tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפני פרוץ המלחמה מדינות רבות בקהילה הבינלאומית היו אופטימיות לגבי היכולת של ראש הממשלה אבי אחמד לשפר את מצבה של אתיופיה ואת היציבות של אזור קרן אפריקה.
הסכם השלום עם אריתריאה זיכה את אבי בפרס נובל לשלום ובהכרה בינלאומית חיובית.
אולם, לאחר פרוץ המלחמה, וביתר שאת לאחר שהופיעו בפברואר 2021, דיווחים על הפרת זכויות אדם ומשבר הומניטרי בקנה מידה רחב, חלק ממדינות העולם והארגונים הבינלאומיים החלו לשנות את עמדתם.
דיווחים בתקשורת המערבית על מכשולים שמעמיד הממשל הפדרלי בפני פעולתם של ארגוני סיוע הומניטרי ועל מעורבות של חיילים אריתריאים ואתיופים בפשעי מלחמה, הביאו ללחץ ולסנקציות מתונות מצד ארצות הברית וללחץ מצד האיחוד האירופי.
האיחוד האפריקאי ומדינות אחרות, כמו סין, רוסיה, טורקיה והודו הזהירו מהתערבות של הקהילה הבינלאומית בעניינים הפנימיים של אתיופיה.
עם פרוץ המלחמה, מזכיר המדינה של ארצות הברית מייק פומפאו הביע דאגה מהסכסוך וקרא לסיום העוינות בין הצדדים.
פומפאו צייץ בטוויטר שארצות הברית "מודאגת מאוד מדיווחים שהחזית העממית לשחרור תיגראי התקיפה בסיסים של צבא אתיופיה באזור תיגראי".
ההצהרות של מחלקת המדינה ופומפאו פורשו על ידי חלק מכלי התקשורת כהבעת תמיכה בממשל האתיופי הפדרלי.
האו"ם והאפיפיור פרנציסקוס, בין השאר, הביעו גם כן דאגה מהסכסוך, ודיפלומטים מהאיחוד האפריקאי היו מעורבים בניסיונות מוקדמים לסיים את הסכסוך.
מדינות רבות הביעו דאגה מפרוץ הקונפליקט, בכללן קנדה, קניה, והממלכה המאוחדת.
מדינות אחרות הביעו תמיכה בממשל הפדרלי האתיופי, ביניהן ג'יבוטי, שנשיאה אסמאעיל עומאר גואלה אמר כי אבי אחמד היה חייב להעניש את המורדים, וסומליה.
שר החוץ הטורקי, מבלוט צ'בושולו, אמר שארצו "מבינה" את ההחלטה של הממשל האתיופי לפעול למען השבת הסדר באתיופיה.
הנציבה העליונה של האו"ם לזכויות אדם מיצ'ל בצ'לט קראה לצדדים למנוע את הידרדרות הסכסוך; היא הביעה דאגה מהפרה של זכויות אדם לאחר שהופיעו דיווחים על הטבח במיי כאדרה ועל מצור על אזור תיגראי.
ארצות הברית שבה וגינתה את ה-TPLF לאחר מתקפת הטילים על שדות התעופה באריתריאה ובאתיופיה.
בהודעה של פומפאו הואשמה ה-TPLF בניסיון להרחיב את הסכסוך אל מעבר לגבולות אתיופיה ולפגוע ביציבות האזורית.
הנציבות האירופית הודיעה ב-19 בנובמבר על העברת 4 מיליון אירו לצורך סיוע חירום לפליטים אתיופיים בסודאן.
בעקבות האולטימטום שהציבה ממשלת אתיופיה לפני התקפתה על מקלה אימץ הפרלמנט האירופי החלטה ש"הביעה דאגה" מהאירועים, הביעה "סולידריות עם הקורבנות", קראה לצדדים להנמיך את הלהבות בעימות, גינתה את היעדר הגישה של ארגוני סיוע הומניטריים ו"ציינה בדאגה" את האולטימטום תוך אזכור "העובדה שהתקפות מכוונות נגד אזרחים הם פשע מלחמה".
מאמצי התיווך בין הצדדים נותרו בחודשים נובמבר ודצמבר חשאיים בעיקרם, והנושא לא נידון בפסגה של האיחוד האפריקאי בדצמבר 2020. ב-20 בדצמבר צייץ יושב ראש האיחוד האפריקאי מוסה פכי ש"באתיופיה, הממשלה הפדרלית עשתה צעדים אמיצים כדי לשמר את האחדות, היציבות והכבוד לסדר החוקתי במדינה; שאלו צעדים לגיטימיים לכל המדינות".
הוא הוסיף שעל אף זאת "לא ניתן להכחיש שהצעדים הובילו לעקירה בקנה מידה גדול" ושהוא מעודד את הרשות הבין-ממשלתית לפיתוח לעזור לאתיופיה להתמודד עם הבעיות ההומניטריות.
נציב האו"ם לפליטים פיליפו גרנדי אמר ב-14 בינואר 2021 שבידי האו"ם יש עדויות להפרה בוטה של החוק הבינלאומי במחנות הפליטים בתיגראי.
יום לאחר מכן השהה האיחוד האירופי את תקציב התמיכה באתיופיה (88 מיליון יורו) עד שתובטח הגישה של ארגוני סיוע לאזרחים בתיגראי.
פרמילה פאטן, נציגת האו"ם לענייני אלימות מינית במהלך קונפליקטים, הביעה ב-22 בינואר דאגה מפני דיווחים על פשעים של שימוש באלימות מינית ובאונס במהלך הלחימה בתיגראי.
משרד החוץ של נורווגיה הצטרף להצהרתה.
ידיעות על טבח של אזרחים תיגראים באקסום בידי חיילים אריתריאים הביאו לשטף של תגובות בקהילה הבינלאומית, שהתמקדו בנוכחות האריתריאית בצפון המדינה.
ב-22 בינואר פרסם משרד החוץ של פולין הודעת גינוי.
ב-28 בפברואר, מזכיר המדינה של ארצות הברית אנתוני בלינקן קרא לנסיגה מלאה של כוחות אריתריאים מאתיופיה.
דובר של מחלקת המדינה האמריקאית אמר שארצות הברית מפעילה לחץ "ישיר" על אריתריאה במטרה שהיא תשיג את כוחותיה מתיגראי.
בתחילת מרץ 2021 דווח על ניסיונות להגיע להחלטה במועצת הביטחון של האו"ם הקוראת לסיום הסכסוך בתיגראי, אך לפי הדיווחים הצעת ההחלטה, שנוסחה על ידי אירלנד, לא התקבלה בגלל התנגדות של סין, הודו ורוסיה.
ב-24 במרץ הודיעו האו"ם והסוכנות הממשלתית האתיופית לזכויות אדם על חקירה משותפת של פגיעה בזכויות אדם במהלך הלחימה.
איחוד האמירויות הערביות שלח באפריל 2021 מטוס עם סיוע הומניטרי לקורבנות המלחמה.
מתחילת המלחמה הופיעו דיווחים על מעורבות של האיחוד ושימוש בכלי טיס לא מאוישים נגד מטרות בתיגראי.
ב-21 במאי אימצו חברי הסנאט של ארצות הברית פה אחד החלטה שקוראת לנסיגה של כוחות אריתריאים מאתיופיה.
ראש ממשלת אתיופיה אבי אחמד ביקר באוגוסט בטורקיה ונפגש עם נשיא טורקיה ארדואן.
ארדואן אמר שארצו תומכת בסיום הסכסוך בדרכי שלום.
שני המנהיגים חתמו על הסכם צבאי שפרטיו אינם ידועים.
ב-17 בספטמבר חתם נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן על צו נשיאותי שמסמיך את מחלקת האוצר לנקוט בסנקציות בהקשר של הסכסוך באתיופיה.
בצו הצהיר ביידן שההחלטה באה מתוך הכרה שהאיומים על הביטחון והשלום באתיופיה, ובמיוחד "האלימות, הזוועות, והפרות חמורות של זכויות אדם, כולל אלה שבהם מעורבת אלימות על בסיס אתני, אונס וצורות אחרות של אלימות מבוססת-מגדר והחבלה בפעולות הומינטריות", עולים לכדי "איום בלתי-רגיל ולביטחון ולמדיניות החוץ של ארצות הברית".
דובר של משרד החוץ של סין אמר בתגובה לפעולה של ביידן שארצו מתנגדת להפעלת סנקציות בהקשר של הסכסוך.
הדובר אמר שסין מתנגדת ל"הפעלת לחץ גחמנית על דרך סנקציות או האיום של שימוש בסנקציות כדרך להתערבות בענייניהן הפנימיים של מדינות אחרות".
במהלך המלחמה טענו אנליסטים שצבא אתיופיה עושה שימוש בטילים מתוצרת סינית ובכלי טיס בלתי מאוישים, שייתכן שמקורם הוא בסין, איראן וטורקיה.
בתגובה להידרדרות המצב הביטחוני וההומניטרי באתיופיה, הכריזה ארצות הברית ב-2 בנובמבר 2021, שהיא מבטלת את המעמד המיוחד של אתיופיה כשותפת סחר של ארצות הברית.
ב-5 בנובמבר קראה מחלקת המדינה של ארצות הברית לכל האזרחים האמריקאים לעזוב את אתיופיה באופן מיידי בגלל "המצב הביטחוני הנזיל" במדינה.
באותו היום פרסמה מועצת הביטחון של האו"ם הצהרה, לפיה המדינות החברות במועצה מודאגות מהמצב בצפון אתיופיה וקוראות לצדדים להכריז על הפסקת אש ולהימנע מדברי הסתה.
בהצהרה נכתב גם "אנו תומכים ביציבות, אחדות, ושלמות הטריטוריה של אתיופיה.
ב-12 בנובמבר הכריז מזכיר המדינה של ארצות הברית אנתוני בלינקן על סנקציות חדשות נגד שש מטרות הקשורות בממשלה ובמפלגת השלטון באריתריאה, שלדברי ארצות הברית "נוכוחותה באתיופיה מערערת את היציבות וגורמת להתמשכות העימות".
באותו היום הודיעה מחלקת האוצר של ארצות הברית על הטלת סנקציות נוספות על ארבעה ארגונים ושני בני אדם באריתריאה, בהקשר של המלחמה באתיופיה, ביניהם צבא אריתריאה, מפלגת השלטון ושני מוסדות כלכליים שקשורים במפלגת השלטון.
האיחוד האפריקאי ניסה לתווך בין הצדדים במטרה להגיע למשא ומתן ולהסכם.
