tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-9 באוקטובר 1934, כשאירח את אלכסנדר הראשון מלך יוגוסלביה בעת ביקור ממלכתי בצרפת, נסעו בארטו והמלך במכונית פתוחה ברחובות העיר מרסיי.
במהלך נסיעתם נורה המלך למוות על ידי ולאדו צ'רנוזמסקי , מתנקש בולגרי שפעל בשליחותם של בדלנים קרואטיים.
בארטו אף הוא נפגע מן הירי ומצא את מותו.
ב-1974, 40 שנה לאחר הרצח, הוכיחה בדיקת מעבדה, כי הכדור שפגע בבארטו נורה (ככל הנראה בשוגג) מרובהו של אחד השוטרים הצרפתים.
לואי דמביץ ברנדייס היה משפטן יהודי-אמריקאי, היהודי הראשון שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
עד 1910 התנגד לציונות כמו רוב בני מעמדו, אך משנה זו הפך לציוני נלהב ולימים היה ממנהיגי ארגון ציוני אמריקה, ראשון ארגוני התנועה הציונית בארצות הברית.
ברנדייס נולד בלואיוויל שבקנטקי לאדולף ברנדייס ופרדריקה דמביץ, שניהם ממשפחה יהודית אמידה שמוצאה מפראג.
סבו ואבי-סבו היו שניהם מנהיגים פרנקיסטים בולטים בעירם, מתומכי הנביאה רייזל איגר.
ברנדייס היה בן הזקונים בין ארבעה ילדים, וחלק מחינוכו קיבל בדרזדן, בעת שאביו נקלע לקשיים כספיים ושב לאירופה לזמן מה.
ברנדייס לא קיבל חינוך יהודי פורמלי, אך השפעתו הרבה של דודו, לואי נפתלי דמביץ, סייעה להשכלתו היהודית.
בשל חיבתו לדוד זה הוא כינה עצמו "דמביץ" ושינה את שמו האמצעי –שהיה דויד – לדמביץ.
דוד זה, שהיה עורך דין, גם תרם להתעניינותו במשפטים.
כישוריו האינטלקטואליים הבלתי רגילים של ברנדייס באו לידי ביטוי בהישגים מזהירים באוניברסיטת הרווארד, שם נבחר כחבר באחוות פי בטא קפא.
הציון הממוצע שהשיג היה 97, ציון חסר תקדים בתולדות הפקולטה למשפטים באוניברסיטה זו.
משסיים את התואר בגיל 20, צעיר בשנה מהגיל המקובל, אפשרו לו כישוריו להשיג במהירות מוניטין כפרקליט צעיר מצליח בלואיוויל ואחר כך בבוסטון.
ב-1891, בגיל 34, התחתן עם בת דודתו מדרגה שנייה, אליס גולדמארק.
לזוג נולדו שתי בנות, סוזן ברנדייס גילברט (1893) ואליזבת ברנדייס ראוסשנבוש (1896).
ברנדייס התבלט כמגינם של הצרכנים ושל ארגוני פועלים.
הייתה לו השפעה רבה על פתיחת שוק ביטוחי החיים.
בנוסף היה בורר בשביתות, סייע למנוע מונופולין בשירותי הרכבת התחתית והשתתף בתהליכי המיזוג של חברות החשמל והגז באזור בוסטון.
בתיקים חשובים רבים עבד בהתנדבות.
הוא זכה לפרסום רב ב-1908 בתיק מילר נ' אורגון, כאשר עשה שימוש בידע אמפירי שהוכיח כי לשעות עבודה ארוכות השפעה קשה על נשים.
הייתה זו דוגמה תקדימית לשימוש משפטי בידע ממדעי החברה.
היא אכן הותירה רושם על בית המשפט והיוותה יסוד לפסק דינו ואבן יסוד לכתיבת טיעונים משפטיים בדורות שאחר כך (מה שכונה "Brandeis brief").
בביסוס גישה משפטית שראתה את האדם הבודד במאבקיו החברתיים והכלכליים, תרם ברנדייס תרומה מכרעת רבות למהפך שחל במשפט האמריקני, שנהג לקדש באופן כמעט מוחלט את חירויות התאגידים, בהן החירות להשליט מונופול, לעסוק בתחרות בלתי הוגנת ולהעביד בתנאים נצלניים.
תרומה זו הביאה לכינויו "פרקליט העם".
המוניטין שלו גם עמד לו לרועץ, שכן קמו לו אויבים מושבעים.
אלו הצליחו למנוע את מינויו ליועץ לענייני מסחר בקבינט של וודרו וילסון, אך לא הצליחו לשכנע את הנשיא לסור מכוונתו למנותו לשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
וילסון הודיע על המינוי ב-28 בינואר 1916, ולאחר דיונים סוערים אושר בסנאט ב-1 ביוני ברוב של 47 נגד 22 סנאטורים והושבע לתפקיד ב-5 ביוני.
ברנדייס היה היהודי הראשון שכיהן בבית המשפט העליון.
כשופט עליון המשיך לבלוט בגישתו הליברלית ובפתיחותו לחקיקה סוציאליסטית.
שוב ושוב החזיק בדעות מיעוט, בין השאר כשתמך בחוקים שהגבילו שימוש בהעסקת ילדים.
לעיתים קרובות היה שותף לו בדעותיו ידידו השופט אוליבר ונדל הולמס.
יחד הם סברו שלא ניתן להגביל את חופש הביטוי אלא במצבים של סכנה ברורה ומיידית.
כבר במאמר ב-1890 עם שותפו סמואל וורן כתב על הזכות לפרטיות, בהקשר של צילומים בעיתונות שהחלו להופיע באותה תקופה.
אחד ממשפטיו המפורסמים, שצוטטו רבות, היה על "הזכות המוערכת ביותר בידי בני תרבות - הזכות להיעזב לנפשך", שלימים הפכה בפסיקת בית המשפט לזכות לפרטיות.
הוא התנגד נחרצות לפסיקה שאפשרה ציתות לטלפונים כדי להאזין למבריחי משקאות חריפים.
ברנדייס הזהיר שהיכולת הטכנולוגית לחדור לרשות הפרט צפויה ללכת ולגדול, ופשע נותר פשע גם אם הוא מבוצע מטעם הממשלה.
עם זאת היה שותף לדעת השופט הולמס שניתן לעקר מפגרים.
ב-1913 כתב ברנדייס סדרת מאמרים עבור Harper's Weekly שהציעו דרכים לבלום את כוחם של בנקים גדולים ונאמנויות כספיות.
באחד מאלה, "What Publicity Can Do", הוא חיבר את הציטוט בנוגע לשקיפות שלטונית שבזכותה הוא זכור לטובה, מעל מאה שנה מכתיבת המאמר: "אומרים שאור השמש הוא הטוב שבחומרי החיטוי."
בשנת 1914 הוא פרסם ספר "כספם של אנשים אחרים וכיצד משתמשים בו הבנקאים".
בשנים 1932–1937 נמנה ברנדייס עם קבוצה שכונתה שלושת המוסקטרים, יחד עם השופטים בנג'מין קרדוזו והרלן סטון.
מולם ניצבה קבוצת ארבעת הפרשים - השופטים פירס באטלר, ג'יימס קלארק מק'ריינולדס, ג'ורג' סאת'רלנד וויליס ואן דוונטר.
בהמשך השתנה המצב בבית המשפט וברנדייס מצא עצמו ברוב, כאשר יוז ורוברטס עברו מהצד השמרני לזה הליברלי בשל לחץ מצד הנשיא רוזוולט.
הוא פרש ב-13 בפברואר 1939 בגיל 83, ושנתיים אחר כך נפטר.
השפעתו על המשפט האמריקני והעולמי ניכרת עד היום, ורבים הם פסקי הדין בעולם המערבי שבהם הוא מצוטט.
ב-1905, במסגרת חגיגות יובל ה-250 להתיישבות יהודים בארצות-הברית (1655, עוד לפני שארצות הברית הוקמה והשיגה את עצמאותה), הצהיר ברנדייס כי הוא איננו מאמין ב"אמריקניזם של מקף", ובכך ביטא את תפיסת העולם של היהודים-האמריקנים הוותיקים, שעשו הכל על מנת להקטין את משמעותה הארגונית והחברתית של זהותם היהודית.
ב-1913 לעומת זאת, הכריז ברנדייס על ההפך הגמור: "להיות אמריקני טוב זה להיות יהודי, ולהיות יהודי טוב זה להיות ציוני".
היסטוריונים שונים הציעו הצעות מגוונות לסיבות המהפך, ועל כולם מקובלת ההנחה לפיה מעורבותו של ברנדייס, 'פרקליט העם', בענייני המעמדות הנמוכים, שבניו יורק באותה תקופה התאפיינו במרכיב יהודי בולט מאד, השפיע על המהפך.
ב-1910, בגיל 54, הכריז על עצמו ברנדייס כציוני, הרבה בהשפעת ידידו יעקב דה האז.
ב-1914 התמנה ברנדייס ליו"ר הוועד הפועל הציוני בארצות הברית.
בכתביו קבע שזכותם של היהודים למדינה היא חלק מזכותם לשוויון.
בזכות ידידותו עם הנשיא וילסון השפיע על תמיכת ארצות הברית בהצהרת בלפור.
על ביקורו בארץ כתב יוסף אליהו שלוש בספרו האוטוביוגרפי "פרשת חיי".
בנאומיו הציוניים הדגיש את חשיבותה של היצרנות:
אין תרומה בלגרום למישהו לעשות בשבילך מרק.
אין תרומה בלקבל משכורת על תכנון תוכניות למרק."
אלא שדווקא ברנדייס, הסמן השמאלי של המחשבה הכלכלית האמריקנית, נתפס כ"ימני" בידי ההנהגה הציונית.
ב-1920 פרץ משבר בינו לבין חיים ויצמן סביב השאלה האם תפקידה של הציונות העולמית הוא הניהול הכלכלי של בניין הארץ או שמא יש להותירו בידיהן של ההסתדרויות המקומיות, שיגייסו תורמים, ובידי הון פרטי.
בעקבות המשבר פרשו ברנדייס וחבריו מההנהגה, אך ברנדייס הוסיף לתמוך בתנועה הציונית ולתרום לה עד יום מותו.
ב-1937 לחץ על רוזוולט להתנגד לתוכנית ועדת פיל, שלפיה רק 20% מארץ ישראל יהיו בשליטה יהודית.
לדוד בן-גוריון היו קשרים אמיצים עם ברנדייס, שהיה ער למתרחש בארץ ישראל ובציונות עד ימיו האחרונים.
