tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם מחנה האלים החדשים מייחס לצל חשיבות רבה, שכן סוכנים של האלים החדשים, אנשים הנראים כאנשי ביטחון, רודפים אחריו.
על מנת להסתיר את צל אודין לוקח אותו לעיירה מיוחדת - מקום שמשגשג בין כל העיירות המוזנחות ומוכות האבטלה שמסביב.
כדי להעביר את הזמן עד שאודין יקרא לו שוב צל מעסיק עצמו בקריאה.
הוא מגלה שמדי שנה נעלם בעיירה נער (או נערה), ושלמרבית הפלא המבוגרים כמעט שלא עוסקים בכך.
הילדים והנוער זוכרים זאת היטב, חיים בפחד רב וחלקם אף בורח מהעיירה.
צל מצליח להסתתר בעיירה מספר חודשים, אך לבסוף מצליחים סוכני האלים החדשים לאתר אותו והוא נעצר על ידיהם באשמת הפרת תנאי שחרורו מהכלא.
אנאנסי וצ'רנובוג מחלצים את צל מידי רשויות החוק.
לאחר החילוץ הם מגלים לצל שפעולות האיבה כבר החלו: זונת רחוב שהייתה פעם בילקיס - מלכת שבא האגדית - חצי שדה וחצי בת אדם, נדרסה למוות ביד אחד מן האלים החדשים.
נהג מונית, מהגר בלתי חוקי שסברו שהוא עפרית נרצח.
גם אודין עצמו נרצח, בזמן שניהל משא ומתן עם "מר עולם" - מנהיג האלים החדשים.
צל, אנאנסי וצ'רנובוג יוצאים למקום מפגש כדי לקבל את גופתו של אודין מידי האלים החדשים.
שם מגלה צל כי אחד מהמשרתים של האלים החדשים הוא לוקי, אל הנוכלות והתעלולים הנורדי, עמו בילה צל גם זמן מה בכלא מבלי שידע את זהותו האמיתית.
גופתו של אודין מועברת לידי צל, אשר מחליט לעמוד בהתחייבותו כלפי מעסיקו לשעבר ולעמוד בלילות השימורים על גופתו.
על מנת לעשות זאת על צל להקשר ל"עץ עולם" - עץ ענק המשמש כמעין אייקון דתי במיתולוגיה הנורדית ומקשר בין העולם התחתון לעולם בני התמותה ולמשכנות האלים.
צל נקשר ערום למרומי העץ ולמרגלות גופתו של אודין.
ככל שחולפים הימים הוא סובל מרעב, צמא והזיות.
לבסוף גופו קורס והוא נופח את נשמתו על העץ.
הוא חווה מעבר לעולם הבא התואם במידת מה לאמונות המצריות הקדומות וכאשר נשאל כיצד ירצה לבלות את הנצח של מותו - צל בוחר בלא-כלום.
במקביל ללילות השימורים של צל מתאספים האלים החדשים והישנים לקרב הסופי, לאחר שמותו של אודין איחד את המחנה האחרון.
סוכן של האלים החדשים נשלח על ידי "מר עולם" לעץ העולם, עליו נתלה צל, ולקחת ממנו ענף.
לורה, אשר נמשכה למקום אחרי צל וזכתה לבסוף לחייה החדשים בזכות מעיינות "מי החיים" מהם ניזון העץ הורגת את עצמה ואת "מר עולם" ומקדישה את מותם לצל.
כח הקרבן מחייה את צל, הממהר למקום הקרב ומגלה לכל האלים - הישנים והחדשים - את האמת מאחורי המאורעות: לוקי הוא בעצם "מר עולם", אשר הנהיג את האלים החדשים כדי להביא למלחמה כוללת בינם לבין האלים הישנים, וזאת בשותפות מלאה עם אודין.
השניים רקמו את המזימה כדי לגרום למלחמה ומוות בין האלים, מוות אשר יוקדש כעולה וזבח לאודין, שבהיותו אל מלחמה, ניזון ומתעצם ממנה.
צל הוא בנו של אודין, והקרבתו על עץ העולם הייתה חלק מהמזימה, שכן הקרבת בן היא הקורבן האולטימטיבי ויש בה כוח עצום.
אבל שיבתו לחיים, תוצאה לא צפויה של אהבת לורה ורצונה לכפר על בגידתה בו, גרמה להפסקת הלחימה ובכך נכשלה התוכנית.
הספר מסתיים בקשירת מספר קצוות פתוחים.
צל חוזר לעיירה בה התחבא, מוצא את גופות הנערים הנעדרים ומתעמת עם זקן העיירה, שמתגלה כמין אלוהות מקומית, שהקריבה לעצמה את הנערים ובזכות הכח שקבלה מכך שמרה על העיירה ללא פגע.
האפילוג מגלה כי צל החל לנדוד בעולם ובאיסלנד פגש שוב בגרסה המקומית של אודין, ומגלה כי לא כל ההופעות של אותו אל זהות, וחלק גדול ממעשהו של וונסדי נבע מקשיי האמונה באמריקה.
אלים, קברים ומלומדים הוא ספר המספר את סיפורם של ראשוני הארכאולוגים, שנכתב על ידי הסופר הגרמני ק.
הספר (שהגדיר עצמו "הרומן של הארכאולוגיה") יצא לאור בגרמנית ב-1949, והציג לקהל הרחב היסטוריה פופולרית של מדע הארכאולוגיה בשפה סוחפת ובהירה, ובצירוף תמונות רבות, לוחות זמנים וטבלאות ארכאולוגיות.
הספר היה לרב מכר עולמי, תורגם ל-28 שפות, ומכר למעלה מ-5 מיליון עותקים ברחבי העולם.
הספר עודו בדפוס גם כיום.
בעברית יצא הספר בשנת 1957, בהוצאת מ.
צראם היה, למעשה, עובד בית ההוצאה "ריבולט" בהמבורג בשם רמאק, שכתב בשם בדוי (שהוא היפוך אותיות שמו בגרמנית, ושינוי האות K ל-C), כפי הנראה על מנת לנסות ולנתק עצמו מספרי תעמולה נאצית שכתב בתקופת המלחמה.
הספר עוסק בתרבויות עתיקות שונות - תרבות יוון העתיקה, מצרים העתיקה ומסופוטמיה כמו גם בתרבויות מרכז אמריקה ודרום אמריקה.
הוא מביא סיפורים ביוגרפיים קצרים של חלוצי הארכאולוגיה כהיינריך שלימאן, ז'אן-פרנסואה שמפוליון, פול-אמיל בוטה והווארד קרטר.
הצלחתו של הספר הביאה לכך שהוא שימש כמודל לספרי מדע פופולרי רבים שבאו לאחריו, כמו גם בסיס לסרט הוליוודי משנת 1954 בשם "עמק המלכים" בו כיכבו כוכבי התקופה רוברט טיילור ואלינור פארקר.
אלים ומפלצות הוא סרט דרמה בריטי-אמריקאי משנת 1998, המתאר (אם כי בצורה בדיונית במקצת) את ימי חייו האחרונים של במאי סרטי האימה ההומוסקסואל ג'יימס וויל.
בסרט מככב איאן מקלן כג'יימס וייל, ביחד עם ברנדן פרייזר, לין רדגרייב, לוליטה דוידוביץ' ודייוויד דיוקס.
הסרט נכתב ובוים על ידי ביל קונדון, על פי רומן מאת כריסטופר בראם בשם "אביו של פרנקנשטיין".
הסרט כולל שחזורים של צילומי הסרט "כלתו של פרנקנשטיין", אותו ביים וייל.
מקור השם לסרט "אלים ומפלצות" הוא שורת דיאלוג מתוך "כלתו של פרנקנשטיין", שבו הדמות יוצרו של פרנקנשטיין מרים לכבודו כוסית ואומר: "לחיי עולם חדש של אלים ומפלצות".
העלילה מתרחשת בשנת 1950, לאחר מלחמת קוריאה.
זה כבר יותר מעשור מאז שג'יימס וויל (איאן מקלן), הבמאי של סרטי האימה "פרנקנשטיין" ו"כלתו של פרנקנשטיין", יצא לגמלאות.
הוא גר עם האנה (לין רדגרייב), המשרתת שלו מזה תקופה ארוכה, אשר בנאמנות דואגת לו, למרות הסתייגותה מההומוסקסואליות שלו.
וייל סבל מסדרה של התקפי שבץ, אשר הותירו אותו שברירי, עם זכרונות המענים אותו: כיצד גדל כילד עני ומנודה, שירותו הטראגי במהלך מלחמת העולם הראשונה וצילומי הסרט "כלתו של פרנקנשטיין".
וייל שוקע בזכרונות העבר, מתרפק על העבר, נאבק בדיכאונות, ולעיתים שוקל להתאבד, כאשר הוא מבין כי חייו, האטרקטיביות שלו ובריאותו חומקים ומתדרדרים בהדרגה.
וייל מתיידד עם קלייטון בון (ברנדן פרייזר), גנן צעיר ונאה שלו, נחת לשעבר.
בין שני הגברים נרקמת ידידות, במהלכה בון מדגמן עבור וייל, אשר מצייר את דיוקנו, תוך כדי שהוא מתמודד עם התקפי בלבול וחולשה כתוצאה ממצבו הבריאותי, לאחר השבץ.
בון מתרשם מתהילתו של וייל, וצופה בסרטיו המוקרנים בטלוויזיה ביחד עם חבריו, אשר לועגים לו, לידידות שלו עם וייל ולכוונותיו של וייל.
בון מצהיר בפני וייל כי הוא הטרוסקסואל, ודורש ממנו הבטחה כי לווייל אין כל עניין מיני בו.
ווייל מבטיח לו זאת, אך בכל זאת מתעקש לשתף אותו, תוך שימוש בתיאורים גרפיים, בחוויות הקשורות בזהות המינית שלו, וכתוצאה מכך בון עוזב בזעם.
לבסוף, בון חוזר, ודורש מווייל שיימנע משיחות "חדר הלבשה", כפי שהיו קודם לכן.
ווייל מזמין את בון ללוות אותו למסיבה בנוכחות הנסיכה מרגרט (קורנליה הייז או'הריליהי).
במסיבה הם פוגשים בבוריס קרלוף (ג'ק בייטס) ואלזה לנצ'סטר (רוזלינד איירס) - שחקני עבר אשר כיכבו כמפלצות בסרטיו של ווייל.