מאמציו של האיחוד זכו לגיבוי של ארצות הברית, ובמסגרתם ביקר נשיא קניה אוהורו קניאטה באדיס אבבה ב-14 בנובמבר.
קניאטה קרא עוד בתחילת החודש לשני הצדדים להניח את נשקם.
בריטניה הזהירה את אזרחיה שעליהם לעזוב מייד את אתיופיה והציעה הלוואות ללא ריבית לאזרחים שמתקשים לצאת מהמדינה.
בתחקיר של אל-ג'זירה, אשר התבסס על תצלומי לוויין, נטען שאיחוד האמירויות הערביות מספק סיוע נרחב לצבא אתיופיה, שכולל "גשר אווירי" ואספקה של ציוד צבאי.
ב-1 בדצמבר ביקר שר החוץ של סין, וואנג יי באדיס אבבה ונפגש עם סגן ראש הממשלה דמקה מכונן.
ביקורו התפרש כהבעת תמיכה באבי אחמד.
בהודעה של משרד החוץ הסיני נאמר ש"סין נאמנה לעיקרון של אי-התערבות בעניינים הפנימיים של מדינות.
אנו לא עוסקים בעניינים הפנימיים של אתיופיה, ואנו מתנגדים ללכל ניסיון של גורמים חיצוניים להתערב בעניינים של אתיופיה".
ב-17 בדצמבר הצביעה מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם בעד הקמת פאנל שיחקור האשמות לגבי פשעי מלחמה ופגיעה בזכויות אדם.
ההצעה להקים את הפאנל הובאה למועצה על ידי סלובניה בשם האיחוד האירופי.
21 מתוך 47 המדינות החברות במועצה הצביעו בעד ההחלטה, בכללן מדינות האיחוד האירופי, ארגנטינה, ברזיל, הממלכה המאוחדת ויפן תמכו בהחלטה.
אתיופיה, שאינה חברת המועצה, התנגדה להחלטה, והצטרפו לעמדתה 15 מדינות חברות, ביניהן סין, הודו, אריתריאה, סומליה, ונצואלה, בוליביה וקובה.
11 מדינות נמנעו, ביניהן סודאן, סנגל וטוגו.
סין הבהירה שהיא רואה בהחלטה ניסיון להתערב בעניינים הפנימיים של אתיופיה.
מלחמת שאול בעמלק היא מלחמה המתוארת בתנ"ך, ב.
על פי הסיפור המקראי, שאול המלך הצטווה על ידי ה' להילחם בעמלק מלחמת חורמה, ולא להשאיר מזרע עמלק כל זכר.
שאול לא קיים את דבר ה' כפי שהצטווה, ולכן הודח ממלכותו, והיא נמסרה לדוד בן ישי.
תיאור המלחמה וחטאו של שאול
התנ"ך פותח בציווי ה' שניתן לשאול על ידי שמואל, להילחם בעמלק ולהשמידו:
מיד לאחר מכן, שאול גייס מכלל עם ישראל מאתיים אלף חיילים רגליים, ועוד עשרת אלפים איש (לוחמי עלית) משבט יהודה, ובא עמם עד "עיר עמלק".
לפני פתיחת הקרב, שלח שאול שליחים לקיני, מתוך דאגה לשלומם וכהכרת טובה על עזרתם לעם ישראל בעת נדודיו במדבר, להזהירם ולבקשם לעזוב את מקומם שבתוככי שטחו של עמלק על מנת למנוע את היפגעותם בשגגה תוך כדי הלחימה.
למרות הציווי המפורש שלא להשאיר זכר מעמלק ומהשלל, הרג שאול את כל עמלק, מלבד את אגג שהיה באותה העת מלך עמלק, אותו הוא השאיר חי: .
בנוסף לאגג השאירו בחיים את הצאן והבקר המשובחים, כל זאת בניגוד לציווי המפורש של שמואל "ולא תחמול עליו".
מיד לאחר סיום המלחמה, שלח אלוהים את שמואל לומר לשאול כי הוא יודח מהמלוכה מאחר שלא קיים את דבר ה'.
הדבר חרה לשמואל, והוא התפלל כל הלילה לאלוהים שימחל לשאול על מעשה זה, אך לא נענה.
בבוקר כשפגש שאול את שמואל, בישר לשמואל כי קיים את דבר ה'.
שמואל תמה באוזני שאול "מהם אותם קולות הצאן והבקר שאני שומע?", ושאול ענה כי העם חמל על מיטב מהצאן והבקר על מנת לזבוח מהם לאלוהים, אך את יתר הצאן והבקר הם אכן הרגו.
שמואל ענה לשאול, כי אלוהים מעדיף שיעשו את רצונו יותר משיקריבו לפניו קרבנות: .
שמואל בישר לשאול, כי בעקבות מעשים אלו, ה' אינו חפץ במלכותו.
שאול ביקש משמואל שיבוא עמו להשתחוות לפני ה'.
שמואל סירב לכך, ופנה ללכת מעם שאול.
שאול תפס את כנף מעילו של שמואל, שנקרע בעקבות כך.
בתגובה אמר שמואל לשאול: .
שאול ענה לשמואל כי אכן חטא, ושוב הוא מבקש משמואל שיבוא עמו להשתחוות לה', על מנת שלא יתבזה בפני עם ישראל וזקניו.
שמואל נענה לבקשתו והצטרף לשאול.
לאחר ששמואל ליווה את שאול והשתחווה עמו לאלוהים, הוא ביקש שיביאו לפניו את אגג, שמואל שיסף את גרונו של אגג, בגלגל.
לאחר מעשה זה שמואל פנה לביתו שברמה, ושאול פנה אף הוא לביתו שבגבעה (מכונה בנביא 'גבעת שאול').
שמואל התאבל על שאול, ומיאן לראותו עד יום מותו.
לאחר הדחתו של שאול מהמלוכה, אלוהים שלח את שמואל להמליך למלך תחת שאול, את אחד מבניו של ישי בית הלחמי.
לאחר שכל בני ישי עברו לפני שמואל, שמואל, בנבואה מאלוהים, מיאן למשוח את אחד מהם, עד שהביאו לפניו את בנו הקטן של ישי, דוד, שבאותה עת רעה את הצאן.
כשבא דוד, בישר שמואל שאכן אליו הייתה כוונת אלוהים, ומשח אותו למלך.
בפסוק לא נכתב במפורש מדוע חמל שאול על אגג והבהמות: , ולכן נוצרה מחלוקת בין הפרשנים והחוקרים מדוע לא קיים שאול את צו ה' והותיר בחיים את אגג והבהמות.
בספרות חז"ל מובלט הניגוד בין חמלתו של שאול על אגג, לטבח האכזרי שעשה בנוב עיר הכהנים.
התלמוד מבקר את שאול על כך שהוא התלבט האם מותר להרוג את הבהמות והילדים של עמלק, ולעומת זאת, בעניין נוב, לא היסס וציווה את דואג האדומי "סוב אתה ופגע בכהנים".
במקום אחר שאול מוצג כמי שמחליף רחמים באכזריות ולהפך: .
ממדרשים אלה נראה ששאול חמל על אגג מתוך רחמים, על אף שהיה עליו לנקוט באכזריות.
יש הטוענים שלא ייתכן ששאול חמל על אגג מתוך רחמים והומניות, כיוון שאין היגיון ברצח כל העם והשארת המלך בלבד חי, רק מסיבות הומניות.
לשיטתם, השארת המלך בחיים היה נוהג מקובל בתקופת המקרא, שמטרתו הטלת אימה על שאר האויבים והחזקתו כבן ערובה, או מיצוי קבוע ותמידי של הסיפוק שבניצחון, שנובע מהתנאים המשפילים בהם נתון המלך המנוצח.
דוגמה בולטת לנוהג זה היא התנהגותו של אדני בזק למלכים שהביס.
הרב ישראל רוזן טען שמטרתו של הנוהג המקובל בין מלכי התקופה, הייתה "רחמנות אינטרסנטית", כלומר הצגת המלך המנצח כמוסרי והומני, וכנגד זה כיוונו חז"ל את ביקורתם על מעשי שאול.
האברבנאל הציע ששאול חמל על אגג מכיוון ש"אולי היה יפה תואר ויפה מראה".
על פי קדמוניות המקרא, שאול חס על חיי אגג מתוך בצע כסף, כי זה הבטיח לגלות לו מקום בו הוסתר אוצר.
ובטרם הרג שמואל את אגג התעברה ממנו אשתו, הריון ממנו נולד בנו אֵדַלְיוֹס אשר הרג בסופו של דבר את שאול על הגלבוע.
כאמור לעיל, שמואל הוכיח את שאול על כך שלא קיים את דבר ה' במלואו, הוכיח אותו: , ואמר לו שה' מאס במלכותו מחמת חטאו.
הפרשנים דנו מדוע שאול חשב שהוא יכול לסטות מציוויו המפורש של ה', ולקיים אותו שלא במלואו, ומדוע חטא זה נחשב לחמור עד כדי כך שבגללו הודח שאול ממלכותו?
יש המפרשים ששאול השאיר את אגג בחיים רק כדי לבזותו ולהגדיל את הניצחון על עמלק, ותכנן להרוג אותו אחר כך כפי צו ה', ובנוגע לצאן והבקר חשב שאין הבדל בין הריגת הבהמות לבין הקרבתם לה', ואדרבה, יש בכך מעלה.
לפי זה חטאו של שאול היה שלא דייק בקיום הציווי, "ולא תחמול עליו", שנשמע ממנו שלא לחמול על עמלק כלל, אפילו לא לזמן מועט.
הרב אמנון בזק תולה את הסטייה מדבר ה' בחוסר ביטחון עצמי שהיה לשאול, וגרם לו להתפתות להנציח את ניצחונו כדי להגדיל את ביטחונו העצמי.
לשיטתו, חטאו של שאול נחשב לחמור מכיוון שהוא ערב אינטרסים אישיים בקיום המצווה, במקום לעשותה לשם שמים, ובכך שמט את הבסיס המוסרי של מעשיו.
בדומה לכך, יש המפרשים ששאול נגרר אחר רצון העם שחמדו את הצאן והבקר, כפי שנראה מדבריו לשמואל, בהם הוא מתחמק מהאחריות ומטיל אותה על העם: , וכן .
לפי זה שאול הודח ממלכותו משום שלא גילה מנהיגות והציג את עצמו, לאחר דיווח שקרי, כמובל ולא כמוביל.
רבי משה אלשיך פירש ששאול חשב שה' אמר לשמואל רק , ללא ההמשך .
