tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הארמייה ה-42 הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היחידה הוקמה באוגוסט 1941 על בסיס היחידות של חזית לנינגרד.
יחידות הארמייה ה-42 לקחו חלק פעיל בבלימת המתקפה הגרמנית לכיוון לנינגרד ובהגנת העיר במהלך מצור לנינגרד.
יחידות הארמייה ה-42 החזיקו בקו ההגנה שהתייצב בספטמבר 1941 עד לינואר 1944. לאחר פריצת המצור, הארמייה ה-42 החלה בהתקדמות מערבה דרך שטחי מחוז פסקוב.
היא נכללה ביחידות של החזית הבלטית השנייה ונכנסה לשטח לטביה הסובייטית.
לאחר שחרור ריגה היא לחמה בחלקים המערביים של לטביה עד לסיום המלחמה.
לאחר סיום הלחימה, ביוני 1945 הארמייה ה-42 פורקה.
איוואן פדיונינסקי (ספטמבר 1941 – אוקטובר 1941)
איוואן ניקולייב (אוקטובר 1941 – דצמבר 1943)
הארמייה ה-43 הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היחידה הוקמה ביולי 1941 על בסיס היחידות שהיו בעתודה.
יחידות הארמייה ה-43 לקחו חלק פעיל בבלימת המתקפה הגרמנית לכיוון מוסקבה.
באזור העיר ילניה כותרו יחידות הארמייה ה-28. לוחמים שהצליחו לפרוץ את המצור שולבו בארמייה ה-43. יחידות הארמייה השתתפו בקרב מוסקבה לרבות מתקפת הנגד הסובייטית.
בתחילת 1942 הארמייה ה-43 לחמה במרחב רז'ב.
היא ניסתה לפרוץ מצור בו הייתה נמצאת הארמייה ה-33 אך ללא הצלחה.
בסוף אוקטובר 1943 היא נכללה בכוחות של החזית הבלטית הראשונה.
היא נכנסה לשטח בלארוס הסובייטית והשתתפה בשחרור העיר ויטבסק.
לאחר מכך היא הופנתה צפון-מערבה לשטח לטביה הסובייטית.
לאחר שחרור ריגה מכוחות של ורמאכט יחידות הארמייה ה-43 נכנסו לליטא הסובייטית החלו בהתקדמות לכיוון קלייפדה.
באפריל 1945 היחידות הועברו לטובת השתתפות במבצע פרוסיה המזרחית.
לאחר סיום המבצע, יחידות הארמייה ה-43 הועברו לעתודה.
פיוטר סובניקוב (ספטמבר 1941 - אוקטובר 1941)
הארמייה ה-44 הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היחידה הוקמה ביולי 1941 על בסיס היחידות שהיו בשטח פיקוד צבאי "עבר הקווקז".
באוגוסט-ספטמבר 1941 היא השתתפה בפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן.
לאחר סיום המבצע היא לקחה חלק בקרב קרץ', אך המטרה העיקרית של שחרור חצי האי קרים לרבות סבסטופול לא הושגה.
במהלך שנת 1943 יחידות הארמייה ה-44 לחמו במרחב דונבס ורוסטוב על דון.
בספטמבר 1943 הם שחררו את העיר מריאופול.
בנובמבר 1944 מפקד הארמייה השתתף בסיור שטח.
הוא לא התייחס למפקדים זוטרים בשטח ובטעות נכנס לשטח שהיה באותה התקופה בשליטת הורמאכט.
הם נכנסו למארב ורוב משתתפי הסיור נהרגו.
כתוצאה מכך, יוסיף סטלין קיבל החלטה על פירוק הארמייה.
איוואן דדיצ'ב (ינואר 1942) - לאור כשלים בפיקוד נעצר
סרפים רוז'דסטבנסקי (ינואר 1942 - פברואר 1942)
סטפן צ'רניאק (פברואר 1942 - מאי 1942) - לאור אי-צלחת בקרב קרץ' הואר בדרגה
הארמייה ה-45 הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היחידה הוקמה ביולי 1941 על בסיס היחידות שהיו בפיקוד צבאי "עבר הקווקז".
לאחר סיום המבצע היא הוצבה בגבול עם טורקיה והייתה מופקדת על הגנת הגבול.
חלק מהיחידות של הארמייה נותרו באיראן.
במחצית השנייה של שנת 1945 הארמייה פורקה.
קונסטנטין ברונוב (יולי 1941 - אוקטובר 1941)
אנדריי חריטונוב (אוקטובר 1941 - דצמבר 1941)
הארמייה ה-46 הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היחידה הוקמה באוגוסט 1941 לפי פקודת מפקד מחוז צבאי "עבר הקווקז" על בסיס היחידות שהיו במחוז.
מטרת הארמייה הייתה שמירת הגבול עם טורקיה.
ביולי 1942 הארמייה ה-46 השתלבה בקרב על קווקז.
לאחר שהצבא האדום עבר למתקפה, יחידות הארמייה השתתפו בשחרור מייקופ וקרסנודר.
במהלך שנת 1943 יחידות הארמייה ה-46 לחמו במרחב דונבס ובהמשך עברו לגדה המערבית של הדנייפר.
הם השתתפו בשחרור ערי אוקראינה הסובייטית ובסוף 1944 השתתפו במבצע יאשי-קישינב.
בהמשך הם נכנסו לשטח רומניה, בולגריה והונגריה.
מסוף 1944 הם השתתפו במצור בודפשט.
באביב 1945 הארמייה ה-46 השתתפה במתקפת וינה ולאחר מכך בקרב על פראג.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה יחידות הארמייה ה-46 הפכו לחלק מקבוצת הכוחות הדרומית.
בספטמבר 1945 היא הוחזרה לשטח ברית המועצות, לאזור מחוז אודסה ושם פורקה.
קונסטנטין לסלידזה (אוגוסט 1942 - ינואר 1943)
אלכסנדר פטרושבסקי (מרץ 1945 - ספטמבר 1945
הארמייה ה-47 הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
מטרת הארמייה הייתה שמירת הגבול עם איראן.
בהמשך של אותה שנה היא השתתפה בפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן.
בינואר 1942 הארמייה ה-47 הועברה לחצי האי קרים.
לאחר קרבות קשות היא עזבה את חצי האי קרים.
במאי 1942 היא נכללה בכוחות של חזית צפון הקווקז.
עד לאביב 1943 היא לחמה במרחב נובורוסיסק.
ב-1 באוגוסט 1943 הארמייה ה-47 הועברה לגזרת חזית וורונז'.
במסגרת חזית זה היא החלה בשחרור אוקראינה הסובייטית.
באביב 1944 היא הועברה לגזרת החזית הבלארוסית הראשונה.
בהיותו חלק של חזית זה היא עברה את הבוג המערבי ונכנסה לשטח פולין.
באוגוסט 1944 היא לחמה בקרבת וורשה.
במהלך שנת 1945 היא התקדמה מערבה והשתתפה בקרב ברלין.
ביוני 1945 היא נכללה בקבוצת הכוחות הסובייטים בגרמניה.
במהלך פברואר 1946 היא פורקה.
קונסטנטין ברונוב (אוקטובר 1941 - פברואר 1942)
הארמייה ה-49 היא ארמייה משולבת של כוחות היבשה הרוסיים.
היחידה הוקמה באוגוסט 1941 .
ב-17 באוגוסט היא הוצבה מאחורי קווי ההגנה של החזית המערבית ככוח העתודה שלו.
במהלך אוקטובר 1941 היא השתתפה בקרבות בלימה נגד ורמאכט מערבית למוסקבה.
במהלך שנת 1942 היא לחמה במרחב רז'ב והשתתפה בקרב רז'ב השני.
בתחילת 1944 היא התקדמה מערבה עד לגבול של בלארוס הסובייטית, נכללה בכוחות של החזית הבלארוסית השנייה והשתתפה במבצע בגרטיון.
בהמשך היא נכנסה לשטח פולין והשתתפה במבצע פרוסיה המזרחית.
במרץ 1945 תוך שיתוף פעולה עם הארמייה ה-65, הארמייה ה-70 וארמיית ההלם השנייה היא נכנסה לדנציג.
בהמשך היא הועברה לטובת תגבור של יחידות הצבא האדום שהשתתפו בקרב ברלין.
את השתתפותה בלחימה הארמייה ה-49 סיימה בגדות נהר אלבה כאשר היא התחברה לארמייה ה-2 הבריטית.
באוגוסט 1945 יחידות הארמייה-49 הועברו לברית המועצות והארמייה פורקה.
לאחר פירוק ברית המועצות הוקמה מחדש ב-1992 אך פורקה שוב ב-1994 ובשנת 2010 הוקמה מחדש בשלישית.
המטה שלה ממוקם בעיר סטברופול.
הארמייה משתתפת בפלישה הרוסית לאוקראינה.
בהתאם להודעה של אוקראינה ב-25 במרץ 2022 מפקד הארמייה פאבל ריאזנצב נהרג.
הארמייה ה-50 הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היחידה הוקמה באוגוסט 1941 על בסיס יחידות של חזית בריאנסק.
רק חלק קטן של הארמייה הצליח לצאת מהכיתור.
בנובמבר 1941 הארמייה ה-50 הוקמה מחדש והועברה לחזית הלחימה של קרב מוסקבה.
בספטמבר 1943 הארמייה ה-50 הועברה לעתודה ולאחר תגבור יחידותיה נכללו בחזית הבלארוסית השנייה.
כחלק של יחידות החזית היא התקדמה מערבה לכיוון בלארוס הסובייטית והגיע לגדות הדנייפר.
לאחר חציית הנהר במהלך קרב דנייפר היא המשיכה להתקדם מערבה והשתתפה במבצע בגרטיון.
בתחילת 1945 הארמייה ה-50 הועברה לטובת החזית הבלארוסית השלישית והשתתפה במבצע פרוסיה המזרחית.
היא סיימה את הלחימה על שפת הים הבלטי ופורקה בשנת 1945.
הארמייה ה-52 הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היחידה הוקמה באוגוסט 1941. באוגוסט 1941 היא התמקמה בקו ההגנה דרומית לנובגורוד.
בספטמבר 1941 החזית של הארמייה פוצל וחלקו הועבר לאחריות של הארמייה הרביעית.
הארמייה ה-52 המשיכה בלחימה באזור ובדצמבר 1941 נכללה בכוחות של חזית וולחוב.