החבורה מצטלמת ביחד, אולם אירוע זה רק מחריף את דיכאונו של ווייל, והוא מנצל סערת גשם פתאומית כתירוץ, על מנת להתחמק ולעזוב את המקום ובון מחזיר אותו לביתו.
בחזרה בביתו של ווייל, בון צריך להחליף את בגדיו הספוגים במים בבגדים יבשים.
לאחר שאינו מוצא בבית בגדים מתאימים, הוא פושט את כל בגדיו וכורך מגבת סביב מותניו.
ווייל מציע לבון כי ינסה שוב לצייר דיוקן שלו, אולם תוך זמן קצר הוא מתוודה בפני בון כי איבד את יכולתו לצייר.
על מנת לעודד את ווייל לצייר, בון שומט מעליו את המגבת ומדגמן עבורו בעירום.
ווייל מנצל את ההזדמנות, ושולח את ידיו אל עבר גופו העירום של בון, אשר נתקף בזעם, תוקף את ווייל ומשליך אותו לרצפה.
ווייל מודה כי זו הייתה כוונתו מלכתחילה, ומתחנן בפני בון כי יהרוג אותו, על מנת לשחרר אותו מהסבל שלו.
בון מסרב, משכיב את ווייל לישון במיטתו, ונשאר לישון בביתו, בקומה שמתחת.
למחרת בבוקר, האנה נחרדת כי איננה מצליחה למצוא את ווייל במיטתו, ויחד עם בון הם מחפשים אחריו ברחבי הבית.
בסופו של דבר, האנה מוצאת בבית מכתב התאבדות, ובון מוצא את גופתו של ווייל, צפה בבריכת השחייה שלו.
השניים מסכימים ביניהם כי מוטב שבון יעזוב את המקום, על מנת למנוע שערורייה.
כעשור מאוחר יותר, בון ובנו הצעיר צופים בטלוויזיה בסרט "כלתו של פרנקנשטיין".
הבן מטיל ספק כי אביו הכיר את במאי הסרט, ובתגובה, בון מציג בפניו ציור שקיבל מווייל, עם הקדשה, בה כתוב: "לקלייטון.
איאן מקלן - ג'יימס וייל
ברנדן פרייזר - קלייטון בון
מאט מק'קנזי - קולין קלייב
דייוויד דיוקס - דייוויד לואיס
רוזלינד איירס - אלזה לנצ'סטר
ג'ק בייטס - בוריס קרלוף
קורנליה הייז או'הרליהי - הנסיכה מרגרט
ג'סי ג'יימס - מייקל בון
הסרט זכה בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר, והיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (איאן מקלן) וכן מועמד לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (לין רדגרייב).
בנוסף, זכה הסרט בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר (רדגרייב), והיה מועמד גם בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסרט דרמה (מקלן) וסרט הדרמה הטוב ביותר.
מספר גברים, וגם נשים, אכן דגמנו בעירום עבור ג'יימס וייל.
חלקם מוצגים בתוספות המיוחדות של גרסת הדי.וי.די.
כמה מן הציורים האלו נרכשו על ידי אספן, והושאלו לצורך צילומי סרט זה.
ווייל אכן סבל לקראת סוף חייו משבץ, אשר השפיע על יכולותיו המנטליות.
הוא אכן נמצא מת בבריכה שלו.
היו שמועות כי מדובר ברצח, אולם הראיות הצביעו על כך שמדובר בהתאבדות.
אף על פי כן, לא ידוע דבר אם היה או לא מי שסייע לווייל בהתאבדות שלו.
לא ידוע איזה סוג של מערכת יחסים, ואם בכלל, הייתה לווייל עם הגנן שלו, שייתכן ונשכר על ידי עוזרת הבית שלו.
בראיונות המופיעים בסרט התיעודי המצורף לגרסת הדי.וי.די.
של הסרט מסביר הסופר כריסטופר בראם כי דמותו של קלייטון בון היא פיקטיבית לחלוטין.
אלימות בכדורגל הישראלי מתייחסת לביטויי אלימות פיזיים ולא-פיזיים אשר מתרחשים במהלך אירועי כדורגל בישראל, בין אוהדים של קבוצות יריבות, בין אוהדים לספורטאים ואנשי סגל, בין כוחות הביטחון והאוהדים ולעיתים אף בין הספורטאים עצמם.
אלימות מילולית ופיזית על ידי אוהדים
אלימות מילולית ופיזית על ידי אוהדים היא תופעה נפוצה המתרחשת לרוב במקרים של יריבות עזה בין קבוצות, למשל מכבי תל אביב והפועל תל אביב, בית"ר ירושלים והפועל תל אביב, ובני סכנין ובית"ר ירושלים.
העונש המקובל כיום על התפרעויות אוהדים הוא משחק או מספר משחקים ללא קהל, או העמדה לדין של המתפרעים במקרים נקודתיים.
אלימות מילולית נפוצה בכדורגל הישראלי וכוללת בעיקר שירים בגנות הקבוצה היריבה ושחקניה.
לעיתים כוללת האלימות המילולית שימוש במונחים מתחום השואה.
אוהדי הפועל תל אביב משתמשים לעיתים בביטויים כמו "שואה למכבי" ו"מכבי נאצים".
מקרי אלימות מילולית נוספים הם כאלו שמופנים כנגד אדם ספציפי, כמו מקרה בו חלק מאוהדי בית"ר שרקו בוז במהלך דקת דומייה לזכרו של ראש הממשלה יצחק רבין במהלך טקס מיוחד שקרא להפסקת האלימות, ומקרה בו מספר אוהדי הפועל תל אביב קראו כנגד תת ניצב אהובה תומר.
מקרים רבים של אלימות מסוג זה הם שירים גזעניים, בעיקר כנגד ערבים.
בתודעה הציבורית נתפסים אוהדי קבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים כאוהדים גזעניים עקב מספר לא מועט של מקרי אלימות מילולית ופיזית כנגד ערבים ומספר רב של שירים נגד ערבים כמו "אני שונא את סלים טועמה" (בו המשפט "אני שונא את כל הערבים") ו"מוחמד מת".
מכיוון שההתפרעויות הללו הכתימו את שמם של כלל אוהדי הקבוצה, נטבע המונח "הקומץ הבית"רי", לתיאור המתפרעים.
קבוצה נוספת בה נשמעות לעיתים קריאות גזעניות היא מכבי תל אביב, כמו קריאות בגנות סלים טועמה.
אלימות מילולית גזענית לא רק מופנית כלפי ערבים אלא גם כנגד כהי עור כמו במקרה בו אוהדי בני סכנין קראו קריאות גזעניות לעבר שחקן בית"ר ירושלים, סמואל יבואה.
בספטמבר 2023 הורחק אוהד מכבי חיפה מהמגרשים למשך שנה וחצי בגלל קריאות גזעניות לעבר שחקנה של מכבי תל אביב, פארפה גויאגון.
ישנם מקרים בהם הייתה אלימות פיזית בין אוהדים לבין עצמם.
באחד המקרים נפצע באורח קשה אוהד הפועל תל אביב לאחר שנזרק עליו פצצת תאורה בדרבי התל אביבי מיציע אוהדי הקבוצה.
במקרה אחר נדקר אוהד בית"ר ירושלים על ידי אוהד הפועל באר שבע, וקטטה המונית בין אוהדי מכבי חיפה ובית"ר ירושלים.
לעיתים קרובות אלימות מצד האוהדים מתבטאת ביידוי חפצים למגרשים כשלרוב העונש על כך הוא משחק ללא קהל.
במקרה אחד נזרק שלט מיציע אוהדי מ.ס.
אשדוד לכיוון כר הדשא ופגע בקוון המשחק, דבר אשר גרר את הפסק המשחק והפסד טכני לטובת הקבוצה היריבה הפועל באר שבע.
בין מקרי האלימות הזכורים הנוספים ניתן למנות את השלכת בקבוק התבערה לעבר משרדי ההתאחדות לכדורגל וריסוס כתובות נאצה על ידי אוהדי בית"ר מארגון לה פמיליה.
ניתן לשער כי הסיבה למקרה זה היא העובדה שבשנים האחרונות היחסים בין ההתאחדות לבית"ר לאורך השנים נחשבו לחמים בייחוד מאז כניסתו לתפקיד של יו"ר ההתאחדות אבי לוזון.
במשחקים רבים נוהגים האוהדים להשתמש באמצעים אסורים כגון חזיזים, נפצים, זיקוקי דינור אבוקות עשן ואף רימוני הלם, בדרך כלל כדי ליצור מצגי פירוטכניקה מרשימים, אך לעיתים אמצעים מסוכנים אלה פוגעים באוהדים אחרים או בשחקנים ואנשי צוות על המגרש.
מקרה מפורסם של השלכת רימון הלם היה במשחק של הפועל תל אביב נגד בית"ר ירושלים במחזור ה-13 של עונת 2006/2007. בדקה ה-46 השופט הורה על בעיטת פנדל לזכות הפועל תל אביב ושלף כרטיס אדום לבלם בית"ר, דוד אמסלם.
האירוע גרם להתקהלות השחקנים ברחבת בית"ר.
אוהד של הפועל זרק למגרש רימון הלם שכוון לפגוע בבלם בית"ר שמעון גרשון, אך התפוצץ בסמוך לקשר הפועל יוסי אבוקסיס.
אבוסקסיס נפצע וקיבל טיפול רפואי במשך כמה דקות עד ששב לעמוד על רגליו.
ב-2012 בדרבי התל אביבי בו ניצחה מכבי תל אביב את הפועל תל אביב 1–0 מפנדל, גלש המשחק מהר מאוד לפסים אלימים: השופט שלף מספר רב של כרטיסים צהובים ובסיום המשחק אף הרחיק שני שחקנים של הפועל לאחר שאלה התנפלו עליו.
אוהדי הפועל התמרמרו על השיפוט ועל ההפסד והחלו ליידות מוטות קרטון ופיברגלאס וחפצים אחרים למגרש.
בעקבות התפרעות האוהדים, פסק בית הדין של ההתאחדות לכדורגל בישראל עונש כבד על הפועל תל אביב שכלל הפחתת 3 נקודות, קנס כספי ומספר משחקים ללא קהל.
ב-2019 לאחר שריקת הסיום במשחק בין בני סכנין למכבי פתח תקווה אוהדי סכנין החלו לזרוק כיסאות ומוטות פיברגלאס למגרש, ובמהלך קטטה ביציע נדקרו 2 אוהדי הקבוצה.
