tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אמריקה חוגגת הייתה ספיישל טלוויזיוני, ששודר כחלק מהאירועים שלאחר ההשבעה של ג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית ב-20 בינואר 2021 בהנחיית השחקן טום הנקס ובהפקתם של ריקי קירשנר וגלן וייס.
באירוע הוצגו הופעות מוזיקליות ונאומים של אמריקאים שונים, כולל אלה של הנשיא הטרי ג'ו ביידן וסגנית הנשיא הנכנסת, קמלה האריס.
הנשפים המסורתיים, שלעיתים כוללים מאות מכובדים שבאים על מנת לראות את הנשיא והגברת הראשונה של ארצות הברית בשעות לילה מאוחרות, לא נערכו לאור התפרצות נגיף הקורונה בארצות הברית, ובשל כך הוחלט לשדר במרבית רשתות הטלוויזיה הגדולות במדינה את ספיישל "אמריקה חוגגת" שהונחה על ידי טום הנקס.
לאחר נאומו הקצר של ביידן שרו ג'סטין טימברלייק ואנט קלמונס שרו את שירם "Batter Dats" מממפיס שבטנסי, לאחר מכן מקנזי אדמס, מורה בבית ספר יסודי שבמדינת וושינגטון הציגה את להקת פו פייטרס, סולן הלהקה, דייב גרוהל הודה למחנכים על הדרכים היצירתיות איתן התגברו על אתגרי הלמידה במהלך מגפת הקורונה.
לאחר השיר כ-4 חברים ממשלחות 63/64 לתחנת החלל הבינלאומית בירכו את הצופים בתוכנית דרך שידור מתחנת החלל, שרה פולר שהייתה האישה הראשונה ששיחקה במשחק כדורגל ב-Power Five conferences הציגה את סגנית נשיא ארצות הברית, קמלה האריס, לאחר הצגתה של האריס שר השחקן והזמר, ג'ון לג'נד את "Feeling Good".
לאחר ברכתם של קלינטון, בוש ואובמה חגגה דמי לובאטו עם עובדי בריאות שהיו בחזית המאבק במגפת הקורונה בארצות הברית וביצעה את שירו של ביל וית'רס, Lovely Day.
התוכנית הסתיימה כאשר קייטי פרי שרה את אחד משיריה המוכרים, Firework במהלך מופע זיקוקין די-נור שנערך מול אנדרטת וושינגטון וכן לאחר שנראה ביידן ואשתו (ומתוקף כך הגברת הראשונה של ארצות הברית), ג'יל ביידן והאריס ובעלה (ומתוקף כך האדון השני של ארצות הברית), דאגלס אמהוף הצופים במופע מהבית הלבן ומאנדרטת לינקולן.
אנתוני גסקין שליח של רשת המשלוחים UPS מידלוטיאן, וירג'יניה הציג את ג'ון בון ג'ובי ג'ו ביידן נשיא ארצות הברית אנדרטת לינקולן, וושינגטון די.
קוואנו בל ילד בן 8 שהקים מזווה אוכל משלו גייתרסבורג, מרילנד הציגו את אנט קלמונס וג'סטין טימברלייק מקנזי אדמס מורה בבית ספר יסודי סיאטל, וושינגטון הציג ואת פו פייטרסבלאק פומאסColorsאוסטין, טקסס קרי וושינגטון שחקנית לוס אנג'לס, קליפורניה חוסה אנדרס שף ופילנתרופ וושינגטון די.
הציגה את מורגן מארש מק'גלוןדי ג'יי קאסידי , אוזונה ולואיס פונסיTaki Taki וDespacitoלוס אנג'לס, קליפורניה מורגן מארש מק'גלון תלמידת בית ספר יסודי שגייסה כסף עבור אנשים רעבים באמצעות יצירת דוכן לימונדה מקוון.
סנדרה לינדזי אחות, הייתה אמריקאית הראשונה שקיבלה חיסון נגד COVID-19 ניו יורק סיטי, מדינת ניו יורק הציגה את טיילר הארבד ואת טים מקגרו ביל קלינטון, ג'ורג' ווקר בוש וברק אובמה נשיאי ארצות הברית לשעבר אמפיתיאטרון הזיכרון, וירג'יניהדמי לובאטוLovely Dayלוס אנג'לס, קליפורניהקייטי פריFireworkהמול
אמריקה: הסרט הוא סרט פרודיה קומי-מדע בדיוני מונפש למבוגרים משנת 2021, המבוסס באופן רופף על קורות חייהם של האבות המייסדים של ארצות הברית ועל המהפכה האמריקאית, שבוים על ידי מאט תומפסון ונכתב על ידי דייב קאלהם.
הסרט, שמדורג בדירוג R, עלה לשידור בשירות הזרמת המדיה של נטפליקס ב-30 ביוני 2021.
בעולם ובציר זמן חלופי, הנשיא ג'ורג' וושינגטון ואנשיו יוצאים למלחמה על מנת להציל את מדינתם מידי הבריטים ולשחררה לחופשי.
צ'נינג טייטום – ג'ורג' וושינגטון
ג'ייסון מנטזוקאס – סם אדמס
אוליביה מאן – תומאס אדיסון, גרסה נשית המבוססת באפן רופף על דמותו של תומאס אדיסון.
ג'ודי גריר – מרתה וושינגטון, אשתו של ג'ורג'.
ויל פורטה – אייב לינקולן
סיימון פג – המלך ג'יימס
אנדי סמברג – בנדיקט ארנולד
במרץ 2017, הודיעו פיל לורד וכריסטופר מילר על הפקת סרט אנימציה מקורי עבור נטפליקס, שידורג בדירוג R ויעסוק באופן רופף ובעל חירויות נרטיביות במהפכה האמריקאית ובקורות חייהם של האבות המייסדים של אמריקה, לצדם של ויל אלגרה, מאט תומפסון, אדם ריד, צ'נינג טייטום, ריד קרולין ופיטר קירנן.
עוד נמסר כי את התסריט יכתוב התסריטאי דייוויד קאלהם ועל בימוי הסרט יהיה אמון תומפסון, בפרויקט הביכורים שלו כבמאי.
לאחר המהפכה האמריקאית התייחס המונח אמריקה הצפונית הבריטית לנחלותיה של ממלכת בריטניה הגדולה באזור קנדה של ימינו.
מונח זה שימש לראשונה באופן לא רשמי בשנת 1783, אך היה נדיר לפני הדו"ח לענייני צפון אמריקה הבריטית (1839), המכונה בדרך כלל דוח דורהאם.
האיים הקריביים, איי הודו המערבית הבריטיים ומושבות סוכר אירופאיות אחרות היו במרכז סחר העבדים האטלנטי.
האנגלים הקימו והרחיבו מספר מושבות במהלך המאה ה-17 בעולם החדש.
מאוחר יותר תפסה אמריקה הבריטית שטחים נרחבים עם חוזה פריז (1763), שהביא לסיום מלחמת הצרפתים והאינדיאנים באמריקה ומלחמת שבע השנים באירופה.
בתחילת מלחמת העצמאות האמריקאית בשנת 1775 כללה האימפריה הבריטית 23 מושבות וטריטוריות ביבשת צפון אמריקה.
חוזה פריז (1783) סיים את המלחמה, ובריטניה איבדה חלק ניכר משטח זה לארצות הברית שזה עתה הוקמה.
בנוסף, בריטניה ויתרה על מזרח ומערב פלורידה לממלכת ספרד, אשר בתורה מסרה אותם לארצות הברית בשנת 1821. מרבית המושבות שנותרו מצפון הקימו את קנדה בשנת 1867, ואילו דומיניון ניופאונדלנד הצטרף בשנת 1949.
מספר מושבות אנגליות הוקמו באמריקה בין השנים 1607–1670 על ידי אנשים פרטיים וחברות שמשקיעיהם ציפו להפיק פרי מההשקעות שלהם.
הם קיבלו צ'רטרים מסחריים על ידי ג'יימס הראשון, מלך אנגליה, צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה, הפרלמנט וצ'ארלס השני, מלך אנגליה.
חברת לונדון הקימה את יישוב הקבע הראשון בשנת 1607 על נהר ג'יימס בג'יימסטאון, וירג'יניה במעלה הזרם ממפרץ צ'ספיק.
לאחר 1620 האבות העולים הקימו את מושבת פלימות' בניו אינגלנד.
קתולים אנגלים יישבו את פרובינציית מרילנד בשנת 1634, תחת ססילוס קלברט, הלורד השני של בולטימור.
מחלקה ממלכתית בלונדון המכונה מחלקת הדרום שלטה בכל המושבות החל משנת 1660, וכן ועדה של המועצה הסמויה בשם מועצת המסחר והמטעים.
ב-1768 הקים הפרלמנט מחלקה ממלכתית ספציפית עבור אמריקה, אך היא פורקה בשנת 1782 כאשר משרד הפנים לקח אחריות על הנכסים שנותרו של צפון אמריקה הבריטית במזרח קנדה, בפלורידה ובאיי הודו המערבית.
מושבות צפון אמריקה בשנת 1775
שלוש עשרה המושבות שהפכו למדינות המקוריות של ארצות הברית:
מושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס
מושבות וטריטוריות שהפכו לחלק מקנדה :
פרובינציית קוויבק צפונית מזרחית לאגמים הגדולים (כולל לברדור עד 1791)
נובה סקוטיה (כולל ניו ברנזוויק עד 1784)
מושבות וטריטוריות שהועברו לספרד או לארצות הברית בשנת 1783:
פרובינציית מזרח פלורידה (ספרד 1783–1823, ארצות הברית אחרי 1823)
פרובינציית מערב פלורידה (ספרד 1783–1823, ארצות הברית אחרי 1823)
השמורה האינדיאנית (ארצות הברית אחרי 1783)
פרובינציית קוויבק מדרום-מערב לאגמים הגדולים (ארצות הברית אחרי 1783)
מושבות באיים הקריביים, אמצע האוקיינוס האטלנטי ודרום אמריקה בשנת 1783
סנט כריסטופר (הביר דה פקטו)
נחלות אחרות באיי וינדוורד הבריטית
האי טובגו (נותק מגרנדה בשנת 1768)
האי דומיניקה (נותק מגרנדה בשנת 1770)
סימפסון: סיפור פשע אמריקאי היא שמה של העונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה מבית FX "סיפור פשע אמריקאי".
