tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קארט, מנגד, גילה תושייה שיווקית רבה: הוא יזם מופע מיוחד בצהריים ב-6 ביולי 1878 באולם ארמון הבדולח, שהוקדש כולו למוזיקה מן האופרה, ובכך הצליח לעורר עניין מחודש ביצירה ולעצור את מגמת הדעיכה.
בשלהי אוגוסט 1878 שולבו קטעים מוזיקליים מתוך "אה"מ פינאפור", בעיבוד עוזרו של סאליבן, המלחין המילטון קלארק, במסגרת סדרת קונצרטים מצליחה שנערכה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן.
הקונצרטים זכו להצלחה רבה ויצרו תהודה ציבורית שהחזירה את הקהל לתיאטרון.
בחלוף שבועות אחדים, עם תחילת ספטמבר, התמלאו אולמות האופרה קומיק עד אפס מקום.
מכירות תווי הפסנתר של היצירה חצו את רף עשרת אלפים העותקים, וקארט ייסד שתי להקות נוספות שיצאו לסיבובי הופעות נרחבים ברחבי אנגליה.
הצלחתה של "אה"מ פינאפור" יצרה מפנה משמעותי בתולדות שיתוף הפעולה בין גילברט, סאליבן וקארט.
לראשונה עמדו לרשות השלושה המשאבים הכלכליים להפיק את יצירותיהם בכוחות עצמם, ללא תלות במפיקים חיצוניים.
קארט הציע לעמיתיו לכונן שותפות עסקית שוויונית ביניהם, והשלושה גיבשו תוכנית אסטרטגית לשחרור מתלותם במנהלי "חברת האופרה הקומית".
בהתאם לחוזה המקורי בין גילברט וסאליבן לבין החברה, ניתנה לאחרונה הזכות להמשיך ולהציג את "אה"מ פינאפור" כל עוד נמשכה הריצה הראשונית.
באותה עת נסגר תיאטרון האופרה קומיק לזמן מה לצורך עבודות תחזוקה ושיפוץ מקיף, שכללו ניקוז והחלפת תשתיות הביוב.
העבודות נמשכו מחג המולד של 1878 ועד סוף ינואר 1879, בפיקוחו של המעצב א.
סגירה זו שימשה בעיני קארט, גילברט וסאליבן עילה משפטית לראות בריצה הראשונית של ההפקה כתמה ונשלמה.
הם גרסו, כי עם תום תקופת השיפוץ פקעו זכויותיה של החברה ביצירה.
כדי לבצר את עמדתם, חתם קארט על חוזה שכירות אישי בן שישה חודשים, החל מ-1 בפברואר 1879, היום שבו נפתח מחדש התיאטרון והועלתה בו שוב "אה"מ פינאפור".
בתום תקופה זו תכנן קארט להודיע רשמית לחברת האופרה הקומית על סיום תוקפן של זכויותיה הן ביצירה והן באולם עצמו.
במהלך שנת 1878 יצאה "אה"מ פינאפור" אל מעבר לים והפכה לתופעה תרבותית הין-לאומית.
בארצות הברית הועלו גרסאות רבות של היצירה שלא קיבלו את רשותם של מחבריה, אך כולן נחלו הצלחה עצומה והוכיחו את התהודה יוצאת הדופן של האופרה.
הגרסה הראשונה נפתחה בבוסטון ב-25 בנובמבר 1878 וזכתה להדים ציבוריים רחבים ולביקורות נלהבות.
כמעט בן-לילה הפכה "אה"מ פינאפור" למקור שופע של ביטויים לשוניים שנטמעו בשיח הציבורי משני עברי האוקיינוס האטלנטי, ובהם הדו-שיח הקומי שהפך למטבע לשון:
בחודש פברואר 1879 חודשה ההרצה הרשמית של האופרה בתיאטרון האופרה קומיק בלונדון.
באפריל התחדשו גם מסעות ההופעות, ועד יוני פעלו שתי להקות במקביל ברחבי המחוזות הבריטיים, האחת בכיכובו של ריצ'רד מנספילד בתפקיד סר ג'וזף, והאחרת בהשתתפות ו.
קארט, שזיהה את הפוטנציאל הכלכלי הגלום בהצלחתה המסחררת של האופרה מעבר לאוקיינוס, הפליג ביוני לניו יורק כדי להפיק גרסה "אותנטית" שתועלה תחת פיקוחם הישיר של גילברט וסאליבן.
הוא שכר תיאטרון, ערך מבחני בד למקהלה ולשחקנים, והחל לגבש צוותים הן לגרסה האמריקאית של "אה"מ פינאפור" והן לאופרה חדשה מאת השניים, שיועדה לבכורה בניו יורק ולהופעות ברחבי המדינה.
בהתאם להסכמות שנחתמו בין השלושה, הודיע סאליבן בראשית יולי 1879 לשותפיו ב"חברת האופרה הקומית" כי לא יחדשו את ההתקשרות עמה להפקת "אה"מ פינאפור", וכי בכוונתו למשוך את זכויות המוזיקה מן החברה החל מ-31 ביולי.
בתגובה, הודיעה החברה על כוונתה להעלות גרסה מתחרה של האופרה בתיאטרון אחר והגישה תביעה משפטית נגד קארט ושותפיו.
הנהלת החברה ניסתה לשדל את משתתפי ההפקה המקורית לעבור לשורותיה בתמורה לשכר גבוה יותר, אולם רק שחקן ראשי אחד, איניאס ג'וזף דיימוט, נענה להצעה.
החברה שכרה את תיאטרון האימפריאל אך נותרה נטולת תפאורה.
בליל 31 ביולי שלחו אנשיה קבוצת בריונים להשתלט בכוח על התפאורה והאביזרים במהלך המערכה השנייה של ההופעה בתיאטרון האופרה קומיק.
גילברט שהה באותה עת מחוץ לעיר, וסאליבן התאושש מניתוח להסרת אבנים בכליה.
אנשי הבמה והשחקנים הצליחו להדוף את התוקפים ולהגן על הציוד, אך מנהל הבמה ריצ'רד בארקר ואחרים נפצעו.
ההצגה נמשכה כסדרה עד שקריאת "אש!" נשמעה בקהל.
ג'ורג' גרוסמית', שגילם את דמותו של סר ג'וזף, יצא לפני המסך והרגיע את הצופים המבוהלים.
המשטרה הוזעקה, השקט הושב על כנו, וההצגה הושלמה במלואה.
גילברט הגיש תביעה לבית המשפט במטרה למנוע מ"חברת האופרה הקומית" להעלות את גרסתה המתחרה ל"אה"מ פינאפור".
בית המשפט התיר את העלאת ההפקה בתיאטרון האימפריאל, שהחלה ב-1 באוגוסט 1879, ובהמשך עברה לתיאטרון האולימפיק בחודש ספטמבר.
בתפקיד ג'וזפין הופיעה, בין היתר, הזמרת פאולין ריטה.
ההפקה זכתה לשבחי הביקורת ולהצלחה ראשונית, אך ירדה מן הבמה באוקטובר 1879 לאחר 91 הצגות.
הסכסוך המשפטי הסתיים כשנתיים לאחר מכן בפסק שבו נקבע כי הדין עם קארט ושותפיו.
עם שובו ללונדון ייסד קארט שותפות חדשה עם גילברט וסאליבן, אשר הסדירה חלוקה שוויונית של הרווחים לאחר ניכוי הוצאות ההפקה.
במקביל נמשכה הצלחתה המסחרית של "אה"מ פינאפור" במלוא עוזה.
ב-20 בפברואר 1880 השלימה היצירה את הרצתה הראשונית, שכללה 571 הופעות, הישג יוצא דופן במונחי התקופה.
באותה עת רק יצירה אחת נוספת בתולדות התיאטרון המוזיקלי, האופרטה הצרפתית "Les cloches de Corneville" מאת רובר פלאנקט, עלתה עליה באורכה.
הבאת "אה"מ פינאפור" אל ארצות הברית
במהלך השנים 1878–1879 הפכה "אה"מ פינאפור" מתופעה תיאטרונית בריטית למגפה תרבותית כלל-אמריקאית.
בארצות הברית צמחו, בתוך חודשים ספורים, למעלה ממאה וחמישים הפקות בלתי-חוקיות של היצירה, אשר כולן הועלו בלא תשלום תמלוגים למחבריה.
גילברט וסאליבן כינו הפקות אלה "פיראטיות", אף כי מבחינה משפטית לא הוענקה להם באותה תקופה הגנה בין-לאומית על זכויות היוצרים.
ההפקה הראשונה מבין גרסאות אלו, שנפתחה במוזיאון של בוסטון ב-25 בנובמבר 1878, חוללה תהודה ציבורית עצומה והציתה גל של עיבודים שונים ברחבי המדינה.
בתוך שבועות ספורים הועלתה האופרה בעשרות ערים ובידי להקות נודדות רבות.
בבוסטון לבדה הוצגו למעלה מתריסר גרסאות, ובהן גרסת ילדים שתיארה לואיזה מיי אלקוט בסיפורה משנת 1879, Jimmy's Cruise in the Pinafore.
בניו יורק הוצגו שמונה הפקות שונות של האופרה בטווח של חמישה רחובות בלבד, ובפילדלפיה שש נוספות.
אחת הבולטות שבהן, מאת "מקהלת הכנסייה של פילדלפיה", נוהלה בידי ג'ון פיליפ סוזה, אשר גם עיבד את המוזיקה.
בתפקיד סר ג'וזף הופיע לואיס דה לאנג, וההפקה הוצגה בברודוויי ויצאה למסע הופעות רחב היקף ברחבי ארצות הברית בשנת 1879. עיבודו התזמורתי של סוזה הוצג בהמשך גם באוסטרלאסיה.
ההפקה הראשונה בקנדה הועלתה על ידי להקת "האופרה של הולמן" בתיאטרון האופרה המלכותי של טורונטו בפברואר 1879.
הגרסאות האמריקאיות לבשו צורות אמנותיות מגוונות: החל בבורלסקות ופרודיות, עבור בגרסאות שבהן גברים גילמו דמויות נשיות ולהפך, וכלה במופעי מינסטרל ובגרסאות רב-לשוניות בגרמנית, ביידיש ובשפות נוספות.
חלקן הועלו על סיפונם של כלי שיט ממשיים, אחרות על ידי מקהלות כנסייה או בידי להקות ילדים, ורבות מהן סטו מן הלברית ומהמוזיקה של המקור כמעט כליל.
