tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הטכניקות הקוגניטיביות-התנהגותיות מורכבות מניסיונות מובנים ושיטתיים ללמד אנשים הסובלים מדיכאון כיצד לבדוק את תפיסותיהם ואת המחשבות האוטומטיות השליליות.
כן מלמדים אותם לזהות ולתקן את הטיותיהם או את העיוותים בעיבוד המידע שלהם, לחשוף את הנחות היסוד הדיכאוניות שלהם ולערער עליהן.
טיפול זה נשען במידה רבה על גישה אמפירית, שבה מלמדים את המטופלים להתייחס אל תפיסותיהם כאל השערות שניתן להעמידן במבחן.
התאוריה הקוגניטיבית של בק היא גישה המספקת תאוריה מובנית של פסיכופתולוגיה, ממנה נגזרת הפסיכותרפיה, וכן גוף ידע וממצאים אמפיריים אשר תומכים בתאוריה וממצאי מחקרים אשר מדגימים את יעילותה.
התאוריה מציגה הן מודל קונספטואלי והן טכניקות טיפוליות אשר נגזרות באופן לוגי מהמודל.
עובדות אלה הן תרומה לפסיכותרפיה מאחר שלאורך ההיסטוריה של הפסיכותרפיה גובשו טכניקות טיפוליות ללא רציונל, וכן הוצעו תאוריות שלא נגזרו מהן קווים מנחים להתערבות טיפולית.
התרומה התאורטית של בק היא במספר תחומים: המשגה של ההתנהגות האנושית בהתבסס על הפרספקטיבה הפנומנולוגית, גיבוש מודל לפסיכופתולוגיה המבוסס על עיבוד מידע ולא מודל מוטיבציוני, יצירת כלים על מנת להגביר את היעילות של תהליך השינוי הקוגניטיבי, ההתנהגותי והרגשי, וגישה לפסיכותרפיה שניתן לבדוק אותה.
באמצעות הדגשת תהליכי עיבוד מידע על פני דחפים ומניעים נסתרים, בק הפנה את תשומת הלב לתפקוד הפסיכולוגי בזמן מצוקה והסיט את המוקד מהסיבה להתנהגות.
בהקשר הטיפולי בק התייחס למטופל כשותף וכחוקר יחד עם המטפל את התוכן של מחשבות וכיצד מחשבות אלה מופעלות.
בנוסף, הוא ראה את ההתנהגות האנושית על פני רצף ולא הגדיר אותה כ"נורמלית" או "פתולוגית".
הטיפול הקוגניטיבי של בק שינה את הדרך בה מבוצע טיפול במספר דרכים.
הנטישה של הפסיכואנליזה הקלאסית שינתה את תפקיד המטפל, טבעו של הקשר הטיפולי, הדרך בה מבוצע הטיפול ומטרותיו.
כמו כן, בק הדגים כי טיפול מובנה וקצר טווח הוא טיפול יעיל.
על אף יעילותו המוכחת, הטיפול הקוגניטיבי נתון לביקורת של מספר זרמים: פסיכיאטריה, פסיכולוגיה התנהגותית ופסיכואנליזה.
הביקורת על רקע פילוסופי נסובה סביב היותו של הטיפול שכלתני ורציונלי מדי, רחוק מדי מהמדע הבסיסי ומרוחק מדי מהידע של הפסיכולוגיה הקוגניטיבית.
ברמה הפרקטית, הביקורת על הטיפול הקוגניטיבי התמקדה בהיותו של הטיפול שטחי ופשטני, אינו מייחס חשיבות ראויה לרגש ורואה בו תוצאה של קוגניציה, מזניח את הקשר הטיפולי בין המטפל למטופל, ומוסיף מעט או לא מוסיף כלל לאסטרטגיות ולשיטות של הטיפול ההתנהגותי.
הביקורת מצד הפרספקטיבה הפסיכודינמית על הטיפול הקוגניטיבי טוענת כי הטיפול יותר מדי ממוקד בטכניקות, יותר מדי ממוקד בהווה, ממוקד יתר על המידה בהפחתת התסמינים ואינו מתחשב בבעיות מורכבות או קונפליקטים בלתי מודעים וחוויות ילדות, אינו מתייחס לתהליכי העברה, העברה נגדית ותהליכי פרידה.
כמו כן, יש המטילים ספק ביכולתו של המטפל להבחין בין מחשבות בלתי-פונקציונליות למחשבות מציאותיות ומסתגלות יותר.
הפרעות חרדה ובעת: התאוריה והטיפול ההכרני.
הכוח האינטגרטיבי של שיטת הטיפול הקוגניטיבית.
אהרן ברמן נולד ב-1895 בעיר לודז' שבפולין הרוסית.
למד בישיבות ליטא, טלז, וולוז'ין ופוניבז'.
לאחר מכן למד באוניברסיטאות גרמניה וציריך, וב-1919 קיבל תואר דוקטור לרפואה.
בשנת 1920 הוזמן על ידי ד"ר מנחם סולובייצ'יק (סוליאלי) להורות בגימנסיה העברית בעיר קובנה (בירתה ה"זמנית" ליטא העצמאית) שבהנהלת ד"ר משה שוואבה.
בשנת 1925 החליף את ד"ר שוואבה (שעלה לארץ ישראל) כמנהלה הפדגוגי של הגימנסיה (שעה שקופל וולוצקי שימש כמנהלו האדמיניסטרטיבי של המוסד עד לפטירתו ב-1927), וכיהן בתפקיד המנהל עד לעלייתו לארץ ישראל בשנת 1936 (בשנים 1936-1928 ביחד עם יואל ברוצקוס).
בנוסף כיהן כמורה ומנהל בסמינר העברי למורים של "תרבות" בקובנה.
היה סגן יו"ר מרכז "תרבות" בליטא.
ב-1937 היה שותף למחנכת יוצאת גרמניה טוני הלה בייסוד תיכון חדש בתל אביב, ועמד בראשו מ-1937 ועד 1964.
זמן-מה הורה בבית המדרש לגננות מיסודו של יחיאל היילפרין, ומ-1940 לימד בסמינר לוינסקי.
דרכו החינוכית ינקה מן המורשת היהודית, ולצדה מהפילוסופיה של אפלטון, של שפינוזה ובמיוחד מזו של הפילוסוף היהודי-גרמני קונסטנטין ברונר.
ברמן נפטר בקיץ 1969. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
תולדות החינוך בישראל ובעמים, תל אביב: י' צ'צ'יק, תש"ו.
(ראה אור בעשר מהדורות נוספות, מהן מתוקנות; מהדורה חדשה מתוקנת ומורחבת, בתוספת "החינוך היהודי בתפוצות הגולה בימינו" מאת ישראל מהלמן: תשכ"ח.)
תורת החינוך וההוראה, תל אביב: י' צ'צ'יק, תשי"א.
(ראה אור בעשר מהדורות נוספות; מהדורה יא מתוקנת ומורחבת: תשכ"ח 1967.)
פילוסופיה פעילה: מסות בפילוסופיה, בפסיכולוגיה ובחינוך, תל אביב: בית הספר התיכון החדש, תשכ"א.
אהרן ברמן (עורך), מֻנחי הבוטניקה הכללית, קובנה: הסתדרות המורה בליטא ('ספריה שמושית למורים'), [הקד' תרפ"ב].
אהרן ברמן (עורך), אשנב לפילוסופיה: לקט לתלמידי הכיתה העליונה של בית הספר התיכון, תל אביב: נ' טברסקי, תשי"ב.
הפילוסופיה של קונסטנטין ברונר: אנתולוגיה; הסדיר, תרגם וצירף מבוא אהרן ברמן, תל אביב: י' צ'צ'יק, תשי"ז.
אהרן דאום (6 בינואר 1951 – 27 ביוני 2018) היה רב אורתודוקסי מודרני באנטוורפן, שכיהן תקופה כרב הקהילה היהודית בפרנקפורט על נהר מיין שבגרמניה.
נולד בבני ברק, כבן בכור בין ארבעה בנים, לשמואל ולרבקה-גניה דאום.
למד בישיבה קטנה "רוז'ין" בבני ברק.
בשנת 1965 נסע ללונדון ללמוד בישיבה "הרמה" בראשות הרב אליקים שלזינגר, ומשם עבר לישיבת עץ חיים במונטרה שבשווייץ.
בשנת 1975 המשיך את לימודיו ב–Jews' College, והשלים תואר ראשון בלימודי יהדות וספרות רבנית.
בשנת 1978 החל את לימודיו בישיבת רבינו יצחק אלחנן, שם הוסמך לרבנות על ידי הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק.
המשיך את לימודיו ב"ישיבה אוניברסיטה" לתואר שני בלימודי תנ"ך.
הוא שב לאירופה ונשא את שמחה פריידא פרנקל, ולזוג נולדו שלושה ילדים.
בשנת 1982 התמנה כרבה של העיר ביל/ביין בשווייץ.
בשנת 1986 עזב את משרתו לטובת התמחות בחקר הדת וקבלת תואר דוקטור במכון נוצרי-יהודי בלוצרן, שלוחה של הפקולטה לחקר דתות שעל יד אוניברסיטת לוצרן בשווייץ.
בשנת 1987 התמנה כרב הקהילה היהודית בפרנקפורט שבגרמניה, באופן מעשי שימש הרב דאום כרב היחיד בקהלת פרנקפורט.
בשנת 1993 התפטר הרב דאום ממשרתו ועזב בחודש יולי 1993 את קהלת פרנקפורט לגור באנטוורפן שבבלגיה.
הוא עסק במסירת שיעורי יהדות בבתי ספר יהודיים וכלליים.
בשנת 1995 החל לשמש כמרצה למשפט עברי ב"פקולטה לדת משווה" בווילרייק.
הוא קיבל מן המוסד תואר "פרופסור לשם כבוד".
החל משנת 2001 החל לעסוק עם רעייתו בפעילויות ופרויקטים של "קירוב רחוקים" ליהודים וכן ללא-יהודים המתעניינים ביהדות ועומדים לפני גיור.
פעילותו נעשית בשיתוף פעולה עם "מרכז שלום".
דאום היה בן דודו של הרב יחזקאל דאום.
בהיותו בשווייץ פרסם מסות בענייני הלכה בשבועון היהודי שווייצרי "Judishe Rundschau".
בזמן כהונתו כרב של הקהילה היהודית בפרנקפורט פרסם מאמרים בעיתון השבועי "Die Judische Algemeine".
פרסם מאז שנת 2010 טור חודשי בעיתון היהודי "Joods Actueel" היוצא בבלגיה.
הוציא לאור שני ספרים הלכתיים בשפה הגרמנית "Halacha Aktuell".
