tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הארמון בו חיים האצילים בסדרה הוא ארמון אמיתי הממוקם בעיירה ג'זין שבדרום לבנון, אולם החברה שהפיקה את הסדרה שינתה אותו באופן קיצוני כך שייראה כמו שהוא בסדרה, החל מאריחי הרצפה ועד לריהוט ולתאורה שהוא מכיל.
בנייתו של הארמון הופסקה באמצע, בשל מות בעליו, חבר הפרלמנט הלבנוני לשעבר, פאריד סרהל.
מרד האסירים בכלא שטה הוא מרד אסירים שאירע בשעות הערב של 31 ביולי 1958 בבית הסוהר שטה שבעמק חרוד.
במרד, שדוכא תוך שעות אחדות, נמלטו מהכלא 66 אסירים, ונהרגו שני סוהרים (יוסף שבח ואלכסנדר יגר) ו-11 אסירים.
זהו מרד האסירים הגדול והחמור ביותר שאירע בישראל, והביא לטלטלה עזה בשירות בתי הסוהר, שהובילה לפרישתם של מפקדים בכירים רבים, ובהם נציב בתי הסוהר צבי חרמון.
בכלא שטה שירתו 73 סוהרים, ש-44 מהם שימשו בתפקידי שמירה וביטחון.
בכלא היו 190 אסירים, מרביתם מסתננים ערבים.
בראש המרד עמד העיתונאי המצרי אחמד עותמאן, שהיה כלוא במעצר מנהלי למשך שנה.
עותמאן שנחשד כמרגל והיה בעל שליטה בעברית וכן ב-4 שפות נוספות, זכה לתנאים מועדפים בכלא.
המרד התחיל בשעה 18:10. אסירים בחצר הכלא הבעירו לפידים.
כעשרה אסירים, ובראשם עותמאן, פרצו לחדר היומנאי ורצחו אותו, ובהמשך השתלטו על מחסן הנשק.
המורדים ניתקו את הקשר הטלפוני והאלחוטי מהכלא, והראשון שהזעיק עזרה היה אסיר יהודי, יעקב מרחבי, שיצא מהכלא, עצר מכונית שעברה בכביש, נסע לתחנת המשטרה בבית שאן והודיע על המרד.
על מעשהו זה זכה לחנינה ושוחרר מהכלא.
אסיר יהודי נוסף, אליהו כהן, תקף את אחמד עותמאן, פצע אותו ולקח ממנו את המפתח לשער הכלא, ולאחר מכן רץ לקיבוץ בית השיטה להזעיק עזרה.
גם אחד הסוהרים רץ לעין חרוד והזעיק עזרה ממשטרת עפולה.
כוח משטרה ראשון, ובו 17 שוטרים, הגיע לכלא בשעה 18:45. בהמשך הגיעו לדיכוי המרד עוד כוחות משטרה ומשמר הגבול.
בשעה 20:45 הגיע סגן מפקד מחוז הצפון, דוד עופר, שקיבל את הפיקוד על כל הכוחות במקום.
הכוחות נכנסו לכלא ועד שעה 21:30 השתלטו על האסירים שנותרו בו.
108 מהאסירים נשארו בכלא ולא נפגעו.
11 אסירים נהרגו בדיכוי המרד וחמישה נפצעו.
66 אסירים נמלטו, ובבדיקה שנעשתה בסיום המרד התברר שחסרים שני מקלעי ברן, 13 רובים אנגליים, 5 אקדחים, תת מקלע אחד ו-1,800 כדורים.
מאות שוטרים החלו בסריקות נרחבות אחרי האסירים הנמלטים.
הסריקות נפסקו לאחר ימים מעטים לנוכח ההערכה שמרבית הבורחים חצו את הגבול לירדן.
עשרה מהבורחים שנלכדו נדונו לחמש שנות מאסר כל אחד.
אחמד עותמאן נדון לשש שנות מאסר.
בעקבות המרד מינתה הממשלה ועדת חקירה, שבראשה עמד שופט בית המשפט המחוזי בחיפה, ד"ר משה עציוני, וחבריה היו חברי הכנסת יצחק בן-אהרן ויעקב קליבנוב.
הוועדה הגישה את המלצותיה ב-27 באוגוסט 1958, ולפיהן הסוהרים לא ידעו להשתמש בנשק ולא הוכשרו כראוי לתפקידם, והפיקוח על האסירים בבית הסוהר היה מרושל.
ברמה האישית קבעה הוועדה שמפקד בית הסוהר שטה, שלום שווילי, וסגנו, שמעון קובאני, אינם ראויים לשמש בתפקידם; סגן נציב בתי הסוהר אליעזר דשא לא עשה את המוטל עליו, ונציב בתי הסוהר ד"ר צבי חרמון לא עמד באחריות הכללית המוטלת עליו, מה שגרם לו לפרוש מתפקידו לאחר חקירת אירוע המרד.
מסקנות אישיות ניתנו גם לגבי חמישה סוהרים.
הוועדה קבעה ששר המשטרה, בכור-שלום שטרית אינו אחראי למחדל, לאחר שהתריע פעמים אחדות באוזני נציב בתי הסוהר על המצב הירוד מבחינה ביטחונית בבתי הסוהר.
הוועדה המליצה לשקול את הפרדת האסירים המהווים סכנה ביטחונית מיוחדת וריכוזם בבית סוהר מיוחד שיעמוד תחת רשות מיוחדת.
על הגורמים למרד כתבה הוועדה: "המצב הביטחוני כפי שעמד לנגד עיני האסירים בשטה לא היה פתיון גדול הימנו, לתכנון בריחה.
אפשר לומר שהבריחה היא תוצאה בלתי נמנעת מן המצב של חוסר-הקפדה על עקרונות ביטחוניים אלמנטריים ששרר בכלא שטה, ואין לתאר זלזול גדול יותר לענייני שמירה והתרשלות גסה יותר במלוי תפקיד כפי שאלה נתקפלו כאחד בבית הסוהר שטה".
עם פרסום הדו"ח אליעזר דשא התפטר מתפקידו, והסוהרים שהוזכרו בדו"ח פוטרו.
באוקטובר 1958, נציב בתי הסוהר, צבי חרמון הועבר לתפקיד המנהל המדעי של המרכז למיון, הסתכלות ומחקר של בתי הסוהר, וכן ליועץ למשרד המשטרה לענייני טיפול בעבריין ושיקומו, ללא שינוי בדרגתו.
שני הסוהרים שנהרגו במרד האסירים בכלא שטה, סמל יוסף שבח מרמת גן ורב סוהר אלכסנדר ייגר מחולון, הם החללים הראשונים של שירות בתי הסוהר שנהרגו בפעילות מבצעית.
השניים הובאו לקבורה בטקס צבאי בבית הקברות הצבאי קריית שאול, והם קבורים זה ליד זה.
יוסף שבח נולד במצרים ב-1927. עלה לישראל בשנת 1949, התגייס בינואר 1951 לשירות בתי הסוהר, והתגורר ברמת גן.
אלכסנדר יגר נולד בצ'כיה ב-1923. עלה לארץ ב-1947, התגייס בספטמבר 1949 לשירות בתי הסוהר.
מרד הארבעה עשר היה סירובם של 14 תלמידים מובילים באקדמיה הקיסרית לאמנויות של האימפריה הרוסית להשתתף בתחרות שנערכה במלאת 100 שנה לאקדמיה נובמבר 1863. המרד, אותו הוביל הצייר הריאליסטי איוואן קרמסקוי, היה תגובה לסירובה של האקדמיה לתת למתחרים בחירה חופשית של נושא האמנות בתחרות.
הנסיגה שלאחר מכן של אמנים מהאקדמיה הייתה ההפגנה הראשונה של אמנים ריאליסטים נגד הסגנון הקלאסי שהיה פופולרי ברוסיה של המאה ה-19 ולעיתים מצוטט כמקור הריאליזם באמנות הרוסית.
מספר סטודנטים לתואר שני באקדמיה שסיימו את מסלול הלימודים המלא הורשו להתחרות על מדליית הזהב הגדולה, כבוד שנשא מלגה של שש שנים לעבודה באיטליה או בצרפת.
המתמודדים היו צריכים ליצור יצירות שלהם על נושא נתון, בדרך כלל כזה שהמועצה האקדמית לקחה מהעת העתיקה הקלאסית ומהרפרטואר המיתולוגי.
כאשר הוכרז נושא התחרות, המתמודדים נאלצו לשהות בסדנאות מבודדות במשך יום שלם, והיו להם 24 שעות לתכנן את ההצעות שלהם ולצייר שרטוט של תמונה עתידית.
מועצת האקדמיה אישרה את הסקיצה, שנאסר לשנותה.
האקדמיה ספגה ביקורת על השימוש שלה בנושאים "מיושנים" במשך שנים, כך שבשנת 1863, היא הודיעה שהמתחרים יקבלו נושאים כלליים כמו שמחה, כעס וגעגוע במקום נושאים מפורשים, כדי לתת לתלמידים הזדמנות טובה יותר להפגין את יכולותיהם.
פרטי העיבוד של היצירה הושארו למתמודד.
האקדמיה פתחה את הנושא עבור ציירים היסטוריים.
לציירי הז'אנר כמעט תמיד הייתה בחירה חופשית של נושא.
עם זאת, בהודעה נאמר גם: "המתחרים יורשו להשתתף רק פעם אחת, ולכל המתמודדים תהיה רק מדליית זהב אחת גדולה".
כדי לסבך עוד יותר את העניינים, מספר רב יוצא דופן של סטודנטים לתארים מתקדמים העפילו לתחרות באותה שנה.
בשנים קודמות, פחות מתמודדים התחרו על יותר מדליות, ויכלו להתחרות שוב בשנה הבאה אם לא הצליחו.
ב-1863, התחרות הייתה אמורה להיות קשה מאוד; הסיכויים להצלחה היו קלושים יותר והכישלון היה סופי.
המתחרים החליטו שהכללים החדשים מעמידים את ציירי הז'אנר וההיסטוריה במצב לא שוויוני ולכן ב-8 באוקטובר 1863, אחד המתחרים איוואן קרמסקוי ארגן מכתב קולקטיבי למועצה האקדמית, וביקש לתת למשתתפים בחירה חופשית של נושא אם הנושא שנקבע על ידי המועצה לא תאם את נטיותיהם האישיות של האמנים.
המכתב גם הטיל ספק במידת ההמלצה לבודד את המשתתפים למשך 24 שעות כדי לעבוד על סקיצה של הציור העתידי.
לאחר הדחייה שלחו התלמידים מכתב מפורט יותר לנשיא האקדמיה הנסיך גריגורי גגארין, שנותר ללא מענה.
