tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-17 באוקטובר עזבה קונגו את טרוק בליווית ארבע אוניות מערכה נוספות, שלוש נושאות מטוסים, שמונה סיירות כבדות, שלוש סיירות קלות ומספר משחתות, בתגובה להתקפת בעלות הברית על האי וייק.
בדצמבר שבה קונגו ליפן לתחזוקה ולאימונים.
בינואר 1944 עלתה קונגו על מבדוק יבש, וקיבלה תוספת תותחי נ"מ ותותחי 127 מ"מ, ובחודש מרץ עזבה פלגת אוניות המערכה השלישית את יפן והפליגה לאינדונזיה.
במאי 1944 הצטרפה קונגו לכוח המשימה של אדמירל ג'יסאבורו אוזאווה, ולאחר מכן חברו לכוח המשימה של תת-אדמירל טקאו קוריטה בדרכם לאיי מריאנה.
במהלך קרב ים הפיליפינים ב-20 ביוני, בו ליוותה את נושאות המטוסים היפניות, לא ספגה קונגו כל נזק, והצליחה לחמוק מהתקפות מטוסי בעלות הברית.
לאחר ששבה ליפן נוספו לסיפונה עוד תותחי נ"מ, שהביאו את המספר הכולל למעל מאה.
באוקטובר 1944 עזבה קונגו את אינדונזיה במסגרת ההכנות להתקפת-הנגד היפנית כנגד בעלות הברית בפיליפינים.
ב-24 באוקטובר, במהלך קרב מפרץ לייטה שהיה לקרב הימי הגדול בהיסטוריה, ספגה קונגו נזק קל בלבד ממטוסי בעלות הברית בים סיבויאן.
קונגו הסבה נזק לנושאת המטוסים המלווה "גמביר ביי" ולשתי משחתות, וטיבעה את המשחתת "סמואל רוברטס".
במהלך ההפלגה לברוניי תקפו את קונגו מטוסי בעלות הברית מספר פעמים, אך היא ספגה נזק קל בלבד, והגיע למעגן ב-28 באוקטובר.
ב-16 בנובמבר, לאחר תקיפות אוויר אמריקניות על מעגן הצי בברוניי, עזבו קונגו, יאמטו ושאר הצי הראשון את האי ושבו לקורה.
ב-20 בנובמבר נכנס הצי הראשון למצר פורמוזה.
מעט לאחר חצות, ה-21 בנובמבר, איתרה הצוללת האמריקנית "סיליון II" (Sealion II) את אוניות הצי, ובשעה 02:45 שיגרה שישה טורפדו לכיוון קונגו, ושלושה נוספים לעבר אוניית המערכה נאגטו.
שני טורפדו פגעו בצידה השמאלי של קונגו, וטורפדו נוסף טיבע את המשחתת "אורקאזה".
פגיעות הטורפדו גרמו להצפת חדרי הדוודים של קונגו, אך היא המשיכה להתקדם באיטיות.
בשעה 05:00 נטשה קונגו את שאר הצי הראשון, ופנתה לנמל ג'ילונג שבפרומוזה, בליווי המשחתות "המקאזה" ו"איסוקאזה".
רבע שעה לאחר שעזבה את הכוח הראשי, החריפה נטייתה ל-45 מעלות בעקבות הצפות בלתי נשלטות.
בשעה 05:18 קרסה מערכת החשמל של האונייה, ונתנה הפקודה לנטוש אותה.
בשעה 05:24, בשיא פעולות הנטישה, התפוצץ אחד ממחסני התחמושת והאונייה החלה לשקוע במהירות, ואיתה מעל ל-1,200 מאנשי צוות, כולל מפקדה ומפקד פלגת אוניות המערכה השלישית.
קונג: אי הגולגולת הוא סרט מפלצות אמריקאי שעלה לאקרנים ב-10 במרץ 2017 בהפקת אולפני Legendary Pictures.
סרט זה מהווה אתחול לסדרת סרטי קינג קונג וכמו כן גם כסרט השני ביקום הקולנועי של גודזילה וקינג קונג, אחרי הסרט גודזילה משנת 2014, אם כי מבחינה עלילתית הוא קודם.
את הסרט ביים ג'ורדן ווגט-רוברטס ואת התסריט כתב מקס בורנשטיין.
בסרט מככבים אנסמבל שחקנים הכולל את טום הידלסטון, בריי לארסון, סמואל ל.
ג'קסון, ג'ון גודמן וג'ון ס.
במלחמת העולם השנייה, 2 חיילים - אחד יפני ושני אמריקאי, מתרסקים על אי לא ברור באוקיינוס השקט, והשניים מתחילים בקרב.
אולם להפתעתם, גורילת ענק בגובה 30 מטרים הקרויה בפי ילידי האי "קונג", מגיעה, ושואגת לעברם.
שנים לאחר מכן, בשנת 1973, מדענים מטעם חברת הקריפטוזואולוגיה מונארך, באים לשכנע את הסנטור להביא אותם לאי לא ממופה על האוקיינוס השקט עם ליווי צבאי, ומצליחים לשכנעו.
בשל כך, המדענים הולכים גם לשכנע באמצעות כסף חייל אמריקאי לשעבר בשם קפטן ג'יימס קונרד, מה שגם מצליח להם.
בבסיס צבאי אמריקאי בווייטנאם, קולונל בשם פרסטון פאקרד, מאוכזב מזה שכבר לא יוכל יותר להילחם במלחמות.
אך להפתעתו, הממשלה מתקשרת אליו ואומרת לו שהוא יוכל ללוות מדענים לאי לא ממופה הקרוי "אי הגולגולת" כדי לבצע שם בדיקות גאולוגיות.
באוניה הצבאית, בה גם נמצאת עיתונאית פעילת שלום בשם מייסון וויבר, המדענים מראים לחיילים את מטרת המשימה.
לאחר שהם מגיעים לאי, קונג מגיע ומרסק את כל המסוקים בקרב אלים.
פרסטון הכועס מכריח את ויליאם, אחד מהמדענים, לספר לו את כל האמת: הייתה ספינה צבאית כלשהי, שנהרסה בידי מפלצת ימית לא מזוהה.
ומאז, הוא מנסה להוכיח שמפלצות קיימות.
ג'יימס, מייסון והאחרים מגיעים לכפר של ילידי האי, ושם, חייל אמריקאי בשם לוטננט האנק מרלו, שהתרסק באי במלחמת העולם השנייה, מספר להם את האמת על קונג, הגורילה הענקית, וגם מספר להם על "זוחלי הגולגולות" - אוכלי נבלות גדולים שמהווים כ"קללה" של האי.
זוחלי הגולגולות היו אויבים לגזע של קונג, אך הגדול ביותר מבין הזוחלים, שהוא במקרה גם המלך שלהם, הכחיד את רוב בני מינו של קונג.
כאשר הם בונים מעין סירה קטנה ממטוס צבאי הרוס, ושטים בנהר, הם נתקלים בחבורה של פרסטון.
ג'ק צ'אפמן, חייל של פרסטון שהלך לאיבוד, נתקל בחרגול מוזר גדול ונהרג בידי זוחל גולגולות.
לאחר הליכה בשדה גייזרים קטלני, ויליאם נהרג בידי אותו הזוחל שהרג את ג'ק והחבורה מצליחה להרוג את זוחל הגולגולות.
פרסטון מחליט להפציץ את קונג, אולם כשהחבורה של ג'יימס מצליחה לעצור אותו מלהרוג את קונג, מלך זוחלי הגולגולות מגיע וקונג הורג את פרסטון.
החבורה מגיעה למקום המפגש של המסוקים, ומתפתח קרב בין מלך זוחלי הגולגולות לבין קונג.
קונג בסוף מצליח להרוג את המלך, בכך שתולש את לשונו החוצה.
מייסון, כתוצאה מהקרב, נופלת למים וכמעט טובעת, אך קונג מגיע ומציל אותה.
בסוף, החבורה עולה על המסוקים והאנק מתאחד עם משפחתו.
בסצנה שלאחר הכתוביות, ג'יימס ומייסון נלקחים לחדר החקירות של מונארך, והמדענים מראים להם דרך מקרן מספר ציורי מערה המסבירים כי הולך להיות קרב שיכריע את גורל האנושות (אם כי בציורים מופיע גודזילה, רודן, מות'רה ויצור בשם קינג גידורה).
טום הידלסטון בתפקיד קפטן ג'יימס קונרד.
מנהיג החוקרים באי ואיש השירות האווירי המיוחד לשעבר.