בצלאל נולד בעיר הראת שבאפגניסטן למשפחה יהודית מסורתית.
בשנת 1938 עלתה המשפחה לישראל והתיישבה בשכונת בית ישראל בירושלים.
בהיותו נער החל לעסוק בעבודות אמנות, ועבד כשוליית צורף.
מאוחר יותר החל ליצור מיניאטורות של דמויות אוריינטליות מעץ מגולף.
במקביל החל ללמוד אמנות בבצלאל, בין היתר אצל האמנים מרדכי ארדון, איזידור אשהיים והפסל זאב בן-צבי.
עם פרוץ מלחמת העצמאות הפסיק בצלאל את לימודיו והתגייס ל"הגנה".
בתום המלחמה, בשנת 1949, השלים את הלימודים וייסד, יחד עם הלגה רוסט, את המחלקה למלאכת מחשבת בבית הספר סליגסברג בירושלים, שם לימד פיסול וחריטת כלים מעץ.
במקביל ללימודים ולהוראה, החל את דרכו האמנותית העצמאית, ובשנת 1952 פתח סטודיו לפיסול בו יצר פסלוני עץ בהשפעת הפיסול הכנעני שהיה אופייני לעבודות האמנות של שנות ה-40 בארץ ישראל.
בשנת 1962 הוצגו פסליו לראשונה בתערוכה בגלריה נורה בירושלים.
בתערוכה הוצגו פסלי עץ של דמויות נשים וכן דמויות תנכיות שמקורן בסיפורים ששמע בילדותו ונעוריו.
לקראת סוף שנות ה-60 החל בצלאל לעסוק גם ביציקת פסלי ברונזה שאפשרו לו ללטש, להבריק או להשאיר את הטקסטורה של החומר.
בשנת 1968 הוצגו פסליו לראשונה מחוץ לישראל בתערוכה שהוצגה תחילה בגלריה ספראי בירושלים והועברה בשלמותה לגלריה בבוסטון, ארצות הברית.
שנה לאחר מכן זכה בתחרות בינלאומית על הצבת פסל חוצות בלנסינג, מישיגן.
הפסל, ששמו "נושאי המנורה", מתנשא לגובה שישה מטרים ומוצב במרכז היהודי בעיר, בבית הכנסת "שערי צדק".
בשנת 1972 נסע בצלאל לפריז לתקופה של חצי שנה לבית האמנים Cite' des Arts .
בעקבות אילוצים טכניים של חוסר במקום ובכלי עבודה בסטודיו שקיבל, פיתח את עקרון הגופים המופרדים-מתחברים.
הוא יצק את הגופים בנפרד ורק אז חיבר אותם לכדי יצירה אחת, וכך למעשה יצר סגנון חדש שטרם עסק בו בעבר.
יצירותיו בתקופה זו עמדו בסימן של חיים ובריאה, כאשר מרוב הפסלים נשקפות דמויות של זוגות ומשפחה.
בשנת 1973 חזר ארצה והעביר את הסטודיו שלו לשכונת עין כרם, ופתח בו גם חלל תצוגה.
בשנה זו זכה בפרס ירושלים לפיסול, כאות הוקרה על דרכו האמנותית, ועל העובדה שבשנות כהונתו של ראש העיר מרדכי איש שלום, יזמו יחד הצבת עבודות אמנות בכל מבני הציבור בירושלים.
בין השנים 1974–1975 כיהן בצלאל בתפקיד יושב ראש אגודת האמנים בירושלים.
בשנת 1997 עיצב מנורה לזכר ששת מיליוני היהודים שנספו בשואה, הבנויה משש דמויות הנושאות לפידים וניצבות על מגן דוד שבור ולפניהן יהודי הקורא קדיש.
מנורה זו הוענקה לאפיפיור יוחנן פאולוס השני, ו-18 עותקים ממנה נמצאים בכנסיות שונות ברחבי העולם.
במהלך שנות ה-90 חילק בצלאל את חייו בין ירושלים לניו יורק, שם הציג את פסליו והרחיב את מעגל האספנים שרכשו את יצירותיו.
ב-2009 נבחר לעצב פסל, שהוענק כתשורה ממלכתית על ידי ממשלת ישראל לאפיפיור בנדיקטוס ה-16 בביקורו בארץ.
פסל זה, על פי בצלאל, מסמל שלום ופיוס בין מאמיני שלוש הדתות המונותיאיסטיות ובני האדם באשר הם.
התערוכה האחרונה של בצלאל התקיימה בשנת 2011 בבית האמנים בירושלים.
תערוכה זו נקראה "שישים שנות יצירה" והייתה רטרוספקטיבה של מבחר עבודותיו ונועדה לסכם את כל תקופת יצירתו.
בשנה זו זכה גם בפרס "איש שלום" על מפעל חיים.
לאורך כל חייו, היה בצלאל פעיל בקרב קהילת יוצאי אפגניסטן בישראל, ומעורה מאוד בפן התרבותי שלה.
בשנת 1997 היה חבר בוועדת ההיגוי של התערוכה "בואי כלה" במוזיאון ישראל, שעסקה במנהגי האירוסין והחתונה של יהודי אפגניסטן.
בשנת 2009 יצא לאור ספרו "להניח ברכה" בהוצאת מכון יד בן צבי והאוניברסיטה העברית בירושלים.
הספר מתאר את זיכרונותיו מחיי משפחתו, מהקהילה היהודית בעיר הולדתו ומהשנים הראשונות בירושלים.
בנוסף, עסק בצלאל רבות באיתור ושימור השירה והפיוטים האפגניים.
אהרן בצלאל נפטר באוגוסט 2012 בירושלים, והובא למנוחות בבית העלמין במושב בית נקופה.
1963 - פרס מוזיאון בצלאל לעיצוב
1971 - פרס העיר לנסינג, מישיגן
1973 - פרס ירושלים לפיסול
1974 - פרס ראש העיר טדי קולק
1988 - פרס בתערוכת מיניאטורות בטורונטו, קנדה
2011 - פרס איש שלום למפעל חיים
אהרן בצלאל - הוצאת קורן, 1983
אהרן בצלאל – פסלים - הוצאת קורן, 1983
להניח ברכה – זכרונות של ילד מהראת באפגניסתן - הוצאת מכון יד בן צבי והאוניברסיטה העברית בירושלים, 2009
2004 – מוזיאון תל אביב לאמנות
2018 – מוזיאון עין חרוד "מאוצרות המשכן לאמנות" – לציון 80 שנה להקמתו של המשכן.
הרב אהרן ברנשטיין (ח' בסיוון תרע"ח, מאי 1918 – י"ג בחשוון תשנ"ה, 24 באוקטובר 1994) היה חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל וראש ישיבת חיי עולם.
נולד בירושלים לרב ירוחם פישל יהושע ברנשטיין ששימש ראב"ד בד"ץ כוללות החסידים בירושלים ולדינה בת הרב יהושע אשר רבינוביץ, נכדם של היהודי הקדוש מפשיסחא ורבי יהושע אשר מפוריסוב.
למד אצל אביו בישיבת חיי עולם בין השאר עם רבי גרשון לפידות.
בשנת תרצ"ז נישא לדינה בת רבי יצחק מאיר הגר אב"ד סטנביץ, מבית קוסוב.
בהוראת רבי שלמה מזוויהל הוסיפה אשתו את השם "חיה" לפני נישואיהם.
הוסמך לרבנות על ידי הרב מטשעבין.
עוד בחיי אביו התמנה למגיד שיעור בישיבת חיי עולם, לאחר פטירת אביו התמנה לראש ישיבת חיי עולם בירושלים.
בשנת תשט"ו בהנחייתו של הרב מטשעבין התמנה כחבר בד"ץ אגודת ישראל.
בשנת תשל"ו פתח כולל להוראה בירושלים.
בשנת תשמ"ט התמנה כחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
בתו נחמה פערל, אשת האדמו"ר ממונקאטש רבי משה יהודה לייב רבינוביץ
בתו מאטיל, אשת הרב יוסף צבי סגל, ראש "כולל אברכים צמח צדק" בעיר העתיקה
בתו ברכה עלקא, אשת הרב חנניה יוסף אייזנבך ראש כולל בארגנטינה וחבר מערכת האנציקלופדיה התלמודית
בתו מלכה יענטא, אשת הרב מרדכי אריה וייס רב קהל אוהעל בברוקלין.
בניו ירוחם פישל ויצחק מאיר, מתגוררים בארצות הברית.
פרי אהרן - על סוגיות הש"ס ובענייני הלכה.
תורת אהרון - יצא לאור בידי בניו יחד עם חיבורו של אביו תורת ירוחם
ספר זיכרון יד אהרון על שמו.
יצא לאור שנה לאחר מותו
בשנת תשע"א יצאה לאור הגדה של פסח עם פירוש פרי אהרן
אהרן יאיר גרנות (גרנביץ) (נולד בא' בסיוון ה'תשכ"ג, 24 במאי 1963) הוא עיתונאי וסופר ישראלי.
בעבר כיהן כסגן עורך העיתון החרדי "משפחה".
גרנות נולד בבני ברק לשמואל ולדינה גרנביץ.
הוא נקרא יאיר על שם כינויו המחתרתי של מנהיג הלח"י, אברהם שטרן.
סבו תרם את מפעל הטקסטיל שלו לפועלי לח"י ואביו היה איש לח"י.
רוב אחיו הם חסידי גור.
גרנות למד בתלמוד תורה עד כיתה ה', משם עבר לישיבת תל אביב עד כיתה ח'.
הוא למד בישיבת אור עציון של הרב חיים דרוקמן ובישיבת שבי חברון של הרב משה בלייכר במשך שבע שנים.
עם סיום לימודיו בישיבה, התגייס לצה"ל ושובץ בגדוד 931 של הנח"ל, שם שירת במשך שלוש שנים והשתתף במלחמת שלום הגליל.
לדבריו, בתקופת פינוי התושבים הישראליים מגוש קטיף התאכזב מהחזון הציוני דתי בהתייחסו למדינת ישראל כראשית צמיחת גאולתנו, והחליט לחזור למורשת שלו בחסידות גור.
ב־2013 שב לחבוש כיפה סרוגה אך לדבריו הוא עדיין קשור לחסידות גור.
כבר בבית הספר היסודי התחבר גרנות לעיתונות, כשהוציא את עיתון בית הספר.
דרכו המקצועית בעיתונות החלה כשלמד בישיבה, אז כתב בעיתון הילדים "זרקור".
בין השאר כתב בעיתונים יום השישי, בשבע ובהצופה, ביומן מורשת קול ישראל ובקו עיתונות דתית.
