tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השליחים הסבירו את העניין לקיסר, שסלח להם ואף הרשה להשאיר את המבנה שבנו במקומו, וזאת לבקשתה של אשתו פופיאה, שהתקרבה לדת היהודית.
אשת הקיסר שלחה את עשרת השליחים לביתם ואילו את ישמעאל וחלקיה "החזיקה על-ידה כבני-תערובות".
בעקבות החזקתו של ישמעאל בן פיאבי ברומא, מסר אגריפס את הכהונה הגדולה ליוסף (קבי) בן שמעון הכהן הגדול.
יצחק אייזיק הלוי טען שישמעאל בן פיאבי צורף למשלחת על ידי אגריפס, בהיותו איש אמונו, במטרה להשגיח על המשלחת ולמנוע מהם לאמר לקיסר דברים כנגד אגריפס.
בהתאם, טוען הלוי שישמעאל בן פיאבי הושאר ברומא על ידי אשת הקיסר כדי למנוע מאגריפס לפגוע ביהודים.
בתקופת המרד הגדול, הומת ישמעאל בהתזת ראש בקיריני.
לא ידוע אם הוצאתו להורג בוצעה בתחילת המרד, כנקמה, או לאחר החורבן, בשעת הרדיפות על יהודי קיריני.
השילוב של אמרות חיוביות ושליליות על ישמעאל בן פאבי הביאה להסברים שונים.
רש"י פירש: "ישמעאל בן פיאבי - כשר היה, אבל אנשי ביתו היו בעלי זרוע".
הסבר זה מביא גם אהרן הימן הטוען שישמעאל בן פאבי היה צדיק גמור אך לא היה יכול למחות באנשי ביתו.
לעומת זאת, יצחק אייזיק הלוי הפריד וייחס את האמרות החיוביות לישמעאל בן פאבי הראשון ואת האמרות השליליות לשני.
לשיטתו, ישמעאל בן פאבי הראשון היה מאחרוני הכהנים הגדולים הכשרים, הגם שגם הוא לא הצליח לטענתו לרסן את בני ביתו, ואחרי מותו התפתחה הבריונות של הכהנים הגדולים שרדו בעם.
היו שראו בהוצאתו להורג של ישמעאל בן פאבי בקיריני ליסוד המסורת על רבי ישמעאל כהן גדול, אחד מעשרה הרוגי מלכות.
הסברים שונים נתנו לביטוי "בטל זיו כהונה".
רש"י כותב: "בטל זיו הכהונה - שהיה חכם ועשיר, וכהנים רבים אוכלים על שולחנו".
אהרן הימן מעלה את האפשרות שהביטוי מבטא את העובדה שהוא היה אחרון הכהנים הגדולים שכהנו תקופה משמעותית.
המהרש"א מזהה את ישמעאל בן פיאבי עם רבי ישמעאל בן קמחית, שמוזכר בתלמוד שהיה כהן גדול:
המהרש"א כותב, ש"קמחית" היה שם אמו ו"פיאבי" שם אביו.
עוד מוזכר עליו, בקשר למלאכת חפינת הקטורת ביום הכיפורים, שידיו היו גדולות: .
כן נזכר שאחיו החליפו אותו בתפקיד הכהן הגדול כשנטמא:
ישע שלנו היה עלון שבת בהוצאת מועצת יש"ע שיצא לאור בשנים 2006–2019, אז התמזג עם שבת בשבתו.
בשיאו, הופץ מדי שבוע בכ-60,000 עותקים בתפוצה כלל ארצית באלפי בתי הכנסת ברחבי הארץ.
העלון נועד לחזק את הקשר בין מועצת יש"ע לבין ציבור תומכיה, לאחר שזה התרופף במהלך תוכנית ההתנתקות.
הגלגול הראשון של העלון "ישע שלנו" היה העלון "ונטעתים", שיצא על ידי מרכז מורשת גוש קטיף שעל יד ועד מתיישבי גוש קטיף.
הגיליון הראשון יצא בי"ט באייר תשס"ה (2005), והגיליונות הראשונים היו חלק מן המאבק בתוכנית ההתנתקות.
העלונים המשיכו לצאת גם לאחר הפינוי, ועסקו אז בעיקר בניסיונות של המפונים לשוב אל השיגרה ולמצוא תעסוקה.
העלון "ונטעתים" יצא ב-18 גליונות.
בחודש אייר ה'תשס"ו (2006), עם גיבוש קו הפעולה החדש של מועצת יש"ע לאחר ההתנתקות, הוחלט לייצר עלון חדש שיציג את מפעל ההתנחלות כולו ברוח אופטימית וישמש כבמה לדעות מועצת יש"ע בכלל ושל מתיישבי יהודה ושומרון ומפוני חבל עזה בפרט.
בעקבות זאת תפס העלון החדש "ישע שלנו" את מקומו של "ונטעתים".
עם השנים עבר העלון מספר גלגולים בעיצובו הגרפי.
הוא החל כעלון מלבני וקטן יחסית, וכעבור זמן עבר מתיחת פנים עיצובית - בצורתו ובפורמט שבו העלון מודפס.
תוכנו של העלון הועלה מדי שבוע גם לאתר האינטרנט של המועצה, שם היה ניתן להורידו למחשב באופן מקוון.
כמו כן, הופץ העלון בניוזלטר לאלפי כתובות דואר אלקטרוני בכל שבוע.
בספטמבר 2019 התמזג העלון יחד עם עלון שבת בשבתו, והפכו לעלון אחד תחת השם "שבת בשבתו" וישע שלנו ירד מהדפוס באופן סופי.
עורכו האחרון של העלון היה אלנתן זכריה.
מבנהו הקבוע של העלון כלל בעמודו הראשון מאמר מפרי עטו של אחד מרבני הציונות הדתית, כדוגמת הרב אליעזר ולדמן, הרב יגאל קמינצקי והרב חיים דרוקמן.
מאמריהם עסקו על פי רוב בענייני השעה תוך התייחסות לפרשת השבוע החלה באותה העת בה יצא הגיליון.
מדורים קבועים נוספים בגיליון: "ישעמדה" המביא את עמדת מועצת יש"ע בנושאים שעל הפרק; "ברשת" - פוסט שבועי מהבלוג הפופולרי מתנחלות ברשת; ובמדור הפופולרי "מה קורה" מקבל הקורא סיכום קצר מהמתרחש ביהודה ושומרון באותו שבוע – בתמונות ובמילים.
בשנת 2015 התחיל להתפרסם מדור חדש בשם "מדור המייסדים", הביא מדי שבוע ראיונות עם ראשוני המתיישבים ואנשי מפתח ביהודה ושומרון.
באלול ה'תשע"ט (ספטמבר 2019) התמזג העלון ישע שלנו לתוך "שבת בשבתו".
ישמעאל שלי הוא ספרו השלישי בטרילוגיה "ישמעאל" של הסופר האמריקאי דניאל קווין.
הספר יצא לאור לראשונה בשנת 1997. ב-2006 יצא לאור בעברית בהוצאת קדמת עדן, בתרגומו של יונתן בר.
טרילוגיית הספרים מציגה נקודת מבט אלטרנטיבית להיסטוריה האנושית ומציעה דרך לשינוי אורח חייו של האדם המודרני, בה הטענה העיקרית היא, שאין לאדם המודרני צורך ב'המצאת' דרכי חיים מאחר שהאבולוציה יוצרת אותן בעבורו.
בכל אחד מחלקי הטרילוגיה, נפרשת בפני הקורא רעה אחרת שהומצאה בידי האדם על מנת להעניק לו את השלטון בעולם ובשאר המינים החיים.
החלק הראשון - ישמעאל - דן בחקלאות הטוטליטרית, צורת החקלאות הקובעת כי כל המזון בעולם שייך למין האנושי.
החלק השני - סיפורו של B - דן בשכחה הגדולה, אותה היסטוריה כתובה אשר נועדה להשכיח מאתנו את עברנו ודרכי חיינו טרום המהפכה החקלאית.
כמו כן דן הספר בתוצאות צפיפות האוכלוסייה.
החלק השלישי - ישמעאל שלי - דן בנעילת המזון ומשמעותו, אשר גורסת כי הכלכלה שהחלה להיווצר עקב מאורע זה גררה אחריה את מלחמות הכיבוש, האימפריאליזם, המצאת הדתות ואפילו מערכות מודרניות בסיסיות כמערכת החינוך והסעד.
כמו כן, בספר זה ישנה מעין "סגירת מעגל" כאשר יש בו נגיעות לפתרונות אפשריים, לעומת הספרים שקדמו לו שהתעסקו בהצפת בעיות.
הסיפור מתרחש באותה נקודת זמן בה מתרחש החלק הראשון 'ישמעאל'.
הגיבורה, ילדה בת 12 בשם ג'ולי גרצ'ק, נתקלת במודעה בעיתון בה נכתב - מורה מחפש תלמיד, חייב להיות בעל תשוקה כנה להציל את העולם.
ג'ולי עונה למודעה ומגלה כי מפרסמה הוא גורילה בשם ישמעאל.
היא מספרת לו על חששותיה לגבי עתידה וגורל האנושות וישמעאל פורש בפניה את משנתו.
עד לפני כעשרת אלפים שנה, טרם המהפכה החקלאית, חיו בני האדם, שמספרם לא עלה על 10 מיליון, באלפים ואפילו עשרות אלפים של שבטים נפרדים אשר לכל אחד מהם הייתה דרך חייו משלו, דרך חיים אשר לא הומצאה על ידי שליטים או נביאים אלא הגיעה לידי שלמות על ידי אבולוציה.
כשם שהאבולוציה יצרה לכל בעל חיים דרך חיים מספקת בעבורו אשר הרשתה לו להתפתח ולחיות בשלום עם שאר המינים, כך עשתה האבולוציה גם בעבור בני האדם.
לכל שבט היו חוקים משלו, העדפות מזון משלו, מסורות משלו וכיוצא בזה, וכמובן דרך משלו לעידוד חקלאות.
שבטים מסוימים לא עסקו בה כלל והעדיפו רק לצוד וללקט, חלק עסקו בה מספר שעות בחודש וחלק אפילו מספר שעות בשבוע.
כאשר שבט אחד העדיף לחיות לחלוטין על חקלאות והחל לעסוק בה כל יום, כל היום, התוצאות היו מדהימות.
עודפי המזון העצומים שנוצרו העניקו לשבט את היכולת לגדול ולהתרבות ללא היכר עד שהאמינו כי מצאו את דרך החיים הנכונה היחידה בה על בני האדם לחיות וניסו לכפות אותה על כולם.