לשיטתו, שאול חשב שהציווי להמית את כולם הוא פירוש של שמואל לדברי ה', והוא עצמו פירש ש"והחרמתם" הוא ציווי להחרים את הבהמות לצורך הקרבת קרבנות לה'.
לכן הוא אמר לשמואל "ברוך אתה לה'", כלומר ששמואל מהדר בקיום דבר ה', אבל שאול מקיים אותו כפי שהוא.
מלחמת שאול ונחש העמוני מופיעה ב.
הסיפור מתאר את מלחמתו הראשונה של שאול באויבי ישראל.
מלך עמון איים על תושבי יבש גלעד במלחמה ושעבוד.
שליחים נשלחים לרחבי הארץ ולגבעת שאול מקום מושבו של שאול.
שאול שמע את דרישת נחש העמוני ורוח ה' צלחה עליו.
הוא גייס למלחמה את כל שבטי ישראל והוביל את הצבא הישראלי לניצחון על בני עמון.
תושבי יבש גלעד נכנעו לנחש העמוני וכרתו איתו ברית חד-צדדית בה הם מקבלים עליהם להשתעבד לעמון, ואף בתנאי מבזה בו ינקר את עינם הימנית.
מלך עמון זלזל בכוחם של תושבי יבש גלעד ואפשר להם לחפש מושיע תוך שבעה ימים.
נציגי העם חסרי האונים הגיעו לגבעת שאול ונשאו את קולם בבכי.
רוח אלוהים צלחה על שאול, והוא לקח צמד בקר ושחט אותו, ושלח את נתחיו של הבקר בכל גבול ישראל תוך איום כלכלי שמי שלא יתגייס למלחמה - "כֹּה יֵעָשֶׂה לִבְקָרוֹ".
בתקופת השופטים היציאה למלחמה נעשתה בהתנדבות, ושאול גייס את העם בכפייה.
שאול חילק את הצבא לאחר מפקד לשלושה חלקים.
הצבא הישראלי תקף את מחנה עמון משלושה צדדים באשמורת הבוקר, ונצח במלחמה.
לאחר המערכה המוצלחת נגד עמון, עלו קולות שקראו להמתת המתנגדים למלוכת שאול, אך שאול עצר בעדם.
העם התכנס בגלגל וחידש את המלוכה בטקס הקרבת שלמים.
הסיפור מופיע לאחר סיפור המלכתו של שאול, בו אנשים בני בליעל מהעם אינם מאמינים ביכולתו של שאול להושיע את עם ישראל במלחמותיו הרבות.
ייתכן והסיפור מתאר חלק קטן ממלחמות שאול.
יש הסבורים כי אין זיקה בין שני הסיפורים, המלכת שאול ומלחמתו בנחש העמוני.
חוקרים אלו מצביעים על קשיים בטקסט התנכ"י.
שאול הומלך בפומבי ובסיפור המלחמה בין שאול לעמונים ניתן להבין כי לא היה ידוע לכל על המלכתו אף על פי שהכתוב מציין כי במעמד ההמלכתו השתתפו "כָּל-שִׁבְטֵי יִשְׂרָאֵל" וזאת עולה גם מהצעת זקני ישראל לנחש העמוני ומשליחת מלאכים לכל רחבי הארץ כדי למצוא מושיע.
למבנה הסיפור יש סימטריה ברורה.
הסיפור מתחיל בתיאור מצבם של תושבי יבש גלעד בעבר הירדן המזרחי בפסוקים א'-ג'.
החלק השני (פסוקים ד'- ט') מתאר את הנעשה בעבר הירדן המערבי במקום מושבו של שאול.
חלקו השלישי של הסיפור בו מתוארת המלחמה מתרחש שוב בעבר הירדן המזרחי כששליחי תושבי יבש גלעד עוברים ממקום למקום ומקשרים בין חלקי הסיפור.
חוקר המקרא בר-אפרת מצביע על מבנה מהופך המבליט את המעמד בו שומע שאול על מצוקת אנשי יבש גלעד ונחלץ לעזרתם, כך שהסיפור המתחיל בעצב וייאוש מסתיים בשמחה:
אנשים "בני בליעל" לא מקבלים את מלכותו של שאול
נחש העמוני מאיים במלחמה על תושבי יבש גלעד
אנשי יבש מבקשים מנחש שיתן להם שבעה ימים למצוא מושיע
המלאכים מגיעים לגבעת שאול ונושאים את קולם בבכי
שאול מכריז על מלחמה ומגייס את עם ישראל
המלאכים חוזרים ליבש גלעד, שמחים על כך
אנשי יבש משיבים לנחש כי בעוד יום ייכנעו לדרישותיו
הפסד נחש העמוני והצלת יבש גלעד
לתיאור דמותו של שאול בסיפור דמיון רב לדמותם של השופטים-המושיעים כפי שמתוארים בספר שופטים.
רוח ה' צולחת על שאול כפי שמתואר בסיפורים על גדעון, יפתח ושמשון.
שאול וגדעון עוסקים בחקלאות כשהם נקראים להושיע את העם.
שני המנהיגים שולחים שליחים כדי לגייס את העם ושניהם משתמשים באותה אסטרטגיה צבאית כדי לתקוף את מחנה האויב.
בעקבות ניצחונו גדעון מקבל הצעה למלוך על ישראל, ואת מלכותו של שאול מחדשים בגלגל.
דמיון לסיפור מלחמת יפתח בבני עמון
מעבר לעובדה כי מדובר בשני מנהיגים מקרב בני ישראל שנלחמו באותו אויב (בני עמון), ישנם קווי דמיון נוספים בין שני הסיפורים: לבני ישראל אין צבא קבע ולכן אין ביכולתם להתמודד עם איום באופן מיידי.
בשני הסיפורים נעשה שימוש בטקטיקה של משא ומתן על מנת למשוך זמן ולגייס את העם למלחמה, ובה בעת לשכנע את האויב כי בני ישראל נכונים להיכנע.
הערים גבעה ויבש גלעד המופיעות בסיפור מופיעות בסיפור פילגש בגבעה המופיע בספר שופטים י"ט-כ"א.
זעקת העם בולטת בשני הסיפורים לאור הסיפור.
שאול מבתר את גופות הבקר ושולח את חלקיו "בְּכֹל גְּבוּל יִשְׂרָאֵל" ובסיפור המופיע בספר שופטים איש הלוי מבתר את גופת הפילגש ושולח את חלקי גופתה ""בְּכֹל גְּבוּל יִשְׂרָאֵל".
הדומה בין הסיפורים מאיר כל אחד מהם באור שונה.
בסיפור בספר שופטים נלחמים שבטי ישראל בשבט בנימין ובסיפור בשמואל א' קיימת אחדות בעם והם יוצאים להילחם "כְּאִישׁ אֶחָד".
משה גרסיאל סבור כי העובדה ששאול מבתר את גופות הבקר מתקשרת אסוציאטיבית לסיפור פילגש בגבעה, ובכך פוגעת באהדה אליו בעקבות הניצחון הצבאי.
קטע במגילה 4QSam ממגילות קומראן מבהיר כמה חשיבות מייחס נחש העמוני לצבא הישראלי.
הקטע ממגילה מלמד כי נחש העמוני לחץ על עם ישראל באופן קבוע:
השורשים המנחים בסיפור הם י-צ-א ו- י-ש-ע.
אנשי יבש מבקשים מנחש לחפש מושיע.
מי שלא יצא למלחמה יפגע כלכלית והעם יוצא " כְּאִישׁ אֶחָד" למלחמה.
ולאחר הניצחון מייחס שאול את התשועה לה'.
מלחמת שני הפדרואים (בספרדית: La Guerra de los Dos Pedros; בקטלאנית: Guerra dels dos Peres) התרחשה בין 1356 ל-1375 בין ממלכות קסטיליה ואראגון.
שם המלחמה מתייחס לשליטי המדינות, פדרו הראשון, מלך קסטיליה ופדרו הרביעי, מלך אראגון.
היסטוריון אחד כתב כי "כל הלקחים בני מאות השנים של לחימת גבולות נעשה שימוש בהם כאשר שני יריבים שווי ערך נלחמו זה עם זה על גבולות שיכולים להשתנות במהירות הבזק".
בתחילת המאה ה-14 סבלה קסטיליה מתסיסה שנגרמה על ידי מלחמת האזרחים, שבה לחמו הכוחות המקומיים ובעלות בריתה של המלך השולט, פדרו הראשון, מלך קסטיליה, ואחיו למחצה אנריקה מטראסטמארה על הזכות לכתר.
פדרו הרביעי, מלך אראגון תמך באנריקה מטראסטמארה.
אנריקה נתמך גם על ידי המפקד הצרפתי ברטראן דו גסלין ו"פלוגות החיילים החופשיות" שלו.
פדרו מקסטיליה נתמך על ידי האנגלים.
מלחמת שני הפדרואים יכולה להיחשב אפוא הרחבה של מלחמת מאה השנים הרחבה יותר כמו גם מלחמת האזרחים הקסטיליאנית.
פדרו מקסטיליה ביקש לתבוע את ממלכת ולנסיה, שכללה חלקים ממורסיה, אלש, אליקנטה ואוריהולה.
פדרו מאראגון רצה לשלוט בים התיכון בניגוד לקסטיליה ובת בריתה של קסטיליה, ג'נובה.
תקרית ימית בין שתי המעצמות כבר גרמה למתיחות: גליאות קטלאניות, חמושות על ידי מוסן פרנצ'סק דה פרלוס, שברשותו היו מכתבים מהמלך האראגוני, סייעו לצרפת נגד אנגליה, והצליחו גם ללכוד שתי ספינות גנואיות ב-Sanlúcar de Barrameda.
ג'נובה הייתה בעלת ברית של קסטיליה.
פדרו מקסטיליה, שהוביל את הצי הקסטיליאני, השיג את פרלוס בטבירה אך לא הצליח ללכוד אותו.
המלחמה נמשכה מ-1356 עד 1375, והתארכה מכיוון שפדרו מקסטיליה איבד את כסאו לאנריקה מטראסטמארה.
המלחמה התרחשה בעיקר על הגבול בין קסטיליה ואראגון, כלומר עיירות גבול אראגוניות כמו טרואל, שנפלו בידי הקסטיליאנים.
ב-1357 חדרה קסטיליה לאראגון וכבשה את טראזונה ב-9 במרץ; ב-8 במאי הם ארגנו הפסקת אש זמנית.