העונה, ששודרה לראשונה ב-2 בפברואר 2016, סובבת סביב פרשת משפט הרצח של או.
סימפסון ומבוססת על ספרו של ג'פרי טובין המרוץ של החיים שלו: המדינה נגד או.
בטקס פרסי אמי לבידור בפריים טיים ה-68, העונה קיבלה 22 מועמדויות לפרסי אמי, ב-13 קטגוריות, וזכתה בתשעה, כולל בפרס המיני-סדרה הטובה ביותר בפריים טיים, שנייה רק למשחקי הכס באותה שנה, שזכתה ב-12 פרסים.
העונה זכתה גם בפרסי גלובוס הזהב בקטגוריית המיני סדרה או סרט הטלוויזיה הטובים ביותר והשחקנית הטובה ביותר - במיני סדרה או סרט טלוויזיה לשרה פולסון.
שרה פולסון – מרסיה קלארק
דייוויד שווימר – רוברט קרדשיאן
ג'ון טרבולטה – רוברט שפירו
קובה גודינג ג'וניור – או.
ברוס גרינווד – גיל גראסטי
סטרלינג קיי בראון – כריסטופר דארדן
קנת' צ'וי – לאנס איטו
כריסטיאן קלמנטון – ויליאם הודג'מן
קוני בריטון – פיי רזניק
סלמה בלייר – קריס ג'נר
ג'ורדנה ברוסטר – דניס בראון
בילי מגנוסן – קאטו קילין
שריל לאד – לינל שפירו
מייקל מקגריידי – פיליפ ואנטר
סטיבן פסקואלה – מארק פורהמן
לאונרד רוברטס – דניס שצמן
כריס באוור – הבלש טום לאנג
אוון הנדלר – אלן דרשוביץ
כריס קונר – ג'פרי טובין
מלקולם-ג'מאל וורנר – אל קאולינגס
רוב מורו – בארי סצאק
רוברט מורס – דומיניק דאן
צילומי הסדרה החלו ב-14 במאי 2015 בלוס אנג'לס, קליפורניה.
אמריקה לא יכולה לעשות שום דבר נגדנו היא סיסמה ששימשה במקור המנהיג העליון של איראן לשעבר, האייתוללה רוחאללה חומייני, במהלך משבר בני הערובה באיראן, כדי להבטיח לאיראנים שארצות הברית לא תוכל להחזיר את השאה המודח מוחמד רזא פהלווי בחזרה לכס המלכות הפרסי.
ההצהרה הפכה אז לסיסמה לא רשמית עבור המהפכה האיראנית שהביאה להקמת רפובליקה אסלאמית באיראן תחת שלטונו של חומייני.
בתגובה לבקשת איראן להסגרת השאה מוחמד רזא פהלווי, נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר סיפק את תוכניות הנסיעה של השאה לפנמה.
בכך ביקש קרטר לבטל את אפשרות ההסגרה בתמורה לבני ערובה שהוחזקו על ידי איראן למשך 444 ימים, לאחר שקבוצה של סטודנטים מהפכנים איראניים פרצו ונכנסו לשגרירות ארצות הברית בטהראן ולקחו את צוות השגרירות כבני ערובה, בתגובה לארצות הברית שהציעה מקלט מדיני לשאה.
שבוע לאחר התקרית, נכסים איראניים הוקפאו על ידי ארצות הברית.
עם זאת, למרות מה שנחשב על ידי איראן כאיומים בינלאומיים, עדיין הייתה אפשרות לקיים משפטים כנגד מרגלים אמריקאים לכאורה, ותגובתו של האייתוללה חומייני נגד איום קרטר המתפרסמת באופן קבוע על ידי כלי תקשורת בינלאומיים, הייתה הסיסמה "אמריקה לא יכולה לעשות שום דבר נגדנו".
הסיסמה הופיעה על קירות וכרזות רבים כגון שלט חוצות לאורך הגבול בין איראן לעיראק, ועל כרזה שנתלתה מול כטב"מ RQ-170 אמריקאי שנתפס באיראן.
הסיסמה שימשה גם את עלי ח'אמנאי, יורשו של חומייני, או נרמזה בצורה שונה.
הוא שימש גם כמה פקידים איראנים אחרים.
הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה שחורה משנת 1965 בבימויו של טוני ריצ'רדסון, עם רוברט מורס, אנג'נט קומר, ג'ונתן וינטרס ורוד סטייגר בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן הסאטירי "The Loved One" (האהוב) של אוולין וו משנת 1948 שהוא סאטירה על החברה האמריקאית בכלל ועל התייחסותה לעסקי קבורת מתים בפרט.
חלק גדול מהסרט צולם בבית קברות 'פורסט לון' שבתחומי העיר גלנדייל (קליפורניה).
דניס ברלו (רוברט מורס) טס מבריטניה ללוס אנג'לס לפגוש את דוד סר פרנסיס הינלי (ג'ון גילגוד), במאי מפורסם בהוליווד.
הינלי מציג אותו בפני סר אמברוס אברקומרי (רוברט מורלי) שעומד בראש הקהילה הבריטית בהוליווד ומשגיח שייצגו כראוי את בריטניה.
הינלי עובד כבר 30 שנה בהוליווד, אך המפיק די.ג'יי.
(רודי מקדואל) מפטר אותו כי לדעתו כבר אינו יעיל.
הינסלי תולה את עצמו ואברקורמבי מטיל על דניס לסדר לו הלווייה מכובדת וממליץ על בית ההלוויות המפורסם הנמצא בבית הקברות "Whispering Glades"
דניס נכנס לבית הקברות המרשים שבו נערכים גם סיורים למטיילים על ידי מדריך (טב הנטר).
הוא נפגש עם בחורה יפה בשם איימי (אנג'נט קומר) שעובדת כקוסמטיקאית על הגופות, שעורכת לו סיור ברחבי בית הקברות.
היא מפגישה אותו עם היועץ הראשי מר סארקר (ליברצ'ה) שמציג לפניו את כל האפשרויות (עם אש תמיד או רק בעת אזכרות?
איימי מכירה לו את החונט הראשי מר ג'ויבוי.
אדם מוזר שמחזר אחריה וגר עם אמו השמנה (איילין גיבונס) שאוכלת כל היום וכעת חוסך כסף לקנות לה אמבט גדול.
ברלו מחזר אחרי איימי ומקריא לה שירים שהוא לא כתב.
איימי מעריצה את בעל חברת הקבורה וילבור גלנוורת'י (ג'ונתן וינטרס).
בינתיים כדי להתפרנס עובר דניס לעבוד בבית קברות לחיות מחמד שמנוהל על ידי אחיו של וילבור, הנרי (ג'ונתן וינטרס).
הוא מתעמת פעם אחת עם גב הלן קנטון (מרגרט לייטון) שלא מרשה לו לקחת את כלבה לקבורה.
לבסוף מחליט וילבור שעליו לשנות את עסקי הקבורה ולבנות על המגרש מוסד סיעודי יוקרתי.
את המתים הוא ישלח בטילים לאטמוספירה שם יסתובבו סביב כדור הארץ לעולמים.
הוא מביא קציני צבא ובראשם קולונול באק בריקמן (דיינה אנדרוז).
כדי לשכנע אותם במיזם שלו הוא מביא אותם לאולם ארונות הקבורה ומהארונות יוצאות צעירות ומתחילה אורגיה.
הנקבר הראשון במיזם זה הוא אסטרונאוט המכונה "קונדור".
ברלו מספר זאת לאיימי והיא מתעמתת עם וילבור שמגלה לה שזה רצונו ומנסה לאנוס אותה.
היא בורחת ונפגשת עם היועץ שלה גורו ברהמין (ליונל סטנדר) שמייעץ לה לקפוץ מבניין גבוה ולהתאבד.
איימי מחדירה לעורקיה את נוזל החניטה ומתאבדת.
ג'ויבוי מגלה זאת ומבקש את עזרתו של דניס שיקבור את אפרו של "קונדור" בבית הקברות לחיות, ואילו את אפרה של איימיי ישלח בטיל לחלל.
תמורת זאת הוא יממן לו כרטיס טיסה לבריטניה.
דניס מסכים ובנמל התעופה הוא רואה בטלוויזיה את טקס השיגור של הטיל.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותרוברט מורסדניס ברלואנג'נט קומראיימיג'ונתן וינטרסהנרי/וילבור גלנוורת'ירוד סטייגרמר ג'ויבויחונטג'ון גילגוד סר פרנסיס הינסליבמאי קולנועליברצ'הסטארקריועץ בחברת קבורהרודי מקדואלדי.ג'יימפיק סרטיםדיינה אנדרוזגנרל באק בריקמןרוברט מורליסר אמברוז אברקומביג'יימס קובורןפקיד הגירהמרגרט לייטוןהלן קנטוןליונל סטנדרגורו ברהמין
אמריקה הוא סרט דרמה רומנטית ישראלי משנת 2022, שנכתב ובוים על ידי אופיר ראול גרייצר.
הסרט עוקב אחר מאמן שחייה שחוזר לישראל מארצות הברית לאחר מות אביו, ואחר ארוסתו של חבר ילדות, בעלת חנות פרחים.
בסרט מככבים אושרת אינגדשט, מיכאל מושונוב ועופרי ביטרמן בתפקידים הראשיים.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל קרלובי וארי כחלק מהתחרות הרשמית ב-5 ביולי 2022, כמו סרטו הקודם של גרייצר "האופה מברלין".
הוא השתתף גם בפסטיבל הקולנוע ירושלים ביולי 2022, שם זכתה אינגדשט בפרס ענת פרחי לשחקנית.
פרק ראשון - המעיין הנסתר
איליי קרוס (מיכאל מושונוב) הוא מאמן שחייה בן 30 שחי בשיקגו, ארצות הברית.
בוקר אחד הוא מקבל שיחת טלפון מעורך דינו של אביו ונודע לו שאביו, יהודה, הלך לעולמו לפני חודש.
איליי הוא למעשה אלי, ישראלי שעזב את הארץ לפני כעשור ושב אליה למכור את הבית הישן של אביו.
אלי מגיע לתל אביב ופוגש בשכן מהבית ממול, מוטי (מוני מושונוב).
מוטי מספר לאלי שיותם (עופרי ביטרמן), בנו, התארס זה עתה ומעודד את אלי לפגוש בו.
