tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהתאם, טען במאמר מעורר פולמוס ב"אקדמות" שאין כל טעם בשילוב אלמנטים מהמשפט העברי בחוקי מדינת ישראל החילונית.
בשנת 2010 החלה לצאת לאור סדרת ספרים בשם "Studies in Talmudic Logic", העוסקת בלוגיקה של התלמוד (לוגיקה תלמודית) אשר אברהם משמש לה אחד מן העורכים והכותבים, כחלק מקבוצת "הלוגיקה התלמודית" באוניברסיטת בר-אילן.
ב-2011 פרסם אברהם ספר בשם "אלוהים משחק בקוביות" (בפרפרזה על אלוהים לא משחק בקוביות), שנכתב בעקבות ספרו של ריצ'רד דוקינס, "יש אלוהים?".
המסקנה המתבקשת היא כי ה"בלתי סביר" אכן קרה.
ברמה הפילוסופית מסקנה כזו מבקשת התערבות של כח עליון שיבצע את אותה פעילות בלתי סבירה, מכאן שמבחינה פילוסופית דווקא נכונותה של האבולוציה שהיא התרחשות מפליאה מבחינה הסתברותית מובילה לקיומו של אלוהים.
יתרה מזאת, אברהם טוען כי תמונת עולם רציונלית מוליכה לאמונה, עד כדי כך שלא ניתן להיות אתאיסט ורציונלי.
ב-2013 פורסם ספר נוסף של אברהם בשם "מדעי החופש" העוסק בקשר שבין פיזיקה וחקר מדעי המוח לבין שאלת הבחירה החופשית.
אברהם טוען בספר זה כי ההתקדמות המדעית נעשתה בעיקר בתחום הפיזיקלי של מדעי המוח אולם הדיון בהשלכות הפילוסופיות של התגליות המדעיות נותר דל.
לדבריו רוב החוקרים סבורים שממחֵקר מדעי המוח נובע דטרמיניזם בעוד מסקנות אלה נובעות מניתוח פילוסופי לקוי.
ב-2013 פרסם מאמר בשם "גוי שההלכה לא הכירה", ובו הוא מציע תפישה חדשה בנוגע ליחס האורתודוקסיה לגויים ובנוגע להלכה בכלל.
לדבריו בהלכה קיימים שני סוגי היגדים: נורמטיביים ועובדתיים.
לפי התפישה שהוא מציע תוקפה של ההלכה הוא רק אודות ההיגדים הנורמטיביים, ואילו היגדים עובדתיים ניתנים לבחינה מחדש בכל עת.
הוא כותב "אם אראה בתלמוד שהיממה כולה חושך, האם אכפוף את התפיסות שלי לקביעה הזאת?
קודם כול זוהי המציאות, ועם כל הכבוד למקורות אינני יכול להתכחש למה שאני רואה ויודע בבירור." הדוגמה העיקרית להיגד עובדתי הוא יחס ההלכה לגויים, שלדבריו נובע מעובדות שבתקופתנו אינן נכונות.
דוגמאות נוספות שהוא מציג להיגדים עובדתיים בהלכה שלטענתו כבר אינם נכונים, הן "חזקה אין אדם פורע תוך זמנו" ו"טב למיתב טן דו מלמיתב ארמלו".
המאמר עורר תגובות חלוקות רבות.
ב-2016 פרסם ספר בשם "אמת ולא יציב", בהוצאת ידיעות אחרונות.
הספר עוסק בסיבה לפריחה של פוסט מודרניזם ופונדמנטליזם, והוא מראה שיש להם שורש אחד.
שם טוען אברהם כי בתקופת הרנסאנס החלה להתערער האמונה ביכולת השכל האנושי והשימוש בהיגיון נורמטיבי להסקת מסקנות אובייקטיביות, כתוצאה מכך נוצרו זרמים של אי אמון בשכל האנושי.
כאשר מחד גיסא ההגות הפוסט מודרנית מרדה בעצם הרעיון של אמת אובייקטיבית, בעוד זרמים פונדמנטליסטים (שם הוא שם דגש על זרמים מוסלמיים) פורחים בגלל הצורך האנושי של אנשים לאחוז באמת, והקושי ביכולת לבנות אמונה רציונלית יצר משיכה לאמונה רגשית קיצונית ללא שיפוט רציונלי.
בשנת 2019 פרסם טרילוגיית ספרים שנועדה להציג תפיסה יהודית רציונלית מקיפה, בצורה קוהרנטית ושיטתית.
הכרך הראשון, "המצוי הראשון", עוסק בבסיס הפילוסופי לאמונה באלוהים ולמחויבות הדתית-הלכתית.
הכרך השני, "אין אדם שליט ברוח", עוסק במחשבת ישראל, השגחה, משמעות של תפילה, נסים ורוע בעולם בעין ביקורתית ועדכנית.
הכרך השלישי, "מהלכים בין העומדים", עוסק בהלכה, ובצורך והאפשרות להתחדשותה.
אברהם פרסם מעל שלושים מאמרים בבמות שפיטות ומעל חמישים מאמרים בבמות לא שפיטות.
אברהם מרבה לבקר את הדעות התאולוגיות המקובלות בקרב הציבור הדתי.
אברהם קורא לביצוע שינויים מדודים בהלכה ולבחינה מחודשת של עיקרי האמונה היהודית.
בנוגע לסמכות התורה וחכמי ישראל, אברהם מבדיל בין סמכות מהותית, שמניחה שבעל הסמכות מבין בתחום או יודע את האמת טוב יותר ממקבלי הסמכות, לבין סמכות פורמלית, שמניחה שלבעל הסמכות יש את הכוח לקבוע את האמת בתחום מסוים.
מקור שיש לו סמכות פורמלית, מחייב אותנו לקבל את דבריו גם אם לדעתנו הם אינם נכונים, כי יש לו סמכות לקבוע שהם נכונים.
לעומת זאת, מקור שיש לו סמכות מהותית מבוסס על האמון שלנו בידיעותיו והבנתו, ולכן אין צורך לקבל את דבריו בתחומים שבהם הוכח שהוא טעה, ולמעשה גם בתחומים שהוא לא טועה – האמונה בדבריו מבוססת על שכנוע עצמי שהוא צודק.
אברהם טוען שבעניינים שבעובדה, כמו אמונות ודעות, לאף מקור אין סמכות פורמלית לקבוע את האמת, וגם בעניינים נורמטיביים-הלכתיים, קיימת סמכות רק לתורה שניתנה במעמד הר סיני, ולתלמוד הבבלי שהתקבל בכל ישראל.
לכן בדיון ביסודות האמונה אין רלוונטיות לטיעונים לגופו של האומר (אד הומינם), אלא רק לטיעונים לגופם של דברים, ולגיטימי להגיע למסקנות שונות מחז"ל והראשונים.
לכן לדעתו אין פסול באמירה שחז"ל טעו בדברים מסוימים, הן בעובדות והן ביסודות האמונה.
לדוגמה, בעניין תורה מן השמים, טען ד"ר אברהם כי "לגבי התורה שבכתב יש ערעורים לא פשוטים על חלקים מסוימים (לא גדולים) שלה.
איני יודע מה בדיוק ניתן בסיני ואני לא חושב שמישהו יודע.
אני כן מאמין שמשהו ניתן שם, וזה מה שחשוב.
התוספות הצטרפו למה שניתן וכעת התורה שהגיעה אלינו היא התורה המחייבת".
הוא אינו מאמין שאלוהים משגיח ומתערב בנעשה בעולם.
עקב דברים אלה, וטענות נוספות שלו כמו הטענה שאלוהים לא משגיח ומתערב בנעשה בעולם, אבישי גרינצייג פרסם פוסט בו הגדיר אותו כאפיקורוס.
בתגובה טען אברהם שעמדותיו אינן מושפעות מהשאלה האם חז"ל או הראשונים הגדירו אותן כאפיקורסות, אלא רק מהשאלה האם לדעתו הן נכונות.
כיוון שלדעתו התלמוד הוא מקור הסמכות הפורמלי היחיד בענייני הלכה, הוא מתנגד לפסיקה הלכתית הנסמכת רק על מקורות מן הראשונים והאחרונים, אותה הוא מכנה "פסיקה מסדר שני".
הוא לא נותן משקל עצמי לציטוטים ותקדימים מספרות הלכתית מאוחרת, אלא טוען שיש לברר את ההלכה על ידי ניתוח עצמאי של התלמוד, ושימוש בפוסקים הקדומים כפרשנים שאפשר לחלוק עליהם.
באחד ממאמריו, קבל על היחס האכזרי לבעלי החיים ועל האדישות וקהות החושים של החברה כלפי ההתעללות בבעלי החיים.
הוא המליץ למי שיכול לעבור לצמחונות או טבעונות, ולמי שלא יכול, להשתדל לפחות לצרוך מוצרים מן החי ממקורות שמקפידים על יחס נאות לבעלי החיים.
הקוורטט הפילוסופי: "שתי עגלות וכדור פורח" (סדרה ע"ש נחמן בר שמואל)
שתי עגלות וכדור פורח – על יהדות ופוסטמודרניזם, בהוצאת ספריית בית-אל, תשס"ב; מהדורה שנייה ומתוקנת, הוצאת תם וספריית בית-אל, תשס"ז.
את אשר ישנו ואשר איננו – על מדע דת ומיתוס, בהוצאת תם וספריית בית-אל, תשס"ו.
אנוש כחציר – על האדם: גוף ונפש, רגש, שכל ורצון, הוצאת תם וספריית בית-אל, תשס"ח.
רוח המשפט - הסינתטי-אפריורי בתורת המשפט, הוצאת תם וספריית בית-אל, 2011.
מידה טובה 1 (בראשית שמות תשס"ה), עם גבריאל חזות, הוצאת תם ועמותת 'מידה טובה', כפר חסידים תשס"ז.
מידה טובה 2 (ויקרא במדבר דברים תשס"ה), עם גבריאל חזות, הוצאת תם ועמותת 'מידה טובה', כפר חסידים תשס"ז.
מידה טובה 3 (בראשית שמות תשס"ו), עם גבריאל חזות, הוצאת תם ועמותת 'מידה טובה', כפר חסידים תשס"ח.
מידה טובה 4 (ויקרא במדבר דברים תשס"ו), עם גבריאל חזות, הוצאת תם ועמותת 'מידה טובה', כפר חסידים תשס"ח.
לעשות מצוותיך, עם גבריאל חזות, עמותת מידה טובה והוצאת ספריית בית-אל, תש"ע.
