tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שחרורו השתלב מושונוב בחיים הציבוריים בעיר פלובדיב ובקרב הקהילה היהודית.
הוא כיהן כחבר מועצת עיריית פלובדיב ונבחר ליושב ראש ועד הקהילה היהודית.
נמנה עם ראשי התנועה הציונית בעיר וחבר הוועד למען קרן היסוד.
ב-1927 נתבעו ראשי הקהילה בבית המשפט המחוזי של מחוז פלובדיב על גביית מס לא חוקי בבולגריה.
אחד מבני הקהילה שאביו נפטר סירב לשלם את מס קרן היסוד, והקהילה סרבה לספק שירותי חברה קדישא ללא הסדרת החוב.
הוגשה תלונה במשטרת בולגריה והתובע המחוזי הגיש תביעה כנגד ראשי הקהילה ובכללם רחמים מושונוב.
המשפט התקדימי עורר הדים בקרב יהדות בולגריה וגם בקרב הנהגת היישוב בארץ ישראל וגרם לחשש להמשכו של המפעל הציוני.
עורכי הדין אלברט רומנו ונדקו קבאלשקוב ייצגו את מושונוב וחבריו, ובמשפט העידו הרבנים אשר חננאל ושמואל בנימין בכר וכן הוגשה חוות דעת מטעם אברהם יצחק הכהן קוק שעמדה על חשיבותה של ארץ ישראל בדת ובמסורת היהודית בתפוצות.
בדצמבר 1929 זוכו ראשי הקהילה מכל אשמה.
מושונוב המשיך בכהונתו כיושב ראש ועד הקהילה עד 1936.
ב-1890 נישא מושונוב לסולטנה לבית גרון ולזוג נולדו שתי בנות ובן.
הוא הלך לעולמו בפלובדיב ב-1937 ונקבר בבית הקברות היהודי שבעיר לאחר שנערכה לו הלוויה צבאית ממלכתית.
משפחתו עלתה לישראל ב-1949 במסגרת העלייה ההמונית.
בנו, אלפרד אברהם מושונוב, (בבולגרית: Алфред мушоновъ, 1908–2004) הלך בדרכי אביו.
הוא למד רפואה והתמחה בבקטריולוגיה.
שרת בצבא בולגריה והגיע לדרגת פודפולקובניק בתפקידו כרופא חטיבתי של חטיבת הארטילריה ה-10 של צבא בולגריה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה לאחר החלת החוק להגנת האומה נשלח אלפרד מושונוב למחנה לעבודת כפייה.
משהוברר למפקד המחנה שהוא רופא, מינה אותו לרופא המחנה.
בתפקידו כרופא המחנה שלח אלפרד מושונוב מטופלים רבים "לאשפוז" ובכך מנע מהם את המשך עבודות הכפייה.
לאחר עלייתו לישראל שירת אברהם כקצין רפואה ומנהל מעבדה בקטריולוגית בצה"ל, ובהמשך פתח קליניקה ביפו.
בנו של אלפרד דוקטור רמי (רחמים) מושונוב הוא גינקולוג ישראלי אשר כיהן כמנהל תחום גינקולוגיה בבית החולים אסותא בתל אביב-יפו, וכמזכיר החברה הישראלית לקולפוסקופיה ופתולוגיה של צוואר הרחם.
רחמים רון (נולד ב-1942) הוא רקדן לשעבר, כוריאוגרף ומורה למחול.
את רוב קריירת המחול שלו עשה בלהקת "בת שבע" שהיה מרקדניה הראשונים.
נולד ב-1942 בקהיר בשם רחמים שמע.
אביו, סיזאר שמע, היה צייר מפריז ואמו אסתר פרדו לוי, במקור ממשפחה ירושלמית ותיקה.
עלה לישראל ב-1951 דרך מחנה מעבר במרסיי ומשם עם אמו למעברת טבריה.
שכנע את אמו שיצטרף לחברת נוער בקיבוץ שער הגולן, שם גדל בשם רחמים פרדו.
החל ללמוד אצל יהודית ארנון בסטודיו למחול בקיבוץ געתון ובאותה תקופה רקד והדריך בתחום ריקודי עם.
שירת שלוש וחצי שנים בנח"ל מוצנח ועבד בענף הבננות בקיבוצו, עיסוק שפיתח את חלק גופו העליון.
ב-1963 הגיע למבחנים הראשונים של להקת בת שבע שהתקיימו בסטודיו של מיה ארבטובה והתקבל ללהקה למרות שחסרה לו טכניקה בסיסית ביותר במחול מודרני.
עד לפתיחת הלהקה ב-1964, למד בלט קלאסי אצל מיה ארבטובה ואצל היינריק נוימן, אימפרוביזציה וכוריאוגרפיה אצל גרטרוד קראוס וטכניקה של מרתה גרהם אצל רינה גלוק.
כל זאת, בתמיכה כספית מבת שבע דה רוטשילד.
ב-1964, עם פתיחת חזרותיה והופעותיה של להקת בת שבע, היה רון חלק מגרעין הרקדנים הראשוני של הלהקה והם החלו שיעורים עם הרקדן והכוריאוגרף דונלד מקייל לאחר שנלחם במלחמת ששת הימים בסיני, גמלה בלבו החלטה לנסות ללמוד ולרקוד בניו יורק.
בסוף 1967 נסע בסיוע מלגה ללמוד במרכז מרתה גרהם למחול מודרני שבניו יורק.
עם הגיעו לניו יורק ובטרם הצטרף ללימודי המחול אצל מרתה גרהם, רקד עם להקתו של דונלד מקייל, בין היתר, בריקודים "Incantation" ו"בנות הגן" (אותו רקד גם ב"בת שבע").
לאחר מספר שבועות הזמינה אותו גרהם להצטרף ללהקתה.
במסגרת להקתה הופיע בברודוויי ובסיור במקסיקו.
ב-1969 חזר לישראל והצטרף שנית ללהקת בת שבע, הפעם כסולן.
בתחילת 1971, לאחר סיור הופעות מוצלח של להקת בת שבע בארצות הברית, ערך עמו מגזין המחול הבולט בארצות הברית, דאנס מגזין , ראיון מצולם.
ב-1972, לאחר סיור בארצות הברית שבו הייתה לו ביקורת קשה על הניהול האמנותי, הוא פוטר מלהקת בת שבע והצטרף ללהקת בת דור למשך שנה ופרש לאחר שסבר כי אין בלהקה מספיק חופש אמנותי.
בשנים 1974-1973 רקד בגרמניה ובשווייץ, וכן השתתף כאחד הרקדנים בסרט קזבלן.
ב-1975 חזר לישראל ושב לרקוד ב"בת שבע".
ב-1973 החל רון ליצור כוריאוגרפיות.
תחילה ללהקת "בת שבע 2", ללהקת המחול הקיבוצית, לתיאטרון "הבימה" ולהצגה "על קלות דעת וצביעות" (1974) בבימויו של עמרי ניצן.
ב-1977 יצר את הכוריאוגרפיה הראשונה שלו עבור להקת בת שבע, למחול "פנטזיה" (נוצר עבור "להקת בת שבע 2" ב-1976 ונכנס לרפרטואר של הלהקה הראשונה מאוחר יותר).
ב-1979 יצר קטע אחד מתוך "קרקס המחולות של סטרווינסקי" ואת "בנות שילה" וב-1980 את המחול "שניים" בו רקד בדואט עם שלי שיר.
בשנים 1980-1978, בתקופתו של פול סנסרדו כמנהל אמנותי, שימש רון כמנהל החזרות של הלהקה.
הוא פרש ב-1981 לאחר מינויים של רוברט כהן כיועץ אמנותי ומשה רומנו כמנהל אמנותי.
ב-1982 יצר את המחולות למחזמר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" שהועלה ב.
לאחר שפרש מלהקת בת שבע למד במשך חצי שנה פילאטיס אצל אלן הרדמן (Alan Herdman) בלונדון.
לאחר מכן הוזמן על ידי ליה שוברט ללמד באקדמיה שניהלה בגטבורג שבשוודיה.
לאחר מכן ניהל אקדמיה למחול בסטוקהולם.
הקים את בית הספר למחול Skanes Dansakademi במאלמו וניהל אותו עד 1997. בשנים אלו, במקביל, שימש כמורה למחול בלונדון, בניו יורק, בשוודיה ובישראל.
בישראל לימד רון בלהקת המחול הקיבוצית, בקריית טבעון, בנתניה ובמקומות נוספים.
רון לימד ומלמד לפי מתודה שפיתח, "מתודה של תנועה תפקודית" (Functional Movement Method).
ריקודים בהם השתתף כרקדן בלהקת בת שבע
בנות הגן (דונלד מקייל), לונה פארק (רוברט כהן), מחוללי השחר (רוברט כהן), שעשועי הדמיון (אתל וינטר), לתוך המבוך (מרתה גרהם), דרך הלימוד (מרתה גרהם)
אדם וחוה (אשרה אלקיים רונן), הציידים האגדיים (גלן טטלי), אוהל המראות (רוברט כהן), סארְגאסו (גלן טטלי), נוֹקטוּרן (דונלד מקייל), שעשועי מלאכים (מרתה גרהם)
צו הרשות (אהוד בן דוד), תהילים (גלן טטלי), האירוסין (נורמן מוריס), נשים באוהל (רינה גלוק)
שאלה ללא מענה (ז'נט אורדמן), לשונות אש (פרל לאנג), בבואות (רינה גלוק), פרה עיוורת (רנה שינפלד)
לא לדעת צללים (איקרוס) (ריצ'רד קאטש), תחנות ומפגשים (טאלי ביטי), תפוס את הזוהר הלוהט (טאלי ביטי)
תנועות (ג'רום רובינס), הגולים (חוזה לימון), לה מלינצ'י (חוזה לימון)
קונצ'רטו לכלי הקשה (נורמן מוריס), לעת צפייה (רינה גלוק), הכרם של מרתה (בריאן מקדונלד), עמי-ים, עמי-יער (ג'ון קרנקו)
לנוכח הירח המלא (ג'ון באטלר)
ליקוי מאורות (אשרה אלקיים רונן)
הר הבשמים (דונלד מקייל), הדיבוק (רינה ירושלמי), קשת סביב שכמי (דונלד מקייל)
הרהורים על במה פתוחה (פול סנסרדו)
קרקס המחולות של סטרווינסקי (פול סנסרדו, פול בלום, פמלה שרני, דאגלס נילסן, דוד עוז, רחמים רון)
קַנטיגָס (פולין קונר), בשניים (רחמים רון), צייד המלאכים (רוברט כהן)
בשנת 1961 נישא למאירה, ילידת קיבוץ שער הגולן מהם נולדו להם שלושה ילדים ליאור, גיל וזוהר..
