tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פטריק הקדוש (המאה ה-5) הוא הקדוש הפטרון של אירלנד, ומבשרה של הנצרות באי.
פטריק נולד למשפחה בריטית בת לתרבות הרומאית, בכפר בבריטניה שנקרא בנאוום, אשר לא ידוע היכן מקומו, ומניחים כי הוא מצוי בשפך הנהר סוורן.
אביו היה קלפורניוס, אזרח רומאי, בן למשפחה נוצרית דתית.
בגיל שש עשרה נשבה פטריק על ידי שודדים אירים, אשר פשטו על כפרו ולקחו בשבי אלפי אנשים.
לפני שביו לא היה פטריק אדוק בדתו, אך שביו חיזק את אמונתו.
שש שנים היה עבד, ועבד בעיקר כרועה.
במהלך התבודדותו עם הצאן נתגלו לפטריק, לפי המסורת הנוצרית, חזיונות דתיים, אשר עודדו אותו להימלט מן השבי.
הוא נמלט מן השבי בגיל עשרים ושתים ושב לבריטניה על מנת להתאחד עם משפחתו.
בשנים אלו הייתה בריטניה נתונה במהומה ובתוהו ובוהו, בעקבות עזיבת הצבא הרומי בשנת 407 והתמוטטות השלטון הרומי המרכזי בשנת 410. הנצרות נסוגה בפני פולשים סקסונים פגנים.
לפי המסורת הנוצרית, חיזיון שנגלה לפטריק בחלום ציווה עליו להמשיך ולהפיץ את הנצרות באירלנד וכך להחזיר לשוביו טובה תחת רעה.
לאחר שהכשיר עצמו במשך שתים עשרה שנים, שב פטריק לאירלנד, כפי הנראה בשנת 462 לספירה.
(יש מחלוקת בדבר התאריך המדויק, והוא נע בין 432 לספירה ו-462 לספירה).
אירלנד הייתה עדיין ברובה עובדת אלילים, אם כי לפטריק קדמו מיסיונרים כפלאדיוס, אשר פעל בתחילת המאה החמישית באירלנד, אך אין לדעת מה היה היקף הצלחתו כמיסיונר.
הצלחתו של פטריק הייתה מהירה והחלטית.
הוא ארגן את הנוצרים המעטים שנמצאו כבר באי, ניצר את ממלכות עובדי האלילים, והפך את הכנסייה הנוצרית של אירלנד לחלק בלתי נפרד מן הכנסייה הנוצרית באירופה, שמרכזה ברומא.
הנוצרים המעטים שהיו באירלנד עם בואו היו מרוכזים בדרומה של המדינה, ולכן פעל פטריק במיוחד במחוזות אלסטר וקונכט בצפון ובמערב, אשר שם לא היה כל ידע על הנצרות.
היו אלה מאמציו של פטריק אשר העלו את אירלנד על המסלול לקראת היותה מדינה נוצרית, אם כי תחלופנה עוד כמאה שנה בטרם תדביר הנצרות את הדתות המתחרות באי.
פטריק ייסד מנזרים רבים, אשר הפרידו בין נזירים ונזירות.
היה זה בסיס לתנועה שפרחה באירלנד באופן בו לא פרחה באף מקום אחר באירופה.
פטריק היה בין ההוגים הראשונים אשר תמכו בביטולה של העבדות.
לפי האמונה הנוצרית הרווחת, הישג מופלא נוסף המיוחס לפטריק הוא גירושם של כל הנחשים מאירלנד, אם כי יש הטוענים שמדובר למעשה באלגוריה לכך שגירש את הכוהנים הדרואידים מן האי.
על פי האגדה, לימד פטריק את אנשי אירלנד על השילוש הקדוש והדגים זאת באמצעות עלה התלתן המשולש, שהפך מאז לסמלה של אירלנד.
לא ידוע תאריך מותו של פטריק והרבה תאריכים הוצעו בין 460 ל-493. יום פטירתו, ה-17 במרץ הפך לחגם הלאומי של האירים - "יום פטריק הקדוש".
פטריק ויירה (צרפתית: Patrick Vieira; נולד ב-23 ביוני 1976 בדקר שבסנגל) הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת הקשר, ומאמן בהווה.
הוא התפרסם בזכות תקופתו בארסנל, בה שיחק בין 1996 לבין 2005. עם ארסנל זכה בשלוש אליפויות ו-4 גביעים אנגליים, ואף שימש כקפטן הקבוצה.
הוא שיחק עונה בודדת ביובנטוס לפני שהצטרף לאינטר מילאנו ב-2006, לאחר שיובנטוס הורדה ליגה עקב פרשת הטיית המשחקים.
לזכות ויירה 107 הופעות במדי נבחרת צרפת, עמה זכה במונדיאל 1998 וביורו 2000. ב-2004 נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
ויירה נולד בסנגל בקהילה נוצרית.
משפחתו עברה לעיירה בצפון-מערב צרפת כאשר היה בן 8; הוא לא חזר לסנגל עד 2003. ויירה החל את הקריירה שלו בקאן, בו ערך את הופעת הבכורה בגיל 17 והיה קפטן הקבוצה כשהיה בן 19 בלבד.
זמן קצר לאחר מכן, בקיץ 1995, הוחתם ויירה על ידי הקבוצה האיטלקית מילאן, אך שותף לרוב בקבוצת המשנה של מילאן ושיחק רק בשני משחקים בקבוצת הבוגרים.
בספטמבר 1996, חתם ויירה במועדון ארסנל האנגלי, לאחר ששוכנע להצטרף למועדון על ידי מאמן הקבוצה הנכנס לתפקיד, ארסן ונגר.
ויירה השתלב במהירות בקבוצה, והפך לחלק משמעותי במערך הקבוצה, תוך שיתוף פעולה מוצלח בקישור עם בן ארצו, עמנואל פטי.
ב-1998 זכה ויירה עם ארסנל בדאבל: זכייה באליפות הפרמייר ליג ובגביע האנגלי.
באותה שנה, היה שותף לזכייה של נבחרתו בגביע העולם בכדורגל אשר נערך בצרפת.
כשנתיים לאחר מכן זכה ויירה עם נבחרתו בטורניר יורו 2000. כמו כן, באותה שנה זכה השחקן פעם נוספת בדאבל עם קבוצתו ארסנל.
בשנת 2002, מונה ויירה לקפטן הקבוצה, בעקבות פרישתו של הקפטן, טוני אדמס.
בשנת 2003, בעקבות פציעה שעבר ויירה, נאלץ השחקן להעביר את סרט הקפטן לשוער הקבוצה דאז דייוויד סימן.
באותה עונה זכתה ארסנל בגביע האנגלי, והשניים הניפו יחדיו את הגביע, לאחר שזה הוענק לקבוצה בסיום משחק הגמר.
בעונת 2003/2004, היה שותף ויירה לזכייתה של ארסנל באליפות הפריימר ליג, בעודה מסיימת את הליגה כשלחובתה אף לא הפסד ליגה אחד.
בפתיחת עונה זו, נעדר ויירה למספר חודשים, בעקבות פציעה בברכו.
את מקומו בהרכב מילא ריי פארלור.
ויירה חזר לשורותיה של ארסנל במשחק במסגרת ליגת האלופות מול לוקומוטיב מוסקבה.
במשחק ניצחה ארסנל בתוצאה 2:0, ובעקבותיו העפילה לשלב שמינית הגמר של המפעל.
בסיומה של עונה זו, חוזר השחקן על ידי צ'לסי וריאל מדריד, אשר הציעו עבור שירותיו כ-30 מיליון יורו.
למרות זאת, בחר השחקן להישאר בארסנל.
משחקו הרשמי האחרון של ויירה במדיה של ארסנל היה בגמר הגביע האנגלי בשנת 2005, כאשר התמודדה קבוצתו, ארסנל, מול מנצ'סטר יונייטד.
לאור העובדה שלא הושגה הכרעה גם לאחר הארכה (0-0 בסיום 120 הדקות), נאלצו הקבוצות לגשת לדו-קרב בעיטות עונשין, בו ניצחה ארסנל בתוצאה 5:4, כשהשער המכריע הובקע על ידי ויירה.
בסיכום הכללי, שיחק ויירה במדי ארסנל 407 משחקים רשמיים, וכבש לזכותה 34 שערים.
ב-22 ביולי 2006 שיחק ויירה פעם נוספת במדי ארסנל, במשחק ידידות מול קבוצת אייאקס ההולנדית לכבוד פרישתו ממשחק של שחקן ארסנל דניס ברגקאמפ.
ויירה נחשב בעיני אוהדי ארסנל, כאחד השחקנים האהובים והאהודים ביותר ששיחקו במועדון.
תמונתו של ויירה ניצבת באצטדיון האמירויות לצד תמונותיהם של 14 כוכבי עבר והווה של ארסנל.
שנה לאחר שמדריד הציעה 23 מיליון פאונד בעבור שירותיו, ארסנל הסכימה להצעה של 13.7 מיליון פאונד מהמועדון האיטלקי יובנטוס ב-14 ביולי 2005. ויירה חתם על חוזה בן 5 שנים ביום שלאחר מכן.
באוטוביוגרפיה שלו, ציין כי הגורם העיקרי לעזיבתו את ארסנל היה העמדה ה"נייטרלית" של ועד המנהלים של הקבוצה בנוגע להצעה של יובנטוס.
סיבה נוספת למעברו הייתה עלייתו של בן הנוער ססק פברגאס, ששיחק במקומו של ויירה לכשנפצע.
מאמן יובנטוס דאז, פאביו קאפלו, הציב את ויירה בקישור לצד אמרסון הברזילאי ופאבל נדבד הצ'כי.
ויירה עזר לקבוצה לפתוח את העונה עם מספר הנקודות הגבוה ביותר אי פעם שצברה בתחילת העונה.
למרות יכולת ירודה שלו עקב פציעות ממושכות וסכסוך עם חברו לקבוצה זלאטן איברהימוביץ', ויירה תרם את חלקו בזכיית הקבוצה באליפות הסרייה א'.
ויירה חזר לאצטדיון הייבורי ב-28 במרץ 2006 במשחק רבע גמר ליגת האלופות מול ארסנל.
ארסנל ניצחה את יובנטוס בתוצאה המסכמת 0–2. ויירה קיבל כרטיס צהוב במשחק הראשון בהייבורי ומשום כך היה מושעה במשחק הגומלין שנערך ב-5 באפריל.
במשחק הראשון ויירה היה מעורב בניסיון תיקול חריף על חברו בקבוצה הקודמת ובנבחרת הלאומית, רובר פירס.