בניסיונם השלישי כתבו המתחרים ליו"ר המועצה, הרקטור פיודור ברוני, והלכו לבתיהם של לפחות ארבעה פרופסורים כדי לבקש מכל אחד מהם לשנות את הכללים.
כתוצאה מכך, המועצה החליטה שלא ליישם נושאים רחבים וחזרה לפרקטיקה הרגילה של הקצאת נושאים ספציפיים למתחרים.
הסטודנטים נעלבו מחוסר ההיענות לעתירותיהם והחליטו אם בקשתם לא תענה, הם יסרבו להשתתף בתחרות, וכי כל אחד מהם יגיש בקשה לסיום האקדמיה בלילה שלפני התחרות.
בשעה 10:00 ב-9 בנובמבר 1863, זומנו כל חמישה עשר משתתפי התחרות לאולם הכנסים של האקדמיה, שם הכריז גגארין שנושא התחרות הקרובה יהיה "המשתה בוואלהלה" עם התמקדות באושרם שלאחר המוות של הגיבורים שנפלו.
לאחר ההכרזה, איוואן קרמסקוי נשא נאום קצר בו הצהיר על סירובו להשתתף בתחרות, וביקר את האקדמיה על כך שלא הגיבה לעתירות שלהם.
בעקבות הנאום, כל הסטודנטים מלבד אחד החלו לעזוב את אולם הכנסים.
בדרכו החוצה השאיר כל תלמיד מכתב מוכן המודיע כי לא ישתתף בתחרות וביקש להעניק לו דיפלומה כאמן מדורג, לה זכאי כל תלמיד ללא קשר להצלחתו בתחרות.
המשתתף שנותר היה האמן ההיסטורי פיוטר זבולוצקי, שהודיע על כוונתו להשתתף בתחרות.
מועצת האקדמיה אמרה לזבולוצקי שהתחרות לא יכולה להתקיים עם אדם אחד בלבד.
התחרות שבוטלה דווחה לקיסר אלכסנדר השני, שהורה על מעקב משטרתי על המשתתפים לשעבר.
בסוף 1863, המשיכו האמנים להקים את ארטל האמנים שם יכלו למכור באופן עצמאי את יצירותיהם.
למרות הצלחתה הכלכלית, הקבוצה התפרקה שמונה שנים לאחר מכן וחלק מחבריה הצטרפו לקבוצה חדשה בשם "הנודדים" (Peredvizhniki).
שבעה מתוך ארבעה עשר חברי המרד, כולל איוואן קרמסקוי, קיבלו מאוחר יותר את תואר הכבוד אקדמאי ואילו שלושה קיבלו את התואר פרופסור של האקדמיה הקיסרית לאמנויות.
זוהי אינדיקציה לכך שהאמנים לא היו מתנגדים עקרוניים לאקדמיה לאמנויות, אליה הם השתייכו מבחינות רבות.
הם רצו להיות חופשיים להראות ולמכור את עבודתם באופן עצמאי.
האקדמיה סיפקה ל"נודדים" חללי תצוגה במשך השנים הבאות.
האירוע היה ההפגנה הראשונה של אמנים ריאליסטים נגד הסגנון הקלאסי שהיה פופולרי ברוסיה של המאה ה-19. היסטוריונים כגון ו מציינים את המרד כמקור הריאליזם באמנות הרוסית.
מרד הגליל התרחש בשנת 67, כאשר המצביא הרומי אספסיאנוס פלש לגליל בארץ ישראל בהוראת הקיסר נירון במטרה לסיים את המרד הגדול בפרובינקיה יהודה, שהיה הראשון מבין מרידות יהודה ברומא.
לאחר תבוסת צבאו של קסטיוס גאלוס בקרב בית חורון בשנת 66, מינה הקיסר נירון את הגנרל אספסיאנוס, במקום גאלוס, על מנת שישים סוף למרד הגדול ביהודה.
אספסיאנוס, יחד עם הלגיון העשירי פרטנסיס והלגיון החמישי מקדוניקה, הגיעו בתחילה לפטולמאיס (עכו) באפריל 67. בפטולמאיס הצטרף אליהם טיטוס, שהגיע לשם מאלכסנדריה יחד עם הלגיון החמישה עשר אפולינריס, וכן צבאותיהם של בעלי ברית מקומיים שונים, כולל צבאו של המלך אגריפס השני.
אספסיאנוס, אשר פיקד על מעל ל-60,000 חיילים, החל לשעבד את אזור הגליל.
יוסף בן מתתיהו (יוספוס פלאוויוס) סיפק בכתביו תיאורים מפורטים בעיקר על המצור שערכו הרומאים בגמלא וביודפת.
עד שנת 68 לספירה הוכנעה לחלוטין ההתנגדות של האוכלוסייה היהודית בחלק הצפוני של ארץ ישראל על ידי הרומאים, אספסיאנוס הפך את קיסריה למפקדתו, והוא המשיך באופן שיטתי לטהר את אזור רצועת החוף של ארץ ישראל, תוך הימנעות מעימות ישיר עם המורדים בירושלים.
על פי יוסף בן מתתיהו, הכיבוש הרומאי של אזור הגליל גרם לכך, שכ-100,000 יהודים נרצחו או נמכרו לעבדות.
מרד הזונדרקומנדו באושוויץ היה המאוחר מבין שלוש מרידות במחנות השמדה, לאחר המרידות במחצית השנייה של 1943 בטרבלינקה וסוביבור.
פרץ ב־7 באוקטובר 1944 במתחם הקרמטוריומים של מחנה בירקנאו שנודע כאושוויץ II.
המרד דוכא לאחר שקרמטוריום 4 פוצץ ושלושה שומרים גרמנים ו־452 מאנשי הזונדרקומנדו נהרגו.
מחנה בירקנאו (שכונה מחנה אושוויץ 2) היה מפעל ההשמדה הגדול ביותר שבנו הנאצים במלחמת העולם השנייה ונרצחו בו מעל מיליון בני אדם (רובם יהודים).
בניית המחנה הושלמה במרץ 1942 ושטחו היה כ־5,000 דונם שהוקפו בגדר בגובה 4 מטר.
מייד עם סיום הבנייה החל תהליך הרצח ההמוני.
2,000 בני אדם הושמדו מדי יום בשני מתקני רצח בגז, והגופות נקברו בקברי אחים.
בספטמבר 1942, במסגרת מבצע 1005, גויסו יהודים כדי להוציא מקברי האחים מעל 100,000 גופות ולשרוף אותן.
בין מרץ ליוני 1943 הושלמה בנייתם של 4 תאי גזים ומשרפות במערב המחנה (משרפות 5–2), והן איפשרו רצח ושריפה של כ־4,000 בני אדם ביום.
במקביל לפעילות הרצח ההמוני חיו בבירקנאו אלפי אסירים ששימשו עובדי כפיה במפעלי תעשייה באזור אושוויץ־בירקנאו.
פעילות הרצח בגז, שריפת הגופות והטיפול בציוד שהשאירו הנרצחים מאחור דרשו היקף גדול של כוח אדם.
לשם כך גייסו הגרמנים כ־1,000 יהודים שנקראו זונדרקומנדו ("פלוגת עבודה מיוחדת"), שחלקם הגיעו מיוון.
יהודים אלו חיו במבנים נפרדים מהמבנים בהם חיו שאר אסירי המחנה, וזאת כדי למנוע את הפצת האמת על תעשיית הרצח.
עובדים אלו קיבלו תנאים טובים יותר מבחינת מגורים ומזון, אולם בגלל שידעו הרבה פרטים על הנעשה באזור הרצח עמדו תחת איום מתמיד של מוות על ידי הגרמנים, שנהגו להרוג את חברי הקבוצה אחת למספר חודשים ולהביא אסירים חדשים.
כבר מתחילת פעילותו של המחנה נוצרו בו מספר קבוצות מחתרתיות שכללו בעיקר אסירים שעבדו ברפואה ובמנהלות והצליחו לשרוד יותר זמן.
תחילה כללו קבוצות מחתרת אלו אסירים פולנים ולאומים אחרים בלבד ובהמשך הצטרפו אליהם גם יהודים.
ב־1943 הוקם ארגון על של המחתרות באושוויץ שנקרא "קבוצת המאבק אושוויץ" (Kampfgruppe Auschwitz).
אחת מהקבוצות שהסתופפו תחת "קבוצת המאבק" הייתה קבוצת הזונדרקומנדו שעבדה באזור תאי הגזים והמשרפות.
"קבוצת המאבק" החלה לתכנן מרד כללי במחנה.
תחילה נקבע תאריך המרד ליוני 1944, אך הוא נדחה לאוגוסט ובוטל בהמשך.
במסגרת ההכנות למרד הכללי תכננו אנשי הזונדרקומנדו לפוצץ את המשרפות ובכך לעצור את פעולות הרצח.
כדי להשיג חומרי נפץ שנדרשו לשם כך יצרו האסירים קשר עם קבוצת נשים שעבדה במפעל לייצור חומר נפץ שנקרא "וייכסל מטאל אוניון ורקה" (Weichsel Metall Union Werke).
בראש קבוצה זו עמדה רוז'ה רובוטה, והנשים שעבדו במפעל החלו להעביר כל יום כמויות קטנות של חומר נפץ ארוזות בחתיכות בד שאיפשרו לפזר בקלות את חומר הנפץ (דמוי מלח שחור גס) על הרצפה במקרה שנודע שהנאצים עשו בדיקות.
חומר הנפץ הועבר לאנשי הקשר יהודה לאופר, ישראל גוטמן ונוח זבלדוביץ והשלושה העבירו אותו למחתרת.
המרד שתכננו חברי הזונדרקומנדו היה אמור להיות חלק מהמרד הכללי שתכננה "קבוצת המאבק".
אולם, בעקבות הצטמצמות משלוחי היהודים מהונגריה הוצאו 300 אסירים מהזונדרקומנדו להורג והשאר הבינו שגורל זה צפוי גם להם בעתיד הקרוב.
הם ניסו להקדים את פתיחת המרד הגדול.
לאחר שניסיונות ההידברות עם הנהגת "קבוצת המאבק" לא נשאו פרי, הם החליטו לפתוח בעצמם במרד.
לאור הידיעות שבכוונת הגרמנים לצמצם את מספר חברי הקבוצה ב־300 אנשים נוספים הוחלט להתחיל את המרד ב־7 באוקטובר 1944 בשעה 16:00. התוכנית הייתה להשתלט על החיילים הגרמנים בשעת מסדר הערב, לפוצץ את ארבע המשרפות, לחתוך את הגדר (שהייתה מחושמלת רק בלילה) ולברוח.