אך מאחר שלא כל אדם השתוקק לעבוד שעות כה רבות בעבור מזון אשר בכל מקרה חופשי לכולם, הגו ראשי השבט את רעיון נעילת המזון.
בכך נפלה למקומה השיטה הכלכלית הנהוגה עד היום, כאשר בני האדם מגדלים את המזון, נועלים אותו מפני עצמם, ואז עמלים 8, 10 ואף 12 שעות ביום רק כדי להשיבו.
בכל פרק של הספר מתוארות תוצאותיהן של החקלאות הטוטליטרית ונעילת המזון.
לדוגמה: אם בעבר אף שבט לא יכול היה להשתלט על שכנו הרי שכעת עודפי המזון האדירים נותנים כוח שאף נשק או אומץ לב אינם יכולים לגבור עליו וכך לאט לאט, השתלטה אותה תרבות בודדת, אשר הנה תרבותנו שלנו, במלחמות אינסופיות, על העולם כולו.
כמערכת כלכלית, נעילת המזון גרמה לכך שניתן יהיה לצבור עושר ודרכה נוצרו המעמדות החברתיים השונים, הבנויים כפירמידה בה ההמון הפועל מחזיק על גבו את קומץ השליטים.
הספר מסתיים כאשר ישמעאל שולח את ג'ולי למשימה באפריקה שתציל את חייו וכך פותח בעבורה, ובעבורנו הקוראים, פתח להפוך למורים בעצמנו.
ישנן בנות היא סדרת דרמה המשכית אמריקאית, ששודרה ברשת Showtime והציגה את חייהן של חבורת נשים לסביות וביסקסואליות בלוס אנג'לס.
הסדרה מזכירה לצופים רבים את הסדרה "הכי גאים שיש" שגם שייך לערוץ "Showtime" ועם אותה ההפקה, שזה מציג את חייהן של חבורת גברים הומוסקסואלים.
הסדרה נוצרה על ידי איילין צ'ייקן ("Barb Wire", "הנסיך המדליק מבל אייר"), שהיא גם המפיקה הראשית שלה.
מפיקים נוספים הם סטיב גולין ("להיות ג'ון מלקוביץ'", "שמש נצחית בראש צלול") ולארי קנר ("המספרה").
חוץ מצ'ייקן, כותבות נוספות של הסדרה הן גווינביר טרנר (Go Fish, אמריקן פסיכו) ורוז טרושה (Go Fish, עמוק באדמה).
הסדרה מצולמת בוונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה, באולפני Coast Mountain.
בעלי האולפנים הם Dufferin Gate הפקות, חברה אחות של "Temple Street הפקות", מפיקת הסדרה הכי גאים שיש.
בישראל התוכנית שודרה לראשונה בערוץ +yes, עברה ל-Yes stars 1, כיום משדרת ב-Yes stars Drama.
השם בעברית – בהשראת השיר ישנן בנות של יורם טהרלב ויאיר רוזנבלום.
החבורה מבלה הרבה ב"פלנט", בית-קפה שכונתי בבעלותה של מרינה.
ה"פלנט" הוא מקום מרכזי בתוכנית ומתרחשות בו סצנות רבות.
העונה מתחילה במערב הוליווד, ומציגה את בט פורטר וטינה קנרד, בנות זוג מזה 7 שנים המנסות להיכנס להריון.
טינה נכנסת להריון במהלך העונה בעזרת הפריה מלאכותית, אך עוברת הפלה.
בט מפתחת רומן עם קנדיס ג'אוול, וטינה מגלה על כך בפרק האחרון בעונה.
במהלך הפיילוט מוצג משולש האהבה/סיפור היציאה מהארון של שכניהם של בט וטינה, טים הספל וחברתו ג'ני שכטר, החדשה בעיר.
ג'ני פוגשת את מרינה פרר, שהיא מנהל בית הקפה "הפלאנט" בו מרבה החבורה לבלות ואחת מחברותיהן של בט וטינה ומתאהבת בה.
מעגל החברות של בט וטינה כולל גם כן את שיין מקאצ'ן, מעצבת שיער ושוברת הלבבות, אליס פייזקי, עיתונאית ביסקסואלית, קיט פורטר, אחותה של בט, ודנה פיירבנקס, שחקנית טניס מקצועית שנמצאת עמוק בארון ונקרעת בין קידום הקריירה שלה לבין מציאת אהבה.
בפרק הראשון מתגלה הסוד שטינה שמרה: היא הרתה מהפריה מלאכותית שביצעה ללא ידעת בט לאחר ההפלה.
היא מתחילה לצאת עם הלנה, אשת עסקים מצליחה, בזמן שחייה של בט הם בלגן: היא צורכת אלכוהול, יש לה בעיות בעבודתה והיא נאלצת להתמודד עם מות אביה ופיטוריה.
בט וטינה מתפייסות בפרק האחרון.
קיט קונה את ה"פלנט" והופכת אותו למועדון לילה.
הדמויות החדשות הן כרמן דה לה פיקה מוראלס, די ג'יי מצליחה, שנכנסת למשולש אהבה עם שיין וג'ני; מארק ויילנד, צלם סרטים דוקומנטריים, שהופך להיות שותפם לחדר של ג'ני ושיין, ומצלם אותן בעזרת מצלמות נסתרות.
בעונה השנייה מתגלה עברה של ג'ני כילדה שעברה התעללות, יחד עם פרקים בהם היא משחיתה את גופה, שמגיע לשיא בפרק האחרון.
כמו כן, מסופר על מערכת היחסים בין אליס לדנה שהופכת לרומנטית ומוצהרת בפומבי.
היא מתחילה 6 חודשים לאחר הולדת ביתה של טינה, אנג'ליקה.
מערכת היחסים בין בט וטינה נרקבת.
הדמויות החדשות בעונה הן חברה של ג'ני, מוירה/מקס סוויני, הטרנסג'נדר FTM (גבר שנולד בגוף של אישה).
ואנגוס פרטרידג', המטפל של אנג'ליקה שמתאהב בקיט.
במהלך העונה מתקדמת מערכת היחסים בין שיין וכרמן, שמובילה ליציאתה של כרמן מהארון בפני משפחתה.
בפרק הראשון בעונה מתוודעים הצופים כי אליס ודנה נפרדו, ולאליס קשה להתמודד עם כך.
לאחר מכן דנה מגלה כי יש לה סרטן, ונפטרת במהלך הפרק העשירי מכשל בלב.
המוות גורם לשיין להציע לכרמן נישואים.
כרמן מסכימה, אך בפרק האחרון בעונה שיין לא מגיעה לטקס החתונה.
הדמות של הלנה עוברת מלהיות יריבתה של בט לחברה במעגל החברות.
הלנה קונה אולפן קולנוע וטינה עובדת בשבילה.
במהלך העונה הלנה פוגשת בצלמת סרטים דוקומנטריים, דילן מורלנד, ומנהלת איתה רומן.
לאחר מכן דילן תובעת את הלנה בגין הטרדה מינית, דבר שמסכן את העסק המשפחתי המצליח של הלנה
בפרק האחרון בעונה אמה של הלנה, פגי, מנשלת אותה מכל נכסיה והלנה נותרת ללא דבר.
כל פרק בעונה הזו מתחיל בקטע קצר המתאר מפגש רומנטי או מיני בין שני פרטים, במטרה להמחיש את הטבלה של אליס המציגה את הקשרים המיניים בין אנשים.
הקטעים מתחילים בשנות ה-70 של המאה ה-20 עם עקרת בית בשם מרילין, והקשרים המיניים מגיעים עד לדמויות המרכזיות בסדרה.
בפרק האחרון בעונה מוצגת מרילין הזקנה, והצופים רואים לאן התקדמו חייה.
העונה הרביעית ממשיכה מאותה נקודה שעצרה העונה השלישית, כאשר בט חוטפת את אנג'ליקה מטינה.
במהלך העונה בט וטינה מתיידדות מחדש, בט מתחילה עבודה חדשה באוניברסיטת קליפורניה כדיקנית בתחום אומנות, שם נכנסת לסדרה פיליס קרול (סיביל שפרד), הבוסית של בט, ואומנית בשם ג'ודי לרנר, שלימים הופכת להיות גם בת זוגה.
ג'ני, שמוציאה ספר בשם "לז גירלס" המבוסס על חייה האישיים ודומה בקיצוניות לסיפורן של דמויות הסדרה, מקבלת את הצעתה של טינה מצד אולפן הסרטים בה היא עובדת, להפוך את הספר לסרט, אותו נבחרת לביים קייט ארדן (אנבלה סקיאורה).
בעונה הרביעית נעשות רק ההכנות לסרט.
טינה עוזבת את מערכת היחסים ההטרוסקסואלית עם הנרי למענה עזבה את בט בעונה השלישית, ובין היתר היא מוטרדת ביותר בשל עוקצנותה ודרישותייה של ג'ני, שכן הן נאלצות לעבוד ביחד על הסרט.
דמות חדשה נוספת היא אווה טורס, הידועה בכינוי פאפי (ג'אנינה גאוונקר), האישה היחידה בטבלה של אליס שבבעלותה יותר חיבורים מלשיין, בתחילת העונה, כאשר אליס מוצאת אותה בטבלה, היא יוצאת לחיפושים אחריה, וכאשר היא מוצאת אותה, הן מקיימות יחסי מין ולאחר מכן פאפי הופכת לחלק בלתי נפרד מחבורת הבנות.
מערכת היחסים של אנגוס וקיט נרקבת כאשר אנגוס בוגד בקיט עם הייזל, המטפלת של אנג'ליקה ושל בנו של הנרי, אך הם חוזרים להסתדר לקראת סוף העונה.
כמו כן, לאחר הבגידה של אנגוס, פאפי וקיט מתקרבות ופאפי מתעניינת בקיט, אך קיט שתחילה מנסה להתקרב לפאפי מבחינה מינית, מבינה שלעולם לא תוכל להיות לסבית.
שיין, שבתחילת העונה שבורה לגמרי, מקבלת תחת חסותה את שיי, אחיה למחצה, דרכו היא לומדת אחריות מהי.
בהמשך העונה היא פוגשת את פייג' סובל (קריסטנה לוקן), אם חד הורית לג'ארד, חברו של שיי.
אביו של שיי מגיע לקראת סוף העונה וגוזל משיין את שיי, מה שמשאיר אותה שבורה.
הלנה, בעונה הזאת, עוברת שינוי קיצוני.
בעונה שעברה אמא גזלה ממנה את ההון המשפחתי וכעת היא נאלצת לחפש אחר מקום מגורים ומקור הכנסה.
