tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לינונן הצהיר כי הוא תומך בחרם אמנותי על ישראל וביקש בעצמו מהמוזיאון להסיר את יצירתו.
לוטננט קולונל רונלד צ'ארלס ספירס , היה קצין בפלוגה ה', גדוד 2, הרגימנט ה-506 של הדיוויזיה המוטסת ה-101 בצבא ארצות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה.
זכה בעיטור כוכב הארד על שלקח חלק בפשיטה שהשמידה סוללת ארטילריה גרמנית בעת הפלישה לנורמנדי, פעולה שעדיין נלמדת בווסט פוינט, ובכוכב הכסף על סיור שהוביל במהלך מבצע מרקט גארדן.
דמותו של ספירס גולמה במיני-סדרה האמריקאית "אחים לנשק" על ידי השחקן מת'יו סטל.
ספירס נולד וגדל באדינבורו שבסקוטלנד.
ב-1924 היגרה משפחתו לארצות הברית, והתיישבה בבוסטון, מסצ'וסטס.
במהלך לימודיו בתיכון השתתף ספירס באימונים צבאיים ולבסוף התגייס לצבא ארצות הברית, עבר הכשרה כלוחם וקורס קציני חיל הרגלים.
לאחר מכן התנדב לכוחות המוטסים ושובץ כמפקד מחלקה בפלוגה ד' (המכונה באנגלית "Dog Company") ברגימנט 506 המוצנח שבהמשך הוכפפה לדיוויזיה המוטסת ה-101. ב-6 ביוני 1944, בפלישה לנורמנדי, צנח בראש מחלקתו בחצי האי קוטנטן.
ספירס וחמישה מאנשיו הצטרפו לכוח מפלוגה ה' שהוביל המ"פ בפועל, ריצ'רד וינטרס, שתקף סוללת ארטילריה גרמנית שהמטירה אש על חוף יוטה שעה שהפלישה לנורמנדי החלה.
על הסוללה הגנה מחלקה בת כ-60 חיילים גרמנים.
לווינטרס היו רק 12 לוחמים תחת פיקודו ועוד 10 לוחמים מפלוגה ד'.
ספירס כבש את עמדת התותחים האחרונה.
על פועלו עוטר בכוכב הארד.
במהלך מבצע מרקט גארדן בהולנד הוביל ספירס סיור מעבר לקווי הגרמנים ועוטר על אומץ ליבו בכוכב הכסף.
במהלך הקרב על הבליטה, ב-10 בינואר הוטל על הגדוד ה-2 לכבוש את הכפר פואה.
בעיצומו של קרב זה העביר מפקד הגדוד, וינטרס, את מפקד פלוגה ה', סגן נורמן דייק, מתפקידו ומינה במקומו את ספירס.
ספירס תפס פיקוד על הפלוגה והוביל אותה לכיבוש הכפר.
ספירס היה למפקד הפלוגה עד לפירוקה בסיום המלחמה.
ספירס החליט להישאר בצבא, לחם כמפקד פלוגה במלחמת קוריאה, ובין היתר לקח חלק בצניחה של צוות הקרב החטיבה ה-187 במבצע "טומהוק".
לאחר המלחמה שירת כקצין קישור ל בפוטסדם, שבמזרח גרמניה.
בשנת 1958 מונה למפקד האמריקני של כלא שפנדאו בברלין, שבו נכלאו נאצים בכירים ובהם רודולף הס ואלברט שפר.
בהמשך שירת כקצין קישור לצבא לאוס ולאחר מכן הוצב בפנטגון כקצין תכנון.
בשנת 1964 השתחרר מן השירות בדרגת לוטננט קולונל.
ב-1944 נשא ספירס לאישה את מרגרט גריפית'ס, אותה פגש בזמן שהוצב באנגליה.
נולד להם בן אחד, רוברט, שהתגייס לצבא הבריטי ועשה קריירה בשורות רגימנט הרובאים והגיע לדרגת לוטננט קולונל.
רונלד ארבת'נוט נוקס היה כומר קתולי, תאולוג, סופר, ושדרן רדיו אנגלי.
נוקס התחנך באיטון קולג', ואחר כך בבייליול קולג' באוניברסיטת אוקספורד, שם יצאו לו מוניטין כחוקר בתחום הלימודים הקלאסיים.
הוא הוסמך ככומר של הכנסייה האנגלית ב־1912. הוא היה עמית בטריניטי קולג', אוקספורד ושימש שם ככומר, עד שהתפטר מתפקידים אלה לאחר שהמיר את דתו לקתוליות ב־1917. בשנת 1918 הוסמך נוקס ככומר קתולי, והמשיך בעבודתו המדעית והספרותית.
בין השנים 1926 ל־1939 שימש נוקס ככומר הקתולי של אוניברסיטת אוקספורד.
שם השלים את "ביבליית נוקס", תרגום חדש לאנגלית של הוולגטה הלטינית, שהיה בשימוש בטקסים קתוליים במהלך שנות ה־60 וה־70. בשנת 1951 העניק האפיפיור פיוס השנים עשר לנוקס את התואר protonotarius apostolicus, אשר זיכה את נוקס לקידומת הכבוד "מונסיניור".
נוקס פרסם בהרחבה בנושאים דתיים, פילוסופיים, וספרותיים.
כמו כן חיבר כמה ספרי בלש שזכו להצלחה.
בין היתר, הוא ידוע בשל "עשרת הדיברות" שלו לסיפורי בלשים, שביקשו לאפיין צורה של ספרות בלש שבה יוכל הקורא להשתתף בניסיון לפצח את התעלומה לפני שהבלש הבדיוני יחשוף אותה.
רונלד נוקס נולד למשפחה אנגליקנית בקיבוורת', לסטרשייר, אנגליה.
אביו היה הכומר אדמונד ארבת'נוט נוקס, שלימים הפך לבישוף של מנצ'סטר בכנסייה האנגליקנית, והיה צאצא של הוויקונט השמיני מארבת'נוט.
נוקס התחנך בבית הספר איטון האוס בלונדון ובבית הספר סאמר פילדס באוקספורד.
לאחר מכן למד באיטון קולג', שם זכה במלגה הגבוהה ביותר בשנת 1900. בגיל 17, נשבע באופן פרטי שבועת התנזרות לכל החיים.
נוקס המשיך לבייליול קולג', אוקספורד, שם זכה במלגה הגבוהה ביותר בלימודים קלאסיים ב־1905. ב־1908 זכה במלגות קרייבן, הרטפורד ואירלנד, וכן בפרס גייספורד לחיבור שירה ביוונית עתיקה.
הוא זכה בפרס הרקטור לחיבור שירה בלטינית בשנת 1910, ונבחר לעמית בטריניטי קולג', אוקספורד.
נוקס, שהתעניין באנגלו־קתוליות, הפך לחבר מפתח ב"חוג" האופנתי של מוריס צ'יילד.
במהלך שנת השבתון שלו (1910) קיבל נוקס משרה של מורה פרטי לשפות הקלאסיות להרולד מקמילן, אחיו של חבר מאיטון, ולימים ראש ממשלת בריטניה.
לימים, אמו של מקמילן, נלי, פיטרה את נוקס לאחר שגילתה שהוא אנגלו־קתולי.
נוקס הוסמך ככומר אנגליקני ב־1912 ומונה לכומר של טריניטי קולג'.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת במודיעין הצבאי של הצבא הבריטי.
בשנת 1915 הזמין סיריל אלינגטון, מנהל בית הספר שרוזברי, את נוקס להצטרף לצוות המורים.
את כהונתו של נוקס בשרוזברי זכרו שנים ארוכות כמסורה ומבדרת כאחד.
המרת דת וכהונה ככומר קתולי
ב־1917 המיר נוקס את דתו לקתוליות והתפטר מתפקיד הכומר האנגליקני, מה שגרם לאביו לנשל אותו מצוואתו.
ב־1922, צ'סטרטון המיר את דתו לקתוליות ואמר שנוקס השפיע על החלטתו.
נוקס כתב ושידר על נצרות ונושאים אחרים.
בשנת 1929 ניסח נוקס כללים לסיפורי בלשים בצורת עשרה דיברות.
הוא היה אחד ממייסדי מועדון הבילוש וחיבר כמה יצירות ספרות בלשיות, כולל חמישה רומנים וסיפור קצר ובהם דמות בשם מיילס בְּרֶדוֹן, המועסק כחוקר פרטי בחברת ביטוח בשם Indescribable ("בל תתואר").
בשנת 1936, בהנחיית הממונים עליו בכנסייה, החל נוקס לתרגם מחדש את הביבליה מלטינית לאנגלית תוך שימוש במקורות עבריים ויווניים.
כאשר מת צ'סטרטון ב־1936, נשא נוקס הספד במעמד מיסת הרקוויאם שלו בקתדרלת וסטמינסטר.
בספרו "מסות סאטיריות" (1928), חיבר נוקס מסה רצינית־לכאורה בשם "מחקרים בספרות של שרלוק הולמס", שהייתה הראשונה בסוגת העיון בשרלוק הולמס תוך העמדת פנים שהולמס וד"ר ווטסון היו אנשים בשר ודם ולא דמויות ספרותיות.
מסה נוספת באותו ספר, "המחבר של In Memoriam", מתיימר להוכיח שהשיר בשם זה של טניסון נכתב למעשה על ידי המלכה ויקטוריה.
מאמר סאטירי אחר, "Reunion All Round", לעג לסובלנות האנגליקנית על ידי הצעה לכנסייה האנגליקנית, ברוח ג'ונתן סוויפט, לקלוט לתוכה מוסלמים, אתאיסטים ואפילו קתולים שרצחו ילדים אירים.
בשנת 1957 לקה נוקס במחלה שהפסיקה את כל עבודתו.
בהזמנתו של הרולד מקמילן, שהה נוקס ברחוב דאונינג 10 בעת שהתייעץ עם מומחה רפואי בלונדון.
הרופא אישר שנוקס סובל מסרטן סופני.
נוקס מת ב־24 באוגוסט 1957, וגופתו הובאה לקתדרלת וסטמינסטר.
הבישוף ג'ורג' ל' קרייבן הוביל את מיסת הרקוויאם והאב מרטין ד'ארסי נשא הספד.
נוקס נקבר בבית העלמין של כנסיית אנדרו הקדוש במלס.
עשרת הדיברות של נוקס לספרות בלשית
רוב ספרי הבלש בזמנו של נוקס, שמכונה "תור הזהב של הספרות הבלשית", היו מותחנים עם כללים מתוחכמים שאפשרו לקורא לנסות לפתור את התעלומה לפני הבלש.
