tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בצורות אחרות של DORV, דם משני החדרים מעורבב במידה רבה ב-RV, מה שגורם לפיזיולוגיה הדומה ל-VSD רחב
אבל שוב, אם יש היצרות ריאתית, הפיזיולוגיה דומה לטטרלוגיה על שם פאלוט
DORV משפיע על בין 1% לבין 3% מהאנשים שנולדו עם מומי לב מולדים.
הפרעות כרומוזומליות דווחו בכ-40% מחקר המקרים בספרות הרפואית.
חדר טכני הוא חדר המיועד לרכיבים מסוימים של מערכות בבניין, בדרך כלל אותם חלקים המפעילים את המערכת
במבנים המיועדים לשימוש יומיומי על ידי אנשים אקראיים, כמו משרדים, דירות, בנייני מגורים, ומבני ציבור, בהם מותקנות מערכות טכניות שונות, חדרים אלה עשויים להכיל את הציוד והמערכות החיוניים לצורך תפעול תקין של מערכות אלו.
לעיתים גם משמשים לאחסון של ציוד, חומרים וכלים המיועדים לתחזוקת המערכות.
חדרים טכניים יכולים להימצא גם על אוניות או כמבנה ייעודי במתחמים שונים (קמפוס, מחנות צבא וכדומה), במקרים רבים כאלה הם מכונים חדר מערכות או חדר מכונות.
לעיתים קרובות בחדרים הטכניים נמצאים ציוד, תנאי סביבה וחומרים העלולים להוות סכנה בטיחותית, ולכן אינם מיועדים לשהות ממושכת של אנשים בתוכם.
כדי למנוע תקלות או נזק, חדרים טכניים רבים נגישים רק לאנשי התחזוקה של התשתיות טכניות או לאנשים המוסמכים לכך.
בכך, חדר טכני מהווה פתרון המאפשר גישה בטוחה לתחזוקת ציוד תוך מניעת גישה ממי שעלול להיפגע.
חדרים טכניים נחשבים לאזורים חיוניים במבנים, והמבנה שלהם יכול להשפיע על תפקוד המערכות הטכניות.
ישנן כמה נקודות שמיוחדות להם:
גישה נוחה: חדרים טכניים צריכים להיות נגישים לצוותי תחזוקה ותיקון, ולכן תכנון הכניסות והמעברים אליהם ובהם חשוב מאוד.
אוורור וטמפרטורה: מכשירים רבים שמותקנים בחדרים אלו פולטים חום, ולכן יש צורך במערכות אוורור או מיזוג מתאימות על מנת למנוע עליית טמפרטורה באופן שיפגע בתפקוד המערכות.
רעש: חדרים טכניים כוללים לעיתים מכשירים רועשים, ולכן חשוב לשקול את מיקומם וכן אמצעים לבידוד אקוסטי, כדי שלא יפריעו לשאר השוהים במבנה.
ביטחון: תכנון החדרים צריך לכלול מנגנוני אבטחה להגנה על הציוד והמערכות הממוקמים בהם.
חשמל ומים: יש צורך לתכנן את תשתיות החשמל והמים באופן מדויק, כדי למנוע בעיות בעת השימוש.
סידור פנימי: הארגון הפנימי של חדרים טכניים צריך להיות יעיל, כדי לאפשר גישה קלה למכשירים ולטפל בהם.
חדרים טכניים מיועדים כאמור לציוד ולתחזוקת ציוד, ולכן האסדרה עליהם שונה מאוד מזו של חדרים המיועדים לשימוש יומיומי, וספציפית לציוד לו הם נועדו.
האסדרה עשויה לכלול היבטים רבים הנוגעים הן למבנה הפיזי של החדר: שטח, גובה, סוג וגודל של פתחים חיצוניים, חומרי גימור ועוד, והן למערכות ואמצעים נוספים הנדרשים להימצא בחדר כאמצעי התרעה, ניקוז, אוורור, כיבוי אש, תאורת חירום ועוד.
חדר חשמל הוא חדר הכולל לוחות חשמל, מונים, חיבורים כדומה.
סוג מיוחד של חדר חשמל הוא חדר שנאים ("חדר טרפו") הכולל בתוכו שנאי אחד או יותר ואת הציוד הדרוש להפעלתו.
חדר מערכות מיזוג אוויר כולל בדרך כלל מעבים או צ'ילרים, מפוחים מרכזיים ועוד.
חדר חימום: מערכות לחימום מים להסקה מרכזית, דודים.
חדר תקשורת: נתבים, מתגים, מרכזיות, קווים טלפוניים ועוד.
חדר משאבות: כולל משאבות מים וביוב.
נמצא בדרך כלל במפלס הנמוך ביותר של מבנים.
חדר מעלית: כולל מנוע של מעלית אחת או יותר, ואת אמצעי הפיקוד והבקרה של המעליות.
חדר אשפה: חדר המיועד לאצירת הפסולת המופקת במבנה, ולעיתים כולל גם אמצעים לעיבוד ראשוני של הפסולת.
חדר המצב עם וולף בליצר ופמלה בראון היא תוכנית חדשות אמריקאית המשודרת בערוץ CNN, המתמקדת בסיקור מעמיק של כותרות חדשותיות מרכזיות מהעולם ומארצות הברית.
התוכנית שודרה לראשונה ב־8 באוגוסט 2005, ומאז ועד היום משמש העיתונאי וולף בליצר כמגיש הראשי.
במרץ 2025 הצטרפה אליו לראשונה מגישה שותפה – פמלה בראון.
עד לשנת 2025 שודרה התוכנית בעיקר בשעות הערב בימי חול, ולעיתים גם בסופי שבוע בעת אירועים חדשותיים גדולים.
בין השנים 2008 ל־2013 שודרה גם מהדורת סיכום שבועית בימי שבת.
בינואר 2021 הודיעה CNN כי התוכנית תקוצר משעתיים לשעה אחת בלבד, ותשודר בשעה 18:00 (שעון החוף המזרחי של ארצות הברית), כאשר התוכנית "The Lead with Jake Tapper" תורחב ותתפוס את השעה הראשונה.
ב־23 בינואר 2025 הוכרז כי פמלה בראון תצטרף לתוכנית כמגישה שותפה, וכי היא תעבור למשבצת בוקר חדשה, בין השעות 10:00 ל־12:00. שינוי זה נכנס לתוקף ב־3 במרץ 2025, כחלק מרפורמה רחבה בלוח השידורים היומי של CNN, והביא להחלפת שידורים קודמים של תוכנית "CNN Newsroom" שהוגשה בידי ג'ים אקוסטה ובראון עצמה.
במרץ 2025 עברה התוכנית לשעת שידור חדשה בשעות הבוקר, וצוות ההנחיה הורחב לראשונה לכלול שני מגישים קבועים.
חֲדֵרָה היא עיר במחוז חיפה שבמדינת ישראל, השוכנת בשרון הצפוני, ומשיקה לים התיכון.
היא נוסדה כמושבה על ידי אנשי העלייה הראשונה ב-1891, והוכרזה כעיר בשנת 1952. העיר חברה בארגון פורום ה-15, וכיום היא העיר השנייה בגודלה במחוז חיפה.
בנוסף משמשת כבירת נפת חדרה.
בדצמבר 2021 שרת הפנים איילת שקד הכריזה על העיר חדרה כרשות איתנה.
מקור השם חדרה בערבית, الخضيرة (תעתיק מדויק: אל-חְ'צֵֿירַה, "הירקרקה"), על שם צבען של האצות בביצות הרבות שהיו בשטחה.
הבלשן אבשלום קור הציע כי השם הערבי הוא גלגול של השם העברי "גדרה", שהיה שמו של יישוב קדום ליד קיסריה.
גדרה זו מוזכרת בתוספתא כ"גדרה של קיסרין" ומזוהה בתל גדור.
הצלבנים כינו את המיקום ליקטרה.
שם זה היה בשימוש מועדף על ידי הצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם הראשונה .
לפני ההתיישבות היהודית היה זה אזור דליל אוכלוסין, המיושב בידי קבוצות אתניות וחברתיות מגוונות: טורקמנים, פלאחים מקומיים ומהגרים ממוצא נובי, מצרי ומחצי האי ערב.
ברבע האחרון של המאה ה-19 הפך אזור חדרה למרחב התיישבות עבור קבוצות מהגרים טרנס-לאומיות: בשנת 1878 הוקמה במקומה של צומת אלונים הנוכחית מושבה צ'רקסית בשם מֶז/ח'רבת סכרס ובשנת 1880 החלה הקמת העיירה הבוסנית בחורבות קיסריה.
בשנים 1880–1882, בעקבות פרעות הדמים ברוסיה "סופות בנגב", התארגנה תנועת "חובבי ציון" במטרה לרכוש אדמות להתיישבות בארץ ישראל.
אדמות חדרה נקנו עבור נציגי אגודות "חובבי ציון" מליטא ולטביה (האחת מאלקסוט שבקובנה, השנייה מריגה והשלישית מווילנה).
זוהי רכישת הקרקע הגדולה ביותר להתיישבות בארץ עד אז.
בט"ו בשבט ה'תרנ"א (1891) עלו התושבים לקרקע.
היו אלה עולים מהערים ריגה, וילנה וקובנה.
המתיישבים גרו תחילה בחאן ובסביבתו, מבנה עותמאני שהיה בשטח היישוב וקיים עד היום בעיר כאתר מורשת היסטורית של ההתיישבות במקום.
בשנת 1891 מפרסם עיתון "האור" (מאוחר יותר שמו שונה להצבי) ידיעה: "רוב האנשים אשר התיישבו שם נחלו בקדחת רעה, ולב בעלי האחוזה מר מאד ומבקשים למכור את אחוזתם ואין קונה".
בשנת 1896 מפרסם עיתון הצבי ידיעה: "העבודה במושבה הזאת ליבש הבצות, אשר לקח עליו הנדיב, הולכת בזריזות: מאתים אלף אילני אקליפטוס יטעו שמה במרחק חמישה עשר מטר בין אילן לאילן, למען יוכלו לזרוע בין האילנות".
בעקבות זאת עזבו זמנית רוב התושבים את המושבה, וצ'רקסים מהסביבה השתלטו על האדמות.
בכך לא תמו ההתנגשויות וקרב נוסף סביב חלקה של 20 דונם פרץ בתחילת שנת 1914.
בעזרת כספי הברון רוטשילד נטעו במערב המושבה עצי אקליפטוס במחשבה שאלה ייבשו את הביצות בזכות צריכת המים הגבוהה שלהם.
