tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנסיעה כללה בנוסף עיבוד רוק של היצירה, שהושמעה במהלך הירידות החדות של רכבת ההרים שעבר בין "לוויינים" וכוכבים שונים.
הר החלל מאז שנת 2005
ב-15 ביולי 2005, יומיים לפני תחילת חגיגות יום השנה ה-50 להקמת הפארק, נפתח הר החלל לאחר שנסגר לשיפוצים בשנת 2003. המתקן המשופץ כולל טילים חדשים, מבנה חדש לתור המבקרים וכן סיפור עלילה חדש.
מסלול רכבת ההרים שונה לחלוטין, ולצורך שינוי זה נחפרו היסודות - והרצפה כעת 10 מטרים נמוכה יותר.
הנסיעה כוללת מספר רב של פניות חדות, נפילות ולולאה אחת.
במסגרת השיפוץ שנערך בהר החלל, המתקן שונה כך שבשעות הלילה מבוצע במתקן פסקול אחר - המחליף את הפסקול הרגוע יותר של שעות היום.
פסקול זה נקרא: "הר הרוק" - Rock It Mountain.
מתכנן: וולט דיסני אמג'ינירינג, וקומה
הנפילה הגדולה ביותר: 4.6 מטרים
נפח המבנה: 51,000 מטרים מעוקבים
הפסקול הנוכחי: "הר החלל", מלחין:, מייקל ג'אקינו (2005-היום)
הפסקול בעבר: קאמי סן-סנס קרנבל החיות (1996–2003)
הר החלל בדיסנילנד שבטוקיו זהה להר החלל שהיה בדיסנילנד לפני השיפוץ שנערך במתקן שבדיסנילנד.
מספר כלי רכב (טילים): 12
נפח הבניין: 51,000 מטרים מעוקבים
ב-1 ביוני 1995 נפתחה בדיסנילנד פריז "ארץ התגליות" - פרשנות מודרנית של ארץ המחר המסורתית, ובה גם הר החלל, שנקרא: "הר החלל: משימה 2", בהתאמה לתמה של הארץ - מבט על איך ראו במאה ה-19, ובעיקר בכתבי ז'ול ורן, את העתיד.
בתוכניות המקוריות של ההר הוא נקרא "הר התגליות", והיו אמורים להיות בו מתקנים אחדים המבוססים על ספרים שונים של ז'ול ורן - ובהם מסע מהארץ על הירח, ומסע אל לב כדור הארץ.
במבנה היו אמורות להיות גם מסעדות וחנויות.
בשל אילוצי תקציב הוחלט לצמצם את התוכניות ולבנות במקומן את "הר החלל".
הר החלל שנבנה הוא המפואר מבין הרי החלל, ובעל הפרטים הרבים ביותר בעיצובו.
המתקן כולל פסקול חדש שנכתב על ידי מייקל ג'אקינו, והמנוגן גם בהר החלל בהונג קונג ובהר החלל בקליפורניה.
סגירה לצורך שיפוצים: 11 בינואר 2005
פתיחה מחודשת: 9 באפריל 2005
מתכנן: וולט דיסני אימג'ינירינג, וקומה
נוסעים בכל רכבת: 24 (4 לטיל)
פסקול נוכחי: המשימה 2, מלחין: מייקל ג'אקינו (2005-ימינו)
פסקול קודם: De la Terre à la Lune (מהארץ אל הירח), מלחין: סטיב ברמסון (1995–2005)
הר החלל בדיסנילנד הונג קונג
מתקן הר החלל בדיסנילנד שבהונג קונג זהה במתכונתו ובצורתו למתקן המחודש שבדיסנילנד בקליפורניה.
פסקול: הר החלל - מלחין: מייקל ג'אקינו
הפסקול של הנסיעה במתקן בפלורידה הוא למעשה "אקווריום" מקרנבל החיות של קאמי סן-סנס.
בשאר המתקנים הפסקול הוא פסקול חדש שנכתב על ידי מייקל ג'אקינו ונקרא "הר החלל".
הר הלבנון (מפיניקית: 𐤋𐤁𐤍𐤍, באכדית: .lab-na-na, בערבית: جبل لبنان, תעתיק מדויק: ג'בל לבנאן) הוא רכס ההרים המרכזי והגבוה ביותר בלבנון.
הוא מתפרס לאורך 160 קילומטר במרכז לבנון ומקביל לים התיכון.
פסגתו מגיעה עד לגובה של 3,088 מטרים מעל גובה פני הים, ונקראת קורנת א-סוודא.
שמו של ההר ניתן לו על שום פסגותיו המושלגות והלבנות.
בהמשך ניתן השם גם ללבנון הקטנה, שהתקיימה החל מהמאה ה-11 בשטחו של ההר ומערבה עד הים התיכון, לפרובינציה אוטונומית למחצה שהתקיימה באזור בתקופת האימפריה העות'מאנית, ולבסוף למדינת לבנון ולמחוז הר הלבנון המתפרס על רוב שטחו של ההר.
רכס הר הלבנון נוצר כתוצאה משבר ים המלח, שהוא שבר שאינו ישר.
על פי הסברה הנוכחית, כשהשבר נוטה בצורתו שמאלה נוצרת פתיחה ומתיחה של הקרום ונוצרים עמקים (כמו ים המלח, הכנרת ובקעת הלבנון).
כשהשבר נוטה בצורתו ימינה, דבר זה גורם לתנועת לחיצה של הלוח הערבי כלפי הלוח הלבנטיני (לוח ישראל-סיני) ונוצרים רכסי קימוט כגון הרי הלבנון והרי מול הלבנון.
הר הלבנון מוזכר מספר פעמים בתנ"ך.
חירם, מלך צור שלח מהנדסים לירושלים עם עצי ארז הלבנון לבניית בית המקדש של שלמה.
הפיניקים השתמשו בעצים כדי לבנות ציי ספינות שבהן הגיעו עד לקורנוול.
כמו כן הם היו הראשונים שהקימו מושבות בלב ההרים שהתפרנסו מכריתת עצים ושליחתם לערי החוף.
במאה החמישית הגיעו נזירים נוצרים שהיו חסידיו של נזיר בשם מרון מעמק אורונטס לצפון הרכס והחלו לנצר את יושביו.
בתקופה העות'מאנית התקיימה באזור אמירות הר הלבנון ("אימארה").
בשנת 1860 החל להתפתח עימות בין האוכלוסייה הדרוזית בלבנון לאוכלוסייה המרונית שישבה בהר הלבנון, מה שהוביל לטבח באוכלוסייה המרונית.
מדינת צרפת, שהייתה גם היא נוצרית, התערבה לטובת האוכלוסייה המרונית בהר הלבנון, והובילה לחתימת הסכם בינלאומי אשר ביסס את הר הלבנון כאוטונומיה מרונית בלבנון (המותצרפיה של הר הלבנון) .
הרכס משתרע במקביל לים התיכון בין קווי הרוחב 34 ל-33. גבולו הדרומי הוא נהר הליטני, הצפוני נהר אל-כביר, וממזרח עובר הגבול בבקעת הלבנון.
אורך הרכס מצפון לדרום כ-170 ק"מ ורוחבו המקסימלי (בין טריפולי לקאראייב) הוא 45 ק"מ.
הפסגה הגבוהה ביותר ברכס היא הר קורנת אסוודא וגובהו 3,088 מטר.
רכס הלבנון מתחלק לשני חלקים עיקריים: המורדות המערביים והמורדות המזרחיים; אזור שלישי הוא אזור רום ההר.
המורדות המערביים יורדים במתינות יחסית לכיוון הים ומבותרים בערוצי נהרות עמוקים כדוגמת נהר אבראהים ונהר אל-אוואלי.
באזור זה מתגוררים רוב אוכלוסיית לבנון.
האקלים באזור זה הוא אקלים ים תיכוני.
המורדות המזרחיים יורדים בחדות לבקעת הלבנון וכמעט שאינם מיושבים, אזור זה מהווה מדבר צל גשם.
רום ההר רום ההר הוא האזור בהרי הלבנון הגבוה מ-1500 מ' מעל פני הים.
אקלימו של זה הוא תת-טונדרה ולא צומחים בו עצים.
רוב השנה אזור זה מכוסה שלג.
הר הלבנון והרי מול הלבנון יוצרים ביניהם את בקעת הלבנון .
רכס הלבנון משופע בעצי אורן, אלון, וארז הלבנון שמופיע בדגל לבנון.
בעבר יערות עצומים השתרעו על כל שטח ההר אך לאורך הדורות היערות הצטמצמו עקב כריתה מאסיבית.
בכל הרכס אין ולו אגם טבעי אחד; מדינת לבנון הקימה שני סכרים הידרואלקטרים על הנהר אל-אוואלי.
על שאר הנהרות הראשיים יש אגמים מלאכותיים קטנים נוספים.
באזור רום ההר הוקם בשנת 2007 מאגר מי שלגים מלאכותי גדול שמכיל כ-8 ממ"ק מים - אגם Chabrouh.
הר הלל הוא הר דמוי חרוט בגליל העליון אשר נמצא בשמורת הרי מירון, כ-2 ק"מ ממזרח ליישוב בית ג'ן.
ההר מתנשא לגובה של 1,071 מטר מעל פני הים, והוא מהגבוהים מפסגות הרי מירון והגליל.
מפסגת ההר יש תצפית על הרי מירון והסביבה.
ההר נקרא על שם הלל הזקן, הקבור על פי המסורת במירון הקדומה.
בקרבת ההר נמצא מעיין עין הזקן גם הוא על שם הלל, המהווה את תחילתו של נחל כזיב.
הצמחייה בהר עשירה ומגוונת, ויוצרת חורש ים-תיכוני צפוף.
העץ הנפוץ בחורש הוא אלון מצוי.
על העצים יש מטפסים רבים, ובהם זלזלת הקנוקנות, זלזלת מנוצה, יערה איטלקית, קיסוסית קוצנית ופואה מצויה.
כמו כן ניתן למצוא בצידי השבילים בתקופת האביב מינים רבים של סחלבים כגון סחלב אנטולי, סחלב איטלקי וסחלב מצויר.
בהר פורחת בחודש אפריל אדמונית החורש, צמח ייחודי הגדל בארץ אך ורק בהר הלל ובחלקו העליון של נחל כזיב.
במורדותיו המזרחיים של ההר נסלל שביל, המוביל אל אתר הפריחה הייחודי של הפרח.