בית הדין של ההתאחדות סגר את אצטדיון דוחה למשחק אחד, ובנוסף הטיל שני משחקים ללא קהל.
במהלך משחק בין בית"ר תל אביב רמלה להפועל פתח תקווה התפתחה תגרה בין אוהדי 2 הקבוצות שבמהלכה אוהד תל אביב רמלה ריסס גז מדמיע ביציע.
מספר דקות לאחר מכן נזרקו אבנים מחוץ לאצטדיון אל עבר יציע אוהדי פתח תקווה ומספר אוהדים נפגעו.
שופט המשחק הורה על הפסקת המשחק.
תרומת שירי אוהדים לאלימות בכדורגל
שירי אוהדים הם גבריים באופיים ובתכנם, משדרים מצ'ואיזם וולגאריות למרות הנוכחות הנשית ביציעים.
יש בהם אלמנטים של נאצה, גזענות, השפלה וביזוי כלפי בני מיעוטים, כהי עור, בעלי נטיות מיניות שונות ויריבי הקבוצה בכלל.
זה בא לידי ביטוי בשימוש בשפה גסה, קללות המשולבות במילות השיר, נהמות וקריאה לאלימות מפורשת המשולבת בתיאורים ציוריים ("שישרף לכם הכפר", "מוחמד מת", "שתהיה שואה למכבי") והכל בניגון נעימות מוזיקליות מוכרות וידועות.
תוכנית 'בועטים את האלימות והגזענות מהמגרשים' של הקרן החדשה לישראל מוציאה מדי שבוע דו"ח המסכם את האירועים החריגים והחיוביים במשחקי ליגת העל.
הדו"ח מופק בעזרת המשקיפים של התכנית הנשלחים מדי שבוע למשחקי הקבוצות השונות ומדווחים על האירועים לרבות ציטוטים משירי אוהדים המעבירים מסרים אלימים.
שירי אוהדים באצטדיוני הספורט לא מעבירים רק מסרים אלימים, הם הפכו עם השנים לחלק בלתי נפרד מחווית הצפייה במשחקים.
השירים מספקים צבע, אווירה, ומפגן תמיכה של אוהדים בקבוצתם.
לשירים יש תפקיד חשוב בהגדרת הזהות בקרב האוהדים ובמאמצם להיות שונים, להיראות שונים, להיתפס כשונים ולבדל עצמם מקבוצות אחרות.
שירי אוהדים הם חלון ראווה של הקבוצה וסימן ההיכר שלה.
פירוק הטקסט של השירים וניתוחם מלמד על תפיסת העולם של האוהדים בנוגע לתפקידם, לקבוצתם, לספורט והתרבות.
באמצעות ניתוח שירים של אוהדי כדורגל וכדורסל בישראל, ניתן לזהות תפיסות שונות של אוהדי קבוצות ספורט.
ממחקר שהתפרסם בשנת 2021 ניתן לזהות ערכים יציבים לאורך השנים כגון יחס עמוק לקבוצה וליריבותיה ויחס לגבריות הטבועה בספורט.
בנוסף, ניתן לזהות תופעות חדשות כגון הקצנת השיח האלים, השנאה לאחר ויחס שלילי למסחור הספורט.
כל אלה מבטאים שינויים חברתיים ותרבותיים בספורט ומחוצה לו.
השירים מייצרים תחושת אחווה ושותפות גורל ומהווים מעין מבחן נאמנות של האוהדים, היכולים לבחור אם להיות צופים סבילים או אוהדים פעילים באמצעות הצטרפות לשירה.
במידה רבה, השירים אף מייצרים אפקט טריטוריאלי על המגרש, עוצמת הקול מעידה על עוצמת האהדה.
שירים מובילים לעלייה ברמת האגרסיביות של הצופים ולעלייה באלימות ובמתח במגרשים.
שירי אוהדים מציבים את הקבוצה בראש סדרי העדיפויות של האוהדים, המבטאים מחויבות של אוהדים "מיום היוולדם ועד מותם", שירים מדגישים חשיבות הסמלים בעבור האוהדים.
לשירים יש תפקיד חשוב בשימור המסורת והסמלים על פי רוב.
ב-6 דצמבר 1975 במשחק ליגה ג' בין מכבי רחובות למכבי כפר גבירול נרצח השחקן מרדכי קינד על ידי אוהד הקבוצה היריבה.
היה זה מקרה האלימות החמור ביותר מאז קום המדינה ובהתאם לכך ננקטה ענישה מחמירה - קבוצת מכבי כפר גבירול הורחקה לצמיתות ופורקה.
ב-3 בנובמבר 2014 "פוצץ" משחק הדרבי של תל אביב בליגת העל בין מכבי תל אביב להפועל תל אביב.
המשחק הופסק עקב תקיפת ערן זהבי על ידי אוהד הפועל, שהוביל לעימות המוני בין שחקני 2 הקבוצות, שחקנים מחליפים וצוות מקצועי.
זהבי הורחק לאחר שתקף את האוהד חזרה, והמשחק חודש.
לאחר מכן המשחק בוטל ולא חודש עקב פריצת מספר אוהדי מכבי מיציע 10-11 שהובילה להתפרעות אוהדים אלימה.
הקטטות בין אוהדי מכבי להפועל נמשכו גם למחרת, מחוץ לבית המשפט השלום שדן במעצרו של האוהד שתקף את זהבי.
אלימות מילולית ופיזית על ידי השחקנים
ישנם מקרים בהם האלימות פיזית בהם מעורבים שחקני קבוצות יריבות במהלך משחק, או בין שחקני אותה קבוצה.
בסוף מרץ 2012, בסיום משחק ליגת העל בו ניצחה מכבי פתח תקווה 2–1 את הפועל חיפה, התפתחה תגרה בין שחקני שתי הקבוצות.
במהלך התיגרה נגח מאמן השוערים של מכבי פתח תקווה בפניו של שחקן הפועל חיפה עלי חטיב, ואחרי שנפל בעט בו יגאל ממן, בעל תפקיד במכבי פתח תקווה, מספר פעמים בראשו, בעוד חטיב שוכב על הרצפה.
התקרית האלימה עוררה סערה רבה בכדורגל הישראלי, וחלק מהמעורבים בתקרית נעצרו ונפתחה נגדם חקירה משטרתית.
ב-20 באפריל 2012 בעקבות קטטה המונית במשחק הליגה הלאומית בין שחקני ואנשי קבוצות הפועל בני לוד והפועל רמת גן הודיע יו"ר ההתאחדות לכדורגל אבי לוזון על דחיית כל משחקי הכדורגל בליגות הבכירות, לרבות דחיית המחזור ה-35 של ליגת העל.
אלימות מצד שוטרים כנגד אוהדים
עקב המספר הרב של מקרי האלימות בקרב האוהדים, משטרת ישראל מנסה לשמור על היציעים ולנקות אותם מאלימות.
במספר מקרים השתמשו השוטרים בכח מופרז כנגד האוהדים.
בין היתר מקרה של עידו אסף בו נאלץ עידו לעבור ניתוח לכריתת אשך עקב הפגיעה בו ומקרה בו צולם שוטר התוקף אוהד בית"ר ירושלים.
תוכניות למניעת האלימות בכדורגל הישראלי
ב-2008 חוקק "חוק איסור אלימות בספורט" המיועד למיגור האלימות במגרשי הספורט.
החוק מסמיך שוטרים וקציני משטרה להרחיק מאירוע ספורט אדם המפריע לסדר הציבורי או מתנהג באופן אלים.
כמו כן מונה החוק רשימה של חפצים מסוכנים שאסורה הכנסתם לאירועי ספורט.
סעיף 15 לחוק כולל איסור פלילי על התבטאות גזענית באירוע ספורט.
העונש המקסימלי על התבטאות כזו לפי החוק הוא שנתיים מאסר.
כמו כן מקנה החוק סמכויות לבתי-המשפט להוצאת צוי הרחקה מאירועי ספורט לתקופות ארוכות, עד שלוש שנים.
התוכנית הניבה תוצאות מרשימות שלאחר יישום החוק בחצי הראשון של עונת 2010/11 בכדורגל כמעט 3 מיליון שקלים נחסכו על עלויות שיטור, כמות הסדרנים לא עלתה משמעותית ואפילו נרשמו פחות אירועים חריגים ופחות מעצרים.
אליל נוער הוא ידוען שנערץ ומהווה מודל לחיקוי לבני נוער רבים.
למרות שאליל הנוער נערץ בעיקר בקרב בני נוער, ייתכן שיהיה נערץ גם בקרב שכבות גיל אחרות.
תרבות אלילי הנוער התחזקה בשנות ה-20 של המאה ה-20, בתקופת הראינוע.
לרוב שחקנים ששיחקו בסרטים אלמים נהפכו במהרה לנערצים בקרב הציבור ובקרב בני הנוער במיוחד.
דוגמה בולטת לאליל נוער של התקופה הוא רודולף ולנטינו, שחקן איטלקי ששיחק בסרטים הוליוודיים, בהם גם רקד, והיה נערץ בקרב נשים בעיקר בגלל מראהו החיצוני.
דוגמה נוספת היא השחקנית ג'ודי גרלנד, שהייתה פופולרית במיוחד בשנות הארבעים והחמישים.
עם התפתחות הטכנולוגיה באמצע המאה העשרים היה קל הרבה יותר לשווק את אלילי הנוער לקהל הרחב: פוסטרים, תקליטים, השמעות רבות ברדיו והופעות רבות בתוכניות אירוח.
באותה תקופה גם התגבש הדימוי המקובל של אליל הנוער: נאה, מוכשר ובעל תדמית שמתאימה לבני נוער.
מבין אלילי הנוער הבולטים של התקופה: אלביס פרסלי, ג'יימס דין, קליף ריצ'רד, בובי וי, הביטלס, הרולינג סטונז, פרנקי אבלון והמאנקיז.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 התפתחו מספר סגנונות מוזיקה שהתפתחו לתרבויות, הבולטת מביניהן הייתה תרבות הפאנק - תרבות של צעירים המוחים נגד הממסד.
להקות פאנק, כגון הראמונס, הסקס פיסטולס והקלאש, פיתחו תדמית פרועה שכללה הילולות סמים ומין.
להקות אלו היוו מודל לצעירים, דבר שגרם למחאה גדולה בקרב הוריהם.