אלי נכנס לבית אביו הישן, הקירות עמוסים אקדחים ישנים ותעודות הוקרה שקיבל האב כשוטר.
אלי מגיע לחנות הפרחים של יותם, חבר ילדותו, ופוגש את איריס (אושרת אינגדשט) ארוסתו.
יותם מזמין את אלי לארוחה בביתם.
בסוף הארוחה, יותם מספר לאלי שאיריס מגיעה מבית דתי, היא עזבה אותו בגיל 15 ומאז מנותקת ממשפחתה.
אלי מזמין את יותם להצטרף אליו לטיול במעיין הנסתר, שבו היו מטיילים בעבר.
יותם מסתייג תחילה בשל סידורי חתונה אך למחרת בבוקר הם נוסעים יחדיו.
במעיין, יותם ואלי שוחים יחד.
אלי נרדם על סלע בקרבת מקום בעוד יותם מצלם את המעיין, מועד ונופל אל המים.
אלי מתעורר ומוצא את יותם מדמם בתוך המים, כורך את חולצתו סביב ראשו החבול ונושא אותו על כתפיו.
יותם מאושפז ברמב"ם בחיפה, הוא נתון בקומה.
לצד מיטתו נמצאים איריס, מוטי ואורנה, אמו.
שוטר מזהיר את אלי שעדיף לו לא להתקרב למשפחה.
בכל זאת, הוא מנסה לבקר את יותם ונענה בדחייה.
גם איריס דוחה את ניסיונותיו להתנצל בפניה.
היא מבקרת את יותם ומנסה לגרום לו להגיב לריחות שונים, ביניהם ריח המרווה שאהב לשים בתה, אך ללא תגובה.
בהחלטת הרופאים ולאחר שאינו מתעורר או מגיב, יותם מועבר למוסד שיקומי בצפון.
פרק שני - הכד הישן
לאחר עשרה חודשים, אלי מגיע לבקש מאיריס עזרה בעיצוב הגינה בחצר הבית הישן של אביו.
היא מסכימה ומגיעה לעבוד בשבתות אצלו בגינה.
באחד הימים, כשאינו נמצא, היא מגלה את דרכונו האמריקאי במגירה ומביטה בחדרים הסגורים של הבית.
שם היא רואה את האקדחים של האב המנוח לצד תעודות ההוקרה.
איריס מחפשת מידע על אלי ואביו ומגלה פרשה משנת 1998 בה אשתו של שוטר התאבדה.
כאשר איריס חופרת באדמת הגינה היא מוצאת כד ישן, שאלי מעניק לה שתשמור.
הם אוכלים ביחד ואלי מספר לה שמצא עבודה כמדריך שחייה לילדים בבריכה מקומית.
הוא מציע לאיריס לבוא ולשחות.
היא מגיעה וצופה בו מדריך ילדים להתמודד עם פחדם מהמים.
ביום אחר, אלי מבקש מאיריס עזרה בעיצוב פינת ישיבה לגינה והיא מציעה לו להצטרף אליה לנסיעה למשתלה ממנה היא קונה את הפרחים.
בביקורם במשתלה, איריס מראה לאלי כיצד להריח מרווה באמצעות אצבעותיו.
לאחר מכן, כאשר הם אוכלים, איריס ואלי שומעים שיחה בשולחן לידם של אב המכריח את ילדו לאכול ומאיים עליו באלימות כשיגיעו הביתה.
האב הולך לשירותים, אלי הולך אחריו.
קצת לאחר מכן, אלי לוקח את דבריו והולך, משאיר את איריס המומה לצד השולחן.
לאחר שסיימה את עבודתה על הגינה, נפרדים אלי ואיריס לשלום אך היא חוזרת, אלי מתנצל בבכי על שקרה והם מתנשקים ושוכבים.
לאחר מכן, היא מספרת לו שלאחר זמן מה הפסיקה לבקר את יותם במוסד השיקומי ונראה שהדבר מקובל על הוריו, שמעולם לא קיבלו אותה.
לאחר מכן, הם יושבים בבר ואלי נתקל במושיקו (אור בוטבול), דמות מעברו שמציעה לו הצעות כלכליות שקשורות למראהו.
הם מטיילים ברחוב ואוחזים ידיים.
לאחר שלושה חודשים, אלי ואיריס נוסעים למקום בו טייל עם יותם ביום שבו נפל.
הם נכנסים למערה ואיריס מקבלת טלפון ממוטי שמבשר לה שיותם התעורר.
איריס מגיעה לבקר את יותם שאינו מדבר אך עיניו פקוחות.
היא מציגה בפניו תמונות מדירתם והוא מזהה את העיר המוצגת באחת מהן כשהוא מדבר לראשונה ואומר "יפו".
למראה תמונה אחרת, יותם מברר היכן אלי.
איריס מנסה להשיג את אלי אך הוא אינו עונה לה יותר.
יום אחד, מגיע אלי לחנות של איריס, מספר לה שהוא עוזב בחזרה לארצות הברית ומבקש ממנה לא ליצור איתו קשר יותר.
פרק שלישי - בעצת האחיות הטובות
לאחר שישה חודשים, יותם שב לדבר ומתנייד עם כיסא גלגלים.
יותם אומר לאיריס שזה בסדר אם היה לה מישהו אחר או שיש לה כעת היא מכחישה בפניו.
אורנה מספרת לאיריס כי אלי היה ילד מוכה על ידי אביו שבשל מעמדו במשטרה לא נעצר.
כשהיה בן 9 מצא אלי את גופת אימו שהתאבדה והחל להתחבר עם יותם.
מוטי היה זה שעודד את אלי לשחות, כך הוא ויותם בילו את זמנם.
עם התגברות האלימות של אביו, ברח אלי מביתו לתחנה המרכזית בתל אביב שם צרך סמים ועשה דברים נוראיים, לדברי אורנה, כדי להשיג כסף.
אחרי שחסך מספיק כסף הוא טס לארצות הברית.
יותם מנסה לאמץ את זכרונו ולזכור פרטים מעברו אך הוא אינו מצליח.
לאחר שהתקדם מספיק בשיקומו, הרופאות ד"ר מרגריטה (אוולין שפיר) וד"ר רובה (רובא בלאל-עספור) משחררות את יותם לגור עם איריס.
אלי מגיע לארץ ומבקר את איריס ואלי.
אלי והוא יושבים לצד הים, יותם מספר לאלי שהוא רוצה לשחות ואלי מכניס אותו אל המים ביחד איתו.
פרק אחרון - על גדת אגם שיקגו
לאחר שנה, יותם הולך בכוחות עצמו באמצעות מקל.
כשהוא תולה את הכביסה, מתגלה חולצה של בריכת השחייה שאלי עבד בה בשיקגו.
יותם אומר לאיריס שהוא שמח שהכירה את אלי והוא שמח על כל מה שקרה.
באחד הערבים, יותם מבשל כשהוא מקבל טלפון שקרתה לאלי תקרית.
הוא ואיריס צופים בכתבה משיקגו המדווחת שאלי טבע כשהציל ילד קטן באגם בשיקגו.
באחד הבקרים, יותם נוסע ואיריס מכינה תה עם מרווה שגידלה בכד שאלי העניק לה.
יותם מגיע למעיין בו טייל עם אלי, עוצם את עיניו ומחייך.
מיכאל מושונוב - אלי/איליי קרוס
אוולין שפיר - ד"ר מרגריטה
רובא בלאל-עספור - ד"ר רובה
לוקאס אנרי קרופט - ג'וש
גרייצר הגה את הסרט בשיקגו כשביקר בארצות הברית בפעם הראשונה כשהאופה מברלין הוצג שם בפסטיבל.
לפי גרייצר, שם הסרט אמריקה מסמל "מקום של געגוע" ו"חלום רחוק" שהיה לו כילד שגדל בישראל בשנות ה-80.
הסרט צולם בשנת 2020 בתל אביב ובברלין.
בעלו של גרייצר, דניאל קוסוב, מעצב הפקות ובעל חנות פרחים, עיצב את חנות הפרחים שבסרט.
ניל יאנג מ"סקרין אינטרנשיונל" כתב, "בעוד שרגשות מכמירי לב לא נמנעים לחלוטין ...
הסרט מטפל בטקט וברגישות מספקת כדי להגביר ולא להוזיל את ההשפעה הכוללת של הסיפור." יאנג מצא ששם הסרט אינו מתיישב עם "האווירה הידידותית והישירה של הסרט".
גיא לודג' מוראייטי כתב שהסרט "משלב סיפורים מלודרמטיים בוטים עם מבט רך ומחפש על זהות מסוכסכת", והוסיף, "אם הסרט לא תמיד אמין מבחינה נרטיבית, הוא מורגש בכנות עד הסוף".
אמריקה אתנה אוליבו היא שחקנית וזמרת אמריקאית.
אוליבו נולדה בוואן נויס, קליפורניה, יש לה אזרחות כפולה לארצות הברית ולקנדה.
אוליבו היא בתם של דניקה ד'הונדט, שחקנית ממוצא בלגי ואירי, מיס קנדה ב-1959, והיינן נלו אוליבו, ממוצא איטלקי ובסקי.
אוליבו הופיעה על שער גיליון יוני 2009 של מגזין פלייבוי.
בפנים, היא מופיעה בשבע תמונות עירום מלאות, שצולמו על ידי צלם האופנה טרי ריצ'רדסון.
הפיילוט של סולונה פתח דלתות רבות עבור אוליבו, ואפשר לה לחזור לשורשים שלה בתיאטרון כאשר ביצעה את התפקיד הנשי הראשי במחזמר חדש, "Hotel C'est L'Amour", בתיאטרון הריק בלוס אנג'לס.
בשנת 2007, אוליבו הייתה מועמדת לפרס התיאטרון השבועי של LA על התפקיד של "מארי" בהפקה זו.
אוליבו כיכבה במחזמר החדש של ברודוויי "Spider-Man: Turn Off the Dark" בתור התפקיד הראשי של ארכנה.
התפקיד התובעני מבחינה פיזית כרוך ברצפים אוויריים, כולל הסתובבות הפוך.
מלבד הופעות בתיאטרון, היא הופיעה ככוכבת אורחת במספר סדרות טלוויזיה כמו "האוס", "בית החולים הכללי", "איך פגשתי את אמא", "שוטרים בדם", "חוק וסדר: כוונה פלילית", "NCIS: לוס אנג'לס" ו"מחסן סודי 13".
