tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קרליבך החליט לעזוב את ליובאוויטש ולפתוח בדרך עצמאית.
הרב קרליבך החל להפיץ את תורת החסידות בסגנון חדש, ששאב את אופיו מה"גל החדש" ששטף את ארצות הברית בשלהי שנות ה-50 ושנות ה-60. בליווי הגיטרה שלו נדד ברחבי המדינה.
החלו להתקבץ סביבו חסידים שהתלהבו מסגנונו.
שיריו הראשונים יצאו בשני תקליטי ביכורים, אחד מהם ("הנשמה לך", 1959) בעיבוד מילטון אוקון.
תקליטים אלו פרסמו את להיטיו הראשונים – "אשא עיני", "השמיעיני את קולך" "לולי תורתך" ו"עוד יישמע", המושר כמעט בכל חתונה בציבור הדתי.
ב-1963 הופיע קרליבך במועדון "Village gate" בניו יורק, להופעה מוקלטת ראשונה.
התקליט נקרא על שם אחד השירים בו, "פתחו לי שערי צדק", מתוך רצון לפתוח את הלבבות בין האנשים ובינם לבין שערי השמיים.
כמו בשאר הופעותיו, הצטרף הקהל לשיר איתו.
הרב קרליבך התפרסם עוד יותר כשהופיע ב-1966, בגריניץ' וילג' לאחר פגישה עם בוב דילן, נינה סימון וזמרים אחרים.
משם המשיך לפסטיבל הפולק בברקלי.
הרב קרליבך החליט להישאר בסן פרנסיסקו כדי לקרב ליהדות צעירים "היפים" ומחוסרי בית.
למטרה זו הקים שם את "בית אהבה ותפילה".
ב-1967 נפטר אביו וקרליבך התמנה תחתיו, יחד עם אחיו התאום, לרב הקהילה.
באותן שנים החל קרליבך לנסוע ולהופיע בקהילות יהודיות בעולם, כולל ישראל, בה הופיע לראשונה באוגוסט 1960. כמה מחסידיו שימשו להקת הליווי שלו.
התלהבותו וריקודיו במהלך ההופעה הולידו את הכינוי "הרבי המרקד".
ב-1976 התיישבו חסידיו ביישוב "מבוא מודיעים" על יד לטרון.
הרב קרליבך התגורר שם באופן חלקי.
ב-1969, בפסטיבל הזמר החסידי הראשון, זכה שירו "והאר עינינו", בביצוע השלושרים, במקום השלישי.
שירים אחרים שלו צעדו במקומות גבוהים במצעד הפזמונים העברי השנתי בישראל.
חלק משיריו קיבלו משמעויות לאומיות, כמו "ובאו האובדים", "למען אחי ורעי", "עוד אבינו חי" ו"לא אמות כי אחיה", שנכתבו במסגרת המאבק לעליית יהודי ברית המועצות שבו השתתף מהשנים הראשונות.
את שני האחרונים כתב לבקשתו של יעקב בירנבאום.
לחניו חדרו במיוחד לציבור הדתי-לאומי והחל להתפתח ז'אנר של שירת קרליבך.
בשנות ה-80 החל להקליט ולהפיץ סיפורים חסידיים.
במסעותיו באירופה נהג להסתובב בבתי כנסת ולאסוף ספרים תורניים שהיו מיועדים לגניזה, מהם הרכיב ספרייה תורנית גדולה.
הוא ניצל את הסדקים הראשונים שנבעו בחומת השלטון הקומוניסטי לעריכת הופעות בחבר המדינות בשנים 1989 ו-1991.
בגיל 48 נישא לאיילין גליק (שרבי שלמה קרליבך שינה את שמה לנעילה גליק על שם תפילת נעילה של יום כיפור) מטורונטו.
לבני הזוג נולדו שתי בנות – נשמה ונדרה.
נשמה היא זמרת, המבצעת בין היתר את שירי אביה.
הרב קרליבך נפטר בט"ז בחשוון תשנ"ה, 21 באוקטובר 1994, מהתקף לב, שבו לקה במטוס שהיה בתחילתה של המראה.
השיר האחרון שניגן, דקות קודם פטירתו, היה הפסוק .
במסע הלווייתו שרו מפזמוניו וניגוניו, והשיר האחרון, שנוגן בסיום הלווייתו היה הלחן שחיבר על הפסוק ב "ברכי נפשי את השם".
כיוון שפיזר את כל כספו לצדקה, הוא נפטר חסר פרוטה, ותלמידיו נאלצו לקבץ תרומות כדי לארגן את הלוויה.
על שמו נקרא רחוב "שיר לשלמה" בשכונת רמת דניה בירושלים, וכן הוקם בית הספר "קרליבך" על שמו בנתניה בשכונת עיר ימים.
הרב קרליבך הלחין והקליט למעלה מ-1,000 מנגינות ושירים.
מאפיין בולט בשירתו הוא השילוב בין קול הבריטון העמוק והמחוספס שלו, לבין הצורה המיוחדת של הגיית המילים, שהיא תוצאה של ההגייה האשכנזית והמבטא האמריקאי.
רבים רואים בו את מבשר הז'אנר של מוזיקה יהודית מקורית.
הרב קרליבך רכש לו מעריצים רבים ונחשב למנהיג כריזמטי.
הוא התאפיין באהבה, כנות ופשטות, וקרא ללימוד זכות ולדון כל אדם לכף זכות, לאהבת אדם ובייחוד אהבת כל יהודי.
הוא ראה באלה ערך עליון, לצד אהבת האל.
כמו זמרים אחרים באותן שנים, הוא ניגן בגיטרה וגידל שיער ארוך.
בלט בנוהגו לנשק ולחבק כל אדם.
על אף שרבנים בזמנו מתחו עליו ביקורת קשה, עם זאת בספר אגרות משה של הרב משה פיינשטיין התיר לשמוע את שיריו שהלחין לפני שהחל לשיר בפני קהל מעורב.
הוא הותיר אחריו מורשת רוחנית ומוזיקלית.
סיפורי קרליבך בליווי נגינת גיטרה זכו לתפוצה רבה ביניהם הסיפורים על רבי קלונימוס קלמן מפיאסצנה ועל יוסל'ה קמצן קדוש.
שירתו מתנגנת בבתי כנסיות רבים, בעיקר בציבור הדתי לאומי.
בהקשר זה בולטת במיוחד קבלת שבת במנגינות שחיבר, בחלק מבתי הכנסת.
בציבור החרדי ובחוגים דתיים שמרניים היו לגביו דעות חלוקות, בין היתר משום שלא נמנע ממגע פיזי עם נשים, אולם שיריו חדרו גם לציבור זה.
מאידך, תכונותיו משכו יהודים חילוניים, במיוחד בארצות הברית, וחלקים מן הדור הצעיר, וגרמה להם לנהור אל המופעים שלו.
בהרבה קהילות יהודיות בישראל ובעולם קיימים "מניני קרליבך", שבהם מתפללים עם המנגינות שלו, לאחר פטירתו, פחתה ההתנגדות בציבור החרדי, ושיריו וניגוניו נפוצים ומושרים בחוגים נוספים בארץ ישראל ובתפוצות העולם.
אלמנתו, נעילה קרליבך, הביאה (בנספח לאלבום "הנשמה לך", 2002) את דבריו המסבירים את ההשראה לשיריו ולפעולתו:
בשנת 1998 פרסם מגזין הנשים היהודי "לילית" כתבה בה נטען שמרואיינים רבים שמעו על הטרדות מיניות ומעשים מגונים שביצע על פי הטענה הרב קרליבך בנשים ונערות, משנות ה-60 ואילך.
בכתבה צוטטו גם תלונות של נשים שהזדהו בשמן.
בשנת 2004, כאשר ביקשו לקרוא רחוב בניו יורק על שמו של קרליבך, יצא "מרכז המוּדעות" (The Awareness Center) בארצות־הברית וגורמים נוספים כנגד היוזמה, ובכך הביאו לביטולה.
המרכז המשיך לפרסם טענות בדבר מעשים דומים.
בתו נשמה קיבלה את הטענות להטרדה מינית בטור שפרסמה בשנת 2019. למרות העדויות אף אחת מהטענות לא הוכחה בפועל.
רבי שלמה בגיל 48 פגש את אשתו לעתיד, ששמה איילין גליק, בכותל המערבי בירושלים.
הוא שינה את שמה לשם נעילה, ומיד הרגיש במוצאי יום כיפור שהתקבלה תפילתו לזיווג טוב והיא בת זוגו.
הם נישאו בכ"א בטבת תשל"ג 26 בדצמבר 1972.
לבני הזוג נולדו שתי בנות;
נשמה קרליבך (שם לידה: "אסתר נשמה טהורה שלוחה), זמרת.
'נדרה (דרי) קרליבך' (שם לידה מלא; "חנה נדרה אמרה נפשי), גרה בזכרון יעקב ולה 4 ילדים.
לאחר פטירתו נערכו רבים מן השיעורים שמסר וקובצו על ידי תלמידיו בספרים ובחוברות.
פתחו שערי הלב: שיחות הרב שלמה קרליבך.
כרך א: שערי הזמן; כרך ב: שערי אהבה, שערי חיים.
עורכים: הרב יחד הכהן ויט והרב יהושע רן שריד, בהוצאת דברי שיר, תש"ע.
הספר מכיל ספרים וחוברות אשר יצאו קודם לכן על ידי יחד ויט, עם מעט חומר חדש.
למען אחי ורעי: תורות וסיפורים – נערך על ידי משה דוד הכהן, בהוצאת "קרעטשמע".
עומק הלב: אמרות, שיחות, סיפורים ואגרות קודש – תורגם ונערך על ידי יחד ויט הכהן.
אורות שלמה: הארות על שישה פרקים מתוך הספר אורות התשובה – נערך על ידי יהושע מרדרי ויט
הנה ימים באים: על שמחה, ריפוי ותיקון – נערך על ידי משה דוד הכהן
קומו לרקוד (חוברת) – נערך על ידי זיו ריצ'י
דברי שיר (חוברת): ליקוטי אמרות ופנינים
אבן שלמה: על ספרים בראשית, שמות, ויקרא במדבר, דברים, לפי סדר הפרשות, בעריכת הרב שלמה כ"ץ.
'סיפורי נשמה', שלושה כרכים של סיפורים שסיפר, מסודרים לפי נושאים, בעריכת הרב שמואל זיוון שהוסיף פרשנות.