חרף זאת, תרמו הפקות אלה להפיכת "אה"מ פינאפור" לתופעה חברתית רחבת-היקף ולשם נרדף לקומדיה מוזיקלית עכשווית.
תווי המוזיקה נמכרו במאות אלפים, חפצי נוי ובובות בעיצוב ימי הוצעו לקהל הרחב, ושם היצירה הפך למוטיב חוזר בפרסום, בעיתונות ובשיח הציבורי.
גילברט, סאליבן וקארט ניהלו מאבקים משפטיים ממושכים בניסיון להשיג זכויות בלעדיות בארצות הברית, אך בלא הועיל.
בשל כך החליטו כי יצירתם הבאה, "שודדי הפנזנס", תועלה לראשונה בניו יורק לשם הבטחת זכויותיהם הקנייניות מעבר לים.
ב-24 באפריל 1879 התכנסו השלושה לתכנון הפקה מורשית ורשמית של "אה"מ פינאפור" בארצות הברית.
באותו קיץ הפליג קארט לניו יורק וחתם על הסכם עם מנהל התיאטרון ג'ון ת.
פורד להעלאת ההפקה בתיאטרון פיפת' אווניו, שנועדה להיות הגרסה האמריקאית המוסמכת הראשונה של היצירה.
בחודש נובמבר שב קארט לאמריקה בלוויית גילברט, סאליבן ולהקת מבצעים מצטיינת: ג'יי.
ריילי בתפקיד סר ג'וזף, בלאנש רוזוולט בתפקיד ג'וזפין, אליס ברנט כליטל באטרקאפ, פרנוקס קוק כדיק דאדהיי, יו טלבוט כראלף רקסטראו וג'סי בונד כבת הדודה היבי.
אל הצוות נוספו אמנים אמריקאים, ובהם סיניור ברוקוליני, אשר גילם את דמותו של קפטן קורקורן.
אלפרד סלייר הובא לסייע לסאליבן בעבודת הניצוח, בעוד אחיו פרנסואה נותר בלונדון לפקח על ההפקה המקורית.
הבכורה האמריקאית הרשמית התקיימה בניו יורק ב-1 בדצמבר 1879, כאשר גילברט עצמו נטל חלק במקהלה.
ההפקה רצה בהצלחה מתונה במשך חודש דצמבר כולו.
לאחר פתיחה מרשימה דעך העניין הציבורי, שכן מרבית תושבי ניו יורק כבר נחשפו לגרסאות פיראטיות רבות של האופרה.
במקביל השלימו גילברט וסאליבן את עבודתם על "שודדי הפנזנס", אשר הוצגה לראשונה ב-31 בדצמבר וזכתה להצלחה כבירה.
זמן קצר לאחר מכן שלח קארט שלוש להקות לאורך החוף המזרחי וב של ארצות הברית, אשר הציגו את "אה"מ פינאפור" בצד "שודדי הפנזנס" במסגרת רפרטואר משותף.
התהודה האדירה שלה זכתה "אה"מ פינאפור" בקרב קהלים צעירים, ובפרט ההפקות הפיראטיות לילדים שהוצגו ברחבי בריטניה, הביאה את קארט ליזום גרסה רשמית וממוסדת לילדים, אשר נועדה לשלב חינוך מוזיקלי עם בידור תיאטרוני ראוי.
ההפקה הועלתה במופעי צהריים בתיאטרון האופרה קומיק החל מ-16 בדצמבר 1879, וזכתה לתשומת לב ציבורית רבה.
פרנסואה סלייר, אשר ירש את אחיו אלפרד בתפקיד המנהל המוזיקלי של קארט בלונדון, עיבד את הפרטיטורה בהתאמה לקולות ילדים, תוך שמירה קפדנית על רוחו המוזיקלית של סאליבן ועל המבנה הדרמטי המקורי.
בין שתי עונות חג המולד הלונדוניות יצאה ההפקה לסיבוב הופעות נרחב בפרובינציות, שנמשך מ-2 באוגוסט ועד ל-11 בדצמבר 1880, וביסס את מעמדה כאחת מן ההפקות החינוכיות הבולטות של התקופה.
גרסת הילדים של קארט זכתה להתלהבות חסרת תקדים מצד המבקרים והקהל כאחד.
מבקר התיאטרון קלמנט סקוט שיבח את "האיזון המושלם בין תמימות לבין משמעת בימתית" ואת "השלמות האמנותית של ביצוע כה רך-שנים".
גם יתר מבקרי לונדון, כמו גם קהלים משפחתיים מרחבי אנגליה, היללו את היצירה על תרומתה לעיצוב טעם תרבותי בקרב ילדים.
אולם, נותרה בה נקודת מחלוקת אחת: הקללה שמטיח קפטן קורקורן, "לעזאזל!", לא צונזרה, וגרמה לתדהמה בקרב חלק מצופי לונדון, ובהם הסופר לואיס קרול.
הוא ביטא את מורת רוחו במכתב פומבי, שבו כתב: .
בעקבות הצלחתה הפנומנלית של "אה"מ פינאפור" בלונדון, פתח קארט בתהליך שיטתי של הרחבת השפעתה של האופרה אל מחוזות בריטניה, ובכך הניח את התשתית למוסד התיאטרוני המתמשך ביותר בתולדות האופרה הקומית האנגלית.
עד ראשית המאה ה-20 הועלו חידושי האופרה בתלבושות עכשוויות, כאשר שמלות הנשים הוזמנו מבתי אופנה מן השורה הראשונה, כדוגמת Redfern.
משנת 1908 ואילך התבססו העיצובים על סגנון ויקטוריאני מובהק, שנוצר בידי מעצבים דגולים כפרסי אנדרסון, ג'ורג' שרינגהם ופיטר גופין.
תפאורת החידוש של 1887, שעיצב האמן הוואס קרייבן, נודעה בדיוק ההיסטורי ובממדיה המרשימים.
התהודה האדירה של "אה"מ פינאפור" בארצות הברית זכתה לתיעוד ממקור ראשון בידי המפיק האוסטרלי ג'ון קרובט ויליאמסון.
בין הגופים המקצועיים הממשיכים להעלותה בקביעות נמנים "אופרה א-לא קארט" שבקליפורניה, אוהיו לייט אופרה ותיאטרון גילברט וסאליבן של ניו יורק, אשר משלבת את האופרה תדיר בעונותיה השנתיות.
ב-23 במרץ 2006 עלתה האופרה בתיאטרון ג'סט שבשכונת בבית שמואל בירושלים, כחלק מפסטיבל ירושלים לאמנויות.
ב-3 בינואר 2012 הועלתה האופרה על בימת תיאטרון הדרן, באולם הירש שבירושלים.
על הבימוי הופקד רוברט בינדר, על הניהול המוזיקלי פול סלטר, ואת הכוריאוגרפיה יצרה ארלין צ'רטוף.
כיום מוצגת היצירה ברחבי העולם, לרבות בתיאטרון המלכותי של קופנהגן, באופרה האוסטרלית ובחברת הבידור Essgee, בתיאטרון העירוני של קאסל שבגרמניה ואף בבימות סמרקנד שבאוזבקיסטן.
הטבלה הבאה מציגה את ההיסטוריה של הפקות ד'אוילי קארט (ללא סיורים) במהלך חייו של גילברט:
תיאטרון תאריך פתיחה תאריך סגירה מספר הצגות פרטים אופרה קומיק 25 במאי 1878 24 בדצמבר 1878 571 ההרצה המקורית בלונדון.
התיאטרון היה סגור בין 25 בדצמבר 1878 ל-31 בינואר 1879. 31 בינואר 1879 20 בפברואר 1880 תיאטרון פיפת' אבניו, ניו יורק 1 בדצמבר 1879 27 בדצמבר 1879 28 הבכורה הרשמית בארצות הברית, שנערכה בניו יורק, לפני עליית "שודדי הפנזנס".
אופרה קומיק 16 בדצמבר 1879 20 במרץ 1880 78 להקת שחקנים צעירים, הופעות בצהריים בלבד.
להקה זו יצאה לסיבוב הופעות בפרובינציות בין 2 באוגוסט ל-11 בדצמבר 1880. אופרה קומיק 22 בדצמבר 1880 28 בינואר 1881 28 תיאטרון סבוי 12 בנובמבר 1887 10 במרץ 1888 120 ההפקה המחודשת הראשונה בלונדון.
תיאטרון סבוי 6 ביוני 1899 25 בנובמבר 1899 174 ההפקה המחודשת השנייה בלונדון.
הוצגה יחד עם "משפט חבר המושבעים" כמערכה מקדימה.
תיאטרון סבוי 14 ביולי 1908 27 במרץ 1909 61 עונת הרפרטואר השנייה של תיאטרון סבוי; הוצגה לצד חמש אופרות נוספות.
תאריך הסגירה מתייחס לסיום העונה כולה.
הביקורות הראשונות שנכתבו על היצירה היו ברובן חיוביות.
כתב העת The Era ציין כי:
בדומה לכך, סיכם כתב העת The Illustrated London News כי ההפקה עלתה יפה וכי עלילתה, אף שהיא דלה למדי, שימשה מסגרת נאותה להומור המושחז ולסאטירה הדקה המאפיינים את גילברט.
עוד נכתב כי "רבים הרגעים המעוררים צחוק כן, בזכות אותן פגיעות סאטיריות מזדמנות.
המוזיקה של ד"ר סאליבן תוססת כטקסט שאליו נתחברה, ולעיתים ניכרת בה אף נימה רכה של ביטוי רגשי.
היצירה מבוצעת לכל אורכה ברמה מעולה".
"הטיימס" הוסיף והעיר כי היצירה מהווה ניסיון מוקדם לביסוסו של "תיאטרון מוזיקלי לאומי" אשר לבריתו נקייה ממרמזים בלתי צנועים כנהוג באופרה הצרפתית, ואיננה נזקקת לסיועם של המודלים המוזיקליים האיטלקיים והגרמניים.
מנגד, עיתוני "דיילי טלגרף" ו-The Athenaeum קיבלו את היצירה באהדה מסויגת.
כתב העת The Musical Times טען כי שיתוף הפעולה המתמשך בין גילברט לסאליבן הוא "מכשול להתפתחות האמנותית של שניהם", שכן אף על פי שהיצירה זוכה לאהדת הציבור, "מן הראוי לדרוש רמה גבוהה יותר מיצירה הנושאת את הכינוי 'אופרה קומית'".