ביום המרד בשעה 12:00 הגיעו החיילים הגרמנים בהפתעה למשרפות 4 ו־5 והחלו לבודד קבוצת אסירים המיועדת לגירוש.
ללא תיאום עם חבריהם במשרפות 2 ו־3 החלו האסירים במשרפות 4 ו־5 להתנגד לגרמנים בעזרת כלי נשק קרים ומעט הנשק שהיה בידם.
הגרמנים נסוגו ופתחו באש על האסירים ובמקביל הזעיקו עזרה מהמחנה.
האסירים שהתבצרו במבנה המשרפות הציתו את משרפה 4 והאש הגיעה לגג העץ וגרמה להתמוטטות המבנה וכן גרמו נזק למשרפה 5. הכוחות הגרמנים שתוגברו החלו לירות ללא הבחנה אל האסירים שהסתתרו במשרפות והרגו רבים מהם.
האסירים במשרפות 2 ו־3, שתכננו להצטרף למרד ב־16:00, הופתעו מהאירועים במשרפות 4 ו־5. האסירים במשרפה 3 החליטו שלא להצטרף למרד מתוך הבנה שהגרמנים מחכים מחוץ למבנה לירות בהם.
לעומת זאת האסירים במשרפה 2 כן יצאו מהמבנה ותוך שימוש בנשק קר וברימונים שהרכיבו בעזרת חומר הנפץ שקיבלו הצליחו לפלס דרכם לגדר התיל של המחנה, לחתוך אותה ולצאת.
ההערכה היא שכ־80 אסירים הצליחו להימלט.
כ־280 אנשי זונדרקומנדו נהרגו במשרפות 4 ו־5, 171 נהרגו במשרפה 3 ו־1 במשרפה 2 כך שסך ההרוגים מקרב הזונדרקומנדו שנהרגו במשרפות עצמן עומד של 452 אסירים.
במהלך האירועים נהרגו 3 משומרי המחנה הגרמנים.
לא קיים תיעוד שמם של רוב האסירים שנהרגו.
גורלם של האסירים ממשרפה 2 שברחו לא ברור.
הם נאלצו להתמודד עם מעגלי אבטחה רחבים יותר שהכינו הגרמנים וידוע שחלקם נלכד באסם בכפר סמוך למחנה אותו העלו הגרמנים באש וירו באסירים שניסו להימלט.
בחקירה של הגרמנים במשרפות התגלו שרידים של אבק שריפה מהמפעל, והגרמנים תפסו את הנשים שעבדו בו.
הנשים עונו בבלוק 11 כדי שיסגירו את מנהיגי המרד אך הן שתקו.
ב־6 בינואר 1945 תלו הגרמנים ארבע מהנשים בחצר המחנה לעיני האסירים.
הנשים שהוצאו להורג כללו את מנהיגת העובדות רוז'ה רובוטה וכן את אלה גרטנר, אסתר (אסטושה) וייסבלום ורגינה ספירשטיין.
שלושה שבועות אחרי ההוצאות להורג שוחרר המחנה על ידי הרוסים.
לאחר המרד לא הוחזרו המשרפות לפעילות, והן פוצצו לפני יציאת הגרמנים מהמחנה.
ליד משרפה 4 הוצב שלט המספר את פרשת המרד
גדעון גרייף כתב ב־1999 את הספר "בכינו בלי דמעות – עדויותיהם של אנשי הזונדרקומנדו היהודים מאושוויץ" המתעד, בין השאר, את המרד.
זלמן גרדובסקי, שנרצח במרד, כתב יומנים והחביאם.
מתוך אותם היומנים שנמצאו, ערך ותירגם אביחי צור והוציא את הספר "בלב הגיהנום – יומנו של אסיר וממנהיגי מרד הזונדרקומנדו באושוויץ".
יומנים נוספים נכתבו על ידי לנגפוס לייב והם נמצאו בשנת 1952.
מיוון לבירקנאו: המרד של עובדי המשרפות (עדות של יהודי סלוניקי במחנות ההשמדה אושוויץ-בּירקנאוּ, על אנשי הזוֹנְדֶרקוֹמנדוֹ, ועל הניסיון שלהם ולהתקומם), ספרי עליית הגג, ידיעות אחרונות.
2001 – יצא לאור סרטו של טים בלייק נלסון "האזור האפור", שעוסק בזונדרקומנדו שפעל באושוויץ, ובמרד שערכו בשנת 1944. בסרט השתתפו השחקנים הרווי קייטל, דייוויד ארקט ומירה סורבינו.
2015 – יצא הסרט ההונגרי הבן של שאול, העוסק אף הוא באותו נושא, ומשלב יחד עם המרד את סיפורו של אחד האסירים, איש זונדרקומנדו, שנתקל בגופת בנו ועושה הכל כדי לנסות להעניק לה קבורה הולמת במחנה ההשמדה.
2022 – פורסם סרטם התיעודי של פרופ' גרייף ואיתי לב באותו השם, ובו צילומים שבוצעו בשנת 1993 (כחמישים שנה לאחר השואה) ממסע שערך פרופ' גרייף עם ניצולי הזונדרקומנדו לאושוויץ ובו מסרו את עדויותיהם וזכרונותיהם.
ב-20 ביוני 2023, פרץ מרד אסירות במרכז הנשים להסתגלות חברתית.
המרכז שהוא בית סוהר לנשים, הממוקם בטמארה, הונדורס.
על פי החשד, נבעה ההתפרעות כתוצאה מסכסוך בין חברי כנופיות מארה סלבטרוצ'ה (MS-13) וכנופיית באריו 18 .
ארבעים ושישה בני אדם נהרגו, רובם נשרפו משרפה שפרצה תוך כדי המהומה.
הנסיבות המדויקות אודות האירוע בחקירה.
מרכז הנשים להסתגלות חברתית (WCSA) הוא בית כלא לנשים הממוקם בטמארה, מחלקת פרנסיסקו מורזאן, נמצאת במרחק של כ-20 קילומטרים מבירת הונדורס, טגוסיגלפה.
בשעת האירוע, בית הכלא הכיל בין 800 ל-900 אסירות, כפול מהקיבולת המתוכננת שלו.
הכלא היה תמיד זירה מתמשכת של סכסוכים חוצה כנופיות, במיוחד בין באריו 18 (הכנופיה מרחוב 18) לבין MS-13. מקרי המוות גברו בכלא בשנים שקדמו להתפרעות הנוכחית, כאשר תקריות אלימות נרשמו לראשונה במתקן בשנת 2020.
לגופי הפשע המאורגן בהונדורס יש כוח רב, ולעיתים קרובות כוח זה מתגבר על רקע סחר בלתי חוקי בסמים.
כנופיות הונדורסיות משפיעות לעיתים קרובות גם בתוך בתי הכלא, שבהם מתקיימות כלכלות מדומות (פסאודו) וכללים הנקבעים לרוב על ידי אסירים.
דו"ח משנת 2021, של ארגון Human Rights Watch קבע כי "צפיפות יתר, תזונה לא מספקת, תברואה לקויה, מכות, אלימות בין כנופיות והרג עצירים הם אנדמיים בבתי הכלא בהונדורס".
הברחות, כגון סמים, אקדחים, מקלעים ורימונים, התגלו בבתי הכלא בהונדורס בזמן שכוחות הביטחון משוחדים לרוב על ידי אסירים.
בשנת 2012, בקומאיאגואה נהרגו 361 בני אדם בשריפה קטלנית בבית כלא, שתועדה אי פעם.
בדצמבר 2019, ארבעים אסירים נהרגו בגל אלימות בשני בתי הכלא של הונדורס, כולם בסוף שבוע אחד.
לדברי דלמה אורדוניז, נשיאת האגודה למען משפחות אסירים, פרצה קטטה בין חברי הכנופיות היריבות באריו 18 ומארה סלבטרוצ'ה MS-13 בתוך בית הכלא.
אסיר פצוע ציין כי חברי באריו 18 פרצו לבלוק התאים שלהם ופתחו באש מכלי נשק על אסירים אחרים או שהציתו אותם.
רוב הקורבנות נשרפו למוות וחלקם נורו.
תמונות שפורסמו על ידי כלי תקשורת מקומיים הראו עשן שחור מיתמר מתוך בית הכלא.
דובר הפרקליטות, יורי מורה, הצהיר כי הממשלה אינה יכולה לאשר את הפרטים לגבי האירוע כרגע.
בדיווחים הראשונים דווח שלפחות 41 בני אדם נהרגו, בזמן שהרשויות הזהירו שהמספר עלול לגדול, מאוחר יותר דווח שהמספר עלה ל-46 הרוגים.
שבעה אסירים טופלו בכלא המקומי ב-Tegucigalpa.
החלק של הכלא שבו החלה המהומה נהרס כליל.
התקרית הקטלנית הזאת, הייתה הקטלנית ביותר בבית כלא לנשים במרכז אמריקה מאז 2017. באירוע משנת 2017 נהרגו 41 נערות משרפה בבית יתומים בגואטמלה, שהציתו מזרנים במחאה על אונס והתעללות כללית.
ג'וליסה וילנואבה , ראשת מערכת בתי הכלא בהונדורס, דיווחה שההתפרעויות החלו עקב פעילות קשוחה שהופעלה כנגד פעילות בלתי חוקית בבתי הכלא במדינה.
בנאום ששודר בטלוויזיה בעקבות המהומה היא אמרה "לא נסוג" מהפעילות הקשוחה.
בטוויטר היא הכריזה על מצב חירום והודיעה כי כוחות כיבוי אש, משטרה וכוחות צבא יתערבו.
סיומרה קסטרו, נשיאת הונדורס, האשימה את אבטחת הכלא ואת מערכת אכיפת החוק בהיותם שאננים ואף בהשלמה עם המתפרעים.
היא אמרה ברשתות החברתיות כי היא "תנקוט צעדים דרסטיים".
מרד ההמונים (בספרדית: La rebelión de las masas, מבוטא: [la reβeˈljon de las ˈmasas]) הוא ספר מאת הפילוסוף הספרדי חוסה אורטגה אי גאסט.
תחילה פורסם כסדרת מאמרים בעיתון El Sol בשנת 1929, ובהמשך ראה אור כספר בשנת 1930.
ביצירה זו עוקב אורטגה אחר היווצרותו של "אדם ההמון" ומנתח את תכונותיו, בדרכו לתיאור עליית ההמונים לשלטון ולפעולה במסגרת החברה המודרנית.
