tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האחים הקליטו ארבעה שירים בתקליט של 78 סיבובים לדקה עבור השלוחה הצ'ילנית של חברת "אודיאון" (EMI של ימינו):El martirio, Tú que vas vendiendo flores La partidaו-"Tilín tolón".
אחרי שב-31 ביולי 1951 השיג בעידוד אחיו את ההסמכה כטכנאי שיניים, החליט לוותר על מקצוע זה ולהתמסר לקריירה המוזיקלית בלבד.
בהתחלה שר בעיקר שירי עם צ'יליאנים.
באותה תקופה תמונת צמד האחים גטיקה פורסמה על עטיפת המגזין "אקרן", כשהם לבושים בתלבושות עממיות של איכרי האזור, הידועים כ"הואסוס".
גטיקה התמקד אחר כך במוזיקה קלה, לרבות שירי הבולרו שתפסו בשנות ה-1950 את מקום הטנגו.
הקהל הצ'יליאני העריץ באותן השנים את אולגה גיו הקובנית, את לאו מריני הארגנטינאי ואת אלווירה ריוס ממקסיקו ואחרים.
פופולרית הייתה גם המוזיקה של קסווייר קוגא ותזמורות, שאחד מחבריה היה בובי קאפו מפוארטו ריקו.
אלו נמנו עם האמנים שהשפיעו על גטיקה הצעיר.
בשנת 1951 הכיר גטיקה אישית בסנטיאגו את אולגה גיו והקליט עם התזמורת של דון רוי.
התקליט שלו עם הלהיט "Piel Canela" על לחן של בובי קאפו, הראשון שהקליט עם ההרכב "סונורה מטנסרה", נחל הצלחה גדולה בכל דרום אמריקה.
האלבום שלו משנת 1951,Me Importas Tú (אכפת לי ממך) היה גם הוא ללהיט גדול ברחבי אמריקה הלטינית ופתח לו דלתות רבות.
ב-1952 בא אחר כך אלבום מוצלח נוסף בשם Contigo en la Distancia (איתך במרחק) ואחר כך En nosotros.
ביצועו הרגיש בשנת 1953 לשיר "בסמה מוצ'ו (Bésame mucho) של קונסואלו ולאסקס המקסיקנית תרם רבות להפצת השיר בעולם.
באותה שנה הפיק גטיקה שני אלבומים נוספים -Las Muchachas de la Plaza España (הבחורות בככר אספניה) ו-"Sinceridad" (כנות) עם הלהיט בעל אותו השם.
גטיקה היה אחראי בהמשך לעוד להיטים רבים -כארבעים במספרם - שסבבו בכל אמריקה הלטינית, בספרד ובפורטוגל: El Reloj (השעון), La Barca (הסירה), Novia mia ו-No me platiques (כלתי).
להיטים אלו זיכו את גטיקה ב"תקליטי זהב" רבים.
שנים של הצלחה בינלאומית 2000-1953
בשנת 1954 החל גטיקה סיור עולמי כשהתחנה הראשונה הייתה ארגנטינה.
בארץ זו שר בליווי התזמורת של רוברטו אינגלס ועורר היסטריה המונית.
התנפלויות המעריצות בארגנטינה, אורוגוואי וברזיל הצריכו חיזוק השמירה סביבו.
בלונדון הופיע שוב עם תזמורתו של אינגלס, בתוכנית רדיו של BBC.
כמו כן הקליט ב-Parlaphone Records להיטים כמו "בסאמה מוצ'ו".
ב-1955 המשיך בסיור הופעות מנצח בקובה ומקסיקו.
בין היתר, שר גטיקה במשך מספר שבועות בפני אולם מלא בתיאטרון בלנקיטה בהוואנה, והופיע גם במועדון הלילה המפורסם "טרופיקנה".
בשנת 1956 התחיל סיור נוסף בחו"ל שהביא אותו לוונצואלה.
ב-1957 התיישב במקסיקו, ארץ שתפסה מקום חשוב בחייו.
שם התפרסם בשירים " No me platiques Más" (אל תדברי אלי שוב), "Tú me acostumbraste" (הרגלת אותי) ו-"Voy a apagar la luz" (אני מכבה את האור) (1959).
ב-1958 הוציא לאור תקליט ראשון מסוג ארוכי נגן.
ב-1956 שירי גטיקה הוקלטו בצפון אמריקה באלבומים ארוכי-נגן, בהתחלה ב-Capitol Records (בסדרות 'Capitol of the World').
תוך 14 חודשים חברת קפיטול הוציאה לאור 3 אלבומים כאלה.
אחד מבין שלושת האלבומים שהוציא גטיקה ב-1958 בפורמט 78 סיבובים לדקה היה קומפילציה של להיטיו הגדולים.
כמו כן הקליט שיר שנקרא Encadenados (כבולים בשרשרת).
במקסיקו התחתן הזמר לראשונה ב-21 במאי 1960 עם השחקנית הפורטוריקנית מריה דל פילאר קורדרו מרקדו, שנודעה בשם מפיטה קורטס (Mapita Cortés), שהייתה מפורסמת במקסיקו ובאי הולדתה וחיה אז במקסיקו.
מנישואים אלו שנמשכו 18 שנים, נולדו לזוג 5 ילדים, לרבות לואיס אנטוניו גטיקה קרודרו, בנם הבכור (יליד 1961), לימים שחקן טלנובלות וכוכב רוק בשנות ה-1980, והבן הקטן, אלפרדו (אלפי) גטיקה קורדרו, לימים מפיק מוזיקלי.
אחרי הגירושים בשנת 1981, עבר גטיקה לגור בארצות הברית.
שם נשא לאישה את הדוגמנית האמריקאית דייאן ליין שמידט, אותה הכיר בשנות ה-1980 המוקדמות.
מנישואים שניים אלה, שנמשכו שש שנים, נולדה לו בת שישית, לוסיאנה.
אחרי הגירושים השניים בשנת 1986 התחתן גטיקה עם לזלי, הצעירה ממנו בכ-20 שנה, ומנישואים אלו נולדה בת נוספת בשם לילי גטיקה.
בסך הכל היה גטיקה נשוי שלוש פעמים ונולדו לו שבעה ילדים.
החל משנת 1961 התחיל גטיקה לסבול מהפרעות ראשונות במיתרי הקול, שהחמירו מאוחר יותר וגרמו לצמצום הקלטותיו.
אחת ההקלטות האחרונות, ב-1963, הייתה Recuerdos de Amor (זיכרונות אהבה).
בשנת 2002 הוציא גטיקה לאור אלבום מסכם של הצלחותיו הגדולות - "50 שירים אלמותיים".
בשנת 2006 נפטרה אשתו הראשונה, מפיטה קורטס.
ב-2007 חזר לקהל הצ'יליאני כשופט בחבר השופטים של תחרות "לשיר בשביל חלום" - "Cantando por un sueño" של ערוץ 13. באותה שנה הודיע כי חתם על חוזר להקלטת תקליטו האחרון שיכלול בין השאר קטעים בביצוע זמרים ידועים נוספים וחומר מוזיקלי שלא היה עדיין מוכר בביצועו.
בדצמבר 2007 השיק קו ייצור יינות צ'יליאנים על שמו, שנקראו "לוצ'ו גטיקה הוא הבולרו".
ב-2010 השתתף גטיקה באלבום "Dj Who presenta 2000-2009" של "Dj Who" של זמרי הראפ אניטה טיז'ו וסולו די מדינה, עם גרסה חדשה ללחן הקלאסי "Solamente tú".
ב-2013 הוציא לאור תקליט בשם "Historia de un amor" (סיפור של אהבה) הכולל גרסאות חדשות לשירי בולרו, בביצועו ביחד עם זמרים מפורסמים חדשים כמו לאורה פאוזיני, נלי פורטדו, מייקל בובלה וכו'.
לוצ'ו גטיקה המדיה אומנותית אחרת
גטיקה מוזכר בשני ספרים של הסופר הפרואני מריו ורגס יוסה - La Fiesta del Chivo ו-La tía Julia y el escribidor, שבו 6 עמודים מתארים את ביקור הזמר בלימה.
שירי הבולרו בביצועו של לוצ'ו גטיקה הם חלק מעולם הנוער המבוסס של לימה בשנות ה-1950, כפי שמשתקף ברומן " No me esperen en abril" מאת הסופר הפרואני אלפרדו ברייס אצ'ניקה.
בשנת 1996 אמנים עמיתים ארגנו במיאמי מופע הוקרה לכבודו.
אוגוסט 2000 - חגיגה לכבוד הזמר בעיר הולדתו, רנקגואה.
2002 - זכה לערב הוקרה בפסטיבל הזמר הבינלאומי ה-43 בוויניה דל מאר, יחד עם המלחין אנטוניו פרייטו.
הקהל הצטער להיווכח שקולו של הזמר נפגע במידה רבה.
ב-1 במרץ 2002 קיבל מממשלת צ'ילה עיטור מסדר ההצטיינות על שם גבריאלה מיסטרל, על תרומתו למוזיקה של צ'ילה.
ב-7 בנובמבר 2007 הוענק לו פרס גראמי לטינו להתצטיינות.
2354) בשדרת הכוכבים של הוליווד, כשהוא הצ'יליאני השני, אחרי דון פרנסיסקו שזכה בכבוד זה.
אחד האחיינים שלו הוא המפיק המוזיקלי הומברטו גטיקה.
גטיקה השתתף בסדרת סרטים שרובם צולמו במקסיקו בשנות ה-1950–1960
לוצ'יאן בראטו (ברומנית: Lucian Bratu, שמו בלידה:לוצ'יאן פרד ברגמן - Lucian Fred Bregmann, 14 ביולי 1924 בוקרשט - 9 במאי 1998 בוקרשט) היה במאי קולנוע יהודי רומני.
לוצ'יאן בראטו נולד ב-1924 במשפחה יהודית בבוקרשט תחת השם לוצ'יאן פרד ברגמן.
בשנת 1948 הוא סיים את המכון לאמנויות (אקדמיה לאמנות) בבוקרשט.
בהמשך למד קולנוע במכון הכלל-סובייטי לאמנות הקולנוע במוסקבה, בו סיים עם תואר בשנת 1955.
בראטו פעל רוב השנים בתנאי הגבלת חופש הדיבור והיצירה שאפיינו את המשטר הקומוניסטי ששלט ברומניה בשנים 1947–1989.
סרט הבכורה העלילתי שלו שהופק בשנת 1959, Secretul cifrului (סוד הצופן), היה עיבוד לקולנוע לפי רומן המרגלים "La miezul nopții va cădea o stea" (בחצות יפול כוכב) מאת תאודור קונסטנטין.
