tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בזמן שהותו בצרפת הוא שיתף פעולה עם הסופר הצרפתי דידייה דֶנַנְקְס (Didier Daeninckx) ואייר שני ספרי קומיקס: "כרטיס צהוב" (2004) ("!Carton jaune") העוסק בכדורגל הצרפתי של שנות השלושים, ו"הסגת גבול" (2005) ("Hors limites") העוסק בחיי הצעירים בפרוורי פריז.
עם חזרתו לארץ הוא חזר לשתף פעולה עם אתגר קרת, והשניים הוציאו ביחד שני ספרים: "סמטאות הזעם" בשנת 1997, ו-"פיצריה קמיקזה", שהוא עיבוד לספרו של קרת "הקייטנה של קנלר", בשנת 2004. פיצריה קמיקזה זכתה לשבחי הביקורות ובשנת 2007 הייתה מועמדת לפרס אייזנר בקטגוריית "הקומיקס הבינלאומי הטוב ביותר".
טור הקומיקס שלו "הריאליסט" מתפרסם במוסף "כלכליסט" והוא זכה בפרס איגוד המאיירים האמריקני.
חנוכה שיתף פעולה גם עם אחיו התאום תומר חנוכה.
השניים כתבו ואיירו את החוברת "בייפולר" (Bipolar), שיצאה לאור על ידי הוצאת קומיקס אלטרנטיבית בארצות הברית, זכתה לתשבחות הביקורת והייתה מועמדת למספר פרסים.
חנוכה נטל חלק בעבודות האנימציה לסרט הישראלי עטור-הפרסים "ואלס עם באשיר" שיצא לאקרנים בשנת 2008.
בנוסף לעבודתו כאמן קומיקס, חנוכה הוא גם קריקטוריסט.
עבודתו פורסמה בעיתונים אמריקאים כגון "הניו יורק טיימס", "וול סטריט ג'ורנל", "טיים מגזין" ו"רולינג סטון".
אחד האמנים שלקחו חלק בספר "גרוויטי פולס - האגדות האבודות" של אלכס הירש המבוסס על סדרת הטלוויזיה גרוויטי פולס
אסף מתגורר בתל אביב עם אשתו, המאיירת הילית שפר.
לזוג שני ילדים, המרבים להופיע כמוטיב חוזר במדור "הריאליסט" (בבחינת ילדים נמרצים המביסים את הדור של הוריו המותשים).
Bipolar (עם תומר חנוכה ואתגר קרת), 2002, הוצאת Alternative Comics
The Realist (אוסף המדורים מכלכליסט), 2015, הוצאת Archaia
הריאליסט: האסטרונאוט המזרחי הראשון, 2021, הוצאת פרדס
Sono ancora vivo [אני עדיין בחיים], נכתב על ידי רוברטו סביאנו ,2021 הוצאת Bao Publishing
מי רצח את אברהם אליהו, 2024, הוצאת יוקה
ספרו "The Divine" אותו כתב עם אחיו תומר והבמאי בועז לביא, מתאר את האחים הילדים שהנהיגו מרד צבאי במדינה דרום מזרח אסייתית.
הספר זכה בשנת 2016 ב"פרס המנגה הבינלאומי התשיעי" הניתן על ידי משרד החוץ היפני..
ספרו "הריאליסט" זכה בפרס אייזנר בקטגוריית "מהדורה אמריקאית ליצירה בינלאומית".
אסף יגורי (13 בפברואר 1931 – 18 במרץ 2000) היה מפקד גדוד השריון בצה"ל, בדרגת סגן-אלוף, שנפל בשבי המצרי במלחמת יום הכיפורים.
לאחר מכן כיהן כחבר הכנסת מטעם התנועה הדמוקרטית לשינוי ולאחר מכן מטעם סיעת יעד.
פרובר נולד בקיבוץ יגור לנח ועדה פרובר, ממייסדי המשק.
למד בבית-הספר היסודי והתיכון בקיבוצו.
אחרי הקמת מדינת ישראל החליפה כל המשפחה את שם המשפחה ל"יגורי".
התגייס לצה"ל ב-1950 והשתחרר בדרגת סגן-משנה.
בשירות המילואים שירת כמפקד פלוגה, מפקד יחידת סיור, סמג"ד ומפקד גדוד.
באזרחות עבד כגזבר קיבוץ יגור, ממונה על המסחר ברשות הנמלים, ממונה על פיתוח התיירות בסיני מטעם החברה הממשלתית לתיירות, מנהל החברות חפציבה והחברה לכפרי נופש ומלונאות של משפחת יונה.
במלחמת יום הכיפורים היה מפקד גדוד שריון במילואים שלחם בסיני (גדוד 113 של חטיבה 217).
ב-8 באוקטובר 1973 השתתף גדודו במתקפת הנגד הכושלת של אוגדה 162. גדוד 113 נכנס לשטח הריגה בין שתי חטיבות החי"ר המצריות שבקו הראשון ובין החטיבה הממוכנת שהייתה בקו השני.
בתוך דקות מפתיחת האש על ידי הכוחות המצריים ספג גדוד 113 תחת פיקודו 32 הרוגים, ו-18 טנקים הושמדו.
הטנק של יגורי נפגע, וכאשר הוא ואנשי צוותו מצאו מסתור במכתש של פגז הם נשבו.
יגורי נודע כשבוי הבכיר ביותר של צה"ל במלחמה זו, מכוחות היבשה (הטייס סגן-אלוף אבי לניר נפל בשבי הסורי), והמצרים התגאו בשבייתו.
לאחר 46 ימי שבי שוחרר במסגרת חילופי שבויים.
אסף יגורי היה הבכיר מבין השבויים הישראלים ששידרו בקול הרע"ם מקהיר.
מוחמד עבד אל-ע'ני אל-גמאסי טען שיגורי נלקח לביקור בקהילה היהודית במצרים ואמר שהתעמולה הישראלית על יחס גרוע כלפי היהודים במצרים הייתה שקרית.
בשובו לישראל נמתחה עליו ביקורת בציבור על כי כקצין בדרגתו הסכים לשדר ברדיו המצרי.
לאחר חזרתו מהשבי ניסה יגורי להתחמק מהחקירות שנערכו לפדויי השבי, הדבר גרם לממונים על חקירת השבויים לחשוד, שבזמן שהותו בשבי, גויס על ידי המודיעין המצרי.
בעקבות כך, כאשר נבחר לכנסת פעלו השב"כ ואמ"ן למנוע את צירופו לוועדת החוץ והביטחון של הכנסת.
לאחר שובו מהשבי השתתף בעצרת למען השבויים בסוריה ובאפריל היה בין מייסדי ארגון של שבויי צה"ל.
את זכרונותיו מהמלחמה והשבי פרסם בשנת 1978 בספר "לחיות איתם, כולם שלי".
לאחר המלחמה מונה למפקד אגד תחזוקה באוגדה 440 ובמאי 1977, בעקבות בחירתו לכנסת שחייבה את פרישתו משירות מילואים, הוקדמה העלאתו בדרגה לדרגת אלוף-משנה.
בשנת 1982 שירת במילואים במלחמת לבנון הראשונה.
בדצמבר 1976, לקראת הבחירות לכנסת התשיעית, פרש ממפלגת העבודה והצטרף לתנועת "המרכז החופשי", ויחד אתה הצטרף לתנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש).
יגורי הוצב במקום העשירי ברשימת ד"ש ונבחר לכנסת.
בספטמבר 1977 יגורי היה ממחייבי הכניסה של ד"ש לממשלה של מנחם בגין, אולם בינואר 1978 חבר ליוצאי מפלגת שינוי באיום לפרישה מד"ש.
ביוני 1978 הקים עם עקיבא נוף סיעה ניצית בד"ש.
הוא היה חבר בוועדת הכלכלה, ועמד בראש ועדה שבחנה את עלות רכישת ואחזקת רכב בישראל.
הוועדה המליצה להוריד את המיסים על כלי הרכב ולהעלות את המיסוי על הדלק.
כן היה חבר בוועדת העלייה והקליטה, ועמד בראש ועדת משנה להשבת יורדים.
לקראת פילוג ד"ש, שבוצע ב-14 בספטמבר 1978, עלה שמו של יגורי כמי שעשוי ללכת עם מאיר עמית.
אולם לאחר שעמית הגיע להסכם עם מפלגת שינוי, בחר שלא להצטרף לשתי הסיעות שהתפלגו, אלא להקים סיעת יחיד בשם "יעד".
ביולי 1979 הקים את תנועת יעד שנלוותה לסיעה.
בין חברי התנועה מנה יגורי את זאב שחם.
בבחירות לכנסת העשירית, רץ ברשימה עצמאית אך לא נבחר.
בשנת 1982 יצא לאור רומן פרי עטו, "פגישה ברוח".
יגורי נפטר בשנת 2000 בגיל 69, ונטמן בבית הקברות בכפר שמריהו
אסף חמדני (נולד ב-16 באוגוסט 1973) הוא פרופסור מן המניין וסגן דקאן למחקר (מאז ספטמבר 2021) בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב.
לפני כן היה פרופסור בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית וכן מרצה באוניברסיטת בר-אילן.
שימש בין היתר כחוקר במכון הישראלי לדמוקרטיה וכראש הוועדה לבחינת הגברת מעורבות הגופים המוסדיים בשוק ההון.
בוגר מלגת פולברייט ומלגת אלון, חתן פרס הכנסת, פרס צלטנר לחוקר צעיר ופרס חשין לחוקר צעיר על מחקר אקדמי בתחום המשפט.
חמדני נולד ביבנה, גדל והתחנך באשדוד.
בנעוריו למד ב"תיכון מקיף ה' אשדוד".
אביו, שמואל חמדני, כיהן כשופט וכסגן נשיא בית משפט השלום באשדוד ובהמשך שימש סגן נציב תלונות הציבור על שופטים.
חמדני למד לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים במסגרת העתודה האקדמית וסיים את התואר בהצטיינות יתרה.
שנתיים לאחר סיום התואר הראשון קיבל את פרס הכנסת על הישגיו האקדמיים.
בצה"ל שירת כקצין במחלקת ייעוץ וחקיקה של הפרקליטות הצבאית.