במהלך שנת 1942 ותחילת 1943 הארמייה ה-52 עשתה מספר ניסיונות לשחרר את העיר נובגורוד אך ללא הצלחה.
במאי 1943 היא הועברה לעתודה ולאחר זמן קצר הועברה לגזרת חזית וורונז'.
כחלק של יחידות החזית היא התחילה במתקפה ובספטמבר 1943 הגעה עד לגדה המזרחית של נהר הדנייפר.
הארמייה הצליחה לחצות את הנהר ולתפוס ראש גשר בגדה המערבית, ולקראת סוף השנה התקדמה לכיוון העיר צ'רקסי.
בינואר-פברואר 1944 יחידות הארמייה ה-52 השתתפו בקרב קורסון-צ'רקאסי, ובמרץ אותה שנה היא התקדמה מערבה עד לעיר בלץ וחצתה את הנהר פרוט.
באוגוסט 1944 השתתפה הארמייה במבצע יאשי-קישינב, שהביא למעבר של רומניה למחנה בעלות הברית, ולהשמדת הארמייה הגרמנית השישית בפעם השנייה.
בסוף 1944 הועברה הארמייה ה-52 לשטח פולין וסופחה לחזית האוקראינית הראשונה.
בראשית 1945 היא השתתפה במבצע ויסלה-אודר והתקדמה לכיוון ברסלאו, אולם לא הצליחה לכבוש את העיר, שעמדה במצור ממושך.
באביב 1945 יחידות הארמייה ה-52 הועברו מערבה והשתתפו בקרב באוצן במסגרת הקרב על ברלין, ולאחר מכן בקרב פראג.
הארמייה ה-53 הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היחידה הוקמה במאי 1942 על בסיס חלק מהיחידות של הארמייה ה-34. היא שולבה בכוחות של החזית הצפון-מערבית ועד למרץ 1943 לחמה נגד הארמייה ה-16 במסגרת מבצע דמיאנסק.
לאחר סיום הלחימה באזור היא הועברה לעתידה.
בקיץ 1943 היא השתתפה בקרב קורסק.
בהמשך היא לחמה במרחב חרקיב והשתתפה בשחרור העיר.
באוקטובר 1943 היא התקדמה עד לגדות ננהר הדנייפר וחצה אותה.
החל מתחילת 1944 הארמייה ה-53 השתתפה בקרב קורסון-צ'רקאסי ולאחר סיומו המשיכה בהתקדמות מערבה עד לדנייסטר.
הארמייה ה-53 לקחה חלק פעיל במבצע יאשי-קישינב והמשיכה צפונה לכיוון בודפשט.
במהלך שנת 1945 יחידות הארמייה ה-53 השתתפו בשחרור ברנו וקרב פראג.
במהלך יוני 1945 יחידות הארמייה ה-53 הועברו מזרחה והתמקמו בשטח מונגוליה.
הם השתתפו במבצע סערת אוגוסט.
הארמייה ה-53 פורקה באוקטובר 1945.
אלכסנדר קסנופונטוב (אפריל 1942 - אוקטובר 1942)
הארמייה ה-66 הייתה ארמיית שדה של הצבא האדום בתקופת מלחמת העולם השנייה והשתתפה בקרבות נגד כוחות הציר בחזית הסובייטית, כולל בקרב סטלינגרד.
הארמייה הוקמה בסוף אוגוסט 1942 מארמיית העתודה השמינית, וסופחה לכוחות חזית סטלינגרד.
במחצית הראשונה של חודש ספטמבר השתתפה הארמייה בשורת מתקפות כושלות שביצעו כוחות החזית, תחת פיקוד גאורגי ז'וקוב, על האגף השמאלי של הארמייה השישית הגרמנית, במטרה להתחבר לכוחות הארמייה ה-62 בסטלינגרד, ולהשמיד את הכוחות הגרמניים שהגיעו אל נהר הוולגה מצפון לעיר.
ערב מתקפת הנגד הסובייטית באזור סטלינגרד כללה הארמייה 6 דיוויזיות חיל רגלים (ה-64, ה-99, ה-116, ה-226, ה-299 וה-343) ובריגדת טנקים (ה-58), ומפקדה היה מאיור גנרל א.ס.
במחצית השנייה של נובמבר 1942 השתתפה הארמייה ה-66 במבצע אורנוס, כחלק מכוחות חזית הדון, ודחקה את שלושת הקורפוסים הגרמניים, שהגנו על האגף הצפוני של הארמייה השישית, דרומה, אל תוך מה שנודע לאחר מכן בשם "הקלחת", או "כיס סטלינגרד".
הארמייה השתתפה בהקמת טבעת הכיתור הפנימית סביב כוחות הציר, שנלכדו בכיס סטלינגרד, ובינואר 1943 נטלה חלק במתקפה הסובייטית הסופית (מבצע קלחת) על "כיס סטלינגרד", שהביאה לחיסול הארמייה הגרמנית השישית, ולכניעת שרידיה ב-2 בפברואר 1943.
במאי 1943 במסגרת שינוי ארגוני הארמייה פורקה ויחידותיה היו בסיס לארמיית המשמר החמישית.
רודיון מלינובסקי (אוגוסט 1942 - אוקטובר 1942))
הארמייה העשירית של ארצות הברית הייתה עוצבה של צבא ארצות הברית, שלחמה בזירת האוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
הארמייה הוקמה ב-20 ביוני 1944 בטקסס שבארצות הברית.
הפעולה הקרבית היחידה שבה השתתפה הייתה המערכה לכיבוש האי אוקינאווה, שהחלה ב-1 באפריל 1945 ונסתיימה ב-2 ביולי באותה שנה.
במהלכה עמדו תחת פיקוד הארמייה שני קורפוסים – הקורפוס ה-24 (ארבע דיוויזיות רגלים) והקורפוס האמפיבי ה-3 (שלוש דיוויזיות של חיל הנחתים).
במערכה באוקינאווה היו לארמייה 7,600 הרוגים וכ-31,800 פצועים.
בין ההרוגים היה גם מפקדה של הארמייה, לוטננט גנרל סיימון בוליבר באקנר.
הוא נהרג בהפגזה ארטילרית יפנית ב-18 ביוני 1945. כממלא מקומו מונה מייג'ור גנרל רוי גייגר מחיל הנחתים, וב-23 ביוני מונה גנרל ג'וזף סטילוול למפקד הארמייה.
הארמייה יועדה ליטול חלק במבצע קורונט - השלב השני של מבצע נפילה, המבצע המתוכנן לפלישה ליפן עצמה, אך כניעת יפן באוגוסט 1945 ביטלה את הצורך בפלישה זו.
כוחות מן הארמייה נחתו בקוריאה ב-8 בספטמבר 1945, קיבלו את כניעת הכוחות היפניים בשטח שהיה לאחר מכן לקוריאה הדרומית והיוו את הבסיס לממשל הצבאי האמריקני שם.
לאחר סיום המלחמה נגד יפן, ב-15 באוקטובר 1945, הושבתה הארמייה.
הארמייה המוטסת הראשונה הייתה ארמיית חיל רגלים מוטסת ומוצנחת של בעלות הברית שפעלה במהלך מלחמת העולם השנייה.
הארמייה הוקמה ב-2 באוגוסט 1944 בהוראתו של גנרל דוויט אייזנהאואר, ראש המפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית, וכללה את כל הכוחות המוטסים במערב אירופה, ולמפקדה מונה לוטננט גנרל לואיס בררטון.
הארמייה המוטסת הראשונה השתתפה במבצע מרקט גארדן בספטמבר 1944, מתקפה משולבת של בעלות הברית בהולנד שכללה הצנחתן של הדיוויזיות המוטסות לתפיסת גשרים חיוניים; בקרב על הבליטה בדצמבר 1944, המתקפה גרמנית על הארדנים; ובמבצע נבחרת במרץ 1945, אחד מהמבצעים המוטסים הגדולים בהיסטוריה - שהיה חלק ממבצע ביזה לצליחת הריין.
הארמייה פורקה זמן קצר לאחר סיומה של המלחמה באירופה, ב-20 במאי 1945.
הארמייה המוטסת הראשונה כללה את היחידות הבאות:
להק מטוסי יירוט מספר 38
להק מטוסי יירוט מספר 46
הארמייה החמישית הייתה ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית.
מפקדה של הארמייה בתחילת הקרבות היה וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה.
במסגרת תוכנית הפלישה הגרמנית לצרפת הוצבה הארמייה באגף המרכזי של הגרמנים יחד עם הארמייה הרביעית.
בתחילה נחלה הארמייה הצלחה מרובה, וניצחה את הצרפתים בקרב הארדנים, וכבשה את בליטת סן מייל.
אולם לבסוף נבלמה כתוצאה מהקרב על המארן.
ב-21 בפברואר 1916 תקפה הארמייה בחזית ורדן, בתחילה הצליחו הגרמנים להשיג התקדמות נאה, ולכבוש חלק מהמצודות הצרפתיות, כולל מבצר דואומון, אך תוך זמן קצר נבלמה התקדמותם והקרב הפך למערכת התשה עקובה מדם, שגררה לתוכה חלק ניכר מכוחות הצבא הצרפתי והגרמני, ונמשכה כ-10 חודשים.
המטרה העיקרית של הפיקוד הגרמני הייתה לגרור את הצבא הצרפתי למערכת התשה בתנאים נוחים לצד הגרמני, ולגרום לו "לדמם למוות".
הצבא הצרפתי ספג אמנם מאות אלפי נפגעים במהלך הקרבות בורדן, אך גם הצבא הגרמני ספג אבדות כבדות מאוד, שלא נפלו בהרבה מאבדות הצד הצרפתי.
ב-30 בנובמבר 1916 מונה וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה למפקד קבוצת הארמיות יורש העצר הגרמני (שכללה את הארמיות ה-3 וה-5, ובהמשך כללה אף את הארמיות ה-1, ה-2 ה-7, וה-18), ובמקומו מונה למפקד הארמייה גנרל אוואלד פון לוכוב.
ב-17 בדצמבר 1916 פרש פון לוכוב מהפיקוד על הארמייה, ובמקומו מונה למפקד הארמייה גנרל מקס פון גלוויץ.
במהלך שנת 1918 פעלה הארמייה במסגרת קבוצת הארמיות של מקס פון גלוויץ.
ב-12 בספטמבר 1918 הותקפה הארמייה על ידי חיל המשלוח האמריקאי בבליטת סן מייל במסגרת מתקפת מאה הימים, ונאלצה לסגת מעמדותיה, אולם לבסוף הצליחה לבלום את הכוחות האמריקאיים, שלא הצליחו לכבוש את העיר מץ.
