tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם שולבו בקפידה בתוך נופים טבעיים מרהיבים, וממחישים את הרוח של התנועה הרומנטית וה של התקופה, בשילוב סגנונות היסטוריציסטיים עם טכניקות בנייה של המאה ה-19.
הארמונות נפתחו לציבור הרחב זמן קצר לאחר מותו ב-1886 ומשמשים כיום כמוזיאונים והם עדיין אתרי מורשת תרבותית מרכזיים.
+ ארמונות המלך לודוויג השני מבוואריהמס'שםשם במקורקואורדינטותתיאור תמונה1טירת נוישוונשטייןSchloss Neuschwansteinהטירה ממוקמת על רכס הררי תלול וצר, על רקע נוף אלפיני והיא תערובת רומנטית ואקלקטית של סגנונות רומנסקי, גותי וביזנטי.
האלמנטים המרכזיים בטירה הם הפָּלַס (Palas) (המבנה הראשי) עם מגדלים רבים בגדלים ובצורות שונות, והמגדל המרובע הנפרד בגובה ארבעים וחמישה מטרים.
קירות הטירה החיצוניים, למעט מבנה השער, מחופים באבן גיר לבנה.בניית הטירה החלה ב-1869, ואף שהייתה רחוקה מסיום נחנכה ב-1880. לאחר שהושלמה רוב הבנייה, קרא לודוויג למלחין ריכרד וגנר אותו העריץ ואשר אחת מהאופרות שלו עסקה בסיפורו של לוהנגרין, להתגורר עמו בטירה.
לכבוד האורח עיטר המלך את חדריו בשטיחי קיר המתארים את תוכני האופרות שלו.
המלך עבר להתגורר בטירה ב-1884 עד מאסרו ומותו המסתורי ב-1886. 2טירת לינדרהוףSchloss Linderhofאתר המורשת כולל את טירת לינדרהוף, גן טראסות, ופארק מעוצב שבו נמצאים מספר מבנים ומבנים קטנים כמו בקתת המלך, קפלת זנקט אנה, מקדש ונוס, מערת ונוס, וקיוסק מורי עם כס הטווס.
הטירה נבנתה בין השנים 1870 ל-1884, כשהעיצוב שלה שאב השראה מסגנון הרוקוקו של לואי ה-15 מצרפת באמצע המאה ה-18, ומארמון ורסאי.
המאפיין הבולט באתר הוא הציר מצפון לדרום הכולל משחקי מים.
מערת ונוס, המלאה באשליות אופטיות, קיבלה השראה מהמערה הכחולה בקאפרי ומערכת הבמה של האופרה "טנהויזר" מאת ריכרד וגנר משנת 1845. 3בית המלך בשאכןKönigshaus am Schachenהמבנה ממוקם על פסגת שאכן, 1,866 מטרים מעל גובה פני הים, שממנו נשקף מבט על רקע ההרים הדרמטי של רכס הרי וטרשטיין, ועל הצוגשפיצה.
המבנה בן שתי הקומות בנוי במסגרת עץ בסגנון בקתה אלפינית.
הוא מתואר לעיתים קרובות כ, אף שלודוויג מעולם לא השתמש בו למטרה זו.
חדר אחד, הידוע בשם "החדר הטורקי או המורי", תופס את כל הקומה העליונה של המבנה, ומעוצב בפאר רב בסגנון אוריינטלי.
עיצוב הפנים הראוותני של הקומה העליונה עומד בניגוד מוחלט לחלק החיצוני ולקומת הקרקע, אשר בנויים בצורה צנועה יחסית.
4טירת הרנכימזה החדשהNeues Schloss Herrenchiemseeמתחם מבנים מלכותיים הממוקם על האי הרנאִינזל (Herreninsel - "אי האדונים") אשר נמצא בלב אגם כימזה, האגם הגדול ביותר בבוואריה.
המבנה הראשי באי נקרא "הארמון החדש" והוא הגדול מבין כל הארמונות והטירות אשר נבנו בידי המלך לודוויג.
הארמון נבנה כדי לציין את הערצתו של המלך לודוויג ל"מלך השמש" - לואי הארבעה עשר מצרפת.
מסיבה זו עוצב הארמון כהעתק של ארמון ורסאי אותו בנה המלך הצרפתי, והוא מכיל ציורי קיר רבים המתארים קטעים נבחרים מחייו ופועלו.
בניית הארמון החדש החלה בשנת 1878. עם מותו של המלך בשנת 1886 נפסקה הבנייה לחלוטין.
תקופת הבנייה הקצרה איפשרה לבנות רק את העתק החלק המרכזי של הארמון הצרפתי.
כשמתוך 70 החדרים אשר נבנו בבניין החדש, 50 נותרו לא גמורים.
מסביב לארמון נמצאים הגנים הרחבים אשר נבנו בסגנון צרפתי ובתוכם פזורות מזרקות מים רבות המעוטרות בפסלי שיש אשר לקוחים מהאופרות של המלחין הנערץ על לודוויג - ריכרד וגנר.
אֶרְמִיטָאז' הוא כינויו של מוזיאון בסנקט פטרבורג שברוסיה, המוזיאון לאמנות הגדול ביותר ברוסיה שנחשב לאחד המוזיאונים הוותיקים, הגדולים, הידועים והחשובים ביותר בעולם לאמנות והוא המוזיאון השני בגודלו בעולם.
האוסף הכביר של מוזיאון ארמיטאז' הממלכתי מוצג בשישה בניינים, שהראשי בהם הוא ארמון החורף, מבנה ששימש כמקום מגוריהם הרשמי של הצארים הרוסים.
מבנה המוזיאון הראשי, ארמון החורף, שוכן אל מול כיכר הארמון שבמרכז סנקט פטרבורג, על גדות הנייבה.
מוזיאון ארמיטאז' מיוצג בארץ על ידי אמיר גרוס כבירי, שמחזיק ברישיון לנהל נציגות רשמית דרך קרן מוזיאון ארמיטאז' ישראל.
ארמיטאז', ששמו נגזר מהמילה הצרפתית ermitage, שמציינת מקום התבודדות, תא, בית מחסה לנזיר או בידוד, היה מקום מושבו של הריבון ברוסיה ונותר מקום מושבו של קיסר רוסיה עד פרוץ מהפכת פברואר.
מתחם המוזיאון הראשי כולל שישה בניינים מחוברים זה לזה - ארמון החורף, בית האחסון של ארמון החורף, ארמיטאז' הקטן, ארמיטאז' הגדול (הישן), ארמיטאז' החדש ותיאטרון ארמיטאז'.
ישנם 365 חדרים פתוחים לקהל ולרשות המוזיאון עומדים גם בניין המטה הכללי, מוזיאון בית החרושת הקיסרי לחרסינה, מרכז השיקום והאחסון של "הכפר הישן", ארמון מנשיקוב ובניין הבורסה.
המוזיאון החל את דרכו באוסף של יצירות אמנות שנרכשו באופן פרטי על ידי הקיסרית הרוסית יקטרינה השנייה.
בתחילה, אוסף זה שוכן באגף ארמונות מיוחד - כיום ארמיטאז' הקטן.
בשנת 1852 הוקם מוזיאון ציבורי מאוסף מורחב למדי ונפתח לציבור, בבניין שנבנה במיוחד וידוע כיום בשם ארמיטאז' החדש.
מוזיאון ארמיטאז' הממלכתי המודרני הוא מתחם מוזיאוני מורכב.
חלק מהתצוגה המרכזית של המוזיאון משתרע על פני חמישה מבנים הממוקמים לאורך גדת נהר הנייבה, שהעיקרי בהם נחשב לארמון החורף; המוזיאון מחזיק גם באגף המזרחי של בניין המטה הכללי שבכיכר הארמון, בארמון מנשיקוב בצד השני של הנייבה, במתקן אחסון ובבניינים אחרים.
באוסף המוזיאון כשלושה מיליון יצירות אמנות ופריטים של תרבות העולם, החל מתקופת האבן ועד ימינו.
בשנת 2013 נכלל ארמיטאז' ברשימת עשרים המוזיאונים לאמנות המתוירים ביותר בעולם ובשנת 2018, היה המוזיאון התשיעי ברשימה.
בשנת 2019, ביקרו בארמיטאז' 4,956,524 מבקרים, שהפכו אותו למוזיאון השמיני מבין מוזיאוני האמנות המתוירים ביותר בעולם.
רכישת 225 ציורים המרכיבים את אוסף גוצקובסקי הייתה מקור לגאווה אישית עבור קתרין.
הוא הורכב על ידי גוצקובסקי עבור יריבה של יקטרינה, פרידריך הגדול מפרוסיה, אשר כתוצאה ממלחמותיו עם רוסיה לא יכול היה להרשות לעצמו לשלם עבורו.
אוסף זה כלל כמה יצירות פלמיות והולנדיות נהדרות, ובראשן " דיוקן של אדם עם כפפה" מאת פרנס האלס .
מתוך 317 ציורים שהועברו לרוסיה בשנת 1764, לפחות 96 מהיצירות נשמרות בארמיטאז' כיום.
בתחילה, רוב הציורים שוכנו בדירה מבודדת בארמון (כיום ארמיטאז' הקטן).
בלוסלסקי-בלוזרסקי בדרזדן, הארמיטאז' רכש אוסף עשיר מהשר הראשון של מלך פולין, הרוזן היינריך פון ברוהל, שהורכב מכ-600 ציורים של אמנים הולנדים, פלמים, צרפתים ואיטלקיים, כולל תמונת הנוף של טיציאן "מנוחה בדרך למצרים", נופים של דרזדן, פירנצה ואחרים.
חשיבות רבה עבור הארמיטאז' בשנת 1772 הייתה רכישתה של יקטרינה בפריז בתיווכו של הנסיך ד.א.
גוליצין אוסף ציורים של הברון פייר קרוזט - שנחשב לעשיר ביותר בפריז באותה תקופה אחרי גלריית הדוכסים מאורליאן.
אוסף זה, שכלל כ-400 ציורים מהשורה הראשונה, קבע במידה רבה את "פני" הגלריה לאמנות.
ציורים של אמנים איטלקים, צרפתים, פלמים והולנדים מהמאות ה-16 וה-18 הובאו למוזיאון.
אלה כוללים את "משפחתו הקדושה" של רפאל, "יהודית" מאת ג'ורג'ונה, דנה מאת טיציאן, ציורים של רמברנדט, עבודות מאת רובנס, ואן דייק, ג'יאמבטיסטה פיטוני, פוסין, יצירות מאת קלוד לוריין ועבודות מאת ווטאו.
