tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצוות החקלאי – חקלאות ודיג
הצוות החינוכי והתרבותי – חינוך, אומנויות והתרבות, הספרות והלשון האירית.
צוות התעשייה והמסחר – כולל הנדסה וארכיטקטורה.
צוות העבודה – כולל עבודה מאורגנת.
על פי חוקת אירלנד, על הבחירות הכלליות לסנאט להתקיים לא יאוחר מ-90 יום לאחר פיזורו של הדאל אירן.
הבחירות מתנהלות בייצוג יחסי בשיטת הקול היחיד הנייד.
מועמדים לסנאט יכולים להיות אזרחי אירלנד מעל גיל 21, אך סנאטורים לא יכולים להיות גם חברי הדאל אירן.
במקרה של מותו, התפטרותו או בחירתו של אחד מהסנאטורים לפרלמנט האירופי, מתקיימות בחירות ביניים.
חברי הסנאט ה-26 המכהן מ-2020 נמנים עם המפלגות הבאות:
מפלגהמושביםפיאנה פול20פינה גייל15מפלגת הלייבור5שין פיין4המפלגה הירוקה האירית4ברית כבוד האדם1עצמאיים9מושבים ריקים2סה"כ60
סמכויות הסנאט האירי הן באופן רופף על פי הדגם של בית הלורדים הבריטי.
הכוונה הייתה שהוא ישמש כגוף ייעוצי יותר מאשר בעל מעמד שווה לדאל הנבחר על ידי העם.
אף על פי שמבחינה רעיונית, חקיקתו של כל חוק שמחוקק האירכסט מצריכה את הסכמתו, יכול הסנאט רק לעכב את החלטות הדאל ולא להטיל עליהן וטו.
באופן מעשי, רוב חברי הסנאט מייצגים את הממשלה, שכן 11 מהם ממונים על ידי הטישך.
החוקה מגדירה את המגבלות הבאות על כוחו של הסנאט:
בכל מקרה בו הצעת חוק שהתקבלה על ידי הדאל אינה מקבלת את הסכמתו של הסנאט בתוך 90 יום, לאחר 180 ימים נוספים מתקבל החלטה על ידי הדאל שהוא "סובר" שהחוק אושר על ידי הסנאט.
מצב כזה אירע רק פעמיים מאז 1937: פעם אחת ב-1959, כאשר דחה הסנאט את התיקון לחוקה על פיו תשונה שיטת הבחירות לדאל משיטת הקול היחיד הנייד לבחירות בשיטה הרובנית ובפעם השנייה ב-1964 כשהוא דחה את חוק המשכונאים.
בשני המקרים העביר הדאל את החוקים בסופו של דבר מתוך "סברה" שהסנאט אישר אותם.
תקופת ההשהייה של חוק בעל השלכות כספיות, כמו חוק התקציב, מתקצרת ל-21 יום.
במקרה של חוק בעל דחיפות, ניתן לקצר את זמן ההשהיה, על פי בקשת הממשלה, לאחר שזו קיבלה את הסכמת הנשיא (לא כולל תיקונים לחוקה).
יחד עם זאת, החוקה מעניקה לסנאט כמה אמצעים כדי להגן על סמכויותיו:
הסנאט רשאי להחליט החלטה שעל פיה הוא פונה לנשיא כדי שזה ימנה ועדה שתקבע אם הצעת חוק מסוימת היא בעלת השלכה כספית.
יחד עם זאת, רשאי הנשיא לסרב לבקשה.
הליך זה לא הופעל אף פעם מאז 1937.
אם רוב הסנאטורים ולפחות שני-שלישים של חברי הדאל מגישים עתירה לנשיא על פיה הצעת חוק מסוימת היא בעלת "חשיבות לאומית", רשאי הנשיא לסרב לחתום על הצעת חוק עד לקיומו של משאל עם, או עד לקיומן של בחירות חדשות.
הסנאט האירי קובע את סדר היום שלו ובוחר את נשיא הסנאט (קאהירלוך, באירית: Cathaoirleach) ואת מנהיג הסנאט (מטעם הממשלה).
הסנאט בוחר את הוועדות הקבועות והזמניות שלו והסנאטורים משתתפים יחד עם חברי הדאל בוועדות משותפות של האירכטס.
שני סנאטורים, לכל היותר, יכולים לכהן כשרים בממשלה.
הבית העליון הראשון באירלנד היה בית הלורדים של הפרלמנט האירי שהתקיים בין השנים 1800-1297. כמו מקבילו הבריטי, כיהנו בבית זה אנשי אצולה וכמורה.
לאחר ביטולו של הפרלמנט האירי על פי חוק האיחוד של 1800, לא התקיים כל פרלמנט באירלנד עד למאה ה-20.
ב-1919 הקימו הלאומנים האירים רשות מחוקקת שנקראה דאל אירן, אך גוף זה היה פרלמנט חד-ביתי מבלי שהיה לו בית עליון.
ב-1920 הוקם על פי החוק הבריטי הפרלמנט של דרום אירלנד ובו היה בית עליון שנקרא סנאט.
הסנאט של דרום אירלנד כלל מגוון של אנשי אצולה אירים ואישים שמונו על ידי הממשלה.
הסנאט התכנס ב-1921 אך הוחרם על די הלאומנים האירים ולפיכך מעולם לא תפקד באופן מלא.
הוא פוזר באופן רשמי עם הקמתה של מדינת אירלנד החופשית ב-1922 וחלק מחבריו מונו לסנאט של מדינת אירלנד החופשית.
הסנאט של מדינת אירלנד החופשית (1936-1922)
המונח הסנאט האירי (Seanad Éireann) הוכנס לשימוש לראשונה כתוארו של הבית העליון של האירכטס של מדינת אירלנד החופשית.
הסנאט הראשון אויש על ידי מגוון של חברים שמונו על ידי נשיא המועצה המבצעת (תוארו של ראש הממשלה דאז) וכאלה שמונו באופן בלתי ישיר על ידי הדאל.
ויליאם תומאס קוסגרייב, שהיה אז ראש הממשלה, הסכים להשתמש במינויים שלו להגדלת הייצוג של המיעוט הפרוטסטנטי.
הכוונה הייתה שבסופו של דבר כל חברי הסנאט ייבחרו על ידי העם, אך לאחר קיומה של מערכת בחירות אחת ב-1925, ננטשה שיטה זו לטובת בחירה בלתי ישירה.
הסנאט של מדינת אירלנד החופשית בוטל ב-1936 לאחר שהוא עיכב כמה הצעות של הממשלה לשינויים בחוקה.
הסנאט האירי (1937 עד היום)
הסנאט האירי המודרני הוקם על פי חוקת אירלנד של 1937. כאשר אומצה חוקה זו, הוחלט לשמר את הכינוי אירכטס להגדרת הרשות המחוקקת שתכלול את הסנאט, הדאל והנשיא.
הסנאט החדש נחשב לממשיכו של זה של המדינה החופשית והוא מכונה "הסנאט השני".
שיטת הבחירה על ידי צוותים מקצועיים קיבלה את השראתה מהמשנה החברתית של הכנסייה הקתולית בשנות השלושים, במיוחד מהאנציקליקה של האפיפיור פיוס האחד עשר, שטען שהתפיסה המרקסיסטית של מלחמת המעמדות צריכה לפנות את מקומה לחזון של הסדר החברתי המבוסס על שיתוף פעולה ועל תלות הדדית של הקבוצות המקצועיות השונות של החברה.
מאז 1928 פורסמו 12 דוחות שונים על רפורמה בסנאט.
בעבר דרשה המפלגה הפרוגרסיבית-דמוקרטית את ביטולו המוחלט של הסנאט.
כיום, נמנות מפלגת פינה גייל, הלייבור, שין פיין והמפלגה הסוציאליסטית על המפלגות ששואפות לביטולו של הסנאט.
הבית העליון שקיים מאז 1937 זכה לביקורת על רקע כמה סיבות, כולל טענות שזהו גוף חלש הנשלט על ידי הממשלה המכהנת.
קיימות גם טענות על פטרונות בנוגע לבחירתם של חברי הסנאט, שלעיתים הם בעלי ברית קרובים של הטישך או שהם כאלה שנכשלו בבחירות לדאל.
סנאטורים רבים נבחרים לאחר כהונתם בסנאט כחברי הדאל.
נשמעו דעות ששיטת הבחירה על ידי הצוותים המקצועיים לא פועלת כפי שהיו הציפיות כאשר היא החלה.
הטענה היא שלמועמדים יש רק לעיתים רחוקות ניסיון בתחום הרלוונטי לתחום שאותו מייצג אותו צוות והם נבחרים רק על פי הקשרים פוליטיים.
בנוגע לבחירת הסנאטורים על ידי בוגרי האוניברסיטאות, נשמעת הטענה שזו שיטה אליטיסטית ושיש צורך להרחיבה לכל האוניברסיטאות באירלנד.
אחרים מרחיקים לכת ודורשים שלפחות חלק מהסנאטורים ייבחרו בבחירות כלליות.
נשמעו קריאות שיתקיים תהליך שיגרום לכך שהסנאט ייצג יותר את הפזורה האירית ואת תושבי צפון אירלנד וכן את המיעוטים והמהגרים.
בשנים האחרונות משתמשים כמה מראשי הממשלה בסמכותם למנות סנאטורים כדי לבחור באישים מצפון אירלנד.
הדוח הרשמי האחרון שהוגש כהצעה לרפורמות בסנאט מציע שהבחירה על ידי הצוותים המקצועיים תבוטל, ש-26 מושבים ייבחרו בבחירות כלליות, שזכות הבחירה של האוניברסיטאות תורחב למוסדות נוספים ושהטישך יחויב לבחור את הסנאטורים שהוא ממנה מקרב אישים המייצגים את צפון אירלנד, את הפזורה האירית ואת קבוצות השוליים.
כמו כן הוצע שלסנאט יימסרו תפקידים נוספים, כמו הרחבת תפקידי הבקרה שלו על הממשלה ושותפות במשפט האיחוד האירופי.
רפורמה זו הוגשה באופן רשמי לסנאט בנובמבר 2007.
באוקטובר 2009 הכריז מנהיג מפלגת פינה גייל, אינדה קני, שבכוונתה של הממשלה שתוקם על ידי מפלגתו לבטל את הסנאט ושיחד עם הפחתת מספר חברי הדאל ב-20, יחסכו כ-150 מיליון אירו בכל תקופת כהונה של הדאל.
במהלך מסע הבחירות של 2011 הבטיחו גם מפלגת הלייבור והשין פיין שגם בכוונתם לבטל את הסנאט.
