tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באוגוסט 1945, המשפחה שוחררה על ידי ארגון הג'וינט, שהעביר אותם משווייץ לאיטליה.
ריצטו המשיכה לעבוד בשביל המשפחה, חזרה איתם לביאלה וטיפלה בילדים ובסבתא.
הם חיו ביחד באיטליה עד 1950. בשנת 1950, עלתה המשפחה למדינת ישראל.
קרלוטה עלתה יחד עם המשפחה, והמשיכה בתפקידה כמטפלת עד שנת 1952. משנת 1953 ועד שנת 1964 ריצטו טיפלה בסבתא של המשפחה, אמו של מאוריציו, והיא אף הוזמנה לחתונתם של אלדו וריקרדו (אלדד וראובן).
בשנת 1965 ריצטו נשארה כמה חודשים נוספים בארץ בשביל לטפל בבת של ברונו שנולדה באותה שנה.
במשך כל השנים שהתגוררה עם המשפחה בישראל, נסעה לבקר את משפחה באיטליה, עד שחזרה סופית לאיטליה.
מ-1968 עד 1980 ריצטו הייתה המטפלת של משפחת ויטלה המורחבת באיטליה, היא עבדה בשביל בני הדודים של ראובן, אלדד וברונו, שהמשיכו להתגורר בביאלה, וגם עבור משפחות נוספות באזור.
ב-1983 היא עזבה את דירתה ועברה לגור בבית אבות עד פטירתה בשנת 1991. במצבתה רשום השם נעמי, בנוסף לשמה.
כאות תודה והוקרה על מעשיה למשפחת ויטלה, המשפחה דאגה לה למגורים בביאלה ומימנה את שהותה בבית האבות.
ב-1 בדצמבר 2009 הכיר יד ושם בקרלוטה ריצטו כחסידת אומות עולם.
קרובי משפחתה קיבלו אות הוקרה ותעודת כבוד.
שמה מונצח על לוח כבוד בחורשת חסידי אומות העולם ביד ושם, תעודת ההוקרה שניתנה לקרלוטה חתומה על ידי אבנר שלו, יו"ר יד ושם ועל ידי יעקב טירקל, יו"ר הוועדה לציון חסידי אומות העולם של יד ושם.
בנובמבר 2010 נערך טקס לכבוד קרלוטה בעיר ביאלה.
בטקס נכחו קונסול ישראל ברומא גדעון מאיר, רוברטו דל פיאנו האחיין שלה, שלושת ילדי משפחת ויטלה ברונו ריקרדו ואלדו, סגן נשיא הקהילה היהודית של טורינו, אדוארדו סגרה, הרב של טורינו, אברהם דה וולף, ונשיא הקהילה היהודית בורסלי, רוסלה בוטיני טרבס.
האחיין של ריצטו, רוברטו דל פיאנו הוסיף: "זהו תענוג גדול להיות פה ולזכור את ליבה הגדול של דודתי.
הילדים שלה היו משפחת ויטלה, ומשפחתה הייתה משפחת ויטלה".
מחוז קרלובי וארי או מחוז קרלובַרסקי (בצ'כית: Karlovarský kraj) הוא אחד מ-13 מחוזות של הרפובליקה הצ'כית, הממוקם בחלקו המערבי של האזור ההיסטורי של בוהמיה.
המחוז נקרא על שם בירתו קרלובי וארי (קרלסבאד) ומפורסם בעולם בעיקר בשל אתרי הספא שלו, המפורסמים שבהם בבירה קרלובי וארי ובמריאנסקה לאזנייה.
הנקודה הגבוהה ביותר היא Klínovec (1244 מ' מעל פני הים) והנקודה הנמוכה ביותר (320 מ' מעל פני הים) נמצאת על נהר Ohře בגבול האזור.
נהר Ohře הוא גם הנהר החשוב ביותר באזור קרלובי וארי ורוב האזור שייך לאגן שלו.
נהרות נוספים הם: טפלה, רולאבה, ביסטז'יצה וסבטאבה.
מחוז קרלובי וארי, מחולק לשלושה מחוזות משנה (אוקרס, Okres):
במחוז קרלובי וארי ישנן 132 קהילות כאלו: 54 במחוז משנה קרלובי וארי, 40 במחוז משנה חב ו-38 במחוז משנה סוקולוב.
קרלוס, נסיך אסטוריאס (ספרדית: Carlos de Austria, príncipe de Asturias; 8 ביולי 1545 - 24 ביולי 1568), היה בנו של פליפה השני, מלך ספרד ונסיך אסטוריאס.
קרלוס נכלא על ידי אביו לאחר שמרד בו, ומת בכלא כעבור זמן קצר.
קרלוס נולד ב-8 ביולי 1545 בוואיאדוליד, לפליפה, נסיך ספרד ולמריה מנואלה, נסיכת פורטוגל, בתם של ז'ואאו השלישי, מלך פורטוגל וקתרינה מאוסטריה, מלכת פורטוגל.
כעבור 4 ימים מתה אמו, כתוצאה משטף דם, שהתרחש כתוצאה מהלידה.
קרלוס היה בעל עיוותים במראהו, וסבל מאי יציבות נפשית.
בצעירותו היה מועמד קרלוס להתחתן עם אליזבת דה ולואה, נסיכת צרפת, אולם לבסוף בשל סיבות פוליטיות אביו התחתן עמה.
לאחר מכן הציעו לקרלוס את מרגריט דה ולואה, נסיכת צרפת, מרי, מלכת הסקוטים ואנה, ארכידוכסית אוסטריה, ולבסוף הוחלט בשנת 1564 שיתחתן עם אנה, ארכידוכסית אוסטריה.
בשנת 1562 נפל קרלוס במדרגות וסבל מפגיעת ראש חמורה, אולם חייו ניצלו על ידי טרפנטציה שנעשה על ידי אנדריאס וסאליוס.
לאחר החלמתו מהנפילה, הפך קרלוס לפרוע ובלתי צפוי בהתנהגותו.
קרלוס שנא את הדוכס מאלבה שמונה למפקד הצבא הספרדי בארצות השפלה, תפקיד שהובטח קודם לכן לקרלוס.
קרלוס יצר קשר עם למורל, רוזן אחמונט, שהיה ממנהיגי המרד נגד הספרדים, ובסתיו 1567 תכנן לברוח להולנד.
אולם, חואן מאוסטריה שקרלוס שיתפו בתוכניותיו, גילה את התוכנית לפליפה השני, מלך ספרד, וב-17 בינואר 1568 עצר פליפה השני את קרלוס ושם אותו בכלא.
ב-24 ביולי 1568 מת קרלוס בכלא, והועלו טענות שהורעל על ידי אביו, אך כיום סוברים החוקרים שהוא מת באופן טבעי.
קרלוס, נסיך בורבון-שתי הסיציליות (באיטלקית: Carlo Tancredi di Borbone-Due Sicilie; 10 בנובמבר 1870 - 11 בנובמבר 1949) היה אחיינו של פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות וסבו של חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד.
קרלוס נולד ב-10 בנובמבר 1870 בבולצנו, לנסיך אלפונסו, רוזן קזרטה ולמריה אנטונייטה, נסיכת שתי הסיציליות, בתם של פרנצ'סקו, רוזן טראפאני ומריה איזבלה, ארכידוכסית אוסטריה.
במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד שירת קרלוס בצבא הספרדי, ואף הגיע בו לבסוף לדרגת מפקח כללי.
ב-14 בפברואר 1901 התחתן קרלוס עם מרסדס, נסיכת אסטוריאס, אחותו של אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד, וקיבל את התואר אינפנטה של ספרד.
לבני הזוג נולדו 3 ילדים, אולם מרסדס מתה בשנת 1904 בעת לידת בתה.
ב-16 בנובמבר 1907 התחתן קרלוס באבשאם, ווסטרשייר, אנגליה עם לואיז, נסיכת אורליאן, בתם של הנסיך פיליפ, רוזן פריז ומארי איזבל, נסיכת אורליאן.
ב-11 בנובמבר 1949 מת קרלוס בסביליה, והוא בן 79 שנים.
ב-14 בדצמבר 1900 קודם חתונתו עם מרסדס, נסיכת אסטוריאס, ויתר קרלוס על טענתו לכתר ממלכת שתי הסיציליות.
בשנת 1960 מת אחיו הגדול של קרלוס - הנסיך פרננדו פיו, דוכס קלבריה ללא בנים, ובנו של קרלוס - אלפונסו, דוכס קלבריה טען לזכותו על התארים.
מנגד אחיו הצעיר של קרלוס - הנסיך רניירי, דוכס קסטרו טען שקרלוס ויתר על התארים, ומשום כך הוא יורש אותם.
ב-14 בפברואר 1901 התחתן קרלוס עם מרסדס, נסיכת אסטוריאס, בתם של אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד ומריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
התחתנה עם הרוזן יאן קאנטי זמויסקי
ב-16 בנובמבר 1907 התחתן קרלוס עם לואיז, נסיכת אורליאן, בתם של הנסיך פיליפ, רוזן פריז ומארי איזבל, נסיכת אורליאן, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
קרלו רוסלי (באיטלקית: Carlo Alberto Rosselli; נולד ברומא, איטליה ב-16 בנובמבר 1899 ונרצח בבנולאה דה ל'אורנה (Bagnoles-de-l'Orne) , צרפת ב-9 ביוני 1937) היה סופר, היסטוריון, עיתונאי ומנהיג פוליטי יהודי-איטלקי.
יחד עם אחיו, נלו רוסלי, היה פעיל אנטי-פאשיסטי באיטליה, בספרד ובצרפת.
הוא פיתח באיטליה את "הסוציאליזם הליברלי" (Socialismo Liberale), תפיסת עולם רפורמית סוציאליסטית, שאינה מרקסיסטית, בהשראת תנועת הלייבור הבריטית.
במהלך פעילותו האנטי-פאשיסטית היה שותף ב-1929 להקמת תנועת ההתנגדות האנטי-פאשיסטית צדק וחירות (Giustizia e Liberta) , שלימים הפכה לזרוע הצבאית של מפלגת הפעולה האיטלקית, Partito d'Azione , שפעלה על פי ערכי הסוציאליזם והאנטי-פאשיזם.
ב-1927 נשפט והוגלה לאי ליפארי לאחר שהואשם בסיוע למתנגדי משטר.
מהאי נמלט לצרפת משם המשיך בפעולתו עד שנרצח ב-1937 על ידי מתנקשים פאשיסטים צרפתים שנשלחו על ידי מוסוליני.