במקביל אוליבו ממשיכה להופיע כזמרת, ומקליטה מוזיקה מקורית ומבצעת קאברים לסרטים.
בפברואר 2009, היא השתתפה בסרט העלילתי "שכן", שם פגשה את בעלה כריסטיאן קמפבל.
בנוסף היא צילמה את החידוש לסרט "Maniac" בכיכובו של אלייז'ה ווד, "No One Lives" בכיכובו של לוק אוונס ו"קונספשן" בכיכובו של דייוויד ארקט.
ב-2015 היה לה תפקיד בסרט האקשן "משימה בלתי אפשרית: אומת הנוכלים".
ב-2017 הופיעה בסדרה "שיקגו FIRE".
היא נישאה לשחקן כריסטיאן קמפבל בשנת 2009. בתם נולדה ב-2012, אך נפטרה שלושה ימים לאחר מכן עקב תסמונת אדוארדס.
בשנת 2019, נולדה להם בת שנייה.
היספנים ולטינים אמריקאים הם אמריקאים ממוצא ספרדי ו/או מאמריקה הלטינית.
הנתונים הדמוגרפיים הללו כוללים את כל האמריקאים המזדהים כהיספנים או לטינים ללא קשר למוצאם.
נכון לשנת 2020, הלשכה למפקד האוכלוסין האמריקנית העריכה שבארצות הברית עצמה (לא כולל הטריטוריות של ארצות הברית) חיו קרוב ל-62 מיליון תושבים היספנים ולטיניים.
לחלק גדול מהאוכלוסייה ההיספנית ומהאוכלוסייה הלטינית מורשת תרבותית ולשונית משותפת, ובמיוחד בולט השימוש בשפה הספרדית ובשפה הפורטוגזית.
רוב האוכלוסייה ההיספנית והלטינית בארצות הברית הם ממוצא מקסיקני, פורטו ריקני, קובני, ספרדי, סלוודורי, דומיניקני, גואטמלי, קולומביאני, ומוונצואלה.
המוצא הדומיננטי של אוכלוסייה זו משתנה מאזור לאזור ברחבי ארצות הברית.
היספנים רב-גזעיים (מסטיסים) ממוצא ילידי וממוצא ספרדי הן מהקבוצות האתניות הוותיקות ביותר (אחרי האינדיאנים) שמאכלסים חלק גדול מהאזור שבו נמצאת כיום ארצות הברית.
ספרד התיישבה באזורים בהם נמצאים בימינו החוף המערבי של ארצות הברית, דרום-מערב ארצות הברית, ומדינת פלורידה.
ספרד שלטה באותה העת בשטחים בהם נמצאים בימינו המדינות קליפורניה, טקסס, ניו מקסיקו, נבדה, יוטה, אריזונה ופלורידה, אשר כולן היוו חלק ממלכות המשנה של ספרד החדשה.
מאוחר יותר, השטח העצום הזה הפך לחלק ממקסיקו לאחר שזו הכריזה על עצמאותה מספרד ב-1821 ונשאר בשליטת מקסיקו עד סוף מלחמת ארצות הברית–מקסיקו ב-1848 כאשר הוא עבר לשליטת ארצות הברית.
המונחים "היספני" ו"לטינו" מתייחסים למוצא אתני.
בסוף שנות ה-70 החל להיעשות בארצות הברית שימוש במונח "היספני" בכדי להתייחס לאנשים שמקורם במדינות דוברות ספרדית.
לפי ההגדרה של לשכת מפקד האוכלוסין האמריקאית מדובר במוצא אתני, ולא בהשתייכות לגזע מסוים, ומשום כך האוכלוסייה המשתייכת לקבוצה זו עשויה להשתייך לכל הגזעים.
אוכלוסייה היספנית ולטינית בארצות הברית עשויה לעיתים רבות לחלוק מאפיינים משותפים בשפתם, בתרבותם, בהיסטוריה שלהם ובמורשת שלהם.
על פי מוסד הסמיתסוניאן המונח "לטינו" כולל עמים עם שורשים פורטוגזיים, ואוכלוסייה ממדינות אמריקה הלטינית.
לשכת מפקד האוכלוסין האמריקאית משתמשת כיום במונחים היספניים ולטיניים לסירוגין.
מגלי ארצות ספרדים היו מהמתיישבים האירופאיים הראשונים באזור בו נמצאת בימינו ארצות הברית.
המשלחת האירופאית הראשונה באזור בו נמצאת כיום ארצות הברית הונהגה על ידי חואן פונסה דה ליאון, והיא הגיעה לאזור במהלך 1513 לאורך אותו דה ליאון כינה "לה פלורידה".
בשלושת העשורים הבאים הספרדים הפכו לאירופים הראשונים שהגיעו להרי האפלצ'ים, נהר המיסיסיפי, הגרנד קניון והמישורים הגדולים.
ספינות ספרדיות הפליגו לאורך החוף המזרחי, ושטו לאורך מהחוף המערבי.
בשנת 1540 ערך מגלה ארצות הספרדי ארננדו דה סוטו הוביל את המסע האירופי הראשון לשטח עליו משתרעת כיום ארצות הברית, והיה האירופי הראשון שראה את נהר המיסיסיפי.
כמו כן, בשנת 1540, פרנסיסקו וסקס דה קורונדו הוביל אלפיים ספרדים וילידים מקסיקני מעבר למיקום בן נמצא כיום הגבול בין אריזונה למקסיקו והגיע עימם עד למרכז קנזס, בקרבת המיקום של הנקודה המרכזית בארצות הברית של ימינו.
בשנת 1565 הספרדים הקימו את ההתיישבות האירופית הקבועה הראשונה באזור בו נמצאת ארצות הברית של ימינו - בסיינט אוגוסטין שפלורידה.
מיסיונרים ספרדים ייסדו בהמשך גם התיישבויות במיקומים בהם נמצאים בימינו סנטה פה, ניו מקסיקו, אל פאסו, סן אנטוניו, טוסון, אלבקרקי, סן דייגו, לוס אנג'לס וסן פרנסיסקו.
בשנת 1783, בתום מלחמת העצמאות של ארצות הברית (סכסוך שבו ספרד סייעה ונלחמה לצד כוחות המורדים), ספרד טענה בעלות על כחצי מהשטחים שנמצאים בתחומה של ארצות הברית של ימינו.
בין 1819 ל-1848 ארצות הברית (באמצעות הסכמים, רכישה, דיפלומטיה ומלחמת ארצות הברית–מקסיקו) הגדילה את שטחה בערך בשליש על חשבון ספרד ומקסיקני, ורכשה את שלוש המדינות אשר בימינו הם המדינות המאוכלסות ביותר של ארצות הברית - קליפורניה, טקסס ופלורידה.
באזורים אותם ארצות הברית רכשה הייתה כבר נמצאת אוכלוסייה ילידית היספנית גדולה, ובעקבות הרכישה עברו אליהם גם מהגרים היספנים רבים ממקסיקו, ממרכז אמריקה, מהקריביים ומאמריקה הדרומית.
זו הייתה ההתחלה של שינוי דמוגרפי שילך ויתעצם באופן מהותי בעתיד.
במהלך המאה ה-20 והמאה ה-21 ההגירה ההיספאנית לארצות הברית עלתה באופן ניכר בעקבות שינויים שבוצעו בחוק ההגירה בשנת 1965. במהלך מלחמות העולם האוכלוסייה ההיספנית בארצות הברית סייעו לייצב את הכלכלה האמריקנית מנפילה במסגרת הפריחה התעשייתית במערב התיכון במדינות כמו מישיגן, אוהיו, אינדיאנה, אילינוי, איווה, ויסקונסין ומינסוטה.
בעוד שאמריקאים רבים נאלצו להילחם ולכן לא יכלו לקחת חלק בתעשייה במהלך אותה התקופה, רבים מקרב האוכלוסייה ההיספנית מלאו את מקום בתעשייה במהלך אותה התקופה.
על מנת להכיר בתרומות בהווה ובעבר של האוכלוסייה ההיספנית בארצות הברית, ב-17 בספטמבר 1968 הנשיא לינדון ג'ונסון קבע באישור הקונגרס האמריקני שבוע באמצע ספטמבר שיהיה מעתה ואילך שבוע המורשת ההיספאנית הלאומי.
בשנת 1988, הנשיא רונלד רייגן האריך את האירוע לחודש שלם.
בשנת 2004 האוכלוסייה ההיספנית בארצות הברית הפכה לקבוצת המיעוט הגדולה ביותר בארצות הברית.
נכון לשנת 2020 האוכלוסייה ההיספנית היוותה בסביבות 19 עד 20 אחוזים מכלל אוכלוסיית ארצות הברית, שהם בין 62 עד 65 מיליון אנשים.
שיעור הגידול של האוכלוסייה ההיספנית במהלך התקופה שבין ה-1 באפריל 2000 עד 1 ביולי 2007 היה 28.7% - בערך פי ארבעה מקצב הגידול הכולל של כלל אוכלוסיית ארצות הברית (ב-7.2%).
בהתבסס על מפקד האוכלוסין של 2010, ההיספנים נחשבו באותה העת קבוצת המיעוט הגדולה ביותר ב-191 מתוך 366 אזורי המטרופולין של ארצות הברית.
האוכלוסייה ההיספאנית בארצות הברית צפויה לפי ההערכות לכלול 132.8 מיליון אנשים בשנת 2050, שהם יהיו כ-30.2% מהצפי של כלל אוכלוסיית ארצות הברית באותה השנה.
אזורי מטרופולין סטטיסטיים בארצות הברית עם למעלה ממיליון היספנים (2014)
מדינות וטריטוריות עם השיעור הגבוה ביותר של היספנים (נכון ל־2021)
המוצא של האוכלוסייה ההיספנית בארצות הברית הוא מגזעים רבים וקבוצות אתניות מגוונות ומשום כך היספנים יכולים להיות מכל גזע או להיות מתערובת של גזעים.
לרוב הם ממוצא אינדיאני, אירופאי או אפריקאי.
במפקד האוכלוסין של ארצות הברית שהתקיים בשנת 2020 כ־20.3% מהאוכלוסייה ההיספנית בארצות הברית הגדירו עצמם כ"לבנים" מבחינת גזע - שינוי מהותי בהשוואה למפקד האוכלוסין של ארצות הברית ב-2010 בו 53.0% מהאוכלוסייה ההיספנית הגדירו עצמם כ"לבנים" מבחינת גזע.
