tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ה"אהוד" נחשב לסטנדרט דה פקטו עבור כל מכשורי האימון הקרבי האווירי של נאט"ו.
שנמצאות בשימוש בעיקר בקרב כוחות יבשתיים, ייכנסו בקרוב לשימוש של כוח ימי גדול, כך על פי פרסום של החברה.
במסגרת התוכנית החדשה, יותקנו מערכות הדור הבא של ה"אהוד" על מטוסי קרב ופלטפורמות ימיות, כולל נושאות מטוסים.
מערכת ניווט אינרציאלית (מנ"א) מערכת ניווט אינרציאלית או INS (ראשי תיבות של: Inertial Navigation System) היא עזר ניווט העושה שימוש במחשב וברכיבי IMU, אשר פועלים כחיישני תנועה אינרציאליים לניווט לפי חישוב עיוור.
כלומר חישוב רציף של מיקום, כיוון ומהירות ללא כל צורך במידע חיצוני.
מערכות ניווט אינרציאליות (להלן מנ"א) משמשות בספינות ובצוללות, בכלי טיס ובטילים מונחים ובחלליות.
תממ היא אחת התעשיות המובילות בעולם בתחום מתפתח זה, בעיקר לאור איום שיבוש ה-GPS.
מטע"דים – בממדים שונים כמו MOSP ,MINIPOP ו־POPSTAR הם מערכות המיועדת לתצפית ולשימוש בתחנות קרקע, במטוסים, מל"טים, רחפנים, חימוש משוטט ורכבים רובוטיים.
המטע"ד כולל מצלמות יום ולילה.
ומאופיין ביכולות ייצוב תמונה גבוהות מאוד המאפשרות ביצועי תצפית ארוכי טווח וצילום פנורמי בקצב מהיר מאוד.
לאחרונה, המפעל שיפר את הנוכחות שלו גם בעולם היבשה.
מטע"ד WASP לאחיזת שטח של 15 קמ"ר – בהמשך לקו המטע"דים נוסף מטע"ד חדש עם יכולת אחיזת שטח מודיעינית של 15 קמ"ר.
מערכת WASP היא מערכת אלקטרו־אופטית ייחודית המספקת למפעיל המבצעי תמונה מצבית של תאי שטח נרחבים.
המערכת משתמשת בטכנולוגית Wide Area Motion Imagery, תא שטח רחב וברזולוציה גבוהה.
המערכת פותחה בשיתוף פעולה של מפעל תממ בחטיבת מערכות, טילים וחלל ושל מפעל המודיעין בחטיבת אלתא של התעשייה האווירית, המערכת מיועדת להתקנה על מגוון פלטפורמות אוויריות כגון מסוקים, מטוסי מודיעין, מל"טים קלים, ובלוני תצפית.
מערכת Mega-POP – המערכת מיועדת ליישומים קרקעיים וימיים לטווחים ארוכים במיוחד ולקבלת תמונה באיכות גבוהה.
המערכת כוללת יכולות מגוונות, כמו יכולות לייזר, צילום וידאו בערוץ תרמי, ראיית לילה, יכולת עקיבה, עיבוד תמונות, מיצוי המידע, ייצוב ג'יירו ויכולת עצמאית למציאת נ"צ של המטרה, המערכת שולטת על המערכת גם מתחנות רחוקות.
במהלך שנותיה עסקה התעשייה האווירית במיזמים אחדים של ייצור והרכבה של מטוסים עבור חיל האוויר הישראלי, חלקם לחילות אוויר נוספים ומרביתם לגורמים אזרחיים (בעיקר מטוסי מנהלים).
פוגה מגיסטר: מטוס סילון דו־מנועי ודו־מושבי, מתוצרת חברת אירוספסיאל הצרפתית.
המטוס נכנס לשירות כמטוס הדרכה בבית הספר לטיסה של חיל האוויר הישראלי בשנת 1960. מרבית מטוסי הפוגה של חיל האוויר הישראלי יוצרו בתעשייה האווירית.
ערבה: מטוס תובלה קל שתוכנן ויוצר בתעשייה האווירית.
טס לראשונה בנובמבר 1969. בתצורה האזרחית הוא נושא 20 נוסעים, ובתצורה הצבאית הוא נושא 24 חיילים, או מטען במשקל 2.5 טון.
המטוס שירת בחיל האוויר הישראלי משנות השבעים ועד לאמצע שנת 2004. הוא נמכר גם למדינות זרות, בעיקר בדרום אמריקה ובאפריקה.
יתרונו הבולט – יכולת המראה ונחיתה קצרה (יכולת להמריא ולנחות ממסלולים קצרים ומשובשים).
סך הכול, יוצרו מעל מאה מטוסים.
נשר: מטוס הקרב הראשון שיוצר בישראל.
המטוס יוצר על פי התוכניות של מטוס המיראז' 5 הצרפתי.
המטוס כולל כמה התקנים אלקטרוניים מתוצרת ישראל, כסא מפלט "0-0" מתוצרת מרטין בייקר והתקנים לנשיאת חימוש מגוון יותר, כטיל האוויר–אוויר הישראלי שפריר.
מטוס הנשר שירת בחיל האוויר החל משנת 1972 וזכה להצלחה רבה במלחמת יום הכיפורים: באמצעותו הופלו 111 מטוסי אויב במלחמה (ו־115 הפלות לאורך כל תקופת השירות), לעומת אובדן של 5 מטוסים (3 הופלו).
בסה"כ נבנו 61 מטוסי נשר, מתוכם 10 דו־מושביים.
כפיר: מטוס קרב רב־משימתי, המשלב תכנון אווירודינמי צרפתי עם מנוע אמריקני.
משנת 1975 יוצרו מעל 100 מטוסי כפיר.
המטוס יוצר בשני דגמים עיקריים – למשימות יירוט ולתקיפת מטרות קרקע.
בנוסף פותח דגם ייחודי לצילום אווירי.
לביא: פרויקט לייצור מטוס קרב חד־מנועי, רב משימתי, מודרני וזול.
לאחר שהגיע לשלב של ייצור אבות טיפוס שטסו בטיסות ניסוי החליטה ממשלת ישראל על הפסקת הפרויקט.
וסטווינד: מטוס מנהלים דו־מנועי, שיכול לשאת בין שבעה לעשרה נוסעים.
תכנונו התבסס על תכנון של חברת Aero Commander למטוס סילוני בשם Jet Commander, שזכויות הייצור שלו נמכרו לתעשייה האווירית בשנת 1967. יוצרו 150 מטוסים מהדגם המקורי, ו־244 מטוסים מדגם מתקדם, שנקרא Westwind II.
המטוס האחרון ירד מפס הייצור בשנת 1987.
אסטרה: מטוס מנהלים דו־מנועי, שיכול לשאת בין שישה לעשרה נוסעים.
אב טיפוס של המטוס טס לראשונה ב־19 במרץ 1984. ב־24 בספטמבר 1984 שבר מטוס האסטרה את שיא המהירות בטיסה מחוף לחוף בארצות הברית למטוס מנהלים, כאשר טס מיו יורק ללוס אנג'לס ב־4 שעות ו־24 דקות.
המטוס הראשון מייצור סדרתי טס לראשונה ב־20 במרץ 1985 וקיבל את אישור רשות התעופה הפדרלית של ארצות הברית ב־29 באוגוסט 1985. יוצרו 245 מטוסים מדגם זה.
גלקסי/G200: מטוס מנהלים בינוני דו־מנועי, טיסת הבכורה שלו נערכה ב־25 בדצמבר 1997 והוא קיבל את אישור רשות התעופה הפדרלית שנה אחר כך.
גאלפסטרים G150: דגם משופר של ה"אסטרה".
יוצרו 120 מטוסים מדגם זה.
המטוס האחרון ירד מפס הייצור בשנת 2017.
גאלפסטרים G280 : דגם משופר של ה"גלקסי" שהושק בשנת 2012.
מפעל מלט של התעשייה האווירית הוא יצרן מוביל בעולם מבחינת כלי הטיס הבלתי מאוישים שיוצרו, נמכרו והופעלו בעולם.
"מלט" הוקם על בסיס מיזוג של מפעלי מזל"טים מתחרים שפעלו בשנות השמונים בתעשייה האווירית ובחברת תדיראן.
במפעל מפותח התעתוע, מסוק ללא טייס (מסל"ט) טקטי המיועד לדרגי הפלוגה.
פיתוח, ייצור, הפעלה ותחזוקה של כלי טיס בלתי מאוישים
בעקבות לקחי מלחמת יום הכיפורים החל בשנת 1974 פיתוח מזל"ט ה"זהבן" למטרות סיור ותצפית מעל שדה הקרב.
המזלט"ים הראשונים הופעלו באופן מבצעי בשנת 1981.
זהבן:לדגם הראשון הורכבה מצלמת וידאו מיוצבת, ובהמשך צורפו גם מצלמות FLIR אינפרא אדום ומטע"דים.
סדרת מזלטי סרצ'ר: הסרצ'ר נכנס לשירות טייסת 200 ("טייסת המל"טים") של חיל האוויר הישראלי ב־1992. ביוני 1998 קלטה הטייסת את הדגם המשופר, סרצ'ר 2. במקביל לטייסת 200 הופעל הסרצ'ר גם על ידי יחידת המל"טים של חיל המודיעין.
הסרצ'ר שימש במשימות סיור ומודיעין בשמי לבנון, בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני, ובלחימה כנגד ארגון חזבאללה במלחמת לבנון השנייה, ביצועי הדגם סרצ'ר 3 היו: שהות באוויר: 18 שעות, טווח: 350 ק"מ, סייג רום: 23,000 רגל.
משפחת ה'הרון' (Heron) – כטמ"מ המותאם לטיסה בגובה בינוני לטווחים רחוקים במשימות טקטיות ואסטרטגיות.
יכולת התפעול של הכטמ"מ מכל מקום בעולם יוצרת שינוי אצל לקוחות ברחבי העולם בגישה לתכנון משימות טקטיות ואסטרטגיות.
ההרון מסוגל לשהות באוויר עד 45 שעות ולבצע משימות עד גובה של 35,000 רגל.
ההרון משרת כרגע אצל מעל 20 לקוחות בעולם במגוון רחב של משימות לאורך מאות אלפי שעות טיסה מוכחות בפעילות מבצעית.
איתן: איתן (ידוע גם כ"הרון TP", "הרון 2", ו"מחץ 2") הוא כלי טיס בלתי מאויש (כטב"ם) מתוצרת התעשייה האווירית לישראל.
הוא מוגדר ככטמ"ם מסוג HALE – High Altitude Long Endurance (רום גבוה, שהייה ממושכת).
