tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-19 בדצמבר 1850 מינה אותו הקבינט של לשר התרבות במשרד הפרוסי לענייני רוח, חינוך ורפואה, שבראשו עמד עד פיטוריו של מנטויפל בנובמבר 1858. בינתיים היה חבר ב מ-1850 עד 1852 ולאחר מכן כחבר בבית הנבחרים הפרוסי.
קרל אוטו פון ראומר היה הנציג העיקרי של הריאקציה האורתודוקסית-מונרכיסטית והפוליטיקה שלו הייתה שייכת לזרוע המורחבת של הקמרילה, חוג לא רשמי אך רב השפעה של יועצים סביב המלך.
בין הצעדים הלא פופולריים השונים שלו, מה שנקרא "תקנות" () שפורסמו ב-1854 ונתקלו בהתנגדות אלימה ביותר.
התקנות תבעו להפוך את עיקרי הדת של הכנסייה הנוצרית לבסיס הלימודים בית הספר היסודי ואין לאפשר לתלמידי הסמינרים אפילו ללמוד את הקלאסיקות הגרמניות.
מצד שני, הם הביאו להגבלה ופישוט של חומר ההוראה, אך שהתעלמו ממנו.
שנתיים קודם לכן, הוא כבר ספג ביקורת על "גזירות ראומר" שלו, שבהן הוא, בעצמו ממשפחה פרוטסטנטית מסורתית, רצה להביא את הכמורה, במיוחד את הקתולית, תחת שליטה רבה יותר של המדינה.
כתוצאה מכך, הייתה השפעה פוליטית על הבחירות למדינה בשנת 1852, בעידוד , הקמת הפלג הקתולי ב.
זה הוביל בסופו של דבר לנסיגה לא רשמית מגזירות אלו.
בשנת 1851 הוא לקח תפקיד מוביל באיסור על גני הילדים של פרידריך פרבל.
עם זאת, עקב הגירתם של רבים מחסידיו של פרבל, הדבר הוביל לניצחון רעיון גן הילדים באזורים רבים בעולם.
על המדינאות שלו זכה פון ראומר באות , דרגה 1.
קרל אוטו פון ראומר נקבר בבית הקברות הישן סנט מתאוס בברלין-שנברג.
קברו הוגר כ של העיר ברלין עד 2017.
פון ראומר היה צאצא של משפחת האצולה הבווארית הישנה ומהמאה ה-17 הסקסונית של ראומר.
הוריו היו המיור גנרל הפרוסי קרל היינריך פרידריך פון ראומר (1757–1831) ואשתו אלברטין פון טשירשקי (1768–1838), בתו של האלוף הפרוסי קרל וילהלם פון טשירשקי.
קרל אוטו פון ראומר היה נשוי לאליזה וילהלמינה קלמנטינה פון בראוכיטש (1820–1891), בתו של הגנרל הפרוסי של חיל הרגלים אדוארד פון בראוכיטש.
הוא הותיר אחריו שלושה בנים וארבע בנות:
קרל אלברכט אדוארד (Karl Albrecht Eduard, 17 בינואר 1842 – 21 בספטמבר 1876), שמאי בית המשפט
רודולף היינריך (Rudolf Heinrich, 7 באוגוסט 1843 – 17 ביוני 1882), מנהל מחוז
אנה אליזבת (Anna Elisabeth, נולדה ב-3 ביוני 1845) נישאה ב-1870 לרודולף פון וודל (מת ב-27 בדצמבר 1890), קפטן פרוסי
מאריה שרלוטה אליזבת (Marie Charlotte Elisabeth, 21 בנובמבר 1846 – 15 ביולי 1885) נישאה ב-1869 לאלברט פון אורצן, קפטן פרוסי
אדוארד ברנהרד פרידריך (Eduard Bernhard Friedrich, 26 במאי 1846 – 26 בינואר 1871), לוטננט פרוסי
אליזבת לואיזה הדוויג (Elisabeth Luise Hedwig, 6 ביוני 1852 – 12 באוגוסט 1888) נישאה ב-1870 לגאורג פון האגן (מת ב-2 באוגוסט 1898), לוטננט קולונל, מפקד גדוד הפרשים מספר 11
אגנס ברטה אליזבת (Agnes Berta Elisabeth, נולדה ב-25 במרץ 1856)
אגרד נולד בכפר באזור Båstad שבמחוז סקונה בדרום שוודיה, אביו (במקור משלזוויג) היה סוחר.
בשנת 1799, כשהיה בן 14 בלבד נרשם ללימודים באוניברסיטת לוּנְד, אחד ממוסדות המחקר הנחשבים ביותר בעולם באותו הזמן.
8 שנים מאוחר יותר, ב־1807 החל אגרד לעבוד כמרצה למתמטיקה באוניברסיטה ובשנת 1812 הפך לפרופסור לבוטניקה ולכלכלה.
במקביל למד אגרד תאולוגיה ולימודי דת ובשנת 1816 הוסמך ככומר מטעם הכנסייה הפרוטסטנטית־לותרנית והחל לשמש כוויקאר בקהילה של מנזר פטרוס הקדוש בעיר לונד.
בשנת 1817 היה אגרד לחבר באקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
בשנת 1835 הוכתר אגרד כבישוף ומאז ועד מותו עמד בראש דיוקסיית קרלסטד.
קרל אדולף אגרד נפטר בקרלסטד בגיל 74, הוא הותיר אחריו אישה ושני ילדים ונקבר בבית הקברות המזרחי של העיר לונד.
פסל בדמותו הוצב מעל קברו בשנת 1939.
עיקר תרומתו המדעית של אגרד היא בתחום הבוטניקה, והוא התמחה במיוחד בחקר האצות - אלגולוגיה, יש המחשיבים אותו למייסד האלגולוגיה המודרנית.
מלבד זאת הוא פרסם עבודות גם במתמטיקה, כלכלה מדינית, חינוך ותאולוגיה נוצרית.
אגרד נשא לאישה את מרגרטה שרלוטה לינדשו (1796–1868).
בנו, (1813–1901) הפך לבוטנאי בעצמו ונחשב לממשיך דרכו המדעית של אביו, כמו כן הוא היה אחראי להקמתו של הגן הבוטני של אוניברסיטת לונד במתכונתו הנוכחית.
בתו, (1827–1887) הייתה משוררת ופעילה פמיניסטית; בנה שלה, (1860–1911) היה סופר, עיתונאי ומשורר מפורסם, טרם מותו היה מועמד לפרס נובל לספרות אך בשל פטירתו החמיץ את ההזדמנות לזכות בפרס.
אחיינו (1812–1862) גדל אצלו והיה לבן חסותו, בהמשך הפך לאסטרונום ומדינאי, הוא שימש גם כרקטור של אוניברסיטת לונד וכחבר בריקסדאג, הפרלמנט השוודי, מטעם הכמורה.
קרל אדואר בלז אֶטָה אֶיוֹנְג הוא כדורגלן קמרוני-צרפתי המשחק בעמדות הקשר והחלוץ בלבאנטה מהלה ליגה ובנבחרת קמרון.
אטה איונג נולד בדואלה שבקמרון.
הוא החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער המקומית אקול דה פוטבול גלקטיק, ולאחר מכן הצטרף בינואר 2022 למחלקת הנוער של קדיס.
עם הגעתו, הוא שיחק בקבוצת הנוער לפני שערך את הופעת הבכורה שלו בפונדסיון קדיס, במסגרת הליגה האזורית האנדלוסית השלישית.
לקראת עונת 2022/2023 קודם לקבוצת המילואים, קדיס ב', שהייתה אז בליגה הספרדית הרביעית, ושימש בעיקר כשחקן ספסל, לפני שהוסב לחלוץ בעונת 2023/2024. ב-19 בינואר 2024 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה ובלה ליגה, כשנכנס כמחליף בהפסד חוץ 1–0 לדפורטיבו אלאבס.
ב-29 באוגוסט 2024 חתם אטה איונג על חוזה לשלוש שנים בקבוצת המילואים של ויאריאל, ויאריאל ב', מהליגה הספרדית השלישית.
ב-20 באפריל 2025 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה עם הקבוצה הראשונה של ויאריאל, בתיקו 2–2 נגד ריאל סוסיאדד.
ב-10 במאי 2025 כבש את שער הבכורה שלו בניצחון חוץ 1–0 על ז'ירונה.
ב-1 בספטמבר 2025 חתם אטה איונג על חוזה לארבע שנים בלבאנטה מהליגה השנייה.
קרל אוגוסט ויטפוגל היה היסטוריון, סינולוג וגאוגרף פוליטי גרמני־אמריקאי.
בראשית דרכו נמנה עם חוג האינטלקטואלים המרקסיסטים של אסכולת פרנקפורט, אך לאחר גלותו בארצות הברית הפך למבקר חריף של המרקסיזם ושל המשטרים הקומוניסטיים.
ויטפוגל נודע במיוחד בזכות ספרו דספוטיזם מזרחי (Oriental Despotism, 1957), שבו פיתח את תאוריית דספוטיזם הידראולי
תפיסה חדשנית הקושרת בין ניהול מערכות מים גדולות לבין התהוות משטרים ריכוזיים ועריצים.
הגותו שילבה גאוגרפיה, סוציולוגיה ופילוסופיה פוליטית, והשפעתה ניכרת בחקר ההיסטוריה של סין, מצרים ומסופוטמיה, כמו גם במחקרים מודרניים הבוחנים את תפקיד המדינה, ושליטתה במשאבי טבע, ובתהליכי פיתוח כלכלי.
ויטפוגל נולד בעיר וולטרסדורף שבמדינת הנובר בגרמניה ב־1896. אביו היה כומר לותרני, מורה בבית ספר.
בשנות ה־20 היה ויטפוגל פעיל במפלגה הקומוניסטית הגרמנית (KPD), ושייך לחוג האינטלקטואלים המרקסיסטים סביב אסכולת פרנקפורט, לצד הוגים כוולטר בנימין – מאנשי הרוח היהודים־גרמנים הבולטים של המאה ה־20, וממקורביו של גרשום שלום.
במקביל לעיסוקו הפוליטי פיתח ויטפוגל קריירה אקדמית מרשימה.
הוא למד באוניברסיטאות לייפציג, ברלין ופרנקפורט, ופרסם מאמרים בנושאי פילוסופיה, היסטוריה וכלכלה.
