tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ה־8087 פותח באינטל ישראל, בצוות בהובלת רפי נוה, שרשום כממציא על מספר פטנטים הקשורים בשבב.
תקן IEEE 754-1985 לביצוע חישובי נקודה צפה, ומהווה את התקן הדומיננטי לחישובי נקודה צפה במחשבים, מבוסס במידה רבה על צורת הייצוג והעיגול שה־8087 מממש.
ה־8086 היה הראשון בסדרת מעבדים, שקיבלה מאוחר יותר את הכינוי x86. הסדרה כוללת את:
אינטל 80186 (1982): מעבד זה היה מיועד בעיקר לבקרים, ומלבד שיפורים קלים, כמו הקטנת מספר מחזורי השעון שפקודות מסוימות דורשות, והוספת מספר פקודות לסט הפקודות, עיקר השינוי לעומת ה־8086 הוא הכללת פונקציות שב־8086 דורשות שבבים היקפיים, כמו טיימר, בקר הפסיקות, וכן הלאה.
פונקציונליות נוספת זו דרשה הגדלת מספר הפינים ל־68, וזה בן המשפחה הראשון שסופק במארז שאינו DIP (שתי שורות פינים מצידי השבב).
אינטל 80286 (1982) מעבד זה הרחיב את אפיק הכתובות מ־20 סיביות ל־24, ובכך הגדיל את מרחב הכתובות ל־16MB.
בנוסף, נוספו אופני מיעון ומספר "הרשאות", שמאפשרות להפלות בין קוד של מערכת ההפעלה לקוד משתמש.
מעבד זה הניע את הדור הבא של המחשב האישי של IBM, בשם IBM PC/AT, והיה המעבד עליו פותחו הגרסאות הראשונות של מערכת ההפעלה OS/2.
על מעבד זה פותחו מערכות ההפעלה שמוכרות היום: הגרסה הראשונה של חלונות שהצליחה מסחרית, בשם "Windows 386", גרסת IBM של מערכת ההפעלה OS/2, אחרי הפרידה ממיקרוסופט, לינוקס, ומספר מערכות הפעלה מוכרות פחות.
במידה מסוימת, המעבד הזה סימן את סיום ההגמוניה של IBM בשוק המחשבים האישיים: שלא כמו עם המעבדים הקודמים, חברות אחרות הקדימו את IBM בהצגת מחשב אישי עם 80386 – ראשונה חברה בשם ALR, ולאחריה חברת Compaq, שמאז הובילה, טכנית ושיווקית בשוק ה־PC, למשך מספר שנים.
אינטל 80486 (1989) – המעבד הראשון במשפחה עם יכולת חישוב נקודה צפה
פנטיום (1993) – במעבד זה בחרה אינטל למתג את המעבד באמצעות שם מילולי, אשר ניתן להגן עליו משפטית מפני חיקויים והעתקות, והפסיקה את השימוש במספרים ככינוי למעבדים (מפני שלא ניתן היה להגן על מותג שהוא רק מספר).
בנקודה זו השושלת מסתעפת, ואינטל פיתחה מעבדים שונים עם יכולות שונות המיועדים לצרכים שונים, כמו דגמים בהם הדגש על צריכת הספק מועטה למחשבי ירך, או דגמים שמיועדים לשרתים, דגמים עם מספר שונה של ליבות וכן הלאה.
ב־2017, ארכיטקטורת X86 היא עדיין אחת משתי הארכיטקטורות הנפוצות ביותר, (לצד ARM, הארכיטקטורה הנפוצה בשימוש בטלפונים חכמים וטאבלטים), והרוב המכריע של השרתים שמניעים את רשת האינטרנט, ורוב מחשבי הירך והמחשבים השולחניים, משתמשים במעבדים מארכיטקטורה זו.
אינטל מקפידה לשמור על תאימות לאחור במעבדים מסדרת x86. עד היום נשמרת תאימות עם ה־8086 עצמו, הממומשת באופן הבא: עם אתחול המעבד, הוא מתפקד במצב פעולה פרימיטיבי של 16 סיביות המכונה "מצב אמיתי" (real mode), שמבחינה מעשית זהה ל־8086 מואץ מאוד (כיום מדובר בהבדל של שלושה סדרי גודל).
נדרש מעבר יזום מצד התוכנה ל"מצב מוגן" (protected mode) או למצב פעולה מתקדם אחר כדי לאפשר גישה למרחב כתובות מעבר למגה בייט בודד, סט פקודות מורחב, בקרת הרשאות ושאר תכונות מתקדמות (בהתאם למעבד).
המעבד הראשון בסדרה שתמך בעבודה במצב מוגן היה ה־80286. היסטורית, השימוש במצב אמיתי נמשך בפועל במחשבים מבוססי x86 שנים לא מעטות לאחר שה־8086 התיישן ויצא לחלוטין משימוש.
הסיבה לכך היא הפיתוח השמרני מאוד של מערכת ההפעלה הפופולרית DOS, שמעולם לא הדביק את ההתקדמות הטכנולוגית בפיתוח המעבדים.
DOS תוכננה בכל גרסאותיה לפעול במצב אמיתי, ומפתחים שרצו לנצל את מלוא היכולת של מערכת המחשב נאלצו לנקוט דרכי עקיפין מסורבלות.
בשנת 2018, הכריזה אינטל על מעבד חדש מסדרת הדגל שלה i7 שנשא את השם i7-8086K, ויוצר כמחווה למעבד ה-8086 במלאת 40 שנה לייצורו.
המעבד, בעל 6 ליבות ומיועד בעיקר לחובבי המהרה, זכה לשבחים על ביצועיו.
8008 הוא מעבד שפותח והושק על ידי אינטל באפריל 1972.
בהתחלה הושק המעבד בתדר 0.5 מגה-הרץ ולאחר מכן בתדר 0.8 מגה-הרץ.
אף על פי שהיה איטי יותר ממעבדי 4004 ו-4040 מבחינת ביצוע הוראות לשנייה (instructions per second), היה ה-8008 בעל כוח עיבוד חזק יותר, בשל העובדה שעיבד ב-8 ביט והגישה לזיכרון ה-RAM הייתה מהירה יותר מאשר במעבדים הנ"ל שעבדו ב-4 ביט בלבד.
קבוצת הפקודות של מעבדי 8008 מבוססות על CTC.
משפחת מעבדי 8008 ידועה גם בשם MCS-8.
למעבד זה היה רוחב אפיק נתונים חיצוני של 16 ביט, בדומה ל-8086.
מהירות השעון של מעבד זה הייתה 6 מגהרץ, בדומה למעבד 80188, אך בזכות תוספות חומרה, המעבד ביצע פקודות מסוימות פי 20-10 מהר יותר מאשר ה-8086 באותה תדירות השעון.
מעבד זה היה נפוץ בעיקר במערכות משובצות מחשב (Embedded).
מעבד זה לא היה נפוץ בשוק המחשבים הביתיים למרות שיפוריו, אך היו כמה יוצאים מן הכלל שכן השתמשו בו.
אינטליגנציה קולקטיבית היא מושג במדעי ההתנהגות, בלימודי סוציולוגיה ותקשורת, בחקר חברות ובמדעי המחשב.
מונח זה מתאר מצב בו קיימת אינטליגנציה אשר עולה משיתוף פעולה ומתחרות בין פרטים רבים, ונראה כאילו יש ל"אינטליגנציה" זו בינה משלה.
אינטליגנציה קולקטיבית מופיעה בצורות שונות של החלטות משותפות אצל חיידקים, בעלי חיים, בני אדם ומחשבים.
אינטליגנציה קולקטיבית מתארת את היכולת של מידע מרושת ושל טכנולוגיות מחשב להגדיל באופן חסר תקדים את המאגר הקולקטיבי של הידע החברתי.
הגדלה זו נעשית באמצעות הרחבה של מספר האינטראקציות האנושיות המתאפשרות הודות לרשתות התקשורת השונות, ובו זמנית מתוך כך שאמצעים אלה מאפשרים יכולת נרחבת ועצומה לייצר ידע, למיין, לסווג לאחסן ולשלוף אותו דרך גישה קולקטיבית למסד נתונים המצוי ברשת.
חלק מההוגים הבולטים בתחום אינם פסיכולוגים או סוציולוגים, אלא מחברי ספרי מדע פופולרי, מדע אלטרנטיבי ועידן חדש כפיטר ראסל, טום אטלי או הווארד בלום.
אחרים, כמו פייר לוי, או פרנסיס הייליהן, שייכים לממסד המדעי; ובין אנשי מדעי המחשב העוסקים בתחום, ניתן למצוא דמויות כמו דאגלס אנגלברט.
חלוץ המחקר בתחום, ג'ורג' פור, הגדיר אינטליגנציה קולקטיבית כ"יכולת של קהיליות אנושיות להתפתח לרמה גבוהה יותר של מורכבות ולקראת הרמוניה, דרך פיתוח מנגנונים של אבחנה ושילוב, תחרות ושיתוף פעולה".
פור, כמו אטלי, מתייחסים בעיקר לפוטנציאל שיש לאינטליגנציה קולקטיבית על ההתפתחות האנושית.
יש הטוענים כי המושג "אינטליגנציה קולקטיבית" אינו בעל תוקף אמפירי, ולא מתבסס על תאוריה מוצקה ועל מושגים מדויקים.
כן נטען כי לא פותחה תאוריה המנסה לקשר בין התחומים השונים שבהם מתבטאת האינטליגנציה הקולקטיבית.
המעבד שיצא לשוק ב־1971 היה המעבד המסחרי הראשון של אינטל, והמעבד הראשון על מעגל משולב יחיד.
4004 היה המעבד הראשון שמומש על שבב סיליקון יחיד, זאת על ידי שימוש בטכנולוגיה חדשה של "שערי סיליקון", המאפשרת צפיפות ומהירות גבוהות יותר מהטכנולוגיות הקודמות.
הגאומטריה היא 10μm (10 מיקרון - בערך עשירית מקוטר שערה של אדם), קצב השעון 740 קילוהרץ, 92,000 פקודות בשנייה, בקירוב.
מאז היו מכונות חישוב ומחשבים, הייתה שאיפה למִזעור.
מאז המצאת המעגל המשולב על ידי רוברט נויס, (שמאוחר יותר ייסד את אינטל), מספר הרכיבים על שבב סיליקון יחיד עלה בצורה עקבית משנה לשנה, עד כדי שהעלייה הזו נוסחה כ"חוק" .
