tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרסים מיוחדים בתחרות כוללים את פרס הרדיו הפולני לביצוע הטוב ביותר של מזורקה (מאז 1927), את פרס חברת פרידריק שופן בוורשה לפולונז הטוב ביותר (מאז 1960) ואת פרס הפילהרמוניה הלאומית על הביצוע הטוב ביותר של קונצ'רטו לפסנתר (מאז 1980).
התחרות מאורגנת על ידי מכון פרידריק שופן בוורשה.
התחרות הוא סרט מוזיקלי רומנטי אמריקאי משנת 1980, בבימויו של ג'ואל אוליאנסקי, עם ריצ'רד דרייפוס, איימי אירווינג ולי רמיק בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על תחרות פסנתרנים בינלאומית יוקרתית בסן פרנסיסקו ומתרכזת בששת המתחרים שהגיעו לשלב הגמר כשבין שניים מהם מתפתח קשר רומנטי.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר.
את הפסקול המוזיקלי חיבר לאלו שיפרין.
הוא גם מנצח בפסקול הסרט על התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס.
הוא היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לפסקול המוזיקלי הטוב ביותר.
השיר שלו ""People Alone"" המושמע בסוף הסרט בביצוע של רנדי קרופורד היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
את קטעי הפסנתר ברקע מבצעים פסנתרנים שונים.
דרייפוס ואירווינג התאמנו במשך ארבעה חודשים כדי שתנועות הידיים והאצבעות שלהם יתאימו לנגינה בפסנתר.
שישה מתחרים מגיעים לשלב אחרון של תחרות פסנתרנים בינלאומית בסן פרנסיסקו.
בשלב זה אמור כל אחד לנגן קונצ'רטו לפסנתר בליווי תזמרת בניצוח של אנדרו ארסקין (ג'ון וואנמייקר).
הפרס הראשון הוא על סך 20,000 דולר ומסע קונצרטים במשך שנתיים ברחבי ארצות הברית וקנדה
לשלב הסופי עולים שישה מתחרים:
פול דיטריך (ריצ'רד דרייפוס) משיקגו – מתקרב לגיל 30 שזה הגיל המקסימלי לתחרויות כאלה.
לאחר שזכה בתחרות בסינסינטי רק במקום השלישי, הוא מיואש ומודיע להוריו כי הגיש בקשה להיות מורה למוזיקה בבית ספר תיכון.
אביו משכנע אותו לא לוותר והוא מתקבל לתחרות בסן פרנסיסקו.
היידי ג'ואן סקונובר (איימי אירווינג) – בת למשפחה עשירה ממסצ'וסטס, בת 23. מגיעה לתחרות עם מורתה הקפדנית גרטה גרטה וונדמן (לי רמיק).
היידי הכירה מקודם את פול ומנסה להתקשר אליו אך הוא בתחילה חדור מטרה לזכות במקום ראשון ולא להתפתות לדברים אחרים.
מורתה אומרת לה כי תפנים שהפסנתר אמור להיות בעלה ולא דבר אחר.
מייקל המפריס (טאי הנדרסון) מדלאוור – מתמודד אפרו-אמריקאי מניו יורק שאוהב להתאמן על הפסנתר בעירום.
ג'רי דיסלבו (ג'וזף קאלי) – מתמודד קל אופי ממוצא איטלקי מברונקס, ניו יורק.
טטיאנה ברונובה (ויקי קריגלר) – מקזחסטן, מגיעה לתחרות עם מורתה והן מוקפות באנשי קגב למנוע עריקה.
מרק לנדאו (אדם סטרן) – פסנתרן מקנדה.
במהלך התחרות מתפתח קשר רומנטי בין פול והיידי עם עליות וירידות, ריבים והתפייסויות.
הוריו של פול מגיעים לתחרות ואמו מגלה לו שאביו חולה קשה וכי רצוי שיחזור.
פול מחליט להישאר והוא אכול רגשות אשמה ואת תסכולו הוא מוציא על היידי ועל המנצח אנדרו ארסקין (סאם וונמייקר).
היידי רוצה לעזוב אבל פול משכנע אותה להישאר וכי לא משנה מי ינצח, הם יישארו ביחד.
התחרות מתעכבת עקב עריקתה של מורתה של טטיאנה.
טטיאנה נכנסת למשבר ומסרבת לנגן.
היא מתרצה רק לאחר שמאורגנת לה פגישה עם מורתה תחת שמירה כבדה.
בסיום מנגנים השישה עם התזמורת בניצוחו של סאם ארסקין, קונצ'רטי לפסנתר ותזמורת:
מרק לנדאו – קונצ'רטו לפסנתר ותזמורת מס' 1 של פרנץ ליסט.
מייקל המפריס – קומצ'רטו לפסנתר ותזמורת מס' 1 של פרדריק שופן
ג'רי דיסלבו – קונצ'רטו לפסנתר ותזמורת מס' 2 של סן סאנס.
טטיאנה ברונובה – קונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של ברהמס.
פול דיטריך – קונצ'רטו מס' 5 (הקיסר) של בטהובן.
היידי ג'ואן סקונובר – קונצ'רטו מס 3 לפסנתר ותזמורת של פרוקופייב.
המפריס זוכה במקום שלישי, פול במקום שני והיידי במקום ראשון.
לאחר התחרות מודיע לה פול כי לא נראה לו שהקשר ביניהם יימשך לאחר שהיא זכתה במקום הראשון.
במסיבה לאחר התחרות כולם שמחים ורק היידי מדוכאת אבל פול מתחרט, מגיע למסיבה והם מתחבקים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותריצ'רד דרייפוספול דיטריךפסנתרןאיימי אירווינגהיידי ג'ואן סקונוברפסנתרניתלי רמיקגרטה וונדמןמורה לפסנתרסאם וונמייקראנדרו ארסקיןמנצח תזמורתג'וזף קאליג'רי דיסאלבופסנתרןטאי הנדרסוןמייקל המפריספסנתרןויקי קריגלרטטיאנה ברונובהפסנתרניתאדם סטרןמרק לנדאופסנתרן
התחרות הבין-לאומית במתמטיקה לתלמידי אוניברסיטאות (International Mathematics Competition - IMC) היא תחרות שנתית בין-לאומית במתמטיקה המיועדת לתלמידי אוניברסיטאות ב-4 שנות לימודיהם הראשונות עד גיל 23. התחרות מתקיימת בקיץ, באירופה, ופתוחה לתלמידים מכל העולם.
התחרות מתקיימת מאז 1994. ב-2021 השתתפו בתחרות 589 תלמידים מ-113 נבחרות שונות.
התחרות היא אישית, אך רוב התלמידים מתחרים כחלק מנבחרת.
ככלל הנבחרות הן אוניברסיטאיות אך לא כולן.
לעיתים אותה אוניברסיטה שולחת מספר נבחרות.
בנוסף לדירוג התלמידים, מתפרסם גם דירוג הנבחרות השונות.
אירוע התחרות כולו נערך כשבוע, אך רק יומיים מוקדשים לתחרות עצמה, כאשר לפניהם ואחריהם יש פעילויות נוספות הקשורות לתחרות.
בכל אחד מימי התחרות התלמידים מתמודדים במשך 5 שעות עם מספר בעיות קשות המניחות ידע של תואר ראשון במתמטיקה (בעיקר של קורסי שנה א').
מספר הבעיות משתנה משנה לשנה ונכון לשנת - 2022 הוא 4 בעיות בכל יום תחרות.
הניקוד המרבי על כל בעיה הוא 10 נקודות.
לאחר התחרות מתפרסם דירוג המשתתפים לפי מספר הנקודות שהם צברו בשני הימים.
אם מספר תלמידים מקבלים אותו מספר נקודות הם מדורגים באותו מקום.
התלמידים מקבלים את הפרסים הבאים:
פרס ראשון גדול - מוענק לתלמידים בודדים המובילים בדירוג עם הפרשים קטנים זה מזה.
לעיתים נדירות מוענק גם פרס נוסף - פרס ראשון גדול גדול, לתלמיד (או התלמידים) המוביל בדירוג עם הפרש ניכר מהאחרים.
פרס ראשון - מוענק לכחמישית עד רבע מהתלמידים המובילים בדירוג.
פרס שני - מוענק לכחמישית עד רבע מהתלמידים הבאים אחריהם בדירוג.
פרס שלישי - מוענק לכחמישית עד רבע מהתלמידים הבאים אחריהם בדירוג.
ציון לשבח - מוענק לכחמישית עד רבע מהתלמידים הבאים אחריהם בדירוג.
שיעורי הזוכים בכל פרס משתנים משנה לשנה.
ניקודי הסף לפרסים השונים נקבעים לרוב על פי פערי נקודות, או בציונים עגולים.
הניקוד של כל משלחת הוא הסכום של הניקוד של שלושת המשתתפים הטובים במשלחת וממוצע הניקוד של כל חברי המשלחת.
כך, למרות שאין הגבלה על גודל המשלחת, הוספת תלמידים עלולה לפגוע בביצועי הנבחרת.
הנבחרות מדורגות בהתאם לניקוד שלהם.
ישראל משתתפת בתחרות מאז 2008. עד 2020 ישראל שלחה נבחרת לאומית אחת במקום נבחרות אוניברסיטאיות.
את פעילות הנבחרת בתקופה זו ריכז האיגוד הישראלי למתמטיקה כאשר את הנבחרת הובילו לב רדזיוילובסקי ודן כרמון.
ב-2012 בעקבות תקלה, נרשמה נבחרת אוניברסיטת תל אביב במקום הנבחרת הלאומית, ותלמידים ישראלים נוספים שהשתתפו מטעם אוניברסיטאות אחרות נחשבו כחסרי נבחרת.
ב-2021 ישראל שלחה נבחרת לאומית, ובנוסף לה שלח נבחרת גם הטכניון.
נבחרת ישראל תמיד דורגה בשישיה הראשונה, ומאז 2016 תמיד בשני המקומות הראשונים.
ב - 2022 ישראל החלה לשלוח נבחרות נפרדות מטעם האוניברסיטאות השונות.
בשנה זאת דורגה נבחרת אוניברסיטת ת"א ראשונה, נבחרת מכון ויצמן דורגה שישית, נבחרת אוניברסיטת בר-אילן דורגה במקום ה-23, ונבחרת הטכניון דורגה במקום ה-27.
מאז 2015 תומכים פיינל וסטארקוויר במשלחות הישראליות.