בשנות העשרים עסק ויטפוגל גם בכתיבה דרמטית ובביקורת אמנות.
הוא חיבר שורה של מחזות בעלי גוון קומוניסטי ואקספרסיוניסטי, ובהם "הנכה", שהוצג לראשונה בשנת 1920 בתיאטרון הפרולטרי של ארווין פיסקטור בברלין.
מחזות נוספים שכתב, ובהם "חיילים אדומים", "האדם שיש לו רעיון", "האם", "הפליט" ו"גורד השחקים", יצאו לאור בהוצאת מאליק.
על אף שהוזמן לשמש כמפיק בתיאטרון המהפכני "פולקסבינה", העדיף להקדיש את זמנו ללימודים אקדמיים.
בשנות ה־30 הראשונות חי ויטפוגל עם אשתו השנייה אולגה בסין.
במקביל פרסם ויטפוגל מאמרים בעלי גוון הגליאני על אסתטיקה וספרות בכתב העת די לינקסקורבה – Die Linkskurve ביטאון אגודת הסופרים הפרולטריים־מהפכניים – ואף נמנה עם מערכת כתב העת מאפריל 1930. גישתו השמרנית לאמנות הציבה אותו לצד ג'רג' לוקאץ', בניגוד לאופיים הניסיוני של מחזותיו המוקדמים.
ויטפוגל היה מעורב בוויכוחים הספרותיים של זמנו, ובראשם הדיון על יחסי מודרניזם וקומוניזם, שהגיע לשיאו בהתקפה הסובייטית על זרם האקספרסיוניזם בשנות ה־30.
לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון נאסר ויטפוגל ב־1933 במחנה ריכוז ליכטנבורג.
באותו זמן כבר היה ויטפוגל היסטוריון מומחה בעל שם עולמי בחקר המזרח הרחוק.
אחד מחבריו, העיתונאי האמריקני ה.ר.
Knickerbocker), פנה לג'ון פינליי (John Finley), נשיא האגודה הגאוגרפית האמריקנית (AGS), בבקשה שיפנה במכתב להרמן גרינג.
אך הנהלת החברה, אף שהציעה קודם לויטפוגל חברות, סירבה לסייע "לקומוניסט מוצהר".
לבסוף שוחרר ויטפוגל הודות למאמציהם של יריבו, הגנרל והגאוגרף הפוליטי קארל האוסהופר, וההיסטוריון הבריטי ריצ'רד הנרי טוני.
לאחר שחרורו יצא לגלות, תחילה באירופה ולאחר מכן ב־1939 היגר לארצות הברית, שם שימש כמרצה באוניברסיטאות שונות, בהן אוניברסיטת קולומביה ואוניברסיטת וושינגטון בסיאטל.
הוא חי ופעל בארצות הברית עד מותו בניו יורק ב־1988. פחות משני עשורים לאחר שיצא מגרמניה, בעת מסע הציד המקרתיסטי, הפך ויטפוגל מגולה קומוניסט לשותף רצוי של הממסד האמריקאי השמרני.
שמו נקשר בעיקר בשתי פרשות: עדותו בפני ועדת הסנאט ב־1951, שבה הפליל את אוון לטימור (Owen Lattimore; מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס) ואת מ.י.
Finley; מאוניברסיטת רוטג'רס) כמבטאים אדוקים של אידאולוגיה קומוניסטית, ופרסום ספרו דספוטיזם מזרחי (Oriental Despotism) בשנת 1957, שבו פיתח את תאוריית "החברות ההידראוליות", וטען כי מהפכות סין וברית המועצות מייצגות למעשה חזרה לצורת שלטון אסיאתית ריכוזית טרום־קפיטליסטית.
ויטפוגל נישא לראשונה לרוז שלזינגר (Rose Schlesinger) בשנת 1921. היא הייתה הספרנית של מכון פרנקפורט.
הזוג התגרש בסוף שנות העשרים.
מיד לאחר גירושיהם נישא ויטפוגל לרוסיה אולגה לאנג (Olga (Joffe) Lang), סוציולוגית ועורכת שעבדה יחד עם ויטפוגל על מחקרים ותרגומים של סופרים סינים.
הזוג חי בסין בשנים 1930–1933. לימים פרסמה לאנג מונוגרפיה על המשפחה הסינית וכן ביוגרפיה של הסופר האנרכיסט בה ג'ין.
הם התגרשו ב-1939. אשתו השלישית הייתה האנתרופולוגית אסתר שיף גולדפרנק , Esther Schiff Goldfrank , שנישאה לו ב-1940, חוקרת עמי הפואבלו וסופרת מחקרים על ארגונם החברתי וטקסיהם; גולדפרנק נולדה למשפחת Schiff (רקע יהודי) אין במקורות הארכיוניים והעיתונאיים העיקריים שנבדקו אזכור ברור לצאצאים של ויטפוגל.
אם יימצא מקור מהימן שיציין ילדים או צאצאים, יש להוסיפו לערך.
ויטפוגל נחשב לאחד החוקרים הראשונים שניסו לגשר בין גאוגרפיה, סוציולוגיה והיסטוריה במסגרת תאורטית אחת.
כתלמיד לשעבר של אסכולת פרנקפורט, הושפע ממסורת התאוריה הביקורתית – הגישה שעסקה בניתוח יחסי כוח, אידאולוגיה ומבנים חברתיים.
אך ביקש להעניק לה בסיס אמפירי ומערכתי יותר.
כתיבתו משלבת בין תפיסות מרקסיסטיות מוקדמות לבין ניתוחים מוסדיים של כוח ושליטה, והוא ראה במבנה המדינה תוצר של יחסי גומלין בין תנאי סביבה, טכנולוגיה וארגון חברתי.
במרכז הגותו עומדת שאלת הדרך שבה משאבי טבע – ובראשם המים – מעצבים את יחסי הכוח בחברה ואת התפתחות המוסדות הפוליטיים.
ויטפוגל פיתח את מה שכינה "תאוריית החברה ההידראולית", שאותה הציג לראשונה במאמר משנת 1929 על ההיסטוריה של סין.
הוא טען כי בחברות חקלאיות שתלויות במערכות השקיה גדולות ומורכבות, נדרשת סמכות מרכזית לניהול מפעלי המים.
כתוצאה מכך מתפתחת נטייה למשטרים ריכוזיים ולעיתים עריצים.
לטענתו, במדינות מזרחיות קדומות – דוגמת מצרים, מסופוטמיה, הודו וסין – עיצב ניהול מערכות השקיה רחבות היקף את יסודות המבנה החברתי־פוליטי.
שליטה מרכזית על מקורות המים חייבה יצירת מנגנון ביורוקרטי וסמכותי, אשר הפך בהדרגה לבסיסו של משטר סמכותני, ולעיתים עריץ.
מערכת זו, על פי ויטפוגל, לא אפשרה את התפתחותן של חברות אזרחיות אוטונומיות או של קפיטליזם, כפי שקרה באירופה.
ויטפוגל ראה בתיאוריה זו המשך ישיר למסורת המרקסיסטית אך גם חידוש מהותי בה: במקום להעמיד את יחסי המעמדות בלבד במרכז ההסבר ההיסטורי, הוא הציע כי יחסי האדם עם סביבתו הפיזית – ובעיקר עם המים – הם שמעצבים את המבנים הכלכליים והפוליטיים לאורך זמן.
במובן זה הציע גשר בין ההיסטוריה הכלכלית לבין הגאוגרפיה התרבותית, והשפיע על חוקרים מאוחרים, שבחנו כיצד טכנולוגיה וניהול סביבתי מעצבים מוסדות של שליטה וכוח.
תאוריה זו עוררה עניין רב בחקר ההיסטוריה, הסוציולוגיה והאנתרופולוגיה, והשפיעה במיוחד על מחקרים בהיסטוריה הסינית ובהיסטוריה של המזרח התיכון.
הוא הדגים את טענתו באמצעות דוגמאות מההיסטוריה של מצרים העתיקה, בבל, סין ותרבויות נוספות.
בעוד שבצעירותו היה מרקסיסט ואף חבר במפלגה הקומוניסטית הגרמנית, בארצות הברית הפך ויטפוגל למבקר חריף של המרקסיזם ושל ברית המועצות.
כמו שנאמר, הספר יצא בימי המקארתיזם, כטיעון נגד הקומוניזם.
ויטפוגל טען שהמשטר הסובייטי גילם צורה של "דספוטיזם אוריינטלי" , המתאפיין בשליטה טוטאלית של המדינה בכל תחומי החיים.
ב"דספוטיזם מזרחי" (1957) טען ויטפוגל כי עיקרון זה אינו מוגבל לעבר הרחוק בלבד, אלא יכול להופיע מחדש גם בעת החדשה.
הוא ראה במשטרים הטוטליטריים של המאה העשרים, ובמיוחד בברית המועצות ובסין המאואיסטית, וריאציות מודרניות של "הדגם ההידראולי" הקדום: ריכוז כוח בידי המדינה באמצעות שליטה מוחלטת על אמצעי הייצור והמשאבים, תוך דיכוי יזמות חופשית והתארגנות חברתית עצמאית.
ספרו "Oriental Despotism" עורר עניין רב במחקר ההיסטורי, הסוציולוגי והאנתרופולוגי, והשפיע על מחקרי ההיסטוריה של סין, המזרח התיכון ואמריקה הפרה־קולומביאנית, במיוחד אימפריית האינקה.
עם זאת, חוקרים רבים ביקרו את התאוריה בטענה שהיא פשטנית מדי ומתקשה להסביר מורכבות היסטורית ותרבותית.
ויטפוגל טען כי במרכזי ציוויליזציה על גדות נהרות – כגון מצרים ומסופוטמיה – התפתחה תלות עמוקה בניהול מקורות מים והשקיה בקנה מידה גדול.
תפקיד זה יצר צורך בארגון מרכזי ובמנגנוני ביורוקרטיה רחבים, שהיו הבסיס לריכוז סמכות פוליטית ולדגם שלטוני ריכוזי־עריץ ("דספוטיזם הידראולי").
מחקרים על אקולוגיה תרבותית של עמק הנילוס מדגישים את דרישות התיאום והניהול שהנילוס הציב בפני החברה החקלאית, ומספקים בסיס אמפירי לטענה שניהול מים מרכזי תרם לחיזוק סמכויות מרכזיות.