אל השביל ניתן להגיע מהיישוב בית ג'ן ומהכפר עין אל אסד.
בתחילת השביל נמצא חניון מוסדר ועמדת פיקוח של רשות הטבע והגנים.
בעונת הפריחה, ממוקמים בה פקחים, שמכוונים את התנועה ומפקחים על המטיילים הבאים לחזות בפריחה של הפרח המוגן.
מחוז הר הלבנון הוא אחד מתשעת מחוזות לבנון.
המחוז נמצא בחלק המערבי של לבנון לאורך חופי הים התיכון, ומחוז ביירות הוא מעין מובלעת בתוכו.
הודות לקרבה הרבה לבירת המדינה, המחוז נהנה מפיתוח גבוה ביחס לשאר המדינה.
הנוצרים מהווים את רוב אוכלוסיית המחוז.
בירת מחוז הר הלבנון היא העיר בעבדא, מקום מושבו של נשיא לבנון.
נפות כסרוואן וג'בייל היו חלק מהמחוז עד 7 בספטמבר 2017, ואז הן הופרדו מהמחוז על מנת ליצור מחוז חדש, כסרוואן-ג'בייל.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שרר באזור רעב, שגרם למותם של כ-200 אלף תושבים.
מחוז הר הלבנון מחולק לארבע נפות:
הר הוּד הוא הר געש שכבתי הנחשב רדום במדינת אורגון, ארצות הברית.
הר הוד הוא ההר הגבוה ביותר במדינת אורגון והרביעי בגובהו ברכס קסקייד, והוא מתנשא לגובה של כ-3,429 מטרים.
את ההר גילה הקצין הבריטי ויליאם רוברט ברוטון (William Robert Broughton), סגנו של ג'ורג' ונקובר, ב-29 באוקטובר 1792, וקרא לו על שם האדמירל הבריטי סמיואל הוד (Samuel Hood).
על אף שהר הוד נחשב רדום, על פי הערכת סוכנות הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, הוא נחשב בעל פוטנציאל להיות פעיל, עם סיכוי של שלושה עד שבעה אחוזים להתפרץ בשלושים השנים הקרובות.
הערכה זו לסיכויי ההתפרצות היא הגבוהה ביותר מבין הרי הגעש באורגון.
הוד בעל כיפת קרח תמידית וממנו יוצאים שנים-עשר קרחונים.
ההר ידוע באזורי הסקי הנרחבים והפופולריים שלו.
להר מספר לועות, מהן נשפכו זרמי לבה בעבר.
הר הזיתים (בטורקית: Zeytindağı) הוא ספר פרי עטו של הסופר הטורקי פליה ריפקי אטאיי, המגולל את נסיבות התפוררותה של האימפריה העות'מאנית ואת המאורעות שהתחוללו באחריתה.
הספר ראה אור בשנת 1932.
בספרו, הקרוי על שם מקום מושבו של מטה הארמייה הרביעית בפיקודו של אהמד ג'מאל פאשה בירושלים, תיאר אטאיי את המאורעות שהתרחשו בפרק הזמן שבין אחרית ימי השלטון העות'מאני לראשית ימי הרפובליקה הטורקית.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס ריפקי אטאיי כקצין מילואים והוצב במטהו של ג'מאל פאשה בהר הזיתים.
את התנסויותיו וזכרונותיו משירותו שם תיאר במזיגה עם האירועים ההיסטוריים הבולטים של התקופה.
שם גם נרקמו לראשונה יחסיו עם מפקדו.
בחלקיו הראשונים של הספר אפיין אטאיי את אנשי ועד האיחוד והקידמה ואת פועלם.
הדמויות הבולטות בוועד, ג'מאל פאשה, טלעת פאשה ואיסמאיל אנוור פאשה נבדלו באופיים ובהשקפותיהם; ג'מאל פאשה החזיק בתפיסות מודרניסטיות, נהג להותיר למומחים את הטיפול בתחומים שלא הבין בהם, ונודע בעזרה הבלתי מסויגת שהגיש לכל מי שבטח בו.
בנבדל ממנו הפגינו אנוור פאשה וטלאט פאשה אישיות שמרנית יותר.
איסמאיל אנוור פאשה דגל בטוראניזם, ואטאיי, ששלל רעיון זה מכול וכול, הציגו כעריץ, וגרס כי שחרורה של טורקיה יתאפשר אם ישכילו להתנער מאנוור פאשה ודומיו.
ועד האיחוד והקידמה נשא אופי פלגני, ולא ניכרו בו לא אחדות ולא שותפות; לכל מנהיג הייתה קבוצת תומכים משלו.
הסופר, שהיה מאנשיו של ג'מאל פאשה, מתח ביקורת על היעדר האחדות הרעיונית בקרב ועד האיחוד והקידמה, הואיל וסבר כי ארצם תוכל להיחלץ מהמשבר הפוקד אותה אך רק באמצעות אחדות ושיתוף פעולה.
לאחר שהחל לעבוד עם ג'מאל פאשה השכיל ריפקי אטאיי לתפוס את המתרחש ביתר חדות ובהירות.
הסופר הבין כי תמה לה תקופה, ואימפריה באה לקיצה.
המאורעות בסוריה, פלשתינה וחג'אז חשפו לנגד עיניו את קיצו של עידן.
ריפקי אטאיי טען כי האימפריה העות'מאנית מונהגת בידי ממשלת בובות.
כך למשל גולל בספרו את השתלשלות המאורעות לאחר רציחתו של איש הצבא והמדינאי העות'מאני מהמוט שווקט פאשה:
"לאחר שרצח את שֶׁוְקֵט פאשה, הפליג קוואקלי מוסטפא בספינת קיטור רוסית והצליח לברוח מהארץ.
לעות'מאנים לא הייתה זכות לעצור אדם על ספינה נושאת דגל רוסי, ועל כן חטפוֹ מהספינה איש ממשל עות'מאני וחנקוֹ למוות.
משנודעה להם התקרית הביאו הרוסים לפיטוריו של חוטפו של קוואקלי מוסטפא; הם דרשו כי לא יעבוד עוד בשירות המדינה, ודרישתם מולאה."
האימפריה העות'מאנית חלשה על פני שלוש יבשות, ואזורי מחייתם של הערבים - טריטוריות כמו פלשתינה וחג'אז, וערים מסוגן של ירושלים ודמשק - היוו נתח נכבד משטחה רחב הידיים.
העות'מאנים התעצמו מבחינה גאוגרפית בלבד, משום שלא השכילו להשפיע על התרבויות המקומיות, להשליט את שפתם, ולמשול בסחר וברכוש בשטחים שתפסו.
מה עצוב כי תחת שיהפכו את הערבים לטורקים, נעשו הטורקים שם לערבים.
"לא אימצנו אותם כמושבותינו, ולא צירפנו אותם למולדתנו", כתב.
האימפריה באותם שטחים לא התבטאה לדידו אלא ב"אדמות חינם" וב"שוטרי מקוף".
לו הוסיפו המדרסות להתקיים, לו נמשך היעדר התודעה, אין ספק כי הערביוּת הייתה מחלחלת לתוככי אנטוליה.
חלום האימפריאליזם העות'מאני התבסס על רעיון מרכזי זה.
"האומה הטורקית אינה מסוגלת להקים מדינה בכוחות עצמה!"
עם זאת ציין ריפקי אטאיי בספרו כי העות'מאנים שיפרו במידת מה את הטריטוריות הערביות שהשתלטו עליהן; האוכלוסייה הערבית סבלה רבות מהעימותים העקובים מדם בין השייח'ים המקומיים, ונקלעה למצוקה חומרית קשה.
עם הגיעם הביאו העות'מאנים לפיוס ורגיעה בין השייח'ים, והעניקו להם חירויות מסוימות.
מהיבט זה היוו עבורם העות'מאנים מעין גואלים.
חרף זאת ניצלו הערבים את היחלשותם, מיהרו להגיע להבנות עם האנגלים והצרפתים, ונעצו סכין בגב העות'מאנים.
לכאורה היו הערבים תלויים בעות'מאנים, אך למעשה חפצו כל העת בח'ליפות משלהם.
בקרב הערבים המוסלמים היו שחשקו בממשלת ח'ליפות ערבית, ובפרוץ מלחמת העולם הראשונה בגדו בעות'מאנים כדי לממש את שאיפותיהם ובשל ההטבות שהבטיחו להם האנגלים.
הזכויות שהעניקה האימפריה העות'מאנית לערבים הקנו להם את הזכות להתקומם נגדה, ולו בשל המחלוקת הפעוטה ביותר.
חוק שנחקק בזמנו של ג'מאל פאשה העניק למפקדי הצבא את הסמכות לגזור עונשי מוות, אם סברו כי יש בכך משום הגנה על ביטחון המולדת.
מאותה עת דוכאו לפיכך המרידות באלימות.
ריפקי אטאיי סיפר כי אחד מיעדיו של ג'מאל פאשה היה לאמץ את סוריה לקרבה של האימפריה העות'מאנית.
וכדי לממש את תוכניתו זו הקים בה, יחד עם הסופרת, המדינאית ואשת האקדמיה הטורקית האלידה אדיפ אדיוואר, בתי ספר מודרניים.
זאת ועוד, כאמצעי ביטחון נוכח הלאומיות הערבית המתעצמת, פיזר את ה"מהגרים בכפייה" הארמנים בלבנון ובסוריה, ואף העניק להם בתים ואדמות לשם חיזוקם.
בתיאוריו הנוגעים לערבים נגע פליה ריפקי אטאיי בספרו גם בסוגיית הנצלנות הדתית, היפה, לדבריו, לכל הדתות.
"דתה של מדינה כמוה כסחורה בשוק אסייתי, ואילו דתה של ירושלים אינה אלא מחזה בתיאטרון מערבי."
הערבים, כך כתב בהתייחסו לפלשתינה, עניים מרודים במולדתם, ומעמדם - מעמד משרתים בארץ אבותיהם.
שכירי יום ערבים דורכים ענבים, ואת יינם שותים יהודים בריאי בשר.
פלשתינה מחולקת: הישנה לערבים, היינו למשרתים, והחדשה, על כל יופייה והדרה, ליהודים.
בימי החג' כרוכים הן ערבים והן יהודים אחר גריפת רווחים.