למעלה מ-42% מהאוכלוסייה ההיספנית בארצות הברית נוטים להגדיר את עצם כ"גזע אחר".
מכל האמריקאים שסימנו את התיבה "גזע אחר", 97 אחוז מהם היו היספנים.
כמעט שליש מאלו שהגדירו את עצמם כמתשייכים ל"שני גזעים או יותר" היו היספנים.
מרבית ההיספנים השחורים בארצות הברית הם במקור מהאיים הקאריביים, כולל מהגרים מקובה, הרפובליקה הדומיניקנית, פנמה ופוארטו-ריקו.
בשנת 2017, מפקד האוכלוסין האמריקאי דיווח שההכנסה החציונית במשק הבית של האוכלוסייה ההיספנית בארצות הברית הייתה 50,486 דולרים.
לפי מפקד האוכלוסין האמריקני בשנת 2017 שיעור העוני של האוכלוסייה ההיספנית עמד על 18.3%.
באותה העת בסביבות 10.8 מיליון אנשים מקבוצת אוכלוסייה זו חיו בעוני.
לשם השוואה, שיעורי העוני הממוצע בשנת 2017 עבור האוכלוסייה הלבנה בארצות הברית שאינה היספנית היה באותה העת 8.7 אחוז, שיעור העוני הממוצע בשנת 2017 של האוכלוסייה האסייתי היה 10 אחוזים ושיעור העוני הממוצע של האוכלוסייה האפרו-אמריקאית היה 21.2 אחוזים.
המגוון הגאוגרפי, הפוליטי, החברתי, הכלכלי והגזעי של האוכלוסייה ההיספנית מהווה גורם מכריע על כך שישנו שוני רב בין ההיספנים השונים בהתאם למורשת המשפחתית שלהם ו/או המוצא הלאומי שלהם.
פעמים רבות ישנם קווי דמיון תרבותיים בין היספנים ממדינות שכנות מאשר בין היספנים ממדינות מרוחקות יותר.
ישנם עדיין מספר מאפיינים שנוטים להיות משותפים לרוב האוכלוסייה ההיספנית בארצות הברית.
השפה הספרדית מהווה חלק חשוב מהתרבות ההיספאנית בארצות הברית.
סקר של מרכז המחקר פיו משנת 2013 הראה כי 95% מהאוכלוסייה ההיספנית המבוגרת סבורה ש"חשוב שדורות העתיד של ההיספנים ידברו ספרדית".
בקרב אנשים שהם דור שני למהגרים היספניים כ-80% מדברים ספרדית שוטפת, ובקרב אנשים שהם דור שלישי למהגרים היספניים כ-40% מדברים ספרדית שוטפת.
ספרדית היא כיום השפה הפופולרית ביותר הנלמדת בארצות הברית.
כיום כ־90% מכלל האוכלוסייה ההיספנית בארצות הברית הם דוברי אנגלית, ולפחות 78% מהאוכלוסייה ההיספנית בארצות הברית דוברים ספרדית באופן שוטף.
על פי מחקר של מרכז המחקר פיו שנערך בשנת 2019 רוב האוכלוסייה ההיספנית בארצות הברית הם נוצרים (72%), ומתוכם 47% הם קתולים, 24% הם פרוטסטנטים, 1% הם מורמונים, פחות מ-1% הם נוצרים אורתודוקסים.
ההשתייכות לזרם הקתולי גבוהה בהרבה בקרב מהגרים היספנים מהדור הראשון מאשר בקרב צאצאים למהגרים היספנים מהדור השני והשלישי, אשר לרוב בוחרים להיות פרוטסטנטים או לא דתיים.
האוכלוסייה ההיספנית מהווה חלק ניכר (כמעט 40%) מהקתולים בארצות הברית.
האוכל של האוכלוסייה ההיספנית, ובמיוחד המטבח המקסיקני, השפיע באופן ניכר על המטבח האמריקאי והרגלי האכילה של האמריקאים.
עם השנים טורטיות וסלסה הפכו להיות נפוצות לא פחות מלחמניות המבורגר וקטשופ.
צ'יפס טורטייה הפך אף להיות פופולרי יותר במשך השנים מחטיף תפוחי אדמה.
בנוסף לכך המהגרים הקובנים תרמו לעליית הפופולריות של המטבח הקובני במיאמי ובעקבות כך קורטאדיטוס, פסטליטוס דה גואייבה ואמפנדס הם חטיפים נפוצים במיאמי.
גילויי עוינות כלפי האוכלוסייה ההיספנית
במדינות בעולם בהן רוב האוכלוסייה הם צאצאי מהגרים, כמו בארצות הברית, לעיתים רבות רבים מהמקומיים מתנגדים להגירה ולעיתים רבות הדבר בא לידי ביטוי בנייטיביזם, גזענות, חוסר סובלנות דתית ושנאת זרים.
לאורך ההיסטוריה של ארצות הברית הייתה קיימת בדרגות שונות ובזמנים שונים עוינות כלפי האוכלוסייה ההיספנית, והיא הייתה מבוססת במידה רבה על מוצא אתני, גזע, תרבות, על שנאה לקתולים, שנאת זרים, על התנאים הכלכליים והחברתיים באמריקה הספרדית, ועל ההתנגדות לשימוש בשפה הספרדית.
בשנת 2006 מגזין "טיים" דיווח כי מספר קבוצות השנאה בארצות הברית גדל ב-33% מאז שנת 2000, בעיקר כתוצאה מעוינות כלפי מהגרים בלתי חוקיים ועוינות כלפי אוכלוסייה ממוצא מקסיקני.
לפי הנתונים הסטטיסטיים של הבולשת הפדרלית (FBI), מספר פשעי השנאה כלפי האוכלוסייה ההיספנית בארצות הברית גדל ב-35% מאז 2003. בקליפורניה, המדינה עם האוכלוסייה ההיספאנית הגדולה ביותר, מספר פשעי השנאה שבוצעו נגד היספנים כמעט הוכפל.
בשנת 2009, ה-FBI דיווח כי 4,622 מתוך 6,604 פשעי השנאה שתועדו בארצות הברית היו נגד האוכלוסייה ההיספנית, והם מהווים כ-70.3% מכלל פשעי השנאה המתועדים.
כ-31% מההיספנים בארצות הברית דיווחו שחוו באופן אישי מקרים של אפליה, בעוד ש-82% מההיספנים בארצות הברית מאמינים כי לאפליה יש תפקיד מכריע בשאלה אם תהיה להם הצלחה או לא בארצות הברית.
החקיקה הנוכחית בנושא מדיניות הגירה ממלאת גם תפקיד מכריע ביצירת סביבה עוינת ומפלה עבור מהגרים היספנים.
אמריקאים איטלקיים (באיטלקית: Italoamericani) הם תושבי קבע ואזרחים אמריקאים אשר מוצאם איטלקי.
לפי נתוני לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2020 האוכלוסייה האמריקנית ממוצא איטלקי מנתה באותה העת כ-16.5 מיליון נפשות, שהם כ-5.1% מאוכלוסיית ארצות הברית.
הריכוזים הגדולים ביותר של האוכלוסייה האמריקאית איטלקית נמצאים במטרופולינים העירוניים בצפון-מזרח ארצות הברית ובאזורי התעשייה של אזור המערב התיכון.
בין 1820 ל-2004, כ-5.5 מיליון איטלקים היגרו לארצות הברית במהלך במספר גלי הגירה גדולים, כאשר המוצא של רובם במהלך המאה ה-20 היה מאזור דרום איטליה.
בתחילה רבים מהמהגרים (בדרך כלל הרווקים) ביצעו העברות כספיות בחזרה למשפחותיהם באיטליה, אך רובם חזרו לבסוף לאיטליה.
כמות המהגרים מאיטליה החלה לעלות באופן ניכר במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19, כאשר באותו העשור כמות המהגרים האיטלקיים לארצות הברית הייתה גדולה פי שניים מכל המהגרים האיטלקיים שהיגרו לארצות הברית במהלך חמשת העשורים שקדמו לאותו העשור.
בין 1880 ל-1914 היגרו לארצות הברית מעל ל-4 מיליון איטלקים.
ההגירה רחבת היקף הסתיימה בפתאומיות עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914.
לפי מפקד האוכלוסין האמריקני לשנת 2000 האוכלוסייה האמריקאית-איטלקית היוותה באותה העת את קבוצת המוצא החמישית בגודלה בארצות הברית עם כ-15.6 מיליון אנשים, שהם כ- 5.6% מכלל אוכלוסיית ארצות הברית.
מרבית האמריקאים ממוצא איטלקי הם במקור מסציליה.
לפי נתוני מפקד האוכלוסין האמריקני משנת 2006 האוכלוסייה האמריקנית ממוצא איטלקי מנתה באותה העת כ-17.8 מיליון נפשות, שהם כ-6% מאוכלוסיית ארצות הברית.
אמריקאים מזרח תיכוניים היא אוכלוסיית ארצות הברית ממוצא מזרח תיכוני (הגדרה הכוללת הן מהגרים מאזורים שונים במזרח התיכון שעברו תהליך התאזרחות בארצות הברית והן את צאצאיהם).
בעוד שבעבר אוכלוסייה זו נכללה בתוך ההגדרה של קבוצת האוכלוסייה אמריקאים אסייתים לפי לשכת המפקד האוכלוסין של ארצות הברית כיום לפי ההגדרה של לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית קבוצת אוכלוסייה זו מסווגת בנפרד, אפילו שהמזרח התיכון נמצא מבחינה טכנית באסיה.
אחת מקבוצות המהגרים הגדולות הראשונות שהיגרה לארצות הברית מאזור המזרח התיכון הגיעה לארצות הברית בסוף המאה ה-19 בדרך הים משטחי האימפריה העות'מאנית.
למרות שהפקידים אמריקאים סיווגו אותם כטורקים, רובם החשיבו עצמם כ"סורים", ולפי ההערכות כ-85% מהמהגרים העות'מאנים הללו הגיעו במקור מאזור שנמצא כיום בתחום מדינת לבנון.
מספר הארמנים שהיגרו לארצות הברית בין השנים 1820 עד 1898 מוערך בכ-4,000 אנשים ולפי לשכת ההגירה האמריקנית כ-54,057 ארמנים היגרו לארצות הברית בין השנים 1899 ל-1917, כאשר רובם המכריע הגיעו מתחומי האימפריה העות'מאנית.
