tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעיתים קרובות התמונה מתויגת בשוגג כתמונתה של לוחמת המהפכה הספרדית לוסיה סאנצ'ס סאורניל.
היה זה רק בשנת 2006 שחוקרת בסוכנות חדשות זיהתה אותה בתמונה כשבחנה ארכיב היסטורי של המלחמה וראתה שזו אותה אישה שמופיעה בתמונה נוספת שהייתה זמינה הודות להיכללותה בספר הזכרונות של מיכאיל קוצוב.
כשמצאו את חינסטה והראו לה את התמונה, היא אמרה, "התמונה אכן מייצגת את הרגשתנו באותו רגע.
הגיע זמנו של הסוציאליזם, ואורחי המלון עזבו.
מרינה אלכסנדרובה (שם משפחתה האמיתי פופנינה; נולדה ב-29 באוגוסט 1982, קישקונמאישה, הונגריה) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון רוסייה.
זוכה פרס נשר הזהב הרוסי.
היא נולדה במשפחה של קצין סובייטי בהונגריה.
אביה — אנדריי פופונין, קולונל מחיל הארטילריה.
אמה אירינה, עד 2008 עבדה בצוות האוניברסיטה הפדגוגית על שם הרצן.
ב-1986 עברה המשפחה לבאיקל, ואז לטולה, ולבסוף המשפחה התיישבה בלנינגרד (1987).
מרינה סיימה את בית הספר תיכון מספר 308 ובית הספר למוסיקה.
ב-1996 הצטרפה לצוות עובדי אולפן "Voobraz" שעסק בהפקות תיאטרון.
לאחר שסיימה את לימודיה היא התקבלה לבית הספר למשחק על שם שצ'וקין.
בשנים 2006-2011, מרינה אלכסנדרובה שיחקה בתיאטרון המוסקבאי "סוברמניק".
השתתפה בתוכניות הריאליטי "הגיבור האחרון 3: לשרוד" והגרסה הרוסית של "מי רוצה להיות מיליונר?".
מאז 2014 מגלמת את יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה, בסדרת הטלוויזיה ההיסטורית מבית רוסיה-1, "יקטרינה".
מאז 2011 היא נשואה (בפעם השלישית בחייה) לבמאי אנדריי בולטנקו.
ממנו נולדו לה שני ילדים:
יקטרינה (נולדה ב-26 בספטמבר 2015) (קרויה על שם יקטרינה השנייה, שמרינה גילמה בסדרת הטלוויזיה "יקטרינה").
קודם לכן, בשנים 2005-2007 הייתה נשואה בפועל לשחקן אלכסנדר דומוגארוב; מ-7 ביוני 2008 ועד אפריל 2010, הייתה נשואה לשחקן איוואן סטבונוב.
Песня длиною в жизнь ילנה סדרת טלוויזיה 2008 Крутой маршрут קרולה סרט קולנוע 2008 נהגי המרוצים Стритрейсеры קטיה סרט קולנוע 2009 קוטובסקי Котовский אנה סרגייבנה סדרת טלוויזיה 2009 Красный лёд.
Сага о хантах ורה סרט קולנוע 2009 האמת מחפה על השקר Правда скрывает ложь דריה סדרת טלוויזיה 2010 מוסכים Гаражи טטיאנה סדרת טלוויזיה 2010 Зайцев, жги!
Спасибо, что живой לודמילה אברמובה סרט קולנוע 2011 Срочно!
Взлёт יקטרינה השנייה סדרת טלוויזיה 2018 להשיב בכל מחיר Вернуть любой ценой ללא שם סרט קולנוע 2018 מעצר בית Домашний арест מרינה בילנקינה סדרת טלוויזיה 2019 יקטרינה.
Самозванцы יקטרינה השנייה סדרת טלוויזיה 2019מטורף Псих סדרת טלוויזיה 2020ימים מקוללים Окаянные дни סדרת טלוויזיה 2020 קוצן נקוד Катран סוניה טימופייבה סדרת טלוויזיה 2021 יקטרינה Екатерина יקטרינה השנייה סדרת טלוויזיה
2016 — "אמנית הכבוד של הפדרציה הרוסית"
מרינה אורשל היא שחקנית ודוגמנית לשעבר גרמנייה.
אורשל נולדה בברלין ובצעירותה למדה ריקוד בלט.
בשנת 1956, בהיותה תלמידת תיכון במגמת לימודים קלאסיים נבחרה למיס גרמניה.
מעבר ליופייה היא הרשימה את שופטי התחרות במהלך בחינת אינטליגנציה וידע כללי כאשר דקלמה את אודיסיאה של הומרוס.
היא נבחרה לייצג את גרמניה בתחרות מיס תבל 1956 בארצות הברית, בתחרות היא זכתה בפרס "מיס פוטוגניק" על הפוטוגניות שלה ולבסוף נבחרה במקום השני כסגנית ראשונה, בתחרות גם אירעה התקרית בו מלכת היופי הישראלית סירבה להצטלם עמה.
ב-1956 שיחקה בסרט "Das Sonntagskind" (הילד של יום ראשון) המבוסס על פי מחזה מאת המחזאי הגרמני הנס מולר שלוסר.
בשנת 1957 הופיעה בסרט האמריקאי "השמלה הבלויה" כנערה בבריכה ביחד עם מיס שוודיה אינגריד גוד והשחקנית הישראלית זיוה רודן, לאחר מכן שיחקה במספר סרטים נוספים.
מרינה לנגנר היא שחקנית גרמנייה.
לנגנר נולדה בדיסלדורף, ב-1975 זכתה בתחרות מיס גרמניה, בתחרות מיס עולם באותה שנה נבחרה למקום השני.
בשנה זו גם הופיעה בפרק של משחק הטלוויזיה "Am laufenden Band" ששודר בערוץ "Das Erste".
ב-1977 שיחקה בסרט "נשים בבית חולים" (Frauenstation) לצד הורסט בוכהולץ אודות רופאי נשים בבית חולים המתמודדים עם בעיות בחייהם האישיים המבוסס על רומן בעל אותו שם.
ב-1978 הייתה בתפקיד הראשי בסרט הספרדי "Ensalada Baudelaire".
ב-1980 שיחקה בסרט הקומדייה האיטלקי "אני שונא בלונדיניות" (Odio le bionde).
ב-1982 שיחקה בסרט Banana Joe עם באד ספנסר כזמרת יפהפייה בה מתאהב הדמות הראשית.
מרינה סלוצקאיה (בבלארוסית: Марина Слуцкая; נולדה ב-9 ביולי 1991) היא ג'ודוקא בלארוסית אשר מתחרה בקטגוריית המשקל הכבדה (מעל 78 ק"ג), פעמיים אלופת אירופה (2017 ו-2019).
בספטמבר 2013 זכתה במדליה הראשונה שלה בתחרות מהסבב העולמי, כאשר זכתה במדליית כסף בגראנד פרי אלמטי.
באוקטובר 2016 היא זכתה במדליית ארד בגראנד סלאם אבו דאבי, המדליה הראשונה שלה בתחרות מסוג גראנד סלאם.
באליפות אירופה בשנת 2017 אשר נערכה בוורשה, זכתה סלוצקאיה במדליית הזהב.
היא התחילה בסיבוב השני בו היא ניצחה באיפון את קסניה צ'יביסובה הרוסייה.
ברבע הגמר היא בניקוד ווזארי את לריסה צ'ריץ' מבוסניה ובחצי הגמר גברה שוב בווזארי על יליזבטה קלאנינה האוקראינית.
בגמר סלוצקאיה גברה באיפון על סבטלנה איארומקה האוקראינית.
באותה השנה סלוצקאיה זכתה גם במדליית זהב בגראנד פרי טביליסי.
בשנת 2018 סלוצקאיה זכתה בשש מדליות בתחרויות מהסבב העולמי כאשר זכתה בשלוש מדליות זהב (גראנד סלאם אבו דאבי, גראנד פרי תוניס וגראנד פרי האג), שתי מדליות כסף (גראנד פרי טביליסי וגראנד פרי בודפשט) ומדליית ארד (גראנד פרי טשקנט).
באליפות אירופה 2019 שנערכה במינסק כחלק מהמשחקים האירופיים, זכתה סלוצקאיה שוב בתואר האירופי לאחר שניצחה בגמר את לאריסה צ'ריץ' הבוסנית.
באולימפיאדת טוקיו 2020, היא ניצחה בסיבוב הראשון את גבריאלה ווד מטרינידד וטובגו והודחה בסיבוב השני לאחר הפסד להאן מי-ג'ין מדרום-קוריאה.
שנה קטגוריה עיר מדינה 2017 גראנד פרי טביליסי 2018 גראנד פרי תוניס 2018 גראנד סלאם אבו דאבי איחוד האמירויות 2018 גראנד פרי האג
מרינה אוכמן (נולדה ב-2 בינואר 1983) היא מרימת משקולות ישראלית.
אלופת ושיאנית ישראל 13 שנים, סגנית אלופת עולם לסטודנטים 2008, מקום 15 בעולם 2019, חברת סגל אולימפי בכיר של ישראל.
מרינה נולדה במוסקבה ועלתה לישראל עם הוריה ב-1991 ביישוב שבי שומרון.
לאחר שנה עברה המשפחה להתגורר באופקים ומשם לבאר שבע.
הוריה של מרינה עבדו בעבודות מזדמנות וכדי שמרינה לא תשוטט ברחובות רשמו אותה לחוג ג'ודו.
מגיל 12 מרינה התאמנה במועדון בבאר שבע והייתה חברת נבחרת ישראל בג'ודו, אלופת ישראל בנערות וסגנית אלופת ישראל בג'ודו בבוגרות.
בשנת 2000 נפצעה מרינה באימון נבחרת במכון וינגייט ברצועה הצולבת ונאלצה להפסיק את הג'ודו התחרותי.
לאחר ניתוחים ושיקום ארוך נרשמה מרינה למועדון הרמת משקולות כתחביב בזמן לימודיה לתואר הראשון בחינוך גופני.
בשנת 2006 התחרתה מרינה לראשונה בתחרות ארצית בהרמת משקולות.
בשנת 2007 מרינה ניצחה באליפות ישראל לראשונה ויצאה לתחרות בינלאומית בהרמת משקולות.
באותה השנה מרינה הייתה האישה היחידה שייצגה את ישראל באליפות העולם שנערכה בתאילנד.