על הצטרפותה של האימפריה העות'מאנית למלחמת העולם הראשונה לצד הגרמניה כתב ריפקי אטאיי כי זו הייתה נעוצה בהערצה שרחש אנוור פאשה לגרמניה.
עוד כתב כי עם תום המלחמה עמדו שתי אימפריות על סף התפוררות: האחת לחופי הים התיכון, והאחרת - ממלכה לגדות הדנובה.
מתקפות הצבא הבריטי, שכוחות צבא הקיסרות הגרמנית לא השכילו לעצור בסוריה ובפלשתינה, נהדפו בעיבורי חלב, שוב בידי טורקי, אך הפעם היה זה מפקד אמיתי, מוסטפא כמאל.
קו ההגנה שבחר שם ציין את גבולה של טורקיה, כפי שנקבע בברית הלאומית.
גם הגרמני אריך פון פאלקנהיין, שהפיקוד על הכוחות המזוינים בסוריה הועבר לידיו, לא הצליח למנוע את המפלה, וירושלים נכבשה בידי הבריטים.
כעת, כתב ריפקי אטאיי, דאגו לגורלן של אנטוליה ואיסטנבול בלבד.
"שלום לך אימפריה, ולהתראות לחלומותינו עלייך!" גם העת להיפרד מדמשק הגיעה.
ובשעה ששב לאיסטנבול ברכבת פרטית, לאחר התבוסה בפלשתינה, התבונן ג'מאל פאשה באדמות החרבות של אנטוליה וחשב:
"לו רק הייתה משימתי כאן, לו רק חלפו שבר הענן, סופת הגשם העזה בחבל מולדת שלו זה, בשטחים עקרים ונידחים אלה.
אנטוליה הביטה בכולנו בטינה ובחשד.
מאות אלפים מבניה עקרנו מחיקה ולקחנו ממנה, וכעת אנו מביאים לה את חרטתנו.
כשנשאל ג'מאל פאשה: "אדוני, למה נכנסנו למלחמה הזאת?" ענה תשובה מעניינת: "כדי לא לשלם משכורות!
האוצר הלאומי התרוקן לגמרי, וכדי להשיג כסף עמדו בפנינו שתי ברירות: להתרפס בפני הצד האחד, או לכרות ברית עם הצד השני."
באשר למוסטפא כמאל סיפר ריפקי אטאיי כי בהתאם להשקפותיו ביחס למולדת ולעצמאותה סבר האיש המיומן ועתיר הידע והניסיון כי על האומה להקריב את כל מה שביכולתה כדי להגן על 40 אחוזים ממולדתם.
בספרו כתב פליה ריפקי אטאיי: "המדבר והבדווים כילו נתח גדול מהעושר הלאומי של העות'מאנים." כן גרס כי הבערות והאשליות שטיפחה האימפריה הסתיימו באכזבה קשה.
מוסטפא כמאל התנגד להתערבותם של העות'מאנים במלחמת העולם הראשונה משום שהיה מלומד ואיש רוח, אך תמך במלחמת העצמאות של טורקיה משום שהיה פטריוט.
וזו, אולי, מסקנתו המרכזית של הספר: היו מלומדים ופטריוטים בקנה אחד, בשלהי אימפריה העות'מאנית.
הר התקווה הוא הר בצורת כיפה, שגובהו כ-1,170 מטרים מעל פני הים.
הר מצוי לרגלי קרחון בירדמור, בשטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
הגבעה התגלתה ב-3 בדצמבר 1908 על ידי ארנסט שקלטון וקבוצת הקוטב הדרומי שלו, במסעם לעבר הקוטב הדרומי כחלק ממשלחת נמרוד.
באמצעות הטיפוס על גבעה זו זכתה הקבוצה לתצפית הראשונה שלה אל הקרחון, שפתח לפניה את הדרך אל רמת הקוטב והקוטב עצמו.
שקלטון קרא לגבעה, שסיפקה את נקודת התצפית הזאת "Mount Hope" ("הר התקווה"), על שום התקווה שנטעה בלבותיהם.
קבוצתו של שקלטון העפילה מן הקרחון אל הרמה, אבל שבה על עקבותיה לפני שהגיעה אל הקוטב.
כעבור שלוש שנים, הלכה קבוצת הקוטב של קפטיין סקוט, ממשלחת טרה נובה, באותו נתיב והגיעה אל הקוטב (חמישה שבועות אחרי קבוצתו של רואלד אמונדסן), אך כל אנשיה גוועו בדרך חזרה.
"הר התקווה" היה אתר המצבור האחרון שהניחה קבוצת ים רוס ב-1916, לספק סיוע לצעדה הכושלת של שקלטון לחציית הקוטב, שהייתה אמורה להוות את שיאה של המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית, היא משלחת "אנדיורנס".
הר הידידות הישראלית–פלסטינית הוא פסגה בגובה 2770 מ' סמוך לרמת ברוס באנטארקטיקה.
בשנת 2004 קיבלה פסגה זו את שמה מקבוצה של שמונה חברים, ארבעה יהודים-ישראלים וארבעה ערבים-פלסטינים, שהיו הראשונים שהעפילו אליה יחדיו והניפו עליה את דגלי ישראל ופלסטין.
את המשלחת הקים ארגון בשם "שוברים את הקרח".
מייסד הארגון, נתנאל הסקל, רצה להוכיח שפלסטינים וישראלים יכולים לעבוד בצוותא על אף הבעיות בישראל.
חברי המשלחת התאמנו כחודשיים בשיט מפרשיות בתל אביב ובטיפוס בהרי האלפים בתחום צרפת, לפני שיצאו לאנטארקטיקה.
נתנאל חסקל היה בן 40 בזמן המשלחת.
הוא עוסק בפיתוח נדל"ן בגרמניה.
שירת בצה"ל במשך 10 שנים.
דורון אראל היה בן 44 בזמן המשלחת.
אראל, אחד ממטפסי ההרים הראשונים במעלה בישראל, היה הישראלי הראשון שטיפס על האוורסט בשנת 1992. בהמשך טיפס אראל על שבע הפסגות, ההרים הגבוהים ביותר בכל אחת משבע היבשות.
ב-1990 השתתף בחיפוש אחר ניצולים ממפולת שלגים, שקטלה 43 מטפסי הרים ב"פסגת לנין".
הוריו היו ניצולי שואה מפולין.
אביהו שושני היה בן 44 בזמן המשלחת, עורך דין שנמנה עם הצד הימני במפה הפוליטית של ישראל.
הוא שירת ארבע שנים ביחידת קומנדו עלית בצה"ל.
ד"ר ירדן פנטה, הייתה בת 33 בזמן המשלחת.
כילדה בת 14 מעדת ביתא ישראל, שלא למדה מעודה בבית ספר, צעדה מאתיופיה לישראל דרך סודאן.
12 שנות חייה הראשונות עברו עליה בעזרה למשפחתה בגידול פרות בכפר אתיופי זעיר בשם מאצ'ה.
נאסר קואוס, מאמן כדורגל, היה בן 35 שנים בזמן המשלחת.
הוא ריצה תקופת מאסר של שלוש שנים בכלא ישראלי על תקיפת חיילים ישראלים בבקבוקי תבערה בזמן האינתיפאדה הראשונה.
בהמשך עבד כשומר ראשו של פייסל חוסייני.
סוליימן אל-חאתיב היה בן 32 בזמן המשלחת.
הוא ריצה תקופת מאסר של 10 שנים בכלא בישראל, מגיל 14. היה חבר בפת"ח ונענש על ביצוע פעולות נגד חיילי צה"ל.
בשבתו בכלא למד עברית, אנגלית, ספרות והיסטוריה.
זיאד דרוויש היה עיתונאי בן 53 בזמן המשלחת.
אחיו, חבר בתנועה פלסטינית קיצונית, נהרג בפשיטה של צה"ל בשנת 1982. בן-דודו של המשורר הלאומי הפלסטיני מחמוד דרוויש.
אולפת חיידר, בת 33 בזמן המשלחת, ערבייה ישראלית ילידת חיפה, הייתה הערבייה היחידה בנבחרת ישראל בכדורעף.
המשלחת יצאה מפוארטו ויליאמס שבצ'ילה ב-1 בינואר 2004, על סיפון היאכטה חוצת-האוקיינוסים "פלאגיק אוסטרליס".
היאכטה שייטה כ-960 ק"מ בתנאים קשים ומסוכנים, לרבות הקפת כף הורן.
בהגיעם לאנטארקטיקה, צעדו חברי המשלחת במשך שבוע עד שהגיעו למרגלות ההר.
ברוח עזה ובתנאי ראות גרועים, על קרקע משובשת בבתרונים רבים, החלו לטפס.
קשורים בחבלים בקבוצות מעורבות של ארבעה, עם קרמפונים מחוברים למגפיהם וגרזני קרח בידיהם, חלקו המטפסים, ישראלים ופלסטינים יחד, באחריות לחיי חבריהם.
לאחר טיפוס על גבי קרחון, הגיעו אל הפסגה בשעה 4:00 אחר הצהריים ב-16 בינואר 2004.
על הפסגה, כרעו שלושת הגברים המוסלמים בתפילה, בפניהם לעבר מכה.
זיאד דרוויש התרגש עד דמעות.
הוא אמר: "הרגע הזה יפה כל כך, לראות ישראלים ופלסטינים עושים דבר כזה בצוותא.
עם זאת, אינני יכול שלא לחשוב על הדברים המחרידים שאנו מעוללים זה לזה בבית." במרחק 13,000 ק"מ מבתיהם במזרח התיכון הכריזו חברי המשלחת את הצהרת הפסגה, שעליה הסכימו כל השמונה קודם לכן:
במשך ימים לפני הגיעם לפסגה, התווכחו הקבוצות בנושא ניסוח ההצהרה שישאו בהגיען לפסגה.
בסופו של דבר, הסכימו החברים לדחות כל רמז לאלימות בהצהרה המשותפת.
על אף חילוקי דעות מרים בכל הנוגע לפוליטיקה של המזרח התיכון, התאחדו כל חברי המשלחת וסייעו איש לרעהו בקשיי הדרך.
הר ההשתחוות הוא שמה של גבעה במחוז האדמיניסטרטיבי המערבי במוסקבה ואחת הפסגות המשקיפות על העיר במתחם הכולל בתוכו גם את פארק הניצחון ובו בית כנסת, מסגד וכנסייה לזכר הנופלים במלחמת העולם השנייה ומוזיאון המלחמה הפטריוטית הגדולה.