תחילה היא מתגוררת אצל אליס ועובדת בעבודות מזדמנות, אך במהלך העונה היא פוגשת את קתרין רות'טברג (סנדרין הולט), שחקנית פוקר לסבית ידועה ונכנסת איתה למערכת יחסים, שמכניסה אותה לא רק לעולם ההימורים, אלא גם לעולם הזכיות.
דמות נוספת בעונה היא טאשה ויליאמס (רוז רולינס), אישה אפרו-אמריקנית, חברתה הטובה ביותר של פאפי ומפקדת בצבא.
במהלך העונה אליס מתעניינת בטאשה אך זו עושה לה חיים קשים.
לקראת סוף העונה מתגלה שטאשה נאלצת לחזור לעיראק שם משרתת, ואליס נשברת מכך.
בפרק האחרון בעונה הן מחליטות להישאר ביחד למרות נסיעתה של טאשה.
שרה שאהי (כרמן דה לה פיקה מוראלס).
דניאלה סי ששיחקה את מוירה/מקס סוויני, הטרנסג'נדר.
היבט מפורסם של הסדרה הוא "הטבלה", המבוססת על פרשיות האהבים בסביבתה של אליס.
במקור, הסדרה הייתה אמורה להיות מבוססת סביב דמותה של קיט פורטר, המשוחקת על ידי השחקנית פאם גריר.
הדמות נכתבה במקור כלסבית, אשר "הטבלה" מקועקעת על גבה.
כאשר שונתה דמותה של קיט פורטר לדמות הטרוסקסואלית, "הטבלה" ניתנה לאליס במקום.
על פי העלילה, אליס התחילה לראשונה את "הטבלה" על גבי מפית.
בעונה הראשונה של הסדרה "הטבלה" מועברת מן הלוח הגדול בדירתה של אליס, לאתר אינטרנט שאליס יוצרת.
יהיה בלתי אפשרי להפטר מן "הטבלה" לרשת פשטנית, מכיוון שהקווים המחברים בין האנשים ב"טבלה" חוצים זה את זה ומסתבכים, ומשקפים את הקשרים המיניים של דמויות הסדרה.
פופולריותה של "הטבלה" בקרב קהילת הלסביות בסדרה גדלה בעקבות פרסומה ברחבי האינטרנט.
במהלך הפרק השני של העונה הראשונה ניסתה אליס לכתוב מאמר על "הטבלה" למגזין L.A., אך לא הצליחה לשכנע את העורך האחראי עליה על חשיבותה של "הטבלה", ולכן נאלצה לפרסם את "הטבלה" באינטרנט במקום.
"הטבלה" גדלה והועשרה על ידי גולשות האתר, והיה לאחד המשאבים בהן השתמשו דמויות הסדרה כאשר רצו לברר לגבי מיניותה של לארה.
לקראת סוף העונה השנייה "הטבלה" נעשית רלוונטית מחדש, כאשר מפגש של אליס עם גבי, האקסית שלה, מניע אותה להזכיר את "הטבלה" במהלך ריאיון ברדיו.
בסדרה, מפיק הרדיו נדהם ממורכביותה של "הטבלה" והבטיח לאליס חלק בתוכנית רדיו.
הפופולריות הנמוכה של התוכנית מוזכרת בפרק 11 של העונה השנייה, אך בעונה השלישית התוכנית הופכת ללהיט בקרב קהילת הלסביות, והיא אף מושמעת במקומות ציבוריים (בפרק הרביעי של העונה השלישית דיינה נאלצת להקשיב לפרסומת לתוכנית בעת ביקורה בבית החולים).
מנקודת מבטה של אליס, "הטבלה" היא אודותיה, ועל איך שהיא מתקשרת לכל מי שמופיע בה.
כל אחת מהדמויות הראשיות בסדרה מתקשרות לאליס בפחות מארבעה צעדים.
למעשה, בפרק בשמיני של העונה השנייה, אליס טוענת שהיא יכולה להתקשר לכל אחת ב"טבלה" בפחות משישה צעדים.
למרות זאת, בפרק בשני של העונה הראשונה עולה הטענה שהתורמת הגדולה ביותר ל"טבלה" היא שיין, דבר שאומת במהלך הפרק ה-12 של העונה הראשונה, כשאר רואים שסכום כל הקשרים הישירים של שיין ב"טבלה" יכול להסתכם בכ-1,200.
במהלך העונה השלישית "הטבלה" משמשת כעלילה מקבילה, המתקדמת בכל פרק, ובאה לידי סיכום בפרק האחרון שלה.
יְשֵׁנָה בְחֵיק יַלְדוּת הוא שיר של רבי יהודה הלוי, ממשוררי תור הזהב של יהדות ספרד.
השיר הוא שיר קודש שהוא פתיחה לתפילת נשמת; כלומר הפיוט נוסף אל תפילת שחרית בשבתות ובחגים לפני תפלה הפותחת במילים: נשמת כל חי, במספר עדות ישראל.
הפיוט בנוי כמונולוג פנימי בין הדובר לנפשו, ובו הדובר מבקש מנפשו להשתחרר מהבלי העולם הזה ולהתקרב לעבודת האל.
בבית הראשון פונה המשורר אל נשמתו בשאלה רטורית המלווה בנזיפה: את, הנשמה המתרפקת על הילדות, עד מתי תשכבי כביכול בבטן אימך?
הדובר פונה אל נשמתו בטון מצווה שמתאפיין בריבוי סימני קריאה ובפעלי ציווי.
הוא שואל את נפשו עד מתי תתיר לעצמה להישאר נפש של ילד.
המילה "תשכבי" מעידה על יחס אל הנמען כאל עולל במיטתו, חסר אונים.
הדובר מפציר בנפשו להפסיק להיות "ישנה בחיק ילדות" ולהתבגר.
הצימוד "נעורים כנעורת ננערו" קושר בין תקופת הילדות לנעורת הפשתן המתעופף ברוח ואובד.
הבית השני ממשיך באותו טיעון.
הדובר מקשה על נפשו בשאלה הרטורית "הלעד ימי השחרות?" (תחילת חיים, נעורים) ומצווה עליה לקום ולצאת כי ימי השחרות לא יכולים להימשך לעד.
הדימוי של מלאכי שיבה מעיד על זקנה בה אמור האדם להחזיק במוסר והקריאה להתבגר יש בה תוכן מוסרי.
בפתח הבית השלישי נעשה שוב שימוש בפועל נ.ע.ר.
הדובר טוען על נפשו להתנער מכבלי הזמן ומרסיסי הלילה המרמזים לשינה ומתקשרים עם פתיחת השיר, כמעשה הציפורים המתנערות מן הטל כדי שיכולו לעוף.
הדובר מבקש מנפשו להשתחרר מכבלי הזמן, מהחולף ומהמשתנה, ולהתמסר אל הנצחי והבלתי משתנה, הלא הוא האל.
בבית הרביעי נעשה שימוש בצימוד בין דרור, ציפור שאליה אמורה נפש הדובר להידמות, לבין דרור כמושג מופשט שמשמעו חירות מעול.
יש צימוד לרצון להשתחרר מימים במובן הכפול - יום סוער וים סוער.
בבית החמישי והאחרון פונה הדובר אל נפשו בבקשה ממנה, או בציווי עליה, לבקש את אלוהיה ("מלכך") ולשכון עם ("בסוד") הנשמות הנוהרות אל טובו של האלוהים.
יְשֵׁנָה בְחֵיק יַלְדוּת – כינוי מטפורי לנשמה, המציג אותה כשרויה בתקופת הינקות.
הנעורים כַּנְעוֹרֶת נִנְעֲרוּ – דימוי של הנעורים לפסולת הפשתן, משל לדבר הנעלם בקלות.
יְמֵי השַׁחֲרוּת – כינוי לתקופת הנעורים.
בתוך ההקשר של הפיוט, ימי השחרות מקבלים משמעות מוחשית לימים בהם צבע השיער עדיין שחור לעומת 'מלאכי שיבה' בהם השיער מקבל גוון לבן.
מַלְאֲכֵי שֵׂיבָה בְּמוּסָר שִׁחֲרוּ – שערות השיבה מוצגות בניסוח מטאפורי במשמעות של שליחים המטיפים מוסר לאדם.
דְאִי כַדְרוֹר – עופי כציפור.
מִמַעֲלֵךְ – במשמעות ראשונה חטא ובמשמעות נוספת למעלה.
עופי כציפור להשתחרר מהחטאים ולעוף מעלה.
תוֹלְדוֹת יָמִים – במשמעות של זמן, הימים העוברים.
סוֹד – חוג אנשים, במשמעות של הפיוט חוג נשמות.
ימי השחרות לעומת ימי הזקנה במשמעות המטאפורית של הבלי העולם הזה לעומת נצחיות העולם הבא.
הזקנה המתקרבת מחייבת את האדם לחשבון נפש על חייו.
הדרישה להענות לצו הדתי ולהתמסר אל האלוהים תוך זניחת החיים הארציים הפחותים.
אולי יש אירוניה בכך שהשיר מצווה, ואולי מגזים בנחרצות שבו.
הפיוט כתוב במבנה השיר הקלאסי בשירת ספרד, הוא שקול במשקל היתדות והתנועות, וכתוב בחרוז מבריח בסוף כל שורה.(ננערו-שחרו-יתנערו-יסערו-נהרו).
גם בבית הפותח רק הסוגר משתלב בחרוז, ואין חריזה בין הדלת והסוגר כמקובל במסורת שירת ימי הביניים.
הבתים יוצרים את אקרוסטיכון של המחבר 'יהודה'.
הפיוט נכתב על פי האמונה היהודית כי העולם הזה הוא כעין הכנה לעולם הבא ובהיות העולם הזה בר חלוף בהשוואה לעולם הבא הנצחי, נדרש היהודי המאמין להשתלמות מתמדת בלימוד התורה ובקיום המצוות.
הנעורים המסמלים את הבלי העולם הזה ואת התענוגות החומריים חייבים לפנות את מקומם לחכמה, למוסר, ללימוד תורה וקיום מצוות ומעשים טובים.
יֶשַע (גֶ'סִי) אֶתֶ'ל סָמְפְּטֶר הייתה משוררת, פעילה חברתית ומחנכת ארץ ישראלית, ילידת ארצות הברית.
סָמְפְּטֶר נולדה בניו יורק ב-1883, הבת השנייה של רודולף ורגינה סמפטר (מהגרים מגרמניה) ואחות לאלווי (Elvie), שהתגוררו בשדרה החמישית בניו יורק.
האב רודולף נטש את הדת וגידל את הבנות בבית בעל מסורת נוצרית.
