tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סמסון ניסתה לחלץ את הכדורים מהפצע בעצמה באמצעות אולר ומחט תפירה, הצליחה חלקית, אולם כפי שתואר בבקשותיה המאוחרות יותר לקצבה, קליע נותר ברגלה והיא מעולם לא החלימה במלואה.
ב-1 באפריל 1783 הוצבה סמסון מחדש לשירות, ובילתה שבעה חודשים כמשרתו האישי של הגנרל ג'ון פטרסון.
במהלך שירותה יצאו לה מוניטין של הרץ המהיר ביותר בצבא.
בסיום המלחמה, היחידה שלה לא פורקה אלא קיבלה משימות חדשות.
ב-24 ביוני הורה נשיא הקונגרס לג'ורג' וושינגטון לשלוח יחידת חיילים בפיקודו של פטרסון לפילדלפיה כדי לעזור לדכא מרד של חיילים אמריקאים שמחו על עיכובים בקבלת שכרם ובשחרורים משירות .
כך, בקיץ 1783, מצאה עצמה סמסון במבצע בפילדלפיה שבמהלכו חלתה ופיתחה חום גבוה עד כדי איבוד הכרה וחשש לחייה.
יש מקורות סותרים הטוענים כי סמסון מעולם לא הגיעה לפילדלפיה.
רופא בשם ד"ר ברנבס ביני קיבל אותה לטיפולו, הסיר את בגדיה כדי לבדוק אותה וגילה את הבד שבו השתמשה כדי לקשור את שדיה.
מבלי לחשוף את תגליתו לרשויות הצבא, הוא לקח אותה לביתו, שם טיפלו בה אשתו ובנותיו יחד עם אחות בשם פארקר.
כאשר החלימה סמסון ועזבה כדי להשתחרר מהצבא, נתן לה ד"ר ביני מכתב הממוען לגנרל פטרסון, שבו חשף את סודה ואת נסיבות החשיפה.
פטרסון סיפק לה בגדי נשים אך היא בחרה להמשיך ללבוש את מדי הצבא גם בחורף הבא.
ב-23 באוקטובר 1783, לקראת סוף המלחמה, לאחר שירות של שנה וחצי, שחרר אותה הגנרל הנרי נוקס משירותה הצבאי שחרור בכבוד בווסט פוינט.
היא גם קיבלה סכום כסף שנועד לכסות את הוצאות הנסיעה חזרה לביתה.
למרות קיומם של חוקים כנגד התחזות לגבר, סמסון לא נענשה על מעשיה ואף זכתה להערכה בעקבות תפקודה כגבר וכחייל וקיבלה מכתב הערכה ממפקדיה שמעיד על כך.
לימים הייתה סמסון לאישה היחידה שזכתה בפנסיה מלאה על שירותה בצבא המהפכה.
השערות לגבי האופן בו הצליחה להסוות את זהותה
ההיסטוריון אלפרד יאנג משער כי סמסון ניצלה את הרגלי הסניטציה בצבא, לפיהם רחצה של כל הגוף הייתה נדירה, כדי להישמר מחשיפה.
למרות מבנה גופה שהיה עדין יחסית לגברים והעדר זקן, מעולם לא חשדו בה כאישה.
נאמר עליה כי הייתה רזה מהאישה הממוצעת וגבוהה מרוב הגברים בימיה, לכן לא נראתה נשית או גברית וכך יכלה להופיע כגבר או כאישה על פי הבגדים שלבשה.
את שדיה הסתירה סמסון על ידי קשירתם.
מכיוון שהיא הצטרפה ליחידה מובחרת, סביר היה שהתחפושת שלה תצליח, מכיוון שאיש לא ציפה למצוא אישה בקרב חיילים שנבחרו במיוחד בשל גודלם הגבוה מהממוצע ויכולתם הפיזית המעולה.
לאחר השחרור חזרה סמסון לבית אימה, אבל עזבה זמן קצר לאחר מכן עקב ביקורת מאימה על שירותה הצבאי.
היא עברה לגור אצל דודתה, כשהיא שוב לובשת בגדי גברים וזו חשבה בטעות שהמבקר הוא אפרים, אחיה של דבורה סמסון.
ב-7 באפריל 1785 נישאה סמסון לאיכר בנג'מין גנט (1757–1837), חקלאי מהעיירה שרון שבמסצ'וסטס.
לאחר נישואיה לגנט, חיה סמסון את השנים הראשונות לחייה האזרחיים כאשת איכר טיפוסית.
דבורה ובנג'מין גרו במבנה בן שלושה חדרים, וחיו בדוחק תמידי.
לזוג נולדו שלושה ילדים ולמרות מצבם הכלכלי הקשה הם גם אימצו ילדה יתומה.
למרות שלכאורה נישאה לאיכר מהמעמד הבינוני, לאביו נולדו ילדים רבים מכפי יכולתו לתמוך בהם והחווה שכלכלה את בנג'מין ודבורה גנט, שלושת ילדיהם הבוגרים ונתמכים נוספים כללה עם פטירתו בשנת 1811 רק כמאה אקר (כ-400 דונם), לכן כל הכנסה אותה יכלה סמסון להשיג הייתה חיונית למשפחה.
סיבה נוספת למצוקה הכלכלית הייתה כפי הנראה רפואית.
פארסון נתן עדות בשבועה כי במרבית הזמן, לאורך כל ארבעים ושש השנים שבהן חיה סמסון עם בנג'מין גנט, לא יכלה לעבוד עבודה פיזית בשל כדור הרובה שנשאר בגופה מאז פציעתה במלחמה.
סנטור לשעבר בשם ויליאם אליס כתב כי ידע שגנט הוציא סכומי כסף גדולים במשך לפחות עשרים שנה על טיפולים רפואיים לסמסון, עקב פציעתה.
לימים הפך בנם ארל למפקד במליציה ולאיש עסקים מצליח.
כאשר נישא ארל ובנה בית מפואר בעיירה שרון, ב-1813, שם קבעה סמסון את מקום מגוריה, הוקלה המצוקה הכלכלית.
יחסה לעברה הצבאי ומסע הרצאות ציבורי
בינואר 1792, פנתה סמסון לבית המחוקקים של מדינת מסצ'וסטס בבקשה לתשלום רטרואקטיבי שנמנע הצבא מלשלם לה בגלל היותה אישה.
בית המחוקקים קיבל את עתירתה והמושל ג'ון הנקוק חתם עליה.
בית המחוקקים העניק לה 34 פאונד בתוספת ריבית מיום שחרורה ב-1783.
ב-1797 נסעה סמסון לפילדלפיה כדי לעתור אישית לקונגרס בבקשת קצבת נכות עקב פציעתה, אולם עתירתה זו נדחתה.
ביוני שנת 1802 יצאה סמסון לבדה למסע הרצאות במסצ'וסטס, רוד איילנד וניו יורק, מסע שארך כשנה, שבו דיברה על שירותה בזמן המלחמה, דבר שהופך אותה לאישה הראשונה שיצאה למסע הרצאות שכזה לדיבור בפני קהל.
היא התניידה במרכבה פרטית ובכל עיר או עיירה אליה הגיעה, ארגנה את הופעותיה בעצמה ודאגה לרישום וניהול הוצאותיה.
בהופעותיה, לאחר ששיבחה את סגולותיהם של תפקידים מגדריים מסורתיים לנשים, עזבה את הבמה, חזרה לבושה במדי הצבא שלה, וביצעה תרגילים צבאים מסובכים וקשים פיזית.
במהלך המסע נפלה למשכב לעיתים קרובות, אבל למרות זאת השלימה אותו וחזרה לביתה באפריל 1803. ההערכה היא שכ-1500 איש קנו כרטיסים על מנת לראות אותה ולהקשיב לה מספרת על מעלליה כחייל, בתקופה בה "אישה ישבה בבית ותפרה, טוותה או חבצה חמאה".
במסע זה חתרה הן לרווח כלכלי ממכירת הכרטיסים ולהעלאת המודעות לתרומתה כדי לעזור לה במאבקה להשגת קצבה מהמדינה, והן להצדקת גיוסה לצבא כפטריוטית.
המסר היה מורכב, כיוון שבמקביל לגאוותה במעשיה גם התנצלה בפני הקהל על חריגתה מהנורמות החברתיות בהתחזותה לגבר.
אבל אפילו בעזרת ההכנסות מההרצאות הללו, בעלה והיא לא הצליחו לשלם את כל הוצאות המשפחה.
גם עשרות שנים לאחר מכן, הופעה של אשה בציבור ונאום בציבור הייתה דבר חריג ולא מקובל, והמאבק למען הזכות של נשים לנאום בציבור (או צורות ביטוי אחרות כמו כתיבה בעיתון או הוצאת ספר) נחשב אחד המאבקים המוקדמים והקשים ביותר שנשים פמיניסטיות מערביות קידמו החל מאמצע המאה ה-19.
לעיתים קרובות נאלצה ללוות כסף ממשפחתה ומאחד מחבריה הטובים, פול רוויר, הידוע בשל "רכיבת החצות" שלו.
רוויר גם כתב מכתבים לפקידי ממשל בשמה וביקש להעניק לה קצבה בגין שירותה הצבאי ובגין פציעתה.
מעולם עד אותו זמן לא שולמה פנסיה צבאית לאישה, אבל רוויר כתב: "נאלצתי לברר את מצבה מאז שהיא עזבה את התחפושת הגברית ואת מדי החיילים למען הלבוש ההגון יותר של מגדרה...
אנושיות וצדק מחייבים אותי לומר, שכל אדם שאיתו שוחחתי עליה, ואלו לא מעטים, מדבר עליה כאישה עם כישרונות, מוסר, אישה נאמנה ואם אוהבת".
ב-11 במרץ 1805 אישר הקונגרס את הבקשה וכלל את סמסון ברשימת מקבלי קיצבת הנכות של מסצ'וסטס, בשיעור של ארבעה דולר לחודש.
ב-1809 היא שלחה עצומה נוספת לקונגרס, וביקשה לשנות את קצבת הנכות שלה כך שתתחיל משחרורה ב-1783. אילו אושרה עתירתה, היא הייתה זוכה לפיצוי של 48.00 דולר לשנה למשך 20 שנה, סכום כולל של 960 דולר (בהתחשב באינפלציה, שקול לכ-13,800 דולר במונחי 2016).
