tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הואיל וכך הם נאבקו לשוויון, מאבק שנחלש במלחמת העולם הראשונה, אך חזר והתעצם החל משנת 1921. על פי חוק האזרחות משנת 1923, הייתה ליהודים האפשרות לקבל אזרחות צרפתית באופן אישי.
אחד הצעדים למאבק זה, ובירור מעמדם המשפטי היה הוצאה לאור של עיתון "הצדק", שמטרתו הייתה ללחוץ על הצרפתים להעניק להם מעמד שווה לשכניהם המוסלמים והצרפתים.
פול גז היה אחד מכותבי המאמרים בעיתון, ובמאמר בנושא "ציונות ומולדת" הדגיש את חשיבות עניין מעמדם המשפטי של היהודים בתוניסיה.
כאשר הוקם משטר וישי (יולי 1940) בראשותו של הגנרל פיליפ פטן, מונו פול גז והרופא ד"ר לאון מואטי (Moatti Leion) כאחראים על ענייני הנוער היהודי.
באוקטובר אותה שנה, חוקקה ממשלת וישי את החוק האנטי יהודי הראשון – יהודים יוכלו למלא תפקידים בודדים.
פול גז, בזכות עברו הצבאי, לא נפגע ממִמְשָׁל וישי, וקיבל על עצמו בהתנדבות את תפקיד ראש "ועד גיוס כוח העבודה היהודי", כדי לעמוד מקרוב על כל המתרחש בקהילה.
בעוד שמואיז בורג'ל נשאר נשיא הקהילה היהודית באופן רשמי.
גז לצורך התפקיד בחר צוות עוזרים: עו"ד ג'ורג' כריאף וויקטור ביסמוט.
ב-9 בנובמבר 1940 נכבשה תוניסיה על ידי הגרמנים, שחדרו אליה מכיוון אלג'יריה ולוב, כיבוש אשר גרם לשינוי מעמד המנהיגות היהודית במקום.
שבועיים לאחר מכן, הטילו הגרמנים על היהודים תשלום קנס גבוה מאוד.
בהמשך, ביצעו מעצרים בקרב אנשי המנהיגות היהודית, ביניהם נעצר מואיז בורג'ל, וחתנו, פליקס שממה (שימש כיו"ר הקהילה היהודית לפני בורג'ל), זאק צ'יטאנובה (Jacques Cittanova) – שימש קונסול פינלנד.
אישים אלה שוחררו לאחר מספר ימים הודות להתערבותם של השגריר האיטלקי והמושל הצרפתי שבתוניסיה.
לאחר השחרור, הוטל על בורג'ל להתייצב מדי יום ביומו במטה הגרמני, ולדווח לגרמנים על הקורה בקהילה היהודית.
עם התמנותו של גז לראש הקהילה היהודית בתוניסיה ועד תום הכיבוש הגרמני בתוניסיה (מאי 1943), שונה לחלוטין אופיו של "ועד הגיוס".
הוועד, שעד לאותו הזמן עסק בעיקר בענייני דת וצדקה, נאלץ לשמש כ"יודנראט" בדומה ליודנראט במזרח אירופה ולספק ליהודים את כל השירותים.
פול גז וד"ר מואטי, התנדבו למלא את התפקיד הקשה, האחראי וכפוי הטובה.
בימי הכיבוש הראשונים, בחר גז להתמודד עם אנשי הס"ס בשאלת גיוס העובדים היהודים, מספרם ומועד גיוסם.
החל מ־9 בדצמבר החל גז בתפקידו שכלל בין שאר המשימות, ליווי נשיא הקהילה – מואיס בורג'ל לקומאנדאנטור הגרמני, ואחרי כן היה עליו להתייצב בחצר בית-הספר כי"ח, שרוכזו בו מאות עובדים קודם יציאתם לעבודות הכפייה.
ועד הגיוס עד שנת 1943, הפך למנהיגות בפועל של הקהילה היהודית.
אחד מתפקידיו היה איסוף מכסת עובדי הכפייה שדרשו הגרמנים מדי יום.
תפקיד שגרם לגז לשמש הדמות המרכזית שתיווכה בין הגרמנים לבין עובדי הכפייה במחנות העבודה.
הוועד הוציא "קול קורא", שפנה לגברים ילידי השנים 1914–1925 להתייצב לעבודה.
בנוסף, ביקש גז להקצות לו יחידת משטרה שתדאג לכוון את המתייצבים לחצר בית הספר של כי"ח.
הקהילה מִצִּדָּהּ נרתמה לספק למגויסים אספקה וציוד כמו כלי עבודה, קופסאות שימורים ולחם.
למחרת נאלץ גז לגייס לדרישת ולטר ראוף, מפקד האֵס דֵה בתוניסיה, שהיה אחראי על ביצוע "המדיניות היהודית" מטעם הגרמנים, 1,000 עובדי כפייה נוספים, אשר התייצבו במקום אחר.
הוועד הורכב מארבע יחידות: מזכירות, מדור שעקב אחר יציאתם וחזרתם של עובדי הכפייה, מדור ביקורת המחנות – עקב אחרי מצב העובדים, ומדור לאיתור ה"משתמטים".
למרות המוניטין שזכה לו, הופנתה כלפי גז גם ביקורת קשה שטענה כי גויסו לעבודות הכפייה בעיקר פשוטי העם ולא בעלי היכולת.
אך מצד שני, אם לא פעילותו בתקופה קשה כל כך, היה המצב בקרב הקהילה היהודית קשה יותר.
במהלך הכיבוש הגרמני גייס הוועד כ-5,000 איש, שנשלחו לכ־30 מחנות בסביבות תוניס הבירה, בקווי החזית במערב (אלג'יריה) ובמזרח (לוב).
יעקב (אנדרי) גז, היה עובד כפייה, במחנה צבאי גרמני בעיר ביזרטה בתוניסיה, ונהג לכתוב למשפחתו שנותרה בעיר תוניס.
מכתבים בהם סיפר, כי פול גז נהג לבקר תדיר במחנה ושימש איש קשר של הקהילה היהודית.
גז היה מדווח לאסירים היהודים על המתחולל בתוניס, אחראי על חלוקת הכסף (שכר העבודה ששילמה הקהילה), הבגדים והמצרכים השונים.
בזמן הכיבוש הגרמני (נובמבר 1942 - מאי 1943) חלו חוקי הגזע שקבעו הגרמנים באירופה גם על יהודי תוניסיה, ברם יישומם היה תלוי ברצונו של המושל הכללי, ובשיתוף פעולה של פקידי הממשל שסרו למרותו.
יהודי תוניסיה נאלצו לענוד את הטלאי הצהוב, ורבים מהם אף גורשו למחנות כפייה ועבודה.
לאחר צאתם של הגרמנים מתוניסיה, התפטרו פול גז וחברו מואיז בורג'ל מתפקידם.
לאור אכזבתם מתפקודה של צרפת ותפקוד הנהגת הקהילה היהודית.
אחת הטענות הקשות כלפי ההנהגה היהודית הייתה שחבריה שלחו לעבודות כפייה את בני המעמדות הנמוכים וכן כי נהגה באנשי הקהילה היהודית איפה ואיפה.
לאור טענה זו, התפטר פול גז מיידית מחברותו כחבר הקהילה וישב לכתוב את זיכרונותיו על אותם ימים קשים בתקופת שלטון הגרמנים על תוניסיה, ואולי אף להתנצל על פעילותו כחבר המועצה באותם ימים קשים.
בשנת 1944, הגיעו שליחים מארץ ישראל, במטרה לארגן הגנה בכל התפוצות היהודיות בגולה ובמיוחד בארצות ערב.
הם היו שוהים בלתי חוקים ולכן היו חייבים לארגן קבוצת אנשים נאמנים בני המקום שיוכלו לחפות עליהם בעת הצורך.
בהגיעם לתוניסיה, ניסו לרתום את אלבר בסיס, פול גז ולאופולד ברטווס שישמשו כוועדת ביטחון מקומית.
נציג הוועד המשותף האמריקני לתוניסיה; נשיא חברת הפרקליטים (1922–1956); נשיא ארגון המתנדבים היהודים וחבר במועצה הגדולה בתוניסיה (1937); ראש ועד "גיוס כוח העבודה היהודי" בתקופת הכיבוש על ידי הגרמנים (1940–1943); יו"ר ומנכ"ל קבוצת חברות ענף הגומי ליד ליון (1956–1971); נשיא הליגה התוניסאית לכדורגל.
פול ג'וזף ווטסון הוא יוטיובר, הוגה דעות ומנחה תוכנית רדיו בריטי.
עד יולי 2016 הסכים ווטסון שיתייגו אותו כאיש הימין האלטרנטיבי אך מאז הוא מזדהה כחלק מ"הימין החדש", למרות שהוא עדיין נחשב על ידי גורמים מסוימים כאיש ימין קיצוני.
ווטסון מרבה לצטט מליברלים פרוגרסיביים תוך כדי הגחכתם, כמו כן, הוא חושף איך ליברלים מערביים שנסעו למדינות עולם שלישי עם מסרים של שלום נפגעו.
עד ינואר 2020 נרשמו לערוץ היוטיוב שלו מעל 1.78 מיליון מנויים.
ב-2019, ווטסון נחסם בידי הרשתות החברתיות פייסבוק ואינסטגרם בגלל שלטענתן הפיץ דברי שטנה.
ווטסון החל כאיש תיאוריות קונספירציה ומנחה שותף בתוכנית רדיו לצד עם אלכס ג'ונס.
אך עם הזמן זנח אותן והתמקד בביקורת על פמיניזם, הגירה אסלאמית לאירופה ופוליטיקה פרוגרסיבית.
לווטסון ביקורת רבה על מדינות סקנדינביה ובייחוד על שוודיה, הפמיניזם הרדיקלי שבה ומדיניות ההגירה הפתוחה שלה.
לווטסון סרטוני וידאו רבים המבקרים את קנצלרית גרמניה לשעבר, אנגלה מרקל והדרך בה ניהלה את משבר הפליטים ב-2015. לטענתו מרב המוסלמים במערב דוחים את הערכים המערבים ולא משתלבים או עוברים אינטגרציה.
ווטסון התייחס רבות לאירועי ליל הסילבסטר בקלן ב-31 בדצמבר 2015 בהן נשים גרמניות רבות הוטרדו והותקפו בידי מהגרים.
בעבר תיאר את עצמו בעבר כ-"ליברטריאני".
ווטסון גם התייחס לעצמו כאל "סוג של שמרן" והוא רואה בשמרנות של ימינו תרבות נגד.
