tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הניסיון השאפתני, הקיצוני והמקיף ביותר ליצור זהות חילונית מבוססת נערך בברית המועצות, כשהאידאולוגים של הייבסקציה, כמו משה ליטבקוב, ניסו לכונן לאום דובר-יידיש שישתלב כשווה במערכת הלאומים הסובייטית.
בשנות ה-20 וה-30 חוללו היידישיסטים הסובייטים יצירה תרבותית ענפה בכל התחומים, שהייתה כרוכה גם בתעמולה אתאיסטית ובהגדרה של ההווי היהודי במונחים אתניים ותרבותיים, תוך מתקפה חריפה על המורשת הדתית.
יותר מ-1,100 בתי-ספר הורו את התרבות והתפישה ההיסטורית היידישיסטית לילדים בבלארוס ובאוקראינה, שאוכלוסייתן היהודית הייתה צפופה ושורשית וטרם התבוללה בתרבות הסביבה, בעוד שאינטלקטואלים כתבו ספרות ומחזות תיאטרון שנועדו להוות תרבות גבוהה, ובעשרות פלכים התקיימה אוטונומיה פוליטית יהודית.
בטיעון שהמרכיב העברי (כמו אותיות מנצפ"ך) ביידיש מהווה גורם קלריקלי-ריאקציוני, אף תוקנה ב-1920 ושוב ב-1932 אורתוגרפיה חדשה לשפה שהמילים שמקורן עברי אויתו בה מחדש.
הייבסקציה הייתה שרויה במבוכה לגבי הקבוצות האתניות היהודיות האחרות, שלא דיברו יידיש (ומנו כ-3% מיהודי ברית המועצות).
אלו עברו לבסוף לטיפול המנגנונים המפלגתיים המקומיים.
מחוץ לתפוצה של יהדות מזרח אירופה, לשיח החדש הייתה השפעה גם על יהודי המערב, אם כי זו הייתה מוגבלת.
בארצות האמנציפציה, הטמיעה התרבותית הושלמה כבר סביב אמצע המאה ה-19 ושוויון הזכויות הותנה בניסוח היהדות במושגים קוֹנְפֶסיוֹנַלִיִים, ככנסייה אחת מני רבות של "בני דת משה" השייכים ללאום המקומי.
המהגרים, בתורם, בזו למערביים כולם גם יחד כמתבוללים תלושים וחסרי רגש לאומי – חיים ויצמן תיאר את המנהל החרדי שעבד תחתיו בגרמניה: "הרב ד"ר בארנס, אדוק קיצוני...
היה מתבולל גמור, וכינה עצמו 'גרמני בן דת משה'".
יהודי ארצות האסלאם, בינתיים, היו חשופים פחות ללחץ להגדיר את עצמם מחדש – בין אם לכיוון של קבוצה דתית או לאומית – משום שחיו בחברה מוסלמית שהגדרות כאלה היו זרות לה.
למרות עלייתה המהוססת של הלאומיות הערבית, שניסתה לשווא לנטרל את היסוד הפוליטי באסלאם, ולהופכו מחוקה אלוהית מכתיבת-כל לעניין פולחני אישי, לא הייתה בחברה המוסלמית כל הפרדה בין ספירות "דתיות" שהאמונה הייתה מוגבלת אליהן, לבין "חילוניות".
בכך, החברה המוסלמית דמתה ליהדות הטרום-מודרנית, ונבדלה מהנצרות.
יתרה מזאת, הקהילות שמרו על אוטונומיה משפטית ניכרת: מוסד המילט העות'מאני, סמכות בתי-הדין הרבניים במרוקו להכריע בחלק ניכר מהעניינים האזרחיים, וכיוצא בזה, הותירו את יהודי ארצות האסלאם כגוף קורפורטיבי נפרד במידה מסוימת.
לקראת מלחמת העולם השנייה, תנועות יהודיות-חילוניות היו הכוח השליט ברחבי התפוצה ונראו כעומדות לסחוף אותה כליל.
בברית המועצות, הציבור היהודי שכל ההגבלות הוסרו מעליו העדיף ברובו להתבולל ישירות בתרבות הרוב הרוסית, והתעלם מהאוטונומיה התרבותית שהוצעה לו.
השואה הכריתה כליל את המרכזים הגדולים בפולין ובארצות הבלטיות ואת המאגר הדמוגרפי בו צמחו התפישות היהודיות-חילוניות.
במקביל, צאצאי המזרח-אירופאים בארצות הברית עברו אמריקניזציה וטמיעה ורובם עזבו את שכונות המהגרים הצפופות והעניות בהן התגוררו.
לא פחות משהתרחקו מתרבות הוריהם ומהאידאולוגיות שאלה הביאו עמם – ההווייה היידית שלהם נראתה עתה אנכרוניסטית לחלוטין – הם נדרשו לקבל את הנורמות הדתיות של המעמד הבינוני האמריקני שבו ביקשו להיקלט, תביעה שהייתה חריפה במיוחד בראשית המלחמה הקרה כשהיעדר השתייכות דתית החשיד באהדה לקומוניזם.
הנהירה ההמונית לבתי-הכנסת הפכה את היהדות הקונסרבטיבית, שיצרה פשרה בין אווירה מסורתית לנינוחות כלפי אי-שמירת מצוות, לתנועת ענק תוך זמן קצר.
ב-1968 פרש הרב שרווין ויין, שבניגוד לחברי קהילות רבים אחרים סירב להסתיר את האתאיזם שלו, כדי לייסד את היהדות חילונית-הומניסטית, זרם קטן שניהל טקסים של מעין-תפילה כביטוי תרבותי ומחק כל אזכור לאלוהים.
ביישוב הציוני בארץ ישראל נהנו הכוחות החילוניים מבכורה בשנים שלפני הפסקת השלטון הבריטי ב-1948. אבל ייסוד מדינה עצמאית וקליטת הגירה המונית (בייחוד מארצות האסלאם) דחף את הממשל למסלול פשרני יחסית, מתוך הצורך לפנות למכנה המשותף ואילוצים פוליטיים.
שומרה ההגדרה העות'מאנית הישנה של כלל יהודי ישראל כמילט בעל מעמד נפרד שכל חבריו כפופים לרשויות הדתיות בעניינים שונים, בעיקר דיני אישות.
בשנות ה-50 ניזומו שיעורי דת בבתי-הספר הכלליים; ב-1958, לאחר משבר בסוגיית מיהו יהודי, נסוגה הממשלה מהעמדה שאפשרה לכל המצהיר על עצמו בתום לב להתקבל ככזה ואומצה ההגדרה הדתית עבור זכאות להגירה.
למרות זאת, האתוס הלאומי-חילוני נותר חזק מאוד בחצי-היובל הראשון לעצמאות.
ההנהגה אמנם ויתרה לדת במישורים רבים, אך שאפה לשלוט בה ולהכיל את סמליה כחלק מגישת הממלכתיות שנועדה לכונן זהות ישראלית אחידה.
שנות ה-70 וה-80, לאחר מלחמת יום הכיפורים ועליית הליכוד, עמדו בסימן התפוררותה של הממלכתיות ושל ההגמוניה הציונית-סוציאליסטית, ובכלל זה תמונת העבר, האתוס והחזון ששאפו להציב בפני כלל החברה.
כמו כן, בדומה ליתר העולם, הביקורת הפוסט-מודרנית על הקדמה והרציונליזם עוררה תחייה דתית והקנתה לגיטימציה מחודשת לרוחניות ולאמונה.
ישראל חדלה להיות חברה מגויסת וריכוזית, ואימצה מרכיבים של ליברליות וחברת צריכה.
בריק שנותר, עלה הימין הדתי ככוח חזק ומשפיע בפוליטיקה בדמות גוש אמונים המשיחי, כשהתאורטיקנים שלו תוקפים את הטענה כי עם ישראל הוא "עם רגיל" ומחזירים את ההגדרות האמוניות הישנות לשיח הכללי; גם החרדים, ששורותיהם תפחו מגל חזרה בתשובה, הפכו מגורם שוליים לכוח משמעותי בחברה הישראלית.
במקביל עמדה שיבה של יוצאי ארצות האסלאם להזדהות מופגנת עם המסורת, שתוצאתה הבולטת ביותר הייתה מפלגת ש"ס.
הוגים לא-ציוניים ופוסט-ציוניים טענו שכל זהות יהודית תהיה כרוכה בדת ללא הפרד, והדרך היחידה לקדם חילוניות בישראל היא מינימיליזציה שלה והעמדת הישראליות האזרחית במרכז.
תגובה עיקרית למשבר החילוניות היהודית, במיוחד בישראל אך גם מחוצה לה (שם הוא מתבטא באדישות גמורה ובהתבוללות בהיקף גדול), הייתה פנייה של פעילים ללימוד ולהתעניינות במסורת וביצירה היהודית – לא באורח אקדמי מנותק ואובייקטיבי, אלא בניסיון להנחיל אותה כמורשת אקטואלית וכתרבות לציבור הרחב.
גישה כזו אומצה על ידי גופי "ההתחדשות היהודית" השונים בישראל וגם ארגונים יהודיים במערב, כמו קרן פוזן הבריטית, שהפנו עורף לזרמים הדתיים בארצם ואימצו שוב בגלוי תפישה חילונית.
חילול הקודש הוא מעשה הנתפס כהבעת זלזול או חוסר כבוד כלפי אלוהים או כלפי דברים אחרים שקדושים בעיני בני דתות מסוימות.
יש דתות הרואות בחילול הקודש עבירה חמורה.
נכון לשנת 2012 היו קיימים חוקים נגד חילול הקודש ב-32 מדינות, בעוד שב-87 מדינות היו חוקים שעוסקים בהשמצה של דתות והבעת ביטוי פומבית של שנאה כלפי קבוצה דתית.
חוקים נגד חילול הקודש נפוצים במיוחד במדינות בהם ישנו רוב מוסלמי, ובמיוחד המדינות המוסלמיות באזור המזרח התיכון וצפון אפריקה.
נכון לשנת 2012 ב־33 מדינות היו חוקים כלשהם נגד חילול הקודש.
במדינות מוסלמיות מסוימות חילול הקודש הוא פשע שעונשו מוות.
חילול השם הוא עבירה שדינה מוות בפיקסטן, לפי סעיף C-295. בשנת 2001 דוקטור יוניס שייח נידון למוות על חילול השם, בגלל שאמר לסטודנטים שלו שבזמן שהגה את האסלאם, בגיל 40, מוחמד עוד לא היה מוסלמי.