בתחילת 1361, כבשו הקסטיליאנים את מבצרי ורדחו, טוריחוס, אלהמה ומקומות נוספים.
עם זאת, במהלך השלום של טרר (המכונה לפעמים שלום דזה) נוהל משא ומתן ב-18 במאי 1361, שבו כל המקומות והטירות שנכבשו הוחזרו לאדוניהם המקוריים.
ברנרדו דה קבררה, שגריר המלך האראגוני, ניהל משא ומתן על השלום.
פדרו הרביעי חיתן את בתו קונסטנס לפדריקו השלישי, מלך סיציליה.
ביוני 1362 נפגש פדרו מקסטיליה עם שארל השני, מלך נווארה בסוריה, והובטחה עזרה הדדית.
פדרו גם כרת ברית עם אדוארד השלישי, מלך אנגליה ובנו של אדוארד, אדוארד, הנסיך השחור.
עם סיום המשא ומתן הזה, פלש המלך הקסטיליאני לשטח אראגוני מבלי להכריז מלחמה רשמית, והסכסוך החל שוב.
המלך האראגוני היה בפרפיניאן ללא חיילים, ובכך נתפס לא מוגן.
הקסטיליאנים כבשו את הטירות של אריסה, אטצ'ה, טרר, מורוס, צ'טינה ואלחמה.
פדרו מקסטיליה לא היה מסוגל לכבוש את קלטיוד, למרות שהוא תקף אותה בכל סוגי מכונות המצור.
בלי להמשיך את כיבושיו, הוא חזר לסביליה.
ב-1363 המשיכה קסטיליה במלחמה נגד אראגון, ושוב כבשה את טרזונה.
פדרו מקסטיליה קיבל תגבורת מפורטוגל ונווארה.
בינתיים, המלך האראגוני ניהל משא ומתן על הסכם עם צרפת ועל הסכם סודי עם אנריקה מטראסטמארה.
פדרו מקסטיליה כבש לאחר מכן את קרינה, טרואל, סגורבה, מורברה, אלמנרה, שיווה ובוניול.
הנונציו האפיפיורי ז'אן דה לה גראנז' תיווך את שלום מורברה (2 ביולי 1363) בין שני המלכים.
עם זאת, השלום לא אושרר, ופעולות האיבה נמשכו.
הקסטיליאנים חדרו לממלכת ולנסיה בשנת 1363, וכבשו את אליקנטה, קאודה, אלדה, גנדיה ומקומות נוספים.
מ-1365 עד 1369 היה פדרו מקסטיליה עסוק בשמירה על מעמדו על כס המלכות הקסטיליאני נגד אנריקה מטראסטמארה.
מלחמת האזרחים בקסטיליה החלה בשנת 1366 ופדרו מקסטיליה הודח במהלכה.
הוא הותקף על ידי אחיו הלא חוקי אנריקה מטראסטמארה בראש שורה של חיילים שכירים, כולל ברטראן דו גסלין ואיג קלבלי.
פדרו נטש את הממלכה מבלי להעז להיכנס לקרב, לאחר שנסוג מספר פעמים (תחילה מבורגוס, אחר כך מטולדו, ולבסוף מסביליה) מול הצבאות המתקרבים.
פדרו ברח עם אוצרו לפורטוגל, שם התקבל במורת רוח על ידי דודו, פדרו הראשון, מלך פורטוגל, ומשם לגליסיה, בצפון ספרד, שם הורה לרצוח את סוארו, הארכיבישוף של סנטיאגו, והדיקאן, פראלווארס.
גם הארכיבישוף וגם הדיקן היו תומכיו של אנריקה.
פדרו מקסטיליה הודח בשנת 1369, ונהרג על ידי אנריקה.
ממלכת גרנדה תמכה בפדרו מקסטיליה במלחמת שני הפדרואים.
כוחות קסטיליה ובני בריתם המורים פלשו לדרום ולנסיה, שסבלה מהרס ברמה נמוכה וחוסר יציבות פוליטית.
הקסטיליאנים הטילו מצור על אוריהואלה ללא הצלחה בשנת 1364.
המלחמה הסתיימה לבסוף בשלום אלמסאן, ב-1375, ולא הותירה מנצח ברור.
קסטיליה קיבלה בחזרה קומרקות שעברו תחת השלטון האראגוני, כמו הלורדות של מולינה.
נישואים נכרתו בין לאונור מאראגון, בתו של פדרו הרביעי, מלך אראגון, וחואן הראשון, מלך קסטיליה, יורשו של אנריקה השני, מלך קסטיליה.
על סבלות המלחמה נוספו המוות השחור ואסונות טבע אחרים, כמו בצורת ומגפת ארבה.
אירועים אלו הרסו את כלכלת אראגון, והובילו לצניחה באוכלוסיית המדינה.
הקתדרלה של טראזונה נהרסה במהלך המלחמה ונבנתה מחדש רק הרבה מאוחר יותר.
עם זאת, מאמינים שהמלחמה הובילה להקמת כוחות אדמיניסטרטיביים וצבאיים שיביאו בסופו של דבר לאיחוד קסטיליה ואראגון במאה הבאה.
המלחמה המתועדת הראשונה בהיסטוריה התרחשה ככל הנראה בשנת 2,700 לפנה"ס, בין ממלכת שומר ועילם שנלחמו ביניהם על משאבי טבע ועל שליטה בדרכי מסחר.
השומרים בראשות המלך שאפו להרחיב את שטחם על חשבון העילמים וערכו נגדם מתקפה מוצלחת שהסתיימה בניצחונם.
המלחמה התנהלה באזור בצרה (דרום עיראק של היום) והסתיימה כאמור בניצחון שומרי וסיפוח שטחים על חשבון העילמים.
המידע על הקרב שהתחולל לוקה בחסר משום שהשומרים נטו לתאר את ניצחונותיהם בלבד ללא פרטי הקרבות.
עם זאת החוקרים סבורים שהקרב היווה נקודת מפנה עבור השומרים שתרמה בצורה משמעותית להתחזקותה של הממלכה ככוח מוביל באזור.
מלחמתו של יהושע בעמלקים (באיטלקית: Battaglia di Giosuè contro gli Amaleciti) הוא ציור מאת הצייר הצרפתי ניקולא פוסן.
היצירה מוצגת כיום במוזיאון הארמיטאז' בסנקט פטרבורג.
נושא הציור נלקח מספר שמות (י"ז, 8–13) ומתאר את הקרב של יהושע בעמלקים.
במרכז מוצג יהושע בן נון הלוחם, בעוד משה נראה על ראש הגבעה מתפלל.
כאשר משה הניח את ידיו נטו בני ישראל להפסיד, ולכן אהרון וחור מחזיקים בידיו כדי לסייע לו עד שקיעת השמש והניצחון.
הקומפוזיציה מדגישה את הקשר בין מאמץ אנושי לבין התערבות אלוהית, באמצעות שילוב של המתרחש בשדה הקרב עם הדמויות על ההר.
הציור נוצר בתקופה קשה בחייו של פוסן הצעיר, לאחר מותו של פטרונו ג'אמבטיסטה מארינו ויציאתו של הקרדינל ברבריני מאיטליה.
בעקבות המשבר נאלץ פוסן למכור ציורים במחירים נמוכים במיוחד, וביניהם שלוש סצנות קרב מקראיות.
קרב יהושע בעמלקים מהווה חלק מקבוצה זו, והוצמד לעיתים כבן־זוג ליצירה קרב יהושע באמורים.
הציור מעיד על לימודיו של פוסן מן הפיסול הקלאסי ומן המסורת של רפאל ובית מדרשו.
במיוחד ניכרת ההשפעה של "הקרב הוותיקני" מבית הספר של רפאל.
השוואה ליצירה התאומה על קרב יהושע באמורים מראה כי שתיהן נבנו באותו רוח מחקרית ושואפות להציג את הדמויות במבנים קלאסיים מלאי עוצמה.
דמותו של יהושע נודעה באמנות בזכות ספר המקרא הקרוי על שמו, שבו הוביל את עם ישראל לכיבוש הארץ המובטחת.
הסיפורים המרכזיים כוללים את כיבוש יריחו, שבו נפלו החומות לאחר תקיעות השופרות; את כיבוש העי; ואת הקרב נגד חמשת מלכי האמורים, שבו ציווה את השמש לעצור את מהלכה כדי להבטיח ניצחון.
בשל כך נחשב כדור השמש לסמלו האיקונוגרפי.
באמנות הוא מתואר לרוב כצעיר במדים צבאיים, והציור של פוסן ממשיך מסורת זו.
הרפובליקה של מלטה (במלטית/מלטזית: Repubblika ta' Malta, ; באנגלית: Republic of Malta) ובקיצור מלטה (במלטזית: Malta) היא מדינת איים קטנה הממוקמת במרכז הים התיכון, מדרום לאיטליה.
עקב מיקומם האסטרטגי של האיים, הם נכבשו שוב ושוב במהלך ההיסטוריה, אך מאז 1964, מלטה היא מדינה עצמאית.
ב־2004 היא הצטרפה לאיחוד האירופי.
מלטה הייתה מיושבת כבר בשנת 5200 לפנה"ס.
כלי חרס שנמצאו על ידי ארכאולוגים במקדשי סקורבה (Skorba Temples), מעוררים את הסברה שהאיים המלטזיים יושבו בראשונה בשנת 5,200 לפנה"ס, כנראה על ידי הסיקאנים (Sicani), ציידים וחקלאים בני תקופת האבן שהגיעו מסיציליה.
הכחדתם של ההיפופוטמים הגמדיים והפילים הגמדיים נקשרה להופעתם של בני האדם במלטה.
יישובים חקלאיים פרהיסטוריים המתוארכים לתקופה הנאוליתית הקדומה התגלו בשטחים פתוחים וגם במערות, כמו בגהאר דאלאם (Gahar Dalam).
הם סגדו לאלת פריון, שדמותה מיוצגת בצלמיות מלטזיות פרהיסטוריות, הדומות לאלו שנמצאו בתרבויות ים-תיכוניות אחרות, כמו ונוס מווילנדורף.
כלי חרס דומים נמצאו באגריג'נטו בסיציליה.
מבנים מגליתיים הוקמו משנת 3600 עד 2500 לפנה"ס.
יישוב פרהיסטורי גדול היה במקום עד הגעת הפיניקים.
בשנת 400 לפנה"ס בקירוב נכבשו האיים על ידי קרתגו.
סוחרים פיניקים, שעברו באי בדרכם ממזרח הים התיכון לקורנוול, התיישבו באי בעיקר באזור מדינה והעיר רבאט וקראו למקום מאלט.