בנתיב המצוות, עם גבריאל חזות, עמותת מידה טובה והוצאת ספריית בית-אל, תש"ע.
בצל החכמה, עם גבריאל חזות, עמותת מידה טובה והוצאת ספריית בית-אל, תש"ע.
מידות הדרש ההגיוניות: היסקים לא דדוקטיביים בתלמוד, עם דב גבאי ואורי שילד, כרך א' בסדרת לוגיקה תלמודית, College Publications, לונדון 2010 (הספר להורדה: חלק א, חלק ב)
מידות הדרש הטכסטואליות 'כללי ופרטי': הגדרה אינטואיטיבית של קבוצות בתלמוד, עם דב גבאי ואורי שילד, כרך ב' בסדרת לוגיקה תלמודית, College Publications, לונדון 2010.
לוגיקה דאונטית לאור התלמוד, עם דב גבאי ואורי שילד, כרך ג' בסדרת לוגיקה תלמודית, College Publications, לונדון 2010.
לוגיקה של זמן לאור התלמוד, עם דב גבאי ואורי שילד, כרך ד' בסדרת לוגיקה תלמודית, הוצאת College Publications, לונדון 2011.
הכרעת קונפליקטים ולולאות נורמטיביות בתלמוד, עם דב גבאי ואורי שילד, כרך ה' בסדרת לוגיקה תלמודית, College Publications, לונדון 2011.
האצלת סמכויות לאור התלמוד, עם ישראל בלפר, דב גבאי ואורי שילד, כרך ז' בסדרת לוגיקה תלמודית, College Publications, לונדון 2012.
סינתזה של מושגים בתלמוד, עם ישראל בלפר, דב גבאי ואורי שילד, כרך ח' בסדרת לוגיקה תלמודית, College Publications, לונדון 2013.
ניתוח נושאים ומצבים בחשיבה התלמודית, עם ישראל בלפר, דב גבאי ואורי שילד, כרך ט' בסדרת לוגיקה תלמודית, College Publications, לונדון 2014.
עקרונות של לוגיקה תלמודית, עם דב גבאי ואורי שילד, כרך י' בסדרת לוגיקה תלמודית, College Publications, לונדון 2013.
ריאליזם אפלטוני וחשיבה תלמודית, עם ישראל בלפר, דב גבאי ואורי שילד, כרך י"א בסדרת לוגיקה תלמודית, College Publications, לונדון 2014.
לוגיקה עמומה ומצבים קוונטים בחשיבה תלמודית, עם ישראל בלפר, דב גבאי ואורי שילד, כרך י"ב בסדרת לוגיקה תלמודית, College Publications, לונדון 2015.
בעיות חלוקה בחשיבה תלמודית, עם ישראל בלפר, דב גבאי ואורי שילד, כרך י"ג בסדרת לוגיקה תלמודית, College Publications, לונדון 2016.
תאוריות של שותפות בלוגיקה תלמודית, עם ישראל בלפר, דב גבאי, אסתר דוד, שלמה דוד ואורי שילד, כרך ט"ו בסדרת לוגיקה תלמודית, College Publications, לונדון 2019.
קונטרס שיעור בדין 'מיגו' עם נספח על סברות משפטיות, בני ברק, תשס"ה.
אלוהים משחק בקוביות - מה באמת אומרת לנו האבולוציה?, ידיעות ספרים, תל אביב, תשע"א.
מדעי החופש – האם יש לנו בחירה חופשית?
פיזיקה פילוסופיה ומדעי המוח, ידיעות ספרים, תל אביב, 2013
אמת ולא יציב - על פונדמנטליזם, ספקנות והתבגרות פילוסופית, ידיעות ספרים, תל אביב, 2016.
ישלח שורשיו, עיון בארבעה-עשר השורשים של הרמב"ם, עם גבריאל חזות, יצחק מאיר יעבץ, אריאל שמואל דוד, 2018.
טרילוגיית "הגות" (תש"פ, דצמבר 2019)
המצוי הראשון - אמונה, מחויבות דתית וחשיבה רציונלית
אין אדם שליט ברוח - לקראת מסגרת "רזה" ועדכנית למחשבה יהודית
מהלכים בין העומדים - על הצורך ועל האפשרות לרענן את ההלכה
פרס הפדרציה הספרדית לדוקטורנטים (1991).
פרס לנדאו על עבודת דוקטורט בפיזיקה – מפעל הפיס (1996).
פרס שרת החינוך ליצירה יהודית, תשס"ד
פרס לספרות תורנית-מדעית, האגף לתרבות תורנית עיריית פתח תקווה, תשס"ט
פרס IFCOLOG ללוגיקה חישובית (2010)
מיכאל (מיקי) איתן (6 במרץ 1944, י"א באדר ה'תש"ד – 8 בנובמבר 2024, ז' בחשוון ה'תשפ"ה) היה פוליטיקאי ואיש ציבור ישראלי.
כיהן כחבר הכנסת ושר בממשלות ישראל מטעם הליכוד.
נולד כמיכאל איתן הירשפרונג לישראל מאיר בן צבי הירשפרונג, סוחר ותעשיין, ועו"ד אסתר ניחא הירשפרונג, שעלו לישראל מפולין.
בהמשך השמיט את השם הירשפרונג והפך את "איתן" לשם משפחתו.
סיים לימודיו בתיכון עירוני ה' בתל אביב.
ב-1963 התגייס לצה"ל, שירת כמש"ק בחיל החימוש ובמילואים כחייל בגדוד חי"ר.
בסוף שנות ה-60 החל בלימודי משפטים באוניברסיטת תל אביב, אותם לא סיים.
שם החל בפעילות פוליטית בתא חירות-גח"ל יחד עם רוני מילוא ומיכאל קליינר.
התא זכה בבחירות לאגודת הסטודנטים, דבר הנחשב לנדיר לתא ימני בתל אביב, ואיתן ויתר על ראשות האגודה לקליינר.
במסגרת פעילותו התעמת איתן עם אנשי מצפן, פעל נגד זיהום חופים ובעניינים סטודנטיאליים.
בשנים 1971–1984 היה פעיל ציבורית, בין היתר כיועץ ראש עיריית תל אביב לענייני רווחה (1974–1979) ובהמשך גם בתנועת הליכוד כמרכז דור ההמשך במפלגה.
בתקופה זו, צעירי הליכוד בראשותו (1979–1982) קידמו את בנייתו של יישוב חדש בשם כוכב יאיר כחלק מיישובי הכוכבים (הקמת שבעה יישובים ממערב לקו הירוק, בסמוך לו).
בשנת 1984 נבחר לראשונה לכנסת ה-11 וכיהן כחבר הכנסת ברציפות עד 2013.
בכנסת ה-11 היה חבר בוועדת החינוך והתרבות ובוועדת הכנסת.
איתן היה ממבקריו החריפים של היועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר, כנגדו טען שהוא מונע משיקולים פוליטיים בהעמדה לדין של אנשי ימין, תוך העלמת עין מעבירות של אנשי שמאל, ודרש ממנו להתפטר.
איתן אף הגיש תלונה במשטרה נגד זמיר על חשיפת סודות מדינה בפרשת קו 300.
בכנסת ה-12 כיהן בוועדת הכספים ובוועדת הכנסת והקים את שדולת חזית ארץ ישראל שבמסגרתה סייע רבות להתיישבות ביש"ע.
בכנסת ה-13 המשיך לכהן בוועדת הכספים ובוועדת הכנסת, וכמו כן כיהן כממלא מקום יושב ראש סיעת הליכוד, וכמתאם האופוזיציה בכנסת.
בכנסת ה-14 כיהן כיושב ראש סיעת הליכוד-גשר-צומת ויושב ראש הקואליציה, וכן כיהן כחבר בוועדת הכנסת, בוועדת החוץ והביטחון ובוועדת הכלכלה.
איתן מזוהה בין השאר עם תחום המחשבים והאינטרנט ופעל לקדם את שילוב שתי הטכנולוגיות הללו במערכת השלטונית, הפוליטית והציבורית בישראל.
הוא היה מהח"כים הראשונים שהקימו לעצמם אתר אינטרנט, שבאמצעותו יכלו אזרחים לקיים עמו קשר ולשלוח לו תלונות, בקשות והצעות.
החל מאמצע הכנסת ה-15 כיהן כיושב ראש ועדת החוקה, חוק ומשפט בה פעל בנושאים רבים, בין השאר במלחמה בשחיתות והכנת תשתית לחוקה לישראל.
בכנסת ה-16 פעל רבות בנושא תוכנית ההתנתקות, ולמרות תמיכתו בתוכנית דאג להגן על זכויותיהם של מפגינים ממתנגדי ההתנתקות ושל המפונים, שלדידו נפגעו מהניסוח של "חוק פינוי-פיצוי" ומהיחס המפלה של מערכת המשפט.
בין השאר, היה מהראשונים להפריך את הטענה שבכפר דרום נשפכה חומצה על ידי המתבצרים במקום, בניגוד לדיווחי המשטרה והתקשורת.
טענתו אוששה אחר כך על ידי בית החולים.
יו"ר הכנסת ראובן ריבלין, ציין אותו כאחד הח"כים המצטיינים של כנסת זו.
בכנסת ה-17 כיהן כחבר בוועדת החוץ והביטחון, ועדת המדע והטכנולוגיה, ועדת החוקה, חוק ומשפט וכיו"ר הוועדה לענייני ביקורת המדינה כשהחליף את זבולון אורלב בתפקיד.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-16 ברשימת הליכוד לכנסת.
במשך החודש הראשון לכהונת הכנסת ה-18 מילא איתן את תפקיד יושב ראש הכנסת עד לבחירתו של רובי ריבלין לתפקיד זה, ב-30 במרץ 2009.
איתן מחזיק בשיא, כמי שנשא את הנאום הארוך ביותר בתולדות הכנסת, בעת שנימק את הסתייגויותיו לתקציב המדינה לשנת 1993. איתן עמד על דוכן המליאה במשך 10 שעות ו-7 דקות, ובאורח נדיר עסק רובו של הנאום בנושא הנדון - תקציב המדינה.
עם הקמת הממשלה ה-32 בראשותו של בנימין נתניהו, מונה איתן לשר הממונה על שיפור השירות הממשלתי לציבור, תפקיד שלא היה קיים קודם לכן בממשלות ישראל.
מבין שרי הממשלה, התבלט איתן בעשייה במשרדו.