עוד נאמר כי לסאליבן "כישרון אמנותי אמיתי, אשר יכול היה להגיע לכלל מימוש מושלם אילו ניתנה בידו לברית מעוצבת בקפידה הראויה להלחנה".
עם זאת, סיכם כתב העת בטון מפויס: "משהשלמנו נאמנה את חובתנו כמבקרי אמנות, נמהר לומר כי "אה"מ פינאפור" היא יצירה משעשעת של גוזמה מבדרת, והמוזיקה נושאת אותה ברוח עליזה עד אחריתה".
גם "הטיימס" ועיתונים אחדים נוספים חלקו דעה זו, בציינם כי אף שהיצירה מהנה, סאליבן מסוגל להשגים אמנותיים רמים יותר.
רק העיתון Figaro הביע יחס עוין כלפיה.
עם פרסום התווים לשירה, הצטרף כתב העת The Academy למקהלת המבקרים והביע צער על כך שסאליבן ירד, כלשונו, לשפל כזה עד שהלחין מוזיקה ל"אה"מ פינאפור", תוך תקווה כי יפנה להבא לעיסוק בפרויקטים ש"ראויים יותר לכישרונו הרם".
ביקורת זו תלוותה לסאליבן לכל אורך הקריירה שלו.
הפקותיה הבלתי מורשות הרבות של האופרה בארצות הברית בשנים 1878–1879 התאפיינו באיכות משתנה, ורבות מהן היו עיבודים ליצירה המקורית.
מבין ההפקות הקרובות ביותר למקור נמנתה זו של חברת האופרה האידיאלית של בוסטון, אשר נוסדה במיוחד לשם העלאת "אה"מ פינאפור".
החברה גייסה זמרים בעלי שם מעולם הקונצרטים ופתחה את הצגותיה בתיאטרון בוסטון, שמנה כ-3,000 מושבים, ב-14 באפריל 1879. המבקרים הסכימו כי החברה השיגה את מטרתה והציגה הפקה "אידיאלית" במובנה המלא.
עיתון The Boston Journal דיווח כי הקהל "הובא בהתלהבותו עד כדי מחיאות כפיים סוערות של שביעות רצון מוחלטת".
העיתון ציין עוד כי טעות לראות ב"אה"א פינאפור" פארסה, שכן "על אף קומיותה הבלתי ניתנת להכחשה, אין היא אופרה בופה, ויש לבצעה בזהירות רבה, פן ייפגם יופייה העדין וייחודה ההומוריסטי".
העיתון תיאר את היצירה כ"קלאסית במתודתה" וציין כי "הסאטירה המעודנת שבה מצויה בחיקויה את האבסורדים של האופרה הגדולה".
החברה נעשתה בהמשך לאחת מלהקות הסיור המצליחות ביותר בארצות הברית.
גרסת הילדים הראשונה של האופרה, שהועלתה בבוסטון, הפכה לתופעה של ממש וסחפה קהל צעיר ומבוגר כאחד, עד כי הוארכה הצגתה לאורך קיץ 1879. עיתון The Boston Herald כתב כי "הקהל הרב, ילדים ומבוגרים כאחד, יצא מגדרו מרוב שמחה.
פרצי צחוק רמים נשמעו שוב ושוב".
בעת חידושה של האופרה בלונדון בשנת 1887 כבר נחשבה "אה"מ פינאפור" ליצירה קאנונית.
כתב העת The Illustrated London News העיר כי ההפקה לא עודכנה בדיאלוגים, בבדיחות או בשירים חדשים, אך סיכם כי זהו דווקא יתרון, שכן הציבור היה מתגעגע אל "הבדיחות רוויות השנים, כדוגמת 'Hardly Ever'".
עוד נאמר כי "תיאטרון הסבוי רשם לעצמו עוד הצלחה מזהירה".
בביקורת על החידוש מ-1899 ציין כתב העת The Athenaeum לשבח את היצירה, אף שצירף את קולו למקהלת הביקורת מצד הממסד המוזיקלי על סאליבן.
מחד גיסא, נכתב כי "'אה"מ פינאפור' נשמעת רעננה מתמיד.
עולם המוזיקה נעשה רציני עד מאוד, ולפיכך מרענן הוא לשמוע יצירה עליזה והומוריסטית, מוזיקה שאינה מתיימרת לגדולה.
היא כתובה בעדינות, וברבים מן ההיבטים מגלה יכולת בדרגה נעלה".
מאידך, נטען על ידי העיתון כי אילו סאליבן היה ממשיך בנתיב היצירה הרצינית, דוגמת הסימפוניה שלו, "היה מגיע לתוצאות נעלות אף יותר; כן מעוררת הפינאפור מחשבה מה היה בכוחו להפיק לוּ ניתנה לו לברית דומה באופיה, אך רחבת-יריעה יותר, אשר תאפשר לו למצות את כישרונו במלואו".
מנקן כי "לא נכתבה מעולם אופרה קומית אחרת, ואף לא מחזה כלשהו, שזכו לפופולריות מעין זו.
'אה"מ פינאפור" הועלתה, ובזכות מרובה, בכל מקום שבו מצויים תיאטראות, ממוסקבה ועד בואנוס איירס, מקייפטאון ועד שנגחאי; במדריד, באוטווה ובמלבורן; ואף בפריז, ברומא, בווינה ובברלין".
לאחר מותם של גילברט וסאליבן שמרה חברת האופרה של ד'וילי קארט על הזכויות הבלעדיות לביצוע יצירותיהם בבריטניה עד שנת 1962, ונהגה לסייר ברחבי הממלכה רוב ימות השנה.
החל מ-1919 קיימה עונות קבע בלונדון, שנמשכו בקביעות כארבעה חודשים.
עיתון "הטיימס" העניק להפקת לונדון משנת 1920 ביקורת נלהבת, בציינו כי הקהל היה "שבוי בהתפעלות", והביע צער על כך שהאופרה תוצג למשך שבועיים בלבד.
עוד שיבח את צוות המבצעים, ובפרט את ליאו שפילד בתפקיד הקפטן, את הנרי ליטון כסר ג'וזף, את אלסי גריפין כג'וזפין, את ג'יימס היי כראלף, את ברתה לואיס כבאטרקאפ ואת גוון המקהלה המפואר, וסיכם כי היצירה מהווה "חתימה עליזה ורבת-הדר לעונת התיאטרון".
שנתיים לאחר מכן פורסמה בעיתון ביקורת נלהבת אף יותר, שתיארה את דרק אולדהם כ"גיבור אידיאלי" בתפקיד ראלף, ציינה כי סידני גרנוויל "הפילה את האולם" בביצועה, היללה את דרל פנקורט על גילומו את דאדהיי כ"קריקטורה מושלמת ומאוזנת" וציינה כי היה זה "עונג רב" לשוב ולראות את חברי הלהקה הוותיקים.
אף בביקורת מאוחרת משנת 1961 על הפקת האופרה בידי ד'וילי קארט נשמר אותו הלך רוח.
בשנת 1879 רכש ג'ון קרובט ויליאמסון את זכויות ההצגה הבלעדיות של "אה"מ פינאפור" באוסטרליה ובניו זילנד.
הפקת הבכורה שיזם זכתה לתשואות הביקורת והקהל כאחד.
ויליאמסון גילם את דמותו של המכובד סר ג'וזף פורטר, ואילו רעייתו, מגי מור, הופיעה בתפקיד ג'וזפין.
עיתון Sydney Morning Herald שיבח את ההפקה, את ויליאמסון ואת שותפיו לבמה, בציינו כי על אף שהמופע היה "שופע הומור", אופיין ברוח של מתינות ודיוק, במיוחד בהשוואה להפקה הבלתי מורשית הקודמת, שתוארה כ"רעשנית וגסה".
עוד נכתב כי הייתה דרישה לביצועים חוזרים של רבות מן האריות לבקשת הקהל, וכי הצחוק ומחיאות הכפיים מן הקהל העצום "נשמעו בשפע".
להקתו של ויליאמסון המשיכה להעלות את פינאפור באוסטרליה, בניו זילנד ובמסעות הופעות בין-לאומיים עד לשנות השישים של המאה העשרים, ונהנתה מהצלחה מתמשכת.
ויליאמסון עצמו צוטט באומרו: "אם אתה נזקק לממון, העלה גילברט וסאליבן".
במקביל, המשיכה "אה"מ פינאפור" לזכות להערכה ולהצלחה ברחבי העולם.
גרסה דנית שהועלתה בקופנהגן בשנות החמישים חודשה פעמים רבות, והוצגה למעלה ממאה פעמים בפני אולמות מלאים.
תרגומים לגרמנית, ליידיש ולשפות רבות נוספות, וכן הפקות מקצועיות במקומות מרוחקים כעיר סמרקנד שבאוזבקיסטן, זכו אף הם להצלחה.
בארצות הברית, שבה לא הוחלו מעולם דיני זכויות היוצרים על יצירותיהם של גילברט וסאליבן, המשיכה "אה"מ פינאפור" לעלות ברציפות על ידי להקות מקצועיות וחובבניות כאחת.
עיתון "הניו יורק טיימס" פרסם בשנת 1914 ביקורת על הפקה רחבת-היקף באולם ה"ניו יורק היפודרום", שמנה ששת אלפים מושבים, ותיאר אותה כ"בידור מלכותי [ש]שומר על חיוכו".
האופרה עובדה ל"מופע ראווה גרנדיוזי" שכלל מקהלה בת מאות משתתפים, כאשר מכל המים האגדי של ההיפודרום שימש נמל מציאותי.
באטרקאפ הופיעה כשהיא חותרת לעבר אה"מ פינאפור בת שלושת התרנים, ודמותו של דיק דאדהיי הושלכה לים תוך "התזה אמיתית".
המבקר שיבח את עוצמת השירה, אך העיר כי חלק מן העדינות הלשונית אובד כאשר הדיאלוג נדרש להיאמר בקול רם מדי.
ההפקה שילבה גם קטעים מוזיקליים מתוך יצירות אחרות של סאליבן, אך נחתמה בקביעה: "הסאטירה המעודנת של פינאפור מבדרת משום שהיא אוניברסלית".
אותו עיתון תיאר את הפקותיו של וינתרופ איימס בברודוויי בשנות העשרים והשלושים כ"מרהיבות עין".
גם בעידן המודרני ממשיכות הפקות אמריקאיות לזכות לשבחי הביקורת.
