tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא הופיעה גם בסרט המקורי "Girl, Positive", שבו הייתה לה הזדמנות לסייע בהפצת המסר בקרב בני נוער כי "HIV הוא דבר שניתן להגן על עצמך ממנו".
בהמשך היא הופיעה בסדרה "הלוחשת לרוחות" באחד הפרקים במהלך העונה הרביעית.
שנה סרט תפקידהערות 2002 Highball מכשפה, פייהצולם ב-19972006Final Fantasy VII: Advent Childrenילדת מוגלדיבוב במבי 2 פאליןדיבוב כיפה אדומה (אנ') אשלי קריין Eye of the Dolphin קנדיס 2012 Twinkle Toes הגבוהה היפהדיבוב הזמנה לגירושין (אנ') מלאני 2013 החבר הטוב ביותר (אנ') שליי אוסגודי2017 Jonny's Sweet Revenge ניקי
אנדרי קורקוב (באוקראינית: Андрій Юрійович Курков, ברוסית: Андре́й Ю́рьевич Курко́в; 23 באפריל 1961) הוא סופר, עיתונאי ופרשן פוליטי אוקראיני הכותב ברוסית.
ספריו מתארים את המציאות הפוסט-סובייטית באוקראינה ושלובים בהם הומור שחור וסוריאליזם.
קורקוב נולד בסנקט פטרבורג, רוסיה (אז לנינגרד, ברית המועצות) ובגיל שנתיים עבר עם הוריו לקייב וחי שם מאז.
למד שם במכון הגבוה לשפות זרות, והוסמך כמתורגמן מיפנית.
לאחר סיום לימודיו עבד בין השאר כסטיריקן וכצלם קולנוע.
קורקוב כתב 13 רומנים, קובץ סיפורים אחד, ו-5 ספרי ילדים.
יצירותיו תורגמו ל-25 שפות, כולל עברית.
"מנקודת מבטו של העשב" - קובץ סיפורים קצרים (2011)
אנדריאה מריה נאלס היא פוליטיקאית גרמנייה מן המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD), המשמשת מאז שנת 2013 כשרת העבודה והרווחה במדינה.
ידועה בשל מיקומה באגף השמאלי של המפלגה.
לנאלס תואר שני במדע המדינה, פילוסופיה ולימודי גרמניה מאוניברסיטת בון.
בשנת 2004 החלה לעבוד על הדוקטורט, אך נטשה אותו כתוצאה מעשייתה הפוליטית.
נאלס החלה בעשייתה הפוליטית עוד בשנת 1988 בארגון הנוער של ה-SPD.
בשנים 1993–1995 ניהלה את ארגון הנוער במדינתה ריינלנד-פפאלץ, ולאחר מכ ניהלה את הארגון במישור הארצי עד שנת 1999. היא חברה בהנהגה הארצית הכוללת של המפלגה מאז שנת 1997.באותן השנים הובילה מחאה כנגד מדיניותו הכלכלית של הקאנצלר גרהרד שרדר.
ב-31 באוקטובר 2005 נבחרה לתפקיד מזכ"לית המפלגה, אך לבסוף לא איישה אותו כתוצאה ממצבה הרעוע של המפלגה.
היא נבחרה שוב לתפקיד המזכ"לית בוועידת המפלגה שנערכה בנובמבר 2009 בדרזדן.
היבחרה פורש בעיני רבים כנטיית ה-SPD שמאלה.
לאחר הפסד ה-SPD בבחירות 2013, הובילה נאלס את תהליך המשא ומתן בין המפלגה לאנגלה מרקל על הכניסה לממשלה.
מעמד זה ביסס את כוחה של נאלס בהנהגת המפלגה.
נאלס נבחרה מחדש לתפקידה בכנס המפלגה שהתרחש בלייפציג בנובמבר 2013 ברוב של 67.2%.
כשרת העבודה והרווחה הפדרלית בממשלה השלישית של מרקל, הנהיגה נאלס שכר מינימום פדרלי של 8.5 אירו לשעה.
צעד זה בוצע בניגוד גמור לדעתה של מרקל ומפלגתה.
למרות המחלוקות, מרקל התירה לנאלס לבצע את צעד זה על מנת להשאיר את המלה על כנה.
עם זאת, בתחילת שנת 2015 הוחלט להשעות את הפיקוח והאכיפה על ביצוע ההחלטה מצד נהגי משאיות זרים.
השעיית הפיקוח באה לאחר לחץ מצד שכנותיה של גרמניה, במיוחד מצד פולין.
נאלס נאבקה למען חוק פרישה מוקדמת והגדלת תשלומי הפנסיה.
במשא ומתן שבין ממשלת גרמניה לבין ועידת התביעות, נאלס הציעה לתמוך כלכלית ב-40,000 ניצולי שואה אשר עבדו עבור הנאצים עבור שכר זעום או עבור אוכל.
בנוסף על כך, נאלס הייתה פעילה מאוד עבור זכויות עובדים, והציעה הצעת חוק שתאפשר רק לאיגוד מקצועי אחד לייצג עובדים של חברה אחת אל מול המעסיק.
מבקרי ההצעה טענו כי הצעת חוק זו מחלישה את האיגודים הקטנים.
לאחר הפסד המפלגה בבחירות 2017, מונתה נאלס על ידי מנהיג המפלגה מרטין שולץ להוביל את סיעת המפלגה בבונדסטאג.
היא האישה הראשונה המחזיקה בתפקיד זה.
באפריל 2018 נבחרה להנהיג את המפלגה עצמה אך ביוני 2019 התפטרה לאחר שמצבה של המפלגה בסקרים לא השתפר.
אנדריאה דל סרטו (באיטלקית: Andrea del Sarto; 16 ביולי 1486 – 29 בספטמבר 1530) היה צייר איטלקי מפירנצה, שזכה לפרסומו בזמן שיא הרנסאנס האיטלקי ותחילת תנועת המנייריזם.
אף על פי שבחייו היה אומן ידוע ומוערך, עבודתו זכתה להתייחסות מועטה לאחר מותו, בשל ההתמקדות של חוקרים והציבור הרחב בציירים הבולטים של תקופתו לאונרדו דה וינצ'י, מיכלאנג'לו ורפאל.
ביוגרפיה של דל סרטו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
אנדריאה דל סרטו נולד בפירנצה, אביו היה תופר.
לאחר מספר שנים בהם למד ציור הוא פתח סטודיו.
בשנים 1509-1514 הוא עבד עבור מסדר הסרביטים וצייר פרסקו עבור כנסייה בפירנצה.
בסך הכל צוירו חמש יצירות.
בהמשך אנדריאה דל סרטו נסע לצרפת ולאחר מספר חודשים חזר לפירנצה.
הוא המשיך בעבודתו ובשנת 1527 סיים ציור עבור כנסיית סן סלבי.
הוא היה נשוי ללוקרציה שמופיע בציוריו כ"מדונה".
אנדריאה דל סרטו נפטר בשנת 1530 במהלך מגפת דבר הבלוטות.
עבודות שלו מוצגות בין היתר בגלריה לאומית בלונדון, מוזיאון הפראדו, לובר ופאלאצו פיטי.
אנדריאה מִיה גז היא אסטרונומית אמריקאית ממוצא יהודי, פרופסורית במחלקה לפיזיקה ואסטרונומיה של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
כלת פרס נובל לפיזיקה לשנת 2020 (יחד עם ריינהרד גנצל ורוג'ר פנרוז) על גילוי חור שחור על-מסיבי במרכז הגלקטי של שביל החלב.
אנדריאה גז נולדה בניו יורק, בת לסוזן וגילברט גז.
אביה, יהודי יליד רומא שבאיטליה ובן להורים מתוניסיה וגרמניה, היה כלכלן.
אמה היא ממשפחה אירית ממסצ'וסטס.
היא גדלה בשיקגו ולמדה בתיכון שליד אוניברסיטת שיקגו .
תוכנית אפולו לנחיתת אדם על הירח עוררה בה רצון להיות אסטרונאוטית, ואמה עודדה אותה בכך.
החלה ללמוד מתמטיקה באוניברסיטה ועברה ללימודי פיזיקה.
בשנת 1987 קיבלה תואר ראשון בפיזיקה מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) ובשנת 1992 קיבלה תואר דוקטור לפיזיקה מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה, על עבודה בהנחייתו של גרי נויגבאואר .
בשנת 1994 הצטרפה לסגל המחלקה לפיזיקה ואסטרונומיה של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, בשנת 1997 מונתה לפרופסור חבר ובשנת 2000 מונתה לפרופסור מן המניין.
היא מייסדת ומנהלת של קבוצת המרכז הגלקטי באוניברסיטה זו.
משתמשת, בין השאר, בתצפיות ברזולוציה מרחבית גבוהה על ידי שימוש באופטיקה אדפטיבית במצפה הכוכבים קק שבהוואי לשם חקירת קשת A* שבמרכז שביל החלב.
באמצעות דימות אינפרא אדום של המרכז הגלקטי הצליחו גז ועמיתיה להתגבר על ענני אבק שמסתירים את האור הנראה וליצור תמונות של מרכז שביל החלב, וכך לעקוב אחר מסלולי הכוכבים שסביב קשת A*.
מחקריה אלה הובילו למסקנה שבמרכז שביל החלב נמצא חור שחור על-מסיבי.
על תגלית זו זכתה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 2020, יחד ריינהרד גנצל ורוג'ר פנרוז.
יחד עם ג'ודית לאב כהן חיברה את ספר הילדים "You Can Be a Woman Astronomer" ("את יכולה להיות אסטרונומית"), שיצא לאור בשנת 1995.
פרס אנני ג'אמפ קאנון לאסטרונומיה (1994)
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אוקספורד (2019)
חברת האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית
גז נשואה לטום לטורט, גאולוג וחוקר במכון ראנד, ולהם שני בנים.
אנדריאה וולף היא היסטוריונית וסופרת זוכת פרסים שכתבה שישה ספרי עיון העוסקים בבוטניקה, אקולוגיה ואסטרונומיה.
בין ספריה: "Founding Gardener" ו-"המצאת הטבע", ששניהם היו ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
אנדריאה וולף נולדה בשנת 1967 בניו דלהי, הודו.
הוריה היו עובדי קבוצת סיוע גרמנית וכשהייתה בת חמש המשפחה חזרה להמבורג, גרמניה.
באמצע שנות העשרים שלה עברה לגור בלונדון, אנגליה והחלה ללמוד היסטוריה של העיצוב בקולג' המלכותי לאמנות.