בנובמבר 1997 נישא רון לקתלין מלון, מנכ"לית קרן התרבות אמריקה-ישראל.
לאחר ששב לישראל ועבר להתגורר בכפר ורדים הקים שם סטודיו לפילאטיס "לגוף ולנפש" וכן יקב בוטיק.
רחמים יוסף חיים אוֹפְּלַטְקָה (נולד במאה ה-19 בירושלים, נפטר בשנת תרס"ז, 1907) היה מורה ומחנך בירושלים.
ניהל את התלמוד תורה "דורש ציון" לאחר מות אביו יצחק פראג אופלטקה, שייסד וניהל את המוסד עד מותו.
בעקבות מסעו מירושלים לקבר רבי שמעון בר יוחאי במירון הקדומה, הוא כתב את ספרו "מסעי הירח באה"ק תובב"א" שנדפס בשנת תרל"ו, 1876.
אופטלקה נולד לאביו יצחק פראג אופלטקה, שעלה מפראג לירושלים ולאמו וידא-חנה, בתו של רבי ברוך עייאש שאירח אותו בביתו.
אביו סיגל לעצמו את מנהגי הספרדים ובכלל זה את שפת הלאדינו, נוסח התפילה ואת הלבוש המקובל בעדה הספרדית.
האב ניהל את בית החולים מאיר רוטשילד ושימש בא-כוחו של משה מונטיפיורי ובשנת תרכ"ו 1866 ייסד את התלמוד תורה "דורש ציון" וניהל אותו עד מותו.
רחמים יוסף חיים אופלטקה שימש כרב ומלמד בישיבה שייסד אביו.
בניגוד לאביו, שמעולם לא יצא מירושלים, רחמים יוסף חיים אהב את הארץ, התעניין בה ואף פרסם כמה מאמרים על אודותיה.
בשנת 1876 הוא יצא עם אמו למסע על גבי חמורים מירושלים למירון, כדי להשתתף בהילולה לזכרו של רבי שמעון בר יוחאי.
כפר בירי (אל בירה): אותו הוא מזהה עם בארות הקדומה.
עוּרתה (עוורתא): שבה יש קברים של קדושים יהודים.
כפר בלאטה (בלאטה): ובה קבר יוסף ובניו.
שכם: עיר יפה ובה רק כתריסר משפחות של יהודים עניים.
כלי הכסף של בית הכנסת נלקחו על ידי גוי (הוא פונה לנדיבות ליבם של יהודים בתפוצות כדי לפדות אותם).
בנוסף הוא מתייחס לשומרונים ומציין מבנה גדול ("אל-חאדרה") שעל פי המסורת השומרונית, שם התפלל יעקב אבינו.
טבריה: בה גרים כאלף יהודים, רובם "מערביים" (יוצאי צפון אפריקה) ויחסים טובים בינם לבין האשכנזים.
הוא מציין את קברי הקדושים בעיר ואת בית המרחץ הטבעי (חמי טבריה) שבדרום העיר.
צפת: בה גרים כארבעת אלפים יהודים, רובם אשכנזים וכאלף וחמש מאות "מערביים" ובראשם הרב שמואל עבו.
מירון: שם השתתף עם אמו בהילולה הגדולה לזכר רבי שמעון בר יוחאי ובנו אלעזר.
עכו: שם התרשם מהעיר ומאנשיה וכן מ"בית האסורים הגדול הנקרא 'לומאן'" (בית כלא בטורקית).
חיפה: בה יושבים יהודים, רובם "מערביים".
הוא התרשם מאד מ"קולוניות הפראיסין" (הטמפלרים הגרמנים מפרוסיה).
מחיפה הפליג ליפו ולאחר שהות בה עבר בבית הספר החקלאי מקווה ישראל, שהיה אז בן שש שנים ומשם דרך החאן בבאב אל ואד, חזרה לירושלים.
בעקבות המסע, הידע שרכש ואת התרשמויותיו הוא כתב את ספרו "מסעי הירח באה"ק תובב"א" .
ירח: ראשי התיבות של שמותיו הפרטיים, יוסף, רחמים, חיים.
באה"ק: ראשי תיבות של "בארץ הקודש".
תובב"א: ראשי תיבות של "תיבנה ותכונן, במהרה בימינו, אמן".
רחמים יוסף חיים אופלטקה נפטר בשנת תרס"ז, 1907 והוא קבור בהר הזיתים.
רחמים שר־שלום (נולד בי' בשבט ה'תרצ"ב, 18 בינואר 1932) הוא מחנך וחוקר לוח השנה העברי.
רחמים שר־שלום נולד בשכונת נחלת ציון בירושלים לשאול וחנה שר־שלום, ונקרא על שם סבו הרב רחמים מלמד כהן שנפטר מספר ימים לפני לידתו.
בילדותו למד בתלמוד תורה מזרחי ודורש ציון ובישיבת שערי רחמים.
בתקופת מלחמת העצמאות ניצל מפגיעה ישירה של פגז בביתו בזמן ההפוגה השנייה.
את לימודיו התיכוניים השלים בסמינר למורים מזרחי.
לאחר מכן המשיך ללמוד באוניברסיטה העברית לימודי יהדות.
בשנה זאת שימש כמרכז המועדון העירוני לילדי גבעת שאול.
במקביל למד שר שלום בקורס מיוחד למורים ועם תעודת הסמכה שקיבל נשלח לשמש כמורה בבתי ספר בחדרה ובנתניה בהם נקלטו עולים חדשים.
לאחר שלוש שנות הוראה נשלח על ידי יוסף ולק, מפקח במשרד החינוך, להקים ולנהל את בית הספר הממ"ד "חוני המעגל" בחצור הגלילית, שנקרא כך בשל היותו קרוב למערה בה צוין קבר חוני המעגל על פי המסורת.
בבית הספר למדו בשנה הראשונה 120 תלמידים ואחרי 8 שנות ניהול התקרב מספרם ל-900. שר-שלום חש שעשה מספיק לקליטת העלייה, ביקש לסיים את תפקידו בהוראה ועבר לשמש כמנהל ספריית נציבות המים במשרד החקלאות.
בשנת 1965 נפצע קשה בתאונת דרכים ובהמשך ניצל שר-שלום פעם נוספת מאחד הפיגועים בקניה (2002) כאשר היה על מטוס ארקיע בדרכו ארצה.
ב־2012 קיבל את התואר יקיר העיר נתניה.
את עיקרי השכלתו רכש ממוריו: הרב שלמה יוסף זוין, פרופסור יהושע בלאו וחיים הלל בן־ששון.
בזכות היותו אוטודידקט הפך שר־שלום במשך השנים למומחה בענייני הלוח העברי ופרסם ספרים ומחקרים בנושא.
את ראשית העיסוק בנושא התחיל בגיל 18 לאחר שעסק בהגהת ספרו של דודו הרב פרופסור עזרא ציון מלמד, פרקי מנהג והלכה.
בספר זה יש פרק העוסק בלוח העברי והוא אשר פתח בפני שר־שלום הנער צוהר לנושא.
בהמשך הוא עסק בתחום חקר מנהגי קריאת התורה ופרשת השבוע.
אחד המאפיינים המיוחדים לשר־שלום הוא הוצאת הספרים בכתב יד ולא בדפוס.
למרות האפשרות להדפיס את ספריו כמקובל בחר שר־שלום, מסיבות שונות, לכתוב את ספריו בכתב ידו וכמעט כל ספריו הם בעצם צילום של כתב ידו הייחודי.
שר־שלום חבר בצוות הכותב מדי שנה "לוח דינים ומנהגים" בהוצאת היכל שלמה ובעריכת פרופ' יהודה אייזנברג.
במשך השנים כתב שר־שלום עשרות מאמרים שנועדו לתקן טעויות נפוצות.
בצד מחקריו בתחום הלוח העברי הוא קרא להשתמש בעיקר בלוח זה שהוא חלק מהייחוד הלאומי של היהדות.
ספרו הראשון של שר־שלום, יצא לאור בשנת 1967. ספר זה זכה להתעניינות ב"קיבוצים חילוניים דווקא".
בספר זה מרוכזים נתונים, לוחות ונוסחאות של הלוח העברי.
ספר זה התפרסם לראשונה בשנת 1984 ובו מופיע עיקר מחקרו של שר־שלום.
הספר על ארבעה עשר השערים שלו מקיף את כל נושא לוח השנה העברי: הוא עוסק בקביעות השנים פשוטות ומעוברות, עיבור השנה, ואף עוסק בנושאים אסטרונומיים משיקים כמו היממה, המולד, ראש חודש והתקופות.
בספר קיימת השוואה ללוח השנה המוסלמי והנוצרי.
בסקירה על הספר בעיתונות נכתב:
"בצד ההישג הגרפי המדהים המקופל בספר האלבומי שכל מאתים עשרים ושישה עמודיו כתובים ומצוירים ביד, מצטיין רחמים שר שלום ביכולת תימצות גאונית...
המסובך, המורכב והקשה שבנושאים שבו התחבטו פוסקים ומורי הלכה שנים רבות זוכה כאן בעיבוד המאפשר אפילו ל"עם הארץ" בן דורנו להבין במה מדובר"
במהדורה השנייה (2009) נוספו הערות ותיקונים המודפסים בצד כתב היד המקורי.
ספר זה הוא תקציר של הספר שערים ללוח העברי ונועד להנגיש את עיקרי הדברים לציבור הרחב.
בנוסף לספריו בענייני הלוח, חיבר את "דפי העזר לנביאים ראשונים".
דפים אלה נכתבו במקור כחומר לימודי פדגוגי עבור רעייתו, יעל, בעת ששימשה כמורה, אך עם הזמן הפכו למבוקשים בזכות עצמם.
במהלך השנים נמכרו רבבות עותקים לציבור של דפים אלה והם שימשו כסיכום פופולרי לקראת בחינות במקרא.
ייחודם של דפים אלה הוא בתמצות בהיר של עיקרי הספרים, ובשילוב תרשימים ושאלות חזרה המסייעים בהבנת החומר ובשינונו.
הקריאה בתורה בא"י בתקופת המשנה והתלמוד.
מוסד הרב קוק, ירושלים תש"ס
פרקים בהיסטוריה של הלוח העברי.
סיני קב, ירושלים ניסן – אייר תשמ"ח, עמ' כו – נא
מתי נחתמו חשבונות הלוח העברי?
