tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ענן חולף, משב רוח או שינוי באור ש"עין לא מאומנת לא תבחין בו", גרמו למונה ליצור את ציורי אגם הנימפיאות שלו במגוון צורות שונות.
מצד אחד ציורים חיוורים ועדינים, ובניגוד להם ציורי נימפיאות המעוררים תחושה של אנרגיה תוקפנית.
מונה חידש בשיטתיות את התעמקותו בקומפוזיציה, שיטה שאותה כינה "שיטת הסדרות", שהפכה לצורת עבודתו.
לעומת גודש העצים בגן הפרחים של מונה, שסודר בקווים אירופיים אופייניים, היה גן המים שלו קר ושליו, ערוך כולו בהשראה היפנית.
בתוך שטח קטן יחסית יצר מונה אשליה של מרחב בעל עיקולים פתלתלים, מעברים צרים ומראות ציוריים הנשקפים בעדם.
באותה שנה, 1892, נבנה בז'יברני גשר עץ יפני להולכי רגל.
חלפו מספר שנים עד שהשתילים סביב הגשר צמחו, ובשנת 1898 החל מונה להתרכז בציור הגשר.
בשנת 1909 הוצגו ציוריו בגלריה של הסוחר פול דיראן רואל וההצלחה הייתה מיידית.
מונה חדל להיות צייר שאיש אינו מעוניין ביצירותיו והפך לשם דבר בפי הבריות.
ב-1912 אובחן מונה כסובל מקטקרט בשתי עיניו.
הוא חשש לעבור ניתוח להסרת הקטרקט בשל הסיכון לעיוורון מוחלט, אך בינואר וביולי 1923 הוא עבר ניתוחים בשתי עיניו, זכה מחדש בחלק מראייתו וחזר לצייר בנובמבר של אותה השנה.
ב-1915 בנה סטודיו נוסף, באורך 24 מטרים, ברוחב 12 מטרים ובגובה 15 מטרים, על מנת שיוכל לעבוד על הציורים המונומנטליים מסדרת הנימפאות שהיו ברוחב ארבעה מטרים.
את הפרויקט - מוזיאון המנציח את הציורי הנימפאות שלו, הציע למונה ז'ורז' קלמנסו, והוא העסיק אותו עד למותו.
ב-5 בדצמבר 1926 נפטר קלוד מונה מסרטן ריאות, בן 86 במותו, ונקבר בבית הקברות של הכנסייה בז'יברני.
בשנת 1927 נפתח אולם ציורי הקיר של הנימפיאות במוזיאון האורנז'רי.
1886 - נראה כי דמותו שימש חלקית כהשראה ברומן של אמיל זולה L'Œuvre (היצירה)
מרסל פרוסט שאהב מאוד את האמנות האימפרסיוניסטיתקיבל השראה מיצירתו של מונה.
ברומן שלו "ז'אן סנטיי" מתייחסים מספר פעמים לקלוד מונה ומספרים על אספן מרואן שקנה מציוריו.
מונה מוזכר מספר פעמים ברומן "אורליין" מאת לואי אראגון (1944 מהדורה שנייה), במיוחד כשגיבורי הספר יוצאים לז'יברני כדי לפגוש את האמן, מכיוון שרוז מלרוז מבקשת לצייר את דיוקנו.
הסופר הבלגי סטפן למבר כתב שני ספרים על קלוד מונה:L'Adieu au paysage : (2008) les Nymphéas de Claude Monet (שלום לנוף:הנימפאות של קלוד מונה) ו-'Monet, impressions de l'étang (מונה, רשמים מהבריכה) (2016)
2011 - Nymphéas noirs נימאפות שחורות - מאת מישל בוסי
2014 - Intrigue à Giverny (תככים בז'יברני) מאת אדריין גץ
2018 - Falaise des fous (מצוק המשוגעים) מאת פטריק גרנוויל
כמה מחברי הצייר האימפרסיוניסטים ציירו לו דיוקנאות.
אוגוסט רנואר צייר אותו שלוש פעמים, אדואר מאנה - פעמיים בעבודה על ספינת-האטלייה שלו, ג'ון סינגר סרג'נט צייר אותו פעמים מפרופיל ובעבודה בשולי יער.
פרדריק באזיל ייצג אותו שוכב ופצוע או באטלייה בבטיניול.
2013 - מילן גרמון (Milène Guermont) פיסלה יצירה רב-חושית מבטון - הקשת של מונה - ("L'arche de Monet").
הפסל נרכש על ידי עיריית לה האבר והוצב בבית העירייה.
1915 - סשה גיטרי מציג את מונה בסרט הקצר האילם Ceux de chez nous (אנשים משלנו) (22 דקות) לצידם של אישים אחרים מתקופתו.
הגרסה הסופית נוצרה יחד עם פרדריק רוסיף ב-1952 ואורכת כבר 45 דקות, מלווה בהסברים מפי הבמאי
2001 - הציור La Seine à Argenteuil (הנהר סן בארז'נטיי) מ-1873 נתן השראה לכותרת הסרט Vanilla Sky
'2010 - שנטל פיקו ביימה פרויקט של סרט Monet, La Lumiere Blanche (מונה, האור הלבן) בהשתתפות השחקנים סנדרין בונר, ז'ראר דפרדייה ומישל גלברו
2011 - סרט טלוויזיה תיעודי-עלילתי הפרק ה-Monet : jardins secrets à Giverny (מונה:גנים סודיים בז'יברני) של הסדרה Secrets d'Histoire (סודות ההיסטוריה)
עם הסבריו של סטפן ברן
הסרט חוזר לילדותו של מונה, אחר כך אל הקריירה שלו כצייר, תוך ניסיון לפענח את סודות אישיותו.
האמן מופיע כאדם נרגן ולפעמים מדוכא, רחוק משלוות ציוריו.
2010 - Claude Monet à Giverny, la maison d'Alice ("קלוד מונה בז'יברני, ביתה של אליס" - סרט תיעודי בבימוי פיליפ פיגה
2017 - סרט תיעודי I, Claude Monet - מאת הבמאי פיל גרבסקי
קלוד כהן־טנוג'י הוא פיזיקאי יהודי-צרפתי, זוכה פרס נובל לפיזיקה, לשנת 1997. אחד החוקרים הבולטים בתחום האופטיקה הקוונטית.
כהן־טנוג'י נולד לאברהם כהן־טנוג'י ושרה לבית סבאח בקונסטנטין באלג'יריה הצרפתית.
מוצאה של משפחתו הוא מטנג'יר שבמרוקו הספרדית (וזה מקור "טנוג'י" שבשם משפחתו), והיא הגיעה לאלג'יריה דרך תוניסיה.
כהן־טנוג'י מעיד כי למד מאביו את מה שהוא רואה כמאפייני היסוד של המסורת היהודית: חקר, לימוד ושיתוף הידע.
הוא למד בבית ספר יסודי ותיכון באלג'יריה, ובשנת 1953 עבר לפריז כדי ללמוד ב"אקול נורמל סופרייר", ושם למד עד 1957. בתחילת לימודיו נמשך למתמטיקה, אך אישיותו הכובשת של מורהו לפיזיקה, אלפרד קסטלר (חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1966), גרמה לו לבחור בפיזיקה.
בשנת 1958 נישא לז'קלין לבית ואיירט (Veyrat), מורה לפיזיקה ולכימיה בבית ספר תיכון, ונולדו להם שלושה ילדים.
בנם הבכור, אלן, נפטר ממחלה בשנת 1993.
לקלוד אח בשם ז'יל, פיזיקאי אף הוא.
בנו של ז'יל, דניז, הוא היסטוריון, אשר כתב, בין היתר, חיבור היסטורי מקיף, המתעד את תולדות משפחת כהן-טנוג'י מאז רב ישמעאל כהן טנוג'י, לפני כ-400 שנה.
כהן־טנוג'י התגייס לצבא צרפת, ושירת בו במשך 28 חודשים.
חלק משירותו עשה ביחידה מדעית.
בשנת 1960 חזר להשלמת לימודי המחקר שלו, ובשנת 1962 הגיש את הדוקטורט שלו בפיזיקה בהדרכת אלפרד קסטלר וז'אן בוסל.
עם תום לימודיו, קיבל משרת הוראה באוניברסיטת פריז.
כתוצאה מפעילות הוראה זו כתב את הספר "מכניקת הקוונטים" (יחד עם שני עמיתים), הנחשב לספר לימוד מרכזי בתחום זה.
בשנת 1973 התמנה לפרופסור ב-קולז' דה פראנס, שהוא מוסד לימודים שהכניסה אליו פתוחה לכל, והפרופסורים בוחרים נושאי לימוד כראות עיניהם.
בעקבות פעילות זו חיבר (עם עמיתים) ספרים העוסקים באלקטרודינמיקה קוונטית ובאופטיקה קוונטית.
החלק הידוע יותר בעבודתו הוא פיתוח טכניקה לקירור ולכידה של אטומים באמצעות לייזר.
על עבודתו זו זכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1997 יחד עם סטיבן צ'וּ וויליאם פיליפס.
קלוד לוי-שטראוס היה אנתרופולוג יהודי-צרפתי, מגדולי האינטלקטואלים במאה ה-20. פיתח את הסטרוקטורליזם כשיטה להבנת החברה והתרבות האנושית.
לוי-שטראוס נולד בבריסל ולמד משפטים ופילוסופיה בסורבון בפריז.
הוא הפסיק ללמוד משפטים וקיבל תואר בפילוסופיה ב־1931. לאחר מספר שנים של הוראה בבתי ספר תיכוניים, ב-1935 השתתף במשלחת תרבותית לברזיל, מטעם משרד החוץ הצרפתי, ושימש כפרופסור אורח באוניברסיטת סאו פאולו, יחד עם דינה דרייפוס שלימדה אתנולוגיה.
בשנים 1935-1939 התגורר בברזיל וערך את מחקרי השדה האתנוגרפיים הראשונים שלו ביער הגשם באזור האמזונאס ובמאטו גרסו ביחד עם זוגתו דינה דרייפוס ועם לואיז דה קסטרו פאריה, אנתרופולוג ברזילאי.
חוויה זו מיסדה את זהותו כאנתרופולוג.
ב- 1939 חזר לצרפת כדי להשתתף במאמץ המלחמתי נגד גרמניה במלחמת העולם השנייה, אך לאחר הסכם הכניעה הצרפתית לגרמנים, נמלט לניו יורק.
כמו אינטלקטואלים פליטים רבים, לימד בבית הספר החדש New School for Social Research.