לפי נוקס, סיפור בלשי:חייב להציב במרכזו גילוי תעלומה; תעלומה שמרכיביה מוצגים בבירור לקורא כבר בשלב מוקדם של ההליכים, ושמעוררת סקרנות, אשר מוצאת את סיפוקה בסוף הסיפור.הוא הרחיב את ההגדרה הזו כשניסח עשרה דיברות לכתיבת ספרות בלשית:
יש להזכיר את הפושע בחלק מוקדם של הסיפור, אך אסור שהפושע יהיה דמות שמחשבותיה נחשפו לקורא.
כל פעולה על טבעית נשללת כדבר מובן מאליו.
אסור שיהיו יותר מחדר סודי או מעבר סודי אחד.
אסור להשתמש ברעלים שלא נתגלו עד כה, ולא בכל מכשיר שיזדקק להסבר מדעי ארוך בסופו.
אסור שיופיע בסיפור אף סיני.
(זוהי ביקורת על שימוש נפוץ בדמויות אסייתיות סטריאוטיפיות מאוד בסיפורת הבלשית של אותה תקופה)
אסור ששום צירוף מקרים יעזור לבלש, ואסור שתהיה לו שום אינטואיציה בלתי־מוסברת שתתברר כנכונה.
אסור שהבלש עצמו יהיה הפושע.
על הבלש להכריז על כל רמז שהוא מגלה.
אסור ל"עזר כנגדו" של הבלש, ה"ד"ר ווטסון", להסתיר מהקורא שום מחשבה שעוברת בדעתו: האינטליגנציה שלו חייבת להיות מעט, אך מעט מאוד, מתחת לזו של הקורא הממוצע.
אסור שיופיעו אחים תאומים, וכפילים מכל סוג, אלא אם כן הכינו אותנו אליהם כראוי.
אמונת הקתולים (1927), סקירה של עיקרי האמונה הקתולית.
ישמחו הפרופסורים (1939), חיבור סאטירי על תולדות אוניברסיטת אוקספורד
המיסה בהילוך איטי (1948), ספר הרצאות לבנות
רונלד אלברטו מטאריטה אולאטה (בספרדית: Rónald Alberto Matarrita Ulate; נולד ב-9 ביולי 1994 באלחואלה שבקוסטה ריקה) הוא כדורגלן קוסטה ריקאי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת אלחואלנסה מליגת העל הקוסטה ריקאית ובנבחרת קוסטה ריקה.
מטאריטה החל את הקריירה המקצוענית שלו באלחואלנסה מליגת העל של קוסטה ריקה בשנת 2012. הוא ערך 67 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-20 בינואר 2016 חתם מטאריטה בניו יורק סיטי מה-MLS.
הוא שיחק במועדון במשך חמש עונות, בהן ערך 116 הופעות ליגה והבקיע ארבעה שערים.
ב-29 בדצמבר 2020 חתם מטאריטה בסינסינטי מה-MLS.
בקיץ חתם באריס סלוניקי מליגת העל היוונית.
לאחר עונה אחת חזר לקבוצת נעוריו אלחואלנסה.
ב-5 בספטמבר 2015 ערך מטאריטה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קוסטה ריקה, בהפסד 1-0 לנבחרת ברזיל במשחק ידידות.
ב-6 בספטמבר 2016 הבקיע מטאריטה את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 3-1 על נבחרת פנמה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת בטורנירים קופה אמריקה 2016, גביע הזהב 2019 וגביע הזהב 2021.
לוטננט-גנרל סר רונלד מקנזי סקובי, KBE, CB, MC היה קצין בכיר בצבא הבריטי שלחם במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, במהלכה פיקד על דיוויזיית הרגלים ה-70 ולאחר מכן על הקורפוס השלישי.
הוא היה גם שחקן איגוד הרוגבי הבינלאומי של סקוטלנד.
סקובי התחנך בצ'לטנהאם קולג' ובאקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ'.
הוא הוסמך כקצין בהנדסאים המלכותיים ב-1914 ושירת במהלך מלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית בצרפת ובבלגיה.
בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה סקובי, בריגדיר, היה סגן מנהל הגיוס במשרד המלחמה.
לאחר מכן כיהן בתפקיד סגן אדיוטנט גנרל במטה הכללי, כוחות היבשה של המזרח התיכון ב-1940 לפני שקיבל את הפיקוד על דיוויזיית הרגלים ה-70, שנשלחה כדי להקל על הדיוויזיה ה-9 האוסטרלית בטוברוק.
סקובי פיקד על מבצר טוברוק בין 22 באוקטובר 1941 ל-13 בדצמבר 1941, כאשר במסגרת מבצע צלבן הובילה דיוויזיית הרגלים ה-70 את הפריצה מטוברוק.
ב-1942 הוא הפך למפקד הכוחות במלטה וב-22 במרץ 1943 הועלה סקובי לדרגת לוטננט גנרל ומונה לראש המטה הכללי במטה הכללי במזרח התיכון.
ב-11 בדצמבר 1943 הוא קיבל את הפיקוד על הקורפוס השלישי שנשלח ליוון כדי לגרש את הגרמנים אך בסופו של דבר היה מעורב במלחמת האזרחים היוונית.
הוא נשאר מפקד הכוחות הבריטיים ביוון עד 1946, ופרש מהצבא ב-1947.
הוא שיחק באיגוד רוגבי עבור המכללה הצבאית המלכותית.
הוא שיחק באיגוד הרוגבי של הצבא נגד איגוד הרוגבי של הצי המלכותי במשחק הבין-זרועי ב-1914.
הוא שיחק בקבוצת משפט הבלוז נגד קבוצת משפט הלבנים ב-10 בינואר 1914.
הוא הוכתר שלוש פעמים על ידי סקוטלנד, כולן בשנת 1914.
הוא שיחק קריקט עבור מכללת צ'לטנהאם ועבור המהנדסים המלכותיים.
רונלד הינטון היה רוצח סדרתי אמריקאי, שבין 1996 ל-1999 אנס וחנק למוות שלוש נשים בשכונת רוג'רס פארק שבעיר שיקגו.
בשניים מהמקרים, הינטון ביצע את המעשים עם אנשים נוספים.
הוא הודה בכל מעשי הרצח בשנת 2004, כדי להימנע מגזר דין מוות, ונגזרו עליו שלושה מאסרי עולם.
רונלד הינטון נולד בשיקגו, אילינוי, ב-17 בספטמבר 1972. הוא גדל בבית לא מתפקד, ובילדותו אמו נהגה להכות בקביעות אותו ואת אחיו באמצעות חגורה וטענה כי הם הוכתמו על ידי השטן.
לאחר מספר שנים, אמו נטשה את המשפחה.
כשהתבגר, נאבק הינטון בהתמכרות לסמים, שהחמירה עם מותו של בנו.
עוד לפני הרציחות צבר הינטון הרשעות רבות בגין מעשי שוד שביצע.
ב-6 בדצמבר 1996, הינטון נכנס לדירתה של פליסיה מולינס בת ה-17, שאיתה ניהל מערכת יחסים מינית.
למרות גילה הצעיר, למולינס היו שלושה ילדים, בגיל 4 שנים עד חצי שנה.
לאחר שהודיעה שמולינס הודיעה לו כי הוא מתכננת לספר לבת זוגו על הקשר ביניהם, הינטון תקף אותה, התעלל בה מינית וחנק אותה למוות.
הוא נמלט מהדירה, ובן זוגה של מולינס מצא את הגופה כשחזר לביתה.
ב-18 באוגוסט 1998, הינטון ואדם בשם מייקל סנדרס פרצו לדירתה של קירי ליאה גאגנייר בת ה-36, שהתגוררה בקומה השלישית.
בניגוד למולינס, להינטון ולסנדרס לא היו עימה יחסים קודמים.
הם מצאו אותה בחדר השינה שלה, הפשיטו אותה חלקית ואנסו אותה, ולאחר מכן חנק אותה הינטון למוות.
לאחר מותה הם לקחו חפצים מדירתה, והשליכו את חלקם בפח אשפה מחוץ לבניין.
ב-13 בפברואר 1999 פרצו הינטון, סנדרס ואדם בשם דייוויד ויילס לדירתה של מרסדה פיי ארס בת ה-31. לאחר מכן, השלישייה אנסה אותה, והינטון חנק אותה למוות.
לאחר מכן הם לקחו את חפציה של ארס, והשתמשו בכרטיס הבנק שלה כדי למשוך כסף מכספומט סמוך.
מכיוון שהשלישייה השתמשה בכרטיס הבנק של ארס, הם זוהו במצלמת מעקב, והתמונות שהמצלמה צילמה שודרו בתחנות טלוויזיה מקומיות כראיה.
בתו של הינטון, שהייתה בכיתה ג', זיהתה את פניו של אביה בתמונות ודיווחה על כך למורתה, שפנתה למשטרה.
הינטון, סנדרס וויילס נעצרו, וראיות DNA אישרו שהשלושה היו בזירת הרצח של ארס.
מלבד זאת, ראיות ה-DNA הוכיחו גם את מעורבותם של הינטון וסנדרס ברצח קירי גאגנייר ואת מעורבותו של הינטון ברצח פליסיה מולינס.
בשנת 2003 וויילס הורשע על חלקו ברצח מרסדה ארס, ונידון ל-40 שנות מאסר.
סנדרס נשפט לשני מאסרי עולם, והינטון, שהואשם בהיותו המוח האחראי לרציחות ומבצע הרציחות בפועל, עמד בפני גזר דין מוות.
עם זאת, בהתחשב בילדותו הקשה ובחרטה על מעשיו שהפגין לאורך כל המשפט, אִפשר השופט להינטון לחתום על עסקת טיעון שבמסגרתה הודה בכל סעיפי הרצח כדי להימנע מהוצאה להורג, ובכך נשפט לשלושה מאסרי עולם ללא אפשרות לשחרור על-תנאי.
רונלד ג'וסף דומיניק הוא אנס ורוצח סדרתי אמריקאי שרצח לפחות 23 גברים במדינת לואיזיאנה בין השנים 1997–2006. לאחר הרשעתו, ה-FBI קבע כי דומיניק היה אחד מהרוצחים הסדרתיים המשמעותיים ביותר במדינה, הן מבחינת מספר הקורבנות והן מבחינת משך הזמן בהן פעל דומיניק.