עתירתה נדחתה בתחילה, אך כשהגיעה שוב בפני הקונגרס ב-1816 אושר סכום גדול יותר של 76.80 דולר לשנה, שהסתכם לכ-1,540 דולר (כ-22,000 דולר במונחי 2016).
בסכום זה היא הצליחה להחזיר את כל הלוואותיה ולשפץ את המשק המשפחתי.
באחרית ימיה, בסביבת 1820, השתנתה עמדתה והיא הפסיקה לדבר על עברה מחשש שתגרום למבוכה ציבורית.
ההיסטוריון יאנג משער שהסיבה לכך נעוצה בתגובת הנגד (backlash) שהתפתחה אל מול השינויים המהירים והרדיקליים שהיו באותה תקופה.
ייתכן שתגובה זו כללה גם ניסיון לקבע את התפקידים המגדריים על מנת שישמשו כנקודת אחיזה לחברה האמריקאית בתוך המציאות המשתנה..
סמסון נפטרה מקדחת צהובה ב-29 באפריל 1827 בהיותה בת כ-66. היא נקברה בבית הקברות רוק רידג' בעיירה שרון שבמסצ'וסטס ועל מצבתה נכתב: החיילת.
שנות שירותה הצבאי רשומות על גבי המצבה כ-1781 עד 1783. אדמס שחקר ופרסם את הביוגרפיה המתוקנת שלה ב-1866 מדגיש כי זו טעות וסמסון התגייסה ב-1782 (כפי שגם אומרים המקורות המאוחרים יותר) ולא ב-1781. שנים רבות לאחר מותה הקים הנכד שלה בקרבת מקום אנדרטה לזכרה ולזכר חיילי מלחמת האזרחים.
ארבע שנים לאחר מותה של סמסון עתר בעלה בנג'מין גנט לקונגרס לקבלת פנסיה כבן זוג של חיילת.
על אף שלא היו נשואים בתקופת שירותה, הוועדה המפקחת על עתירתו קבעה בשנת 1837 כי ההיסטוריה של המהפכה "לא מספקת דוגמה אחרת לגבורה נשית, נאמנות ואומץ".
גנט זכה לפנסיה, אך נפטר לפני שהספיק לקבל אותה.
העיירה שרון מנציחה את סמסון בפסל המוצב מול הספרייה הציבורית, בפארק דבורה סמסון וב-בית דבורה סמסון גנט, הנמצא בבעלות פרטית ואינו פתוח לציבור.
הקרקע החקלאית מסביב לבית מוגנת על מנת להבטיח שלא יתבצעו עבודות פיתוח בחווה ההיסטורית.
בשנת 1906, פלימפטון שבמסצ'וסטס, העיירה בה נולדה, הנציחה את זכרה באמצעות סניף של בנות המהפכה האמריקאית על שם דבורה סמסון וכן הציבה סלע עם כתובת זיכרון באחד הפארקים העירוניים.
ב-10 במרץ 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה, נקראה לכבודה ספינת החירות SS דבורה גנט.
ב-23 במאי 1983 חתם מייקל דוקאקיס, מושל מסצ'וסטס, על הצהרה המגדירה את דבורה סמסון כגיבורה הרשמית של מדינת מסצ'וסטס, והפיכתה לאדם הראשון שהוכרז כגיבור מדינה.
ב-1985, החברה ההיסטורית של הקפיטול של ארצות הברית הנפיקה מדליית זיכרון לכבודה של סמסון.
החל משנת 2000, דגל העיירה של פלימפטון משלב את סמסון כגיבורה הרשמית של מסצ'וסטס.
ב-2020 הקונגרס האמריקאי העביר חוק על שם דבורה סמסון העוסק בטיפול רפואי וזכויות של יוצאי צבא מובטלים, בדגש על נשים.
ביוגרפיה בשם "The Female Review: or, Memoirs of an American Young Lady", נכתבה על ידי הרמן מאן, ופורסמה כבר ב-1797. במסגרת הכתיבה, הזמין מאן ציור בצבעי שמן שעיטר את כריכת הספר, על אף שאינו מחמיא.
הביוגרפיה של סמסון נערכה, הורחבה ופורסמה שוב עם הערות ותיקונים ב-1866 על ידי ג'ון אדמס, ובהקדמה מוזכרים שלושה אזכורים קודמים של סיפורה של סמסון.
Portrait of Deborah: A Drama in Three Acts" (1959)" הוא מחזה מאת צ'ארלס אמרי שערך את הופעת הבכורה שלו בתיאטרון קמדן הילס, קמדן, מיין, ב-19 בפברואר 1959.
I'm Deborah Sampson: A Soldier of the Revolution (1977)" מאת פטרישיה קלאפ הוא תיאור בדיוני על חייה המוקדמים של סמסון וקורותיה במלחמת העצמאות.
סמסון מתוארת בתור רוברט שורטלס, אחד החיילים הקומיים ב-The Rebel Mess in The American Revolution" (1999)", מאת קירק ווד ברומלי.
אלכס מאיירס, צאצא של סמסון, פרסם את Revolutionary" (2014)", תיאור בדיוני של חייה.
ההיסטוריונית והעיתונאית אליסון לי קואן הציגה את "Deborah Sampson: Continental Army soldier", הרצאה ביוגרפית באתר ההיסטורי הלאומי של כנסיית סנט פול ב-7 ביולי 2016.
מריל סטריפ כללה את סמסון בנאום שלה בוועידה הלאומית הדמוקרטית של 2016, יחד עם נשים אחרות שהשפיעו על ההיסטוריה.
סיפורה של סמסון, כפי שסופר על ידי פאג'ט ברוסטר, הועלה מחדש בבכורה של העונה החמישית של "Drunk History", כאשר אוון רייצ'ל ווד גילמה את סמסון.
"A Girl Called Samson: A Novel" הוא רומן היסטורי-בדיוני מאת איימי הרמון שפורסם בהוצאת לייק יוניון, 2023, ISBN 1542039746.
דבורה ולדמן (בפורטוגזית: Debora Waldman) (נולדה בסאו פאולו, ברזיל, ב-19 ביוני 1977).
היא התבלטה בכך שהפכה לעוזרת של קורט מאזור בתזמורת הלאומית של צרפת.
בשנת 2020 היא מונתה למנהלת המוזיקלית של התזמורת הלאומית של אביניון-פרובנס.
היא האישה הראשונה שנגישה לתפקיד כזה בצרפת.
ולדמן גדלה בישראל, לפני שלמדה באוניברסיטה הארגנטיבית הקתולית של בואנוס איירס ואז הגיעה לצרפת כדי לשפר את כישוריה בעיקר בקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה בפריז.
בין 2006 ל-2009, היא התמנתה לאסיסטנטית של קורט מאזור בתזמורת הלאומית של צרפת.
החל משנת 2010 היא השתתפה בפרויקט Demos של הפילהרמונית של פריז וייסדה את תזמורת Idomeneo ב-2013.
ולדמן הופיעה כמנצחת אורחת בעיקר בצרפת וניצחה על התזמורת הלאומית של צרפת, התזמורת הלאומית של ליון, התזמורת הלאומית של ליל, התזמורת הלאומית של בריטני, תזמורת קולון, תזמורת דה Besançon Franche-Comté, תזמורת Lamoureux).
מחוץ לצרפת היא ניצחה בין השאר על התזמורת הסימפונית של המבורג, התזמורת הפילהרמונית של יוהנסבורג, ועוד.
ב-2008, ולדמן נקראה "המנצחת המצטיינת" של ארגון אדמי (ADAMI).
ב-2011, זכתה בפרס של קרן סימון וצ'ינו דל דוקה למוזיקאים צעירים, בחסות האקדמיה לאמנויות היפות.
ב-2019 ניצחה על הבכורה העולמית של הסימפוניה "המלחמה הגדולה" שנכתבה ב-1917 על ידי המלחינה הצרפתייה שרלוט סוהי (Charlotte Sohy, 1887–1955), שאת הפרטיטורה הנשכחת שלה היא מצאה.
ולדמן מעורבת מאוד בקידום מוזיקה קלאסית לצעירים ותורמת רבות לקידום נשים מנצחות.
ב-2019 מונתה לעמוד בראש התזמורת הלאומית של אביניון-פרובנס.
המנוי הוא לשלוש שנים והוא התחדש ב־2022 עד 2026.
ב-2022 היא מונתה למנצחת משנה באופרה של דיז'ון.
דבורה ליס היא אוצרת ישראלית המתמחה ביודאיקה ובאמנות יהודית עכשווית.
מאז שנת 2003 היא משמשת כאוצרת היודאיקה במשכן לאמנות עין חרוד, שם היא ממלאת תפקיד מרכזי בפיתוח תערוכות המחברות בין אמנות יהודית מסורתית לאמנות יהודית עכשווית.
ליס נולדה בשנת 1960 בעיר ניו יורק להוריה, פנחס ורחל רוזנפלד.
היא גדלה בברוקלין, והתחנכה בישיבה.
לאחר התיכון בילתה שנה בקיבוץ טירת צבי במסגרת הכשרה של בני עקיבא, ולאחר מכן חזרה לארצות הברית ללימודים.
ליס למדה תולדות האמנות בברוקלין קולג' של סיטי יוניברסיטי, והמשיכה לתואר שני בהנטר קולג', גם הוא של סיטי יוניברסיטי.
בשנת 1984 עלתה לישראל במסגרת גרעין בני עקיבא לקיבוץ שלוחות.
בקיבוץ מילאה תפקידים רבים, ביניהם מזכירת הקיבוץ, וכן לימדה תולדות האמנות במשך עשר שנים בתיכון של שדה אליהו.
בשנת 2010 החלה לאצור תערוכות של אמנות יהודית עכשווית במשכן לאמנות עין חרוד, ובכך הרחיבה את מעורבות המשכן בשיח האמנותי העדכני.
בתערוכות שהיא אוצרת משלבת ליס אמנים ישראלים ותיקים וצעירים עם אמנים יהודים מהעולם.
אחת התערוכות הבולטות שאצרה, "טיש – שולחן שבת", מציגה מפגש בין יצירות של אמנים עכשוויים ויצירות מראשית המאה ה־20, בשילוב חפצי יודאיקה מאוסף המוזיאון.
בין האמנים המשתתפים בתערוכה ניתן למצוא את ג'ודי שיקגו, פרדריק ברנר, זויה צ'רקסקי, שי אזולאי, מאיה ז"ק ועוזי עמרני.