ביצועי המטוס: מוטת כנפיים: 26 מטר, אורך: 15 מטר, מהירות: מעל 370 קמ"ש, שהות מרבית באוויר: 36 שעות, סייג רום: 45,000 רגל.
נושאים חדשים בפיתוח: מזל"טים זעירים.
מזל"טים בהנעה חשמלית, מסל"ט (מסוק ללא טייס),
Bird-Eye 400 – מערכת מזל"ט מתוצרת מפעל מלט אשר מאפשרת ליחידות קטנות להשיג מודיעין בזמן אמת ללא תלות ביחידות גדולות יותר.
Point Blank – חימוש משוטט המבוסס על רחפן במשקל 6.8 ק"ג הנישא ומתופעל על ידי חייל בודד.
מטוס הביון "אורון" – המטוס פרי פיתוח של משרד הביטחון, התעשייה האווירית וצה"ל.
בשנת 2021 נקלט בחיל האוויר, ונחשב למטוס ביון מתקדם ביותר.
הוא מצטרף לטייסת 122 וישמש למשימות מודיעין בזמן אמת, הטייסת מפעילה כיום את מטוסי ה"עיטם" וה"שביט" למטרות דומות.
האורון תוכנן על פלטפורמה של מטוס Gulfstream G550 ותוכנן בעקבות לקחים ממלחמות ומאירועים מבצעיים בעבר.
הוא יצויד בשכבת מיצוי מידע אוטומטית המבוססת על אלגוריתמיקה מתקדמת ובינה מלאכותית, ויאפשר לזרועות צה"ל לשמר ולהעמיק את עליונותו המודיעינית מול האתגרים העומדים באזורנו.
ה"אורון" יאפשר יצירת תמונת מודיעין מקיפה בזמן אמת, הכוללת פריסת כוחות קרקעיים של צבאות אויב וארגוני טרור, במעגלים קרובים ורחוקים, בשגרה, במב"ם ובלחימה.
טכנולוגיות הבינה המלאכותית יאפשרו למצות באופן אוטומטי את הנתונים הרבים שייאספו ולעבד אותם לתוצר שיתמוך במאמץ ההתקפי של הזרועות השונות של צה"ל ויעצים את יכולת הקטלניות בזמן אמיתי.
בכל מזג אוויר, בזמנים קצרים, בספיקת שטח של אלפי קילומטרים ובדיוקים שמיועדים לתקיפה.
מטוס המשימה נותן לצה"ל יכולת ממד מודיעיני חדשני, חסר תקדים בעולם.
במהלך שנותיה עסקה התעשייה האווירית במיזמים רבים של השבחת מטוסים, לחיל האוויר הישראלי, לחילות אוויר נוספים ולחברות תעופה אזרחיות.
סטרטוקרוזר: יצירת גרסת כלאיים למטוס בואינג 377 סטרטוקרוזר, שבה הותקנה והותאמה מערכת זנב ודלתות אחוריות של הסי–97 הצבאי במטוסי סטרטוקרוזר נוסעים אזרחיים.
"סער": השבחת מטוס סופר מיסטר באמצעות החלפת מנועו במנוע J-52 של מטוס "A-4 סקייהוק".
המנוע היה חסכוני בדלק, הגדיל את הטווח בכמעט 500 ק"מ ואפשר לשאת מגוון רחב של חימוש כולל טילי אוויר–אוויר מדגם שפריר 2.
"צוקית": השבחת מטוסי פוגה מגיסטר של חיל האוויר הישראלי.
"קורנס 2000": ביולי 1987 החלו טיסות ניסוי של אב טיפוס ראשון של "קורנס 2000" – שדרוג להארכת חיי הפנטום, שעיקרו מהפכה אמיתית במערכות האוויוניקה, החימוש, והמכ"ם.
ב־9 באפריל 1989 נמסר קורנס 2000 סדרתי ראשון (מס' 668) על ידי התעשייה האווירית לחיל האוויר, ונקלט בטייסת 201.
"יסעור 2000": השבחת מסוקי CH-53 סי סטאליון של חיל האוויר הישראלי.
חטיבת בדק מטוסים בשילוב חטיבת הנדסה, עוסקים בהסבת מטוסי נוסעים של בואינג למטוסים בתצורת מטען.
הפעילות כוללת תהליך רישיון לתכנון החדש של המטוס, ותהליך הסבה הכולל בין השאר פתיחת דלת מטען חדשה ושינויים מהותיים במבנה המטוס ובמערכות האלקטרוניקה
הסבת מטוסי 757 למטען – מסדרה MD-11
הסבת מטוסי 777 למטען – מסדרת 300ER
באוקטובר 2021 נחתם הסכם בין התעשייה האווירית ו (חברת הליסינג מטוסים), במסגרת ההסכם יוסבו 30 מטוסי איירבאס מדגם A330-300 מתצורת נוסעים לתצורת מטען, בין השנים 2028-2025.
החכרה ותחזוקת מטוסים עבור חיל האוויר
אלביט מערכות והתעשייה האווירית במשותף, הקימו חברת "תור" אשר רכשה, השכירה ומתחזקת את מטוסי לביא – מטוסי אימון של חיל האוויר.
תעשייה האווירית דרך קבלן משנה חברת "כנפי תחזוקה" בבעלות כנפיים אחזקות מתחזקת את מערך מטוסי קרנף, ראם ואת מטוסי נחשון של חיל האוויר.
הדבורה היא סדרת ספינות סיור קלות של חיל הים הישראלי, ספינות אלה תוכננו ויוצרו בסוף שנות ה־70 עקב הצורך לסיור ולחימה נגד טרור ימי.
הספינות משמשות בפלגות הבט"ש לפעילות ביטחון שוטף (בט"ש) ולסיכול פעולות טרור ימיות.
כיום משרתות בחיל הים דבורות מארבעה דגמים: דבורת שערים, דבורה סימן 1, סופר דבורה סימן 2 וסופר דבורה סימן 3.
בדגמים האחרונים בספינות הסופר דבורה סימן 3 נכללו שיפורים במערכת ההנעה המאפשרת תמרונים מהירים וחלקים יותר, וכן אמצעי לחימה, טילים, אמצעי ראייה מתקדמים, ומערכות מכ"ם ואלקטרוניקה מתקדמות.
ספינות רבות משרתות בחיל הים וספינות רבות סופקו גם למדינות זרות.
טקסיבוט – הוא כלי רכב חצי רובוטי המשמש לגרירת מטוסים מגשר העלייה למטוס אל מסלול ההמראה ולהפך הנשלט על ידי הטייסים.
הכלי פותח על ידי חטיבת להב של התעשייה האווירית, בשיתוף עסקי עם חטיבת הקרקע של חברת התעופה הגרמנית לופטהנזה ויצרנית הגוררים הצרפתית TLD.
גארדיום – נקרא בצה"ל שותף נאמן, הוא כלי רכב בלתי מאויש (כרב"מ) שנועד לסייר ולבצע פטרולים בגבולות עוינים, כגון בציר הוברס, בהם יש סכנה לירי נ"ט והפעלת מטענים כנגד הכוחות המפטרלים.
הכלי פותח על ידי חברת ג'י ניוס מערכות קרקעיות בלתי מאוישות (יו ג'י אס) בע"מ שהוקמה על ידי התעשייה האווירית ואלביט מערכות ושכנה ביקנעם.
הכלי מבוסס על שלדת מכונית טומקאר ויכול לשאת כ־300 ק"ג הכולל שריון, חיישנים ומערכות תצפית, ולעיתים אף כלי נשק.
רובוט "יגואר" – תוצרת מפעל אלתא.
זהו רכב עם 6 גלגלים עליו מורכבים מקלע מאג, מצלמות ברזולוציה גבוהה, משדרי תקשורת חסינים, פנסים ואמצעי כריזה.
היגואר נוסע עצמאי אל היעד אשר הוגדר לו.
הוא עוקף מכשולים ונמנע מהתנגשויות.
הרובוט מוצב בימים אלה באוגדת עזה לפעילות של 24 שעות, כחלק מתפיסת "גבול חכם".
הירי מבוצע אך ורק על ידי המפעיל בחמ"ל ובאישור המפקד בגזרה.
פנדה (דחפור D9T) – דחפור נשלט מרחוק בעל יכולות אוטונומיות, נועד למשימות הנדסה קרבית בשטחים מסוכנים ורוויי איומים.
נקלט בצה"ל באופן רשמי ב-2022, אך היה בשימוש ניסיוני עוד לפני כן.
רשם טבילת אש מבצעית מוצלחת במלחמת חרבות ברזל.
מגוב לפינוי מוקשיםמגוב מיוצר במפעל רמת"א, הוא התקן הנדסי המותקן על רכב קרבי משוריין כגון טנקים, נגמ"שים וציוד מכני הנדסי שתפקידו לפלס דרך נקייה ממוקשים, ולאפשר לכלי רכב אחרים לנסוע בעקבותיו.ישנם מספר סוגי מגובים:
מגוב רציף – מעין כף דחפור בצורת V שננעצת בקרקע ומסיטה מוקשים הצידה או הופכת אותם.
מגוב נוכרי – זוג גלגלים כבדים בקדמת הרק"מ ש"חורשים" את הקרקע ומפוצצים מוקשים לפני הזחלים של הכלי.
מגוב מורג – התקן ובו תוף מסתובב אליו מחוברות שלשלאות כבדות החובטות בקרקע ומפוצצות את המוקשים.
רכב סיור ולחימה ראם 2000 – הראם 2000 או ראם סימן 3 הוא הדגם החדיש ביותר בפרויקט רכבי הראם.
הרכב מכיל את אותו רעיון עיצובי כמו קודמיו המעניק לו מבנה ומיגון כנגד מוקשים ומטענים.
הראם 2000 בדומה לדגמים הקודמים פתוח כלפי מעלה כדי לשרת כרכב סיור בו ללוחמים תצפית של 360 מעלות סביב שדה הקרב.
כרמל – באוקטובר 2021 פורסם כי התעשייה האווירית נבחרה כקבלן ראשי בפרויקט הכרמל
זיבר – היא סדרה של רכבי שטח אשר פותחו על ידי חברת עידו שיפורי רכב בע"מ.
בשנת 2020 התעשייה האווירית רכשה את זיכיון בלעדי ליצור ולשווק את הגירסות הצבאיות של הסדרה (כלי הרכב ZMAG, ZIBAR ו-ZD)
מכ"ם אורן ירוק – אורן ירוק הוא מכ"ם AESA (מערך תר אלקטרונית פעיל) מדגם EL/M-2080, המשמש כמכ"ם בקרת האש של מערכת ההגנה נגד טילים "חץ".