ויירה נותר על הדשא כאשר פירס השתלט על הכדור וארסנל התקדמה, ובסיום התקפה זו, ארסנל הבקיעה את השער הראשון במשחק.
פירס אמר בהומור כי בפעם הראשונה מזה 13 שנה הוא הצליח לנצח את ויירה מבחינה פיזית.
תואר האליפות של יובנטוס לשנת 2005/06 נלקח ממנה לאחר חשיפת פרשת הטיית המשחקים.
יובנטוס הורדה לסרייה ב', וכתוצאה מכך השחקנים הבכירים בקבוצה ביקשו לעבור לקבוצות אחרות, וביניהם ויירה.
לאחר ספקולציות שקישרו את ויירה למספר מועדונים, כולל ארסנל ומנצ'סטר יונייטד, הוא חתם על חוזה ל-4 שנים באינטר מילאנו ב-22 באוגוסט 2006. דווח כי שווי העסקה הוא 9.5 מיליון אירו, פחות ממחצית התשלום שיובנטוס שילמה על ויירה שנה לפני כן.
בעונתו הראשונה באינטר זכה בסופר-קאפ האיטלקי, במשחק בו הבקיע שער, וכמו כן באליפות הסרייה א'.
למרות זאת, הוא התקשה למצוא את מקומו בקבוצה הראשונה בעונה שלאחר מכן, עקב פציעות רבות.
הוא הצליח להפגין יכולת טובה גם לאחר שחזר מהפציעות, כמו במשחק מול פלרמו בו הבקיע שער.
בינואר 2010 עבר ויירה למנצ'סטר סיטי.
ביולי 2011, לאחר עונה וחצי בקבוצה, הודיע ויירה על פרישה ממשחק בגיל 35.
בתקופתו בארסנל, ערך ויירה את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת צרפת בשנת 1997 במשחק מול נבחרת הולנד.
ויירה היה חלק מסגל הנבחרת הצרפתית שזכתה במונדיאל 1998. הוא נכנס כמחליף במשחק הגמר נגד נבחרת ברזיל, ובישל את השער השלישי לעמנואל פטי בניצחון צרפת 0–3. עקב השתתפותו בטורניר קיבל את אות לגיון הכבוד, אות הכבוד החשוב ביותר שמוענק בצרפת.
בשנת 2000 ויירה היה שותף לזכייתה של נבחרתו באליפות אירופה, לאחר שניצחה את נבחרת איטליה במשחק הגמר, והיה לאחד השחקנים הבולטים בטורניר זה.
בשנת 2002, שיחק בכל משחקי נבחרתו במסגרת מונדיאל 2002, בו נבחרתו הודחה כבר בשלב הבתים ולא הבקיעה שער בודד.
במהלך טורניר יורו 2004, נפצע והחמיץ את הפסד נבחרתו לנבחרת יוון.
לאחר פרישתו של זינדין זידאן, נבחר ויירה להיות קפטן הנבחרת הצרפתית.
אף על פי כן, הוא והבלם הוותיק ליליאן תוראם שכנעו את זידאן לחזור בו מפרישתו, ולעזור לנבחרת להעפיל למונדיאל 2006. ויירה העניק לזידאן את סרט הקפטן בחזרה.
ב-23 ביוני 2006, ביום הולדתו ה-30, ויירה שימש כקפטן הנבחרת במקומו של זידאן המושעה, אשר חגג גם הוא יום הולדת באותו היום.
ויירה כבש את השער הראשון של הנבחרת הצרפתית בניצחונה 0–2 על נבחרת טוגו בשלב הבתים של מונדיאל 2006; ויירה אף בישל את השני לתיירי הנרי.
הניצחון עזר לצרפת להתקדם לשלב הנוקאאוט, לאחר שסיימו במקום השני בבית אחרי נבחרת שווייץ.
בכך התארכה הקריירה הבינלאומית של זידאן, שתכנן לפרוש בסיום הטורניר.
בשמינית הגמר, ויירה הבקיע את השער השני מבין שלושה בניצחון הנבחרת 1–3 כנגד נבחרת ספרד.
הנבחרת המשיכה בדרכה לגמר, תוך כדי ניצחונות מול נבחרות ברזיל ופורטוגל.
ויירה היה אחד משחקני המפתח של הנבחרת בהגיעה לגמר מול נבחרת איטליה.
במשחק הגמר נפצע ויירה והוחלף במחצית השנייה.
הנבחרת האיטלקית ניצחה בפנדלים לאחר שבתום 120 הדקות המשחק הסתיים בתיקו אחד אחד.
ב-5 באוגוסט 2006 חזר ויירה לשמש כקפטן הנבחרת, במסגרת מוקדמות יורו 2008.
במאי 2013 מונה ויירה למאמן קבוצת המילואים במנצ'סטר סיטי.
ב-2016 מונה למאמן ניו יורק סיטי מליגת ה-MLS.
ביוני 2018 מונה למאמן ניס הצרפתית הנמצאת בליגה הראשונה בצרפת.
בעונתו הראשונה בקבוצה סיים איתה במקום השביעי בליגה.
עונתו השנייה הייתה מוצלחת יותר והוא הוביל אותה למקום החמישי בליגה שזיכה אותה בהעפלה לשלב הבתים של הליגה האירופית.
את עונתו השלישית בקבוצה (2020/21) פתח בצורה חלשה כשהקבוצה רק במקום ה-11 בליגה לאחר 11 מחזורים ולאחר שהיא איבדה את הסיכוי להעפיל לשלב הבא בליגה האירופית.
בעקבות מיקום הקבוצה בליגה ובליגה האירופית ורצף של 5 הפסדים רצופים פוטר ויירה ב-4 בדצמבר 2020 מאימון הקבוצה.
ב-4 ביולי 2021 מונה ויירה למאמן קריסטל פאלאס מהפרמייר ליג.
ב-17 במרץ 2023 פוטר מתפקידו, לאחר שהקבוצה רשמה 13 משחקים ללא ניצחון.
ב-3 ביולי 2023 מונה ויירה למאמן שטרסבורג מליגת העל הצרפתית.
ב-20 בנובמבר 2024 מונה ויירה למאמן גנואה מהסרייה א'.
ב-1 בנובמבר 2025 פוטר מתפקידו.
פטריק אלוֹוישס יואינג הוא מאמן כדורסל, המכהן כמאמנה של קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת ג'ורג'טאון, וכדורסלן עבר אמריקאי-ג'מייקני ששיחק בקבוצת ניו יורק ניקס ונחשב לאחד מגדולי הסנטרים בתולדות ליגת ה-NBA.
נודע כשחקן הציר של קבוצת ניו יורק ניקס.
כונה "הלוחם" בגלל סגנון משחקו, ומובן שמו האמצעי שנהגה Alow-yishs (אָלוֹוּיִשְׁס) הוא "הלוחם הידוע".
ב-1996 נבחר כאחד מ-50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA.
בשנת 2003 נתלתה גופייתו של יואינג במדיסון סקוור גארדן בו שיחק רוב שנותיו.
הגיע לארצות הברית בגיל 11 ושיחק בתיכון רינדג' אנד לטין (Rindge & Latin) בקיימברידג' שבמסצ'וסטס.
הוא עבר לשחק באוניברסיטת ג'ורג'טאון אשר ממוקמת בוושינגטון הבירה, ועמה זכה באליפות ה-NCAA.
בהיותו בשנת 1984, במהלך משחק בג'ורג'טאון, קיבל יואינג אזרחות אמריקאית ושיחק בעוד שני משחקי גמר, כשהמפורסם שבהם הוא ההפסד לאוניברסיטת קרוליינה הצפונית בשנת 1982. משחק זה הוכרע בסל ניצחון של מייקל ג'ורדן.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכה עם נבחרת ארצות הברית במדליית זהב.
יואינג נבחר ראשון בדראפט 1985, על ידי הניו יורק ניקס.
בשנתו הראשונה נבחר לרוקי השנה ב-NBA אחרי שהשיג ממוצעים של 20 נק' ו-9 ריבאונדים למשחק, אף על פי ששיחק רק 50 משחקים.
במהלך הקריירה נבחר 11 פעמים למשחק האולסטאר של ה-NBA.
הוא נבחר לאחד מ-50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA וזכה עם נבחרת ארצות הברית במדליית זהב בברצלונה (1992) (כחלק מה"דרים טים").
למרות כל התארים האישיים, לא זכה יואינג מעולם בתואר אליפות ה-NBA.
הוא הגיע פעמיים למעמד הגמר: בשנת 1994 מול יוסטון רוקטס בכיכובו של האקים אולאג'ואן והפסיד בסדרה בתוצאה 3–4, ובשנת 1999 הוא לא שיחק בסדרת הגמר, בעקבות פציעה שגרר עוד מגמר המזרח, והניקס הפסידו לסן אנטוניו ספרס בתוצאה 1–4.
ב-20 בספטמבר 2000, בטרייד בו היו מעורבים מספר השחקנים הגבוה ביותר עד אז, נשלח יואינג לסיאטל סופרסוניקס (כיום אוקלהומה סיטי ת'אנדר).
בקיץ 2001 חתם יואינג כשחקן חופשי באורלנדו מג'יק והחליף את גופייתו למספר 6 לראשונה בקריירה, מפני שמספרו (33) היה תפוס על ידי כוכב הקבוצה דאז גרנט היל.
בסוף עונה זו פרש יואינג ממשחק פעיל.
בשנת 2002 מונה על ידי יריבו המושבע וחברו הטוב, מייקל ג'ורדן לתפקיד עוזר המאמן של הוושינגטון ויזארדס כמאמנו האישי של הבחירה הראשונה של דראפט 2001 קוואמי בראון.
בשנת 2006 עבר ליוסטון רוקטס כדי לעבוד עם השחקן יאו מינג.
בשנת 2007 עבר לאורלנדו מג'יק כמאמנו האישי של הסנטר הצעיר דווייט הווארד.
בנו, פטריק יואינג הבן, שיחק לתקופה קצרה בניו יורק ניקס בעונת 2008, אך נופה אחרי זמן קצר.
פטריק וייט היה סופר אוסטרלי חתן פרס נובל לספרות (1973), האוסטרלי היחיד שזכה בפרס זה.
כונה 'המשורר הגדול של המרחבים האוסטרלים', חיבר 27 רומנים ושמונה מחזות לתיאטרון.
בשנת 1973, נבחר לאיש השנה של אוסטרליה .
כתיבתו מצטיינת ביכולתה לתאר אזורי טבע משונים.