דומיניק נולד ב-1964 בתיבודו שבמדינת לאויזיאנה, והוא היה הקטן מבין שני אחים.
משפחתו הייתה ענייה, והם התגוררו בפארק קרוואנים הממוקם בפאתי העיר.
בגלל הנסיבות הכלכליות של משפחתו, דומיניק חי את ילדותו ואת התבגרותו בעוני, אך עדיין הספיק ללמוד בבית הספר התיכון המקומי בתיבודו, שם הוא הוא סיים את לימודיו ב-1983. לאחר שעזב את בית הספר, הוא החל ללמוד מדעי המחשב באוניברסיטת ניקולס סטייט.
עם זאת, הוא איבד במהירות עניין בלימודים, ונשר באמצע שנות ה-80.
במהלך שנות הלימודים שלו, דומיניק היה ידוע במזגו המלנכולי, חוסר כישורי תקשורת ובעיות משקל.
אלה, יחד עם הערכה עצמית נמוכה ובריאות לקויה, הפכו אותו למטרה לבריונות.
למרות ששר במקהלת בית הספר, דומיניק נחשב למנודה חברתית ולא פופולרי מכיוון שהוא לא עסק בספורט ולא צרך סמים ואלכוהול.
זמן קצר לפני שעזב את הלימודים, דומיניק ביקר בברים הומוסקסואלים מקומיים.
עם זאת, כמה מחבריו לכיתה ראו אותו שם, וכתוצאה מכך החלו להציק לו.
דומיניק מצדו, הכחיש בתוקף את ההאשמות על היותו הומוסקסואל.
ב-12 ביוני 1985, דומיניק נעצר באשמת הטרדה מינית באמצעות הטלפון, ונקנס בסכום של 75 דולר.
כמו כן, הוא נעצר בגין נהיגה בשכרות במאי 1994 ונקנס בגין העבירה.
שנתיים לאחר מכן, ב-25 באוגוסט 1996, צעיר שהיה עירום חלקית קפץ מחלון ביתה של אחותו של דומיניק, שם דומיניק התגורר באותה עת, וסיפר לשכנים שדומיניק אנס אותו וניסה להרוג אותו.
דומיניק נעצר, והערבות שלו נקבעה על מאה אלף דולר.
כאשר התיק הועבר לבית המשפט, הפרקליטות לא הצליחה לאתר את הקורבן לכאורה או לאמת את זהותו, מה שבסופו של דבר הביא לסגירת התיק בנובמבר של אותה שנה.
ב-10 בפברואר 2002, דומיניק נעצר שוב, הפעם בגין תקיפת אישה בפסטיבל.
הרציחות החלו ביולי 1997, כאשר הקורבן המאומת הראשון של דומיניק היה גבר אפרו-אמריקאי בן 19 בשם דייוויד מיטשל.
גופתו נמצאה ב-14 ביולי בתעלה לצד כביש מהיר, יומיים לאחר שנראה בפעם האחרונה.
הרצח השני התרחש בדצמבר אותה שנה, כשדומיניק חנק למות את גארי פייר.
ביולי 1998, רצח דומיניק את לארי רנסון, שהיה הקורבן הראשון של דומיניק שנמצא כשהוא קשור.
דומיניק המשיך במסע הרציחות במשך מספר שנים, כשהקורבן המאומת האחרון שלו היה כריסטופר סאטרפילד בן ה-27. דומיניק וסטארפילד הכירו בקיץ של 2006, והחלו לצאת.
באוקטובר של אותה שנה, רצח דומיניק את סטארפילד במהלך מה שהיה אמור להיות מפגש רומנטי בין השניים.
מספרשםגילתאריך מציאת הגופה1דייוויד מיטשל19יולי 19972גארי פייר20דצמבר 19973לארי רנסון38יולי 19984אוליבר לה-בנקס27אוקטובר 19985ג'וסף בראון16אוקטובר 19986ברוס ויליאמס18נובמבר 19987מנואל ריד21מאי 19998אנחל מחיה34יוני 19999מיטשל ג'ונסון34אוגוסט 199910מייקל וינסנט23ינואר 200011קנת' רנדולף ג'וניור20אוקטובר 200212אנוקה ג'ונס26אוקטובר 200213דאטרל וודס19מאי 200314לארי מתיוס46אוקטובר 200415מייקל בארנט21אוקטובר 200416ליאון לירט22פברואר 200517אוגוסט ווטקינס31אפריל 200518קורט קנינגהם23אפריל 200519אלונזו הוגאן28יולי 200520וויין סמית'17אוגוסט 200521כריס דוויל40ספטמבר 200522ניקולס פלגרין21נובמבר 200523כריסטופר סאטרפילד27אוקטובר 2006
בנובמבר 2006, דומיניק עורר את החשדות של המשטרה לאחר שאדם בשם ריקי וואלאס, התלונן כי דומיניק פיתה אותו לקרוואן שלו באמצע עם הצעה לצרוך סמים ביחד ולקיים יחסי מין עם בחורה.
לאחר שוואלאס נכנס לקרוואן, לפי עדותו, דומיניק ניסה לשכנע אותו שחברתו אוהבת קשירות, והציע לקשור את וואלאס.
ריקי סירב, וזמן קצר לאחר מכן דומיניק אפשר לו לעזוב.
עדותו נבחבנה בהתחלה בקלות ראש, מכיוון שהיה מכור לסמים, ומסר בעבר עדות שקר במספר הזדמנויות, אך למרות זאת דומיניק נחקר במשטרה.
בזמן שהוחזק בתחנה, דומיניק הסכים לתת דגימת דם.
במהלך השבוע העוקב, תוצאות בדיקת ה-DNA הגיעו, והתאימה בין הפרופיל של דומיניק לזה של הרוצח החמקמק שהותיר אחריו עקבות זרע על גופותיהם של אוליבר לה-בנקס ומנואל ריד, וכתוצאה מכך, הוצא צו מעצר.
ב-1 בדצמבר 2006, דומיניק נעצר במקלט לחסרי בית.
לאחר המעצר, הוא אמר למשטרה כי הוא ידע שזה עניין של זמן עד שיילכד, ולכן הוא יצא מבית אחותו כדי לא להפריע לה.
בתחנת המשטרה, דומיניק הביע את רצונו לשתף פעולה עם החוקרים, הודה ב-23 מקרי רצח, ותיאר אותם בפרטים שהיו ידועים רק למשטרה.
לאחר שדומיניק חתם על הסדר טיעון מהתובעים, ב-24 בספטמבר 2008, הרשיע בית הדין את דומיניק בכל האישומים בהם הוא הואשם, וגזר עליו שמונה עונשי מאסר עולם ללא אפשרות לשחרור מוקדם.
רונלד ארווין מקנייר היה אסטרונאוט ופיזיקאי אמריקאי.
הוא נהרג בגיל 35 באסון התפוצצות מעבורת החלל צ'לנג'ר במהלך שיגורה במשימה STS-51-L.
מקנייר היה אחד משלושת מומחי המשימה, מתוך צוות של שבעה.
לפני אסון הצ'לנג'ר השתתף מקנייר כמומחה משימה במשימה STS-41-B, גם היא על סיפון מעבורת החלל צ'לנג'ר, בין ה־3 ל-11 בפברואר 1984, והיה בכך לאפרו-אמריקאי השני בחלל.
רונלד ארווין מקנייר נולד בלייק סיטי, קרוליינה הדרומית.
הוריו היו קארל מקנייר, מכונאי רכב, ופרל, מורה בבית ספר על יסודי.
משפחתו הייתה דלת אמצעים, ובביתם לא היה חשמל ולא מים זורמים.
לאחר מות סב המשפחה עברה המשפחה לבית טוב יותר, אם כי עדיין ברמה נמוכה.
אחיו הגדול, שכתב את הביוגרפיה של רונלד מקנייר לאחר מותו, תיאר כיצד המשפחה "כיסתה את הרצפה והרהיטים בסירים ומחבתות כדי שיקלטו את המים שטפטפו מהגג" בזמן גשם.
בקיץ 1959, בהיותו בן תשע, נקראו המשטרה ואמו לספרייה הציבורית בעירו, לייק סיטי, שבה הונהגה הפרדה על רקע גזעני.
מקנייר רצה לשאול ספרים מהספרייה הזו, ששירתה רק לבנים.
הספרנית הזהירה אותו כי תזמין משטרה, והוא אמר "אני אחכה" והתיישב ליד הדלפק עד שהגיעו השוטרים ואמו.
השוטר אמר: "למה פשוט לא תתני לו את הספרים?", דבר שהספרנית עשתה באי רצון.
הוא אמר, "תודה, גברתי," כשהביא את הספרים.
הפרק, כפי שנזכר על ידי אחיו קארל מקנייר, תואר בסרט אנימציה קצר.
הבניין שבו שכנה הספרייה באותה עת נקרא כיום על שמו.
מקנייר סיים את לימודיו התיכוניים כבוגר מצטיין.
בשנת 1971 קיבל מקנייר תואר ראשון בפיזיקה הנדסית בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת המדינה החקלאית-מכנית של קרוליינה הצפונית בבגרינסבורו, צפון קרוליינה.
ב-1976 קיבל מקנייר תואר דוקטור בפיזיקה מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
הוא זכה להכרה רחבה בזכות עבודתו בתחום הלייזר.
באותה שנה זכה מקנייר במדליית זהב בקראטה מאיגוד האתלטים החובבים (AAU).
מקנייר זכה בהמשך בחמש תחרויות אזוריות ובחגורה שחורה דאן 5 בקראטה.
מקנייר קיבל ארבעה תוארי דוקטור לשם כבוד, כמו גם שלל מלגות וציונים לשבח.
הוא היה לפיזיקאי בצוות מעבדת המחקר יוז במאליבו, קליפורניה.
מקנייר היה גם חבר באחוות אומגה פסי פי.
בשנת 1978 נבחר מקנייר, יחד עם עוד 34 גברים ונשים, לתוכנית האסטרונאוטים של נאס"א.
הוא נבחר מתוך כ-10,000 מועמדים.
מקנייר היה אחד מכמה אסטרונאוטים אותם גייסה נישל ניקולס, כחלק ממאמץ של נאס"א להגדיל את מספר המיעוטים והנשים בקרב האסטרונאוטים.
מקנייר טס כמומחה למשימה ב-STS-41-B על סיפון מעבורת החלל צ'לנג'ר, בין ה-3 ל-11 בפברואר 1984. בכך היה לאפרו-אמריקאי השני שטס בחלל.