אוסף הציורים של ראש ממשלת בריטניה וולפול, שנרכש בשנת 1779, הוסיף מספר יצירות מופת של רמברנדט (ביניהן "קרבן אברהם" ו"חרפת המן") וקבוצת דיוקנאות מאת ואן דייק.
הדחף לפיתוח האוסף הגרפי היה רכישה בשנת 1768 של יותר מ-5,000 רישומים מאוסף קובנצל בבריסל, שהכילו את "דיוקן אדם לא ידוע" מאת ז'אן פוקט.
בשנת 1781 נקנה בצרפת אוסף הרוזן בודואן, המורכב מ-119 ציורים, בהם תשעה ציורי בד של רמברנדט ושישה דיוקנאות מאת אנתוני ואן דייק.
רכישה משמעותית נוספת הייתה אוסף של הבנקאי האנגלי ליד-בראון, שכלל פסלים עתיקים ופסלי חזה, כולל "הילד הכורע" של מיכלאנג'לו.
בשל המחסור בשטח מפאת גודלו הקטן של הבניין המקורי, בניין ארמיטאז' הגדול נבנה על ידי האדריכל יורי פלטן בשנים 1771–1787.
אוסף של אבנים מגולפות מהדוכס מאורליאן נקנה בפריז.
בנוסף, יקטרינה הזמינה עבודות מאומנים כמו שרדין, הודון, רונטגן ואחרים.
היא גם רכשה את ספריית וולטר.
בשנת 1796, לאחר מותה נרשם מלאי האוסף שלה וזה כלל 3,996 יצירות אמנות.
לפיכך, אם לפני שלטונה של יקטרינה השנייה לא היה ברוסיה אוסף אומנות משמעותי אחד, הרי שבסוף תקופת שלטונה נוצר גוף עבודות רחב ואיכותי שהתבסס על שישה אוספים, והיווה גלריה ייחודית לאמנות.
בתקופת שלטונם של אלכסנדר הראשון וניקולאי הראשון נרכשו לא רק אוספים, אלא גם יצירות בודדות של אמנים שעבודותיהם נעדרו מהארמיטאז'.
ברומא, במכירת אוסף יוסטיניאני באמצעות ויוונט-דנון, נרכשו "נגן הלאוטה" של קרוואג'יו ו"הגברת עם המשרת "מאת פ.
בשנת 1819 נקנתה "המדונה בנוף" המיוחסת לג'ורג'יונה.
ג'וזפין דה בוהרנאי העניקה לאלכסנדר הראשון את הקמיע גונזגה ולאחר מותה נרכשה כל הגלריה של ארמון מלמייסון, שמקורה בעיקר בקאסל.
אבן דרך נוספת למוזיאון הייתה רכישת אוסף הציורים הספרדיים של קוסוולט (1814).
ניקולאי הראשון, שהבין את הרעיון להפוך את הארמיטאז' למוזיאון ציבורי, תרם תרומה משמעותית לחידוש גלריית היצירות של הארמיטאז' (אם כי תחת השלטון הסובייטי נמכרו בארצות הברית החשובים מבין הציורים שקנה).
במכירה השנייה של אוסף קוסוולט נרכשו יצירת המופת של רפאל "מדונה אלבה" ו"שלושת המאריות במצפון ישו" מאת אניבייל קאראצ'י.
בשנת 1845, על פי צוואתו של טטישצ'וב, "הדיפטיכון" של רוברט קאמפן "המשולש הקדוש.
גבירתנו ליד האח" ויצירות אחרות של הועברו לידי המוזיאון.
בערך באותה תקופה, אוסף וילם השני, מלך הולנד, רכש את "הבשורה" של ואן אייק, את "פייטה" של סבסטיאנו דל פיומבו.
בוונציה נרכשו עבודות של אמני הרנסאנס האיטלקי, כולל יצירות מופת של טיציאן (למשל, "נושאת הצלב") ופלמה וקיו.
אנדריי איוואנוביץ' סומוב תרם תרומה עצומה למחקר ולקטלוג של אוסף גלריית התמונות של הארמיטאז' הקיסרי, לאחר שעבד כאוצר ציורים ורישומים ולאחר מכן כאוצר בכיר של הארמיטאז' במשך 22 שנה.
הוא האמין שהוא סימן את תחילתו של שלב חדש בהיסטוריה של תולדות האמנות הרוסית במחצית השנייה של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. בין הציורים של תקופה זו היה דיוקן של ניקולאי יוסופוב, שצויר על ידי האמן האיטלקי וינצ'נצו פטרוצ'לי (1851).
עד אמצע המאה ה-19, הארמיטאז' הפך לשמו של המוזיאון, שנפתח לציבור תחת הקיסר ניקולאי הראשון ב-5 בפברואר (17) 1852 בבניין ארמיטאז' החדש שנבנה במיוחד למטרה זו.
אז היו לו האוספים העשירים ביותר של פריטים מתרבויות מזרח, מצרים, עתיקות ימי הביניים, אמנות של מערב ומזרח אירופה, מונומנטים ארכאולוגיים ואמנותיים של אסיה ומהתרבות הרוסית.
במאה ה-19, עבודות של ציירים רוסים החלו להיכנס באופן שיטתי לאוספי הארמיטאז'.
סומוב, כאוצר המוזיאון, דאג לקטלוג היצירות.
בהוראת משרד משק הבית הקיסרי הוא מונה לאוצר בכיר במחלקת ציורים, רישומים והדפסים של הארמיטאז' הקיסרי.
בשנת 1895 הועברו חלק מיצירותיהם של אמנים רוסים ל.
המוזיאון קיבל חומרים מחפירות ארכאולוגיות, שהעשירו משמעותית את אוספיו.
בתחילת המאה ה-20, המוזיאון כבר אחסן אלפי ציורים, ואז יצירות אמנות חדשות הופיעו באוסף שלו.
כך, הארמיטאז' הפך למרכז ההיסטוריה של האמנות הרוסית ועידן חדש נכנס לחיי הארמיטאז'.
עם זאת, עם הופעתה של גישה מדעית לתולדות האמנות, ציורים רבים שנרכשו על ידי קיסרים בכסף עצום כיצירות של רפאל או לאונרדו דה וינצ'י יוחסו מחדש כיצירות של תלמידיהם.
לאחר נפילת המשטר הקיסרי עבר הארמיטאז' תמורות משמעותיות.
המוזיאון העשיר את עצמו משמעותית על חשבון אוספים פרטיים שהולאמו ואוסף האקדמיה לאמנויות וקיבל בין היתר עבודות של בוטיצ'לי, אנדראה דל סארטו, קורגיו, ואן דייק, רמברנדט, קנובה, אינגרס, דלקרואה.
מהאוסף המרכזי של ארמון החורף, המוזיאון קיבל פריטי פנים רבים, כמו גם את אוצרות המוגולים הגדולים שהגיש השאה הפרסי.
במהלך המצור על לנינגרד המוזיאון נסגר לקהל ויצירות רבות אוחסנו על מנת לשמור עליהן מפני ההפצצות האוויריות בימי מלחמת העולם השנייה במהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה פונה עיקר אוסף הארמיטאז' (מעל 1.2 מיליון פריטים) בשני שלבים להרי אורל, לעיר סברדלובסק.
ולדימיר לווינסון-לסינג מונה לאוצר האחראי על האוסף במהלך הפינוי.
מרתפי בנייני הארמיטאז' הפכו למקלטים לפצצות והוא לא תפקד כמוזיאון.
עם זאת, צוות הארמיטאז' המשיך לנהל עבודות מדעיות ואף העביר הרצאות על תולדות האמנות.
עוד לפני תום המלחמה החלו עבודות שיקום באולמות המוזיאון שניזוקו מהפצצות וזמן קצר לאחר הניצחון במלחמה, חזרו כל ערכי התרבות שפונו ללנינגרד והארמיטאז' שוב נפתח למבקרים.
אף תערוכה לא אבדה במהלך המלחמה ורק חלק קטן מהם נדרש לשחזר ולשקם.
כתוצאה מפיצול אוספי המורשת התרבותית בין המוזיאונים בלנינגרד ומוסקבה, צורפו לארמיטאז' חלקים מאוספי מוסקבה של סרגיי שצ'וקין ואיוואן מורוזוב.
אם לפני המהפכה במוזיאון היו רק יצירות של אומנים ותיקים, שצוירו לא יאוחר מהמאה ה-18, הרי שהיקף האוסף התרחב משמעותית הודות ליצירותיהם של האימפרסיוניסטים כמו סזאן, ואן גוך, מאטיס, פיקאסו ואמנים אחרים.
עם זאת, היו גם הפסדים כבדים רבים ובעיקר "הרנטריה הקיסרית" (או חדר היהלומים) של ארמון החורף הועברה ל במוסקבה ושימשה בסיס לקרן היהלומים הממשלתית.
חלק מאוסף הציורים של אמנים (כולל כמה יצירות מאת טיציאן, קראנאך, ורונזה, רובנס, רמברנדט, פוסן) הועבר למוזיאון מוסקבה לאמנויות יפות.
האוסף ניזוק באופן בלתי הפיך ממכירות בשנים 1929–1934 וכתוצאה מכך 48 יצירות מופת עזבו את רוסיה.
הארמיטאז' איבד את היצירה היחידה של ואן אייק, את מיטב היצירות של רפאל, בוטיצ'לי, הלס ומספר אומנים ותיקים אחרים.
מיד לאחר נפילת מסך הברזל, מונה מיכאיל פיאוטרובסקי למנהל המוזיאון ותחתיו הארמיטאז' היה הראשון מבין המוזיאונים הרוסיים שהודיע כי מחסניו מכילים יצירות של האימפרסיוניסטים והנאו-אימפרסיוניסטים, שנחשבו אבודים מאז תום מלחמת העולם השנייה.
ביניהם יצירות של דאומייר, אדואר מאנה, ז'ורז' סרה ואנרי דה טולוז-לוטרק, שבעבר לא היו להם יצירות בסנקט פטרבורג.
לאחר מכן, ציורים אלה (כולל עבודות משמעותיות כמו "הבית הלבן בלילה" מאת וינסנט ואן גוך ו"כיכר הקונקורד "מאת אדגר דגה) נוספו לתערוכת הקבע של המוזיאון.
הארמיטאז' לא בחל במאמצים למלא את החסר באוסף האמנות של המאה ה-20. בעזרת קרן מיוחדת שהוקמה בסוף שנות התשעים נרכשו יצירות של מוריס אוטריו, ז'ורז' רואו, חיים סוטין וציירים אחרים, שלא היו מיוצגים בעבר במוזיאונים ברוסיה.