לצד ז'אק מאריטן, אנרי פוסיון ורומן יאקובסון, הוא היה חבר מייסד של ה-École Libre des Hautes Études, אוניברסיטה-בגלות לאקדמאים צרפתים.
מבחינות רבות היו שנות המלחמה בניו יורק שנים מעצבות ללוי-שטראוס.
הקשר שלו עם יאקובסון עזר לעצב את השקפתו התאורטית (יאקובסון ולוי-שטראוס נחשבים לשני ההוגים המרכזיים שעליהם מבוסס הסטרוקטורליזם).
בשנים אלו נחשף לאנתרופולוגיה האמריקאית כפי שנלמדה על ידי פרנץ בועז באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
דבר זה נתן לעבודתו הראשונה הטיה אמריקאית ברורה, וסייעה לה להתקבל בארצות הברית.
בשנים 1946 ו-1947 שימש נספח תרבותי לשגרירות הצרפתית בוושינגטון הבירה, וחזר לפריז ב-1948. בתקופה זו קיבל את הדוקטורט שלו מהסורבון בכך שהגיש, לפי המסורת הצרפתית, תזה "קטנה" ו"גדולה".
התזות היו "המשפחה והחיים החברתיים של שבט נמביקווארה האינדיאני", ו"תבניות היסוד של יחסי השארות".
החיבור "תבניות היסוד של יחסי השארות" (Les structures élémentaires de la parenté) פורסם בשנה לאחר מכן ומיד הוכר כאחד מהחיבורים החשובים על יחסי שארות שפורסמו, וזכה לביקורת חיובית של סימון דה בובואר, שראתה בו אמירה חשובה על מעמד האישה בחברות לא-מערביות.
שם החיבור הוא משחק על כותרתו של "צורות היסוד של חיים דתיים" של דורקהיים, והוא בוחן כיצד בני אדם מארגנים את משפחותיהם, על ידי בדיקת המבנים הלוגיים שמונחים ביסוד היחסים, במקום לבדוק את תוכן היחסים.
בזמן שאנתרופולוגים בריטיים כמו רדקליף-בראון טענו כי קרבת משפחה מבוססת על "מוצא" מאב קדמון משותף, לוי-שטראוס טען כי הקִרבה מבוססת על "ברית" בין שתי משפחות שנוצרת כאשר נשים מקבוצה אחת נישאות לגברים מקבוצה שנייה.
בשנות הארבעים והחמישים המשיך לוי-שטראוס לפרסם, וזכה להצלחה מקצועית מרשימה.
עם חזרתו לצרפת הוא החל להיות קשור לניהול ה-CNRS וה-Musée de l'Homme (מוזיאון האדם) לפני שלבסוף קיבל את הקתדרה במחלקה החמישית של האקול פראטיק דה אוטז אטיד (École Pratique des Hautes Études), מחלקת "מדעי הדת", שראשה קודם לכן היה מרסל מוס.
לוי-שטראוס היה מוכר באותה תקופה רק בחוגים אקדמאיים, אך ב-1955 הוא נעשה לאחד מהאינטלקטואליים הידועים ביותר בצרפת כשפרסם את "Tristes Tropiques" (תוגת הטרופיקה).
ספר זה היה בעיקרו יומן מסע המפרט את חוויותיו בברזיל בשנות השלושים, בו שילב לוי-שטראוס פרוזה לצד מחשבה פילוסופית עמוקה, ובחינה אתנוגרפית של הדוגמה האמאזונית, וכך יצר עבודת אמנות.
מארגני פרס גונקור היוקרתי הצטערו כי אינם יכולים להעניק לו את הפרס מכיוון שהספר, מבחינה טכנית, אינו יצירת בדיון.
לוי-שטראוס מונה להיות יושב-ראש הקתדרה לאנתרופולוגיה חברתית בקולז' דה פראנס ב-1959. בערך באותו הזמן פרסם את "אנתרופולוגיה סטרוקטורלית" (Anthropologie structurale), אוסף של מאמריו שסיפק גם דוגמאות וגם תוכניות מחקר של סטרוקטורליזם.
יחד עם בניית היסודות לתוכנית אינטלקטואלית זו, הוא החל לייסד גם סדרת מוסדות על מנת לבסס את האנתרופולוגיה כדיסצפלינה בצרפת, כולל המעבדה לאנתרופולוגיה חברתית, שם הוכשרו תלמידים חדשים, שפרסמו את מחקריהם בכתב עת חדש, "האדם" (l'Homme).
ב-1962 פרסם את "החשיבה הפראית" (Pensée Sauvage), ספר שרבים מחשיבים כחיבורו החשוב ביותר.
חציו הראשון מפתח את התאוריה של לוי-שטראוס על תרבות ומחשבה, בעוד שהחלק השני מרחיב את התאוריה הזו לתאוריה של היסטוריה ושינוי חברתי.
החלק הזה של הספר הכניס את לוי-שטראוס לוויכוח ער עם ז'אן-פול סארטר על טבע הבחירה החופשית.
מצד אחד, הפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית של סארטר חייבה אותו לעמדה שבני אדם חופשיים לפעול כפי שהם חפצים.
מצד שני, סארטר היה גם שמאלן שהיה מחויב לרעיון שבני אדם מאולצים על ידי אידאולוגיות שבעלי העוצמה כופים עליהם.
לוי–שטראוס הציג את הגישה הסטרוקטיאליסטית שלו לפעולה אישית כניגוד לסארטר.
הדים של הוויכוח הזה בין סטרוקטיאליזם לאקזיסטנציאליזם עתידים היו לספק השראה לעבודתם של מחברים צעירים כמו פייר בורדייה.
כמו כן פיתח לוי-שטראוס בספרו זה את ההשוואה בין "בריקולר" ל"מהנדס".
בהשוואה לאומן האמיתי, שאותו מכנה לוי-שטראוס מהנדס, הבריקולר מיומן במשימות רבות ובהרכבה מחודשת של דברים קיימים, תוך שהוא מתאים את הפרויקט שלו למלאי מוגבל של חומרים וכלים שעומד לרשותו.
המהנדס ממוקד לעומתו בפרויקט בכללו, תוך שהוא הוגה, יוצר ומגייס את כל החומרים והכלים הדרושים להשלמת הפרויקט שלו.
הבריקולר מדמה את "המוח הפראי" והמהנדס את המוח המדעי.
לוי-שטראוס אומר כי יקומו של הבריקולר מסוגר, והוא נאלץ לעיתים קרובות להסתדר עם מה שקיים סביבו בהישג יד, ואילו היקום של המהנדס פתוח כיוון שהוא מסוגל ליצור כלים וחומרים חדשים.
אולם שניהם חיים בתוך מציאות מוגבלת, ולכן, בדומה לבריקולר, גם המהנדס נאלץ לשקול לעשות שימוש במערכות קודמות של ידע תאורטי ומעשי.
בשנת 1963 הוא הזמין את ז'ורז' דוורה, אנתרופולוג ידוע ממוצא יהודי-הונגרי ללמד בבית הספר הגבוה למדעי החברה בפריז.
בשנת 1966 הו אפרסם מאמר בו השתמש לראשונה במושג "משולש קולינרי".
כשהוא מפורסם בכל העולם, בשנים 1965-1970 עבד על הפרויקט הגדול שלו, מחקר בעל ארבעה כרכים ששמו "מיתולוגיות" (Mythologiques).
בספר זה, לוי-שטראוס לקח מיתוס יחיד מהקצה של דרום אמריקה, ועקב אחרי הווריאציות שלו מקבוצה לקבוצה, דרך אמריקה המרכזית, ועד לחוג הארקטי שבצפון אמריקה, וכך עקב תפוצת המיתוס מצד אחד של היבשת לצד השני.
הוא עשה זאת באופן סטרוקטואליסטי טיפוסי, כשהוא בוחן את היחסים בין האלמנטים של הסיפור במקום להתמקד בתוכן הסיפור עצמו.
בעוד ש"חשיבה פראית" היה הצגה של התאוריה הרחבה של לוי-שטראוס, "מיתולוגיות" היה דוגמה מורחבת של ניתוח.
הספר מפורט וארוך מאוד, ולמרות היותו יצירת המופת שלו, הוא נקרא פחות מ"חשיבה פראית" הנוח יותר לקריאה.
לוי-שטראוס סיים את כתיבת הכרך האחרון של "מיתולוגיות" ב-1971, נבחר כחבר האקדמיה הבריטית ב-1966, הוא נבחר לאקדמיה הצרפתית ב-1973, הכבוד הגדול ביותר לאינטלקטואל בצרפת.
הוא קיבל את פרס ארסמוס ב-1973 וב-2003 - את פרס מייסטר-אקהרט לפילוסופיה.
הוא קיבל כמה דוקטורטים לשם כבוד מאוניברסיטאות כמו אוקספורד, הרווארד, וקולומביה, ואת אות לגיון הכבוד מהדרגה הגבוהה ביותר.
אף שפרש לגמלאות, הוא המשיך לפרסם מפעם לפעם מחשבות על אמנות, על מוזיקה ועל שירה, וכן ראיונות וזיכרונות מתקופות מוקדמות יותר בחייו.
הדעות התאורטיות של לוי-שטראוס מוצגות ב"אנתרופולוגיה סטרוקטורלית" (1958).
הוא רואה את התרבות כמערכת של תקשורת סימבולית, שיש לחקור אותה באמצעים שמשתמשים בהם בדיון ברומנים, בנאומים פוליטיים, בספורט ובקולנוע.
החשיבה שלו קלה יותר להבנה כאשר מבינים אותה על רקע התאוריה החברתית של הדור הקודם.
הוא כתב על הקשר הזה במשך עשורים רבים.
העדפה של הסברים "פונקציונליים" שלטה במדעי החברה מתחילת המאה ועד לשנות החמישים, כלומר, אנתרופולוגים וסוציולוגיים ניסו להסביר את מטרתו של מוסד או מעשה חברתי.
הקיום של דבר הוסבר אם הוא מילא תפקיד, או פונקציה.
האלטרנטיבה המשמעותית היחידה לסוג כזה של ניתוח היא ההסבר ההיסטורי, המסביר את העובדה החברתית בכך שהוא מתאר כיצד הוא התפתח ונעשה קיים.
אולם, הרעיון של פונקציה חברתית התפתח בשני כיוונים שונים.