התערוכה עוסקת בנושאים כמו קהילה, המשכיות, רוחניות, חוסן ומורשת תרבותית, תוך התמקדות במורכבויות של מפגשים סביב שולחן השבת ובארוחות משפחתיות.
העבודות המוצגות בתערוכה מתארות דמויות יהודיות ממגוון רקעים, חלקן נוכחות וחלקן נעדרות משולחן השבת.
כמו כן, התערוכה מתמודדת עם שאלות של אובדן, כמיהה וזיכרון, המשולבות לעיתים בחוויותיהם של ילדי ניצולי השואה או חיילים שחזרו מהמלחמה.
חקירה זו מקבלת הקשר עכשווי על רקע אירועי ה־7 באוקטובר, אשר בעקבותיהם שולחן השבת הריק הפך לסמל רב-עוצמה של היעדר בקהילות יהודיות ברחבי העולם.
לתערוכה מטרוניתא: אמנות פמיניסטית יהודית היה הד נרחב בהיותה חלוצה בהרחבה של השיח הפמיניסטי מהמרחב הכללי אל המרחב הדתי כאשר האמניות בוחנות בעבודתן נושאים מקראיים ומדרשיים כגון סוגיית הסוטה; שאלות הלכתיות שונות כמו נושא הנידה והטבילה, בעיית העגינות והעקרות ההלכתית, שוליותן של נשים בתחום הפולחן והדרתן מתלמוד תורה.
התערוכה לוותה בספר וביום עיון באוניברסיטת בר-אילן בתערוכה חוט השני הוצגו חפצי קודש מבתי כנסת באירופה במאה ה-19, כגון מעילי ספר תורה ופרוכות, לצדן של עבודות טקסטיל עכשוויות של חמישה אמנים ישראלים עכשוויים, מפגש שיצר סיפור היסטורי שנמשך מהעבר אל ההווה
נכון לשנת 2024, עובדת ליס על פיתוח קונספט חזותי חדש עבור אגף היודאיקה במשכן.
בשנת 2017 ליס הייתה חלק מצוות האוצרות שהקים את התערוכה במוזיאון "אנו" – מוזיאון העם היהודי, במסגרתו תרמה לפיתוח תצוגות האמנות היהודית העכשווית בחללי התערוכה.
מעבר לעבודתה המוזאלית, ליס מנהלת במשותף מחנה קיץ יהודי בסגנון אמריקאי מזה 28 שנים.
זהו מחנה קיץ אורתודוקסי מודרני משותף לבנים ולבנות, המתקיים בקיבוץ שלוחות שבישראל.
המחנה פועל מאז שנת 1996 ומיועד לילדים בגילאי כיתות ד'-ט'.
התוכנית משלבת פעילות חווייתית וחינוכית, הכוללת תפילות, לימוד תורה, ספורט, אומנויות, טיולים ופעילויות חברתיות, תוך שימת דגש על חיזוק הזהות היהודית והערכים הקהילתיים.
המחנה מושך משתתפים מרחבי העולם ומציע חוויה קייצית ייחודית בסביבה דתית-חינוכית
ליס חברה בקיבוץ שלוחות בעמק המעיינות, היא נשואה לסטיב ליס, ויש להם חמישה ילדים: שנה, ערן, אביגיל, אלישבע ואבישי.
במהלך השנים אצרה ליס תערוכות רבות, בהן הוצגו פריטי יודאיקה מסורתיים לצד פרשנויות עכשוויות לזהות, מסורת ופולחן יהודי.
2024 טיש - שולחן שבת, משכן לאמנות עין חרוד
2022 מבט מקודש – לוחות שיוויתי מאוסף המשכן לאמנות בדיאלוג עם אמנות עכשווית
2021 שרי סרולוביץ – בד' אמות הביאנלה של ירושלים
2021 כחוט השני, משכן לאמנות עין חרוד
2020 חדא כנישתא, משכן לאמנות עין חרוד
2017 הלן אילון – מילות סיום לפרויקט האלוהים: הילדים, הביאנלה של ירושלים, עם דוד שפרבר
2017 צאינה וראינה – אמניות ישראליות מתבוננות בזהותן הדתית והמגדרית, משכן לאמנות עין חרוד, עם חיים מאור
2017 הא לך כתובתך, משכן לאמנות עין חרוד
2016 מקום מקודש – יצחק דנציגר, משכן לאמנות עין חרוד
2015 ניו יורק/ניו יורק: אמנות יהודית עכשוית מניו יורק, הביאנלה של ירושלים, עם דוד שפרבר
2015 מגן (כלי ברית מילה) – קן גולדמן, משכן לאמנות עין חרוד
2015 יהודי טוב - חיים מאור, משכן לאמנות עין חרוד
2104 תוספות: נשים מציירות תלמוד עם ז'קלין ניקולס ויונה לבר-ישראלי
2013 לאום: יהודי – אליהו אריק בוקובזה, משכן לאמנות עין חרוד
2013 אוטו וילר - רטרוספקטיבה, משכן לאמנות עין חרוד
2012 מטרוניתא: אמנות פמיניסטית יהודית עם דוד שפרבר
2011 זימון עם קן גולדמן, דוב אברמסון ואריק וייס
2010 חזון אליהו אליהו סידי, משכן לאמנות עין חרוד
2012 מטרוניתא: אמנות יהודית פמיניסטית, Matronita:Jewish Feminist Art, דבורה ליס ודוד שפרבר, הוצאת משכן לאמנות עין חרוד
דבורה (דבי) פאס היא ביוכימאית וביולוגית מבנית ישראלית, פרופסור מן המניין בפקולטה לכימיה במכון ויצמן למדע ולשעבר ראש המחלקה לביולוגיה כימית ומבנית.
מומחית לקשרים דיסולפידיים בהתארגנות של חלבונים ומנגנוני ויסות, בדגש על הרכבת חומרים ביולוגיים חוץ-תאיים.
דבורה פאס נולדה בסיאטל שבוושינגטון וגדלה ברנצ'ו פאלוס ורדס שבדרום קליפורניה , בת לד"ר לירוי פאס וד"ר אריאנה פאס.
למדה לתואר ראשון בביוכימיה באוניברסיטת הרווארד והשלימה את לימודיה ב-1991. לאחר מכן החלה את לימודי התואר השלישי בביולוגיה (במסלול ישיר), במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, בהנחיית פרופ' פיטר ס' קים .
עבודת הדוקטורט שלה, שנשאה את הכותרת "המבנים החלבוניים שמאחורי קשירת קולטנים ואיחוי ממברנלי של נגיפי לוקמיה בעכברים" הוגשה ב-1997. במשך כשנה ביצעה השתלמות בתר-דוקטורט במכון וייטהד בהנחיית ג'יימס מ' ברגר .
ב-1998 עלתה פאס לישראל והצטרפה כמדענית בכירה לסגל הפקולטה לכימיה במכון ויצמן למדע.
ב-2006 מונתה לפרופסור חבר וב-2013 לפרופסור מן המניין.
ב-2017–2024 עמדה בראש המחלקה לביולוגיה כימית ומבנית.
לאורך השנים חיברה פאס כ-140 מאמרים ורשמה ארבעה פטנטים.
בין תלמידיה פרופ' עינב גרוס מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ד"ר איריס גרוסמן-חכם מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב וד"ר אסף אלון מאוניברסיטת ייל.
מחקרה של פאס מתמקד במבנים ובמנגנונים המולקולריים של אנזימים המזרזים את יצירתם של קשרים דיסולפידיים בחלבונים במסלול ההפרשה .
יחד עם קרולין סבייר מאוניברסיטת קורנל, היא גילתה מנגנון פידבק אשר מאזן את תהליך החמצון-חיזור תיול-דיסולפיד ברשת התוך-פלזמית, מנגנון חיוני לקיפול הולם של חלבוני די-סולפיד קשורים.
היא וקבוצתה הראו כי זרז דיסולפיד במערכת גולג'י מווסת את תהליך הגליקוזילציה של חלבונים באזור זה.
עבודתה על יצירה של הידרוג'לים העשויים מוצין אשר מתווכת ביצירת קשרים דיסולפידיים, הייתה הראשונה לספק תובנה מולקולרית באשר לגליקופרוטאינים מורכבים אשר בונים ריר.
פרס באודוין לחיבור במדעי הטבע (1991)
מלגת הקרן הלאומית למדע (1992)
פרס הסטרין מטעם הקרן הדו-לאומית ישראל-ארצות הברית (2005)
פרס קריל מטעם קרן וולף (2005)
פרס המדען הצעיר של החברה הישראלית לכימיה (2008)
חברת EMBO, הארגון האירופי לביולוגיה מולקולרית (2013)
פאס היא אם לארבעה ילדים, מתגוררת ברחובות.
דבורייה היא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל, השוכנת בשולי עמק יזרעאל ולמרגלות הר תבור.
כפר דבורייה הוכרז כמועצה מקומית בשנת 1961. על-פי הלמ"ס, נכון לסוף שנת 2022, כלל תושבי דבורייה היו ערבים-מוסלמים.
דבורייה בנויה על צלע הר תבור, בחיבור בינו לבין מישור בקעת כסולות הצמוד אליו.
צורת הבנייה בו היא בעיקר כפרית, אך נוכחת בו גם בניית בתי מגורים ומבנים בעלי קומה אחת - עד ארבע קומות.
ראש המועצה הנוכחי של דבורייה הוא ריפעת עזאיזה.
הכפר נבנה באזור בו שכנה העיר המקראית דָּבְרַת, הנזכרת מספר פעמים בתנ"ך, אשר התקיימה כיישוב יהודי גם בתקופת בית שני, וככל הנראה משמר את שמה.
יש המניחים כי מקור השם דבורייה מהמילה הכנענית "דבר" שפירושה מקום לרעיית הצאן, ואכן סביבת הכפר עשירה במקומות מרעה.
במהלך חפירת יסודות לבית בשנות ה-60, נמצאו שברי חרסים עתיקים.
החרסים תוארכו לתקופת הברזל, תקופת התלמוד והתקופה המוסלמית הקדומה.
המקום נזכר בכתבי אוסביוס (תחילת המאה ה-4).
במחצית השנייה של המאה ה-19 התגוררו בכפר כ-200 נפשות, כולם מוסלמים, בבתים רעועים מופרדים בסמטאות צרות ובמערות.
במפקד האוכלוסין של שנת 1922 נמנו בכפר 602 נפשות.