יחד כולם קדושה: סיפורים מאת הרב שלמה קרליבך – הוצאת קול מבשר, תשס"ג
נעה אשת חיל: 48 סיפורים על נשים מפי ועל ר' שלמה קרליבך – נערך על ידי נתנאל שור
קדושת ילדים (עם ברכת המזון) על חינוך ילדים (חוברת) – נערך על ידי יחד ויט
על בר ובת מצווה (חוברת) – נערך על ידי זיו ריצ'י
הרי את מקודשת לי בטבעת זו כדת משה וישראל (חוברת)
מקודשת (חוברת): על נישואין ואהבה, הוצאת מרכז הרב שלמה קרליבך
ספר אליהו הנביא זכור לטוב: סדר הבדלה ומלווה מלכה – נערך על ידי משה דוד הכהן
'לב השמיים' על ראש השנה, יום כיפור וסוכות – נערך על ידי הרב שמואל זיוון, בתוספת מקורות ופרשנות.
'לב השמיים' על פסח – נערך על ידי הרב שמואל זיוון, בתוספת מקורות ופרשנות.
'לב השמיים' על חנוכה – נערך על ידי הרב שמואל זיוון, בתוספת מקורות ופרשנות.
חנוכה: דיבורים מעומק הלב – נערך על ידי שמעון כהן
גוט פורים (חוברת): מגילת אסתר עם פירושים וסיפורים
הגדת קרליבך: ליל הסדר עם רבי שלמה: הגדה של פסח – נערך על ידי יצחק רזניצקי וחיים סטפנסקי
על אלה אני בוכיה: אמונה, קדושה וירושה מתוך השואה – נערך על ידי משה דוד הכהן
הזמר יהודה גלאנץ הוציא 8 שנים לאחר פטירתו אלבום בשם "מוכרחים לרקוד", שכל מילותיו הן אמירות של קרליבך.
בשנת 2008 יצר הבמאי בעז שחק את סרט הקולנוע "לעולם אינך יודע" (You Never Know) עבור ערוץ 2. בסרט ראיונות עם אנשים שפגשו את הרב קרליבך והוא מתאר גם את למדנותו.
בשנת 2010 הפיק תיאטרון יידישפיל הצגה מוזיקלית על סיפור חייו בשם "קרליבך חי".
ב-2013 עלה על במות ברודוויי המחזה "Soul Doctor" ("רופא הנשמה") מאת דניאל וייס, המספר את סיפור חייו של קרליבך ואת היחסים האמנותיים בינו לזמרת נינה סימון.
בערוץ 10 וערוץ 1 שודר הסרט עוד אבינו חי בבימויו של שאול מייזליש, שבו משולבים קטעים ארכיונים של הרב קרליבך וראיונות עם אנשים שהושפעו ממנו, בהם אהוד בנאי, חנן יובל ודב אלבוים.
הסרט מתאר את דמותו השנויה במחלוקת בקרב היהדות האורתודוקסית.
רייכנשטיין נולד בשצ'בז'שין וגדל בזמושץ' שבפולין בשנת תרס"ב (1902).
בגיל 17 עלה לארץ ישראל והיה בין מייסדי ביתניה עילית שבגליל התחתון.
מאוחר יותר היה בין מקימי קיבוץ תל יוסף שבעמק יזרעאל ועבר לקיבוץ עין חרוד הסמוך.
שלמה רייכנשטיין היה מהסופרים העבריים הראשונים של התנועה הקיבוצית.
חרף הקשיים הגדולים של חיי חלוץ בארץ באותן שנים, מצא את הכוח והזמן לכתוב סיפורים מראשית ההתיישבות הקיבוצית בעמק.
היה בעל לשון ייחודית, רומנטית אך לא מליצית, והיה בין המתארים הראשונים של הנוף הארץ ישראלי מתוך מגע ישיר, ולא מתוך אוצר מליצות מקובל.
ספרו הראשון, "ראשית", סיפור, יצא כבר לאחר מותו, בשנת 1943. בשנת 1948 יצא לאור קובץ סיפוריו "בשבילי שדות".
שלמה רייכנשטיין נזכר גם בספרי הזיכרון לקהילה היהודית של זאמושץ'.
רייכנשטיין חלה, נותח, ונפטר בקיבוץ עין חרוד בשנת תש"ב 1942. היה בן ארבעים במותו.
שלמה קַפְּלַנְסקי (קאפלאנסקי; 5 במרץ 1884 – 7 בדצמבר 1950, כ"ח בכסלו תשי"א) היה ממנהיגיה של מפלגת "פועלי ציון" ומנהל הטכניון בחיפה.
נולד בביאליסטוק לשרה לבית שפירא ונחמן, סוחר.
למד בחדר ובבית ספר עממי, ואחר כך המשיך ללימודים בגימנסיה.
בעת לימודיו היה פעיל בעבודה ציונית ולמד עברית.
עם תום לימודיו נסע בשנת 1903 ללמוד בפוליטכניון בווינה, שם התגורר עד 1913. בשנת 1912 הוסמך שם כמהנדס.
בווינה הקים את הסניף האוסטרי של מפלגת "פועלי ציון".
בשנת 1906 נבחר בוועידת היסוד של המפלגה בווינה כמנהיג הסניף.
היה מראשי הפעילים בייסוד הברית העולמית של "פועלי ציון" בשנת 1907.
במרץ 1907 השתתף קפלנסקי כנציג מפלגת "פועלי ציון" בכנס של ארגון האינטרנציונל השני בווינה, והגיש בקשה לקבל את המפלגה בארגון.
בבקשה הרשמית כתב בין השאר: .
מפלגת "פועלי ציון" הציונית אכן התקבלה לארגון וכך גם מפלגת "הבונד" היהודית, שהייתה לא-ציונית.
בשנת 1912 עלה לארץ ישראל והיה בין חברי הקבוצה הראשונה שהתיישבה במרחביה.
נבחר מטעם מפלגת "אחדות העבודה" לחבר באספת הנבחרים השנייה, וכיהן כחבר הוועד הלאומי.
בשנים 1929–1927 היה מנהל מחלקת ההתיישבות של ההנהלה הציונית.
בשנת 1932 התמנה למנהל הטכניון.
הוא שירת בתפקיד עד מותו ב-1950. בימיו נקבע מעמדו של הטכניון כמוסד לימודים אקדמי, הוקמו הפקולטות להנדסת מכונות, הנדסת חשמל והנדסה כימית, ובתקופה זו צמח הטכניון וקלט מדענים רבים שברחו מאימי השלטון הנאצי בגרמניה.
הוא אף דאג להכשרה ברמות שונות, ב-1933 נפתח בית הספר המקצועי בסמ"ת ונתנו קורסים להכשרת נוער עובד.
היה ממניחי היסודות לבית הספר הימי שעל יד הטכניון וחבר ועד הנאמנים שלו מאז הקמתו ב-1938.
על יחסו לערבים החיים בא"י, ניתן ללמוד מנאומו ביולי 1937, בפני מועצת האחוד העולמי של "פועלי־ציון־התאחדות", אותו סיים במילים:
מבחינה מדינית, תמך קפלנסקי ברעיון המדינה דו-לאומית, אם כי כתב כי ייתכן שתוצע ליהודים מדינה דו-לאומית בתנאים בהם נאלץ לדחותה ולדרוש עצמאות מלאה והיה מאושר כאשר הוכרז על עצמאות מדינת ישראל.
הוצב כמועמד אחרון מטעם מפ"ם בבחירות לאספה המכוננת.
היה נשוי לגרטרוד לבית מנהיים ואב לרפאל קפלנסקי ולשלומית ברזני.
זמן קצר לאחר מותו הוענק לו פרס רופין על ספרו "חזון והגשמה".
על שמו של קפלנסקי נקראו רחובות בערים רבות בישראל, ובייחוד רחבת הטכניון בהדר הכרמל.
שלמה קאפלאנסקי, פון אנזאג צו פארווירקלעכונג: א באנד שריפטן / מיט א פארבאמערקונג פון ב' לאקער, ורשה: אלוועלטלעכער אידישער סאצ.
ארבעטער-פארבאנד פועלי-ציון (פאראייניקט מיטן צ.ס.
(התוכן: חלק 1: אידישער סאציאליזם און ארץ-ישראל; חלק 2: די אידנפראגע פארן סאציאליסטישן אינטערנאציאנאל; חלק 3: ענגלאנד, אידן און אראבער; חלק 4: פראבלעמען פון דער ארץ-ישראל-קאלאניזאציע.)
חזון והגשמה: מבחר כתבים, הרצאות ונאומים, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר (ספרית פועלים: לכל), 1950.
שלמה רוזן (21 ביוני 1905 – 7 בדצמבר 1985) היה פוליטיקאי ופעיל ציבור ישראלי, חבר הכנסת מטעם מפ"ם והמערך ושר בממשלות ישראל.
רוזן נולד בעיר מורבסקה אוסטרובה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בצ'כיה) ב-21 ביוני 1905. למד בבית ספר תיכון.
ב-1927 הצטרף לקיבוץ שריד ובו חי עד מותו.
בין השנים 1933–1935 היה בשליחות מטעם תנועת השומר הצעיר בעיר הולדתו.
מילא תפקידים שונים בקיבוץ הארצי בתחומי הכלכלה וההתיישבות.
כיהן כמזכיר הקיבוץ הארצי והיה פעיל בתנועת "תכלת-לבן".
בשנת 1965 נבחר לכנסת השישית מטעם מפ"ם.
כיהן כיושב ראש ועדת השירותים הציבוריים והיה חבר בוועדת הכלכלה.
הצטרף יחד עם סיעתו למערך.
וב-1969 נבחר בשנית לכנסת השביעית מטעם המערך.
היה חבר ועדת הכספים וסגן יושב ראש הכנסת.
ב-20 בנובמבר 1972 מונה לסגן השר לקליטת עלייה בממשלת ישראל החמש עשרה.
על אף שלא נבחר לכנסת השמינית ב-1974, מונה לשר לקליטת עלייה בממשלת ישראל השש עשרה ובממשלת ישראל השבע עשרה.
ב-16 בינואר 1977 מונה לשר השיכון במקום אברהם עופר.
הרב שלמה הכהן ריסקין (נולד בכ' באייר ה'ת"ש, 28 במאי 1940; באנגלית: Shlomo Riskin) הוא הרב לשעבר של המועצה המקומית אפרת ומייסד מוסדות אור תורה סטון.
מרבני האורתודוקסיה המודרנית שבציונות הדתית.
שלמה (סטיבן) נולד בברוקלין שבניו יורק.
למד בישיבה יוניברסיטי וקיבל הסמכה לרבנות מהרב יוסף דוב סולובייצ'יק.
בשנים 1963–1977 לימד תנ"ך ותלמוד בישיבה יוניברסיטי ושימש רב של בית הכנסת לינקולן סקוור, הסמוך למרכז לינקולן שבמנהטן.
בשנת 1975, הוא הקים, יחד עם הרב פנחס באק, את הישיבה התיכונית "מתיבתא אור תורה" בריברדייל שבניו יורק.
