tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הארנט בילה את השנים 1880–1886 באירופה, שהה במינכן משנת 1881 ועד תחילת 1885. הציורים הידועים ביותר של הארנט, ארבע הגרסאות של After The Hunt, צוירו בין השנים 1883 - 1885. כל אחד מהם הוא קומפוזיציה מרשימה של ציוד צייד ובעלי חיים מתים, התלויים על דלת מעוטרת וחור המנעול מצד שמאל.
בסך הכל, עבודתו של הארנט ניתנת להשוואה לזו של ג'ון פטו הצעיר ממנו.
שני האמנים הכירו זה את זה, וניתן לערוך השוואה בין שני ציורים המציגים כינורות.
"המוזיקה וההצלחה" של הארנט מ־1888 מציג את הכינור תלוי זקוף על דלת עם צירים מעוטרים ומאחוריה קטע נייר מעט קרוע.
האלמנטים מסודרים בצורה יציבה ומכוונת.
ציורו של ג'ון פטו משנת 1890 מציג את הכינור תלוי בשיפוע, אבל סדוק ובלוי, עם מיתר אחד קרוע.
התווים קרועים בקצוות, וממוקמים באקראי מאחורי הכלי.
הצירים פחות מעוטרים ואחד מהם שבור.
חפציו של הארנט מראים סימני שימוש אך נשמרים היטב, בעוד שהחפצים הצנועים יותר של פטו כמעט התבלו.
בסגנון דומה צייר גם ג'ון הברל.
מחלת שיגרון פגעה בהארנט בשנותיו האחרונות והפחית את מספר ציוריו אך לא את איכותם.
הוא נפטר בעיר ניו יורק בשנת 1892.
ויליאם לואיס דייטון היה פוליטיקאי אמריקאי, פעיל תחילה במפלגה הוויגית ואחר כך במפלגה הרפובליקנית.
בבחירות לנשיאות ב-1856, הוא הפך למועמד הרפובליקני הראשון לסגן הנשיא לצד ג'ון פרימונט, אולם המפלגה הרפובליקנית הפסידה בבחירות האלו.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית כיהן דייטון כשגריר ארצות הברית בצרפת, תפקיד בו פעל למניעת הכרה צרפתית בקונפדרציית המדינות של אמריקה.
דייטון נולד בבאסקינג רידג' שבניו ג'רזי, לאיכר ג'ואל דייטון (1776–1833) ולננסי (לואיס) דייטון (1787–1866).
אביו עבד כחקלאי ומכונאי, ולא התבלט כל כך, אבל משפחת דייטון המורחבת התבלטה זמן רב בניו ג'רזי.
דייטון היה אחיינו של אליאס דייטון ובן דודו השני של ג'ונתן דייטון.
ב-1825 השלים את לימודיו בקולג' של ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון).
לאחר מכן למד משפטים אצל פיטר דומונט ורום, התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1830, והפך לעורך דין בפריהולד.
בשנת 1837 נבחר דייטון למועצה המחוקקת של ניו ג'רזי, ובשנת 1838 מונה לשופט בבית המשפט העליון של ניו ג'רזי.
לאחר מותו של הסנאטור סמואל סאות'רד, מונה כחבר הסנאט של ארצות הברית החל מה-2 ביולי 1842, והשלים את כהונתו ב-1845. הוא נבחר מחדש על ידי בית המחוקקים של ניו ג'רזי כחבר המפלגה הוויגית ב-1845 אך הפסיד בבחירות ב-1851, וסיים את תפקידו ב-3 במרץ 1851.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1856, נבחר דייטון על ידי המפלגה הרפובליקנית החדשה כמועמד הראשון שלה לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית והועדף על פני אברהם לינקולן בוועידת פילדלפיה.
הוא וחברו, ג'ון פרימונט, הפסידו למועמדים הדמוקרטים, ג'יימס ביוקנן וג'ון ברקינרידג'.
לאחר מכן, כיהן כתובע הכללי של ניו ג'רזי עד 1861, כאשר הנשיא לינקולן מינה אותו לשגריר בצרפת.
הוא כיהן ממאי 1861 עד מותו ב-1 בדצמבר 1864. כהונתו השתרעה על פני רוב תקופת מלחמת האזרחים האמריקנית.
בצרפת, היה דייטון חלק ממסע לובינג מוצלח כדי למנוע מממשלתו של נפוליאון השלישי להכיר בעצמאות הקונפדרציה או לאפשר שימוש של הקונפדרציה בנמלי צרפת.
דייטון מת בפריז ונקבר בבית הקברות ריברוויו, טרנטון, ניו ג'רזי.
בנו, ויליאם לואיס דייטון הבן (1839–1897), השלים את לימודיו בפרינסטון בשנת 1858 וכיהן כשגריר הנשיא צ'סטר ארתור בהולנד בין השנים 1882–1885.
ויליאם דייס היה צייר סקוטי, שמילא תפקיד בגיבוש החינוך הציבורי לאמנות בבריטניה ובמערכת בתי הספר של דרום קנזינגטון.
דייס היה מזוהה עם האחווה הפרה-רפאליטים ולקח חלק בפופולריות המוקדמת שלהם.
דייס נולד ב-19 בספטמבר 1806 באברדין, בנם של ד"ר ויליאם דייס מפונטהיל וקטלהיל (1770–1835) ומרגרט צ'אלמרס מווסטבורן (1776–1856).
דודו היה גנרל אלכסנדר דייס (נפטר ב-1834).
אחיו הבכור היה פרופ' רוברט דייס.
דייס גילה מוקדם כישרון לעיצוב והחל את הקריירה האמנותית שלו בבתי הספר של האקדמיה המלכותית באדינבורו ובלונדון.
הוא נסע לרומא בפעם הראשונה ב-1825, ושם למד את יצירותיהם של טיציאן.
הוא חזר לאברדין לאחר תשעה חודשים, וצייר כמה תמונות, כולל "בכחוס והנימפות", שהוצגה ב-1827. הוא חזר לרומא ב-1827, הפעם שהה שנה וחצי, ובתקופה זו נראה כי עשה היכרות עם הצייר הגרמני יוהאן פרידריך אוברבק, שהעריץ את "הבתולה והילד" של דייס.
לאחר מסעות אלה התיישב דייס למספר שנים באדינבורו.
הוא פרנס את עצמו בציור פורטרטים בהתחלה, אך עד מהרה פנה לנושאים אחרים של אמנות, במיוחד לנושאים הדתיים שהוא העדיף.
בשנת 1837 קיבל דייס את האחריות על בית הספר לעיצוב באדינבורו, ולאחר מכן הוזמן ללונדון, שם התמקם לאחר מכן, לעמוד בראש בית הספר הממשלתי לעיצוב שהוקם באותה העת, לימים הפך לקולג' המלכותי לאמנות.
לפני כניסתו לתפקיד זה בשנת 1838, הוא ועמיתו נשלחו לבקר בצרפת ובגרמניה כדי ללמוד על החינוך לעיצוב ולהכין דו"ח.
הוא עזב את בית הספר בשנת 1843, כדי להיות מסוגל לצייר יותר, אך נשאר חבר במועצת בית הספר.
הרעיונות שהפכו בעשור הבא ל"מערכת דרום קנזינגטון" ששלטה בחינוך האמנותי האנגלי בשאר המאה מקורם ברעיונותיו של דייס.
ב-1844, לאחר שמונה לפרופסור לאמנות יפה בקינגס קולג' בלונדון, הוא נשא הרצאה משמעותית, "התיאוריה של האמנויות היפות".
ב-1835 הוא נבחר למקורב של האקדמיה המלכותית הסקוטית, כבוד שהוא ויתר עליו עם השתקעותו בלונדון, ולאחר מכן מונה לחבר כבוד.
ב-1844 הפך למקורב, וב-1848 לחבר מן המניין, באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון; הוא גם נבחר כחבר באקדמיה של פנסילבניה לאמנויות יפות בפילדלפיה.
בערך בזמן זה, דייס עבר לצ'לסי, לונדון.
האוסף הגדול ביותר של יצירותיו של דייס מתקיים בגלריה לאמנות אברדין, סקוטלנד.
דייס הוא דמות מרכזית באמנות הסקוטית המזוהה עם האחווה הפרה-רפאליטים.
הוא התיידד עם אנשיהם הצעירים בלונדון והציג את עבודתם למבקר האמנות המשפיע ג'ון ראסקין.
עבודתו המאוחרת הייתה פרה-רפאלית ברוחניות שלה, כפי שניתן לראות ביצירותיו "איש הצער" ו"דוד במדבר" (1860), המכילים תשומת לב פרה-רפאלית לפרטים.
מאוחר יותר בקריירה שלו, דייס פנה לציור פרסקו, ונבחר לבצע סדרה של ציורי קיר בארמון וסטמינסטר שהושלם באותה העת.
כהכנה לעבודה בווסטמינסטר, הוא חזר לאיטליה בשנים 1845–1847, כדי להתבונן בטכניקות הפרסקו שנוצרו שם.
הוא התרשם במיוחד מציורי הקיר של פינטוריצ'יו בספריית פיקולומיני בסיינה, ומעבודותיו של פרוג'ינו.
דייס הוזמן לקשט חדר של המלכה בארמון.
הוא בחר כנושא שלו באגדות הארתור, היה לו קושי מסוים להתאים את הסיפורים למוסר הוויקטוריאנית.
האגדה הארתוריאנית הפכה פופולרית מאוחר יותר בתקופה הוויקטוריאנית, אבל כשדייס קיבל את המשימה לקשט את החדר ב-1847, הוא עדיין היה נושא לא ברור.
עד מהרה הפכה האגדה לבעיה מרכזית עבור דייס, מכיוון שהיא מציגה את חוסר הנאמנות של המלכה, מה שגורם לנפילת הממלכה.
דייס החליט לבצע את הציורים בגישה אלגורית.
בצורתם המוגמרת, ציורי הקיר של דייס מתארים סצנות מהאגדה הארתוריאנית שנועדו להמחיש את המעלות שהן מייצגות.
הדמויות בפרסקאות שלו נראות לצופה המודרני כמעבירות תכונות שמעמדן כמעלות אינו ודאי, ולעיתים קשה להבחין בקשר בין הפרקים מהאגדה הארתוריאנית לבין המעלות שהן מייצגות.