ברי לארסון בתפקיד מייסון וויבר.
ג'קסון בתפקיד פרסטון פאקרד, קולונל בצבא ארצות הברית.
ג'ון גודמן בתפקיד ויליאם "ביל" ראנדה.
האחראי על החיפוש מטעם הממשלה ובמשך שלושים שנה ניסה להוכיח את קיומן של מפלצות, מה שמצליח לו בסופו של דבר.
ג'ון סי ריילי בתפקיד לוטננט האנק מרלו.
ג'ייסון מיטשל בתפקיד גלן מיל, טייס מסוקים.
קורי הוקינס בתפקיד הוסטון ברוקס .
טובי קבל בתפקיד ג'ק צ'אפמן, רב-סרן בצבא ארצות הברית ויד ימינו של פאקרד.
קבל גם גילם את הבעות פניו של קונג באמצעות לכידת תנועה.
שיי ויגהאם בתפקיד קפטן אירל קול.
תומאס מאן בתפקיד תת-קצין רג סליבקו.
מארק אוון ג'קסון בתפקיד וודוארד.
ג'ון אורטיז בתפקיד ויקטור נייבס.
בנוסף, ויל בריטן לוהק לגלם את האנק מארלו בצעירותו וטרי נוטרי לוהק לגלם את דמותו של קונג באמצעות לכידת תנועה.
השחקנים ארין מוריארטי, ניק רובינסון ומויסס אריאס אשר הופיעו בעוד מסרטיו של ווגט-רוברטס, מופיעים בתור אורחים בבר.
קינג קונג - גורילת ענק זכר בגובה 30 מטרים.
הצליח להרוג את מלך זוחלי הגולגולת והגיבור הראשי של הסרט.
מלך זוחלי הגולגולות - זוחל דו רגלי שהוא ככל הנראה המלך של בני מינו.
חרגול עצים - נראה פרט שנראה מפחד מאחד זוחלי הגולגולות.
בופאלו ביצות - נראים מספר פרטים בסרט.
ציפור כחולת דם - נראים פרטים שהורגים את המדען ויקטור נייבס.
תמנון ענק - קונג תופס פרט אחד ולאחר מאבק אוכל אחת מזרועותיו.
עכביש במבוק - מופיע פרט מסווה שטורף כמה אנשים אך בעצמו נהרג.
בציורי מערה של אטול ביקיני מופיעים המפלצות גודזילה, רודן, מות'רה וקינג גידורה.
בקומיק-קון סן דייגו שנערך ביולי 2014 אולפני Legendary Pictures אישרו על צאתו של סרט אתחול לקינג קונג שירחיב על מקורה של הדמות שיקרא "אי הגולגולת" ויצא ב-4 בנובמבר 2016. מאוחר יותר, הוחלט שג'ורדן ווגט-רוברטס יביים את הסרט.
בדצמבר של אותה השנה, שם הסרט שונה לשמו הנוכחי "קונג: אי הגולגולת".
ב-2015 אולפני Legendary Pictures שינו את השותפות בהפקת הסרט מחברת יוניברסל לחברת האחים וורנר, ואף הודיעו שהסרט יתרחש באותו יקום של סרט הגודזילה שלהם שיצא ב-2014 וכמוהו יתרכז סביב "מונרך", צוות קריפטוזואולוגיה החוקר מפלצות הענק שהוצג בסרט הנ"ל.
אולפני Legendary Pictures אישרו שב-2019 יצא סרט המשך לסרט הזה אשר יקרא "גודזילה: מלך המפלצות" ואחריו בשנת 2020 יצא הסרט גודזילה נגד קונג, שיהווה קרוס-אובר בין קונג לסרטי הגודזילה של אותם האולפנים.
שני הסרטים הם חלק מיצירת יקום המפלצות של אולפני לג'נדרי, בו משתלבים קינג קונג וגודזילה יחדיו.
קוֹנְג אָנְגְווֹ (בסינית מסורתית: 孔安國, בסינית מפושטת: 孔安国, בפין-יין: kǒng ānguó, בערך 156-74 לפנה"ס), המכונה דְזְה-גְווֹ (子國), היה מלומד קונפוציאני, פקיד ממשל בשושלת האן המערבית בסין העתיקה וצאצא של קונפוציוס.
הוא כתב את "מסורת אדון קונג על הכתובים הנערצים", פרשנות על גרסת "הטקסט הישן" של הקלאסיקה של המסמכים שכללה גם את טקסט המקור.
היצירה אבדה במרוצת השנים, אולם במאה הרביעית הופיע זיוף של טקסט המקור שהופיע בה, והוכר כקלאסיקה קונפוציאנית למשך יותר מאלף שנים.
קוֹנְג אָנְגְווֹ היה יליד צ'וּ'פֿוּ במדינת לו, אחת מהרבה ממלכות חצי-אוטונומיות בשושלת האן המערבית.
הוא היה בנו השני של קוֹנְג ג'ונְג, וצאצא דור אחד-עשר של קונפוציוס.
הוא למד את הקלאסיקה של השירים ואת הקלאסיקה של המסמכים מן המלומדים הקונפוציאניים המפורסמים שֶׁן פֵּי ופֿוּ שֶׁנְג.
הוא גם שימש מטעם חצרו של הקיסר ווּ מהָאן בתור מומחה הרבצת מוסר (諫大夫), קצין ומושל מחוז, וזכה להערכת הקיסר כמומחה לחמש הקלאסיקות.
על פי המסורת, באחרית ימיו כתב את הספרים "לימוד וניתוח המאמרות", "מסורת הטקסט הישן של קלאסיקת כיבוד ההורים" ו"אמרות מבית מדרשו של קונפוציוס".
"הטקסט הישן" של הקלאסיקה של המסמכים
על פי המסורת, הנסיך גונְג מלוּ הרס בניין במתחם משפחת קונג במהלך הרחבת ארמונו, וכמה טקסטים עתיקים התגלו חבויים באחד הקירות, כולל הקלאסיקה של המסמכים.
כפי הנראה הם הוסתרו שם כדי להציל אותם משריפת הספרים של הקיסר הראשון.
גרסה זו של הקלאסיקה של המסמכים הכילה 16 פרקים יותר ממה שהועבר על ידי פֿוּ שֶׁנְג.
מאחר שהטקסטים המוחבאים היו כתובים בכתב החותם העתיק, הגרסה שנתגלתה קיבלה את השם "הטקסט הישן", בעוד שהגרסה של פֿוּ שֶׁנְג קיבלה את השם "הטקסט החדש".
קוֹנְג אָנְגְווֹ כתב פרשנות לגרסת הטקסט הישן, בשם "מסורת אדון קוֹנְג על הכתובים הנערצים" (尚書孔氏傳), וההיסטוריון המפורסם סְה-מָה צְ'ייֵן למד ממנו את הטקסט, והתייעץ בו במחקריו על הפרקים שעוסקים בקיסרים הקדומים שון ויו'.
ליצירה הייתה הקדמה מאת קוֹנְג.
במהלך שושלת האן המזרחית (25-220 לפנה"ס) אבדה "מסורת אדון קוֹנְג על הכתובים הנערצים".
ובתקופת שושלת ג'ין המזרחית הופעה לפתע עותק-כביכול של יצירתו של קוֹנְג.
המלומד מֵיי דְזֶה הגיש לקיסר יְוֵּ'אן מגִ'ין עותק של גרסת "הטקסט הישן" של הקלאסיקה של המסמכים, כולל הקדמה שלכאורה נכתבה בידי קוֹנְג אָנְגְווֹ.
חצר הקיסר קיבלה את הגרסה של מֵיי כאותנטית.
בשנת 653, בתקופת שושלת טאנג, הפכה גרסת "הטקסט הישן" שהציג מֵיי דְזֶה לגרסה הרשמית של הקלאסיקה הקונפוציאנית.
למרות שמלומדים רבים פקפקו באותנטיות שלה במהלך מאות השנים שלאחר מכן, מעמדה כגרסה רשמית נשמר במשך יותר מאלף שנים, עד תקופת שושלת צ'ינג.
כיום הגרסה של מֵיי דְזֶה נחשבת זיוף של היצירה של קוֹנְג אָנְגְווֹ.
אנשי קונגו (Kongo people), הנקראים גם באקונגו (Bakongo), הם קבוצה אתנית הדוברת-'קיקונגו' (KiKongo).
אנשי הקונגו חולקים שפה, תרבות ואזור מחיה לאורך החוף האטלנטי של אפריקה, החל מפואנט נואר בצפון ועד לואנדה בדרום.
