tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקהילה במצרים לא יכלה להסתפק בהפעלת חרם דרבנו תם מחשש שלא ישפיע על הצרפתים החילונים, וגם לא יכלה לאסור אותם או להעניש אותם בדרך אחרת כמקובל באימפריה העות'מאנית כי הצרפתים נהנו מהגנת הסכם הקפיטולציות.
על-כן רבני קהיר ואלכסנדריה ובראשם הרב רפאל אהרן בן שמעון תקנו בהסכמה רבנית וציבורית רחבה תקנות לפיהן לקידושין יהיה תוקף רק אם יבוצעו בהסכמת הרב, בנוכחות מנין יהודים כולל נציג הרב, ובצירוף כתובה.
גישתם של רבני מצרים לנושא הייתה חריגה לעומת רבני ארצות אחרות, שדנו בבעיות דומות אך נותרו מחויבים לגישה ההלכתית המקובלת לפיה הציבור אינו יכול לתקן תקנות להפקעת קידושין.
תחת זאת, השתדלו למצוא פגם ספציפי בכל מקרה של קידושין שהוביל לעגינות.
בראשית שנות התשעים, ייסד הרב עמנואל רקמן בניו יורק את "בית דין צדק לבעיות עגונות", בית הדין הפקיע את קידושיהן של מאות נשים.
רבנים רבים לא הסכימו לחתן את הנשים שהופקעו קידושיהן, ובית הדין קיבל ביקורת ממובילי ציבור רבים, ביניהם אגודת ישראל באמריקה, והרב יונתן זקס, שאמר שבית הדין מעצים את הבעיה שהוא מנסה לפתור.
גם באקדמיה וגם בממסד הרבני רבו המתנגדים לגישה זאת.
פרופ' אליאב שוחטמן, מומחה למשפט עברי, דוחה דרך זאת של הפקעת הקידושין כפתרון לבעיית מעוכבות הגט.
למתנגדים להפקעת הקידושין מספר נימוקים:
ראשית, היות שלפי גישה זאת התרת האישה באה מתוך הפקעה גמורה של הקידושין מעיקרם, נוצר מצב אבסורדי, שבו – למפרע – לא הייתה אישה זו להלכה נשואה מעולם, גם אם חייתה בשלום עם בעלה שנים רבות ואף נולדו להם ילדים.
אמנם אין בכך פגם לילדים, אבל טעם לפגם בנישואין אלו יש.
שנית, לא בכל מקרה חכמים יכולים להפעיל את כוחם להפקיע, אלא רק בנושאים שהותרו במפורש בתלמוד; ועל כן אין רבנים או אנשי אקדמיה יכולים היום לבוא ולחדש הפקעת קידושין במסורבות גט.
ראשונים ואחרונים חוזרים על כך בתשובותיהם, ואף מביאים דוגמאות, למקרים שניתן היה לחשוב שיש מקום להפקיע הקידושין, אך היות שמקרים אלו לא הותרו במפורש, לא הופקעו הקידושין.
טענה נוספת היא כי בהצעה להשתמש בכוח הפקעת הקידושין אין משום חידוש: כלל זה היה ידוע גם בימי הרשב"א וגם בימי הגאון מווילנה – ואם גדולים שכמותם לא הורו לעשות כך, הרי שבהצעה יש גם משום יוהרה.
הפקעת קידושין באמצעות פסילת העדים
חיפושי נפט החלו בארץ ישראל בשלהי התקופה העות'מאנית.
בשנת 1955 התגלה השדה הראשון בחלץ.
במשך יותר מ-50 שנה היה זה השדה הפעיל היחיד, שבו התקיימה הפקה מסחרית של נפט.
מאגרי גז טבעי, המהווה תחליף חלקי לנפט, בהיקף ניכר, נתגלו בעשור הראשון של המאה ה-21 בים התיכון מול חופי אשקלון ומול חופי חיפה.
למדינת ישראל מוטיבציה גבוהה להשקיע בחיפושי נפט ובהפקתו, לא רק עקב היתרון הכלכלי אלא גם עקב:
הימצאותו של חלק ניכר מהנפט בעולם בידי מדינות ערביות שאינן מקיימות יחסים דיפלומטיים עם ישראל.
עצם היותה של ישראל במזרח התיכון, עובדה המהווה יסוד סביר להניח כי אי שם מתחת לאדמתה ייתכנו מרבצי נפט.
מצבה הפוליטי הבעייתי של מדינת ישראל, הגורם לרצון להקטין את התלות בשאר מדינות העולם.
יוזמה ראשונה לחיפושי נפט בארץ ישראל התקיימה כבר ב־1914 על ידי חברת הנפט האמריקאית סטנדרד אויל אוף ניו יורק, שרכשה 15 זיכיונות לחיפוש נפט לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה ו־49 נוספים נמצאו בשלבי משא ומתן שונים עם פריצתה.
אולם המיזם נעצר עקב המלחמה.
לאחר כיבוש ארץ ישראל בידי הבריטים הפעילה החברה ומחלקת המדינה של ארצות הברית לחץ על הבריטים לאפשר פיתוח זכיינותיהם, אך לבסוף ויתרה החברה על מאמצים אלו, ככל הנראה בעקבות היותה לשותף בחברת הנפט הטורקית והתחייבותה להימנע מחיפושי נפט עצמאיים בשטחי האימפריה העות'מאנית לשעבר שלא בשיתוף החברה.
בשנת 1933 ערכה ממשלת המנדט סקר גאולוגי במסגרתו התגלתה אפשרות לקיומו של שדה נפט באדמות הכפר חוליקאת (כיום חלץ בנגב הצפוני מצפון לשדרות) בשכבות מתקופה היורה.
חברת הנפט העיראקית (Iraq Petroleum Company) שהייתה חברת-בת של BP, קיבלה את הזיכיון והחלה לקדוח במקום.
בשל קשיים טכניים, פרוץ המרד הערבי הגדול ופרוץ מלחמת העולם השנייה, נעצרו העבודות שוב ושוב ולא חודשו לאחר 1947. נפט או סימני נפט נתגלו גם בכורנוב (ממשית) וים המלח (באזור סדום).
בשנת 1952 נחקק בישראל חוק הנפט, לפיו הועברו כל הזיכיונות הבריטיים לידי המדינה.
בשנת 1953 שבע חברות שונות קיבלו מהמדינה רישיונות לחיפוש נפט, שלוש חברות שנרשמו בישראל וארבע חברות מארצות הברית וקנדה.
כמו כן המדינה חולקה לארבעה אזורי חיפושים, ולכל חברה הותר לקבל עד שלושה רישיונות בכל אזור חיפוש.
כדי לעודד את חיפושי הנפט, על פי חוק הנפט, שילמו החברות למדינה רק 12.5% תמלוגים ומס הכנסה בשיעור של מחצית מרווחי החברה, כמו כן שילמו חברות הנפט 5 לירות עבור כל דונם כדמי השכרת שדה הנפט.
ב-2 בנובמבר 1953 החל הקידוח הראשון לחיפושי נפט שנערך במדינת ישראל ליד סדום ונקרא "מזל 1".
על ידי שתי חברות לחיפושי נפט, "לפידות - חברה ישראלית לנפט בע"מ", שהוקמה בשנת 1952 על ידי אמפל - אמריקן ישראל קורפוריישן, וחברת מקורות, וחברת "מחפשי נפט בישראל בע"מ" שהוקמה על ידי סולל בונה, יקותיאל פדרמן ומשקיעים נוספים.
שתי החברות הקימו שותפות בשם "מצדה" בקידוח נמצא מים ולא נפט והשותפות המשיכה בקידוחים נוספים בהר הנגב ובנגב המערבי.
ב-1954, בוצע קידוח ליד קיבוץ בארי שהגיעה לעומק 4 ק"מ ללא תוצאות והופסק.
באוגוסט 1955 החל בקידוח בסמוך לכפר הערבי חוליקאת.
בערב יום ה' 22 בספטמבר 1955 נמצא נפט בקידוח ובבוקר יום שישי, הוצאו צינורות הקידוח ונפט פרץ מעומק של 1,515 מטרים.
ב-25 בנובמבר 1955 הגיעה לראשונה נפט משדה הנפט חלץ לבתי הזיקוק לנפט בחיפה.
בהמשך נמצא נפט בסמוך בקיבוץ ברור חיל ("שדה ברור") בקידוח "ברור 2" ביוני 1957, והוחל מיד בהפקת הנפט.
כמו כן נמצא נפט מצפון בסמוך לכוכב מיכאל ("שדה כוכב").
בשנת 1965 סיפקו שדה ברור יחד עם שדה חלץ וכוכב הסמוכים 10% מתצרוכת הנפט של מדינת ישראל.
תפוקת השיא הייתה בתחילת 1966 כ-5,000 חביות נפט ליום.
משדה הנפט חלץ, שהיקפו 229.6 אלף דונם, הופקו עד שנת 2003 כ-17.2 מיליון חביות נפט בשווי של 450 מיליון דולר, מתוך פוטנציאל של כ-19 מיליון חביות, אחוז זעיר מסך הצריכה השוטפת במדינה.
אולם ההצלחה הראשונית הביאה לתנופה של חיפושי נפט בכל רחבי מדינת ישראל.
במסגרת הסכם הביניים משנת 1975 הוחזרו הבארות למצרים.
בעקבות מסירת שדות הנפט של אבו רודס החלו חיפושים אחר נפט ימי באזור שמדרום לא-טור.
הקידוח הראשון בוצעו ב־1976, אך לא נמצאה כמות מסחרית.
הקידוחים הבאים החלו בדצמבר 1976 על ידי חברת ב־25 בנובמבר 1977 נמצא נפט בשדה עלמה 2 לאחר שני קידוחים כושלים במרחב.
באפריל 1978 חוברה הבאר הראשונה להפקה קבועה של נפט, ועד לפינוי סיני נחפרו 12 בארות.
באוגוסט 1979, חודשים ספורים לפני פינוי האזור, עמד קצב ההפקה של שדה "עלמה" על 40 אלף חביות נפט ביממה, כרבע מתצרוכת הנפט של ישראל.
השדה נמסר לידי מצרים ב־25 בנובמבר 1979, כחלק מנסיגת צה"ל מסיני בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים.
חיפושי נפט בישראל לאחר חלץ
במשך 50 שנותיה הראשונות של מדינת ישראל נעשו ניסיונות נוספים למציאת נפט, בהתחלה על ידי החברה הממשלתית חנ"ל, ולאחר מכן גם על ידי חברות ממשלתיות (כגון נפטא) ופרטיות (כגון דלק קידוחים) שגייסו הון בבורסה.