הוא חזר ליהדות רק בגלל קשריו עם חברו פליקס אדלר (בנו של הרב הרפורמי שמואל אדלר, שעמד בראש בית הכנסת "עמנו-אל" בניו יורק), שהקים את "החברה הסוציאלית לתרבות אתנית".
אדלר היה סוציאליסט, שהאמין בעזרה לנזקקים ובשוויון לעובדים.
הבסיס שנתן לג'סי השפיע רבות על השקפת העולם שלה בהמשך חייה.
עם זאת, היא המשיכה לחפש משמעות לחייה, אותה מצאה ביהדות ובציונות.
בשנת 1895 נפטר אביה של ג'סי ובאותה שנה היא חלתה בפוליו.
המחלה ריתקה אותה למיטה למשך חודשים והותירה בה נכות, שגרמה לה לנטוש את חלומה להיות כנרת.
העסק שאביה ניהל נכנס לקשיים כלכליים, אבל למרות זאת המשפחה המשיכה לטייל רבות באירופה.
באחת הנסיעות פגשה ג'סי את ישראל זנגוויל, סופר ופעיל ציוני, שחשף אותה לציונות.
היא החלה לכתוב כבר כילדה, ופרסומה הספרותי הראשון היה בשנת 1897. את ספרה הראשון, "The Great Adventurer" ("ההרפתקן הגדול", 1909), הקדישה לג'וזפין לזרוס.
סמפטר סיימה את לימודיה באוניברסיטת קולומביה, ומשנת 1912 הייתה פעילה במוסדות תרבות וציונות.
היא הייתה חברה ב"הדסה" ובהסתדרות למען השלום העולמי ופעילה למען תנועות נוער.
כמו כן הייתה חברה במפלגה הסוציאליסטית בארצות הברית.
בתחילת המאה ה-20 נפגשה עם מספר נשים ציוניות, בהן האחיות לזרוס ומרי אנתין, וניהלה אתן דיונים פילוסופיים ודתיים.
כחלק מהאמונה שלה בקבוצת למידה כדרך הנכונה ללמוד נושא ולהעשיר את עולמו של האדם, הקימה את "The Seekers club" שהייתה קבוצה של צעירים וצעירות שנפגשו פעם בשבוע ובניהולה של ג'סי דנו בנושאים רבים כגון תרבות, דת ואמנות.
את הפגישות תיעדה ואספה לספר, שנקרא "The Seekers".
הספר פורסם ב-1910, ונחשב לספר הראשון שבו פרשה את משנתה החינוכית.
ברצונה לתאר את המפגשים כתבה בתחילת הספר:
בשנת 1909 נפטרה אמהּ והיא נשארה לבדה, לאחר שאחותה נישאה שלוש שנים לפני כן.
היא הצטרפה לאגודת המשוררים האמריקאית, שם פגשה את ד"ר מרל סנט קרואה רייט (Merle St.
Croix Wright), שהיה ראש האגודה וכומר לותריאני.
לאחר שהתקשתה להתחבר לאגודה של אדלר, מצאה ג'סי את מקומה בכנסייה של ד"ר רייט.
במהלך אחת הדרשות של ד"ר רייט, התוודעה ג'סי לספרו של היימן סגל "The Book of pain and struggle".
ספר זה של סגל, שמספר על קשייו של מהגר יהודי בארצות הברית, גילה לסמפטר את יעודה והפך אותה לציונית.
ד"ר רייט הפגיש אותה עם היימן סגל, שהפגיש אותה עם האישה המשמעותית בחייה, הנרייטה סולד.
סולד הייתה פעילה ציונית והמייסדת והנשיאה הראשונה של ארגון הדסה.
אף על פי ששתי הנשים הגיעו מרקע שונה, שתיהן חלקו דעות זהות לגבי היהדות והציונות.
הן האמינו שהציונות היא לא רק הקמת מדינה לעם היהודי בארץ ישראל אלא גם שיקום העם כאומה בריאה.
בחזונן ראו את הציונות כישועה והתחדשות לאומית של העם, מעבר לפתרון טריטוריאלי פוליטי ליהודים.
שתי הנשים היו בעלות גישה סוציאליסטית, פמיניסטית ופציפיסטית והאמינו בשיתוף פעולה בין אנשים (בעיקר סביב הסכסוך היהודי ערבי), מבחינתן הציונות סיפקה הזדמנות להגשים חלומות אלה.
במכתב ששלחה סמפטר לחברתה סוניה בארצות הברית כתבה: "מטרת האומה היהודית בפלשתינה היא להיות לא רק כעוד מדינה, אלא אומה ייחודית, שמטרתה להביא את הישועה בתוככי האורגיה של עוול ואלימות.
זה היה אמור להיות הניסוי שלנו בצדק."
סולד האמינה שחשוב לחנך את היהודים בעולם ובעיקר בארצות הברית לחשיבותן של הציונות ושל ארץ ישראל בחייהם.
סולד ביקשה מסמפטר לנצל את כישוריה הספרותיים ולכתוב על המולדת ליהודים ועל הצורך בציונות.
כדי ללמד את סמפטר יותר על ההיסטוריה היהודית ועל היהדות, הזמינה סולד את סמפטר לביתה, שם למדה על התנ"ך ועל ההיסטוריה של עמה והתחילה ללמוד עברית אצל רבקה אהרונסון (בתו של יעקב אהרונסון).
ברטה שטראוס כתבה בספרה הביוגרפי, שהמפגש עם סולד גרם לסמפטר למצוא את יעודה, הציונות הפכה לדת שלה והדרך שלה לאל.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, הביעה סמפטר חשש להמשך קיומם של היישוב היהודי בארץ ישראל ושל התנועה הציונית כולה, כיוון שחלק גדול מפעילותה של התנועה והמקורות הכלכליים שלה באו באותה תקופה מאירופה.
מרכז הכובד והניהול של התנועה הציונית עבר לארצות הברית.
פעילות הציונות בארצות הברית באותה תקופה הייתה מצומצמת, ולכן החליטה סמפטר לפעול ולגייס את יהודי אמריקה למען הציונות.
ביחד עם אליס סלינסברג (מראשות הדסה) פרסמה מכתב תעמולה שנקרא "Nationalism and Universal Brotherhood" (לאומיות והאחווה האוניברסלית).
ביולי 1914 הקימה את בית הספר הציוני, שכלל שלושה סוגי קורסים: מנהיגות, דיבור לפני קהל וציונות.
נשים רבות שרצו לקחת חלק פעיל בתנועה הציונית נמשכו לבית הספר והוא הפך למשמעותי בקרב נשים ציוניות באותה תקופה.
הנרייטה סולד כתבה לה על כך במכתב: "אני יותר ממשוכנעת שהעבודה שלך היא העבודה החשובה ביותר".
סמפטר כתבה את התוכנית החינוכית של בית הספר, שלימים הפכה לתוכנית החינוכית של "הדסה", והיא מרוכזת בשלושה מדריכים:
(in Zionism" (1916", שנחשב החיבור הטוב ביותר על ציונות שנכתב באמריקה באותה תקופה.
(Guide to Zionism" (1920", שלימד על ארץ ישראל של תחילת המנדט.
(Modern Palestine" (1933", שנחשב המצליח ביותר מבין השלושה.
את ההקדמה לספר כתב אלברט איינשטיין.
בשנת 1917 פרסמה סמפטר את ספרה "Book of the Nations".
ספר זה, שנכתב בשפת התנ"ך, משקף בתוכו את השילוב בין השקפת העולם הציונית להשקפת העולם הפציפיסטית של סמפטר.
בספר היא קוראת לעם היהודי ללמוד מלקחי העבר ולנסות למצוא דרך להתקיים יחד עם שאר העולם בחיים הרמוניים.
ספר זה עורר ביקורת רבה בקרב מכריה של סמפטר בגלל האופי הדתי שלו ומשום שבזמן המלחמה דעות פציפיסטיות לא היו מקובלות ואף היה חשש שהן ישפיעו לרעה על התנועה הציונית בארצות הברית.
את דעותיה הפציפיסטיות ניתן לראות בחלק משיריה שנערכו ופורסמו ב-1919 בספר "The Coming of Peace":
בעקבות העומס והעבודה הרבה סבלה סמפטר מדלקת ריאות ואחר מכן מהתמוטטות עצבים.
מכיוון שלא יכלה רק להטיף למעבר לציונות ולעלייה לארץ ישראל, הגיעה סמפטר באפריל 1919 לארץ ישראל ככתבת של "הארגון הציוני האמריקאי" (Zionist Organization of America) לתקופת ניסיון של שנה, שלאחריה הייתה אמורה להחליט האם להישאר או לחזור.
מספר ימים לפני שעזבה לארץ ישראל, כתבה לאחותה אלווי:
לאחר מסע ארוך ומייגע, הגיעה סמפטר לארץ ישראל והובלה ישירות לבית החולים הדסה, שם פגשה לראשונה את לאה ברלין.
סמפטר עברה לגור יחד עם ברלין ואמה בירושלים.
על כך כתבה: "היהודים המודרניים אינם מתפללים בכלל; והאדוקים, היהודים האורתודוקסים לא מרשים לנשים שלהם להתפלל איתם".
היא ראתה פרדוקס בכך שדווקא בזמן שהותה בניו יורק יכלה להרגיש חופשייה באמונתה הדתית ואילו בארץ ישראל נאלצה לבחור בין שתי הדרכים.
דבר זה התחיל להשפיע על תפיסתה הדתית.
ב-1882 התרחש גל העלייה הראשון של יהודים מתימן שנקרא אעלה בתמר, עליה שברובה הייתה דתית, מתוך מטרה להתיישב בארץ הקודש.
הגל השני של עולים מתימן הגיע בשנת 1908, כאשר הפעיל הציוני שמואל יבנאלי הצליח לשכנע אלפים מיהודי תימן לעלות לארץ ישראל.
עולים אלו הגיעו לארץ ישראל מתוך מטרה להשתלב בהתיישבות החקלאית בארץ ישראל, אך סבלו מקושי להשתלב עם העולים "האשכנזים".
בניגוד לעולים "האשכנזים", העולים התימנים היו אנשים מסורתיים ובעלי מבנה משפחתי פטריארכלי.
סמפטר, שהייתה בעלת תפיסת עולם שוויונית, החליטה לעזור לנשים ולילדים התימנים באמצעות חינוך.
היא הקימה קורסי ערב לנערות עובדות שבהמשך התרחבו לקבוצות דיון גם לנשים בוגרות.
