tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2007 מונתה לרכזת המערכת של מהדורת חדשות סוף השבוע.
בשנת 2009 ריכזה אברמוביץ' את משדר הבחירות של אותה השנה.
באותה השנה החלה לשמש ככתבת מגזין במהדורת חדשות סוף השבוע.
בשנת 2012 קיבלה אברמוביץ' את פרס בני ברית על מצוינות סיקור יהודי התפוצות.
את הפרס היא קיבלה בעקבות כתבה שערכה על יהודים אורתודכסים בתפוצות שתורמים איברים לחולים ישראלים.
בשנת 2013 מונתה אברמוביץ' לכתבת הצרכנות והתיירות של המהדורה המרכזית.
במסגרת עבודתה חשפה את פרשת הזיהום באוכל הנמכר בשוק שרונה.
בעקבות החשיפה לשכת הבריאות ערכה ביקורת תברואתית בשרונה מרקט.
ביולי 2016 הציגה בשידורי קשת את סרטה "מלכת הקזינו", שעסק בבעיית ההימורים בישראל.
לסרט נלוותה סדרת כתבות ששודרה במהדורה המרכזית.
באותו חודש הציגה בשידורי קשת סרט נוסף בשם "סכנת החלקה", שעסק במחדלים ובסכנות שיש בשוק החלקות השיער בישראל.
באוגוסט 2016 שודרו בשידורי קשת ורשת סרטיה "מצב טיסה", "אמא תקני לי", על סכנות השיווק הישיר לילדים, ו"יהלומים לנצח", שחשף את תופעת יהלומי המעבדה.
בספטמבר 2016 שודרו סרטיה "זריקת יופי", על סכנות תעשיית ההזרקות הקוסמטיות, ו"סוחטים את הבריאות", על סודות תעשיית המיצים הטבעיים.
בפברואר 2017, במסגרת שידורי רשת, שודר סרטה הדוקומנטרי באורך מלא – "מבחן החיידקים הגדול עד הבית".
באפריל 2018, הובילה עם דני קושמרו את סדרת הכתבות של שידורי קשת "התסביך הפולני", על הקשר הישראלי-פולני שנע ביו זיכרון השואה ליחסים הכלכליים, התיירותיים והכלכליים בהווה.
בדצמבר 2019, במסגרת השקת שידורי קשת 12 לאחר פיצול ערוץ 2, הובילה את סדרת התחקירים "מבחן הניקיון" במלונות ישראל.
בעזרת ספריי אולטרה סגול, אברמוביץ' חשפה את רמת הניקיון הנמוכה במלונות בישראל.
בנוסף חשף התחקיר כי אין פיקוח של משרד הבריאות על ניקיון בחדרי המלון.
סדרת התחקירים עוררה הד ציבורי ותקשורתיבעקבותיו קיבלה אברמוביץ' חיקוי בתוכנית "ארץ נהדרת".
בשנת 2020, יצרה תחקיר המשך למבחן הניקיון במלונות, על הצימרים בישראל.
בדצמבר 2021, בזמן מגפת הקורונה, הובילה יחד עם גדעון אוקו סדרת כתבות על דרום קוריאה.
בזמן שהותה במדינה, נדבקה בקורונה ונשארה בבידוד בגבולותיה.
ביוני 2022 הנחתה אברמוביץ' את טקס הזיכרון הממלכתי לנפגעי פעולות האיבה.
במהלך הטקס נרשמה התפרצות של משתתפים במחאה נגד ראש הממשלה דאז נפתלי בנט.
בשנת 2023 מונתה לכתבת מגזין ותחקירים במהדורה המרכזית של חדשות 12.
לטסיים (שם מדעי: Latidae) היא משפחה של דגים מסדרת הדקראים החיים באסיה, באפריקה ובימים האינדו-פסיפיים.
במשפחה ישנם 13 מינים ב-3 סוגים.
הם קרובי למשפחה צנטרופומוסיים החיה בים.
אלו דגים גדולים שיכולים להגיע למשקל של מעל 200 ק"ג.
הם גם דגי מאכל שהובאו על ידי האדם למדינות שונות, מה שגרם להרס הסביבה האקולוגית.
נסיכת הנילוס למשל הוכנסה ב-2003 לאגם ויקטוריה וכך חיסלה את אוכלוסיית האמנוניים המקומית.
כל מיני הלטסיים הם טורפים.
מין נסיכת הנילוס (Lates niloticus)
לי-אור אָבֶרבָּך (נולד ב-21 באוקטובר 1979) הוא עיתונאי ישראלי המשמש סמנכ"ל חטיבת הרדיו של תאגיד השידור "כאן".
במסגרת זו הוא מנהל את תחנות הרדיו הלא-חדשותיות של תאגיד השידור הישראלי.
כמו כן, הגיש את ההסכת "מה קורה כאן" בו מארח את אנשי התאגיד לשיחות בנושא "מאחורי הקלעים" של עבודתם.
קודם לתפקידיו בתאגיד השידור, שימש כתב תקשורת ועורך בעיתון "גלובס".
אברבך נולד להורים שעלו לישראל מליטא (אז בברית המועצות) ב-1973. הוא בוגר תואר ראשון בפוליטיקה וממשל ולימודי מדינת ישראל מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
לאחר שירותו הצבאי החל לשמש ככתב ומגיש בתחנת הרדיו רדיו דרום.
בין השנים 2004–2006 היה כתב תקשורת באתר "וואלה".
הגיש פינה בתוכנית הבוקר של ערוץ 10. ב-2006 מונה לכתב התקשורת של "מעריב" ו-nrg ברנז'ה.
ב-2009 מונה לכתב התקשורת בעיתון "גלובס".
במקביל לעבודתו ככתב תקשורת בגלובס, מונה ב-2011 לעורך "פירמה", מגזין המדיה, השיווק והפרסום של "גלובס".
אברבך שימש כעורכו האחרון של המגזין עד סגירתו בשנת 2016.
ב-2016 החל להגיש לסירוגין את "סוגרים חשבון", מגזין הכלכלה היומי בטלוויזיה החינוכית.
באותה שנה עזב את "גלובס" ומונה לתפקיד מנהל מחלקת התוכן של חטיבת הרדיו של תאגיד השידור "כאן", הקים וניהל את תחנת הרדיו "כאן תרבות", שהמחליפה את רשת א', וניהל את רשת כאן רק"ע, תחנת הרדיו ברוסית ובשפות נוספות.
כמו כן ייסד וניהל את כאן הסכתים, מערך הפודקאסטים של "כאן", שהיה ראשון מסוגו בתעשיית התקשורת הממוסדת בישראל.
באותה שנה היה למגיש התוכנית הראשונה שהפיק אי פעם התאגיד ושודרה בעמוד הפייסבוק של "כאן".
הייתה זו תוכנית ביקורת תקשורת.
ב-2017 מונה לסמנכ"ל חטיבת הרדיו של תאגיד השידור הישראלי.
במסגרת זו הוא משמש כמנהל תחנות "כאן קול ישראל" הלא חדשותיות ובכללן התחנות "כאן רק"ע", "כאן מורשת", "כאן תרבות", "כאן קול המוסיקה", "כאן גימל", "כאן 88" ומערך הפודקאסטים.
בשנה זו נמנה עם הצוות שניסח את הקוד האתי המחודש של תאגיד השידור הישראלי.
בשלהי אותה שנה, עמד בראש ועדה משותפת עם האקדמיה ללשון העברית, אשר בחרה במילה "הֶסְכֵּת" כחלופה העברית ל"פודקאסט".
לי-אלין בייקר היא שחקנית ומדבבת אמריקאית.
היא ידועה בעיקר בתפקידיה המשניים בסדרות "מכושפות" ו-"ויל וגרייס", בתפקידיה הראשיים בסדרות "גוד לאק צ'ארלי" ו-"חברים בחווה" ובסרט הטלוויזיה "שיער ביום רע".
בייקר נולדה ב-13 במרץ 1972 וחייה בילדותה במוריי, קנטקי.
היא נשואה למנהל בידור, קית' ג'יימס קאופמן.
לזוג שני בנים, גריפין שנולד ב-2009 ובייקר ג'יימס שנולד ב-2012.
שנהסרטדמותהערות1994Shrunken Headsמיצי1995Leprechaun 3מלצרית1997Inner ShadowגאיקהSwing BladeלאוריןBreast Menזקוקה להסרת שתל1999A Wake in Providenceקוני2000גבר מרושע מאודמארי2011גוד לאק צ'ארלי - הסרטאיימי דנקןסרט טלוויזיה2015שיער ביום רעליז2016פראים קטניםג'קיישיר לווידאוWish for Christmasאליזבת' מקלרן2017Take Two for FaithונסהCamp Cool Kidsטארין2018מחליקיםלאה סינגר2019משמר מאליבואמא של דילן
שנהסדרהדמותהערות2006אבא אמריקאימרג'יפרק אחד2007-2011חברים בחווהאבי, אטה ודמויות שונות2011הפינגווינים ממדגסקרבלה בון בואנו, אישהפרק אחד2011-2016ג'ייק והפיראטים מארץ לעולם לאהמלכה קורלי2014-2016חבורת 7ג'המלכה עונג
לֶטֶרֶר (מאנגלית: letterer) – מעצב אותיות – הוא חבר בקבוצה של קומיקסאים האחראי על ציור הטקסט בקומיקס.
הלטרר משתמש בגופנים, בקליגרפיה, בגודל אות ובפריסת דף.
כל זה כדי לתרום להשפעתו של הקומיקס.
הלטרר מעצב את תצוגת הלטרינג: הלטרינג של כותר הסיפור וכתוביות מיוחדות אחרות וקרדיטים המופיעים בדרך כלל בעמוד הראשון של הסיפור.
הלטרר גם כותב את האותיות בבועות הדיבור ומצייר את אפקט הקול.
לטררים רבים גם מעצבים את הלוגו של החברה עבור ספרי הקומיקס שהיא מפיקה.
כשספרי קומיקס הגיעו לבשלות בשנות ה-40 כמות הפרסומים הגדולה שנדרשה על ידי המוציאים לאור עודדה קו ייצור המחלק את התהליך היצירתי למשימות מובחנות: סופר, מצייר בעיפרון, לטרר, אינקר וצובע.
בסוף שנות ה-40 אפשר היה להתפרנס רק מלטרינג של רצועות קומיקס וספרי קומיקס עבור אמנים, אולפנים וחברות שלא היה להם זמן או רצון לעשות זאת בארגון עצמו.