ניסיונות אלו לא הביאו למציאת נפט בכמויות מסחריות, ולכן לא הפסיקו את תלותה של ישראל באספקת נפט חיצונית.
מספר קידוחי הנפט הגיע לשיאו בשנות ה-80 של המאה ה-20, כאשר בשנת 1983 לבדה בוצעו 39 קידוחים לחיפושי נפט בכל רחבי המדינה.
התחום משך גם ספקולנטים כגון חברת יואל וישראמקו של יוסף (ג'ו) אלמליח שגייסה בין השנים 1982–1994 כחצי מיליארד שקל מהציבור בבורסה ובסדרה של עסקאות.
בין השאר ביצעו את הקידוחים הימים הראשונים בישראל.
אלמליח מכר את החברות תמורת 17 מיליון דולר מבלי להפיק נפט ועזב לארצות הברית.
משקיעים פרטיים אחרים הפסידו הון רב בתחום חיפושי הנפט.
בקידוחי נפט באשדוד בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 הופק נפט לתקופה קצרה מקידוח "אשדוד 2" ו"אשדוד 5", במקום נתגלה גם גז טבעי שלא הופק.
בקידוחי צוק תמרור בדרום מדבר יהודה נמצא נפט לראשונה ב-1981 והופקו כ-8,000 חביות נפט בקידוח "צוק תמרור 1".
החל מאמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 ערכה גבעות עולם חיפושי נפט קידוחי נפט בשדה הנפט מגד שבאזור ראש העין.
בסוף 2009 דיווחה השותפות כי גילתה מצבור נפט בקידוח מגד 5. הפקה מסחרית שלו החלה בנובמבר 2011. בחודש יוני 2011 הודיעה גבעות עולם כי השיגה הפקה יציבה של 800 חביות נפט ליום בתפוקה ממקטע אחד בלבד של הקידוח.
מומחים בינלאומיים חיצוניים העריכו את פוטנציאל ההפקה של השדה.
בשנת 2004 הופקו במדינת ישראל 3,200 חביות נפט ליום, פחות מ-0.004% מתפוקת הנפט העולמית.
באותה שנה צרכה המדינה רבע מיליון חביות נפט ליום, המהוות כ-0.3% מצריכת הנפט העולמית.
הערכת נפח הגז בשדה הייתה במקור כ-59 מיליארד רגל קוב.
בהמשך התגלו בסמוך שני שדות קטנים נוספים, שדה "כידוד" ושדה "קנאים", שמהם גם הופק גז.
מאגרי גז טבעי המהווה תחליף חלקי לנפט, בהיקף ניכר, נתגלו בעשור הראשון של המאה ה-21 בים התיכון מול חופי אשקלון ומול חופי חיפה.
תגלית זו מבשרת על שינוי יסודי במצב משק האנרגיה בישראל, ובכלל זה הפחתה של התלות הישראלית באספקת נפט מבחוץ והפחתה משמעותית של הוצאות המשק על דלקים למיניהם.
גז טבעי זול בהרבה מנפט, ומזהם פחות.
הגז משמש תחליף למזוט בהפקת חשמל בתחנות כוח, וכן הוא מחליף תזקיקי נפט בהפקת אנרגיה המשמשת את צרכני האנרגיה הגדולים, ובהם: בתי הזיקוק, מפעלי ים המלח, ומתקני התפלת מים.
בניסיון למזעור התלות בנפט משתמשת חברת החשמל בתחנות כוח המופעלות בפחם, עקב מחירו הנמוך יחסית של הפחם.
תחנת הכוח אשכול שבאשדוד הוסבה לשימוש בגז טבעי.
להסדרת חיפושי הנפט בישראל נחקק בשנת 1952 חוק הנפט.
החוק תוקן בשני תיקונים עיקריים, ב-1965 וב-1989. החוק מסדיר את זכויותיהן וחובותיהן של חברות לחיפוש והפקת נפט, גז טבעי ודלקים נוספים, וכולל התייחסות לנושא התמלוגים ממשאבי הטבע במדינת ישראל.
בשנת 2010 הוקמה הוועדה לבחינת המדיניות הפיסקאלית בנושא משאבי נפט וגז בישראל (ועדת ששינסקי), על מנת לבחון את נטל המס הראוי על הפקת נפט וגז טבעי בישראל (כולל המים הכלכליים שלה).
בעקבות המלצות הוועדה להגדלת חלקה של המדינה ברווחים מהפקת נפט בישראל, נחקק חוק מיסוי רווחי נפט, התשע"א-2011, ובוטלה התקנה המתירה ניכוי אזילה.
באוגוסט 2021, בוועידת האנרגיה השישית לאנרגיה וכלכלה, שרת האנרגיה קארין אלהרר הצהירה שהמדינה לא תעניק יותר זיכיונות לחיפושי נפט ביבשה.
למרות הכרזה זו, אישר משרד האנרגיה זמן קצר לאחר מכן את הארכת זיכיון "איה" לחיפוש נפט וגז באילת ובערבה..
שרת האנרגיה הצדיקה את הארכת הזיכיון באמרה שמדובר ברישיון ישן שעומד בתוקפו.
הפקולטה לרפואה ע"ש עזריאלי היא פקולטה במסגרת אוניברסיטת בר-אילן, הפועלת בצפת.
הפקולטה החלה לפעול בשנת הלימודים תשע"ב (2011/2012), ובכך הצטרפה אל ארבע הפקולטות לרפואה שקדמו לה בישראל.
דקאנית הפקולטה הנוכחית היא פרופ' אורלי אבני.
צעדים להקמת הפקולטה לרפואה בגליל
בשנת 2002, ד"ר גוברין ג'קי, רופא, מנתח פלסטי מביה"ח נהריה, (המרכז רפואי לגליל) העלה לראשונה בפני הנהלת ביה"ח בנהריה, את הרעיון להקמת פקולטה לרפואה בגליל, כתרומה ייחודית, בעלת משמעות לאומית וציונית לפיתוח הגליל.
ראשונים להצטרף לד"ר גוברין, היו פרופ' שאול שאשא, מנהל ביה"ח נהריה ועדי אלדר, ראש עיריית כרמיאל, יושב ראש מרכז השלטון המקומי.
בינואר 2003, בישיבת הנהלת "תנועת הגליל" (תנועה אפוליטית לקידום הגליל), הוחלט לפעול להקמת בי"ס לרפואה בגליל.
שתי המכללות עמלו להכין תשתית לימודית לשנים הפרה קליניות, שתתבסס על המערך הקיים של מעבדות, חדרי לימוד וכוח אדם אקדמי הקיים בנמצא במכללות בגליל, אשר ירתם לטובת המוסד האוניברסיטאי, שייקח על עצמו בסופו של דבר את הקמתה והפעלתה של הפקולטה לרפואה בגליל.
במסגרת הכנות אלו, שתי המכללות, תל–חי ואורט בראודה הגישו בקשה לפתיחת פקולטה למדעי הרפואה לתואר ראשון לתוכנית לימודים מסודרת אשר תכין את בוגריהן בהמשך ללימודי רפואה במסגרת אוניברסיטאית כאשר זו תקום.
דיונים רבים נערכו עם נשיא אוניברסיטת חיפה פרופ' אהרון בן זאב, עם רקטור האוניברסיטה הפרופ' יוסי בן-ארצי ועם המשנה לרקטור פרופ' דוד פרג'י, בהכנת תוכנית שלדית של לימודי הרפואה במתכונת הרצויה.
אוניברסיטת חיפה הייתה אחת המועמדות העיקריות להקמת הפקולטה בגליל.
שמעון פרס, השר לפיתוח הנגב והגליל, אימץ את הרעיון ונרתם ופעל רבות להגשמתו, בהביאו לקבלת החלטת ממשלה משנת 2005, בה הצהירה הממשלה, כי היא רואה חשיבות לאומית בהקמת אוניברסיטה בגליל לפיתוח האזור.
היה זה צעד מעשי ראשון להגשמת החזון, להקמת הפקולטה לרפואה בגליל, אך באותה עת המועצה להשכלה גבוהה (המל"ג) ודיקני ארבע פקולטות לרפואה בארץ התנגדו להקמת הפקולטה החמישית.
ב–2007 התפרסם דו"ח ועדת הלוי, אשר מסקנתו הייתה, כי בשל מחסור צפוי ברופאים, החל משנת 2015, יש לפתוח בי"ס נוסף לרפואה.
בעקבות דו"ח ועדת הלוי, המל"ג החליטה לפעול להקמת פקולטה נוספת לרפואה.
החלופה של הקמת פקולטה חדשה, הועדפה על פני הרחבתם של בתי הספר הקיימים לרפואה.
ב–2008, ועדה בראשות בית הלחמי פרסמה מכרז להקמת בית הספר לרפואה בגליל.
אף על פי שמלכתחילה העיר כרמיאל אמורה הייתה להקים בתחומה את הפקולטה, לבסוף ההחלטה נפלה על צפת, במטרה לעודד את התפתחותה ולתרום לה מבחינה חברתית וכלכלית.
ב–2010 נבחרה אוניברסיטת בר-אילן להקמת והפעלת הפקולטה.
הפקולטה החלה לפעול בשנת הלימודים תשע"ב (2011/2012).
בשנת הלימודים הראשונה החלו ללמוד בפקולטה 124 סטודנטים.
54 מהם שבו מלימודי רפואה שהחלו מחוץ לישראל, בתוכנית תלת שנתית ו-70 האחרים הם בעלי תואר ראשון (רובם במדעי הטבע), בתוכנית ארבע – שנתית במסלול הסבה לרפואה.
הפקולטה פתחה את שעריה עבור תוכנית מוסמך אוניברסיטה (תואר שני עם תיזה) ותוכנית דוקטורט (תואר שלישי) במדעי הרפואה בהנחיית מספר חברי סגל קדם קליני של הפקולטה.
כיום בפקולטה יש כמה עשרות סטודנטים לתואר שני, לדוקטורט ובתר-דוקטורט.
בתי החולים האוניברסיטאיים המסונפים לפקולטה הם המרכז הרפואי לגליל בנהריה; בית החולים רבקה זיו בצפת; בית החולים פדה-פוריה בטבריה; בית חולים אי.מ.מ.ס הסקוטי (ביה"ח האנגלי) ובית החולים המשפחה הקדושה (ביה"ח האיטלקי) בנצרת; והמרכז הרפואי לבריאות הנפש - מזרע בעכו.
בנובמבר 2017 הוסב שם הפקולטה ל"הפקולטה לרפואה ע"ש עזריאלי", בעקבות תרומה של 50 מיליון דולר שניתנה לפקולטה על ידי קרן עזריאלי.