ב-26 בספטמבר 1918 הותקפה הארמייה על ידי חיל המשלוח האמריקאי בגזרת מז-ארגון במסגרת מתקפת מאה הימים, ונאלצה לסגת מעמדותיה.
נסיגת הארמייה נמשכה עד סיום המלחמה.
ב-27 בספטמבר 1916 מונה פון גלוויץ למפקד קבוצת ארמיות פון גלוויץ, ובמקומו מונה למפקד הארמייה גנרל גאורג פון דר מרוויץ.
בעקבות כך פורקה הארמייה החמישית ב-30 בינואר 1919.
בקרב הארדנים ב-21 באוגוסט 1914, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
ארמייה קורפוס דיוויזיה הארמייה החמישית הקורפוס ה-5 הדיוויזיה ה-9 הדיוויזיה ה-10 הקורפוס ה-13 הדיוויזיה ה-26 הדיוויזיה ה-27 הקורפוס ה-16 הדיוויזיה ה-33 הדיוויזיה ה-34 קורפוס המילואים ה-5 דיוויזיית המילואים ה-9 דיוויזיית המילואים ה-10 קורפוס המילואים ה-6 דיוויזיית המילואים ה-11 דיוויזיית המילואים ה-12
הארמייה העשירית הייתה ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית.
בסוף 1914 הוחלט בפיקוד הגרמני לרכז את המאמץ העיקרי בחזית המזרחית, ואילו בחזית המערבית להישאר בהגנה.
בעקבות ההחלטה העבירו הגרמנים כוחות מהחזית המערבית לחזית המזרחית, ולצורך כך הקימו ב-26 בינואר 1915 את הארמייה העשירית בפיקוד גנרל הרמן פון אייכהורן שהיה אמור לפקד בתחילת המלחמה על הארמייה החמישית, אך נפצע קשה בתאונת רכיבה.
הארמייה שכללה את הקורפוס ה-21 ואת קורפוסי המילואים ה-38 וה-39, השתתפה בפברואר בקרב השני על האגמים המזוריים.
באוגוסט 1915 השתתפה הארמייה במתקפה הגדולה של מעצמות המרכז שהביאה לנסיגת הצבא הרוסי מגליציה ופולין, וכבשה את וילנה.
במרץ 1916 הדפה הארמייה את מתקפת אגם נארוץ' הרוסית.
לאחר שנחתם חוזה ברסט-ליטובסק, הועברו רוב יחידות הארמייה לחזית המערבית, ורק 6 דיוויזיות נשארו בארמייה ושימשו כחיל כיבוש בבלארוס.
ב-5 במרץ 1918 מונה גנרל פון אייכהורן למפקד קבוצת הארמיות אייכהורן ולמושל הצבאי של אוקראינה, ובמקומו מונה למפקד הארמייה גנרל אריך פון פאלקנהיין שפיקד על הארמייה עד לסיום המלחמה.
בעקבות כך פורקה הארמייה העשירית ב-6 בינואר 1919.
בעת הקמתה ב-26 בינואר 1915, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
ארמייה קורפוס דיוויזיה הארמייה העשירית הקורפוס ה-21 דיוויזיית המילואים ה-3 דיוויזיית המילואים ה-5 קורפוס המילואים ה-38 דיוויזיית המילואים ה-75 דיוויזיית המילואים ה-76 קורפוס המילואים ה-39 דיוויזיית המילואים ה-77 דיוויזיית המילואים ה-78
הארמייה החמישית הייתה ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם השנייה.
הארמייה הוקמה ב-25 באוגוסט 1939, ולמפקדה מונה גנרל קורט ליבמן.
הארמייה השתתפה בהגנת קו זיגפריד בחזית המערבית כחלק מקבוצת ארמיות C.
לאחר המערכה בפולין פורקה הארמייה, ועל בסיס מטה הארמייה הוקמה מפקדת משמר הגבולות מרכז, שממנה הוקמה הארמייה ה-18.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
הארמייה העשירית הייתה ארמייה של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
הארמייה הוקמה לראשונה ב-6 באוגוסט 1939 וכמפקדה מונה ולטר פון רייכנאו.
היא נכללה בתוך קבוצת ארמיות דרום ולקחה חלק במערכה בפולין.
ב-10 באוקטובר 1939 שונה שמה לארמייה השישית.
ב-15 באוגוסט 1943, הוקמה הארמייה בשנית בפיקוד היינריך פון ויטינגהוף, במטרה להדוף את פלישת בעלות הברית לאיטליה.
הארמייה הוקמה מאלמנטים שונים שנלקחו מקורפוס הפאנצר ה-14 שהיה מוצב בסלרנו, קורפוס הפאנצר ה-76 שנסוג מקלבריה, ודיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-3, שהגיעה מרומא, ובהוראת אלברט קסלרינג, נפרסה במהירות בסלרנו, במקום שבו הייתה אמורה להתבצע נחיתת הכוח העיקרי של בעלות הברית.
ב-9 בספטמבר הארמייה העשירית הובילה מאבקי הגנה נגד פלישת בעלות הברית לסלרנו (מבצע אוואלאנש) בעלות הברית ספגו אבדות כבדות, והארמייה העשירית הייתה קרובה להכריע את הנחיתה, וייתכן שהייתה עושה זאת אילולא קיבל היטלר את דעתו של רומל, מפקד קבוצת הארמיות בצפון איטליה, כי לדרום איטליה אין ערך אסטרטגי.
כתוצאה מכך נאסר על קסלרינג להשתמש בעתודות שעמדו לרשותו, והארמייה העשירית נאלצה לסגת.
ב-1 באוקטובר כבשו בעלות הברית את נאפולי והגיעו לנהר וולטורנו ב-6 באוקטובר.
הארמייה לחמה היטב בקרב מונטה קאסינו, ונסוגה יחד עם שאר הצבא הגרמני עד הרי האלפים.
הארמייה נכנעה יחד עם כל קבוצת ארמיות C, ב-2 במאי 1945.
גנרל-חיל התותחנים ולטר פון רייכנאו (6 באוגוסט 1939 - 10 באוקטובר 1939)
גנרל חיל השריון היינריך פון ויטינגהוף (15 באוגוסט 1943 - 4 בספטמבר 1943)
גנרל אוברסט היינריך פון ויטינגהוף (31 בדצמבר 1943 - 26 באוקטובר 1944)
גנרל חיל השריון יואכים למלזן (26 באוקטובר 1944 - 16 בפברואר 1945)
הארמייה ההררית ה-20 הידועה לעיתים גם בתור ארמיית לפלנד , הייתה ארמייה של הוורמאכט, שלחמה במלחמת העולם השנייה.
הארמייה נוסדה ב-14 בינואר 1942, בנורווגיה, לאחר שהגרמנים הבינו את היתרונות האסטרטגיים הרבים של חופי נורווגיה.
מטרתה העיקרית של הארמייה הייתה להגן על נורווגיה מפני פלישה אפשרית של בעלות הברית.
היא נאלצה לפעול בעיקר באזורים הרריים, ומכאן שמה.
כמפקדה הראשון מונה אדוארד דיטל, גיבור המערכה בנורווגיה.
דיטל נהרג בהתרסקות מטוס שלושה ימים לאחר מכן, את מקומו מילא לותר רנדוליץ.
כאשר לחמה פינלנד לצד מדינות הציר, הרחיבה הארמייה את תחומי שליטתה גם אל מחוז לפלנד בפינלנד.
הארמייה לחמה לצד הצבא הפיני נגד הצבא האדום, במהלך מלחמת החורף.
בהדרגה, כאשר התברר למנהיג פינלנד קארל גוסטף אמיל מנרהיים, שפינלנד אינה מרוויחה דבר מהמלחמה, הוא החל ליצור מגעים חשאיים עם סטלין.
כבר בקיץ 1943 החל הפיקוד הגרמני העליון להכין תוכניות למקרה שפינלנד תחתום הסכם שלום נפרד עם ברית המועצות.
הגרמנים תכננו להסיג את כוחותיהם צפונה על מנת להגן על מכרות הניקל בקרבת פטסאמו (אז עיר נמל בפינלנד, כיום פצ'נגה ברוסיה).
במהלך חורף 1943–1944 שיפרו הגרמנים את תשתית הכבישים שבין צפון נורווגיה לצפון פינלנד תוך שימוש נרחב בכוח אדם מבין שבויי המלחמה (רבים מהם נשבו בדרום אירופה והיו עדיין במדי הקיץ שלהם, רבים גוועו), כמו כן הוקמו באזור מחסנים בהם נאגרה אספקה רבה.
ולכן כאשר בספטמבר 1944 חתמה פינלנד הסכם שלום עם ברית המועצות היה רנדוליץ מוכן.
בעוד שכוחות הקרקע הגרמניים נסוגים צפונה, הקריגסמרינה מיקש את מבואות הים לפינלנד וניסה לכבוש את האי הפיני "סורסארי" (Suursaari) שבמפרץ פינלנד לפני שייפול בידיים סובייטיות, במבצע כושל המכונה "טאנה מזרח" (Tanne Ost).
על אף שרנדוליץ ומפקדי הצבא הפיני ניסו לארגן נסיגה שקטה, פרצו קרבות בין כוחות גרמניים ופיניים אפילו לפני שנחתם הסכם השלום הפיני־סובייטי המקדים.
הקרבות התחזקו כשהפינים ניסו לעמוד בדרישה הסובייטית שכל הכוחות הגרמניים יגורשו מפינלנד.
הפינים הועמדו במצב דומה לאיטלקים והרומנים שלאחר שנכנעו לבעלות הברית, נאלצו להילחם על מנת לשחרר את אדמותיהם משלטון הכוחות הגרמניים.
משימתם של הפינים הסתבכה בשל הדרישה הסובייטית להשבית את רוב הצבא הפיני, אפילו בזמן המערכה נגד הגרמנים.
המפקד הפיני, גנרל היילמאר סילאסוואו הוביל את הפעילות כנגד הגרמנים ובאוקטובר ונובמבר 1944 גרש אותם מרוב השטח הצפוני של פינלנד.
בהוראתו של רנדוליץ הגיבו אנשי הארמייה ההרית בהרס שטחים נרחבים בצפון פינלנד תוך שימוש בטקטיקה של אדמה חרוכה.
יותר משני שלישים ממבני המגורים באזור זה נהרסו ובירת המחוז רובניימי נשרפה עד היסוד.
