tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יתר על כן, שרשראות מצריות וחרסים רבים שלא אופייניים למקום נמצאו בו מה שמראה על קשרים בחו"ל.
בחפירה שנעשתה באל ח'ור בשנים 1977–1978, נמצאו קברים מתקופה מוקדמת ובית הקברות הוכר כבית הקברות המוקדם ביותר בקטר.
אחד מהקברים באזור הכיל שיירה של אישה שהשתמרה בתוך הקבר.
שמונה קברות אחרים כללו סוסים וחמורים.
בין היתר, בתקופה הנאוליתית ירושה לא הייתה נהוגה והיו קוברים את המת יחד עם חפציו, עקב כך מצאו בקברים גם: חרוזים עשויים צדף, שרשראות, חרסים ואבנים.
סביר להניח שמקור רוב החפצים שנקברו היה מאזור דרום מזרח ערב הסעודית.
איים רבים בקטר היו קרובים מאוד לבחריין והרגישו את השפעתה של הציוויליזציה דילמון שהייתה השלטת בבחריין באותה העת.
חרס רב נמצא בשני אתרים על ידי "פרויקט הארכאולוגיה של קטר", החרס מעיד על מעורבותה של המדינה ברשת הסחר של דילמון.
כשעם דילמון החל לעסוק בפעילויות ימיות סביב 2100 לפנה"ס עד 1700 לפנה"ס, תושבי קטר גם הם החלו לפתח ציוד צלילה פרימיטיבי ולצלול במים רדודים כדי לחפש פנינים במי המפרץ הפרסי.
הקטרים עסקו במסחר של פנינים ותמרים בתקופה זו.
הועלתה טענה כי שרידי יישובי דילמון אשר נמצאו בקטר אינם מייצגים ראיות מוצקות לקשרי בני אדם מטווחים ארוכים בתקופת הברונזה.
קטר נשארה מיושבת בתקופה זו בעיקר עקב הגירה קבועה על ידי שבטים ערבים נוודים בחיפוש אחר מזון שלא נוצל ומקורות מים.
ההתנחלויות מתקופת דילמון, במיוחד האי אל ח'ור, הוקמו כדי לזרז מסעות סחר בין בחריין לקטר וכדי לפתח התנחלות משמעותית במפרץ הפרסי.
תרחיש נוסף הגיוני סובר כי המאהלים נוצרו על ידי ביקור דייגים או מחפשי פנינים מדילמון בקטר.
כמו כן הוצע כי הנוכחות של כלי חרס מעידה על הסחר בין תושבי קטר וציוויליזצית דילמון, הסברה נשקלת ברצינות מכיוון שסבירותה להתקיים היא סבירה בהחלט בשל האוכלוסייה הנדירה של חצי האי ודילמון בתקופה ההיא.
הייתה גם השפעה בבלית באזור שהחלה במילניום השני לפני הספירה.
בין הממצאים שזוהו מאזור בבל היו 3,000,000 קונכיות כתושות וכטון חרסים.
זה גם קבע והוכיח כי קטר היא האתר הראשון שייצר צבע באמצעות קונכיות והראשון שהצליח להגיע לצבע סגול.
ייתכן שייצור הצבע היה בפיקוח הממשל הבבלי ונמכר לאזורים שונים במסופוטמיה בחסותו.
תקופת הברזל ושליטה בבלית-פרסית (680 לפנה"ס - 325 לפנה"ס)
המלך האשורי אסרחדון הוביל מלחמה מוצלחת נגד באזו מלך דילמון בנוגע לשטח שהקיף את דילמון וקטר, בשנת 680 לפנה"ס.
נכון להיום, אין עדות ארכאולוגית המוכיחה את קיומם של יישובים מתקופת הברזל המוקדמת התגלו בחצי האי.
זהו כנראה עקב שינויים אקלימיים קשים והתחממות מרבית.
במאה ה -5 לפנה"ס, ההיסטוריון היווני הרודוטוס פרסם את התיאור המוקדם ביותר הידוע של אוכלוסיית קטר, המתאר תושביה כמו הכנענים.
בסביבות 325 לפנה"ס, אלכסנדר מוקדון שלח את האדמירל העליון שלו, אנדרוסטנס תאסוס, לסקור את המפרץ הפרסי כולו.
התרשימים שהוא ביקש הגיעו מעט אחרי מותו ביולי 323 לפנה"ס.
סלאוקוס הראשון כבש את שטחי המפרץ הפרסי וצירף אותם לממלכתו.
החל מ-312, הסלווקים שלטו גם באזור עיראק וכווית, ובחלקים גדולים מערב הסעודית.
עדויות ארכאולוגיות של חומרים יווניים התגלו בקטר.
בחפירות מצפון לדוח'אן חשפו חרסים וכן, 100 תלי קבורה שתוארכו לתקופה זו התגלו.
כמו כן, גילו גם קהילה ימאית גדולה מהתקופה ההיא כשמצאו שרידי אניות וסירות קטנות במי המפרץ הפרסי.
לאחר שהפסידו את רוב השטחים שלהם במפרץ הפרסי, ההשפעה הסלווקית חדלה באזור בשנת 250 לפנה"ס.
בעקבות ניצחונה של האימפריה הפרתית על הסלווקים בשנת 250 לפנה"ס, האחרונה צברה דומיניון וכוח רב בחופי הים הערבי.
כפי הפרתים שהיו תלויים נתיבי סחר דרך המפרץ הפרסי, הם הקימו את מחנות צבאם לאורך החוף.
קדרות אופייניות לאימפריה הפרתית נמצאו בקטר והוכיחו את קשרה של קטר לאימפריה.
בצפון דוח'אן, שכנה תחנת דיג אשר אניות זרות הביאו אליה דגים ב -140 לפנה"ס.
מספר מבני אבן וכמויות גדולות של עצמות דגים נמצאו באתר.
קטר הייתה מרכז גידול סוסים וגמלים מפורסם בתקופה האומיית.
כמו כן, בקטר היה מסחר בפנינים בתקופת בית אומיה וכך תושבי חצי האי החלו להתבוסס ולשלוט בכלכלתם.
כמו כן, משטר האמירות בקטר נוצר עם הגעת בית אומיה, האמיר הקטרי הראשון היה קטרי אבן אל-פוג'אאה, על שמו נקרא חצי האי ונקראת המדינה.
בתקופה העבאסית צמחו בקטר ערים חדשות והיא הייתה תקופת שגשוג ושלום.
עיר בולטת וגדולה שפותחה בתקופה זו היא העיר מורוואב (עוד קיימת בשטחי העיר א-רואייס), בעיר זו נבנו למעלה מ-100 בנייני אבן שני מסגדים, ומצודה עבאסית.
העיר הייתה העיר הגדולה הראשונה בקטר והמצודה שנבנתה שם היא המצודה השלמה העתיקה ביותר בקטר ששרדה עד היום.
כמו כן, מורוואב, שכנה בדרום א-רואייס, לא על החוף, מורוואב הייתה ההתיישבות הראשונה בקטר שלא ישבה על קו החוף.
תור הזהב הפוסט-מוסלמי של קטר
רוב מזרח חצי האי ערב היה בשליטת ממלכת הוספריד בשנת 1253 אך השליטה באזור נתפסה על ידי נסיך הורמוז ב-1320. כמו בתקופת המוסלמים, גם בתקופה זו מרבצי הפנינים בקטר היו בסיס הכלכלה הקטרית.
בשנת 1507, האימפריה הפורטוגזית הגיעה לקטר וכבשה את הורמוז בפיקודו של אפונסו דה אלבוקרקי, משניו של אלבוקרקי גילו מרדניות וב-1515 עזבו הפורטוגזים את השטח עקב מרדנות משניו של אלבוקרקי וסכסוכים במטה, בהמשך השנה פלשו הפורטוגזים מחדש לקטר והפעם ניצחו בקרב, הריבונות על קטר עברה למנואל הראשון, מלך פורטוגל.
רָמַת הַשָּׁרוֹן היא עיר במחוז תל אביב בישראל אשר הוקמה בשנת 1923. העיר גובלת בצפון בהרצליה, בקיבוץ גליל ים שבמועצה האזורית חוף השרון, בדרום בתל אביב, במזרח בהוד השרון ובדרום-מזרח בפתח תקווה.
היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1949 וכעיר בשנת 2002.
בדרום תחום שיפוטה של רמת השרון נמצאו מספר ממצאים ארכאולוגיים המעידים על התיישבות במקום במאה השנייה לספירה.
האתר הבולט ביותר הוא מערות אפקה, בסמוך לגבול רמת השרון-תל אביב, צפונית לרמת אביב ג'.
מערכת זו של מערות קבורה שומרוניות הייתה בשימוש עד המאה השישית.
באתר נמצאו כלים, מטבעות ותכשיטים.
המערות שימשו את היישוב ח'ירבת אל ע'ורה, ששרידים מעטים ממנו נמצאו מזרחית למערות.
אתר נוסף בו נמצאו שרידים המיוחסים לתקופה הרומית ולתקופה הביזנטית הוא גבעת הגולגולות, מזרחית למרכז הטניס.
במהלך התקופה העות'מאנית הוקם ברכס גלילות הכפר אג'ליל, שמספר מבנים ממנו שרדו בסמוך למתחם סינמה סיטי גלילות שבמערב העיר.
כפר נוסף, אבו כישכ, הוקם בידי שבט בדואי שהגיע ממצרים בחלקה המזרחי של רמת השרון דהיום.
בגבעת הגולגולות פעל בית קברות מוסלמי, שכמעט לא נותר ממנו זכר, ובמפות מנדטוריות מסומן באתר זה קבר שייח' סעיד.
בשנת 1922 התארגנה קבוצת יהודים מיפו בראשותו של הרב יעקב דוד בן-שלום (ברויאר), במטרה לחפש קרקע לצורך הקמת יישוב חדש במרחב פתוח, מחוץ לשטח העירוני הצפוף והדחוק של יפו.
בן-שלום, שעלה לארץ ישראל שנתיים קודם לכן מפולין ופתח מסעדה בשכונת נווה שלום ביפו, שאף להקים עיר גנים שלא תהיה חלק מההתיישבות הממוסדת.
הקבוצה הקימה אגודה בשם "עיר שלום", והחלה בחיפוש אחר קרקעות.
בתחילה ניהלו משא ומתן לרכישת קרקעות באזור מקוה ישראל, אך משזה לא צלח, מצאו קרקעות צפונית לשייח מוניס, בסמוך לכפר אג'ליל.