היא מאופיינת בשימוש רב בטכניקת זרם התודעה ובסיפורי הרפתקאות באזורים נידחים ושופעי חיות נדירות, בדרך כלל על קו אוסטרליה-ניו זילנד.
הרומן הגדול שלו, עין הסערה (The Eye of the Storm), וספרו המפורסם הראשון ווס (Voss) הם מעין יצירות אפיות מודרניות.
למרות שהוריו היו אוסטרלים, וייט נולד בנייטסברידג', לונדון (Knightsbridge, London).
המשפחה חזרה לאוסטרליה כאשר היה בן שישה חודשים והתיישבה בסידני.
ב-1916, בגיל ארבע, פיתח וייט אסתמה.
בריאותו הייתה שברירית לאורך כל ילדותו, דבר שמנע ממנו השתתפות בפעילויות רבות עם בני-גילו.
הוא התאהב בתיאטרון, בו ביקר לראשונה בגיל צעיר.
בגיל עשר, בניסיון לשכך את האסתמה שלו, נשלח וייט לפנימייה ברמות של ניו סאות' ויילס (New South Wales).
לקח לו זמן להתאקלם לנוכחותם של ילדים אחרים.
ב-1924 הפנימייה נקלעה לקשיים פיננסיים ומנהלה הציע כי וייט יישלח לפנימייה באנגליה, הצעה אשר התקבלה על ידי הוריו.
וייט נאבק להתאקלם בסביבתו החדשה, בקולג' צ'לטנהם (Cheltenham College), בית ספרו החדש.
בגיל מבוגר תיאר את ההתנסות כ-'מאסר בן ארבע שנים'.
וייט התכנס בתוך עצמו ומיעט בחברים.
לעיתים בילה את החגים עם הוריו באתרי נופש באירופה, אך הקשר שלהם נותר מרוחק.
וייט שאף להיות שחקן תיאטרון אך הוריו רצו שיתנסה בעבודת האדמה.
וייט בילה שנתיים כעוזר חוואי בבולרו (Bolaro), תחנה חקלאית בקצה ה-Snowy Mountains בניו סאות' ויילס.
הוריו קיוו שעם תחילת עבודתו החקלאית תתפוגגנה יומרותיו האמנותיות.
וייט למד לכבד את האדמה, ובריאותו החלה להשתפר.
עם זאת, ברור היה כי אינו מתאים לסוג כזה של אורח חיים.
החל מ-1932 ועד 1935 התגורר וייט באנגליה ולמד ספרות צרפתית וגרמנית בקינגס קולג',קיימברידג'.
בסמסטר הראשון סבל, כיון שהתאהב בבחור צעיר שהגיע לקינג'ס קולג' כדי ללמוד לקבלת הכשרה ככומר אנגליקני, אך לא העז לדבר על רגשותיו פן תאבד חברותם.
כמו הומוסקסואלים רבים בעת ההיא, וייט חשש כי בשל נטייתו המינית הוא נדון לחיי בדידות.
אך לילה אחד התוודה בפניו פרח הכמורה כי אינו נמשך לנשים; הייתה זאת פרשת האהבים הראשונה בחייו.
בעודו בקיימברידג', פרסם וייט אסופה משיריו בשם The Ploughman and Other Poems וכתב מחזה שהוצג על ידי תיאטרון חובבים.
וייט זכה בתואר ראשון ב-1935 והתיישב לתקופה קצרה בלונדון, שם התגורר באזור הומה אמנים.
כאן פרח לתקופת מה, חיבר מספר עבודות שלא פורסמו ועיבד מחדש רומן, Happy Valley, אשר חיבר כאשר עבד כעוזר חוואי.
ב-1937 נפטר אביו של וייט והותיר לו ירושה של עשרת אלפים פאונד.
הדבר אפשר לוייט להקדיש את כל זמנו לכתיבה, ובנוחות יחסית.
הוא חיבר שני מחזות נוספים, לפני שהצליח למצוא מוציא לאור שיסכים לפרסם את Happy Valley.
הרומן התקבל בצורה טובה באנגליה, אך נכשל באוסטרליה.
הוא החל לחבר רומן נוסף, Nightside, אך נטש אותו לאחר שקיבל תגובות שליליות.
מאוחר יותר ביטא צער על-כך שלא סיים אותו.
לקראת סוף שנות ה-30, בילה וייט תקופה מסוימת בארצות הברית, בקייפ קוד (Cape Cod), מסצ'וסטס, ובעיר ניו יורק, שם חיבר את החיים והמתים (The Living and the Dead).
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, חזר וייט ללונדון והצטרף לחיל האוויר המלכותי.
הוא גויס לתפקיד קצין מודיעין, והוצב במזרח התיכון.
הוא שירת במצרים, ארץ ישראל, ויוון.
בזמן שהותו במזרח התיכון, היה לו רומן עם קצין בשם מנולי לסקריס (Manoly Lascaris), אשר נהיה לשותפו לחיים.
לאחר המלחמה חזר וייט לאוסטרליה ורכש בית ב-Castle Hill, במבואותיה הכפריים למחצה של סידני.
כאן השתקע עם מנולי לסקריס.
הם גרו שם משך שמונה-עשרה שנה, מתפרנסים ממכירת פרחים, ירקות, חלב ושמנת.
במשך השנים הללו, החל להתפרסם כסופר.
הוא פרסם את The Aunt's Story ואת The Tree of Man אשר יצא לאור בארצות הברית ב-1955 ומעט מאוחר יותר באנגליה.
The Tree of Man זכה לביקורות נלהבות בארצות הברית, אך במה שעתיד להיות דפוס נשנה, הספר הושמץ על ידי המבקרים האוסטרלים.
וייט פיתח ספקות לגבי עתידו כסופר, לאחר שהתעלמו מספריו באוסטרליה (שלושה מהם כונו 'לא-אוסטרלים' על ידי המבקרים), אך החליט לבסוף להתמיד.
פריצת הדרך הראשונה באוסטרליה באה עם הרומן Voss אשר זכה בפרס מיילס פרנקלין (Miles Franklin Literary Award).
הספר הפך לרב מכר וזיכה אותו בפרס מיילס פרנקלין נוסף.
בשלב זה וייט כבר ביסס את שמו כאחד הסופרים הגדולים בתבל.
למרות זאת, הוא נותר בעיקרו של דבר אדם מסוגר, החרד לפרטיותו ונמנע מלהעניק ראיונות והרצאות פומביות.
ובכל זאת מעגל חבריו התרחב מאוד.
ב-1968 וייט כתב את The Vivisector, תיאור אופי של אמן.
רבים קישרו בין כך לבין חברו, האמן סידני נולאן (Sydney Nolan) אך וייט תמיד הכחיש נמרצות.
בערך בתקופה זו החליט כי יותר לא יסכים לקבל פרסים עבור כתיבתו.
הוא דחה הן את פרס בריטניה בן ה- $10,000 והן פרס מיילס פרנקלין נוסף.
Miller) גישש אצלו לגבי הפקת סרט שיתבסס על Voss, אך דבר לא יצא מכך.
הוא הפך לפעיל נגד צנזורה ספרותית והצטרף לדמויות ציבוריות נוספות בחתימה על הצהרה כנגד החלטתה של אוסטרליה להצטרף למלחמת וייטנאם.
ב-1973 זכה וייט בפרס נובל לספרות עבור "אמנות נאראטיבית אפית ופסיכולוגית, אשר הכניסה תוכן חדש לספרות".
וייט וחברו הצייר סידני נולן נסעו לסטוקהולם לקבלת הפרס.
להודעה על הזכייה הייתה השפעה מיידית על הקריירה שלו: בית ההוצאה הכפיל את היקף סדרת ההדפסות של "בעין הסערה" והעניק לו מקדמה גבוהה יותר עבור ספרו הבא.
הוא השתמש בכסף כדי לייסד את פרס פטריק וייט.
פרס שנתי זה מוענק לאמנים שהוכיחו יצירתיות במשך תקופה ארוכה, אך לא זכו להכרה ראויה (בשנת 2000 בפרס זכה תומאס שפקוט).
וייט תמך בממשלת העבודה בראשות גוף ויטלם (Gough Whitlam) ולאחר שהלה הודח מהשלטון בעת משבר חוקתי ב-1975, וייט הפך לאנטי-מלוכני.
הוא הגיע להופעות טלוויזיוניות נדירות על-מנת לפרסם את דעותיו.
במשך שנות ה-70, החלה בריאותו של וייט להידרדר - שיניו התפוררו, ראייתו בגדה בו והוא סבל ממחלות ריאה כרוניות.
ב-1979 ספרו The Twyborn Affair הופיע ברשימת המועמדים לפרס בוקר, אך וייט ביקש כי יוסר מהרשימה, כדי לתת הזדמנות לסופרים צעירים יותר.
מעט לאחר מכן הודיע וייט כי חיבר את ספרו האחרון ומעתה ואילך יכתוב אך ורק לרדיו ולתיאטרון.
ב-1981 פרסם וייט אוטוביוגרפיה בשם Flaws in the Glass: A Self-Portrait, בה בחן עניינים בהם מיעט להתבטא בפומבי עד כה, כגון ההומוסקסואליות שלו וסירובו לקבל את פרס נובל באופן אישי.
ביום ראשון של הדקלים של 1982 נאם וייט בפני קהל של 30,000 וקרא לחרם על כריית אורניום ולהשמדתם של כלי הנשק הגרעיניים.
ב-1986 פרסם רומן אחד נוסף, Memoirs of Many in One, אך באופן מוזר צוין כי חובר על ידי "Alex Xenophon Demirjan Gray ובעריכת פטריק וייט".
באותה שנה ספרו Voss הופיע מעל בימת האופרה.
וייט סירב לצפות בהופעת הבכורה בפסטיבל אדלייד כיון שהמלכה אליזבת השנייה הוזמנה, והעדיף להגיע להופעה שנערכה בסידני.
ב-1987 פרסם וייט את Three Uneasy Pieces, הגיגיו על זיקנה ועל המאמץ להשיג שלמות אסתטית.
כאשר דייוויד מאר (David Marr) סיים את כתיבת הביוגרפיה של וייט ביולי 1990, וייט ישב איתו משך תשעה ימים ויחד עברו על הפרטים.
וייט נפטר ב-30 בספטמבר 1990, לאחר מחלה קשה.
ווס (1957), תרגמו אברהם בירמן וחנה לבנת, זמורה-ביתן, תש"ן 1990.
יורדי המרכבה (1961), תרגמה מרים אורן, זמורה ביתן מודן, תש"ם 1980.
אריוך, זמורה ביתן, תשמ"ז 1987.