לפי דיווחים באמצעי התקשורת המכ"ם הוא בעל טווח גילוי מקסימלי של 500 קילומטרים.
דגם נוסף ומשוכלל יותר בסדרת אורן הנמצא בפיתוח הוא אורן אדיר.
COMDART – מערך אנטנות ייחודי לשוק הקומינט (המודיעין הצבאי), המותקן על מל"ט.
המערכת קולטת שיחה או דיבור גם כאשר מדובר במילה אחת, מאכנת אותו ומדווחת לתחנה קרקעית את פרטי השיחה ואיכון מיקום שני המדברים.
מוצר חדש של מפעל המודיעין של אלתא.
מכ"ם ר"ז – מכ"ם ר"ז הוא מכ"ם מדגם EL/M-2084. בצה"ל מופעל המכ"ם בחיל התותחנים לצורך איכון שיגורי ירי תלול מסלול (תמ"ס) וטיווח ארטילרי ובמערך ההגנה האווירית כחלק ממערכות ההגנה מפני טילים כיפת ברזל וקלע דוד.
התעשייה האווירית כוללת, בעקבות השינוי הארגוני ב־2019, את החטיבות:
אלתא מערכות – חטיבת אלקטרוניקה צבאית
ב 30 בספטמבר 2024 נחנך מפעל חדש לייצור אלקטרוני בשם "אופק", באופקים.
חטיבת מערכות טילים וחלל (מט"ח) עוסקת במערכות בתחומי השליטה והבקרה, טילים, כלים משוטטים וחימוש מונחה מדויק, לוויינות ומשגרי לוויינים, אלקטרו־אופטיקה, וניווט וכן עזרים לאימון ולסימולציה.
מפעל מבת טילים – עוסק בפיתוח מערכות טילים נגד טנקים, חימוש מונחה מדויק, מערכות ביות, מערכות נשק ימיות וכלים משוטטים.
מקור שם מבת: מפעל בי"ת.
מפעל מערכות הגנה אוויריות – התפצל ב־2010 ממפעל הטילים, עוסק בפיתוח מערכות הגנה אווירית נגד מטוסים ונגד טילים.
מפעל חלל – עוסק בפיתוח, ייצור ושיגור לווייני תצפית ותקשורת (כגון לווייני אופק, עמוס ודרור 1), ובייצור ופיתוח תחנות קרקע.
מפעל תממ – עוסק בפיתוח וייצור מטע"דים אלקטרו־אופטיים, מערכות ניווט אינרציאלי, ורכיבי ייחוס ובקרה ללוויינים.
מקור שם תממ: תעשיות מכשירים מדוייקים.
מפעל הנדסה ומערכות– ייצור אלקטרוני ומכני, ייצור מערכות קרקעיות, אספקת שירותים למפעלים האחרים של התעשייה האווירית ביהוד.
מפעל מלמ – עוסק בפיתוח וייצור טיל החץ, מערכות חימוש טקטיות מדויקות כגון LORA ו־SkySniper וייצור משגרי לוויינים ומכלולי חלל מסוג שביט, מערכות אימון ותחקור (בהם מערכת "אהוד" לניטור ואימון טייסים), רשתות נתונים, מערכות תקשורת שליטה ובקרה.
מקור שם מלמ: מערכות לחימה משולבות (בעבר מפעל לייצור מערכות).
החטיבה מתמקדת בשלושה ענפי פעילות: פיתוח, ייצור ותפעול כלי טיס בלתי מאוישים (כולל כלי הטיס עצמם, מטע"דים, תחנות קרקעיות ותקשורת מוטסת וקרקעית), פיתוח וייצור מכלולים של כלי טיס צבאיים, השבחה ותחזוקה של כלי טיס צבאיים.
בנוסף ישנה פעילות בחטיבה בתחום פיתוח וייצור מושבים סופגי אנרגיה למטוסים ומסוקים, פיתוח מערכי אימון ופיתוח מערכות שליטה ובקרה.
מפעל מלט – עוסק בפיתוח, ייצור, הפעלה ותחזוקה של כלי טיס בלתי מאוישים.
מפעל תעשיות גולן – מפעל העוסק בפיתוח, רישוי וייצור מושבים סופגי אנרגיה המיועדים להפחית מעוצמת האנרגיה בעת התרסקות או נחיתת אונס של מטוסים ומסוקים.
המפעל הוקם בשנת 1972 ביישוב בני יהודה שבדרום רמת הגולן במטרה לפתח את כלכלת האזור.
המפעל התמחה בין השאר גם בייצור מושבי מפלט למטוסי קרב.
תחת קורת גג אחת מספקת חטיבת התעופה מערך שלם של טכנולוגיות ויכולות.
החל בתכנון ופיתוח, רישוי, ייצור ותמיכה במטוסי מנהלים סילוניים, מכלולים תעופתיים ורכיבי מטוסים, וכלה בשירותי אחזקה מקיפים למטוסים, מנועים ורכיבים – כולל אחזקה כבדה, השבחות, הסבות ותוכניות פיתוח.
לחטיבה גם יכולת הנחשבת תשתית לאומית – מרכז מנהרת הרוח.
שירותי בדק MRO – מענה כולל בנקודה אחת (One Stop Shop) עבור תחזוקה, תיקונים ושיפוץ (MRO) של כלי טיס, מנועים ורכיבים, ומספקת תמיכה במטוסים רחבי גוף וצרי גוף.
מפעל מטוסים – עוסק בייצור והרכבת מטוסי מנהלים מאפס ועד מוכנות לטיסה.
הסבות ושדרוגים – עוסק בהסבת מטוסי נוסעים למטוסי תובלה חסכוניים, עבור שלל חברות ברחבי העולם, בהן לאחרונה גם עבור אמזון.
כמו כן הסבות ושדרוגים צבאיים של מסוקים, מטוסי תובלה ומטוסי קרב/קרב–הפצצה מאפשרים להאריך את טווח החיים המבצעי של פלטפורמות ותיקות ולהשביח את יכולותיהן.
מפעל מבנים תעופתיים – עוסק בייצור מכלולים תעופתיים, בהם מכלולי כנפיים, גופי וזנבות מטוסים בעיקר למטוסי נוסעים גדולים, משמש קבלן ראשי של חברת בת של בואינג לייצור בואינג 787 וקבלן משנה ליצרני מכלולים גדולים.
כמו כן ייצור מכלולים וחלקים עבור מסוקים ושלל כלי טיס מגוונים.
מפעל רמת"א שוכן בבאר שבע והוקם ב־1967 ביוזמת ממשלת ישראל לפיתוח ומתן תעסוקה לתושבי הנגב.
מקור שם רמתא: רכיבים ומערכות תעשייה אווירית.
בשנת 2019 עבר המפעל מבעלות ישירה של התעשייה האווירית לבעלות חברת הבת אלתא מערכות.
המפעל עוסק בתכנון, ייצור והרכבה של מערכות שונות, בהן:
כלים יבשתיים: רק"ם גלגלי (שריונית), מיגון פלטפורמות באמצעות שריון לכלי רכב, הסבת ציוד מכני הנדסי לשימוש צבאי כולל מיגון, אמצעי פריצה לשדות מוקשים, רובוטיקה קרקעית כולל ציוד מכני הנדסי בשלט רחוק, והשתתפות בייצור טנק המרכבה.
ייצור והרכבה של כלים ימיים: ספינות סיור ותקיפה מהירות, כאשר מוצר הדגל הוא הסופר דבורה סימן 3.
ייצור מקביל של מכלולים תעופתיים מחומרים מרוכבים.
כלי רכב בלתי מאוישים הכוללים ציוד מכני הנדסי ומשאיות עפר אוטונומיות, שאפשר לפקח ולשלוט עליהן מחדר בקרה מרכזי.
הרכבה ותחזוקה של קרונות עבור רכבת ישראל.
אלתא מערכות היא חברה בת בבעלות מלאה של התעשייה האווירית, החברה עוסקת בפיתוח, ייצור ואספקה של מערכות לחימה אלקטרוניות ותקשורת ביטחונית.
לחברה שלושה ענפי פעילות עיקריים: ענף מערכות מודיעין חזותי ומכ"ם, ענף מערכות התרעה מוטסות, וענף מערכות מודיעין אותות, לוחמה אווירית ותקשורת.
ב־2009 הוקמה חטיבה חדשה בחברה בתחום ביטחון הפנים.
בתחילת 2011 הוקמו שני תחומים חדשים תחום מערכות מכ"ם שטח והגנה מרחבית ותחום מערכות מכ"ם רב משימתיות מוטסות.
כמו כן נמכרו אחזקות החברה באלישרא.
החברה פועלת במעל ל־50 מדינות ברחבי העולם ומעסיקה כ־3,600 עובדים.
ב־2011 הסתכמו הכנסותיה בכ־866 מיליון דולר.
מקור שם אלתא: אלקטרוניקה תעשייה אווירית.
מפעל משגב – עוסק בפיתוח וייצור מערכות תצפית, מודיעין, הגנה ומיגון בתחום הימי והיבשתי.
מפעל מרום – עוסק בפיתוח וייצור מערכות תצפית מודיעין והגנה בתחום אווירי (כולל מטוסי משימה).
מפעל מערכות מודיעין ול"א – עוסק בפיתוח וייצור מערכות לוחמה האלקטרונית, מודיעין אותות ותקשורת.
מפעל הנדסה ומערכות – מתמחה בפיתוח וייצור טכנולוגיות ליבה, מוצרי בסיס ומכלולים בתחומים.
משדרים, אנטנות, מעבדי אותות ומחשבים ומערכות בדיקה.
מפעל תוכנה – עוסק במתן פתרונות תוכנה לשאר מפעלי החטיבה.
מפעל יבשה – עוסק בלוחמה יבשתית אוטונומית ויתבסס על היכולות הקיימות כיום בתעשייה אווירית בנושאי יבשה, רובוטיקה קרקעית ויכולות להגנת המולדת.
המפעל הוקם על תשתית מפעל רמת"א.
מפעל סייבר – עוסק בפתרונות להגנה, מודיעין והגנת אמצעי לחימה.
ITC (לשעבר ממ"ן – מרכז מערכות נתונים) – אחראי על שרותי מחשוב מנהליים לכלל המפעלים.
מתמקד בישום תוכנת SAP ERP והתאמתה לצורכי החברה, לדוגמה הרחבה שבוצעה בתוכנה זו לניהול שיפוץ מנועי מטוסים.
