tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בממד הפוליטי הלאומי, מראשית קום המדינה, ייצוג הנשים בקרב חברי הכנסת, יחסית לייצוגם של הגברים, היה נמוך.
ייצוגן בממשלות ישראל היה אף נמוך מזה שבכנסת, ולעיתים כלל לא היה ייצוג של נשים בממשלה.
בממד הפוליטי המקומי, ייצוגן של הנשים תמיד היה נמוך מאוד, אף מזה של נשים כחברות כנסת.
עם זאת, הנתונים מלמדים כי בפוליטיקה המקומית קיימת מגמה יציבה של שיפור, ואילו ייצוג הנשים בפוליטיקה הלאומית משתנה בהתאם לשינויים ביחסי כוחות תוך מפלגתיים ובין מפלגתיים.
בתקופת הרנסאנס, דונה גרציה נשיא, אשר נחשבת למנהיגה הציונית הראשונה בעיני רבים, החלה לקנות אדמות בטבריה וישבה בהן יהודים מאירופה – אך מלבדה ומעוד כמה יוצאות דופן, עד לשלהי המאה ה-19 הייתה לנשים בכלל, ולנשים יהודיות בפרט, דריסת רגל מועטה ביותר בפוליטיקה, שנחשבה כתחום עיסוק גברי מובהק.
השינויים הערכיים שחלו באירופה עקב התארגנות תנועות חברתיות פוליטיות, שהפיצו את רעיונות השוויון בין בני החברה וריבונות האזרח, לא פסחו על הנשים היהודיות הלא דתיות.
הן החלו ליטול חלק כחברות, ואפילו כמנהיגות, של התנועות החברתיות החדשות.
בנקודה זו השתחררו הנשים מאחיזתם של פרנסי הקהילה ובה עוצבו טיבם של יחסי הגומלין ביניהן לבין הפוליטיקאים הגברים.
בשטח זה היו לנשים שתי נקודות כניסה: האחת דרך הפוליטיקה הציונית, והשנייה דרך הפוליטיקה הארצישראלית.
בשני המקרים הכניסה לא הייתה חלקה ולוותה במאבקים ממושכים עקב התנגדות מגזרים מסוימים לשינוי.
כמו כן, למרות הצלחתן היחסית של הנשים להשתלב בפוליטיקה הארצישראלית, לא הקרין הדבר על שינוי מעמדן בהכרח במישור הפוליטי ובמישורים אחרים.
אבות הציונות, שביקשו ליישם רעיון לאומי חילוני, הגיעו רובם ככולם מסביבה דומה ונקטו בגישה מסורתית בהתייחסותם לשאלת מקומה של האישה בחברה היהודית המתחדשת.
הציפייה הייתה כי נשים תמשכנה לנהוג על-פי דפוסים מסורתיים, אולם אלה עמדו בסתירה לרעיונות המתקדמים של תנועה לאומית מהפכנית שחייבו שינוי בדפוסי חלוקת העבודה בין המינים.
בקונגרס הציוני הראשון (1897) ניתנה לנשים לראשונה הזכות לקחת חלק בכינוסים פוליטיים, אף כי עדיין נשללה מהן זכות ההצבעה.
היישוב היהודי בארץ ישראל נחלק בראשית תקופת המנדט למספר גושים פוליטיים: תנועת העבודה, המחנה האזרחי, חרדים-דתיים וספרדים ועדות המזרח.
לפי הדעה הרווחת, נהנו נשות היישוב בתקופת המנדט משוויון חברתי ופוליטי מלא, למעט בנות הזרם האורתודוקסי, שהתנגד למתן זכויות פוליטיות לנשים.
ואולם, המחלוקת בנושא הענקת זכויות פוליטיות לנשים הייתה אחת מסלעי המחלוקת העיקריים שהפרידו בין הגושים הפוליטיים השונים.
במתן זכויות פוליטיות לנשים תמכו מפלגות הפועלים והתנגדו שלושה גושים: עדות המזרח, שייצגו קו שמרני בנושא זה; התאחדות האיכרים האזרחית, שחששו מהשתלטות מפלגות הפועלים על הנהגת היישוב; החוגים הדתיים ותנועת המזרחי, שחששו ממפלגות הפועלים בשל יחסן השלילי לדת.
במשך שמונה שנים (1918–1926), איימה המחלוקת על מרקם היחסים העדין שהיה קיים בין הזרמים השונים.
עד להצהרת בלפור (1917) לא השתתפו הנשים בחיים הפוליטיים של היישוב.
ב-1903 נעשה אחד הניסיונות הראשונים לארגן את היישוב.
חשיבותו של הכינוס שהתקיים בזכרון יעקב מתמצה בהעלאת נושא מעמדן של הנשים ביישוב לכלל שאלה פוליטית, ובתוך כך גם שאלת זכויותיהן הפוליטיות של הנשים.
הניסיון ליישב סוגיה זו נכשל, בשל התנגדותם החריפה של החרדים, ונשללה מן הנשים הזכות לבחור ולהיבחר.
חלק מנשות היישוב החדש היו מאורגנות במסגרת תנועת הפועלות – תנועה פוליטית שבקשה להיאבק על השוואת זכויות הפועלות לאלו של הפועלים.
מאבקן של הפועלות התמקד בעיקר בקביעת מקומה של האישה בשוק העבודה.
הפועלות ביקשו להכיר בהן כנשים עובדות התורמות לבניין הארץ.
מאבקן של הפועלות היה, לכאורה, מאבק מקצועי אך ביסודו היה זה מאבק חברתי פוליטי על מקומה של האישה בחברה החדשה.
לקראת הבחירות לאספת הנבחרים ב-1920, ובעקבות שנתיים של מאבקים קשים, הוחלט לאפשר לנשים לבחור ולהיבחר.
כדי לרכך את התנגדותם של החרדים, הוחלט לאפשר להן להצביע בקלפי משלהן ובנפרד מגברים.
כמו כן, כל גבר חרדי שהתנגד לכך שאשתו תבחר, היה רשאי להצביע פעמיים – בשמו ובשם אשתו.
כשנספרו הקולות נמצא כי לאספת הנבחרים הראשונה נבחרו 299 גברים ו-15 נשים.
בבחירות לאספת הנבחרים השנייה נבחרו כבר 23 נשים.
במושבה הראשון של האספה השנייה, שהתקיים בחמישה בינואר 1926 נאמר כך: "אספת הנבחרים השנייה מכריזה על שוויון הזכויות של הנשים בכך ענפי החיים האזרחיים המדיניים והכלכליים של היישוב העברי ודורשת מאת הממשלה את הבטחתו של שוויון זכויות זה בחוקי הארץ".
ייצוג הולם של נשים במפלגות פוליטיות
תת ייצוג של נשים במערכת פוליטית נתונה יכול לנבוע מכמה גורמים.
אחד מהם הוא שיטת הבחירות הנהוגה במערכת הפוליטית.
בדרך כלל, השיטה היחסית מקלה את כניסתן של נשים לבתי המחוקקים יותר מזו הרובית.
גורם נוסף המשפיע על בחירתן של נשים הוא התחרות הפוליטית של חברה נתונה.
בהקשר זה, מידת שמרנותה או פתיחותה כלפי שילובן של נשים בחיים הפוליטיים ומקומן בעמדות השפעה.
מדינות ומפלגות רבות הגיעו בעשרים השנים האחרונות לכלל מסקנה כי עליהן לנקוט אמצעים שונים כדי להבטיח את העלאת ייצוגן של נשים במוסדותיהן הפוליטיים.
עשרות מפלגות שונות בעולם אימצו תקנות וכללים פנימיים הקובעים מכסות ייצוג מינימליות לנשים.
לעיתים הדבר נעשה בהיעדר חקיקה לאומית בעניין זה, ולעיתים במקביל לקיומה של חקיקה כזאת.
בישראל לא נקבעו עד היום (2021) מכסות ייצוג לנשים במפלגות בחקיקה.
בעבר הוגשו כמה הצעות חוק בעניין זה, אך אף אחת מהן לא הבשילה לכלל חקיקה ממשית.
כך למשל, שר המשפטים מאיר שטרית הגיש את הצעת חוק מימון מפלגות התשס"ב-2002. הצעת חוק אשר ביקשה לעודד ייצוג הולם של נשים בכנסת באמצעות קביעה שלפיה סיעה אשר 30% לפחות מכלל חבריה הם נשים, תקבלנה מימון גדול יותר.
מימון זה נועד להיות תמריץ חיובי להגדלת מספר הנשים המתמודדות בבחירות לכנסת, ולדעת יוזמי ההצעה הוא אמצעי אפקטיבי יותר מחיוב הסיעות לשריין מקום לנשים.
אף על פי שהמחוקק הישראלי נמנע מקביעת מכסות ייצוג לנשים בחקיקה, מפלגות בישראל עשו זאת בתקנונים וכללים פנימיים שקבעו לעצמן.
בתקנון מפלגת הליכוד, שתוקן ב-6 בינואר 2005, מובטח ייצוג לנשים ברשימת מועמדי המפלגה לכנסת כדלקמן: "אם לא נבחרו מועמדות לחמישה מ-40 המקומות הראשונים ברשימת המפלגה לכנסת ישובצו חמש מועמדות במקומות האלה ברשימה: המקום ה-10, המקום ה-20, המקום ה-30, המקום ה-35 והמקום ה-40..."
חוקת הליכוד אף מבטיחה ייצוג לנשים גם במוסדות המפלגה – במזכירות ובלשכה.
הבחירות למזכירות הליכוד נערכות ב-11 מחוזות בחירה.
החוקה קובעת כי אם לא נבחרה אישה בין נציגיו של מחוז כלשהו, הרי במחוז זה תקודם המועמדת שצברה את מספר הקולות הרב ביותר מן המועמדים שלא נבחרו, ותתפוס את מקומו של אחרון הנבחרים מהמחוז.
בדרך זו מובטח במזכירות המפלגה ייצוג של אישה אחת מכל מחוז לפחות, ובסך הכול מובטח ייצוגן של 11 נשים.
מפלגת העבודה הבטיחה לנשים לקראת הבחירות לכנסת ה-13 מקום אחד בכל קבוצה של עשרה מועמדים.
גם ברשימת מועמדיה לכנסת ה-14 הייתה מכסת הייצוג לנשים 10% בשליש העליון של הרשימה.
ב-1999 עלה מספר המקומות שהובטחו לנשים לחמישה מקומות עד למקום השלושים ברשימת מועמדיה.