נקודת המוצא התאורטית של ויטפוגל מתיישבת עם גישות ה"אקולוגיה התרבותית" של חוקרים כמו ג'וליאן סטיוארד, שלפיה תנאי סביבה וטכנולוגיה משפיעים על מבני ארגון חברתיים־פוליטיים.
עם זאת, הספרות המחקרית המודרנית ממשיכה לדון במידה שבה הקשר בין השקיה לבין היווצרות מדינה הוא סיבתי ורב־גורמי, ותולה אותו גם במשתנים תרבותיים ופוליטיים נוספים.<
מבקריו טענו כי המודל של "דספוטיזם הידראולי" לוקה בדטרמיניזם יתר, מאחר שהוא מייחס כמעט כל התפתחות פוליטית או חברתית לשליטה על משק המים.
ההיסטוריון ג'וזף נידהאם, למשל, הצביע על כך שבסין התקיימה ביורוקרטיה מורכבת עוד לפני הקמת מערכות ההשקיה הגדולות, ולכן קשה לטעון שהשליטה במים הייתה הסיבה הבלעדית ליצירתה.
בסה"כ, חוקרים הצביעו על כך שבאזורים רבים התקיימו מערכות השקיה מורכבות גם ללא ריכוזיות מדינית, בעוד שבאזורים אחרים התפתחו משטרים ריכוזיים דווקא ללא תלות במים.
בכך ביקשו להראות כי הקשר שויטפוגל הציע איננו אוניברסלי.
אחרים הדגישו כי משטרים ריכוזיים צמחו גם באזורים שלא נשענו על חקלאות השקיה, בעוד שבחברות הידראוליות מסוימות התקיימו מסגרות שלטוניות מבוזרות יותר.
עם זאת, מחקרו של ויטפוגל נחשב לחלוצי בניסיון לשלב גאוגרפיה, סוציולוגיה ופוליטיקה להבנת תהליכים היסטוריים, והשפעתו ניכרת גם על מחקרים מאוחרים.
חוקרי מים בני זמננו המשיכו לעסוק ישירות בתאוריית ה"חברה ההידראולית" של ויטפוגל, ולעיתים קרובות ציינו את תרומתו כנקודת מוצא לדיון על יחסי גומלין בין מים, כוח ומדינה.
מאמר סקירה מרכזי בתחום, Hydraulic Bureaucracies and the Hydraulic Mission: Flows of Water, Flows of Power (2009), מתייחס במפורש לויטפוגל כחלוץ תפיסת ה"דספוטיזם ההידראולי" ומבקש לבחון כיצד רעיונותיו מתממשים גם במערכות מודרניות של ניהול מים.
המאמר נכתב במשותף על ידי François Molle, Peter P.
Mollinga ו-Philippus Wester – חוקרים משלוש אוניברסיטאות שונות באירופה: במונפלייה (צרפת), בבון (גרמניה) וב (הולנד) – שהתמחו בניהול משאבי מים בדרום־מזרח אסיה, בדרום אסיה ובאזור המקונג.
המאמר מצביע על כך שפרויקטים גדולים של השקיה ותשתיות מים אינם רק תהליכים טכנולוגיים־הנדסיים, אלא גם משפיעים על מנגנוני כוח במדינה.
הקמת מערכות השקיה רחבות מגבירה את הצורך בארגונים ביורוקרטיים מרכזיים, יוצרת ערוצי השפעה פוליטית ואחרת על־ידי מדיניות, אינטרסים מקצועיים והיררכיות מוסדיות.
על בסיס מקרי מבחן מקמבודיה, הודו ואזורים נוספים באסיה, המחברים מציעים קריאה ביקורתית: הם דוחים את הפשטנות של "הדספוטיזם ההידראולי", אך מאשרים כי שליטה במים נותרה תנאי יסוד להבנת מבני כוח מדיניים גם בעולם המודרני.
הם מביאים דוגמאות ממדינות דרום־מזרח אסיה שהתבססו על ניהול מערכות השקיה ותעלות מים – כגון קמבודיה, תאילנד, ווייטנאם, אשר כונו במחקר "מדינות השקיה" או "מדינות תעלות", כמו גם על דוגמאות מהודו, איראן, וארצות נוספות.
מחקריו של ויטפוגל השפיעו גם על מחקרי תרבויות אמריקה הפרה קולביאנית, למשל בהקשר לתרבות הטיוואנאקו, שקדמו לאינקה, באגן אגם טיטיקאקה.
גם מבקריו הכירו בכך שתרומתו המרכזית הייתה הצבת שאלת התלות של החברה במשאבי מים במרכז הדיון על התפתחות מדינות מוקדמות.
בסיכום, תרומתו העיקרית של ויטפוגל היא הצבת שאלת התלות האקולוגית בבסיס הבנת המדינה והשליטה.
בהקשר זה, הגאוגרף-היסטוריון טוען שרוב ההתנגדות לויטפוגל לא הייתה עניינית, ונבעה מהעיסוק בעברו המרכסיסטי, והפיכתו לכותב אנטי מרכסיסטי, למרות שגישתו הבסיסית נותרה מרכסיסטית...
סמית מציע "לגאול" את ויטפוגל מהדימוי הפשטני של מרכסיסט, ולהבין אותו כחלוץ של גישה אינטרדיסציפלינרית להבנת מבנה המדינה.
קרל בֶּהם היה מנצח אוסטרי.
קרל בהם נולד בגראץ שבאוסטריה.
לאחר שלמד משפטים וזכה לדוקטורט בתחום, למד מוזיקה בקונסרבטוריון של גראץ.
לפי המלצתו של קרל מוק, קיבל אותו ברונו ולטר לעבודה באופרה העירונית של מינכן בשנת 1921. בשנת 1927 עבר לעבוד בדרמשטאדט וב-1931 בהמבורג.
בהמשך היה ממשיכו של פריץ בוש כראש בית האופרה של דרזדן, משנת 1934. הוא עבר לאופרה של וינה בשנת 1943, והיה המנהל המוזיקלי של בית האופרה המשוקם בווינה לזמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה.
אף כי מעולם לא היה חבר במפלגה הנאצית, היה תומך נלהב שלה.
לפי הכתוב ב-Hitler and the Power of Aesthetics של פרדריק ספוטס, נודע בהם לשמצה במועל היד ההיטלרי שלו לפני קונצרט בניצוחו לאחר האנשלוס (למרבה האירוניה, דווקא במעשה זה הפר את חוקי הנאצים, המגדירים את המקומות, בהם ניתן להצדיע במועל יד).
בהם היה עמית ומקורב לריכרד שטראוס, שהקדיש לו את דפנה שלו.
הוא ניצח על רבות מיצירותיו של שטראוס בביצועי הבכורה שלהן.
עוד נודע בפרשנות שלו לאופרות של ריכרד וגנר ושל וולפגנג אמדיאוס מוצרט.
קצת לפני מותו הוא ניצח גם על התזמורת הפילהרמונית של וינה ועשה לו שם כמפרש יצירותיהם של יוהנס ברהמס ושל מוצרט בתקופת עבודתו עם התזמורת.
קרל בהם נפטר בשנת 1981 בזלצבורג.
בנו הוא השחקן קרלהיינץ בהם.
קרל פרידריך בנץ היה מהנדס גרמני שעסק בתכנון מנועים ומכוניות, והיה הראשון שהצליח לשלב מנוע בנזין בכלי רכב.
הוא ייסד את "חברת בנץ", שהתמזגה לתוך יצרנית המכוניות מרצדס-בנץ.
אביו של בנץ, שהיה נהג קטר, נפטר בשנת 1846, בטרם מלאו לבנו שנתיים.
קרל ואימו עקרו לקארלסרוהה, שם היא עסקה בבישול והשכירה חדרים כדי לממן את חינוך בנה.
ב-1872 הקים בנץ בית מלאכה במאנהיים עם שותף שעזב את העסק כעבור זמן מועט.
בנץ נאלץ למכור את כל מכשיריו כדי לסלק את חובותיו.
בסופו של דבר, בעזרתה של אשתו ברטה בנץ אשר השקיעה את כספה, הצליח בנץ להוציא פטנטים אחדים על חלקים מסוימים של מנועי בעירה פנימית שמשתמשים בבנזין, והשיג את המימון הנדרש לפיתוח תוכניותיו לכלי רכב בעל הנעה עצמית.
כלי הרכב הראשון שבנה בנץ נראה כמו תלת אופן ממונע.
המנוע הוצב בירכתיים כדי לאזן את הרכב.
הניסויים הראשונים לא עלו יפה, משום שהמנוע דמם והיה צריך להניעו בדחיפה.
בנץ הציג את מכוניתו בפומבי ב-1885. ב-1892 הציג את דגם הבנץ ויקטוריה.
ב-1893 הציג בנץ דגם בעל ארבעה גלגלים ואחריו הציג את ה"ולו" (Velo) - המכונית הראשונה שיוצרה בסדרה זולה להמונים.
כלי הרכב שווקו בשם ארנולד.
קרל בנץ היה לאדם הראשון בעולם לו הונפק רישיון נהיגה.
קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן , היה נסיך מבית הוהנצולרן-זיגמרינגן, וראש ממשלת פרוסיה, מ-6 בנובמבר 1858 ועד 12 במרץ 1862.
קרל אנטון נולד ב-7 בספטמבר 1811 בזיגמרינגן, לקרל, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן ומארי אנטואנט מירא, בתם של פייר מירא ולואיז ד'אסטור.
בשנת 1848 הודח אביו קרל, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן במהלך מהפכות אביב העמים, וקרל אנטון עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1852 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-14, ובשנת 1853 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
בין השנים 1858–1861 שימש קרל אנטון כראש ממשלת פרוסיה, ובשנת 1869 קיבל את התואר "נסיך הוהנצולרן", לאחר מותו של קונסטנטין, נסיך הוהנצולרן-הכינגן ללא יורשים.
משפחתו נשארה בשלטון עד לסיום המונרכיה ברומניה בשנת 1947, עם הדחתו של המלך האחרון מיכאי הראשון, מלך רומניה.
ב-2 ביוני 1885 מת קרל אנטון בברלין, ובנו לאופולד, נסיך הוהנצולרן ירש את תאריו.