חיבר ופרסם 12 ספרים עלילתיים וספר היסטוריה.
בשנת 2017 הודיע גרנות על עזיבה חלקית ממשרתו בעיתון, והקים את עמותת "עושי חיל" שמסייעת לחיילים חרדים בודדים.
ביוני 2025 נפתחה נגדו חקירת משטרה, בעקבות תלונות של חיילים בודדים מהמגזר החרדי שטענו כי ניצל את מצבם האישי ופגע בהם מינית.
בחודש שלאחר מכן, שודר בתאגיד השידור הישראלי "כאן" תחקיר שבו נחשפו עדויות חיילים על ניצול מעמדו כראש עמותת "עושי חיל" כדי לפגוע בהם מינית.
גרנות הכחיש את הטענות ואמר שהמניע לפרסום התחקיר היה: "הינו ניסיון לסיכול התמיכה בצעירים החרדים שהתגייסו וננטשו על ידי משפחותיהם".
גרנות נשוי ללאה, ילידת קריית ארבע, בה הם מתגוררים עם חמשת ילדיהם.
ב-2003, ברצח הרב אלי ודינה הורוביץ, הותקף ביתו שהיה בקומה מעל בית משפחת הורוביץ בירי ורימון רסס, ואשתו לאה נפצעה באורח קל.
גרנות הוא אב מאמץ למאיר פבלובסקי, גר צדק ממוצא אוקראיני.
ב-2015 מאיר נפצע קשה בפיגוע דקירה בקריית ארבע.
אהרן גרנביץ, בנקיקי הירמוך, ה'תשנ"א, ספריית נעורים
אהרן גרנביץ, גוי קדוש, קריית ארבע: ה'תשס"ח
אהרן גרנביץ, שלשה שיצאו, ירושלים: ה'תשנ"ד, קשרים
שירת חיי - סיפור חייו של הרשל פינק.
רבי אהרן ברכיה ממוֹדֶנָה (נכתב לעיתים: אהרן ברכיה מודינא; 1549-כ"ו בתמוז ה'שצ"ט, 28 ביולי 1639) היה רב ומקובל בן יהדות איטליה.
נודע בעיקר בשל ספרו מעבר יַבֹּק.
רבי אהרן ברכיה בן רבי משה בן רבי נחמיה נולד בעיר מודנה שבאיטליה, למד אצל רבי הלל החסיד ממודנה ורבי מנחם עזריה מפאנו והיה ממקורביהם של רבי יהודה אריה די מודינא ורבי ישראל סרוג.
גיסו של רבי יוסף ידידיה קרמי, מחבר "כנף רננים".
נסמך להוראה אצל רבי יום טוב צהלון.
חיבורו הראשון היה "אשמורת הבוקר" (1624) שחיבר עבור חבורת "מעירי השחר" במודנה, חיבור זה היה סדר תפילות מיוחד עבור חברי הקבוצה שנהגו להשכים קום לפני עלות השחר מדי יום ולהתפלל לפני תפילת שחרית.
שלוש שנים לאחר הדפסת סדר התפילות שלו, הוציא גיסו סדר התפילות עם כוונות משלו בשם "כנף רננים" (1627).
נוצר פולמוס ביניהם בשל ויכוחים התלויים בהבדלים שבין קבלת האר"י לקבלת הרמ"ק, ובית הדין של מודנה נזקק להכריע ביניהם.
ספרים נוספים שחיבר ונותרו בכתב יד הם:
שמן זית זך - כללי חכמת האמת לפי האריז"ל
שתיל פורח - כוונות לתפילות, לנטילת ידיים, לאיסורי כשרות ולקדושת השבת.
אמרי שפר - חידושים בחכמת הקבלה
אהרן דב הלפרין (נולד בכ"ז בכסלו תשי"ד, 4 בדצמבר 1953) הוא המייסד והעורך הראשי של שבועון כפר חב"ד.
נולד בירושלים לרב שמשון לייב הלפרין, נצר לרבי שניאור זלמן מליאדי מייסד חסידות חב"ד, ולמרים בתו של הרב יצחק דוד שאג-צוובנר.
דודו הוא הרב שמואל אלעזר היילפרין, ראש ישיבת תורת אמת (חב"ד), ורב שכונת בית ישראל בירושלים.
בבחרותו למד בישיבת קול תורה ושירת בצה"ל ברבנות חיל האוויר.
למד בישיבת תומכי תמימים המרכזית שבכפר חב"ד ולאחר מכן בישיבת תומכי תמימים שבמרכז חב"ד העולמי בניו יורק.
לאחר שנת לימודים, הגיע עם קבוצה מתלמידי הישיבה לשנת שליחות בישיבת תורת אמת בירושלים.
באב תש"מ (1980) עזב את תפקידו כמחנך לטובת שבועון כפר חב"ד שהחל להוציא כחודש לפני והוא משמש כעורכו הראשי עד היום.
בין השנים תשמ"א - תשס"ז, נסע לביקורים בבתי חב"ד בעולם וכתב עליהם סדרת כתבות בעיתון בשם "חב"ד בעולם".
נודע בעיקר בשל כתיבתו הפובליציסטית במאבק לתיקון חוק "מיהו יהודי" ובמאבק נגד מסירת שטחים מארץ ישראל לערבים.
שימש בעבר כחבר ב"ועד למען שלימות העם" ובין השנים תשמ"ד-תשמ"ז (1984–1987) השתתף בעריכת העלון "שלימות" של הוועד הנ"ל.כמו כן, השתמש בעיתון כבמה לתגובות כלפי פרסומים נגד חסידות חב"ד ונגד רבי מנחם מנדל שניאורסון, שהופיעו בעיקר בעיתונים החרדיים בישראל, "המודיע" ו"יתד נאמן", ובביטאוני חסידות סאטמר.
נישא לחיה ברכה, בתו של הרב זושא ריבקין, ממייסדי וגבאי בית הכנסת בית מנחם והתגורר בכפר חב"ד.
לאחר נישואיו שימש כמורה בתלמוד תורה "אהלי תורה" בכפר.
בשנת 1990 נפטרה אשתו, ולאחר מספר שנים נישא בשנית לרחל.
ורבים השיב מעוון, שני כרכים - מופתים שחולל האדמו"ר מחב"ד שקירבו יהודים לדת, בהוצאת עיתון כפר חב"ד, תשנ"ח (1998)
מעשה ברבי, לקט סיפורים מהרבי על סדר הגדה של פסח, אדר תשע"ד (2014).
פרשיות עם הרבי חמישה כרכים - סיפורים על האדמו"ר מחב"ד הקשורים לפרשת השבוע, בהוצאת עיתון כפר חב"ד, תשע"ד-תשע"ה (2014-2015).
סיפורי סבא - סיפורים לגיל הרך.
ימים טובים עם הרבי - סדרת ספרים על האדמו"ר מחב"ד הקשורים לחגי ישראל ומועדיו, בהוצאת עיתון כפר חב"ד, תשע"ד - תשע"ז (2016-2014)
רבי אומר - סיפורים על הרבי מלובביץ' הקשורים לפרקי אבות, בהוצאת עיתון כפר חב"ד, תשע"ז
כמותו ממש - הצצה לעולמם של השלוחים - הסיפורים שחוללו מהפך, בהוצאת עיתון כפר חב"ד, תשע"ז (2017)
רבי של כולן - נשים מספרות על מופתים, יחידות, הוראות והדרכות מהרבי מלובביץ', בהוצאת עיתון כפר חב"ד, תשע"ח (2018)
נפלאות המבצעים - סיפורים בעקבות המבצעים של הרבי מלובביץ', בהוצאת עיתון כפר חב"ד, תשע"ח
יחידויות חמישה כרכים - אישים מספרים על ה'יחידות' שלהם עם הרבי מלובביץ', בהוצאת עיתון כפר חב"ד, תשע"ח-תשפ"א
שליחות מבראשית שלוחי חב"ד מספרים על ה'יחידות' שלהם עם הרבי מלובביץ', בהוצאת עיתון כפר חב"ד, תשפ"ד, ב"כ
אהרן (אלעזר) בן מניר היה פייטן שומרוני, שחי ככל הנראה במחצית השנייה של המאה השלוש עשרה.
יש עם זאת, כאלה שמאחרים את תקופתו עד לתחילת המאה ה-14.
בכרוניקות ההיסטוריות השונות, מוזכר בן מניר בתואר "החכם" (או "השייח" בשפה הערבית), וכבן תקופתו של סעד אללה אלכתרי.
אין בכרוניקות השונות אזכור להיותו בן למשפחת הכהונה.
עם זאת, באקרוסטיכון לשירתו – "שירת המצות ליום הכיפור"- מזהה בן מניר את עצמו, כ" בן מניר אהרן אלעזר הרבן".
גם בשירה אחרת שלו, גם היא ליום הכיפור – "ביחידאות יהוה אנחנו תפשים", מזהה עצמו בן מניר, כ"בן מניר הרבן".
מאחר ששמות כמו אלעזר ואיתמר, היו נהוגים בעיקר בקרב משפחת הכהנים האותנטית, כלומר בני אהרן, ניתן להסיק גם מתוך שמו של בן מניר, כי היה בן למשפחת הכהנים.
בצירוף התואר רבן, תואר שניתן עד 1624 רק לבני משפחת הכהנים הדמשקאית, ניתן להניח כי מקורו של בן מניר היה בדמשק.
אמנם מקורו של בן מניר הוא, ככל הנראה בדמשק, אך מתוך חיבוריו ועדותו על גזילת בית הכנסת "חלקת השדה", וכן מתוך העדויות ההיסטוריות, נראה כי, בן מניר בילה תקופות ארוכות בשכם, שכן בין הקהילות בדמשק ושכם התקיימו קשרים הדוקים, ונכבדי הקהל נהגו לנסוע מדמשק לשכם ולהפך.
ככל הנראה, כל עוד ישב בן מניר בדמשק, המשיך להשתמש בחיבוריו בתוארו כרבן.לעומת זאת, בתקופתו בשכם, הושמט ממנו התיאור הרבן ואף השם אלעזר.
אירוע גזילת בית הכנסת "חלקת השדה" מתואר בכרוניקות השונות מספר פעמים.
תחילה נגזל המקום בידי הנוצרים ההופכים אותו לכנסייה, ולאחר מכן בידי המוסלמים.
מושל בשם "ירק" משכם, אותו מתארים השומרונים, כ"רשע גדול מבני קין", וככזה, שהציק לשומרונים רבות, גוזל את בית הכנסת מיד הנוצרים, והופך אותו למסגד "אלחצ'רה" ("הירוקה" – על שמו שלו) .