רומאים, שהתיישבו במדינה מאוחר יותר קראו לאי מליטה.
בתקופת המלחמות הפוניות (264–146 לפנה"ס) עברה מלטה לידי הרומאים, נכבשה בשנית על ידי קרתגו וחזרה שוב לשלטון רומא, כחלק מהפרובינקיה של סיציליה.
השפעת התרבות הפיניקית נותרה עוד זמן רב באי, בעיקר בשפה, כפי שמעידים הקיפוסים של מלקרת.
במאה הראשונה לפנה"ס נזכרה מלטה בנאומיהם של קיקרו, פליניוס הזקן ודיודורוס סיקולוס.
האחרון ציין את איכותם של הנמלים, עושרם של התושבים ואיכותם של מוצרי הטקסטיל של האי.
במאה השנייה לספירה העלה הקיסר אדריאנוס את מלטה למעמד של מוניקיפיום – עיר חופשית.
ענייני האי נוהלו על ידי ארבעה פקידים וסנאט עירוני.
פרוקורטור רומאי שישב בעיר מדינה ייצג את הפרוקונסול של סיציליה.
לפי מעשי השליחים, פאולוס ולוקאס, מפיצי האמונה הנוצרית, נסחפו לאי מלטא.
פאולוס נשאר באי שלושה חודשים והטיף לנצרות.
מקובל לטעון שהכוונה היא לאי מלטה.
האירוע מתוארך לסביבות 58 לספירה.
אחרי חלוקת האימפריה הרומית ב-395 נשארו סיציליה ומלטה תחת שלטון האימפריה הרומית המערבית.
לאחר כמה פלישות של הוונדלים ושל האוסטרוגותים, נכבש האי על יד בליסאריוס הביזנטי, בדרכו לכבוש את הממלכה הוונדלית בצפון אפריקה.
בשנת 870 כבשו הערבים את האיים מידי הביזנטים.
בשנת 1091 כבשו הנורמנים את מלטה וסיפחו אותה לממלכה שהקימו בסיציליה.
על פי המיתוס המקומי רוג'רו הראשון, כובש האי, העניק לתושביו הנוצרים את דגלו כתודה על שנלחמו למענו.
צבעי האדום לבן בדגל מלטה הנוכחי הם מחווה למיתוס זה.
לאחר הכיבוש הנורמני נוצרה האצולה המלטית.
עד היום קיימת באיים שיטת תוארי אצולה הכוללת שימוש ב-32 תארים.
מלטה הייתה לחלק ממלכות סיציליה שהקיפה גם את המחצית הדרומית של חצי האי האיטלקי.
הכנסייה הקתולית הוכרה כדת המדינה והייתה כפופה לבישופות פלרמו.
בניינים בסגנון הנורמני נבנו באי, בעיקר בבירה העתיקה מדינה.
התרבות והדת האירופאיות העמיקו את חותמן במלטה, אך הבסיס הכלכלי המסחרי שלה הידרדר והאי תיפקד בעיקר כבסיס חיל משמר מבוצר.
ב-1224 היה גירוש המוני של ערבים מהאי, ובמקומם יושבו נוצרים מסילנו שבחבל אברוצו באיטליה.
ב-1249 ציווה הקיסר פרידריך השני על גירוש של כל המוסלמים ממלטה או על התנצרותם.
תקופה קצרה נשלט האי על ידי בית אנז'ו, שבזז את האי גוזו תוך כדי מלחמתו ברפובליקה של ג'נובה.
כדי שלא להתבזות בכישלון דיווחו מפקדי הצבא לסולטאן כי "מאלטה יוק" – מלטה לא קיימת.
אחרי המצור המשיכו ההוספיטלרים לבנות מבצרים באי והקימו את העיר ואלטה – שנקראה על שמו של הגראנד מאסטר של המסדר ז'אן דה ואלט.
על גילוי אומץ הלב בשעת המצור על מלטה, הוענק לאי כולו עיטור הכבוד האזרחי צלב ג'ורג' (George Cross), המופיע בסמל ובדגל המדינה.
גרמניה ואיטליה הכינו בשנת 1942 תוכנית מפורטת לפלישה למלטה ("מבצע הרקולס"), אך היא לא הוצאה לפועל.
באוגוסט 1962, ביקשה ממשלת מלטה מבריטניה להעניק לאי עצמאות בהקדם האפשרי.
ב-20 בנובמבר 2019 בעיר הבירה ולטה ובערים נוספות החלו מחאות בדרישה להתפטרותם של בכירים בממשל בעקבות קשרים שנחשפו בין גורמים ממשלתיים לרצח העיתונאית והבלוגרית דפני קרואנה גליציה.
הנשיא נבחר על ידי הפרלמנט וממנה את ראש הממשלה, מנהיג המפלגה שזכתה ברוב המושבים בפרלמנט (בדומה לשיטה הישראלית).
הפרלמנט של מלטה מורכב מבית אחד בלבד.
הנשיא, בהמלצת ראש הממשלה ממנה את השרים לכל משרדי הממשלה.
כל שרי הממשלה חייבים להיות חברי הפרלמנט.
הבחירות נערכות מדי 5 שנים.
משנת 1993 מלטה מחולקת ל-68 מועצות מקומיות.
מלטה היא המדינה האחרונה באיחוד האירופאי שאסרה על גירושין, עד לעריכת משאל עם במאי 2011 שבו מרבית המצביעים תמכו בהכרה חוקית בגירושין.
תוצאות המשאל התקבלו על ידי הממשל המלטזי.
המשאבים העיקריים של מלטה הם אבן הגיר, מיקום גאוגרפי נח וכוח עבודה יצרני.
מלטה מייצרת רק כ-20% מהמזון שלה, יש לה מקורות מים מוגבלים ואין לה מקורות אנרגיה טבעיים.
כלכלתה תלויה בסחר הזר (משמשת כנקודת מעגן לספינות מטען), בייצור (בעיקר אלקטרוניקה וטקסטיל) ובתיירות.
מבחינה תיירותית יש במלטה מקדשים פרהיסטוריים, ארמונות, חופים ואטרקציות תיירותיות.
במלטה יש חברות פרטיות שנמצאות בפיקוח ממשלתי ושווקים ליברליים.
מלטה ותוניסיה דנות בשימוש מסחרי הדדי במים הטריטוריאליים שבין שתי המדינות.
בשנת 2003 נערך משאל עם על הצטרפות לארגון האיחוד האירופי.
מלטה מורכבת מארכיפלג במרכז הים התיכון בערך 93 ק"מ דרומית לסיציליה, שממנה היא מופרדת על ידי תעלת מלטה.
רק שלושת האיים הגדולים (מלטה, גוזו וקומינו) מיושבים בקביעות.
האי הראשי והגדול מבין השלושה הוא מלטה, בו שוכנת רוב האוכלוסייה והבירה – ולטה.
האי השני בגודלו הוא גוזו ובירתו – ויקטוריה.
האי השלישי בגודלו – קומינו, קטן משמעותית מהאחרים, חסר כבישים סלולים ובשטחו מלון בודד.
פני השטח בתוך האיים, המיושבים בצפיפות, מתאפיינים בגבעות נמוכות.
הנקודה הגבוהה ביותר היא טה'דמיירק, שנמצאת באי מלטה.
המפרצים הרבים מאפשרים נמלים טובים.
האקלים המקומי הוא ים תיכוני.
מלטה היא אחת המדינות הצפופות בעולם, כ-1,250 תושבים לקילומטר רבוע.
מקור רוב האוכלוסייה הוא ערבי, בריטי, איטלקי ופיניקי.
מרבית התושבים הזרים במלטה הם בני הלאום הבריטי.
באי קהילה מוסלמית בת כ-2,500 נפש, רבים מחבריה נשואים לבני האי.
במלטה שתי שפות רשמיות – מלטית (שפה שמית) ואנגלית.
מרבית התושבים שולטים גם בשפה האיטלקית.
הדת הרשמית במדינה היא הנצרות הקתולית.
לפי הברית החדשה, פאולוס עסק בפעולת מיסיון במלטה.
כמעט כל התושבים הם נוצרים קתולים, ומנהגיהם הדתיים דומים למנהגים המקובלים בדרום איטליה.
החגים שנקבעו בכנסייה הקתולית לזכר קדושים או לזכר מסורות המקובלות בקרב נוצרים קתולים מורגשים במלטה ובגוזו יותר מאשר בקהילות קתוליות אחרות.
חלק גדול מהחגים האלה מוכרים כימי שבתון ברפובליקה של מלטה, והם נחגגים בתהלוכות או בעצרות גדולות.
ברחובות הערים מוצבים פסלי איקונין, ומקומות שבהם ביקר האפיפיור מסומנים בכתובות.
יש חופש פולחן של כל הדתות.
האי נפתח להתיישבות חופשית של יהודים לאחר כיבושו בידי נפוליאון וסילוק האבירים ב-1798. בתקופת השלטון הבריטי באי, החל מ-1800, החלה הגירה מצומצמת של יהודים למלטה מיהדות איטליה, בריטניה ולוב, אך הקהילה לא מנתה מעולם יותר מכמה עשרות אנשים ולא תמיד היה בה רב.
במהלך מלחמת העולם השנייה יהודי מלטה לא נפגעו שכן מדינות הציר לא פלשו לאי.
ב-1979 נהרס בית הכנסת הישן של הקהילה בבירה ולטה, ובינואר 2000 נחנך בית כנסת חדש.
נכון לשנת 2022 חיים במלטה כ-60 יהודים.
האיים מלטה וגוזו היו נתונים להשפעות תרבותיות שונות, והדבר ניכר בתרבותם של תושבי שני האיים.
השפה המלטית (מכונה גם מלטזית) התפתחה מניב צפון-אפריקני של השפה הערבית, אולם עקב השפעה חזקה של שפות אירופיות, בפרט איטלקית בניב של סיציליה ואנגלית בריטית, היא התרחקה במידה רבה מן הערבית.
עדיין יש לה מאפיינים מובהקים של שפה שמית, אולם הפונולוגיה שלה שונה מהפונולוגיה הערבית, והיא משופעת במילים שאולות מאיטלקית ומאנגלית.
השפה המלטית נכתבת באותיות לטיניות בשיטה שהתפתחה משיטת הכתיב האיטלקי.
הכתיב פונטי בדרך-כלל, אולם עדיין יש ייצוג בכתב לעיצורים לועיים שכמעט נעלמו בהגייתם של רוב התושבים.
