tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אברהם יהושע השל, בספרו תורה מן השמים באספקלריה של הדורות, מהדורת קורן, עמ' 198, הציע שחל כאן שיבוש הגרסה המקורית "רבי עקיבא".
יש המציעים שיש טעות גרסה בדברי רב יוסף, והיה צריך לומר: "כרבי יעקב בר קרשי", ונוצר שיבוש ל"בר ברתיה".
לפי זה, אין סיבה לומר שרבי יעקב היה נכדו של "אחר", ושתי הסתירות מתורצות.
אכן, הגרסה שלפנינו מופיעה בשתי מסכתות בתלמוד הבבלי.
רבי אברהם זכּות בספר יוחסין הציע שמדובר על שני תנאים שונים שנקראו "רבי יעקב": רבי יעקב רבו של רבי, ורבי יעקב נכדו של "אחר", שעליו דיבר רב יוסף.
רבי יעקב היה חברו של רבי מאיר ואף אמר הלכות בשמו.
חברים נוספים עמם למד וחלק, היו רבי נתן, רבי שמעון, רבי יהודה, ורבי יוסי בנו של רבי יהודה.
הוא היה רבו של רבי יהודה הנשיא מחבר המשנה, לו הוא מסר את הנוסחאות הנכונות של המשניות והברייתות.
פעם אחת אף התגלעה ביניהם מחלוקת, אולם למעשה הורה רבי לנהוג כרבי יעקב רבו.
תלמידים נוספים שהביאו הלכות בשמו, היו יהודה בן נקוסא ואלעזר בן יהודה איש אבלים.
בתלמוד מסופר שרבי יעקב הציל את נשיא הסנהדרין רבן שמעון בן גמליאל מבושה.
כשנודעה לו כוונתם של רבי מאיר ורבי נתן לשאול את רבן שמעון שאלה קשה ממסכת עוקצין, ולאחר שרבן שמעון לא ידע לענות - להדיחו מן הנשיאות, הלך רבי יעקב ולמד מסכת זו בקול כל הלילה מאחורי דירתו של רבן שמעון, וכך רמז לו להתכונן ל'מבחן'.
הצלחתו של רבן שמעון ב'מבחן' הביא בהמשך להוצאתם של רבי מאיר ורבי נתן מבית המדרש.
הדעה הרווחת היא שמעשהו היה חיובי, אך יש שרואים זאת לשלילה כי בכך גרם כעס על שני חבריו, ולאי הזכרת שמם במשנה.
בספר הלכות גדולות מובא שלאחר המעשה הנ"ל, רבי מאיר פגש את רבי יעקב והקפיד עליו, ומחמת כך נפטר רבי יעקב.
רבי ינאי היה תנא בן הדור הרביעי שחי בארץ ישראל באמצע המאה השנייה לספירה.
היה אביהם של התנאים רבי דוסתאי ברבי ינאי ורבי אלעזר ברבי ינאי.
רבו היה רבן שמעון בן גמליאל.
במגילת יוחסין שנמצאה בירושלים נכתב שהוא צאצא של עלי הכהן.
אשתורי הפרחי (המאה ה-14) מתעד בספרו כפתור ופרח מסורת מקומית לפיה רבי ינאי נקבר יחד עם בנו רבי דוסתאי בעיר עכברה שבגליל.
רבי יוסף הכהן היה תנא, חכם וכהן בימי בית המקדש השני.
שמו ומעשיו נזכרים בספרות חז"ל, וכמה הלכות כהונה, טהרה ואבלות נלמדים באמצעותם.
אודותיו במשנה: "יוסף הכהן הביא בכורי יין ושמן ולא קבלו ממנו.
אף הוא העלה את בניו ואת בני ביתו לעשות פסח קטן בירושלים, והחזירוהו, שלא יקבע הדבר חובה".
בתוספתא הנוסח: "מעשה ביוסף הכהן שהעלה את בתו [מהד' ליברמן: בן בתו] לעשות פסח שני, והחזירוהו, שמא יקבע הדבר חובה, אמר להם לא שיקבע הדבר חובה אלא שאין האשה עושה פסח שני.
במקור אחר מסופר שקסת הדיו שלו הייתה "נקובה בצידה" מטעמי טהרה.
וכן: "אמרו עליו על יוסף הכהן שהיה מיטמא ויוצא אצל ר' יוסי לציידן", ובנוסח אחר: "שהיה מטמא ויוצא אחר רבו לצידן".
מספרות חז"ל עולה גישתו המחמירה בהלכות טומאת כהן: "מעשה ביוסף הכהן שמתה אשתו בערבי פסחים ולא רצה ליטמא לה, ודחפוהו חכמים וטמאוהו על כרחו, ובבבלי הנוסח: "ונמנו אחיו הכהנים וטימאוהו בעל כרחו".
יוסף הכהן הוא 'דמות עלומה' בעולמם של חכמים ו'לא ברור היכן חי ופעל'.
במדרש מסופר על בנו חוניא; בירושלמי שמו נחונייה.
בנוסח המדרש שהיה תחת ידי רש"י נזכר שם אביו: יוסף בן פנחס הכהן.
מהמקורות עולה שהיה תושב הארץ שירד ל'ציידן' (צידון שבדרום סוריה) כדי ללמוד תורה, השתקע בחוץ-לארץ ועלה ליראות בירושלים ובמקדש.
במקבילה במסכת שמחות הוא מכונה 'יוסף הבבלי'.
רבי יוסי גלילאה (לעיתים: רבי יוסי גלילייא) היה אמורא ארץ ישראלי בן הדור השלישי–הרביעי.
כפי הנראה היה תלמידו של רבי יוסי בר חנינא, וחברו של רבי יונה.
מסופר עליו בתלמוד הבבלי שטלטל נר בשבת בפני רבי יוסי בר חנינא, בהסתמכו על שיטת רבי שמעון בר יוחאי, ורבי יוסי בר חנינא הקפיד על כך.
המובא ממנו בתלמוד הירושלמי הוא בשם רבי יוסי בר חנינא, ויחד עמו העיד על כך רבי יונה.
אין לשאול הלכה בפני מת.
שיעור חמור משלים לשיעור קל, שיעור קל אינו משלים לשיעור חמור.
רבי יעקב בר זבדי היה אמורא ארצישראלי בדור הרביעי המוזכר פעמים רבות בתלמוד הירושלמי.
למד בישיבתו של רבי אבהו, ומסר עשרות שמועות מפיו בהלכה וכמה שמועות באגדה.
כמו כן, מסר שמועות בשם רבי יצחק, בשם רבי חייא בר אבא ובשם "רבי יוסי", אשר הרב אהרן הימן טוען שזהו רבי אסי.
בתלמוד מוזכר שעסק בהוראת הלכה.
בין חבריו היו רבי ירמיה, רבי זירא, רבי יוסי ורבי יצחק בר טבליי (שהיה זקן ממנו).
כמה חכמים מסרו דברי אגדה משמו, בהם רבי יהודה בר שלום ורבי ברכיה.
שניים מבניו שלו מוזכרים בתלמוד: רבי זבדי היה אמורא בדור החמישי, תלמידו של רבי יונה, ורבי יוסי שמסר הלכה בשם רבי אבהו.
רבי יעקב בר זבדי סובר שעל שמן זית מברכים "בורא פרי העץ".
רבי מֵאִיר (כונה, או נולד בשם מיישא) היה מגדולי התנאים בדור הרביעי, מתלמידי רבי עקיבא, וממנהיגי הדור בתקופת מעבר הסנהדרין לגליל לאחר מרד בר כוכבא.
בתלמוד הבבלי (בנוסח כתבי היד) מובאת ברייתא כי שמו המקורי היה מיישא וישנם כתבי יד שמיישא היה כינויו (בנוסח הדפוסים נאמר שרבי נהוראי שמו, כנראה בהשפעת המשך התלמוד שם, העוסק ברבי נהוראי ככינוי דומה לחכמים אחרים: רבי נחמיה או רבי אלעזר בן ערך).
ונקרא מאיר היות "שהיה מאיר פני חכמים בהלכה".
על פי התלמוד רבי מאיר היה צאצא של נירון קיסר שהתגייר.
אשתו ברוריה, בתו של רבי חנינא בן תרדיון, נחשבה לתלמידת חכמים.
נולדו להם שני בנים, שנפטרו בנערותם.
לפרנסתו עסק רבי מאיר בלבלרות.
הוא כתב ספרי תורה ומגילות.
כדי לשפר את עמידות הכתב הוא הוסיף לדיו קנקנתום.
הוא היה בעל זיכרון טוב וגילה בקיאות בכל ספרי הקודש.
בתלמוד מסופר עליו כי פעם נקלע למקום ללא ספרי קודש וכתב את כל מגילת אסתר מזיכרון בלבד.
הוא היה מרוויח שלושה סלעים בשבוע: סלע אחד היה מוציא לאכילה ולשתייה, סלע אחד ללבוש, וסלע אחד לתלמידי חכמים עניים.
רבי מאיר שימש לפני רבי עקיבא, והלך לרבי ישמעאל וגמר ממנו גמרא, ושב לרבי עקיבא ולמד ממנו סברא, וגם קיבל ממנו הלכות.
רבי עקיבא הוא רבו המובהק של רבי מאיר, הנמנה בין חמשת התלמידים הגדולים, עם רבי יהודה, רבי יוסי, רבי שמעון, ורבי אלעזר.
רבי מאיר הוסמך לרבנות על ידי רבי עקיבא, אך מאחר שהיה צעיר לא קיבלו את סמיכתו, והוא הוסמך לאחר מכן על ידי רבי יהודה בן בבא במסירות-נפש בתנאים מחתרתיים באזור שבין אושא לשפרעם (צומת סומך).
כן למד אצל אלישע בן אבויה (המכונה "אחר"), התנא שיצא לתרבות רעה.
על כך אומרת הגמרא: "רבי מאיר - רימון מצא, תוכו אכל, קליפתו זרק".
כלומר, למד ממנו רק את הדברים הטובים.
יש אומרים שרבי מאיר אף למד אצל רבי אליעזר.
רבי מאיר היה בין החכמים שייסדו מחדש את הסנהדרין באושא, לאחר שנעקרה ונסגרה ביבנה, בעקבות מרד בר כוכבא.
בתלמוד הבבלי מתואר כי שם מונה להיות ה'חכם', התפקיד השלישי בחשיבותו בישיבה הגדולה: זה שידע לשאול ולהשיב בכל ענייני התורה, וברוחב שכלו ועומק בינתו היה עורך ואומר את כל צדדי איסור והיתר חיוב ופטור, להעמיד את הדין על בוריו.
בתקופת מעבר הסנהדרין לאושה ישב רבי מאיר בעיירות טבעין וערדסקין הסמוכות לחיפה.