מאוחר יותר מסופר בספר התולידה - כרוניקה היסטורית אחרת, כי אותו "ירק" נהרג בידי מתנגדיו, על ידי גרירתו בשלשלאות.
בית הכנסת שב לידי השומרונים, ששבים להתפלל בו "כימים הראשונים".
אך המזל לא מאיר לזמן רב, ולאחר מספר שנים, בית הכנסת נגזל שוב בידי המוסלמים, והופך למסגד של קבע.
הדעות חלוקות, באם לגזילה הראשונה או השנייה, מכוון בן מניר בשירתו "אהיה אשר אהיה" שנועדה ליום הכיפור.
כך כותב הוא בבית ה':
שירת המצוות של בן מניר ליום הכיפור - "בנפש מנירה", מונה את תרי"ג המצוות בתורה, וחלוקתן הרעיונית למצוות "עשה" ומצוות "אל תעשה".
רבות נכתב על נושא תרי"ג המצוות, ומה שבין תרי"ג המצוות במניינן ביהדות לבין מניינן בחיבורים השומרוניים, בין השאר, בחיבורו המפורסם של בן מניר.
מניין תרי"ג המצוות, מוזכר עוד קודם לתקופתו של בן מניר, על ידי יוסף אל עסכרי (יוסף בן שלמה מהכפר עסכר, בן המאה ה-11/12) בחיבורו ההלכתי "אל כאפי", ואחריו, על ידי המחבר מדמשק אברהם הקובצי בן המאה השש עשרה, בחיבורו "סיר איל קאלב" ("הלכות הלב").
פרופ' מנחם הרן טוען, כי מניין המצוות המוזכר על ידי בן מניר, מקורו במניין התרי"ג שנקבע על ידי הרמב"ם, הן בשל המניין עצמו, והן בשל סדר המצוות.
בשבתו בדמשק – שהיוותה למקום מפגש בין העדות שומרונית ויהודית, כך טוען הרן, נחשף בן מניר למקורות היהודיים, ולפולמוס שהיה סביב הרמב"ם, ומכאן מקורו של החיבור ב"שירת המצוות".
אין זה מקרה, כך הוא קובע, שגם אברהם הקובצי, שמקורו אף הוא בדמשק, חיבר חיבור באותו הנושא.
דעה דומה על חיבורו של אברהם הקובצי, משמיע גם אברהם ש' הלקין (תרי"ג מצוות אצל השומרונים" ספר זיכרון לכבוד פרופ' יצחק יהודה גולדציהר ז"ל, ירושלים תשי"ח, 91-93).
שתי קביעות אלה, גרמו לחשיבה כי אכן, מקורו של מניין תרי"ג המצוות הוא בחיבורים יהודיים.
ואולם, למרות שני אלה, קובעת אילה ליונשטם כי חלוקת תרי"ג המצוות אצל השומרונים, היא מקורית עצמאית (כבר אצל יוסף אל עסכרי) ושונה מזו הנהוגה ביהדות.
למרות האמור, אין בכך אולי כדי לסתור את דבריו של הרן, בנוגע לחיבורו של בן מניר.
בן מניר אחראי לכמה מהחיבורים המוכרים ביותר הנאמרים בימינו בבתי הכנסת השומרוניים.
מלבד אלה המוזכרים מעלה, יש ביניהם את:
1. "אלהי אברהם בן תרח", והבית הנספח אליו - "שמעו נא ממללי" – לשבת צמות מועד הפסח – פיוט המספר על חשבון האמת, על משמעות ה"צמות" (מפגש) ועל המפגש בין משה לאהרן, אחר 60 שנות פירוד.
2. "אלהי אברהם דבקן ברחמיך" – פיוט מסוג "כימי" לשבת השישית משבע שבתות העומר.
3. "מראש גבעת התורה" – פיוט הנאמר ב"שבת עמלק" - השבת השישית מבין שבע שבתות השבועות, ומספר את סיפור המלחמה של ישראל בעמלק.
4. "בנור מניר כל לב" - פיוט מסוג "חלק" ליום הכיפור, שם מקונן הוא, בין השאר, על אובדן בית הכנסת.
5. "בנור מניר מופע" ונספח לו בית "אקראו" - בית נוסף מסוג "חלק", מלא דברי תוכחה ליום הכיפור.
זקני העדה השומרונית לאורך הדורות, ידעו לספר כי בערוב ימיו, פקד את בן מניר גורל קשה והוא אוסלם מאונס למראית עין, אך המשיך בסתר לשמור אמונים לדת אבותיו.
ייתכן שישנה רמיזה לכך, במנהגם של המעתיקים השונים להוסיף לכותרת חיבוריו את התוספת "יסלח לו התדיר" או כפי שהוסיפו אחרים "ויכפר לו מה חטא מנו".
החכם רצון בן בנימים צדקה ז"ל, כתב עליו בפיוט מסוג כימי, לשבת מועד חג הסכות:
אהרן גרבלסקי (נולד ב-1898, נפטר בח' באדר ב' תשי"ד, 13 במרץ 1954) היה תעשיין ישראלי, מאבות תעשיית האבן בארץ ישראל בעת החדשה, ומייסדו של מפעל האבן הראשון בארץ, שהתמחה באבן ירושלמית ושיש.
גרבלסקי לקח חלק בהקמתם של כמה מהמבנים החשובים ביותר בירושלים בתקופת המנדט, ביניהם המוסדות הלאומיים, בניין ימק"א, מוזיאון רוקפלר, מצודות "טגארט" ואף שיפוץ מערת המכפלה בחברון.
נולד בעיירה דראז'נה, בחבל פודוליה באוקראינה למשפחה אמידה מחסידות סדיגורה.
יחד עם ציפורה חברתו (ואשתו לעתיד), הגיע אהרן לארץ ישראל בימי העלייה השלישית, דרך מצרים והתיישב במאהל שהפך לשכונת נורדיה בתל אביב.
לאחר מכן עבר לירושלים, בעקבות אשתו ציפורה שהחלה בלימודיה בבית הספר לאחיות.
לפרנסתו החל גרבלסקי לעבוד כפועל בניין ולמד את רזי המקצוע.
הוא הקים שותפות עם התעשיין יצחק מנדלבליט, והשניים הועסקו אצל קבלנים יהודים וערבים בעיר.
באזור שבו תוכננה שכונת רחביה פתח גרבלסקי בשנת 1923 בית מלאכה לעיבוד שיש וליציקת מרצפות מוזאיקה.
בסוף שנות ה–20 החל בבניית הכנסייה הסקוטית סיינט אנדרוז בירושלים, ועבודות האבן שגרבלסקי ביצע בה היקנו לו פרסום ברחבי העיר בתור איש מקצוע מיומן ומומחה בתחומו.
במהלך אותן שנים הוא רכש אדמה בשכונת רחביה המתפתחת, ברחוב רמב"ן, התגורר במקום והרחיב את מפעלו.
בראשית שנות ה–30 העביר גרבלסקי את מפעלו לחצר בית–הספר "אליאנס" (כי"ח) ברחוב יפו, שהתפתח כאזור תעשייה קלה.
בשלהי שנות ה–20 החלו קשריו העסקיים של גרבלסקי עם המופתי של ירושלים, חאג' אמין אל–חוסייני, והוא עבד בבניית מעונו בשכונת שיח' ג'ראח.
באמצע שנות ה–30 פנתה אליו הנהלת הווקף המוסלמי בהצעה לבצע תיקוני אבן בקירות הפסיפס במערת המכפלה בחברון.
אנשי הווקף הסדירו עבורו את אישורי העבודה ואת אישורי הכניסה הנחוצים.
גרבלסקי נסע לחברון, ביצע מדידות באתר הקדוש ואף הביא דוגמאות שיש.
לצורך התיקון הוא הזמין שיש ייחודי מבלגיה, כדי להתאימו לאריחי השיש השחורים העתיקים במקום.
בסיום עבודתו הוזמן גרבלסקי לפגישה עם יו"ר הנהלת הוועד הלאומי וחוקר תולדות ארץ ישראל יצחק בן–צבי, ותיאר בפניו את כל שראה במערת המכפלה.
לאחר מלחמת ששת הימים ביקר יחיאל, בנו של גרבלסקי, בחברון ונפגש שם עם נכבדים ערבים.
הוא סיפר להם על מלאכתו של אביו במערת המכפלה, אך הם טענו כי זה לא ייתכן — הרי ידוע לכול כי יהודים לא הורשו להיכנס אליה, וודאי לא לעבוד בה.
לבסוף הודה אחד השיח'ים כי יהודי ששמו אהרן אכן ביצע תיקונים באתר.
גרבלסקי אף היה אמור לבצע עבודה גדולה לשיקום כיפת הסלע ומסגד אל–אקצא במתחם הר הבית בעבור הווקף המוסלמי ואף נחתם חוזה העבודה, אך החוזה לא מומש בשל המתיחות ששררה בין היהודים לערבים בפרוץ מאורעות תרצ"ו- תרצ"ט (1939-1936).
המאורעות חידדו גם את היחסים הכלכליים בין הצדדים והשפיעו על התפתחות ענף הבניין בכלל ועל תעשיית האבן בפרט, מאחר שהיהודים שאפו להשתחרר מהתלות בתעשייה הערבית.
בחודש פברואר 1938 השתתף גרבלסקי בוועידה הראשונה של יצרני השיש בארץ ישראל, בה התקבלו כמה החלטות מרכזיות, ביניהן מיסוד ענף השיש, סיווג השיש הארץ ישראלי, מתן שמות לסוגי השיש השונים ועוד.
בשלהי שנות ה–30 עבר מפעלו של גרבלסקי למשכנו החדש בשכונת בית–וגן, ובראשית שנות ה–40 עסק בשיתוף עם חברת "סולל בונה" בבניית מצודות ה"טגארט", שהוקמו מטעם שלטונות המנדט בארץ ישראל.
באותן שנים ביצע גרבלסקי עבודת אבן ייחודית בעבור המסדר הפרנציסקני במנזר סן–סלוודור, ברובע הנוצרי שבעיר העתיקה בירושלים.
לאות תודה על פועלו פנה הוותיקן למשרד החוץ הבריטי בבקשה לסייע לגרבלסקי בהעלאת אביו בן ה–70 מברית המועצות, שהייתה אז בשלטון סטלין ולא איפשרה יציאת יהודים.
בתקופת המנדט הבריטי גרבלסקי נטל חלק בבניית דירות, בתים פרטיים ומבני ציבור ברחבי ירושלים ומחוצה לה, ביניהם ניתן למנות את בנייני המוסדות הלאומיים ברחוב קינג ג'ורג', בניין הדואר המרכזי ברחוב יפו, בניין ימק"א ומוזיאון רוקפלר.