בתום לימודיה נשארה לגור בלונדון עם בתה והפכה לסופרת במשרה מלאה.
וולף כתבה שישה ספרים בנושא היסטוריית הבוטניקה (בארצות הברית ובבריטניה בפרט), האקולוגיה והאסטרונומיה.
בנוסף לספריה, וולף כותבת עבור הניו יורק טיימס (The New York Times), האטלנטיק (The Atlantic), לוס אנג'לס טיימס (Los Angeles Times), וול סטריט ג'ורנל (The Wall Street Journal), הגרדיאן (The Guardian) ועוד.
היא מופיעה באופן קבוע ברדיו ובטלוויזיה באנגליה, ארצות הברית וגרמניה.
ברדיו היא עוסקת בעיקר בספרה 'המצאת הטבע' ומציגה את החוויות שעברה במהלך כתיבתו.
כמו כן, היא מרצה בכנסים ובפסטיבלי ספרות בכל העולם.
בנוסף, וולף חברה ב-, באגודה הלינאית של לונדון, בחברה הגאוגרפית המלכותית ובאגודה המלכותית לספרות.
רוב ספריה של וולף עוסקים בהיסטוריית הבוטניקה, אך ספרה 'המצאת הטבע' והרומן הגרפי "The Adventures of Alexander Von Humboldt" עוסקים בחוקר אלכסנדר פון הומבולדט, וספרה "Chasing Venus: the Race to Measure the Heavens" עוסק באסטרונומיה.
המשותף לספריה הוא החיבור לטבע ובחינת הקשר בינו לבין האדם.
וולף מתארת כי את ההחלטה להיות סופרת קיבלה כשהבינה שיש לה הזדמנות לחבר בין העניין שלה בטבע וחיבתה להיסטוריה ולכתיבה.
ההשראה לכתיבה על הומבולדט הגיעה כאשר במהלך המחקר שערכה עבור ספריה (למעט "Chasing Venus") היא נתקלה בו רבות - הוא היה קשור לכל האירועים והנושאים בהם ספריה עסקו והיה מהראשונים להבין שכל הדברים בעולם קשורים זה לזה.
וולף מתייחסת רבות לקשר בין אמנות למדע, בו היא מאוד מתעניינת.
בילדותה לא הצטיינה במקצועות המדעיים, אך בבגרותה הבינה שזאת משום שתמיד הוגדרה בתור "יצירתית" ולא בתור "מדעית".
למעשה, ההבחנה הזאת בין אמנות למדע חסמה בפניה את האפשרות להתעניין ולהצטיין בשניהם.
לכן, הקשר ביניהם מרתק אותה.
היא מאמינה כי המכנה המשותף בין המדע לאמנות הוא הטבע עצמו.
את השקפה זו ניתן לראות היטב בספריה על הומבולדט, שבנוסף להיותו חוקר גם אהב אמנות ולא הפריד בין השניים, דוגמה להשפעה כזו מובאת בספרה בקשרים האמיצים בין פון הומבולדט וגתה.
השקפה זו מייחדת את וולף - היא חוקרת את הטבע מנקודת מבט מדעית אך גם בוחנת אותו מנקודת מבט אמנותית ומנסה לבטא את האהבה לטבע ואת הערכת היופי שלו גם בספריה.
אחד מהאירועים החשובים שוולף השתתפה בהם היה מסעו של נשיא גרמניה פרנק-ואלטר שטיינמאייר שהתקיים בשנת 2019. מסע זה נערך לציון 250 שנה להולדתו של הומבולדט ו-220 שנה למסע המחקר שלו.
המשלחת ביקרה במקומות בהם הומבולדט ביקר במסעו - היא יצאה מברלין והמשיכה לקרטחנה, בוגוטה, קיטו, איי הגלאפגוס וגואיאקיל.
מבין הספרים שכתבה וולף, "המצאת הטבע" הוא המפורסם ביותר.
הוא עוסק בחייו של אלכסנדר פון הומבולדט האקולוג הגרמני, בפועלו ובהשפעתו על המדע ועל חיינו.
"המצאת הטבע" זכה ב-15 פרסים בינלאומיים, ביניהם: , בנוסף לפרסים מגרמניה, סין, איטליה וצרפת.
הספר נבחר לאחד מעשרת הספרים הטובים ביותר לשנת 2015 מטעם הניו יורק טיימס, היה ברשימת רבי המכר של גרמניה במשך יותר משלוש שנים ונמכרו יותר מ-700,000 עותקים שלו ברחבי העולם.
במהלך כתיבת הספר וולף חקרה וקראה את יומניו של הומבולדט, שמונים יותר מ-4000 עמודים, וטיילה בעולם בעקבותיו.
ספרה מבוסס על מחקר אקדמי ועל קטעי מקור, אך לדבריה של וולף לא נועד להיקרא כתוצר אקדמי בלבד אלא כספר לקהל הרחב.
אחד ממניעיה לכתיבת הספר היה להכיר לעולם את הומבולדט ולהציג אותו ואת פועלו.
בעקבות הספר נוצר הסרט הדוקומנטרי "Humboldt: epic explorer", המשודר ב-terra x ZDF בגרמניה וב-Smithsonian Channel בארצות הברית, ובו וולף מציגה ועוקבת אחרי מסעו וחייו של הומבולדט.
הוא זכה בפרס Discovery Award 2019 בפסטיבל סרטי המדע.
"The Brother Gardeners" עוסק בבוטניקה במאה ה-18 ובששת האנשים ששינו את פניה.
אנדריאה ארנולד היא יוצרת קולנוע וטלוויזיה אנגלייה.
זוכת פרס האוסקר לסרט הקצר ופרס חבר השופטים בפסטיבל קאן.
ארנולד נולדה בדרטפורד, קנט, לאם יחידנית שהייתה בת 16. אשר גידלה אותה ואת שלושת אחיה הצעירים בדיור ציבורי.
בילדותה מצאה מפלט במחול, בגיל 17 התקבלה לבית ספר למחול בלונדון, אולם בשל היעדר הכשרה פורמלית בבלט לא הצליחה לקבל מלגה למימון לימודיה ולא המשיכה בהם.
בגיל 18 עברה לבדה ללונדון והצטרפה ללהקת מחול.
יחד עם הלהקה הופיעה בתוכניות טלוויזיה ובהן "טופ אוף דה פופס".
זכתה להכרה כשחקנית ומנחה בתוכנית הילדים הפופולרית "מספר 73" (No.
73) ששילבה בין קומדיה וראיונות.
בתחילת שנות התשעים החליטה למקד את מאמציה בכתיבה ובימוי.
היא עברה להתגורר בלוס אנג'לס ולמדה קולנוע במכון הסרטים האמריקאי.
סרטיה של ארנולד מתאפיינים בריאליזם, היא נוהגת לשלב בין שחקנים מקצועיים לכאלה ללא ניסיון במשחק, וכן לאפשר לשחקנים לאלתר במהלך סצנות.
כך למשל הסרט "אמריקן האני" הופק ללא תסריט מסודר וללא סטוריבורד, כדי לאפשר לשחקנים (שלרובם לא היה ניסיון קודם במשחק) לשמור על אותנטיות ולנהוג בספונטניות.
הסרט מוצג מנקודת המבט של בני הנוער המוצגים בו, והוא נעדר מהלכי עלילה מובהקים או התפתחות של הדמויות במובן הקלאסי.
ארנולד עוסקת בסרטיה באוכלוסיות שוליים, לרוב בני ובנות מעמד הפועלים.
היא מתארת דמויות של נשים צעירות ורגישות שמבקשות למצוא את מקומן במציאות מגבילה וקשה.
בסרטים היא יוצרת תחושת הזדהות חזקה עם אותן דמויות נשיות, בניית הדמויות היא חוייתית ופנומנולוגית ולעיתים קרובות נעשית דרך ייצוג הגוף הנשי, וכן ייצוגים של אימהות ומיניות נשית.
סרטה הקצר הראשון, "חלב", משנת 1998 מתאר את סיפורה של אם שעוברת לידה שקטה.
הסרט הקצר "צרעה" יצא בשנת 2003. העלילה עוקבת אחרי אם חד הורית שנאלצת לקחת את ילדיה הקטנים איתה לדייט, ומשאירה אותם לחכות לה מחוץ לבר.
הסרט מומן על ידי מועצת הסרטים הבריטית וערוץ 4 הבריטי.
"דרך אדומה" משנת 2006 הוא סרטה הראשון של ארנולד באורך מלא.
העלילה מתמקדת במפעילת מצלמות במעגל סגור בחברת אבטחה, שמבחינה באחד הימים באדם שאחראי לטראומה בעברה ומחליטה להמשיך לעקוב אחריו ולחפש נקמה.
שם הסרט לקוח משמו של מתחם דיור ציבורי בגלאזגו, שבו גם צולם מרבית הסרט.
הסרט שובר מוסכמות של ז'אנר המותחן בכך שהדמות המציצנית היא זו של אישה אשר עוקבת וצופה אחר גבר.
הסרט הופק כחלק מפרויקט בשם "Advanced Party" שיזם היוצר לארס פון טרייר, שמטרתו הפקת שלושה סרטים דלי תקציב של במאים ובמאיות בראשית דרכם.
הסרטים הופקו בשיתוף פעולה של חברות הפקה בסקוטלנד ובדנמרק.
שלושת הסרטים בפרויקט הופקו בהתאם לרשימת כללים שיצרו חברות ההפקה וטרייר, במסגרתם על העלילה להתרחש בסקוטלנד וכן הדמויות צריכות להופיע בכל שלושת הסרטים ולהיות מגולמות על ידי אותם שחקנים.
מחוץ למים, משנת 2009, הוא סרטה העלילתי הבא של ארנולד.
העלילה מתמקדת בנערה מנותקת חברתית והאופן שבו חייה משתנים לאחר שבן הזוג החדש של אימה עובר להתגורר בבית המשפחה.
לאורך הסרט משתמשת הגיבורה בריקוד כמקור מפלט ואמצעי לביטוי עצמי ולתקווה להיחלץ מהמציאות הקשה שבה היא חיה.
"אנקת גבהים" משנת 2011 הוא עיבוד לספרה של אמילי ברונטה.
בעיבוד מוסיפה ארנולד משמעויות חברתיות חדשות ובנות זמננו לסיפור של ברונטה, זהו גם העיבוד הראשון למסך של הספר שבו שחקן שחור מגלם את דמותו של היתקליף.
