצובו של קונפינו כאיש הקשר היחידי לנושא עלייה ב' מבולגריה וסיכול מינויים של אחרים לתפקיד זה.
במהלך ביקורו הגיע לסיכומים הן עם נציגי המוסד לעלייה ב', אשר דרשו מסיבות פוליטיות לפקח על רשימת העולים וכן לשמור בסוד את דבר הסיכום עימם, והן עם אנשי הציונים הכלליים, עימם היה מזוהה פוליטית והותירו לקונפינו חופש פעולה.
קונפינו ארגן שבע הפלגות של ארבע ספינות, אגיוס ניקולאוס ב', רודניצ'אר - ארבע הפלגות, ליברטאד והסלבדור.
במסגרת זו הפליגו מבולגריה 2,662 מעפילים.
המפעל שהיה שנוי במחלוקת, עמד בצל אסון טביעתה של הסלבדור.
במרץ 1939, לאחר שובו לבולגריה שכר את הספינה אגיוס ניקולאס אשר הפליגה ב-14 באפריל מבורגס ועליה 309 פליטים הונגרים.
קונפינו הגיע בטיסה לישראל והמתין בבית-חנן לבא הספינה.
בניגוד לתאומים המוקדמים, לא התקבל סיוע בהורדת העולים לחוף על ידי שליחי המוסד לעלייה ב'.
בכרתים הועברו המעפילים למפרשית "קרליצה מריה" ועימה הפליגו לישראל.
ב-18 במאי הגיעה הספינה לחוף שבין אל-מג'דל לעזה, יום למחרת ירדו המעפילים אל החוף ובהמשך נעצרו על ידי הבריטים והובלו לחיפה.
אנשי המוסד לעלייה ב' מתחו ביקורת על קונפינו וטענו לניצול כספי של העולים, תוך שהם מתעלמים מהסיכומים המוקדמים.
קונפינו נעזר באָנְגֶל פָּאסְקָלֶב לו היו קשרים עם שירותי הביטחון הבולגריים והם נמשכו גם לאחר מלחמת העולם השנייה, עת כיהן פאסקלב כקצין מנגנון ביטחון הפנים הקומוניסטי "המיליציה העממית".
קשריו אלו סייעו לעלייה ההמונית מבולגריה לישראל בין 1947 ל-1949. קונפינו שכר את שירותיו של אנטון פרודקין, שהיה קברניט, אנרכיסט ומרגל, שימש כקברניט בהפלגות הרודניצ'אר וסופו שהוצא להורג ב-1942 בעוון ריגול למען ברית המועצות.
בקיץ 1939, רכש קונפינו אניית פחם ישנה בשם רודניצ'אר.
הרודניצ'אר א' הפליגה מווארנה ב-28 ביולי 1939, ועל סיפונה 305 נוסעים הונגרים ובולגרים, רובם בני קהילת פלובדיב שהיו מחוסרי נתינות וצפויים לגירוש.
הספינה עצרה מול חוף נתניה ומשם הפליגו העולים בסירות לחיפה, נעצרו על ידי השלטונות ואחר כך שוחררו.
בהמשך, הגיעו לעיר רוסה בבולגריה פליטים נוספים מהונגריה והם הועלו על הרודניצ'אר ב'.
ב-2 בספטמבר 1939 הפליגה הספינה ועליה 371 מעפילים וב-15 בספטמבר הגיעה אל מול חופי תל אביב.
ב-29 באוקטובר, הועלו 457 פליטים הונגרים ובולגרים פליטי "המסע לגירוש נתינים זרים", על הרודניצ'אר ג'.
ב-14 בנובמבר, הגיעה הספינה אל מול חופי נתניה ונוסעיה ירדו בסירות והגיעו לחוף מבלי שהתגלו על ידי המשמרות הבריטיים.
ב-25 בדצמבר 1939 הפליגה הרודניצ'אר בפעם האחרונה ועל סיפונה 505 מעפילים, אשר הגיעו לחופי ישראל ב-9 בינואר 1940.
הרודניצ'אר עגנה בנמל בראילה במטרה להוביל לארץ ישראל פליטים מברטיסלאבה, אך משרד החוץ הבריטי הפעיל לחץ כבד על ממשלת בולגריה להפסיק את ההפלגות וזו החרימה את הספינה.