הוא פרסם לציבור את תלוש המשכורת שלו והיומן שלו כשר, קידם תוכנית להצגה נהירה של תקציב המדינה לאזרחים, הקים אתר חדש המציג סטטיסטיקות עדכניות על מצבה של ישראל, ויזם אפשרות למעקב פשוט אחרי המלצות ועדת טרכטנברג.
בשנת 2012 קפצה ישראל למקום ה-16 בטבלת הממשל הזמין של האו"ם, עלייה של 10 שלבים מהדירוג הקודם שפורסם בשנת 2010. הארגון העניק לישראל פרס מיוחד על התקדמותה בנושא, אותו קיבל איתן בשם המדינה, ונכתב עליה כי ישראל שיפרה את פיתוח שירותי הממשל הזמין שלה והפכה למדינה המובילה במערב אסיה."
בעת הדיון בממשלה על המלצת שר הביטחון, אהוד ברק, למנות את יואב גלנט לרמטכ"ל, היה איתן השר היחיד שהתנגד למינוי, עקב חשדות לעברות תכנון ובנייה הנוגעות לנחלת בני הזוג גלנט במושב עמיקם.
אף שהממשלה אישרה את המינוי, הוא בוטל לאחר חודשים אחדים עקב חשדות אלה.
לאחר שיו"ר הליכוד, בנימין נתניהו, וראש ישראל ביתנו, אביגדור ליברמן, הודיעו על ריצה משותפת בבחירות לכנסת התשע עשרה תחת רשימה בשם "הליכוד ביתנו" היה איתן האישיות הבכירה ביותר משתי המפלגות שהתנגדה למהלך.
הוא קרא לו "חיסול הליכוד" והחל לאסוף חתימות של חברי מרכז המתנגדים לה במטרה לקיים הצבעה חשאית.
על אף שהשיג 450 חתימות, יותר מהמספר הדרוש לקיום הצבעה חשאית, נערכה הצבעה גלויה באופן חפוז בעקבות עתירה של ועדת הבחירות של המפלגה.
בהצבעה זאת אושר האיחוד ברוב גורף.
איתן לא נכנס לכנסת ה-19 בשנת 2013 בשל אי-הצבתו במקום ריאלי בבחירות המקדימות של הליכוד, זאת לאחר 28 שנות כהונה רצופה בכנסת.
איתן נודע כבעל עמדות ליברליות בליכוד.
בין השאר התנגד לשימוש בעונש מוות ולהטלת חובת רישיון על המבקשים להיות עיתונאים.
בשנת 1988 עמד בראש שדולת ארץ ישראל בכנסת, אולם עם השנים הוא נהיה לסמן יוני בליכוד.
הוא היה בין הבודדים שתמכו בתוכנית ההתנתקות שלא פרשו מהליכוד כדי להקים את מפלגת קדימה.
בתחילת 2010 ביקר את ההקמה מחדש של שדולת ארץ ישראל בכנסת והשתתף בכינוס של יוזמת ז'נבה בו אמר ש"עכשיו לדבר על ארץ ישראל השלמה זו רמאות".
בשנת 2005, בעקבות פסיקת בג"ץ שביטלה את החלטת ועדת הכנסת שלא להסיר את חסינותו של ח"כ מיכאל גורלובסקי במסגרת פרשת ההצבעות הכפולות, ביקר איתן את התערבות בית המשפט בנושא כשטען כי "בג"ץ הצטרף למסע הדה-לגיטימציה שחוגים מסוימים מנהלים נגד הכנסת.
זו עליית מדרגה באקטיביזם של בית המשפט נגד הכנסת שעלול להוביל לעימות".
תמך וסייע רבות לפרויקטי הממשל הזמין השונים של הסדנא לידע ציבורי, בהם תקציב פתוח ופרויקט מעקב טרכטנברג בתפקידו כשר הממונה על שיפור השירות הממשלתי לציבור.
לאחר סיום תפקידו נטען שפעילות הממשלה בנושא דעכה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים בספטמבר 2019, הודיע איתן כי לראשונה לא יצביע למפלגת הליכוד.
איתן היה גרוש ואב לשלוש בנות.
התגורר במשך שנים רבות בכוכב יאיר, שהוא גם בין מקימיו.
בינואר 2008 עבר להתגורר בשדרות בה גר עד שנת 2012. תחילה תכנן להתגורר בה במשך שנה, כאות הזדהות עם העיר ותושביה, אך בחר להמשיך להתגורר בה במקביל למגוריו במרכז הארץ.
התגורר ברמת גן ביחד עם בת זוגו, פרופ' קרין נהון.
בשנת 2017 חלה במחלת פרקינסון.
בשנת 2021 עבר ניתוח גירוי מוחי עמוק שהביא לשיפור רב במצבו הבריאותי.
איתן נפטר ב-8 בנובמבר 2024, בגיל 80. הובא למנוחות בבית העלמין של כוכב יאיר .
מיכאל (מיכה) אוהד (20 בדצמבר 1922 – 17 ביוני 1998) היה עיתונאי ואיש אשכולות ישראלי.
עורך תוכניות רדיו, מחבר ובמאי תסכיתים וכותב פורה בנושאי תרבות, אמנות ומוזיקה.
מיכאל אוהד נולד בשם מיכאל רַיְיך בעיר מינכן בגרמניה, אז רפובליקת ויימאר.
משפחתו הייתה משפחה יהודית משכילה.
הוריו, הנרייטה (הֶני) לבית פויכטוונגר (ילידת 1892), ויעקב רייך, סוחר (יליד 1885), נישאו ב-1916. לאוהד היו שני אחים: רפאל, שהיגר לארצות הברית ונפטר שם בגיל 25, וראובן, שהיה אגרונום ידוע, חלוץ גידולי פירות סובטרופיים בארץ.
ראובן הוא אביה של חוקרת העיצוב דניאלה אוהד.
דודו של מיכאל אוהד, אחי אמו, היה הסופר ליון פויכטוונגר, ובן דודו היה ההיסטוריון אדגר פויכטוונגר.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933 עלה לארץ ישראל עם הוריו ושני אחיו, והמשפחה התיישבה בשכונת תלפיות בירושלים.
מחמת קשיי קליטה שבה המשפחה לגרמניה כעבור שנה והתגוררה במינכן.
כעבור שנה שבה המשפחה לארץ, והפעם סופית.
ב-1939 התגרשו הוריו, ואביו נישא מחדש.
מנישואיו השניים של אביו היה אוהד אחיה של האמנית שושנה רייך.
אוהד למד בבית הספר התיכון בית הכרם ולאחר סיום לימודיו התיכוניים למד באוניברסיטה העברית אך לא השלים את התואר.
בבגרותו התגורר בתל אביב בדירה שעוצבה על ידי האדריכל יעקב רכטר באזור היכל התרבות
בשנת 1943 כתב אוהד תסכית ראשון, על הסופר והמחזאי ג'ורג' ברנרד שו, לתחנת הרדיו בעברית של המנדט הבריטי, קול ירושלים.
מאז ואילך המשיך במשך כארבעים שנה לעבוד ברדיו, לראשונה בקול ירושלים, והחל מיום קום המדינה בקול ישראל.
אוהד כתב וביים תסכיתים וערך תוכניות רדיו.
במשך מספר שנים עבד אוהד בארצות הברית עבור השידור העברי של קול אמריקה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 שודרו בקול ישראל שתי תוכניות התיאטרון של הרדיו, שזכו להאזנת שיא: "בימות ובדים", ששודרה בכל יום שבת בצהרים, ו"המסך עולה", ששודרה בכל יום ב' בערב.
בהכנת שתי התוכניות היה לאוהד חלק חשוב.
"בימות ובדים", בעריכת בלה ברעם, הייתה תוכנית דוקומנטרית שבה הובא באוזני המאזינים כל המתרחש והמתחדש בתיאטרון העברי, קטעים משודרים מהצגות בכורה, ראיונות עם שחקנים ובמאים ודברי ביקורת על כל הצגה חדשה מפיהם של דב בר מלכין, שמואל רוזן, שמואל שניצר ואחרים.
באותה עת לא היו בעיתונות העברית מוספים מיוחדים או מגזינים מיוחדים לכל המתחדש בעולם התרבות והבידור, והמאזינים שאבו מידע רב על כל המתהווה בעולם התיאטרון והבידור מתוכנית זו.
מיכאל אוהד נטל חלק בעריכת התוכניות לצדה של בלה ברעם.
"המסך עולה" הייתה תוכנית שבה שודר מדי שבוע תסכית רדיו ארוך.
התסכיתים היו בעיקר עיבודים לרדיו של סיפורים ונובלות ממיטב ספרות העולם.
בעידן שבו טרם שודרו בארץ שידורי טלוויזיה היה תסכית הרדיו המקור היחיד להגשת דרמות זמינות למאזינים בין כותלי ביתם.
בתוכנית השתתפו מיטב שחקני התיאטרון בישראל, ובהם נודעו בקולם בעל הייחוד הרדיופוני שחקנים כדוגמת חנה מרון (שאת עלייתה לדרגת כוכבת מייחסים בין היתר להשפעתו של אוהד), שרגא פרידמן, מישא אשרוב ואחרים.
אוהד כתב וביים ביוגרפיות של אנשי תרבות ידועים בעולם, שמונולוגים שלהם בגוף ראשון הוקראו על ידי לאה פורת.
במקביל לעבודתו בקול ישראל, החל אוהד בסוף שנות החמישים לערוך ולכתוב פינה מרכזית בת שני עמודים בשבועון "דבר השבוע" מבית "דבר".
במדורו זה כתב אוהד על כל נושא אקטואלי הקשור לחיי האמנות והתרבות בארץ, על ספרים חדשים, על הצגות חדשות, על מוזיקה, על יוצרים, סופרים, מחזאים, מלחינים וכל עניין הקשור לחיי התרבות בארץ.
כתיבתו התאפיינה בסגנון מאופק ורהוט.
בשנות השישים, עם ירידתו האטית של "דבר השבוע" ועלייתו של מוסף "הארץ", עבר אוהד לכתוב ב"הארץ".
המדור היה כה פופולרי שהעיתון ממשיך בפרסומו עד היום.
אוהד הקדיש מזמנו גם לילדים והוציא תקליטים ובהם סיפורי ילדים בעריכתו ובקריינותה של חנה מרון.
לאחר שנים ערך סדרה של ארבעה דיסקים על אודות מלחינים מפורסמים בדרך של סיפור מוזיקלי לילדים, בקריינותה של גליה ישי, ובאמצע שנות השמונים אף יצר עיבודים ליצירות סימפוניות ונובלות, שהיו מלוות בקריינות של השדרנית ענת דוידוב ומשחק של כמה שחקני תיאטרון.