משנות 1964 היה פעיל במחאה למען יהדות ברית המועצות, לצד יעקב בירנבאום.
הוא רתם לעניין את קהילתו.
בסתיו 1970 נסע בעקבות בקשה של הרבי מלובביץ' וראש נתיב נחמיה לבנון לברית המועצות, כדי להקים ישיבות ואולפנים מחתרתיים ללימוד עברית.
בשהותו שם שמע על משפטי לנינגרד שהתנהלו באותה עת נגד מי שניסו לחטוף מטוס כדי לברוח מברית המועצות.
לאחר ששב לארצות הברית תורגמו ההקלטות ופורסמו.
פרשה זו סייעה לדחיפת 'תיקון ג'קסון-ואניק' שהתנה שיפור ביחסים הכלכליים בין ארצות הברית וברית המועצות בהקלת הרדיפות מעל היהודים.
בשנת 1983 עלה ארצה יחד עם מספר משפחות מקהילתו בניו-יורק כדי להתיישב באפרת שבגוש עציון.
למן היווסדה ועד 2020 כיהן הרב ריסקין כרבה של אפרת.
ייסד את מוסדות "אור תורה סטון", הכוללים את אולפנת "נווה חנה" שבגוש עציון, הישיבה התיכונית "נווה שמואל", התיכון "דרך אבות" שבאפרת, מדרשת לינדנבאום, עמותת יד לאישה, מכון עמיאל, המכון להכשרת טוענות רבניות, כולל תורת יוסף וישיבת מחנים.
הוסמך לרבנות עיר על ידי הרבנים שלמה גורן, אברהם שפירא, שלום משאש, שאול ישראלי ויצחק קוליץ.
בשנת תשמ"ד (1984) העניקה לו מועצת הרבנות הראשית כושר לרבנות עיר.
כשלושים שנה לאחר מכן, בקיץ תשע"ה (2015), כאשר הגיע הרב ריסקין לגיל 75, העמידה מועצת הרבנות הראשית קשיים בפני הארכת כהונתו, לאחר שחלק מחבריה הביעו ביקורת על עמדותיו הליברליות.
לאחר שהיועץ המשפטי של הרבנות הבהיר כי הנימוק הרלוונטי היחיד המאפשר סיום כהונה בגיל זה הוא מצבו הבריאותי של הרב, האריכה המועצה את כהונתו תוך שהיא מביעה מורת רוח מעמדותיו.
בשנת 2018 הוענק לו פרס בוני ציון בתחום החינוך.
בתחילת חורף ה'תשע"ט פרש מתפקידו כנשיא מוסדות אור תורה סטון ומינה למחליפו את הרב ד"ר קנת ברנדר.
בשנת 2020 פרש לגמלאות והפסיק את כהונתו כרב היישוב אפרת.
נשוי לוויקי ולהם ארבעה ילדים.
בציבור הדתי-לאומי נחשבת השקפת עולמו של הרב ריסקין פתוחה וחדשנית.
הוא מגדיר את עצמו כפמיניסט, "אך עם הגבולות של ההלכה".
הרב ריסקין הקים את ארגון יד לאישה המסייע לעגונות ולמסורבות גט ויזם את שילובן של נשים כטוענות רבניות בבתי הדין הרבניים.
בשנת 2015 היה הרב האורתודוקסי המקומי הראשון שמינה אישה לתפקיד רבני רשמי למחצה של "מנהיגה רוחנית".
הרב ריסקין מנהל את המרכז להבנה ושיתוף פעולה יהודי-נוצרי באפרת, בשותפות עם הכומר האוונגליסטי ג'ון הייגי מטקסס.
במסגרת פעילות המרכז הושקה במרץ 2015 יוזמת "יום הלל" שבה מוזמן העולם הנוצרי לדקלם את תפילת ההלל (תהילים קי"ג-קי"ח) ביום העצמאות של ישראל, עם העם היהודי.
בשנת 2014 היה בין החותמים על מכתב לראש הממשלה בנימין נתניהו בבקשה להקמת מתחם תפילה ליהודים על הר הבית.
על חיים, אהבה ומשפחה בספר בראשית, ידיעות ספרים, 2008;
על חירות, התגלות וייעוד בספר שמות, 2010;
על הקרבה קדושה ושתיקה בספר ויקרא, 2011;
על מעבר, מחלוקת ומנהיגות בספר במדבר, 2012;
על מורשה היסטוריה ובית בספר דברים, 2013;
יד לאשה - האשה והגירושין ע"פ ההלכה, ספרי מגיד, 2008
שיח שולחן - זמירות, תפילות וטקסים מסביב לשולחן ובחיק המשפחה, ספרי מגיד, 2009
ציוני דרך: זיכרונות וסיפורים בדרך לציון, ידיעות ספרים, תל אביב 2012
יהדות - סיפור אהבה, ידיעות ספרים, 2024.
עץ החיים, על משנת האורתודוקסיה המודרנית, 2025.
חכמה לשלמה : מאמרים לכבוד הרב ד"ר שלמה ריסקין / מאת עמיתיו ותלמידיו הנכבדים ; עורכים: ברוך סטרמן וג'ודי טאובס סטרמן.
ירושלים: מגיד; [אפרת]: אור תורה סטון, 2021.
שלמה קראוס הוא משורר, עיתונאי, עורך ומוציא לאור ישראלי.
מו"ל של הוצאת השירה "פלונית" המוציאה לאור סדרת מחזורי שירה צעירה, לשעבר עורך כתב העת לשירה "אורבניה".
בהוצאתו פרסם וקידם קראוס מספר משוררים חדשים וותיקים כגון חגית גרוסמן, יהודה ויזן, מרחב ישורון, יואב עזרא ורועי צ'יקי ארד.
ככתב במוסף הספרותי של "ידיעות אחרונות" ובעיתונים ובכתבי עת שונים חקר אספקטים שונים של תחום השירה וביקורת השירה.
קראוס משתף פעולה עם כתבי העת לשירה "מעין", "הו!", "עכשיו", "מטעם" ובערבי ופסטיבלי שירה מאוחדים.
בתחום העיתונות כתב עבור "ידיעות אחרונות", "טיים אאוט תל אביב", "גלובס" וגופים נוספים, כמו כן מפרסם טור אישי באתר ynet העוסק בנושאים חברתיים ופוליטיים.
קראוס לקח חלק פעיל במחאה החברתית בקיץ 2011 וכעבור שנה נעצר על ידי המשטרה באירוע בו נופצו שמשות של בנק בגן העיר על ידי מפגינים.
במרץ 2009 נבחר לאחד ממאה המשפיעים ביותר על תל אביב בתחום השירה של עיתון ידיעות תל אביב.
בספטמבר 2012 נבחר לאחד מ-15 אנשי השנה של "עכבר העיר" בעקבות תרומתו לניסוח ערכי המחאה החברתית וביטויה בטקסטים שכתב.
שלמה קראוס היה נשוי לשחקנית ריקי בליך.
ב-2009 נולדה בתם היחידה, נעמי.
הרב שלמה קַנִיֶּבְסְקִי (נולד באלול ה'תש"ך, 1960) הוא רב חרדי-ליטאי העומד בראשות הישיבות קריית מלך ותפארת ציון בבני ברק.
הרב קניבסקי הוא בנם האמצעי של הרב חיים קניבסקי ובת שבע, ונכדם של הרב יעקב ישראל קניבסקי (הסטייפלער) והרב יוסף שלום אלישיב.
הוא ערך לדפוס חלק מכתבי סבו הרב קניבסקי, ואביו.
למד בתלמוד תורה תשב"ר בבני ברק, ישיבת פוניבז' לצעירים, וישיבה גדולה פוניבז' בה היה מקורב לראשי הישיבה הרבנים אלעזר מנחם מן שך, שמואל רוזובסקי ודוד פוברסקי.
נשוי לציפורה, בת הרב מאיר הוניגסברג להם 18 ילדים.
בשנת ה'תשנ"ז לאחר פטירת הרב שניידמן, מונה לראש ישיבת תפארת ציון לצעירים בבני ברק.
בשנת ה'תש"ס הקים את הישיבה הגדולה קריית מלך.
בישיבה כ-300 תלמידים וכן כולל.
נפשי חמדה - פרקי הדרכה שיחות ומאמרים לבן הישיבה בדורנו, תשפ"א
מלכות שבא - על התורה, תשרי תשע"ה (מופיע במאגר אוצר החכמה)
שיח שלמה - על הש"ס, חשון תשע"ה (מופיע במאגר אוצר החכמה)
גליונות קהילות יעקב (הערות שכתב סבו הרב קניבסקי על הש"ס).
כתבי קהילות יעקב החדשים 6 חלקים, כתבים של סבו יעקב ישראל קניבסקי על הש"ס.
הרב שלמה ערך אותם ותיקן במשך קרוב ל-15 שנה.
קצות החושן עם הגהות קהילות יעקב
תלמידיו בישיבת "קריית מלך" הוציאו שתי חוברות של שיעורים ושיחות שנשא בישיבה:
קונטרס שמחת לב - לרגל חתונת בנו, שבט תשס"ז
באהלי צדיקים - לרגל חתונת בנו, טבת תשס"ו
שלמה רביקוביץ' (25 בפברואר 1899 - 17 במאי 2000) היה מראשוני חקר מדעי כדור הארץ בישראל.
רביקוביץ' נולד בבוברויסק שבאימפריה הרוסית.
הוא למד לימודי חקלאות ברוסיה ובאוניברסיטת Tavrian בחצי האי קרים, אך קטע את לימודיו באמצע ועלה לארץ ישראל בראשית שנות העשרים.
הוא שימש עוזר מחקר במחלקה לחקלאות כימית של התחנה לחקר החקלאות והיה ראש המחלקה לקרקע.
בשנות השלושים נסע ללמוד בארצות הברית ובשנת 1938 סיים לימודי דוקטורט מאוניברסיטת רטגרס.
בשנת 1942 הצטרף לסגל המורים הראשוני של המכון ללימודי החקלאות, במסגרת האוניברסיטה העברית בדרגת מרצה בכיר.
בשנת 1949 היה לפרופסור חבר ובשנת 1957 היה לפרופסור מן המניין בתחום מדעי כדור הארץ.
בשנים 1951–1954 הוא כיהן גם כמנהל התחנה לחקר החקלאות, אך ביקש להשתחרר מתפקיד זה כדי שיוכל להתרכז במחקר.
בשנים 1955–1958 הוא שימש כדיקן הפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית.
רביקוביץ' התמחה בתחום הקרקע, נושא מרכזי בחקר החקלאי של ארץ ישראל בימי העלייה השלישית.