לאחר שירותו הצבאי החל את לימודיו לתואר שני ולתואר שלישי באוניברסיטת הרווארד כאשר במקביל התמחה במשרד עורכי-דין בבוסטון וזכה גם במלגת פולברייט.
סיים לימודי דוקטורט בשנת 2003 באוניברסיטת הרווארד, בהנחייתם של פרופ' אריה בבצ'וק ופרופ' רנה קרקמן.
הדוקטורט עסק בהיקף האחריות המשפטית של שומרי הסף כגון: רואי חשבון, עורכי דין וחתמים בשוק ההון.
חמדני עמד בראש הוועדה לבחינת הגברת מעורבות הגופים המוסדיים בשוק ההון.
בשנים 2004–2007 שימש מרצה בכיר בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בר-אילן במסגרת מלגת אלון, ובמקביל שימש חוקר במכון הישראלי לדמוקרטיה בשנים 2006–2007. בשנת 2007 מונה לפרופסור חבר בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים, ובאותה שנה שהה גם כפרופסור אורח באוניברסיטת פנסילבניה.
היה מנהל משותף של המרכז לממשל תאגידי של האוניברסיטה העברית בירושלים ותחומי מחקרו הם עבירות צווארון לבן, ניתוח כלכלי של המשפט, מימון חברות, דיני תאגידים, ניירות ערך ואחריות נושאי משרה.
כמו כן, היה פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד, באוניברסיטת קולומביה ובאוניברסיטת ברקלי.
בשנת 2017 הצטרף לסגל הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, היה מנהל מרכז יששכר ובתיה פישר לממשל תאגידי ורגולציה של שוק ההון, ומאז ספטמבר 2021 הוא סגן דקאן למחקר ועורך ראשי של כתב העת משפט, חברה ותרבות.
פרס צלטנר לחוקר צעיר (2010)
פרס חשין לחוקר צעיר (2011)
אסף סודרי הוא צלם קולנוע ובמאי ישראלי, בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
זוכה פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לצלם הטוב ביותר בפרס האקדמיה האירופית לקולנוע על צילום הסרט "למלא את החלל" וזוכה שני פרסי אופיר של צילום בסרטים "עטאש (צימאון)" ו"למלא את החלל".
בשנת 2004 סודרי שימש כצלם של הסרט "עטאש (צימאון)", בבימוי תאופיק אבו ואיל, זוכה פרס הביקורת הבינלאומית בפסטיבל קאן.
אסף סודרי זכה עבור צילום הסרט בפרס אופיר לשנת 2004.
ב-2013 צילם את סרטה של חנה אזולאי-הספרי, "אנשים כתומים".
סודרי אף צילם את סדרת הטלוויזיה "טייק אוויי" בבימוי דוד אופק ויוסי מדמוני והמיני סדרה "מלנומה אהובתי" גם היא בבימוי מדמוני ואופק.
עבור צילום "מלנומה אהובתי" זכה סודרי בפרס האקדמיה ליצירה טלוויזיונית.
בשנת 2012 צילם אסף סודרי את הסרט למלא את החלל בבימוי רמה בורשטיין שזיכה אותו בפרס הצילום מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע.
הסרט עצמו זכה בקטגוריית הסרט הטוב, השתתף בתחרות הראשית בפסטיבל ונציה, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ובעוד פסטיבלים מרכזיים בעולם.
סרטיו מאופיינים במשחקים נועזים של אור וצל, גישה נטוריאליסטית לתאורה, ומצלמה אקספרסיבית.
בשנת 2005 סודרי ביים, יחד עם אמיר טאוזינגר, את הסרט התיעודי "שביתה", העוסק בכרוניקה של שביתה כושלת במפעל "חיפה כימיקלים דרום" שבדימונה ובקשרי ההון והשלטון הפועלים כדי לדכא את השביתה.
הסרט הוזמן על ידי הערוץ הראשון, אולם בשל הביקורת הנוקבת שמוצגת בו נגד קשריו של ראש הממשלה אריאל שרון עם בעלי ההון סיריל קרן ואריה גנגר, החליט מנכ"ל הערוץ דאז לאסור את שידורו.
רק לאחר שנה של מאבק ציבורי בו ערכו סודר וטאוזינגר הקרנות בכל רחבי הארץ של הסרט, הותר הסרט לשידור.
בשנת 2007 סודרי ביים, יחד עם דוד אופק, את הסרט התיעודי "פרדיגמה", שהוצג בפסטיבל ירושלים, העוקב באופן ביקורתי אחרי הניסיון להעביר לידיים פרטיות את תוכנית ויסקונסין (הכשרת מובטלים והפיכתם לכח עבודה) במגזר הערבי בישראל.
בשנת 2009 ביים את הסרט "האסיר", אף הוא סרט תיעודי, העוקב אחר אסיר משוחרר השב אל חייו הקודמים.
הסרט זכה בציון לשבח בפסטיבל דוקאביב.
שלא כמו סרטים רבים העוסקים בנושאים חברתיים, סרטיו כבמאי משלבים תמיד עיסוק צורני דומיננטי בלב העשייה שלהם, וכך נמנעים מליפול לתוך תבנית ז'ורנאליסטית-דידקטית.
בשנת 2020 יצר עם אשתו, הבמאית טלי שמש, את הסדרה התיעודית "המניע", העוסקת בפרשת הרצח בעין כרם.
אסף יעקב הוא פרופסור בבית ספר רדזינר למשפטים במרכז הבינתחומי הרצליה.
בנוסף, מעביר מגוון רחב של הרצאות משפטיות במסגרת תוכניות השתלמות לשופטים, עורכי דין ויועצים משפטיים.
תחומי המחקר העיקריים שלו הם דיני נזיקין, משפט וכלכלה, טכנולוגיית מידע, וקניין רוחני.
כיהן גם כדירקטור במועצה הישראלית לצרכנות.
בשנת 1994 סיים יעקב את לימודיו לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב.
שנה לאחר מכן קיבל תואר שני באוניברסיטת שיקגו בארצות הברית, שם גם השלים את עבודת הדוקטורט שלו (1998).
במהלך לימודי התואר הראשון כיהן כסגן עורך של כתב העת "עיוני משפט", ועם סיום לימודיו התמחה אצל נשיא בית המשפט העליון מאיר שמגר, וכן במשרד עורכי הדין ש.
בשנת 1997 מונה למרצה בבית הספר למשפטים במרכז הבינתחומי הרצליה, ובשנת 2004 קודם לדרגת מרצה בכיר.
בין השנים 2004–2005 היה פרופסור חבר אורח בבית הספר למשפטים בבוסטון קולג' שבארצות הברית.
בין השנים 2009–2012 כיהן כרכז אקדמי וכמרצה בתוכנית משותפת למרכז הבינתחומי הרצליה ולאוניברסיטת היינריך היינה בדיסלדורף שבגרמניה, בנושאי ספקי שירותי אינטרנט וסוגיות משפטיות הנוגעות למנועי חיפוש.
החל משנת 2014 יעקב הוא פרופסור מן המניין בבית הספר למשפטים במרכז הבינתחומי הרצליה.
אחד המקרים המפורסמים בקהילה המשפטית הוא פסק הדין "אסף יעקב נ' איתן ענבר" שעסק בתביעתו של יעקב את תלמידו לשעבר, אשר פרסם ספר שחלקים נרחבים ממנו התגלו כהעתקה שיטתית וגורפת של הרצאותיו של יעקב בקורס "דיני נזיקין".
פסק הדין דן בשאלה העקרונית האם תוכן הרצאה שנאמרה בעל פה מוגן בזכויות יוצרים, ובית המשפט המחוזי השיב על כך בחיוב והורה על הסרה מהמדפים של הספר "דיני נזיקין בראי ההלכה הפסוקה".
ערעורו של התלמיד לשעבר לבית המשפט העליון נדחה.
ביוני 2018 זכה בפרס המרצה הטוב ביותר בבית הספר רדזינר למשפטים.
במרץ 2019 זכה, יחד עם פרופ' אלון קלמנט וד"ר יובל פרוקצ'יה, בפרס אהרון פולונסקי למאמר מצטיין בתחום דיני הנזיקין.
אחת הסוגיות המשפטיות בהן עסק יעקב במחקריו וזכה לתשומת לב רבה, היא סוגיית הפגיעה באוטונומיה (זכותו של אדם לפעול בדרך שנראית לו כטובה ביותר עבורו) וההכרה של המשפט הישראלי בפגיעה זו כ"ראש נזק" המזכה בפיצויים.
במאמרו "דא עקא דעקה – גלגוליה של פגיעה באוטונומיה", טען יעקב כי לצד שיקולי מדיניות שונים המצדיקים את קיומו של ראש נזק זה, יש טעם גם בהגבלתו.
על רקע העמימות המשפטית שאפפה את פסקי הדין העוסקים בפגיעה באוטונומיה, המאמר טוען כי השימוש הרווח שנעשה בעילה מזכה זו על ידי בית המשפט הוא מוגזם, וכי בפועל שימוש זה מטשטש את ההבדל שבין פגיעה באוטונומיה כעוולה ובין הזכות החוקתית לכבוד.
פסק דין מרכזי שעסק בנושא זה היה פסק הדין בעניין קדוש, שם בית המשפט העליון התייחס לדילמה הנוגעת להיקפה של הפגיעה באוטונומיה ולדוגמות שונות שעלו במאמרו של יעקב.
מאמר מאוחר יותר שכתב יעקב יחד עם יוני לבני, מראה כיצד לאחר שנים שבהן גובה הפיצוי בגין פגיעה באוטונומיה היה מצומצם בהיקפו, בית המשפט העליון הגדיל את גובהו במאות אחוזים.
סוגיה מרכזית נוספת בה עוסק יעקב נוגעת לפעולות מלחמתיות בישראל ולשאלת אחריות המדינה על נזקים הנגרמים במסגרתן.
עם זאת, יעקב סבור כי המערך המתאים להתמודדות עם נזקים אלה הוא מערך הדומה לביטוח ממלכתי צד ג'.
כך, לטענתו, יבואו בחשבון בצורה ראויה השיקולים והמאפיינים המיוחדים המלווים את פעילות הצבא בשטחים.
מחקרים נוספים של יעקב עוסקים בקניין רוחני ובהיבטים של הגישה הכלכלית למשפט לגביו, בבעלות בזכויות יוצרים בעידן המודרני, בפערים שבין הרפואה הפרטית לרפואה הציבורית בכל הנוגע להבדלים שבסטנדרט האחריות תחת עוולת הרשלנות ועוד.