ב-31 באוקטובר 1834 התחתן קרל אנטון עם יוזפינה, נסיכת באדן, בתו של קרל, הדוכס הגדול של באדן, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
קרל ארנולד צייר וקריקטוריסט גרמני, מהתורמים החשובים למגזין ההומוריסטי זימפליציסימוס, ומתנגד לנאציזם בתקופת רפובליקת ויימאר.
ארנולד נולד בעיר נוישטט ביי קובורג בדוכסות זקסה-קובורג-גותה בגרמניה.
הוא גדל במשפחה בורגנית; לאביו, מקס אוסקר ארנולד, היה מפעל לתעשייה זעירה, שבסביבות שנת 1910 התפתח לעסק מצליח ובו כ-2000 מועסקים.
מקס אוסקר היה חבר מאז 1885 בבית המחוקקים של קובורג, ובשנים 1904–1920 (מלבד שנות המהפכה 19–1918) היה בעצמו נשיא הבית.
ב-1901 החל בלימודי הציור באקדמיה לאומנות במינכן, שם למד אצל פרנץ פון שטוק והתיידד עם אלברט וייסגרבר.
באותה תקופה הוא והחל לתרום מיצירותיו לכתבי עת שונים, ביניהם Die illustrierte Presse, Lustige Blätter ו-Die Jugend.
בשנת 1907 החל לתרום קריקטורות למגזין ההומוריסטי המאויר זימפליציסימוס.
ב-1909 הוציא לאור ארנולד, בשיתוף עם אמנים אחרים (ביניהם וילי גייגר, ז'ול פאסן ואלברט וייסגרבר) אלבום של תדפיסים ארוטיים, שחולל שערורייה וגל מחאות.
בלחץ הפרלמנט נפתחה נגדו חקירה פלילית בחשד לפורנוגרפיה, מה שהוביל להחרמתם של עותקי היצירה.
בסביבות שנת 1909 הוא הכיר במינכן את הציירת אנה-דורה פולקווארדסן, והתחתן איתה ב-1911 בפלנסבורג.
באותם ימים התפלגה "אגודת האמנים החדשה של מינכן", וכתוצאה מכך נוצרה קבוצת הפרש הכחול; לאחר מכן חדלה אגודת האמנים המקורית כמעט מלהתקיים.
כיוון שכך, נטל על עצמו ב-1913 אלכסנדר קאנולט להקים את "קבוצת הפורשים החדשה ממינכן" (Neue Münchener Sezession), שבה היו חברים, מלבד קרל ארנולד, גם פאול קלי, אלפרד קובין, אלכסיי פון יבלנסקי ואלברט וייסגרבר.
אלו היו השנים שבהן החל ארנולד לעשות לו מוניטין.
על אף שזימפליציסימוס נקט בקו מערכתי אופוזיציוני בימים שקדמו למלחמת העולם הראשונה, החל העיתון בקו של תמיכה במטרתן של מעצמות המרכז עם תחילת הלוחמה.
ארנולד התגייס לצבא הגרמני והוצב מאחורי קו החזית באזור ליל הכבושה, שם עסק באיור גלויות לחיילים.
מסוף 1914 עד 1917 השתתף בהוצאת שורת מנשרים מאוירים בשם Liller Kriegsflugblätter ("עלוני מלחמה מלִיל"), ואיוריו בהם זכו לפופולריות רבה.
עם שחרורו מן הצבא המשיך ארנולד בתרומתו לזימפליציסימוס.
העיתון יצא כנגד חוזה ורסאי, אך היה תומך נלהב בדמוקרטיה וברפובליקת ויימאר אל מול סכנות הימין הקיצוני והשמאל הקיצוני.
גישה זו מודגמת בכרזה שצייר למפלגה הדמוקרטית, פלג ליברלי שהיה שותף בקואליציה שהקימה את רפובליקת ויימאר.
בכרזה, משנת 1921 נראית יד חסונה מניפה מאזניים, כאשר מצד שמאל נראים "קומוניסטים" אדומים וצעקנים, ומצד ימין "קפיטליסטים" שמנים ולבושים בקפידה, והכיתוב "נגד הדיקטטורה משמאל ומימין".
ארנולד היה לאחר ממבקריו החריפים של אדולף היטלר.
שלא כמאיירים אחרים כג'ורג' גרוס, אשר הצביעו על הסכנה שבהיטלר, בחר ארנולד לגחך את דמותו, ולהציגו באור היתולי.
קריקטורה ידועה ממאי 1932 מציגה את היטלר, כאשר אישוני עיניו מצוירים בצורת צלבי קרס כשמאחוריו מציצה בדאגה רוחו של פרידריך הגדול.
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933 פשטו הנאצים על משרדי זימפליציסימוס, ואף עצרו מספר ציירים.
חלק מיצירותיו של ארנולד הוחרמו ונאסרו לפרסום.
ארנולד המשיך לעבוד בעיתון, ואף פרסם, במהלך מלחמת העולם השנייה קריקטורות שתאמו את הקו הרשמי של הממשלה הנאצית.
בשנת 1945 נהרס הסטודיו שלו בהפצצה אווירית, ורבות מיצירותיו אבדו.
לאחר המלחמה היגר ארנולד לארצות הברית, שם מת בשנת 1953.
קרל אמדאוס הרטמן היה מלחין גרמני.
יש הרואים בו את גדול הסימפוניקאים הגרמנים במאה ה-20.
הרטמן למד באקדמיה של מינכן בשנות ה-20. הוא עזב כליל, מרצונו החופשי, את חיי המוזיקה בגרמניה במשך התקופה הנאצית, בלי לעזוב את גרמניה ואף אסר לנגן שם את יצירותיו.
השלטון הנאצי גינה יצירה מוקדמת שלו, "מיזררה" (1933-1934), שבוצעה לראשונה בפראג ב-1935); אולם המוזיקה שלו נוגנה ופרסומו המשיך וגדל בארצות שמחוץ לגרמניה.
בראשית שנות ה-30 החל בקשר של מדריך-בן חסות עם הרמן שרכן, שנמשך עד סוף חייו, ובתקופת המלחמה היה לתלמידו של אנטון וברן.
אחרי מלחמת העולם השנייה, הרטמן סיים מספר יצירות איכותיות, מהן ידועות ביותר שמונה סימפוניות.
המוכרת ביותר היא אולי הראשונה, המוכתרת בשם "ניסיון ליצור רקוויאם" (Versuch eines Requiems).
ראשיתה של יצירה זו בשנת 1936 כקנטטה לאלט סולו ותזמורת, מבוססת פחות או יותר על כמה שירים נבחרים של וולט ויטמן.
תוך זמן קצר נודעה בשם "חיינו: קטע סימפוני" (Unser Leben: Symphonisches Fragment) וכוונה כאמירה על מצבם העגום של אמנים ובעלי השקפות ליברליות בראשית המשטר הנאצי.
אחרי תבוסת הרייך השלישי במלחמת העולם השנייה, התבררה לאשורה זהות קורבנותיו האמיתיים של המשטר ושם הקנטטה שונה ל-"קטע סימפוני: ניסיון ליצור רקוויאם" בכוונה לחלוק כבוד למיליוני הנספים בשואה.
הרטמן עיבד את היצירה בשנים 1954-1955 לסימפוניה הראשונה שלו ולבסוף פרסם אותה בשנת 1956.
ביצירותיו המוקדמות ניכרת בבירור השפעתם של מאהלר ואנטון ברוקנר, כמו גם הניב הקונטרפונקטי של מקס רגר.
בהמשך אימץ אי-אילו תכונות סגנון של המלחינים הנאו-קלאסיים כדוגמת פאול הינדמית וסטרווינסקי בתקופתו הביניים ביצירתו.
אף כי למד אצל וברן והבין את שנברג, השפעתו של ברג בולטת ביצירתו יותר מאלה של שני החברים האחרים באסכולה הווינאית השנייה.
הרטמן היה לאישיות חשובה אחרי מלחמת העולם השנייה כמארגן סדרת הקונצרטים "מוזיקה ויוה" במינכן, גרמניה.
הוא יצר את הסדרה כדי לחדש את היכרותה של החברה הגרמנית עם היצירות המודרניות, שהשמעתן נאסרה בכפוף למדיניות האסתטיקה של המפלגה הנאציונל-סוציאליסטית.
קרל אלכסנדר, דוכס וירטמברג היה דוכס וירטמברג מ-1733 עד 1737.
קרל אלכסנדר נולד בשטוטגרט ב-24 במאי 1684, והיה בנו הבכור של פרידריך קרל, דוכס וירטמברג-ויננטל ואלאונורה יוליאנה מברנדנבורג-אנסבך, בתם של אלברכט השני, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך וסופיה מרגרטה, רוזנת אטינגן-אטינגן.
בשנת 1698 מת אביו, וקרל אלכסנדר ירש את דוכסות וירטמברג-ויננטל.
בשנת 1712 המיר אלכסנדר את דתו מנצרות פרוטסטנטית לקתולית.
קרל אלכסנדר הצטרף לצבא האימפריה הרומית הקדושה, ולחם תחת פיקודו של הנסיך אויגן מסבויה במלחמת הירושה הספרדית ובמלחמה נגד הטורקים.
בשנת 1719 מונה קרל אלכסנדר למושל הקיסרי של בלגרד, ובשנת 1720 מונה למושל ממלכת סרביה ההבסבורגית.
בשנת 1732 הוא פגש את יוזף זיסקינד אופנהיימר הידוע בכינויו "היהודי זיס".
בשנת 1733 מת בן דודו אברהרד לודוויג, דוכס וירטמברג, וקרל אלכסנדר עלה לשלטון במקומו.
עם עלותו לשלטון מינה קרל אלכסנדר את אופנהיימר ליועצו הכלכלי.
מהלכיו הכלכלים של אופנייהמר הצילו את כלכלת וירטמברג שהייתה הרוסה בעקבות מלחמת הירושה הספרדית (1702-1713), אך גררו תגובות קשות הן מהמעמד העליון שכלל את האצילים והבורגנים והן ממעמד הצמיתים והאיכרים, אך אלכסנדר התעקש ושמר על אופנהיימר כיועצו.
ב-12 במרץ 1737 נפטר אלכסנדר משבץ מוחי פתאומי, ובנו קרל השני אויגן, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו.
בתחילת כהונתו של קרל כדוכס וירטמברג היהודים לא הורשו לגור בתחומי וירטמברג, לסחור עם נוצרים ולהתחתן איתם.
