tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קופיקו בעל שיטת ניהול מיוחדת משלו לאהוב על כל התלמידים.
אברום תפוחי (רודי סעדה) - בעלה של שושנה.
מחליף את המזכירה של קופיקו שיוצאת לחופשה.
שושנה תפוחי (טלי אורן) - אשתו של אברום.
מורה מחליפה בבית הספר שקופיקו מנהל ויושבת ראש ועד ההורים.
מנסה כל הזמן מנסה להחליף אותו בתפקיד המנהל ונכשלת כל פעם מחדש.
תמר לזר (עידית נוידרפר) - מורה ומחנכת בבית הספר שקופיקו מנהל.
בתחילת העונה רבה עם שושנה על תפקיד המנהל המחליף.
מר סלחוביץ' (עודד מנשה) - מנהל בית הספר.
בפרק הראשון יוצא לחופשה וממנה את קופיקו להחליפו.
המפקח ברונטהיים (מולי שולמן) - המפקח של בית הספר.
שושנה מנסה לשכנע אותו כל הזמן שקופיקו לא יכול להיות מנהל, והוא בכלל אוהב את שיטת ההנהלה והלימוד של קופיקו.
קופיקו במשטרה היא סדרת טלוויזיה ישראלית לילדים המהווה ספין אוף לסדרה "קופיקו".
הסדרה ששודרה בין ה-1 באוגוסט עד ה-14 באוגוסט 2018 בערוץ ג'וניור.
הסדרה הופקה על ידי משטרת ישראל במטרה להציג את המשטרה באור חיובי.
מס' הפרקשם הפרקפרק 1הסכם שלוםפרק 2גנב האופנייםפרק 3חפץ חשודפרק 4חשיבות המדיםפרק 5האוגר שהפיל את הפסנתרפרק 6שושנה מחייגת 100פרק 7האופניים הדרוסותפרק 8שיימינגפרק 9משא ומתן חונטוזיפרק 10שיחה בווטסאפ
בכל פרק ניצבת לו בעיה והוא מנסה לפתור אותה בדרכו היצירתית.
גליה (אפרת אביב) - שוטרת בתחנת המשטרה.
עוזרת לקופיקו להשתפר בתפקידו כשוטר.
מונה (טל לוי) - שוטרת בתחנת המשטרה.
באחד הפרקים נדרס ואיבד את הזיכרון לזמן קצר.
חושבת שקופיקו לא צריך להיות שוטר.
מתקשרת למשטרה סתם ומטרידה את שוטרי התחנה.
במהלך הסדרה עוברת על כמה חוקים שהם: התחזות לשוטר, רכישת אופניים גנובים, התחזות ברשת ועוד.
קופלה הוא סרט ביוגרפי בלארוסי, מיני סדרה בת ארבעה פרקים, בהפקת אולפני הקולנוע הלאומיים בלארוספילם, אודות חייו של הסופר הבלארוסי ינקה קופלה.
הצילומים התרחשו בשנת 2019 והסדרה שודרה בנובמבר 2020.
זהו סיפור על אהבה ושנאה, מלחמה ומהפכה, חיים ומוות, יצירתיות ומתנה ספרותית.
הסדרה חושפת את אבני הדרך העיקריות בחיי הסופר ינקה קופלה, בד בבד עם האירועים הטרגיים ביותר של המאה העשרים.
תוך הצגת סיפורה של אישיות יוצאת מן הכלל, משורר בעל כישרון נדיר, שהדרמה האישית שלו ומותו המסתורי עדיין מרגש את מוחם של חוקרים ומעריצים, שבמשך כמה עשורים הצליחו לעשות יותר למען התרבות הבלארוסית מאשר רבים - במשך כמה מאות שנים.
ניקולאי שסטאק - ינקה קופלה
קוֹפִיץ (מכונה גם "סכין קצבים") הוא סכין כבדה עם להב מלבני המזכיר גרזן, המשמשת במיוחד לקיצוב בשר דרך רקמות רכות כסחוס וגידים.
שלא כסכיני מטבח אחרות, לקופיץ משקל רב וקשיחות של הלהב המיועד לעמוד בזעזועים ומכות חזקות ולחתוך דרך עצמים קשים כעצמות.
עמידות זו מושגת על ידי שימוש בלהב עבה העשוי מפלדה רכה יחסית.
ל עיצובים שונים המאפיינים מטבחים שונים: קעור עם חודים (סיני), קעור עם קצוות מעוגלים (יפני), ישר עם חודים (מטבחים אירופאים), ועוד.
לחלק מהקופיצים יש חור בפינה העליונה הרחוקה מפי הלהב שנועד לתלייתו, על מנת להימנע מהנחתו על משטח שעלולה לגרום לעיוות הלהב.
ללהב הקופיץ ידית, שיצוקה כחלק מהלהב.
את הידית מצפים בעץ או פלסטיק על מנת לאפשר אחיזה נוחה בקופיץ.
השימוש העיקרי של קופיץ הוא לקיצוב וחיתוך בשר, שם תפקידו העיקרי הוא להבקיע דרך רקמות קשות יותר מרקמת השריר.
הטכניקה של השימוש בקופיץ היא אחיזתו עם כל היד בידית והנחתתו מלמעלה למטה על נתח המונח על משטח החיתוך.
קצב מיומן ינחית את הקופיץ בנקודה המדויקת של חיבור בין עצמות, מקום שם קיימים גידים וסחוסים אך לא עצם.
במקרים של עצמות דקות (כבחלק מהעופות) או רכות (כבדגים) ניתן לחתוך בטכניקה זו דרך העצמות לקבלת קיצוב של נתחים כגון אומצות דג.
שימוש מקובל נוסף שמנצל את הלהב הרחב והחזק של הקופיץ הוא למעיכה של מזון (לדוגמה שיני שום וגרגירי פלפל שחור) בטכניקה של הנחת להב הקופיץ לרוחבו על מזון המונח על משטח ולחיצה עליו, וכן לכתיתה - שיטוח על ידי מהלומות של צידו הרחב של הלהב, למשל בהכנת שניצל.
בשל מגוון הטכניקות שניתן להפעיל באמצעותו, טבחים רבים עושים היום בקופיץ שימוש כללי לכל סוגי החיתוך.
טבח בעל מיומנות גבוהה יכול לקצץ מזון תוך שימוש בשני קופיצים בשתי ידיו.
קופיץ הוא אחד הכלים הקדומים ביותר בהם עשה האדם שימוש.
קופיצים בני מאות אלפי שנים התגלו כשרידים של התרבות האשלית.
מקור המילה העברית לקופיץ ממצרית עתיקה, מהמילה ח'ופש.
ייתכן כי המאכלת הנזכרת במקרא היא קופיץ, שכן שימשה לחיתוך נתחי בשר (למשל ), וכן בכתביו שנכתבו יוונית מכנה יוסף בן מתתיהו את הסכין בה הרג מתתיהו החשמונאי את בכחידס "κοπίς" ("קופיס"), שתורגם לעברית ל"מאכלת".
קופיפטריקס (שם מדעי: Copepteryx; מיוונית עתיקה: "pteryx" - אצבע/כנף ו-"Kope" - קופ, כלומר: "האצבע של קופ") הוא סוג של עוף ימי קדום דמוי-פינגווין וחסר יכולת תעופה, אשר התקיים בסוף האוליגוקן ביפן לפני 28 עד 23 שנה מימינו.
במראהו דמה מאוד לויימאנו, מהקדומים שבפינגווינים וכמותו היה בעל אורח חיים מיימי ולא מעופף והוא היה מהגדולים שבעופות הימיים בתקופתו, כאשר עצם הירך שלו הגיע לאורך 223 מ"מ.
הוא התקיים במימי החופים של יפן, בהם דג דגים ודיונונים.
ואולם למרות דמיונו החיצוני לפינגווין הוא למעשה השתייך למשפחה הנכחדת Plotopteridae, הקרובה לקורמורניים והנחשוניים המודרניים ומשוייכת כמותם לסדרת הסולתאים (ובעבר לשקנאים).
הדמיון ביניהם נובע כנראה מאבולוציה מתכנסת עקב אורח חיים דומה.
קופיקו בספרייה היא סדרת טלוויזיה ישראלית לילדים המהווה ספין אוף לסדרה "קופיקו", אשר מבוססת על סדרת ספרים בעלת אותו שם מאת תמר בורנשטיין-לזר.
הסדרה החלה את שידוריה בערוץ ג'וניור ב-18 בדצמבר 2022 ובשידורים חוזרים בערוץ הכוכבים.
בכל פרק קופיקו קורא לילדים סיפורים בספרייה בעזרתו של השומר שלה.
קופיקו (ליאור דטאוקר) - קוף מצחיק שמגיע מחונטוזה ומקריא לילדים סיפורים בספרייה.
שומריקו (אוראל צברי) - שומר בספרייה שעוזר לקופיקו.
מיפו (הילה שלגל) - ספר מדבר, חבר טוב של קופיקו.
העונה הראשונה מחולקת לשני חלקים.
חלק ראשון בן חמישה פרקים, ששודרו החל מ-18 בדצמבר 2022, וחלק אחרון בן חמישה פרקים, ששודרו החל מ-20 בדצמבר 2022.
קופיקו ואתגר הבישול הייתה סדרת טלוויזיה ישראלית לילדים המהווה ספין אוף לסדרה "קופיקו".
הסדרה ששודרה בשנת 2024 בערוץ ג'וניור לצופי yes ובערוץ הכוכבים.
קופיקו ושושנה מתחרים מול אברום ובלוגרית האוכל דבש בתחרות בשידור חי בשם "אתגר הבישול הגדול".
מתחרה יחד עם שושנה מול אברום ודבש בתוכנית "אתגר הבישול הגדול" על מנת להביא מאכלים חונטוזים לתוכנית.
מתחרה יחד עם דבש נגד שושנה וקופיקו בתוכנית "אתגר הבישול הגדול".
שונאת את קופיקו ולמרות זאת היא מתחרה יחד עם קופיקו נגד אברום ודבש בתוכנית "אתגר הבישול הגדול".
דבש (ליז רביאן) - בלוגרית האוכל, מתחרה יחד עם אברום נגד שושנה וקופיקו בתוכנית "אתגר הבישול הגדול".
קופיקו - חוקי הג'ונגל היא סדרת ספין אוף של העונה השנייה של קופיקו.
בכל פרק קופיקו עושה סדרת רשת, שם הוא הופך לשופט ומשתמש בפטישים מוזרים ומשונים.
קופיקו (טל לוי, יעל ברקמן; קול: מיכל מוכתר) – קוף מדבר.