פיאנה פול תמכה בקיומו של משאל עם בנושא.
הקואליציה של פינה גייל-לייבור שהרכיבה את הממשלה לאחר הבחירות, שואפת לבטל את הסנאט כחלק מתוכנית רחבה יותר לרפורמה חוקתית.
הצעה זו נדחתה במשאל עם שנערך באוקטובר 2013 כש-51.7% מהמצביעים התנגדו לה ו-48.3% תמכו בה.
הסנאט הלגיונרי (ברומנית: Senatul legionar) היה גוף מייעץ של התנועה הלגיונרית, שהוקם במפגש הראשון של ראשי הקינים הלגיונרים, ביאשי, בתחילת ינואר 1929.
את הסנאט הלגיונרי יזם קורנליו זליה קודריאנו, מנהיג התנועה הלגיונרית, שחש צורך בגוף בעל יכולת להקרין מכובדות וסמכות אקדמית, שחסרו לתנועתו לאחר הקרע בינו ובין פרופסור אלכסנדרו יואן קוזה.
חברי הסנאט לא נבחרו, מנהיג התנועה הציע אותם ומליאת הסנאט קיבלה אותם.
קודריאנו קבע שהסנאט צריך להיות מורכב מאינטלקטואלים, איכרים ופועלים בני חמישים ויותר, שניהלו חיים קורקטיים מאוד והוכיחו אמונה בעתיד הלגיונרי וחוכמה.
את הסנאט הלגיונרי כינסו כשהמנהיג חש צורך בעצתם.
למעשה האפיונים, שקודריאנו קבע לסנאטרוים לא נשמרו ובמיוחד לא מחסום הגיל וכך מונו סנאטורים צעירים יותר, אפילו בגיל 25 וקודריאנו עצמו, שהיה בן 29, מינה עצמו בתקופה מסוימת בראש הסנאט.
בין הסנאטורים הראשונים היו חריסטקה סולומון (Hristache Solomon), הרופא, גנרל, יון מקרידסקו (Ion Macridescu), גנרל יון טרנוסקי (Ion Tarnoschi), ספירו פצ'לי (Spiru Peceli), קולונל פאול קמבוראנו (Paul Cambureanu) ויון בוטנרו (Ion Butnaru).
בהמשך נקלטו בסנאט גם דוקטור קונסטנטין פאפאנאצ'ה (Constantin Papanace), פרופסור נאיה יונסקו, פרופסור קורנליו שומולאנו (Corneliu Șumuleanu) (תקופת מה עמד בראש הסנאט), פרופסור טראיאן בראילאנו (Traian Brăileanu), הלשונאי סקסטיל פושקריו (Sextil Pușcariu), דקאן הפקולטה לספרות ופילוסופיה של אוניברסיטת יאשי, יון גבנסקו (Ion Găvănescu) ורבים נוספים.
הסים הוא הכינוי שניתן לחילות עזר גרמניים שלחמו בשירות הצבא הבריטי במהלך המאה ה-18. הכינוי "הסים" ניתן להם משום שרובם באו מרוזנות הסן-קאסל.
הבריטים שכרו את הגרמנים מספר פעמים בסכסוכים שונים במאה ה-18, אולם שמם נקשר בעיקר בהקשר של מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
במלחמת העצמאות האמריקנית לחמו בשירות הצבא הבריטי כ-30,000 חיילים גרמנים, שהיוו רבע מכלל הכוח הבריטי שנשלח לאמריקה.
הם נכנסו לשירות הצבא הבריטי כיחידות שלמות מהצבאות המקומיים של הנסיכויות הגרמניות.
הם נלחמו תחת דגליהם, תחת מפקדים משלהם ובמדים משלהם.
רוזנות הסן-קאסל סיפקה כ-40% מכוחות אלו.
מספרים אלו גרמו לכך שהכינוי "הסים" הוצמדו לכל החיילים הגרמנים שלחמו בצבא הבריטי, מעין סוג של סינקדוכה.
בתקופת המאה ה-18, גרמניה המודרנית הייתה מחולקת לעשרות מדינות קטנות אשר החזיקו צבאות קטנים ומקצועיים.
הנסיכים ששלטו במדינות אלו היו מוכנים לרוב להשכיר את צבאותיהם למעצמות זרות.
כאשר פרצה מלחמה, מדינות גרמניה יכלו לשלוח אספקה מיידית של חיילים מאומנים שהיו מוכנים להיכנס לקרב בכל רגע נתון.
בשנת 1714 6,000 הסים לחמו במסגרת הצבא השוודי במלחמת הצפון הגדולה.
בשנת 1715 נשכרו 12,000 הסים בידי ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה, כדי להילחם ביעקוביטים.
בשנת 1744, במסגרת מלחמת הירושה האוסטרית, 6,000 הסים נלחמו במסגרת הצבא הבריטי בפלנדריה, בעוד 6,000 נוספים לחמו במסגרת הצבא הבווארי.
המדינה שסיפקה את המספר הגדול ביותר של שכירי חרב הייתה רוזנות הסן-קאסל.
קרל, רוזן הסן-קאסל, היה הראשון שעשה זאת, ויורשיו המשיכו לעשות כמוהו וכך גם שליטים נוספים.
ההיסטוריון צ'ארלס אינגראו (Ingrao) טוען בספרו "The Hessian Mercenary State" שבסופו של דבר הפכה הסן-קאסל ל"מדינת שכירי חרב".
רוזני הסן-קאסל השכירו את חייליהם לכל דורש במטרה להשתמש בכסף כדי לחזק את שלטונם, וזאת מבלי להכריז מלחמה מעולם על מי מהצדדים.
כך נוצר מצב אירוני שבמלחמת הירושה האוסטרית לחמו הסים משני צדי המתרס, הן בצבא הבריטי והן בצבא הבווארי.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, שלט ברוזנות הסן-קאסל פרידריך השני, רוזן הסן-קאסל, שהיה דודו של ג'ורג' השלישי, מלך בריטניה.
פרידריך השכיר לאחיינו כמעט 12,000 חיילים, ובסך הכל שכרה בריטניה כ-30,000 חיילים גרמנים.
הם נלחמו תחת הדגלים שלהם, ותחת מפקדים משלהם ובמדים משלהם.
החיילים ההסים כללו חיל פרשים, יגרים, יחידות ארטילריה וגרנדירים.
הארטילריה כללה תותח שלוש ליטראות.
חיילי האליטה, ה"יגרים" (ציידים), השתמשו ברובים קצרים מסוג "büchse", וכן אקדח בעל קליבר גדול המותאם היטב ללוחמת יערות.
ההסים היו מחולקים לבטליונים (גדודים), בתחילת המלחמה בטליון ממוצע של הסים כלל בין 500 ל-600 איש, אולם בהמשך המלחמה הוקטנו הבטליונים וכל אחד כלל בין 300 ל-400.
ההסים הראשונים נחתו באמריקה ב-15 באוגוסט 1776, בסטטן איילנד שבעיר ניו יורק.
הם לחמו לראשונה בקרב לונג איילנד, ומאז נלחמו כמעט בכל קרב במהלך המלחמה נגד שלוש עשרה המושבות.
אחרי שנת 1777, הבריטים השתמשו בהם בעיקר כסיירים.
בין 1778 ל-1780, בטליון מובחר של ההסים לקח חלק פעיל בקרבות וקמפיינים שונים במדינות הדרום, הבולט שבהם היה קרב בית המשפט גילפורד.
שני בטליונים של הסים לחמו בקרב יורקטאון ב-1781.
האמריקאים, הן המורדים והן השמרנים, הביעו אי נחת מההסים וחששו מפניהם.
התדמית של ההסים בקרב האמריקאים הייתה של שכירי חרב פשוטים, אכזריים ודורסנים.
עם זאת, ביומנים ובמכתבים של חיילים הסים, הביעו ההסים לרוב אי נחת מהתנהגות הכוחות הבריטיים כלפי המתיישבים, שכללה הריסת מבנים והוצאה להורג מזדמנת של אסירים.
הוצאות להורג אלו הרגיזו את ההסים כפליים כאשר בין המוצאים להורג היו אזרחים גרמנים-אמריקאים.
כמו האמריקאים, גם הבריטים התייחסו בבוז לדוברי גרמנית, וזלזלו בהסים ללא תלות ברמת ביצועיהם.
לאחר סיום המלחמה, נשלחו הגרמנים לאירלנד כדי לדכא את המרד האירי של 1798, שפרץ בהשראת המהפכה האמריקאית.
בסך הכל כ-12,526 הסים לא חזרו לגרמניה עם תום המלחמה.
מתוכם 7,700 מתו, והשאר בחרו להישאר בארצות הברית או קנדה.
מבין ההרוגים, 1,200 נהרגו בקרב, ו-6,354 נהרגו מתאונות ובעיקר ממחלות.
ביומנו של כומר אמריקאי בן התקופה, מסופר על חייל אנגלי שיכור שצעק על קצין יגרים גרמני: "לעזאזל אתך, צרפתי, אתה לוקח את השכר שלנו!" הגרמני הנעלב צעק "אני גרמני" ופרץ ביניהם דו-קרב שבמהלכו נפצע האנגלי.
המפקד הבריטי חנן את הגרמני, והוציא צו שעל פיו החיילים הבריטים מחויבים להתייחס אל הגרמנים "כמו אחים".
עם זאת, על פי אותו יומן, הצו פעל את פעולתו רק כאשר החיילים הגרמנים למדו "לגמגם קצת אנגלית".
ב-26 בדצמבר 1776, חצה הגנרל האמריקאי ג'ורג' וושינגטון את נהר הדלוור, ובקרב טרנטון תקף בהפתעה כוח שכלל 1,400 הסים.
השבויים הוצעדו ברחובות פילדלפיה במצעד הניצחון של וושינגטון, והזעם שעוררה נוכחותם סייע לצבא הקונטיננטלי לגייס חיילים נוספים.
רוב השבויים נשלחו לאחר מכן לעבודה בחוות חקלאיות.
אסירים הסים רבים הוחזקו במחנות ריכוז מול העיר לנקסטר בפנסילבניה.
את הטיפול בהם הפקידו האמריקאים בידי אזרחים הולנדים, שטיפלו היטב בגרמנים.
הגרמנים מצדם, הגיבו בחיוב לטיפול והתנדבו מרצונם למשימות שונות.
לאחר המלחמה, שבויים רבים לא חזרו לגרמניה וקיבלו את ההצעה להישאר באמריקה וליהנות מקרקע חינם וחופש דת.