לאחר משימה STS-41-B נבחר מקנייר לצוות של משימה STS-51-L, כאחד משלושה מומחי משימה מתוך צוות של שבעה.
המעבורת שוגרה ב-28 בינואר 1986. 73 שניות לאחר ההמראה התפוצצה המעבורת, בעת היותה בגובה של כ-14.5 קילומטרים מעל האוקיינוס האטלנטי, וכל אנשי הצוות נספו.
מקנייר נקבר בתחילה בבית הקברות Rest Lawn בלייק סיטי, דרום קרוליינה.
ב-2004 הועברו שרידיו לפארק הזיכרון רונלד אי.
מקנייר, שנמצא במקום אחר בלייק סיטי.
מקנייר היה סקסופוניסט מוכשר וחובב ג'אז נלהב.
לפני משימתו האחרונה עבד מקנייר עם המלחין והמבצע הצרפתי ז'אן מישל ז'אר על יצירה מוזיקלית, שהייתה אמורה להיות חלק מאלבומו של ז'אר שהיה אמור לצאת באותה תקופה, Rendez-Vous.
הכוונה הייתה שמקנייר יקליט את סולו הסקסופון שלו על סיפון הצ'לנג'ר, מה שהיה הופך את הסולו של מקנייר ליצירה המוזיקלית המקורית הראשונה שהוקלטה בחלל (אף על פי שהשיר "Jingle Bells" נוגן על מפוחית במהלך טיסה מוקדמת יותר בחלל, במשימת ג'מיני 6).
ההקלטה מעולם לא בוצעה שכן הטיסה הסתיימה באסון.
הרצועה האחרונה באלבום Rendez-Vous נקראת "Last Rendez-Vous" וכותרת המשנה שלה היא "היצירה של רון".
הערות האלבום כוללות הקדשה של ז'אר: "רון כל כך התלהב מהיצירה עד כדי שעשה עליה חזרות ברציפות עד הרגע האחרון.
יהי רצון שזכרו של חברי האסטרונאוט והאמן רון מקנייר יחיה דרך היצירה הזו." מקנייר היה אמור לקחת חלק בקונצרט של ז'אר ביוסטון באמצעות שידור חי מן המעבורת, שהייתה אמורה להיות במסלול סביב כדור הארץ באותה עת.
מקנייר זכה לאחר מותו במדליית הכבוד של הקונגרס, שהוענקה לכל אנשי הצוות שאבדו באסונות צ'לנג'ר וקולומביה.
מגוון מקומות ציבוריים, אנשים ותוכניות נקראו מחדש על שמו של מקנייר:
מכתש מקנייר, מכתש על הירח.
בניין מקנייר באוניברסיטת MIT (ידוע גם כבניין 37), שבו שוכן מכון קאולי לאסטרופיזיקה וחקר החלל.
MIT היא האוניברסיטה שבה זכה מקנייר לתואר הדוקטור.
מרכז המדע באוניברסיטת פרנסיס מריון בפלורנס, דרום קרוליינה, נקרא על שמו.
מרכז מקנייר לחדשנות ומחקר בתעופה וחלל באוניברסיטת דרום קרוליינה.
מרכז הנופש והפארק מקנייר פומפנו ביץ', פלורידה.
שדרות רונלד מקנייר בלייק סיטי, דרום קרוליינה.
הרחובות הסמוכים לשדרה נקרארים על שם שאר האסטרונאוטים שנספו בהתרסקות הצ'לנג'ר.
ב-29 בינואר 2011 הוקדשה ספריית לייק סיטי, דרום קרוליינה, כמרכז ההיסטוריה של החיים של רונלד מקנייר.
מספר רב של בתי ספר ברחבי ארצות הברית נקראו על שמו.
מקנייר היה נשוי לשריל מקנייר, ונולדו להם שני ילדים.
שריל היא מנהלת מייסדת של מרכז צ'לנג'ר, המתמקד בחינוך למדעי החלל.
מקנייר היה בן הדת הבהאית.
קלארק הוא קצין בדרגת גנרל המכהן כמפקד כוחות צבא ארצות הברית של פיקוד האוקיינוס השקט.
קלארק גדל במשפחה של אנשי צבא ולאורך ילדותו נדד בין מדינות שונות בארצות הברית, הוא סיים את לימודי התיכון בלואיזיאנה.
ב-1988 סיים לימודי תואר ראשון מהאקדמיה הצבאית של ארצות הברית והתגייס לצבא.
שירת כמפקד מחלקה רובאית ומפקד מחלקת סיור ברגימנט הפרשים החמישי של דיוויזיה המשוריינת השלישית והשתתף במלחמת המפרץ.
פיקד על פלוגה ברגימנט החי"ר ה-27 של הדיוויזיה ה-25, שימש קצין אג"ם וסגן מפקד גדוד ברגימנט החי"ר ה-509.
פיקד על הגדוד הראשון של רגימנט החי"ר ה-506 בדיוויזיה המוטסת ה-101 במהלך מלחמת עיראק.
לאחר תפקידי מטה באגף כוח האדם של הצבא ובאקדמיה הצבאית שירת כמפקד החטיבה ה-192. שימש סגן ראש אגף תכנון במטה הצבא, וסגן מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-82, תפקיד בו שירת במהלך מבצע נחישות טבועה.
לאחר מכן שימש סגן ראש מטה קורפוס התגובה המהירה של ברית נאט"ו.
בינואר 2018 מונה למפקד הדיוויזיה ה-25. ב-2019 מונה לראש מטה הפיקוד האינדו-פסיפי וב-2021 מונה למפקד כוחות הצבא בפיקוד מרכז של ארצות הברית (הארמייה השלישית).
בשנים 2022-2024 שימש עוזר צבאי בכיר למזכיר ההגנה.
בנובמבר 2024 קודם לדרגת גנרל ומונה למפקד כוחות צבא ארצות הברית של פיקוד האוקיינוס השקט.
רונלד לוי (נולד ב-6 בדצמבר 1941) הוא רופא ומדען אמריקני באוניברסיטת סטנפורד, קליפורניה ארצות הברית.
הוא מכהן כפרופסור לרפואה וכיהן כמנהל חטיבת האונקולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת סטנפורד.
הוא נחשב לאחד מחלוצי האימונותרפיה של סרטן, ומחקריו הובילו לפיתוח תרופת הריטוקסימאב (Rituximab) אשר שמותיה המסחריים הם: ריטוקסאן, מבתרה וזיטוקס.
זו התרופה הראשונה, מבוססת נוגדנים שאושרה לטיפול בסרטן הלימפומה, על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA), ובכך לוי שינה את פרדיגמת הטיפול בסרטן בעולם.
עבודתו הניעה תעשייה שלמה של פיתוח נוגדנים חד-שבטיים חדשים ויעילים יותר, המשמשים לטיפול בלוקמיה, סרטן שד, סרטן המעי הגס, סרטן המוח וסרטני ילדים.
בעקבות עבודתו, מיליוני חולי לימפומה וסוגי סרטן נוספים זוכים להחלמה מלאה.
כמו כן, קידם במחקריו גישות חדשניות של הנדסה גנטית וחיסונים, המותאמים אישית לגידולים של המטופל.
לוי השלים תואר ראשון בביוכימיה באוניברסיטת הרווארד בשנת 1963, וקיבל את תואר הדוקטור לרפואה מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת סטנפורד בשנת 1968. את התמחותו ברפואה פנימית השלים בבית החולים הכללי של מסצ'וסטס.
הוא בעל הסמכה באונקולוגיה מטעם המועצה האמריקנית לרפואה פנימית בין השנים 1973־1975 שהה בישראל כעמית מחקר במכון ויצמן למדע.
אשתו פרופסור שושנה לוי (1939־2022) הייתה חוקרת בתחום ביוכימיה וחקר סרטן באוניברסיטת סטנפורד.
משנת 1994 ועד למותה כיהנה כפרופסור לאונקולוגיה במחלקה לרפואה.
פריצת הדרך המדעית שלה הייתה גילוי משפחת חלבונים חדשה בשם טטרספנינים (Tetraspanin) בשנת 1990. היא ייסדה כנסים בינלאומיים בתחום זה.
מחקריה הוכיחו כי לחלבונים אלו תפקיד מרכזי בהתפשטות גרורות סרטניות, והפכו אותם ליעד טיפולי מרכזי בתחום האונקולוגיה.
היא הייתה גם עורכת בכתב העת הירחון לאימונולוגיה (Journal of Immunology), חברה בוועדה המדעית של מכון הסרטן בסטנפורד.
בנוסף, היא תמכה בקידום נשים במדע, לאור ניסיונה האישי.
שימשה כיושבת ראש הענקת מלגה שנועדה לתמוך בנשים אקדמאיות.
לאחר מותה, נוסדה קרן באוניברסיטת סטנפורד "פרס שושנה לוי".
הפרס מוענק לחוקרות במטרה לקדם את השתלבותן במדע.
שלוש בנותיהם: טלי צימרמן לוי היא עורכת דין, נעמי לוי היא פרופסור בתחום מדעי המדינה וקרן לוי היא פרופסור בתחום מדעי הסביבה.
בשנת 1975 הצטרף רונלד לוי לסגל האקדמי באוניברסיטת סטנפורד.
הוא חבר באקדמיה הלאומית למדעים ובמכון לרפואה לאומית בארצות הברית.
מחקריו התמקדו בניצול מערכת החיסון של הגוף למאבק בסרטן, ובמיוחד בסוגי לימפומה שונים.
עבודתו הניחה את היסודות לרעיון שניתן לייצר נוגדנים חד-שבטיים (monoclonal antibodies) שיאתרו ויסמנו תאים סרטניים לצורך השמדתם.
ההישג המרכזי במחקרו הוא פיתוח תרופת הריטוקסימאב.
הוא היה גם מהחוקרים המובילים בפיתוח גישת חיסון "במקום" (in situ), שבה מוזרק חומר מיוחד לתוך הגידול על מנת לעורר תגובה חיסונית, שתפגע לא רק בו אלא גם בגרורות שלו.
רונלד לוי פרסם למעלה מ-420 מאמרים מדעיים, כתב פרקים בספרים, והירצה בכנסים מקצועיים ברחבי העולם.
עבודתו של פרופסור רונלד לוי זכתה להכרה בינלאומית והוענקו לו פרסים רבים ותעודות הוקרה:
דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה החופשית של בריסל (2011).
