tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף לתפקידיו משמש כמזכיר החברה הישראלית לחקר הכבד.
חבר בחברה הישראלית לפדיאטריה קלינית.
וכן יו"ר איגוד האיגוד הישראלי לגסטרואנטרולוגיה ותזונת ילדים.
משמש גם כעורך המשנה של ה-journal of pediatric gastroeherology עיתון עולמי לענייני גסטרו.
כיום הוא משמש כחבר במספר ארגונים בינלאומיים בתחום הגסטרו ילדים.
בנוסף בעל מרפאה פרטית בעיר תל אביב.
פרופ' רייף פרסם מעל 100 מאמרים בתחום רפואת ילדים גסטרו ילדים ומחלות כבד.
מחקריו מתמקדים בתחום מחלות מעי דלקתיות, שלשולים, זיהום בהליקובקטר, אנדוסקופיות בילדים, בעיות בגדילה ותזונת ילדים.
מחקרו המעבדתי העיקרי מתמקד בפיברזיס כבדי.
הוא חקר יחד עם מעבדתו של פרופ יואל קלוג באנטגוניסט ספציפי ל-RAS בשם FTS כמונע ואף מטפל בפיברוזיס כבדי.
בשנת שבתון במעבדה לחקר הכבד חבר לאיש מוביל בתחום הפיברוזיס, פרופ' ברנר מ- UNC NORTH CAROLINA, שם התמקד בפעילות של AKT ומתווכים נוספים ב SIGNAL TRUNSDUCTION PATHWAY בעיקר בתפקידם בפיברוזיס ועיכובם על ידי מעכבים כימיים או בטרנספקציות.
כיום במעבדת המחקר שלו הוא ממשיך בחקר פיברוזיס כבדי.
בנוסף הוא חקר את הפעילות האנטי פיברוטית של ויטמין D .
מתגורר בירושלים ולפרקים בקרני שומרון, שם התגורר בקביעות למעלה משלושים שנה.
שמעון קופר (נולד ב-1961) הוא ישראלי שהורשע ברציחתן של שתיים מנשותיו.
קופר הורשע ברצח אשתו הראשונה, אורית דורון-קופרשמידט בינואר 1994 ואשתו השלישית ג'ני מור-חיים באוגוסט 2009. בתחילה נסגר תיק החקירה כנגד קופר מחוסר אשמה, לאחר שנקבע על סמך ממצאי הנתיחה שלאחר המוות כי מור-חיים התאבדה או נפטרה כתוצאה מכשל לבבי.
במרץ 2010 נפתח התיק מחדש בשל ממצאים חדשים שהובאו לידיעת חוקרי ימ"ר מרכז ופרסום תחקירו של העיתונאי עמרי אסנהיים בעניינו של קופר בתוכנית "עובדה" במרץ 2010. בנובמבר 2012 הוגש כתב אישום כנגד קופר בגין רצח מור-חיים.
בשנת 2013 תוקן כתב האישום לאחר שהפרקליטות ביקשה להאשימו גם ברצח אשתו הראשונה אורית.
ב-28 ביוני 2016 הרשיע בית המשפט המחוזי בלוד את קופר ברצח שתי נשותיו, ובחודש יולי באותה השנה נגזרו עליו שני מאסרי עולם והוטל עליו הפיצוי המקסימלי שקבוע בחוק, של 258 אלף ש"ח לכל רצח.
ב-19 במאי 2022, דחה בית המשפט העליון בהרכב השופטים עמית, קרא ואלרון את ערעורו של קופר על הרשעתו.
בדעת מיעוט סבר השופט אלרון שיש לזכותו מחמת הספק ברציחת אשתו הראשונה אורית, ואילו הערעור על רצח אשתו השלישית ג'ני נדחה על ידי כל שלושת השופטים.
בשנת 1983 נישא קופר (בתקופה זו "קופרשמידט") לאורית דורון, והשניים התגוררו בדירה בבעלות משותפת בשכונת תל כביר בתל אביב.
במשך כל שנות נישואיהם הייתה אורית בריאה ולא סבלה ממחלות כלשהן.
בשנת 1992, בזמן שהשניים היו נשואים, ניהל קופר מערכת יחסים עם שרונה בודנשטיין, תוך שהוא מציג בפניה מצג שווא לפיו הוא פרוד ומועסק במערכת הביטחון.
לאחר שגילתה אודות נישואיו, ציין קופר בפני בודנשטיין כי אשתו מסרבת להתגרש ממנו וכי היא מאיימת להתאבד.
ב-17 בינואר 1994 סיפר קופר לבודנשטיין כי עליו לישון בביתה של אורית על מנת לשמור על שני ילדיהם המשותפים.
באותו הלילה רצח קופר את אורית בביתה.
לאחר מכן פיזר כדורים וחפיסות ריקות של כדורים ותרופות הרגעה לצידה, על מנת ליצור מצג שווא לפיו התאבדה וכדי לטשטש את נסיבות רציחתה.
בהמשך הזעיק את אביה של אורית ואחר כך את מד"א.
אביה של אורית ביקש כי גופתה של בתו תנותח.
בתחילה התנגד קופר לכך אך בהמשך התרצה.
דו"ח הפתולוג קבע כי סיבת המוות אינה ברורה.
בהמשך התברר, כי קופר החליט לרצוח את אורית על רקע רצונו לעבור לגור עם בודנשטיין ומשפחתה בבית גדול יותר.
בתום השבעה עבר קופר לגור עם ילדיו ועם בודנשטיין, לה נישא, ובהמשך מכר את ביתו.
לאחר שקופר נפרד משרונה בודנשטיין, ולאחר מספר מערכות קשר לא רציניות שניהל הכיר קופר בשנת 1999 את ג'ני מור-חיים, וזמן קצר לאחר מכן עבר להתגורר ביחד עם שני ילדיו מנישואיו הראשונים לאורית בביתה של מור-חיים ובנותיה בקיבוץ אייל.
במהלך היכרותם סיפר קופר לג'ני כי אשתו הראשונה אורית מתה מסרטן, וכי במהלך שירותו הצבאי נפל בשבי הסורי.
בהמשך אף הגיש בקשה להצטרף כחבר בקיבוץ.
בשנת 2006 בעודו נשוי למור-חיים פנה קופר לשדכנית, ובאמצעותה הכיר את ד"ר מריה זקוטסקי, רופאה מרדימה בבית חולים מאיר בכפר סבא, אשר החל לנהל איתה מערכת יחסים זוגית וסיפר לה כי הוא חי עם גרושתו וחזר על עברו השקרי כשאמר שהוא עובד במערכת הביטחון.
בשנת 2007 החל קופר לנקוט בפעולות משפטיות שונות במטרה להבטיח את זכויותיו בבית בקיבוץ במקרה של מות אשתו, זאת על אף שהייתה באמצע שנות ה-40 לחייה ובמצב בריאותי תקין.
בלחצו של קופר, חתמה ג'ני על צוואה, לפיה החליטה להוריש את כל רכושה לקופר.
בשנים 2008–2009 סיפר קופר למשפחת מור-חיים שג'ני במצב בריאותי רעוע וכי היא סובלת מהפסקות נשימה בלילות, ושעקב מצבה נאלץ לעזוב את עבודתו כדי שיכול לשמור עליה.
באוגוסט 2009 פנה קופר לד"ר זקוטסקי והציג בפניה מצג שווא לפיו הוטל עליו לבצע "משימה סודית" במסגרתה הוא נדרש לצאת לחו"ל כדי לרצוח אדם בשליחות כוחות הביטחון.
הוא קיבל מידיה חומר הרדמה קטלני (סקולין), אותו הזריק מספר ימים לאחר מכן לגופה של ג'ני והביא למותה.
מור-חיים נמצאה כשהיא ללא רוח חיים ומוקפת בכדורי הרדמה בביתם של השניים בקיבוץ אייל, לאחר שקופר עצמו הזעיק את כוחות ההצלה.
דו"חות של המכון לרפואה משפטית קבעו כי סיבת המוות הייתה אירוע לבבי, בעוד ממצאי המשטרה בשטח הראו כי ג'ני התאבדה.
בדומה לנסיבות רציחתה של אשתו הראשונה אורית, גם במקרה זה ביים קופר זירת התאבדות כדי לייצור את הרושם שג'ני התאבדה בנטילת כדורים.
בדומה לרצח אשתו הראשונה, גם במקרה זה עבר קופר להתגורר עם זוגתו בביתו לאחר השבעה.
במרץ 2010 שודרה במסגרת התוכנית "עובדה" בערוץ 2, כתבת תחקיר של העיתונאי עמרי אסנהיים על נסיבות מותן המסתורי של שתיים מנשותיו של שמעון קופר, במהלכה הועלו שאלות ותהיות רבות בנוגע לצירוף הנסיבות הדומה שהוביל למותן.
שרונה בן אור (בודנשטיין) מי שהייתה אשתו שנייה התראיינה בעילום שם ובהצללה לכתבת התחקיר, היא "האקדח המעשן" ועדת מפתח בתיק הרצח, כמו כן גם אמה, אנטונינה בודנשטיין.
הרעיון לתחקיר עלה לאחר שאסנהיים הגיע לאסוף את בנו מגן הילדים שבקיבוץ אייל.
אם של אחד הילדים בגן שזיהתה אותו כחלק ממערכת "עובדה", סיפרה לו אודות מכרה שלה בשם ג'ני שנפטרה במפתיע, ואשר גם אשתו הראשונה של בעלה של ג'ני מתה בנסיבות דומות.
באוגוסט 2010, בעקבות שידור התחקיר, הגיש קופר תביעת דיבה נגד "שידורי קשת".
בכתב התביעה טען קופר כי אין מקום לתחקיר ש"מרשיע" אותו במקום שבו נסגר נגדו התיק מחוסר אשמה.
בכתב ההגנה שהגישה טענה מערכת "עובדה" כי הכתבה הביאה את סימני השאלה כחלק מהמלאכה העיתונאית המתבקשת, שכללה גם את התהייה האם דרושה כאן חקירה חוזרת.
ב-24 במרץ 2013 חזר בו קופר מתביעתו, תוך מתן פיצוי ל"קשת".
פתיחת החקירה מחדש והגשת כתב אישום
ב-26 בנובמבר 2012 הוגש כתב אישום נגד קופר, בחשד לרצח אשתו השלישית ג'ני.
במקביל המשיכה המשטרה בחקירת קופר בחשד לרצח אשתו הראשונה אורית.