באפריל 2020 אושרה תוכנית הרחבה לקמפוס, במסגרתה יורחב שטח הקמפוס בכ-32 דונם, יוקמו כ-10 בניינים חדשים בהם יהיו מעבדות ומכונים.
מיקום ההרחבה של הקמפוס יהיה משני צידי רחוב הנרייטה סולד ובמסגרתו יוקם גשר להולכי רגל שיחבר בין קצות הקמפוס.
על פי התכנון המוצע שטח הקמפוס יגדל ל-29.5 אלף מ"ר.
"אגודת הסטודנטים לרפואה בגליל" היא עמותה המאגדת את הסטודנטים הלומדים בפקולטה.
האגודה משרתת 550 סטודנטים הלומדים בפקולטה לרפואה.
בין מטרות האגודה לפעול למען שיפור מעמד החולה והרופא בחברה בדגש על הפריפריה ולחזק את הקשר בין הסטודנטים לקהילה באזור.
אחד המיזמים הייחודיים של האגודה הוא "בית חולים לדובים" - פעילות חינוכית-קהילתית שנועדה להפיג פחדים וחרדות בקרב ילדי גנים מטיפולים רפואיים ובתי חולים.
לפעילות מגיעים הילדים עם הוריהם, בליווי דובי או בובה והסטודנטים לרפואה משמשים "רופאים" המטפלים באותם צעצועים.
החל משנת הלימודים תשע"ה הארגון פועל בשיתוף פעולה עם "הגילדה" - אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת בר-אילן.
הפקולטה לרפואה ע"ש רות וברוך רפפורט היא בית ספר לרפואה הפועל בחיפה.
הפקולטה הוקמה בשנת 1969 ובשנת 1971 התמזגה עם הטכניון.
בשנת 1964 נחתם הסכם בין ד"ר משה לזר מנהל בית החולים רמב"ם לבין הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים לפיו יהיה בית החולים רמב"ם לסניף של האוניברסיטה ואחד מבתי החולים בהם יעשו חלק מתלמידי השנה החמישית והששית של בית הספר לרפואה של האוניברסיטה לימודים קליניים.
ההסכם חייב את הפיכת רופאי בית החולים למורים והעיד על ההערכה הרבה שיוחסה למקצעיות של צוות בית החולים.
לאחר ארבע שנים ביקש בית החולים רמב"ם להקדים את בואם של הסטודנטים מירושלים, וביקש לקלוט אותם כבר בשנת לימודיהם הרביעית.
הרעיון היה לאפשר לסטודנטים ללמוד לימודים פרה-קליניים בירושלים ולעבור את כל ההכשרה הקלינית ברמב"ם.
ד"ר דוד ארליק שאף להפוך את רמב"ם לחלק אינטגראלי של הפקולטה בירושלים ולא להסתפק במעמד של סניף.
הוא גייס לשם כך את ראש העיר אבא חושי ואת מנהל בית החולים רוטשילד (בשנות האלפיים, המרכז הרפואי בני ציון) ד"ר שיין.
יחדיו הם פעלו לקידום הרעיון אשר נועד להאדיר את הרפואה בחיפה והצפון, אך ההצעה והרעיון נדחו בתוקף על ידי האוניברסיטה העברית בירושלים.
ד"ר ארליק לא ויתר ופעל למען הקמת בית ספר לרפואה בחיפה ללא חסות האוניברסיטה העברית.
התנגדות ירושלים הייתה צפויה וד"ר ארליק גייס את כל כושר השכנוע שלו ואת קשריו האישיים על מנת לדלג על משוכה זו.
הוא פנה לכל מי ומי על מנת לרכוש אהדתו וחזר והסביר לכל שומע כי בארץ מחסור רציני ברופאים ולעומת זאת ישראלים רבים לומדים באיטליה.
בהבינו את מצוקת התקציב באותם ימים חזר ארליק על ההצעה כי בשלב הראשון יחזרו התלמידים הלומדים באיטליה לאחר שלוש שנות לימוד וימשיכו ברמב"ם החל מהשנה הרביעית כאשר עיריית חיפה תעמוד בנטל הכספי.
הרעיון התקבל באהדה על ידי שר החינוך יגאל אלון אך לפני מתן אישור הממשלה הוקמה ועדה בראשות שופט בית המשפט העליון צבי ברנזון לדיון בסוגיה.
עם חברי הוועדה נמנו גם ד"ר ארליק וד"ר חיים שיבא.
למרבה האכזבה החליטו מרבית חברי הוועדה ובתוכם השופט ברנזון, שלא להמליץ על הקמת בית הספר לרפואה ברמב"ם.
פעם נוספת גייס ארליק את כל כישוריו, הבין שהחלטת הוועדה היא בגדר המלצה בלבד והחל במסע שכנוע בדרגים הגבוהים יותר בין שרי הממשלה.
הוא שכנע את השר בלי תיק מנחם בגין כי צפון המדינה מקופח וכי הקמת הפקולטה יחד עם מרכז רפואי גדול יסייעו מאוד לקידום חיפה והגליל.
ארליק אף הרחיב והביא את תוצאות המשאל בין הסטודנטים הלומדים באיטליה אשר נערך על ידי ד"ר ברוך גלי (מנהל פתולוגיה) וד"ר בנטל (מנהל נוירולוגיה) ולפיו מספר המבקשים לחזור וללמוד בחיפה עלה על מספר המקומות הזמינים.
מאמציו של ד"ר דוד ארליק נשאו פרי ובאוגוסט 1969 התקבלה החלטת הממשלה על פתיחת שערי בית החולים רמב"ם לתלמידי שנה רביעית.
תוך שלושה חודשים הוכשר אולם בבניין המנזר הכרמליטי שבשטח בית החולים.
בנין זה אכלס את בית הספר לאחיות ובאולם אשר "נתפס" נקלטו 40 הסטודנטים הראשונים אשר הגיעו מאיטליה והם החלו ללמוד כבר בחודש נובמבר.
האירוע נחוג ברוב עם בנוכחות שר החינוך יגאל אלון ראש העיר משה פלימן ונכבדים נוספים.
אך בכך לא תמה המלאכה, הפקולטה עדיין לא הייתה לבית ספר עצמאי לרפואה וד"ר ארליק המשיך במאמציו להשלים את משימתו.
בינואר 1970 החליט קורטוריון הטכניון להמליץ על איחוד בית הספר לרפואה עם הטכניון.
הפקולטה נעזרה בתמיכתו של משרד החינוך במשך שלוש שנותיה הראשונות, בנין המנזר הנוסף שהיה צמוד למנזר הכרמליטיות נרכש ושופץ והוא היווה את משכן הפקולטה בשנותיה הראשונות.
רוח ההתלהבות אשר פיעמה בין חברי הסגל והתפתחותו האקדמית של המוסד נעו במרץ ותוך זמן קצר היה ברור כי המתקן קטן מדי וכי יש לאתר שטח ולבנות בנין ראוי אשר ישמש את הפקולטה לשנים רבות.
פעם נוספת נדרשו רמב"ם וחיפה לרוחו וחזונו של פרופ' ארליק אשר ללא ליאות איתר מקום צמוד לבית החולים, השתדל ושידל את מוסדות המדינה ולבסוף אף זכה לאמונו ותרומתו של הנדבן ברוך רפפורט, חיפאי לשעבר שישב בז'נבה.
תכנון הבניין נערך על ידי האדריכלים אריה פרייברגר וישעיהו אילן (פרייברגר תכנן בסמוך זמן קצר קודם לכן את מגדל חברת אגד עם תחנת האוטובוסים מרכזית בת גלים).
ב-1979 נחנך הבניין המרשים שהפך לנקודת ציון עירונית ובשנת 1991 נקראה הפקולטה לרפואה ע"ש רות וברוך רפפורט.
בשנים 2011–2016 אליעזר שלו היה דיקאן הפקולטה ובתקופה זו היא עברה ארגון מחדש.
הפקולטה לרפואה של הטכניון נמנית עם פקולטות מעטות מסוגה ברחבי העולם, שבהן הפקולטה לרפואה משולבת במכון טכנולוגי ולא באוניברסיטה כללית.
ייחוד זה ניכר בתוכנית הלימודים בפקולטה.
בתי חולים אחדים מסונפים אל הפקולטה כבתי חולים אוניברסיטאיים: בית החולים רמב"ם, מרכז רפואי בני ציון ומרכז רפואי כרמל בחיפה, מרכז רפואי העמק בעפולה, המרכז הרפואי הלל יפה בחדרה, המרכז לבריאות הנפש טירת כרמל, המרכז לבריאות הנפש שער מנשה והמרכז הגריאטרי-שיקומי פלימן בחיפה/ מרכז רפואי שהם פרדס חנה.
בשנת 2004 זכו שני פרופסורים מהפקולטה לרפואה, אברהם הרשקו ואהרן צ'חנובר, בפרס נובל לכימיה עבור גילוי המערכת הביולוגית הגורמת לפירוק חלבונים בתא, מערכת היוביקוויטין.
מסלול שש שנתי לקבלת תואר דוקטור לרפואה (MD) - הלימודים כוללים גם תואר בוגר במדעים במדעי הרפואה, הניתן אחרי שלוש שנות לימוד.
מדעי המעבדה הרפואית (BSc) - תוכנית המכשירה סטודנטים להסמכה כעובדי מעבדה רפואית.
תואר כפול בהנדסה ביורפואית ורפואה - תוכנית משותפת עם הפקולטה להנדסה ביורפואית, התוכנית אורכת שבע שנות לימוד (לא כולל שנת סטאז').
התוכנית מיועדת למספר מצומצם של סטודנטים מצטיינים, אשר בנוסף להכשרתם כמהנדסים מעוניינים להשתלב בלימודי הרפואה.
התוכנית מעניקה שלושה תארים: "בוגר למדעים במדעי הרפואה", "מוסמך למדעים בהנדסה ביו-רפואית" ותואר "דוקטור לרפואה".
תואר שני בייעוץ גנטי (MSc) - מסלול הנפתח אחת לשנתיים ומסמיך את מסיימיו לעסוק בתחום הייעוץ הגנטי.
תארים מתקדמים במדעי הרפואה - תואר שני (MSc) או דוקטורט (PhD) במדעי הרפואה - מסלולים מחקריים, במגוון נושאים הקשורים לרפואה ולפיזיולוגיה האנושית.
בנוסף, תוכניות הלימוד של אוניברסיטת חיפה בריפוי בעיסוק, נעשית במשותף עם הפקולטה לרפואה של הטכניון.