בשנת 2009 הוענק ללוי בערב הסעודית הפרס הבינלאומי לרפואה, על שם המלך פייסל, המכונה לעיתים "פרס נובל הערבי".
הוא זכה בפרס על מחקריו בפיתוח תרופת ריטוקסימאב.
בראיון שהעניק לעיתון "הארץ", ציין לוי כי הופתע כאשר ועדת הפרס הודיעה לו על זכייתו.
הוא קיבל 200,000 דולר, מדליה ותעודת הוקרה באנגלית ובערבית.
הוא ומשפחתו הוזמנו לבקר בערב הסעודית ולאכול ארוחת ערב עם המלך עבדאללה ומכובדים אחרים בתחום המחקר הרפואי, אף על פי שאשתו שושנה לוי היא ישראלית ואחת מבנותיו נולדה בישראל.
המשפחה נסעה לערב הסעודית וזכתה לאירוח מלכותי.
פרס המלך פייסל מוענק החל משנת 1979, לוי היה היהודי השני שזכה בפרס זה.
בשנים הראשונות הוענקו פרסים רק בשלוש קטגוריות: שירות לאסלאם, לימודים אסלאמיים, ושפה וספרות ערבית.
החל משנת 1981 נוספו הקטגוריות רפואה ומדע, בערך באותו הזמן שבו לוי החל את עבודתו בתחום זה.
פרס די וילייר הבינלאומי להישגים מהאגודה ללוקמיה ולימפומה (2007).
פרס האגודה האמריקנית לחקר הסרטן (2016).
חבר האקדמיה הלאומית למדעים (NAS) של ארצות הברית (2008).
חבר המכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית (2007).
פרס דאמאשק (Damashek Prize) מטעם האגודה האמריקנית להמטולוגיה (2004).
מדליית הכבוד של החברה האמריקנית לסרטן (2000).
פרס נוסף ב-2000 קרול צ'סטר סטוק (C.
פרס קרנופסקי (Karnofsky Award) מהאגודה האמריקנית לאונקולוגיה קלינית (1999).
פרס נוסף ב-1999 של Charles F.
פרס Ciba-Geigy/Drew במחקר רפואי ביולוגי (1983).
פרס ארמנד האמר (Armand Hammer) לחקר הסרטן (1982)
רוֹנַלְד וִילְסוֹן רֵייגֶן היה הנשיא ה-40 של ארצות הברית בשנים 1981–1989 מטעם המפלגה הרפובליקנית ולפני כן מושל קליפורניה במשך שמונה שנים (1967–1975).
בשלהי נשיאותו הסתיימה המלחמה הקרה ורבים מייחסים זאת למדיניותו הניצית כלפי ברית המועצות.
מדיניותו הכלכלית הייתה חדשנית – הוא דגל בשוק חופשי וכלכלת צד-היצע, קיצוץ במסים והקטנת הממשלה, ביטול מכסות ייבוא וצמצום הוצאות המדינה על שירותי רווחה.
לצד כל זאת הוא גם העלה את ההוצאות על פיתוח התעשייה הצבאית.
מדיניותו הכלכלית זכתה לכינוי "רייגונומיקס" (Reagonomics, הלחם של רייגן וכלכלה) וגם רייגניזם (בדומה לתאצ'ריזם).
לפני כניסתו לפוליטיקה היה רייגן שחקן קולנוע.
69 ימים לאחר השבעתו לנשיאות נורה רייגן, אך התאושש במהירות וחזר לתפקד.
החן והשנינות שלו שפרסומם גבר בעקבות ניסיון ההתנקשות גרמו לפופולריות שלו לנסוק.
בהתמודדות מיומנת עם הקונגרס, רייגן הצליח לקדם חקיקה כדי לעורר צמיחה כלכלית, לבלום את האינפלציה, להגדיל את התעסוקה ולחזק את הכוחות המזוינים.
במקביל הוא פתח במהלך של קיצוץ מיסים והוצאות הממשלה, וסירב לסטות ממדיניותו גם כאשר ההוצאות הביטחוניות הובילו לגירעון.
ב-1984 נבחר בשנית בניצחון מוחץ.
בשנת 1986 הביא רייגן לרפורמה בקוד מס ההכנסה.
מדיניות האי-התערבות שלו בנפילת הבורסה ב-1987 תרמה לסיום המהיר של המשבר.
בתום כהונתו, ארצות הברית נהנתה מהתקופה הארוכה ביותר שתועדה של שגשוג בזמן שלום ללא מיתון או שפל.
במדיניות החוץ, רייגן ביקש להשיג "שלום באמצעות כוח".
במהלך שתי הקדנציות שלו הוא הגדיל את הוצאות הביטחון ב-35%, אך במקביל לאיומיו גם פעל לשפר את היחסים עם ברית המועצות.
בפגישות עם נשיא ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב, ניהל משא ומתן על אמנה לפירוק טילים גרעיניים לטווח בינוני.
רייגן הכריז מלחמה נגד הטרור הבין-לאומי, ושלח מפציצים אמריקאים לפגוע במטרות בלוב לאחר שהוכח כי מימנה פעולות טרור נגד אמריקאים.
דרך משמר צבאי של הצי האמריקאי במפרץ הפרסי, נשמר מעבר הנפט והמסחר בו ללא הפרעה מצד מלחמת איראן–עיראק.
בהתאם לדוקטרינת רייגן, הוא העניק תמיכה למרידות אנטי-קומוניסטיות במרכז אמריקה, אסיה ואפריקה.
במקרה אחד, שערוריית איראן–קונטראס, הועברה תמיכה בצורה בלתי חוקית בידי הממשל.
בסך הכול כהונתו של רייגן נחשבת לתקופת שגשוג לאחר שנים של אי יציבות כלכלית וחברתית מאז סוף שנות השישים.
רייגן הפך לדמות מפתח בתוך עצם ההתנהלות של המפלגה הרפובליקנית ומושא להערצה ולחיקוי בקרב אישים מטעמה.
"מהפכת רייגן" – כפי שלעיתים נקראת תקופת נשיאותו, הייתה בעלת השפעות כלכליות וחברתיות רחבות היקף שהותירו חותם גם לאחר שסיים את תפקידו.
רייגן נולד בעיירה הכפרית טמפיקו, שבצפון-מערב אילינוי, ארצות הברית, בנם השני של ג'ק ונלי (וילסון) רייגן.
שני ההורים היו צאצאים של מהגרים, מצד האם מהגרים פרוטסטנטים מבריטניה הגדולה ואילו מצד האב מהגרים קתולים מאירלנד.
ההורים נישאו בחתונה קתולית בנובמבר 1904.
ג'ק רייגן, אביו (1883–1941), היה סוכן מכירות של נעליים, אשר סבל מאלכוהוליזם.
האב נהג לשמור על פכחון חודשים ארוכים, אך דווקא משהתבסס במקום עבודה מסוים, היה נכנס להילולת שיכרות בת ימים ארוכים ומאבד את מקום עבודתו.
כתוצאה מכך, נאלצה המשפחה לנדוד ולעבור מעיירה לעיירה.
רק כשהיה בן 9 השתקעה המשפחה בעיירה דיקסון, אילינוי, שם קנו את ביתם בו גדל רייגן.
ג'ק ונלי היו שניהם תומכי המפלגה הדמוקרטית.
לאחר שנבחר פרנקלין דלאנו רוזוולט לנשיא בשנת 1932, מונה ג'ק רייגן למנהל המקומי של מנהל התקדמות העבודות, סוכנות פדרלית שהקים רוזוולט במטרה לספק עבודה לאמריקאים שנפלו לאבטלה עקב השפל הגדול.
רונלד רייגן זכר את אביו כמי שהתנגד בחריפות לחוסר סובלנות גזעית ודתית.
הוא סירב לאפשר לילדיו לראות את הסרט "הולדתה של אומה", משום שהוא מהלל את ה"קו קלוקס קלאן".
ג'ק רייגן נפטר בשנת 1941 מהתקף לב.
אימו של רונלד, נלי וילסון רייגן, טיפחה ועודדה את בניה.
היא לימדה אותם שאלכוהוליזם היא מחלה וקראה להם לא להאשים את אביהם על שנכנע לה.
נלי רייגן חזרה לנצרות פרוטסטנטית, לזרם הקרוי "חסידי ישו", אשר אחד מעיקריו החשובים היה המלחמה באלכוהוליזם.
רייגן הצעיר נכנס לזרם זה בעקבותיה, ובגיל 15 היה מורה בשיעורי דת ונשא את "דרשת הפסחא", מה שגרם לו לרכוש גם כישורי נאום.
לאחר התבגרותו עבר רייגן לזרם אחר בנצרות הפרוטסטנטית – פרסביטריאניזם.
נלי גידלה את רונלד בחסות הזרם.
היא נהגה לבקר אסירים, בתי עניים ובתי חולים.
עבור פרנסת המשפחה נלי עבדה כפקידת מכירות ותופרת בשנות השלושים.
כמבוגר, רונלד נזכר לעיתים קרובות בחמלה ובנדיבות של אימו.
רייגן כונה בצעירותו "דאץ' (הולנדי)".
כילד, חייו של רייגן היו מלאי שריטות והרפתקאות.
פעם הוא נמלט ממוות בזמן ששיחק מתחת לרכבת שהתחילה לנוע לפתע.
רייגן סיים את לימודיו בבית הספר התיכון דיקסון בשנת 1928, שם שיחק בקבוצות הכדורגל והכדורסל, היה נשיא גוף הסטודנטים, שיחק בהצגות בית הספר וכתב לטקסים שנתיים.
רייגן, שחיין מוכשר מאז ילדותו המוקדמת, עבד במהלך הקיץ כמציל בפארק לואל בדיקסון על נהר הרוק הבוגדני.
רייגן הצטיין בבית הספר התיכון, בשחייה, ובמהלך חמש שנות עבודתו כמציל הוא הציל למעלה מ-70 איש מטביעה.
הוא נחשב לאחד התלמידים הפופולריים ביותר בבית ספרו.
לאחר סיום בית הספר התיכון למד רייגן לתואר ראשון במכללת אאוריקה (Eureka College) באילינוי, וב-1932 קיבל BA בכלכלה וסוציולוגיה.
בשל פופולריותו הרבה, גם בקולג' נבחר במהלך לימודיו ליו"ר אגודת הסטודנטים.
בנוסף, הוא גם היה קפטן נבחרת הקולג' בשחייה וחבר בנבחרת הפוטבול.