בהודעה בפייסבוק בנובמבר 2016, ווטסון הבדיל בין להיות חבר ב"ימין החדש", שלדעתו הוא נבדל מהימין האלטרנטיבי, כי הימין האלטרנטיבי אוהב, לדבריו "להתעסק בפינות חשוכות של סאברדיטים באובססיביות לגבי יהודים, עליונות לבנה וכיוצא בזה".
ווטסון תמך בדונלד טראמפ בבחירות לנשיאות בארצות הברית בשנת 2016, בנוסף, תמך במועמדת הלאומנית הצרפתייה מארין לה פן ממפלגת "החזית הלאומית" בבחירות בצרפת ב-2017. בין השאר, הוא מתנגד גם לפוסטמודרניזם, לאדריכלות עכשווית ועל אמנות בז'אנר הזה.
ב-2017 יצא הסרט "פול ג'וזף ווטסון אינו מבין כלום" שמבקר את ווטסון ופעולותיו.
במהלך שנת 2018 הודיע כי הוא מצטרף למפלגת UKIP.
ב-2 במאי 2019 השביתו פייסבוק ואינסטגרם את דפי המשתמש של ווטסון לצמיתות בגלל הפרה של מדיניות התוכן של האתרים בנוגע לדברי שטנה, יחד עם עוד אנשים שסווגו כקיצוניים, כגון לואיס פרחאן, אלכס ג'ונס, מיילו ינופולוס ועוד.
ב-2020 השווה ווטסון את תנועת Black Lives Matter למהפכה התרבותית שהתרחשה בסין תחת שלטון מאו דזה-דונג בשנות ה-60. באותה שנה השווה את תרבות הביטול לצייד המכשפות שהתקיים בעיירה סיילם בסוף המאה ה-17.
במהלך 2022 הוציא וידאו שלדעתו חושף "הנדסת תודעה" בתעשיית הפרסום ברחבי העולם המערבי, בווידאו מצביע ג'וזף-וווטסון על מגמה בה נראים בפרסומות ובשלטי חוצות גברים ממוצא אפריקאי עם נשים לבנות, באופן לא פרופורציונלי לאחוז שלהם באוכלוסייה.
ווידאו שמציג נתוני הגירה ולידה בבריטניה וחושף שאחוז גבוה מאוד מהיולדות אינן ילידות המדינה.
כמו כן, הוא מתנגד להתערבות הנרחבת של בריטניה במלחמה באוקראינה.
לדבריו, הדבר בא בחשבון על מעמד הפועלים הבריטי שסובל ממחסור.
כמו כן, הביע תמיכה בג'ורג'ה מלוני באיטליה ובמפלגת "השוודים הדמוקרטים".
באותה השנה נחשפה קלטת שבה הוא נשמע אומר דברי נאצה כנגד מיעוטים ובין השאר אומר "אני באמת חושב שצריך ללחוץ על הכפתור שימחוק יהודים מעל פני האדמה".
פול דה ליאו (בהולנדית: Paul de Leeuw; נולד ב-26 במרץ 1962) הוא שחקן ומנחה טלוויזיה הולנדי.
דה ליאו נולד ברוטרדאם, הוא התפרסם בשנות השמונים כמגיש תוכניות בטלוויזיה הציבורית של הולנד.
הוא כתב את ההקדמה למהדורה ההולנדית של הספר "The Eurovision Song Contest – The Official History" של ג'ון קנדי אוקונור.
ב-1995 שיחק בתפקיד הראשי בסרט הקומדייה "Filmpje!", ב-2002 שיחק ב-"Ja zuster, nee zuster", סרט מוזיקלי המבוסס על פי סיפור מאת אני שמידט.
ב-2007 הופיע ב-"Alles is Liefde", סרט קומדיה רומנטית המבוסס על הסרט הבריטי "אהבה זה כל הסיפור".
ב-2011 גילם מורה למוזיקה בסרט "Alle tijd".
הרברט פול גרַייס (13 במרץ 1913 – 28 באוגוסט 1988), היה הוגה דעות בריטי משפיע בתחום הפילוסופיה של הלשון, ומנסח כללי עקרון שיתוף הפעולה (נקראים גם כללי גרייס) בשיח שהפרתם יוצרת משמעות משנית מכוונת (אימפליקטורה).
עיקרון זה היה לאחד מיסודות ענף חקר כוונת השיח - הפרגמטיקה, ענף של חקר המשמעות המילולית - הסמנטיקה, ויש אומרים ענף עצמאי נפרד וחדש בבלשנות.
נולד בהרבורן (כיום פרבר של בירמינגהם באנגליה), למד במכללת קליפטון ולאחר מכן במכללת קורפוס קריסטי שבאוקספורד.
לאחר תקופת הוראה בבית הספר רוסאל, חזר לאוקספורד להשלמת לימודיו משנת 1936 עד 1938 במכללת מרטון שם וכמנחה ומרצה משנת 1938 במכללת סיינט ג'ון.
הוא שב וליקט הרבה ממאמריו בספרו מחקרים אודות מלים (1989).
השערותיו ורעיונותיו בעניין משמעות השיח היו למרכזיים בתחום חקר התקשורת והלשון, ובפרט בבלשנות.
מאמרו הראשון משמעות נכתב בשנת 1948 אך יצא לאור רק בשנת 1957 בעידוד חברו פיטר סטרוסון.
במאמרו "משמעות" משנת 1957 הבחין גרַייס בין שתי דרכים בהן אנחנו משתמשים במילה משמעות.
הראשונה, משמעות טבעית היא משמעות אשר מגלמת סיבות ותוצאות בעולם.
למשל במשפט "המשמעות של הפצעונים האלה היא שאתה חולה באבעבועות", המילה "משמעות" היא במובן של משמעות טבעית.
הסוג השני של משמעות הוא משמעות לשונית (אותה גרייס מכנה גם "משמעות לא-טבעית").
משמעות לשונית מגלמת את הכרת הנמען בכוונתו של הדובר.
המשמעות הלשונית נבדלת מן המשמעות הטבעית משום שהנמען מסוגל לנמק את הבנתו אך הוא אינו היה מוכרח להבין כפי שהבין - הוא היה יכול להבין גם אחרת.
משום כך, הנימוקים של הנמען שונים מסיבות טבעיות שכן סיבות טבעיות בהכרח גוררות את התוצאה שלהן ואילו שימוש במשפט יכול להוות נימוק להבנה מסוימת אבל הוא לא גורר אותה.
בשל שוני זה בצורת ההשפעה של המשמעות הלשונית, גרייס מכנה אותה גם משמעות לא-טבעית.
הנה שתי דוגמאות למשפטים בהם המילה "משמעות" משמשת במובן של משמעות לא-טבעית: "הר שניר משמעותו הר החרמון." ו- "ג'ון מתכוון שהוא יאחר".
משמעות מכוונת - סמנטיקת אינטציה
בדיוני ההמשך בנושא משמעות, גרַייס מתמקד במשמעות המלאכותית, זו הניתנת בידי אדם ואינה מתארת משמעות הנובעת ישירות מן המציאות.
מאוחר יותר נקראה גישתו משמעות מבוססת כוונה (סמנטיקה אינטנציונלית, Intention based semantics) מכיוון שהוא דן בכוונותיו של הדובר.
ההגדרות של גרַייס מדגישות את הפסיכולוגיה והעיבוד המוחי של המשמעות, לעומת תפישות שדיברו על משמעות מילולית בלא הקשר למוען ולנמען במהלך השיח.
הוא הגדיר שני סוגי כוונה: כוונת המביע Utterer's intention השונה לעיתים מהמקובל, לעומת כוונה על-זמנית הקיימת בכל עת מתוך המשמעות המקובלת בדרך כלל על דוברי השפה.
את הכוונה הנצחית העל-זמנית והאַל-זמנית הוא מתאר כשימוש של המביע במוסכמה של ציבור המביעים וכוונתם במשמעות שאמורה לפי זה להגיע לאוזני השומע או לעיני הקורא.
בהמשך הוא דן במבעים היוצרים מציאות או מובילים לפעולה ולא במבעים שהם טענות על המציאות או מבעים המתארים אותה.
סטפן שיפר המשיך את הרעיונות של גרייס וניסח אותם באופן שהתקבל יותר במחקר.
עקרון שיתוף הפעולה בשיח והפרתו
ההשפעה החשובה ביותר על תחום חקר המשמעות באה מניסוח עקרון שיתוף הפעולה של השיח, וארבעת כללי השיח על פי עיקרון זה.
גרייס טוען שבבסיס כל שיחה קיים שיתוף פעולה הדדי בין הדוברים, ומתוך כך המבעים מקבלים את משמעותן.
הדובר המפעיל עיקרון זה על מבעיו ידבר על פי כללים המשמרים את שיתוף הפעולה.
ארבעת כללי שיתוף הפעולה הם: כמות - התאמת עומק ואורך המבע למצופה, איכות - שיח ישיר כנה אמיתי ונכון, שייכות - היצמדות לנושא, ואופן - בהירות ונהירות הדברים.
השומע (או הקורא) מניח שהדובר משתף אתו פעולה על פי כללים אלו, ולאור זאת מבין את דבריו.
אם הדובר יחרוק מצורת שיח זו, השומע ישתדל להבין אם יש פה מסר נוסף חבוי במבע, או שמא הדובר מתעמת עם השומע ואינו מקיים דו-שיח.
לעיתים נדרשת שיחה לא ישירה, למשל לפי כללי הנימוסים המגינים על השומע מפני תוקפנות, או לצורך מחאה, התחמקות או בידור.
כדי ליצור שיח לא ישיר כזה ולומר מבע שאינו במשמעות הראשונית המפורשת שנאמרה, כלומר כדי להפיק משמעות משנית מרמזת (אימפליקטורה) יש להפר את אחד מכללי שיתוף הפעולה.
גרַייס מדגים זאת בארבע צורות ביטוי (פיגורות רטוריות) המפרות את עיקרון האיכות לצורך התחמקות ומחאה.
ואלו הן: עקיצות ולעג מר (סרקאזם ואירוניה), שימוש בדימוי והשאלה לשונית (מטאפורה ומטונימיה), עידון לשון ושימוש בלשון המעטה (מיאוזיס, אנדרסטייטמנט) מתוך נימוס או לעג, והפרזה או הגזמה (היפרבולה לשונית) כדי להרשים, להצחיק, לפגוע, להחמיא או להביע מחאה.