התיאוריה ההידרודינמית היא אחת משלוש התיאוריות העיקריות ברפואת השיניים המסבירות את תופעת הכאב, ובפרט רגישות-יתר בדנטין, הניתנת להגדרה גם ככאב דנטינלי או כאב דנטיני.
תחושת רגישות-יתר בדנטין היא תגובה פיזיולוגית בריאה המתבטאת בכאב חד, קצר וחולף בעקבות חשיפה לגירויים מסוגים שונים על גבי הדנטין, וזאת במנגנון של זרימת נוזלים מוגברת דרך הטובולים הדנטינליים.
בתגובה לתנועה זו, מכנורצפטורים שבמוך מעוררים את הכאב החד והזמני המוכר כרגישות-יתר בדנטין.
תיאוריה זו הוצגה עוד בראשית המאה ה-20 וחוזקה לאורך השנים בשלל ניסויים.
אותם ניסויים כללו מחקרים וסקרים אפידמיולוגיים וכן השוואה של מספר הטובולים הדנטניליים החשופים בשיניים של אנשים הסובלים מרגישות-יתר לבין שיניים של אנשים שאינם סובלים מתופעה זו.
תיאוריות חלופיות כוללות עצבוב ישיר לדנטין והתמרת עצבוב על ידי אודונטובולאסט .
שתי חלופות אלו לוקות בחסר בעדויות תומכות.
התיאוריה ההידרודינמית היא כיום ההסבר המוביל והמקובל לרגישות-יתר בדנטין, ובהתבסס על תיאוריה זו פותחו טיפולים וטכניקות אבחון.
הדנטין מכיל אלפים רבים של מבנים צינוריים מיקרוסקופיים - אלו הם הטובולים הדנטינליים - שיוצאים החוצה מכיוון המוך לכיוון האמייל.
קוטר הטובולים הוא 0.5-2 מיקרומטר.
שינויים בזרימת הנוזל הדמוי-פלזמתי (plasma-like fluid) שבטובולים יכולים לעורר מכנורצפטורים הנמצאים על העצבים הממוקמים בקרבת המוך, וכך לעורר תגובת כאב.
מזון או משקאות קרים/חמים ולחץ פיזי הם טריגרים אופייניים לאנשים הסובלים מרגישות יתר בשיניים.
לפי התיאוריה, כאשר הטובולים הדנטינליים נחשפים בחלקם החיצוני (בדנטין.
חלקם הפנימי הוא במוך השן), גירוי חיצוני עלול לגרום לשינויים בזרימת הנוזלים שבתוך הטובולים הדנטינליים.
הטובולים הדנטינליים עלולים להפוך לחשופים מסיבות שונות, למשל:
נסיגת עצם ובעקבותיה - נסיגת חניכיים, שחושפת את הצמנטום.
הדבר יכול להתרחש בעקבות טראומה מכנית (צחצוח אגרסיבי) או בעקבות מחלת חניכיים.
שחיקת שיניים, לרבות ברוקסיזם, שגורמת לשחיקת השכבה החיצונית של השיניים במשטח הלעיסי.
ארוזיה - של האמייל, שגורמת לחשיפה של שכבת הדנטין בעיקר במשטח הלעיסי בשיניים אחוריות או במשטח הפלטינלי בשיניים קדמיות.
במילים אחרות, מדובר בגירוי ישיר של דנטין חשוף, שלא יכול להופיע בשן ללא פגיעה בכיסוי החיצוני שלה (אמייל ב, צמנטום בשורש), למעט מצבים של גירוי לקור או לעיתים חום.
כאשר הטובולים הדנטינליים חשופים, הם נתונים לגירויים שגורמים לשינוי בקצב וכיוון תנועת הנוזל הדנטינלי.
הדבר גורם לשינויים בלחץ בתוך הדנטין, אשר מעוררים עצבים מכוסי מיאלין הממוקמים במוך השן, וגורמים לתחושת כאב.
שאחראים לתגובה לגירויים הם בעיקר מסוג A-beta (Aβ), המעבירים מידע טקטילי (של מגע), ומעט סיבים מסוג A-delta (Aδ), המעבירים מידע לגבי כאב וטמפרטורה.
כל הגירויים המוזכרים הם גירויים פוטנציאליים בלבד.
כלומר, גירויים אלו לא יגרמו לרגישות-יתר בדנטין אם אין חשיפה של הטובולים הדנטינטליים במנגנונים שהוזכרו לעיל.
זרימת נוזל החוצה משמעה זרימת הנוזל הדנטינלי בטובולי מכיוון המוך (החלק הפנימי) לכיוון האמייל (החלק החיצוני), וליתר דיוק לכיוון ממשק דנטין-אמייל (ה-DEJ) .
בהקשר זה כדאי לציין שזרימת נוזל החוצה מתרחשת על מנת להגיע לשיווי משקל כימי בהקשר האוסומטי: בנוסחת הלחץ האוסמוטי, מולריות הנוזל משפיעה על הלחץ, והוספת ממס מעלה אותו.
במצב של חוסר שוויון בריכוז החומרים בין קצוות הטובולים, המומס (לדוג', סוכר) ינוע פנימה ומים ינועו החוצה על מנת להשוות את הלחצים האוסמוטים השונים.
תנועה זו של הנוזל היא שתגרום לגירוי העצבי (לא חשיפת הטובולים אלא תנועת הנוזל גרידא).
זרימת נוזל פנימה משמעה זרימת הנוזל הדנטינלי בטובולי מכיוון האמייל (החלק החיצוני), וליתר דיוק לכיוון ממשק דנטין-אמייל, קרי ה-DEJ, לכיוון המוך (החלק הפנימי).
הלחץ התוך-רקמתי הוא שדוחף את הנוזל החוצה בעקבות שינוי בלחץ ההידראולי, וזרימה זו, בטובולים החשופים, היא שמביאה לכאב שכן העצבים נמצאים בקרבה לגופי התאים של האודונטובלאסטים.
התבססות על שינויים הידראוליים מסבירה את:
הופעת הכאב בעת צריכת משקאות ומזונות מתוקים, אז הלחץ האוסמוטי של תמיסה זו גבוה משל הנוזל בחלל המוך והפרשי הלחצים האוסמוטיים יגרמו לשאיבת נוזל מהאזור עם הלחץ הנמוך יותר (מוך) מה שמוביל בתורו לגירוי בקצות העצבים.
הופעת הכאב בשל חום (חימום), אז יש הגברה בלחץ על ידי התפשטות הנוזלים במוך.
ניכר כי הטריגרים לזרימת הנוזל החוצה, מעוררים תגובה יותר כואבת.
סקרים אפידמיולוגיים הראו כי רגישות-יתר בדנטין "מתעוררת" כאשר הטובולים הדנטינליים חשופים וחדירים (exposed and patent).
נראה כי אם זרימת הנוזל ההידרודינמי אחראית לרגישות-יתר, אז הדבר בהכרח מחייב שיהיו טובולים דנטינליים רבים חשופים בפני שטח השורש, טובולים שגם חדירים לכיוון המוך.
קיימת קורלציה חיובית בין רמת הרגישות-יתר בדנטין חשוף לבין צפיפות הטובולים הדנטינליים וכמותם החשופה.
כאב הנובע מדלקת במוך מתועד היטב בספרות אך כאב בעקבות גירוי בדנטין אינו מתועד היטב דיו.
בניגוד לאינטואיציה, לפיה הרקמה מעוצבבת בשלוחות עצביות, עבודות מראות כי אין עצבוב ישיר.
ב-1900 הציג לראשונה ד"ר Alfred Gysi, רופא שיניים שווייצרי, את המושג של "תנועת זרימת נוזלים" (fluid-flow movement) כהסבר לרגישות-יתר של הדנטין.
מבחינה קלינית ופרקטית, הוא הבחין כי בעת הסרת הנוזל מרצפת החלל, נוצר כאב חד וקצר, הלא זוהי רגישות-יתר לדנטין.
כך הגיע למסקנה כי ייבוש נוזל החלל גרם להפרעה בתנועת זרימת הנוזל בתוך הטובולים הדנטינליים.
כך נוצרה "השערת Gysi" לפיה בתוך הטובולים הדנטינליים, הייתה תנועה טבעית של זרימת נוזלים החוצה.
גירויים פיזיים ותרמליים גורמים לשינוי מוגבר בכיוון זרימת הנוזל, שמפעיל בתורו את קצות העצבים שבמוך.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, ד"ר Martin Brännström, רופא שיניים שוודי, סיפק ראיות תומכות לתיאוריה ההידרודינמית של Gysi בעזרת מחקרי in-vitro (מבחנה) כדי להראות שגירויים שונים גורמים לשינויים בתנועת הנוזלים לאורך הדנטין, ובכך יוצרים כאב.
הדבר הצביע על כך שדנטין בעל רגישות-יתר הוא בעל מספר גבוה יותר של טובולים דנטינליים חשופים וחדירים מאשר דנטין שאינו רגיש.
רגישות יתר זו פחתה באופן ניכר עם חסימה מכוונת של הטובולים הדנטינליים, במטרה להגביל את זרימת הנוזלים.
Brännström הוכיח כי גירויים שונים, דוגמת: תרמי (קור), אידוי (קירור), אוסמוטי וכימי-היפרטוני עלולים לגרום להגברת זרימת הנוזל החוצה לאורך הטובולים הדנטינליים (כמפורט בטבלה).
מנגד, גירוי תרמי (חום) עלול לגרום להגברת זרימת הנוזל פנימה לאורך הטובולים הדנטינליים (כמפורט בטבלה).
מחקרי in-vitro מצביעים על כך שגירויים הגורמים לזרימה החוצה של הנוזל (מכיוון הקומפלקס דנטין-מוך) מובילים לרגישות-יתר גבוהה יותר בדנטין, מאשר גירויים הגרומים לזרימה פנימה של הנוזל (מכיוון ה-DEJ).
מחקריו של Brännström הובילו לפיתוח טכניקות חדשות של טיפול ואבחון במטופלים הסובלים מרגישות-יתר בנדטין.
כמשתמע משם המחקר, הוא השווה את חדירות הטובולים הדנטינליים בין שיניים עם רגישות-יתר צווארית לבין שיניים ללא רגישות-יתר צווארית.
מטרת המחקר הייתה לבדוק האם למטופלים עם רגישות-יתר בדנטין יש מספר רב יותר של טובולים דנטינליים חשופים על פני שטח השורש.
בעזרת שימוש במיקרוסקופ אלקטרוני סורק וטכנולוגיית חדירת צבע (dye penetration technology), התקבלה המסקנה כי הטובולים הדנטינליים גדולים פי 2 בקוטרם ופי 8 בכמותם בדנטין בו יש רגישות-יתר (לעומת דנטין ללא רגישות-יתר).