פריצת דרך בחקירה הגיעה לאחר שחברתו של קופר ד"ר זקוטסקי נשברה בחקירתה וסיפרה על התרופות שסיפקה לקופר מספר חודשים לפני הרצח, לאחר שסיפר לה כי התרופות נדרשות לשם ביצוע חיסול ממוקד במסגרת עבודתו במערכת הביטחון.
בתחילת הפרשה נחשדה זקוטסקי במעורבות ברצח, אך בחלוף הזמן השתכנעו בפרקליטות כי גם היא הייתה קורבן של קופר, והוחלט להגיש נגדה כתב אישום בגין גרימת מוות ברשלנות.
בהמשך חתמה זקוטסקי על הסדר טיעון והורשעה ברשלנות ובניפוק תרופה ללא מרשם וגנבה והיא אף העידה נגד קופר במהלך משפטו.
ב-19 במרץ 2013 הודיעה הפרקליטות כי החליטה להגיש כתב אישום מתוקן ובו הואשם קופר גם ברצח אשתו הראשונה.
המאבק על שידור תחקיר "עובדה" השני
במסגרת התוכנית הייתה כוונה לשדר את התחקיר המקורי משנת 2010 יחד עם ראיונות עם נשים אחרות שהיו בקשרים רומנטיים עם קופר, ריאיון עם ד"ר זקוטסקי וכן תגובה מצולמת של עורכי דינו של קופר.
ב-16 בינואר 2013 הגישה מערכת "עובדה" ערעור לבית המשפט העליון נגד החלטת בית המשפט המחוזי לאסור על שידור הכתבה.
במסגרת הערעור טענה המערכת כי "האינטרס הציבורי שבשמירה על טוהר ההליך הפלילי, כפי שבית המשפט ביקש לשמרו, לא רק שאינו מוגן כעת בעקבות פסק הדין, אלא שעיקרון אחר – האינטרס הציבורי בדבר זכות הציבור לדעת וחופש הביטוי נפגע באופן וודאי ובצורה בלתי מידתית".
בינואר 2014 קיבל בית המשפט העליון את הערעור והתיר לשדר את התחקיר.
ב-28 ביוני 2016 הרשיע בית המשפט המחוזי בלוד את קופר ברציחתן של אשתו הראשונה אורית ואשתו השלישית ג'ני מור-חיים, וזאת לאחר שחבר השופטים קבע כי עדותו של קופר הייתה לא אמינה וכי לא הצליח לתת הסברים באשר לראיות הרבות שעלו נגדו.
בחוות דעתו קבע ראש ההרכב השופט מנחם פינקלשטיין כי: "לנוכח הדמיון הרב בהתנהגות הנאשם בשני המקרים, הרי העובדה שהנאשם חיפש ומצא דרך לגרום למותה של ג'ני בלא להותיר סימן - יש בה חיזוק נסיבתי משמעותי לכך שמצא דרך לגרימת מותה של אורית, גם אם הדרך המדויקת אינה ידועה לנו".
אל חוות דעת זו הצטרף השופט רמי אמיר שקבע כי: "גם בעניינה של ג'ני וגם בעניינה של אורית ביים הנאשם זירת התאבדות, ובאותה דרך, של פיזור כדורים רבים וחפיסות ריקות של כדורים ליד גופתה של המנוחה.
בשני המקרים אמר הנאשם לסובבים את הערכתו, שאשתו התאבדה בדרך זו.
ובשני המקרים ניסה הנאשם להתנגד (בתואנות שווא) לנתיחת הגופה, עד אשר הבין כי לא יוכל למנוע זאת, וכי ההתנגדות לנתיחה תפנה אליו את הזרקור".
בחוות דעתם, שרטטו השופטים את "שיטת העבודה" של קופר, לפיה נהג לקשור קשרים רומנטיים עם נשים שונות, תוך שהוא מציג מצג שווא לפיו הוא פועל בשירות הביטחון וזאת כדי להבטיח את זכויותיו הכלכליות בנכסים משותפים לו ולנשותיו החוקיות, תוך שהוא דואג למסמכים המוכיחים זאת.
כחלק משיטת עבודה זו, היה קופר מספר לנשותיו כי הן סובלות מבעיות רפואיות כגון דום נשימה ובעיות פסיכיאטריות של דיכאונות, וזאת כדי ליצור אליבי באשר לנסיבות מותן, בין אם מדובר בהתאבדות או כשל לבבי.
למרות שבפועל היה מדובר בנשים בריאות לחלוטין ללא כל בעיות (הן פיזיות והן נפשיות).
בפסק הדין מתחו השופטים ביקורת על התנהלות המשטרה, שלא חשפה את מעשיו של קופר.
השופטים ציינו כי רק לאחר חשיפת המעשים בתחקירו של עמרי אסנהיים בתוכנית "עובדה", נפתחה חקירה פלילית נגד קופר.
בהקשר זה שיבחו השופטים את עבודת התחקיר של אסנהיים וצוות התוכנית וציינו כי "על רקע החקירה הלא יסודית שניהלה המשטרה בשלב הראשון, באו הגילויים שלו ושל חבריו והפיחו רוח חדשה בחקירה הפלילית.
בדיון העקרוני בסוגיה שלפנינו, אין להתעלם גם מהערך הרב - חברתי, ציבורי ומשפטי - שעשוי להיות לתחקיר עיתונאי ראוי בחשיפת פרשיות פליליות חשובות, וכבר היו דברים מעולם".
לאחר הקראת פסק הדין, הגיב העיתונאי עמרי אסנהיים להחלטה להרשיע את קופר ברצח כפול וציין כי: "היום הזה הוא הוכחה בחשיבות של עיתונות חוקרת.
העיתונות צריכה להיות כל הזמן עם עין פתוחה.
קופר הוא דמות מרתקת, היה מאוד קשה לעשות תחקיר כי האיש משקר במצח נחושה.
הבנו מהרגע הראשון שיש כאן אדם עם התנהלות מאוד בעייתית.
אני לא מרגיש שמחה, אבל מרגיש סיפוק אדיר מהעבודה העיתונאית".
ב-24 ביולי 2016 נגזרו על קופר שני מאסרי עולם והוטל עליו הפיצוי המקסימלי שקבוע בחוק של 258 אלף ש"ח לכל רצח.
רישיונה של ד"ר זקוטצקי נשלל לשמונה שנים.
בספטמבר 2016, יצא לאור הספר "לתפוס רוצח" אותו כתב עמרי אסנהיים (בהוצאת "כנרת זמורה ביתן") העוסק בפרשת שמעון קופר, בתחקיר אודותיו בתוכנית "עובדה" ובאירועים שהובילו להרשעתו ברצח הכפול.
בשנת 2019 הועלתה הצגה בתיאטרון הבימה בשם "סיבת המוות אינה ידועה" העוסקת בפרשה.
ביולי 2017, נעצר קופר בחשד שבמהלך שהותו בכלא עשק ביחד עם בת זוגו ניצולת שואה בת 94, וכי היה אחראי למותה, על מנת שלאחר מותה תוריש להם את רכושה.
במסגרת חקירת המקרה, נבדק החשד לפיו בת זוגו של קופר הכירה את ניצולת השואה במהלך עבודתה כמטפלת שלה.
בין השתיים נוצרו יחסי קרבה ובת הזוג שיתפה את הקשישה בקשריה עם קופר, לה סיפרה כי הוא מתגורר בארצות הברית.
קופר אף נהג לשוחח עם הקשישה בתדירות רבה מהכלא וגם ביניהם נרקמו יחסים.
בהמשך חקירת המשטרה, עלה החשד כי השניים פעלו בצורה שיטתית ולאורך זמן כדי לייצר אותה מערכת יחסים של קרבה לקשישה, במטרה שזו תהווה בסיס להעברת רכושה על שמם.
שמעון רוזנברג (נולד ב־19 בספטמבר 1952) הוא משורר, עורך ספרותי ומבקר ספרות ישראלי.
שמעון רוזנברג נולד בדז'רז'וניוב שבפולין בשנת 1952, בן לניצולי השואה.
משפחתו עלתה לישראל בשנת 1957. למד בבית הספר התיכון "גאולה" בתל אביב, והחל לכתוב בהשפעת מורתו לספרות ופילוסופיה, המשוררת בת-שבע שריף.
את שירותו הקרבי בצה"ל עשה בחרמ"ש, שהשתייך אז לחיל השריון, ושימש מדריך בבית הספר לשריון.
השתתף במלחמת יום כיפורים בזירת סיני וכחייל מילואים במלחמת לבנון הראשונה.
את השכלתו האקדמית רכש באוניברסיטת תל אביב.
בוגר תואר ראשון בלימודי ההיסטוריה של המזרח התיכון ותולדות ארץ ישראל ותואר שני בהצטיינות יתרה במדע המדינה.
כבר במהלך לימודי התואר הראשון, באמצע שנות ה-70, פרסם שירים בעיתון הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב.
בסוף שנות ה־70 ובראשית שנות ה־80 פרסם חמישה סיפורי מדע בדיוני בכתב העת "פנטסיה 2000".
ב-2008 פרסם שיר מדע בדיוני בגיליון חד פעמי חגיגי של כתב העת שיצא לרגל 30 שנה לייסודו.
שיר מדע בדיוני נוסף זכה בפרס שני בתחרות במסגרת "פנטסי קון 2009".
באפריל 2019 פורסם שוב אחד הסיפורים, בלבוש חדש, בכתב העת "נכון", העוסק באוטופיה ובדיסטופיה בספרות, מאז הוא פרסם בכתב עת זה בעיקר שירי מדע בדיוני ודיסטופיה, וכן מאמר העוסק בחוט המקשר בין עבר ועתיד - היסטוריה - מודיעין עתידנות ומד"ב.
בנוסף פרסם מספר סיפורים חדשים בבלוג המקוון "פנטסיה 2100" (במסגרת אתר "פנטסיה 2000" שהוקם בשנת 2020).
יצא לגמלאות בשנת 2007, אחרי שהיה למעלה מ־30 שנה עובד מדינה (על תקופה זו כתב סדרת שירים בשם "שירת הפקיד" שמקצתם פרסם בשני ספריו הראשונים ובכתבי עת).
מאז פרסם שירים בכתבי העת "מטעם", "מטען", "עתון 77" (בו פרסם גם ביקורת ספרותית), "משיב הרוח", "מאזנים", "נכון", "יקוד", "שבילים", "לכל הרוחות" (גיליון מס' 1), באנתולוגיות לשירה ("הלילה הזה כולו שירה", הוצאת "איתמר", 2016, ו"חורפו של אביב", הוצאת "דרור לנפש", העוסק בזקנה), בכתבי עת מקוונים, בהם "נתיבים", ובאתרי אינטרנט אחרים.