מחקריו הראשונים בישראל עסקו בספיחת אניונים וקטיונים, אך תוך זמן קצר עבר לעסוק בבעיית מליחות הקרקעות, בעמק הירדן, עמק בית שאן והערבה, ובפתרונות אפשריים לבעיה.
בשנים 1939–1940 הוא ליווה את פעולות אנשי בית הערבה בשטיפת הקרקע ממלחים והכשרתו לגידול ירקות.
מחקריו אלו היוו זרז להקמת מפעלים לטיוב הקרקעות, ובהם מפעל הטיוב בעמק הקישון בשנת 1948.
בשנות ה-40 עסק במיפוי קרקעות הנגב הצפוני ובשנת 1953 הוא פרסם את תוצאות הסקר, על פיהם רוב קרקעות הנגב הצפוני אינם סובלים ממליחות וכי כרבע מהקרקעות סולים רק ממליחות קלה יחסית.
הוא סיכם בדברים: "סקר קרקעות הנגב שנעשה לאחרונה סתר במידה רבה את ההנחות הפסימיות ...
רוב קרקעות הנגב הצפוני, וזהו שטח עצום המצפה עדיין לגאולתו החקלאית, יכול לשמש מצע פורה לגידולים חקלאיים שונים אם יספקו את המים הדרושים לשם כך".
בשנים 1953–1957 עסק במיפוי קרקעות הנגב הדרומי מבאר שבע עד אילת, לפי סוגם ותכונותיהם, בעזרתו של יואל דן ובסיוע קרן פורד.
לצורך כך נערכו סיורים רבים ברחבי הנגב ונלקחו אלפי דגימות של אדמה שנותחו במעבדה.
רמת פירוט טיב הקרקעות בסקר שלו הוא מהמפורטים ביותר בעולם המערבי.
במקביל למיפוי הקרקעות פיתח רביקוביץ' טקסונומיה של טיפוסי קרקע.
בשנת 1959 היה חבר בוועדה לבדיקת אפשרויות ההתיישבות החקלאית בנגב הדרומי שמליצה על הקמת יישובים רבים בנגב.
בנוסף לחקר סוגי הקרקעות עצמן, עסק רביקוביץ' בחקר גידול צמחייה בתנאי מליחות.
מפת המליחות בקרקעות בישראל שערך הביאה להכרתו בחשיבות קיומה של מערכת הזנה מינרלית ובמחקריו נקבעו מידות היחס הרצויות ברמות הקורט והרעילים בסוגי קרקעות שונים.
בשנת 1981 פורסמה על ידו, יחד עם צוות מחקר, מפת יסודות הקורט בקרקעות ישראל.
עיסוקו בתחום הפדולוגיה הביא בשנות השלושים לפרסום מחקר על תנועת החרסית ברצועת החוף של ישראל, אשר התפתח בשנות החמישים לסדרת מחקרים בנוגע להכרת תנועת החרסית על ידי החדרת נתרן לקרקע וזירוז טיובם של החולות לצורך ניצולם לגידול חקלאות.
מחקריו בעמק החולה החלו בפרסום ראשון בשנת 1936, שבו עסק בתיאור כימי של קרקעות האזור, ונמשכו בסדרת מחקרים לאורך תקופת מעקב אחר תהליכים כימיים בקרקעות.
אלו היוו בסיס לספר הלימוד שחיבר "קרקעות ישראל".
רביקוביץ' זכה בפרס רופין לשנת 1948 על ספרו "הקרקעות המלוחים בעמק הירדן וטיבם" ובפרס ישראל לחקלאות לשנת 1984.
צורות ההשקאה והשפעתן על המלחת הקרקע: התפתחות הצמחים והרכבם, תש"א
קרקעות ישראל: מיונן של קרקעות ישראל, תש"ך
קרקעות ישראל: התהוותן, טבען ותכונותיהן, תשמ"א
שלמה קפלן (16 במרץ 1908 – 6 ביוני 1974) היה מנצח מקהלות ומורה למוזיקה ישראלי, מנהל המדור למוזיקה במרכז לתרבות ולחינוך של ההסתדרות (1951–1974).
שלמה קפלן נולד בשנת 1908 בעיר ביאליסטוק שבפולין הרוסית, בנם של ציפה לבית גליק וגרשון, חזן ומנצח מקהלה ברוז'ינוי.
למד ב"חדר", בבית ספר עממי ובבית ספר תיכון, וכן מוזיקה אצל המנצח ברמן.
הצטרף לתנועת הנוער "החלוץ הצעיר" וארגן בה מקהלה.
בשנת 1926 עלה לארץ ישראל והצטרף לקבוצת חלוצים שהקימה את בית עובד.
המלחין יואל אנגל, שהתרשם מעבודתו עם המקהלה, המליץ עליו בפני פרופ' דוד שור.
קפלן למד בקונסרבטוריון של פרופ' שור ואצל מנשה רבינא ושר במקהלת האופרה הארצישראלית של מרדכי גולינקין.
משנת 1929 היה פעיל בתחום המוזיקה המקהלתית בפתח תקווה.
במקביל לעבודתו כמנצח על מקהלת בית הכנסת הגדול שם, הקים מספר מקהלות, שמהן צמחה בהמשך מקהלת השרון, גוף גדול בן כ-300 זמרים בניצוחו.
בשנת 1942 החל לנצח על מקהלות בתל אביב ומשנת 1945 עד מותו חי ועבד בעיר זו.
הוא ניצח על מקהלות שונות, היה מנצחה הקבוע של מקהלת האופרה הישראלית ויחד עם יצחק גרציאני חידש את מקהלת צדיקוב.
קפלן היה מורה ומחנך, שהקנה ידע ואהבת מוזיקה ושירה לתלמידים רבים, בכפר מל"ל, בפתח תקווה ובתל אביב.
קפלן שימש עוזרו של נסים נסימוב, המנהל-המייסד של מדור המוזיקה במרכז לתרבות ולחינוך של ההסתדרות, ולאחר פטירתו של נסימוב ב-1951 כיהן כמנהל המדור במשך יותר משני עשורים, עד מותו (אחריו כיהן בתפקיד זה הנרי קלאוזנר).
בתוקף תפקידו פעל לקידום שירת המקהלה בארץ בכלל ובהתיישבות העובדת בפרט.
שלמה קפלן טיפח את תחום ניצוח המקהלות ודאג להמשך קיומו.
אחד ממפעליו החשובים היה הרחבתה של הוצאת הספרייה למוזיקה ע"ש נסים ניסימוב של המרכז לתרבות ולחינוך, לאיסוף יצירותיהם של מלחיני הארץ.
מאות יצירות ועיבודים למקהלה ראו אור בהוצאה זו.
כמו כן היה המנהל המוזיקלי המייסד של הזמריה, ושימש בתפקיד זה בכל כינוסיה עד מותו.
היה מוותיקי פעילי אקו"ם וחבר הוועד הארצי של האיגוד הארצי של המוזיקאים.
בנו הבכור מנישואיו הראשונים, אברהם קפלן, המשיך בדרכם של סבו ואביו כמנצח מקהלות בארצות הברית.
קפלן נישא בשנית לרחל לבית קנטרוביץ (ממייסדי פתח תקווה) ולשניים נולדו שלוש בנות: רותי, צפירה ויעל (גילר).
שלמה קפלן נפטר באופן פתאומי מהתקף לב בט"ו בסיוון ה'תשל"ד, בגיל 66. נטמן בבית העלמין קריית שאול.
שלמה קפלן, ביחד עם : מתתיהו שלם, יהודה ארן, נחום בן ארי, אור החסידות : ילקוט למסיבות בשנת הבעל שם טוב, הוצאת תרבות וחינוך, תל אביב, תש"ך.
מתתיהו שלם, זמרים; בעריכת שלמה קפלן, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ-ישראל – המרכז לתרבות ולחינוך ('ספריה מוזיקלית ע"ש נסימוב', 186), 1969.
ינון נאמן, "ראשית קציר"; בעריכת שלמה קפלן, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ-ישראל – המרכז לתרבות ולחינוך ('ספריה מוזיקלית ע"ש נסימוב') 1966.
תרצה הודס ביחד עם שלמה קפלן, 10 רקודי עם, דבקות (תווים), סדרה : ספריה מוזיקלית ע"ש ניסימוב, מספר 168, הוצאת מרכז לתרבות וחינוך, תל אביב, 1971.
תרצה הודס ביחד עם שלמה קפלן (עריכה מוזיקלית), ואורה מאייר קוסטר, עריכה גרפית וכותרות : כ' חובב, רשומים : א.
קוסטר, מחולות עם, סדרה : מוזיקלית ע"ש ניסימוב מספר 168, הוצאת תרבות וחינוך עם המחלקה לרקודי עם, 1968. (1 כרך תווים, 138 עמודים).
תרצה הודס ביחד עם שלמה קפלן, זמר ומחול, 25 ניגונים ומחולות עם, (תווים), (כולל הוראות ריקוד), סדרה : ספריה מוזיקלית ע"ש ניסימוב,מספר 099, הוצאת מרכז לתרבות וחינוך, תשי"ז, 1957, (1 כרך תווים, 39 עמודים).
תרצה הודס ביחד עם שלמה קפלן, זמר ומחול 27 ניגונים ומחולות עם, (תווים), סדרה : ספריה מוזיקלית ע"ש ניסימוב,מספר 122, הוצאת זמר ומחול, תשכ"א, 1961, (כרך תווים 47 עמודים).
תרצה הודס ביחד עם שלמה קפלן, זמר ומחול 22 ניגונים ומחולות עם, (תווים), סדרה : מוזיקלית ע"ש ניסימוב מספר 092, הוצאת מרכז לתרבות וחינוך, תל אביב, תשט"ו, 1956, (1 כרך תווים, 32 עמודים).
שלמה קפלן ושלמה טנאי (עורכים), העמק הוא חלום: שירים ליובל העמק, הד ארצי, 1971. (תקליט בהפקת המרכז לתרבות ולחינוך, ובו שירים ממחברים ומלחינים שונים, לכבוד יובל ההתיישבות העברית בעמק יזרעאל)
קפלן" – סדרת חוברות בהוצאת המרכז לתרבות ולחינוך.
(בין החוברות: יצירות מאת יחזקאל בראון ואהרן חרל"פ)
שירים ישראליים: לזכרו של שלמה קפלן; הוצאה מיוחדת של הזמריה השלֹש-עשרה – אגודת הזמיר, תל אביב: מפעלי תרבות וחינוך ('הספרייה למוזיקה ע"ש נסימוב', מס' 297), תשמ"ג 1983.
שירים ישראליים: לזכרו של שלמה קפלן, תל אביב: ספריה למוזיקה ע"ש נסימוב (מס' 365), 1992.
