tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במיתולוגיה האתיופית יש סיפור בריאה שלפיו אלוהים ברא בתחילה אדם לבן ונגעל, בניסיון השני ברא אדם שחור ונבהל, ובניסיון השלישי הצליח ליצור את האדם בצבע הנכון.
תרבויות יוון ורומא העתיקה התייחסו לברברים כאל אנשים נחותים ופרועים, וכך התגלגל המונח לאורך השנים, וגם כיום הוא משמש לתיאור אדם אלים, פרימיטיבי, טיפש וחסר תרבות.
בֶּרְבֵּרִים (בברברית: 'Imazighen/Imaziɣen/Amazighs ⵉⵎⴰⵣⵉⵖⴻⵏ, בערבית: بربر - أمازيغ) הם תושביה הקדומים ביותר של צפון אפריקה, נקראים "אימאזיע'ן" ("בני חורין") בשפה התאמאזיע'ת.
הם מאכלסים את האדמות שבין מדבר סהרה ל ובין מצרים לאוקיינוס האטלנטי.
הברברים מהווים מרכיב משמעותי באוכלוסיות לוב, אלג'יריה ומרוקו.
להוציא את שבט הטוארג, הברברים הם, מבחינה מסורתית, חוואים החיים במבנה שבטי רופף בכפרים עצמאים עם תעשיות מקומיות.
הברברים הם מוסלמים סונים מאז הכיבוש הערבי.
לשונותיהם הילידיות שייכות לקבוצת השפות הברבריות של משפחת השפות האפרו אסיאתיות, אך רוב הברברים דוברים גם ניבים מקומיים של ערבית, בהתאם לאזור בו הם חיים.
למרות היסטוריה של כיבושים שמרו הברברים על אחידות תרבותית.
תחילת תרבותם מתוארכת לפי ציורים מצריים לשנת 2400 לפני הספירה.
עד לכיבושם בידי הערבים המוסלמים ב החזיקו הברברים באמונות שונות: חלק היו פוליתאיסטים, חלק נוצרים וחלק בעלי אמונות ודתות מקומיות.
הברברים התאסלמו תחת שלטון הערבים ונטלו חלק בכיבוש ספרד.
עם זאת, התמרדו הברברים פעם אחר פעם נגד הערבים.
בתקופת הח'ליף האומיי הישאם (724–743), מרדו הברברים בח'ליפות, כיוון שלמרות השתתפותם במלחמות ולמרות היותם מוסלמים נאמנים, היה עליהם להעלות מס כמו נתינים.
הברברים המורדים אימצו את תורת הח'וארג' ופרקו מעליהם את עול השלטון האומיי.
הם הקימו מדינה עצמאית בתאהירת שבצפון אלג'יריה, שהתקיימה בין השנים 776–909.
הברברים תמכו ב, שושלת שיעית מזרם הזידים, ששלטה במרוקו בין השנים 780–975 והקימה את העיר פאס.
במאה התשיעית לספירה תמכו בשושלת הפאטמית בכיבושה את צפון אפריקה.
לאחר שהשושלת הפאטימית נסוגה למצרים, נקלעו השבטים הברברים השונים בצפון אפריקה למלחמות שנמשכו עד עליית השושלות הברבריות אל-מוראביטון ואל-מוואחידון.
שושלות אלו הצליחו להדוף את ניסיונות הנוצרים לכבוש מחדש את ספרד במהלך המאה ה-13. ההיסטוריון המוסלמי אבן חַ'לדוּן (תוניס, 1332–1406), חיבר ספר היסטוריה עולמית והקדיש חלק ניכר ממנו לתולדות הברברים באזור המגרב.
עם התפוררות השושלות הברבריות של ימי הביניים, נטמעו חלק מהברברים שחיו באזורים עירוניים בחברה הערבית, בעוד שהברברים שחיו באזורים ההרריים שימרו את מסורותיהם.
כשהצרפתים והספרדים כבשו את רוב צפון אפריקה היו אלו הברברים מההרים שהפגינו את ההתנגדות העזה והיעילה ביותר.
בתקופה המודרנית סייעו הברברים (במיוחד אלו מחבל קביליה) לגרש את הצרפתים מאלג'יריה ובמלחמת העולם השנייה היו אלה הברברים שהפעילו את ההתנגדות המחתרתית העזה ביותר למשטר וישי, בין השאר תוך ניצול אזור המחיה שלהם בהרי האטלס, שהיה מרוחק והיה קל להסתתר בו, ועל כן הפך לנכס אסטרטגי רב חשיבות.
בשנות המאבק המשותף עם האלג'יראים נגד הכובש הצרפתי, נדחקו חילוקי הדעות הצדה והקאבילים מילאו תפקיד מכריע במלחמת העצמאות של אלג'יריה והיו מעמודי התווך במלחמת השחרור הלאומי של המדינה, אך תקוותם להכרת השלטונות בייחודם התרבותי.
התבדתה, ואלג'יריה "הסוציאליסטית" מיאנה להכיר בשפתם, בתרבותם, ואף בחלקם במלחמת השחרור.
הם נדחקו לשוליים על ידי כל ראשי השלטון הערבים, מאחמד בן בלה, ועד בותפליקה.
בשנות השישים, מיד לאחר קבלת העצמאות, הפגינו הקאבילים במחאה על אפלייתם לרעה ולמען דמוקרטיה ותבעו חלק בשלטון.
כמיעוט שרובו אינו שולט בשפה הערבית, הם ממשיכים לדרוש הכרה במורשתם ובתרבותם הפרה-אסלאמית, כשדרישתם המרכזית היא הכרה בשפה הברברית כשפה רשמית בעלת מעמד זהה לערבית.
ימי שלטונו של בומדיין, בשנות השבעים, היו שנים שחורות לחופש באלג'יריה בכלל ולקאביליה בפרט.
במהלכן צומצם מרחב הפעולה התרבותי של הקאבילים, והן הביאו בדיעבד ל"אביב הברברי".
באפריל 1980, החלה התקוממות רחבת היקף והמוני צעירים יצאו לרחובות וקראו להכרה בשפתם כשפה רשמית ולכינון משטר דמוקרטי.
מחאות "האביב הברברי" דוכאו ביד קשה, אלפים נעצרו ורבים נהרגו.
יום השנה לדיכוי "האביב הברברי" מצוין מדי שנה בהפגנות סוערות; בשנת 1998 פרצו מהומות קשות בחבל קביליה בעקבות הירצחו של מוזיקאי ופעיל פוליטי ברברי פופולרי, מאטוב לונס (Lounes), רצח בו הואשם הממשל האלג'יראי.
גם בשנת 2001 פרצו מהומות בחבל קאביליה שבאלג'יריה, זאת לאחר הריגתו של נער קאבילי בן 18 בתחנת משטרה ב-18 באפריל.
לטענת המשטרה הייתה זו פליטת כדור, אך האירוע שהתרחש ביום השנה לדיכוי "האביב הברברי" באפריל 1980, הצית מהומות אלימות שקיבלו עד מהרה אופי חברתי ופוליטי.
בתחילת המאה ה-21 חיים הברברים בכל מדינות צפון אפריקה, עם פזורה משמעותית במדינות אירופה.
השם "בֶּרְבֶּרִים" (בלועזית: Berbers) אינו השם שבשימוש על ידי המשתייכים לקבוצה אתנית זו, אלא נגזר ממילת הגנאי ברברים.
את ההתייחסות הראשונה לתושביה של צפון אפריקה בכינוי "ברברים" מוצאים בכתביו של קונסול האימפריה הרומית באפריקה, שהשתמש במושג כדי לתאר את תושבי ממלכת נומידיה, ממלכה צפון-אפריקאית עתיקה.
השימוש במילת הגנאי "ברברים" לתיאור יריבים היה מקובל בקרב הרומאים, ובדומה לכך השתמשו במושג "ברברים" במהלך הפלישות הגדולות של שבטי ה לאימפריה הרומית כדי לתאר שבטים גרמאניים אלו.
התייחסויות אחרות לתושבי צפון אפריקה הילידים בשם "ברברים" ניתן למצוא גם בכתביהם של היסטוריונים מוסלמים כגון אבן ח'לדון, שכתב ספר נרחב על ההיסטוריה שלהם.
זאת, על אף שאבן ח'לדון היה ידוע בהערכה הרבה שרחש להם.
השם "ברברים" נושא עמו מטען שלילי, וזהו שם זר עבור הברברים עצמם, המכונים בשפתם "אמזיע'ים" ("אימאזיע'ין", "בני חורין").
חלק מבני הקבוצה רואים בשלילה את השם "ברברים", שהפך לנפוץ וממוסד בשפות זרות, ורואים בו שם מגונה ופוגעני.
בכתבים של יהדות ספרד מימי הביניים ושל יהדות צפון אפריקה עד העת המודרנית כונו הברברים על פי רוב בשם "פלשתים".
המקור לכינוי היא המסורת שבמהלך המלחמה הממושכת בין בני ישראל לפלשתים בכנען, הצליח הצבא של ממלכת ישראל המאוחדת לגרש את הפלשתים עד לצפון אפריקה.
על פי מסורת זו, הברברים הם צאצאי הפלשתים.
ישנן מסורות שונות וסותרות לגבי מוצאם של הברברים.
מסורות אלו צמחו במהלך העת העתיקה וימי הביניים, בעיקר על ידי כותבים לא-ברברים (ביזנטים, יהודים וערבים) שניסו להסביר את מוצאם של ילידי צפון אפריקה.
מסורות אלו בעלות אמינות היסטורית נמוכה, והתקיימו במקביל בקרב כותבים שונים.
המשותף למסורות השונות הוא שהן מייחסות את המוצא של הברברים ל.
מסורת אחת ששורשיה בהיסטוריונים מהעת העתיקה, טוענת כי הברברים הם צאצאי הפלשתים שגורשו מארץ ישראל על ידי דוד המלך ושר הצבא שלו יואב בן צרויה.
שורשיה של מסורת זאת מופיעים כבר בספר היובלים, ספר חיצוני לתנ"ך, שנכתב ב.
על מסורת זאת חוזר גם ההיסטוריון פרוקופיוס הביזנטי בן המאה ה-6. המסורת אומצה מאוחר יותר גם על ידי כמה מהמלומדים המוסלמיים בימי הביניים שניסו להתחקות אחר מוצאם של הברברים, והתקבלה גם במקורות יהודיים.