רבי מאיר נודע כדרשן, ובכל ליל שבת היה דורש בבית הכנסת בחמת.
על פי התלמוד היה רבי מאיר מחלק את דרשותיו לשלושה חלקים: שליש הלכה, שליש אגדה ושליש משלים.
לפי רבי יוחנן ידע רבי מאיר "שלוש מאות משלי שועלים".
משכך אמרו: משמת רבי מאיר בטלו מושלי משלים.
בתלמוד הבבלי מסופר על קנוניה שרקמו רבי מאיר ורבי נתן כנגד הנשיא רבן שמעון בן גמליאל.
הרקע למעשה היה רצונו של רבן שמעון בן גמליאל לאכוף את ההלכה המבדלת את הכבוד שמקבל הנשיא לכבוד של שאר החכמים, שנתפסו בעיני רבי מאיר כפגיעה בכבודו.
רבי מאיר ורבי נתן רצו להראות את עליונותם הלמדנית על פי רבן שמעון בן גמליאל בכך שישאלו אותו שאלה במסכת עוקצין הקשה, ומשלא ידע להשיב להם יווכח לעין-כל שהם עדיפים עליו בידיעותיהם התורניות, ובכך יירשו את מקומו.
תוכניתם סוכלה לאחר שחכם נוסף, רבי יעקב בן קרשי, שמע אותה והחליט לשנות את מסכת עוקצין ליד חלונו של רבן שמעון בן גמליאל, ובכך לעורר אותו לחזור עליה מבלי לביישו.
רבן שמעון בן גמליאל הבין שנרקמת מזימה מאחורי גבו, וכאשר רבי נתן ורבי מאיר שאלו את שאלתם הבין כי הם ניסו לקשור כנגדו.
כעונש על כך, ציווה רבן שמעון להוציאם מבית המדרש, והם היו כותבים קושיות ותירוצים על פתקים ומשליכים לבית המדרש בעד החלון.
רבי יוסי התקשה לראות את גדולי החכמים בחוץ ופנה לרבן שמעון בתמיהה: "תורה מבחוץ ואנחנו מבפנים?", ולאור זאת הסכים רבן שמעון בן גמליאל להכניסם לבית המדרש, אך קבע שלא יאמרו הלכה בשמם, אלא רבי מאיר יכונה בשם "אחרים אומרים" ורבי נתן יכונה "יש אומרים".
בתלמוד הירושלמי מסופר שרצו לנדות את רבי מאיר, אך לא מסופר מהי הסיבה לכך, יש חוקרים שקישרו בין שני הסיפורים, וטענו כי הרקע לכך שרצו לנדות את רבי מאיר הוא הקשר כנגד הנשיא.
החוקרים חלוקים האם הסיפור משקף סיפור שאירע באמת או שהוא בעל אופי אגדתי ולא היסטורי.
תרומתו לעולם ההלכה ולכינונה של המשנה משמעותית היא.
אחד מהקבצים העיקריים מהם הורכבה משנתו של רבי יהודה הנשיא היא 'משנתו של רבי מאיר', עד כי רבי יוחנן טבע את הכלל "סתם משנה רבי מאיר...
אליבא דרבי עקיבא" (כלומר סתם משנה היא משנת רבי מאיר שקיבל מרבי עקיבא שקיבל מרבותיו).
וכתב רב שרירא גאון באגרתו שרבי יהודה הנשיא ניסח את המשנה בנוסח משנתו של רבי מאיר, שדרכו קצרה, וקרובה ללמוד, ודבריה מחוברים חיבור יפה כל דבר ודבר עם מה שדומה לו, ומדוקדקין דבריו הרבה יותר מכל התנאים, ואין בהן שפת יתר, ובכלל כל מילה ומילה טעמים גדולים ונפלאים.
על אף שהיה ממחבבי וממדגישי קדושתה של ארץ ישראל, וקדושתו של מי ששוכן בה, נאלץ ככל הנראה לגלות לבבל.
גלותו מוסברת בעיסוקו בפדיון שבויים מידי הרומאים, אך בפירוש רש"י מופיעה אגדה שמקורה אינו ברור, שלפיה יזם ר' מאיר שאחד מתלמידיו ינסה לפתות את אשתו ברוריה, כדי להוכיח לה את דעתו ש"נשים דעתן קלה" ומשהצליח התלמיד ונודע הדבר לברוריה, שלחה יד בנפשה ובשל כך הגלה רבי מאיר את עצמו.
מקום קברו, מצוי לפי ספרות חז"ל באסייא.
הקבר בטבריה נחשב לאחד מקברי הצדיקים המפורסמים בארץ ישראל ובעולם.
רבי יוסי היה משבח את רבי מאיר: "אדם גדול, אדם קדוש, אדם צנוע".
ואיסי בן יהודה מנה את שבחיו: "חכם וסופר".
רבי מאיר היה אוהב שלום ורודף שלום.
פעם אחת נודע לו, שהשטן מתגרה בשני בני אדם, שהיו קודם לכן ידידים זה עם זה.
נזדמן רבי מאיר אצלם, עיכבם מלהתקוטט שלושה ערבי שבתות עד שנעשה שלום ביניהם.
פעם אחרת, לאחר שהתבזה כדי להשכין שלום בין איש ואשתו, אמרו לו תלמידיו: "רבי, כך מבזים את התורה?", והשיב להם: "לא יהא כבוד מאיר גדול מכבוד קונו, ומה אם שם הקדוש שנכתב בקדושה, אמר הכתוב שיימחה על המים בשביל שלום בין איש לאשתו, וכבוד מאיר לא כל שכן?".
חריפותו של רבי מאיר הייתה ידועה במיוחד, עד שאמרו עליו: "גלוי וידוע לפני מי שאמר והיה העולם שאין בדורו כמותו.
ומפני מה לא קבעו הלכה כמוהו?
שלא יכלו חבריו לעמוד על סוף דעתו, שהוא אומר על טהור טמא ועל טמא טהור ומראה לו פנים".
ואמרו: "רבי מאיר ארוך בדורו".
כמו כן אמרו עליו: "כל הרואה רבי מאיר בבית המדרש כאילו עוקר הרי הרים וטוחנן זה בזה".
למרות חריפותו, ועל אף שחבריו לא יכלו לעמוד על סוף דעתו, בענוותנותו קיבל את דברי חבריו, ואמר: "אף על פי שאני אומר כך וחבירי אומרים כך מימי לא מלאני לבי לעבור על דברי חבירי".
לרבי מאיר היה רגש פיוטי, שבא לידי ביטוי בפתגמיו ודרשותיו.
לדוגמה, הוא אמר: "כשאדם בא לעולם, ידיו הן קפוצות, כלומר כל העולם כולו שלי הוא, אני נוחלו.
וכשהוא נפטר מן העולם, ידיו הן פשוטות, כלומר לא נחלתי מן העולם הזה כלום".
ואמר: "כל המקיים מצות ציצית כאלו מקבל פני שכינה, מגיד שהתכלת דומה לים והים דומה לעשבים ועשבים דומין לרקיע ורקיע דומה לכיסא הכבוד והכסא דומה לספיר".
הפרק השישי במסכת אבות הוא ברייתא שנתווספה לאחר חיבור המשנה, העוסקת במעלות הלומד תורה לשמה ובדרכים לקניין התורה.
הפרק מיוסד על דברי רבי מאיר, ומאמרים שבאו לבארם.
מכאן למדו חכמים, כי הברייתא נשנתה על יסוד דברי רבי מאיר, מאחר שהוא למד תורה לשמה וכל מה שכתוב בה התקיים בו.
יחסו לאנשים מחוץ לעולם התורה
גישתו של רבי מאיר כלפי חכמים, שאינם מהעולם הרבני, הייתה קשובה, לקיים איזהו חכם הלומד מכל אדם.
הוא שוחח עם פילוסופים, והיו חכמים שחפצו בקרבתו והיו לתלמידיו, כגון אבנימות הגרדי, דוסתאי זכריה, והליקופרי מטבעון.
רבי מאיר נשאר נאמן לרבו אלישע בן אבויה לאחר צאתו לתרבות רעה.
רבי מאיר היה מושל משלים, ז'אנר מוכר בעולם ההגות הרומאי., ונשלח לנהל שיחות עם הרומאים ברומי.
רבי מאיר נלחם בכותים (שומרונים) להרחיקם מקרב ישראל, וגזר על יינם משום נסך.
יחסו לאנשים פשוטים, שכונו באותם ימים עמי ארצות, היה מורכב: מחד, החמיר ביחסו אליהם ותבע שלא לסעוד אצלם, מאחר שלא הקפידו בדרך כלל על הפרשת תרומות ומעשרות ולא נזהרו מטומאה.
הוא אף גינה באופן נמרץ את המשיא את בתו לעם הארץ, מחשש שהיא תהפוך לאשה מוכה, וסבר שאשה הנישאת לעם הארץ הופכת לחשודה על אי קיום פרטי ההלכה, משום שהאשה מושפעת ממנהגי בעלה יותר מאשר היא משפיעה עליו.
מאידך, היה נוהג לעמוד בפני זקן עם הארץ.
רבי מאיר נחשב למחמיר בעמדתו ההלכתית.
דרכו להרחיב האיסור ולעשות בעדו סייג למען לא יגע איש בעצם האיסור.
ועל זה אמרו: הלכה כרבי מאיר בגזרותיו.
רבי מאיר סובר שחיישינן למיעוטא.
כלומר - למרות הכלל אחרי רבים להטות, אין הכוונה שכוחו של הרוב מוחלט וכוחו של המיעוט מתבטל, אלא קביעת התורה היא רק שכוחו של הרוב עדיף מזה של המיעוט, ומכאן עדיפותו, ולכן במקום שלטובת המיעוט עומד כלל אחר כמו חזקה, יש גם לו חשיבות.
כלל הלכתי אחר שטבע רבי מאיר בדעת יחיד, הוא נתקל פושע הוא.
לפי כלל זה אדם שצעד ברחוב ונתקל בדבר מה ונפל, האחריות המלאה של המעשה ותוצאותיו מוטלת עליו בלבד, כאילו עשאו בידיים.
רבי מאיר סובר, שיש ברירה (מתן תוקף למפרע לפעולה משפטית או הלכתית).
בניגוד לדעת רבי אלעזר, רבי מאיר סבור שעידי חתימה כרתי, כלומר: החתימה היא עיקר השטר ולא המסירה, שכן היא מבססת את חלותו וכוחו המשפטי בכך, שהעדים מעידים שהכתוב בשטר אמת, ואכן בעליו של השטר הוא זה שכתב אותו.
מכיוון שיחסיהם אינם כיחסי אישות של בני זוג נשואים אלא כיחסי זנות, הם אסורים.