בשנות ה-50 אמני לטרינג כמו גספר סלדינו (Gaspar Saladino), סם רוזן (Sam Rosen) ובן אודה (Ben Oda) בנו קריירה שלמה כלרטררים עבור חברות מארוול קומיקס, DC קומיקס ואחרות.
הלטרר ומעצב הלוגו איירה שנאפ (Ira Schnapp) קבע את המראה של DC קומיקס במשך קרוב לשלושים שנים.
החל מ-1940 הוא עיצב או שכלל לוגואים אייקוניים כמו סופרמן, פלאש, ליגת הצדק של אמריקה ואחרים.
מ-1966 ובמשך שנות ה-70 היה גספר סלדינו הלטרר הראשי של כל ספרי DC.
עבודתו של גספר הייתה כל כך חשובה עד שמו"לים עצמאיים של ספרי קומיקס שקמו בשנות ה-70 וה-80 כמו Atlas/Seaboard Comics ו-Eclipse Comics שכרו אותו כדי לעצב את הלוגואים עבור כל הכותרים שלהם.
הוצאה לאור שולחנית המופעלת על ידי מחשבים, במיוחד כאלה שיוצרו על ידי אפל התפתחה בשנות ה-80 והחלה להשפיע על לטרינג בקומיקס זמן קצר אחרי כן.
אחד מהמשתמשים הראשונים בלטרינג מבוסס מחשב היה הכותב/אמן ג'ון ברן (John Byrne) שיצר גופנים מלטררינג קיים.
(הוא עשה גם שימוש בלטרינג של אמנים אחרים כמו דייב גיבונס בלי רשותם) כיום הוא משתמש בגופן מחשב המבוסס על כתב ידו של הלטרר ג'ק מורלי – באישורו של מורלי.
לטרינג במחשב התחיל להשפיע באמת עם הזמינות של הגופן המסחרי הראשון לקומיקס Whizbang (נוצר על ידי אולפן דדלוס (Daedalus) בסביבות 1990.
בתחילת שנות התשעים הלטררים ריצ'רד סטארקינגס ושותפו ג'ון רושל (לשעבר גאושל) החלו ליצור גופנים המיועדים לקומיקס והקימו את חברת קומיקראפט (), שהפכה מאז למקור העיקרי לגופני קומיקס (אם כי יש להם תחרות מאחרים, כמו למשל Blambot).
מתוך כבוד למסורת הודפס הלטרינג הממוחשב בתחילה ואחרי כן הודבק ליצירה המקורית, אבל אחרי כמה שנים, אחרי שגם צביעת הקומיקס עברה להוצאה לאור שולחנית התחילו להשתמש בקובצי לטרינג דיגיטליים בצורה יעילה יותר על ידי שילובם ישירות לקובצי היצירה הדיגיטליים כשנפטרים משלב העתק-הדבק הפיזי לגמרי.
חברת Wildstorm Comics הייתה הראשונה שהשתמשה בכלים אלה.
בהפרש זמן ניכר, משתמשות בכלים אלו גם חברות אחרות כמו מארוול קומיקס ו-DC לצורך לטרינג.
הלטרר שעובד בשיטות המסורתיות אינו זקוק ליותר מתבנית הלטרר, עט או מברשת, דיו הודי וצבע לבן לתיקונים.
במצבים אחדים צריך הלטרר להשתמש בקלף כציפוי על עבודת האמנות המקורית.
ברוב הספרים שיוצאים לאור על ידי מארוול ו-DC משתמשים בלטרינג שעושה שימוש בתוכנות גרפיקה כמו אדובי אילוסטרייטור או אדובי פוטושופ ובגופן הדומה ללטרינג הנכתב ביד.
לטרינג ממוחשב מספק קיצורי דרך טכניים רבים, במיוחד בשילוב של יצירת הלטרינג ישירות לקובצי האמנות הדיגיטליים ובכך נמנעים מהמלאכה המיגעת של העתק-הדבק פיזי.
יש גם אמני קומיקס שמעדיפים שהלטרינג יהיה ישירות על הדפים שלהם.
זה חוסך זמן ציור (לא צריך לצייר במקום בו תהיה כתובית גדולה).
קומיקס מספר סיפור ודף של אמנות קומיקס בלי הלטרינג מהווה רק מחצית מן הסיפור.
לי א-רן (בקוריאנית: 이애란; נולדה ב-1964) היא פעילה למען חינוך והשכלה ממוצא צפון-קוריאני.
בשנת 2010 קיבלה לי את אות האומץ הנשי הבינלאומי.
לאחר שהסבים שלה ערקו לדרום קוריאה, היא ומשפחתה נשלחו בקוריאה הצפונית למחנה עבודה, שם הייתה כלואה במשך שמונה שנים.
בשנת 1997, היא ברחה לדרום קוריאה לאחר שקרוב משפחה אמריקאי פרסם ספר זכרונות, וטען כי אביה של לי היה מעורב בניסיונות להפיל את המשטר.
היא ברחה עם הוריה, קרובי משפחה נוספים ובנה, שהיה אז בן ארבעה חודשים.
המשפחה ברחה דרך סין ווייטנאם והגיעה לדרום קוריאה.
בשנים הראשונות בדרום קוריאה עבדה בעבודות מזדמנות עד שיכלה לממן לעצמה לימודים.
ב-2005 לי יסדה תוכנית מלגות בינלאומית שמעניקה מלגות לסטודנטים מקוריאה הצפונית ללמוד אנגלית.
ב-2008, היא הייתה לעריקה הראשונה מקוריאה הצפונית שהתמודדה על מושב באספה הלאומית.
ב-2009, לי סיימה את לימודי הדוקטורט בנושא תזונה באוניברסיטת איווה לנשים (Ewha Womans University) בסיאול.
היא העריקה הראשונה בעלת תואר דוקטור מקוריאה הצפונית.
באותה השנה, היא ייסדה ארגון ללא מטרת רווח, Hana Defector Women's Organization שתומך בנשים מקוריאה הצפונית החיות בדרום קוריאה ומסייע להן בהכשרה מקצועית, טיפול בילדים, רכישת השכלה ומיצוי זכויות.
מאז משנת 2012 היא מנהלת מכון אוכל מסורתי צפון קוריאני, המעניק הכשרה מקצועית לעריקים מקוריאה הצפונית ומנסה לקרב את צפון ודרום קוריאה דרך תרבות המזון של פיונגיאנג.
המכון גם מנהל מסעדה בה עובדות נשים מקוריאה הצפונית.
באותה השנה, לי הובילה שביתת רעב בת 18 ימים מול השגרירות הסינית, כמחאה על החזרת פליטים מסין לקוריאה הצפונית.
לטענת גרייס הוא רומן היסטורי מאת הסופרת הקנדית מרגרט אטווד.
הוא פורסם לראשונה בשנת 1996 וזכה בפרס גילר הקנדי, והיה מועמד ברשימה הקצרה לפרס בוקר.
הספר מספר גרסה בדיונית למקרה אמיתי – הרצח של תומאס קינאר ומנהלת משק הבית שלו, ננסי מונטגומרי ב-1843, בקנדה.
שני משרתים של קינאר, גרייס מרקס וג'יימס מק'דרמוט, הורשעו בפשע.
מק'דרמוט נתלה, ומרקס נידונה למאסר עולם.
אטווד בונה סביב העובדות הבסיסיות של המקרה נרטיב בדיוני שכולל רופא המתמחה בפסיכולוגיה (alienist, כפי שנקרא אז), סיימון ג'ורדן, אשר חוקר את המקרה.
לכאורה, הוא מבצע מחקר לגבי התנהגות פלילית, אך בפועל, תוך כדי שיחותיו עם גרייס, הוא לאט-לאט נהיה מעורב בסיפור באופן אישי.
הוא מתקשה ליישב את התפיסה שלו לגבי גרייס כאישה תמימה ונעימת הליכות, עם הרצח הכפול בעוונו הורשעה.
הוא מתחיל לפתח פנטזיות מיניות עליה.
אטווד נתקלה לראשונה בסיפורה של גרייס מרקס בכתביה של סוזנה מודי, סופרת קנדית בת המאה ה-19 שכתבה על חיי המתיישבים.
היא פרסמה את The Journals of Susanna Moodie בשנת 1970, מחזור שירים המבוססים על כתבים אלה.
הספר הפך לקלסיקה של הספרות הקנדית.
לאחר מכן, ב-1974, אטווד כתבה עבור רשת CBC את סרט הטלוויזיה The Servant Girl על גרייס מרקס, גם בהתבסס על דיווחיה של מודי.
אך כשכתבה את "לטענת גרייס", אמרה אטווד שהיא שינתה את אופן הטיפול בדמות ובסיפור, מכיוון שגילתה שחלקים גדולים מדיווחיה של מודי היו פרי דמיונה, בניסיון לעורר עניין "צהוב" בסיפור.
בתהליך כתיבת "לטענת גרייס", עשתה אטווד מחקר מדוקדק, ובכל מקום שיכלה, נצמדה לעובדות הידועות של המקרה, כולל ציטוטים מעיתונים.
הספר תורגם לעברית על ידי יונתן פרידמן ויצא לאור ב-1998 בהוצאת כנרת.
גרייס מרקס, היא רוצחת מורשעת, אשר בית הכלא משחרר מדי יום לביתו של מושל הכלא, כדי שתשמש שם כמשרתת.
ועדת תושבים מהכנסייה המתודיסטית, בראשות הכומר, פועלת למען חנינתה של גרייס.
גרייס אינה זוכרת מה קרה ביום הרצח.
פועל חווה בשם ג'יימס מק'דרמוט הורשע והוצא להורג בשל הרציחות, אך לפני שנתלה, האשים את גרייס שהיא זו שגרמה לו לעשות זאת.
יום אחד, כשבא רופא למדוד את ראשה, היא נתקפת בהתקף חרדה, ומאושפזת במוסד לחולי נפש.
לאחר שחרורה, שוכרת ועדת התושבים את שירותיו של ד"ר סיימון ג'ורדן, מומחה נפש מארצות הברית, כדי לראיין אותה, בתקווה שהוא יאבחן אותה כ"היסטרית", ולא כפושעת.
הסידור הוא שד"ר ג'ורדן מראיין את גרייס במהלך שעות אחר הצהריים בחדר התפירה בבית המושל.
ד"ר ג'ורדן מנסה לגרום לגרייס לדבר על החלומות שלה ועל הזיכרונות שלה מיום הרצח ומהמוסד, אבל היא מתחמקת.