חוקים נגד חילול הקודש מופעלים במדינה בדרך כלל נגד נוצרים.
בשנת 2000 נידון למוות אדם נוצרי בשם אשיק מסיח בגלל שרצה להתאסלם.
החוק המוסלמי והפקסיטני אוסר נישואין בין נוצרים למוסלמים, מסיח ביקש להתאסלם כדי להתחתן עם אישה מוסלמית, אולם לפי התביעה הוא עשה זאת ממניעים לא כשרים ולכן עבר על החוק.
נכון לשנת 2012, 12 המדינות האחרות בהן היו קיימים חוקים נגד חילול הקודש כללו את הודו וסינגפור, וכן מדינות עם רוב נוצרי כולל דנמרק (עד 2017), פינלנד, גרמניה, יוון, אירלנד (עד אוקטובר 2018), איטליה, מלטה (עד 2016), הולנד (עד 2014), ניגריה ופולין.
בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 ישנה נטייה במדינות המערב לביטול או לרפורמה של חוקי חילול הקודש, והחוקים הנותרים שעוסקים בכך נאכפים באותן המדינות רק לעיתים רחוקות.
חוקים אלה עדיין קיימים בכמה מדינות, כמו באוסטריה (סעיפים 188 ו-189 לחוק העונשין), פינלנד (סעיף 10 לחוק העונשין), ספרד (סעיף 525 לחוק העונשין) ובריטניה.
אף על פי שהתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית מבטיח את חופש הדיבור, ישנן עדיין מספר מדינות בארצות הברית בהם קיימים חוקים נגד חילול הקודש.
ספרו של הסופר הבריטי-מוסלמי סלמאן רושדי "פסוקי השטן" עורר את זעמם של מוסלמים רבים בשל הדרך שבה מוצגת בו דמותו של הנביא מוחמד ובשל כך נחשב על ידי מוסלמים רבים כחילול הקודש.
משום כך ב-14 בפברואר 1989, בעקבות פרסום הספר, הוציא מנהיג איראן, האייתוללה רוחאללה ח'ומייני, פתווה הקוראת לרצח רושדי.
מאז חי רושדי במחתרת ומסתובב עם מאבטח צמוד.
בספר ויקרא ישנם מספר איסורים של חילול הקודש שעונשם מיתה בידי שמים.
במשפט העברי, הצורה היחידה של חילול הקודש, שעונשה הוא הוצאה להורג, היא גידוף ה'.
חילופי שטחים בין אוקראינה למולדובה התרחשו ב-1999, כחלק מהסכם שנועד לפתור מחלוקות גבול שנותרו מאז התמוטטות ברית המועצות.
ההסכם עסק באזורים ספציפיים לאורך הגבול בין המדינות, העברת הכפר פלנקה בתמורה להעברת חלק מנהר הדנובה.
לפי ההסכם, מולדובה העבירה לאוקראינה רצועת שטח לאורך הכפר פלנקה, הממוקמת סמוך נהר דניסטר, כדי להבטיח רציפות טריטוריאלית לכביש M15 המקשר בין אודסה לערים בדרום אוקראינה.
בתמורה, מולדובה קיבלה שליטה על קטע של נהר הדנובה, כולל גישה ישירה לנהר ולים השחור באמצעות נמל ג'יורג'יולשט.
נמל זה הפך לחשוב עבור מולדובה, מאחר שהוא מהווה גישה ימית אסטרטגית.
חילופי השטחים היו חלק מניסיונות להבטיח יחסים תקינים בין המדינות, תוך שמירה על אינטרסים כלכליים ואסטרטגיים של שני הצדדים.
מולדובה ואוקראינה הן שתי מדינות עצמאיות שכנות, שבעבר היו חלק מברית המועצות.
כשהכריזו על עצמאותן, הגבול ביניהן נקבע לפי הגבול שסומן ביניהן במסגרת ברית המועצות.
לגבול זה היו שתי מגרעות עבור שתי מדינות עצמאיות, שתחת ברית המועצות היו חסרות חשיבות.
לרפובליקת מולדובה לא היה נמל ימי, והכביש M15 המקשר בין אודסה לרני נקטע על ידי הגבול.
ב-23 באוקטובר 1992 נערך פרוטוקול בין שתי המדינות של האמנה ל"שכנות טובה, ידידות ושיתוף פעולה בין הרפובליקה של מולדובה ואוקראינה".
ב-1999 חתמו הנשיאים פטרו לוצ'ינסקי בשם מולדובה, וליאוניד קוצ'מה בשם אוקראינה, על הסכם בו מולדובה מעבירה לאוקראינה שטחים בקרבת הדניסטר בגודל של 10.5 קילומטרים רבועים, הכוללים את אזור הכביש M15, ובתמורה מעבירה אוקראינה לידי מולדובה גדה באורך 430 מטר של נהר הדנובה.
קטע זה נמצא בקרבת הגבול הרומני, באזור ג'יורג'יולשט, בשפך הפרוט לדנובה.
הוא נוצל בהמשך לבניית נמל ג'יורג'יולשט, הנמל המולדבי היחיד אליו יכולות להגיע ספינות ים.
ב-2012 עבר קטע מכביש M15 לבעלות אוקראינה, שקיבלה בו סמכות שיפוט, אך נותר תחת ריבונות מולדבית.
חילוניות בישראל מתייחסת לכל הביטויים של השקפות חילוניות בתולדות מדינת ישראל, על פי רוב בקרב הציבור היהודי.
החילוניות בישראל מתקיימת בצל המעמד הרשמי הנרחב שניתן לדת בחוק, ושדה הפעילות העיקרי שלה היה מאבק בפריבילגיות של היהדות האורתודוקסית במדינה.
המתיישבים הציונים שהגיעו לארץ ישראל החל מה הביאו עמם ממזרח אירופה חילוניות יהודית אידאולוגית ומפותחת.
בהשפעת הוגים כמו אחד העם ומיכה יוסף ברדיצ'בסקי, הם ראו ביהודים עם שהדת הייתה רק תוצר אחד מני רבים של רוחו הלאומית, ושהיה לה תפקיד היסטורי חשוב אך לא יותר מכך.
הם פסלו את המסורת הרבנית הן מתוך שלילה של האמונה הדתית בכלל, ברוח הפוזיטיביזם והמטריאליזם, והן מתוך תודעה לאומית שתיארה אותה כגלותית, מנוונת ונושאת באחריות למצבם המדורדר של ההמונים היהודיים.
עם זאת, החילוניות הציונית סבלה מסתירות פנימיות מראשיתה.
מלבד הבחירה בארץ ישראל והשפה העברית (בניגוד ליידיש, שפתן של התנועות החילוניות הרדיקליות ביהדות מזרח אירופה), עמוסות המטענים הדתיים, ההוגים והפעילים החזיקו תכופות בדעות מיסטיות ומשיחיות.
בעברית החדשה אף נטבעה המילה "רליגיוזי", כדי לציין את ההיבט החווייתי של הדת, שנתפש כחיובי; המילה בעלת ההקשר השלילי "דתי" יוחדה רק להלכה ולממסד הרבני.
השכבה האינטלקטואלית ביישוב הציוני עסקה באינטנסיביות ביצירת תשתית תרבותית והגותית חדשה לאומה שהתעתדה ליצור.
אישים כא"ד גורדון שאפו לנסח פילוסופיות שישלבו את החלקים הראויים-לשימור במסורת היהודית עם ההשקפות המודרניות.
מאמץ זה נשען הן על פנייה למשאבים מן העבר הרחוק – בעיקר התנ"ך, שתפישתו כתיעוד היסטורי ויצירה ספרותית המבטאת את הגניוס הלאומי, ולא כתיעוד של התגלות אלוהית, היו מרכזיות בחזון הציוני – הן על חילון ושינוי מרכיבים במסורת המקובלת, והן על יצירה חדשה בתחומים רבים.
גם לוח השנה, מכשיר בעל חשיבות מכרעת לעיצוב התודעה הקולקטיבית, גויס: סוכות ושבועות הפכו לחגים חקלאיים המפארים את המתיישבים, חנוכה ול"ג בעומר קושרו בלעדית למרד לעצמאות לאומית, ועבור פסח נערכו הגדות חדשות שהשמיטו את המוטיבים הדתיים.
בבתי-הספר של זרם העובדים, התחנכו ילדים ובני-נוער ברוח זו.
לצד החילוניות של הציונות הסוציאליסטית, קבוצות בורגניות אחזו בתפישה חילונית ליברלית ואזרחית.
אלו התגלמו בעיקר ב" א'", בהנהגתם של חיים ויצמן המתון יחסית ויצחק גרינבוים הנחרץ יותר.
קבוצת שולית יחסית שהחזיקה בגישה מקורבת הייתה המפלגה הקומוניסטית, על גלגוליה השונים, ששללה את האמונה הממוסדת כחלק ממצעה האידאולוגי.
על אף החילוניות (או לפחות ההתנגדות לדת המסורתית) של מנהיגי היישוב, והמעמד ההגמוני של עמדות הציונות הסוציאליסטית, הם נדרשו לפשרות נרחבות עם האורתודוקסיה בארץ ישראל, כשם שההנהגה הציונית נדרשה להן במזרח אירופה מאז היווסדה.
הצורך להציג את עצמם כנציגי כלל היהודים וכמייצגי המורשת היהודית, ואי-היכולת להפריד את הרכיבים הדתיים מהזהות הלאומית שביקשו ליצור, אילצו את הציונים לקבל את דרישות האורתודוקסים בהיבטים רבים.
ב-1921 הוקמה בחסות השלטון הבריטי הרבנות הראשית לישראל, שתחתיה הוכפפו כל היהודים שהתאגדו ביישוב הציוני לחוקי ההלכה בענייני אישות וגיור.
בקונגרס הציוני ה-19, ב-1935, הוסכם שהשבת והכשרות תישמרנה בכל המוסדות הציבוריים.
מודל זה אושרר גם עבור המדינה העצמאית במכתב הסטטוס קוו מ-1947.
בחברה הערבית, לאומיות חילונית שהקיפה מוסלמים ונוצרים (ואף יהודים, בתאוריה) גם יחד הייתה נפוצה למדי בשליש הראשון של המאה ה-20. למרות זאת, האסלאם נהנה מדומיננטיות בפועל, הן כמקור ללגיטימציה ולסמליות היסטוריות והן כדת שרוב הערבים אחזו בה באדיקות יחסית.