היהודים המעטים שחיו במדינה נאלצו לחיות בגטו והוטלו עליהם הגבלות קשות.
אולם לאחר מינויו של אופנהיימר ליועצו הכלכלי הוסרו מרבית ההגבלות על היהודים.
לאחר מותו שבו ההגבלות ונעשו חמורות יותר.
ב-1 במאי 1727 התחתן קרל אלכסנדר עם מריה אוגוסטה, נסיכת טורן וטקסיס, בתם של אנזלם פרנץ, נסיך טורן וטקסיס השני ומריה לודוביקה אנה פרנצסקה, נסיכת לובקוביץ', ממנה נולדו לו 6 ילדים:
קרל בּוֹש (גרמנית: Carl Bosch; 27 באוגוסט 1874 - 26 באפריל 1940) היה כימאי ומהנדס גרמני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1931, במשותף עם פרידריך ברגיוס, "על התרומה לשיטות כימיות בלחץ גבוה".
בוש נולד בקלן, ולמד מטלורגיה והנדסת מכונות בבית הספר הטכני של שרלוטנבורג (כיום - האוניברסיטה הטכנית של ברלין), בין 1894 ל-1896. לאחר מכן למד כימיה באוניברסיטת לייפציג בין השנים 1896 ל-1898. ב-1899 החל לעבוד בחברת BASF, והשתתף בפיתוח דיו האינדיגו הסינתטי.
בין 1908 ל-1913 פיתח יחד עם פריץ הבר את תהליך הבר-בוש, לייצור אמוניה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עבד על סינתזת בנזין ומתאנול בכימיה של לחץ גבוה.
ב-1925 היה ממייסדי חברת אי גה פארבן ומונה למנכ"ל החברה.
ב-1931 זכה בפרס נובל לכימיה, יחד עם פרידריך ברגיוס, על פיתוח שיטות בכימיה של לחץ גבוה.
בשנת 1935 החל לכהן כיושב ראש מועצת המנהלים של אי גה פארבן, אשר במהלך מלחמת העולם השנייה ייצרה את הגז ציקלון בה עבור מחנות ההשמדה הנאציים.
בשנת 1939 זכה בפרס גתה, שבשנות השלטון הנאצי הוענק לאישים שהזדהו עם המשטר הנאצי ותמכו בו.
ב-1940 מת בהיידלברג, לאחר מחלה ממושכת.
בוש היה אסטרונום חובב, והאסטרואיד "7414 בוש" קרוי על שמו.
קרל אדוארד מריה אלמנדורף היה מנצח אופרה גרמני.
אלמנדרוף, יליד דיסלדורף, למד מוזיקה בקולג' למוזיקה ובבית הספר הגבוה למוזיקה בקלן משנת 1913 עד 1916, אצל פריץ שטיינבאך והרמן אבנדרות.
בראשית הקריירה שלו ניצח במספר ערים:
מ-1925 באופרה הממלכתית של בוואריה במינכן
אלמנדורף היה גם מנצח אורח קבוע בבתי אופרה בכמה מערי אירופה, ביניהם לה סקאלה, מילאנו.
את תפקידו הבכיר בפסטיבל ביירוית, שם נמנה עם סגל הניצוח במשך יותר מעשור, חב במידה רבה לעובדה, שמנצחים אחרים לא יכלו (בגלל יהדותם), או לא היו מוכנים (בגלל התנגדותם למדיניות הנאצית) להופיע בביירוית אחרי שהפסטיבל עבר לשליטת הנאצים.
קרל בּוּרֵש היה עורך דין, פוליטיקאי, שר וקנצלר אוסטריה.
בורש נולד וגדל באובר-אנצרסדורף שבאוסטריה התחתית.
בגלל מותו המוקדם של אביו נאלץ לממן את לימודיו במתן שיעורים פרטיים.
הוא סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת וינה ב-1901 והצטרף אחר כך למשרד עורכי דין במקום הולדתו.
בשנת 1909 נבחר כחבר מועצה מטעם המפלגה הנוצרית-סוציאלית והיה ראש מועצת אובר-אנצרסדורף בשנים 1916–1919.
בשנת 1919 נבחר למועצה המכוננת, שהוקמה לאחר התפרקותה של הקיסרות האוסטרו-הונגרית.
בשנים 1924-1920 היה חבר בפרלמנט האוסטרי.
בשנת 1922 התמנה לתפקיד ראש מדינת אוסטריה התחתית, בעקבות התפטרותו של יוהאן מאייר.
בתפקיד זה החזיק עד למינויו כקנצלר אוסטריה ביוני 1931 וגם ממאי 1932 ועד מאי 1933. בתפקידו זה יצג בהצלחה את האינטרסים הכלכליים של אוסטריה התחתית ושיתף פעולה עם סגנו הסוציאל-דמוקרטי.
נראה שבסוף שנות ה-20 הקצינו השקפותיו והוא התקרב אידאולוגית ל"משמר המולדת" (Heimwehr).
במאי 1931, בשיאו של המשבר הכלכלי העולמי ומשבר הבנקים באוסטריה, לאחר שאוטו אנדר וגם איגנאץ זייפל לא הצליחו להרכיב ממשלה, הוטלה על בורש המשימה להרכיב ממשלת מעבר.
משבר הבנקים ובעיות פיננסיות של הרכבת העסיקו את ממשלת בורש, ועל מנת להתמודד עמן נחקקו צווים זמניים.
בנוסף, נאלצה הממשלה להיאבק בנאצים האוסטרים ולדכא את "הפיכת פּפרימרֵ" - מנהיג "משמר המולדת" בשטיריה, בספטמבר של אותה שנה.
הקואליציה שתמכה בממשלה התפרקה בעקבות התנגדותו של בורש למדיניות פרו-גרמנית וליצירת איחוד מכסים עם גרמניה (צעד שעמד בניגוד לחוזה סן-ז'רמן שעליו חתמה אוסטריה בתום מלחמת העולם הראשונה).
בעקבות זאת הקים בורש ממשלת מיעוט.
ב-1932 ניסה בורש להחזיר את עונש המוות על ידי משאל עם, אך נכשל בעקבות התנגדותם של הסוציאל-דמוקרטים, הליברלים והתקשורת השמאלית.
בתחילת מאי של אותה שנה הגיש בורש את התפטרותו.
בשנים כיהן 1935-1933 כשר האוצר בממשלות הפשיסטיות של אנגלברט דולפוס וקורט שושניג.
בתקופה זו הגיע לכמה השגים בתפקידו כמו הנפקת איגרת חוב ממשלתית מבוקשת וייצוב המטבע, אולם המחיר לכך היה אבטלה גבוהה.
שמו של בורש כרוך בכמה פרשיות כלכליות סוערות ברפובליקה הראשונה.
בנק האיכרים של אוסטריה התחתית, שבורש נמנה עם מייסדיה, הסתבך ב-1924 בספקולציות כושלות ונאלץ להתמזג עם בנק גרמני.
בהקשר זה נוהלה מתקפה עיתונאית נגדו ב-1926, בין השאר נטען שהתעשר מן המשבר.
החל מינואר 1936 מונה לתפקיד נגיד בנק החיסכון של הדואר (Postsparkasse), אולם שתי פרשיות פיננסיות העיבו עליו בתקופה זו.
נראה שפרשיות אלו הכניסו אותו לדיכאון עמוק.
קרל בורש נפטר ב-16 בספטמבר באותה שנה ממנת יתר של כדורי הרגעה.
כריסטיאן קרל אפל (בהולנדית: Christiaan Karel Appel; 25 באפריל 1921 – 3 במאי 2006) היה צייר, גרפיקאי, פסל ומשורר הולנדי.
ב-1948 היה ממקימיה של תנועת האוונגרד האמנותית קוברה.
אפל היה בן למשפחה ממעמד הפועלים.
החל לצייר בגיל 14 אך אביו הספר רצה שימשיך בדרכו ובתחילה עבר הכשרה מקצועית כספר.
ב-1940 עזב את בית הוריו ולמד עד שנת 1943 ברייקסאקדמי (האקדמיה ההולנדית המלכותית לאמנות) באמסטרדם.
הוא הושפע מז'אן דובופה, פבלו פיקאסו, אנרי מאטיס ואחרים.
ב-1948 הקים יחד עם קורניילה (Corneille) ועם קונסטנט (Constant) את הקבוצה האמנותית "Nederlands Experimentele Groep" ("הקבוצה הניסיונית ההולנדית") ואת כתב העת "רפלקס".
באותה שנה היה גם ממקימי "קוברה" עם קורניילה, קונסטנט ועם אסגר יורן הדני, וכריסטיאן דוטרמון הבלגי.
מת בציריך ונטמן בחלקה 22 של בית העלמין הפריזאי המפורסם פר לשז.
ב-1948 קארל הצטרף ל-CoBrA (ראשי תיבות של קופנהגן, בריסל, אמסטרדם)את תנועת "קֹובּרה" ייסד קרל אַּפֶל בפריז ב-1948 יחד עם עמיתיו פְיֶר אָלֶשינסקי, קֹוְרנֵיי ואַסְגַר יֹורן.
שם התנועה הוא צירוף של שמות הערים קופנהגן, בריסל ואמסטרדם שבמדינות המוצא של חבריה, ושאיפתה היתה לכונן חברה חדשה המאופינת ביצירתיות ובחופש ביטוי.
קרל אנדרה היה אמן מינימליסטי אמריקאי.
הוא נודע בזכות פסליו המורכבים מעשרות אלמנטים זהים המסודרים במבנים גאומטריים.
בשנת 1988 נשפט וזוכה מאשמת רצח אשתו, האמנית אנה מנדייטה.
הוא למד באקדמיית פיליפס בין השנים 1951 ל-1953. באקדמיה התחבר עם הוליס פרמפטון, קולנוען ויוצר אקספרימנטלי רדיקלי, שהיה להשפעה על גישתו הייחודית לאמנות בעתיד.
אנדרה שירת בצבא האמריקאי בצפון קרוליינה בין השנים 1955–1956.
בשנת 1957, לאחר שהשתחרר נסע לניו יורק, שם הכיר לו פרמפטון את הפסל המפורסם קונסטנטין ברנקושי וגם את האמן פרנק סטלה, עמו חלק סטודיו בין השנים 1958–1960. באותה תקופה אנדרה כתב שירה.