בשנת 1981 עלה באמריקה ערוץ ה-MTV, ערוץ המשדר וידאו קליפים, הערוץ היווה חלק גדול מתרבות הפופ וגרם לזמרים דוגמת מייקל ג'קסון, מדונה, פרינס וג'ורג' מייקל להפוך לכוכבים הגדולים של התקופה.
דוגמאות בולטות ללהקות בנים כאלו כוללות את הלהקות בקסטריט בויז ואן סינק.
בנוסף ללהקות הבנים באותה תקופה, גם להקות הבנות שעבדו על אותו קונספט כמו להקות הבנים זכו להצלחה רבה בקרב בני הנוער.
דוגמה בולטת ללהקת בנות כזו היא להקת הספייס גירלז.
בסוף שנות התשעים התפרסמו גם שתי זמרות פופ צעירות בעיקר בקרב בני הנוער והפכו לאלילות הנוער הבולטות של התקופה בריטני ספירס וכריסטינה אגילרה לאחר שני הלהיטים, "Baby One More Time", ו-"Genie in a Bottle".
התופעה של כוכבי פופ שפנו בעיקר לבני נוער במטרה לנצל את ההערצה לרווח מסחרי, הוליד תת-סגנון מוזיקלי שנקרא "טין פופ" (Teen Pop, בתרגום חופשי: "פופ של בני נוער") שנודע לשמצה ביצירת להיטים קליטים, סוכרניים וממוסחרים, שבהם הודגשו המקצב הפשוט, הקליל והקליט על חשבון תכנים אמנותיים ומסר.
בנוסף בשנות התשעים אלילי נוער רבים התפרסמו גם במסגרת סדרות טלוויזיה וסרטים מצליחים.
דוגמאות בולטות הם השחקנים ג'ייסון פריסטלי ולוק פרי שכיכבו באותה העת בסדרה "בוורלי הילס 90210".
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 אלילי הנוער הבולטים היו נערים ונערות צעירים (חלקם התפרסמו אף לפני גיל 15), רובם התפרסמו במסגרת סדרות וסרטים של ערוץ דיסני שהיו מיועדים לילדים ובני נוער, הכוכבים הבולטים של תקופה זו הם: הילרי דאף, מיילי סיירוס, זאק אפרון, האחים ג'ונאס, דמי לובאטו וסלינה גומז.
נערים אלה זכו לשיווק מאסיבי ביותר ונהנו מהצלחה בעיקר בקרב ילדים.
בנוסף, אלילי נוער רבים התפרסמו במסגרת סרטים מצליחים כגון: הארי פוטר, דמדומים ועוד.
בעקבות הפרסום הרב לו זכו, במהלך העשור השני של המאה ה-21 ובמהלך שנות ה-20 של המאה ה-21 הזמרים ג'סטין ביבר, אריאנה גרנדה, שון מנדס, טיילור סוויפט, ליידי גאגא והלהקות ואן דיירקשן ובלאקפינק הפכו לדוגמאות בולטות מההווה לאלילי נוער אשר זכו להצלחה בינלאומית, וידועים בעיקר בשל קהל מעריצים צעיר גדול במיוחד.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 אלילי נוער רבים בישראל התפרסמו במסגרת סדרות טלוויזיה מצליחות כגון: צעירי תל אביב ולאחר מכן, עם עלייתו לאוויר של ערוץ 2, גם שחקנים בטלנובלות כגון רמת אביב גימל ומגישים בסדרות שנועדו לבני נוער.
יעל בר-זוהר וליאור מילר, כוכבי רמת אביב ג', לא היו רק אלילי נוער אלא נהפכו גם לסמלי מין.
אלילי נוער נוספים נוצרו דרך פרסומות ששודרו בטלוויזיה מסחרית ודרך פסטיבלי ילדים כגון הפסטיגל.
ערוץ הילדים הוליד שורה רבה של אלילי נוער, בהם מיכל ינאי, עודד מנשה, דנה דבורין, גיל ססובר, יעל אבקסיס, טל מוסרי, דנה פרידר ועוד.
כוכבי ספורט, בעיקר כדורגל וכדורסל, הפכו גם הם לאלילי נוער ולמודל לחיקוי, בעיקר בקרב הנערים שהעריצו את יכולתם ורצו להידמות אליהם בכישרון הספורטיבי.
בנות נוער לעיתים העריצו ספורטאים עקב מראם המצודד (למשל מייקל לואיס, שהיה במקור שחקן כדורסל לפני שפנה לדוגמנות).
בשנות ה-2000 מקור חדש לאלילי נוער הייתה תוכנית תחרות הכישרונות המוזיקלית "כוכב נולד" שחלק נכבד מזוכיה הפכו בעקבות התוכנית לידוענים מפורסמים, ולפופולריים בקרב הציבור הרחב ובפרט בקרב הנוער.
בין אלילי הנוער דאז ניתן למנות את יעל בר זוהר, סנדי בר, יהודה לוי, מיכל ינאי, עודד מנשה, רוני סופרסטאר (האחרונה זמרת "טין פופ"), נינט טייב, רן דנקר, הראל סקעת, תובל שפיר, אליאנה תדהר, דנה פרידר ועוד.
כיום, בין אלילי הנוער הבולטים בישראל ניתן למנות את סטטיק ובן אל, יהונתן מרגי, נועה קירל, אנה זק, אגם בוחבוט, נונו ועוד.
אלימור זילברמן (נולדה ב-23 באוקטובר 1960) היא עיתונאית, עורכת אופנה ואשת טלוויזיה ישראלית.
זילברמן נולדה וגדלה בתל אביב.
הייתה הסולנית של להקת "ליפסטיק" שפעלה בשנים 1981–1983, וכן של להקת "מאדאם אי".
בשנים 1989–1990 הייתה חברה בהרכב "למה פיל?" שהקים יוסי אלפנט.
זילברמן ייסדה את מדור האופנה בעיתון "תל אביב", ובהמשך כתבה וערכה מדורי אופנה בעיתונים "העיר" ו"חדשות".
ב-1991 עיצבה תלבושות עבור המופע "חידת הספינקס" של להקת בת שבע.
ב-1997 החלה להגיש פינת אופנה בתוכנית הבוקר "קפה טלעד", במשך כשנתיים, בזכיינית ערוץ 2 טלעד.
ב-1999 הנחתה זילברמן לצד הילה אלפרט את התוכנית "נשים קטנות" בערוץ 2, והשתתפה בתוכית "שלישי וחצי עם עינת ארליך" בתור חברת פאנל.
ב-2003 היא החליפה את ליאת תימור בהנחיית תוכנית העיצוב "עבודת בית" בזכיינית ערוץ 2 שידורי קשת, אותה הנחתה עד 2005, למשך 2 עונות.
בשנים 2005 עד 2008, שימשה כשופטת בשלוש העונות של תוכנית המציאות "הדוגמניות" בערוץ 10.
ב-2007 השתתפה כחברת פאנל קבועה בתוכנית "המצעד" בערוץ HOT בידור ישראלי.
זילברמן הייתה נשואה לרפי פרסקי ולהם בת בשם תמר.
יש לה בת אחת מבן זוגה הנוכחי.
אלים אמריקאים היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת פנטזיה המבוססת על רומן באותו השם משנת 2001 מאת הסופר ניל גיימן.
הסדרה פותחה על ידי היוצרים בריאן פולר ומייקל גרין עבור רשת הכבלים "Starz".
הסדרה עוקבת אחר סיפורו של שאדו מון, בגילומו של ריקי ויטל, אסיר משוחרר ששירותיו נשכרים על ידי אדם מסתורי בשם מר וונסדיי (יום רביעי), בגילומו של איאן מקשיין, ולאט לאט הוא מבין שהוא מעורב במלחמה בין האלים העתיקים לחדשים.
עונתה הראשונה של הסדרה עלתה לראשונה לשידור ב-30 באפריל 2017. הסדרה זכתה בפרס עבור הסטייל הוויזואלי שלה ועבור המשחק ובטקס פרס אמי הייתה מועמדת לשתי מועמדויות עבור "כתוביות הפתיחה הטובות ביותר" ועבור "האפקטים הוויזואליים הטובים ביותר", אך לא זכתה באף אחת מהן.
הסדרה גם הייתה מועמדת בשלוש קטגוריות בטקס פרסי בחירת המבקרים בטלוויזיה עבור "סדרת הדרמה הטובה ביותר", "השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה" (מקשיין) ו"שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמה" (ג'יליאן אנדרסון).
במאי 2017, הסדרה חודשה לעונה שנייה שעלתה לשידור ב-10 במרץ 2019. שבוע לאחר עליית העונה השנייה לשידור, הסדרה חודשה לעונה שלישית, שעלתה לשידור ב-10 בינואר 2021. ובחודש מרץ, בוטלה הסדרה לאחר שלוש עונות.
כאשר שאדו מון משתחרר מהכלא, הוא מגלה שאשתו האהובה מתה בתאונת דרכים.
מוכה אבל ויגון ובודד בעולם, שאדו פוגש את מר וונסדיי המסתורי, ששוכר את שירותיו כעוזרו האישי/שומר ראשו.
בהדרגה, שאדו מבין שבעולם הרגיל ובמציאות שאותה הוא מכיר יש הרבה יותר משניכר לעין: הקסם הוא אמיתי וכך גם האלים.
הוא מגלה שהאלים הקדמונים חוששים מחוסר רלוונטיות בלבם ואמונתם של בני האדם וכן מהכוח ההולך וגדל של האלים החדשים, כולל הטכנולוגיה והמדיה.
מר וונסדיי מתכנן ומוציא לפועל תוכנית מורכבת מלאת תככים ומזימות, על מנת לאחד את האלים הקדמונים ולהחזיר להם את ההשפעה שהייתה להם פעם על האנושות, ואשר אותה הם מאבדים בהדרגה לאלים החדשים.
לשאדו יש חלק חשוב בתוכניתו של וונסדיי אך הוא אינו יודע זאת.
שאדו מון (ריקי ויטל) - אסיר משוחרר שנהיה לעוזרו האישי ולשומר ראשו של מר וונסדיי ודרכו מתוודע לעולם מלא בקסם ואלים.
מר וונסדיי (איאן מקשיין) - אדם מסתורי ששוכר את שירותיו של שאדו מון לקראת המלחמה הקרבה.
בדיעבד מתגלה שהוא אודין, בכיר האלים הנורדים.