לקראת סוף שנות ה־60 של המאה ה־20 כבר יוצרו רכיבים עם אלפי טרנזיסטורים, כמו מוצר הדגל של אינטל, 1101, שבב זיכרון דינמי (DRAM) בקיבולת של 1K סיביות, כשכל תא זיכרון מורכב מ־3 טרנזיסטורים, כלומר קצת יותר מ־3,000 טרנזיסטורים על שבב יחיד.
בעזרת מספר כזה של רכיבים כבר אפשר לממש מחשב - למשל, מחשב מ־1956, LGP-30 , נבנה מ־113 שפופרות ו־1,450 דיודות בלבד.
המהנדס טד הוף (), שעבד באינטל, חשב שהגיע הזמן לפתח מעבד על שבב יחיד.
ב־1969, פנתה יצרנית מכונות החישוב היפנית ביזיקום , לשתי חברות שבבים אמריקאיות, אינטל ומוסטק , כדי שיפתחו עבורה שבבי LSI (כלומר שבבים המכילים אלפי טרנזיסטורים) לשימוש בדור הבא של מכונות חישוב אלקטרוניות.
חברת מוסטק אכן פיתחה שבב שמימש את כל הפונקציונליות של מחשבון, והיה הראשון לעשות זאת, והראשון בסדרת מוצרי "מחשבון על שבב" (calculator-on-a-chip) של מוסטק, וביזיקום אכן הייתה החברה הראשונה שהציעה מחשבון המבוסס על שבב זה.
בשנים הבאות חברות נוספות, ביניהן אינטל, הציעו גם הן שבבים המממשים מחשבון מלא.
אינטל, בהמלצת הוף, הציעה לביזיקום פתרון מסוג חדש: פיתוח מיקרו־מעבד כללי, בעזרתו תוכל ביזיקום לממש את הפונקציונליות של מכונת החישוב, ומאוחר יותר, כשיידרשו תכונות אחרות, תוכל לממש אותן בעזרת אותם הרכיבים, על ידי שינוי בתוכנה.
בערך באותו הזמן פנתה חברה נוספת, יצרנית המסופים CTC לאינטל, כדי שתפתח עבורה מעבד על שבב יחיד, שיועד להחליף מעבד קיים במסוף Datapoint 2200 שמומש על ידי מספר רכיבים, בהם גם מעגלים משולבים כלליים (מימוש כזה מכונה בדרך כלל "מימוש בלוגיקה בדידה").
בפרויקט זה הלקוח הגיע עם סט פקודות מוגדר, הזהה לסט הפקודות של המעבד הקיים.
פרויקט זה נקרא 8008, והושלם מאוחר יותר.
הוף ומזור - תכנון ראשוני וסט פקודות
ביזיקום הסכימה, והוף, בעזרת מהנדס נוסף, סטנלי מזור, עיבדו מפרט מפורט ותכנון ראשוני, כתחליף לתכנון המקורי אתו הגיעה ביזיקום.
תכנון זה כלל את סט הפקודות של המעבד, ותכנון כללי ראשוני, כמו דיאגרמות בלוקים למעבד עצמו, בחירת המארז (16 פינים), הגדרת משפחת השבבים (המעבד עצמו הוא על שבב יחיד, אך נחוצים שבבים נוספים המתוארים בהמשך כדי לעשות בו שימוש מועיל), השמת הפינים, וכן הלאה.
מזור החל לכתוב קטעי קוד , שמבצעים משימות מסוימות של מכונת חישוב, כדי להדגים איך ניתן לבצע את הדרוש.
תכנון זה קיבל את אישורה של חברת ביזיקום, שהתכנון המקורי שלה כלל שמונה או עשרה שבבים שונים, שחלקם עם 40 פינים (גורם בעל השפעה משמעותית על המחיר).
ביזיקום החלה לפתח את מכונות החישוב עצמן, בהתבסס על תוכנית זו, בסתיו 1969.
אחרי השלמת תואר הדוקטור בפיזיקה, עבד פג'ין בחברת SGS־פיירצ'יילד , חברה איטלקית בבעלות חלקית של חברת פיירצ'יילד סמיקונדקטור האמריקאית (אחת מחברות המוליכים למחצה הראשונות, והראשונה שייצרה מעגלים משולבים.
חברות רבות בעמק הסיליקון, ביניהן אינטל, AMD, סיגנטיקס, ועשרות חברות נוספות נוסדו על ידי יוצאי פיירצ'יילד).
במסגרת זו הוצע לפג'ין לעבוד חצי שנה בחברת האם, במסגרת "חילופי מהנדסים", פג'ין הסכים, ובפברואר 1968 הגיע לקליפורניה, ולמעשה נשאר בארצות הברית מאז.
בתום ששת החודשים, פיירצ'יילד מכרה את חלקה ב־SGS, והציעה לפג'ין להישאר כעובד פיירצ'יילד.
יום העבודה הראשון של פג'ין כעובד מן השורה בפיירצ'יילד, היה היום בו הודיעו רוברט נויס וגורדון מור על עזיבתם את פיירצ'יילד (זמן קצר אחר כך הכריזו נויס ומור על הקמת אינטל).
פג'ין התמחה בבניית רכיבים בטכנולוגיות MOS.
לקראת סוף 1969, פג'ין חש תסכול, בין השאר בגלל הקושי בפיירצ'יילד להעביר תהליך חדש מהמעבדה לייצור.
פג'ין פנה למנהל שלו לשעבר, לס ואדאס (Leslie L.
Vadász; שעזב את פיירצ'יילד והצטרף לנויס ומור באינטל), בבקשה לעבוד באינטל, ובמרץ 1970 הצטרף פג'ין לאינטל, ומיד קיבל את פרויקט ה־4004.
מסטושי שימה (, נולד ב־1943) הוא מהנדס יפני, שלמד כימיה אורגנית.
ללא אפשרות תעסוקה בתחום, שימה הצטרף ליצרנית מכונות החישוב ביזיקום, בחטיבת המכונות האלקטרוניות.
שימה הכיר את המפרט לעומק, ובמרץ 1970 נשלח לקליפורניה, כדי לבדוק את התקדמות הפרויקט.
הוא נחת ביום העבודה השני של פגין באינטל, והופתע לגלות כמה מעט התקדמות נעשתה בפרויקט מאז אושר התכנון הראשוני.
פג'ין מספר שאחרי שבוע בו שימה הפג'ין את אכזבתו וחוסר שביעות רצונו מהמצב, פג'ין אמר לו שהוא יכול להמשיך להתלונן, או לעזור לקיים את הפרויקט:
שימה בחר להצטרף לפג'ין, ושניהם היוו גלעין הצוות שבנה את ה־4004.
לא שבב יחיד, אלא משפחה
כדי להשתמש במעבד ולהפיק ממנו תועלת, נחוצות עוד מספר פונקציות, והפרויקט הגדיר משפחה של ארבעה שבבים למערכת שלמה:
4001: זהו שבב שעיקר ייעודו לספק למערכת זיכרון לקריאה בלבד (ROM), בקיבולת של 256 בתים, ו־4 פינים של קלט/פלט.
תוכן הזיכרון והשמת הפינים כקלט או פלט נקבע בזמן הייצור, לפי תוכן שהלקוח מספק.
מערכת יכולה לכלול מספר שבבי 4001, עד קיבולת מרבית של 4KB.
4002: זיכרון RAM סטטי, 80 מילים של 4 סיביות, או 320 סיביות, ובנוסף, 4 סיביות פלט.
גם כאן, ניתן להשתמש במספר שבבים.
4003: אוגר זיזה (Shift register) לביצוע פעולות קלט/פלט
שבב הקלט/פלט הוא הפשוט ביותר, אחריו הזיכרון, לאחר מכן זיכרון קריאה־בלבד, ולבסוף המעבד עצמו, שהיה האתגר הגדול - עד אז איש מעולם לא בנה מעבד שלם על שבב יחיד.
תכנון לוגי, חשמלי, ושרטוט המסכות
למעשה, לא הייתה באינטל מתודולוגיה לתכנון מעגל כה מורכב על שבב יחיד, ואינטל טרם בנתה שבב בטכנולוגיה החדשה שעליה ה־4004 היה מבוסס - "שערי סיליקון", שעשו שימוש בהמצאה של פג'ין מפיירצ'ילד, אותה כינה "מגע קבור" או "מגע מוטמן".
פג'ין פיתח שיטה עבודה שונה מעט מהמקובל: בשיטה זו הצוות "דילג" על השלבים של תכנון בעזרת דיאגרמת בלוקים, שערים לוגיים, ולבסוף טרנזיסטורים, ושימה פנה היישר לשרטוט הטרנזיסטורים, כשהוא משרטט אותם בגודל אחיד.
באופן זה, התכנון החשמלי נתן, לפחות בקווים כלליים, את המבנה הפיזי, והמעבר לשרטוט המסכות היה יחסית ברור, משום שהמיקום ניתן, לפחות בקווים כלליים, כבר בשרטוט החשמלי.
שימה הצטרף לפג'ין, ויחדיו החלו לקדם את הפרויקט.
פג'ין היה מומחה בתהליכי ייצור סיליקון, והיה גם בעל ידע מעמיק בתכנון מערכות לוגיות, בין השאר בזכות הפרויקט לבניית מחשב באוליבטי.
לשימה לא היה ידע בתכנון שבבים, ולעומת זאת, היה לו ניסיון בתכנון מעגלים לוגיים, והיכרות מעמיקה עם התכנון הקיים ומפרט, שנשלח לביזיקום בסתיו.
פיתוח שבב דורש מספר שלבים: יש לבצע את התכנון הלוגי, בדרך כלל בעזרת שערים, או יחידות בניין גדולות יותר, שבנויות כל אחת משערים.
לאחר מכן יש להפוך את התכנון הלוגי למעגל חשמלי, המורכב מטרנזיסטורים, דיודות, ונגדים.
בשלב הבא פורסים את התכנון הפיזי של הרכיבים על גבי הסיליקון, ומשרטטים מסיכות, שמגדירות את שלבי הייצור.
את המסכות הללו מצלמים ומקטינים לגודל הדרוש, והן משמשות לייצר את המעגלים.
מלבד שימה, לצוות נוסף שרטט, כדי לסייע בשלב השרטוט.
כדי להעביר מהתכנון החשמלי לתכנון הפיזי, יש לדעת מה הפרמטרים של הטכנולוגיה בה עובדים, כלומר מה גודלו של כל תא, או "רכיב", על שבב הסיליקון, מה המרווח הנחוץ בין כל שני תאים, וכן הלאה.
השבב הראשון היה ה־4001, משום שהתכנון הלוגי שלו היה פשוט, ובאופן כזה השרטט היה יכול להתחיל לעבוד כמעט מיד.