הוא מבקש ממנה להתחיל בהתחלה, והיא מתחילה לספר לו את סיפור חייה.
גרייס מספרת על ילדות מוקדמת באירלנד, שם אביה היה שיכור ואלים לעיתים תכופות, ואמה הייתה בהריון לעיתים תכופות, וגרייס טיפלה בילדים הצעירים יותר.
היא מספרת לרופא על הזוהמה והצפיפות בספינה בדרך לקנדה, ועל מותה של האם; כיצד בקנדה אביה המשיך להוציא את מעט כספו על אלכוהול, והיא והילדים כמעט גוועו ברעב.
כיצד בהיעדר אמה, החל אביה של גרייס להתעלל בה, ובשלב מסוים ניסה אפילו לאנוס אותה.
ד"ר ג'ורדן מקשיב בחוסר סבלנות, כי הוא אינו רואה את הרלוונטיות של העוני והסבל בחייה, למקרה.
גרייס ממשכה לספר: האב שולח את גרייס בת ה-15 לעבוד כמשרתת כדי להשתמש במשכורתה לפרנסת המשפחה.
בבית האמיד בו החלה לעבוד, היא פוגשת את מארי ויטני, עמה היא חולקת חדר ואשר נהיית לחברתה הקרובה והיחידה.
מארי מלמדת את גרייס איך להיות משרתת, ומתבדחת איתה על בני המעמד העליון, וכן מייעצת לה עצות אימהיות איך להימנע מצרות עם גברים צעירים.
בעולם שלהן, נשים הן או טהורות או פרוצות, וכבנות המעמד הנמוך, גם אין להן הגנה מפני הגברים העשירים אותם הן משרתות.
באופן אירוני, מארי עצמה נכנסת להריון מבן המשפחה, ומתה לאחר ניסיון כושל להפלה בלתי חוקית.
גרייס מגלה את מארי נטולת רוח חיים כשהיא מתעוררת לצדה בבוקר, והיא מוטרדת שהיא לא הספיקה לפתוח את החלון, כדי לתת דרור לנשמתה.
המשפחה רוצה לשמר התפתחויות אלה בסוד, ומסדרת לגרייס עבודה בביתו של תומאס קינאר, רווק החי באזור מרוחק, ואשר יש לחשושים לגבי אופיו הטוב.
גרייס עובדת תחת השגחתה של ננסי מונטגומרי, מנהלת משק הבית, שהיא גם מאהבתו של קינאר.
בחווה עובד פועל בשם ג'יימס מק'דרמוט, המגלה עניין בגרייס.
הרופא מקשיב לסיפור, וחווה גירוי מיני מתאוריה של גרייס, שמספרת באופן תמים למדי את הפרטים.
בזמן זה, ג'ורדן חוזר לבית בו הוא שוהה, ושם לב שהמשרתת אינה.
כשבעלת הבית, גב' האמפרי, נכנסת לחדר, היא מתעלפת.
היא מספרת לו שדורה עזבה מכיוון שלא יכלה לשלם לה, מאחר שבעלה האלכוהוליסט נטש אותה, והיא עצמה לא אכלה מזה יומיים כי אין לה כסף לקניות.
ג'ורדן נותן לה כסף לשכירות של חודשיים מראש כדי שהיא תוכל לשמור על הבית עד שתקבל החלטות לגבי עתידה.
גב' האמפרי רואה בו מושיע בפוטנציה, ומתחילה לחזר אחריו.
אך ד"ר ג'ורדן לא מעוניין, הוא מפנטז על גרייס.
אחת הנשים בוועדת התושבים היא חובבת רוחניות ומדיומים, ומציעה להזמין את ד"ר דופונט, "נוירו-מהפנט", כדי לנסות לעורר את זכרונותיה של גרייס תחת היפנוזה.
ג'ורדן מתנגד, בטענה שזה ישפיע על ההתקדמות שלו, שגם ככה היא איטית וזהירה, אך לבסוף נאלץ להסכים.
דופונט מכניס את גרייס לטראנס לעיני כל הנוכחים, ופתאום היא מתחילה לדבר בקולה של מארי ויטני, המספרת בצהלה שהיא רודפת את גרייס, מכיוון שהנשמה שלה לא שוחררה כשהיא מתה.
היא אומרת שהיא השתלטה על גופה של גרייס ביום הרצח, וסחפה את מק'דרמוט לתוך מזימתה להרוג את מונטגומרי וקינאר, כיוון שמונטגומרי – שהייתה בהריון מקינאר ובקשה לשמור עובדה זו בסוד – רצתה לפטר את גרייס מבלי לתת לה המלצות.
מארי מספרת לקהל המשתאה שגרייס לא זוכרת מזה דבר, ולא יודעת מה קרה.
ד"ר ג'ורדן מאשר שהוא שמע על דוחות מדעיים על תופעת "אישיות כפולה", אבל הוא מתחמק מבקשת הוועדה לכתוב דו"ח על ממצאיו מהראיונות עם גרייס.
הוא עוזב את העיר מוקדם מהמתוכנן, בטענה כי אמו חולה.
הוא מבטיח לשלוח להם את הדו"ח, אך כשהוא מגיע הביתה, הוא מתגייס מיד לצבא האיחוד.
אחרי שהוא נפצע במלחמה, הוא שוכח את כל התיק לגמרי, ומתחתן עם צעירה עשירה, כפי שדחקה בו אמו מתחילת הסיפור.
בסופו של דבר, מקבלת גרייס מרקס חנינה (כפי שקרה במציאות), רק כעבור 11 שנים, וברומן מספרת איך היא משנה את שמה ומתחילה חיים חדשים בארצות הברית.
גרייס מרקס: הרוצחת הידועה לשמצה, היא למעשה אסירה למופת, ובסופו של דבר זוכה לחנינה.
ברומן, היא שומרת בקפידה על התנהלות מכובדת, אך יש לה אבחנות חדות בנוגע ליחסי כוחות בחברה, ולצביעות של אנשים שהשפיעו על סיפורה.
תומאס קינאר: חקלאי עשיר מצפון מדינת אונטריו, אשר נרצח בביתו.
ננסי מונטגומרי: מנהלת משק הבית של תומאס קינאר, ומאהבתו, שבהריון ממנו.
ג'יימס מק'דרמוט: פועל בחוות קינאר, הורשע ברציחות קינאר ומונטגומרי.
הוא היה טיפוס קשוח, אירי מרדן מלא בזעם כלפי האנגלים.
לפני הוצאתו להורג הוא מפליל את גרייס ברצח.
ד"ר סיימון ג'ורדן: דמות בדיונית, רופא צעיר המתכנן לפתח קריירה בתחום בריאות הנפש.
מארי ויטני: דמות בדיונית, משרתת שעובדת עם גרייס וחברתה הקרובה.
מארי בת של משתתף במרד למען עצמאות קנדה, והיא מאמינה שזוהי ארץ ההזדמנויות.
היא חולמת להינשא לחוואי ולהיות בעלת בית משלה.
רוכל שעובר מבית לבית ומיישוב ליישוב.
הוא קוסם, שרמנט, ומספר לגרייס שהוא מתכנן לפתח קריירה ולמצוא את עושרו בתור מהפנט – והוא הופך ל"ד"ר דופונט", אותו "נוירו-מהפנט" שהיפנט את גרייס שנים מאוחר יותר.
גרייס מרקס נולדה באירלנד בשנת 1826, וחייתה בטורונטו מגיל 12. היא הייתה בת 16 כשהתרחשו הרציחות של קינאר ומונטגומרי.
היא הייתה אסירה בכלא קינגסטון באונטריו במשך 15 שנים כשהרומן מתחיל בשנת 1859. אטווד מתארת את השפה וההתנהגות השמרניות של הדמויות מהמעמד הגבוה של התקופה הוויקטוריאנית, ולמולם, את השפה ה"מפולפלת" של מארי ויטני, שהייתה מרימה גבה גם בין משרתי הבית.
המחקר של בריאות נפש, שנקרא אז "alienism", הייתה התפתחות חדשה באותו הזמן.
התחום נלמד לראשונה באוניברסיטאות באירופה, וביקש להתייחס למאושפזים במוסדות כפציינטים, ולא כאסירים כפי שהיה נהוג.
הייתה זו ההתחלה של הגישה הטיפולית למחלות נפש, בניגוד להרחקה (וכן התעללות וענישה) שהיו נהוגים קודם לכן.
ואף על פי שהתקופה הוויקטוריאנית הייתה תקופה של התקדמות מדעית במספר תחומים, רוב הוויקטוריאנים היו מאוד מעוניינים בעל-טבעי, ובתורת הנסתר, ומכאן השימוש בהיפנוזה, או במדיומים וכדומה, נחשב כשיטת חקירה לגיטימית.
המרד הקנדי של 1837 אירע שש שנים לפני הרציחות של קינאר ומונטגומרי, והשפעתו (כמו גם המרד שנה לפני כן בדרומה של קנדה) עדיין חלחלה ברגשות הציבור.
למרות הניצחון המהיר על המורדים, שביקשו להחיל רפורמות בשלטון הבריטי הקולוניאלי, בני המעמד הגבוה חוו טרור וחרדה מן ההתפתחויות, והמרידות אכן הובילו לרפורמות משמעותיות, שצמצמו את השחיתות השורה במוסדות האוליגרכיים, ואף הובילו עם הזמן לייסוד ממשלה קנדית.
שני נושאים זהותיים-פוליטיים מהתקופה הם מרכזיים לספר:
"שאלת האירים" , כפי שהייתה מנוסחת בפי הבריטים של המאה ה-19: אחד הקונפליקטים המרכזיים ברומן סובבים את נושא הזהות האירית לעומת הזהות הבריטית.
במאה ה-19, לא היה מדובר רק באנטגוניזם של כובש-נכבש, או אפילו של לאומים שנמצאים בקונפליקט, אלא בעיני הבריטים (השליטים), 'אירי' היה קטגוריה גזעית נפרדת, ונחותה, בדומה לשחורים, הודים, סינים ואינדיאנים, או כל קטגוריה גזעית אחרת שהיא לא צפון- או מערב-אירופאית ולבנה.
התקופה המדוברת הייתה תקופת הרעב הגדול באירלנד, ומספר הולך וגדל של מהגרים אירים עניים הציף את טורונטו, ומקומות אחרים בצפון אמריקה, והשנאה כלפיהם הייתה רבה.
הגישה כלפי האירים הייתה כה בזויה, שגרייס, בעצמה ילידת צפון אירלנד, לא הזדהתה כאירית.