נכון לשנת 2005 מכסת הייצוג של נשים בקרב מועמדי המפלגה לכנסת היא 25%.
בשנת 2021, הורכבה בשיטת רוכסן שהגדילה את הייצוג חצי מהרשימה.
במפלגת המפד"ל, המפלגה הדתית לאומית, הנשים התמודדו בבחירות מקדימות במרכז המפלגה.
המתמודדת שהשיגה את מספר הקולות הרב ביותר מבין המתמודדות מקודמת למקום ששוריין לה ברשימת המועמדים הכללית של המפלגה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-16 הצליחו נשות המפד"ל לקדם את השריון אל המקום החמישי ברשימת מועמדי המפלגה (לעומת המקום השמיני בבחירות לכנסת ה-15).
מאחר שהמפלגה זכתה בבחירות בשישה מנדטים, נבחרה לכנסת גם אישה אחת מטעמה.
לפי חוקת מרצ, בכל חמישה מקומות ברשימת המפלגה לכנסת, שניים ישוריינו לנשים (מה שמוביל ל-40% ייצוג לפחות).
זוהי הסיבה העיקרית לכך שמרצ הייתה המפלגה בעלת ייצוג הנשים הגבוה ביותר בכנסת ה-19 עם שלוש נשים מתוך שישה חברי כנסת – ייצוג של 50%.
מפלגת יהדות התורה אוסרת בתקנון על חברות נשים במפלגה ומפלגת ש"ס נמנעת משיבוצן ברשימתה לכנסת.
על בסיס התקנונים המפלים הוגשה לוועדת הבחירות המרכזית בקשה לפסילת המפלגות מהתמודדות בבחירות של 2013, אך הבקשה נדחתה.
תנועת לא נבחרות לא בוחרות היא תנועת מחאה שקמה ב-2012 וקראה לציבור החרדי להימנע מהצבעה למפלגות המדירות נשים.
בכך העצימה את הדיון הציבורי בשאלת מעמדן של נשים במגזר החרדי וזכותן לייצוג ולהשפעה במוקדי קבלת החלטות.
נשים בפוליטיקה המקומית – רשויות מקומיות
ייצוג נשים בפוליטיקה המקומית בישראל נופל בהרבה בהשוואה לרוב מדינות העולם.
מאז הקמת המדינה ועד היום, כיהנו מספר מועט של נשים בראש רשות מקומיות.
האישה הראשונה לכהן כראש רשות מקומית בישראל הייתה חייקה גרוסמן, ראש המועצה האזורית געתון בשנים 1950–1951. בשנים 1956–1959 שימשה חנה לוין כראש עיריית ראשון לציון, והייתה לאישה הראשונה העומדת בראשות עירייה.
בעשורים שלאחר מכן שימשו מספר נשים נוספות כראש רשות מקומית, אך באותה התקופה לא בוצעו בחירות ישירות לתפקיד ראש הרשות המקומית.
בשנות ה-70 שונתה שיטת הבחירות לעיריות ולמועצות המקומיות כך שראש הרשות יבחר בבחירה ישירה על ידי התושבים.
במועצות האזוריות הונהגה בחירה ישירה לראש ראשות המועצה האזורית החל משנות ה-90.
להלן רשימת הנשים שנבחרו לתפקיד ראש רשות מקומית מאז החל הליך הבחירה הישירה:
ייצוג נשים במועצות הרשויות המקומיות 1950–2003
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2013 שיעור הנשים מכלל חברי המועצות שנבחרו עמד על 13.5% בלבד.
הרכב המועצה הדתית צריך לשקף את החלוקה של הסיעות והמפלגות במועצת הרשות המקומית, כך שכל חבר בו מייצג את אחת הסיעות.
בהתאם לכך, תפקיד חבר המועצה הדתית מהווה תפקיד בעל גוון פוליטי.
החל מהקמת המועצות הדתיות ועד לשנות השמונים של המאה העשרים לא כיהנו נשים כחברות בהרכבי המועצות הדתיות, בין היתר מחמת מהתנגדות כללית לכהונה של נשים בתפקידים ציבוריים או התנגדות ספציפית לכהונה במועצה הדתית בשל תפיסת מוסד זה כבעל סמכות דתית-הלכתית השמורה לגברים בלבד.
בעקבות הפסיקה נפתחה הדרך לנשים לכהן במועצות דתיות.
נשים ערביות הן הקבוצה החלשה ביותר בקרב ציבור הנשים, בהשוואה לגברים הערבים הזוכים לנתח כוח במערכת הפוליטית.
ח'אולה אבו בכר (בספרה "בדרך לא סלולה", 1998) הצביעה על האופן שבו פועל המנגנון החמולתי כדי לשמר את הכוח הפוליטי בידי הגברים על חשבון הנשים.
הוא עושה זאת באמצעות המבנה החמולתי, שהוא משמרו לצרכיו.בשנת 1948, ייסדו נשים ערביות מישראל את תנועת "אל-נהדה אל-ניסאאיה" (התקומה הנשית), שהובילה בשנת 1973 להקמת תנועת רחבה יותר, שכללה גם נשים יהודיות – תנד"י – "תנועת נשים דמוקרטיות בישראל".
תנד"י מראשיתה פעלה למען שלום באזור המזרח-התיכון ובעולם, למען דו-קיום בין ישראל לפלסטינים, ולמען זכויות שוות לנשים בכל תחומי החיים: בחברה, בפוליטיקה ובעבודה.
מרבית הסטודנטים שהשתתפו במאבק הסטודנטים הערבים בשנת 2000 היו נשים.
עד הכנסת ה-18 לא ישבה בכנסת אישה ערבייה מטעם המפלגות הערביות, עד לבחירתה של חנין זועבי מטעם מפלגת בל"ד.
התקדים להכנסת אישה ערבייה לכנסת, חוסניה ג'בארה (ערביה מוסלמית), נזקף לזכותה של מפלגת מרצ.
בחירתה של ג'בארה למקום ריאלי ברשימה לכנסת התאפשרה במידה רבה בשל שיטת השריונים שהונהגה במרצ באותה תקופה.
נאדיה חילו הייתה חברת-הכנסת הערבייה הנוצרייה הראשונה בתולדות הכנסת.
היא כיהנה כחברת כנסת מטעם מפלגת העבודה בכנסת ה-17, והייתה שותפה בוועדות שונות.
לפני שנבחרה לכנסת, הייתה היועצת הארצית למעמד האישה הערבייה והדרוזית במרכז השלטון המקומי, ולאחר מכן אף היועצת הכלל ארצית למעמד האישה.
נשים רבות השייכות למפלגת חד"ש ולמוסדותיה פעילות בחברה הערבית במיוחד ובחברה הישראלית בכלל – במפלגות הפוליטיות, בהסתדרות, באיגודים שונים, בעמותות נשים ובתנועות לקידום מעמד האישה הערבייה, בקואליציות למען צדק חברתי, בעמותות למען קידום מעמד האזרח הערבי במדינה, בתנועות שלום ישראליות, בתנועות הסטודנטים ובכל הזירות הציבוריות החשובות בישראל.
ייצוג נשים בפוליטיקה ובמוסדות השלטון בישראל ובעולם
מספר הנשים שמיוצגות בכנסת ישראל נמוך מאוד מהממוצע האירופי ואף מהממוצע העולמי.
המדד נמדד באחוזים כאשר 100% משמעו צימצום מלא של אי השוויון מגדרי בכוח הפוליטי ואפס משמעו אי שוויון מלא.
בישראל אי השוויון הפוליטי 25% בעוד הממוצע בעולם הוא 33% והממוצע בארופה הוא 36%.
נכון לשנת 2024 ישראל ממוקמת במקום ה-106 מתוך 190 מדינות ואוטונומיות במדרג המדינות לפי ייצוג נשים בפרלמנט.
קיימת ירידה משמעותית בקטגוריית זו של מידת הכוח הפוליטי לנשים ביחס למדינות העולם המפותחות.
ניתן להבין את הפער בין הירידה בדירוג העולמי לבין העלייה בייצוג בארץ בכך שיחסית למדינות אחרות מגמת השיפור בישראל איטית יותר.
האשה הראשונה להתמנות למנהלת כללית של משרד ממשלתי הייתה רננה גוטמן שמונתה למנכ"לית משרד מבקר המדינה ב-1 באוגוסט 1972. בשנת 1996, בעקבות הקמת ממשלת ישראל העשרים ושבע, בראשות בנימין נתניהו, מונו שלוש נשים למנכ"ליות משרדים ממשלתיים.
אלו היו שלומית כנען שמונתה למנכ"לית משרד העלייה והקליטה על ידי השר יולי אדלשטיין, נילי ארד שמונתה למנכ"לית משרד המשפטים על ידי יעקב נאמן וכיהנה גם תחת השר צחי הנגבי, ונחמה רונן שמונתה למנכ"לית המשרד להגנת הסביבה על ידי השר רפאל איתן.
מראשית ימי הממשלה ה-30 בשנת 2003 ועד יולי 2024 מונו 38 נשים מתוך 235 לתפקיד מנכ"לית משרד ממשלתי, כלומר כ-16% בלבד.
11 מהמינויים של מנכ"ליות התבצעו בממשלה ה-36 ("ממשלת השינוי") כך שבממשלה זו שיעור המנכ"ליות שמונו עמד על 39%.
בניכוי הממשלה הזאת עמד שיעור הנשים שכיהנו בתפקיד מנכ"ל על כ-13%.
בממשלת ישראל השלושים ושבע, 2 נשים הן מנכ"ליות (5%) כממלאות מקום, המספר הנמוך ביותר של מנכ"ליות מזה שני עשורים.
ממשלה זו לא מינתה מנכ"ליות.
בעתירה של ארגוני נשים כנגד הייצוג החסר של נשים בקרב מנכ"לי משרדי הממשלה, קבע בית המשפט כי הדבר מהווה עבירה על החוק וכי על הממשלה לקבוע תוך שישה חודשים הנחיות שיבטיחו מינוי נשים לתפקידי מנכ"ל.
כשבועיים לאחר הפסיקה, מונו עוד ארבעה מנכ"לים גברים למשרדי ממשלה.
בעקבות פסק הדין פרסם ממלא מקום נציב שירות המדינה ביולי 2025, הנחיות המחייבות את הממשלה לקיים באופן אפקטיבי את חובת הייצוג ההולם של נשים, גם במשרות הפטורות ממכרז כגון מנכ"ליות ומשרות אמון בכירות נוספות.