גר עם משפחת לזר בשכונת עין גנים.
בסדרה זו הוא מעלה סדרת רשת ומשמש כשופט בבית המשפט.
שלומק'ה לזר (יוסי מרשק) – בעלה של תמר ואביהם של אורנה, יורם ונגה.
תמר לזר (עידית נוידרפר) – אשתו של שלומק'ה ואמם האוהבת של אורנה, יורם ונגה.
בפרק "מי נגע בעוגה?" נודע כי תמר היא קרובת משפחה של שושנה.
אורנה לזר (הילה לוזיה) – בתם הבכורה של שלומק'ה ותמר ואחותם של יורם ונגה.
יורם לזר (מעיין אלוני) – בנם של שלומק'ה ותמר ואחיהם של אורנה ונגה.
נגה לזר (בר מיניאלי) – בתם הצעירה של שלומק'ה ותמר, ואחותם של יורם ואורנה.
בסדרה היא משמשת בתור העוזרת של קופיקו השופט.
אברום תפוחי (רודי סעדה) – בעלה של שושנה ואביו של דובי.
שושנה תפוחי (טלי אורן) – אשתו של אברום ואמו של דובי.
בפרק "מי נגע בעוגה?" נודע כי היא קרובת משפחה של תמר.
דובי תפוחי (דניאל ליטוין) – בנם של שושנה ואברום.
יוסק'ה לזר - סבם של אורנה, יורם ונגה, אביו של שלומק'ה וחותנה של תמר.
הופיע בפרק "הספורט נשאר במשפחה".
מוטק'ה לזר - סבא של שלומק'ה, אביו של יוסק'ה וסבא רבא של אורנה, יורם ונגה.
מר סלחוביץ' (יניב חיים) – מנהל בית הספר בו לומדים אורנה, יורם, נגה, דובי וחיים "תרנגול".
חיים סלע "תרנגול" (איתי סלהוב) – תלמיד בריון הלומד בבית הספר עין גנים.
כולם קוראים לו חיים "תרנגול" משום שהוא כל הזמן קורא כמו תרנגול.
הופיע בפרק "לישון עם תרנגול".
פרנק אזולאי (בתפקיד עצמו) - שף מפורסם.
סתיו (שי רזיאל) - ילדה בה יורם ודובי מתאהבים.
הופיעה בפרק: "כשאת אומרת כן".
קופיקו הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1987 בבימויו של בועז דוידזון ונכתב על ידי מנחם גולן.
בסרט מככבים דום דה-לואיז, ג'ימי ווקר, דייוויד מנדנהול, דיפ רוי, וורן ברלינגר והרברט לום .
הסרט יצא לאקרנים ב-12 בפברואר 1988, על ידי קנון גרופ.
ילד בשם בן (דייוויד מנדנהול), שומר הראש שלו ג'ו הופקינס הגדול (דום דה-לואיז) ומדריך אפריקאי בשם מוזמבו (ג'ימי ווקר) מנסים להציל שימפנזה מדבר בשם קופיקו מידי אנשים רעים.
דום דה-לואיז בתור ג'ו הופקינס הגדול
דייוויד מנדנהול בתפקיד בן מקנמרה
הרברט לום בתפקיד קפטן מקינטוש
פאטס דיבקו בתור סמל עבדול
גרהם ארמיטג' בתפקיד מלצר עוגות
מייק ווסטקוט בתפקיד רוברט אנדרסון
התפקיד של ג'ו הופקינס הגדול פורסם כמי שיגלם באד ספנסר לפני ששונה לדום דה-לואיז.
הבמאים שנבחרו היו מנחם גולן ושמוליק פירסטנברג.
קופנהגן (בדנית: (נהגה: "קֶבְּמְהָאוּן") – "נמל הסוחרים") היא בירת ממלכת דנמרק והעיר הגדולה בממלכה.
בעיר חיים כ-600,000 תושבים וכ-2.5 מיליון במטרופולין שלה.
מרבית העיר נמצאת על האי שלן (בדנית: Sjælland) וחלקים אחרים שלה על איים נוספים.
בשנת 2000 נחנך גשר ארסונד שמחבר בין העיר למאלמה שבשוודיה.
אתרים מוכרים בעיר הם פסל בת הים הקטנה (פסל הברונזה המצולם והמפורסם ביותר בעולם), כנסיית גרונדטוויג, מוזיאון תורוואלסן, גני טיבולי (פארק השעשועים הראשון בעולם), כריסטיאניה (רובע ההיפים הייחודי) וסְטְרֶאֵט (Strøget) – המדרחוב הארוך ביותר בעולם.
אחד המותגים המזוהים ביותר עם דנמרק – הבירה קרלסברג – מיוצר במפעל בעיר.
העיר הוזכרה לראשונה בספרות כתובה במאה ה-11 לספירה וקיבלה מעמד של עיר במאה ה-13. העיר הותקפה שוב ושוב על ידי ברית ערי הנזה.
חשיבותה של קופנהגן עלתה החל מהמאה ה-12 עד שהפכה למרכז מסחר חשוב, והחל מאמצע המאה ה-15 היא בירת דנמרק.
במהלך השנים 1658–1659 העיר עמדה תחת מצור שוודי בידי המלך קרל ה-10 והצליחה לבצע מתקפת נגד מוצלחת.
ב-1711 מתו שליש מאוכלוסיית העיר במגפה.
בקרב קופנהגן (1801) צי בריטי הביס את הצי העוגן של דנמרק-נורווגיה ליד קופנהגן.
בקרב קופנהגן השני הבריטים הפציצו מטרות אזרחיות בעיר ברקטות בעלות ראש-הצתה וחוללו שרפה שהשמידה את רוב העיר, הנחיתו בה 30,000 חיילים וגרמו למותם של כ-2,000 אזרחים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הייתה העיר, כמו שאר המדינה, תחת כיבוש צבאי של הגרמנים החל מ-9 באפריל 1940 עד 4 במאי 1945. לאחר הפלישה לנורמנדי חששו הגרמנים שהמשטרה הדנית תהווה בעיה, לכן ב-1944 הייתה כוונה לעצור את אנשי המשטרה, אף על פי שרבים התחבאו או ברחו לשוודיה.
עקב כך, אחוזי הפשיעה בקופנהגן היו גבוהים במהלך שמונת החודשים האחרונים למלחמה.
קופנהגן היא לא רק בירתה בפועל של דנמרק אלא גם הבירה הכלכלית של דנמרק ושל כל האזור הסקנדינבי-בלטי.
כמעט 3.5 מיליון תושבים חיים במרחק של כ-50 ק"מ מקופנהגן, מה שהופך אותה לאזור המיושב ביותר בצפון אירופה.
בשנת 2008 דורגה קופנהגן במקום הרביעי ברשימת 50 ערי העתיד של אירופה, אחרי לונדון, פריז וברלין.
חברות ענק רבות הקימו בעיר את המטה שלהן.
ישנן כ-2,600 מטות של חברות בינלאומיות בעיר.
קופנהגן מדורגת שנייה (אחרי וינה ולפני ציריך) בדירוג הערים שהכי טוב לחיות בהן על פי הסקר השנתי של אקונומיסט וחברת EIU שפורסם ביוני 2024. הסקר מדרג 173 ערים ברחבי העולם ובוחן חמש קטגוריות: יציבות, מערכת הבריאות, תרבות וסביבה, חינוך ותשתיות.
קופנהגן יושבת על צומת דרכים בין החשובים בצפון אירופה.
גשר ארסונד מחבר אותה עם העיר מאלמה בשוודיה ובעצם מחבר את אירופה למדינות הנורדיות כגון שוודיה, נורווגיה ופינלנד.
הגשר בנוי מכביש ומסילת רכבת.
נמל התעופה קופנהגן קסטרופ הוא נמל התעופה הגדול ביותר בסקנדינביה ובין הגדולים באירופה.
זהו שדה תעופה מהנוחים ביותר לטיסות קישור ליעדים בסקנדינביה ובמזרח הרחוק.
בעיר יש רכבת תחתית בעלת ארבעה קווים נכון לעת הזו.
בנוסף יש מערכת רכבות עירונית בשם S-tog.
העיר מקושרת דרך קווי רכבת לערים ועיירות מרכזיות בדנמרק וליעדים בינלאומיים באירופה כמו סטוקהולם, המבורג וברלין.
קופנהגן ידועה כאחת הערים הידידותיות לרוכבי אופניים בעולם.
36% מכלל האזרחים משתמשים באופניים על מנת להגיע לעבודה או למקום הלימודים.
מערכת שבילי האופניים בעיר מקיפה ביותר.
קופנהגן מדורגת כאחת הערים הידידותיות ביותר לאופניים בעולם מאז 2015, כאשר מספר האופניים בעיר עולה על מספר תושביה.
בשנת 2012, כ-36% מכלל התושבים בעיר העובדים או הלומדים רכבו לעבודה, לבית הספר או לאוניברסיטה.
רוכבי האופניים של קופנהגן כיסו מדי יום עבודה כ-1.27 מיליון ק"מ (כולל תושבים ויוממים), ו-75% מתושבי קופנהגן רוכבים במשך כל השנה.
תשתיות האופניים של העיר נרחבות ונמצאות בשימוש רב, עם של שבילי אופניים שאינם משותפים עם מכוניות או הולכי רגל, ולעיתים כוללים מערכות רמזורים נפרדות, שמעניקות לרוכבים יתרון של כמה שניות על מנת להאיץ בעת רכיבתם.
בעיר לומדים כ-89,000 סטודנטים במספר מוסדות כשהגדולים שבהם הם אוניברסיטת קופנהגן (40,000 סטודנטים) ובית הספר לעסקים של קופנהגן (17,000 סטודנטים).
לקופנהגן היסטוריה מימי הביניים שרבים מסממניה האדריכליים משומרים וחיים בהרמוניה לצד הקידמה הקיצונית שמאפיינת את העיר.
בקופנהגן מוזיאונים רבים, מהם המוקדשים לנושאים צרים כמו המוזיאון לתולדות הצי הדני או המוזיאון הגאולוגי, ומוזיאונים כלליים יותר כגון המוזיאון הלאומי, שאוצר ממצאים מההיסטוריה הדנית.
לצד המוזיאונים מוקדשים כאמור חלקים מהעיר לשימור העבר, ובמרכז העיר נמצאים פסלים רבים שמוקדשים לבניה המפורסמים של דנמרק.
כך בשדרת אנדרסן ניצב פסל אנדרסן המשקיף על גני טיבולי מצידו השני של הרחוב.