עצבים תּוֹךְ-שִׁינִייִם וקצב זרימת הנוזל הדנטינלי, 2007
מטרת המחקר הייתה לבדוק את השפעת תנועת זרימת הנוזל על עצבים תּוֹךְ-שִׁינִייִם.
תחת הרדמה, בוצע גירוי הידרוסטטי לדנטין חשוף, והתגובה נקלטה בקולטנים על גבי עצב ה-.
מהתוצאות עלה כי זרימת נוזלים החוצה בעלית סיכוי גבוה יותר לעורר קולטני כאב, בהשוואה לזרימת נוזלים פנימה.
ממצא זה תומך בממצאים שמצא Brännström.
הדנטין מכיל ברובו (70%) חומר מינרלי ועל כן נחשב לחומר קשה.
לכן, חוקי ההידרודינמיקה החלים הם אלו הנוגעים לזורם בתוך כלי קשיח .
אף על פי שקיימות מספיק עדויות למנגנון זרימת נוזלים בתוך הטובולים הדנטינליים, התיאוריה ההידרודינמית "זוכה" לביקורת על כך שאינה מסוגלת להסביר בצורה מספקת את המנגנון הנוירוסנסורי של רגישות-יתר בדנטין.
לא ברור כיצד השינויים הפיזיים בקצב ובכיוון זרימת הנוזל הדנטינלי גורם לגירוי של קולטני כאב בעצבים שבמוך, במה שנקרא .
סתירה של התיאוריה בוצעה על ידי חסימה בכוונת תחילה של הטובולים הדנטינליים במטרה למנוע את זרימת הנוזל הדנטינלי ויחד עם זאת, הייתה תחושה של רגישות-יתר בעת גירוי תרמי.
בנוסף, נראה כי רגישות-יתר מוחמרת גם לאחר שחזורים (סתימות) בשיניים בהן הרס השן נרחב עד כדי כך שזרימת הנוזל הדנטינלי אינה אפשרית.
לפיכך, נהוג להציע כי התיאוריה ההידרודינמית מסבירה את חלקם של סוגי הגירויים, אך לא את כולם.
לכן, הוצעה תוספת לתיאוריה לפיה הכאב עשוי להיות מגורה על ידי יצירת פוטנציאל חשמלי הנובע מתנועת זרימת הנוזל.
ועדיין, לא ברור אם תנועת הנוזל מסוגלת לייצר לחץ הידרוסטטי מספיק כדי לעורר חשמלית קולטני כאב.
תיאוריה זו מבוססת על הנחת יסוד לפיה הדנטין עצמו מעוצבב וכן שגירוי של קצות העצבים בתוך הטובולים הדנטינליים גורמת לתחושת הרגישות-יתר.
כלומר, הולכת הכאב היא ישירה מהרקמה (דנטין) - על ידי עצבים שבתוך הרקמה.
פגיעה בטובולים הדנטינליים מעוררת פוטנציאל פעולה שמועבר לאורך העצב אל החלק הפנימי של הדנטין (לכיוון הפרה-דנטין).
ניסיון לבצע צביעה היסטולוגית בעזרת כסף כדי להדגים את קיומם של סיבי עצבים בתוך הטובולים הדנטינליים לא היה מהימן מספיק שכן המצאות סיבי עצבים בדנטין הפנימי היא דבר נדיר, ולרב היה מתברר כי מדובר בארטיפקטים שקרו במעמד הצביעה ההיסטולוגית.
בשימוש במיקרוסקופ אלקטרונים חודר ובאימונו-היסטוכימיה נראה כי אזורים פנימיים של הדנטין (עד ל-DEJ) עשויים להיות מעוצבבים, כלומר קיימות שלוחות של אקסונים החודרות לטובולים הדנטינליים עד לעומק של שליש מעובי הדנטין.
עם זאת, אין עדויות לעצבוב של החלק החיצוני של הדנטין (מעבר למחצית הדנטין), הנחשב לאזור העיקרי של רגישות-יתר.
גם במחקרים שהדגימו שלוחות עצביות, היה זה לרוב בחלק של הפרה-דנטין .
לעיתים הייתה נראית חדירה לתוך הדנטין תוך ביצוע סיבוב וחזרתן אל תוך המוך, אך תופעה זו היא נדירה ביותר.
ניכר כי לא קיים הסבר מבני לרגישות של הדנטין, בפרט באזור ה-DEJ, שנחשב לרגיש ביותר.
התמרת עצבוב על ידי אודנטובלאסט
תיאוריה זו מציעה שזיזי (process) האודנטובלסט פועלים כקולטני כאב המוליכים את הגירויים אל קצות עצבי המוך שנמצאים בדנטין הפנימי.
הביסוס לתיאוריה מגיע מהעובדה שתא זה בעל מקור אמבריונלי זהה לזה של עצבים (אקטודרם) ובנוסף בסביבתו של תא זה מוצאים קצוות עצבים חופשיים.
מנגד, תא זה ממויין ביותר ולכן לא סביר שיוכל למלא תפקיד מיוחד נוסף.
כלומר, לא סביר שנוסף על היותו תא המייצר דנטין, יהיה גם בעל תפקיד עצבי.
כמו כן, מאחר שלא הוכח מחקרית ש, תיאוריה זו נדחית על הסף.
התיאוריה מתבססת על מחקר שהראה שהאודנטובלאסט שולח זיזים מהשכבה החיצונית של המוך אל עבר ה-DEJ.
עבודה נוספת בנושא הראתה שפעולת האצטילכולין-אסטראז (הפסקת העברה עצבית ואיתות סינפטי), עוזרת בהולכת מידע סנסורי לעצבים במוך מכיוון זיזי האודונטובלאסט.
עם זאת, אין די הוכחות לקיומן של סינפסות בין אודנטובלאסטים לבין קצות עצבי המוך, וכן חסרות הוכחת לקיומן של שלפוחיות סינפטיות.
ביקורת נוספת על תיאוריה זו עלתה מתצפיות קליניות שהראו כי רגישות-יתר נמשכה גם לאחר ששכבת תאי האודנטובלאסט נהרסה על ידי חורים בשיניים ופגיעה בעצבים.
מאחר שהתיאוריה ההידרודינמית היא הרווחת כיום להסבר האפשרי של תחושה בדנטין, ורגישות-יתר בפרט, האבחון והטיפול ברגישות-יתר בדנטין מבוסס על תיאוריה זו.
גירוי מכני הוכח כגורם העיקרי לרגישות-יתר, ולכן מניעתו היא הדרך העיקרית להתמודדות עם רגישות-יתר (עוד בטרם תווצר).
אסטרטגיות מניעה כוללות, בין היתר הקפדה על היגיינה אורלית נכונה, הדרכה לצחצוח נכון הכולל שימוש במשחות שיניים שאינן (שוחקות) ומכילות פלואוריד, שימוש במברשת שיניים עם סיבים רכים והימנעות מצחצוח ומ של הדנטין.
כדי להימנע מהגדלת החדירות של הטובולים, מומלץ לבקר אצל רופא השיניים לבדיקה שגרתית לצורך ניטור מחלת חניכיים, עששת ו - כל אלו ידועים, כאמור, כגורמים פוטנציאליים לרגישות-יתר בשיניים.
כדי להימנע מגירוי כימי ומשחיקה חומצית של השיניים, יש להמעיט ככל הניתן בצריכת משקאות ומאכלים חומציים לרבות משקאות מוגזים ופירות.
מחקריו של Brännström הצביעו על כך שחסימה של הטובולים הדנטינליים מורידה את חומרת הרגישות-יתר.
מכאן, כבר היה קל לפתח שיטות טיפול שיתמקדו בחסימה או בהקטנת קוטר הטובולים הדנטינליים, באופן כימי או מכני.
שיטה נפוצה ולא פולשנית היא דה-פולריזציה של עצבי המוך בעזרת גירוי כימי, דוגמת SrCl2 ו-KNO3 (אשלגן חנקתי) - חומרים פעילים במשחות שיניים דוגמת סנסודיין.
למעשה, משחה זו היא בעלת אפקט כפול: כימי (מניעת גירוי העצבים) ומכני (חסימת הטובולים הדנטינליים).
ניתן לחלק את הטיפולים לשתי רמות:
טיפול ביתי, הכולל בעיקרו שימוש במי פה ובמשחת שיניים (כמצוין למעלה)
טיפול מרפאתי, הכולל סילרים רזיניים (resin sealers) ויונומר הזכוכית (glass ionomer).
חומרים אלו מפחיתים את הגירוי העצבי על ידי הקטנה פיזית של רוחב הטובולים הדנטינליים או מונעים בצורה כימית את מעבר הגירוי לאורך הדנטין.
שיטה חדשנית היא טיפול בלייזר חלש (low-output) כדי לחסום את ההעברה החשמלית של גירויים לעצבים שבמוך, או בלייזר חזק (high-output) כדי לחסום את הטובולים הדנטינליים, שיכולה להתבצע בשתי צורות: התכה חלקית, או קרישת החלבונים שבנוזל.
התחרות השווייצרית הגדולה של פיד"ה 2021 היא המהדורה השנייה של התחרות השווייצרית הגדולה של פיד"ה שהתקיימה בין 25 באוקטובר ל־8 בנובמבר 2021 בריגה, לטביה.
התחרות היוותה תחרות העפלה לתחרות המועמדים 2022 ושני מועמדים הגיעו ממנה: המנצח עלי רזא פירוזג'א והמקום השני פביאנו קרואנה.
כאשר בכל משחק יש לכל מועמד 100 דקות, 50 דקות נוספות לאחר המהלך ה־40, 15 דקות נוספות לאחר המהלך ה־60. ותוספת של 30 שניות לכל מהלך החל מהמהלך הראשון.
במקרה של שוויון בין מספר שחמטאים הדירוג נקבע לפי שוברי השוויון הבאים (בסדר יורד):
בוכהולץ 1-: ממוצע התוצאות של היריבים, לא כולל היריב עם התוצאה הנמוכה ביותר.
בוכהולץ: ממוצע התוצאות כל היריבים.
סונבורן-ברגר: סכום התוצאות של היריבים אותם ניצח + חצי מסכום התוצאות של היריבים איתם סיים בתיקו
בתחרות תוכנן שישתתפו 114 שחמטאים, לפי הפירוט הבא:
100 שחמטאים העפילו על בסיס דירוג במהלך שנה מיולי 2020 ועד יוני 2021
אלופת העולם לנשים – ג'ו ונג'ון
4 מועמדים יבשתיים, אחד מכל יבשת (אירופה, אסיה, אמריקה ואפריקה)
4 מתמודדים לפי החלטת נשיא פיד"ה
5 מתמודדים לפי החלטת המארגנים
באוגוסט 2021 פורסמה רשימה 100 השחמטאים על בסיס דירוג כולל 20 מחליפים.