גם כשמקורותיה התגלו לראשונה במשפט הרצח, היא ציינה שאביה אנגלי ומשפחתה פרוטסטנטית, כדרך להבחין בינה לבין האירים הבזויים.
אך לרוע מזלה, ג'יימס מק'דרמוט היה "אירי" בכל המובנים של המילה בעיני הממסד הבריטי – מהגר, בעל מבטא, פועל, אלים, שתיין...
למעשה, כל מאמץ של אירים "לעבור" כבריטים נחשב למעשה חתרני, כמו חציית קווי המעמד.
"לדעת את מקומך" היה סיסמה שגורה במבנה החברתי הקיים.
"שאלת הנשים" , כפי שהייתה מנוסחת בפי הבריטים של המאה ה-19: שאלה שעדיין קיימת במאה ה-21, מבחינת מאמצים לחוקק או לבטל חקיקה שממשטרת סקס ורבייה, אך בתקופה הוויקטוריאנית, לא היה שום היבט של חיי נערות ונשים שלא היה תחת השגחה מתמדת, בכל שלבי חייהן.
כל אישה בתקופה זו הייתה תחת שליטתם של הגברים בחייה, בין אם אביה, בעלה, אחיה או בהיעדר אחד מאלה, מעביד, רופא או נציג אחר של גוף רשמי.
כל חריגה מציפיות ודרישות גברים אלו והחברה מסביב – לפעמים דרישות סותרות או בלתי אפשריות – עברה או פתולוגיזציה (כשאישה נחשבה להיסטרית, למשל, וזקוקה לכליאה במוסד) או הדרה, כמו הסימון של אישה כזונה או פרוצה, אם טהרתה נפגעה.
במקרה של מארי ניתן לראות בנקל כיצד השילוב של המגדר שלה ומעמדה שיחקו תפקיד במותה בטרם עת, כי לא הייתה שום דרך להימלט מקלון וענישה עבור אישה שהאמינה לשקריו של גבר ממעמד גבוה, אשר לא נדרש לשלם כל מחיר על מעשיו.
גם סיפורה של גרייס נסוב השפעה זו, החל משליטת אביה האלים וכלה במצבה בחוותו של קינאר, שם בסופו של דבר העניין של הגברים בה – אותו היא לא עודדה – והאיום שחשה מונטגומרי מפניה בהתאם, גרמו לה להיות במצב ממנו לא יכלה להימלט.
אטווד משתמשת במלאכת נשים ופעילויות השמורות לנשים בתקופה בספריה, כדי להדגיש את היצירתיות של נשים, עד כמה שהייתה מוגבלת לספירות הביתיות.
ב"לטענת גרייס", היא תפירת שמיכת טלאים היא פעילות השזורה בכל 15 פרקי הספר, גם כפעילות מרכזית ומשמעותית עבור גרייס, וגם כמטפורה לחייה של גרייס, לחיי נשים בכלל, ולנושא המרכזי של הסיפור – אריגת תמונה של "האמת" מטלאים של מידע או אמונות.
מסיפוריה, ד"ר ג'ורדן מקווה להבין דפוסים שיועילו לו, ואילו עבור הקוראים, ההסברים על סוגי שמיכות הטלאים מעבירים משמעויות לגבי חיי נשים של התקופה.
יש משמעות לכך שגרייס תופרת שמיכות בעלות משמעות סימבולית עבור נשים אחרות, ולא עבור עצמה – שמיכת כלולות, שמיכת עז גן עדן וכדומה.
גרייס ומארי ויטני מייצגות את שתי הזהויות היחידות שיכלו נשים רגילות מהתקופה להיות מזוהות בהן (על ידי אחרים, ואף לא זהות אחת שיכלו לבחור עבור עצמן): הבתולה והזונה.
לכל אחת יש את הגמול והעונש המתאימים: מארי, שהאמינה במרד, ושיש בידיה לסלול את דרכה בחיים, מתה מוות כואב ומעורר שערורייה.
לעומתה, גרייס, התמה, "מרוויחה" את התיוג "ילדה טובה", ואת תמיכת ועדת התושבים מהכנסייה, ולבסוף גם חנינה – אך גם היא, על הדרך, הייתה חשופה לגחמותיהם של הגברים בסביבתה – היא נכלאה, נשפטה, אושפזה במוסד, הותקפה מינית, והואשמה שהיא אחראית לפשעיהם של הגברים בסביבה.
הגמול עבור היותה "טהורה" הוא פשוט שהיא לא מתה בייסורים כמו חברתה, ולאו דווקא שהיא תחייה חיים נוחים או כפי שהיא מבקשת.
בכל שלב ושלב של חייה היא נדרשת להנמיך ראש כדי לקבל את ה"טוב" – אפילו בסוף הסיפור, כאשר היא מקבלת את החנינה, זה מכיוון שהיא מצליחה לייחס את המעשה הרע – הרצח – למארי ה"זונה".
גרייס, כשהיא חוזרת להכרה, חוזרת גם לדיבורה השקט, להשפלת עיניים, ולביטול העצמי.
גם גב' האמפרי, שמתחילה כדמות מכובדת – אישה נשואה כהלכה ובעלת בית – משלמת מחיר של "זונה" כאשר היא ננטשת על ידי בעלה, ונתונה לחסדיו של הגבר היחיד שנותר בסביבה, ד"ר גורדן.
ניסיונות הפיתוי שלה ממצבים אותה בתור הקדשה, ולא הקדושה, וה"עונש" הוא ראוי, אפילו אם רק בדיעבד.
אין אנו יודעים כקוראים מה עלה אחר כך בגורלה.
במסגרת החברתית עליה מסופר ברומן, של נתינים בריטים של המאה ה-19, מעמד חברתי היה הגורם העיקרי לקביעת כמה מהזהות של הפרט היא אותנטית.
כלומר, הזהות נובעת מתנאים סביבתיים כמו מירושה, שושלת משפחתית, ופרפורמטיביות.
שלא כמו נשים, לגברים היו אופציות לקביעת זהותם, ובספר יש מספר דוגמאות: הכומר ורינגר, שהיה בעברו אנגליקני, והפך לכומר מתודיסטי; וג'רמיה הרוכל, שבפיקחותו הצליח למצב עצמו כרופא מומחה ל"נוירו-היפנוזה" בשם ד"ר ג'רום דופונט.
לד"ר ג'ורדן יש את האפשרות לפלס לעצמו קריירה בתחום חדשני, על אף שהוא בסוף חוזר לבית אמו ומתחתן עם מי שהיא בחרה עבורו.
הבחירה הייתה בידו, וכן הכוח שהיה לו מעצם זהות זו כרופא על גורלה של גרייס.
עוד זהויות מרכזיות בספר הן הזהות הבריטית אל מול האירית, שלהן משמעות פוליטית, מעמדית וחברתית, וכן הזהות האמריקאית (של ארצות הברית) המהפכנית, אשר דרשה את עצמאותה מן הבריטים, אל מול הנתינים הקנדים, שעל אף שהיו גם להם מרידות, לא באמת כופרים בהשתייכותם לבריטניה.
תמות נוספות בספר כוללות את:
משמעות החלומות, במיוחד ככלי לתיאור מיניות שפעמים רבות מודחקת בהתאם לאתוס הוויקטוריאני.
מחלות נפש, שהן נושא מרכזי, והרי כל המטרה היא לגלות אם גרייס "היסטרית" או פושעת, בהנחה שהיסטריה מנקה אותה מאחריות.
עם זאת, גרייס חווה אשפוזים, ומעלה את האפשרות ל"פיצול אישיות" כשהיא נמצאת תחת היפנוזה.
מעמד, האלמנט השזור בכל שאר הזהויות והתפתחויות העלילה.
ב-2012, שרה פולי הודיעה שהיא מעבדת את הרומן לסרט עלילתי.
זה מאז התפתח למיני סדרת טלוויזיה, ששודרה באוקטובר-נובמבר 2017 ברשת CBC, וזמינה בסטרימינג ברחבי העולם באתר נטפליקס.
ב-2016, עלתה לבמה גרסת התיאטרון באוניברסיטת בול סטייט, שעובדה על ידי ג'ניפר בלקמר.
המחזה הוצג לאחר מכן גם בתיאטרון ריבנדל בשיקגו.
לטענת גרייס היא מיני סדרה קנדית בבימויה של מרי הארון ובכיכובה של שרה גאדון.
הוא מבוסס על הרומן באותו השם מאת מרגרט אטווד משנת 1996, ועובד לסדרת טלוויזיה בת 6 פרקים על ידי שרה פולי.
היא שודרה לראשונה ברשת CBC ב-25 בספטמבר 2017, והועלתה לנטפליקס לצפייה בינלאומית ב-3 בנובמבר 2017.
הקרנת הבכורה של שני הפרקים הראשונים הייתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו ב-2017.
שרה גאדון בתפקיד גרייס מרקס
אדוארד הולקרופט בתפקיד ד"ר סיימון ג'ורדן
רבקה לידיארד בתפקיד מארי ויטני
זאקרי לוי בתפקיד ג'רמיה הרוכל/ד"ר ג'רום דופונט
קר לוגאן בתפקיד ג'יימס מק'דרמוט
דייוויד קרוננברג בתפקיד הכומר ורנגר
אנה פקווין בתפקיד ננסי מונטגומרי
פול גרוסס בתפקיד תומאס קינאר
מרתה ברנס בתפקיד גב' פרנקינסון
ויל בואוס בתפקיד ג'ורג' פרקינסון
שרה מנינן בתפקיד גב' האמפרי
סטיבן ג'ופי בתפקיד ג'יימי וולש
מייקל תריו בתפקיד מר מקדונלד
ציורים מהמאה ה-18 והמאה ה-19 ממוזיאון SMK (Statens Museum for Kunst, הגלריה הלאומית של דנמרק) מקשטים את הסטים המרכזיים בסדרה, כולל בית משפחת פרקינסון שם גרייס עובדת כמשרתת, ואחוזת מושל הכלא שם היא עובדת כחלק מריצוי עונשה.סצנות הכלא צולמו בבית הכלא קינגסטון שם גרייס מרקס האמיתית ריצתה את תקופת מאסרה.
מספר סצנות גם צולמו במוזיאון שירות בתי הסוהר של קנדה, בבית הסוהר הראשי ההיסטורי.
"לטענת גרייס" זכתה לשבחי הביקורת.
באתר Metacritic, הסדרה קיבלה ציון של 82 מתוך 100 בהתבסס על 29 ביקורות, ציון המעיד על "שבחים אוניברסליים".