הפקעה היא פעולה משפטית שבאמצעותה המדינה משתלטת על רכוש פרטי של אזרח, או על זכויותיו בו, תוך מתן פיצוי כספי אך ללא הסכמת הבעלים.
ההפקעה נעשית לרוב לצרכים ציבוריים, ולעיתים באמצעות העברת הנכס לצדדים שלישיים שישמשו אותו לשימושים ציבוריים, אזרחיים או, במקרים מסוימים, לפיתוח כלכלי.
העיקרון של מתן פיצוי לבעל הרכוש הוא הלכה פסוקה גם במשפט העברי.
השימושים הנפוצים ביותר של הנכס הנלקח הן עבור שירותים ציבוריים, כבישים ציבוריים ומסילות ברזל; עם זאת, ניתן גם לקחת מטעמים של ביטחון הציבור.
קיימים מקרים בהם נדרש הגוף הממשלתי להגיש הצעה לרכישת הנכס לפני שהוא נזקק להשתמש בסמכותו להפקיע.
הַפְּקַעַת הָעָקְצִית (TA: glomus coccygeum), הנקראת גם בַּלּוּטַת לוּשְׁקָה, היא מבנה שרידי בגוף האדם הנמצא בקדמת קצה עצם העוקץ או ממש מתחתיו.
קוטרה של הפקעת העוקצית 2.5 מ"מ, וצורתה סגלגלה באופן לא סדיר.
היא מכילה גושים בלתי סדירים של תאים פאוניים המקובצים סביב כלי דם נימי סינוסואידי (דמוי גת) מורחב.
כל תא מכיל גרעין גדול, עגול או סגלגל, וציטופלזמה צלולה שאינה נצבעת היסטולוגית במלחי כרום.
השם "בלוטת לושקה" ניתן לה על שם האנטום הגרמני הוברט פון לושקה.
הפרא הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1953 בבימויו של לסלו בנדק ובהפקתו של סטנלי קריימר, עם מרלון ברנדו כאופנוען ג'וני סטרבלר המנהיג קבוצה אופנוענים בריונים.
התסריט מבוסס על סיפור קצר מאת פרנק רוני בשם "פשיטת האופנוענים" ("The Cyclists' Raid") שפורסם ב-1951 בירחון הארפרז ונכלל באנתולוגיה של הסיפורים הקצרים הטובים ביותר שפורסמה ב-1952.
רוני הושפע מאירוע שהיה בעיירה הוליסטר בקליפורניה ביולי 1947 שבו פשטו על העיירה הקטנה 4,000 אופנוענים בריונים, התפרעו, השתכרו, הכו וגרמו הרס עד שסולקו על ידי המשטרה.
תמונות מאותו אירוע פורסמו במגזין לייף.
מרלון ברנדו הפך לאייקון תרבות בתפקידו בסרט.
דמות של בריון לבוש קסקט ומעיל עור שבגבו מצוירת גולגולת, שיער צדעיים ארוך ונוהג בפראות באופנוע רב עצמה מסוג Triumph 6T Thunderbird מודל 1950. במוזיאון מאדאם טוסו בלונדון יש פסל של ברנדו לבוש כמו בסרט ועומד לפני אופנוע דומה.
שחקנים כמו ג'יימס דין ואלביס פרסלי ניסו לחקות אותו.
בבריטניה פסלה המועצה הבריטית לביקורת סרטים את הסרט בגלל האלימות שבו והוא הוקרן שם לראשונה רק ב-1968.
ג'וני סטרבלר (מרלון ברנדו) הוא מנהיג כנופיית אופנוענים בריונים הנקראת "המורדים השחורים, מועדון אופנועים".
הם מתפרצים לתחרות מרוץ אופנועים, מפריעים ומתפרעים ואחד מהם גונב את פסל הפרס השני ומגיש אותו לג'וני.
לבסוף הם מסולקים מהמקום על ידי שוטרים ופונים לעיירה סמוכה.
הם "משתלטים" על מרכז העיירה השקטה שבה בית קפה אחד.
עורכים תחרויות סלאלום עם האופנועים שלהם וגורמים לתאונה, שוטפים את בית הקפה והבר ומתחילים לשתות ולהשתכר.
השריף המקומי (רוברט קיית') בעיירה חסר אונים ואינו יודע כיצד לנהוג אתם.
בבית הקפה עובדת קייטי בליקר (מרי מרפי) והעובד הקשיש ג'ימי (ויליאם ודר).
ג'וני מתחיל לחזר אחרי קייטי אך מפסיק כשמתברר לו שהיא בתו של השריף המקומי.
למקום מגיעה כנופיה נוספת של אופנעונים הנקראת "החיפושיות" ובראשם צ'ינו (לי מרווין), יריבו של ג'וני.
צ'ינו לוקח את הפסל הגנוב של ג'וני ומרכיב אותו על האופנוע שלו.
ג'וני חייב להגיב ומתחיל להתכתש אתו במהלומות ולבסוף מפיל אותו.
אחד מהאזרחים בשם צ'רלי (יו סנדרס) מנסה לעבור במכוניתו ופוגע באחד האופנועים של צ'ינו.
הבריונים שולפים אותו מהמכונית ומתחילים להפוך אותה, רק אז מתאושש השוטר ואוסר את צ'ינו.
הבריונים משתלהבים, הם מנתקים את מרכזיית הטלפונים, תופסים את צ'רלי וכולאים אותו יחד עם צ'ינו השוכב בתאו הלום מאלכוהול.
קייטי נמלטת מבית הקפה כשהאופנוענים דולקים אחריה על אופנועיהם ומנסים לתקוף אותה.
ג'וני מציל אותה ומביא אותה המומה לפאתי העיירה שם היא מביעה את רגש האהבה אליו אבל הוא דוחה אותה.
היא בורחת מהמקום וג'וני אחריה.
אזרח שעובר חושב שהיא בורחת מניסיון תקיפה.
בינתיים מגיעים שוטרים והשריף המחוזי וביחד עם מתנדבים הם משחררים את צ'רלי ורודפים אחרי ג'וני.
ג'וני מצליח להגיע לאופנוע שלו ודוהר לעבר חבריו בכיכר העיירה אך אחד האזרחים זורק לעברו לום.
ג'וני נאלץ לנטוש את האופנוע שלו שממשיך הלאה והורג את ג'ימי הקשיש בבית הקפה.
השריף המחוזי עוצר את ג'וני ומאשימו ברצח אבל קייטי מעידה שזו הייתה תאונה ולא פעולה מכוונת והשריף משחרר אותו.
ג'וני עוזב את העיירה עם חבריו אולם למחרת הוא חוזר לבית הקפה, מעביר לה בחיוך ובשתיקה את הפסל הגנוב ועוזב.
הפראים הצעירים הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת סרט פשע משנת 1961 בבימויו של ג'ון פרנקנהיימר עם ברט לנקסטר בתפקיד הראשי ולצידו טלי סוואלס בתפקידו הראשון בקולנוע כבלש משטרתי.
התסריט מבוסס על הרומן "עניין של הרשעה" ("A Matter of Conviction") של אד מקביין משנת 1959.
הסרט צולם בשחור-לבן במזרח הארלם במנהטן, ניו יורק, אזור נגוע בפשע ובמלחמות כנופיות על רקע גזעי.
הדרמה מתארת את אווירת הפשע השלטת, עוני, זנות, קרבות רחוב על שליטה של כנופיות על רקע אתני ואובדן השפעת ההורים.
ברחובות הארלם שולטות שתי חבורות של נערי רחוב:"ציפורי הרעם" ("Thunderbirds") האיטלקים ו"הפרשים" ("Horsemen") הפורטוריקאים.
לאור היום רוצחים שלושה נערים מ"ציפורי הרעם" בדקירות סכינים את רוברטו אסקלנטה מחבורת "הפרשים" שהיה עיוור.
הם בורחים אך נתפסים על ידי שוטרים ומובאים למעצר.
הרצח מעורר רעש וזעם בכל רחבי ניו יורק התובע המחוזי (אדוארד אנדרוס) ממנה את עוזרו האנק בל (ברט לנקסטר) לתובע במשפט זה.
דעת התקשורת והקהל היא שהרוצחים יישפטו וייתלו.
בל גדל גם הוא בשכונה איטלקית והיה נער רחוב אך הצליח להימלט ממציאות זו, אביו שינה את שם המשפחה מבליני לבל כדי שזה יעזור לו בהמשך דרכו במשפטים ובנישואים.
אחד הנאשמים הוא דני דיפאצ'י, בנה של מרי דיפאצ'י (שלי וינטרס) שהייתה בעבר חברתו של בל.
בל מודיע לתובע המחוזי על כך אבל זה לא חוזר בו מהחלטתו.
הוא מעריך את יושרו של בל ובטוח שיביא להרשעה החשובה לו מאוד במרוץ הבחירות למשרת התובע הראשי.
בל נפגש עם מרי דיספאצ'י שמשוכנעת בחפותו של בנה.
הוא מתחיל לחקור ביחד עם עוזרו, בלש המשטרה גונדרסון (טלי סוואלס).
תוך כדי החקירה מותקפת אשתו קארין (דינה מריל) וגם בל עצמו מותקף ונפצע קשה על ידי הכנופיות אך ממשיך בחקירה ביחד עם עוזרו.
הוא מגלה שהנרצח העיוור לא היה כל כך תמים אלא ממנהיגי כנופיית "הפרשים" והיה סרסור של אחותו שעסקה בזנות.
הוא מגלה גם שבנה של מרי לא היה נגוע בשנאת פורטוריקנים ופעם הציל ילד פורטוריקני מחבריו בכנופיה האיטלקית שבקשו להטביעו בבריכה.
הנערים מובאים לבית המשפט המלא בעיתונאים.
כולם מצפים מבל שישכנע את חבר המושבעים להרשעה.
בל לא מתנהג כתובע סביר, למגינת ליבו של התובע המחוזי.
הוא חוקר את הנערים ועדים נוספים ומשכנע את המושבעים שהסיבה שהביאה לאירוע היא התעלמות הרשויות ממצבם.
במהלך המשפט מובא דו"ח פתולוגי על הסכינים שנמצאו ומתגלה שעל סכינו של דיפאצ'י לא נמצאו סימני דם.
בחקירה נשבר דיפאצ'י ומתברר כי הוא לא דקר אלא העמיד פנים שעשה כך כדי להיות כמו חבריו.
לבסוף נשפטים חבריו לתקופות מאסר והוא נשפט לשנה בבית סוהר לשיקום צעירים עבריינים.