ב-2013 ייסד, יחד עם המשוררת נעמה ארז, את כתב העת המקוון "נתיבים" ליצירה ועיון, ומאז שימש עמה כעורך כתב העת, ומפרסם בו בקביעות ביקורת ספרותית, בעיקר על ספרי שירה.
בעקבות פרישת נעמה ארז מכתב העת, מ-2022 משמש לצידו כעורך המשורר דוד מנשה.
נשוי משנת 1978 לליאורה גביעון (פרופסור לסוציולוגיה, מרצה במכללת סמינר הקיבוצים), הורים לשני ילדים.
שירים מזווית העין, בהוצאת "גוונים", 2011.
כל הדרכים מובילות אל עצמן, "פרדס", 2016. בתמיכת קרן רבינוביץ'.
שירים מקצה המערב, בהוצאת "עמדה", 2022
שמעון ריימונד שוורצפוקס הוא היסטוריון יהודי-צרפתי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת בר-אילן.
נולד לז'ורז' ומרתה מאייר שוורצפוקס, אביו היה חזן.
לשמעון אח המבוגר ממנו בשנה ואחות הצעירה ממנו בשנה.
לאחר סיפוח אלזס-לורן לגרמניה הנאצית בנובמבר 1940 ופינוי תושבי שטרסבורג, מצאה המשפחה מסתור בלימוז'.
שוורצפוקס היה חבר תנועת הצופים היהודים בצרפת ותנועת הנוער הציוני (MJS) שבה היה פעיל בשנים 1942–1944. זמן קצר לפני תום מלחמת העולם השנייה הצטרף לשורות תנועת ההתנגדות היהודית הצרפתית .
ונטל חלק בקרבות לשחרור צרפת במחוז טאן.
ב-1948 הוסמך לרבנות וכיהן זמן מה כרב בית כנסת.
למרות הכשרתו הרבנית, לא שירת שוורצפוקס בתפקידים רבניים למעט תקופה קצרה כחבר בית הדין של פריז.
ב-1951 יצא ללימודי מלגה בדרופסי קולג' בפילדלפיה שבפנסילבניה, ארצות הברית, וב-1953 השלים את עבודת הדוקטורט שלו על רבי מרדכי בן הלל ("המרדכי").
ב-1964 עלה לישראל עם משפחתו והחל ללמד היסטוריה יהודית וכללית באוניברסיטת בר-אילן, הוא עמד בראש מחלקות שונות באוניברסיטה וכיהן תקופה כדקאן הפקולטה למדעי הרוח.
במקביל, הרצה באוניברסיטאות באירופה: באקול פראטיק דה אוטז אטיד בפריז, ובבריסל.
שמעון שוורצפוקס הוא אביר לגיון הכבוד הצרפתי משנת 2000.
בשנת 2020 קיבל את אות המציל היהודי על פועלו בתנועת ההתנגדות.
בנו, פרופסור דן שוורצפוקס, הוא סגן מנהל המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה ומנהל המיון הפנימי והאמבולטורי.
היהודים והשלטון הצרפתי באלג'יריה : 1830-1855, ירושלים : מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, תשמ"א.
יהודי צרפת בימי הביניים, בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001.
הרבנות בצרפת בדורות האחרונים, רמת גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תש"ס 2000.
שמעון רבינוביץ' (נולד ב-16 במאי 1979) הוא טניסאי שולחן ישראלי.
אלוף ישראל ביחידים, בזוגות ובזוגות מעורבים.
שחקן נבחרת ישראל בין השנים 1992–2000 ובין השנים 2007–2018. משמש כרכז המקצועי של איגוד טניס השולחן בישראל.
נכון לשנת 2025 מאמן ראשי במועדון טניס השולחן גבעתיים ושחקנה של מכבי דימונה.
רבינוביץ נולד בעיר רחובות, לוולף ואולגה רבינוביץ'.
רבינוביץ' התחיל לשחק טניס שולחן בגיל 9, בשנת 1988, ב"הפועל ראשון לציון", אצל המאמן רמי פרידמן, כשבמקביל שיחק כדורגל בקבוצת הילדים של מכבי שעריים.
בשנת 1989 זכה באליפות ישראל לגילאי 10 ועזב את ענף הכדורגל כדי להתמקצע בענף טניס השולחן.
בשנת 1991 זכה במקום שלישי באליפות ישראל עד גילאי 12. בשנת 1992 זומן לנבחרת הקדטים של ישראל בטניס שולחן.
בשנת 1993 זכה במדליית ארד קבוצתית באליפות אירופה לקדטים שנערכה בסלובניה.
בשנת 1994 הצטרף לפנימיית המחוננים במכון וינגייט והתאמן תחת הדרכתם של צקה רטהויז רז ואיזי כהן.
בין השנים 1995–1997 התגורר בבלגיה ושיחק בקבוצת האסלט מהליגה הראשונה בבלגיה תחת המאמן אנג'י דומאג', כשבמקביל היה מגיע למשחקי הנבחרת, לתחרויות בחו"ל ולתחרויות בישראל.
בשנת 1996 זכה באליפות ישראל עד גילאי 18 וזכה לראשונה בתחרות דירוג (ראנקליסט) א' בוגרים.
סיים במקום החמישי באליפות אירופה קבוצתית לנוער, בצ'כיה.בשנת 1997 זכה שוב באליפות ישראל עד גילאי 18, ובאותו שנה התגייס לצבא ושירת כספורטאי מצטיין.
בשנת 1998 זכה במקום השלישי באליפות ישראל לבוגרים, והגיע עם קבוצתו, הפועל לוד, לרבע גמר גביע אירופה לקבוצות "ננסי אבנס".
בשנת 1999 שיחק בליגה הבכירה בישראל וזכה באליפות ישראל לבוגרים יחד עם הפועל לוד.
בשנת 2000 זכה יחד עם יניב שרון ואיסק אברמוב באליפות העולם לדרג ב' במלזיה.
בין השנים 2001–2007 החליט לפרוש מנבחרת ישראל, מתחרויות בינלאומיות ומתחרויות בארץ בשל סיבות אישיות אולם המשיך לשחק בליגה.
בעונת 2005-2004 העלה את הפועל קריית אונו לליגת העל, ושיחק בקבוצה בליגת העל עד 2007. בין השנים 2007–2009 חזר לפעילות תחרותית בענף טניס השולחן, שיחק בשורותיה של בית"ר ראשון לציון וזכה שלוש פעמים ברציפות בתואר סגן אלוף ישראל לבוגרים.
בשנת 2011 זכה בגביע המדינה במכבי רחובות, ועבד כעוזר מאמן בפנימיית המחוננים במכון וינגייט תחת המאמן איציק אברמוביץ'.
בשנת 2012 שיחק בשורותיה של מכבי זכרון יעקב וזכה באליפות הארץ לבוגרים.
באותה שנה ניצח במוקדמות האולימפיאדה בלוקסמבורג את אלן בנטסן מדנמרק (אלוף אירופה קבוצתי).
בשנת 2013 עבר לשחק בליגת העל ולאמן בשורותיה של "העמותה לקידום הספורט גבעתיים", וזכה שש פעמים בדאבל: אליפות וגביע הליגה.
בשנת 2014 זכה באליפות ישראל לבוגרים, והיה בנבחרת ישראל כשעלתה מדרג ג' לדרג ב' באליפות אירופה בפורטוגל.
לאורך התקופה שבין מאי 2013 למרץ 2015 לא הפסיד אף משחק ליגה, תחרות דירוג, גביע או אליפות בישראל.
בשנת 2015 הגיע לשלב 1/64 באליפות אירופה ליחידים.
בשנת 2017 מונה לרכז ענף טניס השולחן בקבוצה "קידום הספורט גבעתיים".
משנת 2018 משמש כמנהל המקצועי באיגוד טניס השולחן בישראל.
משנת 2019-2024 כיהן כמנהל האקדמיה למצוינות בטניס שולחן במכון וינגייט ושימש כמאמנה הראשי באקדמיה למצוינות בטניס שולחן במכון וינגייט
כיום רבינוביץ מאמנה הראשי של קידום הספורט עירוני גבעתיים ומשחק במכבי דימונה, זכה באליפות המדינה עם קבוצתו מכבי דימונה בשנת 2025 בגיל 46 בעודו שומר על הרמות הגבוהות ומשחק ברמה הכי גבוהה שיש.
בשנת 2000 נישא רבינוביץ' לאפרת נגר.
נולדו להם שתי בנות, והם התגרשו.
כיום בזוגיות עם עו"ד מורן נחום.
אליפות ישראל לקבוצות בטניס שולחן:
גביע המדינה לקבוצות בטניס שולחן:
מדליית ארד קבוצתית באליפות אירופה לקדטים בשנת 1993 בסלובניה.
מקום חמישי באליפות אירופה קבוצתית לנוער ביחד עם יניב שרון, שמעון קלברס ורון דוידוביץ', בשנת 1996 בצ'כיה.
מקום שני בטניס שולחן במכבייה, 1997.
מדליית זהב באליפות העולם לדרג ב' קבוצתית לבוגרים בשנת 2000 במלזיה.
ממאי 2013 ועד מרץ 2015 לא הפסיד אף משחק ליגה, תחרות דירוג, גביע או אליפות בישראל.
8 פעמים אלוף הארץ לזוגות בוגרים
5 פעמים אלוף הארץ לזוגות מעורבים.
שמעון קורניצר (נולד ב-28 בנובמבר 1952) הוא דוקטור לפסיכולוגיה, פסיכולוג קליני ורפואי ישראלי.
בעבר כיהן כיושב ראש הוועדה המקצועית לפסיכולוגיה קלינית מטעם משרד הבריאות וכיו"ר האיגוד הישראלי לפסיכותרפיה.
משמש מדריך מקצועי ומרצה מן החוץ בחוג לפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, ומרכז אקדמי של הלימודים המתקדמים בפסיכותרפיה בתוכנית ללימודי תעודה בפסיכותרפיה, בפקולטה ללימודי רווחה ובריאות באוניברסיטת חיפה.
למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה ובפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, לתואר מוסמך במדעים (MSc) בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת סן פרנסיסקו ולימודי דוקטורט ב-UCLA, שניהם בקליפורניה.
במסגרת לימודיו השלים את הסמכתו כפסיכולוג קליני ורפואי מטעם משרד הבריאות ומועצת הפסיכולוגים וכמדריך בפסיכותרפיה מטעם משרד הבריאות.