כך מתאר פרוטוקול האספה הכללית השנייה של אגודת "עיר שלום" (י' בניסן ה'תרפ"ב-1922) את בחירת מיקומה של "עיר שלום", היא רמת השרון של ימינו.
במקורות אחרים עולה תיאור שומם של הקרקע
האמביוולנטיות בתפיסתם של המתיישבים הראשונים לשטח באה לידי ביטוי גם בדבריו של יוסף ביאליק, לימים מזכיר היישוב:
המחיר ששולם לערבים בעלי הקרקע תמורת 2,000 הדונמים, היה 5 לירות מצריות לדונם, מחיר שנחשב זול, וזאת בשל האיכות הירודה שייחסו הערבים לאדמה.
בתחילה הסתייעו חברי האגודה בסוחר הקרקעות קנדינוף, אך לאחר ששילמו לו מקדמה התברר כי הונה אותם.
בסופו של דבר הושלמה העסקה בסיועו של משה מטלון.
במהלך 1923 ערכה האגודה תחרות לתכנון עיר הגנים החדשה, בה זכו שתי תוכניות שהצליחו לענות על הדרישות שהציב הוועד: "...לייסד ישוב מרוכז, שהוא עיקר גדול מבחינת הביטחון, הכלכלה, הבריאות וכו' - שביחד עם זה יהיה השדה קרוב אל הבית.
כמו כן חשוב לקמץ בדרכים וברחובות", כפי שנכתב בעיתון "הארץ" מיום 14 במרץ 1923. בסופו של דבר נבחרה מבין השתיים תוכניתו של מרדכי מסטיצ'קין.
ב-3 בנובמבר נערכה הגרלת המגרשים בין 53 בעלי הקרקעות, שכל אחד מהם שילם 20 לירות מצריות עבור חלקה של חמישה דונמים.
זמן קצר לאחר הגרלת המגרשים עלו לקרקע ששת המתיישבים הראשונים: דוד משורר, נחום הופנברג, לוי הורביץ, צבי הורביץ, פלטיאל פינקלשטיין וחיה פלוסקר.
מסעם מיפו היה מפרך ונמשך שלושה ימים, עקב תנאי מזג האוויר הקשים ששררו באזור.
בעצתו של האגרונום מלך זגורודסקי שבדק את תנאי הקרקע במקום, הוחל בגידול טבק.
בשנתם הראשונה ביישוב החדש ידעו המתיישבים תלאות רבות.
הטבק ששתלו נפגע ממחלות, ולאחר שהביאו שתילים חדשים מרעננה, חוסלו כשלושה רבעים מהם בידי נחיל ארבה.
בתחילה, בהיעדר מקורות מים מספיקים, נאלצו המתיישבים להביא מים בחביות מאג'ליל ומכפר מל"ל.
כן סבלו המתיישבים מגנבות של תושבי האזור.
קשיים נוספים עמם התמודדו המתיישבים נבעו מחוסר תמיכה של המוסדות הלאומיים ביישוב שהוקם ללא עזרתם.
חרף הכישלון בגידול הטבק, החלו להגיע בהדרגה משפחות נוספות.
מאחר שכל אחת מהן התיישבה במגרש אותו הגרילה, בעוד חלק מהמשפחות טרם התיישבו במגרשיהן, נוצרו בכמה מן המקרים מרחקים גדולים בין החלקות, מה שהקשה על השמירה ועל אספקת המים.
לכן החליט הוועד לבטל את ההגרלה, וליישב את החלקות בשיטת "כל הקודם זוכה".
חרף חפירת באר, היא לא הספיקה לצורכי המתיישבים, וניסיונות קידוח נוספים נכשלו בשל חוסר ניסיונם.
בשנים הראשונות עדיין הובאו מים מהרצליה, והשדות הושקו כל אחד בשעה אחרת, כדי לא לפגוע בלחץ המים.
העלייה הרביעית הביאה עמה מתיישבים חדשים, ובהם קבוצה גדולה מקיילצה שבפולין, שרכשה יחד שטח של 400 דונם.
עם זאת, בצד המתיישבים, רבים מרוכשי הקרקעות לא מיהרו להתיישב על הקרקע.
והממסד הציוני, שעדיין לא ראה בעין יפה את היישוב שקם בלעדיו, אף ניסה לשכנע את הערבים לחזור בהם ממכירת הקרקעות.
כן פעלו לשם כך אנשי קהיליית ציון מהרצליה, שחשקו בקרקעות לעצמם.
בשנים 1927–1929 עמד בראש הוועד של המועצה המהנדס והאדריכל דב טשודנובסקי.
ב-1927 קיבל הוועד שתי החלטות משמעותיות שהביאו לשינוי פניה של עיר שלום.
ראשית, הוחלט להקים מכון מים עצמאי, שיגדיל את נפח המים המגיע לבתי התושבים ולחלקותיהם.
שנית, נקבע כי מי שלא יישב את החלקה שרכש, תופקע ממנו הקרקע, וכספו יוחזר לו.
עקב החלטה זו, חלק מרוכשי הקרקעות מיהרו לממש את זכויותיהם בקרקע והתיישבו בה, בעוד קרקעותיהם של אלו שהעדיפו שלא לעשות כן נמכרו למתיישבים חדשים.
רבים מהמתיישבים נטעו פרדסים, ועיר שלום, שהרעיון שניצב בבסיס הקמתה היה של עיר גנים, החלה לקבל צביון של מושבה חקלאית.
השינוי באופי היישוב גם עוגן בתקנון הוועד, שנוסח מחדש ב-1928. ביוני 1929 נחנך מכון המים.
ב-1929 נבחר לראשות הוועד, צבי בנימיני, שעמד בראשו למשך עשרים השנים הבאות.
בתיקון נוסף של התקנון, בשנת 1930, נכתב במפורש המונח "מושבה חקלאית" בכל מקום שבו נכתב קודם לכן "עיר גנים".
ב-19 בנובמבר 1928 הכריז הוועד על תחרות למציאת שם חדש ליישוב.
בין היתר, פנה הוועד לחיים נחמן ביאליק ולאברהם שלונסקי.
מנחם אוסישקין סירב להציע שם הקשור בשרון, מאחר שהעדיף לשמור שמות כאלה ליישובים שהוקמו על ידי הקרן הקיימת לישראל.
גורמים אחרים בקק"ל דווקא הציעו שם - רַקּוֹן, הלקוח מפרק י"ט בספר יהושע, המתאר את נחלת שבט דן:
בסופו של דבר התקבלה הצעתו של מרדכי ויינברג לקרוא למושבה "רמת השרון".
הרעיון עלה בראשו של ויינברג בעת שביקר בשכונת רמת השרון בתל אביב, והשם מצא חן בעיניו.
השם אומץ באופן רשמי ב-1932.
עתון "דבר" מ-24 ביולי 1930 מודיע "על ההחלטה של "אגודת עיר שלום בע"מ"(בערבון מוגבל)...
כי מושבתה שנקראה עד עכשיו עיר- שלום, תקרא מעתה רמת-השרון".
"הפונים לאגודה מתבקשים להשתמש אך ורק בשם זה".
מאורעות תרפ"ט (אוגוסט 1929) והשמועות על התארגנות כנופיה שיצאה מאבו כישכ לפרוע ביהודים, אילצו את המתיישבים לפנות את הילדים והנשים להרצליה.
במהלך המאורעות, הוקם במושבה סניף של ההגנה בפיקודו של יצחק כספי, וחוליית פרשים החלה לסייר ביישוב, חלק מחבריה רכובים על גבי פרדות.
בסופו של דבר לא נפגעה המושבה במאורעות, אך אספקת ירקות וביצים מהכפרים הערביים הסמוכים הופסקה, והיה צורך במציאת מקורות חדשים.
חלק מהתושבים החלו לגדל ירקות בעצמם.
באותה העת סבלו רבים מהתושבים מקשיים כלכליים, ורבים מהם שקעו בחובות.
יו"ר הוועד, בנימיני, הציע הסדר של פריסת חובות, והפחתה של תעריפי המים.
כן הוקם סניף בנק ראשון, שהעניק הלוואות לתושבים.
בנימיני מעיד כי תוכניתו "הצילה את רמת השרון מהתמוטטות גמורה".
הילד הראשון של המושבה, דוד ויסוסר, נולד ב-1927, ובראשית שנות ה-30, לאחר שילדים נוספים נולדו ותושבים בעלי ילדים הצטרפו למושבה, התעורר צורך בהקמת בית ספר.
בתחילה נשלחו הילדים לבית ספר בהרצליה, אך הדרך הייתה ארוכה מדי, וב-1930 נפתח בית הספר הראשון, בעזרת הנשים שבבית הכנסת, ששכן אף הוא במקום ארעי בבית הוועד.
המורה הראשון היה אחד התושבים, אברהם בבל, אך לא הייתה לו הכשרה לכך, וחלק מהתושבים התנגדו למינויו.
ב-1932 הוזמן מורה ראשון מן החוץ, יוסף קלמן, שהגיע מנס ציונה.
קלמן חילק את 50 התלמידים, בני 6 עד 14, לשבע כיתות, בכולן שימש מורה.
במצב דברים זה, התבססו הלימודים על עבודה עצמית בהדרכתו.
כחלק מתוכנית הלימודים הושם דגש על חקלאות, ולעיתים גויסו התלמידים לסייע בעבודות בשדות ובמטעים במושבה.
במהלך שנות ה-30 החל הוועד לספק שירותים נוספים לתושבי היישוב.
בין היתר, הוקמה מרפאה ושכרם של הרופאים, שהתחלפו תדיר, שולם בידי הוועד, עד שהושג הסכם עם ההסתדרות בעקבותיו הוקם סניף של קופת חולים ב-1933. כן הקים הוועד בית דין ליישוב סכסוכים, שפעל כמוסד בוררות.
שירות נוסף שמימן הוועד היה בתחום התחבורה.
רכב ישן שימש כמונית שירות שפעלה בין רמת השרון לשרונה, וחסך את הצורך בנסיעה דרך הרצליה.
עם זאת, נסיעותיו של הרכב לא היו סדירות, ומאחר שעקב מצבו הרעוע לא ניתן לו רישיון רכב, הוא נסע רק בשבילים ובדרכים צדדיות כדי להימנע מביקורת המשטרה.
אותו רכב שימש גם להבאת הדואר למושבה.
ב-1929 מינו שלטונות המנדט את מנחם משורר למוכתר היישוב, והוא פעל מול השלטונות לצידם של יו"ר הוועד בנימיני והמזכיר יוסף ביאליק.