מאוחר יותר גילו שהאקליפטוסים שולחים את שורשיהם אל עומק האדמה ולכן לא עזרו בייבוש הביצות.
ממלחמת העולם הראשונה ועד ימינו
בחדרה התגוררו כמה מחברי ניל"י ובהם אבשלום פיינברג, שאנדרטה לזכרו ניצבת בפארק נחל חדרה.
בעת מלחמת העולם הראשונה סבלו התושבים מנחת זרועם של הטורקים, אך עם תחילת המנדט הבריטי שפר מצב המושבה והוקמה בה תחנת רכבת בקו תל אביב-חיפה - דבר שתרם לפיתוח העיר.
המושבה סבלה מהתקפות של ערבים במאורעות תרפ"א, מאורעות תרפ"ט ומאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
בשנת 1934, הוכרזה חדרה כמועצה מקומית על ידי הנציב העליון הבריטי.
בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939, הקימו הבריטים ארבעה מחנות צבא בעיר ובסביבתה - בחולות שפת הים, באגרובנק, בגן המייסדים וצפונית לכפר ברנדייס.
למחנות נסללו כבישי גישה מבטון.
מחנות הצבא שימשו מקור כלכלי חשוב למושבה.
עם השנים גדלה המושבה וסופחו אליה היישובים חפציבה, כפר ברנדייס ונווה חיים אשר שכנו סביב המושבה.
לאחר קום המדינה נבנו שכונות חדשות כמו בית אליעזר במזרחה וגבעת אולגה במערבה.
בשנת 1952 הוכרזה חדרה כעיר במדינת ישראל.
לכבוד ההכרזה כעיר נכתב המנון העיר.
באותם ימים זכתה לכינוי "בירת השומרון".
בעת העלייה מאתיופיה ומברית המועצות לשעבר בסוף שנות ה-80 ושנות ה-90, הגיעו עולים רבים לחדרה והעיר הגדילה משמעותית את אוכלוסייתה.
בעיר פועל המרכז הרפואי הלל יפה על שם ד"ר הלל יפה, אחד מחלוצי הרפואה בארץ ישראל.
בית החולים משמש את חדרה ואת היישובים הסמוכים (פרדס חנה, קיסריה, זכרון יעקב, בקה אל-גרבייה ועוד).
כיום יש בחדרה מבני תעשייה רבים (בהם מפעלי נייר חדרה ומפעל הצמיגים "אליאנס") וכן נמצאת בה תחנת הכוח אורות רבין, שהיא תחנת הכוח הגדולה בישראל.
ב-3 במאי 2005 התקיימו בחירות מיוחדות לראשות העיר, שבהן נבחר חיים אביטן (ברוב של 84%) לראש העיר לאחר שראש העיר הקודם, ישראל סדן, התפטר עקב הגשת כתב אישום נגדו ונגד כחמישה חברי מועצת העיר על עבירות שוחד, ונידון לשמונה חודשי מאסר בפועל בכלא.
ב-4 באוגוסט 2006, בימי מלחמת לבנון השנייה (בין חזבאללה לישראל), פגעו רקטות בפרברי העיר, לראשונה בתולדות חדרה.
בשנת 2010 פוזרה מועצת העיר, ובמקומה פעלה בעיר ועדה קרואה מטעם משרד הפנים, לצידו של ראש העיר, בשל אי העברת התקציב בזמן הכפוף לחוק.
ביוני 2013 פשטו חוקרי משטרה על בניין העירייה וראש העירייה אביטן נעצר לחקירה פלילית בתחום השחיתות, שלבסוף נסגרה ב-2015. בבחירות שנערכו באוקטובר אותה שנה, הובס אביטן על ידי צבי גנדלמן שניצח בסיבוב הראשון ונבחר לכהן כראש העיר.
בשנת 2017 נפתח המלון הראשון בעיר בשכונת גבעת אולגה, במתחם כפר הים על חוף ימה של העיר.
באוקטובר 2021 הואשם גנדלמן בעבירות אחדות, בהן מרמה והפרת אמונים, ובעקבות זאת הושעה בינואר 2022 מכהונתו כראש עיריית חדרה, למשך חצי שנה.
חדרה שוכנת לחוף הים התיכון.
הרצועה הראשונה שבין חוף הים לכביש החוף נקראת חדרה-מערב ובו שכונות גבעת אולגה, עין הים וקדמת ים.
בחלק הצפוני של העיר נמצא אזור התעשייה של חדרה.
במערב העיר חדרה נמצאת תחנת הרכבת חדרה מערב אשר שוכנת בקרבת יער חדרה.
בסמוך לכביש 2, בצידו המערבי, נמצא פארק נחל חדרה ותחנת הכוח אורות רבין.
בצדו המזרחי של הכביש נמצאת שכונת חפציבה ולידה פארק ושמורת חפציבה.
ממזרח לכביש 2 נמצא פארק השרון, פארק טבעי המחובר ליער חדרה והכניסה אליו היא דרך תחנת הרכבת חדרה מערב.
מרכז חדרה נמצא באזור רחובות הנשיא, הרברט סמואל, רוטשילד והגיבורים.
ברחוב רוטשילד נמצא גן יד לבנים, אותו עיצב דני קרוון ולידו הספרייה העירונית חדרה.
ברחוב הרברט סמואל ממוקם השוק העירוני והפיאצה של חדרה, כיכר עירונית גדולה, שבעבר הייתה חסומה כליל לתנועת מכוניות ומשנת 2007 נפתחה בה דרך לכלי רכב.
הכיכר היא המרכזית בעיר ובה נערכו בעבר אירועים ציבוריים.
בינואר 2013 חוותה העיר הצפות נרחבות שגרמו לנזק רב.
ברבעון השני של שנת 2014 נפתח כביש 9 שמחבר את חדרה ישירות לכביש 6. בשנת 2015 החלו העבודות להקמת מתחם סינמה סיטי בעיר, במתחם העסקים Mixx שעתיד היה להיפתח בסוף 2018, אך עקב שרפה אשר פרצה במקום וכילתה את המבנה שבו תוכנן הקולנוע, הפתיחה נדחתה.
סניף הקולנוע נפתח בפברואר 2020.
כמו כן קיימת תוכנית להקמת מרינה בחדרה, התכנון הוא שהמרינה תוכל להכיל כ-1,000 מקומות עגינה ולצידה יוקמו טיילת ואזורי מסחר ואף ישודרגו הכניסות לכיוון כביש החוף.
עלותה הכוללת של התוכנית צפויה להסתכם בכ-90 מיליון דולר.
לקראת 2019 תוכנן להיפתח פארק כרישים סמוך לשפך נחל חדרה ולאתר אורות רבין, ממנו יוכלו מבקרים לצפות בלהקות הכרישים המגיעות למקום.
למרות פעילות ומבקרים במקום, הפארק עדיין לא נפתח ואף עמדת ההסברה אינה פועלת.
בינואר 2020 אושרה תוכנית להרחבת שכונת הפארק (במרכזה מצוי פארק בשם "אקו פארק"), במסגרת ההרחבה יוקמו כ-4,300 יחידות דיור, קריית חינוך על שטח של כ-2,000 מ"ר ואף הרחבת הפארק הקיים כיום בצפון השכונה.
בדצמבר 2021, הכריזה שרת הפנים איילת שקד על חדרה, כרשות איתנה, לאחר שנמצאה ללא גירעון שוטף וללא מענק איזון, התנהלותה תקינה ונמצאה כמסוגלת לנהל את כל עניינה באופן עצמאי.
בכך הצטרפה ל-28 רשויות איתנות במדינה ול-7 רשויות נוספות שהוכרזו יחד איתה.
בניין בית הכנסת הגדול של העיר שוכן במקום ממנה צמחה העיר חדרה.
במקום ניצב מבנה החאן, מבנה חקלאי ערבי ישן, שנירכש על ידי יהושע חנקין בשנת 1890. בשנת 1891 כבר עלו ראשוני מתיישבי חדרה למקום, ובשל כך שלא התקבל אישור להקמת מבני קבע, נאלצו להתגורר במבנה החאן.
בניין בית הכנסת נבנה בין השנים 1936–1940. האדריכלית יהודית שטולצר-סגל (1990-1904) הייתה נשואה לאדריכל איגון שטולצר ושניהם עבדו במשרדו של האדריכל אוסקר קאופמן.
תוכניתה של שטולצר-סגל, מאופיינת בסגנון הבינלאומי שהיה מקובל מאוד אז בארץ, אך ישנן בה נגיעות המקדימות את זמנן, עובדה המשביחה את ערכו הארכיטקטוני של הבניין.
בניין בית הכנסת נבנה בטון כולו, וכבר בתחילת הקמתו הוחל בהריסת מבנה החאן הישן לצורך הקמת הבניין החדש.
לאחר מאבק של תושבים אשר קראו לשמר את הבניין ההיסטורי, נפסקו עבודות ההרס, ובניין החאן שולב בחצר הבניין הקיים.
לימים נפתח בו המוזיאון לתולדות העיר חדרה.
ראשיתו של אוסף המוזיאון הייתה בשנות ה-60 של המאה ה-20. מתוך תחושת אחריות כלפי עדויות העבר, אספו מתנדבים, תושבי חדרה, כלים חקלאיים גדולי ממדים מראשית המאה ה-20, והעבירו אותם למתחם החאן ולחצרות פרטיות.
בהדרגה, הלך האיסוף והתמקד גם באובייקטים קטנים, ונעשה רב-תחומי באופיו.
לאחר ארבעה עשורים נוספים של פעילות איסוף, מייצג האוסף כיום את התמורות הכלכליות, התעסוקתיות והדמוגרפיות, שהתחוללו בחדרה מאז ייסודה.
במוזיאון סיורים ממודרכים וסרטים בעוסקים בתולדות העיר.
הרב הראשון של חדרה היה הרב יהודה לייב פרנק, בשנת 1919 הגיע הרב חיים יוסף אורנשטיין לעיר, והיה מרבניה הראשונים, ושימש גם בתפקיד המוהל והשוחט בעיר.
בית חנקין - בית יהושע ואולגה חנקין על שפת הים בחדרה.
במקום פעלו מוזיאון ומסעדה, אך הם נסגרו עקב סכנת התמוטטות של מצוק הכורכר.
חנקין רכש את אדמות גבעת אולגה כדי לבנות במקום עיר נופש הוא בנה את ביתו במקום בולט כדי למשוך אנשים להשתקע במקום.
הוא לא זכה לגור בבית זה.
לאחר מותו הוזנח הבית והתפורר עד ששוקם.