רבי שלמה הכהן רבינוביץ (ה'תקס"א - כ"ט באדר ה'תרכ"ו, 1866), בעל "תפארת שלמה", היה האדמו"ר הראשון של חסידות ראדומסק.
נולד בעיירה ולושצ'ובה (Włoszczowa), לדב צבי הכהן ופרומט, שהיו ממשפחת מתנגדים.
משפחתו מיוחסת לב"ח, למהרש"ל ועד לרש"י.
בידי סבו היה ספר יוחסין ובו ייחוס עד לאהרון הכהן.
בילדותו התחנך בפיטרקוב אצל רבי אברהם צבי הירש פצנובסקי מחבר הספר "שו"ת ברית אברהם" ואצל רבי דוד חריף מחבר הספר "בית דוד", מתלמידיו של "היהודי הקדוש" מפשיסחא.
גם למד אצל רבי ישעיה מפשעדבורז.
בפיטרקוב התקרב רבי שלמה לחסידות, למורת רוחו של אביו שאמר עליו: "הפסד גדול הוא למוח כזה שמרבה לעסוק בחסידות ולא בפלפול".
באותם ימים כונה "העילוי מוולושצ'ובה", וסופר עליו שלילה אחד בעודו לומד בבית המדרש, נכנס בו פחד, הוא נטל את השופר שהיה בבית הכנסת ותקע בו תקיעה, שברים, תרועה, תקיעה.
לפתע נתחלחל כאשר ראה נפטרים בתכריכים עומדים על יד החלונות ושואלים: "האומנם שופרו של משיח הוא זה?!".
והוא נמלט מבית המדרש בבעתה.
סיפור זה נתפרסם בכל הסביבה והכל דיברו על קדושתו הנוראה של העילוי אשר בתקיעתו הטהורה הוציא נפטרים מקבריהם.
רבי שלמה רבינוביץ' עסק גם בכתיבת חיבורים תורניים בפלפול ובסברא על התלמוד.
הוא היה בקי בספר "אורים ותומים" לרבי יהונתן אייבשיץ בעל פה, וממנו למד דרכי החיבור והפלפול.
חיבורו הראשון היה חידושיו על מסכת כתובות.
לאחר מכן כתב חיבור מעמיק בענייני חזקות, כדרך הספר שב שמעתתא, וחיבר ספר על 13 קושיות במסכת עבודה זרה שאת כולן תירץ בתירוץ אחד, תוך שהוא כותב במליצה שלושה עשר אני יודע.
את חיבורו למסכת כתובות כתב בגיל עשרים ושלוש.
מכל חיבוריו נותר בידינו רק חידושיו על מסכת כתובות, ושאר כתביו לא נמצאו.
היה תלמידם של רבי מאיר מאפטא, רבי פישל מסטריקוב, רבי ישעיהו מפשדבורז', רבי ישכר בער מראדושיץ, ואף נסע לרבי יחזקאל מקוזמיר.
נשא לאשה את הרבנית גיטל בת רבי שמואל מבארזילוב, אך היות שהחמות לא רצתה בשידוך, התעכבה החתונה זמן רב עד לפטירת החמות.
בעקבות זה לא שהה בבית חמיו כמקובל באותם ימים אלא הלך להתגורר אצל אביו בפשדבורז, ושימש כמלמד תינוקות עד שנת תקצ"ד.
בתקופה זו התקרב מאוד לסבא קדישא רבי ישכר בר מרדושיץ ששימש כרב בעיירה.
בשנת ה'תקצ"ב (1831), כשהוצע לרבי שלמה לכהן כרב העיר ראדומסק, מנתה הקהילה היהודית בעיר כארבע מאות תושבים.
היהודים גרו בתחום הפרבר בּוּגָאי, שהיה נפרד מן העיר בשער ובכניסה מיוחדים.
ביום ראשון י"ט באדר ב' ה'תקצ"ד מונה רבי שלמה רבינוביץ' לרב העיר ראדומסק.
מבואות ראדומסק החלו לקלוט את מאות החסידים, שבאו לשמוע את דברי תורתו ולהכתירו לרבם.
אך למרות אי רצונו לשמש כאדמו"ר לחסידים, נכפה עליו הדבר על ידי רבו הסבא קדישא מרדושיץ, ומחותנו רבה של בנדין רבי דוב בעריש הרציגר.
בשנת ה'תר"ג (1843) נפטר רבי ישכר בר מרדושיץ, ורבים מחסידיו של רבי דב בר מרדושיץ' נסעו לראדומסק וקבלו עליהם את מרותו של רבי שלמה.
בתקופה זו התחיל לנסוע רבי שלמה לרבי משה מלעלוב וקיבל עליו את מרותו, הוא המשיך בכך עד עלייתו של רבי משה מלעלוב לארץ ישראל בשנת ה'תרי"א.
באסרו חג של פסח ה'תר"ח (1848) נפטר רבי יצחק מוורקה, לאחר פטירתו הצטרפו רבים מחסידיו, אל הנוסעים לרבי שלמה לראדומסק, והוא התחיל להתפרסם בחכמתו ובמופתיו, אותם לפעמים היה עושה על ידי אמרות שנונות.
גם בתקופת הנהגתו, נסע לפעמים לרבי חיים מצאנז ולרבי משה מלעלוב.
האדמו"ר מראדומסק נודע כ"בעל תפילה" ומלחין.
רבים נהרו לשמוע את נעימותיו, כשהיה עובר לפני התיבה בקבלת שבת.
חלק מלחניו ידועים ומושרים עד היום בעולם החסידות.
מסופר שאחרי פטירת החידושי הרי"מ בכ"ג באדר ה'תרכ"ו אמר שמקובל אצלו שכשיסתלק צדיק הדור יקראו לו להיות בעל תפילה בקבלת שבת בשמים, ואכן באותו שבוע, עוד לפני שבת, נפטר.
על פטירתו, בכ"ט באדר ה'תרכ"ו, מסופר כי קודם לחצות הלילה נטל לידיו את ספר הזוהר ולמד בו.
מעט אחרי חצות הניח ידיו וראשו על הספר וכך נפטר.
תלמידיו שבאו בבוקר מצאוהו "ישן" על ספר הזוהר ולא רצו להעירו.
רק כעבור כמה שעות כשראו שהרבי לא מתעורר.
נדהמו לראות כי הרבי נפטר.
למחרת בערב שבת כ"ט באדר ה' תרכ"ו נערכה הלווייתו במעמד רבבות מחסידיו.
אחרי פטירתו, מונה בנו, רבי צבי מאיר (ד' באב תרס"ב) לשמש כממלא מקום אביו ברבנות העיר ראדומסק.
ואילו בנו השני רבי אברהם יששכר בער רבינוביץ, מונה כממלא מקום אביו וכממשיך שושלת אדמו"רות ראדומסק.
בן נוסף היה הרב אריה לייביש (כ"א באב ה'תר"ן), חתניו: רבי ליפמאן ליטמנוביץ (ג' באלול תרנ"ה) מחסידי קוצק, רבי ישראל קרון, ורבי יחיאל לאנדא (ו' טבת תרע"ו) עלה בסוף ימיו לארץ התגורר בעיר צפת ושם נטמן.
הגותו עוסקת בעיקר סביב מידת היסוד מתוך יסודות הקבלה.
בספרו מרבה האדמו"ר לעסוק ביוסף הצדיק ולחזור על כך שהגימטריה של שמו עולה כמספר ציון.
המעלה הבסיסית היא ההתגברות על התאווה שהיא המפתח להתגדלות בתורה ובשאר המידות.
על ידיעותיו בנסתר התבטא פעם באומרו "ברוך ה', בקי אני בכתבי האר"י הקדוש ז"ל כבאשרי יושבי ביתך".
שלמה רוֹזוֹבְסקי היה מלחין ומוזיקולוג יהודי שפעל ברוסיה, בארץ ישראל המנדטורית ובארצות הברית.
שלמה רוזובסקי נולד בפברואר 1878 בעיר ריגה לחסיה ולברוך לייב רוזובסקי, אז בצפון-מערב האימפריה הרוסית, נצר למשפחת חזנים.
אביו, ברוך לייב רוזובסקי (1841–1919), היה מלחין וחזן בבית הכנסת הגדול בריגה.
אחר כך למד משפטים באוניברסיטת קייב והוסמך כדוקטור למשפטים בשנת 1902. עד לשנת 1910 עבד כעורך דין בסנקט פטרבורג ובריגה.
רוזובסקי למד מוזיקה בקונסרבטוריונים של לייפציג (אצל ניקיש) ופטרבורג, שם היה תלמידו של רימסקי קורסקוב.
בשנת 1911 הוסמך מטעם הקונסרבטוריון המלכותי בתואר "אמן חופשי".
בשנת 1908 השתתף ביסוד החברה למוזיקה יהודית עממית בסנקט פטרבורג וכן כתב ביקורת מוזיקה בעיתונים מקומיים.
בשנים 1918-1920 שימש כמנהל המוזיקלי של "התיאטרון היהודי הלאומי" במוסקבה (ГОСЕТ).
בשנת 1920 חזר לריגה ושם ייסד וניהל את הקונסרבטוריון היהודי.
בארץ ייסד וניהל במשך שנתיים שיעורים לחזנות בירושלים.
הוא הרבה להלחין שירי עם ומוזיקה למחזות (עבור תיאטרון "האהל") ואף חיבר ספר על טעמי המקרא.
רוזובסקי היה ממייסדי ומנהלי המכון הארץ-ישראלי למדעי המוזיקה.
בשנת 1945 זכה בפרס אנגל (פרס כבוד) מטעם עיריית תל אביב כהוקרה על פועלו במוזיקה היהודית ובחקר טעמי המקרא.
בשנת 1947 היגר לארצות הברית, ושם הרצה באוניברסיטאות שונות, בהן ישיבה יוניברסיטי, אוניברסיטת קולומביה ואוניברסיטת שיקגו.
משנת 1953 כיהן כמרצה למוזיקה בבית המדרש לרבנים באמריקה.
הוא נישא לחנה בת דוד מייצ'יק, ואחרי פטירתה בניו יורק נישא ב-1920 לרשל בת ברלרוסיאנסקי.
על יד הערש, לכינור ופסנתר (1924).
מנגינה חסידית לצ'לו ופסנתר (או תזמורת).
ריקוד פנטסטי על נושא יהודי לכינור, צ'לו ופסנתר.
תחת השיח הירקרק שישיה לפסנתר, אבוב, 2 כנורות, צ'לו, וקונטרבס.
איך בין א בלגולה שיר ביידיש לקול ופסנתר (1923).
אלע לולע שיר ערש ביידיש לקול ופסנתר.
לאמיר זיך איבערבעטן שיר ביידיש לקול ופסנתר.
ל"ג בעמר : (שיר האביב) לקול ופסנתר.