עם שובו לישראל סיים התמחות בפסיכולוגיה קלינית, במהלכה עסק בטיפול במבוגרים ונוער עם הפרעות נפשיות (בעיקר הפרעת אישיות גבולית), במרכז לבריאות הנפש שלוותה.
בהמשך שימש כמדריך ויועץ לצוותים רב-מקצועיים במרכזים לבריאות הנפש, ביניהם "לב השרון" ו"חוף הכרמל", ובמרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר.
במסגרות אלה העלה לראשונה את הדרישה להתייחס להשפעה המתמשכת של "העברה נגדית" מצד הצוות הרב-מקצועי על תפקודו והחלמתו של המטופל הגבולי המאושפז.
בשנת 1990 היה מיוזמי התוכנית ללימוד אנליזה קבוצתית בשיתוף המכון לאנליזה קבוצתית בלונדון - IGA, שהובילה להקמת קורס דיפלומה באנליזה קבוצתית, ומאוחר יותר לכינון המכון הישראלי לאנליזה קבוצתית.
קורניצר שימש כמרצה מן החוץ בחוג למדעי התנהגות בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב והקים וניהל את המרפאה לטיפול באמצעות אמנויות במכללת בית ברל ברמת השרון.
בהמשך, שימש כמדריך בחוג לפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, ועמד בראש תוכנית לימודי המשך דו-שנתית ללימודים מתקדמים בפסיכותרפיה פסיכואנליטית בגישה התייחסותית באוניברסיטת חיפה.
כיום הוא מרכז אקדמי של התוכנית ללימודים מתקדמים בפסיכותרפיה בפקולטה ללימודי רווחה ובריאות, באוניברסיטת חיפה.
בשנים האחרונות הוא מרצה אורח במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת טורינו שבאיטליה.
בשנת 1993 נבחר ליו"ר התוכנית לדיפלומה באנליזה קבוצתית במכון האנליטי-קבוצתי בישראל.
בשנת 1996 מונה ליו"ר ועדת ההשתלמויות של האיגוד הישראלי לפסיכותרפיה, ובשנת 1999 נבחר ליו"ר האיגוד הישראלי לפסיכותרפיה.
במסגרת תפקידו יזם כנס בינלאומי על משנתו של שנדור פרנצי.
הכנס הניח את היסודות להכרה רחבה של הגישה ההתייחסותית לטיפול בקרב אנשי מקצוע העוסקים בפסיכותרפיה בישראל.
קורניצר ראה בגישה ההתייחסותית לטיפול נפשי אלטרנטיבה פורצת דרך לגישה הטיפולית הפסיכואנליטית הקלאסית.
מכיוון שכך, יזם מפגשים של אנשי מקצוע מתחום הטיפול בארץ עם אנשי מקצוע מובילים מחו"ל בתחום הגישה הטיפולית ההתייחסותית, וביניהם, ג'סיקה בנג'מין, רוברט סטולורו, לואיס ארון, סטיבן מיטשל ואחרים.
קורניצר כתב טור שבועי במוסף "הארץ" תחת הכותרת 'משפחה', שעסק בתפקוד התא המשפחתי והקשרו לאקטואליה.
כמו כן, התבטא בין השאר בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני וטען שילדים בשני העמים גדלים עם עיוות רגשי, "שמשפיע על היכולות החברתיות והאקדמיות שלהם ועל בגרותם המוסרית", וששיעור האלימות בישראל גבוה יותר מאשר בארצות מערביות אחרות.
בוועדה המקצועית מטעם משרד הבריאות
בשנת 2011 נבחר קורניצר לכהן בתפקיד יו"ר הוועדה המקצועית לפסיכולוגיה קלינית מטעם משרד הבריאות.
הוועדה בחנה וקידמה רפורמות משמעותיות בשלבי ההכשרה של הפסיכולוג הקליני, הן בתוכניות הלימוד האקדמיות, הן במערך ההתמחויות, והן בטיפול ובפסיכודיאגנוסטיקה, דבר שהביא לשינוי משמעותי בהכשרת הפסיכולוגים הקליניים בישראל.
קורניצר עמד בראש הוועדה המקצועית הקלינית בין השנים 2011 ו-2017, וקרא לסטנדרטיזציה של תהליך ההכשרה וההתמחות באקדמיה ובשדה, ולשיתוף פעולה מחודש בין האקדמיה לשדה.
פעילות הוועדה עמדה במרכז מחלוקת מקצועית וציבורית ערה על הצורך ברפורמה בהכשרה בפסיכולוגיה קלינית, בטיפול ובדיאגנוסטיקה.
בין היתר, עמדה לשאלה מרכזיותו ומידת הרלוונטיות של מבחן הרורשאך במהלך הלימודים באקדמיה וההכשרה הדיאגנוסטית בשדה.
בנושא זה, הוועדה קבעה שהמבחן הוא אחד ממכלול מבחנים שיש ללמדם במסגרת ההכשרה הקלינית ולא תהיה חובה להיבחן עליו בבחינת סיום ההתמחות.
כמו כן, בניגוד לעבר, הוועדה המליצה שהלימודים בפסיכותרפיה יכללו שלוש גישות טיפוליות: גישה דינמית, קוגניטיבית התנהגותית, ומערכתית-משפחתית.
הוועדה קבעה דרישות מינימום בלמידת אבחון והערכה וטיפול במסגרת ההכשרה בהתמחות הקלינית, וקבעה כי בסיום התמחותו פסיכולוג אמור להיות מסוגל להתמודד עם השאלה הדיאגנוסטית תוך הבנה רחבה של הנסיבות שבעטיין אדם מגיע לאבחון, ולהשתמש במגוון כלי הערכה המתאימים למאובחן, כדי להתאים את ההתערבות הטיפולית לנבדק הספציפי.
המתנגדים להחלטות הוועדה ביקשו לדחות את הרפורמות בהכשרה הקלינית, תוך הטלת דופי באמינות המקצועית של חברי הוועדה.
בתגובה, למעלה מ-60 מבכירי הפסיכולוגים בישראל, באקדמיה ובשדה, לרבות דני קורן, יואל אליצור וגולן שחר, תמכו במסקנות הוועדה, ואחרים, בהם עמנואל ברמן ורוני גמזו מנכ"ל משרד הבריאות, קראו לסולידריות ואיחוד הכוחות בקרב אנשי המקצוע מתוך דאגה לעתיד הפסיכולוגיה הקלינית בארץ ולאוכלוסיית מקבלי השירות.
בריאיון לאתר הארץ, התייחס קורניצר לפעילות הוועדה בצל המחלוקת והדגיש שהחלטות הוועדה לגבי הכשרת הפסיכולוגים הקליניים משקפות "את ההתפתחויות שהתרחשו בפסיכולוגיה הקלינית בעולם המערבי".
עם פרסום החלטות הוועדה הוסיף: "אחרי שנים של עמידה במקום גובשו החלטות הוועדה...
ההחלטות נועדו לאפשר את ההכשרה הטובה ביותר האפשרית במציאות הקיימת...
הרוב מעדיף את המוכר והידוע, שיש לו שליטה עליו, על פני הזר והחדש, גם אם הוא ייטיב עמו בטווח הארוך.
אנחנו חייבים להתאים את האבחון ואת הגישה הטיפולית למטופל הספציפי".
בשנת 2017 קיבל שר הבריאות יעקב ליצמן את המלצות הוועדה המקצועית.
קורניצר טוען שהאידאולוגיה של המטפל פחות חשובה ממערכת היחסים שנוצרת בין המטופל למטפל.
האחרון חייב לאמץ לעצמו את "הברור המתקן" שעומד ביסוד "התבונה הטהורה" של קאנט.
על המטפל לא להיצמד לתאוריה אחת נוקשה, לבדוק באופן עקבי את הנחותיו, לשלול את הקביעות המוטעות שלו ולתקן את עצמו, להכיר במוגבלויות שלו כמטפל ולהתאים את הגישה הטיפולית לצרכים וליכולות של המטופל.
שמעון ריקלין (גם שמעון ריקלין - בנעט) (נולד ב-8 ביולי 1953) הוא סופר, מתרגם ועורך ספרים ישראלי.
שמעון ריקלין נולד בשנת 1953 בירושלים וגדל במושבה הגרמנית.
למד בתיכון ליד האוניברסיטה במגמת מזרחנות.
שירת בצה"ל במהלך מלחמת יום הכיפורים.
למד פסיכולוגיה, ערבית ובימוי תיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
השתתף בכתיבת תסריט לסרט "חיוך הגדי" על-פי ספרו של דויד גרוסמן, ותסריטים לסרטים דוקומנטריים, הצגות ילדים, בעיקר לתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער, ותסריטים לטלוויזיה.
סיפורו הראשון, "סדר", התפרסם בתחרות הסיפור הקצר הראשונה של "הארץ" בשנת 1989. הנובלה "שאול" התפרסמה בכתב העת "אלפיים".
סיפור נוסף זכה בפרס בתחרות "כתוב".
ערך ספרים רבים במסגרת הוצאת מודן.
חבורת מדע: אין עשן בלי אש, הוצאת ά נומרי, 1990 - ספר ילדים
שירה של הים, עם עובד, 2001 - ספר ילדים
תום הילדות, הוצאת חרגול, 2004 - שלוש נובלות
צפון פרוע, הוצאת חרגול ועם עובד, 2007 - רומן
שפן, כתר הוצאה לאור, הסדרה הקטנה, 2018 - נובלה
אלואיז בפריז מאת קי תומפסון, הוצאת מודן, 2003
העולם שלי מאת מרגרט וייז בראון, הוצאת מודן, 2004
סוס-כחול וטילי מאת הלן סטיבנס, הוצאת מודן, 2004.
תרגם חלק מספרי סדרת מר וגברת מאת רוג'ר הרגריבס, בהוצאת מודן.
שמעון ראם ( נולד ב-24 במאי 1940) הוא פעיל חברתי, סופר ויקיר העיר חיפה.
ראם נולד בפתח תקווה ולמד בבית הספר שארית ישראל בפתח תקווה ובישיבת הדרום ברחובות וכן בסמינר למורים שהיה צמוד לישיבה.
בסוף שנות החמישים, לאחר בקשה אישית של דוד בן-גוריון, ראש ממשלת ישראל דאז, התנדב לשרת בדימונה כמורה ומנהל בבית הספר "עלומים", שהיה בית הספר התיכון הדתי היחיד בדימונה באותה תקופה.