במפקד האוכלוסין של 1931 נמנו בכפר 747 נפשות, ב-170 בתים מיושבים, כולם מוסלמים למעט 15 גברים וארבע נשים שככל הנראה התגוררו במנזר על הר תבור שתושביו נמנו עם תושבי דבורייה.
בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל נאמד מספר תושבי הכפר בכ-1,290 נפש ושטחו נרשם כ-18,185 דונם, מתוכם 4,241 דונם של אדמה ציבורית ו-571 דונם אדמה בבעלות יהודית.
ב-18 ביולי 1948, במבצע דקל, שנערך במסגרת קרבות עשרת הימים במלחמת העצמאות, נכבשה דבורייה על ידי כוחות צה"ל.
בנוסף, ביישוב נהרסו 3 בתים שתושביהם נחשדו ברצח נערות יהודיות בתחילת המלחמה.
היישוב הוכרז כמועצה מקומית בשנת 1961.
בין השנים 2013-2024 ראש המועצה היה זוהיר יוספיה, ב-2024 זכה בבחירות המועמד ריפעת עזאיזה.
דבורנית (שם מדעי: Ophrys) היא סוג של צמחים במשפחת הסחלביים המונה מינים רבים.
הדבורניות נפוצות במיוחד במדינות אגן הים התיכון, אם כי אזור תפוצתן משתרע על פני כל אירופה, החל מנורווגיה בצפון, רוסיה ואיראן, ועד לצפון אפריקה.
דבורנית היא סוג צעיר יחסית מבחינה אבולוציונית, ולכן הפרדת המינים אינה מושלמת.
למעשה, הסוג מתאפיין בריבוי מינים בעלי צבעים שונים, תת-מינים ובני כלאיים.
כיום אין שיטת מיון אחידה המקובלת על כל החוקרים.
בעוד שאחדים מגבילים את מספר המינים לכ־20, אחרים מונים יותר ממאתיים מינים שונים.
לפי הגישה השנייה, המינים שבטבלה הם למעשה קבוצות של מינים בעלי תכונות משותפות.
בישראל הסוג מיוצג על ידי שמונה מינים, כולם מוגנים על פי חוק.
יש המגדירים מין נוסף, דבורנית צהובת-שוליים, הנחשב על ידי אחרים כואריאנט של המין דבורנית דינסמור.
האבקה של דבורניות מתבצעת בעזרת חרקים מאביקים, בעיקר דבורים.
לפרחים מראה דומה לנקבת דבורה (ומכאן השם דבורנית), והם מפיצים פרומונים אשר מושכים את הזכרים אליהם.
הזכרים שהולכו שולל והגיעו אל הפרח מנסים לבצע הזדווגות, ובזמן זה האבקה נדבקת לגופם וכך מועברת בין פרחים שונים.
מינים שונים של דבורנית מושכים אליהם בדרך כלל מינים שונים של מאביקים על ידי הפצת פרומונים המתאימים לאותו מין בדיוק, וכך תהליך ההאבקה הוא מדויק וחסכוני יותר.
עם זאת, קיימת אפשרות של הכלאה, שכן מינים אחדים של דבורנית מושכים יותר ממין אחד של מאביקים, ותיתכנה חפיפות.
דבורת הדבש או דבורת הדבש האירופית (שם מדעי: Apis mellifera) היא מין של דבורה אאוסוציאלית, החיה בתוך ארגון חברתי משוכלל.
מין זה שייך לסוג דבורת הדבש.
אוכלוסיות רבות של דבורת הדבש בויתו.
למין דבורים זה חשיבות חקלאית וכלכלית אדירה כמאביק החשוב ביותר עבור גידולים חקלאיים וכן כיצרן דבש ומגוון מוצרי מכוורת נוספים.
מבחינים במספר תת-מינים במין דבורת הדבש.
הדבורה הקרניולית הכהה (A.mellifera var.
דבורה קטלנית – זן מוכלא שהתפרא
באזור ארץ ישראל הייתה נפוצה בעבר הדבורה הארצישראלית האפורה, המכונה גם "דבורה סורית" (A.
תת-מין זה נכחד מישראל אך עודנו קיים בירדן.
גוף הדבורה מחולק לשלושה חלקים: ראש, חזה ובטן.
בראש ישנם זוג מחושים, זוג עיניים ועוד שלוש עיניות, פה עם שתי לסתות, המשמשות ליניקת צוף ולנשיכה.
הדבורים הפועלות, שהן רוב הדבורים, הן נקבות מנוונות.
בבטן הדבורה הפועלת יש בלוטות דונג והדונג המופרש ממנה נקרש על גופה של הדבורה בצורה של קשקשים.
על הרגליים יש לדבורה שערות הנקראות מברשת, והן משמשות לאיסוף אבקת הפרחים.
את האבקה הדבורה נושאת אל הכוורת בכיס מיוחד הנמצא בבסיס הרגלים האחוריות שלה, הכיס נקרא טנא או סל אבקה.
בקצה הבטן יש לדבורה עוקץ משונן דמוי ראש חץ, וכאשר היא נועצת אותו בעור גמיש כמו עור האדם, היא אינה יכולה לשלוף אותו, דבר המביא למותה של הדבורה העוקצת.
בבסיס העוקץ יש גם שלפוחית ארס.
בניגוד לעוקץ של הדבורים הפועלות, העוקץ של הדבורה המלכה הוא חלק, ולכן היא יכולה לעקוץ מספר רב של פעמים.
לזכר הדבורה אין עוקץ בכלל ואין טנא לאיסוף אבקת פרחים.
דבורת הדבש היא יצור המתקיים בחברתיות מלאה בכוורת.
מושבות דבורי דבש מונות עשרות אלפי עד מאות אלפי פרטים.
בכל מושבה יש לרוב מלכה אחת אשר לה גוף גדול יחסית לשאר הפרטים (עד 20 מ"מ).
בבטנה של המלכה שחלה גדולה ומפותחת, בה נאגרים תאי הזרע.
המלכה היא הנקבה היחידה במושבה בעלת יכולת הטלת ביצים מופרות (דיפלואידיות – בעלות "סט" מלא של גנים) והעמדת צאצאים משני הזוויגים (זכרים ונקבות).
המלכה היא לרוב האם של הפרטים האחרים במושבה.
בדרך כלל רק המלכה מטילה ביצים, אך במקרה שהמלכה מתה או אבדה, יכולות גם הפועלות להטיל ביצים בלתי מופרות (הפלואידיות – בעלות חצי "סט" של גנים), מהן יבקעו זכרים בלבד.
כלומר, הדבורה נחשבת לאורגניזם הפלודיפלואיד.
הזדווגות חד פעמית בצעירותה של המלכה מספיקה לכל חייה, אך מעריכים כי המלכה מזדווגת במשך חייה יותר מפעם אחת.
אורך חייה של המלכה, מגיע ל-5 שנים.
מרבית הפרטים במושבה הן נקבות "פועלות" והן אלה שמבצעות את כל עבודות איסוף המזון, טיפול בוולדות, שמירה ותחזוקה בכוורת.
שחלתן של הפועלות קטנה, ובה רק 2–12 שחליות (לעומת כ-180 למלכה) והיא, כאמור אינה יכולה להיות מופרית.
אורך חייה של הפועלת מושפע מכמות העבודה שהיא מבצעת, ונע בין 33 יום בקיץ, עד ל-8 חודשים בחורף.
תפקיד הפועלות מתחלק, בהתאם לגילן, ובהתאם לצרכיה של הכוורת.ב-3 הימים הראשונים לבקיעתה של הדבורה, היא עוסקת בניקוי התאים, והכנתם לקבלת ביצים או מזון.בימים 3–6, מאכילה הפועלת את הזחלים הבוגרים באבקת פרחים מעורבת בדבש.בימים 6–11, מאכילה הדבורה את הזחלים הצעירים, במזון פועלות או מזון מלכות.
מזונות אלו מופרשים מבלוטות הרוק של הדבורה, ומכילים חלבונים וויטמינים שונים.בימים 11–21, עוסקת הדבורה בבניית חלות ובאחסון המזון.בימים הבאים, יוצאת הדבורה מחוץ לכוורת, ומביאה אבקת פרחים וצוף.
הזכרים מונים בין כמה עשרות לכמה מאות פרטים, תלוי בעונת השנה, ואורך חייהם כחודשיים.
אורכם של הזכרים כ-18 מ"מ, עיניהם גדולות ונוגעות אחת בשנייה מעל הראש, והם מגושמים מאוד.
הזכרים אינם נוטלים חלק במשימות המושבה והם מופקדים על הפרית המלכה בלבד.
הדבורים ניזונות מדבש ואבקת פרחים.
את אבקת הפרחים אוספות הדבורים ברגליהן, מביאות אותה לקן, ומאחסנות אותה בתאים, סביב תאי הוולד.
הדבש מיוצר מצוף, העובר שינויים על ידי אנזימים בזפק של הדבורה.
לאחר שהוא מובא לקן ומוכנס לתאים, נעשה הדבש סמיך יותר עקב אידוי המים שבצוף.
הדבורים חיות ופועלות בקן משך כל השנה.
הטמפרטורה האידיאלית לפעילותן של הדבורים היא 35 מעלות צלזיוס, וכדי לשמור על טמפרטורה זו, הן מחממות את הקן בחורף על ידי פעילות שרירים והתקבצות לאשכול קטן במרכז הקן, ומקררות אותו בקיץ על ידי אידוי טיפות מים שהן תולות בקן למטרה זו, וניפנוף כנפיים רצוף.
המלכה מזדווגת פעם אחת בחייה, בעת "מעוף הכלולות" כאשר הזכר והנקבה מעופפים באוויר.
במהלך פליטת הזרע של הזכר, איבר הרבייה שלו נקרע, וחלק ממנו נשאר בפתח איבר הרבייה של המלכה.
תהליך זה אף מפיק קול שניתן לשמוע אותו באוזן אנושית.
לאחר מכן, הזכר מת והמלכה יכולה להזדווג עם זכרים נוספים במהלך אותו מחול – כ-12 זכרים בממוצע.
ה"פקק" שהזכר משאיר בפתח הרבייה של המלכה, שכולל חלק מאיבר הרבייה שלו וחומר רירי, מוסר בקלות ואינו מונע מהמלכה להזדווג עם זכרים אחרים, וייתכן שאף עוזר לזכרים אחרים לאתר את הנקבה.
החוקרים מעריכים של"פקק" זה חשיבות במניעת דליפה של נוזל הזרע בכיוון ההפוך.