IAI Academy (לשעבר מהו"ת (הדרכה ותעוד)) – מפעיל מערך קורסים והשתלמויות בנושאים רלוונטיים ועוסק בהפקת תיעוד טכני.
מערך תנופ"ה (לשעבר שירותים תעשייתיים) – אחראי על נושאי בינוי ותחזוקת מבנים מוסכים.
חברת מגל מערכות בטחון הוקמה בשנת 1969 כחטיבה בתוך מפעל מבת ביהוד, במטרה למצוא פתרון שיחסום את חדירות המחבלים לאורך נהר הירדן, בתקופת מלחמת ההתשה בבקעת הירדן.
החטיבה הפכה לחברה בשנת 1984, כאשר נמכרו 75% ממניות החברה, תמורת 1.5 מיליון דולר (כלומר לפי שווי שוק של 2 מיליון דולר) לחברת מירה מאג, שבבעלות אנשי העסקים נתן קירש ויעקב אבן עזרא.
התעשייה האווירית המשיכה להחזיק ב־25% מהחברה עד שנת 2003, כאשר מכרה את יתרה המניות שהחזיקה תמורת 6.4 מיליון דולר.
בשנת 1975 החלה הקמתו של "מפעל התחזוקה האווירית" (מת"א) באזור התעשייה עטרות בצפון ירושלים, ביוזמת ראש עיריית ירושלים טדי קולק ושר הביטחון שמעון פרס, במטרה לפתח מקורות תעסוקה יצרניים בירושלים.
בשנת 1977 החלה החברה הכלכלית לירושלים בהקמתם של מבנים ייעודיים למפעל בשדה התעופה עטרות, במפעל עבדו באותה עת כבר 120 עובדים והוא עסק בייצור חלפים ותחזוקת מערכות של כלי טיס.
המפעל שהוקם בשדה התעופה עטרות התמחה בשיפוץ מסוקים.
בין השאר הוסמך כמרכז תחזוקה של חברת סיקורסקי האמריקנית, ועסק בשיפוץ מסוקי התובלה מדגם יסעור של חיל האוויר ושל צבא תאילנד.
בשיאו העסיק המפעל כ־600 עובדים.
אחד הלקוחות הגדולים של המפעל במהלך השנים היה חיל האוויר האמריקאי, לאחר שהחברה זכתה במכרז לשיפוץ מסוקיו המוצבים באירופה בתחילת המאה ה־21 החלו לקוחות בין-לאומיים להחרים את המפעל עקב מיקמו מעבר לקו הירוק, כולל חיל האוויר האמריקאי.
רוב פעילות המפעל הופסקה בשנת 2006. במפעל פועל מתקן להרצת להבי מסוקים.
בשנת 1981 הורשע מזכיר ועד עובדי התעשייה האווירית, שמואל קישלס, בקבלת שוחד במסגרת פעילותו מטעם הוועד.
במרץ 2017 נעצרו 13 בכירים בתעשייה אווירית ובמערכת הביטחון בחשד לעבירות שחיתות, מרמה בנסיבות מחמירות, הלבנת הון, גנבה בידי עובד ציבור, מרמה והפרת אמונים.
ע"פ הדיווחים, בכירים בחברות שירותים שילמו שוחד לבכירי התעשייה האווירית כדי לזכות במכרזים.
הסתעפות של חקירת המשטרה העלתה חשדות לקיום של מנגנון פוליטי בחברה, במסגרתו סחטו בכירים בוועד העובדים את העובדים האחרים על מנת לפקוד אותם למפלגת הליכוד.
שר הרווחה והמזכיר לשעבר של ארגון עובדי התעשייה האווירית חיים כץ, נחקר בפרשה זו באזהרה ובנו, יאיר כץ, הוא אחד החשודים בפרשה.
באפריל 2020, הודיעה המחלקה הכלכלית בפרקליטות המדינה לארבעה חשודים בפרשת השוחד כי נשקלת העמדתם לדין, בכפוף לשימוע.
במרכז הפרשה עומד חבר הוועד, החשוד כי קיבל שוחד מספק מזון של החברה, הציג מצג כוזב ולחץ על עובד שסעד את אשתו החולה להגיע לבחור את יו"ר הוועד.
בתחילת שנות ה־2000 החלה התעשייה האווירית למכור נשק בהיקפים גדולים להודו.
גם מפקד חיל הים ההודי לשעבר, אדמירל סושיל קומאר, חשוד במעורבות באי סדרים סביב העסקה, שהיקפה נאמד ב־150–200 מיליון דולר.
במרץ 2009, דווח כי עסקה נוספת, בשווי מוערך של כ־1.5 מיליארד דולר, לאספקת כ־2,000 טילים מדגם ברק–8 לצבא היבשה של הודו, נופחה על מנת לאפשר תשלומים של עמלות, שאינן חוקיות במדינה.
בפברואר 2017 הודיעה לשכת החקירות על סגירת החקירה נגד פרננדס וקומאר.
בפברואר 2010, פורסם שהתעשייה האווירית מכרה שמונה מל"טים ב־33 מיליון דולר לפולין.
בקיץ 2013, פורסם בעיתונות הפולנית שעבור העסקה שולם שוחד לגנרל פולני.
בפברואר 2014 שלל מנכ"ל משרד הביטחון את רישיונות היצוא של התעשייה האווירית ואלביט לפולין על רקע החדש לשוחד.
יובל לתעשייה האווירית בבול דואר ישראלי
במלאת 50 שנה לתעשייה האווירית הונצח האירוע בבול מזכרת מיוחד.
ב-27 באפריל 2003, הנפיק השירות הבולאי בדואר ישראל בול זה שעליו דגם של מטוס על רקע מעגלים מודפסים.
האמנים גד אלמליח ואהרן שבו עיצבו ביחד את הבול.
דואר ישראל מכר 750,000 בולים מבול זה במשך כ-3 שנים ורבע עד להפסקת מכירתו.
בסוף 2020 אישרה ועדת השרים לענייני הפרטה שהחברה תצא להנפקה חלקית, בה עד 49% ממניות החברה יונפקו בבורסה.
כך, רוב המניות עדיין יישארו בידי המדינה.
מנהלי התעשייה האווירית וגם ועד העובדים הצהירו כי הנפקת החברה דרושה למען פיתוחה והתאמת יכולותיה להתחרות בשוק הבינלאומי.
זאת תוך הסרת רגולציות שחלות כיום על תע"א בהיותה חברה ממשלתית.
ביולי 2025 מנהל רשות החברות, רועי כחלון ציין כי הנפקת 30% מתע"א תכניס למדינה כ-30 מיליארד שקל, וזאת על פי שווי חברה של 100 מיליארד שקל.
לדברי כחלון מדובר ב"אבן דרך להפרטה מלאה ויהיה נכון להנפיק גם את רפאל".
ברשות החברות סבורים כי מצבה הפיננסי של החברה מייצר למדינה הזדמנות טובה למקסם את רווחיה מהנפקה.
זאת לאחר שהחברה הגדילה בשנים האחרונות את מכירותיה והציגה ביצועים כספיים חסרי תקדים הודות לזרם הזמנות חזק ממערכת הביטחון הישראלית במהלך מלחמת חרבות ברזל ומלקוחותיה בחו"ל על רקע המלחמות בארץ ובאוקראינה.
בנוסף, פורסם כי לאור העיכובים בהנפקה, שווי החברה זינק פי 6 וכי סגן הרמטכ"ל, אמיר ברעם מנסה לקדם את ההנפקה וכי עמדתו החד־משמעית היא כי הנפקת תע"א היא צעד נדרש, זאת נוכח ניסיון להגביל את המהלך מצד המלמ"ב.
התערוכה הגדולה של עבודות התעשייה של כל היבשות , או בקיצור: התערוכה הגדולה (The Great Exhibition), הייתה תערוכה בינלאומית (יריד עולמי) שנערכה בהייד פארק שבלונדון בירת הממלכה המאוחדת בין 1 במאי ל-15 באוקטובר 1851.
היה זה היריד הראשון מתוך סדרה של ירידים עולמים שהיו פופולריים במהלך המאה ה-19.
התערוכה אורגנה על ידי הנרי קול והנסיך אלברט מסקסה-קובורג וגוטה, בעלה של המלכה ויקטוריה.
התערוכה אורגנה על ידי הנסיך אלברט, הנרי קול, פרנסיס הנרי, ג'ורג' ואליס סר צ'ארלס דילק וחברים נוספים של החברה המלכותית לאמנויות במטרה להציג לאומה הבריטית את ההתפתחויות בתחום הטכנולוגיה והעיצוב.
ישנה סברה לפיה התערוכה נערכה בתגובה לתערוכת התעשייה של צרפת שנערכה בשנת 1844. מטרה נוספת להקמת התערוכה הייתה להפגין את עוצמתה התעשייתית והמסחרית של אנגליה ברחבי העולם, ואף שהתערוכה הציגה פיתוחים מכל רחבי העולם, התערוכה נערכה כך שבריטניה תציג את עליונותה.
הנסיך אלברט לחץ על ממשלת בריטניה לאפשר את התערוכה במטרה שזו תממן את עצמה.
בעקבות לחצו הקימה הממשלה את הוועדה המלכותית של תערוכת 1851 על מנת לסייע בהקמת התערוכה.
לצורך התערוכה הוקם מבנה ייחודי, שנקרא ארמון הבדולח על ידי האדריכל ג'וזף פקסטון בסיוע המהנדס צ'ארלס פוקס.
המבנה דמוי החממה נבנה ברזל יצוק וזכוכית, ורכיביו נבנו כולם בברמינגהאם ובסמת'וויק.
אורכו של מבנה התערוכה היה 563 מטרים ורוחבו 138 מטרים.
המבנה עצמו, שנבנה בתקופה של תשעה חודשים בלבד, היה הישג טכנולוגי והפך לסמל של התערוכה.
בתוך המבנה נשתלו עצים חיים וזאת על מנת ליפותו מחד, ולהדגיש את עוצמת האדם על הטבע מאידך.
כשישה מיליון מבקרים צפו בתערוכה.
מספר זה שקול לשליש מתושבי בריטניה באותה עת.
המלכה ויקטוריה ובני משפחתה ביקרו שלוש פעמים בתערוכה.
ברווחים אלה נעשה שימוש על מנת לייסד את מוזיאון ויקטוריה ואלברט, מוזיאון המדע והמוזיאון להיסטוריה של הטבע, אשר נבנו כולם דרומית לשטחי התערוכה.
סכומים נוספים מהרווחים חולקו כמלגות לצורך מחקר תעשייתי ומדעי.