אנדרה החשיב את עצמו כאמן מרקסיסטי, אולם יותר בכיוון התרבותי מאשר הפוליטי.
בשנת 1985 נרצחה אשתו השלישית, האמנית אנה מנדיטה.
אנדרה היה חשוד ברצח, נשפט באשמה זו ויצא זכאי בשנת 1988, אולם מאז אירוע זה היה כצל על חיו האישיים ועל המוניטין שלו כאמן.
אנדרה היה נשוי ברביעית לאמנית מליסה קרטשמר (Melissa Kretschmer).
יצירותיו הראשונות של אנדרה היו פסלי עץ אשר הושפעו מברנקוזי.
עם הזמן התפתח לפיסול בעזרת קבוצות של אלמנטים זהים ממגוון חומרים כמו גרניט, אבן, ברזל, נחושת ועוד.
תצוגת היחיד הראשונה של אנדרה נערכה ב-Tibor de Nagy Gallery בניו יורק בשנת 1965. בשנת 1970 נערכה לו תערוכת רטרופרספקטיבה במוזיאון סולומון ר.
בין יצירותיו המוכרות נכללות Lament for the Children, משנת 1976. היצירה מורכבת ממאות גושי בטון הניצבים בשורות אנכיות של עשר בשורה כך שהוא יוצרים תבנית של רשת.
היצירה הוצגה לראשונה בגן ילדים נטוש לכבוד חנוכת תערוכה חדשה ב-Contemporary Art Center.
היצירה נהרסה לאחר מכן ונוצרה מחדש בשנת 1996 בעבור תערוכה בגרמניה ומשנת 2004 מוצגת ב־Paula Cooper Gallery בניו יורק.
היצירה משרה תחושה קודרת בעקבות הדמיון של הגושים למצבות.
השם של הפסל לקוח משיר סקוטי מהמאה ה-17 העוסק במותם של חמישה ילדים בשריפה מאת ג'יימס מק'קול.
קרל בנג'מין "בן" אילסון היה טייס ומגלה ארצות אמריקאי.
אילסון נולד בהאטון, דקוטה הצפונית, להורים שהיגרו לארצות הברית מנורווגיה.
למד באוניברסיטת דקוטה הצפונית ואוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
ב-1917 ניצל את כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה והתנדב ל"שירות האוויר הצבאי", בהמשך עבר אימוני טיסה בכנף שהוקמה עבור חיל הקשר האמריקאי.
עם תום המלחמה שוחרר אך היה נחוש להמשיך בקריירה של טיס.
ולמד משפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון, כאשר פגש בשליח אלסקה (שלא הייתה עוד מדינה) לקונגרס, דניאל סתרלנד, שהזמינו לאלסקה.
ב-1923 הפעיל לראשונה טיסות מסחריות באלסקה למטרות מסחר ותיירות כמו גם להטסת רופאים, חילוץ כורים והובלת ציוד ואספקה למחנות מרוחקים.
ב-1924 החל להפעיל שירות דואר אוויר באלסקה בין פיירבנקס למקגרת במטוס דה הבילנד Airco DH.4, הטיסה ארכה ארבע שעות, בעוד המסלול החליפי, באמצעות מזחלת רתומה לכלבים, נמשכה 20 יום.
ב-1926 ערך טיסת דואר מאלסקה לג'קסונוויל, פלורידה.
ב-1927 יצא, יחד עם החוקר האוסטרלי יוברט וילקינס, למשטחי הקרח של צפון אלסקה.
בקיץ האנטארקטי של 1928–1929 יצא עם וילקינס לטיסות בשמי אנטארקטיקה, במסגרת זו גילו השניים איים שלא נודעו קודם לכן.
עם שובו התבקש אילסון לייסד את חברת התעופה של אלסקה, אולם הוא נהרג לפני שעלה בידו להשלים את המשימה.
הוא נהרג ב-9 בנובמבר 1929 בהתרסקות מטוסו בסיביר, במהלך ניסיונות לחלץ את צוות הספינה "נאנוק" שנלכדה בקרח.
על שמו של אילסון נקראו ספינת ליברטי SS Carl B.
Eielson, בסיס חיל האוויר האמריקאי Eielson Air Force Base באלסקה, בניין בקמפוס אוניברסיטת אלסקה בפיירבנקס, בית הספר היסודי בבסיס חיל האוויר גרנד פורקס בדקוטה הצפונית ובית ספר תיכון בפארגו.
לאחר מותו זכה במספר פרסים בדקוטה הצפונית ואלסקה.
ב-1985 נכלל בהיכל התהילה הלאומי לתעופה של המוזיאון הלאומי של חיל האוויר של ארצות הברית ליד דייטון, אוהיו.
קרל אלכסנדר, נסיך לורן היה נסיך וגנרל-פלדמרשל אוסטרי ששימש כמפקד הצבאות האוסטריים בתחילת מלחמת שבע השנים וכמושל ארצות השפלה האוסטריות.
קרל אלכסנדר נולד ב-12 בדצמבר 1712 בלינוויל, ללאופולד, דוכס לורן ואשתו אליזבת שארלוט, נסיכת אורליאן, והיה אחיו הצעיר של מי שנודע בעתיד כפרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בעלה של מריה תרזה.
בצעירותו למד שפות זרות והצטיין בהנדסה ומדע המדינה, לאחר מכן התגייס לצבא האימפריה הרומית הקדושה והשתתף במלחמת הירושה הפולנית.
ב-7 בינואר 1744 נישא למריה אנה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואליזבת כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל, ואחותה של מריה תרזה.
לאחר מכן הוא עקר לבריסל, ומונה למושל ארצות השפלה הדרומיות שהיו אז תחת שלטון אוסטריה.
במהלך מלחמת הירושה האוסטרית פיקד קרל אלכסנדר על כוחות אוסטריים שנלחמו בכוחות הצרפתים והבווארים שחצו את הריין ופלשו לאוסטריה.
עם פרוץ מלחמת שבע השנים נבחר קרל אלכסנדר על ידי הקיסרית לפקד על הצבא האוסטרי.
בתחילה המלחמה נראתה מבטיחה לאוסטריה שצבאה וצבא בעלות בריתה היה גדול בהרבה מזה של יריבתה פרוסיה, אולם ב-1757 החלו האוסטרים לנחול מפלות בעקבות כך פיטרה הקיסרית את קרל אלכסנדר ומינתה במקומו את לאופולד יוזף פון דאון.
קרל אלכסנדר נפטר ב-4 ביולי 1780, וקברו נמצא בבריסל.
קרל ארנשטיין , היה סופר, משורר ומתרגם יהודי-אוסטרי.
קרל נולד בווינה ב-1892. הוא אחיו הצעיר של אלברט ארנשטיין.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר למד כלכלה במכללה בעיר הולדתו.
הוא עבד במספר חברות ביטוח ובנקים.
במקביל, בהשראת אחיו אלברט כתב טקסטים ספרותיים.
בתיווכו של אחיו פרסם ארנשטיין את הפרסום הראשון שלו "Klagen eines Knaben" ("תלונותיו של נער") אצל המו"ל קורט וולף בלייפציג.
בימי מלחמת העולם הראשונה ארנשטיין העמיד פנים שאיבד את שפיותו, וכך שוחרר משירות בצבא האוסטרו-הונגרי.
במהלך שנות העשרים גר ארנשטיין בברלין ועבד כמבקר תרבות בעיתון מקומי בשם "Die Welt am Abend" ("העולם בערב").
באותו הזמן החל ארנשטיין לתרגם טקסטים מאנגלית לגרמנית, וחיפש אחר מו"לים גרמנים שיפרסמו תרגומים של ספרות אנגלית לגרמנית.
בינואר 1928 נסע ארנשטיין ללונדון כדי למצוא ספרים אנגליים שיוכל לתרגם לגרמנית.
הביקור התארך וארנשטיין נשאר בלונדון.
בזמן שהותו בלונדון עבד ארנשטיין עם מו"לים אנגליים, קרא ספרים רבים וכתב עליהם ביקורות, וכך סייע להחלטה האם לתרגם את הספרים.
הוא אף החל לחבר שירים באנגלית, אך לא הוציאם לאור.
בשנת 1933 נפל לידיו ספרו של המחבר הגרמני הנס פאלאדה, ממנו התלהב ארנשטיין.
בשנים שלאחר מכן כתב ביקורות חיוביות על ספריו של פאלאדה ואף התכתב איתו באופן שוטף, כך למעשה הכניס ארנשטיין את כתביו של פאלאדה לקהל הבריטי.
ארנשטיין נפטר בלונדון בשנת 1970.
קרל אלמנדינגר היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
אלמנדינגר נולד ב-3 בפברואר 1891 באבצגמינד, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1910 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-122 (וירטמברג ה-4 - פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ומלך הונגריה), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה, וב-18 באפריל 1916 הועלה לדרגת אובר לוטננט.
לאחר המלחמה נשאר אלמנדינגר ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוקטובר 1929 מונה למפקד פלוגה 5 ברגימנט הרגלים ה-1, וב-1 בפברואר 1932 הועלה לדרגת מיור.
ב-1 באוקטובר 1932 הועבר אלמנדינגר למחלקת ההדרכה במשרד המלחמה, וב-1 ביולי 1934 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-1 באוגוסט 1934 מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-1 של הרייכסווהר, וב-15 באוקטובר 1935 לראש מטה הקורפוס ה-1. ב-1 באוגוסט 1936 הועלה אלמנדינגר לדרגת אוברסט, ב-12 באוקטובר 1937 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-35, וב-10 בנובמבר 1938 מונה לראש אגף 10 בOKH.
ב-15 באוקטובר 1939 מונה אלמנדינגר לראש מטה הקורפוס ה-5, והשתתף עמו במהלך המערכה על צרפת כחלק מהארמייה הרביעית, ובשלב השני כחלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות A.
במהלך הקרב על מוסקבה הוחזקה הדיוויזיה בעתודת הארמייה התשיעית, ולאחר מכן פעלה במסגרת יחידת האבטחה האחורית.
ב-5 בנובמבר 1941 הפכה הדיוויזיה לדיוויזיית הרגלים הקלה ה-5, והועברה למנוחה תחת פיקוד הארמייה הראשונה כחלק מהקורפוס ה-8 בחזית המערבית.