"גמור בכל לבבך ובכל נפשך לדעת את דרכי ולשקוד על דלתי תורתי נצור תורתי בלבך ונגד עיניך תהיה יראתי שמור פיך מכל חטא וטהר וקדש עצמך מכל אשמה ועון ואני אהיה עמך בכל מקום" -
"בין כך ובין כך אתם קרוים בנים" (בזמן שאתם נוהגים מנהג בנים ובזמן שאין אתם נוהגים מנהג בנים) -
"בזמן שאדם מצטער, שכינה מה הלשון אומרת, קלני מראשי, קלני מזרועי." -
"הווי ממעט בעסק ועסוק בתורה, והווי שפל רוח בפני כל אדם." -
" כל השוכח דבר אחד ממשנתו, מעלה עליו הכתוב כאלו מתחייב בנפשו" -
" לעולם ילמד אדם את בנו אומנות נקיה, ויתפלל למי שהעושר והנכסים שלו, שאין אומנות שאין בה עניות ועשירות, שלא עניות מן האומנות ולא עשירות מן האומנות, אלא הכל לפי זכותו" -
" גדולה תשובה שבשביל יחיד שעשה תשובה מוחלין לכל העולם כולו" -
"כל הדר בארץ ישראל, וקורא קריאת שמע שחרית וערבית, ומדבר בלשון הקודש, הרי הוא בן העולם הבא" -
עם תלמידיו נמנים: סומכוס, רבי שמעון בן אלעזר, רבי יהודה הנשיא, רבי שמעון בן מנסיא, רבי יוסי בן משולם, רבי יוסי בן פרידא, רבי דוסתאי ברבי ינאי, רבי יהודה בן שמוע, אפרים מקשאה.
בתלמוד מסופר על מספר ניסים שנעשה לרבי מאיר - חיילים רומאים שרדפו אחריו הוכו בסנוורים; הוא הבטיח לסוהר ששחרר את גיסתו מבית בושת, שבו הוחזקה על ידי הרומאים כעונש, שיינצל מעונשה של מלכות אם יאמר "אלהא דמאיר ענני", והבטחתו התקיימה ().
בעקבות מעשה זה, יש הסבורים שהכינוי רבי מאיר בעל הנס, המופיע במקורות החל במאה ה-18, מתייחס אליו.
לדעת הרב מרגליות, למעשה כלל לא היה תנא בכינוי כזה, ואין הוא אלא אגדה.
רבי מאיר בעל הנס הוא כינויו של עושה נפלאות הקבור בטבריה.
הכינוי מופיע החל מהמאה ה-18, ובאופן מסורתי מקובל לזהות אותו עם התנא רבי מאיר, אך יש השוללים זיהוי זה.
קברו, קבר רבי מאיר בעל הנס, הוא מוקד עלייה לרגל.
האזכור הראשוני לאדם זה מופיע בספר יחוס צדיקים (דף יז, ע"ב) שנדפס במנטובה בשנת ה'שכ"א.
המקור הראשון המקשר אותו לתנא רבי מאיר הוא בספר כתר שם טוב שנדפס בתקנ"ד.
הייחוס המסורתי של הקבר לתנא רבי מאיר מבוסס על סיפור בתלמוד על נס שנעשה לתנא רבי מאיר, לפיו חיילים רומאיים שרדפו אחריו הוכו בסנוורים; הוא הבטיח לסוהר ששחרר את גיסתו מבית בושת, בו הוחזקה על ידי הרומאים כעונש, שיינצל אם יאמר "אלהא דמאיר ענני" והבטחתו התקיימה.
רבי יחיאל היילפרין בספר סדר הדורות מצטט מחבר המזכיר את רבי מאיר בעל הנס וכותב "לא ידעתי מיהו".
לעומת זאת, לדעת הרב ראובן מרגליות ואחרים אין רבי מאיר בעל הנס זהה עם רבי מאיר, לאור העובדה שמצייני הקברות בארץ ישראל ציינו את קבר התנא רבי מאיר בטבריה, ואת קבר רבי מאיר בעל הנס בגוש חלב.
לדברי הרב מרגליות לא היה תנא בשם זה, ואין הוא אלא אגדה בעלמא.
לדעתו, מקור האגדה על "רבי מאיר בעל הנס" נעוץ בעלייתו ארצה של הרמב"ן ופעולתו ליישוב הארץ ולאחזקת תלמידי חכמים.
הוא משער שהיו אז בגולה קופות צדקה על שמו של הרמב"ן, ובתקופה מאוחרת יותר מצאו את השם "קופות רמב"ן" ופתחו את ראשי התיבות בטעות כ"רבי מאיר בעל נס", וקראו על שם זה את קופות הצדקה.
יעקב ליפשיץ מספר על הקופה ואומר ש"קראו לצדקה הזו על שם איש חסיד וקדוש...
שהיה מפורסם בניסים ועל כן קראוהו רבי מאיר בעל הנס.
קופת רבי מאיר בעל הנס
בשל סיפור הנס המוזכר בתלמוד שהובא לעיל, התפתחה אמונה עממית כי רבי מאיר הבטיח ישועות לכל מי שינדב צדקה לעניי ארץ ישראל לעילוי נשמתו.
על כן, ישנם רבים שהולכים להתפלל בציוּן הנחשב לקברו, ותורמים כסף לצדקה.
בפרט בי"ד באייר, פסח שני, נוצר מנהג לפקוד את קברו של רבי מאיר ולתת צדקה.
לפי המנהג, בשעת נתינת הצדקה אומרים את ביטוי התפילה המופיע בסיפור התלמודי על הנס של רבי מאיר: "אלהא דמאיר עננו".
קהילות רבות אף החזיקו, ומחזיקות עד היום, "קופת צדקת רבי מאיר בעל הנס", המפורסמות והגדולות שביניהן הן:
רבי מאיר בעל הנס סלאנט - להחזקת עניי ארץ ישראל
כולל שומרי החומות - ליוצאי הונגריה
כולל חבת ירושלים - ליוצאי גליציה
כולל חב"ד - להחזקת עניי ארץ ישראל
כולל פולין - ליוצאי פולין
רבי יצחק נפחא היה אמורא ארץ ישראלי בן הדור השני והשלישי.
כינויו "נפחא" (המעיד על מקצועו, נפח) המופיע לעיתים קרובות בתלמוד הבבלי אינו מופיע כלל בתלמוד הירושלמי.
היה חבר בבית מדרשו של רבי יוחנן, והרבה מאמרים אמר בשמו.
תלמידיו החשובים של ר' יוחנן, רב אמי ורב אסי, היו יושבים לפני ר' יצחק.
כבר בימי ר' יוחנן הגיע למעלה גבוהה בתורה, ופעם כשחלק על ר' יוחנן באגדה, אמר ריש לקיש: "טובים דברי נפחא מדברי בר נפחא" (ר' יוחנן נקרא בתלמוד לעיתים בשם "בר נפחא").
רבים מחכמי ארץ ישראל למדו איתו הלכה ואגדה ומסרו מאמרים בשמו.
ר' יצחק ירד מארץ ישראל לבבל ובא בקשר עם ראשי חכמיה.
החכמים שאיתם התרועע הרבה היו רב לוי (גם הוא בעל אגדה ידוע) ורב נחמן, רבי אבהו, ורבי חנינא בר פפי.
בנו היה רבי יוחנן בן רבי יצחק נפחא.
ר' יצחק היה מבעלי האגדה הפוריים ביותר בדורו.
החשיב מאוד את האגדה, כי סבר שהיא מחזקת את מורל העם ומעודדת את רוחו שלא להתייאש בגלל העוני והסבל ששררו באותו הדור.
לעומת זאת, על הזנחת בני דורו את ההלכה ונטייתם הגוברת לאגדה היה אומר: "לשעבר כשהייתה הפרוטה מצויה, היה אדם מתאווה לשמוע דבר משנה ודבר תלמוד.
ועכשיו כשאין הפרוטה מצויה, וביותר שאנו חולים מן המלכות, אדם מתאווה לשמוע דבר מקרא ודבר אגדה".
את העניות ששררה בימיו בארץ ישראל הוא מתאר: "על הדורות הללו נאמר "ואכלת את עשב השדה", שאדם משכים על שדהו ואוכלה עד שהיא עשב" – ביטוי לכך שהאדם אינו יכול לחכות עד שהתבואה תבשיל.
ר' יצחק היה בעל הלכה ובעל אגדה כאחד.
פעם ישבו לפניו רב אמי ורב אסי.
אחד אמר "יאמר מר הלכה" ואחד אמר "יאמר מר אגדה".
התחיל לאמר הלכה – אחד לא הניח לו, התחיל לאמר אגדה ואחד לא הניח לו.
לבסוף אמר שתי אמרות – דבר אגדה ודבר הלכה – על אותו פסוק.
"אם יאמר לך אדם יגעתי ולא מצאתי – אל תאמין, לא יגעתי ומצאתי – אל תאמין, יגעתי ומצאתי – תאמין".
"אין הברכה מצויה אלא בדבר הסמוי מן העין".
אודות מקום קבורתו מופיע בספר הגלגולים: "חוץ לטבריה, כנגד כותל הצפוני של החומה – וקרוב אליו, יש שם כמו שניים או שלושה כוכין, ואומרים כי הם קברי צדיקים, ואיני זוכר מה שאומרים העולם.
ונלע"ד שאמר לי, שהוא כמו שאומרים בני אדם".
זיהוי עם רבי יצחק האמורא שבתלמוד הבבלי
לשיטת רש"י "רבי יצחק" שבכל התלמוד הוא רבי יצחק נפחא, ונקרא גם בשמות הבאים: "יצחק בן טבלא"; "יצחק בן חקלא"; "יצחק בן אלעא"; "יצחק בן אחא דשמעתא"; ו"יצחק בן פנחס".
לשיטת רשב"ם קיים חילוק בין דברי אגדה ודברי הלכה בתלמוד.
חמשת הכינויים הללו מתייחסים לאמורא המוזכר באגדתא ששמו האמיתי הוא "יצחק בן פנחס", ואילו "רבי יצחק" המוזכר בהלכה בשמו האמיתי הוא "יצחק בן אחא".
רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול היה תנא וכהן גדול המוזכר בדברי חז"ל ובאשר לזהותו ההיסטורית עם דמויות אחרות קיימים חילוקי דעות.
לפי תיאור דמותו בספרות חז"ל, היה רבי ישמעאל בן אלישע מראשי הדור הראשון של התנאים, ושימש ככהן גדול בבית המקדש השני.
נזכר במקורות כאחד מעשרת הרוגי מלכות, והוצא להורג יחד עם רבן שמעון בן גמליאל הזקן.
יש הנוטים לומר לפי דברי חז"ל שגם אביו, אלישע, שימש בכהונה גדולה.
וכך עולה מתוך מדרש אלה אזכרה.