לצד השימור מוקדשים מוקדי תרבות רבים לבידור.
בקופנהגן תיאטראות רבים, אופרה, בתי קולנוע ומוקדי תרבות נוספים.
בחלקים שונים של העיר נמצאים פארקים גדולים, חלקם מגודרים בחומת לבנים נמוכה כמו הפארק המלכותי שבקרבת הארמון המלכותי.
במרכז העיר נמצאות כנסיות רבות, חלקן משוחזרות וחלקן בנות כמה מאות שנים.
לצד הכנסיות שבנויות בסגנונות הבארוק, רוקוקו, נאו קלאסי וסגנונות נוספים, נמצא בית כנסת קטן.
מלכיה של דנמרק השקיעו ממיטב כספם בבניית ארמונות – חלקם הפכו למוזיאונים ואילו אחרים משמשים את בני משפחת המלוכה.
הנמל של העיר, ובפרט אזור "הנמל החדש" – ניהאון, הוא אחד האזורים השוקקים ביותר מבחינה תיירותית וכמרכז מסעדות וברים.
פסל בת הים הקטנה המוצב על סלע קטן בנמל של קופנהגן, הוא מסמליה המזוהים של העיר.
הפסל, מחווה לבת הים הקטנה של אנדרסן, נוצר על ידי אדווארד אריקסן והושלם ב-1913.
קופנהגן אירחה את כל זכיותיה של דנמרק בתחרות האירוויזיון וכן את תחרות שיר היובל באירוויזיון באוקטובר 2005. בשנת 1996 שימשה העיר כבירת התרבות של אירופה.
האוכלוסייה הנוצרית לותרנית מהווה כ-57% מאוכלוסיית העיר.
מוסלמים מהווים כ-10% וחלקם גדֵל בעשורים האחרונים.
בשנת 2014 נבנה המסגד הגדול ובשנת 2015 נבנה מסגד האימאם עלי, מסגד שיעי ראשון.
אחד מפארקי השעשועים המפורסמים ביותר בעולם.
הפארק, שנבנה בשנת 1843, הוא גן השעשועים העתיק באירופה, ונתן השראה לוולט דיסני כשבנה את דיסנילנד.
כיום המתקנים הפופולריים ביותר הם רכבת ההרים "דיאמון" ו"מגדל הפחד" (מתקן עגול שמתנשא לגובה של כמה עשרות מטרים וצונח לפתע במהירות).
בפארק יש גם גן פרחים עם מאות אלפי סוגי פרחים צבעוניים, המואר מדי לילה.
פעמיים בשבוע ובחגים מתקיימים מופעי זיקוקים.
הספורט הפופולרי ביותר בדנמרק, כמו בשאר אירופה הוא הכדורגל.
שתי קבוצות מקופנהגן משחקות בליגת העל של דנמרק: פ.צ.
ענפי ספורט פופולריים נוספים הם: הוקי קרח, כדורעף, רוגבי ועוד.
ראשיתה של הקהילה היהודית בקופנהגן בשנת 1684, כאשר מועצת העיר התירה ליהודים ספרדים מקהילת המבורג שעסקו בתכשיטנות להתיישב בעיר ולהתפלל לפי דתם.
לאחר מספר שנים הוקם בית עלמין יהודי סמוך לעיר.
בית הכנסת הראשון הוקם ב-1766.
בזמן מלחמת העולם השנייה, לא פגעו הכובשים הגרמנים ביהודי קופנהגן עד ספטמבר 1943, שאז נודע על כוונת הגרמנים לשלוח את חברי הקהילה היהודית למחנות, והוקמה תנועה דנית עממית להצלתם.
כ-120 מיהודי העיר נספו בשואה.
קופסה שחורה באמצעי תחבורה היא בדרך כלל תיאור של אוסף רכיבים אשר מקובצים בתוך יחידה אחת, שמטרתם היא לרשום ולתעד (באמצעים מכניים, אנלוגיים או דיגיטליים) נתונים שונים כגון מהירות, נתוני חיישנים, דיבור (בתא הטייס במטוסים), כוחות פיזיקליים שונים, נתוני מחשב וכדומה מרכיבי הקופסה ומרכיבי חוץ, כדוגמת חיישנים ובקרים מתוכנתים.
הקופסה השחורה הומצאה על ידי דייוויד וורן (נפטר ביולי 2010), בשנת 1953, בשל נסיבות טרגיות.
אביו נהרג בתאונת מטוס בשנת 1934. לבן לא סופק הסבר.
לא תועדו עדים ולא היו ניצולים.
המתנה האחרונה שהעניק לו אביו טרם מותו הייתה מקלט רדיו, ובשנותיו בבית הספר התמחה וורן בבניית מקלטי רדיו.
הרעיון החדשני של קופסה שחורה התבסס על גרסה מזערית של טייפ מנהלים.
הרשויות דחו את הצעתו של וורן, אולם בשנת 1956 הוא בנה את האב-טיפוס הראשון, שהיה מסוגל להקליט ארבע שעות של שמע.
בכיר בריטי שהגיע לביקור באוסטרליה בשנת 1958 התלהב מהרעיון, ובהמשך קיבלה ההמצאה את השם "קופסה שחורה", ונעשתה לפריט חיוני בכל מטוס בימינו.
הקופסה היא אמצעי לשליפת מידע מסוים מתוך הרכיבים שמאחזרים את הנתונים ממכשירי הקופסה.
הקופסה נפוצה בעיקר בכלי טיס כמו מטוסים, מסוקים ומעבורות חלל ובכלי שיט כמו אוניות וצוללות, אך גם במשאיות, אוטובוסים ורכבות (שבהם נפוץ בעיקר הטכנוגרף), ומכוניות (לרוב במכוניות מרוץ ומכוניות ניסוי).
הקופסה נמצאת יעילה במיוחד בחקירת תאונות ובמיוחד נסיבות ונתונים אשר קדמו לתאונה ובמהלך התאונה, במיוחד בכלי תעופה, שכן היא מאפשרת לחוקרי התאונות לקבל מידע רב כגון: שיחות בתא הטייס (בדרך כלל הקלטה של עד חצי שעה ממועד התאונה) על ידי מכשיר ה-CVR, וכן נתוני הטיסה ממכשיר ה-FDR (רשם נתוני הטיסה).
השימוש העיקרי בקופסה הוא לאחר תחקיר או תדריך של אירוע או ביצוע, או לאחר תאונה.
מבנה הקופסה, עמידות רכיביה וצבעה הייחודי מאפשרים למוצאה באתרי תאונות, גם לאחר התרסקות כלי התחבורה.
ניתוח תפעול של כלים שונים (לאחר ובזמן התפעול)
ניטור ביצועי מנוע ושלדה של מכוניות מרוץ בזמן אימון ובזמן תחרות, המהנדסים יכולים גם לשנות את מאפייני המכונית בצורה אלחוטית תוך כדי הנהיגה לשיפור הביצועים במצבים משתנים
בקרה על מהירויות נהיגה ואופן הנהיגה (בקרה עבור הורים המעוניינים לפקח על אופן נהיגת ילדיהם ברכב או לפיקוח של חברה על אופי הנהיגה של נהג משאית מסוים)
ניתוח כישורי נהיגה ואפיון של נהג או קבוצת נהגים
(הערה: הקופסה נקראת לרוב בתעופה Flight Recorder)
כלי טיס בלתי מאוישים (UAV)
בניגוד לשמה הקופסה לרוב צבועה בצבע כתום ולא שחור (על מנת למוצאה בקלות באתרי תאונות), היא בנויה בצורות ובגדלים שונים ולא אחידים כאשר המאפיין המרכזי והכולל בכלל תצורותיה הוא שישנה עמידות מרבית של הקופסה במצבים קשים כגון ריסוק, שרפה, טלטול, נפילה, מגע במים וכדומה.
הקופסה אסורה לפתיחה שלא לצורך ומטופלת על ידי אנשי מקצוע מוסמכים.
הקופסה מצוידת לעיתים במקור כוח פנימי (סוללות או מצבר) שכן אז אין לה תלות במקור כוח חיצוני, ואף לעיתים ביכולתה לשדר אותות רדיו (בתדר תעופתי) שמאפשרים לצוותי החיפוש להגיע אליה בקלות יחסית (עניין שביכולתו לעזור בחיפוש הניצולים).
אמצעים הזנת וארכוב הנתונים לזיכרון הקופסה השחורה
חיישנים שונים במטוס, מחשבי טיסה, מחווני טיסה (מד גובה, שיעור נסיקה, כוחות תאוצה וכדומה), מדדי דלק ולחץ הידראולי, GPS, מיקרופון תא טייס (cockpit), ועוד מכשירים שונים ומשתנים (תלוי בדגם הכלי).
טכנוגרף, מחשב מנוע, מכשור מיוחד (מחשבים מיוחדים שפותחו להורים או למפעלים לצורך פיקוח על הרגלי נהיגה), מחשב כריות אוויר (בחלק מהדגמים ישנו רישום של מהירות פגיעה ופתיחת הכרית).
קופסה שחורה הוא ספר מאת עמוס עוז, הכתוב כרומן מכתבים, וייחודו בקול הייחודי שהוא נותן לכל אחת מן הדמויות המתכתבות, השונות מאוד זו מזו באופיין, בשפתן ובכוונותיהן.
שמו של הספר מתאר את תכליתו, שהיא פיענוח אסון אהבתם ונישואיהם של אילנה ואלק.
הספר יצא לאור בינואר 1987 במסגרת "ספריה לעם" של הוצאת עם עובד.
הספר היה לרב-מכר ועד ספטמבר 1987⁩ מכר כבר 70,000 עותקים.
במהלך 1988 חתם עוז על הסכם במסגרתו עבר ל"הוצאת כתר" תמורת תשלום שכר חודשי עד גיל 65, בסכום שנשמר בסודיות.
במקביל חתמו "עם־עובד" ו"כתר" על הסכם שיתוף פעולה ש"קופסה שחורה" עברה להוצאת "כתר" והיא החלה להוציא אותו לאור, אך ספריו הקודמים של עוז נשארו בבעלות "עם־עובד".
גדעון (המופיע במכתבים כ"אלק", "אלכס" או "ד"ר גדעון" - לפי הכותב).
אילנה, גרושתו מזה שמונה שנים ואם בנם המשותף (פונה אליו בשם אלק).
בועז, בנם בן השש-עשרה של אלק ואילנה.
מישל סומו, בעלה השני של אילנה ואב לבתם, מדלן-יפעת, בת השלוש.
מאנפרד זקהיים, העורך־דין של ד"ר אלכסנדר א.