האתר אוזכר לראשונה בשנת 1368 והיווה גבעה מרוחקת המשקיפה על העיר וממנה ניתן היה להשקיף על העיר כולה וסביבותיה.
הגבעה הפכה לחלק מהעיר מוסקבה בשנת 1936 עם התרחבות העיר.
חלק גדול מצדה המערבי של גבעה מאכלס את פארק הניצחון שנבנה בשנים 1985–1995. חלקו המזרחי של הפארק מאכלס אתר זיכרון לזכר הניצחון במלחמת העולם השנייה.
בפארק הניצחון באתר ניצב שער הניצחון המציין את הניצחון הרוסי על נפוליאון במסגרת מלחמת 1812. בשנות ה-90 של המאה ה-20 עיריית מוסקבה מימנה את הקמת קומפלקס זיכרון לזכר הניצחון הסובייטי על הנאצים.
האנדרטה לגיבורי מלחמת העולם הראשונה, נחנכה ב-1 באוגוסט 2014 לזכר החיילים והקצינים שנהרגו במלחמת העולם הראשונה
נחנכה ב-21 ביוני 2013 לזכר הכלבים ששירתו בצבא האדום.
הר הוזמר או הר הוסמר הוא הר ברכסי החזית של הרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
ההר, שגובהו 2,500 מטרים מעל פני הים, נקרא על שם העיירה הוזמר הסמוכה.
רוכב הרפאים "Ghost Rider" הוא כינויו של צל ההר, בצוקים הדרומיים של ההר הפונים לעיירה הוזמר, הנראה כדמות הרכובה על סוס, ולצידה דמות ההולכת ברגל.
דמות זו הפכה להיות חלק מהפולקלור המקומי, ולסמל העיירה פרני.
קבוצת ההוקי המקומית נקראת "רוכבי הרפאים של פרני" (Fernie Ghostriders).
על פי המסורת המקומית, בעת שהוקמה העיר פרני על ידי ויליאם פרני (William Fernie) הוא פגש שבט אינדיאנים מקומי, וראה שאחת מבנותיו של הצ'יף לובשת שרשרת העשויה פחם.
פרני ביקש מהצ'יף להראות לו את מקור הפחם בתמורה לך שישא לאישה את ביתו.
לאחר שנודע לו מקור הפחם פרני הפר את ההסכם, והצ'יף קילל את העיירה שפרני הקים שהיא תישרף ותחרב - כתזכורת לקללה זו רואים את הבת רוכבת על סוס כצל על ההר, ואת אביה הולך לצידה.
העיירה פרני נשרפה פעמיים - בשנת 1904 ובשנת 1908 וכן נהרסה על ידי שיטפון שנגרם עת שנהר אלק עלה על גדותיו בשנת 1916.
בעקבות זאת, ועל מנת להסיר את הקללה, ב-15 באוגוסט 1964 נפגש ראש העיר של העיירה עם הצ'יף אמברוז גראוול (המכונה "צ'יף הנשר האדום") משבט הקוטנאי, ונערך טקס הסרת קללה.
הר הוזמר הוא הר שגובהו 317 מטרים מעל פני הים, בסמוך לעיירה לאנסינג שבמדינת איווה שבארצות הברית.
ההר ממוקם בסמוך לנהר המיסיסיפי העליון, על הגבול בין איווה לבין מדינת ויסקונסין.
סביבות ההר הן חלק משמורת טבע - פארק הר הוזמר.
ההר נקרא על שם הפסלת הרייט הוזמר, שזכתה במירוץ לפסגת ההר בשנות ה-50 של המאה ה-19.
הר הייבן הוא הר נישא בצפון מערב רכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
גובהו של הרכס 2,470 מטרים מעל פני הים.
ההר מכוסה שכבת שלג עבה, ממנה בולט מצוק חד ושחור.
הר הייבן נמצא 4 קילומטרים צפונית מזרחית לשלושת הנונאטאקים.
שמו של ההר ניתן לו על ידי משלחת חקר קרחון דרווין, שהייתה חלק מהמשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1958–1956.
המשלחת הסתתרה חמישה ימים באזור נטול השלג מתחת לצדו הצפוני של רכס הפסגה, ומקום שמו של ההר "הר המסתור הבטוח".
הר הולט הוא הר נישא באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 750 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם בסמוך לשפך קרחון פלסטרינה אל מפרץ לאזארב.
ההר ממוקם 9.2 קילומטרים מדרום - מזרח לרכס פיאנטס; 19.2 קילומטרים דרומית - דרומית-מערבית להר פונטידה, ו-7.4 קילומטרים צפונית-מערבית לפסגת גאלריוס.
ההר צולם מהאוויר על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון, בין השנים 1947–1948.
ההר מופה על בסיס תצלומים אלה על ידי דרק סירל מסקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1960.
ההר נקרא על שמו של פרד ס.
הולט, מצי ארצות הברית, מפקד טייסת VXE-6 במהלך מבצע הקפאה עמוקה בשנת 1976, ומפקד טייסת LC-130 בשנת 1975.
הר הורדן או הר הורדרן הוא הר ברכס דייוויד, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 1,510 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-3,108 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר ממוקם 7 קילומטרים דרומית להר קואטס.
ההר התגלה בפברואר 1931 על ידי משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה בפיקודו של דאגלס מונסון.
הראשונים שהגיעו אל ההר היו אנשי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה בשנת 1956.
מוסון קרא להר על שמו של סר סמיואל הורדן (Samuel Hordern), שהיה נותן חסות למשלחת החקר הבריטי, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה, וכן למשלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה (בין השנים 1911–1914) אף היא בפיקודו של מוסון.
הר הולינגסוורת' הוא הר בארץ אנדרבי, שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם 2 קילומטרים מדרום לפסגת פריסטלי.
ההר נקרא על שמו של ר.
Hollingsworth), שהיה גיאופיזיקאי בתחנת מוסון בשנת 1961.
הר הייל הוא הר ברכס הראשי של רכס סנטינל, בארץ אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 3,595 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם 2.7 קילומטרים מהר דייוויס.
ההר התגלה על ידי משלחת החצייה של ארץ מרי בירד (Marie Byrd Land Traverse party), אשר חקרה את האזור בין השנים 1957–1958, בפיקודו של סי.
ההר נקרא על שמו של דניאל פ.
Hale), פיזיקאי חוקר זוהר דרומי בתחנת בירד, וחבר במשלחת החצייה.
הר הייל הוא הר במחוז גרפטון, במדינת ניו המפשייר שבארצות הברית.
גובהו של ההר 1,234 מטרים מעל פני הים; ההר מתנשא לגובה של 187 מטרים מעל סביבתו.
ההר הוא חלק מרכס טווין שבהרים הלבנים.
צידו המערבי של הר הייל מנוקז על ידי נהר ליטל, וצידו המזרחי של הר הייל מנוקז על ידי נהר זילנד.
נהר ליטל נשפך אל נהר אמונוסק, אשר בתורו נשפך אל נהר קונטיקט, אשר נשפך אל מפרצון לונג איילנד שבמדינת קונטיקט.
ההר נקרא על שמו של הכומר, הסופר וההיסטוריון אדוארד אוורט הייל.
שביל הר הייל הוא שביל הליכה פופולרי מוביל במעלה ההר, אל פסגת הר הייל, וממנו אל בקתת מפלי זילנד, הממוקמת 4.5 קילומטרים מהפסגה.
שבילים נוספים, ובהם שביל ברוק הייל, שאורכו 6.4 קילומטרים, מובילים לפסגת ההר.
פעילויות הנופש והפנאי בהר כוללות מחנאות, ומסלולי טיול.
המסלולים פופולריים מאחר שקל לטפס לפסגה ההר (בשל השיפוע המתון).
הר הוקס הוא הר ברכס נפטון, בהרי פנסקולה בארץ המלכה אליזבת שבאנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 1,975 מעל פני הים; והוא הנקודה הגבוהה ביותר ברכס נפטון.
ההר הוא ההר הגבוה ביותר במתלול וושינגטון, והוא ממוקם לצידו המזרחי של עמק ג'ונס.
הרי פנסקולה כולם (ובהם הר הוקס) מופו על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשנת 1967 ובשנת 1968, באמצעות סקרים על הקרקע, ותצלומי אוויר שצולמו בשנת 1964.
ההר נקרא בשם זה, על שמו של קומנדר ויליאם מ.
Hawkes), מצי ארצות הברית, שהיה הטייס משנה בטיסה בה התגלה ההר; הוקס השתתף כטייס משנה בטיסה של המטוס Que Sera Sera, ב-31 באוקטובר 1956, שהיה המטוס הראשון שנחת בקוטב הדרומי.
הר הובס הוא הר בגבעות ויליאמס, ברכס נפטון, בהרי פנסקולה, בארץ המלכה אליזבת שבאנטארקטיקה.
ההר, שגובהו 1,135 מטרים מעל פני הים;
הר הובס הוא ההר ה-2,035 בגובהו באנטארקטיקה, הוא הפסגה הגבוהה ביותר בגבעות ויליאמס.
ההר מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1956–1966.
ההר נקרא על שמו של ג'יימס ו.
Hobbs), לוטננט זוטר בצי ארצות הברית, ששירת בתחנת אלזוורת' בחורף האנטארקטי של 1958.
הר הול הוא הר המתנשא מעל הקצה הדרומי של רכס לילי, לרגלי הרי הנסיך אולף, בהרי המלכה מוד, באזור חוף דופק של שטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,430 מטרים מעל פני הים; הר הול הוא ההר ה-1,204 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר ממוקם 3 קילומטרים דרומית - מערבית מהר דניאל.
Ross Ice Shelf Traverse Party), אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1957 – 1958, בפיקודו של אלברט פ.
שמו של ההר ניתן לו על ידי אלברט פ.
ההר נקרא על שם לוטננט קומנדר ריי אי.
Hall), מצי ארצות הברית, שהיה טייס בטייסת צי ארצות הברית VX-6, במהלך מבצע קיפאון עמוק (מבצע דיפ פריז).
הר הול הוא הר ברכס אסגארד, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 1,800 מטרים מעל פני הים והוא ממוקם 3 קילומטרים דרומית-מערבית מהר וייאנט.