לפי התלמוד, רבי ישמעאל היה כהן גדול בסוף ימי בית המקדש השני, ומובאים שם דבריו, שבהם הוא מספר בתיאור ציורי על כניסתו לקודש הקודשים ("לפני ולפנים"), שנכנס אליו רק הכהן הגדול, ביום הכיפורים:
חבריו העידו בו כי ידע את השם המפורש וכי עלה בעזרתו לרקיע כדי לברר אם גזירת עשרת הרוגי מלכות נגזרה מן השמיים.
שמואל הקטן הודיע על הריגתו מראש, וסיפר לסובבים אותו בשעת פטירתו: "שמעון וישמעאל לחרבא, וחברוהי לקטלא, ושאר עמא לביזא, ועקן סגיאן עתידן למיתי על עלמא".
בתרגום לעברית, על פי פירוש רש"י: רבן שמעון בן גמליאל ורבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול - ייהרגו בחרב, וחבריהם להריגה בשאר מיתות, ושאר העם לביזה, וצרות גדולות עתידות לבוא על העולם.
רבי ישמעאל כהן גדול הוצא להורג, יחד עם רבן שמעון בן גמליאל הזקן, על פי המסורת, בתאריך כ"ה בסיון, בשנת לבריאת העולם.
על יומו האחרון של רבי ישמעאל מספרים חז"ל, כי כאשר עמדו הרומאים להוציאו להורג בין שאר עשרת הרוגי מלכות, הביטה בו בת הקיסר וחמדה את יופיו, משום שהיה משבעת האנשים היפים שהיו בעולם, ופניו היו דומים לפני מלאך ה'.
לפי האמורא שמואל, ברומי יש להם חג מיוחד שחוגגים אחת לשבעים שנה ומלבישים עור פניו של ישמעאל על אדם אחד שלם שמרכיבים אותו על אדם חיגר, כדי לסמל שלטון בני עשו על בני יעקב.
על פי המדרש והתלמוד, בנו ובתו של רבי ישמעאל נשבו בזמן החורבן ונהיו עבדים לשני אנשים שחיו בשכנות.
מאחר שראו שהם יפים מאוד , החליטו שני האנשים להשיאם זה לזה ולהתחלק בצאצאים.
הכניסום לחדר אחד, וכל אחד מהם קונן על כך שהוא, בנו של הכהן הגדול יינשא לעבד.
ובכו כל הלילה, בבוקר הכירו זה את זה ונפלו זה על זה וגעו בבכייה עד שיצאה נשמתן, ועל מאורע עתידי זה נתנבא ירמיה וקונן .
על מעשה זה נכתבה קינה לתשעה באב בשם "".
אמנם מההקשר הבבלי שבו מופיעה האגדה הזו נראה שהם ייחסו את המאורע הזה לר' ישמעאל בן אלישע השני, התנא שחי בדורו של ר' עקיבא, או שלא הבחינו בין שני האישים האלו.
בספר "תוצאות ארץ ישראל" שמחברו חי כ-1200 שנה אחרי רבי ישמעאל, מצוין מקום קבורתו בכפר סאג'ור (במקום הנקרא: "שיח' א-נבי יוסף", או "נבי יוסף").
מקור אחר, מאוחר יותר (ספר "יחוס הצדיקים", 1560) גורס כי הקבר נמצא בכפר כנא.
עוד מקור אחר מאוחר יותר, "איגרת אחד התלמידים לר' אברהם ישמעאל חי סנגויניטי" (1741) מציין אפשרות שנקבר בכפר חנניה, וכלשונו: "הגענו לכפר גדול, נקרא כפר ענן… הלכנו משם (מקבר רבי חנניה בן עקשיא) כמו רביע פרסה והגענו למערה אחת סתומה ויש לה חלונות.
איכא דאמרי (יש האומרים) רבי אליעזר בן יעקב קב ונקי, ואיכא דאמרי רבי ישמעאל כהן גדול ואיכא דאמרי נביא"
ביום ההילולה שלו, כ"ה בסיוון, המונים פוקדים את קברו באירוע מאורגן שבו נוטלים חלק רשויות מהאזור, כולל ראש מועצת סאג'ור שמשתתף באופן מסורתי באירוע, עקב העובדה שגם הדרוזים, תושבי המקום, מכבדים את הקבר ומייחסים לו סיפורי ניסים.
ב מסופר שהיה משבעה אנשים יפים שהיו בעולם, ופניו היו דומים למלאך ה' צבאות.
המדרש מספר שלאחר שנים רבות שרבי יוסי אביו ואשתו היו חשוכי בנים, שאלה האישה את בעלה מדוע הם לא מצליחים להוליד ילדים כמו בני אדם אחרים?
רבי יוסי ענה לה שכל הנשים שרואות "דבר שאינו הגון" בחזרתן מבית הטבילה, חוזרות לשם וטובלות שוב, ולכן מצליחות בזרען.
באותו יום האישה החליטה להיזהר בעניין זה, וטבלה עשרות פעמים (80 פעמים) מכיוון שבכל פעם שחזרה מהמקווה היא ראתה בעל חיים רע כגון כלב או חזיר.
כשראה הקב"ה שהיא מתאמצת לקיים דין זה, אמר למלאך גבריאל לרדת ולהראות לה בדמות בעלה.
גבריאל ירד וישב בפתח בית הטבילה, וכשיצאה האישה מבית הטבילה ראתה אותו וחשבה שהוא בעלה, ותפסה והוליכה לביתה.
המדרש מספר שבאותו לילה התעברה האישה, וילדה את רבי ישמעאל שנעשה יפה תואר ויפה מראה כדמות גבריאל.
המדרש מסביר שבגלל סיפור זה, כשעלה רבי ישמעאל לרקיע הוא פגש דווקא את המלאך גבריאל.
ספר "סדר הדורות", וחוקרי-תנאים-ואמוראים נוספים, דנו בשאלת הקשר בין רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול לרבי ישמעאל חברו של רבי עקיבא, מן הדור השלישי לתנאים.
אחת ההשערות היא שרבי ישמעאל היה נכדו של רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול.
רבי ישמעאל בן אלישע בחלום
התלמוד במסכת ברכות אומר כי החולם חלום ורואה בו את ישמעאל בן אלישע, ידאג מן הפורענות.
ומסביר רש"י במקום כי רבי ישמעאל שהיה מהרוגי מלכות, פשטו את עור קרקפתו בחייו, ועל כן מי שחולם עליו צריך לחשוש.
לפי סיפור שעובר מדור לדור במסורת יהדות טריפולי לוב, מסופר על רבי ישמעאל כהן גדול שגורש מבית המקדש לאחר חורבן בית שני והגיע לאפריקה.
לרבי ישמעאל נולדו שלוש בנות צדיקות, אחת בשם ג'רייבה (על שמה בית הכנסת אלגריבה באי ג'רבה שבתוניסיה), השנייה אום שוויכה (על שמה בית כנסת בטריפולי) והשלישית הייתה בושאייף שעל שמה בית הכנסת בזיתן.
האגדה מספרת שלבושאייף לא היו ילדים ובאחת מתפילותיה הובטח לה שהיא תזכה להיזכר על ידי העדה כולה.
רבי ישמעאל בן אלישע, היה מגדולי הדור השלישי של התנאים בארץ ישראל.
בעל הברייתא על המידות שהתורה נדרשת בהן, וחברו של רבי עקיבא.
בצעירותו למד תורה מפי רבי יהושע בן חנניה, שפדה אותו מן השבי.
לאחר מכן למד מפי רבי נחוניה בן הקנה ומפי רבי אליעזר בן הורקנוס.
כן קשר רבי ישמעאל יחסי ידידוּת אמיצים עם רבי עקיבא, שהיה בר פלוגתא גדול שלו בהלכה.
רבי ישמעאל התגורר בכפר עזיז שבדרום יהודה ליד גבול אדום, ומשם היה מגיע ליבנה כדי לדון עם החכמים בענייני הלכה.
כשגלתה הסנהדרין לאושא נדד עמה גם רבי ישמעאל.
התנא הנודע בן עזאי הביע צער שלא למד אצל רבי ישמעאל, לאחר ששמע דברי הלכה בשמו מרבי יונתן.
בבית מדרשו של רבי ישמעאל הושתת הלימוד על פשוטו של מקרא והיגיון, ולא על פלפולים המבוססים על אותיות יתרות או חסרות במקרא.
כן נקט בגישת "דיברה תורה כלשון בני אדם", זאת בניגוד לשיטתו של רבי עקיבא, שהיה מפלפל, ומרבה לדרוש אותיות ומילים.
רבי ישמעאל הרבה להביא משלים לדינים שונים.
בהלכה נקט את שיטתם של בית הלל.
רבי ישמעאל ורבי עקיבא מכונים בספרות חז"ל בתואר "אבות העולם".
בתלמוד שכיחה מחרוזת המילים "תנא דבי רבי ישמעאל", שמובאת בפיתחן של ברייתות ששָנה החכם מבית מדרשו של רבי ישמעאל.
מתורתו של רבי ישמעאל עולה כי הוא היה מיוחד באהבת ישראל.
כן מובא בשמו, שהעיסוק בפרנסה צריך להשתלב עם לימוד התורה שהיא המצווה הגדולה ביותר.
רבי ישמעאל היה חכם גדול ובקי באגדות.
רוב המאמרים שנמסרו בשם "תנא דבי רבי ישמעאל" או "דבי רבי ישמעאל תנא", הם מאמרים באגדה ולא בהלכה.
מסיבה זו, כאשר נפטרו בניו, נכנסו כמה מהתנאים לנחמו (רבי טרפון, רבי יוסי הגלילי, רבי אלעזר בן עזריה, רבי עקיבא), ורבי טרפון הזהירם לומר את האגדות באופן מסודר שכן רבי ישמעאל בקי באגדות.
רבי ישמעאל הוא בעל הברייתא שמביאה את שלוש עשרה ה"מידות שהתורה נדרשת בהן", שהן שיטות לדרשת הפסוקים ומציאת העולֶה מתוך הכתוב, שלא נאמר בו במפורש.
רבי ישמעאל העדיף את שיטת הלימוד ב"כלל ופרט", שמתמקדת ביחסי הכללים והפרטים המפורשים בכתוב, ועל פיהם נרמז מה שלא נכתב, לעומת רבי עקיבא שדרש ב"ריבוי ומיעוט", שיטת-מדרש שמתייחסת אל הפרטים כעצמאיים, ואינה מחשיבה אותם כפירושו של הכלל.
לבד מגדולתו בתורה, נודע רבי ישמעאל ביופיו הבלתי-רגיל.
יופיו מוזכר באחדים מסיפורי חז"ל.
בעת חורבן בית המקדש, והוא ילד קטן, נשבה רבי ישמעאל, נלקח לרומא והוחזק שם בבית אסורים.
רבי יהושע בן חנניה הגיע באחד ממסעותיו לרומא, ושם גילו את אוזנו כי בבית האסורים נמצא ילד יפה עיניים.