בחורף 1924 אימצה סמפטר תינוקת תימנייה, שלדבריה ננטשה על ידי הוריה בזמן סופת שלגים בסל ליד דלת בית יתומים, וקראה לה תמר (אימוץ על ידי אישה לא נשואה וגידול כאם חד-הורית היה דבר נדיר באותה תקופה).
כדי לגור ליד הקהילה התימנית, החליטה סמפטר לעבור בשנת 1924 לגור ברחובות, שם הקימה גן ילדים וקורסי ערב עבור הנערות התימניות.
סמפטר, שהייתה פציפיסטית, האמינה שהיהודים והערבים מסוגלים, אם לא לחיות ביחד בשלום, לחיות זה לצד זה בשלום.
המהומות הביאו את סמפטר לכלל הבנה, שהמצב מורכב יותר מכפי שנראה לה כאשר הייתה בארצות הברית.
היא אומנם קראה לאנשי היישוב הארץ ישראלי לעשות הכול כדי להימנע מאלימות, אך גם הגיעה להבנה, שעל היהודים לשלם מחיר כבד כדי להקים להם מולדת משלהם.
כפי שאמרה במאמר שפרסמה בעיתון בשנת 1921: "אנחנו לא באנו לפלשתינה כדי להיות בטוחים, אלא כדי ליצור בטיחות עבור העַם שלנו".
ב-31 בינואר 1920, כאשר הגיע לארץ ישראל הנציב העליון הבריטי הרברט סמואל, קיוותה סמפטר, כמו כל היישוב היהודי, שהוא יהיה זה שיעזור ליהודים להקים את מדינתם בהתאם להצהרת בלפור מ-1917. היא יצרה קשרים חמים עם אשתו ביאטריס וכך גם נפגשה רבות עם הנציב עצמו.
כאשר נכנע הנציב ללחץ ממשלתו והחליט שלא לאפשר ליהודים לעלות לארץ, הבינה סמפטר שהתקוות היו תקוות שווא.
בשנת 1929 שוב פרצו מהומות (פרעות תרפ"ט), הפעם על רקע זכות היהודים להתפלל בכותל המערבי.
התגובה המינימלית של הבריטים, שלא עשו דבר כדי לעצור את הפורעים הערבים, הביאה את סמפטר להבנה, שהבריטים אינם בני ברית והיהודים הם לבדם במאבקם בארץ ישראל.
במאמר שפרסמה בעיתון הבריטי הארץ ישראלי (לימים העיתון "הארץ") ב-29 בספטמבר 1929 תחת הכותרת "עדות", היא הצביעה על הבריטים כאחראים להתפשטות הפרעות.
בשנת 1933 החליטה סמפטר לעבור לגור בקיבוץ.
מספר גורמים השפיעו על החלטתה.
ראשית, המצב הכלכלי הקשה שהיה בארץ ישראל בסוף שנות ה-20, בעקבות העלייה הרביעית.
פרעות תרפ"ט והמשבר הכלכלי בארצות הברית ב-1929 גרמו לסמפטר הסוציאליסטית להרגיש שבעלות על בית וחיים נוחים ברחובות אינם הדבר הנכון עבורה.
שנית, לאחר שחזרה מסדרת הרצאות שקיימה באוניברסיטת קולומביה בשנת 1931, התעורר בה הדחף להצטרף ולחזק את היישוב החקלאי בארץ ישראל ולהגשים את הציונות לפי תפיסתה; שלישית, היא רצתה שבתה תמר תגדל בחברה שמחנכת לצדק חברתי ותיקח חלק בבניית הבית היהודי.
היא מכרה את ביתה ברחובות ויחד עם חברתה לאה ברלין עברה לקיבוץ גבעת ברנר.
את הכסף שהרוויחה ממכירת הבית תרמה לקיבוץ.
במכתב ששלחה לאחותה היא מתארת את המעבר לקיבוץ: "כל הדאגות הכלכליות נלקחות ממני, גם כל הדאגות הביתיות.
אני לא יכולה לדמיין ביטחון טוב יותר בעולם המפוקפק הזה".
באמצעות הכסף שתרמה לקיבוץ, הקימה בו בית הבראה צמחוני (לימים בית ישע), שנועד לשמש מקום מנוחה והשכלה לעובדים ולמורים.
הוא ארח חולים ומבריאים, חיילים ופצועים, ושימש גם כמרכז רוחני לאנשי האוניברסיטה העברית מירושלים, ליהודים מארצות הברית, סופרים ואמנים רבים.
בין האנשים שפקדו את בית ישע באופן קבוע היו הנרייטה סולד, מניה שוחט, חיים וויצמן והרברט סמואל.
סמפטר ניהלה במקום חוגים שונים, מפילוסופיה הודית ועד ברוך שפינוזה.
כחברת קיבוץ, הייתה צריכה לקחת חלק בעבודות הקיבוץ לפי יכולתה הפיזית.
היא התחילה לתפור בגדים, לעצב ולקשט את בתי הילדים וחדר האוכל, כתבה ותרגמה שירים וסיפורים (חלקם פורסמו בעיתון דבר) בעברית ובאנגלית, קיימה שיעורי תנ"ך ומחשבה, הן בעברית והן באנגלית, והקימה קבוצות לימוד של שירה.
במרץ 1938, לאחר שסבלה מדלקת ריאות ובעיות לב, פרשה סמפטר מפעילותה בקיבוץ לחדרה בבית ההבראה, אך לא הפסיקה לכתוב גם בימיה האחרונים.
היא תרגמה לאנגלית שירי ילדים של חיים נחמן ביאליק, בספר בשם "Far Across the Sea", שהצליח מאוד והופיע במספר מהדורות.
היא הוציאה יחד עם חברתה דורותי בר אדון (כאהן) ספר על חייה בקיבוץ בשם "הקולקטיב".
ישע סמפטר, שסבלה ממחלות רוב חייה, נפטרה בארץ ישראל ב-25 בנובמבר 1938 והובאה לקבורה בגבעת ברנר.
בית ההבראה, שנוצר בהשראתה ונקרא "בית ישע" לאחר מותה, הושלם ב-1934 ונחנך ב-1935 וסמפטר זכתה לנהל אותו במשך שלוש שנים בלבד.
לאחר מותה, שגשג המקום בהנהלת חברתה לחזון ולהגשמה, לאה ברלין.
דמותה של ישע הונצחה, לצד זו של לאה, בספר "יונה מחצר זרה" של משה שמיר, הראשון בטרילוגיה "רחוק מפנינים".
מהטרילוגיה, וממספר מאמרים אקדמיים שניתחו את חייהן המשותפים של ברלין וסמפטר עולה בבירור כי ליחסיהן היה גם מימד הומו-לסבי, שברוח התקופה לא דובר, אך גם לא היה מוסתר או הוכחש.
פרסמה שירים רבים, באנגלית ובעברית.
אוד מוצל מאש: שירים / ישע סמפטר (עברית: פינחס לנדר), תל אביב: עדי, תש"ה
ישנוני הוא קומדיית מדע-בדיוני אמריקאית משנת 1973 בבימויו של וודי אלן, אשר מככב בסרט לצד דיאן קיטון.
את התסריט כתבו אלן ביחד עם מרשל בריקמן.
העלילה מתארת את הרפתקאותיו של מיילס מונרו (וודי אלן), בעל חנות למזון בריאות, בגריניץ' וילג', ניו יורק, אשר עבר הקפאה קריוגנית בשנת 1973 והופשר מאתיים שנה מאוחר יותר, במדינה בעלת משטר טוטליטרי כושל, על ידי אנשי מחתרת שמעוניינים להביא לנפילתו של המנהיג.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותוודי אלןמיילס מונרונגן קלרינטדיאן קיטוןלונה שלוסראמנית אמידה
הסרט קיבל ביקורות חיוביות מאוד ולציון 100% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 28 ביקורות.
שנה פרס קטגוריה תוצאה 1974 פרס הוגו סרט דרמה הטוב ביותר 1975 פרס נבולה וודי אלן - סרט דרמה הטוב ביותר 1974 פרס מטעם איגוד התסריטאים האמריקאי סרט קומדיה הטוב ביותר 1975 פרס סאטורן סרט מדע בדיוני הטוב ביותר
"ישן וגם חדש" הוא אלבום אוסף המאגד תקליטונים שהקליט הזמר אריק איינשטיין בחברת הד ארצי.
היות ששירי האלבום הוקלטו לאורך עשור, מתאפיין האלבום בריבוי סגנונות ובחוסר אחידות ואיכות השירים.
השיר "מזל", גרסה עברית עם מוטיבים תימניים לשירם של להקת החיפושיות "Do You Want to Know a Secret ", נכלל במקור בתקליטון שהוציאו "אריק והאיינשטיינים" ב-1966 בעיבוד דוד קריבושי.
התקליטון כלל בנוסף את השירים "ערב של שושנים", "רחוק רחוק מכאן", אשר מבוסס על לחן השיר The House of the Rising Sun, ו"עץ הלימון" שלא נכללו באלבום.
בשיר ניגנו דוד קריבושי באורגן, אלי מזרחי בתופים, שמוליק ארוך בבס וריצ'רד פרץ בגיטרה חשמלית.
האלבום שהופק על ידי המפיק והזמר בני אמדורסקי כלל גם צילומים של אלונה איינשטיין וכן טקסט המציג את מעמדו של איינשטיין באותה התקופה.
את עטיפת האלבום אייר חברו של איינשטיין, הצייר יורם לוקוב שאייר שנים רבות לאחר מכן גם את עטיפת אלבומו "אוהב להיות בבית".
האלבום יצא לראשונה במהדורת תקליטור בשנת 1991, בשנת 2002 יצאה מהדורה נוספת ומורחבת של האלבום.
"ישנן בנות" הוא שיר שכתב יורם טהרלב ללחן של יאיר רוזנבלום, לתוכנית העשרים של להקת הנח"ל "הנחלאים באים, הנחלאים באים" בשנת 1967. השיר בוצע על ידי בנות להקה, כשהסולנית הייתה שולה חן.
השיר מתאר בצורה הומוריסטית את עולמן של בנות קלות דעת, צרות אופקים והמוניות; והוא כתוב כמו לא מעט שירים אחרים של טהרלב - בגוף ראשון נקבה, כאשר הדוברת מתיימרת לא להיות כמו אותן בנות ומתנהגת בסוף בדיוק כמותן ("אני קוראת זאת עד הסוף אבל יודעת שזה בלוף"):
"ישנן בנות" הוקלט בשנת 1994 על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל.
את השיר הקליטה במסגרת האלבום אומפטמפה (1994), והוא יצא לאור כסינגל השלישי מתוכו לאחר יציאתו של "נוסעת לפטרה" כסינגל השני.