במחקריו האחרונים, עוסק יעקב בין היתר בחרמות פנימיים בישראל, השלכותיהם במסגרת דיני הנזיקין והדרך הראויה לאסדרתם.
משרד המשפטים – יושב ראש ועדת הפיקוח (בחינות ארציות בשמאות מקרקעין).
אסף ענברי (נולד ב-9 במרץ 1968) הוא סופר, חוקר ומרצה לספרות ותרבות עברית מודרנית והיסטוריה ציונית במרכז האקדמי שלם.
כותב מסות ומאמרים בעלי תפיסה ייחודית בנושא הספרות העברית, וסופר ישראלי הכותב בז'אנר רומן היסטורי.
ספריו היו מועמדים לפרס ספיר לספרות, זוכה פרס עגנון לאמנות הפרוזה, וזוכה פרס היצירה לסופרים עבריים.
אסף ענברי נולד בקיבוץ אפיקים, שם חי עד גיל 20. בן בכור לעמיר ורותי ענברי, מבין שלושה ילדים.
אמו בת אפיקים לעולי עליה חמישית מאוסטריה, ואביו בן למשפחה מכפר יהושע.
כילד כתב, צייר, ניגן, הלחין, ולמד פסנתר וקומפוזיציה.
עם גיוסו לצבא התנדב ליחידה קרבית, אך לאחר תקופה קצרה עבר לשלישות ובהמשך לגלי צה"ל.
שם ערך את תוכנית הבוקר של אלכס אנסקי "שבע אפס שבע".
במקביל, פרסם, לפרנסתו, סיפורים ומאמרים בעיתונים רבים תחת שבעה שמות-עט שונים, ביניהם דוד בש, איתי לדרמן ויריב שכטר.
בריאיון רדיו עם יעקב אגמון הוא החשיב תקופה זו כתקופת הכשרה אינטנסיבית ביותר בכתיבה שסייעה לו רבות בהמשך דרכו.
מסה ראשונה מפרי עטו, שעסקה בעמוס עוז, פרסם בכתב העת "פרוזה" בהיותו בן 20 (1988).
ענברי למד בתוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן, במסלול ישיר לתואר שני באוניברסיטת תל אביב בספרות כללית ופילוסופיה.
עבודת המוסמך שלו חקרה את "מבנה המציאות ביצירתו של נאבוקוב" (2000).
את הדוקטורט עשה ב-מחלקה לספרות עם ישראל, באוניברסיטת בר-אילן, על "הגותו הספרותית-תרבותית של ביאליק" (2008, בהנחיית פרופ' אבידב ליפסקר).
לאורך השנים פרסם מאמרים ומסות בספרים, עיתונים וכתבי עת, בנושאי ספרות והגות, בהם - תכלת, קשת החדשה, מאזניים, אלפיים, פנים, ארץ אחרת, אודיסיאה, אתר 929, ובעיתונים - הארץ, מקור ראשון, מעריב וידיעות אחרונות.
בעבר לימד במכללת כנרת, במכללת עלמא בתל אביב ובמכללת סמינר הקיבוצים.
הוא מרצה לספרות עברית והגות ציונית, ומופקד על הקתדרה ע"ש אספר ללימודי ציונות, בתוכנית ללימודים הומניסטיים, במרכז האקדמי שלם בירושלים.
תקופה מסוימת חי בגליל, בהולנד ובגרמניה, שם עסק במדיטציה טרנסצנדנטלית.
גר בקיבוץ גשר, ומתגורר כיום בקיבוץ דגניה ב'.
היה נשוי בעבר, ונישא בשנת 2005 לנעמי, ולהם שני בנים ובת.
שלושת ספריו, "הביתה", "הטנק" ו"הספר האדום", היו מועמדים לפרס ספיר לספרות, "הביתה" ו"הטנק" זיכו אותו ב-2020 בפרס עגנון לאמנות הסיפור לשנת תשפ"א, זכה בפרס היצירה לסופרים עבריים ע"ש לוי אשכול לשנת תשע"ט (2018), על ספרו "הביתה" זכה ב-2010 בפרס הפלטינה של התאחדות הוצאות הספרים בישראל.
ב-2009 יצא לאור רומן פרי עטו, "הביתה", המתאר את תולדותיו של קיבוץ אפיקים לאורך שלושה דורות.
סגנונו של הספר חסכני, משפטיו קצרים, והוא גדוש בפעולות ומקמץ בתיאורי רגשות ומחשבות.
כתיבה זו נאמנה לתפיסה התאורטית של ענברי על טיבה של הספרות העברית: "במשפט אחד: הספרות העברית, בגרעין מהותה, היא סיפורת-פעולה היסטורית-לאומית.
כלומר סיפורת הנשענת על תפיסת הזמן כהיסטוריה, על תפיסת האדם כחלק מלאום, ועל תפיסת המציאות כסדרה של פעולות, ולא כמכלול של עצמים במרחב".
הספר היה ברשימת המועמדים הסופיים לפרס ספיר לשנת 2011.
ב-2018 יצא לאור, בהוצאת ידיעות ספרים ספרו "הטנק".
הספר מתאר את פרשת הטנק בדגניה, שבמסגרתה ניטש ויכוח בין מגיני דגניה, מי עצר את הטנק.
הסיפור מסופר מנקודות המבט השונות של הטוענים שעצרו את הטנק.
ב-2022 יצא לאור ספרו "הספר האדום" בהוצאת ידיעות ספרים.
הספר עוסק באישיותם ובהתפתחותם הרעיונית של יצחק טבנקין, מאיר יערי, ומשה סנה, מנהיגי השמאל במדינת ישראל בעשורים הראשונים לתקומתה על רקע האירועים ההיסטוריים בתקופת הקמת המדינה עולה המתח הרעיוני אידאולוגי שהיה קיים בין מובילי השמאל וזרמי הציונות הסוציאליסטית.
אסף נאור (נולד ב-7 במאי 1975) הוא מתמטיקאי ישראלי ופרופסור באוניברסיטת פרינסטון אשר מתמחה בתורת מרחבי בנך.
נאור סיים תואר ראשון בהצטיינות יתרה במתמטיקה בשנת 1996 באוניברסיטה העברית בירושלים, תואר שני (1998) ודוקטורט (2002), שניהם בהנחיית פרופסור יורם לינדנשטראוס.
בין השנים 2002 ל-2004 שימש כחוקר פוסט-דוקטורט במעבדות מיקרוסופט ובין השנים 2004 ל-2007 היה חבר קבוע בקבוצת המחקר התאורטית במיקרוסופט.
בשנת 2006 החל ללמד באוניברסיטת ניו יורק ובשנת 2009 מונה לפרופסור חבר.
בשנת 2014 עבר ללמד באוניברסיטת פרינסטון.
2008 - פרס סאלם ביחד עם בועז קלרטג
2011 - פרס בוצ'ר של האגודה האמריקאית למתמטיקה.
2018 - פרס נמרס למתמטיקה
אסף צנעני (נולד ב-24 בינואר 1979) הוא פזמונאי, מלחין ומפיק מוזיקלי ישראלי.
אסף לביא צנעני נולד וגדל בשכונת תל כביר בדרום תל אביב כבן יחיד לזמרת מרגלית צנעני ומורדי לביא, שהתגרשו בהיותו בן חמש.
אביו ריצה מספר שנים בבתי סוהר שונים.
בצעירותו גילה צנעני עניין רב במוזיקה ועסק כתחביב בעריכת רמיקסים של להיטים לועזיים מוכרים באותה תקופה.
הרמיקסים שיצר התנגנו רבות במועדונים וברחבות הריקודים למרות שהופקו באופן מחתרתי.
באוגוסט 1997 התגייס לשירות קרבי במשמר הגבול ונאלץ לנטוש את המוזיקה.
עם שחרורו מהצבא בשנת 2000 נרשם לבית הספר למוזיקה של יואב גרא ובמקביל עבד באולפני הקלטות שונים.
בשנת 2004 החליט לנסות את מזלו בכתיבת שירים והתחיל להפיק את האלבום "גלה לי" של אמו.
האלבום זכה להצלחה גדולה והתאפיין בשירים קליטים ובהפקות מוזיקליות צעירות המשלבות אלמנטים אלקטרוניים.
בין הלהיטים הגדולים באלבום נמנים "אין לי כוח למשחקים" ו"אז מה?!", העוסק בפרידה מבן זוג.
בעקבות הצלחת האלבום "גלה לי", קיבל צנעני פניות רבות מצד אומנים בז'אנר הים תיכוני.
בין האומנים איתם שיתף פעולה נמנים אייל גולן, שלומי שבת, קובי פרץ, ישי לוי, עומר אדם ועידן יניב.
בין להיטיו הגדולים נמצאים "באש ובמים" בביצועו של קובי פרץ, "קחי אותי" בביצועו של אייל גולן, "רוצה אותך" בביצועו של ישי לוי ו"אל תבכי" בביצועו של עומר אדם.
במקביל התפרסם צנעני בשם "קפוצ'ינו הג'וקר" והיה אחראי לפרודיות מצליחות כגון "תנו צ'אנס לערס" (פרודיה לשיר "תתנו לו צ'אנס" של שלישיית מה קשור?, ו"מצ'מע פפייה" ("מה נשמע יפהפייה") בשיתוף עם רון שלום, הידוע כ"הרון הרון" מתוכניתו של דידי הררי ברדיו ללא הפסקה.
בשנת 2009 שוב שיתף פעולה עם אמו בהפקת אלבומה דווקא היום, בין השירים שהפיק וכתב באלבום נמצאים "אל תשברי", "צועקת אליך" ו-"אתה יודע".
באותה שנה החל לעבוד עם הזמר עומר אדם, לו כתב והפיק את הלהיטים "אל תבכי" ו"את בליבי" שנכללו באלבום הבכורה שלו.
בשנת 2010 כתב והפיק לאמו את השיר "הלילה", שהיה לשיר הנושא של העונה השנייה של "זמר חתונות" בערוץ 24.
באוגוסט 2011 נעצר צנעני בחשד לסחיטה באיומים בפרשה שזכתה לכינוי "פרשת מרגול" באמצעות העבריינים מיכאל חזן ובן כהן.