יש הבדלים בין לשונם של תושבי האי מלטה לבין תושבי האי גוזו, כשהניב של גוזו נוטה להיות שמרני יותר, בעוד הניב של מלטה מושפע יותר מהשפות האירופיות.
מונחים ושמות מעולם הדת שאולים מאיטלקית, והם שונים מאוד מאלה המקובלים בקרב הערבים הנוצרים.
מונחים מתחום האדמיניסטרציה והמדע שאולים בדרך-כלל מאיטלקית או מאנגלית.
רוב המלטזים מדברים אנגלית ואיטלקית כשפות זרות.
השפה האנגלית נחשבת שפה רשמית בצד השפה המלטית.
המלטזים נוטים בדרך-כלל להצניע את הקשר של שפתם לשפה הערבית, ומעדיפים לראות בה שפה שמית עצמאית.
דעה אחרת, שראשיתה בתחילת המאה ה־17 אך איננה מקובלת במחקר החל מהמאה ה־19 (במיוחד מאז שוילהלם גזניוס הפריך אותה), מקשרת את המלטזית לפונית/פיניקית, שפת הפיניקים שדוברה בפיניקיה ובמושבותיה מעבר לים, ביניהן מלטה.
עד לשנות ה-70 של המאה ה-19 הייתה הקבורה בכנסיות השיטה הרווחת.
במטרה להפסיק מנהג זה, המושל הבריטי נתן הוראה להקים בית עלמין חדש – בית קברות אדולוראטה שפעיל עד היום.
השפעת השלטון הבריטי במלטה ניכרת במאפיינים שונים של האדמיניסטרציה, התחבורה ועוד.
השפה האנגלית מוכרת כשפה רשמית בצד השפה המלטית, והיא נלמדת בבתי הספר.
המלטזים נוהגים בצד שמאל של הכביש, כמקובל באנגליה ובמושבות בריטיות לשעבר.
צלב ג'ורג', העיטור האזרחי הגבוה ביותר ב ובחבר העמים הבריטי, מופיע על דגל מלטה כזכר להענקת העיטור לתושבי מלטה מאת המלך ג'ורג' השישי על גילוי אומץ הלב במלחמת העולם השנייה.
אף כי בתרבותם של תושבי מלטה וגוזו ניכרת השפעה של תרבות איטליה, התרבות הבריטית אינה זרה להם, כך שמבקרים בריטים מרגישים בדרך-כלל נוח יותר במלטה מאשר בדרום איטליה.
מלטית (Malti) או מלטזית (Maltese) היא שפה שמית תיכונה-דרומית מתוך קבוצת השפות השמיות של משפחת השפות האפרו-אסיאתיות, המדוברת במלטה.
ישנם שני ניבים מלטיים עיקריים – הניב של האי מלטה והניב של האי גוזו.
הניב של גוזו נחשב שמרני יותר, בייחוד מבחינה פונטית.
הניב של האי מלטה הוא המשמש את רוב דוברי המלטית.
השפה המלטית מוכרת כשפה רשמית ברפובליקה של מלטה (שכוללת את האיים מלטה, גוזו וקומינו בים התיכון) לצד השפה האנגלית.
מאז הצטרפות מלטה לאיחוד האירופי היא מוכרת כאחת השפות הרשמיות של האיחוד.
הסברה המקובלת על רוב הבלשנים היא שהמלטית התפתחה מהערבית שדוברה בפי הערבים והברברים המוסלמים שפלשו לאירופה מצפון אפריקה במאה התשיעית לספירה, וזאת לצד השפעות נוספות כאיטלקית משום שמלטה נמצאת בין איטליה לתוניסיה.
עם זאת, יש גם הסוברים כי מוצא השפה המלטית הוא מהפיניקית (שפה שמית).
לפי טענה זו, הפיניקים, שיצאו מהחוף המזרחי של הים התיכון והתיישבו בכל רחבי אגן הים התיכון, הביאו את לשונם למלטה.
גם אם טענה זו אפשרית, אמיתותה מוטלת בספק.
שיטת הכתיב של המלטית מבוססת על הכתיב האיטלקי, ובמרוצת המאה העשרים עברה סטנדרטיזציה, שהפכה את הכתיב לפונטי כמעט לגמרי.
הפער העיקרי בין השפה המדוברת לכתיב הוא בכך שבכתיב מסמנים עדיין חלק מהעיצורים הגרוניים.
אלה מסומנים באותיות או בצירופי אותיות מיוחדים, למשל האות ħ (מקביל ל-ח בעברית) או הצירוף għ (מקביל ל-ע).
התחביר והמורפולוגיה של השפה דומים למדי לאלה של ניבים ערביים צפון-אפריקניים.
ההבדלים העיקריים בין מלטית לבין הערבית הצפון-אפריקנית הם בפונטיקה, באוצר המלים ובכתב.
מבחינה פונטית, המלטית איבדה את רוב העיצורים הגרוניים ואת העיצורים הנחציים.
אחדים מן העיצורים הגרוניים עודם נהגים במלטית, וכמו כן יש להם שרידים בכתב וכן במערכת התנועות של השפה.
בכך היא מזכירה במידה מסוימת את העברית המודרנית.
באוצר המילים ניכרת השפעה גדולה של האיטלקית והאנגלית.
המלטית נכתבת באותיות לטיניות ויש בהן כמה אותיות שסימנים דיאקריטיים נלווים אליהן לציון הגייתן.
רוב דוברי המלטית הם רב-לשוניים.
רובם מדברים, או לפחות מבינים, גם אנגלית ואיטלקית.
הקשר הדתי ההדוק לכנסייה הקתולית של איטליה מביא לכך שכמעט כל המושגים הדתיים שאולים מאיטלקית.
לפיכך, ערבי-נוצרי קתולי יתקשה לזהות את המושגים הדתיים ושמות הדמויות והאישים הנוצריים, אף על פי שאת השפה בכללה הוא עשוי להבין במידת-מה.
+פונמות במלטית סדקי לועי וילוני חכי בתר־מכתשי מכתשי/שִנִּי שפתי(־שִנִּי) אפיnm סותם ʔgkd̪t̪bp מחוכךʤʧʣʦ חוכך ħʒʃzsvf מקורב(צדי)wjl רוטטr
התנועות הסימוןהגרפי תעתיק IPA הערך הפונטי Aa [] נהגה כהגיית קמץ אשכנזית בקירוב Ee [] נהגה כהגיית צירי פתוחה מעט Ii [] נהגה כהגיית i במילה האנגלית in Ie/ie ː[] ,iɛ נהגה כהגיית חיריק ארוכה, או אִיֶה Oo [] נהגה כהגיית חולם Uu [] נהגה כהגיית קובוץ
במלטית, כמו בשאר השפות השמיות, שמות העצם והפעלים מתקבלים בתבניות, בהן משובצים שורשים.
רבים מהשורשים משותפים לשפות השמיות האחרות וכן גם רבות מהתבניות.
תבניות הפעלים, דהיינו בנייני השפה דומים ברובם, אך לא זהים לבנייני השפה הערבית.
במלטית ישנם עשרה בניינים מרכזיים והם די דומים לעשרת הבניינים המרכזיים של הערבית, הן מבחינת צורתם והן מבחינת משמעותם, לבד מהבניין העשירי, שהתחלף לחלוטין בבניין שמשמעותו "עשה פעולה שלילית" (בדומה לתוספת DIS לפועל בשפות אירופאיות).
ב-1750 פרסם הבלשן ואיש הדת המלטזי אגיוס דה סולדאניס (Giovanni Pietro Francesco Agius de Soldanis) ספר "אודות השפה הפיניקית בשימוש היום על ידי המלטזים" שפורסם ברומא.
הוא המשיך וחיבר (אך לא פרסם) ספר בלשנות נוסף ומילון מלטית-לטינית-איטלקית שמאפשרים להכיר את השפה באמצע המאה ה-18. בספריו הניח דה סולדאניס שמקור המלטית הוא בשפה הפיניקית ושזו באה מן האטרוסקית.
ב-1791 פרסם הסופר והבלשן המלטזי מיקיאל אנטון ווסאלי את הספר "הלשון הפונית-פיניקית או דקדוק מלטזי".
הספר פותח בהקדמה היסטורית נרחבת בה הוא מקשר בין המלטית לפיניקית ארמית ועברית מהן הוא מביא דוגמאות.
במקביל הוא מתעניין בשפה העממית, מוציא מילון ומציע אלפבית שמבוסס ברובו על אלפבית לטיני.
ב-1810 הבלשן הגרמני וילהלם גזניוס, שהתמחה בשפות שמיות והכיר את הפיניקית היטב, פרסם ספר בו הראה שהמלטית התפתחה מדיאלקט ערבי שמקורו במגרב.
בחלקו השלישי של הספר נמצא מילון מלטית-גרמנית.
בסוף ספרו מביא גזניוס ציטוט מספר איטלקי אודות מלטה מ-1772 של גיובאני אבלה (Abela) בו מדווח אבלה שדוברי המלטית ודוברי הערבית היו מבינים זה את זה, אך במקביל אבלה מביא גישות נוספות וביניהן שהמלטית מקורה עתיק יותר מזמן הכיבוש הערבי וקיבלה אוצר מילים רב ממספר שפות.
ב-1827 הוציא ווסאלי ספר דקדוק מלטי באיטלקית.
בהקדמה לספר אומר ווסאלי שרצה להשלימו עם השוואה לערבית מתקופת ההג'רה (במאה ה-7 לספירה) ואינו מזכיר יותר את השפה הפיניקית.
מלטונין המכונה גם 'הורמון החושך', הוא הורמון המיוצר בבני אדם, בעלי חיים, צמחים, פטריות וחיידקים.
בבעלי חיים, רמות המלטונין בדם משתנות במחזור יומי ובכך משמשות כסמן פיזיולוגי המשקף לאיברי הגוף את מצב המחזור היממתי שחשוב לתפקוד מערכות ביולוגיות שונות.
למלטונין השפעות ביולוגיות הבאות לידי ביטוי באמצעות הפעלת קולטני המלטונין, כאשר השפעות נוספות באות לידי ביטוי מעצם היותו נוגד חמצון רב עוצמה ותפקידו בהגנה על ה-DNA שבגרעין התא והמיטוכונדריה.
מלטונין מוגדר בישראל כתרופת מרשם המאושרת לשיווק כמלטונין בשחרור ממושך (סירקדין) המיועדת עבור מטופלים בגילאי 55 ומעלה הסובלים מנדודי שינה ובנוסף בהכנה מיוחדת במעבדה עבור מלטונין רגיל.