תהודה, ביטאון האגודה לטיפוח חברה, 11, נתניה תשמ"ט
הקריאה בתורה במחזור השנתי: המנהגים שקדמו למנהג האחיד, המעיין, ניסן תשפ"א
הלוח העברי הקדום - תשובה לתיאוריה של רחל אליאור, תמוז תשע"ד, אתר דעת
מחלוקת רס"ג ובן מאיר, סיני קיא, ירושלים תשנ"ג
עוד על מחלוקת רס"ג ובן מאיר.
על פרשת השבוע – ממנהגים שונים למנהג אחיד: תולדות קריאת התורה, סדרים ופרשיות בהתפתחותם ההיסטורית.
שנה בשנה תשנ"ד, הוצאת היכל שלמה, ירושלים תשנ"ד
"ברכת כהנים לברכה ניתנה – לא לקריאה": הרקע לאיסור קריאת ברכת כהנים, סיני קכא, ירושלים תשנ"ח, עמ' צט–קב
מנהגים קדומים בחלוקת התורה לפרשות.
מנהגי חלוקת הפרשות לשבעה קרואים.
לא בשמים היא, ספר ישורון, בעריכת אלי ששר, ירושלים תשנ"ט
מספר הימים בשנה בלוח העברי.
העיבור בימים ההם ובזמן הזה.
שמעתין 139, תל אביב תש"ס
סימני קביעות השנים והשימוש בהם.
שמעתין 143, תל אביב תש"ס
עוד על הקריאה בתורה בא"י בתקופת המשנה והתלמוד.
מניין השנים וסדר העיבורים בתקופת הגאונים.
סיני קכח, ירושלים תשס"א, עמ' קס–קעט
יד יצחק, ישיבת כרם ביבנה תשס"ג
הערות למאמר "בחזרה למכתב ראש הגולה".
מנין השנים בעם ישראל בעבר ובהווה.
שמעתין 154, תל אביב תשס"ג
האם נשוב לקדש חודשים על פי הראיה?
מלומדים מוסלמים במאה ה-9 על הלוח העברי.
על תאריכים חוזרים ועל שנים זהות.
המניינים לבריאת העולם וסדר העיבורים בהם.
המעין, ישיבת שעלבים, תשרי תשע"ד
תיקון הלוח על ידי הלל וחתימתו בתקופת הגאונים.
הדף השבועי, אוניברסיטת בר-אילן, גיליון 274, רמת גן תשנ"ח
תשובות להשגותיו של שי ולטר, אתר דעת
תאריכים חוזרים ושנים זהות בלוחות השנה העברי והלועזי, אתר דעת
התאריך הלועזי והשימוש בו בלוח השנה היהודי, אתר דעת
שלוש השיטות לספירת ימי השנה, אתר דעת
הלוח העברי הקדום, אתר דעת
הקריאה בתורה במועדים בעבר ובהווה.
מרחשוון – "הוא החודש השמיני", אתר דעת
רחמים יונה (נולד ב־24 בדצמבר 1946) הוא איש ציבור ישראלי שכיהן כראש המועצה האזורית מרחבים.
וראש מועצה הממונה במועצות האזוריות אבו בסמה, אל קסום ונווה מדבר.
יונה נולד בשנת 1946 בעיראק, לפנחס ולרבקה.
בשנת 1951, בהיותו בן חמש, עלה לישראל עם משפחתו, והם השתכנו במעברת מבטחים.
בשנת 1953 עברה המשפחה למושב מבטחים, שהוריו נמנו על מקימיו, ובשנת 1956 עברה המשפחה למושב אשבול שם גדל והתחנך.
את לימודיו היסודיים השלים באשבול ובמבועים, ואת לימודיו התיכוניים החל במבועים והמשיך באשל הנשיא, אך עזב את בית הספר לאחר קרוב לשנה.
בשנת 1963 התגייס לצה"ל ושירת בחיל השריון במחנה נתן.
הוא השתחרר לאחר כשנתיים שירות.
לאחר שחרורו מצה"ל עבד במשק החקלאי של משפחתו כטרקטוריסט ובהמשך כנהג משאית בחברת ההובלה "מרחבי תובלה למושבים" שבה עבד במשך כארבע שנים.
לאחר מכן שימש גזבר ומזכיר המושב אשבול במשך שש שנים, ובין השנים 1979–1982 כיהן כמזכיר מושב מבטחים.
בשנת 1982 מונה למנכ"ל אגודת "מרחבי תובלה למושבים", תפקיד שבו כיהן עד 1991.
משנת 1972 היה חבר מועצת מרחבים וחבר בוועדות שונות של המועצה.
בינואר 1991 בחרה בו מליאת המועצה האזורית מרחבים לכהן כראש המועצה, ושימש בתפקיד עד 1997. עם תום כהונתו שב לעבוד במשק המשפחתי ולאחר מכן שימש מנהל כוח אדם בחברת "עמית" באשקלון.
ב־1999, לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה, פעל למען מפלגת עם אחד של עמיר פרץ ועבד כרכז שטח.
בבחירות ב-2002 התמודד לראשות המועצה אזורית מרחבים, אך הפסיד לאבנר מורי.
בין השנים 2005–2011 כיהן כמנכ"ל וממלא מקום גזבר של המועצה האזורית אבו בסמה.
במאי 2011, עם מינויו של ראש המועצה הממונה עמרם קלעג'י למנכ"ל משרד הפנים, מונה לראש המועצה בפועל וליו"ר הוועדה לתכנון ובנייה אבו בסמה.
לתפקיד באופן קבוע על ידי שר הפנים אלי ישי, וכיהן בתפקיד עד לפירוק המועצה בנובמבר אותה שנה, אז הוקמו שתי מועצות חדשות נווה מדבר ואל קסום.
עם חלוקת המועצה שימש במשך כחצי שנה כראש המועצה הממונה של שתי המועצות, עד למינויו של איציק תומר לראש מועצת אל קסום.
לאחר מכן המשיך לכהן כראש מועצה ממונה של נווה מדבר עד דצמבר 2016. בתקופת כהונתו כראש המועצה האזורית אבו בסמה, ובהמשך כראש המועצה האזורית נווה מדבר, הוקמו בתי ספר, גני ילדים ומבני ציבור ביישובי המועצות, והוא שימש במקביל גם כיו"ר הוועדה לתכנון ובנייה אבו בסמה.
בשנת 2017 מונה ליו"ר הוועדה מרחבית לתכנון ולבנייה אבו בסמה, אך פרש מתפקידו כעבור שנתיים.
בשנים 2020–2022 שימש יועץ לראש עיריית רהט, פאיז אבו סהיבאן.
משנת 2022 הוא משמש יועץ לראשי המועצה האזורית אל קסום, ובמקביל, משנת 2024, משמש יועץ לראש המועצה האזורית נווה מדבר סלאמה עדיסאן.
יונה נשוי לדליה ואב לשבעה.
בנו, דורון, נהרג בתאונת דרכים ב-1999.
1984–1991 – יו"ר הנהלת אגודה "למושב", האגודה המרכזית לתובלה.
1984–1991 – חבר הנהלת מועצת המובילים והמסיעים והתאחדות בעלי מפעלי הובלה.
רחמים דניאל שקרג'יסקי (בבולגרית: Рахамин Даниел Шекереджийски; נולד ב-22 בפברואר 1934, דופניצה, ממלכת בולגריה) הוא פרמקולוג יהודי-בולגרי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטה לרפואה בסופיה.
רחמים שקרג'יסקי נולד בדופניצה למשפחה שהייתה מאושיות הקהילה היהודית בעיר.
מבין משפחתו המורחבת ניתן למנות את הפרטיזן אמיל שקרג'יסקי ואת חיים שקד שקרג'יסקי שהיה תת-אלוף בחיל הים הישראלי, מפקד מספן כוח האדם.
רכש השכלה אקדמית במדעי הרוקחות ובכימיה באוניברסיטת סופיה.
בין השנים 1969–2004 כיהן כמרצה למדעי הרוקחות באוניברסיטה לרפואה בסופיה, בדרגת פרופסור מן המניין.
בין השנים 1996–2000, כיהן כדיקן הפקולטה למדעי הרוקחות.
שקרג'יסקי כיהן כפרופסור אורח באוניברסיאות בגרמניה, הונגריה, שוודיה וסלובקיה.
לאורך הקריירה פרסם כ-100 מאמרים והיה שותף לכתיבתם של מספר ספרים בתחום מדעי הרוקחות.
שקרג'יסקי נחשב לאחד מחשובי הפרמקולוגים בבולגריה, וב-2023 העניק לו נשיא בולגריה רומן ראדב את עיטור סטארה פלאנינה .
רטוריקה היא אמנות השכנוע באמצעות השפה.
אמנות זו מתארת את האמצעים בהם יכול אדם להשתמש כדי להעביר רעיון מסוים בדרך המתאימה ביותר לשכנוע בן שיחו.
נהוג להתייחס לרטוריקה כאל אמנות הנאום, אולם בהגדרתה הקלאסית היא כוללת את כל סוגי השכנוע – מול קהל אך גם פנים אל פנים או אפילו בכתב.
רטוריקה היא אחת משלוש האמנויות החופשיות המקוריות (הטריוויום), יחד עם דקדוק ולוגיקה שנחשבו בימי הביניים לחומר הלימוד ההכרחי עבור אדם חופשי.
בזמנים עתיקים ובימי הביניים, הדקדוק נחשב לשימוש נכון בשפה דרך למידה וביקורת על מודלים ספרותיים; דיאלקטיקה נחשבה להמצאת ובחינת ידע חדש דרך תהליך של שאילת שאלות ומתן תשובות; ורטוריקה נחשבה לשכנוע הציבור במסגרות פוליטיות וציבוריות כגון אסיפות ובתי משפט.
לכן, הרטוריקה ידועה בהצלחתה בחברות פתוחות ודמוקרטיות עם זכויות של חופש הביטוי וחופש ההתארגנות.
קיימות מספר דרכים לרטוריקה בפועל (כלומר לשכנוע והעברת מסר נכון או שגוי בפועל):
רציונליזציה – ניסיון להוכיח טענה בעזרת טיעונים הגיוניים והצגת עובדות, לדוגמה על ידי עורך דין בעת הופעה בבית משפט.
הומור – שימוש בצורות שונות של הומור כדי להיתפס מצחיק וחינני ובכך להעביר את המסר בצורה יעילה יותר (אדם הנתפס כמצחיק נתפס לרוב כנחמד יותר ולפיכך כאמין יותר).
סרקזם – שימוש בצורות שונות של אמרות סרקסטיות שאולי יתפסו על ידי המאזין כמרתיעות ומתוחכמות ויגרמו לו להאמין כי טיעוניו שלו עצמו נחותים.