פול גרנדיין (בספרדית: Pablo Grandjean; נולד ב-4 באפריל 1998) הוא שחקן וזמר ספרדי-צרפתי, אשר זכה להצלחה עולמית בזכות השתתפותו בסדרה "אליטה".
בשנת 2020 הוציא את אלבום הבכורה שלו, Tengo que calmarme, מתוכו יצא הסינגל "Te Quiodio" שקיבל את תואר הזהב, על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הספרדי.
בשנת 2018 הוא השתתף בתוכנית הטלוויזיה הספרדית "The X Factor" והיה לאחד הפייבוריטים מהאודישן הראשון.
לאורך כל התחרות הוא חבר לקבוצה של לאורה פאוזיני וביצע שירים כמו "El sitio de mi recreo" של אנטוניו וגה, "Pausa" של איזאל ו-"La quiero a morir" של פרנסיס קברל.
בשנת 2019 הוציא את סינגל הבכורה שלו, "Late", יחד עם וידאו קליפ נלווה.
בהמשך הקריירה שלו, החל להקליט מוזיקה באולפן הקלטות.
ב-26 באפריל 2019, הוא הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, Pol Granch.
בשנת 2020 הוציא את הסינגל "Tengo que calmarme" שנכלל באלבום הבכורה שלו, Tengo que calmarme, שיצא לאור ב-26 ביוני.
באותה השנה הוכרז כי ייקח חלק בעונה הרביעית של תוכנית הטלוויזיה הפופולרית "אליטה" של נטפליקס, בה הוא מגלם את פיליפ.
העונה שודרה לראשונה ביוני 2021 בנטפליקס.
בשנת 2021 הוציא את "Tiroteo", בהשתתפות מארק סגווי.
בהמשך, יצא רמיקס רשמי לשיר בו השתתף ראו אלחנדרו.
שנהשםתפקידהערות2021 - 2022אליטהפיליפ פלוריאן פון טריזנברגתפקיד ראשי (עונות 5-4): 16 פרקים2024Disco, Ibiza, Locomíaחאומהסרט
פול ג'נקינס היה צייר אקספרסיוניסטי מופשט אמריקאי.
ויליאם פול ג'נקינס (המכונה פול ג'נקינס) נולד וגדל בקנזס סיטי, מיזורי.
הוא פגש את פרנק לויד רייט שהוזמן על ידי דודו הגדול של האמן, הכומר בוריס ג'נקינס (שהמוטו שלו היה "לחיות בצורה מסוכנת") לבנות מחדש את הכנסייה שלו בקנזס סיטי, מיזורי לאחר שריפה.
ג'נקינס הצעיר ביקר גם את תומאס הרט בנטון והודיע על כוונתו להפוך לצייר.
לאוסף המזרחי של מוזיאון נלסון-אטקינס לאמנות (אז, גלריית האמנות של ויליאם רקהיל נלסון) הייתה השפעה עליו בצעירותו.
בשנות העשרה שלו עבר ג'נקינס לסטראטרס שבאוהיו להתגורר עם אמו, נדינה האריק, ואביו החורג, שניהם ניהלו אז את העיתון המקומי, הומטאון ג'ורנל (אז סטראטרס ג'ורנל).
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון סטראטרס, שירת בשירות הימי האמריקאי ונכנס לחיל האוויר הימי במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1948, הוא עבר לעיר ניו יורק, שם, על פי חוק ה-.G.I, למד בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק יחד עם יאסו קוניושי במשך ארבע שנים, גם כן עם מוריס קנטור.
במהלך הזמן הזה הוא פגש את מארק רותקו, ג'קסון פולוק, לי קרסנר וברנט ניומן.
בשנת 1953, נסע לאירופה, ועבד שלושה חודשים בטאורמינה בסיציליה לפני שהתיישב בפריז, צרפת.
החל משנת 1955 חילק האמן את זמנו בין ניו יורק לפריז.
תערוכת היחיד הראשונה של ג'נקינס בארצות הברית התקיימה בשנת 1954 בגלריה החלוצית של זואי דוסאן בסיאטל.
תערוכת היחיד הראשונה שלו בניו יורק התקיימה בשנת 1956 בגלריית מרתה ג'קסון, גלריה מובילה באותה תקופה.
מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית בניו יורק רכש מתערוכה זו את הציור "מוט המזל".
בשנות ה-50 זכה ג'נקינס לגדולה הן בניו יורק והן באירופה בשל עבודותיו המופשטות המוקדמות.
בתערוכה של קבוצת גוטאי (Gutai) שהתקיימה בגלריית מרתה ג'קסון בשנת 1958, הוזמן ג'נקינס על ידי ג'ירו יושיהארה לעבוד עם גוטאי באוסקה; ג'נקינס המתין עד שנת 1964 כדי ליישם הזמנה זו.
בשנת 1959 רכשה פגי גוגנהיים את "אוסאג'" (Osage), עבודה על בד מסטודיו האמן בפריז, והמשיכה בעתיד לרכוש עוד מיצירותיו של האמן.
ג'נקינס המשיך להתנסות בצבעים זורמים, שפך פיגמנט בזרמים בעוביים שונים, עם שכבות ליניאריות לבנות.
ג'נקינס, המתואר כאקספרסיוניסט מופשט, לעיתים היה מכנה את עצמו "פנומניסט מופשט".
עבודותיו המוקדמות נעשו בשמן על בד, מאוחר יותר עבד גם על נייר עם דיו ועם צבעי מים.
בשנים 1959 ו-1960 הוא חקר את כתביהם של גתה וקאנט.
בהשפעת תיאוריות הצבעים של גתה, הוא החל את כותרות יצירותיו במילה "תופעות" ואחריה מילת מפתח או ביטוי.
בנוגע לציוריו אמר פעם, "יש לי איתם שיחות, והם מספרים לי איך הם רוצים שיקראו להם".
ג'נקינס מת במנהטן, ארצות הברית בשנת 2012, חודש לפני יום הולדתו ה-89, לאחר שלקה במחלה.
חנות הספרים סטרנד במנהטן, שהאמן אהב לפקוד אותה במשך שנים רבות, הקדישה לו חלון ראווה כשנודע לו על מותו.
תערוכות רטרוספקטיביות על עבודות ג'נקינס:
1987 – מוזיאון פיקאסו, אנטיב
1980–1981 – מוזיאון המדבר של פאלם ספרינגס, פאלם ספרינגס, קליפורניה
1971–1972 – מוזיאון לאמנויות יפות, יוסטון (1971) ומוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות (1972) (רטרוספקטיבה אמריקאית ראשונה)
פול ריצ'רד גלאגר הוא ארכיבישוף קתולי אנגלי, המכהן מאז 2014 כמזכיר לענייני יחסים עם מדינות במסגרת מזכירות המדינה של הכס הקדוש.
גלאגר נולד בליברפול והשלים שם את לימודיו התיכוניים במוסד קתולי.
הוא הוסמך לכומר ב-1977. למד ב-Pontifical Ecclesiastical Academy, מוסד להכשרת צוערים לשירות החוץ של הכס הקדוש, הממוקם באיטליה.
בהמשך סיים דוקטורט במשפט קאנוני באוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית.
בשנת 1984 הצטרף לשירות הדיפלומטי של הכס הקדוש.
מילא תפקידים במטה השירות ובנציגויות בטנזניה, אורוגוואי, הפיליפינים ובורונדי.
ב-2000 מונה לשליח מיוחד ומשקיף במועצת אירופה.
ב-2004 מונה לארכיבישוף בגלאזגו, ובאותה שנה מונה גם לשגריר (נונציו) בבורונדי.
ב-2008, במהלך שירותו שם, נזרק רימון יד לעבר בניין הנציגות.
בשנת 2009 מונה לנונציו בגואטמלה.
היה מועמד אפשרי למשרת הארכיבישוף הקתולי של וסטמינסטר, אך לא מונה.
בשנת 2012 מונה לנונציו באוסטרליה.
ב-2014 מינה האפיפיור פרנציסקוס את גלאגר לתפקיד המזכיר לענייני יחסים עם מדינות, בכפיפות ישירה לקרדינל מזכיר המדינה של הכס הקדוש.
שימש כנציג הכס הקדוש להלוויית אליזבת השנייה, מלכת בריטניה.
גלאגר דובר אנגלית, איטלקית, צרפתית וספרדית.
פול גז הוא מגזין אינטרנט ישראלי בנושא אופנועים וקטנועים הפועל מאוגוסט 2002. האתר מפיק באופן עצמאי חלק ניכר מהחדשות, המבחנים והתכנים המופיעים בו, באמצעות מערכת מצומצמת של בוחנים, כתבים וצלמים.
האתר מתעדכן באופן-יום-יומי, כשהוא מכסה את התחום המוטורי הדו-גלגלי על כל רבדיו: החל מחדשות יום-יומיות מהמתרחש בארץ ובעולם בענף הדו-גלגלי, אופנועים חדשים שנחשפים, מבחני דרכים לאופנועים ולקטנועים, מבחנים השוואתיים, ספורט מוטורי מהארץ ומהעולם, ראיונות עם אנשי מפתח בתחום, מדריכים טכניים, וכתבות מגזין שונות על תחומים ענפים.
המגזין מוכר על-ידי לשכת העיתונות הממשלתית כגוף תקשורת רשמי בישראל, ועיתונאיו מחזיקים בתעודת עיתונאי של לע"מ.
מגזין פול גז הוקם ב-18 באוגוסט 2002 על-ידי תומר (כרובי) ברעם ורונן רוזנר.
האתר הוקם בתחילה בשם בולשיטדוטקום (bullshitdotcom.com), כתוכחה נגד טור העורך במגזין מוטו שפורסם חודש לפני כן, בו לעג הכותב לאתרי האינטרנט בתחום האופנועים.
באותו הטור נטען שאתרים ברשת אינם מסוגלים לספק מידע מהימן, ועל כן כונו על ידו כ-"אתרי בולשיט דוט קום".
תוך זמן קצר המגזין תפס תאוצה והחל לתפקד כמערכת עיתונאית לכל דבר ועניין, עם עורך ראשי, כותבי תוכן, צלמים ורכז מערכת.
אל המערכת הצטרפו ככותבים אבי פרידמן שבעברו כתב טור במגזין מוטו, ואלון סקיאנו.
כשנה אל תוך הפעילות של בולשיטדוטקום, השתנה השם ל'פול גז', כאשר הדומיין fullgaz.co.il נתרם לחברי בולשיטדוטקום על-ידי דויד מארק ורן ורדי – שהפעילו אתר אופנועי שטח בשם פול גז ואשר נסגר חודשים ספורים קודם לכן.