ועד הפועלים, שהוקם כבר ב-1928 הקים לשכת תעסוקה, וב-30 באפריל 1935 נחנך משכנו הקבוע של בית הפועלים.
אחד העקרונות עליהם הקפידו התושבים, הוא השמירה על עבודה עברית.
עיקרון זה עוגן בתקנון הוועד, שקבע כי מי שלא יעסיק פועלים עבריים, תופקע זכותו על הקרקע, וכן בחוזים שנחתמו עם רוכשי הקרקעות.
ב-1932 התעורר עימות של ממש על רקע זה בין התושבים לבין משה מטלון, שרכש 400 דונמים בפאתיה הדרומיים של המושבה (באזור שכונת נווה רסקו של ימינו) לשם נטיעת פרדסים.
מטלון סירב בתחילה לחתום על החוזה, ולאחר שעשה זאת לבסוף, סירב לדון עם נציגי לשכת העבודה בתנאי העסקתם של הפועלים, בטענה שיביא פועלים יהודים מיפו, עליהם אין לנציגים סמכות.
אנשי היישוב חשדו כי חרף הסיכום העסיק מטלון גם פועלים ערבים, ומשהתברר כי הדבר נכון, התפתח בין הצדדים עימות אלים שהסתיים בהתערבות המשטרה.
חלק מהיהודים שהיו מעורבים במקרה הורשעו בהסגת גבול ואילו חלק מהפועלים הערבים הורשעו בפציעה.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 הוקמו בתחומי המושבה מספר קיבוצים.
ב-1932 הגיעה קבוצת "אביב" של הסתדרות הנוער החלוצי.
הקבוצה מנתה כ-30 חברים, שעבדו במשקי העזר ובפרדסים.
לאחר שנתיים עזבו חברי הקבוצה והצטרפו לקיבוץ קריית ענבים.
לאחר עזיבתם, ב-1934, הגיעה קבוצה של 13 חברים מתנועת הנוער הציוני שהגיעה מכרכור, אליהם הצטרפו בהמשך עולים חדשים מלטביה.
גם חבריה של קבוצה זו עבדו בפרדסי המושבה, ואף לקחו חלק פעיל בחיים הציבוריים של המושבה.
חדר האוכל שלהם הפך למקום מפגש עבור בני הנוער, ונערכו בו פעילויות תרבות.
בסוף 1934 עזבו חלק מחברי הקבוצה לקבוצת "המפלס" בכפר סבא, ועולים חדשים מפולין הצטרפו לגרעין שנותר.
חלק מחברי הקבוצה עזבו במהלך השנים לקיבוצים שונים ברחבי הארץ, ואחרים נטמעו בין תושבי המושבה.
הרחוב הנמצא במקום בו שכנו צריפי הקיבוצים נקרא רחוב הקיבוץ.
מאוחר יותר, ב-1943, הגיעה קבוצה נוספת שכללה פעילים של השומר הצעיר מבלגיה וממצרים.
גם אנשי קבוצה זו עבדו בחקלאות, וכן בבניין, והצטרפו למערך ההגנה במושבה.
ב-1947 הקימו אנשי הקבוצה קיבוץ בחזעלה שבנגב, ושהו במקום במשך כל מלחמת העצמאות.
בקרב על משלטי חוליקאת ( במסגרת מבצע מוות לפולש ) נהרגו ארבעה מחברי הקיבוץ ושמותיהם מונצחים על האנדרטה ברמת השרון.
לאחר סיום המלחמה חזרו חלקם לרמת השרון, ואחרים הקימו את קיבוץ נחשונים.
עם פרוץ המרד הערבי, תוגברו הסיורים והמשמרות במושבה, והוקמו סביבה חפירות וביצורים.
ב-19 במאי 1936 הוקמה תחנה של משטרת היישובים העבריים, שהעסיקה עשרה גפירים.
מטה ההגנה התמקם בבית הוועד, וקווי טלפון נמתחו ממנו לבתים במושבה.
בסופו של דבר, לא הותקפה המושבה במהלך המאורעות.
בתוך כך, בעקבות סירובם של סוחרים ערבים לסחור עם יהודים, הפכה המושבה למרכז חשוב לאספקת תוצרת חקלאית לתל אביב.
ארבעה מהתושבים אף פתחו חנות ברחוב הכרמל בתל אביב, בו נמכרה תוצרת חקלאית מרמת השרון.
במהלך המאורעות נסגרה הדרך לתל אביב, שעברה דרך שייח מוניס, והתושבים נאלצו לנסוע דרך הרצליה, רעננה, רמתיים, פתח תקווה ורמת גן, דרך שאורכה 35 ק"מ במקום 12 ק"מ.
לעיתים נמשכה הדרך יום שלם.
בשיתוף עם הוועד של הרצליה, החליט הוועד לסלול כביש חדש, שעלותו נאמדה ב-19 אלף לירה ארץ ישראלית.
הרצליה מימנה כשני שלישים מהעלות, ורמת השרון את השליש הנותר.
לשם כך, משכן הוועד את מכון המים.
חברת סולל בונה התחילה בסלילה כבר בקיץ 1936, אך העבודות נתקלו בקשיים כבר מהרגע הראשון: הערבים התנגדו לכך שהכביש יעבור בשטחי הווקף, מושל המחוז עמד על כך שהכביש יעבור בשטחי שייח מוניס ולבסוף התברר כי העלויות גבוהות מהמשוער, והוועד לא יכול היה לעמוד בהן.
העבודות חודשו רק ב-1939, לאחר שהוועד לקח הלוואה, ולאחר שהוטל מס נסיעה על קווי אגד, לצורך מימון הסלילה.
באוקטובר 1941 נחנך הכביש, שהיה לימים לכביש 482, העובר לאורך רחוב בן-גוריון בהרצליה, רחוב סוקולוב ברמת השרון, רחובות משה סנה ופנחס רוזן בתל אביב ודרך אבא הלל ברמת גן.
במהלך שנות ה-40 של המאה ה-20 הגיעו לרמת השרון עולים חדשים רבים, ובהם מעפילים, עולים מחלב, מתימן וממצרים, וכן ניצולי שואה.
ב-1946 רכש הוועד שטח של 18 דונם עליו הוקמו 40 יחידות דיור למעפילים ניצולי שואה ששהו במחנה המעצר בעתלית.
לאחר כ"ט בנובמבר הוגברה השמירה במושבה, וכלי הנשק הוצאו מהסליקים, אך לא נעשה בהם שימוש.
במהלך מלחמת העצמאות כולה לא הותקפה המושבה.
בראשית 1948 עזבו תושבי אג'ליל ואבו כישכ את כפריהם.
תושבי אג'ליל עשו זאת מפחד מהתקפה יהודית ותושבי אבו כישכ עשו זאת לאחר שהאצ"ל חטף את מנהיגיו.
במהלך השנים בהן התפתחה המושבה שמרו תושביה על יחסים טובים עם הכפרים הערביים הסמוכים, וכמה מתושבי הכפרים באו להיפרד משכניהם ברמת השרון בטרם עזבו.
תושבי שני הכפרים לא הורשו לחזור לכפריהם לאחר המלחמה.
מאז 1944 פעלו אנשי הוועד אצל שלטון המנדט כדי לקבל הכרה כמועצה מקומית, שתאפשר את הרחבת השירותים הניתנים לתושבים, ותייעל את ניהולו.
בהתייעצות עם עורך הדין צבי ברנזון, נוסחה הצעה שהוגשה לשלטונות המנדט, אך אלו סירבו לאפשר כינון מועצות מקומיות יהודיות חדשות, ותחת זאת הציעו לספח את המושבה להרצליה.
לכך התנגד הוועד, שחשש מפגיעה בצביון המושבה, וכינון המועצה המקומית המתין עד לאחר הקמת המדינה.
ב-1949 הכריז שר הפנים חיים משה שפירא על כינון המועצה המקומית רמת השרון, ומינה מועצה בת 11 חברים.
ב-1 בנובמבר 1949 התכנסה המועצה לראשונה, ובחרה פה אחד ביושב ראש הוועד צבי בנימיני לראש המועצה.
תחום שיפוטה של המועצה המקומית הורחב מזרחה ומערבה, וכלל שטחים עליהם שכנו קודם לכן הכפרים אבו כישכ ואג'ליל, על כ-17 אלף דונם שהיו בבעלות שייח' אבו כישכ.
התרחבות נוספת אירעה כאשר הוועד המקומי של קריית שאול נדרש להכריע האם ברצונו להסתפח לתל אביב או לרמת השרון, ובחר ברמת השרון, בשל מסי הארנונה הגבוהים בתל אביב.
ב-1950 מונה הרב יעקב אדלשטיין לרבה של רמת השרון, לאחר פטירת אביו הרב צבי יהודה אדלשטיין.
בראשית שנות ה-50 הוקמה מול הכפר הירוק מעברה, שבשיאה השתרעה על השטח שעד מחלף מורשה של ימינו.
המעברה קלטה כ-6,000 עולים, מספר הגדול פי ארבעה ממספר תושביה של רמת השרון באותה העת.
מועצת הפועלים נרתמה למציאת פתרונות תעסוקה לעולים, אך היה קושי רב במציאת מקומות עבודה.
חלקם עבדו בחקלאות ובבניין, חלקם במפעלים בהדר יוסף ואחרים הקימו משקים קטנים משל עצמם.
ב-1953 הוחל בהקמת שיכון קבע, שכונת מורשה, וב-1957 חוסלה המעברה סופית.
בתחילה הוקמו במקום בתים צמודי קרקע, שיועדו למשפחות מרובות ילדים, ולאחר מכן נבנו בתים משותפים, שדירותיהם יועדו למשפחות קטנות יותר.
גם לאחר המעבר לשיכון קבע התקשו בתחילה התושבים החדשים במציאת מקומות עבודה, ובתחילה התעוררו גם קשיי תחבורה, עד שחברות אגד ודן חנכו קווי אוטובוסים ששירתו את תושבי השכונה.
לצד מבני המגורים נבנו במהלך שני העשורים הראשונים שלאחר קום המדינה גם מבני ציבור שונים, ובהם בתי ספר יסודיים, בית ספר תיכון מקצועי, מתנ"סים, מרפאה ובריכת שחייה.
עם הפעלתה של תוכנית אינטגרציה ברמת השרון נסגרו בתי הספר, וילדי מורשה החלו ללמוד בבתי הספר בנווה מגן ומשנות ה-80 גם ברובע הדר.
בית הספר המקצועי שולב בתיכון "רוטברג".