בשנת 2008 זכתה במקום השני באליפות העולם לסטודנטים ובמקום ה-8 באליפות אירופה לבוגרות, אך לא הצליחה להשיג את הקריטריון האולימפי.
מאז מרינה ממשיכה להתאמן ולייצג את ישראל בתחרויות בינלאומיות ונחשבת לספורטאית הוותיקה והמנוסה בענף בארץ.
מרינה נשואה לאנטולי מושיק, מרים משקולות בעברו, והם הורים לדוד.
מרינה בעלת תואר ראשון בחינוך גופני ותואר שני בניהול חינוכי, ומורה ומחנכת בתיכון עתיד באופקים.
בנוסף מרינה מאמנת כושר בקבוצת הכדורגל הפועל.
מרינה ולנטינובנה ינטאלצבה היא דיפלומטית רוסייה, שימשה כראש שירות הפרוטוקול של ראש ממשלת רוסיה בשנים 2012–2018. קודם לכן שימשה כראש שירות הפרוקוטול של נשיא רוסיה משנת 2008 עד 2012 כשבשני המקרים שימשה כראש הפרוטוקול של דמיטרי מדבדב.
בשנת 1984 סיימה את לימודיה במחלקה לפיזיקה מולקולרית בפקולטה לפיזיקה של אוניברסיטת לנינגרד ובשנים 1984–1991 עבדה כמהנדס תהליכים בחברת VNIITVCH בלנינגרד.
מאז 1991 שימשה כעוזרתו של יו"ר הוועדה ליחסי חוץ של עיריית סנקט פטרבורג (כאשר יו"ר הוועדה באותה תקופה היה ולדימיר פוטין).
מאז שנת 2000 עבדה בלשכתו של נשיא הפדרציה הרוסית.
מרינה גרנובסקיה היא קנדית-רוסייה, המשמשת כמנהלת מועדון הכדורגל צ'לסי.
היא אחראית על תיווך בעסקת החסות של הקבוצה עם נייקי, שתממן 60 מיליון ליש"ט בשנה למועדון עד 2032. היא מתוארת כ'גברת הברזל' והיא נחשבת לאחת ממנהלי המועדונים הטובים ביותר בכדורגל העולמי.
בשנת 2018 פורבס דירג אותה במקום החמישי ברשימת "הנשים החזקות ביותר בספורט הבינלאומי".
מרינה גרנובסקיה הייתה העוזרת הראשית של רומן אברמוביץ' במשך למעלה מעשר שנים.
היא פיקחה על ההעברות של טימו ורנר, קאי האברץ, חכים זיאש ובן צ'ילוול.
בנוסף היא החתימה את טיאגו סילבה.
גרנובסקאיה למדה בפקולטה לשפות זרות באוניברסיטת מוסקבה וסיימה את לימודיה בשנת 1997. היא החלה לעבוד בתפקיד עוזרתו האישית של רומן אברמוביץ' בחברת סיבנפט בשנת 1997.
בשנת 2003 עברה ללונדון, שם אברמוביץ' קנה את צ'לסי.
היא עבדה גם בחברת Millhouse Capital, חברה נוספת בבעלות אברמוביץ'.
מאוחר יותר היא הייתה מעורבת בהעברות ועסקאות חוזיות עבור צ'לסי.
גרנובסקיה הפכה לנציגת הבעלים במועדון בשנת 2010, ואז הצטרפה לדירקטוריון צ'לסי ביוני 2013. מאוחר יותר קודמה לתפקיד מנכ"לית צ'לסי בשנת 2014. על פי הטיימס, הקידום שלה הפך אותה ל"אישה החזקה ביותר בכדורגל".
מרינה וורנר , היא סופרת ספרות בדיונית, ביקורת והיסטוריה ממוצא אנגלי.
עבודותיה כוללות ספרים וסיפורים קצרים בנוסף לחקר אמנות, מיתולוגיה, סמלים ואגדות.
ב-2017 וורנר נבחרה לנשיאת האגודה המלכותית לספרות, האישה הראשונה בתואר זה מאז היווסדות האגודה ב-1820.
וורנר נולדה בלונדון בשנת 1946 לאסמונד וורנר, מוכר ספרים אנגלי, ולאיליה, מהגרת איטלקייה.
משפחתה עברה לקהיר, שם היא גדלה, עד הצתת חנות הספרים של אביה בינואר 1952 כחלק מתקיפה נגד עסקים זרים בעיר.
בעקבות זאת המשפחה עברה לבריסל שבבלגיה ואז לקיימברידג', אנגליה.
מאוחר יותר, היא למדה צרפתית ואיטלקית ב, מכללה חלוצית של אוניברסיטת אוקספורד.
ב-1971 היא התחתנה עם הסופר האנגלי .
הזוג התגרש ב-1980. מ-1981 עד 1997 הייתה וורנר נשואה לצייר ג'ון דאו מת'יוס בעלה השלישי הוא המתמטיקאי .
קיימת טענה כי וורנר היא הדמות של הסופרת המופיעה במילות השיר "Lady Writer" של להקת דייר סטרייטס (באלבום "Communiqué"), טענה שמקובלת על וורנר עצמה, אם כי הכותב, מארק נופלר, נמנע מלייחס את הדמות שבשיר לוורנר.
הקריירה של וורנר החלה בעבודתה ככותבת בדיילי טלגרף הבריטי.
בשנת 1969 עבדה כעורכת תוכן במגזין ווג עד 1972.
וורנר הוציאה עד היום 20 ספרי עיון ו-6 רומנים.
ספרה הראשון הוא ביוגרפיה היסטורית של הקיסרית דוואגר צו-חסי ששלטה בסין בתקופתה.
בדצמבר 2012 הנחתה וורנר תוכנית רדיו בת 10 פרקים ב- BBC Radio 4 המתמקדת בעבודת האחים גרים.
ב-1984 היא נבחרה להצטרף לאגודה המלכותית לספרות.
למרינה וורנר הוענק תואר דוקטור לשם כבוד מ-10 מוסדות, ביניהם: אוניברסיטת אקסטר, אוניברסיטת שפילד האלם, אוניברסיטת יורק ועוד.
נוסף על כך, היא קיבלה פעמיים תואר הוקרה על עבודתה הספרותית בטקסי חלוקת אותות של מלכת אנגליה (2008 – מפקדת , 2015 - תואר אבירות DBE)
וורנר הייתה עמיתה באול סולס קולג', אוקספורד, וכיהנה כיו"ר השופטים של פרס בוקר הבינלאומי ב־2015.
כמו כן, במרץ 2017 וורנר נבחרה לנשיאה ה-19 של האגודה המלכותית לספרות, האישה הראשונה בתפקיד זה, והחליפה את קודמה בתפקיד קולין ת'ברון.
1988: מועמדות לפרס בוקר לספרות בדיונית על הספר "The Lost Father"
1989: פרס סופרי (אזור אירוסיה, הספר הטוב ביותר) על הספר "The Lost Father"
1989: פרס מקמיליאן עט הכסף על הספר "The Lost Father"
2005: נבחרה לעמיתה באקדמיה הבריטית
2008: מונתה למפקדת במסדר האימפריה הבריטית
2013: פרס הספר שייח' זאיד לתרבות ערבית בשמות לא-ערביות על הספר "Stranger Magic: Charmed States and the Arabian Nights"
2013: אול סולס קולג', אקספורד, חברות של שנתיים
2013:מנספילד קולג', אוקספורד, עמית כבוד
2013: סנט קרוס קולג', אוקספורד, עמית כבוד
2015: אבירה במסדר האימפריה הבריטית על שירות לחינוך אקדמאי ולמידה ספרותית
2015: פרס הולברג על עבודתה על סיפורים ומיתולוגיה
2017: נבחרה לנשיאה של האגודה המלכותית לספרות
2017: מדליית האקדמיה הבריטית על מפעל חיים
2017: פרס הפנטזיה העולמי על מפעל חיים
מרינה טימופוייבנה סמיונובה 1908 - 9 ביוני 2010) הייתה הפרימה בלרינה הראשונה שקיבלה את הכשרתה בברית המועצות.
היא סיימה את אקדמיית ואגאנובה לבלט רוסי בשנת 1925, התלמידה הראשונה שהגיעה לגדולה בהכשרתה של אגריפינה ואגאנובה.
שנת 1925 "מתועדת ברשומות הבלט הסובייטי כשנת הניצחון ללא תקדים של מרינה סמיונובה".
עד 1930 עבדה סמיונובה בבלט קירוב, ואז מצא יוסיף סטלין לנכון להעביר אותה ואת בעלה, ויקטור סמיונוב (הם נשאו אותו שם משפחה) לבלט בולשוי במוסקבה.
במוסקבה נישאה ללב קאראחן, בולשביק ותיק וסגן שר החוץ, שנודע בעיקר כיועץ לסון יאט-סן.
הכוריאוגרפית הסובייטית מאיה פליסצקאיה כתבה על סמיונובה, כי "מה שהציגה בשעתה היה יוצא דופן, חדש לחלוטין, עוצר נשימה.
כיום מקובל לחשוב, שכך היה מאז מתמיד." הסופר שטפן צווייג כתב על ריקודה, ש"כאשר היא יוצאת אל הבמה בהילוך הטבעי שלה, שהכשרתה רק ליטשה, ולפתע ממריאה אל-על בקפיצה פראית, הרושם הוא של סופה המנפצת לפתע את שלוות הקיום השגרתי."
סמיונובה הייתה רקדנית-אורחת בבלט האופרה של פריז בשנת 1935 והוטפיעה שם בז'יזל עם סרז' ליפר.
היא קיבלה את פרס סטלין לשנת 1941 ופרשה בשנת 1952. לאחר זאת, הייתה לאחת המורות החשובות ביותר של תיאטרון הבולשוי, שם מילאה גם תפקיד של פסנתרן חזרות.
סמיונובה פרשה מחובותיה כמדריכה בגיל 96. היא נודעה בידידותה עם הרקדן הצעיר ניקולאי טסיקארידזה, שראיין אותה בכמה הזדמנויות.
ב-2003 זכתה סמיונובה בפרס בנואה למחול על מפעל חיים.
ב-2008 חגג תיאטרון בולשוי את יובל המאה לסמיונובה.
היא מתה ב-9 ביוני 2010 בביתה במוסקבה, שלושה ימים לפני יום הולדתה ב-102.
מרינה אילת על שם פיליפ עירון היא מרינה השוכנת בחוף ימה הצפוני של אילת במפרץ אילת.