ממערב נמצא ההר בסמוך לפסגת האריס ולפסגת בול, שלושה הרים ששמותיהם קשורים זה לזה..
שמו של הר הול ניתן לו בשנת 1998 על ידי הוועדה הגאוגרפית של ניו זילנד.
ההר נקרא על שמו של רוב הול, מטפס הרים ניו זילנדי אשר נפטר בעת טיפוס על הר האוורסט, ביחד עם מטפס ההרים הניו זילנדי אנדי האריס.
האריס, יחד עם גארי בול, טיפסו על הרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה לפני שנפטר באוורסט.
הר הילבי הוא ההר הגבוה ביותר במדינת האי ברבדוס.
ההר, שגובהו 340 מטרים מעל פני הים, ממוקם במרכז מדינת האי, בדרום מחוז סנט אנדרו, בצמידת לכפר הילבי, שעל שמו קרוי ההר.
כמו כן, ההר נמצא כחמישה קילומטרים מחופי האוקיינוס האטלנטי וכ־10 קילומטרים מצפון־מזרח לבירת המדינה, ברידג'טאון.
הר היאיי (ביפנית: 比叡山) הוא הר מצפון מזרח לקיוטו על הגבול בין מחוזות קיוטו ושיגה ביפן.
ב-788 הוקם במקום מנזר אנריאקוג'י (延暦寺) של זרם הטנדאי של הבודהיזם ביפן על ידי סאיצ'ו ובמרוצת השנים התפתח לקומפלקס של מקדשים ומבנים שאותם ניתן לחלק לשלושה חלקים:
סאיטו (西塔, הפגודה המערבית) - אזור בסמוך לפסגה
טודו (東塔, הפגודה המזרחית) - גם חלק זה סמוך לפסגה.
במקום זה נוסד מנזר אנריאקוג'י.
יוקאווה (横川, בסמוך לנהר) - בחלק הצפוני ביותר של הר היאיי.
עקב ריחוקו עבר תקופות של דעיכה ובנייה מחדש: הוקם בראשיתו על ידי הנזיר אנין, נוסד מחדש בידי האב ריוגן וזכה לפרסום הודות למלומד גנשין.
ההר מתנשא לגובה של 848 מטר מעל גובה פני הים, והוא השני בגובהו בקיוטו.
מן ההר ניתן לצפות בקיוטו ובאגם ביווה, האגם הגדול ביפן.
ההר מושך מטיילים, ואוטובוסים ושני קווי רכבל מקשרים לפסגתו.
עם התחזקות זרם הטנדאי בתקופת הייאן (המאות ה-8 עד ה-12), ההר והמקדשים שבו היו בעלי השפעה רבה ובעלי חשיבות פוליטית.
רבים מההוגים הבודהיסטים החשובים יצאו משם, בהם הנזיר הונן , ניצ'ירן, דוגן ושינרן, אשר למדו במנזר אנריאקוג'י לפני שעזבו את הר היאיי כדי להקים את המוסדות שלהם.
ב-1571 חרב מתחם המקדש על ידי כוחותיו של אודה נובונאגה שפעל לדיכוי של הכוח הגובר של הנזירים הלוחמים של טנדאי (שנקראו סוהי; 僧兵).
מתחם המקדש נבנה מחדש וממשיך לשמש כמרכז של זרם הטנדאי גם כיום.
על שמו של ההר נקראו אוניית הקרב היאיי מהמאה ה-19 וכן אוניית המערכה היאיי שפעלה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
הכומר ג'ון סטיבנס כתב את הספר "מרתון הנזירים של הר היאיי" שבו תיאר את המנהג ללכת הליכות ארוכות של עשרות קילומטרים ביום במשך מאה ימים רצופים במטרה להגיע להארה.
המנהג המוכר גם כ"קאיהוגיו" מוזכר גם בסרט עורבים לבנים.
הר הישועה הוא מיצב אומנותי הממוקם על גבעה שנוצר על ידי תושב מקומי בשם לאונרד נייט (1931–2014) במדבריות קליפורניה באזור מחוז אימפריאל, צפונית לקאליפטריה, צפון-מזרח לנילאנד, על יד סלאב סיטי, וכמה קילומטרים מימת סלטון.
המיצב עשוי מבטון, טיט, צמיגים וחלונות זרוקים, חלקי רכב ואלפי גלונים של צבע.
הוא כולל ציורי קיר רבים ואזורים מצוירים באמרות נוצריות ופסוקי תנ"ך, אם כי הפילוסופיה שלו נבנתה סביב תפילת החוטא.
בשנת 2000, אגודת האמנות העממית של אמריקה הכריזה עליו "אתר אמנות עממית ראוי לשימור והגנה".
בנאום לקונגרס של ארצות הברית ב-15 במאי 2002, הסנאטורית מקליפורניה, ברברה בוקסר, תיארה אותו כ" פסל ייחודי ובעל חזון...
מוזר מאוד ונגיש להפליא, וראוי להערכה הבין-לאומית שהוא זוכה לו".
בדצמבר 2011, נייט בן ה-80 הוכנס למוסד לטיפול ארוך טווח באל קג'ון בעקבות דמנציה.
לאונרד נייט מת ב-10 בפברואר 2014 באל קג'ון.
הוא הצליח לבקר בהר הישועה בפעם האחרונה במאי 2013; הביקור תועד על ידי KPBS (TV).
בשנת 2012 הועלתה דאגה לעתיד האתר, הדורש תחזוקה מתמדת בשל הסביבה המדברית הקשה.
מבקרים רבים תרמו צבע לפרויקט, וקבוצת מתנדבים פעלה כדי להגן ולתחזק את האתר.
בפברואר 2011 הוקמה ארגון צדקה ציבורי, Salvation Mountain Inc.
בשנת 2013, קרן אננברג תרמה 32,000 דולר ל-Salvation Mountain Inc.
עבור חומרים וציוד ל"שיפור האבטחה וחיזוק הפעילות".
מאמר משנת 2014 ציין כי Salvation Mountain Inc הופעלה על ידי תשעת החברים המתנדבים במועצת המנהלים שלה.
נייט נולד ב-1 בנובמבר 1931, מחוץ לברלינגטון, ורמונט, ושירת במלחמת קוריאה.
בשנות ה-70 צייר נייט את הכיתוב "GOD IS LOVE" (אלוהים הוא אהבה) על כדור פורח שהוא בנה מטלאים ותנור.
כשהיא לא הצליחה לעוף, נייט התפלל והרגיש שרצונו של אלוהים היא שעליו לבנות הר.
עד 1984, נייט גילה את סלאב סיטי והחליט להשאיר "אנדרטה קטנה" מבטון וצבע.
במשך חמש שנים, הפרויקט גדל.
הר הישועה הנוכחי הוא למעשה השני להיבנות; נייט התחיל לבנות את הר הישועה הראשון ב-1984, והשתמש בטכניקות בנייה מאוד לא יציבות שגרמו להר להתמוטט ב-1989. נייט לא ויתר, הוא בנה את המבנה עם חומרים והנדסה טובים יותר, כולל ערבוב של טיט וקש.
לאחר השלמתו, "ההר" היה בגובה כמה קומות ורוחבו כ-91 מטרים.
ב-1998 נייט רצה להרחיב את ההר.
הוא אסף רעיונות נאוואחו שהתיישבו באזור שמסביב להר הישועה.
המבנים שלהם נתנו השראה לנייט ואז הוא החל להקים הוגאן (מבנה מגורים מסותרי של הנאוואחו).
זהו מבנה דמוי כיפה העשוי מטיט וקש.
נייט התכוון לגור בו, אך העדיף לגור בצריף על גב המשאית שלו, ועשה זאת במשך 27 שנים.
במשך תקופה ארוכה, הוא קיבל עזרה בפרויקט מחבר, ביל אמון (ידוע בכינויו כ"ביל הבנאי"), מסלאב סיטי.
נייט היה ידוע בכך שהוא נתן סיורים בחינם לכל המבקרים בהר הישועה.
מאמר על לאונרד נייט קבע שהוא "אמן עממי אמריקאי בעל חזון" שהמסר שלו היה "אהבה ללא תנאי למין האנושי".
(אבל) מיד זיהה הזדמנות להפיץ את הבשורה שלו בקנה מידה גדול.
הוא בנה הר במו ידיו.
לאונרד בנה את הר הישועה"
נייט גם החל יצירה נוספת, מה שהוא אהב לכנות "המוזיאון".
היא מעוצבת על פי הכדור הפורח שנייט ניסה ליצור לפני הר הישועה; הבלון מוצג כעת במוזיאון האמנות החזותית האמריקאי (AVAM).
"המוזיאון" הוא בעל מבנה של חצי כיפה בהר המכיל כמה פריטים קטנים שניתנו לו על ידי חברים ומבקרים.
לכל פריט יש משמעות, ולעיתים קרובות מבקרים מגיעים אל הר הישועה כדי להתפלל ולהשאיר פריט בהר כסמל לנתינה לאלוהים.
המוזיאון מוחזק על ידי טיט וקש, אבל גם על ידי חלקי מכוניות וסבך עצים שמתפתלים בתוך הכיפה מחלקה העליון.
במהלך עשר השנים האחרונות לחייו, נייט תכנן לצבוע מחדש את ההר פעמיים בשנה כדי להבטיח ששכבת הצבע תהיה עבה מאוד.
הוא לא היה מסוגל להמשיך בכך בגלל פציעה שנגרמה לו ב-2011. לאחר מכן, ארגון צדקה ציבורי, Salvation Mountain Inc, הוקם כדי להמשיך בתחזוקה זו, ונכון לשנת 2020, הארגון עדיין פועל.
לאונרד נייט הופיע בסרטו של שון פן "עד קצה העולם", שיצא לאקרנים ב-2007. נייט מת ב-2014. בהספד של נייט נאמר שהוא "השקיע כמעט 30 שנה בבניית ההר הצבעוני במדבר עמק אימפריאל, ממש מחוץ לנילאנד, קליפורניה.
ההר בנוי מטיט וצבעים שנתרמו, נייט עבד על ההר כל יום, כל היום.
הוא אפילו ישן בבסיס ההר בחלק האחורי של הטנדר, בלי חשמל או מים זורמים, הוא התרחץ במעיינות החמים הסמוכים"
מאמר של נשיונל ג'יאוגרפיק שפורסם לאחר מותו של נייט סיפק את התובנה הזו לגביו"איש חזון...