הקהילות הארמניות האמריקאיות הגדולות ביותר באותה התקופה נמצא בעיר ניו יורק, בעיר פרזנו, בעיר ווסטר, בעיר בוסטון, בפילדלפיה, בעיר שיקגו, בעיר ג'רזי סיטי, בעיר דטרויט, בעיר לוס אנג'לס, בעיר טרוי שבמדינת ניו יורק, ובעיר קליבלנד.
גל הגירה גדול נוסף מהמזרח התיכון החל ב-1946, והגיעו לשיאו לאחר שנות ה-60 של המאה ה-20.
האוכלוסייה שמסווגת לפי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית כ"אמריקאים מזרח תיכוניים" כוללת את האוכלוסיות הבאות:
את האוכלוסייה הערבית-אמריקנית, אשר לפי הערכה משנת 2018 של מפקד האוכלוסין האמריקני כללה אז כ-2,097,642 אנשים.
את האוכלוסייה הארמנית-אמריקנית, אשר לפי מפקד האוכלוסין האמריקני של שנת 2020 כללה באותה העת 519,001 אנשים.
את האוכלוסייה האיראנית-אמריקנית , אשר לפי הערכה של ACS משנת 2011 כללה באותה העת 470,341 אנשים.
את האוכלוסייה הטורקית-אמריקנית , אשר לפי הערכה של ACS משנת 2019 כללה באותה העת 212,489 אנשים.
וכמו גם את האוכלוסייה הקופטית-אמריקנית , האוכלוסייה האשורית-אמריקנית , האוכלוסייה הכורדית-אמריקנית , האוכלוסייה הברברית-אמריקנית , וכמו גם את החלק מאוכלוסיית המהגרים הישראלית בארצות הברית שהיא ממוצא אתני מזרח תיכוני.
מרבית המהגרים מאזור המזרח התיכון ומאזור צפון אפריקה התיישבו לאורך השנים בעיקר בקליפורניה (20%), במישיגן (11%) ובניו יורק (10%).
לפי נתוני לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית בין השנים 2009 עד 2013 ארבעת המחוזות עם הכי הרבה מהגרים מהמזרח התיכון וצפון אפריקה היו מחוז לוס אנג'לס שמדינת בקליפורניה, מחוז וויין שבמדינת מישיגן (באזור העיר דטרויט), מחוז קוק שבמדינת אילינוי (באזור העיר שיקגו), ומחוז קינגס בניו יורק (באזור רובע ברוקלין).
בארבעת המחוזות מכילות ביחד כ-19 אחוז מכלל אוכלוסיית המהגרים מהמזרח התיכון ומצפון אפריקה.
על פי סקר של מכון זוגבי אינטרנשיונל משנת 2002, רוב האוכלוסייה הערבית-אמריקאית היא נוצרית.
הסקר הראה כי כ-24% מהערבים-אמריקאים באות השנה היו מוסלמים, 63% היו נוצרים ו-13% השתייכו לדת אחרת או לא השתייכו לדת כולשהי.
האוכלוסייה הערבים נוצרית בארצות הברית כוללת מרונים, מלכיתים, כלדים, נוצרים אורתודוקסים וקופטים.
אמריקאים סיניים (בסינית מפושטת: 华裔美国人) הם אמריקאים ממוצא סיני.
הקהילה הסינית-אמריקאית היא הקהילה הסינית הגדולה ביותר מחוץ ליבשת אסיה והשלישית בגודלה בפזורה הסינית, אחרי הקהילות הסיניות בתאילנד ומלזיה.
לפי נתוני לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2020 האוכלוסייה האמריקנית ממוצא סיני מנתה באותה העת כ-4.2 מיליון נפשות, שהם מעל 1.2% מכלל אוכלוסיית ארצות הברית.
הריכוזים הגדולים ביותר של האוכלוסיות האמריקאיות-סיניות נמצאים במטרופולינים העירוניים במדינות קליפורניה וניו יורק.
הקבוצה הגדולה הראשונה של מהגרים סינים הגיעה לארצות הברית במאה ה-19. רבים מהם עבדו בקליפורניה במהלך תקופת הבהלה לזהב בשנות ה-50 של המאה ה-19. בהמשך רבים מהם גם לקחו חלק בבניית מסילות הברזל בארצות הברית, כולל מסילת הברזל הטרנס-יבשתית הנודעת.
העבודות הללו היו לעיתים קרובות מפרכות ומסוכנות, והעובדים הסינים נהגו לקבל שכר נמוך יותר מיתר העובדים.
העוינות הנרחבת בחברה האמריקנית כלפי המהגרים הסינים הובילה בשנת 1882 לחקיקת חוק הדרת הסינים, אשר היה החוק האמריקאי הראשון והיחיד בתולדות ארצות הברית שאסר על הגירה והתאזרחות על בסיס גזע.
חוק הדרת הסינים מנע לא רק את ההגירה של סינים לארצות הברית אלא גם מנע ממשפחותיהם של גברים סינים שכבר היו בארצות הברית לעבור לגור איתם.
במהלך מלחמת העולם השנייה, המצב של האוכלוסייה האמריקאית-סינית החל להשתפר כאשר סין הפכה לבת ברית של ארצות הברית.
ההגבלות על הגירה, ההתאזרחות ונישואי התערובת הוסרו בהדרגה.
בשנת 1943 בוטל חוק הדרת הסינים, ובכך התאפשר לסינים להגר שוב לארצות הברית לאחר שהדבר נאסר במשך 61 שנים.
הגירה סינית בקנה מידה גדול התרחשה רק החל משנת 1965 כאשר חוק ההגירה והלאום של 1965 ביטל את המכסות שהיו קיימות לפני כן לפי מדינות מוצא.
האוכלוסייה הסינית-אמריקנית מהווה כיום את הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בקרב האמריקאים האסייתים (בסביבות 22%).
המדינות עם האוכלוסייה הסינית-אמריקאית הגדולה ביותר
אמריקאים סיציליאנים (באיטלקית: siculo-americani; בסיציליאנית: sìculu-miricani) הם אמריקאים ממוצא איטלקי ממוצא סיציליאני שהיגרו לארצות הברית במהלך הדיאספורה האיטלקית, או באנשים ילידי סיציליה החיים בארצות הברית.
קבוצה אתנית זו מהווה חלק משמעותי באוכלוסיית ארצות הברית.
הסיציליאנים הראשונים שהגיעו לשטחה של ארצות הברית היו חוקרים ומיסיונרים במאה ה-17 תחת שלטון הכתר הספרדי.
ההגירה הסיציליאנית לארצות הברית גברה משמעותית החל מסוף המאה ה-19 ועד תחילת המאה ה-20. קשרי ים ישירים יצאו מנמלי פלרמו וקסטלמארה דל גולפו.
מאחר שההגירה מסיציליה לארצות הברית החלה לפני איחוד איטליה, והגיעה לשיאה בתקופה שבה ההבדלים האזוריים באיטליה היו עדיין בולטים ומובהקים, זיהו רבים מהמהגרים הסיציליאנים את עצמם, הן מבחינה לשונית והן מבחינה אתנית, בעיקר על בסיס אזורי ולא לאומי.
כיום קיימים מחקרים רבים המוקדשים גם להיסטוריה של האמריקאים הסיציליאנים.
חוק המכסות לשעת חירום, ולאחריו חוק ההגירה של 1924, צמצמו באופן חד את ההגירה מדרום אירופה, למעט קרובי משפחה של מהגרים שכבר שהו בארצות הברית.
תקופה זו התאפיינה בשינויים פוליטיים וכלכליים בסיציליה שהפכו את ההגירה לאפשרות מושכת.
גל הגירה נוסף התרחש לאחר מלחמת העולם השנייה.
חלק ניכר מהמהגרים הסיציליאנים התיישבו בערים כגון מידלטאון, ניו יורק, ניו ג'רזי, ניו הייבן, באפלו, רוצ'סטר, אירי, טמפה, פיטסבורג, שיקגו, בוסטון, פיטסטון, ג'ונסטון, דטרויט, פילדלפיה, לוס אנג'לס, סן פרנסיסקו, ניו אורלינס, מילווקי, וברמינגהאם
ההגירה הסיציליאנית לארצות הברית גדלה משמעותית בין שנות ה-80 של המאה ה-19 ועד 1914, אז נקטעה בשל מלחמת העולם הראשונה.
רבים מהסיציליאנים תכננו לחזור למולדתם לאחר שנים ספורות של עבודה והשתכרות בארצות הברית, אך העיכובים שנגרמו בשל המלחמה אפשרו לרבים מהם להשתלב במשרות טובות יותר ולהתנסות בחוויות מלחמתיות, ולכן רבים לא שבו למולדתם.
המהגרים הסיציליאנים הביאו עמם תרבות ייחודית, הכוללת תיאטרון ומוזיקה.
ג'ובאני דה רוסליה היה מחזאי אמריקאי-סיציליאני בולט בתקופה המוקדמת, וז'אנר הפארסה היה פופולרי בתיאטראות שבהם שלטו סיציליאנים.
בתחום המוזיקה, האמריקאים הסיציליאנים היו קשורים במידה מסוימת לג'אז.
שלוש מהערים המרכזיות עבור המהגרים הסיציליאנים היו ניו יורק, ניו אורלינס ושיקגו, כאשר שתי האחרונות מילאו תפקיד מרכזי בהיסטוריה של הג'אז.
בניו יורק, השכונות הסיציליאניות המרכזיות לפני מלחמת העולם השנייה היו מזרח הארלם ורחוב אליזבת בהארלם, וכן איטליה הקטנה במנהטן, בושוויק, קרול גארדנס ומזרח ויליאמסבורג בברוקלין.
לאחר מלחמת העולם השנייה, השכונות הסיציליאניות הבולטות היו בנסונהרסט, דייקר הייטס וגרייבסנד, כולן בברוקלין.
בשיקגו, "סיציליה הקטנה" הייתה בעלת אופי סיציליאני מובהק, ובניו אורלינס, "פלרמו הקטנה" ברובע הצרפתי התחתון הייתה ברובה סיציליאנית.
אחת הדמויות המוקדמות והשנויות במחלוקת בג'אז היה ניק לה-רוקה, ממוצא סיציליאני.
אמני ג'אז אמריקאים-סיציליאנים מודרניים כוללים את בובי מיליטלו וצ'אק מנג'יונה.