לאורך כל הספר, מביע אורטגה ביקורת חריפה הן כלפי ההמון והן כלפי היחידים המרכיבים אותו, תוך שהוא מציג ניגוד בין "חיים נאצלים" לבין "חיים המוניים", ומוקיע את הברבריות והפרימיטיביות שהוא מזהה באדם ההמוני.
אף על פי כן, הוא אינו מתייחס למעמדות חברתיים מסוימים, כפי שרבים בעולם הדובר אנגלית הבינו בטעות.
אורטגה מדגיש שאדם ההמון יכול להגיע מכל רקע חברתי.
היעד המרכזי של ביקורתו הוא דווקא האדם הבורגני המשכיל – אותו señorito satisfecho ("האדון המרוצה"), המומחה הסבור כי שליטתו בתחום מסוים מזכה אותו בסמכות על תחומים נוספים, תוך בוז מוחלט לבורותו בהם.
תקצירו של אורטגה באשר למה שניסה להשיג בספרו ממחיש היטב את עמדתו:"בחיבור זה נעשה ניסיון לשרטט טיפוס מסוים של אירופי, בעיקר דרך ניתוח התנהגותו ביחס לציוויליזציה שבה נולד."
דבר זה היה נחוץ, כי אותו טיפוס של אדם "אינו מייצג ציוויליזציה חדשה הנאבקת בקודמתה, אלא שלילה גרידא..."
"כפי שנהוג לומר בארצות הברית: 'להיות שונה זה להיות מגונה'.
ההמון רומס תחתיו כל דבר שונה, כל דבר מצטיין, אינדיבידואלי, מובחן ונבחר.
כל מי שאינו כמו 'כולם', שאינו חושב כמו 'כולם', מסתכן בהשמדה.
וברור, כמובן, ש'כולם' הזה איננו באמת 'כולם'.
בעבר, 'כולם' כלל את ההמון ואת המיעוטים המיוחדים, השונים והמובחנים.
כיום, 'כולם' הוא ההמון בלבד.
כאן אנו נתקלים בעובדה האדירה של זמננו, המתוארת ללא טשטוש אכזריותה."
— פרק 1, "בואם של ההמונים""הפאשיזם והסינדיקליזם הצמיחו לראשונה טיפוס של אדם אשר 'אינו טורח להסביר את עצמו או אפילו להיות צודק', אלא פשוט נחוש לכפות את דעתו.
זו הייתה החידוש: הזכות לא להיות צודק, לא להיות רציונלי – 'ההיגיון של חוסר ההיגיון'."
— פרק 8, "מדוע ההמונים מתערבים בכל, ומדוע תמיד הם עושים זאת באלימות"
התרגום לאנגלית פורסם לראשונה בשנת 1932 באישורו של אורטגה.
אף שצוין בו כי המתרגם ביקש להישאר אנונימי, מהדורות מאוחרות יותר מראות כי זכויות היוצרים בארצות הברית חודשו בשנת 1960 על ידי תרזה קארי, ולפי רישומי משרד זכויות היוצרים האמריקאי, שם המתרגם היה ג'.
תרגום שני לאנגלית פורסם בשנת 1985 בהוצאת אוניברסיטת נוטרדאם בשיתוף עם הוצאת ו.
תרגום זה בוצע על ידי אנתוני קריגן (כמתרגם) וקנת' מור (כעורך), והקדמה מיוחדת נכתבה על ידי הסופר זוכה פרס נובל סול בלו.
תורגם לעברית בידי יורם ברונובסקי ויצא לאור ס-1975 בהוצאת זמורה ביתן מודן.
מרד הבאבאים או המרד של באבא אסחאק (בטורקית: (בטורקית: Babaî Ayaklanması) הייתה ההתקוממות ההמונית של שבטים הטורקמנים בסולטאנות הסלג'וקים של רום באנטוליה, שהתרחשה בין השנים 1239 ו-1240 או 1240 ו-1241. היא נגרמה על ידי פערים חברתיים-כלכליים ודתיים בתוך המדינה.
המנהיג הרוחני של ההתקוממות היה ככל הנראה, באבא איליאס, ואת פעולותיהם הצבאיות של המורדים הוביל תלמיד ("מוריד") של באבא איליאס, הידוע כבאבא אסחאק.
ההתקוממות חתרה בסופו תחת מדינת הסלג'וקים המוחלשת ממילא, וסללה את הדרך לכיבוש המונגולי של האזור.
המרד דוכא בקושי רב על ידי צבא הסלג'וקים בשנת 1240 או 1241.
בשנת 1968, כתב קלוד כאהן כי המרד התרחש בסביבות שנת 1240 ונמשך שנתיים או שלוש.
לדבריו אירועים אלה "קשים לפירוש".
לא ברור כיצד הפשיטות והכיבושים של ח'ווארזמים או המונגולים השפיעו על תנאי החיים של הטורקמנים במרכז אסיה הקטנה או האם "היו השלכות כלשהן כתוצאה מהתרחבות כוחם של הסלג'וקים או מהתיישבותם של הח'ווארזמים.
לדבריו ניתן לקבוע רק שאחד המרכיבים העיקריים של האוכלוסייה מצא את עצמו בהתנגדות עזה לממשלת הסלג'וקים."
לאחר נפילת האימפריה הח'ווארזמית ב-1220 לידי המונגולים, אלפי לוחמים ח'ווארזמים נדדו מערבה כשכירי חרב.
הסולטאן הסלג'וקי קייקובאד הראשון גייס אותם לצבאו ויישב אותם באזורי הספר של מזרח אנטוליה כדי שישמשו חיץ נגד המונגולים.
נוכחותם של הח'ווארזמים באנטוליה יצרה מתח רב.
הם היו כוח צבאי לא ממושמע שלעיתים קרובות פשט על אוכלוסייה מקומית.
מותו של הסולטן קייקובאד ועלייתו של בנו החלש יותר, גיאס-א-דין קייח'וסרו השני, הובילו לרדיפת מנהיגי הח'ווארזמים, מה שגרם להם למרוד ולבזוז שטחים סלג'וקיים
המבוכה הצבאית שגרמו הח'ווארזמים לסולטנות החלישה את הצבא הסלג'וקי וחשפה את חולשתו.
חוסר הסדר הזה אפשר למרד הבבאים להתפשט במהירות במזרח ומרכז אנטוליה, שכן השלטון היה עסוק בבלימת הח'ווארזמים ובמאבקים פנימיים.
בעקבות הפלישה המונגולית לאיראן ולעיראק אלפי נוודים טורקמנים היגרו מאזור ח'ווארזם ופרס לאנטוליה.
פליטים אלה חשו דחויים על ידי השלטון הסלג'וקי שבירתו הייתה בקוניה.
הם סבלו ממצוקה כלכלית, מחסור באדמות מרעה ומדיניות של אפליה ומאסרים מצד השרים הסלג'וקים, שחשדו בנאמנותם.
בהיסטוריוגרפיה הסובייטית, היה נהוג להדגיש רק את הסיבות הכלכליות ולראות בהתקוממות הזאת מרד איכרים.
המרד הונהג על ידי באבא איסהאק (Baba Ishak), מנהיג כריזמטי של קבוצות טורקמניות נוודיות וחצי-נוודיות .
המורדים מחו נגד המסים הכבדים, הדיכוי של הממשל המרכזי והפער המעמדי בין האליטה העירונית לבין הנוודים.
דיכוי מרד הבבאים וההתמודדות עם הח'ווארזמים התישו את המשאבים הצבאיים של סולטנות רום.
חולשה זו נוצלה על ידי המונגולים, שהביסו את הסלג'וקים בקרב קוסה דאג (1243), מה שהוביל בסופו של דבר להתפרקות הסולטנות ולהקמת נסיכויות הטורקמניות (בייליקים), שמתוך אחת מהן צמחה מאוחר יותר האימפריה העות'מאנית.
מרד הנפילים הוא רומן מאת איין ראנד שיצא לאור בארצות הברית בשנת 1957. הספר נחשב לאחד הספרים המשפיעים ביותר במאה העשרים, ובה בעת לאחד השנויים ביותר במחלוקת: הספר הצית דיון ציבורי סביב תפיסת העולם הלא שגרתית של ראנד.
מרד הנפילים נחשב למגנום אופוס של ראנד וכתיבתו ארכה 12 שנים.
לאחר פרסומו ועד מותה בשנת 1982 לא פרסמה יצירה ספרותית נוספת.
שנתיים מתקופת הכתיבה הארוכה הוקדשו ל"נאום גאלט", מסה פילוסופית בת 57 עמודים המופיעה כנאום רדיו בשיא העלילה.
שם הספר במקור, Atlas Shrugged, "אטלס התנער [ממשאו]", שאוב מן המיתולוגיה היוונית.
אטלס (ביוונית Άτλας: "זה שהעז או סבל") הוא בנם של הטיטאנים יאפטוס ואסיה, ואחיהם של פרומתאוס, אפימתאוס ומנויטיוס.
בשל מלחמתו לצד הטיטאנים נגד אלי האולימפוס, העניש אותו זאוס בנשיאת הנטל של כיפת השמים והארץ על כתפיו.
מכאן שם הספר, לו אטלס ימאס במשימתו וימשוך בכתפיו - העולם ייפול.
יתרה מכך בהגות מזוהה דמותו של אטלס עם סבלנות והתמדה.
ראנד משתמשת באטלס כמשל לאותה קבוצת פרטים מצומצמת שבכישרונם וביכולתם לחדש וליזום תלויה למעשה החברה האנושית.
העלילה מתארת דיסטופיה בה עקב התעמרות ושחיתות ממשלתית המסוות בססמאות הנוגעות לשוויון, אותם פרטים – אנשי עסקים, יזמים וגדולי רוח – נוטשים את העולם.
שם הספר בעברית - מרד הנפילים, ניתן לו על ידי המוציא לאור שמואל פרידמן.
השם ניתן בהשראת , בו מסופר על נפילים, שעל פי המסורת היהודית הם חצי-מלאכים חצי בני-אנוש, ומחזיקים בכישרונות ויכולות חריגות.
מרד הנפילים הוא רומן פילוסופי.
הרעיונות המובאים בו הם חלק מתורה פילוסופית שראנד פיתחה, המכונה אובייקטיביזם.
התורה מבוססת על הכרה בלתי מתפשרת של המציאות, הרואה את היצירתיות האישית של הפרט כעמוד תווך של החברה.
היא קוראת לאנשים לחיות למען עצמם, כאשר התכלית המוסרית של חייהם היא השגת אושרם האישי, תוך דחיית כל צורה של קולקטיביזם והקרבה עצמית.
הספר תוקף גם את הדתות, ובמיוחד את אידאת ההקרבה העצמית של הנצרות, הקומוניזם והפשיזם.