סרטה "אמריקן האני" מתאר את המסע שעוברת נערה שברחה ממשפחה מפורקת ואת הצטרפותה לחבורת נערים שנוסעים ברחבי המערב התיכון בארצות הברית ועוסקים במכירות.
בשנת 2021 יצא לאקרנים סרטה התיעודי "פרה" שבו מתועדים חייה של פרה במשק חלב תעשייתי.
2019: שקרים קטנים גדולים - בימוי, 7 פרקי העונה השנייה.
בשנת 2005 זכתה בפרס האוסקר על סרטה הקצר "צרעה".
ארנולד זכתה פעמיים בפרס באפטא לקולנוע, בשנת 2007 זכתה בפרס לבמאים בבכורתם, ובשנת 2010 זכה סרטה "מחוץ למים" בפרס באפט"א לסרט הבריטי הטוב ביותר.
סרטה "אמריקן האני" היה מועמד לפרס באפט"א לסרט הטוב ביותר בשנת 2017.
זכתה שלוש פעמים בפרס חבר השופטים בפסטיבל הקולנוע בקאן, בשנת 2006 על סרטה "דרך אדומה", בשנת 2009 על "מחוץ למים" ובשנת 2016 על "אמריקן האני".
זכתה בפרס הבימוי של פרסי הקולנוע הבריטי העצמאי על סרטיה "אמריקן האני" ו"מחוץ למים".
סרטה התיעודי "פרה" מועמד לפרס הבינלאומי בפסטיבל הקולנוע ירושלים בשנת 2021.
בשנת 2010 קיבלה את אות מסדר האימפריה הבריטית (OBE).
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס האקדמיה האירופית לקולנוע2024הבמאי האירופי הטוב ביותרבירדפרס הקולנוע הבריטי העצמאי2024הבמאי הטוב ביותרבירד
אנדריאה דק היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית.
דק נולדה ב-5 בפברואר 1994 וגדלה בגרוס פוינט (אנ'), מישיגן.
בגיל 15 היא החלה לקחת חלק במחנה הקיץ של מרכז אינטרלוכן לאמנויות (אנ') עד שסיימה את לימודיה בתיכון גרוס פוינט סאות' (אנ') בגיל 18. לאחר מכן היא עברה ללונדון, אנגליה, כדי ללמוד באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון.
היא סיימה תואר ראשון בהצטיינות במשחק.
תפקיד המשחק הראשון של דק היה בסרט הקצר "In Love With a Nun", שהוקרן בפסטיבל קאן ב-2009.
בשנת 2012 היא הופיעה כניצבת בסרט הקולנוע "עלובי החיים", שביים טום הופר.
באותה שנה, היא לוהקה לתפקיד אלי בסרט "The Lovers" של רולנד ז'ופה, וכזמרת האופרה שרלוט ווטסון בסרט "The Devil's Violinist" בבימויו של ברנרד רוז בו היא גם שרה.
באותה שנה היא הופיעה בסרט "היועץ" שביים רידלי סקוט.
מאוחר יותר היא המשיכה לגלם את כוכבת הסרט האילם מייבל נורמנד בסדרת הטלוויזיה "מר סלפרידג'", ששודרה בערוץ "ITV".
באפריל 2013, היא הקימה יחד עם השחקן בן קורה את חברת ההפקות הלונדונית Tough Dance Ltd".
דק דיבבה את אמנדה ריפלי במשחק הווידאו "Alien: Isolation", בו השתתפו גם סיגורני וויבר וצוות השחקנים של סרטו המקורי של רידלי סקוט.
מאוחר יותר, היא שחזרה את התפקיד בסרט הקולנוע Alien: Blackout.
דק שיחקה בעיבוד קולנועי למחזהו של אוגוסט סטרינדברג, "נושים", בבימויו של בן קורה, בו גילמה את הסופרת קלואי פלורי.
היא גם הפיקה את הסרט.
ב-2015, היא גילמה את הדמות הנשית הראשית בסרט האימה הבריטי "The Ghost Writer", שהוקרן בבכורה בשנת 2016.
ב-2018 היא גילמה את קורבן הרצח מהליה גירי בעיבוד של BBC Two לספר העיר והעיר של צ'יינה מיוויל.
בשנת 2020 היא שיחקה בתפקיד סוכנת ה-CIA ג'נה בראג בעונה השמינית של סדרת הטלוויזיה "הומלנד".
לדק יש סוכרת מסוג 1. היא מנהלת ערוץ יוטיוב וחשבון אינסטגרם ובו היא מדברת על התמודדותה עם המחלה.
+שנהסרטתפקידהערות2012עלובי החייםאישה2013היועץ (אנ')נערהThe Devil's Violinistשרלוט ווטסון2014The Loversאלי2016Creditorsקלואי פלריגם מפיקה-שותפההכחשהליאוני2017Instrument of Warאן קליין2018שבעה ימים באנטבהפטריסיה מארטל2022The Ghost Writerג'יין
שנה סדרה תפקיד הערות 2014 מר סלפרידג' מייבל נורמנד פרק: "#2.8"2016 הכתר ז'אן וולופ פרק: "Assassins"2018העיר והעירמהליה גירימיני-סדרה2019Alien: Isolation – The Digital Seriesאמנדה ריפלי / אלן ריפלי (אנ')דיבוב; 3 פרקיםהאנהקרלסון2 פרקים 2020 הומלנד ג'נה בראגתפקיד ראשי (עונה 8); 11 פרקים 2023כל האור שאיננו רואים סנדרינהמיני-סדרה של נטפליקס
אנדריאה רוז סלינאס היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של מדינת אורגון.
טרם שירותה בקונגרס של ארצות הברית, ייצגה סלינאס את מחוז הבחירה ה-38 בבית הנבחרים של אורגון בין השנים 2017–2023. סלינאס, חברת המפלגה הדמוקרטית, היא הנציגה הראשונה של מחוז הקונגרס השישי של אורגון בבית הנבחרים האמריקאי, בו שוכנת בירת אורגון סיילם.
סלינאס נולדה בסן מטאו שבקליפורניה וגדלה בעיר פלזנט היל .
אביה היגר לארצות הברית ממקסיקו.
היא הייתה הסטודנטית הראשונה ממשפחתה שהשלימה לימודים גבוהים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנת 2004 נרשמה סלינאס כשדלנית פדרלית מטעם איגוד עובדי האוצר הלאומי.
במשך שנתיים עבדה בתחום השדלנות בטרם עברה לפורטלנד, שם המשיכה לעסוק במקצוע זה.
לאחר שהשלימה את לימודיה בברקלי, התמחתה סלינאס כעוזרת פרלמנטרית עבור חבר הסנאט של ארצות הברית הארי ריד וחברי הקונגרס פיט סטארק ודרלין הולי .
לאחר מכן עבדה כמנהלת החקיקה של המועצה הסביבתית באורגון.
היא עזבה את המועצה על מנת לפתוח משרד ייעוץ חקיקתי משלה.
בהמשך הייתה סגנית נשיא מאורגון בחברת הייעוץ הפוליטי "Strategies 360".
בספטמבר 2017 מונתה סלינאס למלא את מקומה של אן לינינגר בבית הנבחרים של אורגון כנציג מחוז הבחירה ה-38. היא השלימה את שארית כהונתה של לינינגר ולאחר מכן נבחרה מחדש לבית הנבחרים המדינתי בבחירות 2018 ובבחירות 2020. באספה ה-81 של בית המחוקקים של אורגון הייתה מצליפת הרוב.
היא גם הייתה יו"ר ועדת בית הנבחרים לטיפולי בריאות.
בשנת 2022 נתנה את חסותה להצעת החוק שחייבה מתן תשלום שעות נוספות לעובדי חקלאות באורגון.
בנובמבר 2021 הכריזה סלינאס על מועמדותה לייצוג מחוז הקונגרס השישי והחדש של אורגון בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הכרזה זו גררה אחריה מחלוקת ציבורית מכיוון שלא התגוררה בשטחי המחוז, אם כי מגורים במחוז אינם תנאי להתמודדות לקונגרס מטעמו.
עם זאת, היא הצהירה כי אם תיבחר לקונגרס תעבור להתגורר במחוז.
ב-8 בנובמבר 2022 זכתה סלינאס בבחירות עם 50.1% מקולות הבוחרים, וגברה על מועמד המפלגה הרפובליקנית מייק אריקסון.
לאחר הבחירות הגיש אריקסון תובענה ייצוגית בגין תשדיר תעמולה שפרסמה סלינאס; בתחילה ביקשה התביעה למנוע את השבעתה לתפקיד מכוח חוק מדינתי המאפשר לשופט לבטל את תוצאות הבחירות לו יקבע המותב שהצהרה שקרית של המנצח סחפה את הבוחרים ברמה מספקת דיה כדי להטות את תוצאות הבחירות.
במהלך דיון שהתקיים בדצמבר 2022 גרס אריקסון באמצעות עורך דינו כי הוא אינו מעוניין לבטל את תוצאות הבחירות, אך עדיין דורש פיצויים בסך מאות אלפי דולרים בגלל תשדיר התעמולה של סלינאס שהציגו אותו כמי שהואשם בהחזקת סמים.
סלינאס הושבעה לתפקידה בראשית ינואר 2023. בקונגרס ה-118 היא חברה בוועדת החקלאות ובוועדת המדע, הטכנולוגיה והחלל של בית הנבחרים.
אנדריאה מוטיס (בספרדית: Andrea Motis; נולדה ב-9 במאי 1995) היא חצוצרנית ג'אז, זמרת ונגנית סקסופון ספרדייה.
היא שרה בקטלאנית, ספרדית, פורטוגזית ואנגלית.
מוטיס למדה מגיל שבע בבית הספר העירוני למוזיקה של סאנט אנדראו בברצלונה.
בשנת 2007, בגיל שתים עשרה, החלה לנגן בלהקת הג'אז סאנט אנדראו, בראשות המורה והמוזיקאי חואן צ'מורו שלימים החל לנגן עמה.
בשנת 2010, בגיל 15, הקליטה אלבום של סטנדרטי ג'אז, "Joan Chamorro Presents Andrea Motis," בהשתתפות בובי גורדון.
ב-2012 הקליטה אלבום שני, "Feeling Good".
ג'ון פורדהאם סקר הופעתה של שמוטיס ב-PizzaExpress Jazz Club ב-2014, וקבע כי "למוטיס יש סוג של קול פניני.