הוקמה הקרן הבינלאומית לידידי ארמיטאז' ובשנת 2002 הוחלפה האקספוזיציה באחת הגרסאות ל"ריבוע השחור" של קזימיר מלביץ'.
בשנת 2006 הושק פרויקט ארמיטאז '20/21, שמטרתו להציג ולרכוש אמנות עכשווית.
ביולי 2006 נודע כי 221 פריטים קטנים (תכשיטים, אייקונים אורתודוקסים, כלי כסף ועוד) נעלמו מאוספי המוזיאון.
מנהל המוזיאון הודיע על הגניבה במסיבת עיתונאים שכונסה במיוחד.
אחד מעובדי המוזיאון נחשד במעילה, הוא מת מהתקף לב זמן קצר קודם לכן.
כפי שהראתה חקירה, העובדת וקרוביה לקחו חלק בגניבה.
בשנים 2006–2007 הוחזרו חלק מהחפצים הגנובים.
בשנת 2016 נפתחה כניסה נוספת למתחם הראשי למבקרים באמצעות כרטיסי אינטרנט דרך סמטת שובאלוב.
אזור הכניסה ממוקם באורוות הקיסרות לשעבר.
באביב 2020, בעקבות הסגר שהוטל במדינה על רקע פרוץ מגפת COVID-19 ברוסיה, מוזיאון ארמיטאז' השיק שידורים מקוונים של סיורים בשפות שונות.
בתוך שבועיים אסף המוזיאון יותר מעשרה מיליון מבקרים וירטואליים מכל רחבי העולם שצפו בסיורים.
בתקופת הסגר המוזיאון למעשה הצליח ליצור ערוץ טלוויזיה משלו.
תחילת האוסף בתקופתה של יקטרינה הגדולה.
היא השקיעה הון וזמן בניסיון לקנות אוספי אמנות חשובים ממדינות שונות במערב אירופה.
האוסף שיקף את אהבתה לאמנות וכן את רצונה להפוך את רוסיה למדינה חשובה באירופה גם מבחינה תרבותית.
האוסף הוצג בחדרים שונים בארמון במשך שנים ארוכות והוא התרחב בהדרגה.
לציבור הרחב המוזיאון נפתח רק החל משנת 1852. מבנהו הראשי של הארמיטאז' ממוקם כאמור בארמון החורף, שהיה מקום מושבו של הצאר, עד לפרוץ מהפכת אוקטובר.
באוסף היצירות של הארמיטאז' נמצאות יצירותיהם של אמנים דוגמת מיכלאנג'לו, לאונרדו דה וינצ'י, פטר פאול רובנס, אנתוני ואן דייק, רמברנדט, קלוד לורן, קלוד מונה, וינסנט ואן גוך, פבלו פיקאסו ואחרים.
אוסף המוזיאון, שרק חלק קטן ממנו מוצג, מורכב מלמעלה משלושה מיליון פריטים וכולל את אוסף הציורים הגדול ביותר בעולם.
בנפרד מהם מתקיימות תערוכות נפרדות של הארמיטאז' בארמון מנשיקוב, מוזיאון הפורצלן ובאגף המזרחי של בניין המטה הכללי.
המוזיאון על כל תכולתו מהווה רכוש פדרלי ממשלתי ואוצר המוזיאון מאז שנת 1990 הוא מיכאיל פיוטרובסקי.
מתוך ששת הבניינים, חמישה מהם פתוחים לציבור והם: ארמון החורף, הארמיטאז' הקטן, הארמיטאז' הישן, הארמיטאז' החדש ותיאטרון הארמיטאז'.
עם שיא של כ-3 מיליון מבקרים בשנת 2013, המוזיאון מוביל כמוזיאון האמנות בעל מספר המבקרים הגדול ביותר בפדרציה הרוסית וזהו גם המונומנט בעל מספר המבקרים הגדול ביותר בסנקט פטרבורג ואחד הפופולריים בעולם.
חמישה מבנים המחוברים זה לזה על גדת הארמון מרכיבים את מתחם המוזיאונים העיקרי של הארמיטאז':
ארמון החורף (1754–1762, אדריכל: ברתולומאו רסטרלי)
ארמיטאז' הקטן (1764–1775, אדריכלים: ז'אן בטיסט מישל ואלן-דלאמוט, יורי פלטן, וסילי סטאסוב).
במבנה ארמיטאז' הקטן נכללים גם ההיכל הצפוני והדרומי והגן התלוי של ארמיטאז' הקטן
ארמיטאז' הגדול, הוא ארמיטאז' הישן, (1771–1787, אדריכל: יורי פלטן)
ארמיטאז' החדש (1842–1851, אדריכלים: לאו פון קלנצה, וסילי סטאסוב, ניקולאי יפימוב)
תיאטרון ארמיטאז' (1783–1787, אדריכל: ג'קומו קברנגי), שחובר כחלק מארמון החורף של פיוטר הראשון.
בנוסף, המתחם כולל מבני שירות שנוספו למוזיאון כמו:
מוסך הארמיטאז' (1911, אדריכל: ניקואלי קראמסקוי)
נוסף למבנים שעל גדת הארמון, את המוזיאון משרתים מבנים כמו:
ארמון מנשיקוב (1710–1720, אדריכלים: ג'ובאני מריה פונטנה, גוטפריד יוהאן שדל)
האגף המזרחי של בניין המטה הכללי (1819–1829, אדריכל: קארלו רוסי).
באגף פועלות התערוכות: "אמנות צרפתית של המאה העשרים", "בסימן הנשר.
אמנות האימפריה", "ארט נובו" ומוזיאון המשמר.
ב-17 בדצמבר 2011 נפתח בבניין תערוכת "עתיקות הרקולנאום", התערוכה הגדולה הראשונה במתחם המשוחזר של בניין המטה הכללי.
מוזיאון בית החרושת הקיסרי לחרסינה
"הכפר הישן" – מתחם שיקום יצירות אמנות ואחסון
בניין הבורסה על האי וסילי – מוזיאון להרלדיקה והגווארדיה הרוסית; בשיפוצים.
אוסף האמנות המערב אירופית כולל יצירות אירופיות, פסלים ואמנות אירופית מהמאה ה-13 ועד למאה ה-20. האוסף מוצג ב-120 חדרים בקומה הראשונה והשנייה של ארבעת הבניינים העיקריים.
עד 1863 – תחת ניהול הקיסר, באמצעות מחלקה שבראשה היו: פלוריאן ז'יל ופיודורו ברוני
מאז 1992 – מיכאיל פיואוטרובסקי
במרץ 2020 בהנחיית ממשלת רוסיה אושרו תקנות חדשות במסגרתם הוכנס תפקיד נשיא המוזיאון, שלא היה קיים קודם לכן.
ארמייה קרָיוֹבָה (בפולנית: Armia Krajowa – "צבא המולדת", ובראשי תיבות: AK) הייתה התנועה המחתרתית הגדולה ביותר בתנועת ההתנגדות הפולנית במלחמת העולם השנייה וחלק של מדינת המחתרת הפולנית.
התנועה פעלה ברחבי פולין החל ממועד התמוטטות הצבא הפולני הסדיר בשנת 1939 וכלה בינואר 1945 עת הייתה הארץ נתונה לכיבושו של הצבא האדום.
תנועה זו שיקפה את הלך הרוחות המרכזי בציבור הפולני, אשר נטה אחר הממשלה הפולנית הגולה.
לאחר כיבוש פולין על ידי הצבא האדום התפרק הארגון, כביכול מרצונו.
תחתיו קם ארגון מחתרת בשם "NIE" (תחילתה של המילה הפולנית ל"עצמאות") בראשותו של הגנרל ליאופולד אוקוליצקי.
אנשיו של ארגון זה נרדפו, ואוקוליצקי עצמו נתפס על ידי הרוסים בתחבולה ונדון למאסר במשפט ראווה בשנת 1945.
ה-AK החל להיווצר עוד בימים הראשונים שלאחר תבוסת הצבא הפולני הסדיר במלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939. עוד במהלך התבוסה, ובאישורו של מפקד הצבא ששהה ברומניה, המרשל אדוורד רידז-שמיגלי הוקם ארגון בשם "Sluzba Zwyciestwu Polski ("השירות לניצחון פולין") ובראשי תיבות – SZP, על ידי הגנרל מיכאיל טוקז'בסקי-קרשביץ'.
הגנרל ולדיסלב שיקורסקי אשר עמד בראש הממשלה הפולנית הגולה בפריז ולפני המלחמה נמנה עם האופוזיציה למשטר תנועת ה"סנאציה" ששלט בפולין, הורה ב-17 בנובמבר 1939 על הקמת Zwiazek Walki Zbrojnej (האיחוד למאבק מזוין) ובראשי תיבות ZWZ.
ה־ZWZ התאחד עם ה־SZP, טוקז'בסקי הועמד בראש הארגון המאוחד בשטחים שנכבשו על ידי ברית המועצות ובראש הארגון בשטחי הכיבוש הגרמני הועמד הקולונל סטפן רובצקי, המכונה "גרוט" (ראש חץ).
ב־1940 נתפס טוקרזבסקי על ידי הרוסים ונכלא, ורובצקי נותר כמפקדו היחיד של הארגון.
בפברואר 1942 החל הארגון להיקרא "ארמייה קריובה" – צבא המולדת.
רובצקי עמד בראש הארגון עד למאסרו בשנת 1943 ולאחר מכן פיקד על הארגון הגנרל טדאוש בור-קומורובסקי, עד למאסרו בעקבות כישלון מרד ורשה, בספטמבר 1944. מפקדו האחרון של הארגון היה ליאופולד אוקוליצקי.
הזרוע המבצעית של ה-AK הייתה "פיקוד המבצעים", המורכב מיחידות רבות.
בתחילת שנת 1944, עת עמד הארגון בשיא כוחו, מעריכים כי עמדו לפקודתו בין 250,000 ל-350,000 איש, ביניהם יותר מעשרת אלפים קצינים.
רוב ארגוני המחתרת הפולנים התאחדו עם ה־AK ונחשבו ליחידות במסגרתו, חלקן הגדול במסגרת מסע לאחדות לאומית בקרב ארגוני המחתרת, שנערך בשנים 1942 – 1943 לאחר ההכרזה על הקמת ה־AK במקומו של ה־ZWZ.
