tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בינתיים פלוטו, שקשור לכיסא עליו הוראס הורסקולר יושב מאחורי הבמה, מתחיל לנבוח על גורי החתולים ושועט לכיוון הבמה, מטיח את הוראס על הרצפה.
למרות שפלוטו ריסק את כל כלי הנגינה והתפאורה שעל הבמה, מיקי ומיני עדיין ממשיכים ומסיימים את הביצוע שלהם.
הסרט נגמר כאשר הוראס מוריד ומעלה את המסך ומיקי ומיני משתחווים לקהל, אך פלוטו מגיע שוב ומרסק את המסך עליהם.
כשכתוביות הסיום מופיעות ניתן לשמוע את הצחוק המטופש.
האטרקציה "Mickey Mouse Revue", שפעלה בממלכת הקסם משנת 1971 עד 1980, ולאחר מכן בדיסנילנד טוקיו משנת 1983 עד 2009, נושאת באופן רופף את השם של סרט זה.
ניתן לראות קטעים מהגרסה הצבעונית בסרט התיעודי הקצר של ערוץ דיסני משנת 1995 "The Making of A Goofy Movie".
המופע של שר הוא מחזמר להיטים עם תסריט מאת ריק אליס המספר את סיפור חייה של שר, ומשתמש בשירים שהיא ביצעה במהלך הקריירה.
שלוש שחקניות גילמו את שר: אחת מגלמת את דמותה בשנות ה-50 וה-60 ("בייב"), השנייה מגלמת את דמותה בשנות ה-70 ("ליידי") והשלישית מגלמת את דמותה בשנות ה-80 וה-90 ("סטאר").
השלוש מתקשרות אחת עם השנייה ועוזרות זו לזו בנקודות שונות.
הפקת טרום-ברודוויי של המחזמר התקיימה בתיאטרון האוריינטלי, שיקגו בין ה-12 ביוני ל-15 ביולי 2018. ההפקה הסתיימה יום אחד מוקדם מהצפוי, ב-14 ביולי 2018, בשל בעיות טכניות.
לאחר ההרצה בשיקגו, "המופע של שר" החל בהצגות מקדימות בתיאטרון ניל סיימון בברודוויי ב-1 בנובמבר 2018 והפתיחה הרשמית התקיימה ב-3 בדצמבר 2018.
התסריט למחזמר נכתב בידי ריק אליס, ג'ייסון מור ביים, כריסטופר גאטלי יצר את הכוראוגרפיה.
פיקוח מוזיקלי, תזמור, עיבודים ועיבודים למוזיקת ריקודים מאת דריל ווטרס.
עיצוב תלבושות מאת בוב מקי, עיצוב תפאורה מאת קריסטין ג'ונס וברט ג'יי.
בנקיס, עיצוב תאורה מאת קווין אדמס ועיצוב סאונד מאת נווין שטיינברג.
מפיקי המחזמר הם פלודי סוארס, ג'פרי סלר ושר.
ההפקה הסתיימה ב-18 באוגוסט 2019 לאחר 34 הצגות מקדימות ו-295 הופעות רגילות.
סיבוב הופעות בממלכה המאוחדת 2022/2023
במאי 2021, הוכרז שהמחזמר יוצג בסיבוב הופעות בבריטניה ובאירלנד מאפריל 2022 עד אפריל 2023 בבימויה של ארלין פיליפס ועם כוריאוגרפיה מאת אוטי מאבוס .
צוות השחקנים כולל את מילי אוקונל בתפקיד בייב, דניאל סטירס בתפקיד ליידי ודבי קורופ בתפקיד סטאר.
המופע של שר מבוסס על חייה של שרלין סרקיסיאן לה פייר בונו אלמן או כפי שחבריה מכנים אותה, שר!
הילדה על התלת אופן, שנשבעה להפוך למפורסמת.
תופעת הנעורים שפרצה בגיל עשרים.
כוכבת הטלוויזיה הזוהרת שפורשת בשיא.
אלילת הרוק שמכרה מאה מיליון תקליטים.
האגדה שעשתה הכל, ועדיין מפחדת לצעוד על הבמה.
האישה, האם, הבת, האחות, החברה.
השורדת האולטימטיבית, רודפת אחרי החלום שלה.
כולם כאן, לבושים כדי להרוג, שרים מכל הנשמה, מספרים את זה כמו שזה.
וכולם הכוכבים של המופע של שר.
(2018)סיבוב הופעות באירלנד ובממלכה המאוחדת
בלוקדבי קורופליידילנה הולטיל וויקסדניאל סטירסבייבג'יליאן מולרמיכאלה דיימונדמילי אוקונלסוני בונוג'רוד ספקטורלוקאס רשבוב מקי/ רוברט אלטמן/ פרנק*—מייקל ברסג'ייק מיטשלרוב קמילטי/ לי **מייקל קמפיינוסם פרידייגרג אולמן/ ג'ון סאות'ול **מת'יו היידזיקג'ורג'יה הולט/ לוסיל בול ***אמילי סקינרטורי סקוט
בסיבוב הופעות באירלנד/ הממלכה המאוחדת התפקיד שונה לבוב מקי בלבד.
בסיבוב הופעות באירלנד/ הממלכה המאוחדת הדמויות גרג אולמן/ רוב קמילטי/ פיל ספקטור/ ג'ון סאות'ול עובדו לתפקיד לשחקן אחד.
בסיבוב הופעות באירלנד/ הממלכה המאוחדת התפקיד שונה לג'ורג'יה הולט בלבד.
שנהפרסקטגוריהמועמדתוצאה2019פרס טוניהביצוע הטוב ביותר על ידי שחקנית ראשית במחזמרסטפני ג'יי.
בלוקעיצוב התלבושות הטוב ביותר של מחזמרבוב מקיעיצוב התאורה הטוב ביותר של מחזמרקווין אדמספרס דרמה דסק שחקנית יוצאת מהכלל במחזמרסטפני ג'יי.
בלוקתזמור יוצא מהכללדריל ווטרסעיצוב תלבושות יוצא מהכלל למחזמרבוב מקיעיצוב שיער ופאות יוצא מהכללצ'ארלס ג'י.
לאפוינטפרס ליגת הדרמה הפקת מחזמר יוצאת מהכלל בברודוויי או אוף-ברודווייריק אליסהופעה נכבדתסטפני ג'יי.
בלוקפרס מעגל המבקרים החיצוני כוראוגרף יוצא מהכללכריסטופר גאטליעיצוב תלבושות יוצא מהכללבוב מקישחקנית יוצאת מהכלל במחזמרסטפני ג'יי.
בלקפרס עולם התיאטרון הופעת בכורה יוצאת מהכללמיקלה דיימונדפרס צ'יטה ריברה רקדנית יוצאת מהכלל במופע ברודווייאשלי בלייר פיצג'רלדאנסמבל יוצא מהכלל במופע ברודוויי
המופע של ווליה היא תוכנית אירוח רוסית בהנחיית פאבל ווליה.
התוכנית שודרה לראשונה באפריל 2023 ברשת ТНТ והיא אחת מתוכניות הדגל בערוץ.
התוכנית משודרת מהשעה 23:00 שעון מוסקבה.
התוכנית ספגה ביקורת על היותה חיקוי זול לתוכנית האירוח הפופולרית "אורגנט בערב" שהושעתה בפברואר 2022 לאחר שהמנחה שלה, איוואן אורגנט, העלה פוסט באינסטגרם נגד הפלישה הרוסית לאוקראינה.
"המופע של ווליה" מארח שחקני כדורגל ואנשי בידור רוסיים מדי שבוע במתכונת דומה לאורגנט בערב ומנחים אותה הבדרן פאבל ווליה והקומיקאי איליה סובולב.
בדומה לאורגנט בערב ולפורמט הנהוג בתוכניות אירוח מסוג זה, מתארחים בתוכנית בשידור חי אנשים בולטים הקשורים לתעשיית הבידור ועולם הספורט ברוסיה.
המופע של שאפל היא תוכנית מערכונים קומית אמריקאית, שנוצרה על ידי הקומיקאים דייב שאפל וניל ברנן, ושודרה ברשת הכבלים האמריקאית קומדי סנטרל.
שאפל הנחה את התוכנית וכיכב ברוב המערכונים שהופיעו בה.
התוכנית שודרה לראשונה ב-22 בינואר 2003, וכללה שתי עונות באורך מלא.
לאחר ציפיות ארוכות ועיכובים רבים, הפקת העונה השלישית הסתיימה בפתאומיות, ושאפל עזב את התוכנית.
לבסוף, ב-2006 שודרה עונה שלישית מקוצרת של שלושה פרקים, שכללה מערכונים שטרם פורסמו.
התוכנית, שזכתה לשבחי הביקורות לאורך כל שידורה, בחנה – באמצעות סאטירה והומור שחור – מגוון נושאים כגון גבריות, גזע, סטריאוטיפים חברתיים, תרבות הסלבס, והקומדיה עצמה.
המגזין "אנטרטיינמנט ויקלי" מיקם את התוכנית במקום ה-26 ברשימת "קלאסיקות טלוויזיה חדשות".
בישראל, הסדרה שודרה בשנים 2011–2013 בהוט קומדי סנטרל.
ה"מופע" נפתח עם הצגתו של שאפל בפני קהל התוכנית, על רקע מנגינת השיר "Hip-Hop" .
שאפל מבצע קטע סטנד-אפ קצר מול הקהל החי הנמצא באולפן, ולאחר מכן השידור עובר למערכון שהוקלט מראש.
התוכנית הייתה ידועה לשמצה בשימוש שעשתה במיניות ובכינויי גנאי גזעניים.
שאפל ביצע מערכונים רבים שעסקו בנושאים תרבותיים מורכבים, כגון אלימות בנשק, זנות, מוזיקה, סמים ותעשיית הבידור.
ה"מופע" נסגר לרוב בהופעה מוזיקלית של אמן היפ-הופ או נשמה.
התוכנית אירחה הופעות מוזיקליות רבות של אמנים כגון דה לה סול, לודאקריס, טאליב קוולי, פאט ג'ו, וייקליף ז'אן, ביג בוי, קניה וסט, קומון, DMX, באסטה ריימס, ג'ון מאייר, קווסטלאב, סי-לו גרין, אריקה באדו וליל ג'ון.
במקום לבצע מערכונים מול קהל אולפן חי, המערכונים הוקלטו מראש והוקרנו כשתגובת הקהל שימשה במקום צחוק מוקלט.