האסירים הבריטים לעומת זאת, כלל לא הגיבו היטב לטיפול בשבי וניסו להימלט שוב ושוב.
האמריקאים, שידעו היטב שהסים רבים לא מרוצים משירותם הכפוי בצבא הבריטי, ומהיחס המזלזל שהפגינו כלפיהם, ניסו לפתות הסים רבים להצטרף אל האוכלוסייה הגדולה של הגרמנים ששרתו בצבא הקונטיננטלי.
הקונגרס אישר שחייל הסי שיעבור לשרת בצבא הקונטיננטלי יקבל 50 דונם אדמה.
באוגוסט 1777 פורסם מכתב סאטירי בשם "מכירת ההסים" (The Sale of the Hessians) ובו מתואר כיצד מפקד הסי מעוניין שכמה שיותר מחייליו ימותו כדי שהוא יקבל יותר שכר.
במשך שנים רבות זהותו של מחבר המכתב נותרה עלומה, עד שבשנת 1874 טען ג'ון ביגלו שמחברו היה בנג'מין פרנקלין.
ביגלו אף כלל את המכתב בחיבורו "החיים של בנג'מין פרנקלין" (The Life of Benjamin Franklin) אכן, יש ראיות התומכות בטענה זו.
זבוב הסן נקרא על שמם.
בסיפור הקלסי "האגדה על סליפי הולו", בולטת דמותו של הפרש חסר הראש, שהוא, על פי הסיפור, חייל הסי שראשו הועף על ידי כדור תותח במהלך מלחמת העצמאות.
בסדרת הטלוויזיה "סליפי הולו" מתואר גדוד הסים המשרתים את מלך בריטניה, אולם בחשאי עובדים לשדים וזובחים למולך.
בשנת 1909 ביים ד.וו גריפית' את הסרט הקצר "עריקי הסן", העוסק בשלביה הראשוני של המהפכה האמריקנית.
בשנת 1949 ביימו האחים וורנר סרט אנימציה קצר לילדים המתאר קרב בין באגס באני לחייל הסי בשם סם פון שרם (יוסמיטי סאם).
הווארד פאסט כתב בשנת 1972 ספר בשם "ההסי" העוסק בחייל הסי המנסה לברוח מהצבא הבריטי.
במשחק המחשב Assassin's Creed III, ההסים מכונים בשם "יגרים".
הם מיוצגים בתוך המשחק כחיילים בעלי ניסיון רב המהווים איום לוחמני רציני לשחקן בקונפליקט פתוח.
בעונה 1 של הסדרה "המרגלים של וושינגטון", מתואר קרב טרנטון וכן השתתפות ההסים בו.
ההסים מופיעים כיחידה צבאית במשחק הווידאו Empire: Total War.
הסנאט ימליץ ויאשר הוא סרט קולנוע אמריקאי בבימויו של אוטו פרמינגר המבוסס על רב-מכר בשם זה מאת אלן דרורי משנת 1959 שזכה בפרס פוליצר ב-1960. תורגם לעברית ב-1960.
שם הספר והסרט נובע מהפרק השני של חוקת ארצות הברית שבה הנשיא מציע מועמדים, ורק "בעצת הסנאט ובהסכמתו" של הסנאט הוא יכול למנות שגרירים, שרים, שופטים בבית המשפט העליון של ארצות הברית ועוד שורה של משרות בכירות.
על המועמדים להתייצב למול ועדת סנאטורים, להישבע, להציג את עצמם ולענות לשאלות חברי הוועדה.
התהליך הזה הוא לפעמים מורכב ומסובך וגורם להתנצחויות בין סנטורים עם הכפשות הדדיות וכן להתנגשות עם רצונו של הנשיא כשהסנאט מתנגד למועמד שהציע.
בסרט אין הנשיא מוזכר בשמו, וכן המפלגות מופיעות רק בשם מפלגת הרוב ומפלגת המיעוט.
הסרט עורר עניין רב בארצות הברית וחלק מהסצנות צולמו בבניין הקפיטול בוושינגטון.
פרמינגר שיבץ בתפקיד קטן את ג'ין טירני שכיכבה בסרטו לאורה ב-1944, לאחר שנעדרה מהופעות מספר שנים בגלל הפרעה דו-קוטבית.
זה היה סרטו האחרון של צ'ארלס לוטון שמת כעבור שישה חודשים מסרטן הכליות.
השחקן ברג'ס מרדית' זכה בפרס שחקן המשנה הטוב ביותר ב-National Board of Review, לשנת 1962.
אוטו פרמינגר היה מועמד לפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-1962.
צירלס לוטון היה מעמד לפרס באפטא כשחקן הזר הטוב ביותר לשנת 1963.
נשיא ארצות הברית (פרנצ'וט טון) נמצא בתקופה כהונה שנייה.
הוא חולה ומבקש למנות את רוברט לפינגוול (הנרי פונדה) למזכיר המדינה של ארצות הברית כדי שימשיך את דרכו הפוליטית המתבטאת בפיוס כלפי העולם הקומוניסטי והקטנת ההוצאות הצבאיות כיוצא מכך.
הוא מטיל על מנהיג הרוב בסנאט, רוברט מנסון (וולטר פידג'ון) למנות את תת-הוועדה לשימוע וכן לדאוג שיהיה רוב בהצבעה בסנאט.
מנסון ממנה את הסנטור בריגהם "בריג" אנדרסון (דון מארי) לתפקיד זה.
המתנגד הגדול ללפינגוול הוא הסנטור מדרום קרולינה, "סיב" קולי (צ'ארלס לוטון).
החקירה בוועדה מתנהלת בסגנון הוועדות של סנטור ג'וזף מקארתי כשהנושא העיקרי הוא מדיניותו של לפינגוול לכיוון התקרבות ופיוס עם העולם הקומוניסטי.
קולי מביא את רוברט גלמן (ברג'ס מרדית') כעד נגד לפינגוול.
גלמן טוען שהכיר את לפינגוול כשנוכח בשיעורים שלו באוניברסיטת שיקגו וכי היה איתו ועם אדם נוסף - ששמו המחתרתי היה ג'יימס מורטון - בתא קומוניסטי.
בפגישות דיבר לפינגוול על כך, שהקומוניזם ינצח בארצות הברית דרך כרסום איטי בשלטון.
לפינגוול מצליח למוטט את עדותו של גלמן וחושף, שגלמן היה בסנטוריום לחולי נפש.
מצפונו של לפינגוול מציק לו.
הוא נפגש עם הנשיא ומבקש להוריד את מועמדותו, כי שיקר לוועדה וכי, למעשה, הכיר את גלמן באוניברסיטת שיקגו והיה איתו בתא קומוניסטי בתקופה שהיה צעיר וביקש משמעות לחייו.
הוא מגלה לנשיא ש"ג'יימס מורטון" הוא למעשה הארדימן פלצ'ר ממשרד האוצר, שהיה אתם בתא והוא לא ידבר.
הנשיא מבקש ממנו לא להוריד את מועמדותו ודואג לשלוח את פלצ'ר לתפקיד באירופה.
בינתיים מגלה סנטור קולי את הארדימן פלצ'ר ומכריח איתו להתקשר לאנדרסון ולספר לו על התא הקומוניסטי בו היה חבר עם גלמן ולפינגוול.
אנדרסון משעה בינתיים את פעילות הוועדה ועומד בלחץ של הנשיא וסנטור ון אקרמן מויומינג (ג'ורג' גריזארד), מעריץ של לפינגוול שמחליט ללחוץ על אנדרסון בנקודה חלשה אצלו כדי שישנה את דעתו.
עקב אכילס של אנדרסון הוא פרשת היחסים ההומוסקסואלים שקיים בעת שירותו בצבא בהוואי.
אשתו אלן (אינגה סוונסון) מקבלת שיחות טלפון המרמזות על מעשיו של בעלה בהוואי.
אנדרסון אינו יכול לגלות לה מה קרה לו בהוואי למרות תחנוניה.
הוא טס לניו יורק, בעקבות כתובת שקיבל, ופוגש את אותו חבר מהוואי במועדון גייז.
החבר מספר לו כי נאלץ למכור את סודם.
אנדרסון טס בחזרה לוושינגטון נתון בסערת רגשות.
מצד אחד, הוא אינו יכול להרשות לעצמו שסודו יתגלה ויהרוס אותו ואת משפחתו.
מצד שני, מצפונו אינו מתיר לו להמליץ לסנאט על אדם, שנשבע שבועת שקר.
אנדרסון המיואש בוחר להתאבד על ידי חיתוך ורידיו.
בהצבעה בסנאט התוצאה היא תיקו 47:47. בינתיים מתקבלת הודעה שהנשיא מת וסגן הנשיא, שבסמכותו להצביע במקרה כזה, מחליט לא להצביע כי כעת, כשהוא עומד להתמנות לנשיא, הוא מעדיף למנות מועמד משלו, ולכן מינוי לפינגוול נכשל.
הנרי פונדה - רוברט א.
צ'ארלס לוטון - סנאטור סיברייט "סיב" קולי מדרום קרולינה
דון מארי - סנאטור בריגהאם "בריג" אנדרסון מיוטה
וולטר פידג'ון - רוברט "בוב" מונסון ממישיגן, מנהיג הרוב בסנאט
פיטר לופורד - סנאטור לייף סמית' מרוד איילנד
ג'ין טירני - דולי האריסון
לו איירז - סגן הנשיא הארלי האדסון והמושל לשעבר של דלאוור
ברג'ס מרדית' - הרברט גלמן
אדי הודג'ס - ג'וני לפינגוול
פול פורד - מצליף הרוב בסנאט סטנלי דאנטה מקונטיקט
ג'ורג' גריזרד - סנאטור פרדריק "פרד" ון אקרמן מויומינג
אינגה סוונסון - אלן אנדרסון
אדוארד אנדרוז - סנאטור אורין נוקס מאילינוי
פול מקגראת' - הארדימן פלצ'ר
וויל גיר - וורן סטריקלנד מאיידהו, מנהיג המיעוט בסנאט
בטי וייט - סנאטור בסי אדמס מקנזס
מלקולם אטרבורי - סנאטור טום אוגוסט ממינסוטה, יושב ראש ועדת קשרי החוץ
אדוארד מקינלי - סנאטור פאוול האנסון מניו מקסיקו
ביל קווין - סנאטור פול הנדרשוט מאינדיאנה
טום הלמור - שגריר בריטניה
הסנאט הבלגי הוא הבית העליון בפרלמנט הפדרלי של בלגיה אשר מכיל כ-60 נציגים שנבחרים מדי 5 שנים.