פג'ין תכנן את התכנון הלוגי ואז החשמלי של השבב, ובמקביל עבד עם שימה על התכנון הלוגי והחשמלי של ה־4004. תכנון ה־4001 ארך כשבועיים, ופג'ין עבר לשרטוט, תוך אימון השרטט שהצטרף לצוות.
השבב הבא היה ה־4003, שעבר תהליך דומה, כשבינתיים שימה מתקדם עם ה־4004. את התכנון החשמלי של ה־4004 ביצע שימה לבדו, ובינתיים הצוות גדל: נוסף מהנדס צעיר, שבהדרכתו של פג'ין החל לעבוד על שבב הזיכרון, ה־4002, ונוספו שרטטים, כך שכשנשלם התכנון החשמלי והפיזי של ה־4004, עבדו על המסכות שלושה שרטטים.
המונח "שרטוט" אינו מדויק, משום שבטכנולוגיית המעגלים המשולבים של 1970, ה"שרטוט" התבצע למעשה בחיתוך וקילוף רובילית' (Rubylith ), בעזרת עזרי שרטוט כמו הקואורדינטוגרף.
לאחר סיום התכנון החשמלי של ה־4004, אך לפני שתמה העבודה של שרטוט המסכות, שימה חזר ליפן.
הוא בנה שם מעגלים זהים ל־4004 על גבי לוחות מודפסים, בעזרת לוגיקה בדידה, והחל (או המשיך) לפתח ולבדוק את התוכנה של מכונות החישוב.
כשהשבבים הראשונים הגיעו מהייצור, החל ב־4001, ואחריו ה־4002 וה־4003, דוגמאות נשלחו ליפן, ושולבו במעגלים של שימה, לבדיקה והוכחת הפעולה.
הסיליקון הראשון של ה־4004 הגיע מהייצור בתחילת ינואר 1971, אך במחזור הראשון נפלה טעות גסה אך קלה לתיקון: בתהליך הייצור דולג בטעות אחד השלבים החשובים.
טעות זו תוקנה, ולקראת סוף החודש הגיעה לפג'ין ה"פרוסה" (Wafer) הראשונה של שבבי 4004 עובדים.
השבב היה "חי", אך עדיין נותרו מספר טעויות ושגיאות.
השגיאות תוקנו, ובפברואר 1971 כבר היו שבבים תקינים ועובדים בהתאם למפרט, והשבבים הראשונים נמסרו ללקוח במרץ 1971.
השבב מכיל כ־2,300 טרנזיסטורים, בטכנולוגיית pMOS עם שערי סיליקון , עם מתח עבודה של 15 וולט, בקצב שעון 740 קילוהרץ.
סט הפקודות מכיל 46 פקודות, עם מספר אופני מיעון.
סט הפקודות כולל גם פקודה מיוחדת שמטרתה להקל על המתכנת לבצע התמרה בין מספרים עשרוניים ובינאריים, פעולה חשובה כשרוצים לממש בעזרת המעבד מכונת חישוב, בה הפלט והקלט עשרוניים.
רוב הפקודות תופסות בית אחד ב־ROM, אבל כמה פקודות תופסות 2 בתים: השבב תומך בעד 4KB זיכרון קריאה־בלבד, (בספר המעבד נכתב "32,769 סיביות"), ו־640 בתים זיכרון גישה אקראית ("5,120 סיביות").
למעבד 16 אוגרים של 4 סיביות, או 8 אוגרים של 8 סיביות, כאשר חלק מהפקודות בסט הפקודות מתייחסות לזוג אוגרים כבית אחד, ויש פקודות שפונות לאוגר מסוים, כספרה הקסדצימלית אחת, לביצוע פעולות אריתמטיות.
ומחסנית בעומק 4, עליה שומר המעבד את כתובת החזרה בקריאה לשגרה.
באופן זה, ניתן לכתוב תוכנית עם קריאה לשגרות עד עומק 4, למעשה בלי להזדקק לזיכרון כלל - התוכנית עצמה יושבת בזיכרון הקריאה בלבד, וניתן לכתוב ולבצע תוכנית פשוטה, כולל ביצוע קלט ופלט, בעזרת האוגרים והמחסנית הפנימיים בלבד, ללא כל זיכרון חיצוני.
שבב המעבד מבצע גם את הפונקציונליות של התזמון, ולא נחוץ רכיב נפרד לתזמון.
ב־4004 אין כל תמיכה בפסיקות.
לשם השוואה, בשנת 2017, יוצרו התקני סיליקון מסחריים עם גאומטריה של 10 ננומטר, אלפית מהגאומטריה של ה־4004, 10 מיקרון.
משמעות הדבר היא כי ב־2017 ניתן לבנות בערך מיליון טרנזיסטורים בגודל של טרנזיסטור אחד של ה־4004. כששבב הפנטיום הראשון הוצג, הוא היה בנוי מכ־3 מיליון טרנזיסטורים.
אפשר לדמיין שבטכנולוגיה של 2017 אפשר לבנות את הפנטיום המקורי בגודל של שלושה מ־2300 הטרנזיסטורים ב־4004.
בערך בזמן שאינטל התחילה את הפרויקט החלו פרויקטים נוספים, באינטל ובחברות אחרות, לייצר מעבד על שבב אחד.
פרויקט שהחל באינטל, בערך בזמן שפרויקט ה־4004 החל היה למעבד עבור "מסוף חכם", כפי שנקרא אז, עבור חברת CTC.
מעבד זה היה מתאים יותר ליישומים כלליים, ואינטל 8008, מעבד 8 ביט, הוא מימוש הפרויקט, בערך שנה אחר כך (אפריל 1972).
הפרויקט של CTC נמסר לאינטל ולחברת טקסס אינסטרומנטס בערך באותו הזמן, (קיץ 1970), וחברת טקסס אינסטרומנטס למעשה הכריזה על המעבד שלה ב־1971, לפני שאינטל הכריזה על ה־4004 (אם כי אחרי שאינטל כבר סיפקה מעבדים מייצור סדרתי לביזיקום).
בהיסטוריה של טקסס אינסטרומנטס רשום שהחברה המציאה את המיקרו מעבד, ובנתה את המיקרו מעבד הראשון.
רוב הכותבים לא מקבלים את גרסת טקסס אינסטרומנטס, משום שלמעשה לא ברור אם יוצר אפילו מעבד אחד שפעל נכון ללא שגיאות או תקלות, לפני או אחרי ההכרזה.
מעבד זה לא הגיע לשוק כמוצר, ולא סופק לשום לקוח גם כאבטיפוס ניסיוני (פרקטיקה מקובלת באותה תקופה).
טקסס אינסטרומנטס רשמה פטנט על המיקרו מעבד, ובשנים הבאות ניסתה להשתמש בפטנט זה כדי לתבוע בעלות על המצאת המיקרו־מעבד, תביעות שהסתיימו בהסדר מחוץ לבית הדין.
אינטל החלה לספק לביזיקום שבבים במרץ 1971. ביזיקום ייצרה מספר דגמים של מכונות החישוב, ומכרה אותם תחת שמה, וגם דרך הסכמי OEM עם חברות אחרות, בעיקר חברת NCR.
לפי ההסכם המקורי, לביזיקום הייתה בלעדיות על משפחת השבבים.
המכירות של מכונת החישוב מבוססות 4004 לא עמדו בציפיות, הן בגלל מחיר השבבים, והן משום שמוסטק, החברה השנייה אליה פנתה ביזיקום, סיימה את הפיתוח קצת אחרי ה־4004, והתברר שמימוש מכונת חישוב על שבב יחיד מתאימה יותר ליישום הזה מאשר פתרון מבוסס מעבד, הדורש זיכרון RAM, ROM, ותוכנה.
בסתיו 1971 נסע נויס למסע עסקים ביפן, ובין השאר נפגש עם ביזיקום.
הוף ופג'ין יעצו לנויס להוזיל את מחיר הרכיבים מעבר למוסכם בחוזה, ולוותר על תשלום הפיתוח עליו התחייבה ביזיקום (לפי הוף, כ־$60,000), תמורת ויתור ביזיקום על סעיף הבלעדיות בחוזה.
הושג הסכם שמאפשר לאינטל לשווק את המשפחה ללקוחות אחרים, בתנאי שהלקוח לא מייצר מכונות חישוב.
בנובמבר 1971 הכריזה אינטל על משפחת השבבים, בשם "אינטל MCS-4", והחלה לפתח מערך שיווק למיקרו מעבדים.
ב־1972 הציעה אינטל ללקוחות מערכת פיתוח, בשם Intellec, במחיר כמה אלפי דולרים, ומספר לא ידוע (כנראה לא גדול) של מערכות כאלו נמכרו.
מאוחר יותר, ב־1974 הופיעה גרסה משופרת של השבב בשם 4040 עם מספר פקודות נוספות בסט הפקודות.
ב־1975 החלה חברת "נשיונל סמיקונדקטור" לייצר את הגרסה משלה ל־4004. אינטל המשיכה לייצר את משפחת MCS-4 עד 1986, 15 שנים אחרי תחילת הייצור.
אחרי שה־4004 סופק ללקוח, פג'ין התבקש לקדם את הפרויקט של ה־8008, והפרויקט אכן הגיע לשלב הסיום שנה מאוחר יותר, ב־1972. הלקוח, CTC, כבר פיתח את המסוף על ידי לוגיקה בדידה, ולא היה מעוניין בשבב.
אינטל שיווקה את השבב, בהצלחה מוגבלת.
אינטל החליטה לפתח מעבד 8 ביט עצמאי, שלא יהיה קשור בהסכם בלעדיות ללקוח מסוים.
פג'ין עזב את אינטל ב־1974, אחרי גמר פיתוח ה־8080, ופתח את חברת זילוג , וזמן קצר אחר כך הצטרף אליו שימה.
יחד עם מהנדסים נוספים פיתחו שניהם את השבב Z80, שהיה פיתוח של ה־8080, עם תאימות־לאחור מלאה.
ה־Z80 הוא אחד השבבים המוצלחים ומאריכי החיים בתולדות המעבדים - למעשה, שבבים תואמי Z80 עדיין מיוצרים ב־2017, ומשמשים ביישומים שונים.
80386 (מוכר גם בשם i386) הוא מעבד 32 ביט שפותח על ידי אינטל בשנת 1985, והיה למעבד הרביעי בארכיטקטורת x86. מהירותו נעה בין 12 ל-40 מגה-הרץ, והוא בנוי עבור תושבת 132 פינים.