באמצע שנות השישים נשלח כשליח עלייה על ידי הסוכנות היהודית לעיר נאפולי שבאיטליה על מנת לנהל את עליית יהודי רומניה לישראל, תפקיד אותו ניהל ביד רמה.
עם שובו לארץ, שירת בשורה של תפקידים במשרד הדתות ובכלל זה עוזר מנכ"ל, מנהל מחלקת הקבורה, ומנהל מחוז חיפה והצפון.
באמצע שנות השבעים הקים בהתנדבות בעיירה מעלות, את קריית החינוך הדתית.
בתחילת שנות השמונים במסגרת מבצע שלמה ניהל במסגרת משרד החינוך את קליטת עולי אתיופיה בכל מחוז הצפון.
לאורך השנים שימש כיו"ר ועד הורים של שלושה בתי ספר והיה חבר בוועד השכונתי של שכונת נווה שאנן בחיפה.
עם צאתו לגמלאות הקים בחיפה בהתנדבות את המדרשה ללימודי המחתרות, שעוסקת במתן הדרכה בבתי ספר ולציבור הרחב על תקופת טרום הקמת המדינה.
הקים בבית הספר תל חי בחיפה מוזיאון לתולדות תקופת טרום המדינה.
עבור תרומתו הרבה לעיר חיפה הוענק לו ב-2015 תואר "יקיר העיר חיפה"
ראם הוא חבר מרכז ליכוד ופועל רבות להנחלת מורשת זאב ז'בוטינסקי ובית"ר לציבור הרחב ובכלל זה דאג להעביר בכנסת את "חוק זאב ז'בוטינסקי".
חיפה בלהבות – תולדות האצ"ל בחיפה
לא כולם ידעו את שמם – סיפורם של ילדים שהוסתרו בתקופת השואה אצל משפחות נוצריות
סבא מספר לגל- זיכרונות ילדות אישים מפתח תקווה של שנות ה-40 של המאה שעברה
הקנטוניסטים – על ילדים יהודים שגויסו לצבא הרוסי במאה ה-19 וה-20
הפולש – תיאור אישי בהתמודדות עם מחלת הסרטן
מצבות מספרות בחיפה – תיאור דמויות שונות הקבורות בעיר והשפעתם על ההיסטוריה העירונית והישראלית
השבויות ממלחמת השחרור – קורותיהן של כמאה נשים שנפלו בשבי הירדנים במלחמת השחרור
אוצר הטמפלרים האבוד – רומן לבני הנעורים על אוצר דמיוני קדום והחיפוש אחריו
הגיבורה מהפלמ"ח – רומן לבני הנעורים על חברת פלמ"ח וקורותיה בימי טרום והקמת המדינה
הטנק עולה – אסופת סיפורים קצרים לבני הנעורים
מצבות מספרות באם המושבות – סיפורם של ראשוני פתח התקווה
ממעמקים - רומן לבני הנעורים על לוחמי מלחמת השחרור
הספיטפייר האדום - רומן לבני הנעורים על מטוס אחד וחבורה נחושה של טייסים וטייסות שכנגד כל הסיכויים היו הזרוע האווירית של צה"ל במלחמת השחרור
התרופה – רומן לבני הנעורים המתארת את הדרך למציאת תרופה למחלת הסרטן
שמעון שדמי (חיטריק) (ה' בתמוז תרנ"ט, 13 ביוני 1899, ליוזנה שבמחוז ויטבסק בבלארוס – ו' באייר ה'תשמ"ח, 23 באפריל 1988, תל יוסף, ישראל) היה מנצח, מנהל ומייסד תזמורת תל יוסף.
כמו כן ניהל את בית הספר למוזיקה בעפולה ובכפר יחזקאל.
שמעון נולד למשפחה דתית, בן לנחום ולרייזל (שושנה) שדמי (חיטריק).
עד גיל 13 למד בתלמוד תורה.
בגיל 13 הצטרף ללהקת מכבי האש בעיר הולדתו ליוזנה.
לאחר שנתיים עבר ללמוד בעיר יקטרינוסלב, שם למד ארכיטקטורה כ-3 שנים.
לאחר מכן הצטרף למקהלת הצבא האדום ובמקביל הצטרף לקבוצה חלוצית ציונית, מעשה שהיה לצנינים בעיני המשטר הסובייטי.
עקב כך עבר ללטביה, שם הצטרף לארגון החלוץ של יוצאי העיר קובנא.
במלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא בריטניה.
בשנת 1921 (תרפ"א) עלה לארץ ישראל באונייה אבצייה.
עם הגיעו לארץ הצטרף למשק חלוצי ברחובות ואחר בדגניה א', שם נשאר עד שנת 1924 (תרפ"ד), אז עבר עם אחיו דוד לקיבוץ תל יוסף ועסק בייבוש ביצות.
כן עבד במאפיה המקומית לפרנסתו.
בשנת 1926 הקים את "תזמורת הפועל" תל יוסף שהוקמה חמש שנים לאחר ראשית ההתיישבות בעמק חרוד.
דמות המפתח בהקמת התזמורת ומנצחה במשך עשרות שנים היה שמעון שדמי.
הוא ניצח על התזמורת, הכין את העיבודים ושימש גם מורה פרטי.
בהמשך השתתפה התזמורת בכל החגים והמועדים בקיבוץ תל יוסף, אך לא קיימה פעילות סדירה.
בחג ה-60 של הקיבוץ חודשה פעילות התזמורת, ביוזמת בוגריה, בעיקר להנאתם.
בשנת 1928 נישא לאיילה פלדמן.
נפטר בגיל 88 שנים ונטמן בתל יוסף.
רבי שמעון בן חלבו קרא היה רב צרפתי שחי במנס בראשית המאה ה-11, בן דורו של רש"י.
אחיו של מנחם בן חלבו ואביו של יוסף קרא.
רבי יצחק בן יעקב די לאטיש, בספרו "קריית ספר" מנה את קרא בין הרבנים הצרפתיים הבולטים, אם כי שום יצירה שלו לא שרדה.
בפירוש בנו ר"י קרא להושע, הוסיפו תלמידים פירוש על דרך אגדה מאת "רבי שמעון אבי רבינו".
שלמה יהודה רפפורט (שי"ר) זיהה אותו ככותב הילקוט שמעוני, בגלל הדמיון של כמה ציטוטים מדרשיים בעבודה זו עם ציטוטים בפרשנות התנ"ך של רש"י.
אולם אברהם אפשטיין טען כי בכתבי היד השם "קרא" אינו מופיע, ובמקום "שמעון" נמצאת הקריאה "שימשון" לעיתים.
שמעון קלוגר (ידוע גם כשמשון קלוגר; באנגלית: Shimson Klueger; בגרמנית: Szymon Klieger; בפולנית: Szymon Kluger; 19 בינואר 1925 – 26 במאי 2000 באושוויינצ'ים, פולין) היה ניצול השואה והיהודי האחרון שחי באושוויינצ'ים ונקבר בבית הקברות היהודי באושוויינצ'ים בשנת 2000.
שמעון קלוגר נולד לשמחה ופרידה פרידמן, שנמנו על חסידות בעלז.
הוא היה הבן השני מתוך 9 ילדים.
בשנת 1931 עברו ההורים לגור באושוויינצ'ים, בבניין שהיה שייך למשפחת אמו, ונמצא מאחורי בית הכנסת "חברת לומדי משניות".
הבניין נקנה בשנת 1928 על ידי סבו (אבי אמו) ברנרד טייכמן, שהיה סוחר טקסטיל.
הוריו של קלוגר התפרנסו מחנות למכירת תרנגולות, וכן מתפקידו של האב כמלמד.
שמעון קלוגר היה במקצועו מכונאי וחשמלאי.
בשנת 1939, עם פרוץ המלחמה, היה קלוגר בן 14, והיה עד לחיסול הקהילה היהודית בעיירה.
בין השנים 1941–1945 עבר במספר מחנות ריכוז.
ב-1941 הגיע יחד עם אביו ועם מספר אנשים נוספים לגטו בנדין, ולאחר מכן, הועבר לבלכהאמר, מחנה משנה לאושוויץ-בירקנאו שהוקם על יד העיר קנדז'יז'ין קוז'לה, ומשם למחנות בוכנוולד וגרוס רוזן.
הוריו ושישה מילדיהם נספו במלחמה ורק שלושה בני המשפחה נותרו בחיים: שמעון, משה וברוניה.
קלוגר היה אחד הבודדים מתושבי העיירה ששרדו את השואה, ובשנות ה-50 של המאה ה-20, עבר להתגורר בשוודיה, כנראה בעיירה סלבודה (Saleboda) שם עבד כמכונאי במכון לניקוי יבש.
אחיו משה ואחותו ברוניה ששרדו את המלחמה היגרו לארצות הברית.
בשנת 1961 חזר במפתיע לאושוויינצ'ים, והסיבות לחזרתו הפתאומית נותרו עלומות.
עם שובו התיישב בקומת הקרקע של בית המשפחה אשר נותר על תילו, ברחוב Kościelna 18 (לפני המלחמה: רחוב Podzamcze 287; כיום: כיכר 2 Jan Skarbek).
לפרנסתו עבד במפעל הכימי באושוויינצ'ים.
בשלב מסוים הפסיק לעבוד, הסתגר בבית והיה נוהג לצאת מהבית רק ביום שישי עם השקיעה כדי להדליק נרות שבת על יד קיר בית הכנסת "חברת לומדי משניות", ששימש באותה העת כמחסן שטיחים.
בתקופה זו התפרנס מקצבה של נכי מלחמה, וכן נעזר כלכלית באחיו, חבריו ובמכריו מאושוויינצ'ים.
אחיו ואחותו הזמינו אותו אליהם לארצות הברית, אך הוא דחה את הצעתם.
קלוגר, שחזר לגור בבית הוריו לא דאג לתחזק את הבית, אך מצד שני דאג לתחזוקת בית הכנסת "חברת לומדי משניות", ומאוחר יותר אף היה מודע לעבודות השיקום המתבצעות במקום.
הוא לא זכה לראות את הפתיחה המחודשת של בית הכנסת המשופץ, הואיל ונפטר בחודש מאי 2000, שלושה חודשים לפני סיום השיפוץ.
אחד האנשים שיצר קשר עם קלוגר שנים מועטות לפני מותו היה מיכאל ברל (מנהל סמינרי מורשת "מורשה" שהוא מרכז ירושלמי המפעיל תוכניות חינוך לשואה באירופה).
ברל, שמע על קלוגר, והחל לחקור, לשאול ולברר עם המדריכים שהדריכו במחנה הריכוז אושוויץ פרטים עליו.
כולם ידעו לומר לו כי קלוגר נוהג להסתגר בביתו.
