tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סילבי ולוקי מתחפשים לשומר ולאסירה שלו כדי לעלות ל"תיבה", ספינת חלל שנועדה לפנות את תושבי למנטיס 1 האמידים, במטרה לשאוב את כוחה ולהטעין את טאבלט הזמן.
שם, סילבי ולוקי מתיידדים כשהם שותים משקאות ודנים בהבדלים בעברם.
לאחר שהשניים התגלו ונזרקו מספינת החלל, הם מתכננים לחטוף אותה – לפי "ציר הזמן המקודש" הספינה תושמד לפני שתעזוב את הירח – אך נכשלים.
סילבי אומרת ללוקי שכולם ברמ"ז הם משתנים שצדים משתנים אחרים, ולוקי מגלה לה שרוב המשתנים שעובדים עבור הרמ"ז, כולל מוביוס מ.
מוביוס וציידת בי-15, לא מודעים לכך שהם עצמם משתנים.
סילבי ולוקי משלימים עם מותם הקרב ובא.
הזוג מפתח קשר רומנטי שיוצר אירוע נקסוס בציר הזמן המקודש.
כתוצאה מכך, הם נעצרים על ידי הרמ"ז.
ציידת בי-15 לוקחת בסתר את סילבי ל"רוקס-קארט" בשנת 2050 כדי ללמוד את האמת על עצמה ועל חייה לפני הרמ"ז.
לוקי וסילבי נלקחים אל שומרי הזמן, מלווים ברנסלייר ובקבוצה של אנשי-דקות.
ציידת בי-15 מתערבת ומשחררת את השניים מהקולרים שלהם.
מתפתח קרב שבמהלכו אנשי-הדקות נהרגים בזמן שסילבי גורמת לרנסלייר לאבד את ההכרה.
רנסלייר שבה להכרה וקוצצת את לוקי.
סילבי תובעת את האמת מרנסלייר – אשר לא יודעת כיצד הרמ"ז הוקמה בדיוק כמוה.
רנסלייר אומרת לה שלוקי לא נהרג כשנקצץ אלא נשלח לריק באחרית הזמן.
סילבי מסיקה שמי שנמצא מעבר לריק הוא היוצר האמיתי של הרמ"ז.
סילבי מקצצת את עצמה ומתאחדת מחדש עם מוביוס.
הוא לוקח אותה אל לוקי ואל משתנים אחרים של לוקי על מנת לתכנן תוכנית בריחה מאליות', יצור דמוי ענן אשר שומר על הריק.
סילבי ולוקי משלבים כוחות כדי להקסים את אליות' בזמן שלוקי הקלאסי יוצר אשליה גדולה של אסגארד כדי להסיח את דעתו של אליות' ומקריב את עצמו בתהליך.
סילבי ולוקי מצליחים להתגבר על אליות' ולחצות את הריק.
הם רואים מצודה הנמצאת במרחק, והולכים לעברה.
כשסילבי ולוקי נכנסים למצודה שבאחרית הזמן, הם נתקלים בגברת דקות – אשר נוצרה ישירות על ידי יוצר הרמ"ז.
היא מציעה להם הזדמנות לברוח על ידי עסקה שתאפשר להם לחזור לצירי הזמן שלהם עם כל מה שהם חפצים.
הם דוחים את הצעתה, מבינים שהגורל הביא אותם לאחרית הזמן.
סילבי ולוקי פוגשים את "ההוא שנשאר", היוצר האמיתי של הרמ"ז.
השניים מתנשקים, וסילבי שולחת את לוקי למטה הראשי של הרמ"ז.
סילבי הורגת את ההוא שנשאר, כנקמה על כל הסבל שהרמ"ז גרמו לה ואשר מאמינה שההוא שנשאר אחראי לו.
ההוא שנשאר אומר לה ש"יראה אותה בקרוב".
סילבי מבינה שההוא שנשאר לא שיקר לגבי מקורות הרמ"ז, וצופה בצירי זמן רבים מסתעפים שיוצרים את הרב-יקום.
לראשונה בחייה, סילבי חופשייה ממרדף הרמ"ז.
היא מגיעה לציר זמן בברוקסטון, אוקלהומה בשנת 1982, ומבקרת במסעדת מקדונלד'ס.
לאחר שלוקי נתקל לזמן קצר בגרסה עתידית של סילבי תוך כדי החלקה בזמן, הוא ומוביוס מנסים למצוא אותה.
הם פונים לצייד עריק שחי כעת כשחקן קולנוע מפורסם בשם בראד וולף, בלונדון בשנת 1977. לוקי, וולף ומוביוס נוסעים לברוקסטון שם סילבי עובדת כקופאית במקדונלד'ס.
לוקי אומר לסילבי שהרמ"ז בסכנה ושהוא פגש אותה בעתיד של הרמ"ז.
לוקי מבקש את עזרתה כדי להבין מה קרה, אבל סילבי מרוצה מחייה החדשים ולא רוצה שום קשר לרמ"ז.
וולף מכריז שכולם בסכנת חיים, סילבי מכשפת אותו, וחושפת את התוכנית האמיתית של הגנרלית דוקס להפציץ ולהרוס בו זמנית את כל צירי הזמן המסועפים שסילבי יצרה.
סילבי, לוקי ומוביוס מגיעים למיקומה של דוקס ופותחים במתקפה כדי לעצור את פעולתה המתמשכת, אבל רוב צירי הזמן הושמדו עד אז.
סילבי מצהירה שהרמ"ז רקובה בכך שלא הצליחה להגן על צירי הזמן המסועפים, ועוזבת לברוקסטון כשטאבלט הזמן של ההוא שנשאר נמצא ברשותה.
סילבי מגיעה לתערוכה העולמית של שיקגו בשנת 1893, במטרה להרוג את ויקטור טיימלי, משתנה של ההוא שנשאר, ולמנוע את עלייתו לשלטון.
לוקי מונע מסילבי להרוג את טיימלי, והוא בורח.
סילבי, רנסליייר, לוקי ומוביוס מוצאים את טיימלי במעבדה שלו בוויסקונסין, כשסילבי משיגה שליטה.
סילבי חוזרת לרמ"ז, שם לוקי ובעלי בריתו מנסים לתקן את מארג הזמן שהגיע למצב קריטי.
רנסליייר, גברת דקות ובראד וולף מעכבים אותם.
לאחר שאורובורוס מנתק את גברת חצות, סילבי מצליחה לכשף את בראד שיקצוץ את רנסלייר ולשחרר את טיימלי.
אולם, קרינת מארג הזמן מפוררת את טיימלי לפני שהוא מצליח למקם את מכפיל התפוקה במארג.
סילבי צופה במארג הזמן מתפוצץ.
סילבי חוזרת לציר הזמן בו היא עובדת במקדונלד'ס, כשזכרונותיה נשמרו.
לוקי מוצא אותה ומבקש ממנה לעזור לו להשיב את חבריו מצירי הזמן אליהם נשלחו.
היא לא מעוניינת לעזור וגורמת ללוקי להודות שמה שמניע אותו הוא הפחד לאבד את חבריו ולהיות לבד.
סילבי מעודדת את לוקי לכתוב את הסיפור שלו כמו כולם.
לאחר שלוקי עוזב, היא מגלה שציר הזמן בו היא נמצאת מתמוטט ומודיעה זאת ללוקי, דון (מוביוס), ד"ר וריטי ויליס (ציידת בי-15), פרנק מוריס (קייסי) וד"ר א.ד.
הקבוצה מנסה לתקן שוב את מארג הזמן ללא הצלחה.
טיימלי אומר שלא ניתן לתקן את מארג הזמן מפני שהרב-יקום הוא אינסופי.
סילבי מבינה את הסכנה בהריגת ההוא שנשאר – לולא הרגה אותו, מארג הזמן לא היה מתפוצץ.
סילבי שבה לרגע בו טיימלי סורק את הילת הזמן שלו.
היא צופה בלוקי משתלט על עמדתו של ההוא שנשאר והופך לאל הסיפורים.
היא משוחחת עם מוביוס שצופה במשתנה שלו, ועוזבת.
בנובמבר 2019, פורסם כי סופיה די מרטינו לוהקה לככב בסדרה "לוקי" לצד הידלסטון.
לדברי די מרטינו, היה חשוב להפוך את הדמות לייחודית תוך שמירה על ההיבטים החשובים באישיות של לוקי.
שנהפרויקטפרסקטגוריהתוצאההערות שוליים2022לוקיפרסי הסופר של בחירת המבקריםהשחקנית הטובה ביותר בסדרת גיבורי עלפרסי הסרטים והטלוויזיה של MTVההופעה פורצת הדרך הטובה ביותרהצוות הטוב ביותר (עם טום הידלסטון ואוון וילסון)איגוד מבקרי הוליווד שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת הזרמת מדיה, דרמה2024פרסי בחירת מבקרי הטלוויזיהשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמה
סילאס רייט הבן היה עורך דין אמריקאי ופוליטיקאי איש המפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, מבקר מדינת ניו יורק, חבר הסנאט של ארצות הברית ומושל ניו יורק.
רייט, נולד באמהרסט שבמסצ'וסטס וגדל בווייברידג' שבוורמונט, השלים את לימודיו במידלברי קולג' ב-1815, למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע בקנטון שבניו יורק.
עד מהרה החל קריירה בפוליטיקה ובממשל, כיהן כשופט לצוואות של מחוז סנט לורנס, חבר הסנאט של מדינת ניו יורק ובריגדיר גנרל במיליציה של המדינה.
רייט הפך לחבר ב-Albany Regency, קבוצת החברים והתומכים של מרטין ואן ביורן שהוביל את המפלגה הדמוקרטית של ניו יורק החל משנות ה-20 של המאה ה-19. ככל שהקריירה שלו התקדמה, הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית (1827–1829), כמבקר המדינה (1829–1833), וכחבר הסנאט של ארצות הברית (1833–1844).
בסנאט, מונה רייט ליושב ראש ועדת הכספים, תפקיד אותו מילא מ-1836 עד 1841. ב-1844 הפסיד ואן ביורן את המועמדות הדמוקרטית לנשיאות לג'יימס פולק.
תומכי פולק הציגו את רייט לתפקיד סגן הנשיא כדרך למשוך את תמיכתו של ואן ביורן למרוץ, אך רייט סירב.
מאוחר יותר באותה שנה נבחר למושל, וכיהן כהונה אחת של שנתיים.