מספר שחמטאים החליטו שלא להשתתף, כולל 12 מ־20 המדורגים הראשונים.
בספטמבר 2021 פורסמה רשימת 114 המשתתפים.
באוקטובר 2021 התפשטה מגפת הקורונה בלטביה, דבר שהוביל לסגר כללי במדינה.
התחרות לא בוטלה או הוזזה, ולכן כשבוע לפני התחרות ביטלו מספר שחמטאים את השתתפותם, כולל 5 מ־10 השחמטאים מובילים: אלכסנדר גרישצ'וק, ריכרד רפורט, שחריאר ממדיארוב, היקארו נקמורה ווידיט גוג'ראתי.
בעקבות זאת, התחרות התקיימה רק עם 108 שחמטאים.
בתחרות חולקו פרסים בסך כולל של 425 אלף דולר לפי הפירוט הבא:
בתחרות זכה עלי רזא פירוזג'א לאחר שצבר 8 נקודות מתוך 11. פביאנו קרואנה וגריגורי אופרין (Григо́рий Опа́рин) סיימו עם 7.5 נקודות.
קרואנה דורג שני בעקבות שובר השוויון הראשון (בוכהולץ 1-) בו קיבל 67 לעומת 63.5 של אופרין.
13 שחמטאים סיימו עם 7 נקודות.
בעקבות התוצאה פירוזג'א וקרואנה עלו לתחרות המועמדים 2022.
התחרות השווייצרית הגדולה של פיד"ה הוא טורניר שחמט בשיטה שווייצרית, המהווה חלק מסבב העפלה לאליפות העולם בשחמט.
השחקנים שהעפילו לתחרות המועמדים מסומנים ברקע ירוק.
מהדורהעיר מארחתסה"כ פרסיםסה"כ משתתפיםמנצחמקום שנימקום שלישי 2019 433,000$ 154 ואנג האו פביאנו קרואנה קיריל אלקסיינקו 2021 ריגה425,000$ 108 עלי רזא פירוזג'א פביאנו קרואנה גריגורי אופרין 2023 דאגלס 460,000$ 114 וידיט גוג'ראתי היקארו נקמורה אנדריי אסיפנקו 2025 סמרקנד 625,000$ 116 אניש גירי מתיאס בלובאום עלי רזא פירוזג'א
במהדורת 2019 לא התקיימה תחרות נפרדת לנשים והזוכות לנשים היו הנשים המדורגות במקומות הגבוהים ביותר בתחרות הפתוחה: (מקום 83 הכללי), (מקום 85 הכללי) סיימו שתיהן עם 5.5 נקודות הריקה דורגה ראשונה בזכות שובר שוויון.
החל משנת 2021 מתקיימת תחרות נשים נפרדת מהתחרות הפתוחה והיא מהווה קריטריון להשתתפות בתחרות המועמדות.
מהדורהעיר מארחתסה"כ פרסיםסה"כ משתתפיםמנצחמקום שנימקום שלישי 2021 ריגה 100,000$ 50 2023 דאגלס 140,000$ 50 ואישאלי ראמשבאבו אנה מוזיצ'וק טאן ג'ונגיי 2025 סמרקנד 230,000$ 56 ואישאלי ראמשבאבו קטרינה לגנו ביביסרה אסאובייבה
התחרות השווייצרית הגדולה של פיד"ה 2023 היא המהדורה השלישת של התחרות השווייצרית הגדולה של פיד"ה שהתקיימה בין 25 באוקטובר ל־8 בנובמבר 2023 בדאגלס, האי מאן.
התחרות היא חלק מסבב תחרויות העפלה לתחרות המועמדים 2024 ושני מועמדים הגיעו ממנה.
התחרות תשוחק בשיטה השווייצרית ב־11 סיבובים: בכל משחק יש לכל מועמד 100 דקות, 50 דקות נוספות לאחר המהלך ה־40, 15 דקות נוספות לאחר המהלך ה־60, ותוספת של 30 שניות לכל מהלך החל מהמהלך הראשון.
מד הכושר הממוצע של היריבים, לא כולל היריב עם התוצאה הנמוכה ביותר
בתחילת ספטמבר 2023 פורסמה רשימה של 106 שחמטאים שצפויים להשתתף בתחרות.
עשרת השחמטאים עם דירוג מד הכושר הגבוה ביותר הם: פביאנו קרואנה, היקארו נקמורה, אניש גירי, גוקש דומרזו, ריכרד רפורט, לבון ארוניאן, אלכסנדר גרישצ'וק, פראגנאננדה ראמשבאבו ומקסים ושייה-לגראב.
בתחרות חולקו פרסים בסך 460 אלף דולר לפי הפירוט הבא:
כאשר את הפרסים יקבלו רק מי שצברו לפחות 6 נקודות.
במקרה שלא יהיו 40 שחמטאים שיקבלו 6 נקודות, הפרסים יחולקו בין אלו שקיבלו לפחות 6 נקודות.
בתחרות זכה וידיט גוג'ראתי לאחר שצבר 8.5 נקודות מתוך 11. היקארו נקמורה סיים במקום השני עם 8 נקודות מתוך 11. אחריהם סיימו 5 שחמטאים עם 7.5 נקודות.
בעקבות התוצאה וידיט ונקמורה עלו לתחרות המועמדים 2024.
התחרות השווייצרית הגדולה של פיד"ה 2025 היא המהדורה הרביעית של התחרות השווייצרית הגדולה של פיד"ה שהתקיימה בין 3–15 בספטמבר 2025 בסמרקנד שבאוזבקיסטן.
רב האמן ההולנדי אניש גירי ניצח בתחרות לאחר שצבר 8 נקודות מ-11 אפשריות.
אחריו סיימו עם 7.5 נקודות: אלוף אירופה, הגרמני מתיאס בלובאום, הצרפתי עלי רזא פירוזג'א והגרמני וינצנט קיימר.
לאחר התרת שוויון נקודות התברר שאיכות הנקודות של בלובאום עדיפה על זו של פירוזג'א וקיימר, ולכן הוא העפיל יחד עם גירי לתחרות המועמדים 2026.
התחרות נערכה בשיטה השווייצרית ב-11 סיבובים: בכל משחק יש לכל שחקן 100 דקות, בתוספת של 30 שניות לכל מהלך.
ניתנות 50 דקות נוספות לאחר המהלך ה-40 ו-15 דקות נוספות לאחר המהלך ה-60.
לאחר הסיבוב השישי היה יום חופשי בתחרות.
סך הפרסים בתחרות הוא 625,000 דולר מתוכם 90,000 דולר הוענקו לזוכה ו-75,000 דולר לסגנו.
בתחרות השתתפו 116 שחמטאים, לפי הפירוט הבא:
100 שחמטאים העפילו על בסיס דירוג במהלך שנה מיולי 2024 ועד יוני 2025, בתנאי ששיחקו לפחות 30 משחקים בתקופה הזו
4 שחמטאים המייצגים יבשות, אחד מכל ארבע היבשות הבאות: אירופה, אסיה, אמריקה ואפריקה
6 שחמטאים לפי החלטת נשיא פיד"ה
5 שחמטאים לפי החלטת המארגנים.
השחמטאים בתחרות הגיעו מ-33 מדינות (להודו הייצוג הגבוה ביותר - 15 שחמטאים), ולמעט שניים כל המשתתפים היו רבי-אמנים.
ל-18 מהשחמטאים היה בתחילת התחרות מד כושר גבוה מ-2700, מתוכם חמישה נמנו על העשירייה הראשונה בעולם לפי מד כושר, נכון לתחילת התחרות (בסוגריים דירוג בעולם): ההודים פראגנאננדה ראמשבאבו (4), ארג'ון אריגאיסי (5), גוקש דומרזו (6), הצרפתי עלי רזא פירוזג'א (8) והגרמני וינצנט קיימר (10).
מספר שחמטאים בעלי מד כושר גבוה החליטו לוותר על התחרות ביניהם פביאנו קרואנה שכבר העפיל לתחרות המועמדים, ויי יי, וסלי סו, דינג לירן ויאן-קשישטוף דודה.
שחקנים נוספים שלא עמדו בקריטריון 30 המשחקים בשנה שלפני התחרות הם המדורגים ראשונים בעולם לפי מד כושר: אלוף העולם לשעבר, הנורווגי מגנוס קרלסן והאמריקאי היקארו נקמורה, וכן אלוף העולם לשעבר, ההודי וישוואנתן אנאנד.
אניש גירי ניצח בתחרות עם 8 נקודות מ-11 אפשריות.
אחריו סיימו עם 7.5 נקודות מתיאס בלובאום, עלי רזא פירוזג'א ווינצנט קיימר.
ואחריהם 15 שחמטאים עם 7 נקודות.
במקביל לתחרות הפתוחה התקיימה תחרות לנשים (בה זכתה ההודית ואישאלי ראמשבאבו), ועם זאת שתי נשים בחרו להשתתף בתחרות הפתוחה: ההודית דיוויה דשמוך, שזכתה בגביע העולם לנשים חודשיים לפני תחילת התחרות, וסגנית אלופת העולם לשעבר, הרוסיה אלכסנדרה גוריאצ'קינה.
דשמוך וגוריאצ'קינה סיימו עם 5 נקודות במקומות ה-81 וה-82, בהתאמה, לאחר שהיו מדורגות בתחילת התחרות במקומות ה-115 וה-110, בהתאמה.
הייתה לשתיהן רמת ביצוע (פרפורמנס) זהה, של 2652. תוצאה הבולטת של דשמוך הייתה תיקו עם אלוף העולם, גוקש.
התוצאה המשמעותית ביותר של גוריאצ'קינה הייתה ניצחון על בוריס גלפנד, לשעבר סגן אלוף העולם.
בתחרות השתתפו שני ישראלים הראשונים בדירוג הישראלים לפי מד כושר: בוריס גלפנד (גלפנד בן ה-57 היה גם המבוגר בין משתתפי התחרות) ומקסים רודשטיין (מרסל אפרוימסקי השתתפה בתחרות הנשים).
רודשטיין, שדורג בתחילת התחרות במקום ה-54, סיים עם 5.5 נקודות ובדירוג זהה לדירוגו ההתחלתי, וגלפנד שדורג תחילה במקום ה-44 סיים עם 4.5 נקודות ובמקום ה-97.