עמד רבי יהושע בפיתחו וקרא בקול גדול את הפסוק (): "מי נתן למשיסה יעקב וישראל לבוזזים?" והנה שמע מבית האסורים קולו של ילד, שהמשיך מזכרונו את הפסוק: "הלוֹא ה' זוּ חטאנו לו ולא אָבוּ בדרכיו הָלוֹך, ולא שמעו בתורתו".
שמע זאת רבי יהושע ואמר: מובטחני בו שיהא מורה הוראה בישראל, ולא אזוז מכאן עד שאפדה אותו בכל סכום שיידרש".
רבי יהושע שילם את הסכום הגבוה שנדרש, ופדה אותו.
לימים הגשים הנער את הציפיות שתלה בו פודהו, והיה לאחד מגדולי ההוראה בישראל.
יש שמטילים ספק בזיהוי סיפור הפדיון עם רבי ישמעאל זה .
היופי מוזכר בדבריו של רבי ישמעאל גם בהקשר של סיפור על אדם שהדיר עצמו מאשתו ולא אבה לראותה, עד שהלכה לרבי ישמעאל והתייפתה, והנדר הותר לאחר שבעלה לא זיהה אותה: "ומעשה באחד שנדר מבת אחותו הנאה, והכניסוה לבית רבי ישמעאל וייפוה.
אמר לו רבי ישמעאל: בנִי, מִזו נדרת?
באותה שעה בכה רבי ישמעאל ואמר: בנות ישראל נאות הן, אלא שהעניות מנוולתן.
וכשמת רבי ישמעאל היו בנות ישראל נושאות קינה ואומרות: בנות ישראל על רבי ישמעאל בכינה.
וכן הוא אומר בשאול (): בנות ישראל אל שאול בכינה".
הזיהוי של "רבי ישמעאל" כ"רבי ישמעאל בן אלישע" שנוי במחלוקת.
במקורות נזכר גם "רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול", וזה מוסיף על המבוכה.
ואכן, בספר "סדר הדורות" מוזכרת האפשרות שהיו שלושה "רבי ישמעאל".
רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול היה כהן גדול בבית המקדש, והוצא להורג יחד עם רבן שמעון בן גמליאל הזקן, בסמוך לחורבן הבית, ולפי זה היה בדור הראשון לתנאים.
ואולם, "רבי ישמעאל" סתם הוא חברו של רבי עקיבא, מן הדור השלישי לתנאים, ותלמידיו הם בני הדור הרביעי.
על כן, מוזכר בספר "סדר הדורות" ובמקורות נוספים, אלו שני אישים שונים.
דעה נוספת גורסת שזוהי אישיות אחת, ור' ישמעאל לא היה כהן גדול בבית המקדש השני, אלא בזמן הקצר של חידוש העבודה בימי מרד בר כוכבא.
אולם, לשיטה זו סותרים המקורות שמספרים על הוצאתו להורג יחד עם רשב"ג הזקן, שהיה בדור הראשון לתנאים.
כמו כן, בתלמוד הבבלי מסופר שהטה נר בשבת בשגגה וכתב בפנקסו "לכשיבנה המקדש אביא חטאת שמנה", ומשמע שהמקדש לא היה קיים בימיו.
גם הזיהוי של "רבי ישמעאל" סתם עם "רבי ישמעאל בן אלישע" (לא הכהן הגדול) אינו מוסכם על הכול.
"רבי ישמעאל בן אלישע" מוזכר, לדוגמה, בסיפור הפדיון ברומא על ידי רבי יהושע.
"סדר הדורות" מביע פקפוק באפשרות שרבי ישמעאל (סתם), חברו של רבי עקיבא, היה ילד בזמן חורבן הבית.
אבל, מעשה שמופיע בתלמוד הבבלי () בשם "רבי ישמעאל בן אלישע", מופיע בירושלמי () בשם "רבי ישמעאל" סתם, ויש שלמדו מכאן הוכחה שזהו אותו חכם.
ב"סדר הדורות" מועלית השערה שרבי ישמעאל בן אלישע הוא נכדו של רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול.
ב"אטלס עץ חיים", של הרב רפאל הלפרין (שליקט וסיכם מספרי החוקרים מכל הדורות), מסיק ששני "רבי ישמעאל בן אלישע" היו:
"רבי ישמעאל" סתם - הוא רבי ישמעאל בן אלישע - חברו של רבי עקיבא, דור שלישי לתנאים.
"רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול" - מעשרה הרוגי מלכות, דור ראשון לתנאים.
בספר דורות הראשונים, נכתב שהנהרגים בעשרה הרוגי מלכות היו רבי שמעון בן הסגן (בנו של רבי חנינא סגן הכהנים), ורבי ישמעאל בן אלישע חבירו הצעיר של רבי עקיבא.
שניהם נשבו ונהרגו בדרום יהודה, תקופה קצרה לפני מרד בר כוכבא.
רבי יְשֵבָב הסופר היה סופר ותנא בדור השלישי (תחילת המאה השנייה לספירה).
תלמידו של רבי יהושע וחברו של רבי עקיבא.
רבי ישבב הסופר היה נדיב, ואת כל נכסיו חילק לעניים, דבר שלא כל חבריו ראו בעין יפה.
פעם אחת רצה לחלק חמישית מנכסיו לעניים, ורבי עקיבא לא הניח לו לעשות זאת.
רבי ישבב הסופר נמנה בין עשרת הרוגי מלכות.
במדרש אלה אזכרה מסופר, שביום שהוציאוהו להורג היה בן תשעים שנה וביקש מתלמידיו להחזיק איש ברעהו ולאהוב שלום ומשפט.
לפני מיתתו הוא ניהל עם הקיסר דו-שיח בנושא העולם הבא, שהכעיס את הקיסר וגרם לו לצוות על הריגתו, וזה לשון המדרש:
במדרש שיר השירים נאמר שהיה משארית החסידים, וכשהיה רבי יהודה הנשיא רואה אותו היה קורא עליו את הפסוק: .
הוא נהרג על מטתו, ועליו נאמר הפסוק בתהלים: .
על פי המסורת רבי ישבב לא זכה לקבורה, שכן גופתו הושלכה לכלבים.
על כן נכתב בקינות תשעה באב
רבי ירמיה היה מגדולי האמוראים בארץ־ישראל בדור השלישי והרביעי.
נולד בבבל ועלה משם בצעירותו.
בארץ ישראל למד אצל תלמידי רבי יוחנן, בעיקר אצל רבי זירא.
התבלט בשאלותיו הרבות, אשר רבות מהן נותרו ללא תשובה.
בתלמוד מסופר שהוצא מבית המדרש בגלל שאלות ששאל, שעסקו במקרים גבוליים ודרשו דיוק בהגדרת הגבול.
שאלותיו יוצאות־הדופן זכו לפרסום, ויש שמשתמשים בביטוי "שאלות רבי ירמיה" ביחס לשאלות נדירות ובלתי־מציאותיות.
בהיותו מחוץ לבית המדרש שלחו אליו חכמי דורו שאלות הלכתיות, ותשובותיו הביאו אותם להכניסו חזרה לבית המדרש.
רבי ירמיה היה ידוע בחיבתו לארץ ישראל, והיה נוהג לגנות את הבבליים.
בית מדרשו היה בעיר טבריה.
בצעירותו עלה לארץ ישראל ונחשב אחד מהנחותי.
הספיק ללמוד מעט אצל רבי יוחנן, ולאחר מכן אצל גדולי תלמידיו – בהם רבי אבא, רבי חייא בר אבא ורבי אבהו.
רבו המובהק (שממנו למד את רוב חוכמתו) היה רבי זירא.
בארץ ישראל גדל בתורה והיה מראשי ישיבת טבריה.
כאשר מופיע הביטוי "אמרי במערבא" (=אומרים בארץ־ישראל) בתלמוד הבבלי, הכוונה היא בדרך־כלל לרבי ירמיה.
רבי ירמיה העריך רבות את ארץ ישראל ואת תלמודה.
בכך דמה לרבו, רבי זירא, שעלה אף הוא מבבל לארץ ישראל, ומתוך חיבת הארץ ותלמודה הִרבָּה בתעניות לשכיחת תלמודה של בבל, בשל דרך הלימוד השונה והפלפול שהיה נהוג שם.
על תלמודה של בבל אמר את הפסוק () "במחשכים הושיבני כמתי עולם", ובשומעו דבר הלכה שנאמר בבבל והיה מנוגד לדעת החכמים בארץ ישראל, היה דוחה את דבריהם באמירה: בבליים טפשים, משום שיושבים בארץ חשוּכה אומרים דברים חשוּכים.
בשיחה בין בני דורו הבבליים, אביי ורבא, אמר אביי: אחד מבני ארץ ישראל שווה (בפקחות ובחריפות) לשנים מבני בבל.
אמר לו רבא: ואחד מאיתנו, בני בבל, שעולה לארץ ישראל – שווה כשניים מהם (מבני ארץ ישראל), שהרי רבי ירמיה, כאשר היה כאן, בבבל – לא היה מבין את דבריהם של החכמים, ומשעלה לארץ ישראל קורא לנו "בבליים טפשים".
רבי ירמיה זכה להערכה רבה.
רבו, רבי זירא, שיבח את שקידתו בתלמודו: משמת בן עזאי ובן זומא בטלו השקדנים, לא עמד שוקד עד שעמד ירמיה.
בתקופתו של רבי ירמיה רבו בארץ ישראל הגזירות כנגד קיום התורה ושמירת המצוות, מצד השלטון הרומאי בארץ.
כמה מתלמידיו הגדולים של רבי ירמיה – כרב דימי, רבין ורב יצחק בר יוסף – ירדו לבבל, והיו מוסרים שם שמועות הלכתיות בשם חכמי ארץ ישראל.
עסק בצורכי ציבור, וכשהמלכות הטילה מיסים קשים על יהודי עירו, טבריה, הוטלה עליו קביעת גובהם וחלוקת גבייתם בין התושבים.
רבי ירמיה עסק רבות בתחום ההלכה – הן בשאלות, הן בפסיקת הלכות והן במשא־ומתן עם חכמי דורו.
מעט בלבד מובא בשמו בתחום האגדה.
בשאלותיו הרבות השתדל לחקור על הגדרות הגבול במידות ושיעורים , ורבות מהן נשארו בתלמוד ללא הכרעה ("תיקו").
החשיב מאוד את התפילה, וכשהיה מזכיר לרבי זירא, בעודם עוסקים בתורה, שהגיע הזמן להתפלל ועליהם לעצור את לימודם, קרא עליו רבי זירא את הפסוק "מסיר אזנו משמוע תורה גם תפילתו תועבה" (משלי כח, ט).