לורה מון (אמילי בראונינג) - אשתו המתה של שאדו, שבמהלך מאסרו של שאדו ניהלה רומן עם חברו הטוב, ששבה לתחייה כגווייה מהלכת, שהתחייה המחודשת העניקה לה כוח פיזי עצום.
במהלך הסדרה מחפשת דרך לחזור לחיים בעזרתו של "מאד סוויני".
בראונינג מגלמת גם את דמותה של אסי מק'גוון, אישה אירית שאמונתה בלפרקונים משנה את חייה.
מר עולם (קריספין גלובר) - האל החדש של הגלובליזציה ומנהיגם של האלים החדשים.
הנער הטכני (ברוס לאנגלי) - האל החדש של הטכנולוגיה.
בילקיס (יטייד באדאקי) - אלת האהבה האפריקאית, שמזוהה בעיקר כמלכת שבא.
מאד סוויני (פבלו שרייבר; עונות 1–2) - לפרקון שעובד תחת שירותו של מר וונסדיי מתוקף חוב שחב לו, ומתקשה להתמודד עם העובדה שאיבד את הקסם שלו.
בעונה השנייה, מתגלה עברו של מאד סוויני כמלך ולוחם אגדי וכאל השמש הקלטי, לוג.
מר נאנסי (אורלנדו ג'ונס; עונות 1–2) - אל התחבולות הגאני אננסי, העובד לפרנסתו כחייט.
הג'ין / עפרית (מוסא קראיש; עונות 1–2) - יצור על-טבעי העשוי אש שמסווה את עצמו כנהג מונית מכיוון שהוא חושש לביטחונו ושוקל לעזוב את ארצות הברית.
סאלים (אומיד אבטאי) - מהגר מוסלמי והומוסקסואל שנפגש עם הג'ין.
מר איביס (דמור ברנס) - אל החוכמה המצרי תחות, שתפקידו הוא לשמור על העבר וההווה.
מדיה/ניו מדיה (ג'יליאן אנדרסון/קאיון קים) - האלה החדשה של המדיה והפנים הציבוריות וקולם של האלים החדשים.
מדיה מופיעה בצורתן של דמויות מפורסמות רבות, כולל לוסי ריקרדו, דייוויד בואי, ג'ודי גרלנד ומרילין מונרו.
לאחר שאנדרסון עזבה את הסדרה, עבור העונה השנייה דמותה של מדיה עברה שינוי, ושמה שונה כעת לניו מדיה, בגילומה של השחקנית הדרום-קוריאנית קאיון קים, שדמותה הפכה לאלה החדשה של הרשתות הגלובליות שמתמחה במרחב הסייבר ובהפעלת מניפולציות.
לואו קי לייסמית' (ג'ונתן טאקר) - חברו של שאדו מהכלא.
זוריה וצ'רנייה (קלוריס ליצ'מן) - "כוכב הערב", האחות הבכורה בשלישיית האחיות זוריה, שמשגיחה על תפקידם של הכוכבים להגן מפני אימים נשכחים.
זוריה אוטרנייה (מרתה קלי) - "כוכב הבוקר", האמצעית שבשלישיית אחיות זוריה.
זוריה פולונצ'ייה (אריקה קא'אר) - "כוכב החצות", הצעירה שבשלישיית האחיות זוריה, שישנה במהלך היום וערה רק בשלב מאוחר של הלילה.
היא זו שמנחה את שאדו בדרכו.
צ'רנובוג (פיטר סטורמר) - האל הסלאבי של החשכה, המוות והאפלה שמפקפק במניעיו של מר וונסדיי ומסרב להתלוות למטרתו.
מר ג'קיל (כריס אובי) - אל המוות המצרי, אנוביס, שכעת מנהל בית לוויות.
רובי (דיין קוק) - חברו הטוב ביותר של שאדו.
אודרי (בטי גילפין) - אשתו של רובי וחברתה הטובה ביותר של לורה.
איסטר (קריסטין צ'נוות') - אלת השחר הגרמנית.
וולקן (קורבין ברנסן) - האל הרומי של האש והנפחות, שחידש את עצמו באמצעות התחמשות בכלי מלחמה מודרניים ולפיכך באמצעות אמונתם של הסוגדים לכלים אלו.
חידוש זה דרש ממנו שיתוף פעולה עם האלים החדשים.
ישו פריים (ג'רמי דייוויס) - אחד מגרסאותיו הרבות של ישו שמתגורר בביתה של אסתר.
אוקויה (קונפידנס) - עבד מצולק שמוביל מהפכה.
ג'ק (בת' גראנט) - בעלת הבר שבו שאדו פוגש את מר וונסדיי.
מאמא-ג'י (סקינה ג'פרי) - מלצרית במוטל אמריקה ואלת המוות והחופש ההינדית, קאלי, שאלים רבים מעוניינים בה.
מר טאון (דין וינטרס) - סוכן אכזרי ויעיל שמתבקש על ידי האלים החדשים לגלות מה שאדו יודע על תוכניתו של מר וונסדיי.
סאם בלאק קרואו (דיברי ג'ייקובס) - סטודנטית נמרצת ובעלת ביטחון עצמי שמוכרת פריטי אומנות בשולי הדרכים עבור כסף מהצד.
בשביל מי שטוענת שהיא מאמינה גדולה, סאם היא בעלת לשון חדה, במיוחד כלפי רוחניות.
בשנת 2011, מחבר הרומן, ניל גיימן, הצהיר בפסטיבל הספרים הבינלאומי באדינבורו שרשת "HBO" הביעה עניין בעיבוד הרומן לסדרת טלוויזיה.
במרץ 2013, גיימן דיבר על התקדמות הפרויקט בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בקיימברידג', ואישר שפרק הפתיחה של הסדרה החדשה תכלול "אלמנטים ופרטים חדשים", ועדיין תישאר "כמו הפרקים הפתוחים של הספר".
גיימן גם ציין שהרומן הוא רק באורך של שתי העונות הראשונות של הסדרה, ושהוא עדיין עובד על התסריט לפרק הפיילוט, מכיוון שהתסריט הראשון שלו לא היה קרוב מספיק לשביעות רצונם של מנהלי "HBO".
בנובמבר 2013, גיימן הודיע לאתר "רדיט" שסדרת הטלוויזיה שתבוסס על הספר עדיין נמצאת בפיתוחים, אך כבר לא תחת הפקתה של רשת "HBO".
בשנת 2014, נשיא התכנון של "HBO", מייקל לומבארדו, גילה שהפרויקט ננטש משום שלא ניתן היה לקבל את התסריט הנכון: "ניסינו שלושה תסריטאים שונים, השקענו בפרויקט הרבה מאמץ.
יש דברים שפשוט לא קורים".
המשך פיתוח אצל "Starz" ועונה ראשונה
בפברואר 2014, "Fremantle Media" רכשה את הזכויות עיבוד הרומן כסדרת דרמה פנטזיה.
ביולי 2014, הוכרז שרשת הכבלים "Starz" תפתח את הסדרה עם בריאן פולר ומייקל גרין.
פולר הצהיר שהסדרה "תעקוב אחר אירועי הרומן, אך תרחיב את האירועים, ואת נקודות המבט מעבר לשל שאדו ווונסדיי".
בנוסף, הוסכם גם שהסדרה תכלול אלמנטים מרומן הספין-אוף של 'אלים אמריקאים, "בני אנאנסי".
פולר גם אישר שגיימן "מאוד מעורב" בתהליכי ההפקה והביע את תקוותו שגיימן יכתוב פרק לסדרה בעצמו.
ב-16 ביוני 2015 "Starz" הודיעה רשמית שהיא נותנות אור ירוק לסדרה.
במאי 2015, בריאן פולר העריך שעליית הסדרה לשידור תתקיים "בסוף 2016"; עם זאת, הסדרה עלתה לשידור לראשונה באפריל 2017, ועונתה הראשונה כללה 8 פרקים.
ההפקה החלה במרץ 2016, וצילומיה נערכו בעיקר בטורונטו, ברנטפורד, קיימברידג', גאלף, המילטון, אונטריו ואוקלהומה.
במהלך ריאיון עם ניל גיימן ב-24 ביוני 2016, הוא דן בתוכניות לעונות הבאות של הסדרה מעבר לראשונה, אם הסדרה תחודש לעונות נוספות, וציין שהעונה הראשונה מכסה רק את השליש הראשון של הרומן.
העונה השנייה נועדה לכסות את הקטע האמצעי של הרומן, ו"דבר מרכזי גדול שקורה למר וונסדיי" צפוי לקרות בסיום העונה השנייה או השלישית.
בהתייחסו לתוכן המיני בסדרה, גרין הצהיר כי בעוד הרומן מכיל תוכן מיני, "התוכן המיני שלנו, כאשר הוא מוצג, הוא אמנותי, כלומר, שזה חיוני לאופי, או חיוני לסיפור.
זה היה יפהפייה כמו כל דבר אחר שניסינו לתאר בסדרה.
אם לומר את זה כך, אם אתה מתכוון להגדיר מיניות מיותרת כמיניות שניתן לחתוך ולא להשאיר לפרק המוכן בשום אופן, אנחנו לא רצינו לעשות דבר כזה, רצינו שזה יהיה משהו חיוני".
הוא גם הוסיף שרשת "Starz" לא "התביישה להציג עירום".
הפרק השלישי מציג סצנה אינטימית בין איש עסקים כושל בשם סאלים לג'ין.
אז הדרך בה אתה משנה זאת זה על ידי חשיפתם אליו, ונורמליזציה, כן, זה יכול להיות קצת גרפי עבור אנשים מסוימים, אבל זה נורמלי.
אנחנו לא מנסים להעליב אף אחד.
זו אהבה." פולר גם דרש צילומים חדשים של הסצנה, בטענה כי העמדות המקוריות בה השחקנים הוצבו על הסט לא היו אפשריות מבחינה פיזיולוגית עבור משגל אנאלי.
פרולוג הפרק החמישי הראה סיקוונס אנימציה בן חמש דקות שסובב סביב דמויות בתקופת הקרח.
הסיקוונס נוצר על ידי "Tendril", סטודיו עיצוב ואנימציה שהיה ממוקם ליד טורונטו, שם הסדרה צולמה.
לדברי כריס בארי, המנהל של "Tendril", הסיקוונס היה קשה לעשייה ולקח שישה חודשים כדי לסיים אותו.