הפרשה סוקרה על ידי אמצעי התקשורת בצורה נרחבת למדי.
בעקבות הפרשה הסתיים שיתוף הפעולה בינו לבין הזמר עומר אדם.
לאחר הפרשה המשיך צנעני לעבוד במרץ, הפיק וביים לאמו את הקליפ לשיר "ילד", השיר זכה להצלחה גדולה.
כתב והלחין את השיר "רגע אמיתי" בביצועו של מושיק עפיה, כתב והלחין גם את השיר "באתי לכאן" בביצועו של שיר לוי, וכתב לאמו את השיר "רגשות מזויפים".
במהלך שנת 2012 החל לעבוד עם הזמר רן שפיר, בוגר התוכנית כוכב נולד 10. כיום צנעני משמש כמנהלו האישי של שפיר.
צנעני גם כתב את שיר הבכורה של שפיר "דף חדש".
בתחילת שנת 2013 קיבל צנעני זימון לנבחרת האמנים בכדורגל.
בנבחרת משחקים אמנים כמו אושרי כהן, אקי אבני, אנחל בונני, קובי אפללו ועוד.
ביוני 2016 כתב, הלחין והפיק את השיר "רחוק מכאן" בביצועה של אמו.
ב-16 באוגוסט 2011 נעצרו צנעני ואימו מרגלית צנעני בחשד לסחיטה באיומים.
צנעני הבן נעצר בחשד לסחיטה באיומים, איומים, קשירת קשר לביצוע פשע ואחזקת נשק.
על פי החשד, צנעני האם פנתה לעבריינים בכירים של העולם התחתון מארגון הפשע של עמיר מולנר, כדי לגבות כספים שלטענתה חייב לה האמרגן שלה ושל הזמר עומר אדם, אסף אטדגי.
צנעני הבן שוחרר ממעצר לאחר 18 יום ותיק החקירה נגדו נסגר בשל חוסר ראיות.
אסף יעקב הרץ (נולד ב-13 בדצמבר 1991) הוא שחקן, מוזיקאי, רקדן וזמר ישראלי.
הרץ הוא בוגר תיכון "היובל" בהרצליה ובוגר "להקת על הבמה" והתיאטרון של העיר.
בשנת 2011 התארח בתוכנית האירוח "סבבבנט" שהנחו אודי ואביעד וששודרה בערוץ הילדים.
בשנים 2011-2013 גילם את גדי צימבל במשך שלוש העונות של סדרת הנעורים של Yes, "אליפים" בערוץ הילדים.
בשנת 2012 זכה הרץ במקום הראשון בתוכנית הריאליטי "רוקדים עם כוכבים" לצד הרקדנית מאשה טרויאנסקי.
באותה השנה השתתף בתוכנית הראיונות "אליפים - אחד על אחד", שני שחקנים מאליפים מתארחים כל שבוע, התוכנית שודרה באינטרנט.
באותה השנה גם השתתף בתוכנית הספיישל של ערוץ הילדים "הביטלס בערוץ הילדים", תוכנית מיוחד באירוח של ערוץ הילדים וכוכבי הפסטיגל באירוע מיוחד שכולו מוקדש ללהקה האגדית, להקת ה"הביטלס".
כמו כן השתתף בטקס נבחרי הילדים של ערוץ הילדים, שר עם כוכבי "גאליס" ו"אליפים" את השיר "GLAD YOU CAME".
בקיץ 2013 הנחה את תוכנית הקיץ של ערוץ הילדים "הבנים והבנות" לצדו של עומר דרור.
באותה שנה נבחר לפרזנטור של רשת נעלי TOGO לצד עדי הימלבלוי, עם סכום של 80,000 דולר לשנה.
באותה שנה השתתף בסרט הקולנוע "שש פעמים", שזכה לשבחים רבים.
הוא שיחק בתיאטרון הרצליה במחזה "החתול במגפיים".
כמו כן שיחק במחזות "Welcome to the 60's", "החוש השישי", "סוד הגן הנעלם", "שמשון ודלילה", "צ'כונה", "חשמלית ושמה תשוקה", "מזריץ" ו"הנחשול".
השתתף עם עומר דרור בשעשועון "כלוב הזהב" בסבב ה-V.I.P.
בשנת 2014 הופיע הרץ עם רועי ראמי, רון בקל, יובל גנץ ועומרי שני, בסיבוב הופעות משלו.
באותה שנה הוא לוהק למופע "המגזימנים" לצידם של דנה פרידר, איזי ועמית פרקש עם שירים של עוזי חיטמן.
בחנוכה אותה שנה הופיע בהצגה "עמי ותמי - הרפתקה מתוקה" לצד ליאור כהן וניקול ראידמן וגילם את עמי.
בשנים 2016-2014 שיחק בתפקיד ראשי בסדרה "שכונה" במשך שתי עונות בערוץ ניקלודיאון למנויי HOT אותה יצר גיורא חמיצר.
בסדרה הוא מגלם את דמותו של איתן שרוני.
בחנוכה 2015 הופיע הרץ במחזמר "המכבים" בתפקיד שמעון, לצד לי בירן, דנה פרידר ורינת גבאי.
בחנוכה 2017 גילם את אלאדין במחזמר "אלאדין והנסיכה יסמין".
בשנים 2017-2018 גילם תפקיד משני בסדרת הטלוויזיה "ג'ינג'י", גילם את רני מדר.
ב-2018, השתתף במחזמר "שגעון המוזיקה" של תיאטרון הקאמרי.
בשנת 2019 גילם הרץ את דמותו של איתן שפי במחזמר המבוסס על הסרט באותו שם "אפס ביחסי אנוש" בתיאטרון בית ליסין.
ב-2022 גילם את תפקיד סולן מקהלת הרבנות הצבאית בסדרה "שישו ושמחו", ששודרה בכאן 11. באותה השנה שיחק בסרט "אדמה בוערת", שם גילם את יאיר קגן.
ב-2023 היה אורח בתוכנית ראשונה של "עכשיו קרוב".
ב-2024 גילם את אושרי (אוש) פלדמן, התפקיד הראשי בסדרה אנדרגראונד מאה שערים ששודרה בכאן דיגיטל.
בשנים 2012־2013 ניהל מערכת יחסים עם השחקנית עמית פרקש.
ביולי 2022 החל הרץ בתהליך של חזרה בתשובה.
בפברואר 2023 פרסם תמונה שלו במרכז חב"ד העולמי – 770, עם כיפה וזקן.
ב-4 ביוני 2023 הרץ נישא להדר קניאל.
אסף זמיר (נולד ב-31 באוגוסט 1980, י"ט באלול ה'תש"ם) הוא עורך דין, פוליטיקאי ואיש ציבור ישראלי, המשמש ממלא-מקום וסגנו של ראש עיריית תל אביב.
כיהן כקונסול ישראל בניו יורק, כחבר הכנסת בסיעת "כחול לבן" וכשר התיירות; היה ממייסדי סיעת "רוב העיר" במועצת העיר תל אביב, ועמד בראשה.
אמו היא האמנית והשחקנית גליה גופר, ואביו שמואל "מוקי" זמיר (במקור נַכְטִיגָל).
דודו הוא פרופסור יצחק זמיר, היועץ המשפטי לממשלה ולימים שופט בית המשפט העליון.
בילדותו שהה עם משפחתו חמש שנים בפלורידה, ובשובו לישראל למד בבית הספר א.ד.
גורדון ובתיכון עירוני ד', והיה פעיל ומדריך בתנועת הצופים בתל אביב ובתנועת הנוער העובד והלומד.
בנעוריו שיחק בסדרת הילדים "ג'ינג'י" בתפקיד יורם.
את שירותו בצה"ל עשה ביחידת השליטה המרכזית של חיל האוויר.
הוא בוגר הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, התמחה במשרד עורכי דין נשיץ ברנדס אמיר ושות', והוא עורך דין מוסמך.
בנוסף, הוא בוגר תואר בתרבות צרפת מטעם אוניברסיטת סורבון.
לקראת סיום התמחותו כעורך דין, החל זמיר לגבש תנועה מוניציפלית המרכזת את רשימת הצעירים בעיר תל אביב-יפו.
בבחירות לכנסת השבע עשרה ב-2006 נבחר למקום ה-66 והלא-ריאלי ברשימת "קדימה" לכנסת.
בשנת 2008 זכתה תנועת "רוב העיר" לשלושה מנדטים בבחירות למועצת העיר תל אביב-יפו.
בשנת 2013 זכתה תנועת "רוב העיר" לארבעה מנדטים בבחירות למועצת העיר תל אביב, ולאחריהן חברה תנועת "דרום העיר" לתנועת "רוב העיר".
בהיבחרו בגיל 28 היה זמיר סגן ראש העירייה הצעיר בהיסטוריה של תל אביב.
בקדנציה הראשונה לכהונתו כסגן ראש העיר פעל זמיר בנושאים שונים.
בהם, דיור בר השגה בדרום העיר ובצפונה, טיפול והקמת מרכזים לאוכלוסיית הצעירים, תחבורה אלטרנטיבית, פתיחה והרחבה של מרכזי נוער שכונתיים, חיזוק הקשר בין העירייה ויזמי חיי הלילה,, פיתוח התיירות, ופעל למיתוגה של תל אביב יפו כ"עיר עולם".
זמיר פעל בנושאי קהילת הלהט"ב והתיירות הגאה בעיר, ובתחום הספורט בעיר, יחד עם חבריו לתנועה במועצת העיר, אלון סולר ויניב ויצמן.
זמיר פעל כדי להקל על בעלי הרכב הפרטי בעיר ולעודד את השימוש בו.
ביוזמתו בוטלו אזורי החנייה, והותר לכל תושב לחנות בכל רחבי העיר בחינם במשך היום.
כן הוענקה הנחה של 75% בחניה בחניונים עירוניים, לכל התושבים, ונוספו 7,000 מקומות חנייה בחניונים עירוניים.
זמיר אף עודד מדיניות שאפשרה חנייה על המדרכה בשעות הערב ועד תשע בבוקר, ובסופי שבוע.
בקיץ 2011, בתקופת מחאת האוהלים, הקים זמיר עם קבוצת חברים ועמיתים מכל הקשת הפוליטית בישראל את ארגון מתפקדים.