בביקורת על עונת 2008 של להקת גילברט וסאליבן של ניו יורק שנערכה באולם "ניו יורק סיטי סנטר" נכתב כי "נושאיו של גילברט, אי-שוויון מעמדי, לאומנות דורסנית ורשויות בלתי-מוכשרות, מוסיפים להיות אקטואליים, גם כאשר הם מוגשים באבסורד.
אך קסמה המתמשך של "אה"מ פינאפור" ודומותיה נובע, בראש ובראשונה, מן הגאונות הלשונית שאין לה אח ורע של גילברט ומן השפע המלודי הנדיב של סאליבן".
עם פקיעת זכויות היוצרים, הותר ללהקות תיאטרון ברחבי העולם להעלות את יצירות גילברט וסאליבן ולעבדן כרצונן במשך כחמישה עשורים.
הפקות של "אה"מ פינאפור", חובבניות ומקצועיות כאחת, נעות מן המסורתיות, בסגנון ד'וילי קארט, ועד לעיבודים חדשניים ורחבי היקף, כדוגמת אלו של חברת Essgee, שייסד סיימון גלאהר באוסטרליה, ושל אופרה דלה לונה בבריטניה.
מאז עליית הבכורה שלה נותרה "אה"מ פינאפור" אחת מן האופרות הקומיות האהובות, הנחקרות והמבוקשות ביותר מבין יצירותיהם של גילברט וסאליבן.
הפקות חדשות ממשיכות לעלות במספרים ניכרים ברחבי תבל.
ג'ורג' פאוור, הטנור אשר גילם לראשונה את דמותו של ראלף רקסטראו, טען בערוב ימיו כי סוד קסמן של אופרות הסבוי טמון ביכולתו של סאליבן לחדור לרוחו של ההומור ההפוך של גילברט.
כאשר גילברט קליל ומרנין, סאליבן נושא את הלחן לגובה חגיגי ונשגב, וכשהסאטירה של גילברט נעשית נוקבת וחריפה, סאליבן מאפשר לעצמו להיסחף ברגשנות ובפיוט.
מבקר נוסף הציע כי מקור חיותה המתמשכת של האופרה טמון בהתמסרותה ל"עליצות ולטיפשות המכוונת".
אף כותרתה של היצירה עצמה טומנת בחובה יסוד פארודי מובהק, בהעניקה את שמו של בגד נשים פשוט מסוג סרפן לספינת מלחמה אימתנית, דוגמת אותן אניות שנשאו שמות הרואיים כ"ויקטורי", "גוליית", "אודיישס" ("נועז") ו"מינוטאור".
הביוגרפית של גילברט, ג'יין סטדמן, מציינת כי "אה"מ פינאפור" היא יצירה "מורכבת לאין שיעור מבחינה סאטירית" מן האופרה "המכשף".
לדבריה, גילברט משלב בה מכלול רעיונות ותמות השאובים מ-"Bab Ballads" שחיבר, ובהם רעיון ההתנהגות האבירית של הקפטן כלפי צוותו מתוך השיר "Captain Reece" (1868), ורעיון החלפת הזהויות בין תינוקות בלידתם מתוך הבלדה "General John" (1867).
דמותו של דיק דאדהיי, המבוססת על טיפוס מן השיר "Woman's Gratitude" (1869), מגלמת אחת התמות הסאטיריות המובהקות ביצירתו של גילברט, ואולי אף רמז לדמותו שלו, דמות המיזנתרופ המעוות, אשר מראהו הדוחה גורם לדחייתו החברתית, אף שהוא מייצג את קולו של השכל הישר וההיגיון.
גילברט עושה שימוש נוסף במוטיב זה באופרתו המוקדמת "האדון בשחור" (1870), הכוללת אף היא את האלמנט של החלפת תינוקות.
וולברוק כתב בשנת 1921 כי היצירה "מעמידה ללעג את סוגת הדרמה הימית, שדוגמה מובהקת לה היא יצירתו של דאגלס ג'רולד "סוזן שחורת-העיניים", ואת אותה פטריוטיות אנגלית מן הסוג של 'האנגלי של האל', המבוסס על קריאות סיסמאיות, פוזות תיאטרליות והיעדר עשייה ממשית למען המדינה".
צ'סטרטון חיזק פרשנות זו, והדגיש כי הסאטירה של גילברט מופנית כלפי הגאווה הלאומית האנוכית, שבה אדם מתמלא גאווה רק משום היותו בן מדינתו, מבלי שנדרשת ממנו כל עמידה מוסרית בפני הפיתוי "להיות שייך לעמים אחרים".
כעבור כמעט מאה שנים, בשנת 2005, ציין הבמאי האוסטרלי סטיוארט מונדר את הזיקה הדו-ערכית שבין יסודות הסאטירה והלאומנות ביצירה.
לדבריו, "כולם שרים 'הוא אנגלי', וכולנו מבינים שהם עושים זאת באירוניה, אך המוזיקה כה צבאית, עד שאין מנוס מלהיסחף אחר הג'ינגואיזם של האימפריה הבריטית".
עוד הוסיף מונדר כי שיר זה משלב את היסוד הלאומי עם מוקד הביקורת המרכזי של האופרה, המערכת המעמדית הבריטית: "'אה"מ פינאפור' היא בראש ובראשונה סאטירה על חיבתו של הבריטי למבנה החברתי שלו, [שהרי] ברור כי [ראלף] רשאי לשאת את [בת הקפטן], מפני שהוא בריטי, ולפיכך נעלה".
החוקר ג'ייקובס מוסיף כי גילברט יוצר פרודיה על מסורת המלודרמה הימית, שבה "אהבת המולדת של המלח משמשת ערובה למידותיו הטובות".
אחת התמות הקומיות המרכזיות בעולמו של גילברט היא עלייתו של אדם בלתי כשיר לעמדה רמה של אחריות.
ביצירה "הארץ המאושרת" (1873) תיאר גילברט עולם שבו משרות השלטון ניתנות דווקא למי שאיננו ראוי להן; כך, זה שמעולם לא ראה אונייה מתמנה ללורד הראשון של האדמירליות.
ב"אה"מ פינאפור" שב גילברט ועוסק בנושא זה באמצעות דמותו של סר ג'וזף, המטפס לעמדה דומה אף שלא "עלה על ספינה מעודו".
רעיון זה חוזר גם באופרות המאוחרות של גילברט וסאליבן, כדמות מייג'ור גנרל סטנלי ב"הפיראטים" או קו-קו ב"המיקאדו", המתמנים למשרות בכירות חרף חוסר כשירותם.
גילברט אף עוקץ את עולם הפוליטיקה המפלגתית, ומרמז כי כאשר סר ג'וזף "הצביע תמיד לפי צו מפלגתו", הרי שוויתר על יושרו האישי ועל שיקול דעתו העצמאי.
גם מעמד הפועלים, שהיה קהל היעד העיקרי של גילברט, זוכה ליחס סאטירי לא פחות חריף מזה המופנה כלפי מטפסי המעמדות ו"ההמון הבלתי מלוטש".
יתר על כן, הפער הכרונולוגי בין ראלף לקפטן, על אף ששניהם יונקו מאותה מינקת, מציג הד לעקיצתו של גילברט באשר לגילו המשתנה של תדיאוס באופרה "הנערה הבוהמית".
בעיתון "הטיימס" נכתב בביקורת משנת 1929 כי היצירה היא "גילברטיאנית במובהק", שכן האבסורד שבדמותו של הקפטם הפטריארכלי וב"אתיקה של כל רומנטיקה" מתקבל "בלא היסוס" ומובא אל מסקנתו ההגיונית: "ההתייחסות למציאות היא המפתח; בלעדיה, האבסורד לא יבלוט במלואו".
אחת התמות המרכזיות ב"אה"מ פינאפור" היא עיסוקה באהבה החוצה גבולות מעמדיים.
באופרה הקודמת של גילברט וסאליבן, "המכשף", שיקוי אהבה גורם למהומה כאשר בני הכפר ואורחי החתונה מתאהבים בבני מעמדות שאינם שייכים להם.
ב"אה"מ פינאפור" מוצגת ג'וזפין, בתו של הקפטן קורקורן, המאוהבת במלח הפשוט ראלף רקסטראו, אהבה שהוא מחזיר לה בעומק לב.
אף על פי כן, ג'וזפין מצייתת לחוקי החברה ומכריזה בגאווה: "את אהבתך המוצעת אני דוחה".
ראלף משיב לה בהצהרת אהבה פיוטית ומרגשת, החותמת במילים: "אני מלח בריטי, ואני אוהב אותך".
לבסוף נחשף כי ראלף עצמו בן למעמד רם ממנה, ובכך יוצר גילברט פרודיה מעודנת על דרמות ה"שוויון" הוויקטוריאניות, דוגמת "הגברת מליון" (1838) מאת אדוארד בולוור-ליטון, שבה גיבורה דוחה איכר ישר-דרך ונלהב, רק כדי לגלות כי עלה לדרגת אצולה גבוהה משלה.
באותו אופן, מבטיח סר ג'וזף לג'וזפין כי "האהבה מאזנת את כל המעמדות".
גם במחזהו של טום טיילור, "הצמית", מתאהבת הגיבורה באיכר פשוט, המתברר בסיום כאציל לידה, והיא מצהירה כי "האהבה מאזנת הכול".
בפרודיה על המלודרמות הימיות הליברליות, סר ג'וזף מבשר למלחים כי הם "שווים לכל אדם", למעט הוא עצמו, ואף מחבר בעבורם מזמור המשבח את המלח הבריטי.
בד בבד הוא משפיל את הקפטן ומאלצו "לרקוד הורנפייפ על שולחן התא".
החוקר ג'ון בוש ג'ונס מציין כי נישואיהם של ראלף וג'וזפין הופכים לגיטימיים רק בשל הגילוי האבסורדי במערכה השנייה, שבו באטרקאפ חושפת כי החליפה את התינוקות, ומסכם כי גילברט הוא "סאטיריקן שמרן [ה]מצדד בסופו של דבר בשימור הסדר החברתי הקיים, [ו]קובע כי האהבה אינה מאזנת את כל המעמדות".
בין החוקרים קיימת מחלוקת באשר לעמדתו של גילברט: האם, כפי שטוען ג'ונס, הוא משמר של הסדר החברתי ותכליתו לבדר בלבד, או שמא יוצר ביקורתי המבקש ללעוג ולמחות על "ההבלים של דורו".
החוקר אנדרו קראותר טוען כי המחלוקת נובעת מטכניקות ההיפוך והאירוניה שאפיינו את גילברט, "טופסיטורווידום", המולידות מצב שבו "המשמעות הגלויה של כתביו הפוכה למשמעותם הסמויה".