בחודשיים שעברו ממסעה הרביעי של הרודניצ'אר ועד החרמת הספינה, הפעיל אותה קונפינו להובלת עצים כדי לכסות את גירעונות המסעות הקודמים ולא הוציאה להפלגת העפלה נוספת.
בראשית מרץ 1940 רכש קונפינו ספינת מפרש בשם "שיפקה", הסב את שמה ל"ליברטאד" וב-12 ביוני 1940 הפליגה כאשר היא דחוסה ב-380 מעפילים.
ב-18 ביולי הגיעה המפרשית לנמל חיפה ונתפסה על ידי הבריטים.
ב-3 באוגוסט 1940 פרסם קונפינו בביטאון ההסתדרות הציונית בבולגריה "השופר", את המאמר "הספינה הגיעה" ובו תגובתו להתקפות האישיות כנגדו על רקע מפעל ההעפלה הפרטי.
במאמרו ציין כי הגירת היהודים מבולגריה היא יישום הציונות ותקף את חברי הקונסיסטוריה על שהם מתעלמים מהמציאות ועוצמים את עיניהם לנוכח המתרחש באירופה.
בתקופה זו סייע ברוך קונפינו לברטולד שטורפר שהיה ראש המרכז להגירת יהודים מטעמו של אדולף אייכמן, לרכוש שלוש ספינות ישנות שנשאו את השמות "פסיפיק", "מילוס" ו"אטלנטיק".
הספינות שופצו במשך מספר חודשים, אחת מהן בנמל וארנה, בסיועו של קונפינו.
לאחר השיפוץ הפליגו הספינות לארץ ישראל כשעל סיפונן 3,551 פליטים יהודים מגרמניה, צ'כוסלובקיה, אוסטריה ובולגריה.
חלק מהעולים הועברו על ידי הבריטים לספינת הגירוש פאטריה, אשר פוצצה על ידי ההגנה.
קונפינו רכש מפרשית נוספת בשם "צאר קרום" שתפוסתה המרבית 100 נוסעים והסב את שמה ל"סלבדור".
הספינה חסרה ציוד הפלגה בסיסי ובכלל זה אמצעי בטיחות לנוסעים, ומנהל נמל וארנה סירב לאשר את הפלגתה, גם על רקע מצבה המבני הרעוע.
הקונסיסטוריה היהודית, ועד קהילת סופיה, אגודת הציונים הכלליים "תאודור הרצל" ואף שגריר הממלכה המאוחדת לבולגריה ג'ורג' ויליאם רנדל ניסו למנוע את יציאת הספינה.
ב-29 באוקטובר זומנו חברי הוועד הציבורי שטיפל בהפלגה לשימוע במליאת הקונסיסטוריה והותרו, לבל יסכנו את בטיחות הנוסעים.
למרות היעדר התנאים הבסיסיים להפלגה, שלא הושלמו על ידי הוועד בראשות קונפינו, ולאחר שהוצא צו מיוחד על ידי מפקד המשטרה הבולגרית הקולונל אטאנאס פאנטב, נאלץ מנהל הנמל לחתום על אישור ההפלגה.
על הספינה הועלו 355 נוסעים וב-3 בדצמבר 1940 יצאה לדרכה.
עם יציאתה של הספינה הוציאה "אגודת הציונים הכלליים" מברק גינוי.
לאחר יומיים הגיעה הסלבדור לאיסטנבול ונגררה לים השיש.
ב-11 בדצמבר פרצה סערה, הספינה עלתה על שרטון וטבעה ועימה טבעו 238 מנוסעיה.
האסון גרר תגובות קשות בקרב הקהילה היהודית בבולגריה ורובן הופנו נגד קונפינו והממשלה הבולגרית.
על קירות הבתים בערי בולגריה נתלו מודעות אבל ובסופיה בפלובדיב הן הוסרו על ידי המשטרה הבולגרית, תוך הטלת איסור על הדבקתן החוזרת.
ב-15 בדצמבר הגיעה קבוצת קרובי משפחה של קרבנות הסלבדור אל ביתו של ברוך קונפינו במטרה לבצע בו לינץ', אך הוא עזב את ביתו מבעוד מועד וקבוצת המפגינים גרמה נזק לביתו.