מוצגי התערוכה הגיעו מכל רחבי בריטניה ומכל מושבותיה: אוסטרליה, הודו, ניו זילנד וכן מארצות נוספות ובהן ארצות הברית, דנמרק, צרפת ושווייץ.
מספר המוצגים הכולל הגיע לכ-13,000, והם כללו כלי מטבח ומכונות תעשייתיות שונות.
אלפרד צ'ארלס הובס הציג בתערוכה את כשליהם של מנעולים שונים.
פרדריק בייקוול הציג את האב טיפוס של מכשיר הפקסימיליה המודרני.
מת'יו בריידי הציג את הדגרוטיפים שלו.
ויליאם צ'יימבלין הבן מסאסקס הציג את אב הטיפוס של מכונת ההצבעה המודרנית.
כמו כן הוצג בתערוכה יהלום הקוהינור (היהלום הגדול בעולם באותה עת).
דמי הכניסה לתערוכה השתנו בהתאם לתאריכי הכניסה לתערוכה.
בעת פתיחת התערוכה דמי הכניסה עמדו על 3 גינאות לגבר (כ-£264.95 נכון ל-2010) וכ-2 גינאות לאישה ליום.
בתום מושב הפרלמנט הבריטי, עת שאנשי האצולה עזבו את העיר לונדון ועברו לאחוזותיהם הכפריות, פחתו דמי הכניסה ל-5 שילינגים ליום ובהמשך אף לשילינג אחד ליום (סכום השווה לכ-£4.21 נכון ל-2010).
הכרטיסים המוזלים נועדו למעמדות הנמוכים ואפשרו כניסת פועלים לתערוכה.
במהלך התערוכה כולה נמכרו כרטיסים בשווי כולל של 4.5 מיליון ליש"ט (דאז.
מספר המבקרים בתערוכה עלה על 27.5 מיליון איש (מעט פחות ממחצית מכלל אוכלוסיית ארצות הברית באותה עת).
בתערוכה הוצגו חידושים רבים, בהם גלויות מצולמות, מדיח כלים, הגלגל הענק הראשון בעולם ותאורת ניאון.
כמו כן, הודגמו לראשונה לציבור הרחב המצאות "ותיקות" יחסית, כמו טלפון, תאורת חשמל, מנוע חשמלי ועוד.
התערוכה חגגה את ניצחון הקפיטליזם בהעלותה על נס מוצרים איכותיים של הטכנולוגיה המודרנית, שנוצרו על ידי יוזמה והשקעה פרטית ועצמאית.
התערוכה, שהניבה רווח כספי למשקיעים למרות המיתון בו הייתה שקועה כלכלת ארצות הברית, השיגה את מטרותיה, בהן מיצוב האומה האמריקאית כאומה גדולה, מאוחדת ומובילה, ביסוס האמונה והביטחון בקדמה, במדע ובטכנולוגיה, ומעל הכול באמריקניזם כשיטה וכדרך להנהגת העולם בעידן המודרני.
במקביל לתערוכה, ששאפה לתדמית רצינית מכובדת וחינוכית, בה הוצגו הישגי האומות המשתתפות, פעל פארק שעשועים ("מידוויי", על שם הרחוב בו שכן הפארק), שבו הוצגו מופעים שחלק מבני התקופה ראו כהמוניים ואת חלקם כסטריאוטיפיים ומבזים.
בעיקר מבזים את האוכלוסייה האפרו-אמריקנית.
על התערוכה העיב רצח ראש העיר הנבחר של שיקגו, קרטר הריסון, שלושה ימים בלבד לפני נעילת התערוכה, ולכן לא נערך לתערוכה טקס נעילה.
רצח זה ומעשי רצח נוספים שאירעו בזמן היריד היוו השראה לספר "השטן בעיר הלבנה: רצח, קסם וטירוף ביריד ששינה את אמריקה" מאת אריק לארסון.
לארסון ציין בפתח ספרו שהתערוכה היא: "אירוע בודד וקסום, שנעלם כמעט לגמרי מהתודעה המודרנית, אך נחשב בזמנו לבעל השפעה מעצבת המשתווה אף לזו של מלחמת האזרחים".
התערוכה הייתה אירוע כה חשוב ומרכזי בתולדות העיר שיקגו, שאחד מארבעת הכוכבים שעל דגלה מסמל את התערוכה.
לקראת סוף שנות ה-80 של המאה ה-19 החלה להתגבש תוכנית לעריכת תערוכה בין-לאומית גדולה בארצות הברית לציון חגיגות 400 השנה לגילוי אמריקה.
על אירוח התערוכה התמודדו הערים ניו יורק, וושינגטון הבירה, סנט לואיס ושיקגו, שהתבקשו להציע את הצעותיהן לבית הנבחרים של ארצות הברית עד סוף שנת 1889.
מועצת העיר שיקגו, בניצוחו של ראש העיר דוויט קלינטון קרייג'ר (DeWitt Clinton Cregier), החלה בהכנת הצעה ובגיוס כספים ב-22 ביולי 1889. 500,000 מניות בעלות 10 דולר למניה הונפקו על ידי בנק ג'יי.
מורגן לצורך גיוס הכספים למימון ההצעה.
בין המממנים הראשיים היו אנשי העסקים הבולטים של העיר, צ'ארלס שוואב (נשיא בית לחם סטיל), איל הרכבות ג'ורג' פולמן, הבנקאי ליימן גייג' ואחרים.
בית הנבחרים הודיע אומנם על זכייתה של שיקגו בפברואר 1890, אך גיוס 10 מיליוני הדולרים לקיום היריד הסתיים רק עם תום 1890, תוך התגייסות נרחבת של אזרחי העיר בפרט ואזרחי אילינוי בכלל.
בסיכום סופי נמכרו המניות ל-30,000 משקיעים.
בית הנבחרים מינה נציבות לפיקוח על התערוכה, בה השתתפו שני נציגים מכל מדינה וטריטוריה של ארצות הברית.
הגוף המבצע, שכונה הדירקטוריון, כלל נבחרי ציבור ואנשי עסקים משיקגו.
שני הגופים דיווחו לחבר בית הנבחרים של ארצות הברית (והקולונל לשעבר), ג'ורג' ר.
האדריכל דניאל ברנהם מונה למתכנן הראשי של התערוכה וניתנה לו יד חופשית למדי, כולל בחירת אנשי מקצוע ומיקום התערוכה.
אדריכל הנוף פרדריק לו אולמסטד, שתכנן את הסנטרל פארק בניו יורק, נבחר לתכנון שטח התערוכה, שהשתרע על גדתה הדרומית של ימת מישיגן באזור פארק ג'קסון.
תכנונו של אולמסטד כלל יצירת גופי-מים מלאכותיים, בהם לגונה מלאכותית גדולה ("האגן הגדול") שתהווה את ליבו של המתחם הענק.
כמו כן בחר ברנהם מספר אדריכלים מובילים (רובם חניכי האקול דה בוזאר בפריז, לתכנון 200 המבנים של "העיר הלבנה" ו"חצר הכבוד" ושטח פארק השעשועים במידוויי פלזנס.
העבודה באתר החלה ב-1891 על ידי 40,000 פועלים, בהם אביו של וולט דיסני, אליאס, שסיפוריו על אודות המקום היוו השראה לבנו להקמת פארקי שעשועים.
העבודות ריכזו עניין ציבורי כה גדול עד כי בשלב מסוים נמכרו כרטיסים בסך 25 סנט לצפייה בעבודות ההקמה.
אף על פי שטקס ההקדשה של התערוכה נערך כבר ב-21 באוקטובר 1892, היא נפתחה לציבור רק במאי 1893 ופארק השעשועים ובו גלגל-ענק (אחת האטרקציות הראשיות ואחד מהעוגנים הכלכליים שייצרו רווחים ומנעו פשיטת רגל) נפתח רק ביוני.
סיבה נוספת לקשיים כלכליים הייתה העובדה שהנהלת התערוכה הייתה כפופה לקוד נוצרי מחמיר והתחייבה שלא לפתוח את התערוכה בימי ראשון, וזאת על אף שיום ראשון היה היום החופשי היחיד של עובדים רבים.
כך צומצם פוטנציאל קוני הכרטיסים.
בטקס הפתיחה, שנערך ב-1 במאי בחצר הכבוד, נכחו כמאה אלף איש, שצפו בנשיא ארצות הברית גרובר קליבלנד מפעיל באמצעות מנוף מזהב מנוע חשמלי שהפעיל מזרקה וציין את פתיחת התערוכה.
200 המבנים שתכננו ברנהם ואולמסטד סביב האגן הגדול תוכננו, כאמור, על ידי חבר אדריכלים, רובם חניכי אקול דה-בוזאר בסגנון נאו-קלאסי וצופו בטיח לבן בוהק, שהקנו להם את הכינוי "העיר הלבנה".
בתוכנית נקבע שעל כל מבנים לכלול כרכוב בגובה אחיד של 18 מטרים, גם אם המבנה עצמו היה גבוה הרבה יותר.
כרכוב אחיד זה שיווה לבניינים השונים קו הרמוני אחיד שהשפיע על המראה הכולל.
המבנים יוחדו לנושאי תצוגה שונים כגון חקלאות, אמנות, כרייה ומחצבים, מכניקה, חשמל, תחבורה, אנתרופולוגיה וכדומה.
העיר הלבנה הציעה למעשה תוכנית לעיר עתידית, בניגוד לשיקגו שמחוץ לשטח התערוכה, היא נהנתה מאספקת מי שתייה זכים, תאורת חשמל, מערך שמירה ואבטחה אמין ויעיל ושירותי רפואה ייעודיים.
הבניין שיוחד לתרומתן של הנשים תוכנן על ידי סופיה היידן בנט, האישה הראשונה באמריקה שעבדה כאדריכלית.
בניין התחבורה, שתוכנן על ידי לואיס סאליבן, בלט בסגנונו המודרניסטי.
הוא גם מתח ביקורת על הסגנון המיושן של אדריכלות התערוכה, שלא הציג את תנופת המודרניזם והקדמה האמריקאיים אלא ניסתה לחקות פאר אירופאי מיושן.
מבנה יוצא דופן נוסף בעיר הלבנה היה הקפלה שתכנן אמן הויטראז' לואיס קומפורט טיפאני, הקפלה נרכשה עם תום התערוכה והועברה לניו יורק, שם היא מותקנת בתוך קתדרלת סנט ג'ון האלוהי.
לפי כל הדיווחים והתמונות, העיר נראתה יפה במיוחד בלילה, לאור תאורת החשמל.
קווי המתאר והכרכובים של כל המבנים עוטרו בנורות שנדלקו באחת עם רדת החשכה ושני זרקורי ענק האירו את חצר הכבוד מראש בניין התעשייה.