במקביל להקמתה של שכונת מורשה, הוקמה ב-1954 שכונת נווה מגן, בשטח שבין מורשה לבין הגלעין ההיסטורי.
השכונה נועדה למשוחררי הצבא הבריטי ולקציני צה"ל, ומכאן שמה.
בסמוך לנווה מגן הוקם אזור תעשייה למלאכה זעירה.
שיכון נוסף שהוקם בשנות ה-50 היה שיכון ליטא, ממערב לגלעין ההיסטורי, ובו התיישבו ניצולי שואה מליטא.
ב-1959 נבחר לראש המועצה דוד רשף.
רשף כיהן בתפקיד רק שנתיים וחצי, אך בתקופתו החל שינוי נוסף באופיה של רמת השרון, ממושבה חקלאית ליישוב עירוני, או, כלשונו:
בסוף שנות ה-60 הקימה חברת רסקו את שכונת נווה רסקו, בשטח בו שכן לפני כן פרדס מטלון.
במקביל, הוקם אזור תעשייה חדש מדרום לשכונת מורשה.
המפעל הראשון שהיה אמור לקום בו היה מפעל של חברת עסיס, אך כשנבחר פסח בלקין לראש המועצה ב-1969 ביטל את ההסכם עם החברה, בשל התנגדות התושבים וחברי המועצה, שחששו שהמפעל יהווה מפגע סביבתי.
המפעל הוקם בסופו של דבר בנתניה ובמקומו הוקם מפעל השנאים "אלקו".
בתחילת 1970 אושרה תוכנית מתאר חדשה לרמת השרון שהקנה לה מעמד של מושבה תת-עירונית, עם בנייה של בניינים לגובה של ארבע קומות.
בראשית שנות ה-70 החל האזור שבין הגלעין ההיסטורי לנווה רסקו לשנות את אופיו.
באזור זה התגוררו רבים מוותיקי המושבה, בין פרדסים.
בהדרגה, החלו הבתים הקטנים והפרדסים לפנות את מקומם לבתים משותפים.
כשנחנך במקום בית ספר, בשנת 1977, הוא נקרא "הדר", על שם הפרדסים שבמקומם הוקם.
לימים, ניתן שם זה לשכונה כולה.
התרחבות נוספת הייתה מערבה, באזור בו נבנו בתים צמודי קרקע בידי אוכלוסייה ממעמד סוציואקונומי גבוה.
באזור שסביב שיכון ליטא הוקמה שכונת קריית יערים, ומדרום לה רובע גולן.
בקצה הדרום-מערבי של המושבה הוקמה שכונת נווה רום, שיועדה לטייסי חיל האוויר.
בשנות ה-80 וה-90 חלה האטה בקצב הגידול של המושבה.
ראשי המועצה שכיהנו באותה העת העדיפו לשמור על צביונה, ולא הקימו שכונות חדשות.
כתוצאה מכך, רבים מהצעירים שגדלו בה לא יכלו לשוב ולהתגורר בה לאחר שבגרו, והאוכלוסייה הזדקנה.
בנוסף, הקפידו פרנסי המושבה לשמור על מעמדה כמועצה מקומית ולא להפכה לעיריה, אף שמספר תושביה באותה העת, למעלה מ-30 אלף, אפשר לעשות כן.
בעשור הראשון של המאה ה-21 השתנתה מגמה זו.
בשכונת מורשה נבנו בתי מגורים חדשים, משותפים וצמודי קרקע.
חלק מהדירות יועדו לזוגות צעירים ילידי היישוב.
בשכונת נווה גן הוקמו בניינים רבי קומות הכוללים מאות יחידות דיור, ובמערב המושבה הוקמה שכונת המחתרות.
בשנת 2002 הוכרזה רמת השרון לעירייה, וראש המועצה שכיהן באותה העת, גבי פארן, היה לראש העירייה הראשון.
ההיסטוריה של קוריאה הצפונית החלה לאחר חלוקת חצי האי הקוריאני בסוף מלחמת העולם השנייה.
כניעת האימפריה היפנית לבעלות הברית בספטמבר 1945 הובילה לסיומו של השלטון היפני בחצי האי הקוריאני, ולחלוקת חצי האי בין שני אזורי כיבוש - דרום חצי האי בשליטת ארצות הברית, וצפון חצי האי בשליטת ברית המועצות.
הגבול בין שני אזורי הכיבוש עבר בקו הרוחב 38 צפון.
הסובייטים והאמריקאים לא הצליחו להגיע להסכמה בדבר ניהול משותף של שני אזורי הכיבוש.
חוסר הסכמה זה, יחד עם חוסר אמון בסיסי בין שתי מעצמות העל באותה התקופה, הוביל, בשנת 1948, להקמתן של שתי ממשלות נפרדות בצפון חצי האי הוקמה הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה, שפעלה תחת חסות סובייטית, ובדרום הוקמה הרפובליקה של קוריאה, שפעלה תחת חסות ארצות הברית.
כל אחת משתי הממשלות טענה כי היא לבדה הממשלה הלגיטימית של קוריאה השלמה.
בשנת 1950, פתחה קוריאה הצפונית במבצע צבאי לכיבוש החלק הדרומי של חצי האי, מה שהוביל לפרוץ מלחמת קוריאה.
לאחר התערבותן של מעצמות העל, ולאחר הרס נרחב ומאות אלפי הרוגים משני הצדדים, הסתיימה המלחמה עם השבת הסטטוס קוו, כאשר האזור המפורז הקוריאני החליף את קו הרוחב 38 צפון כגבול בין קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית.
חרף תום הקרבות, המתח והעוינות בין שני הצדדים נותרו בעינם.
קים איל-סונג, מייסד ומנהיג קוריאה הצפונית נותר בשלטון עד מותו בשנת 1994. שלטונו של איל-סונג התבסס על פולחן אישיות בהיקף נרחב, וכן על אימוץ אידאולוגיית ג'וצ'ה, שקראה להסתמכות עצמית ולאי-תלות בגורמים חיצוניים, ועל עשרת העקרונות להקמתה של מערכת אידאולוגית מרכזית, שנועדו "להתוות" את דרך התנהלותם של תושבי המדינה.
בעקבות התפרקות ברית המועצות, התומכת הגדולה של המשטר הצפון-קוריאני ומשענתו הכלכלית, בסוף שנות ה-80 ובמהלך שנות ה-90 התדרדרה קוריאה הצפונית למשבר כלכלי קשה, אשר הוביל בתורו למגפת רעב חסרת תקדים במדינה.
בשנת 1994 נפטר קים איל-סונג, מייסד המדינה והמנהיג העליון של קוריאה הצפונית, ובנו קים ג'ונג-איל ירש אותו עד לפטירתו בשנת 2010. בשלב זה, השלטון בקוריאה הצפונית עבר לבנו קים ג'ונג-און.
קוריאה הצפונית טרם חלוקת חצי האי
בין 1910 ועד לסוף מלחמת העולם השנייה, קוריאה הייתה תחת כיבוש יפני.
בתקופה זו, מרבית הקוריאנים היו איכרים, שהתקיימו מחקלאות זעירה.
במהלך שנות ה-30, שלטונות הכיבוש היפניים פיתחו תעשיית מכרות, ובנו תחנות כוח הידרואלקטריות, מפעלי פלדה ומפעלי ייצור במנצ'וריה, הסמוכה לצפון קוריאה.
במהלך תקופה זו מעמד הפועלים הקוריאני התרחב במהירות, כאשר קוריאנים רבים עברו לעבוד במפעלי התעשייה במנצ'וריה.
כתוצאה מכך, 65% מהתעשייה הכבדה בחצי האי הקוריאני הייתה ממוקמת בחלק הצפוני.
עובדה זו השפיעה באופן ניכר על תולדותיה של קוריאה הצפונית לאחר קבלת העצמאות.
במהלך תקופה זו, תנועת גרילה קוריאנית נוצרה באזורים ההרריים של מנצ'וריה, וביצעה מתקפות שונות כנגד כוחות הכיבוש היפניים.
אחד ממנהיגי הגרילה הבולטים ביותר היה המנהיג הקומוניסטי, ולעתיד מנהיג קוריאה הצפונית, קים איל-סונג.
מעטים מתושבי צפון קוריאה בתקופה זו נחשפו לרעיונות ולהגות המערבית.
חריג אחד לכך היה הדת.
מאז הגעתם לאזור של המיסיונרים הראשונים בשלהי המאה ה-19, צפון קוריאה, ופיונגיאנג בפרט, הייתה מעוז של הדת הנוצרית, מה שהקנה לה את הכינוי "ירושלים של המזרח".
חלוקת קוריאה והקמת קוריאה הצפונית
במסגרת ועידת טהראן שהתקיימה בנובמבר 1943, וועידת יאלטה שהתקיימה בפברואר 1945, ברית המועצות התחייבה להצטרף לבעלות הברית בלחימה כנגד האימפריה היפנית באזור האוקיינוס השקט בתוך שלושה חודשים מהשגת ניצחון בזירה האירופית.
כתוצאה מכך, ב-8 באוגוסט 1945, שלושה חודשים לאחר כניעת גרמניה הנאצית, ברית המועצות הכריזה מלחמה על יפן.
הצבא הסובייטי התקדם במהירות כזו, עד שממשלת ארצות הברית החלה לחשוש כי הכוחות הסובייטים בדרכם לכבוש את כל חצי האי הקוריאני.
בשל כך, ב-10 באוגוסט ממשלת ארצות הברית הציעה את קו הרוחב 38 צפון להתווית הגבול בין שטח הכיבוש הסובייטי בצפון חצי האי, לשטח הכיבוש האמריקאי בדרום חצי האי.
חלוקה מלאכותית זו, שכן לאורך ההיסטוריה לא היה הבדל היסטורי או תרבותי כלשהו בין תושבי חצי האי בצפון ובדרום, נקבעה באופן שרירותי, בין היתר מאחר שהותירה את בירת קוריאה, סיאול, תחת שליטה אמריקאית.
ההחלטה הובילה לראשונה בהיסטוריה הקוריאנית לפיצול תושבי חצי האי לשתי מדינות, כאשר 16 מיליון קוריאנים חיו באזור האמריקני ותשעה מיליון חיו באזור הסובייטי.
להפתעת האמריקאים, ברית המועצות הסכימה לחלוקה באופן מיידי.
ב-14 באוגוסט הסובייטים החלו בהחדרת כוחות צבאיים דרך הים, והשתלטו במהירות על צפון-מזרח המדינה, כאשר ב-16 באוגוסט נכבשה וונסן, וב-24 באוגוסט הצבא האדום הגיע לפיונגיאנג.