תפקידי ניהול בכירים בשירות המדינה
בשנת 2024, הוצגו על ידי עורכי הדין המייצגים את המדינה בתביעה נגדה שעוסקת באי ייצוג הולם של נשים, נתונים על פיהם 46.6% ממשרות הניהול הבכיר ו-56.2% ממשרות ניהול הביניים בשירות המדינה היו מאוישות על-ידי נשים.
נשים איישו 33.7% מהמשרות ברמה 1 (הגבוהה ביותר), 40.8% מהמשרות ברמה 2 ו-42.1% מהמשרות ברמה 3. בפסק הדין צוין כי במישור העובדתי מתוך 60 משרות מקבילות למנכ"ל, מכהנות 9 נשים; ומתוך 15 משנים למנכ"לי משרדי הממשלה, מכהנות 2 נשים.
לאורך תקופות ארוכות בהיסטוריה אפליית נשים וקיפוח זכויותיהן הרחיקו אותן מעיסוק במדע.
נשים נאלצו להיאבק על זכותן להשכלה כלשהי, להשכלה מדעית, ועל זכותן לעסוק במדע.
במשך דורות הוטלו על נשים הגבלות שונות, כולל על השכלה, מכיוון שנטען, באופן שקרי, שהן חסרות כישורים קוגניטיביים ורגשיים, ושיש בכך איום על יציבות החברה.
עם זאת, הצליחו נשים מעטות להשתתף החל מראשית ההיסטוריה של המדע בפעילות המדעית, ותרמו בפיתוח ענפי מדע חדשים, ניסויים ותצפיות פורצי דרך ובניסוח תאוריות חדשות.
אולם פעמים רבות חלקן של הנשים בתגליות חשובות לא הוכר, ויוחס לאחרים.
על אף שחל שיפור ניכר במעמד האישה בכלל ובמעמדן של נשים במדע בפרט, גם כיום טרם הושג שוויון מלא בהשתתפות נשים במדע.
ניתן לראות זאת ביחס הכמותי בין חוקרים לחוקרות באקדמיה, במספר הנשים הפונות ללימודים בחלק מהתחומים המדעיים ובמספר הזוכות בפרס נובל.
בכל אלה מקומן היחסי והכמותי של נשים הוא נמוך.
מיעוט נשים במדע פוגע לא רק באותן נשים שהתקדמות הקריירה המדעית שלהן נעצרה, אלא במדע עצמו.
אם בקרב 50% מהאוכלוסייה יש קושי גדול להביא לידי ביטוי את הכישורים והיכולות הקיימים בו בתחום המחקר המדעי, קיימת פגיעה במריטוקרטיה, והמדע יוצא נפסד.
בנוסף, הבדלים בין המינים בהכרה מצביעים על כך שפעילות של נשים במדע יכולה להביא ערך מוסף, הסתכלות מזווית אחרת ודרכי פעולה שונות, כך שהתרומה של הצטרפות יותר נשים למדע יכולה להיות לא רק כמותית אלא איכותית.
בעשורים האחרונים קיימת התקדמות ברוב מדינות העולם, בהשכלת נשים ובכלל זה גם בהיבט של שילוב נשים במדע.
בחלק מהמדינות המערביות עולה אחוז המסיימות של תואר ראשון שני ושלישי על זה של הגברים.
קיימת גם עליה איטית בשיעור הנשים מבין הזוכים בפרס נובל.
היבט נוסף הוא הערכה מחודשת של היסטוריונים שמגלים תרומות של נשים למדע, שנשכחו או יוחסו למדענים גברים.
מחקר הדרת הנשים מהמדע מראה את המורכבות העומדת בפני נשים בעולם המדע וחושף את האפליה שהייתה נחלתן של מדעניות רבות.
לאורך ההיסטוריה עסקו נשים רבות במדע, אך רובן לא קיבלו את ההכרה על הישגיהן.
במאות ה-18 וה-19, בתקופה שבה התרחש המדע לא במעבדות אלא בעיקר בבתי אנשים, רעיות ואחיות רבות מצאו עצמן עוסקות במדע, תוך שהן מסייעות לבני משפחתן.
זו הייתה חלק ממגמה כללית יותר של אפליה נגד נשים, ונטיה לגמד את תרומתן לחברה.
כדי לאזן בין תופעה זו לצידוקים שלפיהם אסור לנשים לעסוק במדע, מצאה החברה הסברים שונים.
הסבר נוסף הוא ייחוס ההצלחה ליכולות טכניות ולא לגאונות, דוגמת "האישה כמכונה" – לפיה מתמטיקאית מוכשרת איננה גאונה, אלא "רק עושה חשבון מהיר" (ולחלופין – "שקדנית", "חרוצה" וכדומה).
תופעה דומה ורחבה יותר מחסימת נשים מלימוד ועיסוק במדע הייתה מניעה או הגבלת השכלה לנשים, או כיוון השכלת נשים לעבר תחומים "נשיים" כמו טיפול בילדים או במשק הבית.
בשנות ה-90 של המאה ה-18 הייתה מרי וולסטונקראפט בין הראשונות לזהות את הזנחת השכלתן של נשים כאחד המקורות החשובים לאומללותן.
וולסטונקראפט טענה שהגורם למעמדן הנחות של נשים הוא מחסור בחינוך ובהקניית "תבונה" ורציונליות, וכי הענקת חינוך והשכלה הולמים לנשים היא המפתח לפתרון אפלייתן ודיכוין, וכי אין כל הבדל מולד ביכולת השכלית בין נשים לגברים.
ב-1792 וולסטונקראפט פרסמה את "הגנה על זכויות האישה", אחת היצירות הראשונות של הפילוסופיה הפמיניסטית, בו טענה כי הנשים ראויות לחינוך ההולם את מעמדן בחברה, כי הן חיוניות לאומה כיוון שהן מחנכות את הילדים וכי הן יכולות להיות "חברות" לבעליהן ולא רק רעיות.
פרקים רבים בספר עונים למחברי ספרי חינוך כגון ג'יימס פורדיס וג'ון גרגורי ולפילוסופים חינוכיים כגון ז'אן-ז'אק רוסו, שרצה למגר את החינוך הנשי.
נכון למאה ה-21 יותר ויותר נשים עוסקות במדע, אך הן עדיין מיעוט לעומת המדענים הגברים.
אחת מהטענות היא שהסיבה העיקרית לכך היא כי המדע נשלט על ידי גברים, והוא גברי במהותו.
משום כך, המכשולים העומדים בדרכן של מדעניות הם רבים, ויותר מכך, מעטות הן הנשים הנמשכות מלכתחילה לתחום זה, הנתפס כגברי.
סנדרה הארדינג הציגה חמישה הסברים להפיכת המדע לגברי:
אחת מהטענות היא שהחברה, שברצונה להנציח את המצב בו נשים אינן משתלבות במדע, בונה לעצמה מערכת מדעית המוכיחה ומצדיקה את חוסר הימצאותן של נשים בתחום.
סוג ראשון של צידוקים עוסקים בהשלכות השליליות שייווצרו אם נשים יעסקו במדע.
לפי חוק זה, גוף האדם פועל כמכונה, ולו אנרגיה מוגבלת; מתוך כך, נטען שאם אישה תעסוק בעבודה שכלתנית, לא תישאר לה אנרגיה ללדת ולטפל בצאצאים.
צידוק נוסף הוא שהתעסקות אישה במדע הורסת את הקשר שלה עם ילדיה.
סוג שני של צידוקים עונים על השאלה מדוע האישה אינה מסוגלת, במסגרת יכולותיה, לעסוק במדע.
במאה ה-19 רווחה תפישה לפיה לנשים יש דמיון פרוע ובלתי נשלט, והן פועלות לפי אמוציות שמוכתבות על ידי המערכת ההורמונלית שלהן.
בנוסף, המדע המודרני בתחילת דרכו דרש הירואיות ולקיחת סיכונים, בעיקר כיוון שחלק גדול ממנו נעשה על ידי משלחות מטעם המדינה, לחודשים ארוכים ולאזורים רחוקים.
מסעות אלו נחשבו קשים, ושאינם מתאימים לגוף ולאופי הנשי.
אישה שאינה עומדת בכך, זוכה לביקורת.
חוקרות פמיניסטיות טוענות כי למרות ניסיונו של המדע לעמוד בסטנדרטים של אובייקטיביות, הוא הושפע מתפיסות מגדריות הקיימות בחברה מצד אחד, והצדיק את נחיתותן של נשים מצד שני.
הצגת סיפורי הנשים הדגולות של המדע מאפשרת להעלות לקדמת הבמה את סיפורן של מדעניות גדולות לאורך ההיסטוריה, שלא קיבלו הכרה מספקת בימי חייהן.
גם הנשים הבודדות שהצליחו להגיע להישגים מדעיים יוצאי דופן זכו ליחס שונה מהיחס לו זכו עמיתיהן הגברים.
לא אחת אירע שמדענית שכן הצליחה להביא לפריצות דרך משמעותיות במדע, נותרה בסופו של דבר מחוץ ל"פנתיאון".
מרגרט ו' רוסיטר טבעה ב-1993 את המושג אפקט מתילדה והתמקדה במקרים היסטוריים ובמקרים עכשוויים בהם היחס אל מדעניות היה התעלמות, השכחה או מניעת ההערכה והכבוד להם היו ראויות.
היא מצאה שהקיפוח הזה התרחש בעיקר ברמה של זוכות פרסי נובל ופרסים יוקרתיים אחרים.
בעת העתיקה ישנן עדויות לעיסוקן של נשים ברפואה במספר תרבויות.
אצל הומרוס נזכרת אגמדה כמרפאת ביוון העתיקה לפני מלחמת טרויה (1194–1184 לפנה"ס).
אגנודיקה הייתה הרופאה הראשונה שהתמחתה באופן חוקי באתונה במאה ה-4 לפנה"ס.
לימודי הפילוסופיה ביוון העתיקה היו פתוחים לנשים.
ידוע על אגלאוניקה, אשר חזתה ליקויים, ותיאנו, מתמטיקאית ורופאה אשר הייתה תלמידתו וכנראה גם אשתו של פיתגורס.
מספר נשים עסקו באלכימיה במאות הראשונות לספירה בעיר אלכסנדריה.
הידועה שבהן היא מרים היהודייה אשר המציאה מספר מכשירים כימיים: אמבט מרים (משמש עד היום במעבדות כימיה ולבישול), אמבט חול לחימום (תרמוספוריון), קירוטקיס (זוהי דוגמה ראשונה לריאקציה המבוססת על מחזור סגור של אידוי ועיבוי) ומכשיר זיקוק.