עוד מסופר, שהיה רבי ירמיה מאריך מאוד בקריאת המילה "אחד" שבפסוק "שמע ישראל", ורבי זירא אמר לו שאין צורך להאריך כל-כך.
רבי ירמיה הוא שקבע את ההלכה ש"העוסק בצרכי ציבור כעוסק בדברי תורה".
במאמריו נקט רבי ירמיה לפעמים בדרך של חלוקת הדין לארבעה מקרים, וכך היה מלמד פרט הלכתי מסוים.
דוגמה: המשנה במסכת סוכה מלמדת ש"סוכה על גבי סוכה – העליונה כשרה והתחתונה פסולה".
בדיון התלמודי מוסבר, שישנו פסול הלכתי עקרוני בסוכה שתחת סוכה.
בהמשך מלמד רבי ירמיה: "פעמים ששתיהן כשרות, פעמים ששתיהן פסולות, פעמים שתחתונה כשרה והעליונה פסולה, פעמים שתחתונה פסולה והעליונה כשרה".
התלמוד מבאר כיצד, כאשר יש כאן שילוב של ארבע בעיות הלכתיות: סוכה גבוהה , סכך דליל – "חמתה מרובה מצילתה" , סוכה שתחת סוכה וצירוף סכך כשר עם פסול.
לאחר פירוט המקרים להלכותיהם, התלמוד מסביר את החידוש שבא רבי ירמיה ללמד, מאחר שבמבט ראשון אין כאן אלא "משחק" בארבע בעיות הלכתיות ותו לא.
רבי ירמיה הרבה בספיקות שהם בשביל לברר את הדין, והוא כדברי רבי זירא בירושלמי ששיבח את רב ירמיה בזה יותר מבעלי אגדה שאין סוף דבר בדבריהם – 'היא הפכה והיא מהפכה', ורק בריבוי הספיקות והנידונים המעשיים יש ברירות להלכה.
כיוון שרק כך נוצרת דייקנות שהיא הטובה מהכול.
וכך הוא לשון הגמרא שם מסכת מעשרות פרק ג הלכה ד
"רבי ירמיה בעי קומי רבי זעירא הייתה ניטלת בדוקני.
רבי זעירא ורבי אבא בר כהנא ורבי לוי הוון יתבין והוה רבי זעירא מקנתר לאילין דאגדתא וצוח להון סיפרי קיסמי.
אמר ליה רבי בא בר כהנא למה את מקנתר לון שאל ואינון מגיבין לך.
אמר ליה מהו דין דכתיב [תהילים עו יא] כי חמת אדם תודך שארית חמות תחגור.
אמר ליה כי חמת אדם תודך בעולם הזה שארית חמות תחגור לעולם הבא.
אמר ליה או נימר כי חמת אדם תודך בעולם הבא שארית חמות תחגור בעולם הזה.
אמר רבי לוי כשתעורר חמתך על הרשעים צדיקים רואין מה את עושה להן והן מודין לשמך.
אמר רבי זעירא היא הפכה והיא מהפכה לא שמעינן מינה כלום.
ירמיה בני אזל צור צור דוקניתא דהיא טבא מן כולם."
מעטים הם הדברים שהובאו בשם רבי ירמיה באגדה.
במאמר הבא הוא משבח את מעלתה של יראת שמים:
כן החשיב רבי ירמיה את הלימוד בצוותא, בחברותא, כאשר שני הלומדים "מחדדים זה את זה".
עם זאת – הזהיר – מידת הגאווה מסוכנת בכל מקרה.
הדרשה מסתמכת על פסוק בספר תהילים:
"אמר רבי ירמיה אמר רבי אלעזר: שני תלמידי חכמים המחדדין זה לזה בהלכה – הקב"ה מצליח להם, שנאמר (): וַהֲדָרְךָ צְלַח, אל תקרי והדרך אלא וחדדך.
ולא עוד אלא שעולין לגדולה, שנאמר (שם): צְלַח רְכַב.
ואם עושין כן – זוכין לתורה שניתנה בימין, שנאמר (שם): וְתוֹרְךָ נוֹרָאוֹת יְמִינֶךָ".
רבי ירמיה היה יושב לפני רבי זירא.
ראהו רבי זירא שהיה שרוי בבדיחוּת הדעת.
(כלומר, האדם המראה עצמו עצב – כלומר, רציני – יהיה לו "מותר", שכר על כך.
רש"י) אמר לו: אני מניח תפילין כעת, "והם עדוּת שממשלת קוני ומִשְׂרָתוֹ עלי".
מפורסמות הן שאלותיו של רבי ירמיה, שחלקן עוסקות במקרים גבוליים, בעיקר בתחום מידות ושיעורים של חז"ל.
בשאלותיו, ביקש רבי ירמיה לעמוד על ההגדרה המדויקת של הגבולות והשיעורים, ולברר כיצד הם באים לידי ביטוי במציאוּת.
המשנה במסכת בבא מציעא, העוסקת בנושא השבת אבידה, מלמדת ש"מצא פירות מפוזרין – הרי אלו שלו", ואין צורך לקיים בהם מצוות "השבת אבדה", מפני שהמאבד ודאי התייאש מהם, והם כהפקר.
בתלמוד על משנה זו, מבאר האמורא ר' יצחק, שהגדרת "מפוזרים" לעניין זה היא פיזור של קב פירות בארבע אמות.
רבי ירמיה שואל: מה יהיה הדין במקרה של פיזור חצי קב פירות בשתי אמות?
שאלותיו אלו של רבי ירמיה נשארות ב"תיקו", כלומר – ללא הכרעה.
שאלותיו עוררו לעיתים תרעומת כנגדו, בשל היותן תאורטיות ובלתי מציאותיות והתפרשותן כדברי קנטור כנגד שיעורי חז"ל.
רבו גער בו לא אחת בשל כך, ורבי ירמיה אף סולק מבית המדרש בעקבות שאלה כזאת.
רבו, רבי זירא, לימד שתבואה שנקצרה בחג הסוכות ודאי הביאה שליש (צמחה והגיעה לשליש גידולה) לפני ראש השנה.
על כך הקשה רבי ירמיה: "וקים להו לרבנן בין שליש לפחות משליש?!" כלומר, וכי יכולים חכמים לדקדק בשיעור זה כל כך?!
רבי זירא ענה לו: "הלא אמרתי לך שלא לפקפק בשיעור חכמים?!
כל מידות חכמים כן הוא (מדויקות – רש"י): בארבעים סאה הוא טובל, בארבעים סאה חסר קורטוב אינו יכול לטבול בהן; כביצה מטמא טומאת אוכלין, כביצה חסר שומשום אינו מטמא טומאת אוכלין...".
בהמשך הדיון חזר בו רבי ירמיה ואף הביא ראיה כנגד שאלתו.
"היה מזה ונקטעה ידו של מזה עד שלא הגיע דם לאוויר המזבח – מהו?" שאלה זו של רבי ירמיה עוסקת בנושא הכהן העומד מול המזבח בבית המקדש ומַזֶּה את דם הקורבן על המזבח.
כהן שעובד בבית המקדש חייב להיות ללא מום.
שאלתו של רבי ירמיה הייתה, אפוא, על מקרה תאורטי שנקטעה ידו של הכהן לאחר שהיזה, בעוד הדם באוויר, לפני נפילתו על המזבח.
האם הפיכתו לבעל מום טרם סיומה של ההזאה (בנפילת הדם על המזבח) פוסלת את הקורבן, או שתפקידו של הכהן הסתיים עם יציאת הדם מידיו, וזה קרה לפני שנפל בו המום?
רבי זירא ענה שהקורבן פסול, ולימד שהכהן צריך להיות ללא מום עד פגיעת דם הקורבן במזבח.
תהליך טהרתו של המצורע כולל שחיטת ציפור לתוך כלי חרס שבו מים חיים ().
דם הציפור צריך להיות ניכר במים, ולכן אין להביא יותר מדי מים לצורך כך.
מאידך, מיעוט במים פוגע בקיום מצוות מים חיים.
לכן קובע התלמוד: "הא כיצד?
מביא מים שדם ציפור ניכר בהן, וכמה – רביעית".
על כך שאל רבי ירמיה: ציפור גדולה, שדמה מרובה ומחמתו אין המים ניכרים; או ציפור קטנה שדמה מועט ואינו ניכר בתוך רביעית המים – כיצד עונה השיעור שקצבו חכמים על בעיה זו?
רבי זירא ענה לו, גם כאן, בגערה: "לאו אמינא לך לא תפיק נפשך לבר מהלכתא?!
בציפור דרור שיערו רבנן, אין לך גדולה שמדחת את המים ואין לך קטנה שנדחית מפני המים".
כלומר, הציפור הנדרשת לטהרת מצורע היא ציפור דרור, שבמקור אחר מוגדרת כ"סנונית לבנה", שהיא מין קטן של עופות, ושיעור רביעית הלוג מתאים לציפור זו.
על אישה יולדת נאמר () שהיא טמאה שבעת ימים לאחר לידת זכר, ולאחר לידת נקבה – שבועיים, לאחריהם באים "ימי טהרה" – 33 או 66, בהתאמה.
פרק שלישי במסכת נידה דן בנושא אישה המפלת, שהפילה צורות שונות של עובר – האם חלים עליה דיני טומאת יולדת, ואם כן – כמה ימים.
לדעת חכמים, "כל שאין בו מצורת אדם אינו ולד", ואינה טמאה אחריו.
לדעת רבי מאיר, הפלת עובר שיש לו צורת בהמה גורמת טומאת לידה.
שאלתו התאורטית של רבי ירמיה מכוונת לדעתו של רבי מאיר: קיבל בה אביה קידושין מהו?
האם יהא נותן הקידושין אסור להתחתן עם קרובותיה של זו, כגון עם אחותה, כדין איסור אחות-אשתו?
התלמוד מסיים שם: "עד כאן הביאו רבי ירמיה לרבי זירא לידי גיחוך ולא גיחך".
הוצאתו מבית המדרש וחזרתו אליו
המשנה במסכת בבא בתרא מלמדת הלכה בנושא גוזל ("ניפול" בלשון המשנה) שנמצא במרחק מה מן השובך: "ניפול הנמצא בתוך חמישים אמה – הרי הוא של בעל השובך.
חוץ מחמישים אמה – הרי הוא של מוצאו".
בדיון על כך מביא התלמוד את שאלתו של רבי ירמיה: נמצא הגוזל כשרגלו אחת בתוך חמישים אמה של השובך ורגלו אחת חוץ מחמישים אמה, מהו?
התלמוד אינו מתייחס לעצם השאלה (שאינה מציאותית – תוספות), אלא מסתפק במשפט קצר – "ועל דא אפקוהו לרבי ירמיה מבי מדרשא", כלומר – על זאת הוציאו את רבי ירמיה מבית המדרש.