קראותר גורס כי גילברט חוגג את מוסכמות החברה ובו בזמן מבקר אותן, ובכך יוצר עמדה כפולה ומורכבת.
ב"אה"מ פינאפור", שהניחה את היסודות לאופרות הסבוי המאוחרות, מצא גילברט דרך לבטא מתח זה, אשר ריתק גם את הקהל הרחב.
הוא יצר "פרודיה מושכלת על המלודרמה הימית, [ה]נשלטת בידי הקונבנציות שהיא עצמה חותרת לערער".
בעוד שהמלודרמה הימית המסורתית מהללת את דמות המלח הפשוט, הופך גילברט את רעיון השוויון לסאטירה באמצעות דמותו של סר ג'וזף, נציג יהיר ומוטעה של המעמד השליט, שאיננו מסוגל ליישם את רעיונותיו שלו על עצמו.
הגיבור, ראלף, מאמץ את דבריו של סר ג'וזף ומצהיר באומץ על אהבתו לבת הקפטן, ובכך מערער על "אריג הסדר החברתי" כולו.
בשלב זה, לפי קראותר, ההיגיון הסאטירי אמור להוביל למעצרו של ראלף, אך גילברט נכנע לדרישות המסורת הדרמטית ויוצר אבסורד מוצהר: הקפטן וראלף הוחלפו בינקותם.
באירוניה מושלמת של "מקריות הלידה", הופך ראלף באחת לבן-מעמד הראוי לג'וזפין, והן הסדר החברתי והן הצורך בסיום רומנטי נותרו על כנם.
קראותר מסכם כי "האופרה משתמשת בכל מוסכמות המלודרמה כדי ללעוג להן, אך בסופה קשה לקבוע מי ניצח, המוסכמות או הלעג".
כך זכתה "אה"ממ פינאפור" להצלחה רחבה, כשהיא משלבת בין חווייתו של הצופה המשכיל המחפש סאטירה, בן המעמד הבינוני המבקש אישור לסדר החברתי, והקהל העממי הנהנה מן הניצחון המלודרמטי של האדם הפשוט.
לדברי המוזיקולוג ארתור ג'ייקובס, העלילה שגיבש גילברט "הציתה במלוא עוזה את גאוניותו של סאליבן".
סאליבן אימץ את ההקשר הימי ומעניק לו מבע מוזיקלי רענן ועתיר תחכום; כך, בשיר הפתיחה "We Sail the Ocean Blue", הוא מעצב פרשנות מלוטשת לשירי המלחים המסורתיים.
בשירו הראשון של קפטן קורקורן, "I am the Captain of the Pinafore", הוא מודה כי ג'נטלמניותו "איננה נוטה, ובכן, כמעט לעולם אינה נוטה" להשמיע קללות כלפי אנשיו, וכי על אף ניסיונו בים, הוא "כמעט לעולם" איננו סובל ממחלת ים.
ג'ייקובס מציין כי סאליבן "מצא באורח מופלא את ההבעה המוזיקלית המדויקת לביטוי המרכזי ''...
המועצמת בתחכום על ידי נגינה כרומטית בבסון".
המבקרת אודרי ויליאמסון גורסת כי המוזיקה של "אה"מ פינאפור" היא אנגלית בטבעה, חפה כמעט לחלוטין מהשפעות יבשתיות, מן המקהלה העליזה של ראלף, רב-המלחים והנגר, ועד לשיר הסיום הפטריוטי "For He Is an Englishman".
עיבוד הקולות של סאליבן משרת את ההיגיון הסאטירי של הטקסט, הלועג לדרמות ה"שוויון" הוויקטוריאניות, תוך חשיפת הצביעות של סר ג'וזף.
שיר פופולרי נוסף הוא "When I was a Lad", שבו מספר סר ג'וזף על עלייתו המטאורית, המזכירה את מסלולו של ויליאם הנרי סמית', יזם העיתונות שהגיע לכהונת הלורד הראשון של האדמירליות בשנת 1877.
ב"אה"מ פינאפור" עושה סאליבן שימוש מושכל בסולמות מינוריים לצורך אפקטים קומיים, כדוגמת השיר "Kind Captain, I've important information".
כמו כן, יוצר הוא הפתעה הרמונית באמצעות המעבר לסובדומיננטה מינורית בשיר "Sorry her lot".
הוא מוסיף: "הבסון והבסים מצהירים בתקיפות מי הוא הקפטן של הפינאפור, בסולם הלא-סביר של לה מינור.
באטרקאפ מנסה נואשות להישמע במי-במול מינור, אך שאר הדמויות אינן מכירות סולם שכזה.
בן-רגע שבים כולם לדו מז'ור איתן וטוב במשקל 6/4".
לדברי ג'ייקובס, "ראלף, קפטן קורקורן, סר ג'וזף וג'וזפין שוכנים כולם בעולמם המוזיקלי האינטראקטיבי (ובעיקר בשיר 'Never mind the why and wherefore'), וכמעט אותה מידת תשומת לב מוקדשת גם לשתי דמויות פארודיות שאובות מעולם האופרה והמלודרמה: ליטל באטרקאפ, בעלת ה'דם הצועני בעורקיה', ודיק דאדהיי, כבד-הפסיעה".
עוד מוסיף ג'ייקובס כי הטון המוביל של "Never mind the why and wherefore" מדגיש את המשפט המרכזי "כאות חסד בסגנון יוהאן שטראוס הבן".
החוקר דייוויד ראסל הולם מצביע על פרודיה רחבה של סאליבן על סגנונות אופראיים שונים, "ובמיוחד על הרצ'יטטיבים ההנדליאניים ועל סצנת הנישואים בסתר, המזכירה אין-ספור מזימות אופראיות ליליות, אך בעיקר על העיוות האירוני של המנגינה הפטריוטית ב-''".
שירה של באטרקאפ במערכה השנייה, שבו נחשף סוד החלפת התינוקות, נפתח בציטוט מתוך "שר היער" של פרנץ שוברט ומפרודיה גם על האופרה "הטרובדור".
ג'ייקובס מוסיף כי סאליבן משלב ניואנסים הומוריסטיים משלו באמצעות עיבוד ביטויים יומיומיים ברצ'יטטיב בסגנון גאטנו דוניצטי, אך מאידך מרומם את רגעי השיא הדרמטיים האמיתיים, ובראשם האריה של ג'וזפין במערכה השנייה, ומעשיר את הקטעים הקונצרטנטיים באמצעות "הסטות קצביות דקות ושינויי מבנה עדינים".
בלדה לקפטן קורקורן, "Reflect, my child"
במהלך החזרות לקראת הצגת הבכורה הוסיף גילברט בלדה לקפטן קורקורן, שבה הוא מפציר בבתו להניח לאהבתה אל המלח הפשוט, באומרו כי "בכל צעד שיעשה, יחטא לכללי הנימוס שחברה תרבותית לעולם לא תסלח עליהם".
הבלדה נועדה להשתבץ בין קטעים מס' 5 ו-6 בפרטיטורה הידועה כיום, אך הוסרה מן האופרה טרם ערב הבכורה.
מילותיה נשתמרו בלברית שהופקדה במשרד הלורד צ'מברלין לשם קבלת רישיון הצגה.
עד לשנת 1999, העדות היחידה לקיומו של הלחן הייתה עותק של תפקיד הכינור הראשון בלבד.
באפריל 1999 הודיעו החוקרים ברוס א.
פרי על גילוי תזמור כמעט שלם, למעט תפקיד הכינור השני, באוסף פרטי של תווי תזמורת מוקדמים.
החומר, שאליו צורף שחזור מדעי של קווי השירה שאבדו ושל חלק הכינור השני, פורסם בהמשך במהדורה ביקורתית והוקלט בביצוע מקצועי.
הבלדה נכללה מאז ברפרטוארן של להקות מקצועיות וחובבות כאחת, אך לא נטמעה בתווי הביצוע או בהקלטות הקאנוניות.
דיאלוג לדמות בת הדודה היבי
בעותק הלברית הרשמי שנמסר לרישוי נכללו לדמותה של בת הדודה היבי שורות דיאלוג במספר סצנות במערכה השנייה.
בסצנה שלאחר קטע מס' 14 ("Things are seldom what they seem"), היא מופיעה לצד סר ג'וזף, ומשמשת כהד המאשר את אכזבתו מג'וזפין.
לאחר מספר הערותיה, נוזף בה סר ג'וזף בבקשה לשתוק, והיא משיבה במרירות: "שוב נרמסתי!".
קטע זה שימש את גילברט לימים באופרה "סבלנות", לדמותה של ליידי ג'יין.
להיבי יוחדו עוד שורות דיאלוג לאחר קטעים מס' 18 ("Carefully on tiptoe stealing") ומס' 19 ("Farewell, my own").
בשלב מאוחר בחזרות הופקדה השחקנית והזמרת ג'סי בונד על התפקיד, במקומה של גב' הווארד פול.
בונד, שבאותה עת נודעה בעיקר כזמרת קונצרטים וחסרה ניסיון משחק משמעותי, חשה כי אינה כשירה לביצוע דיאלוגים, ועל כן עיבד גילברט את החומר כך שדמותה של היבי תיוותר אילמת.
שורותיה שנגרעו מושבות לעיתים בהפקות מודרניות.
רצ'יטטיב קודם לסיום המערכה השנייה
הקטע הדרמטי הפותח במילים "Here, take her sir, and mind you treat her kindly" ("הנה, קח אותה, אדוני, וודא שתנהג בה בעדינות") נכתב במקור כרצ'יטטיב ונכלל במהדורה הראשונה של התווים הקוליים כקטע מס' 20א.
זמן קצר לאחר הבכורה בוטל הרצ'יטטיב, והדיאלוג הושמע מאז כדיבור בלבד.
הפקות עכשוויות אחדות נוהגות להשיב את הרצ'יטטיב למקומו במסגרת שיחזור מוזיקולוגי של הפרטיטורה המקורית.
מאז שנת 1907 נעשו הקלטות רבות לאופרת הסבוי "אה"מ פינאפור", אשר ביססה את מעמדה כאחת היצירות המתועדות ביותר ברפרטואר של גילברט וסאליבן.
החוקר איאן בראדלי מנה 17 הקלטות זמינות על גבי תקליטור נכון לשנת 2005.
ההקלטה משנת 1930 נחשבת לנדבך היסטורי בעל חשיבות עליונה, שכן היא מתעדת את סגנון הביצוע וההגשה של כוכבי להקת ד'וילי קארט בדורם.