לפי הפרשנות של יוצר התוכנית, ניל ברנן, המופיעה ב-DVD של העונה השנייה, צוות ההפקה מעולם לא השתמש בצחוק מוקלט בתוכנית, למעט במערכון אחד – "יציאה של אחד מהחבר'ה" ("Dude's Night Out") – עקב חוסר התגובה מהקהל.
רגע בחייו של ליל ג'ון ("A Moment in the Life of Lil Jon") – בסדרת מערכונים זו, שאפל משחק את הזמר ומפיק ההיפ-הופ ליל ג'ון, בזמן שהוא מבצע משימות יום-יומיות עם אוצר מילים מצומצם, המכיל את המילים "'!Yeah", "!?WHAT" ו-"!O-Kay" בלבד.
באחד ממערכוני הסדרה, מופיע ליל ג'ון עצמו בתפקיד דייב שאפל, כשהוא מדבר במשלב גבוה במיוחד.
סיפורי הוליווד האמיתיים של צ'ארלי מרפי ("Charlie Murphy's True Hollywood Stories") – בסדרת מערכונים זו, צ'ארלי מרפי מספר מחדש על מפגשים שלו עם מפורסמים משנות ה-80, הפופולרי ביותר הוא הסיפור על ריק ג'יימס.
המערכון מציג את מרפי בתור עצמו ואת שאפל בתור ג'יימס, והוא כולל תקריות שהתרחשו בין השניים כגון ג'יימס שסוטר למרפי במסיבה, וג'יימס שהורס את הספה של אדי מרפי, אחיו של צ'ארלי.
במערכון משובצים קטעים מריאיון עם ריק ג'יימס האמיתי מתקופת צילום המערכון, בו הוא מנסה להצדיק את התנהגותו עם האמרה, "קוקאין זה חתיכת סם".
המערכון הוליד את אחד מהביטויים הפופולריים של התוכנית, "אני ריק ג'יימס, כלבה!", ששאפל, בתור ג'יימס, מכריז שוב ושוב לאורך המערכון.
המערכון השני בסדרה, מתאר את מרפי והחבר'ה שלו מפסידים במשחק כדורסל ספונטני נגד פרינס באחוזתו.
ג'יימס ופרינס אישרו שהסיפורים נכונים, ג'יימס אישר את הסיפור בקטעי הריאיון שהופקו עבור המערכון אך לא שודרו; אישורו של פרינס הגיע מריאיון ל-MTV, בו הוא הצהיר כי "תוצאת המשחק נכונה".
מאוחר יותר, השתמש פרינס בדמות של שאפל כעטיפת הסינגל שלו "Breakfast Can Wait" .
Frontline – סדרת מערכונים המחקה את סדרת התחקירים של רשת PBS באותו השם.
המערכון הראשון בסדרה, "עליונות עיוורת" ("Blind Supremacy"), מציג את חייו של קלייטון ביגסבי (בגילומו של שאפל), אדם עיוור בעל השקפת עולם של עליונות לבנה, שאינו מודע לכך שהוא למעשה אדם שחור.
מערכון זה היה חלק מהפרק הראשון וקיבל תשומת לב רבה על השימוש הנרחב במילה "כושי" (בעיקר על ידי דמותו של שאפל).
המערכון הושווה למערכון האייקוני "אסוציאציות מילים" ("Word Association") של סאטרדיי נייט לייב משנת 1975 בהשתתפות צ'בי צ'ייס וריצ'רד פריור שזכה לתגובות דומות על השימוש במילה.
דראפט הגזעים ("Racial Draft") – פארודיה על דראפטים מעולם הספורט.
סלבריטאים רב-גזעיים או רב-אתניים שונים כמו טייגר וודס (שאפל), לני קרביץ, וו טאנג קלאן (משחקים את עצמם), או.ג'יי סימפסון, אמינם ומדונה "גויסו" לגזע שונה על סמך מוצאם האתני הנתפס בחברה או מעשי הניכוס התרבותי בקריירה ובסגנון החיים שלהם.
כך למשל לני קרביץ הוכרז כ-100% יהודי, וו טאנג קלאן כ-100% אסייתיים, וטייגר וודס כ-100% שחור.
שאפל גילם גם את הכרוז/הנציג הלבן, בעוד שהראפר מוס דף גילם את הנציג השחור; אשת הרדיו אנג'י מרטינז גילמה את הנציגה ההיספנית.
WacArnold's – שאפל מגלם בחור צעיר שמתחיל לעבוד במסעדת מזון מהיר המציגה את עצמה כמספקת שירות קהילתי על ידי הצעת עבודה לנוער חסר זכויות ועני.
מערכון זה מחקה סצנה אחר סצנה של פרסומת של מקדונלד'ס משנת 1990, בזמן ששאפל מבין אט אט שהעבודה מביכה והוא לא מרוויח מספיק כסף כדי לפרנס את משפחתו, בזמן שהוא נשדד ועובר הטרדות בדרכו לעבודה.
המופע של ויין בריידי ("Wayne Brady's Show") – לאחר שדייב שאפל עוזב את התוכנית במערכון הפתיחה ששיקף במקרה את המשא ומתן על החוזה שלו לעונה השלישית שהופסקה, ויין בריידי (מגלם את עצמו) משתלט על התוכנית ומתבקש להנחות את הפרקים הנותרים מאחר ששאפל כבר צילם את המערכונים הנותרים.
בחרטה על ההחלטה לעזוב את התוכנית, שאפל חוזר ומתעמת עם בריידי.
העימות מוביל לשידור של פלאשבק ללילה משותף של השניים שמציג את בריידי (בניגוד לתדמיתו הציבורית הידידותית) כסוציופט רצחני, סרסורי ומופרע כדמותו של דנזל וושינגטון, אלונזו האריס, מהסרט יום אימונים מסוכן.
כשלשמור על זה אמיתי משתבש ("When Keeping It Real Goes Wrong") – מערכון בסגנון סרט תיעודי, משמש כסיפור אזהרה לגבי מתי לא כדאי "לשמור על זה אמיתי".
המערכון מתאר אירועים שבהם דמות מתעסקת בעניינים שלה עד שמישהו אחר אומר או עושה משהו שהדמות לא אוהבת.
לדמות ניתנת בחירה: להתעלם מהפרובוקציה לכאורה, או "לשמור על זה אמיתי" ולהתעמת עם מי שהתגרה בה, בזמן שהיא מתפארת איך שהיא "שומרת על זה אמיתי".
בסופו של דבר, ההחלטה של הדמות פוגעת בעצמה קשות, ובכך הורסת את חייה, בעוד מי שהתגרה בה נהנה מהסיטואציה, וחבריה של הדמות מתנערים מבחירתה של הדמות "לשמור על זה אמיתי".
כנס ההייטרים ("Player Hater's Ball") – מערכון זה הכולל הופעת אורח של אייס-טי, מציג את שאפל ועוד כמה חברים קבועים משתתפים בכנס של "הייטרים".
הדמויות מתלבשות ומתנהגות כמו סרסורים ראוותניים משנות ה-70. בכנס מוענק פרס עבור "הייטר השנה" וקטע מפורסם שבו הוצגו בפני הנוכחים תמונות של סלבס כמו רוזי אודונל וקלי אוסבורן והם בתורם יורדים עליהן.
למערכון יצא מערכון המשך בשם "הייטרים בהיסטוריה" ("Haters in Time"), שבו ההייטרים חזרו אחורה בזמן לתקופת העבדות.
טרון קרטר (בגילומו של שאפל) – סוחר קוקאין, שהופיע במקור במערכון בו השחורים באמריקה קיבלו פיצויים על העבדות ("Reparations"), ובעקבות "יד חמה" במשחק הימורים של קוביות, הוא הופך לאיש העשיר ביותר באמריקה.
מאוחר יותר במערכון המחקה את חוק וסדר, טרון זוכה לאותו יחס מקל כמו אלה המעורבים בפשעי צווארון לבן, תוך כדי שהוא משתמש בזכות השתיקה בתגובה לכל שאלה.
טרון הופיע גם בפרק הראשון של העונה השלישית, במערכון המתאר ריב עם Method Man, שם עבר עינוי לפי השיטות המתוארות בשיר "Method Man" מתוך האלבום "Enter the Wu-Tang (36 Chambers)" .
טיירון ביגמס (בגילומו של שאפל) – מכור לקראק בעל קול חורק המוכר על ידי שפתיו הלבנות והגירוד המתמיד.
הופעתו הראשונה הייתה בפרק השני של העונה הראשונה.
טיירון נהנה לאכול כריכי חמאת בוטנים וקראק, והיה הדובר של "Red Balls", משקה אנרגיה העשוי מקוקאין.
הוא גם הופיע במערכון החיקוי של אפקט הפחד, בפרק "המופע של ויין בריידי" ("Wayne Brady's Show"), בו היה מוכן בצורה יוצאת דופן לעשות אתגרים קשים.
ביגמס הופיע בנוסף במערכון "המלחמות הגדולות בעולם" ("The World's Greatest Wars").
"סילקי" ג'ונסון (בגילומו של שאפל) – הייטר ידוע לשמצה, זכה פעמיים בפרס "הייטר השנה" הפיקטיבי.
צ'אק טיילור (בגילומו של שאפל) – השדרן הראשי הלבן בערוץ "חדשות 3" הפיקטיבי, מגולם על ידי שאפל באיפור לבן ופאה בלונדינית.
טיילור הופיע בכמה מערכונים, הראשון שבהם היה מערכון הפיצויים ("Reparations") מהעונה הראשונה.
לאונרד וושינגטון (בגילומו של שאפל) – וושינגטון הופיע לראשונה במערכון "החלפת בני זוג" ("Trading Spouses") בעונה הראשונה, שם שימש כאב של משפחה לבנה במשך חודש.
במהלך המערכונים בהם הוא מופיע, כאשר נכנס לחדרים שאינם מוכרים לו, וושינגטון מביט מחוץ לחלונות כדי לראות אם עוקבים אחריו.
אחד הדברים היחידים שיכולים לגרום ללאונרד וושינגטון לחזור בו הוא ירי.
יש לו אישה ובן, והוא לא מודע לתרבות הלבנה.
אשי לארי (בגילומו של דונל רולינגס) – גבר שחור ללא חולצה עם עור יבש מתקלף ושפתיים סדוקות, הוא תמיד לובש מכנסי בוקסר לבנים.