לעומת זאת, כוחות צבא ארצות הברית לא הגיעו לאזור הדרומי לפני 8 בספטמבר באותה שנה.
במהלך חודש אוגוסט, "ועדות עממיות" החלו לצוץ ברחבי קוריאה, כאשר פעילותן זוהתה ועדת המעבר שפעלה בצפון המדינה, בשיתוף פעולה עם שלטונות הכיבוש הסובייטים.
בניגוד לעמיתיהם האמריקאים, הרשויות הסובייטיות בחרו לשתף פעולה מול אותן הוועדות.
ב-19 בספטמבר, קים איל-סונג ו-36 קצינים בצבא האדם ממוצא קוריאני הגיעו לוונסן.
קבוצה זו לחמה בכוחות הכיבוש היפנים במנצ'וריה במהלך שנות ה-30, והחל משנת 1941 התגוררו בברית המועצות ועברו אימונים צבאיים.
ב-14 באוקטובר, השלטונות הסובייטים הציגו את קים באופן רשמי בפני הציבור הצפון-קוריאני כלוחם גרילה וכסמל לגבורה.
במהלך דצמבר 1945, שלטונות ברית המועצות הסכימו להצעת ארצות הברית לקיום משטר נאמנות משותף בחצי האי הקוריאני לתקופה של עד חמש שנים, אשר בהמשך תוביל לעצמאות מלאה.
בעוד שמרבית תושבי קוריאה דרשו עצמאות באופן מיידי, קים ושאר תומכיו הקומוניסטים תמכו במשטר הנאמנות המוצע, בעקבות לחץ מצד הממשלה הסובייטית.
גורמים פנימיים בקרב הקומוניסטים הקוריאנים שהתנגדו לכך טופלו באופן נקודתי.
מייד לאחר הקמתו, המשטר החדש הכריז על יישום מדיניות פופולרית של חלוקת אדמות, הלאמת תעשיות, רפורמה בדיני עבודה, והנחלת שוויון מלא לנשים.
במקביל, הוועדות המקומיות בצפון אורגנו מחדש על בסיס הכרה בהנהגתו הבלתי-מעורערת של קים איל-סונג.
ב-18 בדצמבר, כלל הוועדות העממיות בצפון שולבו באופן מלא במפלגה הקומוניסטית תחת הנהגתו של קים, כאשר ב-1949, כלל הכוחות הפוליטיים הקומוניסטים במדינה התאחדו למפלגה אחת, מפלגת הפועלים של קוריאה, כאשר מנהיגה היה קים איל-סונג.
זמן קצר לאחר הקמת המפלגה החדשה, קים ייסד את צבא העם הקוריאני, אשר התבסס על לוחמי הגרילה לשעבר כנגד הכיבוש היפני והמפלגה הלאומית הסינית (קוומינטנג) (במסגרת מלחמת האזרחים הסינית), ובסיוע ותמיכה מצד ברית המועצות.
השלטון הסובייטי סיפק לצבא החדש טנקים בינוניים, משאיות, ארטילריה ונשק קל.
קים גם הקים את חיל האוויר של קוריאה הצפונית, שהתבסס בימיו הראשונים על מטוסי קרב מצוידים במדחף מתוצרת סובייטית.
בהמשך, טייסים צפון-קוריאנים נשלחו לבסיסי צבא סודיים בברית המועצות ובסין לשם אימון על מטוסי מיג-15.
במהלך שנת 1946 ואילך, מהלך חקיקה אינטנסיבי הפך את קוריאה הצפונית למדינה קומוניסטית בעלת אוריינטציה סטליניסטית.
רפורמת קרקעות חדשה חילקה שטחי אדמה נרחבים לעניים, מה שהוביל לאובדן כוחו של מעמד הבורגנות ובעלי הקרקעות המסורתי, וחיזק את התמיכה בקים מצד העניים ובני המעמד הנמוך, שהיוו מרבית האוכלוסייה בקוריאה הצפונית.
בעקבות התנגדותה של ברית המועצות למהלך, וסירובה לשתף פעולה עם הוועדה, הוחלט באו"ם לקיים בחירות מפוקחות באזור הדרומי בלבד.
באפריל 1948, ועידה של ארגונים פוליטיים מהצפון והדרום התקיימה בפיונגיאנג, אבל ועידה זו לא הובילה לתוצאות כלשהן.
הבחירות נערכו בסופו של דבר בקוריאה הדרומית ב-10 במאי 1948, מה שהוביל להקמתה הרשמית של הרפובליקה של קוריאה.
זמן קצר לאחר מכן, באוגוסט 1948, התקיימו בקוריאה הצפונית בחירות לאספת העם העליונה, וחוקה חדשה למדינה הוכרזה.
הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה (קוריאה הצפונית) הוכרזה באופן רשמי ב-9 בספטמבר, כאשר קים איל-סונג הפך באופן רשמי לראש הממשלה.
ב-12 בדצמבר 1948, העצרת הכללית של האומות המאוחדות, בעקבות דו"ח מטעם ועדת הבחירות הזמנית של האו"ם, אשר פירט על חוסר שיתוף הפעולה מצד ברית המועצות, הכריזה כי הממשלה החוקית היחידה בחצי האי הקוריאני היא הרפובליקה של קוריאה.
עד לשנת 1949, קוריאה הצפונית השלימה את הפיכתה למדינה קומוניסטית-סטליניסטית מן המניין.
מפלגת הפועלים של קוריאה החזיקה בשליטה בלתי מעורערת במדינה החדשה, במסגרת משטר חד-מפלגתי .
בראשית שנת 1949, בעקבות מחאות בקוריאה הדרומית נגד שלטונו של לי סינג-מן, והשלמת הנסיגה של כוחות צבא ארצות הברית מרוב שטחה של קוריאה הדרומית, קים איל-סונג פנה לברית המועצות ולסין בבקשה לתמיכה במבצע צבאי לשם איחוד קוריאה כולה תחת שלטונו.
בניגוד לחולשה הנראית לעין של צבא קוריאה הדרומית, שסבל ממורל מעורער ומציוד חסר ופגום בחלקו, צבא קוריאה הצפונית נהנה מאספקה רחבה של ציוד צבאי מברית המועצות, ברובו מעודפי מלחמת העולם השנייה.
כמו כן, בצבא הצפון-קוריאני שירתו לוחמי גרילה רבים לשעבר מהמאבק נגד יפן וסין הלאומית, בעלי ניסיון קרבי נרחב.
ב-1949 ו-1950 קים נסע למוסקבה יחד עם מנהיג המפלגה הקומוניסטית בקוריאה הדרומית, פאק הון-סונג, במטרה לגייס תמיכה סובייטית למלחמה המתוכננת.
בתחילה יוסיף סטלין דחה את בקשתו של קים איל-סונג לקבלת רשות לפלוש דרומה, אבל בסוף 1949, ניצחונה של המפלגה הקומוניסטית של סין במלחמת האזרחים הסינית, והשלמת הפיתוח של נשק גרעיני בברית המועצות, הוביל אותו לשקול מחדש את בקשתו של קים.
בינואר 1950, בעקבות האיתות של המנהיג החדש של סין, מאו צה-טונג, בדבר נכונותו לשלוח כוחות צבא סינים לתמיכה בקים, סטלין אישר את תוכנית הפלישה של קים.
עם זאת, הסובייטים הבהירו כי תמיכתם תהיה מוגבלת, בדמות יועצים סובייטים שיסייעו לצפון-קוריאנים לתכנן את המבצע, ולאמן חלק מיחידות הצבא הצפון-קוריאני.
סטלין הבהיר כי ברית המועצות תימנע מעימות ישיר עם ארצות הברית, גם במקרה בו כוחות קוריאה הצפונית ייקלעו למשבר צבאי.
לאורך השנה שקדמה לפרוץ המלחמה, שני הצדדים היו מעורבים בסדרה של התנגשויות צבאיות לאורך קו הגבול, במיוחד באזור החוף המערבי.
המלחמה עצמה פרצה ב-25 ביוני 1950, בשעה שכוחות קוריאה הצפונית, בטענה לתגובה כנגד מתקפה מצד כוחות הדרום, פתחו במתקפה משולבת לאורך קו הגבול.
הודות לשילוב של גורם ההפתעה ועליונות צבאית, כוחות הצפון הצליחו לכבוש במהירות את הבירה סיאול, כאשר הממשלה הדרום-קוריאנית נאלצה לנוס דרומה.
עד לאמצע יולי, הצבא הצפון-קוריאני כבש חלק נרחב מקוריאה הדרומית, כאשר חיילי הדרום, יחד עם מספר יחידות אמריקאיות, התבצרו בקו הגנה באזור פוסן בדרום מזרח המדינה.
בתקופת הכיבוש הקצרה של קוריאה הדרומית, משטר הכיבוש הצפון-קוריאני הוביל רפורמה רדיקלית לשינוי חברתי, אשר כללה הלאמה מלאה של התעשייה הדרום-קוריאנית, רפורמת קרקעות נרחבת, והקמתן מחדש של ועדות עממיות בכל רחבי האזור הכבוש.
לטענת הגנרל האמריקאי ויליאם פ.
דין, "תגובת אזרחי קוריאה הדרומית לכיבוש נעה בין תמיכה נלהבת ובין הסכמה פסיבית.
האו"ם גינה את התוקפנות מצד קוריאה הצפונית, ואישר את שיגורו לאזור של כוח סיוע בהובלת ארצות הברית לשם הגנה על אזרחי קוריאה הדרומית.
בספטמבר, כוחות הסיוע הראשונים נחתו באינצ'ון, וכבשו מחדש את סיאול.
תחת הנהגתו של הגנרל האמריקאי דאגלס מקארתור, כוחות האו"ם הצליחו לכבוש מחדש את האזור הדרומי, המשיכו להתקדם וכבשו נתח משמעותי מקוריאה הצפונית.
בשלב זה, כוחות הצפון נאלצו לסגת עד לגבול עם סין, וממשלת קוריאה הצפונית נאלצה לנוס מפיונגיאנג הכבושה.
בשלב זה, המלחמה התדרדרה לקיפאון עקוב מדם למשך השנתיים הבאות.
במהלך המלחמה, חיל האוויר האמריקאי עשה שימוש נרחב בהפצצות כנגד כוחות סין וקוריאה הצפונית, ואף עשה שימוש בפצצות נפלם באזורים מאוכלסים באזרחים, והפציץ במכוון סכרים מרכזיים בצפון, מה שהוביל לשיטפונות הרסניים.