בהמשך, נעצר קונפינו על ידי השלטונות הבולגריים ונשלח למחנה הריכוז גונדה וודה.
הספינות אשר היו בבעלותו הוחרמו.
הקונסיסטוריה היהודית הקימה ועדת חקירה לבדיקת נסיבות הטביעה בראשות לאון פרחי.
מפקד המשטרה הבולגרית הקולונל פאנטב הזמין את יושב ראש הקונסיסטוריה ואיים עליו לבל יפורסם הדו"ח, לא כל שכן דו"ח המכיל התייחסות לחלקה של הממשלה או המשטרה הבולגרית.
הדו"ח שנכתב והשתרע על פני 12 עמודים, יועד בעיקר לצרכים פנימיים של הקהילה וכלל ניתוח של האירועים והטלת אחריות בעקיפין על ברוך קונפינו.
מחשש לתגובת הממשלה הבולגרית לא חתמו חברי הקונסיסטוריה על הדו"ח והוא מעולם לא פורסם רשמית.
בדו"ח נקבע שחברי הוועד הציבורי שניהל את ההפלגה (אשר מונה על ידי קונפינו והוא עמד בראשו), לא עמדו בהתחייבותם להבטחת שלומם של הנוסעים.
בכך הופנתה אצבע מאשימה ברורה נגד קונפינו, אך מבלי לנקוב בשמו.
כאמור, לאור איומיו של אטאנאס פאנטב, לא צוין בדו"ח דבר לגבי חלקה של הממשלה הבולגרית וזאת אף על פי שהיה ברור, כי פאנטב כפה על מנהל הנמל לאשר את הפלגת האניה וכי בין נוסעיה היו "נתינים זרים" שהפכו פליטים בעקבות החלטת הממשלה הבולגרית לגרשם.
ממשלת טורקיה הקימה ועדת חקירה, שקבעה אף היא שהספינה לא הייתה כשירה להפלגה וכן עמוסה בנוסעים מעבר ליכולתה.
הדו"ח הטורקי הטיל את האחריות לאסון על הקברניט הבולגרי ויקטור איבאנוב והוא נאסר.
ב-1946, פרסם קונפינו בסופיה את החוברת "עלייה ב'" ובמסגרתה התנער מאחריות לאסון.
ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה ברחבי בולגריה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית ונתמכה על ידי הצבא האדום אשר כוחותיו הגיעו לבירה סופיה בערבו של אותו היום.
המשטר הפרו-פאשיסטי סולק וקימון גאורגייב מונה לראש הממשלה.
מספר ימים קודם להפיכה, בוטל החוק להגנת האומה ובהדרגה שוחררו עובדי הכפייה מקרב בני הקהילה היהודית ולמגורשים מסופיה, הותר לשוב לבתיהם.
אנשי חזית המולדת היהודית, רובם ככולם קומוניסטים השתלטו בכוח על הנהגת הקהילות השונות ובמקביל חודשה פעילות התנועה הציונית.
תוך כדי המאבק על השליטה ברחוב היהודי, החלה פעילות ענפה לחידוש עלייה מבולגריה ובהיקפים גדולים.
במאי 1946, הוחל בבחינת רעיון חידוש העלייה הבלתי ליגאלית לארץ ישראל וזאת על רקע העדר סרטיפיקטים והקשיים שהערימו הקומוניסטים היהודים, אשר השפיעו על מנגנון השלטון הבולגרי שלא לאשר יציאת יהודים מבולגריה.
ברוך קונפינו הציע לארגן את מפעל ההעפלה החדש, אך הנהגת התנועה הציונית דחתה את הצעתו.
באוגוסט 1946, נעצרו בבולגריה 5 שליחים מארץ ישראל אשר נכנסו מרומניה לבולגריה במטרה לבחון דרכים ליציאה לא ליגאלית של יהודים מבולגריה וזאת בניגוד להנחיית הסוכנות היהודית.
בהמשך, הגיע לבולגריה אהרן אסא, שליח סוכנות נוסף ונועד עם קונפינו.
לאחר בחינת הנושא, לאור מעצר השליחים והסכנה לפגיעה משמעותית ביחסים עם שלטונות בולגריה, הוחלט להפסיק את המגעים עם קונפינו ולזנוח את רעיון העלייה הבלתי-ליגאלית בהיקף גדול.