ממזרח הטריטוריה מוגבלת על ידי נהר הקוונגו (Kwango) ובצפון מזרח על ידי מאגר מליבו (Malebo), אזור בנהר הקונגו.
אנשי הקונגו שוכנים כיום בשלוש מדינות נפרדות: הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה של קונגו שם הם מהווים חלק ניכר מהאוכלוסייה, ואנגולה שם הם מהווים מיעוט אתני.
עיסוקם העיקרי הוא חקלאות והם מגדלים קסווה, בננות, תירס, בטטות, בוטנים, שעועית וטרו.
בנוסף, עוסקים גם בייצוא קפה, קקאו, בננות ושמן דקלים.
חלקם עדיין עוסק בדייג ובצייד, אך כיום רובם גרים ועובדים בעיר.
אלו השוכנים בכפר מנהלים את הכפר באופן עצמאי וללא תלות בכפרים מסביב.
מקור שמה של קבוצה אתנית זו הוא בממלכת קונגו הקדומה, שממנה נותרו שרידים בודדים במממלכה זו.
דתם של אנשי הקונגו סובבת סביב האבות הקדומים ועבודת אלילים ומהווה חלק בלתי נפרד מהמערך החברתי.
כמו כן, ההשתייכות לשושלת נקבעת על פי האם.
חלק מהאזור המערבי של מרכז אפריקה ועד לאזור הדרומי של יערות קו המשווה מיושב על ידי אנשים הדוברים ניבים שונים של שפת הקונגו ושפות דומות אחרות.
השפה המדוברת בקונגו נקראת 'קיקונגו', המשתייכת למשפחת שפות הבנטו.
קיימים כ־600 ניבי בנטו המשתייכים לקבוצת השפות ניז'ר-קונגו.
לכל שפה שלושה מרכיבים: מרכיב ראשון הוא החלק שירשו מהאבות הקדומים, מרכיב שני הוא החלק שהתחדש במהלך האבולוציה של השפה והמרכיב השלישי הוא החלק בו נקלטו חלקים משפות אחרות לאורך הדרך (למשל מהפורטוגלים ששלטו באזור זה במאה ה-16).
השפה המהווה את האב הקדמון של מגוון השפות העכשוויות נקראת פרוטו-בנטו והתפתחה לפני יותר מ – 5,000 שנה.
דוברי שפות הבנטו שוכנים בעיקר במזרח ודרום קמרון וכן הניבים השונים מחולקים לפי אזורים גאוגרפיים (חלוקה שנעשתה על ידי מלקולם גט'רי (Malcolm Guthrie ) בשנת 1948).
השם של ממלכת קונגו נגזר מהמילה 'nkongo', שפירושה "צייד", מקצוע שזוהה עם גבורה והרפתקנות.
נהר הקונגו הוא השני באורכו באפריקה.
הוא גובל עם עמק הבקע הגדול במזרח אפריקה ומגיע עד לאוקיינוס האטלנטי במערב.
הנהר נפרש על 3.8 מיליון קמ"ר.
מיני דגים רבים, החיים בנהר זה, לא נמצאו באף מקור מים אחר בעולם.
לפני שאזור זה אוכלס, נהר הקונגו (הנקרא גם 'זאיר' - Zaire) שימש כמקום מפגש לאנשי הקונגו.
ממלכת הקונגו, שנוסדה בשנת 1400, הוקמה בגדה השמאלית, בחלקו הנמוך, של נהר הקונגו.
במאה ה – 18 אנשי הנהר עסקו בדיג או במסחר והוקם שוק בו סחרו בכלי חרס, מלח וקנה-סוכר.
כמו כן, בתקופה בה סחרו בעבדים, השווקים בנהר הקונגו הוצפו בסחר בעבדים.
מלכים באזור זה קיבלו שליטה רבה יותר ככל שהיקף סחר העבדים באזור שלהם עלה.
ממלכת קונגו הוקמה במאה ה - 14 במערב אפריקה, דרומית לנהר הקונגו.
גבולות הממלכה היו הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (כיום) ממזרח ואנגולה מדרום.
הממלכה נוהלה על ידי מונרך ששלט על כל השטח והציב מושלים מטעמו.
לעיתים קרובות היה המלך דואג לבקר בערי הבירה הפרובינציאליות.
אופן העברת השלטון לא התנהל באופן מסורתי של העברה מאב לבן.
בממלכה זו קבוצת חכמים בחרו את המלך מבין קבוצת מועמדים שנחשבו בעיניהם לראויים.
המועמד נבחר על- פי יכולתו להעניק לגיטימציה לרעיונותיו הפוליטיים, המדיניים והצבאיים וכן על יחסיו עם האלים.
על-מנת להראות את יכולתם למשול, על המונרכיה הקונגולזית היה להציג את הביגוד המלכותי הרשמי ואת המיתוסים והטקסים המלכותיים.
בשנת 1483 הגיעו הפורטוגלים לקונגו במהלך מסעם למציאת דרכי סחר חדשות מהודו.
כבר אז היה בממלכה מסחר ושווקים.
התנהלה מערכת מסודרת להעברת סחורות וכן ממשל הכולל מטבע רשמי הנקרא נזימב (Nzimb).
בעשור הראשון להגעת הפורטוגזים, הקונגולזים והפורטוגזים קיימו קשרי מסחר ואף הקימו שגרירויות.
ככל הנראה, היחסים הטובים היו בזכות המלך של אותה תקופה - נזינגה א נקאו (Nzinga a Nkuwu), אשר מלך בין השנים 1470–1509. המלך הוטבל לנצרות בשנת 1491 והנהיג רפורמות חדשות בממלכה.
משנת 1500 הסחר עם ממלכת קונגו התרחב.
אנשי קונגו ייבאו יועצים טכנולוגיים ומוצרי יוקרה.
תחילה הם שילמו על המוצרים בעזרת צמידי נחושת ושנהב, אך לאחר תקופה הפורטוגזים הסכימו לקבל רק עבדים בתמורה לסחורות שסיפקו.
העבדים היו צמיתים, שבויי מלחמה ומקומיים שנחטפו לעבדות.
החטיפות גרמו לשינוי ביחסים בין הפורטוגזים לאנשי קונגו, וצורת השלטון השתנתה עקב לחץ מהפורטוגזים.
בשנת 1509 ירש אפונסו (Afonso) את שלטון הממלכה מאביו.
כמות החטיפות הגוברת והסחר בעבדים גרם לחוסר שקט בקרב אנשי קונגו והמלך אפונסו היה הראשון שניסה למחות על כך למלך פורטוגל, אך ללא הצלחה.
בשנת 1520 עקב החטיפות המרובות הונהגו חוקים בנוגע לייצוא עבדים, והונהגה ביקורת בנמלים המרכזיים של קונגו שהתנהלה על ידי אנשי הממלכה.
כתוצאה מכך 3000 - 2000 עבדים יוצאו כל שנה מקונגו במשך עשור.
למרות מספרים גבוהים אלו, הדרישה לעבדים גדלה וסוחרי עבדים פורטוגזים הציעו מוצרי יוקרה למי שיביא להם עבדים.
בשנות ה - 60 של המאה ה - 16 נמכרו כ-7,000 עבדים בשנה ויוצאו לאמריקה.
אנשי הקונגו היו מעורבים בסחר בעבדים מקבוצות אתניות שכנות, מה שגרם לסכסוך בין קבוצות אתניות אלו ולמסעי נקמה, כגון פלישת ג'אגה (Jaga invasion) בשנת 1568, שבמהלכה נשרפו כנסיות פורטוגזיות, הותקפה עיר הבירה, וממלכת קונגו כמעט באה לקיצה.
הפורטוגזים הביאו כוחות צבאים כדי לתמוך בממלכת קונגו, ולאחר שנים של לחימה, הצליחו להניס את הפולשים.
במהלך המלחמה נעצרו רבים ממתנגדי השלטון ונמכרו לעבדות.
שוק העבדים ונמלי קונגו הוצפו בעבדים לייצוא.
בשלב זה של המלחמה, מלך קונגו היה תלוי מאוד בפורטוגזים.
מלחמה זו תרמה רבות לדמוניזציה של האפריקאים בקרב הפורטוגזים ונתנה לגיטימציה מוסרית לסחר בעבדים.
בשנות ה-70 של המאה ה-16 הגיעו סוחרים רבים לקונגו, וכתוצאה מכך כמות הסחר בעבדים עלתה באופן משמעותי, לכן בממלכה המשיכו לסבול מאי שקט עקב פשיטות רבות לתפיסת עבדים.