עם השנים הצטרפו כותבים חדשים ועזבו ותיקים, כשבין הכותבים הבולטים היו אביעד אברהמי, אייל פרדר, מוטי גלברט, עזרא יצחק, נעם יעקובסון, אסי ארנסון, אורי ארגמן, נמרוד ארמן ואסף זומר, וגם צלמים כמו טל זהר, שהיה גם למנכ"ל הראשון של האתר, וכן אסף רחמים, בני דויטש ואופק דנון.
בין כותבי טורי האורח באתר היו ניר זמיר, טל שביט, רועי בן משה, אבי ששון, אלי פנגס ועוד.
העורך הראשי הראשון של פול גז היה תומר (כרובי) ברעם, ששימש בתפקיד כ-4 שנים.
את מקומו תפס אבי פרידמן, שהיה לעורך הראשי מ-2006 עד 2013. ממרץ 2013 משמש בתפקיד העורך הראשי אביעד אברהמי.
בשנת 2015, בשל חילוקי דעות משמעותיים בין הבעלים של החברה, הבעלות עברה לגורם שלישי שאינו קשור לתחום האופנועים.
בשלב זה חברי המערכת נאלצו לעזוב את החברה, והם פתחו את אתר פול גז מחדש, כשרוב התוכן שהיה באתר הישן נגנז, ואיתו גם הפורום העשיר.
את פול גז בגרסתו השנייה פתחו אביעד אברהמי, אייל פרדר ואריאל אלסיבוני, כשהשניים האחרונים פנו לעיסוקים אחרים אחרי זמן קצר, ומאז ועד היום אביעד אברהמי הוא הבעלים של האתר והעורך הראשי של המגזין.
מגזין פול גז דגל מאז ומתמיד בכתיבה בגובה העיניים – 'מרוכבים אל רוכבים'.
כך, גם הסלוגן בשנים הראשונות היה 'מגזין מוטורי בגובה המשקף'.
בעשור האחרון תחום הווידאו תופס חלק נכבד מפעילות האתר, כשלמגזין יש ערוץ יוטיוב פעיל שבו מתפרסם סרטון וידאו לכל מבחן דרכים שנכתב במגזין.
במקביל למגזין עצמו קיים גם פורום אופנועים, המאגד בתוכו אלפי גולשים שדנים ביניהם על נושאים שונים בקטגוריות שונות.
נכון ליוני 2022 הפורום פעיל וגולשים ממשיכים להצטרף לדיונים בו, וזאת למרות ההתחזקות המשמעותית של הרשתות החברתיות.
מגזין פול גז נוכח בכל הרשתות החברתיות המובילות, בהן מופץ התוכן על בסיס קבוע.
לאתר עמוד פייסבוק פעיל עם כ-43 אלף עוקבים, חשבון טוויטר פעיל, חשבון אינסטגרם, ערוץ טלגרם, וכן למעלה מ-6,000 מנויים ברשימות תפוצה בוואטסאפ המקבלים ישירות את כל התוכן שמתפרסם בפול גז.
התפוצה האינטרנטית של המגזין עומדת על בין 100 ל-120 אלף משתמשים ייחודיים בחודש ויותר.
ע"פ מידע שפרסם האתר, גולשים בו כ-12 אלף גולשים ביממה.
לואיס פול ברמר השלישי הוא דיפלומט ויועץ אסטרטגי אמריקני שכיהן במספר משרות בכירות במחלקת המדינה האמריקנית.
בנוסף, בתקופת שלטונו נעלמו סכומי כסף גדולים מהתקציב האמריקני שיועד לשיקומה של עיראק, ובשל כך הועמד ברמר לשימוע בפני הקונגרס.
התנהלותו ופעולותיו של ברמר ספגו ביקורת רבה, והוא נחשב לאחד מאבות הכישלון של המדיניות האמריקאית בעיראק.
ברמר נולד בהרטפורד שבמדינת קונטיקט לאב שהיה נשיא מחלקת הבשמים של חברת התמרוקים כריסטיאן דיור בניו יורק ולאם שהייתה מורה להיסטוריה של האמנות באוניברסיטת ברידג'פורט.
הוא בוגר תואר ראשון מאוניברסיטת ייל ותואר שני מהרווארד, לצד תואר מהמכון למדעי המדינה פריז.
עם תום לימודיו בפריז ב-1966, מונה ברמר לנציב שירות כללי בשירות החוץ האמריקני בקאבול, בירת אפגניסטן.
משם התקדם לשירות כנספח כלכלי בנציגות האמריקנית במלאווי ועבד תוך כדי כך במשרות שונות במחלקת המדינה האמריקנית, שבראשן שירות כעוזרו של מזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר בין השנים 1972–1976. בין משימותיו הרבות בתפקיד זה, עזר ברמר בתיווך בין ישראל למצרים ולסוריה בשיחות הפסקת האש לאחר מלחמת יום הכיפורים.
תחת ממשל רייגן, כיהן ברמר כסגן השגריר באוסלו וכעוזר מיוחד למזכיר המדינה אלכסנדר הייג, עד שמונה לשגריר ארצות הברית בהולנד.
בשנת 1989 פרש משירות החוץ ועבר לעבוד במגזר הפרטי, בחברת הייעוץ קיסינג'ר ושות' בבעלותו של הנרי קיסינג'ר.
בשנת 1999 מונה ליו"ר הוועדה הלאומית למלחמה בטרור.
במהלך אסון התאומים בספטמבר 2001 משרדו היה במגדל הצפוני, בסמוך למקום פגיעת המטוס השני ולמזלו הוא לא נכח במשרדו בעת הפיגוע.
בשנת 2003, בעודו מכהן כראש חברת ייעוץ פרטית, נקרא ברמר על-ידי הנשיא ג'ורג' בוש הבן לשמש כשליח מיוחד לבנייתה מחדש של עיראק.
בחירה זו בברמר הפתיעה דיפלומטים ובכירים רבים מכיוון שברמר מעולם לא ביקר בעיראק, לא דיבר ערבית ולא מילא בעברו שליחות כלשהי במזרח התיכון.
שלטונו כמושל על השטח הכבוש בעיראק היה מתוקף צו נשיאותי מיוחד שאיפשר לו אוטונומיה מלאה בקבלת ההחלטות וכוח בלתי מוגבל בניהול המדינה, לצד סמכות שניתנה לו מטעם האו"ם על ידי צו 1483 מטעם הארגון שהקנה לו שליטה על כל כספי המדינה.
מינוי אזרח ולא איש צבא לתפקיד זה נועד בעיקר כדי להשתיק את הביקורת האירופית ולתת למהלך בנייתה מחדש אצטלה אזרחית ולא כזו של כיבוש צבאי.
זמן קצר לאחר הגיעו לעיראק, כתב ברמר איגרת לנשיא שבה פירט את מטרותיו:
להראות לציבור העיראקי שסדאם חוסיין ומפלגת הבעת' אינם רלוונטיים עוד.
להקים את הבסיס לממשלה עיראקית חדשה, דמוקרטית.
לטעת תקווה בלבבות האזרחים העיראקים שחייהם עומדים להשתפר.
ברמר החליף בתפקיד את הגרל ג'יי גארנר, שהיה עד אז האחראי על בניית התשתיות למדינה החדשה תחת המשרד לשיקום וסיוע הומניטרי, ותוך ימים ספורים החל לבצע רפורמות דרמטיות, בהן:
פיזור הצבא העיראקי מהלך שהותיר מאות אלפי עיראקים שזכו להכשרה צבאית מובטלים ועוינים לארצות הברית.
עיראקים אלה היוו מאוחר יותר בסיס רחב לגיוס חמושים למילציות סוניות ובראשן אל קעאדה העיראקית שהתנגדו לארצות הברית.
פיזור מפלגת הבעת' שהייתה התשתית המרכזית למשרות ממשלתיות ולמורים בבתי הספר, מהלך שיצר אבטלה נרחבת במדינה וכן הגביר את העוינות של הסונים, שהיוו את השדרה המרכזית של חברי המפלגה כלפי ארצות הברית.
שיקום הכלכלה העיראקית הכושלת במתכונת של שוק חופשי והפרטה של החברות הממשלתיות לחברות פרטיות ובכללן גם אמריקניות.
אישור הרכבה של מועצת השלטון הזמנית, שחבריה היו רק עיראקים שתמכו בפלישה האמריקנית.
גוף זה סבל אף הוא מחוסר לגיטימציה ציבורית, בין היתר משום שבראשו עמד אחמד צ'לבי, שהואשם מאוחר יותר על ידי האמריקנים במרמה ובאספקת הוכחות מזויפות לקיום נשק להשמדה המונית בידי סדאם חוסיין.
כתיבת החוקה העיראקית הזמנית: תחת מועצת השלטון הזמנית נקבע תאריך סופי לניסוח חוקה לעיראק – 30 ביוני 2003. כדי לעמוד במועד שנקבע, נכתבה בלחץ זמן חוקה זמנית שהעניקה זכויות רבות למיעוטים במדינה, ובראשם הכורדים.
ייצוב הכלכלה העיראקית: אחת ההצלחות הבודדות של ברמר ושל הרשות הזמנית של הקואליציה הייתה הורדת האינפלציה ויצירת מטבע חדש ויציב, הדינר העיראקי, שהיה נתון לפיקוח הבנק המרכזי של עיראק שפעל באופן עצמאי ובלתי תלוי בממשלה.
יומיים לפני שעזב את עיראק, פרסם ברמר את צו מספר 17 של הרשות הזמנית של הקואליציה, המעניק הגנה לכל חברי הרשות הזמנית ולפקידי הממשל והקבלנים הפרטיים האמריקנים מפני החוק העיראקי.
הגנה זו הוטמעה גם בספר החוקים של הממשלה העיראקית.
מהלך אנטי-דמוקרטי זה העניק חסינות חוקית רטרואקטיבית לפעילויות מפוקפקות של חברות הקבלן, של פקידים מושחתים, ובעיקר של אנשי הממשל, שיכלו לעשות ככל העולה על רוחם מבלי לשלם על כך מחיר.
צו 17 בעצם מפר את הסיבה המוצהרת בגינה פלשה ארצות הברית לעיראק מלכתחילה – השתתת משטר דמוקרטי הוגן לאזרחי עיראק, והפכה את ארצות הברית לעוד שליט אינטרסנטי שפועל "מעל החוק".
