tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שלושת הרכסים הגבוהים הם: ההרים הלבנים (לֵפְקה אוֹרי) שגובהם מגיע ל-2,452 מ'; רכס אידי, או אידה (הגבוה מבין ההרים ברכס הוא גם ההר הגבוה בכרתים – פסילוריטיס, 2,456 מ'), והרי דיקטי שמגיעים לגובה של 2,148 מ'.
הרים אלו יצרו בכרתים מישורים פוריים, מערות מיוחדות וערוצי נחל רבים.
הערוץ הארוך ביותר, שאורכו 16 ק"מ, הוא קניון סאמריה, שנמצא על רכס ההרים הלבנים במערב כרתים.
העיר הגדולה בכרתים היא הרקליון (Iraklion או Candia), בירת המחוז, שבה 137,700 תושבים.
העיר השנייה בגודלה היא חאניה (Chania או Haniá) ובה 53,300 תושבים.
בכרתים האקלים הים-תיכוני הוא הבולט ביותר.
האקלים באי מתון ברובו, הלחות גבוהה מאוד, בעיקר באזורים הקרובים לחוף.
החורף באי מתון, ושלג יורד רק בפסגות ההרים הגבוהים.
במהלך הקיץ מגיעות הטמפרטורות לממוצע של 20–30 מעלות צלזיוס.
כלכלת כרתים, שהתבססה בעבר בעיקר על חקלאות, החלה להשתנות במהלך שנות ה־70 של המאה ה־20. אף על פי שחוות ומשקים עדיין בולטים ברחבי האי, ישנה עלייה חדה בתעשיית השירותים (בעיקר תיירות).
ממוצע ההכנסה לאדם קרוב ל-100% מהממוצע ביוון, ושיעור האבטלה נמוך בחצי מאשר ביוון – 4%.
אחת התעשיות הפורחות בכרתים היא תעשיית שמן הזית, כמו באזורים אחרים ביוון.
בכרתים ארבעה נמלי תעופה: שלושה אזרחיים בערים הרקליון, סיטיה וחאניה, ואחד צבאי.
באי ארבעה נמלי ים: בהרקליון, בהאניה, ברתימנו ובאגיוס ניקולאוס.
כרתים הוא אחד מאתרי התיירות הפופולריים ביוון.
15% מכל המגיעים ליוון נכנסים דרך שדה התעופה או הנמל של הרקליון.
ב-2005 ביקרו בכרתים כשני מיליון תיירים.
הגידול בתיירות באי משתקף בעלייה של 53% במספר המלונות וגודלם, בין 1986 ל-1991.
האטרקציות התיירותיות העיקריות בכרתים הן:
הרקליון – המצודה הוונציאנית, מזרקת מורוזיני, עתיקות קנוסוס.
חאניה – קניון סאמריה, רכס הרי לפקה אורי, חוף אלאפוניסי.
רתימנו – המבצר והנמל הוונציאני.
לאסיתי – אגיוס ניקולאוס, האי ספינאלונגה ("אי המצורעים"), חוף ואי.
קהילת יהודי כרתים (שנקרא בפיהם קריטה) הייתה רומניוטית ברובה ובאי נתגלו שרידי התיישבות שקדמו לעידן הוונציאני.
סביר להניח שראשוני היהודים הגיעו לכרתים בשלהי המאה ה-3 לפנה"ס ממצרים.
בתקופה הרומית גדלה מאוד אוכלוסיית יהודי האי ושטח נרחב המצוי 43 ק"מ דרומית-מזרחית להרקליון, כונה Evraioi שמשמעו העברים.
קיימת מסורת שלפיה ראשוני היהודים שהתיישבו באי היו בני שבט זבולון שהגיעו בתקופת בית ראשון.
ההיסטוריון הרומי טקיטוס מציין את אזור ההר אידה (פסילוריטיס) כשטח שבו התגוררו יהודים.
מסופר על משיח שקר בשם משה מכרתים, שב-448 הבטיח לבני הקהילה היהודית שבכוחו לפצל את הים ולהוביל את בני הקהילה בחרבה לארץ ישראל.
חלק מבני הקהילה שנהו אחריו, טבעו עימו בים.
בראשית המאה ה-14 מנתה הקהילה באי 1,600 יהודים, שהתרכזו בעיקר בערים חאניה, רת'ימנו והרקליון, שנקראה בתקופה זו קאנדיה.
היהודים היו סוחרים זעירים בעיקר בתחום המזון.
בשנת 1364 פרץ מרד כללי באי נגד השלטון הוונציאני ובמהלכו הותקפו בני הקהילה היהודית בידי האוכלוסייה המקומית ונספרו נפגעים רבים.
לאחר הכיבוש העות'מאני החלו היהודים להתיישב מחוץ למרכזי הערים וזכו לחופש פולחן ועיסוק כפי שלא ידעו מאות שנים.
תהליך דעיכתה של האימפריה העות'מאנית, שלווה במשבר כלכלי ותרבותי קשה גם בכרתים, בליווי המרידות נגד השלטון במהלך המאה ה-19, הביא להגירה המונית של בני הקהילה לסלוניקי.
בשנת 1876 הגיע לכרתים הרב אברהם איבלאגון שהיה תלמיד חכם מופלג וגם בעל השכלה כללית רחבה.
הוא שימש כרב הקהילה במשך 58 שנים, עד לפטירתו בשנת 1934.
בראשית המאה ה-20 נותרה קהילה מאורגנת שבה רק 647 נפשות בעיר חאניה.
ב-אפריל 1941, לאחר נפילת יוון לידי גרמניה הנאצית, חולק שטח המדינה לשלושה אזורי שליטה: גרמני, איטלקי ובולגרי.
האי כרתים נכלל בשטח השליטה הגרמני.
בראשית שנת 1944 מנתה הקהילה היהודית 284 נפשות.
בסוף חודש מאי נעצרו 276 מיהודי כרתים והועלו יחד עם לוחמי מחתרת יוונים על הספינה "טאנאיס" שעשתה דרכה לנמל פיראוס.
התכנון המקורי היה להעביר את בני הקהילה למחנה הריכוז חיידרי ומשם לגרשם לאושוויץ.
בדרך לנמל פיראוס טובעה הספינה באמצעות שני טילי טורפדו ששוגרו ממשחתת בריטית, שמפקדיה סברו בטעות שהיא ספינת צי גרמנית.
הספינה טבעה תוך כרבע שעה ועימה כל בני הקהילה.
שמונת היהודים שלא גורשו ניצלו מהשמדה וחלקם המשיכו להתגורר באי עד סוף שנות ה־60. בימינו מתגוררת משפחה יהודית אחת בעיר חאניה, שפועלת לשיקום ותחזוק בית הכנסת בעיר.
בתחילת שנת 2017 נפתח במקום בית חב"ד.
כרפס (כַּרְפַּס, ביוונית עתיקה καρπός, פְּרִי הָאֲדָמָה, ובארמית סורית ܟܪܦܣܐ סלרי, או פטרוזיליה) הוא ירק הנכלל בקערת ליל הסדר.
הכרפס נטבל במי-מלח ונאכל בליל הסדר - הלילה הראשון של פסח.
הכרפס נטבל במי-מלח, בחומץ או אף בחרוסת.
השם "כרפס" הגיע מאחד מסוגי הירק המקובלים לצורך כך, כגון סלרי, פטרוזיליה, תפוח אדמה, צנון, או בצל.
הכרפס מזכיר את יציאת מצרים עקב האנגרמה "פרך ס'", רמז לשישים ריבוא בני ישראל שעבדו במצרים בפרך.
במשנה () נאמר: "הביאו לפניו, מטבל בחזרת".
פירוש הברטנורה (שם) הביאו לפניו - הירקות.
כדי שיכיר תינוק וישאל, לפי שאין דרך להביא ירקות קודם סעודה.
הסיבה לאכילת הכרפס היא בעיקר כדי להתמיה את הילדים, שישאלו "מה נשתנה".
אחת מארבע השאלות ב"מה נשתנה" היא למה טובלים את הכרפס:
"שבכל הלילות אין אנו מטבילין אפילו פעם אחת, הלילה הזה שתי פעמים" (פעם אחת את הכרפס במי מלח, ופעם אחת את המרור בחרוסת).
בנוסף יש שכתבו שאנו עונים לילדים שבאכילת הירק בטרם הסעודה יש סממן של חירות, כדרכם של בני מלכים האוכלים מעט ירק בטרם הסעודה כדי לעורר התיאבון.
זמן אכילת הירק ונטילת הידיים
הירק נאכל לפני הסעודה, מיד לאחר הקידוש.
לפני אכילתו יש הנוטלים את הידיים, אך בשונה מנטילת ידיים שלפני אכילת לחם, המנהג הרווח הוא שלא מברכים ברכה על נטילה זו ויש שנוהגים ליטול ידיים בברכה.
מקור דין נטילה זו הוא בתקנת חכמים ליטול ידיים לפני אכילת דבר שהטבילוהו במשקה בזמן שדיני טומאה וטהרה היו נהוגים, מכיוון שבמשקים יש יותר כח לטמא מאשר במאכלים יבשים.
ואף שכיום אין דיני טומאה וטהרה נוהגים, לא התבטלה התקנה.
ואף שרבים אינם נוהגים זאת ביום-יום (לאור דעה המקילה בנושא), אך בפסח בכל זאת ישנם שעושים זאת; ויש הנוהגים שרק עורך הסדר נוטל את ידיו.
להלכה אין הקפדה איזה ירק אוכלים (מלבד חסה, שמשמש למרור, אלא אם כן אין לו ירק אחר).
עם זאת, היו שכתבו שיש לאכול דווקא כרפס - דהיינו בתרגום הלועזי סלרי, או פטרוזיליה על שם האנגרמה "פרך ס", לרמז על שישים ריבוא בני ישראל שיצאו משעבוד הפרך של המצרים.
רבים נוהגים לאכול ירקות אחרים, כגון תפוח אדמה, צנון, עלי פטרוזיליה או בצל.
יש גם הנוהגים להשתמש בצמד ירקות, כגון צנון ופטרוזיליה, ולטובלם ביחד.
על פי התלמוד, אין צורך לטבל דווקא בחזרת (דהיינו החסה, המרור), והנאמר במשנה הוא רק במקרה שאין לו ירק אחר.
נחלקו הראשונים מהו הטיבול האמור, ובמה טובלים.
את השיטות מסכם הרב מנחם מנדל כשר בספרו "הגדה שלמה" (עמ' 103):
הטיבול הוא בחומץ או במי-מלח, שכן עדיין לא הביאו את החרוסת.