הוא הופיע במערכון "אליפות הקוביות העולמית" ("World Series of Dice"), באחד מהחלומות בהקיץ של שאפל במהלך שיחה משעממת בארוחת ערב, ונראה מחזיק בצ'ק של 50 מיליון דולר של שאפל באחד הפרקים האבודים.
רקדן ריקודי הרובוט – מעצב התפאורה קארל לייק רקד את ריקוד הרובוטים במקומות אקראיים במהלך המערכונים, כולל במספרה, במועדון ובאולם בית משפט (בסצנה שנמחקה).
במערכונים, בדרך כלל לא מתייחסים אליו, למרות התנהגותו המוזרה.
בסך הכול, 28 פרקים של המופע של שאפל הופקו בין 2003 ל-2006, בנוסף לספיישל ההופעות המוזיקליות מהתוכנית בשם "Music Jump-Off" וארבעה פרקי אוסף.
במהלך הופעת סטנד-אפ ביוני 2004 בסקרמנטו, קליפורניה, שאפל עזב את הבמה כיוון שהקהל קטע את ההופעה בצעקות, "אני ריק ג'יימס, כלבה!", שהפך לביטוי אייקוני מהמערכון הפופולרי של "ריק ג'יימס".
לאחר כמה דקות, שאפל חזר והמשיך באומרו "התוכנית הזו הורסת לי את החיים".
הוא הצהיר שהוא לא אוהב לעבוד "20 שעות ביממה" וכי הפופולריות של התוכנית מקשה עליו להמשיך בקריירת הסטנד-אפ שלו שהייתה "הדבר הכי חשוב" עבורו.
"אתם יודעים למה התוכנית שלי טובה?
כי בכירי הרשת אומרים שאתם לא מספיק חכמים כדי להבין את מה שאני עושה, וכל יום אני נלחם למענכם.
אני אומר להם כמה אתם חכמים.
העונה השלישית של התוכנית הייתה אמורה לצאת בפברואר 2005. תאריך זה נדחה ל-31 במאי 2005, כאשר ההפקה פיגרה בלוח הזמנים בדצמבר 2004, משום שלפי קומדי סנטרל, שאפל חלה בשפעת; שנה לאחר מכן, שאפל סיפר בריאיון לאופרה וינפרי שזה לא נכון ושהלחץ הוא מה שגרם לו לעזוב.
ב-4 במאי 2005, שבועות ספורים לפני הקרנת הבכורה הצפויה, הודיעה הרשת שהתוכנית לא תהיה מוכנה עד לתאריך שהוכרז ושההפקה הושעתה "עד להודעה חדשה".
לא ניתנה סיבה לעיכוב או להשעיה ולא ניתנה תגובה מצד שאפל.
שבוע לאחר מכן, דווח (בעיקר על ידי הניו יורק טיימס ו-Entertainment Weekly) ששאפל טס לדרום אפריקה ב-28 באפריל כדי לשהות במוסד פסיכיאטרי שלא נחשף.
ב-14 במאי, מגזין טיים הודיע שאחד הכתבים שלהם, כריסטופר ג'ון פארלי, ראיין את שאפל בדרום אפריקה, ושלא מתרחשים או נחוצים טיפולים פסיכיאטריים.
שאפל חזר זמן קצר לאחר מכן והפריך שמועות על בעיות פסיכיאטריות או שימוש בסמים, והדגיש שהטיול שלו היה "ריטריט רוחני" שנועד לשמור על תחושת המציאות שלו מחוץ לבועה של לחץ ותהילה עזה ולשמור על ההומור שלו רענן.
ב-14 ביולי, נשיא קומדי סנטרל, דאג הרצוג, הודיע כי שאפל מוזמן לחזור בכל עת, אך הקומיקאי אמר שהוא עדיין לא מוכן לחזור.
הרצוג הודה שהוא לא ציפה שהתוכנית תחזור ב-2005. הניו יורק טיימס דיווחו גם ששאפל הסביר להרצוג, בארוחת הערב, שהצלחתו משפיעה עליו וש"הוא רוצה לטעות שוב לפעמים, במקום להיות תמיד צודק".
באוגוסט, לאחר שעל פי הדיווחים הרצוג ושאפל לא דיברו מאז פגישתם, TV Guide הציגו ריאיון עם צ'ארלי מרפי, שבו הוא הצהיר: התוכנית נגמרה, בנאדם.
לקח לי הרבה זמן להיות מסוגל לומר את המילים האלו, אבל אני יכול להגיד את זה די בקלות עכשיו כי זו האמת".
בערך באותו זמן הגיע אישור מקומדי סנטרל שהשותף ליצירה ניל ברנן עזב את התוכנית.
אף על פי כן, ב-11 בדצמבר, במהלך שידור "הצחוק האחרון של קומדי סנטרל 2005", שודר קידום לעונה השלישית של התוכנית.
ב-24 בינואר 2006, התוכנית עלתה בבכורה לא מצונזרת ברשת FX של בריטניה, החל מהעונה השנייה.
הפרק הראשון הציג את מערכון "הילוך איטי" ("Slow Motion"), אחד המפורסמים בבריטניה, שזכה לפופולריות באינטרנט.
הוא התקבל היטב על ידי המבקרים, כאשר מבקר הטלוויזיה הבוטה גארי נייסמית' הכריז על כך, "הקטע הטוב ביותר בטלוויזיה שראיתי כל השנה".
ב-3 בפברואר 2006, ערך שאפל את ריאיון הטלוויזיה הראשון שלו מאז הפסקת ההפקה של העונה השלישית, בתוכניתה של אופרה וינפרי.
הוא הצהיר ששחיקה, איבוד השליטה היצירתית שלו וסביבת עבודה לא נוחה, היו חלק מהסיבות שהוא עזב את התוכנית.
בנוסף, הצהיר שהוא יהיה פתוח להפקת מה שנשאר מהעונה השלישית (ואולי עונה רביעית) רק אם דרישותיו ייענו, אחת מהן הייתה להבטיח שמחצית מההכנסות ממכירות ה-DVD העתידיות של התוכנית יועברו לצדקה.
שאפל טען שאם רשת קומדי סנטרל תשדר את הפרקים שלא שודרו, התוכנית תסתיים.
לאחר ההכרזה הזו, קומדי סנטרל הפסיקה לפרסם את יציאת העונה השלישית לתקופה מסוימת.
באפריל, הרשת סיימה את הפקת העונה השלישית, והקליטה את קטעי הקהל של האולפן החי לשלושה פרקים.
במקום שאפל, הפרקים האחרונים היו בהנחיית הכוכבים הקבועים צ'ארלי מרפי ודונל רולינגס.
הם פורסמו בתור "הפרקים האבודים", ושודרו החל מ-9 ביולי 2006. הפרק השלישי והאחרון שודר ב-23 ביולי 2006. אוסף ה-DVD של הפרקים האבודים יצא ב-25 ביולי 2006.
כשנשאל אם הוא חש אשם על כך שהמשיך עם הפרקים האבודים ללא שאפל, ענה רולינגס: "אני אדם נאמן, אבל אני יודע שכאיש מקצוע, אני חייב להמשיך את הקריירה שלי, והרגשתי שזו הזדמנות עבורי, שאנשים יראו מה אני עושה כמצחיק...
בלי לדעת מה האג'נדה של דייב שאפל, הסיבות שבגללן הוא עזב, בלי שום תקשורת שאומרת, 'היי חבר'ה, אני מרגיש ככה וככה.
אני מעדיף שלא תהיו חלק מהתהליך הזה'.
לו הייתה לי שיחה כזו עם דייב אז יש אפשרות שהייתי שוקל מחדש את האירוח".
שידורים חוזרים שודרו לעיתים קרובות בקומדי סנטרל וב-VH1 בארצות הברית.
התוכנית משודרת גם ברחבי העולם, עם פרקים משודרים ב-MTV בגרמניה, קומדי סנטרל בברזיל, The Comedy Network ו-MuchMusic בקנדה, SBS, NITV, ערוץ הקומדיה ו-7mate באוסטרליה, ו-FX בבריטניה.
התוכנית זמינה לסטרימינג באפליקציית ובאתר קומדי סנטרל.
התוכנית זמינה לסטרימינג גם ב-פרמאונט+, נטפליקס ו-HBO Max.
ניתן לשכור אותה באופן דיגיטלי עם ספריות ציבוריות נבחרות בארצות הברית דרך Hoopla.
ב-1 בנובמבר 2020, התוכנית הפכה זמינה לסטרימינג בנטפליקס וב-HBO Max.
עם זאת, פחות מחודשיים לאחר מכן, התוכנית הוסרה משני השירותים בעקבות טענתו של שאפל בנוגע לחוסר התמלוגים שלו מהתוכנית במהלך הופעתו בסאטרדיי נייט לייב.
ב-11 בפברואר 2021, שאפל הודיע שהוא ניהל משא ומתן מחדש על העסקה שלו עם ViacomCBS, והתוכנית חזרה לשירותים למחרת.
למרות העסקה המחודשת, עונה 3 ("הפרקים האבודים") לא פורסמו מחדש בנטפליקס, והיא גם הוסרה מפלטפורמות אחרות שבהן היא הייתה זמינה בעבר כמו Crave בקנדה.
מארזי ה-DVD לעונות הראשונה והשנייה של התוכנית נמכרו בצורה יוצאת דופן מאז יציאתם לאור.
החל משנת 2005, מארז ה-DVD של העונה הראשונה היה מארז תוכנית הטלוויזיה הנמכר ביותר בכל הזמנים, והביס תוכניות פופולריות אחרות כמו משפחת סימפסון (שהעונה הראשונה שלה החזיקה בשיא עד אז), אבא אמריקאי, איש משפחה, חברים וסיינפלד.
לפי מאמר ב-USA Today, העונה הראשונה נמכרה ביותר משני מיליון עותקים.
אף על פי שה-DVD היו "לא מצונזרים", חלק מביצועי המוזיקה הוסרו עקב בעיות רישוי.
בנוסף הספיישל "Music Jump-Off" שכלל את שאפל מבקר בתיכון הישן שלו, בית הספר לאמנויות על שם דיוק אלינגטון, בשילוב עם מערכונים והופעות מוזיקליות שלא שודרו בעבר, לא נכנס לאף אחת מחבילות ה-DVD.
ב-11 באוקטובר 2005, המחצית הראשונה של העונה הראשונה שוחררה ב-UMD.
ב-23 במאי 2006, העונה הראשונה בגרסה הלא מצונזרת הפכה לזמינה לרכישה בחנות האייטונס, וב-20 ביוני גם העונה השנייה בגרסה הלא מצונזרת הפכה זמינה באייטונס.