רחל, אחותה הבכורה של אילנה, קיבוצניקית יישרת דרך ולמודת עמל, היפוכה הגמור של אחותה הסוררת ואשתו של יואש.
ההתכתבות המובאת בספר התרחשה בתקופה פברואר עד אוקטובר 1976, ובמכתבים נפרשים חיי הגיבורים בשנים מוקדמות יותר.
אילנה הכירה את אלק בשנת 1959, בעת שירותה הצבאי, היא חיילת והוא קצין.
הוא לוקח אותה אל אחוזת אביו, וולודיה גודונסקי, קשיש רוסי תמהוני, בין זכרון יעקב לבנימינה, ושם היא לומדת בהדרגה על ילדותו המבודדת, על האכזריות וחוסר ההתחשבות שקיבל מאביו, על אמו שנפטרה, בודדה ואומללה.
האב מתפעל מן היפהפייה זהובת השיער שמצא בנו ודוחף את השניים לנישואים, שאולי עוד אינם בשלים להם כלל.
כעבור שנה נולד בועז (בניגוד לרצונו של אלק), אבל חיי הנישואים הולכים ונשחתים.
אילנה בוגדת כדי לנסות לעורר את בעלה, שקנאתו מתבטאת ביתר אכזריות, ביתר ריחוק ובאלימות.
בשניהם אין די כוח לנפץ את מעגל הקסמים האוחז בהם.
בסופו של דבר אלק מגרש את אשתו עם הילד מן הבית ומתכחש לבנו, משום שאילנה מסרבת לערוך לו בדיקת רקמות, כדרישתו.
מאז אין לו קשר עם הבן, אלא בעקיפין, דרך עו"ד זקהיים, המספק לו ידיעות דרך קבע.
אילנה שוהה חצי שנה בקיבוץ של רחל אחותה ואחר חוזרת העירה ומשאירה את בועז להתחנך בקיבוץ, שם הוא גדל פרא על אף מאמצי רחל לקרבו.
אילנה פוגשת בינתיים את מישל סומו, מורה אביון, איש תם וישר דרך, דתי בן עדות המזרח, המושך אותה בחום העממי, הפשטני שלו, השונה כל כך מן האינטלקט הקר והמושחז של בעלה הראשון.
מישל מוצא מסילות אל לב האנרכיסט הפרוע, המתנשא מעליו בקומה וברוחב, ואילנה מתחילה לשגר מכתבים אל אבי הנער, היושב באוניברסיטה בארצות הברית.
היא מבקשת את התערבותו הסמכותית, האבהית, ומישל מתחיל לשלוח מכתבים משלו ודורש את מעורבותו הכספית.
אלק נענה, אם משום רגש חובה שלא דעך בו ואם משום שזמנו קצר ובלאו הכי אין לו מה לעשות עם הרכוש, ואז הולך תאבונו של מישל וגדל.
בעוד רבבות דולרים ניתכים על המשפחה הקטנה והצנועה, משתנה מישל לעיני אשתו ההמומה, המחדשת את הפלירט שלה עם הדרקון של נעוריה, ההולך וגווע בלי שתדע זאת.
בסופו של דבר, בועז מסתלק אל האחוזה החרבה של סבו, המאושפז זה שנים במעון סיעודי, מתיישב שם ומתחיל לעסוק בשיפוצים במעין קומונה חופשית, פתוחה לכל המזדמן.
אילנה מגיעה לביקור ונפעמת, וזמן מה אחריה מגיע לשם אלק עצמו, לבלות את ימיו האחרונים בבית ילדותו.
בועז עושה מה שבכוחו להקל על ייסוריו, ואז מגיעה גם אילנה, עם יפעת, לטפל בגוסס.
מישל סומו מרעיש עולמות, מגייס לעזרתו את כל קשריו הענפים, עובר בן רגע מחנופה מתרפסת לאיומים משתלחים, מעלה חשדות, מתחנן ומגדף - אל מול שכיב מרע אדיש, המבקש רק מעט חמימות ותמיכה לפני מותו.
מישל סומו משיג את חפצו, כשהוא מתפרץ למעשה אל דלת פתוחה - הוא שולח לקחת את בתו הקטנה, ואילו אילנה נשארת לטפל באלק עד הרגע האחרון וכותבת מכתב אחרון אל מישל, העונה לשטף הפיוטי והשוקק שלה בפסוקי תהילים.
ד"ר גדעון, או אלק, הוא גבר קר, מחושב, המתאמץ להסוות את פגיעותו בנוהג אכזרי ומתנשא.
זיכרונות ילדות כאובה ומיוסרת וחוסר יכולת ליצור קשרי חברות וחיבה פשוטים מביאים אותו אל קשר נישואים עם אילנה, הסובלת מיחסו ומתעללת בו, כפעולת גומלין.
באחרית ימיו הוא שרוי במחלת סרטן סופנית, מתייסר בכאבים ובטיפולים קשים, הוא נופל שוב ברשת מכתביה העוגבניים, המתחננים והמצליפים של אשתו לשעבר.
סגנונו - צונן, גבוה, אינטלקטואלי ומרוחק, צופן בתוכו להבות, שדעכו זה כבר אך קיימות עוד בזיכרון.
אילנה היא אישה מסובכת, שקועה בעצמה, נוירוטית ומלודרמטית, בעלת נטייה מובהקת להרס עצמי.
אחרי שנים של נישואים קשים, אלימים, רצופי שקרים ובוגדנות, היא בונה חיי נישואים חדשים, שונים מקודמיהם מן הקצה אל הקצה, ולמעשה מוצאת בהם שלווה וסיפוק, אך אינה יכולה להינתק מן הקשר הקודם שלה, מיחסי האהבה-שנאה שהיו לה עם בעלה הקודם.
היא מחפשת כל תירוץ לחדש איתו את הקשר, גם במחיר השפלה עצמית, מתרפסת לפניו, מגלה לו סודות שיוכלו, לדבריה, להרוס את חייה, וממשיכה בדרך זו בידיעה ברורה, שהיא מסכנת כל מה שיקר וחשוב לה בהווה למען זיכרונות עבר שנואים, כביכול.
סגנונה צבעוני, דרמטי, ספרותי וגדוש דימויים.
בועז הוא נער טבע, פראי, מגודל, לא-מרוסן, שובר מסגרות סדרתי, אנרכיסט שאינו יודע אנרכיזם מהו, בועט על ימין ועל שמאל, ובה בשעה מבקש ומעניק חיבה, חסות וידידות בפשטות וללא סיבוכים יתרים.
לשונו דלה, עילגת ומשובשת, אך מחשבתו צלולה, חופשית וישרה.
מישל סומו הוא איש ימין קיצוני, ממוצא אלג'יראי, דתי, מאמין בביאת המשיח ובגאולת הארץ, עני מרוד ושמח בחלקו, עד שהאפשרות ליהנות מעושרו של אלק מסמאת את עיניו והוא מתחיל לשגר אליו ללא הרף מכתבי בקשה, דרישה, תחנונים ואיומים גם יחד.
לא זו בלבד, שהוא תובע בשמה של אילנה (שהוא שם עצמו לאפוטרופוס לה) את הכסף המגיע לבנה, לאחר שאביו נטש אותו והתעלם מקיומו במשך שמונה שנים, אלא שהוא מצרף לתביעה גם את הבת המשותפת לו ולאילנה ובהמשך את התנועה הקנאית, שהוא חבר בה.
סגנונו מניפולטיבי, נע בין חשיבות עצמית מתחסדת ומנופחת להתרפסות חניפה ונלעגת, בהתאם לצרכיו.
מודע תמיד לציפיותיו, לרושם שהוא מבקש לעשות ולתוצאה שהוא מבקש להשיג.
כל מילה שלו טבועה בחותם העדתי והדתי, אם כמיעוט מושפל ואם כבעל זכויות יתר מתנשא.
מאנפרד זקהיים הוא עורך דין יקה, חלקלק, מלוטש, מומחה במקצועו ונאמן עד אין גבול לאלכס.
בכל הנוגע לו הוא רואה את עצמו כיועץ משפטי, פיננסי, אב רוחני וכומר מוודה - כולם בכפיפה אחת.
הוא בולע את כל העלבונות שאלכס משגר אליו, ממלא שוב ושוב את הוראותיו בניגוד גמור לדעתו הוא, מפוטר, מתפטר ושב וחוזר לשרת את אדוניו/בן חסותו בהזדמנות הראשונה.
הוא מתאמץ בכל כוחו להציל את אלכס מידי אילנה ואת רכושו של אלכס מידי מישל סומו, אך נכשל בשתי המטרות.
סגנונו אירוני, סרקסטי, יהיר ומתחכם, אך אינו מצליח להסתיר את אהבתו ודאגתו הכנות לאלכס ואת סלידתו מאשתו לשעבר ובעלה השני.
רחל היא אחות טובה, מסורה לאחותה הצעירה ולילדי אחותה, משתדלת להבין את אילנה ולעזור לה, אך נתקלת שוב ושוב בחומה הבצורה של תסביכיה, הנשגבים מהבנתה.
מכתביה משקפים את אישיותה הפשוטה, ההגונה והמעשית, כשהיא מנסה למנוע מה שאינו עשוי להימנע וצופה בהתרחשויות הבלתי-נמנעות מן הצד, ממרחק בטוח.
בקרב קהילת מבקרי הספרות הספר התקבל באופן אמביוולנטי.
זאת בעיקר בשל האופן בו עוז ייצג את "האחר" בספרו.
כך למשל דן מירון טען ברשימה ב"העולם הזה" כי הדמויות בספר אינן דמויות אנוש אמינות ומשכנעות.
גם דן שביט שלל את אמינות הדמויות וכתב: "אם כבר כותבים מכתבים אזי הם קצרים, מתומצתים ויבשים, לבטח אינם נכתבים כפי שעוז כותב אותם 'מפי' גיבוריו.
אף עורך־דין, למשל, בעיקר ממוצא יקי, לא יכתוב מכתבים נוסח אלה של מר זקהיים, ואפילו נער קשה־ביטוי כמו בועז לא יכתוב בשיבושי סגנון כמו אלה שעוז 'מלביש' עליו." עוד ציין שביט כי "מערכת היחסים שבין גיבורי הספר היא בעיקרה מערכת אליגורית, כל דמות 'מייצגת', כביכול.
איזה 'פן' אחר של המציאות הישראלית, על כל תהליכי ההקצנה וההתפוררות העוברים עליה." .