היפאטיה הייתה מתמטיקאית, פילוסופית ואסטרונומית יווניה ניאופלטונית אשר פעלה באלכסנדריה.
היא הייתה בתו ותלמידתו של ת'און, מנהל ספריית אלכסנדריה.
היפאטיה המציאה הידרומטר, אצטרולב ומכשיר לטפטוף מים.
בימי הביניים מנזרים היוו מקום בו נשים יכלו לרכוש השכלה ולעיתים גם לבצע מחקר.
אם המנזר הגרמניה, הילדגרד מבינגן (1098 – 17 בספטמבר 1179), כתבה על מספר נושאים מדעיים, כולל רפואה, בוטניקה ובעלי חיים.
במאה ה-11 נוסדו האוניברסיטאות הראשונות.
ככלל נמנע מנשים ללמוד בהן, למרות זאת, היו מספר מקומות יוצאי דופן.
רופאה נוספת היא דורוטה בוצ'ה, אשר החזיקה בקתדרה לפילוסופיה ולרפואה באוניברסיטת בולוניה במשך 40 שנים מ-1390.
מלבד הצלחתן של נשים בודדות, הדעות הקדומות התרבותיות מנעו מנשים חינוך מדעי בימי הביניים.
דוגמה לכך היא אמרתו של תומאס אקווינס ביחס לנשים ש"היא לא יכולה נפשית להחזיק בעמדת סמכות".
תפיסת העולם במאה ה-17 שללה מנשים השכלה בשל החובות שצופו מהן.
תרומת המהפכה המדעית ליחס זה הייתה קטנה.
יתרה מכך, מדענים השתמשו במדע החדש כדי לבסס את השקפתם כי על פי הטבע נשים נחותות מגברים ועל כן עליהן להיות משועבדות להם וכי הן מתאימות למלאכות ביתיות בלבד.
מהפכת הדפוס סייעה להפצת רעיונות אלה.
אף אישה לא הוזמנה להצטרף לחברה המלכותית של לונדון או לאקדמיה הצרפתית למדעים עד למאה ה-20. גישה מתקדמת יותר הייתה בגופי האקדמיה של צפון איטליה בעקבות הרנסאנס האיטלקי, שחלקם היו פחות שמרניים ובעלי גישה מרוחקת יותר מהשפעת הכנסייה והמלוכה.
אוניברסיטת פדובה העניקה תואר דוקטורט לאלנה קורנרו פיסקופיה כבר ב-1678, ואילו האקדמיה למדעים של המכון של בולוניה הקשורה לאוניברסיטת בולוניה, העניקה חברות לאמילי דה שאטלה בשנת 1746.
החוקרות הפסמניסטיות קרולין מרצ'נט ואוולין פוקס-קלר טוענות שהמהפכה המדעית הגבירה וקיבעה את שעבוד הנשים לגברים.
הדבר הוריד את המגבלות המוסריות הקיימות, ותחתיהן התקבעה תפיסה כי הטבע הוא משאב אותו יש לחקור, לנצל ולשעבד.
פרנסיס בייקון הציע את גישת "האינקוויזיציה לטבע" – יש להפעיל על הטבע, שהובן כישות נקבית, לחץ וכוח, עד שתתרצה ותמסור את סודותיה.
מקומו המרכזי של המדע עודד את הזהות בין התכונות הנתפשות כ"גבריות" ובין התכונות הנחשבות "מדעיות".
אלנה קורנרו פיסקופיה 1646 1684) הייתה פילוסופית איטלקייה ממעמד האצולה.
מרגרט קוונדיש (1623–1673), דוכסית ניוקאסל, לקחה חלק בוויכוחים המדעיים של תקופתה.
אולם, אף על פי שהשתתפה בפגישות החברה המלכותית באנגליה, לא הייתה חברה רשמית בה.
היא כתבה על מדע ופילוסופיה וביקרה את הדעה כי בני האדם ישלטו בטבע באמצעות המדע.
קוונדיש פרסמה תצפיות בהן ביקרה את המדע הניסויי של פרנסיס בייקון ואת המיקרוסקופ.
בגרמניה, השתתפות נשים במלאכות ייצור שונות, אפשרה לחלקן לעסוק בתצפיות מדעיות ובמיוחד באסטרונומיה.
בשנים 1650–1710 היוו נשים 14% מכלל האסטרונומים בגרמניה.
הנודעת שבהן הייתה מריה וינקלמן (1670–1720).
וינקלמן חונכה על ידי אביה ודודה ולמדה אסטרונומיה בעצמה.
נישואיה לגוטפריד קירך, האסטרונום הראשי של פרוסיה, אפשרו לה לעסוק באסטרונומיה.
היא התמנתה לעוזרתו בתצפיות שבוצעו בברלין על ידי האקדמיה למדעים.
היא ביצעה מספר תצפיות מקוריות בהן גילתה כוכב שביט.
כאשר נפטר בעלה, הגישה בקשה להתמנות לעוזרת אסטרונום באקדמיה של ברלין.
היא נדחתה מאחר שלא הייתה בוגרת אוניברסיטה, דבר שנאסר עליה כאשה.
חברי האקדמיה חששו שהיא תהווה דוגמה רעה לנשים.
מקרה זה מדגים את הקושי שעמד בפני נשים להתקבל לעבודה מדעית.
ניתן לאפיין את המאה ה-18 על ידי שלוש השקפות שונות ביחס לנשים:
נשים הן נחותות שכלית וחברתית ביחס לגברים;
נשים הן שוות אבל באופן שונה;
ביכולתן של נשים להיות שוות בכישוריהן השכליים ובתרומתן לחברה.
בעוד שרוסו סבר כי תפקיד הנשים הוא אימהות ושירות בעליהן הרי שעידן הנאורות פתח לנשים דרכים להשתלב במדע.
תרבות הסלונים באותה תקופה אפשרה לגברים ונשים להיפגש יחד ולדון באופן אינטימי בנושאים פוליטיים, חברתיים ומדעיים.
רוסו תקף מגמה זו וטען כי שליטת הנשים בסלונים מונעת שיח רציני.
הסלונים ועבודות במתמטיקה, פיזיקה, בוטניקה ופילוסופיה, החלו להשפיע באופן משמעותי על היחס לנשים וגם לא נחסמה לחלוטין האפשרות לקבל הכרה רשמית.
למרות חוקי המגדר הנוקשים במאה ה-18, ניתן לומר כי נשים הצליחו להתקדם במדע במאה זו לקראת שוויון.
מספר נשים קיבלו הכרה כמדעיות, הצטרפו לאקדמיה ופרסמו ספרים בשמן.
אמילי דה שאטלה (1706–1749) הייתה מתמטיקאית, פיזיקאית ופילוסופית צרפתייה.
היא הייתה ממשפחת אצולה ועמיתה אינטלקטואלית ומאהבת של וולטר.
דה שאטלה אפשרה ותמכה בפעילותו של וולטר בכך שהזמינה אותו לטירתה בסירי.
יחד איתו היא השפיעה בצורה משמעותית על המהפכה האינטלקטואלית של זמנה, הן דרך כתיבה ותרגום בנושאי מדע ופילוסופיה והן דרך תמיכה כספית, חברתית ואינטלקטואלית בוולטר והשפעה על הוגים אחרים.
ב-1740 דה שאטלה פרסמה ספר פיזיקה, "יסודות הפיזיקה", תחילה בעילום שם ולאחר מכן בשמה המפורש.
הדבר הוביל לפומלמוס בנושא של מה שמכונה כיום אנרגיה, ועל רקע דברים אלה נבחרה דה-שאטלה לאקדמיה למדעים של בולניה וטירתה הייתה למרכז אינטלקטואלי.
דה שאטלה תרגמה את פרינקיפיה של ניוטון מלטינית לצרפתית (שהתפרסם רק לאחר מותה) ובכך סייעה להפצת הרעיונות שבו.
זהו התרגום הראשון של הספר והיחידי המלא.
בעוד וולטר ורוב אנשי התקופה קיבלו את דברי ניוטון ללא עוררין, דה שאטלה הוסיפה הצעות וניתוחים נרחבים בהם השתמשה בקלקולוס "חדש" (גאומטריה ישנה).
דה שאטלה הכריעה בוויכוח פיזיקלי - תאולוגי בין ניוטון לבין לייבניץ.
בעוד ניוטון טען כי אנרגיה קינטית קשורה למהירות של חפץ וכי אלוהים מדי פעם צריך להתערב בבריאה כדי להחזיר את האנרגיה האבודה, דה שאטלה גילה כי אנרגיה אינה הולכת לאיבוד וכי היא קשורה למהירות בחזקת שתיים.
הדבר הניח את היסודות לחוק שימור האנרגיה, ולהמשגה של המושג אנרגיה.
היא גם כתבה מאמרים בתחומים נוספים, לרבות ספר פילוסופיה "על האושר" בו הדגישה את החשיבות של אשליות.
לאחר מותה, זכו רעיונותיה לייצוג רב בטקסט המפורסם ביותר של ההשכלה הצרפתית, "האנציקלופדיה הגדולה" של דני דידרו, ז'אן לה רון ד'אלמבר ואחרים.
למרות תרומתה המשמעותית, הייתה תקופה בה תרומתה גומדה והיא נזכרה בעיקר כמאהבת של וולטר.
החל משנות ה-1940 וביתר שאת בעשורים האחרונים יש בחינה והערכה מחודשת לפועלה, כאשר יש הטוענים כי חלק מעבודתו של וולטר, במיוחד החלק המדעי והפילוסופי יותר, נבע בעיקר מעבודה משותפת איתה.
בשנת 1748 הייתה האסטרונומית אווה אקבלד (1724–1786) לאישה הראשונה שהתקבלה לאקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
מריה גָאֶטנה אַנְיֶיזי הייתה מתמטיקאית ופילוסופית איטלקייה אשר הייתה הראשונה לחבר ספר שעסק בחשבון אינטגרלי ובחשבון דיפרנציאלי גם יחד.
מריה סיבילה מריאן (1624–1674) תרמה לייסוד הבוטניקה והזואולוגיה המודרניים.
בגיל 30 גידלה זחלים וחקרה את הפיכתם לפרפרים.
היא תיארה את חקירותיה בטבע בספר לימוד שכתבה.