מוזיקה לקומדיה אוצר (כתב יד) / מאת שלום עליכם לפסנתר (1928).
למות הגבור : מוסיקה מ"כתר דוד" בהצגת הבימה לפסנתר.
מבוא וריקוד מתוך "סוויטת שלום עליכם" לפסנתר.
ש"ז ציטלין, חיים בר דין, מקראי קדש: חמשה חמשי תורה וקריאתם.
ספר שלמה רוזובסקי, ירושלים: מזרח ומערב, תשל"ח 1977.
קוים לדמותו של שלמה רוזובסקי, עמ' 119–148.
שלמה רוּבִּין (בכתיב יידי: ראָבין; 3 באפריל 1823, דולינה – 1 בינואר 1910, קרקוב) היה מראשי תנועת ההשכלה בגליציה, סופר עברי פורה ומתרגם לעברית של ספרי מדע פופולרי רבים, ספרי הגות וספרים קלאסיים.
רובין נולד למשפחה חסידית, נכד לרבי מתתיהו, מחבר "ברכת דוד", שהיה רב בדולינה עשרות שנים שימש כאדמו"ר חסידי.
בילדותו קיבל שלמה חינוך חסידי-מסורתי, נמנה עם חסידיו של רבי צבי אלימלך שפירא מדינוב, וקיבל סמיכה לרבנות בגיל צעיר.
בהיותו בן 17 התחתן, ומשפחת אביו, שהועידה אותו לשמש כרב, ארגנה לו משרת רבנות בעיר חודרוב; אך רובין סירב להצעה והעדיף לרכוש השכלה כללית.
לשם כך הפך לסוחר בשעות היום, כששעות הלילה הוקדשו ללימודים.
אחרי חמש שנים של מסחר איבד את רכושו, ונסע ללמברג (לבוב), שם למד בבית ספר למסחר שפות שונות: לטינית, גרמנית, צרפתית ואיטלקית.
אחרי לימודי השפות שימש כמורה פרטי ללימודי גרמנית ועברית בבולחוב, מתוך עוני ומחסור.
גויס לצבא בניגוד לרצונו, ושם סבל כשנתיים עד שחרורו.
משם הלך לז'ורַבנה ומסר שיעורים פרטיים בגרמנית וצרפתית, ושם כתב את מאמרו "קורי עכביש" התוקף את תנועת החסידות.
השמועה על כתיבת המאמר גרמה לקרע בינו לבין הקהילה היהודית בעיר, והוא איבד את מקור פרנסתו.
הפחד מפני נזקים אפשריים גרם לכך שלא ידפיס את המאמר, והוא העלה אותו באש.
רדיפות החסידים נגדו לא פסקו, והוא נאלץ לעקור לרומניה.
התגורר בעיר גאלאץ, והתחיל לעסוק כסופר לעיתונים בשעות הלילה וכרואה חשבון במשרד בשעות היום.
בתקופה זו התחיל לפרסם מאמרים בכתב העת "המגיד".
בשנת 1859 איבד את משרתו בגאלאץ, ואז שב לגליציה והתמנה מטעם הממשלה למנהל בית הספר בבולחוב.
במשרה זו כיהן למשך חמש שנים, עד שרדיפות החסידים אילצוהו לעקור מגליציה, והוא עבר לאיטליה.
באיטליה התפרנס כמורה פרטי בבית עשיר מקומי, ועסק במקביל בתרגום ספריהם של יהודה אריה ממודנה ויהודה אברבנאל.
כעבור זמן עבר לטגנרוג (Taganrog) שברוסיה, ושימש כמורה פרטי לבנו של יעקב פוליאקוב.
אחרי שנתיים נסע עם יעקב זה לווינה, שם פרסם את ספרו "שפינוזה והרמב"ם", שעליו קיבל ב-1868 תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת גטינגן, ומאז חתם את שמו "דוקטור רובין".
בווינה הכיר את פרץ סמולנסקין, והבטיח לכתוב לו מדי שנה מאמר לכתב העת "השחר".
משנת 1895 ועד מותו התגורר בקרקוב, ובה הרבה לכתוב ספרים ומאמרים, ולתרגם ספרים קלאסיים.
נולדו לו שני בנים ושתי בנות, וכולם מתו בחייו.
רובין סבר, בדומה למשכילים אחרים בני דורו, שאמונותיהם של חז"ל היו רציונליות, ושהן תואמות לידיעות שהמדע השיג בזמנם.
את דעתו זו פרסם והוכיח בכמה מספריו, שבהם הוא טוען שחז"ל ידעו ידיעות מדעיות רבות, ואף תגליות מאוחרות כבר היו ידועות להם.
בנוסף, כמעריץ של הפנתאיזם של ברוך שפינוזה ושל משנתו הפילוסופית של שפינוזה בכלל, סבר רובין שאף אמונותיהם של חז"ל עולות בקנה אחד עם עמדות אלו.
את דעתו זו הביע רובין בספרים שונים, והתפלמס בה עם שד"ל במאמר מיוחד בשם "תשובה ניצחת", בו הוא טוען ש"ספרי אחינו הפילוסוף ברוך די שפינוזה ז"ל בנויים על יסודי חכמת ותורת עמינו, כעדות כל חכמי ישראל והאומות".
על תורת הקבלה סבר רובין, שהיא הובאה לארץ ישראל מהודו על ידי חיילי צבאו של אלכסנדר מוקדון בתקופת בית שני.
עמדותיו אלו נתקלו בהתנגדות, הן מצד רבים מחוגי המשכילים, ובעיקר מצד האורתודוקסים, שהתנגדו למגמת השוואת אמונות היסוד של היהדות לדעות המקובלות על ידם כפסולות.
רובין נמנה בין חברי תנועת חיבת ציון מיסודו של הרב צבי הירש קלישר, ושימש כגבאי החברה בווינה.
רובין הרבה לכתוב מאמרים בכתבי העת, ואת החשובים שבהם הדפיס בספרים.
כך, רבים מהספרים ברשימה להלן, הם ספרונים בני כ-15–40 עמודים בלבד.
ספר המדות, וינה: 1854 – משלי חכמה עממיים מתורגמים לעברית בתוספת הערות בדקדוק.
מורה נבוכים החדש, וינה: 1856 – מספרי שפינוזה מתורגמים לעברית בתוספת מבוא והקדמה לתולדות חיי שפינוזה.
תשובה נצחת, לבוב: 1859 – תשובה לביקורת שד"ל על שפינוזה בספרו "בית האוצר" לשכה א.
גאון יהודה וירושלים, וינה: 1870 – תיאור בגדי היהודים בימי קדם.
סוד הספירות, וינה: 1873 – מחקר אודות הספירות והשוואתם למסורות עמים אחרים.
מנחם הבבלי, וינה: 1873 – דעות הפרסיים הקדומים ושאר עובדי אלילים המוזכרים בדברי חז"ל.
ספר יצירה, וינה: 1874 – מאגיה קדומה.
תהלת הכסילים, מעובד לפי ספרו של ארסמוס מרוטרדם, Moriae Encomium ("שבחי הסכלות").יצא במהדורה חדשה בשנת 2018, בעריכת יעקב שביט ויהודה ריינהרץ, בשם
בירוסי הכשדי, וינה: 1882 – ארכאולוגיה בבלית.
מעשה מרכבה, וינה: 1883–1884 – ביאור למעשה מרכבה של יחזקאל ברוח ההשכלה.
מעשה תעתועים, וינה: 1887 – ביאור מקורם של אמונות טפלות אצל היהודים ואצל עמים אחרים.
יסוד מסתרי העכו"ם וחכמת הקבלה, וינה: 1888.
ילקוט שלמה: אוסף מאמרי ספרות, קרקוב: 1896.
מלחמת הנגלה והנסתר, קרקוב: 1898.
סגולות הצמחים ואותותם, קרקוב: 1898.
שלוש תכונות נפשיות בישראל, קרקוב: 1898.
הדעה והדבר, על תורה שבכתב ותורה שבעל-פה, ניו יורק: 1899.
מסכת קידושין, על הנישואין בישראל ובאומות, קרקוב: 1899.
מערכת טעמי מצות, קרקוב: 1900.
סגולות בעלי חיים ואותותם באגדות ובדתות כל העמים, בהשקפה מאירה על אגדת פרק שירה, קרקוב: 1900.
חידות העולם, מתוך הספר Die Welthraethsel של ארנסט הקל, קרקוב: 1901.
הספירות בחכמת הקבלה, קרקוב: 1902.
אנשי השם בח"ן, על המיסטיקה בישראל ובאומות, קרקוב: 1905.
ספור יצירת העולם, סינתיזה בין מעשה בראשית שבתורה לבין המדע והפילוסופיה של זמנו, קרקוב: 1906.
עץ הדעת, כולל שמות ותוכן כל החכמות והמדעים למיניהם בתבנית עץ עם שרשיו וענפיו, קרקוב: 1907.
שני לוחות הפילוסופיא, על התאולוגיה, הקוסמוס והאדם, קרקוב: 1907.
האמונה בשתי רשויות ורשומיה בספרות ישראל, קרקוב: 1908.
אספת כתבי הקדש, תולדות ספרי התנ"ך, קרקוב: 1908.
השארת הנפש, שיחות חולין בין שני תלמידי חכמים בקרן זווית ישיבה גדולה, קרקוב: 1908.
נגינה וכלי זמר במקרא, קרקוב: 1908.
אדם ובהמה, קורות מצב האדם לעומת בעלי החיים לפי הדת והפילוסופיה והדין והטבע, קרקוב: 1908.
המים והאש, בסוד חכמי חרשים ונבוני לחשים, קרקוב: 1909.
פרס ויהודה, על אמונות ודעות ומנהגים אשר קיימו וקבלו אבותינו בימי שבתם בגלות בבל מאת הפרסים ודתיהם, קרקוב: 1909.
רזי עולם, על מסתורין, כתות דתיות, הזיות ומינות בקרב כל העמים מראשית ימות עולם עד היום הזה, קרקוב: 1909.
ברוך שפינוזה, ברגשי אהבת אלהים הנשקפים בעד אספקלריא מאירה, קרקוב: 1910.
ארץ העברים, "לחקר זכותנו ההיסטורית על ארצנו לפי התנ"ך", תל אביב: 1951.
חלק מהספרים קובצו לכל כתבי ד"ר שלמה רובין, בשני כרכים, ורשה: 1910.
כן תרגם לראשונה לעברית את "ספר היובלים" ואת "תורת המידות" לשפינוזה, וכתב מבוא מקיף למשנתו הקבלית של רבי יונתן אייבשיץ, שהודפס בספר "שם עולם".