חוסר ניסיונו של ברמר והבנתו המוגבלת את התרבות המקומית ניכרו עד מאוד בשורת המהלכים שביצע.
המתנגדים העיקריים בתחילה היו צוות המומחים שגיבש האו"ם בראשות השליח המיוחד לאח'דר בראהימי, שהבין את ההשלכות של פיטורי כל מחזיקי המשרות הממשלתיות שהיו חברים במפלגת הבעת' על הכלכלה ועל המנהל התקין במדינה.
במסיבת עיתונאים שכינס אמר בראהימי: "קשה להבין את שחרורם של אלפי מורים, מרצים באוניברסיטה, עובדי בריאות, מהנדסים ובעלי מקצועות נוספים להם אנו זקוקים נואשות".
בנוסף ביקר בראהימי את המעצרים המנהליים שבוצעו ובהם מוחזקים עצירים לתקופות ארוכות ללא משפט.
Bowen Jr), רואה חשבון שמונה לחקור את ההתנהלות הכלכלית של רשויות הכיבוש האמריקני בעיראק תחת ברמר ושל הרשות הזמנית של הקואליציה, טען שלא בוצע מעקב תקין אחר הכספים, ובלתי ניתן לדעת כמה כסף הוזרם בפועל למטרות הומניטריות.
בואן גם האשים את ברמר ואת הקואליציה בהענקת משכורות פיקטיביות ואי רישום של סכומים גדולים בדוחות הכספיים.
למרות הביקורת הקשה שהוטחה בו קיבל ברמר מהנשיא בוש הבן את מדליית החירות עבור שירותו בהצהרת הנשיא שאומר שברמר במעשיו הניח את התשתית לשלטון דמוקרטי בעיראק.
ברמר מועסק כיום כיועץ בחברת ייעוץ פרטית ומצייר ציורים בצבעי שמן שאותם ניתן לראות באתר הבית שלו.
הוא התאלמן מאשתו, הסופרת פרנסיס ווינפילד שנפטרה בשנת 2019, והוא אב לשני ילדים.
פול גונסלבס היה סקסופוניסט טנור ג'אז אמריקאי הידוע בעיקר בזכות הקשר שלו עם דיוק אלינגטון.
בפסטיבל הג'אז של ניופורט ב-1956, גונסלבס ניגן סולו באמצע השיר "Diminuendo and Crescendo in Blue" של אלינגטון, בהופעה שהחייתה את הקריירה הדועכת של אלינגטון בשנות ה-50.
נולד בברוקטון, מסצ'וסטס, להורים מכף ורדה.
הכלי הראשון בו ניגן היה גיטרה.
כילד התבקש בקביעות לנגן שירי עם מכף ורדה עבור משפחתו.
הוא גדל בניו בדפורד, מסצ'וסטס, וניגן בתזמורת סאבי לואיס.
החוזה המקצועי הראשון שלו בבוסטון היה בנגנו בסקסופון טנור, ובלהקה זו ניגן לפני ואחרי שירותו הצבאי במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא ניגן עם עמיתים אמריקאים מכף ורדה בלהקתו של פיל אדמונד בשנות הארבעים.
לפני שהצטרף לתזמורת של דיוק אלינגטון ב-1950, ניגן בלהקות גדולות בראשות קאונט בייסי (1947–1949) ודיזי גילספי (1949–1950).
בפסטיבל הג'אז של ניופורט ב-1956, הסולו של גונסלבס ב"דימינואנדו וקרשנדו בכחול" של אלינגטון המשיך לאורך 27 פזמונים.
הפרסום מההופעה הזו החיה את הקריירה של אלינגטון.
גונסלבס היה סולן בולט בהופעות רבות של להקת אלינגטון.
הוא קיבל את הכינוי "הכינורות המטיילים" מאלינגטון, על כך שניגן סולואים תוך כדי הליכה בקהל.
גונסלבס מת בלונדון עשרה ימים לפני מותו של דיוק אלינגטון, לאחר שכל חייו התמכר לאלכוהול ולתרופות נרקוטיות.
מרסר אלינגטון סירב לספר לדיוק על מותו של גונסלבס, מחשש שההלם עלול להאיץ את דעיכתו של אביו.
אלינגטון וגונסלבס, עם הטרומבוניסט טיירי גלן, היו קבורים זמן מה באותו בית הלוויות בניו יורק.
גונסלבס נקבר בבית הקברות הלאומי של לונג איילנד בפארמינגדייל, ניו יורק.
בתור מוביל להקה או מוביל שותף
בתור חבר להקה (איש צד, sideman)
פול-ארנולד גָרִיטַה הוא כדורגלן קמרוני-צרפתי המשחק בעמדת החלוץ בהפועל באר שבע.
גריטה שיחק בקבוצות שאטורו, בריסטול סיטי, פלימות' ארגייל, שרלרואה, דנקרק, בולון, וילפראנש, בורק-אן-ברס, ארגש פיטשט ואל-פייסלי.
ב-8 באוגוסט 2024 חתם על חוזה לשנתיים בהפועל באר שבע מליגת העל הישראלית.
פול הווארד דאגלס היה פוליטיקאי וכלכלן ג'ורג'יסט אמריקאי.
כחבר במפלגה הדמוקרטית, כיהן כסנאטור אמריקאי מאילינוי במשך שמונה עשרה שנים, מ-1949 עד 1967. במהלך הקריירה שלו בסנאט, הוא היה חבר בולט בקואליציה הליברלית.
הוא נולד במסצ'וסטס וגדל במיין, וסיים את לימודיו במכללת באודוין ואוניברסיטת קולומביה.
הוא שימש כפרופסור לכלכלה במספר בתי ספר, בעיקר באוניברסיטת שיקגו, וזכה למוניטין של רפורמטור בזמן שהיה חבר במועצת העיר שיקגו (1939–1942).
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בחיל הנחתים האמריקני, עלה לדרגת לוטננט קולונל ונודע כגיבור מלחמה.
הוא התחתן לראשונה עם דורותי וולף ב-1915. נולדו להם ארבעה ילדים.
הוא התגרש ממנה ב-1930 ושנה לאחר מכן התחתן עם אמילי טאפט דאגלס, נציגת ארצות הברית ממחוז אט-לארג' באילינוי (1945–1947).
דאגלס נולד ב-26 במרץ 1892 בסיילם, מסצ'וסטס, והיה בנם של אנני (סמית') וג'יימס הווארד דאגלס.
כשהיה בן ארבע נפטרה אמו מסיבות טבעיות ואביו נישא בשנית.
אביו היה בעל מתעלל ואמו החורגת, שלא הצליחה להתגרש, עזבה את בעלה ולקחה את דאגלס ואחיו הגדול לאונווה, מיין, במחוז פיסקטאקי, שם אחיה ודודה בנו אתר נופש ביער.
דאגלס סיים את לימודיו ב-Bowdoin College, שם היה חבר באחוות פי בטא קפא בשנת 1913. לאחר מכן המשיך לאוניברסיטת קולומביה, שם קיבל תואר שני ב-1915 ותואר דוקטור בכלכלה ב-1921. בשנת 1915, הוא התחתן עם דורותי וולף, בוגרת ברין מאר קולג' שגם קיבלה תואר דוקטור באוניברסיטת קולומביה.
הוא למד באוניברסיטת הרווארד; לימד באוניברסיטת אילינוי וב-Reed College באורגון; שימש מגשר בסכסוכי עבודה עבור תאגיד צי החירום של פנסילבניה; ולימד באוניברסיטת וושינגטון.
כשעבד עבור תאגיד צי החירום, הוא קרא את היומנים של ג'ון וולמן.
כאשר לימד בסיאטל, הוא הצטרף לקווייקרים.
בשנת 1919, דאגלס לקח עבודה בהוראת כלכלה באוניברסיטת שיקגו.
למרות שדאגלס נהנה מעבודתו, אשתו לא הצליחה להשיג עבודה באוניברסיטה בגלל כללי אנטי-נפוטיזם.
כשהיא השיגה עבודה בסמית' קולג', במסצ'וסטס, היא שכנעה את בעלה להעביר את המשפחה לשם.
לאחר מכן הוא התחיל ללמד במכללת אמהרסט.
באותה תקופה הוא התחיל במחקרים בתחום פונקציית הייצור של קוב-דאגלס.
בשנת 1930 התגרשו בני הזוג; דורותי וולף דאגלס החלה מערכת יחסים רומנטית עם קתרין דופרה לומפקין.
דורותי לקחה את המשמורת על ארבעת ילדיהם, ודאגלס חזר לשיקגו.
בשנה שלאחר מכן, דאגלס פגש והתחתן עם אמילי טאפט דאגלס, בתו של הפסל לורדו טאפט ובן דודו הרחוק של הנשיא לשעבר ויליאם הווארד טאפט.
אמילי הייתה פעילה פוליטית, שחקנית לשעבר, ולאחר מכן חברת קונגרס בת קדנציה אחת בכלל מאילינוי (1945–1947).
דאגלס נרשם כתומך ברפורמות בנקאיות שהוצעו על ידי כלכלני אוניברסיטת שיקגו ב-1933, שכונו מאוחר יותר כ"תוכנית שיקגו".
בשנת 1939, הוא חיבר יחד עם חמישה כלכלנים בולטים נוספים טיוטת הצעה שכותרתה A Program for Monetary Reform.
תוכנית שיקגו ותוכנית לרפורמה מוניטרית עוררו עניין ודיונים רבים בקרב מחוקקים, אך הרפורמות שהוצעו לא הביאו לחקיקה חדשה כלשהי.
דאגלס מוכר כנראה בעיקר לסטודנטים לכלכלה ככותב המשותף של המאמר משנת 1928 עם צ'ארלס קוב שהציב לראשונה את פונקציית הייצור של קוב-דאגלס.
עם סיום שנות ה-20, דאגלס התערב יותר בפוליטיקה.
הוא שימש כיועץ כלכלי למושל הרפובליקני גיפורד פינצ'ו מפנסילבניה ולמושל הדמוקרטי פרנקלין ד.
יחד עם עורך הדין משיקגו הרולד ל.
איקס, הוא פתח בקמפיין נגד המניפולציות של איל השירות הציבורי סמואל אינסול בבורסה.
בעבודה עם בית המחוקקים של המדינה, הוא עזר בניסוח חוקים המסדירים את שירותי השירות והקמת קצבאות זקנה וביטוח אבטלה.
בתחילת שנות ה-30, הוא היה סגן יו"ר הליגה לפעולה פוליטית עצמאית, חבר בוועדה הלאומית של מפלגת האיכרים-לייבור, וגזבר הפדרציה הפוליטית של חבר העמים האמריקאי.