-1962 ביים את הסרט "טודור" שהוקדש לדמותו של טודור ולדימירסקו, לפי תסריט של מיכניה גאורגיו.
סרט זה פתח את סדרה של סרטים היסטוריים שהופקו באותן השנים ברומניה.
בסרטיו שיחקו שחקנים כמו אילריון צ'ובאנו, אמזה פליה, טומא קרג'יו, גאורגה דיניקה, אולגה טודוראקה, אמנואיל פטרוץ, מיכאי מראוצה, קוליה ראוטו, שטפאן מיכאילסקו-בראילה, שטפאן יורדאקה, איליאנה סטנה יונסקו, יון בסויו, מירצ'ה אלבולסקו, ג'ורג'ה קונסטנטין, מרגה בארבו, מרגרטה פוגונט, ואחרים.
אחרי שנת 1970 עסק רבות בהדרכת אמני קולנוע חובבים.
בשנת 1978 הצליח להתיישב בארצות הברית ושיתף פעולה עם התסריטאי פטרו פופסקו בתסריט הסרט "The Last Wave" (הגל האחרון) של הבמאי פיטר ויר וכן וכתיבת התסריט לסרט Death of an Angel (מותו של מלאך).
בראטו הכיר את פופסקו עוד ברומניה, כששניהם שיתפו פעולה ביצירת הסרט
בשובו לרומניה אחרי מהפכת 1989 החל משנת 1990 לימד בראטו בימוי באקדמיה לתיאטרון ולקולנוע בבוקרשט.
בראטו נפטר בבוקרשט בשנת 1998. הוא היה נשוי והיו לו שתי בנות.
1964 - פרס המדינה והפרס הגדול של הפסטיבל הלאומי לקולנוע במאמאיה - על הסרט "טודור"
1972 -הפרס הגדול בפסטיבל הקולנוע בקוסטינשט (רומניה) - על הסרט "הכלה מן הרכבת"
פרס לסרט תועלתי קצר בפסטיבל הקולנוע בסולנוק (הונגריה)
1964 - פרס מיוחד של חבר השופטים ומדליית צלב הדרום בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע בבואנוס איירס- על הסרט "טודור"
1964 - פסלו הכסף בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע בקורק, אירלנד.
Tudor (1962) (טודור - על טודור ולדימירסקו) לפי תסריט מאת מיכניה גאורגיו
1974 - כיועץ במאי השתתף בסרט Tatăl risipitor (האב האובד)
בראטו ביים עשרות סרטי תעודה.
În iureș de joc -1958 (בתנופת המשחק) סרט-בלט - סרטו הראשון
תרגם לרומנית יחד עם קטינקה ראליה, את הרומן של סלינג'ר התפסן בשדה השיפון- De veghe în lanul de secară
- Cu mine în rolul principal (איתי בתפקיד הראשי) - ספר אוטוביוגרפיה - פורסם אחרי מותו
לוצ'יה פופ (Lucia Popp, 12 בנובמבר 1939 - 16 בנובמבר 1993) הייתה אחת מזמרות הסופרן המוערכות ביותר במחצית השנייה של המאה העשרים.
פרסומה הגדול הראשון היה ביצירות מוצרט, אך לימים הופיעה באופרות של בטהובן, ריכרד שטראוס וווגנר.
שרה בבתי האופרה החשובים ביותר, בהם הלה סקאלה במילאנו, המטרופוליטן אופרה בניו יורק, האופרה הממלכתית בווינה, בבית האופרה המלכותית בקובנט גרדן בלונדון ועוד.
לוצ'יה פופ נולדה בשם לוצ'יה פופובה בכפר Záhorská Ves שבסלובקיה.
אמה הייתה זמרת סופרן, שלוצ'יה הצעירה שרה אתה לעיתים קרובות דואטים בבית - לפעמים כפינקרטון (מאדאם בטרפלי) או רודולפו (לה בוהם).
אביה היה מהנדס, שכהן בין השאר כנספח תרבותי בשגרירות צ'כיה בלונדון.
כבר בצעירותה גילתה כישרונות דרמטיים והופיעה בגיל 16 בשני סרטים צ'כיים.
בהמשך הופיעה בסרטים צ'כיים נוספים: "יאנושק" בשנת 1963 ו"הנשים מוינדזור" בשנת 1966. פופ למדה רפואה במשך שני סמסטרים, מתוך כוונה להתמחות ברפואת ילדים, אך עזבה את הלימודים והחלה ללמוד משחק באקדמיה לאומנות בברטיסלבה על מנת להפוך לשחקנית.
כישרונה הווקלי התגלה כאשר שיחקה כניקול בקומדיה "גם הוא באצילים" מאת מולייר, תפקיד שדרש ממנה לשיר.
אנה ורסובסקה-פרוסנקובה, מורה לזמרה באקדמיה, שמעה את שירתה במחזה והציעה לה ללמוד פיתוח קול.
היא עזבה את האקדמיה והחלה ללמוד זמרה בקונסרבטוריונים של ברון ופראג.
לאחר מכן עברה לאקדמיה למוזיקה בברטיסלבה, שם למדה ארבע שנים, במהלכן השתלמה במוזיקה כללית ובשירה אמנותית.
היא התחילה את לימודיה כמצו סופרן, אך קולה התפתח לפתע למנעד הגבוה והיא הפכה לזמרת סופרן.
הופעת הבכורה שלה הייתה בשנת 1963, באופרה של ברטיסלבה, בתפקיד התובעני של מלכת הלילה באופרה חליל הקסם מאת מוצרט.
ביקור אצל קרובי משפחה בווינה הביא אותה למבחן לא מתוכנן באופרה הממלכתית של וינה.
המנצח הנודע הרברט פון קאראיין שמע את שירתה ומיד הזמינה להופיע עם האופרה הממלכתית של וינה.
הוצע לה חוזה והיה עליה לקבל את ההחלטה הקשה לערוק ממולדתה למערב ולהישאר בווינה, מתוך ידיעה שהשלטון הקומוניסטי בצ'כיה סימן אותה כבלתי רצויה.
"תמיד הרגשתי שאני סלובקית", היא סיפרה למראיין גרמני ששאל על הגירתה, "וקיוויתי שאפשר להעלות את כל העניין על בסיס רשמי אחר כך, אבל זה לא היה אפשרי.
כך עבר זמן רב עד שהצלחתי לדרוך על אדמת סלובקיה ".
הופעותיה הראשונות באופרה בווינה היו כה מוצלחות שתוך זמן קצר רב הוצע לה חוזה לשלוש שנים עם מוסד זה.
באותה שנה צדה את עינו של המפיק המוזיקלי הנודע וולטר לג שהמליץ למנצח אוטו קלמפרר לצרף אותה למיזם ההקלטה של "חליל הקסם" עם תזמורת פילהרמוניה וסולנים ידועים ובניצוחו.
קלמפרר חשב על מישהי יותר ידועה, אך אחרי ששמע את זמרתה, הסכים מיד לצרפה להקלטה בתפקיד מלכת הלילה.
באותה שנה הופיעה לוצ'יה פופ לראשונה בפסטיבל זלצבורג היוקרתי, בנוסף לתפקיד מלכת הלילה בחליל הקסם, בו נחשבה לטובה ביותר, היא הופיעה בווינה גם בתפקיד ברברינה בנישואי פיגרו ובתפקידים ראשיים אחרים.
מכאן הייתה דרכה סלולה להופעות בבתי האופרה הנודעים ביותר ברחבי העולם.
בין השנים 1966 ל 1977 היא הייתה זמרת קבועה בבית האופרה בקלן, בשנת 1966 הופיעה לראשונה בקובנט גרדן הבריטית בנשף המסכות של ורדי ומאז הופיעה בקביעות בבית אופרה זה.
שנה לאחר מכן הופיעה לראשונה באופרה המטרופוליטנית בניו יורק בהפקה של הצייר מרק שגאל לחליל הקסם.
היא הופיעה לראשונה בלה סקלה במילנו בשנת 1976 בתפקיד סופי, באופרה של ריכרד שטראוס, אביר הוורד.
בנוסף לכך הופיעה בבתי אופרה נוספים בתפקידי כוכב אורח, ביניהם בהמבורג, במינכן, בפריז, בזלצבורג ובמקומות רבים אחרים.
אף על פי שהוזמנה והופיע כמעט בכל בית אופרה נחשב, אהבתה האמנותית הייתה לאופרה הממלכתית בווינה, שהיוותה עבורה את "נמל הבית" בשנת 1976 היא קיבלה מבית אופרה זה את התואר המכובד "זמר הבית" תואר כבוד הניתן לזמרים וזמרות יוצאי דופן על תרומתם לאופרה .
לוצ'יה פופ הופיעה במהלך הקריירה שלה עם גדולי המנצחים, ביניהם קלמפרר, הרברט פון קאראיין, ליאונרד ברנשטיין, לורין מאזל, נוויל מרינר, צ'ארלס מקארס, ניקולאוס הרנונקור, רפאל קובליק, ברנרד הייטינק, ג'ורג' שולטי ורבים אחרים.
בנוסף לתפקידיה האופראיים הרבים, לוצ'יה פופ נחלה הצלחות אמנותיות רבות הן בתחום האריות הקונצרטנטיות והן בחום השיר האמנותי.
פרשנותה לשירי ריכרד שטראוס זכתה לשבחים רבים .
היא הקליטה גם את קרן הפלא של הנער מאת מאהלר, בשתי הקלטות, האחת עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית והשנייה עם תזמורת הקונצרטחבאו, שתיהן בניצוח ליאונרד ברנשטיין.
כבר באמצע שנות השבעים חשה לוצ'יה פופ שיכולתה להגיע לגבהים הדרושים לאריה של מלכת הלילה יורדת.
בשנת -1982 החליטה לשיר תפקידים ליריים כבדים יותר, כגון "פידליו" מאת בטהובן ותפקידים דרמטיים ב "דער מייסטרזינגר", "טנהאוזר" ו"לוהנגרין " של ווגנר.
לקראת שנות התשעים פרסומה גדל והיא הפכה לאחת מזמרות האופרה המפורסמות ביותר בעולם.
אולם ב -1993, כשאביה בא לבקרה, ביקשה ממנו במפתיע להישאר במלון ולא להתארח בביתה, כרגיל.
כשראה אותה לבסוף, התברר שחלתה בסרטן מוח ולא נשאר לה זמן רב לחיות.
לאחר טיפולים רבים היא אושפזה בבית חולים במינכן עם מה שהיא כינתה "dumme dumme Geschichte" (זה דבר מטופש).