מטרת הארגון הייתה להגדיל את מספר המתפקדים הצעירים למפלגות בישראל, ולהגביר את המודעת הציבורית לחשיבות המעורבות הפוליטית של האזרחים, להוות בית פוליטי מאגד לצעירים, ולייצר פלטפורמה נגישה לפעילות חברי הכנסת.
בקדנציה השנייה לכהונתו כסגן ראש העיר וממלא מקומו, מונה זמיר לאחראי על תחום החינוך ועסק בבניית מוסדות חינוך בעיר, לרבות גני ילדים ובתי ספר יסודיים ותיכוניים.
כמו כן פעל להקמת מסגרות חינוכיות משותפות של דתיים וחילוניים ושל יהודים וערבים.
בבחירות לראשות העיר בשנת 2018 התמודד על ראשות העיר אך הפסיד לראש העיר חולדאי לאחר שזכה ל-33.9% מהקולות לעומת 46% לחולדאי.
סיעתו, "רוב העיר", התחזקה במועצת העיר מ-4 מנדטים ל-6 מנדטים, ובכך הפכה לסיעה השנייה בגודלה במועצה.
ב-13 בפברואר 2019 הצטרף זמיר למפלגתו של בני גנץ, חוסן לישראל, והוצב במקום ה-11 ברשימת המפלגה לכנסת.
לאחר איחוד המפלגה עם יש עתיד, הוצב במקום ה-19 ברשימת כחול לבן לכנסת ה-21. הרשימה קיבלה 35 מנדטים, וזמיר נבחר לחבר הכנסת העשרים ואחת.
גם בבחירות לכנסת ה-22 ובבחירות לכנסת ה-23, הוצב במקום ה-19 ברשימת כחול לבן, אשר קיבלה 33 מנדטים בשתי הפעמים.
ב-17 במאי 2020 מונה, במסגרת ממשלת ישראל השלושים וחמש, לשר התיירות.
עם אישור "החוק הנורווגי" התפטר מהכנסת, וכהונתו בה נפסקה ב-19 ביוני 2020. ב-2 באוקטובר 2020 הכריז על התפטרותו מהממשלה תוך העברת ביקורת נוקבת על התנהלות ראש הממשלה, בנימין נתניהו.
זמיר שב לכהן כחבר הכנסת בהתאם ל עם כניסת התפטרותו לתוקף כעבור יומיים.
ב-27 בדצמבר 2020 הודיע זמיר על החלטת גנץ שלא לכלול אותו ברשימת כחול לבן בבחירות לכנסת ה-24 בשל הצבעתו נגד הממשלה.
כשבועיים לאחר מכן, הודיע כי לא יתמודד בבחירות לכנסת.
ב-2021 מונה זמיר על ידי שר החוץ יאיר לפיד לקונסול ישראל בניו יורק.
ב-26 במרץ 2023 הודיע על התפטרותו בשל קידום החקיקה ברפורמה המשפטית בישראל, ולאחר ארבעה ימים, שר החוץ אלי כהן הודיע על פיטוריו, לאחר שלא הגיש בקשת התפטרות רשמית.
באוגוסט 2023 הודיע על חבירה לחולדאי והתמודדות כמספר 2 ברשימתו בבחירות לרשויות המקומיות שעתידות היו להתקיים זמן קצר אחר כך.
עם הקמת הקואליציה במועצת העיר, מונה לממלא-מקום וסגן ראש העיר.
זמיר מכהן משנת 2010 כחבר ועד קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות ובדצמבר 2011 מונה ליו"ר הקרן.
זמיר נשוי לשחקנית ואושיית הרשת מאיה ורטהיימר.
אסף (אסי) טוכמאייר (נולד ב-9 במרץ 1970) הוא איש עסקים ויזם נדל"ן ישראלי, מבעלי השליטה בחברת הנדל"ן הישראלית ישראל קנדה.
אסף טוכמאייר נולד בפתח תקווה וגדל ברעננה.
אביו נפטר כשטוכמאייר היה בן 14 ואמו עבדה כמורה ומחנכת.
בנעוריו מכר טוכמאייר ספרים ב"תרבות לעם".
בהיותו בן 18 הכיר את מי שיהיה לימים שותפו לעסקים, ברק רוזן.
לאחר לימודיו בתיכון אוסטרובסקי, הוא התגייס לצה"ל, שם שירת בגיס 441.
לאחר השירות הצבאי החל לעבוד יחד עם חברו מהתיכון ברק רוזן כסוכן נדל"ן.
ב-1995 פתחו משרד תיווך וחברה המתמחה ברכישת אדמות חקלאיות שעדיין לא קיבלו אישור לשינוי ייעוד לבנייה למגורים ומסחר.
ב-1998 החלו לבצע עסקאות נדל"ן בקנדה, והקימו חברת נדל"ן בשם קנדה ישראל.
ב-2006 רכשו את חברת פאנגיאה נדל"ן שנסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב ובהמשך שינו את שמה לישראל קנדה.
בפברואר 2018 הצטרפה ישראל קנדה למדד ת"א 125.
החברה מתמחה בפרויקטים של בניית מגדלי יוקרה ומשרדים רבי קומות.
בין הפרויקטים הבולטים של החברה ניתן למנות את מגדל W ומגדלי בלו בצפון תל אביב, מגדלי מידטאון תל אביב, מגדלי רמת גן, רזידנסי הרצליה, פארק צמרות, ופרויקט רויאל רזידנס בירושלים.
בשנים האחרונות נכנסה ישראל קנדה גם לשוק הנדל"ן הבינלאומי, ובפרט לשוק הנדל"ן של מיאמי, פלורידה, שם היא מקדמת מספר יוזמות למגורים ומלונאות.
ב-2011 מונה טוכמאייר, חובב טניס, ליו"ר איגוד הטניס בישראל ובהמשך גם התמנה לחבר הוועד האולימפי בישראל.
ב-2013 מונה טוכמאייר לקונסול כבוד של הרפובליקה הדומיניקנית.
היה נשוי למירית טוכמאייר ולהם שלושה ילדים.
מ-2025 הוא בזוגיות עם השחקנית לירון וייסמן.
אסף ליברמן (נולד ב-27 ביולי 1984) הוא הוא עיתונאי חוקר, פובליציסט ואיש תקשורת ישראלי.
ליברמן מגיש את התוכנית "זמן אמת" בכאן 11 ואת תוכנית הרדיו היומית קלמן ליברמן לצידו של קלמן ליבסקינד בכאן ב'.
לפני כן הגיש את "בוקר טוב ישראל", יומן הבוקר של גלי צה"ל.
במקביל הוא מלמד בבית הספר לתקשורת באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת אריאל.
ליברמן נולד וגדל בשכונת גילה בירושלים, לאלטר, יליד לודז', ולשוש, ילידת טהראן.
הוא הבן השני מתוך שלושה אחים.
אמו נפטרה מסרטן כשהיה בן 14. בתיכון למד בבית הספר "גבעת גונן" בשכונת הקטמונים.
לפני שירותו הצבאי, יצא לשנת שירות בשדרות במסגרת "הנוער העובד והלומד".
הוא התגייס לגלי צה"ל בשנת 2003 ושימש כתב לתחום העבודה והרווחה.
עם שחרורו משירות סדיר בצה"ל, החל לעבוד בתור עורך ומגיש במחלקת החדשות של התחנה.
בשנת 2009 החל להגיש יחד עם אביב לביא, את התוכנית "יהיה בסדר", מגזין יומי בנושאים חברתיים וסביבתיים.
החל משנת 2012 החל בנוסף גם לערוך ולהגיש את התוכנית "שישבת", תוכנית אקטואליה של סוף השבוע שמשודרת מידי שבת בגלי צה"ל.
בדצמבר 2013, בעקבות עזיבתו של מיכה פרידמן את גלי צה"ל, החל להגיש את יומן הבוקר של התחנה, "בוקר טוב ישראל".
עקב כך, חדל מהגשת התוכנית "יהיה בסדר".
בשלהי יולי 2016, נודע כי הושעה מעבודתו בגלי צה"ל בשל חשש לניגוד עניינים-לכאורה, בעת ששקל מעבר לעבודה בתאגיד השידור הישראלי.
החל מ-2016 שימש במקביל לפעילותו בגל"צ כעורך היום בלילה עם גורי אלפי בשידורי קשת, ערוץ 2.
מאוגוסט עד נובמבר 2016 סיקר את הבחירות בארצות הברית מניו יורק כשליח גל"צ.
בחודש פברואר 2017 הודיע ליברמן על עזיבת גלי צה"ל ומעברו לתאגיד השידור הישראלי "כאן", ובו הוא מגיש תוכנית רדיו יומית בשם "קלמן-ליברמן" ברשת כאן ב' לצדו של העיתונאי קלמן ליבסקינד.
נוסף על כך הוא הנחה את תוכנית התחקירים "זמן אמת" של ערוץ כאן 11. ביולי 2024 הודיע כי יעזוב את תוכנית "זמן אמת", אחרי כשבע שנים בתפקיד מגיש התוכנית.
מאז 2018 מגיש את ההסכת "1+1 - אסף ליברמן מארח" שבו הוא משוחח עם אורחים מתחום התרבות, לרוב מוזיקאים.
ביוני 2024 עלה פרק ה-100 של ההסכת ובו התארח ישראל ברייט.
התוכנית החלה את דרכה בשידורי הרדיו בשעות הלילה והפכה להסכת המצליח.
בינואר 2021, לקראת הבחירות לכנסת ה-24, הגיש את התוכנית השבועית "הכל פוליטי" בכאן 11.
מאז 2021 משתתף באורח בסדרה "האחיין שלי בנץ" בתפקיד עצמו כשדרן מהדורת חדשות ומבזקים.
ליברמן שימש פרשן, לצד עקיבא נוביק, במשדרי אירוויזיון 2021, אירוויזיון 2022, אירוויזיון 2023, אירוויזיון 2024 ואירוויזיון 2025. הצמד שידר יחד גם את טקס הדלקת המשואות בערב יום העצמאות בהר הרצל.
ליברמן הוא בוגר אוניברסיטת תל אביב בכלכלה וקולנוע ובעל תואר שני בלימודי משפט מאוניברסיטת בר-אילן.