יחידות אלו כללו ייצוג של מרבית האוכלוסייה הפולנית על כל פלגיה (פרט לאנשי השמאל הקיצוני).
ה־AK עסק בפעולות חבלה, לוחמת גרילה זעירה, ופעולות הסחה שנועדו, בין היתר, לסייע לכוחות הצבא האדום, אשר לחמו בגרמניה בשטחי המזרח.
מטרתו העיקרית של ה-AK לא הייתה סיוע לצבא האדום שנתפס כיריב עתידי, כי אם הכנה להתקוממות כללית אם וכאשר יתמוטט הכיבוש הגרמני, והדבר יתאפשר.
או אז תחול התקוממות כללית, הנשק יוצא מן המחבוא, ואנשי ה־AK יתפסו את השלטון במדינה, ישליטו בה את נציגי הממשלה הגולה, ויחזירו את אנשי הממשלה הגולה לשטח פולין.
נאמנותו של ה־AK לממשלת פולין הגולה בבריטניה, הביאה לקשרים עם ארגון המודיעין הבריטי "Special Operations Executive"&רלמ; (SOE) – מינהלת המבצעים המיוחדים, אשר סיפק הדרכה וציוד.
בתי ספר מיוחדים הוקמו להסמכת קצינים ומש"קים כמו גם מפעלים לייצור נשק, תחמושת ורדיו.
קשר הרדיו הרציף שהתקיים עם לונדון אפשר את המבנה ההירארכי בו מפקדת הממשלה הגולה בלונדון על הזרוע הצבאית, ה־AK, דרך הנציגות האזרחית "הדלגטורה".
left|250px|thumb|קבלת פנים לקשריות במחנה וויקוס בקרבת סטרחוביצה, ספטמבר 1943
ה־AK היה צבא מחתרתי אשר פעל בטריטוריה כבושה על ידי האויב, ומופרדת מרחק קילומטרים רבים מן הטריטוריה הידידותית הקרובה, ומן המפקדה הפוליטית.
אילוצים אלו הביאו לבעיות ייחודיות בתחום ההתחמשות בנשק ובתחמושת.
ה־AK, במאמץ אדיר, הצליח להתגבר על בעיות אלו במובנים רבים, ולחמש מספר רב של חיילים.
אך ברור היה כי חיילים אלו יהיו חיילי רגלים אשר יחומשו בכלי נשק קלים.
טנקים ותותחים לא היו יכולים להילקח בחשבון.
אף יחידות רגלים אלו חומשו בערב רב של כלים, שהספיקו אך לחימוש אחדים מכל יחידה.
האויב הגרמני ובעלי בריתו היו, לעומת ה־AK חמושים היטב בשפע של ציוד, ויכלו לסמוך על אספקה כמעט בלתי מוגבלת.
כל יחידה של ה־AK שעמדה מול יחידה גרמנית, סבלה מנחיתות חומרית מובנית.
דבר זה הגביל, בדרך הטבע, את טווח הפעולות שיכל ה־AK לתכנן.
ציודו של ה־AK בא מארבעה מקורות – נשק של הצבא הפולני הסדיר, אשר הוטמן במהלך התבוסה בשנת 1939, נשק שלל גרמני, נשק שיוצר על ידי ה־AK, ונשק שסופק על ידי הבריטים.
משרידי חימוש הצבא הפולני נותרו לארמייה קריובה - 614 מכונות ירייה כבדות.
נשק זה היה ברובו במצב שלא אפשר את השימוש בו, עקב הטמנתו בקרקע בתנאים בלתי הולמים.
רק כשליש מן הנשק התגלה כניתן לתפעול כשהוצא מן המחבוא לקראת הפעולות של ה־AK בשנת 1944.
נשק השלל הגרמני נרכש מחיילים אינדיבידואלים, כאשר נראה היה שגורלה של גרמניה נחרץ להפסיד במלחמה, והמוראל והמשמעת ביחידות הגרמניות אפשרו רכישת נשק בצורה זו.
רכישות אלו היו מסוכנות ביותר, והגסטאפו היה ער למסחר הנשק בשוק השחור וניסה להפסיקו באמצעות מבצעי "עוקץ".
לרוב היה מדובר בכלי נשק קלים, ובמקרים נדירים במכונות ירייה קלות.
יחידות איטלקיות והונגריות שחנו בשטח פולין הוכיחו את עצמן כידידותיות יותר לסחר מסוג זה.
ה־AK השקיע מאמצים רבים בלקיחת נשק שלל.
פשיטות רבות נערכו על רכבות אשר הובילו אספקה ונשק, וכן על קסרקטינים ועמדות.
לעיתים נלקח נשק מחייל גרמני לא זהיר שפסע ברחוב לבדו.
במהלך מרד ורשה הצליח ה־AK לרכוש כנשק שלל אף כמה שריוניות גרמניות.
נשק נוצר במחתרת על ידי ה־AK בסדנאות נשק סודיות, ואף על ידי חברי ה־AK אשר רכשו ידע וניסיון במהלך עבודה במפעלי הנשק הגרמנים.
בדרך זו יוצרו תת-מקלעים שהיוו חיקוי למקלע סטן הבריטי, אקדחים, להביורים, פצצות, מוקשים ורימוני יד.
בפעילות זו היו מעורבים מאות אנשים.
המקור האחרון לאספקה היו הצנחות חימוש בריטיות.
ה־SOE הצליח להצניח לשטחה של פולין במהלך המלחמה ב־485 גיחות, כ־600 טון של ציוד, שהיוו שליש מן הציוד שעמד לרשות אנשי ה־AK ביום פקודה.
בדרך זו השיגה ה־AK ציוד מתוחכם יותר כחומרי נפץ פלסטיים, או מטולים נגד טנקים מסוג פיאט.
במהלך מבצעים אלו אבדו 70 מטוסים, ו־62 צוותי אוויר, מתוכם 28 צוותי אוויר פולנים.
פרט לציוד הוצנחו מדריכים, מתוכם הצליחו להגיע לשטחה של פולין 346 איש.
נתונים אלו נראים מרשימים, אך הם מהווים אך חלק קטן מן המאמץ הבריטי, ושבריר מזערי מן הציוד שהוצנח עבור המחתרת הצרפתית והמחתרת ביוגוסלביה.
עד לשנת 1944 התמקד ה־AK בלוחמה זעירה – חבלה ברכבות, פשיטות נשק, וכיוצא בזה.
לקראת סוף שנת 1943 נראה היה כי הצבא האדום מביס את הצבא הגרמני, ועד מהרה יגורשו הגרמנים מפולין על ידי הצבא האדום.
חשיפתו של טבח יער קאטין הביאה למשבר דיפלומטי חריף בין הממשלה הפולנית הגולה בלונדון ובין ממשלתו של סטלין.
בתחילת שנת 1944 הכריז ה-AK על מבצע סופה (בפולנית " Plan Burza") במסגרתו יילחמו אנשי ה־AK בגרמנים בגלוי, ועם בואו של הצבא האדום יתקבל הצבא על ידי אנשי ה־AK השולטים בשטח, כמארחים.
מבצע סופה נערך במהלך כל שנת 1944, ופעילותו ידעה עליות וירידות, במהלכו לחמו יחידות AK בסדר גודל גדודי או אף חטיבתי עם יחידות גרמניות נסוגות.
המבצע הגיע לשיאו עם מרד ורשה, אשר פרץ ב־1 באוגוסט 1944 כאשר מטרתו המוצהרת הייתה שחרורה של ורשה מן הכיבוש הגרמני בטרם יגיעו לעיר כוחות הצבא האדום, שהתקדמו ממזרח אל נהר ה.
יחידות ה־AK הושמדו בידי הצבא הגרמני, ומפקדו, טדאוש בור-קומורובסקי נפל בשבי.
הרוסים עצמם התייחסו לאנשי ה־AK באופן עוין.
בשטחי פולין אליהם הגיעו הרוסים פורקו יחידות ה-AK ונשקם נלקח מהם.
לעיתים נלקחו מפקדיהם למעצר ברוסיה.
בשטחי פולין המזרחית הוקמה ממשלה קומוניסטית פולנית שמרכזה בלובלין ולה צבא משלה, הנאמן למטרה הקומוניסטית – ארמייה לודובה.
סטלין כינה את אנשי ה־AK "קומץ פושעים תאבי שלטון".
לעומת סטלין, התייחס מפקד ה־SS בורשה, אריך פון דם באך-צלבסקי אל אנשי ה־AK כאל לוחמים, ונתן להם זכויות של שבויי מלחמה, דבר שהביא לשרידתם של חלק מהם אשר נפלו בשבי הגרמני.
עם זאת, יש לייחס יחס זה לאימת הכיבוש הרוסי המתקרב, זאת בשל העובדה שצלבסקי היה ידוע כאחד מן האכזרים והברוטלים שבמפקדי ה־SS, וכפושע מלחמה אשר דקדוקי עניות משפטיים של מעמד של שבוי מלחמה זרים לו בדרך כלל.
במהלך קיומן יחידות ה־AK ביצעו אלפי פשיטות מזוינות ומבצעי מודיעין חשאיים, פוצצו מאות רכבות, והשתתפו בעימותים רבים עם הגרמנים.
בין היתר, הם התנקשו בקציני גסטפו בכירים, לרבות מפקד משטרת וורשה הידוע לשמצה, גנרל פרנץ קוצ'רה.
מספר הגרמנים שנהרגו בפעולות אלו מוערך ב־150,000.
רוב רובה של האוכלוסייה הפולנית היה בעל יחס אנטישמי עמוק כלפי היהודים, עוד לפני המלחמה.
גם תוך כדי הלחימה בגרמנים יחס זה לא השתנה, ודבר זה קבע את רוב היחס של ארמייה קריובה כלפי היהודים.
לפי חוקרי יד ושם, לעומת ארמייה לודובה שסייעה לרוב ליהודים, רוב תנועת ההתנגדות שהשתייכה לארמייה קריובה הייתה בעלת אופי לאומני וחלק משמעותי ממנה היה עם אופי אנטישמי.
רבים בקרב מחתרת זו רדפו ורצחו יהודים, וזאת תוך כדי שאותם לוחמים נלחמים באומץ ובנחישות נגד הכובש הנאצי.
מצבם של היהודים בשטחי הכיבוש הגרמני בפולין הקשה מאוד על שיתופם בפעולות ה־AK.
היהודים היו כלואים בגטאות או במחנות עבודה, ולא הייתה להם כל אפשרות לבצע פעולות התנגדות שתבאנה תועלת ל־AK.