מדיניות זו שונה מהנהוג ברוב העולם המערבי, שבו מלטונין נמכר כתוסף תזונה ללא מרשם.
על פי מספר מחקרים קליניים, מלטונין בשחרור ממושך קיצר את משך זמן ההירדמות ושיפר משמעותית את איכות השינה והתפקוד ביום שלמחרת.
בעלי חיים רבים עושים שימוש בשינויים בהפרשת המלטונין כבשעון עונתי.
בבעלי חיים, כמו גם בקרב בני אדם, הפרופיל של הפרשת המלטונין מבלוטת האצטרובל הנמצאת במוח מושפע מאורכו המשתנה של הלילה בקיץ בהשוואה לחורף.
שינוי הפרשה זה משמש כסמן ביולוגי לתזמון פעולות התלויות במשך שעות האור ביממה, כגון רבייה, התנהגות, וצמיחה ושינוי צבע הפרווה.
בקרב בעלי חיים המתרבים עונתית בהתאם לעונות השנה משמש המלטונין לוויסות הפיזיולוגיה המינית שלהם בהתאם לעונות.
בקרב יונקים, מסונתז המלטונין במהלך ארבעה שלבים אנזימטיים מחומצת האמינו טריפטופן, כאשר בשלב השלישי, שהוא שלב הבקרה על קצב ייצור המלטונין, מופק N-אצטיל-סרוטונין באמצעות האנזים אראלקילאמין N-אצטילטרנספראז.
הפרשת המלטונין למחזור הדם נעשית בבלוטת האצטרובל בשעות החשכה גם בקרב בעלי חיים הפעילים בשעות היום וגם בקרב בעלי חיים ליליים.
מלטונין עשוי להיות מיוצר גם במגוון רחב של תאים היקפיים כגון תאי מח עצם, לימפוציטים ותאי אפיתל.
לרוב, ריכוז המלטונין בתאים הללו גבוה בהרבה מזה הנמצא בדם, אולם נראה כי הוא אינו מושפע משעות האור.
המלטונין, המיוצר בבלוטת האצטרובל הנמצאת מחוץ למחסום הדם-מוח, מתפקד כהורמון אנדוקריני מאחר שהוא מופרש לדם.
מידע אודות אור/חושך מגיע אל הגרעין העל-כיאזמטי (SCN) מתאי הגנגליון הרגישים לאור הנמצאים ברשתית העין, אשר נבדלים מהתאים האחראיים על פעולת היווצרות התמונה הראשונית בעין.
מלטונין מיוצר אצל בני אדם בבלוטת האצטרובל, בלוטה אנדוקרינית קטנה שנמצאת במרכזו של המוח אך מחוץ למחסום דם-מוח.
המלטונין מהווה חלק מהמערכת המווסתת את מחזור העירות-שינה בצורה כימית, תוך גרימת תחושת נמנום והורדת טמפרטורת הגוף, אולם זוהי מערכת העצבים המרכזית (בעיקר הגרעין הסופרכאיזמטי) אשר מפקחת על המחזור היומי במרבית המרכיבים של המערכות האנדוקריניות והפאראקריניות ולא אות המלטונין.
בקרב בני האדם, 90% מהמלטונין עובר תהליך מטבולי מהיר בכבד, כאשר כמות קטנה מופרשת בשתן וכמות קטנה נמצאת ברוק.
רמות המלטונין בקרב פעוטות מתייצבות כשלושה חודשים לאחר הלידה, כאשר הרמות הגבוהות ביותר נמדדו בין חצות לשעה 8:00 בבוקר.
בנעורים מתעכב זמן שחרור המלטונין וגורם לכך שזמן השינה והעירות מתאחרים.
כמות המלטונין המופקת בבלוטת האצטרובל פוחתת ככל שהאדם מתבגר.
ייצור המלטונין באמצעות בלוטת האצטרובל מעוכב כאשר נקלט אור ברשתית העין, ומתאפשר בעת חשיכה.
התחלת הייצור בכל ערב נקראת 'הופעת מלטונין באור עמום' (DLMO).
העיכוב נובע בעיקר מאור כחול באורכי גל שבין 460 ל-480 ננומטר ביחס לעוצמה ולמשך החשיפה.
בעבר, בני אדם שחיו באקלים מתון היו חשופים למעט שעות אור (כחול) במהלך החורף; כאשר אש סיפקה בעיקר אור צהוב.
נורות הליבון בהן נעשה שימוש נרחב במהלך המאה ה-20 הפיקו יחסית מעט אור כחול.
הרכבת משקפיים אשר חוסמים אור כחול בשעות הקודמות לשינה, עשויה להפחית את אובדן המלטונין.
שימוש במשקפיים מסוג זה הוצע בעבר כפתרון להקדמת שעת השינה מאחר שמלטונין משרה שינה.
מעבר להיותו מכוון השעון הביולוגי, מלטונין הוא גם נוגד חמצון עוצמתי ורחב טווח.
בצורות חיים רבות אחרות, זהו תפקידו היחידי.
מלטונין הוא נוגד חמצון אשר יכול לחדור בקלות את ממברנת התא ואת מחסום הדם-מוח.
מלטונין פועל בשיתוף עם נוגדי חמצון אחרים על מנת לשפר את יעילותם.
הוכח כי מלטונין פעיל פי שניים מויטמין E, והסברה היא כי הוא נוגד החמצון הליפופילי היעיל ביותר.
גם תוצרי הפירוק של מלטונין פועלים כנוגדי חמצון.
בהשוואה לנוגדי חמצון סינתטיים המגינים על המיטוכונדריה, נמצא כי מלטונין מהווה מגן טוב יותר כנגד עקה חמצונית מיטוכונדריאלית.
פולימורפיזם של נוקלאוטיד יחיד (SNP) של קולטן המלטונין האנושי MT2 נקשר להעלאת הסיכון לפתח סוכרת מסוג 2. יתרה מזאת, נשים עם רמות הפרשת מלטונין נמוכות נמצאו כבעלות סיכוי גבוה יותר לפתח סוכרת מסוג 2 לעומת נשים עם רמות מלטונין גבוהות.
שימוש בתוסף מלטונין באופן מלאכותי
ידוע כי למלטונין יש אינטראקציות עם מערכת החיסון, אך פרטי האינטראקציות אינם ידועים.
האפקט האנטי-דלקתי הוא הרלוונטי והמתועד ביותר בספרות.
נערכו מספר ניסויים על מנת להעריך את היעילות של מלטונין בטיפול במחלות.
מרבית המידע הקיים מבוסס על מחקרים קליניים קטנים שלא הושלמו.
ישנה סברה כי כל אפקט חיסוני חיובי הוא תוצאה של זיקה גבוהה של מלטונין לקולטנים אנטי-דלקתיים (MT1, MT2) הבאים לידי ביטוי בתאי מערכת החיסון.
מחקרים נוספים הראו כי מלטונין עשוי להיות יעיל בטיפול במחלות זיהומיות כולל נגיפים, כגון HIV וזיהום חיידקי, ופוטנציאל לטיפול בסרטן.
בחולי דלקת מפרקים שיגרונית, נמצא כי ייצור המלטונין מוגבר בהשוואה לאנשים בריאים בגילאים זהים.
מספר מטופלים בתוסף מלטונין דיווחו על עלייה בכמות החלומות המוחשיים במהלך השינה.
מינונים גבוהים של מלטונין (50 מ"ג) הגבירו משמעותית את שנת החלום בקרב אנשים שסובלים או שאינם סובלים מנרקולפסיה.
מחקרים גנטיים גילו קשר בין השעון הביולוגי, ובעיקר נתיב ייצור המלטונין, לבין ASD.
ישנן ראיות ההולכות ומצטברות לכך שהפרעות שינה בילדים הסובלים מ-ASD קשורות לשיבוש במנגנון הפרשת המלטונין.
כמו כן, ידוע כי ילדים בעלי חריגות התפתחותיות נוטים לסבול מבעיות תזמון או הפרשה של מלטונין ולכן טיפול באמצעות תחליפים עשוי להימצא כמועיל לפתרון הבעיה.
טיפול באמצעות מלטונין בהפרעות שינה שבבסיסן חריגות התפתחותיות, הראה יחס תגובה חיובי של כ-70%.
בקרב ילדים אלו נראה כי למלטונין בשחרור ממושך ישנו יתרון על פני הכנה רוקחית של מלטונין בשחרור מהיר עבור מטופלים החווים הפרעות ברצף השינה, שכן הוא מקצר את משך זמן ההירדמות ומשפר את משך זמן השינה.
מספר מחקרים הראו כי מתן מלטונין באופן מלאכותי יעיל ובטוח גם בקרב ילדים.
במחקר שהתבצע בילדים בעלי הפרעות נוירו-התפתחותיות, נמצא כי מתן מלטונין בשחרור ממושך (סירקדין) קיצר את משך זמן ההירדמות ושיפר משמעותית את איכות השינה, ללא כל בעיות בטיחות משמעותיות.
המלטונין מבוקש בעיקר כתרופה להשראת שינה.
למלטונין בשחרור מהיר יש ערך בעיקר כדי למנוע הפרעות שינה שנגרמות בגלל יעפת (jet lag).
המלטונין משמש בעיקר לטיפול בתסמונת פאזת השינה הדחויה, שמקורה הוא שעון ביולוגי דחוי.
מחקרים רבים שנעשו במלטונין בשחרור ממושך הראו כי הוא יעיל בטיפול בנדודי שינה.
מלטונין נחקר כטיפול אפשרי לרפלוקס קיבתי ושטי (GERD), סרטן, בעיות במערכת החיסון, מחלות לב וכלי דם, דיכאון, דיכאון עונתי (SAD), הפרעות שינה ונדודי שינה במבוגרים.
בשנת 2008 אושרה לשימוש תרופת המרשם סירקדין (Circadin), מלטונין בשחרור ממושך (time release), בישראל, באירופה ובארצות שונות מסביב לעולם לטיפול בנדודי שינה עבור מטופלים בגילאי 55 ומעלה; עלה ממחקרים קליניים כי היא מקצרת את משך זמן ההירדמות, ומשפרת את איכות השינה והתפקוד ביום שלמחרת.
התרופה פותחה על ידי החברה הישראלית נעורים פרמצבטיות (Neurim Pharmaceuticals) שבבעלות יהודה זיסאפל וזהר זיסאפל; עם השנים פיתחו חברות מתחרות, לא ישראליות, כגון חברת Natrol האמריקנית מוצרי מלטונין בשחרור ממושך משלהן הנמכרים בארצות הברית וברבות ממדינות העולם כתוסף תזונה (ברבות ממדינות העולם מלטונין נחשב לתוסף תזונה) כולל באינטרנט.