דן לאור ציין את הפער בין דימוי האשכנזי השמאלני לבין המזרחי הימני ומצא כי העיצוב של המצב האנושי בספר פגום, וכי הייצוג של סומו סטראוטיפי.
עפרה ישועה-ליית טענה כי יש בספר מוטיבים אנטישמיים ודרור משעני בספרו "בכל העניין המזרחי יש איזה אבסורד" הקדיש לספר פרק שלם, בו הוא מביע את דעתו כי דמותו של סומו מובנית באופן גזעני ואוריינטליסטי.
עם זאת היו ששיבחו את הספר.
המשורר אורי ברנשטיין כתב על הרומן: "'קופסה שחורה' הינו, בראש ובראשונה, הישגו הגדול ביותר של עוז עד עתה.
דווקא משום שבחר בדרך של כתיבת מכתבים - אחת הצורות הסבוכות והחמורות ביותר של מבנה הרומן - יש ברומן הזה משום סימן דרך בספרות העברית.
בשנת 1988 קיבל עוז את פרס Femina Etrangere הצרפתי, על ספרו "קופסה שחורה".
הספר תורגם ל-24 שפות, ובהן: אנגלית, איטלקית, גרמנית, דנית, הולנדית, טורקית, יוונית, יפנית, לטבית, סינית, ספרדית, פולנית, פורטוגזית, צרפתית, רומנית, רוסית ושוודית.
הספר עובד לקולנוע בידי יעוד לבנון, נעמי שרון ועמוס עוז ובוים בידי יעוד לבנון בסרט שהוקרן לראשונה בשנת 1993.
שחקןתפקיד ברוריה אלבק אילנה סומו עמי טראוב אלכס גדעון אמנון מסקין מאנפרד זקהיים עירית גדרון רחל
ב-1991 עלתה בתיאטרון הסמטה הצגה שעיבדה וביימה אורנה כהן על פי הספר.
בהצגה שיחקו ליהיא סמל, ברוך ברקין, גבי שושן, דני מרקו, גיא מילר ובת-יער מילר.
הספר עובד להצגת תיאטרון בידי חנן שניר ובבימויו והוא הוצג בתיאטרון הבימה בשנת 2003 בכיכובם של אסנת פישמן, רמי הויברגר, יעל עמית, יעקב כהן ואריה מוסקונה.
עיבוד חדש לתיאטרון מאת יעוד לבנון ונעמי שרון הוצג בשנת 2014 על במת בית הספר לתיאטרון "בית צבי".
עיבוד נוסף לתיאטרון מאת חנן שניר ובבימויו הוצג בשנת 2019 בתיאטרון בית ליסין.
תאוריית קופסה שחורה היא תאוריה פילוסופית ופסיכולוגית לגבי התהליך הנסתר המתרחש בתודעה של האדם, או בהמשגה מופשטת יותר - בתהליכים פנימיים וחבויים בתחומים שונים בפילוסופיה ומדעים.
קיימות מספר תאוריות קופסה שחורה, שנוסחו ויושמו במגוון תחומי עיון פילוסופיים ומדעיים.
בין החשובות בהן ניתן לציין את תאוריית הקופסה השחורה של התודעה.
על פי תאוריה זו, ניתן להגיע להבנה שלמה של התודעה כל עוד מוגדרים היטב קלט ופלט של החושים.
הבנה כזו באה בדרך כלל בכפיפה אחת עם ספקנות קיצונית כלפי כל ניסיון לתאר כיאות את המבנה, המנגנון והדינמיקה החבויים של התודעה.
סקינר, מה שנמצא בתוך ה'קופסה השחורה' זהו תחום המחקר של ענפים אחרים במדע (כגון פיזיולוגיה, נוירולוגיה, מדעי המוח וכדומה).
בתחומי המדעים העיוניים קיימת המשגה מופשטת יותר של המונח "קופסה שחורה".
המשגה זו מתייחסת להליך של "קופסה שחורה" כפי שהוא מיושם בתהליכים חברתיים.
הסוציולוג ברונו לאטור טען בנוגע להמשגה זו: "זוהי הדרך בה פעילות מדעית וטכנית מתעמעמת, בהיותה מוצלחת.
כאשר מכונה מופעלת בהצלחה או עניין עובדתי בא לידי יישוב, נותרת הדרישה להתמקד בקלט ובפלט, ולא במורכבות פנימית כלשהי.
כך, למרבה הפרדוקס, ככל שמצליחים המדע והטכנולוגיה, כך הם הופכים לסתומים ומעורפלים".
במדעים, במדעי המחשב ובהנדסה, קופסה שחורה היא מכשיר, מערכת או עצם שדרך פעולתה הפנימית המדויקת אינה ידועה או אינה רלוונטית, אך ידועים נתוני הקלט והפלט שלה.
אפשר להסתכל על כל פונקציה כקופסה שחורה הנקראת לביצוע פעולה מסוימת ומחזירה תוצאה מסוימת בהתאמה.
בדרך כלל, משתמשים בביטוי קופסה שחורה כדי להתעלם לרגע ממנגנון מסוים בתוך מערכת, על-מנת להקל על הבנת דרך הפעולה של המערכת כולה.
המונח ההופכי ל"קופסה שחורה" הוא "קופסה לבנה" או "קופסה שקופה", ומתאר מנגנון שדרך פעולתו ידועה וניתן לבחון אותה.
קופסה שחורה בתעופה היא מערכת הקלטה המותקנת בכלי טיס המתעדת באמצעים אנלוגיים או דיגיטליים נתוני טיסה שונים ואת קשר הפנים של צוות האוויר.
מטרת המערכת היא לסייע בחקירת תאונות, תקלות או תקריות אוויריות.
המונח המקצועי של הקופסה השחורה הוא מקליט טיסה (Flight recorder).
מטוסי נוסעים מחויבים לשאת מקלטי טיסה מאז שנות ה-60 של המאה ה-20. מקלט הקול (CVR) הראשון הותקן לראשונה באוסטרליה בעקבות התרסקות מטוס פוקר F27 בשנת 1960.
בהרחבה, קופסה שחורה היא כלל האמצעים המשמשים לניטור של כלי תחבורה באוויר בים וביבשה.
כלי טיס מצוידים בשני סוגי מקליטי טיסה: רשמקול תא הטייס (CVR) ורשם נתוני טיסה (FDR).
במקרים מסוימים, שתי יחידות ההקלטה משולבות בקופסה אחת (FDR/CVR).
מקליט הקול בתא טייס (נקרא באנגלית: Cockpit Voice Recorder או בקיצור: CVR) מקליט בארבעה ערוצים במשך שעתיים בתא הטייס את השיחות בין הטייסים, שיחות הרדיו בין המטוס למטוסים אחרים ולפקחי הטיסה, ומיקרופון נוסף הבנוי בתיקרת תא הטייס להקלטת קולות רקע.
משנת 2005 דורש רשות התעופה הפדרלית בארצות הברית (FAA) שזמן ההקלטה יהיה לפחות 30 דקות, אך הוא נמצא בלתי מספק מאחר שבהרבה מקרים קטעים משמעותיים הדרושים לחקירה התרחשו לפני 30 הדקות של תחילת ההקלטה, המינהל הארצי לבטיחות בתחבורה האמריקאי (NTSB) ממליץ על זמן הקלטה של לפחות שעתיים.
יחידות הקלטה ישנות הקליטו בצורה אנלוגית על גבי סרט מגנטי.
חלק מהיחידות עשו שימוש בשני סלילים אשר גלגלו את עצמם אוטומטית חזרה לתחילת הסליל כשהם הגיעו לסופם וחלק עשו שימוש בסליל אחד אשר נע בלולאה מתמשכת ומחק את ההקלטה הישנה כל 30 דקות.
שחזור קולות שהוקלטו על גבי סרט מגנטי התגלה לעיתים רבות כמשימה קשה, במיוחד לאחר שהסרט שהה במי ים והמעטפת שלו נפרצה, לכן התקני הקלטה מודרניים עושים שימוש בכונן שבבי (SSD) ללא חלקים נעים אשר מקליט בצורה דיגיטלית והוא עמיד הרבה יותר לזעזועים, טלטול ורטיבות.
דרישות אספקת הכוח של הכונן מאפשרות לכלול ביחידה סוללה עצמאית, כך שההקלטה יכולה להמשך עד שהטיסה נקטעת, אפילו במקרה שהמערכת החשמלית של המטוס מפסיקה לעבוד.
על פי תקנות רשות התעופה הפדרלית בארצות הברית, על הקופסה להקליט לפחות 88 פרמטרים שונים (עד שנת 2002 נדרשו רק 29 פרמטרים), אך ישנן מערכות המקליטות משתנים רבים נוספים, כל פרמטר מוקלט מספר פעמים בשנייה או פעם במספר שניות כגון כמות דלק כוללת.
רוב מקליטי נתוני הטיסה מקליטים 17–25 שעות של נתונים בלולאה מתמשכת.
כיום הקופסאות השחורות מתוכננות על פי תקנים בינלאומיים ועל פי המלצות הנהוגות על ידי הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית (ICAO), הארגון האירופאי לתעופה אזרחית (EUROCAE) ורשות התעופה הפדרלית בארצות הברית.
בשל חשיבותן הקופסאות השחורות נדרשות להיות אטומות למים ובנויות לעמידה בפני כוחות של מכה חזקה של 3,600 ג'י ל־6.5 מילישניות, חום עז של שרפה לוהטת בטמפרטורה של יותר מ־1,000 מעלות צלזיוס ולחץ של מי ים עמוקים.
בניגוד לשמן, הקופסאות צבועות בצבע כתום בהיר עמיד לחום כדי שיהיה ניתן למצוא אותן בקלות בין ההריסות ועליהן מופיע הכיתוב "מקליט טיסה לא לפתוח" ("FLIGHT RECORDER DO NOT OPEN") בצד אחד באנגלית ובצד השני בצרפתית, הקופסאות אסורות לפתיחה שלא לצורך והן מטופלות על ידי אנשי מקצוע מוסמכים.
קופסאות שחורות מודרניות בנויות ממעטפת כפולה של פלדת אל־חלד או טיטניום בעלת עמידות לקורוזיה ובידוד פנימי נגד חום גבוה.
הן ממוקמות לרוב בזנב המטוס, במקום בו סביר יותר שישרדו תאונה קשה.
במקרה של תאונה, חילוצן של הקופסאות השחורות היא המשימה השנייה בחשיבותה לאחר הצלת הניצולים ואיסוף ההרוגים.
רוב המטוסים בתעופה הכללית בארצות הברית נדרשים להיות מצוידים במשדר איתור בזמן חירום (ELT), תלוי בסוג המטוס ואזור תפעולו, בעוד שחברות תעופה מסחריות אינן נדרשות לכך.