האנתרופולוג האנגלי אלפרד רדקליף-בראון, שקרא והעריך את חיבוריו של הסוציולוג הצרפתי אמיל דורקהיים, טען כי מטרת המחקר האנתרופולוגי היא למצוא את הפונקציה הקולקטיבית, כלומר, למשל, מהי התרומה למערכת החברתית ככלל, של אמונה דתית או של מערכת של חוקים לגבי נישואין.
הרקע לגישה זו היה הרעיון הישן, שהתרבות התפתחה בשלבים מהפרימיטיבי למודרני, ובכל מקום באותו אופן.
כל הפעולות בחברה מסוימת יהיו, לפיכך, דומות, ולוגיקה פנימית תגרום להם להתפתח משלב אחד לשני.
באופן זה, ניתן לראות את החברה כאורגניזם, שחלקיו פועלים יחד כחלקי גוף.
הגרסה המשפיעה יותר של פונקציונליזם, של ברוניסלב מלינובסקי, תיארה את סיפוק צורכי היחיד, שהאדם מקבל מההשתתפות במנהג כלשהו.
בארצות הברית, שם האנתרופולוגיה עוצבה על ידי פרנץ בועז, שחונך בגרמניה, ההעדפה הייתה לתיאורים היסטוריים.
בגישה זו היה בעיות ברורות, ולוי-שטראוס משבח את בועז על כך שהוא עמד כנגדם בהגינות.
פעמים רבות, מידע היסטורי אינו זמין בתרבויות שאינן כותבות ועל האנתרופולוג להשלים את המידע, על ידי השוואה לחברות דומות, והתבססות על תאוריות חסרות בסיס ראייתי, הרעיון הישן של שלבים אוניברסליים של התפתחות או הטענה כי נקודות דמיון תרבותיות מגיעות ממגע בעבר בין התרבויות.
בועז הגיע למסקנה כי אין דגם כללי של התפתחות חברתית שניתן להוכיח אותו; לפיכך, אין היסטוריה, אלא רק היסטוריות.
ישנן שלוש שאלות שכל אסכולה צריכה לענות עליהן בעניינים אלו: באיזה סוג ראיות להשתמש?
האם להדגיש את הפרטים של כל תרבות, או לחפש את התבנית הכללית שביסוד של כל התרבויות?
ומה עשוי להיות המקור של התבנית הכללית הזו, ההגדרה של הכלליות האנושית.
מדענים מכל מדעי החברה תמיד הסתמכו על מחקרים בין-תרבותיים.
תמיד היה צורך להשלים את המידע מחברה אחת במידע מחברות אחרות.
לפיכך, מושג כלשהו של טבע אנושי כללי היה טבוע ביסוד של כל גישה.
ההבדל בין הגישות הוא, אם כן: האם העובדה החברתית קיימת מפני שהיא פונקציונלית לחברה ככלל או מפני שהיא פונקציונלית לאדם היחיד?
עבור לוי-שטראוס, הבחירה הייתה בחברה הכללית.
כלל היה לו להראות את חוסר העקיבות והחשיבות של התיאורים האישיים.
מלינובסקי טען, לדוגמה, שאמונות מאגיות נוצרות כאשר אנשים מרגישים צורך בשליטה על אירועים שבהם התוצאות אינן ידועות.
הוא מצא תמיכה לטענה זו באיי טרוברייאנד, בטקסים שקיימים סביב הפלות ואריגה.
אך באותם השבטים, אין שום מאגיה שקשורה לעשיית סירים מחמר, אף שעיסוק זה אינו יותר בטוח מזה של אריגה.
חוץ מזה, הסברים אלה פעמים רבות מסופקים אד-הוק; קל מאוד להציג את התכונה האנושית הנצרכת כשצריך אותה.
אך גם השיטה הרגילה של פונקציה קבוצתית אינה פועלת.
בחברות שונות עשויים להיות מוסדות שונים, שדומים מבחינות מסוימות אך משרתים פונקציות שונות.
תרבויות שבטיות רבות מחלקות את השבט לשתי קבוצות ומקיימות חוקים מסובכים על איך מותר לשתי הקבוצות להתנהג זו כלפי זו.
אך השאלה מה בדיוק מותר להם לעשות, וגם ההגדרות של כל קבוצה, שונות משבט לשבט.
גם לא ניתן לומר שחלוקה לשתיים הכרחית לקיום של ארגונים באופן אוניברסלי, שכן יש שבטים רבים ששורדים ללא חלוקה זו.
עבור לוי-שטראוס, השיטות של הבלשנות נעשו למודל לכל ההבנות של החברה.
האנלוגיות שלו הן בדרך כלל מהפונטיקה (אם כי מאוחר יותר, גם ממוזיקה).
"ניתוח מדעי צריך להיות אמיתי, מפשט, ומסביר", הוא אומר (ב"אנתרופולוגיה סטרוקטורלית").
ניתוח פונמי מגלה תכונות אמיתיות, מבחינת זה שדוברי השפה יכולים להכיר ולהגיב עליהם.
כמו כן, הפנום הוא הפשטה מהשפה; הוא לא רק קול, אלא קטגוריה של קול המוגדרת על ידי חוקים המיוחדים לשפה.
בחקירה של מערכות קרבה שהוא עסק בהם, האידיאל הזה של הסבר איפשר לו ארגון של המידע שבידו.
המטרה הכללית הייתה לגלות מדוע יחסי משפחה וקרבה כה שונים בשבטים דרום אמריקאיים שונים.
בקבוצה אחת, לדוגמה, לאב יהיה שליטה הדוקה על הבן, ואילו בקבוצות אחרות, אח האם הוא שיהיה לו את היחס הזה עם הבן, ואילו היחס של האב יהיה רגוע.
הצליחו להגיע לכמה דגמים חלקיים.
היה קשר הופכי בין היחס שבין האם והאב, ליחס שבין האב והבן; לדוגמה, אם לאם היה מעמד חברתי שליט ויחסה לאב היה פורמלי, אז לאב בדרך כלל היה קשר קרוב עם בנו.
אך העדויות על תבניות אלה לא היו מוחלטות וממצות.
צורה אחת למצוא מאפיין מארגן כללי הוא להציב את כל העמדות במערכת המשפחתית בסולמות בכמה ממדים.
לדוגמה, האב זקן מהבן, האב יצר את הבן, האב הוא באותו מין כמו הבן, וכן הלאה; הדוד הוא זקן ובאותו מין כמו הבן, אך לא יצר אותו, וכן הלאה.
ייתכן כי בחינה כללית ומדוקדקת של מאפיינים כאלה תוכל להביא לתבנית כלשהי.
אך לוי-שטראוס טען כי סוג הניתוח הזה הוא "אנליטי רק למראית עין".
התוצאה שלו היא טבלה, שקשה יותר להבינה מאשר את המידע ההתחלתי, ושמבוססת על הגדרות שרירותיות (האב גדול מהבן, אך החוקר הוא שמחליט שדבר זה מסביר את יחסיהם).
לבד מכך, השיטה לא מסבירה דבר, כי היא מספרת רק הסברים טאוטולוגיים – אם גיל הוא דבר חשוב, הוא מסביר את היחסים.
אך לא את מקור המבנה.
פתרון טוב יותר לבעיה יהיה למצוא יחידה בסיסית של קרבה, שיכולה להסביר את כל הווריאציות.
היחידה תצטרך להיות אשכול של ארבעה תפקידים – אח, אחות, אב, בן.
אלה הם התפקידים הקיימים בכל חברה שיש בה טאבו על גילוי עריות.
אח יכול לתת את אחותו למשפחה אחרת, והיא תשיב לו בכך שהבן שלה יאפשר לאחותו להתחתן מחוץ למשפחה.
המטרה הכללית היא שתהיה כמות מספקת של נשים על מנת לשמור על כך שהשבטים יהיו מקושרים בשלווה.
בלי קשר לנכונותו, הסבר זה מראה את האיכויות של המחשבה הסטרוקטורליסטית.
אף על פי שלוי-שטראוס מדבר על כך שהוא מתייחס לתרבות כתוצר של אקסיומות שנמצאות בבסיסה, הוא מעוניין במידע האובייקטיבי של המחקר בשטח.
הוא מציין, כי אפשרי שתהיינה יחידות בסיסיות אחרות של קרבה; אחות, אח האחות, אשת האחות, בת; אך אין דוגמאות בעולם האמיתי של יחסים שניתן להגיע אליהם מיחידות אלה.
המטרה של ההסבר הפונקציונליסטי היא לארגן את המידע האמיתי באופן הפשוט והאפקטיבי ביותר.
כל מדע, הוא אומר, הוא או סטרוקטורליסטי או רדוקציוניסטי.
כשהוא ניצב כנגד עניינים כמו טאבו גילוי העריות, אנו עומדים בפני הגבול של מה שהאנושות עד כה הסכימה לו.
ניתן לחשוב על סיבה ביולוגית כלשהי שמונחת בבסיסו, אך מבחינת הסדר החברתי, הטאבו הוא פשוט עובדה, והמדען החברתי יכול לעבוד רק עם היחסים החברתיים העולים ממנו.
החיבורים המאוחרים יותר של לוי-שטראוס יותר שנויים במחלוקת, בין השאר משום שהם עוסקים בנושאים של דיסציפלינות אחרות.
הוא האמין כי החיים המודרניים וכל ההיסטוריה מיוסדים על אותם הקטגוריות שהוא גילה בברזיל.
לדוגמה, הוא משווה בין אנתרופולוגיה לסדרתיות מוזיקלית ומגן על גישתו ה"פילוסופית".
הוא גם הצביע על כך שהראייה המודרנית של תרבויות פרימיטיביות היא פשטנית בכל שהיא לא נותנת להן היסטוריה.
הקטגוריות המיתולוגיות משקפות את השינויים שקרו בחברות אלה – הפסד במלחמה, הגירה, גלות.
הוא דגל בהבנה של החיים האנושיים כקיימים בו-זמנית בשני קווי זמן: באירועים ההיסטוריים ובמחזורים ארוכים, שבכל אחד מהן תבניות בסיסיות של מיתוסים הן דומיננטיות.
במובן זה, דעותיו דומות לאלה של פרננד ברודל, ההיסטוריון של הים התיכון וה"תקופה הארוכה" ("'la longue durée"), הטוען כי יש להבין את ההיסטוריה במחזורים ארוכים של מאות שנים לפחות.
ספרי לוי-שטראוס לפי סדר יציאתם לאור בעברית:
החשיבה הפראית, תרגמה אליה גילדין, ספרית פועלים, ספרי דעת זמננו, מרחביה ותל אביב, תשל"ג.