לאונרד עבד מעבר לתפיסת הזמן שלנו, לאט ובשיטתיות מבלי לסטות מדרכו לעולם.
מטרתו היחידה במאמץ הזה הייתה להפיץ את המסר ש'אלוהים הוא אהבה'.
הוא שיתף זאת עם כל מי שהגיע אל ההר..."העבודה היא 15 מטרים של יצירת אמנות עממית דתית, והיא "מרכז לא רשמי עבור הקהילה והזהות היצירתית האנרכית של האזור", על פי דיווח משנת 2020.
ביולי 1994, מחוז אימפריאל שכר מומחה לפסולת רעילה כדי לבדוק את הקרקעות מסביב להר הישועה, והתוצאות הראו רמות גבוהות של רעילות עופרת.
נייט ותומכיו אספו חתימות לבדיקה שנייה שתערך על ידי גורם בלתי תלוי לפי בחירתו.
בדיקה זו חזרה שלילית, ותומכת בטענתו של נייט שהוא השתמש בצבעים לא רעילים ושלא היו רעלים באדמה.
עם זאת, הטענה של נייט על שימוש בצבע לטקס עדיין מדאיגה.
מרכז המידע האזורי למניעת זיהום מצטט את צבעי הלטקס כ"רעילים מאוד לסביבה.
הוא פוגע בדגים ובחיות בר, ומזהם את שרשרת המזון אם נשפך לתעלת ניקוז.
הוא יכול גם לזהם מי תהום אם הוא מושלך על הקרקע".
היול האוזר עשה שני ראיונות בהפרש של עשר שנים לסדרה שלו, California's Gold.
בריאיון השני הוא תיאר את השינויים שנעשו בהר מאז הריאיון הראשון.
להקת הרוק הבריטית Coldplay צילמה את הקליפ לשיר "Birds" (מתוך אלבומה מ-2015 A Head Full of Dreams) על הגבעה.
הקליפ לשיר "Praying" של הזמרת, הפזמונאית והראפרית האמריקאית קשה צולם בחלקו בהר הישועה.
הסרטון של היוטיובר MrBeast "נשארים 24 שעות בעיר ללא חוקים" צולם בסלאב סיטי והציג את הר הישועה.
"לאונרד נייט: איש וההר שלו" – סרט דוקומנטרי משנת 2015 בבימויו של אנדרו בלייק דויל.
פארודיה על הר הישועה בשם Beam Me Up מופיעה במשחק הווידאו Grand Theft Auto V.
הר הוד הוא ציור שמן משנת 1869 מאת הצייר האמריקאי ממוצא גרמני אלברט בירסטדט.
היצירה מתארת את נופו הדרמטי של הר הוד שבמדינת אורגון, תוך שילוב של מרכיבים נופיים מאזורים שונים.
הציור מוצג כיום במוזיאון לאמנות של פורטלנד.
בירסטדט נודע בציוריו של נופי המערב האמריקאי, שאותם יצר בסטודיו שבניו יורק ובלונדון על סמך רישומים, הערות וסקיצות שערך במהלך מסעותיו הארוכים ברחבי המערב.
גישתו לא ביקשה לשחזר מקום מסוים באופן מדויק, אלא ליצור תחושת מקום - חוויה חזותית שתאפשר לצופה העירוני להתחבר לרעיון של המרחב הפראי והנשגב של אמריקה.
בציור "הר הוד", בירסטדט מגזים במכוון בגובה ההר ומשלב נופים שאינם נצפים מאותה נקודת מבט.
לדוגמה, הוא מצייר את ההר כאילו נראה מהגדה הצפונית של נהר קולומביה ומוסיף את מפלי מולטנומה, אולם פרופיל ההר לקוח למעשה מהמראה שלו כפי שהוא נראה מפורטלנד - בדיוק כפי שמופיע בציור סמוך של צ'יילד הסם (Childe Hassam).
היצירה ממחישה את יחסו של בירסטדט לטבע כאל מרחב מטאפורי יותר מאשר גאוגרפי.
בעיניו, הדרמה וההוד של המערב האמריקאי היו חשובים יותר מהדיוק הטופוגרפי.
התוצאה היא ציור שמכיל אמת רגשית ותרבותית - ייצוג של אידיאה - ולאו דווקא נאמנות למציאות פיזית.
הר הקסמים הוא רומן מאת הסופר הגרמני תומאס מאן שראה אור בשנת 1924, המספר על צעיר גרמני בורגני הנשבה בקסמיו של סנטוריום בשווייץ.
ברומן מבטא תומאס מאן את הלכי הרוח של אירופה החולה והמנוונת של ה"Fin de siècle", סוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20.
הרומן נמנה עם יצירותיו החשובות ביותר של מאן, וחדשנותו בישרה את הרומן של המאה העשרים, בעיקר את ההתייחסות לממד הזמן, וזאת לצד בעקבות הזמן האבוד מאת מרסל פרוסט ויוליסס מאת ג'יימס ג'ויס.
הרומן תורגם לעברית בידי מרדכי אבי-שאול, ויצא לאור במהדורה ראשונה ב-1955 בספריית הפועלים.
באותה הוצאה יצאה מהדורה בתרגום חדש של רחל ליברמן בשנת 2020. סרט קולנוע המבוסס על הספר הופק בגרמניה בשנת 1982.
הנס קאסטורפ, בורגני צעיר, נוסע לבקר את בן-דודו יואכים צימסן החולה בשחפת בסנטוריום של דאבוס שבהרי שווייץ, בכוונה להישאר שם שלושה שבועות, אך נשאר לבסוף במקום שבע שנים ולוקה אף הוא במחלה.
הנס מוקסם מהעולם הנפרש לעיניו בסנטוריום, שמהווה מעין מיקרוקוסמוס סימבולי לחברה האנושית, ובעיקר לחברה האירופית של אותם ימים.
השהות בסנטוריום מסמלת גם את החיים בעולם האירופי המתנוון של תחילת המאה ה-20 על כל הלכי הרוח שבו.
קאסטורפ מתאהב באחת מנשות הסנטוריום, מאדאם שוֹשא, ומשוחח ארוכות עם שני אינטלקטואלים: האיטלקי סֶטֶמבּריני, צאצא של מורשת ההשכלה, והישועי נאפטה - יריבו של העולם הרומנטי והדקדנטי - הבוחר בהמשך לשים קץ לחייו.
דמות מיוחדת נוספת היא זו של ההולנדי פפרקורן, המייצג את האינסטינקט האי-רציונלי ואת שליטת החושים והטבע על האדם.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 נקרע קאסטורפ מהאווירה המכושפת של הסנטוריום ונשלח לשדות הקרב שבהם הוא נוטל חלק בקטל הגדול.
גורלו נותר לא-ידוע, אפוף אווירת מוות.
הנס קאסטורפ - גיבור הרומן.
משמש ככלי שרת ביד המחבר כדי לספר את הלכי הנפש של אירופה השסועה בתקופת טרום מלחמת העולם הראשונה.
כצעיר בן 23 הוא מגיע ל"מושב של מעלה", הסנטוריום בהרי שווייץ, כדי לבקר את בן-דודו.
נפשו היא כעין לוח חלק, "טאבולה ראסה", והשהות על ההר עתידה לפתוח בפניו דרכי מחשבה שונות ולגרום לו להתחיל להרהר באופן פילוסופי בבעיותיו של האדם.
קלאודיה ("Clavdia" לפי ההגייה הרוסית) שושא, רוסייה בת 28, בעלת עיניים קירגיזיות - הדמות הנשית הראשית ביצירה - היא אישה מסתורית ורבת פנים.
ביצירתו של מאן נחשב המזרח למקומם של היצר ושל החושניות, כמו גם של המחלות ושל המוות הנגרמים בעטיים.
קאסטורפ מתאהב בה בתחילת שהותו בסנטוריום, כנראה בשל הדמיון בינה לבין פריביסלאב הִיפּה, בן כיתה סלאבי של הנס מימי ילדותו שבו היה מאוהב.
מאדאם שושא מתוארת גם כבעלת תכונות גבריות אחדות (היא נוהגת, למשל, להטיח את דלת הזכוכית בעוצמה רבה כל אימת שהיא נכנסת לחדר האוכל).
ב"ליל צום הבשר" מתוודה קאסטורפ בפניה על אהבתו אליה, תוך שזירת חוט מקשר בין פריביסלאב הִיפּה ליחסיו עמה, והוא בוחר לשם כך דווקא בשפה הצרפתית.
על רקע דברים אלה מתערפלים תחומי המין והמגדר של הדמויות.
לודוביקו סטמבריני - אינטלקטואל איטלקי, הדוגל בערכים כדוגמת חופש הפרט, קידמה, שוויון ואחווה, הומניזם.
הוא נצר למסורת האיטלקית האילומיניסטית (מלשון "הארה", כשהכוונה היא להשכלה ולנאורות), וחבר בכת הבונים החופשיים.
מוצאו האיטלקי מסמל את ערש התרבות הקלאסית (יוון ורומי) כשם נרדף לערכים הדמוקרטיים והנאורים.
סטמבריני הוא היריב האידאולוגי של נאפטא.
לֵאו נאפטא - ישועי שמרן, נמוך קומה וכעור מראה ממוצא יהודי, יריבו האידאולוגי של סטמבריני.
הוא דוגל במשטר דיקטטורי ובענישה גופנית, ומאמין בישועת הנפש רק על ידי ייסורים וסגפנות בעולם הזה.
תפישתו מנבאת כפי הנראה את העתיד להתרחש באירופה, ומגלמת ברוחה את אופיו של המשטר הסטליניסטי.
כשהיריבות האידאולוגית בינו לבין סטמבריני מגיעה לשיא, מציע נאפטא "לפתור" את הסכסוך באמצעות דו-קרב, ובמהלכו יורה נאפטא בראשו שלו.
מינהר פפרקורן - איש העולם הגדול ממוצא הולנדי, עשיר ומייצג נהנתנות.
הוא מתלווה למאדאם שושא בחזרתה לבית המרפא לאחר היעדרות ממושכת.
פפרקורן דואג לתפנוקים מכל טוב לו ולשאר חברי בית המרפא.
דיבורו מסורבל ומקוטע, ודבריו אינם ממוקדים ונהירים, ולמרות זאת, הכול מוקסמים מאישיותו רבת הכריזמה והולכים שבי אחריו.