תנועת "צדק וחירות" המשיכה לפעול באיטליה עד לשנת 1945.
נולד ברומא למשפחה טוסקנית ממעמד בינוני גבוה ממוצא יהודי לג'וזפה (ג'ו) רוסלי ואימיליה פינקרלה (Pincherle) רוסלי.
היו לו שני אחים, אלדו ונלו.
אביו היה מוזיקולוג ואימו הייתה מחזאית, סופרת ופעילה פמיניסטית.
משפחתו הייתה רפובליקנית, פטריוטית מאוד וקוסמופוליטית.
חברי משפחתו היו פעילים במאבק לאיחוד איטליה במהלך המאה ה-19.
בשנת 1903 עבר עם אימו ואחיו לפירנצה, הקשר בינו לבין אימו היה מורכב, והיא אף כתבה על קשר זה באחד מסיפוריה הקצרים.
כתלמיד קרלו רוסלי התקשה במקצועות ההומניים, והצטיין במתמטיקה ולכן במקום להמשיך את לימודיו הקלאסיים בגימנסיה (Liceo Classico) אימו העבירה אותו לתיכון מקצועי, על אף שצעד זה לא היה נהוג במשפחות במעמדם, משום שהלימודים הקלאסיים מובילים להשכלה אקדמית, ותיכון מקצועי לא.
כשהיה בן 12 אביו נפטר.
מותו של אביו גרם לו להתקרב ליהדות, והוא אף ביקר בבית הכנסת במועדים מסוימים.
עם זאת, הוא חי חיים חילוניים, ולא הציג את עצמו כיהודי.
למשפחתו של רוסלי היה קשר קרוב לג'וזפה מציני, אחד מהאבות המייסדים של איטליה המודרנית וממנהיגי המאבק לאיחוד איטליה.
מציני אף נפטר בבית משפחת רוסלי בפיזה.
רוסלי גדל על ברכי הליברליזם של מציני.
ג'אטנו סאלבמיני הכיר ל"מעגל התרבות" (circolo di coltura) את הצעירה האנגליה מריון קייב (Cave), וב-1919 במהלך לימודיה באנגליה היא הגיעה לפירנצה במטרה להשתתף במהפכה הסוציאליסטית שהיא חשבה שעומדת לבוא.
קייב נולדה בדצמבר 1896 וכינוייה בחבורה היה "פרח לבן" (biancafiore).
במהרה קרלו התאהב בלהט האידאולוגי שלה, ביופייה וחוכמתה והשניים נישאו ב-24 ביולי 1926. לזוג נולדו שלושה ילדים: ג'ון (John), אמליה (Amelia), אנדרו (Andrew).
אחיו של רוסלי, אלדו התנדב להתגייס לחיל רגלים, אף על פי שהייתה לו האפשרות להתגייס לצלב האדום בתור סטודנט לרופאה ובנה של אלמנה.
ב-27 במרץ 1916 נהרג אלדו בקרב על ידי הכוחות האוסטריים.
לפני מותו הועלה אלדו לדרגת סמל.
ביוני 1917 נקרא רוזלי להתגייס לצבא וארבעה חודשים לאחר מכן השתתף בקורס מפקדים צבאיים שנערך בקזרטה.
את החורף של 1917–1918 הוא עבר בחזית הלחימה בהרי האלפים.
קרלו כינה את המלחמה "בית ספר נהדר לחיים".
במהלך תפקידו כסגן ביחידות האלפיניות, הכיר לעומק את חייליו, שרובם היו איכרים מדרום איטליה.
ובעוד שלצעירים רבים במעמדו של רוסלי המלחמה גרמה להתחבר לרעיונות פשיסטיים, רוזלי גיבש בעקבות המלחמה דעות סוציאליסטיות-ליברליות על הבעיות החברתיות של איטליה.
המפגש עם האיכרים הפשוטים, שבדומה לבני מעמדו הוא נהג לבוז להם, גרם לו לשנות את דעותיו.
הוא נוכח לדעת שהם אנשים בעלי עומק מוסרי ותחושת צדק ושוויון.
לאחר המלחמה, החל ללמוד מדע המדינה באוניברסיטת פירנצה, שם הכיר את גטנאו סאלבמיני , מי שהפך לבן לוויתם הקבוע של האחים רוסלי.
ב-4 ביולי 1921 הוא סיים תואר ראשון במדעי המדינה מה-Istituto Cesare Alfieri .
לאחר מכן המשיך לתואר במשפטים, אותו למד בטורינו וגם מילאנו, שם הוא פגש את לואיג'י אינאודי ופיירו גובטי , שהיו פעילים אנטי פאשיסטים בולטים.
הוא סיים את התואר בשנת 1923 באוניברסיטת סיינה והתזה שלו עסקה בתאוריה הכלכלית של ארגוני העובדים, במהלך לימודיו הוא החל לעבוד כמרצה באוניברסיטת בוקצ'יני במילאנו, משרה זו קירבה אותו לרפורמיסטים סוציאליסטים כמו ג'אקומו מאטיאוטי ופיליפו טוראטי .
עם סיום לימודי התואר השני החל ללמוד באנגליה בבית הספר לכלכלה של לונדון שם למד על פעולתה של מפלגת הלייבור הבריטית, תנועה שהשפיעה רבות על דעותיו ומעשיו העתידיים.
בין דצמבר 1927 ליולי 1929 רוסלי כתב את הספר "Socialismo Liberal" עבודתו התאורטית המשמעותית ביותר.
הוא כתב אותו בזמן כליאתו באי ליפארי.
את כתב היד של הספר הבריחה אשתו מריון ביוני 1929, חודש לפני שרוסלי ברח בעצמו מהכלא.
הספר פורסם בפריס ב-1930, וזכה לביקורות נלהבות.
הספר מבטא את התפיסה הביקורתית של רוסלי נגד הסוציאליזם והמרקסיזם.
הגישה של רוסלי מהווה אלטרנטיבה הן לגישות סוציאליסטיות מרקסיסטיות והן לגישות של כלכלת שוק חופשי.
הספר מבטא את הרעיון של שילוב בין קולקטיביזם ואינדובידואליזם.
בערב ראש השנה 1924 פעלו הפשיסטים נגד קבוצת מעגל התרבות, שבה היה חבר.
באחר הצהריים של החג קבוצת פאשיסטים פרצו למקום מפגשם של חברי מעגל התרבות והרסו אותו.
הם זרקו את העיתונים והרהיטים לכיכר ושרפו אותם.
לאחר מכן, הורו השלטונות לפרק את מעגל התרבות מאחר שפעילותו מעוררת התנגדות למפלגה.
כתומך פעיל במפלגה סוציאל-דמוקרטית, ה-Partito Socialista Unitario (PSU) , שמנהיגיה היו טוראטי ומאטיאוטי.
הוא החל לכתוב טור ביקורת עבור ה-Critica Sociale , עיתון איטלקי בעל דעות שמאל.
הטור נערך על ידי טוראטי.
לאחר הירצחו של מאטיאוטי ביוני 1924, רוסלי ייסד בית הוצאה לאור בשם "Non mollare" ("לא לוותר"), בעזרתם של ארנסטו רוסי וסאלבמיני.
ההוצאה לאור פעלה באופן חשאי, בעקבות האלימות מצד השלטון הפאשיסטי כנגד המתנגדים לשלטונו, שהתחזקה באותה התקופה.
המשפט, המאסר, הגלות בצרפת והקמת תנועת "צדק וחירות"
ב-1926 הוא ארגן יחד עם סנדרו פרטיני ופרוצ'ו פארי את הברחתו של טוראטי לצרפת.
פארי ורוסלי נלכדו והואשמו בסיוע למתנגדי משטר.
טיעוני ההגנה של רוסלי ופארי במשפט התבססו על הרעיונות הסוציאליסטיים והליברליים, והמשפט הפך לכתב אשמה נגד המשטר.
בסופו של המשפט נגזרו על רוסלי עשרה חודשי מאסר, וחמש שנות הגלייה, אותם ריצה באי ליפארי, יחד עם חבריו.
רוסלי ברח מליפארי ב-27 יולי 1929 לתוניסיה יחד עם אמיליו לוסו (Emilio Lussu) ופרנקו פאוסטו ניטי (Francesco Fausto Nitti) , ומשם הצליחו השלושה להגיע לצרפת.
בזמן בריחתו עצרו השלטונות הפאשיסטים את אשתו.
במהלך שהותו בפריז ארגן רוסלי מחאה בין-לאומית במטרה להביא לשחרור אשתו, שכללה גם לחץ מטעם הממשלה הבריטית, מאחר שאשתו הייתה אזרחית בריטית.
הלחצים נשאו פרי, ומריון שוחררה.
בזמן שהותו בצרפת רוסלי סייר בכל אירופה במטרה לקדם את רעיונותיו בדבר ברית בין ליברלים וסוציאליסטים לא-מרקסיסטיים.
אף על פי ששהה בגלות, האמין רוסלי שהתנועה האנטי-פאשיסטית האיטלקית צריכה למקד את המאבק בתוך איטליה.
בשנת 1929, היה שותף להקמתה בפריס של צדק וחירות, תנועת התנגדות לפאשיזם.
צדק וחירות נוצרה כתנועה חוץ-מפלגתית עקב הביקורת של רוסלי על הפאסיביות והאידאולוגיה הכושלת של המפלגות האיטלקיות הקיימות.
רוסלי לא ראה בצדק וחירות מפלגה.
הוא טען כי היא צריכה להיות תנועה מהפכנית, ללא כרטיסי חבר, כשהחברים בה מקדישים את עצמם לתנועה כוללת אנטי-פאשיסטית הלוחמת עבור הקמתה של רפובליקה סוציאליסטית ודמוקרטית.
התנועה פרסמה כתב עת בשם "Giustizia e Liberta Journals" והצטרפה לאיגוד האיטלקי של התנועות האנטי פאשיסטיות והלא-קומוניסטיות.
איגוד זה ניסה לתאם ולארגן את הפעולות נגד הפאשיזם באיטליה.
לאחר עליית הנאציזם לשלטון בגרמניה ב-1933 כתב העת החל לקרוא לפעילות צבאית מהפכנית על מנת לעצור את המשטר הנאצי מהתפשטות לאירופה.
ביולי 1936 פרצה מלחמת האזרחים בספרד כאשר כוחות פאשיסטים הובילו הפיכה נגד הממשלה הרפובליקנית.