בספרה הראשון "ספר הפרחים החדש" השתמשה באיורים כדי לקטלג צמחים וחרקים.
תקופה קצרה לאחר מות בעלה נסעה יחד עם בתה לפרמריבו.
במסע זה צפו בחרקים, ציפורים, זוחלים ודו-חיים.
לאחר כשנתיים חזרו לאמסטרדם ושם פרסמה את "מטמורפוזה של חרקים בסורינאם".
ספר זה "גילה לאירופים בפעם הראשונה את המגוון המדהים של יער הגשם".
במאה ה-18 פעילות מדעית נעשתה פעמים רבות בבתים וכך נשים יכלו להשתתף בניסויים ובשיחות על מדע.
פולז הייתה בתו של משקיע בפרם ז'נרל אשר נישאה ב-1771, בגיל 13, לאנטואן לבואזיה, אבי הכימיה האנליטית.
עם השנים למדה כימיה והפכה לעמיתה למקצוע.
פולז תרגמה למענו מאמרים מאנגלית, איירה את ספריו והכינה שרטוטים ותחריטים של מתקני מעבדה שנדרשו לו.
היא גם ערכה את זיכרונותיו ופרסמה אותם.
היא ערכה מסיבות אליהן הגיעו מדענים ידועי-שם ודנו בתאוריות בכימיה.
כתוצאה מעבודתה הצמודה עם בעלה קשה להבדיל בין תרומות השניים ונראה שחלק ניכר מהעבודה שמיוחסת לו בוצעה בעצם על ידה.
אף על פי שנשים הצטיינו בתחומי מדע רבים, נמנע מהן עיסוק ברביית צמחים.
קארולוס ליניאוס, מייסד שיטת המיון המדעית המודרנית לעולם החי, טען שמיון צמחים צריך להתבסס ברובו על הבדלים באיברי הרבייה.
על כן נטען כי למידה על ה"הפקרות" המינית של צמחים תוביל להפקרות מוסרית של נשים ובעקבות כך של החברה כולה.
הנשים נחשבו כחסרות יכולת לשיפוט מוסרי ורגשי ועל כן סכנה למוסריות החברה.
למרות זאת, מרי מונטגו, אצילה וסופרת בריטית תיארה לראשונה הרכבה בוטנית.
כאשת השגריר הבריטי בטורקיה כתבה מכתבים בהם תיארה תצפיות שעשתה שם.
היא קיבלה תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת בולוניה במאי 1732, שהיה התואר האקדמי השלישי שהוענק מעולם לאשה על ידי אוניברסיטה אירופאית.
היא האשה הראשונה בעולם שזכתה במשרה אוניברסיטאית בתחום המדעים וכן האשה הראשונה שלימדה באופן רשמי באוניברסיטה באירופה ואף זכתה לתואר פרופסור.
קרוליין הרשל (1750–1848) הייתה אסטרונומית ממוצא יהודי-גרמני.
היא עבדה עם אחיה וסייעה לו בקריירה באסטרונומיה.
הרשל נחשבת לאחת המדעניות הראשונות שזכו להכרה בפני עצמן.
היא הייתה האישה הראשונה שקיבלה קיצבה שנתית מבית המלוכה האנגלי עבור עבודה מדעית.
תגליותיה בשנים 1783–1797 כללו גילוי גלקסיית לוויין של אנדרומדה ושמונה כוכבי שביט.
הרשל ערכה קטלוג של כל גופי השמיים שהיו ידועים עד כה.
הקטלוג התבסס על קטלוג של ג'ון פלמסטיד אשר היה בשימוש באותה תקופה.
היא הוסיפה לו רשימת תצפיות של כוכבים, רשימת טעויות, ורשימה של מאות כוכבים שלא הופיעו בו.
הרשל קיבלה מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה על עבודתה, כבוד לו לא זכתה אף אישה נוספת עד 1996. על שמה נקראו, פרט לשביט שגילתה, אסטרואיד "281 לוצרטיה" ומכתש על הירח "מכתש ק.
אליזבת פולהיים (פעילה בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19) הייתה כימאית בריטית, שחקרה תגובות חיזור של מלחי מתכת.
פולהיים הציעה מנגנוני תגובה, ביניהם הדוגמה הראשונה לקטליזה (זרז), תהליך בסיסי בכימיה, בו גורם מסוים משתתף בתגובה אך אינו מתכלה בה.
החל מהמאה ה-19 חל תהליך התמקצעות של המדע.
ב-1909 קמה ]אוניברסיטת ברלין שבה כוחן של הדת והמדינה על האקדמיה נחלשו, והוחלפו בהמודל ההומבולדטיאני להשכלה גבוהה ששם דגש על הומניזם, ועל חופש אקדמי.
במחצית השנייה של המאה הוקמו מוסדות אקדמיים לנשים וכמו כן חלק מן המוסדות הוותיקים פתחו את שעריהם בפני נשים, בעיקר בארצות הברית ובאנגליה.
תהליך זה אפשר לנשים לעסוק במדע באופן פורמלי והעניק השכלה מדעית לנשים בהיקף הולך וגדל.
בממלכה המאוחדת: המדענית הסקוטית, מרי סמוויל, עסקה בחקירת תופעת המגנטיות.
היא הציגה את מאמרה "התכונות המגנטיות של קרניים סגולות בספקטרום השמש" בפני החברה המלכותית ב-1826. בכך הייתה לאישה השנייה שעשתה זאת.
היא חיברה טקסטים במתמטיקה, אסטרונומיה, פיזיקה וגאוגרפיה וקידמה חינוך לנשים.
ב-1835 סמוויל וקרוליין הרשל היו הנשים הראשונות אשר נבחרו לחברה האסטרונומית המלכותית.
תלמידתה של סמוויל, עדה לאבלייס, הייתה מתמטיקאית אנגליה.
היא התכתבה עם צ'ארלס בבג' בנוגע ליישומים למנוע האנליטי שלו.
בהערותיה לתרגום מאמרו של לואיג'י מנברה חזתה יישומים למנוע זה כמחשב רב-תכליתי אשר כולל למשל גם יכולת הלחנה.
לאבלייס מתה בגיל 36 לאחר הקזות דם מרובות של רופאיה בעקבות מחלתה.
על שמה נחגג "יום עדה לאבלייס" לציון והערכה של הצלחותיהן של נשים במדע ובטכנולוגיה.
מרגרט בריאן כתבה מספר ספרי לימוד באסטרונומיה.
מרי אנינג הייתה פלאונטולוגית אנגליה אשר חקרה מאובני דינוזאורים.
בשנת 1811, בגיל 12, גילתה מאובן מבעל חיים שנראה כקרוקודיל ענק ומאוחר יותר זוהה כאיכתיוזאור.
בגרמניה: בשנת 1836 הוקם בדיסלדורף מכון להכשרת אחיות.
ב-1840 ביקרה בו אליזבת פריי ובהשראתו הקימה מכון דומה בלונדון.
במכון זה למדה מספר שנים לאחר מכן פלורנס נייטינגייל.
בצרפת: המתמטיקאית סופי ז'רמן לא התקבלה ללימודים גבוהים בשל מינה.
בשל כן נרשמה למכון הפוליטכני בפריז בשם בדוי.
היא התכתבה עם גאוס בנושאים מתורת המספרים.
על מכתביה חתמה בשם בדוי עקב חששה שמכתב מאשה לא יזכה ליחס רציני.
מאוחר יותר חשפה את זהותה וזכתה ליחס אוהד מצידו.
עבודתה הוצגה בפני האקדמיה הצרפתית למדעים על ידי לז'נדר מכיוון שהאקדמיה מנעה מנשים להופיע בפניה.
ז'רמן תרמה, בין היתר, לתורת האלסטיות ולתורת המספרים, בה תיארה את המושג של ראשוני ז'רמן והוכיחה את המשפט האחרון של פרמה עבור ראשוניים אלו.
בארצות הברית: ב-1840 הייתה קתרין בנסון האשה הראשונה שקיבלה תואר ראשון.
האסטרונומית מריה מיטשל התפרסמה בגילוי שביט ב-1847. ב-1848 התקבלה מיטשל כחברה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
היא הייתה היחידה שזכתה לכך במשך כמעט מאה השנים הבאות.
ב-1865 הוצעה לה משרת פרופסור לאסטרונומיה ומנהלת מצפה הכוכבים בקולג' חדש לנשים בלבד.
עיקר פעילותה היה חקר כתמי שמש.
היא הייתה הראשונה לגלות שהם מערבולות אנכיות ולא, כפי שחשבו עד אז, עננים.
ב-1849, אליזבת בלקוול הייתה לאישה הראשונה המסיימת לימודי רפואה בארצות הברית.
היא הייתה האישה הראשונה והיחידה במוסד בזמן לימודיה.
מלחמת קרים (1853–1856) סייעה לפתיחת מוסדות חינוך לנשים בשל מיסוד מקצוע הסיעוד.
באנגליה פלורנס נייטינגייל הקימה ב-1860 בית ספר לאחיות בלונדון ולאחר מכן במקומות נוספים.
היא הייתה חלוצה בבריאות הציבור ובסטטיסטיקה.
אליזבט גארט אנדרסון הייתה הבריטית הראשונה אשר השיגה הסמכה ברפואה ב-1865. יחד עם נשים נוספות הקימה את בית הספר לרפואה לנשים בלונדון ב-1874.
אנני סקוט דיל מונדר הייתה חלוצה בצילום אסטרונומי ובעיקר של כתמי שמש.
היא הייתה בוגרת מתמטיקה של גירטון קולג', הקולג' הראשון לנשים באוניברסיטת קיימברידג'.
ב-1890 נשכרה כעוזרת לאדוארד וולטר מונדר, ראש מחלקת השמש במצפה גריניץ'.
הם עבדו יחד, צפו בכתמי שמש ושיפרו את טכניקת הצילומים.
הם נישאו ב-1895. כישוריה המתמטיים של אני אפשרו לנתח נתונים שמונדר אסף במשך שנים.
מונדר תכננה מצלמה ניידת בעלת עדשה של 35 מ"מ.
ב-1898 נסעה להודו וצילמה לראשונה את הילת השמש במהלך ליקוי חמה.
ניתוח הנתונים של כתמי השמש וסערה גאומגנטית אפשר להראות שאזורים מסוימים של פני השמש הם המקור לסערות גאומגנטיות ושהשמש איננה קורנת בצורה אחידה (כפי שסבר ויליאם תומסון).