למיני סדרה יש דירוג של 98% באתר עגבניות רקובות, עם דירוג ביקורת ממוצע של 8.13 מתוך 10 המבוסס על 61 ביקורות.
הקונצנזוס הביקורתי של האתר אומר, "פרשנות חברתית נושכת ומשחקה המהפנט של שרה גאדון הופכים את 'לטענת גרייס' לתוספת ראויה של לקטלוג העיבודים של מרגרט אטווד."
לטרנה מגיקה (בצ'כית לפי לטינית: Laterna magika - "פנס הקסם") הוא תיאטרון אוונגרדי בפראג, בירת צ'כיה, הממוקם ברחוב נארודני 4 צמוד לבניין "הבמה החדשה" של התיאטרון הלאומי.
הוא משלב פעלולים אור-קוליים, משחקי תאורה מתוחכמים, פנטומימה, משחק תיאטרון כולל "תיאטרון בשחור", שירה, קולנוע, קולאז'ים מוזיקליים, ריקודים ובלט, אקרובטיקה וקרקסנות.
צורת תיאטרון זו הוצגה לראשונה על ידי אלפרד ראדוק ושותפיו בתערוכה העולמית של בריסל בשנת 1958 ("אקספו 58") ומאוחר יותר בתערוכה העולמית של מונטיראול בשנת 1967 ("אקספו 67").
המיזם נוצר כתוכנית ייצוגית תרבותית-תעמולתית של צ'כוסלובקיה עבור "אקספו 59" וזכה ב-1958 וכן ב-1967 להצלחה גדולה.
על בסיס המיזם הוקם בשנת 1959 לפי אותם העקרונות בית התיאטרון "לטרנה מגיקה" שמוקם בבניין "אדריה" בככר יונגמן בפראג על יד התיאטרון הלאומי.
עם המופעים שהוצגו בו נמנו "הקרקס הפלאים", "אודיסאוס", "מינוטאורוס", "כרמינה בוראנה", "קזנובה", "חידה".
"לטרנה מגיקה" נחשב על ידי רבים כתיאטרון מולטימדיה ראשון בעולם.
הוא הוקם כתוכנית תרבותית ייצוגית של הרפובליקה הצ'כוסלובקית בביתנה בתערוכה העולמית בבריסל בשנת 1958 שמשכה מספר רב של צופים.
כעבור זמן קצר הוזמנה הלהקה במדינות רבות: ברית המועצות, הרפובליקה הערבית המאוחדת (סוריה ומצרים), ארצות הברית, בריטניה, צרפת, הולנד, בלגיה, אוסטריה, ספרד וישראל.
באופן רשמי הוקם עבורם בית התיאטרון ב-9 במאי 1959 כלהקה עצמאית של התיאטרון הלאומי בבניין "אדריה" שבככר יונגמן בפראג, סמוך לתיאטרון הלאומי.
הלהקה לא מבצעת מחזות תיאטרון מוכרים אלא מופעי תיאטרון מולטימדיה לרוב ללא מילים, שנוצרו במיוחד בשבילה עם דגש על פנטומימה, ריקוד, מוזיקה, קרקסנות ו"תיאטרון בשחור" הידוע מן המסורת הצ'כית.
השיטה הראשיתית של הלהקה - האינטראקציה בין הקרנת סרטים ופעילות דרמטית חיה - תוגברה במהלך השנים בטכנולוגיות חדשות, כמו הקרנה דיגיטלית של מיצגים, צורות מדיה חדשות, כולל תכנות ממוחשב בזמן אמיתי .
מופע הדגל של הלהקה היה לאורך השנים "הקרקס הפלאים" שהוצג בבכורה בשנת 1977, הוצג תכופות ברחבי מרכז אירופה, ונשאר עד היום ברפרטואר של התיאטרון.
תוכנית זו הוצגה בתערוכה העולמית בבריסל בין 17 באפריל ל-19 בנובמבר 1958 .יוזמיה היו הבמאי אלפרד ראדוק ומעצב הבמה יוזף סבובודה.
התוכנית כללה קטעים אינדיבידואליים מחוברים בקטעי הנחיה מוקלטים מראש בשפות שונות ושהוקרנו על מסכים תוך אינטראקציה עם מופעיה של שחקנית על הבמה.
היא שילבה גם קטעי מוזיקה, ריקוד ומשחק בימתי.
המסעות היוצאים מן הכלל של ז'ול ורן
מופעי בכורה של לטרנה מגיקה
לטריים (שם מדעי: Latridae) היא משפחת דגים מסדרת הדקראים החיים במימי האוקיינוס השקט ובקצה הדרום-מזרחי של האוקיינוס האטלנטי והדרומי של האוקיינוס ההודי, בדרך כלל למדפי היבשות באזורים רדודים יחסית כמו באזורי סלעים וערוגות קלפ.
דגים אלה דומים לגממיתיים והם בעלי מבנה אליפסי עם סנפיר גבי גבוה, חוטם דק ומחודד וסנפירי גחון קצרים.
הזנב מעט יותר ארוך משאר הגוף וצורתו משולשת.
דגים אלה קטנים יחסית בין 20 ס"מ ל-1.8 מטר והם בעלי פסים כהים לאורכם.
הלסתות קשיחות וקצרות והסנפירים בשרניים.
מזונם העיקרי של הדגים הוא חסרי חוליות קרקעיים וכן אצות אותם הם מלקטים בעזרת פיותיהם הבשרניים.
קרובי משפחתם של דגים אלה הם הריסנפיריים ודגי הקלפ (Chironemidae) מניו זילנד וחופי אוסטרליה.
כמה מיונים משייכים חלק מסוגים אלה למשפחה אחרת - ציילודקטיליים (Cheilodactylidae).
לי-אן פינוק היא זמרת בריטית, חברה בלהקת ליטל מיקס.
לי-אן פינוק נולדה ב-4 באוקטובר 1991, וגדלה בהיי וויקומב, בקינגהמשייר.
פינוק היא ממוצא ברבדי וג'מייקני.
היא בתם של דבורה תורנהיל, מורה בבית הספר הקהילתי בהרלינגטון וג'ון ל.
פינוק, מכונאי, שניהם הגישו בקשה לגירושין בשנת 2009. היא הצעירה מבין שלושה ילדים ואחיותיה הן סיאן-לואיז פינוק וסאירה פינוק.
פינוק הייתה חברה בלהקת הבנות המצליחה ליטל מיקס, אשר הוקמה בשנת 2011 על ידי קלי רולנד במסגרת העונה השמינית של התוכנית הבריטית "X Factor" וזכתה בה במקום הראשון.
האודישן הראשון של פינוק באקס פקטור היה בעת ביצוע השיר "" מאת ריהאנה.
פינוק וג'ייד ת'ירלוול נכללו בתחילה בלהקה בשם "אוריון" ופרי אדוארדס וג'סי נלסון היו חברות בלהקה אחרת בשם "פו פאס".
מאוחר יותר, הן חברו יחד לקבוצה בת ארבע חברות והופיעו במתכונת זו בפני השופטים.
בסופו של דבר, הלהקה הגיעה לשלבי ההופעות החיות.
פינוק הייתה שותפה מלאה לכתיבה שלו והיא קיבלה על כך את הקרדיט.
השיר התמקם בין 30 המובילים באוסטרליה, מצעד בילבורד הוט 100 וצרפת.
בקנדה ובריטניה התמקם השיר במקום 16.
2022–הווה: קריירת סולו ואלבום בכורה
בפברואר 2022 חתמה פינוק על חוזה תקליטים עם וורנר רקורדס.
ביולי 2022, היא הצטרפה ליוטיוב ולטוויטר, והחלה לפרסם טיזרים למוזיקת סולו.
באפריל 2023, היא הודיעה שהיא תוציא את ספר הזיכרונות הראשון שלה, "Believe", המתוכנן לצאת ב-26 באוקטובר 2023. ביוני הכריזה פינוק על סינגל הסולו הראשון שלה בשם "Don't Say Love", שיצא ב-16 ביוני 2023.
בספטמבר 2025 הצטרפו לקונצרט הצדקה "Together for Palestine" ביוזמת בריאן אינו.
ב-17 באוקטובר 2025 השיקה שיר בשם "Dead and Gone".
ב-29 באוקטובר 2020 התארסה לבן זוגה אנדרה גריי בחגיגת ארבע שנים לזוגיות שלהם.
ב-16 באוגוסט 2021 נולדו לזוג תאומים.
לטסנבט גידיי היא אתלטית אתיופית.
זוכת מדליית ארד אולימפית (טוקיו 2020), אלופת עולם (יוג'ין 2022), פעמיים סגנית אלופת העולם (דוחה 2019 ובודפשט 2023) ושיאנית העולם בריצת 10,000 מטר.
נוסף לכך, היא שיאנית העולם בחצי מרתון.
גידיי נולדה וגדלה באנדמסקל שבתיגראי, אתיופיה.
היא הצעירה מבין ארבעה אחים, בעלת שני אחים ואחות, וגדלה בחווה של המשפחה.
היא סולקה מבית הספר כילדה בת 13 בגלל שסירבה לרוץ בשיעורי חינוך גופני, והורשה לחזור רק כשהסכימה לקחת חלק.
באפריל 2025 ילדה את בנה הבכור.
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר ב-28 בספטמבר 2019 זכתה גידיי במדליית כסף בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 30:21.23 דקות, אחרי סיפאן חסן מהולנד (30:17.62 דקות) ולפני אגנס טירופ מקניה (30:25.20 דקות).
שיאנית עולם בריצת 15 ק"מ כביש
ב-17 בנובמבר 2019 גידיי קבעה שיא עולם של 44:20 דקות, בריצת 15 ק"מ בעיר ניימיכן בהולנד.
שיפור לשיא העולם הקודם של ג'ויסלין ג'פקוסגיי (45:37 דקות מ-2017) ביותר מדקה.
בכך הפכה לאישה הראשונה שרצה את המרחק מתחת ל-45 דקות.
בתחרות שנערכה בוולנסיה, ספרד ב-7 באוקטובר 2020 קבעה גידיי בריצת 5,000 מטר שיא עולם חדש של 14:06.62 דקות, שיפור של 4 שניות וחצי לשיא בן 12 השנים של בת ארצה, טירונש דיבאבה (14:11.15 דקות).
במבחנים של נבחרת אתיופיה לאולימפיאדת טוקיו שנערכו בהנגלו, הולנד ב-8 ביוני 2021 קבעה גידיי בריצת 10,000 מטר שיא עולם חדש של 29:01.03 דקות, שיפור לשיא הטרי בן יומיים של סיפאן חסן מהולנד (29:06.82 דקות).