המרינה ממוקמת באזור התיירות של אילת, ומסביבה נמצאים אתרים רבים כמו קניון אייסמול; המלונות - ישרוטל המלך שלמה, מלכת שבא ועוד; מסעדות, מועדונים ומרכזי ספורט ימי.
בסמוך למרינה נמצאת לגונת השלום שהיא פרויקט מוקפא של יצירת לגונה מלאכותית בחופה הצפוני של אילת, כדי שתשמש אזור תיירותי.
העומק התפעולי של המרינה הוא כ-3.5 מטרים, והיא מחולקת לשניים: מרינה חיצונית המשמשת נמל נוסעים שממנו יוצאות כ-40 ספינות מסחריות להפלגות יום; ומרינה פנימית בעלת רציפים ומזחים באורך 800 מ' המשמשים מקום עגינה לכ-400 כלי שיט.
מרינה אובסיאניקובה היא אשת תקשורת רוסייה ומפיקת טלוויזיה שעבדה כעורכת במהדורת החדשות "ורמיה" של הערוץ הראשון ברוסיה.
במרץ 2022 עלתה לכותרות כאשר הפריעה לשידורי מהדורת החדשות ומחתה כנגד הפלישה הרוסית לאוקראינה, על מעשיה נקנסה על ידי הרשויות.
היא נולדה בעיר אודסה באוקראינה הסובייטית לאם רוסייה ואב אוקראיני.
היא למדה באוניברסיטת קובאן ובאקדמיה הנשיאותית לניהול ציבורי ומשק לאומי.
עבדה בחברה הממשלתית הרוסית לרדיו וטלוויזיה לפני שעברה לערוץ 1 הרוסי.
ב-14 במרץ 2022, במהלך שידור חי של מהדורת החדשות "ורמיה" בערוץ 1 הרוסי, לעיני מיליוני צופים, הופיעה מאחורי מגישת החדשות יקטרינה אנדרייבה כשהיא מחזיקה בכרזה ובה המילים:
האירוע נמשך שש שניות שלאחריהן נקטע השידור החי, וצפו בו כ-250 מיליון איש ברחבי העולם.
אובסיאניקובה השאירה וידאו שהקליטה מראש והופץ בטלגרם, בו אמרה שהיא מתביישת לעבוד עבור התעמולה של הקרמלין.
היא הייתה לעיתונאית הרוסייה הראשונה שמחתה בשידור טלוויזיוני חי, על אף שעשרים עיתונאים של רשת RT התפטרו כתגובה למלחמה.
יממה לאחר המקרה, פעיל בשם דניס זכארוב הפגין מחוץ למשרדי ערוץ 1 בליל 15 במרץ כדי להביע את תמיכתו בה.
הוא עוכב על ידי המשטרה.
נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי הגיב לתקרית בהבעת תודה כלפיה באחד משידוריו ברשתות החברתיות.
אובסיאניקובה עצמה נלקחה לתחנת המשטרה שליד מרכז הטלוויזיה אוסטנקינו ונחקרה במשך 14 שעות, ללא אפשרות לפנות לסיוע משפטי.
היא הואשמה בארגון תקרית ציבורית לא מאושרת, נקנסה בסכום של 30,000 רובלים ושוחררה.
ברשויות החקירה הפדרליות מסרו כי היא תיחקר על הפצת מידע כוזב, ועלולה להישלח ל-15 שנות מאסר.
נשיא צרפת עמנואל מקרון הציע לה מקלט מדיני בשגרירות הצרפתית במוסקבה, אך היא דחתה את ההצעה, והעדיפה להמשיך לדווח מרוסיה.
לדברי אובסיאניקובה, לא היו לה תוכניות לעזוב את רוסיה.
באפריל 2022 היא החלה לעבוד עבור העיתון הגרמני "די ולט" ככתבת פרילנסרית שתדווח מרוסיה ומאוקראינה לעיתון ולערוץ הטלוויזיה שלו.
בראיון לאתר האינטרנט של יוזמת "פָּנֶיהָ של הדמוקרטיה" , אמרה אובסיאניקובה שהיא רואה בעצמה פטריוטית שהחליטה באופן ספונטני להתקומם נגד מלחמה שלדעתה לרוסיה לא הייתה זכות להתחיל.
היא הוסיפה שדור שלם גדל עם התעמולה של פוטין, המאפשרת לעשות "זומביפיקציה" של העם הרוסי, ומולדתה הפכה למדינה טוטליטרית, הנסגרת יותר ויותר בפני העולם שבחוץ.
ביולי 2022 הפגינה בהפגנת יחיד מול חומות הקרמלין במוסקבה, כשנשאה שלט המגנה את פוטין ואת המלחמה.
היא החזיקה כרזה שבה נכתב "פוטין הוא רוצח.
כמה עוד צריכים למות כדי שתפסיק?".
כתגובה נעצרה על ידי משטרת רוסיה.
היא עמדה בפני כתב אישום פלילי לאחר ששירותי הביטחון של רוסיה פשטו על ביתה.
היא הואשמה בהפצת מידע כוזב על הצבא הרוסי, במסגרת חוק חדש שאימץ הקרמלין לאחר תחילת המלחמה באוקראינה.
באוגוסט 2022 הושמה אובסיאניקובה במעצר בית לקראת משפט באשמת הפצת ידיעות כוזבות אודות הצבא הרוסי.
ב-3 באוקטובר נמסר שהיא ברחה מהמעצר, וככל הנראה לקחה איתה את בתה בת ה-11, וב-17 באוקטובר מסר עורך דינה שאובסיאניקובה יצאה מרוסיה, ונמצאת "תחת ההגנה של מדינה אירופית".
אובסיאניקובה חיה במוסקבה, והייתה נשואה לבמאי ברשת RT, שנפרדה ממנו.
מרינה סרגייבנה ויאזובסקה (באוקראינית: Марина Сергіївна В'язовська; נולדה ב־2 בדצמבר 1984) היא מתמטיקאית אוקראינית, פרופסור מן המניין בקתדרה לתורת המספרים בבית הספר הפוליטכני הפדרלי של לוזאן בשווייץ.
זוכת מדליית פילדס לשנת 2022, על עבודתה בתחום .
ויאזובסקה נולדה בקייב, הבכורה מבין שלוש אחיות.
אביה היה כימאי שעבד במפעל המטוסים אנטונוב, ואימה הייתה מהנדסת.
היא למדה בבית ספר תיכון לתלמידים מחוננים בעלי הישגים גבוהים במדעים וטכנולוגיה, .
כשהייתה בתיכון התחרתה באולימפיאדות מתמטיקה מקומיות, והגיעה למקום ה־13 בתחרות לאומית שנועדה לבחור את ששת המשתתפים מטעם אוקראינה לאולימפיאדת המתמטיקה הבינלאומית.
כסטודנטית באוניברסיטה הלאומית ע"ש טאראס שבצ'נקו היא התמודדה בתחרות הבין־לאומית לסטודנטים במתמטיקה בשנים 2002, 2003, 2004, ו־2005, והגיעה למקום הראשון בשנים 2002 ו־2005. היא כתבה את עבודת המחקר הראשונה שלה ב־2005.
קיבלה תואר שני מאוניברסיטת קייזרסלאוטרן ב־2007, PhD מ של ב־2010, ו מאוניברסיטת בון ב־2013. עבודת הדוקטורט שלה, Modular Functions and Special Cycles, עוסקת בתורת המספרים האנליטית והונחתה בידי דון זאגייר ו.
הייתה חוקרת פוסט-דוקטורט ב (בית ספר לתארים מתקדמים במתמטיקה של שלוש האוניברסיטאות הגדולות בברלין: האוניברסיטה החופשית, אוניברסיטת הומבולדט והאוניברסיטה הטכנית) ובאוניברסיטת פרינסטון.
לאחר תקופה קצרה כפרופסור משנה במסלול קביעות, היא התמנתה בינואר 2018 לראשת הקתדרה לתורת המספרים כפרופסור מן המניין בבית הספר הפוליטכני הפדרלי של לוזאן שבשווייץ.
בשנת 2016 זכתה ויאזובסקה בפרס סיילם, המוענק מדי שנה על ידי המכון למחקר מתקדם לחוקרים צעירים בתחום אנליזה מתמטית.
בשנת 2017 זכתה בפרס המחקר של מכון קליי למתמטיקה ובפרס ע"ש רמנוג'אן של SASTRA על עבודתה בתחום אריזת כדורים ותבניות מודולריות.
בדצמבר 2017 קיבלה את פרס אופקים חדשים במתמטיקה לשנת 2018, "על יישום יוצא דופן של תורת התבניות המודולריות לבעיית אריזת הכדור בממדים מיוחדים".
בשנת 2018 הוזמנה להרצות בקונגרס הבין-לאומי של המתמטיקאים שנערך בריו דה ז'ניירו.
בשנת 2019 היא קיבלה את פרס פרמה על תרומתה לתורת המספרים, ואת פרס רות ליטל סאטר במתמטיקה, המוענק אחת לשנתיים למתמטיקאיות על ידי האגודה האמריקאית למתמטיקה, על "עבודתה פורצת הדרך בגאומטריה דיסקרטית ופתרונה המרהיב לבעיית אריזת הכדור בממד 8".
בשנת 2020 זכתה, יחד עם תשעה מתמטיקאים נוספים, בפרס האיגוד האירופי למתמטיקה ().
בנוסף הוענק לה באותה שנה פרס לטסיס השווייצרי, המוענק על ידי הקרן הלאומית למדע של שווייץ.
ב־2021 נבחרה לחברת אקדמיה אירופיאה.
ביולי 2022 מונתה לחוקרת בכירה במכון קליי למתמטיקה.
ביולי 2022 זכתה במדליית פילדס, אחד משני הפרסים היוקרתיים ביותר במתמטיקה (לצד פרס אבל).
בכך הפכה ויאזובסקה לאישה השנייה בלבד שזוכה בפרס (לאחר מרים מירזאח'אני שזכתה בשנת 2014), האדם השני בלבד שנולד באוקראינה הסובייטית (לאחר שזכה בשנת 1990), והאדם הראשון שקיבל תואר באוניברסיטה אוקראינית וזוכה בפרס.
ויאזובסקה נשואה לדנייל אוטושינסקי, פיזיקאי בבית הספר הפוליטכני הפדרלי של לוזאן.