למרות זאת, הקופסאות השחורות במטוסים מסחריים נדרשות להיות מצוידות במשואת איתור תת־מימית (Underwater Locator Beacon או בקיצור: ULB) אשר מופעלת באופן אוטומטי כאשר היא באה במגע עם מים.
המשואה משדרת אותות אולטרה סאונד בתדר 37.5 קילו־הרץ במרווחים של פעימה אחת בשנייה משום שניתן לקלוט את התדר הזה על ידי מגוון רחב של מקלטים והוא נישא בקלות במים.
החל משנות השבעים רוב מטוסי הסילון המסחריים מצוידים בהתקן הקלטה קל גישה (Quick Access Recorder או בקיצור: QAR).
התקן זה מקליט נתונים על גבי אמצעי אחסון נייד.
הגישה למקליט הקול (CVR) ולמקליט הנתונים (FDR) היא מטבעה קשה – מאחר שעליהם להיות עמידים לתאונות, הם גם דורשים ציוד מיוחד להגיע אל ההקלטות.
ה־QAR ניתן לשליפה בקלות והוא מתוכנן כך שניתן יהיה לקרוא את הנתונים המוקלטים באמצעות מחשב שולחני רגיל.
חברות תעופה רבות משתמשות בנתונים האלה לחקירת אירועים משמעותיים בעלי פרמטרים החורגים מאלה של טיסה רגילה.
זה מאפשר לגלות ולטפל בבעיות תפעוליות ובכך למנוע, להבא, את התאונה מראש.
השימוש בנתונים של הקופסאות השחורות הוא בעיקר לצורך חקירת תאונות אך גם לצורך ניתוח מצבים לשיפור בטיחות התעופה, איסוף וניתוח נתוני התעייפות החומר, בדיקת ביצועי המנועים, ניצול אופטימלי של דלק, חקירת תקלות מורכבות והתנהגויות מסוכנות של צוות הטיסה.
המונח "קופסה שחורה" נולד לאחר פגישה לגבי מקליט הטיסה המסחרי הראשון שנקרא "ביצה אדומה" בגלל צבעו וצורתו.
לאחר הפגישה אמר אחד העיתונאים "זוהי קופסה שחורה נהדרת".
המונח קופסה שחורה שימש גם בחיל האוויר המלכותי בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בתקופה שבין השנים 1940–1945 הוכנסו למטוסים (במיוחד למטוסי הפצצה) חידושים אלקטרונים רבים של מערכות אוויוניקה כמו מערכות ניווט, מערכות מכ"ם ומערכות קשר.
מעגלים וכרטיסים של מערכות אלו הותקנו ברכיבים שהיו בדרך כלל בקופסאות אלומיניום שנצבעו בשחור בשביל למנוע סינוור.
במשך הזמן כל ציוד אלקטרוני חדש כונה "קופסה שחורה", מונח שנהפך נפוץ בתעופה האזרחית בתקופה שאחרי המלחמה.
דוגמה לשיחה שהוקלטה על ידי ברשמקול בתא הטייס
רשמקול (CVR) לוכד לעיתים קרובות את מילותיהם האחרונות של צוות האוויר ממש לפני ההתרסקות.
להלן תמליל השיחה בין מגדל הפיקוח לצוות המטוס של טיסה 1862 של אל על שהתרסקה ב־4 באוקטובר 1992 באמסטרדם שבהולנד:
קופסת גפרורים היא קופסה המיועדת לאחסון גפרורים.
רוב הקופסאות המיוצרות היום הן קופסאות קטנות בהן יש בממוצע כ-40 גפרורים.
בנוסף, יש קופסאות גדולות יותר המכילות מספר רב יותר של גפרורים או גפרורים ארוכים יותר, למשל כאלו המשמשים להבערת אח.
יש אמצעים נוספים לאחסון גפרורים כמו מאגדות גפרורים.
ישנם סוגים רבים ושונים של קופסאות גפרורים, מתקופות שונות ושל חברות שונות, וישנם אספנים האוספים אותן.
קופסת הגפרורים מיוצרת כיום לרוב מקרטון, אך לעיתים מעץ או מפלסטיק.
לרוב יש בצדי קופסת הגפרורים קטע צר ומחוספס המיועד לחיכוך הגפרור בו לשם הצתתו.
בישראל קופסאות הגפרורים עשויות לרוב מקרטון ומעוצבות כמעין מגירה שנשלפת משני צדדים.
עד שנות השמונים היו נפוצות בארץ קופסאות גפרורים מעץ דקיק בשתי שכבות.
קופסה או תיבה היא מכולה וכלי קיבול המשמשת לאחסון או להעברת תוכן.
קופסות בנויות בדרך כלל מחומרים עמידים, כגון עץ, מתכת, קרטון, פלסטיק, כתלות בשימוש לו הן מיועדות.
גודל הקופסה יכול להשתנות, ממספר סנטימטרים (למשל קופסת גפרורים) עד מטרים בודדים (למשל מכולות).
לקופסות בדרך כלל צורת תיבה גאומטרית - פאותיה הן מלבנים, אך ישנן קופסות במגוון צורות, כגון קובייה, גליל מעגלי או אליפטי.
לתיבות דקורטיביות או תיבות לאחסון יש לעיתים מכסה, אשר ניתן לפתוח בעזרת משיכה, הזזה, הברגה או הרמה.
המכסה עשוי להיות מאובזר בצירים, אבזם או מנעול.
ארכיונים מאחסנים תיקי מסמכים בקופסות קרטון, הנושאות סימני זיהוי ותיוג.
פריטים אשר נמצאים בקופסות מחומרים קשיחים עשויים להישמר זמן רב יותר מאשר בקרטון, לכן נהוג להשתמש בקופסות אלו למטרת אחסון לתקופות ארוכות כמו במקרים מסוימים של קפסולת זמן.
קופסות קרטון הן אמצעי אריזה מקובל לאריזת תכולת דירה לצורך מעבר דירה.
מוצרי מזון ומוצרי צריכה רבים נמכרים כשהם ארוזים בקופסות ממותגות, ביניהם ממתקים, דגני בוקר, פסטה, אבקת כביסה, רדיד אלומיניום הארוזים בקופסאות קרטון, גבינות, ארוחות מנה חמה בקופסאות פלסטיק.
בקבוקי יין יוקרתיים נמכרים בתיבות עץ, לעיתים בריפוד קש.
תכשיטים נארזים בקופסות מרופדות, לעיתים עשויות עץ או מצופות קטיפה.
מגירה היא קופסה המורכבת על בתוך רהיט.
קואופיון פאלוסאורה (פינית: Kuopion Palloseura; או קופס) הוא מועדון כדורגל פיני, הממוקם בעיר השמינית בגודלה בפינלנד, קואופיו.
קופס משחקת בליגת העל הפינית ברציפות משנת 2008. אצטדיונה הביתי של הקבוצה נקרא "סאבון סנומאט ארנה".
עד יוני 2005, הקבוצה שיחקה במגרש ברובע ויינלניימי, חצי אי מוקף באגם קאלאבסי.
המועדון נוסד בשנת 1923, ומאז ועד היום זכה בשמונה תוארי אליפות לאומיים וארבע פעמים בגביע הפיני.
קופס מחזיקה בשיא הפיני למועדונים לרצף עונות בליגת הפינית הבכירה, משנת 1949 עד 1992.
קופס הארבור היא עיר חוף במדינת ניו סאות' ויילס שבאוסטרליה.
העיר שוכנת במרחק של 540 ק"מ מצפון לבירת המדינה סידני ו-390 ק"מ מדרום לבריזביין.
אוכלוסייתה מנתה 45,580 תושבים במפקד 2011.
העיר שוכנת בין הרים גבוהים לבין חופי הים והאקלים בה נחשב לנוח.
בעבר כלכלתה התבססה על מטעי בננות וכיום ענף הגידול העיקרי בה הוא אוכמניות, לצד התיירות והדיג.
העיר היא משכנם של קמפוס אוניברסיטת הצלב הדרומי (Southern Cross University), שני בתי חולים, מספר תחנות רדיו ושלושה מרכזי קניות גדולים.
בסמוך לעיר שוכנים פארקים לאומיים רבים כולל פארק ימי אחד.
מבחינה תחבורתית משרת את העיר שדה תעופה והיא מקושרת לרשת הכבישים, הרכבות והאוטובוסים.
שם העיר ניתן לה על ידי ג'ון קורף (John Korff) שנאלץ לתפוס מחסה בסערה באזור ב-1847. עקב טעות כתיב שעשה המודד שסימן את קרקעות העיר ב-1861 הפך שמה לקופס הארבור.
בראשית המאה ה-20 הפכה קופס הארבור למרכז חשוב לתעשיית העץ.
לפני שנסלל קו מסילת הברזל הייתה הדרך היחידה להעביר בולי עץ דרך הים.
משמעות הדבר שחוטבי העצים היו תלויים במזחים שנבנו על נהרות או על חוף הים כדי לייצא את בולי העץ.
קֻפְסִינוּנִיִּים או דגי פרה (שם מדעי: Ostraciidae) היא משפחת דגי גרם מסדרת הנפוחיתאים.
דגים אלה יכולים להגיע לאורך 50 ס"מ אצל המין Acanthostracion quadricornis, אך בדרך כלל קטנים בהרבה.
הם בעלי ראשים גדולים, גוף בצורת משולש מוזר והם בעלי קרניים קטנות על הראשים, מה שנתן להם את שמם השני.
בצידי הגוף ישנם סנפירים קטנים והזנב וסנפיר הגב קטנים.
עורם של דגים אלה רעיל ביותר.
חלקם חומים מנומרים אך הרבה מהם צבעוניים, בעיקר הצעירים.
הם חיים בכל האוקיינוסים, בעיקר באזורים הטרופיים והסובטרופיים, אך המין Lactophrys trigonus יכול להצפין עד לקייפ קוד.
לדגים אלה פה גדול איתו הם שואבים מגוון חסרי חוליות ימיים וגם דגיגים לפיהם.
קֻפְסִינוּן (שם מדעי: Ostracion) הוא סוג של דג ממשפחת הקופסינוניים.
הדגים בסוג זה מתאפיינים במבנה גוף קובייתי, ומכאן שמם.
הדגים מסוג זה חיים בשוניות אלמוגים בימים טרופיים.
בישראל חיים המינים קופסינון נקוד וקופסינון סגול במפרץ אילת.