בנוסף לאובדן הרכוש המוערך בשווה ערך ל-$300 מיליון דולר (של שנת 1945), כ-100,000 תושבים הפכו לפליטים.
לאחקר המלחמה נשפט רנדוליץ על פשעי מלחמה.
לאחר הנסיגה התבצרה הארמייה בנורווגיה והמשיכה במשימתה המקורית.
רנדוליץ הוחלף בינואר 1945, בידי פרנץ במה שנכנע לצבא הבריטי במאי של אותה שנה.
במהלך מבצע ברברוסה כללה הארמייה את היחידות הבאות:
הארמייה החמישית של הצבא הבריטי הייתה ארמייה בריטית שפעלה במלחמת העולם הראשונה.
הארמייה החמישית נוצרה ב-30 באוקטובר 1916, על ידי שינוי שמה של ארמיית העתודה, ולמפקדה מונה יוברט גוף.
הארמייה לחמה בקרב אנקר, בקרב אראס, ובקרב איפר השלישי.
באביב 1918 ספגה הארמייה את עיקר המהלומה הגרמנית במבצע מיכאל, שהיה חלק ממתקפת האביב הגרמנית, וכתוצאה מכך פוטר יוברט גוף, והארמייה לא מילאה עוד תפקיד משמעותי עד סוף המלחמה.
הארמייה החמישית (ביפנית: 第5軍) הייתה ארמייה של הצבא היפני הקיסרי.
הארמייה הרביעית הוקמה לראשונה ב-15 בינואר 1905, במהלך מלחמת רוסיה–יפן, בפיקוד גנרל קאוואמורה קאגאקי, על בסיס הדיוויזיה ה-11, וכן דיוויזיות מילואים נוספות.
הארמייה לקחה חלק חשוב בקרב מוקדן באותה שנה.
בלילה שבין 18 בפברואר ל-19 בפברואר הארמייה החמישית פתחה במתקפה על האגף השמאלי של הרוסים.
הרוסים לא עמדו במתקפה והחלו בנסיגה.
לאחר קבלת תגבורות, ב-2 במרץ הם הצליחו לייצב את החזית.
ב-24 בפברואר הארמייה השלישית היפנית הצטרפה למתקפה.
רק ב-2 במרץ הצליחו הרוסים לייצב את החזית ולעצור את ההתקדמות היפנית.
אולם במקביל שאר הכוח היפני תקף חזיתית והקרב הסתיים בניצחון יפני מוחץ שסיים את המלחמה.
בינואר 1906 לאחר כניעת רוסיה פורקה הארמייה החמישית.
הארמייה החמישית הוקמה שוב ב-7 בדצמבר 1937, במנצ'וריה.
היא פורקה באופן זמני ב-26 בפברואר 1938, אולם הוקמה בשלישית ב-19 במאי 1939, ויחד עם הארמייה הרביעית, הארמייה ה-30, הארמייה ה-44, הארמייה השלישית, והארמייה ה-34, שימשה כחיל מצב נגד פלישה אפשרית של הצבא האדום למנצ'וריה.
ביולי 1942 נכללה בתוך צבא קוואנטונג.
זירה זו התבררה בהדרגה כשקטה, הסובייטים כיבדו את הסכם הנייטרליות הסובייטי-יפני.
אולם זירות אחרות של מלחמת העולם השנייה החלו להתגלות כנוטות לרעת היפנים, ועל כן חלק מהיחידות של הארמייה הרביעית הועברו לזירות אחרות.
ב-9 באוגוסט 1945 פתחה ברית המועצות במבצע סערת אוגוסט, במהלכו פלש הצבא האדום למנצ'וריה, מונגוליה, סחלין, איי קוריל וקוריאה.
הכוח היפני באזור כלל 1,217,000 חיילים, אך מרבית החיילים היו מגויסים חדשים, שחסרו ניסיון וציוד, והיו מאומנים בעיקר בלחימת אנטי-גרילה והגנה על הגבול, ולא עמדו בפני הפלישה המסיבית של כוחות השריון וחיל רגלים ממוכן של הסובייטים, שריכזו 1,577,225 לוחמים.
הצבא היפני המאולתר התפרק תוך 3 שבועות מול הכוח הרוסי העדיף, הארמייה החמישית נאלצה לסגת אל מחוז אנדונג שבקוריאה.
ב-16 באוגוסט 1945, יום לאחר הודעתו של הקיסר הירוהיטו על כניעת יפן, הורה מפקד הכוחות היפניים באזור אוטוזו יאמאדה לחייליו להיכנע.
הצבא היפני הקיסרי פורק בידי בעלות הברית, ובכלל זה הארמייה החמישית.
לוטננט גנרל טושאימיצ'אי אומורה (29 באוקטובר 1943 - 27 ביוני 1944)
לוטננט גנרל נוריצומה שאימיצו (27 ביוני 1944 - 2 בספטמבר 1945)
הארמייה החמישית של צבא האימפריה הרוסית, הייתה ארמייה שפעלה במלחמת העולם הראשונה.
הארמייה החמישית הוקמה בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, ולמפקדה מונה פאבל פלווה.
הארמייה לחמה בקרב גליציה ובכלל זה בקרב קרשניק, ובקרב קומרוב שבו ספגה אבדות כבדות, אולם לאחר מכן נחלה הצלחה גדולה בקרב רווה, והשתתפה בהדיפת הכוחות האוסטרים אל מעבר לנהר הסן.
בהמשך השתתפה הארמייה בקרב על הוויסלה, ובקרב לודז', ולאחר מכן בקרבות הנסיגה הגדולה.
לאחר מכן המשיכה להילחם עד סוף המלחמה.
הארמייה העשירית (ביפנית: 第10軍) הייתה ארמייה קצרת ימים של הצבא היפני הקיסרי.
הארמייה הוקמה ב-20 באוקטובר 1937 בעקבות הוראה מיוחדת של המטה הכללי הקיסרי.
הארמייה נשלחה לצפון סין כדי לחזק את הכוחות היפניים שם.
היא לקחה חלק בקרב שאנגחאי, רק לקראת אמצע נובמבר 1937 הצליחו היפנים לכבוש את שאנגחאי לאחר שנגרמו להם אבדות כבדות בקרבות פנים אל פנים.
למטה הכללי בטוקיו דווח על מורל נמוך של החיילים היפנים בשטח.
הסינים ניהלו קרבות גרילה באזור שאנגחאי וגרמו ליפנים אבדות כבידות.
דווח אף על מעשי זוועה שעשו הסינים בשבויי מלחמה יפנים.
בחודש נובמבר, לאחר שהתגברו על ההתנגדות בשנגחאי, החלו היפנים להתקדם לעבר ננקינג שהייתה מאורגנת ומוגנת פחות משאנגחאי.
עם התקדמות הצבא היפני החלה האוכלוסייה הסינית בדרכו להימלט כשהיא מותירה אחריה אדמה חרוכה ומציתה שדות, יערות, בסיסים, בתים, מחסנים וכל דבר שיכול היה להביא תועלת ליפנים.
ב-7 בדצמבר הורה הצבא היפני לכוחותיו להימנע מכל פעולה בלתי חוקית כלפי אזרחים סינים, כולל ביזה או ירי.
החיילים היפנים הוזהרו מפני עונשים חמורים לכל מי שיפר את ההוראה.
במהלך התקדמותם לעבר ננקינג פזרו היפנים כרוזים בהם הודיעו כי לא יגלו רחמים כלפי מי שיעז להתנגד להם אך לא יפגעו באזרחים תמימים והם קראו לחיל המצב הסיני להיכנע ולפתוח את שערי העיר.
משלא נענו הורה מפקד הכוח היפני לפתוח במתקפה.
ב-12 בדצמבר, יומיים לאחר תחילת המתקפה היפנית, הורה המפקד הסיני, גנרל טאנג שנג צ'י, לכוחותיו לסגת.
הנסיגה התנהלה באי סדר מוחלט ותוך בהלה.
היו חיילים סינים שפשטו את מדיהם ולבשו בגדים אזרחיים בניסיון להיטמע בתוך האוכלוסייה האזרחית.
אחרים נורו בגבם על ידי חבריהם בעת מנוסתם.
אלה שברחו מחוץ לעיר התרכזו על גדות הנהר יאנגצה, אך אז התברר שאין במקום סירות שיוכלו להעבירם לגדה השנייה או להבריחם במורד הנהר.
היו שקפצו למים הקרים וטבעו.
ב-13 בדצמבר 1937 היפנים נכנסו לעיר מוקפת החומה כשהם נתקלים בהתנגדות קלושה בלבד.
הצבא הסיני הניח את נשקו וכ-90 אלף מחייליו נכנעו.
לאחר מכן ביצעו אנשי הארמייה את מה שכונה לימים בשם "טבח ננקינג".
מעשי הטבח נמשכו כשישה שבועות ובהם נרצחו, על פי הערכות שונות, בין 150 אלף ל-300 אלף אזרחים וחיילים סיניים.
הארמייה פורקה ב-14 בפברואר 1938, ואנשיה פוזרו בין היחידות השונות בצפון סין ובמרכזה.
הארמייה העשירית של הצבא האיטלקי (באיטלקית: Armata 10), הייתה ארמייה איטלקית שלחמה במהלך מלחמת העולם הראשונה נגד מעצמות המרכז, ופורקה עם סיום המלחמה.
הוקמה מחדש במהלך מלחמת העולם השנייה, ולחמה לצד מדינות הציר במהלך הפלישה למצרים.
הארמייה הראשונה הוקמה בשנת 1917 לאחר התבוסה האיטלקית הקשה בקרב קפורטו.
היא הייתה למעשה כוח בריטי-איטלקי בפיקודו של רודולף למברט.
הארמייה לקחה חלק מכריע בקרב ויטוריו ונטו, ופורקה עם סיום המלחמה.
הארמייה הוקמה מחדש ב-15 באוקטובר 1939 בלוב האיטלקית.
ב-9 בספטמבר 1940 השיקה הארמייה את הפלישה האיטלקית למצרים.
הארמייה העשירית הגיעה לסידי בארני ב-16 בספטמבר והורה לעצור את המתקפה בשל בעיות לוגיסטיות ומחסור באמצעי תחבורה, שאפיין עוד קודם את הארמייה העשירית.
על אף רצונו של בניטו מוסוליני להמשיך במתקפה המפקד העליון של הכוח האיטלקי רודולפו גרציאני התחפר בעמדותיו ובנה ביצורים במקומות שכבש.