כתוצאה ממתקפת ההפצצות, כמעט כל המבנים העיקריים, וכן מרבית התשתיות בקוריאה הצפונית, הושמדו.
קוריאה הצפונית הגיבה על ידי בניה תת-קרקעית של בתים, בתי ספר, בתי חולים, ומפעלים, לשם הגנה מההפצצות.
כתוצאה מכך, התפוקה הכלכלית של קוריאה הצפונית בשנת 1953 ירדה ב-75-90% לעומת זו של שנת 1949.
גם במהלך מתקפת ההפצצות, המשא-ומתן בין הצדדים, אשר החל ביולי 1951, נמשך.
בסופו של דבר, הסכם שביתת נשק נחתם ב-27 ביולי 1953. אף ששביתת הנשק הובילה להפסקת אש, האיבה בין שתי המדינות הקוריאניות נותרה בעינה, מה שסיכל כל אפשרות עתידית לחתימה על הסכם שלום, או לאיחוד מחדש של חצי האי הקוריאני בתקופה הנראית לעין.
לאחר שוך הקרבות, קים איל-סונג התפנה לביצור מעמדו הפנימי ושליטתו הבלתי-מעורערת בקוריאה הצפונית.
בעת פתיחת כינוס הוועד המרכזי של מפלגת הפועלים הקוריאנית ב-30 באוגוסט 1953, קים הצליח לשכנע את רוב חברי הוועד המרכזי של המפלגה לתמוך בו כמנהיג היחיד של המפלגה.
הוועד החליט גם על גירוש פאק הון-יונג מהוועד המרכזי, ומתנגדים נוספים לשלטונו של קים הורשעו במשפטי ראווה בגין "בגידה במפלגה".
קים החל גם במסע טיהור פנימי לאורך המפלגה, כאשר חברי מפלגה רבים שמוצאם מקוריאה הדרומית גורשו מהמפלגה בשלב זה.
פאק הון-יונג עצמו, סגן יו"ר המפלגה ושר החוץ לשעבר, הואשם במסגרת משפט ראווה בכישלונה של קוריאה הצפונית במהלך מלחמת קוריאה לשכנע את תושבי קוריאה הדרומית להצטרף ללחימה, ולהפיל את שלטונו הפרו-אמריקאי של סיגמן רי.
פאק נושל מכל תפקידיו מטעם המפלגה בשנת 1953, והוצא להורג ב-1955.
כינוס הוועד המרכזי של המפלגה בשנת 1956 המחיש את השינוי המקיף שהמפלגה עברה תחת הנהגתו של קים.
מרבית חברי הוועד הוותיקים שהשתייכו לסיעות היריבות איבדו עמדת השפעה, ולמעלה ממחצית נציגי הוועד הצטרפו לאחר שנת 1950. רובם היו מתחת לגיל 40, ללא רקע של חינוך פורמלי, מפלח האוכלוסייה שנודע כתומך מסורתי בקים ובסיעתו.
בחודש פברואר 1956, המנהיג הסובייטי ניקיטה חרושצ'וב גינה באופן פומבי את פועלו של סטלין, מהלך אשר יצר תדהמה ברחבי העולם, וזעזע את העולם הקומוניסטי.
בהשראת מהלך זה, מספר חברי הנהגה בקוריאה הצפונית החלו אף הם למתוח ביקורת על שלטונו הדיקטטורי של קים, ועל פולחן האישיות הסטליניסטי והמדיניות הכלכלית שאפיינו את הנהגתו.
קים הצליח לדכא גם ניסיון זה לערעור על מנהיגותו במהלך כינוס הוועד המרכזי באוגוסט של אותה השנה.
עד לשנת 1960, כ-70% מחברי הוועד המרכזי של שנת 1956 נעלמו מהאקלים הפוליטי הצפון-קוריאני.
במהלך ביקורו הרשמי במוסקבה בשנת 1955, קים איל-סונג ספג ביקורת שלילית בגין מדיניותו הסטליניסטית ופולחן האישיות הנרחב בו עשה שימוש.
שגריר קוריאה הצפונית לברית המועצות, לי סאנגג'ו, חבר בפלג יאן-אן, דיווח למארחים הסובייטים כי אפילו פרסום תמונתו של קים בעיתון הפכה לעבירה פלילית, וכן כי המשטר הצפון-קוריאני העלה את דמותו של קים לדרגת הערצה חסרי תקדים, תוך השוואה לדמויותיהם של מרקס, לנין, מאו וסטלין, חברי הפנתיאון הקומוניסטי.
לי גם טען שקים משכתב את ההיסטוריה הקוריאנית, בין היתר בטענה שכוחות הגרילה בהנהגתו שחררו בכוחות עצמם את קוריאה מהכיבוש היפני, תוך התעלמות מהסיוע הניכר מצד מתנדבים מצבא העם הסיני.
בנוסף, לי ציין כי במסגרת התהליך של הקולקטיבציה החקלאית בקוריאה הצפונית בהובלתו של קים, דגן הופקע מאיכרים בהיקפים נרחבים, מה שהוביל למספר רב של התאבדויות בקרב חקלאים.
בשנת 1968, קים הוביל מסע טיהור נוסף כנגד יריבים פנימיים במפלגת הפועלים של קוריאה, שהתנגדו לעקרונותיה של אידאולוגיית ג'וצ'ה.
במסגרת הטיהור, גורמים בכירים בפוליטיקה הצפון-קוריאנית הוקעו כאנטי-מהפכנים וסולקו מהמפלגה ומהחיים הפוליטיים, ביניהם גם לוחמי גרילה לשעבר כנגד היפנים.
במקור, פולחן האישיות של קים עוצב על פי הדגם הסטליניסטי, כאשר קים תואר תדיר כ"מנהיג העליון".
עם זאת, לאחר מותו של סטלין בשנת 1953, תיאורו של קים השתנה ל"מנהיג הגדול" - "סוריונג".
במקביל להתפתחות ולהתפשטות פולחן האישיות של קים, גם עקרונותיה של אידאולוגיית ג'וצ'ה החלו להשתנות, כאשר האזכורים לעקרונות המרקסיזם-לניניזם צומצמו, והאזכורים לפועלו ולחשיבותו של קים עצמו התרחבו.
במקביל, פולחן האישיות החל לכלול, בנוסף לקים עצמו, את בני משפחתו, בראש ובראשונה את בנו ויורשו, קים ג'ונג-איל.
ב-1972, לרגל חגיגות יום ההולדת של קים, נחנכה אנדרטת ברונזה בגובה 22 מטר בדמות פסלו.
בדומה למאו בסין, גם קים איל-סונג סירב לקבל את מדיניותו השלילית של ניקיטה חרושצ'וב ביחס לסטלין, והמשיך לאמץ את עקרונותיו של המודל הסטליניסטי בקוריאה הצפונית.
במקביל, החל לשים יותר דגש על השאיפה לעצמאות צפון-קוריאנית מוחלטת, שאיפה המגולמת בעקרונות הג'וצ'ה.
במהלך שנת 1965, במסגרת שיחה בין השניים, קים הדגיש בפני אלכסיי קוסיגין, ראש ממשלת ברית המועצות, שהוא לא בובה של אף אחד.
קים גם טען כי "אנו (קוריאה הצפונית) מיישמים את המרקסיזם הטהור, ומגנים בו זמנית את השינויים מצד הסינים ואת השגיאות של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות".
במהלך שנות ה-60, הן הסובייטים והן הסינים לא הצליחו לעצור או למתן את מסע הטיהור של קים כנגד יריביו, או את צעדיו להפיכת קוריאה הצפונית לאוטוקרטיה בסגנון סטליניסטי.
במקביל, המתיחות בין קוריאה הצפונית לקוריאה הדרומית החמירה בשנות ה-60 המאוחרות, מה שבא לידי ביטוי בסדרה של עימותי גבול מזוינים באזור המפורז הקוריאני.
ב-1966, קים הכריז על "שחרור הדרום" כחובה לאומית.
ב-1968, כוח קומנדו צפון-קוריאני ביצע ניסיון כושל לתקוף את הבית הכחול, מעונו ומשרדו הרשמי של נשיא קוריאה הדרומית, ולרצוח את הנשיא פאק צ'ונג-הי.
זמן קצר לאחר מכן, צוות הספינה פואבלו נתפס על ידי חיל הים הצפון-קוריאני.
אנשי הצוות נותרו בשבי למשך כשנה, חרף מחאה אמריקאית בדבר תפיסה לא-חוקית של כלי שיט במים בינלאומיים, ושוחררו רק בדצמבר 1968 לאחר התנצלות אמריקאית רשמית.
באפריל 1969, מטוס קרב צפון-קוריאני הפיל מטוס ביון אמריקאי מסוג לוקהיד EC-121, כאשר 31 אנשי הצוות על המטוס נהרגו כולם.
הממשל האמריקאי בראשות הנשיא ניקסון בחר שלא הגיב, מאחר שבתקופה זו כוחות צבא ארצות הברית היו שקועים בווייטנאם, ולא היה באפשרותם לשגר כוחות צבא נוספים לקוריאה באם המשבר יחמיר.
עם זאת, הן לכידת הפואבלו והן יירוט ה-EC-121 לא זכו לתמיכה מצד ברית המועצות, אשר שאפה בתקופה זו להימנע מפתיחת חזית לוחמה נוספת באסיה.
לעומת זאת, תגובתה של סין לצעדיה של קוריאה הצפונית בתקופה זו אינה ברורה.
לאחר החלפתו של חרושצ'וב בליאוניד ברז'נייב ב-1964, היחסים בין קוריאה הצפונית וברית המועצות החלו להתחמם, כאשר היקף הסיוע מברית המועצות לקוריאה הצפונית החל אף הוא להתגבר.
לעומת זאת, היחסים בין קוריאה הצפונית וסין המשיכו להתדרדר, כאשר הגינוי מצד קים למהפכת התרבות בסין, בתור "טמטום שלא ייאמן", נענתה על ידי סין בכינוי קים "רוויזיוניסט שמן".
בשנת 1972, ובניסיון להפשיר את היחסים בין קוריאה הצפונית והדרומית, התקיים מפגש פסגה ראשון בין פיונגיאנג בסיאול.
עם זאת, החשדנות ההדדית סיכלה כל אפשרות לשינוי כלשהו במצב העניינים בשטח.