ב-1846 הובס בניסיון להיבחר מחדש, ופרש לביתו בקנטון.
הוא מת בקנטון ב-1847, ונקבר בבית הקברות של קנטון אולד.
רייט נולד ב-24 במאי 1795 באמהרסט שבמסצ'וסטס, והיה אחד מתשעה ילדים שנולדו לבורסקאי ולסנדלר קפטן סילאס רייט (1760–1843) ואלינור (גודייל) רייט (1762–1846).
המשפחה עברה לווייברידג' שבוורמונט ב-1796, שם הפעילו חווה על גדות האוטר קריק.
סילאס רייט האב פיקד על פלוגת מיליציה במהלך מלחמת 1812 והשתתף בקרב פלטסבורג.
בנוסף, הוא היה תומך מוקדם של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, וכיהן בתפקידים מקומיים כולל חבר בית הנבחרים של ורמונט.
סילאס רייט הצעיר התחנך בבתי הספר הציבוריים של מחוז אדיסון ובאקדמיית מידלברי.
רייט היה תלמיד יוצא דופן, וקיבל את הסמכת ההוראה שלו כשהיה בן שלוש עשרה.
הוא לימד בבית ספר במחוזות רוטלנד ואדיסון מ-1808 עד 1810 תוך כדי שהתכונן ללמוד בקולג'.
בשנת 1811 הוא החל ללמוד במידלברי קולג'.
לאחר השלמת לימודיו עם קבלת תואר ראשון בשנת 1815, עבר רייט לסנדי היל, ניו יורק כדי ללמוד משפטים, תחילה במשרד עורכי הדין בראשות הנרי מרטינדייל, ולאחר מכן במשרד רוג'ר סקינר, איתו יצר קשר ידידות קרוב שנמשך עד מותו של סקינר.
באמצעות סקינר, הכיר רייט את מרטין ואן ביורן וחברים נוספים בקבוצה הידועה בשם אולבני ריג'נסי, ששלטה במפלגה הדמוקרטית בניו יורק.
רייט התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1819 והחל לסייר בצפון מדינת ניו יורק בחיפוש אחר מקום להתבסס בקריירה משפטית.
עם הגעתו לקנטון, רייט פגש את מדאד מודי, חבר משפחה מוויברידג' ששכנע אותו להתיישב שם.
רייט החל לעסוק בעריכת דין ועד מהרה נעשה מעורב בפוליטיקה כחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, וכיהן בתפקידים מקומיים כולל שופט שלום, מפקח על כבישים, פקיד עירייה ומפקח בית ספר.
במשך כמה שנים שימש כמנהל הדואר של קנטון.
הוא היה שופט לצוואות של מחוז סנט לורנס מ-1821 עד 1824.
ב-1822, כמה מהצעירים של קנטון הקימו פלוגת מיליציה, ובחרו ברייט להוביל אותה בדרגת קפטן.
כאשר הפלוגה שלו התקבצה עם כמה פלוגות אחרות כדי להקים את הרגימנט השביעי ב-1825, מונה רייט למפקד בדרגת מייג'ור.
בשנת 1826 הועלה לדרגת קולונל.
בשנת 1827 התארגן הרגימנט שלו כחלק מהחטיבה ה-49, הדיוויזיה ה-12 של המיליציה, וקציני החטיבה בחרו בו פה אחד למפקד, מה שהביא לקידומו לבריגדיר גנרל.
רייט התפטר בשנת 1829, כאשר כניסתו לתפקיד מבקר מדינת ניו יורק חייבה אותו לבלות את רוב זמנו באולבני.
בשנת 1823, כינוס המחוז הדמוקרטי-רפובליקני במחוז סנט לורנס מינה את רייט לסנאט של מדינת ניו יורק.
הוועידה נשלטה על ידי תומכי המושל דוויט קלינטון ורייט היה ידוע כחבר בסיעת הבאקטיילס (חסידיו של מרטין ואן ביורן), אך הרפובליקנים הדמוקרטים של מחוז סנט לורנס היו להוטים לשים קץ ליריבות בין קלינטון וואן ביורן מהבחירות לנשיאות ב-1824. כתוצאה מכך, הקלינטונים במחוז סנט לורנס תמכו ברייט.
המפלגה הפדרליסטית כמעט נעלמה, אבל הקלינטונים במחוז וושינגטון הציגו את אלן ר.
המחוז כיסה שישה מחוזות ובעוד מור זכה ברוב המחוזות, הרוב הגדול של רייט במחוז סנט לורנס הספיק לו כדי לנצח בבחירות הכלליות.
הוא נבחר לכהונה של ארבע שנים.
כאשר רייט תפס את מקומו בינואר 1824, הוא היה מעורב במאמץ של אולבני ריג'נסי לסלק את דוויט קלינטון מוועדת תעלת אירי.
קלינטון זוהה זה מכבר כמצדד העיקרי של הפרויקט, ולמרות שהקריירה הפוליטית שלו הייתה בשפל, זעם הבוחרים על הדחתו הניע את חזרתו של קלינטון לכהונת המושל ב-1825.
בשנת 1826, הסנאטור ג'ספר וורד הואשם על ידי העיתונות בשחיתות באישור בית המחוקקים לפעולות ההתאגדות של שתי חברות ביטוח.
וורד ביקש שהסנאט יחקור, ורייט מונה ליושב ראש הוועדה שבחנה את המקרה.
הוועדה של רייט הגיעה למסקנה שרוב ההאשמות בעיתונים היו שקריות, אבל שיש בהן די אמת כדי להמליץ על סילוק וורד מהסנאט.
וורד התפטר, והסנאט לא נקט בפעולה נוספת.
בשנת 1826, רייט נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית כאיש סיעת הבאקטיילס.
במחוז הבחירה ה-20 שכלל שני נציגים, ניצחו רייט וחברו למרוץ רודולף באנר, את הקלינטונים ניקול פוסדיק ואלישע קאמפ.
רייט כיהן בקונגרס ה-20, מ-4 במרץ 1827 עד 16 בפברואר 1829. בבית הנבחרים, רייט תמך בתעריף הפרוטקציוניסטי של 1828 (תעריף התועבה), אם כי מאוחר יותר שינה את עמדתו והפך לתומך בתעריפים נמוכים למימון הממשל הפדרלי - "להכנסה בלבד" בשפה הפוליטית של היום.
רייט התמודד לבחירה מחדש לקונגרס ה-21 ב-1828, אך נראה היה שהפסיד לג'ורג' פישר.
רייט ערער על התוצאות, אך פישר תפס את המושב וכיהן מ-4 במרץ 1829 עד 5 בפברואר 1830, כאשר ההתמודדות הוכרעה לטובתו של רייט.
מאחר שכבר כיהן כמבקר המדינה, סירב רייט להתיישב בבית הנבחרים, שנותר פנוי עד שג'ונה סנפורד תפס את המושב לאחר בחירות מיוחדות בנובמבר 1830.
בינואר 1829, ויליאם מרסי התפטר מתפקידו כמבקר מדינת ניו יורק על מנת לקבל תפקיד שופט.
המבקר נבחר בהצבעה משותפת של בית המחוקקים במדינה לכהונה של שלוש שנים והמחוקקים בחרו ברייט למלא את המשרה הפנויה.
בתפקיד זה, רייט היה גם חבר בוועדת תעלות המדינה, ותפקידיו כללו פיקוח על מערכת התעלות הממלכתית וכן ניהול הקרן הכללית של המדינה.
במהלך כהונתו, הוא התמקד בעדיפות ה-Bucktail של הימנעות מחובות, וטען לתחזוקה מוגבלת של התעלה ולבנייה המשולמת מכספים זמינים במקום לממן שיפורים נרחבים יותר לאורך זמן.
הוא נבחר מחדש בפברואר 1832 וכיהן עד 4 בינואר 1833, אז התפטר כדי לקבל את הבחירות לסנאט האמריקני.
לאחר מותו של דוויט קלינטון ב-1828, תומכי ה-Bucktail של ואן ביורן נודעו כג'קסונים (תומכיו של אנדרו ג'קסון ברמה הלאומית) והג'קסונים אימצו לבסוף את השם דמוקרטים.
בשנת 1833, רייט היה המועמד של הדמוקרטים לסנאט וזכה בבחירות, ומילא את המושב שהתפנה כתוצאה מהתפטרותו של ויליאם מרסי.
רייט כיהן כיו"ר ועדת הכספים מ-1836 עד 1841. הוא תמך בתעריף הפשרה של הנרי קליי משנת 1833 והצביע בעד התעריף של 1842.
רייט, מתנגד לבנקאות ריכוזית, הגן על סילוק הפיקדונות הפדרליים של אנדרו ג'קסון מהבנק השני של ארצות הברית במהלך מלחמת הבנקים והתנגד להחזר של הבנק האמריקאי.
הוא גם התנגד לתוכניתו של קליי לחלק כספים פדרליים עודפים למדינות.
כאשר ואן ביורן ירש את ג'קסון כנשיא ב-1837, תמך רייט בתוכניתו לאוצר עצמאי שיחליף את הבנק של ארצות הברית.
רייט הצביע נגד כאשר ג'ון קלהון ביקש להפסיק לקבל עצומות לביטול העבדות במחוז קולומביה, אך הצביע בחיוב על אי הכללת חומרים נגד עבדות מהדואר במדינות המחזיקות עבדים.
ב-1838, רייט התנגד להחלטתו של ויליאם קייבל ריבס, שהכריזה שלאזרחי המדינות אין זכות להתערב בעבדות בשטחים הפדרליים וכי לתושבי הטריטוריות יש סמכות שיפוט.
במהלך ממשלו של הנשיא ג'ון טיילר, הצביע רייט נגד האמנה לסיפוח טקסס, מתוך אמונה שסיפוח מיידי יגרום לאי שקט בנושא העבדות.
ב-1844, רייט דחה את הצעתו של טיילר למנות אותו לתפקיד פנוי בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
הוועידה הלאומית הדמוקרטית משנת 1844
רייט פעל למען מרטין ואן ביורן בבחירות 1840, אולם ואן ביורן לא הצליח לקבל את המועמדות כדי להיבחר מחדש לנשיא.
בבחירות 1844, שוב תמך רייט בוואן ביורן לנשיאות.
ואן ביורן היה בתחילה המתמודד בוועידה הלאומית של המפלגה במאי, אך התנגדותו לסיפוח טקסס עלתה לו בתמיכה בקרב צירי הדרום שהעדיפו בהרחבת העבדות, והוא לא הצליח להשיג את הרוב של שני שלישים הנדרש על פי כללי האמנה.