הארמייה הגיעה 130 ק"מ מערבית לריכוז הכוח הבריטי העיקרי במרסא מטרוח.
בדצמבר 1940 השיקו הבריטים מתקפת נגד שזכתה לכינוי "מבצע מצפן".
המתקפה החלה בצורה מוצלחת ביותר, והארמייה נאלצה לסגת חזרה ללוב.
הבריטים התקדמו בלוב במהירות, וב-5 בפברואר 1941 נשלחה הדיוויזיה המשוריינת השביעית הבריטית לבלום את הנסיגה האיטלקית.
למחרת הגיעה למקום הארמייה העשירית, והחלה לתקוף את הכוח הבריטי הקטן במטרה לפרוץ דרכו ולהיחלץ מהכיתור.
במשך יומיים נלחם הכוח הבריטי הקטן, שכלל 500 רובאים, פלוגת טנקים ומספר תותחי שדה ותותחים נגד טנקים הכוח האיטלקי חזק בהרבה.
האיטלקים הפעילו לחץ כבד על כוח החסימה הבריטי, ולא היה רחוקים מלפרוץ דרכו.
הלחימה הייתה קשה ונואשת והתנהלה בטווחים קצרים.
ניסיון הפריצה האיטלקי האחרון התבצע ב-7 בפברואר כאשר 20 טנקים קלים איטלקיים מדגם פיאט M13/40 פרצו דרך חגורה דלילה של רובאים ותותחים נגד טנקים ונעצרו רק באמצעות אש תותחי שדה במרחק קצר ממפקדת הדיוויזיה הבריטית.
כאשר הגיעו לזירה הכוחות הבריטיים העיקריים, שנעו לאורך כביש החוף, נשברה ההתנגדות האיטלקית.
מפקד הארמייה ג'וזפה טאלארה נהרג, והבריטים לקחו בשבי 25,000 חיילים, 216 תותחים, 100 טנקים ו-1,500 כלי רכב.
גנרלה פרנצ'סקו גיודי (אוקטובר 1939 - ספטמבר 1940)
גנרלה איטלו גריבולדי (ממלא מקום)
גנרלה אניבל ברגונזולי (נכנע לבריטים בשם הארמייה)
הארמייה החמישית הייתה ארמייה צרפתית שפעלה הן במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית, והן במלחמת העולם השנייה בחזית המערבית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויסה הארמייה ב-2 באוגוסט 1914, והתייצבה באזור הגבול עם בלגיה תחת פיקוד גנרל שארל לנרזאק.
הארמייה השתתפה במערכה על הגבולות, ובכלל זה בקרב שרלרואה וספגה אבדות כבדות, אך הצליחה לבסוף לבלום את המתקפה הגרמנית במהלך הקרב על המארן בראשות מפקדה החדש לואי פראנשה ד'אספרה.
הארמייה השתתפה בין היתר בקרב השני על האן, בבלימת מתקפת האביב הגרמנית, ובמתקפת מאה הימים.
במלחמת העולם השנייה, הייתה הארמייה החמישית בפיקוד גנרל ויקטור בורה פרוסה בקו מאז'ינו, כחלק מקבוצת הארמיות השנייה, ונכנעה לגרמנים כגוף אחד ב-26 ביוני 1940.
הארמייה החמישית של הצבא האוסטרו-הונגרי, הייתה ארמייה שפעלה במלחמת העולם הראשונה.
הארמייה החמישית הוקמה בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, ולמפקדה מונה ליבוריוס פון פרנק.
הארמייה השתתפה בפלישה לסרביה ביולי - אוגוסט של אותה שנה.
הסרבים הדפו את הפלישה, ואף ניסיון הפלישה השני לסרביה בראשית ספטמבר נהדף.
בנובמבר 1914, זכתה הארמייה החמישית במספר ניצחונות התקדמה לעומק סרביה וכבשה את בלגרד.
עם זאת, הצבא הסרבי הצליח לבלום את המתקפה ואף להודפה, וב-15 בדצמבר הסתיים קרב קולובארה בו הביסו הסרבים את הארמייה החמישית ופגעו או שבו יותר ממחצית הכוח הלוחם האוסטרו-הונגרי.
פון פרנק הודח מהפיקוד על הארמייה, ובמקומו מונה סבטוזר בורוייביץ'.
בעקבות הצטרפותה של איטליה למלחמה, הועברה הארמייה לחזית האיטלקית.
הארמייה הצליחה לעמוד מול האיטלקים ב-11 קרבות הנהר איזונצו, ובאוקטובר 1917 הנחיל בורוייביץ' לאיטלקים ביחד עם עמיתו הגרמני אוטו פון בלוב, תבוסה קשה בקרב קפורטו.
הארמייה זכתה לתהילה רבה, ואנשיה כינו את בורוייביץ' Naš Sveto ("סבטו שלנו").
הארמייה פורקה ב-1918 יחד עם כל הצבא האוסטרו הונגרי.
גנרל חיל הרגלים ליבוריוס פון פרנק (1 באוגוסט 1914 - 27 בדצמבר 1914)
גנרל חיל הרגלים סבטוזר בורוייביץ' (27 בדצמבר 1914 - 23 באוגוסט 1917)
גנרל חיל הרגלים ונצל פון וורם (23 באוגוסט 1917 - נובמבר 1918)
הארמייה העשירית של הצבא האוסטרו-הונגרי, הייתה ארמייה אוסטרו-הונגרית שפעלה במלחמת העולם הראשונה.
הארמייה העשירית הוקמה בפברואר 1916, ולמפקדה מונה פרנץ רוהר פון דנטה.
הארמייה נפרסה בחזית האיטלקית, והשתתפה בקרב קפורטו, בקרב הנהר פיאווה ובקרב ויטוריו ונטו, ופורקה בסיום המלחמה.
הארמייה החמישית של ארצות הברית היא עוצבה של צבא ארצות הברית הכפופה לפיקוד צפון של ארצות הברית.
הארמייה השתתפה במלחמת העולם השנייה בזירה האיטלקית.
ב-9 בספטמבר נחתו כוחות הארמייה החמישית, בפיקודו של הגנרל מארק קלארק (שבדצמבר 1944 קיבל את הפיקוד על כל כוחות בעלות הברית באיטליה, והיה המפקד הבולט של כוחות בעלות הברית באיטליה) בסלרנו ב"מבצע אוואלאנש", וכוחות בריטים נוספים נחתו בטאראנטו ב"מבצע סלפסטיק", שכמעט ולא נתקל בהתנגדות.
ניתן היה לצפות כי כניעת הממשלה האיטלקית תביא לייצוב קו גרמני בצפון, וכי היטלר סבור שאין לדרום איטליה חשיבות אסטרטגית.
אך על אף התקדמות נאה של הארמייה הבריטית השמינית לאורך חופה המזרחי של איטליה, כניעת הנמל החשוב בבארי ושדות התעופה האסטרטגיים שליד פוג'ה, גילו הגרמנים התנגדות וכמעט והצליחו להדוף את הפלישה באזור סלרנו.
המאמץ העיקרי של בעלות הברית במערב התרכז בתחילה בנמל נאפולי, שהיה הנמל הצפוני ביותר בו ניתן היה לקיים פעילות מבצעית של בעלות הברית בכיסוי מלא של מטוסים שפעלו מבסיסים בסיציליה.
ככל שהתקדמו בעלות הברית לצפון, כן הפכו פני השטח לקשים יותר, ומאופיינים בנהרות מהירי זרימה ובמצוקים תלולים, וההתנגדות הגרמנית מנעה את ההתקדמות המהירה של תחילת הפלישה.
קו החורף, אנציו ומונטה קאסינו
בתחילת אוקטובר 1943 היטלר שוכנע על ידי מפקד צבאותיו בדרום איטליה, גנרלפלדמרשל אלברט קסלרינג שהקרבות באיטליה צריכים להיערך רחוק ככל האפשר מהגבול הגרמני.
לשם כך ניתן היה להיעזר בפני השטח ובקווי המגננה הטבעיים במרכז איטליה, ולמנוע מבעלות הברית שימוש בשדות תעופה שיקלו עליהן את משימות ההפצצה בגרמניה.
היטלר השתכנע שנפילתה של דרום איטליה תעניק לבעלות הברית קרש קפיצה לפלישה אל הבלקנים, שהיוו מקור חיוני לנפט, בוקסיט ונחושת שהיו הכרחיים להמשך הלחימה.
קסלרינג קיבל את הפיקוד על כל צבאות כוחות הציר באיטליה, ומיד הורה על הכנת סדרה של קווי מגננה לאורכה של איטליה מדרום לרומא.
שני קווים "קו וולטורנו" ו"קו ברברה" נועדו על מנת לעכב את התקדמות בעלות הברית ולהרוויח זמן על מנת לבצר את קו המגננה העיקרי קו החורף, השם הכולל ל"קו גוסטב" ושני קווי הגנה נוספים מערבית להרי האפנינים, "קו ברנהרדט" ו"קו אדולף היטלר".
קו החורף הפך למכשול עיקרי בפני בעלות הברית בהתקדמותן בשנת 1943, ועצר לחלוטין את התקדמות הארמייה החמישית במערב איטליה.
על אף שקו גוסטב נפרץ בחזית הארמייה השמינית, סופות שלג וראות לקויה בסוף דצמבר הביאו אף לעצירת התקדמותה של ארמייה זו.
תשומת לבן של בעלות הברית הופנתה אל הלחימה במערב איטליה, ונראה כי פריצה דרך עמק לירי תיתן אפשרות להתקדמות הנכספת עד רומא.
הנחיתה בחוף אנציו, מצפון לקו גוסטב, נועדה לאלץ את הגרמנים לפנות במהירות את הקו, אך התקווה לפריצה מהירה מראש הגשר באנציו, שתנתק את מגיני קו גוסטב מעורפם, לא התגשמה.
הכוח הנוחת באנציו רותק למקומו בראש הגשר הקטן, והדף בקושי שורת התקפות נגד גרמניות עזות.
רק לאחר ארבע מתקפות שנערכו בין ינואר ומאי 1944 הצליחו בעלות הברית לפרוץ לבסוף את קו גוסטב, במתקפה משולבת של כוחות הארמייה החמישית והארמייה השמינית, שהסתייעו בכוחות צרפתים, פולנים וקנדים.