השיר יצא לאור באוקטובר 1994 ובמרוצת השנים נכלל באלבום האוסף, דיווה – האוסף (1998).
השיר זכה להצלחה ארצית רבה כאשר הגיע למקום הראשון במצעד של רשת ג'.
"ישנן בנות" הוא חידוש קצבי לשיר של להקת הנח"ל משנת 1967. הוא מתאר בצורה הומוריסטית בנות קלות דעת שמושכות את כל הגברים לכאורה.
מבצעת השיר, מסבירה שהיא לעומת אותן הבנות אינה כזו ("אבל אני – איני כזאת").
החידוש (בעיבודו של עופר ניסים) הוא גם לקטע ממארש צה"ל, כאשר מהגרסה המקורית הושמטו חלק מהבתים וסדרם השתנה.
בריאיון לפנאי פלוס שאירע בינואר 1995 הצהירה אינטרנשיונל: "אני ועופר ניסים חיפשנו שירים לאלבום החדש שלי, ושמענו את האלבומים של להקת הנח"ל.
מכל השירים, 'ישנן בנות' היה הטוב ביותר.
זה שיר כל כך יפה, התאהבתי בו מיד.
לא רק כיוון שיש לו מנגינה גדולה, אלא גם בגלל המילים הנפלאות המבטאות את הסיפור שלי בדיוק".
"ישנן בנות" הפך ללהיט ארצי והגיע למקום הרביעי במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשנ"ה.
בכתבה שהתפרסמה בראש אחד באוגוסט 1994 נכתב: "דנה שינתה מעט את המלים והוסיפה כמה גניחות לשיר.
עופר נסים, המנהל המוזיקלי והאישי של דנה, ומי שהוציא את הגרסה החדשה, הוסיף אקורדיון והמנון של מצעד צבאי.
כשהיא שרה 'אבל אני איני כזאת' אנחנו בהחלט יכולים להאמין לה, אבל כשהיא שרה 'אני צנועה בדרך כלל ואיש אליי אינו נטפל' אנחנו יכולים בהחלט לא להאמין לה".
בינואר 2014 עלתה בערוץ 24 סדרה בכיכובה של אינטרנשיונל, "ישנן בנות"; שמה של הסדרה נגזר משמו של השיר.
במופע "ארץ ישראל המתחדשת" (1996), ביצעה אינטרנשיונל את השיר עם שולה חן, הסולנית בגרסה המקורית.
בנוסף, נכלל באלבום "יש מסיבה ישראלית" (2005).
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולםאוקטובר 1994תקליטורIMP דאנס
רבי ישעיה אורנשטיין, (תקצ"ו, 1836 - י"ט בחשוון תרס"ט, נובמבר 1908) היה מראשי היישוב היהודי בירושלים במאה ה-19, ממקימי השכונות החדשות בעיר, מייסד וראש ישיבת "אוהל משה".
היה שד"ר, חסיד חב"ד וממונה על כולל חב"ד.
נולד בצפת, בנם של רבי אורי אורנשטיין ומרת זיסל בת רבי יצחק מינקובסקי, ה"קרן אורה".
אביו היה ממשפחת הרב מרדכי זאב אורנשטיין, רבה של לבוב.
עלה לארץ ישראל מהעיירה זאטל שליד סלונים בשנת תקצ"ד יחד עם סבו הרב משה וואלאברניק.
סבו נרצח בעת הביזה הגדולה בצפת יחד עם שניים מדודיו.
בהיותו בן חצי שנה אירעה רעידת האדמה בצפת, אמו שהייתה באותם רגעים מחוץ לביתה, ניצלה יחד עם התינוק הקטן שהחזיקה בידיה, אך שתי אחיותיו הגדולות נקברו תחת ההריסות ונפטרו.
בשנת תר"א עברה משפחתו לחברון.
אביו נסע בתקופה זו כשד"ר מטעם כולל חב"ד.
בשנת תר"ו חזר אביו לארץ ישראל והמשפחה התיישבה בירושלים.
היה תלמידו של הרב משה יהודה לייב מקוטנא, וכתב חלקים גדולים מספרו "תפארת ירושלים".
הוא מוזכר מספר פעמים בספרו של רבו, "זית רענן".
כן נמנה עם תלמידיו של רבי אליהו יוסף ריבלין, ואף ערך את ספרו "אהלי יוסף" והכינו לדפוס.
נישא לצפורה בת הרב משה ריבלין ("מגיד").
עוד בהיותו צעיר התמנה לממלא מקום אביו כסופר ומזכיר כולל חב"ד, ומאוחר יותר התמנה לממונה הכולל.
לצד היותו חסיד חב"ד, פעל יד ביד עם הפרושים, ועבד בשיתוף פעולה עם הרב יוסף זונדל מסלנט.
הוא היה ממייסדי השכונות מאה שערים ובית יעקב.
הוא נמנה עם חברי הוועד הראשון במאה שערים.
בהגיע הרב משה יהושע יהודה לייב דיסקין לירושלים היה ממקורביו.
בהסכמתו הקים יחד עם בנו רבי יעקב אורנשטיין ישיבה על שמו של הרב דיסקין, ישיבת אהל משה ועמד בראשו.
נמנה עם המתנגדים התקיפים להיתר המכירה, ובשנת 1889 פרסם ב"החבצלת" מכתב גלוי תקיף נגד הרבנים שצידדו בהיתר המכירה.
היה בין מייסדי החברה לקניית אדמת יריחו - מיזם משנת תרל"ב (1872) לקניית אדמות כיכר הירדן ליד יריחו מידי השלטונות העות'מאנים לצורך הקמת יישוב יהודי.
עסק גם במסחר באתרוגים, ונסע לשם כך מספר פעמים לרוסיה.
בערוב ימיו שכל את בנו היחיד רבי יעקב, יד ימינו בהנהלת כולל חב"ד וישיבת אוהל משה.
תקופה קצרה לאחר מכן נפטר.
בנו הרב יעקב אורנשטיין, ראש ישיבת אהל משה.
בתו רבקה זיסל נישאה לבן דודה משה בלוי.
בתו שיינדל אסתר, אשת הרב יצחק שלמה בלוי, אבי משפחת בלוי הירושלמית, ממנהלי בית היתומים דיסקין ומחבר הספר "מלא העמר".
בתו יוכבד ('יוכקע'), אשת ר'מרדכי מאיר הורביץ.
בתם שרה זיסל נישאה לבן דודה ר' צבי (הרשל) בלוי, בנו של הרב יצחק שלמה בלוי.
בתו שרה נחמה, אשת הרב משה פרנקנטל-שוחט, שעל פי הוראת רבו מהרי"ל דיסקין שימש ראש השוחטים בירושלים, אך בהגיעו לגיל ארבעים פרש ועסק כל ימיו בתורה.
חתנו המקובל רבי מנחם מאניש שיינברגר, מתלמידי הכתב סופר.
נינו הרב יצחק אביגדור אורנשטיין היה רב הכותל הראשון, ממגיני הרובע היהודי ומחלליו.
ישנונן גרינלנדי (שם מדעי: Somniosus microcephalus) הוא אחד ממיני הכרישים היחידים החיים באזור הארקטי.
כריש זה חי באזור צפון האוקיינוס האטלנטי והארקטי שסביב קנדה, גרינלנד, נורווגיה ואיסלנד.
הוא חי באזור הצפוני ביותר יחסית לכרישים.
בשרו רעיל, אך למרות זאת הוא ניצוד באיסלנד לשם השומן שבגופו, כשבשרו עובר יישון המנטרל את הרעל.
הישנונון הגרינלנדי קיבל את שמו זה על שם שעות השינה הרבות שלו כמו גם אזור המחיה שלו.
הכריש הממוצע, עם זאת, קטן בהרבה: אורכו 2.44–4.8 מטר ומשקלו 400 ק"ג, והזכרים גדולים יותר מהנקבות.
הישנונונים נעים לאט וישנים הרבה.
הם יוצאים לציד בשעות הערב.
הם אוכלים דגי טרוטנית, מליחים, צלופחים, דגי אלתית, בקלה, ברקנאים, עקרבנון, דגי זאב וסוליתאים, וכן כרישים ותריסניות קטנים יותר.
הישנונן הגרינלנדי נחשב למקור אפשרי לאגדת המפלצת מלוך נס בשל מנהגו לאכול כלבי ים.
כלבי ים נודדים ללוך נס בקיץ דרך הנהרות.
לפי מחקר שנערך באוניברסיטת קופנהגן, נמצא כי תוחלת החיים של הישנונן היא 300 עד 500 שנה.
זהו בעל החיים בעל תוחלת החיים הגבוהה ביותר בקרב חולייתנים הידועה למדע.
הפרט הכי מבוגר הידוע כיום שעוד בחיים (2023) הוא כנראה סביב גיל 400 שנים.
רבי ישמעאל הכהן ממודינא (ה'תפ"ד, 1723 - י' בסיון ה'תקע"א, 2 ביוני 1811) רבה של מודנה ומגדולי רבני איטליה במאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19. נודע בספרו - שו"ת זרע אמת.
ישמעאל הכהן נולד במודנה לרבי אברהם יצחק הכהן בשנת ה'תפ"ד (1723).
אחיו המבוגר רבי דוד הכהן, היה רבה של מודנה וכבר בחיי אחיו היה דורש בישיבה הגדולה ובישיבות הקטנות בעיר.
ואחותו נישאה לרבי יצחק נוניס ואיס, מרבני ליבורנו.
לאחר פטירת אחיו ביום ט' באלול ה'תקמ"ב מינתה הקהילה את רבי ישמעאל כממלא מקומו.
הוא שימש כרב במשך כשלושים שנה עד לפטירתו.
כמו כן עמד בראש הישיבה הגדולה והישיבות הקטנות בעיר.
היה בידידות עם הרב החיד"א והתכתב איתו בהלכה.
בתגובה לחיבור "דברי שלום ואמת" מאת נפתלי הרץ ויזל הוא כתב "סדרי הלימודים לילדי בית ישראל".
הקיסר נפוליאון שלח אליו את 12 השאלות ששאל את חכמי ישראל והזמין אותו לאספת הנכבדים היהודים ולאספת הסנהדרין של פריז.
מפאת גילו הוא לא יכול לנסוע אך הוא השיב עליהן את תשובותיו, כדי שתהיינה לעזר לחברי האספה ולרב יוסף דוד זינצהיים, נשיא ה"סנהדרין של פריס" בחיבור תקנות הסנהדרין.