לאחר שנודע לו שחלק מהנציגים רואים בו כבחירת פשרה למועמדות לנשיאות, שלח רייט מכתב לנציג מניו יורק וביקש לחזור בו מהשיקול והבטיח את תמיכתו המתמשכת בוואן ביורן.
כאשר "הסוס השחור" ג'יימס פולק זכה במועמדות לנשיאות, ניסו הדמוקרטים הדרומיים לפייס את תומכי ואן ביורן על ידי מינוי רייט לסגן הנשיא.
סמואל מורס היה בוושינגטון כדי להדגים את הטלגרף, שבו השתמש כדי לשלוח ולקבל עדכוני כינוס מבולטימור.
לאחר שהודיעו לו בטלגרף על בחירתו, דחה רייט את המועמדות, בחלקו מסרוב לתמוך במועמדות המגבה את סיפוח טקסס, ובחלקו כדי להימנע מהאשמות של התמודדות נגד ואן ביורן כדי להועיל לעצמו.
נציגים סקפטיים שלחו בעקבות כך ועדה לוושינגטון ברכבת כדי לאשר את החדשות באופן אישי.
כשרייט אמר לשליחים שסירובו נחרץ, הם חזרו לבולטימור, ואז בילו את היום הבא בשליחת הודעות בטלגרף במאמץ לגרום לו לשקול מחדש.
לבסוף שוכנעו שהוא לא ישנה את דעתו, ומינו את ג'ורג' דאלאס לסגן הנשיא.
למרות חששותיו בשאלת טקסס, רייט פעל למען הצמד פולק-דאלאס, שניצח בבחירות הכלליות ונכנס לתפקידו ב-1845.
באוגוסט 1844, הוועידה הדמוקרטית של מדינת ניו יורק מינתה את רייט לתפקיד המושל.
הוא הסכים, והתמודד בבחירות הכלליות נגד המועמד הוויגי, מילרד פילמור.
רייט ניצח את פילמור, ונכנס לתפקידו בינואר 1845.
כמושל, רייט המשיך בגישתו השמרנית לכספי המדינה, והטיל וטו על הצעת חוק המעניקה כסף לעבודה בתעלות המדינה, משום שחשב שהסכום מוגזם.
הוא גם נעמד לצד בעלי הדירות במלחמת השכירות בניו יורק.
כאשר מתקוממים נגד שכר הדירה גרמו לתסיסה במחוז דלאוור, הכריז רייט על מצב של מרד ושיגר את המיליציה כדי להחזיר את הסדר על כנו.
הוא נכשל בניסיונו להיבחר מחדש ב-1846, והפסיד למועמד המפלגה הוויגית ג'ון יאנג, שנתמך על ידי הדיירים המתנגדים לשכירות.
ב-27 באוגוסט 1847, רייט לקה בהתקף לב או שבץ כשהיה בסניף הדואר בקנטון, שחבריו האמינו שנגרמו כתוצאה מעבודת יתר בזמן שטיפל במטלות חיצוניות בחווה שלו במזג אוויר חם.
בנוסף, רייט נגמל זמן קצר קודם לכן מאלכוהול לאחר שנים של שתייה מרובה, ולגמילה בפתאומיות עשויה להיות השפעה שלילית על בריאותו.
הוא קיבל טיפול רפואי, והיה בריא מספיק כדי ללכת הביתה, אבל התמוטט שוב ומת זמן קצר לאחר שהגיע לביתו.
הוא נקבר בבית הקברות הישן של קנטון.
מותו של רייט היה פתאומי והפתיע את תומכיו הפוליטיים, שתכננו להציע אותו כמועמד בבחירות לנשיאות ב-1848.
ב-1833 נשא רייט לאישה את קלריסה מודי (1804–1870), בתו של חבר המשפחה ששכנע אותו להתיישב בקנטון.
בשנת 1838 קיבל רייט תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ורמונט.
ב-1848 הקימו תושבי וייברידג', ורמונט אנדרטה לרייט.
היא כוללת פסלים של ארסטוס דאו פאלמר וניצבת במרכז העיר לאורך כביש 23 של ורמונט.
אנדרטת רייט שימשה השראה לשמה של מחלבה סמוכה, חוות מונומנט.
על שמו של סילאס רייט נקראו מחוז רייט, מיזורי ומחוז רייט, מינסוטה.
בנוסף, נקראה על שמו העיירה רייט, ניו יורק, עיירה במחוז סקוהרי.
רייט פיק, הר בפארק אדירונדק בצפון אלבה, ניו יורק, נקרא על שמו של רייט.
סילאס המנוואי ג'ניסון היה פוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הוויגית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ורמונט בשנים 1829–1835, לאחר מכן ועד 1836 כסגן מושל ורמונט ה-11, ובמקביל לכהונתו כסגן המושל ועד 1841 כמושל ורמונט ה-14. הוא היה ראשון מושלי המדינה שנולד על אדמתה מאז כינונה כמדינה בארצות הברית.
סילאס ג'ניסון נולד בעיירה שורהאם שבוורמונט, כבנם של לוי ג'ניסון ושל רות המנוואי.
הוא סייע לאימו לנהל את החווה לאחר שאביו נפטר כשהיה בן שבע.
הוא התחנך לסירוגין בבתי ספר מקומיים ובחינוך ביתי.
הוא למד גם מדידה, עיסוק שסייע לו במהלך הקריירה הפוליטית שלו.
ב-1814 נשא ג'ניסון לאישה את מרילה הנקס בוש, ולשניים נולדו חמישה ילדים.
בשנים 1829–1835 היה ג'ניסון חבר בית הנבחרים של ורמונט.
באותה תקופה הוא גם היה השופט של מחוז אדיסון וחבר מועצת מושל המדינה.
ב-1835 נבחר ג'ניסון כסגן מושל ורמונט.
בבחירות למשרת המושל של אותה שנה, לא קיבל אף אחד מהמועמדים את הרוב הדרוש על פי חוקת המדינה, כך שמשימת בחירת המושל הוטלה על האספה הכללית של ורמונט.
לאחר 63 סבבי הצבעה, לא עלה בידם של המחוקקים להחליט על זהות המושל, והוחלט לאפשר לג'ניסון כסגן המושל לכהן כמושל ורמונט עד הבחירות הבאות.
ב-1836 הוא נבחר כבר בזכות עצמו, ונבחר מדי שנה עד 1840, וכך כיהן כמושל בשנים 1835 - 1841. ג'ניסון היה ראשון מושלי ורמונט שנולד במדינה לאחר כינונה.
ב-1837 לא עלה בידו של גזבר המדינה המכהן, אוגוסטין קלארק, לזכות ברוב הקולות הנדרש בחוקת המדינה.
במקרים כאלו, ניתנה לאספה הכללית של המדינה לבחור במועמד.
בית המחוקקים, שהיה מפוצל בין אנשי המפלגה האנטי-מאסונית, ויגים ודמוקרטים, לא הצליח לבחור מועמד.
ג'ניסון שהיה אנטי-מאסוני, ושהתמודד על משרת המושל בתמיכה ויגית, מינה את האנטי-מאסוני אלן וורדנר, שכיהן כגזבר עד 1838.
ב-1841 סירב ג'ניסון להתמודד שוב על משרת המושל.
הוא מונה כשופט השלום של מחוז אדיסון, וכיהן בתפקיד עד 1847. ב-1843 הוא היה נציג לוועידת החוקה של ורמונט.
ב-1844 התארגנה האגודה החקלאית של מחוז אדיסון, וג'ניסון היה נשיאה הראשון.
סילאס ג'ניסון נפטר בשורהאם ב-30 בספטמבר 1849 לאחר מחלה ממושכת.
הוא נטמן בבית הקברות ג'ניסון שבעיירה.
איי סילבה קאנגני סוקפה , הידוע בשם סילבה קאני, הוא כדורגלן ישראלי-טוגולזי המשחק בעמדות הקיצוני והחלוץ במכבי חיפה מליגת העל.
סילבה התחיל את הקריירה שלו בקבוצות הילדים של הפועל תל אביב, הפועל בת ים, גדנ"ע יהודה ומכבי תל אביב, עד שהגיע בגיל 14 לבני יהודה.
ב-6 ביוני 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 5–0 על הפועל חדרה, בו גם כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה.
עונה לאחר מכן רשם עוד מספר הופעות בקבוצה הבוגרת.
בינואר הושאל להכח עמידר רמת גן מליגה א' צפון במדיה הבקיע שלושה שערים בשבעה משחקים.
בעונת 2022/2023 כבש שמונה שערים ב-26 הופעות במדי בני יהודה.
בקיץ חתם באוסטריה וינה מליגת העל האוסטרית.
בחודש הראשון שלו בקבוצה רשם את ארבעת משחקיו היחידים בקבוצה הבוגרת ולאחר מכן הצטרף לסטריפפינג, קבוצת המילואים של המועדון שמשחקת בליגה האוסטרית השנייה, בה הבקיע שני שערים ב-16 משחקים.
בקיץ חזר לישראל וחתם בבית"ר ירושלים תמורת 290 אלף אירו.
ב-25 באוגוסט 2024 ערך את הופעת הבכורה המחודשת שלו בליגת העל בניצחון 3–2 על מ.ס.
אשדוד בו גם כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה.
בעונה זו רשם קאני עונת פריצה כאשר סיים את העונה ככובש המוביל של בית"ר בליגה (בצוותא עם מיירון ג'ורג') עם 8 שערים ב-33 הופעות מתוכן רק 11 בהרכב הפותח וסייע לקבוצה לסיים במקום הרביעי ולהעפיל למוקדמות המפעלים האירופאים דרך הליגה לראשונה מאז עשתה זאת בסיום עונת 2019/2020.
ב-3 בספטמבר 2025 חתם במכבי חיפה.
הוא ערך הופעת בכורה בקבוצה ב-15 בספטמבר, בניצחון 1-5 על מועדון ספורט אשדוד.
קאני משחק בעיקר כקיצוני שמאלי או ימני, אך לעיתים מוצב גם בעמדת החלוץ המרכזי, בזכות יכולתו להתמקם היטב ברחבה ולהגיע להזדמנויות הבקעה.
סגנון משחקו מאופיין במהירות גבוהה, דריבל חד ויציאה מהירה להתקפות מעבר.