התיאטרון הארץ־ישראלי (התא"י) היה תיאטרון עברי בתקופת היישוב, שפעל בשנים 1924-1927.
התא"י נוסד בברלין בשנת 1924. ביוזמתה של מרים ברנשטיין־כהן
נסעו מארץ ישראל ארי קוטאי, מנחם בנימיני, יוסף אוקסנברג ומיכאל גור בשנת 1923 לברלין כדי להשתלם באמנות המשחק בתיאטרון, ולהקים תיאטרון איכותי בארץ ישראל.
מברלין הוזמן מנחם גנסין, ממייסדי תיאטרון הבימה, שהיה אז בריגה, בדרכו לארץ ישראל, לשמש כבמאי ומנהל.
בנוסף, הצטרפו ללהקה השחקנים רבקה פפר, זינה וינשל, בת–עמי פוגצ'וב, אסתר לוין, ריטה גולדברג, שושנה הוניג-כהן ושמעון פינקל.
את ההצגה הראשונה, "בלשאצר", העלתה הלהקה ב-15 ביוני 1924, בברלין, בתיאטרון של "קומדיה ולטי".
המחזה היה יצירה על נושא מקראי של סופרת עלומה בשם הניה רושה (Rochet).
התא"י על שחקניו הגיע לארץ ישראל בראשית 1925, וב־3 במרץ אותה שנה, נפתח בתל אביב "התיאטרון הארץ־ישראלי" בהנהלתו של גנסין.
בפתיחה בקולנוע עדן הועלה המחזה "בלשאצר", ואת נאום הפתיחה נשא חיים נחמן ביאליק.
מבנה התיאטרון בשדרות רוטשילד 80 תוכנן על ידי האדריכל והמהנדס יעקב אורנשטיין והוקם בשנת 1927. המבנה הוקם כאולם חסר־גג בן 270 מקומות ישיבה.
עקב חילוקי דעות בין חברי קבוצת השחקנים ובייחוד בין שני מנהיגיה, מנחם גנסין ומרים ברנשטיין־כהן, התפרקה הקבוצה והתיאטרון נסגר עוד ב־1927. המבנה שימש את תיאטרון הבימה שהגיע לארץ ישראל בשנת 1928, עד שנחנך "בית הבימה" בשנת 1946.
בשנת 1938 הפך האולם לבית קולנוע "שדרות" שפעל ברציפות עד אמצע שנות השבעים.
המבנה נהרס בתחילת שנות השמונים ובמקומו נבנה בית בנק מסד.
במקום עמוד הנצחה לתיאטרון הארצישראלי.
התיאטרון ההולנדי או הוֹלַנְדְסֶה סְכַאוּבּוּרְך (בהולנדית: Hollandsche Schouwburg – "התיאטרון ההולנדי") הוא אתר זיכרון הולנדי לקורבנות הנאצים.
המבנה, השוכן ברחוב פלנטאז'ה מידנלאן (Plantage Middenlan) באמסטרדם, שימש כתיאטרון מעת בנייתו ב-1892 ועד 1942. בזמן מלחמת העולם השנייה השתמשו בו הגרמנים לריכוז יהודי אמסטרדם בטרם שליחתם למחנה וסטרבורק ולמחנות אחרים.
ההולנדסה סכאובורך שוכן בלב הרובע היהודי באמסטרדם, במקום שבו עמד ביתו של ד"ר וסטרמן, מנהל גן החיות של אמסטרדם.
לאחר מותו של וסטרמן הוחלט לבנות על החלקה תיאטרון.
האדריכל היה בומבך (Bombach), שבנה עוד בניני ציבור באמסטרדם ותוכנן כ"ארטיס סכאובורך".
התיאטרון, שהכיל 1360 מקומות, נפתח ב-5 במאי 1892, ואילו הבנייה הושלמה רק בשנת 1893. התיאטרון הושכר לאיגוד שחקני התיאטרון.
האולם הואר בנברשת גז שבה היו 140 נקודות אור.
בתקרה הותקנה מערכת של כיבוי אש בההתזת מים, משהו שהיה חדשני מאוד ב-1892. כשנתיים לאחר פתיחתו התיאטרון פשט רגל עקב תחרות.
כ-40 שנה לאחר בנייתו נעשה בו שיפוץ יסודי בהדרכת האדריכל וולטר באקר (Wolter Bakker).
במסגרת השיפוץ הוסר אחד משלושת היציעים, והאולם הוקטן לכ-800 מקומות.
בין השנים 1940-1930 עברו על התיאטרון כמה משברים, היות שמרכז הבילוי של אמסטרדם עבר לכיכר ליידסה פליין, והקולנוע נעשה יותר מקובל ואהוד על הציבור.
בניין התיאטרון נרכש ושמו שונה ל"תיאטרון פלאזה", אך עקב מיעוט מבקרים הפלאזה פשט רגל.
מספר חודשים לאחר מכן שוב הציגו הצגות בתיאטרון ההולנדי.
בשנת 1940 פלשו הגרמנים להולנד וכבשוה.
ב-1941 כפו הגרמנים את שינוי שם התיאטרון ליודסה סכאובורך, וב-16 בנובמבר נערך שם קונצרט לציון המאורע.
רק ליהודים הותר לצפות בהצגות בתיאטרון, מלבד פרדיננד הוגו אאוס דר פינטן (Ferdinand Hugo aus der Fünten), המנהל הגרמני של הגירושים מהולנד(deportaties), שאהב מאוד הצגות יהודיות.
התיאטרון המשיך להתקיים עד 18 ביולי 1942.
באוקטובר 1942, כשמנגנון ההשמדה החל לצבור תאוצה, החליטו הגרמנים להשתמש במבנה כאתר ריכוז ליהודי אמסטרדם.
יהודים שקיבלו זימון נדרשו לעזוב את כל רכושם מאחוריהם ולהתייצב בסכאובורך.
שם הם המתינו, לעיתים מספר שעות, לעיתים מספר ימים, עד שהגרמנים העבירו אותם בשעות הלילה, באמצעות החשמלית של אמסטרדם לתחנת הרכבת המרכזית של אמסטרדם.
משם הם הועברו ברכבות למחנה הריכוז וסטרבורק שבהולנד, ולעיתים גם ישירות למחנות הריכוז וההשמדה במזרח.
השהייה בסכאובורך הייתה קשה ביותר.
המבנה תוכנן למאות בודדות של אנשים, אולם הגרמנים קיבצו בו לעיתים עד 1,400 איש.
לא היו מספיק תאי שירותים, וההיגיינה הייתה ירודה ביותר.
בלילה רוכזו הכיסאות בקצה אחד של האולם המרכזי ומזרנים פשוטים הונחו על הרצפה, אבל בשל בכי מתמיד של הילדים לא היה ניתן לישון.
ב-29 בספטמבר 1943 הוכרזה אמסטרדם כנקייה מיהודים (Judenfrei), והפעילות בסכאובורך הופסקה.
הברחת הילדים היהודיים, שהובאו לתיאטרון כדי לגרשם למחנות הריכוז, לבתי מסתור היה מבצע מחתרתי שנוהל בשיתוף של מנהל התיאטרון ולטר סוסקינד (Walter Suskind), שזכה לאמון הגרמנים בשל שליטתו בשפה הגרמנית ולימודיו באותו בית הספר שבו למד קצין האס אס אאוס דה פינטן.
סוסקינד היה יכול לזייף מסמכים של הילדים היהודיים מבלי לעורר שום חשד, וכך אפשר להם לחמוק מהמעצר דרך גן הילדים שהיה ממול לתיאטרון בפלנטאז'ה מידנלן 31, ששימש כשלוחה.
יחד עם מנהלת הגן הנרייטה פימנטל (Henriette Piementel) והכלכלן ההולנדי פליקס האלוורסטאד (Felix Halverstad), שגם עבד בתיאטרון, הם פיתחו שיטה להבריח את הילדים היהודים החוצה.
התינוקות הועברו דרך הדלת האחורית אל הגינה של הסמינר הפרוטסטנטי למורים (Hervormde Kweekschool) שהמנהל שלו יוהאן ואן הולסט (Johan van Holst) עזר להם.
סייעת נוספת בהברחה הייתה גזינה ואן דר מולן.
משם הועברו התינוקות בתיק, בסל או בתרמיל גב ואחר כך הוסעו בחשמלית וברכבות ללימבורג, לדראנטה ולפריסלנד.
שם סודרו בבתי מחבוא שונים.
כך הם הצילו מעל 600 ילדים וגם מספר מבוגרים.
ולטר סוסקינד והנרייטה פימנטל נרצחו על ידי הנאצים.
בשנת 1958 החליטה הממשלה ההולנדית להפוך את המבנה לאתר זיכרון.
חזית הבניין השתמרה כפי שהייתה, האולם המרכזי הוסב לחצר פתוחה כששרידי הקירות שמסביבה השתמרו, ובמקום בו הייתה ממוקמת הבמה הוצבה אש תמיד.
בקומה הראשונה ממוקמת תערוכה על רדיפת יהודי הולנד בזמן המלחמה.
התיעוד כולל סרטי וידאו, בהם סרט של חתונה יהודית שנערכה במקום, כשהכלה נושאת על שמלתה טלאי צהוב, וכך גם החתן והמוזמנים על בגדיהם החגיגיים, כשלרובם אין מושג לגבי הצפוי להם.
הקומה השנייה מוקדשת לפעילות חינוכית.
בשנת 1992 עבר ניהול המקום למצבת השואה היהודית (JHM), נוסדה הקרן של המוזיאון ההולנדי (Hollandsche Schouwburg Foundation) ומאז ראש עיריית אמסטרדם מכהן גם כיו"ר הקרן.
המצבה כוללת קיר זיכרון הנושא כ-6,700 שמות משפחה של כ-104,000 קורבנות יהודיים של מלחמת העולם השנייה.
בספרה היא מספרת כיצד הגרמנים לא רצו שהילדים יבכו ויפריעו, אי לכך הפנו את הילדים אל הגננות הצעירות, והן יצאו לטייל עם הילדים, הסתובבו ליד פינת בית הכנסת הפורטגזי ואז השאירו שם את הילדים, כדי שהמחתרת תאסוף אותם.
התיאטרון היהודי באראשאום (ברומנית: Teatrul Evreiesc Baraşeum) היה תיאטרון יהודי בשפה הרומנית
שנוסד בבוקרשט שברומניה, במרץ 1941 בימי המשטר יון אנטונסקו ברומניה, בעקבות סגירת להקות יהודיות אחרות וסילוקם של האמנים היהודים ממוסדות התרבות הרומניים.