אם אוכל חסה, הטיבול הוא בחרוסת; אם אוכל שאר ירקות, הטיבול הוא בחומץ או מי-מלח.
ישנה שיטה שה"טיבול" אינה הטבלה כלל, אלא אכילה.
כיום מקובל לקיים את הטיבול במי-מלח או חומץ, אם כי יש הנוהגים לטבול בחרוסת.
הרמב"ם כתב שיש לאכול מהירק שיעור כזית (על גודלו יש מחלוקת - מגודל של זית בינוני כבזמן התלמוד, דרך 27 סמ"ק - חצי ביצה, ועד 50 סמ"ק).
אחרים, כגון ההגהות מיימוניות, חלקו עליו, וסברו שמספיקה אכילה מועטה יותר, וכן פסקו הטור והשולחן ערוך.
השולחן ערוך (סימן תעג סעיף ו') פסק שיש לאכול דווקא פחות מכזית, משום שיש ספק בשאלה אם יש צורך בברכה אחרונה על הכרפס, מכיוון שהוא נאכל לפני הסעודה.
בכל אופן, להלכה נפסק שגם אם אוכל כזית, לא יברך לאחריו אבל לכתחילה יצא ידי כולי עלמא (משנה ברורה ס"ק נג).
המונח "כרפס של נהרות" מופיע כבר ב, ומפורש בירושלמי כ"פֵּיטְרוֹסֵילִינוֹן" (פטרוזיליה ביוונית).
הפטרוזיליה נקראת בשפה הבוטנית "כרפס הנהרות" וכך היא קרויה גם בתרגומי ספרות.
למשל בתרגום אברהם שלונסקי לטיל אוילנשפיגל
כרתלוס (בגאורגית: ქართლოს) היה, על פי האגדה, אבי האומה של גאורגיה, כארתלי (איבריה הקווקזית).
סיפורו מסופר בספר דברי ימי גאורגיה מימי הביניים, שנכתב על ידי לאונטי מרובלי, במאה ה-11.
האגדה מספרת כי הוא היה בנו של תרגמוס (בנו של גומר בן יפת, בן נח) וטוס, אחיהם של האייק (Հայկ אבי הארמנים), מובקוס, לקוס, הרוס, ברדוס, קווקזוס, ואגרוס שממנו לקחו את השם קווקזים אחרים.
כשחילק תרגמוס את אדמותיו, קיבל כרתלוס את אזור כארתלי.
עם קבלתו את האדמה פנה כרתלוס להר שלידו נפגשים נהרות האראגווי והמטקווארי, הארמזי, הקים שם מצודה, ובנה את ביתו.
הוא קרא להר כארתלי, על שמו, ועד שנבנה פיסלו של ארמזי נקרא המקום כארתלי.
לאחר מכן נקרא כארתלי כל האזור מחונאן ועד לספרי (sper) שלחוף הים השחור.
לאחר מכן בנה כרתלוס את "מצודת אוֹרבי" שנקראת כיום סאמצווילדה, ולאחר מכן בנה את "מצודת מטוּאֶרי", שנקראת כיום חוּנאן.
הוא חי שנים רבות ומשפחתו התרחבה.
מבין ילדיו היו חמישה ענקים: מסחטוס, גרדבוס, קאחוס, קוחוס וגאצ'יוס.
בסך הכול היו לכרתלוס שמונה בנים: מצחתוס, גארדבוס, קאחוס, קוחוס, גאצ'יוס, אופהולס, אוזדרחטוס, ג'וואחוס - שהפכו לאבות המייסדים של מצחתה, גארדאבני, קאחתי, קוחתי, גאצ'יאני, אופליסציחה, אודזרחה וג'אוואחתי, בהתאמה.
עם מותו של כרתלוס הוא נקבר בנקודה בה החלה ממלכתו, ארמזי.
במאה השלישית לפני הספירה, מלך איבריאני - פרנוואז הראשון, תבע את הירושה מכרתלוס, ונקרא בעקבותיו "כרתלוסיאני".
תומסון (1996), שכתוב ההיסטוריה הקווקזית: אימוץ הכרוניקל הגאורגי על ידי ארמניה של ימי הביניים, עמ' 9-10, באנגלית,
כָּרֵת הוא עונש חמור ביהדות ואחד מעונשי התורה, ונזכר כעונש ההלכתי על 36 חטאים.
מסכת כריתות העוסקת בקורבנות הבאים על חטאים, מונה בתחילתה את העבירות עליהם חייבים כרת.
במשנה במסכת מכות ( ובגמרא שם ) מובאת שיטת רבי עקיבא לפיה אדם שעבר עבירה שחייבים עליה כרת, ונענש במלקות עליה, נפטר מחיוב הכרת שהיה עליו.
עונש הכרת מוזכר בפסוקים רבים בניסוחים שונים:
כל אוכל מחמצת – ונכרתה הנפש ההיא מעדת ישראל
כל נפש אשר תאכל כל דם – ונכרתה הנפש ההיא מעמיה
כל הנוגע במת בנפש האדם אשר ימות ולא יתחטא, את משכן ה' טימא – ונכרתה הנפש ההיא מישראל
ואיש אשר יטמא ולא יתחטא – ונכרתה הנפש ההיא מתוך הקהל
והנפש אשר תפנה אל האובות והידעונים לזנות אחריהם ונתתי את פני בנפש ההיא והכרתי אותו מקרב עמו
כל איש אשר יקרב מכל זרעכם אל הקדשים אשר יקדישו בני ישראל לה' וטומאתו עליו ונכרתה הנפש ההיא מלפני אני ה'
בכל המקורות מופיע הפועל כ.ר.ת.
כשהוא מיוחס לנפש, והאלמנט שממנו היא נכרתת הוא "מלפני ה'" "(עדת) ישראל", "עמיה", "הקהל".
ישנו מקור אחד שבו מוזכר הכרת בניסוח חריג, וזו הפרשיה העוסקת (על פי פירוש חז"ל) באיסור עבודה זרה:
קל לראות את ההדגשה המשולשת: .
יש מהמפרשים שראו בכך דבר ייחודי לעוון עבודה זרה שהוא חמור מכל החטאים, וכך גם פירשו שהכרת האמור בעבודה זרה שונה וחמור מהכרת הרגיל; ויש מהחכמים שראו מכאן מקור לבאר את טיב עונש הכרת בכל המקומות האחרים שבו הוא מופיע (וראו להלן מהות העונש).
יש שראו קשר מסוים בין עונש כרת לבין עונש מיתה בידי שמים שנזכר בחז"ל.
פירושים רבים נאמרו לגבי מהות העונש של כרת ויחסו לעונש של "מיתה בידי שמיים".
בדברי חז"ל נזכרת האפשרות לפיה כרת הוא עונש של קיצור החיים – מיתת האדם בטרם העת שיועדה לו; למשל:
בהמשך אותה גמרא, מובא סיפור על כך שרב יוסף עשה חגיגה בהגיעו לגיל שישים:
התלמוד הירושלמי מביא את ההסבר לכרת דיומי והוא מופיע בביכורים פרק ב הלכה א בגמרא
ועיקר ההסבר הוא האם יכול להיות שמי שמעל גיל חמישים יעבור מצוות כרת וישמח?
ועל זה עונה הגמרא שמעל גיל חמישים (ובמקורו מיתת הכרת היא גיל חמישים וכך נשאר בתלמוד הירושלמי למרות שבבבלי רבה "עידכן" את הגיל לשישים):
מכאן שכרת דיומי הוא כרת מעל גיל שישים (בבבלי וחמישים בירושלמי) שאם נפטר אחרי יום יומיים או שלושה ימי מחלה מודיעים לו מהשמיים שנפטר מכרת וזהו כרת דיומי הנזכר בתלמוד הבבלי מועד קטן כח.
רש"י בכמה מקומות מציין שעונש כרת משמעו גם עריריות, מיתה בלי בנים.
זאת, כנראה, בהשראת פסוקים לגבי 2 מאיסורי העריות, שעל כולם חל איסור כרת:
הרמב"ם כותב שהכרת הוא היעדר נפש האדם מהעולם הבא:
כלומר: חיי העולם הבא עומדים מצד אחד, וההיכרתות מהם בצד שני, וזהו עונש הכרת.
דעה זו נסמכת בין השאר על דברי חז"ל בעונש על עבודה זרה שהובאו לעיל:
בידי אדם או בידי שמים
במסורת היהודית עונש הכרת הוא עונש הנעשה בידי שמים ולא בידי בני אדם.
פירוש זה נסמך על הכתובים בהם מצוין שהאל הוא זה שמכרית את החוטאים.
אולם היו שטענו שמדובר על עונש בידי אדם.
על סמך העובדה שכמעט בכל המקומות נזכר שההיכרתות נעשית מ"(עדת) ישראל" וכדומה, יש בקרב חוקרי המקרא כאלו המפרשים שמדובר בעונש נידוי מהעם/הקהילה.
שמואל ליונשטם באנציקלופדיה מקראית מתפלמס עם עמדה זאת באריכות וטוען שהיא אינה נכונה.
גם הקראים פירשו את עונש הכרת כעונש הניתן בידי אדם.
ככל הנראה כנגד עמדה זאת של הקראים נכנס לחלק מנוסחי הווידוי במנהג בבל העתיק הביטוי "כרת בידי שמים".
ההבדל בין כרת למיתה בידי שמים
מדברי רש"י במקומות אחרים נראה שיש דמיון בין עונש כרת לבין עונש מיתה בידי שמים, אלא שזה האחרון אינו כולל עונש על בנים אלא על מיתת האדם לבדו וכן לא כולל מוות של האדם דווקא בחצי ימיו.
מדברי ראב"ע (בראשית יז, יד) נראה שהוא סובר שיש זהות בין עונש כרת לעונש מיתה בידי שמים.
הרמב"ם כותב שאין קשר בין עונש כרת לעונש מיתה בידי שמים, שזה האחרון הוא מיתה של האדם בטרם עתו, ואינה שייכת לענישה בעולם הבא.
הירושלמי מביא את ההסבר לכרת דיומי והוא מופיע בביכורים פרק ב הלכה א בגמרא
מכאן שכרת דיומי הוא כרת מעל גיל שישים (בבבלי וחמישים בירושלמי) שאם נפטר אחרייום יומיים או שלושה ימי מחלה מודיעים לו מהשמיים שנפטר מכרת טזהו כרת דיומי הנזכר במועד קטן הבבלי כח.
החטאים שעליהם בא עונש כרת
המשנה הראשונה של מסכת כריתות מונה אחת לאחת את כל הכריתות; 34 מצוות לא תעשה, ו-2 מצוות עשה (בחסרון אכילת טבל שנמנית בתוספתא):
הבא על האם, ועל אשת האב, ועל הכלה, הבא על הזכור, ועל הבהמה, ואישה המביאה את הבהמה, והבא על אישה ובתה, ועל אשת איש, הבא על אחותו, ועל אחות אביו, ועל אחות אימו, ועל אחות אשתו, ועל אשת אחיו, ועל אשת אחי אביו, ועל הנידה, (15 – איסורי עריות)
והמגדף, והעובד עבודה זרה, והנותן מזרעו למולך, ובעל אוב, (4 – על עבודה זרה)
והמחלל את השבת, (1 – איסור שבת)
וטמא שאכל את הקודש, והבא אל המקדש טמא, (2 – על טומאה ומקדש/קודש)
והאוכל חֵלֶב, ודם, (2 – איסורי אכילה תמידיים)
ונותר, ופיגול, (2 – איסורי אכילה של קודשים)
השוחט ומעלה בחוץ, (2 – איסור קודש)
האוכל חמץ בפסח, האוכל והעושה מלאכה ביום הכיפורים, (3 – אכילות בזמנים אסורים, וצום יום כיפור)
המפטם את שמן המשחה, והמפטם את הקטורת, והסך בשמן המשחה; (3 – איסורי שימוש בקודש)
(2 – מצוות עשה מכוננות)
בראש נמנו 2 מתוך שלושה האיסורים החמורים ביהדות – איסורי יהרג ואל יעבור (גילוי עריות ועבודה זרה; לא כולל איסור רצח), ושבת שאף עליה נאמר ששקולה כנגד כל המצוות;
לאחר מכן נמנו איסורי אכילה ומקדש שונים,
בסוף נמנו מצוות העשה שניתן לראות בהן מצוות מכוננות לעם היהודי.
עונש כרת תמיד בא על חטא כשהוא נעשה במזיד.
על פי מסורת חז"ל, כל מצוות ה"לא תעשה" שעונשן כרת במזיד, יש להביא עליהן קורבן חטאת כשנעשות בשגגה, ולהפך (התאמה חד-חד ערכית), מה שאין כן לגבי שתי מצוות העשה (פסח ומילה) שעונשן במזיד כרת, שעליהן אין מביאים חטאת בשוגג, וכמו כן על איסור מגדף.
מקובל לראות בחומרת עונשי התורה תשקיף של חומרת העבירות.
ישנן כמה ביקורות על שיטה זו, וכן לא תמיד קל לסווג את העונשים לפי חומרתם.
בחלוקה כללית בין עבירות קלות לבין עבירות חמורות עונש כרת מסווג בעבירות החמורות:
בווידוי בעדות השונות מקובל להתוודות על כל העבירות בסדר חומרה עולה, וזהו הסדר:
...ועל חטאים שאנו חייבים עליהם מלקות ארבעים
ועל חטאים שאנו חייבים עליהם מיתה בידי שמים
ועל חטאים שאנו חייבים עליהם כרת וערירי
ועל חטאים שאנו חייבים עליהם ארבע מיתות בית דין.
אולם, קל לראות שאין השיבוץ הזה פשוט.
זאת משום שישנם חטאים מורכבים:
שחייבים עליהם כרת בכל מקרה ומלקות בהתראה ועדים (...)
שחייבים עליהם כרת בכל מקרה ומיתת בית דין בהתראה ועדים (...)
שחייבים עליהם מיתת בית דין בהתראה ועדים, בלי כרת כלל (...)
העובדה שעונש כרת חופף לעיתים למלקות ולעיתים למיתה, והיות מיתה לפעמים עם כרת ולפעמים בלי, הביאה לגישה לפיה כרת הוא עונש נלווה שלא בהכרח שייך לסקאלה של חומרת העבירה מבחינה עצמית (לסקאלה הזו שייכים: מלקות, מיתה בידי שמים, מיתת בית דין), אלא מבחינת הקשר לעם.
לפי גישה זו – אדם המתחייב בעונש כרת הוא אדם שעשה מעשה שגרם לו להתנתק באופן חמור מההווי היהודי.
גישה זו מתיישבת היטב ובאופן אינטואיטיבי עם הגישה הרואה בעונש כרת – נידוי.
הרמב"ם בפירושו לפרק חלק, כותב לגבי מעשים הנזכרים בחז"ל כמונעים מהאדם "חלק לעולם הבא" שעניינם הוא:
אף לגבי עונש הכרת, נראה שהרמב"ם יאמר שאלו מעשים סמליים, המעידים על נפש האדם, ולא שהמעשים האלו חמורים בפני עצמם בהכרח.
כַּרתְוְוליס דֶדָה (בגאורגית: ქართვლის დედა; מילולית: "אם הגאורגים") הוא פסל מונומנטלי הניצב בטביליסי, בירת גאורגיה, שהפך לאחד מסמלי העיר.
הפסל הוקם בפסגת הר הסולולקי בשנת 1958, כאשר טביליסי חגגה את חגיגות יום השנה ה-1,500 להקמתה.
הפסל הוא פסל ענק, המתנוסס לגובה של 20 מטר.
מפוסלת דמות של אישה העשויה מאלומיניום.
יוצר הפסל אלגוג'ה אמשוקלי, הוא פסל גאורגי בולט, אשר בשנת 1965 העניקה לו גאורגיה על תכנון הפסל הזה את פרס שותא רוסתוולי היוקרתי.
בפסל, אם הגאורגים לבושה בלבוש הלאומי הגאורגי, והיא מסמלת את הדמות הלאומית הגאורגית: בידה השמאלית היא מחזיקה קערת יין רחבה, על מנת לקדם בחמימות ובהכנסת אורחים גאורגית אופיינית את פני אלה הבאים כחברים.
בידה הימנית היא מחזיקה אם הגאורגים חרב גדולה – להתגונן, ולתקוף את אלה המגיעים לטביליסי כאויבים.
יוצר הפסל העניק לכרתווליס דדה חיוך.
כרתלי הוא שמה העתיק של מדינת כרתלי, בה ממוקמת בעבר הרחוק העיר טביליסי, ומשם זה נגזר שמה של כרתווליס דדה.
הפסל הפך לכרטיס ביקור של טביליסי, ונחשב לסמלה של העיר.
הפסל מוצב על הר סולולקי הגבוה ותלול המדרון, במקום הנראה לעין מטביליסי כולה ומסביבתה הקרובה, וממנו ניתן גם לצפות על נוף פנורמי של האזור כולו, על טביליסי ועל נהר המטקוורי (קורה), על מבצר נריקלה, ועל הגנים הבוטניים מהצד הנגדי.
עקב מיקומה המיוחד של קוורתליס דדה בראש הגבעה, ההגעה והעזיבה מתאפשרים בשתי דרכים.
ניתן לעלות לפסל רגלית, דרך סמטאות העיר העתיקה וגבוה יותר דרך שבילי הר סלולוקי.
אפשרות נוחה יותר היא עליה באמצעות רכבל.
ברכבל תאים סגורים, היכולים להכיל עד 6 מבוגרים.
תחנת היציאה של רכבל לכוון הגבעה נמצאת בצד הרחוק של הנהר, בפארק ריקה (Rike), בסמוך לכיכר אירופה.
רשמית, הרכבל פעיל כל השנה, אך הפעלתו תלויית מזג אוויר, וכשמסתיימת עונת התיירות, התדירות יורדת מאד.
כשתנאי מזג האוויר רוח, גשם או שלג מחמירים - פעילות הרכבל מופסקת.
כשאנוב או חשאנוב (בפולנית: Chrzanów; ביידיש: קשאָנאוו) היא עיירה בדרום פולין.
העיירה ממוקמת כ־40 ק"מ (בקו אווירי) מערבית לקרקוב ושוכנת בסמוך לנחל חחלו () הזורם לנהר ויסלה, מוקפת יערות ובהם מגוון חיות בר.
החל משנת 1999 היא שייכת לפרובינציית פולין קטן.
בין מלחמות העולם חיו בעיירה כ-6,300 יהודים, רוב תושביה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה השתייכה כשאנוב לגליציה.
בין יוני 1940 למרץ 1941 הועברו חלק מיהודי אושווינצ'ים לכשאנוב, בה הוקם גטו, כדי לפנות מקום להקמתו של מחנה אושוויץ.
כשאנוב נוסדה במאה ה-14 תחת הנהגת קז'ימייז' השלישי, מלך פולין, ומופיעה ברישומי הכנסייה החל משנת 1325. מקור השם בצמח החזרת שצומח באזור ("חריין").
עם זאת, בין הממצאים הארכאולוגיים שהתגלו באזור, נמצאו שברי כלים וקברים מ-400–2000 לפני-הספירה.
מכך מניחים כי האדם עסק שם בחקלאות אולם לא השתקע ונדד בהתאם לשינויי האקלים ותנאי המרעה.
להבדיל מאופיים החקלאי של יישובי האזור, כשאנוב שימשה כצומת עירוני ומסחרי לכפרי-האזור שכן באותה התקופה הנסיעה לקרקוב בעגלות הייתה קשה וממושכת.
בתחילה ריכזה כשאנוב את חקלאות הסביבה, ועם הזמן הסחר התרחב לטווחים בין-עירוניים בעיקר ממחצבות מלח בישול, עופרת, ברזל, בדיל, אבץ ובקר.
בהמשך התפתחה באזור תעשיית קמח, יין שרף, בירה, וחומרי בנייה.
בהקמתה הייתה נתונה כשאנוב בבעלות פרטית של משפחת ליגנזה .
מיקומה של כשאנוב כצומת דרכים לערים אחרות היווה מקור הכנסה לבעלי הזיכיון על העיר, אשר גבו דמי מעבר ומיסי מכס, בנוסף למיסים ששילמו תושבי העיירה.
בשל מלחמות והסדרים בינלאומיים, השלטון המרכזי על מחוז כשאנוב ועל דרום פולין כולו התחלף פעמים רבות בין ממלכות, כמו גם בין עמים ומדינות.
בשנים 1386–1572 השליטה הייתה מלוכנית פולנית.
במאה ה-16 מלך פולין העניק לכשאנוב מעמד של עיר.
בשנים 1572–1595 נכבש האזור לעיתים קרובות על ידי ממלכות שונות.
בשנת 1789, כשהייתה תחת שלטון ארכידוכסות אוסטריה, עקב גידול אוכלוסין ורפורמות כלליות, הורה יוזף השני, קיסר אוסטריה להוסיף שם משפחה לכל אדם, ככלי-עזר לגביית מיסים, שירות צבאי, חינוך ועוד.
בשנת 1793 נכבשה כשאנוב ועברה לשלטון ממלכת פרוסיה.
בשנת 1795, עקב המלחמות הנפוליאוניות, עבר השטח הפולני הדרומי של גליציה, כולל קרקוב וכשאנוב, לשלטון אוסטריה.
בשנת 1809, לאחר מלחמה נוספת חזרה כשאנוב לשלטון דוכסות ורשה הפולנית.
הדוכסות התפרקה כעבור שנים ספורות וכשאנוב הפכה לחלק מהישות של העיר החופשית קרקוב.
בשנת 1846, בעקבות מרד קרקוב, שוב עבר השלטון באזור לאוסטרים.
בשנת 1854 השלטון העניק לכשאנוב מעמד של עיר-מחוז, מה שזיכה אותה בזכויות מסחר מורחבות בירידים, בסחר, במיסים ובפיתוח.
כשאנוב, אשר מבחינת בעלות על הקרקעות נותרה מאז היווסדה בידיים פרטיות, החליפה בעלות מעת לעת, ובעלי הזכויות דאגו לפתח את העיר.
הרוכשים האחרונים של כשאנוב בשנת 1856 היו קבוצת סוחרים מוורוצלב: לוונפלד, זילברגליט וקוז'ניצקי.
לימים החברה התפרקה וצאצאיו של לוונפלד נותרו כבעלי הקרקע עד לשנת 1939.
בשנת 1856 זכתה כשאנוב בקו ובתחנת רכבת לשכנותיה והלאה.
אירוע זה עודד פעילות כלכלית-מסחרית כגון תעשייה כבדה (קטרים) והביא לגידול באוכלוסייה, עד כי בשנת 1910 היו בכשאנוב 11,528 תושבים, מתוכם 6,593 יהודים; זאת לעומת 4,078 תושבים בשנת 1838 שמתוכם 2,009 יהודים.
שיעור היהודים באוכלוסייה - כ-50% - נשמר עשרות שנים, ובמועצת-העיר, אשר הייתה מורכבת מ־30 חברי-מועצה, היו בדרך כלל כ־15 נציגים יהודים.
מלחמת העולם הראשונה, אשר התחוללה בין השנים 1914–1918, פגעה בכל תושבי כשאנוב.
גברים פולנים ויהודים גויסו לצבא ורבים לא שבו.
משפחות רבות ברחו לאזורים בטוחים יותר באימפריה האוסטרו-הונגרית.
בית החולים הצנוע בעיר טיפל בנפגעים רבים מהצבא ומהאוכלוסייה.
בסיום המלחמה חזרה העיר לריבונות פולין, הפעם במסגרת הרפובליקה הפולנית השנייה, והתרחבה בעקביות.
בשנת 1939 היו בכשאנוב 21,500 תושבים, כמחציתם יהודים.
גרמניה הנאצית פלשה לפולין ב-1 בספטמבר 1939. כשאנוב, שהייתה קרובה לגבול הגרמני, נכבשה כבר ב-4 בספטמבר לאחר שגדודי צבא קרקוב וכשאנוב קרסו מול הדיוויזיה המשוריינת הגרמנית.
הכיבוש נמשך ובתוך חמישה שבועות גרמניה כבשה את פולין כולה בשיתוף עם ברית המועצות, ובחלוקת פולין בין שתי הכובשות כשאנוב נכללה בשטח השלטון של גרמניה הנאצית.
ב-24 בינואר 1945 הצבא האדום שחרר את כשאנוב, ולראשונה הוחל בעיר שלטון מועצה ללא בעלות פרטית על העיר.
באותה שעה בכשאנוב חיו 13,500 תושבים, כולל נספחים ופליטים מהסביבה, ועשרות יהודים בודדים.
ב-8 במאי 1945 נכנעה גרמניה לארצות הברית ולברית המועצות, והאזור עבר לשלטון פולני בחסות רוסיה הקומוניסטית, במסגרת הרפובליקה העממית הפולנית.
העיר החלה להתאושש מסחרית, אם כי באופן איטי ומסורבל, וזאת בשל הלאמת מפעלים והקמת קואופרטיבים כחברות-יצור, על פי הניהול הקומוניסטי.
במקצועות מסורתיים של יהודים השתלבו כעת תושבים מקומיים וחדשים.
צמתי הכבישים הראשיים ומערכת-הרכבות שבאזור עזרו להתפתחות של תעשייה כבדה כגון קטרים ושל תעשייה קלה כגון מזון.
בעיר הוקמו בית חולים, מוסדות השכלה, מוסדות תרבותיים, מוזיאון עירוני (1960), מתקני ספורט וכיוצא בזה.
בהמשך גם הכיכר המרכזית, ה"רינק" (Rynek), וסביבתה עוצבו מחדש למראה מודרני.
בשנת 1990, לאחר תסיסה אזרחית חריפה, עברה פולין לדמוקרטיה אזרחית חופשית.
בסוף שנת 2016 היו בעיר כשאנוב 47,535 תושבים, ואף לא יהודי אחד.
על פי רישומים עירוניים היהודי הראשון בכשאנוב היה "יעקב מנהל בית-עבוט" (1590), ואחריו "מארק חלפן-כספים ובעל טחנת-קמח" (1619).
יהודים החלו להגר לכשאנוב במאה ה-17 וה-18 בעיקר מאוסטריה ומגרמניה, תחילה בעשרות ואחר כך במאות.
מהגרים אלו היו ברובם בעלי-מלאכה כגון אופים, חייטים, פרוונים, סנדלרים ואורגים, או עוסקים במקצועות-חופשיים כגון חלפנות, רפואה, מסחר וכדומה.
בשנת 1745 הוקם בית הכנסת הראשון בכשאנוב.
בשנת 1759 הוקם לרשות היהודים בית קברות על שטח מצטבר של 17,072 מ"ר אשר רכשה הקהילה.
בשנת 1765 היו בכשאנוב 237 יהודים שהיוו אז כרבע מתושבי העיירה, ובשנת 1880 כבר היו בעיירה 7,023 תושבים, כשמתוכם 4,410 יהודים.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-18 הוקמו גם בית-מרחץ עם "מקווה" ובית מטבחיים לבשר כשר.
את הקהילה היהודית ניהל בחסות קהילת קרקוב הרב שלמה בוכנר עד לפטירתו בשנת 1820. רק בשנת 1866 הפכה קהילת יהודי כשאנוב לקהילה עצמאית מבחינת ניהול כלכלי ומינוי נציגים ורבנים.
העצמאות הביאה גם לחיכוכים פנימיים בין זרמים כמו חסידי צאנז לחסידי ראדומסק ובובוב ולרוב לא היה רב אחד המוסכם על כולם אלא "חצרות" נפרדות לכל זרם.
בין הרבנים המפורסמים היה ר' מנדל האלברשטאם, צאצא שושלת האלברשטאם ובפרט מחסידות קשאנוב המקומית שכיהן כרב יחד משנת 1925 ועד חיסול הקהילה.
בסוף המאה ה-19 החלו להיפתח בכשאנוב חוגים ברוח הציונות: חוג "בני-ציון" בשנת 1893, "פועלי ציון" בשנת 1908, ארגון הנוער "יוגענד" בשנת 1912, ארגוני נשים בשנת 1912, "המפלגה היהודית הסוציאליסטית" ו"הבונד".
במקביל התפתחו ארגונים מקצועיים וגופים חברתיים, סוציאליים, בריאותיים וחינוכיים.
בשנת 1898 כפריים מהסביבה התפרעו, פגעו ביהודים ובזזו את בתיהם; השריפה הגדולה בשנת 1901, שבה נפגעו מרבית הבתים בעיר.
מלחמת העולם הראשונה (1914–1918) גרמה לפגיעה קשה בכלכלה המקומית, כולל סגירה או צמצום של מקומות עבודה, והשירותים הסוציאליים היהודיים פעלו למען היהודים וגייסו סיוע מקהילות קרקוב, קטוביץ ווינה.
לקראת סוף המלחמה עבר השלטון בכשאנוב מאוסטריה לפולין.
המשטר היה לא יציב וב-5 בנובמבר 1918 פרצו פרעות ביהודים בגיבוי השלטונות.
שוב נבזזו בתים וחנויות, היו פצועים רבים וארבעה הרוגים, ויהודים רבים ברחו לערים סמוכות.
מרבית הנמלטים אמנם שבו לעיר כאשר השלטון התייצב, אולם הם נותרו חסרי כל.
בשנים שלאחר מכן אירעו מקרים נוספים של אנטישמיות ושל פרעות ביהודים, אך חיי השגרה לא נפגעו, ובמועצת העיר נותרה תמיד נציגות יהודית גדולה.
לאחר המלחמה נעזרו היהודים בארגון הג'וינט ודומיו כדי להתאושש אישית וכלכלית.
תנועות שונות החלו בגיוס תומכים ובהפעלות חינוכיות ואחרות: "בני-ציון", "הציונים הכלליים", "הנוער-העברי", "פועלי ציון", "הבונד", "התאחדות", "גורדוניה", "בוסילה", "השומר הצעיר", "דרור", "החלוץ", "המזרחי", "השומר הדתי", "בית"ר", "ויצו", "הקומוניסטים-פ.פ.ס", "תרבות", "אוגניסקו", "שיר" ונוספים.
במקביל החלה בכשאנוב התארגנות ציונית לעלייה לארץ ישראל, ביוזמת לייבל ציפר, מרדכי-שאול שווארצבארט ואחרים.
עם הכיבוש, הגרמנים נהגו ביד נוקשה ואכזרית.
היהודים סבלו מחקירות, עינויים ורצח, והאוכלוסייה הפולנית המקומית עזרה לגרמנים בזיהוי ובהלשנות.
בתחילת ספטמבר 1939 נורה היהודי הראשון, כבד-שמיעה שלא ציית לגרמנים.
ב-8 בספטמבר 1939 נרצחו 30 יהודים שניסו לברוח מהעיירה.
ב-6 באוקטובר 1939 חנויות ובתים של יהודים נבזזו על ידי הצבא הגרמני.
באותו חודש מינו הגרמנים את היודנראט שבראשו עמד יוסף אומלויף כדי שיגייס יהודים לעבודות-כפייה עבור הגרמנים.
במקביל ריכז היודנראט פעילויות חינוך, בריאות, סעד ומזון עבור הקהילה.
כדי למנוע משלוח של יהודים לעבודות כפייה בערים מרוחקות, יזם וניהל היודנראט מקומות-עבודה מקומיים ("שופים"), שעסקו בעיקר בתפירת מדים לצבא הגרמני.
אל הגטו הובאו בהמשך גם כל יהודי העיר אושוויינצ'ים, אשר פונתה על ידי הגרמנים לטובת הקמת מחנה ההשמדה אושוויץ.
בנובמבר 1939 נדרשו יהודי כשאנוב לענוד סרט-זרוע ייחודי ובתיהם סומנו.
בהמשך, מ־1 בספטמבר 1941 נדרשו היהודים להצמיד טלאי צהוב לחזם.
הגרמנים שלטו בעיר ביד רמה.
פקידים גרמנים, אנשי משטרה וצבא, פלשו לדירות היהודים שהיו אמידים, שמות הרחובות הוסבו לגרמנית, ואף שם העיר הוחלף ל"קרנאו".
בשנת 1941 היו בכשאנוב כ־6,400 יהודים (כולל מיישובים סמוכים) שרוכזו בגטו-פתוח ויצרני.
ב-9 במאי 1941 החלו אקציות, מבצעי שילוח של גברים ובהמשך גם של נשים, למחנות-עבודה מרוחקים בהם שררו תנאי-מחיה איומים.
בסוף אפריל 1942 הואשמו 7 יהודים בהברחת מזון ונתלו למוות בכיכר העיר, כל יהודי כשאנוב אולצו להיות נוכחים בהוצאה להורג (לאחר המלחמה הוקמה בעיר אנדרטה לזכרם, ונכון לאוקטובר 2018 ישנה תוכנית להריסתה ולהעברתה של האנדרטה לטובת פרויקט נדל"ן, כאשר ברקע נעשים מאמצים למנוע זאת).
ב־30 במאי 1942 נערכה סלקציה לכל היהודים וכ־3,000 קשישים, חולים, נשים וילדים נשלחו להמתה באושוויץ.
גברים ונשים עם "אישור-עבודה" שוחררו לביתם בגטו.
כאמור, "אישור-מקום-עבודה" שימש כ"תעודת ביטוח".
לימים התברר כי קצין גרמני בדרגת סגן-אלוף, מהנדס-בניין בשם הלמוט קלייניקה, שהיה אחראי על הקמת מחנות הכפייה והתשתיות סביב אושוויץ והתמקם בכשאנוב, חילץ יהודים ממשלוחי אקציות להשמדה ואף נהג להלין את עובדיו במחסניו על-מנת שלא יהיו בביתם בבוקר שבו תוכננה אקציה.
יהודים רבים בכשאנוב היו עובדי-כפייה שלו, וחלקם ניצל בזכות כך.
מוסד יד ושם הכיר בעדויות של הניצולים והעניק לו לאחר מותו בשנת 2018 אות חסיד אומות העולם.
ב־18 בפברואר 1943 הגטו רוקן, כ־500 גברים נשלחו למחנות-עבודה, ויתר יהודי כשאנוב נשלחו למוות באושוויץ.
בכשאנוב היה אחד מתת-מחנות הריכוז של אושוויץ.
תת-מחנה זה הוקם על ידי היינריך ווינברגר.
לפי הערכות, נותרו בחיים מאות בודדות מיהודי כשאנוב, מרביתם ברחו לרוסיה ושרדו, ומיעוט שרד במחנות הנאציים.
בין הניצולים: ילדה שהוחבאה בכנסייה, ניצלה ועלתה לישראל, וגבר שהוסתר אצל פולני תושב העיירה.
מקצת מהניצולים חזרו לכשאנוב, אך משנוכחו כי בני-משפחתם אינם עוד וכי לביתם פלשו שכנים או כפריים-מהאזור, הם נדדו הלאה לערים גדולות, וחלקם עשה עלייה לארץ ישראל (פלשתינה באותם ימים).
ב-1950 התגוררו בעיר פחות מ-50 יהודים.
מאז, אין עוד יהודים בכשאנוב.
עם השנים התפתחו קשרים חיוביים בין ראשי-העיר ונציגי המוזיאון של כשאנוב, לבין ניצולים יהודים ובני משפחות של יהודים מכשאנוב.
הם מקבלים מבקרים יהודים בסבר-פנים מכובד, מקיימים קשר קבוע עם הוועד של יוצאי-כשאנוב בישראל, ובנוסף עורכים טקסים מקומיים לציון אירועים הקשורים לקורות יהודי כשאנוב.
בית-הקברות היהודי בעיר שופץ, זאת ביוזמה, במימון ובגיוס תרומות של שמואל מנדלבאום, נינו של סיני קורץ, שהיה בזמנו חבר מועצת-העיר וממנהיגי הקהילה.
טקס סיום השיפוצים נערך ב-7 באוגוסט 2007 ברוב עם.
אסירים מכלא בטשביניה השכנה מועסקים בתחזוקה ובניקוי של בית הקברות, ולהם, כמו לתלמידי בתי-ספר מקומיים, נערכות הרצאות על קורות יהדות כשאנוב.
"ארגון יוצאי כשאנוב בישראל" מקיים שיתוף-פעולה עם "מוזיאון-לוחמי-הגטאות" .
יש במוזיאון "חדר-הנצחה לנרצחי כשאנוב", כמו-כן תת-אתר "כשאנוב" הכולל היסטוריה של המקום, שמות-מונצחים ומאות תמונות בהקשר "כשאנוב".
בפברואר 2018 השתתפו ראש-העיר ומנהל המוזיאון העירוני בטקס האזכרה השנתי שערכו "הכשאנובאים" במוזיאון לוחמי הגטאות, הם הביאו עמם חומר
ארכיוני ונשאו מילים חמות על הקשר המחודש עם יהודי כשאנוב.
עיריית-כשאנוב והמוזיאון-העירוני מקיימים מפגשים ופעולות הנצחה עם ניצולים ובני-משפחות הנספים.
"מוזיאון כשאנוב" בכשאנוב כולל אגף על מורשת היהודים :
הוצב לוח-זיכרון ב"כיכר אסתר" בשטח בו היה בעבר בית-הכנסת-המרכזי של כשאנוב (ששרד את השואה, אך הוזנח ונהרס ב־1973).
הופק ספר עב-כרס בפולנית על מורשת-יהדות-כשאנוב כספר לימוד ומחקר: CHRZANOWSCY ŻYDZI ŻYLI WŚRÓD NAS (חיים בתוכנו, נוצרים יהודים) בהוצאת מוזיאון כשאנוב (2016, 336 דף)
"ארגון יוצאי כשאנוב בישראל" מנהל מפגשים, אזכרות ומוקדי-זיכרון.
ארגון מקביל קיים בניו-יורק ובפריז.
"ספר כשאנוב" מאת מרדכי בוכנר, נכתב ביידיש בשנת 1948 ותורגם לאנגלית ולעברית :
אנדרטת זיכרון הוקמה בשדרת-הקהילות של בית קברות הדרום בחולון, ובה שמות נספים.
בקעת הקהילות - השם חשאנוב חרוט בסלע ליד שכנותיו הגאוגרפיות טשביניה ואושוויץ
כ־3700 דפי-עד על תושבי כשאנוב
פנקס הקהילות, כרך שלישי, פרק על כשאנוב
יער הקדושים בהר ירושלים, לוח-זיכרון.
כרפס (שם מדעי: Apium; קרוי גם סלרי) הוא סוג של צמח דו-שנתי או רב-שנתי הגדל על קרקע לחה (ביצות ומלחות).
הכרפס שייך למשפחת הסוככיים ובו בערך 20 מינים.
תפוצת הסוג היא קוסמופוליטית, והוא מצוי באירופה, אסיה, אפריקה ודרום אמריקה.
הצמחים בינוניים עד גבוהים - הם גדלים עד לגובה של מטר אחד.
אופן סידור העלים יכול להיות או כאופן סידור הפלומה בנוצה, כך שהעלים מסודרים על גבעול אחד, או כך שהעלים מסודרים על ענפים צדדיים.
יש להם גם פרחים לבנים קטנים שמסודרים במספר סוככים.
הסוג Apium הוא מקור שמם המדעי של משפחת הסוככיים (Apiaceae) ושל סדרת הסוככאים (Apiales).
המין המוכר ביותר הוא הכרפס הריחני, או בשמו המוכר סלרי, שנחשב לירק חשוב במסחר.
לכרפס הריחני ישנם כ-4 זנים.
המין Apium נאכל גם על ידי זחלים של כמה מיני פרפראים.
הכרפס הוא אחד השלבים בליל הסדר בסדר המונה 15 שלבים, בשיטת 'קדש ורחץ'.
Apium inundatum - צומח באזורי ביצות
כרסומת (כַּרְסֹמֶת) היא מכונה לעיבוד שבבי, המשמשת לעיבוד מדויק של משטחים מישוריים וצורתיים.
כִּרסוּם הוא השיטה הנפוצה ביותר לעיבוד שבבי, ומשמשת לעיבוד של כמעט כל הצורות הגאומטריות.
כלי העיבוד של הכרסומת נקרא כַּרְסוֹם.
בשונה מחריטה, הכַּרסום מסתובב בכוֹשׁ הכרסומת, והעֻבָּד נע לעומתו בשלושה צירי תנועה ובציר סיבוב על שולחן מסתובב.
הכרסומות קיימות בשתי תצורות בסיסיות: אנכית ואופקית, בהתאם לכיוון הכוש.
כרסומות פשוטות מאפשרות תנועה בשלושה צירים (X,Y,Z), ויש כרסומות בעלות צירי סיבוב נוספים.
בתעשייה נהוג להבחין בין שני סוגי מכונות:
מכונות כרסום קונבנציונליות – מכונות שחלק ניכר מהפעלתן מתבצע ידנית.
מכונות כרסום בעלות בקרה ספרתית (NC/CNC) – מכונות שהפעולות בהן מבוצעות ללא מעורבות העובד.
הפיתוח של מכונות אלו החל בשנות ה-50, לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשוק קיימות מכונות CNC המסוגלות לעבד גם בארבעה וחמישה צירים.
בעיבוד עץ משתמשים בכרסומת ידנית, המכונה "רוטר".
ישנם סוגים שונים של כרסומים למטרות שונות.
כרסום אצבע – לחיתוך ולגימור או לחריצים עמוקים
כרסום שיכור – לכרסום ולעיבוד של חריצים
כרסום מצח – לעיבוד משטחים
כאשר נדרש עיבוד לצורה מיוחדת ניתן להשתמש בכַרְסוֹמים לא סטנדרטיים, צורתיים.
פעולת הכרסום מחייבת עבודה עם אמצעי עזר:
מערכת לאספקת נוזל קירור לאזור העבודה.
אמצעי בטיחות להגנת העובד וסביבת העבודה.
"כשאת אומרת לא" הוא פזמון מאת דן אלמגור, שנכתב ב-1962 ללהקת "התרנגולים" וזכה לפופולריות רבה.
את הפזמון הלחין סשה ארגוב.
השיר נכתב כשיר המדבר על תקופת הילדות, המתאר חיזור תמים של נער אחר נערה.
השיר זכה לגרסאות כיסוי, בין היתר, מפיהם של גידי גוב, יהורם גאון ויונה עטרי, וגרסה אנגלית בביצועו של חיים טופול.
הבית הראשון של הפזמון אומר:
שלושים שנה לאחר פרסום הפזמון, לצורך הפרשנות המשפטית שנדרש אליה בערעור בפרשת האונס בשמרת, שבו טענו האנסים שהנאנסת לא התנגדה למעשיהם, ציטט השופט מישאל חשין את הבית הראשון של הפזמון, והתפלמס עם מילותיו, כשהוא דוחה מכל וכל את המסר המשתמע מהן לטענתו:
האמנם "לא" הוא "כן", ואף "עוד יותר מזמין מ'כן'"?
אין ספק בלבנו שהפזמונאי כתב דברים שכתב בחיוך, בקלילות ובבדיחות דעת, בוודאי בכישרון, ואולם מתגנב חשש אל לב כי יש שיראו בדבריו מורה דרך להליכות ולמנהגות, וכאומרים: ממנו נשמע וכן ננהג.
ועל כך נאמר אנו, בלשון צלולה ובלא פקפוק וגמגום: כשאשה אומרת "לא", היא מתכוונת ל"לא" כמשמעותו בחיי יום-יום וכהוראתו במילון.
כך אישה, כך גבר, כך ילד, כך ילדה, כך זקן, כך זקנה, כך כל אדם.
אין עיוור פיקח ואין שיכור פיכח, אין חכם טיפש ואין ותרן עיקש, אין שחור שהוא לבן, ואין לילה שהוא יום - והכול אם מדברים אנו בלשון בני אדם.
אשה האומרת "לא", והגבר מתייחד עמה על אף אותו "לא", הייחוד הוא שלא בהסכמתה, והמעשה הוא מעשה אינוס.
לאחר המשפט החליט דן אלמגור לכתוב בית נוסף על פי מילות הבית השלישי בשיר, בהתייחסות לפסיקת השופט:
כרעם ביום בהיר הוא ביטוי עברי המתאר אירוע בלתי-צפוי, שהתחולל במפתיע, בדומה להפתעה שיעורר רעם אם יישמע ביום בהיר, נטול עננים.
בשנת 1900 סיפר העיתון "המגיד" לקוראיו: "כרעם ביום בהיר באה אלינו השמועה מאודיסה, כי בתי הספר נסגרים".
ביום שבו נודע על מעצרו של ישראל בר, איש אמונו של דוד בן-גוריון, כחשוד בריגול פתח מאמר המערכת של "מעריב" במילים: "כרעם ביום בהיר נפלה עלינו הידיעה על מעצרו של ישראל בר והאשמתו בריגול לטובת מדינה זרה, אשר יחסיה עם אויבינו בנפש הם הדוקים ביותר."
ביטוי סלנג בעל משמעות קרובה הוא "נפל מהשמים".
באנגלית משמש למטרה זו ביטוי בעל אופי דומה, "Out of the Blue", שניתן לתרגמו מילולית כ"מן הכחול", כאשר המילה blue (כחול) בביטוי מרמזת לשמים הכחולים מהם לא מצפים לדבר מה בלתי שגרתי.
צורה מאורכת יותר של האמרה, שבה משמעות המילה blue בהירה ומפורשת יותר, היא out of the clear blue sky (מתוך שמי התכלת הבהירים; או הווריאציה הקלה out of a clear blue sky, מתוך שמי תכלת בהירים).
כשאנו המתים מתעוררים (בנורווגית: Når vi døde vågner) הוא המחזה האחרון שכתב המחזאי הנורווגי הנריק איבסן.
הוא ראה אור בדצמבר 1899, איבסן כתב את המחזה בין פברואר לנובמבר של אותה שנה.
הצגת הבכורה התקיימה בתיאטרון היימרקט, לונדון, יום או שניים לפני פרסומו.
המערכה מתרחשת במעיין מרפא השוכן לחוף הים.
הפסל פרופסור ארנולד רובק ואשתו מאיה סיימו לאכול את ארוחת בוקר וכעת הם קוראים עיתונים ושותים שמפניה.
הם מתפעלים מהשלווה השורה על מעיין המרפא.
הם משוחחים בניחותא, וארנולד רומז על חוסר שביעות רצונו מהחיים.
מאיה גם רומזת על אכזבתה.
ארנולד הבטיח לקחת אותה לפסגת הר גבוה כדי לצפות בתפארת העולם, אולם הם אף פעם לא עשו כן.
מנהל מעיין המרפא עובר לידם עם כמה מאורחיו ושואל לשלומם של רובק ומאיה.
בזמן המפגש שלהם, אישה מסתורית לבושה בלבן חולפת, מלווה בנזירה לבושת שחורים.
ארנולד נמשך אליה מסיבה מסוימת.
המנהל אינו יודע עליה הרבה ומנסה להסתלק מהמקום לפני שסקוויר אולפהיים יבחין בו.
הוא אינו מצליח בכך, מכיוון שאולפהיים ניגש אליו ומבקש ממנו להכין לו את סל האוכל והברנדי הרגיל שלו.
הוא מבחין בזוג רובק, מציג את עצמו בפניהם ולועג לתוכניתם לערוך הפלגה בחוף ובאיים, עומד על כך שהמים מטונפים.
הוא עוצר במעיין המרפא, בדרכו להרים לצוד דובים, ומנסה לשכנע את הזוג להצטרף אליו, מכיוון ש"שם המקום נקי מאנשים."
מאיה נענית להצעתו של אולפהיים לצפות בכלביו אוכלים ארוחת בוקר ומשאירה את ארנולד לבדו עם האישה המסתורית.
במהרה הוא נוכח לדעת שזוהי אירנה, שהייתה בעבר הדוגמנית שלו.
אירנה נוהגת להתייחס אל עצמה כמי ש"מתה".
במהלך שיחתם, היא מסבירה שלדגמן עבור ארנולד היה מעשה הדומה ל"רצח עצמי", בו הוא שבה את נשמתה והכניס אותה לתוך יצירת המופת שלו, פסל לו קרא "תחיית המתים".
הוא מתוודה שהוא לא שב לאיתנו מאז שעבד עם אירנה.
אף על פי ש"תחיית המתים" הביאה לו תהילה רבה ושפע עבודות אחרות, הוא חש בעצמו מת כפי שאירנה חשה.
אירנה רומזת במסתוריות לכך שהיא הרגה את כל מאהביה מאז שהיא הפסיקה לדגמן עבור ארנולד.
היא טוענת שתמיד יש ברשותה סכין, וגם מתוודה שרצחה כל ילד שהולידה, לפעמים כשהם היו עוד ברחם.
כשאירנה שואלת להיכן ארנולד מתכוון ללכת אחרי שהותו במעיין המרפא, היא פוטרת את רעיון השיט ומבקשת ממנו לפגוש אותה בהרים הגבוהים.
מאיה שבה עם אולפהיים ושואלת את ארנולד אם הם יוכלו לוותר על השיט ולהצטרף לאולפהיים במסע הציד שלו בהרים.
ארנולד משיב לה שהיא חופשייה לעשות כן ואומר שהוא חושב ללכת באותה הדרך בעצמו.
המערכה השנייה מתרחשת באתר נופש בהרים.
מאיה פוגשת את ארנולד ליד פלג נחל.
היא העבירה את הבוקר עם אולפהיים.
הזוג ממשיך את שיחתו על אומללותו של ארנולד והוא מתוודה שהוא התעייף ממאיה.
הוא מעוניין לחיות עם אירנה מכיוון שבידה המפתח למנעול התיבה שבתוכו שוכבים חזונותיו האמנותיות.
היחסים ביניהם מעולם לא היו מיניים, מכיוון שארנולד חש שהדבר עלול להרוס את "תחיית המתים" שלו.
מאיה פגועה אבל מתעקשת שארנולד יעשה כחפצו.
היא אפילו מציעה ששלושתם יוכלו להתגורר יחדיו אם היא לא תמצא מקום חדש להתגורר בו.
אירנה נכנסת ומיה מפצירה בארנולד לשוחח עימה.
הזוג משליך עלי פרחים לנחל ונזכרת ברגשנות בשותפותם משכבר הימים.
בשלב מסוים, ארנולד מתייחס ל"אפיזודה", ואירנה שולפת את הסכין שלה, מוכנה לנעוץ אותו בגבו.
כשהוא מסתובב, היא מסתירה את הסכין.
ארנולד מבקש מאירנה לשוב ולחיות איתו, בהסבירו שהיא יכולה לעורר את דמיונו האמנותי פעם נוספת.
היא עומדת על כך שאין באפשרותה להחיות את שותפותם כבעבר, אולם הם מסכימים להעמיד פנים שהם יכולים לעשות זאת.
מאיה שבה עם אולפהיים, בדרכם לציד.
היא מאושרת ומסבירה שהיא חשה כאילו היא סוף סוף התעוררה לחיים.
היא שרה שיר קטן לעצמה:
המערכה השלישית והאחרונה מתרחשת בהרים הטרשיים, עם נתיבים צרים ובקתת ציד רעועה.
אולפהיים מנסה לנצל את מאיה מינית, היא מסרבת לכך והם מתווכחים.
מיה דורשת שהוא ייקח אותה למטה לבית ההבראה.
אולפהיים מצביע על כך שהשביל יהיה יותר מדי קשה למעבר עבורה וככל הנראה היא תיהרג.
ארנולד ואירנה מטפסים בשביל מבית ההבראה.
אולפהיים מופתע מכך שהם פילסו את הדרך בעצמם, מאחר שהשביל קשה מאוד.
הוא מזהיר אותם שהסערה ממשמשת ובאה.
מאחר שהוא יכול לעזור רק לאדם אחד כל פעם, הוא מסכים לקחת את מאיה במורד השביל, ומאיץ באירנה וארנולד למצוא מקלט בבקתה עד שהוא ישוב עם עזרה.
היא משוכנעת שהנזירה תכניס אותה לבית חולים לחולי נפש.
היא שולפת שוב את הסכין כדי להתאבד.
ארנולד מפציר בה שלא תעשה זאת.
אירנה מתוודה על כך שהיא כמעט רצחה אותו קודם לכן, אולם היא נמנעה מכך מכיוון נוכחה לדעת שהוא כבר היה מת.
היא מסבירה שהאהבה ששייכת לחייהם הארציים, מתה אצל שניהם.
אולם, ארנולד מצביע על כך ששניהם עדיין חופשיים, ומתעקש על כך ש"
אירנה נאותה אבל מתעקשת על כך שהם חייבים לעשות זאת מבעד לערפילים בפסגת ההר.
הם מחליטים לטפס על ההר, כדי שיוכלו לערוך את חגיגת הכלולות שלהם באור הזריחה.
בעוד הם מעפילים באושר במעטה השלג, שירה של מאיה נשמע למרחקים.
לפתע, נשמע רעם של מפולת שלגים ממעלה ההרים.
ניתן להבחין בארנולד ואירנה נקברים מתחת לשלג.
הנזירה שעקבה אחרי אירנה במעלה ההר מבחינה במתרחש באימה וצועקת.
לאחר רגעי שתיקה, היא אומרת Pax vobiscum!
(שהשלום יהיה עימכם), שירתה העליזה של מיה עדיין מרחפת באוויר.
דימויים של סלעים ואבנים הם דומיננטיים במחזה.
המחזה מתאר את ההתקדמות במעלה ההרים, כאשר רובק הוא פסל במקצועו.
זהו אחד מהמחזות החלומיים ביותר של איבסן, והוא גם אחד מהקודרים ביותר שלו.
המחזה ספוג בתשוקה חזקה לחיים, אולם צורת השגתה נותרת בעייתית, מביאה למסקנתו האירונית של המחזה (שהיא, דרך אגב, מזכירה את אחת משתי המחזות הפיוטיים הגדולים של איבסן, "ברנד" ואחת מעבודות הפרוזה האחרונות שלו, "אלוף הבונים").
ישנם הטוענים שהמחזה מבוסס על יחסיהם של אוגוסט רודן וקמיל קלודל.
במקור איבסן קרא לספר "יום תחיית המתים", על שם פסלו של ארנולד רובק.
הוא זה עתה שב מנורווגיה, אחרי עשרים ושבע שנים של שהות בחו"ל, ונרגש לשוב במולדתו.
גם הזוג רובק נסע לטיול בחו"ל לזמן מה.
אף על פי שהוא לא מזהה שום מקום ספציפי במחזה, איבסן מיקם את שתי המערכות האחרונות בהרדנגרבידה.
איבסן חכך בדעתו לגבי שמות המשפחה של גיבוריו, התחבט בין סטבו לרמבו.
בטיוטה הראשונה, השם שהופיע בדפים הראשונים היה סטובק, עד שלבסוף הוא בחר ברובק.
אף על פי שסקוויר אולפהיים קורא פעמיים למשרת הציד שלו בשם לארס, הרי שלארס אינו כלול בדמויות המשתתפות במחזה.
למנהל המלון יש בתחילה שם, ברגר, ובמקור, הוא מפקח.
חלק ממיתתו האמנותית של רובק היא מה שהוא מחשיב כ"כמו סרט נע/פס יצור" בפיסול פורטרטים.
זוהי התייחסות נוספת לחייו של איבסן, מכיוון שהוא החשיב הרבה ממחזותיו המאוחרים ל"מחזות פורטרט"
("אלוף הבונים", "איולף הקטן", "יון גבריאל בורקמן"), שפשוט ממחזרות את המסר העיקרי שלו.
יתר על כן, רובק מאפיין את עבודתו המוקדמת עם אירנה כסוג של "שירה", כשמשתמע מכך שעבודותיו המאוחרות, החשובות פחות, הן פרוזה.
איבסן חש דומה לכך, ייחל לכך שהוא היה ממשיך לכתוב שירה אחרי פר גינט.
תלבושתה של אירנה היא גם התייחסות לזאת שלבשה לורה קיזלר בביקורה האחרון אצל איבסן.
יחסיהם גם היו הבסיס לבית בובות, והיא התנגדה לכך שאיבסן ישתמש בחייה בעבודתו, בדיוק כפי שאירנה מרגישה שרובק השתמש בה לעבודתו.
הסצנה האחרונה הייתה בתחילה שונה במידה רבה ומרוסנת יותר מזו שנכתבה לבסוף במחזה המוגמר.
במקור אולפהיים מביא בקבוק שמפניה למעלה ההר, וכל ארבע הדמויות שותות לחיי החופש.
כשאולפהיים ומאיה יורדים, אירנה אומרת לרובק ש: "התעוררתי משנת החיים העמוקה"
אחרי שנעלמו מבעד לערפל בדרכם לפסגת ההר, המפולת מפסיקה.
הנזירה מגיעה, מסתכלת על אירנה והשמש זורחת גבוה מעל העננים.
הנריק איבסן, כשאנו המתים מתעוררים: אפילוג דרמטי בשלוש מערכות; תרגום: אלי ביז'אווי, רמת-גן: בית צבי - בית הספר לאמנויות הבמה, 2004.
הנריק איבסן, כשאנו המתים מתעוררים: אפילוג דרמטי בשלוש מערכות; עברית: אייל לוי, רמת-גן: בית צבי - בית הספר לאמנות הבמה והקולנוע, 1989.
כרקוקלי הן צמד מוזיקאיות ישראליות, המורכב מהאחיות טלי ולירון כרקוקלי.
החיבור המוזיקלי בין האחיות טלי ולירון כרקוקלי התרחש בשנת 2013 בעונה הראשונה של תוכנית הריאליטי אקס פקטור ישראל.
אף שניגשו להיבחן כל אחת בנפרד עבור התוכנית, הן התבקשו לבצע שיר ביחד.
עבור האודישן הראשון שלהן מול השופטים והקהל, הן בחרו את השיר Toxic של בריטני ספירס, במהלכו ניגנו יחד על אורגן.
בעקבות הצלחת הביצוע הן בחרו להמשיך כצמד מוזיקלי שנקרא "כרקוקלי" בנבחרת של עברי לידר, והגיעו עד לשלב רבע הגמר.
בין השירים שביצעו: "מגדלור" של מיקה קרני, "עדיין ריק" של לירן דנינו, "Cry Me A River" של ג'סטין טימברלייק ו-"I Love It" של Icona Pop.
לאחר "אקס פקטור" החל הצמד להופיע ברחבי הארץ.
ביולי 2017 השיקו את אלבום הבכורה הראשון שלהן "מי אם לא את", עליו עבדו יחד עם הזמר דור דניאל.
לאחר הקלטת האלבום הראשון החלו כרקוקלי לעבוד עם המפיק המוזיקלי צאלון בוחבוט על שני שיתופי פעולה, גרסת סינגל לשיר "כאילו כלום" והשיר "עד הבוקר"..
במקביל סתיו בגר הפך למנהל האמנותי של הצמד.
ב-21 במאי 2018 הצמד הוציא את הסינגל הראשון שלו כצמד "כרקוקלי" "תשע נשמות"..
ב-21 באוקטובר 2018 הוציאו את הסינגל "על הספה", יחד עם קליפ אותו צילמו בקייב.
במסגרת המצעד השנתי של גלגלצ 2018 הצמד הוציאו ביצוע מיוחד לשיר "Nevermind" של דניס לויד.
בעקבות הצלחת הביצוע, החליט לויד לארח את הבנות בשני מופעים שלו שהתקיימו בהאנגר 11 .
ב-5 במרץ 2019 הצמד הוציא את הסינגל השלישי שלהן "תופסת".
ב-21 במאי 2019, הצמד הוציא את הסינגל "מי מחפש אותי", יחד עם הזמר מאור אדרי שליווה את אירועי מצעד הגאווה 2019. לדבריהן, מילות השיר מבטאות מחאה נגד אפליית הקהילה הגאה.
בנובמבר באותה שנה הוציאו את השיר "איפה הרומנטיקה" שהגיע למקום ה-30 במצעד הפזמונים העברי השנתי של כאן גימל.
באותו החודש הוציאו את האלבום "9".
במרץ 2020 הן יזמו את פרויקט "שבת חברות", במסגרתו העלו לרשת סדרת סרטונים קצרים, בו התארחו זמרות ישראליות.
מטרת הפרויקט הייתה קידום יצירה נשית דרך גרסאות "קאבר" לשירים של יוצרות אחרות.
בין הזמרות שהתארחו: רוני דלומי, עדן אלנה, מיקה קרני ונוי פדלון, כמו כן, גם אירחו שחקניות וביניהן עמית פרקש, דנה פרידר וחן אמסלם.
ב-11 באוגוסט 2020 הוציאו את הסינגל "פרפרים".
עוד באותה השנה, הועמדו לייצג את ישראל בטקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה.
ב-19 באפריל 2021, הוציאו את הסינגל "הכל אותו דבר".
ביוני של אותה השנה הוציאו את הסינגל "וואן טו" בשיתוף עם הראפר פלד.
בדצמבר הוציאו את "נסיכת הקלאב", בשיתוף עם אקו.
באפריל 2022 הוציאו את הסינגל "כולם מדברים איתי על".
באוגוסט הוציאו את הסינגל "לא פה".
בנובמבר הוציאו את הסינגל "הגיל דופק בדלת" עם הפשוטע.
בפברואר 2023 הוציאו את הסינגל "מאדים".
במרץ הוציאו הסינגלים "פרפר" ו"שיר יפה של בית" מתוך פרויקט פסקול שלישי.
ב-7 באפריל 2024 הוציאו את הסינגל "אמאלה אבאלה".
ב-17 ביולי, הוציאו את הסינגל "כמה זה יפה", עליו הן סיפרו כי הוא נכתב לאחר צאת אלבומן השני, בתקופה של משבר אישי ורצון להמציא מחדש את המוזיקה שלהן.
השיר הוא חלק מאלבום שעליו הן עובדות עם המפיק המוזיקלי תומר בירן.
ב-20 בספטמבר יצא לאור האלבום "שווארמה ביץ'" של להקת טיפקס, בו הן משתתפות ברצועה "עד החתונה".
ב-18 בנובמבר הוציאו את הסינגל "בוא אליי" יחד עם עילי בוטנר.
הצמד השתתף בתוכנית האירוח "הכי טוב ככה", הפקת מקור של חברת השידור Yes בהנחיית הקומיקאית הדר לוי.
החל מינואר 2024, השתתפו בתוכנית "משחקי השף: אוטו אוכל".
כרקוקלי ציינו את אום כולתום ובריטני ספירס כהשפעות מוזיקליות, לאחר שנחשפו למוזיקה שלהן בילדותן.
שםפרטיםמי אם לא את יצא לאור: 4 ביולי 2017
חברת תקליטים: די-מיוזיק9 יצא לאור: 21 בנובמבר 2019
חברת תקליטים: די-מיוזיקשבת חברות יצא לאור: 26 ביוני 2020
שםשנהמיקומי שיאאלבוםמדיה פורסט"Father's Eyes"(שחף מורן בהשתתפות כרקוקלי)2014—סינגל ללא אלבום
כשאבא ואמא בני דודים הוא עמוד פייסבוק ישראלי, המציג לעוקביו תוכן הומוריסטי וסאטירי מרחבי הרשת.
העמוד הוקם באוקטובר 2014, ונכון ל-2021 הוא מונה כ-506 אלף עוקבים.
התוכן ברובו לועג לאנשים שכתבו או עשו דבר מה מטופש.
עמוד הפייסבוק הוקם באוקטובר בשנת 2014 ומפרסם פרסומים מתוך הרשתות החברתיות אשר מציגים את מפרסמיהם בעילגותם.
לעיתים מוצג פרסום עילג, ולעיתים מוצגת תגובה עילגת לפוסט שפורסם.
העילגות מתבטאת בשיבושי לשון, חוסר הגיון ובורות כללית.
המפורסמים בו אינם נגלים לגולשים.
הדף, כיום, מציג גם צילומי מסך מן הטלוויזיה בהם אנשים אומרים דברים תמוהים וכן צילומים של מראות משונים שגולשים תיעדו.
בעוד שבצילומי המסך מתוך הרשתות החברתיות שם הכותב מחוק, במקרה של ידוען הזיהוי לא יוסתר.
ניתן גם למצוא בדף פרסומות עם פרטים של המפרסם שמוצג בקלונו.
העמוד דורג ב-2015 כאחד מעשרת דפי הפייסבוק הפופולריים ביותר בישראל על פי העיתון גלובס.
עוצב בו לוגו קבוע ותמונת הנושא של העמוד כללה לפרקים ציטוטים מתוך פוסטים נבחרים בעמוד, כגון "מה אתה בא לי בהנדסה" ו"מחשבה עוצרת מציאות".
מנהל העמוד, אופיר פנסו, השתתף בפינה קבועה בתוכנית "מועדון ארוחת הבוקר" בהגשת שי גולדשטיין ולאה לב בתחנת הרדיו 103FM.
בפינה הציג פוסטים נבחרים שפורסמו מדי שבוע.
העמוד פעיל ברשת הפייסבוק, האינסטגרם והיוטיוב.
ב-2 בנובמבר 2018 נחסם עמוד הפייסבוק למשך יממה, לאחר שהועלה בו פוסט הלועג לארגון החמאס.
"כשאתה כאן" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית נינט טייב.
השיר יצא לאור ב-13 ביולי 2006, כסינגל ראשון מתוך האלבום "יחפה", על ידי חברת התקליטים הליקון.
הסינגל עצמו הגיע למקום ה-27 במצעד השנתי של גלגלצ (2006).
בנוסף הגיע למקום ה-9 במצעד השנתי של רשת ג' (2006).
השיר נכתב והולחן וגם הופק על ידי אביב גפן, השיר בסגנון הפופ רוק.
טרם יצא הווידאו קליפ של השיר, העלתה טייב לערוץ היוטיוב של חברת ההפקה הליקון את האודיו המלא של השיר.
כשאני לא הייתי (איטלקית: Mentre ero via) היא סדרת טלוויזיה איטלקית שנוצרה על ידי איוון קוטרונאו ומוניקה ראמטה וביימה מישל סואווי, בכיכובה של ויטוריה פוצ'יני.
הסדרה שודרה בפריים טיים ברשת RAI 1 מ-28 במרץ עד 9 במאי 2019.
הסדרה מתרחשת בוורונה ומגוללת את סיפורה של מוניקה גרוסי, אישה בת שלושים ושמונה שמתעוררת מתרדמת ארבעה חודשים לאחר שהייתה עדה לקטטה אלימה בה בעלה העשיר ג'אנלוקה גרוסי ומאהבה לכאורה מרקו דה אנג'ליס קיפחו את חייהם ואז היא הייתה קורבן לתאונה כשברחה מהווילה באגם גארדה בה התרחשה המריבה.
עם זאת, כשהיא מתעוררת, האישה לא זוכרת דבר והזכרונות האחרונים שלה הם שמונה שנים לפני שנולד בנה השני ויטוריו.
לפיכך מוניקה מוצאת עצמה מתמודדת עם אנשים רבים יותר המגלים אותה אשמה במותו של בעלה ומתארים אותה כאנוכית נואפת, כולל חמותה ויטוריו וגיסיה ריקרדו וברברה.
היא מתחילה אפוא במסלול קשה של התאוששות, מסע שמעורב בו זיכרון וזהות, כאשר הפסיכיאטרית קתרינה ליגורי וסטפנו דה אנג'ליס, אחיה של אהובה לכאורה, הם האנשים היחידים שקרובים אליה למרות שלעיתים ניכר הדעות הקדומות שלו כלפי העולם המפואר שאליה השתייכה מוניקה.
כַּרְשְׁנָא הוא דמות מקראית, אחד משרי פרס ומדי של המלך אחשוורוש המוזכר במגילת אסתר.
כרשנא נזכר במגילת אסתר פעם אחת כאחד משרי פרס ומדי שחשבו מה לעשות לושתי, לאחר שלא הגיעה למשתה שעשה אחשוורוש.
יש החוקרים הסבורים ששמו מגיע מהמילה האווסטית karasna, שפירושה תמיר.
חוקרים אחרים חושבים שהמקור לשמו של כרשנא הוא המילה karsha, שבאה מן הפועל Karsh שפירושו ח.ר.ש, בצירוף עם המילה har שפירושה אדם.
כלומר, לפי חוקרים אלו, פירוש שמו של כרשנא הוא החורש.
יש הסוברים שהסריסים והשרים הם אותם בני אדם, רק בהיפוך סדר השמות.
לפי חוקרים אלו, כרשנא הוא גם כרכס, והשם כרשנא הוא במקור כרכס אך הוא שונה בהשפעת השם מרסנא.
במדרש אבא גוריון נאמר שכרשנא היה מאפריקה.
"כשאתה נשבר" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית מאיה בוסקילה, מתוך אלבום הבכורה שלה, סיפור מכור.
השיר יצא לאור באוקטובר 2004, על ידי חברת התקליטים הד ארצי, כסינגל החמישי והאחרון מתוך האלבום וכסינגל השישי של בוסקילה.
קודם לכן, הוציאה את השיר "חופים" כסינגל מתוך אלבום אחר, ימים של אהבה.
השיר זכה להצלחה בישראל כאשר הגיע למקום השביעי ברשת ג'.
השיר נכתב על ידי אהוד מנור, הולחן על ידי פבלו רוזנברג והופק על ידי יעקב קמחי.
"כשאתה נשבר" הוא בלדת פופ, במסגרתה שרה בוסקילה במערכת יחסים שתלויה בשני הצדדים.
כלומר, בוסקילה מתארת מצב בו שני הצדדים צריכים להסתדר אחד עם השני על מנת שהם יישארו יחד.
את "כשאתה נשבר" הוציאה בוסקילה כסינגל האחרון מתוך סיפור מכור, על מנת לעזור בקידום שלו.
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-23 בפברואר 2014, עשור לאחר צאתו של השיר כסינגל.
בתחילת הקליפ, ניתן לראות את בוסקילה מטיילת לבדה בעיר בלילה.
לאורכו של הקליפ, ניתן לראות סצנה של גברים היושבים סביב שולחן.
הקליפ מתרכז בעיקר בבוסקילה ובאחד מאותם הגברים.
נכון ליוני 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-35,000 צפיות.
מדינהתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורעולםאוקטובר 2004הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתהד ארצי
"כשאתה" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית מנור שבת.
השיר יצא לאור ב-11 במרץ 2012, על ידי חברת התקליטים Mobile1 Music, כסינגל הבכורה של מנור.
במקור, תוכנן "כשאתה" לתפקד כסינגל המוביל מתוך אלבום הבכורה שלה, שלא יצא לבסוף.
אחריו, יצא השיר "בדרך שלך".שלומי ומנור שבת מבצעים את השיר בדואט, באלבום המשולש "שלומי שבת - האוסף" משנת 2016.
השיר הגיע למקום העשירי ברשת ג' ודורג במקום ה-27 במצעד סוף השנה של גלגלצ.
השיר נכתב על ידי שלומי שבת ומנור שבת, הולחן על ידי שלומי שבת והופק על ידי אלי קשת ושלומי שבת.
בסמוך לצאתו של "כשאתה", קיימה מנור ריאיון במאקו, במהלכו סיפרה על חייה ועל תהליך יצירת השיר, כמו גם הניסיון להוציא אלבום בכורה.
את השיר ביצע שלומי שבת ביחד עם הזמרת לינא מח'ול.
יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב כאשר העניק לו ארבעה כוכבים וכתב "יש כאן אהבה.
פופ אמצע דרך ים-תיכוני (צליל העוד היפה של ילמז), חם, אנושי, קמצוץ עידן רייכל".
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-11 במרץ 2012, ביום צאתו כסינגל.
בתחילת הקליפ, ניתן לראות מתופף ובהמשך את מנור עצמה.
בהמשך הקליפ, ניתן לראות גיטריסט וזאת, לאור העובדה שהקונספט של הקליפ הוא צילום מתוך אולפן הקלטות.
האודיו הרשמי של גרסתו של שלומי שבת פורסם ביוטיוב ב-18 בספטמבר 2016.
נכון ליוני 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-5.6 מיליון צפיות.
מדינהתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורעולם11 במרץ 2012הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתMobile1 Music
כרצבוס (שם מדעי: Cheracebus; מילולית: "טיטי האלמנה, עקב צבע הפנים והידיים השחורים, המזכירים לבוש אלמנה") הוא סוג של קופים ממשפחת הצבוסיים וקבוצת הטיטים שתוארו ב-2016 שהתפצלו מהסוג קליצבוס (Callicebus).
קופים אלה חיים לאורך יערות הגשם של צפון-מערב אמריקה הדרומית בחופת הצמרות והם אוכלי כל.
צבע פרוותם לרוב שחורה והם גדולים יחסית לקופי טיטי.
מיני הסוג קליצבוס פוצלו לסוג זה לאחר בדיקות גנטיות וטקסונומיות שנערכו בידי מספר חוקרים ובראשם ההגנטיקאית הייזל ביירן, כשהסוג הראשי טיטי פוצל לשני סוגים קרובים: כרצבוס ופלקטורוצבוס.
טיטי ריו פורוס (Cheracebus purinus) - לעיתים נחשב כתת-מין של טיטי הצווארון
"כשאור דולק בחלונך" הוא שיר בביצוע ההרכב הישראלי שלישיית גשר הירקון.
סשה ארגוב הלחין את השיר למילותיו של עמוס אטינגר.