הפקעה שלטונית רב ממדית (בספרות המשפטית באנגלית: Clearing) או "נטילה שלטונית רב ממדית" הוא מונח המתאר מצב בו המדינה, מכוח מעמדה כריבון, מפנה במסגרת הליך אזרחי (להבדיל מאירוע מלחמתי) תושבי אזור שלם ממקומם.
להפקעה השלטונית הרב ממדית, במובחן מהליך רגיל של הפקעת מקרקעין לצורכי ציבור, שני מאפיינים ייחודיים 1. מאפיין כמותי: ההפקעה כוללת מספר רב מאוד של נפגעים.
2. מאפיין איכותי: היקף הפגיעה בכל אחד מהנפגעים רחב מאוד, והוא משתרע על מרקם החיים כולו: בית המגורים וסביבתו, העסק ומקום העבודה, מוסדות חינוך של הילדים, מקומות בילוי ועוד.
כנגזרת מהמאפיינים הייחודיים, להפקעה שלטונית רב ממדית קיימים היבטים משפטיים ייחודיים הן בהיבט הפיצוי והן בהיבט החוקתי.
פעמים רבות נדרש גם מנגנון פיצוי ייחודי על נכסים סנטימנטליים.
בנוסף, הפקעה שלטונית רב ממדית יוצרת בהכרח פגיעה משמעותית במגוון זכויות אדם מוגנות: זכות הקניין לרבות אובדן ה"קהילה" הנחשבת לזכות קניינית, חופש העיסוק וכבוד האדם וחירותו.
כפועל יוצא, במשפט הישראלי כדי שההפקעה השלטונית הרב ממדית תעמוד בתנאי פסקת ההגבלה, נדרש שתנבע מההפקעה תועלת גדולה יותר לעומת התועלת שנדרש שתנבע מהפקעת מקרקעין רגילה.
אירועי הפקעה שלטונית רב ממדית בישראל
במדינת ישראל אירעו עד כה מספר אירועי "הפקעה שלטונית רב ממדית" בהם המדינה, מכוח מעמדה כריבון, פינתה תושבי אזור שלם ממקומם.
פינוי היישובים היהודיים בסיני, בשנת 1982. הפקעה זו קדמה לחקיקת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק יסוד: חופש העיסוק, ולכן ההפקעה לא נבחנה כלל מבחינה חוקתית.
תוכנית ההתנתקות, בשנת 2005. זו הייתה הפעם הראשונה, והיחידה עד כה, במדינת ישראל, בה הפקעה שלטונית רב ממדית נבחנה מבחינה חוקתית.
הפרבר היא סדרת טלוויזיה אוסטרלית מסוגת הדרמה.
הסדרה עוקבת אחר חייהם של התושבים קשיי היום ממוצא אבוריג'יני הגרים בפרוור רדפרן סמוך לסידני.
הסדרה עלתה לראשונה בשנת 2012 וסך הכל צולמו שתי עונות.
הסדרה שודרה בערוץ הטלוויזיה האוסטרלי ABC, ובנטפליקס.
הסדרה זכתה בארבעה פרסי האקדמיה האוסטרלית לטלוויזיה וקולנוע (AACTA).
באנטומיה, הפקק הרירי הוא פקק צמיגי שנמצא בתוך צוואר הרחם ונועד למנוע מעבר חיידקים וזיהומים מהנרתיק דרך צוואר הרחם אל הרחם בזמן שמתפתח בו העובר.
הפקק עשוי מריר ומכיל מגוון חומרים אנטי-מיקרוביאליים, לרבות אימונוגלובולינים, ופפטידים אנטי-מיקרוביאליים דומים לאלה המצויים בריר האף.
לקראת הלידה נפלט הפקק הרירי ומאפשר את המשך התפתחות הלידה ויציאת התינוק מצוואר הרחם.
במצב תקין חסום הפתח החיצוני של צוואר הרחם על ידי ריר צמיגי שמונע מעבר של זיהומים אל חלל הרחם.
צמיגותו של ריר זה יורדת כשהביצית מוכנה להפריה והוא הופך לנוזלי יותר, וזאת על מנת לאפשר לזרעונים לעבור דרך צוואר הרחם אל הרחם והחצוצרות.
לקראת הלידה הפקק הרירי משתחרר (show) כאשר צוואר הרחם מתחיל להתרחב, והוא עשוי לצאת כפקק, גוש, או כהפרשה מוגברת מהנרתיק במשך מספר ימים.
הליחה עשויה להיות נגועה בדם חום, ורוד או אדום.
יציאת הפקק הרירי אינה מעידה בהכרח על תחילת הלידה או אף על לידה קרובה.
לקראת סוף ההריון, כאשר צוואר הרחם נעשה דק ועדין, לעיתים משתחרר מעט דם בצוואר הרחם והוא גורם לריר לקבל גוון אדום.
קיום יחסי מין או בדיקה נרתיקית יכולים גם להשפיע על הפקק הרירי ולגרום להפרשה חלקית של ריר בעלת גוון דמי, גם כאשר הצירים אינם מתחילים במהלך הימים שלאחר מכן.
האחרונים נחלקו האם יציאת הפקק הרירי מטמאת בטומאת לידה.
יש סוברים שיציאתו מטמאת משום "פתיחת הקבר", או משום שמעורב בו מראה דמי.
ומנגד, יש סוברים שהמציאות היא שמיקומו של הפקק הרירי הוא בצוואר הרחם, ולכן אין ביציאתו פתיחה של הרחם, וגם אם יש בו דם - הדם הזה מקורו בצוואר הרחם ולא ברחם ולכן הוא אינו מטמא.
הפקעת הנסיכים הוא הכינוי למחלוקת שפיצלה את החברה ברפובליקת ויימאר בין השנים 1918–1926. המחלוקת נסבה סביב השאלה כיצד יש לנהוג בנכסי משפחות המלוכה שעזבו את גרמניה לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה ופירוק הקיסרות הגרמנית.
בסוף אוקטובר 1918, כאשר נראה היה שתבוסתה של גרמניה במלחמה בלתי נמנעת, פרצה "המהפכה הגרמנית".
ב-28 באוקטובר חתם וילהלם השני, קיסר גרמניה על תיקונים שהפכו את גרמניה למונרכיה חוקתית, אולם בכך לא היה די.
הקיסר עזב את ברלין לבלגיה, שם הופעל עליו לחץ מצד פוליטיקאים ואנשי צבא שיתפטר.
הקיסר סירב לעשות זאת, וב-9 בנובמבר נאלץ הקנצלר מקס פון באדן להתייצב בפני ממשלתו ההמומה ולהודיע לה על דעת עצמו שהקיסר התפטר.
באדן עצמו התפטר והעביר את השלטון במדינה לפרידריך אברט.
משעמד הקיסר בפני עובדה מוגמרת, נמלט להולנד שם העביר את שארית חייו.
בעוד הרייכסטאג המבולבל דן במצב, יצא פיליפ שיידמן אל ההמון שהתכנס מחוץ לבניין והכריז על ביטול הקיסרות והקמת "רפובליקה גרמנית".
הכרזה היסטורית זו הייתה ערש לידתה של רפובליקת ויימאר.
בעקבות כך, התפטרו או הודחו כל שאר הנסיכים והמלכים ששלטו במדינות הפדרליות שהרכיבו את גרמניה.
חלקם, כמו הקיסר, יצאו לגלות בעוד אחרים חיו את שארית חייהם בגרמניה כאזרחים פשוטים.
בניגוד לאימפריה האוסטרו-הונגרית שבה הולאמו באופן מיידי כל נכסי בית הבסבורג (החוק ההבסבורגי), סעיף 153 לחוקת ויימאר קבע כי נכסי משפחות המלוכה יישארו בידיהן, אולם הותיר את האפשרות התאורטית לבצע בעתיד הפקעה כזו תוך מענק פיצויים הולמים למשפחות שנכסיהן הופקעו.
היו שתי סיבות עיקריות לחוסר רצונה של ממשלת אברט לבצע הפקעה כוללת.
הראשונה הייתה האופי הפדרלי של הקיסרות שגרם לכך שהיה מורכב מאוד לבצע הפקעה כוללת בכמה מדינות בעלות מאפיינים וסוגי נכסים שונים.
הסיבה השנייה הייתה הסכמי ורסאי המתקרבים.
הסתמן כי מדינות ההסכמה ידרשו מגרמניה פיצויים כספיים גבוהים מאוד, ואברט חשש שאם לקופת המדינה הגרמנית יתווסף ממון נוסף בעקבות ההפקעה, מדינות ההסכמה ידרשו פיצויים גבוהים יותר.
אברט הורה כי כל אחת מהממשלות הפדרליות המרכיבות את הרפובליקה תנהל בעצמה משא ומתן על הפקעה ופיצויים עם בית המלוכה ששלט בה קודם לכן.
המשא ומתן התקדם בעצלתיים בשל סיבות שונות.
בין היתר בגלל האינפלציה הגואה בגרמניה שגרמה לכך שבתי המלוכה לא רצו לקבל כסף גרמני בתמורה לרכושם.
סוגיה נוספת שעמדה במרכז המחלוקת הציבורית הייתה שאלת הבעלות על אדמות בתי המלוכה.
כל אחד מהם החזיק ברשותו שטחי אדמה גדולים מאוד, אולם בעוד שבמדינות גדולות כמו פרוסיה ובוואריה מדובר היה בשטחים זניחים ביחס לגודלה של המדינה, במדינות קטנות יותר הם היוו נתח עצום משטחה והיו מסוגלים לשתק את הכלכלה המקומית אם היו עוברים לידיים פרטיות.
בדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שטרליץ למשל, החזיק בית מקלנבורג-שטרליץ ב-55% משטחי הדוכסות.
בבוואריה, הצליחה הממשלה להגיע להסדר מול בית ויטלסבאך על הפקעת הנכסים בתמורה לפיצויים גבוהים שהועברו לידי קרן הפיצויים של בית ויטלסבאך.
ב-31 ביולי 1919 העביר הפרלמנט של המדינה החופשית סקסוניה-גותה, חוק להפקעת כל נכסי בית סקסה-קובורג-גותה.
קרל אדוארד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה ערער על החוק בפני בית המשפט העליון של גרמניה.
בית המשפט נשלט באותה תקופה בידי שומרים שמרנים ומלוכנים במובהק, וב-18 ביוני 1925 פסק שהחוק להפקעת נכסי בית סקסה-קובורג-גותה הוא לא-חוקתי.
בית המשפט הורה לממשלת המדינה להחזיר למשפחת הנסיך את כל הרכוש והאדמות, שהוערכו בסכום כולל של 37.2 מיליון מרק.