הבית צופה על "מפרץ בנימין" הנקרא על שם הברון רוטשילד שספינתו עגנה באותו מפרץ בשנת 1914 וממנה ירד לביקור בחדרה.
בית פיינברג - אחד מבתיה הראשונים של חדרה שנבנה בידי ישראל פיינברג ונפגע במאורעות תרפ"א.
הוא שוחזר ונפתח לקהל הרחב בשנת 2008. במקום פועל מוזיאון ומסעדה.
יד לבנים - יד לבנים שוכן מול הכניסה הראשית לקניון לב חדרה בשדרת רוטשילד.
בגן הסמוך, שעוצב על ידי דני קרוון, ישנם פסלים, בריכות מים, דגים, גשרים ומוזיאון לזכר בני ובנות חדרה שנפלו במערכות ישראל.
בנוסף, בכניסה למקום ניצבת הספרייה העירונית של חדרה, בה נמצאים כ-10,000 ספרים.
כפר הנופש של האגודה למען החייל - בתוך כפר הנופש נמצא בניין משטרת החופים הבריטית.
הבניין הוקם ביחד עם בניין דומה בסידנא עלי כדי לגלות ספינות מעפילים.
תחנות משטרה אלה צוידו בראדאר.
ב-25 בנובמבר 1945 הותקפו בו-זמנית תחנות משטרת החופים בגבעת אולגה ובסידנא עלי על ידי יחידות הפלמ"ח.
הבריטים שיקמו במהרה את התחנה בגבעת אולגה ולכן הוחלט לפוצצה שנית.
ב-20 בינואר 1946 הוחדר חומר הנפץ בעזרת אנשי פלמ"ח שהתחזו לצבּעים והכניסו את חומר הנפץ מוחבא בחביות צבע.
הבריטים הוזהרו בהודעה טלפונית לפנות את הבניין ולהתרחק ממנו אך לא עשו זאת.
בהתפוצצות נפצעו 17 אנשים ואחד הפצועים, חייל בריטי, נפטר מפצעיו.
בית החולים הלל יפה - שוכן בסמוך לצומת חרושת.
בית החולים נקרא על שם הלל יפה, רופא מושבות האזורי בתקופת העלייה הראשונה.
הרופא הזה ריפא את החולים בעת הקמת העיר חדרה כאשר חלו במחלת המלריה.
פארק השרון ויער חדרה - בפארק חוות חקלאיות רבות, ומסלולי טיולים.
החלק המערבי שוכן סמוך לחוף הים של שכונת גבעת אולגה, והחלק המזרחי סמוך לכביש החוף ונמשך לאורכו לכיון עמק חפר.
יער חדרה שוכן סמוך לתחנת הרכבת חדרה-מערב.
ביער במה, חניון, ומקומות מסודרים בחלקו הצפוני ומופעים מדי פעם.
תחנת הכוח אורות רבין - סיורים מודרכים ומסודרים בתחנה, השוכנת לגדות נחל חדרה וסמוך לעיר חדרה.
התחנה היא תחנת הכוח הגדולה בישראל.
התחנה מוכרת בנוסף בזכות תופעת הכרישים בחדרה, במסגרתה כל שנה בעונת החורף, מתקבצים כמה עשרות, לרוב 20–30, כרישים במים הרדודים שסביב תחנת הכוח.
בהמשך, הוקמה מרפסת תצפית לכרישים בצמוד לתחנה.
פארק נחל חדרה - פארק השוכן לגדות הנחל מול תחנת הכוח "אורות רבין"
אקו פארק - פארק אקולוגי עם אגם מלאכותי ומתקני משחקים וספורט בשכונת הפארק, שנחנך ב-2017
טכנודע חדרה - מרכז ייחודי לחינוך מדעי וטכנולוגי הנמצא בשכונת גבעת אולגה.
קניון לב חדרה - קניון לב חדרה שוכן בלב העיר ברחובות רוטשילד-הגיבורים.
מול החוף וילג' - מתחם קניות פתוח, שמעליו בנייני משרדים, שהוקם על שטח המעברה אגרובנק בסמוך לכביש 2. נחנך ב-2018
מלון ריזורט חדרה מרשת מלונות ג'ייקוב (מלון רמדה לשעבר) - המלון הראשון והיחידי (נכון ל-2018) בחדרה, הממוקם במרכז רצועת החוף של העיר, לצד מתחם הנופש "כפר הים"
בית הספר הדמוקרטי בחדרה - בשכונת ברנדס נמצא בית הספר הדמוקרטי הראשון בארץ ובעולם, ובשכונת גבעת אולגה נמצא בית הספר גבעול, בית ספר דמוקרטי נוסף.
ישיבת אור יוסף - ישיבה תורנית בשכונת גבעת אולגה בראשות רב העיר שמעון ח.
מתחם MIXX - הנקרא גם מתחם סינמה סיטי, זה מתחם קניות גדול שנמצא בצפון מזרח העיר בכביש 65 הסמוך זה מתחם המבוקר ביותר בעיר, בפועל וישנו במתחם סניף של בית קולנוע סינמה סיטי חדרה.
שערי חדרה - מתחם קניות הנמצא בסמוך לכניסה לעיר מכביש 4
מתחם כיכר אלופים - מתחם קניות בחדרה, הנמצא דרומית לאזור התעשייה בעיר
קניון גני הדרים - קניון הנמצא במזרח העיר, בשכונת בית אליעזר
מתחם "מול החוף" או פארק אנרג'י חדרה - מתחם קניות חדש מול גבעת אולגה, במתחם קיימות מגוון רחב של רשתות אופנה, בריכת גלים וכן מסעדות רבות.
כיכר התשעה - ברחוב הנשיא ויצמן, בכניסה המזרחית לחדרה.
לזכר קרבנות הפיגוע בצומת מגידו ב-5 ביוני 2002. בפיגוע נהרגו 17 איש, מתוכם תשעה בני חדרה.
האנדרטה בנויה מתשעה חלקים לזכר תשעת הנספים.
ישיבת כנסת יצחק - ישיבה תורנית בשכונת שלמה.
לומדים בה כ-400 בחורים, שרובם המכריע אינו תושבי העיר.
צומת חדרה (בעבר כיכר משטרה/כיכר חדרה) - צומת מרכזי שדרכו עובר כביש 4. בצומת מסעדות, קיוסקים וסופרמרקטים.
בית אליעזר (ע"ש אליעזר קפלן), שנוסדה בשנת 1951, היא שכונה בחלקה המזרחי של העיר.
השכונה הוקמה בשנות החמישים ונקראת על שם שר האוצר הראשון אליעזר קפלן.
לרוב בתי השכונה היו משקי עזר אשר הוקמו על ידי עולים מרומניה, מרוקו ותימן.
בשכונה היה בית קולנוע קטן ואולם מופעים מקומי.
לימים הפכה שכונת וילות בורגנית.
בית אליעזר הורחבה בשנות השבעים ונבנו "נווה אליעזר" ו"שיכון יוגוסלבים".
בשנות התשעים נבנתה "בית אליעזר החדשה".
כיום מונה השכונה למעלה מ-25 אלף תושבים.
נווה חיים (ע"ש חיים ארלוזורוב) היא שכונה של בתים צמודי-קרקע בצפון העיר אשר נוסדה בשנת 1935 כאגודה שיתופית.
לרוב בתי השכונה היו משקי עזר לעזרה בפרנסת המשפחה.
מרכז השכונה היה מגדל המים, אשר שומר עד היום.
בשכונה היה בית קולנוע קטן, לא-מקורה.
על השכונה נכתב הספר "שכונה צומחת בחולות".
בו ניתן לקרוא על שנותיה של שכונת נווה חיים משנת 1935 ועד קום מדינת ישראל.
גבעת אולגה (ע"ש אולגה חנקין) היא שכונה במערב העיר.
השכונה הוקמה בשנת 1949 וקרויה על שם אולגה חנקין, אשתו של גואל אדמות חדרה יהושע חנקין.
השכונה נמצאת על חוף הים התיכון.
בשנותיה הראשונות התיישבו בשכונה בעיקר עולים חדשים, מפוני מעברת אגרובנק.
כיום השכונה מורכבת מן האזור הוותיק ומבניה חדשה העוטפת את השכונה.
בשכונה כפר נופש לחיילי צה"ל "אולגה על הים".
נחליאל - שכונה בצידו הצפון-מזרחי של מרכז העיר.
נוסדה כיישוב נפרד על ידי עולים מתימן ומעדן עוד בשנת 1912, ובהמשך סופחה לעיר.
עולים אלה הגיעו מתוך ערגה לציון ועברו את מסעם מדרום מערב חצי האי ערב באמצעי תחבורה מסורבלים שונים.
שכונת עין הים היא שכונה חדשה שהוקמה בתחילת שנות ה-2000, השכונה הבנויה בדרום-מערב העיר השוכנת בצפון עם שכונת גבעת אולגה ומדרומה עם שמורת הטבע גדור.
השכונה ממשיכה לגדול ובליבה נמצא ה"פארק הים", השכונה מונה כ-1,900 יחידות דיור.
גבעת ביל"ו - בסמוך לשכונת נחליאל התפתחה שכונה של עולים מתימן, שהגיעו והתיישבו שם מעט אחרי קום המדינה ב"מבצע על כנפי נשרים".
סמוך לגבעת ביל"ו המיושבת הייתה גבעה גבוהה יותר שעוררה עניין ארכאולוגי אצל משה דיין, שהיה פוקד מעת לעת את המקום חופר ומחפש שרידים ארכאולוגיים.
לימים הוקם במקום זה מטווח.
חפציבה היא שכונה קטנה וצפונית בעיר שהוקמה בשנת 1946. תוכננה במקור על ידי חברת הכשרת היישוב בשנת 1939. השכונה מאוכלסת בתושבים בעיקר מיוצאי תימן.
בשנת 1992 רכשה חברת החשמל בהשקעה של 20 מיליון שקל את חוות חפציבה.
כיום חוות חפציבה הוא פארק גדול ומרהיב אשר פתוח לציבור הרחב.
שכונת כפר ברנדייס (ע"ש לואי ברנדייס) היא שכונה של בתים צמודי קרקע בדרום העיר, אשר הוקמה ב-1928 כ"כפר ברנדייס" - יישוב נפרד מחדרה, אשר לאחר קום המדינה סופח לעיר.
בשכונה נמצא בית הספר הדמוקרטי בחדרה.
שכונת ניסן נבנתה במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20. שכונה מעורבת של בתי קרקע ובניינים משותפים, הממוקמת בדרום-מזרח העיר, בין השכונות "ברנדייס" ו"בית אליעזר", וקרויה ע"ש ניסן רוטמן, חבר מחתרת ניל"י אשר על אדמותיו נבנתה השכונה.