הספר ממחיש כיצד כוחה של החברה ושגשוגה נובעים בזכות פרטים בעלי יכולת וכוח יצירתי, וכי חברה תיחלש אם אותו מיעוט ינטוש אותה, היא תשקע ואף תתמוטט לחלוטין.
ראנד רואה את הרעיון כי ניתן להציב את הכלל לפני הפרט כבלתי מוסרי ובלתי מעשי.
החתירה ליעדים כמו העולם הבא, "הדורות הבאים", "טובת הכלל" או הקרבה עצמית כערך מוסרי פסולה בעיניה.
הספר קורא להעמיד במרכז את הפרט הבודד, כאדם חופשי ורציונלי, המשתף פעולה עם אחרים מרצון בסחר הדדי ולמען רווח הדדי.
ומכאן זכות הקיום היחידה שיש לממשלה היא בהגנה על זכויות אלה.
הספר מתרחש בעולם המזכיר מבחינת מאפייניו הטכנולוגיים את שנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20, אך עם מספר שינויים בולטים.
הפרטים נותרים מעורפלים במכוון, אך ניתן להבין כי מלחמת העולם השנייה לא התרחשה, ורוב מדינות העולם הפכו למדינות קומוניסטיות, כאשר ארצות הברית נותרת המדינה היחידה המחזיקה בחופש כלכלי כלשהו.
העלילה, המתרחשת בארצות הברית, מתארת את תהליך הקריסה כאשר עולים לשלטון אנשים בעלי אידאולוגיה סוציאליסטית.
הממשלה מתערבת בשוק החופשי, מעורבות ההולכת וגדלה ככל שהספר מתקדם.
במקביל לתהליך זה נעלמים אנשים יוצרים: תעשיינים, בנקאים, מלחינים והוגים.
לאורך הספר מופיעה כצל דמות מופלאה, הנזכרת תחילה רק באמרה השגורה בפיהם של האנשים – "מיהו ג'ון גאלט?" שמשמעותה "אין מה לעשות" ואותה אנשים אומרים כהשלמה עם המתרחש.
גיבורי הספר, שאינם משלימים עם אוזלת היד, מציבים להם את ג'ון גאלט כאויבם וכאחראי להידרדרות התעשייה, הכלכלה והתרבות המתרחשת במהלך הספר.
במקביל, הממשלה מעבירה מספר חוקים אשר מקשים יותר ויותר על ייצור.
דאגני טאגרט היא סגנית נשיא למבצעים בחברת הרכבות "טאגראט טרנסקונטיננטל"; בפועל היא מנהלת את החברה.
לצדה ניצב האנק רירדן, בעל תעשיות "פלדת רירדן", היוצר סוג חדש של סגסוגת פלדה חזקה וקלה במיוחד.
שניהם אנשי תעשייה בולטים המסרבים להיכנע ל"מחריב".
הם נתקלים בקשיים הולכים וגוברים בעבודתם, בגלל מעורבות הממשלה, גם כאשר אנשי המעשה האחרים, שעליהם סמכו במשך שנים, נוטשים את מפעליהם ונעלמים ללא הסבר.
לאורך הספר הם מנסים לגלות מדוע אנשי המעשה עושים זאת והיכן הם נמצאים.
טאגרט קוראת תיגר על המחריב, הגורם להיעלמות, ונשבעת לחסלו כשתמצא אותו.
אך ככל שעובר הזמן מבינים טאגרט ורירדן בהדרגה שאינם חייבים כלום לחברה, והדרך היחידה להציל את העולם היא לנטוש אותו, כי עבודתם ומאמציהם לא עוזרים לעולם אלא נופלים לידי הסוציאליסטים שממשיכים לגרום לשקיעת העולם בעזרתם.
לבסוף, טאגרט מוצאת בעצמה את הכוח להסתלק ולהניח לחברת הרכבות להתמוטט.
סופו של הספר הוא בהתמוטטות ארצות הברית בעקבות נטישת כל אנשי היצירה.
אולם, התמוטטות זו מוצגת כפתח להיווסדות חברה חדשה, שתבוסס על ההכרה בחשיבותם של אנשי המעשה והיצירה.
הספר זכה לפופולריות רבה לצד ביקורות שליליות רבות.
מבקרים רבים התלוננו על אורכו, מעל 1,100 עמודים.
הוצאת הספרים דרשה לקצר את הנאום של ג'ון גאלט אולם ראנד סירבה והסכימה לוותר על חלק ניכר משכר הסופרים בתמורה לפרסומו המלא.
סגנון הספר זכה אף הוא לביקורת.
נטען כי הדמויות שטוחות, מדברות באותו קול, קול הסופרת, ומייצגות ברובן רעיון אחיד.
למרות זאת הספר זכה לפופולריות רבה בעשורים שלאחר פרסומו עד שנות התשעים.
בסקר שערכה ספריית הקונגרס ב-1991 הוא דורג כספר המשפיע ביותר בחיי האמריקאים אחרי התנ"ך.
ב-2008 חלה בארצות הברית התעניינות מחודשת בספר והגותו, בעיקר בקרב הציבור הרפובליקני, זאת נוכח המשבר הכלכלי וניצחון המפלגה הדמוקרטית.
בעקבות כך חלה עלייה ניכרת במכירותיו והוא הגיע שוב לרשימת רבי המכר, למעלה מ-50 שנה אחרי צאתו לאור.
נעשו מספר ניסיונות לעבד את "מרד הנפילים" לסרט.
רודי (מפיק הסרט הסנדק) הציע לראנד להפיק סרט המבוסס על הספר.
ראנד הסכימה אך דרשה לאשר אישית את התסריט הסופי, רודי סירב וההפקה נגנזה.
ב-1978, הנרי ומייקל ג'ף ביקשו להפיק מיני סדרה לטלוויזיה, הם שכרו את סטירלינג סליפנט לכתוב את התסריט וזכו לאישורה של ראנד.
אבל מנכ"ל רשת NBC, פרד סילברמן, גנז את ההפקה.
ראנד החליטה לעבד בעצמה את הספר לתסריט אבל הספיקה להשלים רק שליש ממנו לפני פטירתה ב-1982. הזכויות לספר נמסרו על פי צוואתה לתלמידה לאונרד פיקוף.
פיקוף מכר את הזכויות למייקל ג'ף ולאד סינדר אך לא הסכים לתסריט שהם כתבו והעסקה לא יצאה לפועל.
ב-20 ביולי 2011 יצא לאקרנים הסרט "מרד הנפילים: חלק 1".
הוא זכה לביקורות שליליות מצד מבקרים בארצות הברית.
ב-12 באוקטובר 2012 יצא לאקרנים סרט ההמשך: "מרד הנפילים: חלק 2" ובדיוק שנתיים לאחר מכן יצא לאקרנים הסרט השלישי והאחרון.
הסכום ששילם היה 100 לירות ארץ-ישראלית.
הספר יצא לאור בשנת 1960 בתרגום יצחק אברהמי.
על מנת לחסוך בנייר הודפס הספר באותיות קטנות ונעשו קיצוצים מהמקור, הבולט שבהם הוא נאום ג'ון גאלט אשר קוצץ בכשליש.
ב-1999 הוצא הספר בעריכה מחודשת על ידי עמיקם שפיר.
בסוף שנת 2008 קנתה הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר את הזכויות על מרד הנפילים וכמעיין המתגבר.
פרויקט תרגום הספרים ארך כשנתיים.
במהדורה זו תורגם הספר במלואו.
הספר תורגם על ידי יעל סלע-שפירו ויצא לאור בשנת 2012.
מרד הר הלבנון (המכונה גם מלחמת האזרחים בסוריה של 1860) היה סכסוך אזרחי בהר הלבנון במהלך השלטון העות'מאני בשנים 1860–1861, שבו נלחמו ביניהם בעיקר דרוזים ונוצרים מקומיים.
בעקבות ניצחונות דרוזים מכריעים וטבח נגד הנוצרים, הסכסוך התגלגל לחלקים אחרים בסוריה העות'מאנית, ובמיוחד לדמשק, הלחימה הביאה להתערבות צבאית בינלאומית בהנהגת צרפת.
האיכרים המרונים, אשר ישבו במרכז הר הלבנון וסבלו מדיכוי, דרשו שוויון זכויות לאיכרים בשם ה"ח'ט-י הומאיון" (או: "ח'ט'י שריף של גילח'אנה" - מסמך מטעם האימפריה המבטיח את שוויון כל האזרחים בממלכה), ופתחו במרד, בשנת 1858. לאחר זמן מה עמד בראש המרד טאניוס שאהין , נפח ואחד ממנהיגי המרונים, יוסֻף כַּרַם.
המרונים צעדו ממחוז כסרואן אל מחוז אל-מתן המעורב וביחד עם תושבי האזור הבריחו את הדרוזים הלא מאורגנים מבתיהם והציתו אותם באש.
אך הדרוזים בעלי המסורת הצבאית המפוארת - עברו לשלב הבא של הלחימה:
עם הצטרפות דרוזים מאזור החורן, מתואלים, בדואים ומוסלמים אחרים הם התחילו לטבוח בזה אחר זה בתושבי הכפרים המרונים באזורים המעורבים שנפגעו.
מן הכפרים עברו הדרוזים לעיירות ומן העיירות לערים.
זה אחר זה נפלו הכפרים והעיירות כפרי בשל לידיהם של הדרוזים.
הדרוזים מצדם לא פסחו בטבח גם על הנוצרים היוונים-אורתודוקסים, בני בריתם לשעבר.
בשנת 1860 פרסם עיתון המגיד כתבה ובה תיאור מעשי הטבח שביצעו הדרוזים בנוצרים:
באמצע שנת 1860, "נעלם" טאניוס שאהין מהנהגת המלחמה הבין-עדתית, כפי שאפשר ללמוד מחיבור של עד אלמוני (שכינויו הוא סווניר) שכתב: "אין שומעים עוד על טאניוס שאהין; ההוכחה החותכת על המפנה הראשון [בקרבות] החזירה אותו לאפילה, אשר ממנה לא היה צריך לצאת לעולם".
לטאניוס שאהין אמנם הייתה עדנה בצורת "חזרה" קצרה לזירת המאבק שהתבטאה בקרב בעוצמה קטנה: טאניוס התייצב בראש כוח קטן (שאותו ארגן "בשם הדת הנוצרית") ויצא למלחמה ממוקדת במתואלים (השיעים).
אבל מלחמה זו לא צלחה (מעורבותו של טאניוס שאהין בפרשה אפופת מסתורין ומוטלת בספק).