קישוש (שימוש באיש קש) – במצב זה מוצגת צורה מפושטת של טיעוני הנגד הגורמת להם להיראות מצחיקים, טיפשיים ובלתי אמינים.
דמגוגיה – פנייה אל רגש הפחד: הפחדת המשוכנעים והצגה כאילו אי קבלת הטיעון תגרום להם לצרות צרורות.
הזדהות – הטענה כי הרטוריקן מבין את מצבו של המאזין, ואף חווה אותו בעצמו או נתקל באנשים רבים החווים אותו ולכן אם יאמץ המאזין את הרעיון או המוצר\שירות הוא יוושע ממצבו.
אידיאליזציה – ניסיון להציג דבר מסוים כאידיאלי (איכותי, רצוי ומשפר חיים כביכול) – אופייני לפרסומות המציגות מוצר או שירות כמה שיביא את המאזין למצב אידיאלי.
אינטרפלציה – מושג אשר פותח על ידי לואי אלתוסר והומשג מחדש בידי התאורטיקנים כסלבוי ז'יז'ק וג'ודית באטלר.
מושג זה מאפשר לזהות בתופעה הרטורית משמעויות פסיכולוגיות ואידאולוגיות המשפיעות לא רק על הקוראת והקוראים אלא גם על המספר או המספרת.
האמצעים הרטוריים נחלקים לתוכן ולסגנון.
הסגנון כולל את המרכיבים הפונים לרגש כגון שימוש במילים טעונות מילים בעלות קונוטציה חזקה חיובית או שלילית, למשל מדהים או זוועתי, מטאפורות, מילים "מעצימות", האנשה, ציוריות, ניבים וצירופים קבועים, חריגה מן המילים הצפויות, באמצעות שבירת צירוף כבול ("חיים ומוות ביד המקלדת"), שפת גוף ועוד.
התוכן פונה לשכל באמצעות טיעונים, עובדות, ציטוטים, דוגמאות וסטטיסטיקות.
נהוג לומר כי הרטוריקה הקלאסית התמקדה בסגנון ואילו הרטוריקה המודרנית מדגישה את התוכן.
בדיאלוג "גורגיאס" דן אפלטון ברטוריקה (ע"ע סופיזם).
ראשית, סוקרטס מוכיח את גורגיאס על כך שאמנות הרטוריקה אינה עוסקת באמת, כפי שמתיימר להציג זאת גורגיאס, ושהרטוריקן אינו מבין בנושאים עליהם הוא מדבר.
לאחר מכן מגדיר סוקרטס ארבעה צמדים: ארבע אמנויות אמת שמפתחות את האדם, וארבע אמנויות שקר שבאות לענג את האדם אך פוגעות בו:
את הדוגמה הטובה ביותר ניתן לקחת מהמתח שקיים בין רפואה לבישול.
אומר סוקרטס, שבעוד שתרופה תהיה מרה, הרופא, אשר מבין בבריאות האדם, יודע מה טוב לחולה ולכן יתן לו מענה לבעיותיו.
לעומתו הטבח אשר אינו מבין בבריאות האדם מסוגל ליצור מאכל אשר יערב לחך החולה אך יפגע בגופו.
לכן לרוב יאהב האדם מן השורה את הטבח על פני הרופא ויעדיף להקשיב לטבח.
כנ"ל לגבי המתח בין ספורט לאסתטיקה (איפור, לבוש יפה, תסרוקות למיניהם).
שתי המיומנויות הללו גורמות לאדם להראות חינני יותר, אך אומנות האסתטיקה היא אומנות שקר, כי החינניות שהיא מקנה היא חיצונית בלבד, ואינה משפרת באמת את גוף האדם.
זו בעצם אמירתו של אפלטון לגבי רטוריקה.
רטוריקה באה לענג את השומע באותן מילים אותן הוא רוצה לשמוע כדי שיקבל את עמדת הרטוריקן, אך לרוב הקשר בין אותן מילים לבין האמת הוא חלקי עד אפסי, אך לרטוריקן אין זה משנה.
דוגמה לכך ניתן למצוא באותו הדיאלוג "גרוגיאס", בקטע ארוך בו מספר גרוגיאס לסוקרטס על חולה אשר לא היה מוכן להקשיב לרופאיו, ורק בעצת גרוגיאס הסכים לקחת את התרופה שתיטיב עמו.
סוקרטס מוכיח לאחר מכן את גרוגיאס על כך שאינו מכיר באמת את טיב התרופה או את טיב המחלה – רק את טיב האדם השוכב מולו ומה אותו אדם צריך לשמוע.
"הרטוריקה החדשה" הוא שמה של אסכולה חדשה בחקר הרטוריקה, שאת עיקריה ניסח חיים פרלמן בספרו "ממלכת הרטוריקה: רטוריקה והעלאת טיעונים".
לפי פרלמן, הרטוריקה אינה נפרדת מהדיאלקטיקה, ותפקידה לחשוף את האמת או את האמיתות האפשריות, וזאת תוך הליך רציונלי והידיינות בין הדובר לקהל.
הליך רציונלי זה מתאפשר לפי פרלמן בזכות הדיון המתבסס על נקודות הסמכה, העלאת טיעונים רציונליים וחשיבה ביקורתית.
בכך למעשה מהווה הרטוריקה תאוריה של ארגומנטציה.
רטו ציגלר הוא כדורגלן שווייצרי, המשחק בעמדת המגן בקבוצת פ.צ.
ציגלר הוא כדורגלן שווייצרי בינלאומי, שחתם בקבוצת טוטנהאם הוטספר בסוף מועד ההעברות של שנת 2005. משחק הבכורה שלו בטוטנהאם היה באוקטובר 2005 בניצחון 0–1 על אברטון, ושערו היחיד בבוגרים היה במשחק החזרה מחופשת השנה החדשה בוויט הארט ליין.
באותה השנה, הוא נבחר לשחקן השנה הצעיר הטוב ביותר מטעם ה-JSM.
בקיץ 2005, הוא הושאל להמבורג מהבונדסליגה בגרמניה, בה הוא שיחק רק 8 משחקים לפני ששב לטוטנהאם בינואר 2006. שלושה שבועות מאוחר יותר הוא מצא את עצמו מושאל שוב, הפעם לויגאן את'לטיק.
הוא ערך במדי וויגאן 10 הופעות.
בשנת 2007 עבר לקבוצת סמפדוריה ובשנת 2011 חתם בקבוצת יובנטוס.
הוא הושאל לקבוצת פנרבחצ'ה ולקבוצת לוקומוטיב מוסקבה ובשנת 2013 הושאל לקבוצת ססואולו.
ב-2 בפברואר 2015 לאחר חצי עונה ללא קבוצה, חתם בפ.צ.
נכון לנובמבר 2014, לרשותו 35 הופעות במדי נבחרת שווייץ.
רחת לוֹקוּם (בטורקית: Lokum) הוא ממתק עשוי עמילן, סוכר, מסטיקא טחונה, עם ג'לטין או גלוקוז, הנפוץ בכל אזור המזרח התיכון, הבלקן ובחלקי האימפריה העות'מאנית לשעבר.
לרוב הממתק מתובל במי ורדים או בלימון, מצופה אבקת סוכר או עמילן תירס וחתוך לקוביות קטנות.
כאשר הוא מתובל במי ורדים, המים "צובעים" את הממתק בצבע ורדרד.
מתכונים מסוימים כוללים גם אגוזים או פיסטוקים.
מקור השם הוא כנראה בעיווּת של שמו של הממתק בערבית: רָאחַת אלְ-חֻלְקוּם (رَاحَة الْحُلْقُومِ), שפירושו הוא "סיפוקו של הגרון".
שמו באנגלית, Turkish Delight (מעדן טורקי), נובע ממקורו הטורקי.
ההיסטוריון הסקוטי ריי טאנהיל טוען שרחת לוקום התפתח מ"אחביסה" הפרסי, שהוא ממתק דמוי ג'לי.
במטבח העיראקי ישנו ממתק דומה העשוי מפירות טחונים ושמו לוזינה.
אדמונד, דמות מסדרת הספרים "דברי ימי נרניה", מוכר למכשפה הלבנה את נאמנותו בתמורה למעדני לוקום, בספר "האריה, המכשפה וארון הבגדים".
בספרו של עמוס עוז, "סיפור על אהבה וחושך", מצוין הרחת לוקום כממתק המיוחד ששומרת אמו לאורחים, בגדר מותרות יחסית לעוניים.
בספרו של יצחק נוי, "גבעת האיריסים השחורים", מוזכר הרחת לוקום כאחד הממתקים המעטים שמוֹכֵר ביימרקו הזקן בעגלתו בבית הספר בימי הצנע ונחשב למעדן מיוחד.
לילדים שמחזירים את חובם בזמן שמור תענוג אפילו גדול יותר, שאריות אבקת הסוכר בתחתית קופסת רחת לוקום גמורה.
רט או האי רט הוא אי קטן בנמל האי סיטי, חלק ממפרץ לונג איילנד שבעיר ניו יורק.
האי נמצא בחצי הדרך בין האי סיטי לבין האי הארט, ודרומית לאי הי.
האי הוא אחד מאיי פלהאם.
האי עשוי מסלע היסוד של גוש מנהטן.
בצידו הדרומי של האי מצוי שקע המשמש תעלה דרכה עוגנות סירות באי.
הבעלים הפרטי הראשון של האי היה אנגלי בשם תומאס פל, שרכש אותו ברכישת קרקעות מהאינדיאנים בשנת 1654. האי נשאר בבעלות פרטית עד שהעירייה קנתה אותו בסוף המאה ה -19.
באותם ימים היו שמועות שהאי ישמש כבית החולים לבית חולים לכולרה ויישאר מנותק משאר תושבי העיר.
שרידי בית באי נהרס על ידי הוריקן ב-1938.
הבעלים הנוכחי של האי, אלכס שייבלי (במקור משווייץ), קנה את האי הסלעי ב -1976 אלף דולר ב -2011, לאחר שהבעלים הקודם הציב אותו למכירה פומבית.
שייבלי הוא תושב העיר הסמוכה איילנד והבית האמיתי שלו הוא ממש ליד האי הפרטי שלו.
שייבלי אמר כי "זה כל כך קרוב שאני יכול ללכת לשחות קדימה ואחורה".
שיבלי גם הצהיר כי אין לו שום תוכניות לבנות משהו על הרכוש המימי שלו.
בראשית המאה ה-19 הוקם באי בית חולים לצורך בידוד של חולי טיפוס בו שוכנו 40 חולים.
שרידי בית החולים עדיין מצויים על האי.
האי נעזב בשל שיטפונות שנגרמו על ידי גלי הים בעת סערות.