עד לבנייתה היה אזור זה פרדסים ומטעים.
כיום (שנות ה-2000) ממשיכה השכונה להתרחב לכיוון מזרח.
שכונת אפרים היא שכונה שנוסדה בשנת 1930 וקרויה על שם אפרים צ'יזיק, שנפל במאורעות תרפ"ט.
השכונה נמצאת בצדה הצפון מזרחי של העיר, בסמוך לכביש היציאה מחדרה לכיוון כביש 65, וגובלת בשכונת יוספטל.
שכונת ויצמן היא שכונה שנקראת על שם נשיאה הראשון של מדינת ישראל חיים ויצמן.
תחילה היה שמה "אגרובנק" שכן השטח היה בבעלותה של חברת קרקעות מיסודו של בנק "אגרובנק", ובסמוך אליה שכנה המעברה בשם זה.
שכונת הפארק היא שכונה חדשה שנוסדה בעשור השני של המאה ה-21, הבנויה בדרום-מזרח העיר, בין שכונת ניסן לשכונת בית אליעזר.
השכונה ממשיכה לגדול ובליבה נמצא ה"אקופארק", פארק אקולוגי גדול עם אגם.
בנוסף, בשנת 2019 הוקם אזור מסחרי המיועד לרווחת תושבי השכונה.
שכונות נוספות הקטנות בגודלן; הן שמשון, קלרין (חדרה הצעירה), ביאליק, שלמה, פאר, גני אלון, יוספטל, גזית, הזיתים, בית"ר, הפועל המזרחי, יצחק, קדמת ים, נווה עובד, חופים, דניה ושדות חדרה.
בשנת 1989 נפתח במרכז העיר "קניון לב חדרה".
באמצע שנת 2021, נפתח ברחוב תרנ"א מרכז מסחרי בשם: "ויוה" שבו מספר רשתות מוכרות.
קניונים קטנים נפתחו בהמשך גם סמוך לכביש 4 (צומת המשטרה), ובשכונת בית אליעזר.
בעיר נפתחו מתחמי קניות פתוחים: מתחם "שערי חדרה" על כביש 4 ומתחם "מיקס" בכניסה המזרחית לעיר.
בניגוד לנהוג במרכז העיר, במתחמים אלה ישנם עסקים הפתוחים בשבתות.
בשנת 2018 נפתח בעיר מתחם הקניות "מול החוף וילג'".
הגוף התרבותי הגדול ביותר בעיר חדרה היא להקת "צבעי מחול" להקת המחול הייצוגית של העיר חדרה.
הלהקה עטורת פרסים ושבחים ומייצגת את העיר ברחבי הארץ והעולם.
מייסד הלהקה הוא הכוריאוגרף והמנהל האומנותי איציק כהן, שהוא גם יליד העיר.
הפועל חדרה - אשר נוסדה בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 וכיום משחקת בליגה הלאומית
בעבר הייתה מכבי חדרה, שהוקמה ב-1914 ופורקה ב-2004 היא קבוצת הכדורגל הראשונה בעיר.
מכבי חדרה - קבוצת הנשים בעיר.
משחקת בליגת העל בכדורגל נשים.
מכבי חדרה - המשחקת בליגה הארצית בכדורסל.
מכבי חדרה - קבוצת כדורעף נשים, המשתתפת בליגת העל בכדורעף נשים.
הפועל חדרה - קבוצת כדורגל חופים, המשחקת ב.
בחדרה ישנם שני מגרשי כדורגל:
אצטדיון הכדורגל הישן בעיר - מונה כ-3,000 מקומות ישיבה.
לא מאושר למשחקי ליגת העל ועל כן משחקת הקבוצה בנתניה.
בשנת 2021 הסתיימה בניית האצטדיון החדש, היכל האנרבוקס חדרה, ובמקום אצטדיון הכדורגל הישן, ייבנה מתחם בניינים בעשור הקרוב, (לפי עיריית חדרה).
מדי שנה, בכל ערב יום כיפור, מתכנסים רבנים, כגון: הרב יצחק בצרי, הרב הראשי לעיר חדרה, הרב ישראל מאיר ביטון, רב קהילת יודעי בינה בעיר חדרה, הרב יניב עשורי, ואלפי שומרי מצוות/ מסורת מהעיר או מהסביבה, ומתפללים שם את סליחות יום הכיפורים.
מגרש גבעת אולגה - מגרש סינתטי המכיל 800 מקומות ישיבה.
היכל האנרבוקס חדרה - הוא היכל רב תכליתי לאירועי תרבות, ספורט וכנסים מונה כ-2,582 מושבים.
את תושבי העיר משרתת תחנת הרכבת חדרה – מערב שנמצאת בחלקה המערבי-מרכזי של העיר בסמוך לאזור התעשייה, וממנה יוצאות רכבות צפונה לבנימינה, חיפה וכרמיאל ודרומה לנתניה, תל אביב-יפו, לוד, רחובות, אשדוד, אשקלון ובאר שבע.
התחנה המרכזית של חדרה נמצאת במרכז העיר בסמוך לצומת חדרה שעל כביש 4. מתחנה זו יוצאים קווי אוטובוס עירוניים ובין עירוניים.
במסגרת הקמת המסילה המזרחית מתוכנן חידוש תחנת הרכבת חדרה מזרח לרכבות נוסעים ולא רק לרכבות משא.
ראשי ועד מתיישבים / מוכתרים
שלמה מאירסון (1927–1946) נבחר ב-1936 לראש המועצה המקומית הראשון.
מוזיאון צ'רצ'יל וחדרי המלחמה של הקבינט הם מצודה צבאית בלונדון, אנגליה המשמשת כמוזיאון צבאי לתקופת מלחמת העולם השנייה.
חדרי המלחמה נמצאים ברחוב ג'ורג' הגדול, במרתף של בניין משרד האוצר הבריטי, למול פארק סנט ג'יימס.
מרתפי הבניין המקורי שופצו בשנת 1938, קודם לתחילת מלחמת העולם השנייה, על מנת להפכם למצודה צבאית.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימשו החדרים את ממשלת בריטניה ובעיקר את וינסטון צ'רצ'יל.
גודלו של הקומפלקס כ-12,000 מטר רבוע.
בתקופת מלחמת העולם השנייה עבדו בו 528 אנשים.
במפקדה היו מסעדה, מטווח, בית חולים, חדרי מגורים תת-קרקעיים, חדר לראש הממשלה, חדר לממשלה, חדר מפות שממנו ניהלה הממשלה הבריטית את פעולות הצבא ואף חדר סודי שסומן כחדר שירותים אישי לראש הממשלה אך בעצם היה בו קו טלפון ישיר לבית הלבן בוושינגטון.
בשל פגיעותם הרבה, ננטשו חדרי המלחמה מיד לאחר המלחמה, וכמעט דבר לא הוצא מהם.
ב-1984 הפכו למוזיאון המנוהל על ידי מוזיאון המלחמה האימפריאלי.
החלק המוצג לקהל הוא חלק קטן מהקומפלקס.
חדר המפות מסודר בדיוק כפי שהיה ביום האחרון של המלחמה, מאחר שהחדרים נאטמו מיד עם סיום המלחמה, ונפתחו מחדש רק עם ההחלטה להפכם למוזיאון.
בשנת 2003 הורחב המוזיאון ושונה שמו מ"חדרי המלחמה של הקבינט" (Cabinet War Rooms) לשמו הנוכחי, ונפתחו לציבור מספר חדרים נוסף בהם עשה שימוש צ'רצ'יל במהלך המלחמה למגוריו.
במהלך המלחמה נקראו חדרים אלה בשם "סוויטת צ'רצ'יל" - "The Churchill Suite".
בפברואר 2005 נפתח אגף נוסף, המציג את פועלו הציבורי ואת חייו הפרטיים של צ'רצ'יל באמצעות מסמכים מקוריים, תמונות ומצגות.
חדש אסור מן התורה (במקור: "החדש אסור מן התורה בכל מקום") הוא משפט מה, שהפך בפי החת"ם סופר למטבע לשון מושאל שביטא את התנגדותו לשינוי במנהגים בכלל ואת מאבקו בכוחות הפרוגרסיביים (משכילים רדיקלים, רבנים פתוחים, רפורמים מוקדמים וכדומה) בימיו.
בעקבות זאת הפך המושג לסמל של חוסר האמון במודרניות, בעיקר בקרב חוגים שמרנים ביהדות האורתודוקסית.
המשמעות המקורית של הביטוי קשורה ל"איסור חדש": דהיינו האיסור לאכול מן התבואה החדשה לפני הנפת העומר בפסח.
על כך אומרת הגמרא שאיסור זה מן התורה - מדאורייתא, בכל מקום בעולם ואינו מוגבל לארץ ישראל כמצוות אחרות הנוגעות לצומח, "החדש אסור מן התורה בכל מקום".
החת"ם סופר וממשיכיו השתמשו במילים אלו של הגמרא כדי לבטא את התנגדותם לשינויים וחדשנות במנהגי היהדות המסורתית, או באורחות החיים בכלל, בין לכוונות להקל ובין לכוונות להחמיר.
הבסיס לתפיסה זו היא הרעיון כי התורה נצחית; כלומר מתאימה באותה מידה לפני אלפי שנים והיום, ואין צורך לערוך בה חידושים.
ההקשר שבו טבע החת"ם סופר את הביטוי הוא מלחמתו בתנועת ההשכלה ובראשוני הרפורמים שהתפשטו בזמנו במרכז אירופה.
במאות האחרונות, משתמשים שמרנים חרדים בביטוי במובן הרחב ביותר שלו, כדי להביע את מורת רוחם כנגד כל חידוש, התפתחות טכנולוגית או מודרניות במנהגי היהדות או באורח חייהם הישן.
האימרה מציגה התנגדות מוחלטת לאימרה אחרת "ישן מפני חדש תוציאו" (ספר ויקרא, פרק כו, פסוק י) ובכך מציגה סתירה פנימית המעוררת מחלוקת בין הצדדים השונים המפרשים את היהדות.
חדר קבלת הפנים הדיפלומטי הוא חדר סגלגל גדול המצוי במרכז קומת הקרקע של הבית הלבן, משכנו של נשיא ארצות הברית המצוי בוושינגטון.
חדר זה שימש עד שנת 1902 כחדר הבוילרים של מערכת ההסקה המרכזית של הבית הלבן.
בשנת 1902 הפך החדר לחדר קבלת פנים.