הטוטמיזם היום, תרגם אבנר להב, הוצאת רסלינג, תל אביב, 2003.
מיתולוגיות, חלק ראשון: הנא והמבושל, תרגם יותם ראובני, הוצאת נמרוד, תל אביב, 2004.
מיתולוגיות, חלק שני: מדבש לאפר, תרגם יותם ראובני, הוצאת נמרוד, תל אביב, 2004.
מיתולוגיות, חלק שלישי: מוצא נימוסי השולחן, תרגם יותם ראובני, הוצאת נמרוד, תל אביב, 2005.
מיתולוגיות, חלק רביעי: האדם העירום, תרגם יותם ראובני, הוצאת נמרוד, תל אביב, 2005.
גזע, היסטוריה, תרבות, תרגם אמוץ גלעדי, הוצאת רסלינג, תל אביב, 2006.
מיתוס ומשמעות, תרגם נמרוד בר עם, הוצאת בבל, תל אביב, 2010.
במחוזות טרופיים נוגים, תרגמה קולט בוטנר, הוצאת כרמל, 2015.
בשנת 1986 זכה קלוד לוי שטראוס בפרס נונינו הבינלאומי.
קלוד מאקללה סינדה (צרפתית: Claude Makélélé Sinda; נולד ב-18 בפברואר 1973 בזאיר) הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת הקשר ומאמן כדורגל בהווה.
עד גיל 4 גדל אצל סבתו בזמן שאחיו אנדרה ג'וזף שיחק בבלגיה.
בגיל 5 משפחתו הגיעה לצרפת והוא התחיל לשחק בבוסי סנט אנטואן ולאחר מכן במלאן עם השחקן ליליאן תוראם.
בשנת 1990 התחיל לשחק כדורגל מקצועני עם חתימתו בברסט.
בסוף השנה המועדון פשט רגל וירד לליגה השלישית.
לכן מאקללה עבר לשחק בנאנט.
את הופעת הבכורה שלו בנאנט ערך ב-1 באוגוסט 1992 במשחק שהסתיים בתוצאה 0-0. בשנת 1995 זכה עם הקבוצה באליפות צרפת, בה היה בורג חשוב במרכז המגרש.
הוא שיחק שם עונה אחת.
בסוף העונה עבר מאקללה לסלטה ויגו.
בסלטה ויגו שיחק במשך שנתיים והיה משחקני הקישור הבולטים בליגה הספרדית.
הוא זכה עם הקבוצה בליגת האלופות ופעמיים באליפות ספרד.
ב-2003, לאחר מחלוקת בנוגע למשכורתו בקבוצה, עבר מאקללה לצ'לסי.
חשיבותו של מאקללה הוכרה על ידי מאמן צ'לסי, ז'וזה מוריניו, שאמר שהוא שחקן השנה של צ'לסי לעונת , עונה בה צ'לסי זכתה באליפות.
מאקללה לקח את הפנדל במשחק האליפות של צ'לסי מול צ'רלטון, שאותו החמיץ, אבל לקח את הכדור החוזר וכבש את שערו הראשון ב-94 משחקים במדים הכחולים.
בשנת 2008 עבר מאקללה לפריז סן-ז'רמן.
אף על פי שנולד בקונגו, שיחק מאקללה בנבחרת צרפת.
לאחר זכייתו באליפות צרפת עם נאנט, הוא זומן לראשונה לנבחרת.
הוא ערך את הבכורה שלו ב-22 ביולי 1995 נגד נורווגיה, במשחק שהסתיים בתיקו 0-0.
מאקללה השתתף עם הנבחרת במונדיאל 2002, ביורו 2004 וביורו 2008. לאחר הדחת הנבחרת בשלב הבתים של יורו 2008, פרש מאקללה מהנבחרת יחד עם ליליאן תוראם ווילי סניול.
ביולי 2011 הפך מאקללה לעוזר המאמן של פריז סן-ז'רמן.
ב-24 במאי 2014 חתם לראשונה כמאמן ראשי, בבסטיה מליגת העל הצרפתית.
מאקללה סיים את תפקידו בקבוצה לאחר כחצי שנה.
בינואר 2016 מאקללה מונה למנהל המקצועי של בסטיה.
שנה לאחר מכן, מונה לעוזר מאמן בסוונסי סיטי מהפרמייר ליג.
בנובמבר 2017 מונה למאמנה של אויפן מליגת העל הבלגית.
ב-2 באוגוסט 2019 החליט לעזוב את המועדון ועבר לשמש כמאמן ויועץ טכני במחלקות הנוער של צ'לסי.
ב-2024 מונה למאמנה של אסטרס טריפוליס מליגת העל היוונית.
באביב 2004 הכיר את הדוגמנית-שחקנית נעמי לנואה, וכעבור שנה נולד ילדם הראשון.
קלוד ריינס היה שחקן קולנוע ותיאטרון אנגלי.
קלוד ריינס נולד בלונדון ב-1889 אביו, פרדריק ריינס, היה שחקן תיאטרון.
הוא למד את הצדדים הטכניים של עבודת התיאטרון בהיותו עוזר למנהל במה.
ב-1913 אחרי שהופיע לראשונה בארצות הברית, חזר לאנגליה והתגייס לגדוד הסקוטי, במלחמת העולם הראשונה נפגע מהתקפת גזים, והיה עיוור בעין ימין כל חייו.
סר הרברט בירבוהם טרי, מייסד האקדמיה המלכותית לדרמה, הכיר בכשרונותיו ומימן את שיעורי שיפור הדיבור שהיה זקוק להם.
בשנים שאחר המלחמה ביסס את עצמו כשחקן תיאטרון וגם הופיע לראשונה בקולנוע בסרט אילם בריטי "בנה את ביתך".
בשנות ה-20 היה ריינס מורה באקדמיה המלכותית לדרמה, ובין תלמידיו היו ג'ון גילגוד ולורנס אוליבייה.
אחת מתלמידותיו, איזבל ג'ינס, הייתה לאשתו הראשונה.
בסוף שנות העשרים נסע שוב לארצות הברית והופיע בתיאטרון בניו יורק.
הקריירה ההוליוודית שלו החלה ב-1932 כשעשה מבחן בד עבור יוניברסל סטודיו.
בזכות קולו הערב התקבל להופעתו הראשונה בסרט מדבר "הרואה ואינו נראה".
בשנים הבאות היה אחד השחקנים העסוקים בחברת האחים וורנר.
הוא שיחק במגוון תפקידים והיה במיטבו כשגילם דמויות של נבלים.
בשנת 1939 התאזרח בארצות הברית.
ריינס לא זכה מעולם בפרס האוסקר על אף שהיה מועמד לאוסקר ארבע פעמים.
המועמדויות היו על תפקידיו ב"מר סמית הולך לוושינגטון", "מר סקפינגטון", בעלה הנאצי של אינגריד ברגמן בסרטו של אלפרד היצ'קוק "הנודעת", ותפקידו הידוע ביותר קפטן רינו, מפקח המשטרה המושחת ב"קזבלנקה".
ב-1946 היה לשחקן הראשון שדרש וקיבל מיליון דולר על תפקיד בסרט "קיסר וקלאופטרה" בו גילם את דמותו של יוליוס קיסר.
ב-1951 חזר להופיע בהצלחה בברודוויי וזכה בפרס הטוני על הופעתו ב"חשיכה בצהריים" (Darkness at Noon).
בשנים האחרונות לחייו הופיע בטלוויזיה (הבולטת בהופעותיו הייתה בסדרת "אלפרד היצ'קוק מציג").
הוא המשיך להופיע בסרטים עתירי תקציב כמו לורנס איש ערב ו"הסיפור הגדול ביותר".
ריינס נפטר בשנת 1967 בלקוניה שבניו המפשייר.
גסנייר, צ'ארלס ברטון סקרוג' Scrooge ג'ייקוב מארלי הנרי אדוארדס ללא קרדיט 1936 Hearts Divided נפוליאון בונפרטה פרנק בורזייגי Anthony Adverse מרקיז דון לואיס מרווין לרוי 1937 Stolen Holiday סטפן אורלוף מייקל קורטיז בן המלך והעני The Prince and the Pauper רוזן הרטפורד ויליאם קיילי They Won't Forget אנדרו ג'.
קלוד לורן היה צייר צרפתי שפעל ברומא.
נחשב כאחד הגדולים שבציירי הבארוק וכמייצג הגדול (לצדו של ניקולא פוסן) של הקלאסיציזם בתקופה זו.
זכה לפרסום עצום בשעתו עד שנודע (וכך מופיע לעיתים בספרות המקצועית עד היום) בשמו הפרטי, קלוד, כבוד המוענק רק לגדולים מכולם.
קלוד לורן, ששמו המקורי היה קלוד ז'לה (Gellee), נולד למשפחה ענייה בכפר שמפאן בדוכסות לורן (כיום חבל לורן שבצפון מזרח צרפת).
למד בבית הספר שבכפר והיה שוליה אצל אופה עוגות.
נתייתם מהוריו בהיותו בן שתים עשרה בלבד, ועבר להתגורר אצל אחיו הבכור שעסק בתחריטי עץ בעיר פרייבורג שבגרמניה.
שני הביוגרפים הראשונים שלו, הצייר הגרמני יואכים פון סנדרארט (Sandrart) והביוגרף האיטלקי פיליפו בלדינוצ'י (Baldinucci) חלוקים ביניהם בנוגע לשנות בחרותו והכשרתו כצייר, אולם כיום מאמינים מרבית החוקרים כי את ראשית הכשרתו עשה ברומא אצל צייר נופים גרמני בשם גופרדו וואלס.
לאחר כשנה עזב את וואלס ועשה את שאר לימודיו אצל הצייר האיטלקי אגוסטינו טאסי (הידוע יותר כמי שאנס את ארטמיזיה ג'נטילסקי).
ב-1625 יצא למסעות בשווייץ, בבוואריה ובצרפת.
קארל דרה (Deruet), שהיה צייר החצר של דוכס לורן, העסיק אותו כעוזרו במשך שנה שבמהלכה עיטר קלוד את תקרת הכנסייה של מסדר הכרמליתים בעיר נאנסי (שהייתה בירת דוכסות לורן).
ב-1627 שב קלוד לרומא, ולא עזב יותר את איטליה עד יומו האחרון.
ברומא הושפע מציוריו של אניבלה קראצ'י (1560-1609).
השפעת האור והצל בציור הפכה לנושא ההתעניינות העיקרי של קלוד.