מרינה אולכסנדריבנה בך-רומנצ'וק (באוקראינית: Мари́на Олександрівна Бех Романчу́к; נולדה ב-18 ביולי 1995) היא אתלטית אוקראינית, סגנית אלופת העולם (דוחה 2019), אלופת אירופה באולם (טורון 2021) וסגנית אלופת אירופה (ברלין 2018) בקפיצה לרוחק.
סגנית אלופת העולם (בודפשט 2023) וסגנית אלופת העולם באולם (בלגרד 2022) בקפיצה משולשת.
היא נשואה לשחיין האוקראיני מיכאילו רומנצ'וק.
באליפות אירופה שנערכה ביולי באמסטרדם, הולנד סיימה בך-רומנצ'וק במקום 12 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.29 מטר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו שנערכה באוגוסט סיימה במקום 12 בקפיצה לרוחק ללא תוצאה, לאחר שפסלה בשלוש קפיצות.
בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 6.55 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה במרץ בבלגרד, סרביה סיימה במקום שביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.59 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בלונדון, הממלכה המאוחדת סיימה במקום 18 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.36 מטר, ולא העפילה לגמר.
באליפות העולם באולם שנערכה במרץ בברמינגהאם, הממלכה המאוחדת סיימה במקום עשירי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.37 מטר.
סגנית אלופת אירופה בקפיצה לרוחק
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט בברלין, גרמניה זכתה במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.73 מטר, אחרי מלאיקה מיהמבו מגרמניה (6.75 מטר) ולפני שארה פרוקטור מהממלכה המאוחדת (6.70 מטר).
באליפות אירופה באולם שנערכה במרץ בגלאזגו, הממלכה המאוחדת זכתה במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.84 מטר, אחרי איוונה שפאנוביץ' מסרביה (6.99 מטר) ונסטסיה מירונצ'יק-איוונובה מבלארוס (6.93 מטר).
באליפות העולם שנערכה באוקטובר בדוחה, קטר זכתה במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.92 מטר, אחרי מלאיקה מיהמבו מגרמניה (7.30 מטר) ולפני אסה ברומה מניגריה (6.91 מטר).
באליפות אירופה באולם שנערכה במרץ בטורון, פולין זכתה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.92 מטר, לפני מלאיקה מיהמבו (6.88 מטר) וקאדי סאגניה משוודיה (6.75 מטר).
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט סיימה במקום חמישי בגמר קפיצה לרוחק בתוצאה של 6.88 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה במרץ בבלגרד, זכתה במדליית כסףב בקפיצה משולשת בשיא אישי חדש של 14.74 מטר, אחרי יולימאר רוחאס מוונצואלה (15.74 מטר) ולפני קימברלי ויליאמס מג'מייקה (14.62 מטר).
נוסף לכך, סיימה במקום שישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.73 מטר.
באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין, אורגון, ארצות הברית סיימה במקום שמיני בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.82 מטר ובמקום 11 בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.91 מטר.
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט במינכן, גרמניה זכתה במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא אישי חדש של 15.02 מטר, לפני כריסטינה מאקלה מפינלנד (14.64 מטר) וחנה קנייזבה-מיננקו מישראל (14.45 מטר).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בקיצה לרוקח בתוצאה של 6.76 מטר.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט 2023 זכתה במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.00 מטר, אחרי יולימאר רוחאס מוונצואלה (15.08 מטר) ולפני ליאניס פרז מקובה (14.96 מטר).
את הקפיצה הטובה ביותר היא השיגה כבר בקפיצה הראשונה והובילה כל התחרות על לקפיצה האחרונה שבה רוחאס קבעה את הקפיצה המנצחת לאחר שדורגה במקום השמיני.
מרינה סאטי היא זמרת-יוצרת ומפיקה מוזיקלית יוונייה, שנודעה בזכות סגנונה האתני-בלקני הייחודי.
ייצגה את יוון באירוויזיון 2024, שהתקיים במאלמה שבשוודיה והגיעה למקום ה-11.
סאטי נולדה באתונה לאב ערבי ממוצא סודני ולאם יוונייה מהרקליון שבכרתים.
היא גדלה בעיר הולדת אמה, ובחודשי הקיץ טסה לבקר בארץ מולדתו של אביה.
השניים התגרשו, והאבא חזר לסודן, שם נישא בשנית.
יש לה אח שמתגורר באנגליה, ואחות למחצה מנישואיו השניים של אביה.
עוד בגיל צעיר החלה ללמוד לנגן על פסנתר, ובתקופת התיכון לקחה גם שיעורי פיתוח קול.
לאחר מכן נרשמה ללימודי אדריכלות ב, אולם באמצע החליטה לפרוש.
ב-2008 השלימה לימודי תואר ראשון במונודיה לירית אצל פאנוס דימאס.
בשנה שלאחר מכן סיימה תואר שני בלימודי מוזיקה קלאסית מתקדמים.
בד בבד עשתה קורס למוזיקת ג'אז בקונסרבטוריון נאקאס.
סאטי הייתה חברה מתזמורת הג'אז של איגוד השידור האירופי.
יחד עם בובי מקפרין הקימה צמד א-קפלה ווקאלי בשם דה סינינג טרייב.
בשנת 2016 ייסדה את להקת פונס, המורכבת מנשים בלבד ומבצעת שירי פוליפונים בלבד.
הקבוצה הופיעה במגוון מקומות ביוון ובחבל הבלקן, דוגמת מגרו מוסיקיס והתיאטרון העתיק של אפידאורוס.
בשנת 2016 הוציאה לאור את סינגל הבכורה שלה, "Koupes", שהגיע ללמעלה מ-24 מיליון צפיות ביוטיוב.
בשנת 2017 פרסמה סינגל נוסף בשם "Mantissa", שנכנס לאירופה הוט 100 למצעד 40 השירים של בולגריה.
באותה שנה אצרה סאטי אירועי תרבות, שהובילו להקמת המקהלה קורס.
ביוני 2018 הוציאה להקת פונס את – רפרטואר של מוזיקת עולם ויצירות פופ ים-תיכוניות.
היא יצאה לסיבוב הופעות בצרפת, ב, בשווייץ ובפינלנד.
במאי 2022 הוציאה את אלבום הבכורה שלה, YENNA, ולאחר מכן יצאה לסיבוב הופעות באירופה, שנמשך ארבעה חודשים.
ב-24 באוקטובר 2023 הכריז תאגיד השידור היווני כי סאטי נבחרה לייצג את המדינה באירוויזיון 2024, שהתקיים במאלמה שבשוודיה.
במהלך מסיבת עיתונאים, שנערכה ב-10 במאי, עוררה סאטי סערה בקרב חובבי האירוויזיון ובפרט במדינתה יוון כאשר תועדה מעמידה פני נרדמת כאשר המתמודדת הישראלית, עדן גולן, השיבה לשאלות העיתונאים.
היא הגיעה בשלב הגמר למקום ה-11. ב-14 במאי הוציאה את אלבומה השני, .
לאחר מכן התחיל הסיבוב הופעות שלה P.O.P TOUR שנמשך מיולי עד סוף נובמבר.ולאחר שסיבוב ההופעות גרף טירוף ברחבי אירופה סאטי פתחה טור נוסף UK/EU TOUR.אבל שבועיים כלפני תחילת סיבוב ההופעות סאטי שברה את הרגל.
ב-25 באפריל הוציאה את אלבומה השלישי בקריירה POP TOO שגרף הצלחה ברחבי אירופה אסיה ואמריקה.
באירוויזיון 2025 הופיעה סאטי בתור זמרת אורחת של התחרות יחד עם מדינות נוספות.
לאחר מכן יצאה לסיבוב הופעות באירופה ובאמריקה.
מרינה טבאסום (בבנגלית: মারিনা তাবাসসুম; נולדה ב-1968 או 1969) היא אדריכלית בנגלית.
טבאסום היא האדריכלית הראשית של המשרד Marina Tabassum Architects.
בשנת 2016 זכתה טבאסום בפרס אגא חאן לאדריכלות על עיצוב מסגד Bait-ur-Rouf בדאקה, בנגלדש.
בשנת 2020 דורגה על ידי מגזין פרוספקט במקום השלישי ברשימת ההוגים הגדולים ביותר בעידן הקורונה, תוך דגש על עיצוב מבנים המותאמים לסביבתם הטבעית.
בשנת 2022 הייתה הדרום אסייתית הראשונה שזכתה בפרס מפעל חיים של הביאנלה בליסבון.
בשנת 2024 נבחרה לאחת מ-100 האנשים המשפיעים בעולם על פי מגזין טיים.
טבאסום נולדה בדאקה, בנגלדש, בתו של אונקולוג.
משפחתה היגרה לדאקה מהודו במהלך חלוקת בנגל בשנת 1947. היא למדה בבית הספר והמכללה לנערות Holy Cross בדאקה.
בשנת 1994 סיימה תואר באדריכלות באוניברסיטת ההנדסה והטכנולוגיה של בנגלדש.
בשנת 1995 ייסדה טבאסום את משרד האדריכלות URBANA יחד עם קסף צ'ודהורי, ויחד עיצבו מספר פרויקטים במשך כעשור.
בשנת 2005 הקימה את משרד Marina Tabassum Architects, שבו היא משמשת כאדריכלית הראשית.
מאז 2005, היא משמשת כמרצה אורחת באוניברסיטת BRAC ומלמדת קורסים על אדריכלות עכשווית בדרום אסיה.
היא גם מנחה סטודיו לתואר ראשון באוניברסיטת אסיה פסיפיק, ומרצה במוסדות אקדמיים וכנסים רבים.
מאז 2015 היא מנהלת התוכנית האקדמית במכון בנגל לאדריכלות, נופים והתיישבות.
היא משמשת כפרופסור לעיצוב אדריכלי מותאם לאקלים באוניברסיטת הטכנולוגיה של דלפט בהולנד.
טבאסום עיצבה את מסגד Bait-ur-Rouf בדאקה, שהושלם בשנת 2012 וזכה לשבחים רבים, כולל פרס אגה חאן לאדריכלות בשנת 2016.
A5 Residence, דאקה, בנגלדש (2001)
בית נופש בפרידאבאד, דאקה, בנגלדש (2009)
מסגד Bait-ur-Rouf, דאקה, בנגלדש (2012)
Khudi Bari, בתי מגורים לאזורים חופיים בבנגלדש (2020)
פרס ראשון על האנדרטה לעצמאות ומוזיאון מלחמת השחרור (1997)
פרס אדריכל השנה של בהיירון סינג שקהוואט (2001)
פרס עשרת הנשים המצטיינות מאת Anannya (2004)
פרס אגא חאן לאדריכלות עבור מסגד Bait-ur-Rouf (2016)
פרס מפעל חיים של הביאנלה בליסבון (2022)
מגזין טיים – רשימת 100 האנשים המשפיעים בעולם (2024)
מרינה סקוורסיאטי היא שחקנית אמריקאית.