הנשיא פרנקלין רוזוולט השתמש בחדר לאירוח, ואהב לשבת לצד האח בחדר זה.
כמו כן שימש חדר זה עבור רוזוולט לשידור סדרת שידורי הרדיו שיחות ליד האח.
קירות החדר מעוטרות בטפטים המתארים נופים של ארצות הברית.
טפטים אלה הודפסו בשנת 1834 וכוללים 32 סצנות המבוססות על תחריטים משנות ה-20 של המאה ה-19 המתארים את וירג'יניה, מפלי ניאגרה, מפרץ ניו יורק העליון, וסט פוינט ונמל בוסטון.
בשנת 1960 רוהט החדר ברהיטים בסגנון פדרלי (1790 - 1820), בעיקר מעשי ידי עושי רהיטים מאזור ניו אינגלנד.
בשנת 1971 נוספה לחדר נברשת בסגנון ריג'נסי.
השטיח הנמצא בחדר נארג במיוחד עבורו בשנת 1983 ועליו סמלי 50 מדינות ארצות הברית.
בשל מיקומו של חדר סגלגל זה, רבים סבורים בטעות כי המשרד הסגלגל מצוי במיקום של חדר זה.
חדרי הארמיטאז' היו קבוצת חדרים בבית סומרסט בלונדון, שבהם הוצגו בשנים 2000–2007 תערוכות מתחלפות של אוספי מוזיאון הארמיטאז' שבסנקט פטרבורג שברוסיה.
שיתוף הפעולה הסתיים והחדרים אינם מכונים עוד בשם זה, אך עדיין משמשים לתצוגות.
פרויקט הצגת אוספי הארמיטאז' בלונדון החל בראשית שנות ה-90 ביוזמת הבארון ג'ייקוב רוטשילד.
הפרויקט ממומן מתרומות ומדמי הכניסה שמשלמים המבקרים בו.
לצורך הפרויקט הוקצו מספר חדרים באגף הדרומי של בית סומרסט.
חדרים אלה שופצו בסגנון המזכיר את ארמון החורף, ונפתחו לציבור בשנת 2000.
התערוכה הראשונה שהוצגה נקראה "אוצרותיה של יקטרינה הגדולה", ואחריה הוצגו תערוכות של יצירות אמנות, תמונות, כלי חרס ואמנות איסלמית.
בשנת 2003 לקח על עצמו מכון קורטולד לאומנות את האחריות לניהול חדרי הארמיטאז'.
חדרי המוח (Ventricles) הם מערכת של חללים במוח המחוברים ביניהם, ומלאים בנוזל המוח והשדרה (CSF).
הם מצופים בשכבת אפנדימה שהיא אפיתל דק.
במקומות מסוימים בחדרים מצויה מקלעת דמים (Choroid plexus), האחראית לייצור נוזל המוח והשדרה.
שני החדרים הלטרליים (הימני והשמאלי)
כל חדר הוא בצורת C הנמצא מתחת לקליפת המוח ועובר "דרך" כל האונות הקורטיקליות.
מתקשרים עם החדר השלישי דרך החלל התוך-חדרי (הפורמינה של מונרו).
כל אחד מהחדרים הלטרליים מתחלק לחמישה חלקים:
Anterior horn - קרן קדמית לכיוון האונה המצחית, מקבלת את צורתה מראשו של הגרעין הזנבי, המגדיר את גבולותיו הצדדיים, ומכפיס המוח, המגדיר את גבולותיו העליונים.
Body - גוף באזור האונות המצחית והקודקודית המגיע עד לכפיס המוח, מקבל את צורתו מגוף הגרעין הזנבי, המגדיר את גבולותיו העליונים, ומהתלמוס, המגדיר את גבולותיו התחתונים.
Posterior horn - קרן אחורית לכיוון האונה העורפית - האחרונה בסדר ההתפתחות של החדרים, ובעלת שונות רבה בגודל.
תופעה מעניינת היא שפעמים רבות, הקרן האחורית השמאלית גדולה יותר מזו הימנית, אצל אנשים הכותבים ביד ימין.
Inferior horn - הקרן התחתונה/ הרקתית, אשר מכוונת לאונה הרקתית, מקבל את צורתו מזנב גרעין הקאודט המגדיר את גבולותיו העליונים ומההיפוקמפוס המגדיר את גבולותיו התחתונים.
Atrium/ Trigone - אטריום או טריגון - המקום בו הגוף פוגש את הקרן האחורית והקדמית.
החדר השלישי ממלא את רוב החלל האמצעי של הדיאנצפלון וצורתו כשל דונאט מעוותת.
החור של הדונאט הוא interthalamic adhesion, אשר חוצה את החדר השלישי אצל מרבית בני האדם.
החדר השלישי מסתיים ב lamina terminalis - זכר לקִצו של הצינור הנוירונלי העוברי.
החדר השלישי מקבל את צורתו בעיקר מהתלמוס וההיפותלמוס.
בסופו של החדר השלישי ישנה היצרות שמסמלת את סוף החדר השלישי ותחילת האקוודוקט של סילביוס אשר חוצה את המוח האמצעי.
המתאר של החדר השלישי חושף ארבע בליטות שנקראות recesses ומסמלות מיקומים שונים.
שתי בליטות הנמצאות לפני ומאחורי תצלובת הראייה ושתי בליטות הנמצאות באזור בלוטת האצטרובל.
גגו של החדר השלישי הוא למעשה ממברנה המכילה מקלעת דמים (רשת של כלי דם).
החדר הרביעי נמצא בין המיספרות המוח הקטן בחלקו העליון ובין חלקי הפונס והמוח המוארך בחלקו התחתון.
צורתו היא כצורת אוהל שגגו מורם מעט, ההתרוממות של הגג יוצרת בליטות אשר חודרות לתוך המוח הקטן.
החלק שרוסטרלי לקודקוד האוהל נקרא Superior medullary velum, ואילו החלק הקאודלי לקודקוד האוהל נקרא Inferior medullary velum.
הרצפה (rhomboid fossa) יחסית שטוחה ובעלת צורת יהלום, בהתאמה לכך שהחדר הרביעי הולך ומצר אל האקוודוקט של סילביוס ולבסוף לתעלה המרכזית - central canal.
בנקודת הקודקוד של היהלום הופך החדר הרביעי לצינור צר (Lateral recess) שממשיך ומתלפף סביב גזע המוח ומסתיים בחיבור לפלוקולוס של המוח הקטן.
ה-Superior medullary velum הוא שכבה דקה של חומר לבן - אקסונים הקשורים למוח הקטן, ואילו ה-Inferior medullary velum הוא ממברנה המכילה מקלעת דמים, בדומה לגג החדר השלישי.
החדרים השלישי והרביעי מחוברים ביניהם על ידי Aquaductus cerebri Silvii.
בחדרי המוח כאמור זורם הנוזל המוחי-השדרתי שמגיע דרך החדר הרביעי לתעלה המרכזית (Canalis Centralis) שנמצאת בחוט השדרה.
חדשה בעיר הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה רומנטית, בבימויו של ג'ונס אלמר.
הסרט יצא לאקרנים ב-30 בינואר 2009. הסרט צולם בוויניפג שבקנדה, במינסוטה, ובמיאמי שבפלורידה.
לוסי היל (רנה זלווגר) היא עובדת שיווק בכירה בחברה ליצור מוצרי חלב שמרכזה במיאמי.
היא נהנית מהחיים ובעיקר רוצה קידום.
כך, היא נשלחת לניו אלם, מינסוטה כדי לראות האם יש צורך במפעל שם.
לוסי לא מתקבלת טוב; רוב התושבים רואים בה "צפונית", קרה ומתנשאת.
בנוסף, היא מצליחה להסתכסך עם נציג האיגוד המקצועי של האזור, טד (הארי קוניק ג'וניור).
אחרי שטד מציל אותה מסופת שלגים, לוסי לומדת להתחבר לאוכלוסייה המקומית.
בעקבות זאת, כאשר מנהלי החברה רוצים לסגור את המפעל, לוסי מצילה אותו על ידי ייצור מתכון חדש של חברתה ומזכירת החברה בלנש (שיבון פאלון) וכך ניצל המפעל.
בסוף הסרט, לוסי חוזרת לניו אלם כדי לנהל את המפעל.
לוסי היל - רנה זלווגר
טד מיטשל - הארי קוניק ג'וניור
סטו קופנאפר - ג'יי קיי סימונס
בלנש גונדרסון - שיבון פאלון
טרודי ואן אודן - פרנסס קונרוי
חדר רוזוולט הוא חדר פגישות באגף המערבי של הבית הלבן.
החדר ממוקם כמעט במרכז האגף המערבי, בקרבת החדר הסגלגל.
החדר נקרא על שם שני נשיאי ארצות הברית – תאודור רוזוולט ופרנקלין דלאנו רוזוולט.
שני הנשיאים נחשבים לתורמים המרכזיים לעיצוב ולבניית הבית הלבן והאגף המערבי.
החדר נבנה בזמן בניית האגף המערבי, על ידי תאודור רוזוולט בשנת 1902. חדר רוזוולט ממוקם היכן שמשרדו הראשון של תאודור רוזוולט באגף המערבי היה.
החדר נמצא בקומה הראשונה של האגף המערבי בסמיכות לחדר הסגלגל ולחדר הקבינט.
כאשר פרנקלין רוזוולט דר בבית הלבן, הוא השתמש בחדר לפגישות צוות ולפגישות גדולות עם חברי קונגרס.
פרנקלין רוזוולט העביר לחדר אקווריום, ותלה בו מספר פוחלצי דגים.
על כן נקרא החדר "חדר הדגים", עד שריצ'רד ניקסון העניק לו את שמו הנוכחי, להוקרת תאודור רוזוולט, על שבנה את האגף המערבי, ופרנקלין רוזוולט, על שהרחיב את האגף באופן ניכר.
גם כיום ממשיך לשמש החדר עבור פגישות צוות.
בעיקר לצורך הודעה על פגישות והוספת אנשי צוות חדשים.
החדר משמש גם כחדר הכנה כאשר הנשיא נפגש עם משלחות גדולות, לפני הכניסה לחדר הסגלגל.
קירו המזרחי של החדר מעוגל, במרכזו נמצאת אח ובשני צדדיו דלתות.
תבליט שטוח, העשוי מברונזה יצוקה המציג את תמונות הפרוטריט של שני הנשיאים היה תלוי על הקיר הדרומי, עד להורדתו בזמן שיפוץ שנערך בזמן כהונתו של ג'ורג' בוש הבן.