בסיועו של קצין "המיליציה העממית" אנגל פסקאלב ובתיווכו של קונפינו, נערכה סדרת מגעים בין מנגנוני הביטחון הבולגרים לנציגי הסוכנות היהודית.
ב-1947 קיבל שייקה דן אשרת כניסה לבולגריה ונועד עם השלטונות הבולגריים לצורך קבלת היתר מעבר של יהודים מרומניה דרך בולגריה בדרכם לארץ ישראל.
בהמשך, הצטרף אליו אפרים שילה.
ערוץ הקשר הישיר שנוצר בין פעילי העלייה למנגנוני הביטחון הקומוניסטיים בתיווכו של קונפינו, החליש את מעמדם של הקומוניסטים היהודים שהתנגדו לעלייה ומנע מהם מלחבל בפועל בתהליך.
לאון סטרוטי, איש פועלי ציון, נקבע כאיש הקשר של שייקה דן מול הממשלה הבולגרית, אך בעקבות חשיפת נתיב יציאה לא חוקי של יהודים מבולגריה, דרך בית העלמין בסיליסטרה לרומניה, נעצר סטרוטי עקב הלשנה והואשם בסיוע להגירה הלא חוקית.
שירותי הביטחון הבולגרים, עימם היו לקונפינו קשרים ענפים, הסכימו באופן לא רשמי שקונפינו יכהן כאיש הקשר מולם לנושא העלייה וכך קיבל קונפינו מינוי רשמי כנציג הטכני של ההגנה בבולגריה ועוזרו של שייקה דן.
המגעים בין השניים לממשלת בולגריה, הובילו לאישור הבולגרים למעברם של 24,000 עולים מרומניה, דרך בולגריה לארץ ישראל, תמורת תשלום במטבע זר לכל עולה.
ב-5 בדצמבר 1947 ערך שייקה דן פגישה עם אנשי הסוכנות היהודית בבולגריה בביתו של ברוך קונפינו ועדכנם, כי מסתמנת אפשרות ליציאה המונית של יהודי בולגריה והיא תאורגן על ידו בשיתופה הלא רשמי של התנועה הציונית.
המפלגה הקומוניסטית קיבלה החלטה לאפשר עלייה המונית מבולגריה לישראל ולקשרים הטובים עם השלטונות שנוצרו בתיווכם של קונפינו ופסקאלב היה משקל רב בהחלטה.
ב-25 בפברואר 1948 הפליגה קבוצה ראשונה בת 940 עולים מבולגריה לישראל.
באפריל, הוחל בארגונה של קבוצה שנייה בת 300 עולים מהם דרש קונפינו תשלום בסך 14,000 לבות לעולה.
נציגי הסוכנות הודיעו לעולים, כי הם אינם חייבים בתשלום ולפנייתו הדחופה של חיים קשלס השיב שייקה דן, כי מעולם לא ניתנה הנחיה לגבות כסף מהעולים.
ב-16 באפריל הוזמן קונפינו לישיבה דחופה במליאת הקונסיסטוריה היהודית, אשר נשלטה על ידי הקומוניסטים ובה תבעו ראשי הקונסיסטוריה להעביר את הטיפול בעלייה אליהם.
קונפינו סירב וציין כי הוא שליח רשמי של "ההגנה".
לאחר בירור עם שלטונות בולגריה, נמסר לקונפינו כי לא ניתנו הנחיות לשנות את מתכונת הפעילות בנושא העלייה.
במקביל נוצרה מחלוקת חריפה בין קונפינו לראשי התנועה הציונית בנושא רשימות העולים וזאת על רקע רצונו של קונפינו לכלול בהן 30 אסירים שנשפטו על עבירות כלכליות.
ב-30 ביוני, יצאה לישראל קבוצה בת 445 עולים ומתוכם 45 מבוגרים אותם צירף קונפינו אישית ולא נכללו ברשימות המקוריות.
ראשי התנועה הציונית פנו לסוכנות היהודית ולשייקה דן בבקשת הבהרות.
בתגובה זימן קונפינו את נציגי הארגונים הציוניים והודיע כי הוא יקבע את רשימות העולים באופן בלעדי.