מופיעה כשחקנית קבועה בסדרת הטלוויזיה "שיקגו PD" בתור הבלשית קים בורגס.
היא גדלה כבת יחידה לאם ממוצא איטלקי, היא בתה של האקדמית והסופרת מארי סקוורסיאטי.
היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת נורת'ווסטרן עם תואר ראשון בתיאטרון בשנת 2003.
על עבודתה בתיאטרון, סקוורסיאטי זכתה בפרס אגנס מורהד על הופעתה כג'ודי הולידיי בהצגה באוף ברודוויי Just in Time: The Judy Holliday Story בתיאטרון לוסיל לורטל.
סקוורסיאטי עשתה את הופעת הבכורה שלה בברודוויי בעיבוד לסרט "להיות או לא להיות" של ארנסט לוביטש בבימויו של זוכה פרס הטוני קייסי ניקולאו.
סקוורסיאטי יצרה את התפקיד של "קרי טיילור" בקומדיה המוזיקלית הא-קפלה Perfect Harmony, והייתה חברה בקבוצה The Essentials.
ב-1993 הופיע היא בסרט "מפצח האגוזים" בבימויו של אמיל ארדולינו.
היא עשתה את הופעת הבכורה שלה בסרט עלילתי "זה מסובך" ב-2009. בשנת 2012 היא הופיעה בסרטים "אלטר אגו" ו"פרנסס הא".
הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה הייתה בסדרה "חוק וסדר: כוונה פלילית" ב-2009. לאחר שהופיעה בתפקידי אורח ב"האישה הטובה", "Damages", "שוטרים בדם" וב"חוק וסדר: מדור מיוחד" ב-2010 ו-2011, היא זכתה לתשומת לב בסתיו 2011 כאשר הופיעה ב-8 פרקים בעונה החמישית של "אחת שיודעת".
בשנת 2013, היא כיכבה כאורחת בסדרה "האמריקאים" בתור מרגלת סובייטית.
באוגוסט 2013, פורסם שסקוורסיאטי לוהקה לתפקיד השוטרת קים ברג'ס בספין-אוף של "שיקגו FIRE", "שיקגו PD".
התוכנית עלתה לראשונה ב-8 בינואר 2014. העונה השביעית עלתה לראשונה ב-25 בספטמבר 2019 וב-27 בפברואר 2020, NBC הודיעה כי התוכנית מתחדשת לעונה 8, 9 ו-10.
סקוורסיאטי נשואה לאלי קיי-אוליפנט, עורך דין.
ב-15 בפברואר 2017, סקוורסיאטי הודיעה על הריונה באמצעות טוויטר, היא ילדה בת במאי של אותה שנה.
ב-31 בדצמבר 2024, סקוורסיאטי הודיעה באמצעות אינסטגרם כי היא ילדה בפעם השנייה.
בספטמבר 2019, במסמכי בית המשפט נטען כי סקוורסיאטי היא בתו של איש הכספים המנוח ג'ון ר.
יעקובסון (שהיה גם אביה של השחקנית מגי וילר) וכי בעוד שלכאורה הובטח לה שתכתב בצוואתו של איל ההון הדבר לא בוצע.
מסמכים תומכים מצביעים על כך שג'ייקובסון שילם עבור המטפלת של סקוורסיאטי, מזונות ילדים ואת שכר הלימוד של סקוורסיאטי בדלתון ובאוניברסיטת נורת'ווסטרן.
בני המֶרינה (הידועים גם בשם אימרינה, אנטימרינה, בוריזאני או אמבאניאנדרו) שנקראו בעבר אמבואלמבו הם הקבוצה האתנית הגדולה ביותר במדגסקר.
זאת הקבוצה האתנית המלגשית שחיה בהרים במרכז האי האפריקאי ואחת משמונה עשרה הקבוצות האתניות הרשמיות של המדינה.
מוצאם מעורב, מקורם באוסטרונזים שהגיעו לפני המאה ה-6 לספירה מהמזרח והתערבבו עם אפריקאים משבטי הבנטו.
בתקופות מאוחרות יותר הגיעו מספר רב של נאו-אוסטרונזים ומיעוט של ערבים, הודים ואירופאים.
הם דוברים את ניב המרינה של השפה המלגשית הרשמית של מדגסקר.
בני המרינה נמצאים בעיקר במרכז האי (לשעבר מחוז אנטננריבו ).
שליטי ממלכת מרינה החלו בסוף המאה ה-18, להרחיב את האזור הפוליטי שהיה תחת שליטתם, והחלו לכבוש שטחים באי מדגסקר, כאשר מלכם ראדמה הראשון הצליח לאחד את האי תחת שלטונם של בני המרינה.
הצרפתים נלחמו בשתי מלחמות עם בני המרינה בשנים 1883–1885, וב-1895. בין השנים 1895–1896 כבשו הצרפתים את מדגסקר ובשנת 1897 ביטלו את ממלכת מרינה.
בני המרינה בנו עד המאה ה-18 תשתית השקיה חדשנית ומורכבת וחוות אורז פרודוקטיביות ביותר ברמות הגבוהות של מדגסקר.
אנשי המרינה היו מרובדים חברתית עם קאסטות היררכיות, מקצועות שעברו בירושה ואנדוגמיה, בין מלכי המרינה היו גם מספר מלכות.
האוסטרונזים החלו להתיישב במדגסקר בין השנים 200 ל-500 לפני הספירה.
הם הגיעו בסירות ומקורם היה בקבוצות אתניות שונות מדרום מזרח אסיה ואוקיאניה.
מאוחר יותר הגיעו סוחרים דוברי סוואהילי-ערבים וסוחרים הודים לאזורים הצפוניים של האי.
עבדים אפריקאים הובאו לחופי האי בין המאות ה-13 וה-18. הסוחרים הפורטוגזים היו האירופאים הראשונים שהגיעו במאה ה-15, ואחריהם הגיעו מעצמות אירופאיות אחרות.
זרם זה של אנשים ממקומות שונים, יצר באלף השני קבוצות אתניות שונות.
על פי המסורות של האי, בני המרינה "בעלי המראה האוסטרונזי ביותר" הגיעו לפנים האי במאה ה-15 בגלל מלחמות ולחץ מהגרים בחוף.
בני המרינה התיישבו במרכז מדגסקר, ויצרו עד המאה ה-18 אחת משלוש הממלכות העיקריות באי.
השתיים האחרות היו ממלכות שהוקמו על ידי הקבוצה האתנית סקאלאבה במערב-צפון-מערב והקבוצה האתנית בטסימיסאראקה במזרח-צפון-מזרח.
בתחילת המאה ה-16 התקיימה באזור ששמו אימרינה, ממלכה ברמות המרכזיות של מדגסקר.
שלט בה המלך אנדריאמאנלו .
לפני עלייתו לשלטון היה שבט המרינה נתון לפשיטות עבדים על ידי שכניהן שבטי סקאלאבה ובזאנזאנו, בעיקר של יחידים מקבוצת המרינה.
בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 עד 1824, כבשו שורה של מלכי מרינה כמעט את כל מדגסקר, בעיקר באמצעות אסטרטגיה צבאית, הסכמים שאפתניים ומדיניות פוליטית של אנדריאנפואנימרינה (בסביבות 1785–1810) ובנו ראדמה הראשון (1792–1828).
הביאו לאיחוד מדגסקר תחת שלטונם.
האימפריה הבריטית הקולוניאלית הכירה בריבונות ממלכת מרינה ובשליטתה באי מדגסקר בשנת 1817. רדאמה הראשון קיבל בברכה סוחרים אירופאים ואיפשר למיסיונרים נוצרים להקים מיסיון מיסיונים במדגסקר.
את רדאמה הראשון, ירשה אשתו המלכה רנאוואלונה הראשונה , ששלטה בין השנים 1828 ל-1861, ירשה אותה המלכה רסוהרינה ששלטה בין השנים 1863 ל-1868, ולאחריה המלכה רנאוואלונה השנייה ששלטה בין השנים 1868 ל-1885.
סוחרים ערבים סוואהיליים וסוחרים צרפתי כמו הסוחר הצרפתי ז'וזף-פרנסואה למברט חתמו על חוזה חכירה שנוי במחלוקת של אדמות עם המלך ראדמה השני .
הם גידלו קנה סוכר והקימו תעשיות שונות לאורך מישורי החוף של מדגסקר.
העבודות נעשו באמצעות עבודת כפייה של עבדים מיובאים.
זרם העבדים הגדול ביותר הובא על ידערבים וצרפתים.
אנשי המקואה ממוזמביק היו אחד הקורבנות העיקריים של דרישה לכוח עבודה זול.
הם נלכדו ונמכרו למדגסקר כדי לספק את הדרישה לכוח אדם זול.
העבדות בוטלה על ידי הממשל הצרפתי בשנת 1896, דבר שפגע לרעה במטעי שבט המרינה, ובמטעים שאינם מנוהלים על ידי עבדים.
השליטה של ממלכת מרינה על כל מדגסקר הגיעה לסיומה בשתי התערבויות צבאיות צרפתיות במדגסקר בין השנים 1883 ו-1896 שהפילו את המלוכה השלטת של ממלכת מרינה, והביאו לכך שמדגסקר הפכה למושבה צרפתית.
בסוף המלחמה, מדגסקר ויתרה על העיר אנצירננה בצפון מדגסקר לטובת צרפת, ושילמה 560,000 פרנקים מזהב ליורשיו של ז'וזף-פרנסואה למברט.
הצרפתים הכריזו על מדגסקר כמדינת חסות בשנת 1894. מלכת מרינה סירבה לחתום על מסמך החסות.
בשנת 1895, הצבא הצרפתי נחת במאהאג'אנגה (מג'ונגה) וצעד דרך נהר בטסיבוקה לבירה, אנטננריבו, והפתיע את מגיני העיר.
בשנת 1896 סיפחו הצרפתים את מדגסקר, ובשנת 1897 הפכו שבט המרינה לתושבי המושבה מדגסקר הצרפתית.
בתחילת המאה ה-20, הובילו אנשי מרינה תנועה לאומנית אנטי-צרפתית.