שני ציורי נוף שצייר עבור הקרדינל בנטיווליו זיכו אותו בתמיכתו של האפיפיור אורבנוס השמיני ובהמשך של פטרוני האמנות הגדולים של התקופה ופיליפ הרביעי, מלך ספרד, בכללם.
החל מראשית שנות השלושים התפרסם מאוד כצייר נוף, בעיקר של ציורי ערי נמל דמיוניות ובהם: "עיר נמל עם שקיעת החמה" (1639), "קלאופטרה יורדת בחוף העיר טרסוס" (1642–1643).
קלוד התיידד עם הצייר ניקולא פוסן שהתגורר בשכנותו ברומא.
הם אף יצאו יחדיו לסיורי ציור בנוף הכפרי של אזור קמפאניה שבדרום איטליה.
מסופר כי על פי עצתו של פוסן, שהיה מבוגר מקלוד בשש שנים, הכניס האחרון לציוריו מבנים קלאסיים, מקדשים, הריסות, ואף הסכים לצרף להם דמויות אדם, אך לבו היה נתון בעיקר לתיאור הנוף.
הוא עסק גם בציורים על נושאים מיתולוגיים ומסורתיים ובהם: "חוף ים עם אפולו" (1647), "נישואי יצחק ורבקה" (1648).
שמות הציורים נועדו לקונים, אך עבור קלוד הנושא היה הנוף המשתנה בהשפעת אור וצל, זריחת השמש ושקיעתה.
קלוד נחשב כאחד מגדולי אמני הרישום של כל הזמנים והיה רשם פורה ביותר.
כל אימת שהיה יוצא לחיק הטבע היה נוטל עמו מחברת בה הנציח ברישום את שראו עיניו.
על אף שללא ספק אבדו רבים מרישומיו, הגיעו לידינו קרוב לאלף ומאתיים מהם.
ברישומים אלה נעזר ל"בניית" הנוף בציוריו.
למעט ציור בודד שבו תיאר נוף אמיתי (פורום רומאנום, 1636, מוזיאון הלובר, פריז), היו נופיו "מומצאים" ומורכבים מקטעי נוף אותם רשם במחברותיו ואשר צרפם זה לזה.
כך, לעיתים, ניתן לזהות בציוריו מקומות קונקרטיים (לדוגמה: גשר מילביוס ברומא) אלא שאלה מתוארים בסביבה השונה מן הסביבה האמיתית שלהם.
כבר במחצית הראשונה של שנות השלושים זכה קלוד להערכה רבה ומחירי עבודותיו נסקו מעלה מעלה.
הדבר הביא לגל זיופים וחיקויים של יצירותיו, דבר שגרם לו עגמת נפש מרובה.
על מנת להיאבק בתופעת הזיופים, החל בשנת 1635 לנהל ספר רישומים אותו כינה "Liber Veritatis" ("ספר האמת").
בספר זה צייר בגרפיט, פחם וצבעי מים, בדקדקנות רבה, כל תמונה בצבעי שמן שיצאה מסדנתו, כולל מידותיה של התמונה, שנת עשייתה ולמי נמכרה.
כך, כאשר ציור שלו הוצע למכירה ברחבי אירופה ניתן היה לבדוק עמו אם מדובר בציור מקורי או בזיוף.
בספר, שגודל דפיו עשרים על עשרים וחמישה ס"מ בערך, רשם קלוד את כל ציוריו (195 במספר) שעשה מאותה שנה ועד יום מותו; זאת למעט הציור האחרון שלו ("אסקניוס משלח חץ באיל של סילביה", 1682, מוזיאון אשמוליאן, אוקספורד), שאותו לא הספיק לכלול בספר.
ה-Liber Veritatis נמצא כיום באוסף המוזיאון הבריטי בלונדון ומהווה מקור בעל חשיבות ראשונה במעלה לחקר יצירתו של קלוד.
יצוין כי בשל ערכם הגבוה של ציוריו הם נשמרו בדרך כלל היטב ושרדו כ-250 מהם, המהווים כשלושת רבעי מכלל יצירתו.
יצירותיו של קלוד זכו לפופולריות מיוחדת בקרב אספנים אנגלים וחלקם אף נהגו לעצב את אחוזותיהם וגניהם בהשראת הנופים שבהן.
זהו גם מקורו של המושג האנגלי picturesque, דהיינו - נוף יפה, בדומה לתמונה של קלוד.
החל ב-1663 סבל קלוד מדלקת מפרקים ברגליו.
במשך עשרים שנותיו האחרונות לא הרבה לצאת מביתו, אך המשיך לצייר והקדיש מכספו למטרות צדקה לעניים.
הוא הלך לעולמו ב-1682 ונטמן בכנסיית "סנטיסימה טריניטה דיי מונטי" המתנשאת מעל המדרגות הספרדיות ברומא.
קלוד ז'וזף ורנה היה צייר צרפתי.
נולד למשפחת ציירים בעיר אביניון שבחבל פרובאנס.
כבר בהיותו בן ארבע עשרה עזר לאביו בציור דקורטיבי.
ב-1734 נסע לאיטליה, ובדרכו צייר את נמל העיר מרסיי שבדרום צרפת.
משהגיע לרומא נתקבל ללמוד בסטודיו של ברנרדינו פרג'וני, שעסק בציור נוף ימי.
הוא עשה את דרכו המקצועית אט אט, עד שהפך לצייר נודע (בערך ב-1745).
החל מ-1746 שלח את ציוריו לאקדמיה לציור ולפיסול בפריז, שהציגה אותם בתערוכותיה.
ורנה עבר לרומא בצעירותו היפה, שם למד אצל ברנרדינו פרגיוני ואדריאן מנגלארד.
קלוד ז'וזף ורנה התגורר ברומא במשך כעשרים שנה, עד 1753, כאשר הוזמן על ידי המלך לואי החמישה עשר לשוב לצרפת כדי לצייר סדרת ערי נמל צרפתיות.
סדרה זו מוצגת במוזיאון הלובר בפריז.
משחזר לפריז, נבחר לחבר האקדמיה לציור ולפיסול, והציג את תמונותיו בתערוכותיה דרך קבע.
במשך תשע שנים סייר ברחבי צרפת, ואחרי 1762 התיישב בפריז.
לציוריו נודעה השפעה על ציירים רבים באירופה, באמריקה ובאוסטרליה.
קלוד ז'וזף ורנה נפטר בחדר עבודתו במוזיאון הלובר בפריז ב-1789.
סערה לחוף הים התיכון (1745)
קלוד ללוש הוא במאי קולנוע, מפיק, תסריטאי וצלם יהודי-צרפתי.
ללוש גדל במשפחה יהודית אלג'יראית והחל להתבלט כבמאי בשנות ה-60. סרטו גבר ואישה משנת 1966 זיכה אותו בפרסים ובהכרה בין-לאומית.
במהלך הקריירה הקולנועית שלו ביים ללוש למעלה משבעים סרטים, שרבים מהם זכו להצלחה בין-לאומית.
על אף הצלחתו, שיטות עבודתו וסגנונו הקולנועי עוררו לעיתים קרובות ביקורת בטענה כי סרטיו הם שטחיים, סנטימנטליים ומסורבלים מבחינה עלילתית.
ללוש נולד ברובע ה-9 של פריז לשארלוט (לבית אבלאר) ולסימון ללוש.
אביו היה בן למשפחה יהודית אלג'יראית ואמו התגיירה.
ללוש סיפר כי המגע הראשון שלו עם הקולנוע היה בגיל מאוד צעיר "אמי החביאה אותי בבתי קולנוע כשהייתי קטן.
הקולנוע, בראש ובראשונה, הציל את חיי".
על אמונתו אמר: "היום אני מאמין באלוהים.
האמונה התעוררה כשעשיתי סרט בישראל.
שם אי אפשר שלא להאמין.
אהבתי את בתי התפילה של כל הדתות.
כל מה שקורה הוא לטובה.
לפעמים נדמה לי שההשראה שלי באה מהשמיים.
לאחר שנכשל בבחינות הבגרות קנה לו אביו מצלמה כדי לפתוח דף חדש.
הוא החל את דרכו הקולנועית בצילומי כתבות, והיה בין הראשונים שתיעדו את חיי היומיום בברית המועצות, כשמצלמתו מוסתרת מתחת למעיל.
הוא גם צילם אירועי ספורט כמו מרוץ 24 השעות של לה מאן והטור דה פראנס.
ללוש שירת בצבא צרפת ביחידת הסרטה, שם יצר למעלה ממאה סרטים קצרים, ושוחרר בשנת 1960.
סרט הביכורים הארוך שלו, "זכות הגבר" (1960, Le Propre de l'homme), זכה לביקורות קשות.
מבקרי כתב העת מחברות הקולנוע כתבו: "קלוד ללוש, זכרו את השם היטב, כי לא תשמעו עליו שוב".
למרות זאת, באותה שנה ייסד את חברת ההפקות שלו, "Les Films 13", שבאמצעותה הפיק את רוב סרטיו בהמשך.
סרטו "נשות הלילה" (La femme spectacle) מ-1963 שתיעד זונות, נשים בקניות ומנותחות אף, צונזר בשל נטייה מיזוגנית.
ללוש עצמו הגדיר את הסרט בראיון משנת 2017 בתור הסרט הגרוע ביותר שלו.
הצלחת "גבר ואישה" ב-1966 שינתה את מעמדו וזיכתה אותו בהכרה בינלאומית רחבה.
הסרט זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן 1966 ובטקס פרסי האוסקר ה-39 (1967) זכה הסרט בשני פרסים - פרס התסריט המקורי הטוב ביותר (ללוש יחד עם פייר יוטרהובן) ובפרס הסרט הזר הטוב ביותר.
ללוש עצמו היה מועמד לפרס הבמאי הטוב ביותר.
הסרט נחשב עד היום לאחת היצירות המזוהות ביותר עם רוח הקולנוע הרומנטי הצרפתי.
סרטו "לחיות כדי לחיות" (Vivre pour vivre, 1967) זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר והיה מועמד לאוסקר לסרט הזר.
האפוס המוזיקלי שלו מ-1981, "אלה והאחרים" (Les Uns et les Autres, בארצות הברית: Bolero: Dance of Life), נחשב לאחת מיצירות המופת שלו.
למרות ביקורות שהיו לעיתים שליליות, הסרט זכה להצלחה רבה בקרב הקהל.
"מסלול של ילד מפונק" (Itinéraire d'un enfant gâté, 1988) היה אחד מההצלחות הקופתיות הגדולות ביותר בקריירה שלו.
בסרט מככב ז'אן פול בלמונודו שזכה בפרס הסזאר לשחקן הראשי על משחקו בסרט.
סרטו "עלובי החיים" (Les Misérables, 1995) זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר.
הפקת ענק המתנהלת בכמה רבדים ומשלבת בין הקלאסיקה של הספרות הצרפתית, ההיסטוריה של צרפת בתחילת המאה, ומחוות לקלאסיקה של הקולנוע הצרפתי.
סרטו הקצר "C'était un rendez-vous" מ-1976 מציג נסיעה מהירה ברחובות פריז לפנות בוקר, ומצולם כולו מנקודת מבט המכונית.
לפי האגדה, ללוש נעצר לאחר הקרנת הבכורה על נסיעה במהירות מופרזת, אך בראיון מ-2006 גילה כי נהג במכונית המרצדס שלו והוסיף פסקול של מכונית פרארי לשם אפקט המהירות.
ב-2020 יצר ללוש גרסה מחודשת לסרט זה, "Le Grand Rendez-vous".
שצולם במונקו בכיכוב נהג המרוצים שארל לקלר.
הצילומים נערכו במסלול מונקו ב-24 במאי 2020 והסרט יצא לאקרנים ב-13 ביוני אותה שנה.
הביקורות כינו אותו "חסר חיים" (The Verge) ו"עצלני וביצוע כושל" (כריס האריס מ-Top Gear).
"שנות חיינו היפות" (2019, Les Plus Belles Années d'une vie) - סרט ההמשך ל"גבר ואשה" בו מפגיש ללוש את הגיבורים בזקנתם.
ללוש נודע בשיתוף פעולה נרחב עם המלחין פרנסיס לה (Francis Lai), עמו עבד על למעלה 35 סרטים בין 1966 ל-2018. יחד יצרו להיט גדול עם שיר הנושא של "גבר ואישה", שבוצע על ידי ניקול קרואזיל ופייר בארו, והוקלט במאות גרסאות.
במהלך הקריירה שלו, ללוש הרבה לעבוד כבמאי, תסריטאי וצלם בו זמנית, כשהוא ממעט להשתמש בבמאי צילום אחר.
בשנת 1993 כיהן כנשיא חבר השופטים בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי ה-18 במוסקבה.
לאורך הקריירה שלו התמודד ללוש עם ביקורת משמעותית ומתמשכת, בעיקר מצד מבקרי קולנוע צרפתים ותומכי הגל החדש הצרפתי.
לאחר צאת סרטו המצליח "גבר ואישה" כתב מבקר הקולנוע ז'אן-לואי קומלי בכתב העת הנחשב מחברות הקולנוע כי הסרט אינו יותר מאשר בידור לא מתוחכם וכי ללוש הוא "מחלה לעולם הקולנוע, סרטן".
בהמשך הואשם בשטחיות וחזרתיות של נושאי סרטיו, עודף סנטימנטליות ועלילות מסורבלות.
ללוש היה מודע היטב לביקורות נגדו.
את סרטו "הצטלבות" (2007,"Roman De Gare") בחר לביים תחת שם בדוי, הֶרְבֶּה פִּיקָאר, כדי שהסרט יישפט לגופו.
רק לאחר הצלחתו בפסטיבל קאן חשף שהוא העומד מאחורי הסרט.
1966 - פרס דקל הזהב לסרט "גבר ואישה" בפסטיבל קאן.
1967 - שני פרסי אוסקר לסרט "גבר ואישה" - פרס התסריט המקורי ופרס הסרט הזר הטוב ביותר.
1968 - פרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר ל"לחיות כדי לחיות" (1967 ,Vivre pour vivre).
1971 - פרס דוד די דונטלו לבמאי הזר על סרטו "Le Voyou".
1981 - פרס דקל הזהב ופרסי סזאר ל"בולרו".
1989 - פרס סזאר ושתי מועמדויות לסרט "מסלולו של ילד מפונק".
1996 - פרס גלובוס הזהב לסרט "עלובי החיים".
2024 - פרס על פועלו הבולט בקולנוע הבינלאומי במסגרת פסטיבל ונציה.
1997 - מפקד במסדר האמנויות והספרות.
2005 - תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון.
2016 - מפקד במסדר הכתר הבלגי.
2018 - קצין בלגיון הכבוד הצרפתי.
2023 - מפקד במסדר ההצטיינות הלאומי.
2025 - בפסטיבל הקולנוע בקאן הוענק לללוש כבוד מיוחד על סרטו הקלאסי "גבר ואישה", ששימש השראה לשני הפוסטרים הרשמיים של המהדורה ה־78 של הפסטיבל.
לראשונה בתולדות קאן הוצגו שני פוסטרים רשמיים לאותה מהדורה, שניהם מציגים את סצנת החיבוק האיקונית מתוך הסרט כאשר פעם מוצגת האישה ופעם הגבר.
קלוד ללוש נישא ארבע פעמים: בשנת 1967 לשחקנית כריסטין קושה (Christine Cochet), בשנת 1986 למארי-סופי אל (.Marie-Sophie L), בשנת 1995 לשחקנית אלסנדרה מרטינס (Alessandra Martines), וב־17 ביוני 2023 נישא לסופרת ולרי פרן (Valérie Perrin) עמה הוא חי מאז שנת 2006.
לפני כן היה בן זוגן של השחקניות אנני ז'ירארדו (Annie Girardot) ואוולין בואיי (Évelyne Bouix).
ללוש הוא אב לשבעה ילדים, שכולם נושאים שמות המתחילים באות S:
סימון (Simon), שנולד בשנת 1969 מנישואיו לכריסטין קושה;
שרה (Sarah, 1976), שנולדה למנחת הדוגמנית גונילה פרידן (Gunilla Friden);
שלומית (Salomé, 1983), בתה של השחקנית אוולין בואיקס;
סבאיה (Sabaya, נולדה ב־1987), סאשקה (Sachka, נולד ב־1989) ושאיה (Shaya, נולדה ב־1992) – ילדיו ממערכת היחסים עם מארי־סופי אל.
סטלה (Stella, 1998), בתו מנישואיו לאלסנדרה מרטינס.
קלוד ז'אד הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון צרפתייה.
נולדה בדיז'ון בשם "קלוד מרסל ז'ורה" (Claude Marcelle Jorré), בתם של זוג פרופסורים.
ז'אד למדה שלוש שנים בקונסרבטוריון לאמנות דרמטית של דיז'ון, ובשנת 1966 זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר.
היא עברה לפריז והייתה תלמידה של ז'אן לורן קושה (Jean-Laurent Cochet) כשחקנית תיאטרון.
בו-זמנית הופיעה בכמה הפקות טלוויזיוניות.
פרנסואה טריפו גילה אותה ושיבץ אותה בסרטו "נשיקות גנובות" בשנת 1968. תקופה מסוימת היו טריפו וז'אד ארוסים רשמיים.
היא הופיעה בסרטים צרפתיים, אמריקאיים, בלגיים, איטלקיים, יפניים, גרמניים וסובייטיים.
נפטרה ממחלת הסרטן ב-1 בדצמבר 2006.
1968 Baisers Volés נשיקות גנובות בבימוי פרנסואה טריפו.
1969 The Witness "העד" בבימוי אן ולטר.
1969 Mon oncle Benjamin "דודי, בנימין" בבימוי אדוארד מולינרו.
1969 Topaz "טופז" בבימוי אלפרד היצ'קוק.
קלוד לואי מרי אנרי נאווְיֵה (צרפתית: Claude Louis Marie Henri Navier; 10 בפברואר 1785, דיז'ון, צרפת – 21 באוגוסט 1836, פריז, צרפת) היה מתמטיקאי, פיזיקאי ומהנדס צרפתי.
כאשר נאוויה היה בן 8 נפטר אביו שהיה עורך דין ידוע, והדוד אמילנד גאוטי שהיה מהנדס מפורסם החל דואג לחינוכו ולהשכלתו.
בשנת 1802 החל ללמוד בבית הספר המפורסם אקול פוליטקניק (École Polytechnique).
למד אנליזה מתמטית אצל פורייה שהשפיע עליו רבות ומאז נשארו חברים.
הכניסה למוסד חינוכי זה הייתה מותנית בעמידה בתחרות נגד מועמדים רבים.
ב-1804 החל לומד במוסד המפורסם אקול דה פון א שוסה (École Nationale des Ponts et Chaussées).
את הלימודים סיים כתלמיד מצטיין בשנת 1806 והחל לעבוד בפיקוח על בניית גשרים במחלקת הדיג של הסיין בפריז.
דודו לימד אותו ידע תאורטי ומעשי נרחב בנושא גשרים ותעלות.
נאוויה ערך ופרסם את כתב היד של דודו בנושא גשרים ותעלות בשלושה כרכים, בתוספת הערות ועדכונים בשנים 1809, 1813 ו-1816. הספרים תארו את המכניקה של גופים אלסטיים וזכו להתענינות רבה.
בשנת 1824 נבחר לאקדמיה הצרפתית למדעים וב-1830 הפך לפרופסור באקול דה פון א שוסה.
שנה לאחר מכן הוא החליף את אוגוסטן לואי קושי כפרופסור למכניקה ולקלקולוס באקול פוליטקניק.
נאוויה שינה את תוכנית הלימודים בהוסיפו שיעורי מדע ומתמטיקה למהנדסים.
בשנת 1819 הגדיר נאוויה את הציר הנייטרלי בכפיפה במרכז הכובד של שטח החתך ותיקן את ההנחה של גלילאו גליליי, שהניח שהציר הנייטרלי מצוי בסיב הקעור הקיצוני של הקורה.
גם נאוויה החזיק בדעה זו זמן מה.
פרסומו העיקרי היה בפיתוח משוואות נאוויה-סטוקס בתחום מכניקת הזורמים שנקראו על שמו ועל שם ג'ורג' גבריאל סטוקס, בשנת 1822.
נאוויה שעסק במתמטיקה ובאנליזה הצליח בתאוריית הזרימה, הגם שלא הבין לגמרי את הפיזיקה של התופעות.
בשנת 1826 הודפס ספרו של נאוויה על חוזק חומרים.
הוא זיהה את מודול האלסטיות כתכונה של החומר הנפרדת ממומנט ההתמד של השטח המתנגד לכפיפה.
בשנת 1821 פיתח את המשוואות הכלליות בתורת האלסטיות בצורה מתמטית שימושית למהנדסים ובדיוק סביר.
יש הרואים בנאוויה מייסד תורת המבנים המודרנית.
נאוויה נסע לאנגליה פעמיים בשנים 1821 ו-1823 בשליחות ממשלת צרפת כדי ללמוד שם על גשרים תלויים ועל מבנים תלויים.
הוא כתב סיכום מקיף הכולל תיאור גשרים שכבר נבנו, ההיסטוריה של בניית גשרים והמתמטיקה הדרושה לחישוב שלהם.
נאוויה השתמש במשוואות של לאונרד אוילר ובחשבון הדיפרנציאלי לחישוב קווי השקיעה של קורות בצורות תמיכה שונות ובעומסים בצורות שונות.
נאוויה פיתח שיטה כללית לפתרון בעיות בלתי מסוימות של חוזק חומרים.
הוא היה הראשון שפתר קורות עם עומס לאורך ציר הקורה בנוסף לעומס הניצב לקורה.
הוא ערך ניסיונות בכדורי מתכת אותם העמיס בעומס של לחץ פנימי כאשר קוטר הכדור היה בסביבות 30 סנטימטר ועובי הדופן 2.5 מילימטר.
נאוויה העלה את הלחץ הפנימי בכדור עד שגרם לו להסדק ומצא שזה קורה במאמץ דומה למאמץ המתיחה של החומר, ממצא זה מתאים להבנתנו היום שהמאמץ במכל הוא מאמץ מתיחה.
הושפע משני פילוסופים בני זמנו והם אוגוסט קונט (Auguste Comt) וקלוד-אנרי דה סן-סימון (Henri de Saint-Simon), בתקופה רבת שינויים באירופה בכלל ובצרפת בפרט.
קלוד פירון (1931 בנאמור שבבלגיה - 22 בינואר 2008 בשווייץ) הוא בלשן ופסיכולוג בלגי שהתגורר בשווייץ.
היה מתורגמן של האו"ם (מסינית, אנגלית, רוסית וספרדית לצרפתית) בין השנים 1956 עד 1961. לאחר שעזב את האו"ם עבד עבור ארגון הבריאות העולמי ברחבי העולם.
משנת 1973 ועד לשנת 1994 לימד פסיכולוגיה באוניברסיטת ז'נבה.
בשנת 1978 קיבל אזרחות שווייצרית.
פירון התחיל להתעניין באספרנטו עוד בשנת 1943 כאשר היה תלמיד בבית הספר.
הוא כתב ספרים ומאמרים רבים באספרנטו.
כדובר השפה מנעוריו, פירון השתמש בה במדינות רבות, כולל יפן, סין, אוזבקיסטן, קזחסטן, מספר מקומות באפריקה ובאמריקה הלטינית, וכמעט בכל מדינות אירופה.
היה חבר כבוד באגודת האספרנטו העולמית.
קלוד כאהן או בשמו המלא קלוד-לואי-אלפרד כאהן היה מזרחן צרפתי, יהודי.
התמחה בחקר האסלאם בימי הביניים, מקורות מוסלמיים על מסעי הצלב, היסטוריה חברתית של החברה המוסלמית בת ימי הביניים (כולל עבודות על מסדרי פוטוואה) ובהיסטוריה המוקדמת של טורקיה.
כאהן ייסד את ענף ההיסטוריה החברתית-כלכלית של האסלאם.
קלוד כאהן נולד בפריז בשנת 1909 כבן למשפחה יהודית שמקורה בלורן (העיר מץ).
לקלוד הייתה אחות בשם אנטואנט.
סבו מצד האב היה מהנדס בניין ידוע בשם אלפרד כאהן ודוד מצד האם היה המתמטיקאי פול פייר לוי (1886-1971), לימים חבר באקדמיה למדעים.
קלוד כאהן למד היסטוריה ב"אקול נורמל סופרייר" עד שנת 1928 ולאחר מכן סיים agrégation בהיסטוריה וגאוגרפיה בשנת 1932. במקביל - עד שנת 1931 למד ערבית, אחר כך טורקית ופרסית בבית הספר הלאומי לשפות המזרח.
בהמשך עסק בין השנים 1932–1940 בהוראת היסטוריה כמורה בתיכון (בין השאר, באמיין בשנת 1933 וברואן אחרי 1938).
כמו כן לימד כמרצה זוטר בבית הספר הלאומי לשפות המזרח בין השנים 1937–1940. בין השנים 1933–1936 עשה מחקרים במסגרת הקרן ע"ש תייר (Thiers) ובין השנים 1936–1938 שהה לסירוגין לצורך השתלמות ומחקר בטורקיה.
בשנת 1939 הצטרף למפלגה הקומוניסטית הצרפתית, באותם ימים בלתי חוקית, והחליט לאמץ בחקר ההיסטוריה את המתודולוגיה המרקסיסטית ה"מטריאליסטית דיאלקטית".
בשנת 1940 סיים את התואר השלישי - דוקטור בספרות.
אחת מהעבודות שהציג דנו ב"צפון סוריה בתקופתם של מסעי הצלב ושל הנסיכות הפרנקית של אנטיוכיה".
הקריירה המדעית שלו הופסקה בגין מלחמת העולם השנייה.
פלה גויס לצבא הצרפתי ב-15 באפריל 1940 ונפל בשבי בידי הגרמנים.
כשבוי מלחמה, התמזל מזלו ולא נשלח למחנות השמדה.
שוחרר מהשבי במאי 1945 וב-9 ביוני 1945 שוחרר גם ממסגרת הצבא.
החל מאוקטובר 1945 לימד באוניברסיטת שטרסבורג קודם במרצה, אחר כך החל משנת 1948 כפרופסור.
התחתן עם מורה ממוצא צרפתי, פולין סלין אוליבייה שהייתה חסידה של השיטה הפדגוגית הנונקונפורמיסטית ה"פרנה".
כשהאידאולוגים של המפלגה הקומוניסטית התקיפו בחריפות את סלסטן פרנה, ממציא השיטה הזאת ובעצמו חבר המפלגה, קלוד כאהן התגייס כל כולו להגנתו.
בשנת 1959 עבר מסטראסבורג לפריז לאחר שהתמנה לפרופסור בסורבון.
מאוחר יותר, בין השנים 1970–1979 לימד באוניברסיטת פריז I, שבה לימדו עמיתיו פוסייה, גובר, טובר, פרסון, דוויס.
בפריז, בשנת 1960 לא חידש את השתייכותו למפלגה הקומוניסטית, אך נשאר מרקסיסט בהשקפתו.
בשנת 1967 לימד כפרופסור אורח באוניברסיטת מישיגן באן ארבור.
בשנים האחרונות לחייו סבל מאוד מירידה בראייה ובשמיעה ונאלץ, למורת ליבו, לסרב להזמנות לסימפוזיונים ולפנלים שבהם ביקשו כמו בעבר לשמוע את דעתו בנושאי העולם המוסלמי וההיסטוריה של ימי הביניים.
עיוור, כמעט חרש ומוגבל מבחינה מוטורית, שמר עד סוף ימיו את חריפות המחשבה.
כשנאלץ בגלל נכותו להפסיק לעבוד, קלוד כאהן תרם את ספרייתו המדעית לקולז' דה פראנס.
האוסף שלו, הכולל 2000 ספרים מן המזרח, 1000 גיליונות מ-20 כתבי עת, 80 עבודות לתואר, 475 ספרים מחוץ לעולם האסלאמי-ערבי, 60 חוברות מכנסים מדעיים ו-3365 מאמרים מודפסים, הצטרפו לאלו שנתרמו על ידי ז'אן סובאז'ה, אנרי לאוסט, ז'אק ברק ולואי מאסיניון.
קלוד כאהן נפטר בנובמבר 1991. אשתו, פולין, נפטרה שנה וחודש אחריו.
השאיר שישה ילדים, ביניהם ההיסטוריונים מישל כאהן (נ'1953) וז'ילבר כאהן.
קפדן בכל מה שנוגע לדרישות המדע, כאהן שמר עצמו רחוק מהזרקורים.
לכן במותו זכה לרשימה צנועה בלבד בעיתון "לה מונד" במדור "פנקס" מעטו של חוקר האסלאם, מקסים רודנסון.
"נעלם מדען צרפתי גדול מאוד, מוכר כמורה על ידי כל עמיתיו בחו"ל.
היה מוכר מעט על ידי הקהל הרחב.
זה המחיר ששילם על זלזולו בשטחיות".
קלוד כאהן נחשב, בדומה לברנרד לואיס נציג של אותם ה"מזרחנים המאוחרים" שהכשרתם הייתה קודם כל בהיסטוריה אירופית ופנו קצת יותר מאוחר לחקר המזרח.
שניהם חקרו את תולדות המזרח התיכון תוך שימוש קפדני בכלים של ההיסטוריה הכללית, במיוחד של ההיסטוריה החברתית והפוליטית, ללא דגש מיוחד על נושא הדת והתרבות.
לדברי האמפריס, "כשאתה קורא את עבודותיו של כאהן, אתה קורא כאילו על היסטוריה רוסית או איטלקית: האמונה הדתית והביטויים התרבותיים אינם משחקים תפקיד מהותי בניתוחיו"
לפני מלחמת העולם השנייה כאהן פרסם קודם מחקרים על המשטר הפאודלי באיטליה הנורמנית ובצפון סוריה בימי מסעי הצלב.
אחרי המלחמה המשיך לחקור את תקופת הצלבנים אבל התרכז במיוחד בהיסטוריה הכלכלית של החברה האיסלאמית בימי הביניים.
באוגוסט 1954 בכנס מזרחנים בקיימברידג' הציג מאמר-מניפסט תחת הכותרת "ההיסטוריה הכלכלית והחברתית של המזרח המוסלמי בימי הביניים" שבו קרא תיגר על דרך מחקרי המזרחנות עד אז.
דרש ליישם בחקר המזרח אותן השיטות המדעיות הנהוגות בחקר ההיסטוריה המערבית והציע רשימה ארוכה של נושאי מחקר שעוררו תמיהות בקרב "המזרחנים הקלאסיים" שנכחו בכנס.
באותה שנה -1954, הוא פרסם "מבוא למסע הצלב הראשון" (An Introduction to the First Crusade) בכתב העת של אוקספורד Past & Present.
התעניין בסחר הימי, בכלכלתה ובמדיניות הכספים של מצרים בימי הביניים.