היא בקושי מתנשפת, עם אימפרוביזיות מופלאות ותזמון אקראי, שממנו עשויים אישי ג'אז".
בין 1 ל-4 בנובמבר 2015 מוטיס (חצוצרת פיקולו, TP, סקסופון וקול), צ'מורו (באס וסקסופון טנור) וג'וזפ טראבר (גיטרה) פתחו הופעות של בואנה ויסטה סושיאל קלאב ב-Adiós בבוסטון וניו יורק.
בקונצרטים הללו עומרה פורטואנדו שרה "את דוס גרדניאס" כהדרן, יחד עם מוטיס.
הופעת הבכורה של מוטיס בלייבל גדול הייתה עם "Emotional Dance" (חברת התקליטים אימפולס!, 2017).
ב-2019 ביצעה את "Do outro lado do azul" (בצד השני של הכחול) ובעקבותיו - שירים ויצירות ברזילאיות מקוריות.
יו-יו מה החל את סיבוב ההופעות העולמי "The Bach Project" עם מוטיס ביום הופעות בברצלונה ב-25 בספטמבר 2019. הם ביצעו דואט של שירת הציפורים (El cant dels ocells), שיר עממי קטלוני שהתפרסם בביצועו של פבלו קזאלס בצ'לו.
דואט זה פורסם באלבומו של יו-יו מה, "Notes For The Future".
בשנת 2021, מוטיס, מייק מוסמן ו-WDR ביג בנד קלן הפיקו את "Colors & Shadows".
האלבום "Loopholes" משנת 2022 הוא אלבום של החמישייה בעלת אותו שם שמוטיס מובילה יחד עם בעלה כריסטוף מאלינגר, כנר ג'אז אוסטרי.
באוקטובר 2020 הכריזה מוטיס על לידת ילד.
אנדרי פישהוף (נולד ב-1940) הוא משורר ומתרגם ישראלי.
שיריו פורסמו בעיתונים ספרותיים שונים ברומניה ובישראל.
תירגומיו מפורסמים בכתבי עת ובאנתולוגיות בארץ ובעולם.
זכה בפרס אגודת הסופרים הרומנית על תרגומיו (1974) ובארץ בפרס גרופר לכתיבה בלועזית.
אנדרי פישהוף נולד ברומניה ועלה לארץ ב-1976. סיים תואר שני בפיזיקה תעשייתית מטעם האוניברסיטה של קלוז' ברומניה.
עבד בתחום של ניהול האיכות במפעלים.
במקביל שימש כמרצה בטכניון ובמכללת בראודה בתחום ניהול האיכות.
כתב ברומנית ובעברית ותרגם ספרים בין שתי השפות.
מרצה ומייעץ בתחום הפיזיקה התעשייתית במכון התקנים ובכמה מפעלים.
נשוי, אב לשניים וסבא לשישה.
שיבת הזמן: שירים (בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 1997)
כמעט: שירים (בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2002)
אבק סוסי הבר: שירים (חיפה: אוניקס, 2006)
דממה לארבע ידיים: שירים (תל אביב: ספרי עתון 77, תשע"א 2010)
חורף ירוק: מבחר מן השירה הישראלית בשפה הרומנית (תל אביב: התאחדות אגודת הסופרים במדינת ישראל, תשנ"ה 1995)
קסם לבן / לויזה קרול (תל אביב: חלונות, תשנ"ז 1997)
אנדריאה ואקארו (באיטלקית: Andrea Vaccaro; נאפולי, 8 במאי 1604 – נאפולי, 18 בינואר 1670 ), היה צייר איטלקי בתקופת הבארוק.
ואקארו חי בנאפולי בתקופת השלטון הספרדי, הושפע מקראווג'ו והרבה לצייר בנושאים דתיים ומיתולוגיים ובלט בעיבוד הנטורליסטי של הדמויות בציוריו.
ואקארו נולד בנאפולי, בהשפעת אביו החל בלימודי ספרות ולאחר מכן פנה לתחום האמנות והחל בגיל שש עשרה להתמחות אצל ג'ובאני טומאסו פסארו.
לאחר שנת 1630 היה בקשר עם גווידו רני, אנתוני ואן דייק, ופייטרו נובלי , ויצר העתקים של ציוריהם.
בשנת 1640 נולד מנישואיו השניים בנו הצייר ניקולה ואקארו .
בשנת 1656 המיתה מגפה את מחצית אוכלוסיית נאפולי ביניהם הציירים ברנרדו קוואלינו ומאסימו סטנציונה עימם ואקארו היה בקשר הדוק.
בשנת 1665 היה בין המיסדים של גילדת הציירים בנאפולי ביניהם הצייר הצעיר לוקה ג'ורדאנו .
בין תלמידיו של ואקארו: ג'אקומו פארלי , וג'וזפה פאטורסו .
היא כתבה שלושה מחזות; "הארבור" (The Arbor, 1980), "ריטה, סו ובוב גם הוא" (Rita, Sue and Bob Too, 1982), דרמה אוטוביוגרפית על ההרפתקאות המיניות של נערות החיות בחלק מט לנפול של ברדפורד, מערב יורקשייר, ואת "שירלי" (Shirley, 1986).
דאנבר כתבה גם את רוב העיבוד הקולנועי לסרט משנת 1987 "ריטה, סו ובוב גם הוא".
דאנבר נולדה ב-22 במאי 1961 להורים שעבדו בתעשיית הטקסטיל והייתה אחת מתוך שבעה אחים ואחיות.
היא גדלה בשיכוני בראפטון ארבור, פרויקט של דיור ציבורי בברדפורד, אנגליה, ולמדה בתיכון הציבורי של האזור.
היא הרתה לראשונה בגיל 15 וילדה לידה שקטה לאחר שישה חודשים.
לאחר מכן הביאה דאנבר לעולם שלושה ילדים; לוריין, נולדה ב-1979 לה ולבן זוגה באותה עת שהיה מהגר פקיסטני, ליסה ב-1980 ואנדרו, שנולד שלוש שנים לאחר מכן לה ולמי שהיה בן זוגה לסירוגין במשך עשור ובזמן מותה, ג'ים ווילר.
דאנבר גידלה את ילדיה כאם חד-הורית במקלט לנשים.
היא מתה ב-1990 מדימום מוחי במרפאה השכונתית לאחר שהתמוטטה בפאב המקומי.
הפאב מופיע בתמונה הפותחת של הסרט "ריטה, סו ובוב גם הוא".
אפרה נטמן בבית הקברות של ברדפורד וצלב קטן שחור משמש לה כמצבה.
בשנת 2007 הורשעה לוריין, בתה הבכורה, מכורה להרואין, בעוון הריגת בנה ברשלנות לאחר שבלע מתדון.
דאנבר החלה לכתוב את המחזה הראשון שלה, "הארבור", בשנת 1977 כשהייתה בת 15 כחלק ממטלת כיתה בבית הספר.
המחזה עסק בחיה של נערה מברדפורד החיה בשיכון גזעני עם אב מתעלל ושיכור וחבר פקיסטני ממנו נכנסה להריון.
היא הפכה את המטלה למחזה של ממש בעידוד המורה שלה.
המחזה הוצג לראשונה ב-1980 בתיאטרון רויאל קורט שבלונדון בבימויו של מקס סטפורד-קלרק, במאי תיאטרון בריטי מפורסם שעזר לטפח מחזאים צעירים.
דאנבר בת ה-18 הייתה למחזאית הצעירה ביותר שמחזה שלה הועלה במקום.
"הארבור", יחד עם מחזה נוסף מאותה שנה, זכה בפרס בפסטיבל לכותבים צעירים, המחזה עובה והוצג בניו-יורק.
ב-26 במרץ 1980, היא הופיעה בסדרה התיעודית של הבי-בי-סי, Arena.
זמן קצר לאחר מכן הוזמנה דאנבר לכתוב מחזה המשך.
היא כתבה את "ריטה, סו ובוב גם הוא" שהוצג לראשונה בשנת 1982. המחזה עוסק בנושאים דומים ל"הארבור" דרך חייהן של שתי מתבגרות שמנהלות רומן עם אותו גבר נשוי.
המחזה השלישי של דאנבר, "שירלי" (1986), מתמקד במערכת יחסים סוערת של נערה עם אימה.
דאנבר סיפרה שניסתה לכתוב מחזה על נערה וגבר אבל ברגע שהתחילה לכתוב את דמותה של האם, היא השתלטה על כל המחזה.
דאנבר כתבה את גרסת הסרט של "ריטה, סו ובוב גם הוא" (1987) ואלן קלרק ביים אותה.
הסרט צולם בשיכון שבו גדלה.
היא התנערה מהסרט כשכותבים נוספים הצטרפו לכתיבה כדי להעניק לסרט סיום משמח.
למרות זאת, התעוררה סביבה מחלוקת בקרב תושבי השיכון בעקבות הייצוג השלילי של האזור.
דאנבר קיבלה איומים מכמה מהתושבים אבל המשיכה לגור במקום.
בשנת 2010 הוצב ונחשף שלט הנצחה כחול בבית שבו חיה דאנבר בנוכחות קרובי משפחתה.
בשנת 2000 כתבה רובין סואנס את המחזה A State Affair בהשראת חיה וסביבתה של דאנבר.
בשנת 2010 יצרה הבמאית קליאו ברנרד את הסרט "הארבור" (The Arbor, 2010) על סיפור חייה של דאנבר.
הסרט מציג שחקנים מבצעים ליפ-סינק לראיונות עם דאנבר ובני משפחתה ומתמקד במערכת היחסים המתוחה בין דאנבר לבתה לוריין.
הסופרת אדל סטרייפ כתבה ספר בהשראת חייה וכתביה של דאנבר בשם Black Teeth and a Brilliant Smile (2017).
הספר היה מועמד למספר פרסים ויצא במהדורה שנייה באותה שנה.
הספר עובד למחזה בשנת 2019.
בשנת 2019 שודר ברדיו של הבי-בי-סי התסכית "ריטה, סו ואנדריאה גם היא" על אודות חיה של דאנבר.
אנדריאה פיי גיבסון הייתה משוררת ואקטיביסט אמריקאי.
שירתו עסקה בנורמות מגדריות, פוליטיקה, צדק חברתי, קהילת הלהט"ב, חיים ומוות.
גיבסון מונתה למשוררת הרשמית של מדינת קולורדו בשנת 2023.