התערבות חמש המעצמות (רוסיה, פרוסיה, אוסטריה, צרפת ובריטניה) בנעשה בהר הלבנון התרחשה רק כאשר החל המרד להתפשט לדרום הר-הלבנון ולסוריה השכנה.
בסוף אותה שנה אמורות היו כל המעצמות לשלוח חילות מצב מטעמן לשם הרגעת הכוחות הלוחמים.
לבסוף, רק הצרפתים שלחו כוח (אשר התפנה שנה לאחר מכן) אך עד הגעתו חלה רגיעה והמצב החל לחזור לקדמותו.
עם היעלמות משטרו של טאניוס שאהין השתלטו על הקאימקאמיות אנשים חדשים.
החשוב שבהם היה יוסף כרם, שהוזכר לעיל, איש בעל קשרים ענפים בכנסייה המרונית, אשר העמיד את עצמו בראש הקאימקאמיה הנוצרית.
מתוקף היותו הקאימקאם דן יוסף כרם עם טאניוס שאהין, אשר עדיין היה בעל השפעה מרובה בקרב האיכרים ושימש כנציגם, ועם השייח'ים הח'אזנים, על הסדר הפנימי שבו יישבו את ההדורים ויחלקו ביניהם את העוצמה השלטונית.
לבסוף, לאחר מהלכים פוליטיים בינלאומיים מורכבים, התנהל בשנת 1861 קרב קצר בין תומכי יוסף כרם לבין מגיני טאניוס שאהין.
בסופו של הקרב נמלט טאניוס שאהין לביירות.
רק לאחר מכן הגיעו להסכם אשר במסגרתו הפך טאניוס שאהין לחסר עוצמה פוליטית ממשית ומשפחות הח'אזנים קיבלו בחזרה את רכושם הנשדד.
בשנת 1861, עם שוך המרד (שלמעשה היווה את מלחמת האזרחים השנייה של הר הלבנון), נקבע הסדר שלטוני חדש בהר הלבנון.
ההסדר החדש הוציא את הדרוזים - אף על פי שיצאו כמנצחים מבחינה צבאית - כמפסידים מבחינה פוליטית.
לצד המושל תמונה מג'לס (מועצה אדמיניסטרטיבית), בה יהיו חברים 12 חברים שייצגו את העדות על פי משקלן בחברה (הייצוג במועצה נקבע כך: 4 מרונים, 3 דרוזים, 2 יוונים אורתודוקסים, מוסלמי-סוני אחד, מוסלמי-שיעי (מתואלי) אחד, יווני-קתולי אחד.
המשפחות החזקות אשר מעמדן הכללי, מסיבות שונות, נשאר יציב - יישארו בעלות הזכויות והמחזיקות בפועל באדמות, אך יאבדו סמכותן הפיאודלית כלפי האיכרים.
השער העליון הפסיד למעשה את השליטה המוחלטת בשטח שהייתה קיימת למן המאה ה-15 ואף נאלץ לתת הטבות כלכליות שונות לתושבי האוטונומיה.
על מנת לצמצם את ההפסדים דרשו העות'מאנים לצמצם את שטחו של האזור ולהגבילו לאזור בהם היה רוב נוצרי מוחלט.
פעולה זו של צמצום השטח טמנה בחובה את זרעי הוויכוח העתיד להתפרץ אחרי מלחמת העולם הראשונה אודות שטחה של האוטונומיה.
בהתאם להסכם, מונה דאוד (אוגלו) פאשא, אדם בגיל העמידה, אשר שירת שנים רבות כנספח בחצר המלוכה של ברלין ובחצר המלוכה הבריטית, לתפקיד מושל הלבנון.
בתחילת 1867 הופעל לחץ כבד של מעצמות אירופה על יוסף כרם, אחד ממנהיגי המרד המרוני, להעביר את תלונותיו אודות דאוד פאשא דרך הצינורות הדיפלומטיים שנקבעו לאחר המרד ב-1860, ולעזוב את לבנון על מנת שהיציבות הנוכחית תישמר.
יוסף כרם, מצידו, הודיע בפומבי כי הוא מוכן לעזוב את הלבנון, אך מאחורי הקלעים הדריך את מפלגתו להמשיך במאבק למען מטרתם מאז כישלון המרד ב-1860: מינוי יליד הלבנון למשרת המושל.
בפברואר 1867 היה יוסף כרם בדרכו אל אלג'יריה.
מסעו מן הארץ לא עורר בלבנון שום הפגנות נגד או התנגדות פיזית, אך אין לפסול את האפשרות כי מאורעות שנת 1867 הם תוצר מזימותיו של כרם:
רק חודש לאחר עזיבתו של כרם, הופץ ב-17 במרץ 1867 ברחבי הלבנון עלון תמים לכאורה המציע תמיכת סעד לנפגעי המהומות ב-1860. בנוסף להפצת העלון פיזרו המוסלמים והדרוזים שמועות כי מאות מאחיהם נטבחו בדם קר וכי הגיע הזמן להתחמשות לקראת מלחמת ג'יהאד, שמועות שגרמו לפאניקה בציבור הנוצרי.
המושל, ראשיד פאשא, פרסם מצידו "כרוז נגד" והפיל את אשמת כתיבת העלון על אחד מהמוקטאג'ים והודיע על כוונתו לפעול מיידית בהיראות סימן אחד לשבירת הסטטוס קוו.
הפאניקה בלבנון לא קטנה בעקבות פרסום כרוז המושל, אלא התגברה.
פרסומים מלאי דיווחים מוגזמים ואף חסרי בסיס ונפוצו בין הנוצרים.
החשד העיקרי לכתיבתם ולהפצתם נפל על הכמורה.
הדרוזים והמוסלמים מצידם לא דחו את ההאשמות שפורסמו בכרוזים כי אלו רק עזרו להם בבזיזת בתיהם של הנוצרים העוזבים.
פרסום כרוז נוסף הקורא להתחמשות הנוצרים מחשש לחזרת מאורעות 1860 מטעם כומר יווני-אורתודוקסי עוררה התלהמות מחודשת בקרב יושבי הארץ.
אך למרות כל זאת נחשבת התקופה לתקופת רגיעה יחסית והשגשוג הכלכלי שהחל פוקד את האזור, היה לאחד מתקופות השפע הכלכלי בהיסטוריה של הר-הלבנון עד אז.
סדרת הטלוויזיה הלבנונית "מרד האיכרים" עוסקת באירועים שהובילו למהפכה מנוקדת מבטם של שני הצדדים, האצילים והכפריים.
דמותו של "נווארס", הנפח הנודד שנעשה מהפכן, מבוססת באופן חופשי ורופף על דמותו של טאניוס שאהין, שהיה גם הוא נפח נודד.
"מרד הנעורים" הוא סרט משנת 1955. הסרט נכתב על ידי סטיוארט סטרן ובוים על ידי ניקולאס ריי, ובכיכובם של ג'יימס דין, נטלי ווד וסאל מינאו.
ניקולאס ריי הועמד ב-1955 לפרס אוסקר לסיפור הטוב ביותר על הסיפור לסרט.
שם הסרט באנגלית, "Rebel Without a Cause", הוא כשם ספרו של הפסיכואנליטיקאי רוברט לינדר, שיצא לאור בשנת 1944, הדן בנסיבות המובילות לעבריינות נוער.
ג'יימס דין מגלם את ג'ים בן ה-17, נער מתוסבך המגיע לעיירה חדשה ולבית ספר חדש.
בניסיונותיו להשתלב עם התלמידים הוא מסתבך במרוץ מכוניות בעל השלכות הרסניות.
ג'ים, בן להורים אמידים - אב חלש ואם דומיננטית - הוא צעיר יפה תואר, שמאפייני גיל ההתבגרות מעצבים את צעדיו: הצורך בהשתייכות חברתית, הצורך בעצמאות והצורך למרוד בהורים ובממסד.
מאפיינים אלה באים אצלו לידי ביטוי בדפוסי התנהגות אלימים, בהסתבכות תדירה עם המשטרה, בצורך להוכיח את עצמו בכל מחיר, דפוסים המגיעים לסיום טראגי עם מותו של אחד מחבריו.
ג'ים מנסה להתקבל בחברת הנערים שבעיר החדשה, וכן גם להתחבב על נערה (נטלי ווד) בחבורה.
לכן הוא מסכים להתחרות במרוץ מכוניות מסוכן ולא חוקי.
באותו מרוץ, עקב תאונה, נהרג מנהיג חבורת הנערים.
הנער מאשים את עצמו בתאונה, ומלא במרירות, יאוש, בדידות, ורגשות אשם.
הוריו של ג'ים אינם מגלים סובלנות או רגישות למצוקתו של בנם המיואש.
תחושותיו הקשות של ג'ים, מביאות אותו לברוח ולהסתגר, עם ידידתו ועם ידידו.
באותו לילה סוער משולבים הסתגרות מפני השוטרים, אהבת נעורים עם ידידתו, וסוף טראגי של ירי בשגגה בו נהרג ידידו.
הבמאי ניקולאס ריי והשחקן ג'יימס דין מתארים בסרט דיוקן של נער הנתון במצוקה, תוך בחינה של עולמו של ג'ים ושל הלחצים הסוגרים עליו, בשתי מסגרות התייחסות:
יחסי ג'ים והוריו בסצנות של מרד נעורים מעוררות הזדהות.
הצורך החברתי של ג'ים, הן בהשתייכות החברתית ובגיבוש סטטוס במקום חדש, הן בקשר עם נערה אחרת, והן בקשר ייחודי עם נער חלש המאוהב בו.
הצלחת הסרט מיוחסת, מלבד לתסריט הבנוי היטב, גם לג'יימס דין, בזכות משחקו המרגש והופעתו.
ההשתתפות בסרט זה היא שפרסמה את דין.
כשנה לאחר צאת הסרט לאקרנים נהרג דין בתאונת דרכים, ודמותו נותרה עד היום כסמל למתבגר הנצחי, המנסה, לפעמים באופן נואש וטראגי, למרוד במוסכמות.
בסרט קיימת ביקורת, המוסווית בין השורות באופן המתחייב, בהתאם לקוד הייז שנהג בסרטים משנות החמישים: היחס לנער ההומו.
בסרט מתואר נער עדין, המאוהב בג'ים, ודחוי חברתית, בין השאר בגלל אותה התנהגות ספק עדינה - ספק נשית.
נער זה מוכן לתת כה הרבה על מנת להתקבל על ידי החברה ולקבל מעט חיבה, ולשווא.
הוא מנודה חברתית על ידי הכלל, הולך אחרי ג'ים גיבור הסרט, גם כאשר ג'ים נותר לבדו, ובסופו של הסרט נורה למוות.