כחודשיים לאחר מכן, במשחקים האולימפיים עצמם שנערכו ב-7 באוגוסט, היא זכתה במדליית ארד בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 30:01.72 דקות, אחרי סיפאן חסן (29:55.32 דקות) וקלקידאן גזאהגנה מבחריין (29:56.18 דקות).
בחצי מרתון שנערך בולנסיה ב-24 באוקטובר היא קבעה שיא עולם חדש של 1:02:52 דקות והפכה לאישה הראשונה שרצה את המרחק מתחת ל-63 דקות, שיפור לשיא העולם בן החודשיים של בת ארצה ילמזרף יהאלאו (1:03:44 דקות).
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון, ארצות הברית ביולי 2022 זכתה במדליית זהב בריצת 10000 מטר בתוצאה של 30:09.94 דקות, לפני הקנייתיות הלן אובירי (30:10.02 דקות) ומרגרט צ'לימו קיפקמבוי (30:10.07 דקות).
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט 2023 זכתה במדליית כסף בריצת 10000 מטר בתוצאה של 31:28.16 דקות, אחרי גודאף צגאי (31:27.18 דקות) ולפני אג'גייהו טייה (31:28.31 דקות), שלושתן מאתיופיה.
לי-מטפורד או בשמו המלא רובה מחסנית לי-מטפורד הוא רובה בריחי מחורק בעל מחסנית אשר פותח ב-1870 בבריטניה ושימש את הצבא הבריטי ומספר מדינות נוספות החל מ-1888 ועד שהוחלף בהדרגה ב-1896 על ידי הלי אנפילד.
הרובה המשיך לשמש את הצבא הבריטי עד 1926 ומספר כוחות מצומצמים סביב העולם עד מלחמת העולם השנייה, כיום נמצא בשירות טקסי בין היתר ברגימנט האת'ול היילנדרים בסקוטלנד.
רובה הלי-מטפורד החליף את המרטיני-הנרי ונקלט ב-1888 בתור רובה השירות של כוחות הצבא הבריטי והאימפריה הבריטית למספר שנים בודדות, כאשר ב-1896 הוא הוחלף בהדרגה ברובה הלי אנפילד בעל עיצוב ומאפיינים דומים.
הלי-מטפורד שירת במערכות השונות ברחבי האימפריה הבריטית, כולל מלחמת הבורים ומלחמת העולם הראשונה ונותר בשירות מצומצם עד שנות ה-40 של המאה ה-20.
הלי-מטפורד פותח על ידי ג'יימס פריס לי במפעל הנשק הקל המלכותי באנפילד, לונדון.
הוא כלל קנה מחורק בעל עיצוב חדשני של שבע חריטות לאורך פנים הקנה בפיתוחו של ויליאם אליס מטפורד.
שמו של הרובה ניתן לו על ידי שני האבות המפתחים שלו, לי ומטפורד, בדומה לנהוג בתקופה.
לטניה (בהונגרית: Letenye) היא עיר במחוז זלה שבהונגריה.
היא המרכז של נפת לטניה.
לטניה ממוקמת בחלק הדרום-מערבי של מחוז זלה בהונגריה, צמודה ממש לגבול עם קרואטיה, לאורך הכביש הראשי מספר 7, כ-22 ק"מ מנג'קניז'ה.
העיר מחוברת למוראקרסטור בכביש 6835. בגבולה זורם הנהר מורה.
רוב היישוב ממוקם במישור שמולא במשך אלפי שנים על ידי נהר המורה, אך על גבולו ישנן גבעות קטנות יותר מצפון (הר-יוליאן, הר ארג, קצ'קהאט, הר-בצי).
העיר נגישה רק בכביש, אך תשתית הכבישים שלה מפותחת מאוד.
הכביש הראשי 7 בודפשט - סקשפהרוואר - שיופוק - נאג'קניז'ה והכביש המהיר (אוטוסטרדה) M7 המגיע מנאג'קניז'ה, שנמסר בשנת 2004, מסתיים במעבר הגבול לקרואטיה שפועל בעיר.
כביש צדדי חשוב מוביל מלטניה ללנטי, כביש 7538, שלצידו מתוכנן כביש מהיר בשל התנועה הגוברת של סלובניה-הונגריה, שממנה נבנה בינתיים הכביש המהיר M70 עם שני נתיבים.
ניתן לומר כי גם תחבורה אוטובוס באזור, כמו ערים אחרות במחוז זאלה, מפותחת.
מתחנת האוטובוס ביישוב יש שירותי אוטובוסים תכופים ליישובים שמסביב.
עקבות של תקופת הברונזה נמצאו באתר הכפר מתקופת ארפאד על אחת הגבעות.
בבית הקברות בעיר נמצא מזבח פשוט עשוי שיש שטייר, שהוקם על ידי קאיוס יוליוס פלביאנוס עבור בתו, פאוסטינה.
נחפר במקום גם בית קברות אווארי-סלאבי מאוחר, שממנו ניתן להסיק את ההרס הכמעט מוחלט של מסורות אמנות הברונזה, הנפחות ויציקת הפנינים.
האזכור הראשון של לטניה הוא משנת 1341, בצורת לטינה (Letyne).
שם היישוב הוא ממוצא סלאבי (leto=קיץ) הכפר היה אז בבעלות משפחת סצ'י והיה בעל חשיבות יוצאת דופן באזור.
בשנת 1367 העניק המלך ליישוב את הזכות לערוך ירידים.
היא נהרסה מספר פעמים במהלך הכיבוש הטורקי, (הונגריה העות'מאנית) ואיבדה את מעמד עיר השוק שלה בסוף המאה ה-17. מאוחר יותר, מגפת דבר השמידה את האוכלוסייה.
הפיתוח של היישוב התחיל שוב רק בשנות ה-30 של המאה ה-20. ביישוב יש כביש מעבר גבול מאז 1923. בשנת 1929 נוספו הכפר בץ ובשנת 1935 הכפר אדיטודה לעיר.
דרגת העיר שלה התקבלה בשנת 1989.
כנסיית הקהילה הרומית-הקתולית של השילוש הקדוש
פונדק טלה הזהב - נבנה בסביבות 1800 בסגנון הבארוק
בפארק הטירה ניצב עץ שקמה בן כמעט 150 שנה, שהוכרז עץ השנה בשנת 2010 הודות לאגודה הציבורית המקומית.
הקהילה היהודית הקטנה במקום הושמדה לחלוטין בשואה.
יוליה קניירש מקודם קורח (בהונגרית: Kenyeres Júlia; 1958-1895)
לטסיל טבוגו הוא אתלט בוטסואני, האלוף האולימפי (פריז 2024), זוכה מדליית ארד באליפות העולם (בודפשט 2023), אלוף אפריקה (2022) ושיאן אפריקה בריצת 200 מטר וסגן אלוף העולם (בודפשט 2023) בריצת 100 מטר.
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בניירובי שבקניה זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.19 שניות ומדליית כסף בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.38 שניות.
באליפות אפריקה שנערכה בסנט פייר שבמאוריציוס טבוגו זכה במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.26 שניות.
באליפות בוטסואנה שנערכה ב-19 בפברואר קבע בריצת 100 מטר שיא לאומי חדש של 10.08 שניות.
חודשיים לאחר מכן, קבע שיא עולם לנוער עד גיל 20 של 9.96 שניות.
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בסנטיאגו דה קאלי, קולומביה זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בריצת 100 מטר בשיא עולם חדש עד גיל 20 של 9.91 שניות ומדליית כסף בריצת 200 מטר בשיא אישי ובשיא אליפות חדש של 19.96 שניות, אחרי בלסינג אפריפה מישראל (19.96 שניות) ולפני קאלב לו מאוסטרליה (20.48 שניות).
במסגרת ליגת היהלום שנערכה בלונדון ב-23 ביולי 2023 זכה במדליית כסף בריצת 200 מטר בשיא אפריקה חדש של 19.50 שניות, אחרי נואה ליילס מארצות הברית שקבע שיא תחרות ואת תוצאת השנה בעולם של 19.47 שניות ולפני ז'ארנל יוז מהממלכה המאוחדת שקבע שיא לאומי חדש של 19.73 שניות.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבודפשט, הונגריה באוגוסט הוא זכה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף בריצת 100 מטר בשיא לאומי חדש של 9.88 שניות, אחרי נואה ליילס מארצות הברית (9.83 שניות) ולפני ז'ארנל יוז מהממלכה המאוחדת (9.88 שניות) ומדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 19.81 שניות, אחרי נואה ליילס (19.52 שניות) ואריון נייטון (19.75 שניות), שניהם מארצות הברית.
באולימפיאדת פריז זכה במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 19.46 שניות, לפני קני בדנרק (19.62 שניות) ונואה ליילס (19.70 שניות), שניהם מארצות הברית.
לטרבוקסד היא רשת חברתית מקוונת שנוסדה על ידי מתיו ביוקנן וקארל פון רנדאו בשנת 2011. האתר מתוחזק על ידי צוות קטן שממוקם באוקלנד, ניו זילנד.
לטרבוקסד מאפשרת למשתמשים לחלוק את טעמם בסרטים.
משתמשים יכולים לכתוב ביקורות או לשתף את דעתם על סרטים, לסמן סרטים שהם ראו בעבר, לתעד תאריכי צפייה ביומן, להכין רשימות של סרטים ולהציג את הסרטים האהובים עליהם, כמו גם לקיים אינטראקציה עם משתמשים אחרים.
האתר הושק באוקטובר 2011 בגרסת בטא.
הוא עבר מגרסת בטא פרטית לציבורית ב-24 באפריל 2012, וכל הדפים הפכו לגלויים לציבור.
בהשקה, היו במאגר הסרטים של האתר 23 סרטים בלבד.
בפברואר 2013, האתר הציג תוכנית חברות בתשלום, המאפשר גישה לתכונות נוספות שלא ניתנות למשתמשים הרגילים, כולל דפי "סיכום שנה" מותאמים אישית לכל משתמש.
בינואר 2021, השתמשו באתר יותר מ-3 מיליון משתמשים.
הסרט ה-100 מיליון סומן כנצפה באתר ב-15 במאי 2017, שש שנים לאחר ההשקה.
נכון ליולי 2022, משתמשים סימנו באתר סרטים כ"ניצפו" למעלה ממיליארד פעמים.