ב-5 ביוני 2007, רשת קומדי סנטרל הוציאה DVD אוסף בשם "The Best of Chappelle's Show" שמכיל 25 מהמערכונים הפופולריים ביותר בכל העונות.
ב-20 בנובמבר 2007, רשת קומדי סנטרל הוציאה מארז עם העונה הראשונה, העונה השנייה ו"הפרקים האבודים" בשם "Chappelle's Show – The Series Collection".
כל המארזים שוחררו על ידי Paramount Home Entertainment (תחת הבאנר של קומדי סנטרל).
שם ה-DVD מספר פרקים מידע נוסף תאריך הוצאהSeason 1 Uncensored12המארז הכיל שני דיסקים, בהם 12 הפרקים של העונה הראשונה.
בבונוס מוצגות סצנות שירדו בעריכה ופספוסים, סרט קצר של 20 דקות של פול מוני, פרשנות אודיו על חמישה פרקים ועל הסצנות שירדו בעריכה.24 בפברואר 2004Season 2 Uncensored13המארז הכיל שלושה דיסקים, בהם 13 הפרקים של העונה השנייה.
בבונוס מוצגים קטעי סטנד-אפ חדשים של שאפל, הריאיון המלא של ריק ג'יימס, פספוסים וסצנות שירדו בעריכה.24 במאי 2005The Lost Episodes Uncensored3המארז הכיל דיסק אחד, בו שלושת הפרקים של העונה השלישית הלא גמורה.
התוכנית עלתה לשידור ב-BBC בשנת 1955 וכללה במקור מגוון מערכונים קומיים.
התוכנית צברה במהירות פופולריות רבה בבריטניה.
ב-1969 התוכנת החלה להיות משודרת בערוץ Thames Television והפורמט שונה במעט.
במהלך אותה התקופה התוכנית החלה לשלב יותר מערכונים שהכילו רמיזות מיניות ונשים בלבוש מינימלי.
בשיא ההצלחה של התוכנית היא הייתה בין התוכניות הנצפות ביותר בבריטניה בה צפו מעל ל-21 מיליון צופים בשנת 1971 לבדה.
בשנת 1972 היל קיבל פרס באפט"א לטלוויזיה בקטגוריית התסריטאי הטוב ביותר, והוא היה מועמד לפרס באפט"א לטלוויזיה להופעת הבידור הטובה ביותר.
בסוף שנות ה-70 ובשנות ה-80 התוכנית זכתה לפופולריות רבה גם בארצות הברית בה שודרו גרסאות ערכות של פרקי הסדרה בסינדיקציה עד שנת 1991. באותה התקופה זו הייתה אחת מהתוכניות הבריטיות הפופולריות ביותר בארצות הברית.
בשנים 1980 ו-1981 התוכנית הייתה מועמדת גם לפרס אמי.
התוכנית בוטלה ב-1989 בעקבות צניחה ברייטינג ועלויות הפקה גבוהות במיוחד לכל פרק.
המופע של גרהם נורטון היא תוכנית אירוח קומית בריטית בהנחיית הקומיקאי הבריטי גרהם נורטון.
התוכנית שודרה בתחילה בערוץ BBC Two, החל מ-22 בפברואר 2007, והחל מאוקטובר 2009 התוכנית משודרת בערוץ BBC One.
התוכנית מכילה לרוב במונולוג משעשע בו נורטון עוסק בהומור רב באירועים אקטואליים שונים, בטרנדים עכשוויים, בבחדשות האחרונות שקשורות לאישים מפורסמים בולטים.
אחד המאפיינים הייחודיים של התוכנית הוא הפורמט של הראיונות עם הידוענים שמתארחים בתוכנית.
בניגוד לתוכניות אירוח מסורתיות רבות, בהן האורחים מתראיינים בזה אחר זה, בתוכנית זו כל הידוענים שמתאחרים בתוכנית יושבים זה לצד זה על ספה אחת גדולה, ומקיימים שיחה באווירה נינוחה עם המנחה, וכמו גם זה עם זה.
האינטראקציה הספונטנית הזו מובילה לעיתים רבות לרגעים מצחיקים שונים אשר ייחודיים לתוכנית זו.
בכל התוכיות בדרך יש גם הופעה מוזיקלית של אמנים ולהקות פופולריות שונות, אשר נכללות לרוב לקראת סוף התוכנית.
חלק פופולרי נוסף בתוכנית הוא חלק "הכיסא האדום" בו אנשים שונים מהקהל מוזמנים לשבת על כיסא אדום ולחלוק סיפורים משעשעים או מביכים, בעוד שנורטון מחליט אם הסיפור מרשים או לא, ובהתאם מסוגל ללחוץ על ידית שגורמת לכיסא להתהפך ובאופן זה לגרום לאותו האדם להפסיק לספר את הסיפור שלו/ה.
התוכנית זכתה לאורך השנים במספר פרסים, כולל שלוש פרסי באפט"א בקטגוריית הופעת הבידור הטובה ביותר בטלוויזיה בשנים 2011, 2012 ו-2018, ופרס באפט"א אחד בקטגוריית תוכנית הקומדיה הטובה ביותר בטלוויזיה בשנת 2015.
המוציאנין הוא חלבון הקיים בהמולימפה של כמה סרטנאים, עכבישנים ורכיכות האחראי על הובלת חמצן.
תפקידו שווה ערך לזה של המוגלובין בדם של בעלי חיים ובני אדם, אם כי הובלת החמצן באמצעותו אינה יעילה באותה מידה.
במקום ברזל, יש לו שני אטומי נחושת במרכזו הפעיל.
זו הסיבה שצבעו של המוציאנין מחומצן אינו אדום אלא כחול-ירוק, ומכאן שמו (ציאן הוא צבע בגוון טורקיז).
שני מרכזי המתכת אינם במגע ישיר, אך הם קרובים מאוד זה לזה.
מולקולת החמצן מוחדרת בין שני אטומי הנחושת, המשנים את מצב החמצון שלהם, מ- +I ל- +II, ומוותרים על אלקטרון אחד כל אחד למולקולת החמצן.
העברת אלקטרונים לזוגות מונעת את היווצרות יון הסופראוקסיד.
ההיסטוריה של המוציאנין מתחילה בשנת 1867, כאשר דווח כי דמם של צפלופודים הפך לכחול כאשר הוא עבר דרך הזימים.
בעשור שלאחר מכן, בשנת 1878, הראה הפיזיולוג הבלגי לאון פרדריק, כי הצבע הכחול נגרם על ידי חמצון הנחושת הכלולה בחלבון.
עד שנת 1932 כבר נחקרה הטמעת חמצן על ידי המוציאנין ב -13 מינים של בעלי חיים, ועבור כל מקרה נמצא כי למולקולות ההמוציאנין היו אטומי נחושת, כמו כן, כאשר המולקולה הייתה מחומצנת לחלוטין היא הכילה מולקולת חמצן אחת לכל שני אטומי נחושת.
המוציאנין נמצא רק בשתי מערכות של ממלכת החי: ברכיכות ובפרוקי רגליים, שבתוכם הוא נמצא בכל הסרטנים הדקפודים ובתוך רכיכות בכל הצפלופודים.
עם זאת, בשתי מערכות אלה תפוצת ההמוציאנין אינה יציבה, למשל, בחלזונות למאכל, הוא נמצא בכמויות גדולות, אך במין המים המתוקים המקביל Planorbis לא נמצא המוציאנין; המוציאנין נמצא גם בסוגים מסוימים של עקרבאים ועכבישנים, כמו הטרנטולה Eurypelma californicum, עקרב הקיסר , ונדל ארך הרגליים.
כמות ההמוציאנין הכלולה בדם משתנה במידה ניכרת בין מינים שונים, אפילו בקרב חברים מאותו המין.
במקרים מסוימים, המוציאנין נעלם לחלוטין במהלך עונת ההתנשלות, כמו במקרה של הסרטן עכובית ים-תיכונית.
המוציאנינים משמשים כטרנספורטרים לייצור נוגדנים וכטרנספורטרים בחיסונים טיפוליים ניסיוניים לסרטן.
בין יתרונותיו, בנוסף לעלותו הסבירה והיעדר תופעות לוואי, הוא שהוא מכוון את התגובה החיסונית לתגובות מסוג Th1 בניגוד לאדג'ובנטים אחרים, כגון אלומינה, שעושה זאת לתגובות מסוג Th226. כמו כן, מטאלופרוטאינים אלה שימשו לייצור מספר עצום של נוגדנים כנגד מולקולות קטנות בעלות עניין אבחנתי, כולל הורמונים, תרופות, אנטיביוטיקה ורעלים, המחוברים כימית.
באופן זה, בעלי חיים מחוסנים מייצרים נוגדנים נגד המוציאנין ונגד החומר המועבר, אשר לאחר מכן מטוהרים ומיושמים בבדיקות שונות המבוססות על תגובות אנטיגן-נוגדנים.
לעומת זאת, להמוציאנין בתוך חילזון הים מסוג Concholepas concholepas, יש תכונות אימונולוגיות דומות לאלו של הצלחית מסוג Megathura crenulata, בהיותו חלופה טובה כחלבון נשא, בחיסונים ניסיוניים ובטיפול בקרצינומה שטחית של שלפוחית השתן.
למרות ששני הרכיכות הללו, נבדלות זו מזו במקורן ובמבנה שלהן, העובדה ששני החלבונים מעוררים תגובות חיסונית דומות מצביעה על כך שיש להן דפוס שמור שמערכת החיסון תזהה, ומעוררת מנגנון חיסוני קדמון הקיים ביונקים.
המופרעים הוא סרט מתח פסיכולוגי ומדע בדיוני לנוער משנת 1998, בבימויו של דייוויד נאטר ובתסריטו של סקוט רוזנברג.
הסרט הופץ בישראל בשם "המופרעים".
הוא מהווה דוגמה בולטת לגל סרטי האימה והמותחנים לנוער שצצו בסוף שנות ה-90 בעקבות הצלחת הסרט "צעקה" (1996).
בתפקידים הראשיים כיכבו ג'יימס מרסדן, קייטי הולמס וניק סטאל.
מוקד הסרט הוא סיפורם של קבוצת תלמידים אאוטסיידרים שמגלים שמזימת שליטה מוחית עומדת מאחורי ההתנהגות המושלמת לכאורה של חברי קליקת ה"סרטים הכחולים" (Blue Ribbons) בבית ספרם.