תאי הזרע הרבים נאגרים בשלפוחית הזרע (ספרמטקה), הנמצאת בין הנרתיק לשחלות, ומשמשים את המלכה במשך כל חייה.
המלכה מסוגלת להביא עד למיליון צאצאים במשך שנות חייה (2–4 שנים), תוך כדי שימוש בזרע שאגרה באותו מחול כלולות.
כאשר תאי הזרע בגופה נגמרים, היא מתחילה להטיל ביצים לא מופרות שמהן בוקעים זכרים, ואז הורגות אותה הפועלות ומתחילות בגידול מלכה חדשה.
המלכה מטילה כל ביצה לתוך תא נפרד בכוורת (תאי הטלה).
מהביצים המופרות, שמהוות את הרוב, בוקעות הנקבות הפועלות שהן עקרות.
המלכות נוצרות גם הן מאותן הביצים, אלא שהן הוטלו לתאים מיוחדים – מלכונים הנבנים בשולי החלה, והוולדות שבהן מתמיינים באופן שונה בזכות האכלתם במזון המלכות – מזון עשיר בחלבונים, המכיל בין היתר הורמונים שונים.
הנקבה אשר נבחרה על ידי הדבורים להיות מלכה מקבלת תזונה פי שלושים מן האחרות; כך היא גדלה יותר ומסוגלת להטיל ביצים – עד אלפיים ביממה.
את הביצים הבלתי מופרות שמהן בוקעים הזכרים, מטילה המלכה לתוך תאים רחבים יותר מתאי הפועלות, אך רק אם יש צורך בהם.
זוהי למעשה רביית בתולים – פרתנוגנזה, המאפיינת חרקים רבים.
ישנם בערך פי אלף זכרים מאשר מלכות חדשות בכל עונת רבייה.
לעומת זאת בתא זכרי פישוק רגלי המלכה אינו מפעיל דחף עצבי להפעלת שאיבת הזרע, וכך מוטלת ביצה לא מופרית.
דבורה מתפתחת בארבעה שלבים – גלגול מלא: ביצה ממנה בוקע זחל, ההופך לגולם, וממנו בוקעת דבורה בוגרת.
הגלגול המלא לוקח כ-21 יום אצל הפועלות, 16 יום אצל המלכה, ו-24 יום אצל הזכר.
הדבורים בונות כוורת העשויה דונג דבורים ובנויה מאלפי תאים בצורת משושה.
המבנה מכונה גם "חלת דבש", ואותו בונות הדבורים ממעמד הפועלות.
הדבורים מחלקות את התאים לתאים המיוחדים לדבש ולתאים להטלת ביצים וגידול הזחלים.
בטבע משתכנות הדבורים בגזעי עצים, מתחת לגגות בתים, ובכל מקום שבו מצאו מחסה מאיתני הטבע ומבעלי חיים החומדים את הדבש.
בחלת דבש טבעית התאים המשושים הם בגדלים שונים.
בדבוראות בת ימינו, כוורת דבורים היא תיבה מעץ שבתוכה מגדל הדבוראי מושבה של דבורים.
הדבורים מצויות בכוורת על מסגרות של חלות, שבסיסן הוא תבנית שעוונית, שבה הוטבעו בסיסי התאים השווים בגודלם.
הדבורים בונות על הבסיס את התא.
התא ייבנה על ידי הפועלות מדונג שהופרש מגופן ויכיל בהמשך ביציות, אבקת פרחים, צוף או דבש.
הדבש נאגר בתאים מיוחדים כך שבתהליך רדיית דבש ניתן להוציא מהתאים את הדבש ולשמור על החלות הבנויות לשימוש חוזר.
מנגנון ההתמודדות עם תנאי קור בקרב דבורת הדבש בא לידי ביטוי ביכולתה ליצור כוורת בחללי עצים אשר מבודדים תרמית ובכך שומרים על טמפרטורה נוחה בפנים הכוורת.
מנגנון נוסף להתמודדות עם תנאי קור הוא ייצור חום אנדותרמי (ייצור חום עצמי) בחלל הקינון כתוצאה מהצטופפותן של כלל הפועלות בכוורת ותזוזה מתמדת (רעידות) היוצרת חיכוך ומעלה את הטמפרטורה בפנים הכוורת.
הכוורת יכולה להגיע לטמפרטורה של כ-27 מעלות צלזיוס במרכזה ולטמפרטורה של כ־7 מעלות צלזיוס בקצוות הכוורת.
דבורת הדבש אינה יכולה לעוף בטמפרטורה נמוכה מ-10 מעלות צלזיוס.
התנחלות (Swarming) הוא התהליך הטבעי באמצעותו מושבת דבורים מתרבה.
במהלך ההתנחלות מפוצלת המושבה לשתי מושבות נפרדות, האחת עוזבת עם המלכה הנוכחית ויוצרת נחיל, ואילו השנייה נשארת ותהיה לה מלכה חדשה.
באביב, בעת שהצפיפות בכורת גדלה, מתחילות הדבורים לבנות מלכונים – תאים גדולים יותר מהרגילים, שפתחם כלפי מטה, הבנויים בדרך כלל בשולי החלה.
המלכה מטילה בהם ביצים, והזחלים הבוקעים מהן לאחר 3 ימים, מואכלות במזון מלכות.
מכיוון שלא יגורו שתי מלכות בקן אחד, עוזבת המלכה הבוגרת את הקן עם הפועלות הבוגרות, מעט לפני בקיע המלכונים, ויוצרת נחיל, העף בענן צפוף שאורכו כ-10 מטרים.
הנחיל יושב על ענף של עץ בסמוך לקן, מלוכד לאשכול.
בשלב זה, הדבורים לא עוקצות בדרך כלל.
מהנחיל נשלחות דבורים "גששות" המחפשות מקום חדש, המתאים לשמש להן לקן, בו הן בונות להן במהירות חלות חדשות.
לרוב, הנחיל יישאר במקומו הזמני בין שעות ספורות ליומיים בטרם יעבור למושבת קבע.
בקן הישן, המלכה הראשונה שבוקעת מהמלכון, עוקצת את המלכות שעוד לא בקעו, בעודן במלכונים.
לאחר כעשרה ימים מוכנה המלכה למעוף הכלולות.
המלכה יוצאת מן הכוורת ביום חם, ואחריה יוצאים כל הזכרים, המתאספים עוד לפני כן במקבצים.
אחד הזכרים, המצליח להשיג את המלכה, מחדיר לגופה כיס של תאי זרע (ספרמטוזואון), ומת מיד אחר כך.
המלכה חוזרת לקן מספר דקות אחרי ההזדווגות, ועמה חוזרים הזכרים.
מלכה שלא הופרתה במעוף הראשון, יכולה לצאת למעופים נוספים, אך מלכה שלא הופרתה עד כשבועיים לאחר בקיעתה, לא תופרה עוד, ותטיל ביצים זכריות (הפלואידיות) בלבד, ואז יהרגו אותה הפועלות ויתחילו לגדל מלכה חדשה.
לאחר הצלחת ההזדווגות, הזכרים מורחקים מהקן.
דבוראי המבחין בפגרי זכרים בפתח הכוורת יודע כי הזיווג של המלכה החדשה הצליח.
כמות הביצים שמטילה המלכה משתנה בהתאם לתנאי הסביבה.
באביב, בשיא עונת ההטלה, יכולה המלכה להטיל כ-2,500 ביצים ביממה (יותר ממשקל גופה).
הדבורים מתקשרות בעיקר על ידי פרומונים.
המלכה מפרישה פרומונים מיוחדים המודיעים לפועלות שיש לאסוף מזון.
אם המלכה מתה או אובדת, חשות הדבורים בחסרונו של הפרומון, ומתחילות מיד בהגדלת תאים עם זחלים צעירים, והאכלתם במזון מלכות כדי שיהפכו למלכות.
פרומונים אחרים נמצאים בארס הדבורים.
כשדבורה עוקצת, חשות הדבורים בריח של הפרומון הזה, יודעות שישנה סכנה, ובאות לעזור בהגנה.
דרך תקשורת אחרת, היא על ידי ריקוד אופייני, שאותו פענח לראשונה האתולוג היהודי אוסטרי קרל פון פריש.
דבורה המוצאת מקור מזון, מגיעה לקן, ורוקדת על החלה ריקוד המודיע לדבורים אחרות על מיקומו וכמותו של המזון.
הדבורה רוקדת בצורת הסיפרה 8, כשהזווית בין הקו האמצעי של הריקוד לבין האנך, היא הזווית בין הקו מזון-כוורת לקו שמש-כוורת.
מהירות הריקוד מלמדת על מרחקו של המזון מהקן, ומשך הריקוד, מלמד על עושרו של מקור המזון.
מחול הדבורה נחשב לאחד הפלאים שבעולם החרקים, שכן הוא מהווה צורה מפותחת מאוד של תקשורת.
דבורת הדבש הפועלת משתמשת בעוקץ לצורכי הגנה והתקפה.
אצל מלכת הדבורים העוקץ הוא צינור ההטלה.
הארס הוא פפטיד ציטוטוקסי קצר באורך של 26 חומצות אמינו.
הוא פעיל מאוד והורג מיד זבובים וחרקים קטנים.
גם על בעלי חוליות השפעתו של הארס חזקה.
העוקץ של הדבורה נמצא בקצה הבטן, ובנוי משלושה חלקים:
נדן הוא החוד הדוקר בעת העקיצה.
לנדן צמודות שתי מחטים משוננות העוזרות לחדירתו.
כיוון שיני המחטים הוא כלפי הגוף הנעקץ.
בית הקיבול לארס מחובר לעוקץ.
הוא מתמלא על ידי בלוטה חומצית.
בשעת העקיצה מתערבבות ההפרשות של שתי הבלוטות ונוצר הארס.
הרכבו העיקרי הוא חומצת נמלים.
הדבורה יכולה לעקוץ דבורים אחרות וגם חרקים אחרים מבלי שהיא תיפגע.
בעקיצת בעלי חוליות דבורת הדבש אינה יכולה למשוך את העוקץ המשונן חזרה מגוף בעל החיים.
כאשר היא מנסה לעשות כן, העוקץ נשאר תקוע בתוך הגוף הנעקץ, נקרע מגוף הדבורה ויחד עמו חלק מן האיברים הפנימיים.
הדבורה מתה כעבור מספר דקות.