התאורה החשמלית הייתה מראה שרבים מבאי התערוכה לא ראו מעולם והתפעמו ממנו.
ליימן פרנק באום, שביקר בתערוכה, השתמש בעיר הלבנה כדגם ל"עיר האיזמרגד" בסדרת ספרי ארץ עוץ שכתב.
לצד העיר הלבנה הוקמו ביתנים שייצגו את 46 אומות ומדינות העולם שהשתתפו בתערוכה.
יפן הייתה בין המשקיעות הגדולות והראשונות ואת ביתנה, בדמות פגודה גדולה, הקימה על גבי אי מלאכותי שנקרא "האי המיוער" (Wooded Isle) שכלל דוגמאות אדריכלות יפניות נוספות, את "בקתת דייווי קרוקט" ואזור מרגוע שקט ומוצל לקהל היגע.
הפגודה משכה קהל רב שהתעניין בביתן, אותו עיצבו אמנים יפנים.
היכולות היפניות בתחומי הארגון, הטכנולוגיה והאמנות הועלו על נס על ידי העיתונות והקהל כאחד.
בניגוד לרושם המכובד של הביתן היפני, המשלחת הסינית הבלתי-רשמית (עקב סכסוך הגירה עם ארצות הברית), התמקמה באזור פארק השעשועים והציעה בית תה.
דבר זה גרם לקהל לראות בסינים קוריוז משעשע ולא אומה רצינית.
נורווגיה השיטה ליריד, על פני האוקיינוס האטלנטי, את ה"ויקינג", ספינה שנבנתה בדוגמתה של ספינה ויקינגית.
ה"ויקינג" עגנה מול הביתן הנורווגי במשך כל ימי התערוכה ועוררה עניין רב.
הביתן הנורווגי הועבר לאחר תום התערוכה לוויסקונסין, שם הוא משמש מוזיאון בשם "נורווגיה הקטנה".
גרמניה הקימה מבנה דמוי טירת-הרים גרמנית.
הביתן ההולנדי היה בדמות בית מאמסטרדם, שהועבר לאחר תום התערוכה בשלמותו לברוקליין, מסצ'וסטס.
משלחתה של האיטי שימשה במה לנושא האפרו-אמריקאי.
פרדריק דאגלס, חלוץ הלוחמים למען זכויות האזרח בארצות הברית, נשא בביתן דברים והפיץ ממנו עלונים במספר שפות בנוגע לבעיות גזע.
דאגלס מחה, בין היתר, על הצגתם המעוותת של "כפרי זולו" בפארק השעשועים, שכל תכליתם הייתה לבזות את האפריקאי "הפרימיטיבי".
מה גם, שביתנים אלה הוצבו באזור השעשועים ולא בין ביתני האומות ובאזור השעשועים הייתה, בניגוד לשאר אזורי התערוכה, מה שמהווה הפרדה גזעית.
כפרי הזולו ואומות אפריקאיות אחרות, כאומת ה"פון" מדהומיי, הובאו על ידי אמרגנים בשלמותם על נשיהם וטפם, כ-100 איש בכפר, למטרת תצוגה פולקלוריסטית של ריקודים ופולחנים שבטיים טקסיים.
הצופים הלבנים התבוננו במופעים כבקרקס מוזר וצחקו למראה הריקודים שהוצגו בפניהם.
בעיני סוציולוגים מודרניים הדגישו המופעים את הצגתו של שחור-העור כפרא פרימיטיבי ולא כבן תרבות.
הנהלת התערוכה קיימה בהשתדלותו של דאגלס ומתוך הוקרה לפועלו, יום ייעודי לאפרו-אמריקאים, ב-25 באוגוסט, אך גם יום זה זכה להערות מרושעות ולהצגה מעוותת בעיתונות התקופה.
מעבר לזאת, במוזיאון ההיסטוריה של שיקגו, הסוקר את התערוכה, מוזכרים מופעים, שהתקיימו מחוץ לתערוכה הרשמית, שייצגו את תרבותם של השחורים בשיקגו, שלא יוצגה בתערוכה, ומחירי הכניסה אליהם הלמו את כיסם של בני עבדים משוחררים שטרם התבססו כלכלית.
בנוסף לביתני מדינות העולם הוצבו בתערוכה גם ביתנים של מדינות ארצות הברית והטריטוריות שלה, כאשר הפופולרי בהם היה ביתן מדינת איידהו בו ביקרו כ-18 מיליון מבקרים.
הביתן, העשוי עץ, שימש לתצוגת תנועת האמנויות והאומנויות שהציגה בו מגוון עבודות-יד ורהיטים.
התערוכה בשיקגו הייתה הראשונה בה הוקם אזור ייחודי לפארק שעשועים.
הפארק הוקם במידוויי פלזנס, שהיה אז גבולה הדרומי של אוניברסיטת שיקגו.
גולת הכותרת של הפארק היה גלגל הענק של ג'ורג' וושינגטון גייל פריס הבן שתוכנן במטרה להתחרות במגדל אייפל שהוקם עבור התערוכה העולמית של פריז (1889).
מנהל פעילויות הבידור והמוזיקה במידוויי היה האמרגן היהודי סול בלום, שהיה אז בן 23 בלבד.
לימים היה לפוליטיקאי וכיהן כיושב ראש ועדת בית הנבחרים לענייני חוץ והיה ממייסדי האומות המאוחדות.
בלום קיבל את המינוי לאחר שביקר בתערוכת פריז ב-1889 והביא משם כפר אלג'יראי שהוצג שם, אותו הציע לפרנסי התערוכה כדגם לכפרים עממיים שיוצגו במידוויי.
באזור פארק השעשועים נמצאו גם גן חיות ומופעי שוליים, דגמי מבנים מפורסמים מן העולם כגון מגדל אייפל ובזיליקת פטרוס הקדוש, רחוב בקהיר, כפר טורקי, כולל מסגד, רחוב וינאי, כפר מג'אווה וכפר מסמואה, כפר בווארי, כדור פורח, טירה אירית, דגם של הר געש ועוד.
בנוסף שכנו באזור עשרות מסעדות ובתי קפה, רובם במסגרת "הכפרים העממיים".
הכניסה להולכי רגל הייתה דרך מידוויי (כיום בשטח אוניברסיטת שיקגו).
כניסה נוספת הייתה דרך מזח שנמתח לחופי ימת מישיגן, ממנו הובילה מסוע אל שער התערוכה, אולם רוב המבקרים הגיעו לתערוכה ברכבת.
בדרום-מערב השטח נבנתה תחנת רכבת ענקית (בת 16 רציפים) שריכזה תנועה של מאות רכבות ביום מרחבי ארצות הברית.
דרך גישה זו הייתה נוחה במיוחד למבקרים מחוץ לעיר משום שהעיר שיקגו התפתחה מלכתחילה על צומת מסילות ברזל.
לוועדת ההנהלה של התערוכה הוגשו הצעות רבות של גופים שונים להיכלל בתצוגות.
אחת האטרקציות המרכזיות שנדחו הייתה "מופע המערב הפרוע" של באפלו ביל קודי.
המופע הפופולרי, שכבר הספיק להופיע באירופה, בהשתתפות הצ'יף האינדיאני שור יושב (שנהרג ב-1890) והצלפית הנודעת אנני אוקלי, הציג לקהל את המערב הפרוע בדרך קרקסית ובליווי סיפור חייו של צייד הביזונים הנועז באפלו ביל קודי.
אף על פי שנדחה, הקים באפלו ביל קודי את מחנהו בצמוד לתערוכה הרשמית.
מבקרים רבים בתערוכה ביקרו במופע של באפלו ביל, תמורת תשלום נוסף, ממנו לא נהנתה הנהלת התערוכה כלל.
באפלו ביל לא היה כפוף להחלטה שלא לפעול בימי א' והשיג על ידי כך קהל נוסף.
המחנה של באפלו ביל מוקם ליד אחד השערים והיו מבקרים שהתבלבלו וסברו שהמחנה הוא-הוא התערוכה העולמית.
כאשר סירבה הנהלת התערוכה לבקשת ראש העיר לציין יום אחד שבו ייכנסו ילדי העיר חינם, מיהר קודי להכריז על יום כניסה חינם לילדים וסחף את תהילת הציבור.
במקביל השמיע ההיסטוריון פרדריק ג'קסון טרנר, במסגרת הקונגרס ההיסטורי שליווה את התערוכה, סדרת הרצאות פומבית בשם "משמעות הספר בהיסטוריה האמריקאית", שהציגה לראשונה את הסְפר כבעל חשיבות היסטורית וסוציולוגית מכריעה באתוס האמריקאי.
למכרז לאספקת חשמל לתאורה בתערוכה הוגשו שתי הצעות מתחרות.
מחד, הצעתה של ג'נרל אלקטריק עם תומאס אלווה אדיסון וג'יי.
מורגן שעשתה שימוש בזרם ישר ומאידך הצעתה של חברת וסטינגהאוז עם ג'ורג' וסטינגהאוז וניקולה טסלה שהציעה שימוש בזרם חילופין.
הצעתה של וסטינגהאוז, שהייתה זולה מזו של אדיסון (399 אלף דולר לעומת 554 אלף), זכתה ובכך הוכרע ניצחונו של זרם החילופין ב"מלחמת הזרמים".
עקב הפסדו סירב אדיסון לתת לווסטינגהאוז רשות להשתמש בנורת ליבון פרי המצאתו.
לפיכך השתמשה וסטינגהאוז בנורות פרי המצאתו של רגינלד פסנדן (Reginald Fessenden).
ביתן החשמל היה הביתן שריכז את מרבית תשומת הלב של מבקרי התערוכה.
הגנרטור של וסטינגהאוז הוצג לציבור, אדיסון הציג בביתן מגדל בגובה של כ-21 מטר (70 רגל) העשוי כולו 18,000 נורות ליבון, טסלה הציג נורות זרחן (שהקדימו את נורת הפלואורסצנט) וניאון (עליהן לא רשם פטנט ולכן הן לא נחשבות להמצאתו).
כמו כן הודגמו פעולותיהם של שנאים, מנועים חשמליים ועוד.
בתערוכה הוצגו 65,000 תערוכות ומוצגים, שהתחרו על תשומת לבו של המבקר.
אדוארד מויברידג' הציג "תמונות נעות" באמצעות מכשיר הזואופרקסיסקופ, דבר שהיה, למעשה, להצגת הראינוע הראשונה בעולם.