אסף לחובסקי (נולד ב-1966) הוא פרופסור מן המניין בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
כיהן בעבר כסגן דקאן למחקר וכמנהל המכון למשפט והיסטוריה ע"ש קרן דייוויד ברג בפקולטה, וכעורך ראשי של כתב העת "משפט חברה ותרבות", היוצא לאור מטעם הפקולטה.
אסף לחובסקי למד לתואר ראשון במשפטים בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, וסיים בהצטיינות בשנת 1992; במקביל למד לתואר שני בהיסטוריה במסגרת התוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן, והשלים אותו בהצטיינות יתרה.
התמחה במשרד עורכי הדין ש.
הורוביץ ושות' ואצל נשיא בית המשפט העליון, השופט אהרן ברק.
לאחר מכן כתב את עבודת הדוקטור באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית, תואר שקיבל בשנת 1997. במהלך לימודיו זכה במלגת פולברייט, מלגת רוטשילד, במענק מחקר של קרן וולף להיסטוריה של המשפט, ובמלגה של קרן לתרבות יהודית.
עם שובו לישראל, הצטרף לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב בדרגת מרצה, בשנת 2000 קודם לדרגת מרצה בכיר, בשנת 2004 לדרגת פרופסור חבר, ובשנת 2010 קודם לדרגת פרופסור מן המניין.
הוא היה מרצה אורח בבית הספר קרדוזו למשפטים בישיבה יוניברסיטי בניו יורק (2004), בפקולטה למשפטים באוניברסיטת טורונטו, קנדה (2004), ובבית הספר למשפטים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
בין השנים 2013 ל-2016 כיהן כסגן הדקאן לענייני מחקר בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
לחובסקי חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד הרפורמה המשפטית בישראל (2023).
תחומי המחקר העיקריים של לחובסקי הם משפט והיסטוריה ודיני מיסים והוא חיבר עשרות מאמרים בעברית ובאנגלית בתחומים אלו.
ספרו על הקשר שבין משפט וזהות בתקופת המנדט הבריטי זיכה אותו בפרס יונתן שפירא לספר הטוב ביותר בשנת 2006, מטעם האגודה ללימודי ישראל.
בשנת 2006 התמנה לראש מרכז צגלה לחקר בין-תחומי של המשפט, תפקיד שאותו מילא עד לשנת 2009 וב-2012 התמנה לראש מכון דייוויד ברג למשפט והיסטוריה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 2009 ל-2011 לחובסקי כיהן כעורך הראשי של כתב העת Theoretical Inquiries in Law וכחבר במערכת כתב העת Law and Social Inquiry.
מאז שנת 2015 משמש כחבר במערכת כתב העת Comparative Legal History, ובמערכת של הוצאת הספרים של מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות.
בשנת 2016 זכה בפרס חשין למצוינות אקדמית במשפט.
גם כן באותה שנה, התמנה לתפקיד העורך הראשי של כתב העת משפט חברה ותרבות, בהחליפו את פרופסור מנחם מאוטנר.
Law and Identity in Mandate Palestine (2006) (זוכה פרס שפירא לספר הטוב ביותר בלימודי ישראל מטעם האגודה ללימודי ישראל)
"תדמיות קולוניאליות ומשפט אנגלי בבית המשפט העליון של ארץ ישראל המנדטורית," זמנים 56, 87 (1996)
"משפט עברי ואידאולוגיה ציונית בארץ ישראל המנדטורית" ספר הזיכרון לאריאל רוזן-צבי 633 (מ' מאוטנר, א' שגיא ור' שמיר עורכים, רמות, 1998)
"החינוך המשפטי בארץ ישראל המנדטורית" עיוני משפט כה 291 (2001)
"בין שני עולמות: מורשת המשפט המנדטורי במדינת ישראל בראשיתה" ירושלים בתקופת המנדט 253 (י' בן אריה עורך, יד יצחק בן צבי, 2003)
"כינון גבולות וטשטושם: משפט, לאומיות ושיח קולוניאלי ערבי בתקופת המנדט" עיוני משפט כז 627 (2003)
"בתי המשפט והימנעות ממס בשנים הראשונות שלאחר קום המדינה: אינטרסים מעמדיים או שיקולים מעשיים?" מחקרי משפט כא 575 (2005)
"אימון באזרחות: יצירת הציות לדיני המס בישראל של שנות החמישים" זמנים 97, 46 (2007)
"משפטנים ערבים וזהות צרפתית בארץ ישראל המנדטורית" מחקרי משפט כה 213 (2009)
"שפחות, כלות ופועלות: ילדות ארץ ישראליות", בתוך הספר: "חוקה אחת ומשפט אחד לאיש ולאישה: נשים, זכויות ומשפט בתקופת המנדט" (אייל כתבן ואח', אוניברסיטת בר-אילן, 2010)
אסף פורת (נולד בשנת 1946) הוא שחיין עבר ישראלי, אלוף ישראל במשחה ל-200 מטר פרפר (1964) ושיאן ישראל במשחי הפרפר (50 מטר, 100 מטר ו-200 מטר פרפר).
פורת גדל בקיבוץ נוה איתן והתאמן בקבוצת השחייה של קיבוצו ובקבוצת הפועל בקעת בית שאן.
באליפות ישראל בשחייה לנוער שנערכה בקיבוץ אושה ב-30 בספטמבר 1961 זכה פורת במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 1:06.4 דקות, שיפור לשיא של יצחק לוריא (1:07.5 דקות).
בתחרות שנערכה באושה ביוני 1962 קבע פורת במשחה ל-100 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 1:06.1 דקות, שיפור לשיא הקודם
חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה שוב בקיבוץ אושה ביולי אותה שנה הוא קבע במשחה ל-100 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 1:05.3 דקות ובמשחה ל-200 מטר פרפר שיא ישראלי חדש נוסף של 2:28.0 דקות, שיפור לשיא של גרשון שפע (2:33.2 דקות).
פורת נבחר יחד עם עוד שני שחיינים, גרשון שפע וגלי להב, לייצג את ישראל במשחקי אסיה שנערכו בג'קרטה אינדונזיה בסוף אוגוסט אותה שנה, אך בשל לחץ ערבי כבד נמנעה השתתפותם של ספורטאים מישראל במשחקים.
באליפות ישראל ישראל בשחייה שנערכה באוקטובר אותה שנה הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:29.2 דקות, אחרי אברהם מלמד מהפועל גוש זבולון (2:27.5 דקות) ולפני גרשון שפע (2:35.2 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 1963 זכה פורת במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:31.9 דקות, אחרי גרשון שפע (2:29.8 דקות) ולפני אברהם מלמד מהפועל גוש זבולון (2:33.7 דקות).
באליפות ישראל שנערכה בקריית טבעון בסוף ספטמבר 1964 זכה פורת במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:37.4 דקות, לפני אריה לוריא מהפועל גבעת ברנר (2:49.5 דקות) ורפאל לדנר מהפועל תל אביב (2:50.0 דקות).
ליפשיץ נולד ב-1942 בקיבוץ מעוז חיים לישראל (שרוליק) ול לבית שרשבסקי.
כשליפשיץ היה בן שנתיים נהרגה אמו בתאונת אימוני ירי של "ההגנה".
כיוון שאסור היה לומר לבריטים את הסיבה האמיתית, הומצא סיפור כיסוי לפיו אמו התאבדה, ואת סיבת המוות האמיתית של אמו גילה ליפשיץ בוודאות רק בבגרותו.
הוא למד בבית הספר בקיבוץ מעוז חיים, ובצה"ל שירת כטנקיסט בשריון.
אסף הוא בן למשפחה שרבים מבניה עוסקים באמנות הפיסול, הציור, העיצוב וכדומה.
הוא בן דודו של הצייר אורי ליפשיץ.
אחותו של אסף ליפשיץ (מצד אמו לאה) היא הסופרת דבורה עומר.
אסף ליפשיץ עבד כמסגר בקיבוץ מעוז חיים ופיסל מנעוריו.
הוא אוטודידאקט ומעולם לא למד אמנות בבית ספר מוכר לאמנות.
רוב פסליו של אסף ליפשיץ הם פסלי חוצות עשויים מיציקות ברונזה.
רבים מפסליו מתארים דמויות משחקות, ומשלבים דמיון ומציאות, צורות הנדסיות ודמות אדם.
אחת מעבודותיו הבולטות הוא הפסל "הטייס השותה", הניצב בחזית קניון עזריאלי.
הפסל עשוי ברונזה ופלדת אל-חלד.
הוא מציג את דמותם של טייסי חיל-האוויר באור מעט שונה.
באתר חיל-האוויר נכתב על הפסל: "אסף ליפשיץ מנסה בפסל לשבור את התדמית המוקפדת של טייסי חיל-האוויר ומציג את הטייס כאשר הוא מבצע פעילות יומיומית וקיומית: שתיית מים הישר מן הברז.
הוא לבוש למחצה בסרבל הטיסה וקסדתו מונחת על הקרקע ועוברי האורח יכולים ממש להתבונן בו מקרוב - בניגוד לדימוי הקלאסי של הטייס כדמות מורחקת ואצילית.
בכך, משווה ליפשיץ אנושיות לדמות, ויוצר הזדהות מצד המתבונן.
דמותו של הטייס השותה מבוססת על הטייס רס"ן שנהרג והוא בן 24".
בכפר תבור מוצבים מוצגים 11 מפסליו.
הבולטים שבהם הם הפסלים "הנער והסוס", הניצב בכיכר מרכזית בכפר, ובהמשך הרחוב הפסל "ביקור הזוג רוטשילד", הניצב בככר הברון ונוצר על-פי תצלום של הזוג רוטשילד בביקור בכפר תבור בשנת 1914.
בחולון מוצב הפסל "האריה שאהב תות" כחלק מפרויקט "גני סיפור" – פסל ברונזה גדול ומרשים בגובה של 2.5 מטר, של אריה שלועו פעור ובו צרור תות שדה ופסל גדול של פרי תות.
פסלים של אסף מוצגים גם בגן התעשייה תפן בגליל, במוזיאון הפתוח בעומר ליד באר שבע, בגני חוגה בעמק בית שאן, במטולה, במצפה רמון ובמקומות נוספים.