אלו עובדו לקלטות אודיו, תקליטים ותקליטורים.
הוא תרגם וכתב מספר ספרים.
בין הנודעים בהם היו ספרו על התזמורת הפילהרמונית הישראלית וספר ביוגרפי על חיי שחקן "הבימה" רפאל קלצ'קין.
באחד הראיונות התוודה כי מכל ענפי התרבות אהובה עליו ביותר האופרה.
אוהד היה חסיד של תרבות אירופה ויש שכינו אותו (שלא לגנאי) "שגריר אירופה בתל אביב".
הוא נהג לנסוע לעיתים קרובות לגרמניה ולאוסטריה, עוד בטרם הייתה מקובלת נסיעת ישראלים למדינות אלה, כדי להאזין ולצפות באופרות.
במשך 22 שנה ולאורך כל שנות ה-60 וה-70 היה אוהד בן זוגו של דני לחמן (1941–2012), שהיה מבקר תרבות ומפעיליה המרכזיים של הקהילה הגאה בישראל.
בשנת 1966 ייסד אוהד, לכבוד יום הולדתו של לחמן, את מסיבת ההומואים השנתית הראשונה בתולדות תל אביב, שהייתה לשם דבר.
מיכאל אוהד נפטר בשנת 1998, בגיל 75.
הפילהרמונית: התזמורת הפילהרמונית הישראלית, ירושלים: כתר, 1986.
רפאל קלצ'קין, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ט 1989.
מיכאל מארק אלוני (נולד ב-31 בינואר 1984) הוא שחקן, מנחה טלוויזיה, במאי וסופר ישראלי.
אלוני גדל והתחנך בתל אביב לאם עורכת דין ולאב רואה חשבון.
הוא למד בתיכון חדש פיזיקה ומחשבים.
את שירותו בצה"ל עשה כמפקד בגדנ"ע של חיל החינוך בקורס מרווה, שבו מגיע נוער יהודי מכל העולם לשלושה חודשי טירונות בהם הם לומדים על הצבא המדינה ועל ציונות.
בשנים 2006–2009 למד בסטודיו למשחק ניסן נתיב שבתל אביב.
לפני כן, הוא עבד בתור ברמן ונרשם בסוכנות דוגמנים ששיבצה אותו בכמה פרסומות.
אלוני החל לשחק בגיל צעיר, והשתתף בפרסומות ובסרטי סטודנטים.
לאחר שחרורו בשנת 2005 קיבל את תפקידו החשוב הראשון, כשהחל לשחק בסדרת הטלוויזיה "השמיניה" בערוץ הילדים, בה גילם את דמותו של אדם הלוי במשך שלוש עונות.
במקביל, שימש כמנחה בערוץ הילדים.
בהמשך השנה השתתף אלוני גם בספיישל הפרידה "לעודד באהבה" בערוץ הילדים.
בהמשך, גילם תפקידי משנה בסרט הקולנוע "למראית עין" (2006) ובעונה הראשונה של הטלנובלה "האלופה".
בשנת 2008 השתתף בסדרת הדרמה "על קצות האצבעות", בה גילם את דמותו של יהלי, עורך דין צעיר שהיה מעורב בתאונת פגע וברח בסדרה שיחק במשך שתי עונות.
בהמשך אותה שנה השתתף אלוני בסרט הטלוויזיה "חאלק'ה" ששודר בערוץ הראשון.
כמו כן, השתתף בסרט הטלוויזיה "חורבה" לצד דאנה איבגי ואפרת אביב.
ב-2009 הצטרף לעונה השנייה של סדרת המתח "דאוס" ושיחק בהצגה "אינגעלע" שזכתה בפרס ראשון בפסטיבל הפרינג' "Act 2" בניהול תיאטרון הסטודיו חיפה.
ב-2010 שיחק בסיטקום "השועלים" ובסרטו של דובר קוסאשווילי "התגנבות יחידים" על פי ספרו של יהושע קנז.
בשנת 2011 שיחק בסרטו של נדב לפיד, "השוטר", שם גילם את נתנאל ושיחק לצד יפתח קליין, יערה פלציג, מיכאל מושונוב אחרים.
בשנת 2012 השתתף בסרט הקולנוע "עלטה", בבימויו של מיכאל מאיר, הסרט זכה במקום הראשון בתחילת השנה בפסטיבל הסרטים בחיפה (יחד עם "למלא את החלל"), ונמכר לשידור ברשת HBO הבינלאומית ולמעלה מ-20 מדינות שונות בעולם.
בהמשך שיחק אלוני בסרט הסטודנטים של אלירן אליה "קשת בענן" המבוסס על אסון הנגמ"שים בציר פילדלפי בשנת 2004. מאז ינואר 2012 מנחה את "The Voice ישראל", הגרסה הישראלית של תוכנית ריאליטי השירה.
בשנת 2013 שודרה העונה הראשונה של הסדרה "שטיסל" של yes, בה שיחק בתפקיד הראשי.
ב-2015 הצטלם לעונה השנייה ששידורה החל ב-31 באוקטובר של אותה שנה.
בשנת 2014 שיחק בסדרת הנוער "שוברי גלים", שם גילם את דמותו של נעם פסח, גולש לשעבר ובמאי סרטים בהווה.
באותה שנה החל לשחק גם בתיאטרון הקאמרי, בהצגה "הפושעים החדשים" מאת עדנה מזי"א ובבימויה.
הוא שיחק גם בסרט הקולנוע "מקום בגן עדן" בתפקיד ראשי, בבימויו של יוסי מדמוני.
ביום השואה 2015 (70 שנה לסיום המלחמה) הנחה לצד מגי אזרזר את עצרת תנועות הנוער ב"יד ושם", ששודרה בערוץ הראשון.
בשנת 2016 הנחה את התוכנית "כשהיינו ילדים" לצד מיכל ינאי, ששודרה בערוץ הראשון.
בשנת 2017 שיחק בסרט הקולנוע של אריק רוטשטיין "אנטנה", ובקומדיה הרומנטית "ואז היא הגיעה" שכתב שי להב.
באותה שנה השתתף בעונה השנייה של סדרת המתח "מתים לרגע" ב-HOT.
באותה שנה ביים, כתב והפיק את סרטו הקצר הראשון "שיר", המספר על נערה המתמודדת עם המשמעות של יום הזיכרון עקב מות אחיה.
בסרט מככבים מאיה שוהם, מאור שוויצר ומוריס כהן והוא הוקרן לראשונה ב-29 באפריל 2017. באותה שנה יצא לאור ספרו הראשון, "אהבה בימי שפעת", בהוצאת סטימצקי.
בשנת 2018 השתתף בסדרת הדרמה של קשת 12 "בשבילה גיבורים עפים".
באותה שנה שיחק בסדרת הפשע "מלכות" ששודרה בהוט, וכמו כן שיחק בסרטה של קרן בן רפאל "אין בתולות בקריות".
באותה השנה החל גם לגלם את התפקיד הראשי בהצגה "עקומים" בתיאטרון הבימה.
בשנת 2019 החלה לשחק את דמותו של הלקוח בעונה השלישית של סדרת הנעורים האמריקאית "Greenhouse Academy" המופקת על ידי נטפליקס, שהיא הגרסה האמריקאית של הסדרה הישראלית "החממה".
באותה שנה שיחק במיני-סדרת הטלוויזיה הישראלית-אמריקאית "הנערים" מבית HBO, בדמותו של איציק, חוקר השב"כ.
בשנת 2020 הועלתה העונה השלישית של הסדרה "שטיסל", בה הוא משתתף.
בשנת 2021 השתתף בסרט "תוכנית א'", סדרה "מלכת היופי של ירושלים",בתפקיד גבריאל ארמוזה האב המשפחה.
בשנת 2022 השתתף בסרט "אוהב אותך צ'ארלי" ובסדרה "רוח צפונית".
בשנת 2023 גילם את נחום ורבין בסרט "המזח".
בשנת 2024 שיחק במיני-סדרת הדרמה האמריקאית "היינו בני המזל" של רשת הולו; בדמותו של סלים.
בשנת 2024 שיחק בסדרה "מטכליסטים".
בשנים 2018–2022 היה בזוגיות עם מוריה לומברוסו.
שנהפרויקטדמותהערות2006למראית עיןתומר המציל2008חאלקהסרט טלוויזיה2009חורבהבן2010התגנבות יחידיםבניהשועלים2011השוטרנתנאל2012עלטהרועי שפרקשת בענןמיכאלסרט סטודנטים 2014מקום בגן עדןנמרודלהתמסר לרגעאוריסרט סטודנטים2015הדוב פדינגטוןפדינגטוןדיבוב2017אנטנהאפי גרשוןשירניצבסרט קצר בבימויו ואז היא הגיעהדן פרייליך2018פדינגטון 2פדינגטוןדיבובאין בתולות בקריותצ'יפי אבידן2021תוכנית א'מיכאל2022אוהב אותך צ'רליגיא קנובסקי2023המזחנחום ורבין
מיכאל יעקב (מיקי) אלבין (4 באפריל 1944 – 3 באוגוסט 1985) היה איש עסקים ופעיל פוליטי ישראלי.
אלבין נולד בתל אביב כבן יחיד לאוגניה ולשמואל אלבין, שהיו בעלי חנות בגדים מצליחה ברחוב אלנבי.
למד בבית הספר "הכרמל" ולאחר מכן בתיכון עירוני א'.
אחר כך למד מדעי החברה ומתמטיקה במסגרת העתודה האקדמית באוניברסיטה העברית, נבחר לסגן יו"ר התאחדות הסטודנטים ולעורך עיתון האגודה, "פי האתון".
בצה"ל שירת כמפקד טנק בחיל השריון.
לאחר שחרורו מצה"ל פנה לעסקים בעזרת כספים שקיבל מהוריו.
במרץ 1973 הצטרף כמשקיע לחברת "אלול טכנולוגיות", שהקים דוד קוליץ עם עזר ויצמן.
שותפים אחרים בחברה היו יצחק אלמוג ומנחם (מנטה) עצמון, חבר של אלבין מתקופת הלימודים בתיכון.
אלול עסקה בייצוגן של חברות ביטחוניות אמריקניות בישראל.
ויצמן מכר את החזקותיו באלול בספטמבר 1974, כשביקש לחזור לפעילות פוליטית ובעקבות תלונה שהשתמש בקשריו לקבלת עמלה על מכירת טילים נגד טנקים לצה"ל.
גם אלבין ועצמון מכרו את חלקם בחברה.