המעלות המתוארות הן: רחמים, הכנסת אורחים, נדיבות, דת ואדיבות.
דייס עבד על ציורי הקיר בווסטמינסטר כאשר התמוטט, ומאוחר יותר מת בביתו בסטרטהאם ב-14 בפברואר 1864.
הוא נקבר בכנסיית סנט לאונרד, סטרטהאם.
מזרקת שתייה סמוכה, שעוצבה בסגנון נאו-גותי על ידי דייס, הוקדשה לו לאחר מכן על ידי בני הקהילה.
ויליאם דן מוזלי היה פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית, יליד קרוליינה הצפונית.
מוזלי כיהן כמושל פלורידה הראשון מ-1845 עד 1849. הוא הוביל להקמת ממשלת פלורידה הראשונה.
ויליאם דן מוזלי נולד ב-1 בפברואר 1795 ב שבקרוליינה הצפונית.
הוא היה בנם של מתיו ואליזבת' הרינג מוזלי.
הוריו בנו את המקום שבו נולד.
ויליאם ואביו היו צאצאים רחוקים של ויליאם מוזלי, שהיגר לווירג'יניה ב-1649 ובנה את היישוב גריניץ' סמוך לנורפוק, על גדות .
מוזלי למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, והשיג בה את התואר הראשון ב-1818. ב-1821 קיבל תואר שני מהאוניברסיטה.
בעת ששהה באוניברסיטה, מוזלי היה שותפו לחדר של ג'יימס פולק, שיהיה לימים נשיא ארצות הברית.
ב-1822 נישא מוזלי לסוזן היל.
לזוג נולדו שישה ילדים: ויליאם גרין מוזלי, אליזבת' היל מוזלי, סוזן היל מוזלי, אליס היל מוסלי ומתיו מוסלי.
סוזן היל נפטרה במרץ 1842, לאחר שהמשפחה עברה לגור בטריטוריית פלורידה.
ב-1817 הפך לחונך באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, שם הוא למד בעברו.
לאחר שסיים ללמוד משפטים, התקבל מוזלי ללשכת עורכי הדין בוילמינגטון.
כמו עורכי דין רבים באותה התקופה, מוזלי לא עסק בעריכת דין גרידא: הוא היה גם חקלאי ומורה בבית ספר.
מ-1829 עד 1837 ייצג מוזלי את מחוז לנויר בסנאט של קרוליינה הצפונית, והיה יושב ראש הסנאט מ-1832 עד 1835. מוזלי הפסיד את מועמדותו מטעם המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל קרוליינה הצפונית בפער של שלושה קולות.
ב-1835 עבר לגור עם משפחתו ליד ב שבפלורידה, ורכש שם מטע.
ב-1840 נבחר מוזלי לבית הנבחרים הטריטוריאלי בפלורידה, וב-1844 נבחר לסנאט הטריטוריאלי.
ב-3 במרץ 1845 פלורידה התקבלה כמדינה ה-27 בארצות הברית, וכבר לא הייתה עוד טריטוריה.
מאוחר יותר זכה מוזלי בבחירות למושל פלורידה והיה למושלה הראשון.
בבחירות אלו ניצח מוזלי את ריצ'רד קית' קאל, שכיהן כמושל טריטוריית פלורידה.
מוזלי הושבע לתפקיד ב-25 ביוני 1845. במהלך כהונתו הקים את ממשלת פלורידה הראשונה.
בניין הושלם בשנתו הראשונה לכהונתו.
מוזלי כיהן כמושל במהלך במלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
מדינות דרום ארצות הברית תמכו במלחמה, וראו בה הזדמנות להשיג שטחים שבהם היה ניתן להשתמש בעבדים.
מוזלי חתר למען פתרון סכסוכים בין מתיישבים לבנים לבין אינדיאנים-.
מוזלי תמך בחקלאות, תעשיות הדרים, אבוקדו, טבק וכותנה.
בתקופת ממשלו, הממשלה הפדרלית של ארצות הברית בנתה את פורט ג'פרסון, ו.
מוזלי היה תומך נלהב של זכויות המדינות בארצות הברית, ותמך בהקמת בפלורידה, במימונה של המדינה.
תקופת כהונתו הוגבלה לקדנציה אחת, ובתום הקדנציה שלו ב-1 באוקטובר 1849 חזר מוזלי למטעו.
שנתיים לאחר מכן התיישב בעיירה ב, שם הפעיל מטע הדרים.
ב-4 בינואר 1863 נפטר מוזלי ונקבר בפאלטקה.
לאחר מותו בנותיו הציגו דיוקן שאויר מתוך דאגרוטיפ בגלריית דיוקנאות ממלכתית בפלורידה.
ויליאם הנרי הריסון רוס היה פוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל דלאוור ה-37 בשנים 1851–1855.
ויליאם רוס נולד בעיר לאורל שבדלאוור, כבנם של קיילב ולטישה לופלנד רוס.
הוא למד באקדמיית לאורל ובהמשך עבר ללמוד באקדמיית קלרמונט שבפנסילבניה.
למשפחת רוס היו אינטרסים עסקיים רבים, ורוס הצטרף אליהם כאשר החל לגדל אפרסקים על קרקעות המשפחה.
כמו אביו, הוא היה בהמשך מנהל בנק החוואים של דלאוור.
ב-1840 נשא רוס לאישה את אמלין הול, ולשניים נולדו עשרה ילדים.
ניסיונו היחידי להיבחר למשרה ציבורית היה ב-1850, כאשר הוא התמודד על משרת מושל דלאוור מול נציג מפלגת האיסור, תומאס לוקווד, שהיה יריבו המרכזי במערכת הבחירות, מאחר שלא התמודד בהן אף נציג משמעותי של המפלגה הוויגית.
במערכת בחירות זו התמודד על המושב של דלאוור בבית הנבחרים של ארצות הברית ג'ורג' ר.
רידל, ולשניים הייתה סיסמת בחירות משותפת, "רוס, רידל ורפורמה".
השניים ניצחו בבחירות, ורוס כיהן כמושל מ-21 בינואר 1851, ועד 14 בינואר 1855. בגיל 36 הוא היה האדם הצעיר ביותר שנבחר למשרת מושל דלאוור (חמש שנים קודם לכן הושבע ויליאם טמפל שהיה צעיר יותר, אך הוא החליף מושל שנפטר מתוקף היותו יושב ראש בית הנבחרים של דלאוור ולא נבחר בבחירות).
ב-1852 יצאה סוף סוף לדרך עבודת הסלילה של מסילת הברזל של דלאוור.
ההכנות החלו כאשר הוקמה החברה ב-1836 ולבסוף גויסו הכספים למימון הבנייה.
באותה תקופה נשקלה ברצינות קבלת רפורמה חוקתית.
ב-1850, מנתה אוכלוסיית מחוז ניו קאסל כמעט מחצית מאוכלוסיית המדינה, אך הייצוג שלה היה רק בשליש מחברי האספה הכללית.
מצב זה, ושיקולים פופוליסטים נוספים, הובילו את הדמוקרטים לקרוא לכינוסה של ועידת חוקה כדי לטפל בהם.
תוך נקיטה בצעדים שנגדו ככל הנראה את החוקה, הצליחו הדמוקרטים להוביל לכינוס הוועידה בדצמבר 1852, אך רוב הנציגים היו ויגים.
לאחר כמה חודשים של משא ומתן, הושגו פשרות שלא השביעו את רצונו של אף אחד מהצדדים, ורעיון שינוי החוקה ירד מעל הפרק.
עקב כך נותרה אז חוקת 1831 החוקה התקפה של דלאוור.
רוס היה מחזיק עבדים, וברור היה שהוא חש אהדה לטיעונים השונים שכוונו לשימור העבדות.
"סופה של העבדות בדלאוור לגווע", הוא אמר, אך הוא היה משוכנע שרוב אזרחי המדינה תמכו בזכויותיהן של מדינות העבדות.
כדי להסכים עם דבריו, סירבה שוב האספה הכללית להצעות לאפשר לאפרו-אמריקאים להעיד בבתי משפט ולזכות בחופש תנועה.
רוס היה מודע למוניטין שלו, ועם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית בראשית 1861, ובמיוחד לאחר שאחד מבניו הצטרף לצבא הקונפדרציה, הוא עזב לאנגליה מתוך כוונה לשוב תוך כמה חודשים.
שנה לאחר מכן הוא ניסה לשוב, אך ב-1863 הוא האריך את היעדרותו עד לתום המלחמה.
בעת שהיה בגלות, הוא כתב, "לא שאני אשם על מעשה כלשהו נגד ממשלת ארצות הברית, אלא שאני נחשב למי שמחזיק בדעות שהובעו על ידי אנשים בלתי נאמנים.
מסיבה זו נותרתי מחוץ לארץ, בתקווה שהעם האמריקאי ישוב ביום מהימים להיגיון שלו, [כאשר] אשוב בבטחה לבלות את שארית חייה בארץ שהוחרבה על ידי השיגעון והקיצוניות של אנשיה שלה".
בסופו של דבר שב רוס לדלאוור, אך איבד רבות מהשקעותיו, אך בזכות היעדרותו, הוא מנה מעצמו הפסדים נוספים.
רוס היה האדם האמיד ביותר והבולט ביותר מבין אלו בדלאוור שחשו אהדה למטרות הקונפדרציה.
רוב עמיתיו ושכניו הסכימו עמו, ועוצמת תחושותיהם בעד העבדות השתוותה רק למודעות שלהם שעצם קיומה של דלאוור היה תלוי בחוזקו של האיחוד.
רוס נפטר בפילדלפיה ב-29 ביוני 1887. הוא נטמן בכנסיית סנט לוקס האפיסקופלית שבסיפורד.
ביתו שבסיפורד צורף ב-1977 אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
ויליאם דו האמל דני היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הרפובליקנית, שלחם במלחמת העולם הראשונה וכיהן כחבר בית הנבחרים של דלאוור בשנים 1905–1907, וכמושל דלאוור ה-56 בשנים 1921–1925.
ויליאם דני נולד ליד דובר שבדלאוור, כבנם של ויליאם ואנה דו האמל דני.
ב-1917 הוא נשא לאישה את אליס גודווין, ולשנים נולדו שתי בנות.
דני למד בווסלי קולג' שבדובר.