רבנו תם (תוספות): מפני שזו שאלה לא מציאותית שהתפרשה כקינטור כנגד שיעורי חז"ל, וערעור הגבולות המוגדרים שקבעו.
בעקבות תשובה ששלח לשאלה שנשאל, כשנוכחו החכמים בצורך שיש בבירור מדויק של השאלות ההלכתיות המפורטות, כיון שיש מהם גם צורך בשביל ההכרעה של שאלות מעשיות, ובשביל זה הוחזר רבי ירמיה לבית המדרש.
השאלה עוסקת באופן מסוים של צירוף שני עדים או דיינים.
וכך הוא לשון התלמוד "שלחו מתם חברייא לר' ירמיה: עד אחד בכתב ועד אחד על פה, מהו שיצטרפו?" והוא שאלה הלכתית אלא שהיא נזקקת להגדרה המדויקת של משמעות ההלכה בשביל לפשוט את השאלה המעשית.
ומכאן שגם לתאוריה ולטעם המופשט יש משמעות וחשיבות גדולה.
נוסח התשובה ששלח רבי ירמיה פתח במילים: "אני איני כדאי שאתם שלחתם לי, אלא כך דעת תלמידכם נוטה...".
מסיים התלמוד: "ועל דא עיילוהו לרבי ירמיה בבי מדרשא" – על כך הכניסוהו לבית המדרש.
פירוש הרשב"ם: שהשיב להם כהוגן, דהא דאפקוהו (=זה שהוציאוהו) ששאל שלא כהוגן...
והשתא הוא דעיילוהו (=עכשיו הכניסוהו)".
משמע שעשה רבי ירמיה תשובה ודייק את כוונתו וסגנונו, ועל כן הוחלט להחזירו ולהשתמש בכשרון הבירור שלו.
לפני פטירתו ציווה רבי ירמיה שיקברוהו מלובש בתכריכים לבנים מגוהצים ונאים, נעליו ברגליו ומקלו בידו, שכאשר יבוא המשיח יהיה מוכן ומזומן לקראתו.
דבר זה ציווה כדי לחזק אצל תלמידיו את האמונה בביאת המשיח.
רבי חיים ויטאל, תלמידו של האר"י הקדוש, זיהה את מקום קבורתו בדרום טבריה, בסמוך לקברם של רבי מאיר ו.
וכך כתב: "לדרום של טבריה בלכתך אל מרחצאות של המים החמין, יש שם קברות הצדיקים, רחוקים זה מזה ואינם במקום אחד, וכבר הוזכרו שמותם בספר הייחוס, והם רבי מאיר ורבי ירמיה".
וכן כתבו רבי אשתורי הפרחי ורבי משה באסולה.
רבי יִשְׁמָעֵאל ברבי יוֹסֵה היה תנא בדור החמישי.
הוא היה בנו של רבי יוסי ותלמידו המובהק, אך למד גם אצל רבי יהודה.
בזקנותו ישב לפני רבי יהודה הנשיא ולמד תורה מפיו, ואף סעד על שולחנו.
היה חברו של רבי חייא ורבו של רבי חנינא בר חמא.
לרבי ישמעאל היו ארבעה אחים: רבי אליעזר, רבי חלפתא, רבי אבטילוס ורבי מנחם.
בתלמוד מוזכר מקרה בו אבדן ניסה לפגוע בכבודו של רבי ישמעאל ברבי יוסי בבית מדרשו של רבי יהודה הנשיא, ונענש קשות משמים.
הוא שימש כשוטר תופס גנבים, מכיוון שנאנס על ידי המלך לעשות זאת, ולמרות זאת, כאשר פגש אותו אליהו הנביא הוא הוכיח אותו והורה לו לברוח לעיר אחרת.
במדרש תנחומא מסופר שנתנו לו את ראשית הגז, אחת ממתנות הכהונה, אך מכיוון שרבי יוסי אביו הצהיר שהוא אינו כהן, יש הטוענים שצריך לגרוס שהסיפור אירע עם רבי ישמעאל בן אלישע, אשר מסופר עליו ספור דומה במסכת כתובות.
רב פירש שהוראה זו אמורה בנדה מהתורה, (לפני תקנת חכמים להמתין שבעה ימים לאחר שהפסיקה לראות דם) שאז מכיוון שהוחזקה שמעיינה פתוח יש לחשוש שמא עדיין פתוח.
אף על פי שהוא היה תלמידו של רבי יהודה הנשיא, הם התייחסו זה לזה כחברים.
בתלמוד מוזכר שהם התייעצו זה בזה בהלכות איסור ריבית, והתחשבו זה בדעתו של זה.
על פי ההלכה מותר להלוות כסף לסוחרים שקונים תבואה במחיר זול ומוכרים אותה במחיר יקר יותר, ובתנאי שיעניקו למלווה עצמו את הסחורה במחיר זול יותר.
בתלמוד הוסבר כי מותר לעשות כך מפני שתי סיבות: 1. הרווח במחיר הזול המוענק לסוחר קשור ישירות גם למלווה, שכן סוחר שברשותו כסף מזומן בכמות גדולה מוכר כסוחר בקלות ומוענקת לו סחורה במחיר סיטונאי.
הנוסע היהודי ר' שמואל ב"ר שמשון שביקר בכפר חנניה (אז "כפר ענן") סביב שנת 1210, מציין את קבריהם של "ר' חלפתא ובנו, ובן בנו".
אמנם שמואל לא תיאר מי הוא "בן בנו" וידוע כי לרבי ישמעאל היו ארבעה אחים נוספים.
אך סביר שהכוונה היא לרבי ישמעאל, האח הראשון (או הגדול בתורה) והדומיננטי.
כאשר היו שרצו לקבוע כי בבל מיוחסת פחות מארץ ישראל, שלח רבי יהודה הנשיא את רבי חנינא בר חמא לטפל בעניין, וזה אכן הוכיח להם כי מקובל מפיו של רבי ישמעאל ברבי יוסי בשם אביו רבי יוסי שבבל מיוחסת יותר מארץ ישראל.
החושך עצמו מן הדין, פורק ממנו איבה וגזל ושבועת שווא.
והגס לבו בהוראה - שוטה רשע וגס רוח
אל תהי דן יחידי, שאין דן יחידי אלא אחד.
- שהן רשאין ולא אתה
רבי כרוספדאי היה אמורא ארץ ישראלי, בן הדור השלישי, בנו של רבי שבתאי.
מתלמידי רבי יוחנן, שהביא דברים בשמו.
מוזכר פעמים בודדות בתלמוד הבבלי ועשרות פעמים בתלמוד הירושלמי, שם שמו: רבי קריספא.
גדולי האמוראים בדור הרביעי, רבי יונה ורבי יוסי, מוסרים מאמרים בשמו.
באגדה מפורסמים הדברים שאמר לגבי ראש השנה:
בהלכה נקבעה הלכה כמותו שבן סורר ומורה נידון רק בתקופת זמן של שלושה חודשים בלבד, החל מזמן ההתבגרות ("הביא שתי שערות").
בספר הזוהר הוא נזכר מספר פעמים, ופעם אחת נוסף לשמו התואר "חמיד ליבא", שפירושו "חמוד הלב".
בין השאר הוא מוזכר שהוא עלה לתורה רק בעליה של "שישי" בשבת, שזו עלייתו של הצדיק.
מכאן כנראה המקור לעליית ה"צדיק" בתנועת החסידות, ב"שישי" בשבת.
כמו כן מסופר שכאשר חלה, ביקרו אצלו רבי יוסי בן קיסמא וחכמים, וביום השבת חשבו שנפטר, אך לאחר מכן במוצאי שבת ראוהו חי.
מקור השם כנראה מהמילה κράσπεδα (קרַספֶּדַה) ביוונית עתיקה, שפירושה ציצית, בדומה לשמות כמו "בן ציצית" שהיו נפוצים בתקופת המשנה ותקופת התלמוד.
רבי חיים ויטאל, מקובל בולט בן המאה ה-16, זיהה את קברו בין עין זיתים לצפת.
את המקום הוא מזהה בשם רבו האר"י.
המקום אותו תיאר אותר בדיוק והוא משמש מוקד לעלייה לרגל.
רבי מנא היה כהן אמורא בדור החמישי לאמוראי ארץ ישראל, שימש כראש ישיבה בציפורי, הוזכר בעיקר בתלמוד הירושלמי.
רבי מנא היה בנו ותלמידו של רבי יונה, שהיה מתלמידי החכמים הבולטים בדור שלפני - הדור הרביעי.
כך פעמים רבות כשלימד הלכה, מסר דברים בשם אביו; כאשר שמע אותם מאביו בבית, אמר: "כך אמר לי אבא", וכאשר שמע אותם מאביו בבית המדרש, אמר: "כן אמר רבי יונה".
כמו כן למד ושימש את רבי יוסי בר זבידא שהיה חברו של אביו - רבי יונה.
פעם הלך לעיר קיסרין (קיסריה), שם למד אצל האמוראים רבי חזקיה, רבי אושעיה בר שמי, רבי אהבה, רבי זעירא ורבי זריקן.
תלמיד חבר שלו היה רבי יוסי ברבי בון, וחבר שלו המוזכר במיוחד היה רבי חנניה דציפורין, שמוזכרות מחלוקות רבות ביניהם, בלשון "רבי חנניה ורבי מנא: חד אמר...
לאחר ההיכרות ביניהם רבי חנניה הכיר, ברוב ענווה, בכך שרבי מנא עולה עליו בגדלותו בתורה, ומסר לו את תפקיד ראש הישיבה בציפורי, ולא די בכך, אלא שאף ישב ללמוד אצלו כאחד התלמידים.
רבי מנא הביע שאט נפש כלפי אנשים שרכשו תואר כבוד רבני - "רבי" - באמצעות מתנות לנשיאים, וייתכן שבעקבות כך מוזכר בתלמוד שהוא נרדף על ידי אנשי בית הנשיא.
כך מסופר כי פעם אחת כשנרדף על ידי אנשים אלה, הלך לקברו של אביו, ואמר "אבא, אבא, בני בית הנשיא מצערים לי".
כך גם מסופר כי פעם אחת כאשר עברו אנשי בית הנשיא ליד קברו של אביו, רבי יונה, פרסות סוסיהם התקבעו, והם לא יכלו לזוז ממקומם, עד שהתחייבו לא לצער אותו יותר.
רבי לוי היה אמורא בדור השני והשלישי לאמוראי ארץ ישראל.
רבי לוי שימש כדרשן בבית מדרשו של רבי יוחנן במשך 22 שנה.
בני דורו החשיבו מאוד את דרשותיו.
רבי זירא שלח את תלמידיו כדי שישמעו את דרשותיו של רבי לוי.
רבי אבא בר כהנא חיבבו ואף נשקו על ראשו בשמעו אחת מדרשותיו, אף על פי שפעם אחת התנגד במילים חריפות לאחד מפירושיו של רבי לוי.