מעבד זה היה התקדמות מרשימה לארכיטקטורת x86; במעבד זה נוספה לראשונה התמיכה ב-32 ביט, ותמיכה טובה יותר במערכות הפעלה המממשות זיכרון וירטואלי.
בנוסף, הייתה במעבד תמיכה בניפוי שגיאות (Debuging).
המעבד פותח במרכז הפיתוח הראשי של אינטל בישראל בפארק מת"ם, בחיפה, בין השנים 1984 ל-1988. המרכז המשיך לפתח גרסאות מתקדמות של השבב, דוגמת ה-80376 עד שנת 2001. הייצור נעשה בחלקו במפעל אינטל בהר חוצבים שבירושלים.
ייצור המעבד נמשך עד שנת 2007.
Inter הוא ערוץ טלוויזיה אוקראיני אשר הוקם בשנת 1996, מהמובילים בטלוויזיה האוקראינית.
הערוץ הוקם ב-20 באוקטובר 1996 ומאז היה בין המובילים בטלוויזיה באוקראינה.
מספר הצופים בערוץ הוא כ-40 מיליון צופים.
הערוץ משתף פעולה עם ערוצי טלוויזיה רבים בעולם.
ב-13 בינואר 2003 הוקם ערוץ בשם Inter+ אשר משדר תכנים מתוך Inter שקיבלו רייטינג גבוה באוקראינה, למדינות אחרות ברחבי בעולם.
פודרובנוסטי (подробности) - תוכנית חדשות אשר לה יש מבזקים מספר פעמים ביום ומהדורת חדשות מרכזית בערב
פוליטיקה גדולה (больша политика) - תוכנית אקטואליה על פוליטיקה אוקראינית
ב-1 בדצמבר 2010 התחיל הערוץ לשדר את "INTER HD", אשר שידרה את כל התכנים בערוץ Inter באיכות HD, אך ב-10 בינואר 2011 הפסיק הערוץ לשדר את התוכנית בגלל תקלות.
אינטל ישראל היא חברת בת של אינטל, הפועלת בישראל בפיתוח וייצור של מיקרו־מעבדים ומוצרי תקשורת.
אינטל ישראל היא חלוצת תעשיית השבבים בישראל והחברה הבולטת ביותר בה.
הסניף הישראלי של אינטל נוסד בשנת 1974 בידי דב פרוהמן, במשרד קטן בחוף שמן בחיפה.
סניף זה היה למרכז הפיתוח הראשון של החברה מחוץ לתחומי ארצות הברית.
פרוהמן עבד, החל משנת 1969, במרכז הפיתוח של החברה בקליפורניה, ועסק בתכנון רכיבי זיכרון מבוססי מוליכים למחצה, והמציא את ה-EPROM (רכיב זיכרון הניתן למחיקה ולתכנות) הראשון.
בתקופת עבודתו שם הצליח לשכנע את בכיריה, במיוחד את נשיא החברה אנדי גרוב, להשקיע בישראל.
בסוף שנות ה-70 החליטה החברה לבחון אפשרות של הקמת מפעל למוליכים למחצה בירושלים על ידי צוות בהנהגתו של דב פרוהמן.
רשות ההשקעות וממשלת ישראל הציעו לחברה חבילת תמריצי השקעות שהייתה מקובלת באותו זמן באזור ירושלים.
בנוסף קיבלה החברה מימון להכשרת עובדים ישראליים במפעלי החברה בארצות הברית.
בשנת 1980, החלה בהקמת המפעל בפארק המדע הר חוצבים בירושלים, בהשקעה של 50 מיליון דולר.
המפעל בירושלים (Fab 8), היה הראשון לייצר פרוסת סיליקון עבור אינטל מחוץ לארצות הברית.
המפעל נסגר בשנת 2008 בשל התיישנותו, אולם לאחר הקצבת מענקים מממשלת ישראל, נפתח בשנית בשנת 2009, כמפעל לקדם-זיווד שבבים (Die-Prep).
בסוף 2009 החלו להפגין במשך מספר שבועות מאות חרדים, שצעדו מהשכונות החרדיות להר חוצבים כל שבת, במחאה על כך שאינטל מפעילה את קו הייצור שלה גם בשבתות.
למרות ההפגנות הייצור בשבתות במפעל נמשך.
באפריל 2016 הודיעה החברה על סגירת המפעל עד סוף השנה.
בשנת 1989 הגיע הייצוא של אינטל ישראל לכ-125 מיליון והיא העסיקה 870 עובדים.
בשנת 1998, הוקם גם מרכז פיתוח בהר חוצבים, עם 80 עובדים, על בסיס מרכז הפיתוח של חברת DEC שנרכש על ידי אינטל.
במשך השנים התרחב המרכז לכ-1,200 עובדים.
בין השנים 1996 ל-1999 הקימה אינטל מפעל בפארק התעשייה קריית גת, תחת השם Fab 18. בשנת 2006 פתחה אינטל באותו מתחם בקריית גת מפעל נוסף בשם FAB 28 שמאז הוא מפעלה העיקרי בישראל.
לאחר הקמת FAB 28, מכרה אינטל ישראל את FAB 18 הישן לטובת הקמת חברת נומונוקיס.
לימים נמכרה חברת נומוניקס לחברת מייקרון טכנולוגיה, יצרנית שבבים אמריקאית, ובשנת 2013 העבירה חברת מייקרון את FAB 18 חזרה לרשותה של אינטל ישראל והאחרונה חידשה וצירפה אותו כחלק ממפעל FAB 28 הנוכחי, תחת השם FAB 28A.
בסוף שנת 2010 עשתה אינטל ישראל היסטוריה בעולם ייצור השבבים כאשר הצליחה לייצר ב-FAB 28 פרוסת סיליקון מושלמת (Perfect Wafer), כאשר 100% מהפרוסה נוצל לשימוש.
באוקטובר 1999, רכשה אינטל את יצרנית השבבים הישראלית DSPC תמורת 1.6 מיליארד דולרים במזומן.
זה היה הסכום הגדול ביותר ששולם במזומן תמורת חברה ישראלית, עד אז.
DSPC הוקמה בשנת 1987 על ידי היזם דוידי גילה ועסקה בפיתוח שבבים דיגיטליים לטלפונים סלולריים.
בשנת 2006 מכרה את DSPC, בפחות מ-600 מיליון דולר, לחברת מארוול טכנולוגיות.
ב-2012 העסיקה חברת אינטל 8,500 איש בישראל, ב-2013 היו לה 9,855 עובדים, ובשנת 2020 עמד מספר עובדי החברה בישראל על כ-14,000. היא מעורבת בהעסקתם של כ-20,000 מועסקים במעגלים נוספים.
ב-2012 עמד היקף הרכש שלה מחברות ישראליות על 737 מיליון דולר.
מאז 1999 ועד שנת 2013 יוצרו באינטל ישראל כמיליארד שבבים.
אינטל נחשבת לאחת מהחברות הרווחיות בישראל.
היא מדורגת בצמרת העסקים בעלי אחריות חברתית גבוהה, בשל תרומותיה לחברה הישראלית.
כמעט כל עובד שני בה משתתף בהתנדבות בפעילות קהילתית תורמת.
בשנת 2012 זכתה אינטל ישראל בפעם החמישית ברצף בתואר "חברת ההיי-טק שהכי טוב לעבודה בה", וב-2013 זכתה במשאל BDI במקום השני ברשימת החברות הישראליות שהכי טוב לעבוד בהן.
בדצמבר 2020 הודיעה אינטל שהיא עוברת בייצור השבבים מגאומטריית 14 ננומטר ל-10 ננומטר.
אך היא סופגת ביקורת כיוון שהמתחרות שלה מקדימות אותה ומייצרות בייצור סדרתי שבבים ב-7 ננומטר.
ב-26 בדצמבר 2023 הודיעה אינטל על השקעה של 15 מילארד דולר בהרחבת המפעל בקריית גת.
כתוצאה מבניית המפעל ועוד פרויקטים אחרים אינטל נכנסה להפסדים גדולים פיטרה אלפים מעובדיה בישראל ותכננה לצאת מישראל (תוכנית שנדחתה בסוף) בעיות אלה עדיין לא נפתרו.
עוד פותחו באינטל ישראל משפחת מעבדים לסלולר ולמחשבי כף יד: "מניטובה", "חרמון" ו"תבור".
בשנת 2009 פותח באינטל ישראל מעבד "סנדי ברידג'" המיוצר בטכנולוגיית 32 ננומטר, שאחד החידושים בו הוא שילוב מעבד גרפי לצד מעבד מרכזי.
בישראל פותחה מצלמת RealSense, שמקנה למכשירים יכול ראייה מרחבית וניתוח הסביבה, כולל זיהוי פנים.
באוגוסט 2021 הודיעה אינטל על סגירת פעילות זו, והעברת המהנדסים העוסקים בה ליחידות אחרות של החברה.
DSPC הפכה למרכז הפיתוח של אינטל לשבבים עבור טלפונים סלולריים, תחום שבו לא פעלה קודם.
אך ב-2006 מכרה אותה לחברת מארוול טכנולוגיות תמורת 600 מיליון דולר בלבד.
בספטמבר 2010 רכשה אינטל את חברת נאוקלאוס הישראלית שמציעה פתרונות אבטחת מידע למערכות וירטואליות בארגונים, במיליון דולר בלבד.
ביולי 2013 רכשה את חברת ההזנק הישראלית עומק אינטראקטי, שפתחה תוכנה המאפשרת ליצור ממשק זיהוי מחוות המבוסס על מידע ממצלמות תלת-מימד.
במרץ 2017 רכשה אינטל את חברת מובילאיי הישראלית העוסקת בתחום רכב אוטונומי, תמורת סכום של 15.3 מיליארד דולר.
במאי 2020 רכשה אינטל את Moovit הישראלית בכ-900 מיליון דולר.
בדצמבר 2021 רכשה אינטל את חברת "סקרינוויט טכנולוגיות".
בפברואר 2022 הודיעה אינטל על רכישת טאואר סמיקונדקטור תמורת 5.4 מיליארד דולר, אך העסקה לא יצאה לפועל עקב התנגדות של המאסדר הסיני, ואינטל תשלם לטאואר 353 מיליון דולר דמי ביטול.
בנוסף השקיעה "אינטל קפיטל" , זרוע ההון סיכון של אינטל, בעשרות חברות הזנק ישראליות.
פארק מת"ם, חיפה - מרכז הפיתוח הראשי של אינטל בישראל, עוסק בפיתוח חומרה ותוכנה ובפתרונות מחשוב.