עקב מסורת זאת, בספרות של יהדות ספרד בימי הביניים ובספרות של יהדות צפון אפריקה עד העת החדשה, השם המקובל לברברים היה "פלשתים".
כך למשל כאשר שמואל הנגיד התייחס בשיריו לשליטים הברברים של הממלכה המוסלמית-ברברית של ממלכת גרנדה שנתנה לו חסות, הוא כינה אותם בכינוי התנ"כי "סרני פלשתים".
מסורת שנייה לגבי מוצא הברברים טוענת שהם צאצאי חם, בנו של נוח, שלכאורה גורש למערב צפון אפריקה על ידי אביו.
שושלת ייחוס זאת בדרך כלל מוזכרת בהקשר של תושבי אפריקה השחורה, אך מספר כותבים בימי הביניים טענו שגם הברברים הם מבניו של חם.
ישנן גם שתי מסורות שונות שטוענות שלברברים מוצא ערבי.
על פי מסורת אחת הברברים הם צאצאי שבט ע'סאן, שבט ערבי נוצרי טרום-אסלאמי שניהל ממלכה עצמאית באזור הסהר הפורה.
ב הביסו צבאות האסלאם את הממלכה של שבט ע'סאן, ועל פי מסורת זאת, בעקבות התבוסה, נס שבט ע'סאן לכיוון צפון אפריקה, והברברים הם צאצאי השבט.
מסורת שנייה שמייחסת לברברים מוצא ערבי מייחסת אותם לבניה של ממלכת חמיר מתימן, שגורשו לכאורה לצפון אפריקה לאחר פירוק הממלכה על ידי אתיופיה והאימפריה הביזנטית.
מספר מלומדים מוסלמים מימי הביניים נדרשו לשאלה האם אכן הברברים הם ממוצא ערבי או לא, שאלה בעלת-חשיבות בחברה מוסלמית שבה ייחוס-ערבי נחשב ליוקרתי ומכובד.
אבן ח'לדון בספרו על ההיסטוריה של הברברים סקר בביקורתיות את המסורות על המוצא הערבי של השבטים הברברים השונים, וטען שרק לשניים מהם (סנהג'ה וקוטאמה) אכן יש מוצא ערבי, בעוד ששאר השבטים הברברים (ובמיוחד הזנאטה) זייפו את המסורות לגבי מוצא ערבי.
היסטוריונים מודרניים נוטים לא לייחס אמינות לאף אחת משלל המסורות לגבי מוצאם של הברברים.
המחקר הגנטי מניח בדרך כלל שהברברים הם ברובם צאצאי האוכלוסיות הפרה-היסטוריות של צפון אפריקה.
לצד זאת נמצאו השפעות גנטיות של התערבבות בין הברברים לבין אוכלוסיות שהיגרו לצפון אפריקה לאורך ההיסטוריה.
כך למשל מחקרים גנטיים מצאו קרבה גנטית מסוימת בין הברברים לבין סאמים (לאפים), האוכלוסייה הילידית של סקנדינביה, שמעידה על קשר קדום בין האוכלוסיות בתקופה שבין 9000 שנה לפנה"ס ל-5000 לפנה"ס.
בעת העתיקה הברברים התערבבו גם עם הפיניקים שהגיעו לצפון אפריקה והקימו בה מושבות גדולות דוגמת קרתגו ואחרות.
בעתות מאוחרות יותר הברברים התערבבו גם עם הערבים והבדואים שהגיעו לצפון אפריקה לאחר הכיבוש הערבי.
ב האוכלוסייה הילידית של צפון אפריקה, שצאצאיה קרויים ברברים, ניהלה קשרים ענפים עם מצרים העתיקה.
"לובים" (מאזור לוב) מוזכרים בכתבים פרעוניים שונים ומאוחר יותר גם בתנ"ך.
בעת העתיקה חלה תנועת הגירה של לובים למצרים הפרעונית, עד שב-945 לפנה"ס שישק הראשון הלובי ייסד את השושלת הפרעונית ה-22 שהיא הראשונה ממוצא לובי ששלטה במצרים העתיקה, ופרעונים נוספים ממוצא לובי שלטו במצרים העתיקה במהלך מרבית המאה ה-10 והמאה ה-9 לפנה"ס.
מהמאה ה-4 לפנה"ס עד סוף המאה ה-3 לפנה"ס התקיימו בצפון אפריקה מספר פדרציות של שבטים ברברים שבין השאר לקחו חלק ב.
בשנת 202 לפנה"ס המלך מסיניסה איחד את השבטים העצמאיים השונים לממלכה ברברית חזקה אחת בשם נומידיה (202–46 לפנה"ס).
שטחיה של נומידיה כללו את כל תוניסיה וחלק מאלג'יריה של המאה ה-21. השטח ממערב לנומידיה (מערב אלג'יריה ומרוקו) היה בשליטה של האימפריה הרומית והוגדר כחלק מפרובינקיה רומאית בשם מאוריטניה.
לתקופה מסוימת (110–80 לפנה"ס) הברברים במאוריטניה מרדו ברומאים וניהלו בה שלטון עצמאי בהובלת המלך בוככוס, אך כעבור הזמן הרומאים הצליחו להשתלט על האזור מחדש.
במאות הראשונות לפני הספירה התקיימה תנועת הגירה של הברברים גם לכיוון דרום הסהרה, תוך כדי הברחת אוכלוסיות אחרות שהתגוררו באזור.
הכיבוש המוסלמי של צפון אפריקה במאה ה-7 היה תהליך הדרגתי של פלישה של צבאות ערבים לאזור.
בין השנים 642–669 המוסלמים ערכו פשיטות צבאיות על צפון אפריקה והחלו לכבוש את חלקיה המזרחיים.
פשיטות מוקדמות אלה היו בעיקר יוזמות מקומיות של מפקדים צבאיים שישבו במצרים.
בהמשך התקבלה החלטה אסטרטגית על ידי הח'ליפות האומיית לכבוש את צפון אפריקה, כדי להרחיב את השליטה המוסלמית על הים התיכון.
ב-670 צבא ערבי בראשות המצביא עוקבה בן נאפע הקים את מה שלימים תהיה העיר קירואן בעומקה של צפון אפריקה בתור בסיס צבאי להמשך הפלישה.
אבו אל-מוהאג'יר דינאר השלים את כיבוש צפון אפריקה על ידי עריכת ברית עם מנהיג של קונפדרציית שבטים ברברים-נוצרים שהתאסלם, וכמוהו התאסלמו ברברים רבים אחרים.
למרות זאת שבטים ברברים המשיכו בהתנגדותם לכיבוש המוסלמי והמשיכו להתנהל קרבות על השליטה בחלקה המערבי של צפון אפריקה עד שנת 697. הצבא האומיי השיג הצלחה בקרבות, והיה מחוזק בברברים שהמירו דתם לאסלאם ונלחמו לצדו, ועד שנת 711 הצליח להשלים את כיבוש צפון אפריקה.
לאחר השלמת הכיבוש סופחה צפון אפריקה ל, והפכה לווילאיה (מחוז) של הח'ליפות האומיית.
בתקופה זו קירואן תפקדה כעיר בירתה של הווילאיה.
ישנן מסורות לגבי מנהיגה ברברית בשם קהינה שאיחדה את השבטים הברברים והובילה אותם במאמצם להדוף את הכיבוש המוסלמי של צפון אפריקה.
על פי חלק מהמסורות קהינה אף הייתה יהודייה או משבט ברברי שהתייהד, אך בסוף המאה ה-20 מקובל לפסול השערות מעין אלה.
השאלה האם אל-קהינה הייתה אישיות היסטורית או דמות בדיונית נתונה למחלוקת בין החוקרים.
על אף התפשטות האסלאם בקרב הברברים, תמיכתם בח'ליפות המוסלמית שנשלטה על ידי האומיים הערבים לא הייתה מובטחת, שכן השלטון הערבי נקט בגישה מפלה כנגדם.
השליטים הערבים הרחיקו מהם את נתיניהם הברברים על ידי הטלת מיסים כבדים, יחס מזלזל לאלה שהמירו דתם לאסלאם כ"מוסלמים מדרגה-שנייה", והגרוע ביותר, על ידי הפיכה לעבדים של חלק מהברברים הכבושים.
כתוצאה מכך מרד ברברי פרץ בשנים 740–739 תחת הדגל של האסלאם האיבאדי.
האיבאדים נלחמו בבית אומיה במזרח, וברברים רבים נמשכו לגישה של זרם מוסלמי זה שראתה במוסלמים כשווים ללא קשר למוצאם.
לאחר המרד, האיבאדים ייסדו מספר ממלכות שבטיות תיאוקרטיות ששלטו למשך זמן קצר, אך גם ממלכות מבוססות יותר כגון ממלכת הסיג'ילמסה שאף פרחו בתקופות מסוימות בזכות קיומן על נתיבי סחר.
ב-750 עם הקמתה של הח'ליפות העבאסית האימפריה העבאסית הצליחה להשתלט מחדש על צפון אפריקה והם מינו את אבראהים אבן אל-אע'לב למושל הראשון מטעמם של המחוז (שנקרא "איפריקיה").
עם זאת, אף על פי שאל-אלע'ב ויורשיו ייצגו להלכה את האימפריה העבאסית, למעשה הם ניהלו מדיניות עצמאית והשושלת האע'לבית שלטה על רוב צפון אפריקה עד שנת 909. בירתם הייתה קירואן, ובמהלך שלטונם הם נתנו חסותם לאינטלקטואלים ועודדו שגשוג תרבותי.
ממערב לשושלת האע'לבית שלטה שושלת איבאדית שנוסדה על ידי עבד א-רחמאן אבן רוסתאם ושלטה במשך השנים 761–909. השליטים של שושלת זו נבחרו על ידי "אזרחים בכירים" ונחשבו לצדיקים וצנועים, שנתנו את חסותם לאינטלקטואלים ומדענים ואפשרו שגשוג תרבותי.
עם זאת שושלת זו הייתה חלשה מבחינה צבאית, ובסופו של דבר התמוטטה תחת התקפת השושלת הפאטמית.
במהלך ימי הביניים הברברים היו מעורבים ב והיוו את עיקר הלוחמים של הצבא המוסלמי הכובש, וכמו כן מפקד הצבא המוסלמי היה המצביא הברברי טאריק בן זיאד.