בשנת 1975 רכש אלבין את החברה הבורסאית "פריון" עם יונתן זוכוביצקי, חברו מילדות וחתנו של איל ההון שאול אייזנברג.
בהמשך הצטרפו להשקעה שני חתנים נוספים של אייזנברג, יגאל דיאמנט ומאיר רוזנפלד.
פריון הייתה חברת החזקות קטנה שהחזיקה בבעלותה מאפייה וקרקעות באזור חיפה.
בעזרת כספים שהשקיע אייזנברג היא רכשה חברות רבות שפעלו בתחומים שונים.
בחלק מהחברות מימש אלבין את ההשקעה ברווח מהיר באמצעות הנפקה בבורסה.
ב־1977 קנתה פריון את מפעל הטקסטיל "לודז'יה", והוא הונפק מייד בבורסה.
בסוף אותה שנה רכשה את חברת "אתא", שהפעילה את מפעל הטקסטיל ואת רשת חנויות ההלבשה הגדולים בישראל והעסיקה כ־3,000 עובדים.
בשנת 1979 הייתה פריון שותפה עם אייזנברג ברכישתם של בנק הספנות, בנק ממשלתי שהופרט, ושל השליטה בבנק הבינלאומי הראשון.
חברות ציבוריות נוספות שבהן רכשה את השליטה היו "רפק אלקטרוניקה", "קיסריה מקרקעין ונופש", החברה לספנות והספקה, נחושתן ואינטרגאמא, שהייתה סוכנת "קודאק" בישראל.
ב־1977 הצטרפו אלבין ומנחם עצמון למפלגה הליברלית, וחברו לפלג בראשותו של אברהם שריר.
אלבין סיפק לשריר משרדים בבית אסיה, שהקים אייזנברג.
שריר, שהיה חבר בוועדת הכספים של הכנסת, עזר מצידו לאלבין במאבקו בהנהלת הבורסה.
בלחץ הקבוצה מונו גדעון פת ושרה דורון לתפקידי שרים.
אלבין גם מינה את חבר הכנסת מיכה רייסר מתנועת החרות לדירקטור באתא, והחברה סיפקה לו רכב ומימנה לו נסיעות לחו"ל (רייסר נחקר אחר כך נחקר באזהרה על העניין).
בבחירות לכנסת האחת עשרה, שנערכו ב־1984, שימשו אלבין ועצמון בהתנדבות גזברים של קמפיין הליכוד.
ב־1978 היה אלבין ממייסדי הירחון "מוניטין" והשבועון "אנשים".
השקעה זו הולידה בהמשך את "מוניטין עיתונות", קבוצת תקשורת שרכשה את השליטה ביומון העסקים "גלובס" ופתחה את שבועון הנוער "חמצן", שיצא בשנים 1984–1986. חברה קשורה, "מוניטין אחזקות", נעשתה שותפה עם עמוס שוקן בעיתון היומי "חדשות".
בתחילת שנות ה־80 הפכה קבוצת אייזנברג לאחד הגופים החזקים במשק, ושאול אייזנברג גם רכש את השליטה ב"חברה לישראל".
הקבוצה המשיכה וקנתה חברות נוספות: "הילרון – חברה ליצוא ויבוא גידולי ומוצרי חקלאות", "אמישר", שהייתה חברת השקעות שהקימו הציונים הכלליים, ו"לומיר חברה לבנין".
מאחר שאייזנברג שהה רוב הזמן מחוץ לישראל, ניהלו אלבין ויונתן זוכוביצקי בפועל את עסקיו בישראל.
הקבוצה נהנתה מהגאות בבורסה באותן השנים, ושווי החברות שבהן שלטה עלה במהירות בתוך שנים ספורות (למעשה באותן שנים ויסתו הבנקים את שוק המניות, והשגשוג היה מלאכותי).
ב־1982 אף היה אלבין שותף ליוזמה להקים בורסה שנייה בישראל, בירושלים, אף שהיה חבר דירקטוריון הבורסה בתל אביב ובה בעת מבעלי חברת הברוקרים "נשואה".
אלבין גם החל להשקיע בחברות שונות במישרין ולא דרך קבוצת אייזנברג.
בסוף 1981 ארגן קבוצת משקיעים להתמודדות במכרז להקמת ערוץ 2. ב־1983 היה שותף לרכישת השליטה במפעל "חוסן" לייצור דלתות.
בעקבות משבר מניות הבנקים והאינפלציה הגבוהה נפגע שווי החברות בקבוצת אייזנברג.
נוסף על כך צברה אתא הפסדים כבדים והגיעה לסף פשיטת רגל.
שאול אייזנברג וממשלת ישראל הגיעו להסכמה כי יוזרם למפעל הון בסך 10 מיליון דולר, אך הוא המשיך להפסיד וניסיון מכירה שלו נכשל.
ב־29 באוקטובר 1984 מונה לו כונס נכסים.
עובדי המפעל נאבקו למניעת סגירתו במאבק תקשורתי שהכביד על עסקי הקבוצה.
בינתיים עלה חשד לוויסות מניותיו של המפעל, שלמרות הקשיים עלו משער של 100 שקל ל־1,600 בשנים שלפני סגירתו.
במאי 1984 הודיע אלבין שהוא פורש מקבוצת אייזנברג, וביולי עשה זאת גם זוכוביצקי.
בעיתונות פורסם שאייזנברג חשד כי אלבין מעל בכספי הקבוצה או הפיק רווחים אישיים על חשבונה, אך כל הצדדים הכחישו את החשדות.
באותם ימים הודיע אייזנברג כי הוא מתכוון למכור את קבוצת החברות כולה, למעט החברה לישראל ובנק הספנות.
אייזנברג גם האשים את אלבין וזוכוביצקי כי ללא ידיעתו השתמשו בכספו למימון השקעה בחברת הטקסטיל האמריקנית "יונייטד מרצ'נד", שעליה השתלטו עם שני חבריהם לספסל הלימודים בתיכון, מנחם עצמון ועוזי רסקין.
עצמון, שהיה באותה עת מנכ"ל משותף של החברה לישראל, ועורך הדין רם כספי מונו בוררים בין אלבין לאייזנברג, כדי לקבוע את חלוקת הנכסים ביניהם.
בבוררות נקבע כי אייזנברג יקבל את מלוא הבעלות בפריון בתמורה למניות של החברות נחושתן ואמישר.
זוכוביצקי היגר לארצות הברית ואלבין עבר בתחילת 1985 להתגורר בלונדון.
ביום שישי 2 באוגוסט 1985 הוזמן אלבין לתשאול ביחידה הארצית לחקירות הונאה, שהייתה ממוקמת אז במשרדי שלוחת המטה הארצי ביפו.
הוא נחשד בהונאה בפעילותו בבורסה בשנות הגאות שלה (לפני משבר 1983), במעילה בכספי אייזנברג ובפעולות מרמה במניות אתא לפני שקרסה.
בתום התשאול הוחלט לעצור אותו והוא ביקש להיוועץ בפרקליטו.
החקירה נמשכה, באופן חריג, בשבת כדי לסיימה ובכך להימנע מלהביא את אלבין לפני שופט ביום ראשון ולמנוע אי־נעימות ממנו.
במהלך החקירה ביום שבת הוא לא שיתף פעולה, והחוקרים הודיעו לו שהם מתכוונים לבקש את הארכת מעצרו ב־15 ימים נוספים.
אלבין ביקש שישאירו אותו לבד בחדר לכמה דקות כדי לחשוב.
הוא מצא את מותו בנפילה מחלון החדר, שהיה בקומה השלישית.
נסיבות הנפילה אינן ברורות היות ששהה לבדו בחדר בעת ההתרחשות, ועלו סברות שונות – שהייתה זו התאבדות או ניסיון בריחה כושל.
זו הייתה גם מסקנתו של השופט חיים אילת, סגן נשיא בית משפט השלום בתל אביב, שהתבקש לחקור את האירוע.
כך גם נקבע בחקירת המשטרה.
אלבין נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
לאחר מותו נמשכה החקירה, וכארבעים אנשי עסקים ומשקיעים נחקרו על פעולות שעשו בבורסה.
השר אברהם שריר גם נחקר במשטרה לגבי כספים שקיבל לחשבונו מאלבין, ולהגנתו אמר שהיו אלה כספי מתנה לחתונת בתו.
יונתן זוכוביצקי שהה בעת מותו של אלבין בניו יורק, ולא חזר לישראל במשך 12 שנים.
חקירת המשטרה הסתיימה ביולי 1986 ללא ממצאים ברורים.
בדצמבר 1987 החליט היועץ המשפטי לממשלה יוסף חריש לסגור את התיק נגד גדעון גדות, מיכה רייסר, ניסים משעל, וישראל סגל שקיבלו אופציות מאלבין.
חריש קבע כי אין במעשיהם משום עבירה פלילית והעביר את התיק לטיפול בעניינם של עובדי רשות השידור לבית הדין למשמעת של עובדי רשות השידור.
במרץ 1988 חשף העיתון "חדשות" כי היקף חלוקת האופציות של אלבין הייתה רחבה משחשבו קודם לכן וכי הוא חילק אופציות לכ-150 אנשי תקשורת, פוליטיקה, כלכלה וביטחון.
בבית הדין למשמעת טענו משעל וסגל שכלל לא היו מודעים לקבלת האופציות.
בית הדין זיכה אותם וקבע שלא הוכח שאלבין ניסה להשפיע על הסיקור שלהם או שלסגל ומשעל הייתה אפשרות לסייע לאלבין.
על שמו של מיקי אלבין קרויה "קרן מיקי אלבין", שמאז 1994 מעניקה מדי שנה את הפרס לתסריט הקולנוע המצטיין בישראל.
אלמנתו של אלבין, גליה, תרמה את יצירת האמנות "12 השבטים" של מרסל ינקו למוזיאון בעין הוד לזכרו של בעלה.
אלבין הכיר את גליה ב־1977, כשהצטרף למפלגה הליברלית והיא הייתה פעילה במפלגה.
לזוג נולדו שני ילדים: שמואל ודניאלה.
גליה אלבין המשיכה את הקריירה שלה כאשת עסקים לאחר מותו.
מיכאל ארגוב (זינגר) (1 בספטמבר 1920 – 29 באפריל 1982) היה צייר, צלם ויוצר תבליטי-קיר אמנותיים, ישראלי יליד אוסטריה.
ארגוב נולד בווינה שבאוסטריה, בן למשפחת סוחרי תכשיטים אמידה וציונית.