באוגוסט 1936, במסגרת פעילות הבריגדות הבין-לאומיות, רוסלי, יחד עם קמילו ברנרי (Camillo Berneri) ותנועת "צדק וחירות" הובילו את בריגדת מאטיאוטי (Battaglione Matteotti) ללחימה לצד הכוחות הספרדים הרפובליקאים כנגד התפשטות הפאשיזם.
הבריגדה הורכבה מיחידת מתנדבים שכללה אנרכיסטים ליברלים סוציאליסטים וקומוניסטים איטלקיים.
היחידה השתתפה בניצחון על הכוחות של פרנקו בקרב על מונטה פלדו (Monte Pelado) .
בדבריו ברדיו ברצלונה ב-13 נובמבר טבע את האמרה המפורסמת: "Oggi in Spanga Domani in Italia", "היום בספרד מחר באיטליה" – ובכך התכוון שהניצחון על הפאשיסטים בספרד, יוביל לניצחון על הפאשיסטים גם באיטליה.
רוסלי חלה, ונשלח בחזרה לפריז משם הוא המשיך לתמוך בפעילות האנטי-פאשיסטית.
ב-17 במאי 1937 נסע לבית הבראה בבנולאה דה ל'אורנה (Bagnoles-de-l'Orne).
ב-5 ביוני הצטרף אליו אחיו נלו.
ב-9 ביוני נרצחו האחים רוסלי על ידי ה"Cagoule" קבוצת פאשיסטים צרפתים שנשלחו על ידי גליאצו צ'אנו, בהוראת מוסליני.
גופתיהם נמצאו ב-11 ביוני והלוויתם של האחים נערכה ב-19 ביולי בפריז בבית הקברות פר לשז.
ל-29 בינואר 1945, החל בבית הדין הגבוה לצדק ברומא משפט שעסק בהתנקשות בחייהם של האחים רוסלי, עקב תביעת פיצויים שהוגשה על ידי בנות משפחת רוסלי בעקבות פסיקת בית המשפט נגזר עונש מוות על אחד הרוצחים ומאסרי עולם על היתר אך העונשים בוטלו בשנת 1948.
ב-29 באפריל 1951 הוחזרו גופותיהם של האחים רוסלי לאיטליה ונקברו בבית הקברות טרספיאנו (Trespiano) בטקס נכח לואיג'י אינאודי שהיה נשיא איטליה בזמנו וחברו של רוסלי מימיו המוקדמים וג'אטנו סאלבמיני נאם.
אחרי הרצח של האחים רוסלי, אנשי רוח בהם פבלו פיקאסו חתמו על הצהרה פומבית שקבעה "ההתנקשות באחים רוסלי מסמלת את מותה של החירות באירופה".
אלברטו מורביה בן דודם של האחים רוסלי כתב את הספר ה"הקונפורמיסט" שעלילתו מבוססת על רצח האחים רוסלי
מספר רב של בתי ספר ורחובות ברחבי איטליה נקראו על שם האחים רוסלי (fratelly rosselli).
ביער ליד בנולאה דה ל'אורנה (Bagnoles-de-l'Orne) מקום הירצחם של האחים רוסלי הוצבה אנדרטה לזכרם האנדרטה עשויה משיש לבן מטוסקנה והוצבה על ידי אנטי פאשיסטים איטלקיים בשנת 1951.
בשנת 2000 עמותת משפחת רוסלי השיג את הארכיון והספרייה של משפחת רוסלי ובאתר הארכיון נמצאים המסמכים אודות חייהם של משפחת רוסלי
קרלובץ (בקרואטית: Karlovac; בגרמנית: Karlstadt או Carlstadt, קרלשטאט; בהונגרית: Károlyváros, קארויווארוש; באיטלקית: Carlostadio, קרלוסטדיו) היא עיר במרכז קרואטיה.
העיר משמשת כמרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז קרלובץ, וממוקמת על כביש זאגרב-רייקה, 56 קילומטרים דרומית-מערבית לעיר הבירה זאגרב, ו-130 קילומטרים מהעיר רייקה.
ממלכת הבסבורג החלה בבניית העיר ב-1579, במטרה לחזק את הגנותיה הדרומיות מפלישה של הצבא העות'מאני לעבר צפון אירופה.
הקמתה של עיר חדשה הייתה חלק מעסקה בין האצולה הפרוטסטנטית של פנים אוסטריה וקרל השני, ארכידוכס אוסטריה.
בתמורה לחופש הדת שקיבלה, הסכימה האצולה לממן את בנייתו של מבצר חדש כהגנה מול האימפריה העות'מאנית.
העיר הוקמה כמבצר בצורת כוכב בעל שש צלעות, שנבנה על אדמת משפחת האצולה זרינסקי, ליד טירת דובובץ, במפגש הנהרות קופה וקוראנה.
כאשר העיר התרחבה, הגיע השטח העירוני שלה עד לאזור הנהרות מרז'ינקה ודוברה.
העיר נקראה בגרמנית קרלשטאדט ("עירו של קרל"), על שם המשפחה השלטת שהורתה על הבנייה ב-15 ביולי 1579. אדריכל העיר היה מטיה גמבון.
העבודה על המבצר החדש הייתה בפיקוחו של גאורג קוונהילר .
הכנסייה הראשונה (של השילוש הקדוש) נבנתה בכיכר המרכזית בשנת 1580, אך כל בנייני העיר נשרפו בדליקה שפרצה בה בשנת 1594. כוחות האימפריה העות'מאנית צרו על העיר שבע פעמים, אך לא הצליחו לכבוש אותה.
המצור האחרון ששמו העות'מאנים היה בשנת 1672. העיר גם נפגעה ממגפות, כאשר הקשה שבהן ארעה ב-1773, וגרמה למותם של כמחצית מתושבי העיר.
קרלובץ הייתה מאחז סְפָר צבאי של ממלכת הבסבורג ומאזור העיר פשטה מיליציית היידוקים שכונתה אוֹסְקוֹצִי לעורף השטחים העות'מאניים.
היידוקים אלו פשטו גם על כלי שיט של הרפובליקה של ונציה בים האדריאטי והעניין הוביל לעימות בין הוונציאנים להבסבורגים.
ב-3 ביולי 1612 הוצא להורג מנהיג ההיידוקים איוואן ולאטקוביץ' כהרתעה למיליציית ההידוקים.
עם זאת, הפשיטות נמשכו והתגברו והובילו לכך שב-1615 פרצה מלחמת גראדיסקה בין ממלכת הבסבורג, לבין הרפובליקה של ונציה, הרפובליקה ההולנדית וממלכת אנגליה.
הסכם פריז שנחתם ב-1617 סיים את המלחמה ולפי תנאיו הוצאו ההידוקים האוסקוקים בכוח מהעיר סני (senj) והועברו לעורף השטח באזור קרלובץ.
בעת הזו, המבצר היה צפוף מדי עבור אוכלוסיית העיר המתרחבת והממשל לא יכול היה לאשר את התרחבותה.
ב-6 בדצמבר 1693 העיר קיבלה שלטון עצמי מוגבל.
בעקבות הסכם קרלוביץ שנחתם בין האימפריה הרומית הקדושה (אוסטריה), האיחוד הפולני-ליטאי, הרפובליקה של ונציה ורוסיה הצארית לבין אימפריה העות'מאנית, נסוגו העות'מאנים משטחים נרחבים באירופה וקרלובץ לא שכנה עוד באזור הספר, וכך פחתה חשיבותה הצבאית.
המלכה מריה תרזה, תחת לחץ של הדיאט הקרואטי החזירה את הערים קרלובץ ורייקה (Fiume) לידי הכתר הקרואטי ב-9 באוגוסט 1776. ביוזמתה נוסדה גימנסיית קרלובץ.
בנה יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אשרר את מעמדה של העיר כעיר קיסרית חופשית, עם צ'רטר שהעניק ב-1781. דבר זה אפשר להרחיב את העיר ולנצל את מיקומה על פרשת דרכים, בין המישור הפאנוני לחופי הים האדריאטי.
העיר פרחה במאה ה-18 ובמאה ה-19 כתוצאה מפיתוח דרכים אל חוף הים ונתיבי מים לאורך נהר הקופה.
בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, קרלובץ הייתה עיר נפה במחוז זאגרב של ממלכת קרואטיה-סלאבוניה בתוך האימפריה האוסטרו הונגרית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה קרלובאץ בשטחי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים מתוקף חוזה טריאנון.
באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה פלשה גרמניה הנאצית לממלכת יוגוסלביה וכבשה אותה.
אזור קרואטיה הועבר לחזרת ממשלת הבובות של האוסטאשה.
לאחר המלחמה נכללה קרלובץ בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
במהלך מלחמת העצמאות של קרואטיה (1991–1995) נפגעה העיר וסבלה מנזקים.
חלקיה הדרומיים היו קרובים לקווי העימות בין הרפובליקה של קרואטיה לכוחות הסרבים, עם הפגזות קשות שספגה.
מרכז העיר, בית העירייה ומבנים רבים אחרים סבלו אף הם פגיעות.
העיר קרלובץ ידועה בקרואטיה כעיר הפארקים ועיר ארבעת הנהרות בשל האזורים הירוקים הנרחבים שבה וארבעת הנהרות מרז'ניקה, קוראנה וקופה הזורמים באזור הבנוי של העיר, ונהר דוברה הזורם מספר קילומטרים מחוץ לעיר.
אחד העצים הנדירים שנמצאו בפארקים בעיר הוא גינקו דו-אונתי.
רוב הפארקים נטועים על חפירות קדומות שנחפרו סביב המבצר הצבאי הישן, שבעבר היה מלא מים כשכבת הגנה נוספת מן הצבאות העות'מאניים.
אזור בעיר המכונה Šanac (חפיר) קיבל את שמו בשל החפירות שהגנו על אזור בעיר שנבנו בצורת משושה.
נכון למפקד אוכלוסין שבוצע ב-2011 בעיר 55,705 תושבים.
88.2% היו ממוצא קרואטי, 8% סרבים ופחות מאחוז היו בוסניאקים, אלבנים, מקדונים, מונטנגרים ואחרים.
אוכלוסיית העיר על פי דת מנתה בשנה זו 82% קתולים, כ-7% נוצרים אורתודוקסים, 5% אתאיסטים, 1.2% מוסלמים ופחות מאחוז היו אגנוסטים ואחרים.
חלק גדול מאוכלוסיית העיר התחלף מאז התחלת מלחמת העצמאות של קרואטיה שהתרחשה בשנים 1991–1995, כאשר משפחות סרביות רבות הוחלפו על ידי קרואטים שנעקרו מאזורים שנשלטו על ידי הסרבים במהלך המלחמה, ועל ידי בוסנים.