ברטרוספקטיבה ניתן אולי לראות בדמותו השתקפות כלשהי של הרודן אדולף היטלר, אשר סחף אחריו המונים בפלפולי מילים ובקסמי אישיות אפלה.
משרואה פפרקורן כי מחלתו עומדת להכריעו וכי אינו יכול עוד לדחות את הקץ (בדומה לדחיית עיקרי הנושא בדיבורו), הוא רוקח רעל ומתאבד.
הר הצופים הוא הר בירושלים הצופה על חלקים רבים מהעיר, וכן על מדבר יהודה וים המלח.
גובהו 826 מטרים מעל פני הים התיכון, כ־100 מטרים מעל העיר העתיקה, וכ־1,260 מטרים מעל פני ים המלח.
זהו ההר האחרון עליו טיפסו עולי הרגל מצפון בטרם נתגלו לעיניהם העיר ובית המקדש, ומכאן מקור השם.
בלועזית קרוי ההר סְקוֹפּוס; תרגום יווני של השם העברי.
בערבית קרוי ההר ראס אל-מושריף (راس المشرف; "ראש הצופה") או ג'בל סקובוס (جبل سكوبس; תעתיק לשמו הלטיני).
הר הצופים הוא פסגה על רכס הררי המקיף את ירושלים ממזרח, על רכס זה בולטות שלוש פסגות: הר הצופים, הר הזיתים פסגת א-טור – בגובה 818 מטר והר המשחית, הפסגה הדרומית על הרכס המתנשאת לגובה 747 מטר.
לרכס יש כמה שלוחות בצפון ירושלים ובהן הגבעה הצרפתית, צמרת הבירה, גבעת המבתר, גבעת התחמושת, וקריית מנחם בגין.
קו פרשת המים בין אגן הניקוז של הים התיכון לים המלח עובר בין פסגת הר הצופים לפסגת הגבעה הצרפתית.
שתי פסגות אלה מצויות גם על גבול מדבר יהודה.
הנחל המנקז אזור זה אל הים התיכון הוא נחל צופים וזה המנקז את האזור אל ים המלח הוא נחל אוג.
במקביל לקו פרשת המים, מעט ממערב לה, עוברת דרך גב ההר ההיסטורית (דרך האבות) שעליה נסללו דרך שכם ושדרות בר-לב.
בנחל צופים עוברת דרך חשובה נוספת מבחינה היסטורית שעליה נסללה דרך יגאל ידין.
רכסי הר הצופים והר הזיתים בנויים מסלעי משקע ימיים, במבנה הנקרא "חבורת הר הצופים".
חבורת הר הצופים מתוארכת לתקופת הסנון והיא כוללת בתוכה את תצורת מנוחה (קירטון לבן ורך) ואת תצורת משאש (שכבות צור כהה וקשה).
סלע הקירטון הרך נוח מאוד לחציבה, אולם אינו מתאים כחומר גלם לבניית בתים.
זו אחת הסיבות שרכס הר הצופים לא נבנה בתקופות הקדומות ושימש בעיקר לחציבת מערות קבורה.
שמו של ההר מופיע לראשונה בספריו של יוסף בן מתתיהו.
בספר קדמוניות היהודים יא פרק ח' מספר ההיסטוריון על מפגשו של אלכסנדר מוקדון עם הכהן הגדול שנערכה על ההר:
בספרו מלחמות היהודים ב פרק יט' מספר בן מתתיהו כי הלגיונות הרומאיים החלו את ההתקפה על ירושלים מבסיסם על ההר:
במסכת מכות מוזכר הר הצופים כמקום שבו קרעו חכמי ישראל את בגדיהם בראותם את בית המקדש בחורבנו:
המשנה במסכת פסחים מציינת את הצופים כנקודה שממנה והלאה לא חייב אדם לחזור להר הבית, במקרה שלקח איתו בטעות בשר של קורבן:
עם זאת, זיהויו של "הצופים" עם הר הצופים אינו בטוח כלל ועיקר, וכנראה הכוונה לכל נקודה שממנה ניתן לצפות על בית המקדש או על הר הזיתים.
סוף המאה ה-19 תחילת המאה ה-20
בסוף המאה ה-19 בנו סר ג'ון גריי היל ואשתו קרוליין אמילי גריי היל בית אחוזה על פסגת הר הצופים.
באוקטובר 1902 נתגלתה על ההר מערת ניקנור.
במרץ 1914 רכש המשרד הארץ ישראלי את האחוזה, במטרה להקים במקום את "בית מדרש התורה והעבודה".
בשנת 1917, לאחר כיבוש ירושלים בידי הבריטים, שימש ההר כמחנה צבאי בריטי, והוקם בו בית קברות צבאי לחללי האימפריה הבריטית בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
באפריל 1918 התקיים על ההר קבלת פנים המונית לחברי ועד הצירים.
ב-24 ביולי 1918, הונחה בהר אבן הפינה לאוניברסיטה העברית.
ב-1 באפריל 1925, נערך טקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית.
בשנת 1938 נפתח מצפון לאוניברסיטה בית החולים הדסה הר הצופים, שתוכנן על ידי אריך מנדלסון, ארכיטקט גרמני יהודי, ובו 300 מיטות, בית ספר לאחיות, מכוני מחקר ומחלקות אשפוז מודרניות.
במלחמת העצמאות נותק ההר מירושלים העברית מכיוון שהדרך אליו עברה בשכונת שייח' ג'ראח הערבית.
ההר הפך למובלעת שהתנועה אליה התנהלה בשיירות בלבד.
לאחר שבאפריל 1948 הותקפה שיירה של עובדי בית החולים הידועה גם כשיירת הדסה הופסקה תנועת השיירות, והושבתה פעילות האוניברסיטה ובית החולים.
ב־7 ביולי 1948, יום אחד לפני סיומה של ההפוגה הראשונה, נכנס לתוקפו הסכם בין המפקדים הצבאיים של ישראל והמפקדים של הלגיון הערבי על פירוזו של הר הצופים, ההסכם הושג בתיווכו של האו"ם .
ההר חולק לשלושה אזורים: המובלעת הישראלית, שכללה את מתחמי האוניברסיטה, בית החולים הדסה הר הצופים, בית הקברות הצבאי הבריטי, והכפר הערבי עיסאוויה כאזור מפורז ישראלי.
מדרום לשטח הישראלי נקבע שטח הפקר, ומדרום לו שטח מפורז ירדני, שכלל את מתחם אוגוסטה ויקטוריה (מפה).
בהסכם נקבע שישראל תחזיק בהר 85 שוטרים, החמושים בנשק קל בלבד, ו־33 אנשי סגל עובדים אזרחים.
במקביל הוגבל גם מספר השוטרים בשטח המפורז הירדני ל-40 שוטרים.
הסכם זה נשאר בתוקפו עד לסופה של מלחמת העצמאות ואושר מחדש בהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות שנחתמו עם ירדן ב־3 באפריל 1949 .
בהסכם נקבע כי מדי שבועיים תועלה להר שיירה לאספקה ולהחלפת אנשי ההר.
השיירה כללה שלושה כלי רכב: שני משוריינים ומשאית שהובילה להר אספקה, ובירידה מההר הובילה ספרים מבית הספרים הלאומי שבהר, אשר הועברו לספריות האוניברסיטה בירושלים העברית.
שיירה זו הייתה תחת פיקוח האו"ם, ויצאה ממעבר מנדלבאום.
שני הצדדים קיימו את הסדרי הפירוז באופן חלקי.
ישראל העלתה להר חיילים במדי שוטרים, הצליחה להבריח להר נשק כבד יותר מהמותר בהסכם, וכן לבצר חלק מהמתחם.
מאידך הירדנים בנו מוצבים צבאיים בשטחים המפורזים ואף בשטחי ההפקר, השתלטו על הכפר עיסאוויה ועל שטחים נוספים שנכללו בשטח הישראלי.
עם זאת, לא הופסקה תנועת השיירה הדו שבועית, אף על פי שעוכבה לעיתים בידי הירדנים.
נוסף לכך, הגבולות המדויקים היו שנויים במחלוקת בין הצדדים מחלוקת שבה כל צד התרעם על הצד השני ובמסגרתה אף הפר את ההסכם לנוחותו מצידו.
ב־1954 הוקמה יחידה צבאית ייעודית בשם מצוף 247 לשם החזקת הר הצופים.
תקריות אש אירעו לעיתים רחוקות במשך התקופה, אם כי הוראות הפתיחה באש הישראליות דרשו איפוק מרבי (מחשש שהירדנים יכבשו את ההר לפני שכוחות סיוע יצליחו לעבור דרך השטח הירדני).
תקריות קשות אירעו בשנים 1957 וב־1958. ב-26 במאי 1958 נהרגו בהר ארבעה חיילים ישראלים שנתקלו במארב ירדני בגן הבוטני של מתחם האוניברסיטה.
באותה תקרית נהרג גם יושב הראש הקנדי של ועדת שביתת הנשק, שבא לתווך בין הצדדים.
בעקבות התקרית נקבעו הסדרים חדשים בחלק מהנושאים השנויים במחלוקת, כמו הסדרי שליטה בכפר עיסאוויה.
בתקופת מובלעת הר הצופים נבנו בירושלים המערבית שמחוץ למובלעת מוסדות חלופיים למוסדות שעמדו בשממונם בהר הצופים.
הבולטים בהם היו קמפוס האוניברסיטה בגבעת רם ומתחם בית החולים הדסה בעין כרם.
השיירות שהביאו אספקה להר הצופים הוציאו ממנו בהדרגה, בדרכם חזרה, ציוד רפואי ואוניברסיטאי מן ההר.
הירדנים שהתכוננו ליוזמה צבאית ישראלית ליצירת רצף טריטוריאלי בין הר הצופים לבין שאר ירושלים המערבית הקימו בין שטחים ישראליים אלה ביצורים בכל גבעה שלא הייתה מיושבת בשכונה ערבית.
הם הקימו ביצורים איתנים בגבעת התחמושת, וביצרו לצידה גם את גבעת המבתר ואת הגבעה הצרפתית.
ביומה הראשון של מלחמת ששת הימים הופגז ההר.
מחשש שהירדנים ינסו לכבוש את ההר, ניתנה הוראה לכוחות צבא הגנה לישראל לחבור להר הצופים.
המאמץ העיקרי של צה"ל בגזרת ירושלים הופנה לחבירה אל ההר.