כאשר הנדן נקרע, הארס המחובר לו נשאר בגוף הנעקץ אך יש מיני דבורי דבש אשר בעת עקיצתן ולאחר העקיצה אינן מתות אך מינים אלו פחות נפוצים בארץ ישראל.
כאשר הדבורה עוקצת, דבורים אחרות חשות בריח של הארס והוא מזרז אותן להמשיך לעקוץ במקום העקיצה הקודם או בסביבתו.
השפעת עקיצת הדבורה על האדם
תופעות אפשריות בעקבות עקיצת דבורה: כאב, נפיחות וגרד במקום העקיצה; תגובה אלרגית ברמות שונות המתבטאת בחום, אודם בעור או הופעת בהרות אדומות, צמרמורת בעקבות החום, הכבדת הנשימה, עילפון.
מכיוון שדבורים הן המאביק העיקרי של צמחי בר רבים, הצלחתם הרבייתית של הפרחים צפויה להיות מושפעת מפעילות של דבורת הדבש כמו גם דבורים אחרות.
במרבית המקרים במעוף איסוף צוף ואבקה הדבורה מבקרת מין אחד של צמח.
נאמנות זו של דבורת הדבש למקור מזון זמין גורמת לכך שעיקר העברת האבקה היא במידה רבה קונספציפית כלומר בין פרחים של צמחים בני אותו המין ולא בין מינים זרים, תכונה המועילה לצמחים המבוקרים אך גורמת לכך שמגוון מיני הפרחים המבוקרים נמוך יחסית.
בעייתיות בהאבקה על ידי דבורת הדבש נובעת מכך שאחוז גבוה של גרגרי אבקה הנאסף על ידי דבורי הדבש מובא לכוורת, ויוצא מסל האבקה ולכן קטן מספר גרגרי האבקה המועבר מצמח לצמח במסגרת אותו המין.
בדומה לדבורים גדולות, גם דבורי דבש נוהגות לשדוד צוף מפרחים שהגישה אליהם קשה ללא ביצוע האבקה.
הסיבה לכך היא שבין הצמחים קיים מגוון רחב של פרחים בגדלים שונים בעוד שדבורת הדבש בעלת גודל בינוני.
לכן קורה שהיא מבקרת בפרחים מבלי להפעיל את מנגנון ההאבקה, אבל תוך הרחקת המאביקים הטבעיים.
בסתיו 2007 התגלה כי כ-40 מיליארד דבורים ברחבי העולם נעלמו מכוורותיהן מבלי להשאיר עקבות.
בארצות הברית ננטשו 65% מהכוורות.
באפריל 2007 דווח כי דבר דומה התרחש גם בגרמניה, שווייץ, פורטוגל, איטליה וספרד.
קיימות תאוריות רבות המציעות הסברים אפשריים לתופעה; ההסברים הנפוצים כוללים בדרך כלל השפעות של חומרי הדברה, פתוגנים שונים (וירוסים, פטריות ואקריות), או שילובים שונים של הנ"ל.
לדעת מדענים רבים העלמות הדבורים עלולה לגרום לירידה חדה ביבולים, היות שדבורים מספקות שירותי האבקה לצמחים רבים.
מה שיגרום לפגיעה כלכלית קשה בחקלאים, ולמחסור כלל עולמי של סוגי מזונות שונים המיוצרים מפירות וירקות.
תופעה זו הביאה למחקר מואץ של הדבורה במעבדות רבות ברחבי העולם אשר הביא לגילויים רבים בתחום, אולם עדיין לא ניתן לתופעה הסבר מנגנוני הזוכה להסכמה רחבה.
בעקבות ההבחנה של התמעטות אוכלוסיית הדבורים, החלו לקום יוזמות להגנה על אוכלוסייתן.
בדצמבר 2019 התחילו לממן פרויקט שנקרא BeeCSI.
ההשראה לשם לקוחה מסדרות הפשע האמריקאיות בזיכיון המדיה Crime Scene Investigation או בקיצור, CSI.
הפרויקט הוא תוצאה של שיתוף פעולה בין 22 מעבדות בקנדה שמטרתו לאבחן את בעיות הבריאות של דבורי הדבש כדי למנוע את התופעה מבעוד מועד.
במסגרת הפרויקט, עובדי המעבדה יחשפו את הדבורים לגורמי לחץ מגוונים שאותרו במחקרים קודמים, כדוגמת חומרי הדברה, נגיפים ופטריות שונות.
החשיפה לגורמים תתבצע בתנאי מעבדה תוך בחינת ההשפעות על הדבורים בזמן אמת, כדי שהמדענים יוכלו לבודד את המשתנים שמשפיעים על תמותת הדבורים בצורה מדויקת.
יש לזכור שבטבע המשתנים הללו מופיעים בערבוב ולא ניתן להוציא מהם מסקנה אחת.
ייחודיות הפרויקט היא בכך שבניגוד למחקרים שנעשו בנושא ומצאו אי אילו גורמי לחץ שונים שאותרו בדבורים מתות, הפרויקט יפעל בזמן שהכוורת עוד קיימת והתוצאות ישמשו להצלתה לפני שהיא מתמוטטת.
דבוראים בקנדה שחושדים שהדבורים שלהם מתחילות לחלות, יוכלו לשלוח למעבדה דבורים בודדות לבדיקה, ולאחר שיקבלו את התוצאות יוכלו לשנות את תנאי הסביבה כדי למנוע את התמוטטות הכוורת שלהם מבעוד מועד.
הפרויקט ממומן על ידי גופים ממשלתיים וסביבתיים בסכומים שמוערכים ב-10 מיליון דולר קנדי, ועתיד להמשיך לקבל כספים עד שנת 2023. אם יעילותו תוכח, הוא יורחב גם לשאר העולם ובתקווה יצליח להציל את כוורות דבורי הדבש.
בישראל פועלת מאז שנת 2014 עמותת "מגן דבורים אדום" אשר הוקמה בעקבות תופעת הפרעת התמוטטות המושבה.
העמותה שמה לה למטרה להציל נחילים שהשתכנו בקרבת בני אדם, במקום להדביר אותם.
מתנדבי העמותה מקבלים מעל אלף קריאות בשנה ודואגים להעביר נחילי דבורים למקומות בטוחים.
אצל דבורים הדמיון הגנטי בין בנות אותה כוורת גבוה בהרבה מזה שבפרטים שבחברות אחרות.
לזכר הדבורה אין אב, וההפלואידיות של זכר הדבורה גורמת לכך שהמטען התורשתי ממנו לצאצאיותיו זהה לחלוטין.
אצל יונקים, לזכר יש כרומוזום Y אחד וכרומוזום X אחד ואילו לנקבה יש שני כרומוזומי X.
כרומוזום ה-Y קטן בהרבה מה-X ומכיל פחות גנים.
אצל מרבית החרקים לנקבה יש שני כרומוזומי X ולזכר X אחד אך לא כרומוזום Y.
שיטה זו נקראת X ואפס.
אצל דבורים ממין נקבה כלל המטען הגנטי מסודר בשישה עשר זוגות כרומוזומים ואצל הזכר יש שישה עשר כרומוזומים בודדים.
הזכר בדבורים הוא הפלואידי והנקבה היא דיפלואידית.
בישראל קיימות אוכלוסיות רבות מאוד של דבורי דבש, כמעט כולן מבויתות; כ-90,000 כוורות תרבותיות מפוזרות ברחבי המדינה.
למכוורות בישראל חשיבות רבה וערך כלכלי רב עבור גידולים חקלאיים רבים הזקוקים להאבקת דבורים, כאשר הדרישה הגדולה ביותר לכוורות היא בגידולי אבוקדו, תפוח, חמניות ואבטיח.
משקי הכוורות המבויתות בישראל מאוגדים תחת מועצת הדבש וארגון מגדלי הדבורים, המתאמים בין החקלאים את פריסת הכוורות בזמן ובמרחב לצורך האבקת הגידולים השונים וייצור הדבש.
דבורת הדבש נפוצה באופן טבעי באזור הלבנט, הכולל את ישראל.
syriaca היה אגרסיבי יחסית וממהר לעקוץ ולכן פחות נוח לביות.
בשל אופיו האגרסיבי, יובא לישראל התת-מין האיטלקי, שהוא נוח יותר לביות.
בגידול דבורים מסחרי משתמשים רק בתת-מין הזה, שבשל עדינותו הוא פגיע יותר לתקיפות של צרעות מזרחיות בחודשי הקיץ, וכוורות רבות אובדות בדרך זו.
השימוש הגובר בכוורות מבויתות של דבורי דבש מתת-מין שאינו מקומי השפיע על שכיחותם ותפוצתם של הטקסונים המקומיים של הדבורים בישראל.
אוכלוסיות טבעיות של דבורי דבש היו נפוצות בישראל בעבר, אולם רובן הוכחדו על ידי מחלות וטפילים שהועברו אליהן מהדבורים המיובאות.
syriaca של דבורת הדבש הוכחד לחלוטין מישראל בעקבות הגעתו לארץ ב-1984 של הטפיל אקרית הוורואה (Varroa destructor).
ניתן עדיין לגלות מדי פעם בישראל התנחלויות טבעיות של דבורי דבש מחוץ לכוורות מבויתות.
מושבות אלה הן פליטות תרבות של אוכלוסיות הדבורים המיובאות המשמשות בחקלאות, ואינן מהתת-מין הסורי.
בנוסף לפגיעה בתת-מין המקומי של דבורת הדבש, ישנן עדויות לכך שקיימת תחרות על משאבים בין דבורי דבש לבין מינים אחרים של דבורים הנפוצים באופן טבעי בישראל.
כוורות המשמשות לייצור דבש מוצבות בכל רחבי המדינה, למעט בשמורות טבע.
אך גם בחלק גדול משטחי שמורות הטבע, שחלקן קטנות מאוד (בעיקר במרכז הארץ), ישנה פעילות גבוהה של דבורי דבש שמגיעות מכוורות המוצבות מחוץ לשמורות.
כמו כן החלו אף בנטיעה מאסיבית של עצים מייצרי צוף ברחבי המדינה, במטרה להגדיל עוד יותר את אוכלוסיותיהן של דבורי הדבש.
לכמויות הגדולות של דבורי הדבש המשחרות בשטחים הפתוחים בישראל עלולה להיות השפעה שלילית על אוכלוסיות הדבורים המקומיות, המתבטאת בדחיקה של מינים מקומיים מסוימים, פגיעה באוכלוסיותיהם, ואולי אף הכחדתם.