ביוני 2010 חנכה את "הבניין הירוק" החדש של מרכז הפיתוח, שהוקם בהשקעה של כ-450 מיליון שקל.
זהו הבניין הראשון בישראל שקיבל הסמכת LEED Gold, המוענקת על ידי המועצה האמריקנית לבנייה ירוקה.
הר חוצבים, ירושלים - מרכז פיתוח לתוכנה משובצת ורכיבי מחשוב ותקשורת.
בעבר היה באתר גם מפעל (Fab 8).
פארק התעשייה, קריית גת - באתר שני מפעל ייצור (Fab28A,Fab28) למעבדים בטכנולוגיה מתקדמת.
המפעל השלישי באתר (Fab38) נמצא בהקמה, בהשקעה של כ-40 מיליארד שקל ואמור לייצר שבבים בטכנולוגיית Intel 20A, המקבילה לטכנולוגית 5 נאנומטר.
קריית אריה, פתח תקווה - מרכז פיתוח למוצרי תקשורת שהוקם על בסיס החברות DSPC ואנוורה, שנרכשו בידי אינטל.
המרכז היה ממוקם בפארק אזורים עד מאי 2019, עת שעבר למבנה חדש שאותו הקימה החברה בקריית אריה בהשקעה של 440 מיליון שקל.
מרכזי פיתוח נוספים ממוקמים ברעננה, תל אביב, כפר סבא ויקום.
החברה מתכוונת לרכז בקמפוס החדש בקריית אריה את כל העובדים באזור המרכז.
על פי הערכה, מספר העובדים של החברה במבנה יהיה כ־2,000 כאשר יאוכלס במלואו.
אינטל סמיקונדקטורס - הוקמה ב-1978 בתחילה בצמוד למרכז הפיתוח בחיפה, ונוהלה על ידי אברהם גלבר.
מטרתה הייתה העצמת החדרת הטכנולוגיה של אינטל בתעשיית ההיטק בישראל.
במשך שנות השמונים, כחברה של כ-50 עובדי מכירות, תמיכה ואדמיניסטרציה – היא הפכה למובילה של כמעט ל-100% בהחדרת טכנולוגית המיקרומעבדים והמיקרובקרים של אינטל בחברות ההיטק בארץ דאז.
מעל המסגרות הבינלאומיות של אינטל שהדגישו את הקשר עם משרדי המכירות, נוספו בארץ דגשים של כ-50% מעובדי החברה עוסקים בתחזוקה, הדרכה בהעברת קורסים מגוונים, ימי עיון טכניים ומסגרות תמיכה במהנדסי חומרה ותוכנה.
שירותים אלה הקלו על חברות ההיטק הצעירות להקטין את הסיכונים, ולהגדיל את הפונקציונליות של המוצרים שלהם ולהתחרות בהצלחה.
ב-2008 סגרה אינטל את מרכז הפיתוח שלה ביקנעם עילית (על בסיס חברת אופלס שנרכשה בידי אינטל).
דב פרוהמן - מנכ"ל אינטל ישראל (1974 - 2000) וסגן נשיא באינטל העולמית
דדי פרלמוטר - מנכ"ל משותף אינטל ישראל (2000 - 2007) סמנכ"ל מוצרים וסגן נשיא בכיר באינטל העולמית
מקסין פסברג - מנכ"לית אינטל ישראל (2007 - 2016) וסגנית נשיא באינטל העולמית
יניב גרטי - מנכ"ל אינטל ישראל ינואר 2017 – ינואר 2023
קרין אייבשיץ-סגל ודניאל בן עטר מנכ"לים משותפים מינואר 2023
מולי אדן - נשיא אינטל ישראל (2012 - 2015), סגן נשיא בכיר באינטל העולמית ומנכ"ל קבוצת המחשוב התפיסתי.
שלומית וייס - סגנית נשיא אינטל העולמית, ואחת המנהלות הבכירות באינטל ישראל, בין השאר מנהלת קבוצת NDG (Network Development Group)
זיוית כץ-צמרת - סגנית נשיא אינטל העולמית, ייצור ותפעול, ואחת המנהלות הבכירות באינטל ישראל.
גדי זינגר - שימש סגן נשיא באינטל העלמית וראש חטיבת ה-Enterprise Processing Group, מונה להיות מופקד על פיתוח מעבד האיטניום בסוף 1998. אחר כך שימש מנכ"ל מרכזי הפיתוח של אינטל ישראל (2011–2015) וסגן נשיא בקבוצת הנדסת פלטפורמות ומנכ"ל קבוצת ארכיטקטורות ה-IP.
אינטל 8080 () היה המיקרו־מעבד השני של אינטל בארכיטקטורת 8 סיביות.
הוא הושק באפריל 1974 כממשיכו המשופר של אינטל 8008, אם כי ללא תאימות בינארית עמו.
בתחילה נועד לשימוש במערכת משובצת מחשב כגון מחשבונים, קופות רושמות, מסופי מחשב ורובוטים תעשייתיים, אך הביצועים המרשימים שלו הובילו לאימוצו גם במחשבים מוקדמים – וסייעו לפתיחת עידן המחשוב האישי.
בשונה מקודמיו – ה־4004 וה־8008 – שפותחו בהתאמה לדרישות ייעודיות של לקוחות ספציפיים (כמו ביזיקום ו־CTC), ה־8080 היה יוזמה פנימית של אינטל עצמה.
כתוצאה מכך, החברה הייתה חופשית לשווק אותו לכל דורש, ללא מגבלות חוזיות או מסחריות, מה שתרם במידה רבה להפצתו הנרחבת.
לצד יתרון השיווק החופשי, המעבד החדש הציג שיפורים טכנולוגיים מרשימים לעומת קודמיו.
הוא יוצר בטכנולוגיית NMOS, שאפשרה לו לפעול במהירויות גבוהות יותר ולהתממשק בקלות לרכיבי TTL שהיו נפוצים בתעשייה.
המעבר למארז של 40 פינים (לעומת 16 ב־4004 ו־18 ב־8008) הקל על חיבורו להתקנים חיצוניים.
כמו כן, סט הפקודות הורחב, נוספו אופני מעינה חדשים, ורוחב אפיק הכתובת הוגדל ל־16 סיביות – מה שאִפשר גישה ל־64KB של זיכרון, פי ארבעה מה־8008, שהוגבל ל־16KB בלבד.
שבבים מסייעים, כמו 8224 (יוצר תזמון) ו־8228 (בקר אפיק), שִפרו את ניהול התזמון ואת העברת הנתונים.
את שיפורים אלו, רבים מהם תולדה של משוב ממשתמשים, ביצעו מהנדסי אינטל ובראשם פדריקו פַג'ין .
הצלחה משמעותית נוספת של ה־8080 נבעה מהיותו המעבד שנבחר למחשב האישי הראשון שזכה להכרה רחבה – Altair 8800. סביב מעבד זה נכתבה גם מערכת ההפעלה CP/M, שהפכה לתקן בקרב מיקרו־מחשבים בשנים הראשונות של התעשייה.
שילוב זה הפך את ה־8080 לחלק בלתי נפרד ממהפכת המחשוב הביתי.
השפעתו של ה־8080 חרגה מעבר לדורו.
בדרך זו, השפיע ה־8080 ישירות על תכנון ארכיטקטורת x86, שהמשיכה לשלוט בשוק במשך עשרות שנים לאחר מכן.
במהלך השנים הוצגו מספר גרסאות של ה־8080, ביניהן דגמים מהירים יותר כמו 8080A-1 ו־8080A-2 שפעלו בקצבים של עד 3.125 מגה־הרץ.
בשנת 1976 השיקה אינטל את ה־8085, גרסה מתקדמת של ה־8080 שהתבססה על טכנולוגיית ייצור חדשה.
אחד החידושים הבולטים בגרסה זו היה שהמעבד נזקק למתח הפעלה אחד בלבד של 5 וולט, במקום שלושה מתחים שונים שנדרשו עבור ה־8080: -5 V, 5 V ו־12 V.
שינוי זה פישט את תכנון המערכת וחסך בעלויות.
בנוסף, ה־8085 תמך בקצבי שעון גבוהים יותר, והכיל שתי פקודות חדשות שהוסיף סטנלי מזור (Stanley Mazor).
אף על פי שדגם זה שופר מבחינה טכנית, הוא הגיע לשוק לאחר שה־Z80 של זילוג כבר ביסס את מעמדו, ואינטל איבדה את הבכורה בשוק מעבדי ה־CP/M.
אינטל חזרה להוביל רק עם הדור הבא – ה־8086 – שהציע שיפורים משמעותיים, ובהם סט פקודות מורחב, תוספת אוגרים, קצבי שעון גבוהים יותר, ובעיקר אפיק כתובת בן 20 סיביות, שאִפשר גישה למגה־בייט שלם של זיכרון – פי 16 ממה שאִפשרו ה־8080 וה־Z80.
המיקרו מעבד אינטל 8008 של אינטל נתקל בהתנגדות מצד לקוחות עקב מגבלות כמו אופן מעינה בודד, קצב שעון נמוך, מספר פינים מצומצם ומחסנית פנימית קטנה – תכונות שהגבילו את יכולות התוכנה שהיה ניתן להריץ עליו.
מספר תכנונים הוצעו לשבב הבא, החל מתוספות קטנות ל־8008 ועד שינויים שורשיים בארכיטקטורה.
התוצאה הסופית הייתה פשרה בין ההצעות.
העבודה על אינטל 8080 החלה בקיץ 1971, כשפיתוח האינטל 4004 הסתיים וה־8008 היה עדיין בפיתוח.
באותה תקופה, לאחר שנפוצו השמועות על "מעבד על שבב", החלה להתעורר התעניינות גוברת במיקרו מעבדים.
פדריקו פג'ין, מתכנן ה־4004, העביר הרצאות וביקר אצל לקוחות, ששיתפו אותו בתסכוליהם מהביצועים של ה־8008 ומהארכיטקטורה שלו, במיוחד בשל קצב השעון האיטי (0.5 מגה־הרץ) שלו.
באביב 1972 פג'ין הציע את השבב החדש להנהלת אינטל – אך להפתעתו ולמרבה תסכולו, ההצעה נדחתה.
אינטל העדיפה לראות קודם את תגובת השוק ל־4004 ול־8008. רק בסתיו אושר הפרויקט.
בנובמבר של אותה שנה גייס פג'ין את מסטושי שימה מיפן, שעבד איתו על תכנון ה־4004, והטיל עליו את תכנון הלוגיקה של ה־8080. שימה עבד בשיטה שפג'ין פיתח, אשר השתמשה בלוגיקה מבוססת שערי סיליקון.