בנוסף תרגם חלק מיצירותיו של לוקיאנוס מסאמוסאטה תחת השם "הלצה קדמוניה"; כתבים פילוסופיים של פרידריך שילר תחת השם "בן אוני או מגילות סתרים"; ודרמה של קרל גוצקוב על אוריאל אקוסטה.
יקיר העיר תל אביב-יפו לשנת 2010.
שלמה שְבָא נולד בשם שלמה-יוסף שוורץ בעיירה ריישא (ז'שוּב) שבפולין בשנת 1929. ב-1936, במהלך העלייה החמישית, עלה לארץ ישראל עם הוריו ואחותו מלכה (לימים מלכה בנטוב, חברת הלח"י).
המשפחה התגוררה בשכונת מחלול, על חוף הים בתל אביב.
בצעירותו למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב.
בתקופה מסוימת לפני קום המדינה, שיכן אביו בביתם את משפחת אחותו שנמלטה מחולון מפרעות הערבים, ובהם בניה אברהם אחיטוב, לימים ראש השב"כ, ואחיו יוסף אחיטוב, לימים מאנשי הרוח של הקיבוץ הדתי.
לאחר שחרורו מצה"ל עבד שבא כיערן מטעם הקרן הקיימת בהרי יהודה, ולאחר מכן כעיתונאי ועורך בעיתונים "למרחב", "על המשמר" ו"דבר".
התמחה בהיסטוריה של העם היהודי בארץ ישראל, במיוחד בתולדות היישוב, והנגיש אותה לקהל רחב בכתיבה קלילה, כמעט בסגנון הרומן ההיסטורי.
לימים היה מייסדו ועורכו הראשון של כתב העת ההיסטורי "עת־מול", אותו ערך במשך 25 שנה ובו פרסם מאמרים וכתבות רבים.
כתב את התסריט לחלק מפרקי סדרת הטלוויזיה ארץ מולדת (בפרקים האחרים הוא מופיע כ"יועץ").
שבא התגורר מילדותו ועד מותו בתל אביב ונחשב לאחד המומחים הגדולים לעיר ולתולדותיה.
בשנת 2010 הוענק לו תואר "יקיר העיר תל אביב-יפו".
שבא היה נשוי לשחקנית, כלת פרס ישראל, זהרירה חריפאי, עד למותה ב-2013. לזוג בת, הבמאית והשחקנית איה שבא, ונכדים.
שבא נפטר ב-5 במאי 2015, בגיל 85, לאחר מאבק ממושך במחלת הדמנציה.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתם של שלמה שבא וזהרירה חריפאי ברחוב זכריה 14.
הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשי"ג 1953. הוצאת משרד הביטחון 1986.
נודדי לילה (עם זהרירה חריפאי).
ירושלים השלמה: קורות בירת ישראל.
חברה חדשה - הקיבוץ והמושב: מדגניה עד עין-יהב.
הבה נבנה עיר: ראשיתה של תל אביב במחזה.
שבט הנועזים: קורות מניה וישראל שוחט וחבריהם ב"השומר".
לוין-אפשטין 1972. יצא גם בעברית קלה בהוצאת ההסתדרות הציונית 1979.
ארץ ציון ירושלים (עם דן בן אמוץ).
דרך במדבר: סיפורו של סולל-בונה.
קרן תל אביב לספרות ולאמנות, 1977.
בשורה הראשונה / פנחס שניאורסון; כינס וערך שלמה שבא.
אהבה דוחקת את הבשר: אהבה, תאווה ותשמישי מיטה בתלמוד ובמדרשים.
בני רץ: חייו וקורותיו של בנימין מרשק.
ארץ מולדת: ארץ-ישראל והיישוב היהודי בעת החדשה.
מדינה בעריסה (עם בוריס כרמי).
חוזה ברח: סיפור חייו של חיים נחמן ביאליק.
יום אחד ו-90 שנה: סיפורה של קרן קיימת לישראל.
לצייר ארץ כמולדת: סיפורו של דור האמנים הראשון.
פחד יצחק: דברי חכמה, תורה ושעשוע ששמעתי מפי איצ'ה ממבוש.
חכמת שמואל: דברי תורה ודברי חול מבוטשאטש ומארץ ישראל שנשמעו מפי שמואל יוסף עגנון; לקט והביא לדפוס שלמה שבא.
ארץ מולדת: פרקים בתולדות היישוב היהודי בארץ ישראל בעת החדשה.
איש ואשתו והתיאטרון: אינה גובינסקא ואברהם ברץ, שחקני הבימה - חיים ותפקידים.
שלמה שֹׁהם (נולד ב-1949) הוא שופט בדימוס, שימש כיושב ראש ועדת שחרורים וכסגן הממונה הארצי על ועדות השחרורים, שימש כנציב הדורות הבאים היחיד, בשנים 2002–2006. סגן נשיא עולמי ל-NIFG ארגון העל של הנציבויות למען הדורות הבאים.
מכהן כראש תוכנית SGLA, התוכנית להכשרת מנהיגי העתיד וחבר דירקטוריון ב-World Intellectual Forum.
נולד בחיפה, ולמד משפטים באוניברסיטת בר-אילן.
היה בעל משרד עורכי דין בתל אביב, ובשנת 1983 מונה כשופט בית משפט השלום באשדוד.
בשנת 1995 פרש מתפקידו השיפוטי ומונה כיועץ משפטי לוועדת חוקה, חוק ומשפט של הכנסת.
בשנת 2001 נבחר על ידי ועדה ציבורית לכהן כנציב הדורות הבאים בכנסת.
הוא כיהן בתפקיד בשנים 2002–2006, ולאחריו לא מונה נציב במקומו.
שימש כמרצה למשפטים באוניברסיטאות בר-אילן, האוניברסיטה העברית בירושלים ואוניברסיטת תל אביב.
שימש כעמית כבוד קרן ברטלסמן בגרמניה.
לימד מנהיגות חינוכית מוכוונת עתיד במכללות לחינוך, וכיום מלמד במכללת אוהלו שבקצרין.
מחבר הספר "Future Intelligence" העוסק בחשיבת עתיד וביצירת עתיד רצוי.
מעביר סדנאות וקורסים ברחבי העולם ובישראל כמנחה בקורסי הכשרה למנטורים, להכשרת מנחים למדיטציה דינמית.
יוצר מדיטציית "ניגון" - נפש גוף ונשמה.
בשנת 2010 הוענק לו פרס "מקדם העתיד" במסגרת הכינוס השנתי הראשון למדעי חקר העתיד, שנערך באוניברסיטת בר-אילן.
שלמה רביץ (אלול תרל"א, 1871 – כ' בטבת תשמ"א, 21 בדצמבר 1980) היה חזן, מלחין, מנצח מקהלות ומורה חזנים ידוע, ישראלי ממוצא רוסי.
רביץ נולד בנובוגרודק (נבהרדק) שברוסיה הלבנה (בלארוס) למשה ופייגה.
כבר מגיל צעיר ניכרו בו כישרונותיו המוזיקליים והוא התפרסם כילד פלא.
בגיל 12 הלחין פרקי חזנות בעצמו.
בגיל 15 נסע דרומה לקייב ואודסה, שם סיים בהצטיינות בית ספר גבוה למוזיקה.
בגיל 17 כיהן כחזן בקהילת שאולאי ולאחר מכן בלובלין.
בהיותו בן 21 נסע מערבה לווינה להמשך השתלמות בתורת המוזיקה.
לאחר מכן שב לרוסיה וכיהן כחזן בערים ברדיצ'ב, חרקוב, הומל וקרמנצ'וג.
כיהן שש שנים כחזן בבית הכנסת הראשי של ריגה.
לאחר מכן כיהן תקופה קצרה בקהילת יוהנסבורג.
בשנת 1925 ביקר בארץ ישראל, אולם רק בשנת 1932 מילא את שאיפתו לעלות ולהשתקע בארץ.
בין השנים 1934–1941 כיהן כחזן הראשי של בית הכנסת הגדול בתל אביב, ראשון החזנים בארץ אשר החזיק משרה קבועה (ואף הראשון להקים להקת 'משוררים' המלווה את תפילתו).
רביץ השקיע רבות בחינוך ולימוד תורת החזנות והליטורגיה היהודית, ותחת ידו התחנכו דורות של חזנים.
בסמינר לחזנות שהקים וניהל למדו נערים צעירים את נוסח התפילה וכן השתתפו במקהלות שעליהן ניצח.
בהוצאת הסמינר יצאו לאור שני כרכים של נוסח התפילה שכתב רביץ, בכותרת: "קול ישראל: אנטולוגיה ישראלית-מסורתית לחזנות".
רביץ הקפיד במיוחד על ההגיה הנכונה לפי כללי הדקדוק העברי ואף ערך מיצירותיהם של גדולי החזנות האירופית לפי כללי הדקדוק התקינים.
אחד המוסדות שבהם היה מעורב הייתה אגודת "עונג שבת" מיסודו של חיים נחמן ביאליק.
רביץ ניהל את הפן המוזיקלי של אירועי שבת אלו, עם מקהלות תלמידיו.
באירועים, שהתקיימו באולם "אוהל שם" בתל אביב, הושמעו פרקי חזנות לצד שירה עברית חלוצית.
כמו כן, הנהיג שבאירועים אלו יעבור לפני התיבה לתפילת ערבית נער מתלמידיו, מלווה במקהלה.
ב-1978 הוענק לרביץ עיטור "יקיר העיר תל אביב-יפו".
שלמה רביץ האריך ימים, ואף בערוב ימיו בגיל מופלג המשיך לעסוק בהוראת החזנות ובניצוח.
הלך לעולמו בגיל 109 בתל אביב.
ילקוט זמירות: למקהלה מעורבת ויחיד, תל אביב: אהל שם, 1954. (מכיל בעיקר קטעי תנ"ך, פיוטים ושירי ביאליק בלחניו של רביץ.)
רביץ (עורך), שירי תהילה לליל שבת, תל אביב: סמינר לפיתוח החזנות והשירה הדתית, 1959. (חוברת)
גשורי (עורך), קול ישראל: אנטולוגיה ישראלית-מסורתית לחזנות של כל השנה: ספר הניגונים של הסמינר "סלה" ובית הכנסת לתלמידים "בילו" מיצירותיו ועיבודיו של שלמה רביץ וגדולי החזנים, 2 כרכים, תל אביב: בית-הכנסת לנוער ולתלמידי בית הספר "בילו" והסמינר ללימודי היהדות "סלה", תשכ"ד 1964.
הרב ד"ר שלמה (סלומון) קרליבך (קארלעבאך; בגרמנית: Salomon Carlebach; 28 בדצמבר 1845, היידלסהיים – 12 במרץ 1919, ליבק) היה רב אורתודוקסי גרמני, מורה, סופר ופוליטיקאי לאומני-שמרני.