ארבעה ימים לאחר מכן, ב -12 בנובמבר 1993, הלכה לעולמה.
היא הופיעה עד ימיה האחרונים ובאותה שנה שרה ברקוויאם של דבוז'אק, באותה יכולת נשגבת של שיא יכולתה הווקלית, מעין אפילוג לקרירה המפוארת שלה.
לוצ'יה פופ נישאה לפסנתרן והמנצח ההונגרי גיאורג פישר, שליווה אותה בפסנתר באודיציה הראשונה שלה בווינה.
לימים התגרשה ממנו ונישאה לטנור הגרמני פטר שיפרט, שהיה צעיר ממנה בחמש עשרה שנה
במהלך הקריירה שלה הקליטה לוצ'יה פופ תקליטים ותקליטורים רבים, עם חברות ההקלטה הידועות ביותר ועם מיטב התזמורות בניצוחם של גדולי המנצחים.
בנוסף לכך הקליטה רסיטלים רבים במגוון יצירות, ביניהן שירים מאת שוברט, ברהמס, ריכרד שטראוס, ומהלר וינאצ'ק.
ההקלטה הראשונה בה השתתפה ושהביאה לה פרסום רב, הייתה האופרה חליל הקסם, בניצוחו של אוטו קלמפרר עם חברת וורנר קלסיקס, בה שרה את תפקיד מלכת הלילה.
לאחר פריצת דרך זו, השתתפה לוצ'יה פופ במאות הקלטות של חברות סוני, דויטשה גרמופון, EMI, דקה, הארטהאוז מוזיק, אורפאו, RCA ואחרים.
בין המנצחים אתם שיתפה פעולה בהקלטותיה המרובות היו ליאונרד ברנשטיין, רפאל קובליק, ג'ורג' שולטי, אוטו קלמפרר, לורין מאזל, גוויל מרינר, צ'ארלס מקרס ורבים אחרים.
לוצ'יה פופ אהבה להשתתף בהקלטות ובאחד הראיונות עמה סיפרה שהיא עונה בחיוב על כל הצעות ההקלטה שהיא מקבלת מכיוון שהן מאפשרות לדעתה להחיות את מהרגעים היפים והקסומים בביצועה שחולפים כה מהר וכך אפשר לשמר חלק מהם, לפחות לזמן מסוים.
היא השוותה את אומנותה לציור או ספרות, שם אפשר לתלות את התוצאה על הקיר או לשמרה, בניגוד למוזיקה החולפת כה מהר.
הדיסק הוא לא ממש ביצוע מדויק לדעתה, אבל לפחות זה שומר משהו לזמן מסוים.
חלק ניכר מהקלטותיה שרד עד עצם היום הזה ומבוקש מאוד בקרב חובבי האופרה והשיר האמנותי.
לוצ'יה די למרמור (איטלקית: Lucia di Lammermoor) היא אופרה טרגית בשלוש מערכות מאת המלחין האטלקי גאטנו דוניצטי.
היא נחשבת לאופרה הטובה ביותר שלו, ומהווה דוגמה מצוינת לסגנון הבל קנטו.
לוצ'יה היא אחת האופרות האהובות ברפרטואר הבינלאומי.
על פי הנתונים שמפרסם האתר Operabase, האופרה בוצעה בעונת 2017–2018 לפחות 223 פעמים (מה שממקם אותה במקום ה-21, ולעומת האופרה הפופולרית ביותר, "לה טראוויאטה" מאת ורדי, שבוצעה 861 פעם באותה העונה).
הליברית נכתבה על ידי הליבריתן סלבטורה קמאראנו על פי הרומן The Bride of Lammermoor מאת סר וולטר סקוט.
הבכורה הייתה בתיאטרון סן קרלו בנאפולי ב-26 בספטמבר 1835 בהצלחה רבה.
סיפור האופרה מתרחש בתחילת המאה ה-18 בסקוטלנד.
אנריקו אשטון, לורד למרמור, תמך בטוען לכתר המלכות שהפסיד ולכן זקוק לידיד המקורב למלך שניצח.
על כן הוא מתכנן להשיא את אחותו לוצ'יה ללורד ארטורו המקורב לרשות.
לוצ'יה, האבלה על מות אִמה, מאוהבת באדגרדו, הצאצא האחרון למשפחת ראוונסווד (Ravenswood) השכנה, המשיב לה אהבה.
הם מתראים בסתר כי בין שתי המשפחות קיימת שנאה רבת שנים.
אדגרדו צריך לנסוע בדחיפות לצרפת אחרי שלוצ'יה והוא נשבעים לאהבת נצח.
אנריקו מצליח ליירט ולעצור את מכתביו ללוצ'יה ואת מכתביה אליו.
הוא מראה ללוצ'יה מכתב מזויף שבו אדגרדו מודיע (כאילו) שאינו אוהב אותה ויש לו אהובה בצרפת.
לוצ'יה המיואשת מסכימה להנשא לארטורו.
אדגרדו מגיע אחרי שהחתונה מתקיימת, פורץ לבית אנריקו, מחולל מהומה ומגורש.
לוצ'יה ההמומה יוצאת מדעתה וכאשר ארטורו מתייחס אליה באלימות רוצחת אותו בסכין ולאחר כך מתה.
אנריקו מזמין את אדגרדו להילחם עמו, אבל כשנודע לאדגרדו כי לוצ'יה מתה הוא מתאבד על קברות אבותיו.
לאופרה זו יש גם גרסה צרפתית, על ידי המלחין, אבל ליברית של ליבריתנים צרפתים.
האופרה מלאה וגדושה בקטעי מוזיקה יפים, ראו פרוט בהמשך.
באפריל 1835 חזרו דוניצטי ואשתו לנאפולי מפריז, לשם נסעו לרגל בכורת האופרה מרינו פליירו (Marini Faluero).
בזמן היותו בפריז קיבל את אות לגיון הכבוד הצרפתי.
דוניצטי חזר לתפקידו כמנהל האמנותי של בית האופרה המלכותי.
משימתו הבאה הייתה לחבר אופרה עבור תיאטרון סן קרלו (San Carlo).
הוא החליט לכתוב אופרה שתסתמך על הרומן של וולטר סקוט "הכלה מלמרמור".
כתיבת הליברית נמסרה לליברתן המיומן סלבטורה קמאראנו (הליברתן כתב עוד שבע ליבריות עבור דוניצטי וכן עבור ורדי).
האופרה נכתבה במהירות והייתה מוכנה לחזרות אבל בגלל בעיות כספיות וניהוליות בבית האופרה, החזרות החלו רק באמצע אוגוסט.
הבכורה התקיימה ב 26.9.1835 והייתה הצלחה גדולה ומיידית.
המלחין אמר למו"ל שלו, ריקורדי (Giovanni Ricord): "האופרה התקבלה יפה מאוד, אם להאמין לתשואות ולמחמאות שקיבלתי.
הקהל הקשיב לכל קטע בשקט ובאדיקות ובסיומו פרץ בתשואות וקריאות 'ויוה' ".
דוניצטי תזמר את האופרה להרכב הבא:
מיתרים: נבל, כינור ראשון, כינור שני, ויולה, צ'לו, קונטרבס.
כלי נשיפה מעץ: פיקולו, שני חלילים, שני אבובים, שני קלרינטים, שני בסונים.
כלי נשיפה ממתכת: ארבע קרנות יער, שתי חצוצרות, שלושה טרומבונים.
כלי הקשה: תופי דוד (טימפאני), משולש, תוף באס, מצלתיים, פעמוניה, הרמוניקה זכוכית (במופעים הראשונים, אך אחר כך תפקידיה נמסרו לחלילים על פי בקשת המפיקים).
אנריקו אשטון (Enrico Ashton) לורד למרמור - בריטון
לוצ'יה (Lucia) אחותו - סופרן
אדגרדו (Edgardo) מרייוונסווד (Ravenswood) - טנור
אליסה (Alisa), בת לווייתה וחברתה של לוצ'יה - מצו סופרן (הערה: דמות זו לא קיימת בגרסה הצרפתית של האופרה)
ארטורו באקלו (Arturo Bucklaw), לורד - טנור
ריימונדו (Raimndo), כומר אחוזת למרמור ואיש סודה של לוצ'יה - באס
נורמנו (Normanno) מפקד חיל המשמר של למרמור - טנור (הערה: גם דמות זו לא קיימת בגרסה הצרפתית של האופרה)
הסיפור מתרחש בסקוטלנד בסוף המאה ה-17. הרקע לסיפור הוא שנאה עזה במשך כמה דורות בין שתי משפחות אצולה - משפחת אשטון ומשפחת רייוונסווד.
הצאצא האחרון לבית רייונסווד הוא אדגרדו אשר אחוזתו נחמסה מאביו על ידי אנריקו, לורד למרמור.
אנריקו היה מעורב בפוליטיקה הלאומית של סקוטלנד ותמך בטוען לכתר שהפסיד למלך הנוכחי.
גם מצבו הכלכלי בכי רע.
על כן הוא שואף להשיא את אחותו לוצ'יה ללורד ארטורו באקלו המקורב למלך, עשיר ובעל השפעה.
לוצ'יה עצמה אבלה על מות אִמה זה מקרוב והיא מאוהבת באדגרדו אחרי שהצילה ממוות מקרני פר זועם.
תמונה ראשונה ערב בשטחי אחוזת למרמור.
חיל המשמר מחפש פולש בלתי ידוע.
כשמגיע אנריקו למקום אומר לו נורמנו כי לפי דעתו הפולש המסתורי הוא אדגרדו אשר נפגש בחשאי עם לוצ'יה.
אנריקו הזועם נשבע למנוע מהקשר בין השניים להתקיים.
תמונה שנייה ערב בגן הטירה
לוצ'יה ואליסה נכנסות ומתיישבות ליד המזרקה בהמתנה לאדגרדו.
לוצ'יה מספרת לאליסה סיפר ישן על צעירה שנרצחה כאן לפני שנים רבות על ידי אחד מבני משפחת רייוונסווד (משפחתו של אדגרדו) וכי רוחה של הנרצחת עדיין משוטטת בגן וכי היא חושבת שראתה אותה פעם.
היא מספרת על אהבתה העזה לאדגרדו ואליסה מזהירה אותה מהסכנות הכרוכות בהתאהבות באויב משפחתה.
אדגרדו מגיע ומספר שעליו לנסוע לצרפת באופן דחוף.
לפני שיסע בכוונתו להתפייס עם אחיה, אנריקו אשטון, ולבקש ממנו את יד אחותו.
לוצ'יה אומרת לו כי זו תקוות שוא כי אנריקו לעולם לא ישלים עמו.