נוסד בשנת 1831 שחלק מבית מחוקקים חד-ביתי.
באותה התקופה הסנאט היה מוסד אליטיסטי מאוד, מהסיבה שבשביל להיבחר, כל מועמד היה צריך לשלם 1,000 פלורינים- דבר המגביל את המועמדות ל-4,000 איש בלבד.
עד שנת 1913 השפה הרשמית היחידה בסנאט הייתה צרפתית, אך בשנה זו הוחלט לאמץ גם את השפה ההולנדית כשפה רשמית.
מאז שנת 1993 עבר כמספר רפורמות.
בין השאר הוא הוקטן מ-184 סנאטורים ל-71 סנאטורים בלבד, אשר מתוכם 40 סנאטורים נבחרו בבחירות ישירות על ידי העם..
מאז שנת 2014 ישנם כ-60 סנאטורים הם אינם נבחרים על ידי הציבור הבלגי.
50 נציגים נבחרים על ידי הפרלמנטים המקומיים בבלגיה (הפרלמנט הפלמי, הפרלמנט של הקהילה הצרפתית והפרלמנט של ולוניה) והם בוחרים עוד כעשרה נציגים.
כיום, הסנאט ממלא תפקיד מאוד מינורי בתהליך החקיקה הפדרלי.
המפלגה הגדולה בסנאט היא הברית הפלמית החדשה, אשר מונה מטעמה 12 נציגים.
הסנאט יושב בבירת בלגיה- בריסל.
לפי סעיף 69 של החוקה הבלגית, ישנן מספר דרישות לתפקיד הסנאטור: תושבות ואזרחות בלגית, וגיל 21 ומעלה.
לפי החוקה הבלגית, אדם לא יכול להיות בו זמנית גם חבר בפרלמנט אזורי (הפרלמנט הפלמי או הפרלמנט של ולוניה) וגם חבר בסנאט.
אותו הדבר לגבי חברי בית הנבחרים.
אדם הנשבע לסנאט מספיק אוטומטית את תפקידו הקודם.
נציג בסנאט המתמנה לשר מפסיק את חברותו בסנאט.
אדם לא יכול להיות בו זמנית חבר בסנאט ועובד מדינה, איש הרשות השופטת או חבר בפרלמנט האירופי.
בסנאט ישנן מספר ועדות קבועות, אשר ברובן ישנם כ-17 סנאטורים.
הסנאט הרוסי, או בשמו הרשמי הסנאט המושל , היה גוף הייעוץ הבכיר לצאר.
הסנאט הוקם בשנת 1711. מתחילת המאה ה-18 ביצע הסנאט תפקידי פיקוח על פעילויות זרועות הממשל והיה לגוף הייעוץ הבכיר ביותר לצאר בענייני חקיקה ומשפט.
ראש הסנאט היה הגנרל פרוקורור של רוסיה, שכיהן הן כראש הסנאט והן כראש מערכת המשפט הרוסית, המשרה שקדמה למשרת התובע הכללי דהיום.
הגנרל פרוקורור כיהן במקביל כשר המשפטים משנת 1802.
הוא פוזר לאחר מהפכת אוקטובר, בשנת 1917.
הסנאט היה גוף עליון לחקיקה ומשפט.
הוא הוקם כדי להוות תחליף לדומה הבויארית, והפך לאחד מגופי המדינה החשובים באימפריה הרוסית.
בראש הסנאט עמד הגנרל פרוקורור של רוסיה, ששימש כמקשר בין השליט לסנאט.
בשנת 1712 היו עשרה סנאטורים, אך עם השנים מספרם הלך וגדל.
הצאר אלכסנדר הראשון הקים את המועצה המדינית בתור גוף ייעוץ לצאר ורשות מחוקקת באימפריה הרוסית (בשנים 1905 - 1917 היא פעלה כבית תחתון בפרלמנט).
במאה ה-19 היה הסנאט לגוף הבכיר ביותר במערכת המשפט הרוסית, ושלט על כל גופי המשפט במדינה.
הגנרל פרוקורור של רוסיה היה אחד מתפקידי המדינה הבכירים ביותר באימפריה הרוסית.
המשרה נוסדה בצו קיסרי של פיוטר הגדול ב-12 בינואר 1722. מלכתחילה נועד הגנרל פרוקורור להיות ראש לשכת הסנאט והיה אחראי לוודא את יישום החלטות הסנאט וניהולו התקין.
במקביל היה אמון על ניהול משרד התביעה הכללית, שעסק בפיקוח על החלטות מינהליות וערכאות משפטיות.
הסנאט האוסטרלי הוא אחד משני הבתים המרכיבים את הפרלמנט האוסטרלי.
הסנאט מתפקד בתור הבית העליון בעוד בית הנבחרים האוסטרלי מתפקד בתור הבית התחתון.
ההרכב והסמכויות של הסנאט נוסדו לראשונה בחלק ב' של הפרק הראשון של חוקת אוסטרליה.
בסנאט חברים כ-76 סנאטורים, 12 מכל אחת משש המדינות, שניים מהטריטוריה הצפונית ושניים מטריטוריית הבירה האוסטרלית.
הסנאטורים נבחרים בשיטת הקול היחיד הנייד.
שלא כמו ברוב הבתים העליונים במדינות בהן נהוגה שיטת הממשל של וסטמינסטר, הסנאט הוא בעל כוח משמעותי הכולל את היכולת לחסום חקיקה שיזמה הממשלה בבית הנבחרים, מה שהופך את הסנאט לבית המחוקקים החשוב יותר במדינה, בדומה לסנאט של ארצות הברית.
כתוצאה מייצוג יחסי, הסנאט כולל שפע של מפלגות המתחרות על כוח.
למפלגת השלטון (הקואליציה), אשר עליה לשמור על האמון של בית הנבחרים, יש רוב בסנאט לעיתים נדירות ולפיכך רוב בסנאט משמעותי יותר.
בסנאט הנוכחי מיוצגת הקואליציה על ידי 33 מושבים והלייבור מיוצג על ידי 25 מושבים.
מפלגת הירוקים מחזיקה ב-10 מושבים, מפלגת פלמר המאוחדת ב-3 מושבים, מושב אחד לעוד שלוש מפלגות קטנות ושני מושבים לשני חברים עצמאיים.
במצב הנוכחי, כדי שהסנאט יאשר חקיקה, על הקואליציה להשיג את תמיכתם של שישה סנאטורים בנוסף לזו של הסנאטורים מטעמה.
נשיא הסנאט הנוכחי (2018) הוא סקוט ריאן מהמפלגה הליברלית האוסטרלית.
החוקה של אוסטרליה משנת 1900 הקימה את הסנאט כחלק ממערכת חדשה של ממשלת דומיניון באוסטרליה.
מנקודת מבט ממשלתית השוואתית, הסנאט האוסטרלי מציג מאפיינים ייחודיים.
שלא כמו בתים עליונים בממשלות אחרות של מערכת וסטמינסטר, הסנאט אינו גוף בעל כושר סמכות מוגבל.
במקום זאת הסנאט נועד לשחק (והוא משחק) תפקיד פעיל בחקיקה.
במקום שתפקידו של הסנאט האוסטרלי יהיה זהה לזה של בית הלורדים או של הסנאט הקנדי, הסנאט האוסטרלי דומה בתפקידו לזה של הסנאט האמריקאי, על ידי מתן ייצוג שווה לכל מדינה.
אף כי ראש ממשלת אוסטרליה הוא חבר בית הנבחרים (לאחר שג'ון גורטון מונה לראש ממשלה ב-1968, הוא התפטר מהסנאט ונבחר לבית הנבחרים), חברים אחרים בממשלה עשויים לבוא מבתי חקיקה שונים באוסטרליה.
כמו ברוב הבתים העליונים בפרלמנטים דו-צדדיים, הסנאט אינו יכול להציג או לשנות הצעות ניכוס (הצעות חוק המאשרות הוצאות ממשלתיות של הכנסות ציבוריות) או הצעות חוק המטילות מיסים.
תפקיד זה שמור לבית התחתון ורק הוא יכול רק להעביר או לדחות את הצעות החוק.
מידה זו של שוויון בין הסנאט לבית הנבחרים משקפת את רצונם של מחברי החוקה להתייחס לרצונן של מדינות קטנות לקבל סמכויות חזקות בסנאט כדרך להבטיח שאינטרסים של מדינות מאוכלסות יותר, לא ישלטו לגמרי בממשלה.
הבחירות לסנאט עברו שינויים רבים בשנת 1948. עד אז בחירות אלה התנהלו בשיטה הרובית ובשיטה שבה המנצח במדינה זוכה בכל המושבים שלה.
שיטה זאת אפשרה ניצחון מוחץ למפלגה אחת על ידי שינויים יחסית מינוריים בהצבעות האוכלוסייה, או לחלופין, בסנאט עם רוב של סנאטורים מהאופוזיציה.
המעבר לשיטת בחירה כאשר לכל מחוז יש נציג אחד מהווה ייצוג טוב יותר למספר המצביעים של כל מפלגה והרכב מאוזן יותר של בית הנבחרים.
ברבע האחרון של המאה שרר איזון בבית הנבחרים האוסטרלי כאשר אף מפלגה לא שלטה בו באופן מוחלט, על כן נאלצו המפלגות הגדולות לפנות למפלגות קטנות כדי להבטיח את השלטון שלהן ואת ולחוקק בהתאם.
הקלות היחסית בה ניתן לזכות לייצוג בסנאט, ביחס לבית הנבחרים, מביא את המפלגות הקטנות למיקוד המאמץ שלהן להיבחר לסנאט.
בדרך כלל, המפלגות הקטנות אינן מצליחות להכניס את נבחריהן לבית הנבחרים.
(לדוגמה, מפלגת הירוקים זכתה במקום אחד בבחירות של 2002 אך הפסידה אותו כעבור שנתיים בבחירות של 2004).
למפלגות קטנות קיים הכוח להשפיע על בית הנבחרים על ידי הכוונת קהל המצביעים שלהם להצביע למפלגה גדולה כזאת או אחרת, עד כדי כך השפעה זאת חזקה עד שיש האומרים שהיא הייתה מכרעת בבחירות של 1990.
הסנאט האוסטרלי פועל בדרך כלל בין 50 ל-60 יום בשנה.
רוב הימים האלה מקובצים לתקופת "ישיבה" של בין ארבעה ימים לשבועיים.
לסנאט יש לוח זמנים קבוע שמבטיח את שבוע העבודה הטיפוסי שלו.
שני בתי הפרלמנט יכולים להצביע בהצבעה קולית.