אריוך בהשתתפות רימונה די-נור, זמורה-ביתן, תשס"א 2001.
פטריק הנרי היה אחד האבות המייסדים של ארצות הברית, שנודע וזכור בעיקר בזכות נאומו "הבו לי חירות או הבו לי מוות!".
לצד סמואל אדמס ותומאס פיין היה אחד התומכים המשפיעים (והרדיקאליים) למען המהפכה האמריקאית ולמען רפובליקניזם, במיוחד בגינוי שלו את השחיתות בקרב בכירים בממשל וההגנה שלו על זכויות היסטוריות.
כיהן כמושל וירג'יניה הראשון והשישי.
הנרי נולד במושבה וירג'יניה, בן לשופט.
לאחר שנכשל בכמה עסקים פרטיים מצא את ייעודו בתחום הפרקליטות והפך לפרקליט ודמגוג מוכשר.
ב-1765 נבחר לבית הנבחרים של ווירג'יניה.
בקיץ אותה שנה תקף את חוק הבולים והכריז על אוטונומית חקיקה של המושבה.
הוא עורר מורת רוח כאשר אמר כי "ליוליוס קיסר היה ברוטוס לצ'ארלס הראשון היה קרומוול ולג'ורג' השלישי כדאי ללמוד לקח משניהם".
הנרי ידוע במיוחד אולי בזכות הנאום שלו בפני בית הנבחרים (House of Burgesses) של וירג'יניה ב-23 במרץ 1775 שעודד את המחוקקים לנקוט בפעולה צבאית נגד כוחות הצבא הבריטי המתקדם.
בית הנבחרים התכנס בכנסיית סיינט ג'ון בריצ'מונד ולא הצליח לקבל החלטה האם לשלוח כוחות או לא, תוך נטייה שלא לשלוח.
הנרי חתם את הנאום שלו במילים:
בשלב זה, הקהל קפץ על רגליו וצעק "אל הנשק!
הטקסט של הנאום הגיע לדפוס רק בשנת 1817, בביוגרפיה "החיים והאופי של פטריק הנרי" מאת ויליאם וירט.
אף על פי שווירט הרכיב את ספרו מזכרונם של אנשים שהיו קרובים לאירועים, חלק מההיסטוריונים העלו השערות שהנאום, או לפחות צורתו המוכרת כיום נכתבה למעשה על ידי וירט עשורים לאחר האירוע.
בשל התבטאויותיו האנטי-בריטיות הוציא אותו המושל הבריטי בשנת 1775 אל מחוץ לחוק.
בשלבים מוקדמים של מלחמת העצמאות של ארצות הברית הוביל הנרי מיליציה נגד המושל הבריטי לורד דאנמור (John Dunmore), באירוע שנודע כ"תקרית אבק השריפה".
במהלך המלחמה הוא שירת כמושל הלא־קולוניאלי הראשון של וירג'יניה בשנים 1776–1779. והוא שב ונבחר למשרה זו בשנים 1784–1786.
פטריק גיילן דמפסי הוא שחקן ונהג מרוצים אמריקאי.
מוכר בשל גילום דמותו של ד"ר דרק שפרד בסדרת הדרמה הרפואית "האנטומיה של גריי", תפקיד שעליו היה מועמד לפרס גלובוס הזהב.
דמפסי נולד בלואיסטון שבמדינת מיין לאמנדה וויליאם דמפסי.
דמפסי גדל בעיר טרנר שבמיין, הצעיר מבין שלושת ילדי המשפחה.
דמפסי אובחן כדיסלקט בגיל 12. למד בבית הספר התיכון הקתולי על שם סנט דומיניק (St.
Dominic Regional High School) אולם לא השלים את לימודיו התיכוניים עקב קשייו בשל לקות הלמידה שלו.
דמפסי החל להופיע בהפקה בימתית של "סיפור אהבה בשלושה פרקים" אשר הופיעה בסן פרנסיסקו.
בעקבות הצלחת ההצגה החל להופיע במחזה "יומן חוף ברייטון" בתפקיד הראשי בבימויו של ג'ין סאקרס, וכן הופיע בהפקה בימתית של ההצגה "האגם המוזהב".
בשנת 1991 הופיע בהפקה של "The Subject Was Roses" בניו יורק.
השתתפותו הראשונה בסרט קולנוע הייתה בגיל 21 "In the Mood".
בשנת 1987 השתתף בתפקיד הראשי בסרט "Can't Buy Me Love" עם השחקנית אמנדה פיטרסון ובשנת 1989 השתתף בתפקיד הראשי בסרט "מאהב בצרות" בו השתתפה גם השחקנית קירסטי אלי.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 השתתף במספר סדרות טלוויזיה וסרטי טלוויזיה ובהם "The Player" ו-"About A Boy", כמו כן השתתף בסדרה ויל וגרייס.
בין הסרטים בהם השתתף היו "אין כמו אלבמה" עם ריס וית'רספון; "צעקה 3" ו"מכושפת".
בראשית המאה ה-21 זכה דמפסי להצלחה רבה בתפקידו בסדרה "האנטומיה של גריי" בתפקיד ד"ר דרק שפרד.
בשנת 2015 הדמות שגילם דמפסי נהרגה בתאונת דרכים, ולאחר 5 שנים (2020) חזר לגלם אותה בהופעת אורח בחלום של דמות אחרת.
בשנת 2016, כיכב בסרט "ברידג'ט ג'ונס בייבי", הסרט השלישי בטרילוגיה "ברידג'ט ג'ונס".
בשנת 2014, דמפסי אמר לסוכנות הידיעות רויטרס בעת בגראנד פרי הגרמני כי מרוצי מכוניות אינו רק תחביב, והפך לחלק ממי שהוא ממש כמו משחק.
דמפסי, שמחזיק אוסף נרחב של מכוניות ספורט וינטאג', נהנה ממרוצי רכב בזמנו הפנוי במשך מספר שנים.
לפני מרוץ 24 השעות של לה מאן בשנת 2013, הוא אמר שהוא רוצה להתחרות במשרה מלאה ואמר ליורוספורט: "ברצוני להעניק לכך [ספורט מוטורי] עדיפות מלאה ופשוט להתמקד בזה במשרה מלאה.
אם הייתי יכול פשוט להתרחק ממשחק, אני חושב שאוכל לעשות זאת בקלות רבה, ופשוט להתמקד בנהיגה, אשמח לכך יותר מכל דבר אחר".
הוא השתתף באירועים יוקרתיים ובין היתר השתתף במרוץ אינדיאנפוליס 500, במרוץ רולקס 24 בדייטונה, ובמרוץ באחה 1000. הוא היה בעלים משותף של קבוצת סדרת IndyCar של Vision Racing ובעלים של Dempsey Racing.
הוא השתתף בתחרויות בתדירות גבוהה ככל שתזמן לוח הזמנים שלו, אם כי מגבלות הביטוח מנעו ממנו לנהוג באופן תחרותי תוך כדי צילום סרט.
בשנת 1987 נישא דמפסי לשחקנית רוקי פרקר אשר השתתפה עמו בסרט "In the Mood".
בשנת 1997 הקים דמפסי את "מרכז פטריק דמפסי" בעיר הולדתו לטיפול בחולי סרטן.
ב-2014 אובחן אצל אמו סרטן השחלות, ממנו הלכה לעולמה.
דמפסי נישא בשנית ב-31 ביולי 1999 לג'יליאן פינק, ולזוג נולדה בת ב-20 בפברואר 2002 וזוג בנים תאומים ב-1 בפברואר 2007.
לזוג שלושה ילדים, כלומר דרבי גאלן דמפסי, טלולה פיפה דמפסי וסאליבן פטריק דמפסי.
שנה כותרת תפקיד הערות 1986 Fast time מייק דיימון 2000, 2002להתחיל מחדש (אנ')אהרון ברוקס4 פרקים2003קארן סיסקו (אנ')קארל ווילקינספרק: "Blown Away" 2005–2015
2020האנטומיה של גריי ד"ר דרק שפרד הועמד לפרס גלובוס הזהב;
שחקן אורח (עונה 17)2018האמת על פרשת הארי קברטהארי קברטתפקיד ראשי; 10 פרקים2020–2022Devilsדומיניק מורגן16 פרקים2024–2025דקסטר: ההתחלהארון ספנסרתפקיד ראשי; 10 פרקיםTBAזיכרון של מתנקשאנג'לו לאדהסדרה של Fox
פטריק זיסקינד הוא סופר ותסריטאי גרמני.
התפרסם במיוחד בשל ספרו רב-המכר "הבושם" (1985), שעלילתו מתרחשת בצרפת של המאה ה-18 ובשל הדרמה-מונולוג במערכה אחת "הקונטרבס" (1981) שכתב.
זיסקינד מחלק את זמנו בין מינכן, זֵהיים (Seeheim) על האגם שטארנברג ומונטולייה (Montolieu) שבצרפת.
זיסקינד נולד בבוואריה, באמבך (Ambach) על הגדה המזרחית של אגם שטארנברג (Starnberger See).
בן שני לווילהלם עמנואל זיסקינד , סופר, מתרגם, בלשן ועתונאי בעיתון הליברלי "זידדויטשה צייטונג", ידיד של הסופר קלאוס מאן, ולאם מורה לחינוך גופני.
למשפחה שורשים גם באזור וירטמברג.
לפי ענף זה של המשפחה, הסופר הוא צאצא לפרשן התנ"ך הנוצרי לותרני יוהאן אלברכט בנגל (1687–1752) ודרכו גם של התאולוג הלותרני השוואבי, יוהנס ברנץ (1499–1570) מאנשי הרפורמציה.
פטריק זיסקינד גדל בכפר הבווארי הקטן הולצהאוזן.
אחרי לימודים בבית הספר היסודי ובתיכון בכפר ואחרי מילוי השירות הלאומי (במקום שרות צבאי), בין השנים 1974-1968 למד היסטוריה של ימי הביניים והיסטוריה מודרנית במינכן ובנוסף שני סמסטרים בעיר אקס-אן-פרובאנס על מנת לשפר את ידיעת השפה הצרפתית.
באותה תקופה בעת לימודיו באוניברסיטה התחיל לכתוב את היצירות הספרותיות הראשונות.
השתתף גם כן בקורסים לאנגלית, ספרדית, לטינית, יוונית עתיקה, מדעי המדינה, אמנות ותאולוגיה.
עבודת הגמר שלו דנה בתפיסות הפוליטיות והחברתיות של ג'ורג' ברנרד שו.
בילדותו ובנעוריו למד פסנתר כחובב, עד גיל 19.