בנוסף השפיעה האנטישמיות בפולין לפני המלחמה ובמהלכה, וכן התעמולה שנפוצה באוכלוסייה לפיה היו היהודים המסייעים הראשיים לקומוניסטים מברית המועצות במהלך הכיבוש הסובייטי במזרח פולין בשנים 1939–1941. בפועל, רק מיעוט מבין היהודים, בעיקר צעירים קומוניסטים, סייעו לסובייטים, אם כי רבים אחרים ראו בהם את הרע במיעוטו, לעומת כיבוש גרמני.
ובכל זאת, הבולטות של יהודים מסוימים במנגנון הקומוניסטי, מעורבותם בפשעים נגד האוכלוסייה וטענות כאילו פרטיזנים יהודים ביצעו מעשי שוד והתעללות בכפריים, הגבירה מגמות אנטישמיות קיימות והשניאה את כלל המיעוט היהודי על חוגים רחבים אף יותר.
היחס מצד האוכלוסייה בא לידי ביטוי בדבריה של חסידת אומות העולם וחברת ארגון ז'גוטה, אירנה סנדלר, כי בימי מלחמת העולם השנייה היה פשוט יותר להסתיר טנק מתחת לשטיח מלהחביא ילד יהודי בבית.
בשונה מכמה מדינות אחרות, אף ארגון מחתרת פולני לא הגדיר את הסיוע ליהודים כחלק מהמאבק בכובש הנאצי, ובחלק משמעותי מהחוגים מחתרתיים המצב היה הפוך: רדיפת היהודים נתפסה כמעשה פטריוטי ראוי לשבח.
עמדתה הפוליטית של הממשלה הפולנית בגולה כלפי היהודים הייתה כי על היהודים להתרכז בניסיונות הצלה ולא במאבק מזוין.
למרות שגוף זה סייע לעיתים ליהודים, הממשלה הגולה לא העמידה את רצח היהודים בראש מעייניה.
תושביה היהודים של פולין, לא נתפסו כאזרחים של המדינה הפולנית, לא כל שכן כחלק אינטגרלי מהעם הפולני.
הממשלה הגולה הפיצה את המידע על אודות רצח היהודים אל מול בעלות הברית (לדוגמה פרסום מזכר רצ'ינסקי) אך עשתה זאת בעיקר במקרים שבהם האמינה כי העיסוק בכך יעלה את קרנה בעיני בעלות הברית המערביות.
הנריק וולינסקי היה מנהל המחלקה היהודית ובשנת 1968 הוענק לו תואר חסיד אומות העולם על פעילותו.
ב־1942 הוקמה בוורשה ארגון יהודי-פולני שכונה "מועצת עזרה ליהודים", או ז'גוטה.
בשלב זה רוב היהודים כבר נרצחו.
אך הארגון סייע למעט היהודים שנותרו בחיים בשלב זה להסתתר.
בשלב מסוים ארגון זה הצטרף לארמייה קריובה.
הארגון סייע להציל אלפי יהודים, בכלל זה 2500 ילדים.
פעילות הארגון כללה מתן תמיכה כספית, זיוף מסמכים ועוד.
עם זאת חבריו היו נתונים לסחטנות ונאלצו להסתיר את מעשיהם מהחברה הפולנית, שלא ראתה בעין יפה את הסיוע ליהודים.
פעולת ז'גוטה דרשה הקצאת מאמצים ומשאבים – ארגון מסועף, מעבדות להכנת מסמכים מזויפים והקמת מקומות מסתור.
כן הוקם בפברואר 1942 "המשרד לעניינים יהודיים" בראשו עמד הנריק וולינסקי, אשר אסף מידע על מצב היהודים, ודיווח על המצב ללונדון.
על אף מריבה מתמדת על תקציבים ומשאבים, פעולות ההצלה זכו לתמיכת ארמייה קריובה, הדלגטורה והממשלה הפולנית בגולה.
יד ושם הכיר בארגון ז'גוטה, שהפך חלק בלתי נפרד מארמייה קריובה, ובמנהיגיו כחסידי אומות העולם.
עם זאת חוקרי הארגון טוענים כי חלקים גדולים מארמייה קריובה סייעו ברצח יהודים.
משפטים נגד פולנים שהסגירו יהודים
לבקשת ז'גוטה, מפקדי ארמייה קריובה אף אשרו פסקי דין מוות כנגד פולנים שהסגירו יהודים לנאצים, ומתנקשים של הארמייה חיסלו אותם (המקרה הידוע ביותר הוא חיסולו של בוריס פילניק, מנהיג כנופיית סחטנים, בראשית 1944).
עם זאת, אלפי פולנים הועמדו לדין בבתי הדין המחתרתיים בתקופת מלחמת העולם השנייה בעוון פגיעה באינטרסים הלאומיים הפולניים; רק כ־150 פולנים נענשו על מעורבות ברדיפת היהודים ולרוב לא היה דבר זה הגורם המרכזי להרשעתם.
היחסים עם ארגוני המחתרת בגטאות
הארגונים היהודים הלוחמים בגטאות פנו דרך ועדת התיאום אל הממשלה הגולה, ודרשו כי יסופק להם נשק.
בנובמבר 1942 הסכימה הממשלה הגולה לספק ליהודים נשק, אם אלו יתחייבו שלא יפעילו את נשקם לטובת "הצבא האדום" במקרה של מלחמה בינו ובין ה־AK.
לאחר מתן ההתחייבות סופקו עשרה רובים לאנשי הארגון היהודי הלוחם.
אנשי המחתרות היהודיות שיוועו לסיוע נוסף.
יחסו של גנרל סטפן רובצקי, מפקד ארמייה קריובה, ליהודים היה מורכב.
לפי ג'ושוע צימרמן, חוקר שהתמחה ביחס המחתרת הפולנית ליהודים, רובצקי גילה אהדה אישית ליהודים, ובמהלך התקופה שפיקד על ארמייה קריובה עודד צירוף יהודים למחתרת, הוקיע את רצח היהודים וסייע לפעולות הצלה.
מצד שני, כשהממשלה הפולנית הגולה הרבתה בהצהרות פרו-יהודיות, ואף הצהירה שליהודים יהיה שוויון זכויות בפולין לאחר המלחמה, התנגד רובצקי להצהרה, כדי לא לפגוע בתמיכה במחתרת בציבור הפולני, שחלקים גדולים ממנו החזיקו עדיין בעמדות אנטישמיות.
בחודשים שלפני מרד גטו ורשה שיוועו אנשי הארגון היהודי הלוחם לאספקת נשק ותחמושת.
באמצעות קשרים הצליחו להגיע אל אנשי הממשלה הפולנית הגולה בלונדון, ואלו שאלו את רובצקי לדעתו.
תשובתו הייתה כי "היהודים מבקשים נשק כאילו מחסני הארמייה קריובה מלאים".
רובצקי התנגד לאספקת הנשק ממספר סיבות.
ראשית כל, הוא פקפק ביכולתם של היהודים להילחם.
שנית, מרד בגטו נגד את האסטרטגיה של המחתרת הפולנית, להמתין עד לרגע השחרור ואז לפתוח בהתקוממות כללית.
סיוע למרד ידלל את מחסני הנשק של הארמייה ויפגע ביכולתה למרוד בשעה הנכונה.
שלישית, רובצקי חשש שמורדים יהודים קומוניסטים עלולים לסייע עם הנשק לסובייטים.
רובצקי העדיף לסייע לאצ"י, המחתרת היהודית הימנית-רוויזיוניסטית, מאשר לארגון היהודי הלוחם שגילה אהדה לברית המועצות.
לאחר קבלת הוראה מלונדון סיפקה הארמייה קריובה לארגון היהודי הלוחם עשרה רובים, שישים אקדחים וחמישים רימונים, שהיוו כעשרה אחוזים מן הנשק שהיה בידיו.
לאחר שב-18 בינואר 1943, ערכו מורדים יהודים התקפה מפתיעה ומקצועית על חיילים גרמנים בתוך הגטו, התרשם רובצקי מביצועיהם של הלוחמים היהודים והורה לסייע להם במשלוח נוסף של רימונים, אקדחים, רובים וחומרי נפץ.
כמו כן, מדריכים של ארמייה קריובה לימדו נציגים של הארגון היהודי הלוחם להכין בקבוקי מולוטוב יעילים יותר.
במהלך מרד גטו ורשה, שפרץ באפריל 1943, כוחות ארמייה קריובה סייעו למורדים בגטו בסדרת פעולות רתק שנעשו לאורך החומות.
המטרה העיקרית של הפעולות, תחת פיקודו של מפקד אזור וורשה של ארמייה קריובה, הייתה לפרוץ את חומות הגטו כדי לאפשר ליהודים להימלט.
התוכנית לפוצץ את החומה נכשלה, משום שהיחידות הפולניות נתקלו במארבים מתוכננים של אנשי ס"ס.
האפקטיביות של פעולות אלו הייתה נמוכה, מפני שלארמייה קריובה עצמה עדיין לא היה ניסיון צבאי ממשי בפעולות מסוג זה.
למעשה, הסיוע לגטו היו המבצעים הצבאיים הפתוחים הראשונים שביצעה הארמייה, שיכולתה הקרבית עתידה להשתפר עד למרד הפולני ב-1944.
למרד גטו ורשה סייעה גם ארמייה לודובה, המחתרת הקומוניסטית הקטנה יותר.
סיוע דומה לא ניתן ליהודים הלוחמים בביאליסטוק, וילנה, גרודנו ומקומות אחרים.
מידע רב בדבר הסיוע של ה־AK למרד גטו ורשה אבד כאשר נפל איש הקשר אריה וילנר לידי הגסטאפו, ועמו ארכיון התנועה היהודית הלוחמת, שנשמר מחוץ לגטו.
שילוב יהודים בארגון לצד רדיפה ורצח
בשורות ה־AK עצמו נקלטו כאלף יהודים (מתוך מאות אלפי חברי הארגון), אך רבים סורבו.
היו יהודים בשורות ה-AK שדיווחו על יחס מעולה, אולם רבים אחרים התלוננו על איבה אנטישמית מצד חבריהם לנשק.
הארגון לא היה ארגון אחיד, שכן הוא הורכב מפלגים שונים בעלי גישות שונות, עם מפקדים שונים, שפעולו בצורה מבוזרת, כך בעוד שהיו מקומות בהן נקלטו יהודים, הם נרצחו על ידי חברי הארגון במקומות רבים אחרים.
בשלב מאוחר יותר של המלחמה, כאשר מרבית היהודים נרצחו, החלה תנועת פרטיזנים יהודית ביערות המזרח, שכללה אנשים שנמלטו מהגטאות שחוסלו.