ההקלטה משנת 1960, הכוללת את מלוא הדיאלוגים, הוכתרה בעקביות על ידי מבקרים כגרסה הקאנונית והמופתית ביותר של הלהקה.
ההקלטה משנת 1994 בניצוחו של סר צ'ארלס מקרס, בהשתתפות סולני אופרה מן השורה הראשונה, נחשבת להישג אמנותי רב-מעלה בזכות עיבודה התזמורתי העשיר והדיוק הסגנוני שבה.
ההקלטה משנת 2000 של להקת ד'וילי קארט, הכוללת דיאלוגים מלאים וכן הקלטה בכורה של הבלדה האבודה לקפטן קורקורן, "Reflect, my child", נחשבת אבן דרך בשחזור הרפרטואר ההיסטורי של הלהקה.
הקלטה נדירה נוספת היא הגרסה הדנית משנת 1957, אחת ההפקות המקצועיות הבודדות של גילברט וסאליבן בשפה זרה, הממחישה את היקף תפוצתה הבין-לאומית של האופרה.
בשנת 1939 נבחרה "אה"מ פינאפור" על ידי רשת NBC לשידור כאחת מן האופרות הראשונות שהועלו בטלוויזיה האמריקאית, מהלך פורץ דרך בתולדות המדיה המוזיקלית, אולם לא נותר תיעוד מצולם מן ההפקה.
סרט הווידאו של להקת ד'וילי קארט משנת 1973, בבימויו של מייקל היילנד, משמר את אסתטיקת הבמה התקופתית, אך יש מבקרים שסברו כי חסר בו הדינמיזם הדרמטי הדרוש.
עם זאת, מדובר באחת משלוש ההפקות המצולמות היחידות של הלהקה ביצירות גילברט וסאליבן.
בשנת 1982 הפיקה חברת ההפקות ברנט ווקר גרסה טלוויזיונית במסגרת סדרת סרטי גילברט וסאליבן, אולם לדברי הביוגרף מארק שפרד, גרסה זו נחשבת ל"חלשה ביותר" מבין ההפקות שבסדרה.
בעשורים האחרונים נערכו הקלטות וידאו מקצועיות נוספות במסגרת פסטיבל גילברט וסאליבן הבין-לאומי, שהעמיד סטנדרטים חדשים לתיעוד ביצועי הבמה של יצירה זו.
1930 – להקת ד'וילי קארט; התזמורת הסימפונית של לונדון; מנצח: מלקולם סרג'נט.
1958 – סרג'נט/גלינדבורן; תזמורת פרו ארטה ומקהלת פסטיבל גלינדבורן; מנצח: סר מלקולם סרג'נט.
1960 – ד'וילי קארט (כולל דיאלוגים); התזמורת הסימפונית החדשה של לונדון; מנצח: איזידור גודפרי.
1972 – גילברט וסאליבן לכולם; תזמורת ומקהלת פסטיבל גילברט וסאליבן; מנצח: פיטר מוריי.
1973 – ד'וילי קארט (וידאו); מנצח: רויסטון נאש.
1981 – פסטיבל סטרטפורד (וידאו); מנצח: ברתולד קארייר; בימוי: ליאון מייג'ור.
1987 – האופרה החדשה של סדלרס וולס; מנצח: סיימון פיפס.
1994 – מקרס/טלארק; תזמורת ומקהלת האופרה הלאומית של ויילס; מנצח: סר צ'ארלס מקרס.
1997 – Essgee Entertainment (וידאו; גרסה מעובדת); מנצח: קווין הוקינג.
2000 – ד'וילי קארט (כולל דיאלוגים); מנצח: ג'ון אוון אדוארדס.
מאז ראשית המאה ה-20 זכתה "אה"מ פינאפור" לשורה ארוכה של עיבודים ספרותיים ובימתיים, המעידים על חיותה התרבותית המתמשכת ועל גמישותה האמנותית של היצירה.
בשנת 1909 חיבר גילברט את ספר הילדים The Pinafore Picture Book, שאויר בידי אליס וודוורד.
הספר שיקע את עלילת האופרה במבנה נרטיבי מפותח והרחיב את הרקע הביוגרפי והפסיכולוגי של הדמויות, פרטים שלא נכללו בלברית המקורית.
בעקבותיו נכתבו עיבודים ספרותיים נוספים, רבים מהם לילדים, אשר פרשו מחדש את הסיפור או עיצבו גרסאות נגזרות מן הדמויות והאירועים.
בתחום התיאטרון המוזיקלי, שימשה היצירה בסיס לשורה של עיבודים מגוונים, המבוססים על לחניו של סאליבן.
מן המרכזיים שבהם נמנה המחזמר Hollywood Pinafore מאת ג'ורג' קאופמן, שהועלה בתיאטראות ברודוויי בשנת 1945, ועשה שימוש ביצירתו של סאליבן במסגרת סאטירה חדה על תעשיית הקולנוע האמריקאית.
ההפקה זכתה לגרסאות חוזרות, ובהן חידוש בלונדון בשנת 1998. באותה שנה הועלה בברודוויי גם המחזמר Memphis Bound מאת דון ווקר, בכיכובו של ביל רובינסון, ובביצוע להקה אפרו-אמריקאית שלמה.
כבר בשנת 1940 הציגה האגודה האמריקאית לאופרטה קלה של אפרו-אמריקאים את ההפקה Tropical Pinafore, המתרחשת ב וזכתה לגרסאות נוספות במהלך העשורים הבאים.
בשנת 1949 יצרה מרים ולוביץ גרסה ביידיש בשם "דער שירץ" ("הסינר") עבור סניף ברוקלין של ההסתדרות הציונית הדסה.
ההפקה סיירה ברחבי ארצות הברית והקליטה שנים-עשר מן השירים המקוריים.
בשנות ה-70 שימשה הקלטה זו השראה לאל גרנד, שעודד את חברת האופרטה הקלה של גילברט וסאליבן בלונג איילנד להעלות את החומר, ובהמשך, בשיתוף עם בוב טרטל, השלים תרגום של שאר השירים והדיאלוגים.
כך נוצרה גרסת "דער יידישער פינאפור", שהוצגה במשך למעלה משני עשורים וזכתה להצלחה ניכרת.
בגרסה זו הומר השיר "He is an Englishman" ל"הוא יהודי טוב", בהקשר סאטירי-קהילתי ייחודי.
בשנת 1997 יצרה חברת הבידור Essgee עיבוד מחודש לאוסטרליה וניו זילנד, שהפך להצלחה מסחררת ולמושא לעיבודים חוזרים ונשנים.
בשנת 2001 העלה מארק סאבג' את Pinafore!
(A Saucy, Sexy, Ship-Shape New Musical) בתיאטרון "סלבריישן" בלוס אנג'לס, בהפקה בבימויו, שזכתה להצלחה ממושכת בת תשעה חודשים, והועלתה מאוחר יותר גם בשיקגו ובניו יורק.
בעיבוד זה נותרת דמות נשית אחת בלבד, בעוד רוב הדמויות הגבריות מוצגות כבעלות זהות הומוסקסואלית מוצהרת.
בשנת 2002 יצאה הקלטת צוות המבצעים המקורי בחברת בלבה רקורדס.
בשנת 2004 הועלה באנגליה המחזמר Pinafore Swing בתיאטרון ואטרמיל בבימויו של ג'ון דויל, עם עיבוד מוזיקלי מאת שרה טרביס.
הגרסה מתרחשת בשנת 1944 ומציגה את הדמויות כחברי להקת בידור המשמחת את חיילי הצי במלחמת העולם השנייה.
צוות השחקנים המצומצם שימש גם כתזמורת מלווה, והמוזיקה שולבה במקצבי סווינג ובאווירה נוסטלגית מובהקת.
בעשורים האחרונים הועלו גם גרסאות פרודיות, לרוב במסגרת פסטיבלים חובבניים, ובהן עיבודים הומוריסטיים המתרחשים ביקום של "מסע בין כוכבים" או "מלחמת הכוכבים".
בשנת 2005 הציג התיאטרון הפתוח של ריג'נטס פארק בלונדון גרסה רחבת-היקף בשם H.M.S.
Pinafore, or Dauntless Dick Deadeye, שעובדה בידי הרברט אפלמן וכללה דיאלוגים חדשים ברוח כתיבתו של גילברט.
בגרסה זו מוקד העלילה הועתק לדמותו של דיק דאדהיי, שהועצמה לכדי דמות מרכזית נרטיבית.
את ההפקה ביים איאן טלבוט, בכיכובם של גארי וילמוט (דאדהיי), סקרלט סטרלן (ג'וזפין), דזמונד באריט (סר ג'וזף) ולזלי ניקול (באטרקאפ).
הן ההפקה והן סטרלן זכו למועמדויות לפרס אוליבייה בשנת 2006.
עיצובו של התיאטרון המוזיקלי המודרני
מבין שלל השפעותיה של "אה"מ פינאפור" על התרבות הפופולרית, נודעת לה חשיבות מיוחדת בעיצובו של התיאטרון המוזיקלי בן זמנו.
ההיסטוריון של התיאטרון ג'ון קנריק טען כי האופרה "הייתה לתופעה בין-לאומית אשר עיצבה מחדש את דפוסי התיאטרון המסחרי באנגליה ובארצות הברית כאחד".
לדברי המוזיקולוג אנדרו לם, הצלחתה של "אה"מ פינאפור" בשנת 1879 ביססה את מעמדה של האופרה הקומית הבריטית לצד האופרה הבופה הצרפתית ברחבי העולם דובר האנגלית.
ההיסטוריון ג'ון בוש ג'ונס הוסיף כי היצירה, כיתר אופרות הסבוי, הוכיחה כי תיאטרון מוזיקלי מסוגל לעסוק בשאלות חברתיות ופוליטיות מבלי לוותר על יסודו הבידורי, וכי בכך הניחה את התשתית למבנהו של ה"מחזמר המשולב", שבו הלברית, הטקסט והלחן משתלבים לכדי שלמות אמנותית אחת.
לדבריו, הפופולריות חסרת התקדים של האופרה תרמה לעיצובו של קהל אמריקאי אוהד למחזות זמר, והציבה את עצמה כמודל צורני, רעיוני ואסתטי, אשר שימש מופת לדורות של מחזות מוזיקליים בעלי נופך חברתי.