אוניברסיטת ברנדייס במסצ'וסטס ומוסדות אקדמיים ואחרים נוספים בארצות הברית
יער ברנדייס בין קריית אתא לקריית ביאליק
רחובות בערים רבות במדינת ישראל
בתי ספר במספר ערים במדינת ישראל
מדליית הצטיינות בתחום המשפט על שמו של ברנדייס.
לואי ברייל היה מחנך צרפתי וממציא כתב ברייל, שיטת כתיבה וקריאה המיועדת לבעלי לקות ראייה.
לואי ברייל נולד בכפר קטן ליד פריז, צרפת.
בגיל 3 התעוור לואי, לאחר ששיחק במרצע של אביו הבורסקאי (מעבד עורות).
אף על פי שאיבד את ראייתו, הוא למד במשך שנתיים בבית הספר שבכפרו יחד עם חבריו הרואים, עד שהגיע למסקנה שלא יוכל להתקדם יותר מבלי שילמד לכתוב ולקרוא.
בגיל 12, הוא נשלח לבית-ספר לילדים עיוורים בפריז.
בית-הספר לעיוורים בפריז הוקם ב-1784 על ידי ולנטין האווי (Valentin Haüy).
האווי גילה, שעיוורים יכולים לזהות טקסט שנכתב באותיות מובלטות, והצליח ללמד ילדים עיוורים לקרוא בדרך זו.
בנוסף למדו הילדים בבית-הספר מיומנויות בסיסיות שיעזרו להם להתפרנס.
גם ברייל למד לקרוא בדרך זו, אלא שהוא נתקל בכמה בעיות.
ראשית, האותיות היו מאוד גדולות ולכן הספרים היו גדולים ומגושמים.
שנית, הספרים שהודפסו על ידי לחיצה של תיל נחושת לתוך צד אחד של הדף באמצעות מכבש דפוס, היו יקרים, ובית-הספר החזיק רק ארבעה עשר ספרים כאלה.
בנוסף לכך, הקריאה בספרים הייתה מסורבלת, מכיוון שהשיטה שבה הדפיסו את הספרים יצרה קושי להפריד בין האותיות, וגם מפני שהקריאה הייתה כל כך איטית, שעד שברייל הגיע לסוף משפט הוא כבר שכח את תחילתו.
למרות כל הקשיים, ברייל קרא את כל ארבעה עשר הספרים שעמדו לרשותו.
ברייל ניסה להמציא שיטה פשוטה יותר שתאפשר לאנשים עיוורים לקרוא ספרים במהירות, אך ללא הצלחה.
התפנית הגיעה, ב-1821, כשבבית הספר הופיע חייל בשם שארל ברבייה (Charles Barbier), וסיפר על שיטה שהמציא בשם "כתיבת לילה".
השיטה, אפשרה להעביר פקודות בין חיילים בתוך תעלה, ללא צורך לדבר ולחשוף את מיקומם, על ידי שימוש במטריצות של שתים-עשרה נקודות מובלטות.
השיטה אמנם הייתה מסובכת ונדחתה על ידי הצבא, אך ברייל ששמע על השיטה הבין מיד את הפוטנציאל של שימוש בנקודות מובלטות, ופיתח שיטה פשוטה יותר המבוססת על מטריצות של שש נקודות.
כתב ברייל במקור היה חסר סימון עבור האות W.
ברייל נפטר בשנת 1852, בהיותו בן 43, כתוצאה ממחלת השחפת.
כתב ברייל התקבל כתקן שנתיים לאחר מותו של לואי.
ממשלת צרפת הכירה בו באופן רשמי כשפה רשמית של העיוורים.
ברייל כונה "גוטנברג של העיוורים".
לאחר מותו, הפך ביתו למוזיאון.
במלאת 100 שנים למותו הועבר הקבר שלו לפנתיאון, מקום קבורתם של גדולי האומה.
האסטרואיד 9969 Braille שהתגלה במאי 1992 על ידי אלינור הלין וקנת' לורנס נקרא על שמו.
השם ניתן במסגרת תחרות של האגודה הפלנטרית לנתינת שם לאסטרואיד.
ב-2020 עלתה ההצגה "נקודות של אור", על חייו של לואי ברייל בתיאטרון השעה הישראלי ביצירתם של דפנה אנגל מחרז, רענן ניסים פררה ומשה בן שושן.
לואי ויקטור פייר רמון דה ברויי , הדוכס השביעי של ברויי, היה פיזיקאי צרפתי שזכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1929 על גילוי האופי הגלי של האלקטרונים.
תרם תרומה גדולה לתאוריה של מכניקת הקוואנטים הודות למחקריו על קרינה אלקטרומגנטית ועבודתו על תאוריית דה ברויי-בוהם.
לואי דה ברויי נולד ב-15 באוגוסט 1892 בדייפ שבצרפת למשפחת אצולה צרפתית.
סבו היה הפוליטיקאי והסופר, ראש ממשלת צרפת, אלבר, הדוכס הרביעי מברוי.
דה ברויי היה הצעיר מבין חמישה ילדים.
אחיו, מוריס, היה אף הוא פיזיקאי, שהתמקד בעבודה נסיונית.
דה ברויי החל ללמוד באוניברסיטת פריז וסיים תואר בהיסטוריה בגיל 18. לאחר מכן החל להתעניין במדעים מדויקים, וסיים באותה אוניברסיטה תואר ראשון בפיזיקה בשנת 1913. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת ביחידת תקשורת אלחוטית שהייתה מוצבת במגדל אייפל.
אחרי המלחמה חזר דה ברויי ללימודי הפיזיקה.
הוא ניסה לספק הסברים לקשר הדואלי בין חומר לקרינה.
במסגרת עבודת הדוקטורט שהגיש לאוניברסיטת פריז ב-1924, העלה את ההשערה המכונה כיום על שמו, לפיה לכל חלקיק של חומר יש תכונות של גל.
על תגליתו את טבעם הגלי של האלקטרונים הוא זכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1929.
לאחר סיום הדוקטורט נשאר דה ברויי באוניברסיטת פריז, וב-1928 התמנה לפרופסור לפיזיקה תאורטית במכון על שם אנרי פואנקרה, שהוקם באותה השנה באוניברסיטה.
הוא לימד במכון עד לפרישתו ב-1962. הוא נבחר לאקדמיה הצרפתית למדעים (1933) ולחבר ב-Bureau des Longitudes (1944).
בשנת 1952 היה הזוכה הראשון בפרס קלינגה.
כיהן כמזכיר קבוע של האקדמיה הצרפתית למדעים (1942) וכיועץ למוסד הצרפתי לאנרגיה אטומית.
עם מותו של אחיו מוריס ב-1960 הפך דה ברויי לדוכס השביעי מברויי.
הוא מעולם לא התחתן, ולא היו לו ילדים.
הוא נפטר ב-19 במרץ 1987 בלובסיין , בקרבת פריז.
לאחר מותו עבר תואר הדוכסות לוויקטור-פרנסואה, בן דוד רחוק שהפך לדוכס השמיני מברויי.
השערת דה ברויי, אותה ניסח דה ברויי במסגרת עבודת הדוקטורט שלו, קובעת כי לכל חלקיק של חומר, למשל אלקטרון, יש תכונות של גל.
דה ברויי פיתח את התאוריה באנלוגיה לעבודות של אלברט איינשטיין ומקס פלאנק, לפיהם לגלי האור יש גם תכונות של חלקיקים, הידועים היום בשם פוטונים.
ניסוח ההשערה היה נקודת ציון חשובה בהתפתחות מכניקת הקוונטים ובדרך למשוואת שרדינגר המתארת את ההתנהגות הגלית של חלקיק בעל מסה.
על אף שאין היום ספק בדבר נכונותה, הכינוי "השערת דה ברויי" נשמר.
המשוואה הקושרת בין אורך הגל של חלקיק ובין התנע שלו נקראת משוואת דה ברויי:
כאשר הוא אורך הגל, הוא קבוע פלאנק, ו- הוא התנע של החלקיק.
השערת דה ברויי הוכחה באופן ישיר בניסוי ב-1927 על ידי קלינטון דייוויסון ולסטר גרמר, ובאופן בלתי תלוי על ידי ג'ורג' פג'ט תומסון.
בשני הניסויים ניצפתה דיפרקציה של אלקטרונים שהתפזרו ממתכת בעל מבנה סריגי.
דה ברויי זכה בפרס נובל על ניסוח השערת דה ברויי ב-1929, ואילו דיוויסון ותומסון חלקו את הפרס ב-1937 על ההוכחה הניסויית שלה.
לואי ז'רמיי דויד דה פינס דה גאלארזה היה שחקן קולנוע צרפתי.
נחשב לאחד השחקנים הבולטים של הקומדיה הצרפתית של שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20.
דה פינס נולד בפרוור פריזאי שבצרפת, לזוג שהיגר מסביליה שבספרד (היו לו גם שורשים גליסיים ופורטוגליים מצד אמו; ובאסקיים מצד אביו יליד-העיירה הספרדית, פינס ).
את דרכו החל כנגן פסנתר ג'אז במסבאות, ובקריירת משחק החל כשחקן תיאטרון, שם זכה להצלחה בינונית בלבד.
לפרסום זכה משהפך לשחקן קומי בסרטי סלפסטיק צרפתיים.
הצלחתו הגדולה באה בהיותו בן 49 עם הסרט "השוטר מסן טרופז" (1964), קומדיה בה גילם שוטר עצבני, אנוכי ומגוחך.
הצלחת הסרט גררה מספר סרטי המשך.
בסרטיו שיחק דה פינס לצד גדולי שחקני צרפת, ובהם ז'אן גאבן ובורביל.
למרות יכולתו לגלם תפקידים רציניים, הוא לוהק בעיקר לתפקידים קומיים.
עיקר האפקט הקומי במשחקו נבע ממנעד רחב של הבעות פנים קיצוניות, ומיכולתו לעבור בקלות בין הבעות זעם, שביעות רצון או תדהמה.
דמותו הטיפוסית הייתה של גבר גוץ בגיל העמידה, היפראקטיבי, תככן, ובעל התקפי זעם בלתי נשלטים ומעוררי גיחוך.
דה פינס הופיע בחייו בלמעלה מ-150 סרטים, וכיכב ברבים מהם.
הוא ביים סרט אחד בחייו, יחד עם היוצר ז'אן ז'ירו הבמאי של סדרת הסרטים "השוטר מסן טרופז".