אדגרדו שר על טינתו הגדולה לאיש שהרג את אביו וחמס את אחוזתו.
שני האוהבים נשבעים לאהבת נצח, מחליפים טבעות ומכריזים כי בעיני האל הם נשואים.
תמונה ראשונה חדרו של אנריקו בטירה
אנריקו מצליח לתפוש את מכתבי אדגרדו ללוצ'יה וממנה אליו.
כדי לשכנע את לוצ'יה לוותר על אדגרדו ולהסכים לנישואים עם לורד ארטורו, נורמנו מזייף מכתב מאדגרדו שהוא מתחתן עם אישה אחרת בצרפת.
אנריקו קורא ללוצ'יה ומראה לה את המכתב.
זה המכתב היחידי שהיא מקבלת מאדגרדו (כי כל האחרים מיורטים על ידי אחיה).
לוצ'יה ההמומה מתמוטטת אך מסרבת להצעת אנריקו להינשא לארטורו.
על אף שהוא מתחנן ומבקש כי כל נכסי המשפחה ועתידה מונחים על כף המאזנים.
כדי לשכנע אנריקו קורא לכומר ריימונדו אשר מגלה ללוצ'יה כי הצליח להעביר לפחות מכתב אחד ממנה לאדגרדו אהובה.
תמונה שנייה אולם קבלת הפנים בטירת אשטון
ארטורו שואל היכן כלתו ואנריקו משיב כי היא עדיין אבלה על מות אִמה.
לוצ'יה מגיעה מלווה על ידי ריימונדו ואליסה.
ברגע שהיא חותמת על חוזה הנישואין מתפרץ אדגרדו לאולם.
הוא חזר לסקוטלנד כשנודע לו על הנישואין ולא מאמין למראה עיניו.
כאן מבוצעת השישיה המפורסמת (פירוט בהמשך).
אנריקו הזועם על התפרצות אויבו בנפש ואחר כך הרהורי חרטה, אדגרדו הזועם על בגידת אהובתו, ארטורו המוכה בהלם, לוצ'יה שלא יודעת את נפשה, ריימונדו ואליסה המבכים את מר גורלה.
אדגרדו מחזיר ללוצ'יה את הטבעת שקיבל ממנה כשנשבעו אמונים וניא נותנת לו בחזרה את הטבעת שקיבלה ממנו ואשר הוא רומס בזעם.
הנוכחים מגרשים את אדגרדו מהמקום.
תמונה ראשונה המגדל ההרוס של רייוונסווד
בחוץ משתוללת סופת ברקים, אדגרדו יושב בחדרו ומתייסר על אהובתו "הבוגדת".
אנריקו, שהחליט לחסל את החשבון עם אויבו, נכנס ומזמין את אדגרדו להילחם עמו בדו-קרב.
הם קובעים לפנות בוקר במתחם של קברי בית ריוונסווד, אבותיו של אדגרדו.
כל אחד מהם נשבע להרוג את השני.
(הערה: לא תמיד מציגים את התמונה הזו).
תמונה שניה אולם קבלת הפנים בטירת אשטון
נשף החתונה בעיצומו, האורחים שרים ורוקדים.
לוצ'יה וארטורו אינם כי עלו לחדרה של לוצ'יה לממש את הנישואין.
נכנס הכומר ריימונדו ומודיע כי לוצ'יה יצאה מדעתה ורצחה את בעלה הטרי בסכין לאחר שהתייחס אליה באלימות.
לוצ'יה, לבושה בכתונת ליילה לבנה ומוכתמת בדם, יורדת במדרגות, היא נזכרת באהבתה את אדגרדו והוזה כי היא נישאת לאהובה אדגרדו.
סצנה זו נקראת "אריית השיגעון" והיא אולי שיא האופרה .
בתום האריה היא מתמוטטת חסרת הכרה.
תמונה שלישית לפנות בוקר, על קברות בית רייוונסווד
אדגרדו מחכה לאנריקו ומברך על ההזדמנות למות, כי ללא לוצ'יה אין טעם לחייו.
קריאות צער ואבל נשמעות מטירת אשטון.
מהן ניתן להבין כי דעת לוצ'יה נטרפה וקיצה קרב.
במקום אנריקו עוברת לידו לווית לוצ'יה והפעמון מצלצל צלצולי אבל.
אדגרדו נופל על חרבו ומת.
האופרה מלאה וגדושה באריות, דואטים וקטעי מקהלה יפים.
המבוא לתמונה השנייה של המערכה הראשונה שהוא בעצם קונצ'רטו קצר לנבל.
השישייה בסוף המערכה השנייה (קישור ליו טיוב בקישורים חיצוניים),
אריית השיגעון של לוצ'יה בתמונה השנייה של המערכה השלישית (קישור ליו טיוב בקישורים חיצוניים).
אריה זו נכתבה במקור לביצוע בלוויית הרמוניקת זכוכית ככלי מוביל, אך עקב נדירות הכלי וידע לנגן בו, הוא מוחלף ברוב ההפקות בחליל.
שנים ספורות אחרי הבכורה (1835) כבר בוצעה האופרה בארצות רבות.
כנהוג אז הביצועים היו בשפת המדינה מגרמנית ועד יוונית.
דוניצטי גמר אומר "לכבוש" את פריז, אשר נחשבה למרכז העולם בכל הנוגע לאופרה.
היות ורוסיני כבר פרש מכתיבת אופרות ובליני מת, הבמה הייתה פנויה למלחין האטלקי הבא מהסוגה של הבל-קנטו.
באותו הזמן נפתח בית אופרה חדש בפריז, תיאטרון הרנסאנס (Théâtre de la Renaissan) אשר הזמין מדוניצטי גרסה צרפתית.
לא תרגום אלא גרסה חדשה לליברית שנכתבה על ידי שני ליברתנים צרפתים, אלפונס רואיר (Alphonse Royer) וגוסטב ואאז (Gustave Vaëz).
הגרסה הצרפתית נקראה Lucie de Lammermoor והיא שונה מהגרסה האיטלקית המקורית הן בתוכן והן במוזיקה.
למשל הדמויות של נורמנו ואליסה הושמטו וזו של הכומר ריימונדו צומצמה.
השינויים הללו העלו את עוצמת הטרגדיה של לוצ'יה אשר נותרה ללא חברה קרובה ועם פחות תמיכה נפשית מריימונדו.
כתוצאה הושמטה למשל האריה על האשה שנרצחה (Regnava nel silenzio) ובמקומה העתיק דוניצטי אריה דומה מאופרה אחרת שלו, רוזמונדה מאנגליה (Rosmonda d'Inghilterra).
הבכורה התקיימה ב 6.8.1839 בתיאטרון הרנסאנס.
הגרסה הצרפתית מבוצעת רק לעיתים רחוקות.
מטרופוליטן אופרה בניו יורק העלה את הגרסה הצרפתית ב 2003 עם הסופרן הצרפתייה נאטאלי דסיי (Natalie Dessay).
קיימת הקלטה מסחרית של ההפקה.
דסיי השתתפה גם בהפקה שהועלתה בפסטיבל מרטינה פרנקה (Martina Franca) באטליה ב 1997.
לוצ'יה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות (באיטלקית: Lucia, Principessa di Borbone delle Due Sicilie; 9 ביולי 1908 – 3 בנובמבר 2001) הייתה אשתו של הנסיך אוג'ניו, דוכס ג'נובה.
לוצ'יה נולדה בארמון נימפנבורג במינכן ב-9 ביולי 1908, והייתה בתם של הנסיך פרדיננדו פיו, דוכס קלבריה ומריה לודוויגה תרזיה, נסיכת בוואריה, בתם של לודוויג השלישי, מלך בוואריה ומריה תרזה מאוסטריה-אסטה.
ב-29 באוקטובר 1938 התחתנה לוצ'יה בארמון נימפנבורג במינכן, גרמניה עם הנסיך אוג'ניו, דוכס אנקונה, בנם הצעיר של הנסיך תומאזו, דוכס ג'נובה ואיזבלה, נסיכת בוואריה.
לאוג'ניו ולוצ'יה נולדה בת אחת:
לאחר ביטול המונרכיה באיטליה בשנת 1946, הנסיך אוג'ניו ומשפחתו עברו להתגורר בברזיל שם הוא ניהל חווה.
בשנת 1996 מת בעלה, וב-3 בנובמבר 2001 מתה לוצ'יה בביתה בסאו פאולו.
בשנת 2006, האפר של בני הזוג הועבר לקבורה ליד טורינו.
לוצ'יה "לוצי" פולרייס הייתה תופרת ואשת עסקים וינאית מחסידי אומות העולם, שהצילה במלחמת העולם השנייה יהודים ממוות בידי הנאצים.
לוצ'יה פולרייס הייתה תופרת ובבעלותה חנות חייטים קטנה ברודולף-הים-פונפהאוס, ברובע ה-15 של וינה, בטרנרגאסה.
לוצ'יה הייתה נשואה לחייל ששרת בארמייה השנייה הגרמנית.
מקס ארנולד היה חייט יהודי שחי ברובע פרסבאום, מחוץ לווינה.
ב-1942 קיבל הודעה מן השלטונות שעליו לעבור לווינה ולהירשם במשרדי הקהילה היהודית.
מקס ציית חלקית לפקודה, כשעבר לווינה אולם בחר לא להרשם כנדרש.
בווינה נשא לאישה את יוהנה, היהודיה.
כאשר ניתנה הפקודה לגירוש יהודי וינה מזרחה, החליטו בני הזוג מקס יחד עם אחותו של ארנולד ליאופולדין שטרן, להסתתר בעיר.
הם חיפשו מקום מקלט ופנו אל לוצ'יה פולרייס, שהסכימה להעסיק את ארנולד כחייט ולעזור לשלושה למצוא מקום מסתור.
השלושה נעו בין מקומות מסתור בווינה מ-1942 עד סוף המלחמה.
מחודש ספטמבר עד אפריל 1943, התחבאו בביתה של מריה שאוור.
לקראת הקיץ הגיעה למקום בעלת הבית של שאוור, שהייתה פעילה נאצית ולכן למשך הקיץ הוסתרו השלושה בביתה של לוצ'יה שדאגה להם למקום לינה, למזון ולשאר צורכי קיומם.
בעלה של לוצ'יה, ששירת בצבא הגרמני והגיע רק לחופשות, ביקש ממנה להפסיק לעזור ליהודים.
למרות בקשתו והסכנה לחיי שניהם, המשיכה בפעילותה.
יום אחד כאשר שהו השלושה בביתה של לוצ'יה, הגיעה הגסטאפו על מנת לברר אם מישהו נוסף מתגורר בביתה.