הצלחתה הבין-לאומית של "אה"מ פינאפור" הניבה סדרה ארוכה של עיבודים מוזיקליים ותיאטרוניים, וכן מחזות זמר שבהם מהווה העלילה עצמה הפקה פנימית של האופרה או פרודיה עליה, לעיתים תוך שימוש ישיר בלחניה או בעיבודם מחדש.
הפרודיה המתועדת הראשונה, "חורבנה של הפינאפור", נכתבה בשנת 1882 בידי ויליאם הוראס לינגרד ולוסקום סיארל, ובה נחשפות דמויות האופרה לאחר שספינתן נטרפת אל אי בודד.
כתב העת The Era תיאר את היצירה כ"בולטת בעיקר בחוצפתה".
התהודה הרחבה של "אה"מ פינאפור" באה לידי ביטוי בהשפעתה על הספרות, הסאטירה והתרבות הפופולרית.
שיריה הועתקו, עובדו ונשזרו ברוטינות קברט, ביצירות פרוזה ובמדיות שונות לאורך למעלה ממאה שנה.
קומיקאים ואמני בידור רבים נעזרו בשיריה לצורכי פרודיה או ביקורת חברתית.
כך, אלן שרמן באלבומו הקומי My Son, the Celebrity עיבד את השיר "When I Was a Lad" מזוויתו של צעיר הלומד באוניברסיטה יוקרתית ומתקדם עד לפסגת עולם העסקים, כשהוא מודה בסוף השיר לשורה של מוסדות ודמויות, "תודה לייל הישנה, תודה לאדון, ותודה לאביו, שהוא יו"ר הדירקטוריון".
בתחום הספרות, אזכור מפורסם מופיע ברומן "שלושה בסירה אחת (מלבד הכלב)" מאת ג'רום ק.
ג'רום, שבו מנסה האריס לשיר את אותו השיר, וכן בסיפורו של אייזק אסימוב "סחור-סחור" מתוך הקובץ "אני, רובוט", שבו רובוט מזמר את "I'm Called Little Buttercup".
שירי "אה"מ פינאפור" זכו גם לביצועים בידי אמני רוק, בהם טוד ראנדגרן, טאג' מהאל ומישל גריי ראנדגרן, שביצעו את "Never Mind the Why and Wherefore" בתוכנית "נייט מיוזיק" בשנת 1989.
במישור הפוליטי נודעה פרודיה סאטירית לשיר "When I Was a Lad", שנכתבה ב-1996 בידי וירג'יניה בוטומלי, שרת המורשת בממשלת ג'ון מייג'ור, ועסקה בדמותו של טוני בלייר.
בתחום הספורט נרשם אף סוס מרוץ בשם "אה"מ פינאפור".
הפופולריות העצומה של האופרה מצאה את ביטויה גם בעולם הפרסום.
לדברי ג'ונס, "פינאפור חוללה את מסע הפרסום הבין תקשורתי הראשון בארצות הברית" כבר בשנת 1879, ואילו במאה ה-21 הופיעה גרסת פרודיה של "When I Was a Lad" בקמפיין טלוויזיוני לשוקולד בצורת תפוז מבית טריס.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 הופקו אף קלפי אספנות מסחריים הנושאים דימויים מהאופרה.
שירים מתוך האופרה שולבו במגוון הפקות קולנועיות לשם יצירת נופך תקופתי, ובהן "מרכבות האש" (1981), שבו גיבור הסרט, הרולד אברהמס, שר עם חבריו את "He Is an Englishman", שיר החוזר גם בדרמה "אנגלי בחו"ל" (1983) מבית BBC.
בסרט "פיטר פן" (2003) מבצעת משפחת דרלינג את "When I Was a Lad", ואילו ב"ואייט ארפ" (1994) מתאהב הגיבור בצעירה המופיעה בהפקה מוקדמת של "אה"מ פינאפור".
הסרט הביוגרפי "סיפורם של גילברט וסאליבן" (1953) כלל עיבודים נרחבים למוזיקה מן האופרה.
שירים מן היצירה מופיעים גם בסרטים בולטים אחרים, דוגמת "שודדי התיבה האבודה" (1981) ו"מסע בין כוכבים: המרד" (1998), שבו קפטן ז'אן-לוק פיקארד ולוטננט וורף שרים את "A British Tar" כדי להסיח את דעתו של הקצין דאטה.
בסרט "שומר המדינה" (2006) מתוארת גרסה גברית של האופרה בביצוע סטודנטים מאוניברסיטת ייל בשנת 1939, ובה מגלם מאט דיימון את דמותה של ליטל באטרקאפ.
ג'ודי גרלנד ביצעה את "I Am the Monarch of the Sea" בסרט "אני יכולה להמשיך לשיר" (1963).
סרט המתח "היד שמנענעת את העריסה" (1992) עושה שימוש מרכזי במוזיקת האופרה, לרבות ביצוע משותף של האב ובתו לשיר "I Am the Captain of the Pinafore".
סרט האנימציה "דיק דאדהיי" (1976) מאת רונלד סירל מבוסס כולו על דמותו של דיק דאדהיי ועל שיריו, ואילו הסרט "ניגון לנצח" (1988) כולל סצנה שבה תלמידי תיכון מבצעים את האופרה בשלמותה.
בטלוויזיה שולבו אזכורים נרחבים ל"אה"מ פינאפור".
בסדרה "הבית הלבן, בפרק משנת 2000 "וזה ודאי לזכותם", משמש השיר "He Is an Englishman" מוטיב מרכזי, וכותרת הפרק מהדהדת את מילותיו.
בסדרות אנימציה רבות ניכרת השפעת האופרה, בהן "משפחת סימפסון", בפרק "כף הפחד" (1993), שבו בארט מעכב את רוצחו המיועד בבקשה לשיר את האופרה כולה, ובפרק "אה"מ יאקו" של "אנימניאקס", המציג עיבודים היתוליים לשירים מ"פינאפור" ומ"שודדי הפנזנס".
גם בסדרה "איש משפחה" (2001) מבצע סטואי גריפין גרסה הומוריסטית של "My Gallant Crew", ובסרט "סטואי גריפין - הסיפור שלא סופר" הוא שר את "I Am the Monarch of the Sea".
בשנת 1955 שידרה רשת NBC מופע מיוחד בן עשרים דקות בשם H.M.S.
Pinafore in Jazz, עיבוד ג'אז בהפקת מקס ליבמן ובכיכובם של פרי קומו, באדי האקט, קיטי קאלן, ביל הייז, פאט קרול והרב שריינר.
הטבלאות שלהלן מציגות את חברי הצוות הבולטים ביותר בהפקות ובסיורי ההופעות המרכזיים של חברת האופרה ד'וילי קארט, מתקופות שונות ועד לסגירתה של החברה בשנת 1982:
תפקיד אופרה קומיק1878 ניו יורק1879 תיאטרון סבוי1887 תיאטרון סבוי1899 תיאטרון סבוי1908 סר ג'וזף ג'ורג' גרוסמית' ג'יי.
ריילי ג'ורג' גרוסמית' וולטר פסמור צ'ארלס ה.
וורקמן הקפטן קורקורן ראטלנד בארינגטון סניור ברוקוליני ראטלנד בארינגטון הנרי לייטון ראטלנד בארינגטון ראלף רקסטראו ג'ורג' פאוור יו טלבוט ג'י.
רוברטסון רוברט אבט הנרי הרברט דיק דאדאיי ריצ'רד טמפל ג'יי.
פרנו קוק ריצ'רד טמפל ריצ'רד טמפל הנרי לייטון רב-המלחים/ביל בובסטיי פרד קליפטון פרד קליפטון ריצ'רד קאמינגס וו.
ליאון לסטר טנקס הנגר/בוב בקט אניאס ג'יי.
דימוט מר קתברט רודולף לואיס פאוויס פינדר פרד היואט נער הסיפון/טום טאקר מאסטר פיצאלטמונט ג'וזפין אמה האוסון בלאנש רוזוולט ג'רלדין אולמר רות וינסנט אלסי ספיין היבי ג'סי בונד ג'סי בונד ג'סי בונד אמי אוון ג'סי רוז באטרקאפ הארייט אוורארד אליס בארנט רוזינה ברנדרם רוזינה ברנדרם לואי רנה
רדלי פלין ג'וזפין פיליס סמית' אלסי גריפין אן דרומונד-גרנט מריל הרדינג היבי נלי בריירקליף איילין דייוויס מרג'ורי אייר ג'ואן גילינגהם באטרקאפ ברטה לואיס ברטה לואיס דורתי גיל אלה הלמן
אוניית הוד מלכותו "ת'אנדרר" הייתה אוניית קו דו-סיפונית מדרגה שנייה בעלת 84 תותחים של הצי המלכותי הבריטי.
האונייה, דגם משופר של סדרת קנופוס/פורמידבל, הושקה ב 22 בספטמבר 1831 במספנת הצי בווליץ', ונבנתה עם צלעות מלוכסנות ויחס אורך רוחב גדול יותר על פי חישוביו של ויליאם סיימונדס, הארכיטקט הימי הראשי של הצי.
ב-1840 הייתה חלק משייטת בריטית-אוסטרית-טורקית, שפעלה לסילוק מוחמד עלי שליט מצרים מסוריה וארץ ישראל, ולקחה חלק פעיל בהפגזת העיר צידון ובהפגזת העיר עכו ב-3 בנובמבר 1840. בהמשך שירתה בים התיכון ובאפריקה הדרומית.
בשנת 1863 חופתה בשריון פלדה והפכה לאוניית מטרה לניסויים בפגזים נפיצים.
אוניית-הוד-מלכותו "רוונג" הייתה אונית קו בריטית מדרגה שלישית בעלת 74 תותחים, שהושקה ב-13 באפריל 1805 במספנת הצי בצ'טם.
היא נבדלה מאחיותיה לסוג בכך שנשאה תותחי 24 ליטראות על הסיפון העליון במקום 12 ליטראות כמקובל.
מיד עם כניסתה לשירות השתתפה האונייה בקרב טרפלגר (1805).
היא הייתה חלק מן השייטת הבריטית-אוסטרית-טורקית שפעלה ב-1840 לסילוק מוחמד עלי שליט מצרים מסוריה וארץ ישראל, ולקחה חלק פעיל בהפגזת העיר עכו ב-3 בנובמבר 1840.
בשנת 1842 הוצאה מהשירות ובשנת 1849 נגרטה.
אה"מ רודני הייתה אוניית מערכה מסדרת "נלסון", ששירתה בצי המלכותי הבריטי בשנות ה-30 של המאה העשרים ובמלחמת העולם השנייה.