בייחוד התמחה מפעלו בעבודות מוזאיקה מלאכותית (Artificial Mosaic).
במלחמת העצמאות שימש גרבלסקי קצין בחיל ההנדסה והיה אחראי על הביצורים בהר ציון לאחר כיבושו.
במהלך עבודתו בהר נפצע קשה מירי צלפים ירדנים, וסבל מפציעתו עד למותו ב–1954. הוא נקבר בהר המנוחות בירושלים.
בדרכו של אהרן המשיך בנו יחיאל, שנולד בירושלים ב–1928. תחת ניהולו ייצא מפעל "שיש ירושלים, אהרן גרבלסקי ובנו בע"מ" אבן ירושלמית לשווקים בחו"ל, ובמקביל סיפק אבן למפעלי בנייה גדולים בירושלים דוגמת קמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם ובית החולים "הדסה" עין כרם.
לאחר מלחמת ששת הימים סיפק המפעל את אריחי השיש לריצוף רחבת הכותל המערבי.
יחיאל זכה על פועלו בתואר יקיר ירושלים ויקיר התעשייה של התאחדות התעשיינים.
ב-1968 הועבר המפעל לאזור התעשייה בשכונת תלפיות, ואבניו שימשו לבניית טיילת ארמון הנציב, בית המשפט העליון, בניין משרד החוץ, בית הכנסת "החורבה" בירושלים, ולמאות מבנים ברחבי הארץ.
בראשית שנות האלפיים עבר המפעל לאזור התעשייה הרטוב, וכיום הוא מעסיק למעלה ממאה עובדים, בניהולם של בני הדור השלישי למשפחת גרבלסקי, אריק וחנן גרבלסקי.
בשנת 2011, ביובל ה-90 להתאחדות התעשיינים, זכה אהרן גרבלסקי באות הוקרה על מפעל חייו, על היותו "מחלוצי תעשיית האבן והשיש בישראל.
ציוני שעזב חיים של רווחה, והקים תעשייה יהודית חלוצית בארץ ישראל, שהיה סמל ליושר המוחלט, ובניית הארץ הייתה עבורו ערך עליון".
אהרון דאגלס היה צייר, מאייר אמריקאי ומחנך לאמנות חזותית.
הוא היה דמות מרכזית ברנסאנס של הארלם.
הוא פיתח את קריירת האמנות שלו בציורי קיר ויצר איורים שהתייחסו לנושאים חברתיים סביב ההפרדה הגזעית בארצות הברית.
דאגלס הקים את הבמה לאמנים צעירים אפרו- אמריקאים לאפשר להם להיכנס לתחום האומנויות באמצעות מעורבותו בגילדת האמנים של הארלם.
בשנת 1944 הוא הקים את המחלקה לאמנות באוניברסיטת פיסק בנאשוויל, טנסי.
הוא לימד שיעורי אמנות חזותית שם עד פרישתו בשנת 1966.
אהרון דאגלס נולד בטופקה בקנזס ב־26 במאי 1899, האב היה אופה מטנסי, ואמו עקרת בית ואמנית חובבת מאלבמה.
תשוקתו לאמנות נבעה מהערצת ציורי אמו.
הוא למד בתיכון טופקה, שבמהלכו עבד בחצר המשתלה של סקינדר ובמחסן החומרים של חברת יוניון פסיפיק, וסיים את לימודיו בשנת 1917.
לאחר התיכון עבר דאגלס לדטרויט, מישיגן, ועבד בעבודות שונות - בניין, מוסך ועוד.
במהלך תקופה זו הוא השתתף בשיעורים במוזיאון דטרויט לאמנות לפני שנכנס ללמוד באוניברסיטת נברסקה בשנת 1918. עם תחילת מלחמת העולם הראשונה ניסה דאגלס להצטרף לחיל ההדרכה של צבא הסטודנטים (SATC) באוניברסיטת נברסקה, אך לא התקבל.
היסטוריונים העריכו כי הדבר נבע מאווירת ההפרדה הגזעית בחברה האמריקאית כולל הצבא באותה העת.
לאחר חתימת שביתת הנשק חזר לאוניברסיטת נברסקה, שם קיבל תואר ראשון באמנויות יפות בשנת 1922.
לאחר סיום לימודיו, עבד דאגלס כמלצר ברכבת יוניון פסיפיק עד שנת 1923, ולאחר מכן התקבל להוראת אומנות חזותית בבית הספר התיכון לינקולן בקנזס סיטי, מיזורי, שם שהה שם עד 1925. במהלך תקופתו בקנזס סיטי, הוא התכתב עם אלטה סוייר, אשתו לעתיד, על תוכניותיו מעבר להוראה במסגרת תיכונית.
הוא רצה להמשיך את קריירת האמנות שלו בפריז, צרפת, כפי שעשו רבים מחבריו האמנים.
בשנת 1925 התכוון דאגלס לעבור להארלם, ניו יורק, בדרכו לפריז כדי לקדם את קריירת האמנות שלו.
הוא היה משוכנע שיישאר בהארלם ויפתח את אמנותו בעיצומו של הרנסאנס של הארלם.
בזמן שהותו בהארלם, למד אצל וינולד רייס, צייר פורטרטים גרמני שעודד אותו לעבוד עם נושאים אפרו-אמריקאיים כדי ליצור תחושת אחדות בינם לאמנות.
דגלאס אייר עבור כתבי עת וארגונים שונים.
איורים אלה התמקדו במאמרים על הגזענות התיאטרון והג'אז.
בשנת 1927 התבקש דאגלס ליצור את ציור הקיר הראשון שלו במועדון לילה והדגיש את חיי הלילה של הארלם בציור.
בשנת 1928 קיבל דאגלס מלגת קרן בארנס להיות שנה בפילדלפיה, פנסילבניה, שם אלברט ברנס, הנדבן ומייסד קרן בארנס, תמך בו בלימוד ציור מודרניסטי והאמנות האפריקאית.
באותה שנה השתתף דאגלס בתערוכה של קרן הרמון שאורגנה על ידי האגודה לאמנות המכללות, בכותרת "אמנות שחורה עכשווית".
בקיץ 1930 עבר לנאשוויל, טנסי, שם עבד על סדרת ציורי קיר, לספרייה של אוניברסיטת פיסק.
בזמן ששהה בנאשוויל, הוא הוזמן על ידי מלון שרמן בשיקגו, אילינוי, לצייר סדרת ציורי קיר.
בנוסף, הוא הוזמן על ידי מכללת בנט לנשים בגרינסבורו, צפון קרוליינה, ליצור ציור קיר עם דמותה של לוחמת זכויות האדם הארייט טאבמן במרכז הציור.
לאחר מכן עבר בשנת 1931 לשנה אחת בפריז, צרפת, שם קיבל הכשרה בפיסול וציור.
דאגלס חזר להארלם באמצע שנות השלושים לעבוד על טכניקות ציור הקיר שלו.
בשנת 1934 הוזמן על ידי YMCA ברחוב 135 בניו יורק לצייר ציור קיר על הבניין שלהם, כמו גם על ידי מינהל העבודות הציבוריות לצייר את סדרת ציורי הקיר המוערכת ביותר שלו, "הבטים של חיי השחורים", עבור סניף הספרייה הציבורית של ניו יורק.
הוא השתמש בציורי קיר אלה כדי לאפיין לציבור על מקומם של האפרו-אמריקאים לאורך ההיסטוריה של אמריקה והחברה הנוכחית שלה.
בסדרה המורכבת מארבעה ציורי קיר, דאגלס לקח את הצופים מזמן העבדות לעידן השיקום בארצות הברית.
וכן מדרך איומי הלינץ' וההפרדה באמריקה שלאחר מלחמת האזרחים לציור קיר אחרון המתאר את ההגירה של האפרו-אמריקאים צפונה לעבר הרנסאנס של הארלם והשפל הגדול.
באותו הזמן, שימש דאגלס כנשיא גילדת האמנים של הארלם בשנת 1935, ארגון שנועד ליצור רשת של אמנים צעירים בעיר ניו יורק כדי לספק תמיכה והשראה במהלך הרנסאנס של הארלם.
בשנת 1937 העניקה קרן רוזנוולד לדאגלס מלגה לנסוע לדרום ארצות הברית ולבקר בעיקר באוניברסיטאות שחורות, כולל אוניברסיטת פיסק בנאשוויל, טנסי, מכון טוסקקי באלבמה ואוניברסיטת דילארד בניו אורלינס, לואיזיאנה.
בשנת 1938 הוא קיבל שוב מלגה מקרן רוזנוולד כדי לנסוע לרפובליקה הדומיניקנית והאיטי כדי לייצור סדרת ציורים המתארים את חיי האיים הקריביים.
כשחזר לארצות הברית בשנת 1940, עבד באוניברסיטת פיסק בנאשוויל, טנסי, בעת שלימד גם במכללת המורים באוניברסיטת קולומביה בעיר ניו יורק.
הוא קיבל את התואר השני לאמנויות בשנת 1944, ועבר לנאשוויל כדי לייסד את המחלקה לאמנות באוניברסיטת פיסק.
[5] במהלך כהונתו כפרופסור במחלקה לאמנות, הוא היה המייסד של הגלריה לאמנות יפה של קרל ואן וכטן, שכלל אמנות לבנה וגם אפרו-אמריקאית במאמץ לחנך סטודנטים להיות אמנים בדרום האמריקאי.
הוא ניצל את חוויותיו כאמן בתקופת הרנסאנס בהארלם כדי לעורר את תלמידיו להרחיב את תנועות האמנות האפרו-אמריקאית.
הוא עודד את תלמידיו ללמוד את ההיסטוריה האפרו-אמריקאית כדי להבין היטב את הצורך באמנות שלהם בתוך החברה הלבנה-אמריקאית.
דאגלאס פרש מהוראה במחלקה לאמנות באוניברסיטת פיסק בשנת 1966.
אהרון דאגלס נפטר בגיל 79 ב -2 בפברואר 1979.
אהרון דאגלס פיתח שני סגנונות אמנות במהלך הקריירה שלו: תחילה כצייר מסורתי, אחר כך כצייר ציורי קיר ומאייר.
דאגלס שילב נושאים אפריקאים ביצירות האמנות שלו כדי ליצור קשר עם אנשי הקהילה השחורה האמריקאית.
עבודתו מתוארת כמופשטת, בכך שהיא הציגה את האוניברסליות של הקהילה האפרו-אמריקני באמצעות שירה, מחול ודימויים.