בהיותו בן תשע עברה המשפחה לברלין בעקבות העסק המשפחתי, ובשנת 1933 עלתה המשפחה לארץ-ישראל בעקבות עליית הנאציזם בגרמניה.
ארגוב למד בבית הספר הריאלי בחיפה ומצא עניין בספורט וברישום.
אחר-כך רצה להיות חקלאי וללכת לקיבוץ עם חבריו לתנועת-הנוער "מחנות העולים", עבר בגיל 16 ללמוד בבית הספר החקלאי "כדורי".
כשסיים את לימודיו הלך לקיבוץ אלונים במסגרת הגרעין של חמדיה, הצטרף לפלמ"ח, ואחר-כך הצטרף למקימי קיבוץ חמדיה ועבד בחקלאות.
בשנת 1942 עזב את הקיבוץ בעקבות מחלה שמנעה ממנו לעסוק בעבודות הכרוכות במאמץ גופני.
הוא חזר למשפחתו שבינתיים עברה לתל אביב, ופנה לציור.
הוא למד ב"מכון אבני" שנחשב אז למרכז לימודי אמנות הטוב ביותר בתל אביב, שם פגש את יחזקאל שטרייכמן שלימד בסטודיו ושהשפיע עליו מאוד מבחינה אמנותית, בעיקר ברוח האמנות הצרפתית.
לימים, התפטר שטרייכמן, יחד עם הצייר והמורה אביגדור סטימצקי, והם הקימו "סטודיה" משלהם בצפון תל אביב שלמדו בו כ־30 תלמידים בהם ארגוב, בלה ברעם, לאה ניקל, דני קרוון, דוד לן-בר, איצ'ה ממבוש ואחרים.
ב"סטודיה" מתבלט ארגוב בתשוקתו לצייר באופן מקצועי ולא-שמרני.
בשנת 1947 נסע ארגוב לפריס ללמוד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות במחלקה לאמנות מונומנטלית, והתמחה בה ברישום ובציור פרסקו (FRESCO).
השתתף בהקמת "ארגון הציירים והפסלים הישראליים בפריז" ונבחר לחבר בוועד המנהל של הארגון.
בשנת 1948, עם הקמת מדינת ישראל ופרוץ מלחמת העצמאות הגיע ארצה עם קבוצת מתנדבים צרפתיים, שהוא השתתף באימוניהם בצרפת, שנשלחו להילחם בנגב.
הוא עצמו קיבל מינוי של קצין מודיעין והוצב לחיל הים בחיפה.
בספטמבר 1949 חוא השתחרר מצה"ל וחזר לפריז, בה הוא עסק בפעילות אמנותית מוצלחת.
בשנת 1950 הוא סיים את לימודיו באקדמיה.
בשנת 1955 חזר לישראל כדי למצוא אישה.
כעבור חצי שנה חזר לפריז לאחר שהתחתן עם מיכאלה דיקובסקי, בתו של בן ציון דיקובסקי שהיה המנהל המסחרי של חברת החשמל מימיה הראשונים.
לזוג הטרי נולדה שם בת.
בשנת 1959, חזרו ארגוב ומשפחתו לישראל לצמיתות.
בשנת 1982 לקה ארגוב בליבו ובריאותו התערערה.
באפריל אותה שנה נותח בליבו וכעבור שבוע, ביום העצמאות ה'תשמ"ב, נפטר.
אחיו של ארגוב הוא פרופ' יוסף זינגר, נשיא הטכניון לשעבר.
ארגוב היה דודנו של איש התיאטרון והקולנוע והצייר הנאיבי יהושע ברנדשטטר.
ניתן לחלק את יצירתו על פי תקופות שכל אחת מהן ייחודית מבחינה סגנונית אבל נובעת מקודמתה:
דליה מנור, שאצרה כמה תערוכות רטרוספקטיביות על ארגוב, ערכה מחקר מקיף של חייו ויצירתו, ופרסמה אותו בספר.
היא הצביעה על רציפות ואחדות רעיונית וצורנית ביצירתו בתוך מה שנראה לעיתים קרובות כתפניות, ניגודים וסתירות.
לפי מנור, התקופה הראשונה של יצירתו התאפיינה בציור של דוממים ודמויות נשים בקווי מתאר נקיים, בצמצום של החלל, ב"צורות מזרחיות" שטוחות ודקורטיביות, ובהשפעה של אמנים צרפתיים חשובים, בהם פיקאסו, בראק, אנרי מאטיס, ומודיליאני.
בהמשך, ציוריו של ארגוב עוברים תהליך של הפשטה, והחל משנת 1958 הוא פונה לציורי נוף אשר הצבע הלבן שולט בהם; כך, צייר את האור הישראלי ולובן הגגות והים הבוהק שנשקף אליו בדירתו בתל אביב.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, ארגוב התנתק בהדרגה מהקשר עם הטבע.
הציורים שלו נהיו לשדה התייחסות עצמאי עם משטחים טקסטואליים, עשויים בעיקר מקרטון גלי, פיברגלס ולוחות אלומיניום, עם תוספות של צבעים מותזים וזוהרים.
בסוף העשור הזה, הסגנון השולט הוא המופשט הגאומטרי והתבליטי הצונן.
בשנות ה-70, ארגוב התנסה בשימוש בחומרים חדשים בהם חול ואריגים, שמהם ייצר קולאז'ים.
לקראת סוף העשור, הוא חזר לציור על בד כשהוא מחפש חידושים.
התפתחות אמנותו של ארגוב אל המופשט הגאומטרי, ניסיונו באמנות מונומנטלית מימי לימודו באקדמיה לאמנויות יפות ואמונתו בחשיבותה של האמנות במבנים ציבוריים, איפשרו לו לכוון את מרב מאמציו בשנות ה-70 ליצירת קירות אמנותיים, ואלו הם:
1973 - חדר האוכל במרכז הנופש של צה"ל, גבעת אולגה
1974 - המרכז לשיקום נכים, המרכז הרפואי ע"ש שיבא, תל השומר
בנק המזרחי, דיזנגוף סנטר,תל אביב
באמצע שנות ה-60 התרכז ארגוב בתחום הצילום.
הוא רכש מצלמה ומכונת הגדלה והחל לעסוק בהתלהבות בצילומים של דיוקנאות, צילומי עירום נשי וצילומי חוץ.
הוא פיתח, ערך והגדיל את צילומיו בעצמו במעבדתו.
כצייר שעסק במופשט, שילב בצילומי העירום דימויים מופשטים.
ב-1967 הוציא לאור ספר צילומים של נשים עירומות שכותרתו "עירומים בישראל".הוא גם ניסה לשלב ציור וצילום עירום יחדיו, והציג ב-1967 את עבודותיו אלה בתערוכה בגלריה קטנה בתל אביב.
הביקורת לא החמיאה לו והוא הפסיק לעסוק בצילום.
בשנת 2012, אצרה דליה מנור תערוכה רטרוספקטיבית של עבודות ציור ותצלומי עירום נשי, שלדברי אחד המבקרים נראו לו כ"פורנו רך".
באוסף מוזיאון פתח תיקוה הדפסים מעשה ידיו של מיכאל ארגוב.
ההדפסים היוו השראה לאמנית יעל הרינג שיצרה טקסטלים בהשראתם .
אירנה גורדון היא אוצרת התערוכה.
מורה לציור בבית הספר העממי ברחובות
מורה בבית-הספר הגבוה לציור ברמת-גן
מורה ב"מכון ארגוב" הסטודיו הפרטי שלו
1950 - פרס ראשון בציור (בקטגוריית הקומפוזיציה) של העיר דוביל, צרפת
1951 - פרס ראשון לאמנים ישראליים בפריס, שניתן על ידי שגרירות ישראל בצרפת
1955 - פרס ראשון ע"ש אותון פריאז, פריס
יו"ר סניף תל אביב ויו"ר הוועד הארצי של אגודת האמנים בישראל (מרס 1977 - אפריל 1980)
חבר בוועד המנהל של ארגון האמנים והפסלים הישראליים בפריס
התנדב לפעילות חינוכית בהדרכת ילדים בתערוכות של "אמנות לעם"
מיכאל (מיקו) אלמז (21 בדצמבר 1921 - 16 באוקטובר 2012) היה איש תיאטרון, במאי, מחזאי ושדר רדיו ישראלי ואנגלי.
נולד בשם חיים יעקב גבאי בשכונת תל בנימין ברמת גן בשנת 1921. למד בגימנסיה הרצליה ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
בימי מלחמת העולם השנייה, בהיותו בשנות העשרים לחייו התגייס לצבא הבריטי ושירת בו ארבע שנים.
בשנת 1946 היה ממקימי "קבוצת במאבק" (עם אורי אבנרי ואחרים).
לאחר מכן למד לימודי תיאטרון בניו יורק.
במהלך עבודתו במחלקת הדרמה של קול ישראל עיבד וביים כמה עשרות תסכיתי רדיו.
אלמז היה המייסד של שני תיאטרוני שוליים המעלים מחזות שאינם מוצאים את ביטויים בתיאטרונים הממוסדים.
הראשון היה תיאטרון זירה, תיאטרון קטן שפעל בשנים 1949 עד 1958, שהעלה מחזות מקוריים ואוונגרדיים כדוגמת "מחכים לגודו" של סמואל בקט, שפורסם ב-1955 בשם "אנו מחכים למראל".
כמו כן העלה את "בדלתיים סגורות" של ז'אן-פול סארטר ו"הזמרת בעלת הקרחת" של אז'ן יונסקו, שהוצג ב-1955. המחזה "מעבר לגבול" פרי עטו, שהועלה בתיאטרון זה, היה המחזה הראשון שהוצג בישראל על בעיית הפליטים הפלסטינים.
בשנים הראשונות הוצגו בו מחזות במסגרת של זירה ממש, כשהקהל יושב מסביב, ולאחר מכן עבר התיאטרון להצגת מחזות מעל בימה חזיתית.
בשנת 1991 שיחק בסרט Under Suspicion בכיכובו של ליאם ניסן.
השני היה תיאטרון המרתף שהחל לפעול בשנת 1968 בהצגת שני מחזות של אוגוסט סטרינדברג.
בשנות החמישים והשישים, בין עיסוקיו בתיאטרון הישראלי, שהה מיכאל אלמז פרקי זמן בלונדון והיה שדרן של השידור העברי של הבי בי סי.
ששודרה בשנים 1949 עד 1968 ובה שידרו גם שדרים ישראלים נוספים כחגי פינסקר, יעקב אחימאיר, ושדר הספורט נסים קיוויתי.