לדברי בארי, "האתגר היה למצוא את הדרך העוצמתית ביותר לקשר את הנושא המרכזי של הסיקוונס: אמונה לעומת הישרדות והסתגלות." הוא הוסיף, "רצינו שזה ירגיש מוחשי וממשי, כמו סרט בסטופ מושן שיכול היה להיעשות על ידי האנשים העתיקים האלו, תוך שימוש בכל החומרים והכלים שהיו להם גישה אליהם."
ב-10 במאי 2017, הסדרה חודשה לעונה שנייה.
ב-29 בנובמבר 2017, הוכרז שפולר וגרין עזבו את תפקידים כמפיקי הסדרה והשואוראנרים שלה לאחר שכתבו מחצית מהתסריטים של העונה.
ב-2 בפברואר 2018, ג'ס אלכסנדר, התסריטאי של "חניבעל ו"מסע בין כוכבים: דיסקברי", הוכרז כמפיק שותף לעונה השנייה לצדו של גיימן.
הפקת עונה השנייה החלה באפריל 2018, ועלייתה לשידור תוזמנה לשנת 2019.
בספטמבר 2018 נמסר כי אלכסנדר פוטר מתפקידו כשואוראנר על ידי "Starz" ו"Fremantle".
בשלב זה, הסדרה כבר איחרה באיחור של שישה שבועות בלוח הזמנים שלה ונאלצה לצאת להפסקה מפני שהתסריט עבור סיום העונה עוד לא הושלם; אלכסנדר הגיש כמה טיוטות עבור סיום העונה, אך כולן נדחו.
פולר וגרין כתבו את ששת הפרקים הראשונים של העונה השנייה, אך התסריטים נזרקו לאחר שאלכסנדר נשכר לשכתב אותם.
נוסף על כן, העונה השנייה התעתדה לכלול 10 פרקים, אך במטרה לקצץ בתקציב ובעלויות ההפקה, מספר הפרקים קוצץ ל-8 פרקים (בדומה לעונה הראשונה).
חברי צוות השחקנים לא היו מרוצים מהתסריטים החדשים, ולכן לעיתים קרובות התסריטים שוכתבו על הסט, כולל קטע שבו איאן מקשיין אילתר דיאלוג.
"Starz" לא הייתה מרוצה מתסריטיו של אלכסנדר, שהיו יותר "קונבנציונליים" ושונים מהטון "האטמוספירי והמהפנט" יותר של פולר וגרין.
ללא שום שואוראנר שיהיה אחראי על הפקת העונה, הבמאי כריס ביירן ומפיקת הליין של הסדרה, ליסה קאסנר נותרו אחראיים לגורל העונה.
לאחר מכן, אושר שכריסטין צ'נוות' לא תופיע בעונה הנוכחית עקב בעיות תזמון בלוח הזמנים שלה.
פולר הצהיר שהוא רוצה שהאלים הקדומים יוצגו כבורים חסרי כל ומטונפים כדי "להפגין את ההיבטים השחוקים של הדת שלהם ואת ההשלכות של קיום בעולם הזה במשך זן רב ללא אמונתם של האחרים", בעוד שהאלים החדשים יוצגו כמעודנים ומעודכנים עם הטכנולוגיות שלהם כדי להראות "כמה הם יקרים ורלוונטיים בדתות שלהם."
ב-28 בינואר 2016, ריקי ויטל לוהק לדמותו של הגיבור הראשי, שאדו מון.
ב-2 במרץ 2016, הוכרז שאיאן מקשיין לוהק לדמותו של מר וונסדיי.
ב-17 במרץ 2016, אמילי בראונינג לוהקה לדמותה של לורה מון, אשתו המתה של שאדו.
ב-23 במרץ 2016, הוכרז ששון האריס, יטייד באדאקי וברוס לאנגלי יגלמו את דמויותיהם של מאד סוויני, בילקיס והנער הטכני, בהתאמה.
ב-14 באפריל 2016, ג'ונתן טאקר וקריספין גלובר לוהקו לדמויותיהם של לואו קיי לייסמית' ומר עולם.
ב-21 באפריל 2016, קלוריס ליצ'מן לוהקה לדמותה של זוריה וצ'רנייה, פיטר סטורמר לוהק לדמותו של צ'רנובוג, כריס אובי לוהקק לדמותו של מר ג'קיל, ומוסא קריאש לוהק לדמותו של הג'ין.
ב-6 במאי 2016, הוכרז ששון האריס עזב את הסדרה מסיבות אישיות, ושתפקידו של מאוד סוויני המשוגע ילוהק מחדש.
ב-11 במאי 2016, הוכרז שפבלו שרייבר יגלם את דמותו של מאד סוויני.
ביוני 2016, הוכרז שג'יליאן אנדרסון תגלם את דמותה של מדיה.
ב-15 ביוני 2016 הוכרז שאומיד אבטאי, אורלנדו ג'ונס ודמור ברנס יצטרפו לצוות השחקנים כסאלים, מר נאנסי ומר איביס, בהתאמה.
ב-15 ביולי 2016, הוכרז שדיין קוק יגלם את רובי, וכעבור שבוע, הוכרז שקריסטין צ'נוות' תגלם את פסחא.
ב-4 ביוני 2018 הוכרז שדין וינטרס, דיברי ג'ייקובס וקאיון קים יצטרפו לצוות השחקנים של עונה 2 כמר טאון, סם בלאק קרואו ומדיה; כשדמותה של זאת האחרונה מותגה ושונתה לניו מדיה לאחר שאנדרסון עזבה את הסדרה.
הטריילר הראשון לעונתה הראשונה של הסדרה הופץ ב-22 ביוני 2016, במהלך כנס הקומיק-קון, סן דייגו השנתי.
הסדרה עלתה לשידור לראשונה בימי ראשון בכל שבוע בארצות הברית באפליקציה הרשמית של "Starz", לפני ששודר באותו יום על בערוץ הכבלים הרשמי של "Starz" בשעה 21:00. כל פרק הפך לזמין בשירות פריים וידאו יום לאחר השידור בארצות הברית.
עונתה הראשונה של הסדרה הופצה על גבי DVD ו-Blu-ray באזור 1 ב-17 באוקטובר 2017, וכללה יותר משעתיים של תכנים אקסקלוסיביים.
עונתה הראשונה של הסדרה קיבלה ביקורות חיוביות בעיקר מהמבקרים.
הכתב של "New York Magazine", מאט זולר סייץ, כינה את הסדרה "סדרה מוזרה, מסנוורת".
אלימון (שם מדעי: Alaemon alaudipes) הוא מין של עוף ממשפחת העפרוניים.
האלימון שמזכיר דוכיפת בניגוד בין השחור ללבן המתבלט בחלקן האחורי של כנפיו תוך כדי מעופו ובמקורו הארוך והכפוף כלפי מטה.
קשה להבחין באלימון שעומד כקפוא במקומו.
אזור התפוצה של האלימון מתחיל בצפון-מערב הודו ונגמר בצפון-מערב אפריקה.
בתחום הזה תוארו 4 תת-מינים.
בארץ ישראל האלימון יציב נדיר למדי, בעיקר בחולות הנגב המערבי אך גם בחולות עמק הערבה.
בחולות צפון סיני הוא שכיח ונפוץ הרבה יותר.
אלימות בבתי ספר היא "כל התנהגות מכוונת שמטרתה לפגוע – רגשית או פיזית – באנשי בית הספר, ברכושם, או בציוד בית הספר".
התופעה נתפסת כבעיה חברתית אוניברסלית, הפוגעת בסביבה האנושית והפיזית, ומשפיעה הן על הקורבנות הישירים והן על הקורבנות העקיפים מהיבטים שונים: פסיכולגיים, חברתיים והתפתחותיים.
אלימות פיזית, אלימות בין התלמידים לבין עצמם, בין תלמידים לצוות הבית-ספרי, וענישה גופנית.
אלימות פיזית כוללת תקיפות פיזיות המופנות כלפי האחר שביטוייה הנפוצים הם: הכאה, דחיפה, צביטה, נשיכה, סטירה, זריקת חפצים על הזולת, מתן אגרוף, חניקה, גרימת כוויות, משיכה בשיער וכדומה.
קיימת גם אלימות שבה התוקף משתמש בחפצים לצורך איום או לצורך פגיעה.
נזקי האלימות הפיזית (בניגוד לנזקי האלימות המילולית), גלויים לעין, והם כוללים חבורות, פגיעות על הפנים, סימני נשיכה, שריטות ועוד.
התעללות פסיכולוגית, הכוללת אלימות מילולית: אלימות אקטיבית וישירה, הפוגעת ברגשות הזולת.
ביטוייה הם: קללות, כינויים שמטרתם העלבת והשפלת האחר, ואיומים לפגיעה פיזית.
אלימות רגשית: דפוס התנהגות שביטוייו דחייה חברתית, השלטת טרור, השמצה, סחטנות, הטרדה, השפלה, חרם, רכילות זדונית שיש בה השמצה, איומים, סחיטה כספית, הערות גזעניות, מניעת השתתפות בפעולות חברתיות ועוד.
ישנם חוקרים המאחדים דפוס זה של אלימות עם אלימות מילולית.
דפוס זה גורם נזק ליכולת החשיבה של הנפגעים ולשימוש בהגיונם.
אלימות מינית, הכוללת אונס והטרדה מינית.
אלימות מינית כוללת נגיעה במקומות אינטימיים, מציצנות, הפעלת לחץ על הילד לחשוף איברים אינטימיים, הפשטה בכוח ועוד.
ממחקרים עולה שבמקרים רבים התנהגות מינית פוגעת של ילד בילד יש בה דפוס החוזר על עצמו ומסלים עם הזמן.
צורות שונות של בריונות, לרבות בריונות רשת
הבאת כלי נשק ואמצעי לחימה שונים לבתי ספר.
נושאים אלו הפכו לבעיה חמורה במדינות רבות ברחבי העולם החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20, במיוחד כאשר באלימות בית ספרית מעורבים גם כלי נשק כמו אקדחים, סכינים ועוד.
מקרים של אלימות בית ספרית כוללים אלימות בין תלמידים בבית הספר, כמו גם תקיפות פיזיות של הצוותים החינוכיים בבתי ספר על ידי תלמידים.
תופעת ירי בבית הספר היא בין החמורות ביותר.
בין האירועים הראשונים מסוג זה ניתן לציין את הירי בבית הספר בקינגסטון בשנת 1902. בהתאם לנתונים אמריקאים, בשנים 1974–2000 התרחשו במדינה 37 אירועים מסוג זה.