פסל "שיחזור פריצת הדרך למצפה רמון" – מוצב בכיכר המרכזית שבמצפה רמון
פסל "הברונית רוטשילד" – בכיכר הברונית שבכפר תבור
פסל "יגאל אלון" – בכיכר יגאל אלון שבכפר תבור
פסל "ביקור הזוג רוטשילד" – בכיכר הברון שבכפר תבור
פסל "הטייס השותה" – מוצב בחזית קניון עזריאלי
פסל "האריה שאהב תות" בגן סיפור בחולון
פסל "ילד עם גלגל" – המוזיאון הפתוח בתפן
פסל "מטוטלת" – מועצה אזורית מטה אשר
פסל "אופניים לרקיע" – גן רמז
הפסל "הדייג" – מוצב בכפר תבור
פסל "תפוחים" – מוצב בכניסה למטולה
הפסל "עץ הדעת והאלקטרוניקה" – מוצב בפקולטה לאלקטרוניקה בטכניון שבחיפה
הפסל "שחפים ושיבר" – מוצב בטיילת של קריית ים
פסל "חייל מהורהר" ברחבת "בית יד לבנים" בעפולה
פסל "הנער והסוס" – מוצב בכיכר השומר שבכפר תבור
פסל "הנורה" – מוצב בכפר תבור (ליד בנין המועצה)
פסל דיוקנו של דוד עזריאלי – מוצב בקניון עזריאלי
פסל "האנפות" בגשר שייך חוסיין
1999 – מוזיאון המושבה, כפר תבור (יחיד)
2008 – 60 שנות אמנות ישראלית, פאריס (קבוצתית)
2010 – קפה גלריה מעוז חיים, תערוכה משותפת עם אורי ליפשיץ ובני משפחה נוספים (קבוצתית)
אסף נימני (נולד ב-7 במרץ 1983) הוא מאמן כדורגל ישראלי.
נימני החל את דרכו כמאמן קטרגל בקרני שומרון בה הוא מתגורר.
בשנת 2008 הקים את מועדון הכח קרני שומרון.
באותה שנה הוביל את קבוצת הנוער של המועדון לאליפות ישראל בקט-רגל לנערים ונוער, כאשר ניצח בגמר המחוזי את מ.ס הרצליה ולאחר מכן, בגמר הארצי שנערך בהיכלי הספורט בראשון לציון, את מ.ס חורה בתוצאה 4–7.
באוגוסט 2010 הצטרף נימני למועדון הכדורגל של הפועל רמת השרון ומונה למאמן קבוצת הנערים של המועדון, על ידי בני טבק ששימש כמנהל המקצועי של מחלקת הנוער.
בנובמבר 2011 קודם נימני (אז מאמן נערים א' של המועדון) לעוזרו של מנחם קורצקי ששימש כמאמן הקבוצה הבוגרת בליגת העל.
הייתה זו עונתה הראשונה של הקבוצה בליגה הבכירה ובה היא סיימה בפלייאוף התחתון, והגיעה לחצי גמר גביע המדינה, שם הודחה על ידי הפועל תל אביב.
בעונת פתח את העונה השנייה שלו כעוזר מאמן בליגת העל, תחת ניסן יחזקאל שמונה למאמן הקבוצה בקיץ.
באוקטובר 2012, עקב סכסוך בין יו"ר המועדון מאיר יצחקי לראש העירייה יצחק רוכברגר, קיבלו נימני ויחזקאל הודעה על סיום עבודתם במועדון.
ב-4 בנובמבר 2012 מונה נימני לעוזר השני של גיא לוזון, מאמן הנבחרת הצעירה של ישראל.
באותו קיץ השתתפה הנבחרת בטורניר אליפות אירופה לנבחרות צעירות 2013 שנערך לראשונה בישראל.
ב-28 בדצמבר 2012 החל במקביל לשמש כעוזרו של ניסן יחזקאל, שמונה למאמן מכבי הרצליה.
את העונה סיימה הקבוצה בפלייאוף העליון בליגה הלאומית.
בעונת שימש כעוזרו של יחזקאל בקבוצת הפועל פתח תקווה, ובתום העונה העלו את הקבוצה בחזרה לליגת העל לאחר שלוש שנים.
בעונת מונה נימני למאמן הפועל קטמון ירושלים והפך למאמן הצעיר ביותר באותה עונה בשלוש הליגות המקצועיות.
הייתה זו עונתו הראשונה של כמאמן ראשי בקבוצת בוגרים, ובסופה חזרה הקבוצה לליגה הלאומית לאחר שזכתה באליפות ליגה א' צפון, כאשר במאזנה 25 משחקים ללא הפסד ו-13 ניצחונות רצופים.
בעונת פתח נימני את עונתו השנייה כמאמן הפועל קטמון ירושלים, הפעם בליגה הלאומית, והעלה את הקבוצה לרבע גמר גביע הטוטו לראשונה בתולדות המועדון לאחר שסיימו את שלב הבתים במקום הראשון.
לאחר שנה וחצי במועדון פוטר נימני במחזור ה-13. בינואר 2016 שב נימני לעמדת עוזר המאמן כשמונה לעוזרו של ברק בכר בהפועל באר שבע, והיה שותף לזכייה באליפות המדינה.
ב-26 ביוני 2016 מונה למאמנה של הפועל פתח תקווה מהליגה הלאומית.
ב-23 בנובמבר 2016 סיים את תפקידו.
ב-8 בדצמבר 2016 הצטרף נימני להפועל תל אביב כעוזרו של גיא לוזון עד שהשניים החליטו שלא ימשיכו עקב ההוצאה של המועדון לפירוק.
ב-14 בפברואר 2017 שב נימני לשתף פעולה עם לוזון כאשר האחרון מונה למאמן מכבי חיפה ומינה את נימני לעוזרו.
ב-9 בדצמבר 2017 סיימו השניים את תפקידם במועדון.
ב-11 ביוני 2018 מונה נימני לתפקיד המנהל המקצועי במחלקת הנוער של הפועל ראשון לציון.
בעונתו הראשונה כמנהל מקצועי שבה קבוצת הנוער של המועדון לליגת העל לאחר עונה אחת בליגה הלאומית.
ב-22 במאי 2019 מונה למנהל המקצועי במחלקת הנוער של הפועל כפר סבא.
נימני התעמת עם שופטים מספר פעמים לאורך הקריירה ואף הורחק במהלך משחקים.
בנוסף, לאחר שער ניצחון לקראת תום משחק מול הפועל הרצליה בעונת 2014/15 סימן נימני לעבר אוהדי היריבה אצבע משולשת וצעק לעברם קללות.
החל משנת 2019 ועד פרוץ מגפת הקורונה בישראל, שימש נימני כמנהל מחלקת הספורט במתנ"ס קרני שומרון.
ב-4 באפריל 2021 מונה נימני למאמנה של הפועל מרמורק לאחר פיטורי המאמן ארז בנודיס.
ב־25 במאי 2021 סיכם נימני בהפועל חדרה בתפקיד עוזר המאמן של מנחם קורצקי וחזר לשתף עימו פעולה לאחר עשור.
ב-19 במאי 2022 מונה למאמן חדרה לאחר עזיבתו של קורצקי לעירוני קריית שמונה ולאחר שניר ברקוביץ' עזב את התפקיד עוד לפני תחילת העונה.
ב-22 בינואר 2023 התפטר מתפקידו.
ב-2 בפברואר 2024 מונה למאמן לאס וגאס לג'נדס מה-NPSL, הליגה השלישית בארצות הברית ב-6 במרץ 2024, חודש לאחר המינוי ושבוע לפני פתיחת העונה, עזב את הקבוצה.
ב-30 באוקטובר 2024 חזר להפועל חדרה כעוזר מאמן.
ב-6 בנובמבר 2024, לאחר פיטוריו של חיים סילבס, מונה למאמן הקבוצה.
במהלך משחק במסגרת המחזור ה-19 של העונה התעמת נימני עם אוהד וקילל אותו.
בעקבות הדברים פוטר מאימון הקבוצה.
בשירותו הצבאי שירת ביחידה קרבית של משמר הגבול.
ביום העצמאות ה-68 למדינה קיבל נימני את אות "יקיר הישוב" מטעם המועצה מקומית של קרני שומרון.
נמני בעל תואר ראשון B.A של המכללה האקדמית שערי מדע ומשפט.
בחייו הפוליטיים ניהל נימני את מערך הבחירות המקומיות בקרני שומרון של מפלגת כחול לבן במהלך הבחירות לכנסת ה-21, ה-22 וה-23. בפברואר 2021 הוא ניהל את קמפיין השטח של מחוז המרכז של המפלגה, והוצב במקום הלא-ריאלי ה-34 ברשימתה.
אסף פינקוס (נולד ב-10 ביוני 1969) הוא פרופסור בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב, מומחה לתולדות האמנות של ימי-הביניים.
בנוסף, הוא מנהל ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב ע"ש חיים רובין.
פינקוס נולד וגדל בתל אביב.
סיים את הדוקטורט בהצטיינות בשנת 2002 באוניברסיטת תל אביב, תחת הנחייתה של פרופסור נורית כנען-קדר.
מחקרו של פינקוס עוסק בפיסול הגותי במרחב דובר הגרמנית במאות 13–15, ובציור האיטלקי של המאה ה-14, ומתמקד בשאלות של פטרונות, תאוריית דימויים, תגובת הצופה, סומה-אסתטיקה, אלימות חזותית ודמיון.
בין השנים 2011–2014 עסק בתאוריית הדימויים סימולאקרה-דימוי-אידולה (symulachra-bild-ydola).
מחקרו העכשווי מתמקד בפסלי הענקים שעצבו את הנוף האורבני והספרותי של ימי-הביניים המאוחרים.
מייסד ויושב ראש קרן טיאף (TIAF) לחקר האמנות בישראל (Tel Aviv Israeli Art Foundation).
בין השנים 2004–2006 כתב בתמיכת קרן מקס פלנק (Max-Planck Gesellschaft) ובשיתוף פעולה עם פרופסור וילהלם שלינק (Wilhelm Schlink) את עבודת הפוסט-דוקטורט באוניברסיטת פרייבורג.
בשנת 2007 זכה במלגת אלון והחל ללמד באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2013 זכה במלגת איי.אס.אף (ISF) עבור חקר דימויי האלימות של מרטירים בשלהי ימי-הביניים בגרמניה (Visual Aggression: Martyr's Imagery in Late Medieval Germany).