באמצעות ציורי קיר ואיורים לפרסומים שונים הוא התייחס לנושאים חברתיים הקשורים לגזענות ולהפרדה בארצות הברית, והיה אחד האמנים החזותיים האפרו-אמריקאים הראשונים.
בעבודותיו מופיעות צלליות של גברים ונשים, לרוב בשחור לבן.
התיאורים האנושיים הם בצורות שטוחות, זוויתיות וארוכות, וחריצים במקום עיניים.
לעיתים קרובות, דמויותיו הנשיות נמשכות בתנוחה כפופה או בתנועה כאילו הן רוקדות בצורה מסורתית.
הוא אימץ אלמנטים של מסכות ופסלים ממערב אפריקה לאמנות שלו, בטכניקה שהשתמשה בקוביזם כדי לפשט את דמויותיו לקווים.
הוא השתמש בטווח צר של צבעים, לרוב בירוקים, חומים, אפורים ושחורים.
צורותיו האנושיות צוירו בגוונים כהים יותר של הצבעים הנוכחיים בציור.
לעיתים קרובות השתמש במעגלים קונצנטריים כדי להשפיע על הצופה להתמקד בחלק מסוים בציור.
עבודות האמנות שלו הן דו־ממדיות, ודמויותיו האנושיות הן חסרות פנים, ומאפשרות לצורותיהן להיות סמליות וכלליות, כדי ליצור תחושת אחדות בתוך הקהילה.
ציוריה של דאגלס כוללים צלליות שקופות למחצה כדי להציג את מאבקם של אפרו-אמריקאים ואת הצלחותיהם היחסיות בהיבטים שונים של חיי החברה.
עבודתו מתוארת כמיוחדת ביצירת קשר בין אפרו-אמריקאים לבין אבותיהם באפריקה באמצעות אלמנטים חזותיים המושרשים באמנות אפריקאית, ובכך מעניקים לחוויה האפרו-אמריקאית אסתטיקה סמלית.
אהרון דאגלס היה חלוץ התנועה המודרניסטית האפרו-אמריקאית בשילוב עם אסתטיקה של אמנות מסורתית אפריקאית עתיקה.
הוא הקים את הבמה לאמנים אפרו-אמריקאים כדי להשתמש באלמנטים מההיסטוריה האפרו-אמריקאית לתאר נושאים גזעיים הקיימים בחברה.
בשנת 2007 ארגן מוזיאון ספנסר תערוכה בשם "אהרון דאגלס: מודרניסט אפרו-אמריקני".
התערוכה נדדה למקומות אחרים בארצות הברית.
היא הוצגה גם במוזיאון האמנות האמריקאי סמית'סוניאן בוושינגטון הבירה, והגיעה למרכז שומבורג למחקר התרבות השחורה בניו יורק, 2008.
בשנת 2016, עם פתיחת המוזיאון הלאומי להיסטוריה ותרבות אפרו-אמריקאית, הוצב באתר שלהם ארכיון של יצירות אמנות שנוצרו על ידי אהרון דאגלס או הקשורות אליו.
אהרֹן גימאני (נולד בל' בסיוון ה'תשי"ד; 1 ביולי 1954) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לתולדות ישראל ויהדות זמננו באוניברסיטת בר-אילן.
נולד במושב זבדיאל להורים שעלו מהעיר גֹימאן (غيمان) שבמרכז תימן בעליית על כנפי נשרים בשנת ה'תש"ט (1949).
החמישי מבין אחד עשר ילדים (בנוסף שניים מאחיו נפטרו בתימן).
בהמשך עברה המשפחה להתגורר ברעננה.
סיים את לימודיו לתואר ראשון, לתואר שני ולתואר שלישי באוניברסיטת בר-אילן, במחלקה לתולדות עם ישראל (כל התארים) ובמחלקה לתנ"ך (תואר ראשון).
במסגרת לימודיו לתואר השלישי, בשנת ה'תשמ"ז (1987), החל ללמד במחלקה לתולדות ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
לימד גם באוניברסיטת בן-גוריון ובמכללה האקדמית באשקלון.
כמו כן, עבד כחוקר במכון לחקר היהודים במזרח שבאוניברסיטת בר-אילן.
בשנים ה'תשס"ז-ה'תש"ע (2010-2007), כיהן כראש החוג הרב תחומי במדעי היהדות באוניברסיטת בר-אילן.
פרופ' גימאני הוא חוקר בעל שם בין-לאומי, ומחקריו מתרכזים בתחומי ההיסטוריה, החברה והתרבות של היהודים בתימן.
פרסם למעלה מ-120 מחקרים בבמות מדעיות בישראל ומחוצה לה.
תחומי התמחותו המדעיים הם תורת ארץ ישראל במאה ה-16, חקר שמות וכינויים בגניזה הקהירית ובקהילות ישראל, הקולופונים בכתבי-יד תימניים, כתובות וגיטין תימניים, חקר קהילות ויישובי היהודים בתימן.
יצא להשתלמויות רבות בבריטניה ובארצות הברית לשם קידום מחקריו.
כמו כן הרצה בכנסים בין-לאומיים רבים (למעלה מ-70) בישראל ומחוצה לה.
ארגן כנסים מדעיים בין-לאומיים, וביניהם:
המנהיג והמנהג באשכנז מטעם הקתדרה לתולדות הרבנות באירופה בדורות האחרונים ע"ש יקותיאל וחנה קליין, אוניברסיטת בר-אילן, תשס"א
יהודי תימן – זהות ומורשת, לציון 60 שנה לעליית על כנפי נשרים", אוניברסיטת בר-אילן, תשע"א
חבר בוועדות מקצועיות, ובהן הוועדה המייעצת בתחומי יהודי ספרד והמזרח של מרכז שז"ר בירושלים, והוועדה האקדמית של מרכז דהאן באוניברסיטת בר-אילן.
במשך כ-20 שנה היה מרכז "הקתדרה לתולדות הרבנות באירופה בדורות האחרונים" באוניברסיטת בר-אילן, ובשנים ה'תשנ"ג-ה'תשנ"ה (1995-1993) העביר שידורים בקול ישראל ליהודים שנשארו בתימן.
פעיל בעמותת אעלה בתמר ובעבר היה נשיאה.
בין הפרסים שזכה בהם על תרומתו במחקר:
פרס המכון לחקר מנהגי העדות בישראל של עמותת הליכות עם ישראל בקריית אונו (ה'תשמ"ט)
פרס עמינח (תל אביב, ה'תש"ע)
פרס שבזי למחקר ולחכמת ישראל מטעם עמותת אפיקים (ה'תשע"א)
פרס הפדרציה של יהדות תימן באמריקה (ניו יורק, ה'תשע"א)
זכה במענקי מחקר שונים לקידום מחקריו:
מקרן הזיכרון לתרבות יהודית (ארצות הברית, ה'תשנ"ו)
ממכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח (ה'תשע"ב, ה'תשע"ז)
ממשרד החינוך – תחום מורשת יהדות המזרח וספרד (ה'תשס"ב)
מהוועדה לקידום המחקר באוניברסיטת בר-אילן (ה'תש"ס).
תמורות במורשת יהדות תימן בהשפעת השולחן ערוך וקבלת האר"י, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, ה'תשס"ה (הדפסה שנייה: ה'תשס"ו).
חבצלת השרון לרבי יחיא בשירי, בית ההוצאה של 'יד הרב נסים', ירושלים, ה'תשס"ח.
רבי שלום שבזי: עיונים בקובץ חדש בכתב ידו – בצירוף פרקי מבוא על דמותו ותקופתו ועדויות על עלייה לקברו, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, ה'תש"ף.
רב אהרן הכהן ב"ר יוסף גאון (מכונה בערבית יהודית כַלַף (בן) סַרגָ'אדו; נפטר באוגוסט 960) היה גאון ישיבת פומבדיתא בין 943 ל-960/959.
נולד למשפחת סוחרים עשירה שלא הייתה ממשפחות ראשי הישיבה.
נשא את בתו של הגביר בשאר בן אהרן.
על פי תיאורו של רב שרירא גאון, לא היה רב אהרן ראוי לגאונות ונסמך על ידי רב מבשר גאון להיות מיושבי השורה הראשונה בבית המדרש.
יעקב מאן משער שהיה זה משום שסב אשתו של רב אהרן, הגביר אהרן בן עמרם, היה מתומכיו של רב מבשר במאבקיו.
לאחר פטירת רב חנניה גאון (אביו של רב שרירא), בשנת ד'תש"א, ד'תש"ב או ד'תש"ג, המועמד הטבעי לירושת הגאונות היה אב בית הדין רב עמרם בן רב מישוי, גיסו של רב חנניה, אך רב אהרון תפס את הגאונות בכוח ורב עמרם חשש מכוחו הרב של רב אהרון וויתר על כסאו.
היה ממקורבי ראש הגולה דוד בן זכאי, ובמחלוקת העזה ששררה בין האחרון לבין גאון ישיבת סורא, רב סעדיה גאון (רס"ג), היה ממתנגדיו של רס"ג.
הוא שילם 60,000 זוז מכספו האישי כדי להדיח את רס"ג מתפקידו כגאון סורא, אך עשירי בבל ובראשם משפחת בני נטירא, תמכו ברס"ג והכשילו את המהלך.
לאחר שהודח רס"ג מתפקידו על ידי בן זכאי, כתב כנגד מתנגדיו את "ספר הגלוי", ובו כינה את רב אהרן "כלב", כפרפרזה על שמו הערבי "כלף".
בתגובה, כתב רב אהרן מגילה חריפה בשם "אפיקורוס מן הנכריים הדילציים", הכוללת גם את כתב החרם שהטיל ראש הגולה על רס"ג.
כפי הנראה, נמשכה המחלוקת עם ישיבת סורא גם לאחר פטירת רס"ג, בימי כהונתו של יורשו רב יוסף בן יעקב בר סטיא, וייתכן שבגינה נסגרה ישיבת סורא למשך כארבעים וחמש שנה.
בתקופתו הייתה ישיבת פומבדיתא מפולגת ומסוכסכת בין מחנהו של רב שרירא גאון ומשפחתו לבין מחנהו של רב נחמיה בן כהן צדק.
רב אהרן עצמו לא השתייך לאף אחת מן הסיעות, אך היה בן בריתם של אנשי סיעת רב שרירא.
בשל כך, הואשם על ידי רב נחמיה בהיותו גזלן, לוקח שוחד ומטה משפט.
בסוף ימיו אף הכריז רב נחמיה על עצמו כגאון הישיבה, ומינה את אנשיו לתפקידים השונים בה, במקביל לכהונת רב אהרן ואנשיו, אך בעזרת אנשי סיעת רב שרירא, הוחזרו התפקידים לאנשי רב אהרן.