בשנת 1989 התרחש הירי בבית הספר ראומאנמרי, וזה היה האירוע הראשון מסוג זה בפינלנד.
דרכי הטיפול בתופעה, מניעה והתערבות
המטרה של אסטרטגיות מניעה והתערבות היא למנוע את התרחשות האלימות בבית הספר.
על פי ה-CDC (המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן) ישנן לפחות ארבע רמות שונות בהן יכולות לפעול תוכניות למניעת אלימות: רמת החברה בכללותה, רמת הקהילה הבית ספרית, רמת המשפחה ולבסוף הפרט.
אסטרטגיות מניעה ברמת החברה בכללותה
מטרתן של אסטרטגיות מניעה ברמת החברה כולה היא ליצור שינוי בתנאים החברתיים והתרבותיים על מנת להביא להפחתה באלימות, ללא קשר למקום בו האלימות מתרחשת.
דוגמאות לכך כוללות הפחתה באלימות באמצעי התקשורת, עיצוב מחדש של נורמות חברתיות וביצוע של שינויים מבניים במערכת החינוך.
אסטרטגיות אלו לא נמצאות בשימוש רחב, וקשות ליישום.
אסטרטגיות מניעה ברמת הקהילה הבית ספרית
אסטרטגיות ברמה הבית-ספרית, נועדו לשנות מאפיינים הקשורים לאלימות בבית הספר.
עמוד השדרה של המחקר הפסיכולוגי בנושא הוא צמצום של התנהגות אלימה וחסרת התחשבות, ובמיוחד פיתוח של דרכי התערבות ברמת בית הספר.
ה-CDC מציע שבתי ספר יקדמו טכניקות שונות לניהול כיתה, למידה שיתופית ופיקוח קרוב על תלמידים.
ברמת בית הספר היסודי, התערבות קבוצתית הידועה כ"משחקי התנהגות חיובית", מסייעת בהפחתת התנהגויות אלימות בכיתה ומקדמת אינטראקציות חברתיות חיוביות בכיתה.
ישנן הוכחות לכך שתוכנית המיושמת בקרב תלמידי כיתות ב' וג', העוסקת בשליטה בדחפים ואמפתיה כלפי האחר, מביאה להפחתת התנהגויות פיזיות תוקפניות.
אסטרטגיות אחרות ברמה הבית-ספרית מיועדות לצמצום או ביטול של תופעת הבריונות וארגון של גורמי השיטור המקומיים לאכיפה טובה יותר כנגד פעילות אלימה של כנופיות שונות.
מורים הם הקבוצה המקצועית המתמודדת ישירות עם תופעות של אלימות בבית הספר ושנמצאת רוב הזמן בקרב הבריונים וגורמי האלימות בעצמם, כמו גם הצדדים האחרים (הצד המותקף ושאר התלמידים).
לפיכך, לדרכי ואופני ההתערבות של מורים במקרי אלימות ובריונות בית ספרית יש חשיבות רבה.
על פי מחקרים, מורים מעדיפים התערבויות מבוססות סמכות, אך נראה שמזניחים מעט את עניין התמיכה בקורבנות האלימות והבריונות.
בשטח, רוב תוכניות הלימוד המיועדות להכשרת מורים אינן כוללות כישורי מניעה והתערבות בנושאים של אלימות בבית הספר.
חלק מתוכניות ההתערבות למניעת אלימות מכוונות לשיפור היחסים המשפחתיים.
ישנן מספר ראיות לכך שלאסטרטגיות התערבות כאלו יש השפעה מעטה יחסית על ההתנהגות של ילדים, הן בטווח הקצר והן לטווח הארוך.
תוכנית מניעה כזו שהופעלה בשיתוף של אימהות הוכחה כיעילה בהפחתת התנהגות אגרסיבית ותוקפנית אצל ילדים.
ישנה שאלה חשובה הנוגעת למידת ההשפעה שיש לתוכנית המבוצעת במסגרות ביתיות-משפחתיות על העברת ההתנהגות של אותם ילדים גם לתחומי בית הספר.
תוכניות המתמקדות באסטרטגיה פרטנית, מיועדות לתלמידים המפגינים התנהגויות תוקפניות ואלימות או נמצאים בסיכון להתנהגויות מסוג זה.
חלק מאותן תוכניות כוללות עבודה על פתרון סכסוכים ומציאת פתרונות קבוצתיים לבעיות.
תוכניות אחרות עוסקות בלימוד של כישורים חברתיים.
קבוצת מחקר שנערכה בנושא בעיות התנהגות, תוך פיתוח ויישום מרכיב אנטי-תוקפנות אוניברסלי לילדים בבית ספר יסודי, גם פיתחה ויישמה הדרכה אקדמית ממוקדת המיועדת עבור ילדים הנמצאים בסיכון גבוה להתנהגות אגרסיבית.
לימוד ילדים זיהוי ודרכי תגובה להתנהגויות אלימות; להסביר לילד שהוא יכול להתנגד להתעללות ולהתרחק מהאדם הפוגע
עידוד ילדים לשתף מורה או כל מבוגר אחר לכך שהוא נחשף להתנהגות אלימה או מתעללת
פיתוח כישורים נפשיים שיבססו אצל ילדים ונערים שליטה ואוטונומיה, כתנאי להתמודדות במצבי חיים מורכבים וקשים
הצבת מצלמות אבטחה במעגל סגור על מנת לשמור על הסדר הקיים והביטחון של כלל הנמצאים בשטח בית הספר
הגברת סמכותו ואחריותו של מנהל בית הספר
קביעת מדיניות ונהלים ברורים ביחס לטיפול במקרי אלימות בבית הספר
הכשרת מורים בנושאים הקשורים בהתמודדות עם אלימות.
סקר ארגון המורים שנערך בראשית שנת הלימודים של 2019 בקרב 400 מורים, מצא ירידה של אחוז במספר הדיווחים של מורים על אלימות שהופנתה כלפיהם.
עם זאת, מספר הדיווחים שנתקבלו עדיין גבוה יחסית: כ־54% מכלל המורים בישראל חוו אלימות כזו או אחרת בשנה זו.
76% דיווחו על "חוצפה וסירוב לקיים הוראות מצד תלמידים".
על פי הסקר, בסך הכול 87% מהמורים דיווחו כי חוו סוג כלשהו של אלימות בבית הספר או היו עדים לה.
מחקר טאליס נערך אחת לחמש שנים.
במחקר הנוכחי שנערך ב-2018 השתתפו 48 מדינות, 31 מהן חברות ב-OECD.
בישראל השתתפו במחקר 2,627 מורים ו-184 מנהלים בכיתות ז'-ט'.
מהם 1,788 מורים ו-130 מנהלים מבתי ספר דוברי עברית, ו-839 מורים ו-54 מנהלים בבתי ספר דוברי ערבית.
המחקר דירג את ישראל כמדינה שבה שיעור האלימות במערכת החינוך גבוה פי שישה מזה שבמדינות המערב.
על פי המחקר, 26% מהמורים בכיתות ז' עד ט' בישראל דיווחו על אלימות מילולית או איומים כלפיהם, בעוד הממוצע במדינות ה־OECD עומד על 14% בלבד.
אשר לאלימות פיזית, הפערים גדולים עוד יותר: 13% בישראל לעומת 2% במדינות המערב.
המונח אלימות בין בני זוג או אלימות בין-זוגית מתאר אלימות פיזית, אלימות מינית, מעקב אחרי בן/בת זוג ופגיעה פסיכולוגית על ידי בן זוג או בת זוג בהווה או לשעבר.
המונח אף מתייחס לבני זוג בזמן היכרות (dating partners).
אלימות בין בני זוג יכולה להשתנות בתדירותה ובמידת חומרתה.
היא עלולה לנוע בין אפיזודה אחת של אלימות המשפיעה לאורך זמן ועד אפיזודות ממושכות וחמורות לאורך השנים.
כאשר "אלימות בין בני זוג" מתחילה בגיל ההתבגרות, היא נקראת "דייטינג אלים" (TDV – Teen Dating Violence).
הצורה הקיצונית ביותר של IPV נקראת "טרור אינטימי", או "שליטה בכפייה".
במצבים אלה, אחד מבני הזוג הוא אלים ושולט באופן שיטתי.
מבין כל הטיפולוגיות שהוצעו לאלימות בין בני זוג, נפגעים מסוג זה הם הסבירים ביותר להזדקק לשירותים רפואיים ושימוש במקלטים לנשים.
זוגיות אלימה היא סוגיה חברתית בעלת עלויות רבות ברמת הפרט ורמת החברה כולה.
ישנן גם תוצאות הרות אסון ובריאותיות שליליות הקשורות לאלימות בין בני זוג.
אלה כוללים מגוון מצבים שרבים מהם בעלי אופי כרוני.
הקורבנות יכולים לחוות בעיות נפשיות כמו דיכאון, הפרעת דחק פוסט-טראומטית, אובדנות, וסיכון גבוה יותר למעורבות בהתהנגויות המסכנות את בריאותם כמו עישון, שתייה מופרזת (binge drinking), והתנהגויות מיניות מסוכנות.
מחקר שהעריך את העלות הכלכלית במשך כל החיים הקשורה להשלכות של אלימות בין בני זוג בקרב אוכלוסיית ארצות הברית, מצא כי העלות הכוללת של השלכותיה הוא 3.6 טריליון דולר.
מארי ארנולד שטראוס (1990) שחקר את גורמי הסיכון לאלימות במשפחה והזוגיות, טוען שהמשפחה עצמה היא מוסד אלים, אולי אפילו המוסד האלים ביותר, שרוב בני האדם עלולים להיתקל בו במהלך חייהם.
לדעת שטראוס, מתח וקונפליקט הם חלק אינטגרלי מחיי המשפחה והזוגיות ואין הם תופעות חריגות כלל.
לדידו, ניתן לחלק קונפליקטים אלה לשלושה גורמים: גורמים תרבותיים, חברותיים ומצביים.
בהקשר התרבותי, על מנת שאלימות תתרחש במסגרת הזוגית, יש צורך בקיומם של ערכים, נורמות, עמדות ואמונות הנותנות לגיטימציה לשימוש באלימות ובכוח כפתרון למצוקה רגשית או כפתרון למתחים לחריגה של אחד מבני הזוג מההתנהגות המקובלת לכאורה.