ביולי 1948, לאחר הקמת מדינת ישראל הוחלט למנות רשמית קצין עלייה אשר אמור היה לרכז את המגעים מול שלטונות בולגריה בסוגיית עליית יהודי המדינה לישראל.
קונפינו הציע עצמו לתפקיד ואף נעזר בקשרים פוליטיים לצורך מינויו, אך נדחה ולתפקיד מונה חיים קשלס.
לאור המחלוקות בנושא רשימות העולים, הגיע ב-9 ביולי שייקה דן לסופיה ונפגש עם חברי לשכת הסוכנות היהודית, חיים קשלס ומרקו עובדיה.
שייקה דן ציין בפגישה, כי תפקידו של קונפינו הוא טכני בלבד ומהותו יישום הנחיותיו של דן.
צוין כי לקונפינו אין סמכות לגבות כספים, לבצע שינויים ברשימות העולים ולשלב בהן אסירים.
עוד ציין שייקה דן, כי קשריו של קונפינו עם שירותי הביטחון חשובים למפעל העלייה ועבודתו היא ברמת סיכון גבוהה, תוך עימות עם הקומוניסטים היהודים ועל כן ראוי שלא לשפוט אותו לחומרה.
שייקה דן החשיב את יכולתו הארגונית של קונפינו ואת חשיבות קשריו עם שירותי הביטחון ובהשפעתו התמתן בהדרגה יחסם של ראשי התנועה הציונית אל קונפינו.
בשלהי 1948 הצליחה הקונסיסטוריה בהנהגת הקומוניסטים היהודים להשתלט רשמית על מנגנון העלייה לישראל, אך בפועל המשיך שייקה דן לחלוש על מפעל העלייה, תוך ניצול קשריו הטובים עם שלטונות בולגריה, אשר נשלטה כבר באופן בלעדי על ידי הקומוניסטים.
ברוך קונפינו נותר חבר מנגנון העלייה, לפי בקשתו של שייקה דן.
העלייה ההמונית של יהודי בולגריה נמשכה.
הושג הסכם על עלייתם של 20,000 מיהודי בולגריה לישראל תמורת תשלום של 20 דולר אמריקני לאדם לממשלה הבולגרית.
ברוך קונפינו הכין את רשימת 20,000 העולים בביתו על סמך רשימות שהועברו לו מהארגונים הציוניים השונים.
ריכוז הפעילות בידי קונפינו בהנחייתו של שייקה דן, רוקן למעשה מתוכן את תפקידו של קצין העלייה חיים קשלס.
בנובמבר 1949 דיווח אהוד אבריאל לגולדה מאיר שרת העבודה, על עלייתם של 8,000 מתוך מכסת ה-20,000 עליה סוכם, והוא העריך שעד סוף 1949 תושלם עלייתם של כולם.
עוד העריך כי ניתן יהיה לסכם על עלייתם של 15,000 נוספים מבני הקהילה.
באפריל 1949 עלה ברוך קונפינו לישראל.
קונפינו ייסד בארץ את אגודה שיתופית לאשראי בשם "קופת גאולה", אשר סייעה להקמת "שיכון גג" באזור.
בהמשך עקר לשווייץ ושם טיפל בנושא שילומים לניצולי שואה.
ב-1965 פרסם את ספרו "עלייה ב' מחופי בולגריה".
בהמשך, השתקע בגדרה, שם ניהל בית אבות.
לקונפינו ולרעייתו נולדו שני בנים - יעקב ויצחק.
ברוך קונפינו הלך לעולמו ב-1982 והוא בן 91 שנים, והובא למנוחות בבית העלמין בגדרה .
ברוך קונפינו בהיסטוריוגרפיה ובזיכרון הציבורי
ברוך קונפינו נותר דמות השנויה במחלוקת בהיסטוריוגרפיה של ההעפלה.
היסטוריונים בני דורו, אשר לחלקם הייתה יריבות אישית עם קונפינו, כדוגמת חיים קשלס ואלברט רומנו, מתפלמסים עם קונפינו ונוטים לקבוע שפעל ממניעים חומריים ונהג בחוסר אחריות.
הם מציינים את המחירים הגבוהים שגבה עבור ההפלגה בספינותיו, תנאי ההפלגה הירודים והלא בטיחותיים, העמסת היתר של הספינות, גביית תשלום נוסף בגין ההורדה בחופי ישראל, אשר במרבית המקרים כלל לא הייתה מאורגנת מראש.