רַחֶפֶת היא כלי שיט חסר-הדחק.
כאשר הוא מרחף, הוא אינו שקוע במים.
באמצעות משאבות אוויר חזקות יוצרת הרחפת "כרית" אוויר בינה לבין פני המים.
היא יכולה לנוע מעל כל משטח חלק דיו כמו אדמה, ביצה או מים, שכן אין לה מגע ישיר עם המשטח.
לפי הבלשן יצחק אבינרי, את המילה העברית רַחֶפֶת חידש ברל כצנלסון, אולם משמעות המילה התגלגלה במרוצת השנים:
העדות המתועדת הראשונה לרחפת הייתה בשנת 1716 על ידי עמנואל סוודנבורג (Emanuel Swedenborg), מתכנן ופילוסוף שוודי.
הרכב שבנה הונע על ידי כוח אדם.
הרכב נראה כמו גוף של סירה הפוכה עם תא-נהג במרכזו.
באמצע שנות השבעים של המאה ה-19, המהנדס הבריטי סר ג'ון אייזק תורניקרופט (John Isaac Thornycroft) בנה מספר דגמים של כלי שיט נסיוניים שהתבססו על העיקרון של שימוש באוויר להקטנת הגרר בין גוף כלי השיט לבין המים.
הוא אף רשם מספר פטנטים על כך ב-1877 אך לא נמצאו להם אז שימושים ישומיים.
המהנדס הפיני טויבו ג' קאריו (Toivo J.
Kaario), שעבד כמפקח הראשי של ולטיון לנטוקונטהדס (VL), יצרנית מנועי מטוסים, החל לתכנן כלי רכב הנע על כרית אוויר ב-1931. הוא בנה ובחן את הרכב שלו שכונה "פינטה ליטייה" (pintaliitäjää, גלשן שטח) ורשם עליו פטנטים.
הוא נחשב לבונה הראשון של רחפת שימושית, אך הוא לא הצליח לגייס מימון מספיק לבנייה מסחרית של רחפות.
המהנדס הסובייטי ולדימיר לבקוב בנה באמצע שנות השלושים כ-20 רחפות מהירות למטרות תקיפה וטורפדו.
אב הטיפוס הראשון שלו, L-1, היה פשוט מאוד: שני גופי קטמרן (מעין קייאק מוארך) קטנים מעץ חוברו זה לזה והונעו בשלושה מנועים.
שני מנועי מטוס רדיאליים M-11 הותקנו במאוזן על המשטח שחיבר את הקטמרנים ודחפו אוויר מטה ביניהם, ומנוע שלישי הותקן באחורי הרחפת על רגליות ניתנות להסרה, והיקנה לרחפת תנע קדימה.
רחפת מסוג זה, L-5, השיגה מהירות של כ-130 קילומטר לשעה.
במשך השנים, התפתחו הרחפות מכלי לא יעיל לכלי תחבורה לכל דבר.
כיום, חלק מהיצרנים מתייחסים לרחפות כאל כלי שיט ואחרים כאל כלי תעופה.
ככלי שיט, רחפות נחשבות לכלים הבטוחים והמהירים בעולם, ומסוגלים לשוט במהירויות העולות על 100 קמ"ש.
שימושים נפוצים של רחפות הם: תחבורה, משא, קידוחים, ספורט, חילוץ, חקלאות ועוד.
לכל מטרה פותחו מבנים שונים ושיטות בנייה שונות המתאימים לייעודן.
יתרונותיה של הרחפת ככלי תחבורה יבשתי, מלבד המהירות, הם היכולת לעבור מעל כל תא שטח והפעלת לחץ נמוך מאוד על הקרקע.
מכיוון שהרחפת נעה על כרית אוויר, הלחץ שהיא יוצרת על הקרקע קטן פי 33 מהלחץ שכף רגל של אדם בודד יוצרת.
הרחפת מונעת באמצעות מדחף נוסף שמופנה לאחור והמדחף בנוי כמו כנפי מטוס – כשהמדחף מסתובב נוצר אזור של לחץ נמוך בקדמת המאוורר ולחץ גבוה מאחורי המאוורר, דבר הדוחף את כל הרחפת לעבר הלחץ הנמוך.
היגוי הרחפת נעשה על ידי שימוש באותו מאוורר אשר מסתובב ימינה או שמאלה וכך משנה את מיקום הלחץ הנמוך או על ידי מדפים אשר מפנים את האוויר היוצא מאחורי המאוורר המניע לימין או לשמאל וכך דוחף את הרחפת לכיוון אליו מכוונים המדפים.
ניהוג של רחפת שונה מכל סוגי ההיגוי של כלי רכב אחרים מכיוון שכל סוגי ההיגוי סומכים על חיכוך עם הקרקע בעוד פה אין חיכוך עם הקרקע ומשום כך ההיגוי איטי יותר ופחות מדויק.
בגלל חוק האינרציה הרחפת רוצה להמשיך ולנוע לכיוון שאליו היא נעה ותלויה רק בכוח החיכוך עם האוויר כדי לעצור ולכן הדרך היחידה לעצור או להאט רחפת היא על ידי כיוון זרימת האוויר קדימה (לכיוון הפוך) בעזרת הפיכת כיוון המדחף או הפיכת כיוון זרימת האוויר מן המדחף בעזרת המדפים.
מכיוון שהמגע עם הקרקע ברחפת הוא אפסי, אין לרחפת את החיכוך שיגרום לעצירתה וברגע הפסקת פעולת המדחף הרחפת ממשיכה בכיוונה עד שההתנגדות האווירו-דינמית גוברת על האינרציה.
ולכן, במידה ורוצים לעצור את הרחפת צריך לדחוף אוויר קדימה וכך ליצור דחף הפוך.
את זאת ניתן לעשות בעזרת הפיכת כיוון המאוורר או בעזרת מדפים המטים את האוויר קדימה.
מכיוון שפעולת הפיכת כיוון סיבוב המאוורר היא איטית נהוג להשתמש בשיטות הטיית האוויר קדימה.
ישנן שתי שיטות להנעה ועילוי הרחפת.
שיטה אחת כוללת שני מאווררים ושני מנועים אשר מחולקים אחד לעילוי והשני לדחף.
השיטה השנייה, אשר נקראת מערכת הנעה עילוי משולבת או בקיצור מערכת משולבת, עובדת כך שיישנו רק מאוורר אחד הפונה לאחור והאוויר הנפלט ממנו מתחלק גם לעילוי וגם לדחף.
באחורי המאוורר, בחלקו התחתון ישנה מחיצה אשר מטה חלק מהאוויר אל מערכת התעלות של העילוי ואילו שאר האוויר ממשיך לדחף.
כדי לחשב את חלוקת האוויר בין הדחף והעילוי אפשר פשוט לחשב את השטח של המאוורר המוטה לעילוי, ואז לחלקו בסך שטחו של המאוורר וכך לקבל את החלק היחסי של האוויר המוטה לעילוי.
והמאה אחוז פחות התוצאה ייתן את אחוז האוויר של הדחף.
אך חישוב זה לא יהיה מדויק לחלק מהמאווררים מכיוון שיעילות המאוורר גדולה יותר ככל שמתרחקים מהטבור, בגלל שמהירות קצות כנפי המאוורר גבוהה ממהירות הכנף ליד טבור ולכן כמות האוויר המוטה לעילוי גדולה מהמתקבל בחישוב.
באיור מתוארת רק דוגמה אשר מראה הבדל יחסית קטן אך הבדל זה בין היחס הניתן בחישוב לבין זרימת האוויר האמיתית יכול להיות משמעותי, תלוי בגודל המאוורר והמיקום המדויק של כנף ההטיה.
בתכנון מאווררים, לעיתים קרובות מייצרים זווית הטיה אשר הולכת וקטנה ככל שמתרחקים מהטבור.
ייצור זה מיועד למניעת הזדקרות קצות הכנף אך מתאים לנו מכיוון שכך המאוורר שומר על אחידות לאורך כל הכנף והחישוב היחסי נכון.
גם כאן זה לא מדויק בגלל שזה נכון רק לסל"ד ספציפי וברחפת הסל"ד משתנה כל הזמן מסיבה זו עדיף להשאיר מרווח התאמה למיקום כנף ההטיה ולהתאים אותו על ידי ניסוי.
כאשר רחפת מרחפת גבוה יש לה נטייה ליפול לצדדים, כלומר, "להחליק" מעבר לכרית האוויר המחזיקה אותה למעלה כמו כן, אם אין איזון בחלוקת המשקל על הרחפת, תהיה לרחפת נטייה לשקוע בצד אחד (בצד עם המשקל הגבוה יותר).
ככל שגובה הריחוף יהיה נמוך יותר וחלוקת המשקל מדויקת יותר כך היציבות תהיה טובה יותר.
רחפות הן בדרך כלל כפולות באורכן מרוחבן ולכן בדרך כלל חוסר היציבות יתבטא בנטייה לגלגול (תנועה סיבובית סביב צירה האורכי של הרחפת).
כאשר על צד אחד של הרחפת יש משקל גבוה יותר מאשר על הצד הנגדי, אותו הצד שוקע ומעלה את לחץ האוויר שמתחתיו.
במקביל הצד הנגדי מתרומם ולחץ האוויר שם יורד.
כתוצאה מכך לחץ האוויר הגבוה בורח לאזור הלחץ הנמוך (השוואת לחצים), דבר המגביר את הקושי להחזיר את האיזון.
כדי לפתור בעיה זו משתדלים לבנות את הרחפת מאוזנת ככל האפשר, ואת האזורים בהם המשקל משתנה כגון מכל הדלק או מיקום האנשים (אשר זזים עם הסיבובים) ממקמים קרוב ככל האפשר למרכז.
כמו כן שומרים על גובה ריחוף נמוך אשר מונע בריחת אוויר מהצד המתרומם.
בנוסף החצאית עצמה מחזירה את הרחפת ליציבות מכיוון שהיא נמעכת בצד הכבד יותר וכך נוצר שטח מגע גדול עם האוויר הבורח מהפלנום.
מכיוון שבתוך הפלנום יש לחץ, מכפלת אותו לחץ בשטח הגדול יותר יוצרת כוח דוחף חזק יותר מהצד הנגדי, דבר העוזר להחזרת האיזון שהרי ככל שהרחפת רחבה יותר המומנט הנוצר גדול יותר.
פתרון נוסף לחוסר יציבות ואחד הפתרונות היעילים ביותר היא תוספת של קטע חצאית במרכז הרחפת לאורכה אשר מחלק את הפלנום לשני חלקים.