כוחות צנחנים של צה"ל הצליחו לחבור אליו לאחר כיבוש גבעת התחמושת ושכונת שייח' ג'ראח וכוחות שריון חברו אליו לאחר כיבוש גבעת המבתר והגבעה הצרפתית.
לאחר המלחמה, לאחר איחוד ירושלים והר הצופים הוזמן יצחק רבין, רמטכ"ל מלחמת ששת הימים, לקבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-15 ביוני 1967 בטקס קבלת התואר נשא יצחק רבין נאום היסטורי הידוע כנאום הר הצופים, שביטא את רוח צה"ל, ועורר הד נרחב בציבור.
את הנאום חיבר קצין חינוך ראשי, מרדכי בר-און.
רבין התייחס בנאומו לתפקיד צה"ל בעיצוב החינוך והתרבות של החברה הישראלית, בכך שהוא נוטל על עצמו משימות חינוך ייחודיות כמו משימתם של אנשי הנח"ל והמורות החיילות באזורי הפיתוח, אך את עיקר נאומו הוא הקדיש להכרה במוסריותו של צה"ל בעת מלחמת ששת הימים, גילויים שלדבריו, "ראשיתם ברוח וסופם ברוח".
הוא הביא דוגמאות של גילויי אחווה ורעות שהתגלו במלחמה, כמו "חבלנים שסיכנו את חייהם למלט את חברם הפצוע בשדה מוקשים".
הסיבות לגילויים אלה בקרב חיילי צה"ל לא נבעו לדבריו מתוך רגשות מיליטנטיים, אלא מתוך צדקת הדרך והכרת תפקידם "להבטיח קיום האומה במולדתה" וכי הצבא "מהעם בא ואל העם חוזר".
לאחר מלחמת ששת הימים החלו פעולות שיקום של המבנים על ההר.
מאחר שהמבנים היו ברובם בעלי ערך ארכיטקטוני, היסטורי ואף רגשי ארך תהליך השיקום והבניה זמן רב.
על בניין בית החולים הדסה הופקד האדריכל יעקב רכטר, ועל קמפוס האוניברסיטה הופקד צוות האדריכלים דוד רזניק-שמואל שקד-רם כרמי-חיים קצף.
בקצהו המזרחי של הקמפוס הוקם מערך הבניינים שיועד במקור למחלקה למדעי הטבע (כיום אולמות הרצאות ואגף בבניין בצלאל) ומגדל המים (מפה).
התכנון הופקד בידי האדריכלים בנימין אידלסון וגרשון צפור, ובניין בצלאל החדש על ידי האדריכל גרשון צפור.
הקמפוס נבנה בצורה הדומה למצודה סגורה ומבוצרת.
לאחר איחוד שני חלקי העיר וכדי שההר לא ינותק עוד ממרכז ירושלים, רוכז מאמץ הבניה בירושלים בין השנים 1968 - 1972 בשכונות הבריח.
שכונות אלה, מעלות דפנה, רמת אשכול, גבעת המבתר והגבעה הצרפתית נבנו לאורך כביש חדש שחיבר את הר הצופים לשאר ירושלים העברית שלא דרך שכונות ערביות - כביש "שדרות אשכול".
ליד כביש זה הוקם בשנת 1973 בניין המטה הארצי של משטרת ישראל ומאוחר יותר בתקופת כהונתו של ראש הממשלה מנחם בגין במהלך שנות ה-80 הוקמה לצידו גם קריית הממשלה ע"ש מנחם בגין.
גם תנועת האוטובוסים אל הר הצופים, שלפני 1947 עברה דרך שכונת שייח' ג'ראח וסבלה מהתנכלויות הערבים חודשה דרך שדרות אשכול.
מסלול קו 9 הועתק אל כביש זה בסוף שנות השישים וחיבר את ההר אל מרכז ירושלים העברית, קו 28 חיבר את ההר עם התחנה המרכזית בירושלים ועם קמפוס גבעת רם וקו 26 חיבר את ההר עם שכונות שונות במערב ירושלים.
בשנת 1969 הוענקה תרומה להקמת בית המשפט העליון בהר הצופים ונערכה תחרות אדריכלים בה זכתה הצעתם של האדריכלים סופר-קולודני, אך בשל אילוצים שונים, בוטלה התרומה ובית המשפט נחנך בסופו של דבר ב-1992 בגבעת רם ליד משכן הכנסת.
בין הגבעה הצרפתית לבין קמפוס הר הצופים הוקמו מעונות סטודנטים שהכילו 800 חדרים.
בשנות השמונים נחנכו מבנים רבים נוספים בקמפוס הר הצופים.
עם הגידול בקמפוס ובאוכלוסיית הסטודנטים, התווסף לקוי האוטובוס הנוסעים אל ההר גם קו 4א (כיום 77א) שחיבר את ההר עם אוכלוסיית הסטודנטים שהתגוררה בשכונות הבריח.
בשנת 1987 נחנך בשטח מובלעת הר הצופים מלון דן ירושלים (לשעבר מלון הייאט, בו נרצח רחבעם זאבי), הגדול שבמלונות ירושלים.
מנהרת הר הצופים ע"ש נעמי שמר
בשנת 1999 החלו העבודות על כביש הר הצופים, על מנת שישמש ככביש גישה נוסף לירושלים, ממזרח, מכיוון בקעת הירדן, יריחו ומעלה אדומים.
הכביש נחנך בחודש ינואר 2003.
הכביש, שאורכו כשלושה קילומטרים, מתחיל בכביש מעלה אדומים – ירושלים עולה לכיוון הר הצופים ועובר מתחת לקמפוס של האוניברסיטה העברית במנהרה חצובה הידועה כמנהרת הר הצופים.
המנהרה היא למעשה מערכת של שתי מנהרות נפרדות, באורך של 550 מטר כל אחת.
בכל מנהרה ישנם שני נתיבי תנועה.
בשנת 2011 נקראה המנהרה על שם הפזמונאית והמלחינה המנוחה נעמי שמר, בעקבות שירה "ירושלים של זהב" בו מוזכרים אתרים שונים הנשקפים מהמנהרה, וכן בהתאם לשורות .
האוניברסיטה העברית בירושלים היא האוניברסיטה הראשונה שהוקמה בארץ ישראל (1925) והמוסד האקדמי השני שנוסד בה (אחרי הטכניון).
האוניברסיטה הוציאה מתוכה אנשי שם בכל תחומי המחקר, לרבות מדענים חתני פרס נובל.
ביום 24 ביולי 1918, נערך בהר הצופים טקס הנחת אבן הפינה לאוניברסיטה העברית.
כשבע שנים לאחר מכן, ב-1 באפריל 1925, נערך טקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית.
הקמת מדינת ישראל מסמלת תפנית בתולדות האוניברסיטה.
בתום מלחמת העצמאות, האוניברסיטה נאלצה למצוא משכן בבתים זמניים בעיר .
מרבית הפקולטות עברו בשנת 1981 להר הצופים, ובקמפוס גבעת רם נותרו הפקולטה למתמטיקה ולמדעי הטבע ובית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי.
הגן הבוטני הלאומי או בשמו הרשמי, הגן הבוטני לצמחי ארץ ישראל ע"ש מונטג'יו למפורט, הוא הגן הבוטני הראשון שהוקם בארץ ישראל ומתעד את כל צמחי הבר של ישראל ושל המזרח התיכון.
בחלקו המערבי של הגן מצוי אמפיתיאטרון קטן.
הגן הוקם בשנת 1931 על ידי פרופסור אוטו ורבורג, שייסד את המחלקה לבוטניקה, ועל ידי ד"ר אלכסנדר איג, אשר הקים את הגן במו ידיו.
כיכר אביגדור המאירי היא כיכר מרכזית בירושלים הממוקמת בהר הצופים.
רחבה בפינה הדרום-מזרחית של האוניברסיטה העברית ובה נקודת תצפית לזכרו של יהודה הלברט.
חורשה בחלקו המזרחי של הר הצופים.
בצלאל הוא האקדמיה הלאומית לאמנות ועיצוב, בירושלים.
בית הספר נוסד לראשונה בשנת 1906 על ידי בוריס שץ והיה בית הספר הראשון לאמנות בארץ ישראל במאה ה-20. היצירות שנוצרו בבית הספר על ידי תלמידיו נחשבות לראשיתה של האמנות החזותית הישראלית.
בשנת 1935, לאחר שהיה סגור כמה שנים, נפתח בית הספר מחדש בשם "בצלאל החדש" ובשנת 1955 זכה בית הספר להכרה אקדמית, ובמשך השנים נוספו לו מחלקות שונות בתחומי האמנות והעיצוב.
קריית הממשלה במזרח ירושלים הקרויה גם "קריית מנחם בגין" נמצאת מצפון לשכונת שייח' ג'ראח, בין חלקו המערבי של הר הצופים לבין גבעת התחמושת.
היא משמשת משכנם של מספר משרדי ממשלה, במקביל לקריית הממשלה העיקרית בקריית הממשלה ע"ש דוד בן-גוריון הנמצאת בקריית הלאום שבמערב ירושלים.
מערת ניקנור היא מערת קבורה הנמצאת בגן הבוטני הלאומי בקמפוס האוניברסיטה הר הצופים ובה נתגלתה גלוסקמה המתייחסת ל"ניקנור עושה הדלתות".
באוקטובר שנת 1902 התגלתה מערה בתוך שטח שקנו ג'ון וקרוליין אמילי גריי היל במטרה להרחיב צפונה את מעון החורף שלהם בהר הצופים.
הממצא החשוב ביותר שהתגלה במערה היה הכתובת על־גבי גלוסקמה שזכתה לכינוי כתובת ניקנור.
המערה חצובה בקפדנות בסלע הקירטון של הר הצופים.
מחוץ למערה חצובה חצר מלבנית, שבצדה הדרום-מזרחי נמצאת חזית המערה.
חזית המערה היא למעשה סטיו.
צורה זו אופיינית למערות הקבורה המפוארות של ירושלים בימי הבית השני.
הסטיו, שבמקורו היה מקורה אך עם השנים נפלה תקרתו, נפתח לתוך ארבעה אולמות קבורה, ובכל אחד מהם מספר כוכים.
בין האולמות ישנם מעברים, שהשקעים בסלע סביב פתחיהם מלמדים כי היו מכוסים מעיִן בלוחות אבן, תופעה ייחודית למערה זו.