סילבה נולד בתל אביב-יפו להורים מהגרים ממוצא טוגולזי וגדל בבת ים.
בשנת קיבל מעמד של תושב ארעי, ובהמשך אף מעמד של תושב קבע.
למרות זאת, טרם קיבל תעודת זהות ישראלית ולכן לא זכה לשחק בנבחרות ישראל השונות אולם כן התגייס לצה"ל.
באוגוסט סירב לזימון לנבחרת טוגו כיוון שהוא שואף לשחק עבור נבחרת ישראל.
מעבר לעיסוקו המקצועי, קאני ידוע גם בפעילותו למען הקהילה.
הוא משתדל להשתתף באירועים חברתיים וחינוכיים, במיוחד בפרויקטים המיועדים לילדים ובני נוער ממעמד סוציו-אקונומי נמוך.
הוא דובר עברית, צרפתית, ושפות מקומיות מטוגו, ונחשב לדמות חיובית גם מחוץ למגרש.
סילביה פלאת' הייתה משוררת וסופרת אמריקאית.
פלאת' נולדה בבוסטון בשנת 1932 לאוטו אמיל פלאט (1885–1940), פרופסור לביולוגיה יליד גרמניה, ולאאורליה לבית שובר (1906–1991), מורה ומרצה שהייתה בת למשפחת מהגרים מאוסטריה.
לסילביה היה אח צעיר בשם וורן (יליד 1935).
כבר בגיל 8, זמן קצר לאחר מותו בטרם עת של אביה מסיבוך של מחלת הסוכרת, כתבה את שירה הראשון, שהתפרסם במוסף הילדים של העיתון בוסטון הרלד.
היא המשיכה לפרסם שירים בעיתונים ובכתבי-עת בשנים הבאות.
לאחר ביקור בקבר אביה, כתבה את אחד משיריה המפורסמים ביותר, "אלקטרה בשביל האזליאות".
פלאת' סבלה מדיכאון קליני במרבית חייה.
היא ניסתה לשים קץ לחייה מספר פעמים, שהראשונה שבהן כשהייתה בת 20. בעקבות אחד מניסיונות ההתאבדות שלה התאשפזה בבית חולים פסיכיאטרי, ואף טופלה מספר פעמים בנזעי חשמל.
ב-1950 החלה ללמוד בסמית' קולג' שבמסצ'וסטס, שם ערכה את עיתון בית הספר וזכתה בפרס מיוחד מטעם כתב העת "מדמואזל" , שכלל ביקור בן חודש בניו יורק.
הביקור בניו יורק שימש בסיס לספרה המפורסם "פעמון הזכוכית".
היא סיימה את לימודיה בהצטיינות בשנת 1955, לאחר שהגישה תזה שחקרה את דמות הכפיל ברומנים של הסופר הרוסי פיודור דוסטויבסקי.
לאחר מכן קיבלה מלגה מלאה מתוכנית פולברייט ללימודים בקולג' נונהאם, אחד משני הקולג'ים לנשים בלבד באוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה.
ב-1956 נישאה פלאת' למשורר טד יוז, עמו ניהלה זוגיות סוערת, ייצרית, דרמטית וכואבת.
הזוג נסע לארצות הברית ב-1957, שם לימדה פלאת' בסמית' קולג' והשתתפה בסדנאות כתיבה, בהן התאמנה על כתיבה וידויית ואישית.
הזוג חזר לאנגליה בשנת 1959. שנה לאחר מכן נולדה בתם פרידה, יוצרת ואמנית, וב-1962 נולד בנם ניקולאס (שהתאבד בשנת 2009).
בשנת 1961 פגש יוז את אסיה גוטמן, והשניים ניהלו רומן סוער.
פלאת' עזבה את יוז ועברה עם ילדיה ללונדון.
בחודשים הבאים אחז בפלאת' פרץ יצירתי, והיא כתבה עשרות משיריה המוכרים, כולל את ספר השירים "אריאל" , ובו השירים המפורסמים "צבעונים", "ליידי לזרוס" ו"אבא".
בחורף 1962–1963, שאופיין בקור קיצוני, תקף את פלאת' התקף דיכאון נוסף.
היא ניסתה להתאבד מספר פעמים, ובסופו של דבר התאבדה ב-11 בפברואר 1963 מהרעלת פחמן חד-חמצני באמצעות הפעלת תנור בישול.
מכריה של פלאת' האשימו את יוז בכך שיחסיה עימו גרמו לפלאת' להתאבד, והסירו מספר פעמים את השם "יוז" מהמצבה שלה.
ב-2017 פורסמו מכתבים של פלאת' שנכתבו לפני מותה, בהם כתבה כי יוז נהג להכות אותה ורצה במותה.
טד יוז השמיד קטעים מסוימים מהיומנים של סילביה ומכתבי יד נוספים שלה בטענה ש"לא רצה שילדיו יקראו בו אי פעם", וספג ביקורת חריפה על כך.
חלקים רבים מכתבי היד שלה נשארו ברשות משפחת יוז, ואלה לא תמיד שיתפו פעולה עם חלק מהכותבים הרבים שהיו מעוניינים לכתוב את תולדות חייה.
למשפחת טד יוז הייתה גרסה משלה על טיב יחסיו עם סילביה פלאת'.
הביוגרפית ז'אנט מלקולם הקדישה ספר שלם לתופעת מלחמת הביוגרפיות והאינטרסים סביב חייה ומותה של פלאת'.
רק מקצת מיצירתה של פלאת' ראה אור בחייה.
עיקר שירתה פורסם על ידי טד יוז לאחר מותה.
בשנת 1982 הייתה המשוררת הראשונה שזכתה בפרס פוליצר לאחר מותה, על כתיבתה ב-The Collected Poems.
בשנת 2003 יצא לאקרנים סרט עלילתי בשם "סילביה" בכיכובה של השחקנית גווינת' פלטרו, המציג את חייה ויחסיה עם יוז.
בשנת 2014 העלתה השחקנית מעין וינשטוק את הצגת היחיד "שמיים עמוקים", המספרת את סיפור חייה של פלאת'.
בינואר 2019 פורסמה נובלה של פלאת' בת 48 עמודים שהתגלתה לא מכבר, בשם "מרי והממלכה התשיעית".
ג'וני פאניקה ותנ"ך החלומות: סיפורים, מסות וקטעי יומן, תרגום מאנגלית – עידית שורר, הוצאת רסלינג
אלקטרה בשביל האזילאות, תרגום מאנגלית – אורה סגל, עריכה – עידו בסוק, אחרית דבר והערות – שחר ברם, כרמל, ירושלים, 2000.
אריאל, מבוא ותרגום מאנגלית – שמואל רגולנט, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1982.
אריאל ושלוש נשים, תרגמה סבינה מסג, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2002.
חליפת הלא-נורא, איורים – רוטרו סוזאן ברנר, מאנגלית – איתן בן-נתן, תל אביב, 1996.
היומנים של סילביה פלאת, 1962-1950, מאנגלית – אנה הרמן, עריכה – דנה אלעזר-הלוי, משכל, תל אביב, 2002. (לקריאת הפרק הראשון ברשת)
ספר המטה, כתבה – סילביה פלאת, נוסח עברי – אורי סלע, איורים – קונטן בליק, עם עובד, תל אביב, 1983.
מתוך רמצי האפר, שני שירים, מאנגלית – מרדכי עובדיהו, תל אביב, 1965.
מתוך רמצי האפר, הגברת לאזארוס, אבא שלי, מאנגלית – מרדכי עובדיהו, תל אביב, 1965.
מאנגלית: יואב לויטס הלוי, הביא לדפוס חיים פלג, ספרית פועלים, תל אביב, 1975.
מאנגלית: אורטל אריכה, עריכת תרגום: דניס הרן בן־דור, הוצאת הכורסא, 2019.
המטבח של גברת דבדבן, מאנגלית – מאירה פירון; איורים – אבי עופר.
יומניה של סילביה פלאת' – 1982
מראת הקסמים – 1989 – The Magic Mirror – התזה של פלאת' מסמית' קולג'
אוסף סיפורי ילדים – 2001, בריטניה
סילביה מרקוביץ' (נולדה ב-30 בינואר 1952) היא כנרת רומניה-ישראלית ממוצא יהודי, החיה בצרפת ובאוסטריה
בשנת 1976 עלתה מרומניה לישראל וקיבלה אזרחות ישראלית.
רקע משפחתי, לימודיה ותחילת פעילותה המוזיקלית ברומניה.
סילביה מרקוביץ'-פאגין נולדה בבקאו שברומניה, לאברהם מרקוביץ' ולאנה לבית כץ.
אחרי לימודי מוזיקה בעיר הולדתה היא למדה בקונסרבטוריון בוקרשט והייתה תלמידתו של הכנר שטפן גאורגיו מאז הייתה בת 12. בגיל שש-עשרה הופיעה לראשונה מחוץ לארצה, בקונצרט בהאג, הולנד, תחת שרביטו של ברונו מאדרנה.
זכייתה בפרסים יוקרתיים בחו"ל וברומניה
בשנת 1969 זכתה בפרס השני בתחרות מרגריט לונג/ז'אק טיבו בפריז, כשהפרס הראשון לא הוענק לאיש מהמתחרים.
אז זכתה גם במונקו בתחרות ע"ש הנסיך רניה שלישי בפרס מיוחד על ביצוע של יצירה מוזיקלית בת זמננו.
בשנת 1970 הייתה הזוכה בפרס הראשון בתחרות ג'ורג'ה אנסקו בבוקרשט.
המשך קריירה הבינלאומית מרומניה ואחרי הגירתה
בשנת 1971 אחרי הופעה כסולנית עם התזמורת הסימפונית של לונדון, הוזמנה על ידי קלאודיו אבדו לנגן את הקונצרטו השני לכינור מאת בלה בארטוק עם תזמורת לה סקאלה.
בשנת 1972 לרגל חגיגת יום הולדתו ה-90, הזמין אותה לאופולד סטוקובסקי לנגן את הקונצ'רטו לכינור של גלאזונוב עם התזמורת הסימפונית של לונדון ברויאל אלברט הול.
חברת דקה הקליטה את הקונצרט.
החל משנת 1976, כשעלתה מרומניה של צ'אושסקו לישראל, התאפשר לה לפתח קריירה בינלאומית, חופשייה ממגבלות פוליטיות.