נפילתה של דרום וייטנאם ב-30 באפריל 1975 ואיחוד וייטנאם כולה תחת המשטר הקומוניסטי של הצפון, הוביל את קים לסברה כי חולשת ארצות הברית מהווה הזדמנות להשלמת האיחוד של קוריאה כולה תחת שלטונו.
קים ביקר בבייג'ינג בחודש מאי 1975, בתקווה להסדיר את היחסים בין שתי המדינות ולהשיג תמיכה פוליטית וצבאית סינית לתוכניתו לכבוש את קוריאה הדרומית, אבל מאו צה-טונג סירב.
חרף תמיכה פומבית סינית בקוריאה הצפונית, מאו אמר בפרטיות לקים כי סין לא תוכל לסייע לקוריאה הצפונית, הן עקב השפעותיה ההרסניות של מהפכת התרבות ברחבי סין, והן עקב רצונו של מאו לשקם את היחסים הדיפלומטיים עם ארצות הברית.
בעקבות זאת, קים חזר לקוריאה הצפונית בידיים ריקות, ונאלץ לוותר על שאיפתו לאיחוד בטווח המיידי.
במקביל, קוריאה הצפונית הדגישה את תפיסת עולמה העצמאית בהצטרפותה לארגון מדינות הבלתי-מזדהות בשנת 1975. צעד זה נועד גם לקדם את אידאולוגיית ג'וצ'ה כמודל לחיקוי עבור מדינות מתפתחות.
בתקופה זו, קוריאה הצפונית יצרה קשרים חזקים עם המשטרים של בוקאסה ברפובליקה המרכז אפריקאית, מסיאס נגוומה בגינאה המשוונית, אידי אמין באוגנדה, פול פוט בקמבודיה, קדאפי בלוב, וצ'אושסקו ברומניה.
המאמץ לבנייתה מחדש של קוריאה הצפונית לאחר השלכותיה ההרסניות של מלחמת קוריאה הסתייע בסיוע סיני וסובייטי נרחב.
גם לקוריאנים שמוצאם מיפן שנהנו מניסיון בתעשייה היפנית היה חלק משמעותי במאמץ זה.
חרף חילוקי דעות ושורה של דיונים בקרב מפלגת הפועלים של קוריאה לאורך שנות ה-50, קוריאה הצפונית, בדומה ליתר מדינות הגוש הקומוניסטי, התמקדה בהשקעות בתעשייה בכבדה, בניית תשתיות וחיזוק העוצמה הצבאית, תוך הזנחת הייצור של מוצרי צריכה.
בדומה ליתר המדינות הקומוניסטיות, גם קוריאה הצפונית עשתה שימוש ב"תוכניות חומש" כלכליות מרוכזות לתקופות של מספר שנים.
תוכנית החומש הראשונה (1956-1954) העלתה על נס את השאיפה להסתמכות עצמית, לאור עקרונות הג'וצ'ה.
תוכנית החומש הבאה (1961-1957) שמה לה למטרה לבצע הליך קולקטיבציה בענף החקלאות.
התוכנית אמנם קיבלה השראה מהקפיצה הגדולה קדימה בסין באותן השנים, אך לא הובילה לאותן תוצאות הרסניות.
כלל התעשיות בקוריאה הצפונית הולאמו באופן מלא בשנת 1959, והמיסוי על הכנסה חקלאית בוטל ב-1966.
לאורך כמעט כל שנות קיומה, קוריאה הצפונית פעלה במצב כוננות צבאית לקראת מלחמה, בדגש על שעבוד צורכי המשק הכלכלי לצורכי הצבא.
תפיסה זו באה לידי ביטוי מספר רב של פעמים לאורך קיומה של המדינה, בין היתר בשנת 1962, כאשר המדינה השיקה קמפיין פרסומי חדש, תחת הסיסמה "נשק ביד אחת, ופטיש ומגל בשניה!" במסגרת ועידה מיוחדת של מפלגת הפועלים ב-1966, מי מחברי ההנהגה שהתנגדו למתן קדימות לצורכי הצבא הודחו מתפקידם.
על רקע חורבותיה של כלכלת צפון קוריאה לאחר מלחמת קוריאה, קוריאה הצפונית בנתה את הכלכלה מחדש על בסיס מודל הכלכלה המתוכננת.
צ'ה גווארה, אז שר בממשלה הקובנית, ביקר בקוריאה הצפונית ב-1960, והכריז כי זהו מודל אותו קובה נדרשת לאמץ.
בשנת 1965, הכלכלנית הבריטית ג'ואן רובינסון תיארה את הפיתוח הכלכלי של קוריאה הצפונית כ"נס".
בהתאם להערכות, עד לסוף שנות ה-70, התמ"ג לנפש של קוריאה הצפונית, היה שווה, או עלה על זה של קוריאה הדרומית, זאת במידה רבה הודות לריכוז ההיסטורי של התעשייה הכבדה בצפון קוריאה.
נכון לשנת 1968, כל הבתים בקוריאה הצפונית היו מחוברים לחשמל, אף שאספקת החשמל הייתה לא סדירה.
נכון לשנת 1972, כל הילדים מגיל 5 עד 16 היו רשומים לבתי הספר, וכ-200 אוניברסיטאות ומכללות מקומיות הוקמו ברחבי המדינה.
נכון לשנות ה-80 המוקדמות, כ-60-70% מהאוכלוסייה הצפון קוריאנית התגוררה ביישובים עירוניים.
במהלך שנות ה-70, הקפיצה המרשימה בכלכלתה של קוריאה הצפונית, יחד עם העלייה ההדרגתית ברמת החיים של תושבי המדינה, הגיעו לסיומן.
בין הגורמים לשינוי זה הייתה החלטה להרחיב באופן ניכר את היקף ההשקעות בתעשייה הצבאית במדינה, במטרה להפחית את התלות של קוריאה הצפונית בסיוע הצבאי מצד ברית המועצות וסין.
בתקופה זו, הממשלה הצפון-קוריאנית האמינה שהוצאות אלו יוכלו להיות מכוסות על ידי הלוואות מגורמי חוץ, והרחבת היקף המכירות של משאבי טבע בשוק הבינלאומי.
קוריאה הצפונית השקיעה סכומים ניכרים בתעשיית הכרייה המקומית, לרבות רכישת ציוד כרייה ותשתיות מתאימות מחו"ל.
המדינה גם רכשה מוצרים פטרוכימיים, טקסטיל, בטון, מתכת, ועיסת נייר לייצור צמחים מהמדינות המפותחות, לרבות אספקת מלט ממיזם יפני-דני בהיקף הגבוה בעולם.
בעקבות משבר האנרגיה העולמי שהחל לאחר מלחמת יום הכיפורים בשנת 1973, מחיריהם של משאבי טבע רבים בקוריאה הצפונית, ששווקו בשוק החופשי, צנחו באופן דרסטי, מה שהותיר את המדינה עם חובות גדולים וחוסר יכולת לפרוע אותם ובמקביל להמשיך ולספק רמה גבוהה של שירותי רווחה לאזרחי המדינה.
בעקבות זאת, תשלומי פירעון החובות של קוריאה הצפונית לגורמי חוץ החלו להתדלדל משנת 1974, כאשר התשלומים נפסקו באופן כמעט מלא החל משנת 1985. כתוצאה מכך, קוריאה הצפונית לא יכלה עוד לרכוש מוצרים שונים שמקורם בגורמי חוץ.
המצב החמיר עוד בשעה שהכלכלה המתוכננת של קוריאה הצפונית, אשר שמה דגש על ענפי תעשייה כבדה, הגיעה לגבול יכולת-הייצור שלה.
עיקרון אידאולוגיית ג'וצ'ה, שהנחה את הממשלה להתמקד בייצור עצמי במקום בסחר חוץ, מיצה את עצמו, כמו גם היכולת של המדינה לעמוד במירוץ השינויים הטכנולוגיים עם מדינות מתועשות אחרות.
לקראת אמצע שנות ה-70, מדינות שונות בעולם הקפיטליסטי, ביניהן קוריאה הדרומית, מיסדו תעשיות ייצור חדשות על בסיס מחשבים, אלקטרוניקה, ומוצרי טכנולוגיה מתקדמת נוספים, וזאת בשעה שהכלכלה הריכוזית-סטליניסטית של קוריאה הצפונית נותרה מבוססת על תעשיית מכרות וייצור פלדה.
משבר זה הוביל גם לירידת קצב ההגירה לאזורים העירוניים, בהיעדר עבודה מתאימה.
בתקופה זו, וחרף הסימנים המתגברים למשבר כלכלי באופן, המשטר הצפון-קוריאני המשיך להשקיע בפרויקטים גרנדיוזיים שקידמו את יוקרת המשטר, כגון מגדל ג'וצ'ה, מלון ריוגיונג ועוד.
בשנת 1989, בתגובה לאולימפיאדת סיאול שהתקיימה ב-1988, המשטר אירח את "פסטיבל הצעירים והסטודנטים העולמי" בפיונגיאנג, כאשר לכבודו גם נבנה אצטדיון האחד במאי שהושק ביום פתיחת הפסטיבל.
השקעות אלו, חרף המצב הכלכלי ההולך ומחמיר, שימשו אף הן כגורם להתדרדרות הכלכלית של המדינה.
בעקבות הקשיים הכלכליים הגוברים, קים נסע בשנת 1984 למוסקבה, שם פגש את המנהיג הסובייטי קונסטנטין צ'רניינקו.
בתקופה זו, הסחר ההדדי בין קוריאה הצפונית לברית המועצות גבר, עד לשיא בשנת 1988 כאשר הסחר בין שתי המדינות הגיע להיקף שנתי של $2.8 מיליארד דולר.
כתוצאה מכך, קוריאה הצפונית הסתמכה במידה גוברת והולכת על הסחר מול ברית המועצות, כאשר גם בשנת 1986, קים נפגש עם המנהיג הסובייטי החדש מיכאיל גורבצ'וב במוסקבה, וקיבל פעם נוספת התחייבות לתמיכה בכלכלה הצפון-קוריאנית.
עם זאת, ובשל המשבר החמור לו נקלעה כלכלת ברית המועצות עצמה, גורבצ'וב עצמו החל בשורה של רפורמות כלכליות ופוליטיות, אשר הובילו בסופו של דבר להתמוטטות הדרגתית של מדינות הגוש המזרחי בין השנים 1989 ל-1991, לרבות ברית המועצות עצמה.
בעוד שבאופן פומבי, ההנהגה הצפון-קוריאנית הדגישה כי אירועים אלו מוכיחים את "צדקת דרכה" של קוריאה הצפונית ושל אידאולוגיית ג'וצ'ה, בניגוד ליתר המדינות הקומוניסטיות ש"סטו מהדרך" כביכול, הדבר הותיר את קוריאה הצפונית מבודדת יותר מאי פעם מבחינה פוליטית.