את הסרט "הקמצן" (L'Avare) ביימו השניים.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 1980, ונחל כישלון קופתי.
למרות הצלחתו הרבה בצרפת ובשאר מדינות אירופה, כמו גם בברית המועצות ואף בישראל, הוא נותר בלתי ידוע במדינות דוברות אנגלית.
בארצות הברית התפרסם לראשונה רק בשנת 1973 עם יציאתו לאקרנים של הסרט "הרפתקאותיו של רבי יעקב", שצולם בחלקו בניו יורק.
דה פינס סבל מבעיות לב וסיכן את בריאותו עם כל הופעה, אך למרות זאת המשיך להופיע עד מותו; בגיל 68 מהתקף לב.
הוא היה חובב נלהב של עולם הצומח ובפרט ורדים, ועל-כן בטירה של אשתו הוקמה לכבודו אנדרטה בדמות גינת ורדים, בה אחד הזנים קרוי על שמו – "לואי דה פינס רוז".
לואי דוּרֶה היה מלחין צרפתי.
לואי דורה נולד בפריז, לאב איש עסקים מקומי.
רק כשהגיע לגיל 19 בחר בקריירה מוזיקלית, לאחר ששמע יצירה של קלוד דביסי בקונצרט.
מלכתחילה, תפסה המוזיקה הכוראלית מקום חשוב ביצירתו של דורה.
יצירתו הראשונה שזכתה להכרה בעולם המוזיקה הייתה "פעמונים" (Carillons), דואט לפסנתר.
בקונצרט בשנת 1918 עורר הישג זה שלו את תשומת לבו של מוריס ראוול, שהמליץ עליו לפני המו"ל שלו.
דורה יצר קשר עם עמיתו, דריוס מיו, ובפעולה משותפת הביאו לאיחוד ששת המלחינים שכונו, בשנת 1920, קבוצת השישה.
דורה היה החבר המבוגר בקבוצה ובתקופה הראשונה היה הרוח החיה בהרכב נודע זה של מלחינים.
עם זאת, בשנת 1921, כאשר שיתפו חברי הקבוצה פעולה בכתיבת המוזיקה ליצירתו של ז'אן קוקטו, Les Mariés de la Tour Eiffel דורה לא לקח חלק במשימה, למורת רוחו של קוקטו.
דורה לא חיבב את קוקטו ופרישתו מן הפרויקט המשותף שינתה את מערך הקבוצה.
אחרי תקופתו עם קבוצת השישה המשיך דורה בקריירה שלו.
כיוון שלא חש מעולם צורך להשתייך לממסד המוזיקלי, נתן ביטוי גובר והולך לרעיונותיו השמאלניים, שהציבו אותו בבידוד אמנותי, אשר נמשך לכל אורך חייו.
לאחר ניתוק הקשר עם קוקטו, פרש דורה לדרום צרפת, לעבוד בבית שהיה לו בסן טרופה.
נוסף למוזיקה קאמרית, כתב בסן טרופה את האופרה היחידה שלו, L'Occasion.
בשנת 1929 נשא אישה ובשנה שלאחריה חזר לפריז.
באמצע שנות ה-30 הצטרף למפלגה הקומוניסטית והיה פעיל ב"פדרציה למוזיקה עממית", שהוקמה אותו זמן.
בשנות הכיבוש הנאצי של מלחמת העולם השנייה עבד עם המחתרת הצרפתית וחיבר שירים אנטי-פאשיסטיים.
אחרי המלחמה הקצין את עמדותיו הקומוניסטיות ודעותיו הפוליטיות הבלתי-פשרניות הכשילו את הקריירה שלו.
הצורך להשתכר למחייתו הביא אותו, בשנת 1950, לקבלת משרה של מבקר מוזיקה בעיתון קומוניסטי בפריז.
במהלך שנות ה-50' וראשית ה-60' המשיך להלחין, אך לא הוציא מוזיקה בעלת חשיבות של ממש.
עבודתו על נושאים וייאטנמיים בשנות ה-60', שנבעה מסלידתו מחוסר הסדר שצרפת הותירה אחריה בווייאטנם (לשעבר הודו-סין הצרפתית) והמלחמה עם אמריקה, שפרצה כתוצאה מכך, הייתה אותו זמן, בפריז, כקול קורא במדבר.
לואי דורה, היה ככל הנראה, החבר הפחות-מוכר והנשכח ביותר בקבוצת השישה.
לואי ג'ין בולס היה גנרל בריטי, ראש המטה של הגנרל אדמונד אלנבי במלחמת העולם הראשונה בחזיתות אירופה וארץ ישראל ואיש הממשל הצבאי הבריטי בארץ ישראל עד כינון המנדט הבריטי.
לואי ג'ין (ז'אן) בולס נולד לדיפלומט בלגי.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 שירת בולס כמפקד גדוד ונשלח להילחם בחזית המערבית.
בנובמבר אותה שנה הוא נפצע ונלקח בשבי על ידי הגרמנים.
תוך זמן קצר הצליח בולס להימלט מן השבי ומונה לראש המטה של הגנרל אלנבי.
בשנת 1917 נכשלה הארמייה השלישית בפיקודו של אלנבי בהתקפה על העיר אראס בצרפת.
בעקבות הכישלון בקרב אראס הועבר אלנבי מתפקידו בחזית אירופה ונשלח לחזית המזרח התיכון, בה זכה לניצחונות ולתהילה.
עם עזיבת אלנבי נתמנה בולס כמפקד הדיוויזיה ה-24 תחת פיקודו של פילדמרשל הרברט פלומר, לימים הנציב העליון השני של ארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
בולס והדיוויזיה שלו נטלו חלק בהתקפה המוצלחת של פלומר על העיר מסין שבבלגיה ביוני 1917.
זמן לא רב לאחר מכן הוצב בולס לשרת תחת פיקודו של אלנבי, כראש מטהו ונלווה אליו בניצחונותיו הגדולים ובכיבוש ארץ ישראל וירושלים מידי הכוחות של האימפריה העות'מאנית.
מכיבוש הארץ על ידי הבריטים בדצמבר 1917 ועד כינון המנדט הבריטי בשנת 1920 שימש בולס כאיש הממשל הצבאי הבריטי בארץ ישראל תחת מנהלת שטחי האויב הכבושים.
בספטמבר 1920 מונה בולס למפקד דיוויזיית הרגלים ה-43 (וסקס).
משנת 1927 ועד מותו כיהן כמושל ומפקד חיל המצב של מושבת המבצר הקיסרית של ברמודה.
הוא גם שירת כקולונל הכבוד ברגימנט דבונשייר משנת 1921 ועד מותו.
בתולדות ארץ ישראל ייזכר בולס כמי שהחתים את הנציב העליון הראשון הרברט סמואל, בהכנסו לתפקידו, על קבלה בה נכתב באנגלית:
"נתקבלה מאת הגנרל סיר לואי בולס (ראשי תבות תואריו באנגלית), "פלשתינה שלמה"
הנציב העליון הוסיף ליד חתימתו על הקבלה את ראשי התבות E&O.E, שמשמעותן Errors and Omissions Expected, בדומה לאימרה העברית "טעות - לעולם חוזר".
בנו של בולס היה הגנרל אריק לואי בולס, מי שבין השנים 1945 ל-1947 עמד בראש דיוויזיית הצנחנים, שחייליה כונו על ידי אנשי היישוב "הכלניות", שהופעלה נגד היישוב בתקופת המאבק להקמת מדינת ישראל.
לואי בלריו היה מהנדס, ממציא וטייס צרפתי מחלוצי התעופה.
בלריו נולד בקמברה ולמד הנדסה בפריז.
בשנת 1900 ניסה את כוחו בתכנון ובניית מטוס.
הוא בנה מטוס שאמור היה לטוס תוך כדי נפנוף בכנפיו (אורניתופטר), אך כמו אחרים שניסו לבנות מטוס מסוג זה, הוא נכשל.
עיקר פרסומו בא לו בעקבות טיסתו מעל תעלת למאנש ב-25 ביולי 1909. טיסה זו הייתה הטיסה המאוישת המוצלחת הראשונה בכלי טיס הכבד מהאוויר (מטוס) מעל תעלת למאנש בפרט, ומעל מקווה מים גדול בכלל.
את הטיסה ביצע בלריו במטוסו "בלריו-XI" מקאלה שבצרפת לדובר שבאנגליה תוך 36 דקות וחצי.
לאחר שנחת בשלום בדובר הוא זכה ב-1000 ליש"ט שהוצעו כפרס על ידי הדיילי מייל לראשון שיצליח לחצות את תעלת למאנש במטוס.
טיסה מפורסמת נוספת ביצע בלריו מפריז לוינה ולימים תיאר אותה בזכרונותיו יוסף קרוק, ששהה אז בווינה במסגרת פעילותו הפוליטית ששילבה סוציאליזם ולאומיות רוסית, פולנית ויהודית: בווינה נתפרסמה ידיעה, כי טייס צעיר נודע מצרפת, לואי בלריו, יגיע מפאריס לווינה במטוס שהוא עצמו המציאו.
זו עמדה להיות הטיסה הבין־ארצית הראשונה באווירון ביבשת אירופה.
קהל עצום התאסף מאחורי העיר, במקום שהוכן לשם כך במיוחד.
מובן, שגם כל הקבוצה שלנו רצה לשם, בקוצר־רוח היינו מסתכלים כל רגע בשעונינו — יבוא, או לא יבוא?
והאם יבוא בדיוק בזמן המיועד?
וכאשר בלריו נחת אמנם בדיוק במועד, הגיעה ההתלהבות לרום הפסגה.
רבים בקהל נראו כשעיניהם נוצצות מדמעות.
לאצקי הטיל מרוב התלהבות את כובעו אל על — הורא!
הייתה זו הפעם הראשונה שראינו אדם יורד מן השמים בתוך ציפור מיכאנית ונוחת על האדמה.
סוף סוף זכינו להתגשמות החלום בדבר "הציפור הכחולה"!
וכאשר חזרנו משדה־התעופה, קראנו דרור לדמיוננו.
בפינה שקטה של בית־הקפה "צנטראל" עמדנו לדון בעניין שנקבע בתחילה.
אך מי היה מסוגל לדון במשהו תוך יישוב־הדעת לאחר תופעה כה דמיונית?
לאצקי התלהב: "כלום מבין אתה משמעותו של דבר זה בשביל האנושות?
התבין איזה סיכויים נפתחים כאן בשביל העם היהודי?