במסגרת זו פעל ככתב קול ישראל בלונדון והמשיך בכך גם אחרי סגירת המחלקה העברית של הבי.בי.סי באוקטובר 1968.
במשך כל שנות שהותו בלונדון שמר אלמז על קשר הדוק עם ישראל, היה ער לנעשה בארץ והגיב בטוקבקים באתרי אינטרנט ישראלים.
בתגובותיו הוא הגן על המדינה כנגד תוקפיה בתקשורת.
אופיינית תגובתו משנת 2006 באתר של עיתון הארץ:
בשנת 2009 סיים מיכאל אלמז כתיבת מחזה חדש בשם Cow in the Desert (פרה במדבר) על המסחר בנשים רוסיות במזרח התיכון והחל בכתיבת רומן פוליטי.
מיכאל אלמז נפטר בלונדון ב-2012 והותיר אחריו את אשתו פאם.
ילד השעשועים של העולם המערבי
הקוסם מארץ עוץאשת הסנדלר ודון פרלימפלין
שורש הרע (נחטוף אותו בשקט)
מיכאל ארדון (12 בדצמבר 1928 – 31 במרץ 2006) היה כימאי ישראלי, פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית במחלקה לכימיה אי-אורגנית ואנליטית.
ארדון נולד בברלין למרים (בנט) ומרדכי ארדון, צייר ישראלי נודע.
בשנת 1933 עלתה המשפחה לארץ ישראל.
הוא רכש תואר שני באוניברסיטה העברית בשנת 1953 ואת עבודת הדוקטורט עשה בהדרכתו של פרופסור גבריאל שטיין במחלקה לכימיה פיזיקלית באוניברסיטה ב-1957. בשנת 1959 החל ללמד באוניברסיטה העברית, בשנת 1963 היה מרצה בכיר, בשנת 1966 היה לפרופסור חבר ובשנת 1977 לפרופסור מן המניין.
פרופסור ארדון חקר ופרסם עבודות רבות בתחום הבידוד, הזיהוי ואפיון המבנה של יוני מתכות מעבר בתמיסה מימית.
חלק מרכזי בעבודתו הוקדש לגילוי ואפיון יונים חדשים של המתכות מוליבדן וכרום וכן תרכובות צבר המכילות מספר אטומי מתכת הקשורים ביניהם בקשרים כימיים משמעותיים.
עבודותיו המוקדמות בנושא החימצון של יוני כרום מצוטטות בהרחבה ומופיעות בטקסטים של ספרי הלימוד הקלאסיים בתחום.
המחקר בכימיה המימית של מוליבדן נבע, בין השאר, מהעניין בפעילות הביולוגית של מתכת זו ומחקריו של ארדון שפכו אור על מגוון הצורונים בכל דרגות החימצון.
בנוסף לעבודתו באוניברסיטה העברית היה עמית מחקר ביוניברסיטי קולג' לונדון והוזמן ושהה באוניברסיטאות נוספות ובהן קורנל וסטנפורד.
במקביל לעבודתו המדעית, היה פעיל באיגוד האקדמאים ויו"ר ארגון הפרופסורים באוניברסיטה העברית.
באוגוסט-ספטמבר 1969 היה חבר ועדת החקירה בראשות השופט יואל זוסמן, לחקירת נסיבות הצתת מסגד אל-אקצא.
ארדון גם הביע את דעתו בנושאים שונים של הציבוריות הישראלית.
הוא הביע התנגדות להקמה ממלכתית של קריית ארבע, נמנה עם קבוצת דן פטינקין שקראה לגולדה מאיר ב-1972 למצות את המשא ומתן עם מצרים כדי למנוע מלחמה ולהשבת עקורי איקרית ובירעם, והיה פעיל במפלגת שינוי.
נישא ב-11 בנובמבר 1952 לאורה לבית פלטי, עיתונאית, עורכת וסופרת.
York, 1965.* כימיה אורגנית: לבתי הספר התכוניים ולנבחנים חיצוניים בהתאם לתוכנית בחינות הבגרות הממשלתיות, ספרי לימוד, 1959
מיכאל אָלֶיְנִיקוֹב (לעיתים אלייניקוב; Алейников; 23 באפריל 1880 – 17 באוגוסט 1938) היה עורך דין, סוחר, תעשיין ופעיל ציוני ברוסיה ובהמשך בחיפה, חבר הוועד המרכזי של ציוני רוסיה וחבר הוועד הפועל הציוני הגדול.
חבר האספה המכוננת הרוסית ב-1917.
אליניקוב נולד בסמולנסק שברוסיה למשפחה לא-ציונית.
למד משפטים באוניברסיטת חארקוב, ובעת לימודיו נתוודע לתנועה הציונית.
לאחר לימודיו השתלב בתעשיית הנפט בבאקו.
מאוחר יותר עבר אליניקוב לעיר אודסה, וגם בה עסק במסחר בנפט, והשתלב בעשייה הציונית בעיר.
הוא ייסד עם זאב ז'בוטינסקי ושלמה זלצמן את הוצאת "קדימה" (בהמשך "ווסטוק", 'מזרח'), אשר הוציאה עשרות ספרים ששיקפו את הרעיון הלאומי ביצירות של גדולי הציונות והופצו ברחבי רוסיה.
לאחר מכן עבר לפטרבורג, שם נלחם להגנת זכויותיהם של יהודי רוסיה ולהרחבתן, והמשיך בפעילותו ציונית.
ב-1913 היה חבר המרכז הציוני ברוסיה.
ב-1917 נבחר לאספת הנבחרים הזמנית ברוסיה.
עד 1919 היה יו"ר מרכז הקהילות היהודיות ברוסיה.
ב-1919 נמלט מרוסיה מאימת הבולשביקים.
היה חבר הוועד הפועל הציוני עד 1921. מאז ועד 1924 היה ממלא מקום המזכיר הכללי של ועד המשלחות היהודיות בפריז, ואחר כך כיהן כמנהל המועצה הכלכלית של ההסתדרות הציונית בלונדון.
כן היה חבר מערכת העיתון היהודי, שנבחרה על ידי ועידת הפדרציה של ציוני רוסיה-אוקראינה בספטמבר 1922 בשפה הרוסית "ראזסווייט".
ב-1926 עלה לארץ ישראל, והשתקע בחיפה עם אשתו, מרוסיה.
בשנים 1928–1933 היה יו"ר ומנהל חברת הכשרת מפרץ חיפה, שהייתה התאחדותן של שלוש חברות (משק, קהילת ציון אמריקאית וקדם) ביוזמתו של יוסף לוי, אשר הוקמה על מנת לרכוש את אדמות מפרץ חיפה.
גולת הכותרת של פעילותו הציבורית הייתה יו"רות ועד הדר הכרמל בין השנים 1932–1938, שבמסגרתו פעל רבות לקידומה של השכונה העברית הראשונה בעיר.
במקביל לעסקיו שימש גם כחבר הוועד המנהל של הטכניון.
ב-1934 היה בין מקימיו של בית החרושת ליציקה וחרושת קרמינר (לימים וולקן) במפרץ חיפה.
ב-1937 קיבל חברות במסדר האימפריה הבריטית מאת מלך בריטניה בשל פעילותו הציבורית לטובת הכלל.
נפטר בשאמוני בצרפת והובא לקבורה במתחם בתי הקברות בחיפה על ידי ועד הדר הכרמל.
על שמו רחוב מיכאל בהדר הכרמל בחיפה.
מיכאל אסף (אוסובסקי; כ"ח בניסן תרמ"ו, 3 במאי 1896 – כ"ו בטבת תשמ"ד, 1 בינואר 1984) היה מזרחן ועיתונאי ישראלי, חוקר תולדות הערבים בארץ ישראל.
היה היושב ראש הראשון של האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל, חתן פרסי מוסד ביאליק וסוקולוב ויקיר העיר תל אביב-יפו.
מיכאל אסף נולד בעיר לודז' שבפולין הקונגרסאית.
בילדותו למד ב"חדר" וקיבל חינוך בבית ספר תיכון.
בנעוריו הצטרף לתנועת הנוער "השומר הצעיר".
בגיל 21 היה מנהל בית הספר העברי הראשון בעיר הולדתו לודז', ולאחר מכן שירת בצבא הפולני.
היה חבר בתנועת "צעירי ציון" והיה ראש קן "השומר הצעיר" בעירו.
היה ממייסדי קבוצת ההכשרה החקלאית "סיגניובקה" מטעם "החלוץ" ליד לבוב שבגליציה, והיה חבר בהנהגתה הראשית.
יחד עם חבריו עלה לארץ ישראל בשנת 1920 בתקופת העלייה השלישית.
בשנותיו הראשונות בארץ היה חלוץ, עבד בסלילת כביש חיפה–ג'דה, בהכנת התשתית למושבה בנימינה, בקבוצת גן שמואל ובחקלאות באום-אל-עלק במסגרת קבוצת ההכשרה החקלאית "סיגניובקה" שבהנהלתו.
באותה תקופה כתב בקובץ "קהיליתנו" על הסופר יוסף חיים ברנר, ועל נושאי חינוך ותרבות בכתב העת "הפועל הצעיר".
אסף השתלב במפלגת "הפועל הצעיר" ולאחר מכן במפלגת מפא"י, אשר בשורותיה מילא שורה של תפקידים רבים בתחומי תרבות וחינוך; היה ציר בוועידת הייסוד של ההסתדרות ונבחר למועצת ההסתדרות הראשונה, לוועד הפועל של ההסתדרות ולמזכירות הראשונה בראשותו של דוד בן-גוריון.
תפקידו היה מזכיר ועדת התרבות המרכזית ועובד במחלקה הערבית שלה.
ב-1924 נשלח על ידי הסתדרות העובדים לברלין לשמש כמזכיר הוועד למען ארץ ישראל העובדת.
שם החל ללמוד ערבית ומזרחנות בסמינר המזרחני של האוניברסיטה; איתו למדו גם רוברט ולטש ומשה חיים שפירא.
כעבור שני סמסטרים נאלץ לשוב לארץ ישראל, ובישראל למד ערבית מדוברת מפי פרדסן ערבי צעיר מיפו; מפי נַסיבּ בַּכּרי, ידידו של לורנס איש ערב, שברח מסוריה וחי ביפו; ומפי יהודי צעיר מיפו – ציון אלוף (לימים שופט) – שאסף הציע לו חדר בביתו בתנאי שידבר איתו רק בערבית.