ככלל, נמנעה ה־AK מלתת סיוע או לעודד אנשים אלו, אל מול יחס אוהד יותר של אנשי הארמייה לודובה, זאת מפני החשש שרבים מלוחמים אלו היו קומוניסטים ואוהדים לברית המועצות, כמו גם בגלל רגשות אנטישמים של חלק מהמפקדים המקומיים.
רבים מן הנמלטים ליערות נרצחו על ידי הפרטיזנים הלא יהודים ששהו שם – חלקם לא מאורגנים, וחלקם שייכים לפלגים ימניים קיצוניים של ה־AK.
ידועה תקרית בה נרצחו יהודים השייכים לפלוגת הארגון היהודי הלוחם, באזור העיירה וישקוב על ידי אנשי AK.
תקרית דומה התרחשה בקבוצת ה-AK שפעלה בגזרת בוצ'אץ' בפקודו של Nedzwiecki ורצחה את אחד מחבריה היהודים.
בשנת 1945 נטבחו 14 יהודים בעיירה אושנצ'ין בידי חברי ה-AK.
החוקר ג'ושוע צימרמן כותב שבאזורים מסוימים במזרח פולין הותקפו פרטיזנים יהודים בהוראת המפקדים המקומיים של ארמייה קריובה, שראו בהם שודדים ומשתפי פעולה עם הסובייטים, ואילו בגזרת ראדום-קלייצה הותקפו יהודים באופן בלתי מאורגן, בלי אישורם ובניגוד לרצונם של מפקדי האזור.
שלושה מתוך שבעת חברי המפקדה הכללית של ה-AK היו ממוצא יהודי.
כמו כן אירנה אדמוביץ' מחברות הארגון הוכרה כחסידת אומות העולם בשל פועלה למען יהודים בגטאות בפולין ובליטא.
נציגים יהודים הוסיפו לשתף פעולה עם ארמייה קריובה בורשה גם לאחר חיסול הגטו.
במהלך המרד הפולני שהחל ב-1 באוגוסט 1944 לחמו לצד הארמייה גם לוחמים יהודים, שניצלו מהמרד בגטו שנה קודם לכן, שהסתתרו "בצד הארי".
יצחק (אנטק) צוקרמן, מפקד אי"ל, הוציא ב-3 באוגוסט 1944, יומיים לאחר פרוץ המרד, כרוז ובו קרא לכל לוחמי הארגון שנותרו בחיים, כמה מאות אנשים, להצטרף אל שורות המתקוממים.
אנשי הארגון היהודי הלוחם פעלו במרד הפולני כפלוגה במסגרת ארמייה לודובה.
ביומו הראשון של המרד, פרצה יחידה מיוחדת של ארמייה קריובה למחנה הריכוז הקטן גנשובקה, שחררה את אסיריו היהודים, ואלו התנדבו להשתתף במרד לצד חבריהם הפולנים-קתולים.
עם התקדמות אנשי הצבא האדום לשטחה של פולין, ולאחר כישלון מרד ורשה, נראה תפקודו של הארמייה קריובה כשנוי במחלוקת.
מטרתו העיקרית בזמן המלחמה, הכנת התקוממות כוללת, אשר תתפוס את השלטון במדינה ותביא להשתלטות הממשלה הפולנית הגולה על השטחים שישוחררו, לא נראתה ריאלית.
ההתקוממות ההירואית בורשה באוגוסט 1944 הביאה לאובדנו של רוב כוחה של המחתרת, ולשביו של מפקדה.
הגנרל ליאופולד אוקוליצקי, מחליפו של בור קומורובסקי, עמד למעשה במצב בלתי אפשרי.
בינואר 1945 הודיעו אנשי הארמייה על פירוקו של צבאם, כביכול מרצונם.
אוקוליצקי הקים ארגון חשאי שנקרא , תחילת המילה הפולנית לעצמאות, Niepodległość.
התנועה החלה פועלת בשטחי הכיבוש הרוסיים כמעט בגלוי.
באפריל 1945 נקראו אוקוליצקי ומפקדי תנועתו ל"התייעצויות" עם קצינים סובייטים.
המדובר היה במלכודת, ואוקוליצקי ואנשיו נעצרו והובלו למוסקבה.
אוקוליצקי הודה כי הקים תנועת מחתרת, והתעלם מצווי הצבא האדום להעביר לידי הרוסים את כל הנשק והציוד האלחוטי.
כן הואשם ברצח חיילים וקצינים סובייטיים, דבר אותו הכחיש.
אוקוליצקי נדון לעשר שנות מאסר, ואנשיו נדונו לתקופות שבין חמש לשמונה שנים.
אלו מהם שזכו לשוב לפולין נדונו לאחר מכן לתקופות מאסר ארוכות על ידי הממשלה הפולנית הקומוניסטית.
גורלו של אוקוליצקי עצמו אינו ברור, ונראה כי מת בכלא הסובייטי בשנת 1946.
ארמייה לוּדוֹבה (פולנית: Armia Ludowa, "צבא העם") היה ארגון מחתרתי צבאי קומוניסטי שלקח חלק בתנועת ההתנגדות הפולנית במלחמת העולם השנייה.
בתחילת פעולתו נקרא הארגון "גוורדיה לודובה" (משמר העם).
הגוורדיה לודובה (Gwardia Ludowa) הוקמה על ידי מפלגת הפועלים הפולנית (PPR) ב־6 בינואר 1942. משימתה העיקרית הייתה להילחם כנגד גרמניה באמצעים של לוחמת פרטיזנים, חבלה, ופעולות תגמול.
בנוסף לכך הייתה הגוורדיה לודובה קשורה לשירותי המודיעין של ברית המועצות.
במאי 1942 החלה הגוורדיה לודובה לוחמת באזור פיוטרקוב וראדום.
בסוף שנה זו הייתה כבר הגוורדיה לודובה פעילה בכל שטחי הכיבוש הגרמני, ומחולקת לשבעה מחוזות: ורשה, לובלין, קילצה–ראדום, קרקוב, לודז', שלזיה ולבוב.
פעילות הגוורדיה לודובה בלבוב מעולם לא צלחה, ובשנת 1943 פורק מחוז לבוב של הגוורדיה, ואת מקומה בהתנגדות לגרמנים מלאו הפרטיזנים הרוסים.
הגוורדיה לודובה הייתה תחת פיקודו הישיר של ראש ה־PPR.
יחידותיה חולקו ליחידות שעסקו בלוחמת פרטיזנים, ויחידות של "חיל מצב" ששהו בערים, ויצאו לפעולות מהירות מהן היו שבים לבתיהם.
רוב פעולות הגוורדיה בשלב זה היו פעולות חבלה, ובמיוחד חבלה בפסי רכבת.
לעיתים היו אנשי הגוורדיה נלחמים כנגד אנשי הארמייה קריובה והנ.ס.ז'.
בניגוד לאנשי הארמייה קריובה שראו את תפקידם כהכנת התקוממות גדולה כרקע לתפיסת השלטון בידי הממשלה הפולנית הגולה, קראו אנשי הגוורדיה לודובה למלחמה בגרמנים בכל עת ובכל מקום.
בין פעולותיהם היו שוד בנקים גרמנים, והתנקשות בקצינים גרמנים במרכזי הערים.
ביולי 1944 הוקם בלובלין, אשר נכבשה על ידי הצבא האדום, ועד בשם "קריובה רדה נרודובה" (המועצה הלאומית של הארץ - KRN), שהתיימר להוות ממשלה קומוניסטית המתחרה בסמכות הממשלה הפולנית הגולה אשר ישבה בלונדון.
כשם שהממשלה הפולנית בלונדון הפעילה צבא סדיר ("צבא אנדרס", בפיקודו של הגנרל ולדיסלב אנדרס), וכן ארגון מחתרת פעיל בפולין עצמה (הארמייה קריובה), כך התיימרה ממשלת לובלין להפעיל צבא סדיר (אשר היה קיים מאז מרץ 1943 וכונה "איחוד הפטריוטים הפולנים") וארגון מחתרת פעיל על אדמת פולין.
כהכנה לכך הוכרז ב־1 בינואר 1944 כי ה"גוורדיה לודובה" מוחלפת ב"ארמייה לודובה".
מטרת ה-KRN הייתה ליצור ארגון גג שיאחד אל מסגרתו מספר ארגוני שמאל שפעלו בשטח.
בתוך זמן מה מנו אנשי הארמייה לודובה כ־34,000 חברים.
חלקם אנשי הגוורדיה לודובה, חלקם פרטיזנים שפעלו ביערות והצטרפו למסגרת החדשה שהוקמה, וחלקם התגייסו ישירות אל הארגון החדש.
מפקד הארמייה היה הגנרל רולה ז'ימיארסקי וראש המטה היה פרנצישק יוזביאק.
במהלך פעילותה ביצעה הארמייה לודובה כ־1,500 פעולות צבאיות מסוגים שונים.
שבעה חודשים לאחר הקמתה, ב־21 ביולי 1944, אוחדה הארמייה לודובה עם הצבא הפולני שפעל לצד הצבא האדום, והמסגרת המאוחדת נקראה "לודובה וויסקו פולסקי" (Ludowe Wojsko Polskie) צבא העם הפולני.
עד לסיום המלחמה, פעלו בשורות הצבא הפולני המאוחד כחצי מיליון אנשים.
אנשי הארמייה לודובה קיימו קשרים טובים עם האוכלוסייה היהודית, וקיבלו ברצון יהודים לשורותיהם.
ידועה יחידת הפרטיזנים של יחיאל גרינשפן, אשר הצטרפה אל אנשי ה־AL ומפקדה קיבל דרגת קפיטן.
מאות חיילים יהודים לחמו בשורותיה.
אנשי הארמייה לודובה סייעו לארגון היהודי הלוחם במהלך מרד גטו ורשה באספקת נשק ובפעולות כנגד הגרמנים שנשלחו לדכא את המרד.
בפעולות אלו שובשו קווי התחבורה של הגרמנים אל הגטו.
במהלך המרד סייעו אנשי הארגון בהברחת יהודים מתוך הגטו אל מקומות מסתור בערים.
במהלך מרד ורשה פעלו יחידות הארגון היהודי הלוחם אשר נותרו בחיים, כפלוגה במסגרת ה"ארמייה לודובה" אשר הצטרפה ללחימה.
תמיכה דומה הגיש הארגון גם ללוחמי המחתרות היהודיות במהלך מרד גטו קרקוב.