היא נוהלה על ידי איש דת פרוטסטנטי מלגשי, הכומר ראבלוג'ואנה (Ravelojoana).
בשנת 1913 הוקמה אגודה סודית שהוקדשה לאישור הזהות התרבותית המלגשית שקראה לעצמה "רשת הברזל והאבן" (בשפה המקומית, Vy Vato Sakelika – VVS).
התנועה דוכאה במהלך 1915 ו-1916 באמצעות מעצרים רבים, אך צצה מחדש בשנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי שיתוף פעולה עם השמאל הצרפתי בצרפת.
בשנים 1943–1944 היה רעב במדגסקר שהוביל למרד גלוי בשלטון הצרפתי.
חוקת הרפובליקה הרביעית הצרפתית משנת 1946, הפכה את מדגסקר לטריטוריה "מעבר לים" (territoire d'outre-mer) בתוך האיחוד הצרפתי.
מדגסקר זכתה בעצמאות מלאה בשנת 1958 כרפובליקה המלגשית .
בני המרינה התמודדו עם תחרות מצד קבוצות אתניות אחרות.
הנשיא הראשון של הרפובליקה, פיליבר טסיראננה, היה מלגשי ממוצא אתני צימיהטי, שחיים בחוף המזרחי של מדגסקר.
הוא הצליח לבסס את כוחו בשיטת "המנצח לוקח הכל", בעוד שהלאומנים של המרינה ממפלגת הקונגרס לעצמאות מדגסקר נחלשו עקב סכסוכים בין פלגים שמאלניים ללאומנים קיצוניים.
בני המרינה מהווים חלק ניכר מהאליטה והמעמד הבינוני המשכיל של מדגסקר.
הם בעלי השפעה על הכלכלה, האוניברסיטאות וארגוני הממשל של מדגסקר.
ניב המרינה של השפה המלגשית, מכונה גם "הובה", "מלגשית של הרמה" או סתם מלגשית, מדוברת כשפת אם על ידי כרבע מאוכלוסיית מדגסקר; הוא מסווג כמלגשית של הרמה לצד הניבים בצ'יליאו, בזאנוזאנו, סיהנאקה, ואקינאנקריטרה והניבים הדרום-מזרחיים למעט הניב אנטסאקה.
הובה היא אחת משתי השפות הרשמיות לצד צרפתית בחוקה של 2010 שהכינה את הרפובליקה הרביעית.
בעבר, תחת חוקת 2007, מלגשית הייתה אחת משלוש שפות רשמיות לצד צרפתית ואנגלית.
מרינה היא השפה הלאומית של מדגסקר.
מוערך ש-7.5 מיליון איש שלטו בשפה זו בשנת 2011 היא כתובה בכתב לטיני, שהוכנס לשימוש על ידי מיסיונרים נוצרים.
מרינה היא שפת ההוראה בכל בתי הספר הציבוריים עד כיתה ה' בכל המקצועות, והשימוש בה הוא אופציונלי במקצועות היסטוריה-גאוגרפיה, פילוסופיה ושפה מלגשית לתואר ראשון בתיכון.
המלך רדאמה הראשון קיבל בברכה מיסיונרים נוצרים שהקימו בתחילת המאה ה-19מיסיונים במדגסקר.
אצילי שבט המרינה היו בין הראשונים שהתנצרו.
אגודת המיסיונרים של לונדון הקימה בשנת ה-1820, מיסיונים רבים לאורך חופי מדגסקר .
אלו שהתנצרו קיבלו מלגות בבריטניה, בלונדון והתמחות במנצ'סטר.
בשל השפעתם של מיסיונרים בריטים, המעמד הגבוה של בני מרינה המיר את דתו לנצרות הפרוטסטנטית באמצע המאה ה-19, הם הלכו בעקבות המלכה, רנאוואלונה השנייה .
ההתפשטות המוקדמת של הפרוטסטנטיות בקרב האליטה המרינית הביאה למידה מסוימת של בידול מעמדי ואתני בקרב הנוצרים במדגסקר.
הצרפתים העדיפו מתורגמנים קתולים, ועבדיהם לשעבר של אנשי המרינה התנצרו לקתוליות.
המעמד השליט והאצילים, לעומת זאת, היה פרוטסטנטי.
האצולה ניסתה להתערב על ידי גירוש מיסיונרים נוצריים מסוימים.
דינמיקה זו יצרה בסופו של דבר פילוגים בין עדות דתיות.
מבין כל הקבוצות האתניות המלגשיות, למרינה הייתה מבחינה היסטורית מערכת קאסטות מרובדת מאוד.
הדיכוטומיה בין פוטסי למינטי בקרב המרינה אינה מבוססת על פיזיונומיה, אלא על השאלה: האם יש להם קבר משפחתי: ל"פוטסי" יש קבר משפחתי, ה"מיינטי" הם אלו שאין להם קבר משפחתי או אלו שהקימו קבר חדש.
אנשי המרינה חולקו לשלוש שכבות: "אדריאנה" (Andriana) (אצילים), "הובה" (Hova (Madagascar)) (אנשים חופשיים), והשכבות הנמוכות ביותר הנקראות "אנדבו" (Andevo; עבדים).
כל שכבה חולקה גם היא באופן היררכי.
ה"אנדריאנה" מחולקת לשש תת-שכבות, שלכל אחת מהן היה מקצוע תורשתי, והן היו אנדוגמיות אנדוגמיה.
רישומים מהמאה התשע עשרה מראים כי עבדי "אנדבו" היו שחורים מיובאים, והם היוו כשליש מחברת המרינה.
חברת המרינה מכרה עבדים מההרים לסוחרי עבדים מוסלמים ואירופאים בחוף מדגסקר, וכן קנתה מהם בין השנים 1795 ו-1895 עבדים ממזרח אפריקה ודרום-מזרח אפריקה לעבודה במטעים שלהם.
נישואין וכל יחסי מין בין ה"פוטסי" ל"מאינטי" היו טאבו.
על פי דו"ח משנת 2012 של גולנארה שהיניאן , השליחה המיוחדת של האו"ם על צורות עבדות עכשוויות, צאצאי הקאסטות לשעבר של עבדים ממשיכים לסבול בחברת המרינה של מדגסקר בת זמננו, ונישואים בין-קאסטות מנודים חברתית.
שבט ה"ווזימבה" תופס מקום בולט בהיסטוריה שבעל פה של המרינה.
ההשערה היא ששבט הווזימבה הרכיב את האוכלוסייה המקורית של מדגסקר, צאצאים של יורדי ים מדרום מזרח אסיה, שאולי היו בעלי מאפיינים פיזיים פיגמיים.
בקרב חלק מהמלגשים, שבט הווזימבה אינו נחשב כלל לבני אדם, אלא לסוג של יצור על טבעי בעל כוחות קסם (mahery).
בשבע השנים הראשונות לחייהם, בנים נימולים בדרך כלל בטקס שבו קרובי משפחה מבקשים את ברכותיהם והגנתם של אבותיהם.
אנשי המרינה גם הורגים את בקריהם, מבשלים וצורכים בשר בקר שהוכן לאחר מכן בטקסים.
בני המרינה מאמינים שאדמתם היא "טאנין-דראזנה" (ארץ האבות) ומביעים כבוד לאבותיהם על ידי קבורתם בקברי משפחה הממוקמים בדרך כלל בכפר המוצא של אבותיהם.
רבים מאמינים שאבות יכולים להתערב באירועים על פני כדור הארץ, לטוב או לרע, ואמונה זו מעצבת את מעשיהם ומחשבותיהם של מלגשים רבים.
המטבח של שבט המרינה נשלט במידה כה רבה על ידי אורז, עד שהמונח לאכילת ארוחה הוא פשוט "לאכול אורז".
מנה זו בתזונה כה מרכזית בשבט המרינה, עד שהוא נחשב ל"קדוש", ואמונה נפוצה בשבט המרינה גורסת שאכילת אורז היא המפתח להתנהגות מוסרית.
הצרפתים שכבשו את אדמות מרינה זכו לעיתים קרובות ליחס מזלזל בשל אכילת לחם על גבי אורז.
גם בקר משחק תפקיד גדול בתזונה של שבט המרינה, ועל פי ההיסטוריה שבעל פה של שבט המרינה, היה זה משרתו של המלך ראלמבו שחי בסוף המאה ה-17 תחילת המאה ה-18,שגילה שפרות הן אכילות וחלק את הידע הזה עם המלך, אשר בתורו הודיע לשאר ממלכתו.
אורז, קסאווה ותפוחי אדמה הם גידולים עיקריים של אנשי המרינה.
הם מגדלים גם בצל ותוספי מזון אחרים, בעוד שבקר, חזירים וגידול בעלי חיים הם עיסוק משמעותי בקרב המרינה.
רבים מאנשי המרינה עברו לאזורים עירוניים, שם הם מפעילים מפעלים ועסקים.
מרינה איבנובנה צְבֶטָיֶיבָה הייתה משוררת וסופרת רוסית.
מן החשובות שבמשוררות תור הכסף בשירה הרוסית, ומן הכותבות המקוריות בספרות הרוסית.
נולדה במוסקבה למשפחת אנשי תרבות ואמנות.
התייתמה מאמה בגיל 13. למדה במוסקבה, לאחר מכן בשווייץ, גרמניה וצרפת.
ספר שיריה הראשון "אלבום ערב" (1910) משך את תשומת לבו של המשורר והמבקר הספרותי מקסימיליאן וולושין.
וולושין הזמין את צבטייבה לביתו בקוקטבל שבקרים, בו נהג לארח אנשי תרבות ואמנים.
בקוקטבל צבטייבה הכירה את סרגיי אפרון, לו נישאה ב-1912. צבטייבה נשארה עם אפרון במשך כל חייה, על אף מערכות היחסים הרבות שניהלה (שהמרכזית בהן הייתה מערכת יחסים לסבית מורכבת ומלאת תשוקה עם המשוררת סופיה פארנוק).
ב-1914 בעלה התנדב לצבא הרוסי, לאחר מהפכת אוקטובר ב-1917 הצטרף אל הכוחות הלבנים.
צבטייבה חייתה לבדה במוסקבה, סבלה ממחסור חמור, איבדה את הקטנה מבין שתי בנותיה.
ב-1922, לאחר שנודע לה שבעלה בחיים, יצאה אליו לברלין.
לאחר מכן הזוג חי בפראג, וב-1925, לאחר הולדת בנם, הם עברו לפריז.