אפשר יהיה לטוס אל המדינה היהודית העתידה לקום!
לטוס כדרך שטס היום בלריו!
הרצל לא זכה לראות זאת — אך סירקין שלנו כבר יזכה".
וברוב התלהבות כתבנו בבית־הקפה גלוית־דואר נלהבת אל סירקין, בה תיארנו את טיסתו של בלריו, וכולנו חתמנו עליה: לאצקי, ראטנר, קפלנסקי, בורוכוב, לבוביץ' ואנוכי.
עד שעה מאוחרת ישבנו בבית־הקפה ושוחחנו, ניתחנו את הקשר שבין האמצאה הטכנית החדשה לבין העתיד היהודי.זמן קצר לאחר מכן, הפנה בלריו את כל תשומת לבו להנדסת ותכנון אווירונאוטיקה, והפך לנשיא חברת SPAD.
הוא הפך את SPAD ליצרנית הצרפתית הגדולה ביותר של מטוסי קרב בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
לאחר סיום המלחמה, שינה בלריו את ייעוד החברה והפך אותה ליצרנית מטוסי נוסעים.
אליהו לואיס (לואי) גוטמן (Louis Guttman; 10 בפברואר 1916 – 25 באוקטובר 1987) היה פרופסור למדידה חברתית ופסיכולוגית, סטטיסטיקאי מתמטי וחוקר מדעי ההתנהגות.
שנים רבות עמד בראש המכון למחקר חברתי שימושי.
נודע בעולם כמפתח תורת השטחות והוגה "סולם גוטמן" לבחינת פרדיגמות.
חתן פרס ישראל במדעי החברה לשנת תשל"ח (1978), ונשיא האגודה הסוציולוגית הישראלית (1973-1976).
כמו כן, כיהן כנשיא השני של האיגוד הישראלי לסטטיסטיקה (1979- 1977) לאחר פרופסור רוברטו בקי.
גוטמן נולד בשנת 1916 בברוקלין שבניו יורק, ארצות הברית, ובגיל צעיר עבר עם משפחתו למיניאפוליס שבמינסוטה.
למד את לימודיו האקדמאים באוניברסיטת מינסוטה (תואר ראשון בשנת 1936, תואר שני ב-1939 ודוקטורט במדידה חברתית ופסיכולוגית ב-1942).
בין השנים 1941–1947 הרצה, בדרגת פרופסור, בחוג לסוציולוגיה של אוניברסיטת קורנל.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת גוטמן כיועץ מומחה במחלקת המחקר של צבא ארצות הברית.
במסגרת עבודתו עבור הצבא פיתח את "סולם גוטמן".
בשנת 1947 עלה לארץ ישראל עם רעייתו, רות.
לאחר הקמת צה"ל הקים בו גוטמן יחידת מחקר, שהיוותה בסיס להקמת המכון למחקר חברתי שימושי, בראשו עמד עד פטירתו.
בנוסף, משנת 1955 היה פרופסור למדידה חברתית ופסיכולוגית באוניברסיטה העברית.
בשנים 1955–1956 היה עמית מחקר במכון למדעי ההתנהגות של אוניברסיטת סטנפורד.
גוטמן נפטר בשנת 1987 בארצות הברית, במהלך שבתון במינסוטה, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
גוטמן תרם תרומה נכבדת לפן התאורטי והמעשי של מדידה סטטיסטית-פסיכולוגית.
עיקר עבודתו נגעה לפיתוח דרכי מחקר לגישור בין שיטה לניתוח נתונים ולבין התוכן הנחקר (כלומר, תאוריה מחויבת לעמוד במבחן המציאות וחישובים סטטיסטיים הם חסרי משמעות ללא תוצאות מעשיות).
"סולם גוטמן", אותו פיתח במסגרת עבודתו בצבא ארצות הברית, הוא כלי מוכר כיום במדעי ההתנהגות.
הסולם הביא לפיתוח תורת השטחות, המגדירה את נושא המחקר, וקושרת אותה לאופן בחינת הנתונים.
פיתוח הסולם הוביל את גוטמן, בשנותיו המאוחרות, לפרסום עבודות הקוראות תיגר על הפרדיגמות המקובלות במדעי ההתנהגות ומצביעות על חוסר ההתאמה בין הנחות יסוד לבין תוצאות מחקר הנחקר באופן שגרתי.
גוטמן זכה להוקרה מקצועית בינלאומית.
בשנת 1971 כלל המגזין "Science" את שמו בין 62 המדענים החשובים ביותר בתחום מדעי החברה במאה העשרים.
באותה שנה נבחר לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בארצות הברית נבחר לחבר כבוד באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ונבחר לנשיא הלא-תושב הראשון של החברה הפסיכומטרית.
בשנת 1963 זכה גוטמן בפרס רוטשילד, בשנת 1974 בפרס מטעם אוניברסיטת מינסוטה, בשנת 1978 בפרס ישראל במדעי החברה ובשנת 1984 בפרס אוניברסיטת פרינסטון לחקר החינוך.
המכון למחקר חברתי שימושי, בראשו עמד שלושה עשורים, נקרא על שמו.
החל משנת 2011 מעניקה האגודה הסוציולוגית הישראלית פרס ע"ש אליהו לואי גוטמן למאמר אקדמי מצטיין שפרסם חבר האגודה.
לוּאִי (יהודה אריה) דנְטוֹ היה חזן וטנור.
דנטו נולד בעיירה סובלקי שבפולין.
שימש בעיירה כסולן כבר בגיל 6. למד מוזיקה, פיתוח קול, וצ'לו בקונסרבטוריון במינסק, ומאוחר יותר בלודז'.
את השכלתו היהודית רכש בישיבת מיר בברוקלין בשנים 1950–1954.
שימש כחזן במרכז היהודי של אטלנטיק ביץ', ניו יורק, ב"פארק סינגוג" בקליבלנד ולאחר מכן 30 שנה בבית הכנסת "בית אמת בית יהודה" בטורונטו משם יצא לגמלאות בשנת 1998.
דנטו נודע בעיקר בזכות שימושו בשיטת השירה האיטלקית הידועה "בל קנטו".
הרפרטואר שלו כלל גם אריות אופראיות ושירי עם בשפות: רוסית, צרפתית, איטלקית, ויידיש.
היה נשוי לרוחמה ואב לשלושה.
לואי-ז'וזף דיאמר היה פסנתרן, מלחין ונגן עוגב צרפתי.
דיאמר למד בקונסרבטואר של פריז, שם זכה בפרסים ראשונים בפסנתר, הרמוניה וליווי, קונטרפונקט ופוגה וסולפז', ובפרס שני בעוגב.
מוריו היו אנטואן מרמונטל לפסנתר, אמברואז תומא להלחנה ופרנסואה בנואה לעוגב.
תוך זמן קצר עשה לו שם כווירטואוז ויצא למסעות קונצרטים עם הכנר פבלו סרסטה.
בקונסרבטואר לימד, בין השאר, את אדואר ריזלר, אלפרד קורטו, לאזאר לוי, אלפרדו קאזלה, איב נאט ורובר קאסאדסי.
דיאמר עשה רבות גם לקידום השימוש בכלים עתיקים כשהגיש סדרת הופעות בצ'מבלו במסגרת התערוכה העולמית של פריז (1889) ותרם לייסוד "האגודה לכלי נגינה עתיקים".
תפוקתו של דיאמר כמלחין כללה קונצ'רטו לפסנתר ומספר רב של יצירות סלוניות, שכולן נשכחו פחות או יותר במשך השנים.
סזר פרנק חיבר בשבילו את יצירתו "וריאציות סימפוניות" ואדואר לאלו הקדיש לו את הקונצ'רטו שלו לפסנתר בפה מינור.
דיאמר היה בן הפסנתרנים הראשונים שהקליטו לגראמופון.
על הקלטותיו נאמר, שהן מציגות את מיטב ההיבטים של אסכולת הפסנתר הצרפתית במאה ה-19 - צלילות, דגש ושליטה בתרוצות מהירות של צלילים נפרדים (detaché) וסולמות שקופים בפיאניסימו.
הן מצדיקות בבירור את התואר שנתנה לדיאמר העיתונות הצרפתית, "מלך הסולם והטריל".." הן מאשרות גם את דברי תלמידו לאזאר לוי, שגם השפעתו הוא ניכרה בזירת המוזיקה הצרפתית.
וכך כתב לוי, "הדייקנות המדהימה של נגינתו [של דיאמר], הטרילים האגדיים שלו, צלילות הדעת והמתינות השקולה של סגנונו, עשו אותו לפסנתרן המצוין שכולנו הערצנו."
לואי בותה (באפריקאנס: Louis Botha; 27 בספטמבר 1862 – 27 באוגוסט 1919) היה חוואי, גנרל ומדינאי אפריקאנר, ראש הממשלה הראשון של איחוד דרום אפריקה, ממנו צמחה דרום אפריקה.
בותה נולד בגרייטאון במושבת נטאל (כיום בקוואזולו-נטאל) ב־27 בספטמבר 1862 הילד השביעי (מתוך שלושה עשר) של לואי בותה האב וסלומינה אדריאנה ואן רויין.
הוריו היו ממוצא צרפתי (הוגנוטי) וגרמני, משפחתו של אביו הגיעה לקייפ ב־1678 וסבו פיליפ בותה השתתף בטרק הגדול ובחר להתיישב בנטאל באזור לא מיושב שכיום נקרא גבעת בותה.
ב־1869 בותה האב נקלע לחובות כספיים ונאלץ למכור את החווה בגרייטאון ולהעביר את משפחתו לחווה בורדה שבצפון מזרח המדינה החופשית, שם הוא הצליח להתפרנס טוב יותר כחקלאי.
בותה כמעט ולא זכה להשכלה פורמלית, הוא קיבל מספר קטן של שיעורים מידי מורה להולנדית אבל את רוב השכלתו הוא קיבל מהוריו ומהעבודה בחווה המשפחתית.
הוא שמע אנגלית רק מאורחים שהגיעו לחווה המשפחתית, הוא מעולם לא למד את השפה בצורה מסודרת ועד סוף ימיו התקשה לדבר אנגלית.
הוא היה בקיא במספר שפות שחורות, כמו זולו וססטו.
את רוב נערותו הוא העביר בחווה המשפחתית, רועה את הצאן של אביו באזור הגבול עם ממלכת הזולו.
במהלך מלחמת הבורים הראשונה בותה ביחד עם אביו אספו תחמושת עבור הלוחמים בטרנסוואל והטרידו שליחים צבאיים בריטים.