ברל שהגיע פעמים רבות במסגרת מסעותיו לפולין, החליט לנסות להגיע לקלוגר ולדבר איתו.
באחד ממסעותיו לפולין הייתה בקבוצה בחורה צעירה שאביה היה ניצול שואה.
האב נתן לבתו סכום כסף על מנת שתתרום לשני ניצולי שואה שחיים בפולין.
היא תרמה לניצול אחד בוורשה והחליטה שתתרום את הכסף שנותר לקלוגר.
כאשר הגיע ברל עם הצעירה לביתו של קלוגר הוא דפק על הדלת, אולם קלוגר צעק לו ביידיש ללכת משם.
ברל עזב את המקום עם הצעירה, אך לפני כן הם השאירו מספר מטבעות בקערת העץ שהייתה מחוץ לדלת, אשר שימשה את תושבי העיירה בשביל להשאיר בה אוכל עבורו.
לאחר שהשאירו את המטבעות בקערה והחלו ללכת שמע ברל חריקת דלת נפתחת, ויד יצאה ממנה ולקחה את הכסף.
שמעון קלוגר נפטר בחודש מאי בשנת 2000. מיכאל ברל היה באותה עת בפולין וליווה קבוצת תלמידי תיכון מבית הספר "רמז" (Ramaz School) מניו יורק.
תושבי העיירה אשר ידעו שקלוגר יהודי התקשרו לרב סשה פקריק (Sacha Pecaric) שגר בעיר קרקוב.
הרב הכיר את ברל וידע כי הוא בפולין, פנה אליו ומסר לו את הידיעה על מותו של קלוגר.
ברל והמורה המלווה פנו אל התלמידים ושאלו אותם אם הם מוכנים להשתתף בהלווייה, ולאחר שנענו בחיוב, ארגן הרב אוטובוס שאסף אותם לבית הקברות.
לאור רצונם, גולל להם ברל את קורות חייו של קלוגר.
בזמן טיהור הגופה, ראה הרב שהוטבע מספר על היד, אולם לא יכול היה לדעת באיזה מחנה ריכוז הוטבע המספר.
בבית העלמין, נשאו מספר תלמידים את הארון והורידו אותו לקבר, לאחר מכן נאמרו תפילות "אל מלא רחמים" ו"קדיש".
וכך, כאשר מניין לקבורתו משמשים בני נוער מבית ספר תיכון בניו יורק, ומנהל סמינר "מורשה" בירושלים, התבצע טקס הקבורה בבית העלמין באושוויינצ'ים ששופץ לאחר המלחמה.
לדברי ברל, הוא הכיר בכך שעזר לבצע את הקבורה היהודית האחרונה באושוויינצ'ים.
קלוגר היה היהודי האחרון שנקבר בבית העלמין היחיד ששרד הנמצא בפינת רחוב דוברוסקיגו (Dąbrowskiego) ורחוב וויסוקי ברזגי (Wysokie Brzegi).
בשנת 2002, שנתיים לאחר פטירתו של שמעון קלוגר, נתרם בית משפחתו של קלוגר למרכז היהודי באושוויינצ'ים, על ידי אחיו - ברוניה רוזנבלט ומשה קלוגר.
בשנת 2013, בראיון לעיתון "The Times of Israel" אמר תומאש קונצ'ביץ' (Tomasz Kuncewicz - מנהל המרכז היהודי באושוויינצ'ים), שהקיר התומך של בית הכנסת ובית משפחת קלוגר נמצאים בסכנת קריסה, מצב שעשוי לגרום להריסת בית הכנסת ובית קלוגר, לפיכך יוזמנו מהנדסים מומחים לבנייה, ולאחר בדיקתם ואישורם ישופץ הבניין.
קונצ'ביץ' הוסיף בדבריו שהמרכז יקים בית קפה צמחוני בשם 'אושפיצין' - השם היידי של אושווייצ'ים אשר ישמש "מקום של דיאלוג בין-תרבותי לתושבים ולאורחים מכל העולם".
קונצ'ביץ' הוסיף ואמר: "אנחנו רוצים לכבד את מורשת העיירה על ידי הצעת מוצרים מקומיים וקידום אמנים מקומיים בקפה 'אושפיצין'.
על ידי חיזוק בית קלוגר וקיר התמך שלו, יובטח גם עתידו של בית הכנסת, כך שלמבקרים באושוויץ הוא יוכל להמשיך להיות מקלט יהודי להתבוננות בעיר".
באותה שנה, פתח המרכז בגיוס כספים, לשיפוץ הבית ולהפיכתו למסעדה צמחונית.
העלות הכוללת של פרויקט השיפוץ הסתכמה ב-1.5 מיליון זלוטי פולני.
בחודש מאי 2014, שונה שם הבית ל"קפה ברגסון".
שינוי השם נעשה ביוזמת סיימון ברגסון, יזם מניו יורק אשר שימש בתפקיד יו"ר מועצת המנהלים של קרן המרכז היהודי באושוויינצ'ים.
כוונתו הייתה להנציח את אנרי ברגסון (1941-1859), הפילוסוף הצרפתי שהיה נצר למשפחה יהודית ממוצא פולני וחתן פרס נובל לספרות לשנת 1927, וכן לכבד את זכר הוריו של ברגסון - מילטון ונדזיה ברגסון.
במקום נערכים אירועי תרבות רבים כמו קונצרטים, פעילויות לילדים ועוד.
שמעון רודי (1912 – 21 בנובמבר 1965) היה אישיות תל אביבית מפורסמת בשנות ה-30 וה-40. עסק בפיתוח הגוף והופיע ברחבי הארץ במופעי ראווה ושימש כמוכתר של שכונת התקווה.
דמותו הציורית מופיעה בזיכרונותיהם של חיים חפר, חיים גורי ויורם קניוק.
שמעון רודי נולד ב-1912 בשם זיידל בעיירה קרינקי שבפולין למשפחה חרדית.
אביו ציפה שיהיה תלמיד ישיבה אולם בנעוריו צפה במופע של איש השרירים סיגמונד ברייטבארט והחליט לאמץ אורח חיים דומה.
רודי החל להתאמן באגרוף, האבקות, הרמת משקולות וכיפוף מוטות ברזל.
בשלהי שנות ה-30 של המאה ה-20 הצטרף לקיבוץ ההכשרה "תל חי", עוד כשפעל בעיירה ניימן.
בהמשך נדד עם הקיבוץ עד ביאליסטוק.
עדות חברי הקיבוץ מתארת שכבר אז היה בעל שרירים ונהג להתערב בסכסוכים של חברי הקיבוץ עם פועלי אגודים מקצועיים (כמו הבונד) שהתנכלו לחברי הקיבוץ.
ב-1937 קיבל סרטיפיקט ועלה לארץ ישראל.
באליפות הפועל, שהתקיימו באותה תקופה, ניצח בריצת 1500 מטר.
רודי התיישב בשכונת התקווה וכוחו וגודלו הפכו אותו ל"מוכתר" הלא רשמי של השכונה.
רודי הפך למפעיל באר המים של השכונה מטעם חברת "עזרא" ובתמורה למים גבה תשלומים מדיירי השכונה.
בתקופת המרד הערבי הגדול עמדה השכונה תחת מתקפות של ערבים ורודי לקח על עצמו להמשיך להפעיל את מפעל המים כדי להבטיח אספקת מים לשכונה.
רודי המשיך לפתח את יכולותיו ואת שריריו וצמח לגובה של 190 ס"מ, משקל של 135 ק"ג והיקף חזה של 144 ס"מ.
הוא החל להופיע ברחבי הארץ בהופעות בהם הדגים את יכולותיו והיה מזמין אנשים מהקהל להתמודד איתו ואף הציע פרס למי שיביס אותו.
שמעו של רודי הגיע גם לארץ מולדתו, פולין, שם התפרסמו מאמרים עליו.
ב-1938 ביקר את משפחתו בקרינקי והמשיך לסיבוב הופעות בארצות הברית ואירופה.
רודי השתמש בהכנסותיו כדי להיכנס כשותף בקפה "מקסים" בתל אביב.
ב-1947 התפרסמו שמועות שרודי הסגיר אנשי אצ"ל לבריטים ולכן חייו עמדו בסכנה ואף נפוצו שמועות שאנשי הארגון רצחו אותו.
ההערכה היא שהחשש מאנשי אצ"ל הביא את רודי לעזוב את הארץ ולגור בפריז שם נדון ב-1948 לארבע שנות מאסר בעוון רמאות.
לאחר שחרורו מהכלא המשיך רודי את נדודיו והגיע למינכן שם היה בעליו של בית קפה.
בסופו של דבר נדד לברזיל, שם נפטר ב-21 בנובמבר 1965.
שמעון קורלנד (בדנית: Simon Kurland; 1923 – 2016) היה מתאבק יהודי דני, אלוף המכביה השלישית (1950) ואלוף דנמרק.
קורלנד גדל בקופנהגן והתאמן במועדון הכח קופנהגן.
אחיו הבכור, אברהם (1912–1999) היה סגן אלוף אולימפי בהיאבקות (לוס אנג'לס 1932).
ב שנערכה בתל אביב באפריל 1950 הוא זכה לכבוד לשאת את דגל דנמרק בטקס הפתיחה של המשחקים.
במשחקים עצמם הוא במדליית זהב בהיאבקות בסגנון יווני-רומי במשקל קל, לפני נחומזון מישראל ישראל ולייבוביץ מקנדה.
שמעון קליר (6 בינואר 1937 – 17 בפברואר 2024) היה תעשיין ויזם ישראלי.
שמעון קליר נולד וגדל בעיר רמת-גן, והינו בנו של התעשיין אברהם קליר, ממקימי מפעלי ארגמן לטקסטיל.
קליר למד הנדסת תעשייה וניהול בפקולטה להנדסה בטכניון - מכון טכנולוגי לישראל.
בשנת 1965 לבקשת רוה"מ לוי אשכול אשר ביקש ליישם את תוכניות פיזור האוכלוסין, תכנן וניהל קליר בשיתוף עם האדריכל רם כרמי, את העברת מפעלי "ארגמן" לטקסטיל מהעיר רמת גן אל העיר יבנה.
בשנת 1969 זכה קליר בפרס קפלן על הסבת מחלקת צביעת החוטים של המפעל לתהליכים אוטומטיים.
בשנת 1972 מונה למנכ"ל תשלובת ארגמן עד למכירתה בשנת 1989 לחברת לודז'יה-רוטקס.