כעצמאי רשום, דאגלס הרגיש שהמפלגה הדמוקרטית מושחתת מדי והמפלגה הרפובליקנית ריאקציונית מדי, דעות שהביע בספר מ-1932, "בואה של מפלגה חדשה", שבו תמך בהקמת מפלגה דומה למפלגת הלייבור הבריטית.
באותה שנה, הוא תמך במועמד הסוציאליסטי נורמן תומאס לנשיאות ארצות הברית.
לאחר ניצחונו של רוזוולט בבחירות, דאגלס, בהמלצת חברו הרולד איקס, מונה לכהן במועצה המייעצת לצרכנים של מינהלת ההבראה הלאומית.
אולם ב-1935 קבע בית המשפט העליון שהממשל אינו חוקתי, והוא בוטל.
באותה שנה, דאגלס עשה את הגיחה הראשונה שלו לפוליטיקה האלקטורלית, כשהוא מסע למען אישור המפלגה הרפובליקנית המקומית לראשות עיריית שיקגו.
למרות שהמפלגה תמכה במישהו אחר, דאגלס המשיך לעבוד איתם כדי שהמועמד שלהם ייבחר למועצת העיר מהרובע החמישי.
אולם מועמד סוציאליסט חזק פיצל את הצבעת הרפורמה, ומועמד המפלגה הדמוקרטית ג'יימס קיוזאק נבחר.
ארבע שנים מאוחר יותר, ב-1939, רץ קיוזאק לבחירה מחדש, ודאגלס הצטרף לקבוצה של עצמאים בעלי תודעה רפורמות שגייסו את דאגלס.
במהלך מחזור הבחירות המוניציפליות, ראש העיר אדוארד ג'וזף קלי הועמד בפני תיגר להיבחר מחדש וניסה לחזק את המוניטין שלו על ידי מתן תמיכתו לקמפיין של דאגלס.
בעזרתו של קלי ועם הקמפיין העיקש שלו, דאגלס הצליח לנצח את קיוזאק בבחירות שניות.
דאגלס מצא את עצמו בדרך כלל במיעוט במועצת העיר שיקגו.
ניסיונותיו לעשות רפורמה במערכת החינוך הציבורית והורדת תעריפי התחבורה הציבורית נתקלו בלעג, והוא בדרך כלל הגיע להפסד של 49–1 קולות.
"יש לי שלושה תארים", אמר פעם דאגלס לאחר מאבק קשה במיוחד.
"הייתי מזוהה עם אנשים אינטליגנטיים ואינטלקטואלים במשך שנים רבות.
חלק מהראשונים האלה לא עברו את כיתה ה'.
אבל הם חבורת הממזרים הכי חכמה שראיתי אי פעם מקובצת יחד".
ב-1942, דאגלס הצטרף למפלגה הדמוקרטית והתמודד על מועמדותה לסנאט של ארצות הברית.
הוא זכה לתמיכתו של צוות של פעילי שמאל, אך קבלני הקולות תמכו בחברת הקונגרס הכללית של המדינה ריימונד ס.
ביום הפריימריז, דאגלס נשא 99 מתוך 102 המחוזות של המדינה, אך תמיכתו החזקה של מקי במחוז קוק אפשרה לו לזכות ברוב זעום.
מקי ימשיך להפסיד בבחירות הכלליות לסנאטור הרפובליקני המכהן צ'ארלס ויילנד ברוקס.
בתור יו"ר, דאגלס עבד עם המוציא לאור של "שיקגו דיילי ניוז" פרנק נוקס במלחמה בשחיתות בשיקגו.
נוקס, שהיה מועמד רפובליקני לסגן הנשיא ב-1936, הפך למזכיר הצי, ובכך אחראי הן לצי והן לחיל הנחתים.
זמן קצר לאחר שהפסיד בפריימריז, דאגלס התפטר ממועצת העיר שיקגו.
בעזרת נוקס, דאגלס התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית ב-15 במאי 1942, בגיל 50, והפך למתגייס המבוגר ביותר בהיסטוריה של האי פאריס.
לאחר שנכנס לשירות כטוראי, הוצב דאגלס במחלקה רגילה ולא קיבל שום ויתור מלבד שיניו וראייתו.
כחבר בפגישת הקווייקרים ברחוב 57, דאגלס הכיר בכך שהצטרפות לנחתים מנוגדת למסורת של אותה קבוצה נגד מלחמה והציע לו להתפטר מחברותו; הפגישה סירבה לשחררו.
בתחילה, דאגלס הוחזק בצד המדינה, כתב מדריכי הדרכה ונשא נאומים מעוררי השראה לחיילים, ובמהירות עלה לדרגת סמל מטה.
בעזרת נוקס ועוזרו עדלי סטיבנסון, הוסמך דאגלס כקפטן ב-24 בנובמבר 1942. לאחר שביקש תפקיד קרבי, הוא נשלח לאחר מכן לזירת המבצעים באוקיינוס השקט עם דיוויזיית הנחתים הראשונה.
במהלך הקרב על פלליו, דאגלס שירת בתחילה כשליש במפקדת דיוויזיית הנחתים הראשונה לפני שהוקצה כקצין כוח אדם של רגימנט הנחתים החמישי.
ביום השני של הקרב, קפטן דאגלס קיבל אישור לצאת לחזית שם מצא עבודה בתור פותר בעיות גדוד נייד.
הוא זכה בכוכב הארד על נשיאת תחמושת לקווי החזית תחת אש האויב וזכה בלב הארגמן הראשון שלו כאשר נרעה על ידי רסיסים תוך כדי נשיאת תחמושת להביורים אל הקווים הקדמיים.
באותו קרב בן שישה שבועות, תוך כדי חקירת כמה יריות אקראיות, דאגלס נורה כאשר חשף מערה ברוחב שני מטרים.
לאחר מכן הוא הרג את החייל היפני שבתוכו, ואז תהה אם האויב שלו עשוי להיות פרופסור לכלכלה מאוניברסיטת טוקיו.
זמן קצר לאחר שחזר לפאבובו, קיבל דאגלס הודעה שאשתו, אמילי טאפט דאגלס, ניצחה בבחירות למחוז הקונגרס הכללי של אילינוי.
כמה חודשים לאחר מכן, במהלך קרב אוקינאווה, דאגלס זכה בלב הארגמן השני שלו.
רובאי מתנדב בכיתת חי"ר, סייע לנשיאת פצועים מגדוד 3 של נחתים לאורך קו נהה - שורי כאשר פרץ של אש מקלעים פגע בזרועו השמאלית, קטע את העצב הראשי והותיר אותו נכה לצמיתות.
לאחר שהות של שלושה-עשר חודשים במרכז מרכז הרפואי הלאומי של הצי בבת'סדה, מרילנד, דאגלס קיבל שחרור מכובד כלוטננט-קולונל עם שכר נכות מלא.
לאחר שדאגלס עזב את השירות הוא חזר ללמד באוניברסיטת שיקגו בסביבות 1946. ב-1947 הוענק לו הכבוד הגבוה ביותר במקצוע הכלכלה כשנבחר לנשיא האגודה הכלכלית האמריקאית.
אך עד מהרה מצא את עצמו דאגלס מסוכסך עם הפקולטה בשיקגו, והצהיר, "...
הייתי מוטרד לגלות שהשמרנים הכלכליים והפוליטיים רכשו דומיננטיות כמעט מוחלטת על המחלקה שלי ולמדתי שהחלטות השוק תמיד נכונות והרווח מעריך את העליונות.
אם אשאר, זה יהיה בסביבה לא ידידותית." לא מרוצה מהמצב באוניברסיטה, פול הפנה את תשומת לבו לפוליטיקה של אילינוי.
בזמן שדאגלס שירת במארינס, אשתו, אמילי, הייתה מועמדת להתמודד מול חבר הקונגרס הרפובליקני הבדלן, סטיבן א.
למרות שהיא ניצחה את דיי בבחירות 1944, סחף רפובליקני הרחיק אותה ב-1946, באותה שנה שבה דאגלס עזב את הנחתים.
לאחר שהחליט להיכנס שוב לפוליטיקה, דאגלס הודיע באופן כללי שהוא רוצה להיבחר למושל אילינוי ב-1948. עם זאת, לבוס קבלני הקולות של מחוז קוק, ג'ייקוב ארווי, הייתה תוכנית אחרת.
באותה תקופה פרצו כמה שערוריות סביב פעילות קבלני הקולות, וארווי החליט שדאגלס, מלומד וגיבור מלחמה בעל מוניטין של אי-שחיתות, יהיה המועמד המושלם להתמודד מול הסנאטור ברוקס.
מכיוון שברוקס היה פופולרי מאוד במדינה והיה לו מערך קמפיין גדול, ארווי החליט שאין סכנה שדאגלס ינצח.
בבחירות 1948 נבחרו פול דאגלס לסנאטור ועדלי סטיבנסון למושל.
בתחילת הקמפיין, סיכוייו של דאגלס נראו קלושים.
כציר לוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1948, הוא ניסה לגייס את הגנרל דווייט ד.
אייזנהאואר לנשיא, וכינה את הנשיא הארי ס.
עם זאת, דאגלס הוכיח את עצמו כקמפיינר עיקש.
הוא חצה את המדינה בג'יפ סטיישן למען תוכנית מרשל, זכויות אזרח, ביטול חוק טאפט-הארטלי, יותר דיור ציבורי ועוד תוכניות ביטוח לאומי.
במהלך שישה חודשים של קמפיין ללא הפסקה, הוא נסע יותר מ- ברחבי המדינה ונשא יותר מ-1,100 נאומים.
כאשר הסנאטור ברוקס סירב לדון עימו, דגלאס התלבט על כיסא ריק, עבר ממושב למושב כשסיפק גם את התשובות שלו וגם של ברוקס.
ביום הבחירות, דאגלס זכה בניצחון נסער, לקח 55 אחוזים מהקולות והביס את הסנאטור המכהן בהפרש של יותר מ-407,000 קולות.
סטיבנסון ניצח במירוץ למשרת המושל בפער גדול, אבל לא היה אפקט של חלוקה בין נשיא לסנאטור למושל, שכן הנשיא טרומן, שרץ לבחירה מחדש, ניצח במדינה בהפרש של 33,600 קולות.
כסנאטור, דאגלס זכה במהרה למוניטין של ליברל לא שגרתי, שדאג לא פחות במשמעת פיסקלית כמו בהעברת ההסכם ההוגן.