מלטונין בכלל ובשחרור ממושך בפרט יכולים לגרום לחלימה מוחשית מאוד (vivid dreaming) מה שיכול להתבטא בסיוטים בעיקר אצל פוסט טראומטיים אך קיימים טיפולים נלווים לכך כגון Prazosin וייתכן שיישקל שימוש גם בקנאביס רפואי.
המילה מלט משמשת לתאר אבקת צמנט או תערובת של חול, אבקת צמנט ומים; לאחר יישומו הוא מתקשה והופך לקשיח.
מלט רביגה הוא חומר המשמש בבנייה למילוי הרווחים שבין הלבנים ולהדבקת הלבנים זו לזו.
מלט הטיח הוא חומר המשמש לכיסוי פני הקירות ותקרות, להסתרת פגמים בבנייה, ולהגנת המבנה מפני מפגעים סביבתיים.
בנוסף, מלט הטיח עשוי לשמש לשיפור הבידוד התרמי והאקוסטי.
המלט העתיק ביותר עליו ידוע לנו נוצר במצרים העתיקה והיה תערובת רכה של גבס וחול.
מלט המבוסס על סיד היה נפוץ ביותר עד לפיתוח צמנט פורטלנד.
קיימים שרידים ארכאולוגיים של שימוש במלט רביגה וטיח המבוססים על סיד כבר מהאלף ה-5 לפנה"ס.
הסיד הכבוי עביד למדי וקל לשימוש.
כאשר הסיד הוא חומר המליטה היחיד במלט, ההתקשרות נעשית על ידי ייבוש.
במשך הזמן הסיד מגיב עם הפחמן הדו-חמצני שבאוויר והופך שוב ל-, תוך שחרור מים.
במלט סיד מעורב בחומר פוצולני השתמשו ברחבי העולם העתיק כולו, בעיקר באימפריה הרומית, באירופה ובאפריקה.
מלט כזה עובר התקשרות בתגובה כימית בין הסיד לחומר הפוצלני, ולכן אינו זקוק למגע עם האוויר על מנת להתקשר ולהתחזק.
למעשה מלט כזה זקוק ללחות על מנת להתקשר ולהתחזק.
מרבית המבנים ההיסטוריים שבהם נעשה שימוש במלט כזה שרדו, מכיוון שנבנו בתקופה חמה ולחה.
כיום עדיין משתמשים במלט סיד מעורב בחומרים פוצולנים בפרויקטים לשימור ושיחזור מבנים היסטוריים.
מלט מודרני מכיל צמנט פורטלנד כדי לאפשר לו התקשרות מהירה וחוזק מוקדם גבוה.
יש הנוהגים להוסיף סיד למלט על מנת לשפר את עבידותו, אבל תוספת זו מחלישה את המלט וחושפת אותו לסכנה של סדיקה עקב הצטמקות.
שימוש בסיד בתערובת המלט אסור בטיח חוץ, קרוב לים, על פי התקן הישראלי, וזאת על מנת להגן על המבנה טוב יותר מפני חדירה של מלח.
מלט הוא המרכיב המקשר בייצור בטון.
מלטוז (maltose - ידוע גם כסוכר לתת) הוא דו-סוכר, המורכב משתי מולקולות גלוקוז (ולכן ידוע גם כדו-גלוקוז).
מולקולות הגלוקוז מחוברות במולקולת מלטוז דרך קשר גליקוזידי α1-4. מלטוז נוצר בגוף האדם מתוצרי העיכול של עמילן שמקורו במזון צמחי או פירוק גליקוגן.
הנוסחה הכימית של המלטוז היא , זהה לזו של הסוכרוז והלקטוז (כלומר מלטוז הוא איזומר של סוכרוז ולקטוז).
מקור השם מלטוז במילה מאלט, שפירושה לתת (שעורה קלויה)
מלטוז הוא סוכר מחזר כי באחת מיחידות הגלוקוז הפחמן האנומרי (פחמן 1) אניו קשור בקשר גליקוזידי ולכן יחידה זו נמצאת בשיווי משקל בין הצורה הטבעתית לצורה הליניארית בה יש קבוצת אלדהיד על פחמן 1.
פירוק מלטוז לגלוקוז מתבצע על ידי האנזים Maltase, המצוי בשמר.
פירוק זה הוא שלב חשוב בייצור אתנול.
מלטה הוא האי הגדול מבין שלושת האיים הגדולים המהווים את הארכיפלג המלטזי.
למטרות סטטיסטיות מכונה הארכיפלג המלטזי ולטה כדי להבחין בין האי הראשי הנקרא מלטה לבין המדינה כולה.
האי מלטה נמצא באמצע הים התיכון מדרום לאיטליה ומצפון ללוב.
אורך האי הוא 27 קילומטרים, רוחבו 14.5 קילומטרים והשטח הכולל שלו הוא 246 קילומטרים רבועים.
בירת הארכיפלג המלטזי היא העיר ולטה, בעוד שהעיר הגדולה ביותר היא רבאט .
באי ישנן מספר גדול של עיירות קטנות, היוצרות יחד רצף מטרופוליני גדול שאוכלוסייתו מונה כ־516,862 תושבים נכון לשנת 2021. הנוף של האי מאופיין בגבעות נמוכות ושדות הפרוסים על גבי טרסות.
בני אדם אכלסו את מלטה בסביבות שנת 5200 לפני הספירה, הם היו ציידים או חקלאים מתקופת האבן שהגיעו מסיציליה.
יישובים נאוליתיים מוקדמים התגלו באי בשטחים פתוחים וגם במערות, כמו מערת אר דאלם (Għar Dalam).
בסביבות שנת 3500 לפני הספירה, חייתה באי אוכלוסייה בעלת תרבות של בוני מקדשים מגליתים.
קיימת הערכה שהם מהמבנים העתיקים ביותר בעולם בצורה של מקדשים כמו אלה הנמצאים ב-Ħaġar Qim ו-Mnajdra .
בסביבות שנת 2500 לפני הספירה, האי מלטה התרוקן מאוכלוסייתו, מאידך תוך תקופה קצרה התיישבו באי מתיישבים מתקופת הברונזה, שהתיישבו באתרים כגון בור אין-נאדור ובנו את הביצורים הראשונים במלטה.
בשנת 1565, המסדר "יוחנן הקדוש של בית החולים בירושלים" הידועים גם בכינוי הוספיטלרים, והמלטזים עמדו מול פלישה העות'מאנית הגדולה אשר נודעה בשם המצור הגדול על מלטה.
המסדר שלט במלטה במשך יותר מ-250 שנה ובנה באי מבנים גדולים רבים בארכיטקטורה ייחודית, כולל את עיר הבירה ולטה.
בשנת 1798, הצרפתים תחת נפוליאון בונפרטה כבשו את מלטה ושלטו באי בין השנים 1798–1800. נפוליאון שהה באי במשך כשבוע ימים והתגורר במלון בפאלאצו פריסיו שבולטה.
הצרפתים נשארו באי עד שהמלטים בסיוע הבריטים מרדו בהם והסירו את המצור הצרפתי על מלטה .
בשנת 1800, הבריטים השתלטו על מלטה והאי הפך בתחילה למדינת חסות בריטית.
הבריטים שלטו במלטה כ־150 שנה.
בשנת 1964 מלטה קבלה את עצמאותה.
עשר שנים מאוחר יותר הפכה מדינת מלטה לרפובליקה של מלטה.
מלטה הצטרפה לאיחוד האירופי ב-2004 ואימצה את מטבע היורו ארבע שנים מאוחר יותר.
מלטה היא האי הגדול ביותר בארכיפלג שבמרכז הים התיכון, הנמצא כ־80 קילומטרים מדרום לאי סיציליה האיטלקי מעבר לתעלת מלטה.
האי מלטה ממוקם מזרחית לאיים השכנים לו גוזו וקומינו.
הוא מהווה את רמת מלטה, במדף הרדוד שנוצר מהנקודות הגבוהות של הגשר יבשתי בין סיציליה לצפון אפריקה שהפך לשרשרת איים עם עליית פני הים לאחר עידן הקרח האחרון.
האי מלטה ממוקם באזור שבין הלוחות הטקטוניים האירו-אסייתי והאפריקאי.
מפרצים רבים לאורך קו החוף המחורץ של האיים מספקים מקומות טובים לנמלים.
הנוף מורכב מגבעות נמוכות עם שדות המעובדים על גבי טרסות.
הנקודה הגבוהה ביותר במלטה נמצאת בחלקו הצפוני של האי במצוקי Ta' Dmejrek , המתנשאים לגובה של 253 מטרים, ליד העיירה דינגלי .
באי ישנם מספר ואדיות הזורמים רק בעונת הגשמים, אין באי נהרות או אגמים קבועים.
עם זאת, בחלק מהוואדיות ישנם מים מתוקים כל השנה, כמו בראס איר-ראב ליד באריה וב-l-Imtaħleb.
מבחינה פיטוגאוגרפית, מלטה שייכת למחוז ליגורו-טירני של אזור הים התיכון.
על פי הקרן העולמית לשימור חיות הבר, השטח של מלטה שייך לאזור האקולוגי של "יערות ים תיכוניים, חורשות וסבך שיחים ובני שיח".
ליד מלטה נמצאים 9 איים קטנים המאוכלסים בעיירות דייגים, במנזרים או כנסיות וחלקם אפילו מחוברים בגשרים לאי הראשי.
לפי ארגון Eurostat (הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה האירופית), האי מלטה מוגדר כאזור עירוני גדול במיוחד, המכונה בשם "וואלטה".
למעשה כל מדינת האי מזוהה כאזור עירוני.
לפי האומות המאוחדות, כ־95% משטח מלטה הוא אזור עירוני והמספר גדל מדי שנה, הנתון משתווה גם לתוצאות המחקרים של ESPON ונציבות האיחוד האירופי.
האקלים במלטה הוא אקלים סובטרופי – ים תיכוני (סיווג אקלים Köppen Csa), עם חורפים מתונים מאוד וקיץ חם.
הגשמים יורדים בעיקר בחורף והקיץ יבש בדרך כלל.
לפי ה-International Living, מלטה היא המדינה עם האקלים הנח ביותר בעולם.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת באי היא סביב C° 23 במהלך היום ו-C° 16 בלילה.