לדני הייתה קריירה מקצועית בתחם הביטוח, וב-1908 הוא היה לסוכן הכללי של חברת הביטוח הרטפורד, ושותף בסוכנות הביטוח של ו.
במלחמת העולם הראשונה הוא עזב את עבודתו והתגייס לצבא ארצות הברית, בו הוא התקדם עד לדרגת לוטננט ראשון.
שלוש פעמים הוא קיבל כבר פקודה לצאת לצרפת, אך בסופו של דבר הפקודות בוטלו והוא לא הגיע לחזית.
דני כיהן תקופת כהונה אחת בבית הנבחרים של דלאוור בשנם 1905–1907, ונבחר כיושב ראש הבית.
לאחר מכן ועד 1913 הוא שימש כמזכיר אישי לסנאטור מדלאוור הארי א.
ב-1920 נבחר דני כמושל דלאוור לאחר שהביס את מועמד המפלגה הדמוקרטית אנדרו ג'.
לינץ', עורך דין מהעיר ג'ורג'טאון.
מושב האספה הכללית של דלאוור ב-1921 עמד בסימן חידוש המאבק על החינוך הציבורי.
במושב הקודם, החקיקה החדשנית מרחיקת הלכת שנודעה כ"חוק בתי הספר של 1919", נכנסה לתוקף.
חוק זה הוביל לשינויים משמעותיים בחינוך הציבורי בדלאוור באמצעות מתן סמכויות למפקח מדינתי שייקבע אמות מידה, איחוד בתי ספר נפתיים קטנים למחוזות חינוך, הנהגת שנת לימודים של 180 ימים, ומתן סמכות למועצות החינוך המחוזיות להקצות מימון באמצעות מס רכוש מחוזי.
הוויכוח על החוק היה סוער אז, והוא עבר רק בקושי.
מתנגדי החוק שקלו לבטלו לחלוטין במהלך המושב של 1921, אך על ידי מאמצים רבים, עלה בידי התומכים להשיג פשרה ולחוקק את חוק בתי הספר של 1921. החוק צמצם את אמות המידה, כולל את שנת הלימודים של 180 הימים, אך חשוב מכך, המימון הועבר מהמחוזות אל המדינה באמצעות מס ההכנסה.
כדי להסדיר את המימון, הוחלפו מועצות החינוך המחוזיות במועצת חינוך מדינתית ויצירת תפקיד נציב מס החינוך.
כל המאמץ הזה היה משימה אישית שלקח על עצמו פייר ס.
הוא בלט בקרב אלו שקידמו באופן נמרץ את העברת החוק, לא רק באספה הכללית, אלא בנפות ובאספות הקטנות ברחבי המדינה.
הייתה זו תרומות האישית בהיקף של 5 מיליון דולר, שניתנה במשך עשרים שנה, שהגשימה חלק ניכר מאוד מבניית המבנים המתאימים כדי שיענו על אמות המידה שנקבעו.
דני היה במרכזה של מחלוקת בנוגע לסדרה של מינויים שנודעו בכינוי "העסקה המלוכלכת" (the Dirty Deal).
ב-1921 עמדה להסתיים תקופת כהונתו של נשיא בית המשפט לדיני היושר, צ'ארלס מ.
דני יכול היה בקלות להאריך את כהונתו, אך תחת זאת בחר למנות את ג'וזאיה א.
וולקוט נחשב למי שהיה מעוניין במשרה, אך לכך נוסף היתרון של היותו סנאטור מטעם המפלגה הדמוקרטית, שמינויו כנשיא בית המשפט תיצור הזדמנות עבור דני למנות סנאטור רפובליקני במקומו.
מצב זה יצר שבועות של המולה, כאשר לשכת עורכי הדין של דלאוור דרשה להאריך את כהונתו של קרטיס, ווולקוט מצידו אמר שהוא יסרב לקבל את המינוי.
דני התעקש, וולקוט מונה כשופט והתפטר מכהונתו בסנאט.
לאחר מכן זרק דני פצצה כאשר מינה את ידידו ומנהיג המפלגה רפובליקנית, ט.
קולמן דו פונט, לאייש את המושב שהתפנה בסנאט.
העיתונות זעמה, והייתה משוכנעת שדו פונט, אחד מעשירי דלאוור, קנה את המשרה לעצמו.
בסופו של דבר נענש דו פונט כאשר הובס בבחירות לסנאט של 1922, אך וולקוט שירת בבית המשפט בקריירה ממושכת ומכובדת.
ויליאם דני נפטר בעיירה אלסמר שבדלאוור ב-21 בנובמבר 1953. הוא נטמן בבית הקברות של כנסיית המשיח האפיסקופלית שבדובר.
וִילְיֶאם דייוויד רוֹס הידוע כדייוויד רוס, אך שמו מצוטט בדרך כלל כ"ו.
Ross), היה פילוסוף סקוטי אריסטוטלי, מתרגם, יוצא צבא ממלחמת העולם הראשונה, עובד ציבור ונשיא אוניברסיטה.
יצירתו הידועה ביותר היא The Right and the Good ("הנכון והטוב", 1930), שבה הוא פיתח צורה ודאונטולוגית של אתיקה בתגובה לצורת האינטואיציוניזם התוצאתי של ג.
רוס גם ערך ותרגם באופן ביקורתי מספר מיצירותיו של אריסטו, כמו תרגום אריסטו בן 12 הכרכים יחד עם , וכתב על פילוסופיה יוונית אחרת.
ויליאם דייוויד רוס נולד ב, קייתנס בצפון סקוטלנד, בנו של ג'ון רוס (1835–1905).
הוא בילה את רוב שש שנותיו הראשונות כילד בדרום הודו.
הוא התחנך ב, ובאוניברסיטת אדינבורו.
בשנת 1895, הוא קיבל תואר שני בהצטיינות במחלקה ראשונה בלימודים קלאסיים.
הוא השלים את לימודיו בבייליול קולג' באוניברסיטת אוקספורד, עם מקום ראשון במבחני אוקספורד הקרויים ב-1898 ומקום ראשון ב- (שילוב של פילוסופיה והיסטוריה עתיקה) ב-1900. הוא מונה לעמית ב של אוקספורד בשנת 1900, תפקיד בו החזיק עד 1945; הוא נבחר למלגת הדרכה ב של אוקספורד באוקטובר 1902.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, רוס הצטרף לצבא ב-1915 ומילא שורה של תפקידים הקשורים באספקת אמצעי לחימה.
בזמן שביתת הנשק הוא היה בדרגת רב-סרן והיה סגן עוזר מזכיר במשרד התחמושת.
הוא מונה לקצין מסדר האימפריה הבריטית בשנת 1918 כהוקרה על שירותו בזמן המלחמה.
עבור שירותיו לאחר המלחמה לגופים ציבוריים שונים הוא מונה לאביר מפקד מסדר האימפריה הבריטית ב-1938.
הוא היה נשיא מ-1939 עד 1940. הוא נבחר לעמית של האקדמיה הבריטית והיה נשיאה מ-1936 עד 1940. מבין הוועדות הממשלתיות הרבות שבהן כיהן, אחת הייתה בית הדין לשירות המדינה, שבו הוא היה יושב ראש.
אחד משני עמיתיו היה לאונרד וולף, שחשב שכל המערכת של קביעת שכר ממשלתי צריכה להיות על בסיס זהה למודל האמריקאי, ולחלק את שירות המדינה למספר קטן יחסית של דרגות שכר.
רוס לא הסכים להצעה רדיקלית זו.
ב-1947 מונה ליושב ראש של בריטניה, נבחר לעמית כבוד של טריניטי קולג' בדבלין, ונבחר לחבר בינלאומי בחברה הפילוסופית האמריקאית.
הוא נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-1950.
הוא מת באוקספורד ב-5 במאי 1971. הוא מונצח בקבר הוריו בבית הקברות גראנג' באדינבורו.
הוא התחתן עם אדית אוגדן ב-1906 ונולדו להם ארבע בנות, מרגרט (שנישאה לרובין הריסון), אלינור, רוזלינד (שנישאה לג'ון מילר מרטין), וקתרין.
רוס היה ריאליסט מוסרי, לא נטורליסטי ו.
הוא טען שיש אמיתות מוסריות.
לפיכך, לפי רוס, הטענה שמשהו טוב היא נכונה אם הדבר הזה באמת טוב.
רוס גם הסכים עם טענתו של ג.
מור שכל ניסיון להגדיר הצהרות אתיות אך ורק במונחים של הצהרות על עולם הטבע מבצע את הכשל הנטורליסטי.
יתר על כן, המונחים נכון וטוב הם "בלתי ניתנים להגדרה".
זה אומר לא רק שלא ניתן להגדיר אותם במונחים של תכונות טבעיות אלא גם שלא ניתן להגדיר אחד במונחים של השני.
רוס דחה את האתיקה התוצאתנותית של מור.
לפי תיאוריות תוצאתנותיות, מה שאנשים צריכים לעשות נקבע רק אם מעשיהם יביאו לטוב ביותר.
לעומת זאת, רוס טוען שמקסום הטוב הוא רק אחת מכמה חובות לכאורה () אשר ממלאות תפקיד בקביעת מה אדם צריך לעשות בכל מקרה נתון.
בספר "הנכון והטוב" (The Right and the Good) רוס מפרט שבע חובות לכאורה, מבלי לטעון שהרשימה שלו כוללת הכל: נאמנות; תיקון; הכרת תודה; צֶדֶק; חסד; אי רשעות; ושיפור עצמי.
בכל מצב נתון עשויות לחול מספר כלשהו של חובות לכאורה אלה.
במקרה של דילמות אתיות, הן עשויות אפילו לסתור זו את זו.
למישהו יכולה להיות חובת פיצוי לכאורה, למשל, חובה לעזור לאנשים שעזרו לך לעבור דירה, לעבור דירה בעצמם, וחובת נאמנות לכאורה, כמו לקחת את הילדים לטיול מובטח לפארק, ואלה יכול להתנגש.
אף על פי כן, לעולם לא יכולה להיות דילמה אתית אמיתית, טען רוס, מכיוון שאחת החובות לכאורה במצב נתון היא תמיד בעלת המשקל הכבד ביותר, ושולטת על כל האחרות.
זוהי אפוא החובה המוחלטת, הפעולה שעל האדם לבצע.