בניגוד לתשובות שנתנה האספה, שנאלצו להתנסח באופן שינעם לאוזני הקיסר, רבי ישמאל הכהן ניסח את תשובותיו בהתאם לדעתו ההלכתית, וללא התחשבות בלחץ חיצוני.
תשובותיו מופיעות במלואן בספר 'נפוליאון ותקופתו'.
חלק קטן מדרשותיו השבועיות ותשובותיו בהלכה נדפס.
תשובות רבות, ספרי דרשות ושירים שכתב נשתמרו בכתב ידו בעברית ובאיטלקית ומפוזרים בספריות בעולם.
ב-2022 נתגלה במפתיע ספרו שוו) שגיליונותיו עמוסים בהגהותיו.
מעותק זה נדפס ספרו שוג).
הגדרת גרמא בשבת - הוא מחלק בין גרמא בנזיקין לבין גרמא בשבת.
לדבריו בשבת הגדרת הגרמא תלויה בשהות הזמן שבין הפעולה של האדם לבין התבצעות המלאכה בפועל.
אפילו מי שחוזר בתשובה מעבירות חמורות, אינו צריך לעשות תעניות כדי לכפר על מעשיו במידה והתעניות תגרומנה לו לביטול תורה.
זרע אמת, שו"ת ג' חלקים, ליוורנו; ריגייו, ה'תקמ"ו - אחרי ה'תקע"א
זרע אמת, חידושים, ליוורנו ה'תקמ"ו
שבח פסח, פירוש להגדה של פסח, ליוורנו ה'תק"נ
שפת אמת, דרושים על פרשת השבוע, ליוורנו ה'תקצ"ב
יַשְׁנָן המכונה גם ישנונן (שם מדעי: Somniosus) הוא סוג של דמוי כריש גדולים מסדרת הקוצנאים החי בעומק האוקיינוס ומכיל חמישה מינים.
הם נפוצים גם בימים ארקטיים ויכולים להגיע לאורך של 7 מטר.
הם טורפים ראשיים באזורי חיותם.
יָשֵׁן אַל תֵּרָדַם הוא פיוט שנאמר בקהילות רבות בתחילת אמירת הסליחות.
הפיוט חובר על ידי ר' יהודה הלוי.
ישנם מהספרדים הנוהגים לומר פיוט זה בעשרת ימי תשובה.
בחלק מקהילות נוסח איטליה הוא משמש כאחת הסליחות בתפילת שחרית של יום הכיפורים.
הפיוט, המושר בקטע ההתחלה של הסליחות, מקביל (בדומה לפיוט האנונימי בֶּן אָדָם מַה לְּךָ נִרְדָּם) בין ההתעוררות הפיזית להתעוררות הרוחנית.
בסליחה בנויה באקרוסטיכון של שם מחברה, יהודה (הלוי), בראשי השורות שבבית הראשון ובראשי הבתים.
משלו של הפיוט הוא שש הברות בכל צלעית, הבתים בנויים בחריזה פנימית בכל בית.
הפזמון החוזר (רפרן) בפיוט הוא קריאתו של רב החובל ליונה בן אמיתי שירד לירכתי הספינה ונרדם:
שורה זו כמו דופקת ומעירה את האדם לבל ירדם כדי שיתקן את מעשיו.
ד"ר טליה הורוביץ כתבה כי: "הפיוט בנוי על פי אחת המידות שתורה נדרשת בהן: כלל ופרט וכלל.
יש בו שש סטרופות, הראשונה והאחרונה מהוות מסגרת לארבע שבתווך." וכן כי "מצויים בה שיבוצים וצימודים".
הרב ישמעאל הכהן (אפריל 1851, ניסן ה'תרי"א – 29 באוגוסט 1929, כ"ד באב ה'תרפ"ט) היה שד"ר מצפת, אב בית דין וחכם באשי ב (במקורות: תירייא וכן טיריה) שבטורקיה, ולאחר מכן ראש הרבנים, אב בית דין ורבה הראשי הספרדי של צפת.
נולד ביזד שבפרס הקאג'ארית בחודש אפריל 1851 (ניסן ה'תרי"א) לרבקה ולרב פנחס הכהן, שהיה אב בית דין בעיר.
בשנת 1861 (ה'תרכ"א), בעודו עושה את דרכו לארץ ישראל עם אביו, נפטר זה האחרון, והוא עבר להתגורר אצל דודו, הגביר הומאיון הכהן בבגדאד שבעיראק.
בגיל 18 החל ללמוד בישיבתו של הרב יוסף חיים מבגדאד, ובשנת 1871 (ה'תרל"א) עלה לארץ ישראל עם דודו והתיישב בצפת.
בשנת 1873 לערך נישא לשרה, בתו של הרב משה הכהן נהר, שהיה רבה של טירה (תירייא, שליד איזמיר), ונכדתו של הרב אברהם פלאג'י, ובתקופה זו נמנה עם תלמידי הרב יעקב הכהן סקלי.
בשנת 1876 (ה'תרל"ו), בגיל 25, החל לשמש כחבר בבית הדין של העדה הספרדית בצפת.
יצא מספר פעמים בשליחות כשד"ר מטעם כוללות העיר למרוקו, תוניסיה, אלג'יריה, לוב, הודו ומצרים.
כשחזר לצפת בשנת 1900 (ה'תר"ס), מונה לרב הראשי הספרדי וראש הרבנים בעיר, ולאחר פטירת אשתו שרה, נישא לרבקה (ריקוג'ה) בארקי, מהעיר איידן.
בשנת 1906 (ה'תרס"ו) עבר לטירה הסמוכה לאיזמיר, שם שימש כחכם באשי וכאב בית הדין המקומי במשך 14 שנים.
בתקופת שהותו בטורקיה, החליפו רבי ישועה ואעיש לתפקיד אב בית הדין של צפת.
בתקופה זו נפטרה אשתו רבקה, והוא נישא לרושא בת הרב חיים דוד צוריאנו, רב העיר איידן.
לאחר שביתו נשרף יחד עם חיבוריו וספריו, האמין כי זהו מעין עונש על כך שעזב את ארץ ישראל, ולכן שב לצפת בשנת 1919 (ה'תרע"ט) ומונה לשמש שוב כרב וכאב בית הדין של העדה הספרדית בעיר עד לשנת 1927 (ה'תרפ"ז).
במשך חייו ניהל התכתבות ערה עם רבני דורו, והשיב לשאלות רבות בענייני הלכה.
כן חתם יחד עם הרב אברהם לייב זילברמן והרב אפרים שרגא וינגוט על מכתב המתיר לכהנים לעלות ולהתפלל בקברו של רבי שמעון בר יוחאי, לאחר בדיקה הלכתית מקיפה ובדיקה מעשית בשטח.
בתחילת שו"ת "בד דוד" של קרוב משפחתו רבי דוד חי אדרעי שנדפס בצפת בשנת ה'תרפ"ב מופיע מכתב הסכמה שכתב רבי ישמעאל.
כשפרץ הטבח בצפת, ב-29 באוגוסט 1929 (כ"ג באב ה'תרפ"ט), הערבי ששימש כגוי של שבת בקהילה היהודית נקש על דלת ביתו, וכשנפתחה, התפרצו הפורעים אל הבית בעודו לומד ופצעו אותו ואת אשתו רושא.
הוא נפטר מפצעיו לאחר מספר שעות, ב-30 באוגוסט 1929 (כ"ד באב ה'תרפ"ט).
אשתו הובהלה לחיפה וכעבור מספר ימים נפטרה.
הסטנדר עליו למד בעת הירצחו מוצג במוזיאון בבריטניה.
הרב ישמעאל הכהן נישא שלוש פעמים.
אשתו הראשונה הייתה שרה, בת הרב משה הכהן נהר שהיה הרב של טירה (Tire), שהייתה נכדתו של רב העיר איזמיר אברהם פלאג'י.
לאחר פטירת אשתו, נשא את רבקה (ריקוג'ה) בארקי מן העיר איידן, טורקיה, ולאחר פטירתה נשא את רושא בת הרב חיים דוד צוריאנו, רבה של איידין.
מילא את מקום אביו בהנהגת הקהילה לאחר שזה חזר לצפת (1919).
נישא לסיניורו ביז'ה, ממשפחת הרב חיים ביז'ה.
נישאה לקרובה, בכור משה בארקי.
בעלה נעלם באחד ממסעיו והיא נותרה עגונה כל ימיה.
שנים רבות שימש חזן ראשי בקהלת יהודי טורקיה בריו דה ז'ניירו, ק"ק בית-אל.
נישא לג'וייא, בתו של ר' רפאל הכהן, ממנהיגי קהילת טירה.
עברו לצרפת ושם נשלחו, יחד עם בנם ישמעאל (אנרי) על ידי הנאצים למחנות המוות.
עם פינוי המחנה באושוויץ בינואר 1945, הועבר למחנה בוכנוואלד שם נפטר לאחר ימים ספורים.
נינו הוא החוקר הרב דב הכהן (נכד בנו שם-טוב).
מספר חיבוריו נותרו בכתב יד, וחלק מחידושיו ושאלותיו הודפסו בספרי חכמי דורו כגון בספר "יש'א איש" לרב יעקב שאול אלישר, בספר "משה האיש", לרב חיים משה אלישר ובספר "ביכורי יעקב" לרב יעקב חי זריהן ועוד.
רבי ישמעאל הכהן טנוג'י (חי במאה ה-16) היה מגדולי רבני מצרים וראש רבני קהיר, וחיבר ספרים בתוניסיה ובמצרים.
שלמה אברהם רוזאניס מצטט מדברי רבי דוד קונפורטי, ולפיו לאחר שהגיע למצרים ולאחר שחיבר את "ספר הזיכרון" בשנת ה'ש"ג (1543), עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים, בה נולד בנו רבי יהודה הכהן טנוג'י.
שנים רבות לאחר מכן, חזר רבי ישמעאל הכהן טנוג'י למצרים עם שני ילדיו, יהודה, ובן נוסף, רבי שמואל הכהן.
אין להחליף בינו לבין רבי ישמעאל הכהן ממודנה המאוחר לו.
מכתביו נשתמר ספר הזיכרון (נדפס פיררה ה'שט"ו) שהביא לפרסומו.
ישנונן פסיפי (שם מדעי: Somniosus pacificus) הוא מין של כריש גדול מהסוג ישנן המצוי במימי האוקיינוס השקט סמוך לחופי אמריקה הצפונית וסיביר, יפן ובאיי צפון האוקיינוס השקט.
אורכו מגיע עד 4.4 מטר ומשקלו עד 888 ק"ג.