תשובתה השלילית הנחרצת, שכנעה אותם שלא לבדוק את הבית.
לוצ'יה סיכנה את עצמה בהסתרת יהודים, פשע שהיה עלול להוביל לגירוש למחנה ריכוז, ובסופו של דבר למוות.
היא לא קיבלה כל תמורה על פעילותה ועל כך שחלקה את מזונה ובגדיה עם היהודים, בתקופה של מחסור.
לאחר המלחמה המשיכו ליאופולדין שטרן מקס ויוהנה ארנולד לחיות בווינה.
ב-8 ביולי 1982 הכיר יד ושם בלוצ'יה פולרייס כחסידת אומות העולם.
לוצ'יה מוהולי (צ'כית: Lucia Moholy; ) הייתה צלמת אדריכלות.
צילומיה תיעדו תיעדו את הארכיטקטורה והתוצרים של בית ספר לעיצוב ואדריכלות באוהאוס במטרה להציג ולפרסם אותם בפני קהל לאחר מלחמת העולם השנייה.
עם זאת, לעיתים נדירות פורסמו העבודות של מוהולי כשלה עצמה, אלא לעיתים קרובות יוחסו לאסלו מוהוי-נאג' או לוולטר גרופיוס.
לוצ'יה מוהולי נולדה בשם לוצ'יה שולץ בפראג, אוסטריה-הונגריה.
היא למדה פילוסופיה, פילולוגיה ותולדות האמנות באוניברסיטת פראג בעשור הראשון של המאה ה-20. בשנת 1915 היא עזבה את הלימודים לטובת עבודת עריכה בכמה בתי הוצאה בגרמניה.
בשנת 1919 היא פרסמה ספרות רדיקלית, אקספרסיוניסטית תחת הפסאודונים אולריך סטפן (Ulrich Steffen).
מוהולי פגשה את האמן ההונגרי לאזלו מוהולי-נאגי ב-1920 בברלין ונישאה לו ביום הולדתה ה-27 בינואר 1921. השניים בילו חמש שנים בבאוהאוס, שם למדה מוהולי לצילום.
בשנת 1923, בעלה הפך למרצה בבאוהאוס כאשר לוצ'יה מוהולי עבדה כטכנאית חדר החושך העיקרית שלו ושותפה אומנותית מרכזית שלו.
במסגרת הבאוהאוס היא גם למדה בסטודיו לצילום של אוטו אקנר.
מוהולי המשיכה את לימודי הצילום באקדמית לייפציג לאמנויות גרפיקה ודפוס (האקדמיה לאמנות חזותית, לייפציג), שם הפכה לצלמת מיומנת.
מוהולי ובעלה התגוררו בווימאר ובדסאו שם היא הפיקה תמונות ודיוקנים הקשורים לבית הספר.
מוהולי תיעדה את הפנים והחוץ של אדריכלות הבאוהאוס, המתקנים שלה, וכן את התלמידים והמורים.
האסתטיקה האומנותית שלה הייתה חלק מתנועת אובייקטיביות חדשה, שהתמקדה בתיעוד מנקודת מבט ישרנית ולא אקספרסיבית.
תצלומי הבאוהאוס של מוהולי סייעו לבנות את זהות בית הספר וליצור את תדמיתו.
לוצ'יה מוהולי ובעלה עבדו יחד על תהליכים שונים בחדר החושך, כגון פוטוגרמה .
בפרסומים רבים בעקבות הניסויים הללו שבוצעו על ידי בני הזוג פורסמו תחת שמו של לאזלו מוהולי-נאגי בלבד, לדוגמה הספר Maleri, Photografie, Film 1925, (ציור, צילום, סרט).
מוהולי לא זכתה לקרדיט כלל.
בשנת 1929 נפרדו בני הזוג.
באותה שנה נכללו עבודותיה של לוצ'יה מוהולי בתערוכת Film and Foto בשטוטגרט בה הציגו אמנים שעבדו באסתטיקה של New Vision-Precisionism.
בהמשך לימדה מוהולי צילום בבית ספר לאמנות פרטית בברלין בניהולו של יוהאנס איטן.
בשנת 1933, כאשר מפלגת הפועלים הגרמנית הנאצית עלתה לשלטון, היגרה ללונדון, שם התמקדה בצילום מסחרי ובהוראה.
היא גם פרסמה ספר באנגלית "מאה שנות צילום, 1839-1939", בה דנה בהרחבה בהיסטוריה של המדיום.
מתוך ספריית מוזיאון המדע בלונדון מוהולי ניהלה מבצע ארכוב על מיקרופילם עבור איגוד הספריות המיוחדות ולשכת המידע (Aslib).
בשנים 1946-1957 נסעה מוהולי למזרח התיכון לפרויקטי רפרודוקציה של חומר מצולם וגרפי עבור אונסק"ו.
בשנת 1959 עברה מוהולי לזוליקון, שווייץ, שם כתבה על זמנה בבאוהאוס ועסקה בביקורת אמנותית.
בשנת 1972 היא פרסמה את הערות מוהולי-נאגי אשר דנה בשיתוף הפעולה בינה לבין לאזלו מוהולי-נאגי בבאוהאוס וניסתה להשיב את הקרדיט על תצלומיה והניסויים המשותפים.
מוהולי הלכה לעולמה ב-17 במאי 1989, ציריך, שווייץ.
לוצ'יה מוהולי נאבקה לקבל הכרה בעבודתה.
הצילומים שלה והספרים שהיא ערכה הופיעו בקטלוגים מכירתיים של בית הספר הבאוהאוס.
בשל הגירתה הבהולה מגרמניה בשנת 1933 כל החומרים שלה נותרו בברלין, כולל תשלילי הזכוכית של תצלומי הבאוהאוס שלה אשר לבסוף הגיעו לידי וולטר גרופיוס .
בזמן שמוהולי התגוררה בלונדון, התעניינותו בעבודות של הבאוהאוס החלה לצמוח, והיא ראתה קטלוגים רבים של הבאוהאוס שהודפסו מהתשלילים האבודים שלה.
גרופיוס השתמש בצילומיה ללא קרדיט למוהולי.
בתערוכה על הבאוהאוס במוזיאון לאמנות מודרנית (MoMA) בשנת 1938, גרופיוס השתמשו בכמעט 50 תמונות של מוהולי עבור התערוכה והקטלוג הנלווה בלי להזכירה פעם אחת.
היא שוב ושוב הושיטה את ידה אל וולטר גרופיוס כדי להשיב לעצמה את הצילומים, והוא סירב בהתמדה.
מוהולי שכרה שירותיו של עורך דין כדי להחזיר את עבודותיה.
מוהולי לא הצליחה לקבל חזקה בחומרים המקוריים שלה עד שנות ה-60, אבל גם אז היא הצליחה להחזיר רק חלק מכם.
פרסום הספר שלה בשנת 1972 היה ניסיון להחזיר לעצמה את הקרדיט על עבודותיה שהודפסו ללא רשות.
לוציוס בראון "לוק" ג'קסון היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בפילדלפיה 76' מליגת ה-NBA בין השנים 1964–1972. בעונת נבחר להשתתף במשחק האולסטאר, ולאורך 8 עונותיו בליגה רשם ממוצעים כוללים של 9.9 נקודות, 8.8 ריבאונדים ו-1.6 אסיסטים למשחק.
ג'קסון נולד בעיר סן מרקס שבטקסס, ובבגרותו למד באוניברסיטת טקסס סאות'רן (1960–1961) ובאוניברסיטת טקסס ריו גראנדה ואלי (1961–1964).
לפני עונתו האחרונה בליגת המכללות השתתף באליפות העולם בכדורסל 1963, כשחקן נבחרת ארצות הברית.
לאורך הטורניר הפסידה ארצות הברית מול נבחרות יוגוסלביה, ברית המועצות וברזיל, והיא סיימה במקום הרביעי.
בטורניר הכדורסל של אולימפיאדת טוקיו (1964) חזר ג'קסון לייצג את נבחרת ארצות הברית, וזכה עמה במדליית הזהב.
ג'קסון היה הקלעי השלישי של נבחרתו (10.0 נקודות למשחק), אשר ניצחה בכל תשעת משחקיה בהפרש ממוצע של כ-30 נקודות.
בדראפט ה-NBA 1964 נבחר ג'קסון בבחירה הרביעית, על ידי פילדלפיה 76'.
כבר בעונת הרוקי שלו השתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA, יחד עם חבריו לקבוצה האל גריר ולארי קוסטלו, לאחר שהציג יכולת מצוינת עם ממוצעים של 14.8 נקודות ו-12.9 ריבאונדים למשחק.
בעונתו השלישית, , זכה עם פילדלפיה באליפות ה-NBA השנייה בתולדותיה, לאחר שגברה בסדרת הגמר על סן פרנסיסקו ווריורס בתוצאה 4–2. לאורך הפלייאוף העמיד ממוצעים של 11.0 נקודות ו-11.7 ריבאונדים למשחק כשחקן חמישייה קבוע, לצד וילט צ'מברלין, צ'ט ווקר, ואלי ג'ונס והאל גריר.
במשחק השישי של סדרת הגמר הצטיין כאשר קלע 13 נקודות והוריד 21 ריבאונדים.
בעונתו האחרונה בקריירה, , החמיצה פילדלפיה את שלב הפלייאוף לראשונה בתולדותיה, לאחר 22 העפלות רצופות.
נפטר ב-12 באוקטובר 2022 מאי-ספיקת לב.
לוציה וונדראצ'קובה (בצ'כית: Lucie Vondráčková; נולדה ב-8 במרץ 1980 בפראג, צ'כוסלובקיה) היא זמרת ושחקנית תיאטרון וקולנוע צ'כית.
היא זכתה במספר פרסים, כולל פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים העצמאיים בפראג 2020 על תפקידה בסרט "מעבר לעדשה שלה".
לוציה וונדראצ'קובה באה ממשפחה מוזיקלית.
אביה ייז'י וונדראצ'ק הוא מוזיקאי, ואמה, האנה סורוסה וונדראצ'קובה, היא כותבת טקסטים מוערכת.
היא דוברת חמש שפות ויש לה שורשים אקוודוריים דרך סבה מצד האם.
וונדרראצ'קובה למדה בבית ספר יסודי בפראג.
היא למדה מוזיקה ודרמה בקונסרבטוריון בפראג, וסיימה את לימודי התרבות עם תואר שני באמנויות.
היא קיבלה את התואר דוקטור לפילוסופיה בשנת 2006 באוניברסיטת קרל בפראג.
ב-17 ביוני 2011 היא התחתנה עם שחקן ההוקי הבינלאומי הצ'כי טומאש פלקאנץ ששיחק במונטריאול קנדיינס ובטורונטו מייפל ליפס בליגה הלאומית להוקי.