מתחילת שנות ה-1980 חיה ופעלה בגרמניה כמורה בבית הספר הגבוה למוזיקה בעיר זארבריקן וכמו כן באקדמיה למוזיקה של טיבור וארגה בסיון בשווייץ.
היא פרופסור בפקולטה למוזיקה של האוניברסיטה לאמנויות הבמה של גראץ באוסטריה.
היא מנגנת על כינור אלבאני מסביבות שנת 1800 ומרבה להופיע בדרום אמריקה, בארצות הברית, ביפן, בישראל וברחבי אירופה.
היא פעילה גם כנגנית מוזיקה קאמרית ומופיעה לעיתים קרובות ברסיטלים עם פסנתרנים מפורסמים, ולאחרונה גם עם בנה, אמו פאז'ן.
בין הקלטותיה החשובות: סונאטות של קלוד דביסי, סזר פרנק וגבריאל פורה וקונצ'רטו לכינור של ז'אן סיבליוס עם נמה ירווי והתזמורת הסימפונית של גטבורג.
לסילביה מרקוביץ', הנשואה לכנר השווייצרי דייגו פאז'ן וחיה בשטרסבורג בצרפת, יש שני ילדים - שרה, זמרת סופרן ואמו, פסנתרן.
1969 - הפרס השני (הפרס הראשון לא הוענק) בתחרות הבינלאומית מרגריט לון/ז'אק טיבו בפריז
פרס מיוחד של הנסיך רנייה של מונקו עבור ביצוע של יצירה עכשווית
1970 - הפרס הראשון בתחרות הבינלאומית "ג'ורג'ה אנסקו" בבוקרשט.
סילבי חיה קשת (16 בספטמבר 1930 – 8 באפריל 2025) הייתה עיתונאית, פובליציסטית ובעלת טור ישראלית, שנודעה בעיקר בשל טורה הפוליטי-חברתי "חץ מסילבי קשת", שפורסם תחילה ב"הארץ" ואחר כך במוסף לשבת של "ידיעות אחרונות", ובסגנון כתיבתה הביקורתי והחריף.
נולדה בשם סילבי שניידר ב-1930 בליל שבצרפת, במשפחה בת שלושה ילדים.
הוריה, דוד ופרידה, היגרו לשם מגרמניה בסוף שנות ה-20. מאוחר יותר עברו לפריז.
היא עלתה עם משפחתה לארץ ישראל ב-1935. קשת גדלה בחיפה, בבית סוציאליסטי וחילוני.
היא למדה בבית הספר אליאנס בחיפה, שם עוברת שמה הפרטי ל"חיה".
במלחמת העצמאות שירתה כפקידה במטה גדוד 22 של חטיבת כרמלי, שם הכירה את בעלה לעתיד, צבי קשת, ששימש מפקד מחלקה.
ב-1949 נישאה לצבי קשת ושינתה את שם משפחתה לשם משפחתו.
קשת השלים לימודי הנדסת מכונות בטכניון, והשניים גרו אצל הוריה.
לאחר שסיים בשנות ה-50, עברו לתל אביב.
קשת עבדה במגזין "עולם הקולנוע" ואחר כך החלה לעבוד כמגיהה בעיתון "העולם הזה", זאת לאחר שמחתה בפני אורי אבנרי על שפרסם מודעת "דרושים" בלשון זכר בלבד, עם השימוש במילה "מגיה" במקום המילה "מגיהה".
ב"העולם הזה" החלה לכתוב ביקורת קולנוע וטור פרובוקטיבי בשם "מכתבים לרותי", שבו הוזמנו הקוראים לשלוח לקשת מכתבים עם שאלות, וזו הייתה משיבה להם בבוטות וחריפות.
לאחר מכן כתבה את טור הרכילות הפוליטית "ציפור לחשה לי...", שהתבלט גם הוא בפרסומים נשכניים וביקורתיים, דבר שייחד אותה מעיתונאים אחרים והקנה לה גם אהדה, אך גם תגובות שליליות וזועמות.
ב-1961 התגרשה מבעלה, אך שמרה על שם משפחתו.
ב-1964 עברה קשת לכתוב במוסף השבועי ב"הארץ" מאמרים פוליטיים שהמשיכו את הקו הבוטה והנשכני של "מכתבים לרותי" ו"ציפור לחשה לי...", והחל מגיליון 16 הפכו מאמרים אלו לטור קבוע בשם "חץ מסילבי קשת".
ברשימתה "המלאך רפאל" כתבה נגד יצחק רפאל, מראשי המפד"ל, בעת שגולדה מאיר, ניסתה למנותו לשר בממשלתה.
רפאל הגיש תביעת דיבה נגד קשת, והמשפט, שהתנהל במשך כשלושה חודשים, היה מדובר מאוד בתקשורת.
לבסוף הושגה בבית המשפט פשרה בין הצדדים.
השבועון האמריקני "טיים" הקדיש לה כתבה אוהדת ביולי 1970. לאחר מערכת יחסים מינית עם עורך העיתון, גרשום שוקן, נאלצה בסוף 1970 לעזוב את העיתון וחזרה ל"ידיעות אחרונות".
מאז פרישתה הייתה קשת פעילה ב"פייסבוק" וב"טוויטר", ופרסמה פוסטים רבים מדי יום.
מעבר לטון הביקורתי, טבעה קשת גם מספר כינויים שהפכו לשגורים בישראל, והיא עומדת מאחורי מספר חידושים ומטבעות לשון בשפה העברית, בהם:
"טיפשעשרה" – כינוי לשנות הנעורים.
"משקפופר" – כינוי לבעלי משקפי ראייה.
"אינטליגנטואל" – הלחם בסיסים של אינטליגנט ואינטלקטואל.
"דגנרלים" – כינוי גנאי לאלופי צה"ל.
"מפלגת האבודה" – כינוי גנאי למפלגת העבודה.
"משטרע" – כינוי גנאי למשטרה.
"צרת החינוך" – כינוי גנאי לשרות החינוך לימור לבנת (בכנסת ה-15 וה-16) ויולי תמיר (בכנסת ה-17).
"אנסי" – כינוי גנאי לנשיא מדינת ישראל השמיני משה קצב, שהורשע באונס.
"מתנחבלים" – הלחם של המילים "מתנחלים" ו"מחבלים".
מטרת הביטוי להביע הסתייגות, ולעיתים הוא משמש לתיאור מתנחלים שיצאו לפעולות נקם בכפרי הפלסטינים, באותו אופן בו מתבצעים פיגועי מחבלים.
"שואה ביזנס" – פרפרזה על עסקי שעשועים, בהתייחס למפעלי ההנצחה של השואה, כגון המסעות לפולין.
"יהיר לפיד" – כינוי גנאי ליאיר לפיד.
"ביביהו" – כינוי גנאי לראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, אשר הוא הלחם של כינויו "ביבי" ביחד עם שם משפחתו.
"נהנתניהו" – כינוי גנאי נוסף לראש הממשלה בנימין נתניהו, שהוא הלחם של שם משפחתו והמילה "נהנתן".
"טיילת שקד" – כינוי גנאי לאיילת שקד, הקורץ למה שקשת רואה כאופורטוניזם פוליטי.
"הליקוק" – כינוי גנאי למפלגת הליכוד.
קשת אוימה והותקפה מספר פעמים פיזית בשל תוכן טוריה.
בנובמבר 2017 טענה כי בשנת 1963 ניסה יוסף לפיד לאנוס אותה בלונדון, שם שהה לטענתה ככתב "מעריב".
סגנונה החריף של קשת גרר אחריו תגובות רבות, רובן שליליות וזועמות, ולעיתים התנצלויות מצדה של קשת, אם כי לא כך היה ברוב המקרים.
ב-1970 פרסמה בטורה "חץ מסילבי קשת" ביקורת חריפה על ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר, תחת הכותרות "גברת הממלכות" ו"לא כל הנוצץ גולדה" (על משקל הפתגם "לא כל הנוצץ זהב").
קשת כינתה את מאיר "האם הגדולה, המטריארכית התקיפה, אחרונת הנפילים, אחרונת הבולשביקים, שחקנית גדולה מן האסכולה הישנה, פאתוס של יד על הלב, זעם קדוש, דרקון המתחזה לג'ורג' הקדוש, ליידי מקבת ומדוזה, הגורגונה האימתנית, המשתקת ומאבנת את המנסים לקום עליה.
מדיאה השורפת את ילדיה בלהט ומתחסדת כמירל'ה אפרת".
תלונה על המאמר הוגשה למועצת העיתונות, ובשלב מסוים איים המערך בחרם מודעות על עיתון "הארץ" בשל טוריה של קשת התוקפים את מאיר.
חבר הכנסת שלמה כהן-צידון הגיש נגד קשת קובלנה פלילית לפי חוק לשון הרע, על טור שלה שלטענתו רומז אליו.
חבר הכנסת יצחק רפאל הגיש אף הוא נגדה קובלנה פלילית פרטית לפי חוק לשון הרע, משום שטענה שביקר במועדונים מפוקפקים וכי יש לו קשרים עם אנשי העולם התחתון.
השניים התפשרו מחוץ לבית המשפט והבהירו כי לא התכוונו לפגוע זה בזה, וקשת הצהירה כי לא היה יסוד לדברים ולמשמעויות שפורסמו בכתבתה.
ב-22 באוקטובר 1971, בעיצומה של ההערצה של מפקדי צה"ל בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים, פרסמה טור בשם "בצבאו של החנראל המכסיקני קסטאנייטאס", ובו ביקורת חריפה על אדם אותו כינתה קשת בשם "החנראל המכסיקני קסטאנייטאס" ונמנעה מלנקוב בשמו.
עם זאת, הקוראים לא התקשו לזהות שבכינוי זה קשת רמזה שהמדובר באלוף פיקוד המרכז, רחבעם זאבי.
כעבור שבוע פרסם העיתון הבהרה: "בכתבה הופיעו פרטים שאין להם יסוד עובדתי אך פרסומם מטיל דופי במפקד בכיר, בחבריו המפקדים ובצה"ל.
מערכת 'ידיעות אחרונות' מביעה את צערה על כך".
באוקטובר 1974 התפוצצה לבנת חבלה צה"לית במשקל רבע ק"ג בפתח דירתה בתל אביב.
בתחקיר "עובדה" מ-14 באפריל 2016, סיפר העבריין טוביה אושרי שהוא הורה לאנשיו להניח את הפצצה, לאחר שרחבעם זאבי ביקש ממנו "לטפל" בקשת כנקמה על פרסום הטור.