בתום לימודיו התפרנס זיסקינד מעבודות מזדמנות בעיתונים, כמו כן במחלקת הפטנטים של חברת סימנס, כפסנתרן במועדונים וכמאמן אישי לטניס שולחן.
משנות השמונים הקדיש עצמו בעיקר לכתיבת ספרות ותסריטים.
למשל בבניית דמות המחבר הביישן המסרב אפילו תמורת סכומים מכובדים לאשר עיבוד ספרו לסרט.
המפיק באותו התסריט דומה למפיק ברנד אייכינגר (מחברת "קונסטנטין פילם") אשר, לפי שמועות, ביקש לפני שנים רבות לקנות מזיסקינד את הזכויות לעיבוד ספרו "בושם" לסרט קולנוע ונענה רק ב-2001 תמורת סכום של 10-5 מיליון אירו, לפי גרסאות שונות.
אין בנמצא צילומים של זיסקינד פרט לכמה צילומים משנות השמונים.
פעם אחת הופיע בהופעת קמאו קצרה בסדרת הטלוויזיה.
הטלוויזיה הבווארית שידרה תוכנית על זיסקינד במסגרת הסדרה "גדולי הבווארים" אבל הסופר לא השתתף בה.
הסופר חי לרוב במינכן עם בת זוגו, טטיאנה גראף, ובנו.
זיסקינד , היה עיתונאי גם הוא.
המפורסם בספריו הוא הרומן "הבושם" (1985), שתורגם ל-46 שפות ונמכר ב-15 מיליון עותקים.
השוו הצלחה זו לפריצה המסחרית שעשה עשרות שנים קודם לכן הרומן "במערב אין כל חדש" מאת אריך מריה רמרק.
בשנת 2006 עובד לסרט בבימויו של טום טיקוור.
הזכויות והוצאות הפיתוח ניתנו לחברת ההפקות "קונסטנטין פילם" ולברנד אייכינגר תמורת סכום המשוער, לפי שמועות, של בין חמישה לעשרה מיליון אירו.
פרט לכך כתב זיסקינד תסריטים לסדרות הטלוויזיה "מונקו פראנצה" (1982) ו"קיר רויאל" (1986), כמו כן לקומדיית הקולנוע "רוסיני והסוגיה הרצחנית מי שכב עם מי?" (2005).
בתחילת הקריירה הספרותית שלו כתב זיסקינד בשנת 1981 את המונולוג "הקונטרבאס" במערכה אחת שזכה אחרי הבכורה בתיאטרון קובייה במינכן, בהצלחה יוצאת מן הכלל על בימות התיאטראות דוברי הגרמנית והבינלאומיים.
בשנים 1984 - 1985 היה הקונטרבאס המחזה שהוצג הכי הרבה על במות גרמניה - כ-500 הופעות.
לעיתים קרובות מתאר זיסקינד דמויות של אנטי-גיבורים המחפשות את מקומן בעולם וביחס לזולת.
הנובלה פרי עטו "סיפורו של מר זומר" אוירה על ידי הקריקטוריסט הצרפתי ז'אן-ז'אק סמפה.
הקונטרבס 1981 Der Kontrabass - דרמה מונולוג במערכה אחת - תורגם לעברית על ידי גד קינר, הוצאת מודן 1996
המחזה הוצג בשנת 2001 בפסטיבל תיאטרונטו ביפו במסגרת תיאטרון מלנקי, בבימויו של איגור ברזין עם השחקן מיכאל טפליצקי שזכה בפרס הפסטיבל.
הבושם 1985 Das Parfum - רומן
תורגם לעברית על ידי ניצה בן-ארי, בהוצאה לאור מודן, 1988.
היונה 1987 Die Taube - סיפור
תורגם לעברית על ידי רחל בר חיים, הוצאה לאור "עם עובד" 1995.
סיפורו של מר זומר 1991 Die Geschichte von Herrn Sommer-רומן - תורגם לעברית על ידי אילנה המרמן, עם עובד, 1992
שלשה סיפורים והסתכלות אחת' 1995 Drei Geschichten
על אהבה ומוות 2006 Über Liebe und Tod - מסות - תורגמו לעברית על ידי יונתן ניראד, עם עובד,2009
הסדרה "מונקו פראנצה" 1982 -Monaco Franze יחד עם הלמות דיטל
סדרת הטלוויזיה קיר רויאל 1986 Kir Royal יחד עם הלמות דיטל
רוסיני או הסוגיה הרצחנית, מי שכב עם מי 1997
על חיפוש החיים ומציאתם 2005 Vom Suchen und Finden der Liebe יחד עם הלמות דיטל
השיר "השוליה חסר הריח" "Scentless Apprentice" שנכתב על ידי הזמר קורט קוביין במסגרת האלבום In Utero (1993) של להקתו נירוונה קיבל השראה מספרו של זיסקינד, "הבושם"
המוזיקה לסרט "הבושם" (2006)כתבו שלישיית Pale 3 שכללה את הבמאי טום טוויקר, את ג'וני קלימק ואת ריינהולד הייל.
ברוסיה הוצגה בשנת 2006 אופרת רוק "פרפומייר" (רוקה הבשמים) על מוזיקה של איגור דמארין והמילים של יורי ריבצ'ינסקי, בהשראת הרומן "הבושם".
פטריק דה גייארדון היה צנחן צרפתי.
דה גייארדון התפרסם בכך שבחן את גבולות הצניחה: הוא היה צנחן עטור פרסים, מאבות הבייס וגלישת שמיים (Skysurfing).
דה גייארדון פיתח את גלישת השמיים והוסיף לה תרגילים רבים.
דה גייארדון פיתח את חליפת הכנפיים וכך גם מצא את מותו.
במהלך ניסוי של פריט ציוד חדש, בעת צניחה עם חליפת כנפיים בהוואי, התרסק דה גייארדון ומת.
דה גייארדון ביצע כ 12,000 צניחות חופשיות במהלך חייו.
הוא היה אלוף צרפת פעמיים, אלוף העולם והוא מחזיק עדיין בשיאי גובה רבים.
לפני עיסוקו בצניחה עסק בטניס, גולף, סקי ולמד משפטים.
פטריק דרהי הוא איש עסקים יהודי, בעל אזרחויות בארבע מדינות: צרפת, מרוקו, פורטוגל וישראל.
את הונו עשה בעסקי התקשורת והטכנולוגיה, והוא ממוקם במקום ה-22 מבין עשירי צרפת.
דרהי הוא בעל חברת התקשורת הבינלאומית "אלטיס", הערוץ הבינלאומי "i24news" ובעל מניות בחברות הישראליות "HOT" ו"מירס".
דרהי נולד במרוקו, ובגיל 15 היגר עם משפחתו לצרפת.
הוא למד הנדסה באקול פוליטקניק הצרפתי.
לאחר מכן המשיך ללימודי הנדסת תקשורת בבית הספר הגבוה להנדסת תקשורת (המכונה סופ'טלקום) בפריז, צרפת.
אחר כך עבד בחברת פיליפס והתקדם בה עד לתפקיד מנהל מחלקה.
הוא החל להשקיע בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 ולרכוש בעזרת הלוואות חברות טלוויזיה בכבלים קטנות באזור פרובאנס שבדרום צרפת.
הוא ייסד בצרפת את חברת UPC ובשנת 1999 מכר את מניותיו בה לחברת UPC אירופה.
בשנת 2006 רכש אותה בחזרה דרך אלטיס (Altice), חברת הכבלים שבבעלותו, בשליש מהמחיר.
בעזרת אלטיס רכש חברות טלוויזיה בכבלים בלוקסמבורג, בשווייץ ובבלגיה.
בבעלותו 30% מחברת ניומריקייבל (Numericable), מחברות התקשורת הגדולות בצרפת.
ב-2017 רכשה אלטיס את פלטפורמת הפרסום המקוון Audience Partners וסטארט אפ צרפתי בשם Teads, המתמחה בפרסומות וידאו.
ב–2014 הנפיק דרהי את אלטיס בבורסת אמסטרדם לפי שווי של כ–5.7 מיליארד יורו וביוני 2017 הנפיק דרהי את מניות אלטיס USA בבורסה לניירות ערך בניו יורק ברף העליון של ההנפקה, וגייס 1.9 מיליארד דולר, בהנפקת הטלקום הגדולה ביותר בארצות הברית מאז שנת 2000.
בשנת 2019 קנה את בית המכירות הפומביות סותבי'ס עבור 3.7 מיליארד דולר.
בשנת 2009 החל לרכוש בהדרגה מניות בחברת הכבלים הישראלית HOT ובדצמבר 2009 רכש את חברת התקשורת מירס.
בסוף 2011 השלים את רכישת HOT כאשר רכש מארנון מוזס את מניותיו לפי פרמיה של 38% ממחיר השוק ותמורת 650 מיליון שקל, בנוסף השלים גם את מכירת החזקותיו במירס ל-HOT.
הרכישות נעשו באמצעות חברת ההחזקות שהקים דרהי בישראל, Cool Holdings.
את רכישת HOT ביצע לאחר הכנת הקרקע על ידי נציגו בארץ מיכאל גולן, שבהמשך הפך למתחרה העסקי שלו, כמנכ"ל המפעילה הסלולרית "גולן טלקום" המתחרה ב"HOT mobile".
ב-2013 פתח פטריק את ערוץ i24news המשדר חדשות ואקטואליה בינלאומי מנקודת מבט ישראלית בשלוש שפות: אנגלית, צרפתית וערבית.
באוקטובר 2024 רכש דרהי 94% מפרויקט מנדרין אוריינטל בתל אביב תמורת מיליארד ש"ח.
בקיץ 2025 אישרה רשות התחרות לדרהי לרכוש את אתרי החדשות כיכר השבת וסרוגים.
דרהי מקורב לראש הממשלה בנימין נתניהו.
החל משנת 2023 נקלעה קבוצת אלטיס של דרהי למשבר פיננסי עמוק כתוצאה מאסטרטגיית רכישות אגרסיביות במינוף גבוה.
החובות של הקבוצה הגיעו לסכום של למעלה מ-50 מיליארד דולר, והונו האישי של דרהי התכווץ בכשני שלישים מהשיא של 16 מיליארד דולר ב-2015. בפברואר 2025 הגיעה אלטיס צרפת להסדר חוב עם נושיה שכלל מחיקת חובות בסך 8.6 מיליארד יורו, כאשר דרהי נשאר עם 55% מהחברה ובעלי החוב קיבלו 45%.