נולדו להם 2 בנים, מתיאס ואדם.
"בתי חולים בקצה העיר - גורלות חדשים" (2008) סדרת טלוויזיה ....
האריות חיים כאן (1997) (טלוויזיה)
ג'ני מארקס, אשת השטן (1993) (טלוויזיה)
ויקינגים מגבעות הברונזה (1993) (טלוויזיה) ....
קארין, תיאטרון Kalich (דניאל לנדה)
העיתונאית ליז, תיאטרון אונגלט (ג'ו פנהול)
דסדמונה, פסטיבל שייקספיר בקיץ, פראג (ויליאם שייקספיר)
???, אווז על תיאטרון מיתרים, ברנו (יקטרינה איבנובנה ורצ'ובה)
דוקטור אלישקה, תיאטרון קאליש (דניאל לנדה)
אחות, תיאטרון הרוקוקו (נורמן רובינס)
???, תיאטרון הרוקוקו (פטריק מרבר)
???, תיאטרון הרוקוקו (פיטר שפר)
???, להקת תיאטרון קספר, פראג
אנה / מרקטה / פיזרה
אואה, תיאטרון רוקוקו (אנטון פבלוביץ 'צ'כוב)
(מאת פול קלודל), התיאטרון הלאומי, פראג
1998 – הגרסה הטובה ביותר באנגלית (Tommü Records)
לוצ'יה די גוגלילמו (באיטלקית: Lucia Di Guglielmo; נולדה ב-26 ביוני 1997) היא כדורגלנית איטלקייה, המשחקת בעמדת המגנה הימנית ברומא ובנבחרת איטליה.
לפני שהצטרפה לרומא ביולי 2021, די גוגלילמו העבירה את מרבית הקריירה שלה במחוז טוסקנה, בעיקר בקסטלפרנקו, מועדון כדורגל שלבסוף הפך למועדון כדורגל הנשים, אמפולי.
בעונתה הראשונה בבירת איטליה, רומא סיימה כסגנית האלופה, דבר שהבטיח לה מקום במוקדמות ליגת האלופות לנשים.
ב-16 בספטמבר 2022, היא ספגה פציעה בשרירי מיתר הברך של הירך הימני במסגרת משחק במחזור השלישי מול יובנטוס.
ב-24 בפברואר 2023, האריכה את החוזה שלה במדי המועדון עד שנת 2026.
די גוגלילמו ערכה את הופעת הבכורה שלה במדים הלאומיים של נבחרת איטליה ב-24 בפברואר 2021, כאשר נכנסה כמחליפה של ולנטינה ברגמסקי במשחק מוקדמות אליפות אירופה מול נבחרת ישראל.
לוציאן מצ'יסלאב ראפאל ז'ליגובסקי (בפולנית: Lucjan Mieczysław Rafał Żeligowski; 17 באוקטובר 1865 – 9 ביולי 1947) היה גנרל ופוליטיקאי פולני, ראש רפובליקת ליטא המרכזית, שר ההגנה של פולין ב-1925–1926.
לוציאן ז'ליגובסקי נולד בעיירה אשמיאני (בפלך וילנה של האימפריה הרוסית, כיום במחוז גרודנו של בלארוס).
עבר הכשרה לקצונה בבית הספר לקציני חיל הרגלים בעיר ריגה והוסמך לקצונה ב-1885. לחם במלחמת רוסיה-יפן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם כמפקד רגימנט בדרגת קולונל.
על אומץ ליבו בקרבות עוטר ב-5 עיטורים רוסים.
לאחר מהפכת פברואר היה בין מארגני יחידות פולניות בצבא הרוסי, פיקד על חטיבה במסגרת הגיס הפולני ה-1.
לאחר המהפכה הבולשביקית, נמלט לדרום רוסיה (מחשש שייעצר על ידי השלטון החדש).
שם ארגן דיוויזיה מפולנים, אשר שירתו בצבא הרוסי.
דיוויזיה בפיקודו השתתפה בקרבות נגד צבאו של סמיון פטליורה בדרום אוקראינה ובקרבות נגד הצבא האדום באזור אודסה.
במאי 1919, בסיכום עם ממשלת רומניה, נסוגה הדיוויזיה של ז'ליגובסקי לתוך בסרביה.
משם היא הועברה ברכבות למערב אוקראינה ושולבה בצבא של הרפובליקה הפולנית.
ז'ליגובסקי נטל חלק בקרבות האחרונים של מלחמת פולין–אוקראינה.
בהמשך מונה לפקד על דיוויזיה מס' 10, איתה נלחם בצבא האדום במערב בלארוס.
בספטמבר 1920 מונה למפקד הדיוויזיה הבלארוסית-ליטאית הראשונה.
בתחילת אוקטובר 1920, המפקד הפולני העליון יוזף פילסודסקי הורה לגנרל ז'ליגובסקי "למרוד" ביחד עם הדיוויזיה שלו ולהשתלט על העיר וילנה וסביבותיה.
ב־8 באוקטובר 1920 נכנסו חיילים בפיקודו של ז'ליגובסקי לווילנה, ולא נתקלו בהתנגדות כלשהי.
בעיר וילנה הכריז ז'ליגובסקי על הקמת רפובליקה של ליטא המרכזית.
הוא מינה את עצמו לנשיא הרפובליקה ולמפקד העליון של הכוחות המזוינים שלה.
הוא כיהן בתפקידים אלו עד למרץ 1922, אז התאחדה ליטא המרכזית עם הרפובליקה הפולנית ולמעשה חדלה להתקיים (היא הפכה למחוז במדינה הפולנית).
לאחר האיחוד, שירת ז'ליגובסקי במטה הכללי של צבא פולין.
בסוף 1925 מונה לשר ההגנה של פולין.
נטל חלק פעיל במהפכת מאי, שהעלתה לשלטון את חברו הטוב יוזף פילסודסקי.
בשנת 1927 החליט ז'ליגובסקי לפרוש מהצבא ומהפוליטיקה.
הוא התחיל לכתוב ספר זיכרונות, אשר יצא לאור ב-1930. בשנת 1935, שב לפוליטיקה ונבחר לפרלמנט הפולני.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ניסה להתגייס שוב לשירות הצבאי, אך נדחה בשל גילו המופלג.
עם התקרבות הצבא הגרמני לוורשה, עזב מזרחה.
תחילה הגיע ללבוב ומשם עבר את הגבול לרומניה.
הוא הגיע לצרפת, שם הצטרף אל הממשלה הפולנית הגולה.
לאחר נפילת צרפת עבר לבריטניה.
שהה שם במשך כל המלחמה.
בשנת 1947 קיבל הסכמה מממשלת פולין הקומוניסטית לחזור לפולין.
במהלך ההכנות לנסיעה חלה ומת.
גופתו הוטסה לפולין והוא נטמן בבית הקברות הצבאי פובונזקי.
לוצ'יה לאורה סאנגנטינו (באיטלקית: Lucia Laura Sangenito; נולדה ב-22 בנובמבר 1910) היא איטלקייה ואדם שחי מעל גיל 110, האדם המבוגר ביותר באיטליה לאחר מותה של קלאודיה בקאריני ב-24 בדצמבר 2024, והאדם החי השלישי בגילו בעולם.
לוצ'יה לאורה סאנגנטינו נולדה ב-22 בנובמבר 1910 בסטרונו שבממלכת איטליה.
בשנת 1933 התחתנה ונולדו לה ארבעה ילדים, חלקם נפטרו זמן קצר לאחר הלידה.
בשנת 2010, בגיל 99 נפטר בעלה חודש לפני יום הולדתו ה-100. במאי 2018, בגיל 107 סאנגנטינו נפלה, שברה את עצם הירך, ולאחר מכן עברה ניתוח.
כשהתראיינה לעיתון המקוון Ottopagine אמרה: "הקרבתי הרבה...
אני שמחה בחיי, גם אם הייתי מתה מיד, הייתי שמחה על מה שחוויתי.
מה שהוא רוצה, אני עושה, הוא נתן לי את השנים האלה ואני לוקחת אותן".
סאנגנטינו מעדיפה לאכול ארוחות קלות, לא אוהבת ממתקים, מעדיפה ירקות ואוהבת מרק בערב.
לסאנגנטינו יש שני נכדים ושלושה נינים.
סאנגנטינו מתגוררת בסטונו מטופלת על ידי בתה מריה.
לאחר מותה של קלאודיה בקאריני ב-24 בדצמבר 2024 הפכה לאדם המבוגר ביותר באיטליה.
לוצ'ו קורסי (באיטלקית: Lucio Corsi; נולד ב-15 באוקטובר 1993) הוא זמר-יוצר איטלקי.
נציג איטליה באירוויזיון 2025 עם השיר "Volevo essere un duro".
קורסי נולד וגדל באזור מארמה של מחוז טוסקנה, ויצירותיו שאובות בעיקרן מז'אנר הגלאם רוק.
החל להלחין שירים בגיל צעיר, ולאחר התיכון עבר למילאנו כדי לפתח את קריירת המוזיקה שלו.
ב-29 באפריל 2014 הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, Vetulonia Dakar.
בשנת 2017 פרסם את Bestiario musicale, אלבום קונספט המוקדש לבעלי החיים המתגוררים בעיר הולדתו.
הוא השתתף ב"פסטיבל סן רמו 2025", הקדם האיטלקי לאירוויזיון 2025, שהתקיים בבזל שבשווייץ עם השיר "Volevo essere un duro".
אולם לאחר שהזוכה אולי הודיע על פרישתו, הצהיר תאגיד השידור האיטלקי RAI כי קורסי יחליף את אולי, וייצג את איטליה באירוויזיון במקומו.
קורסי נולד בגרוסטו ב-1993. משפחתו ניהלה מסעדה במקיאסקנדונה הסמוכה.
אמו, ניקולטה רביטי, היא ציירת, בעוד אביו מרקו עבד בעבודות שונות.
קורסי החל להלחין את שיריו הראשונים בגיל צעיר.
הוא הצהיר שפיתח תשוקה למוזיקה כילד לאחר שצפה בסרט "האחים בלוז" בטלוויזיה.
משנת 2011 הופיע קורסי באולמות מקומיים ובכיכרות בעיר הולדתו.
בתחילת דרכו הושפע מהסגנון הניסיוני של להקת ג'נסיס בתקופת פיטר גבריאל, והלחין קטעים אינסטרומנטליים בז'אנר הרוק המתקדם.
לאחר שסיים את לימודיו, עבר קורסי למילאנו במטרה לקדם את הקריירה המוזיקלית שלו.