באותה עת הציג תומאס אלווה אדיסון את מכשיר הקינטוסקופ, מכשיר לצפייה אישית בסרט תמונות נעות המופעל בהטלת מטבע ואוטומר אנשיץ (Ottomar Anschütz) הגרמני הציג אשליית תמונות נעות באמצעות שפופרת גייסלר.
ג'ורג' איסטמן הציג את "קודאק מספר 4", מצלמה קלה לשימוש.
פרנץ מלדה הציג את ניסוי הגל העומד.
בנוסף להתבוננות קדימה, נשמרה גם פינה פופולרית בתערוכה להתבוננות אל כברת הדרך אותה עברה ארצות הברית מבחינה טכנולוגית ומבחינת ההתפרשות מערבה.
כמייצג נושא זה הוצג הקטר ג'ון בול, שיוצר בשנת 1831. הקטר הישן נע בכוחות עצמו מן המכון הסמיתסוני בוושינגטון ועד שיקגו.
הוא אף הוחזר לוושינגטון בכוחות עצמו.
כן הוצגו חלקים ממסילת הברזל הראשונה בארצות הברית.
בנוסף, הוצג דגם של ספינת הדגל של קולומבוס, הסנטה מריה שעגן במעגן התצוגה.
הכפר האתנולוגי היה אחד משיאיה של תערוכת פריז, מארגני תערוכת שיקגו ביקשו ליצור תצוגה שתאפיל עליו.
התצוגה בבניין האנתרופולוגיה, שבראשה ניצב פרדריק וורד פאטנם (Frederic Ward Putnam), מבכירי האנתרופולוגים באמריקה, התיימרה להציג את התקדמות האבולוציה של האדם.
התצוגה החלה בתערוכה ארכאולוגית, המשיכה בתערוכות של פריטים פולקלוריסטיים של אינדיאנים משבטים שונים מצפון אמריקה ומדרומה ומוצגים פולחניים ויום-יומיים של שבטים שונים מרחבי העולם והסתיימה בשני פסלים בגודל טבעי של סטודנטים לבנים מודרניים מאוניברסיטאות עילית בבחינת שיא ההתפתחות האנושית.
התצוגה האתנוגרפית העשירה והמפורטת הייתה בסיס לתכולתו של מוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע.
תצוגה נוספת של הארכאולוגיה של האדם, בה הוצגה התפתחות האדם על ידי סדרת שלדים הולכת ומזדקפת של הומינידיים ובני-אדם קדומים, התקיימה בביתן הממשלתי שאירח אותה כחלק מתצוגת המכון הסמיתסוני.
בנוסף כללה תערוכה זו גם "תמונת חיים באמריקה" בעת נחיתתו של קולומבוס על חופיה.
מבין המוצגים המוזרים ניתן למנות חריץ גבינה של 11 טון בתצוגת "גבינת מָמוּת'" מקנדה, דגם של הפסל ונוס ממילו עשוי 680 קילוגרם שוקולד, פסל כסף של השחקנית עדה רהן (Ada Rehan) שעיטר את תצוגת מכרות מונטנה ומודל של פסל החירות עשוי כולו מלח.
במסגרת "הרחוב הקהירי" נחשף הציבור האמריקאי לריקוד בטן.
הייתה זו למעשה גרסה מעובדת של הריקוד שנקראה "הוּצִ'י-קוּצִ'י" שהומצאה על ידי האמרגן סול בלום שאף כתב את הלחן ה"אוריינטלי אותנטי".
לחן זה שימש מאז פעמים רבות כלחן מזרחי וכיוון שבלום לא רשם עליו זכויות יוצרים הוא לא זכה ליהנות מתמלוגים וממזכה.
הריקוד והרקדנית שנקראה "מצרים הקטנה" (Little Egypt) מוזכרים תדיר כאחת מן האטרקציות המרכזיות של התערוכה.
הפסנתרן והמלחין סקוט ג'ופלין ניגן בפני הקהל את הרגטיים, שהייתה חידוש מסעיר באותה התקופה.
המלחין דבוז'אק, שביקר בשנה זו בארצות הברית, ניצח בתערוכה על הסימפוניה השמינית שלו במסגרת "יום בוהמיה" (12 באוגוסט).
במקביל חיבר את הסימפוניה "מן העולם החדש" ואת "רביעיית אמריקה".
בתי האוכל שאפו אף הם למשוך ולהציע לקהל מוצרים חדשים.
בין מוצרי המזון שהוצגו לראשונה בתערוכה היו גומי לעיסה בטעם פירות, ממתק פופקורן מצופה בוטנים ומולסה שנקרא לימים Cracker Jack והיה לאחד החטיפים הפופולריים בארצות הברית, סוגים שונים של דגני בוקר, דייסת שיבולת-שועל קלה להכנה (Quaker Oats, "קוואקר") ועוד.
כמו כן נמכר לראשונה "צמר גפן מתוק".
ב-9 באוקטובר צוין בתערוכה "יום שיקגו".
היה זה יום השיא של התערוכה, בו נמנו 716,881 מבקרים, שיא ששבר את שיא מספר המבקרים בתערוכת פריז (397,000).
היום צוין לזכר השרפה הגדולה של שיקגו שהתחוללה בעיר בין 8 ל-10 באוקטובר 1871, לציון האומץ והתושייה של אנשי שיקגו והשתקמותה המהירה מן האפר ועד היותה "בירת העולם" ולו ליום אחד.
על מנת לאפשר לקהל גדול ככל האפשר להגיע, סגרו אנשי עסקים את חנויותיהם ומפעליהם, מחירי כרטיסי הרכבת לשיקגו הוזלו והמשטרה הקפידה על מעצר מנהלי ליום אחד של עבריינים ידועים.
לרגל היום התקיים בשטח התערוכה "קרנבל" שכלל צעדה מרובת משתתפים וזיקוקין די-נור.
על מנת לשוות לתערוכה ערך רציני, אינטלקטואלי ובעל חשיבות ולא אירוע בידורי בלבד, התקיים במסגרתה קונגרס נרחב שיוחד לבחינת המדע והאתיקה לקראת המאה ה-20 (לפי הגדרתו נוצר לשם "חקירה אינטלקטואלית ומוסרית של התקדמות האנושות" ו"יצירת הרמוניה בין כל תחומי הדעת") ב-20 מחלקות ו-225 תתי-מחלקות שיוחדו לנושאים השונים.
כפי שקולומבוס גילה עולם חדש, ביקשו הנוכחים לבחון את הסוגיות שהציב בפניהם העולם הטכנולוגי והמדעי החדש ובמסגרת זו קידום נשים, חוקי עבודה ומסחר בין-לאומי, סוגיות של מוסר, מדע ודת וכדומה.
במסגרת זו גם הוצגה לראשונה הפסיכולוגיה לציבור הרחב.
מבנה הקונגרס (World's Congress Auxiliary Building), מבנה קלאסי גדול ומרשים, נבנה במרוחק מהעיר הלבנה, באזור הלופ, ולכן היה אחד מהמבנים הבודדים של התערוכה העולמית ששרדו לאחר ש"העיר הלבנה" נשרפה ברובה בשנת 1894. מאז תום התערוכה משמש המבנה את מכון האמנות של שיקגו.
פרלמנט הדתות התקיים בין 11 ל027 בספטמבר.
היה זה האירוע הראשון בו נפגשו נציגי כל הדתות המוכרות ממערב וממזרח לרב-שיח בין-דתי.
הרצאת הפתיחה נערכה על ידי נציג ההינדואיזם, סוואמי ויווקאננדה, שעורר עניין וכבוד רב.
7,000 משתתפי המושב קמו והריעו לו בעמידה מספר דקות.
כמו כן הוכרו בהשתתפות בפרלמנט דתות ואמונות חדשות כגון הבהאים, המדע הנוצרי והספיריטואליזם.
הקונגרס האנתרופולוגי הבין-לאומי התקיים בין התאריכים 28 באוגוסט – 2 בספטמבר.
בין 9 ל-11 באוגוסט התקיים קונגרס המתמטיקאים הבין-לאומי הראשון.
במסגרת זו נשא נשיא הקונגרס פליקס קליין קריאה ליצירת קונגרס מתמטיקאים קבוע.
קונגרס הנשים הבין-לאומי התקיים במשך שבוע ועסק במקומן של נשים בחברה.
במהלך הקונגרס התקיימו 81 מושבים שאורגנו על ידי נשים מכל רחבי ארצות הברית.
500 נשים הגיעו מ-27 מדינות להשתתף בכינוס.
150,000 איש ואישה השתתפו במושבים השונים.
מכל אירועי התערוכה, המספר הגבוה ביותר של אנשים פקדו את כנס הנשים.
לצד קונגרס הנשים, הוקמו מספר מבנים שכללו שני חללים שהציגו אומנות נשים, מבנה לטיפול בילדים ומעונות לנשים שנועדו לנשים שהגיעו לבדן או עם ילדים ליריד.
אנתוני פעלו להקמת הביתן והחתימו על עצומה את הרעיות והבנות של שופטי בית המשפט העליון, חברי קונגרס ובעלי שררה אחרים.
קונגרסים אחרים עסקו בעבודה, רפואה, מסחר וכלכלה, ספרות, היסטוריה ופילוסופיה.
ב-20 בספטמבר, יום כיפור ה'תרנ"ד, נסגר למבקרים הכפר הטורקי שבמידוויי, שרבים ממפעיליו היו יהודים, והמסגד שבו הוסב לבית כנסת בו נערכו תפילות היום.
התערוכה העולמית היוותה גורם משיכה לידיים עובדות.
בפרט מצאו בה פרנסה נשים צעירות, חסרות הכשרה וניסיון, שעבדו כזבניות, כרטיסניות ודיילות בביתני התערוכה וכן כחדרניות בבתי המלון הרבים שנפתחו בסמוך לשטח התערוכה עבור התיירים הרבים.
עשרות נשים צעירות נפלו טרף לאחד הרוצחים הסדרתיים הראשונים בהיסטוריה, הנרי ה.
הולמס, שבנה מלון במיוחד למטרת פיתוי ורצח נשים אלה וקורבנות נוספים.
לא ידוע בדיוק כמה אנשים רצח הולמס, אך האומדן עומד בוודאות על כמה עשרות.
על נעילת התערוכה העיב רצח קרטר האריסון, ראש העיר האהוד, על ידי פטריק פרנדרגסט, צעיר מעורער בנפשו בן 25 שביקש להתקבל כיועץ משפטי, אך נדחה על הסף.
פרנדרגסט הגיע לביתו של ראש העיר בערב 28 באוקטובר, יומיים לפני טקס הנעילה המתוכנן, וירה בו מטווח קרוב.