במקביל לפריצת "קו גוסטב" על ידי צבאות בעלות הברית באמצע מאי 1944, הצליחה גם הארמייה החמישית לפרוץ מראש הגשר שלה באנציו, אך ניסיונה לכתר את הארמייה הגרמנית העשירית, שנסוגה מקו גוסטב, נכשל.
בין השאר, משום שמפקד הארמייה, גנרל מארק קלארק, הורה לכוחותיו לנוע במהירות לכיוון רומא, במקום לתת עדיפות לכיתור הגרמנים הנסוגים.
הארמייה החמישית המשיכה להתקדם במערב איטליה במהלך המחצית השנייה של 1944 ותחילת 1945, אולם ההתקדמות הייתה איטית בגלל מזג האוויר החורפי.
הגרמנים הוציאו מתקפת נגד באמצע דצמבר 1944, והצליחו להדוף את המחנה החמישי אחורה מספר קילומטרים, אך בסוף דצמבר שבו כוחות בעלות הברית וכבשו את אשר הפסידו קודם לכן.
ב-6 באפריל 1945 החלה מתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה, שלוותה במתקפה כוללת של הפרטיזנים באזורי העורף הגרמניים.
"הקו הגותי" נפרץ תוך זמן קצר, וב-29 באפריל חתם פון ויטינגהוף (שהחליף את קסלרינג בפיקוד על הכוחות באיטליה) על ההסכם לכניעת כל הכוחות הגרמנים באיטליה, לפיו יסתיימו מעשי האיבה ב-2 במאי.
הארמייה העשירית של צבא האימפריה הרוסית, הייתה ארמייה רוסית שפעלה במלחמת העולם הראשונה.
הארמייה הוקמה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, ולמפקדה מונה וסילי פלוג.
הארמייה לחמה בחזית המזרחית ונכללה במסגרת החזית הצפון מערבית.
ב-2 בפברואר 1915 הותקפה הארמייה בידי הגרמנים בקרב השני על האגמים המזוריים, וספגה אבדות כבדות.
הקורפוס ה-20 כותר באזור אוגוסטב ונאלץ להיכנע.
הארמייה המשיכה להילחם עד שפורקה ב-1918 יחד עם כל צבא האימפריה.
גנרל ולדימיר גורבטובסקי (4 באוקטובר 1916 - 12 בדצמבר 1916)
גנרל עלי-אגא שיקליינסקי (9 בספטמבר 1917 - עד הפירוק)
הארמייה ה-70 הייתה ארמייה סובייטית רב-זרועית, שמילאה תפקיד חשוב במהלך קרב קורסק, מבצע לובלין-ברסט ובקרב על ברלין.
הארמייה הוקמה באוקטובר 1942 בעיר סברדלובסק, והורכבה בעיקר מאנשי משמר הגבול של הנ.ק.ו.ד., וקיבלה את השם "הארמייה ה-70".
הארמייה כללה במקור שש דיוויזיות חי"ר במסגרת 2 קורפוסים, ומפקדה היה גנרל לוטננט הרמן טרסוב.
הארמייה לחמה בקרב קורסק כחלק מהחזית המרכזית, ומילאה תפקיד חשוב בבלימת הארמייה התשיעית הגרמנית.
בהמשך לחמה הארמייה במבצע בגרטיון ובמבצע לובלין-ברסט כחלק מהחזית הבלארוסית הראשונה, ולאחר מכן לחמה במבצע פרוסיה המזרחית ובקרב על ברלין כחלק מהחזית הבלארוסית השנייה.
הארמייה המיוחדת של צבא האימפריה הרוסית הייתה ארמייה רוסית שפעלה במלחמת העולם הראשונה.
הארמייה המיוחדת הוקמה בשנת 1916 במהלך מלחמת העולם הראשונה, וכמפקדה הראשון מונה וסילי גורקו.
הארמייה קיבלה את השם "המיוחדת", מתוך רצון לא לתת לה את השם "הארמייה ה-13", כיוון שעל פי אמונה רוסית רווחת מספר זה מביא מזל רע.
אכן פעלה בצבא הרוסי ארמייה בשם הארמייה ה-13, אולם היא הייתה קצרת ימים ופורקה מהר מאוד.
הארמייה נכללה עם הקמתה במסגרת החזית המערבית, ובספטמבר של אותה שנה הועברה אל החזית הדרום מערבית עד נובמבר של אותה שנה עת הוחזרה אל החזית המערבית, וביולי 1917 הוחזרה שוב אל החזית הדרום מערבית ולחמה במתקפת קרנסקי.
היא פורקה עם פיזורו של צבא האימפריה הרוסית בתחילת שנת 1918.
גנרל חיל הפרשים איוואן אירדיילי (9 ביולי 1917 - 29 באוגוסט 1917)
גנרל חיל הרגלים סטפן סטלינטסקי (14 בספטמבר 1917 - 20 בנובמבר 1917)
קולונל אלכסנדר יגורוב (20 בנובמבר 1917)
קולונל ולדימיר יגורוב (19 בדצמבר 1917 - עד הפירוק)
הארמייה העשירית של הצבא הבריטי הייתה ארמיית שדה בריטית שלחמה במלחמת העולם השנייה, בזירה המזרח-תיכונית.
במהלך המלחמה האנגלו-עיראקית, הוקם כוח מיוחד בסדר גודל של קורפוס אשר נקרא "כוח עיראק" והועמד תחת פיקוד ויליאם ארצ'יבלד קנת' פרייזר.
ככל שהתגבש הכוח וגדל, לאחר הנחיתות הראשוניות של דיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה-10, שנחתו בבצרה וחברו לכוחות שהגיעו מארץ ישראל ולכוחות שהיו מוצבים כבר בעיראק ובירדן, חל צורך בפיקודו של קצין בכיר יותר מפרייזר.
ב-8 במאי 1941 הגיע לוטננט גנרל אדוארד קינאן לבצרה, והחליף שם את פרייזר בפיקוד על כוח עיראק.
עוד באותה שנה השתתף הכוח בפלישה לסוריה ולבנון, ובפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן.
בפברואר 1942, לאחר הצלחת הפלישה לאיראן, עבר הכוח ארגון מחדש והוא הפך להיות "הארמייה העשירית" (עדיין תחת פיקודו של קינאן).
המשימה העיקרית של הארמייה הייתה הבטחת נתיבי התקשורת בין האימפריה הבריטית לברית המועצות מהמפרץ הפרסי אל הים הכספי, והגנה על שדות הנפט והאינטרסים הבריטיים בעיראק.
הארמייה הוכפפה לעיתים תחת פיקוד הודו ולעיתים תחת פיקוד המזרח התיכון, ולעיתים אף תחת סמכות מקבילה של שניהם.
באוגוסט 1942 הועברה הארמייה תחת פיקוד חדש בשם פיקוד עיראק ואיראן אשר בראשו הוצב גנרל הנרי מייטלנד וילסון.
תג הכתף של הארמייה היה תמונה של יצור מהמיתולוגיה האשורית, בעל גוף של שור ראש של אדם וכנפיים של נשר.
בעקבות קרב סטלינגרד וקרב אל עלמיין, הלך ופחת הצורך בכוחות בריטיים גדולים במזרח התיכון, ויחידותיה של הארמייה הועברו בהדרגה לחזיתות אחרות.
באפריל 1943 פורקה הארמייה העשירית, וקינאן הועבר לפקד על פיקוד הצפון בהודו.
בשיאה, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
הארמייה ה-69 הייתה ארמייה סובייטית רב-זרועית, שמילאה תפקיד חשוב במהלך קרבות שונים במהלך מלחמת העולם השנייה.
הארמייה הוקמה ב-2 בפברואר 1943 כחלק מחזית וורונז', וקיבלה את השם "הארמייה ה-69".
הארמייה כללה במקור ארבע דיוויזיות חי"ר, בריגדת חי"ר ובריגדת טנקים, ומפקדה היה גנרל לוטננט מיכאיל קזקוב.
הארמייה לחמה בקרב חרקוב השלישי, ולאחר מכן לחמה בקרב קורסק כחלק מחזית וורונז', ומילאה תפקיד חשוב בבלימת המתקפה של קבוצת ארמיות דרום על האגף הדרומי של מבלט קורסק.
בהמשך לחמה הארמייה בקרב דנייפר כחלק מחזית הערבה, ובמבצע לובלין-ברסט כחלק מהחזית הבלארוסית השנייה.
לאחר מכן לחמה במבצע ויסלה-אודר ובקרב על ברלין כחלק מהחזית הבלארוסית הראשונה, ובאוגוסט 1945 פורקה הארמייה.
יחידות של הארמייה היו חלק של חיל מצב הסובייטי בגרמניה.
הפיקוד הועבר לבאקו והיה תשתית להקמת פיקוד צבאי במקום.
הארמייה ה-68 הייתה ארמיית שדה של הצבא האדום אשר לחמה במלחמת העולם השנייה.
הארמייה ה-68 הוקמה על בסיס מפקדת הארמייה ה-57, ב-1 בפברואר 1943 על בסיס הוראת הסטבקה מיום 30 בינואר.
כמפקדה מונה פיודור טולבוחין והיא כללה את דיוויזיית הרובאים ה-37, דיוויזיות המשמר ה-1 ה-5 ה-7 וה-8, הדיוויזיה המוטסת של המשמר ה-10, הדיוויזיות ה-32 וה-33 ובריגדת הרובאים ה-137. הארמייה השתתפה במבצע פוליארנאיה דבידה, ובמסגרת המבצע לחמה בקרב דמיאנסק בניסיון להסיר את המצור על לנינגרד.
ההתקפה הסובייטית נהדפה, והארמייה נסוגה מדמיאנסק אל הנהר לובט.
ב-13 במרץ הוחלף טולבוחין ביבגני זאורבילי, והארמייה נכללה במסגרת החזית הצפון-מערבית.
ב-5 במאי היא הועברה לעתודה, וב-12 ביולי נשלחה לקחת חלק בקרב סמולנסק.
במהלך הקרב, הארמייה לחמה לצד כוחות נוספים מחזית קלינין ומהחזית המערבית והביסה את האגף השמאלי של קבוצת ארמיות מרכז.
הארמייה שחררה עיירות וכפרים רבים במחוז סמולנסק, וב-25 בספטמבר שחררה את סמולנסק עצמה בשיתוף פעולה עם הארמייה החמישית והארמייה ה-31. הארמייה פורקה ב-5 בנובמבר ויחידותיה הועברו לארמייה החמישית.