כמו כן כתב על תנועות עממיות ועל האוטונומיה העירונית באסיה המוסלמית באותה תקופה.
בקיא בהיסטוריה של המזרח המוסלמי ושל העמים המוסלמים בימי הביניים, כאהן כתב את הפרקים על האסלאם וכמה מהפרקים על מסעי הצלב ב"היסטוריה הכללית של הציוויליזציות".
קלוד כאהן כתב כמה ערכים באנציקלופדיה של האסלאם בהוצאת בריל ובכתב העת "אראביקה".
כאהן כונה "'דיקן' תחום ההיסטוריה החברתית המוסלמית" ונחשב ל"אחד מההיסטוריונים של האסלאם המשפיעים ביותר" במאה ה-20 בארצות הברית כאהן זכה להערכה רבה מצד חוקרים כמו המזרחן פול קוב, שכינה אותו "ההיסטוריון הטוב ביותר של המזרח התיכון במאה העשרים", או ההיסטוריון מארק כהן.
ספרו המפורסם ביותר, שנכתב במקורו בגרמנית ותורגם לעברית, "האסלאם : מלידתו עד תחילת האימפריה העות'מאנית : (המאה השביעית עד סוף המאה ה-15)".
ספר מודרני בתפיסתו, הפך להיות פופולרי ומהווה ספר לימוד לתולדות האסלאם באוניברסיטאות בעולם.
כאהן ידוע גם בספריו על תולדות סוריה, התקופה ממלוכית והתקופה העות'מאנית כשבהם בולטת גישה היסטורית השוואתית בין עולם האסלאם למקומות אחרים כמו אירופה.
כאהן כתב סדרת מאמרים על תנועות פושעים עממיות בעולם האסלאם של ימי הביניים וטען שלא מדובר בפשע מאורגן, אלא בתנועות תסיסה חברתית שהתפרנסו משוד, שהיה מאפיין של העולם המוסלמי, עולם שהעיר הייתה במרכזו.
אבל בעוד שבעיר האירופית באיטליה ובעיקר ונציה ובפלנדריה התפתח מעמד של יושבי עיר בורגנים (מלשון בורג, אנשי המצודה) ונוסדו רפובליקות של סוחרים, הרי שבמזרח זה לא צמח והשכבה החברתית שהייתה צריכה להוות את המעמד הזה תססה.
לדעתו של כאהן מעמד בורגני היה חשוב כשכבת ביניים בין השלטונות והצבא לבין העם.
כאהן כתב פרקים בהיסטוריה של האסלאם ובהיסטוריה של אירן בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג'.
פעילותו כחבר במפלגה הקומוניסטית התיישבה הייטב עם הזדהותו עם יישום המטריאליזם המרקסיסטי במחקרו ההיסטורי.
אם כי לדעתו של ברנרד לואיס, "יש מעט הוכחות לכך שכאהן אימץ גישה אידאולוגית בעבודתו"
לא פעם כאהן נכנס למחלוקות קשות עם האידאולוגים של המפלגה, כמו במקרה המוזכר של שיטות הפדאגוג פרנה, שהותקף על ידי אנשים כמו ז'ורז' סנידרס, רוז'ה גארודי, אטיין פאז'ון וז'ורז' קוניו.
בשנת 1957 קלוד כאהן השתתף ב"קבוצת העבודה של ההיסטוריונים הקומוניסטים".
כמו כן היה פעיל גם במסגרות אחרות של אקדמאים קומוניסטים כמו התא סורבון - ספרות (Cellule Sorbonne-Lettres) ו"דרכים חדשות" ("ואה נובל" - "Voies Nouvelles").
כתב אפילו מאמר תחת כותרת "האקדמאי והסולידריות המפלגתית".
כאהן גילה אהדה לקבוצת ההגות "סוציאליזם וברבריה" שפעלה בין השנים 1949 -1967 בהנהגתו של קורנליוס קסטוריאדיס.
כבן למשפחה יהודית מתבוללת, ומושפע מההשקפות שרווחו בתנועה הקומוניסטית, כאהן לא אהב להבליט את מוצאו היהודי.
בדומה ללא מעטים מההיסטוריונים של העולם האסלאמי בארצו, גישתו הייתה אוהדת לעמדות הצד הערבי בסכסוך במזרח התיכון.
השתתף בקבוצת המחקר לפתרון הבעיה הפלסטינית מיסודם של מקסים רודנסון וז'אק בֶּרק.
בשנת 1991 חתם על עצומה למען שחרורו של מיכאל ורשבסקי, ראש "המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית", שהיה כלוא באותה תקופה בישראל.
זמן קצר לפני מותו כאהן חתם גם על הצהרה נגד המלחמה בעיראק שתוכננה על ידי ארצות הברית וארצות נוספות לאחר פלישת סדאם חוסיין לכווית.
הצהרה זו הביעה את החשש לעתיד "הידידות עם עמי ערב איתם אנו קשורים בכל כך הרבה אינטרסים מדעיים ותרבותיים".
1945 - פרס שלומברגר מטעם האקדמיה לכתובות ולספרות יפה
1973 נבחר לחבר ב"אינסטיטוט הצרפתי" - חבר האקדמיה לכתובות וספרות יפה
אביר מסדר לגיון הכבוד של צרפת
ספר יובל וכתב עת לזכרו:
VI בעריכת ראול קוריאל וריקה גיזלן)
כתב העת Arabica (43/1 (1996)), מיוזמתו של מוחמד ארכּון (Mohammed Arkoun) ובעריכתו של עבדאללה שייח מוסא, הקדיש את הגיליון מס.
43, למפעל חייו של קלוד כאהן.
מישו (F.Micheau) נמצאת גם רשימה ביבליוגרפית מלאה של כתביו.
הפרק שלישי הפרה, הזזה, התקדמות - היסטוריה כללית והיסטוריה של המחשבה
האסלאם : מלידתו עד תחילת האימפריה העות'מאנית : (המאה השביעית עד סוף המאה החמש-עשרה) / קלוד כאהן ; מצרפתית: עמנואל קופלביץ ; עריכה מדעית: יהושע פרנקל.
(סוריה הצפונית בתקופת מסעי הצלב והנסיכות אנטיוכיה, תזת דוקטורט בספרות, אוניברסיטת פאריס, הוצאת גטנר, 1940)
(המשטר הפאודלי של איטליה הנורמאנית, תזה משלימה באוניברסיטת פאריס)
(היסטוריה כלכלית וחברתית של המזרח המוסלמי הימיביניימי)
(גורמים כלכליים וחברתיים בקפאון התרבותי של האסלאם - ב"הקלאסיציזם וההידרדרות התרבותית בתולדות האסלאם)
(תנועות עממיות ואוטונומיות עירוניות באסיה המוסלמית של ימי הביניים - מאמר בכתב העת "אראביקה")
(ההדים החברתיים המשתנים של כמה דוקטרינות דתיות)
(נקודות מבט על המהפכה העבסית - ב"רוויו איסטוריק")
(מכס וסחר בנמלים הים תיכוניות של מצרים בימי הביניים)
(באבא איסחק, באבא איליאס, חאג'י בקטאש ואחרים)
(העמים המוסלמים בהיסטוריה של ימי הביניים)
(מחזומייאת:מחקרים על ההיסטוריה הכללית והפינאנסית של מצרים בימי הביניים)
(תרומה לערך "ג'יש" (צבא) באנציקלופדיה של האסלאם, הוצאת בריל, כרך ב)
(טורקיה הטרום עות'מאנית - מהדורה באנגלית, 1968; תרגום מורחב לצרפתית, 1988)
(תרומה לערך "חסבה) (מדיניות המוסר והשווקים) באנציקלופדיה של האסלאם, כרך ג )
(המזרח והמערב בימי מסעי הצלב)
ספרים שבהם השתתף או בעריכתו
(מבוא להיסטוריה של המזרח המוסלמי:יסודות ביבליוגרפיים - בעריכת ז'.
סובאז'ה - מהדורה בצרפתית, ,1961
(ימי הביניים - כרך ג של ההיסטוריה הכללית של הציוויליציות, מהדורה שנייה, 1957, פאריס)
הסולטנות הסלג'וקית של רום - באנגלית)
(האסלאם - בהיסטוריה העולמית פישר - בגרמנית)
(האסלאם והמערב בימי הביניים:היבטים של יחסים בינ-תרבותיים - הוצג בכינוס התשיעי של המרכז ללימודים של ימי הביניים והרנסאנס המוקדם - בעריכתו של חליל סמאן)
(מזרח ומערב בתקופת מסעי הצלב) בצרפתית
(יצירתו של קלוד כאהן:קריאות בקורתיות - בכתב העת אראביקה, ליידן, בצרפתית
(ספר לימוד למינהל ולניהול כספים מתימן: "מֻלַחַּ'ץ אלְפִטַן" הרסולית, מאת חסן בן עלי אל חוסייני:מהדורה פקסימילית של הטקסט הערבי יחד עם מבוא ותרגום עם הערות שוליים - מאת רקס סמית - עם חומר נוסף ממחקריו שלא פורסמו של קלוד כאהן ור.ב.
קלוד פרנסואה , היה זמר פופ צרפתי וכותב שירים.
מוכר מחוץ לצרפת עם השיר שכתב "Comme d'habitude", שעל בסיס הלחן שלו נוצר השיר "My Way" (בדרכי שלי) שכתב פול אנקה וביצע פרנק סינטרה.
קלוד פרנסואה נולד באסמאעיליה שבמצרים, לאם איטלקייה ואב צרפתי, שהתפרנס מפיקוח על תנועת אוניות בתעלת סואץ.
עם פרוץ הסכסוך באזור זה בשנת 1956, נאלצה המשפחה לעבור למונקו, שם סבלו מקשיים כלכליים עקב מחלתו של האב.
פרנסואה החל לעבוד כפקיד בנק בימים וכמתופף בלילה בלהקה שהופיעה במלונות יוקרה בריביירה הצרפתית.
באחד ממועדוני הלילה הנוצצים בהם הופיע, הכיר את השחקנית הבריטית ג'אנט וולקוט, עמה התחתן.
פרנסואה החל את הקריירה המקצועית שלו לאחר שקיבל הצעה לשיר באחד המועדונים.
הוא היה בעל קול ומראה ייחודיים, עם פנים בובתיות-נשיות משהו, אך עם זאת, ניכרה בשיריו השפעה רבה של כוכבי הרוקנרול האמריקאים של אותם זמנים, אשר רבים משיריהם הוא תרגם לצרפתית.