ב-23 בנובמבר 1925 הגישה המפלגה הדמוקרטית הגרמנית הצעת חוק המסמיכה את הממשלות של המדינות להעביר חוקים להסדרת מעמדם של נכסי משפחות המלוכה.
בהצעת החוק נקבע כי החלטות אלו יהיו חסינות מפני ביקורת משפטית.
הצעת החוק התקבלה בהסכמה שבשתיקה מצד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
יומיים לאחר מכן, הגישה המפלגה הקומוניסטית של גרמניה הצעת חוק אחרת על פיה גרמניה תצא למשאל עם האם לבצע הפקעה כוללת ללא פיצויים של כל נכסי משפחות המלוכה.
על פי הצעת החוק, הקרקעות היו אמורות להימסר לחקלאים ולחוכרים, והטירות היו אמורות להפוך לבתי הבראה או לדיור ציבורי.
כסף מזומן וחפצי ערך היו אמורים להתחלק לפצועי מלחמה ונזקקים.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית התנגדה למשאל העם.
הסוציאל-דמוקרטים חששו שבעקבות צעד פופוליסטי כזה יגדל כוחה של המפלגה הקומוניסטית.
כמו כן הם העריכו שההצעה תיפול במשאל העם, ולפיכך העדיפו את ההצעה המתונה יותר של המפלגה הדמוקרטית.
עם זאת, ב-19 בינואר, הכריזה המפלגה הקומוניסטית על כינוס ועדה מיוחדת שהורכבה מנציגי 40 ארגוני שמאל גרמניים, ונועדה לגבש מתווה ברור למשאל עם אודות הפקעת נכסי משפחות המלוכה.
ועדה זו זכתה לכינוי "ועדת קוצ'ינסקי", על שמו של הסטטיסטיקאי רוברט רנה קוצ'יסנקי שעמד בראשה.
הקומוניסטים הציעו לסוציאל-דמוקרטים לשלוח גם כן את נציגיהם לוועדה, אולם הם סרבו.
עם זאת, הם שמרו על ערוץ קשר עם הוועדה והחלו במשא ומתן חשאי עמה.
לנוכח הלחץ הגדול מצד ארגוני השמאל, הסוציאל-דמוקרטים נאלצו להיכנע ולהסכים למשאל העם.
ב-25 בינואר הגישו הקומוניסטים והסוציאל-דמוקרטים בקשה משותפת למשרד הפנים בבקשה לקבוע מועד למשאל עם על הפקעה של נכסי משפחות המלוכה.
משרד הפנים קבע שהמשאל יערך בין 4 ל-17 במרץ 1926. הקומוניסטים פתחו מיד בקמפיין לטובת ההפקעה.
הם גייסו למען הקמפיין שלהם ידוענים בולטים כמו אלברט איינשטיין, קתה קולוויץ, ג'ון הרטפילד וקורט טוכולסקי.
הם ביקשו מהסוציאל-דמוקרטים להצטרף אליהם לקמפיין משותף, אולם אברט לא רצה להיקשר לקומוניסטים ובאופן כללי למשאל העם, ולפיכך הצהיר שמפלגתו מוסרת את ההכרעה בנושא לעם בלבד.
הוא הזהיר את פעילי המפלגה לנקוט נייטרליות גמורה בנושא, ולא להיגרר לפרובוקציות של הקומוניסטים.
במקביל, פתחו מפלגות הימין בתמיכת הכנסיות בגרמניה והרייכסלנדבונד בקמפיין נגד ההפקעה.
במשאל העם השתתפו 12.5 מיליון מבעלי זכות הבחירה בגרמניה (מתוך 39.4 מיליון).
הצעת ההפקעה זכתה ברוב קטן, שהיה גדול יותר ממספר המצביעים של הקומוניסטים והסוציאל-דמוקרטים.
בעקבות המשאל, הופקעו נכסי משפחות המלוכה, ונקבע שהרייכסטאג יכריע האם להלאים אותם ללא פיצויים.
ב-6 במאי הצביע הרייכסטאג (שנשלט בידי רוב שמרני) נגד הלאמה ללא פיצויים, לפיכך הוחלט שגורל נכסי משפחות המלוכה יוכרע במשאל עם נוסף שנקבע ל-20 ביוני.
הנשיא השמרן פאול פון הינדנבורג התנגד למשאל העם.
ב-15 במרץ הוא זימן אליו את שר המשפטים וילהלם מרקס וחיווה בפניו את דעתו שהמשאל אינו חוקתי ואינו משרת את טובת הציבור.
ב-24 באפריל הוציאה גם ממשלת הימין בראשותו של הנס לותר הצהרה על פיה המשאל אינו חוקתי.
בהתאם להצהרה זו, הסכמה על ההפקעה הייתה למעשה הסכמה על שינוי בחוקה.
אי לכך, היה צורך שלפחות 50% מבעלי זכות ההצבעה בגרמניה ישתתפו במשאל העם.
בעוד שהסוציאל-דמוקרטים היו סקפטים לגבי הצלחת המשאל לגייס מספר מצביעים כה גדול, הקומוניסטים דווקא היו אופטימיים.
הם הניחו שלנוכח המצב הכלכלי ההולך ומחמיר בגרמניה, רבים יתמכו בהפקעה שתשפר את מצבה הכלכלי של גרמניה.
ב-15 באפריל 1926 התכנסו כל מתנגדי משאל העם תחת "ועדת העבודה נגד משאל העם".
הנשיא הינדנבורג ניהל במקביל קמפיין משלו נגד המשאל אותו כינה "עוול גדול" ו"כפיות תודה גסה" וקבע שהוא "מפר את יסודות המוסר והחוק".
מתנגדי המשאל הפיצו את הטענה שהמשאל אינו מתמקד רק בהפקעת נכסי משפחות המלוכה אלא מדובר בקנוניה קומוניסטית שמטרתה ביטול כל הקניין הפרטי.
מתנגדי המשאל קראו להחרים את המשאל לחלוטין וכלל לא להצביע.
ועדת ההתנגדות נהנתה מתמיכה כספית רבה מצד משפחות המלוכה ומצד איגודי תעשיינים שהיו קשורים עמן בקשרי עסקים.
המפלגה הנאצית סרבה להביע עמדה בעד או נגד משאל העם.
גרגור שטראסר - מנהיג האגף השמאלי של המפלגה, ניסה לגרור את המפלגה לתמיכה בהפקעה, אולם היטלר סירב בתוקף.
היטלר הביע רשמית את העמדה הנייטרלית של המפלגה בנושא במהלך ועידת במברג שנערכה בפברואר של אותה שנה, וציטט את דבריו של וילהלם השני: "עבורנו, היום אין נסיכים, רק גרמנים".
ועדת ההתנגדות ערכה באותו יום פסטיבלים גדולים של בירה חינם במטרה להרחיק אנשים מהקלפיות.
כ-15.6 מיליון גרמנים, מתוך כ-39.7 בעלי זכות הצבעה, הגיעו לקלפיות.
14.5 מיליון הצביעו בעד ההפקעה, ורק 0.56 הצביעו נגד.
עם זאת, מכיוון שרק 39.3% מבעלי זכות ההצבעה מימשו את זכותם, התוצאה לא הייתה מספיקה כדי להעביר שינוי בחוקה שיאפשר הפקעה ללא פיצויים.
הקומוניסטים האשימו את הסוציאל-דמוקרטים בכישלון משאל העם.
הסוציאל-דמוקרטים מצדם החלו לחפש מוצא מהתסבוכת.
במקביל ממשלת הימין בהנהגתו של וילהלם מרקס, החלה לשקול לצרף אליה את הסוציאל-דמוקרטים.
אלו האחרונים דרשו כתנאי לכך פתרון חוקתי לבעיית הנכסים של משפחות המלוכה.
בסופו של דבר הגיעו הסוציאל-דמוקרטים לפשרה מול ממשלת מרקס על פיה יוקם בית משפט מיוחד שיכריע בעניין הנכסים.
הנהגת המפלגה פנתה להנהגת הסיעה ברייכסטאג ודרשה ממנה להצביע בעד החוק להקמת בית משפט מיוחד לפתרון בעיית נכסי משפחות המלוכה.
עם זאת, חברי הרייכסטאג של המפלגה סירבו לעשות זאת.
אי לכך, משכה ממשלת מרקס את הצעת החוק.
מרקס החליט להחזיר את היוזמה לידי ממשלות המדינות, ובהדרגה חתמו מרבית הממשלות על הסכמים שונים עם משפחות המלוכה.
במרבית ההסכמים נקבע כי המדינה תקבל את מרבית הנדל"ן והאדמות של המשפחות בעוד שחפצי הערך הוחזרו למשפחות.
אוספים בעלי ערך היסטורי, ספריות ומוזיאונים, הועברו בדרך כלל לניהולן של קרנות מיוחדות.
ב-6 באוקטובר 1926 הגיעה ממשלת המדינה החופשית פרוסיה להסכם מול נציגי בית הוהנצולרן על פיו מרבית נכסי הבית הוחרמו בידי הממשלה והשאר נותרו בידי המשפחה.
הסכם זה נחשב למקל מדי עם ההונצולרנים, ולפיכך מפלגות השמאל בלנדטאג של פרוסיה סירבו לתמוך בו.
לאחר משא ומתן ארוך, הסכימו הסוציאל-דמוקרטים להימנע בהצבעה.
כאשר רק הקומוניסטים הצביעו נגד, הצעת החוק עברה.
לאחר החתימה על החוזה בפרוסיה, המדינות היחידות שעדיין לא הכריעו בגורל נכסי משפחות המלוכה שלהן היו תורינגיה, הסן, מקלנבורג-שוורין, מקלנבורג-סטרליץ וליפה.
הסכמי פשרה במדינות אלו הושגו רק כעבור שנים ארוכות.
כדי למנוע מבתי המלוכה לערער על הכרעות הממשלות בבתי משפט אזרחיים, הועבר ביוני 1927 "חוק החסימה" אשר אסר על בתי המלוכה לערער על החלטות הממשלות.
ב-1 בפברואר 1939 קבע הקבינט של היטלר כי לממשלה תהיה אפשרות להתערב בכל אחד מהחוזים שנחתמו בין המדינות למשפחות המלוכה ולשנות אותם כרצונה.
בפועל, הנאצים מעולם לא התערבו באף אחד מהחוזים, והשתמשו בהצהרת הממשלה רק כאמצעי להבטיח את צייתנותם של משפחות המלוכה והמלוכנים הגרמנים.