ארמייה (או מחנה) היא אחת היחידות הצבאיות הגדולות ביותר, השנייה לאחר קבוצת ארמיות.
היא קיימת בדרך כלל בצבאות של מדינות גדולות או מעצמות, או במדינות קטנות יותר בתקופות מלחמה (דוגמת שתי מלחמות העולם במאה ה-20, מלחמת איראן–עיראק ועוד).
הארמייה כפופה בדרך כלל ישירות ל של הצבא, או לפיקוד של זירת לחימה (למשל, בצבא ארצות הברית בתקופת מלחמת העולם השנייה).
הארמיות בצבאות המעצמות היריבות (ארצות הברית, בריטניה, גרמניה וברית המועצות) הוצבו תחת פיקוד של קבוצת ארמיות, או חזית (במקרה של הצבא הסובייטי).
ארמייה מורכבת בדרך כלל משניים עד ארבעה קורפוסים וכוללת בין 60,000 ל-120,000 חיילים.
היא יחידה בעלת יכולת פעולה עצמאית לחלוטין, הכוללת מספר חילות (שריון, חי"ר ממונע, ארטילריה, חיל אוויר וכו') וכן יחידות תומכות לחימה, כגון הנדסה קרבית, לוגיסטיקה ועוד.
מפקד ארמייה הוא קצין בדרגת גנרל.
בצה"ל היחידה הקרובה ביותר לסדר גודל של ארמייה, היא הפיקוד המרחבי, שבדרך כלל גודלו אינו עולה על סדר גודל של גיס (קורפוס).
מקרה יוצא דופן הוא מלחמת לבנון הראשונה, בה לחמו תחת פיקוד צפון שבע אוגדות (דיוויזיות) ישראליות, כוח שהיה שווה ערך לארמייה קטנה.
בנוסף לזה אפשר לומר שכלל כוח האדם בצה"ל בזמן שגרה שווה בגודלו לארמייה מורחבת.
הארמיטאז' אמסטרדם (בהולנדית: Hermitage Amsterdam) הוא סניף של מוזיאון הארמיטאז' הנמצא על גדת נהר האמסטל ברובע פלאנטז' באמסטרדם שבהולנד.
המוזיאון הראשי ממוקם בסנקט פטרבורג שברוסיה.
מבנה המוזיאון, שנוסד בשנת 2004 ממוקם בבניין האמסטלהוף, שנבנה בשנת 1681.
בניין האמסטלהוף (Amstelhof) נבנה בין השנים 1681–1683 בסגנון ניאו קלאסי מונומנטלי כבית אבות.
במקור שימש המבנה כבית אבות לנשים בלבד, והחל משנת 1719 גם כבית אבות לגברים.
המבנה נותר בשימוש עד שנות ה-90 של המאה ה-20. המבנה נבנה על קרקע של העירייה, על גדת נהר האמסטל והתעלות ניווה הרנחראכט (Nieuwe Herengracht), ניווה קייזרחראכט (Nieuwe Keizersgracht) ורחוב ויספרסטראט (Weesperstraat).
המבנה תוכנן, ככל הנראה, על ידי אדריכל העיר האנס פטרסום (Hans Petersom) וכלל מרתף, שתי קומות ועליית גג.
המבנה בנוי סביב שתי חצרות רבועות וצרות.
החצרות כוסו בשלהי המאה ה-19, והמבנה שופץ בשנות ה-70 של המאה ה-20. במסגרת השיפוץ שומר ושוקם המטבח המקורי מהמאה ה-19 במרתף המבנה, אשר שימש להכנת ארוחות לכ-700 המתגוררים בבית האבות.
במסגרת השיפוצים שנעשו במאה ה-19 והמאה ה-20 שונה פנים המבנה.
בעוד שבמבנה המקורי התגוררו במבנה באולמות מגורים ארוכים, בראשית המאה ה-20 נבנו חדרים בהם התגוררו ארבעה אנשים בלבד - דבר יוצא דופן באותה עת.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 הציע פרופסור מיכאיל פיוטרובסקי, מנהל מוזיאון הארמיטאז' להקים סניף של המוזיאון במערב אירופה, כהמשך לפרויקטים של המוזיאון שהציג תערוכות ברחבי אירופה וארצות הברית.
ארנסט וין (Ernst Veen), מנהל הניווה רק (Nieuwe Kerk) הציע להקים את הסניף באמסטרדם - לאור הקשר והדמיון בין העיר אמסטרדם לבין סנקט פטרבורג.
באותה עת הוחלט להוציא את בית האבות מבניין האמסטלהוף שכבר לא התאים למטרתו, וכן הוחלט לעשות שימוש במבנה למטרות חינוכיות.
בשנת 1988 זכה וין בפרס איי לתרומתו לפיתוח הכלכלי של העיר אמסטרדם, והשתמש בכספי הפרסלמימון מחקר בדבר האפשרות להקמת סניף של הארמיטאז' בעיר.
בעקבות המחקר הוקם ה"ארמיטאז' על האמסטל" (Hermitage aan de Amstel) - תצוגה זמנית עד להקמת מבנה הקבע של המוזיאון.
עלות הקמת המוזיאון צפויה להגיע ל-39 מיליון אירו.
הפתיחה הרשמית של המוזיאון התקיימה ב-19 ביוני 2009.
"ארמייה" טביליסי (בגאורגית: არმია" თბილისი") היא קבוצת כדורסל גאורגית מהעיר טביליסי.
הקבוצה הוקמה בשנת 1937 כמועדון ספורט צבאי המייצג את הצבא (Army Sport Сlub).
הקבוצה שיחקה בליגה הסובייטית, בה זכתה בשתי אליפויות בשנות ה-40. לאחר קריסת ברית המועצות, המועדון ירד מחשיבותו והתפרק.
המועדון החל לקבל בשנת 1996 תמיכה של משרד הביטחון הגאורגי, והחל לשחק בליגה הגאורגית.
בעונת 2010/11 זכתה הקבוצה בגביע הגאורגי לאחר ניצחון בגמר מול קבוצת האקדמיה המשטרתית מ.י.א טביליסי.
ובליגה ניצחה בסדרת גמר הפלייאוף את הקבוצה האוניברסיטאית טסאו טביליסי 1-3 וזכתה באליפות.
בעונת 2011/12 זכתה שוב באליפות לאחר ניצחון בסדרת הגמר מול קבוצת אולימפי טביליסי 1-3.
בעונת 2011/12 השתתפה הקבוצה בגביע היורוצ'לנג'.
ארמיית האוויר ה-16 הייתה אחת הארמיות של חיל האוויר הסובייטי במלחמת העולם השנייה.
הארמייה הוקמה על בסיס חלק מהיחידות של ארמיית האוויר השמינית ב-4 בספטמבר 1942. היא כללה 42 מטוסי קרב, 79 מטוסי תקיפה ו-31 מפציצים.
מספר זה גדל בהתמדה, בקיץ 1943 היא כללה 455 מטוסי קרב, 241 מטוסי תקיפה, 334 מפציצים ו-22 מטוסי מודיעין.
במהלך הכנות לקרב ברלין הארמייה קיבלה תגבור נוסף והיא כללה 1,548 מטוסי קרב, 687 מטוסי תקיפה, 684 מפציצים ו-114 מטוסי מודיעין.
היא נטלה חלק בקרב סטלינגרד, קרב קורסק וקרבות מכריעים נוספים במלחמה בחזית המזרחית, כולל קרב ברלין בסיום המלחמה.
במהלך ימי המלחמה טייסי הארמייה ביצעו 280 אלף טיסות.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ארמיית אוויר ה-16 הייתה חלק מקבוצת הכוחות הסובייטים בגרמניה.
היא פורקה בשנת 1993 כאשר עזבה את גרמניה.
ארמיית האוויר ה-17 הייתה ארמיית אוויר של חיל האוויר הסובייטי בזמן מלחמת העולם השנייה, היא הוקמה באוקטובר 1942, ונועדה לספק סיוע אווירי לכוחות החזית הדרום-מערבית.
זמן קצר לאחר הקמתה היא השתתפה בקרב על סטלינגרד.
בשלבים המאוחרים יותר של המלחמה היא השתתפה במתקפות הסובייטיות באוקראינה, רומניה, בולגריה, יוגוסלביה, הונגריה ואוסטריה.
בסך הכל ביצעו מטוסי הארמייה כ-200,000 גיחות במהלך המלחמה.
לאחר המלחמה הייתה חלק מקבוצת הכוחות הדרומית.
בתחילת שנת 1946 הועברה לשטח ברית המועצות והוצבה באוקראינה הסובייטית.
לאחר התפרקות ברית המועצות יחידות הארמייה שולבו בחיל האוויר האוקראיני.
ארמיית האוויר השמינית הייתה אחת הארמיות של חיל האוויר הסובייטי במלחמת העולם השנייה.
הארמייה הוקמה על בסיס כוחות האוויר של החזית הדרום-מזרחית ב-9 ביוני 1942. היא נטלה חלק בקרב סטלינגרד, ועיקר המלחמה השתתפה בחזיתות אוקראינה השונות.
את דרכה במלחמה סיימה בקרב על פראג.
סך הכל טייסות הארמייה ביצעו כ-200,000 גיחות מבצעיות, 203 מטייסיה קיבלו את אות גיבור ברית המועצות, ושלושה מהם קיבלו אותו פעמיים.
ארמיית אוויר או פיקוד אוויר היא יחידה צבאית גדולה בחילות אוויר המאחדת מספר טייסות ודיוויזיות אוויריות.
בראש יחידה כזו עומד גנרל או פילדמרשל.
בין החילות האוויריים שהשתמשו ביחידות בסד"כ כאלה נמנו גם חיל האוויר הסובייטי וחיל האוויר הקיסרי היפני.
עם זאת המינוח ארמייה אווירית שימש בצורתו זו רק בחלק מהצבאות כולל בתקופה מסוימת בסין, בעוד בצבאות כמו ארצות הברית בריטניה וגרמניה השתמשו במינוחים אחרים.
ג'וזף מירנדה, עומד על כך שהדוקטרינה של חיל האוויר הסובייטי במלחמת העולם השנייה הייתה שונה מזו של חילות האוויר המערביים דבר המסביר בין היתר את השימוש בארמיות אוויריות כך שכוחות האוויר הוכפפו למפקדות האזורים הצבאיים כלומר למפקדה של קבוצת ארמיות.
לדבריו: לדבריו דוקטרינה זו החלה כבר בראשית הקמת חיל האוויר הסובייטי.