ב-29 באפריל 2014 הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, Vetulonia Dakar, שכלל חמישה שירים.
בהמשך השנה הופיע בפסטיבל "מי אמי" ושימש כמופע חימום ללהקת סטדיו בערב הסיום של פסטיבל "פסטאמביינטה".
בתקופה זו החל לעבוד עם פדריקו דראגוניה מלהקת מיניסטרי, שהפיק עבורו את המיני-אלבום Altalena Boy.
ב-16 בינואר 2015 יצא אלבום הבכורה שלו, Altalena Boy/Vetulonia Dakar, אשר איגד את שני המיני-אלבומים שקדמו לו.
האלבום יצא לאור דרך פיצ'יקה דישי והופץ על ידי סוני מיוזיק, וזכה לשבחי הביקורת על סגנונו המשלב גלאם רוק וליריקה סוריאליסטית.
ב-27 בינואר 2017 הוציא את אלבומו הראשון באורך מלא, Bestiario musicale, יצירת קונספט בעל מוטיבים אגדתיים, בו כל אחד משמונת השירים מוקדש לחיה מחבל מארמה, מולדתו של קורסי.
במהלך 2017 שימש כמופע חימום ללהקת באוסטלה ולזמר ברונורי סאס בסיבובי ההופעות שלהם, ובמקביל פיתח קשרים עם המוזיקאי פרנצ'סקו ביאנקוני.
לצד ביאנקוני, נבחר להשתתף כדוגמן בקמפיין Cruise 2018 של בית האופנה גוצ'י.
באוקטובר 2018 השתתף באירוע המוזיקלי When Mediterranean Meets the Gulf: Words and Notes באבו דאבי ובכווית סיטי, ביוזמת שגרירות איטליה ובתמיכת משרד החוץ האיטלקי.
בשנת 2019 חתם קורסי על חוזה הקלטות בחברת התקליטים שוגר מיוזיק, וב-25 באוקטובר הוציא את הסינגל "", ששימש כסינגל המוביל מתוך אלבומו השני.
האלבום, שנשא שם זהה, יצא לאור ב-17 בינואר 2020 בהפקת פרנצ'סקו ביאנקוני ואנטוניו קופרטינו.
בשנת 2020 הופיע בקביעות בתוכנית הטלוויזיה L'assedio בערוץ נובה.
בשנת 2021 השתתף בפסטיבל פרמיו טנקו – אחד המשתתפים הצעירים ביותר בתולדותיו.
ב-21 באפריל 2023 יצא אלבומו השלישי, La gente che sogna, בליווי סיבוב הופעות בקיץ.
לאחר הצלחת הופעותיו הקיציות, יצא לסיבוב הופעות נוסף, שהחל באוקטובר.
ב-13 בנובמבר 2024 הוציא את הסינגל "Tu sei il mattino", אשר שולב בפסקול העונה השלישית של סדרת הטלוויזיה Vita da Carlo מאת קרלו ורדונה.
קורסי אף השתתף בסדרה כשגילם את עצמו.
בפברואר 2025 התחרה בפסטיבל סן רמו עם השיר "Volevo essere un duro".
בערב הרביעי של התחרות, שהוקדש לביצועי גרסאות כיסוי, הופיע בדואט עם בובת העכבר המדובבת טופו ג'יג'ו וביצע את "Nel blu dipinto di blu" של דומניקו מודוניו.
בערב הגמר דורג במקום השני, אך זכה בפרס המבקרים.
בעקבות כך, תאגיד השידור האיטלקי RAI בחר את קורסי כנציג הרשמי של המדינה באירוויזיון 2025, שהתקיים בבזל, שווייץ.
לוצ'יאנו טדאו דרדרי (באיטלקית: Luciano Tadeo Darderi; נולד ב-14 בפברואר 2002) הוא טניסאי איטלקי מקצועני יליד ארגנטינה.
דירוג השיא שלו בדירוג ה-ATP הוא מקום 32 בעולם, אותו השיג ב-5 באוגוסט 2024, בעוד שדירוג השיא שלו בזוגות הוא מקום 104, אותו השיג ב-8 באוגוסט 2022. נכון להיום, הוא הטניסאי האיטלקי הבכיר השביעי בדירוג.
דרדרי זכה בשני תוארי יחידים בסבב ה-ATP, האחד באליפות קורדובה הפתוחה לשנת 2024, והאחר באליפות מרוקו הפתוחה לשנת 2025.
דרדרי נולד ב-14 בפברואר 2002 בווילה חסל, ארגנטינה, והוא בנו של שחקן הטניס לשעבר, ג'ינו.
הוא מחזיק באזרחות כפולה, ארגנטינאית ואיטלקית הודות לסבו שהיגר מארגטינה בגיל 22. הוא החזיק לראשונה במחבט טניס, כשהיה בן שנתיים והחל לקחת שיעורי טניס כבר בגיל חמש.
כשהיה בן עשר, הוא עבר עם משפחתו לאיטליה ובתמיכת התאחדות הטניס האיטלקית (FIT), הוא החל להתאמן בארצו וברומא.
דרדרי זכה בתואר הצ'לנג'ר הראשון שלו בשנת 2021 בטורניר צ'לנג'ר בואנוס איירס בזוגות, יחד עם חואן באוטיסטה טורס.
בהמשך אותה השנה, העפיל דרדרי לגמר הראשון שלו במסגרת סבב הצ'לנג'ר ליחידים, במסגרת טורניר סאו פאולו; לעומת זאת, הוא הפסיד באותו הגמר לחואן פאבלו פיקוביץ' הארגנטיני בשתי מערכות (3–6, 5–7) לאחר שעלה מהמוקדמות.
דרדרי ערך את הופעת הבכורה שלו בסבב ה-ATP בטורניר קורדובה הפתוחה בשנת 2023, לאחר שעבר את שלב המוקדמות, ורשם את ניצחונו הראשון בסבב, כשגבר על הוגו גסטון מצרפת.
הוא נכנס להגרלה הראשית של אליפות מקסיקו הפתוחה באותה השנה כ'מפסיד בר-מזל' (Lucky Loser), בעקבות פרישתו של המדורג הבכיר, קרלוס אלקרס מספרד.
בחודש אוגוסט, דרדרי זכה בתואר הצ'לנג'ר הראשון שלו בעיר טודי לאחר שניצח בגמר את קלמנט טאבור מצרפת בשלוש מערכות (6–4, 6–7(5–7), 6–1), כשאת תואר הצ'לנג'ר השני שלו השיג בלימה לאחר שניצח את מריאנו נאבונה מארגנטינה בשלוש מערכות (4–6, 6–3, 7–5).
כתוצאה מהישגים אלה, העפיל לראשונה לטופ 125 בדירוג ה-ATP ב-13 בנובמבר 2023.
כאשר היה מדורג במקום ה-136 בעולם, דרדרי העפיל להגרלה הראשית של טורניר קורדובה הפתוחה לשנת 2024, כשרשם חמישה ניצחונות נוספים במסגרת סבב ה-ATP.
הוא גבר על תומאס באריוס ורה מצ'ילה, הפתיע את המדורג רביעי, סבסטיאן אופנר מאוסטריה ואת המדורג שביעי יאניק הנפמן מגרמניה, וכתוצאה מכך העפיל לראשונה בקריירה לחצי גמר טורניר ATP.
לאחר מכן, ניצח את האלוף המכהן והמדורג שני, סבסטיאן באאז, כאשר זה היה ניצחונו הראשון על שחקן מהטופ 30. בשלב הגמר, שהיה גמר ה-ATP הראשון בקריירה שלו, הוא התמודד מול פקונדו בגניס, שגם הוא עולה מהמוקדמות וזכה בתואר בניצחון בשתי מערכות (6–1, 6–4).
בעקבות זכייה זו, טיפס דרדרי 60 מקומות בדירוג העולמי ונכנס לטופ 80 ב-12 בפברואר 2024.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו באליפות מיאמי הפתוחה לשנת 2024, שבו הפסיד בסיבוב הראשון לדניס שפובלוב הקנדי.
כתוצאו מהגעתו עד לשלב חצי הגמר במסגרת אליפות ארצות הברית במגרשי חימר לגברים של אותה השנה בו הפסיד לפרנסס טיאפו, הוא טיפס בדירוג למקום ה-64 דירוג היחידים ב-8 באפריל 2024, לאחר שרשם ניצחונות בדרך על דניס קודלה, פרנסיסקו סרונדולו (מדורג שני) ומרקוס גירון (מדורג שביעי).
באליפות איטליה הפתוחה לשנת 2024 ברומא, דרדרי הגיע לראשונה לסיבוב השלישי בטורניר מאסטרס, לאחר שניצח את דניס שפובלוב ואת המדורג 31 מריאנו נאבונה, לפני שהפסיד למדורג חמישי והאלוף שבדרך, אלכסנדר זברב.
לאחר מכן, העפיל גם לחצי הגמר בטורניר בטורינו, ככרטיס חופשי (ווילד קארד), שם הפסיד למדורג הבכיר, לורנצו מוזטי.
בעקבות הישגים אלה, הוא נכנס לראשונה לטופ 50, כשהגיע למקום ה-47 בעולם ב-20 במאי 2024. עקב הגעתו לחצי הגמר השני שלו בעונת 2024, בטורניר אליפות ליון הפתוחה, לאחר פרישה של ארתור רינדרקנך, הוא נכנס לטופ 40 בדירוג השבועי שלאחר מכן.
לוציוס פאייט קלארק גרווין היה רופא ופוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של רוד איילנד בשנים 1883–1888 ובשנים 1895–1903, כחבר הסנאט של רוד איילנד בשנים 1889–1892, וכמושל רוד איילנד ה-48 בשנים 1903–1905.
לוציוס גרווין נולד בנוקסוויל, טנסי, כבנם של ג'יימס גרווין, פרופסור באוניברסיטת טנסי, ושל שרה אן (לבית גאן) מקונל.
ב-1862 הוא סיים את לימודיו באמהרסט קולג'.
כשמלחמת האזרחים האמריקנית הייתה אז בעיצומה, הוא התגייס כטוראי לפלוגה E של רגימנט הרגלים המתנדבים ה-51 של מסצ'וסטס.
לאחר המלחמה הוכשר גרווין כרופא בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד.
הוא עבר התמחות בבית החולים העירוני של בוסטון, אותה הוא סיים ב-1867. גרווין פתח מרפאה פרטית בפוטאקט שברוד איילנד, וב-1876 עבר ללונסדייל .
גרווין החל להיות מעורב בפוליטיקה.