השקפה פוליטית חילונית, שהייתה כרוכה בלאומיות ערבית מכילה, הייתה על פי רוב נחלתם של נוצרים.
בישראל העצמאית, שומר משטר המילטים העות'מאני.
לחילוניות, כעקרון פוליטי, לא ניתן שום ביטוי בחוק או בממשל.
בעוד שבימי המנדט רק אלו שבחרו להתאגד במוסדות המתאימים הוגדרו חוקית כבני המילט היהודי, המדינה העצמאית החילה את המעמד, ואת הכפיפות לרבנות שנגזרה ממנו, על כל מי שרשמה ככזה.
הדת וסמליה היו המכנה המשותף שניתן היה למצוא עם המוני המהגרים בשנות ה-50. הללו חסרו זיקה לתרבות העברית שהתגבשה ביישוב, ותכופות גם נעדרו קשר ללאומיות היהודית שצמחה במזרח אירופה.
יהדות ארצות האסלאם, בייחוד, הציבה פרדוקס: השליחים הציונים שיצאו אליה עסקו באופן פעיל בטיפוח היסודות הדתיים בקרבה, כדי לחזק את זיקתה לישראל ולבדלה מתרבות המרחב הערבי; אך מיד לאחר שהיגרו, הרשויות הפעילו כפייה (באמצעות חינוך ואפליה תעסוקתית) כדי לחלן אותם.
מחשש לניכור בין הנוער המקומי ליהדות הגולה, שיעורי דת הוכנסו לבתי-הספר ביוזמת שר החינוך זלמן ארן.
ב-1958, לאחר שערורייה פוליטית ומכתב מבן-גוריון ל"גדולי ישראל" כדי שייעצו לו "מיהו יהודי", הוחלט גם לאמץ מבחנים דתיים עבור זכאות לחוק השבות.
אף על פי שדוד בן-גוריון הסכים להסדרים הדתיים ולו מתוך פרגמטיות ואילוצים, הם הוסיפו לבטא את השקפתם בחתירה לעצב זהות לאומית אחידה – לא לכלל האזרחים, כי אם לציבור היהודי.
הצורך לפעול במסגרת היהודית, וההכרה בנפרדותם ובזכות לאוטונומיה של בני הדתות האחרות, היו אבן יסוד במה שדניס שרביט כינה "החילוניות המרוסנת-מעצמה" של היהודים בישראל.
שדה ההתייחסות של זו תמיד היה היהדות האורתודוקסית, ולא מעמד הדת במדינה ככלל, והיא הוגבלה על ידי רכיבים דתיים כמו הגיור והמילט.
האידאולוגיה של הממלכתיות, שהתוו בן-גוריון ושותפיו, נועדה ליצור עבור החברה אתוס אזרחי מכליל, שלאורו היו אמורים המוני ילדי המהגרים תלמידי בתי-הספר הממלכתיים להתעצב בדמותו של טיפוס ה"צבר".
הממלכתיות חידשה סמלים וטקסים משל עצמה, דוגמת המועדים הלאומיים הישראליים והריטואלים הכרוכים בהם, ומיליטריזם חזק.
לצידם הוכללו באופן ישיר מוטיבים דתיים-מסורתיים.
מערכת ערכים "קוואזי-חילונית" זו, לפי הגדרתו של ברוך קימרלינג, הייתה האתוס הלאומי ההגמוני של המדינה עד שנות ה-80. בקיבוצים, תת-תרבות שהוסיפה לקיים מעגל שנה והוויה חילוניים הרבה יותר הוסיפה להתקיים.
לצד האסכולה הבן-גוריונית הדומיננטית, מפלגת מפ"ם והסיעות השונות בתוכה, אף על פי שהיו שותפות לקואליציה לעיתים מזומנות, הוסיפו לדגול בעמדות החילוניות יותר של ימי היישוב.
מפ"ם, שהייתה מזוהה עם התנועה הקיבוצית, תבעה הגדרה חילונית בשאלת מיהו יהודי, הסדרת נישואים אזרחיים, הסרת ההגבלות בשבת וביטול סעיפי חקיקה דתית אחרים, והתנגדה גם לשיעורי הדת שיזם שר החינוך ארן.
שתי הקבוצות תבעו הפרדה מוחלטת של הדת והמדינה, ביטול החקיקה הדתית, שוויון אזרחי מלא והפיכת האמונה לעניין פרטי.
שתיהן ראו את המעמד הציבורי של הדת בישראל כתסמין בלתי-נמנע של הציונות ושל חוסר האפשרות לספק הגדרה חילונית ליהודים.
ההתמרמרות על המעורבות הדתית בחיים האזרחיים באה לידי ביטוי מעשי, בהקמתה ב-1951 של הליגה למניעת כפייה דתית.
הליגה, שלאנשי חוג הלל קוק ול"כנענים" היה ייצוג בולט בין מנהיגיה ושנתמכה על ידי המשאבים של מפ"ם והקיבוצים, הייתה האתגר המשמעותי הכמעט יחיד להסדרים הקיימים.
היא הגיעה בשיאה להגשת עצומות עם למעלה מ-100,000 חותמים: בעד נישואין אזרחיים ב-1955, ובעד שירותים ציבוריים בכל ימות השנה ב-1965. היא לא נחלה שום הישג משמעותי וגוועה לאחר מלחמת ששת הימים.
מלחמת יום כיפור ב-1973 והמהפך הפוליטי ב-1977 הביאו לקדמת הבמה קבוצות חברתיות שהודרו על ידי השלטון הקודם, בייחוד מזרחים ודתיים.
היסטוריונים וחוקרים ביקורתיים פירקו את האתוס הציוני הקלאסי.
גם בהשפעה הברית עם ארצות הברית, ליברליזם ואינדיבידואליזם חלחלו אל התודעה והחליפו את הקולקטיביזם הסוציאליסטי המגויס.
הלאומיות החילונית שקעה, ובמעמד הבינוני החלה להתגבר מגמה ששאפה לחברה אזרחית לפי המודל המערבי.
עלייתם של החרדים, המתנחלים הדתיים, ההזדהות עם המסורת בקרב המזרחים ותנועת התשובה היטו את שיווי המשקל בתוך החברה הישראלית.
התעצמותם של הכוחות האורתודוקסיים הובילו לשורת מאבקים, חלקם חזרה על הסוגיות השנויות במחלוקת מהעשורים הראשונים למדינה.
אלו כללו מחאה נגד השבתת שירותים ולמען פתיחת עסקים והפעלת תחבורה ציבורית בשבתות וחגים, ולמען נישואין וגירושין אזרחיים, וכנגד מה שנתפס בעיני החילונים כפריבילגיות להם זוכה הציבור החרדי, כמו פטור משירות צבאי.
מאבקים אלו היו בדרך כלל מקומיים ונגעו לאינטרסים מיידיים שונים של מי שנפגעו מההשפעה הדתית במרחב הציבורי (כמו שבא לידי במחאות השבת, דוגמת המאבק למען פתיחת קולנוע היכל בפתח תקווה בשנות השמונים), ולא נשאו צביון עקבי וכולל.
חיכוכים אלו הובילו גם לעלייתה של תודעה וזהות פוליטית של חילוניות בקרב חלקים מסוימים בציבור.
זו נסובה בעיקר על חשש ועוינות כלפי התפשטות החרדים, שהפכו לאיום מרכזי בעיני החוגים הליברליים בישראל החל משנות ה-80. היא התגלמה קודם במפלגת "מרצ" ואחר כך במפלגת "שינוי", שהתפצלה ממנה ב-1997, כמו גם במספר אגודות מקומיות.
"מרצ", עוד בגלגולה הראשון כ"רצ", ביטאה גישה מקיפה של חילוניות אזרחית.
היא קראה להפרדת הדת והמדינה בכל התחומים, כולל ביטול זיקה בין גיור לחוק השבות והנהגת נישואים אזרחיים.
"שינוי", שבגלגולה הראשון הייתה בין הקבוצות שייסדו את "רצ" ודגלה בעמדות ליברליות דומות, הפכה לפי הסוציולוג ברוך קימרלינג, למפלגה סקטוריאלית שפעלה למען האינטרסים של המעמד הבינוני האשכנזי-החילוני ("חילונים" הפך לכינוי המוכר לציבור שנקרא "חופשיים" עד שנות ה-50, אף על פי שחילוניות כהשקפה, במובנה המקובל, נדירה למדי בקרבם).
"שינוי" לחמה נגד החרדים, אך שיתפה פעולה עם הציונות הדתית, ופעולותיה לרפורמה ביחסי דת ומדינה היו שוליות.
בין 1983 ל-1999 פעלה מפלגת ימין שהטיפה להפרדת דת ומדינה, "צומת".
לצד הזירה הפרלמנטרית, ניסו הפעילים לחילוניות להבטיח חופש משליטת הרבנות גם באמצעות כניסה לזירת המילטים.
ב-1991 וב-1992, פנו בהתאמה עמותות "השירות החילוני, עמותה לשירות הציבור החופשי" ו"האגודה ההומניסטית-חילונית בישראל" לממשלה, כדי שתכיר בעדה דתית חילונית.
בית-המשפט העליון דחה סופית את עתירת האחרונה ב-1997.
בקרב הציבור הערבי, הן המפלגות הקומוניסטיות רק"ח וחד"ש והן הסיעות שדגלו בלאומיות ערבית משותפת לנוצרים ולמוסלמים (שלנוצרים היה משקל ניכר בקרבן) כמו בל"ד, היו מחויבות ברמת העיקרון לחילוניות.
אך הצורך לרצות את קהל המצביעים המוסלמי, על רקע התחרות עם המפלגות האסלאמיות העולות, אילץ אותן למעט בהתייחסותן לפן זה בהשקפתן.
חילוניות שיטתית הוסיפה להיות נחלתם גם של החוגים הפוסט-ציוניים, שפרחו למן שנות ה-80 – תביעה לחופש מלא מדת בישראל הייתה כרוכה באופן כמעט בלעדי עם ביקורת על המיזם הציוני.
גופים שביקשו להוציא רעיונות אלו מן ההגות אל הפועל דרשו בין היתר הכרה בלאום ישראלי משותף לכל האזרחים שאיננו תלוי בעדה דתית, וביטול משטר המילטים.
הנושא הועלה לפני בית-המשפט לראשונה ב-1972, נדחה, ונדחה שנית ב-2013. בזרם המרכזי של החברה היהודית, לעומת זאת, התלות בדת כאמצעי להבניית הזהות הלאומית נותרה על עומדה או גברה.