הארמייה ה-67 הייתה ארמייה סובייטית רב-זרועית, שמילאה תפקיד חשוב במהלך קרבות שונים במהלך מלחמת העולם השנייה.
הארמייה הוקמה ב-10 באוקטובר 1942 כחלק מחזית לנינגרד, על בסיס קבוצת המבצעים נבה, ולמפקדה מונה מיכאיל דוכנוב.
בין המטלות העיקריות של הארמייה היה אבטחת דרך החיים.
הארמייה לחמה במבצע ניצוץ, והצליחה לחבור לארמיית ההלם השנייה מחוץ ללנינגרד.
בדצמבר 1943 פורקה הארמייה ה-67, והוקמה מדש על ידי שינוי שמה של הארמייה ה-55. בחורף 1944 לחמה הארמייה במבצע לנינגרד-נובגורוד, ובאפריל הוכפפה הארמייה לחזית הבלטית השלישית.
בקיץ 1944 לחמה הארמייה במבצע פסקוב-אוסטרוב ובמתקפת טרטו, ולאחר מכן השתתפה במבצע ריגה.
לאחר מכן השתתפה הארמייה במצור על קבוצת ארמיות קורלנד הגרמנית, ועם תום המלחמה פורקה הארמייה ביולי 1945.
הארמייה החמישית של הצבא המלכותי האיטלקי (באיטלקית: Armata 5) הייתה ארמייה איטלקית שלחמה במהלך מלחמת העולם הראשונה נגד מעצמות המרכז, ופורקה עם סיום המלחמה.
הוקמה מחדש במהלך מלחמת העולם השנייה, ולחמה לצד מדינות הציר.
הארמייה הוקמה לראשונה במהלך מלחמת העולם הראשונה ב-25 במאי 1916, כדי לבלום את מתקפת טרנטינו של הצבא האוסטרו-הונגרי.
כמפקד הארמייה מונה פייטרו פרוגוני, אשר ב-19 ביוני הוחלף בסטימיו פיאצ'נטיני.
הארמייה פורקה כבר ב-2 ביולי של אותה שנה.
הארמייה הוקמה בשנית בלוב ב-7 בספטמבר 1939 במהלך מלחמת העולם השנייה.
הארמייה הגנה על קירנאיקה והגישות לטריפולי מפני פלישה אפשרית של צרפת מתוניסיה ואלג'יריה.
הצורך בארמייה פחת לאחר הקרב על צרפת, והארמייה הפכה למקור לאספקה ואנשים עבור הארמייה העשירית בגבול מצרים.
הארמייה פורקה ב-16 בפברואר 1941. היא הוקמה פעם נוספת לתקופה קצרה בין 15 באפריל-5 בספטמבר 1941. היא הוקמה פעם שלישית ואחרונה ב-10 באפריל 1942, ובסיסה היה בפירנצה.
היא הגנה על טוסקנה וסרדיניה, ובנובמבר הורחבו תחומי אחריותה גם לקורסיקה.
עם כניעתה של איטליה בספטמבר 1943, פורקה הארמייה וחייליה נשבו בידי הגרמנים.
הארמייה החמישית היא ארמייה משולבת של כוחות היבשה הרוסיים.
היחידה הוקמה ב-28 בספטמבר 1939 על בסיס היחידות שהיו ממוקמות באזור ז'יטומיר/שפטובקה.
היא השתתפה בפלישת ברית המועצות לפולין.
לאחר סיום הקרבות היא הוצבה באוקראינה.
בשנת 1940 הארמייה השתתפה בסיפוח הסובייטי של בסרביה ובוקובינה הצפונית.
לאחר פלישת הוורמאכט לברית המועצות, היא החלה בקרבות מגננה באזור לוצק.
יחידות הארמייה נסוגו לכיוון קייב כאשר במהלך קרב קייב יחידותיה כותרו.
במהלך ניסיון לפרוץ את המצור, מפקד הארמייה מיכאיל פוטפוב נפל בשבי.
ב-20 בספטמבר 1941 הארמייה פורקה וחייליה הועברו לחיזוק יחידות אחרות של הצבא האדום.
ב-11 באוקטובר 1941 הוחלט להקים את הארמייה מחדש והיא השתתפה בקרבות מגננה של הקרב על מוסקבה.
בתחילת 1942 היא השתתפה במתקפת נגד הסובייטית, במהלך שנת 1943 הארמייה החמישית השתתפה קרבות במרחב רז'ב וסמולנסק ובהמשך היא השתתפה במבצע בגרטיון ומבצע פרוסיה המזרחית.
באפריל 1945 יחידות הארמייה הועברו לעתודה.
תוך זמן קצר הם הועברו למזרח הרחוק והשתתפו במבצע סערת אוגוסט.
לאחר סיום הלחימה, הארמייה החמישית הוצבה באזור המזרח הרחוק הסובייטי, בו היא מוצבת גם כיום.
איוואן פדיונינסקי (אפריל 1942 - אוקטובר 1942)
ניקולאי קרילוב (אוקטובר 1943 - אוקטובר 1944)
הארמייה העשירית הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה בפלישת ברית המועצות לפולין ובמלחמת העולם השנייה.
היחידה הוקמה באוגוסט 1939 על בסיס היחידות שהיו ממוקמות בבלארוס הסובייטית.
לאחר סיום הפלישה, התמקמה הארמייה באזור ביאליסטוק.
ביוני 1941 השתתפה הארמייה העשירית בקרבות מגננה באזור הורדנה.
לקראת סוף יולי 1941 השתתפו יחידות הארמייה בקרב ביאליסטוק-מינסק שם הובסו.
רק לוחמים מעטים הצליחו לצאת מזרחה ולחבור לכוח העיקרי של הצבא האדום.
מפקד הארמייה עם מפקדתו הצליח לצאת מהכיתור ומונעה למפקד ארמייה ה-13.
ב-1 באוקטובר 1941 הוחלט על הקמת הארמייה ה-10 מחדש.
תהליך זה לא הסתיים וב-17 באוקטובר הופסק.
ב-1 בנובמבר 1941 שוב הוחלט לחדש את הקמת הארמייה.
לאחר סיום ההקמה, הועברה הארמייה מערבה והשתתפה בקרב מוסקבה.
בהמשך השתתפה בקרבות מגננה במחוז קלוגה ובשנת 1943 השתתפה בקרבות לשחרור סמולנסק.
ב-23 באפריל 1944 הוחלט על פירוק הארמייה ה-10. מפקדת הארמייה הייתה בסיס למפקדה של החזית הבלארוסית השנייה והיחידות הועברו לארמייה ה-49.
מיכאיל יפרמוב (1 באוקטובר 1941 - 17 באוקטובר 1941), תהליכי הקמה הופסקו
הארמייה החמישית (בטורקית: 5. Ordu) הייתה ארמיית שדה של צבא האימפריה העות'מאנית, שלחמה בקרב גליפולי.
הארמייה הוקמה ב-25 במרץ 1915, לצורך הגנה על הדרדנלים, והועמדה תחת פיקודו של גנרל אוטו לימן פון זנדרס הגרמני.
הארמייה לחמה בנחישות בקרב גליפולי, ובין מפקדיה התבלט מאוד מוסטפא כמאל, לימים אתא טורק.
הארמייה לחמה בגבורה במהלך הקרבות בחצי האי גליפולי, ולבסוף נסוגו משם כוחות הצבא הבריטי.
לאחר הקרב צומצמה הארמייה, וב-21 בנובמבר 1918 פורקה הארמייה.
מהמוט קאמיל פאשה (פברואר 1918)
הארמייה החשאית הייתה הקבוצה הגדולה ביותר ברזיסטאנס הבלגית שנלחמה נגד הכיבוש הגרמני בבלגיה במהלך מלחמת העולם השנייה.
היא נוסדה בשם "הלגיון הבלגי" באוגוסט 1940, אך במהלך שנות קיומה שינתה את שמה מספר פעמים, כשאת שמה האחרון קיבלה ביוני 1944, מספר חודשים לפני פירוקה באוקטובר אותה שנה.
התנועה נטתה לצד הימני ומוקדי הכוח שלה נשלטו בעיקר על ידי שמרנים ומלוכנים ועל שורותיה נמנו קצינים רבים מהצבא הבלגי שפורק.
אף שהיחסים בינה לבין הממשלה בגלות היו מתוחים, הארמייה החשאית נהנתה מהקשר הקרוב ביותר עם הממשלה לעומת יתר הקבוצות במחתרת.
שורשיה של הארמייה החשאית נטמנו זמן קצר אחרי כניעת בלגיה ב-28 במאי 1940, כשמספר קצינים בצבא הבלגי חברו יחד כדי לייסד את תנועת ההתנגדות הראשונה שנקראה הלגיון הבלגי.
מייסדי הלגיון היו בעיקר אנשים שמרנים וסמכותנים שהיו מזוהים עם המלך לאופולד השלישי.
הם הביעו עוינות כלפי פוליטיקאים וקומוניסטים בלגים בדומה לעוינות שהפגינו גם כלפי הגרמנים.
באביב 1941 הארמייה הבלגית והלגיון הבלגי התאחדו בהנהגתם של שארל קלזר, רובר לנץ וז'ול בסטין.
לשני הארגונים היו יחידות פרוסות בכל רחבי בלגיה ובסך הכל כ-50 אלף לוחמים.
הנהגת הארגון ניסתה לקשור קשרים עם הממשלה הבלגית בגלות וכן עם מנהלת המבצעים המיוחדים וה-MI9 הבריטים.
ב-1942 קלזר ביקר בלונדון כדי ליצור קשר עם הרשויות הבלגיות והבריטיות.
עם זאת, הוא נתקל בחשדות מצד הממשלה הבלגית, שבסופו של דבר לא השפיעו על כך שרוב הסיוע שנשלח לבלגיה הגיע לידי הארגון.
קושי נוסף התעורר בשל המחלוקות הפוליטיות שנוצרו בארגון שהוקם במהירות.
גם מעצרם של בכירים ערער את יציבותו.
עד סוף הכיבוש הגרמני כל מנהיגי הארגון ובהם קלזר, לנץ ובסטין נעצרו.
בשנת 1943 שונה שמה של התנועה ל"הארמייה של בלגיה", ובהמשך ל"הארמייה החשאית" ביוני 1944. בתמורה לסיוע שהתקבל מהממשלה בלונדון, נאלצו מנהיגיו להתיישר בהתאם לאסטרטגיה הכללית, שמטרתה הייתה הימנעות מחיכוך עם הגרמנים עד שחרור בלגיה, ועד אז סיוע לכוחות בעלות הברית.