בשנת 1575 הקימו הפורטוגזים, בשיתוף עם אצולת קונגו, את עיר הנמל לאונדה (Luanda) במטה שתשמש כעיר נמל של הצבא הפורטוגזי.
בשנת 1660 הסתיים שיתוף הפעולה בין קונגו לפורטוגזים ובשנת 1665 הפורטוגזים פלשו לממלכה, הרגו את המלך, פירקו את הצבא והמליכו מלך לפי ראות עיניהם.
לאחר מות המלך אנטוניו הראשון (Antonio I), התפתחו שתי מלוכות – קימפנזו (Kimpanzu) וקינלזה (Kinlaza), אלו התחרו אחת בשנייה וגרמו לפיצול המדינה בין שתיהן.
באותו הזמן, מלחמת האזרחים בין ממלכת קונגו לממלכת סויו (Soyo) הגבירה את זעמה של ממלכת קונגו, שנלחמה על התמיכה של הולנד, ברזיל ופורטוגל.
בשנת 1670, הפורטוגזים וממלכת קונגו חברו, למרות העימותים ביניהם, ותקפו את ממלכת סויו, אך להפתעתם ממלכת סויו הביסה אותם.
ממלכת סויו ניצלה את העימותים הפנימיים בממלכת קונגו וכבשה את עיר הבירה שלהם.
מאוחר יותר, בשנת 1678, עיר הבירה נהרסה לחלוטין במהלך התקפה בידי פדרו השלישי (Pedro III), שהיה חלק מהסכסוך הפנימי של ממלכת קונגו והשתייך לקינלזה.
במאה ה – 16 הסחר בעבדים בידי ממלכת סויו התרחב מאוד.
נוצרו שני מרכזי כוח עיקריים: הראשון בממלכת סויו והשני בסאו סלבדור (São Salvador), עיר הבירה העתיקה של קונגו בצפון אנגולה, שמה המקורי של עיר זו היה 'מ'בנזה קונגו' (M'banza Congo) ושונה על ידי הפורטוגזים.
במהלך כהונתו של המלך פדרו השני (Pedro II) בממלכת קונגו, היחסים בין שתי הממלכות היו טובים.
מאוחר יותר מלכי סויו הפכו עוינים כלפי ממלכת קונגו.
ממלכת סויו התחזקה והקימה צבא שכלל כ – 25,000 חיילים.
היווצרות מרכז הכוח החדש, לחץ הקולוניאליזם והסחר הגובר בעבדים היו הסיבות העיקריות לפריצת מלחמת האזרחים.
למרות הכאוס בתקופה זו, ממלכת קונגו שרדה הודות למלך פדרו הרביעי (Pedro IV) שצבר ניצחונות רבים בתקופתו.
מאבקי שלטון במאה ה–17 וה–18
עד תחילת המאה ה - 18 התנהלו מאבקי שלטון רבים והמלך התחלף באופן תדיר.
מאבקי הכוח במאה ה - 17 סבבו בעיקר סביב כיבוש העיר סאו סלבדור ששימשה כבירה רוחנית של המדינה.
אף מלך לא יכול היה להוכיח את יכולתו למלוך ללא שליטה בעיר זו.
לקראת סוף המאה ה - 17 ניסו מסיונריים ממסדר קפוצ'ין (Capuchin) להגיע להסדר בין הכוחות, מסיונריים אלו פעלו במדינה החל משנת 1645 והוערכו מאוד על פועלם להגיע להסדר בין הכוחות.
בשנת 1701 הצליח המלך פדרו הרביעי להחזיר אליו את השליטה בבירה לאחר שהבטיח לשליטים האחרים שהוא יכבד את זכותם למשול באזורים על-פי החלוקה ההיסטורית.
מאחר שמספר מנהיגים התנגדו לפעילותה, היא הרחיבה את הארגון, עד שלבסוף השתלטה על העיר.
ביאטריס נתפסה ונשפטה על ידי המלך פדרו הרביעי והמושל הפורטוגזי, הואשמה בכפירה ונשרפה למוות.
עד מות המלך פדרו הרביעי בשנת 1779 השלטון היה יציב מאוד ולאחר מותו החלו מאבקי שלטון בין היורשים.
המלוכה התייצבה רק בשנת 1803 כאשר עלה לשלטון המלך גרסאי (Garcai V Agua Rosada) שמלך עד שנת 1830.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 התרחש שינוי משמעותי ביחס בין השלטון הפורטוגזי לקונגו וכמעט חוסלה הממלכה המאוחרת.
לאחר מות המלך הנריקה השלישי (Henrique III), בשנת 1857, התרחש בין יורשיו מאבק על השלטון.
פדרו אלאלו (Pedro Elelo) גייס לעזרתו את הפורטוגזים וכוחם הצבאי.
בתמורה לעזרתם חתם פדרו על הסכם שבו התחייב להיות צמית של פורטוגל.
הסכם זה הוא הצעד הראשון בהפיכת קונגו למושבה פורטוגזית.
הסחר בעבדים המשיך כל אותה תקופה.
רוב המסחר באנגולה התבסס על סחר בעבדים במשך שני עשורים.
למרות התנגדות נרחבת מצד כל המעורבים בדבר, בשנות ה-40 של המאה ה-19 חוסל המסחר בעבדים.
לאחר איסור סחר בעבדים השוק פנה למסחר בשנהב.
במהלך כנס ברלין, שנפתח ב - 15 בנובמבר 1884, הוחלט על חלוקת אפריקה על ידי 14 מדינות אירופאיות.
לאחר הכנס קיבל מלך קונגו ליאופולד השני (Leopold II) עצמאות על שטח שגודלו מיליון קמ"ר ובגבולותיו שכנו 15 מיליון תושבים.
בשנת 1865 הוקמה מושבה בלגית בראשות לאופולד השני, מלך הבלגים, בשטח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו כיום.
בשנת 1960 הוכרזה המושבה כעצמאית ונקראה בשם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, אשר בירתה קינשסה, ובהמשך נקראה זאיר.
פטריס לומומבה (Patrice Lumumba) היה ראש ממשלתה הראשון של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
הרפובליקה של קונגו, אשר בירתה ברזוויל, שוחררה משליטת הצרפתים והוכרזה, גם כן, עצמאית באותה שנה.
אנגולה שוחררה משליטת הפורטוגזים והוכרזה כעצמאית בשנת 1975.
ההיסטוריה הדתית בקונגו מעט מורכבת.
בתחילת המאה ה – 16 המועצה השולטת בממלכת קונגו הסכימה לקבל את הדת הנוצרית.
לפי ההיסטוריון ג'ון טרונטון (John Thornton) "התושבים במרכז אפריקה מעולם לא הסכימו ביניהם על פרטי האמונה, תוצר של מה שאני מכנה תהליך התגלות ממושכת הנגזרת מכמורה לא יציבה".
אנשי קונגו נחלקים למאמינים ברעיונות הדת המסורתית, אשר השתרשה היטב באזור קטן בשטח הצפוני של דוברי 'קיקונגו' (Kikongo).
אמונתם של אנשי קונגו כללה אמונה באלים, אשר כוחם מוגבל: קילונדו ((Kilundu, נזמבי ((Nzambi וג'ינזאמבי ((Jinzambi.
בנוסף, האמינו באל מוחלט, בורא יחיד.
המיסיונרים הנוצרים, במאה ה – 16, השתמשו באמונת אנשי קונגו בבורא יחיד ושכנעו אותם כי מדובר באותו האל של הדת הנוצרית.
באופן דומה, נעשה שימוש בשפתם של אנשי קונגו על ידי המסיונריים הראשונים, הם השתמשו במילים מוכרות לאנשי קונגו כדי להטמיע רעיונות נוצריים.
דוגמה לכך היא המילה 'נקיסי' (Nkisi), שמשמעותה 'קדושה', ועל כן הכנסייה נקראה 'נזו א נקיסי' (Nzo a Nkisi) – מקום קדוש והתנ"ך נקרא 'מוקנדה נקיסי' (Mukanda Nkisi) - קמע.
ישנם תיאורים רבים על הרעיונות הדתיים של אנשי קונגו בתקופה המיסיונרית והעידן הקולוניאלי, אך לפי טרונטון, רובם מהווים דעה קדומה והשקפתם בעייתית.
למעשה, הדיווחים הדתיים מאותה תקופה משקפים את האינטרסים הפוליטיים של אותם אנשים אשר דיווחו עליהם.