התיאטרון פעל לאורך רוב שנות מלחמת העולם השנייה ופעילותו פסקה בשנת 1945, אחרי נפילת המשטר הצבאי-פשיסטי.
הבניין ששימש אותו ("אולם באראשאום"), ברחוב יוליו באראש 15, מאכסן החל משנת 1948 את התיאטרון היהודי הממלכתי הפועל בשפת היידיש.
תיאטרון באראשאום הפך לסמל לעמידתם הרוחנית של היהודים הרומנים תחת משטר חוקי הגזע.
ההתייחסות הראשונה בעיתונות הרומנית לתיאטרון יהודי ברומניה, מצויה בסקירה מאת מיכאי אמינסקו בעיתון הרומני "Curierul de Iaşi" (השליח של יאשי) משנת 1876, המדווחת על להקת שחקנים יהודים שהעלו הצגה בגן המפורסם "עץ ירוק" ביאשי, בניהולו של אברהם גולדפדן, אבי התיאטרון היהודי המודרני.
בניין התיאטרון בבוקרשט, שנקרא על שמו של ד"ר יוליו באראש, הוקם על מגרש שקנה יוליו באראש במטרה להקים מוסד רפואי גדול.
הבניין שימש בעבר, בשנת 1930, כתיאטרון ביידיש, והוא פעל בהתחלה תחת ניהול פרטי.
על סף מלחמת העולם השנייה היה בניין התיאטרון הבית של להקת תאליה (Thalia), אחת מארבע להקות התיאטרון היידיש המקצועיות שפעלו באותה עת בבוקרשט.
בהתאם למדיניות ה"גזע" שאומצה על ידי שלטונות רומניה בשלהי מלכותו של קרול השני, שרי החינוך והתרבות של המדינה, ראדו בודישטיאנו ב-31 באוגוסט 1940 וטראיאן בראיליאנו החליטו, בספטמבר באותה שנה, על איסור כולל של העסקת אמנים, זמרים, שחקנים, מוזיקאים מבצעים ומנצחים יהודים במוסדות אמנות רומניים.
על הרומנים נאסר להופיע במוסדות יהודים.
בנסיבות אלה הותר ליהודים ליצור בבוקרשט מין "גטו תרבותי".
האמנים היהודים התאגדו ובעזרת קהילת יהדות בוקרשט הקימו את התיאטרון היהודי באראשאום ברובע היהודי הגדול, וקרשט (Văcăreşti), בבוקרשט.
הקמת התיאטרון נועדה להעסקת האמנים היהודים שנשארו ללא פרנסה וגם להעלאת המורל של האוכלוסייה היהודית לאחר אירועי מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט.
התיאטרון התחיל לפעול ב-1 במרץ 1941, חמישה שבועות בלבד לאחר אירועי הפוגרום.
רפרטואר התיאטרון היהודי היה חייב לכלול אך ורק יצירות של מחברים יהודים.
הצגת מחזות מאת מחברים רומנים הייתה אסורה.
ההצגות היו חייבות להתנהל ברומנית בלבד ולא ביידיש או עברית.
מייסדי התיאטרון היו אלכסנדרו מריוס, וילי רוניה, מריה סנדו, ביאטה פרדנוב ואלכסנדרו פינצי.
הניהול האמנותי היה בידי הסופר פליקס אדרקה והשחקנית לני קאלר.
מנהלי התיאטרון היו אוטו מרקוביץ' ופויו ברשטיאנו.
בין המייסדים נמנו גם הבמאי מוני גלרטר, השחקנית מאריה סנדו, הסופר מיכאיל סבסטיאן, המלחינים חיים שוורצמן ואדוארד לינדנברג והציירים מרסל ינקו ומקסימיליאן הרמן מקסי.
בין המוזיקאים שתרמו לפעילות התיאטרון ניתן לציין גם את אדמונד דדה, הנרי מליניאנו (שעבד בו כמנצח), אלי רומן, סרג'יו נטרא, אגניה בוגוסלבה, דורל ליביאנו ואחרים.
השחקנים חולקו לשתי להקות, האחת דרמטית והשנייה קומית.
בתיאטרון זה הוצגו גם הצגות לילדים שבוימו על ידי ליקה גרינברג.
במהלך השנים 1941–1943 הוצגו בשני אולמות התיאטרון יותר מאלף הצגות וביניהן 30 הצגות תיאטרון.
את ההצגות ראו בשנים אלה יותר מ-400,000 צופים, שגדשו את האולמות כמעט בכל ערב ושלוש פעמים בשבוע גם בהצגות מוקדמות.
בין הצופים היו גם אינטלקטואלים רומנים.
הנעימות, שהוצגו על קרשי הבמה, הפכו ללהיטים בקרב היהודים.
על הבמה הופיעו גם מקהלות ילדים מבין מקהלות הקהילה היהודית.
באולמות התיאטרון התקיימו גם מופעי תרבות, ערבי קריאה, ובנוסף קונצרטים סימפוניים ושל ג'אז בהשתתפות תזמורות ואמנים יהודים.
למרות האיסור על ההצגות ביידיש, במופעי התיאטרון שורבבו לא פעם בדיחות, דברי שנינות ואף פזמונים בשפה זו.
במקביל לפעילות ברומנית בתיאטרון "באראשאום", שחקנים ואנשי תרבות יהודים ארגנו, תחת חסות אגודה תרבותית שנקראה "התיאטרון היידי ברומניה", חגיגות המוקדשות לאישים בולטים בני העם היהודי, הרצאת על ספרים, דקלום שירים וקטעי סיפור ביידיש או בעברית שהתקיימו באולמות בתי הכנסת הכורליים.
ב-23 באוגוסט 1944 הודח השליט הרומני יון אנטונסקו ובוטל איסור השימוש ביידיש.
תיאטרון באראשאום הגיב במהירות רבה כבר ב-15 בספטמבר, באותה שנה הוצג המחזה "אנשים" (Mentshn) של שלום עליכם ביידיש.
בשנת 1945 התקיימה ההצגה האחרונה של הלהקה ברומנית, עם המחזה "המבול" מאת מיכאיל סבסטיאן.
בהמשך להקת התיאטרון באראשאום התפזרה.
חלק גדול מהאמנים נקלטו בלהקת התיאטרון הרומני "אלהמברה-אקסלסיור".
באוקטובר 1945 הוקם התיאטרון ביידיש - תיאטרון "איקו"ף" (Ikuf), שנוהל על ידי "אגודת התרבות היהודית" בעלת אותו שם.
לאחר השתלטות המפלגה הקומוניסטית הרומנית על השלטון לא התאפשר קיומם של תיאטראות פרטיים ברומניה.
בחסות המשטר הקומוניסטי החדש, מיוזמת הוועד הדמוקרטי היהודי והאגודה "איקוף" הוקם ב-1 באוגוסט 1948 התיאטרון היהודי הממלכתי, שנועד להצגת רפרטואר ביידיש.
קיומו ופעילותו של תיאטרון זה מונצחים במוזיאון התיאטרון היהודי ברומניה שביאשי.
התיאטרון החי הוא תיאטרון ניסיוני , שהיה הראשון מסוגו בארצות הברית.
ג'וליאן בק היה גם צייר.
והציג יצירותיו בשנת 1945 בגלריה גוגנהיים בניו יורק.
הוא הוגדר גם כמעצב ומחזאי.
ג'ודית מלינה ניהלה עמו את התיאטרון והמשיכה לנהלו גם לאחר מותו.
שניהם החדירו חיים ייחודיים ומקוריים בעבודתם ושיטה זו אפשרה חידוש צורות תיאטרון והביאו השפעה משמעותית על התיאטרון המערבי של שנות ה-60.
ג'וליאן בק נולד בניו יורק לזוג מורים.
הוא נמשך תחילה לכיוון הציור, אבל העבודה הקולקטיבית בתיאטרון עוררה בו עניין רב יותר.
בשנת 1943, פגש את ג'ודית מלינה, ממוצא גרמני, כשהייתה תלמידה בבית הספר לדרמה, סדנת ארווין פיסקטור (New School's Dramatics Workshop d'Erwin Piscator).
יחד החליטו להקים את התיאטרון החי בשנת 1947. וכך מימשו את האידיאלים האמנותיים והפוליטיים ששמו בראש מעייניהם.
נציין כאן שלוש התפתחויות מרכזיות בחיי הלהקה.
בשנת 1951, עבר התיאטרון החי לאולם הראשון שלו, תיאטרון שרי לאן (Cherry Lane Théâtre New York).
להקת התיאטרון משלבת כאן שירה עם טקסטים מאת פול גודמן, ברטולט ברכט, פדריקו גארסיה לורקה, אלן גינסברג ועוד.
יצירותיהם מתנגדות בצורה קיצונית לתיאטרון המוצג בברודוויי, וכך הקימו למעשה את אוף ברודוויי.
השימוש בשירה אפשר ללהקה לשחרר את השפה המסורתית, וליצור שפה חיה יותר.
הם דוחפים, אם כן, את התיאטרון אל משהו חי, היכן שהדיבור מוצא את ערכיו וכוחו.
הם חשפו כך את מחזהו של פירנדלו "הערב אימפרוביזציה" והדבר אפשר להם ליצור שפת תיאטרון אחרת, שונה ומקורית מקודמיהם.
בזכות מחזהו של פירנדלו התיאטרון החי מקבל עוצמה לכיוון שבחר.
באמצעות שלושה מופעים: "הערב אימפרוביזציה", "רבים אוהבים" (Many Loves) ו"הקשר" (The Connection).
התיאטרון החי בוחן את הקשר בין המציאות לבדיה, בין התיאטרון והחיים.
אלה הם נושאים למחשבה שמובילים אותם לבדוק את המשמעות הבסיסית של התיאטרון ואיך להציגו מחדש.
בהצגה "הקשר" התעוררה שערורייה, כיוון שההצגה שילבה שחקנים אמיתיים ואנשים שהם מכורים לסמים, על הבמה.
הדבר יצר בלבול עבור הצופה, בין בדיה למציאות.
לאחר החוויה הזו, כמה שחקנים החלו להתרחק מתיאטרון מטא, בטענה שהוא תיאטרון לא ישר כלפי הקהל.
שתי ההצגות שבאו לאחר מכן התעמתו עוד יותר עם שאלות המהות של התיאטרון והקשר שלו לו לחיים.
הצגות אלה שילבו יותר את האמנות עם החיים.