במהלך מבצע של יחידת דובדבן שהתקיים בכפר עסירה א-שמאלייה, סברו בטעות שלושה מצלפי היחידה שהאנשים ששכבו על גג באזור המבצע הם מחבלים וירו בהם למוות.
מיד לאחר מכן התברר לשלושת הצלפים כי הם ירו בחבריהם, אותם חשבו בטעות למחבלים.
בעקבות זאת ביקרה קשת את הבלבול וטענה שהיחידה היא "יחידה בלתי אנושית של נערים שאולפו קודם לירות ואחר כך לשאול שאלות, סופם שהם טובחים בחבריהם".
הדבר הוביל לתלונה שהגיש אזרח נגדה למשטרה על המרדה.
סילביה ביץ' הייתה מוציאה לאור ואשת חברה פריזאית, שעיקר פרסומה נבע מהיותה המוציאה לאור של הרומן יוליסס בשפה האנגלית, בשנת 1922.
ביץ', אמריקאית במקורה, נולדה בבולטימור, מרילנד, בשם ננסי וודברידג' ביץ'.
ב-1901 עברה משפחתה להתגורר בצרפת בשל מינויו של אביה, שהיה כומר פרסביטריאני, לתפקיד בכנסייה האמריקנית בפריז.
המשפחה חזרה לארצות הברית ב-1905. ביץ' המשיכה לבקר באירופה ואף התגוררה שנתיים בספרד.
לקראת תום מלחמת העולם הראשונה החלה ללמוד בפריז ספרות צרפתית מודרנית, והפכה לחובבת של צרפת ותרבותה.
ב-1917 הכירה את אדריאן מוניה, שהייתה בעלת חנות הספרים "בית ידידי הספר" (La Maison des Amis des Livres) - חנות לספרים בצרפתית בפריז.
מוניה עודדה אותה לפתוח חנות לספרים באנגלית וב-1919 פתחה ביץ' את "שייקספיר אנד קומפני" ברחוב אודאון שבגדה השמאלית.
את החנות מימנה באמצעות כספים שלוותה מאמה.
אדריאן מוניה הייתה בת זוגה של ביץ' עד להתאבדותה ב-1955.
פריז של שנות העשרים הייתה אבן שואבת לסופרים, מוזיקאים ואנשי רוח, שנקראו לעיתים הדור האבוד.
ביץ' התוודעה לרבים מהם ובהם גרטרוד שטיין, אנדרה ז'יד, עזרא פאונד, ארנסט המינגוויי, ופרנסיס סקוט פיצג'רלד ואף דאגה לערוך ביניהם היכרויות ומפגשים חברתיים, חלקם בחנות הספרים שלה.
ארנסט המינגוויי כתב על "שייקספיר אנד קומפני" שהוא "מקום חמים ונעים עם תנור חימום גדול בחורף, שולחנות ומדפי ספרים, ספרים חדשים בחלון ותמונות של סופרים מפורסמים, מתים וחיים, על הקירות...
לסילביה היו פנים מלאות חיים ומעוצבות בקווים חדים...מעולם לא הכרתי מישהו שהיה יותר נחמד אלי."
את ג'יימס ג'ויס הכירה ביולי 1920. ג'ויס, שהגיע רק חודש קודם לכן לפריז, כבר קנה לעצמו שם בזכות דבלינאים ודיוקן האמן כאיש צעיר.
במפגש חברתי בביתו של המשורר הצרפתי יהודי אנדרה ספיר פנתה סילביה ביץ', שהעריצה את הסופר, אל ג'ויס בשאלה "האם זה הוא ג'יימס ג'ויס הגדול?" ונענתה בחיוב.
ביץ' סיפרה לג'ויס על חנותה (בה מכרה גם מיצירותיו) והוא הגיע עד מהרה לביקור, שלאחריו נרקמו ביניהם יחסי ידידות.
עד דצמבר 1920 סיים ג'ויס את כתיבת הפרק החמישה-עשר של יוליסס, "קירקי", שהוא גם הארוך ביותר בו, והחל בכתיבת שלושת הפרקים האחרונים.
סיום הספר נראה באופק, אך הסיכויים להוציאו לאור בארצות הברית או בבריטניה נראו קלושים, לאור הצלחת התביעה במשפט שהתנהל בתחילת 1921 נגד המגזין "ליטל רוויו" שפרסם קטעים מיוליסס.
בעקבות פגישה שארגנו ביץ' ומונייה לג'ויס עם הסופר והמבקר ולרי לרבו, קרא האחרון קטעים מיוליסס והביע את התפעלותו ונכונותו לעזור בהוצאת הספר לאור.
ביץ' שאלה את ג'ויס אם יאות לתת בידיה את מלאכת ההוצאה לאור, והסופר, שבע אכזבות ממאבקי ההוצאה לאור של ספרו "דבלינאים", הסכים.
ב-2 בפברואר 1922 יצא הספר לאור, לא מעט בשל התעקשותה של ביץ' להעניק לג'ויס את העותק הראשון ביום הולדתו הארבעים של הסופר.
לאחותה כתבה: "יוליסס יהפוך את החנות שלי למפורסמת".
בשנות השלושים, עם פרוץ המשבר הכלכלי העולמי, נקלעו עסקי הספרים של ביץ' להפסדים.
ב-1936 שקלה לסגור את חנותה, אולם תמיכה שקיבלה מידידיה הרבים סייעה בידה להחזיק מעמד עד הכיבוש הנאצי של פריז.
בסוף 1941 נאלצה לסגור, ואחסנה את ספריה בדירת מסתור.
היא נעצרה על ידי הנאצים, בשל היותה אזרחית אמריקאית, ושהתה כשישה חודשים במעצר.
לאחר שחרור פריז ב-1944, לא שבה ביץ' לעסקי הספרים.
לאחר שבת זוגה, מונייה, התאבדה ב-1955, כתבה ספר זכרונות על פריז שבין שתי מלחמות העולם.
היא חיה בפריז עד מותה ב-1962, ונקברה בפרינסטון, ארצות הברית.
ב-1951 פתח ג'ורג' ויטמן, אמריקאי שהיה בקשרי ידידות עם ביץ', חנות ספרים בפריז בשם מיסטרל.
סילביה ביץ' הורישה לו במותה את ספרייתה הפרטית.
ב-1964 שינה ויטמן את שמה של החנות ל"שייקספיר אנד קומפני", ולזכרה קרא לספרייה שבקומה הראשונה "ספריית סילביה ביץ'".
וייטמן קרא לבתו, שנולדה ב-1981, סילביה ביץ'.
סילביה ביץ' וייטמן היא כיום הבעלים של החנות שנמצאת במקום אחר ממקומה של החנות המקורית.
סילביה מיילס הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית, מועמדת לשני פרסי אוסקר על הופעותיה בסרטים "קאובוי של חצות" ו"רצח, מתוקה שלי".
מיילס נולדה בניו יורק סיטי בשם סילביה ראובן לי, בתם של בל וראובן לי.
מיילס ידועה בזכות הופעתה בשנת 1969 בדרמה "קאובוי של חצות", שבה גילמה את קאס, האישה העשירה שמזמינה אל ביתה את הכפרי הצעיר ג'ו בק (ג'ון וויט).
על התפקיד זכתה למועמדות פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנת 1975 הייתה מועמדת לאוסקר בשנית, הפעם על הופעתה בתור ג'סי פלוריאן, האלכוהוליסטית במותחן הפשע "רצח, מתוקה שלי".
בשנות ה-80 הופיעה בדרמה הספרותית של גאי המילטון "רצח לאור השמש", בתור המפיקה מיירה גארדינר, ובקומדיות "אישה שטן" בדמותה של אמה של הסופרת מרי פישר (מריל סטריפ) ו"אהבה ממבט שלישי" בתור השדכנית חנה מנדלבאום.
מיילס שיחקה בתפקיד קטן, כסוכנת נדל"ן בסרטיו של אוליבר סטון "וול סטריט" ו"וול סטריט 2: הכסף מדבר".
בשנת 1948 נישאה מיילס לוויליאם מאיירס, אך הזוג התגרש כעבור שנתיים.
בין השנים 1952 ל-1958 הייתה נשואה לג'רלד פרייס.
בין השנים 1963 ל-1970 הייתה נשואה לשדרן הרדיו טד בראון.
בראון ציין כי הסיבה העיקרית לגירושיהם הייתה חוסר רצונה של מיילס להביא ילדים לעולם.
בשנות ה-60 וה-70 נהגה מיילס לשחק שחמט ברמה תחרותית והייתה חברה במועדון השחמט של מנהטן.
מיילס נפטרה ב-12 ביוני 2019, כשהייתה בדרכה לבית החולים הר סיני במנהטן, בגיל 94. בשנים האחרונות לחייה חוותה הידרדרות במצבה הבריאותי, והייתה תחת השגחה במוסד סיעודי בחודשים האחרונים לחייה.
במהלך שנותיה האחרונות סבלה מאנמיה ומבעיות נשימה.
שנהשם התוכניתתפקידהערות1970The Tonight Show Starring Johnny Carsonעצמה3 פרקים1971-1974The Mike Douglas Showעצמה5 פרקים1985מיאמי מחלק מוסרמוריאל גולדמןפרק אחד2002One Life to Liveסטלה2002סקס והעיר הגדולהג'ואןפרק אחד
סילביה סידני הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון יהודייה-אמריקאית זוכת פרס גלובוס הזהב.
הייתה מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1973 על הופעתה בסרט "משאלות קיץ, חלומות חורף".
נולדה בשם סופיה קוסוב (Sophia Kosow) ברובע הברונקס שבניו יורק, לרבקה, מהגרת יהודיה מרומניה ולויקטור קוסוב, מהגר יהודי מרוסיה.
הוריה התגרשו כשהייתה בת חמש וסידני גדלה לצד אמה ואביה החורג, רופא השיניים זיגמונד סידני.
הוריה עודדו אותה ללמוד ריקוד ומשחק כדרך להתמודדות עם ביישנותה.
למדה משחק בבית הספר של אגודת התיאטרון בניו יורק והופיעה בהפקות תיאטרון, שם זכתה לשבחי מבקרים על הופעותיה.
בגיל 16 התגלתה על ידי צייד כישרונות מהוליווד.