במקביל פעל דרהי למכירת נכסים משמעותיים להקטנת נטל החובות, ושכר את בנק רוטשילד לבחינת אפשרויות אסטרטגיות לגבי HOT, כולל מכירה או הכנסת משקיע.
התגורר כדרך קבע בז'נבה והחל מ-2009 מחזיק בדירה במגדל רוטשילד 1 בתל אביב.
דרהי נשוי ללינה, נוצרייה יוונית אורתודוקסית ממוצא סורי, לזוג ארבעה ילדים.
בשנת 2024, העתיק את כתובת מגוריו הרשמיים לישראל.
דרהי היה ידוע במשך שנים כמי שנמנע מראיונות ומחשיפה לתקשורת, אך בשנת 2014 העניק ראיונות ראשונים לתקשורת הישראלית.
אחת מבנותיו של דרהי, גרציאלה, נישאה בספטמבר 2023 לרועי רהב, בנו של איש יחסי הציבור רני רהב.
פטריק ג'ון מיגל ואן אנהולט (נולד ב-29 באוגוסט 1990) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת המגן שמאלי בספרטה רוטרדם ובנבחרת הולנד.
ואן אנהולט החל לשחק במחלקת הנוער של הקבוצה וגדל בה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-24 במרץ 2010 בניצחונה של צ'לסי על פורטסמות' 5-0 כשנכנס במקומו של יורי ז'ירקוב.
הוא כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד של צ'לסי לניוקאסל בגביע הליגה 4-3.
בקיץ 2009 הושאל לקובנטרי סיטי לחצי שנה, ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה ב-9 באוגוסט בניצחון 1–2 נגד איפסוויץ' טאון.
ב-29 בינואר 2010 הושאל בפעם השנייה לניוקאסל יונייטד.
ב-26 בינואר 2011 הושאל ללסטר סיטי.
ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה ב-1 בפברואר בניצחון 0–1 נגד שפילד יונייטד.
ב-31 באוגוסט 2011 הושאל לויגאן את'לטיק לעונה אחת, בה כבש את שערו הראשון בפרמייר ליג.
ב-17 בינואר 2012 הושאל בפעם החמישית והאחרונה לויטסה ארנהם ההולנדית.
ב-25 ביולי 2014 עזב את צ'לסי וחתם בסנדרלנד על חוזה לארבע שנים.
ב-30 בינואר 2017 חתם בקריסטל פאלאס לארבע וחצי שנים.
ב-28 ביולי 2021 חתם בגלאטסראיי לשלוש שנים.
ב-27 בפברואר 2022 כבש את שערין הראשונים במועדון, כשכבש צמד שערים בניצחון 2-4 על ריזספור.
איינדהובן והושאל עד לסוף העונה.
ב-12 בנובמבר 2024 חתם בספרטה רוטרדם.
פטריק ג'וזף וילסון הוא שחקן ובמאי קולנוע אמריקאי, מועמד לפרס גלובוס הזהב ולפרס אמי על תפקידו במיני-סדרה "מלאכים באמריקה".
כן היה מועמד לשני פרסי טוני.
שיחק בסרטים "ילדים קטנים", "פנטום האופרה", "השומרים", "הרד קנדי", "הרוע שבפנים" וסרטי אקוומן.
בנוסף לכך, מגלם וילסון את אד וורן במסגרת היקום הקולנועי של לזמן את הרוע.
וילסון נולד בעיר נורפוק שבווירג'יניה למורה מרי קיי ולזמר ג'ון וילסון.
אחיו מארק הוא כתב ערוץ הטלוויזיה WAVY-TV.
סיים בהצלחה בשנת 1995 את לימודיו ב"אוניברסיטת קרנגי מלון" עם תואר בדרמה.
לווילסון שני בנים מאשתו השחקנית האמריקאית-פולנייה דאגמרה דומינצ'ייק.
התחיל את דרכו כשחקן תיאטרון בברודוויי ב-2001, במחזמר ללכת עד הסוף המבוסס על הדרמה הקומית "ללכת עד הסוף", בהופעה עלייה הועמד לפרס טוני.
ב-2002 שיחק במחזמר "אוקלהומה", בתפקיד הקאובוי קארלי מק'ליין והועמד בפעם השנייה לפרס טוני.
זכה להכרה ראשונה בטלוויזיה, ב-2003 בזכות תפקידו במיני סדרת המופת "מלאכים באמריקה", שם שיחק וילסון בתפקיד הפרקליט ג'ו פיט והועמד לפרס גלובוס הזהב ולפרס אמי.
וילסון פרץ לתודעה בהוליווד בשנת 2004 בדרמה המוזיקלית "פנטום האופרה", בתור הקשיש הנכה ראול, הוויקונט דה-שאניי ובדרמת המלחמה התקופתית "האלמו" בתור קולונל ויליאם ב' טרוויס מהצבא הטקסני.
ב-2005 שיחק לצידו של מועמד האוסקר אליוט פייג' במותחן הפסיכולוגי "הרד קנדי", בו גילם את דמות הצלם הפדופיל ג'ף קולבר.
ב-2006 הופיע בדרמה "ילדים קטנים" בתפקיד טוד אדמסון, מאמן הפוטבול לשעבר המתוסכל מאורח חייו.
ב-2008 שיחק בדרמת הפשע הגזענית "גדר לבנה" בתור כריס מטסון אותו רודף השוטר השחור הגזען אייבל טרנר (סמואל ל.
ג'קסון) ובמותחן הפסיכולוגי "נוסעים" בתור אריק הניצל מתאונת מטוס.
ב-2009 השתתף בסרט גיבורי העל האפל "השומרים" בתור גיבור העל "ינשוף הלילה" דניאל דרייברג בעל היכולות הטכנולוגיות.
ב-2010 התפרסם בסרט הפעולה "צוות לעניין" בתפקיד הסוכן המיוחד לינץ' ובקומדיות "אהבה בהחלפה" בתור רולאנד התורם את זרעו להריונה של קאסי לארסון (ג'ניפר אניסטון) ו"קשה על הבוקר" בתור מפיק הטלוויזיה אדם בנט.
ב-2011 הופיע בסרט האימה "בוגדני" ושיחק בתפקיד הראשי בסדרה "איש מחונן".
בשנת 2013 שיחק בסרט האימה המצליח "לזמן את הרוע", ובסרט ההמשך "לזמן את הרוע 2" בשנת 2016.
בשנת 2016 שיחק בסרט הפשע "נקודה חלולה" ("The Hollow Point") לצידם של איאן מקשיין, לין קולינס, ג'ון לגוויזאמו וג'ים בלושי.
באותה שנה תרם את קולו לתפקיד נשיא ארצות הברית בסרט גיבורי העל באטמן נגד סופרמן: שחר הצדק.
בשנת 2017, השתתף בדרמה הביוגרפית "המייסד", לצד מייקל קיטון, לורה דרן וג'ון קרול לינץ'.
בשנת 2018, גילם את דמות אדון האוקיינוס בסרט השישי של היקום הקולנועי של DC - אקוומן - וכן בסרט ההמשך אקוומן 2: הממלכה האבודה, לצד ג'ייסון מומואה, אמבר הרד, וילם דפו וניקול קידמן.
פארגו (2015) – בתפקיד: סו סולברסון.
פסגת הפחד (אנ') (TBA) – בתפקיד: טום באודן.
ב-1973 הוא מונה להיות נציגה של אירלנד בנציבות האירופית, תפקיד בו שימש עד בחירתו לתפקיד הנשיא ב-1976. כנשיא הוא כיהן שתי תקופות, ואף על פי שהוא נתפס כנשיא נטול זוהר במידה מסוימת, ניתן לזקוף לזכותו את הבאת היציבות והכבוד לתפקיד.
הוא זכה להערצה רחבה כאשר נודע שהוא עמד איתן כנגד הלחצים מצד אנשי מפלגתו, פיאנה פול, במהלך המשבר הפוליטי של 1982.
פטריק ג'ון הילרי נולד במילטאו מאלביי שבמחוז קלייר.
הוא היה בנם של ג'וזף הילרי, רופא מקומי ושל אלן מקמאהון, אחות מחוזית.
הוא התחנך בבית הספר המקומי ולמד בקולג' רוקוול.
לאחר מכן הוא למד בקולג' של אוניברסיטת דבלין שם קיבל תואר ברפואה.
עם הסמכתו ב-1947, הוא שב לעיירת הולדתו והמשיך את דרכו של אביו בעבודתו כרופא.
הקריירה הרפואית שלו בשנות החמישים עמדה בסימן חברותו במועצת הבריאות הלאומית ובסימן תפקידו כרופא מחוזי.
במשך כמה שנים הוא עסק גם ברפואה משפטית.
ב-1955 נשא הילרי לאישה את מייב פיניגן.
יחד הם הביאו לעולם את בנם ג'ון ואת בתם ויויאן.
למרות שלא היה בעל זיקה פוליטית, שוכנע הילרי להציג את מועמדותו לבחירות לפרלמנט של שנת 1951 על ידי מנהיג מפלגת פיאנה פול, והטישך (ראש הממשלה) לשעבר, איימון דה ואלירה.
הבחירות הסתיימו בחזרתה של המפלגה לשלטון והילרי הצליח במסע הבחירות שלו.
במשך כעשור הוא נותר על הספסלים האחוריים של הפרלמנט ולאחר סיום תפקידו של דה ואלירה כראש ממשלה ב-1959 הוא מונה לשר בממשלה.
ראש הממשלה החדש, שון למס, הוביל תהליך של פרישתם של השרים ששירתו בממשלתו של דה ואלירה, שחלקם החלו לכהן בתפקידם עוד בממשלתו של דה ואלירה משנת 1932. בתקופת מנהיגותו של למס, מנהיגים ותיקים פינו את מקומם לדור חדש של פוליטיקאים.
אחד מדור חדש זה של שרים היה הילרי שב-1959 מונה לשר החינוך במקומו של ג'ק לינץ'.
כשר החינוך היה הילרי אחראי על חשיבה חדשנית במשרדו שעליה הושם דגש תחת מנהיגותו של למס.
ב-1963 הוא נשא נאום חשוב בנוגע למדיניותו ובו הוא התווה קווים לרפורמות חינוכיות רבות שהתחוללו במהלך העשור הבא.
רפורמות אלו כללו גידול באפשרויות החינוכיות עבור רבים, פתיחתם של בתי ספר מקיפים ושל מכללות טכנולוגיות אזוריות ופתיחת האפשרות לכל הסטודנטים לכל סוגי הבחינות.
כשר החינוך, הניח הילרי את היסוד לעבודתם של השרים שבאו אחריו כדי לקדם את הרפורמות והיוזמות שהוא החל בהם.