מבחינה כלכלית, קריסתה של ברית המועצות ב-1991 שללה מקוריאה הצפונית את המקור העיקרי של סיוע כלכלי, והותיר את סין כבעלת הברית היחידה של המשטר.
בהיעדר הסיוע הסובייטי, עליו קוריאה הצפונית הסתמכה בתקופה זו באופן מובהק, כלכלת המדינה התדרדרה ממצב של משבר מתמשך למצב של נפילה חופשית.
בערך באותה התקופה (תחילת שנות ה-90), המנהיג העליון של קוריאה הצפונית מזה 45 שנה, קים איל סונג, היה על ערש דווי, כאשר בנו והיורש המיועד, קים ג'ונג-איל, השתלט בהדרגה על עוד ועוד תחומי ניהול של משק המדינה.
קים איל-סונג נפטר מהתקף לב פתאומי ב-8 ביולי 1994. בנו, קים ג'ונג-איל, אשר הוכר רשמית עוד בשנת 1984 כיורש המיועד, ולקח על עצמו בהדרגה יותר ויותר תחומי מפתח במדינה, מונה למזכיר הכללי של מפלגת הפועלים של קוריאה, ומשכך שימש כשליט המדינה דה פקטו.
אף שעלייתו לשלטון של קים ג'ונג-איל אירעה במקביל למשבר הכלכלי והחברתי החמור שעבר על קוריאה הצפונית, ואף שמקובל לראות את עלייתו לשלטון כנקודת מפנה בהיסטוריה של קוריאה הצפונית, בפועל, לשינוי ההנהגה הייתה השפעה שולית בלבד על מצב העניינים במדינה בתקופה זו, שכן ג'ונג-איל היה מעורב מזה שנים רבות בניווט המדינה.
גם במסגרת ההתנהלות הפוליטית במדינה לא חל שינוי ממשי בעקבות המעבר בין שלטונו של קים איל-סוג לשלטונו של קים ג'ונג-איל.
עם זאת, הכלכלה הצפון-קוריאנית סבלה בתקופה זו מצניחה תלולה.
בין השנים 1990–1995, היקף סחר החוץ של קוריאה הצפונית הצטמצם במחצית, כאשר אובדן הסבסוד הסובייטי הורגש היטב בכמעט כל ענפי המשק.
המשבר הגיע לשיאו בשנת 1995, עם שיטפונות נרחבים שהשמידו שורה של יבולים ותשתיות, והובילו לרעב המוני חסר תקדים שנמשך עד לשנת 1998 בקירוב.
במהלך שנת 1998, ועל רקע המשבר החמור, הממשלה הכריזה על מדיניות ה"סונגון", אשר משמעה "קדימות לצבא".
לדברי מספר פרשנים, תקופה זו סימנה את עליית כוחו ומעמדו הפנימי של הצבא ביחס למפלגת השלטון, מפלגת הפועלים של קוריאה.
נשיא קוריאה הדרומית בתקופה זו, קים דה-ג'ונג, צידד במדיניות של פיוס כלפי קוריאה הצפונית, ותמך במתן סיוע חירום לשכנה הצפונית.
בשנת 2000, התקיימה ועידת פסגה היסטורית בין שני הנשיאים, במהלכה הוסכם על איחוד משפחות מוגבל ועל הצהרה משותפת לקראת איחוד עתידי בין שתי הקוריאות.
ב-9 באוקטובר 2006, קוריאה הצפונית הודיעה כי קיימה בהצלחה ניסוי גרעיני מוצלח מתחת לאדמה.
מרכז רשמי לניטור סייסמי בקוריאה הדרומית אישר כי במועד האמור אכן הורגשה באזור רעידת אדמה בשיעור 3.6 בסולם ריכטר, שלא נבע מתופעה טבעית כלשהי.
בעקבות הכרזה זו, מועצת הביטחון של האו"ם הטילה סנקציות נרחבות על קוריאה הצפונית, לרבות אמברגו על רכישת נשק, מגבלות סחר על ייבוא דלק ומוצרים נוספים, מגבלות על המערכת הפיננסית והבנקאית, מגבלות תנועה והקפאת נכסים, וכן סנקציות דיפלומטיות.
במקביל לשאיפתה לפיתוח נשק גרעיני, קוריאה הצפונית גם פעלה לפיתוח תעשיית טילים.
בשנת 1998, קוריאה הצפונית ביצעה ניסוי בטיל Taepodong-1, שנועד לשמש כפלטפורמה לשיגור חפצים לחלל.
הטיל שוגר בהצלחה, אבל לא הצליח להגיע למסלול.
ב-5 ביולי 2006, בוצע ניסיון בטיל שיוט בין יבשתי, Taepodong-2, שעל פי הדיווח הטווח שלו כלל את החוף המערבי של ארצות הברית.
עם זאת, הטיל נכשל זמן קצר לאחר השיגור.
ב-13 בפברואר 2007, קוריאה הצפונית חתמה על הסכם מול קוריאה הדרומית, ארצות הברית, רוסיה, סין ויפן, במסגרתו התחייבה לסגור את הכור הגרעיני שהפעילה ביונגביון, בתמורה לקבלת סיוע כלכלי.
חרף ההסכם, קוריאה הצפונית המשיכה בניסויים הגרעיניים.
ב-5 באפריל 2009, שיגרה קוריאה הצפונית לווין באמצעות טיל בליסטי.
ארצות הברית ומדינות נוספות גינו בחריפות את השיגור בטענה ששימוש בטיל בליסטי מהווה הפרה של החלטה 1718 של מועצת הביטחון ושל הסכמי פברואר 2007. בתגובה לגינוי האמריקאי, קוריאה הצפונית הודיעה על יציאה משיחות שש המדינות.
ב-25 באפריל 2009 קוריאה הצפונית הודיעה על חידוש ההפעלה של מתקני הגרעין במדינה וחודש לאחר מכן, ב-25 במאי, ביצעה ניסוי שני בנשק גרעיני.
הניסוי בוצע במתקן תת-קרקעי וגרם לרעידת אדמה בעוצמה 4.7 ולפיצוץ בעוצמה 2.4 קילוטון.
ב-12 ביוני, מועצת הביטחון של האו"ם הטילה סנקציות נוספות על המדינה במסגרת החלטה 1874.
קים ג'ונג-איל נפטר באופן פתאומי ב-17 בדצמבר 2011, כאשר בנו, קים ג'ונג-און, החליף אותו בתפקיד באופן מיידי.
בשלהי שנת 2013, דודו של קים ג'ונג-און, צ'אנג סונג-טק, נעצר והוצא להורג לאחר משפט.
על פי דיווח מטעם סוכנות הביון של קוריאה הדרומית, מדובר במהלך של קים ג'ונג-און לצורך חיזוק מעמדו וניטרול אויבים פנימיים, כאשר התהליך כלל טיהור של כ-300 אנשים.
בשנת 2014, ועדת חקירה מטעם האומות המאוחדות האשימה את ממשלת קוריאה הצפונית בביצוע פשעים נגד האנושות.
בשנת 2015, קוריאה הצפונית אימצה באופן רשמי אז אזור הזמן של פיונגיאנג (UTC+08:30), תוך שינוי אזור הזמן הקודם בו עשתה שימוש המדינה (UTC+9.00), אשר נקבע במקור על ידי האימפריה היפנית בעת הסיפוח של קוריאה.
כתוצאה מכך, קוריאה הצפונית ממוקמת בפועל באזור זמן שונה מאשר קוריאה הדרומית.
במהלך ינואר 2016, קוריאה הצפונית ערכה לראשונה ניסוי מוצלח בפצצת מימן.
בשנת 2016, התקיים הכינוס ה-7 של הוועד המרכזי של מפלגת הפועלים של קוריאה.
מדובר על הכינוס הראשון שהתקיים מאז שנת 1980.
בשנת 2017, קוריאה הצפונית ביצעה ניסוי בהוואסונג-15, טיל בליסטי בין-יבשתי המסוגל לפגוע בכל מקום בארצות הברית.
באותה תקופה, הערכות של כוחה הגרעיני של קוריאה הצפונית נעו בין 15 ל-60 פצצות, לרבות פצצות מימן.
במהלך חודש פברואר 2018, קוריאה הצפונית שלחה באופן חסר תקדים משלחת ספורטאים רחבה להשתתף באולימפיאדת החורף בקוריאה הצפונית.
המשלחת הובלה על ידי קים יו-ג'ונג, אחותו של קים ג'ונג-און.
באפריל אותה שנה, קים ג'ונג-און נפגש עם נשיא קוריאה הדרומית קים יונג-נאם.
בעקבות הפגישה נמסרה הודעה לפיה שתי המדינות יפעלו לטובת פירוז חצי האי הקוריאני מנשק גרעיני, ולקראת הסכם שלום בין השתיים.
במקביל, קוריאה הצפונית הודיעה כי היא תשנה בחזרה את אזור הזמן הרשמי של המדינה, כך שיהיה תואם לזה של קוריאה הדרומית.
ב-12 ביוני 2018, קים ג'ונג-און קיים פגישה היסטורית עם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, במסגרתה חתם על הצהרה המאשרת התחייבותו פירוז חצי האי הקוריאני מנשק גרעיני.
בתגובה, הנשיא טראמפ הודיע כי הוא משהה תרגילים צבאיים עתידיים עם קוריאה הדרומית, ובוחן את האפשרות להסיג את כלל החיילים האמריקאים המוצבים בקוריאה הדרומית.
השם פסיכופתיה, נגזר מהשפה היוונית פסיכה (נפש) ופתיה (ייסורים), נטבע על ידי פסיכיאטרים גרמנים ב ושימש לתיאור כל צורה של מחלת נפש, ואת ענף המחקר שידוע כיום בשם פסיכופתולוגיה.
עד אמצע המאה ה-20 השתמשו פסיכיאטרים במונח "נחיתות פסיכופתית" כדי להתייחס לסוג ההפרעה הנפשית שניתן לכנות כיום הפרעות אישיות, יחד עם מגוון רחב של מצבים אחרים המסווגים כיום בצורה שונה.
מתחילת המאה ה-20 נעשה שימוש במונחים אלה ושאר מונחים באופן רחב מאוד כדי להתייחס לכל מי שהפר ציפיות ונורמות מוסריות, או נחשב בלתי רצוי מבחינה חברתית כל שהיא.