בשנות ה-30, בעלה של צבטייבה שינה את דעותיו הפוליטיות, החל לתמוך בברית המועצות ואף סייע לפעילות הריגול של ה-נ.ק.ו.ד..
ב-1937 הוא הואשם בכך שלקח חלק בהתנקשות בסוכן סובייטי לשעבר, נאלץ לעזוב את צרפת ושב לברית המועצות.
עקב כך, צבטייבה הוחרמה על ידי קהילת המהגרים הרוסים בפריז.
ב-1939 היא שבה לברית המועצות בעקבות בעלה.
אולם אלה היו שנות הטיהורים הגדולים של סטלין ומשפחתה של צבטייבה לא נמלטה מהם - בעלה נעצר ונורה, בתה נעצרה והייתה בכלא במשך 8 שנים.
עם כניסתה של ברית המועצות למלחמת העולם השנייה, ב-1941, צבטייבה ובנה פונו ליילבוגה שבטטרסטן.
כל נסיונותיה להשיג עבודה נכשלו, ומתוך יאוש היא איבדה את עצמה לדעת בתלייה.
נקברה ביילבוגה, אולם מקום קבורתה המדויק איננו ידוע.
שירתה של צבטייבה מאופיינת במתח רומנטי, אינטנסיביות לשונית (מה שעושה אותה לקשה מאוד לתרגום), אקספרסיביות גבוהה.
המוטבים הרווחים בשירתה הם הבדידות, הטרגיות שבאהבה, הקונפליקט בין השגרה לבין חיי הנפש, מקומו של המשורר כנביא המנודה מן החברה.
צבטייבה כתבה שירים קצרים ומחזורי שירים רבים, שרק חלק מהם פורסמו באוספים שיצאו בחייה.
כמו כן כתבה מספר פואמות - חלקן מבוססות על מוטיבים הלקוחים מן הפולקלור הרוסי ("מלך-בתולה", 1922; "הנער", 1924) והאירופאי ("לוכד החולדות", 1925), עלילותיהן של האחרות לקוחות מחייה שלה ("פואמת ההר" ו"פואמת הסוף", 1924).
בנוסף לכך, כתבה מספר מסות ומאמרים על שירה ומשוררים בני זמנה, ועל יצירתו של פושקין שהיה נערץ עליה (היא אף הקדישה לו מחזור שירים).
להט אדום: האמנות באור המצפון, רנה ליטוין.
מבחר שירים ומסות, הקיבוץ המאוחד, 2011.
מארינה צווטאייבה - מבחר משירתה, בחרה ותרגמה מרוסית: מירי ליטווק, גוונים, תל אביב, 2007.
שירים - מרינה צוטיבה, מרוסית: שלמה אבן-שושן, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2003.
"דור שלי חיה שלי", משירת רוסיה במאה העשרים, תרגם עמינדב דיקמן, שוקן 2003.
את האח שלי, מצרפתית: מיכל בן-נפתלי, עריכה מדעית: מיכל גוברין, אחרית דבר: דנה אמיר, רסלינג, 2012.
המסע אל הים: פרוזה אוטוביוגרפית, תרגום מרוסית, הערות ואחרית-דבר: רנה ליטוין, חרגול, תל אביב, 2007.
סיפורה של סוניצ'קה, תרגום מרוסית, הקדמה והערות: סיון בסקין, אחוזת בית, תל אביב, 2005.
אמי והמוזיקה, מרוסית דינה מרקון, הוצאת תשע נשמות, 2018
קיץ 1926: חליפת מכתבים - ריינר מריה רילקה, מרינה צבטייבה, בוריס פסטרנק, עריכה, כתיבת מבוא ודברי קישור, תרגום מגרמנית: עדה ברודסקי, תרגום מרוסית: דינה מרקון, כרמל, ירושלים, 2004.
מרינוס ואן דר לוּבֶּה (בהולנדית: Marinus van der Lubbe; 13 בינואר 1909 – 10 בינואר 1934) היה קומוניסט הולנדי צעיר שהואשם בשריפת הרייכסטאג והוצא להורג במשפט ראווה.
מרינוס ואן דר לובה נולד למשפחה קתולית בליידן שבהולנד.
את ילדותו בילה בדן בוס.
בבגרותו הצטרף למפלגה הקומוניסטית ההולנדית והפך לחבר ב"חזית האדומה" המקומית.
בשנת 1933, לאחר מינויו של אדולף היטלר לקנצלר גרמניה נסע ואן דר לובה לגרמניה כדי למחות על המינוי.
ב-27 בפברואר 1933, זמן קצר לאחר מינויו של היטלר, עלה הרייכסטאג באש, כנראה ביוזמתם של שר התעמולה יוזף גבלס ונשיא הרייכסטאג הרמן גרינג.
ואן דר לובה שנמצא במקום ביחד עם עוד שלושה קומוניסטים מבולגריה ובהם גאורגי דימיטרוב, לימים ראש ממשלת בולגריה, נעצר והובא לחקירה אצל הגסטפו.
לאחר חקירה קצרה הועמדו הארבעה לדין במשפט ראווה ביחד עם ארנסט טורגלר (Torgler), מנהיג הסיעה הקומוניסטית ברייכסטאג.
כל הנאשמים זוכו מחוסר ראיות, פרט לוואן דר לובה אשר נמצא אשם, והוצא להורג בעריפת ראשו ב-10 בינואר 1934, שלושה ימים לפני יום הולדתו ה-25.
ביטול זה לא השביע את רצון יורשיו של ואן דר לובה, שפעלו להשגת חנינה מלאה.
ואכן, בשנת 2008 החליטה התביעה הכללית להעניק לוואן דר לובה חנינה מעין זו.
עורך דין אנונימי הפנה את תשומת לבה של התובעת הפדרלית, מוניקה הארמס (Harms), לחוק מ-1998, שמאפשר לבטל פסקי דין שהתקבלו על ידי בתי משפט שפעלו תחת חוקי השלטון הנאצי.
יש לציין כי החנינה שקיבל היא סמלית בלבד, ולא הובילה לתשלום פיצויים ליורשיו.
מרינה שויף-קוּלר (נולדה ב-22 ביוני 1974 בברית המועצות) היא שחקנית ישראלית.
מרינה שויף נולדה וגדלה בעיר פולבסקוי שבאזור הרי אורל, ברוסיה (אז בברית המועצות).
ב-1990 כשהייתה בת 16 עלתה עם משפחתה ואחיה הקטן סשה לישראל, והם גרו בקריית ים.
לאחר שסיימה את לימודי התיכון, החלה ללמוד ביוטכנולוגיה כעתודאית.
במהלך לימודיה נסעה לבקר קרובי משפחה בברלין, שם נקלעה לסט צילומים של סרט שביים מנחם גולן וקיבלה שם תפקיד קטנטן.
כשחזרה לארץ, החליטה כי אינה רוצה להמשיך בלימודי הביוטכנולוגיה ועברה ללמוד משחק ב"בית צבי".
בשנת 1998 סיימה 3 שנות לימודי משחק במחזור ל"ו של בית הספר למשחק "בית צבי" לצד עירית קפלן, ענת מגן, עודד לאופולד, נטע הבר, אילן פלד, הילה סורג'ון פישר, דני גבע ומיה דגן.
במהלך לימודיה זכתה במלגות "קרן אמריקה ישראל".
שויף נשואה לשי קוּלר, ואם לשלושה ילדים.
+שנהשם ההצגהשם הדמותמחזאי/תבמאי/תתיאטרון1998הקיץ האחרוןג'יין צ'מברסאריאלה מנדלסהספרייהעד התביעהאגתה כריסטימיטקו בוזקוב2000דבורה בארוןורהיהודית קצירזהרירה חריפאיהקאמרי2001הרב קמעמיקישמואל הספרי
בשיתוף הקאמרי2016לכודיםמיכל אקרמןניר ארזהקאמרי2019סיבת המוות אינה ידועהפרופ' אולגה קורפובמוטי לרנרחנן שנירהבימה2021אדמה דקהיהושע סובולאלמה וייך חושןתמונע
תסתכל לי בעיניים - סרט טלוויזיה המבוסס על סיפור אמיתי בבימויו של ארנון צדוק, על נהגים שהיו מעורבים בתאונות דרכים קטלניות הנפגשים עם בני משפחותיהם של ההרוגים במסגרת סדנה טיפולית (1999).
משפחת עזאני - תפקיד אורח בסדרה בבימויו של ארנון צדוק (1999)
הבורגנים - בתפקיד גננת (2000)
Take Away - סדרת טלוויזיה של יוסי מדמוני, בתפקיד אינה (2001)
אבאל'ה - סרט טלוויזיה שכתבו וביימו אורי מרנץ ואילן ירוחם, לצד שמיל בן ארי וישי גולן (2002)
שינויי מזג האוויר - סרט טלוויזיה של אודי כספי, לצד הוגו ירדן ומוסקו אלקלעי (2002)
תיק סגור - בתפקיד רונה חלפון (2003)
שבתות וחגים - בתפקיד קארין, תפקיד אורח בעונה הרביעית של הסדרה (2003)
אשליות - סדרה שכתב וביים חיים בוזגלו (2004)
שלווה - סדרה שכתב וביים חיים בוזגלו (2004)
זינזאנה - בתפקיד אסירה (2005)
פיק אפ - בתפקיד הלנה שטקין (2005)
אולי הפעם - בתפקיד יועצת דייטים (2007)
ראש גדול - בתפקיד איילת גרף (תפקיד אורח, 2008)
תעשה לי ילד - בתפקיד ענת, חברתו לשעבר של רם (גל תורן) (2008)
פאפאדיזי - בתפקיד זיוה (2008)
בין השורות - בתפקיד כתבת התרבות אינסה שקלאר (2009)
אליפים - בתפקיד אמא של קטי, תפקיד אורח בעונה השלישית של הסדרה (2013)
בית המשאלות - סדרת טלוויזיה שיצר חיים בוזגלו (2013)
דאנסטורי - בתפקיד תמרה (2019)
הנערים - בתפקיד חיה מושקי (2019)
כפולים - בתפקיד נסטיה (2022)
האריות של שלי הכובשת - בתפקיד ילנה בולוטין (2022)
ב-2003 שיחקה בסרטו של חיים בוזגלו "פגישה עיוורת", גילמה את שנטל בסרטו של שחר סגל "צעד קטן", ושיחקה בסרטו של עמית ליאור "סיפורי בית קפה".
ב-2004 גילמה את מורן בסרט "אהבה קולומביאנית" שכתב רשף לוי וביים שי כנות.