ב-1965 החליף הילרי את לינץ' פעם נוספת בתפקיד שר התעשייה והמסחר.
משרד זה נחשב לאחד החשובים באירלנד שהייתה אז בתנופה כלכלית.
הילרי כיהן בתפקיד זה קצת יותר בשנה ואז מונה לשר העבודה הראשון של אירלנד, בתקופה בה מחלוקות בענייני תעשייה החלו לתת את אותותיהם.
קיומו של משרד חדש זה היה חלומו של למס במשך כמה שנים והילרי זכה בכבוד להיות השר הראשון בתפקיד זה.
להפתעת רבים מחבריו, התפטר למס מתפקיד ראש הממשלה ומנהיג המפלגה בנובמבר 1966. הילרי קיבל מלמס את ההצעה לעמוד בראש המפלגה אך זה דחה את ההצעה.
היסטוריונים רבים סבורים שהילרי היה בעדיפות ראשונה להיות מנהיג המפלגה מבחינתו של למס, אך אחרים טוענים שסדר העדיפות שלו היה: ג'ק לינץ', הילרי וג'ורג' קאולי.
למרות זאת לא היה הילרי מעוניין לעמוד בראשות הממשלה ובסופו של דבר ירש לינץ' את למס לאחר התמודדות על התפקיד מול קאולי.
הילרי המשיך לכהן כשר העבודה עד ל-1969.
לאחר ששוב ניצחה המפלגה בבחירות של 1969, מונה הילרי להיות שר החוץ, אחד מהתפקידים היוקרתיים בממשלה.
הוא זכה לחשיפה בינלאומית גבוהה, כשבאירועים שלאחר הריגתם של 14 האזרחים הבלתי חמושים על ידי הצנחנים הבריטים בדרי, אירוע הידוע בכינוי יום ראשון העקוב מדם, הוא נסע לניו יורק כדי לדרוש התערבות של האו"ם בשמירת השלום ברחובות צפון אירלנד.
המסע השיג מעט מאוד מעבר למשיכת תשומת הלב העולמית למצב המחמיר בצפון אירלנד.
במהלך אותה תקופה נותר הילרי אחד מבעלי בריתו הנאמנים ביותר של לינץ' במאבקו להגעה לפתרון המשבר בדרכי שלום מתוך ידיעה על סכנה לפריצת מלחמת אזרחים.
למרות שהוא נחשב לפוליטיקאי נעים הליכות, הראה הילרי את עוצמתו בוועידת המפלגה של 1971, כאשר קווין בולנד, מתנגד למדיניותו של לינץ' בנוגע לצפון אירלנד, תקף בפומבי את מנהיגות המפלגה.
בשעה שרבים מתומכיו של בולנד החלו להריע לו במילים "אנו רוצים את בולנד", הילרי, תפס את המיקרופון הקרוב והשיב להם: "אתם יכולים לקבל את בולנד, אך אתם לא יכולים לקבל את פיאנה פול".
בתקופת כהונתו כשר החוץ לא עסק הילרי רבות בסוגיית צפון אירלנד.
ב-1972 הוא ניהל את המשא ומתן על חברותה של אירלנד בשוק האירופי המשותף, תהליך שהושלם ב-1973.
בעקבות הצלחתה של אירלנד להיכנס לשוק האירופי המשותף, תוגמל הילרי להיות האירי הראשון בנציבות האירופית.
הוא מונה להיות סגן נשיא הנציבות והאחראי על עניינים חברתיים.
בעוד שאירופה זכתה באחד מהפוליטיקאים המוכשרים והמכובדים ביותר של אירלנד, איבד ג'ק לינץ' את אחד בעלי בריתו הקרובים ואת מי שסומן להיות יורשו עם סיום תפקידו כראש ממשלה.
כנציב לעניינים חברתיים, הייתה יוזמתו הפוליטית המפורסמת ביותר של הילרי לאלץ את המדינות החברות בשוק האירופי להנהיג שכר שוויוני לנשים.
עם זאת, ב-1976 הבהירה לו ממשלתו החדשה של ליאם קוסגרייב מטעם הקואליציה של מפלגת פינה גייל ושל מפלגת הלייבור, כי תקופת כהונתו כנציב לא תוארך.
הילרי שקל לשוב לעיסוק ברפואה ואף לעבור יחד עם אשתו (גם היא רופאה) לאפריקה.
אך הגורל התהפך כאשר שר ההגנה, פאדי דונגן שיגר מתקפה מילולית קשה לעברו של נשיא אירלנד, קרול או'דלה, לאחר שזה האחרון העביר על פי סמכותו את נוסח הצעת החוק בנוגע להנהגת מצב חירום במדינה לעיונו של בית המשפט העליון, כדי שזה יבדוק שהצעת החוק תואמת את החוקה, לפני חתימתו.
כאשר התפטר הנשיא הזועם, נכנע הילרי באי-רצון ללחץ המפלגתי להיות המועמד לתפקיד הנשיאות.
הוא מונה לתפקיד ללא בחירות בהיותו המועמד היחיד ונכנס לתפקידו כנשיא אירלנד ב-3 בדצמבר 1976.
למרות שהוא הוכתר פעם אחת על ידי קוראי המגזין הגרמני, דר שפיגל, כראש המדינה הסקסי ביותר בעולם, מעטים ציפו שהילרי יסתבך בשערוריית מין כנשיא.
יחד עם זאת, הפרשה נותרה אחת התעלומות הגדולות בהיסטוריה המודרנית של הפוליטיקה האירית.
הפרשה החלה בספטמבר 1979, כאשר נציגי העיתונות הבינלאומית שהגיעו לאירלנד לרגל ביקורו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני, סיפרו לעמיתיהם האירים שאירופה שטופה בשמועות שלהילרי יש מאהבת שחיה איתו בארמון הנשיאות, שהוא ואשתו עומדים לפני גירושין, ושהוא עומד להתפטר מתפקיד הנשיא.
בכל אופן, השמועות היו חסרות בסיס לחלוטין.
עם סיום ביקור האפיפיור הודיע הילרי לאומה ההמומה כי אין מאהבת, אין גירושין ואין התפטרות.
במציאות, השמועות הגיעו לאוזניהם של אנשים מעטים.
המבקרים תהו מדוע הוא בחר להגיב על שמועות שהתרוצצו רק בקרב חוגים מצומצמים בפוליטיקה ובתקשורת.
הילרי הגן בכל אופן על צעדו באומרו שהיה חשוב לסיים את הפרשה לטובת מוסד הנשיאות, במקום לתת לשמועות להסתובב ולהתקבל כ"עובדות" בהיעדרה של הכחשה כלשהי.
בגישתו זו הוא זכה לתמיכתו של ג'ק לינץ', ראש הממשלה, שעמו הוא התייעץ לפני שהגיע לידי החלטה, בנוסף להתייעצות עם שני מנהיגי מפלגות האופוזיציה.
ב-1981 עלה שמו של הילרי לכותרות כאשר בעצתו של ראש הממשלה, צ'ארלס הוהי, הוא דחה את הזמנתה של המלכה אליזבת השנייה להשתתף בחתונתם של צ'ארלס, נסיך ויילס ושל הנסיכה דיאנה.
1982 הייתה השנה בה גדל באופן המשמעותי ביותר המוניטין של הילרי כנשיא.
בינואר אותה שנה, הובסה ממשלת פינה גול – לייבור בהנהגתו של גארט פיצג'רלד בהצבעה על התקציב בפרלמנט.
מאחר שהצבעה זו נחשבה להצבעת אי אמון, הגיע פיצג'ראלד לארמון הנשיאות כדי לבקש מהילרי לפזר את הפרלמנט.
לפי סמכותו על פי החוקה, אם הנשיא היה מסרב לבקשתו של ראש הממשלה, היה על זה האחרון להתפטר מתפקידו.
במקרה כזה, היה צ'ארלס הוהי, כמנהיג המפלגה הגדולה בפרלמנט, המועמד המועדף להיות ראש הממשלה.
סדרה של שיחות טלפון (7 או 8 על פי גרסאות שונות), החלו להגיע מצדם של אישים בכירים באופוזיציה לארמון הנשיאות כדי להאיץ בהילרי לסרב לבקשתו של ראש הממשלה ובכך לאפשר להוהי להרכיב ממשלה חדשה.
הילרי התייחס ללחצים אלה כהתנהגות בלתי ראויה והורה לשלישו הצבאי לא להעביר לו שיחות ממנהיגי האופוזיציה.
הוא הסתמך על נוסח החוקה בשפה האירית על פיה הנשיא ראשי להפעיל את סמכותו זו "על פי שיקול דעתו" ולא על הנוסח האנגלי על פיו הוא מפעיל את סמכותו זו "לאחר התייעצות".
בחוקה מצוין במפורש שאם קיימת סתירה בין שתי הגרסאות, הגרסה האירית קובעת.
בסופו של דבר נענה הילרי לבקשה ועד היום לא סירב אף נשיא לבקשה דומה.
בשנת 1990 נראה היה שכהונתו של הילרי עומדת להגיע לסיום שקט, עד אשר עלו מן העבר האירועים של 1982 ושינו לעד את ההיסטוריה של מוסד הנשיאות, של אירלנד ושל הילרי.
לקראת מערכת הבחירות של אותה שנה הסתמנו שלושה מועמדים לתפקיד הנשיא: מי שכיהן אז כטנשטה (סגן ראש הממשלה), בראין לניהן ממפלגת פיאנה פול, שנראה כמועמד המבטיח ביותר, אוסטין קרי ממפלגת פינה גייל ומרי רובינסון ממפלגת הלייבור.
במאי 1990 אישר לניהן בראיון כי הוא היה אחד המתקשרים לארמון הנשיאות ב-1982. הוא אישר גם כי הוהי עצמו היה גם הוא אחד המתקשרים.
הריאיון פורסם בספטמבר אותה שנה וחודש לאחר מכן הכחיש לניהן את שנאמר בראיון, למרות שהוא אמר דברים מנוגדים שמונה שנים קודם לכן, שלא היה לו כל חלק בהתקשרויות שבוצעו לארמון הנשיאות.
את ההכחשות הללו הוא הביע בריאיון לעיתון The Irish Press התומך בפיאנה פול ובתוכנית טלוויזיה ברשת RTE 1. כאשר התברר שהוא סותר את דבריו הקודמים, נכנסו מנהלי מסע הבחירות שלו ללחץ.