ניתן לראות כי כאשר התעורר מאבק כוחות בין קבוצות מסיונריות לבין השליט המקומי באותו זמן, התקבלו דיווחים כי שליט זה מתנגד לנצרות או רודף את אנשי הכמורה.
ניתן להניח כי דיווחים אלו בעלי מניעים פוליטיים, מאחר שדיווחים אחרים מציינים את המסירות של אותם שליטים לכנסייה ולדת הנוצרית.
קבלת הנצרות העצמית על ידי אנשי המועצה השולטת בקונגו, סייעה להרחבת השליטה בחיים הדתיים והפוליטיים בממלכת קונגו.
בנוסף לקבלת הנצרות, המשיכו אנשי קונגו לתחזק את המקדשים הקיימים, אשר נקראו 'קיטקי' (Kiteki).
תחזוקת מקדשים אלה התרחשה בד בבד עם הקמת ותחזוקת כנסיות נוצריות.
מקדשים קטנים הוקדשו לאלים הקטנים.
אלים אלה היו האלים השומרים של המים, היבול ומקומות חשובים אחרים.
מקדשים אלו היו נפוצים בערים הגדולות, אשר הושפעו מהכנסייה, כמו גם בכפרים הקטנים.
המסיונרים הפורטוגזים המאוחרים ונזירי הקפוצ'ין, אשר הגיעו בשנים המאוחרות של המאה ה - 17 (כמעט 150 שנה לאחר קבלת הדת הנוצרית בידי אנשי קונגו), היו נבוכים מתערובת הדתות אשר נוצרה.
היו ביניהם שאיימו לשרוף ולהחריב את המקדשים של האלים המגנים, אך אנשי קונגו, אשר האמינו בכוחם של האלים במקדשים אלה, הגנו עליהם.
המרת דתם של אנשי קונגו התבססה על היבטים שונים והנחות יסוד מגוונות בנוגע למהות הנצרות, דבר אשר הוביל לשילוב דתות ואמונות אשר נמשכו מאות שנים.
בעידן הקולוניאלי, אנשי קונגו, ציינו את חשיבות האבות הקדומים ורוחותיהם.
נזמבי א מפונגו (Nzambi a Mpungu), האל הגדול, היה היחיד שהתקיים מחוץ לעולמנו ויצר אותו.
קטגוריה אחרת כללה את באקולו (Bakulu), שהיה אב קדום (נשמותיהם של אלה אשר מתו לאחרונה).
נוסף על כך, אמונתם של אנשי קונגו המסורתיים כללה חיפוש מסיבי אחר "נקיסי" (nkisi), שומר של מקומות ייחודיים כגון הרים, נהרות, מעיינות ומחוזות הנקרא 'סימבי' (Simbi).
אנתרופולוגים דיווחו על הבדלים באמונות אנשי קונגו באזורים השונים.
לפי דונג'ה הרסאק (Dunja Hersak) פרופסור להיסטוריה של האומנות באפריקה, לדוגמה, בכפרים וילי (Vili) ויומבה (Yombe) לא האמינו בכוחם של האבות הקדומים באותו אופן בו האמינו אלה הגרים דרומית מהם.
בנוסף, טענו כי רעיונות דתיים המשיכו להתפתח ולהשתנות במשך הזמן.
הובלתם של העבדים, אשר שונעו בספינות אירופאיות והובלו לאמריקה, הביאה להפצת רעיונותיהם המסורתיים.
ואנהי (Vanhee) הציע כי דתם של האפרו-ברזילאים "קימבנדה" (Quimbanda) היא, למעשה, גלגול של דת הבנטו בעולם החדש, ושילוב הנצרות בקונגו עיצבה את ה"וודו" (Voudou) בהאיטי.
אנשי קונגו עוסקים במגוון תחומים רחב.
אחד התחומים הרחבים ביותר הוא העיסוק בחקלאות, הכולל גידולים שונים, מבננות ובטטות ועד קפה וקקאו.
ישנם דייגים וציידים רבים ורבים עובדים במפעלים בערים.
אנשי קונגו אוהבים את עצמאותם, כך שאפילו כפרים שכנים נמנעים מתלות אחד בשני.
במסורת של אנשי 'בקונגו' מאמינים בשני עולמות, הראשון הוא העולם אותו אנו חיים, את העולם השני לא ניתן לראות והוא עולם הרוח והנפש.
עבור אנשי הבקונגו עולם הרוח יכול לעבור ממצב רוחני למצב מוחשי.
השבוע בקונגו כלל ארבעה ימים: קונזו (Konzo), נקנג'ה (Nkenge), נסונה (Nsona) ונקנדו (Nkandu).
ימות השבוע נקראו על שם הערים בהן התקיים השוק פעם בארבעה ימים.
תחילה רוטציה מסוג זה התקיימה בערים אלו בלבד, ככל שהזמן עבר היא התפשטה למקומות נוספים והמרכזים בהם התקיימו השווקים נקראו על שם היום בו התקיים השוק באותו המקום.
קונגו הצרפתית, או בשמה הנוסף קונגו התיכונה (Middle Congo), הייתה קולוניה צרפתית אשר כללה את הרפובליקה של קונגו, גבון, והרפובליקה המרכז-אפריקאית של היום.
עיר בירתה הייתה ברזוויל, העיר הגדולה ביותר ברפובליקה של קונגו והיא השתרעה על אזור נרחב בגדה הצפונית של נהר הקונגו.
אוכלוסיית קונגו הצרפתית הייתה מורכבת ממספר קבוצות של אנשי בנטו צרפת שלטה בקונגו הצרפתית, שלימים הפכה לחלק מאפריקה המשוונית הצרפתית, בין השנים 1882–1910. קונגו הצרפתית השתרעה לאורך החוף האטלנטי, בין קמרון לקונגו הבלגית.
היא גבלה עם נהר אובנגי (Ubangi) מדרום ועם נהר צ'אד (Chad) מצפון.
האירופאים גיששו באזור 'אפריקה המשוונית הצרפתית' כבר במהלך המאה ה-16 ובסוף המאה ה-18 נעשו ניסיונות לחקור את האזור על ידי קבוצות צרפתים שונות, אך בצרפת לא נראה שהיה עניין בכך.קונגו הצרפתית החלה בעיר הבירה ברזוויל, בשנת 1880, כאשר צרפת לקחה חסות על אנשי 'טק' (Teke), ונוסדה רשמית ב-30 בנובמבר 1882.
בתחילת המאה ה-19 צרפת השתלטה על מדינות רבות באפריקה, ביניהן גבון, קונגו התיכונה (כיום 'הרפובליקה של קונגו'), צ'אד (Chad) ואובנגי-שארי (Ubangi-Shari) (כיום הרפובליקה המרכז אפריקאית).
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19, פייר סבורניאן דה בראזה (Pierre Savorgnan de Brazza), קצין חיל הים הצרפתי, שעל שמו נקראת עיר הבירה ברזוויל, גרם לכך שצרפת תשלוט באופן רשמי בגבון ובגדה הצפונית של נהר הקונגו על ידי הסכם שחתם עם מנהיג ממלכת טק.
בוועידה שנערכה בברלין בשנת 1885 חולקו אזורי השליטה באפריקה, צרפת קיבלה את האזור שנחקר על ידי פייר דה בראזה.
בשנת 1888 צרפת סיפחה לשליטתה את גבון ובשנת 1891 שינתה את שמה של מושבת קונגו-גבון ל'קונגו הצרפתית'.
בשנת 1894 צרפת סיפחה לשטחה את השליטה על אובאנגי שארי ובשנת 1900 על צ'אד.
המשטר הצרפתי התנהל באכזריות כלפי המקומיים, הנהיג מניעת זכויות בסיסיות וכפה עבדות על התושבים.
חוקקו חוקים כנגדם, נאסר עליהם למחות על עוולם בפומבי ולעבוד בתפקידי מפתח.
ב-15 בינואר 1910 צרפת איחדה מספר מושבות שכנות במרכז אפריקה: גבון, קונגו התיכונה, אובנגי-שרי וצ'אד, ונוצרה 'אפריקה המשוונית הצרפתית' שעיר בירתה היא ברזוויל.
עם הקמת 'אפריקה המשוונית הצרפתית', הישות קונגו הצרפתית חדלה להתקיים כיחידה, אלא כחלק מ'אפריקה המשוונית הצרפתית'.