ביאטריקס פוטר הייתה סופרת ומאיירת אנגליה.
היא חונכה בביתה והתעניינה בבוטניקה.
היא החלה בציור פטריות עקב יופיין, אך אחרי פגישתה עם המיקולוג צ'ארלס מקינטוש, גברה התעניינותה בדרך התרבותן והיא ביצעה איורים מיקרוסקופיים רבים של נבגים ואלו פורסמו בספרים.
פוטר פיתחה תאוריה בדבר נביטת נבגים, אך זכתה להתעלמות עקב מינה וגילה הצעיר.
סופיה קובלבסקיה הייתה מתמטיקאית ופיזיקאית רוסית.
באותה תקופה נאסר על נשים ללמוד באוניברסיטאות ברוסיה ועל כן למדה בגרמניה אצל מתמטיקאים מובילים, בברלין אצל קארל ויירשטראס ובהיידלברג אצל ליאו קניגסברגר, גוסטב קירכהוף והרמן פון הלמהולץ.
קובלבסקי התמנתה לפרופסור בחוג למתמטיקה באוניברסיטת סטוקהולם בשנת 1884 וכיהנה גם כחברה בהתכתבות של האקדמיה למדעים בסנקט פטרבורג בשנת 1889.
במחצית השנייה של המאה הוקמו בארצות הברית קולג'ים לנשים ואלו סיפקו גם עבודה למדעניות.
במוסדות אלו למדו נשים רבות לדוקטורט.
בשנת 1848, נפתח קולג' לרפואה לנשים של ניו אינגלנד שהיה מוסד הלימודים הראשון בעולם שהכשיר נשים למקצוע הרפואה.
במקביל, החלו מוסדות ותיקים להיפתח בפני נשים.
ב-1875 למדו במוסדות אלו יחד 3,000 נשים וב-1900 הגיע מספר הנשים בהן לכמעט 20,000. אליזבת בלקוול הייתה לאשה הראשונה שקיבלה תואר דוקטור בארצות הברית בשנת 1849. יחד עם אחותה, אמילי בלקוול, ומרי זקרצ'בסקה, הקימו ב-1857 מרפאה לנשים וילדים וב-1868 בית ספר לרפואה לנשים.
בלקוול גם פרסמה מספר ספרים על חינוך רפואי לנשים.
בשנת 1876 אליזבט ברג הייתה האישה הראשונה אשר קיבלה תואר בהנדסה אזרחית (מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי) בארצות הברית.
אלן סוואלו ריצ'רדס הייתה תעשיינית וכימאית סביבתית.
היא הייתה האישה האמריקאית הראשונה שקיבלה תואר בכימיה, אותו סיימה במכללת ואסר ב-1870. ב-1871 היא הייתה האישה הראשונה שהתקבלה למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) בלימודי כימיה, 5 שנים לפני שהמכון הסכים ללמד נשים באופן רשמי.
ב-1892 קראה להקמת מדע חדש בשם Oekology בהרצאתה בבוסטון.
תחום תוכנן לכלול "תזונת צרכנים" וחינוך סביבתי ומאוחר יותר הפך לאקולוגיה (בעוד שהתחומים המקוריים נהפכו לכלכלת בית).
תחום זה היווה עבור נשים דרך להשיג השכלה מדעית וקולג'ים רבים הקימו מחלקות לכלכלת בית.
סוואלואו ריצ'רדס עזרה לייסוד האגודה האמריקאית לכלכלת בית אשר פרסמה כתב עת וארגנה כנסים.
בעבודתה ב-MIT פיתחה את הקורס הראשון בביולוגיה ובמחקר בהנדסה סניטרית.
אפשרויות נוספות נפתחו בבוטניקה ובאמבריולוגיה.
בפסיכולוגיה השלימו נשים רבות דוקטורט אולם הן עודדו להתמחות בפסיכולוגיה חינוכית, פסיכולוגיה של הילד וטיפול קליני בבתי חולים ושירותי רווחה.
במהלך המאה העשרים רוב המחקר המדעי התבצע בתוך אוניברסיטאות.
קידום באוניברסיטה תלוי לא רק בהיות המועמד/ת מתאים וראוי מבחינת הישגי המחקר, בהצלחתו בהוראה ובתרומתו לאוניברסיטה אלא מושפע גם מיחסי כוח, מסורות תרבותיות וסטריאוטיפים מגדריים.
מארי קירי נולדה ב-1867 בוורשה.
כיוון שלא הותר לה ללמוד באוניברסיטה, עבדה במשך מספר שנים כמורה.
בשנת 1891, כשהייתה בת 24 עברה לפריז ולמדה כימיה ופיזיקה בסורבון.
היא הייתה לאשה הראשונה שלימדה במוסד.
בסורבון פגשה את המרצה פייר קירי ונישאה לו.
בשנת 1903 קבלה קירי יחד עם בעלה ועם אנרי בקרל פרס נובל לפיזיקה, "בהוקרה על התרומה היוצאת מן הכלל שהשיאו באמצעות מחקריהם המשותפים על תופעת הקרינה שהתגלתה על ידי פרופסור אנרי בקרל".
בכך הייתה לאשה הראשונה שזכתה בפרס נובל.
שמונה שנים אחר-כך זכתה מארי קירי בפרס נובל לכימיה.
בצעד יוצא דופן לא רשמה קירי פטנט על תהליך בידוד הרדיום, ובכך אפשרה לקהילה המדעית מחקר חופשי.
קירי הייתה לראשונה שקיבלה שני פרסי נובל ובנוסף לה רק עוד מדען אחד זכה לפרס נובל בתחומים שונים.
בתה, אירן ז'וליו-קירי, זכתה גם היא בפרס נובל בכימיה (יחד עם בעלה פרדריק ז'וליו-קירי) בשנת 1935. בשנת 1995 הועבר ארונה של מארי קירי לפנתאון של פריז, האשה הראשונה שזכתה לכבוד זה.
אמי אמליֶה נֶתֶר הייתה מתמטיקאית ופיזיקאית יהודייה שחייתה ופעלה בגרמניה.
בשנת 1900 החלה ללמוד באוניברסיטת ארלנגן כ"שומעת חופשית" משום שהחוק הגרמני לא אפשר לאוניברסיטאות בגרמניה ללמד נשים.
בכל האוניברסיטה למדו אז 984 סטונדטים גברים ו-2 נשים.
ב-1904, גרמניה שינתה את החוק וקבעה כי מותר לנשים ללמוד באוניברסיטה, ונתר נרשמה ללימודי מתמטיקה.
היא קיבלה תואר דוקטור ב-1907 בהנחיית פאול גורדן, ובנתה לעצמה שם בעבודותיה בתורת השמורות הפולינומיות.
היא לימדה מספר שנים באוניברסיטת ארלנגן והעמיקה במיזוג שיטתו הקונקרטית של גורדן בתחום השמורות, עם שיטתו המופשטת יותר של דויד הילברט, שהפכה תחת ידה לכלי רב עוצמה.
היא הרצתה, חקרה והנחתה תלמידי דוקטורט, אך עם זאת לא הותר לה ללמד באופן רשמי - היא עבדה כ"עוזרת הוראה" ללא שכר, וללא קרדיט.
ב-1915 הזמינו אותה הילברט ופליקס קליין לבוא לגטינגן.
באותה שנה פתרה חידה שהעסיקה את איינשטיין ואת הילברט - כיצד לשמר את חוקי הפיזיקה באופן עקבי כחלק מתורת היחסות הכללית.
נתר גילתה את אחד העקרונות החשובים בפיזיקה תאורטית: השקילות בין סימטריות וחוקי שימור, הקרויה "משפט נתר".
בהיותה אישה, סירבה האוניברסיטה לאפשר לה ללמד או לקבל שכר, והילברט עצמו נאלץ לפרסם תחת שמו את הקורסים שהעבירה.
אחד המרצים באוניברסיטה שהתנגד להעסקת נשים שאל "מה יחשבו החיילים השבים מהמלחמה, כשיתברר להם שעליהם ללמוד מנשים?" על-כך אמר הילברט בזעף: "אינני רואה כיצד מין המועמד עשוי לשמש כנגדו בקבלתו למשרת מרצה.
אחרי הכל, סנאט האוניברסיטה איננו בית מרחץ".
נתר, שכבר הייתה מתמטיקאית מפורסמת, ופעלה באוניברסיטת גטינגן, אחד המרכזים החשובים בעולם לחקר המתמטיקה והפיזיקה, חיה בעוני קשה בכל תקופת המלחמה.
היא התקבלה לבסוף לסגל האוניברסיטה בשנת 1919. בעקבות תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה שונו חוקים רבים בגרמניה, ובהם גם החוק שאסר על העסקת נשים באוניברסיטה.
נתר המשיכה להיות חוקרת פורצת דרך בתחומים כמו אלגברה מופשטת.
חלק גדול מתוך הספר "אלגברה מודרנית", שכתב בארטל לנדרט ואן דר וארדן, מבוסס על הרצאותיה.
ליזה מייטנר הייתה פיזיקאית אוסטרית ממוצא יהודי שהתמחתה בפיזיקה גרעינית ורדיואקטיביות.
מייטנר למדה באוניברסיטת וינה ולאחר שקיבלה דוקטורט ב-1906 עברה לברלין, שם עבדה בצמוד לכימאי אוטו האן במשך כשלושים שנה.
ב-1918 זיהו את האיזוטופ של היסוד הכימי פרוטקטיניום (מספר אטומי 91); אולם רק ב-1923 הצליחה מייטנר לגלות את הגורם ליצירת האיזוטופ, במקביל לפייר אוז'ה הצרפתי, אשר על שמו נקראה התופעה (אפקט אוז'ה, 1925).
ב-1939 מייטנר הייתה הראשונה להבין כיצד מתרחש ביקוע גרעיני - פיצול גרעין האטום ליצירת יסודות קטנים יותר.
דבר זה סלל את הדרך למרוץ להשגת פצצה גרעינית בימי מלחמת העולם השנייה.
למרות עבודתה המשותפת עם אוטו האן הוא זכה לבדו בפרס נובל לכימיה.
החל מ-1900 השתלבו נשים רבות במדע בעקבות פתיחתם של קולג'ים לנשים ושל אוניברסיטאות מעורבות.
מוד מנטן הייתה מדענית קנדית שעסקה בביוכימיה, היסטוכימיה ובקינטיקה אנזימטית.
היא למדה רפואה באוניברסיטת טורונטו והייתה בין הנשים הראשונות בקנדה אשר קיבלו תואר דוקטור.