באוקטובר 2023 הבמאי מרטין סקורסזה פתח משתמש באתר.
נכון לדצמבר 2023, מאגר הסרטים בלטרבוקסד כלל כ-876,000 סרטים
הסרט שבו צפו הכי הרבה משתמשים, נכון לסוף שנת 2025, הוא הסרט "ברבי", שבו צפו מעל ל-6,300,000 משתמשים.
הסרט שמדורג הכי גבוה על ידי משתמשי האתר הוא הסרט היפני "חרקירי", עם ציון ממוצע של 4.7 (מתוך 5).
כל אחד יכול לקרוא תוכן באתר.
נדרש חשבון למשתמשים שרוצים להשתמש בפיצ'רים שלו.
כל המשתמשים הרשומים יכולים לדרג סרטים, לבקר סרטים ולתייג אותם במילות מפתח רלוונטיות.
הם יכולים גם לנהל רשימות של סרטים שהם צפו או רוצים לצפות בהם או לדרג אותם באמצעות הרשימות, ולקיים אינטראקציה עם משתמשים אחרים באמצעות כתיבת תגובה או נתינת "לייק" לביקורת או לרשימה של משתמש אחר.
ניתן להפוך רשימות לציבוריות או לפרטיות.
הדירוגים פועלים לפי שיטת חמשת הכוכבים, כאשר גם חצי כוכב מותר.
מודל המעקב מאפשר למשתמשים לעקוב ולקבל עדכונים על פעילותם של אחרים באתר, בדומה לרשתות חברתיות פופולריות אחרות.
לכל משתמש יש דף אישי, שבו מופיעים בין היתר ארבעת הסרטים האהובים על אותו משתמש.
פיצ'ר זה הוא מהמפורסמים בלטרבוקסד.
לטרבוקסד מציע 2 תוכניות מינוי שונות, "Pro" המצומצמת ו"Patron" המורחבת.
התוכנית המורחבת מציעה את כל מה שהתוכנית המצומצמת מציעה ועוד.
לטרבוקסד זמינה כאפליקציה עבור אנדרואיד ו-iOS, וכאתר אינטרנט.
כל המטא נתונים הקשורים לסרטים הנמצאים בשימוש באתר מסופקים על ידי The Movie Database (TMDB), מסד נתונים בקוד פתוח.
לטרמוביר , הנמכרת בין היתר תחת השם המסחרי Prevymis, היא תרופה אנטי-ויראלית המשמשת למניעה (פרופילקסיס) של זיהום ומחלה הנגרמים על ידי נגיף הציטומגלוירוס (CMV), בעיקר בקרב מבוגרים לאחר השתלת תאי גזע המטופואטיים אלוגנאית (HSCT).
התרופה אינה מיועדת לטיפול בזיהום CMV פעיל, אלא למניעה בלבד.
מניעת זיהום ומחלה של CMV במבוגרים CMV-seropositive (R+) לאחר השתלת תאי גזע אלוגנאית.
הפחתת תחלואה ותמותה הקשורות ל־CMV לאחר השתלה.
במדינות מסוימות - מניעה במושתלי איברים מוצקים (בעיקר כליה), בהתאם להנחיות רגולטוריות מקומיות.
תופעות לוואי שכיחות כוללות בחילה, שלשול, הקאה, כאב ראש ועייפות.
תופעות לוואי נדירות אך חמורות כוללות עלייה באנזימי כבד ואינטראקציות תרופתיות משמעותיות.
בניגוד לתרופות אנטי-CMV אחרות, לטרמוביר אינה גורמת לדיכוי מח-עצם.
רגישות יתר ללטרמוביר או לאחד ממרכיביה.
שימוש משולב עם תרופות מסוימות התלויות ב־CYP3A ברמות מסוכנות.
לטרמוביר מעכבת את קומפלקס דנ"א טרמינז (DNA terminase) של נגיף CMV, האחראי על חיתוך ואריזת הדנ"א הוויראלי בקפסיד.
עיכוב זה מונע יצירת ויריונים בשלים ומדבקים.
מנגנון פעולה זה שונה מתרופות הפועלות על הפולימראז הוויראלי, ולכן אין עמידות צולבת.
פיזור: קשירה גבוהה לחלבוני פלזמה
זמן מחצית חיים: כ־12 שעות
טקרולימוס ותרופות מדוכאות חיסון אחרות
נחקרת האפשרות להרחבת השימוש בלטרמוביר לאוכלוסיות נוספות של מושתלי איברים ולשילובים עם תרופות אנטי - ויראליות אחרות.
אין מידע מספק על שימוש בהריון בבני אדם.
מחקרים בבעלי חיים הראו השפעות עובריות מסוימות, ולכן השימוש בהריון אינו מומלץ אלא אם התועלת עולה על הסיכון.
לידו אנתוני "לי" איאקוקה היה תעשיין אמריקאי.
נודע בעיקר כיושב ראש חברת קרייזלר, שאותה שיקם לאחר שעמדה בפני פשיטת רגל, כתומך נלהב של היצוא מארצות הברית בשנות ה-80, וכן בעיצוב ובפיתוח הדגמים "פורד מוסטנג" ו"פורד פינטו" בשנות ה-60.
איאקוקה נולד באלנטאון, פנסילבניה לניקולא ואנטואנט איאקוקה, מהגרים מאיטליה, בשם לידו אנתוני איאקוקה.
כנער, הרבה לעסוק באהבתו למוזיקת ג'אז, אך נטש עיסוק זה לטובת העיסוק הפוליטי, ונבחר להיות ראש מועצת התלמידים בבית הספר התיכון.
אלא שבשנה שלאחר מכן הוא לא נבחר, משום שאיבד קשר אישי עם בוחריו.
איאקוקה מספר בספרו האוטוביוגרפי שהאירוע הזה לימד אותו לא רק צניעות, אלא את חשיבותה של התקשורת האישית עם עובדיו.
איאקוקה לא גויס לשירות הצבאי במלחמת העולם השנייה, מסיבות בריאותיות, והחליט ללכת לאוניברסיטה וללמוד הנדסה.
הוא סיים לימודי הנדסת תעשייה באוניברסיטת ליהיי והחל לעבוד בחברת פורד כמהנדס.
עבודה זו לא סיפקה אותו, והוא החליט לעבור לתחום השיווק והמכירות, בו הגה רעיונות מקוריים רבים במהלך שנות החמישים, ביניהם מימון של יצרן הרכב עבור הקונה ויצירת "מכוניות נישה".
רעיונות אלו העלו את מעמדו בפורד, והוא קודם במהירות לתפקידי הנהלה בכירים.
איאקוקה הגה את הרעיונות לתכנון מספר מכוניות מצליחות של פורד: המוסטנג, המרקורי קוגאר, והלינקולן סימן 3. הוא אף ניסה להביא לייצור מכונית קטנה וחסכונית בדלק בעלת הנעה קדמית, אך הנרי פורד השני דחה את הרעיון (מכונית זו יוצרה לבסוף כ"פורד פיאסטה").
איאקוקה מונה בשנת 1970 לנשיא חטיבת הרכב של פורד.
עם זאת, בשנת 1978 הסתכסך עמו הנרי פורד, שראה בו איום על מעמד משפחת פורד, והביא לפרישתו.
לאחר שפוטר מפורד, פנה אליו דירקטוריון חברת קרייזלר וביקש שיעמוד בראשות החברה.
קרייזלר עמדה באותה עת על סף הליך פירוק, ואיאקוקה לא היה בטוח ביכולתו להבריא את החברה.
לבסוף נענה וקיבל את התפקיד, שהתחוור כקשה בהרבה ממה ששיער, בשל החובות העצומים של קרייזלר והתרבות הארגונית הלקויה שלה.
למרות זאת, הצליח איאקוקה לבנות מחדש את קרייזלר מהמסד ועד לטפחות תוך פיטורים נרחבים, מכירת הענף האירופאי של קרייזלר לפג'ו ומינוי מנהלים מוכשרים מקרב ידידיו, שפוטרו או פרשו מפורד.
למרות כל הצעדים, הבין איאקוקה כי החברה לא תשרוד ללא יכולת לגיוס סכום משמעותי של כסף להבראתה.
הכרה זו הביאה אותו לקונגרס של ארצות הברית בשנת 1979 בבקשה לערבויות ממשלתיות להלוואות שקרייזלר ביקשה לקחת.
צעד זה היה ללא תקדים בשעתו, והביא לביקורת חריפה על איאקוקה.
הוא מצידו הצביע על הערבויות שנתן הממשל הפדרלי לחברות התעופה והרכבות, וטען שהתמוטטות קרייזלר תביא לאובדן משרות גדול בהרבה, ואכן הערבויות אושרו.
לאחר גיוס ההלוואות, הציגה קרייזלר בשנת 1980 את "מכונית ה-K", הרכב הקטן שאותו דחה פורד.
רכב חסכוני זה הוצג בדיוק בזמן, לאחר משבר הנפט של שנות השבעים, ונמכר בהצלחה גדולה תחת השמות "דודג' אריאס" ו"פליימות' רלייאנט".
בנוסף, קרייזלר הציגה את ה"וויאג'ר" שהיה רכב מסוג חדש - המיניוואן.
הוויאג'ר נמכר היטב, ועד היום קרייזלר שולטת בזכותו בשוק המיניוואנים האמריקאי.
בזכות הצלחת שתי מכוניות אלו, וצעדי ההבראה של איאקוקה, הצליחה קרייזלר להשתקם ולהחזיר את תשלומיה לממשלה כמה שנים לפני המועד שנדרש.
איאקוקה גם עמד מאחורי הרכישה של אמריקן מוטורס בידי קרייזלר בסוף שנות השמונים, שהכניסה את חטיבת ג'יפ הרווחית לחברה.
הוא פרש מקרייזלר בסוף 1992.
איאקוקה עמד בראשות חברה לרכבים חשמליים.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004, הוא תמך בפומבי במועמד הדמוקרטי, ג'ון קרי.
יחד עם ויליאם נובאק, כתב איאקוקה (1984) ספר אוטוביוגרפי "איאקוקה", שהיה לספר הנמכר ביותר (שאינו סיפורת) ב-1984 ו-1985 בארצות הברית.
ב-1989 כתב איאקוקה ספר נוסף, בשם: "ישר לעניין", בו הוא השלים את האוטוביוגרפיה שלו, וענה לשאלות ומכתבים שהופנו אליו בדואר.
לאחר מותה של אשתו ממחלת הסוכרת, הפך איאקוקה לתומך פעיל במחקר למציאת תרופה למחלה, והיה אחד התורמים הגדולים ביותר למחקרים בנושא.