ה־8080 נועד להיות מיקרו מעבד רב־שימושי, שישלב בתוך שבב אחד את הפונקציות שדרשו בעבר התקנים חיצוניים.
כבר בשלב מוקדם של הפיתוח הוחלט שלא תהיה תאימות בינארית בינו ל־8008, אך כן תהיה תאימות ברמת קוד מקור (דרך טרנספיילר).
השינוי הבולט ביותר היה בהעברת המחסנית לזיכרון חיצוני, כדי לאפשר ניהול טוב יותר של שגרות מבוססות מחסנית וטיפול בפסיקות.
פג'ין, שימה וסטנלי מזור החליטו להקצות שימוש ייחודי לכל זוג אוגרים, בהשראת שיטות תכנות ממערכות מיינפריים.
הדבר אִפשר גם שימוש יעיל יותר בטרנזיסטורים.
שימה השלים את תכנון השבב באוגוסט 1973, וייצורו החל בדצמבר.
אב־טיפוס הושלם בינואר 1974, אך סבל מבעיות אלקטרוניות – הפעלה באמצעות התקני TTL סטנדרטיים העלתה את מתח הקרקע, משום שזרם גבוה זרם דרך מוליך צר.
אינטל כבר ייצרה 40,000 יחידות כשהבעיה התגלתה.
לאחר תיקון התקלות, הוצג השבב רשמית במרץ 1974. גרסת 8080A הוצגה זמן קצר לאחר מכן, וגם בה התקלה תוקנה.
אינטל סיפקה סימולטור בשם INTERP/80 להרצת תוכניות PL/M על ה־8080, אותו כתב גארי קילדל בפורטרן IV.
קיים פטנט אחד בלבד על ה־8080 שרשום על שם פג'ין, שימה ומזור.
ה־8080 של אינטל מבוסס על הארכיטקטורה של האינטל 8008, אך אינו תואם לה, לא מבחינת קוד מקור ולא מבחינת קוד בינארי.
ה־8080 מגיע במארז של 40 פינים, דבר שמאפשר אפיק כתובת ברוחב של 16 סיביות ואפיק נתונים ברוחב של 8 סיביות.
למעבד יש שבעה אוגרים כלליים בגודל 8 סיביות: A (הצובר הראשי), B, C, D, E, H ו־L.
ניתן להשתמש בהם כאוגרים בודדים, או בזוגות (BC, DE ו־HL) בגודל 16 סיביות.
הזוג HL יכול לשמש גם כצובר בגודל 16 סיביות במקרים מסוימים.
בנוסף, ישנו אוגר מדומה בשם M, המייצג את התא בזיכרון שאליו מצביע HL, וניתן להשתמש בו ברוב הפקודות.
בנוסף, המעבד כולל מונה תוכנית (PC) בגודל 16 סיביות, ומצביע מחסנית (SP) בגודל 16 סיביות.
למעבד יש אוגר־מצב פנימי שמכיל דגלים המצביעים על תוצאות של פעולות אריתמטיות ולוגיות.
דגל הסימן (S) – דלוק אם התוצאה שלילית.
דגל האפס (Z) – דלוק אם התוצאה היא אפס.
דגל הזוגיוּת (P) – דלוק אם מספר הסיביות הדלוקות בתוצאה זוגי.
דגל הנֶשֶׂא (C) – דלוק אם הייתה נשיאה בחיבור או השאלה בחיסור.
דגל חצי־נֶשֶׂא (AC – Auxiliary Carry) – משמש בחישובי BCD (עשרוני בקידוד בינארי).
הצובר והדגלים יחד נקראים PSW (program status word – מילת מצב התוכנית), וניתן לדחוף אותם למחסנית או לשלוף אותם ממנה.
כמו ברבים ממעבדי ה־8 סיביות האחרים, כל הפקודות מקודדות בבייט יחיד (כולל מספרי אוגרים, אך לא כולל נתונים מיידיים), לצורך פשטות.
לחלק מהפקודות יכולים להתלוות בייט אחד או שניים של נתונים, שיכולים להיות נתונים מיידיים, כתובת זיכרון או מספר פורט (port).
בדומה למעבדים מתקדמים יותר, ישנן פקודות קריאה וחזרה אוטומטיות (CALL ו־RET, בהתאמה) לקריאות מרובות רמות לתת־שגרות ולחזרה מהן (ניתן אף לבצע אותן באופן מותנה, כמו קפיצות), וכן פקודות לשמירה ולשחזור של כל זוג אוגרים בגודל 16 סיביות במחסנית (PUSH ו־POP, בהתאמה).
עבור תת־שגרות, קיימות שמונה פקודות קריאה בגודל בייט אחד (RST – קיצור של restart), בכתובות קבועות: 00h, 08h, 10h, ..., 38h.
פקודות אלה מיועדות להפעלה על ידי חומרה חיצונית כדי לקרוא לשגרת שירות פסיקה מתאימה, אך משמשות לעיתים קרובות גם כקריאות מערכת מהירות.
הפקודה הארוכה ביותר מבחינת זמן ריצה היא XTHL, אשר מחליפה בין זוג האוגרים HL לבין הערכים השמורים בכתובת שעליה מצביע המחסנית (SP) מצביע.
כל פעולות ה־8 סיביות עם שני אופרנדים יכולות להתבצע רק על הצובר (אוגר A).
האופרנד השני יכול להיות ערך מיידי, אוגר 8 סיביות אחר, או בייט זיכרון שכתובתו נמצאת בזוג האוגרים HL.
ניתן לבצע פעולות הוספה והפחתה (על ידי INX ו־DCX, בהתאמה) על כל אוגר 8 סיביות או על בייט זיכרון שכתובתו נמצאת ב־HL.
ניתן להעתיק מידע באופן ישיר בין כל שני אוגרים בגודל 8 סיביות, וכן בין כל אוגרי 8 סיביות לבין בייט בזיכרון שכתובתו נמצאת ב־HL.
בגלל מבנה הקידוד של הפקודה MOV (שתופסת רבע מהמרחב האפשרי של קודי הפעולות), קיימים קודי פעולה מיותרים שמעתיקים אוגר לתוך עצמו (למשל MOV B,B), אשר כמעט אינם שימושיים, פרט לצורך עיכובים זמניים בפעולת המעבד.
עם זאת, הקוד הספציפי שהיה אמור לייצג את הפקודה MOV M,M משמש במקום זאת לקידוד הפקודה HLT, אשר עוצרת את ביצוע כל ההוראות עד לקבלת איפוס חיצוני או פסיקה.
אף על פי שה־8080 הוא מעבד של 8 סיביות בעיקרון, יש לו יכולות מוגבלות לביצוע פעולות על נתוני 16 סיביות.
כל אחד משלושת זוגות האוגרים בגודל 16 סיביות (BC, DE או HL — המתוארים במסמכי אינטל כ־B, D ו־H, בהתאמה), או SP, יכולים להיטען בערך מיידי בגודל 16 סיביות (באמצעות פקודת LXI), להגדיל או להפחית את ערכם (באמצעות INX ו־DCX, בהתאמה), או להתווסף ל־HL (באמצעות פקודת DAD).
על ידי הוספת HL לעצמו (הכפלה ב־2), ניתן לקבל את אותו אפקט כמו הזזה אריתמטית שמאלית על נתוני 16 סיביות, וזאת באמצעות פקודה אחת.
הפקודה היחידה בגודל 16 סיביות שמשפיעה על דגלים היא DAD, אשר מגדירה את דגל הנשא (C), כדי לאפשר חישוב מספרים בגודל 24 או 32 סיביות (או יותר) באמצעות סדרת פקודות, הנדרשת לצורך מימוש אריתמטיקת נקודה צפה.
ניתן להעתיק את BC, DE ו־HL או את PSW למחסנית ולהפך, באמצעות הפקודות PUSH ו־POP.
כדי להקצות מסגרת מחסנית, ניתן להוסיף היסט ל־SP באמצעות הפקודה DAD, ולאחר מכן לעדכן את SP לערך החדש באמצעות הפקודה SPHL.
קפיצה לכתובת מחושבת מתבצעת על ידי הפקודה PCHL.
הפקודה LHLD טוענת נתונים ל־HL מזיכרון בכתובת ישירה, ו־SHLD שומרת את HL בזיכרון באותו אופן.
הפקודה XCHG מחליפה בין הערכים של זוגות האוגרים HL ו־DE.
הפקודה XTHL מחליפה בין HL לבין הערך האחרון שנדחף למחסנית.
אף אחת מהפקודות הללו לא נתמכה במעבד הקודם אינטל 8008.
ה־8080 תומך ב־256 פורטי קלט/פלט נפרדים, הנגישים דרך הפקודות הייעודיות IN ו־OUT שבהן כתובת הפורט ניתנת כאופרנד.
יתרון שיטה זו הוא שהיא מפרידה בין תקשורת עם התקני חיצוניים לבין גישה לזיכרון, ושומרת את כל מרחב הכתובות המוגבל של המעבד – 64 קילו־בייט – עבור זכרונות ה־RAM וה־ROM.
בשונה ממערכות המשתמשות ב־I/O ממופה זיכרון (Memory-Mapped I/O), שבהן נעשה שימוש באותו מרחב כתובות הן עבור זכרונות ה־RAM וה־ROM והן עבור התקני הקלט/פלט, ה־8080 מונע התנגשות באמצעות מרחב נפרד, מה שמקל על תכנון חומרה.
חיסרון שיטה זאת הוא שלעיתים יש צורך בחומרה מיוחדת שתוסיף מצבי המתנה (wait states), מאחר שהתקני קלט/פלט לרוב איטיים יותר מהזיכרון.
על אף שיש ל־8080 פקודות ייעודייות ל־I/O, בחלק ממחשבי ה־8080 הפשוטים, התקני הקלט/פלט כן ממופים כזיכרון, כלומר מטופלים כאילו היו תאי זיכרון רגילים, ופקודות הקלט/פלט הייעודיות אינן בשימוש.
במהלך פקודות I/O, המעבד מציב את כתובת הפורט (8 סיביות) הן על הבייט הגבוה והן על הבייט הנמוך של אפיק הכתובת (למשל, IN 05h תגרום להצבת הכתובת 0505h), ותכונה זו משמשת לעיתים בתכנון חומרה.
גישה זו נפוצה גם במעבדים בעלי תאימות לאחור ל־8080, כגון אינטל 8085 , זילוג Z80 וארכיטקטורת x86.
אחת מסיביות המצב של ה־8080 מציינת האם מתבצעת גישה לנתונים מהמחסנית.