לאחר השתתפות בשני סרטים נשכחים בשנות העשרים, החלה סידני את דרכה המשמעותית בקולנוע בשנת 1931 בסרט הפשע "רחובות העיר" ובדרמה "סצנת העיר".
ב-1936 כיכבה בתפקידים ראשיים בדרמת הפשע "זעם", סרטו האמריקאי הראשון של פריץ לאנג, בתור קת'רין ארוסתו של ג'ו וילסון (ספנסר טרייסי), ובמותחן הריגול של אלפרד היצ'קוק "חבלה".
ב-1937 הופיעה בסרט הפשע של ויליאם ויילר "מבוי סתום" בתור דרינה אחותו של טומי גורדון מנהיג כנופיית הרחוב "ילדי מבוי סתום".
באותה שנה כיכבה גם ב"אתה חי רק פעם אחת" של פריץ לאנג, לצד הנרי פונדה.
בשנות השלושים הייתה סידני אחת מהשחקניות המרוויחות ביותר בהוליווד.
שכר העבודה השבועי שלה עמד על 10,000 דולר.
במקביל פיתחה מוניטין של שחקנית שקשה לעבוד איתה.
החל מסוף שנות השלושים החלו להידלדל תפקידיה בקולנוע והיא העדיפה להופיע על בימות התיאטרון.
ב-1945 שיחקה בדרמת המלחמה של פרנק לויד "דם על השמש" בתפקיד אייריס הילרד בה מתאהב העיתונאי ניק קונדון (ג'יימס קאגני).
החל מתחילת שנות החמישים ועד שנותיה המאוחרות הופיעה בתפקידי אורח בסרטי ובסדרות טלוויזיה רבים.
בשנת 1973 חזרה למסכים לאחר היעדרות ארוכה ונתנה את אחת מהופעותיה הקולנועיות הטובות בקריירה בדרמה "משאלות קיץ, חלומות חורף", בתפקיד גברת פיטצ'ט, אמה המתנשאת של עקרת הבית ריטה וולדן (ג'ואן וודוורד).
סידני הועמדה על התפקיד לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, לפרס גלובוס הזהב ולפרס באפט"א.
ב-1986 זכתה סידני בפרס גלובוס הזהב והועמדה לפרס אמי על הופעתה בסרט הטלוויזיה "חורף מוקדם".
ב-1982 הוענק לה הפרס ע"ש ג'ורג' איסטמן על תרומתה לאמנות הקולנוע.
סידני הייתה נשואה שלוש פעמים במהלך חייה: למוציא לאור בנט סרף (1935–1936), לשחקן לותר אדלר (1938–1946; ממנו לסידני היה ילד בשם ג'ייקוב, שנפטר ממחלת ה־ALS) ולמפיק קרלטון אלסוף (1947–1951).
במהלך שנות ה-70 הוציאה לאור שני ספרים שעסקו בתפירה.
בשנת 1999 נפטרה סידני כשהיא בת 88 ממחלת סרטן הגרון.
על שמה של סידני מצוי כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
שנה שם הסרט במאי הערות 1927 Broadway Nights ג'וזף ס.
בלייסטון 1931 רחובות העיר רובן מאמוליאן מבוסס על סיפור של דשיאל האמט טרגדיה אמריקאית יוזף פון שטרנברג מבוסס על ספרו של תאודור דרייזר Street Scene קינג וידור נשות הבית הגדול מריון גרינג 1932 The Miracle Man נורמן ז.
מקלאוד Merrily We Go to Hell דורותי ארזנר מאדאם באטרפליי מריון גרינג 1933 Pick-Up מריון גרינג ג'ני גרהארט מריון גרינג מבוסס על ספרו של תאודור דרייזר1934 Good Dame מריון גרינג נסיכה לשלושים יום מריון גרינג Behold My Wife!
מגנום, בלש פרטי (סדרת טלוויזיה) (1983)
רדיו סינסינטי (סדרת טלוויזיה) (1978)
סילביה, מלכת שוודיה (בשוודית: Drottning Silvia; נולדה ב-23 בדצמבר 1943 בהיידלברג, גרמניה) היא מלכת שוודיה, אשתו של המלך קרל השישה עשר גוסטב ואמה של יורשת העצר ויקטוריה.
סילביה נולדה ב-23 בדצמבר 1943 בהיידלברג, גרמניה.
היא בתו של איש העסקים הגרמני ולטר זומרלט ואשתו הברזילאית אליס סוארס דה טולדו (1906–1997).
בשנת 1947, לאחר מלחמת העולם השנייה, היא ומשפחתה היגרו לריו דה ז'ניירו, ברזיל, שם למדה בבית ספר הגרמני בעיר ולאחר עשר שנים שבו לגרמניה המערבית.
שוודית היא למעשה שפתה השישית - לצד שפות האם גרמנית ופורטוגזית היא דוברת גם צרפתית, ספרדית ואנגלית.
לפני נישואיה למלך עבדה סילביה בקונסוליה הארגנטינאית במינכן, שימשה כמארחת חינוכית במהלך אולימפיאדת מינכן וכן שימשה כסגנית ראש הפרוטוקול באולימפיאדת אינסברוק.
בנוסף עבדה זמן קצר כדיילת אוויר.
במהלך אולימפיאדת מינכן נפגשה סילביה עם קרל גוסטב, נסיך הכתר של שוודיה, אשר לאחר מות סבו גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה ב-15 בספטמבר 1973, הוכתר כקרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה.
קרל השישה עשר הכריז על אירוסיו לסילביה ב-12 במרץ 1976 והם נישאו לאחר שלושה חודשים.
אלו היו הנישואים הראשונים של מלך שוודי מכהן מאז 1797, לזוג 3 ילדים.
ב-19 ביוני 1976 התחתנה סילביה עם קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה, ונולדו להם 3 ילדים ו-8 נכדים:
הנסיכה ויורשת העצר ויקטוריה (נולדה ב-14 ביולי 1977), נישאה ב-19 ביוני 2010 לדניאל וסטלינג ולהם שני ילדים:
אסטל, דוכסית אסטרייטלנד (נולדה ב-23 בפברואר 2013), צפויה להיות מלכת שוודיה לאחר מות אמה.
הנסיך אוסקר, דוכס סקונה (נולד ב-6 במרץ 2016), שלישי בסדר הירושה לכתר השוודי, לאחר אמו ואחותו אסטל.
הנסיך קרל פיליפ (נולד ב-13 במאי 1979), נשוי לדוכסית סופיה ולהם 3 ילדים:
אלכסנדר, דוכס סדרמנלנד (נולד ב-19 באפריל 2016).
גבריאל, דוכס דלרנה (נולד ב-31 באוגוסט 2017).
הנסיכה מדלן (נולדה ב-10 ביוני 1982), נשואה לכריסטופר אוניל ולהם 3 ילדים:
לאונרה, דוכסית גוטלנד (נולדה ב-20 בפברואר 2014).
ניקולאס, דוכס אמגרמלנד (נולד ב-15 ביוני 2015).
אדריאן, דוכסית בלקינג'ה (נולדה ב-9 במרץ 2018).
סילביה נייד (גרמנית: Silvia Neid; נולדה ב-2 במאי 1964 בולדורן) היא כדורגלנית עבר ומאמנת כדורגל גרמנייה.
מאז יולי 2005, מתפקדת נייד כמאמנת נבחרת הנשים של גרמניה, לאחר שבמשך מספר שנים שימשה כעוזרת של טינה טיון-מאייר.
נייד נחשבת לאחת הכדורגלניות המעוטרות ביותר בתולדות הכדורגל הגרמני, כשלזכותה שבע אליפויות ושישה גביעי מדינה.
סילביה נייד החלה את הקריירה שלה בשנת 1980, כשהצטרפה לקבוצת שלירסטדט, שמאוחר יותר שינתה את שמה לקלינגה סקאך.
היא שיחקה בקבוצה שלוש שנים, כשבסופן היא עברה לברגיש גלדבאך - הקבוצה הגרמנית הדומיננטית ביותר באותם ימים.
ב-1984 היא זכתה עם הקבוצה בדאבל, אך עזבה שנה לאחר מכן, אחרי שהקבוצה לא הצליחה לזכות באף תואר.
נייד החליטה להצטרף לספורטפראונד זיגן, שם שיחקה עם חברותיה לנבחרת - מרטינה ווס ודוריס פיטשן.
בתקופתה של נייד הגיעה הקבוצה לשיא הצלחתה - זכייה בשש אליפויות גרמניה, בחמישה גביעי מדינה והתבססות כקבוצת הנשים המובילה בגרמניה.
ב-1994, לאחר עזיבתו של מאמן הקבוצה, גרד נאוזר, רצתה נייד להצטרף אליו ולעזוב את ספורטפראונד זיגן, אך הנהלת הקבוצה לא אפשרה לה והיא נאלצה להמשיך ולשחק במועדון.
שנתיים לאחר מכן היא פרשה מכדורגל, והצטרפה מיד לצוות האימון של נבחרת הנשים של גרמניה.
את הופעת הבכורה שלה בנבחרת ערכה נייד ב-10 בנובמבר 1982, במשחק נגד נבחרת שווייץ.
היא נכנסה כמחליפה בדקה ה-41 וכבשה כבר בנגיעתה הראשונה בכדור, לאחר כדקה על המגרש.
מאוחר יותר, היא הוסיפה שער נוסף לזכות הגרמניות.
עם הנבחרת זכתה נייד בשלוש אליפויות אירופה (1989, 1991, 1995), ואף הגיעה עימה לגמר הגביע העולמי ב-1995. משחקה האחרון במדים הלאומיים היה נגד ברזיל, במהלך טורניר הכדורגל של אולימפיאדת אטלנטה 1996. היא כבשה 48 שערים ב-111 הופעות בינלאומיות - נתון המציב במקום החמישי ברשימת הכובשות המצטיינות של הנבחרת הגרמנית.
לפני שהפכה למאמנת הראשית של הנבחרת הבוגרת, אימנה נייד את נבחרת גרמניה עד גיל 19, ואף זכתה איתה באליפות העולם שנערכה בשנת 2004 בתאילנד.
בשנת 2005 מונתה למאמנת הנבחרת הבוגרת, ושנתיים לאחר מכן כבר הובילה אותה לזכייה בגביע העולם שנערך בסין, לאחר ניצחון 0-2 בגמר על ברזיל.
זו הייתה הזכייה השנייה ברציפות של הגרמניות בגביע העולמי.