לאחר האיחוד, לאורך מספר שנים נכפה משטר קשוח מצד הצרפתים, שכלל בין היתר גביית מיסים ועבדות, אך בחלוף הזמן הוקל המשטר הקשוח ונוצר משטר ליברלי יותר.
בשנת 1956 קונגו הפכה לרפובליקה בקהילה הצרפתית וב-15 באוגוסט 1960 קיבלה עצמאות פוליטית מוחלטת.
ממלכת טק שכנה בחלקו הצפוני של מאגר מליבו (Malebo Pool), בצפון נהר הקונגו.
בשנת 1600 הייתה ידועה בתור יריבתה של ממלכת קונגו ששכנה בחלקו הדרומי של הנהר.
ממלכת טק שלטה בסחר הפנימי במדינתה ובמיוחד בסחר בעבדים ושנהב.
לאחר חתימת ההסכם בין הממלכה לפייר דה בראזה, בשנת 1882, ממלכת טק הייתה תחת חסות צרפת.
עשר שנים לאחר מכן, בשנת 1891, היא הפכה לחלק מקונגו הצרפתית (French Congo).
מעט מאוד ידוע על המבנה הפוליטי והתנהלותה של ממלכת טק.
עם זאת ידוע כי בראשה עמד מלך שנקרא מקוקו (makoko) וכי המבנה הפוליטי בממלכה היה יוצא דופן.
ממלכה ללא צבא מרכזי, ללא מערכת משפט מאוחדת, ללא מועצה מרכזית, ללא נציגות של סמכויות ואף לא הציגה מדיניות מאוחדת כלפי חוץ.רצון תושבי הממלכה להיות עשירים גרם להם לסחור בנשים, עבדים זרים ורובים בתמורה לכסף.
כאשר ממלכת טק התרחבה, מרבית הנשים עסקו במשק בית.
לאחר ההשתלטות הצבאית, בשנת 1889 נוסד "בית הספר הקולוניאלי" (Ecole Colonial).
בוגרי בית הספר תפסו תפקידים פקידותיים מנהליים.
חינוך תיכוני הוגבל לאפריקאים ספורים בלבד ורמתו הייתה נמוכה, כך שמספר האפריקאים שקיבלו חינוך תיכוני ועל-תיכוני היה מהנמוכים ביותר באפריקה.
כמו כן, במוסדות החינוך הוגבל לימוד השפה הצרפתית וכן חינוך הומניסטי.
מטרת הצרפתים בהיעדר חינוך הייתה למנוע השכלה מהתושבים האפריקאים ובכך למנוע היווצרות מרד נגד השלטון הצרפתי, שכן אנשים משכילים ייווכחו כי פוגעים בזכויותיהם.
בנוסף רצו למנוע צמיחת אליטה אפריקאית בעלת השכלה אירופאית, ועל ידי כך למנוע מנהיגות אפריקאית במושבה הצרפתית.
בעקבות מדיניות היעדר החינוך במושבה הצרפתית, התעוררה ביקורת בקרב בני קונגו.
הם החלו למחות כנגד רמתו הירודה של החינוך, תוכניות לימודים שאינן תואמות את רמתם של התלמידים, היעדר חינוך על-תיכוני וזלזול ביכולת האפריקאים להצליח.
הם אף מחו על שימוש בשפות מקומיות במערכת החינוך, כיוון שהאמינו כי השימוש בשפה הצרפתית הוא המפתח להתפתחותם האינטלקטואלית.
במרוצת הזמן, מחאה זו החלה לקבל ביטוי פוליטי.
הייתה הפרדה, מבחינה תרבותית, בין המעמדות השונים.
אחד הסממנים העיקריים היה ההופעה.
בני המעמד הגבוה לבשו בגדים יוקרתיים וענדו תכשיטים יקרים.
בחברות הפחות מפותחות, ששכנו בעיקר ביערות, לבשו בגדים פשוטים וכן מבחר הבגדים היה מצומצם.
חייטים של אנשי המלוכה תפרו בגדים מיוחדים שרק שליטים ואנשים בעלי מעמד גבוה הורשו ללבוש, כך שבגדים מהודרים הפכו לסמל סטטוס והעמיקו את ההפרדה בין החברות השונות.
במהלך תקופת הקולוניה התפתחות החקלאות נשענה בעיקר על ייצור גומי ומאוחר יותר על ייצור קורות עץ.
הניסיון להפיק חומרים אלו בכמויות גדולות גרר יחס אלים ושעבוד של המקומיים.
תחת המשטר הצרפתי, השחורים החופשיים היו בעלי סטטוס אקונומי נמוך, למרות שמעמדם נחשב לגבוה ממעמד העבדים והפחד מעבדות ניהל את חייהם.
היו מספר סוגי עבדות (כתלות ביכולות הגופניות והנפשיות של העבד): (1) עבדים חזקים שיכלו להיות פועלי בניין או לתחזק מטעים, (2) עבדים שעסקו בחקלאות, בעיקר סביב ייצור הגומי, עבדו עבודה פיזית בשטח, (3) עבדים שהשתייכו לאדם מהמעמד הגבוה ועסקו בניהול משק הבית, חלקם אף היו צדים ודגים עבור האדון שלהם.
מעמד השחורים החופשיים היה גבוה במקצת מהעבדים.
הם נקראו 'מרונים' (Maroons) והתגוררו בגבעות או ביערות, הרחק מהאירופאים.
קונגו או קיקונגו (בקונגו: Kikongo) היא השפה המדוברת ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו וברפובליקה של קונגו, והיא משתייכת למשפחת שפות בנטו.
כיום לאומים רבים חיים ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו וקיימות כ-214 שפות מסורתיות של קבוצות אתניות שונות.
השפה הצרפתית מוכרת כשפה הרשמית של הרפובליקה.
בנוסף לכך, ישנן ארבע שפות מסורתיות המשמשות כשפות לאומיות באזורים מסוימים ובמקביל לצרפתית, והן קיקונגו, קישהילי, לינגלה וטשילובה.
השפות זכו למעמד זה בעקבות סקר ממשלתי שנערך במדינה ב-1917. המבה, טבאוה, היאה וקיומבה היו חלק מהשבטים אשר הוכרו כדוברי הקיקונגו.
כמו כן, קיימות מספר שפות שאינן רשמיות אך מדוברות ברפובליקה כמו ערבית, אנגלית, יוונית, הודית ופורטוגזית.
שפת הקונגו היא גם אחד המקורות לשפה של שבט הגולה, קבוצה אתנית באפריקה.
הרוב המכריע של דוברי שפת הקונגו חיים כיום באפריקה.
כ-7 מיליון איש הם דוברי השפה באופן רשמי, וכן 2 מיליון נוספים משתמשים בשפה כשפה שנייה.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, שנקראה עד 1997 זאיר, ממוקמת במרכז אפריקה וגובלת ב-9 מדינות, הרפובליקה של קונגו, אנגולה, דרום סודאן, הרפובליקה המרכז אפריקאית, רואנדה, זמביה, בורונדי ו-טנזניה.
הרפובליקה היא בעלת השטח השני בגודלו אחרי סודאן – 905,365 קמ"ר.
הרפובליקה ממוקמת במקום הרביעי מבחינת גודל אוכלוסייה באפריקה עם למעלה מ-60 מיליון תושבים.
השטח המוכר כיום בשם "הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו" אוכלס כבר לפני 80,000 שנים, כפי שמצביעים ממצאים ארכאולוגים שנמצאו באזור.
במאה התשיעית לפני הספירה, התיישבו באזור שבטים מהבנטו אשר הגיעו מאזור ניגריה.
בין המאה ה-14 למאה ה-18 התקיימה באזור ממלכת קונגו, שהייתה מדינה חופשית.
בסוף המאה ה-19, הגיעו לאזור חוקרים אירופאים שהובילו את הבלגים לאזור.
תחילה השתלטו הבלגים על האזור בעזרת חוזים, אך לאחר שדווח על הזוועות שמבצע השלטון הבלגי בקונגו, אולץ מלך בלגיה לקנות את מדינת קונגו.
כך, ב-1876 הפכה קונגו לרכושו האישי של מלך בלגיה לאופולד השני.
הוא כינה את המדינה "מדינת קונגו החופשית", וועידת ברלין אף הכירה בשלטונו שם.
בשנת 1908, לאחר 32 שנים של שלטון אכזרי ומדיניות כושלת, נאלץ המלך להעביר את השליטה למדינת בלגיה.
הממשל הקולוניאלי והמיסיונריים שהגיעו לאפריקה הסכימו על מטרות חינוכיות ארוכות טווח אשר כללו הסדרה מחדש של החיים במדינות אפריקה.