יעדי ההגירה מהעיר היו בעיקר לסרביה, רפובליקה סרפסקה שבבוסניה והרצגובינה ולמדינות במערב אירופה, צפון אמריקה ואוסטרליה.
התיישבות יהודים בקרלובץ מתועדת החל מהמחצית השנייה של המאה ה-18 כחלק מתהליך הפיכתה של העיר מעיר ספר צבאית לעיר מסחר וצומת תעבורה לים האדריאטי.
משפחות של סוחרים יהודים התיישבו לאורך גדת הנהר קופה ברובע מיוחד שנקרא "העיר היהודית" ואזכור זה מופיע במסמכים רשמיים של ממלכת הבסבורג החל מ-1752. מדובר היה בפועל בשכונה מעורבת בה התגוררו גם בני דתות אחרות.
ב-1787 הוציא יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה צו המחייב את נתיניו היהודים לאמץ שמות משפחה.
ברישומי העיר מופיעים לאחר מועד זה שמות משפחה יהודיים כגון וייס וכהן.
מדובר היה במשפחות אמידות ובעלות נכסים רבים.
מוצא משפחות אלו אינו ידוע.
בתקופת המלחמות הנפוליאוניות נכבשה קרלובץ על ידי הצרפתים והיהודים שהתגוררו בה זכו לשוויון זכויות.
לאחר המרד ההונגרי של 1848 לא מופיע עוד בתוכניות בניין העיר המינוח "עיר היהודים".
בהמשך, היגרו לעיר משפחות יהודיות מאזור בוהמיה וסלובקיה.
ב-26 בדצמבר 1852 ניתן היתר מהשלטונות ונוסדה רשמית הקהילה היהודית בעיר.
בית העלמין הראשון הוקם ב-1806 סמוך למצודת דובובאץ, והמצבה הקדומה ביותר היא מ-1816. ב-1825 נוסדה חברה קדישא בעיר.
ב-1891 נבנה בית עלמין יהודי חדש, ואולם תפילה וטקסים הוקם בשטח בית העלמין בשלהי המאה.
בעיר נבנה בית כנסת נאולוגי שנחנך ב-1871, על ידי פיליפ ריינר, נשיא הקהילה היהודית בעיר, שהגדיר עצמו כקרואטי לאומי בן דת משה.
בנו של ריינר כיהן בהמשך כסגן ראש עיריית קרלובץ.
בית הכנסת נבנה בסגנון נאו-רנסאנס ואדריכלות גותית.
בשנת 1880 עמד מספר היהודים בעיר על 905 ובתקופה זו היו יהודים מחלוצי התעשייה בעיר.
ב-1911 הוקמה בעיר תנועת נוער ציונית.
בסוף שנות ה-20 עזבו יהודים רבים את העיר ושיעור נישואי תערובת עמד על כמחצית.
בזמן מלחמת העולם השנייה שימש בית הכנסת כמחסן.
במאי 1941 עם פלישת הנאצים ליוגוסלביה ועליית משטר האוסטאשה בקרואטיה, חויבו יהודים לשאת את הטלאי הצהוב.
מספר היהודים בעיר בשנה זו עמד על כ-200 מתוך אוכלוסייה של כ-22,000 תושבים.
בין מאי לדצמבר 1941 עצרו הנאצים והאוסטאשה 171 יהודים ורצחו אותם במחנה הריכוז ידובנו ובמחנה הריכוז וההשמדה יאסנובאץ שהוקמו בקרואטיה.
יהודים אחרים שנותרו גורשו לסטארה גרדישקה ולמקומות אחרים ב-1943. ב-1958 הולאם שטח בית העלמין והוכרז אתר מורשת היסטורית.
ב-1988 חולל בית העלמין על ידי לאומנים קרואטים ונגרמו בו נזקים.
נכון ל-2011 עמד בית העלמין על תילו ומצויות בו 200 מצבות.
בית העלמין ממוקם ליד בית העלמין הצבאי שבעיר.
ב-1946 נמכר מבנה בית הכנסת לרשות המקומית וב-1960 נהרס הבניין.
בעיר קיים רחוב הנקרא "Zidovska Város" – "העיר היהודית" שמציין את מיקומו הישן של הרובע היהודי.
קרלוטה מסבויה (באיטלקית: Carlotta di Savoia; 11 בנובמבר 1441 – 1 בדצמבר 1483), הייתה מלכת צרפת ואשתו של לואי האחד עשר, מלך צרפת.
קרלוטה נולדה ב-11 בנובמבר 1441 בשאמברי, ללודוביקו, דוכס סבויה ולאן מקפריסין, בתם של יאנוס, מלך קפריסין ושארלוט דה בורבון-לה מארקה.
בשנת 1443 אירסו אותה עם פרידריך מסקסוניה, בנו של פרידריך השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה, אולם האירוסין בוטלו כעבור זמן קצר.
ב-14 בפברואר 1451 התחתנה קרלוטה עם לואי, דופן צרפת, ממנו נולדו לה 8 ילדים.
בשנת 1461 מת חמיה שארל השביעי, מלך צרפת, ובעלה עלה לשלטון במקומו כלואי האחד עשר, מלך צרפת.
לאחר שעלה לכס המלוכה של צרפת, נטש לואי את קרלוטה בבורגונדי, תלויה לחלוטין בסיועה של איזבל מבורבון.
בתקופת שלטונו התרחק לואי מקרלוטה, והותירה מבודדת בטירת אמבואז עם אחיותיה, תוך שהיא מפקחת על גידול ילדיה.
ב-30 באוגוסט 1483 מת בעלה לואי האחד עשר, ובנה שארל השמיני, מלך צרפת עלה לשלטון במקומו, וב-1 בדצמבר אותה שנה מתה אף קרלוטה באמבואז.
ב-14 בפברואר 1451 התחתנה קרלוטה עם לואי האחד עשר, מלך צרפת, ממנו נולדו לה 8 ילדים:
קרלוס, דוכס מדריד (בספרדית: Carlos María de Borbón 30 במרץ 1848 - 18 ביולי 1909), היה הטוען לכתר ספרד בין השנים 1868–1909 והטוען לכתר צרפת מטעם הלגיטימיסטים בין השנים 1887–1909.
קרלוס נולד ב-30 במרץ 1848 בלייבאך, לחואן, רוזן מונטיסון ולמריה ביאטריקס, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה, בתם של פרנץ הרביעי, דוכס מודנה ומריה ביאטריצ'ה, נסיכת סבויה.
בילדותו עברו הוריו ללונדון, שם פיתח אביו נטיות ליברליות.
אביו נפרד מאמו שחזרה למודנה עם קרלוס ואחיו, וקרלוס חונך על ידי דודו פרנץ החמישי, דוכס מודנה וגילה נטיות שמרניות.
בשנת 1861 מתו דודיו האינפנטה קרלוס, רוזן מונטמולין והאינפנטה פרננדו דה בורבון וברגנסה במפתיע בטריאסטה, ומכיוון שלא היו לקרלוס ילדים, ירש חואן את תאריו.
ב-4 בפברואר 1867 התחתן קרלוס עם מרגריטה, נסיכת פארמה, בתם של קרלו השלישי, דוכס פארמה ולואיז מארי תרז, נסיכת ארטואה, ממנה נולדו לו 5 ילדים.
בשל דעותיו הליברליות לא היווה אביו יריב לאיזבלה השנייה, מלכת ספרד למרות הירידה הדרסטית בפופולריות שלה, ובעקבות כך דרש ממנו קרלוס לוותר לטובתו על תאריו.
בשנת 1887 מת אביו, שהיה אף טוען לכתר הצרפתי, וקרלוס הוכר על ידי הלגיטימיסטים כשארל האחד עשר, מלך צרפת ונווארה.
בשנת 1893 מתה אשתו, וב-28 באפריל 1894 הוא התחתן בשנית עם ברטה דה רואן, אולם נישואין אלו פגעו קשות בתנועה הקרליסטית.
ב-18 ביולי 1909 מת קרלוס בוארזה, ובנו חיימה, דוכס מדריד ירש את תאריו.
ב-4 בפברואר 1867 התחתן קרלוס עם מרגריטה, נסיכת פארמה, בתם של קרלו השלישי, דוכס פארמה ולואיז מארי תרז, נסיכת ארטואה, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
קרלוס, דוכס קלבריה (בספרדית: Carlos de Borbón-Dos Sicilias; 16 בינואר 1938 - 5 באוקטובר 2015), היה הטוען לכתר ממלכת שתי הסיציליות בין השנים 1964–2015.
קרלוס נולד ב-16 בינואר 1938 בלוזאן, לאלפונסו, דוכס קלבריה ולאליצ'ה, נסיכת בורבון-פארמה, בתם של אליא, דוכס פארמה ומריה אנה, ארכידוכסית אוסטריה.
קרלוס התחנך ביחד עם חואן קרלוס, נסיך ספרד והשניים היו חברים טובים, ולאחר מכן אף למדו ביחד באוניברסיטת מדריד.
בשנת 1960 מת הנסיך פרננדו פיו, דוכס קלבריה ללא בנים, ואביו אלפונסו טען לזכותו על התארים, והעניק לקרלוס את התואר דוכס נוטו.
מנגד הנסיך רניירי, דוכס קסטרו טען שסבו קרלוס, נסיך בורבון-שתי הסיציליות ויתר על התארים קודם חתונתו עם מרסדס, נסיכת אסטוריאס, ומשום כך הוא יורש אותם.
בסוף 1963 כבר דיווחה התקשורת הצרפתית על הקשר בין בני הזוג, אולם מכיוון שאנרי, רוזן פריז הכיר ברניירי, דוכס קסטרו כטוען לכתר של ממלכת שתי הסיציליות, סירב אביו של קרלוס לנישואים.
בשנת 1964 מת אביו של קרלוס, וקרלוס הפך לטוען לכתר של ממלכת שתי הסיציליות, ונטל לעצמו את התואר דוכס קלבריה.
לאחר מותו של אביו השיג קרלוס את הסכמתו של אנרי, רוזן פריז לנישואים, וב-11 במאי 1965 התחתנו השניים בדרו.
ב-5 באוקטובר 2015 מת קרלוס במדריד, ובנו פדרו, דוכס קלבריה ירש את תאריו.