לאחר מות אביו ב־1883 אחיו של בותה החליטו למכור את החווה המשפחתית, כנגד רצונו של בותה שרצה להמשיך לנהל את החווה והוא החליט לעזוב לנטאל עם אחד מאחיו הצעירים.
בנטאל הוא חבר ללוקס מאייר, מנהיג הבורים בנטאל וידיד של אביו המנוח.
מאייר חיבב את בותה הצעיר והפך לדמות אב עבורו.
ב־1884 דינגזולו מלך הזולו התמודד עם מרד מצדו של סיבבו, טוען לכתר, כנגד שלטונו ומפני שהבריטים סירבו להתערב בסכסוך הירושה דינגזולו ביקש ממאייר לעזור לו בתמורה לקרקעות בצפון ממלכת הזולו.
מאייר גייס קומנדו מקרב הבורים של נטאל וביחד עם בותה הם יצאו לסייע לדינגזולו.
במהלך המערכה בותה כמעט ונהרג על ידי לוחמיו של דינגזולו אשר בטעות חשבו שבותה נלחם עבור סיבבו והוא ניצל רק בזכות ידיעת שפת הזולו.
לאחר הניצחון על כוחות סיבבו והבטחת שלטונו, דינגזולו העניק את האדמות שהבטיח למאייר אשר הקים בהם את הרפובליקה החדשה.
מאייר מונה לנשיאות ובותה לאחד מחברי המועצה הניהולית של הרפובליקה ועליו הוטלה האחריות לחלק את אדמות הרפובליקה בין האזרחים.
בותה קיבל נחלה באזור שנקרא פריהייד ושם הוא הקים חווה.
בגיל 24 בותה נישא לאני, נערה ממוצא אירי מן המדינה החופשית, אחותו של אחד מחבריו למסע המלחמה לזולולנד, ב־1886. חתונתם הייתה החתונה הראשונה ברפובליקה החדשה.
לאחר נישואיו בותה פנה בהצלחה לעסקים ובאוקטובר 1899 היו ברשותו כ־4,000 כבשים (הכוללים ראמים מיובאים), 600 ראשי בקר ויותר ממאה סוסים.
הוא גם רכש חוות נוספות והחזיק במטעים לצד גידולי שדה בחוות שרכש, בנוסף למכרות פחם שבהם השקיע.
ב־1888 בותה נבחר לפילדקורנט של יחידת הקומנדו של פריהייד, המינוי הפיקודי הצבאי הראשון שלו.
ביולי 1888 רפובליקת טרנסוואל סיפחה את הרפובליקה החדשה ובותה קיבל אזרחות של טרנסוואל.
הוא השקיע זמן בהרחבת הונו והצליח להגדיל את שווי נכסיו לסביבות £30,000 (בסביבות כמה מיליונים בימינו).
הוא תמך במעומדות של פיט יוברט לנשיאות בבחירות של 1892, מתנגד למדיניות העדפת העסקת הולנדים על פני אפריקנארים במשרות ציבוריות של הנשיא פול קרוגר.
במכתב ליוברט הוא כתב: "מדינתנו אכן זקוקה לשינוי גדול, ובך אנו רואים איש אשר נושא בליבו את העצמאות של ארצנו האהובה, וחבר אמיתי של אפריקנארים...
אני מקווה שיגיע במהרה היום שבו ילדנו יוכלו להגיד – הלאה עם המדיניות של קרוגר, פשרה וההולנדים."
במהלך פשיטת ג'מיסון בותה שלח מסר בשמו ובשם האזרחים של פריהייד לנשיא קרוגר: "האזרחים ואני עומדים לחלוטין מאחורי פעולות הממשלה היחס למרד ביוהנסבורג.
אנו מצעים עזרה, ומוכנים לתזוזה מידית.
אנו מתרעמים על הנעשה ביוהנסבורג, ומקווים שכל המורדים ייענשו ושיעשו דוגמה מהם.
אנו סומכים על הממשלה ועומדים מאחוריה, לא משנה התוצאות.
האזרחים מעולם לא היו מאוחדים כמו עכשיו, ועומדים מאחורי הממשלה כאיש אחד."
ב־1897 בותה העמיד את עצמו למועמדות לאחד משני המושבים של פריהייד במועצת העם של טרנסוואל.
הוא סירב לזהות את עצמו עם הסיעה הפרוגרסיבית בהנהגת יוברט או הסיעה השמרנית בראשות קורגר.
העורך של העיתון "הרפובליקה החדשה" טען שהגישה העצמאית של בותה ואי נכונותו לחשוף באיזה סיעה הוא תומך תמנע ממנו לזכות באחד המושבים.
אבל למרות זאת בותה הצליח לזכות באחד המושבים, זוכה ב־357 מהקולות במחוז.
כאשר היה בדרכו למושב מועצת העם הראשונה שלו הוא נתקל במלון טרנסוואל שבפרטוריה לראשונה באדם שיהפוך לשותפו הפוליטי הקרוב ביותר יאן סמאטס.
כחבר במועצת העם בותה תמך בסיעה הפרוגרסיבית של יוברט, אבל הוא התנגד לגישה הליברלית של קרוגר כלפי האוכלוסייה השחורה ובמיוחד כלפי הנכונות של קרוגר להעניק אזרחות לשחורים משכילים.
בותה היה חבר פעיל במועצת העם, הוא דיבר לא פחות מחמישים פעם על שלל נושאים במושב הראשון של מועצת העם שאליה נבחר.
בותה ביחד עם הסיעה הפרוגרסיבית התנגד למדיניות של קרוגר של העסקת הולנדים משכילים כפקידי ציבור והסתמכות על חברות הולנדיות לפיתוח התשתיות של הרפובליקה.
אף על פי שנהג בכבוד כלפי הנשיא, בותה היה נוהג לתקוף את ההצעות של הנשיא במועצת העם והיה נכנס אתו לעימותים.
באחד הפעמים שבהם קורגר איים להתפטר אם הצעתו לא תתקבל בותה קם והכריז שיש לקבל את התפטרות של קרוגר ולהכריז על בחירות לנשיאות, דבר אשר גרם לקרוגר לא לחזור על האיום בעתיד.
כאשר הלחץ מצד הבריטים על טרנסוואל גדל, בותה ושאר הסיעה הפרוגרסיבית תמכו בהתנגדות של קורגר ללחץ הבריטי.
אבל למרות התמיכה בהתנגדות של קורגר, בותה הכריז בפרלמנט שאף על פי שיש להתנגד לבריטים הוא מתנגד למלחמה וקרא לביצור הגבולות.
כאשר הדיונים עם הבריטים הגיעו למבוי סתום קורגר קרא לאספה חשאית של מועצת העם ובה הוא העלה את ההצעה לדרוש מהבריטים את נסיגת הכוחות הבריטים מגבולות טרנסוואל או שתוכרז מלחמה.
רק יוברט, מאייר, דה לה ריי, בותה ועוד שני חברים נוספים הצביעו נגד.
אף על פי שהצביע כנגד האולטימטום לאימפריה הבריטית והתנגדותו למלחמה עם בריטניה, כאשר פרצה מלחמת הבורים השנייה הוא יצא למלחמה.
עם תחילת המלחמה הוא מונה לסגנו של מאייר שמונה לגנרל האחראי ליחידות הקומנדו של דרום מזרח טרנסוואל וזאת אף על פי שהחזיק בדרגה צבאית זוטרה כפילדקורנט.
עם תחילת הפלישה למושבת נטאל, בותה והקומנדו של פריהייד נשלחו על ידי מאייר לסייר באזור נהר הבופלו, שם בותה ויחידת הקומנדו שתחת פיקודו תפסו עמדה של משטרת נטאל ושבו חמישה שוטרים.
יחד עם הגנרל דה לה ריי, היה בותה אחד מהמפקדים הבורים הראשונים לשבות כוח בריטי במלחמה.
עם התקדמות הכוחות הבורים לתוך נטאל, בותה ומאייר כמעט ונפלו בשבי הבריטים כאשר סיור בריטי הגיע לחווה בה ביקרו אבל הם הצליחו לחמוק מן הדלת האחורית.
במהלך ההתקפה על ליידיסמית' מאייר מסר לבותה בן השלושים ושבע את הפיקוד על קומנדו של 2,000 איש, בותה הצליח להגן על הארטילריה הבורית מהתקפת פרשים בריטית.
בותה ניסה לנצל את הנסיגה המבוהלת של הכוח הבריטי כדי להסתער על ליידיסמית' עצמה אבל הוראה ישירה מהגנרל יוברט אסרה עליו לרדוף אחרי האויב הנסוג.
אף על פי שהגנרל יוברט בחר לתת את הפיקוד לבותה הוא התעקש ללוות אותו.
במהלך התנועה לכיוון הכוח של בולר הקומנדו של בותה נתקל ברכבת משורינת בריטית, בקרב שהתפתח נשבה אחד מנוסעי הרכבת, וינסטון צ'רצ'יל, ששהה בה ככתב מלחמה עבור המורניג פוסט הלונדוני.
לאורך השנים התפתח מיתוס שזה היה בותה ששבה את צ'רצ'יל אבל למיתוס זה אין שום ביסוס.
ב-22 בנובמבר תקף כוח בריטי בפיקודו של קולנול וולטר קיצ'נר (אחיו של הלורד קיצ'נר) את הכוח של בותה, הרג שני לוחמים בורים ופצע שניים נוספים במחיר אחד עשר הרוגים ו-86 פצועים.
בותה רצה לנצל את הניצחון הזה כדי להמשיך את ההסתערות לכיוון דרבן אך הגנרל יוברט אסר זאת בנחרצות, שלח שדר לפרטוריה ומפציר בקרוגר לעצור את המלחמה ולפתוח בשיחות שלום עם הבריטים.
ב-25 בנובמבר ניהל הקומנדו מועצת מלחמה, הגנרל יוברט נפל מסוסו ונפצע קשות ובמקביל הגיע הודעה מהנשיא קרוגר אשר דוחה את ההצעה של הגנרל יוברט ומורה לקומנדו להמשיך את ההסתערות על דרבן.
במועצה הוחלט לשלוח את הגנרל יוברט לפרטוריה לקבלת טיפול רפואי ולסגת לעמדות מגננה באזור קולנסו.
עם עזיבתו של יוברט הפך בותה בפועל למפקד העליון של כל הכוחות הבורים בדרום נטאל ולגנרל הצעיר ביותר בצבא הבורי.