בשנות ה-60 המוקדמות, בתגובה למצב הפוליטי של ארצות הברית בזמן מלחמת וייטנאם, התיאטרון החי מעצים את הצדדים האנרכיסטיים והרדיקליים בעבודתו על מנת לקדם את השלום.
ואז מגיע הגילוי ומפגש עם טקסט של אנטונין ארטו, והלהקה מחליטה לשלב עבודה גופנית ואינטלקטואלית.
עם הצגת "The Brig" הם מממשים הלכה למעשה את התאוריות של ארטו.
השחקנים מאמצים את עקרונות "תיאטרון האכזריות", הם מדווחים על האלימות בכלא.
התיאטרון החי גורש מן התיאטרון שבו הציג עד אז, לאחר המופע של "The Brig" שעסק באלימות אמריקאית בכלא ביפן, ושחקניו נעצרו.
לכן גלו מאמריקה לאירופה שם החלו לבצע סגנון אחר של תיאטרון הפנינג (Happening) ולהתמקד בצדדיו המהפכנים יותר מאשר בצורתו הדרמטית.
אחרי שנתיים של הופעות עם המופע "גן עדן עכשיו", החליטו שחקני הקבוצה להיפרד.
בק ומלינה המשיכו בלהט היצירתי שלהם, במחקר רשמי על התיאטרון עד מותו של בק בשנת 1985. התיאטרון החי עבר שינויים רבים בכיוונים שונים, בהתאם להתפתחותה של הלהקה.
הם עברו תהליך של מעבר מטקסט מסורתי לתיאטרון המשרת את המציאות.
התיאטרון החי ידוע בעיקר בשל התקופה האחרונה בה היה בעל מעורבות פוליטית רבה ביותר.
מהות התיאטרון החי מתמקדת ביחסי שחקן קהל, ותגובתו של הקהל נלקחת בחשבון בזמן החזרות.
התיאטרון נותן לקהל תפקיד מרכזי, ועליו להביא את הפתרון לדילמה שמתקיימת בהצגה.
הלהקה נהגה להזיז את הקהל ממושבו, כך שקיבל לגיטימציה להיות שחקן נוסף בלהקה.
לשם כך ההצגה נבנתה על מספר שלבים, ובכל שלב הוזמן הקהל אל "תיאטרון חופשי" על מנת לקחת בו חלק.
ג'וליאן בק צייר משחק של אווז, בשמונה חלקים, עבור הצגת "גן עדן עכשיו", כך שהצופה והלהקה יוכלו לעבור יחדיו את כל השלבים.
לצופה הייתה הזכות להציע נושאים לאלתורים.
החלק הזה נקרא "תיאטרון חופשי" והדבר אפשר לצופים לעלות על הבמה ולאלתר בזמן ההצגה עצמה.
לאור תהליכים אלה, מטרת הלהקה הייתה לעורר רגש קהילתי של אמון הדדי.
בהתאם לנכתב בביקורות כפי שניתן לראות בוויקיפדיה האנגלית והצרפתית, הקהל אכן שיתף פעולה ונעשה פעיל מאוד בזמן ההצגות, גם רגשית, גם פיזית וגם אינטלקטואלית.
עיקרון ה"הפנינג" והאלתור מאפשר פעילות גופנית לקהל הבא להצגה.
הגוף איננו נשלט עוד בידי טקסט מוכן מראש, אלא מתעמת עם הבלתי נודע והמקריות.
וכך קורה שהגוף מתעמת עם חללים שונים מאלה הנהוגים על במת התיאטרון.
וכך שהגוף הפך למרכיב מרכזי בעבודת הלהקה.
כמו בתיאטרון האכזריות של ארטו.
וכך התפתחה תפיסה חדשנית וקולקטיבית לגוף ולקולו של השחקן.
עד שהתפתחות הקול והגוף קיבלה צביון אלים, המאפשר הבנה פסיכולוגית והצגת הדברים בצורה משכנעת.
מבחינתה של ג'ודית מלינה, מדובר היה ב"ריפוי הרע באמצעות הרע, וכך לסלק את האלימות".
התיאטרון החי הושפע מאוד מרעיונות אנרכיסטיים למען השלום, של בק ומלינה.
הם מדברים בין השאר על "אי-אלימות", "אנטי-מיליטריזם", נגד המדינה, נגד כל צורה של שליטה באחר, וכן תפיסות דומות בתחום הכלכלי.
מתוך תפיסת עולם שכזו, בלי ממשל ובלי ממשלה, יצרו קבוצת תיאטרון המבוססת על שוויון בין חבריה, כאשר לשניהם רק הזכות להביא רעיונותיהם כמי שהקימו את התיאטרון.
בנוסף לכך, העמידו בשאלה את המבנה הארכיטקטוני הסגור של התיאטרונים.
ולכן יצאו והתערבבו עם ההמונים ברחובות.
זהו תיאטרון מהפכני למען אמנציפציה.
הרצון לשיווין בכול הוביל אותם להסיר כל קבלת כספים ממוסדות, והוביל אותם לקבל רק כסף מהצופים, שהתאם ליכולתם ולרצונם של כל אחת ואחד.
האידאולוגיה האנרכיסטית באה לידי ביטוי גם על הבמה באמצעות התהו ובהו הבימתי.
בהצגה "גן עדן עכשיו" השחקנים מקיימים יחסים מיניים על הבמה, ומזמינים את הקהל להצטרף אליהם.
המבקרים מתארים את האירועים של הלהקה על הבמה, בזמן הצגת "גן עדן עכשיו", הכוללים בתוכים שירי רחוב מאת ג'קסון מק-לאו (Jackson Mac Low) במסטריות שכתב.
הלהקה הסירה צורך בכסף, בדרכונים, שמה דגש על עירום מלא, הזכות לעשן מריחואנה ובאחת ההופעות עלתה צעירה מהקהל, הסירה בגדיה והצהירה: "הנה, אני עירומה, יש לי זכות לעשות זאת!" זו הייתה דרכה של להקה לעודד את הקהל להשתחרר מכבליו.
התיאטרון החי פיתח שיטת חיים קולקטיבית, אינטנסיבית מאוד.
הרעיונות הפוליטיים באו לידי ביטוי באמצעות הפעולה התיאטרונית, אך גם בצורת חייהם היומיומית.
לדברי בק: "אני לא בוחר לעבוד בתיאטרון, אלא בעולם.
התיאטרון החי הוא חיי, הוא תיאטרון חי".
המשפט הזה מלמד על כל עבודתם.
המעורבות האישית הזו יצרה עימותים עם הממסד והמשטרה ואילו הלהקה לא נסוגה ונשארה יציבה בדעותיה.
הגירוש של הקבוצה על ידי הממסד האמריקאי בעקבות הצגת "הגשר", לא עצר בעדם מלהמשיך.
המשפט של בק ומלינה בשנת 1964 עשה מהם גיבורים מרטירים במלחמתם נגד החברה הקפיטליסטית.
אנשי התיאטרון החי הגיעו לראשונה לאירופה בתחילת שנות ה-60, בהזמנה שקיבלו מדניאל זרקי (Daniel Zerki), במאי צרפתי.
אך רק בשנת 1967 מתחילה השפעתם לגעת בתיאטרוני אירופה.
בצרפת השפעתם רבה במיוחד עם השתתפותם בפסטיבל אביניון בשנת 1968. הם הביאו עימם אסתטיקה חדשה במיוחד בתחום המשחק, השתתפות הקהל ושינויי החללים.
לפי חוקר התיאטרון הצרפתי פרופסור ג'ורג' באנו, התיאטרון החי הביא לאירופה שיטות משחק חדשות של התיאטרון האמריקאי, הפנינג, יוגה, תרגילים של ג'וזף צ'ייקין.
זהו תיאטרון שעובר מהצגה להשתתפות, מטקסט כתוב לאלתור קולקטיבי וחופשי.
מאז שהגיעו לצרפת, המונח "התפתחות השחקן" מקבלת משמעות מקצועית וחברתית.
המומחים חיברו אותם לאנטונין ארטו, המסוגל להעניק חיים לכל תנועה, צעקה שהמילים הסירו.
בהצגה "אנטיגונה" הגוף היה חופשי, השחקנים שחררו זעקותיהם, והשחקן השתחרר מכל כבליו האישיים והחברתיים.
היה זה אוונגרד בחיפוש אחר קשר גופני ישיר.
וגם בניו יורק זכתה השפעתם לתוצרים.
אצל התיאטרון הפתוח שנוסד בשנת 1963 בידי ג'וזף צ'ייקין שהיה בעצמו חבר להקת התיאטרון החי.
וגם אצל להקתו של ריצ'רד שכנר שנוסדה בשנת 1967. התיאטרון החי שם דגש על השחקן וזהותו.
תיאטרון המסוגל ליישם בחייו את תפיסתו בשוויון ובחיי קהילה משותפים.
באירופה כולה הושפעו מהם, ומושג הקבוצה התחזק, שחקנים הקימו להקות קולקטיביות, וקאופרטיבים אמנותיים.
לשחקן ניתן תפקיד כפול, מצד אחד מקצועי כשחקן על במה, ומצד שני חברתי בתוך קהילה קולקטיבית.
מושג הצופה השתנה גם הוא.
הצופה היה לשחקן פאסיבי או אקטיבי לבחירתו החופשית.
וכך שקהל שקיבל שינוי כזה בברכה, הפך לקהל שונה בשנות ה-70 וחל שינוי בתפיסת הבמה והאולם, הם לא נבנו איתו ולא רק בעבורו.
הקהל שוחרר וחש בחירותו בזמן המופע ונוצר קשר מסוג אחר בין קהל ושחקנים.
בהצגה "גן עדן עכשיו" הקהל מוזמן לקחת חלק או להתנגד למה שקורה בעולם.
בזמן פסטיבל אביניון ה-22 ג'וליאן בק החליט לצאת מהכלא של התיאטרון אל הרחוב והקהל הולך עמו וצועק "התיאטרון ברחוב!".
למחרת ראש העיר, בעקבות תלונות של אזרחים, מבקש מהתיאטרון החי להסיר את ההצגה "גן עדן עכשיו" ולהחליפה באחת אחרת שהוכנה לפסטיבל.
אך הקהל חש הזדהות עם ההצגה ולא ויתר.
והאירוע הפך למעשה לפעולה פוליטית, הנובעת מתפיסת העולם של התיאטרון החי.
תיאטרון זה מזמין את הקהל לעבור שינוי בדמיונו, שינוי חברתי הנוגע לצעירים במיוחד.
בעקבות אירוע זה נוצר דור שלם של אנשים הנאבקים למען חירותם, למען שחרור מעול הקונבנציות של חיי הבורגנות.