ב-11 במאי 1965 התחתן קרלוס עם אן, נסיכת אורליאן, בתם של אנרי, רוזן פריז ואיזבל, נסיכת אורליאן-ברגנסה, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
קרלוטה גריזי (באיטלקית: Carlotta Grisi (נולדה בשם Caronne Adele Josephine Marie Grisi); 28 ביוני 1819 – 20 במאי 1889) הייתה רקדנית בלט איטלקייה.
גריזי נולדה בויזינאדה, איסטריה (כיום Vižinada, קרואטיה).
היא למדה בבית הספר לבלט של תיאטרון לה סקאלה במילאנו, ואחר כך השתלמה אצל מנהל הבלט ז'יל פרו.
היא נודעה בייחוד בהופעתה בבלט הקלאסי ז'יזל, שנוצר למענה.
בהופעת הבכורה שלה בלונדון בשנת 1836, רקדה גריזי עם הרקדן המחונן ז'יל פרו.
בהמשך הופיעה בפריז בתיאטרון הרנסאנס בשנת 1840, וכעבור שנה יצאה למסע הופעות עם פרו אל מקומות אחרים באירופה.
הודות לקשריו של פרו הוזמן הצמד להופיע בפריז, לונדון, וינה, מינכן ומילאנו, שם שרה גריזי ורקדה.
משני הכישרונות שחוננה בהם, היה זה הריקוד שזכה למרב השבחים.
ביצועיה את הכוריאוגרפיה של פרו, שנהנתה אותן שנים מתשומת לב רבה, זיכו אותה בשבחי הקהל והביקורת גם יחד.
תפקידה הגדול ביותר היה כז'יזל.
הצגת הבכורה של בלט זה בן שתי המערכות התקיימה ב-28 ביוני 1841 באולם לה פלטייה בתיאטרון האקדמיה המלכותית למוזיקה בפריז.
כ"אלברכט" רקד לוסיאן פטיפה, (אחיו של מריוס פטיפה הדגול), ואת תפקיד "מירתה", מלכת הוויליות רקדה אדל דומילאטרה.
הבלט חולל סנסציה והניע את צופיו להכריז על "ז'יזל" כבלט הגדול ביותר בתקופתו ויורש מנצח ליצירת המופת הרומנטית הסילפידה.
בתור שכזה העלה בן לילה את גריזי למעמד של כוכבת כבר בבלט הראשון שלה באורך מלא בפריז.
"ז'יזל" גם ציין את התמורה ביחסיה עם ז'יל פרו.
הופעתה האחרונה של גריזי במערב הייתה בבלט של פול טליוני "המטמפורפוזות" (ידוע גם כ"סאטאנלה", (1849)
בשנת 1850 הצטרפה אל פרו בסנקט פטרבורג, רוסיה, שם התמנה למנהל בלט, ורקדה את ז'יזל בתיאטרון בולשוי האימפריאלי.
את "ז'יזל" הראשונה ברוסיה רקדה פאני אלסלר, ועל כן התגובה הראשונה לפרשנות של גריזי לתפקיד לא הייתה נלהבת.
אף על פי כן, במשך הזמן העריכו הרוסים את כשרונותיה.
היא הייתה פרימה בלרינה של התיאטרון הצארי של סנקט פטרבורג מ-1850 עד 1853, ועבדה לא רק עם פרו אלא גם עם ז'וזף מאזילייר, שביים במיוחד בשבילה את La Jolie Fille de Gand ואת Vert-Vert.
בשנת 1854 עברה גריזי עם בתה מרוסיה לוורשה, שם התכוונה להמשיך לרקוד, אבל כאשר הרתה לנסיך לאון רדזיוויל, שידל אותה זה לפרוש מן הבלט בשיא פרסומה.
גריזי ילדה את בתה השנייה, לאונטין גריזי, ובגיל 34 השתקעה בסן-ז'אן (ז'נבה) בווילה גריזי, שנקראה גם וילה סן-ז'אן ואיננה קיימת עוד, ושם חיה עוד 46 שנים בשלווה.
היא מתה ברובע זה בעיר ז'נבה ב-20 במאי 1899, חודש לפני שמלאו לה 80.
אחד מיוצרי הבלט ז'יזל, תאופיל גוטייה, שהיה נשוי לאחותה של קרלוטה, ארנסטינה, תיאר את ריקודה כמצטיין בחיוניות ילדותית, עליצות מאושרת ומידבקת.
קרלוטה גריזי הייתה דודניתן של זמרות הסופרן המפורסמות, ג'ודיטה וג'וליה גריזי.
1841 - יצרה את התפקיד הראשי בז'יזל מאת ז'יל פרו, ז'אן קוראלי ואדולף אדם.
1843 - יצרה את התפקיד הכפול של פרי/ליילה בבלט האטוריינטלי "לה פרי" מאת ז'אן קוראלי ופרידריך בורגמילר.
1844 - יצרה את התפקיד הראשי בפאקיטה מאת ז'וזף מאזילייה ואדואר דלדווה.
1845 - בלרינה שנייה ב"Pas de Quatre" (מחול ארבעה) מאת ז'יל פרו וצ'זארה פוני.
1845 - יצרה את תפקיד מזורקה ב-Le Diable à Quatre מאת ז'וזף מאזילייה ואדולף אדם
קרלו רוביה הוא ד"ר לפיזיקת חלקיקים, וזוכה פרס נובל לפיזיקה, יחד עם סימון ואן דר מיר, על עבודתם במרכז לחקר פיזיקת חלקיקים CERN, שהובילה לגילוי בוזוני Z ו-W המשמשים נושאי הכוח החלש ומהווים חלקיקים אלמנטריים במודל הסטנדרטי.
בשנת 1989 רוביה החל את כהונתו כמנכ"ל המרכז לחקר פיזיקת חלקיקים-CERN וכהונתו נמשכה 5 שנים.
קרלו רוביה למד הנדסה באוניברסיטת פיזה לאחר שלא התקבל ללימודי פיזיקה ב-Scuola Normale.
לאחר כמה חודשים בלימודי ההנדסה קיבל רוביה הזדמנות ללמוד פיזיקה ב-Scuola Normale בעקבות פרישתו של מועמד אחר.
רוביה סיים את מחקרו בנושא קרניים קוסמיות יחד עם מרצ'לו קונוורסי בשנת 1957 וקיבל את הדוקטורט שלו ב-1958.
לאחר קבלת הדוקטורט נסע רוביה לארצות הברית לעשות מחקר פוסט-דוקטורט במשך שנה וחצי באוניברסיטת קולומביה.
במהלך תקופה זו רוביה ביצע ניסויים החוקרים מיואונים.
ב-1960 חזר רוביה לאירופה בעקבות עינינו הגדול במרכז החדש לחקר חלקיקים CERN, שם עסק בניסויים בנושא הכוח החלש.
כאשר נפתח ב-CERN מתקן חדש, רוביה ושותפיו עשו ניסויים במתקן שאפשר להם לגרום לאלומות של פרוטונים להתנגש זו עם זו, מטרת ניסוים אלו הייתה לחקור את הכוח החלש.
ותוצאתם המרכזית היא ההבחנה בבראיונים המכילים קווארק קסום.
ניסויים אלו היו בעלי חשיבות רבה והובילו לפיתוח משמעותי של טכניקות שעזרו במציאת חלקיקים נוספים בניסויים נוספים שהתרחשו במאיצי חלקיקים במהלך השנים.
ב-1976 הציע רוביה להתאים את ה-SPS למאיץ שיאפשר להתנגשויות בין פרוטונים לאנטי פרוטונים להתרחש.
בעזרת סימון ואן דר מיר ופיתוחיו הטכנולוגיים, המאיץ החל לעבוד ב-1981 וכבר ב-1983 קבוצת פיזיקאים אשר נקראה קבוצת ה-UA1 שבראשה עמד רוביה, הבחינה בבוזונים W ו-Z אשר נושאים את הכוח החלש וגילויים תרם תרומה עצומה לתאוריות של פיזיקת חלקיקים.
על גילוי זה קיבלו קרלו רוביה וסימון ואן דר מיר פרס נובל בפיזיקה.
רוביה היה אחד מהמובילים של שיתוף הפעולה עם מתקן מחקר בהרי גראן סאסו (LNGS) שמטרתו לחקור דעיכה של פרוטונים.
במשך 18 שנים רוביה לימד באוניברסיטת הרווארד, סמסטר אחד בשנה, כאשר בשאר השנה עשה ניסוים ב-SPS שב-CERN.
בשנת 1970 קיבל רוביה תואר פרופסור מאוניברסיטת הרווארד וב-1987 הפסיק ללמד בהרווארד בעקבות תפקידו החדש כמנכ"ל CERN.
ב-17 בדצמבר 1987 חברי מועצת CERN החליטו למנות את קרלו רוביה למנכ"ל CERN.
ב-1 בינואר 1989 החל רוביה בכהונתו כמנכ"ל CERN, בתפקיד זה שרת במשך 5 שנים.
רוביה היה פעיל מאוד בנושא משבר האנרגיה שעתיד לבוא.
רוביה הציע רעיונות לניצול משאבים לייצור אנרגיה גרעינית בשימוש בטכנולוגיות המאיצים.
רעיונותיו נלמדים היום ברחבי העולם במטרה לייעל כורים גרעיניים ולייצר אנרגיה מתוריום ואורניום.
ב-2013 אף הציע לבנות תחנות כוח קטנות הפועלות על אנרגיה המופקת מתוריום.
בזמן כהונתו שנמשכה 4 שנים חקר ופיתח טכנולוגיות בתחום האנרגיה הסולרית.
בנוסף, רוביה היה היועץ המדעי הראשי של CIEMAT (ספרד) בנושא לוחות סולריים, מחברי קבוצת הייעוץ של האיחוד האירופי בנושא שינויי אקלים דרסטיים, במועצת המתקן לחקר אנרגיה ב-IMDEA ויועץ בוועדת ECLAC של האו"ם.
רוביה מונה גם למנכ"ל מדעי של המתקן למחקר ולימוד מדעי קיימות בפוטסדאם גרמניה.
קרלו רוביה נשוי למורה לפיזיקה בתיכון בשם מריסה ויש לו שני ילדים: בת רופאה בשם לורה ובן בשם אנדרה שממשיך בעקבותיו, הוא פרופסור לפיזיקה במכון הטכנולוגי של ציריך ומתמחה בחקר נייטרינו.
ב-2013 מונה רוביה להיות סנאטור לכל החיים בידי נשיא איטליה ג'ורג'ו נפוליטנו.
לרוביה יש 27 תוארי כבוד.
ב-1984 קיבל רוביה יחד עם סימון ואן דר מיר פרס נובל לפיזיקה.
חימנז הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-26 של מדינת פלורידה.