גיבסון הזדהה כג'נדרקוויר והשתמש בכינויי גוף נייטרליים באנגלית (they/them).
בית משפחת גיבסון היה בקאלה, מיין, שם גרו גיבסון, האחות לורה, האב מארק והאם שירלי.
מארק עבד בדואר ושירלי הייתה מזכירה במכללה טכנולוגית.
הם היו בפטיסטים אדוקים, שדגלו בחינוך דתי ושמרני.
הלימודים של גיבסון היו בקולג' הקתולי סנט ג'וזף שבמיין, עם מלגת הצטיינות בכדורסל, והסתיימו בשנת 1997 עם תואר בספרות אנגלית.
לגיבסון היה קשר זוגי בניו אורלינס ובשנת 1999 עברו יחד לבולדר, קולורדו.
אירוע הבמה הפתוחה הראשון בהשתתפות גיבסון היה בבית הקפה מרקורי בדנוור, אשר היה אירוע משמעותי ומעצב.
בשנת 2005, החלה ההסבה של גיבסון לכתיבת שירה במשרה מלאה, במקום משרת ההוראה בשיטת מונטסורי.
לגיבסון תרומה מרכזית לחזרתם לתודעה של מופעי הספוקן וורד באמצע שנות ה-2000, כאשר סוניה רנה טיילור, דריק בראון, אניס מויגאני, פטרישיה סמית' ומרי אוליבר סיפקו השראה לכך.
למרות פחד הבמה, לגיבסון הין סיבובי הופעות רבים.
השירים של גיבסון פורסמו לעיתים קרובות בפלטפורמת "Button Poetry", פלטפורמה דיגיטלית להפצת שירת ספוקן וורד.
השירה של גיבסון מתמקדת בנושאים כמו נורמות מגדריות, פוליטיקה, צדק חברתי ונושאים שקשורים לקהילת הלהט"ב.
לאחר אבחון מחלת הסרטן, השירה של גיבסון החלה לעסוק גם בנושאים כמו דיכאון, מחלה, חיים ומוות.
בשנת 2008 פורסם ספר השירה הראשון של גיבסון, "Pole Dancing To Gospel Hymns" (ריקוד על עמוד לצלילי מזמורי גוספל).
"Take Me with You" – ספר ציטוטים וביטויים.
"Lord of the Butterflies" (אדון הפרפרים), יצא לאור בשנת 2018.
"Yellowbird" – אלבום שמשלב מוזיקה עם ספוקן וורד.
"Flower Boy" – מתמקד בנושא הפחד.
בסך הכל, לגיבסון שבעה ספרי שירה ושבעה אלבומים.
השירים של גבסון פורסמו לעיתים קרובות בפלטפורמת "Button Poetry", פלטפורמה דיגיטלית להפצת שירת ספוקן וורד.
לגיבסון סיבובי הופעות רבים, למרות פחד הבמה.
נוסף לשימוש בשירה ככלי לביקורת חברתית ופוליטית בנושאי מגדר וקהילת הלהט"ב, לגיבסון מעורבת בקבוצות פעילות חברתית רבות, לרבות הופעות באירועים של "Take Back the Night" המוקדשים למאבק באלימות נגד נשים.
בנוסף, במשך כעשור, גיבסון ו-Vox Feminista העלו יחד הופעות: "שבט הופעות של פמיניסטיות רדיקליות שמתמקדות בשינוי חברתי דרך מהפכה תרבותית".
בשנת 2019, ג'יבסון והמפיקה שרה מג'יסי שיתפו פעולה עם הזמרת אנני דיפרנקו כדי להפיק קליפ לשיר "אמריקה, טעינה מחדש", הדן באלימות נשק בארצות הברית, בתקווה לעורר פעולה ישירה, התארגנות מודעת ושיחות מעמיקות יותר בין אנשים בעלי דעות שונות לגבי דרך אנושית ואכפתית להתקדם בה.
לגיבסון גם עבודה משותפת עם התנועה הלאומית "הכוח למטופלים" (Power to the Patients) כדי להפעיל לחץ על בתי חולים לפרסם את מחירי הטיפולים שלהם ברשת.
גיבסון זכתה ארבע פעמים באליפות דנבר גרנד סלאם לשירה דבוּרה.
היא סיימה במקום הרביעי בתחרות ה-National Poetry Slam בשנת 2004, ובמקום השלישי בתחרות האישית של World Poetry Slam בשנים 2006 ו-2007. בשנת 2008, גיבסון הייתה הזוכה הראשונה בתחרות Women of the World Poetry Slam.
בנוסף, גיבסון זכה פעמיים בפרסי הספרים של המו"לים העצמאיים, בשנת 2019 וב-2021. גיבסון הגיעה לגמר פרסי בחירת אתר גודרידס שלוש פעמים.
בספטמבר 2023 מונתה גיבסון לתפקיד המשוררת הלאומית הרשמית של קולורדו על ידי מושל המדינה, ג'ארד פוליס.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס המוזיקה במדיה של הוליווד2025השיר הטוב ביותר – סרט תיעודי"Salt then Sour then Sweet" מתוך Come See Me in the Good Light
לאחר שבע שנות זוגיות, גיבסון והמשוררת מייגן פאלי הודיעו על אירוסיהם באוגוסט 2022, ולאחר מכן נישאו.
גיבסון הזדהה כג'נדרקוויר והשתמש בכינויי גוף נייטרלים.
רבים משיריו עוסקים בזהות מגדר, כמו "Swing Set" ו-"Andrew".
בנוגע למגדר, גיבסון העירה "אני לאו דווקא מזדהה בתוך הבינאריות המגדרית.
מעולם לא הרגשתי באמת כמו אישה ובוודאי שלא הרגשתי כמו גבר.
אני מסתכל.ת על מגדר כעל ספקטרום ואני מרגיש.ה איפשהו על הספקטרום הזה, במקום שלא נוחת על אף אחד מהצדדים שלו"
בנוגע לכינוי, גיבסון הביע חיבה למגוון שמות, באומרם "השמות שיקירי קוראים לי שאני אוהב.ת שקוראים לי בהם: אנדראה.
בשנת 2016, גיבסון הצהיר כי הוא סובל ממחלת ליים כרונית מאז 2010 (לפחות), ודיבר על חווייתו כחולה בהתמודדות עם סבל פיזי וקושי בקבלת גישה לטיפול רפואי.
גיבסון אובחן כחולה בסרטן השחלות באוגוסט 2021. ב-2 באוגוסט 2022, ביטלה סיבוב הופעות מתוכנן עקב הישנות הסרטן.
במאי 2023 הודיע על הישנות נוספת בפודקאסט We Can Do Hard Things עם גלנון דויל.
הסרט התיעודי "בואי לראות אותי באור טוב", עסק בגיבסון וברעייתה ותיעד את נישואיהן וכיצד התמודדו עם אבחנת הסרטן הסופני של גיבסון.
הסרט, בבימויו של ריאן ווייט ובהפקתו של הקומיקאי טיג נוטארו, זכה בפרס הסרט האהוב בפסטיבל סאנדנס 2025.
גיבסון והמפיקות בפועל שרה בריילס וברנדי קרלייל.
כתבו יחד שיר בשם "Salt Then Sour Then Sweet" עבור הסרט התיעודי.
גיבסון מתה מסרטן השחלות ב-14 ביולי 2025, בגיל 49, בביתה בלונגמונט, קולורדו.
נכון ל-2025 טרם יצא לאור אוסף מהשירים של גיבסון בעברית.
במוסף הספרות של עיתון "הארץ" בתאריך 4 בדצמבר 2017, מופיע תרגום לשיר "אנדרו" בתרגומה של יעל לוי-חזן.
"ריקוד על עמוד לצלילי מזמורי גוספל" (2008, הוצאת Write Bloody)
"אגרטל הטירוף" (2012, הוצאת Write Bloody)
"אדון הפרפרים" (2018, שירת כפתורים)
"כיצד שירה יכולה לשנות את לבך" (עם מייגן פאלי, 2019, כרוניקל בוקס)
"כדאי שתהיה ברק" (2021, שירת כפתורים)
אנדריאה היא דמות בדיונית בסדרת הקומיקס "המתים המהלכים", כמו גם בסדרת הטלוויזיה הנושאת את אותו השם.
הדמות נוצרה על ידי הכותב רוברט קירקמן והאמן טוני מור, והופיעה לראשונה בקומיקס "The Walking Dead #2" שיצא לאור בשנת 2003. אנדריאה היא אחותה הגדולה של איימי.
לאחר שפרצה האפוקליפסה, האחיות ניצלות על ידי דייל, וביחד הם מצטרפים למחנה שורדים הממוקם בפאתי העיר אטלנטה.
הדמות מגולמת על ידי השחקנית האמרקיאית-קנדית לורי הולדן.
בזכות התפקיד הזה, הולדן הייתה מועמדת למספר פרסים, ביניהם ל"פרס סאטורן לשחקנית המשנה הטובה ביותר בטלוויזיה" בשנת 2010. הולדן אף זכתה בפרס זה שנתיים לאחר מכן, בשנת 2013.
בקומיקס, אנדריאה היא דמות ראשית מהגיליון השני ועד גיליון #168. היא מוצגת כפקידה צעירה במשרד עורכי דין, בת 25. לאורך העלילה היא עוברת שינוי עמוק: ממישהי חסרת ביטחון וניסיון היא נהפכת ללוחמת קשוחה ובטוחה בעצמה.
בכרך השני, היא מתקרבת לדייל והשניים מאמצים את בניהם התאומים של חבריהם המנוחים, אלן ודונה—בילי ובן—ומנסים לבנות יחד משפחה, אך הדבר אינו מחזיק מעמד זמן רב.
בהמשך אנדריאה הופכת לצלפית המובילה של הקבוצה, ולדמות משמעותית במאבק נגד ניגן.
תקופת המלחמה, יחד עם האובדן והאבל על משפחתה, מקרבים אותה לריק גריימס, איתו היא מאוחר יותר מתחתנת.
אנדריאה גם הופכת לאם חורגת עבור בנו של ריק, קארל.
בסופו של דבר, במהלך המלחמה מול "הלוחשים", אנדריאה ננשכת בצווארה בזמן שמצילה את יוג'ין מעדר מהלכים.
היא מוחזרת לאלכסנדריה, שם, לאחר שנפרדת מכולם ומעודדת את ריק להמשיך להילחם, מתה בשנתה.