כפי הנראה, רב האיי הגאון היה תלמידו בצעירותו.
כמה מתשובותיו השתמרו והגיעו לידינו.
ארבע תשובות (כנראה לקהילת קירואן) הודפסו בספר תשובות הגאונים "חמדה גנוזה".
התשובות מיוחסות ל"אדונינו יחי לעד", ובגוף התשובות נכתב שהן מבית מדרשו של "אדונינו אהרן הכהן ראש ישיבה גאון יעקב חמוד לבינו".
תשובה נוספת ממנו הודפסה בקובץ "תשובות הגאונים אסף", ובה פסק שחליצה קודמת לייבום ושאין ליבמה דין של מורדת.
עדות מפי רב האיי גאון על הנהגתו כשהיה בעל קרי בשבת הובאה בספרי הראשונים:
כתב פירוש על התורה, שהובא מספר פעמים על ידי רבי אברהם אבן עזרא.
שרידים מפירוש זה נמצאים בספרייה בסנקט פטרבורג.
אהרן גרושקביץ (14 בספטמבר 1920 – 18 בנובמבר 1943) היה צעיר ארץ ישראלי, שהתגייס לשירות בחילות האוויר של צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
הוא שירת בזירה האירופית עד שנפל בקרב.
אהרן גרושקביץ נולד בעיר ורשה בירת פולין.
עלה לארץ ישראל עם משפחתו בגיל חמש.
יצא להכשרה בקיבוץ חפציבה ובימי מאורעות 1936 השתתף בפעולות הגנה.
בשנת 1939 יצא ללימודים בארצות הברית.
שם גם פעל במסגרת הנוער החלוצי והחל ללמוד טיסה.
לאחר שנודע על פעולות גרמניה הנאצית נגד יהודי אירופה התנדב גרושקביץ לשירות צבאי בחילות האוויר של צבא ארצות הברית.
יחידתו נשלחה לחזית האירופית והוצבה בבריטניה.
הוא שימש כמקלען במפציץ מדגם ליברייטור והשתתף במשימות הפצצה מעל שטח אירופה הכבושה.
ב-18 בנובמבר 1943, בעת שמטוסו נמצא בשמי הים הצפוני בדרכו חזרה מגיחת הפצצה, הוא הופל על ידי מטוס קרב גרמני.
גרושקביץ נהרג וגופתו לא נמצאה.
גרושקביץ עוטר במדליית האוויר ובלב הארגמן.
שמו של אהרן גרושקביץ הונצח באנדרטה לנעדרים בבית הקברות הצבאי האמריקאי בקיימברידג' שבבריטניה, בגן הנעדרים שבבית הקברות הצבאי בהר הרצל, באנדרטת מתנדבי היישוב במלחמת העולם השנייה שם ובהיכל הזיכרון הממלכתי לחללי מערכות ישראל.
בשנת תשי"ט הוציאו הוריו לאור לזכרו חוברת בשם בן יקיר.
עיריית קריית מוצקין קראה על שמו את "רחוב אהרון" (להבדיל מ"רחוב גרושקביץ" שנקרא על שם אביו).
אהרן בר (לעיתים: אהרן בר גבריאל; בגרמנית: Aaron Beer Gabriel; 10 בפברואר 1739, פופנלאואר , פרנקוניה תחתית – 3 בינואר 1821, ברלין) היה חזן יהודי גרמני נודע ב.
התפרסם גם באוסף היצירות הליטורגיות שאסף והגיע לכדי למעלה מ-1200 קטעים.
ניגונים מסורתיים ויצירות שהולחנו במיוחד עבורו.
חלק מלחניו מושרים בבתי הכנסת גם ב.
בר כיהן כחזן הראשי של הקהילה היהודית בברלין.
הוא היה בעל קול טנור ואיכות קול עשירה שמשכה חובבי מוזיקה רבים להופעותיו בבית הכנסת.
בר חיבר מנגינות לתפילות גם בסגנון הפולני.
כדי למנוע מהקהל להשתתף בליווי החזן ואף לבלבלו, קבע בר 447 מנגינות שונות לפי שבתות השנה, מנגינות שחלקן אסף וחלקן יצר בעצמו, כך שהקהל לא יוכל ללמוד את כל הניגונים.
הוא נפטר בברלין ב-3 בינואר 1821. ונקבר בבית הקברות היהודי הישן בברלין.
נולד בשוני, וכשהיה בן שש עבר עם משפחתו לגבעת עדה.
היה מפקד תחנת הנוטרים במושבה בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט שבהן הותקפה גבעת עדה פעמים רבות, ובהתקפה הגדולה על המושבה ב-10 ביולי 1938 נפצע ואיבד שתיים מאצבעותיו.
נבחר כמזכיר מועצת הפועלים בגבעת עדה.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל שנערכו בשנת 1955 התמודד בראש רשימת מפא"י, גבר על ראש המועצה המכהן אברהם אבא תשבי, ונבחר לראשות המועצה.
ב-1960 נחקר בחשד לחתימה על מסמך כוזב, לאחר שחתם לעובדת של המועצה על מסמך המאפשר לה לקבל דמי לידה מהביטוח הלאומי.
הוא טען שפעל בתום לב וכן שהתשלום הגיע ממילא לאותה עובדת מכוח החוק.
ב-1962 איים, יחד עם יתר נציגי מפא"י במליאת המועצה, בהתפטרות מהמועצה, במחאה על מצבה הכלכלי הקשה.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-1965 נבחר מטעם המערך לכהונה שלישית, ובבחירות לרשויות המקומיות ב-1969 נבחר לכהונה נוספת.
נפטר ב-29 בינואר 1976 בגבעת עדה, והובא למנוחות בבית העלמין של היישוב .
היה נשוי לרבקה, בתו של יצחק מגלי (מוגילבסקי), מאנשי הגדודים העבריים וההגנה וסגן ראש המועצה המקומית פתח תקווה.
על שמו נקרא בית הספר "גבע" במושבה.
אהרן דוד גורדון (בכתיב יידי: גאָרדאָן; בכתב רוסי: Аарон Давид Гордон; ו' בסיוון ה'תרט"ז, 9 ביוני 1856 – כ"ד בשבט ה'תרפ"ב, 22 בפברואר 1922), הידוע בכינויו א"ד גורדון (מבוטא לעיתים על דרך הרוסית: אָה-דֶה גורדון), כונה "הצדיק החילוני".
גורדון היה פעיל בתנועה הציונית ואף השתתף בקונגרס הציוני; חלוץ ופועל חקלאי, הוגה ומורה-דרך לחלוצים בתקופת העלייה השנייה והעלייה השלישית, מנהיג לא מוכתר של מפלגת "הפועל הצעיר" בארץ ישראל, מייסד תורת-מוסר שבחייו ולאחר מותו כונתה על ידי בני דורו "דת העבודה".
אהרן דוד אורייביץ (בן אורי) גורדון נולד בכפר טרוֹיַאנוֹב שבדרום פלך פודוליה, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (בשטח אוקראינה של היום), למשפחת מתנגדים מיוחסת מווילנה שהקפידה על קלה כחמורה.
א"ד גורדון היה בנם החמישי של הוריו, אוּרי ודבורה, אך גדל כבן יחיד לאחר שכל אחיו נפטרו בצעירותם.
הוריו חרדו לשלומו והוא טופל במסירות.
גורדון היה ישר לב ואיש עקרונות; הוא סירב בצעירותו שהוריו ישלמו שוחד על מנת שלא יגויס לצבא האימפריה הרוסית, מכיוון שאז היה מגויס במקומו אדם אחר.
הוא גויס לצבא לחצי שנה, מה שגרם לאמו לחלות, ושוחרר לאחר שהתברר שאינו כשיר פיזית.
גורדון רכש ידע תורני בשנת לימודים בישיבה בווילנא, בשנתיים בבית מדרש בעיר חאשצ'יוואטה ובאופן עצמאי.
הוא אף רכש באופן עצמאי השכלה רחבה וידיעת שפות.
בגיל צעיר התחתן עם בת דודו, פייגיל טרטקוב, ועבר להתגורר בעיירתה, אוֹבּוֹדוֹבְקַה.
לזוג נולדו שבעה ילדים, מהם שרדו שניים, בנם אברהם ובתם יעל.
לאחר שנתיים באובודובקה קיבל משרה באחוזה, חווה חקלאית של הברון גינצבורג בכפר מוהילנה, שבה עבד לפנים אביו.
גורדון עבד באחוזה כפקיד ואיש מנהלה במשך עשרים ושלוש שנה (1880–1903, ובתוכן תקופות זמן שבהן לא עבד) – עד אשר פג תוקפו של חוזה החכירה.
באותם ימים נהג גורדון לאסוף את בני הנוער באזור האחוזה להרצאות, שיחות, ערבי קריאה ואף ארגן בשבילם ערבים מוזיקליים, שעיקרם קירוב לבבות ליהדות ולציונות.
הוא הקדיש מרץ רב להקמת בתי ספר עבריים באזור.
כאשר התבגרה בתו יעל, ייסדה בתמיכתו בית ספר עברי לבנות.
שנה מאוחר יותר, בי"א באדר ה'תרס"ד (1904), לאחר מות הוריו שקל גורדון להגר לאמריקה.
שם היו גדולים סיכוייו להתפרנס.
אשתו התנגדה לכך, היא העדיפה להגר לארץ ישראל.
גורדון עלה בגפו לארץ ישראל, בגיל 48. הוא עבד בארץ ישראל מספר שנים ואחר כך הצטרפו אליו אשתו, ובתו יעל.
ברם, ארבעה חודשים לאחר עלייתן, חלתה אשתו ונפטרה.
גורדון היה לפועל חקלאי שכיר: בתחילה מצא עבודה במושב עין גנים, ועשה בו חמש שנים; שלוש שנים נוספות התגורר בראשון לציון (שם נפטרה אשתו), ולאחר מכן השתקע בגליל.
בשנת 1905 השתתף גורדון בשיחות הראשונות, שנערכו בפתח תקווה, ובהן גובשו יסודות מפלגת הפועל הצעיר.
אלא שגורדון נעדר מהישיבות בהן נקבעה תוכנית המפלגה ומאסיפת הייסוד שלה.
יחסו של גורדון למוסדות פוליטיים היה אמביוולנטי, מצד אחד הכיר בחשיבותם ומצד שני סלד מה"עסקנות" הפוליטית.
מאז ייסוד הפועל הצעיר ועד לפטירתו, היה גורדון למעשה המנהיג הרוחני של מפלגה זו.