מחוז הבחירה שלו מצוי בקצה הדרומי של פלורידה והוא מכיל את כל מחוז מונרו וחלק מדרום-מערב מחוז מיאמי-דייד.
מבחינה גאוגרפית, זהו ממשיך דרכו של המחוז ה-25 הישן.
מחוז זה כולל חלקים מהקיז: קי לארגו, מרת'ון וקי וסט.
בתחום המחוז ממוקמים גם האוניברסיטה הבינלאומית בפלורידה ונמל התעופה הבינלאומי קי וסט.
כל שלושת הפארקים הלאומיים של פלורידה, אוורגליידס, ביסקיין והטורטוגות היבשות ממוקמים במחוז הבחירה.
חימנז, חבר המפלגה הרפובליקנית, נולד בקובה ונבחר לקונגרס האמריקאי בבחירות 2020 אחרי שגבר על נציגת המחוז המכהנת דבי מוקרסל-פאוול.
בשנים 2011–2020 היה ראש עיריית מיאמי-דייד.
חימנז נולד ב-1954 בהוואנה, בירת קובה, לחוואים ממחוז אוריינטה.
בשנת 1960 משפחתו היגרה לארצות הברית בעקבות המהפכה הקובנית, והתיישבה בשכונה "הוואנה הקטנה" במיאמי.
חימנז למד בבית הספר התיכון קולומבוס שבמיאמי, ובאוניברסיטת בארי השלים לימודי תואר ראשון במנהל ציבורי.
ב-1993 סיים את התוכנית למנהל בכירים בממשלה המדינתית והמקומית של בית הספר לממשל ע"ש ג'ון פיצג'רלד קנדי באוניברסיטת הרווארד.
קודם לכן, ב-1975, הצטרף לשירות הכבאות של עיריית מיאמי כלוחם אש.
ב-1991 מונה למפקד מערך הכבאות וההצלה, ומילא תפקיד זה עד שנת 2000.
בשנים 2000–2003 שימש חימנז כמנהל בעירייה של מיאמי.
ב-2004 הוא נבחר לנציב במועצת מחוז מיאמי-דייד מטעם מחוז הבחירה השביעי, לאחר שבבחירות גבר על ראש עיריית מיאמי לשעבר חבייר סוארז, שלימים יחליף אותו כנציג המחוז במועצה המחוזית.
ב-28 ביוני 2011 נבחר חימנז לראש העירייה של מחוז מיאמי-דייד.
ראש העיר המכהן קרלוס אלווארז הודח באחת ממערכות הבחירות החוזרות הגדולות בהיסטוריה המוניציפלית של ארצות הברית.
אף מועמד לא גרף מעלה מ-50% מקולות הבוחרים בסיבוב הראשון, לכן התקיים סיבוב שני מכריע.
בסיבוב זה חימנז ניצח בבחירות עם כ-51% מהקולות.
במהלך מסע הבחירות שלו לראשות העירייה ב-2011, הבטיח חימנז שאם ייבחר — יקצץ את שכרו.
לאחר שנבחר עמד חימנז בהבטחה זו, וקיצץ את משכורתו והטבותיו ב-50%.
ב-2012 נבחר לתקופת כהונה מלאה כראש העירייה, ובבחירות 2016 נבחר אל תקופת כהונתו השנייה.
בשנת 2017 נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על צו נשיאותי המתמקד בתחומי שיפוט שהוגדרו כ"מקלט", אשר הגבילו או סירבו לשתף פעולה עם רשויות ההגירה הפדרליות, והורה לבחון את גישתם למימון פדרלי.
מועצת מיאמי-דייד קיבלה מכתב מהממשלה הפדרלית של ארצות הברית לפיה המחוז סומן כתחום שיפוט מסוג "מקלט".
חימנז הורה אז למנהל מחלקת התיקונים שלו להתחיל להיענות לכל בקשות סוכנות אכיפת מכס והגירה.
מועצת הנציבים של מחוז מיאמי-דייד קידמה רשמית את הצו הנשיאותי של טראמפ בהצבעה של 9 נגד 3. מאוחר יותר אישרה מחלקת המשפטים האמריקאית כי אין המחוז "מקלט" יתר.
בדצמבר 2018 דחה בית המשפט המחוזי לערעורים בפלורידה תובענה ייצוגית שהוגשה לבית המשפט נגד מדיניות המחוז.
בינואר 2020 הכריז חימנז על התמודדותו לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס ה-26 של פלורידה, לאחר שלא יכול היה להתמודד מחדש לראשות העירייה בשל מגבלות כהונה.
בבחירות לנשיאות ב-2016, הביע חימנז תמיכה רשמית בהילרי קלינטון, מועמדת המפלגה הדמוקרטית.
ב-2020 הוא אמר כי "עשה טעות" כשתמך בקלינטון.
לאחר שהתרחק בעבר מטראמפ, התמודד ג'ימנס כרפובליקני תומך-טראמפ בבחירות 2020. במצע הבחירות שלו קרא לביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה ודגל בעמדות שמרניות.
לאחר שנבחר למועמד המפלגה, גבר על נציגת המחוז המכהנת דבי מוקרסל-פאוול ונבחר אל הקונגרס ה-117 של ארצות הברית.
לאחר ניצחונו של ג'ו ביידן בבחירות לנשיאות 2020 וסירובו של טראמפ להכיר בתוצאות הבחירות ולהודות בתבוסתו, חימנז הגן על הנשיא טראמפ שטען לקנוניה שרקמו הדמוקרטים כהונאת בחירות, גרס כי אל לנשיא להודות בהפסדו ובהמשך הצביע נגד ספירת קולות חבר האלקטורים מאריזונה ומפנסילבניה.
קרלו יוהאנסון קסטרן (בפינית: Kaarlo Johansson Castrén; 28 בפברואר 1860 – 19 בנובמבר 1938) פוליטיקאי, עורך דין ומדינאי פיני.
ראש ממשלת פינלנד בין אפריל לאוגוסט 1919 מטעם המפלגה הפרוגרסיבית הלאומית (מפלגה ליברלית במצעה).
קסטרן הקים ב-1888 משרד עורכי דין רב מוניטין בשותפות ('קסטרן וסנלמאן').
קסטרן נולד בעיירה טורטולה (ידועה היום בשם פלו) בחבל לפלנד, הדוכסות הגדולה של פינלנד, האימפריה הרוסית.
הוא השלים לימודי משפטים ב-1887. בין 1888 ל-1892 פעל במחלקת האוצר של הסנאט הפיני בהלסינקי.
במקביל לכך קסטרן גם פעל במשרד עורכי דין שהקים בשותפות; 'קסטרן וסנלמאן'.
בין 1892 ל-1904 היה קסטרן מעורב במנהל של הבנק המסחרי הפיני קנסאליס-אוסקה-פאנקי (KOP).
הוא נכח בישיבות של מועצת המדינה ב-1894 ובין 1905 ל-1906. בין 1908 ל-1909 כיהן כסנאטור ובהמשך הקים משרד עורכי דין חדש.
בשנת 1916 נבחר קסטרן להיות למנהל הבנק קנסאליס-אוסקה-פאנקי.
בנובמבר 1918 מונה לשר האוצר בממשלתו של לאורי אינגמן והיה עליו להתמודד עם קריסת הכלכלה הפינית לאחר מלחמת האזרחים הפינית.
בין 17 באפריל ל-15 באוגוסט כיהן כראש ממשלת פינלנד והחליף את אינגמן בתפקיד.
קסטרן כיהן תחת נשיא פינלנד קארלו יוהו סטולברג.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה הסתיימה מלוכתו קצרת המועד של פרידריך קרל, מלך פינלנד ומעמדה הפוליטי של פינלנד היה נתון בהסדר זמני.
ממשלתו של קסטרן הובילה לסיום מצב זה כאשר קידמה הצעה בפרלמנט להסדיר שיטת ממשל של רפובליקה.
ההצעה עברה והממשלה התפזרה לקראת בחירות חדשות.
יוהו ונולה מהמפלגה הפרוגרסיבית הלאומית גם כן נבחר להחליף את קסטרן בראשות הממשלה.
קסטרן פרש מהחיים הפוליטיים ונפטר בהלסינקי ב-1938.
קרלוטה בריאנצה (באיטלקית: Carlotta Brianza; 1867 – 1930) הייתה פרימה בלרינה איטלקייה, שרקדה בלה סקאלה במילאנו ואחר כך בתיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג, רוסיה.
בריאנצה נולדה במילאנו ולמדה בבית הספר לבלט של לה סקאלה אצל קארלו בלאזיס עם סיום לימודיה החלה לרקוד בלהקה כפרימה בלרינה ב"אקסצלסיור" של לואיג'י מאנזוטי.
היא יצאה לסיור הופעות בארצות הברית עם הבלט ב-1883 ורקדה אותו בסנקט פטרבורג ב-1887. הודות לפופולריות שלה שם, הוזמנה לעבוד בתיאטרון מריאינסקי, שם רקדה עם אנריקו צ'קטי ב"הצבעוני של הארלם" מאת לב איבאנוב בשנת 1889. ב-15 בינואר 1890, רקדה את "אורורה" בהצגת הבכורה של היפהפייה הנרדמת של מריוס פטיפה.
היא המשיכה בקריירת הריקוד שלה בווינה, איטליה, פריז ולונדון, לפני שחרה לפריז, שם לימדה עד לפרישתה.
ב-1921 שלף אותה סרגיי דיאגילב מפרישתה לרקוד ב"יפהפייה הנרדמת"
קרלוטה בריאנצה מתה בפריז ב-1930
בין הופעותיה החשובות של בריאנצה:
בסביבות 1883: הופעת בכורה ב"אקסלסיור" של לואיג'י מנזוטי בלה סקאלה, מילאנו
1883: אחת מחמש רקדניות כוכב ראשונות ב"אקסלסיור" של האחים קיראלפי בניו יורק
1887: כ"רוח האור" ב"אקסלסיור" של לואיג'י מאנזוטי, תיאטרון ארקדיה, סנקט פטרבורג
1892: כ"סילביה" בסילביה, תיאטרון ארקדיה בסנקט פטרבורג
1896: "אורורה" ב"יפהפייה הנרדמת", בבימוי ג'ורג'ו סאראקו, לה סקאלה
1921: "קאראבוס" בהפקה של בלט רוס ל"יפהפייה הנרדמת", לונדון
קרלוטו קוטה (בפורטוגזית: Carloto Cotta; נולד ב-31 בינואר 1984) הוא שחקן פורטוגזי, שזכה להצלחה עולמית בזכות השתתפותו בסדרה "אליטה", כמו גם בסדרות וסרטים נוספים.