עם זאת, לעיתים קרובות נטען שרוס היה צריך להשתמש במונח פרו טנטו (pro tanto) ולא בלכאורה (Prima facie).
שלי קגן, למשל, כתב: בהסבירו את ההבדל בין פרו טנטו ובין לכאורה, כתב כגן:
לפי רוס, אינטואיציה מובנת מאליה מראה שיש ארבעה סוגים של דברים שהם טובים במהותם: הנאה, ידע, סגולה וצדק.
סגולה מתייחסת לפעולות או נטיות לפעול מתוך המניעים המתאימים, למשל, מתוך הרצון של הפרט לעשות את חובתו.
צדק, לעומת זאת, עוסק באושר בפרופורציה לזכות.
ככאלה, הנאה, ידע וסגולה נוגעים כולם למצבי נפש, בניגוד לצדק, הנוגע ליחס בין שני מצבי נפש.
ערכים אלו מגיעים במעלות וניתנים להשוואה זה לזה.
רוס סבור שלסגולה יש את הערך הגבוה ביותר ואילו להנאה יש את הערך הנמוך ביותר.
הוא מרחיק לכת ומציע ש"אין כמות של הנאה שווה לשום כמות של סגולה, שלמעשה סגולה שייכת לסדר ערך גבוה יותר".
ניתן להשוות ערכים גם בתוך כל קטגוריה, למשל, ידע מבוסס היטב של עיקרון כללי הוא בעל ערך רב יותר מאשר ידע מבוסס בקושי של עניינים נפרדים של עובדות.
על פי האינטואיציוניזם של רוס, אנו יכולים לדעת אמיתות מוסריות באמצעות אינטואיציה, למשל, שזה לא נכון לשקר או שידע הוא טוב מיסודו.
אינטואיציות כרוכות בחשש ישיר שאינו מתווך על ידי מסקנות או היסקים: הן מובנות מאליהן ולכן אינן זקוקות להוכחה נוספת.
יכולת זו אינה מולדת אלא יש לפתח אותה בדרך להגיע לבגרות נפשית.
אבל בצורתה המפותחת במלואה, אנו יכולים לדעת אמיתות מוסריות בדיוק כמו שאנו יכולים לדעת אמיתות מתמטיות כמו האקסיומות של גאומטריה או אריתמטיקה.
ידע מובן מאליו זה מוגבל לעקרונות כלליים: אנו יכולים להכיר את החובות לכאורה כך אך לא את חובתנו המוחלטת במצב מסוים: מה עלינו לעשות כששקלנו את הכל.
כל מה שאנחנו יכולים לעשות הוא להתייעץ עם התפיסה כדי לקבוע לאיזו חובה לכאורה יש את המשקל הנורמטיבי הגבוה ביותר במקרה הספציפי הזה, אף על פי שבדרך כלל זה לא מסתכם בידע ראוי בשל המורכבות הכרוכה ברוב המקרים הספציפיים.
ביקורת תכופה על האתיקה של רוס היא שהיא לא שיטתית ולעיתים קרובות לא מצליחה לספק תשובות אתיות ברורות.
ביקורת אחרת היא ש"אינטואיציות מוסריות" אינן בסיס אמין לאתיקה, מכיוון שהן עשויות להטעות, יכולות להשתנות מאוד מפרט לפרט, ולעיתים קרובות הן מושרשות בעבר האבולוציוני שלנו בדרכים שאמורות לגרום לנו לחשוד ביכולתם לעקוב אחר האמת המוסרית.
בנוסף, אין התייחסות לתוצאה של הפעולה שבוצעה, כמו בכל הגישות הדאונטולוגיות.
הפלורליזם הדאונטולוגי של רוס היה חידוש אמיתי וסיפק אלטרנטיבה סבירה לדאונטולוגיה של עמנואל קאנט.
האינטואיציוניזם האתי שלו מצא מעט חסידים בקרב בני דורו, אך ראה תחייה עד סוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21. בין הפילוסופים שהושפעו מ"הנכון והטוב" נמנים פיליפ סטראטון-לייק, , ו.
ויליאם הנרי דיטריק היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית מאילינוי.
הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של אילינוי, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וחבר הסנאט של ארצות הברית.
דיטריק נולד ב-31 במרץ 1876 ליד קופרסטאון שבאילינוי.
לאחר שהשלים את לימודיו במכללת קנדי לעסקים ב-1897 ובבית הספר למשפטים של צפון אינדיאנה ב-1901, התקבל דיטריק ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בכך בראשוויל שבאילינוי.
במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד, הוא שירת כרב-טוראי.
הוא היה היועץ המשפטי של ראשוויל, בין השנים 1903–1907; גזבר בתי הספר של Rushville Union בין השנים 1906–1908; ושופט מחוזי של מחוז סקיילר בין השנים 1906–1910.
בשנת 1911 עבר לשיקגו, ולאחר מכן בשנת 1912 עבר לבירדסטאון שבאילינוי, במחוז קאס, סמוך לסקיילר, שם המשיך את עבודתו בעריכת די.
בשנת 1930 נבחר לחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מאחד משני המושבים הגדולים של אילינוי, אולם כיהן רק קדנציה אחת.
ב-1932 דחה מועמדות מחדש לבית הנבחרים, ובמקום זאת התמודד על מושב הסנאט.
הוא ניצח את הרפובליקני המכהן אוטיס גלן ב-52% מול 46%.
הוא כיהן קדנציה אחת, מ-1933 עד 1939. הוא לא התמודד לבחירה מחדש ב-1938, ובמקום זאת חזר לעיסוקו בעריכת דין.
הוא מת ב-12 באוקטובר 1940 בספרינגפילד שבאילינוי במהלך נסיעת עסקים.
ויליאם ג'וזף הארפר היה משפטן, פוליטיקאי ותאורטיקן חברתי ופוליטי מקרוליינה הדרומית.
הוא כיהן בתפקיד מ-8 במרץ עד 29 בנובמבר 1826, כאשר בית המחוקקים של קרוליינה הדרומית בחר בוויליאם סמית'.
בשובו לביתו, עבר הארפר לצ'ארלסטון והפך פעיל בפוליטיקה של המדינה.
הוא כיהן בבית הנבחרים של המדינה, בית המשפט לערעורים בקרוליינה הדרומית, וכקנצלר המדינה, תפקיד בו כיהן מ-1835 ועד מותו.
לאורך שנות ה-20 ושנות ה-30 של המאה ה-19, הארפר היה מגן פעיל של קרוליינה הדרומית, סחר חופשי וזכויות מדינה.
הוא תמך באופן בולט בתנועת הביטול בראשותו של ג'ון קלהון, וטען בשורה של חוות דעת של בית המשפט כי מדינות באיחוד הן ישויות פוליטיות ריבוניות, שלכל אחת יש את הזכות לדחות חוקים פדרליים שלדעתה אינם חוקתיים.
הארפר מת בביתו בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית ב-10 באוקטובר 1847.
סביר להניח שהארפר זכור בעיקר כנציג מוקדם וחשוב של המחשבה התומכת בעבדות.
"ספר הזיכרונות שלו על עבדות", שהועבר לראשונה כהרצאה בשנת 1838, והודפס מחדש ב-Southern Literary Journal, סיווג את הארפר כתומך מוביל של התפיסה שעבדות היא לא רק רוע הכרחי, אלא מעשה חברתי חיובי.
הארפר העלה כמה טיעונים פילוסופיים, גזעיים וכלכליים בשם העבדות, אבל הרעיון המרכזי שלו היה ש"העבדות צופה את היתרונות של הציוויליזציה, ומעכבת את הרוע של הציוויליזציה".
הדרום מחזיק העבדים, לטענתו, השיג איזון חברתי שאפשר התקדמות כלכלית וטכנולוגית מתמדת, תוך הימנעות מהכאוס של החברה העירונית והתעשייתית.
הערכתו של הארפר לגבי אומות אחרות ברחבי העולם אישרה את נקודת המבט הזו: ציוויליזציות שאינן מחזיקות עבדים באקלים צפוני, כמו בריטניה הגדולה, היו שסועות על ידי אי שוויון, רדיקליזם פוליטי וסכנות אחרות.
בינתיים, תרבויות שאינן מחזיקות עבדים באזורים דרומיים יותר, כמו ספרד, איטליה ומקסיקו, גלשו במהירות ל"ניוון וברבריות".
ניתן היה לראות רק את מחזיקי העבדים בדרום ארצות הברית, ברזיל וקובה מגלים "התקדמות חיובית".
כמו כמעט כל מגן אחר של עבדות לפני 1840, הארפר הודה באופן נומינלי שהעבדות, ברמה מופשטת, אכן מהווה סוג של רוע מוסרי (הכרחי).
אולם הדגש החזק והחיובי שלו על היתרונות החברתיים והכלכליים של המוסד מפרידים בינו לבין תומכי העבדות שעשו זאת תוך התנצלות בעשורים המוקדמים יותר.
הרעיון של הארפר לגבי העבדות כטוב חברתי מציב אותו בשוויון עם תומאס רודריק דיו, ג'יימס הנרי המונד ודמויות משמעותיות אחרות בהיסטוריה של המחשבה התומכת בעבדות.
ויליאם פול דילינגהאם היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינתו בשנים 1876–1878 ובשנים 1884 1886, כחבר הסנאט של ורמונט בשנים 1878–1882, כמושל ורמונט ה-42 בשנים 1888–1890, וכסנאטור מטעם ורמונט מ-1900 ועד מותו.
ויליאם דילינגהאם נולד בעיירה ווטרברי שבוורמונט, כבנם של פול דילינגהאם, גם הוא מושל ורמונט, ושל ג'וליה פרטרידג' (לבית קרפנטר) דילינגהאם.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים, בסמינר ניוברי במונטפלייר, ובאקדמיית קימבול יוניון במרידן ניו המפשייר.
ב-1866, בעת כהונתו של אביו כמושל, הוא שימש מזכיר לעניינים אזרחיים וצבאיים (עוזר ראשי) של אביו.
הוא גם למד משפטים בהדרכת גיסו מתיו ה.
קרפנטר, וב-1867 התקבל ללשכת עורכי הדין.
דילינגהאם עסק בעריכת דין בווטרברי.