הוא גם היה תומך נלהב למען זכויות האזרח (ד"ר מרטין לותר קינג תיאר אותו כ"הגדול מכל הסנאטורים" ).
בפתיחת הקונגרס ה-85 של ארצות הברית בינואר 1957, מושב שיראה את חקיקתו של חוק זכויות האזרח של 1957 בספטמבר, דאגלס היה הסנאטור היחיד שהתריס נגד המנהגים והצביע נגד אישורו של איש ההפרדה ג'יימס איסטלנד כיושב ראש.
דאגלס זכה לתהילה גם כמתנגד להוצאת חביות חזיר.
בתחילת הקדנציה הראשונה שלו, הוא תפס כותרות כאשר, עם זכוכית מגדלת ואטלס בידו, הוא פסע אל מליאת הסנאט, ובהתייחס לפרויקט חבית חזיר לחפירת נהר ג'וסיאס במיין, התריס בפני כל מי שימצא את הנהר באטלס.
כאשר אוון ברוסטר ממיין התנגד והצביע על מיליוני דולרים בבשר חזיר שהולך לאילינוי, דאגלס הציע לקצץ את חלקה של המדינה שלו ב-40%.
מונה ליו"ר הוועדה הכלכלית המשותפת, דאגלס הוביל סדרה של חקירות קשות על ניהול כושל פיסקאלי בממשלה והופיע על השער של טיים ל-22 בינואר 1951. פרופיל שלו בגיליון ההוא היה תחת הכותרת "The Making of a Maverick".
בשנת 1952 הוא נבחר כעמית של האגודה האמריקאית לסטטיסטיקה.
כשהתקרבו הבחירות לנשיאות ב-1952, התעוררה תמיכה במועמדות של דאגלס לנשיאות.
איגוד העורכים הלאומי דירג אותו כאדם השני הכי כשיר, אחרי טרומן, לקבל את המועמדות הדמוקרטית לנשיאות, וסקר שנערך בקרב 46 מקורבים דמוקרטים גילה שהוא מועדף למועמדות אם טרומן יזוז הצידה.
עם זאת, דאגלס סירב להיחשב כמועמד לנשיאות, במקום זאת תמך במועמדותו של הסנאטור אסטס קפאובר מטנסי, פופוליסט עממי, חובש כובע עור, שהתפרסם בזכות חקירותיו הטלוויזיות על פשע מאורגן.
דאגלס פעל ברחבי המדינה למען קפאובר ועמד לידו בוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1952 כאשר קפאובר הובס על ידי מושל אילינוי עדלי סטיבנסון השני.
ארבע שנים מאוחר יותר, ב-1956, הוא נשאר נייטרלי בפומבי, והרגיש שהתנגדות גלויה למועמדות של סטיבנסון ותמיכה בקפאובר תפגע במעמדו מול מפלגתו במדינה.
בנוסף למאבקיו למען שוויון זכויות לאפרו-אמריקאים ופחות הוצאות על חביות חזיר, דאגלס נודע גם במאבקיו למען הגנת הסביבה, דיור ציבורי והאמת בחוקי ההלוואות.
הוא התנגד להטמעה מחדש של נדל"ן אך נאלץ לאפשר הוראה משנת 1949 בהצעת חוק דיור ציבורי המאפשרת לפרברים לדחות דיור עם הכנסה נמוכה.
הוא גם חיבר את חוק הגנת אשראי צרכנים, הצעת חוק שאילצה את המלווים לציין את תנאי ההלוואה בשפה פשוטה והגבילה את יכולתם של המלווים להפלות על בסיס מין, גזע או הכנסה.
למרות שהצעת החוק לא התקבלה בתקופת כהונתו, היא הפכה לחוק ב-1968.
כמי שמאמין בכלכלה הג'ורג'יסטית, דאגלס הצטער על כך שלא יכול היה לעשות יותר כדי לקדם מס שווי קרקע בזמן שהותו בסנאט.
דאגלס אמר למייסון גפני שהוא אפילו התחרט על שעזב את הפוליטיקה המקומית, שם ראה יותר הזדמנות ליישם רעיונות ג'ורג'יסטים.
בזיכרונותיו, דאגלס ביקש אולי בצחוק מפאולוס לסלוח לו על שתיקתו בסנאט על מה שנחשב בעיניו כבעיית ערכי הקרקע החשובה.
שלא כמו כמה ליברלים אחרים, דאגלס התנגד לתוכנית ביטוח בריאות לאומית, בטענה שהצעת החוק של וגנר-מורי-דינגל שנתמכה על ידי הנשיא הארי טרומן הרחיקה לכת.
דאגלס היה תומך נלהב של תרופת הסרטן המופרכת Krebiozen, ובתחילת שנות ה-60 נתן חסות לשימועים בסנאט לתמיכה בטיפול המושמץ.
במהלך הבחירות של 1966, דאגלס, אז בן 74, התמודד על כהונה רביעית בתפקיד מול הרפובליקני צ'ארלס ה.
פרסי, איש עסקים עשיר ותלמידו לשעבר.
מפגש של אירועים, כולל גילו ואהדתו של דאגלס לפרסי על הרצח של בתו, ולרי, שהתרחש אז ועדיין לא נפתר, גרמו לדאגלס להפסיד בבחירות בהפרש גדול.
לאחר שאיבד את מושבו בסנאט, דאגלס לימד בניו סקול, עמד בראש ועדת דיור וכתב ספרים, כולל אוטוביוגרפיה, "במלוא הזמן" .
בתחילת שנות ה-70 הוא לקה בשבץ ונסוג מהחיים הציבוריים.
הוא נשרף והאפר שלו פוזר בפארק ג'קסון ליד אוניברסיטת שיקגו.
ויליאם אלווין מודי הידוע בזכות שם הבמה פול ברר היה מנג'ר היאבקות מקצועי אמריקאי.
הוא מוכר בעיקר בזכות עבודתו ב-WWF, שם ניהל את המתאבק אנדרטייקר והיה מזוהה עם דמותו המאיימת והייחודית.
ויליאם אלבין מודי נולד וגדל במוביל, אלבמה.
לפני שהפך לפול ברר המפורסם, מודי שירת בצבא ארצות הברית במשך ארבע שנים, ולאחר מכן עבד כקצין משטרה.
את דרכו בעולם ההיאבקות המקצועית החל בסוף שנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80, בעיקר בארגונים אזוריים בדרום ארצות הברית.
בתקופה זו, הוא הופיע תחת שמות במה שונים ושימש כמנג'ר עבור מספר מתאבקים.
אחד משמות הבמה המוקדמים שלו היה פרסי פרינגל השלישי (Percy Pringle III), שם שבו השתמש במשך שנים רבות לפני שהצטרף ל-WWF.
כפרסי פרינגל השלישי, הוא עבד בארגונים כמו World-1 Championship Wrestling from Florida בטקסס, וניהל מתאבקים כמו לקס לוגר, סטינג והאולטימייט ווריור לפני שהפכו לכוכבים גדולים.
התקופה הזו סייעה לו לצבור ניסיון רב ולפתח את כישורי הניהול והכריזמה שלו.
פול ברר הופיע לראשונה ב-WWF כמנג'ר של אנדרטייקר בשנת 1990. השילוב בין המראה המאיים של אנדרטייקר לדמות המסתורית והמרושעת של ברר יצר כוח דומיננטי.
ברר נשא תמיד כד קבר, שלפי העלילה הכיל את כוחותיו של אנדרטייקר ואפשר לו לשוב מפציעות ואף מ"המוות".
הוא היה קולו של אנדרטייקר בתחילת דרכו בארגון וניהל אותו במהלך יריבויות משמעותיות מול מתאבקים כמו האלק הוגאן, האולטימייט ווריור והסמל סלוטר.
במהלך תקופה זו, ברר היה מעורב במספר רגעים בלתי נשכחים, כולל התערבויות בקרבות, נאומים מצמררים וקטעים מאחורי הקלעים שהוסיפו לאווירה האפלה שאפפה את אנדרטייקר.
הוא היה דמות מפתח בהפיכתו של אנדרטייקר לאחת הדמויות המצליחות והאהובות ביותר בתולדות ה-WWE.
בשנת 1996, פול ברר בגד באנדרטייקר, כשהוא חשף סוד אפל מעברו - קיין, אחיו למחצה של אנדרטייקר, ששרד לכאורה שריפה בילדותו, שאנדרטייקר היה מעורב בה.
ברר הפך למנג'ר של קיין, שהוצג כדמות מפלצתית וזועמת עם כוויות על פניו.
היריבות בין האחים, עם ברר במרכז המניפולציות, הייתה אחת העלילות המרכזיות והאינטנסיביות ב-WWE בסוף שנות ה-90. ברר השתמש במידע שלו על עברם של האחים כדי לתמרן אותם אחד נגד השני, וניהל את קיין לקרבות מול אנדרטייקר במספר אירועי שלם וצפה מרכזיים.
לאחר תקופה שבה נעדר מהטלוויזיה או ניהל מתאבקים אחרים (כמו מנקיינד לתקופה קצרה), פול ברר חזר לנהל את אנדרטייקר מספר פעמים נוספות במהלך שנות ה-2000. הוא תמיד נשאר מזוהה עמוקות עם דמותו של אנדרטייקר והיה חלק בלתי נפרד מהמיתוס שלו.
הופעתו האחרונה המשמעותית ב-WWE הייתה בשנת 2012, כשהוא חזר כדי לנהל את אנדרטייקר לקראת קרב "סוף העידן" נגד טריפל H ברסלמניה 28.
מודי נישא לדיאנה מקדול בדצמבר 1978, כשלשניים היו שני בנים, מייקל ודניאל.
דניאל התאבק עבור ארגוני היאבקות עצמאיים תחת שם הבמה DJ פרינגל.
דיאנה נפטרה ב-31 בינואר 2009 כתוצאה מסרטן השד.
ויליאם "פול ברר" מודי נפטר ב-5 במרץ 2013, בגיל 58, במובייל, אלבמה.
סיבת המוות הרשמית הייתה התקף לב כתוצאה מקריש דם בריאות.
מותו התרחש ימים ספורים לפני שהיה אמור להשתתף בטקס הכנסתו של מיק פולי להיכל התהילה של ה-WWE.
דה ויני החל את הכשרתו אצל אביו, בשנת 1868 הוצגה יצירתו "פרה אנג'ליקו דה פיאזולה" בסלון גנט.