בעזרת השימוש בתוספת זו, אשר גם אליה מוזרם אוויר, כמו אל כל החצאית נמנע מעבר האוויר מהצד הכבד יותר אל הנגדי וכך אין התרוממות של הצד הנגדי.
אורך הרחפת כפול רוחבה נותן את שטחה.
כאשר הרחפת נמצאת על הקרקע הלחץ מתחתיה שווה ללחץ מעליה.
מדען בריטי בשם קריסטופר קוקרל גילה שכאשר מזרימים אוויר בלחץ מתחת לרחפת ניתן להשתמש במסך של אוויר המוזרם מסביב למתחם הכרית אוויר על מנת למנוע את בריחת האוויר ולהעלות את גובה הריחוף.
כשהלחץ גבוה מספיק ובמכפלה בשטח הרחפת תתרומם ותרחף בגובה אחיד בשמירת כמות אוויר נכנס לעומת אוויר בורח.
למרות ששיטת תחימת הכרית אוויר על ידי מסך אוויר עבדה, היא דרשה הזרמת כמות גדולה של אוויר ולכן שיטת התחימה הוחלפה בחצאית גמישה וזאת השיטה שבה משתמשים כיום ברובם המוחלט של הרחפות.
החלפת צורת החצאית הפכה את רעיון הרחפות מכלי לא כדאי לכלי תחבורה יעיל ומעשי.
כל העקרונות שנרשמו לעיל נכונים לרחפת כמו שהם נכונים למשטח החלקה, אבל בגלל האופי הדינמי יותר של הרחפת ישנם דברים נוספים שצריך לקחת בחשבון.
כדי לחשב את הלחץ ואת כמות האוויר ברחפת אנו צריכים לדעת במדויק את המשקל הכולל של הרחפת (משקל עצמי פלוס עומס), את אורך היקף החצאית (היקף טביעת הרגל) ואת שטח הפלנום (שטח טביעת הרגל).
רחפות מונעות בדרך כלל על ידי מדחף.
ישנן שתי שיטות ברחפת שני מדחפים אחד לדחף ואחד לעילוי ושיטה שנייה שבה מדחף אחד שהאוויר היוצא ממנו מתחלק לעילוי ולדחף לפי יחס קבוע מראש.
שיטת שני המדחפים מקלה עלינו מכיוון שאפשר לכוון את מדחף העילוי לעבוד בסל"ד קבוע אשר נותן לנו את הלחץ והספיקה הנכונים הדרושים לעילוי, והשינויים בזמן הריחוף יתבצעו רק במדחף של הדחף ע"פ המהירות הרצויה.
לאחר מציאת הלחץ הנכון המספיק להתגברות על משקל הרחפת צריך להשאיר אפשרות להעלאת או הורדת הלחץ על-פי השינויים בעומס על הרחפת.
כמו כן בגלל תנאי שטח משתנים, צריך להשאיר גם מרווח מספיק לשינוי של מסת האוויר המוזרמת מכיוון שבתנאי שטח קצת יותר גסים, נצטרך לרחף בגובה רב יותר.
כתוצאה מכך בחירת המדחף לעילוי צריכה להיות עם התייחסות ללחץ מקסימלי דרוש וספיקה מקסימלית של אוויר דרושה ע"פ סל"ד.
בשיטה של מאוורר אחד אשר זרימתו מתחלקת גם לעילוי וגם לדחף, מציאת המדחף הנכון בסל"ד הנכון קשה יותר.
הרצון לנסוע מהר יותר גורם לריחוף גבוה יותר ולכן צריך להתאים את הלחץ והספיקה של העילוי, לסל"ד נמוך מן המקסימום כך שיהיה אפשר להגביר את הסל"ד כדי לאפשר לרחף מהר יותר (דבר אשר יגרום גם לריחוף גבוה יותר).
בשיטה זו של חלוקה ממאוורר אחד יש יותר איבודי אנרגיה.
כוח תגובה, אשר פועל על גוף בכיוון מסוים כאשר אותו גוף פולט ו/או מאיץ מסה בכיוון ההפוך.
כוח הדחף נובע מסילון החומר הנפלט ואו מואץ והוא פועל בכיוון הפוך לכוון החומר הנפלט.
כוח הדחף נובע ישירות מהחוק השני והשלישי של ניוטון:
החוק השני של ניוטון - הכוח המופעל על הגוף הוא מכפלת מסת הגוף בתאוצה שלו .ΣF=ma.
החוק השלישי של ניוטון - אם גוף א' מפעיל כוח על גוף ב' אז גוף ב' מפעיל כוח שווה בגודלו והפוך בכיוונו על גוף א'.
כדי להניע קדימה נוסו דרכים רבות כגון: גלגלים, הנעה על ידי פדלים, מנועי סילון, רקטות וכן הלאה אך הדרך שהוכחה כטובה ביותר היא בעזרת מדחף אוויר.
קוטר המדחף, יותר מכל קריטריון אחר, משפיע על עוצמת הדחף הנוצר ובתאוריה ככל שהמדחף גדול יותר כך הוא יכול לעבוד לאט יותר על אותה כמות דחף וכך להיות יעיל יותר.
מכיוון שקוטר המדחף מוגבל על ידי מידות הרחפת ומשקל משתמשים במדחף קטן יותר.
החיסרון העיקרי של המדחף הוא הקושי בשמירת דחף אחיד בגלל כיווני הפגיעה השונים של הרוח.
ולכן שמים אותו בבית דמוי צינור אשר מכריח את האוויר לבוא מכיוון אחד ולצאת מהשני.
כשהמדחף מסתובב הוא יוצר דחף אשר בחישובי כוחות מתייחסים אליו כ"קו דחף" אשר יוצא מטבור המאוורר.
את קו הדחף צריך למקם כיוצא מהנקודה הקרובה ככל האפשר למרכז הכובד על מנת למנוע הפעלת מומנטים משתנים בזמן פעולת המדחף.
ולכן אפשר במקום לשים מדחף אחד גדול (שקו הדחף בו יהיה גבוה יחסית) לשים שני מדחפים קטנים יותר שמהם קו הדחף יהיה נמוך יותר וכך ייצרו פחות מומנטים.
שיטה זאת בעייתית יותר בגלל הקושי המכני של התיאום ביניהם.
הרחפת מונעת קדימה בדרך כלל בעזרת מדחף אשר מונע על ידי מנוע.
כאשר המדחף מסתובב נוצר אזור של לחץ נמוך בקדמתו (כמו האפקט הנוצר מעל לכנף מטוס ומעניקה לו את העילוי), דבר הגורם לרחפת "להישאב" קדימה.
כדי לגרום לרחפת לפנות ישנן שתי דרכים; שיטה אחת היא בעזרת מדפים מאחורי המדחף אשר נותנים לאוויר את הזווית הרצויה בעת פגיעתו במדחף, והשיטה השנייה היא הטיית כל המדחף כך שיימשך לכיוון הרצוי.
הבדל נוסף בין השיטות הוא צורת הבנייה של כל מערכת המדחף; בשיטה הראשונה אפשר לקבע את המנוע והמדחף אל הגוף ואילו בשיטה השנייה, המנוע והמדחף צריכים להיות תלויים באוויר על ציר כלשהו.
שתי השיטות טובות ויעילות וכל אחד בוחר איזו שיטה מתאימה לו על פי יכולתו לבנות את המערכת ודרישותיו מן הרחפת.
צריך לשמור על לחץ בפלנום נמוך ככל האפשר ושככל שהרחפת ארוכה וצרה גרר המים יורד.
כאשר סך כל ההתנגדויות שוות לדחף המקסימלי, זוהי המהירות המקסימלית של הרחפת.
סוג הרחפת הפשוט ביותר היא הסוג שמשתמשים בו בתעשייה, להזזת מכונות כבדות.
זוהי בעצם רחפת שטוחה בצורת עיגול או מלבן עם קירות (כמו צורת ארגז הפוך), שמוזרם אליה דרך צינור כמות אוויר בלחץ אשר מתגבר על כמות האוויר הבורח בחלקה התחתון של משטח הרחפת.
רחפת זו מתאפיינת בדרך כלל באטם גומי בתחתיתה שעוזר להתגבר על פגמים במשטח עליו היא מחליקה.
דוגמה: במידה וצריך להזיז מכונה שמשקלה 8000 ק"ג בעזרת 4 משטחי החלקה כלומר על כל משטח 2000 ק"ג עומס, נגיד ששטח כל משטח הוא 1 מטר רבוע וצורתו מרובע.
אז הלחץ הדרוש הוא מסת העומס כפול תאוצת הכבידה, חלקי שטח הכרית:
או במקרה שלנו: היקף משטח ההחלקה הוא מטר על מטר ולכן הוא 4 מטר בסה"כ ובמידה ואנחנו רוצים שהמשטח ירחף בגובה של 3 מ"מ (המרווח בין חלקו התחתון של משטח החלקה לבין הרצפה) אזי שטח בריחת האוויר הוא: .
על מנת לחשב את כמות האוויר הכוללת (הספיקה והלחץ) הנדרשים על מנת לגרום לריחוף המשטח, עלינו לקחת בחשבון מספר עקרונות בסיסיים של מכניקת הזורמים.
רחפות הן כלי תחבורה וככלי תחבורה הן נעות כל הזמן דבר אשר משנה את ספיקת האוויר הדרושה והלחץ הדרוש בגלל תנועת הרחפת מעלה מטה.
אפשר להבין את זה על ידי הפלת עצם במסה מסוימת מגובה מסוים על משקל.
המשקל יראה ברגע הפגיעה משקל גבוה יותר מהאמיתי של אותו עצם מכיוון שלעצם תתווסף האנרגיה הפוטנציאלית של גובה הנפילה.
ברחפת כל נפילה כזאת (אחרי מעבר מכשול) מעלה רגעית את לחץ האוויר בפלנום כאשר ברגע שלפני יש רגעית לחץ נמוך בפלנום.
מה שנוצר מתופעה זו הוא שינוי בנקודת העבודה של המאוורר, נקודת העבודה של המאוורר נעה לאורך קו הלחץ סטטי בזמן שהלחץ בפלנום משתנה, מה שגורם לשינוי בספיקת המאוורר.
כשהלחץ עולה, הספיקה יורדת וזה הוא המצב הבעייתי יותר מבין שני המצבים האפשריים.
נקודת העבודה נעה על אותו קו.
במידה ועליית הלחץ קטנה יחסית, יתגבר המנוע על שינוי זה אך במידה והשינוי משמעותי, תרד נצילות המאוורר ותעלה צריכת ההספק מהמנוע.
דבר זה יכול לנבוע גם ממשקל גבוה מהמצופה על הרחפת אך במקרים כאלה אפשר לעשות תיקון בסל"ד מנוע אשר יתגבר על הבעיה.
החצאית הוא אחד החלקים החשובים ביותר ברחפת.
תפקידה, ליצור את הפלנום (חלל האוויר הנוצר בתחתית הרחפת).
בהיעדר אותו פלנום, לחץ האוויר הפועל מטה ומוחזר חזרה אל תחתית הרחפת, לא יוחזר מעלה אלא "יברח" מהצדדים ויכריח את הרחפת להשתמש רק בכוח הדחף של מאוורר העילוי כדי לקבל את העילוי הנדרש להתגברות על כוח המשיכה.
עם השנים התפתחו שיטות שונות ליצירת הפלנום אשר השתנו עם הדרישה ליעילות גבוהה יותר ובהתאם לטכנולוגיה המתפתחת תמיד.
בפרק זה ניתנים הסברים על החצאיות השונות.
אומנם קיימים סוגי חצאיות נוספים, אך כאן הובאו הסוגים הבאים ולפי הסדר הבא בגלל חשיבותם להבנת התפתחות החצאית.
חצאית האוויר היא סוג החצאית הראשון שהיה בשימוש.
זהו בעצם וילון אוויר היוצא מהיקף הרחפת כלפי מטה ויוצר הפרדה בין הלחץ האטמוספירי שמחוץ לפלנום לבין הלחץ הנבנה בפלנום.
שיטה זאת הייתה יעילה רק לגובה ריחוף נמוך מאוד (מספר מילימטרים בודדים).
אך לגובה רב יותר ספיקת האוויר הדרושה הייתה גבוהה מאוד ולא כלכלית.
בניסיונות הראשונים השתמשו בחצאית המברשת.
צורה זו בנויה מחבילת סיבים אשר הוצמדו מסביב לגוף הרחפת ויצרו איזה שהיא חסימה חלקית על ההיקף.
בחלק מהרחפות היה אפשר לשנות את גובה המברשת על ידי שליטה מתא הנהג.
צורת חצאית זו הייתה יעילה יותר מחצאית האוויר אך עדיין לא הייתה אטומה מספיק.
חצאית הקונוס הומצאה בשנת 1959 על ידי המהנדס והממציא הצרפתי ג'ין ברטין.
חצאית הקונוס הנקראת גם חצאית "התא" בנויה מקונוס קטום הפוך, שמחובר בהיקף הרחפת והולך ומצר כלפי מטה.
חצאית הקונוס לא נפוצה במיוחד אך הפשוטה ביותר.
וכיום מוסיפים קונוסים קטנים בתחתית גוף הרחפת כדי לשפר את יציבותה.
בלון מלא אוויר המקיף את הרחפת בתחתיתה.
הלחץ בחצאית גבוה מן הלחץ שבפלנום דבר המשמר את צורת הבלון.
הפרש לחצים זה מושג על ידי אחת משתי שיטות המוצגות להלן:
שיטת הזרימה המלאה אשר מזרימה את האוויר קודם כל לתוך החצאית ומשם בעזרת חורים בצידה הפנימי של החצאית עובר האוויר אל הפלנום.
בעזרת בחירת מספר חורים וגודלם ניתן לקבוע את הפרש הלחצים שבין החצאית לפלנום.
שיטת הזרימה החלקית המזרימה בעזרת נחיר בעל שטח של 10% משטח מאוורר העילוי אוויר אל החצאית ועל ידי כך שומרת על לחץ גבוה.
שיטה זו בעייתית יותר מכיוון שהחצאית צריכה להיות אטומה לגמרי ובמידה ונוצרו חורים בחומר החצאית לא ישמר הפרש הלחצים, מה שיגרום לפגיעה ביציבות.
חצאית הבלון היא חצאית יחסית קלה לעיצוב ולבניה אך נותנת נסיעה קשיחה יותר ועבירות פחות טובה מחצאית המקטעים, דבר התלוי גם ביחס הלחצים בין הלחץ בכרית ללחץ בפלנום.
כדי לעצב את חתך הרוחב של החצאית, צריך קודם כל להחליט על גובה החתך והוא צריך להיות בערך שמינית מרוחב הרחפת.
חתך הרוחב של החצאית בנוי משני רדיוסים, רדיוס פנימי (ir) ורדיוס חיצוני (or).
כדי לפשט את העניין ניתן לשער שנקודת המגע עם הקרקע היא בדיוק מתחת להיקפה החיצוני של גוף הרחפת ולכן הרדיוס החיצוני שווה למחצית המרחק בין הקרקע לנקודת הקיבוע לגוף הרחפת.
למעשה נקודת המגע נמצאת קצת פנימה מקצה ההיקף החיצוני של הרחפת ולמען היציבות אסור שתהיה מחוץ להיקף.
על מנת למצוא את הרדיוס הפנימי (ir) צריך להכפיל את הרדיוס החיצוני (or) במקדם שנבחר מהטבלה הנ"ל על פי יחס הלחצים הדרוש יחס הלחצים תלוי ברמת היציבות הדרושה ככל שהיחס גדול יותר היציבות טובה יותר, אבל על חשבון ביצועים בשטח גלי ושחיקה מוגברת של החצאית בשטח משובש.
מתוך חישוב הרדיוס הפנימי אנו מקבלים את נקודת הקיבוע הפנימית של החצאית.
כאשר מחשבים כך את חתך הרוחב של החצאית מתקבלת חצאית מאוזנת גאומטרית ותקבל את הצורה הנכונה בזמן מילוי האוויר בתנאי שיחס הלחצים הוערך נכונה.
לקשת הקדמית של החצאית יש נטייה לרדת מטה ו"לחרוש" את האדמה ולכן בדרך כלל מתוכנן חתך הרוחב של אותה חצאית באשר החלק החיצוני יותר מכונס פנימה מאשר החלק הפנימי.
צורה זו בעייתית ליצירה אך הכרחית ועושים זאת בזמן יצור החצאית.
צידו הפנימי של חתך רוחב הקשת דומה ברדיוסו רדיוס הפנימי של שאר החצאית, אך הרדיוס החיצוני קטן יותר ונקודת המגע עם הקרקע נמצאת עכשיו בנקודה פנימית יותר מקצה גוף הרחפת.
חיבורי הקשת אל החתך הרוחבי שבצידיה של הרחפת צריכים להיות מאחורי אותה נקודת מגע קדמית ואת זאת ניתן להשיג על ידי עיצוב נקודת העיגון של החצאית לגוף.
אם הקשת הקדמית של החצאית היא ישרה עם פינות מרובעות בחיבור לחצאית של הצדדים, תהיה לחצאית נטייה להתנפח ולהתעגל.
כדי להתגבר על בעיה זו צריך לעשות רדיוס פנימי גדול בצורה משמעותית מהרדיוס החיצוני דבר אשר יגרום למשיכה פנימה של החצאית.
לתכנון החתך הזה לוקחים את הרדיוס המתקבל מגובה החצאית (כמו בתכנון חתך הרוחב, בערך 1/8 מרוחב הרחפת).
את הרדיוס הזה מכפילים ב-0.85 ומקבלים את הרדיוס החיצוני של החתך, ובהכפלתו בפקטור מהטבלה הנ"ל מתקבל הרדיוס הפנימי.
חצאית הבלון דורשת מס' חורי הזנה בצידה הפנימי (הפונה לפלנום) כדי להעביר את האוויר מן החצאית אל הפלנום, אך לא עושים חורים בחלקה האחורי של הרחפת מכיוון שלחורים אלו יש נטייה לאסוף מים אל תוך החצאית.
גודל חורים אלו משתנה בין כל רחפת אך נעים בקוטרם בין 7 ל-15 ס"מ כאשר שטח החורים הכולל צריך להיות כשליש משטח מאוורר העילוי אך מומלץ להתחיל עם חורים בעלי שטח של רבע מהשטח ובמידת הצורך ליצור חורים נוספים או להגדיל את הקיימים.
שיטה זו עדיפה מכיוון שזה בלתי אפשרי לחשב את הפסדי הלחץ ועדיף יחס לחצים גבוה מדי מאשר נמוך מדי, מה גם שאפשר לתקן את היחס הגבוה אך ביחס נמוך מדי צריך לייצר חצאית חדשה.
לסיכום: חסרונותיה של חצאית זו הן: רוחב חצאית גדול, כמות חומר גדולה, ובלאי גבוה בתנאי שטח גסים.
חצאית המקטעים היא חצאית הבנויה מחלקים רבים המחוברים ביחד.
שיטת בנייה זאת נקראת גם חצאית אצבע.
כל חלק יכול להתנפח ולהתרוקן מבלי לפגוע בלחץ הכולל של החצאית וכך נותן עבירות טובה יותר בשטח משובש.
חצאית האצבע נקראת כך בגלל צורתה הדומה לצורת האצבע האנושית כאשר מקפלים אותה.
את אותם חלקים שונים מחברים אחד לשני ולאחר מכן לגוף לאחר שמקפלים אותם לצורת אקורדיון וכך יוצרים את מרחב הניפוח.
כדי לשמר את גמישות החצאית, החיבור לגוף מתבצע בעזרת רצועה קשיחה כלשהי (לייסט) אשר מחברת את כל החצאית כמקטע אחד.
גם את החיבורים שבין הצדדים לקדימה ולאחורה (הפינות) מחברים בעזרת רצועה שכזאת מבפנים ומבחוץ.
חצאית האצבע משמשת כקשת קדמית יעילה מאוד בגלל יעילות צורה זו במעבר פני שטח גסים ובמניעת רסס מים ואבק.
בנוסף יתרון בולט של חצאית האצבע הוא התנגדות נמוכה יחסית על פני שטח גסים.
וסגירה טובה מפני מבריחת הלחץ בפלנום, דבר המתבטא בצריכת אנרגיה נמוכה יותר מן המנוע.
חצאית האצבע נותנת נסיעה רכה יותר ופחות קפיצית אך פחות יציבה מחצאית הבלון.
חצאית האצבע נוטה להישחק יותר מחצאית הבלון אך מכיוון שהיא עשויה ממקטעים שונים קל יחסית לתקנה ואפשר פשוט להחליף קטע שלם כמובן שלפני זה אפשר פשוט לתפור טלאי על החלקים השחוקים.
לכל חצאית יתרונותיה וחסרונותיה כפי שניתן לראות בטבלה, עלינו לבחור את החצאית המתאימה לצרכינו.
קיימים שילובים שונים של סוגי חצאיות כגון חצאית בלון ועליה אצבעות או חצאית בלון ועליה קונוסים וכדומה וכך ניתן לשלב בין יתרונות שונים של החצאיות.