שנה לאחר מכן, זכתה הנבחרת במדליית הארד בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת בייג'ינג.
בשנת 2011, הייתה נייד לזוכה הראשונה אי פעם בפרס מאמן השנה של פיפ"א בתחום כדורגל הנשים.
סילביה דוראן (נולדה במאי 1948) היא רקדנית ומורה לפלמנקו, מחלוצות המחול והפלמנקו בישראל.
סילביה דוראן נולדה ביוהנסבורג, דרום אפריקה, שם למדה נגינה בפסנתר במשך 13 שנים והחלה את לימודי המחול הספרדי לצד לימודי בלט קלאסי.
בגיל 17 נסעה לספרד, שם רקדה בלהקות מן השורה הראשונה.
במשך השנים הופיעה באולמות חשובים ובבתי אופרה מן הנודעים בעולם.
בין מוריה היו רקדנים ידועי-שם, בהם ויקטוריה אווחניה, אנחליטה גומז ופאקו פרננדז.
דוראן הגיעה לישראל כאמנית מתנדבת מספרד בשנת 1973, כדי להופיע לפני חיילים בחזית ובבתי חולים במלחמת יום הכיפורים.
בישראל העמידה דור של רקדני פלמנקו מקצועיים בבית הספר הראשון למחול ספרדי שהקימה בישראל.
בשנת 1998 ייסדה שתי אגודות: "האגודה לקידום ופיתוח המחול הספרדי בישראל" ו"האגודה לקידום ופיתוח המחול הספרדי ותרבות ספרד בישראל".
סילביה דוראן הופיעה באירופה, בארצות הברית וביפן.
היא הנחתה כיתת אמן בג'וליארד, ניו יורק.
נובמבר 2012 - אות הוקרה על תרומתה לתרבות הישראלית לאורך השנים מטעם איגוד אמני ישראל.
2012 -מחוה במדריד במסגרת פסטיבל "סומה פלמנקו" מטעם עיריית מדריד
2011 - מכון סרוונטס בתל אביב, תערוכת צילומים והקרנת הסרט "סילביה - מחול ספרדי" לרגל 35 שנות מחול ספרדי בישראל
2008 - עיטור כבוד מחואן קרלוס הראשון, מלך ספרד על תרומתה לספרד ולעם הספרדי
2008 - מחוה לסילביה דוראן בקבלת פנים בבית שגריר ספרד בישראל
2007 - מחוה במסגרת פסטיבל מחול כרמיאל
2004 - פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה של עיריית תל אביב על מפעל חיים
2000 - ערב מחוה בפסטיבל הגיטרה הבינלאומי
סילביה מרי מתיוס בורוול היא פוליטיקאית אמריקאית, שכיהנה כמזכירת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ברק אובמה, מיוני 2014 עד ינואר 2017. היא החליפה בתפקידה את קתלין סבליוס.
לפני כן עמדה בראש משרד הניהול והתקצוב מאפריל 2013 ועד למינויה למזכירת הבריאות.
מתיוס נולדה בהינטון, עיירה קטנה בווירג'יניה המערבית, לקלאוי, שהייתה ראש העיר, ולד"ר ויליאם פיטר מתיוס, אופטומריסט לשעבר.
היא ממוצא יווני מצד שני הוריה.
ב-1982 לקחה חלק בתוכנית חילופי תלמידים ליפן.
היא למדה לתואר ראשון בממשל באוניברסיטת הרווארד ב-1987. בעת לימודיה, היא שימשה כעוזרת למועמד הדמוקרטי לנשיאות מייקל דוקאקיס, עבדה עבור חבר קונגרס מווירג'יניה המערבית, וכן עבדה עבור הקמפיין של ביל קלינטון לנשיאות.
לאחר מכן למדה לתואר ראשון נוסף בפילוסופיה, פוליטיקה וכלכלה באוניברסיטת אוקספורד דרך מלגת רודז היוקרתית.
היא עבדה בתאגיד מקינזי בשנים 1990–1992. לאחר הפיכתו של ביל קלינטון לנשיא ארצות הברית בינואר 1993, שירתה מאז ועד 1995 כחברה במועצה הכלכלית הלאומית של הבית הלבן (NEC).
לאחר מכן כיהנה כראשת הסגל של מזכיר האוצר רוברט רובין עד שנת 1997, וכן כסגנית ראש סגל הבית הלבן, עד שנת 1998, יחד עם ג'ון פודסטה.
עם עזיבתה קודם פודסטה ונהיה לראש סגל הבית הלבן.
מתיוס עברה למשרד הניהול והתקצוב כסגנית תחת ג'ק לו (מי שעתיד לכהן כמזכיר האוצר) עד שנת 2001.
היא חברה בוועד המנהל לרפואה שבאוניברסיטת וושינגטון, בוועד הפסיפי למדיניות בינלאומית, ובקבוצת הייעוץ של קרן נייקי.
לפני חזרתה לממשל בוושינגטון הבירה, שירתה מתיוס בתפקידי ניהול בכירים בקרן ביל ומלינדה גייטס, המנוהלת על ידי המיליארדר ומייסד מיקרוסופט ביל גייטס ואשתו מלינדה.
היא החלה לעבוד בקרן מאז 2001 ולבסוף כיהנה כנשיאת תוכנית הפיתוח הגלובלי.
בינואר 2012 עזבה את הקרן לטובת כהונה כנשיאת קרן וולמרט.
במרץ 2013 מינה הנשיא ברק אובמה את ברוול לעמוד בראש משרד הניהול והתקצוב.
היא נכנסה לתפקיד ב-24 באפריל באותה שנה.
באפריל 2014 מינה הנשיא אובמה את ברוול להיות מזכירת הבריאות ושירותי האנוש הבאה, שתירש את המזכירה היוצאת קתלין סבליוס, אשר הכריזה על התפטרותה יום קודם.
היא הושבעה לתפקיד ב-9 ביוני באותה שנה.
לאחר סיום כהונתו של אובמה סיימה את תפקידה בממשל.
היא מונתה לנשיאת האוניברסיטה האמריקאית בוושינגטון די.
היא נשואה למשפטן סטיבן ברוול מאז 2007, ולזוג שני ילדים.
סילביה פול ארנס היא שחיינית עבר מקוסטה ריקה.
היא סגנית אלופה אולימפית (סיאול 1988) במשחה ל-200 מטר גב.
בעלת 9 מדליות מהמשחקים הפאן-אמריקאיים, מהן 4 זהב ו-8 מדליות מהן באליפות אחת (אינדיאנפוליס 1987).
סילביה פול, היא הספורטאית הקוסטה ריקנית הראשונה שזכתה במדליה אולימפית.
אחותה הצעירה, קלאודיה, היא הספורטאית הקוסטה ריקנית הראשונה שזכתה במדליית זהב אולימפית.
סילביה פול נולדה במנגואה, ניקרגואה להורים גרמנים.
לאחר רעידת האדמה בשנת 1972 וכתוצאה מבעיות פוליטיות בארצה, הוריה החליטו להגר לקוסטה ריקה איתה ועם אחותה הצעירה קלאודיה פול.
במשחקי מרכז אמריקה והקריביים שנערכו בסנטיאגו דה לוס קביירוס, ברפובליקה הדומיניקנית בשנת 1986 זכתה פול ב-4 מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא משחקים חדש של 2:02.80 דקות, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא משחקים חדש של 4:17.98 דקות.
שני שיאים אלו החזיקו מעמד 20 שנה ונשברו על ידי אחותה קלודיה פול (2:00.19 דקות ו-4:15.01 דקות בהתאמה), במשחה ל-100 מטר גב בשיא משחקים חדש של 1:04.43 דקות ובמשחה ל-200 מטר גב בשיא משחקים חדש של 2:19.32 דקות.
שני שיאים אלו נשברו אף הם לאחר 20 שנה.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו באינדיאנפוליס, אינדיאנה, ארצות הברית בשנת 1987 זכתה פול ב-8 מדליות, 3 מהן אישיות מזהב.
מדליות ארד, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב.
נוסף לכך, היא קבעה במשחה ל-100 מטר חופשי שיא אישי חדש של 55.52 שניות (שיא קוסטה ריקה הנוכחי, 2016) ובמשחה ל-100 מטר גב שיא אישי חדש של 1:01.86 דקות (שיא קוסטה ריקה הנוכחי, 2016).
יחד עימה השתתפה במשחקים ובאולימפיאדת סיאול השחיינית נטשה אגילאר קומיסרובה שייצגה את קוסטה ריקה.
באולימפיאדת סיאול (1988) זכתה פול במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 1:58.67 דקות, אחרי הייקה פרידריך שקבעה שיא אולימפי חדש של 1:57.65 דקות ולפני מנואלה סטלמך (1:59.01 דקות), שתיהן ממזרח גרמניה ובכך הייתה לספורטאית הקוסטה ריקנית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.90 שניות, במקום שישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:03.34 דקות, במקום 12 במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:59.67 דקות ובמקום 15 במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:31.75 דקות.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיימה פול במקום שביעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:12.97 דקות, בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אישי חדש של 2:11.66 דקות ועלתה מהמקום הרביעי (שיא קוסטה ריקה הנוכחי, 2016).
סילבי קיניגי כיהנה כראש ממשלה בורונדי מיולי 1993 עד פברואר 1994.
קיניגי נולדה בבורונדי למשפחה משבט הטוטסי, אחת משישה ילדים של משפחה חקלאית.
היא התחנכה בבית ספר בלגי וסיימה לימודי כלכלה באוניברסיטת בורונדי.
בגיל 19 נישאה לפרופסור באוניברסיטה ובשנים הבאות ילדה ארבעה ילדים.
היא הייתה פעילה בארגון הנשים של המפלגה המזוהה עם הטוטסי ועמדה בראש סניף הארגון בעיר הבירה בוג'ומבורה.
בסיום לימודי הכלכלה עבדה בבנק המרכזי של בורונדי והייתה למרצה באוניברסיטה.
בשנת 1991 מונתה ליועצת כלכלית לראש הממשלה ועסקה בקידום רפורמות וייעול תקציבי.
לאחר הבחירות שנערכו בשנת 1993 ובחירתו של מלכיור נדאדיה משבט ההוטו, לנשיא, מונתה קינגי ביולי 1993 לראש הממשלה במטרה ליצור איזון בין השבטים.
באוקטובר 1993 נרצח הנשיא נדאדיה והחלה מלחמת אזרחים.