הוא נבחר כפרקליט המדינה למחוז וושינגטון, ושימש בתפקיד בשנים 1872–1876. בשנתיים האחרונות בתקופה זו הוא גם שימש כמזכיר לעניינים אזרחיים וצבאיים (עוזר ראשי) של המושל עשהאל פק.
ב-1876 נבחר דילינגהאם לבית הנבחרים של ורמונט.
בשנים 1878–1882 הוא כיהן כחבר הסנאט של ורמונט.
לאחר מכן ועד 1888 הוא שימש כנציב המס של ורמונט, ובשנים 1884–1886 שב לתקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים.
ב-1888 נבחר דילינגהאם כמושל ורמונט ה-42. הוא כיהן בתפקיד שנתיים כפי שהיה מקובל על פי כלל ההרים של המפלגה הרפובליקנית בוורמונט, ולאחר מכן שב לעסוק בעריכת דין.
הוא עסק בעריכת דין במונטפלייר בשותפות עם היירם א.
האולנד היה אחינו של דילינגהאם, ולמד עמו משפטים כדי להכשירו לקבלה ללשכת עורכי הדין.
ב-1900 נבחר דילינגהאם לסנאט של ארצות הברית במקומו של ג'ונתן רוס שהיה ממלא מקום זמני במקום ג'סטין סמית' מוריל שנפטר בעת כהונתו.
הוא נבחר לתקופות כהונה מלאות נוספות ב-1903, 1914 ו-1920, וכיהן בסנאט עד מותו.
בחירתו ב-1914 הייתה הפעם הראשונה בה נבחר בוורמונט סנאטור בבחירות כלליות על פי התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית.
במהלך תקופת כהונתו בסנאט היה דילינגהאם יושב הראש של הוועדה לנתיבי התחבורה לחוף הים (בשנים 1903-1901), של ועדת ההגירה (בשנים 1911-1901), של ועדת הזכויות והבחירות (בשנים 1913-1911 ובשנים 1923-1919), ושל הוועדה להקמת האוניברסיטה של ארצות הברית (בשנים 1913–1919).
דילינגהאם בלט כמחוקק מוביל שקידם את הגבלת ההגירה במהלך העידן הפרוגרסיבי.
במקביל לכהונתו בסנאט, בשנים 1907–1911 הוא ישב בראש ועדת ההגירה המשותפת של שני בתי הקונגרס, שנקראה גם ועדת דילינגהאם , ושהגיעה למסקנה שההגירה ממזרח אירופה ומדרום אירופה הציבה איום רציני לחברה ולתרבות האמריקאית ושיש לצמצם אותה באופן משמעותי בעתיד.
ב-1903 שימש דילינגהאם כיושב הראש של ועדת הסנאט שחקרה את הנעשה באלסקה בעקבות בהלת הזהב בקלונדייק.
במהלך מסעם לשם, הוקם בית משפט חדש ליד הכפר קאנקנאק , שנקרא על שמו של דילינגהאם, ובהמשך נקרא על שמו היישוב שהוקם סביב בית המשפט .
במהלך המסע לאלסקה לא הגיע דילינגהאם לקהילת הדיג במפרץ בריסטול , שעד היום נושאת את שמו.
פעילותו העסקית של דילינגהאם כללה את שירותו כנשיא בנק החסכונות של ווטרברי ואת חברותו במועצת המנהלים של החברה הלאומית לביטוח חיים .
הוא היה פעיל בכנסייה המתודיסטית, ושימש כנשיא מועצת הנאמנים של הסמינר של מונטפלייר (במקור הסמינר המתודיסטי של ורמונט), וכחבר מועצת הנאמנים של אוניברסיטת ורמונט.
דילינגהאם היה חבר בבני המהפכה האמריקאית, ושימש כנשיא הסניף של הארגון בוורמונט.
לדילינגהאם הוענקו תוארי כבוד מאוניברסיטת ורמונט ב-1886, מאוניברסיטת נורוויץ' ב-1893, וממידלברי קולג' ב-1906.
ב-1874 נשא דילינגהאם לאישה את מרי אלן שיפמן, ולשניים נולד בן אחד.
ויליאם דילינגהאם נפטר במונטפלייר ב-12 ביולי 1923. הוא נטמן בבית הקברות הופ שבווטרברי.
ויליאם פטוס הובי היה עיתונאי, מוציא לאור ופוליטיקאי אמריקאי מטקסס, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כסגן מושל טקסס ה-24 בשנים 1915–1917, ומתוקף תפקידו זה, כאשר אולץ המושל ג'יימס פרגוסון להתפטר עקב הליך הדחה שעבר, הוא הושבע במקומו כמושל טקסס ה-27 וכיהן בתפקיד עד 1921, לאחר שב-1918 נבחר בבחירות בזכות עצמו.
כדמוקרט פרוגרסיבי, הציע הובי מספר צעדי חקיקה במהלך תקופת כהונתו כמושל, כמו חקיקה בנוגע לשכר המינימום, ולשיפור תנאים המגורים לדיירים בשכירות.
לאחר כהונתו הוא שב לעיסוקו בהוצאה לאור, וב-1924 נבחר כנשיא העיתון "יוסטון פוסט".
בהמשך הוא שימש כיושב ראש מועצת המנהלים של חברת ההוצאה לאור של העיתון, שגם רכשה תחנות רדיו וטלוויזיה.
ויליאם הובי נולד בעיירה מוסקו שבטקסס, כבנם של אדווין ה.
הובי ושל יודרה פטוס הובי, ולמד בבתי ספר ציבוריים מקומיים.
ב-1895, בגיל 17, החל הובי לעבוד כפקיד הפצה של העיתון "יוסטון פוסט" .
באוגוסט 1901 הוא קודם לתפקיד הכתב העסקי של העיתון.
ב-1907 הוא עזב את העיתון והיה למנהל ולשותף בבעלות של העיתון "ביומונט אנטרפרייז" .
כמה שנים לאחר מכן הוא רכש את כל הבעלות על העיתון.
הובי החליט להיכנס לפוליטיקה ולהצטרף לשורות המפלגה הדמוקרטית.
ב-1914 הוא נבחר כסגן מושל טקסס.
לאחר שהמושל ג'יימס פרגוסון עבר הליך הדחה ואולץ להתפטר מתפקידו עקב פרשת שחיתות ב-1917, הושבע הובי במקומו כמושל טקסס, ובגיל 39 היה אז צעיר מושלי המדינה לתולדותיהם.
על פרגוסון נאסר לכהן שוב במשרה ציבורית מדינתית.
בשנות כהונתו של הובי כמושל, היה הגבול הדרומי של טקסס זירה לעימותים חוזרים ונשנים, בעקבות מהפכנים אנשי המהפכה המקסיקנית שנכנסו אל תוך ארצות הברית, תקפו חוות, וחיבלו במערכות השקיה וברכבות.
הטקסס ריינג'רס וכוחות צבא ארצות הברית סיירו לאורך הגבול, ובשני הצדדים בוצעו מעשי זוועה.
בראשית 1919 קיימה ועדה משותפת של הסנאט של טקסס ושל בית הנבחרים של טקסס שימועים לחקירת מעשיהם של הטקסס ריינג'רס בנוגע לפעילותם לאורך הגבול.
השימועים נמשכו שבועיים ובפני הוועדה הופיעו 83 עדים.
בין התקרית שנחקרו היה טבח פורבניר שהתרחש ב-1918 במערב טקסס כאשר כוחות של המיליציה ושל הריינג'רס הרגו 15 אמריקאים ממוצא מקסיקני, גברים ונערים, ליד הכפר שלהם.
בית המחוקקים העביר חוק לפיקוח על הריינג'רס ולהפיכת פעילותם למקצועית יותר, וסדר הכוחות שלהם צומצם.
היסטוריונים מעריכים שבין השנים 1914–1919 הרגו הריינג'רס עד 5,000 איש, רובם ממוצא מקסיקני.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב הובי אל הביומונט אנטרפרייז.
ב-1924 הוא מונה כנשיא של היוסטון פוסט.
באוגוסט 1955 הוא היה ליושב ראש מועצת המנהלים של היוסטון פוסט.
בשלב זה כבר היו בבעלות החברה תחנת רדיו ותחנת טלוויזיה, ורעייתו של הובי, אובטה קאלפ הובי, שימשה בה כנשיאה ועורכת.
הובי שימש גם כחבר מועצת המנהלים של אוניברסיטת טקסס טק.
ב-1915 נשא הובי לאישה את וילי קופר, שנפטרה ב-1929. ב-1931 הוא נישא בשנית לאובטה קאלפ.
לימים היא כיהנה כמזכירת החינוך, הבריאות והרווחה הראשונה של ארצות הברית.
הובי הבן, כיהן אף הוא כסגן מושל טקסס בשנים 1973–1991. בתו ג'סיקה נישאה להנרי א.
קאטו הבן , שכיהן בין השאר כשגריר ארצות הברית בממלכה המאוחדת.
נכדו, פול הובי, התמודד ב-1998 על תפקיד מבקר המדינה של טקסס, אך נוצח בהפרש קל.
ויליאם הובי נפטר ביוסטון ב-7 ביוני 1964. הוא נטמן בבית הקברות גלנווד שבעיר.
על שמו נקראו נמל התעופה יוסטון ויליאם פ.
הובי, בית ספר יסודי ביוסטון, בית ספר חטיבת ביניים בסן אנטוניו ומרכז הובי לאומנויות הבמה ביוסטון.
ויליאם דוד האת'וויי היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי ממדינת מיין.
כאיש המפלגה הדמוקרטית, כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה השני של מיין בשנים 1965–1973, כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מיין בשנים 1973–1979, ובהמשך כיו"ר נציבות הספנות הפדרלית בשנים 1990–1999.
האת'וויי נולד ב-21 בפברואר 1924 בקיימברידג' שבמסצ'וסטס.
במלחמת העולם השנייה שירת בחיל האוויר של צבא ארצות הברית.
במהלך מבצע Tidal Wave להפצצת שדות הנפט בפלוישט, רומניה, מטוסו הופל והוא נפל בשבי למשך יותר מחודשיים.
על שירותו זכה במדליית האוויר, בלב הארגמן ובצלב התעופה המצוינת.
לאחר המלחמה למד באוניברסיטת הרווארד, שם סיים תואר ראשון ב־1949, וב־1953 סיים את לימודי המשפטים.