אנשים רבים שאלו אותו, מעיד איאקוקה, כיצד הפך למצליח כל כך?
כיצד הפך את חברת קרייזלר מעסק כושל לעסק משגשג?
את התשובות לשאלות אלו ניתן למצוא בספרו, שעמד במשך שנתיים בראש רשימות רבי המכר.
לשם כך הוא נכתב, אך גם כדי לספר דברים כהוויתם ולישר את ההדורים מכל הפרסומים והכתבות שנכתבו עליו.
כשהיה בבית הספר היסודי הוא הגיש מועמדות להיות קפטן של קבוצה כלשהי.
התפקיד קסם לו עקב המדים היפים שלבש הקפטן.
איאקוקה הפסיד בבחירות לנער אחר.
אלא שהסתבר לו שהקפטן החדש זכה למספר קולות הגדול יותר ממספר התלמידים בכיתה.
כשהלך איאקוקה להתלונן בפני המורה, שמספר תלמידים הצביעו פעמיים, הוא נדחה על ידה, משום שרצתה להימנע משערורייה.
למקרה הזה הייתה השפעה גדולה על איאקוקה.
היה זה השיעור הראשון החשוב שהסב את תשומת לבו לכך שהחיים לא תמיד עומדים להיות הוגנים.
לאחר שהנרי פורד השני פיטר אותו מתפקידו כנשיא פורד, איפשר לו חוזה העסקתו להמשיך ולעבוד בחברה, כשלושה חודשים נוספים, בתפקיד ובמקום אחר, עד שימצא תפקיד חדש בחברה אחרת.
נסיבות העסקתו החדשות היו כל כך משפילות עבורו, שהוא שקל את האלטרנטיבות העומדות לרשותו.
הוא הבין שחייו של אדם רצופים מכשולים, גדולים יותר וקטנים יותר.
יש מקרים שמצב העניינים כל כך גרוע, עד שלא נותר לאדם אלא לגייס את הכעס והזעם שבתוכו, לא כפעולות שיפעלו נגדו אישית, אלא כאנרגיה שתזין את צעדיו לכיוונים חדשים ובונים.
שני הדברים שעוזרים לך להפוך לאיש עסקים מצליח, טוען איאקוקה, הם: הכישרון להיות ממוקד והיכולת להיות יעיל.
על האנשים להתמקד במטרה שלהם ולארגן את לוח הזמנים שלהם בדרך שתעזור להם להתקדם אל היעד שהציבו לעצמם.
עליהם לקבוע את סדר העדיפויות שלהם, כדי שיעסקו בהם בזמן העומד לרשותם, וכך יצליחו לנצל אותו בדרך הטובה ביותר.
אלו כישורים, מוסיף איאקוקה, שלא בהכרח ניתנים כחומר לימודים באוניברסיטאות.
על כל אחד לפתח אותם בעצמו.
בסרט "רובוקופ" משנת 1987 מבקר רובוקופ ילדים בבית ספר יסודי על שם לי איאקוקה.
בסרט "פורד נגד פרארי" מגלם את לי איאקוקה השחקן ג'ון ברנטל בימי איאקוקה בחברת פורד.
בסדרה " נרקוס: מקסיקן " כשסוכני הDEA מנסים להבין מי מאחורי הקרטל החדש האלה שנשאלת : "מי הלי איאקוקה של מקסיקו"
בסדרה "הסופרנוס" בעונה 3 פרק 5, אומר ראלף ל-טוני סופרנו "2 דקות הוא אחראי וכבר הוא פ***ינג לי איאקוקה" כשהוא מדבר על ג'יג'י
זהו רובה בריחי שהיה למעשה פיתוח נוסף של סדרת לי-אנפילד, שייצורה החל בסוף המאה ה-19 בבריטניה.
רובים אלה הצטיינו בטווח ודיוק, בנוסף לתחמושת חזקה.
הרובה ארוך, כבד ובעל מנגנון בריחי המאפשר טעינה עילית של 5 או 10 כדורים.
המגרעות העיקריות של הרובה נעוצות בקנה קצר ביחס לאורך הכולל של הרובה, פגמי ייצור בחלק מרובי הייצור הראשוניים, כידון רובה מגושם וגדול מדי, וכוונות לא מוצלחות ברובים מתחילת הייצור.
בהמשך נפתרו רוב הבעיות, ובסופו של דבר הנשק נחשב למצוין עד שהתיישן לאחר כניסת רובים חצי-אוטומטיים לשירות בצבאות העולם.
הלי אנפילד שימש צבאות רבים בעולם, כולל חלק מצבאות ערב, המחתרות היהודיות לפני קום המדינה וצה"ל.
הדגמים לי אנפילד מס' 4 ולי אנפילד מס' 4 סימן 1 הוסבו לרובי צלפים בשל דיוקם, ושודרגו בכוונת טלסקופית ותמוכת לחי בקת.
דגמים אלה שימשו בין היתר כרובי הצלפים של צה"ל עד תחילת שנות ה-70 של המאה ה-20.
נתונים (לי אנפילד דגם מס' 4)
מנגנון: בריחי, ירי בודדת בלבד
מהירות לוע: 743 מטר לשנייה
לי אנפילד מחסנית (MLE): הדגם הראשוני שנכנס לשירות בשנת 1895, נקרא בראשי התיבות MLE (או בכינוי 'אמלי').
קרבין פרשים (LEC): דגם קרבין מקוצר של ה-MLE לשימוש יחידות פרשים, נקרא בראשי התיבות LEC.
אורך הקנה של הקרבין קוצר ל-540 מ"מ לעומת 770 מ"מ בדגם המקורי.
לי אנפילד מחסנית קצרה (SMLE): בתחילת 1904 הוכנס לשירות דגם קל יותר, קצר יותר ובעל מחסית קצרה מהדגם המקורי.
ה-SMLE על שלל תתי הדגמים שלו, היווה את נשק החי"ר העיקרי ששימש את הצבא הבריטי, כוחות האימפריה הבריטית ורבות מבעלות בריתה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
1): לאחר המלחמה בשנת 1926, כחלק מארגון מחדש נרחב בצבא הבריטי, הוצאו משירות הדגמים הישנים של הלי אנפילד.
הדגם השלישי של הלי אנפילד נותר הנשק העיקרי של הכוחות ושונה שמו לרובה מס' 1, סימן 3 (MK.III).
מספר רובים הומרו לקליבר קטן יותר למטרות אימון ונקראו 'רובה מס' 2', האנפילד דגם 1914 (שלא התבסס על הלי אנפילד) כונה 'רובה מס' 3'.
רובה מס' 1, סימן 5 (MK.V): דגם שלא הוכנס לשירות ופותח החל משנת 1922. הסימן 5 כלל מספר שינויים בעיקר לכוונת האחורית ולמבנה הקנה, סך הכל יוצרו כ-20,000 נשקים מסוג זה והניסויים בו היוו את הבסיס לפיתוח הדגמים העתידיים.
4): דגם שהוכנס לשירות בשנת 1941 והיווה את הנשק הבסיסי ששימש את כוחות האימפריה וחבר העמים הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה.
המס' 4 היה למעשה גרסה קלה יותר, חזקה ופשוטה יותר לייצור מאשר הדגמים המאוחרים של המס' 1. הוא כלל 'כוונת קרב' אחורית ותפסן קדמי לכידון רובה חדש שפותח לאנפילד.
5) "קרבין ג'ונגל": בשלבים המאוחרים של המלחמה עלה הצורך לפתח דגם קל וקצר יותר של הלי אנפילד, בשנת 1944 החל יצור המס' 5 והוא הוכנס לשירות במספרים יחסית קטנים בחודשי המלחמה האחרונים.
הרובה מס' 5 היה קצר יותר מהמס' 4 ושקל כמעט קילוגרם פחות, בנוסף הוא כלל סתרשף בקצה הקנה ועקב קת מגומי במקום ברזל.
יצורו הפסיק בשנת 1947 לאחר שכ-250,000 רובים מדגם זה יוצרו, למרות בעיות דיוק ברובה הוא היה פופולרי בקרב הלוחמים משום משקלו הקל.
רובה L8 קוטר 7.62 נאט"ו: בשנות ה-60 המס' 4 הומר לקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו בהתאם לקוד נאט"ו החדש, במטרה למחזר את הנשקים הוותיקים לשימוש יחידות עתודה.
מראה ה-L8 היה זהה לרובה מס' 4 אך כלל קנה, מנגנון טעינה ומחסנית חדשה בהתאם לקליבר החדש.
אישפור 2A ו-2A1: במהלך שנות ה-60 פותח במפעל הרובים אישפור שבהודו דגם ביצור מקומי שהתבסס על ה-SMLE סימן 3*.
ה-2A והדגם העוקב ה-2A1, היו העתק כמעט מדויק של ה-SMLE, ההבדלים העיקריים היו מחסנית מעט מרובעת יותר (שכללה 12 כדורים במקום 10) וקנה המתאים לירי כדורי 7.62x51 מ"מ נאט"ו.
משום המעבר לחימוש החדש, גם המתכת ממנה הורכבו החלקים הפנימיים של הרובה, הייתה בתרכובת חזקה יותר כדי לעמוד בלחץ המוגבר של החימוש החדש.
רובי אישפור משמשים עד היום בעיקר את כוחות המשטרה בהודו, כאשר לאורך שנות יצור הרובה (1962–1975) יוצרו כחצי מיליון רובים סך הכל.
רובי לי אנפילד נלקחו כשלל מלחמה והיו בשימוש הפולקסשטורם ב-1944 וב-1945.
: בשימוש מחתרות עבריות בארץ ישראל וצה"ל בשנים הראשונות לקיומו, שירת בצה"ל כרובה צלפים עד תחילת שנות ה-70 של המאה ה-20.
: בשימוש צרפת החופשית ותנועת ההתנגדות הצרפתית במהלך מלחמת העולם השנייה.
לִי בּאי, לִי בּוֹ או לִי טי פּוֹ (סינית: 李白; 701 – 762) משורר סיני שחי בימי שושלת טאנג ונחשב לאחד מגדולי המשוררים הסינים.
לי באי היה בנו של סוחר עשיר.
מקום הולדתו לוט בערפל, אך רבים גורסים כי נולד בעיר סויאב שבקירגיזסטן (בקרבת טוקמק).
משפחתו עקרה למחוז סצ'ואן כשהיה בן 5, שם הושפע לי באי מהטאואיזם ומקונפוציוס.