קרלוטו קוטה נולד ב-31 בינואר 1984 בפריז שבצרפת, אך מגיל 15 גדל בפורטוגל לאורך הקריירה שלו, השתתף קוטה בעשרות סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה כמו גם בהצגות שונות.
בשנת 2002, עשה את הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה כאשר השתתף בסדרה, Lusitana Paixão.
את הופעת הבכורה שלו בקולנוע עשה בשנת 2004.
בשנת 2022, השתתף בצוות השחקנים הראשי בעונות 6-5 של סדרת הטלוויזיה "אליטה", אשר שודרה בנטפליקס (גילם את אביו של אנדרה למוליה).
באותה שנה שיחק לצדה של נומי ראפאס בסרט דרמת האימה "לא תהיי לבד" (אנ') של הבמאי הצפון מקדוני גורן סטולבסקי (אנ').
+שנהסדרהתפקידרשות שידורמקור2002Lusitana Paixãoקולגה של מיגלRTP12006A Minha Famíliaז'ואאו2007Ilha dos Amoresמיגל ולנטהTVI2008Flor de la Marריקרדו2010Laços de SangueאנדרהSIC2012O Bairroבאטמן2015 - 2016Santa Bárbaraפרננדו בלטראוTVI2016 - 2017A Impostoraמתיאס נובאס2018 - 2019A Teiaחיימה רוזה נטו2019A Prisioneiraעומאר מאלוף2021גלוריהבריטונטפליקס2023-2022אליטהקרוז קרוואלו
שנהסרטתפקידהערות2005אודטהז'ואאו פדרו רודריגס2009ארנהז'ואאו סלביזהלמות כמו גברז'ואאו פדרו רודריגס2018Diamantinoדיאמנטינו מאטה-מורוס2019פרנקי"איירה זקס2022לא תהיי לבד (אנ')בוריס2024Amelia's Childrenאד/מנואל/ארתור
קַרְלוֹ קְרִיוֶלִי (באיטלקית: Carlo Crivelli; סביב 1430 בוונציה – סביב 1495 באסקולי פיצ'נו) היה צייר איטלקי מתקופת הרנסאנס בעל סגנון דקורטיבי גותי מאוחר שמרני, ששהה בשנותיו הראשונות בוונטו, שם ספג השפעות מ, ומנטניה.
הוא עזב את חבל ונטו ב-1458 ובילה את רוב שארית הקריירה שלו ב, שם פיתח סגנון אישי ייחודי המנוגד לזה של בן זמנו הוונציאני ג'ובאני בליני.
קריוולי נולד בסביבות 1430–1435 בוונציה למשפחת ציירים וקיבל את גיבושו האמנותי שם ובפדובה.
הפרטים הידועים לנו על הקריירה של קריוולי מעטים: אומרים שהוא למד אצל , שצייר עד 1436; באותה תקופה קריוולי היה כנראה רק ילד.
הוא גם למד בבית הספר של בוונציה, אחר כך עזב את ונציה לפדובה, שם מאמינים שעבד בבית המלאכה של ולאחר מכן, לאחר שנידון ב-1457 לשישה חודשי מאסר בגין רומן עם אישה נשואה, עזב בשנת 1459 לזאדאר בדלמטיה (כיום חלק מקרואטיה, אבל אז טריטוריה ונציאנית).
הוא היה בעלים של בית מלאכה משלו כשנשלח לכלא בגין ניאוף בשנת 1457. התאריכים עליהם חתם על התמונות ששרדו משתרעים משנת 1468 על גבי מזבח בכנסיית סן סילבסטרו במאסה פרמנה (Massa Fermana) ליד פרמו ועד 1493 על ישו המת בין יוחנן הקדוש, הבתולה ומריה מגדלנה ב במילאנו.
אף על פי שהאמן פרסם את מקורותיו הוונציאניים בחתימתו, לעיתים קרובות וריאציה כלשהי על "קרולוס קריוולוס ונטוס" ("Carolus Crivellus Venetos" - "קרלו קריוולי מוונציה"), נראה שקריוולי עבד בעיקר ב, ובמיוחד באסקולי פיצ'נו ובקרבתה.
רק שתי תמונות ניתן למצוא כיום בוונציה, שתיהן ב.
הוא צייר בטמפרה בלבד, למרות הפופולריות הגוברת של ציור בצבע שמן במהלך חייו, ועל לוחות, אם כי חלק מציוריו הועברו לקנבס.
אהבתו לרקעים מוזהבים היא אחד מסימני הטעם השמרני הזה, שנכפה בחלקו על ידי פטרוניו.
מבין ה המוקדמים שלו, רק אחד, קישוט המזבח מאסקולי פיצ'נו, משנת 1473, שרד בשלמותו במסגרתו המקורית, ועדיין במיקומו המקורי (הקתדרלה של העיר).
כל השאר פורקו והפאנלים וסצנות ה שלהם מחולקות בין מספר מוזיאונים.
קבוצה אמורפית של בני זמנו, חקיינים וחסידים, המכונים קריוולשי (Crivelleschi), משקפת בדרגות שונות היבטים של סגנונו.
בניגוד למגמות הנטורליסטיות שהתגברו בפירנצה במהלך חייו, סגנונו של קריוולי ממשיך לייצג את הרגישות של של חצרות המלוכה.
ההגדרות האורבניות שלו דמויות תכשיט ומלאות פרטים אלגוריים מפורטים.
הוא העדיף רקע נוף ירוק, וניתן לזהות את יצירותיו על פי השימוש האופייני שלו בפירות ופרחים כמוטיבים דקורטיביים, המתוארים לעיתים קרובות בתבליטי זרים תלויים, שהם גם סימן ההיכר של הסטודיו של פרנצ'סקו סקוורצ'ונה בפדובה, שבו ייתכן שקריוולי עבד.
לציוריו יש איכות ליניארית המזוהה עם בני דורו מאומבריה.
קריוולי הוא צייר בעל אינדיבידואליות בולטת.
בניגוד לג'ובאני בליני, בן זמנו, עבודותיו אינן "רכות", אלא ברורות ומוגדרות בקו המתאר עם תשומת לב ניכרת לפרטים.
השימוש שלו בטרומפ-לויל, לעיתים קרובות בהשוואה לזה שנמצא בעבודותיהם של ציירי הרנסאנס הצפוני כמו רוחיר ואן דר ויידן, כולל חפצים מוגבהים, כגון תכשיטים ושריון על גבי צבע הג'סו על הלוח.
בהזמנת הפרנציסקנים והדומיניקנים מאסקולי, עבודתו של קריוולי היא דתית בלבד.
ציוריו מורכבים ברובם מדימויים של המדונה והילד, פייטה, ופריטי קישוט המזבח הידועים כ שהפכו יותר ויותר לא אופנתיים.
התמונות מלאות לעיתים קרובות בדימויים של סבל, כמו פצעים פעורים בידיו ובצדו של ישו ופיותם של אבלים מעוותים בייסורים, עבודתו של קריוולי סיפקה את הצרכים הרוחניים של פטרוניו.
התכונות האולטרה-ריאליסטיות, לפעמים מטרידות, הובילו לעיתים קרובות את המבקרים לתייג את ציוריו של קריוולי כ"גרוטסקיים", בדומה לעמיתו הצייר הצפון-איטלקי, .
עבודתו יצרה הזמנות יוקרתיות רבות ובוודאי קלעה לטעמם של פטרוניו.
קרלו קריוולי מת במארקה (כנראה אסקולי פיצ'נו) בסביבות שנת 1495. , עמו שיתף מדי פעם פעולה, היה אחיו הצעיר.
, צייר שהיגר למארקה ד'אנקונה מגרמניה/אוסטריה, היה תלמידו ושיתף איתו פעולה.
דונאטו קריוולי (Donato Crivelli), שגם היה תלמידו של ג'קובלו ופעל ב-1459, עשוי להיות מאותה משפחה של קרלו.
לאחר מותו לא נטו חסד לעבודתו, והספר חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר של וזארי, שהוא פלורנטיני מאוד בהשקפתו, לא מזכיר אותו.
הייתה לו תחייה מסוימת, במיוחד בבריטניה, בתקופתם של הציירים הפרה-רפאליטים, שכמה מהם, כולל אדוארד ברן-ג'ונס, העריצו את עבודתו.
המוניטין שלו דעך עם התנועה הזו, אבל ספרים שיצאו לאור בסוף המאה ה-20 על עבודתו ותלייה מחודשת של עבודותיו בגלריה הלאומית, בלונדון, גרמו להתעניינות מחודשת בו.
סוזן סונטג כתבה ב-"Notes on Camp" (1992): "קאמפ הוא הציורים של קרלו קריוולי, עם התכשיטים האמיתיים שלהם, החרקים הטרומפ-לויל והסדקים בבניינים".
קרלו משהשווילי רפאלי (נולד ב-22 בפברואר 1954) הוא אתלט ישראלי בעבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל בקפיצה במוט (1973 ו-1977).
הישראלי הראשון שקפץ מעל 4 מטר.
משהשווילי עלה לישראל מגאורגיה, ברית המועצות בתחילת 1972. הוא התאמן בקבוצת הפועל העמקים בהדרכתו של אמנון גור.
באליפות ישראל שנערכה ביוני 1972 זכה במדליית כסף בקפיצה במוט בתוצאה של 3.10 מטר, אחרי חנוך צור מאליצור שדה אליהו (3.10 מטר).
בתחרות ניצח סטיב הארדיסון מארצות הברית (4.70 מטר) לפני וורן וילקי מארצות הברית (4.25 מטר).
באליפות ישראל שנערכה ביוני 1973 זכה במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא ישראלי חדש של 3.76 מטר, שיפור ב-4 ס"מ לשיא הוותיק בן 11 השנים של יצחק לוי מהפועל כפר סבא שסיים שני (3.25 מטר) וחנוך צור (2.80 מטר).
שבועיים לאחר מכן, במסרת תחרויות האתלטיקה של המכביה התשיעית שנערכה ביולי זכה במדליית ארד בקפיצה במוט ביחד עם סטיב גרינברג מארצות הברית בשיא ישראלי חדש של 4.00 מטר, אחרי קאן קרינג מארצות הברית שקבע שיא מכביה חדש של 4.45 מטר ואלון טרטאור מצרפת (4.20 מטר).