הדבר מאפשר למערכות לתכנן מרחב זיכרון נפרד לחלוטין עבור המחסנית.
עם זאת, תכונה זו כמעט ואינה מנוצלת בפועל.
בתחילת כל מחזור מכונה, ה־8080 מוציא דרך אפיק הנתונים בייט מצב בגודל 8 סיביות.
בייט זה מציין אם מדובר בגישה לזיכרון או להתקן קלט/פלט, ואם הפעולה הנוכחית שייכת לטיפול בפסיקה.
בנוסף, מצב מערכת הפסיקות (פסיקות מאופשרות או מושבתות) מועבר דרך פין ייעודי (INTA).
במערכות פשוטות שלא משתמשות בפסיקות, נעשה לעיתים שימוש בפין זה כפלט כללי – לדוגמה, במחשב הסובייטי Radio-86RK.
על מנת לגרום לפסיקה, התקן חומרה חיצוני מפעיל את הפין INT של המעבד; בתגובה, כאשר מתחיל מחזור הפקודה הבא, המעבד נכנס למצב INTA (Interrupt Acknowledge – אישור פסיקה), ובשלב זה ההתקן החיצוני מציב פקודה (בדרך כלל RST או CALL) על אפיק הנתונים.
ניתן לאפשר פסיקות עם הפקודה EI ולהשבית אותן עם הפקודה DI.
לאחר קבלת הפסיקה, פסיקות נוספות מושבתות אוטומטית, ויש להפעילן מחדש מתוך שגרת הטיפול בפסיקה.
המעבד אינו תומך בפסיקות בלתי ניתנות למיסוך (NMI), כלומר פסיקות שהמעבד לא יכול להתעלם מהן.
הקוד הבא בשפת אסמבלי עבור המעבדים 8080/8085 מגדיר תת-שגרה בשם memcpy, שתפקידה להעתיק בלוק של בייטים מנקודה אחת בזיכרון לנקודה אחרת.
ההעתקה מתבצעת בייט אחר בייט, תוך שימוש בפעולות של 16 סיביות לצורך ניהול ההעברה והלולאה.
ה־8080 כולל אפיק כתובת (16 פינים) ואפיק נתונים (8 פינים) נפרדים, ללא צורך בריבוב, כלומר כל הסיביות של הנתונים (8 סיביות) ושל הכתובת (16 סיביות) נמצאות בו זמנית על האפיקים.
בעזרת פיני קריאה (DBIN) וכתיבה (), ניתן לבנות מערכות פשוטות ללא לוגיקה מורכבת.
חומרה נוספת נדרשת רק לתכונות כמו מרחב I/O נפרד, פסיקות או DMA.
עם זאת, יש להגביל את מספר ההתקנים המחוברים לפינים עקב עומס חשמלי, ואפילו מערכות פשוטות נזקקות לעיתים למגברי אפיק (bus amplifier).
המעבד דורש שלושה מקורות מתח: , ו־, וכן שני אותות שעון בעלי משרעות גדולות, ושאינם חופפים.
הגרסה הסובייטית של ה־8080 (КР580ВМ80А) פעלה באמצעות מתח של בלבד, כאשר פין מחובר ל־ ופין לאדמה.
טבלת הפינים, מהתיעוד הנלווה לשבב, מתארת את הפינים כדלקמן:
פלט סיבית 10 של אפיק הכתובת
המעבד גם משדר את "מצב המעבד" כאשר SYNC וגם φ1 דלוקים, ומספק מידע על פעולת המעבד כרגע:
D0 (INTA) – המעבד קורא פקודת פסיקה.
בתגובה לאות פסיקה, המעבד קורא ומבצע פקודה בודדת שרירותית ומניף דגל זה.
בדרך כלל, שבבים נלווים מספקים את פקודת הקריאה לתת-שגרה (RST או CALL), שמעבירה את המעבד לקוד הטיפול בפסיקה.
D1 () המעבד כותב לזיכרון או לפורט.
D2 (STACK) – המעבד ניגש למחסנית.
D3 (HLTA) – המעבד לא עושה כלום משום שהוא נעצר על ידי פקודת HLT.
D4 (OUT) – המעבד כותב נתונים לפורט.
D5 (M₁) – המעבד קורא את הבייט הראשון של פקודה.
D6 (INP) – המעבד קורא נתונים מפורט.
D7 (MEMR) – המעבד קורא נתונים מהזיכרון.
— ספק כוח של וולט.
זהו מקור הכוח שצריך להתחבר ראשון ולהתנתק אחרון, אחרת המעבד עלול להינזק.
קלט אתחול – אות פעיל נמוך שמאלץ את המעבד לעבור לביצוע פקודות מהכתובת 0000h.
תוכן האוגרים האחרים של המעבד אינו משתנה.
קלט בקשת גישה ישירה לזיכרון.
המעבד מתבקש להעביר את אפיק הנתונים ואת אפיק הכתובת למצב עכבה גבוהה (האפיק "מנותק").
קלט הפאזה השנייה של אות מחולל השעון (clock generator).
פלט מאפשר פסיקות – הפין נועד לשליטה בפסיקות, אך במחשבים פשוטים שימש לעיתים כפלט של סיבית בודדת למטרות שונות.
למעבד יש שתי פקודות, DI ו־EI, שמגדירות אם פין זה מוציא 0 או 1, בהתאמה.
פלט קריאה – המעבד קורא מהזיכרון או מפורט.
מצביע על כך שהמעבד הציב את "מילת המצב" על אפיק הנתונים.
הסיביות השונות של מילה זו מספקות מידע נוסף עבור תמיכה בזיכרון ובכתובות נפרדים, פסיקות וגישה ישירה לזיכרון.
יש להעביר אות זה דרך לוגיקה נוספת (לדוגמה, 8238 – בקר מערכת ומנהל אפיק) כדי שיהיה ניתן לכתוב את מילת המצב של המעבד לאוגר חיצוני.
פלט אישור גישה ישירה לזיכרון.
המעבד מעביר את פיני הנתונים והכתובת למצב עכבה גבוהה, ומאפשר להתקן אחר לשלוט באפיק.
קלט הפאזה הראשונה של אות מחולל השעון (clock generator).
באמצעות האות הזה ניתן להשעות את פעולת המעבד.
משמש גם למצב ניפוי שגיאות שלב אחר שלב מבוסס חומרה.
פלט המתנה – מורה על כך שהמעבד במצב המתנה.
זהו מקור המתח שצריך להתחבר אחרון ולהתנתק ראשון.
אפיק הכתובת; ניתן להעביר אותו למצב עכבה גבוהה על פי הנדרש.
אחד הגורמים המרכזיים להצלחת ה־8080 היה מגוון רחב של שבבים מסייעים זמינים.
שבבים אלו סיפקו פונקציות כמו תקשורת טורית, מונים ותזמון, קלט/פלט, גישה ישירה לזיכרון (DMA), ובקרת פסיקות מיתכנתת, בין היתר:
8214 – יחידת בקרת פסיקות לפי עדיפות
8253 – טיימר עם מרווח מיתכנת
8255 – ממשק התקנים היקפיים מיתכנת
8259 – בקרת פסיקות מיתכנתת
מעבד 8080 נבנה בטכנולוגיית NMOS, תוך שימוש בטרנזיסטורי מצב שיפור (enhancement mode) לא רוויים בתור עומסים.
התכנון דרש רמות מתח נוספות (+12 וולט ו־−5 וולט), בנוסף למתח הסטנדרטי של +5 וולט התואם ל־TTL.
המעבד יוצר בתהליך שערי סיליקון עם גודל מינימלי של 6 מיקרומטרים.
שכבת מתכת אחת שימשה לחיבור בין כ־4,500 הטרנזיסטורים בתכנון.
עבור חיבורים מסוימים שדרשו מתח גבוה יותר, נעשה שימוש בשכבת פוליסיליקון בעלת התנגדות גבוהה יותר.
גודל השבב כולו היה כ־20 מ"מ רבוע.
אינטל 8080 היה מהמעבדים המרכזיים בגל הראשון של המחשבים האישיים.
הוא שימש במחשבים מוקדמים כמו Altair 8800, SOL-20 ו־IMSAI 8080, שרובם הריצו את מערכת ההפעלה CP/M.
השפעתו הייתה נרחבת גם בתעשייה — בין אם בשימוש במערכות אוטומטיות לתשלום בתחבורה ציבורית או בעיבוד נתונים למיקרופיש.
במקביל, נעשה בו שימוש גם במחשבים חד-לוחיים ובתחום הגרפי, שם שימש בסיס למערכות הדפסה ועיבוד סרטים.
אינטל 8080 היה הבסיס למשחקי ארקייד מוקדמים, בהם המשחקים Gun Fight של Midway ו־Space Invaders (פולשים מהחלל) של טאיטו משנת 1978 — שנחשב לאחד ממשחקי הווידאו החשובים והמצליחים בהיסטוריה.
ה־Z80 של זילוג, שהיווה שדרוג ל־8080 ותמך באותן פקודות אסמבלי, הפך לדומיננטי בשוק לצד CP/M בין השנים 1976 ל־1983, בדומה לשילוב של x86 ו־DOS בעשור שלאחר מכן.
למרות הופעת דגמים חדשים, המעבד 8080 המשיך להימכר בהיקפים גבוהים גם בסוף שנות השבעים.
בהמשך, אינטל פיתחה את ה־8085 כגרסה פשוטה יותר מבחינה חשמלית של ה־8080, ולאחר מכן את אינטל 8086, שתאם לאסמבלי של קודמו אך ללא תאימות בינארית.
אחריו יצא גם ה־8088, בעל ארכיטקטורת 8/16 סיביות, שנבחר על ידי IBM למחשב האישי שהושק בשנת 1981. חברת NEC פיתחה את ה־V20 — גרסה תואמת ל־8088 שתמכה גם בקבוצת הפקודות של אינטל 80186 וכללה מצב אמולציה של 8080, שאִפשר להריץ קוד שנכתב עבורו.
בדרך זו, ארכיטקטורת הפקודות (ISA) של ה־8080 המשיכה להשפיע עמוקות על התפתחות עולם המחשוב.
ה־8080 שינה באופן משמעותי את הדרך שבה נבנו מחשבים.
לפני כן, מערכות מחשב שלמות היו נבנות בדרך כלל על ידי יצרניות גדולות כמו DEC, HP ו־IBM.
חברות אלו תכננו וייצרו את כל מרכיבי המערכת, כולל המעבד, המסופים, והתוכנה המערכתית (כגון מערכת הפעלה ומהדרים).