אף שהיה ציר בקונגרס הציוני ה-11, מיעט לעסוק בפעילות פוליטית ועיקר פועלו היה בשיח הרעיוני.
משם הפעיל את השפעתו, ועזר לפועלים והחלוצים, שפנו אליו בעצות ובבקשות.
בשנת 1908 היה גורדון בין השומרים העבריים בכרמי רחובות.
באחד הימים, עת הלך מרחובות ליפו, התנפלו עליו שודדים ערבים, ירו בו ודקרו אותו.
גורדון נפצע פצעים קשים והועבר לבית החולים ביפו, בו אושפז לשלושה שבועות.
פגיעתו הקשה בידי ערבים לא שינתה את עמדתו העקרונית לגבי היחס שיש לנקוט כלפיהם.
הוא האמין כי זכותם המוסרית של היהודים על ארץ ישראל נקנית בכוח העבודה, הבנייה והייצור ולא תוכל להבנות בכוח הנשק.
הוא שמר על עמדה מתונה בסוגיית היחס לערבים עד ימיו האחרונים.
אולם לאחר מאורעות תל חי ולאחר רצח יוסף חיים ברנר וחבריו, התבטא, ביוני 1921, כי ודאי שרצוי לנו יחסי שלום וידידות עם הערבים "אך זה לא הזמן וזו לא הדרך".
בשלהי 1913, זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, עבר גורדון עם חברי קבוצת כפר אוריה לכנרת, ומשם עברו ב-1915 לדגניה.
בתקופת המלחמה סבלו רבים מתושבי הארץ מרעב ומחסור.
השלטונות העות'מאנים חשדו ביהודים בתמיכה בבריטניה ובצרפת ובריגול למענן, והקשיחו את יחסם לאחר שנחשפה מחתרת ניל"י.
עם התקדמות החזית מצד דרום ציוו השלטונות העות'מאניים על פינוי תושבי יפו ותל אביב מבתיהם.
בהקשר כלכלי קשה זה, גורדון מתח ביקורת על אנשי דגניה א' שהתנגדו לתרום מיבולם למשביר בתקופת המלחמה.
גורדון עמל בעבודה קשה בגן הירק ובכרם ביום, ובכתיבה הגותית בלילה.
הוא לא הסכים לקבל שכר סופרים על מאמריו ועל הוראתו, כיוון שסירב "לעשות את התורה קרדום לחפור בה".
חברים רבים מחוות כנרת ומקבוצת דגניה נהגו להתייעץ איתו על ענייניהם האישיים, גדולים כקטנים.
כמה מהמכתבים שכתב לחבריו באותה עת נהיו ברבות הימים לנכס צאן ברזל בתרבות הציונית.
כך למשל התכתבותו עם רחל המשוררת, שהתלבטה אם לצאת ללימודי חקלאות בצרפת, ופנתה אליו במכתב לו צירפה את שירה הלך נפש.
במכתב התשובה ניסח גורדון את השיר לכי בשבילך לרחל.
גורדון היה איש מאמין ושומר מצוות רוב ימיו, ורק בסוף ימיו פרק את עול המצוות המעשיות ונשאר נאמן רק לקיום מצוות לא תעשה, במוצאו בעשייה וביצירה מתוך התכוונות חלופה למצוות שסר חינן בעיניו.
החל משנת 1908 ועד מותו, פרסם גורדון מאמרים ביקורתיים רבים על סוגיות היישוב בעיתונות תנועת העבודה.
באותן שנים כתב גורדון גם מאמרים פילוסופיים, כגון מאמרו הנודע: 'האדם והטבע'.
בשנת 1915 הצטרף לקבוצת דגניה א', בה חי עד סוף ימיו.
א"ד גורדון נפטר בדגניה א' ב-22 בפברואר 1922, בגיל 66, מגידול סרטני בגרונו.
נקבר בבית הקברות של דגניה א'.
לא ידוע על כך שלשני ילדיו נולדו ילדים.
לאחר מותו כתב עליו חברו יוסף אהרונוביץ:
על שמו של גורדון, נוסדה בשנת 1925 בגליציה, תנועת הנוער גורדוניה שביקשה לחנך את בני העם היהודי על פי עקרונותיו.
התנועה פעלה בפולין, ליטא, לטביה, רומניה, סרביה, צרפת, אוקראינה, ישראל, ארגנטינה, ארצות הברית ותוניסיה.
חבריה החלו לעבור לארץ ישראל בשנת 1929 - רובם במסגרת החלוץ.
חניכיה ובוגריה הקימו מספר קיבוצים בארץ.
בנוסף, נוסד בית החינוך ע"ש א"ד גורדון - ש ה"אני מאמין" שלו מבוסס על ערכי א"ד גורדון: "החינוך הוא הדרך - האדם המטרה".
מאמריו תורגמו ל-15 שפות שונות עד שנת 1972.
בתי ספר רבים ברחבי ישראל קרויים על שמו, כמו גם המכללה האקדמית לחינוך בחיפה, "האקדמית גורדון".
כמו כן קרויים על שמו רחובות ברבות מערי ישראל.
א"ד גורדון הושפע מאוד מחכמת היהדות: מן המדרש, ההלכה והאגדה, ובפרט מרעיונות החסידות והקבלה.
לצד השפעות אלה, מתכתבת הגותו עם רעיונות משל הסופר וההוגה הרוסי לב טולסטוי, כגון תורת העבודה והפשטות, וכן עם רעיונות רבים מהגותו של פרידריך ניטשה.
עם זאת יודגש כי גורדון חלק על טולסטוי, וביקר אותו בחריפות כהתגלמות הלך-הרוח הנוצרי, המוטעה והמטעה לדעתו.
באשר לניטשה - לצד הערכתו הרבה כלפיו וכלפי שיטת עבודתו, סבר א"ד גורדון כי רבות ממסקנותיו של ניטשה שגויות, ומוטות על ידי תכונות אופיו.
לדעתו של גורדון, המופת הוא בדמותו ובפועלו של ניטשה האדם, ולא במסקנות הנובעות מהגותו - וראש וראשונה בהן רעיון ה"על-אדם", מבטא מוסר האדונים:
גורדון נחשף לספרות העברית ולציונות בגיל מתקדם.
לשיטתו, "הפרזיטיות הגלותית" והנתק מהעבודה היצרנית הם הנגע העיקרי ושורש כל הרע שבחיי העם היהודי.
לשיטת גורדון, הניתוק מהעבודה גורם להפרעה נפשית והוא חלק מהחורבן שהגלות כפתה על היהודים.
הוא טוען כי שיקום החורבן מחייב לחדש "עבודה לשם חיים" - מונח חשוב בהגותו:
לאור זאת, הוא ביקש לחבר את בני העם לעבודת כפיים ולעבודת אדמה, כחלק מרכזי בתיקון הווייתו.
לדעתו, העשייה והחוויה הן הקושרות את האדם עם הצדדים העלומים שבטבע ובהוויה, שבהם מקור החזון, השירה ורוח הקודש.
הוא ראה בעבודת האדמה ערך מקודש לא רק ליחיד אלא גם לכלל, והאמין שהיא תחבר את העם לארץ ותיתן לו את הצידוק לקיומו בה.
הוא דגל באימרה: "ארץ ישראל נקנית בעבודה, ולא באש ולא בדם".
יש המוצאים בהגותו דמיון והשקה לא מעטה להגותו של הרב קוק שחי בתקופתו.
שניהם אף עלו לארץ באותה השנה.
כמו כן, ניתן להצביע על דמיון מסוים בהגותו לרעיונותיו של מרטין בובר, לדוגמה: "יחס אני-אתה" לעומת יחס "אני-לז", וכן בעניין יחס לאלוהים.
הגותו הוסיפה מושגים נוספים לשיח, דוגמת המושג "חוויה" (מונח שהתקין מהלחם בסיסים של המילה "חיים" (שורש ח.ו.י) על משקל המילה "הוויה").
הלך רוחו נע בין ייאוש לתקווה, והוא התאמץ מאוד לשמוח ולשמח אחרים ולא לטבוע בים הייאוש.
גורדון היה צמחוני מסיבות אידאולוגיות.
הצמחונות, אף על-פי שאינה מהווה מרכיב מרכזי בהגותו, היוותה מרכיב מרכזי באורח-חייו - תופעה חריגה בימים ההם.
כשנה לפני מותו התבקש על ידי הסופר נתן ביסטריצקי להשתתף בכתיבת קובץ מאמרים על הצמחונות בעריכתו.
בתגובה לבקשה, כתב לביסטריצקי מכתב, שבו שפך אור על תפיסת עולמו בנושא.
העבודה, תל אביב: הוצאת הפועל הצעיר, 1923
האדם והטבע, תל אביב: הוצאת הפועל הצעיר, 1927
האדם והטבע: הגיונות וחלומות של קיצוני, מהדורה מדעית ושלמה בעריכת יובל גובני ורון מרגולין, ירושלים: מאגנס, 2020
יוסף אהרונוביץ' (עורך), כתבי א.
גורדון (כרכים א-ה), תל אביב: הוצאת הפועל הצעיר, 1925-1929 (כל כרך יצא בשנה עוקבת)
נ' תרדיון (עורך, בהשתתפות אליעזר שוחט), קיצור כתבי א.ד.
איגס, יהודה (עורך), ספר אהרון דוד גורדון: משנתו ודברו, ספרית "מקורות" של הסתדרות "הנוער הציוני" העולמית, תל-אביב, תש"ג [1943-1942]
שמואל הוגו ברגמן ואליעזר שוחט, כתבי א.ד.
גורדון בשלושה ספרים, ספר ראשון: האומה והעבודה, ספר שני: האדם והטבע, ספר שלישי: מכתבים ורשימות, ירושלים: הוצאת ההסתדרות הציונית, 1951-1954 (כל כרך יצא בשנה עוקבת)
גורדון (ספרים א-ג), מהדורה מיוחדת בשנת המאה להולדתו, חיפה: הוצאת ההסתדרות הציונית, 1957
מוקי צור (עורך), את אינך בודדה במרום: מכתבים מא.
גורדון ואליו, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1998
אני מבקש לב דופק נפש חיה - אסופת כתבים נדירים מאת א"ד גורדון ועדויות מאת חבריו הקרובים אשר נדפסו לראשונה במלאת 100 שנה לפטירתו, בעריכת משה נחמני ויחיאל נחמני, כביש אחד, ירושלים 2022
אהרן הראל (13 באפריל 1932 – 13 בדצמבר 2000) היה פוליטיקאי ישראלי, פעיל מפלגת העבודה וחבר הכנסת.