בותה, עם קבלת המינוי, מידית התחיל לבצר את כוחותיו באזור קולנסו, מורה להרוס את גשר הרכבת ולהשאיר רק גשר ישן אחד לבריטים.
באחר הצהרים של 13 בדצמבר הגנרל בולר, לאחר שהעמיד 20,000 איש ב־16 בטליונים, התחיל בהתקפה על קולנסו בהפצצה ארטילרית כבדה על העמדות הבוריות.
בולר לא ידע אבל ההפצצה הכבדה שלו גרמה לבהלה בצד הבורי ואחת מיחידות הקומנדו בת 250 איש אפילו נמלטה משדה הקרב.
רק לאחר שתי מועצות מלחמה, שדר מקרוגר הרבה מאמצים מצד בותה הכוח הבורי לא נטש את עמדותיו.
ב-15 בדצמבר התחילה ההסתערות הבריטית על העיירה קולנסו ומיד נעצרה.
הבורים אשר היו מחופרים היטב בקרקע ושהשתמשו באבק שרפה ללא עשן היו כמעט ובלתי נראים לבריטים אשר לא הצליחו להבין מאין מגיעה האש הבורית.
לפתע מסיבה בלתי ידוע מפקד הארטילריה הבריטי הצעיד את אנשיו לפני יחידות הח"יר ופתח באש על העמדות של הבורים.
תוכניתו של בותה הייתה למשוך את הבריטים אל מעבר לנהר ואז לחסל אותם כאשר גבם לנהר אבל כאשר בותה ראה המהלך הטיפשי הזה הוא תפס את הרגע והורה לחסל את הארטילריה הבריטית החשופה וחסרת ההגנה.
לקח לבורים חצי שעה להשתיק את התותחים הבריטים שלפניהם.
כאשר בולר ראה שכוחותיו נכשלו לחצות את הנהר ושהארטילריה שלו נמחקה הוא פקד על נסיגה כללית.
כ-143 בריטים נהרגו כאלף נפצעו או נפלו בשבי, התקדמות שלהם ללידיסמית' נעצרה בזמן שהבורים איבדו שבעה אנשים ו-38 מהם נפצעו.
לאחר הקרב בותה שלח מברק לנשיא קרוגר: "אלוהי אבותינו היום מסר לידינו ניצחון מדהים.
הדפנו את האויב בכל אגף, בשלושה מקומות שונים...
אבדות האויב הם בוודאי נוראיות.
הם שוכבים אחד על השני – אני משער כ־2,000 איש.
יש לנו בערך כשלושים הרוגים ופצועים.
מאוחר יותר אני אשלח לך דוח מדויק יותר.
בלב שמח אני אוכל לברך אותך ואת העם האפריקאנרי על ניצחון מדהים...
ואני מבקש בצורה מכובדת מן הממשלה להכריז על יום כללי של תפילה תודה לזה אשר נתן לנו את הניצחון הזה."
ב-16 בינואר 1900 ניסה בולר בשנית להתקדם שוב לכיוון ליידיסמית', הוא פיצל את כוחותיו בניסיון לתפוס את הכוח של בותה בתנועת מלקחיים.
אבל בותה הבין את התוכנית של בולר ובחר לרכז את כוחותיו כנגד הכוח העיקרי של בולר.
שני הכוחות נפגשו לבסוף ב-23 בינואר בגבעה סינקופ.
בתחילת הקרב הבריטים הצליחו לכבוש את הגבעה, בחושבם בטעות שמדובר באחד האגפים של הקו הבורי, בותה הורה מיד על התקפת נגד והתותחים הבורים קרעו את 2,000 החיילים הבריטים אשר היו בראש גבעה שבקושי היה בה מקום לאלף איש.
למרות ההתקפה הבורית הכבדה הבריטים הצליחו לאחוז בראש הגבעה עד הלילה ולאחר שמפקדם לא הצליח לצור קשר עם הגנרל בולר החליט לסוג.
בותה במקביל החליט להסיג את הכוחות הבורים בחושבו שהבריטים מבצרים את ראש הגבעה ושכוחותיו נכשלו.
הקרב נגמר בניצחון בורי מוחץ, במחיר של פחות מ-400 פצועים והרוגים לעומת כ-1,750 פצועים והרוגים מהבריטים ועצר את הניסיון שלהם לשחרר את ליידיסמית'.
בותה הצליח גם לחסום את הניסיון השלישי של בולר לפרוץ לליידיסמית' בקרב וולקראנס, בו הבריטים ספגו כ-333 פצועים והרוגים בזמן שהבורים ספגו רק 38 הרוגים ו-50 פצועים.
לאחר שחרור קימברלי בתחילת 1900 על ידי הבריטים ההתנגדות הבורית התחילה להתמוטט, בותה שלח שדרים לפרטוריה מזהיר מפני עריקות בצבא הבורי ושאין הוא יכול לעצור עוד ניסיון בריטי להתקדם לליידיסמית'.
התערבות מצד קרוגר אומנם עזרה לעצור את העריקות אבל בותה בקרב הגבעות של טוגלה נכשל לעצור את כוחותיו של בולר, אף על פי שגבו מחיר כבד מהם, שהצליחו ב-28 בפברואר 1900 לשבור את המצור על ליידיסמית'.
עם שחרורה של ליידיסמית' בותה נסוג צפונה למודרספרויט, שם גילה שחיילים נסוגים בזזו את מחסני האספקה של הצבא הבורי והעלו אותם באש.
בותה השליט סדר במקום ולפני שעלה על רכבת לכיוון טרנסוואל מנע נסיגה מבוהלת של הכוחות הבורים.
ביחד עם יוברט בותה הקים במהירות קו הגנה שנמתח כ-160 קילומטר מהרי דראקנסברג לפריהייד שנועד להגן על גבולות טרנסוואל והמדינה החופשית מהכוח הבריטי בנאטל.
ב-5 במרץ 1900 יוברט נפל למשכב ובאספה של הפיקוד העליון בנטאל הוא העביר את הסמכויות שלו לבותה, הופך אותו בפועל למפקד העליון של כוחות צבא טרנסוואל.
מעט לאחר שהפך למפקד העליון, קיבל בותה מברק מקרוגר המבקש ממנו לשלוח 2,000 איש לחזית במדינה החופשית מכיוון שסדר הכוחות שלרשותו גדול מספיק.
בותה סירב לבקשתו של קרוגר, טוען בפני הנשיא לרשותו עומדים רק כ-6,000 איש, שעמם הוא צריך להחזיק קו הגנה של 164 קילומטרים, ושהוא יכול לשלוח רק כ-1,200 איש.
הוא הפציר בנשיא לגייס כל אזרח כשיר ולהחזיר את כל החיילים שחזרו לביתם לחזית עקב מחסור בכוח אדם.
ב־18 במרץ שלח יוברט הגוסס מברק לבותה המודיע לו על כישלון השיחות עם הבריטים ועל החלטת הנשיא קרוגר והנשיא סטיין להמשיך את המלחמה בלוחמת גרילה.
ב־27 במרץ נפטר יוברט וקורגר אישר את מינוי של בותה למפקד העליון, לפחות עד אשר יהיה ניתן לערוך בחירות לתפקיד, מעניק לו את הדרגה של קומנדט גנרל.
ב־14 באפריל נכנס המינוי לתוקף ובותה הפך בגיל 37 לקומנדט גנרל הצעיר ביותר בתולדות הרפובליקות הבוריות.
עם מינויו בותה הכניס רוח חדשה לצבא טרנסוואל, הוא אסר על החיילים להביא את משפחותיהם לשדה הקרב, הגביר את המשמעת, ארגן מחדש את קווי האספקה והחליף קצינים מבוגרים בצעירים.
לאחר נפילת פרטוריה ועזיבת קרוגר לאירופה עיקר ההנהגה נפלה על בותה בתור מפקד הצבא.
תחת התוכנית למעבר ללוחמת גרילה בותה חילק את הצבא ליחידות קטנות ושלח אותם להציק ולהטריד את האויב.
כאשר הלורד קיצ'נר הגיע לדרום אפריקה לשחרר את הגנרל בולר מתפקידו ולקחת על עצמו את הפיקוד על הכוחות הבריטים הוא שלח מכתב לבותה בבקשה ממנו להיכנע, בותה שלח לו מכתב מאופק בו הוא סירב להיכנע.
כאשר הבריטים התחילו לשרוף חוות בוריות ברחבי המדינה החופשית כדי לפגוע באספקה ללוחמי הגרילה הבורים בותה הזועם שלח מכתבים לגנרלים הבריטים שבהם דרש להפסיק את הפגיעה בחוואים אשר לא היו מעורבים במלחמה.
ב־28 בפברואר 1901 בותה נפגש עם הלורד קיצ'נר לדון על דרכים לסיים את המלחמה, קיצ'נר הבהיר לבותה שמבחינת הממשלה הבריטית עצמאות בורית אינה בא בחשבון ובריטניה מתכוונת לספח את כל שטחי הרפובליקות הבוריות.
בתגובה בותה דרש שהבריטים יתנו חנינה לכל הלוחמים הבורים, ישלמו את החוב של טרנסוואל, יפצו חוואים שחוותם נהרסה ושלא יתנו זכות בחירה לשחורים.
קיצ'נר דרש הבטחות על כך שבמקרה והדרישות של בותה יענו אז כל יחידות הקומנדו ייכנעו, בותה אשר חש שאינו יכול לתת הבטחות כאלו בשם המדינה החופשית אמר לקיצ'נר שהוא יכול להתחייב רק בשם טרנסוואל ושיש להציע את הסכם זה למנהיגי המדינה החופשית.
לאחר הפגישה בותה וקיצ'נר שהרשימו אחד את השני ישבו ושיחקו ברידג', משחק שבו בותה הפסיד לקיצ'נר 15 פאונד, בותה עצמו הפך לחובב ברידג' בזכות המפגש עם קיצ'נר.
קיצ'נר אשר הביא בפני הממשלה הבריטית את הצעתו של בותה, תוך כדי הוא ממליץ לקבל אותה תחת הטענה שהצעה זאת זולה יותר לממשלה מאשר להמשיך את המלחמה.
אבל הממשלה דחתה את ההצעה ודרשה מהבורים כניעה מוחלטת ללא תנאים.
כאשר קיצ'נר הציג את הדרישה לכניעה מוחלטת בפני בותה הוא דחה אותה במקום.
במרץ 1901 פיליפ, אחיו הגדול של בותה, נהרג בקרב בדורנברג בצפון מזרח המדינה החופשית.