הצבא המוסלמי נשלח לפלוש לספרד על ידי הח'ליף האומיי עבד אל-מַלִכּ בן מרואן, ועל ידו נכבשה ספרד ונוסדה ח'ליפות קורדובה.
לאחר התפרקות ח'ליפות קורדובה במאה ה-10 קמו מספר ממלכות מוסלמיות שכונו ממלכות הטאיפה על שטחה, וחלק משליטיהן היו ברברים; כולל המלכים של גרנדה וזיריד.
תקופת ממלכות הטאיפה הסתיימה כאשר השושלת הברברית אל-מוראביטון השתלטה על אל-אנדלוס (אנדלוסיה) שבזמנה אנשי רוח יהודים רבים פעלו בספרד כחלק מתור הזהב בספרד.
תחתם עלתה במאה ה-12 השושלת אל-מוואחידון, גם היא שושלת ברברית, שידועה בכך שנקטה גישה קיצונית ביחס למיעוטים היהודים והנוצרים תחת שלטונה.
בפוליטיקה האנדלוסית התקיים מאבק בין הברברים לבין האריסטוקרטיה הערבית, והרבה מהשינויים הפוליטיים באנדלוסיה התקיימו על רקע מאבק זה.
בתקופה זו ברברים היוו כ-20% מאוכלוסיית אנדלוסיה.
לאחר הרקונקיסטה רבים מהברברים באזורים שחזרו לכוחות הנוצרים נאלצו להתנצר, וחלק ניכר מאוכלוסיית אנדלוסיה המודרנית הם צאצאיהם.
במאה ה-13 נוסדה בצפון אפריקה השושלת המרינית הברברית, ששליטיה עודדו השכלה וחיי רוח.
השליטים המרינים הברברים בנו מספר רב של מדרסות, הקימו אימפריה רחבת היקף, והפכו את העיר פאס לעיר משגשגת והגדולה בעולם באותה תקופה.
השושלת המרינית שלטה על חלקים נרחבים מהמגרב עד המאה ה-15 כאשר היא הוחלפה על ידי הווטאסים שצמחו מתוך הממשל המריני ומרדו בו.
השושלת הווטאסית שלטה עד המאה ה-16 והייתה השושלת הברברית האחרונה ששלטה על המגרב, אחריה עלתה השושלת הסעדית ולאחר מכן השושלת העלאווית שייחסו לעצמן מוצא ערבי היישר ממשפחת הנביא מוחמד.
ההיסטוריון הערבי אבן ח'לדון כתב על השושלות הברבריות המוסלמיות:
בתקופה המודרנית, הברברים לקחו חלק במאבק נגד הקולוניאליזם המערבי בצפון אפריקה.
כך למשל המנהיג של המאבק האלג'ירי לעצמאות מהקולוניאליזם הצרפתי במהלך המאה ה-19 היה עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי, ברבר עם אמונות סופיות.
על אף שהברברים היו שותפים לרבים מהמאבקים לעצמאות מהקולוניאליזם, קיים דיון לגבי הצורה שבה העצמאות למדינות הלאום הצפון-אפריקאיות, שכולן מגדירות את עצמן כערביות, השפיעה על הברברים.
יש ברברים שבחרו בהתבדלות והם מדגישים את זהותם ותרבותם הברברית ולעיתים אף מדברים על החוסר-לגיטימציה שבשלטון ערבי על צפון אפריקה על אף שהברברים הם תושביו הילידים.
לעומת זאת ברברים אחרים בחרו בהיטמעות באליטות החברתיות של צפון אפריקה על אף האוריינטציה הערבית שלהם, וכך למשל הנשיא לשעבר של אלג'יריה ליאמין זרואל וראש הממשלה לשעבר של מרוקו דריס ג'טו הם ממוצא ברברי, על אף שבחרו לא להדגיש זאת.
על פי רוב, מדינות הלאום הצפון-אפריקאיות כגון מרוקו, אלג'יריה, לוב ועוד, לא הכירו בתרבות, בשפה ובזהות הברברית אלא במידה רבה ניסו לכפות ערביזציה.
עם זאת, יש שינויים מסוימים במגמה זו בתחילת המאה ה-21, וכך למשל החוקה החדשה של מרוקו מ-2011 הכירה בברברית כשפה רשמית של המדינה בנוסף לערבית, וגם באלג'יריה יש הכרה בברברית כשפה רשמית על אף שכמעט ולא מלמדים אותה בבתי הספר במדינה.
קיימת בעיה בניסיון להעריך את מספר הברברים החיים בתחילת המאה ה-21 בצפון אפריקה, שכן יש מספר גדול של ברברים "מסתערבים", כלומר, כאלה שעברו ערביזציה ועל אף שהם ממוצא ברברי נטמעו לתוך התרבות והזהות הערבית.
מחקרים מודרניים מצאו שרוב אוכלוסיית המגרב היא ממוצא ברברי.
עם זאת רבים מבעלי המוצא הברברי רואים את עצמם כבעלי מורשת ערבית וכערבים, ואינם דוברים עוד את השפות הברבריות.
לפי הגדרות קשיחות יותר עבור "מיהו ברבר?", שכוללות רק את מי שממוצא ברברי וגם דובר שפות ברבריות, כמחצית מאוכלוסיית מרוקו היא ברברית וכשליש מאוכלוסיית אלג'יריה.
ישנן קהילות קטנות יותר בלוב ותוניסיה וקהילות מצומצמות יחסית גם במצרים ומאוריטניה.
מלבד קהילות אלה בארצות צפון אפריקה, ישנן קבוצות ברברים גם בארצות דרומיות יותר.
כ-1.12 מיליון ברברים בני שבטי הטוארג מתגוררים במאלי, ניז'ר ובורקינה פאסו כאשר רובם (600 אלף) יושבים במאלי.
ב-2012 התעורר סכסוך במאלי, כאשר שבטי טוארג הכריזו עצמאות על המחוז אזוואד וניסו להשתלט על חלקים נוספים, מה שהניע התערבות צבאית צרפתית.
ברברים מאזורים שונים של צפון אפריקה הם בעלי המאפיינים התרבותיים הייחודיים של אזורם.
על פי חלוקה אזורית הברברים דוברים בלהגים שונים של שפות ברבריות, והם בעלי מאפייני לבוש, מוזיקה, אמנות ומלאכה שונים.
קבוצה ארץ הערות ברברים של מרכז הרי האטלס הברברים של בלידה אזור במרכז אלג'יריה.
שאווים בעיקר באזור מזרח אלג'יריה.
שנאווים הר שנאווה במערב אלג'יריה.
ברברים של ג'רבה התושבים הברברים של האי ג'רבה.
קאבילים ברברים מאזור קביליה בצפון אלג'יריה ברברים של מטאמאטה מאזור העיר מטאמאטה בדרום תוניסיה.
מזאבים ברברים מעמק מזאב בדרום אלג'יריה.
ריפים ברברים מאזור הריף בצפון מרוקו ומיעוטם גם מאלג'יריה.
סיווים כ-30 אלף ברברים שחיים בנווה המדבר סיווה במערב מצרים.
ברברים של תלמסאן ברברים מאזור העיר תלמסאן במערב אלג'יריה.
טוארגים , , , ו- מאזור מדבר הסהרה.
זווארים ברברים מאזור עיר הנמל זווארה בצפון-מערב לוב.
באופן מסורתי בחברה הברברית, הגברים דואגים לבעלי החיים של משק הבית, והשבטים והמשפחות חיים בצורה נוודית ונעים ממקום למקום כדי למצוא מים ומקלט ביחד עם בעלי החיים שלהם.
בצורה הזו מובטח שתהיה להם כמות מספיקה של צמר, כותנה וצמחים (בהם משתמשים גם לצביעה).
מצדם, הנשים הברבריות דואגות לחיים תקינים של המשפחה ועוסקות במלאכת ידיים, הן עבור שימושם האישי והן כדי למכור בשוק הקרוב לביתם.
באופן מסורתי, ברברים גם עוסקים באריגה של שטיחים.
השטיחים שומרים על נראות מסורתית וייחודיות שמקושרת לאזור שממנו בא כל שבט, כאשר לכל אזור יש רפרטואר וסגנון ציורים משלו.
המבנה החברתי הברברי הוא שבטי.
לאורך ההיסטוריה, מספר נשים הנהיגו ושלטו על שבטים ברברים, ולכן לפעמים נהוג לתאר את החברה הברברית כמטריאכלית.
בין נשים אלו ניתן למנות את המלכה-המורדת קהינה, את המורדת בצרפתים ללה פטאמה מאזור הקביליה, את תין הינאן מהמאה ה-4 שאליה הטוארג מתייחסים כאל "אם השבט", ואת פאטמה טאזוע'רת שמלכה על פדרציית שבטים באזור הרי אוראס.
עם זאת, השבטים הברברים בימינו ככלל מונהגים על ידי גברים.
כוח רב עדיין שמור למבנה השבטי ואף ניתן לו מעמד רשמי על ידי מדינות שונות.
באלג'יריה לשבטים באזור הקביליה ניתנה הסמכות החוקית להעמיד למשפט את מי שהם חברי השבט ולקנוס אותם אם הם מורשעים בהליך הפנימי.
גם באזור הרי אוראס מנהיגים שבטיים יכולים להטיל סנקציות משפטיות על חברי השבטים שלהם שפשעו.
בשבטי הטוארג המנהיג העליון של השבט קרוי אמנוקל.
המבנה השבטי מספק גם יציבות מסוימת, וכך למשל בעקבות מהומות בעיר ברייאן באלג'יריה בין ערבים שהתיישבו בה לבין הברברים המקומיים (במהלך האלימות נהרגו ארבעה אנשים ורבים אחרים נפצעו), ראשי השבטים התערבו והיו אלה שדאגו כדי להחזיר את הסדר.
בנישואין בחברה הברברית, הגבר על פי רוב הוא זה שבוחר את האישה, ובשבטים מסוימים המשפחה היא זו שעושה את הבחירה הזו עבורו.
לעומת זאת בתרבות הטוארגית האישה היא זו שבוחרת את בעלה לעתיד.
מנהגי הנישואין שונים בין שבט לשבט וניתן למצוא שבטים יותר מטריאכלים לעומת שבטים יותר פטריארכלים.
המטבח הברברי הוא מטבח מסורתי שהשתנה מעט לאורך השנים.