יושב ראש הישיבה מכריז את השאלה העומדת להצבעה ולאחר מכן מתבקשים התומכים להכריז "כן" (Aye) והמתנגדים "לא" (No) ועל פי מיטב שמיעתו מכריז על תוצאות ההצבעה.
רק במקרה שלפחות שני חברי פרלמנט דורשים הצבעה בהפרדה (Division) או הצבעה שמית.
במקרה כזה מצלצלים פעמונים בכל רחבי בית הפרלמנט המזמנים את חברי הסנאט או את חברי בית הנבחרים להגיע להצבעה.
בשיטת ההצבעה בהפרדה מתקבצים התומכים בשאלה העומדת להצבעה בצדו הימני של החדר והמתנגדים בצדו השמאלי.
הם נמנים על ידי סופרים (tellers), שהם מצליפי הקואליציה והאופוזיציה.
במקרה של חוסר הסכמה בין הסנאט לבין בית הנבחרים על שאלת חקיקה, מאפשרת החוקה פיזור של שני בתי הפרלמנט ועריכת בחירות חדשות.
במקרה שגם לאחר הבחירות עדיין אין הסכמה בין הבתים, רשאי המושל הכללי של אוסטרליה לכנס את שני הבתים לישיבה משותפת לדון בנושא.
כמו הסנאט של ארצות הברית, שהוא מהווה לו דוגמה, מכהנים בסנאט האוסטרלי מספר סנאטורים שווה מכל מדינה ממדינות אוסטרליה, מבלי להתייחס לגודל אוכלוסייתן.
אך בשונה מהסנאט האמריקני, חברי הסנאט האוסטרלי נבחרו מאז ומתמיד באופן ישיר על ידי העם (חברי הסנאט של ארצות הברית נבחרים באופן ישיר על ידי העם רק החל משנת 1913).
החוקה מאפשרת לפרלמנט להגדיר בחקיקה את מספר הסנאטורים ומלבד שהשוויון בייצוג בין שש המדינות המקוריות של אוסטרליה יישמר.
יותר מכך, החוקה קובעת שכל אחת משש המדינות זכאית לייצוג של לפחות שישה סנאטורים.
עם זאת, תנאים אלה לא תופסים לגבי הטריטוריות (להוציא את האי נורפוק).
נכון להיום מייצגים שני הסנאטורים של הטריטוריה הצפונית את הטריטוריה עצמה וכן את הטריטוריות החיצוניות של אי חג המולד ואת איי קוקוס.
הסנאטורים של טריטוריית הבירה האוסטרלית מייצגים את הטריטוריה עצמה ואת טריטוריית מפרץ ג'רוויס.
עד 1949 בחרה כל מדינה את המספר המינימלי של שישה סנאטורים.
החל מהבחירות שנערכו באותה שנה הוגדל מספר זה לעשרה ובבחירות של 1984 הוגדל שוב המספר ל-12.
במצרים, הסנאט (לשעבר מועצת השורא, בערבית مجلس الشورى בתעתיק לעברית מַגְלֵס א-שוּרא) הייתה המועצה המייעצת לנשיא מצרים ותפקדה כבית עליון כחלק מהפרלמנט המצרי.
ב-5 ביולי 2013 פורקה המועצה, וכתוצאה ממשאל העם במצרים בשנת 2019 הוחזרה.
מועצת השורא הוקמה בשנת 1980 באמצעות תיקון חוקתי.
המועצה הורכבה מ-264 חברים מתוכם 176 חברים נבחרו ישירות על ידי הציבור כחלק מהבחירות ו-88 מונו באופן אישי על ידי נשיא הרפובליקה לתקופה של כ-6 שנים.
אך כל 3 שנים חצי מחברי המועצה התחלפו.
בית המשפט החוקתי הגבוהה החליט להפנות את התביעה לבית הנציבות של המדינה, שהוא המועצה המייעצת והסמכות הבכירה של בית המשפט החוקתי הגבוה.
ב-15 בינואר 2013 מועצת המנהלים של בית הנציבות החלה לבחון את התביעה, ב-10 בפברואר 2013 לאחר שעורכי דין הגישו את המסמכים הדרושים, מועצת המנהלים יצרה דו"ח על המעמד החוקי של חוק הבחירות והחוקית של מועצת השורא.
הדו"ח התקבל ב-22 באפריל 2013. ההחלטה הסופית של בית הנציבות היא שהקמתה של מועצת השורא היא בניגוד לחוקה.
ביולי 2013 במקביל להפיכה הצבאית התפטרו 30 חברים ממועצת השורא, ב-5 ביולי 2013 פורקה מועצת השורא ובוטל הבית העליון בפרלמנט.
מועצת השורא מנתה כ-264 חברים, שני שלישים (176) מהם נבחרו בהצבעה ישירה, והשליש הנותר מונה על ידי נשיא הרפובליקה.
על מחצית מכל החברים נדרש להיות חקלאים או עובדים.
תקופת כהונתה של מועצת השורא הייתה שש שנים.
עם זאת בחירות מחודשות ומינוי של 50% מכלל החברים נדרשו כל שלוש שנים, ובחירה מחדש ומינוי מחדש היו אפשריים עבור אותם חברים שתוקף חבורתם פג.
החוקה סיפקה ערבויות רבות להגנה על המועצה, ובכלל זה:
המועצה לא יכלה להתבטל אלא על ידי צו נשיאותי ורק במקרה של צורך.
לחברי המועצה הייתה חסינות פרלמנטרית.
בהתאם לחוק, כל מועמד שרצה להיבחר למועצת השורא היה צריך לעמוד בתנאים הבאים:
להחזיק באזרחות המצרית, כמו גם להיות בנו או בתו של אזרח מצרי.
להיות בן או בת 35 שנים לפחות ברגע הבחירה או המינוי.
סיימו שירות צבאי או קיבלו פטור מהם.
חבר מועצת השורא נבחר ברוב מוחלט של קולות תקפים שהוטלו בבחירות.
אף על פי שסמכויותיה של מועצת השורא לא היו נרחבות או יעילות כמו של אספת העם, סמכות השיפוט שלה, כפי שנקבע בסעיפים (194) ו-(195) של חוקת 1971 ו-2012, מכסה את הסמכות של מה שנחוץ כדי לשמר את העקרונות של מהפכת 23 ביולי ו-15 במאי 1971 המהפכה המתקנת שביצע אנואר סאדאת.
מועצת השורא פועלת על פי (סעיף 195):
כל אמנות או הסכמים המשפיעים על שלמותה הטריטוריאלית של מצרים או על ריבונותה.
במקרה של חילוקי דעות עם אספת העם, תוקם ועדה משולבת המורכבת משני יושבי הבתים העליון והתחתון ושבעה חברים מכל בית.
הצעת החוק תיבחן מחדש בשני הבתים, אם עדיין לא יגעו הצדדים להסכמות, הנושא ישוב לדיון במפגש משותף של שני הבתים עד אשר יצליחו להגיע להצהרה משותפת.
המועצה נחשבת לגוף מייעץ עבור:
טיוטות ותוכניות כלליות לפיתוח חברתי וכלכלי.
הצעות חוק שיוחסו למועצה על ידי נשיא הרפובליקה.
כל העניינים הנוגעים למדיניות הכללית של המדינה או לנושאים בינלאומיים, אשר רלוונטיים למועצת השורא אשר הופנו על ידי נשיא הרפובליקה.
במקרה זה, המועצה הגישה את החלטתה לנשיא ולאספת העם.
הסנאט הירדני הוא הבית העליון של הפרלמנט של ירדן.
חברי הסנאט ממונים על ידי מלך ירדן ובידו גם לפטרם.
ישיבות הסנאט מתנהלות במקביל לישיבות אספת הנבחרים, ובמקרה של פיזור אספת הנבחרים, משעה הסנאט את פעילותו.
על פי חוקת ירדן, מספר החברים בסנאט לא יעלה על מחצית מספר החברים באספת הנבחרים של ירדן.
לפני מלחמת העצמאות כיהנו בסנאט עשרה חברים.
לאחר המלחמה, לאור ההשתלטות על הגדה המערבית, הורחב הסנאט ל-20 חברים, כאשר המטרה הייתה שיהיו 10 נציגים מעבר הירדן ועשרה מהגדה המערבית.
בפועל, מינה עבדאללה באפריל 1950 13 עבר ירדנים ושבעה נציגים מהגדה המערבית.
בשנות ה-50 כיהנו בסנאט 20 חברים.
בשנת 1973 מנה הסנאט 30 חברים, מחציתם פלסטינים.
בסוף 1974 הקטין חוסיין את מספר הפלסטינים בסנאט לשבעה.
בשנת 1989 הוגדל הסנאט ל-40 חברים.
משך הכהונה של חבר הסנאט הוא ארבע שנים, וניתן למנות אדם למספר כהונות.
עד 1955 הייתה הכהונה בסנאט למשך שמונה שנים.
חברי הסנאט נדרשים לעמוד בכל התנאים הנדרשים מחברי אספת הנבחרים, כמו אזרחות ירדנית ללא אזרחות נוספת, ובנוסף נדרשים להיות בני 40 ומעלה ועומדים בקריטריון של שירות למען רווחת האומה.
בתנאי זה עומדים למשל מי שכהנו שתי קדנציות בבית הנבחרים, ראשי ממשלה, שרים ושגרירים.
חברי הסנאט ממונים על ידי המלך, שלא אחת ניצל את סמכותו למנות, לפטר ולפזר את הסנאט.
למשל, באפריל 1950 פיזר עבדאללה את הסנאט, לקראת מינוי סנאט חדש עם ייצוג לגדה המערבית.
בנובמבר 1951 פיזר טלאל את הסנאט בגלל שחמישה מחבריו התנגדו למדיניות החוץ שלו.
יושב ראש הסנאט ממונה על ידי המלך לתקופה של שנתיים, שניתן להארכה.
יושבי ראש הסנאט היו כמעט תמיד ראשי ממשלה לשעבר.
רוברט רודולף רמוס הוא מתאבק עבר אמריקאי, שהופיע תחת שם הבמה "סמל סלוטר" (Sgt.
הוא החזיק פעם אחת בתואר אליפות ה-WWE ונכנס להיכל התהילה של ה-WWE בשנת 2004.
בין השנים 1972 ל-1980 התאבק בארגוני ההיאבקות NWA ו-AWA.
בשנת 1980 הצטרף ל-WWF, כשאחד העימותים הזכורים שלו באותה התקופה היה מול שייך הברזל.
לאחר מכן, עזב את הארגון.
בשנת 1990 חזר ל-WWF והחל לגלם דמות "רעה" של מזדהה עיראקי, בהשפעת מלחמת המפרץ.
ברויאל ראמבל 1991 זכה בהפתעה באליפות העולם אחרי שניצח את האולטימט ווריור.
ברסלמניה 7 הפסיד את התואר להאלק הוגאן.
באמצע שנת 1991 שב לגלם דמות "טובה" והוא חזר עם הדגל האמריקאי והצטרף לצמד יחד עם ג'ים דאגן.
בחלוף כמה שנים שלא הופיע, בשנת 1997 חזר ל-WWF והופיע בדמות נציב הארגון.
לאחר מכן, המשיך בתפקידים אדמיניסטרטיביים מאחורי הקלעים.
דמותו של סמל סלוטר הופיע גם סדרת הטלויזה כוח המחץ בשנת 1987 ובסרט המצויר של התוכנית.
הדמות עוצבה בדמותו של סלוטר וגם דובבה על ידי רמוס עצמו.
הסמכת מבנה חדש הוא תהליך בו מוודאים כי המבנה ומערכותיו עומדות בדרישות הפרויקט והחוק.
דרישות הפרויקט הן דרישות האפיון של המזמין וכפי שתוכננו על ידי האדריכל וצוות התכנון ההנדסי.
הסמכה מתבצעת למערכות הבאות או לחלקן, תלוי בפרויקט: מערכת מיזוג האוויר והאוורור, מערכת החשמל, מערכת האינסטלציה, מערכת בקרת המבנה, מערכות הבטיחות והאבטחה, מעטפת המבנה, מערכות פנים (כגון ציוד מעבדה), שימור אנרגיה, תאורה, ועוד.
תחום הסמכת מבנים התפתח מסוף שנות ה-70. בסוף שנות ה-80 פרסם ארגון ASHRAE מתווה (Guideline) להסמכה.
בסוף שנות ה-90 הוקם ארגון ה-BCxA אשר מפרסם משנת 2006 המלצות לביצוע תהליכי הסמכה.
במקביל, החלו גם הכשרות בתחום על ידי גורמים שונים, ביניהם ה-BCxA משנת 2004, אוניברסיטת ויסקונסין משנת 2003 ואחרים.
אף על פי שהסמכת מבנים הוא עדיין תחום חדש יחסית (וכמעט ולא קיים בישראל), הוא הפך לפרקטיקה נפוצה בתחום הקמת מבנים, שכן יזמים ובעלי מבנים מנסים לטייב את השקעתם, ההסמכה מלווה את הפרויקט משלב הייזום, דרך שלב התכנון ועד לשלב האכלוס בתום ההקמה.
מקובל כי צוות ההסמכה ומוביל ההסמכה (המכונה הגורם המסמיך) מעורבים בפרויקט משלבי הייזום ועד לשנה מסיום הקמתו.
במקרים רבים ובאופן מיטבי ישנה תוכנית טיוב והסמכה מתמשכת למבנים וצוות הסמכה מלווה את המבנה לאורך כל חייו.
הסמכה למבנים היא תהליך מוכוון איכות הנדרש הן עבור פרויקטים מורכבים והן עבור פרויקטים מודרניים מורכבים פחות.
הסמכה הוא תהליך סדור מוכוון - איכות שנועד להבטיח כי כל מערכות המבנה יפעלו במשותף על פי צורכי הפרויקט, דרישות האפיון, תוצרי התכנון והמפרטים ההנדסיים.
התהליך מנוהל על ידי צוות ההסמכה בשיתוף פעולה עם בעלי העניין בפרויקט: המזמין, המתכננים, גורמי בקרת האיכות וגורמי הביצוע.
תהליך ההסמכה הוא חלק משמעותי מתהליכי אבטחת האיכות בפרויקטים.
הסמכת מתקנים היא תחום חדש יחסית בעולם הבניה, הוא התפתח כתחום מתודולוגי בארצות הברית בשנות ה-90 של המאה ה-20. כיום זהו תחום מפותח בחו"ל אך בישראל הוא בוצע במספר קטן של מתקנים חיוניים.
תהליכי הסמכה ייחודיים מקובלים גם בארץ בעולם התעשייתי בתחומי התרופות, החדרים הנקיים ותהליכים כימיים.
תהליך ההסמכה מתחיל בשלב הייזום וטרם תחילת התכנון, ממשיך בשלבי התכנון, המכרז והביצוע ומסתיים לאחר מסירת הפרויקט למשתמשים ותום תקופת הבדק.
מגובשים צורכי ההסמכה והאפיון נבחן על ידי הגורם המסמיך.
מתגבשת תוכנית הסמכה – התוכנית היא מסמך חי המתעדכן לאורך חיי הפרויקט.
התכנון נסקר אל מול האפיון, צורכי הזמינות והיכולת לבדוק אותו בעת הביצוע.
מסמכי המכרז כוללים מפרטי הסמכה המגדירים לקבלן את מחויבויותיו בתחום זה.
בשלבים הראשונים הגורם המסמיך מנחה את הקבלן בנוגע להיבטי ההסמכה: לוח הזמנים, הגשות ציוד ותוכנית הבדיקות ובהמשך מבצע, יחד עם צוות ההסמכה, את מבדקי ההסמכה.
מקובל לחלק את בדיקות ההסמכה (במתקנים קריטיים) לחמישה שלבים:
שלב 1 - בדיקות במפעל הייצור
בשלב זה מבוצעות בדיקות קבלה נבדקים רכיבים במפעל היצרן ומוגש דו"ח בדיקה, בחלקם הבדיקה מבוצעת בנוכחות נציגי המזמין (בדיקות עדות).
שלב 2 - וידוא אבטחת איכות (QA) / בקרת איכות (QC)
בדיקות אקראיות של הגורם המסמיך באתר ובדיקה כי הקבלנים מבצעים את העבודות תוך בקרת איכות שוטפת מצד הפיקוח.
שלב 3 - בדיקות הפעלה ראשונית
מבוצעות על ידי יצרני הציוד או על ידי הקבלן ובהם מוודאים כי כל פריט ציוד פועל כנדרש על פי מאפייניו, כפי שאושרו בעת הגשת הציוד.
שלב 4 - בדיקות פונקציונליות
בשלב זה נבדקות המערכות, כל אחת בנפרד.
נבדקת פעולתן בשגרה ובתקלות על פי תרחישי העבודה השונים, כפי שהם באים לידי ביטוי הן במערכת הבקרה והן בתצורות הפעלה ידניות.
המערכות נבדקות בעומסים משתנים באמצעות עומסי דמה המסייעים לדמות את פעולת המתקן בתרחישים השונים.
שלב 5 - בדיקת מערכות אינטגרטיביות
בשלב זה בודקים את המתקן כמכלול אחד ותוך בחינה הדדית של פעולת המערכות זו עם זו, בעומסים משתנים ובתרחישים שונים של שגרה, תקלה וחירום.
נסקרים תהליכי ההכשרה וההדרכה יחד עם סקירת התיעוד המוגש על ידי הקבלן.
הגורם המסמיך מלווה את שנת הבדק, מבצע לעיתים הסמכות עונתיות משלימות הבוחנות את הפעולה בתנאי מזג אוויר שונים מתנאי הבדיקה בהם בוצעו בשלבים 4 ו-5 ולבסוף מגיש דו"ח הסמכה מסכם.
מלווה את תהליך מתחילתו ועד לסיומו.
תהליך ההסמכה, כפי שהוא בא לידי ביטוי בתוכנית, מתבצע על בסיס שיטות עבודה מובנות.
קיימים מספר מקורות ותקנים בינלאומיים עליהם מתבססת ההסמכה, ביניהם:
שיטות מומלצות שהותוו על ידי הארגון האמריקאי להסמכת מבנים - BCXA - Building Commissioning Association
מסמכים של ארגונים וחברות בתחום ההסמכה.
במסגרת ההסמכה נסקרים ונבדקים המבנה ומערכותיו.
תכולות ההסמכה נקבעות בהתאם לדרישות המזמין.
במסגרת זו ייתכן ויבחנו המבנה והמעטפת (לצורכי LEED למשל) כמו גם מערכות אלקטרומכניות כל אחת בנפרד וכולן כמכלול:
מערכות מנ"מ (מתח נמוך מאד) המקושרות למערכות האלקטרומכניות.
תהליך ההסמכה הוא תהליך שבסופו של דבר מקטין את עלות מחזור החיים של המבנה.
התהליך מאפשר לגלות פערים בין התכנון לצורכי המזמין ולהשלימם בשלב בו הם נמצאים "על הנייר".
בכך נחסכים תשלומים חריגים לקבלן והימנעות מפירוק והתקנה מחדש של פריטי ציוד.
קיצור שלב מחלות הילדות – בדיקה מקיפה (שאינה מדגמית) של המתקן בכל תצורות פעולתו בשגרה, בתקלות ובחירום על מנת לוודא שהוא מגיב לתקלות כמתוכנן ושומר על זמינות הסביבה הקריטית.
מאפשר את מבצוע המתקן ואכלוסו מיד עם סיום הקמתו.
בדיקות בעומסים משתנים – על מנת להבטיח כי המתקן ומערכותיו מגיבים ומווסתים באופן תקין ויציב הן בעומסים נמוכים (הצפויים בתחילת הפעלתו) והן בעומסים מלאים הצפויים להופיע רק בעתיד.
הבדיקות מבוצעות באמצעות עומסי דמה ומדמי עומס התואמים את מאפייני הסביבה הקריטית.
זאת ועוד, בדיקות בעומס מאפשרות לדמות מצבי קיצון אפילו כאלה החורגים ממעטפת הביצועים ולבחון כיצד יגיב המתקן למצבים אלה.
ייצוג דרישות המזמין – הגורם המסמיך מייצג את המזמין בלבד והוא בוחן את דרישותיו כפי שהן באות לידי ביטוי בעיקר במסמכי ייזום הפרויקט ובאפיון וזאת אל מול מסמכי התכנון והביצוע.
הכשרת צוותי תפעול – במהלך תהליכי ההסמכה, בעיקר בשלבים 4 ו-5 צוותי התפעול יכולים להתנסות בהפעלת המתקן בכל מצבי פעולתו ולחוות את תגובותיו במצבי תקלה.
תקורות שוליות – עלות ההסמכה היא שולית לעומת הנזק הפוטנציאלי מכשל של מתקן עסקי או מבצעי הנגזר מעלות השבתתו כשהוא פעיל.