ב-1892 הגיעה אם קבריני לניו אורלינס ופתחה בית יתומות, שהפך ב-1959 לתיכון קבריני.
הכבוד האמריקאי-סיציליאני כלפי יוסף הקדוש בא לידי ביטוי בחגיגת חג יוסף הקדוש, בעיקר בניו אורלינס ובבאפלו, מדי 19 במרץ.
משפחות רבות בערים אלו מכינות "שולחן יוסף הקדוש", שבו קרובי משפחה או שכנים מגלמים את ישו, יוסף ומרים ומפקחים על הגשת ארוחות תענית נטולות בשר לקהילה הענייה.
השולחנות הם שריד לאגדה סיציליאנית הקובעת כי חקלאים התפללו ליוסף הקדוש, והבטיחו שאם יתערב בזמן בצורת, הם יחלקו את יבולם עם העניים.
המאכלים המוגשים בשולחנות אלו כוללים: פסטה קון לה סרדה (ספגטי עם סרדינים); עדשים וסוגים שונים של froscie (חביתות) המוכנות עם cardoon (ארטישוק בר), cicoria (שן הארי) וירקות ביתיים אחרים.
הקינוחים כוללים ספינג'י, זפולי, מאפה קליל; ספוליאטלה, סטרופולי (כדורי דבש); וקנולי, יצירה סיציליאנית.
מסורת אחת כוללת מתן פרוסת תפוז, מעט שומר ופול לכל אורח בשולחן יוסף הקדוש, למזל טוב.
אמריקה השנייה: זיכרונות ממשפחה ותרבות במשבר הוא ספר זיכרונות משנת 2017 מאת ג'יי.
ואנס על משפחתו מקנטקי והבעיות הסוציו-אקונומיות של עיר הולדתו שבאוהיו, אליה עברו הוריה של אמו כשהיו צעירים.
הוא עובד לסרט יומני האפלצ'ים משנת 2020, בבימויו של רון הווארד ובכיכובם של גלן קלוז ואיימי אדמס.
ב-2024, ואנס חתם על חוזה של 8 מיליון דולר לכתיבת סרט המשך ליומני האפלצ'ים.
מאוחר יותר, ואנס הפך לסנאטור מאוהיו ב-2023 ולסגן נשיא ארצות הברית ב-2025.
הספר תורגם לעברית על ידי אלחנן שפייזר ויצא לאור ב-2025 בהוצאת סלע מאיר.
ואנס מתאר את הרקע המשפחתי שלו ואת ילדותו בזמן שגדל במידלטאון שבאוהיו, לשם עברו אמו ומשפחתה לאחר מלחמת העולם השנייה מ שבקנטקי.
ואנס מספר כי התרבות האפלצ'ית שלהם העריכה תכונות כמו נאמנות ואהבת הארץ, למרות אלימות במשפחה ומחוצה לה והתעללות מילולית.
הוא חושף את האלכוהוליזם של סבו, את ההתמכרות לסמים של אמו ואת מערכות היחסים הכושלות שלה, לצד הניתוק מאביו הביולוגי.
סבו וסבתו של ואנס התפייסו והפכו לאפוטרופוסים הלא רשמיים שלו, כאשר לטענתו, סבתו הקפדנית אך האוהבת דחפה את ואנס להצלחה בחיים, ובגללה הוא המשיך ללימודי תואר ראשון באוניברסיטת המדינה של אוהיו ולאחר מכן לתואר דוקטור למשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל.
ואנס מעלה שאלות לגבי האחריות של משפחתו והתושבים המקומיים לאסונותיהם.
הוא טוען שהתרבות המקומית, המכונה "הילבילי", מטפחת התפוררות חברתית וחוסר ביטחון כלכלי.
הוא מצטט חוויה אישית שבה, בזמן שעבד כקופאי במכולת, הוא ראה מקבלי קצבאות עם טלפונים סלולריים, כשהוא עצמו לא יכול היה להרשות זאת לעצמו.
הסלידה של ואנס מאלה שנראה כי הרוויחו מהתנהגות גרועה בזמן שהוא נאבק להצליח, מוצגת כרציונל למעבר הפוליטי של האזור מהצבעה דמוקרטית לזיקה רפובליקנית חזקה.
ואנס מספר סיפורים המדגישים את היעדר מוסר העבודה של חלק מהמקומיים, כולל סיפורו של גבר שהתפטר מעבודתו לאחר שהביע סלידה משעות העבודה שלו, ועמית לעבודה עם חברה בהריון שדילג על ימי עבודה ללא תירוץ עד לפיטוריו.
המסר שהוא מדגיש הוא הצורך באחריות אישית, ולא לצפות לפתרונות קסם שיבואו מהממשל.
ביולי 2016, הספר זכה לפופולריות בעקבות ראיון עם ואנס.
היקף ההזמנות השבית את האתר לזמן קצר.
באמצע אוגוסט, הניו יורק טיימס כתב שהכותר נשאר בעשרת רבי המכר המובילים של אמזון מאז פרסום הראיון.
ואנס ציין את הפרופסור שלו לדיני חוזים איימי צ'ואה כ"סנדקית המחברת" של הספר, שכן היא שכנעה אותו לכתוב את הזיכרונות.
הספר הגיע לראש רשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס באוגוסט 2016 ובינואר 2017. בביקורת חיובית בניו יורק טיימס, נכתב כי ההתמודדות של ואנס עם טאבו חברתי הייתה ראויה להערצה, ללא קשר לשאלה אם הקורא מסכים עם מסקנותיו.
הספר תואר כ"ניתוח סוציולוגי מלא חמלה ומבחין של המעמד התחתון הלבן שעזר להניע את הפוליטיקה של המרד, במיוחד את עלייתו של דונלד ג'יי טראמפ".
דו"ח של מכון ברוקינגס מ-2017 ציין כי הספר "הפך לרב מכר לאומי בזכות הדיוקן הגולמי והרגשי של התבגרות בקהילה כפרית ענייה ובסופו של דבר מחוצה לה".
הדיווח של ואנס אישר באופן אנקדוטלי את מסקנת הדו"ח שיציבות המשפחה חיונית לניידות כלפי מעלה.
בראיון ל-Süddeutsche Zeitung ביולי 2023, קנצלר גרמניה אולף שולץ כינה את הספר "סיפור אישי נוגע ללב על איך בחור צעיר עם תנאי פתיחה גרועים עושה את דרכו".
שולץ אמר שהספר ריגש אותו עד דמעות, אבל הוא מצא את העמדות שוואנס נקט מאוחר יותר כ"טרגיות".
הספר התקבל בחיוב על ידי כותבים שמרנים בנשיונל ריוויו.
בעל טור בניו יורק פוסט תיאר את הספר כאחד הפרובוקטיביים ביותר של השנה.
עם זאת, עיתונאים אחרים מתחו ביקורת על ואנס וטענו שהוא מכליל יותר מדי מהחינוך האישי שלו.
בניו ריפבליק לעגו לוואנס כ"נביא השקר של אמריקה הכחולה", ופטרו את הספר כ"מדריך פגום לעולם הזה" ולא יותר מאשר "רשימה של מיתוסים על מלכות רווחה שנארזו מחדש כספר יסוד על מעמד הפועלים הלבן".
הספר עורר תגובה בצורת אנתולוגיה, Appalachian Reckoning: A Region Responds to Hillbilly Elegy, בעריכת אנתוני הרקינס ומרדית' מק'קרול, הכוללת מאמרים המותחים ביקורת על ואנס, ועל כך שהוא עושה הכללות רחבות ומשכפל מיתוסים על עוני.
הספר נדון בפרק של הפודקאסט .
מערכת היחסים עם דונלד טראמפ
סיבה מרכזית לפופולריות הנרחבת של הספר לאחר פרסומו ב-2016 הייתה תפקידו בהסבר עלייתו של דונלד טראמפ לצמרת המפלגה הרפובליקנית.
בפרט, משום שהספר מסביר לכאורה מדוע מצביעים לבנים ממעמד הפועלים נמשכו לטראמפ כמנהיג פוליטי.
ואנס עצמו הציע פרשנות על האופן שבו ספרו מספק פרספקטיבה מדוע מצביע מהדמוגרפיה ה"הילבילית" יתמוך בטראמפ.
למרות שהוא לא מזכיר את טראמפ בספר, ואנס מתח ביקורת גלויה על המועמד לנשיאות דאז כשדיבר על זיכרונותיו בראיון ב-2016 לאחר יציאת הספר.
ואנס חזר בו מההערות הללו כשהצטרף למרוץ לסנאט ב-2022 באוהיו, ומאוחר יותר תמך בגלוי בטראמפ.
ביולי 2024 נבחר ואנס על ידי טראמפ להיות סגנו בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2024. לאחר ההכרזה, מכירות הספר והצפייה בסרט בנטפליקס עלו באופן דרמטי.
מועדון כדורגל אמריקה (בפורטוגזית: America Football Club) הוא מועדון כדורגל מברזיל.
המועדון נוסד בשנת 1904 בעיר ריו דה ז'ניירו.
הקבוצה שיחקה בעבר בליגת העל הברזילאית.
המועדון הוקם בשנת 1904 בעיר ריו דה ז'ניירו.
בשנת 1905, יחד עם קבוצות נוספות שכבר פעלו בעיר, היה בין מייסדי הליגה העירונית.
בשנת 1913 זכה לראשונה באליפות ריו דה ז'ניירו.
בסך הכול זכה המועדון בשבע אליפויות מדינתיות, האחרונה שבהן בשנת 1960.
לאחר הקמת המסגרת הארצית לתחרויות בברזיל, השתלב המועדון במבנה החדש.
בעונת 1961 הגיע לשלב חצי הגמר.
בעונת 1971, הראשונה שנערכה בשיטת ליגה, סיים המועדון במקום ה-11. בשנת 1982 הוא זכה לראשונה בתחרות ארצית.
בעונת 1988 ירד לליגת המשנה, ומאז לא הצליח לשוב לליגה הבכירה.
בשנת 2000 ירד לליגה השלישית.
מאז שנת 2010 מועדון לא משחק בליגות ארציות ומתמודד רק בתחרות אליפות ריו דה ז'ניירו בכדורגל.
בשנים אחרונות הוא משחק ברוב השנים בדרג ב' של תחרות זו.