בנוסף ציין שהיתרון הכמותי של הכוח האווירי הסובייטי ושילוב מערך הארמיות האוויריות בלוחמה בחזית תרמה להכרעת החזית המזרחית בהתשת האויב.
רק חיל האוויר הרוסי שומר על השמות של ארמיות אוויר שהוא ירש מקודמו הסובייטי.
ארמיית הבוג הייתה ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית.
ארמיית הבוג הוקמה ב-8 ביולי 1915 על ידי שינוי שמה של ארמיית הדרום, ולמפקדה מונה גנרל אלכסנדר פון לינסינגן.
בהמשך כחלק מקבוצת הארמיות פון לינסינגן, והשתתפה בבלימת מתקפת ברוסילוב, ובכיבוש אוקראינה בידי מעצמות המרכז.
בעת הקמתה ב-8 ביולי 1915, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
ארמייה קורפוס דיוויזיה ארמיית הבוג קורפוס המילואים ה-40 דיוויזיית המילואים ה-81 דיוויזיית המילואים ה-82 קורפוס המילואים ה-24 הדיוויזיה הבווארית ה-11 הדיוויזיה ה-107 הקורפוס ה-6 דיוויזיית המילואים ה-25 דיוויזיית המילואים ה-35 הדיוויזיה ה-4
ארמיית הדרום הייתה ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית.
ארמיית הדרום הוקמה ב-11 בינואר 1915 על בסיס הקורפוס ה-2, ולמפקדה מונה גנרל אלכסנדר פון לינסינגן.
הארמייה השתתפה במתקפת גורליצה-טרנוב, ובקרבות הנסיגה הגדולה.
ב-8 ביולי 1915 הוקמה על בסיס הארמייה ארמיית הבוג, אך הארמייה המשיכה לפעול על בסיס קורפוס המילואים הבווארי ה-2 בפיקודו של גנרל פליקס פון בותמר, והשתתפה בבלימת מתקפת ברוסילוב, ובבלימת מתקפת קרנסקי.
לאחר חתימת הסכם ברסט-ליטובסק פורקה הארמייה ב-25 בינואר 1918.
בעת מתקפת גורליצה-טרנוב, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
ארמייה קורפוס דיוויזיה ארמיית הדרום קבוצת סורמאני הדיוויזיה האוסטרו-הונגרית ה-7 הדיוויזיה האוסטרו-הונגרית הונווד ה-40 קורפוס המילואים הבווארי ה-2 הדיוויזיה האוסטרו-הונגרית הונווד ה-38 הקורפוס האוסטרו-הונגרי ה-25 הדיוויזיה האוסטרו-הונגרית ה-55 חטיבת הלאנדשטורם ה-12 חטיבת הלאנדשטורם ה-131 קורפוס המילואים ה-24 הדיוויזיה ה-19
בעת מתקפת ברוסילוב, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
ארמייה קורפוס דיוויזיה ארמיית הדרום הקורפוס ה-9 הדיוויזיה ה-19 הדיוויזיה ה-32 הקורפוס האוסטרו-הונגרי ה-25 הדיוויזיה האוסטרו-הונגרית ה-54 הדיוויזיה האוסטרו-הונגרית ה-55 דיוויזיית המילואים ה-48
ארמיית הדגל האדום הראשונה הייתה ארמייה של הצבא האדום שהוצבה במזרח הרחוק הרוסי במלחמת העולם השנייה.
הארמייה הוקמה ביולי 1938 במזרח הרחוק הרוסי כהגנה מפני פלישה אפשרית של האימפריה היפנית.
השם הראשוני של הארמייה היה "ארמיית החוף" והיא לחמה במסגרת סכסוך גבולות שפרץ אותה תקופה בין ברית המועצות לאימפריה היפנית.
הארמייה לחמה בקרב אגם חסן וקרב חלקין גול, וכשנתיים לאחר הקמתה ב-1940 הוענק לה השם "ארמיית הדגל האדום הראשונה".
הארמייה הושארה במזרח הרחוק ולא לקחה חלק בקרבות החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה.
ועל אף שהאימפריה היפנית הייתה בברית עם גרמניה הנאצית התברר שהיפנים מכבדים את הסכם הנייטרליות הסובייטי-יפני.
הארמייה נכללה בתוך חזית המזרח הרחוק הראשונה.
ב-9 באוגוסט 1945, הפרה ברית המועצות את הסכם הנייטרליות ופתחה בהתקפה באזור מנצ'וריה, מונגוליה, סחלין, איי קוריל וקוריאה.
הארמייה לקחה חלק בקרבות באזור העיר חרבין, ולאחר כניעת האימפריה היפנית פיקחה על פירוקן של מספר ארמיות יפניות.
הארמייה הוצבה במזרח הרחוק ופורקה ב-1959.
ארמיית ההלם הראשונה הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במסגרת מלחמת העולם השנייה.
ארמיית ההלם הראשונה, נוצרה בנובמבר 1941 בפיקודו של וסילי קוזנצוב.
היא לקחה חלק בקרב על מוסקבה, ולאחר מכן השתתפה בהעברת האספקה לכוחות הנצורים בעיר סטריה רוסה.
ב-7 בינואר 1942, לקחה חלק במבצע דמיאנסק.
במהלך השנים הבאות לקחה הארמייה חלק במספר גדול של קרבות ביניהם מבצע לנינגרד-נובגורוד ומבצע פסקוב-אוסטרוב.
הארמייה לחמה במסגרת שחרור המדינות הבלטיות ובמיוחד לטביה ובלארוס.
הארמייה הייתה חלק מהכוח שלכד את קבוצת ארמיות קורלנד הגרמנית בחצי האי קורלנד עד סיום המלחמה.
ארמיית הדגל השנייה () הייתה ארמייה של הצבא האדום אשר לחמה במלחמת העולם השנייה.
הארמייה הוקמה ביולי 1938 במזרח הרחוק הרוסי על הגבול עם האימפריה היפנית.
כמפקדה הראשון של הארמייה מונה איוואן קונייב.
בחודשי פעילותה הראשונים, היא נקראה הארמייה השנייה, אולם בספטמבר של אותה שנה שונה שמה לארמיית הדגל האדום השנייה.
ב-1940 היא נכללה במסגרת חזית המזרח הרחוק.
על אף שהאימפריה היפנית הייתה בברית עם גרמניה הנאצית, התברר שהיפנים מכבדים את הסכם הנייטרליות הסובייטי-יפני.
באוגוסט 1945 נכללה הארמייה במסגרת חזית המזרח הרחוק השנייה, ולחמה במסגרתה כנגד היפנים במבצע סערת אוגוסט.
הארמייה פורקה בתחילת אוקטובר של אותה שנה.
ארמיית ההלם השלישית הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היחידה הוקמה בהתאם להחלטה מ־25 בדצמבר 1941 על בסיס הארמייה ה־60 ותגבורה ביחידות נוספות.
בינואר 1942 היא השתתפה במבצע דמיאנסק.
במהלך שנת 1943 היא לחמה בגזרת מחוז פסקוב.
בשנת 1944 יחידות הארמייה נכנסו לשטח לטביה הסובייטית ובהמשך שחררו את בירתה ריגה.
בתחילת 1945 יחידות הארמייה הועברו מערבה והשתתפו במבצע ויסלה־אודר ובקרבות סביב גדנסק.
באביב 1945 היא הייתה בין יחידות הצבא האדום שהשתתפו בכיבוש ברלין.
לאחר סיום המלחמה, יחידות הארמייה היו חלק מקבוצת הכוחות הסובייטים בגרמניה עם המטה במגדבורג.
בשנת 1954 שמה שונה ל"ארמיית הדגל האדום השלישית".
היא פורקה בשנת 1991 בעקבות פינוי הצבא הסובייטי מגרמניה.
מיכאיל גרסימוב (אוגוסט 1944 - אוקטובר 1944)
ארמיית ההלם הרביעית הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היחידה הוקמה ב-25 בדצמבר 1941 על בסיס הארמייה ה-27 ותגבורה ביחידות נוספות.
בינואר 1942 היא תפסה קו ההגנה במחוז נובגורוד.בהמשך היא השתתפה במתקפות באזור ויטבסק ופולוצק.
במחצית השנייה של שנת 1944 הוא הועברה תחת פיקוד של החזית הבלטית השנייה (ביולי) והחזית הבלטית הראשונה (באוגוסט).
במהלך זה היא השתתפה במתקפות לכיוון ריגה, קלייפדה וכיתור כוחות ורמאכט באזור קורלנד.
הארמייה פורקה ב-9 במאי 1945.
ארמיית ההלם החמישית הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היחידה הוקמה ב-9 בדצמבר 1942 על בסיס ארמיית העתודה ה-10 ותגבורה ביחידות נוספות.
בדצמבר 1942 היא שולבה בחזית סטלינגרד והחלה בלחימה בקרב סטלינגרד.
בשנת 1943 הארמייה שולבה בכוחות של החזית האוקראינית הרביעית והשתתפה במתקפה לכיוון רוסטוב על הדון ושחרור דונבס ומליטופול.
בשנת 1943 ארמיית ההלם החמישית שולבה בחזית האוקראינית השלישית והשתתפה בלחימה לשחרור החלק המערבי של אוקראינה הסובייטית ומבצע יאשי-קישינב.
בתחילת ספטמבר 1944 היא עברה לעתודה.
ב-30 באוקטובר הארמייה שולבה במבצע ויסלה-אודר ובהמשך בקרב ברלין.
לאחר סיום הלחימה, לזמן קצר היא הוצבה בשטח גרמניה ופורקה בדצמבר 1946.
ארמיית האוויר הראשונה הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היחידה הוקמה ב-10 במאי 1942 בהתאם לפקודת שר ההגנה של ברית המועצות.
היחידה הוקמה על בסיס יחידות חיל האוויר שהיו מוצבות בגזרת החזית המערבית.
היא השתתפה בכל המבצעים של החזית לרבות קרבות מגננה במהלך שנת 1942 ו-1943, מבצע קוטוזוב, מבצע בגרטיון ומבצע פרוסיה המזרחית.
החל משנת 1943 בין יחידות הארמייה הייתה יחידה צרפתית נורמנדי-ניימן.
במהלך ימי המלחמה טייסי הארמייה ביצעו 290 אלף גיחות.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, הארמייה הייתה ממוקמת בבסיסים שונים בשטח בלארוס הסובייטית.
לאחר התפרקות ברית המועצות היא הייתה בסיס להקמת חיל האוויר של בלארוס.
ארמיית האוויר השנייה הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.