נקודת המפתח של הסרט, והסיבה למעמדו הייחודי, טמונה בניגוד החריף שבין חזון הבמאי לבין התוצר הסופי שהוצג לקהל.
דייוויד נאטר, שהיה ידוע מעבודתו על סדרת הטלוויזיה המצליחה "תיקים באפלה", שאף ליצור סרט מתח אטמוספירי ועמוק בהשראת הסדרה, עם דגש על פיתוח דמויות ומתח פסיכולוגי.
לעומתו, אולפני MGM דרשו גרסה קצרה יותר, מהירה יותר ובעלת אלמנטים של אימה בנוסח "צעקה" שתפנה לקהל צעיר.
הדו"ח הנוכחי יצלול לעומק הסיפור המורכב הזה, ויסביר כיצד התערבות האולפן עיצבה את גורל הסרט, השפיעה על קבלתו הראשונית ובסופו של דבר תרמה למעמד הפולחן שלו בקרב מעריצים שנים מאוחר יותר.
הסרט מתחיל עם הגעתו של סטיב קלארק (ג'יימס מרסדן) ומשפחתו לעיירה הציורית קרידל ביי (Cradle Bay), השוכנת באיי פוגט סאונד במדינת וושינגטון.
המעבר מתרחש בעקבות התאבדותו הטראגית של אחיו הבכור, אלן, אירוע שמשפיע עדיין על סטיב ועל כל בני משפחתו.
ביומו הראשון בבית הספר, סטיב מתיידד עם קבוצת האאוטסיידרים המקומית, הכוללת את גאווין סטריק (ניק סטאל), U.V., ורייצ'ל ואגנר (קייטי הולמס).
הוא פוגש גם את ד"ר אדגר קאלדיקוט (ברוס גרינווד), הפסיכולוג הבית ספרי, שמציע לו להצטרף לתוכנית ה"סרטים הכחולים" (Blue Ribbons) - חבורה של תלמידים הישגיים ומושלמים לכאורה.
גאווין, שמפגין גישה פאראנואידית, מזהיר את סטיב מפני חברי הקליקה, וטוען שהם הפכו לחסרי רגשות כתוצאה מ"שטיפת מוח" על ידי ד"ר קאלדיקוט.
סטיב מפקפק בטענות אלה עד שהוא עד בעצמו להתנהגות מוזרה של חברי ה"סרטים הכחולים".
באחד המקרים, חבר הקליקה צ'אג מגיב בזעם אלים וחסר פרופורציה לנוכח רייצ'ל, וכמעט והורג אדם תמים בחנות מכולת.
גאווין מציג בפני סטיב תמונות של חבריו לשעבר, שהיו מופרעים וחסרי אחריות, אך "תכנותו מחדש" ונהפכו ל"סרטים כחולים" מושלמים.
כאשר גאווין עצמו מגלה שהוריו רשמו אותו לתוכנית, הוא מפתח תוכנית פעולה נואשת, אך בסופו של דבר הוא הופך לקורבן הבא של התוכנית.
השינוי הדרמטי של גאווין, שמופיע למחרת בבית הספר במראה ותדמית התואמים את הקליקה, מאלץ את סטיב להתחיל להתייחס לחשדותיו ברצינות.
סטיב ורייצ'ל יוצאים למסע לחשיפת האמת, ובמהלכו הם מגלים שחשדותיו של גאווין היו מוצדקים לחלוטין: ד"ר קאלדיקוט משתיל שבבים במוחם של בני הנוער ה"בעייתיים" בעיירה, בהסכמת הוריהם, כדי להפוך אותם לאזרחים ממושמעים ולמופת.
אולם, בטכנולוגיה יש כשל חמור: השבבים לא הצליחו לדכא את הדחפים המיניים, וכאשר חברי הקליקה מתגרים מינית, הם מגיבים בהתפרצויות זעם אלימות וחסרות שליטה.
סטיב ורייצ'ל נלכדים, אך מצליחים לברוח רגע לפני שסטיב עובר את התהליך בעצמו.
הם נמלטים מקרידל ביי בסיוע דמויות נוספות, ומסכלים את המזימה על ידי חיסולו של ד"ר קאלדיקוט.
בגרסה התיאטרלית של הסרט, הסצנה האחרונה מציגה כיתה רועשת בבית ספר חדש, כאשר מגיע מורה חדש – גאווין, ששרד את התוכנית, והפך למורה למופת.
נרמז כי המזימה לא הובסה באופן סופי.
צוות השחקנים בסרט "המופרעים" כלל מספר שחקנים צעירים ומבטיחים שזכו בהמשך לקריירה מצליחה, יחד עם שחקנים ותיקים ומנוסים.
להלן טבלה המפרטת את השחקנים המרכזיים ותפקידיהם, וכן ניתוח קצר של תפקידם.
ביצועיו של ג'יימס מרסדן כסטיב קלארק עוררו מחלוקת בקרב המבקרים, שכן יש שטענו כי הוא "יותר מדי יפה ובטוח בעצמו" כדי לשחק אאוטסיידר בצורה משכנעת.
למרות זאת, הוא שימש כעוגן הנרטיבי של הסרט, והוביל את העלילה מתחילתה ועד סופה.
קייטי הולמס כרייצ'ל ואגנר הציגה דמות נשית קשוחה ועצמאית, שלצידו של סטיב היא מובילה את המאבק.
השחקן שזכה לשבחים רבים במיוחד על ביצועיו היה ניק סטאל בתפקיד גאווין סטריק.
ביקורות שיבחו את משחקו ה"חד ומבריק", במיוחד בסצנה שבה הוא מתאר בפני סטיב את היררכיית הקליקות בבית הספר.
יכולתו לגלם באופן משכנע את השינוי הדרמטי מפראנואיד לאאוטסיידר ל"מושלם" וחסר רגשות נחשבה לאחד משיאי הסרט.
ברוס גרינווד, כד"ר קאלדיקוט, גילם את הנבל הראשי בצורה אמינה, כנוירופסיכולוג משיחי שרואה עצמו כ"אל" שהגיע כדי להציל את הנוער הסורר של קרידל ביי.
"המופרעים" עוסק בנושאים עמוקים ומורכבים העומדים במרכז חווית ההתבגרות האמריקאית של שנות ה-90. בבסיס הסרט עומד הדיון על קונפורמיות מול אינדיבידואליזם.
ה"סרטים הכחולים" מייצגים את הדיכוי של האינדיבידואליות והדחפים הטבעיים לטובת ציפיות חברתיות בלתי הגיוניות.
הגיבורים, סטיב, רייצ'ל וגאווין, מייצגים את הקולות החתרניים שמתנגדים לקונפורמיות ומוקירים את ה"סלקרדום" (slackerdom) והאישיות הייחודית על פני ההישגיות האקדמית חסרת הנשמה.
הסרט מציג באופן מעורר מחשבה את נושא הסמכות ההורית והמרד הנעורים על ידי הצגת ההורים, שבאופן מסורתי נתפסים כדמויות מגוננות, כנבלים האמיתיים של הסרט.
ד"ר קאלדיקוט, הנבל הראשי, הוא בסך הכול כלי שבאמצעותו הורים נואשים מבקשים "לתקן" את ילדיהם הסוררים, במטרה להפוך אותם למושלמים.
הוא עצמו ביצע ניסויים בבתו שלו ואז אישפז אותה, והוא רואה את עצמו כדמות אלוהית המצילה את בני הנוער מחטאיהם.
הסרט מעביר ביקורת חריפה על לחץ הורי וציפיות גבוהות שמעדיפות שליטה וקונפורמיות על פני קבלה ובריאות נפשית של הילד.
המזימה של קאלדיקוט היא תוצאה ישירה של רצונם של ההורים ליצור עולם אוטופי שבו ילדיהם מתנהגים באופן מושלם, והכשל בטכנולוגיה, שגורם לילדים להתפרץ באלימות, הוא תוצאה ישירה של הניסיון לדכא דחפים אנושיים בסיסיים וטבעיים.
בדרך זו, הסרט מציג כיצד הרצון להשיג "שלמות" מוביל הרס, אלימות ומוות.
הסרט שואב השראה מכמה יצירות מפתח קולנועיות.
הדמיון הבולט ביותר הוא ל"נשות סטפפורד" (1975) ולסרט ההמשך שלו "ילדי סטפפורד" (1987), בהם מזימה להפוך אנשים לבובות מושלמות עומדת במרכז העלילה.
"המופרעים" הוא למעשה גרסה עכשווית של רעיון זה שהותאמה לקהל בני הנוער.
הסרט משתלב גם עם יצירות אחרות מהתקופה כמו "סיוט בחדר המורים" (1998) באותה שנה, אשר עוסק אף הוא במזימת השתלטות על בני נוער.
בעוד שב"סיוט" מדובר בחייזרים המשתלטים על גופם של תלמידים, ב"המופרעים" מדובר בניסוי מדעי-פסיכולוגי, מה שמעצים את הביקורת על החברה וההורים.
המבקרים ציינו גם קווי דמיון לסרטים כמו "התפוז המכני" ו"Village of the Damned".
הפקת הסרט הייתה מלווה במתחים וקונפליקטים עמוקים בין הבמאי דייוויד נאטר לאולפנים.
תסריטו של סקוט רוזנברג נרכש על ידי MGM, ודייוויד נאטר, שהיה ידוע בעיקר בזכות בימוי פרקים מרובים בסדרת המדע הבדיוני המצליחה "תיקים באפלה", נבחר לביים.
נאטר ראה את הסרט כ"מותחן פסיכולוגי ואטמוספירי בסגנון 'תיקים באפלה' לבני נוער".
הגרסה הראשונית שיצר הייתה באורך של 115 דקות והתמקדה בפיתוח דמויות וביצירת אווירה מתוחה.
אולם, אולפני MGM התערבו באופן בוטה בתהליך העריכה.
הם דרשו קיצוצים נרחבים כדי להתאים את הסרט לז'אנר הפופולרי של סרטי אימה בסגנון "צעקה", עם דגש על "קצב מהיר והפחדות".
התערבות זו נבעה מתגובות שליליות בחלק מהקרנות המבחן הראשוניות.
האולפן קיצץ מהסרט כ-31 דקות, והגרסה הסופית שהופצה לבתי הקולנוע הייתה באורך של 84 דקות בלבד.
הקיצוצים הדרמטיים הללו פגעו אנושות בפיתוח הדמויות וביציבות העלילתית של הסרט.