עוד מציינים מבקריו, כי צבר רווחים כספיים נכבדים על גבם של פליטים יהודים.
חיים קשלס מציין בכתביו שעל מזבח רעיון "עלייה ב'", "מכר" קונפינו את יהודי בולגריה.
ז'אק טולדו נשיא הקהילה היהודית בווארנה מציין בזכרונותיו, כי שוחח עם קונפינו על מפעל ההעפלה שלו והוא ציין בפניו שהוא פועל ממניעים ציוניים.
טולדו כתב שהתרשמותו היא שקונפינו פועל ממניעים אנוכיים.
אך, גם מבקריו החריפים ביותר קובעים, כי אין ספק שפעולתו הובילה להצלת כמה אלפי פליטים יהודים.
היסטוריונים מאוחרים יותר מציגים את קונפינו באור שונה.
ד"ר שלמה שאלתיאל מציין, כי קונפינו פעל ממניעים אידאולוגיים ולא חומריים ועל פי שני עקרונות בסיסיים.
האחד שקיימת אפשרות לעלייה בלתי ליגאלית דרך בולגריה ובהיקפים גדולים והשני, שעתיד יהודי בולגריה לוט בערפל וחייהם עלולים להיות בסכנה ככל שתימשך המלחמה באירופה.
שאלתיאל מציין, כי למפעל ההעפלה הפרטי של קונפינו היו מספר יתרונות.
העלאתם של אלפי פליטים ועולים מרצון מבולגריה, הונגריה, סלובקיה ופולין.
הגברת המוטיבציה לעלייה בשל הצלחת המפעל עד לאסון הסלבדור.
מיצובה של בולגריה כנתיב מפלט ועלייה לארץ ישראל, לפליטים יהודים שנמלטו מארצותיהם בשלביה הראשונים של מלחמת העולם השנייה ומיצובה של יהדות בולגריה כקהילה הלוחמת להצלתה שלה.
ד"ר יוסף קונפורטי מציין כי במהלך ראיונות עם מעפילים שהגיעו לישראל על גבי ספינותיו של קונפינו ובכלל זה ניצולי הסלבדור, עולה תמונה השונה מהתדמית הציבורית שמוצבה לו, והיא נעה בין הכרת תודה לקונפינו, לבין הבנת חומרת המצב ודחיפות הצורך להביא כמה שיותר יהודים לארץ ישראל.
עוד מובאות עדויותיהם של פעילי עלייה שעבדו עם קונפינו, כגון אקוש אפשטיין פעיל עלייה וחבר הציונים הכלליים א' מהונגריה, לו היו מחלוקות קשות עם קונפינו ועם זאת ציין כי הוא לא פעל ממניעים חומריים אישיים.
ברוך שטיינברג (Baruch Steinberg; 17 בדצמבר 1897, פרמישלן – 13-14 באפריל 1940, קאטין) היה רב פולני, אשר שימש כרב צבאי ראשי של הצבא הפולני בשנים 1936–1939.
ברוך שטיינברג נולד בעיירה פרמישלן שהייתה אז חלק מממלכת גליציה ולודומריה של האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום נמצאת העיירה בתחומי מחוז לבוב של אוקראינה).
אביו היה הרב שמעיה שטיינברג, רב העיירה.
סבו היה הרב אברהם מנחם הלוי שטיינברג מברודי.
גם שלושת אחיו של ברוך שטיינברג היו לרבנים.
הוא קיבל חינוך יהודי מסורתי בעיירת הולדתו.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה עזבה משפחת שטיינברג את פרמישלן ועברה לוינה.
במהלך שהותו שם עבר סמיכה לרבנות, ולאחריה חזר לפרמישלן.
עם התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית וכינון פולין העצמאית בנובמבר 1918, הצטרף שטיינברג אל שורות הארגון הצבאי הפולני ושימש כרב של הלוחמים היהודים בארגון.
בשנת 1919 הוא השתתף בקרבות להגנת לבוב מפני כוחות הצבא של הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה במהלך מלחמת פולין–אוקראינה.
בשנת 1922 התגייס באופן רשמי לשירות המילואים של הצבא הפולני.