רבי לוי העיד על טיב דרשותיו "אית דידע למחרוז ולא ידע למקדח, ואית דידע למקדח ולא ידע למיחרוז, ברם אנא הוינא חרוזא ואנא הוינא קדוחא".
כלומר, שמלבד הבנתו הרבה בעומקן של הפסוקים (למקדח) הוא גם יודע לחבר היטב פסוקים ומקראות הקשורים זה לזה (למיחרוז).
רבי לוי הרבה למסור מאמרים מחכמי דורות קודמים, בייחוד הרבה למסור בשם רבי חמא בר חנינא (הראשון) (בנו של רבי חנינא בר חמא) ורבי שמואל בר נחמן.
בשמו מסרו כמה מדרשני הדור הרביעי ובייחוד רבי יהושע דסכנין שמסר משמו יותר ממאה דרשות.
נראה ששהה תקופה מסוימת ב"ערביא".
הידיעות שהביא משם שימשו אותו בפירוש מקראות שונים.
רבי ירמיה הראשון היה תנא ואמורא בדור האחרון לתנאי ארץ ישראל, בתקופת המעבר בין התנאים לאמוראים.
במסכת סוכה מוזכר כי אחד מתלמידיו של רבי ירמיה, היה חכם בשם חזקיה, בעל הערכי תנאים ואמוראים מסתפק האם מדובר בחזקיה בנו של רבי חייא, או בחזקיה בן בתו של רב שחי בדורו של רב.
במסכת זבחים מוזכרים רב הונא וחזקיה תלמידיו של רבי ירמיה.
בעל הערכי תנאים ואמוראים, מעורר את השאלה, מי הוא רב הונא זה, שהרי לא ייתכן שמדובר ברב הונא הידוע וברבי ירמיה הידוע שהיה תלמידו של רבי זירא שהיה תלמידו של רב הונא, ולכן מן ההכרח לומר שמדובר בשני אמוראים בשם רב הונא, או לחלופין שמדובר בשני אמוראים בשם רב ירמיה.
כדי ליישב את כל התמיהות המחקריות, הוא מציג שתי אפשרויות מחקריות:
הראשונה – כי היו שלושה אמוראים בשם רבי ירמיה:
היה רבי ירמיה בדור הראשון, ותלמידיו היו חזקיה.
בנוסף לכך, היה חכם אחר בשם רבי ירמיה, שהיה תלמידו של רבי יוחנן, שתלמידיו היו רב הונא ורב נחמן, אודותיו מובאת העובדה המובאת במסכת גיטין, אודות רב נחמן שישב לפני רב ירמיה, והוא מזכיר אמרות בשם רבי יוחנן.
רבי ירמיה זה היה מזקני תלמידיו של רבי יוחנן, ולכן אמר לרבי אבהו שיש להעדיף את שיקול דעתו ושל חבריו רבי אבין ורבי מיישא על פני דעתם של רבי אבהו ושאר צעירי התלמידים.
השלישי היה רבי ירמיה הידוע והמוזכר ברוב הפעמים בתלמוד בר תחליפא, תלמידו של רבי זירא, וכן היה תלמיד תלמידיהם של רבי יוחנן
האפשרות השנייה, היא שהחזקיה המוזכר הוא חזקיה בן בתו של רב, ואם כן היו שני רבי ירמיה בלבד: תלמידו של רבי יוחנן, ותלמיד תלמידם של רבי יוחנן.
בהנחה שהאפשרות הראשונה שהציג בעל הערכי תנאים ואמוראים נכונה, הרי שרבי ירמיה זה היה רבו של האמורא הידוע חזקיה, בנו של רבי חייא.
לפי זה, ייתכן שהיה תנא, וייתכן שהוא אותו רבי ירמיה המוזכר בברייתות פעמים רבות, לפעמים מוזכר כשהוא חלוק עם "אחרים", שהוא כינויו של רבי מאיר.
רבי ירמיה (השני) היה אמורא בדור השלישי לאמוראי ארץ ישראל ובבל.
הוא היה תלמידו של רבי יוחנן בצעירותו.
בהמשך דרכו, עבר לגור בבבל שהייתה אז מרכז הישיבות, ושם היו תלמידיו רב הונא ורב נחמן, רבין, רבי אבין ורב יצחק ברבי.
רבי יצחק עטושיא (בכמה מהגרסאות גם: ר' יצחק איש כפר עיטוש) היה אמורא ארצישראלי בדור השלישי והרביעי (סוף המאה ה-3 עד תחילת המאה ה-4).
לפי הסברה, שמו בא לו ממקום מוצאו - הכפר עטוש, המזוהה כיום עם "ח'רבת עטושה" שבשיפולי בקעת יבנאל בגליל התחתון.
רבי יצחק עטושיא שאל מריש לקיש, והיה תלמידו של רבי זירא, וכך מובא בתלמוד: .
לפי דעה אחת היה אף תלמידו של רבי ירמיה.
כמו כן, נזכר מספר פעמים בסדר נשים: , וכן: .
בנו, רבי חייא (גם: רבי חייה), היה אף הוא תלמיד חכם.
רבי יקים איש חדיד היה תנא בדור השני, אשר נזכר פעם אחת במשנה.
מוצאו של רבי יקים, על פי שמו, הוא העיר חדיד שבשפלה.
רבי יקים העיד על ההלכה הבאה ביבנה, ביחד עם רבי יהושע בן חנניה:
רבי מיוחס בן אליהו היה מפרש מקרא קדום שפעל, ככל הנראה, ביוון.
חיבוריו כוללים פירוש מקיף לחמישה חומשי תורה, לספר איוב ולדברי הימים.
על חייו הפרטיים של רבי מיוחס בן אליהו ידוע מעט.
חוקרים משערים כי חי ופעל ביוון, בין היתר בשל שילוב מילים יווניות בפירושיו ובהזכרת ערים יווניות.
לגבי זמנו קיימות שתי עמדות עיקריות: האחת מקדימה למחצית השנייה של המאה ה-12, בין השאר משום שהמאוחר ביותר מבין הפרשנים שהוא מזכיר הוא אבן עזרא; השנייה מאחרת עד המאה ה-15, שכן אז מופיעה לראשונה אזכרתו בידי רבי אליהו מזרחי.
יש המשערים כי היה אביה הקדמון של משפחת מיוחס שפעלה ביוון ובטורקיה.
חיבורו המרכזי הוא פירוש מקיף לחמישה חומשי תורה, ולצדו פירושים לספר איוב ולדברי הימים.
הפירושים מאופיינים בשילוב של פשט ודרש ובהכנסת סוגיות הלכה מן התורה שבעל פה.
לצד אלו כלל המחבר כללים לשוניים ומילוניים.
בין השאר הוא מזכיר חיבור דקדוקי שחיבר בשם ספר המידות, שאינו בנמצא כיום.
פירושיו השתמרו בכתב יד יחיד מתוארך לשנת ה'רכ"ט (1469), המוחזק מוזיאון הבריטי בלונדון.
במאתיים השנים האחרונות ראו פירושיו אור בדפוס במהדורות שונות, על סמך כתב היד האמור, בידי מהדירים שונים.
רבי לְוִייטַס אִישׁ יַבְנֶה היה תנא שזמנו אינו ידוע.
מוזכר פעם אחת במשנה, ופעמים נוספות במדרש פרקי דרבי אליעזר.
לפי חלק מהדעות, שמו היה "לוי", והכינוי "לויטס" הוא הטיה יוונית של השם.
רבי דוד הנגיד כתב, שהסיומת "טס" מרמזת על היותו חבר בסנהדרין, ומתרגם ספרו לעברית, ר' בן ציון קרינפיס, הסביר את כוונתו, ש"טס" בגימטריה 69, שהם החברים הנוספים בסנהדרין מלבדו.
רבי אברהם זכות בספר יוחסין כתב כי לא ניתן לזהות את זמנו של רבי לויטס איש יבנה, וכן כתב הרב רפאל הלפרין, ואף הרב אהרן הימן לא הכריע בשאלה זו.
לעומתם, רבי דוד לוריא, במבואו לפרקי דרבי אליעזר, שיער מכך שרבי לויטס הובא במשנה בין מאמרו של בן עזאי לבין מאמרו של רבי יוחנן בן ברוקה, שרבי לויטס חי בימיהם, כלומר בדור השלישי לתנאים, וכך הסיקו חוקרים ופרשנים נוספים, בהם מרדכי מרגליות.
בכל ששת סדרי המשנה מובאת בשמו אמרה אחת:
בפרקי דרבי אליעזר מובאים מספר מאמרים בשמו:
"רבי לויטס איש יבנה אומר: כל הבאים אל התיבה הפריש זכרים מן הנקבות, שנאמר (): 'ויבוא נח ובניו, ואשתו ונשי בניו', הרי זכרים בצד אחד ונקבות בצד אחד, וכשיצאו העמיד זכרים בצד נקבות, שנאמר (): 'צא מן התבה אתה ואשתך ובניך ונשי בניך אתך, הרי איש ואשתו"
"רבי לויטס איש יבנה אומר: ככתר זה שהוא הידור בראשו של מלך, כך השיבה הדר וכובד לזקנים, שנאמר (): 'תפארת בחורים כוחם, והדר זקנים שיבה'"
"אם אין מצורעת מרוקקת בפני, אינו מתרפא, ואם אין אביו של מצורע רוקק בפניו אינו מתרפא, שנאמר (): ויאמר ה' אל משה ואביה ירק ירק בפניה הלא תכלם שבעת ימים".
מקום קבורתו לא נזכר בספרות חז"ל, אמנם רבי חיים ויטאל (מקובל בולט מהמאה ה-16), טען בשם רבו האר"י, כי רבי לויטס קבור בהר חוקאב, סמוך לעכברה שבגליל.
על פי מסורת עממית המתועדת לראשונה בכתבי עולי הרגל מהמאה ה-17, קברו שכן בעיר מגוריו - יבנה, שבמרכז.
בסמוך לקבר רבן גמליאל דיבנה ו"צדיקים נוספים".
רבי ישמעאל בנו של רבי יוחנן בן ברוקה הוא תנא מהדור החמישי של התנאים.
הוא למד אצל אביו רבי יוחנן בן ברוקה ואף חולק עליו ב.
הוא נזכר מספר פעמים נוספות במשנה.
למד גם אצל חכמי יבנה.
נזכר ממנו מאמר במסכת אבות העוסק בחשיבות לימוד התורה לאחרים: .
שמועות הלכתיות נוספות מובאות בשמו בברייתות המובאות בתלמוד.
כמו כן הוא מוזכר מספר פעמים בספרא.
רבי מְיָאשָׁא היה חכם יהודי בתקופת הזוגות, בשלהי ימי בית שני.