היחסים בין שני הצדדים נשארו מתוחים עד סוף המלחמה.
בפברואר 1944 ג'ולס פיר לקח על עצמו את ההנהגה במאמץ לשקם את הארמייה החבולה ולאחדה.
כחלק מהסיוע של הארמייה החשאית לבעלות הברית, סייעו החברים בה לחלץ טייסים של בעלות הברית שמטוסם הופל מעל שמי בלגיה ולהוציאם בחזרה למולדתם לאורך קו קומט.
הטייסים הועברו מבית לבית על ידי חברי המחתרת.
ידוע כי לפחות 200 מהחברים שפעלו בקו קומט נהרגו במהלך המלחמה.
זמן קצר אחרי הפלישה לנורמנדי ניתנה הוראה ליחידות השונות להתחיל לפעול כדי לחבל ברשת הרכבות והתקשורת.
יחד עם ארגונים נוספים, הארמייה החשאית לקחה חלק פעיל בכיבוש אנטוורפן בספטמבר 1944 תוך שהיא מונעת מהגרמנים להרוס את המתקנים לפני שנסוגו.
ב-1944 מנתה הארמייה החשאית 54 אלף חברים.
כ-4,000 מחבריה נהרגו במהלך הכיבוש.
אחרי השחרור, הארמייה החשאית שולבה בתוך גדודי הרובאים של צבא בלגיה.
בשנים 1977–1979 שודרה ב-BBC ובשידור הציבורי הבלגי BRT סדרה שנקראה "הארמייה החשאית" שעסקה בארמייה החשאית מימי מלחמת העולם השנייה.
הארמייה האזורית צפון סין (ביפנית: 北支那方面軍) הייתה ארמייה אזורית של המשמר הקיסרי היפני אשר השתתפה במלחמת סין-יפן השנייה, מלחמת העולם השנייה.
הארמייה הוקמה ב-21 באוגוסט 1937 במטרה לנהל את כוח הכיבוש היפני בצפון סין ובמונגוליה הפנימית.
בצבא היפני הקיסרי, ארמייה מקבילה לקורפוס מערבי, וארמייה אזורית מקבילה לארמייה מערבית.
הארמייה האזורית צפון סין כללה את הארמיות ה-1, ה-12 וה-43. כמו כן כללה הארמייה את חיל המצב במונגוליה ודיוויזיית הטנקים השלישית.
מטה הארמייה היה בבייג'ינג, והיא הייתה כפופה למפקדת חיל המשלוח לסין.
כוחות הארמייה ניהלו את המאבק כנגד כוחות הקוומינטנג והמפלגה הקומוניסטית עד 1945. במבצע סערת אוגוסט ספגו חיילי הארמייה תבוסה ניצחת מידי הצבא האדום, אולם מפקדת הארמייה בבייג'ינג נכנעה באופן רשמי רק עם כניעת האימפריה היפנית.
הארמייה הראשונה של צבא בולגריה (בבולגרית: Първа българска Армия) הייתה ארמייה בולגרית, אשר לחמה במלחמות בולגריה החל ממלחמת הבלקן הראשונה ועד למלחמת העולם השנייה.
ב-1907 ערך פרדיננד הראשון, מלך בולגריה רפורמות בצבא הנסיכות ובמסגרתן נקבע שבעת מלחמה יתארגן הצבא הבולגרי ב-3 ארמיות.
כל אחת מנתה גרעין של 3 אוגדות ולכל אוגדה יגויסו חיילים מאותו אזור אוכלוסין.
הבולגרים התבססו על צבא סדיר בהיקף של 60,000 חיילים בגילאי 21–23 ועוד כ-290,000 בכוחות מילואים ומיליציה.
בפרוץ מלחמת הבלקן הראשונה מנתה הארמייה 94,875 חיילים שאורגנו בשלוש אוגדות רגלים וחטיבת פרשים אחת.
מבחינת נשק קל, התבססו הבולגרים על רובה "Steyr-Mannlicher M1895" מתוצרת אוסטרו-הונגרית ורובה ברדן-2 מתוצרת רוסית.
עוד סופקו לצבא הבולגרי גרסה רוסית של סמית' אנד וסון M1880 ו-1906 וכן אקדח חצי אוטומטי 9 מ"מ פרבלום דגם 1908 "Luger".
ליחידות העזר בארמיות השדה ולכוחות המיליציה סופק רובה "M-1869 krnka" רוסי.
כוחות הארמייה צוידו ב-56 מקלעי מקסים M-1908 ו-180 תותחים מרביתם בקוטר 75 מילימטרים ומקצתם בקוטר 120 מילימטרים.
מרבית הארטילריה הייתה מתוצרת צרפתית ומיעוטה מתוצרת גרמנית.
תחת פיקודו של וסיל קוטינצ'ב לחמה הארמייה בגזרות אדירנה, לילבורגאז ודרמה.
במהלך מלחמת הבלקן השנייה אורגנה הארמייה השנייה ב-2 אוגדות רגלים וחטיבת רגלים נוספת.
בראשית הקרבות נותבה הארמייה לגזרה הסרבית, אך עם הצטרפות רומניה לקרבות נגד בולגריה נסוגו הבולגרים לקווי הגנה בתוך בולגריה תוך התמודדות במספר חזיתות ולבסוף נאלצו לחתום על הסכם בוקרשט, במסגרתו איבדו את מרבית הישגיהם ממלחמת הבלקן הראשונה.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה נכללו במסגרת הארמייה 4 אוגדות רגלים (אוגדות: 1, 6, 8, 9).
מספר החיילים באוגדות הרגלים הבולגריות הגיע ל-24,000 ובהיקף כוח האדם דמו לגייסות בצבאות אירופיים.
כל אוגדה מנתה 2 חטיבות.
כל חטיבה מנתה 2 רגימנטי רגלים בני 4,583 חיילים כל אחד ובכל רגימנט 2 גדודים בני 4 פלוגות.
עם הצטרפות בולגריה למעגל הלחימה במסגרת מעצמות המרכז, השתתפו חיילי הארמייה הראשונה במערכה על סרביה.
תחת פיקודו של קלמנט בוידז'ייב ניצחו חיילי הארמייה בקרב מוראבה ובקרב קוסובו אשר הובילו להכנעתה של סרביה.
לאחר הכרעת סרביה, הוצבה הארמייה הראשונה בחזית המקדונית וביחד עם הארמייה השנייה, היוו את עיקר הכוח הלוחם.
מלחמת ההתשה המתמשכת בחזית המקדונית, הובילה לשחיקת רוח הלחימה של חיילי הארמייה ולבעיות משמעות קשות.
בראשית 1918 החלו עריקות בשורות הכוחות הבולגריים.
בעיות המשמעת הקשות והעריקות מהחזית הובילו להעמדתם לדין צבאי של כ-40,000 חיילים וקצינים בולגרים, ומתוכם הוצאו להורג בין 450 ל-2,500 חיילים.
לאחר הכישלון בקרב סקרה הדיח מפקד החזית הגנרל ניקולה ז'קוב את מפקד הארמייה הגנרל דימיטר גשוב ובמקומו מונה סטפן נרזוב.
במהלך המלחמה שונה הרכב הארמייה מספר פעמים בשל חלוקת הכוחות למספר חזיתות ושחיקתם.
בספטמבר 1918 מנתה הארמייה שלוש אוגדות רגלים (ה-9 "פלבן", ה-5 "דנובה", חלק מה-11 "סבילנגראד" והאוגדה ה-13 "ההררית") והכוחות הוצבו בגזרת אגם דויראן.
ב-14 בספטמבר פתחו כוחות מדינות ההסכמה בהתקפה על קווי הבולגרים לאורך עמק הווארדאר.
כוחות מעצמות המרכז הופתעו והחלו בנסיגה.
בקרב דוברו פולה הובסו הכוחות הבולגריים אשר סופחו לארמייה הגרמנית ה-11, קווי החזית נפרצו והנסיגה הפכה רחבה ומהירה.
לעומת זאת נותרו קווי הארמייה הראשונה איתנים ובקרב דויראן השלישי הנחילו הבולגרים תבוסה קשה לחיילי מדינות ההסכמה.
פריצת קווי החזית הובילה את מפקד הכוחות מטעם מעצמות המרכז הגנרל פרידריך פון שולץ להורות על נסיגה לאורך כל החזית וחיילי הארמייה הראשונה נסוגו מעמדותיהם ללא קרב.
הבולגרים ביקשו הפסקת אש לצורכי כניעה וב-29 בספטמבר נחתמה שביתת הנשק של סלוניקי.
ב-15 באוקטובר 1918, פורקה הארמייה הראשונה מנשקה וחייליה שוחררו.
ב-1 במרץ 1941 הצטרפה בולגריה להסכם התלת-צדדי וחברה רשמית למדינות הציר במלחמת העולם השנייה.
עם זאת סירב המלך בוריס השלישי לצרף את חייליו לקרבות החזית המזרחית.
ב-1942 הוצבו חיילי הארמייה הראשונה בפיקודו של ניקולה מיחוב בגזרת מקדוניה אשר ביוגוסלביה הכבושה.
בספטמבר 1944, לאחר הפיכת חזית המולדת הצטרפה בולגריה לבעלות הברית והכריזה מלחמה על גרמניה הנאצית.
לאחר המלחמה הוקם בית דין מיוחד לשפיטת חברי מנגנון השלטון הקודם ומשתפי הפעולה עם הנאצים.
ב-1 בפברואר 1945, הוצא הגנרל ניקולה מיחוב להורג בידי כיתת יורים בשטח בית העלמין בסופיה ביחד עם 180 פוליטיקאים ואנשי צבא נוספים חברי מנגנון המשטר הקודם.
חיילי הארמייה הראשונה שמנו כ-100,000 חיילים נעו לכיוון סקופיה וניש במטרה לחסום את צירי נסיגת הוורמאכט.
בהמשך, בפיקודו של הגנרל ולדימיר סטויצ'ב לחמו חיילי הארמייה הראשונה בקרבות החזית האוקראינית ה-3 תחת פיקודו הכולל של פיודור טולבוחין ובכלל זה במתקפת אגם בלטון ובמבצע וינה.
לקראת סיום המלחמה, ב-8 במאי 1945 כבשו הבולגרים את העיר קלגנפורט שבאוסטריה.
ב-9 ביולי 1945 שוחררו חיילי הארמייה משירותם הצבאי ובסוף אותה השנה היא פורקה רשמית.