מותו של אחיו הגדול פגע בצורה קשה בבותה והוא סירב לדבר על מות אחיו.
ככל הנראה מותו של אחיו גרם לבותה להאמין שהמלחמה נגד הבריטים היא חסרת תועלת ואין שום סיכוי לניצחון בה.
בתחילת מאי 1901 בותה כינס מועצת מלחמה של כל הגנרלים של טרנסוואל, במועצה הוחלט לבקש רשות מקיצ'נר לשלוח שליחים לנשיא קרוגר באירופה כדי להתחיל במשא מתן עם הבריטים על שלום.
להפתעת המועצה קיצ'נר סירב, הוא טען שקרוגר אינו הנשיא של טרנסוואל יותר והוא מוכן לדבר רק עם הגנרלים בשטח.
נשיא המדינה החופשית סטיין זעם על כך שבותה והגנרלים מטרסנוואל היו מוכנים להתחיל במשא מתן עם הבריטים בלעדיו והתנגד לכל משא מתן.
לבסוף הוחלט להמשיך במלחמה ובותה הסכים שיאן סמטס יוביל פלישה לתוך מושבת הקייפ הבריטית.
באותו הזמן אני, אשתו של בותה, עזבה את פרטוריה לאירופה, נושאת עמה דוחות על התקדמות המלחמה לקרוגר.
הצהרתו של קיצ'נר שכל קצין בורי שלא ייכנע עד ל־15 בספטמבר יגורש לצמיתות מדרום אפריקה דחפה את בותה לתקוף ולהכות בבריטים.
הוא חצה את הגבול לנטאל ביחד עם 1,000 איש, עוקף ומתחמק מן המכשולים הבריטים, ובמהלך מבריק הצליח לתמרן כוח בריטי של 16,000 איש למלכודת בבלאד רביר פורט.
שם הוא הרג ופצע 44 איש, שבה 235 איש ותפס מצבור גדול של תחמושת נשק וסוסים.
קיצ'נר בתגובה שלח תגבורת לנטאל, כופה על בותה לחזור לטרנסוואל לאחר שנכשל לפרוץ לו ולאנשיו דרך לממלכת הזולו.
בדרך בחזרה לטרנסוואל בותה עבר דרך החווה שלו, מפתיע כוח בריטי ותופס 36 עגלות הספקה מידם.
ב־25 באוקטובר בותה כמעט ונפל בשבי הבריטי לאחר שכוח של 2,000 בריטים הקיף את המחנה שלו בארמלו.
הוא הצליח להימלט עם אנשיו אבל במהומה הוא שכח את ספר התנ"ך וספר המזמורים שלו מאחור, המפקד הבריטי שלח לו אותם בחזרה.
הקרב האחרון של בותה במלחמה היה כמה ימים מאוחר יותר, הוא וגנרל הנדריק גרובלר תקפו טור בריטי בהנהגת הקצין המוכשר ביותר של קיצ'נר בדרום אפריקה לוטננט קולנול ג'ורג' אליוט בנסון.
בקרב בקנלאגה ב־30 באוקטובר בותה והנדריק הסתערו על קוי האספקה הבריטים, בנסון יצא במהרה בראש תגבורת לעצור את ההתקפה הבורית אבל הוא ורוב אנשיו נהרגו.
בותה החליט שלא לנצל את הניצחון הזה כדי להסתער על עיקר הכוח הבריטי מחשש ש-25 המשפחות הבוריות שגרו בסביבה ייענשו בידי הבריטים כמשתפי פעולה.
קיצ'נר בניסיון לשכנע את בותה להיכנע, שיכנע את מרטינוס פרטוריוס, הנשיא לשעבר של טרנסוואל, להיפגש עם בותה וללחוץ עליו להיכנע.
כאשר בותה שמע שמרטינוס פרטוריוס עובד עם הבריטים הוא זעם עליו והודיעו לו שאין להם כוונה להיכנע ואמר לו למסור לקיצ'נר: "שהוא שולט על מסילות הברזל ואנחנו על שאר המדינה.
אנו לא מעוניינים בשלום." בתחילת 1902 הבריטים הזרימו כוחות רבים לדרום אפריקה, מקשים על יחידות הקומנדו הבוריות לנוע בשטח.
בותה נדחק על ידי כוחות בריטים לסגת לשטחי סווזילנד, שם הוא היה מסוגל לחמוק יותר בקלות מהם.
לבסוף הבורים נשברו תחת הלחץ הבריטי ומשא מתן לשלום התחיל ב־9 באפריל 1902 כאשר נציגים מטרנסוואל והמדינה החופשית נפגשו בהסכמת הבריטים לדון בנושא.
בקרב אנשי המדינה החופשית הייתה התנגדות החזקה ביותר להסכם שלום שלא כולל עצמאות ואף על פי שבותה הצליח למשוך את הגנרל דה לה רי לצידו הנשיא סטיין ורוב הגנרלים שלו סירבו לקבל את התנאים הבריטים.
רק לאחר שבותה ודה לה רי הצליחו למשוך לצידם את הגנרל דה ויט רוב נציגי המדינה החופשית הסכימו לחתום על הסכם שלום עם בריטניה אשר לא יכלול עצמאות.
ב־31 במאי 1902 בותה, כאחד הנציגים של רפובליקת טרנסוואל, חתם על הסכם פרינחינג שסיים את המלחמה.
עם חתימת הסכם השלום בותה היה בין אחראי לפירוק הכוחות הבורים בטרנסוואל מנשקם ושחרור שבויי המלחמה הבורים.
בעקבות המלחמה הוא שינה את דעתו על האימפריה הבריטית והתחיל להביע בפומבי את דעותיו החדשות, הוא הפתיע רבים מאפריקאנרים בנאום שנשא בדרבן שבו הוא אמר שהוא רואה עתיד ורוד לדרום אפריקה כחלק מן האימפריה הבריטית.
לאחר שסיים את פירוק הצבא ושחרור החיילים, בותה, דה ויט ודה לה רי, "השלישה המהוללת" כפי שהעיתונות הדרום אפריקנית כינתה אותם, הפליגו לבריטניה ואירופה כדי לנסות ולגייס כסף לשיקום דרום אפריקה אשר הייתה ברובה חרבה עקב מדיניות האדמה החרוכה של קיצ'נר.
במהלך ההפלגה הארוכה על האונייה סקון בותה ודה לה רי שיחקו ברידג' בזמן שדה ויט נשאר בתאו, כותב את האוטוביוגרפיה שלו.
השלישייה התקבלה בהתלהבות בבריטניה כאשר הגיעו לסאות'המפטון ב־16 באוגוסט 1903, המונים המתינו לראותו אותם כאשר הגיעו לתחנת ווטרלו בלונדון בהזמנת הלורד קיצ'נר לפגוש את המלך אדוארד השביעי.
השלישה התקבלה בהתלהבות גדולה יותר כאשר הגיעו להולנד, שם הם נתפסו כגיבורים עקב אווירה אנטי-בריטית שאפיינה את אירופה באותו הזמן.
אבל בותה לא התלהב מקבלת הגיבורים שהוא וחבריו קיבלו באירופה ובנאום שנשא בהאג הוא אמר: "לא הגענו לכאן כדי לחגוג.
מלבד זאת המלחמה גבתה המוני קורבנות, הארץ מלאה בקול הבכי של אלמנות ויתומים חסרים אונים." באירופה בותה פגש שוב את אשתו ונפגש עם קרוגר אשר חיי בגלות בשווייץ לאחר שסירב להישבע אמונים למלך בריטניה.
בפגישה עם שר המושבות צ'מברלין, לאחר סיבוב גיוס התרומות באירופה, בותה ניסה לבקש שבריטניה תגדיל את כספי הפיצויים שהוקדשו לשיקום דרום אפריקה אבל נענה בשלילה.
בותה בתגובה פרסם מאמר באחד העיתונים הבריטים שבו טען שבריטניה צריכה לשקם את דרום אפריקה ולעזור לבורים לא רק בגלל סיבות הומניטריות אלא מפני שבריטניה תזדדק לבורים כדי לשלוט במושבות החדשות שלהם, אשר בהם הבורים הם רוב האוכלוסייה.
המסר שלו נפל על אוזניים קשובות והפרלמנט הבריטי הסכים להגדיל את כספי הסיוע מ־3 מיליון פאונד ל־8 מיליון פאונד ולשלוח ועדה לדרום אפריקה כדי לראות כיצד ניתן לסייע טוב יותר לתהליך שיקום.
לפני הפלגתם בחזרה לדרום אפריקה השלישייה נפגשה שוב עם אדוארד השביעי אשר הציע לשלושה תואר אצולה, הם סירבו לקבל את התואר וב־13 בדצמבר הפליגו בחזרה לדרום אפריקה.
בדרום אפריקה בותה ניסה לאחד את האפריקאנרים כדי לשקם את המדינה, בעיני רבים מקרב האפריקאנרים בטרנסוואל בותה, בן ה-40, נתפס כמנהיגם עכשיו שקרוגר היה בגלות.
כאשר צ'מברלין הגיע לביקור בדרום אפריקה ב־26 בדצמבר היה זה בותה אשר עמד בראש משלחת אפריקאנרית אשר פגשה את שר המושבות.
בותה ניסה לשכנע את השר להעניק שלטון עצמי נרחב יותר למושבות של טרנסוואל ונהר האורנג', אשר מאז הכניעה נוהלו על ידי מושלים בריטים בלתי נבחרים, להקצות יותר כספים לשיקום המושבות ולעצור תוכנית של המושל של טרנסוואל מילנר להביא מהגרים סינים לעבודה במכרות.
צ'מברלין סירב לבקשות של בותה אבל הציע לו משרה בגוף הניהולי שניהל את המושבה, בותה סירב בטענה שהוא אינו מוכן לשבת בגוף ציבורי שלא נבחר על ידי האזרחים.
בותה ביחד עם יאן סמאטס ועוד גנרלים בורים לשעבר הקימו את מפלגת "העם" (Het Volk) כדי להילחם בתוכנית הבריטית להבאת 50,000 פועלים סינים לטרנסוואל וכדי לדרוש ממשל עצמי למושבת טרנסוואל הבריטית ולמושבת נהר האורנג'.
במקביל במושבת נהר האורנג', אשר הוקמה בשטחי המדינה החופשית, הוקמה מפלגת איחוד אורניה (Orangia Unie) על ידי סטיין, הנשיא לשעבר של המדינה החופשית, דה ויט וג'יימס הרצוג.