הצבא סירב לגייסו כקצין דת לשירות קבע משום שלא הייתה לו תעודת בגרות רשמית.
הוא התקבל לצבא הקבע בשנת 1928, כאשר השלים את בחינות הבגרות והחל לימודי מזרחנות באוניברסיטת לבוב.
תחילה שירת כרב ראשי של גיס מס' 3 בהורדנה ולאחר מכן של גיס מס' 5 בקרקוב וגיס מס' 1 בוורשה.
בשנת 1933 הועלה לדרגת "רב בכיר מדרגה שנייה" (המקבילה לרב-סרן בצבא) ומונה לממלא מקום הרב הצבאי הראשי.
בשנת 1936 מונה באופן רשמי לתפקיד הרב הראשי של הצבא הפולני.
לאחר הפלישה הנאצית לפולין מונה לקצין דת ראשי של חיילים בני דתות אחרות (לא קתולים) של ארמיית קרקוב, בנוסף לתפקידו כרב צבאי ראשי.
ב-17 בספטמבר 1939 פלש הצבא האדום למזרח פולין והרב שטיינברג נפל בשבי הסובייטי יחד עם שאר קציני המטה של הארמייה.
שטיינברג הוחזק תחילה במחנה מעצר סטרובלסק שליד לוהנסק.
במהלך שהותו במחנה ארגן תפילות לעצירים היהודיים, בהן השתתפו גם עצירים לא-יהודיים.
בליל חג המולד של 1939 נלקח מהמחנה ביחד עם שאר אנשי דת ונאסר בכלא בוטירקה במוסקבה.
במרץ 1940 הועבר למחנה קוזלסק.
ב-12 באפריל 1940 נרצח שטיינברג ביער קאטין יחד עם קצינים פולנים אחרים.
לאחר מותו, בשנת 2007, הועלה לדרגת לוטננט קולונל על פי פקודתו של הרמטכ"ל צבא פולין.
ברוך צֶ'מֶרינסקי (ז' באלול תרמ"ט, 3 בספטמבר 1889 – י' בניסן תש"ו, 11 באפריל 1946) היה במאי, שחקן, דרמטורג ומתרגם לתיאטרון.
בשנות השלושים והארבעים היה, לצד צבי פרידלנד, אחד משני הבמאים העיקריים של תיאטרון הבימה.
צ'מרינסקי נולד בשנת 1889 במוראפה שבפלך פודוליה, בדרום-מערב רוסיה (כיום באוקראינה).
למד ציור בבית ספר באודסה.
עבד בתור מורה בגימנסיה העברית בעיר ויניצה (1917–1919) והעלה ביחד עם תלמידיו הצגות בשפה העברית.
באותה עת שיחק וביים בלהקות חובבים ביידיש והופיע איתן ברחבי פודוליה; חלק מההצגות היו עיבודים שעשה לסיפורים של שלום עליכם.
כיהן כיושב ראש אגודת השחקנים היהודיים בעיירה ויניצה (1918–1920).
הוא התקבל להבימה במוסקבה וב-1920 צורף לקולקטיב.
נבחר לגלם את דמותו של מאיר, שמש בית המדרש בהצגה "הדיבוק".
מכיוון שהיה בקיא בתנועת החסידות, נבחר לשמש כעוזרם של הבמאים אלכסיי דיקי בהצגה "האוצר" ובוריס וורושילוב בהצגה "הגולם".
ביוני 1927 כשהתגלע הפילוג בהבימה, הנהיג את קבוצת הרוב בתיאטרון ביחד עם אהרן מסקין וחנה רובינא, שעברה לברלין, מתוך כוונה להשתקע בארץ ישראל.
בשנת 1928 עלה עם הלהקה לארץ ישראל.
במחצית השנייה של שנות העשרים כתב בעיתונים ביידיש שראו אור בקובנה, בוורשה ובריגה.
ההצגה הראשונה שביים הייתה "כבלים", פרי עטו של ה.
המחזה הועלה לראשונה בשנת 1930 בתיאטרון היידי האמנותי בניו יורק, בניהולו של מוריס שווארץ, שגם ביים את ההצגה.
ההצגה רצה 126 פעמים וזכתה לאהדת הביקורת.