בתחילה הוא שימש ב-1881 כיושב ראש מועצת העיר קמברלנד, ושב לתפקיד זה גם בשנים 1885–1888. הוא נודע כפרוגרסיבי ברוח השקפתו של הנרי ג'ורג', וקידם את "המס היחיד" , היוזמות העממיות ואת הייצוג היחסי.
הוא היה חבר ליגת הייצוג היחסי האמריקאית.
ב-1896 הוא אמר ששיטת FPTP, הצבעת בלוק והצבעה מתפצלת , צריכות להיות טאבו בקרב אנשי הייצוג היחסי, ושמכל שיטות הייצוג היחסי, שיטת הייצוג היחסי על פי רשימה היא המתאימה ביותר בארצות הברית, למעט בבחירות לרשויות המקומיות, שבהן "הצבעה ישירה ללא העברות" היא הטובה ביותר.
כתומך של תנועת הפועלים, דיבר גרווין בעד שיפור תנאי העבודה של עובדי בית החרושת לטקסטיל המקומי וקידם יום עבודה קצר.
כדמוקרט, הוא נחל הצלחה במעוזי המפלגה הרפובליקנית בצפון-המזרח.
ב-1883 נבחר גרווין לבית הנבחרים של רוד איילנד, בו הוא כיהן עד 1888, ושוב בשנים 1895 עד 1903. בסנאט של רוד איילנד הוא כיהן בשנים 1889–1892. בעת כהונתו בבתי האספה הכללית של רוד איילנד, הוא תרם רבות לקבלת החוק ליום עבודה של עשר שעות.
בשנים 1894–1900 ניסה גרווין להתמודד ללא הצלחה על מושב מחוז הקונגרס השני של רוד איילנד בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ב-1902 נבחר גרווין לראשונה מבין שתי תקופות הכהונה שלו כמושל רוד איילנד.
בגלל חוק ברייטון (Brayton Act) שנחקק בשנה הקודמת ועבר בסנאט המדינתי שהיה בשליטה רפובליקנית, הוגבלו סמכויות המושל, וגרווין לא היה יכול למנות אף בעל תפקיד ביצועי, חקיקתי או שיפוטי.
הסנאט גם בלם לפחות אחת מהיוזמות של גרווין.
כמושל, הוא הוביל הצעת חוק שהייתה אמורה לאפשר לרשויות המקומיות להנהיג הצבעה ישירה ללא העברות, אך הסנאט בלם אותה.
ב-1902 הוא הבטיח שהצעת החוק להנהגת חקיקה ישירה ברוד איילנד תוגש לדיון בבית המחוקקים.
בבחירות של 1903 הדף גרווין בהצלחה את יריבו, התעשיין סמואל פ.
קולט , ולזמן מה התנהל דיון על שמו כמועמד אפשרי להתמודדות מול הנשיא המכהן תאודור רוזוולט בבחירות לנשיאות של 1904.
גרווין היה מזוהה עם הרפורמה נגד השחיתות השלטונית, וצוטט רבות בנושא.
בנאום שנשא בפני האספה הכללית של רוד איילנד, הוא אמר: "השוחד כה נפוץ והוא התקיים במשך שנים כה רבות עד שהאופי הנורא של הפשע הזה מפסיק לזעזע".
הוא סיפק מידע עבור המאמר של גורפי הבוץ של לינקולן סטיבנס , "רוד איילנד: מדינה למכירה", שפורסם ב-1905 במגזין McClure's.
ב-1869 נשא גרווין לאישה את לוסי ווטרמן סאות'מייד, שסיימה זמן קצר קודם לכן את לימודיה בקולג' לרפואה לנשים של ניו אינגלנד והייתה רופאה בסמינר דרום הדלי לנשים.
לשניים נולדו שלוש בנות: אתל, נורמה ופלורנס , שהייתה פעילת זכויות האישה.
לוסי גרווין נפטרה ב-1898, וב-1907 נישא גרווין בשנית לשרה אמה טומילסון, שהייתה בוגרת בית הספר לעיוורים פרקינס .
לשניים נולדו שני בנים, לוציוס הבן וסמנר.
לוציוס גרווין נפטר במשרדו בלונסדייל ב-2 באוקטובר 1922. הוא נטמן בבית הקברות סוואן פוינט שבפרובידנס.
לוצרן היא עיר הבירה של קנטון לוצרן במרכז שווייץ.
העיר, שהייתה בעבר כפר דייגים קטן, שוכנת לחופיו הצפון-מערביים של אגם לוצרן, הנקרא גם ימת ארבעת הקנטונים, מאחר שהוא גובל בארבעה קנטונים שונים.
לוצרן היא אחד ממרכזי התיירות הפופולריים ביותר בשווייץ, בשל מיקומה המרכזי, האטרקציות התיירותיות שהיא מציעה ואפשרויות הטיול המגוונות באזורים הסמוכים לה.
היישוב הראשון במקום נוסד בתקופה הרומית.
באמצע המאה ה-8 הוקם באזור מנזר בנדיקטיני וישוב קטן בשם לוצ'יאריה.
נראה שזה המקור של השם לוצרן.
בשנת 1178, היישוב יצא משליטת המנזר והעיר לוצרן נוסדה רשמית.
בשנים 1230–1240 הומצאה השיטה לבנית גשרי עץ מעוגנים בקירות סלע תלולים.
בטכניקה זו נבנה גשר השטן מעל קניון שלנן, ומעבר סנקט גוטהארד הפך עביר לבהמות משא.
כך נפתח נתיב מסחר בין אירופה הצפונית לאיטליה, אשר שילב את אגם לוצרן.
מהלך זה הביא פריחה כלכלית ללוצרן, אשר בסוף המאה ה-13 הגיעה לאוכלוסייה של למעלה מ-3000 איש.
בעיר שלטו שליטים מבית הבסבורג, ועוררו התנגדות בקרב התושבים המקומיים, כפי שמתואר גם באגדת וילהלם טל.
בשנת 1332 העיר השיגה סופית את שחרורה.
בתקופה זו הוקמו ביצורי העיר, כולל חומה אשר כללה מעל 40 מגדלים ושערים.
גם הגשר הנקרא קפלבריקה הוקם בתקופה זו ושימש כחלק מביצורי העיר, לכיוון האגם.
העסקתם של עד 13000 מצעירי האזור כשכירי חרב במדינות זרות, הזרימה כספים רבים לעיר ותרמו להתפתחותה.
אולם, באמצע המאה ה-14, כתוצאה ממלחמות דת ומגפת דבר, האוכלוסייה התדלדלה והגיעה לפחות מ-2000 איש.
בתקופת הרפורמציה, רוב מחוזות שווייץ קיבלו את הנצרות הפרוטסטנטית, בעוד לוצרן נותרה נאמנה לנצרות הקתולית, ובשל כך מעמדה נפגע.
רק ב-1860, בעקבות חיבורה של לוצרן לערים בזל ואולטן במערכת רכבות, עבר אזור לוצרן תיעוש נרחב, והעיר חזרה לשגשג.
ב-50 השנים הבאות, היקף האוכלוסייה הוכפל פעמיים.
המצב הכלכלי השתפר ואיפשר שיפור תשתיות והקמת מבנים נאים.
כבר בשנת 1873 לוצרן כבר הייתה יעד תיירותי מוערך.
היא היוותה יעד בתוך הסיור הגדול ונכללה במדריכים לתיירים אמריקאים עשירים.
לוצרן זכתה לביקור אישים מפורסמים רבים וביניהם המלכה ויקטוריה, גתה, מרק טויין.
לוצרן היא אתר תיירות פופולרי, בשל מיקומה במרכז שווייץ, לצד אגם לוצרן והרי האלפים, ובשל העובדה שהעיר העתיקה, שממנה צמחה, השתמרה במלואה, לצד העיר המודרנית.
אזור הבילויים המרכזי של העיר, לחוף האגם, הוא קטן יחסית וניתן לטייל בו ברגל.
העיר העתיקה מהווה מדרחוב ובו מסעדות וחנויות רבות, בעיקר לשעונים ותכשיטים.
נהר הרויס (Reuss) חוצה את העיר ומפריד בין העיר העתיקה לזו החדשה.
האתר הידוע ביותר של העיר הוא קאפלבריקה (גשר הקפלה)- גשר עץ מקורה באורך 204 מטרים שנבנה על נהר הרויס ב-1333. מקור השם הוא בקפלת סנט פטר הסמוכה אליו.
את חלקו הפנימי של הגשר מעטרים ציורים המתארים אירועים מההיסטוריה של שווייץ.
רוב חלקי הגשר המקורי, כולל הציורים, הוחלפו ושוחזרו לאחר שרפה שאירעה ב-1993. הגשר עובר ליד מגדל מים עתיק בצורת מתומן.
הוא הוקם 100 שנה לפני הגשר עצמו, אך שולב במערכת הביצורים של העיר, יחד עם הגשר.
במשך השנים שימש כבית כלא, חדר עינויים וגם מקום מושבו של משמר האוצר.
היום חלקו מוזיאון וחלקו משמש את מועדון התותחנים.
גשר מפורסם אחר הוא , אשר בעבר נקרא גם גשר הטחנה.
השם הנוכחי פירושו גשר המוץ, משום שממנו נהגו עובדי הטחנות להשליך לנהר את הפסולת, שכללה מוץ ועלים.
זהו גשר עץ עתיק, מקורה, המיועד להולכי רגל.
הגרסה הראשונה של הגשר, אשר הוקמה במאה ה-13, חיברה בין כיכר הטחנה שבעיר העתיקה לבין הטחנות שפעלו על אי, באמצע נהר הרויס.
החלק הזה של הגשר קדם לקפלבריקה, ולכן הוא גשר העץ העתיק ביותר באירופה.
בשנת 1408 נבנה החלק השני שלו, אשר השלים את הגשר עד לגדה הנגדית.הגשר עצמו מעוטר בסדרת ציורים מהשנים 1616–1637, אשר צויורו על ידי הצייר השווייצרי .
הסדרה כללה במקור 67 ציורים, מהם נשמרו 45, והם יוצרים את סדרת מחול המוות, ומתארת את שליטת המוות בכל אדם, ללא קשר למעמדו.
באשר לטחנות הקמח, האחרונה בהן פורקה ב-1890.
ליד גשר שפרוייר נמצא סכר הסטורי הנקרא "סכר המחטים"- Reusswehr.
הסכר מווסת את גובה המים באגם לוצרן ואת זרימת נהר הרויס, למניעת הצפות.
ברוב המקומות בהם היו סכרים ממין זה, שונתה השיטה למערכות אוטומטיות, אך בלוצרן נשמר המנגנון הידני של ויסות הזרימה על ידי שליפת המוטות ("מחטים").