המפלגה הייתה בעלת מטרות דומות למפלגת העם אבל במהרה נוצרה יריבות בין שתי המפלגות.
בזמן שבותה ראה בעיניו עתיד של שיתוף פעולה בין אפריקאנרים לאנגלים, הרצוג וחבריו שאפו להפרדה בין האפריקאנרים והאנגלים ולהחזיר את העצמאות שאבדה.
כאשר קרוגר נפטר ב־14 ביולי 1904 בגלות בשווייץ היה זה בותה שדאג להבאת הגופה לקבורה בפרטוריה, ארגן את הטקס ההלוויה ועמד בראשו.
עם עליית ממשלה ליברלית בבריטניה ב־1906 בותה שלח את סמטאס ללונדון בתקווה לשכנע את הממשלה החדשה לשנות את המדיניות שלה בדרום אפריקה.
סמאטס הצליח והממשלה הצהירה על הכוונה להעניק ממשל עצמי למושבות בדרום אפריקה.
בבחירות לפרלמנט החדש של מושבת טרנסוואל ב־1905 מפלגת "העם" זכתה במרב המושבים, והחזירה לידי הבורים את השליטה במושבה מידי האנגלים.
במקביל לאירועים הללו בותה ניסה לשקם את חוותו שנהרסה במלחמה.
הוא הגישה בקשה לקבלת פיצויים על סך £20,000 מן הממשל הבריטי אבל קיבל רק £900 אשר אותם הוא החזיר בבוז.
פריהייד סופח למושבת נטאל בעקבות המלחמה ובותה החליט לעבור למושבת טרסנוואל ולרכוש חווה אחת שם, למרות הנזק של המלחמה הוא הצליח לשקם את עסקיו ושמר על מצב כלכלי איתן.
ב־1907 בותה נכנס לתפקיד ראש ממשלת מושבת טרנסוואל, בתפקיד זה הוא עצר את ההגירה הסינית ועד 1910 אחרון הפועלים הסינים עזב את דרום אפריקה.
בתור ראש ממשלת טרנסוואל בותה השתתף בוועידה האימפריאלית של 1907 בלונדון, מעשה זה עורר את זעמם של השמרנים הבורים אשר התחילו לראות בבותה כבוגד ברעיון הלאומי הבורי.
בלונדון בותה התחבר עם ד"ר ג'מיסון אשר הוביל את הפשיטה הכושלת על פרטוריה לפני מלחמת הבורים השנייה.
בזמן שהשתתף בוועידה בותה ניסה ונכשל לשכנע את משרד המושבות הבריטי לספח את סוואזילנד ואת בצ'ואנאלנד (כיום באצוואנה) לשטחי המושבות הבריטיות בדרום אפריקה.
כאשר בותה חזר מלונדון הוא הוביל שורה של רפורמות בשירות הציבורי, אבל בשונה מהרצוג וסטיין אשר עמדו בראש מושבת נהר האורנג' הוא לא פיטר את כל הפקידים האנגלים אלא מינה אנשים לפי כשרון ללא התייחסות למוצא.
כמו כן בותה הקים מחדש את מערך הקומנדו אשר המושל הבריטי ביטל, מאפשר למושבה להעמיד צבא במקרה חירום.
בותה גם עודד שיכלולים בתחום החקלאות, שולח צעירים אפריקאנרים לבריטניה ואמריקה ללמוד אגרונומיה.
בנוסף הוא יישב חקלאים חסרי אדמה על אדמות מדינה בניסיון למנוע היווצרות של המון מובטל בערים.
בותה היה מהתומכים באיחוד ארבע המושבות הבריטיות בדרומה של אפריקה (טרנסוואל, מושבת נהר האורנג', נטאל והקייפ) לישות אחת.
בוועידה הלאומית שנערכה בדרבן שבנטאל ב־12 באוקטובר 1908 בותה וסמטאס, אשר היו בין הנציגים של טרנסוואל בוועידה, היו הרוח החיה מאחורי רעיון האיחוד.
בותה היה בין אלו אשר הציעו לחלק את תפקידי הבירה בין ערי הבירה של המושבות השונות (הממשלה תשב בפרטוריה, הפרלמנט ישב בקייפטאון ובית המשפט בבלומפונטיין).
ב־9 ובפברואר הוועדה פרסמה טיוטה של החוקה עבור איחוד כל המושבות, לאחר שטיוטת החוקה אושרה על ידי ארבעת הפרלמנטים, בותה ושאר הנציגים של הוועדה הלאומית הפליגו לבריטניה כדי להגיש את בקשת האיחוד לפרלמנט הבריטי.
הפרלמנט הבריטי אישר את הבקשה והעביר את חוק דרום אפריקה 1909 אשר איחד את ארבע המושבות למדינה אחת שקיבלה את השם איחוד דרום אפריקה.
לקראת הבחירות לפרלמנט החדש של איחוד דרום אפריקה בותה התחיל להקים מפלגה חדשה מקרב אנשי מפלגת "העם", איחוד אורניה, האפריקאנר בונד והמפלגה הדרום-אפריקאית מהקייפ.
בותה הרכיב את הקבינט הראשון שלו מראשי המנהיגים של המפלגות השונות שמהם נוצרה המפלגה הדרום-אפריקאית.
מעניק לסמאטס את משרד הפנים, המכרות וההגנה להרצוג את משרד המשפטים ולעצמו, מלבד ראשות את הממשלה, את משרד החקלאות.
כראש ממשלה, הביע בותה את תמיכתו בציונות, ותמך בהענקת שוויון זכויות מלא ליהודי דרום אפריקה בין בותה להרצוג נוצר במהרה קרע, הגורם הישיר היה הוויכוח על מעמד השפה האנגלית באיחוד דרום אפריקה.
בזמן שהרצוג דחף את הפיכת האפריקאנס לשפה הרשמית של האיחוד והציע חוק לכפייתה האפריקאנס על האוכלוסייה דוברת האנגלית, בותה התנגד לכך בחריפות.
הוא הכריז שלשתי השפות צריך להיות מעמד רשמי ושאסור לכפות את האפריקאנס, והטיל את כובד משקלו כנגד הצעת החוק של הרצוג.
כמו כן הוא חנן את מלך הזולו אשר נכלא במהלך מרידת במבתה ב־1906 והעניק לו קיצבה ממשלתית.
הקרע בין בותה להרצוג הלך והחמיר, ראש הממשלה ושר המשפטים שלו התחילו לתעב אחד את השני.
הרצוג סירב לסטות מן החזון שלו מאיחוד האוכלוסייה האפריקאנרית והאנגלית בזמן שהרצוג התעקש לשימור על זהות אפריקאנרית נפרדת.
האוכלוסייה האפריקאנרית התחילה לאבד אמון בבותה לאחר שהסכים לעודד הגירה בריטית לדרום אפריקה, לממן את החזקת הצי הבריטי שעגן בנמלי איחוד דרום אפריקה ובעקבות נאום בחנוכת פסלו של ססיל רודס בקייפטאון שבו בותה הילל את רודס.
לאחר שהרצוג יצר פרובוקציה כנגד האוכלוסייה דוברת האנגלית בנטאל, אשר הובילה להתפטרות אחד מהשרים בקבינט מנטאל, בותה דרש מהרצוג להתפטר מן הקבינט.
בתגובה הרצוג ולאומנים אפריקאנרים נוספים עזבו את המפלגה הדרום-אפריקאית והקימו ב־1912 את המפלגה הלאומית אשר חרתה על דגלה את השאיפה לבדלנות אפריקאנרית ורפובליקניזם.
במקביל הממשלה של בותה פעלה להפרדת האוכלוסייה השחורה מן האוכלוסייה הלבנה במסגרת מדיניות של התפתחות נפרדת.
ממשלתו של בותה העבירה את חוק אדמות הילידים של 1913, שבו הוקצו שטחים ייעודיים לשחורים ונאסר עליהם לרכוש קרקע באזורים אשר לא הוקצו להם למחיה.
ביולי 1913 פרצה שביתת כורים לבנים מחוץ לעיירה באנוני, הכורים דרשו מן הבעלים של המכרה להכיר באיגוד המקצועי שלהם.
במהרה השביתה הפכה לאלימה והמשטרה לא הצליחה להשתלט על ההמון המתפרע אשר התחיל לבזוז חנויות ביוהנסבורג.
סמאטס אשר היה שר המכרות והגנה קרא ליחידות הקומנדו ודיכא בכוח את המתפרעים, כעשרים ואחד איש נהרגו וכ־47 נפצעו.
עם דיכוי האלימות בותה בעצמו הגיע ביחד עם סמאטס כדי לדון עם נציגי השובתים על פתרון למשבר במלון במרכז יוהנסבורג.
לאחר שנציגי הכורים עזבו לדון בהצעות של בותה ראש הממשלה ושר ההגנה עזבו ללא ליווי את בית המלון.
בדרכם בעיר הם נעצרו על ידי אספסוף כורים, בותה לפי המסופר צעק עליהם: "אתם יכולים לירות; אנחנו לא חמושים.
אבל תדעו לכם שאנו כאן כדי לעשות שלום עמכם.
ואם תירו בנו, זה יהיה הסוף של זה." לבסוף בותה נאלץ להיכנע לדרישות הכורים "והסכם ביין" שעליו חתם בותה נחשב להשפלה לממשלתו.
אבל כאשר פרצה שביתה כורים נוספת מספר חודשים מאוחר יותר במכרות הפחם בנטאל בותה וסמאטס היו מוכנים.
הצבא נקרא מיד, יחידות הקומנדו באזורים הכפריים נשלחו להגן על תשתיות מקומיות וגנרל קוס דה לה רי, אשר מונה לגנרל בצבא החדש של האיחוד, נקרא לפרטוריה עם אנשיו למחוץ את מטה המפגינים ולאסור את ההנהגה שלהם.
הפעילות הנמרצות של בותה וסמאטס מחצו את ההפגנה בראשיתה, ולמרות מחאות מצד מפלגת הלייבור בבריטניה העניין נגמר במהירות.
המשבר הגדול ביותר של ממשלתו של בותה הייתה פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בזמן שבותה חשב שעל איחוד דרום אפריקה לתמוך באימפריה הבריטית חלקים נכבדים באוכלוסייה האפריקאנרית התנגד לצאת למלחמה מחוץ לאפריקה למען בריטניה.
עם פרוץ המלחמה בותה וממשלתו הסכימו לשחרר את הכוחות הצבאיים הבריטים באיחוד דרום אפריקה ולקחת את הגנת האיחוד על בסיס כוחות הצבא של האיחוד.