צבי פרידלנד וברוך צ'מרינסקי העלו במשותף בשנת 1933 את המחזה "עמך" על-פי יצירתו של שלום עליכם "דאס גרויסע געווינס" ('הזכייה הגדולה'), בעיבודו של עליכם ובתרגומו של י"ד ברקוביץ'.
ההצגה זכתה להצלחה קופתית ורצה 135 פעמים.
חיים נחמן ביאליק שיבח מאוד את ההצגה, מכיוון שהיא שימרה את אוצר היידיש בלשון העברית.
לעומת זאת מבקר התיאטרון י"ס ביקר את ההצגה, על שהיא משמרת את הגלות, שהאידאולוגיה הציונית ניסתה להשתחרר ממנה (רעיון "שלילת הגלות").
עד קום המדינה רוב המחזות שנכללו ברפרטואר של הבימה נכתבו במקור ביידיש ועסקו בהווי השטעטל.
ב-1943 עלתה ההצגה "טוביה החולב" בבימויו של צ'מרינסקי, היא רצה 260 פעמים ובכך הייתה לאחת מההצגות הבימה בעלות ההצלחה הקופתית הגדולה ביותר עד קום המדינה.
צ'מרינסקי ביים גם מספר הצגות המבוססות על סיפורי התנ"ך.
מתוכן היחידה שנחלה הצלחה אמנותית וקופתית הייתה "מיכל בת שאול" מאת אהרן אשמן.
בתפקידים הראשיים כיכבו חנה רובינא בתפקיד מיכל ואהרן מסקין בתפקיד שאול.
צ'מרינסקי ביים בסך הכל עשרים הצגות (בשנים 1931–1943) וגילם עשרים ושמונה תפקידים.
לימד בסטודיה של צבי פרידלנד וישב בהנהלת התיאטרון.
חוקרת התיאטרון דורית ירושלמי מסכמת את דרכו בבימוי:
שיחק בתפקיד הראשי בהצגה "עמך", אותה ביים ביחד עם צבי פרידלנד (1932).
הוא גילם את דמותו של שימלי סורוקר, חייט עני, שחלומו לזכות בהגרלה הגדולה.
הוא זוכה בפרס הגדול, אולם מתברר שחלה טעות והוא לא זכה בפרס.
בתחילה הוא נתקף יאוש, אך לאחר מכן הוא מתאושש ושב לאיתנו.
גילם את דמותו של הרב גבריאל המקובל בהצגה "היהודי זיס", בבימויו של פרידלנד (1933).
שיחק בתפקיד הראשי בהצגה "החולה המדומה" מאת מולייר, בבימויו של לאופולד לינדטברג, בה גילם את דמותו של ארגן ההיפוכונדר (1934).
באותה שיחק בתפקיד הראשי בהצגה "מעשה כשפים" מאת שלום עליכם, אותה גם ביים (1934).
הוא גילם את דמותו של החייט האביון שמעון-אלי ואשתו ציפה-ביילה-רייזה (תמימה יודלביץ) החולמים לזכות קצת באושר.
שיחק בהצגה "האנוסים" מאת מקס צוייג, בבימויו של פרידלנד.
בה גילם את דמותו של רבם של האנוסים, יוסף גלנטי.
שיחק בתפקיד בנימין בהצגה "מסעות בנימין" מאת מנדלי מוכר ספרים שביים (1937).
הוא כתב בעיתון "דבר" תחת שם העט "בן בית".
כמו כן כתב בכתב העת "כתובים".
היה בקיא היטב בשפות עברית, רוסית ויידיש.
ברוך צ'מרינסקי היה נשוי לדבורה.
הלך לעולמו בשנת 1946, בגיל 57, חשוך ילדים.
לאחר מותו הפכה אלמנתו את חדר עבודתו בדירתם שבקומה השנייה ברח' גורדון 36 למוזיאון צנוע המוקדש לפועלו; בקומת הקרקע הוקם אולפן לציור על שמו, שהיה מסונף למחלקת התרבות של מועצת פועלי תל אביב; וכן גלריה לאמנויות ("גלריה צ'מרינסקי").
שם ההצגה שם המחזאי תאריך הצגת הבכורה מספר ההצגות עמך שלום עליכם נובמבר 1932 157 כבלים ה.