הוא שונה בין אזור אחד למשנהו ובין הקבוצות הברבריות השונות.
פאסטיליה, פשטידת בשר שבאופן מסורתי מבושלת על בסיס יונים.
לחם שנאפה בצורה מסורתית עם שמרים.
אפיפית טבולה בחמאה ודבש טבעי.
סוג של פנקייק שמכיל קמח, שמרים, ביצים ומלח.
תבשיל שמורכב מאיברי הכבשה ומבושל בדרך כלל כשהוא מצופה בדבש, תבשיל זה מוגש בדרך כלל בפסטיבלים.
למוזיקה ברברית, המוזיקה המסורתית של צפון אפריקה, יש מגוון רחב של סגנונות אזוריים.
הידועות שבהן אלה המוזיקה המרוקאית, מוזיקת הקביליה, מוזיקה הגסבה, מוזיקת שאווי מאלג'יריה, ומוזיקת הטוארג ממאלי, בורקינה פאסו וניז'ר.
הכלים המוזיקליים הברברים הם הבנדיר (תופים גדולים) וגומברה (סוג של לאוטה), שמלווים בשירה וריקודים.
מוזיקת הקביליה המסורתית מורכבת מזמרים שמלווים בכלי נגינה קצביים כגון הטבלה (דומה לתוף מרים) ובנדיר וכלי נגינה מלודיים כגון ע'ייטה (סוג של חמת חלילים) ואג'ואג (חליל).
מוזיקה קבילית הייתה פופולרית בצרפת מאז שנות ה-30 ונוגנה בעיקר בבתי קפה.
ככל שמוזיקה זו התפתחה נוספו אליה גם כלי נגינה מערביים וערביים.
ישנם שלושה סוגים של מוזיקה ברברית: מוזיקה כפרית, טקסית, ומוזיקה שמבוצעת על ידי אמנים מקצועיים.
מוזיקה כפרית מבוצעת באופן קולקטיבי לשם ריקודים מסורתיים כגון האחוואש והאחידוס.
כלי הנגינה בכפרים כוללים חלילים ותופים.
ריקודים אלו מתחילים עם שירה של תפילה.
מוזיקה טקסית מבוצעת בחגיגות נישואין ושאר אירועים חשובים, וכמו גם עבור טקסים טרום-אסלאמיים כגון גירוש רוחות רעות.
מוזיקאים מקצועיים ("אימדייאזן") נוסעים בקבוצות של ארבעה אנשים ובראשם משורר (אמיידאז).
המשורר מקריא את שיריו בהופעות, פעמים רבות מלווה בתופים ולעיתים גם ברבאב (כלי מיתר).
תפקיד אחר בקבוצות אלה של אמנים מקצועיים הוא זה של ה"בו אוע'אנים", שמנגן על סוג של קלרינט ומתפקד גם כליצן שתפקידו לשעשע את הקהל.
לברברים יש לוח שנה ייחודי, שמקורו כנראה בלוח השנה היוליאני (שהיה נהוג באימפריה הרומית לפני הנחלת הלוח הגרגוריאני המקובל מאז המאה ה-16).
לוח השנה הברברי מורכב מ-12 חודשים, ואורך 365 ימים עם שנה מעוברת שאורכת 366 ימים וחוזרת כל ארבע שנים.
ראש השנה הברברי הוא בתאריך 14 בינואר של לוח השנה הגרגוריאני.
לוח השנה הברברי באופן מסורתי לא כלל "ספירה של השנים" החל מנקודה מסוימת.
אולם במאה ה-20 החלו לייחס כנקודת התחלה של לוח השנה הברברי את 950 לפנה"ס, התאריך המשוער בו עלה לשלטון הפרעה של מצרים העתיקה שישק הראשון, שמיוחס לו מוצא ברברי.
לכן שנת 2013 של לוח השנה הגרגוריאני היא שנת 2963 של לוח השנה הברברי.
מספר אלפי יהודים חיו באזורים הכפריים והשבטיים של ארצות צפון אפריקה, כגון הרי האטלס, שהיו בעיקרם בעלי צביון תרבותי ברברי-מוסלמי.
יהודים אלה דברו לרוב בניב יהודי של תַשֶלְחִית לצד העברית כשפת קודש והיו תחת השפעתן של התרבויות הברבריות השונות, תוך שמירה על ייחודיות יהודית.
היהודים שחיו באזורים ברברים היו במעמד של בני חסות של השבט הברברי ששלט על האזור בו הם חיו, ובתור גורם א-שבטי, תפקידם של היהודים בחברה הברברית היה עבודת מלאכה או ניהול המסחר בין השבטים השונים שעסקו לרוב בחקלאות.
פעמים רבות בתקופות של סכסוכים בין-שבטיים, היהודים היו היחידים שלהם היה מותר לחצות הלוך ושוב בין הגבולות השבטיים.
נתינת חסות ליהודי נתפשה כסמל יוקרה לברבר נכבד, והיהודים, על אף מעמדם הנמוך, נהנו לרוב מביטחון ושמרו באדיקות על דתם.
עם זאת, לעיתים ביטחון היהודים נפגע, ופטרון ברברי היה עלול לפשוט על רכושו של בן החסות היהודי.
על יהודים היה להיזהר לא להיתפש כמי שנוהגים בגאוותנות, ולהשלים עם מעמדם הירוד.
היהודים על פי רוב לא יכלו להיות בעלי אדמות אלא הם נאלצו לשכור את האדמות מברברים מוסלמים, ולרוב היהודים חיו ברובע יהודי נפרד בתוך הכפר ברברי.
לאורך המאה ה-20 כלל היהודים שחיו באזורים ברברים עלו לישראל או היגרו לארצות אירופה.
המניעים להגירתם היו בעיקר ההתרגשות שעוררה הכרזת העצמאות של ישראל, מצבם הביטחוני הפגיע והמצוקה הכלכלית שהחלה לאחר שברברים מוסלמים החלו לדחוק את רגלי היהודים מהמקצועות המסורתיים בהם הם עסקו.
רוב גדול מיהודי צפון אפריקה חיו בערים הגדולות, שהיו על פי רוב בעלות אופי ערבי בשפה ובתרבות, ולכן הושפעו בצורה מוגבלת יותר מהתרבות הברברית.
עם זאת השפעות תרבותיות מסוימות בכל זאת חדרו, וכך למשל ניתן למצוא מילים משפות ברבריות בערבית צפון אפריקאית יהודית ולא-יהודית.
ברברי הוא בית אופנה עילית בריטי המייצר לבוש ואביזרי אופנה.
ברברי היא חברה ציבורית אשר מניותיה נסחרות בבורסה לניירות ערך בלונדון, סמלה BRBY, והיא מהווה חלק מ"מדד FTSE 100".
קו האופנה של ברברי מוכר בזכות הבדים המשובצים הייחודיים לו ואשר הפכו לסמלו המסחרי.
לחברה חנויות מותג וכן זכיינים ברחבי תבל והיא אף משווקת את מוצריה בחנויות אופנה כלליות.
החברה אף מוכרת מוצריה בדואר באמצעות קטלוג ובבעלותה אף קו בשמים הנושא את שם המותג.
החברה נושאת בתג מינוי מלכותי של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת וכן של צ'ארלס, נסיך ויילס.
פריט הלבוש המזוהה ביותר עם ברברי הוא מעיל גשם בעל בטנת המשבצות שעיצב מייסד הבית מבד גברדין.
הנסיכה דיאנה, מייקל ג'קסון, דייוויד בקהאם והגברים למשפחת המלוכה הבריטית - בהם הנסיך צ'ארלס וכן הנסיך ויליאם הם חלק מהמפורסמים שצולמו עמו במרוצת השנים.
ברברי נוסדה בשנת 1856 על ידי תומאס ברברי (1835–1926), צעיר בן 21 אשר עבד כשוליה אצל סוחר בדים, פתח חנות משלו בבייסינגסטוק, עיר בצפון מזרח מחוז המפשייר שבאנגליה.
עד לשנות ה-70 של המאה ה-19 החנות קנתה לעצמה שם כמתמחה בייצור בגדים שנועדו לפעילויות בחיק הטבע.
בשנת 1880 המציא ברברי את בד הגברדין, בד חזק ועמיד לפגעי מזג האוויר, לצד היותו אוורירי ונוח.
בשנת 1888 הוענק לברברי פטנט על בד הגברדין.
בשנת 1891 פתח ברברי חנות ברחוב היימרקט (Haymarket) בלונדון שבאנגליה, אשר פועלת עד עצם היום הזה ובניינה שימש גם כמטה החברה.
בשנת 1901 נקבע לוגו החברה אשר נרשם כסימן מסחר: אביר הדוהר על סוס, והמילה הלטינית Prorsum, אשר משמעותה "קדימה".
בשנת 1911 סיפקה החברה את ציודו של רואלד אמונדסן במסעו לקוטב הדרומי ובשנת 1914 סיפקה ציוד לארנסט שקלטון אשר הוביל את משלחתו בחציית אנטארקטיקה.
בשנת 1914 מונה ברברי לספק רשמי של משרד המלחמה הבריטי, קודמו של משרד ההגנה, למדי חיילים המתאימים לשדה הקרב ובפרט לתנאי מלחמת חפירות.
לצורך כך עיצב ברברי "מעיל חפירות" .
עם תום מלחמת העולם הראשונה הפך מעיל החפירות ללבוש אופנתי לאזרחים.
דגם הבד המשובץ הייחודי לברברי עוצב בתחילה כבטנה למעילי החפירות בשנות ה-20. בין היתר לבש את המעיל המפרי בוגרט בסרט קזבלנקה ופיטר סלרס בסרט הפנתר הוורוד.
בשנות ה-30 אף עיצבה חברת ברברי בגדי טייסים.
דגם הבד המשובץ, על צירוף צבעיו הייחודיים, נרשם כסימנה מסחרי של החברה בשנת 1967 ומופיע על מגוון רחב של בגדים ואביזרי אופנה מתוצרתה, בהם מטריות, צעיפים, תיקים ומזוודות.
ברברי הייתה חברה עצמאית עד לשנת 1955 כאשר נקנתה על ידי חברת Great Universal Stores.
החברה הפכה ציבורית ומנייתה החלה נסחרת בבורסת לונדון בשנת 2002. בשנת 2005 מכרה חברת Great Universal Stores את שארית מניותיה בחברה.