בהובלתו של שמעון קליר, הפכה ארגמן לתשלובת הטקסטיל הגדולה בישראל שהעסיקה מעל ל-1,000 עובדים במפעליה שנבנו בעיר יבנה וכללו גם את מפעלי יומאר, ארגטן, אראל בקרה, אראל אנרגיה, אראל תקשורת, ארקום, אראן ועוד.
ארגמן, בהובלתו של קליר, תפקדה גם כחממה הטכנולוגית הראשונה בישראל והקימה מעל לעשר חברות טכנולוגיה מתקדמות.
בעלות על חלקן של חברות אלה שמר קליר לאחר מכירת פעילות הטקסטיל של ארגמן.
לאחר מכירת ארגמן ובהובלתו של קליר הונפקו אראלנט ותיגי סולאר בבורסה בתל אביב ואראל תקשורת בנאסד"ק.
בתחילת שנות התשעים הקים קליר את חברת אימארד שפיתחה מצלמה לרפואה גרעינית מבוססת גבישי קדמיום-תלוריד וטכנולוגיה להדמיה גרעינית.
אשר נמכרה בהובלתו לחברת אורבוטק.
לאחר מכירת אימארד בשנת 1995, חזר קליר לקדם את טכנולוגיית הבידוד השקוף אותה התחיל לפתח עוד בארגמן והקים את תיגי סולאר.
תיגי הפכה לחלוצה עולמית בפתרונות חימום סולארי לצרכני חום גדולים (מפעלי תעשייה, בסיסי צבא, בתי מלון וכו').
טכנולוגיית הבידוד השקוף אשר פיתח במסגרת פעילות חברת תיגי זיכתה את קליר בפרס ה-Intersolar100.
קליר רשם מספר רב של פטנטים וביניהם פטנטים על טכנולוגית הבידוד השקוף המהווה אלמנט משמעותי בפיתוחים של הפקה ואגירת אנרגיית חום מתחדשת בעולם כולו.
קליר היה חבר במספר דירקטוריונים וועדי הנהלה במשך הקריירה שלו.בין פעילויותיו הציבוריות, כיהן בחבר המנהלים של בית הספר למשחק "בית צבי" (שהוקם על ידי הוריו נעימה ואברהם קליר) , אחיו הבכור שנפל במלחמת השחרור בקרב על אשדוד.
מדי שנה העניק את פרס צבי קליר לבוגר בית הספר המצטיין.
בשנת 2023, כחלק מחגיגות 100 שנה לעיר רמת-גן, הקימה העירייה במסגרת פרויקט "ספסלים מספרים" ספסל עם סיפור הקמת בית צבי אותו מספר שמעון קליר.
חבר בוועדת חורב להגדרת צורכי כח האדם של חברות טכנולוגיות בישראל
חבר בוועדת עמית לתיאום צורכי העלייה בין הסוכנות היהודית והממשלה
חבר בוועדת גליל 2000 לתכנון ופיתוח הגליל
חבר הוועדה להקמת קרן בירד (לתמיכה ושיתוף פעולה בין חברות טכנולוגיה ישראליות ואמריקאיות)
חבר הוועדה להקמת מתימופ (לימים הרשות לחדשנות), לקידום השקעות בטכנולוגיה ישראלית
עמד בראש ועדת פרס התעשייה של המועצה לישראל יפה
עמית כבוד של האוניברסיטה הפתוחה, 2003
פרס InterSolar על מצוינות וקדמה של פתרונות סולארים, גלובל קלין-טק 100
שמעון קליין (18 ביולי 1922 – 17 בינואר 1984) היה בוטניקאי ופרופסור לבוטניקה באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת בן-גוריון.
נולד בווינה, אוסטריה, בשם קורט סימון לתיאודור (מאיר) ופאולה קליין.
בקיץ 1938, לאחר האנשלוס, הצטרף לקבוצת נוער דתי שנשלחה על ידי המוסדות היהודיים לאיטליה להכשרה חקלאית, בכוונה להכינם לעליה לארץ ישראל.
בפברואר 1939, הועברה הקבוצה לארצות סקנדינביה בעקבות החלטת איטליה לגרש זרים.
בעודו בשוודיה, קליין עבד ביערנות ובהמשך השלים תעודת בגרות והחל ללמוד באוניברסיטת לונד, אולם עזב לאחר שנה א' כאשר עלה על הספינה אולואה ב-1947, עליה פיקד אריה אליאב, איתו התיידד.
ב-1950 המשיך את לימודיו כאשר נרשם ללימודי ביולוגיה באוניברסיטה העברית שחידשה את לימודיה לאחר מלחמת העצמאות.
ב-1954 קיבל תואר מוסמך במדעי הטבע, וב-1956 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה על מחקרו "בעיות במטבוליזם של חנקן בזרעים נובטים של חסה, בהתחשבות מיוחדת בחומצות האמינו החופשיות" תחת הנחייתו של פרופ' מיכאל אבן ארי.
ב-1958 חזר לאוניברסיטה העברית לאחר שהשתלם בפוסט דוקטורט באוניברסיטת ייל וב-MIT.
ב-1961 התמנה למרצה במחלקה לבוטניקה, וב-1966 התמנה לפרופסור חבר באוניברסיטה העברית לאחר שבתון באוניברסיטת שיקגו, וב-1972 התמנה לפרופסור מן המניין.
קליין לקח חלק בהכנות לקראת ייסוד הפקולטה למדעי הטבע באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע, והרצה למחזורי הסטודנטים הראשונים.
שמעון קאנץ (1914 – 3 במרץ 1990) היה סופר, עיתונאי ועורך-ספרותי יידישאי ישראלי, מן הדמויות המרכזיות של התרבות היידית במחצית השנייה של המאה ה-20. קאנץ נולד בצ'כוסלובקיה, פעל ככתב ספרותי בפולין, שרד את שנות מלחמת העולם השנייה בברית המועצות, ומ-1957 חי ופעל בישראל.
במשך שלושה עשורים עמד בראש המערכת הספרותית של היומון היידי לעצטע נייעס, ובד בבד יזם וערך שמונה-עשר כרכי-יזכור לתיעוד קהילות יהודיות במזרח-אירופה שנחרבו בשואה - מפעל מחקרי שנחשב לאבן-פינה בחקר הזיכרון הקולקטיבי היהודי.
בשנת 1982 הוענק לו פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש, הנחשב לפרס היוקרתי ביותר בספרות היידית, כהוקרה על תרומתו הפובליציסטית, העריכתית והמחקרית.
שמעון קאנץ נולד בשנת 1914 בצ'כוסלובקיה.
בילדותו רכש השכלה יהודית-מסורתית לצד חינוך כללי, והצטיין בשליטה בלשון יידיש ספרותית.
קריירה ספרותית מוקדמת בפולין (1936–1939)
בשנת 1936 החל לפרסם נובלות ומאמרי-ביקורת בעיתוני יידיש בלודז', בהם פֿאָלקס–בלאַט ו-נאַש לעבן, והוכר עד מהרה כאחד הקולות הצעירים המבטיחים בספרות היידיש הפולנית.
עם פרוץ המלחמה נמלט מזרחה והתיישב בסמיפלטינסק, קזחסטן, שבברית-המועצות.
במקום גלות זה נולד, ב-17 במרץ 1942, בנו היחיד, השחקן יוסי קאנץ.
פעילות עיתונאית בפולין שלאחר המלחמה (1946–1957)
בשובו לפולין ב-1946 כתב במדורי תרבות בעיתוני יידיש בוורוצלב, לודז' וורשה – בין היתר ב-יומוויסע ו-פֿאָלקס–בלאַט – והתבלט כמבקר ספרות וכמסאי.
בשנת 1957 עלה קאנץ לישראל, והצטרף למערכת היומון היידי לעצטע נייעס.
שלוש שנים לאחר מכן מונה לעורך‑הספרות של העיתון, תפקיד שמילא ברציפות במשך שלושה עשורים, עד לפטירתו בשנת 1990. במסגרת זו ערך מדורים, מוספי חג, ובמות ספרותיות, ונחשב לדמות מרכזית בשימור ופיתוח התרבות היידית בישראל.
קאנץ היה נשוי לחנה לבית וולף, שליוותה את מפעלו הספרותי.
לאחר פטירתו הפקידה את ארכיונו האישי בהספרייה הלאומית.
לשניים נולד בן יחיד, יוסי קאנץ, שהפך לשחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, ונמנה עם הבולטים שבשחקני ישראל בשנות ה–90 וה–2000.
קאנץ המשיך לערוך ולכתוב עד מותו, ב-3 במרץ 1990. הוא נטמן בבית העלמין קריית שאול שבתל אביב-יפו.
בצד עבודתו העיתונאית שקד קאנץ במשך שנים רבות על עריכת ספרי יזכור – כרכים תיעודיים לזכר קהילות יהודיות באירופה שנחרבו בשואה.
את ספרו הראשון ערך בראשית שנות ה–70, ועד לשנות חייו האחרונות הספיק לערוך ולפרסם שמונה־עשר ספרים, חלקם בהוצאת מוסדות הנצחה בארץ ובחו"ל, וחלקם ביוזמת יוצאי הקהילות עצמן.
הספרים שערך מאופיינים במבנה שיטתי: פתיחה היסטורית מבוססת מקורות, עדויות אישיות של ניצולים, תצלומים נדירים, מכתבים, שירים ודברי זיכרון.
קאנץ הקפיד על סגנון אחיד, עבר על החומר שנשלח מהקהילות, והיה לעורך־ראשי דה־פקטו של ז'אנר ספרי־היזכור באותה תקופה.
וולומין – ספר הזיכרון לקהילת וולומין (תל אביב, 1971)
מרבית הספרים פורסמו בשילוב עברית ויידיש, ומקצתם אף באנגלית.
עורכים, חוקרי שואה וצאצאי הקהילות רואים בהם מקור יסוד למחקר ההיסטורי של הקהילות היהודיות במזרח אירופה.
במקביל לספרים המודפסים, שמר קאנץ תיקי־מקורות, מסמכים ועדויות גולמיות לכל קהילה, אשר הופקדו לאחר מותו בארכיונו שבהספרייה הלאומית.
בצד עבודתו העריכתית, כתב קאנץ מסות, ביקורות ספרותיות ומאמרים הגותיים שהתפרסמו לאורך השנים בעיתונות היידית.
בשנת 1990, זמן קצר לאחר פטירתו, יצא לאור קובץ כתביו המרכזיים בשם רינג נאך רינג: עסייען ("טבעת אחר טבעת: מסות"), בהוצאת י"ל פרץ.