לאחר פרשה זו הודיעה מפלגת המיעוט שישבה בקואליציה, המפלגה הפרוגרסיבית הדמוקרטית, שאם לניהן לא יתפטר מהממשלה, הם יפרשו ממנה ויתמכו בהצעת אי-אמון של האופוזיציה ובכך יפילו את הממשלה ויגרמו לעריכת בחירות חדשות.
למרות שראש הממשלה הוהי הצהיר בפומבי כי אין הוא מפעיל לחץ כלל וכלל על לניהן, "ידידו מזה שלושים שנה", למעשה הוא ניסח את מכתב ההתפטרות שלו ואילץ אותו לחתום עליו.
כשלניהן סירב לעשות כן, פנה הוהי לנשיא הילרי שיפטר את לניהן על פי סמכותו החוקתית וכך אכן עשה הילרי.
בשלב זה היה לניהן המועמד היחיד מטעם המפלגה והמועד להגשת מועמדויות נוספות חלף.
מרי רובינסון, מועמדת מפלגת הלייבור, שניהלה מסע בחירות מוצלח, נבחרה להיות הנשיאה השביעית של אירלנד, הראשונה שנבחרה מטעם מפלגה אחרת חוץ ממפלגת פיאנה פול והאישה הראשונה בתפקיד.
כאשר נחשפה העמידה האיתנה של הילרי בלחצים שהופעלו עליו ב-1982 מצד חברי מפלגתו לשעבר, כולל חברו הקרוב לניהן, גברה הפופולריות שלו.
מתקופת נשיאות שנתפשה בתחילה בציבור כצנועה ובינונית, היא הפכה להיות תקופת נשיאות שגילמה את הסטנדרטים הגבוהים ביותר של יושר.
הוהי הנזעם הכחיש את הסיפור ולניהן, בדוח שפרסם על הפרשה, טען שהוהי לא איים על הקצין, אלא רק העליב אותו.
למחרת השיחה המדוברת, התקשר הילרי לראש מטה כוחות ההגנה ובתוקף תפקידו כמפקד העליון, פקד עליו שלא יאונה לקצין כל רע.
עשר שנים לאחר מכן נעשה ניסיון לראיין את הקצין בראיון טלוויזיוני על התקרית, אך כקצין בשירות פעיל הוא היה מנוע מלהתראיין.
כאשר נבחר הילרי לתקופת כהונה שנייה ב-1983, הוא הפך לנשיא השלישי לאחר שון או'קלי ואיימון דה ואלירה ששירת בשתי תקופות כהונה כנשיא.
הוא גם היה אחד משלושה נשיאים שנבחרו לתפקידם שלא בבחירות כלליות אלא בהסכמה של כל סיעות הפרלמנט.
השניים האחרים היו דאגלס הייד וקרול או'דלה.
הילרי סיים את כהונתו כנשיא ב-1990 לאחר ששרת את שתי התקופות המקסימליות, כשהיושרה והמסירות שלו לתפקיד מקנים לו אהדה ציבורית.
לאחר סיום תפקידו פרש הילרי מהחיים הציבוריים.
יחד עם זאת הוא שב אליהם ב-2002 במהלך משאל העם השני על אמנת ניס, שתיקנה את אמנת מאסטריכט והאיץ בציבור להצביע לאישור האמנה החדשה.
פטריק הילרי מת ב-12 באפריל 2008 בביתו שבדבלין לאחר מחלה קצרה.
בהסכמת משפחתו נערכה לו הלוויה ממלכתית.
פטריק ג'ורג' טרוטון היה שחקן אנגלי.
היה ידוע בעיקר בזכות תפקידיו בסרטי מדע בדיוני ובסרטי אימה.
תפקידו הידוע ביותר הוא דמותו של הדוקטור השני בסדרת המדע בדיוני הוותיקה "דוקטור הו", שאותו גילם בין השנים 1966 ועד 1969.
טרוטון נולד במיל היל שבמידלסקס, לאלק ג'ורג' טרוטון שהיה עורך דין ולדורותי אבלין אופורד.
היה לו אח גדול ממנו, אלק רוברט, ואחות צעירה מרי אדית.
הוא למד בבית ספר במיל היל וחי בה את רוב חייו.
כבר בבית הספר שיחק בהצגה "Bees on the Boat Deck" בהפקת ג'יי בי פריסטלי.
הוא למד משחק ב-" Embassy School of Acting" שבסוויס קוטג', אחר כך זכה במלגת לימודים ב-Leighton Rallius Studios בלונג איילנד, ניו יורק.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה חזר לאנגליה על ספינה בלגית.
הספינה עלתה על מוקש מול חופי בריטניה והחלה לשקוע, טרוטון הגיע לחוף בסירת הצלה.
ב-1939 הצטרף לתיאטרון הרפרטוארי של טונברידג'.
ב-1940 הצטרף לצי המלכותי הבריטי, בין השנים 1942 ל-1945 היה מוצב בגרייט ירמות'.
אחרי המלחמה חזר טרוטון להופיע בתיאטרון.
הוא עבד עם הלהקה הרפרטוארית של אמרשם, עם להקת ביסטול אולד ויק ובתיאטרון מרקורי בנוטינג היל גייט.
ב-1947 הופיע לראשונה בטלוויזיה, וב-1948 שיחק לראשונה בקולנוע, בתפקידים קטנים ב"המלט", סרטו של לורנס אוליבייה, ב-"Escape" שביים ג'וזף ל.
מנקייביץ' ובסרט "אי המטמון" (1950).
ב-1953 היה לשחקן הראשון שגילם את רובין הוד בטלוויזיה, כשכיכב בסדרה בת שישה פרקים שנשאה את השם "רובין הוד".
נכדו סם טרוטון הופיע בסדרת טלוויזיה "רובין הוד" משנת 2006. הוא עצמו הופיע בתפקיד אורח בסדרה "הרפתקאותיו של רובין הוד" בכיכובו של ריצ'רד גרין.
ב-1955 גילם את דמותו של הרוצח טירל בסרט "ריצ'רד השלישי" של אוליביה.
בין תפקידיו הבולטים על המסך היו קטל ב-"Chance of a Lifetime" (1950), סר אנדרו פוקס ב"סקרלט פימפרנל" (1955), ויקרס בפרק בסדרה "האיש הבלתי נראה", פינאוס ב"ג'ייסון והארגונאוטים" (1963), קווילפ ב"בית ממכר עתיקות" (1962), פאולוס ב-"Paul of Tarsus" (1960).
הוא דיבב את וינסטון סמית בתסכית רדיו של ה-BBC עיבוד לספר 1984. עוד לפני "דוקטור הו" הופיע במספר רב של תוכניות טלוויזיה.
ב-1966 המפיק של דוקטור הו, אינס לויד, חיפש מחליף לויליאם הרטנל בתפקיד הדוקטור.
הצלחת הסדרה הייתה תלויה בכך שהקהל יקבל שחקן אחר באותו תפקיד שלא יהיה דומה לקודמו.
לויד בחר בטרוטון בגלל ניסיונו הרבה כשחקן אופי.
לדבריו הרטנל אישר את הבחירה בטרוטון ואמר ש"יש רק אדם אחד באנגליה שיכול לקבל עליו את התפקיד וזה פטריק טרוטון".
טרוטון רצה לבדל את הדמות שהוא מגלם מזו של הפטריארך החביב של הרטנל, יוצר הסדרה סידני ניומן הציע דמות של "נווד קוסמי" בסגנון הנווד של צ'ארלי צ'פלין וזה הדמות שנבחרה לבסוף.
טרוטון היה הדוקטור הראשון שפניו הוצגו בכותרות הפתיחה של התוכנית.
בפרק אחד "אויב העולם" בעונה החמישית של הסדרה הוא הופיע בדמות כפולה של הפרוטגוניסט (הדוקטור) ושל האנטגוניסט (סלמנדר).
בתקופה שגילם את הדוקטור נטה טרוטון להתרחק מפרסום ונמנע ממתן ראיונות.
אחר כך אמר בראיון שהוא חשש שפרסום מרובה יגביל את ההזדמנויות שיקבל כשחקן אופי אחרי שיעזוב את תפקיד הדוקטור.
רבים מהפרקים שבהם הופיע טרוטון נמחקו מהארכיונים של ה-BBC.
טרוטון מצא שהעבודה בסדרה "דוקטור הו" בלוח זמנים של 40 עד 44 פרקים לשנה היא מפרכת.
ב-1969 אחרי שלוש שנים של הופעה בסדרה החליט לעזוב.
סיבה נוספת לעזיבתו הייתה החשש מזיהויו עם התפקיד, וליהוקו לתפקידים דומים בלבד.
ממשיכו בתפקיד היה ג'ון פרטווי שגילם את הדוקטור השלישי.
טרוטון חזר לתפקיד שלוש פעמים לאחר עזיבתו הרשמית: בספיישל "שלושת הדוקטורים" (עשר שנים לסדרה - 1973), בספיישל "חמשת הדוקטורים" (עשרים שנה לסדרה - 1983) ובספיישל "שני הדוקטורים" (1985 - לצד קולין בייקר כדוקטור השישי).
מ-1969 והלאה גילם דמויות שונות בקולנוע ובטלוויזיה.
בטלוויזיה הופיע בתפקיד תומאס הווארד, דוכס נורפוק בסדרה "שש נשותיו של הנרי השמיני" (1970), הנבל בסדרה "The Feathered Serpent" ובתפקיד אורח בסדרה " The Goodies" ובסדרות טלוויזיה רבות אחרות כמו "המשכנעים", "ג'ייסון קינג", "קו אונידין", "כל היצורים גדולים וקטנים" ועוד.
מצבו הבריאותי לא היה איתן, והוא התעלם מעצות רופאו.
הוא סבל שני התקפי לב הראשון ב-1979 והשני ב-1984. שמנעו ממנו לעבוד במשך כמה חודשים.
למרות אזהרות רופאיו הוא התחייב לעבודה בקולנוע ובטלוויזיה בלוח זמנים צפוף.
ב-1974 השתתף בעיבוד רדיופוני ל-"Sword of Honour" מאת אוולין וו.
היה לו תפקיד קבוע בסיטקום "The Two of Us" של LTW.
במאי 1987 הופיע בתפקיד אורח בפרק בסדרה "Super Gran" שהיה התפקיד האחרון ששיחק.
ב-27 במרץ 1987, יומיים אחרי יום הולדתו ה-67, היה טרוטון בכנס של מדע בדיוני בעיר קולומבוס שבג'ורג'יה.
למרות אזהרות רופאיו שלא יתאמץ הוא תכנן להשתתף בפעילות בכנס, ולחגוג במסיבת יום הולדת מאוחרת.
הוא מת מהתקף לב שלישי ביום המחרת.