ב-2006 מונתה אנג'לה ארנטס למנכ"לית החברה.
ארנטס פעלה לניעור מותגי החברה, מיצובה כבית אופנה יוקרתי וביטלה את שיטת הזכיינויות למותגיה בה פעלה החברה עד לבואה.
בעקבות המיתון העולמי שהחל ב-2008 וירידה של 14% בהכנסות ברבעון אחד, נאלצה ארנטס להקפיא את תוכניתניותיה להתפתחות החברה וליישם תוכנית הבראה שכללה הקפאת משכורות, פיטורי 10% מכוח האדם, שינוי בשיטת השילוח וקיצוץ בהוצאות ההנהלה וכלליות.
במשך 16 שנים, בין 2001 ל-2017, כריסטופר ביילי היה המעצב הראשי של ברברי, ב-2013 מונה גם למנכ"ל.
בֶּרְבֶּרִיָה היה כינוי לחוף המערבי והתיכוני של צפון אפריקה בפיהם של האירופאים מן המאה השש עשרה עד המאה התשע עשרה.
בימינו על טריטוריה זו שוכנות המדינות מרוקו, אלג'יריה, תוניסיה ולוב.
שם זה נגזר מן הבֶּרְבֶּרִים, תושביה הקדומים של צפון אפריקה.
בארצות המערב כינוי זה היה קשור בשמם של הפיראטים ושל אלה שעסקו בסחר עבדים שבסיסם היה בחופי צפון אפריקה.
הם תקפו ספינות ויישובים באזור הים התיכון ולחופי האוקיינוס האטלנטי, תפסו וסחרו בעבדים מאירופה ומאפריקה שמדרום לסהרה.
מעריכים כי בברבריה היו כשלושה מיליון עבדים נוצריים.
בעיני האירופאים בירת האזור הייתה טריפולי, אם כי מרקש שבמרוקו היוותה את המרכז הברברי הגדול והחשוב ביותר.
גם הערים אלג'יר שבאלג'יריה וטנג'יר שבמרוקו נחשבו לפעמים כערי הבירה של ברבריה.
ברבריה לא היוותה תמיד יחידה מדינית.
בימי הביניים שלטו באזור שליטי שושלת אל-מוואחידון ושושלת החפסיים (الحفصيون), שאיחדו ארצות אלה לתקופות קצרות.
למן המאה השש עשרה ברבריה חולקה ליחידות המדיניות של מרוקו, אלג'יריה, תוניסיה וטריפוליטניה.
שליטיהן הבולטים של ארצות ברבריה היו הפאשה או הדיי של אלג'יריה, הביי של תוניסיה והביי של טריפולי.
שליטים אלה היו כפופים להלכה לסולטאן האימפריה העות'מאנית, אך למעשה היו עצמאיים.
פעולתה הצבאית הראשונה של ארצות הברית בארצות חוץ היה קרב דרנה (דרנה, קירנאיקה) ב-1805 שבו לקחו חלק הצי האמריקני וחיל הנחתים האמריקני, במטרה להשמיד את הפיראטים ולשחרר עבדים אמריקנים.
ברברה קראוזה היא שחיינית עבר ממזרח גרמניה.
היא אלופה אולימפית בעלת 3 מדליות זהב, אלופת עולם בעלת 5 מדליות מהן שתיים זהב ושיאנית עולם במשחה ל-100 מטר חופשי במשך 8 שנים.
הייתה האישה הראשונה בהיסטוריה ששחתה משחה זה מתחת ל-55 שניות.
ברברה קראוזה נולדה במזרח ברלין.
היא התאמנה בקבוצת השחייה של דינמו ברלין.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בקאלי, קולומביה, בשנת 1975 זכתה קראוזה במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 3:49.37 דקות.
בנוסף, היא סיימה במקום החמישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.22 שניות.
בתחרות המבחן לאולימפיאדת מונטריאול בתחילת יוני 1976 קבעה קראוזה במשחה ל-400 מטר חופשי שיא עולם חדש בתוצאה של 4:11.69 דקות, שיפור משמעותי לשיא של שירלי בבשוף (4:14.76 דקות).
למרות היכולת הגבוהה שלה היא לא השתתפה במשחקים עצמם בגלל שרופאי הנבחרת טעו בכמות הסמים שקיבלה וחששו שהיא תכשל בבדיקת הסמים.
הסיבה הרשמית להיעדרותה הייתה שהיא חלתה באנגינה.
בתחרות המבחן לאליפות העולם בשחייה שנערכה במזרח ברלין בתחילת חודש יולי 1978 קבעה קראוזה שני שיאי עולם חדשים.
במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.41 שניות, שיפור לשיא העולם של בת ארצה קורנליה אנדר (55.65 שניות) ובמשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:59.04 דקות, שוב שיפור לשיא של אנדר (1:59.26 דקות).
באליפות העולם בשחייה עצמה שנערכה במערב ברלין חודש וחצי לאחר מכן זכתה קראוזה ב-4 מדליות, אחת זהב.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכתה קראוזה ב-3 מדליות זהב.
במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 54.79 שניות, לפני חברותיה לנבחרת קרן מטצ'וק (55.16 שניות) ואינס דירס (55.65 שניות).
כבר בשלב המוקדמות היא קבעה שיא עולם חדש של 54.98 שניות, ובכך הייתה לשחיינית הראשונה בהיסטוריה ששחתה משחה זה מתחת ל-55 שניות.
הזמן שקבעה היה איטי ב-10 מאיות השנייה משיא העולם והתוצאה השנייה בטיבה בעולם.
ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 3:42.71 דקות.
היא זינקה ראשונה וקבעה תוצאה של 54.90 שניות.
קראוזה נשואה ללוץ ואניה, שחיין אולימפי גם כן.
קראוזה שברה 9 שיאי עולם בשחייה, 5 שיאי עולם אישיים ו-4 שיאי עולם במשחי שליחות.
קראוזה זכתה ב-11 תוארי אליפות מזרח גרמניה במשחים ל-100 מטר, 200 מטר, 400 מטר ול-800 מטר חופשי.
קראוזה זכתה בתואר שחיינית השנה באירופה בשנת 1978.
בשנת 1988 זכתה קראוזה להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
אוליבר ברג'ס מרדית היה שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה אמריקאי זוכה פרסי האמי והטוני.
מרדית' הועמד לשני פרסי אוסקר על תפקידו כמיקי, מאמנו הקשיש והנוקשה של רוקי בלבואה בסרט "רוקי" ועל הופעתו בסרט "יומו של הארבה".
מרדית' נולד בקליבלנד לאדה בת', אם ממוצא אמריקאי ולדוקטור ממוצא קנדי בשם ויליאם ג'ורג' מרדית'.
מרדית' התחיל את הקריירה שלו כשחקן מקצועי בשנת 1936 בתפקיד הראשי בדרמת הפשע הרומנטית "חורף קבוע".
הופעתו הראשונה המרשימה סידרה לו תפקידים ראשיים בעיבוד הקולנועי לספר "על עכברים ואנשים" בתור ג'ורג', עובד חווה מובטל בשנות השפל הגדול, ובקומדיה המוזיקלית "מקהלות שניות" בתור החצוצרן האנק טיילור.
עוד לפני שהתגייס לצבא ארצות הברית הספיק לשחק בקומדיות "טום, דיק והארי" לצידה של כוכבת סרטי המיוזיקל ג'ינג'ר רוג'רס ו"ההרגשה הלא בטוחה" של ארנסט לוביטש לצידו של מלווין דאגלס.
לאחר שהשתחרר בדרגת קפטן משירותו הצבאי בחילות האוויר של צבא ארצות הברית בשנת 1944, כיכב בסרט המלחמה "סיפורו של ג'י איי ג'ו" לצידו של רוברט מיצ'ם בתור הכתב הצבאי ארני פייל.
מרדית' קיבל פרס טוני מיוחד בשנת 1960 על עבודתו במחזה "פסטיבל טורבר".
התפרסם החל מאמצע שנות ה-60 בסדרת גיבורי העל "באטמן" ובסרט שבא בעקבותיו בתפקיד הפינגווין הרשע.
הופיע בסרט המלחמה "על שביל הנזק" בתור המפקד איגן פאוול איש המודיעין של אדמירל רוק טורי (ג'ון ויין).
ב-1962 שיחק בסרט "הסנאט ימליץ ויאשר" בבימויו של אוטו פרמינגר.
כמו כן הופיע מ-1959 עד 1963 בארבעה מפרקי הסדרה אזור הדמדומים כששניים מהם ("Obsolete Man" ו"Time Enough At Last") נחשבים לזכורים במיוחד.
באמצע שנות ה-70 זכה מרדית' להכרת חברי האקדמיה שהעניקו לו שתי מועמדויות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
בזה אחר זה הועמד לאוסקר על הופעותיו בדרמות "יומו של הארבה" בתור הארי, אביה של השחקנית המתחילה פיי גרינר (על התפקיד גם הועמד לפרס גלובוס הזהב ולפרס באפט"א) ובקלאסיקת האגרוף של ג'ון ג.
אבילדסן "רוקי" בו גילם את מיקי גולדמיל, מאמן אגרוף קשיש ומריר שנענה לבקשתו של המתאגרף החובבן רוקי בלבואה (סילבסטר סטאלון) לאמן אותו לקרב על אליפות העולם.
בהמשך הקריירה שלו שיחק מרדית' בתפקיד מיקי גם בשני סרטי ההמשך, מתוך חמישה שנעשו לסרט.
ב-1974 היה מועמד לפרס טוני בקטגוריית הבימוי על עבודתו במחזה "יוליוס בנייט טאון".
ב-1977 זכה מרדית' בפרס אמי על הופעתו בסרט הטלוויזיה "זנב התותחן ג'ו".
בין לבין שיחק בסרט האסונות "ההינדנבורג" בתור הקלפן אמיליו פאג'טה, במותחן האימה הפסיכולוגי "קסם" ובקומדיית המתח "תרגיל לבלשית מתחילה" בתור מר הנסיי, בעל הספרייה בה עובדת גלוריה מאנדי (גולדי הון).
בשנת 1981 השתתף בפנטזיית הפעולה "התנגשות הטיטאנים" בתפקיד המחזאי המלומד אמון אותו פוגש גיבור הסרט פרסאוס (הארי המלין).
שיחק בקומדיית חג המולד "סנטה קלאוס: הסרט" בתפקיד השדון הזקן והחכם.