באאוריקה שיחק כדורגל והיה חבר בקבוצת השחייה של המכללה, הופיע עם מועדון הדרמה, הצטרף למועדון הדיונים, עבד ככתב בעיתון בית הספר וערך את שנתון המכללה.
רייגן התקבל למכללה במלגה חלקית לכדורגל, והמשיך לעבוד כמציל ומאמן שחייה כדי לשלם את עלויות המכללה שלו ושלח כסף הביתה אל משפחתו הפגועה כלכלית דרך עבודות זמניות ומשניות נוספות.
הייתה לו בנוסף על כך גם טעימה מוקדמת מפוליטיקה: עוד כשהיה סטודנט אקדמי בשנתו הראשונה, ערך נאום דרמטי מטעם תלמידי אאוריקה שהשתדלו להחזיר את השיעורים שהנהלת בית הספר ביטלה בגלל הקושי הכספי שנגרם על ידי השפל הגדול.
לאחר השביתה של הסטודנטים התפטר נשיא המכללה מתפקידו.
לאחר סיום לימודיו ב-1932 התקבל רייגן כשדרן ספורט ב-WHO , תחנת רדיו באיווה, שם ליווה את קבוצת הבייסבול שיקגו קאבס.
דמיונו התוסס וקולו הרדיופוני המהדהד פיצו על חוסר הניסיון שלו בשדרנות קודם לכן.
הוא גילה שאם ישנן בעל פה את השורה הראשונה בפרסומת, כל מה שיקרא יישמע "טבעי", טכניקה בה השתמש בשידורי רדיו בהמשך.
עם שליטתו החדשה בקריינות פרסומות, הפך רייגן לקריין מטה תוך שנתיים.
הקריירה המקצועית של רייגן החלה כשדר ספורט בתחנות רדיו שונות, תחילה באוניברסיטת איווה ואחר כך בדבנפורט ובדה מוין שבאיווה.
הוא עסק בזה במשך כחמש שנים עד 1937. בביוגרפיה שלו הוא תיאר כיצד באחת הפעמים התנתק קו הטלפון שבו קיבל את המידע על משחק מסוים, והוא בדה תיאור של המשך המשחק.
ב-1936 הרוויח משכורת משמעותית בזכות הקריינות שלו במשחקי בייסבול בשיקגו.
קולו ומראהו החיצוני הנאה אפשרו לו לפתח קריירה הוליוודית כשחקן קולנוע.
בראשית 1937, כשהוא בן 26, התגלה על ידי צייד כישרונות, ובמאי 1937 חתם על חוזה ראשון כשחקן קולנוע עם האחים וורנר.
הוא קיבל תפקידים מרכזיים ביותר בכמה הפקות.
גילם, בין היתר, את דמותו של סופרמן, ובשלב מסוים היה שני רק לארול פלין, איתו הופיע בסרט "שביל סנטה פה" (1940).
בעוד כוכבו הקולנועי דורך, גילתה אותו גם הכוכבנית של אותה תקופה ג'יין ויימן (1917–2007), שהייתה כבר גרושה פעמיים באותה עת ושיחקה לצידו ב-1938 בסרט Brother Rat, ובסרט ההמשך.
ב-26 בינואר 1940 נישאו השניים.
שלושה חודשים לאחר המתקפה על פרל הארבור, שהובילה לכניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, נקרא רייגן, שהיה חבר בחיל המילואים של הפרשים של צבא ארצות הברית מאז שנות השלושים, לתפקיד פעיל בדרגת לוטננט שני.
קוצר-הראייה שלו הרחיק אותו מהשירות הסדיר, והוא בילה את רוב שלוש השנים הבאות ביחידת צילום הסרטים הראשונה של חיל האוויר האמריקאי.
רייגן היה מעורב בעריכת סרטי אימונים למתגייסים חדשים והופיע בכמה סרטים פטריוטיים שנועדו לסייע למאמץ המלחמתי.
לרוב החשוב שבהם נחשב להיות הסרט "התותחן האחורי" (1943) שנעשה לבקשת חיל האוויר.
הסרט "זהו הצבא" (1943), גייס מיליונים עבור ארגוני צדקה בזמן המלחמה.
רייגן הצעיר היה חבר המפלגה הדמוקרטית ותמך במדיניות הניו דיל של פרנקלין רוזוולט (אביו קיבל כאמור את עבודתו הודות לניו דיל).
משהשתחרר בסיום המלחמה הוא החל בפעילות פוליטית במסגרת המפלגה הדמוקרטית ואף הגיע לדרגת נשיא האיגוד המקצועי של שחקני הקולנוע.
מאבקו במסגרת האיגוד המקצועי כנגד קבוצת אופוזיציה, שנחשדה כבעלת נטיות קומוניסטיות, תרמה לפנייתו הפוליטית הרחק מהדמוקרטים.
במסגרת תפקידו, היה מיודד עם ג'ון אדגר הובר, ואף שימש כמודיע עבור ארגון ה-FBI.
באוקטובר 1947 הוא אף העיד בתוקף תפקידו כנשיא האיגוד המקצועי, ושיתף פעולה עם ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי אמריקאית.
ב-28 ביוני 1948 התגרשה ממנו אשתו הראשונה ג'יין ויימן, בדיוק באותה שנה בה זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
לזוג הייתה אז בת אחת, מורין (1941–2001) ובן מאומץ, מייקל (נולד ב-1945 ואומץ סמוך ללידתו).
בת נוספת שנולדה להם ב-1947 נפטרה מייד לאחר הלידה.
ויימן טענה מאוחר יותר שעיסוקו של רייגן בפוליטיקה הוביל לריחוק ביניהם.
ב-4 במרץ 1952 נישא רייגן בשנית, לשחקנית ננסי דייוויס (1921–2016), שאימצה את שני ילדיו.
רייגן הכיר אותה לראשונה בנובמבר 1949, כשפנתה אליו בתוקף תפקידו כנשיא האיגוד המקצועי כדי שיסייע לה להילחם בטענות שהופצו נגדה באותה עת בעיתונות כאילו היא פעילה קומוניסטית.
לרייגן ולננסי נולדו שני ילדים: פטי דייוויס (1952) ורונלד פרסקוט "רון" רייגן (1958).
באותה שנה הופיע בסרט "הלב הנמהר" לצדם של ריצ'רד טוד ופטרישה ניל.
הפעילות הפוליטית האחרונה של רייגן במסגרת המפלגה הדמוקרטית הייתה כשנטל חלק במסע הבחירות של הנשיא הדמוקרטי הארי טרומן ושל ראש עיריית מיניאפוליס שרץ לסנאט, יוברט המפרי (לימים סגן נשיא ארצות הברית) ב-1948. בשנות החמישים הוא הופיע בעיקר בטלוויזיה, בנאומים פוליטיים שהיו חלק ממסע פרסומת של ג'נרל אלקטריק.
רייגן היה הפרזנטור של החברה, שאף הקימה עבורו "בית ג'נרל אלקטריק", שהיה בית מפואר ומאובזר במכשירי חשמל מתוצרת החברה.
באותה תקופה הוא כבר הרבה להשתמש בהופעותיו הטלוויזיוניות כדי לגנות את הקומוניזם, והחל לנטות לכיוון המצע השמרני של המפלגה הרפובליקנית.
בחלק מהופעות אלו השתתפה גם ננסי אשתו, ובהמשך גם הבת הבכורה המשותפת פטי.
ב-1962, עוד לפני שפרש מן המשחק, הצטרף רשמית למפלגה הרפובליקנית והתרכז מאז יותר ויותר בקידום הקריירה הפוליטית שלו.
ב-1964 שיחק רייגן בסרטו האחרון, "הרוצחים", בבימויו של דון סיגל, שבו שיחק בפעם היחידה בקריירה שלו את תפקיד "האיש הרע".
במהלך חייו גילה רונלד רייגן עניין רב בפוליטיקה.
השקפתו הפוליטית הלאומית של רייגן עוצבה על ידי הוריו, שניהם דמוקרטים, ובמיוחד הוביל השפל הגדול להשפעה אידאולוגית על רייגן.
כל משפחת רייגן תמכה בפרנקלין דלאנו רוזוולט בבחירות לנשיאות בשנת 1932, וגיבתה את מדיניות הניו דיל שלו.
האופטימיות המהדהדת של רוזוולט סנוורה את רייגן הצעיר, שחיקה את נאום ההשבעה של הנשיא בשנת 1932 על מיקרופון לחברים בקולג'.
רייגן הביע תמיכה ברוזוולט בכל אחת מארבע מערכות הבחירות בהן ניצח, וגם לאחר שנטה אל השמרנות הרפובליקנית המשיך להביע אהדה והערצה אליו.
נשיא אמריקאי נוסף שבו התבונן רייגן בהערצה היה קלווין קולידג' הרפובליקני, שהשיג השפעה משמעותית על התודעה הפוליטית של רייגן כאשר זה החל לנטות אל המפלגה הרפובליקנית.
בהוליווד, בסוף שנות השלושים וראשית שנות הארבעים, הזדהה רייגן גם עם מדיניות החוץ של רוזוולט, במיוחד התנגדותו לתוקפנות גרמניה הנאצית והקיסרות היפנית.
לאחר מלחמת העולם השנייה, נמנה רייגן עם הפלג הדומיננטי במפלגה הדמוקרטית: ליברלים אנטי-קומוניסטים, אשר בין שורותיהם היו הנשיא הארי טרומן, הגברת הראשונה לשעבר אלינור רוזוולט, הסנאטור יוברט האמפרי ומנהיג העובדים וולטר רויטר.
רייגן הצטרף לגילדת שחקני המסך (SAG) בשנת 1937, הפך לחבר בוועד האיגוד בשנת 1941, היה לנשיאו בשנת 1947, והמשיך לכהן בדירקטוריון של הוועד לאחר שפרש מתפקיד הנשיאות ב-1954. בתקופת מעורבותו בוועד פעל רייגן כדי לטהר אותו מפני פעילות קומוניסטית.
רייגן התנגד לקומוניסטים ובעלי בריתם; בשנת 1953 הוא הפך למעביר מודיעין סודי של לשכת החקירות הפדרלית (FBI), ודיווח על הפעילות הקומוניסטית בהוליווד.
רייגן, לעומת זאת, נזהר מהאנטי-קומוניזם חסר ההבחנה ששטף את המדינה בימים הראשונים של המלחמה הקרה במסגרת הבהלה האדומה.
הוא דאג שתוכניות גילדת שחקני המסך שנועדו לרדוף אחר פעילים קומוניסטים עלולות לפגוע בשחקנים חפים מפשע.