הפראים והתמימים הוא מערבון אמריקאי משנת 1959 בבימויו של ג'ק שר, עם אודי מרפי וסנדרה די בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על זוג צעירים תמימים שגדלו כנוודים ומגיעים לעיר בה אנשים רעים ומושחתים שמנסים לנצל את תמימותם.
ינסי הוק (אודי מרפי) נודד ברחבי ויומינג עם דודו לי (ג'ורג' מיצ'ל) ודודתו האינדיאנית קירי (ליליאן אדמס).
הם מתפרנסים מצייד גיריות ומכירת עורותיהן לתפירת פרוות.
לי דוחה את הצעת חבריו להגיע לקליפורניה ולהקים חווה.
הוא אוהב את המרחב אף על פי שמחיר הפרוות יורד.
לאחר שלי נפצע מתקיפת דב, הוא שולח את ינסי למכור את העורות.
ינסי נפגש בבן סטוקר (סטרוטר מרטין) שמציע לתת לו את בתו הבכורה רוזלי תמורת העורות אך ינסי מסרב וגם מניס את סטוקר מהמקום לאחר שניסה לגנוב את העורות.
רוזלי מגיעה בחשאי לינסי ומבקשת להצטרף אליו במסעו לעיר קספר וינסי מסרב אך מסכים לבסוף.
רוזלי היא נערה פשוטה, לבושה סמרטוטים, מלוכלכת ואנאלפביתית.
שניהם נכנסים לקספר, ינסי על סוס ורוזלי על חמור שנושא את ערימת העורות.
התושבים מסתכלים עליהם בתימהון ותוך זמן קצר מתעמת ינסי עם הבריון צ'יפ (פיטר ברק) וגובר עליו.
הם נכנסים לחנות הכלבו של הזוג פורבס ומוכרים את העורות.
בכסף קונה ינסי בגדים לו ולרוזלי, כעת הוא נראה כ"ג'נטלמן".
רוזלי מושכת את עיניו של פול ברטל (גילברט רולנד) שהוא השריף של העיר והאדם החזק ביותר.
הוא גם בעל "אולם הריקודים" שהוא מסווה לבית בושת.
ברטל הוא אדם חלקלק ורוזלי מוצאת חן בעיניו, הוא מציע לה לעבוד באולם הריקודים ומפנק אותה בבגדים ותכשיטים.
ינסי מרוצה שרוזלי השיגה "עבודה" ובינתיים הוא מתאהב במרסי הווארד (ג'ואן דרו) ואינו יודע שהיא למעשה זונה.
בנשף ריקודים הוא רואה שהזוגות הרוקדים מתרחקים מהם הוא מתעמת שוב עם צ'יפ ואז מתבררת לו האמת.
הוא מצטייד ברובה ויוצא לאולם הריקודים כדי לשחרר את רוזלי.
ברטל מאיים עליו ומתפתח קרב יריות שבסופו נהרג ברטל.
ינסי עומד לעזוב את קספר והזוג פורבס מקבל את רוזלי לעבודה בחנות אך היא רצה אחרי ינסי העוזב ולבסוף הם מגיעים לדוד ולדודה וממשיכים את חייהם כציידי פרוות.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאודי מרפיינסי הוקססנדרה דירוזלי סטוקרג'ואן דרומרסי הווארדיצאניתגילברט רולנדפול ברטלשריףפיטר ברקצ'יפג'יס באקוסססיל פורבסבעל חנותבטי הרפורדגב' פורבססטרוטר מרטיןבן סטוקרג'ורג' מיצ'ללי הוקסדודו של ינסיליליאן אדמסקירי הוקסאשתו של לי
הפראיות היא סדרת טלוויזיה אמריקאית שנוצרה על ידי שרה שטרייכר עבור פריים וידאו.
הסדרה סובבת סביב קבוצת נערות מתבגרות שנותרו תקועות על אי בודד לאחר התרסקות מטוס, אך אינן מודעות לכך שהן מושא לניסוי חברתי.
הקאסט כולל את סופיה עלי, ריין אדוארדס, שאנון ברי, ג'נה קלאוס, מיה הילי, הלנה הווארד, ארנה ג'יימס, שרה פידג'ון, דייוויד סאליבן, אלכס פיצאלן, טרוי ווינבוש ורייצ'ל גריפית'ס.
הסדרה החלה בשידור בפריים וידאו ב-11 בדצמבר 2020, וזכתה לביקורות חיוביות מהמבקרים, עם שבחים על הביצועים, הכתיבה והעלילה.
בדצמבר 2020, הסדרה חודשה לעונה שנייה שעלתה לראשונה ב-6 במאי 2022.
קבוצה של נערות מתבגרות מרקעים שונים - פאטין ג'דמני, דוט קמפבל, מרתה בלקבורן, רייצ'ל ריד, שלבי גודקינד, נורה ריד, טוני שליפו ולאה רילקה - נמצאות על מטוס שמתרסק באוקיינוס בזמן שהיה בדרך להוואי.
הן שורדות את ההתרסקות ומוצאות את עצמן תקועות על אי בודד.
בעוד הבנות פועלות כדי לשרוד וללמוד אחת על השנייה, הן אינן מודעות לכך שהן מושא לניסוי חברתי; התרסקות המטוס בוצעה על ידי גרטשן קליין, ראש התוכנית "Dawn of Eve progrem".
הרפתקאותיהן של הבנות על האי משולבות בסצנות פלאשבק על חייהן לפני ההתרסקות, ובסצנות פלאש-פורוורד שבהן שני גברים הטוענים שהם סוכני FBI מראיינים את הניצולים כביכול לאחר החילוץ.
הפקעת מחירים היא כינוי לתופעה של מכירת מצרכים או שירותים במחיר מעבר למותר ולסביר.
מחיר מותר נקבע בחוק הקובע מחיר מקסימלי, ואילו מחיר סביר הוא עניין ציבורי שעשוי להיות במחלוקת.
הפקעת מחירים אופיינית למצבי משבר אמיתיים (מלחמה) או מדומיינים (שמועות, צפיות) המביאים למחסור, אך היא תיתכן גם בשיטות של הונאה, צבירת מלאי וכדומה.
וכן אסור לתגר למנוע עצמו ולהתאחר מלמכור מה שיש אצלו מפני פחד הפקעת שערים וכן לא יאחר עצמו מן השוקים ולא לגזור תענית תחלה ביומא דשוקא ולא יהא מפחיד בני אדם באמרו תבואה מועטת בעולם.
דתנן (תענית דף ט"ו ע"ב) במתניתין אין גוזרים תענית על הצבור בתחלה בחמשי שלא להפקיע את השערים ובשני בצרות אסור לאצר אפילו חרובין אף דבר אחר אלא ימכור ראשון ראשון דאמרינן (ב"ב דף צ' ע"ב) ובשני בצרות אפילו קב חרובין לא יאצר מפני שמכניס מארה בשערים.
ובשעת הזול אסור לקנות תבואה ופירות לאצר אלא מוסר ראשון ממה שיש אצלו ואל ישתכר בו יותר משער השוק ועל שאינו עושה כן אמר הנביא לאמר מתי יעבור החדש ונשכיר' שכר וגומר.
ואמרינן אוצרי פירות כגון מאי כגון שבתי אוצר פירי.
בשולחן ערוך חושן משפט סימן רלא סעיף כא:כל המפקיע שערים שמוכר יותר מהראוי, רשאים להלקותו ולענשו כפי הראוי.
וכן נפסק בשולחן ערוך יורה דעה סימן שלו סעיף ג לגבי תרופות שאסור למכור אותם יותר מן הראוי: מי שיש לו סמנים, וחבירו חולה וצריך להם, אסור לו להעלות בדמיהם יותר מן הראוי.
ולא עוד, אלא אפילו פסקו לו בדמיהם הרבה, מפני צורך השעה שלא מצאו סמנין אלא בידו, אין לו אלא דמיהן.
לאחר הקמת מדינת ישראל, עוד בשנת 1948, נקבעה "פקודת מניעת הפקעת שערים וספסרות (שיפוט), תש"ח-1948", מכוחה הוקמו בתי דין מיוחדים לשיפוט בענייני הפקעת שערים (לצד שיפוט בענייני ספסרות).
בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל, בתי דין אלו הטילו קנסות על מפקיעי שערים והופיעה במשפטים של סוחרים שהואשמו בהפקעת מחירים.
במרץ 2023 בטל בית המשפט העליון פסק דין שקיבל תביעה על גביית מחיר מופרז.
בפסק הדין כתבה השופטת יעל וילנר:
"השימוש בעילת המחיר המופרז צריך שייעשה באיפוק ובריסון, במיוחד במסגרת תובענות ייצוגיות.
כמובהר לעיל, הניסיון לקבוע מהו מחיר גבוה במיוחד ובלתי הוגן כרוך בקשיים משמעותיים, שאינם ניתנים לפתרון בכלים משפטיים בלבד.
על בתי המשפט ליישם את העילה דנן בזהירות ובאיפוק רב, בהתאם לאמות המידה שצוינו לעיל, ולהחילה רק במקרים קיצוניים ומובהקים של ניצול צרכני, אשר "דוקרים את העין וברורים לכל" – הן מבחינת גובה המחיר, הן מבחינת חוסר הגינותו – בשים לב, בין היתר, להשלכות הכלכליות הטמונות בהחלתה במקרה הנדון."
בישראל, חוק הפיקוח על מחירי מצרכים ושירותים מטרתו למנוע הפקעת מחירים או פגיעה ברווחתם של הצרכנים, תוך שמירה על התשואה ההוגנת למפוקחים (בעיקר חקלאים ותעשיינים בתחום המזון).
מינהל האכיפה, המסחר, והמדידה של משרד הכלכלה אוכף את המחיר לצרכן בשווקים לאחר קביעת המחיר המרבי של המוצרים.
הפקת שמן זית הוא תהליך של מיצוי שמן הזיתים.
שמן זית מיוצר בתאים מסוימים בתוך הפרי, ומאוחסן בסוג מסוים של חלולית (ואקואול) הנקרא חלולית ליפו (lipo vacuole), כאשר כל תא מכיל טיפת שמן זית.
הפקת שמן זית הוא תהליך הפרדת השמן משאר מרכיבי הפרי (קליפה, מים ותמצית צמחית נוזלית ומוצקה).
ניתן להגיע להפרדה זו באמצעים פיזיים בלבד, שכן שמן ומים אינם מתערבבים, כך שקל יחסית להפריד ביניהם, אפילו באמצעים פרימיטיביים.
הדבר איננו נכון בהשוואה להפקת לשמנים אחרים אשר מופקים בעזרת ממיסים כימיים, בדרך כלל הקסאן.