העלילה נראתה חסרה לכידות ועם טון לא אחיד, מה שהוביל לביקורות שליליות רבות.
ניתן לטעון כי הפגמים שהמבקרים ציינו לא נבעו מהסרט עצמו, אלא מהגרסה הקטועה שהוצגה לציבור.
הקיצוצים הסתירו את הסיפור העמוק יותר והפכו את הסרט למותחן נוער גנרי.
בין הסצנות החשובות שנחתכו היו:
הרקע להתאבדות אחיו של סטיב, אלן: סצנות אלה סיפקו מניע עמוק יותר לדמותו של סטיב ולקשייו להסתגל לסביבה החדשה, אך נחתכו על פי דרישת האולפן.
פיתוח דמותם של השרת ניוברי וד"ר קאלדיקוט: סצנות שהסבירו את ההיסטוריה של קאלדיקוט ואת הקשר בין ניוברי למזימה נמחקו, מה שפגע בהבנת המניעים והעומק של הדמויות.
סצנות אהבה בין סטיב ורייצ'ל: סצנות אלו נועדו לחזק את הקשר בין הגיבורים ולספק הקלה רגעית מהמתח, אך נחתכו מהגרסה התיאטרלית.
השינוי המשמעותי ביותר נגע לסיומו של גאווין סטריק.
בסיום המקורי והאפל יותר, גאווין מת, מה שהופך את הסרט לטרגדיה.
אולם, בהקרנות מבחן, הקהל לא אהב את גורלה של הדמות, ולכן האולפן הורה על צילום סיום חדש שבו גאווין שורד, אך נשאר מתוכנת, ומוצג כמורה חדש שמעביר את תוכנית ה"סרטים הכחולים" לדור הבא.
נאטר, שהיה מאוכזב מהתהליך וחש שהסרט "נלקח ממנו", שקל להסיר את שמו מהקרדיטים, אך נמנע מכך מתוך כבוד לצוות השחקנים וההפקה.
הצלחת הסרט בקופות הייתה צנועה.
הוא הציג הכנסות של 7 מיליון דולר בסוף השבוע הראשון להקרנתו בצפון אמריקה, והכנסות כוללות של 17.5 מיליון דולר על תקציב הפקה של 15 מיליון דולר.
הסרט לא נחשב ללהיט מסחרי, ועל פי הדיווחים, ירידה דרמטית בהכנסות בשבוע השני נבעה בחלקה מהקרנה של שבוע אחד בלבד בחלק מהשווקים.
הביקורות העכשוויות על הסרט היו שליליות ברובן.
מבקרים רבים ציינו את תחושת ה"נגזרות" של הסרט, בטענה שהוא לוקח אלמנטים מסרטים קודמים כמו "נשות סטפפורד" ו"התפוז המכני".
סטפן הולדן מה"ניו יורק טיימס" טען שהסרט "יכול היה להיות משל מאיים על זהות נעורים" אך הפך ל"מופע אימה צפוי שאין בו מספיק אנרגיה כדי להיות מפחיד במעט".
ביקורות נוספות הצביעו על חוסר לכידות בסיפור ועל טון לא אחיד, ותיארו את הסרט כ"פומפוזי מכדי להיות קאמפי, אך מטופש מכדי להיות באמת מרתק".
למרות הביקורות השליליות, היו גם נקודות אור.
ביקורות שיבחו את המשחק של ניק סטאל ואת הדיאלוגים הציניים בחלק מהסצנות.
סצנת הקפיטריה, שבה גאווין מסביר לסטיב את היררכיית בית הספר, זכתה לשבחים על כתיבה חדה.
במבט רטרוספקטיבי, מעמדו של הסרט השתנה משמעותית.
הוא לא נחשב לסרט פולחן בזכות הקרנתו המקורית, אלא דווקא בגלל גורלו על שולחן העריכה.
עם יציאת גרסת ה-DVD של הסרט, שכללה 11 סצנות גנוזות ופרשנות אודיו של הבמאי, מעריצים החלו להבין את הסיפור מאחורי הקלעים ואת חזונו המקורי של נאטר.
גילוי מחדש זה, יחד עם הופעתן של גרסאות מעריצים ששילבו את הסצנות הגנוזות, יצר דיון ציבורי ער על "מה היה יכול להיות".
הקונפליקט בין האמן לאולפן הפך לחלק בלתי נפרד מהנרטיב של הסרט והפך את חוסר השלמות של הגרסה התיאטרלית לחלק מהקסם שלו.
הפסקול של "המופרעים" מילא תפקיד משמעותי ביצירת האווירה האפלה והמתוחה של הסרט, והוא שיקף את ז'אנר המוזיקה של שנות ה-90. המוזיקה המקורית לסרט הולחנה על ידי מארק סנואו, שגם הוא, כמו הבמאי דייוויד נאטר, ידוע בעיקר בזכות עבודתו על הסדרה "תיקים באפלה".
הדמיון בין עבודותיהם מחזק את הטיעון לפיו נאטר התכוון ליצור סרט בסגנון הסדרה.
אלבום הפסקול, ששוחרר ב-28 ביולי 1998 על ידי חברת התקליטים Trauma Records, הכיל אוסף של שירי רוק אלטרנטיבי ופופ רוק.
בין השירים הבולטים שבלטו בפסקול ניתן למנות את "Got You (Where I Want You)" של להקת The Flys.
הפסקול, על להקותיו כמו גארבג' ו-The Verve Pipe, שיקף היטב את הטון האפל והאטמוספירי של הסרט, והפך לחלק בלתי נפרד מחוויית הצפייה, תורם לתחושת הנוסטלגיה של אותה תקופה.
ההפצה של "המופרעים" במדיה הביתית היא שהפכה את הסרט לתופעת פולחן וסיפקה הצצה נדירה אל חזון הבמאי המקורי.
בשנת 2000, חברת MGM הוציאה את הסרט ב-DVD.
מהדורה זו, שהייתה משמעותית עבור מעריצי הסרט, כללה שני פיצ'רים מרכזיים: פרשנות אודיו של הבמאי דייוויד נאטר, ו-11 סצנות גנוזות, כולל הסוף המקורי, כתוספת נפרדת.
פרשנות הבמאי חשפה את הסיפור המלא על הקיצוצים הנרחבים שהסרט עבר, מה שהעניק למעריצים את ההקשר החסר להבנת גרסת הקולנוע הלא קוהרנטית.
הסצנות הגנוזות כללו חלקים חיוניים לעלילה, כמו הסיפור המלא על אחיו של סטיב וסצנות נוספות שפיתחו את דמויותיהם של השרת ניוברי וד"ר קאלדיקוט.
ההוצאה המחודשת אפשרה לקהל לראות את הפוטנציאל שלא מומש של הסרט.
למרות זאת, האולפן מנע מנאטר להוציא גרסת "במאי" רשמית, והסצנות הגנוזות נשארו זמינות רק כתוספות, ולא שולבו מחדש בתוך הסרט.
במרוצת השנים, ערוצי טלוויזיה כמו Syfy ו-Comet שידרו גרסה לא רשמית שכללה חלק מהסצנות שנחתכו, אך עדיין השתמשו בסוף התיאטרלי.
התשוקה של המעריצים לראות את חזון הבמאי בשלמותו הובילה ליצירת גרסאות ערוכות משלהם, ששילבו את הסצנות מה-DVD ואת הסוף המקורי, במאמץ לשחזר את הסרט כפי שנועד במקור.
במובן זה, ההפצה במדיה הביתית ובאינטרנט שינתה את מורשתו של הסרט, ואפשרה את קבלתו מחדש על ידי קהילה שהעריכה את הסיפור ואת הדמויות מעבר לגרסה הבלתי מושלמת שנכפתה עליו.
בישראל, הסרט "Disturbing Behavior" הופץ תחת השם "המופרעים".
שם זה משקף את הקונפליקט המרכזי של הסרט ואת הניגוד בין ההתנהגות ה"מושלמת" לבין ה"הפרעה" הנפשית והפסיכולוגית של חברי הקליקה.
המופקרים היא סדרת דרמה ומערבונית אמריקאית שנוצרה על ידי קורט סאטר עבור שירות הזרמת המדיה "נטפליקס.
עלילת הסדרה מתרחשת בשנות ה-50 של המאה ה-19 ומתמקדת בעימותים בין שתי משפחות בתקופת המערב הישן של אמריקה.
הסדרה עלתה לשידור בנטפליקס ב-4 בדצמבר 2025.
בשנות ה-1850, פיונה נולאן, אישה אירית אדוקה שאין לה צאצאים ביולוגיים, אימצה ארבעה יתומים כילדים, מתוך אמונה כי מעשיה נובעים מייעוד גבוה יותר.
עד מהרה היא מוצאת את עצמה נאבקת כנגד משפחה אריסטוקרטית אירופאית הטוענת לבעלות על ביתה החדש במדינת אורגון.
לנה הידי – פיונה נולאן
ג'יליאן אנדרסון – קונסטנס ואן נס
לוקאס טיל – גארט ואן נס
אשלינג פרנצ'יוזי – טרישה ואן נס
ניק רובינסון – אליאס טלר
דיאנה סילברס – דליה טלר
למאר ג'ונסון – אלברט מייסון
נטליה דל ריאגו – לילה בל
הרעיון לסדרה נולד אצל היוצר קורט סאטר עוד לפני שיצר את "ילדי האנרכיה".
ההשראה לעולם ולרקע ההיסטורי של הסדרה נבעה מהתעניינותו במקורות המאפיה האמריקאית, ומהתפתחות האלימות המאורגנת בארצות הברית במחצית המאה ה-19.
ב־13 באוקטובר 2022 הזמינה נטפליקס את עשרת פרקי הסדרה, באורך של כשעה לכל פרק.
סאטר, יוצר הסדרה, היה גם השואו ראנר והמפיק בפועל באמצעות חברת ההפקות שלו, "Sutter Ink".
ב־27 במרץ 2023 פורסם כי לצדו יפיקו בפועל גם אֶמי גרינוויס, סטיבן סורג'יק ואוטו בַּתרסט, כאשר השניים האחרונים ישמשו גם כבמאי הסדרה, ובתרסט יביים את פרק הבכורה.
ב-1 במרץ 2024 הצטרף להפקה ג'ון פארה כמפיק בפועל נוסף.
ב-27 במרץ 2023 פורסם כי לנה הידי תשחק בתפקיד ראשי בסדרה.