אשר לגורמי חיברות, מחקרים רבים מורים כי חשיפה בגיל צעיר לאלימות במשפחת המקור מעלה את ההסתברות לאלימות ביחסים הזוגיים בעתיד.
אולם, לפי שטראוס, נחוצים תנאים נוספים על מנת להוציא את האלימות התוך-זוגית אל הפועל.
שטראוס מציע מקור נוסף לאלימות התוך-זוגית, שגם אינו מנותק לחלוטין ממערכת הנורמות של המעורבים בה, קשור לגורמים מצביים.
הכוונה לשינויים חדים כגון לידות, המרחיבות את מעגל הצרכים במשפחה, או לתפקוד לקוי של הילדים בבית הספר, העשוי להוביל למתחים וקשיים במקום העבודה ובעקבותיהם לפיטורים, לחובות כספיים ולמצבים אחרים העשויים לגרום לתחושת מצוקה.
במחקרו מצא שטראוס כי ככל שמספר גורמי הדחק גדול יותר, ההסתברות לאלימות במערכת המשפחתית והזוגית גבוהה יותר.
גורמים תרבותיים והיסטוריה משפחתית התגלו כגורמים כבדי משקל בהתנהגות אלימה.
בשונה ממרבית הנתונים האפידמיולוגיים, שטראוס הציג בשנת 2010 נתונים משישה סקרים שבוצעו בקרב האוכלוסייה הכללית בארצות הברית במשך שלושה עשורים, ומצא דפוסי אלימות הדדים במרבית מקרי האלימות שנבחנו.
גישה זאת שנקראת גישת הסימטריה המגדרית, מתמקדת בסיבות לאלימות ובשיעורי השימוש באלימות, ולא בתוצאות האלימות.
אף מנתוניו של שטראוס עולה כי אלימות של גברים גרמה לפציעות רבות יותר (פיזיות ופסיכולוגיות), יותר מקרי מוות, וזורעות יותר פחד.
מאמר סקירה של פיברט משנת 2014 טען כי נשים נוקטות אלימות כלפי בני זוגן ביחס הדומה לזה של גברים.
עם פרסומם של הממצאים הללו מתחו חוקרים רבים, במיוחד מהפרדיגמה הפמיניסטית, ביקורת על תקפותם ואף הציגו ממצאי מחקרים הסותרים את הטענה.
חלק מהביקורת שנמתחה על תקפות הממצאים המראים שלא רק גברים אלא גם נשים עשויות לנהוג באלימות פיזית בין בני-זוג, הייתה תאורטית במהותה; לדוגמה נטען שמחקרים אלו התמקדו בהתנהגות האלימה גופא, תוך התעלמות מההקשר המצבי-חברתי שבו הופעלה (כגון הסיבות לאלימות ותוצאותיה).
חלק מהביקורת הייתה מתודולוגית במהותה; לדוגמה נטען כי השימוש בכלי המדידה שאלון טקטיקות התנהגות בקונפליקט (CTS) אינה מדידה מהימנה או תקפה, או כי המדגמים שעליהם התבססו המחקרים אשר זיהו אלימות פיזית שנקטו נשים מוטים ואינם מייצגים את התופעה כפי שהיא מתקיימת בחברה.
אלימות בין בני-זוג יכולה להיות חד-כיוונית או דו-כיוונית.
במקרה של אלימות הדדית לשני הצדדים, גם לגבר וגם לאישה, יש חלק פעיל בהסלמת קונפליקטים, שניהם תוקפים ושניהם קורבנות.
גלס (1983) סקר את ההסברים השונים לאלימות במשפחה וגיבש הסבר המבוסס על תאוריית החליפין החברתי.
מאוחר יותר הרחיב גלס (1985) הסבר זה ושילב גם יסודות מתאוריית הפיקוח החברתי של הירשי המבוססת על שני עקרונות עיקריים.
על פי העיקרון הראשון, בני האדם בוחרים דפוס פעולה מסוים כאשר התועלת הטמונה בשימוש בדפוס זה צפויה להיות גבוהה יותר מההשקעה או מההפסד המצופה, ועל פי העיקרון השני ככל שמנגנוני הפיקוח החברתיים נחלשים או מתמעטים, עולה ההסתברות לכך שהפרט יפנה לדפוסי התנהגות שאינם מקובלים, כולל אלימות.
מתוך כך, העדר מנגנוני פיקוח חברתיים יעילים על המתרחש במשפחה מפחית את המחיר שהפרט האלים עשוי לשלם, וערכים חברתיים או תנאים חברתיים מסוימים המצמצמים את הפיקוח החברתי מצמצמים את המחיר הכרוך באלימות ומגדילים את התועלת הכרוכה לכאורה בשימוש באלימות בתוך המשפחה.
למרות הטענה שאלימות תוך-זוגית מתרחשת בכל שכבות האוכלוסייה, גוף מחקר גדול מצביע על קשר בין מצב חברתי-כלכלי נמוך לבין אלימות ביחסים אינטימיים.
בקרב מדינות עניות יותר, שכיחות האלימות הבין-זוגית כלפי נשים אף גבוהה יותר.
מחקר מטא-אנליזה משנת 1986 שסקר 52 מחקרים שעסקו בנושא מצא, ששלושת המדדים של מצב חברתי-כלכלי, יוקרה תעסוקתית, הכנסה והשכלה, היו קשורים ביחס הפוך לסיכוי להתנהגות אלימה במשפחה ואלימות תוך-זוגית.
גורם חשוב באלימות בכלל הוא גיל המעורבים בה.
בסקר ארצי של המרכז לבקרת ומניעת מחלות על אלימות במשפחה ואלימות תוך-זוגית שנערך בארצות הברית, נמצא יחס הפוך בין גיל בני הזוג לבין הסיכוי לאלימות התוך-זוגית.
כלומר, ככל שגיל בני הזוג גבוה יותר, סיכויי האלימות קטנים יותר.
בסיכון לאלימות בין-זוגית גבוה יותר בחברות בעלות חוסר שוויון מגדרי שבהן אלימות כנגד נשים היא נורמה מקובלת.
בשנים האחרונות בחנו מחקרים קרימינולוגים את אישיותי של התוקף האלים, ועמדו על הדמיון והשוני בין גברים המתנהגים באלימות עם בנות זוגן לבין בעלי רקע אלים מחוץ למסגרת הזוגיות.
במחקרים אלה נמצא דמיון בין מאפייני האישיות של אלה האלימים כלפי בנות זוגם לבין אחרים שאלימים מחוץ למסגרת המשפחה.
גברים אלימים משני הסוגים נוטים לדווח על שכיחות גבוהה של מצבי כעס, חרדה, חשדנות ורגזנות.
מרוול ומודי (1999) טוענים כי לדמיון הרב שבין הטיפוסים האלימים יש ביטוי גם ברמת מעורבותם הפלילית.
כך, למשל, נמצא כי אין הבדל בממוצע התיקים הפליליים לעבריין בקרב עבריינים שתקפו את בנות זוגם לבין עברייני אלימות אחרים.
מכאן נובע כי אין באלימות נגד בת זוג משום התמחות עבריינית, אלא חלק מדפוס כללי של התנהגות אלימה.
גברים אלימים נמצאו מובחנים מגברים לא-אלימים גם בהיעדר מיומנויות יעילות תקשורת בין-אישית בקרבם, שלא אפשרו להם להשיג כוח ושליטה אלא באמצעים כוחניים.
מאפיין רגשי נוסף נמצא קשור לדימוי עצמי נמוך בקרבם, כאשר לשם העלאת דימויים העצמי, נקטו הגברים באלימות שהציגה אותם בעיני בנות-זוגם כחזקים ושולטים.
ממצאים אלה מוסברים בכך, שהגבר האלים זקוק לבת-זוגו לצורך הגדרתו העצמית עד כדי טשטוש זהויות בינו לבינה.
אלימות בין-זוגית היא דפוס האלימות השכיח ביותר בעולם המשפיעה על כמעט 7% מהנשים ו־4% מהגברים במהלך חייהם.
סקר של ארגון הבריאות העולמי משנת 2021 דיווח כי 31% מהנשים בגיל 15-49 חוו אלימות פיזית או מינית מצד בן זוגן במהלך חייהן.
שיעור הנפגעות היה גבוה יותר במדינות המתפתחות.
מאמר סקירה של 366 מחקרים מ-161 מדינות מצא ש-27% מהנשים בנות 15-49 שהיה להם בן-זוג בהווה או בעבר, חוו אלימות בין-זוגית.
בארצות הברית 1 מכל ארבע נשים דיווחו על אלימות מינית פיזית ו/או מעקב מצד בני זוגם במהלך חייהם וכן דיווחו על השפעות של האלימות הזו.
במחקר של משרד הרווחה והביטחון החברתי משנת 2024, נמצא כי 5.3% מהנשים, ו-3.8% מהגברים דיווחו כי נפגעו מאלימות פיזית בשנה החולפת.
3.6% מהנשים ו-1.9% מהגברים דיווחו כי נפגעו מאלימות חמורה.
9.8% מהגברים ו-9% מהנשים דיווחו כי נפגעו מאלימות רגשית.
8% מהנשים ו-6% מהגברים דיווחו כי נפגעו מאלימות מינית, ו-4% אחוז מהנשים ו-3 אחוז מהגברים דיווחו כי נפגעו מאלימות כלכלית.
סקר של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בשנת 2018 מצא ש־13,600 איש הותקפו בישראל על־ידי בן משפחה, בן זוג או בן זוג לשעבר.
מספר זה מהווה ב־7% מנפגעי האלימות או האיום באלימות.
שיעור הנשים שנפגעו מאלימות במשפחה היה גבוה פי שניים מזה של גברים (66% לעומת 34%).
מדו"ח שפרסם מרכז המחקר והמידע של הכנסת עולה, כי 69% מהתיקים בגין עבירות אלימות גופנית ואיומים בין בני זוג שנפתחו בשנת 2018 היו עקב תלונת אישה, כעשירית מהתיקים נפתחו עקב תלונת גבר, ובחמישית מהתיקים נרשמו תלונות הדדיות.
בשנת 2020 נפתחו 20,326 תיקים במשטרה בשל אלימות ואיומים בין בני זוג.
ב־83% מהמקרים האישה נרשמה כקורבן, וב־19% הגבר.
בשנת 2022 חלה עלייה במספר הפניות בשל אלימות במשפחה.