הפעולה הראשונה בעת הפקת שמן זית היא שטיפת הזיתים, כדי להפחית את נוכחותם של מזהמים שונים, ובמיוחד של אדמה העלולה ליצור אפקט טעם מסוים הנקרא "טעם אדמה".
הפקת שמן זית נקראת בעברית "עצירה" ונעשית בבית בד.
שמן זית איכותי עוצרים בסחיטה במכבש וללא חימום.
תהליך זה נקרא "כבישה קרה".
בתהליך עצירת השמן שלושה שלבים עיקריים: שבירה וריסוק של הזיתים, סחיטת הזיתים המרוסקים והפרדת השמן מן המוהל.
בעבר נעשו שבירת הזיתים וריסוקם במפרכת, מתקן שבו מונחים הזיתים על משטח תחתון עגול, וגלגל אבן גדול וכבד סובב ודורס את הזיתים.
את הזיתים המרוסקים מילאו ב'עקלים', סלים שטוחים מיוחדים לעניין זה.
העקלים המלאים הוכנסו למכבש לסחיטת השמן מן הזיתים.
קורת בית הבד שהועמסה באבנים שימשה כמנוף לסחיטת הזיתים.
מאוחר יותר נכנס לשימוש מכבש בורגי ולאחרונה משמש מכבש הידראולי.
הנוזל המופק הוא תערובת של שמן ומוהל שהוא בעיקרו מים.
לאחר שהנוזל המעורב שוהה זמן מסוים במכלים, נפרד השמן וצף על פני המוהל.
בבתי בד חדישים התהליך מהיר יותר ונעשה במכונות סגורות.
הזיתים עוברים במתקן שטיפה והפרדת העלים, משם למכונה המרסקת את הזיתים.
דַייסת הזיתים המרוסקים מוזרמת במנות למכבש הסוחט את הזיתים בפעולה מהירה בלחץ גבוה.
הנוזל שנסחט מוזרם לצנטריפוגות הפרדה המפרידות את השמן מן המוהל.
אפשר להפיק שמן גם בדרך של חימום הזיתים לטמפרטורה של למעלה מ-35 מעלות ולאחר מכן סחיטתם.
תהליך זה נקרא "כבישה חמה" והשמן המופק באמצעותו הוא פחות איכותי.
קיימת שיטה אחרת לעצירת השמן ללא כבישה, שבה הזיתים מרוסקים עד למצב של עיסה, מוכנסים לכלי ומכוסים במים.
לאחר המתנה מספקת, השמן צף על פני המים.
ניתן גם להפריד את השמן מן המים בצנטריפוגה, כמו בשיטות אחרות, וכך לחסוך זמן.
הפקרנץ הם לחמים מתוקים משווייץ, גרמניה, אוסטריה ודרום טירול.
הבצק עשוי מסוכר, קמח, חמאה, ביצים ושמרים (לעיתים עם צימוקים או שקדים).
בדרך כלל הן ההפזופף והן ההפקרנץ מורכבות משלושה חלקי בצק קלועים.
בעוד שההפזופף ("זופף" שפירושו צמה) הוא כיכר המורכבת מצמה בלבד, הצמה של הפקרנץ מכופפת לזר ("קרנץ" כלומר זר).
שני סוגי לחם דומים הנקראים vetekrans ו-vetelängd (מילולית "זר חיטה" ו"אורך חיטה" בהתאמה) נפוצים בשוודיה.
Vetelängd דומה מאוד לצורת ההפצופף, ואילו שני הקצוות של Vetekrans מחוברים, ומעצבים את הלחם לצורת O, לפני האפייה.
הפקות המזרח הוא סרט תיעודי ישראלי משנת 2024 העוסק בדמותו של ימין מסיקה ובעשייתו הקולנועית-מזרחית.
הסרט מספר את סיפורו של ימין מסיקה – במאי, פעיל חברתי ויזם תרבותי שקידם באופן חלוצי את התרבות המזרחית מהשוליים אל לב המיינסטרים.
בשנות ה-90, לאחר שהניסיון שלו להשתלב בתעשיית הקולנוע נדחה מספר פעמים, הוא החל להפיק ולצלם באופן מחתרתי קליפים וסרטים דלי תקציב בכיכובם של זמרים מזרחיים – אבי ביטר, תמיר גל, משה כהן, שרית חדד, זהבה בן ועוד.
הסרטים זכו לבוז וללעג התקשורת והממסד, אך גם להצלחה רבה בקרב הקהל.
במשך עשורים עבודותיו הודרו מהמסך הקולקטיבי, אך הציבור צרך את הסרטים בדרכים מחתרתיות, בבאסטות ובכבלים הפיראטיים.
בסרט על אודות מסיקה מרואיינים בנוסף על מסיקה עצמו, גם אבי ביטר, תמיר גל, משה כהן, ירמי קדושי ועוד.
הפקת הסרט נתמכה על ידי הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה והוא שודר בכאן 11 לראשונה ב-26 באוקטובר 2024 ועלה בערוץ שלהם באתר יוטיוב.
הקרנת הבכורה של הסרט נערכה ב-22 ביולי 2024 בפסטיבל הקולנוע בירושלים, בו זכה הסרט בפרס "ציון לשבח".
הסרט זכה לביקורות חיוביות רבות באתרים הארץ, ynet, מעריב, וואלה ומאקו.
הפקת מימן הוא תחום מפתח בתחום האנרגיה הירוקה, בעל פוטנציאל לשמש תחליף לדלקים מאובנים כמקור אנרגיה נקי.
כאשר מימן מופעל בתאי דלק, הוא מייצר אנרגיה חשמלית בתהליך בו מים הם התוצר היחיד, וכתוצאה מכך השפעתו הפחמנית בשלב השימוש נחשבת זניחה.
עם זאת, תהליך הפקת המימן עצמו עשוי לכלול פליטות פחמן, בהתאם לשיטת ההפקה, דבר שמדגיש את הצורך להבחין בין השיטות השונות ולהעריך את השפעתן על מאזן הפחמן העולמי.
כיום, כ־95% מהמימן בעולם מופק בשיטת רפורמינג במים-מתאן, תהליך המייצר כמויות משמעותיות של פחמן דו־חמצני.
לעומת זאת, מימן ירוק, המופק ממקורות אנרגיה מתחדשים, נחשב לפתרון בעל פליטות נמוכות יותר, אך עלויותיו הגבוהות וזמינותו המוגבלת ביישומים מסחריים מגבילים את השימוש בו.
בנוסף, שיטות חדשניות כגון פירוליזה של מתאן נתפסות כמבטיחות בשל פוטנציאל הפחתת הפליטות, אך הן נתונות למחלוקות בנוגע ליעילותן ולעלויותיהן, וטרם הגיעו לשלב מסחרי נרחב.
נכון לשנת 2023, פחות מ־1% מייצור המימן הייעודי הוא דל-פחמן, כלומר מימן כחול, מימן ירוק, ומימן המיוצר מביומסה.
בשנת 2020, יוצרו ברחבי העולם כ־87 מיליון טון מימן לשימושים שונים, כגון זיקוק נפט, ייצור אמוניה באמצעות תהליך הבר-בוש, וייצור מתנול על ידי חיזור של פחמן חד־חמצני.
שוק ייצור המימן הגלובלי הוערך בכ־155 מיליארד דולר בשנת 2022, וצפוי לצמוח בקצב צמיחה שנתי מצטבר (CAGR) של 9.3% בין השנים 2023 ל־2030.
מימן הוא יסוד כימי וגז דליק בעל חשיבות רבה בתעשייה ובאנרגיה.
אף על פי שמימן אינו מקור אנרגיה ראשוני (כלומר, הוא אינו מצוי חופשי בכמויות משמעותיות בטבע), הוא משמש כנושא אנרגיה יעיל: ניתן להפיק אנרגיה רבה משריפתו או מהגבתו בחמצן, ותוצר הלוואי היחיד הוא מים.
תכונותיו הופכות אותו לדלק נקי פוטנציאלי ולאבן בניין בתעשייה הכימית.
מדי שנה מיוצרים עשרות מיליוני טונות של מימן לצרכים שונים – לפי סוכנות האנרגיה הבינלאומית, בשנת 2018 הייצור העולמי של מימן טהור עמד על כ־74 מיליון טונות, כאשר כ־38 מיליון טון שימשו בזיקוק נפט וכ־32 מיליון טון שימשו לייצור אמוניה בתהליך הבר-בוש.
כמו כן, מיליוני טונות של מימן נצרכים כתערובת עם גזים אחרים (למשל בסינתזת מתנול ובתהליכי הפקת פלדה).
המימן משמש כחומר גלם מרכזי בתעשייה הפטרוכימית (למשל בהסרת גופרית מבנזין ובייצור דשנים), וכמו כן כדלק בתאי דלק לייצור חשמל ובהנעת כלי רכב חשמליים מבוססי תאי דלק.
הוא אף מנוצל כדלק רקטות וכאמצעי לאגירת אנרגיה ממקורות מתחדשים.
קיימות שיטות מגוונות להפקת מימן, הנבדלות במקור חומרי הגלם ובתהליכים הפיזיקליים-כימיים.
באופן כללי, ניתן לחלקן לתהליכים תרמוכימיים (המבוססים על חום ותגובות כימיות), תהליכי אלקטרוליזה (פירוק מים בחשמל), תהליכי פוטוליזה ישירה בהשפעת אור, ותהליכים ביולוגיים.
כל שיטה מאופיינת ביתרונות, בחסרונות ובמידת בשלות טכנולוגית שונה.
רפורמציה של מתאן עם קיטור (SMR)
רפורמציה בקיטור של מתאן (SMR) היא השיטה הנפוצה ביותר כיום לייצור מימן.
בתהליך זה, מחממים גז טבעי (שעיקרו מתאן, CH4) עם קיטור בלחץ ובטמפרטורה גבוהים בנוכחות זרז, ובכך גורמים לפירוק המתאן למימן ולפחמן חד־חמצני.
לאחריה מתבצעת תגובת Shift בה הפחמן החד־חמצני מגיב עם מים ליצירת מימן נוסף ופחמן דו־חמצני:
גז התוצר העיקרי הוא מימן, שמופרד מטווח הגזים (לרוב בעזרת ספיחה בלחץ – PSA – לסילוק הפחמן הדו־חמצני ותוצרי לוואי אחרים).
תהליך ה־SMR מתבצע בטמפרטורות של כ־700–1,000 מעלות צלזיוס ובלחץ של עשרות בר, תוך שימוש בזרזים על בסיס ניקל.