ב-28 ביוני 2023 פורסם כי גם ג'יליאן אנדרסון תהיה בתפקיד ראשי בסדרה.
ב-1 במרץ 2024 פורסם כי גם לוקאס טיל, ניק רובינסון, למאר ג'ונסון, דיאנה סילברס, אשלינג פרנצ'יוזי ונטליה דל ריאגו לוהקו לתפקידי מפתח.
שלושה ימים לאחר מכן הצטרף קלייטון קרדנס, שותף ותיק של סאטר, לצוות שחקני המשנה.
כשבועיים לאחר מכן לוהקו פאטן אוזוולט, שרה גרייס וייט, מייקל אורנסטיין, אל-מייז'ה טיילפאת'רס, בריאן פ.
א'ביירן, הייג סאת'רלנד, ג'ק דולן, ג'ונתן קואנסגן, קייטלין וולס ומארק מנצ'אקה לתפקידי משנה.
ב-4 באפריל 2024 הוכרז כי גם ראיין הרסט, מייקל גרייהאוס, מיכיל האוסמן וטובי המינגוויי הצטרפו לצוות השחקנים המשני.
צילומי הסדרה החלו באביב 2024, כאשר העיר קלגרי בפרובינציית אלברטה, קנדה, שימשה כאחד מאתרי ההפקה המרכזיים.
ב-9 באוגוסט 2023 פורסם כי הצילומים נדחו בשנה בשל שביתות האיגודים ההוליוודיים.
באוקטובר 2024, לקראת סיום ההפקה, עזב סאטר את הסדרה כשנותרו מספר שבועות לצילומים.
לפי מקורות, עזיבתו באה לאחר שנטפליקס צפתה בעותקים מוקדמים של הפרקים הראשונים.
פרק הבכורה, שתוכנן להיות באורך של סרט באורך מלא, פוצל לשני פרקים, מה שדרש תוספות צילום נוספות.
המפיק-במאי אוטו בַּתרסט והמפיק השותף רוב אסקינס קיבלו על עצמם את הפיקוח על סיום הצילומים.
השחקנית ג'יליאן אנדרסון אישרה את סיום הצילומים בסוף אוקטובר.
המופע של קתרין טייט היא סדרת קומדיה בריטית הנכתבה ונוצרה על ידי קתרין טייט המציגה מגוון של דמויות.
התוכנית שודרה ב־BBC Two החל מפברואר 2004. היא הייתה מועמדת לשישה פרסי באפט"א ולשני פרסי הקומדיה הבריטית (British Comedy Awards).
בין דמויות הסדרה ניתן למנות:
ג'ואני "נאן" טיילור - סבתא גסת רוח המקללת ומביע ביקורת אנשים אחרים ללא הרף, במיוחד כשהם לא נוכחים.
פול וסם - זוג בגילומם של טייט והשחקן לי רוס.
סם חוזרת הביתה מהעבודה עם סיפורים על חייה היומיומיים בעבודה, ופול נאחז בכל מילה, מתרגש מדברים טריוויאליים שהם מנפוחים באופן לא פרופורציונלי.
לורן קופר - נערה עצלנית אשר יוצאת ממצבים מביכים על ידי חזרה על המשפטים "האם אני מבולבלת?" או "תראו את הפנים שלי, האם הפנים שלי מבולבלות?
ברני - אחות בבית חולים אירית, שאף פעם לא נרתעת מלומר את הדברים כפי שהם, וגם מלשתף את בעיותיה או רגשותיה האישיים עם כולם וכל אחד, במיוחד עם המטופלים והרופאים.
המושבה האמריקאית או אמריקן קולוני הייתה מושבתה של קהילה אמריקאית-שוודית אוטופית שנוסדה בירושלים העות'מאנית, וכיום שמו של מתחם, מלון ושכונה במזרח ירושלים, במקום בו התגוררו בני הקהילה.
הקהילה הורכבה מנוצרים פרוטסטנטים דבקי אמונה, שדגלו בערכי שיתופיות דמויי סוציאליזם, וראו את ייעודם בעיסוק בצדקה וחסד למען תושבי העיר.
בני המושבה חיו ופעלו בעיר בשלהי התקופה העותמ'אנית ולאורך תקופת המנדט הבריטי, והתפזרו בשלהי תקופת המנדט וראשית ימי השלטון הירדני במזרח ירושלים.
כיום זכורה המושבה בעיקר בזכות מלון היוקרה אמריקן קולוני שבבעלות צאצאי בני המושבה, העומד במתחמה במזרח ירושלים בסמוך ל"קו התפר" של העיר, וכן בזכות הצילומים הרבים שהותירו מתיישביה, מראשוני צלמי ירושלים, המתעדים את ירושלים וארץ ישראל של אותה תקופה.
בשנת 1881 הובילו אנה והוריישו ספאפורד, אמריקאים ילידי שיקגו ונוצרים אדוקים, קבוצה קטנה של אמריקאים להתיישבות בארץ הקודש והקמת מושבה אוטופית בירושלים.
ההחלטה גמלה בלבם של הזוג ספאפורד בעקבות רצף של אסונות טראגיים שפקדו את המשפחה: אובדן רכושם במהלך השרפה הגדולה של שיקגו, טביעת האוניה עליה הפליגה אנה ספאפורד עם בנותיה לחופשה באירופה (אנה ניצלה אך ארבע הבנות נספו), ומות תינוקם החדש במגפת שנית (סקרלטינה) שהשתוללה בשיקגו.
רצף הטרגדיות הביא את הוריישו ואנה ספאפורד לאובדן אמונתם בדוגמות של הכנסייה הפרסבטריאנית שאליה השתייכו, ובעקבות כך לסילוקם ממנה ולהחלטתם לחפש את ישועתם בהתיישבות בעיר הקודש ובעשייה חיובית למען תושביה.
מסביבם קיבצו קבוצה שמנתה 13 מבוגרים ו-3 ילדים, והם יצאו לדרך להקמת קומונה דתית ההולכת בדרכי הנוצרים הראשונים לה נתנו את השם Overcomers (המתגברים).
בירושלים שכרו מבנה ברובע המוסלמי של העיר העתיקה.
בקרב חברי הקומונה התפתחו כללים ואורחות חיים ייחודיים: איסור על חיי מין ונישואים, פירוק המשפחות הגרעיניות, הגבלות על קשרים עם החוץ, התכנסות יומית עם טקסי וידוי, ובהמשך ריבוד מעמדי.
השיתוף ניכר בכלכלת המושבה ובסיפוק צורכיהם החומריים והרוחניים של החברים - ביגוד, מזון, חינוך הילדים, פעילויות דתיות וחברתיות, וכדומה.
חברי המושבה עסקו בפעילות פילנתרופית בקרב הקהילות השונות ששכנו בירושלים.
היות שפעלו ללא הצהרת כוונות מיסיונריות, זכו לאמונם של נוצרים, מוסלמים ויהודים כאחד.
קשר מיוחד יצרו עם קהילת היהודים עולי תימן בעיר, שמצוקתם בלטה ביותר, היות שלא זכו ליהנות מ"כספי החלוקה" ושאר תמיכות שאפשרו את מחייתן של הקהילות היהודיות האחרות בעיר.
בשנת 1896 הצטרפה לקהילה קבוצה של כמה עשרות איש מהקהילה השוודית האוונגלית בשיקגו, ומשוודיה עצמה, בראשות אולוף הנריק לארסן.
אולוף הנריק לארסן, מראשי הקהילה השוודית בשיקגו, היה בקשר הדוק עם אנה.
כאשר התוודע לרעיון העלייה לירושלים דאג להפיץ את הרעיון בכפר מולדתו בשוודיה ורבים מהם החליטו למכור את רכושם ולהצטרף.
השוודים, שהיו ברובם איכרים, הביאו עימם מיומנויות חקלאיות ומקצועיות שאפשרו לקהילה לפתח עצמה כלכלית.
עם גידולה של הקהילה ל-150 איש היה המבנה השכור בעיר העתיקה צר מהכילם, והם עברו מחוץ לחומות, אל אחוזתו של רבאח אל-חוסייני, בן עשיר למשפחת חוסייני.
ביתו של חוסייני היה מרווח, והשתרע על שטח רחב ידיים.
הוא הקימ אותו עבורו ועבור ארבע נשותיו ב-1870, באזור חדש בצפון העיר, ואחריו הצטרפו בני חוסייני נוספים והקימו בתי מידות בסביבה, שנודעה לימים כ"שכונת החוסיינים".
תחילה התיישבו בני המושבה בביתו של חוסייני בשכירות, ובהמשך רכשו את המתחם.
במעונם החדש והמרווח עסקו באריגה, אפייה ובחקלאות לסיפוק צורכיהם ולמכירה, וכן הפעילו משק חי, איטליז, נגריה ומסגריה.
חלק מהבניין הראשי הסבו לאכסניה למבקרים ולצליינים.
לפעילות האיכסון והאירוח קיבלו חברי המושבה עידוד רציני מהברון פלטון פון אוסטינוב, בעליו של מלון הפארק ביפו (וסבו של השחקן פיטר יוסטינוב), שנהג לשלוח לאכסניית "אמריקן קולוני" את אורחיו להמשך מסעם בירושלים.
בשנת 1898 הקימו חברי המושבה סטודיו לצילום, תוך שימוש בציוד ובחומרים שהביאו איתם מארצות הברית ואשר כמעט לא היו מוכרים בירושלים של אותה תקופה, והצלמים היו אלייז'ה מאיירס ופרדריק וסטר.
באותה שנה תיעדו בצילומים רבים את מסע וילהלם השני לארץ ישראל, והתמונות, שעוררו עניין רב, נמכרו וסייעו בכלכלת המושבה.
בעקבות זאת הוקמה מחלקת הצילום של המושבה האמריקאית ובמהלך חצי המאה הבאה המשיכו צלמי המושבה לצלם את ירושלים ואת ארץ ישראל.
צילומיהם נמצאים היום ברשות ספריית הקונגרס ומהווים מקור ייחודי וחשוב לתיעוד ירושלים לאורך המחצית הראשונה של המאה ה-20, על התהפוכות הרבות שעברה.
עד 1906 שרר סכסוך מתמשך בין אנשי המושבה לבין הקונסולים האמריקאים בירושלים (פרט לתקופה קצרה בה כיהן הנרי גילמן כקונסול), ובעיקר עם ד"ר סלה מריל ואדווין וולאס.