השפות האפריקאיות זוהו כמרכיב מרכזי בדרך למימוש תוכנית זו אך למרות זאת, מחומרי הלימוד וממדרכי השפה אשר נמצאו מהתקופה ההיא ניכר כי לא הייתה הסכמה על דרך הטמעת השפה וכי התהליך לקח זמן רב.
ככל שהשלטון הקולוניאלי ביסס את שליטתו והרחיב אותה לאזורים נוספים, בהם חיו שבטים שונים, הצורך בהדפסת מילונים נקודתיים הלך ופחת שכן היה יותר שימוש בשפה אחת ששילבה מספר שפות.
סיבה נוספת להתגברות הצורך בשפה אחידה הייתה גם בצבא אשר הלך וגדל.
גם המיסיונריים לקחו חלק בתרבות השפה בקונגו ויצרו ספרות מקומית לצורך העבודה עם השבטים והקבוצות האתניות השונות.
אנו מזהים מספר יצירות אשר נכתבו בשפת הקונגו בין השנים 1908-1911 על ידי מיסיונריים בצרפת ובבלגיה.
על אף הדיכוי השפתי שעברו בקונגו, השפה השתמרה בזכות העבדים שנשלחו מהמדינה.
השפה דוברה על ידי אנשים רבים שנלקחו מהאזור ונמכרו כעבדים באמריקה.
מחקרים מראים כי על עבדים אלו שהגיעו ל"עולם החדש", נאסר לדבר בשפה הילידית בה דיברו ובגלל זה השפות לא זכו להמשכיות.
לעומתן, שפת הקונגו, כן נשתמרה בקרב קהילות עבדים שחורות אשר חיו בברזיל.
כמו גם בטקסים, אשר נערכים גם כיום, באיי סורינם ומנדה באזור רצועת החוף של צפון קרוליינה, ארצות הברית.
לאחר שקמה רפובליקת קונגו כמדינה פוסט-קולוניאלית עצמאית בשנת 1991, הוחלט כי השפה הרשמית במדינה תהיה צרפתית.
על אף הניסיונות לבסס את הצרפתית בקונגו, מתוך הנחה שכך גם יוכלו לקחת חלק בקהילה המדעית הבינלאומית, מרבית האנשים לא ידעו את השפה ברמה מספיק טובה ולא הצליחו לדברה בביתם.
הצורך לשפה אחרת, בה גם הנשים, אשר במשך שנים רבות לא זכו ללמוד בבתי ספר, יוכלו לתקשר עלה משום שהיה ברור שלא יוכלו ללמוד את השפה ללא בסיס לימודי.
משום כך, הצרפתית אינה נפוצה במדינה כמו השפות הילידיות אשר השימוש הרב בהן לאורך השנים גרם להן להשתרש בחלקים רבים בעם.
שפת הקינקונגו שימשה את בני האזור לצרכים תרבותיים כבר מהמאה ה-17 ולכן השתרשה מאוד במדינה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 קמה קבוצה אשר החליטה להשוות בין הדיאלקטים השונים לשפת הקיקונגו ולמען יצירת סטנדרט אחיד לשפה, הידועה גם שפת הקונגו.
הקבוצה האשימה את המיסיונרים בשמירה על ההפרדה בין הדיאלקטים השונים, כך שלא יוכלו לתקשר זה עם זה בשפת שאינה צרפתית.
החוקרים טוענים כי הקבוצה בחרה שלא להסתכל גם על חוסר ההסכמה בין הילידים על הדיאלקט אשר ישמש אותם.
הניבים השונים עדיין משמשים לצרכים שונים כמו ניב מאזינגה או מרכז קיקונגו, או הדיאלקט המזרחי-מרכזי של הבמפאנגו באזור למפו.
הדיאלקט המזרחי-מרכזי נחשב לקרוב ביותר לצורות המקובלות במדינה ונחשב כ"אב טיפוס" של הדקדוק.
הסכמה זו נועדה בניסיון לגרום גם לשבטים אחרים להשתמש בניב זה במטרה ליצור אחידות.
במקביל לתנועה זו קמו תנועות דומות, אשר השתמשו בשפות אחרות אותן רצו להטמיע במדינה.
שפות הקונגו אף הוזכרו בחוקה של הרפובליקה הדמוקרטית בקונגו, וביניהן השפות קיטובה וקיקונגו, ובכך מודגשת חשיבותן.
משנת 1994 הייתה המדינה נתונה לעימותים אתניים ומלחמת אזרחים, זרם הפליטים אשר הגיעו מרואנדה השכנה ערער עוד יותר את המצב הכלכלי הקשה.
בנובמבר 1996 קראו שלטונות המדינה לבני הטוטסי, אשר ברחו מרצח העם ברואנדה, לעזוב.
אף שב-10 ביולי 1999, נחתם הסכם הפסקת אש, הלחימה נמשכה, במיוחד בחלק המזרחי של המדינה.
קאבילה נרצח בינואר 2001 ובנו, ג'וזף קאבילה תפס את השלטון.
הנשיא החדש ניסה לסיים את המלחמה ארוכת השנים שקונגו הייתה נתונה בה.
בדצמבר 2006, בבחירות הדמוקרטיות הראשונות שנערכו מזה עשרות שנים, זכה ג'וזף קאבילה בנשיאות קונגו ותוצאות הבחירות הוכרו על ידי מתחריו.
בנובמבר 2011 נערכו שוב בחירות דמוקרטיות במדינה ובדצמבר אשרר בית המשפט העליון של קונגו את תוקף תוצאותיהן ואת בחירתו מחדש של ג'וזף קאבילה לנשיא המדינה.
אמצעי התקשורת בעולם הביעו חשש לפריצתה מחדש של מלחמת האזרחים שנערכה במדינה בין השנים 1998 ל-2003. בסוף שנת 2016, אחרי 17 שנות שלטון, קבילה הכריז שהוא דוחה את הבחירות למועד לא ידוע.
בשנת 1950, כתב אדמונד נזזה-לנדו, מקונגו, מנשר שנחשב בדרך כלל לטקסט הלידה של האגודה.
תכלית המניפסט הייתה לשונית-תרבותית במהותו, והוא היה נטול כל שאיפות פוליטיות, עצמאיות, מובנות.
נזזה-לנדו הצהיר כי קבוצה של באקנגו של לאופולבילה רוצה להקים עמותה כדי לאחד, לשמר ולשכלל את השפה.
"איחוד לשוני", היה מושג בשימוש נרחב במעגלים הקולוניאליים והמיסיונרים בבלגיה.
מטרתו היא לצמצם את מגוון השפות על ידי בחירה וקידום של שפה אחת בה דיברו במסגרות הפורמליות.
הוועדה לאיחוד זנים של קיקונגו, שהורכבה ממיסיונרים של כמה קהילות קתוליות, הוקמה בשנת 1935, אך פוזרה שנה לאחר מכן מבלי להביא תוצאות משביעות רצון, בין השאר בשל חילוקי דעות בין כמה נציגים קתוליים לבין הרחקתם של מיסיונרים פרוטסטנטים מן הוועדה (ועדת האיחוד של קיקונגו 1935).
הצורך הורגש ב-1950, על ידי נזזה-לנדו והבאקונגו, שהביעו את דעתם, שכן חידוש המאמצים המאוחדים הללו היה תגובה לדומיננטיות ארוכת הטווח של שפת הלינגלה בבירה.
הם הגיבו נגד העובדה שאף על פי שקונגו היוותה "לפחות שני שלישים" מתושבי הבירה, נאלצו ילדיהם לקבל השכלה בשפת הלינגלה.
הם היו משוכנעים כי שכיחותה של שפת הלינגלה בעיר הבירה יכולה להיות מנוגדת רק באמצעות שפת "קיקונגו" חזקה, "ספרותית" ומאוחדת.
ולא פחות מכך, על ידי תפוצה רחבה מבחינה גאוגרפית: נזזה-לנדו רצה להתאחד בתוך העמותה התרבותית שלו.
המניפסט כלל הזמנה למיסיונרים שעבדו באזור בטונגו ולבלשנים המעוניינים בשפה לתמוך בתנועה.
בתגובת התגוננות למניפסט של נזזה-לנדו, התארגנו כמה אינטלקטואלים מאנגליה, ב-1951, באגודת "ליבוקה לייה בנגלה".
אחד המייסדים היה יוסף אילאו, אשר בשנת 1958 יהפוך השותף של פטריס לומובה (Patrice Lumumba) להקים את המפלגה הלאומנית "Mouvement National Congolais".