בשל האיסור לנשים לעסוק במחקר בקנדה נאלצה לערוך מחקרים בארצות אחרות כגון ארצות הברית וגרמניה.
ב-1912 עברה מנטן לברלין ועבדה עם לאונור מיכאליס על קינטיקה של אנזימים בהסתמך על ממצאים קודמים של ויקטור הנרי.
ב-1913 הציעו מנטן ומיכאליס את מודל קינטיקת מיכאליס-מנטן להסבר הקינטיקה האופיינית לאנזימים.
כמו כן המציאה שיטה צביעה עבור האנזים אלקליין פוספטאז.
בשלהי המאה ה-19 מנהל מצפה הכוכבים של מכללת הרווארד, אדוארד צ'ארלס פיקרינג, החל להעסיק נשים כמחשבות במה שנודע לימים כמחשבות הרווארד.
כמה מהן הפכו לאסטרונמיות מפורסמות -אנני ג'אמפ קאנון, הנרייטה ליוויט, וילמינה פלמינג ואנטוניה מורי.
הקבוצה כולה הגיעה להישגים חשובים ביניהם יצירת את קטלוג הנרי דרייפר- הקטלוג כיסה כמעט את כל הכוכבים הנראים (עד לבהירות נראית של 9+) המוכרים באותה התקופה, נחשב כפריצת דרך משמעותית.
בשנת 1901 האסטרונומית אנני ג'אמפ קאנון (1863–1911) מאוניברסיטת הרווארד גילתה שטמפרטורת כוכב היא התכונה העיקרית המבחינה בין ספקטרומים שונים.
בעקבות כך סווגו מחדש הכוכבים על פי קרינת גוף שחור הנפלטת מהם ולמעשה על פי טמפרטורת פני השטח שלהם בלבד.
סיווג זה נקרא כיום סיווג ספקטרלי.
האסטרונומית הנרייטה ליוויט עבדה גם היא במצפה הכוכבים של קולג' הרווארד, היא זיהתה כ-2,400 כוכבים משתנים, כמחצית מהכוכבים המשתנים שהיו ידועים באותו זמן, רובם בתמונות מענני מגלן.
ב-1908 פרסמה שמספר כוכבים משתנים הפגינו תבנית משותפת: כוכבים בהירים יותר היו בעלי זמן מחזור ארוך יותר.
ב-1912 גילה בעלי בהירות נראית רבה הם אכן בעלי זמן מחזור גדול יותר, ושהיחס בין הבהירות המוחלטת לזמן המחזור הוא צמוד וניתן לחזוי כוכבים אלה מוכרים כמשתנים קפאידים והקשר הזה סיפק אמת מידה לקביעת מרחקים ביקום וסייע להבנת גיל היקום.
בשנת 1925 ססיליה פיין-גפושקין הגישה את עבודת הדוקטורט שלה.
היא הייתה האדם הראשון שקיבל דוקטורט באסטרונומיה מאוניברסיטת הרווארד.
באותו זמן מדענים חשבו כי השמש מורכבת ברובה מברזל, בהתבסס על קריאה מוטעית של ספקטרום אור השמש.
פיין-גפושקין הייתה הראשונה הייתה הראשונה שפירשה נכון את קריאת הספקטרום, והראתה שהשמש עשויה בעיקר ממימן ומעט הליום.
הדבר סלל את הדרך להבנת דרך הפעולה של כוכבים שמייצרים אור וחום באמצעות היתוך גרעיני, דבר שאינו אפשרי ביסוד כמו ברזל.
האסטרונום אוטו סטרוב שיבח את עבודת הדוקטורט שלה, בה יישמה את תורת הקוונטים לתובנות אסטרונומיות, שלדעתו הייתה "ללא ספק הדוקטורט הגאוני ביותר שנכתב מעולם באסטרונומיה" עם זאת עבודתה זכתה בתחילה ללעג מצד המנחה שלה ומצד מדענים גברים בכירים שעבדו באותה תקופה.
פיין הוכרחה לחזור בה מדבריה, ורק לאחר מכן הוכח שצדקה.
מלחמת העולם השנייה פתחה הזדמנויות רבות בפני נשים.
"המשרד למחקר ופיתוח מדעי" החל ב-1941 לערוך רישום של בעלי רקע מדעי.
מכיוון שהיה מחסור בגברים עובדים, חלק מהנשים יכלו לעבוד בעבודות שקודם היו חסומות בפניהן.
נשים רבות עבדו בפרויקט מנהטן ובפרויקטים מדעיים של צבא ארצות הברית.
בתחומים אחרים חיפשו דרכים לתרום למאמץ המלחמתי.
כך למשל פותחה ב-1941 תזונה מומלצת כדי לעזור לצבא ולארגונים אזרחיים לתכנן מצבים בהם הם נדרשים להאכיל אוכלוסיות.
תכנון זה הוכח כהכרחי כאשר החלה הקצבת מזון.
גרייס הופר, מחלוצי המחשוב, הייתה המתכנתת הראשונה של הרווארד מארק 1. היא פיתחה את המהדר הראשון לשפת תכנות.
גרטי קורי הייתה ביוכימאית ממוצא יהודי.
יחד עם בעלה גילתה את מעגל קורי.
היא האמריקאית הראשונה שזכתה בפרס נובל והאישה הראשונה שזכתה בפרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה (1947).
רייצ'ל קרסון הייתה זואולוגית וביולוגית ימית אשר תרמה לאימוץ מדיניות סביבתית ולפיתוח טכניקות וציוד לגילוי צוללות.
קרסון למדה ביולוגיה בקולג' קת'ם.
לאחר מכן המשיכה בלימודי זואולוגיה וגנטיקה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
מאוחר יותר, החלה להתעניין בהשפעות חומרים להדברת חרקים.
היא טענה כי בגלל מבנה שרשרת המזון בעולם החי, חומרי הדברה להשמדת חרקים משפיעים על מארג המזון כולו.
בשנת 1962 החלה לפרסם ב"ניו יורקר" פרקים מספר שכתבה.
יצרניות חומרי ההדברה ומדענים בתעשיית הכימיקלים תקפו אותה והופעל לחץ להימנע מהוצאת הספר.
הספר, "אביב דומם", יצא לבסוף וזכה להצלחה רבה.
ב-1980 הוכר פועלה למען איכות הסביבה והוענקה לה, לאחר מותה, מדליית החירות הנשיאותית.
במחצית השנייה של המאה ה-20 השתלבות נשים במחקר ובהוראה האקדמית הפכה להיות דבר מקובל יותר ויותר.
בין מאות החוקרות מתקופה זו אפשר לציין במיוחד את החוקרות הבאות:
צ'יין-שיונג וו – פיזיקאית גרעין סינית-אמריקאית, הוכיחה בניסוי ש"עקרון שימור שיקוף" אינו נשמר בתהליכים מסוימים בפיזיקת חלקיקים.
ג'וסלין בל ברנל אסטרופיזיקאית בריטית שגילתה את הפולסרים (כוכבי נייטרונים מסתובבים), גילוי ששינה את האסטרונומיה.
רוזלין זוסמן יאלו– פיזיקאית רפואית אמריקאית, שזכתה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1977) על פיתוח שיטת RIA למדידת הורמונים.
רוזלינד פרנקלין, שנפטרה בגיל צעיר ממחלת הסרטן ולא זכתה לקבל את הנובל על חלקה בגילוי מבנה הסליל הכפול של ה-DNA.
שני הזוכים המפורסמים, ג'יימס ווטסון ופרנסיס קריק לא הזכירו את פרנקלין בנאומיהם בטקס חלוקת הפרס.
הזוכה השלישי, מוריס וילקינס הסתפק בציון לאקוני של "כישוריה הטכניים" של פרנקלין.
ברברה מקלינטוק – גנטיקאית אמריקאית שגילתה את "הגנים הקופצים" (טרנספוזונים).
בשלהי שנות הארבעים של המאה העשרים הבחינה הגנטיקאית ברברה מק'לינטוק בכתמי צבע שהופיעו על גרעיני התירס בשדה התירס בו ערכה את מחקריה.
מקלינטוק הסיקה שהסיבה שגנים מסוימים הופעלו (או הושבתו) היא בגלל אלמנטים הנודדים ממקום למקום בתוך הגנום, שהיא כינתה בשם טרנספוזונים.
בשנות הארבעים עמדו הטענות של מקלינטוק בסתירה לתפיסה המקובלת של הגנים, על פיה הגנים מסודרים בכרומוזום בזה אחר זה, כחרוזים בשרשרת.
רק שנים מאוחר יותר, לאחר שהתופעה זוהתה בחיידקים, שמרים, ומאוחר יותר גם בדרוזופילה וצמחים, התקבל ההסבר המדעי של מקלינטוק בדבר הטרנספוזונים ונמצא שיש קשר בין תנאי הסביבה לבין התופעה של "קפיצת" גנים.
ב-1983, 35 שנים לאחר שגילתה את הטרנספוזונים, בחרה ועדת פרסי נובל במקלינטוק כזוכה בפרס ברפואה ופיזיולוגיה.
היסטוריונים של המדע חלוקים בשאלה האם העיכוב במתן הפרס קשור לשיוך המגדרי של מקלינטוק.
גרטרוד עליון – פרמקולוגית אמריקאית שזכתה בנובל (1988) על פיתוח תרופות רבות, כולל לתרפיה אנטי-ויראלית.
ריטה לוי-מונטלצ'יני – נוירולוגית איטלקייה שזכתה בפרס נובל (1986) על גילוי גורמי גדילה עצבית.
וירג'יניה ג'ונסון, חברת הצוות מאסטרס וג'ונסון, הייתה מחלוצי חקר המיניות.
דורותי קרופוט הודג'קין – כימאית בריטית שזכתה בנובל על פענוח מבני ויטמינים ואינסולין באמצעות קריסטלוגרפיה.
מרגרט דיי (Margaret Dayhoff) – חלוצה בתחום הביואינפורמטיקה; פיתחה בסיסי נתונים של חלבונים והרצפים הגנטיים שלהם.
רייצ'ל קרסון – ביולוגית ימית וסופרת אמריקאית, ספרה אביב דומם מ-1962, הוביל להתעוררות סביבתית עולמית ולרגולציה של חומרי הדברה.
גרייס הופר – קצינה בצי האמריקאי ומדענית מחשבים פורצת דרך, סייעה בפיתוח הקומפיילר הראשון והייתה ממובילות COBOL.