לאחר מכן עבר למיין ופתח משרד עורכי דין בעיר לוויסטון.
בין 1955 ל־1957 שימש כעוזר התובע של מחוז אנדרוסקוגין, ובין 1957 ל־1961 כיהן כשופט מינהלי בוועדת המשקאות האלכוהוליים של מדינת מיין.
ב־1964 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של מיין, לאחר שקודמו בתפקיד, הרפובליקני , התמודד ללא הצלחה לסנאט.
האת'וויי כיהן בתפקיד עד 1973. זו הייתה תקופה של התחזקות המפלגה הדמוקרטית במיין, מדינה שנחשבה עד אז למעוז רפובליקני.
בתקופה זו הלכו והתבססו הקריירות הפוליטיות של אדמונד מאסקי ו.
כחבר קונגרס תמך האת'וויי ביוזמות "החברה הגדולה" של הנשיא לינדון ג'ונסון, וסייע להנחת היסודות להקמת מנהל הבטיחות והבריאות התעסוקתית (OSHA).
ב־1972 התמודד לסנאט וניצח את הסנאטורית הרפובליקנית המכהנת מרגרט צ'ייס סמית, שכיהנה ארבע קדנציות, בהפרש של 27,230 קולות.
ב־1973 היה אחד משלושה סנאטורים שהתנגדו למינויו של ג'רלד פורד לתפקיד סגן הנשיא.
אחד מעוזריו באותה תקופה היה אנגוס קינג – לימים מושל מיין וסנאטור בעצמו.
באותה שנה קיבל מכתב מאישה שנדחתה מהאקדמיה הצבאית בווסט פוינט בשל היותה אישה.
בעקבות זאת יזם חקיקה שהובילה לקבלת נשים לאקדמיות הצבאיות ב־1976. ב־1978 הפסיד בבחירות לחבר בית הנבחרים, מחליפו מטעם מחוז הקונגרס השני – ויליאם כהן, מי שלימים כיהן כמזכיר ההגנה של ארצות הברית – בהפרש של 84,967 קולות.
לאחר שעזב את הסנאט התגורר באזור וושינגטון הבירה ועבד כעורך דין ושתדלן.
ב־1990 מונה לחבר בנציבות הספנות הפדרלית על ידי הנשיא ג'ורג' בוש האב, ובשנים 1993–1996 כיהן כיו"ר הנציבות.
ב־1996 פרש מתפקידו אך המשיך להתגורר באזור וושינגטון.
ביוני 2002, בגיל 78, קיבל שוב את עיטור צלב התעופה המצוינת על גבורתו במבצע Tidal Wave.
הוא היה נשוי למרי לי בירד במשך יותר מ־61 שנה, עד פטירתה ב־2007, ונולדו להם שני ילדים – סוזן ופרד.
האת'וויי נפטר במקלין שבווירג'יניה ב־24 ביוני 2013 ממחלת פיברוזיס ריאתית – בדיוק 69 שנים לאחר שהופל במלחמת העולם השנייה.
ויליאם אלכסנדר האריס היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וסנאטור מטעם מדינת קנזס.
האריס נולד ב-29 באוקטובר 1841 בלוריי שבווירג'יניה, והיה בנו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ויליאם אלכסנדר האריס (1805–1864).
הוא למד בבתי הספר הציבוריים ולאחר מכן למד והשלים את לימודיו בקולומביאן קולג' (שלימים נקרא אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון) בוושינגטון די.
סי., בשנת 1859. שנה לאחר מכן, ב-16 בינואר 1860, הצטרף למכון הצבאי של וירג'יניה (VMI) כתלמיד שנה שנייה.
לפי הרישומים הרשמיים, הוא נרשם ממחוז פייג', אף שבפועל הגיע ממחוז פייק שבמיזורי.
הוא למד לצד דמויות שעתידות היו להתפרסם, כמו רוג'ר פרסטון צ'ו, שהיה מאוחר יותר מפקד סוללת הסוסים של סטיוארט.
האריס הצטיין בלימודיו, וסיים את לימודיו מוקדם – בדצמבר 1861 – במקום השביעי מתוך 35 תלמידים.
לאחר תקופה קצרה כמדריך אימונים ביחידת ארטילריה ממחוז פייג', הוצב האריס לשירות תחת קולונל ויליאם פנדלטון, ובנובמבר 1861 עבר לשמש כשליש במטהו של הגנרל קדמוס וילקוקס.
בינואר 1862 קודם לדרגת קפטן, אך ביולי של אותה שנה פרש ממטה וילקוקס והוצב כלוטננט ומהנדס חימוש בפועל בדיוויזיה של הגנרל דניאל הארווי היל.
באביב 1863 קודם שוב לדרגת קפטן זמנית ומונה לקצין החימוש הראשי של דיוויזיית הגנרל רוברט רודס.
לאחר תבוסת צבא הקונפדרציה בקרב גטיסברג, ערק האריס מהצבא מתוך תחושת ייאוש.
עם זאת, מקורות מסוימים מציינים כי ייתכן שסיבת עזיבתו הייתה סירוב הצבא לאשר את בקשתו לעבור ליחידת הפרשים של מייג'ור הארי ו.
בשנת 1865 עבר האריס עם אשתו החדשה, ילידת מחוז פייג', מרי ליינברגר, למדינת קנזס.
זמן קצר לאחר מכן הועסק כמהנדס אזרחי בבניית מסילת הרכבת יוניון פסיפיק, תפקיד שבו החזיק עד 1868. באותה שנה עבר ללורנס, קנזס, שם מונה לסוכן של חברות הרכבת למכירת אדמות שהיו שייכות לשמורת הדלאוור ולאזורים סמוכים.
בשנת 1884 עבר להתגורר בלינווד שבמחוז לוונורת', שם עסק בחקלאות ובגידול מקנה.
בהמשך דרכו הלך האריס בעקבות אביו ופנה לפוליטיקה.
האריס נחשב לאדם היחיד מבין יוצאי צבא הקונפדרציה שאי פעם נבחר לתפקיד פוליטי בכיר במדינת קנזס.
לאחר שפרש מהחיים הפוליטיים שב האריס לעסוק בחקלאות, וזכה להערכה רבה בקרב חוגי החקלאים בשל גידול בקר מגזע השורטהורן.
בהמשך שימש כסגן נשיא חברת הרכבת "דנוור, לרמי ונורת'ווסטרן".
האריס נפטר ב-20 בדצמבר 1909 בבית אחותו בשיקגו, לשם הגיע במסגרת עבודתו עם "האיגוד הלאומי לבעלי חיים".
הוא נטמן בבית העלמין אוק היל בלורנס, קנזס.
ויליאם אלכסנדר האריס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי ממדינת וירג'יניה, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם וירג'יניה.
האריס נולד ב-24 באוגוסט 1805 סמוך לעיירה וורנטון שבווירג'יניה.
הוא השלים לימודים אקדמיים שכללו גם לימודי משפטים.
האריס נישא ונולדו לו ילדים.
בנו הבכור, ויליאם אלכסנדר האריס הבן, התחנך בוושינגטון די.
ובמכון הצבאי של וירג'יניה (VMI).
הוא התנדב לשירות בצבא הקונפדרציה, ושירת בעיקר בתפקידי מטה במהלך מלחמת האזרחים, ולאחר סיומה עבר לקנזס, שם הפך לפקיד בכיר ברכבת והמשיך בדרכו הפוליטית של אביו – נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הפופוליסטית, ובהמשך כיהן גם בסנאט של ארצות הברית מטעם קנזס.
בנו השני, מוריי האריס (1848–1923), עבר לטקסס לאחר המלחמה, ואילו בתו ליליה האריס רובינסון (1857–1914) נישאה לעורך דין ממיזורי, שהפך לאחר מכן לשופט ולעורך דין בתחום הרכבות.
האריס הוסמך לעריכת דין בשנות ה-20 של המאה ה-19 והחל לעסוק במקצוע בעיר לוריי שבווירג'יניה.
הוא נחשב לאחד מ־15 האנשים הראשונים שחקרו לעומק את מערת לוריי בשנת 1825. באותה שנה פרסם בעיתון Shenandoah Herald מאמר שכתב בעצמו, שנחשב לתיאור הראשון של האתר – אשר לימים הפך לאטרקציה תיירותית מפורסמת.
בשנים 1830–1831 נבחר כנציג לבית הנבחרים של וירג'יניה, ושם היה אחראי על הצעת החוק להקמת מחוז פייג'.
עם הקמת המחוז, מונה האריס ב־23 במאי 1831 לכהן כפקיד הראשון של בית המשפט המחוזי, וכן שימש כתובע המחוזי המקומי וכאחד מהנציבים שעסקו בבניית מבני הממשל במחוז.
בספטמבר 1837 נטל חלק במיזם ציבורי נוסף, שעסק בגיוס תרומות לפתיחת דרך מזרחה דרך רכס בלו רידג' במעבר מיילאם.
בשנת 1840 שימש האריס כאלקטור לנשיאות מטעם רשימת ואן ביורן–ג'ונסון.
לאחר מכן התפטר מתפקידו כפקיד בית המשפט, לאחר שנבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בקונגרס ה־27, שם כיהן מ-4 במרץ 1841 עד 3 במרץ 1843. הוא החליף את חבר הקונגרס , שמונה לשופט בבית המשפט לערעורים של וירג'יניה (לימים בית המשפט העליון של וירג'יניה).
לפני פרישתו מהחיים הציבוריים, החזיק האריס במספר תפקידים נוספים: עורך העיתונים The Spectator ו־The Constitution בוושינגטון די.
סי., ושליח דיפלומטי בדרגת ממונה על העניינים בארגנטינה בין השנים 1846–1851.
לאחר מכן עבר למחוז פייק במיזורי, ובהמשך חזר לוושינגטון, שם שימש עורך עיתון Washington Union ומדפיס רשמי של הסנאט של ארצות הברית בשנים 1857–1859.
ויליאם אלכסנדר האריס נפטר במחוז פייק, מיזורי, ב־28 במרץ 1864, ונקבר בבית העלמין Riverview Cemetery שבעיר לואיזיאנה, מיזורי.