קֻפְסִינוּן נָקוד (שם מדעי: Ostracion cubicus), נודע גם בשם קופסינון צהוב, הוא דג ממשפחת הקופסינוניים, שחי בשוניות אלמוגים באוקיינוס ההודי, כולל הים האדום, באוקיינוס השקט, ובדרום מזרח האוקיינוס האטלנטי.
הקופסינון מגיע עד לאורך של 45 סנטימטר.
צורתו היא מעין תיבה, שנתמכת על ידי מבנה שלד פנימי ייחודי, כמו דגים רבים אחרים ממשפחת הקופסינוניים.
הקופסינון הצהוב הבוגר מתאפיין בגוף צהוב ומוארך עם נקודות לבנות, ולעיתים בעל גוונים כחולים.
קופסינונים צעירים נראים מעט שונה מהוריהם, ולמרות שבניגוד לדגים טרופיים רבים הם שומרים על אותה דוגמת צבעים כמו הקופסינון הבוגר, הקופסינונים הצעירים הם הרבה יותר קובייתיים בצורתם הכללית, צבעם הצהוב בהיר ובוהק יותר, והנקודות שלהם שחורות.
הקופסינון ניזון בעיקר מאצות, סרטנים, חסרי חוליות, תולעים, ודגים קטנים.
הקופסינון אוכל באמצעות פה קטן דימוי מקור, שמאפשר לו לגרד אצות מסלעים ולפצח את טרפו.
כשהקופסינון מרגיש מאוים הוא משחרר רעלנים למים דרך עורו, שעלולים להיות קטלניים לרוב הדגים סביבו.
צבעיו הבולטים מהווים צבעי אזהרה לטורפים פוטנציאליים שירצו לתקוף אותו.
קופסינונים בוגרים נוטים להתבודד, חוץ מבעונת הרבייה באביב, בה הם מתקבצים בקבוצות קטנות של זכר אחד ו-2 עד 4 נקבות.
צורתו של הקופסינון וצבעיו הבולטים הפכו אותו לדג פופולרי בקרב מגדלי אקווריומים, מה שגורם לאיסוף שלהם משוניות אלמוגים והעברתם לאקווריומים.
קופסינונים מסוגלים לשרוד בשבי, אך הם דורשים תנאים סביבתיים טובים ותחזוקה מתמדת.
הקופסינון הנקוד חי גם בישראל בשמורת האלמוגים במפרץ אילת.
ב-2006 חברת המכוניות מרצדס-בנץ, הוציאה עיצוב לדגם של מכונית ביונית שמבוסס בצורתו על צורת הקופסינון הנקוד.
"קופנגן" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית דיקלה, מתוך אלבומה הרביעי, ואם פרידה.
השיר יצא לאור ב-25 באפריל 2015, כסינגל השביעי מתוך האלבום, תחת חסותה של חברת התקליטים "Helicon Music - הליקון".
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-16 במצעד של רשת ג', ושבועיים לאחר מכן, עלה למקום ה-12, והשתווה למיקום של "יהיה לנו טוב".
השיר נכתב על ידי דיקלה, הולחן על ידי דיקלה, שרית חדד ועידו אוחיון והופק על ידי דיקלה, אוחיון ורוני בראון.
שיר זה הוא שיר שקט בסגנון פופ וים-תיכוני, בו מילותיו מספרות על כך שדיקלה רוצה לחזור לעבר שלה, כשהיא עוד הייתה עם בן זוגה בקו פה נגאן, כשם השיר, אותו היא מזכירה פעם אחת בתחילתו.
בהלחנת שיר זה השתתפה שרית חדד, כאשר כמה שנים לפני כן, כתבה לה דיקלה את הלהיט "Mi Amor", אשר נכלל באלבומה ה-20 של חדד, 20.
עטיפת הסינגל צולמה בשחור-לבן, והיא היחידה מן עטיפות האלבום שצולמה בסגנון זה.
נכון לינואר 2022, מונה הצפיות שלו עומד על למעלה מ-140 אלף צפיות.
קופלציה הוא תהליך זיקוק במטלורגיה, שבו עפרות או סגסוגות מתכת מטופלים תחת טמפרטורות גבוהות מאוד ועוברות פעולות במטרה להפריד מתכות אצילות, כמו זהב וכסף, ממתכות בסיס, כמו עופרת, נחושת, אבץ, ארסן, אנטימון, או ביסמוט, הנוכחים בעפרות.
התהליך מבוסס על העיקרון שמתכות יקרות אינן מתחמצנות או מגיבות כימית, בניגוד למתכות הבסיס, ולכן כאשר הן מחוממות בטמפרטורות גבוהות, המתכות היקרות נשארות בנפרד, בעוד האחרות מגיבות ויוצרות סיגים או תרכובות אחרות.
מאז תקופת הברונזה, נעשה שימוש בתהליך להוצאת כסף מעפרות מותכות.
בימי הביניים והרנסאנס, קופלציה הייתה אחד התהליכים הנפוצים ביותר לעידון מתכות יקרות.
עד אז שימשו מבחני שרפה לבדיקת מינרלים, כלומר לבדיקת מתכות טריות כגון עופרת ומתכות ממוחזרות כדי לדעת את טוהרן לייצור תכשיטים ומטבעות.
כסף טהור הוא יסוד נדיר, אם כי הוא קיים ככזה.
הוא נמצא בדרך כלל בטבע בשילוב עם מתכות אחרות, או במינרלים המכילים תרכובות כסף, בדרך כלל בצורה של סולפידים כגון גלנה (עופרת גופרית) או צרוסיט (עופרת פחמתי).
לכן הייצור העיקרי של כסף דורש התכה ואז קופלציה של עפרות עופרת ארגנטיפריות.
עופרת נמסה ב-327 מעלות צלזיוס, תחמוצת עופרת ב־888 מעלות צלזיוס וכסף נמס ב-960 מעלות צלזיוס.
כדי להפריד את הכסף, הסגסוגת מומסת שוב בטמפרטורה הגבוהה של 960 מעלות צלזיוס עד 1,000 מעלות צלזיוס בסביבה מחמצנת.
העופרת מתחמצנת לעופרת חד-חמצנית, המכונה ליטרג', הלוכדת את החמצן ממתכות אחרות.
תחמוצת העופרת הנוזלית מוסרת או נספגת בפעולה נימית לתוך רפידות הכבשן.
ניתן לראות את התגובה הכימית כ:
בסיס הכבשן נחפר בצורת סיר, ומכוסה בחומר אינרטי ונקבובי עשיר בסידן או מגנזיום כמו קליפות, סיד או אפר עצם.
הבטנה חייבת להיות גירנית מכיוון שעופרת מגיבה עם סיליקה (תרכובות חרס) ליצירת סיליקט עופרת צמיג המונע ספיגה נדרשת של ליטרג', ואילו חומרים גירניים אינם מגיבים עם עופרת.
חלק מהליטרג' מתאדה, והשאר נספג בטנת האדמה הנקבובית ויוצר "עוגות ליטרג'יות".
עוגות ליטארג' בדרך כלל עגולות או קעורות קמורות, בערך 15 קוטר ס"מ.
הם העדויות הארכאולוגיות הנפוצות ביותר לקופלציה בתקופת הברונזה.
על פי ההרכב הכימי, ארכאולוגים יכולים לדעת איזה סוג של עפרות טופל, את מרכיביו העיקריים ואת התנאים הכימיים ששימשו בתהליך.
זה מאפשר תובנות לגבי תהליך הייצור, המסחר, הצרכים החברתיים או המצבים הכלכליים.
הכלי העיקרי לקופלציה בקנה מידה קטן הוא בצורת כוס ומעכונה קופל (Cupel).
הם היו בעבר כלים קטנים בצורת חרוט קטום הפוך, העשוי מאפר עצם.
על פי גאורגיוס אגריקולה, החומר הטוב ביותר הושג מקרניים של צבאים שרופות, אף על פי שקוצי דגים יכלו להתאים גם כן.
יש לטחון את האפר לאבקה דקה והומוגנית ולערבב עם חומר דביק כלשהו ליצירת הכוסות.
תבניות היו עשויות מנחושת ללא תחתית כדי שאפשר יהיה להוריד את הכוסות.
שקע רדוד במרכז הכוס נוצר באמצעות עצב מעוגל.
גודלי הגביע תלויים בכמות החומר שיש לבחון.
אותה צורה נשמרה עד היום.
קופסה כחולה הוא סרט דוקומנטרי ישראלי בן 82 דקות, שהופק בשנת 2021 בישראל, בקנדה ובבלגיה.
הסרט דובר עברית ומספר את תולדות הקרן הקיימת בישראל שזור בחייו של יוסף ויץ מראשי קק"ל ורוכש הקרקעות שלה.
הסרט זכה בפרס התחקיר בפסטיבל הבינלאומי דוקאביב 2021. הסרט הופק עבור ערוץ Yes דוקו ושודר בו לראשונה ב-2021.
יוסף ויץ היה מראשי הקרן הקיימת לישראל, ובמסגרת תפקידו היה אחראי על רכישת קרקעות בארץ ישראל לטובת יישוב העם היהודי.
למען מטרה זו התגייסו יהודי התפוצות והזרימו כספים אל הקופסה הכחולה המיתולוגית.
מיכל ויץ, נינתו ובמאית הסרט, יצאה למסע בעקבות יומניו האישיים של יוסף ויץ המתארים לפרטי פרטים ולאורך שנים את שגרת יומו של מי שעסק בפינוי ערביי הארץ מהאדמות והכשרתן להקמת יישובים.
היא מעמתת את בני משפחתה עם גילויים חדשים שחושפים היסטוריה אחרת מזו שנהוג לספר.
יומניו של ויץ מספרים את סיפורה של המלחמה הארוכה והמתמשכת על אדמות ארץ ישראל ואת סיפור מאבקם של שני העמים החיים עליה.
מגזין Variety ראיון עם הבמאית מיכל ויץ (באנגלית)
מגזין Business Doc Europe ראיון עם הבמאית מיכל ויץ (באנגלית)
מגזין Variety על הסרט קופסה כחולה
כתב העת cineuropa על קופסה כחולה
ראיון רדיו בתוכנית "גומרים הולכים"
ראיון רדיו בתוכנית "בחצי היום" עם ליאת רגב
ראיון טלוויזיה קובי מידן בתוכנית "סוכן תרבות"
ראיון טלוויזיה עם ערד ניר בתוכנית "סדר עולמי"
בחודש מאי 2021 הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הוט דוקס HOT DOCS, טורונטו, קנדה
בחודש יולי 2021 הסרט הוקרן בבכורה ישראלית בפסטיבל דוקאביב.