בפברואר 1942 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה ה-16 כחלק מהקורפוס ה-10, וביוני 1942 פרש אלמנדינגר לחופשה קצרה, שבמהלכה הפכה הדיוויזיה לדיוויזיית היגר ה-5. ביולי חזר אלמנדינגר לפקד על הדיוויזיה, וב-1 באוגוסט 1942 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-13 בדצמבר 1942 קיבל אלמנדינגר תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-4 בינואר 1943 פרש מתפקידו והועבר לעתודת המילואים.
ב-1 באפריל 1943 הועלה אלמנדינגר לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-1 ביולי 1943 מונה למפקד הקורפוס ה-5, שהיה חלק מהארמייה ה-17 במסגרת קבוצת ארמיות A, ולחם עמו בקרבות בגשר קובאן ובחצי האי קרים.
ב-1 במאי 1944 מונה אלמנדינגר למפקד הארמייה ה-17 שהייתה חלק מקבוצת ארמיות דרום אוקראינה, וב-9 במאי קיבל אישור לפנות את המבצר של סבסטופול לאחר התקפות רוסיות כבדות.
ב-25 ביולי 1944 פרש אלמנדינגר מתפקידו, ובסוף המלחמה נפל בשבי האמריקאי.
אלמנדינגר שוחרר מהשבי בסוף שנת 1947. לאחר שחרורו התגורר אלמנדינגר באלוואנגן עד למותו ב-2 באוקטובר 1965.
קרל אלגוור הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
לאורך תקופה של 11 שנים, בין 1980 ל-1991, שיחק במדי שטוטגרט והבקיע במדיה 129 שערים בבונדסליגה ב-338 הופעות.
בנוסף, השתתף ב-10 משחקים של נבחרת גרמניה המערבית ואף ייצג אותה במונדיאל 1986.
אלגוור, יליד גייסלינגן אן דר שטייגה, החל לשחק כדורגל מקצועני בשנת 1977 כאשר היה בן 20, בשטוטגרטר קיקרס, ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה.
בתקופתו בשטוטגרטר קיקרס שיחק בעיקר כחלוץ, והבקיע 59 שערים ב-116 הופעות במהלך שלוש עונות.
שטוטגרטר קיקרס הייתה קבוצת צמרת בבונדסליגה השנייה בתקופה שאלגוור שיחק בה, אך לא הצליחה להעפיל אל הבונדסליגה.
בקיץ 1980, יריבתה העירונית של שטוטגרטר קיקרס, שטוטגרט, שילמה לשטוטגרטר קיקרס 750 אלף מארק גרמני עבור שירותיו של אלגוור.
כבר בעונתו הראשונה של אלגוור בשטוטגרט, הוא הוביל את הקבוצה למקום השלישי בבונדסליגה כשהוא מבקיע עשרה שערים.
עונת 1982/83 הייתה עונת שיא אישית עבור אלגוור, שהבקיע 21 שערי ליגה, וסיים בצוותא עם האיסלנדי אטלי אובלדסון כסגן מלך השערים של הבונדסליגה, כשרק רודי פלר הבקיע יותר, 23 שערים.
בעונת 1983/84 אלגוור הבקיע 12 שערים, והיה חלק מחוליית קישור שכללה את קורט נידרמאייר והרמן אוהליכר, שהובילה את שטוטגרט לזכייה באליפות הבונדסליגה, בזכות הפרש שערים טוב יותר משל הסגנית המבורג.
בעונת 1984/85 הבקיע אלגוור 19 שערי ליגה, אך הקבוצה סיימה רק במקום העשירי בבונדסליגה, זאת על אף שאלגוור קיבל בעונה זו חיזוק להתקפה בדמותו של יורגן קלינסמן, ששיתף איתו פעולה בחוד ההתקפה במשך מספר שנים..
בעונת 1985/86 הבקיע אלגוור 21 שערי ליגה ושוב סיים כסגן מלך השערים, כאשר רק שטפן קונץ הבקיע יותר, 22 שערים.
באותה עונה, הגיע אלגוור עם שטוטגרט לגמר הגביע הגרמני, שם הובסה שטוטגרט בתוצאה 5-2 על ידי באיירן מינכן, שזכייתה בדאבל באותה עונה הקנתה לשטוטגרט כרטיס לגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1986/87. אלגוור שיחק בגמר זה מחצית אחת.
בעונת 1988/89 הגיע אלגוור עם שטוטגרט לגמר גביע אופ"א, שם הפסידה הקבוצה במפגש כפול לנאפולי של דייגו מראדונה בתוצאה המצטברת 5-4. בתום עונת 1990/91 פרש אלגוור ממשחק פעיל, לאחר שהבקיע 129 שערי ליגה ב-338 הופעות במדי שטוטגרט, הוא נחשב הן לשיאן ההופעות והן למלך השערים של שטוטגרט בבונדסליגה בכל הזמנים.
אלגוור זומן לראשונה לסגל נבחרת גרמניה המערבית בנובמבר 1980, למשחק מול נבחרת צרפת.
אלגוור הצטיין בהופעת הבכורה שלו, והשתתף עם הנבחרת במוקדמות מונדיאל 1982, אך בחר לפרוש ממנה לפני מונדיאל 1982 עצמו.
באוקטובר 1985 חזר אלגוור מהפרישה, והשתתף בניצחון 1-0 על נבחרת פורטוגל במוקדמות מונדיאל 1986. אלגוור זומן למונדיאל 1986 עצמו, אך לא שותף באף משחק, ולאחר המונדיאל פרש מהנבחרת.
גנרל קרל בילוויוס היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
בילוויוס נולד ב-2 במרץ 1890 בקניגסברג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1907 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לגדוד ההנדסה ה-1 (פרוסיה המזרחית - הנסיך ראדזיוויל), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה במסגרת הארמייה הראשונה.
בתחילת 1915 מונה לעוזר מפקד ההנדסה בקורפוס ה-1, וב-18 ביוני 1915 הועלה לדרגת אובר לוטננט.
בשנת 1916 מונה בילוויוס למפקד פלוגת ההנדסה ה-213, ובאוגוסט 1917 מונה למפקד פלוגת ההנדסה ה-205, שפעלה בזירה הארץ ישראלית.
ב-18 במאי 1918 הועלה לדרגת האופטמן, ובקיץ 1918 הועבר לגדוד ההנדסה ה-14. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף בילוויוס לרייכסווהר, אולם בשנת 1920 פרש מהצבא.
בשנת 1924 הצטרף בילוויוס לרייכסווהר, וב-1 באפריל 1934 הועלה לדרגת מיור.
ב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד גדוד ההנדסה ה-11, וב-1 באוגוסט 1936 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-6 באוקטובר 1936 מונה בילוויוס למפקד אגד הנדסת הביצורים ה-6, ובינואר 1939 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 בפברואר 1939 מונה בילוויוס למפקד אגד ההנדסה ה-10.
בפרוץ המלחמה היה בילוויוס מפקד אגד ההנדסה ה-10, ובסוף אוקטובר 1939 מונה לקצין ההנדסה הראשי של הארמייה השמינית, ולאחר מכן קצין ההנדסה הראשי של הכוחות בפולין.
בסוף אוקטובר 1939 מונה לקצין ההנדסה הראשי של הארמייה התשיעית, והשתתף עימה במבצע ברברוסה.
ב-1 באפריל 1942 הועלה בילוויוס לדרגת גנרל מיור, ובאוקטובר 1942 מונה לקצין ההנדסה הראשי של ארמיית הפאנצר אפריקה.
ב-30 בנובמבר 1942 קיבל בילוויוס על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בכסף, וב-17 בפברואר 1943 מונה למפקד זמני של ארמיית הפאנצר הגרמנית-איטלקית.
ב-22 בפברואר מונה בילוויוס לקצין ההנדסה הראשי של קבוצת ארמיות אפריקה, ב-31 במרץ 1943 מונה בילוויוס למפקד דיוויזיית פון מנטויפל, וב-1 באפריל 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-9 במאי 1943 נכנע בילוויוס לצבא האמריקני, ונשלח למחנה שבויים בארצות הברית.
ב-27 במרץ 1945 התאבד בילוויוס במחנה פורסט שבטנסי, ארצות הברית, בגיל 55.
קרל בָּארְתּ היה הוגה דתי שווייצרי, הנחשב לגדול התאולוגים הפרוטסטנטים במאה ה-20 ואחד הבולטים אי-פעם.
בארת הנהיג את התנועה שקראה להינתק מהחשיבה הליברלית בכנסייה ולשוב ולהדגיש את עליונות האל על פני האופן בו האדם מבין אותו.
נולד בבזל ליוהאן פרידריך בארת, כומר ופרופסור לתאולוגיה, ואנה סרטוריוס.
האב היה אורתודוקסי מתון ("פוזיטיבי-תנ"כי" במונחי התקופה), בניגוד לרוח הליברלית ששלטה אז בפרוטסטנטיות בארצות דוברות-הגרמנית, והשפיע מאוד על בנו.
בארת הצעיר פנה אף הוא לקריירת כמורה והחל בלימודי קודש של ארבע שנים ב-1904, קודם באוניברסיטת ברן.
הוא המשיך באוניברסיטת ברלין, שם הושפע מאוד מאדולף פון הרנאק , התאולוג הליברלי הבולט של התקופה.
אבל הוא ראה את וילהלם הרמן , תחתיו למד במרבורג, כמורו החשוב ביותר.
לאחר שתי כהונות זמניות ככומר, בקנטון ברן ובז'נבה, קיבל מינוי קבוע בזַאפֶנְוִויל שבארגאו ב-9 ביולי 1911. ב-1913 נשא את נלי הופמן, ויחד הביאו חמישה ילדים.
השהות בקהילת הפועלים הענייה והיחשפותו למאבקי המפלגה הסוציאליסטית השווייצרית טלטלו את בארת, ופרוץ מלחמת העולם הראשונה והתמיכה המתלהמת של הוגים פרוטסטנטים מובילים במיליטריזם הביאו אותו למשבר רוחני עמוק.
ב-1915 הובילה אותו תחושת אין-האונים להתחיל בקריאה מעמיקה של האיגרת אל הרומיים לפאולוס השליח.
באיגרת מצא, לדבריו, הסתמכות על דבר האל לבדו, ללא שום תלות בתיווך ההבנה והיחסיות האנושיות.
זו הייתה שונה לחלוטין מהתאולוגיה הליברלית בה השתלם, שחש שסיפקה לו בסיס חלש לצאת נגד דעות החברה הסובבת.