בסדרת הטלוויזיה, אנדריאה מתפקדת כדמות ראשית בשלוש העונות הראשונות.
בניגוד למקבילה שלה מהקומיקס, אנדריאה מבוגרת בעשר שנים, ובעברה הייתה עורכת דין מצליחה בתחום זכויות האזרח.
כמו במקור, היא יוצרת קשר קרוב וחזק עם דייל, עם כי בגרסה הזו מדובר בקשר פלטוני בלבד.
האבל על אובדן אחותה מוביל אותה עד כדי ניסיון התאבדות.
החל מהעונה השלישית מסלול ההתפתחות של הדמות מתרחק באופן משמעותי מזה שבקומיקס.
לבסוף, פעולותיה של אנדריאה לנסות להגיע להסכם שלום בין קבוצת השורדים של ריק ולבין "המושל" הובילו בסופו של דבר למותה, כאשר היא ננשכה בצוואר על ידי מילטון מאמט המהלך.
דמותה של אנדריאה מדורגת במקום השלישי ברשימת ה"דמויות הטובות ביותר במתים המהלכים".
אנדריאה נולדה בשנת 1978 ולה אחות צעירה בשם איימי.
אנדריאה עבדה כפקידה במשרד עורכי דין לאחר שסיימה את לימודיה בקולג'.
מלבד זה, לא הרבה ידוע על עברה.
לפני שהאפוקליפסה פורצת, אנדריאה ואיימי היו בעיר אטלנטה ונסעו יחד ברכב.
עם זאת, מכוניתם אז התקלקלה, והן נאלצו לעמוד בצד הדרך.
לפני שמהלכים יכלו להגיע אליהן, אסף אותן איש זקן בשם דייל.
יחד, השלושה עזבו את אטלנטה ולאחר מכן התמקמו במחנה שורדים קטן בפאתי העיר.
במחנה, הם פגשו את השוטר שיין וולש, לורי גריימס ובה הקטן קארל.
אנדריאה נולדה בשנת 1974, שתים עשרה שנים לפני אחותה, איימי.
בגלל אישיותן השונות, הוריהן נתנו לשתי האחיות חינוך שונה.
אנדריאה למדה משפטים במכללה, תוך שבקושי ראתה את משפחתה, והחמיצה לעיתים קרובות את מסיבות יום ההולדת של איימי.
לאחר שסיימה את התואר שלה, אנדריאה הפכה לעורכת דין לזכויות אזרח, תפקיד בו היא מאוד הצליחה.
במהלך תחילת האפוקליפסה, אנדריאה ואיימי היו בדרכן חזרה למכללה של איימי לאחר טיולן, כאשר הן נתקעו באטלנטה שורצת הכאוס והמהלכים.
עם זאת, הן במזל ניצלות על ידי איש זקן בשם דייל הורבאת'.
זמן מה לאחר מכן, השלושה מצטרפים למחנה ניצולים קטן מחוץ לפאתי העיר בהנהגת השוטר שיין וולש.
אנדריאה הייתה אחת השורדות הראשונות מהמחנה שבאמת הצליחה להסתגל לחיים הפוסט-אפוקליפטים.
היא הפכה במהירות לאחת הדמויות החשובות והחיוניות ביותר בקבוצה.
הכישרון הבולט ביותר שלה הוא המיומנות הגבוהה בירייה בנשק.
לאורך הסדרה, יכולת זו הוכחה כחיונית מול מהלכים ובני אדם כאחד.
בהזדמנויות רבות, אנדריאה לקחה על עצמה את המשימה להדריך שורדים אחרים בשימוש בנשק (כמו טייריס וחברים בקהילת אלכסנדריה), ובזכות המיומנות הזו היא שימשה לרוב בתפקיד התצפיתנית של הקבוצה.
בנוסף, אנדריאה הצליחה לשרוד מספר מצבים שהיו הורגים כל בן אדם אחר, למשל כאשר היא נורתה בראשה אך שרדה, או שכשהיא הוכתה קשות על ידי קונור, חבר בקבוצת "המושיעים".
למרות הטרגדיות הרבות שחוותה, אנדריאה נותרה חזקה, אמיצה ונאמנה.
היא סיכנה את חייה למענם פעמים רבות, ולעיתים קרובות אף יצאה מגדרה לעשות זאת; דוגמה בולטת לכך היא כשחזרה לבדה כדי להגן על חברי הקהילה שנשארו בכלא בזמן המתקפה של "המושל", או כשסיכנה את עצמה כדי להציל את יוג'ין פורטר כשהיה מוקף במהלכים.
מבחינה מערכות יחסים, אנדריאה ניהלה שתי מערכות יחסים ארוכות טווח בעולם הפוסט-אפוקליפטי: תחילה עם דייל ולאחר מכן עם ריק גריימס, אליו היא אף נישאה ואימצה את שם משפחתו.
בנוסף, היא הפכה לדמות אמא כלפי התאומים בן ובילי, ובהמשך הפכה לדמות אם עבור קארל גריימס.
בסופו של דבר, במהלך המלחמה מול "הלוחשים", אנדריאה ננשכה בצווארה בזמן שהצילה את יוג'ין מעדר מהלכים.
היא הוחזרה לאלכסנדריה, שם, לאחר שנפרדה מכולם והעודדה את ריק להמשיך להילחם, מתה בשנתה.
אנדריאה היא אישה חזקה, זהירה ואמיצה.
לפני מותה של איימי, אנדריאה מאוד גוננה עליה.
לאורך הסדרה, אנדריאה נראית עקשנית עם דעות מוצקות, אך מתחת לזה מה שבאמת חשוב לה זה לשמור על עצמה ועל האנשים שקרובים אליה.
אנדריאה האשימה את עצמה על שלא בילתה יותר זמן עם איימי לפני מותה, מה שגרם לה לפתח מחשבות אובדניות במיוחד אחרי שנודע לקבוצת השורדים כי אין תרופה ידועה לווירוס.
היא אף ניסתה בצע התאבדות בכך שרצתה להישאר בבניין המרכז לבקרת מחלות ולמניעתן, אך דייל שכנע אותה לעזוב.
בעקבות כך, אנדריאה האשימה את דייל בכך שהוא לא נתן לה למות בתנאים שלה והכריח אותה להמשיך לחיות בעולם הפוסט-אפוקליפטי האכזרי הזה.
מאוחר יותר, כאשר השורדים מגיעים לחווה של הרשל ומשפחתו, אנדריאה מתחילה לנטוש את המחשבות האובדניות שלה, ועם זאת, מתחילה להיות מעורבת יותר בענייני הקבוצה.
מתגלה שיש לה יכולת דיוק מדהימה ביריה בנשק, והיא אף הופכת להיות תצפיתנית עבור החווה.
לצד התכונות החיוביות שלה, אנדריאה הפכה עם הזמן לאימפולסיבית וביקורתית כלפי האנשים סביבה.
זה בא לידי ביטוי כשכמעט הרגה את דאריל לאחר שחשבה בטעות שהוא "מהלך", וירתה בו אף על פי שריק, שיין וגם דייל הפצירו בה לא לירות (היא התנצלה בפני דאריל מאוחר יותר על התקרית).
מקרה נוסף שבו הפגינה גישה שנויה במחלוקת היה מול בת' המדוכאת; אנדריאה טענה שבת' צריכה להבין בעצמה אם היא באמת רוצה למות, ולכן אפשרה לה לנסות לחתוך את הוורידים כדי שתבין שעדיף לחיות.
בעונה השלישית, אנדריאה נכנסת למערכת יחסים אינטימית עם פיליפ בלייק ("המושל").
אף על פי שהיא מגלה על הצד האפל והסדיסטי שלו, היא בוחרת להישאר לצידו בוודברי.
היא סירבה להרוג אותו גם כשהיו לה הזדמנות ממשית לעשות זאת, מה שהוביל להמשך העימות בין הקבוצות ובסופו של דבר למותה.
אנדריאה הרגה יותר מחיילי וודברי מכל חבר אחר בקבוצה.
נראה שהנשק המועדף עליה הוא רובה Anschütz בקוטר.22 LR.
אנדריאה, יחד עם ריק גריימס, בילי גרין, מישון הות'ורן, בריאן בלייק, אברהם פורד, פול "ישוע" מונרו, דווייט, ניגן ואלפא, נמנת בין הדמויות שהרגו את מספר הדמויות הגבוה ביותר — בין אם כזומבים ובין אם כבני אדם חיים.
לאנדריאה יש גם את מספר ההריגות הכולל הגבוה ביותר מבין כל הדמויות בסדרת הקומיקס, עם 35 הריגות בסך הכול.
מתוך 35 ההריגות, עשר מהן בוצעו יחד עם אחרים.
במקור, אנדריאה הייתה אמורה למות בגיליון החמישי, במקום אחותה איימי.
במותה של אנדריאה יש אירוניה, משום שהיא מתה מנשיכת מהלך בצוואר — בדיוק כמו אחותה.
לאחר שחרור גיליון 167, בו מתה אנדריאה, יוצר הקומיקס רוברט קירקמן כתב:
אני מצטער בפני המעריצים שלי, בפני עצמי ובפני אנדריאה.
אני מרגיש כאילו הרגתי חברה קרובה.
מקרי המוות בסדרה הזו אף פעם לא נעשות בקלות דעת; אף פעם לא מתוך תחושת שמחה.
הן מכבידות עליי בדיוק כפי שהן מכבידות עליכם.
הדמויות האלה אמיתיות מאוד עבורי, והמוות שלהן מטלטל ומכאיב גם לי.
תכננתי את הגיליון הזה במהלך טיסה לפני כמה חודשים.
אני מתכנן את העלילות שלי בעיפרון ועל נייר, וישבתי שם במושב שלי, מסדר סצנות וכותב הערות לדיאלוגים, מוקף בזרים שבטח חשבו שאני רושם רשימת קניות.
כשכתבתי חלק מהרגעים בגיליון הזה, התחלתי לבכות.
מצאתי את עצמי מציץ סביבי, מנגב את העיניים, מקווה שאף אחד לא ישים לב.
אני חי עם מקרה המוות הזה כבר חודשים… ואני לא אוהב את זה.
היה לי מספיק זמן לשנות את דעתי.
היה לי מספיק זמן פשוט לא לעשות את זה.
הרי אני זה ששולט בסיפור הזה.
אבל בכנות, לפעמים נדמה לי שאני לא.
וזה היה אחד מהרגעים האלה.
אני לא רציתי את זה.
אני רציתי לכתוב עליה עוד סיפורים.