הוא זכה להגנה מידי הפרקליט קלרנס דרו, אך הוצא להורג ב-13 ביולי 1894. דרו קרא לאיש עליו הגן "רפה שכל מטורף ואומלל".
במקום הטקס המפואר שתוכנן, ובו תוכננה הענקת פרסים ושחזור נחיתתו של קולומבוס בחופי אמריקה, נערך טקס אשכבה לראש העיר האריסון.
טקס האבל התקיים באולם המופעים המרכזי.
בעוגב הענק נוגן מארש אבל מאת פרדריק שופן.
בשעה 16:45, עם השקיעה, ירתה ספינת הקרב "מישיגן" 21 מטחי ירי תותחים, כאשר נדם קול המטח האחרון צנחו 1,000 הדגלים אל הקרקע.
200,000 מבקרים שרו את ההמנון בבכי עצור.
התערוכה, למרות חששות כבדים שליוו אותה לכל אורכה, הסתיימה לבסוף ברווח של כמיליון דולר.
הרווח חולק ל-30,000 מחזיקי המניות.
הגלגל הענק של התערוכה העולמית של שיקגו המשיך לפעול במידויי פלזנס עד אפריל 1894, אז הועבר לצפונה של העיר שיקגו.
ב-1904 הוא הועבר לסנט לואיס לכבוד התערוכה העולמית של סנט לואיס ואולימפיאדת סנט לואיס (1904).
הגלגל נהרס באופן מבוקר ב-1906. אולם התערוכה שיווקה לעולם את המצאת הגלגל הענק, ובשיקגו עצמה פעיל מזה שנים רבות גלגל ענק המוצב ב-Navy Pier על שפת ימת מישיגן.
על שטחה הוקם פארק ג'קסון.
בארמון האומניות שוכן כיום מוזיאון המדע והתעשייה של שיקגו.
ב-8 בינואר 1894 התחוללה שרפה אשר כילתה את רוב העיר הלבנה.
ב-1918, לרגל 25 שנים לתערוכה, הוצב העתק ברונזה מדויק של פסל הרפובליקה (שחלש על האגן הגדול בעיר הלבנה) במקום בו היה ביתן החשמל.
בין ההשפעות של התערוכה ניתן למנות את הפיכתה של שיקגו, מעיר על שפת "המערב הפרוע", לעיר מרכזית בכלכלה ובתרבות האמריקאית.
בעיר זו רוכזו מוזיאונים חשובים ומרכזים אקדמיים לאמנות ולאדריכלות.
התערוכה הזניקה את רפורמת "העיר היפה" בערי ארצות הברית הגדולות, אשר שמה דגש על אדריכלות קלאסית מונומנטלית, שדרות רחבות ופארקים.
ג'ון ליינהרד טען שהתערוכה מסכמת את המאה ה-19, בעוד שנכשלה כליל לחזות את המאה ה-20. האדריכלות ומושגי היופי היו אירופאיים-קלאסיים ולא חדשניים.
החידושים היו עדיין חשמל וטלפון.
לא נחזו בה לא הקולנוע, לא הרדיו, לא המכונית ולא המטוס, שיבואו שנים ספורות לאחר מכן.
היא הביעה ביטחון ואופטימיות בעולם, כפי שהוא היה, כ-20 שנה לפני מלחמת העולם הראשונה.
התייחסויות באלבום הקונספט "אילינוי" של האמן סופיאן סטיבנס
התערוכה נחשבת לאחד ממקורות ההשראה העיקריים לספר "הקוסם מארץ עוץ"
הספר "כמעיין המתגבר" מאת איין ראנד
התערוכה העולמית שהתקיימה בפריז בין 6 במאי ל-6 בנובמבר 1889 הייתה התערוכה העולמית הגדולה והחשובה ביותר שהתקיימה עד אז והגדולה ביותר שהתקיימה באירופה במאה ה-19, לכבודה הוקם מגדל אייפל.
בתערוכה, שהתקיימה לכבוד חגיגות 100 שנה למהפכה הצרפתית ביקרו למעלה מ-6.3 מיליון מבקרים, כמחציתם צרפתים.
התערוכה הציגה לראשונה לפני קהל רחב אמנות פלסטית ומוזיקה מדרום אמריקה והמזרח הרחוק וחשפה מגמות מודרניות באמנות כגון הסימבוליזם והפוסט-אימפרסיוניזם, אך ילידים אפריקאים הוצגו בה לקהל כשהם כלואים בגן חיות אנושי.
שטח התערוכה היה כקילומטר מרובע שהשתרע על פני שאן דה מארס (אזור ששימש גם את התערוכה העולמית של פריז ב-1867 ואת התערוכה העולמית של פריז ב-1900), הטרוקדרו, גדות הסן וארמון האינווליד.
כשער התערוכה שימש מגדל אייפל, שהקמתו טרם הסתיימה עם פתיחתה והמבקרים הורשו לעלות רק עד קומתו השנייה.
בנוסף הוקם מבנה "גלריית המכונות" (Galerie des machines), ששימש להצגת המצאות וחידושים בתחום הטכנולוגיה.
מבנה זה, באורך 111 מטרים, היה המבנה המקורה הארוך ביותר בעולם בשעתו.
הקירוי נעשה על ידי סדרת גשרים מקבילים עשויי פלדה וברזל.
המבנה פורק ב-1910, לאחר ששימש גם את תערוכת 1900.
למנגינת התערוכה נבחרה גלי הדנובה, שזכתה במקום הראשון מבין 116 מנגינות.
"הכפר הכושי" (village nègre) היה אחת האטרקציות המרכזיות של התערוכה.
היה זה למעשה גן חיות לבני אדם, בו הוצגו כ-400 ילידים אפריקאים שהציגו את חייהם ה"אותנטיים" לעיני הקהל.
כמו כן משכו את עניין הציבור תומאס אלווה אדיסון, שהציג את תאורת החשמל ואת הפונוגרף, מופע המערב הפרוע של באפלו ביל עם הצלפית אנני אוקלי והאופרה "Esclarmonde" מאת ז'יל מאסנה, שהועלתה 50 פעם במסגרת התערוכה, על ידי האופרה-קומיק.
הופעת הבכורה של האופרה הייתה ב-14 ביולי (יום הבסטיליה), שהיה האירוע המרכזי והגדול ביותר בימי התערוכה.
ארמאן פז'ו ושותפו הציגו בתערוכה תלת אופן, שהורכב בו מנוע קיטור.
הביקור בתערוכה השפיע על אמנים רבים שביקרו בה.
המלחינים קלוד דביסי ואריק סאטי נחשפו בה לראשונה למוזיקת גאמלן מיאווה, פול גוגן הציג את ציוריו בשטח התערוכה ב-Café Volpini, במה שהיה לתערוכה הראשונה של הסימבוליזם בעיר ואדוורד מונק נחשף בתערוכה, לפי מספר סברות, למומיה פרואנית שהיוותה השראה לציורו הנודע הצעקה.
את באי התערוכה שירתה רכבת קטנה לאורך מסילה בת 3 קילומטרים.
התערוכה העולמית שהתקיימה בפריז בין 15 באפריל ל-12 בנובמבר 1900 הייתה התערוכה העולמית שנועדה לסכם את המאה ה-19 ולחגוג את פתיחת המאה ה-20, במרכז תקופת ה"בל אפוק" (וה"Fin de siècle") ובהשראתה.
עם כ-50 מיליון מבקרים היא הייתה התערוכה העולמית הגדולה ביותר עד זמנה.
האולימפיאדה השנייה בעת החדשה התקיימה בפריז בד בבד עם התערוכה.
שטח התערוכה השתרע על פני 1,120 דונם, בעיקר באזור שאן דה מארס ולאורך שתי גדות הסן.
כמה מן המבנים המפוארים והמרכזיים ביותר בפריז הוקמו עבור התערוכה, בהם תחנות הרכבת גאר דה ליון וגאר ד'אורסה (כיום מוזיאון ד'אורסה), גשר אלכסנדר השלישי, גשר דבילי, הגראן פאלה והפטי פאלה.
גם הקו הראשון של הרכבת התחתית של פריז הוקם במיוחד עבור תערוכה זו.
עבור התערוכה הוקם גם גלגל ענק, הגדול ביותר באירופה, כמסורת שהתקבעה מאז התערוכה העולמית של שיקגו (1893).
פרדיננד פורשה הציג את ה"לוהנר-פורשה היברידי מעורב", כרכרה בעלת מנוע בעירה פנימית שהניע מנועים חשמליים שהוצמדו לגלגלים אשר הגיע למהירות של 56 קמ"ש.
מבחינה אמנותית ואדריכלית שלט בתערוכה סגנון האר נובו.
האופניים השוודיות החדשניות לתקופה Svea Velocipede זכו במדליית הכסף.
ב"תצוגה הכושית" (Exposé nègre) הוצגו תמונות מחיי האפרו-אמריקאים בניגוד בולט לגן החיות האנושי של "הכפר הכושי" של תערוכת 1889.
במסגרת התערוכה התקיימו במהלך אוגוסט הקונגרס הבינלאומי הראשון לפילוסופיה והכינוס השני של הקונגרס הבינלאומי של המתמטיקאים (במסגרתו הוצגו 23 הבעיות של הילברט).
לפי מסורת שהשתרשה בתערוכות העולמיות הוענקו במסגרת התערוכה פרסים רבים.
מדליית זהב ליצירת אמנות הוענקה לציור "פילוסופיה" של גוסטב קלימט וועדה להנדסה אזרחית בראשה עמד גוסטב אייפל העניקה מדליית זהב לגשר הרכבת הטרנס-סיבירית בקרסנויארסק.
התערוכה העולמית של בריסל (בפלמית: Brusselse Wereldtentoonstelling; בצרפתית: Exposition Universelle et Internationale de Bruxelles) או אקספו 58' (Expo 58) הייתה התערוכה העולמית הגדולה הראשונה לאחר מלחמת העולם השנייה.
התערוכה התקיימה בין 17 באפריל ו-19 באוקטובר 1958.
שטח התערוכה היה כ-2,000 דונם באזור פארק הייזל (Heysel) כ-7 קילומטרים ממרכז בריסל, אתר שאירח גם את התערוכה העולמית של בריסל (1935), 23 שנים קודם לכן.
בתערוכה ביקרו כ-51 מיליון איש.
היא נפתחה בקריאה לשלום, לאחווה ולקידמה מפי בודואן, מלך הבלגים.
את ביתן מדינת ישראל, לרגל חגיגות העשור למדינת ישראל תכננו האדריכלים אריה שרון, בנימין אילדסון ואריה אלחנני.