הוא היה קול ספקן בוועדת הנבחרים של הגילדה למעקב אחר פעילות לא אמריקאית, שבסוף שנות הארבעים חקרה הסתננות קומוניסטית להוליווד.
אך כנשיא הגילדה, עזר רייגן ליישם את הרשימה השחורה של החשודים במעורבות קומוניסטית דרך מפיקי הקולנוע מפוחדים מחקירות הקונגרס.
רייגן פעל, עם זאת, לנקות את שמות השחקנים שלדעתם הואשמו שלא כדין או רק התעסקו עם קבוצות שמאל מתונות, כפי שעשה בשנות הארבעים.
הוא המשיך בשנות החמישים במערכה למען המועמדים הדמוקרטיים, כולל הלין גהאגן דאגלס הליברלית, שהפסידה בשנת 1950 במירוץ לסנאט האמריקני בקליפורניה למועמד הרפובליקני ריצ'רד ניקסון.
האידיאלים הפוליטיים של רייגן השתנו במהלך שנות החמישים.
בעודו עדיין חבר משפיע בגילדה – שכן מונה מחדש לנשיא הארגון בשנת 1959 – רייגן והנהגת הגילדה המשיכו לפעול עבור שכר והטבות טובות יותר עבור השחקנים.
אולם בפוליטיקה המפלגתית רייגן הזדהה בתדירות גבוהה יותר עם הרפובליקנים.
הוא השתתף בקמפיינים של גורמים דמוקרטים במקור למען דווייט אייזנהאואר ב-1952 וב-1956, שמשכו אליהם דמוקרטים רבים אחרים ששינו את עמדתם הפוליטית.
אך בשנת 1960, כאשר רבים מה"דמוקרטים של אייזנהאואר" הללו חזרו למפלגה הדמוקרטית ותמכו בג'ון פיצג'רלד קנדי, רייגן דגל במועמדותו של המועמד הרפובליקני לנשיאות ריצ'רד ניקסון.
רייגן לא אהב במיוחד את ניקסון; תמיכתו הפוליטית בו הונעה בעיקר מחוסר אמון בקנדי ובמפלגה הדמוקרטית לפי התפתחותה.
רייגן, רשמית עדיין דמוקרט, נשא יותר מ-200 נאומים עבור ניקסון, אותו קנדי הביס בהפרש זעום.
כאשר ניקסון התמודד על משרת מושל קליפורניה בשנת 1962 נגד הדמוקרט פט בראון, רייגן שוב תמך בו והפעם שינה את רישומו הפוליטי לרפובליקני.
המרתו הפוליטית של רייגן שיקפה בחלקה את השינוי במצבו הכלכלי.
בשנת 1945 הבטיח לו סוכנו חוזה רב-שנתי של מיליון דולר, (שווה ערך ליותר מ-11 מיליון דולר נכון ל-2021), ורייגן היה בעל רווחה כלכלית בפעם הראשונה בחייו.
רייגן התרעם על תשלום מיסים גבוהים – והיה במרחק של צעד קצר מיציאה בהאשמות שהממשלה הפדרלית מפרה את חירותו.
יחסו הביקורתי של רייגן כלפי הממשלה הועצם על ידי מסעות שלו במפעלים של ג'נרל אלקטריק, שחשפו אותו למנהלים משניים של החברה שהיו שותפים לדאגותיו.
דעות אנטי-ממשלתיות אלה התגנבו לנאומיו של רייגן שנגעו להעצמת תדמית התאגיד, שבתחילת הדרך נטו להיות ארוכים, תוך שילוב נושאים פטריוטיים עם סיפורי הוליווד.
עם הזמן נאומו התפתח למסר כללי של חופש.
רייגן תקף את "הממשלה הגדולה" והרעיף תמיכה מעל העסקים הגדולים.
במהלך שמונה שנות החוזה שלו עם ג'נרל אלקטריק – אשר כללו נאומים להעצמת התאגיד, דיבר רייגן בכל אחד מ-135 המפעלים של התאגיד ולרבים מ-250,000 עובדיו בסיורים ששימשו חניכה פוליטית רבת ערך בהמשך חייו.
מכיוון שרייגן סבל מפחד טיסה, נקבע בחוזה שלו שהוא ייסע ברכבת.
הוא ניצל היטב את הנסיעות הארוכות כדי לכתוב את נאומיו ביד ארוכה על בסיס קביעות משפטיות, ותמלל אותם לקראת הנאום.
בנאומים אלה עיבד רייגן בקפידה את נושאי חופש הפרט והאנטי-קומוניזם, והקיף את המסר שלו בסיפורים ביתיים שנלקחו מעיתונים מקומיים.
התוצאה הייתה כתובת בסיסית – המכונה "הנאום" – שביטאה את אמונותיו המרכזיות של רייגן וכללה אנקדוטות אקטואליות.
דרכו החביבה של רייגן והאופטימיות החברית הקלו על החומרה שבאזהרתו כי האמריקנים בסכנה לאבד את חירויותיהם האישיות.
שנותיו של רייגן בשירות ג'נרל אלקטריק חפפו עם ירידת הקואליציה הדמוקרטית שנרקמה על ידי רוזוולט והמשיכה על ידי הנשיא טרומן.
זו הייתה קואליציה שחיברה בין גורמים נפרדים בנושאים כלכליים; בשנות החמישים רייגן היה נוכח לנושאים התרבותיים, הגזעיים והאזוריים שבהמשך קרעו את המפלגה בשנות השישים.
רייגן עבר תהליך מהפך פוליטי אישי בדומה לרבים אחרים, שהובילו להשבת הרפובליקנים לשלטון בשנות החמישים.
אף על פי שהדמוקרטים בהנהגת קנדי ניצחו במירוץ לבית הלבן בשנת 1960 והרחיבו את התמיכה העממית בהם תחת לינדון ג'ונסון, מיליוני אמריקנים נהפכו בהדרגה לקשובים יותר כלפי מסר שמרני.
מנהיג השמרנים הרפובליקנים העולים היה בארי גולדווטר, הסנאטור האמריקני מאריזונה, שספרו "מצפונו של שמרן" משנת 1960, שנכתב ברובו על ידי העיתונאי ברנט בוזל מ"הסקירה הלאומית" (National Review), גיבש את המסר של התנועה הפוליטית העולה.
הרבה לפני שרייגן המיר את צבעו הפוליטי באופן רשמי, גולדווטר הטיף שהממשלה הפדרלית פולשנית מדי מבחינה נושאי ביתו הפרטיים של האזרח וכי היא ומפרגנת יתר על המידה לסובייטים.
גולדווטר הפסיד בבחירות לנשיאות ב-1964 אך ייצב את הרפובליקנים כמפלגה שמרנית.
בנאומו שנשא בטלוויזיה הלאומית עבור גולדווטר, קרא רייגן להנהגה שתצמצם את טווח ההגעה של הממשלה הפדרלית לחיי הפרט ובו זמנית תגביר את עיצומה הצבאי ותתנגד להתפשטות הקומוניזם העולמית.
בהשאלה של ביטויים ששימשו את פרנקלין רוזוולט ואברהם לינקולן במשברים לאומיים, הכריז רייגן: באופן ספציפי, רייגן קרא לקיים מדיניות חוץ שהתנגדה נמרצות להתפשטות הסובייטית.
בסיום ההפסד הרפובליקני המר בבחירות לנשיאות ב-1964, יצא רייגן בתור אחד מהקולות השמרנים המשפיעים של המפלגה הרפובליקנית.
רייגן היה בו זמנית שאפתני וזהיר לגבי עתידו הפוליטי.
התעניינותו הייתה בפוליטיקה לאומית אך ללא מעבר לפעולה במשרד הפדרלי (לכל הפחות נכון לאותה העת), רייגן ואשתו ננסי בחנו אפשרויות מעורבויות פוליטיות אחרות עם קבוצה קטנה של חברים ויזמים.
סוחר הרכב בלוס אנג'לס, הולמס טאטל, מנהיג הקבוצה הזו, התעקש שהדרך לוושינגטון עוברת דרך הקפיטול המדיני בסקרמנטו של קליפורניה.
לאחר היסוסים, הסכים רייגן להצעה והחל לפעול להגיע למשרד מושל קליפורניה.
משפחת רייגן גייסה את חברת הייעוץ הפוליטי המובילה במדינה, ספנסר-רוברטס, כדי לייעץ להם בניסיון הנדרש לזכות בבחירות למושל קליפורניה בשנת 1966. סטיוארט ק.
ספנסר וביל רוברטס, היועצים, תמכו במועמדות הרפובליקנית של נלסון רוקפלר נגד גולדווטר בפריימריז של שנת 1964; הם היו פרגמטים רפובליקנים ללא אידאולוגיה שהגדירו לגמרי.
העסקתם של ספנסר-רוברטס העבירה הודעה למתונים הרפובליקנים כי רייגן היה פרגמטי דומה; פעולה זאת גם שללה מיריביו של רייגן את שירותיהם של ספנסר-רוברטס.
כאשר התמודד להיות מושל התמודד רייגן תחילה עם המכשול של הבחירות המקדימות הרפובליקניות ואחר כך את מה שנראה כמשימה האדירה להביס את המושל הדמוקרטי המכהן מזה שתי הקדנציות, פט בראון מסן פרנסיסקו.
בראון נתפס כמנצחו של קונצרן פוליטי רחב לאחר שהביס את מועמדים רפובליקנים הידועים בבחינה לאומית ב-1958 וב-1962, אך תדמיתו הפוליטית סבלה ממצב המפלגה הדמוקרטית שהתפלגה עמוקות בנושאי זכויות אזרח ומלחמת וייטנאם.
רבים מהמצביעים סברו כי ממשל בראון הגיב בצורה לא יעילה לפרעות ווטס בשנת 1965 ולהפגנות רדיקליות באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בנוסף, בראון איזן את תקציב המדינה דרך תחבולה שנועדה להביא למניעה מפני מיסים חדשים.
בראון והיועצים הפוליטיים שלו ביטלו את רייגן כיריב רציני – דעה שהתבססה כמעט רק על העובדה שהוא היה שחקן – ואיש ימין.
מאז שתייגו של גולדווטר כ"קיצוני" הפכה לטקטיקה מוצלחת עבור לינדון ג'ונסון, בראון האמין כי קו ההתקפה הזה יפעל נגד רייגן.