אני רציתי לראות אותה ואת ריק מזדקנים יחד וצופים בקארל גדל ומקים משפחה משלו.
אני רציתי את האושר הזה עבור הדמויות האלה.
אנדריאה מתה, והסיפור ממשיך הלאה.
אני לא יודע למה זה היה חייב לקרות… אבל אני יודע שזה היה צריך לקרות.
אני יודע שזהו עוד צומת משמעותי בחיי הסדרה הזו.
אני יודע שהמוות של אנדריאה יהיה בעל משמעות, שהוא יהדהד ויעצב את הסיפורים שיבואו במשך שנים קדימה.
אבל אני עדיין לא אוהב את זה.
זה עדיין מכאיב לי ומטריד אותי.
אהבתי את אנדריאה, ואני מאוד אתגעגע אליה."— ההודעה הרשמית של קירקמן על מותה של אנדריאה.
אנדריאה היא הדמות האחרונה שמתה בעונה השלישית.
לפי לורי הולדן, במהלך פאנל שאלות ותשובות ב־Walker Stalker Con בשיקגו בשנת 2014, היא הייתה חתומה על חוזה לשמונה עונות עוד לפני שהועלתה האפשרות להרוג את אנדריאה.
האדם היחיד שאנדריאה הרגה במישרין הוא את עצמה.
הפרק "What We Become" (עונה 10 פרק 15) הוא הפרק הראשון בו אנדריאה הופיעה בצורה כלשהי לאחר הפרק "Welcome to the Tombs" (עונה 3 פרק 16), בו מתה.
בסך הכול, אנדריאה מופיעה בשני פרקים בלבד אחרי "Welcome to the Tombs"; הפרק השני הוא הפרק האחרון של הסדרה: "Rest in Peace" (עונה 11 פרק 24).
אנדריאס (אנדי) הרצוג הוא כדורגלן עבר אוסטרי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום משמש כעוזר מאמן נבחרת קוריאה הדרומית.
בין השנים 2018-2020 אימן את נבחרת ישראל בכדורגל.
הרצוג הוא שיאן ההופעות לשעבר בנבחרת אוסטריה, כשלזכותו 103 הופעות בהן הבקיע 26 שערים.
הרצוג נולד בווינה שבאוסטריה, למשפחה מרקע נוצרי.
הוא החל את קריירת הבוגרים שלו בראפיד וינה בשנת 1986. בעונת 1986/1987 זכה הרצוג באליפות הבונדסליגה האוסטרית עם המועדון על אף שלא שותף כלל, ובעונת 1987/1988 החל הרצוג לשחק לעיתים, והקבוצה זכתה באליפות נוספת.
בפגרת החורף של עונת 1987/1988 הושאל הרצוג ליריבה העירונית פירסט וינה, השאלה שהייתה מוצלחת במיוחד, על אף שארכה רק חצי עונה.
בתום עונת 1987/1988 החזירה ראפיד וינה את הרצוג לשורותיה, והוא שיחק במועדון עוד ארבע עונות נוספות, בהן הפך לשחקן מפתח, לא ירד משש הבקעות לעונה, ואף זומן לסגל נבחרת אוסטריה למונדיאל 1990. בעונת 1991/92 הבקיע הרצוג 11 שערי ליגה, ונבחר ככדורגלן השנה באוסטריה.
הצלחתו של הרצוג בראפיד וינה גררה התעניינות ממועדונים גדולים, ובקיץ 1992 הוא חתם בשורות ורדר ברמן, אחת הקבוצות המצליחות ביותר בגרמניה באותה תקופה, ומחזיקת גביע אירופה למחזיקות גביע הטרייה.
בעונתו הראשונה בקבוצה, זכה הרצוג באליפות הבונדסליגה, והיה שחקן מפתח בחלק התקפי שכלל גם את וינטון רופר, מירקו ווטאבה ומרקו בודה.
הרצוג הבקיע עשרה שערים בעונה זו.
בעונת 1993/94 הרצוג זכה עם ורדר ברמן בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 1–3 על רוט-וייס אסן בגמר, בו הבקיע הרצוג את השער השני.
בבונדסליגה הבקיע הרצוג שישה שערים בעונה זו, אותה סיימה ברמן רק במקום השמיני.
בעונת 1994/1995 הבקיע הרצוג עשרה שערי ליגה, וסייע לורדר ברמן לסיים במקום השני, מרחק נקודה אחת מהאלופה בורוסיה דורטמונד.
בקיץ 1995 עזב הרצוג את ורדר ברמן וחתם בבאיירן מינכן.
הרצוג היה שחקן הרכב קבוע בחוליית קישור עמוסה למדי שכללה גם את כריסטיאן ציגה, כריסטיאן נרלינגר, מהמט שול, צ'יריאקו ספורצה, דיטמר האמאן ותומאס שטרונץ.
הרצוג לא הצליח להביא בעונה זו את יכולותיו לידי ביטוי, וסיים את עונת 1995/1996 עם שני שערי ליגה בלבד.
על אף זאת, זכה הרצוג עם באיירן מינכן בגביע אופ"א, לאחר ניצחון במפגש כפול בגמר על בורדו.
הרצוג הבקיע שני שערים במפעל זה בדרך לגמר, אך לא שותף כלל במפגש הכפול.
בתום עונה אחת בבאיירן מינכן, עזב הרצוג את המועדון וחזר לורדר ברמן.
עונת החזרה של הרצוג לורדר ברמן, 1996/1997, הייתה מרשימה במיוחד.
הרצוג הבקיע בעונה זו 15 שערי ליגה, והיה המבקיע המוביל בקבוצה, כשהוא מהווה חלק מחוליית קישור שכללה גם את מרקו בודה, דיטר איילטס, היימו פפייפנברגר וינס טוט.
למרות הצלחתו האישית של הרצוג בעונה זו, סיימה ורדר ברמן רק במקום השמיני בבונדסליגה.
הרצוג החמיץ חלק גדול מעונת 1997/98 בגין פציעה, אך בעונת 1998/1999 זכה עם ורדר ברמן בפעם השנייה בקריירה בגביע הגרמני, לאחר ניצחון בבעיטות הכרעה על באיירן מינכן במשחק הגמר.
הרצוג הוחלף בגמר זה כבר במחצית.
ברמן סיימה עונה זו בחלק התחתון של הטבלה, אך הרצוג הוכיח את יכולתו גם כמבשל שערים כשבישל שבעה שערי ליגה בעונה זו.
בעונת 1999/2000 בישל הרצוג עשרה שערים והבקיע שישה, וברמן סיימה את העונה במקום התשיעי.
עונת 2000/2001 הייתה העונה המלאה האחרונה של הרצוג בקבוצה.
הרצוג הבקיע שני שערים בעונה זו, אותה סיימה ברמן במקום השביעי.
הרצוג התחיל את עונת 2001/2002 בברמן, אך בפגרת החורף שב למועדון בו החל את קריירת הבוגרים, ראפיד וינה, שם שיחק עונה וחצי, והבקיע ארבעה שערים.
בשנת 2004 עבר הרצוג לתחנה האחרונה בקריירת המשחק הפעיל שלו, כשחתם בלוס אנג'לס גלקסי.
הרצוג שיחק במועדון זה במשך עונה אחת, בה הבקיע ארבעה שערים.
לאחר מכן פרש ממשחק פעיל.
הרצוג ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת אוסטריה באפריל 1988, במשחק ידידות מול נבחרת יוון.
עד מהרה הרצוג הפך לשחקן הרכב קבוע בנבחרת האוסטרית, ובהמשך מונה כקפטן.
הרצוג והנבחרת האוסטרית העפילו למונדיאל 1990, בו השיגה אוסטריה ניצחון אחד ושני הפסדים בשלב הבתים, שבסיומו הודחה מהטורניר.
הרצוג שיחק את מלוא הדקות של אוסטריה בטורניר זה.
לאחר מכן, הרצוג המשיך לשחק בקביעות בנבחרת האוסטרית, שכשלה בנסיונותיה להעפיל לטורנירים הגדולים הבאים, עד למונדיאל 1998. במונדיאל זה, הרצוג פתח בהרכב בתיקו 2–2 מול נבחרת צ'ילה, ונכנס כמחליף במחצית בתיקו 1–1 מול נבחרת קמרון.
במשחק ההפסד לנבחרת איטליה במחזור האחרון של שלב הבתים, הרצוג נכנס כמחליף בדקה ה-80, והבקיע את השער המצמק לאוסטריה בדקה ה-90. לאחר משחק זה, הודחה אוסטריה מהמונדיאל.
לאחר המונדיאל מונה הרצוג כקפטן הנבחרת, במקומו של טוני פולסטר.
הרצוג היה חלק ממוקדמות יורו 2000, קמפיין טראומטי במיוחד עבור נבחרת אוסטריה.
במשחקי החוץ הפסידה אוסטריה 0–4 לספרד, והייתה קרובה להפסיד גם לישראל באצטדיון רמת גן בתוצאה 0–1, שהייתה משאירה את אוסטריה מחוץ למונדיאל.
בדקה ה-90 של המשחק זכתה נבחרת אוסטריה בבעיטה חופשית, אותה תרגם הרצוג לשער שוויון, שהשאיר את ישראל מחוץ לפלייאוף, ושלח אליו את אוסטריה, כאשר הרצוג הפך לגיבור לאומי באוסטריה.
הרצוג טען בשנת 2009 שלאחר המשחק ישראלים רבים חיכו לו ולנבחרתו בשדה התעופה וזרקו עליו ביצים ועגבניות.
המשחק זה היה טעון במיוחד, לאור התבטאויות של מאמן נבחרת אוסטריה אוטו באריץ' וגורמים בהתאחדות הכדורגל האוסטרית, שדרשו להעתיק את המשחק החשוב מישראל בגין אירועי האינתיפאדה השנייה, בקשה שנענתה בשלילה, אך יצרה עוינות קשה של הקהל הישראלי כלפי הנבחרת האוסטרית.
השער של הרצוג נתפס בישראל מסיבה זו כטראומטי במיוחד.
הרצוג השתתף עם נבחרת אוסטריה גם במוקדמות יורו 2004, ובמשחק מול נבחרת מולדובה שנערך בספטמבר 2002, הבקיע צמד שהקנה לאוסטריה ניצחון בתוצאה 2–0. אלו היו שעריו האחרונים של הרצוג במדים הלאומיים, כאשר הוא הבקיע בסך הכל 26 שערים.