אמריקן איידול היא תוכנית מציאות אמריקאית, המבוססת על "פופ איידול" הבריטית.
הפורמט נוצר על ידי סיימון פולר וסיימון קאוול.
התוכנית שודרה ברשת FOX למשך 15 עונות מיוני 2002 עד אפריל 2016, עד לביטולה.
התוכנית חודשה בשנית ב-11 במרץ 2018 לרשת ABC, בעונתה ה-16. במאי 2018 פורסם כי התוכנית חודשה גם לעונה 17, שעלתה לשידור בתאריך 3 במרץ 2019. התוכנית חודשה לעונה ה-18 במספר, שתעלה במהלך 2020. במאי 2021 נמסר שהתוכנית חודשה לעונה חמישית ב-ABC, שהיא העונה ה-20 בסך הכל.
במסגרת התוכנית מחפשים אחר כישרון מוזיקה חדש באמצעות תחרות המתקיימת בין מוזיקאים שונים, כאשר הקהל הוא הקובע מי יזכה בתואר האליל האמריקאי.
עם השנים הפכה אמריקן איידול לאחת התוכניות המצליחות ביותר בתולדות הטלוויזיה האמריקאית, כאשר דורגה במשך שמונה שנים רצופות, ובאופן חסר תקדים, כתוכנית הפריים טיים הנצפית ביותר.
היא תוארה כתוכנית ש"אין שנית לה בהיסטוריית השידורים", ואף צוינה לשבח על ידי מפיק טלוויזיה מרשת NBC המתחרה באומרו "אני חושב ש'איידול' היא התוכנית המשפיעה ביותר בהיסטוריה של הטלוויזיה".
ב-11 במאי 2015 נודע כי העונה ה-15 של התוכנית, ששודרה ב-2016, הייתה האחרונה.
מנחי התוכנית בעונה הראשונה היו בריאן דנקלמן וראיין סיקרסט, אולם דנקלמן פרש מיד לאחר מכן והותיר את סיקרסט כמנחה הבלעדי של התוכנית מעונתה השנייה ועד היום.
בנוסף נוכח בתוכנית צוות שופטים אשר מטרתו היא להעריך את הביצועים של המתמודדים.
פאנל השופטים המקורי הורכב מהמפיק והמנהל המוזיקלי רנדי ג'קסון, ה-מפיק המוזיקה והאמרגן סיימון קאוול וזמרת הפופ והכוריאוגרפית פאולה עבדול.
במהלך 14 עונותיה עד כה אחד עשר שופטים שונים פרשו או התחלפו, בין היתר היו אלה סטיבן טיילר, מריה קארי וניקי מינאז'.
פאנל השופטים של העונה ה-15 הורכב מהזמרת והשחקנית ג'ניפר לופז, זמר הקאנטרי קית' אורבן וזמר הג'אז הארי קוניק ג'וניור.
עד שנת 2012 הייתה אמריקן איידול לתוכנית הפופולרית בשעות הפריים טיים, אם כי בשנה זו היא החלה לדעוך; עם צניחה של בין 24% ל-27% אחוזי מדרוג, לראשונה משנת 2003 התוכנית לא נכללה עוד ברשימת עשר התוכניות הנצפות ביותר על פי מדד נילסן.
מבקרים מייחסים את הירידה לפופולריות שצברה התוכנית היריבה "דה וייס" ולעלייתן של תוכניות אחרות עם דפוס דומה לזה של אמריקן איידול.
עם זאת התוכנית הפכה למקפצה ידועה, כאשר הקריירה של רבים מבוגריה נסקה מעלה; על פי מגזין בילבורד ונכון ליוני 2012, המקום הראשון במצעד בילבורד הוט 100 נכבש לא פחות מ-345 פעמים עם להיטים של מתמודדים מעשר העונות הראשונות.
בהם ניתן למנות את קלי קלרקסון עם 73 להיטים, קארי אנדרווד עם 62, דוטרי עם 38, פנטסיה ברינו עם 31, רובן סטאדרד עם 16, ג'ניפר הדסון עם 15, קליי אייקן עם 12, אדם למברט עם 9 וג'ורדין ספארקס עם 7.
לרגל סיום העונה ה-19 ב-23 במאי 2021, וההכרזה על העונה ה-20, פרסמה רשת ABC שמספר הצופים הממוצע בעונה המסתיימת עמד על 9.4 מיליון, זו הייתה התוכנית הנצפית ביותר בפרק הזמן של שתי שעות השידור שלה, והיא דורגה כתוכנית הרביעית הלא-מתוסרטת הנצפית ביותר.
אמריקן איידול מבוססת על תוכנית המציאות הבריטית "Pop Idol", שלקחה השראה מפורמט זהה אחר בשם "Popstars".
מפיק הטלוויזיה הבריטי נייג'ל לית'גו צפה בגרסה האוסטרלית של "Popstars", שמקורה בניו זילנד, והחליט לאמץ אותה בארצו.
בשנת 2001 עלתה התוכנית לאוויר כשפיולר "מנהל את ההצגה", עם האחריות לנהל ולהפיק בפועל את התוכנית.
סיימון קאוול שימש כאחד השופטים, והתוכנית עצמה זכתה להצלחה גדולה בקרב הקהל הבריטי.
לאור ההצלחה פיולר, קאוול ומפיק טלוויזיה נוסף בשם סיימון ג'ונס ניסו באותה השנה למכור את הפורמט בארצות הברית, אולם הוא אינו זכה לאהדה רבה מצד רשתות הטלוויזיה האמריקאיות.
עם זאת, בתו של רופרט מרדוק, מנהל חברת האם של פוקס חיבבה את התוכנית ושכנעה אותו לקנות את הפורמט.
בשנת עלייתה הפכה התוכנית לאחד הלהיטים של הקיץ.
התוכנית הפכה לתופעה לאחר שהסממנים המזוהים עמה, כמו המעורבות של הקהל בתחרות באמצעות הצבעות ונוכחותו של סיימון קאוול כשופט ממולח ורציני, התחבבו על הקהל והביאו להצלחתה.
התוכנית זוכה לרייטינג גבוה מאוד, ומחיר שידור פרסומת במשך 30 שניות במהלכה הוא כ-200 אלף דולר.
המפרסמות העיקריות בתוכנית הן החברות קוקה-קולה (משקאות), AT&T Mobility (רשת טלפון סלולרי), קלוגס (מזון), אולד נייבי (אופנה) ופורד (רכב).
מפיקת התוכנית היא מקבוצת ברטלסמאן הגרמנית, ששותפה בחברת המוזיקה סוני BMG.
מתמודדים אשר רוצים להשתתף בתוכנית אינם יכולים לעשות כן אם לקחו חלק בעונות קודמות והגיעו עד השלבים המתקדמים1. יתר על כן נאסר על המתמודד להיות מיוצג על ידי סוכנות כישרונות או חברת תקליטים עד לשלב חצי הגמר2. נוסף לתנאים אלו מתקיימים גם התנאים הבאים:
דרישות סףעונהאזרחות אמריקאיתטווח גילאים 16-24 16-28 15-281נדרשת2נדרשת3נדרשת4נדרשת5נדרשת6נדרשת7נדרשת8נדרשת9נדרשת10נדרשת11נדרשת12נדרשת13נדרשת14נדרשת15נדרשת
1 ההגדרה לשלב שנחשב מתקדם השתנתה מעונה לעונה.
עד לעונה 13 השלב המתקדם נחשב שלב חצי הגמר.
2 בעונות קודמות האיסור חל על המתמודד עד שלב האודישנים המוקדמים בלבד.
המתמודדים עוברים לפחות שלושה שלבי סינונים; בשלב הראשון המתמודד נבחן עם עוד מספר מתמודדים וביחד הם עוברים אודישן קצר אל מול קבוצת בוחנים, שמביניהם נמצא לעיתים אחד ממפיקי התוכנית.
למרות שבשלב זה יכולים להתקיים למעלה מ-10,000 אודישנים בכל עיר, רק מאות בודדות שורדים את ההדחה המקדימה ועוברים אל השלב הבא.
בשלב השני המתמודדים שעברו בהצלחה זוכים לשיר בפני המפיקים, ולרוב מתבצע סינון נוסף.
רק לאחר שני השלבים הללו מגיע השלב שבו המתמודדים זוכים לשיר בפני פאנל השופטים של התוכנית, וזהו השלב היחיד שמשודר בטלוויזיה.
המתמודדים שעוברים את השלב השלישי, ובעצם את כלל האודישנים המקדימים, מגיעים לשבוע הוליווד.
המתמודדים שזכו להגיע לשבוע הוליווד מופיעים באופן אינדיבידואלי ובקבוצות בסדרת אודישנים.
עד העונה העשירית היו בדרך כלל שלושה סיבובי הדחות בהוליווד; בסיבוב הראשון המתמודדים נכנסים כקבוצות, אם כי כל אחד מופיע לבד (בדומה לשלב הראשון באודישנים המקדימים).
בסיבוב השני המתמודדים מתחלקים מחדש לקבוצות ומופיעים עם שיר משותף, ובסיבוב האחרון כל מתמודד מופיע סולו עם שיר לבחירתו - בסגנון אקפלה או בליווי להקה (תלוי עונה).
בעונות העשירית והאחת העשרה התווסף סיבוב נוסף שהתקיים בלאס וגאס, במהלכו המתמודדים הופיעו בקבוצות שנקבעו על פי נושא מסוים, ולאחר סיבוב זה הם הופיעו עם סולו אחרון שקבע מי מהם יעבור לשלב חצי הגמר.
בסוף שלב זה של התחרות נבחרים בין 24 ל-36 מתמודדים שזוכים לעלות לשלב חצי הגמר.
בעונות השנייה והשלישית נערך סיבוב נוסף לאחר הסיבוב הראשון, במהלכו המתמודדים התבקשו לכתוב או להלחין קטע מקורי.
בעונה השביעית הסיבוב השני בוטל, ולמתמודדים אף היה סיכוי לדלג על הסיבוב האחרון ולעבור ישירות לשלב הסופי בשבוע הוליווד לאחר מתן הופעת סולו (בסיבוב הראשון), אם השופטים מצאו לנכון לעשות כן.
בעונה השתים עשרה המפיקים בפועל של התוכנית חילקו את הנשים והגברים לשתי קבוצות ונתנו למתמודדים מסוימים מכל קבוצה ליצור את הקבוצות שיתחרו בסיבוב השני.