כיהן במשך 49 שנים כרב הקהילות בליבק ומויסלינג, והיה אב לאחת ממשפחות הרבנים הנכבדות בגרמניה.
קרליבך היה בנו השישי מבין תשעה ילדיו של יוסף צבי קרליבך (1802–1881), סוחר בקר בהיידלסהיים, ואשתו סילי (לבית שטרן; 1811–1883).
אחיו הבכור נתן קרליבך (1844–1912), שנישא ללינה שוואב (1857–1922), ייסד את הענף הפרנקפורטי של המשפחה, שהיה פעיל ביותר מבחינה מסחרית.
למד בגימנסיה ב ולאחר מכן בבית הספר התיכון בקרלסרוהה.
בשנת 1866 החל את לימודיו באוניברסיטת וירצבורג, ושנה לאחר מכן עבר לברלין.
בשנת 1868 סיים את לימודיו באוניברסיטת טיבינגן, ובה קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה על תזה בנושא: "התפתחות הדרמה הגרמנית עד לסינג, עם התייחסות מיוחדת למשחקי קרנבל גרמניים, והרכיבים העבריים שלהם" (Entwicklung des deutschen Dramas bis Lessing, mit besonderer Berücksichtigung der deutschen Fastnachtsspiele und deren hebräischer Bestandteile).
לאחר מכן חזר לברלין ללימודי רבנות, ובשנת 1869 קיבל סמיכה לרבנות.
למד תורה גם מפי הרב יצחק דב הלוי במברגר בווירצבורג.
ביוני 1870 ירש את מקומו של רב העיר ליבק, אלכסנדר זוסמן אדלר.
בשנת 1872 נישא לאסתר אדלר (1853–1920) בתו של קודמו בתפקיד רב העיר, כמקובל בקהילות גרמניה.
אסתר פרסמה מאמרים ושירים והייתה פעילה מרכזית באיגוד הנשים היהודיות בליבק.
בשנת 1880 חנך את בית הכנסת בליבק.
הוא נקבר בבית העלמין היהודי במויסלינג, פרבר על יד ליבק, שם נקברו גם אחדים מבניו ואשתו אסתר, שנפטרה שנה לאחר מכן.
בשנת 2005 נחנך על שמו ושם משפחתו "פארק קרליבך" בליבק.
קרליבך היה מחסידיו וממשיכי דרכו של הרב שמשון רפאל הירש, שדגל בתורה עם דרך ארץ.
הוא אף המליץ לקרא אותם בשבת לאחר קריאה ולימוד פרשת השבוע על מפרשיה וטעמיה, כחלק ממצוות עונג שבת.
את הנוהג לקביעת זמן ללימודי קודש וחול השריש גם בנכדו, השופט לעתיד חיים כהן, אשר למד אצלו בצעירותו.
קרליבך היה מושא לביקורת חריפה של חוקר הספרות ברוך קורצווייל, במאמרו "על דיוקנה של היהדות המסורתית בגרמניה", שבו תקף את רמתם התרבותית הנמוכה של מנהיגי היהדות החרדית בגרמניה בדורות ההמשך לאחר הרב הירש.
בנוסף למשרת הרבנות קרליבך היה פעיל גם כפוליטיקאי.
בשנים 1877–1895 כיהן כחבר במועצת העיר ליבק, ופעל בה בעיקר למען צורכי הקהילה היהודית, אך גם ביטא את הרגש הלאומי הגרמני שלו בנאומים חוצבי להבות שנשא בפרלמנט.
היה מעריץ נלהב של הקיסר וילהלם השני, ובניו אף התגייסו לצבאו בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
תוצאות המלחמה, שבמסגרתן הקיסרות הגרמנית התפרקה ונאלצה לשאת באשמת המלחמה, הסבו לו צער רב.
כמו כן היה חבר בהנהלת האגודה החופשית למען האינטרסים של היהדות האורתודוקסית בפרנקפורט.
קרליבך חיבר גם ספרים, בהם ספרי מוסר והדרכה למשפחה היהודית, ספרי היסטוריה יהודית, וכן חיבר את "בית יוסף צבי" על שם אביו ורבו יוסף הכהן אלטמן, המקבץ את הטקסט של מספר פרשנים תלמודיים במקום אחד.
בשנת תר"ע הדפיסו בניו וחתניו את הקובץ "לשלמה" לרגל מלאות לו ארבעים שנה ברבנות העיר, ובו הופיעו מאמרים רבים ממשפחתו ומידידיו הרבנים.
בספר היובל לרב דוד צבי הופמן פרסם מאמר שבו הוכיח את החובה על נשים לכסות את שער ראשן, ומחה נגד העובדה שנשים רבות, גם יראות שמים, אינן עושות כן.
הוא מספר במאמרו שאין להשוות איסור צניעות ברור זה, לכך שהוא עצמו נוהג ללחוץ יד לנשים שמושיטות לו את ידן, כיון שזה אסור רק כאשר נעשה לכוונת הנאה ולא לכבוד.
לרב שלמה קרליבך נולדו שנים עשר ילדים.
הרב עמנואל קרליבך (1874–1927) – רבהּ של ממל וקלן ורב צבאי בימי מלחמת העולם הראשונה.
בנו של שמשון, הרב פליקס קרליבך, כיהן כרב במנצ'סטר.
אפרים קרליבך (1879–1936) – רב ומייסד של בתי ספר יהודיים בלייפציג.
בנו הוא עזריאל קרליבך, המייסד והעורך הראשי של עיתון "מעריב".
הרב יוסף צבי קרליבך (1883–1942) – עלה על כס הרבנות בליבק לאחר מות אביו.
בנו הבכור, הרב פרופ' יוליוס קרליבך, היה היסטוריון וסוציולוג.
בת נוספת היא הפרופסור לחינוך מרים גיליס-קרליבך.
נישא לרשה כהן, אחותו של וילהלם-זאב (וילי) כהן, שנישא לאחותו מרים.
מנכדיו: הרב בנימין קרליבך, חתן הרב בנימין ביינוש פינקל, מכהן כאחד מראשי ישיבת מיר בירושלים.
הרב שלמה זאב קרליבך, חתן הרב משה סולובייצ'יק מציריך.
הרב ישראל מאיר וייס, ראש ישיבת נחלת הלויים.
דוד קרליבך (1885–1913) – נפטר זמן קצר לאחר שהוסמך לרבנות.
הרטוויג נפתלי קרליבך (1889–1967) – רב בברלין, באדן (אוסטריה) וניו יורק.
בנו היה "הרבי המרקד" הרב שלמה קרליבך.
צילי קרליבך (1884–1968) – נישאה לרבה של פרנקפורט לאופולד נויהאוס.
בלה קרליבך (1876–1960) – נישאה לרב לאופולד רוזנק, רבה של ברמן.
בנם יצחק צבי (איגנאץ) היה עורך דין.
שרה קרליבך (1880–1928) – נישאה למוריץ (משה) שטרן, הספרן הראשי של קהילת ברלין.
מרים קרליבך (1886–1962) – נישאה לבנקאי וילהלם-זאב (וילי) כהן.
בין בניהם המשפטן חיים כהן, בכיר "המוסד" שלמה כהן אברבנאל, ליאו כהן, מראשי תנועת הצופים היהודים וממקימי המחתרת היהודית בצרפת שנרצח באושוויץ ואלכסנדר כהן, מהנדס העיר בני ברק, אביו של מזכ"ל בני עקיבא ואיש הקיבוץ הדתי ידידיה כהן.
אחדים מצאצאיו מכהנים כיום כרבנים ופעילים בגרמניה, בריטניה, ארצות הברית וישראל.
Carlebach (תולדות היהודים בליבק ובמויסלינג), בארכיון האינטרנט
Carlebach (בצאת השנה: שבע דרשות על סוף שנת תרנ"ד ותחילת שנת תרנ"ה בבית הכנסת בליבק) בארכיון האינטרנט
שלמה רוהלד (כ"ה באייר תרל"ה, 30 במאי 1875 – כ' באייר תש"י, 7 במאי 1950) היה מזכיר תלמוד תורה "שערי תורה" ביפו, סופרם ומזכירם של הרב נפתלי הרץ הלוי והרב אברהם יצחק הכהן קוק ביפו, ולאחר מכן מזכיר ראשי של משרד הרבנות בתל אביב ורשם ראשי בבית הדין בעיר.
נולד בירושלים, בנו של שמואל ונכדו של הרב נפתלי יצחק הלוי רוהלד, ראש השוחטים בעדה האשכנזית בירושלים.
אמו חנה היא בת הרב שלמה, בנו של הרב חנוך הניך הלוי שושן מקלווריה, מחבר ביאור רשב"ח על הרמב"ם.
דודו, ברוך בנדט רוהלד, הוא מייסד דפוס "ציון" ("דפוס רוהלד") בירושלים.
למד אצל הרב יעקב בן ישראל זלניר והרב דוד הכהן שותק (מתלמידי הרב יהושע לייב דיסקין).
כמו כן למד אצל הרב נפתלי הרץ הלוי בהיותו בירושלים, בטרם התמנה לרב ביפו.
בשנת תרנ"ב (1892) הוציא למשך תקופה קצרה את העיתון "מוריה".
בשנת תרנ"ו (1896) עבר ליפו כדי לשמש מזכיר התלמוד תורה "שערי תורה" ביפו ושימש בתפקידו ארבעים שנה.
היה מעסקני התלמוד תורה ופעל להרחבתו.
במקביל שימש סופרו ומזכירו של הרב נפתלי הרץ הלוי.
פעל להקמת בית הדין בביתו של הרב קוק ביפו ושימש סופרו ומזכירו.
בית דין זה שימש כתובת מרכזית לפתרון סכסוכים ממוניים ביפו, בתל אביב ובכל מושבות האזור.
לאחר התפתחות העיר תל אביב החל לשמש מזכיר ראשי של משרד הרבנות בתל אביב ורשם ראשי בבית הדין בעיר, וכיהן בתפקידו עשרות שנים.
בשנת תש"ה (1945), במלאת לו שבעים שנה, נערכה מסיבה לכבודו מטעם "ועד יובל", שהורכב מרבנים ואנשי ציבור.
הם הוציאו לכבודו חוברת בשם "לך שלמה - קונטרס שמע שלמה", הכוללת ברכות, לקט חידושי תורה, ומונוגרפיה מפורטת על תולדותיו והתפתחותו של מוסד הרבנות הראשית לתל אביב-יפו.
במסיבה עיטרוהו הרבנים הראשיים הרב משה אביגדור עמיאל, הרב יעקב משה טולידאנו והרב יוסף צבי הלוי בתואר הכבוד "מורנו".
היה נשוי לחנה, בת הרב מרדכי גרשון וינברג, סופר ומזכיר כולל הורודנא.