בשנותיו האחרונות שיתף פעולה עם כוכבי קולנוע מזדקנים אחרים ובהם וולטר מתאו וסופיה לורן בקומדיות " זקנים חסרי מנוח" ו" משתגעים על אהבה" בהן גילם את אביו של ג'ון גוסטפון (ג'ק למון).
מרדית' נישא לארבע נשים, בין היתר לשחקניות פולט גודארד ומרגרט פרי.
אשתו הרביעית והאחרונה עד למותו הייתה קז'ה סאנדסטן, איתה הביא לעולם שני ילדים.
נכנס לרשימה השחורה של הוליווד למספר שנים בעקבות ביקורת שהטיח בסנטור ג'וזף מקארתי.
מרדית' פרסם בשנת 1994 את הביוגרפיה על חייו " So Far, So Good" בו חשף שהוא סובל ממצבי רוח קיצוניים כתוצאה מההפרעה הנפשית ציקלותימיה ממנה סבל.
מרדית' נפטר ב-9 בספטמבר 1997 בגיל 89, לאחר שסבל בשנותיו האחרונות ממחלת אלצהיימר וממלנומה, לבקשתו גופתו נשרפה לאחר מותו.
על תרומתו לקולנוע האמריקאי זכה לכוכב על שמו בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ברברית (שם מדעי: Berberis, שם נרדף: ברבריס, שם בערבית: אמירבאריס) היא סוג של שיחים קוצניים במשפחת הערטניתיים.
בסוג נמנים בין 400 ל-600 מינים והוא נחשב לאחד הענפים ביותר בין סוגי השיחים.
תפוצת הסוג משתרעת על אזורים קרירים ממזרח אסיה ועד אמריקה הדרומית.
הברברית היא שיח בעל עלים פשוטים, מסורגים או ערוכים בקבוצות בחיק הקוצים.
הפרחים נישאים באשכולות והם בעלי סימטריה משושה.
הפרי הוא ענבה מאורכת שצבעה סגול-שחור לעת הבשלה.
כל חלקי הצמח (למעט הפרי הבשל) מכילים את האלקלואיד ברברין ונחשבים במידה מסוימת לרעילים.
בימי הביניים הובא הצמח מלבנון ונפוץ ברחבי המזרח התיכון.
הצמח שימש לחיזוק הקיבה והכבד, לריפוי דלקות קיבה, לגרימת עצירות, להפסקת שטפי דם, לריפוי צהבת, וכן שימש סם משלשל.
בקרב בני העדה הפרסית בימינו משמשים פירות הצמח לצורך הכנת תכשיר לניקוי הדם ולטיפול בפצעי בגרות.
במדינות הקווקז השתמשו בצמח כתבלין בישול ובמאה העשרים הוא הפך לתבלין נפוץ בכל מדינות ברית המועצות.
ברברית הלבנון (Berberis libanotica) - נפוצה בחרמון ובלבנון
ברברית מצויה (Berberis vulgaris) - נפוצה באירופה ובאסיה הקטנה, צמח תרבות באמריקה הצפונית.
ברברה קרוגר היא פרופסור לאמנות חזותית באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו ואמנית יהודיה אמריקאית.
אמנית קונספטואלית, שעבודותיה מוצגות בגלריות ובמוזיאונים בכל רחבי ארצות הברית ואירופה.
בעבודתה האמנותית, היא מנצלת את הכרותה הקרובה עם עולם העיצוב, הפרסום ותקשורת ההמונים ושואלת מהם את טכניקת השיווק האגרסיבית באמצעות דימויים סטראוטיפיים וקלישאות, כדי לעורר שאלות על תפקיד האישה בחברה, על השימוש בגופה כאובייקט תשוקה, על צרכנות, זהות ומיניות.
בשנת 2005 זכתה בפרס אריה הזהב – פרס למפעל חיים שהוענק לה בביאנלה של ונציה.
מרבית עבודותיה מורכבות מתצלומים שחור/לבן שעליהם ישנם כיתובים לבנים על רקע אדום הנושאים גוון פוליטי.
שכפול צילומים שצולמו בידי אחרים וניכוסם (Appropriation art), התגבש כשפה אמנותית פופולרית בסוף שנות ה-70. בין האמנים הבולטים שעסקו בנושא זה, היו שרי לוין, סינדי שרמן וריצ'רד פרינס.
מבקרת האמנות קייט לינקר כתבה כי קרוגר, בנוסף להיותה אמנית, היא גם פרשנית חברתית ואקטיביסטית פוליטית, שלעבודתה יש מקום ותפקיד אסטרטגי בשיח האמנות העכשווית.
ואילו אן גולדשטיין המנהלת האמנותית של מוזיאון סטיידלק באמסטרדם, סבורה כי "התמקדותה בסטראוטיפים ובקלישאות כביטוי של כוח ושליטה, מציבה את עבודתה בחזית, מערבת את הצופה באופן אקטיבי ומתעמתת עמו".
ברברה קרוגר נולדה בניוארק, ניו ג'רזי, למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני הנמוך.
אביה היה טכנאי כימיה ואמה מזכירה משפטית.
לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון, החלה ללמוד בשנת 1964 באוניברסיטת סירקיוז, ושם החלה לגלות עניין בעיצוב גרפי, בשירה, בכתיבה ובציור.
לאחר שנת לימודים אחת בלבד, היא עברה לניו יורק והחלה ללמוד בבית הספר לאמנות ולעיצוב 'פרסונס' - 'Parsons School of Design', שם התוודעה לצלמת דיאן ארבוס ולמעצב הגרפי הנודע מרווין יזראל שהיו ממורי בית הספר.
לאחר שנה עזבה שוב את לימודיה והחלה לעבוד כמעצבת בכתב העת 'מדמואזל' – 'Mademoiselle' ותוך זמן קצר הפכה למעצבת הראשית שלו.
מאוחר יותר עבדה כמעצבת במשרה חלקית במגזינים נוספים כגון, 'בית וגן' - 'House and Garden', במגזין לצילום 'אפרטיור' (צמצם)- 'Aperture' ובמקביל עצבה גם עטיפות לספרים שעסקו בנושאים פוליטיים.
בשנת 1975 חדלה לצייר ובין השנים 1976–1980, גרה בברקלי קליפורניה ולימדה שם.
בשנת 1977 חזרה ליצור, תחילה כצלמת שצרפה כיתובים לעבודותיה ומאוחר יותר כמי ששואבת דימויים מעולם התקשורת.
קרוגר נמנית עם שורה של אמניות פוסטמודרניות פמיניסטיות השואלות טכניקות מעולם התקשורת והפרסום על מנת לחקור נושאים של מגדר וזהות, כגון ג'ני הולצר, שרי לוין, מרתה רוסלר וסינדי שרמן.
רוב עבודותיה של קרוגר מעוצבות ככרזות פרסומת בצבעי שחור, לבן ואדום, היוצרות קולאז' המורכב מתצלומים הלקוחים ממקורות שונים ומטקסטים בוטים המשרתים את רעיונותיה החברתיים.
לדבריה, "עבודתי כמעצבת עיצבה כמעט לחלוטין את עבודתי כאמנית...
עבדתי עם תצלומים של אחרים...
אני יודעת לעשות זאת בעיניים עצומות".
היא נוקטת בטכניקות שיווק אגרסיביות, דהיינו, מסרים ישירים ומתומצתים בסגנון של ססמאות פרסומיות, המוגשות לצופה בדרך כלל ככותרות המורכבות מאותיות לבנות המודגשות על רקע אדום או שחור.
על טכניקת העבודה שלה אמרה קרוגר, כי היא מסייעת ליצירותיה להיות נגישות לצופים וכי אין בכך כדי להמעיט ממורכבותן.
"הדבר הטוב ביותר הוא היכולת לבטא רעיון מורכב בשפה פשוטה.
אני מקווה שאני מצליחה לעשות זאת".
בשנת 1987, יצרה עבודת צילום בטכניקה של הדפס משי, בה נראית כף יד אוחזת בתווית שגודלה כגודל כרטיס אשראי, שבה כתובה הפרפרזה "אני קונה משמע אני קיים", על אמירתו של רנה דקארט "אני חושב משמע אני קיים".
בעבודה זו כמו בעבודות רבות נוספות, היא מותחת ביקורת על תרבות הצריכה של החברה המערבית, שבה מעורבים היצרנים ואמצעי התקשורת המסחריים.
עבודותיה מוצגות במוזיאונים, בגלריות, במרחב הציבורי, בשלטי חוצות, על תיקים ואף על קופסאות גפרורים.
ברבשט (ברומנית: Berbești; בהונגרית: Bárdfalva, בארדפלווה; ביידיש: בערבעשט) הוא כפר במחוז מרמורש שברומניה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
האזכור הראשון לכפר הוא מהמאה ה-14. במהלך פשיטה טטרית במאה ה-18 נשרף חלק גדול מהכפר.
בכפר ישנם כיום כמה בתים לשימור מהמאה ה-19.
עד מלחמת העולם הראשונה היה הכפר חלק מאוסטרו-הונגריה, ולאחריה עבר לשליטת רומניה.
בין השנים 1940 ו-1944 נכלל היישוב בשטחי הונגריה.
יהודים ראשונים הגיעו למקום בתחילת המאה ה-18 והקהילה היהודית הוקמה בשנת 1850 אז גם נבנה בית הכנסת, בית המדרש והוקם בית עלמין.
בינואר 1941 נמנו בכפר 508 יהודים, כחמישית מתושביו, אשר היו ברובם חסידי ויז'ניץ וסיגט.
עם החלת השלטון ההונגרי באזור, נאכפו בכפר חוקי הגזע ההונגריים.
בקיץ 1941 גירשו השלטונות מהכפר לשטחי אוקראינה מספר יהודים חסרי אזרחות הונגרית, ושם נרצחו.
באוקטובר 1941 גויסו כחמישים גברים יהודים מהכפר לעבודות כפייה בחזית האוקראינית, שם רובם נספו.
במפקד קהילות הונגריה שנערך בשנת 1944 נמנו במקום 442 יהודים.
ב-17 אפריל 1944, לאחר כיבוש הונגריה בידי הגרמנים, רוכזו יהודי הכפר בגטו שהוקם בו, אליו הובאו גם יהודים מכפרים נוספים בסביבה.