הועסק על ידי הממשלה ליצירת קריאטידות לחזית המעוטרת של הקונסרבטוריון המלכותי של בריסל .
התגורר עד 1882 בפריז שם יצר את יצירתו "אלמוות" ואת "הכתרת האמנות" בחזית ארמון האמנויות היפות בבריסל.
יצר את אנדרטת יאן בריידל ופיטר דה קונינק, שנחנכה בברוז' בשנת 1887.
במותו היה באמצע עבודה של צוות אמנים על מזרקת אנספאך בבריסל.
פול אדריאן מוריס דיראק היה פיזיקאי תאורטי בריטי, ממניחי יסודות מכניקת הקוונטים, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1933.
פול דיראק נולד בבריסטול, אנגליה.
אביו, צ'ארלס אדריאן לאדיסלס דיראק, היה מהגר משווייץ שלימד צרפתית לפרנסתו.
אמו, פלורנס חנה דיראק (שם נעורים הולטן), ילידת מחוז קורנוול שבבריטניה, בתו של ימאי, הייתה ספרנית בספרייה המרכזית של בריסטול.
לפול היה אח, רג'ינלד צ'ארלס פליקס, בוגר ממנו בשנתיים, ואחות צעירה, ביאטריס איזבל מרגריט ובכינויה בטי.
דיראק העיד כי בחר ללמוד הנדסה בעקבות בחירתו של אחיו, פליקס בתחום.
כשהיה בן 24, התאבד האח פליקס (פול כאמור היה בן 22).
כמו כן העיד דיראק כי שנות חייו הראשונות לא היו שמחות במיוחד, עקב טבעו הקפדן במיוחד של אביו, אשר התעקש לשוחח עם ילדיו בצרפתית בלבד כדי שילמדו השפה, ודרש שהאחים ישוחחו ביניהם בצרפתית, דבר שהביא לריחוק בין האחים.
אף על פי כן הוא מעולם לא הביע את תחושותיו הקשורות לכך באופן פומבי.
דיראק התחנך בבית הספר היסודי בישופ ואחר-כך בקולג' הטכני.
האחרון היה מוסד הקשור לאוניברסיטת בריסטול.
אביו, צ'ארלס, הוא ואחיו היו אזרחי שווייץ עד 1919, אז התאזרחו על פי חוק בבריטניה.
דיראק למד הנדסת חשמל באוניברסיטת בריסטול, וסיים את התואר בשנת 1921. הוא סיפר כי בלימודי ההנדסה למד להעריך את החשיבות של קירובים, דבר שהשפיע על עבודתו בעתיד.
לאחר שעבד במשך תקופה קצרה כמהנדס, החליט שייעודו האמיתי הוא בפיזיקה מתמטית.
הוא סיים תואר במתמטיקה בבריסטול בשנת 1923 ואז קיבל מלגת מחקר באוניברסיטת קיימברידג', שם שהה במשך רוב הקריירה שלו.
בקיימברידג' התחיל להתעניין בתורת היחסות הכללית ובמכניקת הקוונטים, ועבד תחת הנחייתו של ראלף פוולר.
בשנת 1926 הוא פיתח גרסה של מכניקת הקוונטים שהשלימה את עבודתו הקודמת של ורנר הייזנברג ב"מכניקת מטריצות" ואת זו של ארווין שרדינגר על פונקציות-גל והפך אותן לנוסחה מתמטית אחת שהייתה קשורה לערכים עם אופרטורים הפועלים במרחב הילברט של וקטורים המתארים מצב של מערכת פיזיקלית.
על עבודתו זו הוא קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת קיימבריג'.
בשנת 1928, בהתבססו על עבודתו של וולפגנג פאולי על מערכות ספין לא-יחסותיות, פיתח את משוואת דיראק, משוואה יחסותית המתארת את האלקטרון.
עבודה זו הובילה את דיראק לחזות את קיומו של הפוזיטרון, האנטי-חלקיק של האלקטרון.
הפוזיטרון נצפה לראשונה בניסוי בשנת 1932, בידי קארל אנדרסון.
דיראק תרם גם בהסבר המקור היחסותי לספין הקוונטי.
ספרו מ-1930, "העקרונות של מכניקת הקוונטים", היה לאחד מספרי הלימוד הסטנדרטיים, והוא עדיין נמצא בשימוש.
דיראק פיתח בתקופה זו גם את כתיבת הברה-קט שמשתמשים בה כיום כדי לבצע חישובים על מצבים קוונטיים.
פונקציית ההתפלגות הרציפה דלתא נקראת על שמו - פונקציית הדלתא של דיראק.
בשנת 1931 דיראק הראה שמונופול מגנטי יחיד ביקום יהיה מספיק כדי להסביר את הקוונטיות הנצפית של מטען חשמלי.
הצעה זו זכתה לתשומת לב רבה, אך עד לימים אלו אין הוכחה משכנעת לקיומם של מונופולים מגנטיים.
דיראק חלק את פרס נובל לפיזיקה לשנת 1933 עם ארווין שרדינגר "על גילוי תצורות יצרניות חדשות של תאוריה אטומית".
דיראק החזיק בקתדרה על שם לוקאס למתמטיקה בקיימברידג' בין השנים 1932 ל-1969. פרס דיראק נקרא על-שמו.
בשנת 1937 נשא לאשה את מרגיט, אחותו של הפיזיקאי יוג'ין ויגנר.
דיראק בילה את שנותיו האחרונות באוניברסיטת המדינה של פלורידה (FSU).
הוא נפטר בטאלאהאסי, פלורידה, שם הוא קבור.
לאחר שנשאל על דעותיו של דיראק, פאולי ציין: "אם הבנתי אותו נכונה, כוונתו הייתה זו: אין אלוהים, ודיראק הוא שליחו".
דיראק היה ידוע בין עמיתיו בשל אופיו הדייקני והמסוגר.
כאשר נילס בוהר התלונן על כך שהוא אינו מצליח לסיים משפט במאמר מדעי שהיה עסוק בכתיבתו, דיראק ענה, במשפט שמאז הפך למפורסם: "אותי לימדו בבית-הספר לא להתחיל משפט אם איני יודע כיצד לסיים אותו".
במהלך ביקורו בברית המועצות, הוא הוזמן לתת הרצאה על תפישתו את הפיזיקה.
הוא קם מכיסאו וניגש ללוח, וכתב: 'חוקי הפיזיקה צריכים להיות בעלי יופי ופשטות מתמטית'.
כאשר נשאל במקרה מסוים על דעותיו על שירה הוא ענה: "במדע מנסים לומר בצורה שתהיה מובנת לכולם, משהו שקודם לא היה ידוע לאף אחד.
הוא קרא למשוואת שינוי הזמן עבור אופרטורים 'משוואת התנועה של הייזנברג', על-אף שהוא היה זה שכתב אותה לראשונה.
רוב הפיזיקאים היום מכירים את סטטיסטיקת פרמי דיראק לחלקיקים בעלי ספין לא שלם ואת סטטיסטיקת בוז איינשטיין לחלקיקים בעלי ספין שלם.
בהרצאות אותן נתן במהלך חייו, דיראק תמיד התעקש לקרוא לראשונות 'סטטיסטיקת פרמי'.
הוא קרא לסטטיסטיקות בוז-איינשטיין בשם 'סטטיסטיקת איינשטיין', לצורך סימטריה.
מספר פרסים מוענקים לזכרו בתחומי המדעים, אשר נקראים פרס דיראק.
פול דזמונד (נולד כפול אמיל בריטנפלד) היה נגן סקסופון אלט ג'אז אמריקאי, נחשב לאחד הנגנים הגדולים בעולם הג'אז.
מלחינו של הקטע המפורסם "Take Five" אותו ביצע לראשונה יחד עם דייב ברובק באלבום "Time out".
הוא נולד בסן פרנסיסקו, קליפורניה והתחיל לנגן בקלרינט בגיל 12, בנעוריו המאוחרים התגייס לצבא ארצות הברית ושירת בלהקה צבאית שלוש שנים.
ב-1950, עבר דזמונד לניו יורק.
שם ניגן סקסופון וקלרינט בשביל ג'ק פינה.
לאחר מספר שנים, חזר לקליפורניה.
דזמונד נפטר ב-1977, מסרטן הריאה.
הקונצרט האחרון שלו היה בפברואר 1977 בניו יורק.
פול ואלרי היה משורר, סופר ומבקר ספרות צרפתי.
פול ואלרי נולד בעיר החוף סֶט שבדרום צרפת, לאב שמוצאו מן האי קורסיקה ולאם מן העיר ג'נובה שבאיטליה.
למד בבית הספר של המסדר הדומיניקני, ואחרי כן בבית הספר התיכון בעיר מונפלייה.
בשנת 1889 החל ללמוד משפטים באוניברסיטה של מונפלייה, ובאותה שנה פרסם את חרוזיו הראשונים בכתב עת שהופיע במרסיי.
חרוזים אלה נמנים עם האסכולה של הסימבוליזם בשירה הצרפתית.
בג'נובה, בלילה שבין 4–5 באוקטובר 1892 עבר מה שתיאר כ"משבר אישי קיומי עמוק", שהשאיר עליו את רישומו, והחליט להתכחש ל"אלילי הספרות, האהבה ואי הבהירות", כדי להתמסר לעיקר קיומו שתיאר כ"חיי רוח".
פול ואלרי נהג לכתוב יומן במשך חמישים שנה, "מחברות" שבהן קיימת עדות להתחייבותו לעצמו להעלות על הכתב את הגיגיו בכל בוקר.
הוא כתב בהומור: "אחרי שהקדשתי שעות אלה לחיי רוח, הרגשתי כי אני זכאי להיות סכל במשך כל שעות היום הנותרות".
ב-1894 עבר פול ואלרי להתגורר בפריז.
ב-1900 נשא לאישה את ז'אנין גובילר (Gobillard) שילדה לו שלושה ילדים.
עבד כעורך ראשי במשרד המלחמה הצרפתי, והתרחק מכתיבה פיוטית כדי להכיר את עצמו ואת העולם הסובב אותו.
הוא התרכז ב"מחברות", יומן אינטלקטואלי ופסיכולוגי שרובו יצא לאור רק אחרי מותו (1960-1957).
ב-1917, בעיקר בהשפעת הסופר אנדרה ז'יד, פול ואלרי חזר לכתוב שירה ופרסם את קובץ שיריו "אלת הגורל הצעירה".
ב-1920 יצא לאור שירו המפורסם "בית העלמין שלחוף הים", וב-1922 קובץ השירים "קסמים".
ב-1925 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית.