tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך תפקידו שונה באופן דרמטי תפקודה המבצעי ומעמדה של היחידה; הושם דגש על העלאת רמת החי"ר של הלוחמים, בוצעו כשמונים מבצעים מעבר לגבול, חלקם הגדול במהלך מלחמת ההתשה.
בין הפעולות הבולטות היו הפשיטות על מוצב החוף עדביה ועל מבצר האי גרין וטיבוע שתי טרפדות מצריות במפרץ סואץ (מבצע אסקורט) שהיווה תנאי לביצוע פשיטת השריון (מבצע רביב) בחוף המצרי.
בנובמבר 1971 עבר השתלמויות מקצועיות ביחידות חיל הים השונות והוסמך לפיקוד על סטי"ל.
ביולי 1972 מונה למפקד זירת ים סוף בדרגת אלוף-משנה.
בתפקיד זה פיקד על קרבות הזירה הימית במפרץ סואץ וים סוף במלחמת יום הכיפורים במהלכם סוכלה תקיפה מצרית בדרום סיני תוך השמדה ולקיחת שלל של עשרים ושמונה כלי שיט מצריים.
עם זאת, בהיעדר כוח ימי ישראלי מספק בזירה לא נמנע הסגר ימי מצרי בים סוף (הנתיב לכניסת דלק מאיראן) בואכה נמל אילת מתחילת המלחמה אל מעבר להפסקת האש ב-24 באוקטובר.
ב-17 באוקטובר לקח חלק בהפגזת מרגמות מתוך נחתת על מעגן מרסה ת'למת שבמרכז מפרץ סואץ.
השתתף כמט"ב (מפקד טקטי בים) במבצע מגבית 16, שחדר לנמל ע'רדקה שבצפון ים סוף ובמהלכו הושמד סטי"ל אויב באמצעות רקטות לאו (שהגיעו לראשונה לצה"ל יום קודם לכן, ברכבת האווירית).
במהלך המלחמה פיקד על הכוח הימי שנועד למבצע אור ירוק להנחתת אוגדת שריון בגדה המערבית של מפרץ סואץ, אך המבצע בוטל.
תחת פיקודו נבנה הבסיס החדש של חיל הים בשארם א-שייח' ונקלטו בו, לאחר שהקיפו את יבשת אפריקה בשל חסימת תעלת סואץ לכלי שיט ישראליים, שני הסטי"לים הראשונים (סער 4) מתוצרת ישראל.
בעל תואר שני במינהל ואסטרטגיה ממכללת המלחמה של הצי בניופורט, שבמדינת רוד איילנד, ארצות הברית בה למד בשנת 1974.
באוגוסט 1975 מונה למפקד בסיס חיפה והועלה לדרגת תת-אלוף.
בנובמבר 1976 מונה לצוות ההקמה של המכללה לביטחון לאומי.
שימש כמדריך בשנת הלימודים הראשונה לאחר כינון המכללה.
ב-12 בינואר 1979, בעקבות הדחת האלוף מיכאל ברקאי, מונה זאב אלמוג למפקד חיל הים והועלה לדרגת אלוף.
הוא שימש בתפקיד עד פברואר 1985. נושאים בולטים בתקופת פיקודו:
שינוי המבנה הארגוני של החיל:
מימי החופים של ישראל חולקו לזירות: זירת חיפה, זירת אשדוד וזירת ים סוף.
על מפקדי הזירות הוטלה אחריות פיקודית על הכוחות ועל השטח שבמרחביהם, והורחבו סמכויותיהם.
כל בסיסי העזר הועברו ונערכו מחדש - מספנות חיל הים ובסיסי ציוד.
לאחר עשור של חדירות קטלניות של מחבלים דרך הים, ובהן הפיגוע בנהריה בתחילת כהונתו של אלמוג כמפקד חיל הים, נבלמה לחלוטין חדירת המחבלים מן הים, הודות לתוכנית פעולה התקפית ומגננתית חדשה.
במהלך התקופה בוצעו מאות גיחות מבצעיות.
אוניות מחבלים אחדות, ובהן "ג'ינאן" ו"סטפני", "חנאן" ו"ארקאן", נעצרו בים התיכון, ואחרות טובעו בנמליהן.
במסגרת מבצע של"ג בוצעה נחיתה מן הים של אוגדת צנחנים ושל מאות כלי רק"מ, וניתן סיוע מסיבי באש סטי"לים לכוחות הקרקע בחוף לבנון.
כל זאת ללא אבדות בנפש או נזקים לחיל הים
הבסיסים הימיים של ישראל בחופי סיני פונו.
החלה תנועת כלי-שיט ישראלים בתעלת סואץ כדרך שגרה.
התקיימו ביקורי ספינות הדדיים בין הציים המצרי והישראלי, וכן חודשו חיפושי הצוללת אח"י דקר.
נוצרה תפיסת לחימה חדשה המכונה "קרב ימי משולב", שעיקרה הפעלה משולבת של הכוחות: סטי"לים, צוללות וקומנדו ימי.
תורת הלחימה אושרה על ידי המטה הכללי של צה"ל.
תכנון של אמצעי לחימה עתידיים:
חיל הים ביצע בתקופה זו עבודת מטה להגדרת הצרכים העתידיים שלו.
הסטי"לים מדגם סער 5 ("להב"), הצוללות מסדרת דולפין, טילים נגד טילים מדגם ברק, נרכשו מסוקים ימיים ראשונים מדגם דולפין והוחל בפיתוח ובבנייה של מערך גילוי חדיש ומשוכלל לאורך חופי ישראל.
קליטה של כלי שיט ומערכות חדשים:
סטי"לים סער 4 חדשים (מסדרת "נדרן"); סטי"לים נושאי מסוק (דגם "חוחית"); סטי"לים סער 4.5 חדשים (דגם "נושב"); סנפיריות (דגם "זיוונית"); תותחים נגד טילים וולקן פלנקס, טילי "הרפון" לשיגור מצוללות "גל", כלי-שיט חדשים לקומנדו הימי, ומערכות לחימה שונות למרבית הכלים של חיל הים.
גובשו מחדש מערך ההדרכה והכשרת הקצינים והחוגרים ונקבע נוהל חדש להסמכת מפקדי כלי-שיט.
נקבע מסלול קידום מקיף של הקצין מדרגת סג"ם ועד לסא"ל, ובכלל זה לימודים והסמכה אקדמיים.
בתקופה שקדמה למבצע משה הועלו אלף העולים הראשונים מאתיופיה מחוף סודאן באמצעות לוחמים וכלי-שיט של חיל הים במבצע חשאי.
אלמוג היה שקבע את עקרונות תורת הלחימה של הקרב הימי המשולב בישראל שבו, שייטת 13 פועלת בחופים המוגנים, הצוללות במבואות בקרבה לחוף, והסטי"לים בעומק הים בשל פגיעותם.
במרץ 1986 פרש אלמוג מצה"ל ומונה למנהל מיוחד של מספנות ישראל, על פי בקשת שרי האוצר והתחבורה וכונס הנכסים הרשמי.
זאת על מנת להבריא ולשקם את החברה שהגיעה לפירוק.
במהלך תקופה זו פותחו ונבנו במספנה שני דגמי כלי-שיט משוכללים: סטי"ל סער 4.5 נירית שנקלט בחיל הים (ובהמשך היווה בסיס לדגם סער 62), וספינת משמר מהירה (דגם "שלדג"), שנקלטה בחיל הים, נרכשה על ידי ציים זרים, ויוצרה בדגמים אחדים במשך עשרות שנים.
בתקופה זו ביצע הצי השישי האמריקאי במספנה תיקונים באניותיו בשיעור שהגיע לחמישים אחוזים מהיקף התיקונים שלו בים התיכון, והשקיע כספים ניכרים בפיתוח נתיב הכניסה הימית למספנה ובאמצעי תשתית אחרים.
לקראת הפרטת המספנה הגיע אלמוג להסכם עם רשות הנמלים לייעוד שטח של המספנה לנמל, רציפים ושטחי אחסנה.
מבקר המדינה ציין בדו"ח ביקורת שבתקופת הפירוק הזמני "חל שיפור במצבה הכספי, אולם החברה לא הצליחה להיחלץ מבעיותיה הכספיות הבסיסיות, שחלקן נגררו עוד מהתקופה שלפני מינוי המפרק הזמני – מחסור בהון עצמי, קשיים בתזרים המזומנים, חוסר איזון בין מצבת כוח האדם לתעסוקה, ורווחיות נמוכה ואף הפסדים בעבודות שביצעה."
כעבור תשע שנים, באפריל 1995, הוצאו המספנות מפירוק ונמכרו כ"עסק חי" למשקיעים פרטיים.
עם ההפרטה פרש אלמוג מניהול המספנה.
על תקופת כהונתו כתב לו כונס הנכסים הרשמי, שמואל צור:
"החברה שבה לפעול, חודשו ההזמנות, נכנו כלי שיט, מנופים ומתקנים הנדסיים אחרים, ונפתחו אופקי שיווק חדשים.
פרויקט ה'שלדג' בא ביוזמתך ובמעורבותך האישית והעתיד יוכיח את הפוטנציאל הכלום בו ואת צדקת עמדתך.
בהנהגתך פעלה המספנה כל השנים הללו בתנאים של שקט תעשייתי המבוסס על יחסי עבודה תקינים והוגנים ועל שיתוף פעולה בין ההנהלה לציבור העובדים."
לאחר מכן היה אלמוג חבר במועצות מנהלים של חברות כלכליות (אפריקה ישראל להשקעות) וציבוריות (נבחר למרכז הישראלי לניהול), מונה לחבר הנאמנים של אוניברסיטת חיפה, הוועד המנהל של המכון ללימודי-ים באוניברסיטת חיפה, יושב ראש "קרן לאומית לפיתוח הצלילה בישראל", ועוד.
פרסם מאמרים שונים בכתבי עת ישראלים וזרים בנושאי צבא ומינהל.
הוא הרצה במכללות צבאיות, באקדמיה ובמכוני מחקר ישראליים וזרים, בנושאי צי וטכנולוגיה ימית.
הוא גם כתב מאמרים המדגישים את חשיבות חיל הים לביטחון ישראל.
בשנת 2007 יצא לאור ספרו "עטלפים בים האדום - פעולות מיוחדות של הקומנדו הימי במלחמות ההתשה ויום הכיפורים" (יצא לאור גם באנגלית בשם "Flotilla 13: Israeli Naval Commandos in the Red Sea, 1967-1973").
בשנת 2014 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "מפקד שייטת 13 - הפלגות חיי".
קיבל את אות לגיון ההצטיינות מטעם מזכיר ההגנה האמריקאי בעת שרותו כמפקד חיל הים (1981).
מונה מטעם מועצת המנהלים העולמית של האגודה למען החייל האמריקאי (U.S.O.) לנשיא הראשון של האגודה בישראל (1992).
זאב אלמוג נשוי משנת 1956 לד"ר גאולה אלמוג (לבית קנטור), חוקרת ספרות ילדים, שאותה הכיר בעת שירותם בנח"ל.
לבני הזוג שלושה בנים, בהם פרופ' עוז אלמוג.
עטלפים בים האדום - פעולות מיוחדות של הקומנדו הימי במלחמות ההתשה ויום הכיפורים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור ו"מכון גלילי לחקר כוח המגן", 2007, באתר המרכז למלחמת יום הכיפורים
מפקד שייטת 13 - הפלגות חיי - אוטוביוגרפיה, כנרת, זמורה ביתן, 2014.
הכוח הימי המודרני של ישראל, שפותח לאחר מלחמת יום הכיפורים, המכון לחקר מלחמות ישראל, 2018.
זאב אבני (1921 – 7 בינואר 2007) היה מרגל קומוניסטי, יהודי ישראלי, בשרות הביון הסובייטי.
לאחר שחדר לשרות הדיפלומטי הישראלי, וניסה לשרת ב"מוסד", נעצר ונחקר.
במהלך חקירתו, כשהובא לידיעתו "הנאום הסודי" של חרושצ'וב על זוועות המשטר הסובייטי בתקופת סטלין - נשבר והתחרט על פעילותו.
בכלא למד פסיכולוגיה, ואחרי שזכה לחנינה טיפל כפסיכולוג קליני בחיילים ישראלים נפגעי הלם קרב.
אבני נולד בשם וולף גולדשטיין לאב קומוניסט אדוק, בריגה, לטביה.
הוא גדל ונהייה קומוניסט מסור המתכחש ליהדותו.
דודו - אחי אביו - היה ממקורבי לנין.
ב-1942 וולף סיים שירות צבאי בשווייץ וחזר לציריך, שם הכיר את קארל ויברל, פליט צ'כי שהגיע לדרגת קולונל בג.פ.או.
(לימים ג.ר.או), שירות המודיעין של הצבא האדום.
קארל לימד את וולף רוסית וטיפח אותו להיות סוכן ברשת הריגול שלו.
הכינוי שהעניק לוולף היה "טוני" ולימד אותו בין היתר מזעור צילומים, התנערות ממעקב, שימוש באלחוט, כתיבה ופיענוח של כתב סתרים.
לבסוף קארל הודיע לו שביום מן הימים ישובו ויצרו איתו קשר על פי נוהל וסיסמאות מוסכמים.
בהמשך טוני-וולף נועד להישלח לאחת מארצות דרום אמריקה או המזרח התיכון.
וולף פגש את אדית ונישא לה, ובאמצעותה התוודע לשליחי השומר הצעיר חברי קיבוץ הזורע.
הללו שכנעו אותו לעלות ארצה ולהצטרף לקיבוצם.
ב-1948, בעיצומה של מלחמת העצמאות, עלו בני הזוג לישראל, השתכנו בקיבוץ ושם נולדה בתם.
לימים אשתו לא שמרה לו אמונים, ונישואיהם התפוררו.
כיוון שנהג להשמיע באוזני החברים דעות קומוניסטיות הוא נקרא לבירור אצל מזכיר הקיבוץ, בסופו נאמר לו שעליו לעזוב את המשק.
ב-1950 עזב וולף את הקיבוץ ויצא מן הארץ לשווייץ כדי למכור את ביתו ולחלוק הרכוש עם גרושתו.
וולף הצטרף לשירות החוץ עוד בטרם הופעל על ידי שולחיו ועיברת את שמו לזאב אבני, וב-1952 נשלח לבלגיה כדיפלומט ונישא בשנית למיכל.
חודשים ארוכים אחרי שהגיעו אבני ורעייתו לבריסל התקשר "אלמוני" לביתו והשמיע את חלקה הראשון של הסיסמה עליה הסכימו בזמנו קארל וטוני (אבני).
המטלפן קבע מקום ומועד למפגש, אבני הגיע למקום ופגש את קצין הביון הסובייטי בוריס סאגרווסקי.
בוריס ביקש מאבני דיווח מפורט על קורותיו מאז נותק הקשר בינו לבין קארל ב-1945.
בין פרטי המידע שהעביר היו נתונים על רכישות נשק מבלגיה, צופני סתר סודיים וכן פרטים על סוכנים גרמנים שפעלו בשירות מדינת ישראל במצרים.
אבני פעל גם עבור המוסד, וכך הגיע לידיו המידע על הסוכנים הגרמנים, אותו מסר למפעיליו הרוסים.
בהמשך, מונה לנספח הכלכלי ביוגוסלביה, וגם שם המשיך לפעול כמרגל סובייטי.
ב-1955 ניסה טוני-אבני להתגייס לשירות מלא במוסד, ולשם כך ביקש להיפגש עם ראש המוסד דאז איסר הראל.
לקראת הפגישה נערך תחקיר לגביו ורקעו עורר חשדות.
במהלך פגישה שנערכה ב-1956 הטיח בו לפתע איסר הראל האשמה על היותו בוגד ומרגל סובייטי.
אבני המופתע נשבר והודה, נעצר במקום והואשם בריגול.
מאוחר יותר סיפר איסר הראל כי לא היו לו ראיות ודאיות לבגידה, הוא רק ניחש זאת והימר שאם יערער בפתאומיות את ביטחונו של אבני - זה יגרום לו להישבר ולהודות.
חקירת פרשייה רגישה זאת הופקדה בידי סגן ניצב יהודה פראג (לימים מפקד מחוז תל אביב בדרגת ניצב) ועימו בצוות היו איסר הראל לשעבר הממונה על שירותי הביטחון, ועמוס מנור, שהיה אז ראש שירות הביטחון הכללי.
בחקירה לא הופעלו עינויים אלא נוהלו עימותים סוערים ודרמטיים של פראג עם אבני.
עולמו של אבני חרב עליו עם גילוי האופי האמיתי של המשטר הקומוניסטי, באמצעות נאומו הסודי של ניקיטה חרושצ'וב בוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית (הנאום הסודי נחשף על ידי המוסד).
תוך משבר נפשי עמוק הוא נטש את האידאולוגיה הקומוניסטית, ומסר ללא תנאים לפראג ולמנור את הפרטים על פעילותו כמרגל, שאותם שמר בסוד משך כל תקופת החקירה.
שנים לאחר שחרורו מהכלא נוצר קשר מחודש בין יהודה פראג לאבני, והשניים היו לחברים קרובים.
אבני הודה בחשדות שיוחסו לו.
הוא הועמד לדין בבית המשפט המחוזי בתל אביב ונידון לארבע עשרה שנות מאסר.
לאחר שהביע חרטה, נקצב עונשו על ידי נשיא המדינה והוא שוחרר כעבור שבע שנים, בשנת 1963.
בתקופה בה היה כלוא, למד פסיכולוגיה בהתכתבות באוניברסיטה העברית, ולאחר שחרורו עבד כפסיכולוג קליני.
אבני ניהל חיים נורמטיביים והצטרף לקיבוץ משמרות.
במלחמת יום הכיפורים הצטרף לכוח שנלחם בסיני כפסיכולוג קליני, וטיפל בהלומי קרב.
הפרשה כולה נשמרה בסודיות רבה, והצנזורה הצבאית התירה לפרסמה רק בשנת 1993. אבני פרסם את קורותיו בספר "פרשת פיגמליון" (הכינוי שניתן לחקירת הפרשה על ידי המשטרה והשב"כ), שיצא לאור בשנת 1993 בהוצאת עידנים / ידיעות אחרונות.
בין השאר כותב אבני: "המניע למעשים שעשיתי בטרם מאסרי היה - לפחות במישור השכלתני - אידאולוגי.
כקומוניסט רציתי להיות חלק מהמוני העמלים, על כן נהייתי לאיכר.
כמהפכן ראיתי כהכרח את הצורך לרכוש חינוך צבאי איתן, ולכן הייתי חייל.
כמרגל סובייטי השתייכתי לחיל החלוץ של המהפכה, וזה בדיוק היה המקום שבו רציתי להיות.
העסקים, הדיפלומטיה, ובית הסוהר היו מוצרי לוואי של פעילותי כמרגל.
כל השאר קשור ישירות למה שלמדתי על עצמי בשבע השנים שעשיתי בכלא ואחריהן".
בספר מוקדש פרק לחוקר של אבני, יהודה פראג, שבו מתאר פראג מנקודת מבטו שלו את תהליך החקירה.
אבני מתאר גם את השנה שבילה בצינוק ואת שש השנים שלאחר מכן באגף כללי של כלא רמלה, עד לקבלת חנינה מהנשיא.
בתקופה זו הוא גילה מחדש את שורשיו כיהודי וכישראלי ומצא את מקומו בקהילת האסירים, כשם שמצא את מקומו בחברה הישראלית לאחר שחרורו.
בסיכום ספרו הוא כותב: "נראה שספרי מכיל מרכיב של צדק פיוטי: אני רציתי למשטר את החיים כדי לבטל את המשטור - רעיון אשר, כפי שהוכח בסופו של דבר בברית המועצות, לא רק שהינו סתירה במינוח, הוא גם נידון לכישלון.
אפילו בחברות דמוקרטיות בית הסוהר הוא שיא שיאי המשטור- - - אתה תלוי גם בגחמות ובמצבי הרוח של האנשים שבידם ניתן הכוח עליך, כלומר - הסוהרים.
במובן זה הכלא דומה לדיקטטורה.
אכן, במשך שבע שנים היה עלי לשאת ולסבול את מה שחשבתי לעשות לאחרים - והכוונות שהנחו אותי היו הטובות ביותר - תוך עשיית שימוש באמצעים שנויים במחלוקת.
ההתנסות הזו לא הרעה לי יותר מדי.
רק במרוצת שבע השנים האלו הגעתי סוף סוף להשלמה עם עובדת היותי יהודי.
בבית הסוהר הרגשתי לראשונה שאני חבר של אמת בקבוצה של ממש.
רק לאחר שהתגברתי על הפחד פן אידחה חדלתי למדוד כל תגובה של אחרים במונחי קבלה ודחייה והשגתי תחושה מציאותית יותר של יחסי מידה.
הבנתי גם שהשתייכות - בין שאר דברים - הינה עניין של בחירה, עניין של רצון להשתייך ונכונות לעשות את המאמצים הדרושים לשם כך".
זאב הוא רכב שטח ישראלי ממוגן.
הזאב יכול להחליף כלי רכב קלים לנשיאת לוחמים וציוד כדוגמת האביר ולשפר את בטיחות הנוסעים ואת מיגונם ביחס לכלי רכב אחרים.
הרכב פותח על ידי חברת רַפַאֵל – רשות לפיתוח אמצעי לחימה בשיתוף עם חטיבה טכנולוגית ליבשה (חט"ל).
חברת "כארמור" היא קבלנית המשנה העיקרית לייצור.
הזאב הוא רכב ממוגן רב-תכליתי הבנוי על שילדת פורד 550 עם תיבת הילוכים אוטומטית והנעה 4X4. ניתן להרכיב את הזאב גם על גבי שלדות מסחריות אחרות.
הרכב ממוגן בשריון לכלי רכב העולה ברמתו על זה של נגמ"ש ה-M113. הרכב ממוגן כנגד ירי נק"ל, יידוי אבנים ובקבוקי תבערה.
בשל מיגונו והיותו נע על גלגלים הוא מתאים ללחימה בשטח בנוי.
ה"זאב" ענה על הצורך המבצעי בנושא גייסות משוריין, המצויד בצמיגים שמיועד לפעול באזורים עירוניים.
בהיעדר רכב שכזה, נאלץ צה"ל עד אז להפעיל באינתיפאדה נגמ"שים כבדים, שאיטיותם, משקלם הגבוה ותנועתם המסורבלת, גרמו לנזקים שונים ומיותרים.
ב-2003 הוצג האבטיפוס של הזאב שנמסר לידי אגף הטכנולוגיה של צה"ל (אט"ל).
השימוש המבצעי הראשון של הזאב היה במבצע הבאת ביכורים במרץ 2006 ומאז הוא משמש בהצלחה את צה"ל בלחימה בטרור פלסטיניים בשטחי יהודה ושומרון.
באפריל 2019 נחשף הפנתר אשר נועד להחליף את הזאב.
ביוני 2021 נראה לראשונה הפנתר בשירות מבצעי במהלך כניסת כוחות צה"ל לג'נין, ומאז פחת השימוש בזאב בשטחי A ו-B.
זאב - רכב ממוגן להובלת לוחמים.
זאב 2 - רכב שעבר הגבהה והותאם לנסיעה בדרכים משובשות.
זאב-בולנס - אמבולנס ממוגן הכולל ציוד רפואי.
כרכב בעל צמיגים הזאב מהיר מכלים בעלי הנעת זחל והדבר מהווה יתרון בשימוש לפינוי רפואי.
כלי רכב אלו נטלו חלק משמעותי בפינוי נפגעי צה"ל במבצע גשמי קיץ, מלחמת לבנון השנייה ובפעילויות ביהודה ושומרון וברצועת עזה.
רכב ההלם - זאב המצויד במגוב ואמצעים לפיזור הפגנות.
- המשטרה הצבאית של סאו פאולו
- 75 כלים בשימוש צבא אתיופיה
- 13 כלים בשימוש כוחות הצבא והמשטרה
מקדוניה - בשימוש כוחות אכיפת החוק
- בשימוש יחידות המשטרה הצבאית של צבא רומניה
- בשימוש יחידת ההתערבות של המשטרה
מערכת ניהול מנוע: מערכת ניהול ממוחשבת
תיבת הילוכים: אוטומטית בת חמישה הילוכים
זאב הוא קבוצת כוכבים דרומית הממוקמת בין הקנטאור לעקרב ונכללה כבר ב-48 הקבוצות של תלמי.
הקבוצה נמצאת באזור של שביל החלב העשיר בכוכבים והיא מכילה כ-30 כוכבים עם בהירות נראית מדרגה שנייה ושלישית וכ-70 כוכבים עם בהירות גדולה מדרגה 6 (כלומר נראים לעין בתנאי צפייה מיטביים).
α בזאב הוא ענק כחול במרחק של כ-465 שנות אור עם בהירות נראית מדרגה 2.3. בהירות הכוכב אינה קבועה ומשתנה במחזוריות של שש ורבע שעות, אך השינוי בבהירות הוא קטן ביותר ולא ניתן להבחין בו בעין.
β בזאב ו-γ בזאב הם גם כן ענקים כחולים במרחק של 380 ו-420 שנות אור בהתאמה ועם בהירות מדרגות 2.7 ו-2.8.
δ בזאב, ε בזאב ו-η בזאב הם כוכבים לבנים - כחלחלים במרחק של כ-500 שנות אור ועם בהירות סביב דרגה 3.3. ε בזאב ו-η בזאב הם גם כוכבים זוגיים עם בן זוג עמום בדרגת בהירות 8-9, שניתן לראותם בטלסקופ חובבים.
κ בזאב הוא כוכב כפול המורכב מזוג כוכבים לבנים - כחלחלים עם דרגות בהירות 4 ו-6, הניתנים לצפייה בטלסקופ חובבים.
בצפון הקבוצה ניתן למצוא את הצבירים הכדוריים NGC 5824 ו-NGC 5986 ולידם הערפילית האפלה B-228. בדרום הקבוצה יש שני צבירים פתוחים – NGC 5822 ו-NGC 5749. בגבול המערבי נמצאת הערפילית הפלנטרית IC 4406, שמכילה כמה מהכוכבים החמים ביותר שנצפו.
ערפילית פלנטרית נוספת, NGC 5882, נמצאת במרכז הקבוצה.
מספר גלקסיות השייכות לקבוצת קנטאור A גולשות לחלקה המערבי של קבוצת זאב, ביניהן ESO 274-1 שהיא אחת מהגלקסיות הבהירות בקבוצה.
לקבוצה אין מיתולוגיה ברורה אך היא מקושרת לעיתים עם אגדתו של המלך ליקאון.
למרות שהיא מוכרת מהתקופה העתיקה, הקבוצה לא שויכה לחיה מסוימת עד לתרגום הלטיני לעבודותיו של תלמי, בה היא זוהתה עם הזאב.
היא לא הופרדה מהקבוצה 'קנטאור', עד שהיפרכוס מביתיניה קרא לה 'החיה' ב-200 לפנה"ס.
לפני הפרדתה, היא נחשבה לתת-קבוצה כחיה כלשהי, שנהרגה או עמדה להיות קורבן בשביל הקנטאור.
ככזו, יחד עם קבוצות כוכבים נוספות הקשורות לבתולה (למשל חץ וקשת), ייתכן שהן היוו את הבסיס לאגדה של קטילת החזיר הארימנתי, אחת משתים עשרה המטלות של הרקולס.
זאב היא רקטה ישראלית שפותחה בזמן מלחמת ההתשה על ידי יחידת הפיתוח והניסויים של צה"ל (יפת"ח).
הרקטה נועדה לשימוש כנגד ביצורים ובונקרים ובהתאם לכך הייתה בעלת ראש קרב גדול.
הרקטה הונעה בדלק מוצק וטווחה היה קצר (קילומטרים בודדים) וגם דיוקה היה נמוך.
תקופה קצרה לאחר מלחמת ששת הימים, ולאחר שכוחות צה"ל התבצרו לאורך קו תעלת סואץ, נהר הירדן, וגבול ירדן, החלו המצרים (בייעוץ צמוד של מומחים סובייטים) להפגיז את המעוזים שנבנו לאורך קו תעלת סואץ (קו בר-לב).
היוזמה לפיתוח מטעני "זאב" הייתה של קציני וחיילי יחידת יפת"ח ומפקדה, אל"מ דוד לסקוב.
מייד לאחר מלחמת ששת הימים, עוד לפני פרוץ מלחמת ההתשה, החל לסקוב בפיתוח ה"זאבים".
מטען חבלה מועף "זאב 500" הוא רקטה שפותחה והופעלה על ידי יחידת יפת"ח של חיל ההנדסה במהלך מלחמת ההתשה.
ה"זאב" כולל גוף מטען נפיץ, מנוע רקטי 240 מ"מ, סנפירי ייצוב ומרעום הפעלה בעל שני מצבים: מצב מיידי ומצב השהייה.
משקלו הכולל של המטען הוא כ-580 ק"ג, מתוכם כ-250 ק"ג חומר נפץ (חנ"מ) יצוק.
השיגור לטווח של 1,000 מטר בוצע באמצעות משגר מקובע בזווית קבועה של 50 מעלות.
מטעני ה"זאב 500" נתנו מענה הולם להפגזות הארטילריה המצרית לאורך תעלת סואץ.
בכל פעם שהופעלו מטעני ה"זאב" שקטה הגזרה למשך מספר ימים.
מטען "זאב 500" פגע ביעילות במטרות קרקעיות בגודל של 200X200 מטרים.
פגיעת המטען בקרקע בהשהיה יצרה מכתש בקוטר 12 מטר ועומק מרבי של 5 מטרים.
במצב השהיה, היה המטען יעיל במיוחד נגד עמדות ובונקרים מחופרים.
אפקט הפגיעה של "הזאב" היה זהה לפצצת אוויר במשקל 500 ק"ג חנ"מ.
כאשר רבו פעולות חבלה של מסתננים מגבול ירדן, בחסות הלגיון הירדני, פותח "זאב 250".
טווח הפעלתו של מטען זה היה 4,500 מטרים.
הרקטה פותחה מכיוון שמחנות הלגיון היו במרחקים גדולים מ-1,000 מטרים ו"זאב 500" לא יכול היה להגיע אליהם.
יעילותו של "זאב 250" הייתה דומה לזו של פצצת אוויר 250 ק"ג.
במהלך מלחמת ההתשה שוגרו לעבר מטרות מצריות מאות מטעני "זאב 500".
בתאריך 9 במרץ 1969 פגע 'זאב' במטה הצבא המצרי באסמאעיליה והרג את הרמטכ"ל המצרי, עבד אל-מונעים ריאד, וכמה קצינים בכירים נוספים.
צה"ל השתמש ברקטות זאב גם במלחמת לבנון הראשונה.
בשלהי שנות ה-90 של המאה ה-20 דווח בחדשות הערוץ הראשון כי צה"ל עושה שימוש ברקטות 'זאב' במהלך תגובה צבאית להתקפת חזבאללה על מוצבי צה"ל ברצועת הביטחון בדרום לבנון.
צוין כי הוחלט על שימוש ברקטות משום שתוקפן עמד לפוג, שכן יצורן היה בתחילת שנות ה-70 במאה ה-20. ייתכן ואלו היו רקטות ה'זאב' האחרונות שהיו ברשות צה"ל.
זאב אבן-חן (נולד ב-1948) הוא ניצב בדימוס של משטרת ישראל.
אבן-חן שירת במשטרת ישראל כ-25 שנים, ב-1986 הוענק לו עיטור המופת.
בין תפקידיו הבולטים שימש מפקד משטרת רחובות, מפקד מרחב השרון, מפקד היחידה הארצית לחקירות הונאה, ראש המטה המבצעי של השר לביטחון פנים משה שחל, ראש מטה המשטרה (תחת המפכ"ל אסף חפץ) ומפקד מחוז המרכז.
בהיותו מפקד מחוז מרכז, בשנים 1996–2000, הורחב שיתוף הפעולה החיצוני של המחוז על ידי פיתוח השיטור הקהילתי באמצעות ניידות סיור עירוניות והקמת יחידת "צבר" של משמר הגבול לביצוע משימות ביטחון שוטף.
בשנת 2001 מונה למנכ"ל איגוד חברות הביטוח בישראל והתאחדות חברות לביטוח חיים.
אבן-חן הוא בעל תואר במשפטים מאוניברסיטת תל אביב ומוסמך לעריכת דין.
נשוי ואב לשלושה ילדים; בתו טופז אבן-חן קליין (כלתו של ניצב בדימוס חיים קליין) נספתה באסון השרפה בכרמל בזמן שירותה בשירות בתי הסוהר.
זאב אמריקאי בלונדון הוא סרט אימה וקומדיה אמריקאי-בריטי משנת 1981, אשר בוים ונכתב על ידי ג'ון לאנדיס.
לסרט יצא סרט המשך בשנת 1997, בשם זאב אמריקני בפריז.
הסרט זכה בפרס האוסקר על האיפור של ריק בייקר, וכן בפרס סאטורן עבור "סרט האימה הטוב ביותר".
שני תלמידי קולג' אמריקניים, דייוויד קסלר וג'ק גודמן נמצאים בטיול תרמילים ברחבי ניו מורס הצפונית כאשר הם מותקפים על ידי חיה בלתי מזוהה.
ג'ק נהרג, אך דייוויד שורד ונלקח לבית חולים בלונדון.
שלושה שבועות אחר כך, דייוויד מתעורר אך אינו זוכר את המאורע שקרה, ומגלה שחברו נהרג.
הדברים נעשים מוזרים כאשר רוחו של ג'ק מבקרת את דייוויד ומגלה לו שהם הותקפו על ידי אדם זאב, ושדייוויד הוא כעת אדם זאב בעצמו.
לאחר שחרורו מבית החולים, דייוויד עובר לגור עם אחות צעירה יפהפייה בשם אלכס פרייס, בדירתו שבלונדון.
כאשר עולה ירח מלא, דייוויד משתנה והופך לאדם זאב.
בצורתו החדשה, דייוויד מתהלך ברחובות לונדון ורוצח שישה אנשים.
בבוקר למחרת, דייוויד מגלה שהוא עירום ונמצא בכלוב בגן החיות של לונדון, בלי שום זיכרון על אירועי אתמול.
דייוויד מבין שג'ק צדק, ושהוא אחראי לרציחות שאירעו בלילה שעבר.
בינתיים, ג'ק חוזר לביקור נוסף, הפעם עם נשמות קורבנותיו של דייוויד שמתעקשים שיבצע התאבדות.
בזמן שהוא מדבר איתם, הלילה יורד ודייוויד חוזר להיות אדם זאב ורוצח שוב.
במהלך מרדף ברחובות לונדון, דייוויד נלכד בסמטה על ידי כוחות המשטרה.
אלכס באה להרגיע אותו ואומרת שהיא אוהבת אותו, אבל דייוויד מנסה לתקוף אותה, והשוטרים יורים בו למוות.
עם מותו חוזר דייוויד לצורתו האנושית.
דייוויד נוטון - דייוויד קסלר
גריפין דאן - ג'ק גודמן
ג'ני אגוטר - אלכס פרייס
ג'ון וודוויין - ד"ר הירש
ביוני 2009, הוכרז ש"Dimension Films" והמפיקים שון ובריאן פורסט עובדים בימים אלו על עיבוד מחודש לסרט זה.
זאב (וילהלם) אלכסנדרוביץ' (6 באפריל 1905 – 5 בינואר 1992) היה צלם ישראלי, אשר הרבה לצלם בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20, תחילה בפולין, לאחר מכן בארץ ישראל (מ-1932) ובארצות שונות שבהן תייר, במיוחד יפן וארצות הברית.
נולד בקרקוב שבגליציה (כיום פולין) כבן יחיד לסיני זיגמונט אלכסנדרוביץ ולהלה לבית רקובר.
אביו, איש דתי מנכבדי הקהילה סוחר נייר אמיד ותומך "בורסת היתומים", ייעד אותו להיות ממשיכו בעסק, אולם אלכסנדרוביץ' נטה מילדותו לצילום.
בשנות ה-20 הרבה לצלם בפולין ובארצות אירופיות אחרות שבהן טייל.
מתקופה זו נשמרו מאות צילומים.
בתחילת שנות ה-30 רכש אלכסנדרוביץ' צמד מצלמות לייקה חדישות, אשר אפשרו לו גמישות רבה בבחירת נושאי צילומיו.
הוא הרבה לנסוע בעולם עם מצלמתו; ממסעות אלה נותרו צילומים רבים שצולמו בפולין, ביפן, בארצות הברית, במצרים ובלא מעט ארצות נוספות.
אלכסנדרוביץ' היה תומך פעיל ונלהב ברעיון הציוני.
בין השנים 1932 ל-1935 ביקר בארץ ישראל שלוש פעמים וצילם בה אלפי צילומים, בעיקר בתל אביב וביפו, בחיפה, בירושלים, בטבריה, בחדרה, בעמק יזרעאל ובעמק הירדן.
כמו כן צילם דיוקנאות של אישים מרכזיים בתנועה הציונית של אותם ימים, כגון חיים נחמן ביאליק, אורי צבי גרינברג, זאב ז'בוטינסקי, אב"א אחימאיר, חיים ארלוזורוב, נחום סוקולוב, יצחק בן-צבי ואחרים.
אלכסנדרוביץ' הגדיר את עצמו, בשיחותיו עם בני משפחתו, כ"צלם חובב", צלם שאינו תלוי לצילום בפרנסתו וחופשי לבחור כרצונו את נושאי צילומיו.
גישתו זו לא מנעה ממנו לנסות לפרסם את עבודותיו ברבים.
אלכסנדרוביץ' שלח מצילומיו למספר עיתונים יהודיים וציוניים בפולין ובארצות הברית, ואלה הדפיסו אותם כרפורטז'ות מצולמות בחתימתו.
התלהבותו של אלכסנדרוביץ' מהמדיום של הצילום ניכרת בכמות יוצאת הדופן של צילומים שהניבו שנות פעילות ספורות, שבהם מתועדים חיבתו לבני אדם באשר הם וכישרונו ביצירת מגע קרוב עם מושאי צילומיו.
ברבים מהצילומים נראה שהצליח להציב רגלו במקומות שזר מזדמן היה נמנע או מתקשה מלהגיע אליהם.
חשיבות רבה ראה גם בלכידת הרגע הנכון, ה"מכריע", ובצריבתו בסרט הצילום, תוך הקפדה יתרה על הקומפוזיציה הסופית.
בצילומים שצילם בארץ ישראל ניכרת הזדהותו עם המפעל הציוני; זו באה יד ביד עם אמפתיה גדולה שחש כלפי כל תושבי הארץ, יהודים כערבים.
שנותיו הפוריות של אלכסנדרוביץ' כצלם היו המחצית הראשונה של שנות השלושים.
ב-1936 עלה לארץ ישראל עם דמי כיס של 8000 ליש"ט ומכונית ביואיק והכיר את לאה שלוש (1914-2010), בת לאחת מהמשפחות הוותיקות ביישוב היהודי ביפו.
הזוג נישא בקרקוב וחזר להשתקע ברחוב יבנה בתל אביב.
הוא הפסיק לצלם כמעט לגמרי והסתפק בצילום בני משפחה קרובים.
הסיבות לכך אינן ברורות גם היום.
נראה שהמרץ, שהוקדש קודם לכן לצילום, הופנה לכיוונים אחרים, אם כי לא עבד למחיתו מעולם.
בעקבותיו של אלכסנדרוביץ', עלו גם הוריו לארץ ישראל ובה גם נפטרו.
בערוב ימיו חזר לעסוק מעט בצילומיו הישנים.
הוא שלח כמה מהם לתערוכה הגדולה שארגן מוזיאון בית התפוצות, "עולם יהודי בעין המצלמה" (1984), וזכה בפרס מיוחד.
בעקבות הזכייה מסר מספר לא גדול של הדפסים ותשלילים למרכז לתיעוד חזותי במוזיאון.
אלכסנדרוביץ' נפטר בתל אביב ונקבר בבית העלמין הדרום.
הוא הותיר אחריו את רעייתו לאה וארבעת ילדיהם, יוסי, דני, רחל וסיני.
ביו נכדיו האחים גדי אלכסנדרוביץ ואור אלכסנדרוביץ.
11 שנים לאחר מותו התגלתה בביתו בדרך מקרה מזוודת עור מרופטת ובה הוטמן פרי יצירתו - למעלה מ-16,000 תשלילים שנמצאו מגולגלים בקופסאות פח.
רובם הגדול של הצילומים לא הודפס בחייו.
על ערכו וחשיבותו של האוסף עמדו חוקרים ואנשי מקצוע רבים לאחר תהליך ממושך של סריקה וזיהוי הצילומים (מקומות, אישים ותאריכים).
פליאה היא לבני משפחתו כיצד לא הזכיר אפילו במילה את קיומו של אוסף התשלילים הגדול, במיוחד לאחר שזכה להכרה מחודשת כצלם בשנותיו האחרונות.
אוסף אלכסנדרוביץ', המוחזק בידי משפחת הצלם, היה אוסף התצלומים הראשון שהנגישה הספרייה הלאומית לקהל דרך אתר האינטרנט שלה, בפרויקט משותף עם המשפחה שהסתיים ב־2010.
האיש שלנו ביפן: תצלומיו של זאב אלכסנדרוביץ' ממסעו ליפן ב-1934, מוזיאון מנגה לאמנות יפן בקרקוב (2008)
יפן 1934: תצלומיו של זאב אלכסנדרוביץ', מוזיאון טיקוטין לאמנות יפן בחיפה (2008)
חולות נודדים: תל אביב של שנות השלושים בצילומי זאב אלכסנדרוביץ', המוזיאון היהודי של גליציה בקרקוב (2009)
פולין ופלשתינה, שתי ארצות ושתי כיפות שמיים: דיוקנאות יהודים קרקובאים בתצלומי זאב אלכסנדרוביץ', המוזיאון היהודי של גליציה בקרקוב (2011)
בין חיפה ליריחו: הערים ההיסטוריות בתצלומיו של זאב אלכסנדרוביץ', מוזיאון העיר חיפה (2014), אוצרת עינבר דרור לקס
ישראל שלפני ישראל: תצלומים מאת זאב אלכסנדרוביץ', 1936-1932, המוזיאון היהודי של וינה (2017)
חולות נודדים: תל אביב של שנות השלושים בצילומי זאב אלכסנדרוביץ''' (2009: קרקוב, המוזיאון היהודי של גליציה)
בין חיפה ליריחו: הערים ההיסטוריות בתצלומיו של זאב אלכסנדרוביץ''' (2014: מוזיאון העיר חיפה)
וולף אברבוך נולד למשפחה יהודית משכילה ואמידה.
היה פעיל בתנועה המהפכנית במהפכת 1905, ובהשפעת אחיו הבכור, צבי אברבוך (אלכסנדר חאשין) הצטרף לפועלי ציון.
בראשית 1914 גויס לצבא, נפל בשבי האוסטרי.
שב לרוסיה ב-1918, והתמנה למזכיר פועלי ציון באוקראינה.
ב-1919 הגיע לארץ ישראל והיה שותף בהקמת מפ"ס (1919) ובשינוי שמה לפק"פ בשנת 1922.
בשנת 1924 צורפה פק"פ לקומינטרן (הארגון העולמי של המפלגות הקומוניסטיות).
פק"פ הייתה מורכבת באותה תקופה רובה ככולה מיהודים, דבר שהתנגש עם מטרתה לקדם מהפכה סוציאליסטית בארץ שבה רוב תושביה באותה התקופה היו ערבים.
היהודים שהיו בהנהגת המפלגה היו מהגרים שלא ידעו ערבית ולא הכירו את התרבות של הערבים-הפלסטינים בארץ, בשל כך, דרש הקומינטרן מן המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה לעבור תהליך של "ערביזציה", כינוי לתהליך שמטרתו הייתה לשנות את הרכב חברי הפק"פ כדי שישקפו טוב יותר את הרכב האוכלוסייה בארץ.
דרישת הקומינטרן לשינוי שייצג בצורה נרחבת יותר את חלק הארי באוכלוסייה לא הייתה דרישה שהופנתה רק כלפי המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה אלא הייתה זו דרישה גלובלית שהופנתה גם כלפי התנועה הקומוניסטית במצרים שמקורה היה נעוץ במיעוט היווני במדינה, כלפי הקומוניסטים האלג'יראים שגרעינם היה צרפתי וכלפי תנועות קומוניסטיות נוספות ברחבי העולם.
בשנת 1935, בהתאם למדיניות ה"ערביזציה" שנדרשה מהמפלגה, מינה הקומינטרן את רדואן אל-חילו ("מוסא"),ערבי-פלסטיני תושב הארץ, לתפקיד מזכ"ל המפלגה במקומם של מייסדיו היהודים ובהם אברבוך.
ע"פ ספרו של אבנר בן-זקן ,"קומוניזם כאימפריאליזם תרבותי", וולף אימץ את השם "אבו סיאם" והעיד על עצמו כי הוא חולם להיות "לנין של חצי האי ערב".
בערך באותה תקופה שינה אברבוך את שמו ל"דניאל ריבקינד", נקרא לברית המועצות ולא הורשה לחזור לארץ ישראל.
ממוסקבה הוא נשלח לפעילות מחתרתית ברומניה, ושם נאסר ועבר עינויים קשים.
לאחר שחרורו מהכלא שב לברית המועצות, ונשלח לתפקיד זוטר – ראש המחלקה הפוליטית במשק חקלאי.
היה זה מינוי נלעג לאישיות מדינית בכירה מסוגו, מה עוד כי מעולם לא עסק בבעיות חקלאיות והיה בהכרח שלומיאל גמור בתחום זה.
המטרה שעמדה בפני השליטים הסובייטיים ומנהיגי הקומינטרן הייתה לחסל את האיש ואת חבריו, ציבורית ומוסרית.
"דניאל" אוורבוך ידע היטב כי גורלו נחרץ.
המהפכן הוותיק נהפך לצל של עצמו והשתנה לבלי הכר.
הוא היה שבור ורצוץ אך מודע למתרחש, וחי כנידון למוות שביצוע גזר-דינו נדחה זמנית.
ואמנם, באביב 1936 הוא נאסר באשמת ריגול לטובת האימפריאליזם הבריטי והציונות.
לאחר מאסר ממושך במחנות עבודה הגיע לבית-הסוהר המרכזי הידוע לשמצה במוסקבה "לוביאנקה", ושם הומת בירייה בשנת 1941.
גם שני בניו של "דניאל" מצאו את מותם מידי השלטונות הסובייטים.
בנו הבכור נאסר באשמת השתייכות לקבוצה שזממה כביכול להרוג את סטלין.
לאחר שסירב להעיד כי אביו היה מרגל, הוא הוגלה לאחד המחנות הקשים ושם מצא את מותו.
גם בנו השני, שעבד במערכת ה"עמעס", נעצר וחוסל.
רק אלמנתו של "דניאל", מריה, נותרה בחיים.
אחיו הבכור, צבי (הירש) אברבוך, שנודע בכינויו הספרותי-מפלגתי אלכסנדר חאשין (1886–1939), היה פעיל פוליטי ופובליציסט.
בראשית דרכו היה ממייסדי פועלי ציון וראשיה ואיש העלייה השנייה, ולאחר שובו לרוסיה ב-1930 היה לקומוניסט אדוק ואיש היבסקציה.
אף הוא נאסר במסגרת הטיהורים הגדולים ומצא את מותו בבית סוהר בברית המועצות.
זאב אלמוג (אברוצקי) (12 בספטמבר 1932 - 4 באוקטובר 2003) היה קצין בחיל הים, בדרגת סגן-אלוף, שהחל את דרכו בטרפדות, היה מראשוני שייטת הצוללות.
פיקד על הצוללת אח"י רהב, והצוללת אח"י לויתן.
שימש כמדריך בפו"מ זרוע הים.
בתפקידו האחרון, כמפקד זירת ים סוף, תרם רבות לבניין כוח הנחיתה ואף פיקד על הכוח הימי במבצע רביב.
עם שחרורו מצה"ל החל ללמוד בקורס לרבי חובלים של המכון להכשרה ימית ומשם, בהמלצת אלוף בנימין תלם, נבחר למנהל בית הספר לקציני ים עכו.
בתפקיד זה שימש 23 שנה.
ב-4 באוקטובר 2003 נרצח, עם עוד ארבעה מבני משפחתו, במסעדת מקסים בחיפה.
אלמוג נולד בשנת 1932 למשפחת אברוצקי, ממייסדי כפר סבא.
משחר ילדותו היה חלומו להפליג בים.
הוא גייס את בני משפחתו הרבים ואת חבריו הקרובים לבניית סירה, עימה הפליג בשעות הפנאי.
ניסיונות הילדות השונים נסתיימו בהריסתן של הסירות למיניהן, אך האכזבה הייתה זמנית בלבד, והאהבה לים לא פסקה מעולם.
בתחילת מלחמת העצמאות היה פעיל בגדנ"ע ים, ובעיקר בחוג הימי של תל אביב שהפליג בנחל הירקון.
בשנת 1947 התקבל לבית הספר הימי בחיפה עם מלגה, אך לא ממש את הלימודים בגלל חשש אביו מהריחוק של בנו מהבית.
בשנת 1950 השתתף בקורס גדנ"ע ים הראשון שנערך בבסיס בת גלים ובאניה אח"י אילת (א-16).
מפקד הקורס היה סרן זאב פריד, שריד מקבוצת כ"ג יורדי הסירה שנשאר בארץ.
לאחר הקורס התגייס לחיל הים ושירת כמכונאי באח"י אילת (א-16).
משך את תשומת לבו של מפקד האניה הקפדן רס"ן אדוארד שרון ונשלח בשנת 1951 להשתתף בקורס חובלים השלישי של החיל.
הקורס נמשך 25 חודשים ובפברואר 1953 הוסמך לקצונה ועבר לשרת בפלגת הטרפדות בחיפה והוסמך כמפקד טרפדת.
הטרפדות עסקו בביטחון שוטף והפלגות למבצעים עלומים בים התיכון.
עבור זירת ים סוף חיל הים הזמין באיטליה טרפדות 16 מטר ואלמוג נשלח כנציג חיל הים לקבלתן ממספנת באגלייטו שבנתה אותן.
הטרפדות הללו הגיעו לארץ והועברו לאילת ואלמוג עבר איתן לזירת ים סוף.
בשנת 1957 חשב להשתחרר מחיל הים ולצאת ללימודי אלקטרוניקה בטכניון בחיפה.
מפקדיו בחיל הים לא הסכימו לשחררו והציעו לו לקחת חלק בהקמת שייטת הצוללות.
בתפקידו הראשון יועד לשמש כסגן המפקד באח"י רהב בפיקודו של הדר קמחי.
הכשרת הצוותים הראשונים של הצוללנים החלה בצרפת והועברה לאנגליה.
כמקובל באותם ימים, עיברת את שמו, לקראת היציאה מחוץ לישראל, ל"אלמוג".
בעקבותיו החליף לשם זה גם בן דודו דורון אלמוג ונוספים ממשפחת אברוצקי.
תפקיד הסגן בצוללת ובכל אוניות חיל הים הוא תפקיד "האיש הרע", הדורש המקפיד המפקח והמעניש.
הסגן אחראי שהכל יעבוד כמו שעון ומשאיר למפקד להיות האיש הטוב.
אלמוג באופיו היה האיש הטוב ותפקיד הסגן נעשה אצלו אחרת מהמקובל.
מפקד אח"י רהב, רס"ן הדר קמחי ידע להשרות אווירה רגועה וידידותית בין כל אנשי הצוות.
הבדלי האופי יצרו הבדל משמעותי בסגנון העבודה של שתי הצוללות מבלי לפגוע במשימות.
לאחר קורס פיקוד ומטה שעבר בהדרכתו של אל"ם שלמה אראל נשלח אלמוג לקורס מפקדי צוללות של הצי המלכותי הבריטי, קורס הידוע כקשה ביותר, שבו כל שגיאה המסכנת את בטיחות הצוללת גוררת הדחה מיידית מהקורס.
אלמוג עבר את הקורס בהצלחה וקיבל את הפיקוד על הצוללת אח"י תנין מידיו של יוסף דרור.
אנשי צוותו מציינים שבתרגילי הירי הצליח אלמוג תמיד לפגוע עם הטורפדו במטרה.
אלמוג ניחן בזיכרון צילומי, יכולת לזכור פרטים רבים ולצלם בדמיונו תמונה מדויקת.
תצפית פריסקופ חייבת להיות קצרה כדי שהצוללת תישאר דיסקרטית.
כיסוי מלוא האופק, 360 מעלות, בפחות מחצי דקה.
בפריסקופ צופה רק אדם אחד המדווח את מה שרואה לצוות ההתקפה.
הנתונים הנדרשים הם זווית על החרטום וטווח.
הערכות הטווח והזווית של אלמוג היו מדויקות וחישוב משולש הירי היה מוצלח.
זאת יחד עם מיומנותו בתמרון כלי שיט שרכש בפלגת הטרפדות, גרמו לצוות הצוללת להעריך ולבטוח בו.
בשנת 1966 נרכשו מבריטניה הצוללות מסדרת T.
אלמוג קיבל פיקוד על הצוללת הראשונה אח"י לויתן (צ-75).
אלמוג והצוות ליוו את השיפוץ שנגמר בהצלחה.
הצוות עבר סדרת אימוני כשירות מבצעית בבסיס הצי המלכותי הבריטי שהופסקה פני סיומה.
הצוללת צוידה בטורפדו מבצעיים בכמות כפולה ונשלחת לישראל בהפלגה על מימית כדי להשתתף במלחמת ששת הימים.
בתחילת הדרך איבד אלמוג שני אנשי צוות, מה שליווה אותו זמן רב אחר כך.
המלחמה הסתיימה כאשר אח"י לויתן במרחק יום הפלגה מחיפה.
אלמוג המשיך לפקד על אח"י לויתן עד סוף השנה ואז מסר את הפיקוד למיכאל ברקאי.
אלמוג הוצב לזירת ים סוף כסגן מפקד הזירה ולאחר מכן קיבל את הפיקוד.
הפעילות בזירה במהלך מלחמת ההתשה, בשנים 1968–1970, הייתה רבה כולל הפשיטה על האי גרין, הפשיטה על האי שדואן ומבצע רביב.
מבצע רביב נחשב למסובך ביותר והסתיים בהצלחה הודות לפעילות רבה של זירת ים סוף, שדרשה התארגנות, אימונים וביטחון שדה.
הופעלו בה שלוש נחתות 36 מטר שהנחיתו את הכוחות בחוף אחד ופינו אותם בחוף אחר.
במהלך הביצוע המורכב חלו לא מעט תקלות שנחלצו בתושיה ובמקצוענות.
בנוסף להיותו מפקד הזירה גם הפיקוד הימי של המבצע היה בידיו.
בתקופת פיקודו של אלמוג זכתה הזירה להצלחות אך ספגה גם מספר מהלומות.
ב-24 בינואר 1970 התפוצצה משאית תחמושת שפונתה מהאי שדואן וגרמה לעשרות הרוגים.
כוח קומנדו ימי מצרי שפעל מעקבה הצליח לפגוע שלוש פעמים בנמל אילת, ב-6 בפברואר, 15 במאי ו-19 ביולי 1970, ולגרום נזקים לכלי שיט שעגנו בו.
לאחר החדירות גודרו המעגנים גם מתחת למים הוצבו מכשירי סונאר והאבטחה שופרה.
בסוף שנת 1970 נקלטו ספינות הדבור החדשות בזירת ים סוף והיוו את הכוח העיקרי לשמירת הביטחון השוטף עד להגעת ספינות הטילים שנתיים מאוחר יותר.
בחודש יולי 1970 מסר אלמוג את הפיקוד על הזירה לאל"ם עזרא קדם ("כריש") ועבר לתפקיד מדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
למרות כישוריו המקצועיים של אלמוג ויחסי האמון שבנה עם אנשים לא נמצא לו תפקיד בכיר מתאים בחיל הים.
אלמוג שאהב את הים חשב לצאת לשירות כרב חובל בצי הסוחר.
לשם כך נדרש להשלים את ידיעותיו ולקבל הסמכה רשמית בקורס לרבי חובלים שנערך על ידי המכון להכשרה ימית.
קורס גדנע ים בשנת 1950.
קורס חובלים מחזור גימל שהסתיים בשנת בפברואר 1953.
קורס המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה זרוע הים לפני צאתו לאנגליה.
קורס מפקדי צוללות של הצי המלכותי הבריטי בשנת 1965.
בשנת 1971 השלים תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, תוך כדי היותו מדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
בשנת 1973 סיים קורס רבי חובלים במכון להכשרה ימית.
אך לא מימש את הדיפלומה היות שמונה למנהל בית הספר לקציני ים עכו.
בהמלצת מפקד חיל הים בנימין תלם לוועד המנהל מונה אלמוג בשנת 1973 למנהל בית הספר לקציני ים בעכו.
אלמוג שימש בתפקיד עד שנת 1996.
מטרת החינוך, להשקפתו של אלמוג, הייתה החינוך לשמו כשממנו יושגו מטרות נוספות, כמטרות לימודיות ומקצועיות.
הוא ביקש לשים דגש במידה שווה הן על המקצועות העיוניים למיניהם והן על המקצועות הימיים, ובמקביל להנעים את שהותם של התלמידים במוסד מבלי לוותר על עקרונותיו החינוכיים.
בתקופתו טופח הקשר בין הקדטים לבין חברי הסגל וההנהלה, ואלמוג הכיר כל תלמיד ותלמיד באופן אישי.
פיתח תחביב של ידיעת התנ"ך והעמיד שאלות ידע בתנ"ך במהלך השיחה.
בשנת 1973 החליטה מועצת המנהלים למנות את אלמוג לתפקיד המנהל לאחר שהמנהל המכהן, דוד מימון, איש הפלי"ם הודיע על התפטרותו על רקע חילוקי דעות עם סגל בית הספר.
משימתו הראשונה על-כן הייתה להרגיע את הרוחות ולהשיב את העבודה לסדרה, מה שעלה בהצלחה בזכות יחסי האנוש הטובים שאלמוג ידע לטוות עם כל אדם.
כניסתו לתפקיד הייתה סמוך לפתיחת שנת הלימודים תשל"ד ופריצת מלחמת יום הכיפורים.
המורים וההנהלה גויסו והלימודים התחדשו רק אחרי סוכות.
במטרה לשמור על מספר התלמידים מחד, ולא לוותר על הרמה מאידך, נוספו תחילה מקצועות מתקדמים כמחשבים, אוטומציה ובהמשך נפתחה מגמה חדשה – מגמת אלקטרוניקה שהצטרפה למגמות הקלסיות הוותיקות: שיט ומכונאות ימית.
לאחר מספר שנים נוספה מכללה ללימודי המשך ונפתחו כיתות י"ג וי"ד אשר הקנו דיפלומות של טכנאי והנדסאי במגמות המכונה והאלקטרוניקה, ומגמת השיט התאימה את תוכנית הלימודים שלה לדרישות טכנאי תעשייה וניהול בנוסף ללימודי הים.
כאשר מערכת החינוך בארץ עברה רפורמה למבנה של חינוך יסודי שש שנתי ותיכוני שש שנתי התאים אלמוג את בית הספר לשינוי כך שהחל לקלוט לא רק בוגרי כיתות ח' אלא גם בוגרי ט', דבר שהעלה את מספר הנרשמים לבית הספר.
בתקופתו של אלמוג ידע בית הספר שני גלי עלייה מברית המועצות וממדינות חבר העמים.
תחת שרביטו של אלמוג נערך המוסד לקלוט את הנערים העולים באמצעות הקמת כיתות אולפן, שיעורי עזר וחונכים מכיתות בוגרות.
הנפל בין התלמידים מעליות שונות היה דומה ובהמשך הגיעו לא מעט מילדי העולים להישגים כמצטייני-על בבית הספר ומגשימי הקצונה לאחריו.
קדטיות - אחד הצעדים המהפכניים ששינה את צביונו של המקום היה קבלת בנות.
במהלך שנת 1987 קיבל אלמוג את פנייתה של תלמידה מנהריה שדרשה להתקבל לבית הספר והודיעה שהיא מוכנה להיאבק על כך.
משנת הלימודים הבאה נפתחה ההרשמה גם לבנות.
הצעד שובר המוסכמות הזה, שהחל עם קבלתן של שמונה בנות למעוז הגברי, נחל הצלחה רבה בעיקר עקב המדיניות שנקט אלמוג ואשר עיקריה היו שוויון בין הבנים לבנות בכל החובות והזכויות.
צעד נוסף נעשה במינויה של אישה למנהלת ההוראה של בית הספר, אשר גם הוא נחשב אז למהפכני בקציני-ים.
אחוז הבנות הלומדות בבית הספר כ-20 - 30 בכל מחזור.
אלמוג היה חובב שיט מפרשים.
גם בשבתות היה מבלה עם משפחתו בחוף בית הספר.
הדבר הפך למנהג ובוגרים החלו להתקבץ בכל שבת על חוף בית הספר ולהפליג בסירות מפרש שלהם אשר נשמרו בסככה.
מתוך השיחות עלה הרעיון להקים אגודת ידידי בית הספר שתתבסס על הבוגרים ותתמוך בפעילויות בית הספר הדורשות מימון.
רב-חובל מלאכי אפרת, בוגר המחזור הראשון של בית הספר הימי שליד הטכניון (שמו של בית הספר לקציני ים בשנותיו הראשונות), נעשה יו"ר.
העמותה נרשמה באוגוסט 1982 בשם "בוגרי בי"ס לקציני ים".
אלמוג חשב שבית הספר לקציני ים הוא מוסד אתגרי ומיוחד.
לכן הסגל החינוכי חייב להכיר היטב כל תלמיד בו.
לדעתו בית הספר מלמד עקרונות והמיומנות המקצועית תבוא עם הצטברות הניסיון וידע נוסף.
הדבר החשוב לדעתו הוא עיצוב האופי של התלמיד, חינוך לערכים של שיתוף פעולה, מוכנות, הקפדה והפנמת נורמות של שיטתיות, אמון וגאות יחידה.
כמכשיר עיקרי להקנית ערכים אלה ראה את הניהול העצמי.
אלמוג ראה בים כלי חינוכי מדרגה ראשונה.
לכן פתח את מחלקת השיט לפעילותם של התלמידים בשעות אחר הצהריים ודאג למצוא לבית הספר גם כלי שיט גדולים יותר בהם יוכלו התלמידים להפליג לאורך חופי הארץ ולאיים הסמוכים לה.
נמצא תורם ליאכטה בשם "פולנייז", וכשזו לא ענתה עוד על הצרכים, נתרמה ב-1979 על ידי האנס קאהן, בעל חברת ספנות מהולנד, אניית חופים קטנה.
לבית הספר הייתה זו אוניית אימונים גדולה ושמה הוסב ל"רב-חובל זאב הים".
האניה שימשה להפלגות אימונים בנמלי הים התיכון.
בשנת 1986 הלכו וגדלו הוצאות תחזוקתה והוחלט למכרה על אף שמילאה תפקידה היטב במאות הפלגות אימונים.
במקומה נרכשה ב-1990 ספינת אימון דו-מנועית מבריטניה שנקראה באותו שם והיא שימשה את בית הספר עד 1997.
אלמוג החליט על בניית שתי ספינות מפרש בחצר בית הספר על ידי הסגל.
במקביל עודד אלמוג את התלמידים להשתתף בכל המשטים הימיים שהתקיימו בארץ, ואלה נערכו על ידי כלי השיט הקטנים יותר של בית הספר.
בתקופת אלמוג הוקמו מבנים ייעודיים נוספים לבית הספר אשר אלמוג קרא להם בשמות של הצוללות.
בנין רהב ובנין דולפין למגורים ומועדון.
בשנת 1995 הודיע אלמוג למועצת מנהלים כי הוא מבקש לסיים את תפקידו.
לדעתו יש מקום למנהל חדש.
מועצת המנהלים בראשותו של שמואל טנקוס בחרה בסא"ל (מיל') אלי רגב כמנהל במקומו.
ב-20 ביוני 1996 התקיים טקס החלפת מנהלים במקביל לסיום שנת הלימודים ואלמוג פרש.
אלמוג היה איש אשכולות, ועסק בתחומי ידע והתעניינות רבים, כדוגמת אסטרונומיה, מטאורולוגיה, גאוגרפיה, אך מעל לכל הייתה אהבתו להיסטוריה ולארכאולוגיה.
בשנת 1965, עת היה מפקד צוללת, יצא עם צוותו ל'שירות לאומי' – השתתפות בחפירות באתר מצדה.
בשנת 1985 היה ממקימי עמותת דולפון - ארגון יוצאי שייטת הצוללות.
תפקיד בו כיהן עד 1996 במשך כל תקופת תפקידו בבית הספר קציני ים.
אהבתו לעם ולארץ הייתה אהבת אמת, מלאת תחושות שמחה על כל אירוע לאומי מחד, וכאב חד על כל איוולת לאומית וחברתית מאידך.
בלטה בקיאותו בהיסטוריה של עם ישראל בתקופות השונות, בעיקר תקופת החשמונאים ובית שני, ובקיאותו ברזי התנ"ך.
כנער וכבוגר, היה איש ספורט וחובב מושבע של כדורגל, תחום בו עסק עד כניסתו לצה"ל.
על אף השנים הארוכות מאז עזב את עיר הולדתו לטובת מגורים בחיפה, לא פסקה אהדתו ואהבתו למקורותיו בכפר סבא, שתמיד שימשה עבורו מולדת ראשונה.
אהבה נוספת, שלה הקדיש שעות פנאי רבות, סבבה סביב הקלטת שירי עמים והאזנה להם שוב ושוב.
אישיותו רבת הפנים של אלמוג התבטאה בתוצאות משאל שנערך בין תלמידי בית הספר ולשאלה "מה יהיה עיסוקו הבא של אלמוג?" זכתה התשובה "מגיש תוכניות שירי עמים ברדיו המקומי" למרב הנקודות.
על כל זאת נוספה חיבתו לשיט מפרשים.
אלמוג היה מבלה את ימי סוף השבוע בחוף בית הספר בחברת בוגרים חובבי שיט כמוהו.
בעת שירותו בשייטת הטרפדות, הכיר אלמוג את רותי לבית לפל, קצינת השלישות ביחידה וב-9 ביוני 1954 נשא אותה לאישה.
הם הקימו את ביתם בשכונת קריית אליעזר בחיפה ונולדו להם שתי בנות ובן.
בשבת, 4 באוקטובר 2003, הגיע אלמוג עם בני משפחתו למסעדת "מקסים" בחיפה.
כמה דקות אחר כך התפוצצה מחבלת מתאבדת בקרבת שולחנם.
בתו גלית, כלתו אורלי ונכדיו אורן ועדי נפצעו קשה.
בפיגוע נרצחו 21 ישראלים ובהם גם ניר רגב, בנו של אלי רגב שהחליף את אלמוג כמנהל בית הספר לקציני ים עכו.
מצבת זיכרון לנרצחים הוקמה על ידי עיריית חיפה בסמוך למסעדת "מקסים", ושם נערכים טקסי האזכרה השנתיים.
בית הספר לקציני ים קרא את בנין ההוראה המרכזי ע"ש זאב אלמוג ופרוטומה שלו מוצבת במבואת הבניין ליד לוח הנצחה.
בסמיכות למועד הפיגוע מתקיימת כל שנה במפרץ עכו תחרות שיט מפרשיות על שם זאב אלמוג וניר רגב, בה משתתפות סירות מבתי הספר הימיים ואגודות הספורט הימיות.
זאב ארקטי או זאב לבן (שם מדעי: Canis lupus arctos) הוא תת-מין של הזאב המצוי בסוג כלב.
זאבים ארקטיים מצויים בצפון קנדה, אלסקה וצפון גרינלנד.
לזאבים ארקטיים פרווה לבנה המותאמת לצבע השלג ואנטומיה דומה לזו של הזאב המצוי.
הזאב הארקטי תואר לראשונה כתת-מין עצמאי, על ידי הזואולוג הבריטי רג'ינלד פוקוק בשנת 1935, לאחר שבחן גולגולת מהאי מלוויל.
החל משנת 2005, הזאב הלבן מוכר כתת-מין על ידי ה-"MSW3".
עם זאת, מחקרים חדשים שנעשו על ה-DNA של הזאב, על פי DNA מיטוכונדרי, שהוא אינו ייחודי, ומצביעים על כך שהתיישבותו בארכיפלג הארקטי, בצפון אמריקה, היא חדשה יחסית, ולכן אין בכך כדי להצדיק את מעמד תת-המין המיוחס לו.
זאב ארקטי הוא זאב בינוני בגודלו, ביחס לשאר תת-המינים של זאב מצוי, והוא דומה לתת-המין הזאב הצפון-מערבי.
ניתן להבדיל בין שני תת-המינים האלו לפי צבע הפרווה, פרוות הזאב הלבן היא בצבע לבן חזק, לעומת צבע הפרווה הלבן-אפור של הזאב הצפון-מערבי.
כמו כן, גולגולתו של הזאב הארקטי צרה יותר.
בניגוד לתת-מינים האחרים ביבשת אמריקה, הזאב הארקטי מעולם לא היה יעד לצייד מסיבי.
האזור בו הוא חי, מאוכלס בבני אדם, ועל כן, הזאב הארקטי לא פוחד מבני האדם, ולעיתים הוא יוצר קשר עם אנשים.
הזאב הארקטי מאכלס את האזור הארקטי של קנדה, כולל הארכיפלג הארקטי הקנדי, חלקים באלסקה וצפון גרינלנד.
אזור מחייתם משתרע מקו רוחב 70 מעלות וצפונה.
הם חיו בצפון אמריקה מעל ל-2 מיליון שנה.
כאשר הם מוצאים מאורה, הם מכינים מספר חדרים לגורים ולאוכל.
הזאב הארקטי הוא התת-מין היחיד של הזאב האפור שניתן למצוא אותו בכל תחום מחייתו המקורי, בעיקר בזכות זה שבתחום מחייתם הם נתקלים בבני האדם לעיתים נדירות.
זהו גם תת-המין היחידי שאינו תחת איום של הכחדה, אזור מחיתם הנידח מצביע על כך שהם בטוחים יחסית מפעילויות אדם הן בצייד והן בהרס אזור המחיה.
אזור המחיה שלהם כל כך נידח וקיצוני, שרק מעט מדענים חקרו את עולמם בזמן החורף הארוך והחשוך.
אפילו מרבית האינואיטים חיים דרומה יותר מהזאב הארקטי.
כתוצאה מכך, פרטים רבים על חייהם במהלך מרבית השנה לא ידועים.
כמו רוב הזאבים, זאבים ארקטיים צדים בלהקות.
הם ניזונים מאייל הצפון וכבש המושק, אך גם מארנבת ארקטית, כלבי ים, עופות ולמינגים.
כתוצאה מהמחסור בטרף, הם משוטטים באזורים נרחבים, עד ל-2,600 קמ"ר, ועוקבים אחר נדידת איילי הצפון דרומה במהלך החורף.
הם אינם רצים מהר אלא מסתמכים על הכושר וסיבולת שלהם להתיש את הטרף.
לזאב בוגר יש 42 שיניים, הנשק העיקרי שלהם בציד.
הם בולעים מזון בחתיכות גדולות בלא שהם כמעט לועסים אותו כלל.
הם אוכלים את כל הטרף שלהם, כולל עצמות.
זאבים יכולים לאכול עד 9 קילוגרמים של בשר בארוחה אחת.
לאחר שהם שבים מהציד הם מקיאים חלק מהאוכל לגורים הרעבים.
הודות לקרקע הארקטית הקפואה, והקושי התמידי שהיא מציבה לחפירת מאורות, זאבים ארקטיים משתמשים בדרך כלל במחסות סלעים ומערות במקום.
לאחר תקופה של 63 עד 75 ימים, הנקבה ממליטה בסוף מאי - תחילת יוני, כחודש אחרי הזאב האפור.
לרוב נולדים בין 3-2 גורים, אולם יכולים להיוולד עד 12 גורים בהמלטה אחת.
מספר זה גבוה מן הזאב האפור הממליט בדרך כלל 5-4 גורים.
הגורים נולדים עיוורים ונסמכים על אמם שתגן עליהם ותספק להם מזון.
בגיל 5 שבועות הם מורשים לצאת מחוץ למאורתם.
זאבים אחרים בלהקה עשויים לעזור לטפל בגורים בזמן שאמם צדה.
זאב איבְיַנסקי (1 בדצמבר 1923 – 22 בדצמבר 2022) היה היסטוריון, מורה ומחנך, איש לח"י בנעוריו, לוחם בשורות גדוד מוריה במהלך מלחמת העצמאות.
היה חבר קיבוץ עין חרוד מאוחד, מיוזמי ומקדמי "יד לילד" והמכון ללימודי השואה בבית לוחמי הגטאות, בשנות ה-70 שימש כמרצה באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים להיסטוריה כללית ולימודים רוסיים, בנושאי תנועות המהפכה, הטרור והמרד במאות ה-19 וה-20.
גדל בבית ציוני חם בלידא, אז חלק מהרפובליקה הפולנית השנייה, ליוסף איבינסקי נכדו של שלמה זלמן לידר אבי השושלת המפורסמת.
בביתו ניתן לכל הילדים חינוך עברי החל מגן הילדים.
למד בבית הספר העברי "תרבות" בלידא.
לאחר מכן המשיך בלימודיו בגימנסיה העברית "תרבות" בווילנה.
מגיל עשר חבר בתנועת "הנוער הציוני" בה התחנכו גם אחיו הבכור משה, אחיו הקטן מרדכי, ואחותם בת הזקונים, גניה.
עוד בטרם פרוץ מלחמת העולם השנייה, היה בין מקימי מחתרת נערים ציונית שפעלה בלידא.
בינואר 1940, במלאת לו שש-עשרה שנים, גנב יחד עם כמה מחבריו את הגבול, בתנאי חורף קשים במיוחד, והצטרף לריכוז החלוצי בווילנה עיר לימודיו ונעוריו, בקיבוץ הכשרה של "הנוער הציוני".
אותה שעה הצטרף יחד עם כמה מחבריו לתאי המחתרת שהוקמו על ידי אברהם שטרן (יאיר) בפולין, ואשר היוו לאחר מכן גרעין מכריע בשיקומה של לח"י, לאחר רצח אברהם שטרן (יאיר) ונפילתם ומאסרם של מרבית חבריה.
מאז שמר על נאמנות לשני ערכים מרכזיים בחייו, חלום ההתיישבות החלוצית והמלחמה בשלטון הבריטי הזר, שהתייצב באותה שעה במדיניות של חיסול הציונות ומניעה פעילה של הצלת יהודים.
ביוני 1940 עם ההשתלטות הסובייטית על ליטא, כאשר מטעמי זהירות הוכרז על פיזור תאי המחתרת של לח"י, היה בין מקימי מחתרת תע"ל (תנועה עברית לאומית) בה חברו חברי "הנוער הציוני" עם חברים מתאי הלח"י שלא השלימו עם הפיזור.
במסגרת פעילותם הקימו ספרייה עברית מחתרתית תוך השתלטות על ספריות עבריות שהוחרמו ונשארו נטושות.
כמו כן התרכזו בפעילות חינוכית והסברתית ובהוצאת עלוני מחתרת לעידוד הנאמנות וההתנגדות לרדיפות הציונות, לעקירתה ונידויה של העברית, תרבותה וספרותה, ומוסדות החינוך העבריים הענפים, שהועברו לשטיפת מוח קומוניסטית וייבסקית (הסקציה היהודית של המפלגה הקומוניסטית).
מחתרת "תעל" המשיכה בפעילותה גם בימי הכיבוש הגרמני, בגטו, וכמה מחבריה אף הצטרפו ללוחמה הפרטיזנית נגד הגרמנים, ומהם אף הגיעו לאחר תום המלחמה לשורות המחתרת בארץ.
עלייה לארץ ישראל, תקופת המחתרת ומלחמת העצמאות
בסוף פברואר 1941 בהיותו בן שבע-עשרה, לאחר שנפתח צוהר קטן לאפשרות יציאה מליטא, הצליח בהימור גדול להיכלל בקבוצת היוצאים מקרב הריכוז החלוצי בווילנה, ברכבת האחרונה מווילנה, דרך מוסקבה, אודסה, ומשם בספינה הסובייטית "סווַנֶטיָה", לאיסטנבול.
לאחר ניסיון לגירוש הבאים בחזרה לברית המועצות, עיכובים, והרפתקאות רבות, הגיע בקושי ב-15 במרץ 1941 דרך סוריה ולבנון שבשליטת צרפת של וישי, לראש-הנקרה בארץ.
משם עבר לבית הספר החקלאי של "עליית הנוער" במגדיאל, שנוסד זה מכבר, והיה בין עשרת חניכיו הראשונים.
כאן חודש הקשר עם מחתרת לח"י, דרך יהושע כהן בכפר סבא, שהיה גם ראש התא הראשון שלו בלח"י.
יהושע כהן הפך לאחר מכן, לחברו הקרוב בכל גלגולי חייו, המאסר, והמלחמה, ולאחד מכן בהליכה להתיישבות לאחר גמר מלחמת העצמאות.
באוקטובר 1941 התקבל להשלמת לימודיו בתיכון בכיתה י"ב בגימנסיה הרצליה בתל אביב, תוך כדי הדרכה בתנועת "הנוער הציוני", והמשך פעילותו החשאית במחתרת לח"י.
ב-8 במאי 1942 נאסר בזמן שיעור בגימנסיה, בעקבות גל מאסרים של שרידי המחתרת, שהוכתה וכמעט נמחצה לאחר רצח יאיר.
נכלא במחנות המעצר מזרע ולטרון בארץ, ונכלל בשילוח הראשון של 251 העצורים שהוגלו ב-19 באוקטובר 1944 מלטרון לאפריקה.
הוחזק קרוב לשלוש שנים במחנות המעצר באפריקה, בסמבל שבאריתריאה, בקרתגו שבסודאן, ובגילגיל שבקניה.
ב-14 במאי 1947 שוחרר מהמעצר בקניה והוחזר למעצר בלטרון.
מכאן שוחרר ממעצר בספטמבר 1947..
בסה"כ היה כלוא בארץ ובחו"ל במשך חמש שנים החל משנת 1942 ועד ל-1947.
עם שחרורו מן המאסר, בעקבות מגבלות שונות שהוטלו עליו כתנאי שחרורו - מעצר הבית, חובת התייצבות פעמיים ביום במשטרה – בחר להשתקע בירושלים, ולאחר מניעות רבות, הצליח להתקבל ללימודים בסמינר בית הכרם למורים ולפנימייה, בעקבות לחצם של אנשים מקורבים, ולמרות התנגדות ההנהלה לקבל את אחד מאנשי ארגוני ה'פורשים' ללימודי הוראה.
לימודיו בסמינר נקטעו כבר בדצמבר 1947, כאשר התגייס בגיוס מלא לחי"ש, עם ראשית הקמת יחידותיו בירושלים.
פלוגה א', שאליה צורף, הוקמה ב-15 בדצמבר 1947. במסגרת זו השתתף בפעולות שונות בהן פיצוץ מלון "סמירמיס" ב-5 בינואר 1948.
זמן קצר לאחר מכן צורף לפלוגת הסטודנטים, גרעינו של גדוד מוריה.
בשורותיו עשה את כל שנות מלחמת העצמאות במערכה על ירושלים.
במהלך אפריל-מאי 1948 השתתף בקרבות על דרום ירושלים, בכיבוש הקטמונים, שכונת בקעה והמושבה הגרמנית, מחנה אלנבי, דיר-אבו תור, ורמת רחל.
עוד לפני צאת הבריטים, לאמור עד 14 במאי, נכבש על ידם כל השטח שבין שכונת קטמון לתלפיות.
ב-22 במאי נפצע בהתקפה השנייה על כיבושה מחדש של רמת-רחל.
לאחר החלמתו וחזרתו לגדוד נתמנה לקצין התרבות של הגדוד, והמשיך להשתתף בכל הקרבות.
במסגרת תפקידו כקצין התרבות, עשה בין השאר פעולה נרחבת לקליטתם של אנשי הגח"ל שמילאו את השורות, לאחר האבדות הקשות במערכה על ירושלים וסביבתה.
לאחר תום הקרבות היה בין מארגני גרעין ההתיישבות בגדוד "מוריה", שהצטרף למייסדי קיבוץ יראון על גבול הלבנון בחודש יוני 1949. בראשית 1952 יצא מטעם יראון לסמינר הרעיוני החצי-שנתי של הקיבוץ המאוחד באפעל.
בסמינר פגש את ראומה שטורמן, לבית פופקו, אלמנתו של (בנו של חיים שטורמן) שנפל במלחמת העצמאות בכ"ה בתמוז תש"ח (1 באוגוסט 1948) בעמק בית שאן.
משה שטורמן השאיר אחריו שני ילדים קטנים – חיים הנכד, בן שנתיים בנפול אביו, ותמר שנולדה לאחר נפילתו.
במהלך לימודיהם המשותפים באפעל, נקשרו היחסים בין זאב וראומה, והם החליטו לבנות ביתם המשותף בקיבוץ עין חרוד מאוחד.
כאן גידלו יחד את חיים ותמר, ושלוש הבנות שנולדו להם: שני, יעל ונעמי.
בתאריך ד' במנחם אב תשכ"ט (19 ביולי 1969) נפל ב, שבצפון מפרץ סואץ.
לימים הוענק לו עיטור המופת על פעולה שביצע ביולי 1967 בעת משימה שקיבל להשיט סירת גומי בתעלת סואץ.
נפילתו של חיים הייתה מכה קשה למשפחה שהשאירה אחריה פצע עמוק שלא נרפא.
בשנת 1963, בהיותו בן 40, יצא זאב מטעם עין חרוד מאוחד ללימודים באוניברסיטה העברית בירושלים, שם למד בחוגים להיסטוריה ולפילוסופיה, גמר תואר מ.א.
בהצטיינות יתרה ב-1967, והשלים את לימודיו עד לקבלת תואר ד"ר ב-1973 על מחקרו החלוצי "הטרור האישי" כשלב באלימות המהפכנית בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20", שפורסם לאחר מכן בספרו "הטרור האישי – הרעיון והמעש".
מחקר זה היה חלוץ וראשון בהיסטוריוגרפיה, שעמד על הגנזה ההיסטורית של הטרור המודרני, בעקבות המצאת הדינמיט ואמצעי התקשורת המודרניים.
במחקרו זה והצביע עוד בראשית שנות השבעים, על הסכנה האורבת להפיכתו לנשק מפלצתי חסר סייגים, בשירותם של פנאטיות רעיונית ודתית.
עם חלוף השנים פרסם מחקרים ראשוניים רבים, בעברית ובאנגלית, בתולדות תנועת המרד והמהפכה במאה ה-19 וה-20, כולל בתולדות המהפכה הציונית.
במהלך לימודיו באוניברסיטה המשיך ללמד בסמינר הרעיוני של הקיבוץ המאוחד באפעל ובעין חרוד.
החל מ-1967 שימש בהוראה באוניברסיטה של חיפה ובסמינר אורנים, ובשנים 1972–1981 שימש כמרצה באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים להיסטוריה ולימודים רוסיים.
בין השאר נעתר לבקשותיו של יצחק (אנטק) צוקרמן, להקדיש מזמנו לפעילות במוזיאון בית לוחמי הגטאות.