אף על פי שהשירות משתנה בין פרויקטים או בעלים/יזמים, המתכונת להסמכת מבנים מוצלחת מערבת שיתוף פעולה צוותי החל משלב האפיון וקדם התכנון בו מפותח מסמך הדרישות של המזמין יחד עם תוכנית ההסמכה ומוגדרים המדדים להצלחת הפרויקט ועמידתו ביעדים.
בהמשך, מבוצע סקר לתכנון ולמסמכיו ומפותחות רשימות תיוג להקמה ולהגשות של ציוד ומערכות.
מוגדרות הדרישות לתיעוד ולהדרכת צוות התפעול ולבסוף נסקרים ביצועי המבנה ומערכותיו לקראת תום ההקמה.
רצוי שהגורם המסמיך יהיה בקשר חוזי ישיר עם המזמין על מנת להבטיח שהשירותים יהיו ללא הטיה מקצועית או מסחרית.
מומלץ כי ההתקשרות עימו תהיה בשלב מוקדם של הפרויקט עוד בשלבי הייזום וגיבוש תוכנית הפרויקט על מנת שההסמכה תוכל ללוות את התכנון, הביצוע והמסירות.
צירוף הגורם המסמיך בשלב מוקדם נותן הזדמנות לזהות סוגיות בתחום הזמינות, הביצועים, ההתקנות והבדיקות זמן רב לפני שאלה הופכות לסוגיות ביצועיות.
זאת ועוד, שילוב הגורם המסמיך טרם תחילת התכנון מאפשר לו לשלב בדרישות מהמתכננים היבטים חוזיים הנדרשים לצורך ההסמכה.
מקובל כי הגורם המסמיך מוביל ומנהל את תהליכי ההסמכה ופועל בשיתוף פעולה עם צוות ההסמכה.
צוות ההסמכה כולל את: המזמין ונציגיו, המתכננים והקבלנים.
יכולתו של הגורם המסמיך להשיא ערך לפרויקט טמונה ביכולת לקיים רב שיח ושיתוף פעולה בין כל מרכיבי צוות ההסמכה.
באחריות הגורם המסמיך להבהיר את תהליכי התקשורת בין חברי הצוות ואת חלוקת האחריות ביניהם.
הגורם המסמיך נדרש להעביר ביקורת בונה, כמו גם לבחון בפתיחות סוגיות הסמכה העולות במהלך התהליך.
הגורם המסמיך משתתף בדיוני תכנון ודיוני מעקב ביצוע, מבצע סקירות באתר וצופה בבדיקות.
הגורם המסמיך לרוב אינו מבצע בעצמו את הבדיקות, שכן הן מבוצעות על ידי היצרנים, הספקים או הקבלנים, אך הן מונחות ונצפות על ידי הגורם המסמיך.
הגורם המסמיך מכין תוכנית הסמכה ומפרטי הסמכה בשלב תכנון הפרויקט.
המתכננים מכינים מפרטי הסמכה רק ככל שאין עדיין גורם מסמיך בפרויקט או ככל שנדרשות מצידם בדיקות מיוחדות לפריטי הציוד והמערכות.
בדיקות הביצועים של מערכות מפותחים לרוב על ידי הגורם המסמיך בסיוע קבלני המערכות, ספקי הציוד והיצרנים, תוך התבססות על מסמכי התכנון.
צוות ההסמכה סוקר את תוכנית הבדיקות והתוצאות המצופות טרם תחילת תהליכי הבדיקה.
המערכות, הציוד והפריטים, תרחישי הפעולה והתפ"מ שיבחנו צריכים להיות מפורטים, מוגדרים ומזוהים במסמכי התכנון (תוכניות ומפרטים), במסמכי המכרז, במפרטי ההסמכה, בתוכנית ההסמכה ובהגשות הקבלנים.
הסמכת התיעוד צריכה לכלול בין היתר התאמה של ההגשות למאפייני הפרויקט ולא להסתפק בקבלת חומר גנרי של היצרן/ספק.
מערכת בקרת המבנה על מרכיביה (BMS, BAS) מספקת בקרה למערכות המבנה.
המערכת מבקרת ומנטרת בין היתר את מערכות מיזוג האוויר, החימום, האוורור, הקירור, מערכת החשמל, ייצור האנרגיה, התאורה, כיבוי אש, ביטחון ועוד.
למערכת הבקרה יכולת הן להפעיל והן לנטר את המערכות על מנת לשפר את ביצועיהן, לשפר את היעילות האנרגטית של המתקן ולהתריע על שינויים בין אם בתקלות ובין אם בהצבעה על מגמות.
תפקידה של המערכת לשפר את ביצועי המבנה, השפעתו על הסביבה ועל סביבת העבודה של המשתמש.
מערכות בקרה יכולות להיות בנויות ממערכת אחת או משילוב של מספר תתי מערכות הקשורות זו בזו בקשרים מורכבים או קשרים פשוטים.
מערכות בקרה עם יכולות זמן אמת, כמו גם רישום היסטורי מאפשרות צפייה במצב נתון או במגמות ובכך לסייע לזהות בעיות בביצועים ולשמש ככלי לתכנון שינויים.
מערכות בקרה פועלות על בסיס תוכנית פעולת מערכת (תפ"מ - SOO).
התפ"מ מפותח על ידי המתכנן/מהנדס ומשתנה על ידי קבלני המערכות המגישים אותו לאישור סופי של המתכנן.
התפ"מ נבחן על ידי הגורם המסמיך ומשמש אותו ככלי לפיתוח בדיקות הביצועים.
הגורם המסמיך פועל בשיתוף פעולה עם קבלן הבקרה על מנת לזהות סוגיות עוד בשלב התכנון ובדיקות הביצועים.
בדיקות הביצועים מגלות פעמים רבות אי התאמות במערכות ומזהות נושאים לתיקון ולשיפור.
הגורם המסמיך אינו נדרש לבדוק כל נקודה וכל תהליך בשלב הפעלת המערכות.
הבדיקה המלאה בשלב זה היא באחריות הקבלן והגורם המסמיך מבצע רק בדיקה מדגמית.
בדיקת הגורם המסמיך תתבצע רק לאחר שהקבלן בדק ותיקן בעצמו את הליקויים שנמצאו בבדיקה המלאה.
מערכת בקרה פועלת היא תנאי הכרחי לביצוע הסמכה כמעט בכל פרויקט ובאמצעותה מאמתים את תוצאות הבדיקות ומשווים את תוצאותיהן למדדים חיצוניים ככל שהם קיימים.
בשלב הבדיקה האינטגרטיבית נבחנים בין היתר גם יכולות השליטה, התצוגה וממשק המשתמש של מערכת הבקרה.
בדיקת הסמכה חוזרת תתבצע ככל שהתגלו אי התאמות בבדיקות הראשוניות.
בדיקת הביצועים האינטגרטיבית של מערכות היא מורכבת אך חשובה ביותר למבנה ולמשתמשיו.
אישור הביצועים באמצעות תהליך הסמכה על ידי הגורם המסמיך מספק למזמין מבנה הפועל טוב יותר בסביבה התואמת את צורכי המשתמש.
הסמכה של המתקן, מערכותיו והציוד המותקן בו, סוקרת את פעולת המתקן ומעלה סוגיות ככל שהן אינן תואמות את התכנון ודרישות ההתקנה.
באופן מיטבי הסמכה מעלה את האיכות הכוללת של המבנה, של פעולת מערכותיו ושל יעילותו, ככל שעובר הזמן גם את קיימותו של המבנה.
הסנאט של מלטה (במלטית: Senat) היה הבית העליון של הפרלמנט של מלטה בין השנים 1921 ל-1933.
חוקת אמרי-מילנר הוכרזה בשנת 1921 וקבעה פרלמנט דו-ביתי עם אספה מחוקקת בת 32 מושבים וסנאט בעל 17 מושבים.
האספה תיבחר בכל שלוש שנים והסנאט כל שש שנים.
הסנאט הורכב משבעה חברים נבחרים ועשרה חברים ממונים.
החברים הנבחרים נבחרו בשני מחוזות בשיטה דו-סבבית.
החברים שמונו ייצגו חמש קבוצות: אנשי הדת, האצולה, האקדמאים, המסחר, ומועצת האיגודים המקצועיים – שני חברים מכל קבוצה.
במהלך קיומו התקיימו הבחירות לסנאט בשנים 1921, 1927 ו-1932.
בשנת 1933 הושעתה החוקה, ובחוקות הבאות נקבע בית מחוקקים חד-ביתי.
הסמל האבוד היא מיני-סדרה אמריקאית, מסוגת הרפתקאות ופעולה, המבוססת על רומן בעל אותו שם משנת 2009 מאת דן בראון.
הסדרה מציגה את אשלי צוקרמן בתפקיד רוברט לנגדון, בהפקת שירות הזרמת המדיה Peacock בשיתוף פעולה עם אולפני יוניברסל ו-CBS.
רון הווארד ובריאן גרייזר שהפיקו את טרילוגיית הסרטים על רוברט לנגדון בכיכובו של טום הנקס, היו שותפים כמפיקים בפועל של הסדרה.
פרק הבכורה שודר ב-16 בספטמבר 2021 והסדרה כוללת 10 פרקים.
הסדרה ספגה ביקורות רעות לרוב, עם דירוג 55% באתר עגבניות רקובות וציון ממוצע של 6.6/10, על בסיס 11 ביקורות.
רוב המבקרים קטלו את הכתיבה והתסריט הירוד, הקצב האיטי ופספוס הפוטנציאל האדיר של החומר שעליו התבססה הסדרה שהציג עלילה מבטיחה וקצב אירועים מהיר, אך בפועל הסדרה התגלתה כאכזבה למעריצי דן בראון.
בינואר 2022, הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת.
העלילה סובבת סביב רוברט לנגדון צעיר, שנשכר על ידי הסי.איי.איי לפתור מספר חידות קטלניות כאשר המנטור שלו נעלם.
אשלי צוקרמן בתפקיד רוברט לנגדון
ולורי קארי בתפקיד קתרין סולומון
אדי איזרד בתפקיד פיטר סולומון
סומיילי מונטנו בתפקיד סאטו, מנהל מערכת ההפעלה
ריק גונזלס בתפקיד נונז, שוטר במדים בגבעת הקפיטול
סמי רוטיבי בתפקיד סוכן אדאמו
קינן ג'וליף בתפקיד זכרי סולומון
במקור הסדרה תוכננה כסרט בכיכובו של טום הנקס בתפקיד רוברט לנגדון עם רון הווארד כמפיק ובמאי עבור סרטי קולומביה יחד עם מפיקי הזיכיון בריאן גרייזר וג'ון קאלי.