מרי קנת' קלר – נזירה קתולית אמריקאית, אחת הנשים הראשונות שזכו לדוקטורט במדעי המחשב בארצות הברית.
קארן ספארקס ג'ונס – בלשנית חישובית שפיתחה את רעיון ה־IDF (inverse document frequency), עקרון בסיסי לחיפוש מידע באינטרנט.
מחלוצות עולם המחשבים ונחשבת כמי שהניחה את הבסיס למנועי החיפוש.
נתונים מספריים מלמדים שמאז אמצע המאה התשע-עשרה קיים שיפור מתמיד הן בשיעור הנשים הרוכשות השכלה מדעית והן בשיעור הנשים הנוטלות חלק במחקר המדעי ומגיעות לעמדות בכירות בתחומי המדע.
אולם גם בתחילת המאה העשרים ואחת הפערים לא נמחקו, ונשים עדיין מהוות מיעוט בקרב העומדים בראש מעבדת מחקר.
שתי תופעות אופייניות כיום למצבן של הנשים בתחומי המדע השונים:
סגרגציה אופקית – במקצועות מסוימים של המדע קיימת נוכחות רבה יחסית של נשים ובאחרים היא נמוכה.
בביולוגיה, למשל, שיעור המדעניות גבוה מכימיה ופיזיקה.
סגרגציה אנכית – מצב בו בדרגות הנמוכות ניתן למצוא השתתפות רבה של נשים בעוד שבדרגות הגבוהות יותר, נוכחותן מצטמצמת ומתקבל מעין דגם פירמידה.
בינואר 2005 עורר נשיא אוניברסיטת הרווארד, לורנס סאמרס, סערה כאשר טען כי הבדלים גנטיים גורמים לכך שנשים מצליחות פחות מגברים במדעים ובמתמטיקה.
סאמרס התנצל וסייג את דבריו בעקבות התגובות הנזעמות על אמירתו.
אולם, התפיסה שהציג לפיה הבדלים מולדים הם הבסיס לחוסר ההצלחה היחסי של נשים במדע, היא תפיסה שמחזיקים בה לא מעט גברים ונשים.
עם זאת הדבר לא מהווה בהכרח מדד לנכונות - למרות שקיימים הבדלים סטטיסיים בהכרה בין גברים לנשים, קיימים תחומים בהן נשים עולות על גברים, ובכל מקרה מדובר על הבדל סטטיסטי, כך שניתן למצוא נשים או גברים שיש להן כישורים ששייכים לכאורה למגדר השני.
ביוני 2015, טים האנט, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, אמר בכנס "עיתונאות ומדע" בקוריאה הדרומית כי הוא סבור שמדענים צריכים לעבוד במעבדות מופרדות על בסיס מין, משום שהוא לא רוצה "לעמוד בדרכן של נשים" ומשום שנשים במעבדה "יוצרות בעיות".
בתגובה החברה המלכותית של לונדון פרסמה הצהרה רשמית לפיה: "על מנת להשיג את התוצאה המיטבית, המדע צריך לעשות שימוש ביכולת המחקר של כלל האוכלוסייה.
יותר מדי אנשים מוכשרים לא מגשימים את הפוטנציאל המדעי שלהם בגלל עניינים כמו מגדר - והחברה מחויבת לסייע בתיקון המצב הזה".
במקביל, מדעניות וחוקרות מרחבי העולם העלו למרשתת תמונות "סקסיות" שלהן במעבדה.
כתוצאה מכך התפטר האנט ממשרתו בקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
פרס נובל נחשב לפרס היוקרתי ביותר עבור העשייה האנושית והמדעית בפרט.
הפרס מחולק החל משנת 1901. נכון ל-2023 קיבלו את הפרס 64 נשים מבין 1000 זוכים בסך הכל (6.4%) (במספר כלולים 27 ארגונים שזכו בפרס).
מרבית הזוכות (36) זכו בפרסי נובל לשלום (19) ולספרות (17).
25 נשים זכו בפרסי נובל בתחומי המדע.
אשה אחת, מארי קירי, זכתה בפרס פעמיים.
נכון ל-2023 בפרס נובל לפיזיקה זכו 225 איש, מתוכם חמש נשים בלבד (2.2%).
בפרס נובל לכימיה זכו 194 בני אדם, מתוכם רק שמונה נשים (4.1%).
בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה זכו 13 נשים מתוך 227 זוכים (5.7%).
פרס נובל לכלכלה מחולק רק החל משנת 1969, ובו זכו שלוש נשים מתוך 93 זוכים (3.2%).
קצב הזכייה של נשים בפרס נמצא בעליה.
בכל המאה ה-20 זכו בפרס בתחומי כלכלה, רפואה, כימיה ופיזיקה, 10 נשים.
עד שנת 2023, זכו במהלך המאה ה-21 18 נשים בפרס בקטגוריות אלה.
1947 גרטי תרזה קורי ארצות הברית רפואה על הגילוי כיצד גליקוגן הופך לגלוקוז בגוף ועל השפעת הורמוני בלוטת יותרת המוח על מטבוליזם של סוכר 1963 מריה גופרט-מאייר ארצות הברית פיזיקה על תרומה לתאוריה של מבנה האטום.
1964 דורותי קרופוט הודג'קין בריטניה כימיה על קביעת מבניהם של חומרים ביוכימיים חשובים בעזרת טכניקות קרני רנטגן.
1977 רוזלין זוסמן יאלו ארצות הברית רפואה על תיאור הורמון פפטידי המופק במוח 1983 ברברה מקלינטוק ארצות הברית רפואה על גילוי הניידות של אלמנטים גנטיים ("הגנים הקופצים" - הטרנספוזונים).
1986 ריטה לוי-מונטלצ'יני ארצות הברית ואיטליה רפואה על גילוי גורמי הגדילה.
1988 גרטרוד עליון ארצות הברית רפואה על גילוי חשיבות העקרונות לטיפול תרופתי.
1995 כריסטיאנה ניסליין-פולהרד גרמניה רפואה על גילוי הגנים המעורבים בהתפתחות זבוב הפירות.
אלינור אוסטרום ארצות הברית כלכלה על מחקרים בתחום הניהול הכלכלי וארגון של שיתופי פעולה.
2014 מיי-בריט מוסר נורווגיה רפואה על זיהוי התאים היוצרים את מערכת המיקום במוח.
2015 טו יויו סין רפואה על טיפול חדש נגד מלריה.
2018 פרנסס המילטון ארנולד ארצות הברית כימיה על אבולוציה מוכוונת של אנזימים.
דונה סטריקלנד קנדה פיזיקה על פיתוח שיטה לייצר הבזקי אור קצרים וחזקים.
2019אסתר דופלוצרפתכלכלההצגת גישה חדשה על מנת להשיג תשובות מהימנות לגבי הדרכים הטובות ביותר להילחם בעוני.
2020אנדריאה גזארצות הבריתפיזיקהעל גילוי של אובייקט קומפקטי סופר מסיבי במרכז הגלקסיה שלנו.עמנואל שרפנטייהצרפתכימיהעל פיתוח שיטה לעריכת גנום.ג'ניפר דאודנהארצות הבריתכימיה 2022קרולין ברטוציארצות הבריתכימיהעל פיתוח כימיית ה"קליק" והכימיה הביו-אורתוגונלית.
2023אן ל'ווילייהצרפתפיזיקהעל פיתוח שיטות לייצור הבזקי אור קצרים במיוחד - מיליארדית של מיליארדית השנייה.קטלין קריקוהונגריהרפואהעל תגליות בנוגע לשינויים בבסיס נוקלאוזידים שאיפשרו פיתוח חיסוני mRNA יעילים נגד COVID-19.קלודיה גולדיןארצות הבריתכלכלהעל קידום המחקר בנוגע לנשים בשוק העבודה.
קיימים פרסים נוספים השקולים מבחינת יוקרתם לפרס נובל, בעיקר בתחומים אשר אינם נכללים בו.
1981 - ברברה מקלינטוק (רפואה)
2020 - עמנואל שרפנטייה (רפואה), ג'ניפר דאודנה (רפואה)
2021 - ג'ואן סטייץ (רפואה), לין אליזבת (רפואה)
2022 - אן ל'ווילייה (פיזיקה), קרולין ברטוצי (כימיה), בוני בסלר (כימיה)
2023 - אינגריד דובישי (מתמטיקה)
מדליית פילדס מוענקת אחת לארבע שנים לעד ארבעה מתמטיקאים מתחת לגיל ארבעים.
הוא נחשב לפרס החשוב בעולם בתחום המתמטיקה:
מרים מירזאח'אני האישה הראשונה שזכתה בו (2014).
המדליה הלאומית למדעים - מוענקת על ידי נשיא ארצות הברית:
1970 - ברברה מקלינטוק (ביולוגיה)
1979 - אליזבט קרוסבי (ביולוגיה)
1982 - מילדרד כהן (ביולוגיה)
1987 - ריטה לוי-מונטלצ'יני (ביולוגיה)
1988 - רוזלין זוסמן יאלו (ביולוגיה)
1989 - קתרין אסאו (ביולוגיה)
1991 - מרי אלן אברי (ביולוגיה), גרטרוד עליון (כימיה)
1992 - מקסין פרנק סינגר (ביולוגיה)
1993 - סלומה גלוקסון-וולש (ביולוגיה)
1994 - אליזבת פונדל ניופלד (ביולוגיה)
1997 - דרלין כריסטיאן הופמן (כימיה)
1998 - ג'נט דוויסון ראולי (ביולוגיה)
1999 - לין מרגוליס (ביולוגיה), סוזן סולומון (כימיה)
2000 - ננסי קובר אנדרסן (ביולוגיה)
2001 - אן גרייביל (ביולוגיה)
2002 - אוולין ויתקין (ביולוגיה)
2006 - נינה פדרוף (ביולוגיה), ריטה רוסי קולוול (ביולוגיה)
2008 - איליין פוקס (ביולוגיה), ג'ואן סטאבי (כימיה), ג'ואנה פאולר (כימיה)
2009 - סוזן לינדקוויסט (ביולוגיה), מארי אן פוקס (כימיה)
2011 - סאלי צ'יסולם (ביולוגיה), לוסי שפירו (ביולוגיה)
2012 - מאי ברנבאום (ביולוגיה), ג'ודית קלינמן (כימיה)
2014 - מרי-קלייר קינג (ביולוגיה), שירלי אן ג'קסון (פיזיקה)