ישנם דרכים רבות לבנות את גוף הרחפת כאשר כל הדרכים שאפשר לחשוב עליהם נכונות כל עוד המבנה מספיק חזק לעמוד בעומסים שפועלים עליו, כאשר המבנה צריך להיות קל משקל ככל האפשר.
בתחילה כל הרחפות היו בנויות מעץ ועדיין יש שימוש בחלקים מסוימים של הרחפת בעץ אך כיום הן בנויות (הרחפות הקטנות בעיקר) מסיבי זכוכית או פלסטיק ואלומיניום, אשר קלים מעץ אך בעלי חוזק גבוה מספיק.
כדי לעשות אותן קלות יחסית ושיצופו על המים את מילוי הגוף עושים בעזרת חומר פלסטי מוקצף.
את החיבורים בעץ עושים בעזרת דבק ומסמרים, ובאלומיניום באמצעות ריתוך.
את גוף הרחפת צריך לבנות מחומר צף על מנת שאם תהיה תקלה כלשהי כאשר אתה מרחף מעל מים, הרחפת לא תשקע.
כמו כן החומרים צריכים להיות עמידים במים.
צורת הגוף צריכה להיות אווירו-דינמית כדי להקטין למינימום את התנגדות האוויר.
את המנועים צריך למקם בצורה מאוזנת ככל האפשר מבחינת רוחב הרחפת ובציר האורכי, צריך להיות איזון כולל של כל העומסים כולל המנוע והמטען האנושי הרגשי.
תושבות המנוע צריכות לשכך ככל האפשר את הרעידות של המנוע ונקודות חיבור התושבות לגוף הרחפת צריכות להיות מחוזקות עוד בשלב בניית הגוף.
מעולם לא פותחו מנועים במיוחד לרחפות ולכן תמיד משתמשים במנועים שפותחו למטרות אחרות כגון מנוע של אופנוע שלג או של טרקטורון מעופף.
מסיבה זו בחירת המנוע תמיד הייתה בעיה גדולה בדרך לבנות רחפת זולה ואמינה עם ביצועים סבירים.
מנוע 2 פעימות הוא מנוע אשר מתאים מאוד לרחפות קטנות, בעיקר בגלל יחס הכוח למשקל שלו.
חסרונותיו העיקריים הן הרעידות החזקות שהוא יוצר, צריכת דלק גבוהה והאמינות הנמוכה שלו.
יתרונותיו של מנוע 4 פעימות מכסות את כל חסרונותיו של מנוע ה-2 פעימות הוא רועד פחות מרעיש פחות חסכוני בדלק ואמין הרבה יותר.
בשנים האחרונות התחילו גם להשתמש במנועי דיזל ברחפות אשר מספק הספק טוב גם בסל"ד נמוך, אמינותו גבוהה מאוד ואין לו בעיה לעבוד במשך הרבה זמן.
כמו כן הוא מייצר פחות רעש וצריכת הדלק גם כן נמוכה יותר.
חסרונו העיקרי הוא משקלו העצום ולכן משתמשים בו ברחפות בינוניות או גדולות.
רטורנו הוא מרכז גמילה מהתמכרויות.
רטורנו הוקמה בשנת 1990 במקסיקו על מנת לסייע לצעירים היהודיים להיחלץ מהתמכרויות, הצלחת המודל במקסיקו הביאה להעתקתו לקהילות יהודיות נוספות ברחבי אמריקה הלטינית ולהקמת המודל הישראלי בשנת 1996 כאשר המטרה היא לסייע למכורים ובני משפחותיהם.
מרכז רטורנו בארץ שוכן בכפר בגבעת שמש, מעל צרעה שליד בית שמש.
במרכז פועלות שתי קהילות גמילה טיפוליות: אחת מיועדת למבוגרים והשנייה לבני נוער.
בקהילות אלו מטופלים עשרות גברים ונשים מכל גוני האוכלוסייה הדתית בישראל אשר סובלים ממחלת ההתמכרות לגווניה: אלכוהול, סמים, הימורים, אינטרנט, מין, והפרעות אכילה, המתחם הוא בהפרדה.
רטורנו פועל גם בתחום המניעה וההסברה.
כחלק מפעילות המניעה, רטורנו מפעילה ימי עיון בבתי ספר, בחברות הייטק, סוכנויות ביטוח וכן לחיילי צה"ל ביחידות השונות.
ברטורנו קיימות מספר תוכניות טיפול אשר נועדו לתת מענה למגוון אנשים במצוקות שונות.
המוסד משמש בעיקר בני נוער וצעירים מכורים לסמים.
יו"ר המוסד היה פרופ' שלמה אקשטיין ומנהל המוסד הוא בנו הרב איתן אקשטיין.
בדצמבר 2021 חשף תחקיר של אתר "המקום הכי חם בגיהנום" כי תנאי המחיה במקום עלובים והמדריכים סובלים מהלנת שכר, חוסר הכשרה ותמיכה נפשית, ונאלצים לעבוד משמרות ארוכות.
בעקבות התחקיר, במאי 2022, משרד הרווחה הורה על סגירת המוסד והפניית הנערים למסגרות חלופיות, המקום לא נסגר והמשיך לפעול לאחר מכן.
רחפניים (שם מדעי: Syrphidae) היא משפחה של זבובים המונה בערך 6000 מינים, מהם כ-112 מצויים בישראל.
שמם נגזר מדרך מעופם הטיפוסית: ריחוף באוויר במקום אחד על ידי רפרוף כנפיים מהיר מאוד.
במינים רבים מראהו של הבוגר בעל דמיון רב לחרקים בעלי עוקץ ארסי כמו צרעות ודבורים, הן בדגמי הצבע, במבנה הגוף, בהתנהגות ובשעירות.
תופעה זאת נקראת חקיינות (mimicry) ונחשבת כדרך הגנה מפני טורפים.
גוף הבוגר מאופיין לרוב בכתמים או פסים צהובים, כתומים או לבנים.
מינים רבים שעירים, אך יש גם קרחים; שלא כמו במשפחות רבות אחרות בסדרת הזבובאים, הרחפניים חסרי זיפים.
באמצע הכנף ניכר עורק מדומה ארוך, שהוא למעשה קפל של הכנף; עורק זה מהווה סימן זיהוי לרחפניים.
ראשו מנוון, הוא חסר רגליים ופתחי הנשימה שלו, הנמצאים בקצה הגוף האחורי, הם בעלי מסגרות קוטיקלריות.
זו היא אחת המשפחות המגוונות מבחינת מבנה הגוף ודרך ההזנה של הזחלים, בסדרת הזבובאים כשחלקם פרזיטואידים.
בישראל, בוגרי הרחפניים נצפים בכל החודשים ובכל אזורי הארץ.
רשימת חלקית של המינים בישראל
רטטוי הוא מאכל מהמטבח הצרפתי האופייני לאזור הפרובאנס, המורכב מירקות מבושלים.
השם "רטטוי" מקורו בפועל הצרפתי touiller, שפירושו "להקפיץ אוכל".
מוצא המנה באזור שסביב העיר ניס של ימינו, שם שימשה כתבשיל לאיכרים עניים, שהיו מכינים אותה בחודשי הקיץ מירקות העונה: קישואים, עגבניות, פלפלים ירוקים ואדומים, בצל ושום.
במקור היו אלה המרכיבים הבלעדיים שנכללו במנה, אולם כיום נהוג להוסיף גם חציל לתערובת.
הירקות מתובלים בעשבי תיבול שונים, ומוקפצים קלות בשמן זית.
ישנן שתי דרכים מקובלות להכנת רטטוי.
באחת – הירקות השונים מבושלים בנפרד ומעורבבים יחד לקראת סיום הבישול.
בשנייה – השום, הבצל, הקישוא, החציל והפלפלים מבושלים יחד למשך פרק זמן ארוך על אש נמוכה, ומעורבבים עם העגבניות כשהם רכים ומתחילים להזהיב.
העיקר בשתי שיטות ההכנה הוא לוודא כי הירקות, ובמיוחד החציל, מבושלים במידה מספקת.
את המנה מגישים בדרך כלל כתוספת, אך לעיתים גם כמנה העיקרית בתוספת אורז או לחם.
במטבחים שונים ישנן גרסאות שונות לרטטוי הצרפתי, ולהן שמות אחרים, כגון הקפונטה מהמטבח האיטלקי, הגיבץ' מהמטבח הבלקני והפיסטו מהמטבח הספרדי.
רטטוי הוא סרט קומי אמריקאי בהנפשה ממוחשבת של פיקסאר משנת 2007. הסרט עוסק בעכברוש קטן בשם רמי החולם להיות שף, ועוזר לעובד מסעדה כושל להיות שף מוצלח.
הסרט נכתב ובוים על ידי בראד בירד.
בהשראת הסרט הופק סרט קצר בשם "חברך העכברוש", אשר הופץ כבונוס למהדורות הביתיות שלו.
הסרט מלווה את סיפורו של רמי, עכברוש בעל רגישות גבוהה לריחות וטעמים ותאווה גדולה להכנת מזון גורמה.
רמי מתגורר בעליית גג באזור כפרי עם משפחתו המורחבת, המונהגת על ידי אביו.
את כישרונו של רמי מנצלים העכברושים לאיתור רעלים במזון האשפתות שלהם.
במהלך אחד מניסיונות הבישול שלו, נכנס רמי למטבח שמתחת לעליית הגג.
בעלת הבית מגלה אותו וחושפת את מושבת העכברושים בעליית הגג.
העכברושים נמלטים מהבית, ובמהלך המהומה רמי מאבד את עקבותיהם.
רמי מדמיין לצידו את השף גוסטו, בעל מסעדה מפורסמת, שנפטר משברון לב לאחר שהוסר ממנה כוכב איכות מסעדות, וזה מלווה אותו בעודו תועה במערכת הביובים.
במהלך שיטוטיו מגלה רמי שהוא הגיע לפריז, היישר למטבח מסעדתו של גוסטו.
רמי מועד ונופל לתוך המטבח, אך נמנע מלהימלט ממנו לפני שהוא מתקן מרק שקולקל בטעות על ידי לינגוויני, נער האשפות החדש של המסעדה.
רמי נלכד ומשימת חיסולו מוטלת על לינגוויני, שעליו מוטל גם להכין מחדש את אותו מרק שזכה לשבחים.
רמי חושף בפני לינגוויני את יכולתם של העכברושים לתקשורת ברמה גבוהה ומודה שהוא זה שידע להכין את המרק.
השניים מחליטים לשתף פעולה, כדי שלינגוויני ישמור על מקום עבודתו וכדי שרמי יוכל לעסוק בהכנת אוכל.