הסרט השתתף בתחרות הישראלית וזכה בפרס התחקיר הטוב ביותר
בחודש יולי 2021 הסרט הוקרן בפסטיבל היהודי בסן פרנסיסקו, ארצות הברית
בחודש אוגוסט 2021 הסרט השתתף בפסטיבל דוקופסט קוסובו
פרס התחקיר בפסטיבל הבינלאומי דוקאביב 2021.
קופסה כחולה נבחרה למועמדות פרס אופיר 2021 כאחד מחמשת הסרטים הטובים ביותר בקטגוריה של "הסרט התיעודי הטוב ביותר מעל 60 דקות".
קופסה שחורה הוא סרט צרפתי שכתב וביים יאן גוזלן, שיצא לאקרנים בשנת 2021.
מתייה וסור הוא סוכן של המשרד לחקירות וניתוח בטיחות התעופה אזרחית (BEA).
הוא נשוי לנעמי, שגם היא עובדת בתחום האווירונאוטיקה.
ה-BEA אחראי לחקירת אסון תעופה חריג וחסר תקדים: התרסקות טיסת דובאי - פריז באזור בלו (Belleux), בהרי האלפים בסבואה עילית.
300 איש ו-16 אנשי צוות היו על המטוס, מטוס אטריאן-800, מטוס ארוך טווח חדש של חברת התעופה אירופה איירליינס, שאף אחד מהם לא שרד את התאונה.
לאחר מכן, ה-BEA מנתחת בקפידה את הקופסאות השחורות של המטוס במחסניה בנמל התעופה לה בורז'ה.
כשהוא מושבת לראשונה על ידי הממונה עליו, מתייה משתלט על המשימה לאחר היעלמותו המסתורית של האחרון, ממש בתחילת החקירה.
כאקוסטיקאי ברמה גבוהה, הצעיר יוצא למסלול אישי ומסקנותיו מובילות לתרחיש התרסקות מטריף, שנראה שהוא היחיד שבאמת מאמין בו.
בסרט, מתייה הוא מהנדס אווירונאוטיקה שסיים את לימודיו ב-ENAC.
קופסת הדיבוק, או: ארונית היין היהודית הרדופה, היא ארונית לאחסון יין, עליה סוּפַּר ששוכן בתוכה דיבוק, כמשמעותו בפולקלור היהודי.
הרהיט התפרסם בשנת 2003, כאשר הוצג למכירה פומבית באתר "eBay" על ידי בעליו, קווין מאניס, שבתיאור הפריט סיפר שהוא היה בעבר בבעלותה של ניצולת שואה מפולין, ויוחסו לו כוחות דמוניים זדוניים.
בשנת 2021 הודה מאניס בריאיון לכתב העת המקוון "Input", שהסיפור היה פרי דמיונו.
נכון ליולי 2020, מוצגת "קופסת הדיבוק" ב"מוזיאון הרדוף" שבלאס וגאס, נבאדה, בבעלותו של זאק בייגנס , חוקר תחום העל-טבעי, צייד רוחות רפאים ומגיש תוכנית המציאות "הרפתקאות רפאים" בערוץ הטלוויזיה בכבלים "Travel Channel".
סיפור קופסת הדיבוק שימש השראה ליצירת סרט הקולנוע "הדיבוק" משנת 2012, שהפיקו סם ריימי ורוברט טאפרט , וביים אולה בורנדאל .
הארונית עשויה עץ מהגוני, בחזיתה שתי דלתות שעל כל אחת מהן מגולף אשכול ענבים, והן נפתחות לצדדים בדומה לפתיחת ארון קודש, כאשר פותחים את המגירה שמתחת להן.
בפנים: אבן גרניט שבה חרוטה המילה "שלום" באותיות מוזהבות בעברית; שתי מטבעות אמריקאיות בערך של פני אחד, אחת משנת 1925, ואחת משנת 1928; שתי קווצות שיער, אחת בצבע בלונד ואחת שחורה; גביע קידוש מוזהב; פמוט מברזל יצוק ניצב על זרועות תמנון, וניצת ורד יבשה.
בגב הארונית מגולפת קריאת שמע בעברית.
קווין מאניס, סוחר עתיקות יהודי, בעל עסק לחידוש ריהוט מפורטלנד שבמדינת אורגון, רכש את הארונית מעורך דין מקומי בשנת 2003, ובדה סיפור שאותו צירף לתצוגת הפריט ב-eBay, כתיאור עובדתי אשר לכאורה היה מגובה במסמכים.
מאניס פרסם את הסיפור בשנית בשנת 2009. לפי סיפורו, מאניס רכש את הפריט בספטמבר 2001, במכירת חצר של עיזבונה של יהודייה ניצולת שואה מפולין בשם חוה'לה, שנפטרה בגיל 103. נכדת המנוחה "סיפרה" למאניס, שסבתה ברחה ממחנה ריכוז נאצי בפולין הכבושה.
כל משפחתה נספתה בשואה, כולל שני בניה ובתה.
היא הגיעה לספרד, שם חייתה עד תום מלחמת העולם השנייה, ושם רכשה את ארונית היין, שאותה הביאה בהגירתה לארצות הברית.
מאניס המשיך וסיפר שאחרי שהביא את הארונית לחנותו, התרחש אירוע שבו התרסקו מעצמם חפצים, נורות החשמל התפוצצו, ובמחסן פשט ריח של שתן חתולים.
הוא נתן את הארונית במתנה לאימו ליום הולדתה, והיא לקתה בשבץ בעודה יושבת ליד הארונית.
מאניס האריך בתיאור אירועים על-טבעיים שפקדו כביכול אותו ואת בני משפחתו, כולל סיוטי לילה חוזרים ונשנים, ובעקבותיהם ביקש למכור את הארונית לקונים שייתכן שיתעניינו בחפצים כאלה, והעמידה למכירה פומבית ב-eBay.
ביוני 2003 נקנתה הארונית על ידי יוסיף ניצקה, סטודנט מקירקסוויל, מיזורי , תמורת 140 דולר.
ניצקה נהג להציג את הארונית במסיבות שערך לחבריו, תוך שהוא מלגלג על ה"קללה" שמיוחסת לה, ובחודשים הבאים הוא תיאר בבלוג שלו, כיצד הוא וחבריו לקו בבריאותם באופן ספונטני ללא הסברים, וסבלו מתשישות.
עוד סיפר ניצקה, שב-4 בספטמבר 2003 נפתחו דלתות הארונית מעצמן, בבוקר שלמחרת נמלא האוויר שמסביב לבית בחרקים קטנים לשעות ספורות, ובמהלך אותו חודש הם סבלו מ"מזל רע" וריחות רעים שפשטו בבית.
בחודש ינואר 2004 החל ניצקה, לטענתו, לסבול מנשירת שיער, ותוך שלושה ימים איבד מחצית משיער ראשו.
בתחילת פברואר הוא העמיד את הארונית למכירה ב-eBay במחיר התחלתי של דולר אחד.
המחיר האמיר במהירות, וב-9 בפברואר 2004 נקנתה הארונית תמורת 280 דולר על ידי ג'ייסון הקסטון, מנהל המוזיאון לרפואה אוסטאופתית באוניברסיטת איי' טי' סטיל לרפואה שבקירקסוויל, מיזורי, אספן של חפצי דת.
זאת, אחרי שעובד המוזיאון, אחד מחבריו של ניצקה, סיפר להקסטון על הארונית המקוללת.
הקסטון קנה את הארונית למרות ספקותיו באשר לדיבוק השוכן בה, כדי להציגה באוסף שלו.
הקסטון הקים את אתר האינטרנט "dibbukbox.com" , ובשנת 2011 הוא פרסם את הספר "The Dibbuk Box" בהוצאת אוניברסיטת המדינה טרומן .
הקסטון סיפר שגולשים שנכנסו לאתר וצפו בתמונות, סבלו ממחלות ומיחושים.
בספר הוא מתאר את חוויותיו מהחודשים שבהם הייתה הארונית ברשותו.
לדבריו, בנוסף להתרחשויות לא מוסברות במוזיאון שלו, הוא, משפחתו ועובדי המוזיאון שבאו במגע עם הארונית, החלו לסבול מבעיות בריאות וסיוטי לילה, והבעיות נעלמו אחרי שהקסטון שמע לעצתו של רב, ארז את הארונית בתוך תיבת מתכת וקבר אותה באדמה.
כבר בשנת 2004, אחרי שהאתר זכה למאות אלפי כניסות, פרסם הלוס אנג'לס טיימס מאמר על הקסטון וקופסת הדיבוק.
בעקבות זאת, מכר הקסטון את הזכויות על סיפורו למפיק סם ריימי, ובשנת 2012 יצא סרט האימה "הדיבוק", בהפקת ריימי ורוברט טאפרט, כאשר הקסטון וקווין מאניס שמשו יועצים להפקה.
לבסוף, הוציא הקסטון את הארונית ממחבואה, ומסרה לידיו של זאק בייגנס, בעלי "המוזיאון הרדוף" בלאס וגאס ומגיש תוכנית המציאות "הרפתקאות רפאים" בערוץ הטלוויזיה "Travel "Channel.
במשך מספר שנים סירב בייגנס לפתוח את הארונית, המוצגת במוזיאון שלו בתוך ארון זכוכית אקרילית, ועל מנת לצפות בה מקרוב, על המבקר במוזיאון להיות מעל גיל 18, ולחתום על כתב ויתור.
ביוני 2018 ביקר הראפר פוסט מאלון, בעצמו חובב ציד רוחות, ב"מוזיאון הרדוף", ונכנס ביחד עם בייגנס לחדר שבו מוצגת הארונית.
בחודשים הבאים פקדו אותו מספר אירועים, אשר יוחסו לכאורה לחפץ: מטוסו הפרטי נחת נחיתת חירום אחרי ששניים מצמיגיו התפוצצו, שודדים חמושים פרצו לבית מגוריו הקודם בעמק סן פרננדו, והוא היה מעורב בתאונת דרכים.
מאלון וזאק בייגנס הביעו סברה שבמאלון דבקה קללת קופסת הדיבוק.
בליל כל הקדושים שחל באוקטובר 2018, שידר בייגנס פרק מיוחד בן ארבע שעות של "הרפתקאות רפאים" מ"המוזיאון הרדוף", והודיע שבכוונתו לפתוח את קופסת הדיבוק במהלך השידור.
לצורך הפעילות, נכחו במוזיאון מומחי על-טבעי, כמרים לטיהור הצוות לאחר יציאתו, מגרשי שדים ואמבולנס.