במסגרת תחרויות האתלטיקה של כינוס הפועל העשירי שנערך בתחילת מאי 1975 קבע בקפיצה במוט שיא ישראלי חדש של 4.10 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביוני 1977 זכה במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 4.00 מטר.
הוא היה הקופץ היחיד בתחרות.
בתחרות שנערכה באוברהאוזן, גרמניה ב-13 באוגוסט 1978 זכה במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא ישראלי חדש של 4.40 מטר.
שיא זה החזיק מעמד כ-13 שנים ונשבר על ידי ואדים אלברשטיין (4.45 מטר).
בין האתלטים הבולטים שאימן נמנים: גדעון יבלונקה, אסף מלכה, עומרי הרוש, רם מור, טל מור, גל קדמון, שני לנדן, גל ארד ועוד.
קַרְלוֹ רַיינַלְדִי (באיטלקית: Carlo Rainaldi; ) היה אדריכל איטלקי בסגנון הבארוק.
ריינלדי, יליד רומא, היה אחד האדריכלים המובילים של רומא של המאה ה-17, הידוע בפאר מסוים בעיצוביו.
הוא עבד בהתחלה עם אביו, ג'ירולמו ריינלדי, אדריכל מנייריסט ברומא.
לאחר מות אביו, הוא אימץ במלואו את סגנון הבארוק המונומנטלי.
הוא זכה להצלחה ברומא כאשר האפיפיור אורבנוס השמיני, בן משפחת ברבריני, הוחלף באפיפיור אינוקנטיוס העשירי, בן משפחת פמפילי השמרן יותר.
עבודותיו כוללות את החזית של (1661–1665), את החזית של (1657), הכנסיות התאומות סנטה מריה דיי מיראקולי וסנטה מריה אין מונטסאנטו, ו (1663–1667).
הוא לא הצליח להשלים את החזית של כנסיית סַנְט'אַנְיֶיזֶה אִין אָגוֹנֶה במהלך העבודה בשנים 1653–1657. המזבח הגבוה של הוא מאת ריינלדי.
מעבר לעבודתו כאדריכל באבן, ריינלדי עיצב גם תפאורות במה לטקסים ואירועים דתיים.
בשנת 1650, הוא עיצב את התפאורות לטקס הקוארנט'אורה (Quarant'ore), או בשמו האחר ארבעים שעות הדבקות , שנערך בכנסיית .
בשנת 1665, הוא עיצב את לזכר מותו של פליפה הרביעי, מלך ספרד.
קרלומן (Carloman; בין 706 ל-716 – 17 באוגוסט 754) היה בנם הבכור של קרל מרטל, המאיורדומוס (הממונה על הארמון) של הממלכה הפרנקית ודוכס הפרנקים , ושל אשתו כרוטרוד .
הוא ירש את תפקיד המאיורדומוס באוסטרזיה, אלמניה ותורינגיה, וסייע בגיבוש כוחם של הקרולינגים על חשבון המלכים המרובינגים.
הוא פרש מהחיים הציבוריים בשנת 747 ואימץ את חיי הנזירות.
עם מותו של קרל מרטל בשנת 741, קרלומן ואחיו פפין הגוץ ירשו את תפקידיו החוקיים של אביהם: קרלומן באוסטרזיה, אלמניה ותורינגיה, ופפין בנויסטריה, בורגונדיה ופרובנס, בזמן שהממלכה הפרנקית הייתה ללא מלך מאז מותו של המלך תאודריך הרביעי בשנת 737.
חלוקת השלטון בין קרלומן ופפין לא כללה את אחיהם למחצה גריפו, בנו של קרל מאשתו השנייה סוואנאהילד .
זה היה לפי רצונו של קרל; גריפו דרש חלק מהממלכה, אולם אחיו סירבו.
בשנת 741, קרלומן ופפין צרו על גריפו בעיר לאן, שבו אותו, וכפו עליו להיכנס למנזר.
כל אח הפנה את תשומת לבו לאזור ההשפעה שלו כמאיורדומוס, פפין במערב (במה שנקרא נויסטריה, בערך באזור שבין נאנסי לריימס) וקרלומן במזרח (במה שנקרא אוסטרזיה, בערך אזור שבין ברוז', מץ ופולדה), שהיה בסיס הכוח הקרולינגי.
בשנת 743 החליטו קרלומן ופפין להכתיר על הממלכה הפרנקית מלך מרובינגי, כילדריך השלישי, כדי לפייס גורמים מתנגדים בממלכה.
נראה כי במשך שבע שנים היו קרלומן ופפין מוכנים לעבוד יחד, שכן הם ביצעו פעולות צבאיות רבות יחד.
קרלומן הצטרף לפפין נגד עלייתו של הונאלד הראשון ב-742 ושוב ב-745. פפין סייע לקרלומן נגד הסקסונים בשנים 742–743, כאשר תאודריך, דוכס סקסוניה נאלץ לבוא לידי הסכם, ונגד אודילו, דוכס בוואריה, ב-742 ושוב ב-744, כאשר הושכן שלום בין האחים לאודילו, גיסם, שכן הוא היה נשוי לאחותם הילטרוד.
בממלכתו, קרלומן חיזק את סמכותו בין השאר באמצעות תמיכתו במיסיונר האנגלו-סכסוני וינפריד (לימים בוניפציוס הקדוש), המכונה "השליח אל הגרמנים", שעליו הטיל את ארגונה מחדש של הכנסייה באוסטרזיה.
זה היה בחלקו המשך של מדיניות שהחלה תחת סבו, פפין מהרסטל, ונמשכה תחת אביו, קרל מרטל, שהקים ארבע דיוקסיות בבוואריה (זלצבורג, רגנסבורג, פרייזינג ופסאו) ונתן להן את בוניפציוס כארכיבישוף ובישוף עליון על כל גרמניה שממזרח לנהר הריין, שמושבו במיינץ.
בוניפציוס היה תחת חסותו של קרל מרטל משנת 723 ואילך.
קרלומן היה גורם מרכזי בכינוס הקונקיליום גרמניקום בשנת 742, הסינוד הגדול הראשון של הכנסייה שהתקיים באזורים המזרחיים של הממלכה הפרנקית.
בראשותם המשותפת של קרלומן ובוניפציוס, קבע הסינוד כי אסור לכמרים לשאת נשק או לארח נשים בבתיהם, וכי אחת המשימות העיקריות שלהם היא למגר אמונות פגאניות.
אביו החרים לעיתים קרובות את רכוש הכנסייה כדי לתגמל את חסידיו ולשלם עבור צבא הקבע שהביא לו את הניצחון בקרב טור (מדיניות שנתמכה על ידי בוניפציוס כנדרשת כדי להגן על הנצרות).
בשנת 742 היו הקרולינגים עשירים דיים כדי לשלם את הוצאותיהם הצבאיות ולתמוך בכנסייה.
עבור קרלומן, אדם דתי אדוק, זו הייתה חובה מתוך אהבה; עבור פפין זו הייתה חובה מעשית.
שניהם ראו את ההכרח בחיזוק הקשר בין ביתם לבין הכנסייה.
קרלומן תרם את האדמה עבור אחד הבסיסים החשובים ביותר של בוניפציוס, מנזר פולדה.
למרות אדיקותו, קרלומן היה חסר רחמים כלפי יריבים.
לאחר מרידות חוזרות ונשנות, הוא כינס בשנת 746 אספה של בעלי הנכסים האלמאנים בקנשטאט ולאחר מכן דאג לאסור ולהוציא אותם להורג באלפיהם באשמת בגידה בוועידת קנשטאט .
זה חיסל למעשה את כל ההנהגה השבטית של האלמאנים וסיים את עצמאותה של הדוכסות השבטית של אלמאניה, שנשלטה לאחר מכן על ידי רוזנים שמונו על ידי האדונים הפרנקים שלהם.
פעולות אלו חיזקו את מעמדו של קרלומן ושל המשפחה כולה, במיוחד מבחינת היריבות שלהם עם משפחות גרמאניות מובילות אחרות כמו האגילולפינגים הבוואריים.
ב-15 באוגוסט 747 ויתר קרלומן על תפקידו כמאיורדומוס, עזב לרומא ופרש לחיי נזירות, לאחר שראשו גולח (טונזורה ) על ידי האפיפיור זכריה.
הוא הפקיד את ממלכתו ואת בנו, דרוגו , בידי פפין, שנותר השליט היחיד בממלכה.
כל המקורות מהתקופה מצביעים על כך שפרישתו הייתה מרצון, אם כי יש מי ששיערו שהוא נסע לרומא מסיבות אחרות, שלא צוינו, והאפיפיור "עודד" אותו להישאר ברומא, לפי בקשת פפין, כדי לשמור את קרלומן באיטליה.
קרלומן ייסד מנזר במונטה סורטה ולאחר מכן עבר למונטה קאסינו.
כל המקורות מהתקופה מצביעים על כך שהוא האמין שיעודו הוא חיי נזירות.
הוא פרש למונטה קאסינו ובילה שם את רוב שארית חייו, ככל הנראה במדיטציה ובתפילה.
בנו, דרוגו, דרש מפפין את חלקו של אביו ברכוש המשפחתי, אך נוטרל במהירות.
שבע שנים לאחר פרישתו של קרלומן וערב מותו, הוא עלה שוב לזמן קצר על הבמה הציבורית.
בשנת 754, האפיפיור סטפנוס השני התחנן בפני פפין, שהיה המלך עתה, לבוא לעזרתו נגד מלך הלומברדים, אייסטולף.
קרלומן עזב את מונטה קאסינו, בפקודתו של אייסטולף, לבקר את אחיו כדי לבקש ממנו לא לצעוד לאיטליה.
פפין, שהאמין שאחיו חסר הידיעה מנוצל על ידי אייסטולף כדי למשוך זמן, המשיך בהכנותיו וביקש מאחיו להתיישב במנזר בנדיקטיני בצרפת במקום לחזור למונטה קאסינו.
אולם כעבור זמן קצר קרלומן מת בוויין, שבדרום-מזרח גאליה, ב-17 באוגוסט 754. הוא נקבר במונטה קאסינו.
קרלו רובלי (באיטלקית: Carlo Rovelli; נולד ב־3 במאי 1956) הוא פיזיקאי תאורטי איטלקי ופילוסוף של המדע, מן ההוגים המרכזיים של גישת כבידה קוונטית לולאתית (Loop Quantum Gravity).
הוא עוסק גם בהיסטוריה של המדע ובפילוסופיה של הפיזיקה, וידוע כסופר מדע פופולרי שספריו זכו להצלחה ותורגמו לשפות רבות.