האונייה נקראה על שמו של אדמירל סר ג'ורג' ברידג'ס רודני (George Brydges Rodney), מחשובי האדמירלים הבריטיים במאה ה-18.
האונייה תוכננה ונבנתה תחת ההגבלות שבריטניה קיבלה על עצמה באמנת וושינגטון משנת 1922, שבה קיבלו על עצמן המעצמות הימיות העיקריות (ארצות הברית, בריטניה, יפן, צרפת ואיטליה) מגבלות על בניית אוניות מלחמה, כדי למנוע מרוץ חימוש ימי.
בהתאם למגבלות אלו הוגבל ההדחק ל-35,000 טון.
מכיוון שהמטרה הייתה להתקין באונייה תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ), תוכננה האונייה כך שכל צריחי התותחים יהיו בחלקה הקדמי של האונייה.
מיגון האונייה צומצם והוגבל לחלקים חיוניים בלבד, ומהירות האונייה צומצמה.
למרות כל המגבלות הללו נחשבו רודני, ואניית האחות שלה, אה"מ נלסון, לאוניות המערכה החזקות ביותר בעולם, עד להופעתן של אוניות מערכה חדישות יותר מ-1936 ואילך.
תחילת בנייתן של שתי האוניות בסדרה זו היה באותו יום, 28 בדצמבר 1922, בבירקנהד.
האונייה הוכנסה לשירות בנובמבר 1927, שלושה חודשים אחרי אחותה.
עלות בנייתה הייתה 7.617 מיליון לירות שטרלינג, במחירי אותה תקופה.
לנלסון היה אורך בין הניצבים של ואורך כולל של , רוחב של , ושוקע של .
הצוות שלה מנה 1,361 קצינים ומלחים כששירתה כאוניית דגל ו-1,314 כספינה פרטית.
המנועים פיתחו יחד הספק אינדיקטורי של 45,000 כוחות סוס (34,000 קילוואט) ונועדו להעניק לאונייה מהירות מרבית של 23 קשרים (43 קמ"ש).
הסוללה העיקרית של האוניות מסדרת נלסון כללה תשעה תותחי 16 אינץ' (BL), בשלושה צריחים לפני המבנה העילי המסומנים 'A', 'B' ו-'C' מלפנים לאחור, צריח 'B' ירה על פני האחרים.
החימוש המשני שלהם כלל 12 תותחים נטעני מכנס 6 אינץ' (152 מ"מ) Mk XXII בצריחים דו-קניים מאחורי המבנה העילי, שלושה צריחים בכל צד רוחב.
חימוש הנ"מ שלה כלל שישה תותחי 4.7 אינץ' (120 מ"מ) Mk VIII מהירי ירי במקבעים בודדים לא ממוגנים ושמונה תותחי 2 פאונד (40 מ"מ (1.6 אינץ')) מהירי ירי במקבעים בודדים.
מנהל גיבוי לחימוש הראשי הוצב על גג צריח הניתוב בתא משוריין.
חזיתות צריחי התותחים הראשיים היו מוגנים על ידי שריון KC בעובי 16 אינץ' בעוד שדפנות הצריחים היו בעובי ולוחות השריון של הגג היו בעובי .
עובי שריון ה-KC של הברבטות נע בין .
לוחות השריון שלו נעו מעובי של מעל מחסני התותחים הראשיים ל- מעל חללי מכונות ההנעה ומחסני התחמושת של התותחים המשניים.
מאחורי המצודה היה סיפון משוריין בעובי בגובה הקצה התחתון של חגורת השריון שנמשך כמעט עד קצה הירכתיים כדי לכסות את גלגל ההיגוי.
סדרת נלסון הייתה עיצוב חדשני, אך הוגבלה על ידי האילוצים של הסכם הצי של וושינגטון.
ההחלטה להשתמש בתותחי 16 אינץ' בשילוב עם מגבלת ההדחק של 35,000 טון הפכה את החיסכון במשקל לדאגה העיקרית של המתכננים.
מנהל הבנייה הימית, יוסטס טניסון ד'אניקור, הודיע למתכנן האונייה, אדוארד אטווד, "כדי לשמור על ההדחק ל-35,000 טון, יש לצמצם הכל למינימום." הדגש על חיסכון במשקל הביא לליקויים שהשפיעו על הביצועים של רודני במהלך מלחמת העולם השנייה.
לפשרות התכנון היו פחות השלכות שליליות על נלסון מכיוון שהאונייה הזו עברה מספר שיפוצים מיד לפני ובמהלך המלחמה.
האדריכל וההיסטוריון הימי דייוויד ק' בראון קבע, "נראה כי בחיפוש אחר חיסכון במשקל, המבנה לא היה מספיק חזק".
בניגוד לנלסון, שחרגה ממפרט התכנון למשקל המכונות, המכונות הקלות יותר של רודני הביאו לבעיות כרוניות.
סיבולת האונייה ירדה באופן משמעותי בעשור שלאחר השקתה; בפעולה שלה ב-1941 נגד ביסמרק, רודני כמעט נאלצה לנטוש את המרדף בגלל מחסור בדלק.
מתכננים בריטיים ציינו את הסיבולת הגרועה של האונייה כשקבעו את דרישות הסיבולת לאוניית המערכה ואנגארד.
לאורך כל המלחמה רודני סבלה בדליפות כתוצאה מהתנשפות, והאונייה נדרשה לתיקון בגלל דליפות חמורות בשנים 1940, 1941 ו-1944. במהלך סערה אחת, הדליפה הייתה חמורה מספיק כדי להכריע משאבה במשקל 50 טון.
דליפות, ריתוק פגום ובעיות אחרות המשיכו להשפיע על רודני גם לאחר שיפוץ ב-1941 בבוסטון, מסצ'וסטס.
עד 1943 הגיעו גורמים רשמיים למסקנה שהיא זקוקה למודרניזציה מוחלטת כדי להאריך את חיי השירות שלה.
האונייה מעולם לא קיבלה את השדרוגים הדרושים וכתוצאה מכך לא הייתה כשירה לשירות עד סוף 1944.
מנהל בקרת האש הזווית הגבוהה ומד הטווח והפלטפורמה שלהם הוחלפו בפלטפורמה מעגלית חדשה עבור מנהל מערכת בקרת הזווית הגבוהה (HACS) Mk I עד מרץ 1930. עד יולי 1932, תותחי ה-2 פאונד הבודדים ומנהל בקרת הטורפדו הימני הוסרו והוחלפו בצריח תותח 2 פאונד "פום-פום" יחיד בצד הימני של הארובה.
האונייה צוידה גם במעוט עבור מטוס ימי וב-1937 נוסף גם עגורן לטיפול במטוס.
גרסת מטוס צף של מפציץ טורפדו פיירי סוורדפיש שימשה לראשונה על הסיפון, אך עד מהרה הוא הוחלף על ידי מטוס דו-כנפי מסוג סופרמרין וולרוס.
באוקטובר 1938 נוסף צריח נוסף של תותח "פום-פום" על הסיפון, ומערכת מכ"ם מוקדמת מסוג 79Y הותקנה על ראש התורן של רודני.
היא הייתה אוניית המערכה הראשונה שהייתה מצוידת כל כך.
במהלך שיפוץ קצר במספנת הצי ברוזית', סקוטלנד, בין 24 באוגוסט ל-10 בספטמבר 1940, המכ"ם Type 79Y שודרג למערכת Type 279 ושני תותחי אורליקון נ"מ קלים בקוטר 20 מילימטר (0.8 אינץ') הותקנו על הגג של צריח 'B'.
בזמן שרודני שופצה במספנת הצי בבוסטון בארצות הברית ביוני-אוגוסט 1941, תותחי האורליקון הוחלפו בצריח מרובע של תותחי 2 פאונד וזוג תותחי 2 פאונד הותקנו במקום מנהל בקרת האש האחורי של תותחי 6 אינץ'.
בנוסף נוספה חבילה מלאה של מכ"מים.
מכ"ם מסוג 281 החליף את ה-Type 279, הותקן מכ"ם חיפוש שטח מסוג 271 וכך גם מכ"ם ירי מסוג 284 על גג מנהל בקרת האש של התותחים הראשיים הקדמיים.
חימוש הנ"מ הקל של הספינה חוזק מאוד במהלך שיפוץ בפברואר-מאי 1942 עם 17 תותחי 20 מ"מ אורליקון בצריחים בודדים שנוספו לגגות הצריח, למבנה העילי ולסיפונים.
הצריחים המרובעים של מקלעי 0.5 אינץ' הוחלפו במנהלי בקרת אש Mk III של תותחי "פום-פום" ושלושה Mk III נוספים הותקנו כדי לשלוט על הצריחים האחוריים של תותחי 2 פאונד, שכולם הותקנו במכ"מים מסוג 282 של בקרת אש.
ה-HACS Mk I הוחלף במנהל Mk III ונוספו ארבעה מנהלי מטח (נ"מ) עם מכ"מים מסוג 283 עבור התותחים הראשיים.
בנוסף שודרגה חבילת המכ"ם שלה: מכ"ם מסוג 271 הוחלף במערכת מסוג 273, נוסף מכ"ם אזהרה מוקדמת מסוג 291 והותקן מכ"ם בקרת אש מסוג 285 על גג מנהל ה-HACS.
בזמן תיקון ברוזית' באוגוסט-ספטמבר, נוספו ארבעה תותחי אורליקון נוספים על הסיפון.
במאי 1943 נוספו מגני תותחים לתותחי ה-4.7 אינץ' והמעוט על גג צריח ה-'X' הוסר.
הרבה יותר תותחי אורליקון הותקנו במהלך התיקון הקצר הזה, במיוחד 36 מקבעים בודדים נוספים ו-5 מקבעים דו-קניים, שהעניקו לרודני בסך הכל 67 כלי נשק ב-57 מקבעים יחידים ו-5 מקבעים דו-קניים.
כהכנה לתפקידה במתן תמיכה לירי ימי במהלך הנחיתות בנורמנדי, נוספו שני תותחי אורליקון נוספים, כמו גם משבש רדיו מסוג 650 בינואר-מרץ 1944. תוספות אלו הגדילו את ההדחק העמוק של האונייה ל-43,100 טון אימפריאלי (43,800 טון מטרי) והצוות שלה ל-1,631–1,650 מלחים.
רודני, על שם האדמירל לורד ג'ורג' ברידג'ס רודני, הייתה הספינה השישית בשם זה ששירתה בצי המלכותי.