מיכאל אסף נפגע בתאונת דרכים בחצותו את הרחוב ליד בית האבות ברמת אביב שבו התגורר בשנותיו האחרונות, בדרכו להדלקת נר של חנוכה עם ניניו.
הוא נפטר כתוצאה מתאונה זו ב–1 בינואר 1984.
מיכאל אסף ציווה את גופתו למדע ונקבר ב-1985 בבית העלמין בחולון לצד רעייתו ואחיותיו.
ראשית התעניינותו של אסף בשפה הערבית הייתה בעירו לודז' בפולין.
מאז שעלה לארץ ישראל עסק רבות בחקר הערבים בארץ ישראל ובהערכת מגמות בחברה הערבית במדינת ישראל.
אסף היה עיתונאי שרוב עבודתו הייתה בעיתונות הערבית-ישראלית, שאליה הגיע מתוך אמונה בכוחה של העיתונות לשמש גשר תרבותי וחברתי בין ערבים ליהודים בארץ ישראל.
משנת 1927 היה עובד קבוע בעיתון דבר, ומרכז המדור הערבי שבו.
הוא ערך את השבועון הערבי של ההסתדרות שנוסד בשנת 1937 "חקיקת אל אמר" (האמת שבדבר), ואחרי הקמת מדינת ישראל בשנים 1948 – 1960 את העיתון היומי "אל-יום".
כמו כן, אסף היה מפעילי "החברה המזרחית הישראלית".
לקראת הקמת המדינה באפריל 1948 השתתף בוועדה לקביעת שם המדינה בערבית.
אסף כתב מאמרים רבים בעברית ובערבית, חלק מהם תורגם לשפות שונות.
פרסם ספרים על "תולדות היחסים בין יהודים וערבים בארץ ישראל משנת 1860 עד 1948", "תולדות הערבים בארץ ישראל", "ארץ ישראל תחת שלטון הצלבנים הממלוכים והטורקים", "לורנס בחיים ובאגדה" ועוד.
מעבודתו המחקרית הסיק, כי בדורו לא ייכון שלום עם הערבים וכי התנועה הלאומית הערבית לא תשלים עם המפעל הציוני, אלא לאחר תקופה ארוכה של התחזקות והתבצרות של מדינת ישראל כמדינה יהודית –ציונית.
הוא התנגד לפינוי יהודה ושומרון, אך האמין בחזון הפשרה הטריטוריאלית כמו ב"תוכנית אלון" ושלל את רעיון ארץ ישראל השלמה.
היה יו"ר אגודת העיתונאים בתל אביב, ועם הקמת האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל בשנת 1962 נבחר ליו"ר הראשון שלו וכיהן בתפקיד זה כעשור.
בשנת 1936 זכה בפרס מוסד ביאליק בתחום המדע המקורי (יחד עם חיים בר-דרומא) על הכרך הראשון של ספרו "תולדות הערבים בארץ ישראל".
בשנת 1981 זכה בפרס סוקולוב לעיתונאות מטעם עיריית תל אביב.
בשנת 1983 קיבל את אות יקיר העיר תל אביב וכן נערך לכבודו סימפוזיון על "המגמות הערביות כלפי ישראל" מטעם אוניברסיטת תל אביב והעיתון "דבר", בהשתתפות נשיא המדינה יצחק נבון.
מיכאל אסף פעל שנים רבות בראש ועדת הביקורת של מגן דוד אדום.
(מיכאל אסף), ברנר., בתוך: קהליתנו, תרפ"ב.
לורנס בחיים ובאגדה, תל אביב: הוצאת דבר, תרצ"ו.
הציונות והסוציאליזם והבעיה הערבית, תל אביב: חמו"ל, 1938.
המזרח התיכון: גאוגרפיה חבלית ואזורית, [תל אביב]: הוצאת מישלב - מכון ישראלי להשכלה - מפעלי תרבות וחינוך, 1976, 1979, תשמ"ב 1982.
תולדות הערבים בארץ-ישראל, תל אביב: הוצאת דבר, תרצ"ה-תש"א.
תולדות התעוררות הערבים בארץ ישראל ובריחתם, תל אביב: תרבות וחינוך: בשיתוף עם הוצאת דבר, 1967-1970.
התנועה הערבית בארץ-ישראל ומקורותיה: בשבעה פרקים, תל אביב: הוצאת המשמרת הצעירה למפלגת פועלי ארץ ישראל, 1947.
די מוסולמענישע קאנפערענץ אין ירושלים און דער פאנאיסלאמיזם (פון דייטש: ב' צווייבוים), וילנה: ציוניסטישע ביבליאטעק, 1932.
(עם נחום בנארי), לאיחוד הציוני-סוציאליסטי : של פועלי ארץ-ישראל: (קובץ מאמרים ודברי חברים בכינוס גבת, תש"ה, בהוצאת הוועדה המרכזת של החוגים להקמת האיחוד, תל אביב: (בהוצאת מפלגת פועלי ארץ ישראל), דפוס "דבר", תש"ו.
מיכאל ארגווי (געז: ሚካኤሌ አረጋዊ ; 1848/49 לערך - 1931) מיסיונר אתיופי פרוטסטנטי שפעל בקרב ביתא ישראל בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
נולד בדמביה להבטו גברה מריאם ולתקלית אדגו אגיצ'וו שנפטרה כאשר היה כבן שלוש.
בגיל שבע נמסר על ידי אביו אל המיסיונר מרטין פלאד אשר שיכן אותו בבית יתומים בגרמניה ב-1866. ארגווי למד במנזר כריסטינה הקדושה בשווייץ וב-1863 סיים את לימודיו.
באותה השנה נשלח חזרה לאתיופיה כחלק מקבוצה יהודית מומרת שהתחנכה למיסיונרית והחל משנה זו פעל ארגווי כמיסיונר ביישובי ביתא ישראל לרבות במרכז בג'נדה.
עם פטירתו של ברו וובה, המנהל של המיסיון ב-1892 מונה ארגווי כמחליפו וכיהן בתפקיד עד מותו.
ארגווי פרסם גם תרגום של הברית החדשה לשפה האמהרית.
ארגווי נישא לתללץ', קרובת משפחה של ברו וובה והביא עימה ארבעה ילדים.
שלוש בנותיו נישאו ליהודים מביתא ישראל ובנו, מנקר נשא יהודייה מומרת.
מיכאל (מייקל) סהר ארד הוא אדריכל ישראלי-אמריקאי.
ארד תכנן את האנדרטה הלאומית והמוזיאון לפיגועי 11 בספטמבר בניו יורק.
ארד נולד בלונדון, בנם של משה ארד ששימש באותה תקופה כדובר השגרירות הישראלית, ורבקה לבית וירצמן.
מכיוון שאמו, דור חמישי בארץ ישראל, רצתה שבנה ייוולד בישראל, חכרה השגרירות הישראלית את חדר הלידה בבית החולים במחיר סמלי, כך שיירשם שהתינוק נולד בשטח ריבוני ישראלי.
את שמו השני "סהר" קיבל לכבוד הנחיתה הראשונה של בני אדם על הירח במשימת אפולו 11 בסמוך ללידתו.
ארד גדל בירושלים, למד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה ושירת בצה"ל בסיירת גולני.
את השכלתו האקדמית רכש בארצות הברית והוא בוגר תואר ראשון בממשל מדארטמות' קולג' ותואר שני באדריכלות מהמכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה.
את הסטאז' שלו עשה ב-1998 בישראל, במשרד האדריכלים "ספקטור עמישר".
אחר כך עבד במחלקת השיכון של עיריית ניו יורק והיה שותף לתכנון תחנות משטרה של משטרת העיר ניו יורק ברובע הברונקס ובברוקלין.
משנת 2004 הוא שותף במשרד האדריכלים הנדל (Handel).
ב-2003 נבחרה עבודתו Reflecting Absence ("השתקפות ההיעדרות"), מבין 5,201 תוכניות של אדריכלים מכל העולם, לאחת משמונה העולות לגמר התחרות לתכנון האנדרטה הלאומית והמוזיאון לפיגועי 11 בספטמבר.
חבר השופטים הפציר בארד שניגש לתחרות שלא כחלק מצוות וללא שותפים, לבצע שיפורים בתכנונו, והוא חבר לאדריכל הנוף האמריקני פיטר ווקר לשם ביצוע המלאכה.
התכנון הסופי שכלל שתי בריכות שקועות במקום שבו עמדו מגדלי התאומים, רחבה גדולה מרוצפת באבן ושדרת עצי אורן, נבחר כזוכה בינואר 2004. האנדרטה נחנכה ב-2011 במסגרת האירועים לציון עשור לפיגועי הטרור.
ארד מתגורר באיסט וילג' שבניו יורק עם אשתו וילדיהם.
מיכאל אוסיפוביץ' אייזנשטיין היה אדריכל ומהנדס אזרחי רוסי, שנודע בעיקר בשל הבתים שתכנן ובנה בריגה בסגנון אר נובו.
סבו וסבתו מצד אביו היו יהודים מאוקראינה שעברו לנצרות האורתודוקסית.
הצד האחר במשפחה היה שוודי.
ב-1897 הוטבל להכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
הוא למד בבית הספר להנדסה אזרחית בסנקט פטרבורג וסיים את לימודיו ב-1893. לאחר מכן עבר לריגה שחוותה באותו זמן פריחה כלכלית.
סגנון הבנייה הרווח בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 היה האר נובו, ואייזנשטיין תכנן ובנה בתים רבים בסגנון זה במרכז ריגה.
במיוחד מפורסם הוא רחוב אלברטה שבו ישנו ריכוז גדול של בתים שבנה.
חזיתות הבתים מלאות בקישוטים של חיות ופני אדם בצורות שונות.
הרחוב מהווה אטרקציה תיירותית בלטביה בכלל ובריגה בפרט.
לאחר מהפכת אוקטובר ברח אייזנשטיין לברלין שם נפטר ונקבר.
עיריית ריגה הוקירה את תרומתו לעיר והציבה לוחית זיכרון לכבודו ברחוב אלברטה.
בנו היה במאי הקולנוע המפורסם סרגיי אייזנשטיין.
מיכאל אומאנייה (בספרדית: Míchael Umaña Corrales; נולד ב-16 ביולי 1982) הוא כדורגלן עבר קוסטה ריקאי ששיחק כמגן.
אומאנייה החל את הקריירה שלו בקבוצות קרמליטה וארדיאנו (Herediano) מהליגה העליונה בקוסטה ריקה לפני שעבר ב-2005 לקבוצת לוס אנג'לס גלאקסי מה-MLS.