"אהבות רבות" מאת ויליאם קרלוס ויליאמס, 1959
"אדם הוא אדם" מאת ברטולט ברכט, 1962
"The Brig" מאת קנט בראון, 1963
"גן עדן עכשיו" מאת ג'וליאן בק וג'ודית מלינה, 1968
האופרה של מנהיים או התיאטרון הלאומי של מנהיים עלתה בהצגת בכורה ב-1782, בנוכחות המחזאי, על בימת התיאטרון הלאומי.
התגובות היו מדהימות: "התיאטרון דמה לבית משוגעים, עיניים מתגלגלות, אגרופים קמוצים, אנשים נותנים ביטוי לרגשותיהם בצעקות צרודות באולם!
זרים נופלים איש על צווארי שכנו..."
בית אופרה המכיל 1,200 מושבים ומשמש בעיקר להצגות אופרה, אופרטה ובלט.
"שאושפילהאוז" (Schauspielhaus) המכיל 800 מושבים ומשמש למופעים קטנים כגון מוזיקה קאמרית והצגות תיאטרון מעוטות משתתפים.
"שנאוול" (Schnawwl), תיאטרון נוער וילדים
בית האופרה והשאושפילהאוז הם שני תיאטראות תחת קורת גג אחת, שותפים לאכסדראות ושאר מתקנים.
"ימי שילר", הפסטיבל הדו-שנתי של מחזות שילר המתקיים מאז 1979, בוחר קבוצת הפקות לפסטיבל מנהים, להצגה הן על הבמה הראשית של התיאטרון והן, בסדרה הנסיונית, במקום אחר.
בעבר כללה סדרת הבמה הראשית כמה הפקות של המחזה המוקדם של שילר, "השודדים" (נוסף להפקה של האופרה של ורדי המבוססת על מחזה זה, "איל מאסנאדיירי"), כמו גם "תככים ואהבה", והמחזות המאוחרים שלו, "וילהלם טל" (1804) (הבסיס לאופרה של רוסיני באותו שם ב-1829) ו"העלמה מאורליאן", שחלקים ממנו שולבו באופרה של צ'ייקובסקי.
במנהים נוסדה אסכולת מנהיים של מלחינים בני המאה ה-18. לתזמורת שלה יצאו מוניטין של הטובה בתזמורות החצר באירופה ובמשך למעלה מ-200 שנה זכתה אסכולת מנהיים להכרת מוזיקאים בעולם כולו.
יוהאן שטאמיץ ותלמידו וממשיך דרכו כריסטיאן קאנאביך קידמו את תזמורת החצר של מנהיים לדרגת הטובה בעולם.
במאה ה-18 משך ההרכב המעולה הזה הרבה מוזיקאים בעלי שם אל חצר מנהיים והודות לכך בא מספר רב של סולנים מפורסמים אל מנהיים, לעבוד בחצרה הן כמלחינים והן כמורים.
המוזיקולוג צ'ארלס ברני כתב על התזמורת ומנהלה יוהאן שטאמיץ, לאחר ביקור בעיר:
ג'יימס גולוויי וויליאם מאן, "מוזיקה בכל הזמנים", עמ' 132
בראשית המאה ה-19 הביאו חילוקי דעות בין הדוכסות הגדולה של באדן לעיריית מנהיים בשאלת מימון התיאטרון בסופו של דבר להוצאת צו מיניסטריאלי שקבע, באפריל 1839, שהאחריות לניהול התיאטרון תוטל על עיריית מנהיים.
בכך היה המוסד לתיאטרון הראשון בניהול מקומי בגרמניה.
לאחר הרס התיאטרון וחלקים ממנהיים בספטמבר 1943, עברו עוד עשר שנים עד להוצאת מכרז אדריכלות לבניית תיאטרון חדש.
בתוכנית המקורית, הנחשבת עד היום לקלאסיקה באדריכלות של תיאטרון מודרני, לא נעשה שימוש.
תחת זאת נבנה בין 1955 ל-1957 בית תיאטרון חדש בכיכר גתה (לא באתר המקורי של התיאטרון הלאומי שנהרס), על פי תוכניות של האדריכל גרהרד ובר.
התיאטרון הלאומי החדש נחנך ב-1957 בהפקות מקבילות של "הקלע החופשי" מאת קרל מריה פון ובר בבית האופרה וכן, מתוך כבוד לימיו הראשונים של התיאטרון, "השודדים" של שילר בשאושפילהאוז.
בשנת 1979 חידש תיאטרון הילדים והנוער (שנאוול) את פעולתו.
לאולם ההצגות הראשי שלו הוסבה תחנת כיבוי-אש ישנה במנהיימר נקארשטאדט.
הנהלה וביצועי מוזיקה במאה הנוכחית
בראשית המאה ה-21 חידש התיאטרון הלאומי את "מסורת מנהיים" בפתיחת "האקדמיה הבינלאומית לתזמורת" במנהיים.
מומחים בתחום של כלים תקופתיים וביצוע אותנטי ונגנים מתזמורת התיאטרון הלאומי יעבדו עם נגנים צעירים וסטודנטים למוזיקה.
הם ילמדו את דרישות הסגנון המיוחדות של נגינה תזמורתית במאה ה-18.
מספטמבר 2000 כיהן אדם פישר כמנהל המוזיקלי של התיאטרון הלאומי של מנהיים.
הוא סיים את כהונתו ביולי 2005 בביצוע דמדומי האלים של וגנר.
בתקופת כהונתו העלה פישר את התיאטרון לדרגת אחד הטובים בפרשני מוצרט באירופה.
הוא החל שני מיזמים חשובים במנהיים, האחד "שבוע מוצרט במנהיים" והשני "אסכולת מנהיים", סמינר קיץ לצעירים מכל רחבי העולם.
התיאטרון הלאומי שם דגש על יצירות מאת מוצרט וביצע רבות מיצירותיו, בהן יצירות בלתי מוכרות, שחוברו בשביל תזמורת מנהים.
בסך הכל, אדם פישר ניצח על שתיים או שלוש הפקות חדשות בשנה, ובכלל זה מחזור הטבעת.
ארבע ההפקות נוצרו בנפרד בשנת 2000, ואדם פישר ניצח על תשעה מחזורים במשך חמש שנים.
המנצח הבריטי אלכסנדר סורדיד הוא המנהל המוזיקלי הנוכחי של התיאטרון מאז שנת 2016. קדמו לו בתפקיד המנצחים פרדריק שאזלן (צרפת), אקסל קובר (גרמניה) ודן אטינגר (ישראל).
תיאטרון המדינה היהודי על-שם אסתר רחל קמינסקה ואידה קמינסקה (בפולנית: Teatr Żydowski im.
Estery Racheli i Idy Kamińskich) הוא מוסד תיאטרוני בוורשה, בירת פולין.
הוא נקרא על-שם מייסדות התיאטרון אסתר רחל קמינסקה ובתה אידה קמינסקה שהייתה מועמדת לפרס האוסקר, אסתר רחל מכונה "אם התיאטרון היהודי".
תיאטרון המדינה היהודי נוסד ב-1950 מאיחודן של שתי קבוצות תיאטרון שפעלו בוורשה ולודז' בשנים 1950-1945. התיאטרון היה פעיל בשתי הערים וערך סבבי הופעות ברחבי פולין.
ב-1955 הוא התקבע בכיכר גז'יבובסקה אשר בוורשה.
מאז היווסדו, שאף התיאטרון להמשיך את המסורת המפוארת של עולם הבמה היהודי בפולין בתקופה שקדמה למלחמה.
בתיאטרון הצגות בפולנית וביידיש (ניתן לקבל מכשירי שמיעה עם תרגום בפולנית).
התיאטרון מעלה גם הצגות של מחזאים ישראלים בתרגום לפולנית (למשל של חנוך לוין בתרגום של אלה סידי).
התיאטרון מציג מחזות ממיטב הדרמה היהודית.
הרפרטואר שלו כולל עבודות של יוצרים כגון אברהם גולדפדן, מנדלי מוכר ספרים, שלום עליכם, י"ל פרץ ויעקב גורדין.
מנהל התיאטרון החל מ-1970 ועד מותו בשנת 2014 היה השחקן שמעון שורמיי.
יעקב וייצנר היה המנהל האומנותי של התיאטרון בשנים 2005-2018.
התיאטרון ההונגרי הממלכתי של קלוז' (בהונגרית: Kolozsvári Állami Magyar Színház) הוא תיאטרון ממלכתי בקלוז'-נאפוקה, רומניה.
ההצגות דוברות הונגרית, כשניתן להאזין לתרגום סימולטני לרומנית ואנגלית.
הבניין הוא גם ביתה של האופרה ההונגרית של קלוז'-נאפוקה.
התיאטרון ההונגרי של קלוז' הוקם ב-1792 והיה התיאטרון ההונגרי הראשון בטרנסילבניה, כיום חלק מרומניה.
התיאטרון ההונגרי של קלוז' מתפקד כתיאטרון רפרטוארי, ומקבל מימון מלא ממשרד התרבות הרומני.
התקופות המעצבות של התיאטרון נוהלו תחת שרביטם של מנהלים בעלי הכרה בינלאומית שנחשבים לדמויות מפתח בתיאטרון ההונגרי והאירופי, בכללם גיולה קובאץ' (Gyula E.
Kovács), שיזם הצגתה של סדרת מחזות שייקספיריים, ינה יאנוביץ' (Jenő Janovics), מייסדו של אולפן הסרטים ההונגרי הראשון וגיירג' האראג (György Harag), מאסטרו חשוב בתיאטרון ההונגרי.
ב-1990 התמנה גאבור טומפה (Gábor Tompa) למנהל אמנותי של התיאטרון ההונגרי של קלוז'.
תחת הנהגתו, התיאטרון המשיך במסורת החדשנות של האראג, המבוססת על רפרטואר שכולל יצירות מופת קלאסיות כמו גם מחזות בני זמננו.
במהלך שמונה עשרה השנים האחרונות התיאטרון ההונגרי של קלוז' נהפך למודרני ותפש את מקומו בין התיאטראות האירופאים.
הפקות התיאטרון ההונגרי של קלוז' זכו להכרה לאומית ועולמית.
ב-1993 "הזמרת הקרחת", של אז'ן יונסקו, בבימויו של גאבור טומפה, זכתה בפרס על ההפקה הזרה הטובה ביותר כשהייתה בסבב הופעות באנגליה; היא גם הייתה בפינלנד, צרפת, ברפובליקה מולדובה ובהונגריה.