במחקר שנערך בשנת 2017 נמצא שחומרי הדברה הנמצאים בשימוש בישראל גורמים לנזק בריאותי לדבורה אשר עלול לפגוע ביכולתה לאסוף צוף ולזמזם.
דבורנית שחומה (שם מדעי: Ophrys fleischmannii) היא גאופיט בעל פקעת ממשפחת הסחלביים.
ככל הדבורניות היא בעלת חמשת עלי עטיף עליונים אשר במקרה זה צבעם ירקרק, ועלה נוסף תחתון צבעוני ובולט הנקרא שפית, אשר במקרה זה ציורו פשוט יחסית וצבעו חום.
בארץ ישראל - הדבורנית השחומה היא הראשונה לפרוח מבין הדבורניות.
היא פורחת כבר בחודש דצמבר ועד לחודש מרץ באזור ההר בחבל הים תיכוני.
fuciflora או Ophrys holoserica) היא גאופיט בעל פקעת ממשפחת הסחלביים, מהיפים והמרשימים בסוג דבורנית.
השפית פרושה ועלי העטיף ורודים.
הפרחים גדולים למדי וגבעול התפרחת גבוה (עד לגובה של כ-80 ס"מ).
פורחת בארץ ישראל בכל האזורים ההרריים בחבל הים תיכוני: חרמון, הגולן, הגליל, הכרמל השומרון והרי יהודה.
בישראל זהו הטקסון המאחר ביותר לפרוח בסוג דבורנית.
ברוב האזורים מסוף אפריל לסוף מאי.
באזורים נמוכים כגון הכרמל הפריחה עשויה להתחיל מוקדם יותר.
דבורנית גדולה יוצרת בני כלאיים עם מינים אחרים מהסוג דבורנית.
בארץ תועדו בני כלאיים עם דבורנית נאה ועם דבורנית הדבורה.
אתרים מומלצים בארץ: שמורת המסרק ליד בית מאיר, שמורת הר מירון, פארק הכרמל.
דבורנית דינסמור (שם מדעי: Ophrys umbilicata) היא גאופיט בעל פקעת ממשפחת הסחלביים.
מופיעה בכל החבל הים תיכוני (כל אזור ההר, שפלת יהודה ומישור החוף).
תפוצתה מגיעה עד ל הצפוני וספר המדבר בהרי יהודה.
הצמח נקרא בעבר על שמו של הבוטנאי האמריקאי ג'ון אדוארד דינסמור, שחי ופעל בירושלים החל ב-1903, וחקר את צמחיית ארץ ישראל במשך עשרות שנים.
השפית קטנה יחסית (כ-1 ס"מ) ושוליה מקופלים פנימה.
עלי העטיף עשויים להופיע בצבעים שונים אך לרוב בצבעים שבין ירוק ולבן.
הפרח דומה במיוחד לדבורה בממדים, בצבעים ובצורה.
זמן הפריחה משתנה מאוד באזורים השונים.
בהרי יהודה עשויה הפריחה להתחיל בדצמבר.
ברוב האזורים שיא הפריחה הוא בפברואר-אפריל.
בגליל העליון הפריחה נמשכת עד תחילת מאי.
דבורנית דינסמור יוצרת בני כלאיים עם מינים אחרים מהסוג דבורנית.
בארץ תועדו בני כלאיים עם דבורנית צהובה, דבורנית הדבורה ודבורנית נאה.
אתרים מומלצים בארץ: שמורת בתרונות בארי בנגב המערבי, שמורת נחל פולג בשרון, פארק הכרמל, יער בן שמן.
ואריאנט של המין, המכונה דבורנית צהובת-שוליים, מוגדר על ידי חוקרים מסוימים בתור מין נפרד.
דבורנית הדבורה (שם מדעי: Ophrys apifera) גאופיט בעל פקעת ממשפחת הסחלביים.
אחת הדבורניות היפות והנדירות בארץ.
מופיעה בחבל הים־תיכוני (באזור ההר והשפלה).
ברוב אתרי הפריחה היא מופיעה בפרטים בודדים.
דבורנית הדבורה היא "מין מיישב" המאכלס במהירות בתי גידול חדשים המאופיינים בתחרות נמוכה.
כך לדוגמה ניתן למוצאה בבריכות דגים נטושות ועל פסולת מחצבות.
עיקר ההאבקה במין זה היא עצמית - טלטול קל ביותר של הפרח גורם לנפילת האבקנים על הצלקת ולהפריה.
עם זאת, קיימת גם מעט האבקה זרה, על ידי זכרים של דבורה ממין ספציפי, אותה הפרח מחקה.
השפית גדולה יחסית ושוליה מקופלים פנימה.
בקצה השפית שן קטנה הפונה למטה.
עלי העטיף ורודים-סגולים ומהווים סימן חשוב לזיהוי.
דבורנית הדבורה היא אחד המינים המוכרים בסוג דבורנית.
משרעת התפוצה העולמית רחבה יחסית וכוללת את המזרח התיכון ורוב מדינות אירופה כולל מדינות צפוניות והאיים הבריטיים.
אתרי פריחה מומלצים בארץ: שמורת הסחלבים בחורשת טל, מחצבת נשר בכרמל, הר מירון, רמות מנשה.
דבורנית כחלחלה (שם מדעי: Ophrys fusca subsp.
iricolor) היא גאופיט בעל פקעת ממשפחת הסחלביים.
מופיעה בחבל הים תיכוני (באזור ההר והשפלה).
מופיעה במעט אתרים ולרוב בפרטים בודדים.
צומחת על אדמת חוואר באזורים מוארים.
לעיתים קרובות ניתן למוצאה בסמיכות לדבורנית שחומה המאכלסת בתי גידול דומים.
אתרי פריחה מומלצים בישראל: שמורת הסחלבים ליד קיבוץ מנרה בהרי נפתלי, שמורת הר מירון בגליל העליון, אזור מזבלת עוספייה בכרמל.
זמן הפריחה בארץ ישראל: פברואר-מרץ.
מראה השפית מזכיר דבורנית שחומה ואף לה שירטוט דמוי האות W במרכזה, אך דבורנית כחלחלה מרשימה הרבה יותר: השפית גדולה יותר (אורכה כ-2.5 ס"מ) וגוון כחול כהה שולט בה.
יש הרואים בה דמות של אישה המנערת שטיח בגווני חום-כחול.
גבעול התפרחת מכיל מעט פרחים (לרוב לא יותר מ-5) ומתנשא עד לגובה של כ-40 ס"מ.
הדבורים (שם מדעי: Apiformes או Anthophila) הן קבוצה מונופילטית של חרקים מעופפים, השייכת לעל-המשפחה Apoidea שבסדרת הדבוראים.
הדבורים התפתחו מקרובותיהן הצרעות; בניגוד לאבותיהן הקדמוניים שצדו טרף עבור זחליהם, הדבורים ניזונות מצוף ואבקת פרחים בלבד בכל שלבי חייהן.
התלות של הדבורים במשאבי מזון אלו, שמקורם בעיקר בפרחים, יוצרת מערכת מורכבת של יחסי גומלין בין דבורים לצמחים.
הדבורים נחשבות לווקטור הגדול, המפותח והחשוב ביותר של האבקה ביוטית; למינים רבים של דבורים יש ערך רב עבור החקלאות, הנאמד לעיתים בסכומי עתק.
קיימים כ-20,000 מינים של דבורים, והן נפוצות בכל היבשות למעט אנטארקטיקה.
בישראל קיימים למעלה מאלף מינים של דבורים, שחלק גדול מהם ככל הנראה עדיין לא תואר למדע.
רוב המינים הם של דבורים יחידאיות; בין המינים החברתיים בולטים דבורת הדבש ובומבוס האדמה.
באמזונס חיים מאות מינים של דבורים חסרות עוקץ.
מבדילים בין שלושה סוגים עיקריים של אורח חיים בדבורים:
דבורים יחידאיות – במינים יחידאיים, כל נקבה בונה קן משל עצמה, מאחסנת בו צוף ואבקה שהיא אספה, ומטילה בו את ביציה.
הזחלים מתפתחים ללא עזרה נוספת מהאם, ואין חפיפה דורית בין הבוגרים.
מרבית מיני הדבורים בישראל ובעולם הם יחידאיים.
דבורים חברתיות – במינים חברתיים, כל קן מאוכלס על ידי מספר נקבות, וקיימת חלוקת תפקידים בין דיירות הקן, כאשר חלק (לרוב נקבה אחת, המלכה) מטילות את הביצים ואילו השאר (הפועלות/עמלות) עסוקות באיסוף צוף ואבקה, תחזוקת הקן וטיפול בצאצאים.
הנקבה המטילה ממשיכה לחיות גם כאשר צאצאיה מגיעים לבגרות.
קיים רצף של מצבי ביניים בין אורח חיים יחידאי לבין אורח חיים חברתי מפותח:
דרגות נמוכות של אורח חיים חברתי קיימות במגוון רחב של טקסונים, למשל במינים שונים בסוגים חריצית והליקטית, וכן בדבורי העץ.
במינים אלה, מספר נקבות חולקות יחדיו קן אחד; כל דיירות הקן פוריות מבחינה פיזיולוגית, אך לעיתים רק חלק מהן מטילות ביצים בפועל.
רק בסוף המחזור הרבייתי, כאשר הקן בשיא גודלו, מתפתחות בקן נקבות פוריות שייסדו קִנים חדשים.
המין דבורת הדבש ומינים קרובים לו מייצגים את השלב המפותח ביותר של חברתיות בדבורים.
במינים אלו קיימת חלוקה קבועה ומתמדת בין הנקבות, לקסטות בעלות תפקידים ברורים, כאשר הרבייה נעשית לרוב אך ורק על ידי המלכה, בעוד הפועלות איבדו את היכולת הפיזיולוגית להטיל ביצים מופרות.
זאת עקב העובדה שהרבייה של הדבורים היא הפלודיפלואידית.
דבורים טפיליות – במינים טפיליים, הנקבות אינן בונות קִנים ואינן אוספות אבקה כלל, אלא הן מטילות את ביציהן בקִנים של דבורים ממינים אחרים (הפונדקאים), יחידאיים או חברתיים, כך שהזחלים שלהן מתפתחים על הצוף והאבקה שאספו נקבות הפונדקאים.מבחינים בין שני סוגים של טפיליות בדבורים:
חומסנים (קלֶפּטוֹפרזיטים) – במינים קלפטופרזיטיים, הנקבה מתגנבת אל תוך קִנים של מינים יחידאיים או חברתיים, מטילה בהם את ביציה, ובדרך-כלל עוזבת את הקן.