כך, מבלי שהמילה "הומוסקסואליות" תאמר בסרט, קיימת כאן גם אמירה חברתית שהקדימה את זמנה ב־30 שנה, תוך ביקורת על החברה הלא סובלנית, הדוחה אדם בגלל שונותו ובגלל אי הבהירות המגדרית שהוא מקרין.
בנוסף, הסרט מכוון זרקור אל התא המשפחתי, ואל מערכת החינוך והחוק, שלא מספקים מענה לבעיותיהם של הצעירים, בעולם מורכב ההולך ומסתבך.
הביקורת על המשפחה האמריקאית, האידיאלית לכאורה, היא בתיאור ההסוואה של הקשיים והלחצים, תוך העמדת פנים חברתית.
בנוגע למערכת החינוך ולמשטרה, מבקר הסרט את הדעות הקדומות ואת חוסר הגמישות של הממסד, על תוצאותיה המרות.
מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט היו אירועי דמים חמורים שהתרחשו בבירת רומניה, בוקרשט, בין 21 ל-23 בינואר 1941. אירועים אלו היו למעשה התנגשות כוחנית שהתחלקה לשני מישורים עיקריים: ניסיון הפיכה פוליטי מצד התנועה הלגיונרית ("משמר הברזל") נגד שלטונו של הגנרל יון אנטונסקו, ופוגרום חסר תקדים באכזריותו נגד הקהילה היהודית בעיר.
התנועה הלגיונרית, שהייתה תנועה פשיסטית, לאומנית קיצונית ואנטישמית בהנהגת הוריה סימה, הייתה שותפה בממשלה הרומנית תחת אנטונסקו, במה שכונה "המדינה הלאומית-לגיונרית".
עם זאת, אנטונסקו חשש מכוחם הגובר והבלתי מרוסן של הלגיונרים וניסה להגביל את השפעתם.
אירוע לא מפוענח שבו ככל הנראה נרצח קצין לופטוואפה גרמני, שימש כעילה ו"ניצוץ" לפריצת המרד על ידי הלגיונרים.
במהלך ניסיון המרד, ניצלו הלגיונרים את הכאוס כדי לבצע פוגרום מתוכנן ואכזרי ביהודי בוקרשט.
על פי ההערכות, 120 – 127 יהודים נרצחו במהלך שלושת ימי הפרעות, כאשר רבים מהם עברו עינויים קשים לפני מותם.
כנופיות של לגיונרים ואספסוף חטפו יהודים מבתיהם, מבתי כנסת ומהרחוב, לעיתים על בסיס רשימות שהוכנו מראש.
מאות מהחטופים הובאו למטה הלגיונרי ושם עונו, ו-90 יהודים נלקחו ליער ז'ילאבה (Jilava) ונורו למוות.
במקביל למעשי הרצח, התחולל חורבן רב כאשר כנופיות הלגיונרים בזזו והרסו בתי עסק, חנויות ודירות של יהודים, כאשר נפגעו קשה או נהרסו כליל למעלה מ-1,270 בתי עסק ובתים פרטיים.
בנוסף, בוצע חילול מוסדות דת, ובתי כנסת, כמו בית הכנסת הספרדי "קהל גראנדה", נשרפו ונבזזו.
המרד דוכא לבסוף על ידי הצבא הרומני, שהיה נאמן לגנרל אנטונסקו וזכה לתמיכה שבשתיקה מצד גרמניה הנאצית, שראתה באנטונסקו גורם יציב יותר לשיתוף פעולה.
אנטונסקו ניצל את כישלון המרד כדי לפרק את המדינה הלאומית-לגיונרית, להדיח לחלוטין את הלגיונרים מהשלטון, ולהקים דיקטטורה צבאית אוטוריטרית תחת הנהגתו.
אף על פי שהלגיונרים נוטרלו פוליטית, המשטר של אנטונסקו נותר טוטליטרי ואנטישמי באופן מובהק.
אירועי בוקרשט סימנו נקודת מפנה דרמטית בכך שהעבירו את מלוא סמכויות הרדיפה לידי אנטונסקו, שהמשיך להוביל את רומניה לצידן של מדינות הציר ולביצוע פוגרומים ידועים לשמצה כמו פרעות יאשי, כחלק מהשואה ברומניה.
על פי חוזה טריאנון והסכם פריז בתום מלחמת העולם הראשונה, צורפו לרומניה מחוזות רבים בעלי אוכלוסייה רומנית ברובה, שנלקחו משכנותיה, בחלקן אימפריות שהתפרקו: האימפריה האוסטרו-הונגרית, האימפריה הרוסית ובולגריה.
צירוף הטריטוריות הפך את רומניה הקטנה ל"רומניה הגדולה", אך הדבר היה מותנה במתן אזרחות וזכויות שוות למיעוטים.
הרומנים צייתו בחירוק שיניים ותוך התמרמרות רבה בכל שכבות האוכלוסייה, ובמיוחד הייתה התמרמרות כנגד מתן זכויות ליהודים.
המחוזות שצורפו לרומניה, במיוחד בסרביה ובוקובינה, כללו מספר גדול של יהודים, שהתבלטו, בניגוד ליהודי הרגאט, גם בלבושם, מנהגיהם ושפתם שהיו שונים מהמקובל ברומניה.
בהמשך, ועל רקע המשבר הכלכלי העולמי, נערך ברומניה מסע אנטישמי בהנהגת חוגי אינטליגנציה, קשת רחבה של מפלגות וחוגי כמורה, שמצא עידוד במתרחש בגרמניה הנאצית.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם שגשגה יהדות רומניה, שזכתה לשוויון זכויות, והדבר היה לצנינים בעיני החוגים האנטישמיים, שתלו ביהודים את הקולר לכל חוליי החברה הרומנית.
אנטישמים אלו לא הסתפקו בהאשמות בלבד, אלא פעלו באופן אקטיבי ויזמו פרעות, שבהן פגעו פיזית ביהודים וברכושם, נאבקו למען חקיקה מפלה, ואף ניסו, ב-11 בינואר 1936, להתנקש בחיי הרב הראשי של יהודי רומניה, הרב יעקב יצחק נימירובר.
לאחר הסכם ריבנטרופ–מולוטוב העבירה ברית המועצות לרומניה אולטימטום, בו דרשה ממנה לצאת מבסרביה ומחלק מבוקובינה.
בהיעדר בעלי ברית המוכנים לעמוד לצדה, נאלצה רומניה לציית.
לאחר אובדן הטריטוריות לברית המועצות, הביא תכתיב וינה בנושא הסכסוך בין רומניה להונגריה על טרנסילבניה ובין רומניה לבולגריה על חלק מדוברוג'ה, לקריעת חבלים נרחבים מהמולדת הרומנית והעברתם להונגריה ולבולגריה.
הטראומה שעברה על העם הרומני, שנאלץ לוותר על חבלים אלה ללא מלחמה, דרבנה אותו לחפש שעיר לעזאזל, אותו מצא ביהודים.
במהלך נסיגת הצבא הרומני מחבלי בסרביה ובוקובינה, היו תושבים מקומיים לא-רומנים, שהפגינו את שמחתם ואף פגעו בחיילים הנסוגים.
הדיווחים העדיפו להגדיר את כל אלה כ"יהודים", אף שהיו בהם אוקראינים, רוסים, בעלי השקפות אוהדות לקומוניזם וגם פושעים ששוחררו מבתי הסוהר.
סביר להניח שגם חלק מהיהודים, שסבלו מהאנטישמיות הרומנית, שמחו לקראת שינוי השלטון, אך היו גם יהודים שחששו מכך ואפילו עזבו את חבלי הארץ הללו כדי לא לחיות תחת משטר קומוניסטי.
החיילים הרומנים הנסוגים מבסרביה וצפון בוקובינה החלו לפרוע ביהודים בדרכם לרומניה.
החקיקה האנטישמית, שבאה לידי ביטוי בחוקים להגדרת היהודים ברומניה 1940–1944, והקמת המדינה הלאומית-לגיונרית, שהגדירה עצמה כ"לאומית-נוצרית" ו"טוטליטרית" ושהפעילה את חוקי הרומניזציה כמנוף לגזל רכוש היהודים וחלוקתו בין מקורביה, יצרו אווירה שבה האנטישמיות הייתה לגיטימית, ואף מעבר לזה - רצויה ומתבקשת.
מבחינה פוליטית השלטון היה בידי קונדוקטורול (המנהיג), גנרל יון אנטונסקו ובידי ממשלתו הפשיסטית אנטישמית, שהרכיב יחד עם סגנו, הוריה סימה, ראש התנועה הלגיונרית.
בין שני ראשי השלטון שרר מתח רב על רקע שוד היהודים (באמצעות חוקי הרומניזציה וטרור המשטרה הלגיונרית), שנעשה, לדעת אנטונסקו, בצורה שגרמה נזקים לכלכלה הרומנית.
הרכוש שנגזל מן היהודים נותב לקופת הלגיונרים או לכיסיהם הפרטיים ולא לקופת המדינה.
בנוסף לנקודה היהודית, הלגיונרים, שהגיעו לשלטון לאחר שנים של רדיפות מצד השלטון הקודם, שאף היה אחראי קודם לכן לרצח מנהיגם, קורנליו זליה קודריאנו, היו תאבי נקם ורדפו כל מי שהיה קשור לשלטון הקודם.
המשטרה הלגיונרית פעלה כדי לנקום במנהיגי העבר וכדי לשדוד את היהודים.
מוקד נוסף למתיחות בין אנטונסקו ובין הוריה סימה הייתה שאיפתו של הראשון להתמנות לראש התנועה הלגיונרית על חשבונו של השני, בהתאם לעצה שקיבל מאדולף היטלר, וניסיונותיו לקרב אליו ראשי לגיונרים, שלא היו מרוצים ממנהיגותו של סימה.
רומניה של אותה תקופה הייתה במידה גדלה והולכת גרורה של גרמניה הנאצית, ולכן כל אחד מהצדדים שרצו לשלוט ברומניה חיפש לעצמו תומכים בחוגי השלטון הנאצי בגרמניה.
חילוקי הדעות בין יון אנטונסקו ובין התנועה הלגיונרית בנושא גזל הרכוש היהודי לא נגעו לעצם הגזלה (על כך הייתה הסכמה), אלא לדרך וליעד אליו צריך להעביר את הרכוש הנגזל.
אנטונסקו גרס, שאת גזלת רכוש היהודים צריך לעשות באופן הדרגתי ובהתאם לחוקים שחוקקו.