בהתאמה, החילוניות כהשקפה אידאולוגית היא גורם חלש, נחלת מיעוט קטן ונדירה למדי.
ככל שהחילוניות נוכחת בזירה הציבורית, היא לא התגלמה בחוק ואף השפעתה במפה הפוליטית מועטה.
ביטויה מוגבל כמעט רק לארגוני חברה אזרחית שונים, הפועלים נגד השפעת הדת במדינה.
למרות מכשלות אלו, כוחות אחרים שנכנסו לזירה פעלו לחילון (במובן הפשוט של החלשת הסמכות הדתית) המרחב הציבורי, גם בלי חילוניות.
העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90, שכללה גויים רבים שנרשמו כחסרי מילט, יצרה ביקוש חזק למזון לא-כשר, שירותי קבורה ונישואין לא-דתיים ועוד.
יחד עם התעצמות תרבות הצריכה, היא סיפקה משקל-נגד מסוים להתעצמות האורתודוקסית, שהיה נטול כמעט כל יומרה רעיונית.
אחוז המזדהים כמסורתיים שביצע פעילות מסחרית בשבת וכדומה, היה שווה לאחוז בקרב המזדהים כחילונים או גבוה ממנו; רוב גדול של המהגרים קיבל את האתוס הלאומני המעוגן בדת של הימין הישראלי.
מפלגת "ישראל ביתנו", המייצגת העיקרית של הציבור הפוסט-סובייטי, ביטאה עמדות אנטי-חרדיות וקראה לליברליזציה של הפרהסיה, אך התנגדה בתוקף להפרדת הדת והמדינה.
היא אף דרשה לזרז את המרת דתם של הלא-יהודים מבין המהגרים, ששידולם לכך זכה לתמיכה ממשלתית וציבורית נרחבת.
גם ההתחדשות היהודית, הרפורמים והקונסרבטיבים, וחוגים אורתודוקסים-ליברליים, פעלו לניכוס-מחדש של המסורת היהודית וליצירת אלטרנטיבה לרבנות ולדת הממוסדת.
מנגד, הם הואשמו על ידי מצדדים מסוימים בחילוניות בחיזוק הנוכחות הדתית.
בעשור השני של המאה העשרים ואחת, גבר החשש בקרב קבוצות חילוניות ליברליות מהשפעתה הגוברת של הציונות הדתית במדינה ומשאיפתה להפוך להגמונית ולמכתיבת הערכים, תופעות שכונו בשם הכולל "הדתה".
אירעה ריאקציה שהתבטאה בגל של מחאות, ובכתיבת ספרים ומאמרים אודות עתידה של החילוניות כאידאולוגיה ומצבו של הסקטור החילוני.
בין השאר, ארגון "הפורום החילוני" (שמייסדו רם פרומן דוגל בזהות לאומית ישראלית ולא יהודית כפתרון לשאלת הדת והמדינה) קרא לפרישה מן החינוך הממלכתי ולהקמת זרם חינוכי נפרד, כצעד ראשון להקמת אוטונומיה פנימית שתבטיח את זכויות הציבור החילוני-ליברלי.
חילופי סטודנטים או חילופי תלמידים היא תוכנית לימודים שבה סטודנטים אקדמיים (לעיתים גם תלמידי בית ספר תיכון) לומדים באוניברסיטה אחרת באמצעות אחת מהתוכניות אליהן קשורה אוניברסיטת האם שלהם.
החילוף יכול להתבצע באותה המדינה או בין מדינות שונות.
הקורסים הנלמדים נחשבים בזכאות לתואר (או לסוגי תעודת הבגרות בכל מדינה).
החילוף מאפשר הכרת שיטות למידה ומחקר שונות ומעניק הזדמנות להכרת תרבויות שונות ויצירת קשרים אקדמיים וחברתיים.
בנוסף, הוא משפר מיומנויות שליטה בשפות זרות בהתאם לשפה המדוברת.
למרות השם "חילוף סטודנטים", אין משמעות לזהות ולמספר הסטודנטים המשתתפים בתוכנית.
בישראל, זכאים לצאת לחילופי סטודנטים החל משנה ב' לתואר ראשון ובכל התארים מעבר לכך.
מרבית המוסדות האקדמיים מאפשרים חילוף.
חילופי סטודנטים הפכו לנפוצים אחרי מלחמת העולם השנייה, כדי לעודד את חשיפת המשתתפים לתרבויות שונות, תוך שיפור שפתם והרחבת אופקיהם החברתיים.
פופולריות החילוף גברה אחרי סיום המלחמה הקרה.
סטודנט בדרך כלל שוהה במדינה המחליפה לתקופה של 6 עד 12 חודשים, כאשר סטודנטים נשארים בדרך כלל לסמסטר אחד בכל פעם.
סטודנטים בינלאומיים הלומדים את כל תארם בארץ היעד (כמו לימודי רפואה באיטליה או צרפת) עשויים לשהות במדינה המארחת כמה שנים.
מרבית הקורסים, בהתאם להיקפם ודירוג המוסד, עשויים להקנות נקודות זכות בהכרה לזכאות התואר.
תוכניות קצרות טווח, כמו לתלמידי תיכון, אורכות בדרך כלל שבוע עד שלושה חודשים ולא מצריכות מהמשתתפים הרשמה או השתתפות בפעילויות המוסד.
מטרת תוכניות אלו היא חשיפה לתרבויות, שפות וקהילות מגוונות.
תוכניות ארוכות טווח נעות בין 6 חודשים עד שנה.
על הסטודנט בה לקבל אשרת לימודים (או הוצאת אזרחות כפולה, בהתאם למדינה המארחת) לשהות במדינה המארחת.
הסטודנט המתארח אמור להתערות בקהילה המקומית, להשתתף בפעילויות המקומיות בה או שוהה בבית משפחה מקומית.
ישנן תוכניות בינלאומיות רבות ובהן תוכנית ארסמוס של האיחוד האירופי.
הזכאות להשתתפות בתוכנית עשויה להימדד באמצעות השגת רף ציונים גבוה, מעבר מבחן בשפת המקום (או בשפה בינלאומית כאנגלית) וקבלת אישור מהמוסד האקדמי לגבי רף הלימודים במוסד המארח.
לרוב נדרש ראיון בפני ועדת ההוראה של המוסד המפנה ובהתאם יכול להידרש גם של המוסד המארח.
בהתאם להשגת חסויות, עלות המגורים והשהות במהלך הלימודים עשויה להיות על חשבון המוסד בו הוא לומד או על חשבון הסטודנט המתארח.
מלבד היתרונות הצפויים בחשיפה לתרבויות חדשות ואפיקי למידה שונים, עשויים להתגלות קשיי הסתגלות לשהות במדינת היעד.
סטודנט המגיע לארץ זרה עשוי לחוש הלם תרבות או מחלת בית.
הסטודנט עשוי להתקשות בחיבור למשפחה או הסביבה המארחת, ונדרש להתחבר למשפחה מאחרת אחרת.
בנוסף, בהתאם למדינה, יכולים להיות קשיים בתחבורה, מציאת עבודה ללא השפה והכישורים המקומיים הנדרשים או כאשר אשרת העבודה אינה מאפשרת זאת.
בכדורגל, חילוף הוא האפשרות להוצאת שחקן כדורגל משדה המשחק והכנסת שחקן אחר במקומו.
לרוב מאמן הקבוצה יבצע חילוף בין שחקנים עקב פציעה, יכולת חלשה או שינוי טקטי (למשל, הכנסת חלוץ במקום קשר).
על שחקנים מחליפים להימצא באזור הטכני של הקבוצה למעט בזמן חימום.
שחקן אשר הוחלף לא יכול לחזר למשחק, בניגוד למשל למשחק הכדורסל.
במשחקים רשמיים תחת פיפ"א והקונפדרציות השונות מאופשרים 5 חילופים ב-3 עצירות משחק במהלך משחקים רשמיים.
במשחקי ידידות ובטורנירי ליגה כמו גביע הטוטו, ניתן לקבוע מספר שונה של חילופים.
מקור החילופים בכדורגל קיים משנות ה-60 של המאה ה-19 כחלק ממשחקי הכדורגל באנגליה.
בתקופה זו ההגדרה של חילוף הייתה שונה מהגדרתה כיום, והכוונה לשחקן מחליף הייתה שחקן אשר מגיע במקום שחקן קבוע אחר שאינו יכול לשחק.
השימוש הראשון בשחקן מחליף במשחק בינלאומי היה ב-15 באפריל 1889 במשחק בין נבחרת ויילס לנבחרת סקוטלנד ברקסהאם, כאשר השוער הקבוע של נבחרת ויילס לא יכל להגיע למשחק.
למרות שעד 1958 לא היה ניתן לבצע חילופים כהגדרתם כיום, התבצע חילוף שכזה לראשונה במשחק בינלאומי של נבחרת ארץ ישראל נגד נבחרת לבנון ב-27 באפריל 1940 באצטדיון המכביה בתל אביב, כאשר לוניה דבורין החליף במחצית המשחק את צבי פוקס אשר נפצע.
מקרה נוסף קרה ב-11 באוקטובר 1953 במשחק מוקדמות מונדיאל 1954 כאשר ריצ'רד גוטינגר החליף את הורסט אקל במשחק של נבחרת גרמניה נגד נבחרת זארלנד.
השימוש בחילופים באליפות העולם בכדורגל אושר לראשונה במונדיאל 1970.
במהלך השנים שינה ארגון ה-IFAB האחראי על חוקת משחק הכדורגל את מספר החילופים המותר במהלך המשחק:
1958 - חילוף אחד של שוער הקבוצה במקרה של פציעה.
1965 - חילוף אחד של שחקן פצוע ללא קשר לעמדתו במגרש.
1967 - שני חילופים ללא קשר לפציעות.
1995 - שלושה חילופים במהלך המשחק.
2018 - שלושה חילופים במהלך המשחק וחילוף רביעי בהארכת המשחק.
2020 - חמישה חילופים במהלך המשחק ב-3 עצירות שונות - החוק נקבע כחוק זמני בעקבות התמודדות עם מגפת הקורונה, והפך לקבוע בשנת 2022.
הליך החילוף רשום בחוקת משחק הכדורגל שנכתבה על ידי ארגון ה-IFAB, תחת חוק מספר 3: מספר השחקנים:
חילופי בתים (Home exchange) היא סוג אפשרות הארחה בה שני הצדדים מסכימים להציע זה לזה אירוח ביתי לתקופת זמן מוגדרת.