במהלך המלחמה הבשילה בו ההכרעה כי רק חזרה לרוח תאוצנטרית כזו יכולה להציל את הנצרות.
הוא החל בחיבור פרשנות מקפת לאיגרת אל הרומיים לאור רעיונותיו החדשים, אותה הוציא לאור ב-1919. הספר הדגיש את אופיו הנשגב של האל, את ריבונותו המוחלטת והפער הבלתי-נתפש בינו לבריאתו, והוקיע את הפרוטסטנטיות הליברלית.
התעוררה שערורייה עצומה, מלווה בחילופי האשמות, שסללה את דרכו של התאולוג הצעיר לגדולה.
רבים מחוקרי בארת מחלקים את תורתו לשלב מוקדם זה, בו בידל בחריפות בין אלוהים והעולם, להשקפתו הבוגרת (בערך משנות ה-50) שעמלה דווקא על קירוב והנכחת החסד והרחמים.
הביוגרף ג'ון ובסטר, לעומת זאת, קבע שחומר רב שלא התפרסם בחייו מעלה שנימות מאוחרות אלה היו קיימות מן ההתחלה ובארת לא שינה באופן מהותי את ראייתו בנדון.
ב-1921 מונה לפרופסור לתאולוגיה קלוויניסטית בגטינגן.
הוא ערך הרצאות בהן ביקר קשות, אך בנימוס, את גישתו של שליירמאכר, והחל לגבש משנה מקיפה משלו.
בתקופה זו החל לשתף פעולה עם אחרים שחלקו דעות דומות ודחו את ההשקפה הליברלית, כמו אמיל ברונר ורודולף בולטמן, ובמיוחד פרידריך גוגרטן.
ב-1923 החל לצאת ביטאונה של קבוצה זו, "בין הזמנים" (Zwischen den Zeiten), כשם מאמר שפרסם גוגרטן ב-1920 ברוח קרובה לפרשנות בארת על האיגרת אל הרומיים.
ההוגה השווייצרי היה האישיות הבולטת ביותר בחבורה שהוציאה את "בין הזמנים", ושהשקפתה כונתה "תאולוגיה דיאלקטית" (בין היתר משום שלא שבו לחלוטין לדוגמטיות נוקשה ולאמונה מוחלטת ומילולית בתנ"ך) ולפעמים "נאו-אורתודוקסיה." השפעתם, בארצות דוברות-הגרמנית וגם בארצות הברית, הייתה אדירה.
בארת דחה תוויות אלה והעדיף לתאר את תורתו כ"תאולוגיה של דבר האל" ותו לאו.
ב-1925 עבר לאוניברסיטת מינסטר, בה הוסיף לבסס את המוניטין שלו.
ב-1927 החל בכתיבת חיבור על דוגמטיקה נוצרית, נושא שהחשיב מאוד, אך נטשו במהרה.
התמקדותו ההולכת וגוברת בעניין יצרה מתיחות בינו לבולטמן וכמה אחרים, שראו בכך נסיגה לסכולסטיקה עקרה בעוד בארת עצמו חושד בהם בהענקת חשיבות רבה מדי לאדם, כמעט כמו הליברלים.
חבורתם התפזרה על רקע זה.
ב-1930 התמנה לפרופסור באוניברסיטת בון ושם חזר למיזם שפתח בו שלוש שנים קודם והחל בחיבור עבודת חייו, "דוגמטיקה כנסייתית" (Kirchliche Dogmatik), שאת הכרך הראשון בה פרסם ב-1932. הוא לא סיימה בטרם מותו, ושלושה-עשר הכרכים שהושלמו עד 1967 כללו כ-9,000 עמודים בסך הכל.
בחיבור העצום ערך סקירה מקיפה, הן לאור המחקר ההיסטורי והשקפות הוגים בולטים והן לפי סוגיות השעה ואפילו שאלות הסטודנטים שלו, בשאלות כמו ההתגלות, השילוש הקדוש, ריבונות וחירות האל, בחירה, חסד, גאולה ועוד.
בארת אולץ לצאת מבידודו האקדמי ולהתערב בחיים הציבוריים עקב עליית הנאצים לשלטון.
הוא יצא נגד האופן בו הכנסיות הפרוטסטנטיות בגרמניה קיבלו את הדיקטטורה, ותלה את התנהלותן בחולשה מוסרית ובעירוב רשויות בין הכרעת האדם לריבונות האל.
בתקופה זו יצא ביתר שאת נגד תאולוגים ששילבו נימות הומניסטיות או נטורליסטיות, והכריז לאחר בחירות 5 במרץ 1933 כי "הדיבר הראשון הוא אקסיומטי".
הוא תקף את "הנוצרים הגרמנים", פלג נאצי שניסה להשתלט על הממסד הכנסייתי ומנהיגו לודוויג מילר מונה ל"בישוף הרייך" בכנסייה המאוחדת החדשה שהוקמה על ידי השלטון.
מרטין נימלר, דיטריך בונהופר ואחרים כוננו את "הכנסייה המוֹדָה" שהתפלגה מן הממסד הקיים וסירבה לקבל את מרות המשטר או לגרש כמרים ומאמינים שנחשבו יהודים תחת חוקי הגזע.
ב-31 במאי 1934 היה בארת המנסח הראשי של המצע שאומץ על ידי אספת כמרים מתנגדים מכל רחבי גרמניה שהתכנסה בברמן.
נקבע שם שהכנסייה שוללת נחרצות את הדעה שעליה להתחשב בדעות או אירועים מחוץ לדבר האל הטהור.
התנגדותו לנאצים הביאה לפיטוריו ממשרתו ב-1935 והוא נאלץ לעזוב את גרמניה חזרה לשווייץ.
את שלושים השנים הבאות, עד מותו, הקדיש ל"דוגמטיקה כנסייתית".
הוא נותר מרצה מבוקש ואהוד, ולאחר מלחמת העולם השנייה פרסם ב-1947 הצהרה על אשמת ואחריות העם הגרמני לזוועות הנאציזם שהייתה חריפה בהרבה מהכרזת דרמשטאט שהוציא ועד הכנסיות שנתיים קודם.
כמו כן, התנגד לחימוש-מחדש של גרמניה המערבית ודגל בקו פייסני יחסית כלפי הגוש הקומוניסטי.
הוא פרש מהוראה ב-1962 וערך סיבוב הרצאות בארצות הברית, אבל אז חלה מאוד, מה שמנע ממנו להשלים את "דוגמטיקה".
בארת מת שש שנים אחר כך.
היסוד החשוב ביותר במחשבתו של בארת, עליו נשענה כל יתר עבודתו, הוא יחסו לשאלת ההתגלות.
עמדתו בנושא הייתה מורכבת ודו-משמעית לעיתים.
מחד, היה ראש וראשון לאלה שתקפו את המורשת הליברלית של שליירמאכר וממשיכיו, שפתחה לשיטתו את הדרך לרידוד עקרון ההתגלות ולהכפפתו לניתוחים היסטוריים-ביקורתיים או לשאלות מוסריות.
בארת הרחיק גם מעבר לכך וביקר קשות את סט.
תומאס אקווינס, שהוא דחה כליל את רעיונותיו אודות "תאולוגיה טבעית" והאפשרות לדעת את הבורא באמצעות בחינת העולם הסובב, ההגיון והשכל, אף מבלי להזדקק להתגלות.
לדבריו, במקום אחר, הטעים ש
שלילתו את הגישות הליברליות לטובת עמידה על ממשות, ראשוניות ועצמאות המסר האלוהי הובילו פרשנים רבים לתארו, בין אם באהדה או בביקורתיות, כאביה של המגמה שכונתה "נאו-אורתודוקסית" בפרוטסטנטיות.
זו עמדה על טענות דומות וחבקה הוגים מאמיל ברונר ועד רג'ינלד פולר.
כמה מחשובי נציגיה, במיוחד תומאס פ.
טורנס , אהדו מאוד את ההוגה השווייצרי.
בארת דחה את המושג "נאו-אורתודוקסי", ועמדתו בסוגיה אכן לא הייתה שיבה לאורתודוקסיה גמורה.
על אף שלילתו את שליירמאכר, מחשבתו הוסיפה להיות מושפעת מאוד ממושגים קנטיאניים של סובייקטיביות ותלות המסר באדם המקבל אותו ומפרש אותו דרך חושיו ותודעתו.
אף על פי שתיאר את ההתגלות עצמה כאלוהית ומושלמת, הבנתה והפנמתה היו כבר פעולה אנושית גם לשיטתו; כתבי הקודש לא היו חסינים מבחינה – אם כי המסר רב-העוצמה הגנוז בהם מנע, לדבריו, קריאה מוטה מדי ושלל פרשנויות מופרכות – והוא לא דחה מתודות ביקורתיות לניתוחם.
הוא הניח דיאלקטיקה מסוימת בין ההתגלות המוקרנת לבני-האדם המקבלים ומפרשים אותה לאורך ההיסטוריה.
את הסתירה בין עמידתו על האובייקטיביות של הנמסר מן האל לאופן היחסי ותלוי-האדם בו הוא מתקבל התאמץ לפתור באמצעות הדגשת התהום האינסופית בין מוחלטות ועליונות הבורא לאופי הנחות והמוגבל של בריותיו, "ההבדל האיכותי האינסופי" בלשונו, שחייב אי-רצף וקטיעות בתקשורת ביניהם.
בעוד שמבקרים משמאל, אפילו ריינהולד ניבור, גינו את בארת כאורתודוקסי נוקשה ודוגמטי, ההופך את אלוהים למושג מרוחק ומנותק משיקולים מוסריים וקונקרטיים, פונדמנטליסטים כמו התאולוג קורנליוס ואן טיל ראו בו כממשיך הגישה הליברלית במסווה דקיק.
בנוסף, ייחס חשיבות אדירה למושג השילוש הקדוש.
בניגוד מופגן לשליירמאכר, שהציב את הנושא בסוף חיבוריו, בארת כתב עליו בפתיחה של "דוגמטיקה כנסייתית" והצהיר כי זהו עקרון היסוד של האמונה הנוצרית.
הוא קישר את השילוש למושגיו על ההתגלות: ישו עצמו, האל הבן, היה הגילוי האובייקטיבי של נוכחות האלוהים העומד בפני עצמו.