הקונסולים ראו במושבה כת דתית אשר פעילותה לא בהכרח עולה בקנה אחד עם האינטרסים האמריקאים.
סכסוך זה הקשה מאוד על הקהילה שכן בשיטת הקפיטולציות שהייתה נהוגה בארץ ישראל באותה תקופה הייתה לקונסול סמכות שיפוטית על אזרחי ארצו, וחברי המושבה היו תלויים בחסדי הקונסול בכל הקשור לרישום לידות, נישואים, פטירות, הסדרי קבורה, העברות כספים וכו'.
התנכלות הקונסולים באה גם בהתבטאויות כנגד הקהילה בעיתונות האמריקאית ובמשפטים שהתנהלו בארצות הברית כנגד חברי הקהילה.
הסכסוך הסלים עד שבנקודת השיא הוצאו קברי אנשי המושבה מבית הקברות הפרוטסטנטי בהר ציון בהוראת הקונסול.
בשנת 1900 הגיעה לירושלים הסופרת השוודית סלמה לגרלף, לימים כלת פרס נובל לספרות.
היא מצאה מיד שפה משותפת עם חבריה השוודיים של קהילת המושבה, והתיידדה מאוד עם אנה ספאפורד, מנהיגת הקהילה.
ביקורה בארץ ישראל ושהותה במחיצת חברי המושבה היוו את ההשראה והרקע לנובלה הרומנטית שלה "ירושלים", שפורסמה בשני כרכים בשנים 1901–1902. עלילת הספר עוסקת בקבוצת האיכרים השוודים שעזבו את מחוז הולדתם הפסטורלי והגיעו לירושלים חדורי אמונה משיחית, ומנסה לתהות אחר מניעיהם.
הספר חושף גם לא מעט קשיי קיום, תיסכולים ואכזבות בקרב חברי המושבה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ארץ ישראל סבלה ממשבר כלכלי חמור, ממכת ארבה ומיחסים מורכבים על השלטונות וכוחות הצבא הטורקיים הרבים שהיו מוצבים בה.
חרף עזיבת רוב הנתינים הזרים את ארץ ישראל עם פרוץ המלחמה בחרו אנשי המושבה האמריקאית להישאר בירושלים, וכן התגייסו לפעילות לתמיכה בקהילות העיר באמצעות הפעלת בתי תמחוי, בתי חולים, בתי יתומים ומפעלי צדקה נוספים.
פעילות זאת התאפשרה משום שבמהלך רוב שנות המלחמה הייתה ארצות הברית מדינה נייטרלית, ואונייתיה היוו בחלקים גדולים של המלחמה צינור האספקה היחיד אל מחוץ לאימפריה העותמאנית.
דרך אוניות אלו הגיעו לארץ כספים רבים שנאספו בידי ארגון הג'וינט שגויסו על ידי יהודי אמריקה וחולקו בארץ על ידי ראשי היישוב היהודי והקונסול האמריקאי ד"ר אוטיס אלן גלייזברוק (שהיה ידיד המושבה האמריקאית) וכן כספי סיוע שאפשרו את פעילות הצדקה של המושבה האמריקאית.
בזכות היחסים הקרובים של אנשי המושבה עם השלטונות - ואף עם אחמד ג'מאל פאשה, מושל סוריה וארץ ישראל במהלך המלחמה, הועברו לניהולה של המושבה גם בתי תמחוי שהוקמו על ידי המוסדות העותמאניים והם קיבלו מימון להפעלתם.
אנשי המושבה גם התנדבו בבתי החולים של ארגון הסהר האדום.
צלם המושבה, הול לארס לרסון הוזמן על ידי הטורקים לסייר בחזית ולתעד את המאמץ המלחמתי הטורקי, כמו גם את חיי התושבים.
בין היתר הוא גם תיעד את מכת הארבה שפקדה את ארץ ישראל ב-1915, בעיצומה של המלחמה.
כאשר נותקו היחסים הדיפלומטיים בין ארצות הברית לעות'מאנים באפריל 1917 (עקב הכרזת המלחמה על גרמניה על ידי ארצות הברית), המליץ הקונסול גלייזברוק לכל הנתינים בעלי האזרחות האמריקאית לעזוב את ארץ ישראל.
אנשי המושבה החליטו להישאר ולהמשיך בפעילותם.
השלטונות הטורקיים - אף על פי שבשלביה הסופיים של המלחמה הם ניהלו מעצרים ומרדפים נרחבים אחרי בעלי אזרחות אמריקאית (בעיקר יהודים), הרשו - בפקודת ג'מאל פאשה, לאנשי המושבה להישאר במקומם ואף להמשיך בפעילותם ההומניטרית.
סיום המלחמה והחלת שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל היטיבו עם כלכלת הארץ ועם מצבם של חברי המושבה.
הם מצאו בקלות שפה משותפת עם השלטונות הבריטיים, והנציחו עבורם במצלמותיהם אירועים מרכזיים, חגיגות וטקסים רשמיים, ואף את חתונותיהם של אנשי השלטון, הצבא והמשטרה.
מצלמותיהם גם ליוו את תנופת ההתיישבות הציונית ברחבי ארץ ישראל ואירועים מרכזיים בחיי היישוב.
אוסף הצילומים שהותירו מאחוריהם מעיד שסיירו ברחבי המזרח התיכון והגיעו גם למצרים, סודאן, לבנון, סוריה ועיראק, ובהם תיעדו את חיי התושבים המקומיים והקולוניאלים האירופיים.
אולם במקביל, החלו להיפרץ בתקופה זו בקיעים אידאולוגיים ואישיים בין חברי המושבה.
דור המייסדים הלך והתחלף בבני הדור השני, ילידי ירושלים, שחלקם מאסו במגבלות הנוקשות של החיים הקומונליים וקראו תגר על מנהיגותם הבלתי מעורערת של הספאפורדים.
בתחילת שנות ה-30 גברו חילוקי הדעות בין בני הדור השני, והחל תהליך של פרישה מהחיים הקומונליים וחלוקת הרכוש.
מחלקת הצילום רבת התהילה של המושבה הפכה להיות "שירות הצילום של מאטסון" (Matson Photo Service), בבעלותו ובניהולו של הצלם בן המושבה אריק מאטסון, וסטודיו הצילום של מאטסון עבר לחנות בקומת הכניסה של מלון פאסט.
שנים מספר לאחר מלחמת העולם השנייה חדלה המושבה האמריקאית להתקיים כקהילה דתית, אך חברים בודדים מתוכה המשיכו לפעול בעיר.
מלחמת העצמאות ב-1948 הותירה את מתחם המושבה האמריקאית מצידו הירדני של הקו העירוני, קו הגבול הבינלאומי שחצה את ירושלים.
בני המושבה שנותרו התקשו למצוא את מקומם בעיר הספר הירדנית, והתפזרו ברובם חזרה לארצות הברית או למדינות אחרות.
המבנה הראשי של המלון היה במקורו ארמון, שנבנה בידי רבאח אל-חוסייני (בן משפחת חוסייני, מאצולת ירושלים הערבית) עבור ארבע נשותיו.
הוא בנוי סביב חצר פנימית מרוצפת אבן, המשובצת בערוגות פרחים ובמרכזה מזרקת מים.
מרתף הבניין, חלל אפלולי מקומר תקרות, הוסב לבר ההומה מדי ערב בבליל לשונות.
עם השנים, נוספו אגפים חדשים למבנה המקורי עם חדרים נוספים וכל השירותים הנדרשים ממלון בן-זמננו, וכן גנים מטופחים המקיפים אותו.
החדרים והשטחים הציבוריים מעוצבים בהידור מזרחי מאופק התואם את רוחו המקורית של המבנה, על חלליו המאופיינים בקמרונות, קשתות, תקרות מעוטרות ורצפות שיש מסוגננות.
האווירה הכללית במקום משדרת קולוניאליות של פעם.
בסוף שנות ה-50, עם מותם של אחרוני דור המייסדים, הוסבו מבני המושבה למלון שפעל במזרח ירושלים הירדנית, תחת השם "אמריקן קולוני הוטל".
מיקומו של המלון היה בסמוך לשער מנדלבאום, אשר נקבע כשער המעבר היחיד לאורך "הקו העירוני" - הגבול הבינלאומי שביתר את העיר.
לאחר מלחמת ששת הימים ואיחוד העיר המשיך מלון אמריקן קולוני לפעול ואף עבר הרחבה ושיפוץ, תוך שמירה על אופיו הייחודי, ותוך הקפדה על שימור הזהות הבינלאומית והימנעות עקרונית מזיהויו כישראלי.
ככזה, הפך למקום אכסון פופולרי לנציגי העיתונות הזרה ולפוליטיקאים שאינם חפצים ליצור הכרה דה פקטו בריבונותה של ישראל על ירושלים.
כמו כן מהווה המלון מקום מפגש ודיאלוג בין מדינאים ישראלים ופלסטינים.
מיקומו של המלון, בשכנות לבניין האוריינט האוס ששימש מטה אש"ף במזרח ירושלים, הפך אותו בית חם לפוליטיקאים פלסטינים ולאורחיהם הישראלים והזרים.
בשנת 1992 התקיימו במלון מפגשים בין נציגים ישראלים ופלסטינים, כחלק מסדרת המפגשים שהובילו לחתימת הסכמי אוסלו ב-1993.
ב-1999 צורף מלון אמריקן קולוני לרשת מלונות הבוטיק היוקרתית "רלה א שאטו" (Relais & Chateaux), והוא זכה בשנת 2005 בפרס הרשת לשירות מצטיין.
לאחר מכן צורף לרשת היוקרתית The Leading Hotels of the World בקטגוריית "מלונות קטנים".
המלון נמצא בבעלות משפחת וסטר, צאצאי הוריישו ואנה ספאפורד.
בשנת 2004 ציין מלון אמריקן קולוני 120 שנה להיווסדו באירוע חגיגי בנוכחות דיפלומטים ופוליטיקאים פלסטינים, ישראלים ומרחבי העולם.
"המלון הזה מייצג את העתיד של המזרח התיכון, לא את העבר" אמר שמעון פרס באותו מעמד.
שליח האו"ם טריה לארסן הגדיר את המקום "ביתי השני; מקדש לעיתונאים, דיפלומטים ומרגלים".
בשנת 2012 שודרגה במלון אף מערכת המחשוב על מנת להתאימה לסטנדרטים של מלונות פאר מתקדמים ברחבי העולם.
במלון כיום 73 חדרים מאובזרים היטב ו-13 סוויטות מפוארות.