מספר יושבי הגטו הגיע לכ-3,000 איש, ומעת לעת פשטו עליו ההונגרים, והחרימו רכוש.
ב-17 במאי 1944 הועברו כל יהודי הגטו שבכפר לגטו סיגט, וממנו שולחו לאושוויץ.
ברברה קינגסולבר היא סופרת, משוררת ומסאית אמריקאית.
זוכת פרס פוליצר בשנת 2023 על ספרה Demon Copperhead.
קינגסולבר נולדה באנאפוליס שבמרילנד, וגדלה בעיירה קרלייל שבקנטקי.
בגיל 7 אביה, רופא במקצועו, העביר את המשפחה ללאופולדוויל שבקונגו, כיום קינשאסה, בירת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
הוריה עבדו בתפקידי בריאות ציבוריים והמשפחה חיה בתנאים בסיסיים, ללא חשמל או מים זורמים.
לאחר שסיימה את לימודיה התיכוניים החלה בלימודי פסנתר קלאסיים באוניברסיטת דפאו באינדיאנה, אך עברה ללימודי ביולוגיה, וקיבלה תואר ראשון בשנת 1977. במהלך לימודיה הייתה מעורבת במחאות סטודנטים נגד מלחמת וייטנאם.
לאחר קבלת התואר עברה לצרפת לשנה ולאחר מכן השתקעה בטוסון, אריזונה, שם נרשמה בשנת 1980 ללימודי תואר שני באקולוגיה וביולוגיה התפתחותית.
עם סיום התואר החלה לעבוד ככתבת מדעית באוניברסיטת אריזונה, ובמקביל עבדה ככתבת פרילאנס בעיתונים ובכתבי עת.
באמצע שנות ה-80 החלה לעסוק גם בכתיבה בדיונית, ואף זכתה בתחרות סיפורים קצרים בעיתון בפיניקס.
ב-1985 נישאה לראשונה, וב-1987 נולדה בתה הבכורה, קמיל.
במהלך מלחמת המפרץ עברה לטנריפה, בין היתר בגלל ההתנגדות להשתתפות האמריקאית בלוחמה.
ב-1992 חזרה לארצות הברית והתגרשה מבעלה.
בשנת 1994 קיבלה תואר דוקטור של כבוד מהאלמה מאטר שלה, וכן נישאה בשנית לסטיבן הופ, וב-1996 נולדה בתה השנייה, לילי.
בשנת 2004 עברה עם משפחתה לחווה במחוז וושינגטון בווירג'יניה, שם הם מתגוררים עד היום.
בשנת 2008 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד נוסף מאוניברסיטת דיוק.
ספריה תורגמו למעל 30 שפות, ורבים מהם נלמדים במסגרת תוכנית הלימודים בספרות בתיכונים רבים ברחבי ארצות הברית.
המוטיבים החוזרים ביצירתה הם איכות הסביבה, זכויות מיעוטים וצדק חברתי.
ספרה האחרון, Demon Copperhead, עוסק במגפת האופיואידים בארצות הברית
בסוף שנות ה-90 הייתה בין החברים המייסדים של להקת Rock Bottom Remainders, להקת רוק המורכבת מסופרים, לצד אמי טאן, סטיבן קינג, סטיב ברי ומאט גריינינג.
במסגרת הלהקה ניגנה על קלידים.
כיום איננה חברה פעילה בהרכב.
בשנת 2005 היא ומשפחתה פצחו בניסוי בן שנה שבמסגרתו אכלו רק תוצרת מקומית, וניסוי זה תועד בממואר רב המכר שלה Animal, Vegetable, Miracle (טרם תורגם לעברית).
קינגסולבר זכתה במספר רב של פרסים, לרבות המדליה הלאומית למדעי הרוח, פרס אורנג', פרס בייליז לסיפורת מאת נשים ופרס הלוס אנג'לס טיימס לספרות והייתה מועמדת לפרס פוליצר.
כל אחד מספריה מאז 1993 כיכב ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
בשנת 2000 ייסדה בעצמה פרס ספרותי בשם פרס בלוות'ר , שמטרתו לקדם ספרות הקוראת לשינוי חברתי.
הפרס, על סך 25 אלף דולרים במימון פרטי מלא של קינגסולבר, מוענק בשנים זוגיות לסופרים שטרם פרסמו מיצירתם, וכולל גם התחייבות לפרסום בהוצאה גדולה.
בשנת 2022 פרסמה את ספרה Demon Copperhead שהפך מיד לרב מכר.
באוקטובר של אותה השנה, זכתה בפרס פוליצר על ספר זה, ביחד עם הסופר הרנן דיאז על ספרו נאמנות.
המבקר לי סיגל כינה את קינגסולבר אמנית "כתיבת אסונות" מעל לדפי הניו ריפבליק, ואמר עליה כי היא מציעה "רק מראית עין של טוב לב כתחליף לאמנות כנה".
כמו כן אפיין אותה בתור "כותבת קלה, הומוריסטית, מיומנת, ודביקה שהועלתה לדרגת הכותבים הפוליטיים הגדולים של דורנו".
קינגסולבר נחשפה לקיתונות של ביקורת פוליטית בעקבות טור דעה שכתבה עבור הלוס אנג'לס טיימס כנגד הפלישה האמריקאית לאפגניסטן.
עם זאת, קינגסולבר היא סופרת מוערכת אשר זכתה במספר רב של פרסים, לרבות פרס פוליצר, המדליה הלאומית למדעי הרוח, פרס אורנג', פרס בייליז לסיפורת מאת נשים ופרס הלוס אנג'לס טיימס לספרות.
בשנת 2023 פרסמה את ספרה Demon Copperhead שהפך מיד לרב מכר.
חזירים ברקיע, רומן, מאנגלית: תרצה גור-אריה, הוצאת מעריב, 1995 (ספר המשך לרומן הביכורים The Bean Trees, שלא תורגם)
תורת עץ הרעל, רומן, מאנגלית: עדית פז, הוצאת מעריב, 2001
הלקונה, רומן, מאנגלית: צילה אלעזר, הוצאת מודן, 2012
כיוון הנדידה, רומן, מאנגלית: יעל סלע-שפירו, הוצאת כתר, 2014
ברברה לי קיפיץ היא מתמטיקאית קנדית-אמריקאית.
קיפיץ מחזיקה במשרת פרופסור ע"ש ד"ר צ'ארלס סולטר למתמטיקה באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
היא ידועה בשל תרומתה הרבה לתחום המתמטיקה השימושית, ומחקרה עוסק במשוואות דיפרנציאליות חלקיות לא ליניאריות ובחוקי שימור הקשורים אליהן.
קיפיץ נולדה באוטווה, קנדה בשנת 1944 והיא בתם של הדמוגרף הקנדי נתן קיפיץ ורעייתו ביאטריס.
כיום היא מתגוררת באוהיו, ארצות הברית.
קיפיץ נשואה למרטין גולוביצקי, פרופסור למתמטיקה ומדעים פיזיקליים באוניברסיטת המדינה של אוהיו, ולהם שני ילדים.
קיפיץ השלימה את לימודי ההסמכה שלה באוניברסיטת טורונטו, ובשנת 1970 קיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת ניו יורק, בהנחייתו של פטר לקס.
לפני שמונתה לתפקידה הנוכחי באוניברסיטת המדינה של אוהיו, לימדה באוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת המדינה של אריזונה ובאוניברסיטת יוסטון; שם הייתה פרופסור [ע"ש] ג'ון ורבקה מוּרס למתמטיקה.
קיפיץ כיהנה כנשיאת האגודה לנשים במתמטיקה (AWM) בשנים 2005 - 2006, ובשנת 2011 מונתה לתפקיד נשיאת המועצה הבין-לאומית למתמטיקה שימושית והנדסית (ICIAM).
תחום המחקר של ד"ר קיפיץ הוא משוואות דיפרנציאליות חלקיות לא ליניאריות, עם דגש על חוקי שימור היפרבוליים (הקשורים להיפרבולה) ומשוואות התפתחות (Evolution equations) המשנות את סוגן מהיפרבוליות לאליפטיות.
קיפיץ פיתחה טכניקה חדשה להתמודדות עם בעיות שפה חופשית (Free boundary problems) המאפשרת הבנה מעמיקה יותר של הלם טרנס-סוני (הקרוב למהירות הקול) והצליחה להתאים טכניקות מדינמיקה של שדות וקטוריים לבעיית הקבילות של גלי הלם.
פרס קריגר-נלסון של האגודה הקנדית למתמטיקה (CMS) לשנת 2005
הרצאת נתר של האגודה לנשים במתמטיקה בשנת 2012
פרס האגודה למתמטיקה שימושית והנדסית (SIAM) עבור תרומה נכבדה למקצוע לשנת 2011
מרצה ע"ש סוניה קובַלֵבְסקי של האגודה לנשים במתמטיקה והאגודה למתמטיקה שימושית והנדסית בשנת 2012
חברה באגודה האמריקאית למתמטיקה (AMS) משנת 2002
חברה באגודה האמריקאית לקידום המדע (AAAS)
חברה באגודה למתמטיקה שימושית והנדסית
בנוסף, קיפיץ הייתה האישה המדענית הראשונה שזכתה בפרס אסתר פארפל, הפרס היוקרתי ביותר המוענק על ידי אוניברסיטת יוסטון על מצוינות בחינוך, מחקר ושירות.
ברג האוס הוא בניין היסטורי, הממוקם בכיכר ניו-אנד בהמפסטד, לונדון, וכולל את מוזיאון המפסטד.
הבית גם רשום כבניין היסטורי - כברג האוס ומוזיאון המפסטד.
ברג האוס נבנה בשנת 1704, בתקופת שלטונה של המלכה אן.
בעת הבנייה היו המרחצאות של המפסטד עסק פורח ברחוב הסמוך.
בשנת 1720 עבר הרופא של הספא, ד"ר ויליאם גיבונס, לבית בורג', והרחיב אותו.
הוא הוסיף את שער הברזל המחורר הנושא את ראשי התיבות שלו.
אחד מתושבי הבית היה ישראל לואיס, שהיה רפד.
הוא היה מעורב בתביעה משפטית שבו הוא נמצא אשם ביצירת מטרד על ידי מתקן למיחזור גללי בקר וסוסים שבנה בגן הבית.
הוא נקנס ב 5 פאונד, ונאלץ להרוס את המתקן.