בחדר אין חלונות, והוא מואר על ידי אשנב מלאכותי.
באמצע החדר ממוקם שולחן ישיבות גדול בן שישה עשר מקומות.
מרבית הרהיטים הם מהמאה העשרים, המעוצבים בסגנון הדומה לסגנונם של המלכה אן ותומאס צ'יפנדייל.
למרות הורדת התבליט, עדיין תלויות בחדר תמונותיהם של פרנקלין רוזוולט ותאודור רוזוולט.
תמונתו של פרנקלין רוזוולט צוירה על ידי אלפרד ג'וניה, בעוד תמונתו של תאודור רוזוולט, המציגה אותו על סוסו, צוירה על ידי טייד סטיקה.
המסורת אומרת שכשאר הנשיא המכהן הוא מהמפלגה הדמוקרטית, תמונתו של פרנקלין רוזוולט תלויה מעל תמונתו של תאודור רוזוולט, ואילו כאשר הנשיא המכהן הוא מהמפלגה הרפובליקנית, סדר התמונות מתהפך.
שונה היה ביל קלינטון שהחליט להשאיר את תמונת הנשיא הרפובליקני מעל עמיתו הדמוקרטי.
חדר שינה בארל הוא שמן של שלוש גרסאות של אותו ציור שמן על בד מעשה ידי האמן ההולנדי הפוסט אימפרסיוניסטי וינסנט ואן גוך.
ואן גוך קרא ליצירה "חדר השינה" .
היצירה מתארת את חדרו של ואן גוך ברחוב לאמארטין מס' 2 (הבית הצהוב) בארל שבצרפת.
הדלת בימין היצירה מובילה לגרם המדרגות המוביל אל הקומה השנייה.
הדלת משמאל היצירה מובילה אל חדר האורחים שבו נהג ללון האמן פול גוגן.
החלון במרכז היצירה פונה לעבר רחוב לאמארטין.
צורת החדר טרפזואידית בלתי רגילה, והמבט של הצופה פונה לעבר הפינה הימנית הרחוקה של החדר, ובהתאם כל החדר מוטה לעבר פינה זו.
צורת החדר לא רגולרית בכך שהפינה השמאלית התחתונה של החדר מתוארת בזווית קהה, בעוד שהפינה הימנית המקבילה לה מתוארת בזווית חדה.
בימין התמונה מתוארת מיטתו של האמן ועליה שמיכה אדומה.
בשמאל התמונה כיסא אחד ובמרכז התמונה, בסמוך לקיר, שולחן לילה וכיסא נוסף.
ואן גוך החל לעבוד על הגרסה הראשונה של היצירה באמצע אוקטובר 1888, בעת שהותו בארל.
במכתבו לאחיו, תיאו ואן גוך, הוא כותב:
ואן גוך צירף למכתב זה סקיצה של הקומפוזיציה של היצירה.
מכתב דומה וסקיצה דומה נשלחו גם לידיו של פול גוגן זמן קצר לאחר מכן.
באפריל 1889 שלח ואן גוך את הגרסה הראשונה לאחיו.
גרסה זו ניזוקה בשיטפון של נהר הרון, בעת שואן גוך עצמו היה מאושפז בבית החולים בארל.
תיאו הציע כי התמונה תצויר מחדש, ושלח את הגרסה הראשונה חזרה לואן גוך על מנת שיעתיקה.
העתק זה צויר בספטמבר 1889 ושני הציורים נשלחו לתיאו.
הגרסה השלישית שצוירה בשלהי ספטמבר 1889, היא גרסה מוקטנת (ואן גוך השתמש בכינוי réductions לתיאור גרסאות אלה).
אין מדובר בהעתק מוקטן, אלא בציור שונה בפרטיו, אך באותה קומפוזיציה.
הגרסה הראשונה של התמונה לא נמכרה, ונותרה בעיזבון האמן.
מאז שנת 1962 נמצאת גרסה זו בבעלות קרן וינסנט ואן גוך, שנוסדה על ידי אחיינו של האמן, והיא מושאלת באופן קבוע למוזיאון ואן גוך שבאמסטרדם.
מאז שנת 1926 נמצאת הגרסה השנייה בבעלות מכון האמנות של שיקגו שבמדינת אילינוי בארצות הברית ומוצגת במכון.
הגרסה השלישית הייתה בבעלות אחותו של ואן גוך, ונרכשה על ידי הנסיך מטסוקטה.
בשנת 1959 הפכה לחלק מהאוספים הלאומיים של צרפת, וכיום היא מוצגת במוזיאון ד'אורסיי שבפריז.
חדר שינה, או חדר מיטות, הוא חדר המשמש למטרות שינה בשעות הלילה, ולהירגעות בשעות היום.
במקרים בהם יש במבנה יותר מחדר שינה אחד, משמש אחד החדרים לחדר השינה הראשי, שהוא לרוב גדול יותר במידותיו, בו לנים ההורים, או הדיירים המכובדים יותר.
חדרי שינה יכולים להיות מעוצבים ברמות שונות, יש מהם פשוטים במיוחד ויש מורכבים למדי.
ריהוט סטנדרטי אופייני לחדר שינה הוא בדרך כלל מיטה ועליה מזרן, ארון, שידה, ושולחן איפור.
בבתים מודרניים נבנים לעיתים קרובות בצמוד לחדר השינה של ההורים גם חדר אמבטיה וחדר ארונות, ומכלול זה נקרא סוויטת הורים או "מאסטר בדרום".
אצל אנשים מבוגרים משמש לרוב חדר המיטות גם לחדר בבית בו מקיימים יחסי מין.
ברוב התרבויות משמש חדר השינה כחדר האינטימי יותר בבית.
עיצובו משתנה מתרבות לתרבות, וקיימים סגנונות שונים בהן ניתן לעצבו.
הסגנון העתיק מבוסס על עיצוב חדרי השינה בארמונות ובבתי אצילים בימי הביניים.
מאחר שהיה נהוג בבתי האוכלוסייה האמידה באירופה בימי הביניים, הוא לא היה נפוץ בעבר.
סגנון זה מתאים בעיקר לחדרי שינה גדולים, מאחר שהוא כולל פריטי ריהוט עתיקים, שהם לעיתים גדולים יותר מאלה הנבנים כיום.
הווילונות המתאימים לחדר בעיצוב זה הם וילונות כבדים ואטומים מבדים קטיפתיים, הנקשרים, בדרך כלל בצדדים, כשמתחתם וילון דק ואוורירי.
מיטות גדולות גם מסוג אפריון, על הרצפה משתלבים שטיחים עתיקים, ארוגים בעבודת יד, בצבעים כהים התואמים את הצבעים בחדר.
הנברשות ומנורות הקריאה בחדר משלבות לעיתים קרובות זכוכית אטומה וברונזה, והן פריט עיצובי מפוסל בפני עצמו.
הסגנון הרומנטי הוא שילוב בין השפעת הסגנון העתיק לסגנון מודרני יותר.
זהו הסגנון הנפוץ ביותר, והוא הסגנון בו נהוג לעצב חדרי שינה בבתי מלון, למשל.
סגנון זה מתאפיין בצבעים פסטליים רכים, מיטה רחבה, ווילונות שופעים, לרוב שקופים או שקופים בחלקם, ושטיחים בצבעים כהים.
מושם דגש על התאורה, שניתן לעמעמה ולהפכה לרומנטית, ועל מנורות קריאה שניתן לעצבן באופנים שונים.
בחדר בסגנון הרומנטי היה נהוג בעבר להציב גם שולחן איפור בסמוך לארון הבגדים.
למרות שמו, הסגנון הכפרי כיום אינו דומה לחדרי השינה בהם גרו אכרים או חוואים בעבר.
אולם נעשה בו שימוש בבדים, בעץ, ובחומרים האמורים להזכיר את הטבע ואת אווירת הכפר.
החומר הבסיסי בסגנון זה הוא עץ, הבדים על החלונות מעוצבים בדרך כלל בצבעים עליזים ופרחוניים והפריטים המשלימים יכולים להיות עשויים קש.
הקירות שאינם מכוסים בעץ יכולים להיות מכוסים בטפטים, או בצבעים תואמים.
רצפת החדר יכולה להיות עשויה מעץ, מצופה בפרקט או בשטיח דק מקיר לקיר.
הסגנון המודרני משקף אופנה צעירה ועכשווית, ומעוצב בקווים ישרים ונקיים.
בסיס המיטה וגב המיטה בעיצוב המודרני חשופים, בדרך כלל, והחומרים הנפוצים בסגנון זה הם ברזל ועץ מעובד, מלוטש וצבוע.
הווילונות הם וילונות גלילה או רפפה אופקיים או אנכיים, הקירות לבנים בוהקים והקישוטים העיקריים הם תמונות מודרניות צבעוניות.
המנורות לצד המיטה ובשאר חלקי החדר הן מנורות בעלות קווים ישרים ונקיים המשלבים בעיקר מתכות.
בחדרי שינה בעיצוב מודרני מוצבים לעיתים גם מחשב וטלוויזיה.
חדשות.קום הוא אתר אינטרנט שהוקם בשנת 1999, ביוזמת חברת בזק בינלאומי והעיתונאי יאיר פידל, והיה אתר החדשות הראשון ברשת בעברית.
בתקופת הקמת האתר, היו מעט אתרי תוכן בעברית באינטרנט, והעיתונים הגדולים (ידיעות אחרונות, הארץ ומעריב) עדיין התלבטו האם לפתוח אתר חדשות, מחשש לפגיעה בהכנסותיהם מהעיתונים המודפסים.
באתר חדשות.קום עבדו מספר כתבים צעירים שהשתחררו משירות צבאי בגלי צה"ל, וכן מספר כתבים מקול ישראל.
מספר הכניסות לאתר היה גדול יחסית לאותה תקופה - כ-3,000 ביום, אך מרבית המבקרים היו מחוץ לישראל.
חברת בזק בינלאומי מימנה את האתר במשך חצי שנה.
לאחר מכן, בגלל אילוצים רגולטוריים, רכשה בזק בינלאומי את האתר "וואלה", שהיה באותן שנים שער הכניסה לאינטרנט, ויצאה מההשקעה באתר חדשות.קום (הרגולטור לא אפשר לחברת האם בזק לרכוש את האתר וואלה, לכן היא הורתה לבזק בינלאומי לרכוש אותו).
בעקבות זאת נכנס בנק מרכנתיל דיסקונט להשקעה באתר, ומימן אותו למשך שנה נוספת.
בתחילת שנת 2001, בעקבות משבר בועת הדוט קום, הופסק מימון האתר על ידי בנק מרכנתיל.