כריש זה איטי ומצוי במים קוטביים.
העור אפור, חסר קשקשים וגיבנת על גבו.
הראש גדול, העיניים קטנות והאף גדול ומעוגל.
כריש זה מצוי רוב זמנו במצולות האוקיינוס עד לעומק 2,000 מ'.
הוא צד את טרפו במצולות וניזון גם מנבלות.
הוא טורף בעיקר תמנונים פסיפיים ובנוסף טורף מיני טרף איטי כמו סוליתאים שונים כמו סוליתיים, שטחנוניים וכו', שיבוטיים, דגי ורדון, סרטני נזיר, חסילונים ואף על חלזונות ים.
לעיתים הוא יתקוף יצורים מהירים יותר כמו דיונונים או דגי סלמון ואף על דגי סחוס אחרים ויונקים ימיים כמו פוקנת המפרץ או על גורי אריה ים שטלר.
לכריש זה טורף אחד היכול לטרוף אותו - האורקה.
ישנוניים (שם מדעי: Somniosidae) היא משפחה של דמויי כריש מסדרת הקוצנאים החיים במים עמוקים בים וחלקם חיים גם במים ארקטייים או תת-ארקטיים.
הם קיבלו את שמם עקב איטיותם הנראות כמו שינה.
אורך כרישים אלה גדול ומגיע למעל 4.5 מטר ושוקלים קרוב ל-1 טון.
הם בעלי עור כהה או בהיר וכמעט חסרי קשקשים והם מותאמים לחיים במצולות.
ואולם אחרים קטנים יותר וחיים באזורים טרופיים ורדודים.
הם טורפים הניזונים ממגוון דגים ויצורי ים בגדלים שונים.
חלק מהם מחבבים במיוחד רכיכות ענקיות כמו דיונון ענק או דיונון עצום - חסרי החוליות הגדולים ביותר בעולם.
רבים גם יאכלו נבלות של חיות אחרות.
Centroscymnus - בו 2 מינים, ביניהם צנטרוסקימנוס אווסטוני
ישנן (Somniosus) - בו 5 מינים
ישנן דרומי (שם מדעי: Somniosus antarcticus) הוא מין של כריש מהסוג ישנן החי רק באוקיינוסים של חצי הכדור הדרומי בקרבת אנטארקטיקה.
הוא נפוץ בעומק 400–1,100 מטר מתחת לפני הים.
אורכו של כריש זה עד 4.4 מטרים והוא כריש חסר סנפיר גבי ובעל עיניים קטנות ועור אפור-ורדרד.
הוא טורף ממארב הניזון בעיקר מסילוניות לרבות מדיונון עצום, חסר החוליות הכבד ביותר וממגוון דגים מסדרת הברקנאים מדגי Dissostichus eleginoides מקבוצת דגים אנטארקטיים.
לעיתים רחוקות יותר נמצא בבטנו גם טרף של עופות ימיים או של יונקים ימיים קטנים.
נקבת ישנן באורך 3.6 מטרים שנתפסה בצ'ילה הכילה דולפין לווייתני דרומי שלם בבטנה.
בעבר שויך מין כריש זה למינים ישנן גרינלנדי או לישנונן פסיפי, אך ב-2004 הסיווג השתנה למין עצמאי.
ישמעאלים הם עם של סוחרים-נוודים מבני ישמעאל המוזכר בתנ"ך.
אין אזכור של הישמעאלים במקורות חוץ-מקראיים קדומים, אך יש אזכורים חוץ מקראיים לשבטים המרכיבים את האומה הישמעאלית על פי המקרא, כמו קדר, אדבאל, תימא, יטור, משא, ונביות.
במסורת הערבית, היהודית והמוסלמית, הישמעאלים מזוהים עם הערבים.
הישמעאלים מתוארים כעונדים נזמי זהב החיים בשיירות כנוודים עם גמלים הנושאים את סחורותיהם.
בתהילים פרק פ"ג, פסוק ז' נזכרים הישמעאלים כדרי אוהלים.
שבטי הישמעאלים מוזכרים גם כנוודים רועי צאן הגרים במדבר.
עם אזכורם הראשון כעם בספר בראשית, מוזכרים סוחרים ישמעאלים העוברים בארץ ישראל לצורך הליכה למצרים, כשהם באים מן הגלעד שבצפון מערב עבר הירדן.
אולם ישמעאל גורש למדבר של כנען שהוא הנגב ומשם לא ברורה נדידתו אך צאצאיו מוכרים כעמים וממלכות שישבו בימי האלף הראשון לפנה"ס בחצי האי ערב, כמו קדר.
התורה מציינת שתחום ארצם של הישמעאלים היה "מחוילה עד שור אשר על פני מצרים, בואכה אשורה" כלומר מאזור המדבריות הסמוכים לתימן עד המדבריות הסמוכים לצפון עיראק של ימינו, אזור החופף בקירוב את חצי האי ערב והמדבר הסורי-ערבי.
גם המדיינים שישבו בצפון מערב חצי האי ערב ושמקורם לפי המקרא בקטורה, אשת אברהם השלישית, מזוהים עם הישמעאלים בספר שופטים, ושם מופיע מנהגם של הישמעאלים לענוד נזמי זהב.
ישמעאל ואמו, הגר, גורשו אל המדבר (ככל הנראה אל הנגב) לאור בקשתה של שרה.
לאחר מכן הישמעאלים כעם מוזכרים לראשונה בבראשית פרק לז', פסוק כה' כאשר שיירה של סוחרים מתוכם שהגיעה מהגלעד חצתה את ארץ ישראל עם גמליהם לעבר מצרים העתיקה.
בני יעקב שהיו בעמק דותן הבחינו בשיירה והחליטו למכור להם את אחיהם השנוא, יוסף, לעבד תמורת עשרים כסף ואלה לקחו אותו למצרים שם יעלה בהמשך לגדולה.
האפוד נוצר ככמצבת זיכרון לניצחון אולם אנשים החלו לעבוד אותו כפולחן פגאני.
בספר שמואל וכן גם בחזרה על דבריו בספר דברי הימים מוזכר אדם בשם יתר הישמעאלי שהיה נשוי לאביגיל בת ישי, אחותו של דוד המלך.
בספר תהילים פרק פ"ג, פסוק ז' נזכרים הישמעאלים (כיושבי אוהלים כמו האדומים) כאחד מאויבי עם ישראל אשר אלוהים ימצה עמם את הדין על רצונם לפגוע בעם ישראל ולהשמידו.
בספר דברי הימים מוזכר כי שבטי ראובן גד וחצי המנשה ערכו מלחמה עם השבטים יטור, נפיש ונודב.
כאשר השניים הראשונים מובאים בתורה כשבטים ישמעאלים וכנראה גם נודב.
ברוב המקרא הישמעאלים לא מוזכרים בשם זה, אלא בשמות שבטיהם השונים.
שמות שבטי ישמעאל מוזכרים רבות בנבואות הנביאים.
כאשר השבט המוזכר ביותר הוא קדר, המוזכר בעיקר בהקשר של נבואות פורענות וחורבן של השבט.
חלק מהשבטים המרכיבים את הישמעאלים לפי המקרא, מוזכרים בכתובות אשוריות ובבליות, ומזוהים כשבטים נוודים שגרו בחצי האי ערב ובמדבר הסורי-ערבי.
בספר יהודית, המתוארך ל, החלה מסורת של זיהוי הערבים שחיים בקצה היבשת כאל צאצאי הישמעאלים כ"עם היושב בקצה המדבר".
בספר היובלים, המתוארך ל, קיימת התייחסות ישירה למוצא הערבים והישמעאלים מישמעאל בן-אברהם.
בפרק כ', העוסק בצוואת אברהם, מצוין:
יוסף בן מתתיהו מזהה בספרו, "קדמוניות היהודים", את צאצאי הישמעאלים בזמנו עם הנבטים, ומייחס את מנהג ברית המילה בגיל 13 שהתקיים בקרבם לפסוקים המקראיים שמתארים את ברית המילה שעבר ישמעאל באותו הגיל.
לפי מסורת התלמוד הבבלי, יש לזהות את אביגיל בת ישי עם אביגיל בת נחש, דמות מקראית נוספת; ואת בעלה יתר הישמעאלי יש לזהות עם בעלה של אביגיל בת נחש, יתרא הישראלי.
לפי מסורת שנמסרה בתלמוד הירושלמי בשם רבי שמואל בר נחמן, היה יתר ישמעאלי שהתגייר בבית דינו של ישי, והאחרון בחר בו כחתן לבתו אביגיל לאור היכרותו עמו.
על פי הקוראן מוחמד ובני עמו הם מצאצאי אברהם וישמעאל, ייתכן שמקור הדברים בהתוודעותו של מוחמד לסיפורים ולמסורות של היהודים והנוצרים שבאו במגע עם שבטו, ובעקבות זאת הערבים המוסלמים מזהים את אביהם הקדום עם ישמעאל.
ישמעאל העכברי היה מייסד כת יהודית בבבל, שנקראה "אל-עכבריה", שחי במאה ה-9.
ישמעאל העכברי חי בימי הכליף אל-מעתצם.
המידע עליו מגיע בעיקר מספרו של יעקב הקרקסאני הכותב עליו שהוא היה איש נלעג בעיני הסובבים אותו, נוטה לשגעון, שבגאוותו ביזה את ענן בן דוד וביקש לקראת מותו שיכתבו על קברו "רכב ישראל ופרשיו".
כינויו מגיע מכך שהוא היה מהעיר עכברא.
ישמעאל העכברי טען שאין להתייחס לקרי בתנ"ך אלא רק לכתיב.
הוא גם תיקן את הטקסט המקראי במקום שהוא היה נראה לו מוקשה.
בין השאר הוא קבע את השינויים הבאים:
בפסוק המתאר את קין רוצח את הבל הוא הוסיף: "ויאמר קין אל הבל אחיו קום נצא השדה ויהי בהיותם בשדה ויקם קין אל הבל אחיו ויהרגהו"
בפסוק "וכל העם רואים את הקולות" הוא תיקן "שומעים את הקולות"
בפסוק על המן הוא תיקן: "ובני ישראל יאכלו את המן ארבעים שנה"
בפסוק המונה את מספר בני לאה שירדו למצרים הוא תיקן מ"כל נפש בניו ובנותיו שלשים ושלש" ל"כל נפש בניו ובנותיו שלשים ושתיים"
בנוסף, הוא קבע שראש חודש מתחיל משעת המולד, אפילו אם זה לפני השקיעה.
בנוסף, הוא התיר לאכול דברים שהוכנו על ידי גויים באיסור בשבת.