הופעתו ה-103 והאחרונה של הרצוג נערכה באפריל 2003 בניצחון 2–0 על נבחרת סקוטלנד במשחק ידידות.
לאחר כישלונה של נבחרת אוסטריה להעפיל ליורו 2004, פרש הרצוג מהנבחרת.
הרצוג מילא תפקידי אימון שונים בנבחרת אוסטריה לאחר פרישתו, ובשנת 2005 אף היה המאמן הראשי לתקופה קצרה.
בהמשך כיהן כעוזר המאמן ואחר כך כמאמן נבחרת אוסטריה בכדורגל עד גיל 21.
בשנת 2011 החל לשמש עוזר מאמן בנבחרת ארצות הברית בצוות של יורגן קלינסמן המאמן הראשי, ובמקביל, בשנת 2015 החל הרצוג לאמן את נבחרת ארצות הברית עד גיל 23.
ב-9 באוגוסט 2018 מונה הרצוג למאמן נבחרת ישראל, והוביל אותה בעונת 2018/2019 של ליגת האומות של אופ"א.
במשחק הבכורה שלו מול אלבניה בחוץ הפסידה ישראל 0–1. במשחקי הבית ניצחה נבחרת ישראל את סקוטלנד 2–1 ואת אלבניה 2–0.
במהלך מוקדמות יורו 2020 ב-24 במרץ 2019 ניצח עם נבחרת ישראל את נבחרת ארץ מולדתו אוסטריה 2–4, אך לא הצליח להעפיל עם ישראל ליורו 2020 דרך טורניר המוקדמות.
ב-24 ביוני 2020 הודיע הרצוג כי הוא עוזב את נבחרת ישראל בכדורגל לאחר שנתיים בתפקיד.
עמיתו האוסטרי וילי רוטנשטיינר נבחר להחליפו.
ב-2021 מונה למאמנה של אדמירה ואקר מדלינג מהליגה האוסטרית, עמה ירד ליגה בסיום עונת 2021/2022 ועזב את הקבוצה.
ב-2023 החל הרצוג לשמש כעוזר מאמן נבחרת קוריאה הדרומית בצוות של יורגן קלינסמן המאמן הראשי.
הרצוג נשוי ואב לשני בנים שגם הם כדורגלנים.
אנדריאס סטאיקוס (יוונית: Ανδρέας Στάϊκος; נולד ב-1944) הוא מחזאי וסופר יווני, יליד אתונה, שהרבה לתרגם ליוונית מיצירותיהם של סופרים צרפתים בני המאה השמונה עשרה.
ספר הביכורים שלו, "אריאטה הגועלית", שחמישה מרישומיו של הצייר יאניס צרוכיס נלווים אליו, לא עורר שום הדים.
ספרו "בישולים מסוכנים", שיצא לאור ביוונית בשנת 1997, תורגם לארבע-עשרה שפות.
התרגום העברי, מאת אמיר צוקרמן, ראה אור בהוצאת כתר בשנת 2003.
בשנת 1999 הוא פרסם מחזה על חייו של קונסטנטינוס כריסטומנוס.
אַנְדְרֵיאַס ווֹקוֹס מִיָאוּלִיס היה אדמירל ומדינאי יווני, שפיקד על הצי היווני במהלך מלחמת העצמאות של יוון.
מיאוליס נולד באֶבְיָה והשתקע באי הידְרָה שבמזרח הפלופונסוס.
בעת בה פרצה מלחמת העצמאות של יוון נודע בקרב בני עירו כסוחר דגן עשיר שתרם מהונו למען הציבור.
הוא היה רב-חובל של אוניות סוחר, ועל כן נבחר להנהיג את הכוחות הימיים של האיים כאשר תושביהם התקוממו נגד הסולטאן הטורקי.
מיושבי האיים נחסכו במידת מה מעשי הזוועה של הפקידים הטורקים, אך הם סבלו רבות בשל הגיוס בכפייה לאוניות הטורקיות, וחרף היותם חשופים במיוחד להתקפה מן הים של כוחות הסולטאן, נטלו חלק פעיל בהתקוממות כבר מראשיתה.
ב-1822 התמנה מיאוליס ל"נָבְאַרְכוֹס" (אדמירל) של עדת כלי שיט קטנים שהיוותה את ציים של המורדים, ועוד באותה שנה פיקד על המסע הצבאי שנשלח לקחת נקם על טבח כיוס.
מיאוליס הוסיף לעמוד בראש הכוח הימי היווני עד 1827, אז הצטרף לשורותיו קצין הצי המלכותי לשעבר תומאס קוקרן.
הוא פרש כדי לאפשר לקצין האנגלי לפעול בחופשיות כמפקד הצי היווני, אך המשיך להנהיג את הפן הימי של המאבק היווני לחירות.
למיאוליס היה חלק בשחרור מיסולונגי מן המצור הראשון שהוטל עליה בדצמבר 1822 ובינואר 1823.
ב-1824, לאחר כיבוש פסארה (Psara) בידי הטורקים, פיקד מיאוליס על הכוחות היווניים שמנעו את המשך התקדמותו של צי הסולטאן, אם כי במחיר אובדן ספינות הבערה ולוחמים רבים.
ברם, ההצלחה לא האירה לו שוב פנים עוד באותה שנה לסכל את כיבושה של נאוורינו (Navarino) בידי שייטת אוניות מצריות, אף שהסב לה אבדות לא מעטות.
במהלך 1825 הצליח מיאוליס להעביר אספקה ותגבורות אל מסולונגי בעת המצור השני שהוטל עליה, אך לא עלה בידו למנוע את נפילתה.
מאמציו לשבש את קווי הקשר הימיים של הכוחות המצריים נכשלו בשל הפער העצום בגודלן של שתי השייטות היריבות ועוצמתן אוניותיהן.
ככל שנמשכה המלחמה הלך כוחם הימי של היווניים ונחלש, הן בשל הידלדלות משאביהם הכספיים הן בשל התעצמות הפירטיות באנרכיה הכללית ששררה באגן המזרחי של הים התיכון.
כאשר פרש מיאוליס ומסר את הפיקוד על הצי לידי קוקרן, עבר למעשה ניהול המאבק לידי המעצמות הגדולות.
לאחר הכרזת העצמאות, וכשהוא כבר בזקנתו, הסתבך מיאוליס בעימותים הפנימיים בארצו, והיה יריב ליואניס קפודיסטריאס והמפלגה הרוסית.
הוא השתמש במומחיותו לתקיפתם באוניות הבערה בפורוס (Poros) ב-1831. מיאוליס היה אחד מחברי המשלחת שהזמינה את המלך אותון לקבל את כתר המלוכה של יוון, ונתמנה על ידו לסגן אדמירל ואחר כך לתת-אדמירל.
הוא נפטר ב-24 ביוני 1835 באתונה, נקבר בפיראוס סמוך לקברו של תמיסטוקלס, מייסד הצי של אתונה העתיקה, ולבו שמור בכד במיניסטריון הצי המסחרי.
אנדריה ארטוקוביץ' (בקרואטית: Andrija Artuković; 29 בנובמבר 1899 – 16 בינואר 1988) היה פושע מלחמה קרואטי, חבר בארגון הפשיסטי הקרואטי "אוסטאשה", שר הפנים ב, בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ארטוקוביץ' נולד ב-29 בנובמבר 1899 בקלובוק, בוסניה-הרצגובינה, שהייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית והתחנך במנזר הפרציסקני "שירוקי ברייג".
מגיל צעיר היה פעיל ב"תנועת הזכויות הקרואטית" שהפכה לימים לתנועת האוסטאשה המהפכנית, שדגלה בבדלנות ולאומנות קרואטית.
לאחר ההתקוממות הקטנה בהרי ולביט ברח ארטוקוביץ' לאיטליה, בה חבר למנהיג התנועה אנטה פאבליץ', נעשה מקורב אליו, ושותף לדעותיו.
לאחר ההתנקשות באלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה באוקטובר 1934, הוא נעצר בדייפ, לאחר שגורש מבריטניה לבקשת הצרפתים.
בעיתונות אז הוא תואר: "ידוע בתור חבר מסוכן של אגודת הטרוריסטים "אוסטאצ'י" והשתתף בהתנקשויות
ברכבות הבין-לאומיות העוברות דרך יוגוסלביה.".
מלחמת-העולם השנייה: שר-הפנים בקרואטיה העצמאית
לארטוקוביץ', שכונה "הימלר של הבלקנים", היה חלק מרכזי בהקמת מחנות ריכוז והשמדה על אדמת קרואטיה.
הכינוי ניתן לו לא רק בגלל בכירות-מעמדו במשטר, אלא גם בגלל מעורבותו הערה בנושאי ההשמדה על הפכים הקטנים ביותר.
כשר-הפנים עיגן את הקמתם בחוק, וניסח את ההוראות התחיקתיות שלפיהן שולחו יהודים, צוענים וסרבים למחנות אלו.
הוא ביקר בכמה ממחנות אלו, בייחוד ביאסנובאץ, לא אחת.
ניצולת המחנה, מילקה זאביצ'יץ', זכרה את ביקורו במחנה ב-23 בספטמבר 1944, כאשר ישב עם המפקד דינקו שאקיץ', וצפה בגופות, אשר נתלו זה-מכבר, של ד"ר מארין יורצ'ב, אשתו, שגופתה נמשכה משערותיה אל הגרדום כשנפלה ממנו, ועוד אי-אלו אזרחים ואסירים.
היא אמרה כי "זכור לי היטב, שארטוקוביץ' אכל שניצל מטוגן ובשר אדום כשצפה בגופות מתנדנדות מבעד לחלון.
שלושתם צחקו ודיברו על משהו".
מעמדו של ארטוקוביץ' בהיררכיה האוסטאשית תמיד היה בכיר, אך לא תמיד ישב הוא לבטח במקום השני לפאבליץ', כפי שנטען לעיתים.
למעשה, היה המקום הזה לכתחילה שייך לסלאבקו קווטרניק, הדומובארבניק (שר-הצבא).
סלאבקו היה ידידו של פאבליץ' וזה ששב לפניו לזאגרב, תיווך בינו לבין הנאצים, והכריז בשמו ברדיו בעיר על הקמת מדינת קרואטיה העצמאית.
קווטרניק גם היה קשור בנישואים עם בתו של הוגה התנועה, וחונכו של פאבליץ', יוסיפ פרנק (שמוצאו היה יהודי).