בשנת 2016 זכה במענק מחקרי מטעם קרן גרדה הנקל (Gerda Henkel Stiftung) להקמת קבוצת פוסט-דוקטורנטים לחקר "רטוריקה ותגובה לדימויי אלימות בימי-הביניים", בשיתוף עם פרופסור מרטין ביקסל (Martin Büchsel) מאוניברסיטת פרנקפורט.
כמו כן, זכה בפרסי הצטיינות אקדמיים בינלאומיים עבור ספריו ומאמריו.
בנוסף, משמש פינקוס כשופט עבור כתבי-עת מובילים וקרנות מחקר בעולם ונמנה עם המערכת של אחדים מהם.
בין השנים 2012–2016 כיהן כראש החוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 2013–2016 ניהל את הגלריה האוניברסיטאית.
בין השנים 2013–2015 היה עמית בינ"ל באיקמה (ICMA; An International Associate) ובין 2014–2016 היה חבר בוועד.
המונוגרפיה עוסקת בתוכניות הפיסוליות של כנסיית סנט.
Theobald, Thann) ובתנאי הייצור והפטרונות (הדתית והחילונית) שבכנסייה.
פינקוס הציע לראשונה, שחזור של ארגון ותנאי הייצור בסדנאות המקומיות, תוך דיון בהתפתחות הפיסול ההמוני בסוף ימי-הביניים (mass-sculpture), מנקודת מבט כלכלית של התפתחות השוק הפתוח והמנגנונים הכלליים שאפשרו זאת.
השחזור מתבסס על פרגמנטים של ספרי חשבונות ועל ניתוח הפיסול.
הספר אפשרויות קריאה של התוכניות הפיסוליות ממגוון פרספקטיבות אפשרויות: של הפטרון הדתי; של הפטרון האזרחי; וקהלי היעד השונים.
הדיון מציף את הטענה שכל מערך איקונוגרפי הרמטי כביכול ניתן לפירוש רב שכבתי.
כמו כן, הכנסייה בתאן מהווה מקרה נדיר של פטרונות נשית בימי-הביניים והמחקר מראה כיצד ההבדלים במגדר ובהשתייכות החברתית באים לידי ביטוי בבחירת קשת הנושאים, המקורות הספרותיים, גיבורי פולחן מקומיים, ובייצוג הכוח.
ספר המבוסס על עבודת הדוקטורט ומחקר חדש בנושא ראה אור ב-2006 בסדרה האקדמית של אוניברסיטת פרייבורג Waxmann Verlag, Berlin New- York וזכה במלגת הצטיינות של מדעי הרוח בגרמניה מטעם Geschwister Boehringer Ingelheim Stiftung.
כמו כן, המחקר מנתח את ההיסטוריוגרפיה והרצפציה של אסכולת פרלר ומציע דקונסטרוקציה של רעיון האמן הפרלרי, מציב תחתיו את רעיון הסוכנות והיזמות, תוך הצעת טרמינולוגיה חדשה לתחום.
"הפסל החי" – symulachrum/daz lebende bild כפי שהוא מכונה במרחב דובר הגרמנית במאות ה-13–14 – נתפס כנוכחות ממשית הפועלת במרחב, הזהה לזו של בני אדם ממשיים; בו זמנית היא מייצגת אותם באופן הנפרד מהם.
הספר עוסק בתגובות הדמיוניות ל"פסל החי" כפי שהן עולות מתוך ספרות המסע, הספרות החצרונית, והכתיבה התאולוגית בת הזמן, וחושף את הפוטנציאל האינטואיטיבי והסובייקטיבי של חוויית האמנות בימי-הביניים בשיאם.
הספר מציב תאוריה אלטרנטיבית לתאוריית הדימוי הקדוש (imago) ולאליל/פסיל (ydola), ובוחן את קורפוס היצירות שנחשב כשיאו של הפיסול הגותי במרחב דובר הגרמנית, החל מהאמן של נאומבורג ועד לפיסול בווינה ופראג, ומראה כיצד הסימולקרום היווה מצע לאופק הדמיון והספקולציה של הצופה תוך טשטוש הגבולות בין צופה ועבודת האמנות, בין המדומיין והממשי.
הספר עוסק גם בכינון ה"עצמי" בסוף ימי-הביניים.
הציור הגדול (הוצאת אפיק, 2024)
ספר פרוזה קומי שבמרכזו שתי עלילות.
העלילה האחת מתרחשת במנזר וִינְהָאוְזֶן שבסקסוניה, שהנזירות בו נכלאות בין כתליו מכוח צו אפיפיורי.
עלילה זו מספרת על חייהן של הנזירות ועל יוזמתה של אם המנזר המניפולטיבית: לעטר את בית התפילה בציורי קיר.
העלילה האחרת מתרחשת בימינו ומספרת על חוקרת מאוניברסיטת תל אביב אשר חושפת לאחר מאות שנים את עלילות המנזר.
האנתולוגיה לכבוד פרישתה של פרופסור יונה פינסון מציגה ספקטרום נרחב של סוגיות היסטוריות, איקונוגרפיות, תאורטיות, ומתודיות של המחקר בתחום אמנות ימי-הביניים המאוחרים והרנסאנס בארצות הצפון.
בשנת 1999 זכה פינקוס במלגת רוטנשטרייך לדוקטורנטים מצטיינים; המלגה הוענקה לו לשלוש שנים.
בשנת 2004 זכה במלגת פוסט-דוקטורט של מכון מינרבה ובשיתוף קרן מקס-פלאנק (Max-Planck-Gessellschaft: Minerva) ונסע לאוניברסיטת פרייבורג לביצוע המחקר.
23-54. על פטרונות נשית בימי-הביניים כמאמר החודש וכקריאה מומלצת בתחום; ובשנת 2009 זכה בפרס האקדמי הגרמני למנוסקריפט מדעי מצטיין ופורץ דרך מאת VGWort – Verwertung Gesellschaft Wort .
בשנה זו, זכה גם במלגת ג'יף (German Israeli Foundation: Young Scientists' Program) עבור חקר המציצנות בימי-הביניים וגם נבחר למרצה מצטיין באוניברסיטת תל אביב.
נשוי לאמנית שרון פקטורוביץ' ואב לשני בנים.
אסף פייר הוא פסנתרן, מלחין, מתזמר, מעבד מוזיקלי ואמן-במה ישראלי.
פייר נולד בעיר תל אביב.
הוא התחנך במגמת המחוננים בבית הספר היסודי א.ד.
גורדון בחולון ובתיכון לאומנויות תלמה ילין בגבעתיים, אז גם ניגן כסולן עם התזמורת הבית ספרית וזכה בקביעות במלגות ההצטיינות מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל.
בשנת 2002, סיים את לימודי התואר הראשון בהצטיינות בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב.
את לימודי התואר השני סיים בשנת 2006 בהצטיינות יתרה.
בשנים אלו היה פרופ' אריה ורדי מורו לפסנתר.
את דרכו לעולם המוזיקה החל פייר בגיל 12 עם לימודי פסנתר, וכבר אז התגלה כפסנתרן מחונן.
בשנת 1996 זכה במקום הראשון בתחרות גורלניק לפסנתרנים מצטיינים שמקיימת קרן התרבות אמריקה-ישראל, בעקבותיה הגיש בשנת 1998, רסיטל סולו במוזיאון תל אביב לאמנות.
בשנת 2004 פגש את הכנרת אידה הנדל בסמינר לכנרים במרכז "קשת אילון" בקיבוץ איילון ובין השניים נרקמה ידידות, אשר תרמה רבות להתפתחותו המוזיקלית כאמן.
הופעות כפסנתרן סולן בליווי תזמורות
פייר מרבה לשתף פעולה עם תזמורות סימפוניות וקאמריות בישראל ומחוצה לה.
החל משנת 2002 שיתף פעולה עם התזמורת הפילהרמונית של רומניה, בה הופיע כסולן בקונצ'רטי לפסנתר ותזמורת מאת בטהובן בניצוח אובידיו באלאן.
פייר הופיע עם התזמורת הסימפונית ירושלים, בניצוחו של נעם שריף, בנוסף, הופיע פייר עם התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, הופיע עם התזמורת הסימפונית חיפה וסימפונט רעננה.
עוד הופיע פייר במהלך הקריירה עם הסינפונייטה הישראלית באר שבע, עם התזמורת הקאמרית הישראלית, אנסמבל סולני תל אביב, התזמורת הקאמרית רמת גן ותזמורת הבמה הישראלית.
במהלך הקריירה הפיק פייר פרויקטים מקוריים להם כתב את כל העיבודים והתזמורים.
במקביל לעשייה המסורתית פיתח פייר גישה מודרנית לז'אנר הקונצרט – הקלאסי, הניכרת בביצוע האומנותי ובהגשת המופע.
במהלך הופעותיו עושה פייר שימוש במצלמות אקסטרים, אותן הוא ממקם בזוויות שונות על גבי המקלדת.
התמונות הנקלטות בעדשות המצלמה, מועברות בזמן אמת לצופים באולם, ומגבירות את ההנאה והחיבור למופע.
במקביל להופעות במסגרת המסורתית, יצר פייר מופעים עכשוויים, המתבססים על חומרים מוזיקליים קלאסיים ביניהם "מחול האש" משנת 2010. מחול האש הוא מופע -פסנתר ספרדי מקורי, המשלב יצירות של מלחינים ספרדיים כגרנדוס, אלבניס ודה פאיה ויצירות מקוריות של פייר ברוח ספרד - כ'אספמיה' ו'ליינדה דל מורו' (אגדת המורי).
מופע 'מחול האש 'הוצג בשתי גרסאות שונות, האחת לפסנתר סולו והשנייה לפסנתר ותזמורת עם התזמורת הסימפונית חיפה באודיטוריום חיפה, עם סימפונט רעננה במשכן למוזיקה ואמנויות רעננה, עם התזמורת הקאמרית רמת גן, בתיאטרון רמת גן ועם הסינפונייטה הישראלית באר שבע בהיכל התרבות במודיעין מכבים רעות.
בשנת 2013 יצר פייר את המופע המקורי 'פנטסיה סתווית' לפסנתר ותזמורת אשר הוצג בשיתוף התזמורת הסימפונית חיפה ב'פסטיבל הסתיו' בהיכל התרבות בעפולה.