ויליאם הרטפורד ג'יימס היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי שכיהן כמושל נברסקה דה פקטו מיוני 1871 עד ינואר 1873, בעקבות הדחתו של קודמו בתפקיד דייוויד באטלר.
ג'יימס היה חבר המפלגה הרפובליקנית.
ג'יימס נולד בעיר מריון שבאוהיו.
הוא למד בבית הספר הציבורי ובאקדמיית מריון במשך שנתיים, ועבד בחווה של משפחתו.
לאחר מכן החל ללמד משפטים במטרה להיות עורך דין, ובשנת 1853 עבר לדה מוין שבאיווה והצטרף למשרד עורכי דין.
ב-1855 הוסמך ללשכת עורכי הדין של איווה ועבר לעיירה סרג'נט בלאף, שם פתח משרד עצמאי לעריכת דין.
הוא נישא ללואיזה אפלר, ולזוג נולדו ארבעה ילדים.
בשנת 1857 עבר ג'יימס לנברסקה ותבע לעצמו נחלת מתיישבים במחוז דקוטה.
הוא החל לפעול בזירה הפוליטית המקומית, וכיהן כשופט שלום וכתובע המחוזי של מחוז דקוטה.
בשנת 1864 מינה אותו נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן לרשם משרד הקרקעות של מחוז דקוטה.
לאחר חמש שנות כהונה בתפקיד זה התמודד ג'יימס כמועמד המפלגה הרפובליקנית לתפקיד מזכיר המדינה של נברסקה, ובשנת 1870 נבחר לתפקיד.
ב-1871, בעקבות הדחתו של המושל דייוויד באטלר, נתמנה ג'יימס למושל נברסקה דה פקטו עד לסיום כהונתו של באטלר ב-13 בינואר 1873. בין השנים 1873–1871 היה חבר מועצת הנאמנים של אוניברסיטת נברסקה.
עם סיום כהונתו כמושל בפועל שב ג'יימס לעסוק בעריכת דין.
בשנת 1877 מונה לרשם משרד הקרקעות בעיר קולפקס שבמדינת וושינגטון, תפקיד שבו החזיק עד מותו בראשית פברואר 1920.
ויליאם האנטר הבן היה מדינאי ודיפלומט אמריקאי, ובעליו של בית האנטר – המהווה כיום מוזיאון.
האנטר נולד ב-26 בנובמבר 1774 בניופורט שבמושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס, והיה בנם הצעיר מתוך שבעה ילדים של דבורה מלבון הנטר ושל ד"ר ויליאם האנטר, רופא, מלומד וסוחר מפורסם בניופורט.
הוא למד בבית הספר רוג'רס, וב־1791 השלים את לימודיו בקולג' של רוד איילנד ומטעי פרובידנס (שמה הקודם של אוניברסיטת בראון).
ב־1791 נסע לאנגליה כדי ללמוד רפואה, אך עם הגעתו החליט לשנות כיוון ולמד משפטים.
הוא חזר לארצות הברית ב־1793 והקים משרד עורכי דין בניופורט.
בין השנים 1799–1812 כיהן כחבר האספה הכללית של רוד איילנד.
הוא כיהן גם כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם רוד איילנד בשנים 1811–1821, וכחבר בית הנבחרים של רוד איילנד בשנים 1823–1825.
האנטר נבחר לסנאט ב־1811 על־ידי בית המחוקקים של רוד איילנד, לאחר שסנאטור קודם התפטר, וב־1814 נבחר לכהונה מלאה.
ב־17 ביוני 1812 היה אחד מ־13 סנאטורים שהצביעו נגד הכרזת המלחמה על בריטניה.
בסנאט ייצג את המפלגה הפדרליסטית, ושימש כיו"ר ועדת המסחר בשנים 1815–1817.
ב־1815 נבחר כחבר באגודה האמריקנית לעתיקות.
הוא היה חבר ביחידת המיליציה "פלוגת הארטילריה של ניופורט", שבה היו חברים רבים מבכירי העיר.
לאחר שעזב את הסנאט המשיך לעסוק בעריכת דין בניופורט.
בשנת 1836 מינה אותו הנשיא אנדרו ג'קסון לשמש נציג ארצות הברית בברזיל.
הוא כיהן בתפקיד זה במשך תשע שנים, תחת כמה נשיאים שונים, עד 1845. לאחר מכן שב לניופורט, שם נפטר כעבור ארבע שנים, ב-3 בדצמבר 1849. האנטר נקבר בבית העלמין של כנסיית טריניטי.
מידע על דעותיו ופעילותו הפוליטית בתקופת כהונתו בסנאט אינו מצוי בנקל.
עם זאת, ידוע כי החזיק בדעה שמדינת מסצ'וסטס מפריזה בחשיבותה ובתרומתה למלחמת העצמאות.
ויליאם הווארד טאפט היה נשיאה ה-27 של ארצות הברית (1909–1913) ולאחר מכן נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית (1921–1930), העשירי במספר.
הוא האדם היחיד ששירת בשני התפקידים.
טאפט נבחר לנשיאות ב-1908 כיורשו של תאודור רוזוולט, אולם לא הצליח להיבחר מחדש והפסיד לוודרו וילסון ב-1912 לאחר שרוזוולט פילג את הרפובליקנים ורץ כמועמד שלישי.
ב-1921, הנשיא וורן הרדינג מינה את טאפט לנשיא בית המשפט העליון, משרה בה שירת טאפט עד כחודש לפני מותו.
טאפט נולד ב-1857. אביו, אלפונזו טאפט, היה מזכיר המלחמה תחת הנשיא יוליסס ס.
טאפט למד באוניברסיטת ייל והיה חבר באחוות הגולגולת והעצמות כמו אביו ולאחר שהפך לעורך דין מונה להיות שופט עוד כשהיה בן עשרים.
הוא המשיך לצבור תאוצה, מונה להיות פרקליט המדינה ולאחר מכן הפך לשופט בבית המשפט לערעורים.
הנשיא ויליאם מקינלי מינה אותו לתפקיד המושל האזרחי בפיליפינים.
ב-1904, מינה אותו רוזוולט לתפקיד מזכיר המלחמה, והוא הפך ליורשו הנבחר של רוזוולט.
אף על פי שרצה להיות השופט העליון, טאפט דחה הצעות להתמנות לתפקיד בבית המשפט העליון של ארצות הברית, באמונה שעבודתו הפוליטית הייתה חשובה יותר.
בעזרתו של רוזוולט, טאפט לא זכה להתנגדות מצד הרפובליקנים כשמונה למועמדם לנשיא ב-1908, והוא ניצח בקלות את ויליאם ג'נינגס ברייאן בבחירות בנובמבר ומונה לנשיא.
בבית הלבן, הוא התמקד במזרח הרחוק ולא באירופה, והתערב בענייני אמריקה הלטינית.
טאפט רצה להוריד את מכסי המגן, שהיו מקור מרכזי להכנסה ממשלתית, אולם החוק שהוצע בנושא היה נגוע באינטרסים אישיים.
הממשל שלו היה מפולג בין השמרנים במפלגה הרפובליקנים, אליהם היה טאפט מקורב, והאגף הפרוגרסיבי, שבו תמך רוזוולט.
מחלוקות בנוגע לשמורות טבע ולשבירת מונופולים הפרידו עוד יותר בין שני האישים.
רוזוולט ניסה להיבחר כמועמד הרפובליקני ב-1912. טאפט השתמש בשליטתו במנגנון המפלגתי כדי לזכות ברוב הצירים, ורוזוולט נטש את המפלגה.
הפילוג הותיר לטאפט סיכוי זעום להיבחר מחדש, וכשוילסון ניצח אותו, טאפט השיג אלקטורים רק מיוטה ומורמונט.
לאחר תום כהונתו שימש טאפט כפרופסור למשפטים באוניברסיטת ייל, והמשיך בפעילותו הציבורית.
ב-1921, הנשיא הרדינג מינה אותו לנשיא בית המשפט העליון.
כשופט, היה טאפט שמרן בנושאי עסקים, אולם קידם את נושא הזכויות ליחידים.
עקב מצב בריאותי רע, הוא התפטר בפברואר 1930. כעבור חודש מת ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, הנשיא ונשיא בית המשפט העליון הראשון שנקבר שם.
ויליאם הווארד טאפט נולד ב-15 בספטמבר 1857, בסינסינטי, אוהיו לאלפונזו טאפט וללואיזה טורי.
המשפחה לא הייתה עשירה, וגרה בבית צנוע בפרוורים.
אלפונזו היה שופט, שגריר ומזכיר המלחמה תחת הנשיא יוליסס ס.
ויליאם טאפט לא נחשב לילד מבריק, אולם עבד קשה.
ההורים דחפו את חמשת ילדיהם להצלחה.
הוא נכח בבית הספר התיכון בסינסינטי.
באוניברסיטת ייל, אליה התקבל ב-1874, טאפט היה אהוד מאוד.
הוא נחשב לתלמיד ישר וחרוץ, והיה במקום השני בכיתתו.
הוא למד משפטים בסינסינטי והשיג תואר ב-1880. באותה התקופה, עבד בעיתון המקומי, והיה כתב לענייני משפט.
לאחר שהוסמך לעריכת דין, התחיל טאפט לעבוד במשרה מלאה בעיתון.
כשנאלץ לבחור בין עבודה במשרה מלאה עם משכורת מוגדלת לבין עריכת דין, סירב לעשות זאת.
הוא מונה לסגן עורך הדין של המחוז.
הוא התפטר בינואר 1882, לאחר שמונה לגובה מכס של מחוזו בידי הנשיא צ'סטר ארתור.
טאפט סירב לפטר עובדים מצטיינים שלא היו מזוהים פוליטית עם הרפובליקנים, והתפטר במרץ 1883, כשהוא רוצה להתחיל לעבוד כאדם פרטי בסינסינטי.
ב-1884 תמך בג'יימס בליין לנשיאות, אולם הוא הפסיד לגרובר קליבלנד.
ב-1887, טאפט, שהיה בן 29, מונה לבית המשפט העליון בסינסינטי.
המינוי נמשך כשנה לפני שטאפט נאלץ להתמודד על התפקיד בבחירות.
הייתה זאת מערכת הבחירות הראשונה מבין שלוש שיתמודד בהן במהלך חייו.
הוא נבחר לכהונה בת חמש שנים.