ה־8080 לעומת זאת, לא נועד לשמש כמערכת מחשב שלמה, אלא תוכנן להתאים למגוון רחב של יישומים.
דוגמה לכך היא HP, שפיתחה את סדרת המסופים החכמים HP 2640 בהתבסס על 8080. דגם HP 2647 מהסדרה הריץ את שפת התכנות BASIC ישירות על גבי ה־8080. המוצר המסחרי הראשון של מיקרוסופט, Microsoft BASIC, נכתב במקור עבור ה־8080.
ה־8080 וה־8085 שהגיע אחריו הובילו לפיתוחו של המעבד אינטל 8086. אמנם לא הייתה ביניהם תאימות בינארית, אך ה־8086 תוכנן כך שיהיה תואם ברמת קוד המקור ל־8080. תכנון זה היה הבסיס לסדרת המעבדים x86, שנותרה עד היום הארכיטקטורה המרכזית של אינטל.
חלק מהוראות המכונה הבסיסיות ומהרעיונות התכנוניים של ה־8080 ממשיכים להתקיים בארכיטקטורת x86. ביניהם ניתן למצוא את אוגרים A, B, C ו־D, וכן דגלים שמובילים לקפיצות מותנות (conditional jumps).
ניתן אף לתרגם קוד אסמבלי של 8080 ישירות לפקודות x86, משום שרוב האלמנטים המרכזיים נותרו בעינם.
הפטנט האמריקאי מספר 4010449, שהונפק ב־1 במרץ 1977 על שם פדריקו פג'ין, מסטושי שימה וסטנלי מזור, נקרא MOS computer employing a plurality of separate chips (מחשב MOS המשתמש במספר שבבים נפרדים).
הפטנט כולל שלוש תביעות עיקריות; שתי התביעות הראשונות עוסקות במילת המצב (status word) המועברת בריבוב על גבי אפיק הנתונים.
התביעה השלישית עוסקת בפקודת RST 7, שניתן להפעיל אותה פשוט על ידי העלאת רמת המתח באפיק הנתונים, כלומר הפיכת כל הסיביות באפיק הנתונים ל־1 (FFh).
לשם השוואה, במעבד ה־8008 הישן, נדרש לכך מעגל בילול (jamming) מסובך יותר כדי לבצע את אותה הפעולה.
האסטרואיד 8080 אינטל נקרא כך כמשחק מילים, כהוקרה לתרומתה של אינטל ושל המעבד 8080 למהפכת המחשב האישי, שהשפיעה גם על תחום האסטרונומיה.
מספר הטלפון שפרסמה מיקרוסופט – 425-882-8080 – נבחר במכוון, כהוקרה למעבד 8080 שהיה חלק חשוב בעבודתה המוקדמת.
גם מספרי טלפון ראשיים נוספים של אינטל כוללים לעיתים קרובות את הספרות 8080 באותו סגנון.
בפסיכולוגיה, אינטלקטואליזציה (בעברית: שִׂכְלוּן) היא מנגנון הגנה משני שבו נעשה שימוש באינטלקט בכדי להימנע מעימות עם רגשות ומתחים נפשיים, על ידי חשיבה עליהם או הבעה שלהם באמצעים מופשטים.
מנגנון הגנה זה נחשב כמנגנון הגנה משני/גבוה כיוון שהוא פיתוח של מנגנון ההגנה הראשוני בידוד.
באמצעות מנגנון זה יכול האדם להוציא את עצמיותו מתמונת המצב ובכך לבטל את פעולתם של מנגנונים נפשיים כמו חרדות ודחפים אחרים.
מנגנון האינטלקטואליזציה מודגם היטב במקרה של אדם המקבל בשורה על מחלה קשה של בת זוגו.
במקום להתמודד ישירות עם הרגשות הקשים, האדם מגיב בהתמקדות בהיבטים הטכניים של המצב - חוקר את המחלה, בודק אפשרויות טיפול, ומעמיק בידע רפואי רלוונטי.
תגובה זו מאפשרת לאדם להתעסק באופן אקטיבי עם המצב, תוך הסטת תשומת הלב מהכאב הרגשי.
כתוצאה מכך, המצוקה הרגשית נשארת מחוץ למודעות הישירה, כשהפעילות האינטלקטואלית משמשת כמגן מפני העומס הרגשי הכבד.
אינטלקטואליזציה היא מושג מפתח בתאוריה הפסיכודינמית, שמקורו בעבודתו של זיגמונד פרויד.
בתו, אנה פרויד, הרחיבה את המושג והגדירה אותו כאחד ממנגנוני ההגנה הגבוהים.
היא הקדישה לנושא זה פרק בספרה "האני ומנגנוני ההגנה" (תורגם לעברית בהוצאת זמורה-ביתן, 1987).
אינטלקטואליזציה זוהתה כאחת מפעולות האגו, המשמשת לניהול קונפליקטים פנימיים וחרדה.
מנגנון זה פועל על ידי המרת תגובות רגשיות לתגובות אינטלקטואליות, הנתפסות כקלות יותר לשליטה ולניהול.
מנגנון הגנה זה יכול להיות אדפטיבי בטווח הקצר, לספק מגן זמני מפני רגשות מכריעים, אך כאשר משתמשים בו יתר על המידה, הוא יכול להוביל לניתוק מחיי הרגש של האדם ולהפריע לעיבוד רגשי אותנטי.
אינטלקטואליזציה נבדלת מהגנות אחרות בכך שהיא אינה משנה או מדחיקה ישירות את הרגשות הבסיסיים, אלא עוקפת אותם על ידי הסתמכות יתר על ההכרה.
זה יכול לגרום להתנהגות קרה ומנותקת שבה הרגשות ממוזערים או מבוטלים, מה שעלול להוביל לקשיים בינאישיים או לחוסר סיפוק רגשי.
מנגנון הגנה זה עשוי להשפיע על הפרט בכמה רבדים:
בניית אופי של האינדיבידואל: אינטלקטואליזציה הופכת לתכונה יציבה המשולבת באישיותו של הפרט בשלב מוקדם ונשארת עקבית בבגרותו.
היציבות האורכית של האינטלקטואליזציה מרמזת שמרגע שהיא מאומצת, היא ממשיכה לעצב את האופן שבו אנשים מנהלים את עולמם הרגשי ומתקשרים עם הסביבה שלהם לאורך כל חייהם.
השפעות קוגניטיביות ורגשיות: אינטלקטואליזציה משקפת ומשפרת ביטוי קוגניטיבי גבוה, במיוחד ביכולות מילוליות, מה שמצביע על כך שאנשים שמשתמשים במנגנון הגנה זה מיומנים בתהליכי חשיבה מורכבים ושימוש בשפה.
גישה קוגניטיבית זו מאפשרת להם להתמקד בפרטים ולשמור על אובייקטיביות, מה שיכול להיות יתרון במיוחד בעיסוקים אינטלקטואליים.
עם זאת, הדגש על ניתוח מעמיק ומנותק עשוי גם לתרום לריחוק רגשי, ועלול להגביל את יכולתם לעסוק באופן מלא ברגשותיהם או ברגשותיהם של אחרים.
השפעה פסיכולוגית וחברתית: אינטלקטואליזציה יכולה לשמש כלי שימושי לניהול מצוקה רגשית ושמירה על קור רוח, אך היא עשויה גם להוביל גם לתחושות של ניתוק ודיכאון.
אנשים המסתמכים במידה רבה על מנגנון הגנה זה עלולים למצוא עצמם מרוחקים רגשית מחוויותיהם ומאחרים, מה שעלול להפריע לביטוי רגשי וחום ספונטניים.
למרות האתגרים הללו, אנשים כאלה מצטיינים לעיתים קרובות בסביבות תובעניות מבחינה אינטלקטואלית, שבהן הקפדנות הקוגניטיבית שלהם נזקקת, יעילה ומוערכת.
אינטלקטואליזציה ורציונליזציה הם שני מנגנוני הגנה פסיכולוגיים שלעיתים מתבלבלים ביניהם, אך למעשה פועלים באופן שונה:
אינטלקטואליזציה היא תהליך שבו אדם ממיר רגשות או דחפים לרעיונות מופשטים, ובכך מרחיק את עצמו מחוויות רגשיות מטרידות.
מנגנון זה מאפשר לאדם להתמודד עם מצבים מורכבים רגשית באמצעות חשיבה מופשטת ואנליטית, תוך הימנעות מעיסוק ישיר ברגשות עצמם.
כאמור, כדוגמת האדם אשר שמע כי בת זוגו לקתה במחלה חשוכת מרפא ומתמקד באופן בלעדי בחיפוש מידע על המחלה באינטרנט ובין רופאים, תוך התעלמות מההיבטים הרגשיים של המצב.
לעומת זאת, רציונליזציה היא תהליך שבו אדם מייצר הסברים לוגיים לכאורה כדי להצדיק התנהגויות או מחשבות הנובעות מדחפים שאינם מקובלים על האגו או על החברה.
בתהליך זה, האדם מסתיר את המניעים האמיתיים העומדים מאחורי התנהגויותיו או מחשבותיו, ומציג במקומם הסברים שנראים הגיוניים וסבירים יותר.
לדוגמה, הורה המכה את ילדו באכזריות ופורק בכך את רגשי התוקפנות שלו, עשוי לתרץ את התנהגותו בצורך הרציונלי לחנך את הילד וללמדו משמעת.
ההבדל המרכזי בין השניים הוא שאינטלקטואליזציה מתמקדת בהרחקת הרגשות באמצעות הפיכתם לנושא לניתוח אינטלקטואלי, בעוד שרציונליזציה עוסקת ביצירת מסגרת הסברים חלופית ו"הגיונית" לרגשות או התנהגויות, תוך הסתרת המניעים האמיתיים.
שני המנגנונים משמשים להתמודדות עם מצבים רגשיים מורכבים, אך בעוד שאינטלקטואליזציה מנסה להתרחק מהרגש, רציונליזציה מנסה להצדיק אותו.
"אינטליגנציה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית שרית חדד.
השיר יצא לאור ב-27 באוקטובר 2010, כסינגל שלא מתוך אלבום, על ידי חברת התקליטים אבי גואטה הפקות בע"מ.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד של רדיו אמצע הדרך, השני במצעד של מדיה פורסט, וה-17 במצעד של רשת ג'.
השיר נכתב והולחן על ידי הנרי, והופק על ידי יעקב למאי.
השיר הוא שיר בסגנון הפופ המשלב בתוכו גם את סגנון הים-תיכוני.
יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב, וטען כי שרית חדד שרה באירוניה ובציניות את השיר, ואף העניק לו שלושה כוכבי זהב.