הקובץ כולל עשרות מאמרים בענייני ספרות, תרבות יהודית, זהות וזיכרון, והוא משקף את רוחב אופקיו הספרותיים ואת סגנונו הביקורתי המאופק אך הנוקב.
שְׁמַעְיָה היה נשיא הסנהדרין בזוג הרביעי בתקופת הזוגות (סוף תקופת החשמונאים), המאה השנייה לפני חורבן בית המקדש השני.
הוא היה חברו של אבטליון, שהיה אב בית הדין.
שמעיה ואבטליון היו גרים – הם עצמם, או שהיו רק בני גרים.
לפי דברי התלמוד הבבלי היו מבני בניו של סנחריב.
הלל הזקן מכנה את שמעיה ואבטליון "שני גדולי הדור" ומוכיח את בני בתירה על שלא שמשו אותם כראוי:
על בית מדרשם של שמעיה ואבטליון מסופר בסיפור על מסירותו של הלל ללמוד מהם:
התלמוד מספר על פגישה של הכהן הגדול בשמעיה ואבטליון (בתרגום לעברית):
סיפור זה נתפס כמלמד על היחס המעריך שהיה לחכמי הדור כלפי שמעיה ואבטליון, שזכו לכבוד יותר מהכהן הגדול.
במדרש הגדול מופיע הסיפור בגרסה קצת שונה, על פיה הכהן הגדול הוא שאמר על שמעיה ואבטליון שהם עושים מעשה אהרן.
במשנה מובאת דעה שעקביא בן מהללאל ביזה את שמעיה ואבטליון על רקע היותם גרים ובעקבות זאת נידו אותו החכמים:
"מעשה בכרכמית שפחה משוחררת שהייתה בירושלים והשקוה שמעיה ואבטליון.
במחלוקת של תקופת הזוגות, המחלוקת על הסמיכה ביום טוב, שמעיה היה בדיעה שיש לסמוך.
שאר ההלכות המובאות בשם שמעיה מובאות במשותף עם אבטליון.
מאמרו המפורסם של שמעיה במסכת אבות (פרק א משנה י), משקף את המתח ששרר בין חכמי הפרושים לבין בית הורדוס בימי בית שני.
בפירוש המשנה כתבו המפרשים כי שמעיה הציב הנחיות לחיים טובים ונכונים.
אהוב את המלאכה - אסור לאדם להתבטל, וכתב רבי עובדיה מברטנורא: "אפילו יש לו במה להתפרנס, חייב לעסוק במלאכה, שהבטלה מביאה לידי שעמום".
ושנא את הרבנות - רבנות זאת השררה.
ראוי לאדם שלא יבקש לעצמו שררה (פירוש המשניות לרמב"ם).
אל תתוודע לרשות - רשות אלו השלטונות.
אל תשבע אמונים לשלטון, אם השלטון אינו טהור.
הרקע לאמירתו זאת היה כנראה האירוע בקשר עם עדותו של הורדוס בפני הסנהדרין.
יש המזהים עם שמעיה לפחות את חלק מהאזכורים של "סמייאס", הנזכר שלוש פעמים אצל יוסף בן מתתיהו, ובמיוחד בהקשר של משפטו של הורדוס על הרג המורדים בגליל ללא משפט, המתוארך לשנת 47 לפנה"ס.
באותו סיפור מוזכר סמאייס כ"איש צדיק ולפיכך עשוי לבלי חת" אשר הוכיח את המלך והסנהדרין על שאינם דואגים לקיום תקין של משפטו של הורדוס.
זיהוי זה מופיע אצל זכריה פרנקל, המסתמך על צבי גרץ ובין החוקרים המאוחרים מסכים איתו אריה כשר.
כנגד הזיהוי יצא יצחק אייזיק הלוי שהביא מגוון של ראיות נגד הזיהוי וטען שבכל האזכורים סמאייס הוא שמאי הזקן.
אברהם שליט הלך בעניין זה בדרכו של הלוי.
על תקופת חייו המדויקת נחלקו הדעות.
נחמן קרוכמל כותב שהוא נפטר לפני ר"ס לשטרות (בערך 52 לפנה"ס), ולדברים אלו מסכים גם יצחק אייזיק הלוי, הטוען ששמעיה ואבטליון כבר לא היו בחיים בעת משפט הורדוס.
הלוי טוען ששמעיה ואבטליון כבר היו ראשי הסנהדרין בימי שלומציון המלכה, על סמך האמרה בספרי "הלל הזקן עלה מבבל בן ארבעים שנה ושימש חכמים ארבעים שנה".
לעומת זאת, המזהים את שמעיה עם סמאייס בהכרח ידחו את פטירתו של שמעיה אל אחר משפט הורדוס, שהיה בערך בשנת 47 לפנה"ס, ואף אל תוך תחילת ימי מלכות הורדוס.
שמעיה אנג'ל (12 בדצמבר 1952 – 9 במרץ 2004) היה עבריין סמים ורכוש ורוצח ישראלי שנידון לשני מאסרי עולם.
אנג'ל נולד במעברת תל כביר בתל אביב להורים יוצאי מצרים.
בגיל 13 הוא נשר מלימודיו והחל לעסוק בפריצה ובגניבת אופנועים.
בינואר 1971 נעצר בחשד למעשי שוד, אך עורך דינו טען שהוא וחבריו אינם אחראים למעשיהם, והם נשלחו להסתכלות.
בפברואר 1971 נידון לחצי שנת מאסר על גנבת קטנוע.
בהמשך, באפריל 1971, הוא ניסה להימלט מכלא תל מונד, ובינואר 1972 נידון לשנה נוספת בנוסף ל-7.5 שנים שכבר נגזרו עליו.
ב-1976 הואשם בהשתלת אקדח תופי יחד עם עבריינים נוספים, ונידון לעונש מאסר קצר.
בינואר 1977 השלטונות הסכימו לקצר שליש מתקופת מאסרו בתמורה לכך שיסע לאנגליה ולא יחזור עד תום תקופת המאסר.
כעבור שנתיים חזר לישראל, החל לסחור בסמים והפך לנרקומן בעצמו.
בהמשך שמו נקשר לרציחות של מספר עבריינים, אך מעולם לא הועמד לדין.
בשנת 1979 הכיר את שרה אנג'ל במועדון "פיקוקס" בתל אביב ונישא לה שנה לאחר מכן.
בשנת 1982 הואשם יחד עם אשתו והעבריין חיים שושן ברצח כפול של סוחרי הסמים, שולמית שלי ומישל נחמיאס, ונידון לשני מאסרי עולם.
לאחר שחשד שחיים שושן הולך להפוך לעד מדינה נגדו ונגד אשתו, הוא רצח אותו ב-1985 בין כותלי הכלא בעזרת חבריו, הרצל אביטן ויעקב שמש.
בשנה החמישית למאסרו בכלא התגרש מאשתו, שבינתיים כבר זוכתה מהאישום ברצח ושוחררה.
הפזמונאי יענקל'ה רוטבליט שסיקר את המשפט לעיתון "חדשות" כתב על הזוג אנג'ל את השיר "רחבת הריקודים" בביצוע יהודית רביץ.
ב-1989 אנג'ל הכיר את נעמי קדוש ונישא לה בשנית ב-1991, ובשנת 2001 נולדה להם בת.
ביוני 2003 אנג'ל חלה בסרטן ריאות, ועקב כך הוא השתחרר מהכלא למעצר בית.
אנג'ל נפטר מהמחלה ב-9 במרץ 2004 ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
שמעון שרון נולד בשם שמעון הירשהורן בגרובין, לטביה באפריל 1915. בנעוריו למד בבי"ס המקצועי "אורט" והצטרף לתנועת הנוער הציונית החלוצית "נצח – השומר הצעיר".
בקיץ תרצ"ו (1936) עלה יחד עם חברי הגרעין שלו, "הגרעין הלטבי", והתיישב בחוות כנרת, שם הכיר את גיטה נימן, רעייתו לעתיד.
יחד עם חבריו עבד בבניין ובסיקול האבנים הגדולות, בהכינם את השטח של קבוצת "בתלם" שתיקרא אחר-כך קיבוץ עין גב.
בימי המאורעות (המרד הערבי הגדול, 1936-9) עבד גם כנוטר באזור הכנרת ועמק הירדן.
בשנת 1942 עבר לקיבוץ אשדות יעקב, שם עבד בסנדלריה במשך 40 שנה.
בגיל מבוגר, במקביל לעבודתו בקיבוץ החל לצייר.
עיסוקו בציור גבר לאחר שיצא לפנסיה.
עבודותיו הוצגו במרכזים קהילתיים בטבריה, כנרת ומנחמיה, ובמוזיאון "בית אורי ורמי" באשדות יעקב מאוחד.
למד ציור אצל אהרון גלעדי, ובקבוצת ציור במכללה האזורית בעמק הירדן.
בשנת 1988 זכה בפרס המועצה האזורית עמק הירדן לעידוד יוצרים בתחום האמנות.
שמעון שרון הרבה לצייר נופים ודמויות מאזור טבריה, הכנרת ועמק הירדן, כמו גם דמויות יהודים מעיירת מולדתו.
בנוסף צייר קריקטורות ואיורים לעלון הקיבוץ.
ציוריו פיגורטיביים ומאופיינים באווירה אימפרסיוניסטית.
במרץ 1995 שמעון שרון נפטר בקיבוצו, אשדות יעקב איחוד.
שמעי בן גרא (שִׁמְעִי בֶּן גֵּרָא) הוא דמות מקראית.
איש משבט בנימין ומשפחת המלך שאול.
בתנ"ך מסופר כי שמעי קילל וסקל באבנים את דוד כשזה עבר בעירו של שמעי - בחורים, בבורחו מפני אבשלום.
שמעי התכוון בדבריו בעיקר להריגת אבנר בן נר ולמותו של איש בושת, שר צבאו ובנו של שאול, בהתאמה.
ייתכן שעוינותו של שמעי לדוד נבעה מכך שהוא ראה בדוד את מי שהוריד את בית שאול מהשלטון.
אבישי בן צרויה ביקש מדוד את הרשות להרוג את שמעי אך דוד סירב לכך.
על פי המסופר במקרא, דוד ראה בעלבון שהוא סופג משמעי עונש משמים.
לאחר שצבאו של דוד ניצח את צבאו של אבשלום ועבר את הירדן במסעו חזרה לירושלים בקש שמעי את סליחתו של דוד על מעשהו.
המקרא מספר ששמעי בא לפני דוד ועמו כאלף איש, דבר המלמד על חשיבותו של שמעי בקרב בני שבטו.