במהלך תפקידו, פסק טאפט שאיגוד של בנאים, שסירב לעבוד עם חברות שביצעו עסקים עם ארגון מסוים, פעל באופן בלתי חוקי.
לא ידוע מתי פגש טאפט בהלן הרון, אולם ב-1880 היא כבר הוזכרה ביומנו.
החתונה התרחשה ב-19 ביוני 1886. אשתו של טאפט דחפה אותו להצלחה כמו הוריו.
לזוג היו שלושה ילדים, והבכור ביניהם, רוברט, הפך לסנאטור.
נותר מושב פנוי בבית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1889, ומושל אוהיו הציע לנשיא הריסון למנות את טאפט לתפקיד.
טאפט היה בן 32 ותמיד שאף להתמנות לשופט.
הוא התעניין בתפקיד, אולם כתב שרוב הסיכויים שלא יקבל אותו.
ב-1890, מינה אותו הריסון לתפקיד פרקליט המדינה.
כשטאפט הגיע לוושינגטון ב-1890, התפקיד היה פנוי כבר חודשיים, עם עבודה שהצטברה.
טאפט עבד במרץ כדי להשלים את הפערים ולמד את החוק הפדרלי שלא הכיר כשופט באוהיו.
הסנאטור מניו יורק, ויליאם אברטס, היה חבר בכיתתו של אלפונזו טאפט בייל (אלפונזו מת ב-1891 בקליפורניה).
אברטס שילב את טאפט בחברה הגבוהה של וושינגטון.
אשתו של טאפט דרשה שייפגש לא עם שופטים, אלא עם פוליטיקאים כתאודור רוזוולט וג'ון היי ונשותיהם.
אף על פי שטאפט היה מוצלח כפרקליט המדינה, וניצח ב-15 מתוך 18 תיקים שהשתתף בהם, הוא שמח כשבמרץ 1891, הקונגרס והנשיא הריסון מינו אותו לבית המשפט לערעורים במחוזו.
במרץ 1892, הוא התפטר מתפקידו כפרקליט המדינה.
טאפט מונה לתפקיד השופט לכל חייו, וידע שמשם יוכל להתקדם לבית המשפט העליון.
אחיו, שהיה איש עסקים מוצלח, השלים עבורו משכורת, והרשה למשפחתו לחיות בנוחות.
טאפט שמע ערעורים במחוזו ופסק בהם במשך שמונה שנים.
טאפט אמנם חשש ממלחמת המעמדות כמו רוב מעמד הביניים באותן שנים, אולם לא היה שמרן כמו שמבקריו טענו.
הוא תמך בזכות ההתאגדות והשביתה של הפועלים.
הוא פסק נגד מעסקים בכמה תיקים שעסקו בהזנחת עובדים.
ביניהם היה מקרה בו טאפט פסק בדבר פיצויים לעובד שנפצע בתאונת רכבת, כשהפסיקה בוטלה בידי בית המשפט העליון.
טאפט היה תקיף באכיפת חוק שרמן נגד מונופולים.
ב-1896, טאפט הפך לדיקן ופרופסור לדיני רכוש בבית הספר למשפטים בסינסינטי, והרצה במשך שעתיים בשבוע.
כשופט, היה אסור לטאפט להתערב בפוליטיקה, אולם הוא נשאר תומך רפובליקני.
הוא לא תמך בויליאם מקינלי ב-1896, בטענה שאף אחד בוושינגטון לא יתמוך בו.
במרץ 1896, הבין טאפט שמקינלי ייבחר להיות המועמד הרפובליקני, ותמך בו בתמיכה רפה.
ביולי, לאחר שויליאם ג'נינגס ברייאן נבחר להיות המועמד הדמוקרטי, החל טאפט לתמוך במקינלי.
ברייאן נאם לטובת הצמדת הדולר לכסף, וטאפט ראה בעמדה זאת עמדה קיצונית.
טאפט חשש שאנשים יאגרו זהב בציפייה לניצחונו של ברייאן.
מקינלי נבחר, וכשהתפנה מקום בבית המשפט העליון, מקינלי לא מינה את טאפט לתפקיד.
בינואר 1900, נקרא טאפט לוושינגטון לפגישה עם מקינלי.
טאפט קיווה להתמנות לבית המשפט העליון, אולם במקום זאת, מקינלי רצה שיהיה בוועדה שתארגן את הממשל האזרחי בפיליפינים.
המינוי דרש את התפטרותו של טאפט מתפקידו כשופט, אולם הנשיא הבטיח לו שאם יעשה זאת, ימונה לבית המשפט העליון ברגע שיתפנה שם מקום.
טאפט הסכים בתנאי שיעמוד בראש הוועדה, עם אחריות להצלחתה ולכישלונה.
מקינלי הסכים, וטאפט הפליג לאיים באפריל 1900.
פיליפינים רבים הגיבו להשתלטות האמריקנית במלחמת גרילה, ודרשו עצמאות לאיים, אולם הצבא, בהנהגת המושל הצבאי ארתור מקארתור הבן (אביו של הגנרל דאגלס מקארתור) שלט שם.
מקארתור הרגיש שהוועדה היא מטרד, ומשימתם הייתה לנסות לכפות שלטון עצמי על עם שאינו מוכן לכך.
הגנרל נאלץ לשתף פעולה עם טאפט, כיוון שמקינלי נתן לוועדה שליטה בתקציב הצבאי של האי.
הוועדה קיבלה את כוחה בפיליפינים ב-1 בספטמבר 1900, וב-4 ביולי 1901, הפך טאפט למושל האי.
מקארתור, שהיה המושל הצבאי עד אז, שוחרר מתפקידו ונשלח בחזרה לארצות הברית.
טאפט ביקש לשתף פעולה עם הפיליפינים כדי להוביל לשלטון עצמי באי.
הוא ראה עצמאות כיעד רחוק.
אמריקנים רבים באזור ראו את המקומיים כנחותים מבחינה גזעית, אולם טאפט התנגד לכך.
הוא לא דרש הפרדה גזעית באירועים רשמיים, והתייחס לפיליפינים כאל שווים לו.
מקינלי נרצח בספטמבר 1901, והוחלף בידי תאודור רוזוולט.
טאפט ורוזוולט התחברו ב-1890. לאחר היבחרו של מקינלי, דרש טאפט למנות את רוזוולט לסגן מזכיר הימייה, וצפה בו כשהפך לגיבור מלחמה, מושל ניו יורק וסגן נשיא ארצות הברית.
הם נפגשו שוב בינואר 1902, כשטאפט היה שם בחופשת מחלה.
טאפט העיד בפני ועדה בסנאט על הפיליפינים.
הוא דרש שהחקלאים הפיליפינים יוכלו לקבל אדמות, אולם רוב האדמות היו בבעלות אנשי דת קתוליים, שהיו ספרדים והיו עוינים את הפיליפינים.
רוזוולט שלח את טאפט לרומא, כדי לדבר עם האפיפיור לאו השלושה-עשר בנוגע לרכישת האדמות ועזיבת אנשי הדת, כשהאמריקאים ייקחו בעלות על שירותי הדת באי.
טאפט לא הצליח לפתור את העניין בביקורו, אולם הצליח להגיע להסכם בעניין ב-1903.
בסוף 1902, שמע טאפט מרוזוולט שבקרוב יתפטר שופט בבית המשפט העליון, ושרוזוולט רצה למנות אותו לתפקיד.
אף על פי שטאפט חשק בתפקיד, הוא הרגיש שעבודתו כמושל לא הסתיימה.
רוזוולט רצה לנטרל יריב פוטנציאלי לנשיאות במינוי הזה, כיוון שטאפט היה אהוד בתקשורת בגלל תפקודו כמושל.
כעבור שנה, ביקש רוזוולט מטאפט להתמנות לתפקיד מזכיר המלחמה.
התפקיד עדיין דרש ממנו להיות אחראי על האיים, ולבסוף טאפט הסכים, וחזר לארצות הברית בדצמבר 1903.
כשטאפט נכנס לתפקידו כמזכיר המלחמה בינואר 1904, הוא לא בחן את הצבא, תפקיד שרוזוולט טיפל בו – רוזוולט רצה שיפתור בעיות קשות, יהיה יועץ משפטי, וינאם לטובתו במהלך מסע הבחירות.
טאפט תמך ברוזוולט בנאומיו, אולם טען בפני חבריו שלעולם לא ינסה להיות נשיא, כיוון שהחשש מפני מתחרים הוא נוראי.
בין 1905 ל-1907 הבין טאפט שיהפוך למועמד הרפובליקני הבא לנשיאות, אף על פי שלא רצה בכך.
הוא סירב להפוך לשופט בבית המשפט העליון בשני מקרים ב-1905 וב-1906. אדית רוזוולט, הגברת הראשונה של ארצות הברית, לא חיבבה את טאפט, כי הרגישה שהוא דומה מדי לנשיא ולא עזר לו בייעוצו.
טאפט רצה להיות נשיא בית המשפט העליון.
הוא האמין שהנשיא הנוכחי יכהן זמן ארוך.
במהלך המהפכה בפנמה וחתימה על הסכם עם הממשלה המקומית, השיגה ארצות הברית זכויות לבנות תעלה בפנמה.
החקיקה לא קבעה איזו מחלקה ממשלתית תהיה אחראית לכך, ורוזוולט מינה את טאפט לתפקיד.
טאפט נסע לפנמה ב-1904, ונפגש עם בכירים פנמיים.
טאפט מינה מהנדס צבאי לבניית הפרויקט.
עוד מושבה שספרד איבדה ב-1898 הייתה קובה, אולם אף על פי ששחרור קובה היה גורם מרכזי למלחמה, ארצות הברית לא סיפחה אותה, אלא נתנה לה עצמאות ב-1902. לאחר מכן התרחשו בחירות מזויפות ושחיתות, וגם עימותים מקומיים.
בספטמבר 1906, דרש הנשיא תומאס אסטרדה פאלמה התערבות אמריקנית.
טאפט הפליג לקובה עם כוח משימה אמריקני, וב-29 בספטמבר 1906, הכריז על עצמו כמושל הזמני של קובה, משרה בה החזיק שבועיים לפני שהוחלף.
בזמנו בקובה, ניסה טאפט לשכנע את הקובנים שארצות הברית לא מנסה לכבוש, אלא לייצב את המדינה.