בחודש ספטמבר של אותה שנה, ביום הכיפורים, האתר נסגר.
חַדֵשׁ שְׂשׂוֹנִי הוא פיוט המושר ברוב הקהילות בעם ישראל.
נהוג לשיר את הפיוט במוצאי שבת.
מקובל ששם מחברו היה "שילא" ששמו מופיע בסופי המילים הראשונות של הפיוט.
בפיוט (כמו בפיוט אליהו הנביא) נוכחת דמותו של אליהו הנביא.
רעיון הפיוט הוא בקשת משאלות, חלקן פרטיות ואישיות וחלקן לאומיות וכלליות לאוכלוסיית היהודים.
בכל סוף בית בפיוט ישנה הפנייה המבקשת את ביאתו של אליהו הנביא שהוא מבשר הגאולה.
אחד הלחנים המוכרים הוא הלחן של חסידי ברסלב, אשר מושר בפיהם גם בזמירות שבת, בפיוט יום זה מכובד.
לחן נוסף הוא לחן שהלחין הרב יצחק גינזבורג ומופיע בדיסק "שמחת עולם" בביצוע של ישי ריבו.
(בבית השלישי המתחיל במילים כונן לעם זו, באות מ' יש שאומרים משנאי יחזה.
חַדְרָךְ (ידועה גם כ"חזרך" או בשמה הארמי: Hatarikka - חתריקה), הייתה פחווה קטנה שהוקמה בתחילת האלף ה-1 לפנה"ס, על ידי הארמים באזור שמצפונית לחמאת.
מזוהה עם תל אפיס שבצפון סוריה.
פחוות חתריקה הייתה ידועה גם בשם "ממלכת לֻעַש" או "ממלכת נחושה" ובטקסטים אשוריים כונתה "ממלכת לחטי"
מלכה של חדרך היה המלך זַכֻּר והוא השאיר אחריו מצבת אבן, הנקראת "כתובת זכור".
על מצבה זאת מתואר כיתור העיר על ידי בן הדד בן חזאל וכל המלכים עוזריו, אשר שמו מצור על חדרך, הרימו דייק, וחפרו "חריץ" כדי לפרוץ אל תוך העיר הנצורה.
המלך זַכֻּר מודה בכתובת, לאל הארמי בעל–שמים, שחילץ אותן מן המצור בו בן הדד הובס.
החוקרים משווים סיפור זה עם סיפורם של חזקיהו וסנחריב, שבשני המקרים אירע הבלתי יאומן, והחזק בניגוד לכל הציפיות נסוג מן הקרב מבלי לנצח.
כך בשני המקרים ננטעה האמונה בלב אנשי הדור, שהגורם לנסיגה הבלתי מוסברת הוא נסי
האשורים, בתקופת מלכותם של שלמנאסר הרביעי ואשור-דן השלישי, ניסו לכבוש את חדרך מספר פעמים.
על אף שהייתה זאת תקופה בה נחלש השלטון המרכזי, עם זאת, נמנעו מתקיפות צבאיות בדרומה של סוריה.
חתריקה, מוזכרת במקורות היהודים לראשונה בתנ"ך.
בין אגרות שמואל בן עלי, נשלחה גם איגרת לחכמי דמשק וחדרך.
לאחר מסע הצלב הראשון גלתה "ישיבת ארץ הצבי", בראשותו של הגאון שלמה כהן מארץ ישראל אל חתריקה.
חדרוכל: סיפורים, מתכונים, קיבוץ הוא שמו של ספר בישול ובו אסופה של מתכונים מחדרי אוכל של קיבוצים שונים.
הספר מתעד דרך מתכונים וצילומי ארכיון את חיי הקיבוץ כפי שהיו לפני תהליך ההפרטה ואת התפוררות חיי הקהילה הייחודיים לתנועה הקיבוצית שחדרי האוכל שימשו בה כמרכז חברתי ותרבותי וציר לחיי הקהילה השיתופיים.
חדר האוכל בקיבוץ היה אחד המאפיינים של חיי השיתוף בקיבוץ - בבתי החברים לא היה מטבח (או שהיה מטבח זעיר), והאוכל לחברים הוגש בחדר האוכל.
האוכל הוכן והוגש על ידי חברי הקיבוץ, שעבדו בחדר האוכל בתורנות.
סביב האכילה המשותפת התפתח הווי שכלל אף סלנג ייחודי, חדר האוכל היה המרכז של חיי הקהילה הקיבוצית וחלק מהאידאולוגיה הסוציאליסטית, חדרי אוכל תוכנו כמבנה שיביע את רוח הקיבוץ ומקומו במרכז החיים הציבוריים.
לפני הקמת בתי תרבות ומועדונים לחבר, שימש חדר האוכל, בהיותו האולם הגדול ביותר בקיבוץ, כמקום כינוס באירועים שונים ובמיוחד את "אספת הקיבוץ" שקבעה את כללי הקהילה הקיבוצית.
עם תהליך הפרטת השירותים בקיבוצים נסגרו חדרי האוכל ברבים מהם, ויש שהסבו את חדר האוכל למסעדה הפתוחה לציבור הרחב.
את הספר "חדרוכל" כתבו וצילמו העיתונאים עופר ורדי ואסי חיים שאספו מתכונים וסיפורים מחברי קיבוץ ותיקים שמתרפקים על טעמי העבר.
הספר חושף מסורת קולינרית צנועה וייחודית, שהתפתחה בכל קיבוץ בנפרד.
בריאיון לעיתון "הארץ" אמר אסי חיים: "שנינו לא גדלנו או חיינו בקיבוץ, ומכאן הסקרנות.
בתחילת הדרך הגענו לקיבוץ נען, שם סיפרו לנו איך הילדים עמדו בתור למבשלת שהייתה מטגנת את הקציצה בשבת בבוקר ומניחה להם אותה על פרוסת חלה.
אני לא ידעתי בכלל מה זה מבשלת.
לא היה לי שום קשר לסיפורים האלה, אבל זה הדליק את הדמיון שלי".
עופר ורדי הוא מייסד של חברת הוצאה לאור בשם לנצ'בוקס שהחלה את פעילותה בשנת 2009 שמתמחה בפרסום ספרי בישול בפורמטים שונים ובנושאים ייחודיים.
בריאיון ל"הארץ" אמר: "בסופו של דבר יצרנו את הפרויקט הזה לכבודם של הקיבוצניקים באשר הם.
אנחנו מקווים מאוד שגם מי שאינו קיבוצניק ימצא בו עניין."
המחברים אספו מתכונים וסיפורים הקשורים לתרבות חדר האוכל, בשלב הראשון דרך אתר אינטרנט, והעלו אליו כמה סיפורים שאספו.
למשל על "לחמניות השיטפון" של קיבוץ עין גדי, שאפו נערי הקיבוץ בחורף 1989, כשהיישוב נותק מאספקה חיצונית בעקבות שיטפון.
בהמשך נעזרו ורדי וחיים ברשתות חברתיות ובאתרי אוכל, פנו ליוצאי קיבוץ, לתנועה הקיבוצית ולמזכירויות וביקשו שיפנו אותם למבשלות, לאקונומים או לארכיונאים, ולאחר מכן ערכו ראיונות עם חברי קיבוץ ותיקים שעסקו בבישול במטבחי הקיבוץ.
על מלאכת האיסוף אמר עופר ורדי: "פגשנו אנשים עצובים.
היו קיבוצים שביקרנו בהם וקצת נצבט הלב.
הזיכרונות שצפו ועלו העלו לחלוחית.
הבשלנים של פעם הם לא בהכרח אנשים שרצו לבשל, אלא אנשים שהיו חייבים לעשות את זה.
עם כל הסוציאליזם והשוויון בין גברים לנשים - בסופו של דבר נשים הלכו למטבח והגברים לפלחה".
את המתכונים מלווה מילון חדר אוכל, עם פירושים למלים כמו בולבניק (פשטידת תפוחי אדמה), במקום (המנה הצמחונית) וכלבויניק (פח האלומיניום המשותף במרכז כל שולחן), שיעזרו לקוראים העירוניים להתמצא בטקסט.
עיצוב הספר הוא צנוע במכוון ומעטרות אותו תמונות ארכיון מחיי הקיבוצניקים בחדרי האוכל ותמונות שצולמו בחדרי אוכל של שנת 2012 ולצידם סיפורים שנאספו עם המתכונים.
בתמונות ניכר כי לא נעשה ניסיון להציג את המזון באופן מושך במיוחד, והמתכונים כוללים מרקים עם בצקיות, קציצות, שניצלים ופשטידות רובם בתיבול פשוט של מלח פלפל ואבקות מרק.
בריאיון לעיתון "הארץ" סיפר חיים: "מרק השיכורים היה מעולה, הכין לי אותו שלמה דגן בקיבוץ שמרת.
הוא סיפר לי על חגיגות פורים שהיו עושים שם בשנות ה-60. בחצות היו עוצרים את החגיגה ומוציאים את כדי 'מרק השיכורים', סוג של צ'ורבה רומנית שהיו מוזגים לכל השיכורים המתנדנדים בקיבוץ.
'יכול להיות שבגלל החמיצות חשבנו שזה מנטרל את השכרות, אבל גם אם לא - בכל מקרה הרווחנו מרק מעולה שכולם אהבו', הוא אמר בחיוך".
סיפורי חיים נוספים בספר כוללים את הסיפור על פשטידת שבת המלכה של קיבוץ גבעת ברנר, פשטידת האטריות והגבינה הוגשה במשך עשרות שנים בכל יום שישי בצהריים, עד שמי מהטבחים שכח להכין אותה וגרם לבלבול בקרב החברים עד שמקצתם קמו ויצאו לעבודה בשבת בבוקר.
או הסיפור מאחורי המצבה של האופה הוותיק של קיבוץ נען, שעליה חקוק לנצח המתכון שלו לעוגת שמרים, והסיפור על פירוק 1,800 כופתאות המצה, ערב ליל הסדר בקיבוץ גדות, בחיפוש אחר טבעת נישואים שאבדה באחת מהן.
את התמונה העולה מהמתכונים, הסיפורים והראיונות מסכמים כותבי הספר: "הקיבוצים במצב הכי קשה הם אלה שבהם חדר האוכל לא פעיל.
האנשים כבר לא נפגשים, כל מה שאיחד אותם - הלב של הקיבוץ - הפסיק לפעום.
כל אחד מסתגר בפינה שלו וזה עצוב מאוד.
ישנו געגוע עצום לאוכל כסמל לקהילה שהייתה ואיננה.