על כן, בראון ותומכיו בארגון הפוליטי ניסו לעזור לרייגן לזכות במועמדות למפלגה הרפובליקנית על ידי הדלפת מידע מזיק על יריבו הרפובליקני ג'ורג' כריסטופר לבעל הטור העיתונאי דרו פירסון.
רייגן ניצח את כריסטופר, שכעס כל כך על בראון בגלל מהלכו שלטענתו היווה כתם פוליטי שייצג את תמיכתו של בראון ברייגן ובסופו של דבר הוביל לאיחוד הרפובליקנים תחתיו.
הניסיון להצמיד את התווית "הקיצונית" על רייגן נכשל; רייגן אמר שאם חברי אגודת ג'ון בירץ' הקיצונית תומכים בו, הם קונים את הפילוסופיה שלו ולא להפך.
לבראון היה טיעון תקיף יותר לפיו רייגן חסר ניסיון ממשלתי, אך רייגן ביטל זאת באומרו כי יהיה טוב להתבונן פעם בכמה זמן בתקציב המדינה ב"עיניים רעננות".
רייגן נעזר, כמו שעשה במערכות בחירות אחרות, בחוש ההומור השנון שלו.
לשאלה איזה סוג של מושל הוא יהיה, השיב רייגן: "אני לא יודע, מעולם לא שיחקתי מושל." בבחירות בנובמבר התגלגל רייגן לניצחון מוחץ, וזכה במעל שלושה מיליון קולות ונשא 56 מתוך 58 מחוזות המדינה.
ארבע שנים לאחר מכן זכה רייגן בקדנציה שנייה.
לאחר מעידות מוקדמות הפך רייגן למושל מצליח במידה רבה.
הוא הפתיע את הדמוקרטים הליברלים כאשר הרחיק את הימין הקיצוני של המפלגה הרפובליקנית בכך שהוא גילה נטייה לפשרות.
הוא העדיף ניצחונות חלקיים על פני, כלשונו, "לצאת מהמצוק כשכל הדגלים מתנופפים." הרטוריקה שלו נותרה שמרנית, והוא השתמש במפגינים סטודנטים ובאחרים שהתנגדו למדיניותו כדוגמה לקיצוניות פוליטית.
הייתה זאת משימה מרכזית בתפקידו, ורייגן ירש את מה שהיה בזמנו הגירעון התקציבי הגדול ביותר בתולדות קליפורניה.
בתחילה הוא ניסה לצמצם את ההוצאות בכל מחלקה וסוכנות של המדינה בשיעור של 10%.
רייגן היה צריך למשוך את התקציב הקיים ולהגיש תקציב חדש.
כדי לאזן את התקציב המדיני, כנדרש בחוקת המדינה, רייגן הציע העלאות מסיביות במס ההכנסה של הפרט ושל תאגידים וכן מיסים רבים אחרים.
תג המחיר של העלאות המס הללו, שעבר בתמיכה נרחבת של שתי המפלגות, הגיע לכדי מיליארד דולר.
מעבר למדיניות הפיסקלית, מרבית ההישגים של רייגן כמושל הגיעו בקדנציה השנייה שלו.
בשנת 1971 עבד עם יושב ראש האספה הדמוקרטית, בוב מורטי, כדי לזכות בתמיכת המפלגה הדמוקרטית בחקיקה לרפורמת הרווחה, שהקשיח את דרישות הזכאות והגדיל את ההטבות.
סך ההוצאות על הרווחה ירדו דרך החקיקה; מאוחר יותר טען המכון העירוני הליברלי שזו הייתה אחת התוכניות המצליחות ביותר של מושלות רייגן.
רייגן עבד גם עם הדמוקרטים בבית המחוקקים בשנים 1971 ו-1972 להשגת הקלה בארנונה, שגם הרפובליקנים וגם הדמוקרטים הבטיחו למצביעים שלהם.
כמה שמרנים רטנו, אך רוב הרפובליקנים תמכו במושל העממי שלהם.
על ידי משא ומתן והתפשרות עם מתנגדיו, רייגן השיג לעיתים קרובות חלק נרחב מיעדי המדיניות שלו.
מכיוון שכמושל הוא שיבח את תשומת הלב מהתקשורת במידה שהמחוקקים הדמוקרטים לא עשו, בדרך כלל קיבל רייגן את מרבית האהדה העממית על הצלחת מנהלו.
רייגן גם הציג שילוב מנצח של אירוח ועקשנות בהתמודדות עם הבעיות הרבות העומדות בפני האוניברסיטאות והמכללות הנתמכות על ידי ממשלת קליפורניה.
בשנת 1967 דחק בדירקטוריון של אוניברסיטת קליפורניה להקים שכר לימוד סדיר לסטודנטים במדינה.
באופן מסורתי, האוניברסיטה הציעה לימודים בחינם לשורה העליונה של סטודנטים במדינה בעלי הכשרה אקדמית; למעשה, כפי שציינו רייגן ובני בריתו, המדיניות נשמרה רק על ידי העלאות אדירות בשכר הסטודנטים.
אך ביורוקרטים ומנהלים שונים נמנעו מהשלכת המסורת; לאחר משא ומתן רב הם הטילו בסופו של דבר שכר לימוד קטן.
רייגן נקט קו קשה בהתמודדות עם תסיסת הסטודנטים היוצאים במחאות שפקדה את הקמפוסים ברחבי המדינה.
הוא אמנם הכיר בזכותם של סטודנטים להפגין בשלום, אך יצא נגד אלימות הסטודנטים באוניברסיטת קליפורניה ובמכללת סן פרנסיסקו בטענה שהמפגינים המיליטנטיים מונעים מרוב הסטודנטים להשתתף בשיעורים.
ההישגים הבלתי צפויים ביותר של רייגן כמושל היו בזירה הסביבתית.
גורמים רבים הפועלים שנושאי איכות הסביבה לא העניקו לו את אמונם עקב עמדותיו הפרו-עסקיות ומכיוון שהוא לגלג על חשיבותם של עצי הסקוויה במהלך הקמפיין שלו, אך רייגן מינה לתפקיד מנהל המשאבים המתקדמים את נורמן (אייק) ליברמור, סביבתן אשר שכנע אותו להסכים ולתמוך בהקמת הפארק הלאומי רדווד בצפון קליפורניה.
בעידודו של ליברמור, רייגן חסם תשתית בנייה של סכר גבוה שהוצע על ידי חיל המהנדסים של הצבא שאם היה נבנה היה מוביל להרס של אחד העמקים המרהיבים ביותר בקליפורניה.
בעקבות זאת רייגן תמך וחתם על הצעת חוק המגנה על נהרות בר בחוף הצפוני של המדינה.
הוא גם פרץ נגד ממשלו הפדרלי של הנשיא ריצ'רד ניקסון כאשר חסם את בניית הכביש המהיר חוצה מערב ארצות הברית שהיה חוצה את שביל ג'ון מויר בקליפורניה (בתוך סיירה נבדה) אשר היווה שמורת טבע.
רייגן התמודד לראשונה על המועמדות לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית ב-1968, והגיע רק למקום השלישי בפריימריז, אחרי ריצ'רד ניקסון ונלסון רוקפלר.
פורד הפסיד בהמשך בבחירות הכלליות לנשיאות לג'ימי קרטר, והפריימריז המתוחים בינו לבין רייגן נתפסו כאחת הסיבות לכך.
ב-1980 רץ רייגן שוב לנשיאות, והפעם נבחר למועמד מפלגתו.
בסוף 1979 רשימת המועמדים לפריימריז מטעם המפלגה הרפובליקנית כללה – בנוסף לרייגן – את הסנאטורים הווארד בייקר (טנסי), בוב דול (קנזס) ולואל וויקר (קונטיקט); חברי בית הנבחרים ג'ון אנדרסון ופיליפ קריין (שניהם מאילינוי); מזכיר האוצר לשעבר ומושל טקסס, ג'ון קונלי; וחבר בית הנבחרים לשעבר ומנהל ה-CIA ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
במהלך הקמפיין היה המועמד שאיים על רייגן מצידו ג'ורג' הרברט ווקר בוש, שזכה לתמיכה מצד הרפובליקנים המתונים שחששו כי השמרנות של רייגן עשויה להרחיק את ציבור הבוחרים הרחב יותר מהמפלגה.
בוש זכה בניצחונות באיווה ובפריימריז במסצ'וסטס, פנסילבניה ומישיגן, אך בהמשך סבב הבחירות התבררה התמיכה העממית הרבה ברייגן.
התחרות בין רייגן לבוש הייתה לפעמים מתוחה, כאשר בוש הכריז כי יריבו יצטרך לעסוק ב"כלכלת וודו" כדי להגדיל את ההכנסות הפדרליות על ידי הורדת מיסים.
בדיבייט פוליטי בניו המפשייר, פרצה בפומבי איבה אישית בין בוש לרייגן.
רק שלושה כיסאות הוצבו על הבמה – עבור בוש, רייגן והמנחה של הדיבייט.
רייגן הציע לשלם עבור המועמדים האחרים כדי להשתתף, והוא הביא לבמה את אנדרסון, בייקר, קריין ודול.
המנחה, ג'ון ברין, הניח את הכללים הבסיסיים לדיון ואמר כי ארבעת המועמדים האחרים לא יורשו לדבר עד לאחר הדיון הרשמי בין בוש לרייגן, שהיו המתחרים הצמודים.
כאשר רייגן ניסה למחות, ברין קרא לנתק את המיקרופון שלו, עליו הגיב רייגן, "אני משלם עבור המיקרופון הזה, מר גרין [הכינוי גרין, שמשמעותו ירוק, נועד להקניט את המנחה ברין]." לאחר מכן הוא עזב את הבמה עם המועמדים האחרים, לכאורה במחאה נגד בוש.
בסופו של דבר בוש זנח את הקמפיין שלו למועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות במאי 1980 והודיע על תמיכתו ברייגן.
עד שהחל כינוס המינוי למועמד הרפובליקני בדטרויט, השאלה הפתוחה היחידה שנותרה הייתה זהות סגן הנשיא המיועד לצד רייגן.
תחילה העלה רייגן את האפשרות למנות למועמד לסגן הנשיא את הנשיא לשעבר ג'רלד פורד, שכן העריך כי קולו ודמותו המתונה יתרמו לקולות עבור המפלגה הרפובליקנית.
אולם ככל שהתבררו מורכבויות מינויו של נשיא לשעבר עבור משרת סגן הנשיא, רייגן פנה לבוש.
רייגן בחר בבוש לבסוף כסגנו, חרף הפריימריז המתוחים.