מכיוון שלא מתרחשת החלפת כספים, מדובר בסוג של סחר חליפין, צריכה שיתופית ושיתוף.
חילופי בתים יכול להתרחש בכל סוג של יחידות מגורים, כולל דירות, בתים, קוטג'ים, וכו'.
חילופי הבתים יכולים לכלול חילופים של בית שלם או רק חדר בבית/דירה.
משך הזמן שבו מבוצעים חילופים הבתים עשוי להשתנות מסוף שבוע ועד לתקופה שאורכת אף מעל לשנה.
חילופי הבתים עשויים להתרחש בו זמנית או בתקופות זמן שונות.
חילופי בתים מסודרים בדרך כלל באמצעות סוגים ספציפיים של רשתות חברתיות מקוונות, אשר לרוב גובים עמלה מסוימת על כך.
בדומה לכל הסוגים של האירוח הביתי, גם לאפשרות של חילופי בתים ישנם מספר יתרונות על פני האפשרות של לינה בבתי מלון, כאשר יתרונות בולטים כוללים עלויות נמוכות יותר באופן מהותי וקבלת ההזדמנות לחוות דיפלומטיה תרבותית ולהכיר חברים חדשים כתוצאה מהחוויה.
הקיץ הוא באופן מסורתי עונת השיא לחילופי הבתים שכן משפחות רבות יותר מטיילות במהלך חופשות בית הספר.
הנושא של חילופי הבתים זכה לפרסום בסרט הקומדיה הרומנטית משנת 2006 "החופשה", בבימויה של ננסי מאיירס, במסגרתו הדמויות של קייט וינסלט וקמרון דיאז מבצעות ביניהן חילופי בתים והדבר מוביל לכך שהן מפתחות יחסים רומנטיים עם ג'ק בלאק וג'וד לאו.
חילוניות באסלאם היא גישה המבקשת לצמצם את תפקידה של הדת האסלאמית במרחב הציבורי ובמערכת השלטון.
היא ניצבת במוקדו של פולמוס רעיוני מאז תחילת המודרניזציה של העולם המוסלמי במאה ה-19, כשהחשיפה לרעיונות אירופאיים תחת השלטונות הקולוניאליים הפגישה את מסורת האסלאם עם מושג החילוניות.
עקב כך, הופיעו במרחב המוסלמי תנועות פוליטיות ולאומיות חילוניות, ולבסוף קמו מדינות ומשטרים חילוניים.
רוב מוחלט של חכמי ההלכה, בין אם הפגינו יחס חיובי למודרניות או שללו אותה מעיקרה, דחו את התביעה לצמצם את תפקיד הדת בחברה ולכונן משטר פוליטי שאיננו מושפע משיקולים דתיים, וקבעו שהדבר מנוגד בתוקף לחוקי האסלאם.
רק הוגים דתיים מעטים הפגינו יחס חיובי כלפי החילוניות, וסברו שמשטר וסדר ציבורי חילוניים מותרים ואינם סותרים את הדת.
ישנה הסכמה רחבה כי ההפרדה הנוצרית בין תחומים דתיים, הפרושים מן העולם הזה, לבין תחומים חילוניים שלאמונה אין נגיעה אליהם, זרה בעיקרה למורשת המוסלמית – בה ההלכה שמקורה באל היא היא החוק והמנהיג הפוליטי הוא ראש המאמינים.
אידאולוגים שחיפשו תקדימים בעבר ניסו להצביע על תופעות שונות בתולדות האסלאם כמטרימות חילוניות: האמנה בין מוחמד לשבטים הלא-מוסלמים באל-מדינה ניתנה כהוכחה לכך שהנביא הכליל יהודים ופגאנים בסדר הפוליטי; השושלת האומיית והשושלת הבויהית הוצגו כמופתים לסובלנות דתית, ששליטיהן החזקים התעלמו מהממסד של חכמי ההלכה והגבילו אותו.
תיאורים אלו היו שרירותיים למדי.
רק במאה ה-19, כשהמעצמות הקולוניאליות הכפיפו למרותן את העולם המוסלמי, נאלץ זה להתמודד עם הרעיונות המודרניים שייבאו.
התחדיש "חילוני" (علماني, מלשון "שייך לעולם [הזה]") ונגזרותיו נטבעו בשפה הערבית כדי לתרגם את המושג האירופאי, ולא מופיעים במילונים לפני 1870.
במענה לשבר הפנימי שעוררה עליונותם הניצחת של הזרים, קמו בעולם המחשבה האסלאמי שתי מגמות.
אחת, הפונדמנטליסטית, שללה בתוקף כל פשרה עם ההשפעות הזרות וסברה שהפתרון לבעיות השעה יהיה בשיבה לערכיו (המדומיינים למדי) של תור הזהב המוסלמי שחלף ובדבקות בעיקרי הדת; השנייה, המודרניסטית, טענה שאין סתירה בין הדת הטהורה לבין הקדמה והרציונליות, ושהיבטיה המגונים והנחשלים של המסורת הם אמונות תפלות שהצטברו עם הזמן.
הקנאים דחו כמובן בתוקף את החילוניות, אך אף יריביהם הליברלים שללו אותה כמעט כאחד.
שני הזרמים ראו אותה כייבוא נוצרי זר, שאיים לקרוע חלקים מחיי הכלל משליטת אלוהים: ג'מאל א-דין אל-אפגאני, מאבות המודרניזם, תיאר את החילוניות כזהה עם אתאיזם וכפירה, דימוי שדבק בה בעולם המוסלמי עד היום.
תלמידיו של אפגאני, בעיקר מוחמד עבדו ורפיק אל-עזם , גיבשו עמדה מורכבת, אותה הציגו כנטועה באופן אותנטי במסורת.
לדבריהם, בניגוד לנצרות המנותקת מענייני העולם, שהפוליטיקה האירופאית הייתה חייבת להשתחרר ממנה כדי להתקדם, דת מוחמד הכילה מראש עיסוק בעניינים "חילוניים" וקיימה מערכות הלכה נבדלות עבור עניינים רוחניים-אמוניים, שהיו דוגמטיים יותר, ועניינים אזרחיים ויום-יומיים, שרב בהם המקום להכרעה חופשית, נטילת עצה שלא מאנשי הדת ושכל ישר.
דגם חשיבה זה הכשיר שלטון אזרחי, ושימש מאוחר יותר כמענה לתביעת הפונדמנטליסטים לתאוקרטיה מלאה.
ב-1925, שנה לאחר ביטול הח'ליפות העות'מאנית, פרסם הקאדי המצרי עלי עבד א-ראזק את "אסלאם ויסודות הממשל".
אף כי לא חרג בהרבה מהקו המודרניסטי הקונבנציונלי, החיבור נחשב כביטוי הראשון לניסיון לטעון שהחילוניות לא סותרת את האסלאם.
עבד א-ראזק טען כי הדת לא התיימרה לקבוע מסגרת פוליטית והייתה עניין רוחני-פנימי בלבד; הנביא מוחמד שימש כמנהיג רק מתוקף צורך השעה, והמצרים היו רשאים להקים משטר פרלמנטרי דמוקרטי.
"יסודות הממשל" עורר סערה, ועבד א-ראזק הוכרז ככופר והודח ממשרתו.
אף שלא נמצא לה הכרה במסגרת האסלאם עצמו, העולם המוסלמי לא נותר חסין בפני החילוניות.
מנגד למודרניסטים ולפונדמנטליסטים, צמח זרם שלישי ונפרד של אינטלקטואלים שאימצו את הרעיונות האירופאיים כליל מבלי לנסות לעגנם בדת (גם אם נדרשו לשלם לה מס שפתיים בחברה שנותרה דתית מאוד).
אישים כמו זיא גקאלפ ואחמד לוטפי אל-סייד ביססו זהויות חליפיות ששחקו את הנאמנות לאסלאם בראש ובראשונה, כמו הלאומיות הערבית (שהטיפה להלכה לקבלת הנוצרים ואפילו היהודים כשווים), המצרית והטורקית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה קמו בטורקיה ובאיראן משטרים חילוניים אוטוריטריים שביקשו מודרניזציה מואצת, כפו חילון בתקיפות ובאלימות על האוכלוסייה המסורתית, וגימדו את חשיבות הדת ביחס לזהויות הלאומיות שגיבשו.
לאחר מלחמת העולם השנייה הצטרפו אליהם שורה של משטרים ערביים ששילבו לאומיות חילונית וסוציאליזם, כמו הבעת' בעיראק וסוריה וה-FLN באלג'יר.
התפתחויות אלו טבעו זיהוי עמוק בין חילוניות לשחיתות, עריצות, חוסר דת ושלטונן של אליטות המנוכרות לעם הפשוט, הן בעיני האוכלוסייה והן בעיני הפעילים והאינטלקטואלים האסלאמיים.
סייד קוטב, אבי האסלאמיזם במאה ה-20, תקף את החילוניות בארצות המוסלמים כסממן נוסף של התנוונות וחיקוי המערב וקרא להילחם באלו ללא שהיות.
קול נדיר נוסף שביקש להעניק לגיטימציה אסלאמית הופיע ב-1950, כשהמלומד הדתי המצרי ח'אלד מוחמד ח'אלד פרסם את הספר "מכאן אנו פותחים".
כמו עבד א-ראזק לפניו קבע שהאסלאם איננו מתיימר לקבוע את טיב המשטר הפוליטי ומדינה חילונית היא רצויה.
ח'אלד התפלמס בנדון עם ידידו, המודרניסט המוסלמי (הליברלי מאוד) מוחמד אל-ע'זאלי .
הגאות האסלאמיסטית החל משנות ה-70 והיחלשות המשטרים הפוסט-קולוניאליים, השיבו את הדת הפוליטית לקדמת הבמה.
במצרים, לדוגמה, שלטון סאדאת נסוג מהחילוניות המתונה של ימי נאצר ונסמך על טיעונים מודרניסטיים אסלאמיים כדי לדחות את טענות האחים המוסלמים.
באיראן הודח השאה והוקמה תאוקרטיה בראשות חומייני.
בטורקיה, התחזקות הדמוקרטיה הגדילה את כוחן הפוליטי של השכבות הנמוכות והאדוקות, וגררה בתורה הפיכה צבאית שהתבצעה כדי להגן על החילוניות.
במאה ה-21, האינטראקציה של האסלאם עם המערב הובילה לעניין מחודש בפשרה בין סדר פוליטי חילוני לבין דת מוחמד.
הזוועה והאימה שגרם הטרור האסלאמיסטי, למן פיגועי 11 בספטמבר, וההגירה ההמונית של מוסלמים לאירופה, בה נדרשו להסתדר עם החברה והחוק המקומיים, הניעו חכמי דת לחפש שוב הצדקות מתוך המסורת האסלאמית.
חילוֹנִיוּת היא סדרה תיעודית ישראלית בת 5 פרקים, הסוקרת את תולדות החילוניות בישראל ואת הדרך שבה היא עיצבה את דמותה של המדינה.
הסדרה עלתה לשידור ב-8 ביולי 2023 בכאן 11 ובכאן BOX.
חילוניות היא השקפת העולם לפיה אין לדת מקום במרחב הציבורי.
השקפה זו הייתה נוכחת מאז ראשית ימיה של ישראל, ונחשבת לאחד היסודות המרכזיים באופייה של המדינה, ואף יש הטוענים כי בלעדיה היא לא הייתה קמה.
לאורך שנים רבות היא הייתה הגמונית במציאות הישראלית, כאידאולוגיה שעיצבה את החיים והאתוס הלאומי.
החילוניות היהודית ביקשה לנסח סיפר לאומי המנותק מהדת, הכולל שפה, תרבות וחינוך עבריים חילוניים, אך נכשלה בהפרדת הדת מהזהות שביקשה לכונן, ומצאה עצמה נשענת על האורתודוקסיה בקשר בל-יינתק.
בישראל התקיימו מראשיתה שאלות וסכסוכים שונים באשר ליחסי הדת והמדינה.
אף בראשית המאה ה-21 סכסוכים אלה לא נפתרו, והאורתודוקסיה מתעצמת ומאיימת על מה שנותר מהסדר החילוני הישן.
הסדרה חוקרת את החילוניות לאורך ההיסטוריה של המדינה ואת השפעתה על ההיבטים השונים בה, במישור הפרטי והציבורי, במישור הלאומי, בתרבות ועוד.
בהתאם לנושאים אלה, לאורך כל פרק משובצים קטעי ארכיון שונים מהעבר אל מול קטעי ריאיון של אנשים מההווה, ברובם אנשי ציבור ורוח מבין הזרמים הבולטים בישראל: מחילונים עד לדתיים לאומיים ולחרדים.
הסדרה מלווה בקריינות של יהודית רביץ.
כל פרק נפתח בקטע הבא:
את הסדרה יצרה ענת זלצר יחד עם מודי בר-און, סיני אבט ואיילת עופרים.
בשלב מסוים בר-און, לאחר שהחל בכתיבת הטקסטים של הסדרה, החל לעבור טיפול במחלת הסרטן עימה התמודד.
במאי 2022, טרם יציאת הסדרה, הוא הלך לעולמו, והסדרה הוקדשה לזכרו.
פרקה הראשון של הסדרה הוקרן בבכורה במהלך פסטיבל דוקאביב 2023, תחת הכותרת "חילוניות – דת ומדינה".
הסדרה הופקה עבור תאגיד השידור הישראלי על ידי חברת ההפקה ביונד קריאייטיב, בתמיכת המיזם המשותף "הסיפור העברי" של קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, קרן אבי חי, קרן מיימונידיס, ובתמיכת פרויקט הקולנוע הישראלי של קרן רבינוביץ לאמנויות.
פיתוח הסדרה נעשה בשיתוף וייעוץ אקדמי של מכון ון ליר בירושלים וקטעי הראיונות צולמו ברחבי קמפוס המכון.
המוזיקה המקורית של הסדרה נוצרה על ידי ערן ויץ.
הסדרה זכתה בעיקר לביקורות חיוביות.
ניר וולף מישראל היום כתב כי "הסדרה מהפנטת, אינפורמטיבית ומעמיקה".
מבקרת הטלוויזיה של ynet, סמדר שילוני, כתבה כי הסדרה "משמרת את הקסם של יצירתם המשותפת [של זלצר ובר-און] כשהיא מפנה אור למקומות לא מובנים מאליהם ביסודיות ובאומץ" וכן כי היא "מסמך מעמיק לתהליכים מרכזיים, חשובים ובוערים" ב.
רועי אבן מ-mako כתב כי הסדרה "מציגה עבודת תחקיר מעמיקה ויסודית".
מנגד, הוא ציין כי לפרקים היא נדמית כמו "שיעור דידקטי ולא מאוד נגיש, עם הרבה אינפורמציה בלי הרבה דברים להגיד עליה".
כמו כן הוא ביקר את הבחירה שלא להתייחס בסדרה לנושא ה, על רקע הרפורמה המשפטית במערכת המשפט, ולקשרו לתפיסת העולם של החילוניות.
חגי חיטרון מהארץ כתב כי הסדרה "מרתקת עין, אבל כוללת פספוסים וכמה שגיאות מביכות".
שנהפרסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהמקור2024פרס האקדמיה לטלוויזיהסדרת תעודה"חילוניות"בימוי בסדרה תיעודיתענת זלצרצילום בסדרה תיעודיתאבנר שחףתחקיר בסדרה תיעודיתסיני אבט, חגית בן יעקב, יונתן אברהמי
חילול לחם הקודש הוא צורה של חילול הקודש על פי מספר זרמים בנצרות, הכרוכה בביזוי לחם הקודש שמייצג את גופו של ישו בטקס האוכריסטיה.
בימי הביניים, האשמת יהודים בחילול לחם הקודש הייתה מניע נפוץ לפרעות ביהודי אירופה.
בנצרות הקתולית, בנצרות האוריינטלית, בנצרות האורתודוקסית ובמספר זרמים פרוטסטנטיים, חילול לחם הקודש, גניבתו או מכירתו נחשבים לחטא השווה בחומרתו לביזוי שרידים מקודשים או תמונות של ישו.
על פי אמונתם של חלק מהפלגים הנוצריים בימי הביניים, לאחר הטרנסובסטנציאציה דקירת הלחם הייתה עשויה לגרום לו לזוב דם.
האשמת העם היהודי ברצח ישו הייתה מקובלת, ודקירת לחם הקודש על ידי יהודים נתפסה לעיתים כניסיון לשחזור הצליבה.
חילול לחם הקודש היה עילה רווחת לעלילות דם בימי הביניים.
על פי העלילה הנפוצה, יהודים גנבו או רכשו במרמה או בשוחד את לחם הקודש על מנת לחלל אותו.
הם דקרו, שרפו או שברו אותו, וכך גרמו לו לדמם או לצעוק.
כאשר הם ניסו להסתיר את חטאם, נעשה נס שעורר את תשומת לב הקהילה הנוצרית והוביל לגילוי הפשע.
הנאשמים הועמדו למשפט, ועל פי עדויות או וידויים שנגבו בעינויים, נידונו למוות, לרוב בשריפה.
לעיתים קרובות לווה המשפט בפרעות של המון מוסת, בהריסת בתי כנסת ובטבח או גירוש הקהילה היהודית המקומית.
עלילת חילול לחם הקודש המתועדת הראשונה אירעה בשנת 1243 ב שבגרמניה, והובילה לשריפתם של יהודי הקהילה המקומית על גבעה סמוכה לעיר.
בשנת 1631 נשרף על המוקד היהודי האחרון באשמת חילול לחם הקודש.
עלילות חילול לחם הקודש פחתו בהדרגה עם עליית הרפורמציה הפרוטסטנטית, אך המשיכו עד המאה ה-19; ההאשמה המתועדת האחרונה הייתה בברלאד שברומניה, בשנת 1836.
חילוק , עיר בחבל עבל הבאיקל הממוקמת כ-261 ק"מ מערבה מצ'יטה.
חילוק היא עיר ראשית בנפת חילוק.
בעיר נמצאת, בסמוך לנהר חילוק, תחנת רכבת של רשת הרכבת הטרנס סיבירית.
במאה ה-17 גרו בעיר, על גדות נהר החילוק, שבטים בוריטיים, שקיבלו בשנת 1822 אוטונומיה מהאימפריה הרוסית.
בשנת 1893 היו במחוז 103 כפרים בוריטיים.
בשנת 1894 החלה סלילת הרכבת הטרנס סיבירית לרוחב נהר חילוק ועל פי התוכנית נוסדו חמש תחנות רכבת (חילוק, בדה, ארשן, חושנגה וטיידות) בסתיו שנת 1895. לאחר ארבע שנים, בשנת 1899, חוברה חילוק יחד עם יישובים נוספים בסביבה לרשת הרכבות, ובכך הסתיימו עבודות סלילת הרכבת הטרנס סיבירית.
רוב מקומות העבודה בעיר קשורים לרכבת.
היישוב חילוק הוכרז כעיר ב-12 ביולי 1951.
נפת חִילוֹקְסְקִי (רוסית Хилокский район) היא אחת מ-28 הנפות של מחוז עבר הבאיקל.
הנפה כוללת עיר אחת, מושב עובדים אחד, ו-27 כפרים.
הנפה מחולקת ל-10 מועצות כפריות, מועצה עירונית אחת, ומושב עובדים.
באריתמטיקה, חילוק היא פעולה בינארית ההפוכה לכפל.
המספר המתקבל כתוצאה מהחילוק נקרא "מנה" ומסומן לעיתים באות q.
באופן יותר פורמלי, פעולת החילוק מוגדרת ככפל של המחולק בהופכי של המחלק.
הבסיס ללימוד פעולת החילוק בכיתות הנמוכות של בית הספר היסודי הוא חילוק של מספרים טבעיים.
בהקשר זה נלמדים שני מודלים: "חילוק לחלקים" ו"חילוק להכלה".
מודלים אלו הכרחיים על מנת להמחיש את פעולת החילוק לילדים שנמצאים ב"שלב האופרציות המוחשיות" על פי תאוריית ההתפתחות הקוגניטיבית של פיאז'ה.
חילוק לחלקים היא פעולה של חלוקת מספר לחלקים שווים: אם מחלקים a איברים ל-b קבוצות שוות בגודלן, כמה איברים יש בכל קבוצה?
לדוגמה, אם חילקנו עשר פרוסות עוגה בין חמישה ילדים, כמה פרוסות קיבל כל ילד?
המחלק מראה פי כמה להקטין את המחולק, והמנה מציינת כמות מאותו סוג של המחולק.
בתמונה מודגם חילוק לחלקים באמצעות תפוחים: קבוצה של 20 תפוחים מתחלקת ל-4 חלקים, לכן בכל חלק יהיו 5 תפוחים.
בחילוק להכלה נתונים החלק והשלם ומבקשים לדעת כמה פעמים החלק מוכל בשלם.
בחילוק להכלה נשאלת השאלה, אם מחלקים a איברים למספר קבוצות שוות בגודל b, לכמה קבוצות חילקנו?
בשני המקרים, ניתן לראות את החילוק כפעולה ההפוכה לכפל.
במקרה של חילוק לחלקים הנכפל (החלק) הוא הנעלם ובמקרה של חילוק להכלה הנעלם הוא הכופל (מספר החלקים).
עם זאת, חשוב לזכור שאלה לא המודלים היחידים לחילוק ובסופו של דבר ההגדרה לחילוק היא פורמלית ולא תלויה במודלים אלו.
יותר מכך, פישביין נותן לדוגמה את הפעולה שקשה לחשוב על מודל חוץ מתמטי שמתאים עבורה.
בעוד שמודלים אלה הם הכרחיים הן מבחינת סדר הלימוד והן מבחינת שלבי ההתפתחות של התלמידים, אפרים פישביין טען שעומדות מאחוריהם הנחות סמויות שממשיכות לפעול באופן גם בשלב "האופרציות המוחשיות" לאחר שהתלמידים למדו חלוקה של מספרים רציונליים ואת התכונות המאפיינות אותה.
זאת בסתירה לתאוריה של פיאז'ה שמדברת על התאמה של סכמות כאשר מתקבל מידע חדש אותו לא ניתן לארגן אותו במסגרת הסכמות הקיימות.
למשל, במקרה של חילוק לחלקים ההנחות לפי פישביין הן שהמחלק שלם וגם שהמחולק גדול מהמחלק וההמנה.
לכן לרוב נתקלים בטעות הנפוצה לפיה "חילוק מקטין" בשאלות מילוליות שמתאימות למודל של חילוק לחלקים.
עבור שני מספרים טבעיים a ו-b, אומרים ש-a מחלק את b, אם קיים מספר טבעי q כך שמתקיים .
בהרחבה למספרים השלמים, אומרים שמספר שלם a מחלק מספר שלם b, אם קיים מספר שלם q כך שמתקיים .
פעולת החילוק אינה סגורה בקבוצת המספרים הטבעיים, וגם לא בקבוצת המספרים השלמים.
למשל, 6 מחלק את 18 משום ש- , אבל 3 לא מחלק את 10 כיוון שלכל מתקיים ולכל מתקיים .
עם זאת, ניתן להגדיר פעולת חילוק בשלמים שתוצאתה היא מנה q ושארית שלמות המקיימות .
ניתן להציג את תוצאת הפעולה כמספר מעורב מהצורה (לדוגמה, ).
פעולה זו מוגדרת היטב, כיוון לפי "משפט החלוקה עם שארית" לכל ו- קיים זוג סדור יחיד המקיים את התנאים הנ"ל.
כדי לבדוק האם שני מספרים מתחלקים זה בזה, משתמשים במבחני התחלקות.
חילוק של שני מספרים רציונליים מוגדר באמצעות כפל בהופכי, כלומר:
כדי לחלק מספרים מרוכבים, מכפילים מחלק ומחולק בצמוד של המספר.
ניתן גם להגדיר חילוק בעזרת ההצגה הקוטבית, תוך שימוש בנוסחת אוילר:
התוצאה של חלוקה באפס אינה מוגדרת היטב.
זאת מכיוון שמכפלת כל מספר באפס נותנת אפס, ולכן לכל לא קיים מספר כך ש, ואילו כאשר המחלק גם הוא 0 המשוואה היא ואז כל מספר הוא תשובה לשאלה, ולכן התשובה איננה חד משמעית.
ניתן גם להגדיר חילוק בחשבון מודולרי.
החילוק מוגדר היטב אם מספר המודולו הוא ראשוני.
חילות האוויר של צבא ארצות הברית היה גוף בצבא ארצות הברית שפעל בשנים 1941 עד 1947 והיה מופקד על הפעלת כלי טיס בצבא.
ב-18 בספטמבר 1947 הפך לזרוע נפרדת כחלק מהכוחות המזוינים של ארצות הברית - חיל האוויר של ארצות הברית.
השם "חילות האוויר של צבא ארצות הברית" החליף את השם הקודם של הארגון, הגיס האווירי של צבא ארצות הברית, ביוני 1941 במהלך ההכנות להשתתפות אפשרית של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה השתתף החיל בלוחמה בזירת אירופה ובזירת האוקיינוס השקט.
מפציץ מדגם B-29 שימש להטלת פצצות האטום על הערים היפניות הירושימה ונגסאקי באוגוסט 1945 - הפצצות שהביאו לכניעתה של יפן, ולסיומה של המלחמה.
שורשיהם של חילות האוויר של צבא ארצות הברית התעוררו בגיבוש תיאוריות של הפצצות אסטרטגיות בבית הספר הטקטי של חיל האוויר של ארצות הברית שנתנו תנופה חדשה לטיעונים למען חיל אוויר עצמאי, שהוביל הגנרל בילי מיטשל.
למרות תפיסה של התנגדות ואף חסימה אז על ידי הבירוקרטיה במטכ"ל של מחלקת המלחמה, שחלק ניכר ממנה היה מיוחס למחסור בכספים, חיל האוויר עשה מאוחר יותר צעדים גדולים בשנות ה-30, הן מבחינה ארגונית והן מבחינה דוקטרינית.
שבה נוצרה אסטרטגיה המדגישה הפצצות מדויקות של מטרות תעשייתיות על ידי מפציצים ארוכי טווח וחמושים בכבדות.
צעד גדול לקראת חיל אוויר נפרד הגיע במרץ 1935, כאשר הפיקוד על כל יחידות האוויר הקרביות בארצות הברית רוכז תחת ארגון יחיד בשם "חיל האוויר של המטה הכללי".
מאז 1920, השליטה ביחידות התעופה הייתה אצל מפקדי אזורי החיל (דרג מנהלי של כוחות היבשה בזמן שלום), לפי המודל שקבע המפקד גנרל ג'ון ג'יי פרשינג במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1924 תכנן המטה הכללי לתקופת מלחמה הפעלת מפקדה כללית של הצבא (GHQ), בדומה למודל חיל המשלוח האמריקאי של מלחמת העולם הראשונה.
הפעלתו של חיל האוויר GHQ ייצגה פשרה בין הרוצים כוחות אוויר אסטרטגיים לבין מפקדי כוחות קרקע שדרשו שמשימת חיל האוויר תישאר קשורה לזו של כוחות היבשה.
ההפעלה הצפויה של המטה הכללי של הצבא גרמה לרמטכ"ל הצבא ג'ורג' סי מרשל לבקש מחקר ארגון מחדש ממפקד חיל האוויר האלוף הנרי ה.
ארנולד שהביא ב-5 באוקטובר 1940 להצעה ליצירת מטה אווירי, איחוד הזרוע האווירית תחת מפקד אחד, ושוויון עם כוחות הקרקע והאספקה.
הצעתו של ארנולד זכתה להתנגדות מיידית של המטכ"ל מכל הבחינות, תוך שהוא מחזיר את הטיעון הדוקטרינרי המסורתי שלו לפיו, במקרה של מלחמה, לחיל האוויר לא תהיה משימה ללא תלות בתמיכה של כוחות היבשה.
מרשל יישם פשרה שחיל האוויר מצא כבלתי מספקת לחלוטין, שם את ארנולד כממלא מקום כ"סגן הרמטכ"ל לאוויר", אך דחה את כל הנקודות הארגוניות של הצעתו.
חיל האוויר GHQ במקום זאת הוקצה לשליטת המטה הכללי של הצבא, למרות שהאחרון היה אימון ולא מרכיב מבצעי, כאשר הוא הופעל בנובמבר 1940. חלוקה של חיל האוויר GHQ לארבעה מחוזות הגנה אווירית גאוגרפית ב-19 באוקטובר.
1940 היה במקביל להקמת חילות אוויר כדי להגן על הוואי ותעלת פנמה.
מחוזות האוויר הוסבו במרץ 1941 לחילות אוויר ממוספרים עם ארגון כפוף של 54 יחידות.
יחיאל (חיליק) מאיר פרנק (נולד ב-כ"ז בכסלו ה'תשל"ח, 7 בדצמבר 1977) הוא קלרניתן ישראלי, חסיד ברסלב.
מנגן בעיקר ניגונים חסידיים, וכן מוזיקת כליזמרים.
חיליק פרנק נולד בבני ברק בשנת ה'תשל"ח לדב פרנק, בנו של הרב שרגא פייבל פרנק ונכדו של הרב צבי פסח פרנק, רבה של ירושלים.
דב פרנק היה ליטאי, ובצעירותו הצטרף לחסידות ברסלב.
גיסו הוא איש הכליזמר אברהם לייב (אברום) בורשטיין.
בצעירותו שימש כמלמד בתלמוד תורה המסורה בירושלים.
פרנק החל לנגן בקלרינט בגיל 16, לאחר שמצא קלרינט ישן בבוידעם של דודו, והחל להתאמן עליו.
בהמשך למד אצל רומן קונסמן והחל להתמקצע.
במהלך שנות ה-90 הפך ללהיט בקרב המגזר החרדי.
את אימוניו והפקת האלבומים הראשונים ("בין החומות" ו"מירון") ביצע בהפקת גיסו אברהם לייב (אברום) בורשטיין, ויחד הפיקו והחיו מחדש את מוזיקת הכליזמר והנשמה מתוך מטרה לשמר את המנגינות, אופיין ומורשתן ולהנחילן לדורות הבאים.
פרנק מנגן בחתונות ואירועים רבים ובפסטיבלי כליזמרים שונים.
בין השאר הוא מנגן בהילולא השנתית בקבר רבי שמעון בר יוחאי בל"ג בעומר, באירועי חג הגאולה (וביניהם ההתוועדות המרכזית של הרב גינזבורג, שם משתתף בקביעות כבר שנים), בסיום ראש השנה בקברו של רבי נחמן באומן, ובאירועים מרכזיים נוספים.
בעבר ניגן בקביעות גם בשמחת בית השואבה של חסידות תולדות אהרן במאה שערים ובהקפות שניות בישיבת רמת גן.
מנגן באופן קבוע בישיבות ציוניות נאו-חסידיות רבות כגון ישיבות רמת גן ועתניאל.
פרנק מנגן עם תזמורתו האישית ומתארח אצל להקות ובהופעות רבות ובאירועים שונים.
כחלק מההרכב "הלב והמעיין" הופיע פרנק באירועים של ניגונים יהודיים בבית אבי חי בירושלים.
בעקבות הצלחת ההופעות הוציא חיליק פרנק ביחד עם נאור כרמי את צמד הדיסקים - "הלב והמעיין" ו"שירה חדשה", ובהמשך הוציא ההרכב אלבומים נוספים (ראה בדיסקוגרפיה).
במרחשון תשע"א זכה פרנק יחד עם הרכב "הלב והמעיין" במקום הראשון בפסטיבל בינלאומי למוזיקת פולקלור יהודית באמסטרדם.
באדר תשע"א הוענק אלבום זהב לפרנק על אלבומו "פורים בירושלים".
מלבד האלבומים שהוציא בעצמו, השתתף פרנק באלבומים רבים כנגן מלווה או כאורח.
פרנק הוא תלמידו של רומן קונסמן, בנוסף מגדיר פרנק את עצמו כתלמידו של מוסא ברלין.
פרנק נשוי ואב ל-18. אחד מבניו נשוי לבתו של ישראל דגן.
אחד מבניו הוא הכנר דוד פרנק.
פרנק החל בשנים האחרונות לעלות להר הבית בחגים, נוהג שהחל להתרחב בדור הצעיר של חסידי ברסלב
פורים בירושלים - בגרסה אינסטרומנטלית ובגרסה עם מקהלה חסידית (תשע"א 2010)
פסח בירושלים - בגרסה אינסטרומנטלית ובגרסה עם מקהלה חסידית (תשע"ב 2011)
סוכות בירושלים - בגרסה אינסטרומנטלית ובגרסה עם מקהלה חסידית (תשע"ב 2011)
פורים בירושלים 2 בגרסה אינסטרומנטלית ובגרסה עם מקהלה חסידית (תשע"ו 2015)
בימים ההם בזמן הזה (תשע"ז 2016)
מנגנים ויז'ניץ (תשע"א), הקלטה מהופעה חיה
יוצאין בשיר - ניגוני חב"ד (תשע"ג)
לך אמר לבי - ניגוני הרב יצחק גינזבורג (תשע"ג)
אחכה לו - שירים שעלו מאפר השואה (תשע"ד), באירוח אמנים נוספים
חילוק מודולרי הוא פעולת חילוק המתבצעת בין מספרים שלמים בחשבון מודולרי.
הפעולה מוגדרת היטב אם ורק אם המחלק זר למודולוס.
בהינתן שני מספרים שלמים ומודולוס , כאשר זרים, תוצאת החילוק המודולרי של ב- היא מספר המקיים .
משמעותו של הביטוי היא "המספר היחיד הפותר את המשוואה ".
מספר כזה קיים, כאמור, רק כאשר זרים.
עם זאת, ייתכן שלמשוואה יהיו פתרונות גם כאשר אינם זרים.
למשוואה יש פתרונות אם ורק אם המחלק המשותף המקסימלי של מחלק את ; ובמקרה כזה, תוצאת החילוק מוגדרת היטב מודולו (אבל לא מודולו ).
באופן כללי, אם אז לכל מספר שלם מתקיים כי .
ניתן לחשב חילוק מודולרי על ידי חישוב הופכי כפלי מודולרי של המחלק , אם הוא קיים.
בפרט, אם הוא ההופכי הכפלי המודולרי של מודולו , אזי על-פי ההגדרה:
ומכאן אפשר לחשב את (תוצאת החילוק של ב-):
אולם, ישנם מקרים שבהם ההופכי הכפלי המודולרי אינו קיים – כאשר ל- ישנו מחלק משותף גדול מ-1 , ועדיין ניתן לבצע חילוק.
לפיכך טוב יותר לבצע חילוק ישירות בעזרת אלגוריתם אוקלידס המורחב.
אלגוריתם זה מוצא את הממג"ב של שני מספרים נתונים (במקרה זה: ), ובנוסף לכך מחשב שני מספרים המקיימים את המשוואה:
כאמור בסעיף הקודם, ניתן לבצע את החילוק אם ורק אם הוא כפולה שלמה של , כלומר כאשר קיים מספר שלם המקיים:
במקרה זה ניתן להכפיל את המשוואה הקודמת ב- ולקבל:
מכאן, על-פי הגדרת החשבון המודולרי:
ומכאן ש- הוא תוצאת החילוק.
לפניכם מימוש מעשי של האלגוריתם בשפת ++C:
חילוץ ספינת המשמר בכנרת התבצע באוגוסט 1966 בימת הכנרת.
ספינת משמר מפלגה 788 שעסקה באבטחת הדיג באגם עלתה בלילה על החוף המזרחי של הכנרת, שהוחזק בידי סוריה.
חילוץ הספינה התבצע תחת תקיפות מטוסים סוריים וירי מתמשך.
השרטונות באזור הקשו על פעולות החילוץ, אולם לאחר 13 ימים חולצה הספינה.
עם קביעתו הסופית של קו הגבול בין המנדט הבריטי בארץ ישראל לבין המנדט הצרפתי בסוריה ב-1923 נקבע כי הגבול בין שטח המנדט הבריטי לשטח המנדט הצרפתי יעבור 10 מטרים מצפון-מזרח לחוף הכנרת במפלס מים מרבי.
לפיכך נכללה הכנרת בשלמותה בתחומי המנדט הבריטי.
בהסכם שביתת הנשק בין ישראל לסוריה משנת 1949 אומץ תוואי הגבול המנדטורי, כך שלהלכה הכנרת המשיכה להיכלל בשלמותה בתחומי מדינת ישראל.
בפועל, השתלטה סוריה על חלקו הצפון-מזרחי של האגם.
כוחות סוריים אף ירו מדי פעם לעבר סירות דייגים ישראליות שדגו בחלק זה של הימה העשיר יחסית בדגה.
המצב הביטחוני בכנרת הביא לכך שחלק מפעילות הביטחון השוטף של ישראל עד למלחמת ששת הימים כלל סיורים ימיים בחוף המזרחי של הכנרת, לאבטחת הדיג הישראלי באגם.
הסיורים נערכו על ידי ספינות משמר שהופעלו על ידי פלגה 788 של חיל הים בהנחיית פיקוד הצפון.
כלי השיט היו במקורם נחתות למכוניות ונבחרו לשמש בכנרת בין היתר בגלל היותן שטוחות ובעלות יכולות להתקרב לחוף.
בעת הסבתן לספינות משמר רותכה הדלת הקדמית והן לא יכלו להנחית רכב.
מסיבות לא ברורות הן לא צוידו באמצעי ניווט כלשהם וגם מפת עומקים בקרבת החוף לא הוכנה.
המידע על עומקי המים באזור היה מניסיון בלבד.
הסיורים התנהלו על ידי ספינת משמר בודדת בקרבה מיידית לדייגים וספינה נוספת במעגן גינוסר, בכוננות של שעה להפלגה.
בצהרי יום ראשון, 14 באוגוסט 1966 יצאה ספינת המשמר מח-38 לסיור אבטחה לאורך החוף המזרחי, שהיה אמור להימשך 24 שעות.
לסיור הצטרפו שני אנשי סיירת מטכ"ל.
לאחר חצות מסר מפקד הספינה את המשמרת לסגנו והורה לו לנוע בטווח 400 מטר מהחוף.
הסיירים, שהביאו עמם אמצעי ראיית לילה חדיש, שכנעו את נהג הספינה להתקרב לחוף.
בשעה 3:30 לפנות בוקר יום שני, 15 באוגוסט, כאשר הספינה הייתה בתנועה מצפון לדרום, עלתה הספינה על החוף הרדוד מול מוצב סורי שכונה "מוצב הבננות", במרחק של כ-80 מטרים מקו החוף.
כאשר ניסתה להיחלץ נתקעו מדחפיה בשרטון חול שסגר את דרכה לימה.
הספינה הזעיקה חילוץ, וספינת הכוננות מח-32 הוזנקה לעזרה מגינוסר.
במקביל ליציאתה של "מח-32" יצא מפקד הפלגה למקום על סירת הקישור המהירה שנועדה לפינוי רפואי ונקראה "אמבולנס".
המפקד הגיע אל הספינה התקועה בשעה 4:25 סקר את המצב ואיתר הכנות של הסורים לתקיפה.
מפקד הפלגה הודיע על המצב למפקדת חיל הים ופיקוד הצפון וביקש סיוע אווירי.
מפלס מי הכנרת הממוצע לחודש אוגוסט 1966 היה מינוס 209.85 מטר.
לירידה של סנטימטר אחד בממוצע כל יממה לא הייתה השפעה רבה על החילוץ.
"מח-32" הגיעה אל הסירה התקועה בשעה 4:40. "מח-38" נתקעה בשרטון חול ולא ניתן היה להתקרב אליה למרחק קטן מ-100 מטר.
חבל הגרירה שהוכן היה קצר מדי, ולכן הוארך בעזרת חבלי העיגון.
החבל המוארך הועבר בשחייה לכלי השיט התקוע ונקשר, אך עקב המים שנכנסו למדורי הספינה לא צלחו הניסיונות למשוך את "מח-38" מעבר לשרטון שהפריד בין הספינות.
זמן קצר לאחר מכן פתחו הסורים בירי ממקלעים ותותח ללא רתע משלושה כיוונים בחוף.
מפקד "מח-38" ואחד מהסיירים נפצעו ופונו בסירת האמבולנס לחוף המערבי ומשם לבית חולים פוריה.
תוך כדי הירי העביר איש צוות מ"מח-38" את חבל הגרירה בשחייה אל ספינת החילוץ, ורק לאחר שהגיע התברר שגם הוא פצוע.
על מעשהו זה עוטר זאב גלאובר, בצל"ש הרמטכ"ל שהומר מאוחר יותר לעיטור העוז.
לאחר חיבור חבל הגרירה התפנה הצוות מהספינה התקועה בשחייה לאורך הכבל אל "מח-32".
סגן מפקד הפלגה ניסה לשאוב מים מ"מח-38" ולאטום חורים, אך ללא הצלחה.
בשעה 7:30 הגיעו מפקד בסיס חיפה אל"ם יצחק גזית ומפקד חיל הים האלוף שלמה אראל לבסיס בגינוסר.