בקיבוצים רבים מתעקשים להחזיק את חדר האוכל כי מבינים שבלעדיו לא יהיה קיבוץ.
לפעמים כל ההיכל הזה מתוחזק רק כדי להיפתח בחגים או בארוחה של שישי בערב, העיקר להמשיך ולתפקד כקהילה סביב האוכל".
חדר רחצה או חדר אמבטיה הוא חדר במבנה המשמש לרחצה.
החדר כולל לרוב כיור ואמבטיה או מקלחת כתלות בגודל החדר, ולפעמים גם אסלה (אף שלרוב האסלה נמצאת בחדר שירותים – חדר נפרד סמוך).
במערב אירופה חדר הרחצה כולל לעיתים בידה.
חדרי האמבטיה הראשונים נבנו כבר באלף השלישי לפנה"ס.
באותה עת מטרת חדרי האמבטיה היה בעיקר טהרה דתית ולא סיבות היגיינה.
במואנג'ודארו נבנו בשנת 2,800 לפנה"ס לערך חדרי אמבטיה אשר כללו חדרי שירותים, וכן חדרי רחצה.
במצרים העתיקה לא היו נפוצים חדרי הרחצה.
ביוון העתיקה עשו שימוש באמבטיות עשויות בהט, ובאקרוטירי שבסנטוריני התגלו מערכות אינסטלציה לניקוז מי אמבטיה מתקופה זו, וכן מערכות להבאת מים חמים וקרים ממעיינות באי.
ברחבי האימפריה הרומית נבנו בתי מרחץ ציבוריים, ובארמונות המלכים והאצילים נבנו חדרי אמבטיה פרטיים.
חדרי אמבטיה כגון אלה התגלו בארמונות החשמונאים ביריחו וכן בארמונות הורדוס במצדה, הרודיון ויריחו.
לאחר נפילת האימפריה הרומית פחת השימוש במרחצאות ציבוריים, ואף בתקופת הרנסאנס לא נהגו אנשים להתרחץ מחשש שהרחצה מביאה מחלות.
החל מראשית המאה ה-20 החל הנוהג לבנות חדרי אמבטיה בדירות מגורים (אף שבבתי אצילים ועשירים היו חדרי אמבטיה גם קודם לתקופה זו).
בבתי המגורים שנבנו בישראל החל משנות ה-80 מקובל שחדר האמבטיה כולל אסלה, אולם בסמוך לו חדר שירותים נפרד המשמש את האורחים.
בארצות הברית נהוג לחלק חדרי רחצה לפי קטגוריות:
חדר הרחצה הראשי (full bathroom) – כולל אמבטיה, מקלחת, שירותים ולרוב שני כיורים – לגבר ולאישה.
3/4 bath – הכולל מקלחת, שירותים וכיור.
חצי חדר רחצה ("half (1/2) bath" (או "חדר איפור" – "powder room")) – הכולל לרוב שירותים וכיור בלבד.
מאחר שבחדר הרחצה נעשה שימוש במים לרחצה, ומים מותזים על קירות החדר, לרוב קירות חדר הרחצה מכוסים אריחים (שיש, קרמיקה, אבן או חרסינה), בדגמים שונים או צבעים שונים בהתאם לאופנה הנפוצה), וזאת על מנת למנוע הצטברות רטיבות ונזקי לחות לקירות המכוסים סיד או צבע.
בנוסף, בשל הרטיבות בחדר נהוג להתקין בחדר הרחצה חלון אוורור או מתקן אוורור.
מתקני החימום בחדר מותקנים הרחק מהברזים, וזאת על מנת למנוע התחשמלות.
חדרים היה כתב עת לשירה שראה אור בין השנים 1981 ל-2005 בעריכת הלית ישורון ובהוצאת גלריה גורדון.
כל גיליון כלל שירים מקוריים ומתורגמים מאת השדרה המרכזית של היוצרים והמתרגמים (כולל בדרך כלל פואמה ארוכה מאת יוצר מרכזי), מסות, מאמרי ביקורת, תצלומים ורפרודוקציות של יצירות אמנות באיכות הדפסה גבוהה.
מדור קבוע יוחד לריאיון ארוך, עמוק ומפורט של העורכת, הלית ישורון, עם יוצר חשוב.
ראיונות אלה (עם מאיר ויזלטיר, עמוס עוז, יהודה עמיחי, ס.
יזהר, יצחק לאור, יונה וולך, פנחס שדה, אבות ישורון, שמעון אדף, נורית זרחי, ישראל פנקס, יאיר הורביץ, אהרן שבתאי, ארז ביטון, אסתר ראב, מחמוד דרוויש, חביבה פדיה, הרולד שימל, מאיה קגנסקיה ועזה צבי) נאספו וראו אור בספר איך עשית את זה?
- ראיונות 'חדרים' (הוצאת הקיבוץ המאוחד/ספרי סימן קריאה, 2016).
חדר תשמישי הקדושה הוא בכנסייה חדר לשמירה על בגדי התפילה (כדוגמת גלימת הכומר הלבנה או האפוד המשמש את הכומר בזמן המיסה) וציוד כנסייתי אחר, כלי קודש (גביעים, פמוטים, נרות), ספרי קודש, לחם הקודש ותיקי הקהילה.
בדרך כלל ממוקם חדר תשמישי הקדושה בתוך הכנסייה, אך בחלק מהמקרים מדובר במבנה נספח או מבנה נפרד (כמו בחלק מהמנזרים).
ברוב הכנסיות הוותיקות יותר, שוכן חדר תשמישי הקדושה ליד מזבח צדדי, או יותר בדרך כלל מאחורי או בצד המזבח הראשי.
בכנסיות חדשות יותר נמצא חדר תשמישי הקדושה לעיתים קרובות במקום אחר, כמו סמוך לכניסות לכנסייה.
בחלק מהכנסיות יש יותר מחדר תשמישי קדושה אחד, שלכל אחד מהם יש תפקיד ספציפי.
לעיתים קרובות משמשים חדרי תשמישי הקדושה הנוספים לתחזוקת הכנסייה וחפציה, כמו נרות וחומרים אחרים.
חדר תשמישי הקדושה קרוי בלטינית "סקריסטיה" (Sacristia), מונח שמקורו מהמילה "קדוש" (sacer) שממנה נגזר התואר "סקריסטה" (sacrista) שמשמעו "הנזיר האחראי על הכנסייה".
ממונח זה נגזר תוארו של מי שאחראי על החדר (ובפועל על הכנסייה) .
מהלטינית נגזר המונח לשפות האחרות: באנגלית sacristy בצרפתית Sacristie, בגרמנית Sakristei וכו'.
לחדר זה יש לעיתים שמות אחרים, באנגלית Vestry ובגרמנית Garwehaus.
התואר סקריסטן התגלגל באנגלית לתואר סקסטון (sexton) שממלא תפקיד זה בכנסיית רובע, ואחראי בנוסף לחדר לכנסייה ולאדמותיה (דומה בחלק מתפקידיו לתפקיד גבאי בבית כנסת).
חדר תשמישי הקדושה הוא גם המקום בו הכומר והמשרתים בקודש מתלבשים ומתכוננים לפני הפולחן.
הם ישובו לשם בתום הפולחן כדי להסיר את מלבושיהם ולסדר במקומם את כל אחד מהכלים ששימשו במהלך הפולחן.
שם גם מאוחסנים כיסויי הבד של המזבח.
עבורם יש ארונות בחדר תשמישי הקדושה.
תפילת סקריסטיה היא תפילה הנאמרת לפני הפולחן, בדרך כלל עדיין בחדר תשמישי הקדושה.
היא משמשת להכנה הרוחנית של הכומר והמשרתים בקודש.
בחדרי תשמישי הקדושה יש בדרך כלל אגן כיור מיוחד, המכונה , אשר הניקוז שלו נקרא בהתאם "סקרריום" (sacrarium).
הניקוז זורם ישירות לאדמה כדי למנוע ממים שהיו במגע עם פריטים קדושים, כמו מי הטבילה לאחר השימוש, להגיע לביוב או לבור ספיגה.
הפיסקינה משמשת לשטיפת הבדים ששימשו במהלך חגיגת המיסה ומטליות ניקוי של גביעים ששימשו במהלך האוכריסטיה.
צנצנות יין הקודש, צלחת לחם הקודש, הגביע, וכלי קודש אחרים, הבדים המכסים את המזבח ולעיתים שמני הקודש מוחזקים בתוך חדר תשמישי הקדושה.
רישומי הקהילה עשויים להישמר בחדר תשמישי הקדושה, והם מנוהלים על ידי פקיד הקהילה.
חדרים אלו הם בדרך כלל מחוץ לתחום לציבור הרחב.
בנצרות המזרחית ממלאים את תפקיד חדר תשמישי הקדושה ה וה, שני חדרים או אזורים הסמוכים לשולחן הקודש (המזבח).
חדר תדרוך העיתונאים של הבית הלבן על שם ג'יימס ס.
בריידי הוא אולם קטן באגף המערבי של הבית הלבן, בו מעניק דובר הבית הלבן תדרוכים לכתבי הבית הלבן ונשיא ארצות הברית פונה לעיתים לתקשורת ולאומה.
הוא ממוקם בין משרדי עיתונאי הבית הלבן למשרדו של דובר הבית הלבן.
תדרוך העיתונאים הראשון בבית הלבן נערך במרץ 1913 בחדר הסגלגל, בתקופת נשיאותו של הנשיא וודרו וילסון.
מאז ועד לשנת 1969 הצהרות מהנשיא ומסיבות העיתונאים נערכו במקומות שונים, כולל חדר ההסכם ההודי (Indian Treaty Room), אודיטוריום מחלקת המדינה והחדר המזרחי בבית הלבן.
בשנת 1969, כדי להכיל את המספר ההולך וגדל של העיתונאים שנשלחו לדווח מהבית הלבן, הורה הנשיא ריצ'רד ניקסון על כיסוי בריכת השחייה המקורה, שהותקנה עבור הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט שסבל משיתוק ילדים והיה מרותק לכיסא גלגלים, ומעליה הקים משרדי עיתונאים וטרקלין היכול לשמש כחדר תדרוך לעיתונאים.
בשנת 2000 שונה שמו של החדר ל"חדר תדרוך העיתונאים ע"ש ג'יימס ס.
בריידי" לכבודו של ג'יימס בריידי, דובר הבית הלבן לשעבר שנורה במהלך ניסיון התנקשות בנשיא רונלד רייגן בשנת 1981 ונותר משותק בפלג גופו השמאלי והיה מרותק לכיסא גלגלים לשארית חייו.