בין 2010 ל-2013 שכרו אולפני סוני בסופו של דבר שלושה תסריטאים לפרויקט: סטיבן נייט, דן בראון ודני סטרונג.
ביולי 2013, Sony Pictures הודיעו כי במקום זאת יעבדו לקולנוע את "התופת" והוא הופץ לבתי הקולנוע ב-14 באוקטובר 2016.
ביוני 2019, הוכרז כי הפרויקט יעובד כסדרת טלוויזיה בשם Langdon.
הסדרה תשמש כפריקוול לסדרת הסרטים, כאשר דן דבורקין וג'יי ביטי ישמשו כיוצרים משותפים ומפיקים בכירים.
דן בראון, רון האוורד, בריאן גרייזר, פרנסי קאלפו, סאמי פאלוויי ואנה קולפ ישמשו כמפיקים בכירים נוספים.
הסדרה תהיה הפקה משותפת בין אולפני Imagine Entertainment, אולפני CBS ואולפני הטלוויזיה של סרטי יוניברסל והוזמנה לשידור ברשת NBC.
במרץ 2021 נודע כי הסדרה תשודר ב-Peacock.
השם החדש של הסדרה, הסמל האבוד, נחשף ב-17 במאי 2021, עם חשיפת קדימון ראשון לסדרה.
את הפרק הראשון ביים דן טרכטנברג, שהוא גם מפיק בכיר בסדרה.
באוגוסט 2021 יצא קדימון שני ונודע שפרק הבכורה ישודר ב-16 בספטמבר 2021.
במרץ 2020 נודע כי אשלי צוקרמן לוהק לגלם את רוברט לנגדון הצעיר.
ביוני 2020 נודע כי ולורי קארי ואדי איזרד לוהקו לתפקיד קתרין ופיטר סולומון.
כמה ימים לאחר מכן הוכרזו חברי צוות נוספים, כמו סמאלי מונטאנו בתפקיד סאטו, מנהל מערכת ההפעלה, ריק גונזלס בתפקיד נונז, שוטר במדים בגבעת הקפיטול ובו נאפ כמלאך, שרודף את לנגדון במסגרת משימה מסוכנת וקשה.
ביוני 2021 לוהקו לתפקידים משניים ראול בהאנג'ה, סמי רוטיבי וקינן ג'וליף.
הצילומים העיקריים לסדרה החלו ב-14 ביוני 2021 בטורונטו, אונטריו.
פרק הבכורה של הסדרה שודר ב-16 בספטמבר 2021 בשרתי Peacock.
הסן הגדולה היה השם הזמני שניתן לחלק מהשטח הגרמני שנוצר על ידי הממשל הצבאי האמריקאי בסוף מלחמת העולם השנייה.
המדינה הוקמה על ידי מועצת השליטה של בעלות הברית ב-19 בספטמבר 1945 והפכה למדינת הסן המודרנית בגרמניה ב-1 בדצמבר 1946.
הסן רבתי נוצרה מחלקים משתי מדינות גרמניות שפורקו לאחר מלחמת העולם השנייה:
החלק של המדינה העממית הסן ששכנה ממזרח לנהר הריין: מחוזות הסן העליונה (Oberhessen, בירה: גיסן) ושטארקנבורג (בירה: דרמשטאדט).
המחוזות הפרוסיים הסן (בירה: קאסל) ונסאו (בירה: ויסבאדן).
שני המחוזות הללו נוצרו מחלוקת הסה-נסאו ב-1944.
המחוז שנותר של הסן הריינית (Rheinhessen, בירה: מיינץ) והחלק המערבי של פרובינציית נסאו (המכיל את וסטרוואלד, חלק מרכס טאונוס ושפך נהר לאן אל הריין) הפכו לחלק מאזור הכיבוש הצרפתי.
בסופו של דבר חלק מהמדינה המודרנית של ריינלנד-פפאלץ.
ההפרדה של הסן הריינית מהסן רבתי גרמה למיינץ לאבד את ששת המחוזות שלה ששכנו ממזרח לנהר הריין, אף על פי שהם נקראים עד היום כחלק ממיינץ - כמו מיינץ-קסטל, כיום מחוז של ויסבאדן.
כמו כן התרחשו מספר שינויים טריטוריאליים קטנים יותר.
המובלעת של באד וימפפן, שהייתה שייכת בעבר למחוז שטארקנבורג, הפכה לחלק מווירטמברג-באדן בניהול אמריקאי.
חלק קטן מהמחוז הפרוסי של הסן, המכיל את העיירה שמלקלדן, נותר באזור הסובייטי והפך לחלק ממדינת תורינגיה.
טריטוריה חדשה זו נקראה הסן מכיוון שרוב השטח שהרכיב אותה היה שייך בעבר למדינות יורשות של רוזנות הסן, שחולקה ב-1567.
בעוד שהכרזה מס' 2 של מועצת השליטה של בעלות הברית הכריזה על השטח שיכלול את הסן רבתי, לא צוינה בירה.
ארבע ערים נחשבו מועמדות לבירה החדשה:
פרנקפורט, העיר הקיסרית לשעבר (סופחה לפרוסיה ב-1866, ראה העיר החופשית פרנקפורט), הייתה ללא ספק העיר הגדולה ביותר באזור החדש.
בהתחשב בתפקידה כמקום לבחירות קיסריות בתקופת האימפריה הרומית הקדושה וכמושב המועצה הפדרלית של הקונפדרציה הגרמנית (ראה האספה הלאומית של פרנקפורט), פרנקפורט נחשבה למועמדת אידיאלית לבירה לאומית עתידית של גרמניה המערבית בשל חלוקתה של ברלין.
עם זאת, פרנקפורט דחתה את מעמדה כבירת הסן מכיוון שרק 90 שנה קודם לכן הפכה לחלק משטח ההסיאני, ותושביה חשבו שהעיר אינה יכולה להזדהות מספיק עם האזור החדש.
סיבה נוספת לחוסר התאמתה של פרנקפורט כבירת מדינה הייתה העובדה שרוב העיר נהרסה בהפצצות בעלות הברית במהלך המלחמה.
דרמשטאדט, בירת הסן לשעבר, נחשבה גם היא לא מתאימה בשל נזקי המלחמה שלה.
קאסל, בירת המחוז הפרוסי של הסן נחשבה לא מתאימה, לא רק בשל נזקי המלחמה שלה אלא גם בשל מיקומה הפריפריאלי בצפון המאוכלס בדלילות יחסית של המדינה החדשה.
ויסבאדן, בירת המחוז הפרוסי של נסאו, ספגה נזק קל יחסית מהמלחמה.
זאת, בשילוב עם מיקומה בתוך אזור המטרופולין ריין-מיין והעובדה שהוא כבר היה מושב אזורי של הממשל הצבאי האמריקאי, הפכו את ויסבאדן לבחירה הטובה ביותר.
ב-12 באוקטובר 1945, הוכרזה ההנחיה הארגונית הראשונה להסן הגדולה (Organisationsverfügung Nr.
נקודה מספר אחת בהוראה זו קבעה שהבירה האזרחית של הסן רבתי תהיה ויסבאדן, החל מהצהריים באותו יום.
בנוסף לביסוסה של ויסבאדן כבירת הסן החדשה, ב-12 באוקטובר 1945 מונה המורה קרל גיילר כנשיא המדינה.
גיילר החליף את הפוליטיקאי מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה לודוויג ברגסטרסר, שכיהן כנשיא המדינה בפועל במשך חודש אחד בלבד ונשאר בתפקיד עד שיורש יורש ייבחר באופן דמוקרטי.
חוקה זו הוחלפה ב-1 בדצמבר 1946 עם הקמת מדינת הסן המודרנית.
ביום הקמת הסן, נערכו הבחירות הראשונות לפרלמנט המדינה, שהובילו למינוי כריסטיאן שטוק ב-20 בדצמבר לנשיא המדינה שנבחר באופן דמוקרטי של הסן.
"הסן" הייתה השלישית מתוך חמש אוניות מערכה פרה-דרדנוט של סדרת בראונשווייג.
היא הונחה ב-1902, הושקה בספטמבר 1903, ונכנסה לשירות בספטמבר 1905. היא נקראה על שם מדינת הסן.
האוניות האחיות שלה היו בראונשווייג, אלזס, פרוסן ולותרינגן.
כמו כל הפרה-דרדנוטים האחרות שנבנו בתחילת המאה, הסן התיישנה במהירות על ידי השקת אה"מ דרדנוט המהפכנית ב-1906; כתוצאה מכך, הקריירה שלה כאוניית מערכה בחזית נקטעה.
הקריירה של הסן בזמן השלום התרכזה בתרגילי שייטות וצי ושיוט אימונים.
היא הייתה מעורבת בשתי התנגשויות בשוגג, עם ספינת קיטור דנית ב-1911 וסירת טורפדו גרמנית ב-1913. הסן הייתה אמורה להיות מוצאת משירות באוגוסט 1914, אך תחילת מלחמת העולם הראשונה ביולי קטעה את התוכנית והיא נשארה לשרת עם צי הים הפתוח.
היא ביצעה מגוון תפקידים בשנתיים הראשונות, שירתה כספינת שמירה בשפך האלבה, סיירה במצר דנמרק ותמכה בהתקפות על החוף הבריטי, כולל הפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי בדצמבר 1914 והפגזת ירמות' ולואוסטופט באפריל 1916. בחודש שלאחר מכן, הסן נכחה בקרב יוטלנד, הקרב הימי הגדול ביותר במלחמה.
בפעולת היום האחרונה בין אוניות ראשה ב-31 במאי, הסן ושאר הפרה-דרדנוטים האחרות של שייטת אוניות המערכה השנייה חיפו על נסיגתם של סיירות המערכה הגרמניות החבוטות הרחק משייטת סיירות המערכה הבריטיות.
קרב יוטלנד חשף עד כמה פרה-דרדנוטים לא יכולים לעמוד מול כלי נשק מודרניים יותר, ולכן היא ושאר אוניות השייטת השנייה הוצאו משירות עם הצי.
היא הושבתה בדצמבר 1916, פורקה מנשקה ושימשה כספינת מחסן למשך שארית המלחמה.
הסן הייתה אחת מאוניות המערכה המיושנות שהורשה לגרמניה לשמור על פי תנאי הסכם ורסאי.
חמושה, היא שירתה בצי בשנות ה-20 ובתחילת שנות ה-30, אם כי הוצאה משירות הקו הקדמי ב-1934. בשנה שלאחר מכן, הסן הוסבה לספינת מטרה מבוקרת רדיו.