בכל תא שהוטפל, ביצת הפונדקאי נהרגת על ידי הנקבה המטילה או על ידי הזחל הטפיל שבוקע לפני הפונדקאי.
דבורים קלפטופרזיטיות מכונות גם דבורים קוקיות בשל הדמיון לציפורי הקוקייה באורח החיים הטפילי.
מרבית מיני הדבורים הטפיליות הם קלפטופרזיטיים.
טפילים חברתיים (social parasites) – במינים אלו, הנקבה נכנסת לקן של דבורים חברתיות, הורגת, מגרשת או מדכאת את המלכה הפונדקאית, ונשארת בקן במקומה ומטילה בו את ביציה.
גודל הגוף – למינים שונים גודלי גוף שונים, הנעים ממילימטרים בודדים (למשל בסוגים Nomioides ו-Ceylalictus, ובמין צרטינה ננסית) ועד למספר סנטימטרים (למשל בדבורת-העץ הסגולה), כשהגדולה ביותר היא דבורת וואלאס מאינדונזיה.
לגודל הגוף חשיבות רבה מבחינת הפרחים המבוקרים – ישנם פרחים המואבקים ביעילות רק על ידי דבורים גדולות, ולהפך.
מבנה גפי הפה ואורך הלשון – תכונה המאפיינת משפחות שלמות, ובעלת משמעות אבולוציונית.
במשפחות הקדומות יותר הלשון היא קצרה, ואילו במשפחות המתקדמות יותר (הגזרניתיים והדבוריים) הלשון היא ארוכה.
קיים שוני מהותי במבנה גפי הפה בין קצרי הלשון לארוכי הלשון.
עם זאת, גם בתוך כל קבוצה קיימת שונות משמעותית באורך הלשון בין מינים שונים.
אורך הלשון ומבנה גפי הפה מכתיב במידה רבה את צורות הפרחים עליהם הדבורה מותאמת לשחר באופן יעיל, ועקב כך גם את מבחר צמחי השיחור אותם יעדיף כל מין של דבורה.
באופן כללי, דבורים קצרות-לשון יעדיפו פרחים שטוחים בעלי מבנה צלחתי וצוף ואבקה גלויים (למשל משפחת הסוככיים), בעוד דבורים ארוכות לשון יעדיפו פרחים מוארכים בעלי מבנה צינורי וצוף ואבקה חבויים (למשל משפחת השפתניים).
שעירות הגוף – תכונה חשובה במיוחד להאבקת צמחים.
על-פי רוב דבורים שעירות יותר נחשבות למאביקות טובות יותר.
סוגים שעירים במיוחד הם הבומבוס והמדרונית.
דבורים טפיליות אינן בונות קִנים ואוספות אבקה, ולכן הן על-פי רוב קירחות.
איברי איסוף האבקה – לנקבות של מרבית המינים יש איברים מיוחדים המאפשרים איסוף יעיל של אבקת פרחים אותה צוברת הנקבה בתוך תאי הקן, כמזון לזחלים.
איברי איסוף האבקה הם לרוב בצורת שערות מסועפות, היוצרות שטח פנים גדול וכך כולאות ביניהן מספר רב של גרגרי אבקה.
למרבית הדבורים איברי איסוף אבקה בצורת שערות הממוקמים על הרגליים האחוריות, ולעיתים גם איברים קרובים כגון החזה האחורי.
במשפחת הגזרניתיים, לעומת זאת, שערות איסוף האבקה ממוקמות על צידה התחתון של הבטן.
בסוג מסוונית שבמשפחת הקולטיים, אין כלל שערות איסוף אבקה, והאבקה נבלעת על ידי הנקבה ומוקאת החוצה בקן.
קיומם של איברי איסוף אבקה מאפיין נקבות של מינים הבונים קִנים באופן עצמאי; נקבות של דבורים טפיליות וכן זכרים של דבורים באשר הם, אינם אוספים אבקה ולכן אין להם איברים מיוחדים לאיסוף אבקה, ובאופן כללי גופם על-פי רוב פחות שעיר מאשר גופן של הנקבות העצמאיות.
המחוש מורכב בדרך-כלל מ-13 פרקים אצל זכרים, ו-12 אצל נקבות.
במקרים נדירים לשני הזוויגים יש 12 פרקים במחוש.
עירוק הכנף הקדמית – דגם העירוק של הכנפיים הקדמיות מהווה כלי מורפולוגי חשוב ביותר להבחנה בין קבוצות טקסונומיות שונות (ברמת הסוג ומעלה), ומשחק תפקיד מפתח במגדירי דבורים.
חשוב במיוחד המספר ויחס הגדלים בין התאים התת-שוליים (submarginal cells), וכן גדליהם ומיקומם של התא השולי (marginal cell), שני התאים הדיסקואידליים (medial cells), שני העורקים החוזרים (recurrent veins), והעורק הבזאלי (basal vein).
אסטרטגיית הקינון – לכל קבוצה טקסונומית של דבורים ולעיתים גם לכל מין אסטרטגיית קינון ייחודית משלו.
דרך הקינון הנפוצה ביותר היא חפירת מחילות באדמה או ניצול מחילות קיימות בה.
דרכים אחרות כוללות: קינון במחילות בתוך עצים, בגבעולים חלולים, בתוך קונכיות של חלזונות, בניית קִנים חשופים מבוץ, ועוד.
מינים המשתמשים באסטרטגיות קינון דומות (למשל קינון באדמה) עשויים להיבדל במבנה הקן, למשל אורך המחילה, צורת ההסתעפויות מהמחילה הראשית, מספר התאים בקן יחיד, ועוד.
מינים טפיליים אינן בונים קִנים כלל, אלא מנצלים קִנים של מינים אחרים.
שימוש בחומרים לריפוד הקן – מינים רבים מפרישים מבלוטות מיוחדות חומרים האוטמים את דפנות התאים ולעיתים גם המחילות, ומונעים חדירת מים ולחות, העלולים להרוס את מלאי המזון שבקן.
מינים אחרים אוספים מגוון חומרים חיצוניים למטרה דומה, כגון עלים, שערות צמחיות, ושרף צמחי.
לחם הדבורים – לחם הדבורים הוא תערובת של אבקה וצוף שאותם אוספת הנקבה ומהם ניזון הזחל בקן.
מהרכב לחם הדבורים ניתן ללמוד על העדפות צמחי השיחור של הנקבות – פולילקטיות לעומת אוליגולקטיות, וכדומה.
ישנם מינים בהם לחם הדבורים עשוי ככדור מוצק, ולעומתם מינים בהם התערובת נוזלית לחלוטין.
מינים מסוימים נוהגים לאסוף שמנים מיוחדים המיוצרים על ידי צמחים ספציפיים, ולהוסיף אותם ללחם הדבורים.
בישראל ובארצות רבות עם אופי אקלים דומה, מרבית מיני הדבורים פעילים באביב.
מעבר לכך, קיימים בישראל ובארצות נוספות בעלות מגוון דבורים עשיר, מינים מסוימים של דבורים הפעילים בכל עונה ועונה.
קיימים מינים המקימים דור יחיד בשנה, ולעומתם מינים המקימים שניים, שלושה ואף ארבעה דורות בשנה אחת.
מינים מסוימים, בייחוד מינים חברתיים וכוללניים (גנרליסטיים), כגון דבורת הדבש, פעילים לאורך כל השנה; מינים אחרים פעילים במשך תקופה קצרה בלבד כל שנה, חלקם מינים התלויים במקור מזון ספציפי (פרחים מקבוצה מסוימת) הזמין רק בעונה קצובה.
זכרי הדבורים פעילים על-פי רוב למשך תקופה קצרה יותר מאשר הנקבות.
במינים העונתיים, הזכרים מופיעים בדרך כלל בתחילת העונה, מזדווגים עם הנקבות שזה אך הגיחו מהקִנים שבהם בקעו, ומתים.
במינים המקימים מספר דורות בשנה ובכללם המינים החברתיים, לעיתים רק בחלק מהדורות נוצרים זכרים, לרוב בתחילת עונת הפעילות או בסופה.
יחסי גומלין בין דבורים לצמחים
קבוצות ומינים שונים של דבורים מעדיפים צמחים שונים לאיסוף צוף ואבקה.
ההבדלים החשובים ביותר מבחינת צרכיהן הקיומיים של הדבורים הם בהעדפת מקורות האבקה.
במינים אוליגולקטיים (oligolectic), איסוף האבקה מוגבל לצמחים ממשפחה אחת ולעיתים אפילו סוג אחד בלבד; לעומתם, מינים האוספים אבקה משתי משפחות צמחים או יותר מכונים פולילקטיים (polylectic).
דבורים בעלות נאמנות (flower constancy) גבוהה, כגון דבורת הדבש, נוטות לבקר פרחים ממין אחד בלבד או ממספר מינים דומים במהלך כל גיחה מהקן.
דבורים בעלות נאמנות נמוכה, לעומתן, עשויות להחליף באופן תדיר בין פרחי השיחור, גם במהלך אותה גיחה.
לנאמנות גבוהה ישנו יתרון מבחינת הצמחים המבוקרים, והיא מגבירה את הסיכוי להאבקתם.
מחזור החיים הפשוט ביותר הוא זה של דבורים יחידאיות המקימות דור אחד בשנה.
במינים אלו, עונת הפעילות מתחילה כאשר הבוגרים מגיחים לראשונה מהקן בו בקעו.
בתחילת עונת הפעילות פעילים גם נקבות וגם זכרים, ומטרתם הראשונית היא להזדווג.
נקבה שאינה מופרית מפרישה פרומון מין המושך אליה את הזכרים ממרחק רב.
ישנם מינים בהם ההזדווגות נעשית מיד עם בקיעת הנקבה מקן האם, כאשר הזכרים מריחים את פרומון המין של הנקבה ממרחק וחופרים את דרכם אליה בתוך הקן.
במינים אחרים הזוויגים נפגשים במסלולי השיחור שלהם, בחפשם אחר צוף ואבקה.
זכר אחד עשוי להפרות מספר נקבות, אך ברוב המינים כל נקבה מופרית על ידי זכר אחד בלבד.
הזכרים מתחרים ביניהם על הנקבה, ולעיתים קרובות נקבה אחת מוקפת בזכרים רבים הנאבקים להגיע ראשונים אל הנקבה.