הלגיונרים, לעומתו, היו להוטים לשדוד כמה שיותר ומהר ככל האפשר, ובשיטות שהתבססו לא על החוקים, אלא על טרור, רצח ועינויים.
מחלוקת נוספת נוצרה בין הלגיונרים ובין הגרמנים שישבו ברומניה כמיעוט אתני.
על פי חוקי הרומניזציה, היהודים (כפי שהוגדרו בחוקים להגדרת היהודים ברומניה) היו חייבים למכור ולצאת מניהול שורה ארוכה של מיני עסקים, מה שנוצל על ידי הרומנים לקנייתם במחיר אפסי או קרוב לכך.
המיעוט הגרמני הכניס תחרות מסוימת כשהחל לקנות מהיהודים במחיר טוב מהמחיר שהציעו הלגיונרים (כחמישית מהמחיר הריאלי).
לגרמנים המקומיים היה כסף שקיבלו כהלוואה מגרמניה, כסף רומני שרומניה שילמה לגרמנים עבור החזקת יחידות צבא גרמניות בשטחה (כהגנה נגד ברית המועצות).
אנטונסקו דרש מהלגיונרים להפסיק את הטרור, והלגיונרים החלו לתכנן את תפיסת השלטון והדחת אנטונסקו.
כשלב ראשון החלו הלגיונרים להבאיש את ריחו של אנטונסקו בהזכירם את הקשר המשפחתי ליהודים (אמו החורגת ואשתו לשעבר, מהתקופה שבה היה בשליחות דיפלומטית בצרפת, היו יהודיות) וגם האשימו אותו בקשר לבונים החופשיים.
על פי התעמולה הנאצית, הבונים החופשיים היו אויבי האנושות, שניים ברשעותם רק ליהודים.
התעמולה האנטישמית הייתה סוחפת וכללה גם את חוגי האינטלקטואלים הרומנים.
בכתב העת "שיחות ספרותיות" מינואר 1941 נכתב: "הגענו להצטלבות דרכים המציינת רגע היסטורי, אולי הרגע היחיד בחיינו כעם, אשר בו ניתנת לנו ההזדמנות להפריש מגופנו הלאומי באופן יסודי ומוחלט את המגפה האיומה של היהדות, ששחקה את כוחותינו ועיכבה את התפתחותנו (ההדגשה במקור)".
בעשרים הימים שקדמו למרד הוגברה מאוד התעמולה האנטישמית, שבוצעה בכל הכלים שעמדו לרשות התנועה הלגיונרית, תעמולה שהדגישה את הצורך הדחוף לפתור את הבעיה היהודית.
במברק ששלח השגריר הגרמני ברומניה, וילהלם פבריציוס, למשרד החוץ שלו ב-7 בינואר 1941, דיווח השגריר שעל פי הוראה של אנטונסקו נלקחו כלי הנשק של המשטרה הלגיונרית, אולם יצרן הנשק ניקולאה מאלאקסה ניפק להם כלי נשק אחרים וגם שתי שריוניות ישר מפס הייצור.
הוריה סימה ומרעיו חיפשו את אהדת המשטר הנאצי של גרמניה ובנו על הדמיון האידאולוגי שבין תנועתם ובין התנועה הנאצית - היו להם לא מעט תומכים בממסד הנאצי.
אדולף היטלר הזמין אליו את אנטונסקו ואת סימה, אך האחרון השתמט מההזמנה באמתלה של בעיות בריאותיות בעת טיסה.
אנטונסקו, שנהנה בראש ובראשונה מתמיכתו של הצבא הרומני, נפגש ב-14 בינואר 1941 עם היטלר באוברזלצברג (Obersalzberg), בגרמניה.
במפגש זה הבטיח אנטונסקו להיטלר שיתוף פעולה של רומניה ושל הצבא הרומני במלחמה עתידית עם ברית המועצות, וקיבל מהיטלר הסכמה שבשתיקה לחיסול מתנגדיו מהתנועה הלגיונרית.
בימים 17–19 בינואר ניהלה התנועה הלגיונרית "מסע הרצאות" ברחבי רומניה, מסע שנועד להפגין את האופי הנציונל-סוציאליסטי של תנועתם ולאותת להיטלר על נאמנותם.
אנטונסקו נקט פעולות שנועדו להצר את צעדי הלגיונרים, וב-19 בינואר הוציא צו שביטל את תפקיד הקומיסרים ל"רומניזציה" - ג'ובים משתלמים ביותר שהיו בידי הלגיונרים.
בצעד נוסף פיטר אנטונסקו את האחראים על הטרור הלגיונרי, החל משר הפנים פטרוביצ'סקו וכלה במפקד משטרת הביטחון ומפקד משטרת בוקרשט, ובמקומם מינה אנשי צבא הנאמנים לו אישית.
הצבא גם השתלט על מתקנים בעלי חשיבות אסטרטגית כמו מרכזיות טלפון, תחנות משטרה ובתי חולים.
בתחבולה אופיינית לשליטים רומנים רבים זומנו הממונים הלגיונרים על המחוזות לעיר הבירה להתייעצות כלכלית חשובה, ובמהלך המפגש נעצרו כולם.
ב-20 בינואר 1941 נרצח בבוקרשט קצין חיל האוויר גרמני על ידי אזרח יווני.
פרשה זו לא פוענחה עד היום, אך היא שימשה כניצוץ שהפעיל את המרד הלגיונרי.
אמנם יון אנטונסקו החליף את מפקדי משטרת הביטחון ומשטרת הבירה, אך הפקודים שלהם, שקיבלו הוראות מהוריה סימה, סירבו לאפשר למפקדים החדשים להיכנס לתפקידם.
לגיונרים מצוידים בנשק חם תפסו את משרד הפנים, תחנות משטרה, ובניינים נוספים של משרדי ממשלה ומבנים עירוניים, ופתחו באש על החיילים שניסו להשתלט על מקומות אלה.
פניותיו של אנטונסקו לציבור לשמירת הסדר, לא פורסמו ולא שודרו באמצעי התקשורת, שנשלטו על ידי הלגיונרים; אלה קראו מצדם לעם הרומני להתקומם נגד משרתי הבונים החופשיים והיהודים (כרמז לקשריו של אנטונסקו).
במשרד הפנים רוכזו, להגנה על חייהם, אישים שעלולים היו להיות מטרות להתנקשות מצד הלגיונרים.
ראשי הלגיונרים בראשות הוריה סימה ירדו למחתרת.
הלגיונרים ערכו גיוס המוני בכפרים הסובבים את בוקרשט והמוני איכרים זרמו אל רחובות בוקרשט בהיענות לקריאתם להגן על המדינה מפני היהודים והבונים החופשיים.
הלגיונרים השתלטו על תחנות הדלק ועל מכליות דלק והשתמשו בפחי נפט בוערים כנשק נגד החיילים.
בארמונו של אנטונסקו נותרו איתו רק 15 קצינים נאמנים.
במשך יומיים הסתפק הצבא הרומני רק בהגנה על עצמו והשתדל לכתר את הנקודות שהיו בשליטת הלגיונרים, אך לא יזם התקפות ונתן להם לפעול באופן חופשי.
הצבא נבוך גם משיטת התקדמות הלגיונרים, שפעלו בקבוצות בהן בשורה הראשונה צעדו הנשים, באמצע תועמלנים מצוידים באמצעים להגברת קול ורק בסוף ההמון הלגיונרי.
בתקופה זו פרסמו הלגיונרים כרוזים שבהם טענו, כי "היהודים התמרדו".
במשך כל ימי המרד עסקו עיתוני הלגיונרים (העיתונים היחידים שהופיעו ברומניה באותה עת) בהסתה נמרצת נגד היהודים, הסתה שבסופה הייתה מופיעה הסיסמה המופנית אל הקוראים: "אתם יודעים במי לירות".
הפרעות ביהודי בוקרשט לא היו תופעת לוואי של מרד הלגיונרים, אלא אירוע מקביל שאורגן בכוונה תחילה, בין השאר כדי לתת לגיטימציה למרד הלגיונרים ולזהות את מתנגדי הלגיונרים עם אוהדי היהודים.
בפרעות נגד היהודים השתתפו המשטרה הלגיונרית, השוטרים הרגילים הנאמנים ללגיונרים, ארגונים לגיונריים שונים, גוף העובדים הלגיונרי, ארגון הסטודנטים, תלמידי תיכון, צוענים ופושעים פליליים.
ההתקפה על שני הרבעים היהודים, וקרשט (Văcăreşti) ודודשט (Dudeşti), החלה כמה שעות לפני המרד.
אחד מראשי הלגיונרים, וסילה יסינסקי (Vasile Iasinschi), שר העבודה, הבריאות וההגנה הסוציאלית בממשלה הלגיונרית, נתן את ההוראה להצית את השכונות היהודיות וההמון התנפל על בתי היהודים, בתי הכנסת שלהם ויתר מוסדותיהם.
מטות הלגיונרים הפכו למרכזי עינויים, אליהם הובאו יהודים שנחטפו מבתיהם.
בתי יהודים הוצתו ואת היהודים עצמם ריכזו במקומות, בהם יכלו לענות אותם לצורך סחיטת רכושם וגם לאנוס את הנשים.
יהודים נרצחו באופן אקראי, אך גם בהוצאות להורג מתוכננות.
היו יהודים שהושלכו מקומות עליונות של בניין מפקדת המשטרה, ואחרים שנרצחו באכזריות בבית המטבחיים.
אנשי צבא לא השתתפו בפוגרום זה וכך גם שוטרים שהיו נאמנים לאנטונסקו.
השוטרים הנאמנים לאנטונסקו אולצו למסור את נשקם ואף את מדיהם והושמו במעצר.
אחרי המרד ציין התובע הצבאי ש"בעת שהאש כילתה בית כנסת חדרו החיות לבתים ואנסו נשים מול עיני הבעלים והילדים".
הפרעות ביהודים החלו מוקדם, ביום 20 בינואר, כשנעצרו עשרות יהודים והובאו למקומות, שהפכו בהמשך למרכזי עינויים.
כנופיות של לגיונרים הקימו מרכזים בהם ריכזו יהודים לשם חקירתם ועינויים, במטרה לשדוד את רכושם.
לכאן הובאו זיגמונד גולדפרב, מי שהיה נשיא הקהילה של יהודי בוקרשט, חברי הוועד של המשרד הפלשתינאי (מי שעסקו וארגנו את העלייה לארץ ישראל) ובראשם משה אורחובסקי ועוד.
הבית על שם גאורגה קלימה בדרך קלרשי 37.
מרכז המשטרה מס' 15 ברחוב מתיי באסאראב.