ב-2005 גילמה את יוליה בסרטו של אייל חלפון "איזה מקום נפלא".
ב-2007 שיחקה בסרטה של נינה מנקס "Phantom love" שעלה בארצות הברית.
ב-2008 גילמה את אולגה בסרטו של יקי יושע "עוד אני הולך", וגילמה את אילנה בסרטו של משה מזרחי "סוף שבוע בגליל" (שהיה עיבוד לעיבוד ל"הדוד וניה" של צ'כוב) לצד עודד תאומי, שרון אלכסנדר וחנה מרון.
ב-2010 גילמה את ורוניקה בסרטו של חיים בוזגלו "כבוד", והצטלמה לצד יפתח קליין לסרטו של איתי לב "צ'ה צ'ה צ'ה".
ב-2013 שיחקה בסרטו של יונתן פז "מחכים לסורקין".
ב-2014 שיחקה בסרט "טוביאנסקי" בבימויו של ריקי שלח.
כמו כן שיחקה בסרט "midnight show" שביים דניאל הדר ובסרט "קשר מוסקבאי" שביים מנחם גולן.
מרינוס הקדוש (איטלקית San Marino diacono; קרואטית Sveti Marin) הוא קדוש נוצרי והקדוש המגן של הרפובליקה של סן מרינו ושל העיר סן מרינו.
קיימות מספר גרסאות סותרות באשר לתולדות חייו של מרינוס הקדוש.
לפי המסורת המקובלת הוא היה סתת בן האי ראב בדלמטיה, כיום בקרואטיה, אשר נמלט מארץ מולדתו כדי להציל עצמו מרדיפות הקיסר דיוקלטיאנוס.
הוא הגיע לרימיני באיטליה והמשיך בעבודתו כסתת אבן.
את האבן לצורכי מלאכתו חצב בהר טיטאנו (Monte Titano) השוכן כיום בסן מרינו.
אישה מוכת שגעון שהגיעה מדלמטיה, נטפלה אליו ורדפה אותו בטענה כי היא אשתו, ולפי גרסה אחרת ניסתה לפתות אותו, והוא נמלט ממנה והסתתר מפניה משך שנה.
משהתגלה, צם משך שישה ימים וביום השישי הניחה לו.
מרינוס ריפא אותה משגעונה וניצר אותה.
לאחר מכן, בשנת 301 עבר להתבודד בהר טיטאנו, ופי גרסה אחרת התבודד שם לראשונה עת נמלט מאותה אישה.
בהר טיטאנו המשיך מרינוס בעיסוקו בסיתות אבן והפיץ את הנצרות.
בעלת האדמה, פליקיסימה, גבירה מרימיני, התנצרה עם 53 אחרים מבני קהילתה, לאחר שמרינוס ריפא את בנה הנכה, וריסימו, ועם מותה הורישה את השטח לקהילה.
בשנת 313 מינה הבישוף של רימיני את מרינוס לבישוף.
הוא מת ב-3 בספטמבר 366 שנקבע כיום חגו.
מקובל כי לאו הקדוש היה ידידו של מרינוס הקדוש וסתת אבן כמוהו.
לאו הקדוש התיישב במקום שהיה לעיירה סן לאו על גבול סן מרינו בתחומי איטליה.
שתי הערים - סן מרינו וסן לאו - הן ערים תאומות והבזיליקות בשתי הערים הן בזיליקות משנה של הדיוקסיה של סן מרינו-מונטפלטרו.
גרסה שונה לחלוטין לחייו של מרינוס הקדוש גורסת כי הגיע להר טיטאנו כבר בשנת 257, היינו לפני תקופתו של הקיסר דיוקלטיאנוס, ולפי גרסה זו מת בשנת 301. מחקרים מודרניים טוענים כי הקדוש חי במאה ה-6 או ה-7, וכי תולדות חייו הותאמו לצרכים פוליטיים מאוחרים.
לפי המסורת היו מילותיו האחרונות של הקדוש:
באימרה זו התכוון הקדוש לאפיפיור ולקיסר הרומי.
האימרה הייתה לאחד היסודות בתחושת העצמאות של סן מרינו, והמילה "LIBERTAS" ("חירות") הייתה למוטו הלאומי, אם כי ברי שמקורה של המסורת הוא בימי הביניים.
מסורת זו הביאה גם לכיתוב המופיע על האפריז של בזיליקת סן מרינו:
בזיליקת סן מרינו היא מקום הפולחן המרכזי של הקדוש, שהיה לקדוש לאומי המזוהה באופן כמעט נרדף עם המדינה.
הוא נחשב למייסד המדינה, ויום חגו הוא גם החג הלאומי של הרפובליקה.
חלק משרידיו שמורים מתחת למזבח המרכזי במבנה לאחר שהתגלו ב-3 בספטמבר 1586, וחלק מהם נתרמו ב-1595 לאי ראב.
חלק מגולגולתו שמור בתיבת כסף וזהב המונחת מאז 1602 לימין המזבח.
עד המאה ה-17 נהוג היה לתאר את הקדוש כאיש צעיר, אך לאחר מכן החלו לייחס לו חזות של אדם מבוגר ומזוקן.
הוא מתואר פעמים רבות כשהוא אוחז בפטיש סתתים, או על בהקשרו של הר טיטאנו ושלוש מצודותיו.
בדרך זו הוא מופיע גם על צידן האחורי של מטבעות 20 סנט אירופי של סן מרינו.
מרינה תל אביב היא מרינה, השוכנת בחוף ימה של העיר תל אביב, מול כיכר אתרים וממערב לבריכת גורדון.
במרינה שישה מזחים, בנוסף לשובר הגלים הצפוני שגם לאורכו מתאפשרת עגינה.
המרינה הוקמה בראשית שנות ה-70, ובעת הקמתה הייתה המרינה הראשונה בישראל.
היא נחנכה רשמית ב-13 באוקטובר 1976. תחילה נבנו הרציפים, הוקמו תשתיות חשמל ומים ובהמשך החלו לעגון בה סירות ויאכטות.
מקימי המרינה היו מיכל וגיורא קדר, אשר קיבלו את זיכיון ההפעלה הראשון מחברת אתרים בשנת 1971. בשנת 1984, רכשה מהם חזרה חברת אתרים את הזיכיון להפעלת המרינה.
בשנת 2010 עברה המרינה שיפוץ מקיף בתחום היבשתי (תשתיות חשמל ומים) ובתחום הימי (החלפת רציפים ותשתיות ימיות לעגינה).
במרינה הותקנו רציפים צפים וכן מערכות ונקודות חשמל חדשות זמינות וחסכוניות.
שובר הגלים שופץ למניעת כניסת גלים בסערות ועל גביו נבנתה טיילת חדשה לרווחת התושבים והתיירים הרבים המגיעים לאזור.
כיום יש במרינה כ-400 יכטות.
במרינה מקומות עגינה ל-320 סירות באורך של עד 20 מטרים ובשקיעה מרבית של 2.5 מטרים.
במקום פועלת נקודת משטרה האחראית על ביקורת הגבולות.
בנוסף מתקיימת במרינה פעילות ימית ענפה הכוללת בין השאר את שבט "צופי ים תל אביב", בית הספר לחינוך ימי, מועדון שיט תחרותי "הפועל" ועוד, אשר ביחד מהווים מוקד לחינוך ימי בעיר.
המרינה מציעה שירותי תדלוק, אספקת מי שתייה, חיבור לקו טלפון, לרשת החשמל ולטלוויזיה בכבלים.
במקום פועלות סדנת תיקונים ומספנה לסירות במשקל מרבי של 20 טון.
במרינה כיום מספר מסעדות וחנויות, בתי עסק העוסקים בסחר בציוד ספנות ובאספקה לכלי שיט, מספנה, בתי ספר לצלילה ולשיט ועוד.
מרינה תל אביב ערוכה לנגישות נכים.
במרינה קיימים שירותים המותאמים לנכים, שטחי חניה לנכים, ומועדון שיט לאוכלוסיית הנכים של עמותת אתגרים.
מרינה שולץ היא מתעמלת אמנותית ישראלית וחברת נבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית.
שולץ נולדה ברוסיה וכיום מתגוררת באשקלון.
למדה בתיכון מקיף ד' אך השהתה לימודיה לצורך אימונים לקראת המשחקים האולימפיים.
הצטיינה בנבחרת המקומית, והתאמנה תחת הדרכתה של אירנה וולקוב בבית הספר להתעמלות אומנותית באשקלון.
בשנת 2009 עברה מאגודת הספורט של אשקלון למגמת המחוננות של נבחרת ישראל.
בשנת 2005 הייתה אלופת ישראל לנערות בתרגיל עם חישוק, ובשנת 2009 הגיעה יחד עם חברותיה למקום החמישי באליפות אירופה לנבחרות הג'וניור.
מרינה רַאטנֶר הייתה מתמטיקאית יהודייה אמריקאית ילידת רוסיה, פרופסור אמריטה לאנליזה מתמטית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, כלת פרס אוסטרובסקי (1993) וחברת האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
מרינה רטנר נולדה במוסקבה בירת ברית המועצות, בתם הצעירה של זוג אנשי מדע ורוח יהודים.
סבה מצד אמה היה שרגא פייבל מרגולין, תלמיד חכם ומו"ל עברי ידוע שעלה לארץ ישראל בשנת 1933 מגרמניה.
אמה, קציעה ראטנר-מרגולין (ראטנער-מארגאָלין; 1905–1999), הייתה משוררת יידית.
אביה, יבסיי (יהושע) אידלביץ' ראטנר (Евсей (Иегошуа) Иделевич Ратнер; 1900–1978), היה פרופסור לפיזיולוגיה של הצמח, מנהל המעבדה במכון לפיזיולוגיה של הצמח ע"ש ק"א טימיריאזב של האקדמיה למדעים של ברית המועצות במוסקבה.
בימי זקנתם, בשנת 1973, עלו בני הזוג לישראל.
בשנת 1956 התאפשר לראטנר, בעקבות הקלות במגבלות בנוגע למועמדים היהודים, להתקבל לפקולטה למתמטיקה של אוניברסיטת לומונוסוב בעיר הולדתה.
בסיום לימודיה בשנת 1961 עבדה בקבוצת מחקר לסטטיסטיקה יישומית בניהולו של אנדריי קולמוגורוב, לרבות בתוכניות ההוראה שנועדו לתלמידי תיכון מחוננים במוסקבה.