עד שנות השבעים של המאה ה-19 הבית היה ידוע בשם "בית לואיס".
בשנת 1858 השתלטה על ברג האוס יחידה צבאית והבית הפך למפקדה ולמגורי הקצינים עד 1881. הבית חזר לשימוש ביתי בשנת 1884.
בין השנים 1906–1924 היה זה ביתו של ד"ר ג'ורג' ויליאמסון, מומחה לאמנות בינלאומית.
הוא הזמין את גרטרוד ג'קייל Gertrude Jekyll לעצב את הגן, שממנו נותרה היום רק המרפסת.
בשנת 1925 קנה מנהל בנק לוידס, קפטן קונסטנטין אוולין בנסון, את הבית עבור 4,750 ליש"ט.
הוא בנה את חדר המוזיקה הנוכחי באתר הספרייה של ד"ר ויליאמסון.
בין 1933–1937 התגוררה בתו של רודיארד קיפלינג, אלזי במברג, בברג האוס עם בעלה.
הביקור האחרון בבית של רודיארד קיפלינג היה כשבא לבקר את בתו ב-1936.
בשנת 1946 הוא נקנה ושוחזר על ידי "המועצה הציבורית של המפסטד".
צריפי המגורים שהיו מול הבניין נהרסו, וב 1947 הוא נפתח מחדש כמרכז קהילתי עם לשכת ייעוץ אזרחית במרתף הבניין.
הבית שוב נסגר ללא הגבלה בשנת 1977, כאשר הבעלים החדשים שלו, עיריית קמדן גילתה ריקבון בעצים ועובש בכל חלקי העץ של הבניין שאיימו על יציבותו.
העירייה בחנה אפשרות להציל את הבניין על ידי מכירתו לעסק מסחרי, אבל התושבים המקומיים הקימו עמותת צדקה בשם "הצילו את ברג האוס".
העמותה גייסה כספים והגישה ערעור על החלטת העירייה, וכתוצאה מכך מועצת עיריית קמדן, העניקה להם חכירה על הבית.
ב -8 בספטמבר 1979, הבית, ששוחזר על ידי המועצה ושופץ על ידי העמותה נפתח לציבור כבית ומוזיאון שהוא כיום.
בשנים האחרונות הבניין והמוזיאון קבלו תקציבים להמשך השחזור מקרנות שונות, וכן מתורמים פרטיים שונים.
הבניין המשופץ נפתח לקהל הרחב ב-16 ביולי 2006. ברג האוס מכיל את הארכיון הגדול בעולם ואת אוסף עבודות ציורי המים של הציירת הוויקטוריאנית הלן אלינגהאם (Helen Allingham (1848–1926. הקומה הראשונה של הבניין, כוללת את מוזיאון המפסטד, עם תערוכות קבועות על ההיסטוריה והתרבות המקומית.
ישנם בקומה זו גם גלריות לתערוכות זמניות של אמנות, היסטוריה מקומית ותרבות.
בית הקפה שוכן במרתף, עם מקומות ישיבה חיצוניים בגנים.
ברג האוס מארח כיום תערוכות וקונצרטים, והוא נשכר עבור חתונות, קבלות פנים ואירועים פרטיים אחרים.
ברברה שנברגר היא שחקנית, זמרת ומנחת טלוויזיה גרמנייה.
שנברגר נולדה במינכן כבת יחידה לנגן קלרינט ועקרת בית.
היא למדה סוציולוגיה, תולדות האמנות ותקשורת באאוגסבורג.
ב-1999 החלה להנחות מספר תוכניות בטלוויזיה.
ב-2001 שיחקה בפרק של קומדיית המצבים "Das Amt".
ב-2007 שיחקה בסרט "Herr Bello" המבוסס על ספר של סופר הילדים הגרמני פול מאר (Paul Maar).
ב-2007 הוציאה את אלבומה הראשון כזמרת הנקרא "Jetzt singt sie auch noch!".
בשנים 2008–2011 הנחתה את טקס "פרס הקולנוע הגרמני" (Deutscher Filmpreis).
ב-2009 הנחתה את פרס המוזיקה "Echo".
ב-2009 הוציאה את אלבומה השני "Nochmal, nur anders".
ב-2010 שיחקה בסרט הנעורים "Freche Mädchen 2".
משנת 2015 מגישה כל שנה את ניקוד השופטים הגרמני בתחרות האירוויזיון.
ברברה קרופורד ג'ונסון הייתה מהנדסת אווירונאוטיקה אמריקאית ואחת הנשים הראשונות בנאס"א בתחום זה.
קרופורד ג'ונסון כיהנה בתפקידי הובלה ומחקר של טילים מונחים וטיסות חלל.
קרופורד ג'ונסון נולדה בשנת 1925 כבת הצעירה במשפחה ממוצא אירי בת שישה ילדים להוריה, נל וקלארנס ג'ונסון.
כשהייתה בכיתה ד' עברה משפחתה לסנדובל , אילינוי, שם גדלה.
אביה היה מפקח בתי ספר ואמה הייתה מורה מחליפה בבתי ספר מקומיים.
קרופורד ג'ונסון למדה באוניברסיטת אילינוי כיוון שזו הייתה האוניברסיטה היחידה שאליה יכלה לקבל מלגה.
בשנת 1946, לאחר 3 שנים סיימה את לימודיה בתור האישה הראשונה שסיימה לימודי תואר ראשון בהנדסה כללית מאוניברסיטת אילינוי.
לאחר שסיימה את קרופורד ג'ונסון לימודי התואר, התחילה מיד לעבוד בתחום הנדסת חלל.
העבודה הראשונה של קרופורד ג'ונסון הייתה בחברה נורת' אמריקן אוויאיישן (NAA) שם עבדה במשך כל 36 שנות הקריירה שלה, ולא עזבה גם כאשר החברה התמזגה עם רוקוול-סטנדארד קורפוריישן וגם כשנמכרה לחברת בואינג.
המשימה הראשונה שלה בהנדסה הייתה בתוכנית Navaho על טיל בשם SM-64 Navaho .
בהמשך, עבדה על טיל בשם AGM-28 Hound Dog .
בשנת 1968 מונתה קרופורד ג'ונסון למנהלת הנדסת מערכות בפעולות מערכת הקשורות למשימה לתמיכה בתאי הפיקוד והשירות (CSM).
תפקיד זה היה הגבוה ביותר שאישה הגיעה אליו עד אז במחלקת החלל בחברה בה עבדה.
בזכות תפקיד זה ייצגה קרופורד ג'ונסון את החברה באופן רשמי בפגישות עם נאס"א ועם אסטרונאוטים.
בשנת 1973 מונתה לתפקיד של מנהלת דרישות המשימה של מערכת המשימות לחלל.
קרופורד ג'ונסון האמינה שמיפוי של הירח יעזור במשימות עתידיות.
Nahavo Program - בפרויקט זה עבדו על טילי שיוט בין-יבשתיים על-קוליים שנבנו על ידי נורת' אמריקן אוויאיישן (NAA) בשנת 1946. התוצר הסופי היה מסוגל להעביר נשק גרעיני לברית המועצות מבסיסים בארצות הברית, בזמן שיוט במהירות מאך 3 (3675 קמ"ש) בגובה של 60,000 רגל (18,000 מטר).
הטילים היו בעלי שלושה שלבים.
קרופורד ג'ונסון עבדה על החלק השני.
מה שהוביל אותה ליטול חלק בפרויקט עיצוב של טיל על-קולי דומה לטיל מגח סילון.
קרופורד ג'ונסון הכינה את המסלול ניווט לטיל.
Hound Dog missile - טיל זה פותח בשנת 1959 על ידי נורת' אמריקן אוויאיישן (NAA) עבור חיל האוויר של ארצות הברית והיה טיל שיוט על-קולי המופעל על ידי מנוע טורבו-סילון המשוגר באוויר.
הטיל תוכנן בזמן המלחמה הקרה בעיקר כדי להיות מסוגל לבצע תקיפה מקדימה על אתרי ההגנה האווירית של ברית המועצות לפני שטילים לטווח ארוך יפציצו שם.
תוכנית אפולו - תוכנית שמטרתה הייתה להביא אנשים לירח.
תפקידה של קרופורד ג'ונסון במשימה זו היה לתכנן את מסלול השיבה לכדור הארץ ואת מערכת צג הכניסה (EMS) לקראת הנחיתה על הירח.
קרופורד ג'ונסון האמינה שצוותה היה צריך למפות את הירח כדי לאפשר לחוקרים העתידיים להשתמש בירח בתור מתקן שיגור וכדומה.
תחנת החלל סקיילאב - תחנת החלל הראשונה שנאס"א שיגרה לחלל והיחידה שארצות הברית הפעילה באופן בלעדי.
תפקידה של קרופורד ג'ונסון בפרויקט זה היה תכנון תאי הפיקוד והשירות של החללית.
אפולו סויוז - בשנת 1975 בוצעה טיסה ראשונה של ארצות הברית וברית המועצות ביחד.
במסגרתה חיברו תא פיקוד ושירות אמריקאי ולחללית סויוז 19 הסובייטית.
מעבורת חלל (אורביטר) - קרופורד ג'ונסון הייתה אחראית על מערכת הטיסות וניתוח המשימה של פרויקט אורביטר.
משימתה בתוכנית הייתה לעבוד על מסלולי טיסה, בדומה למה שעשתה בתוכנית אפולו.
כחלק מתפקידה בפרויקט קרופורד ג'ונסון עבדה עם פרד הייז שהיה אסטרונאוט וטייס תא הפיקוד של אפולו 8 והוא תיאם בינה והחברה שבה עבדה לבין נאס"א בנושא דרישות המשימה.
בשנת 1974 קיבלה את פרס ההישג השנתי מטעם האגודה למהנדסות (SWE) מוקדם יותר קיבלה לוח המנציח את תרומתה המובהקת למשימות אפולו מטעם נאס"א.
בשנת 1975 קיבלה פרס הצטיינות לבוגרים מאוניברסיטת אילינוי להנדסה.
בשנת 1976 קיבלה את פרס דירק ברואר מהאגודה האמריקאית לאווירונאוטיקה (AAS).
ברברים היא סדרת טלוויזיה גרמנית משנת 2020 שנוצרה על ידי אנדראס הקמן, ארנה נולטינג ויאן מרטין שרף ובכיכובם של לורנס רופ, ז'אן גורסו ודייוויד שוטר.