התלונות והתביעות של בקונגו נדונו בהרחבה בוועדה הבריטית ללימודי אפריקה (CAL), שהוקמה על ידי שר המושבות אנדרה דקואה בספטמבר 1950. הוועדה פעלה כגוף מייעץ המסייע לשר בקבלת החלטותיו למדיניות השפה בקונגו הבלגית.
הוא היה מורכב מעשרה אנשים, כולם מעמד גבוה, לבנים רובם בעלי ידע מבוסס בבלשנות ובאתנולוגיה אפריקאית, ו-28 חברים מקבילים, רובם מיסיונרים פלמיים קתולים העובדים בקונגו.
רוב חברי ה-CAL הגנו על השימוש בשפה מקומית כמקומית בכל היחסים בין הקולוניאליסטים לבין הקולוניאליזם, בניגוד לשפה הקולוניאלית הצרפתית, וגם בניגוד לשפה אפריקאית כמו לינגלה.
בספטמבר 1951, ה"שומו רומאוטייז" הסוציאליסטי, כתב הצעה ל-CAL ובה כתב כי הממשלה צריכה "לשנות באופן מוחלט את מדיניותה ולהתקין את השפה קיקונגו בבתי הספר של הבירה".
הוא טען כי, כ-70 אחוזים מתושבי לאופולדוויל הינפ בקונגו וכי יהיה זה פשע לכפות את לינגאלה, "שפה מלאכותית", עליהם.
לדברי רומבאוטס, זה היה די שמרני כי רומבאוטס דגל בייצור של קונגו שכן הקהילה שלו ובמיוחד הממונה הישיר שלו, ג'וריס שש, היו ידועים כמקדמי השפה לינגאלה.
יחד עם כמה מחברי העבודה האחרים, ג'וזף ואן ווינג הישועי, חוקר ידוע ואהוד לתרבות קונגו, חבר לשעבר בוועדת האיחוד של 1935, ואיש סודו ויועציו של נזה-לנדו, לקח את המקרה.
ואן וינג העלה את הצעתו של רומאוטיס הפרו-קיקונגו ב-CAL, שבמהלך פגישתם במאי 1952 הסכימו להגיש את ההצעה לשר.
עם זאת, בפגישה הבאה, טען פרסי דה ויטה הסוציאליסט כי יש לשמוע גם קולות פרו לינגאלה.
בחודש אוגוסט של אותה שנה, שש הוזמן לפגישה כדי להגן על הסטטוס קוו של לינגאלה בלאופולדווילה.
לדברי שש, ההצעה של קיקונגו על ידי רומבאוטס וואן ווינג הייתה בעייתית, שכן בקיקונגו עדיין חסרה אחדות לשונית.
הוא הגיב על הטענות כי לינגלה היא שפה עירונית לא מכובדת על ידי הצבעה על העשרתה המתמדת באמצעות מגע עם שפות אחרות דווקא בגלל אופייה העירוני, השימוש המתמשך שלה בעיתונים, והפנייה שלה לצעירים של בקונגו.
דה בואק, תמך בעמדה זו באומרו כי לינגלה תפקידה כשפה נייטרלית, ואילו קונגו טעונה יותר אתנית.
עם זאת, לא היה ניתן לפספס את הסיכונים הקולוניאלים שהמודעות הלשונית של קונגו עלולה להגדיל.
לדברי רומבאוט, לא היה זה סביר שאם הדרישות בקונגו לא יתקיימו, הם ידרשו זכויות שפה ביוזמתם.
בנוסף טען דה בוק כי הכנסתה של קונגו לבתי הספר של לאופולדוויל רק תגביר את המתח בין בקונגו לבנגלה (1952).
דברי סיקס, "בעיית באקונגו", כלומר, הלאומיות של באקונגו, העלולה לאיים על השלטון הקולוניאלי, הייתה מסוגלת רק לעלות על פני השטח משום שעודדו אותה שחקנים לבנים, אירופאים, אשר הגיעו מהשלטון הקולוניאלי.
מאחר שחברי ה-CAL לא יכלו להסכים, הם החליטו לעכב את ההצעה המוקדמת של פרו-קונגו.
במארס 1953 קיבל ה-CAL בפה אחד את ההצעה להשתמש בקיקונגו כאמצעי הוראה לילדי בקונגו בבתי הספר של לאופולדוויל.
במהלך הפגישה הזאת הציג ואן ווינג גם את המניפסט של נזה-לנדו משנת 1950, שכלל גם את רצון האבאקו להשיק את כתב העת "קונגו דיה נגונגה".
CAL היה מאוד בעד שאיפות של Nzeza-Landu.
הוא הציע לשר להתקין "ועדת יועצים בקרב הלבנים שנהנו מאמון בקונגו", ובכך לעודד, תחת חסות קולוניאלית, פעילויות משחררות בקונגו.
המעבר מ"לינגלה" לקונגו כאמצעי הוראה בבתי הספר של לאופולדוויל מעולם לא התממש, בין השאר משום שיורשו של דווי, אוגוס בויסרט, שר המושבות מאפריל 1954, ניסה להציג תוכנית פרו - מדיניות בשפה הצרפתית במערכת החינוך הקונגולית.
אבל העצה של CAL לטובת השליחות הלשונית-תרבותית של אבאקו אכן השפיעה - ביולי 1953 העניקו השלטונות הקולוניאליים בקונגו את ההכרה הרשמית של אבאקו וכן את רשותם להפיץ את כתב העת שלה.
שפה היא אחד המאפיינים המרכזיים במדינות לאום – ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו יש למעלה מ-200 קבוצות אתניות שונות שרובם משתייכים לעמי הבנטו.
בקונגו היו 1436 שפות ילידיות מה שהופך אותה למדינה עם הכי הרבה שפות בעולם.
השפות הילידיות התפשטו לחלקים נרחבים ביבשת אפריקה ונעשה בהן שימוש תחת שמות שונים במדינות שונות.
יש הסוברים כי כ-360 מיליון אפריקאים השתמשו בשפות שמקורן בקונגו לפני הקולוניאליזם ויש המעריכים כי מדובר ב-400 מיליון.
בשל כך קונגו היא שפה בעלת רקע טריטוריאלי מובהק ונחשבה לשפה רשמית באזור.
המיסיונריים אשר הגיעו לקונגו לקחו חלק בפיתוח השפה בעזרת כתיבת ספרות.
בשנת 1557, יצא לאור הקטכיזם, מדריך אמונה נוצרי הבנוי במתכונת של שאלות ותשובות, הראשון בשפת קיקונגו.
הוא הוצא לאור על ידי דיאגו גומז, נוצרי שנולד בקונגו להורים פורטוגזים.
בשנת 1624, מתאוס קרדוסו, נוצרי ממוצא פורטוגזי נוסף, ערך והוציא לאור תרגום של שפת הקונגו לפי הקטכיזם של מרקוס חורחה.
ההקדמה מספרת לנו שהתרגום נעשה על ידי מורים של קונגו מסאו סלבדור, בירתה של אימפריית הקונגו העתיקה וכי לקח השראה גם מעבודתו של פליקס דו אספריטו סאנטו.
המילון נכתב בערך בשנת 1648 לשימוש של מיסיונרים ממסדר הקפוצ'יני.
המסדר הקפוצ'יני הוא מסדר נזירים של הכנסייה הקתולית, שמוצאו במסדר הפרנציסקני.
מחברו העיקרי של המילון היה מנואל רוברדו, כומר חילוני מקונגו, שהפך למיסיונר קפוצ'יני כמו פרנסיסקו דה סאוודור.
בסוף המילון ישנה דרשה של שני עמודים שנכתבו בשפת הקונגו ובמילון יש כ-10,000 ערכים ומילים.
מילונים נוספים נוצרו על ידי מיסיונרים צרפתיים לחופי לואנגו בשנת 1780 – רשימת מילים פורסמה על ידי ברנרדו דה קאנצ'טים ב-1805. המיסיונרים הבפטיסטים שהגיעו לקונגו בשנת 1879 פיתחו אורתוגרפיה מודרנית של השפה.
ב-1886 הוצא לאור מילון ובתוכו גם פרק הכולל את כללי הדקדוק של שפת קונגו, כפי שדוברה בסאו סלבדור, בירתה הקודמת של קונגו ומערב אפריקה.
המילון נכתב על ידי הולמן בנטלי והוצא לאור בלונדון.
בנטלי, היה מיסיונר אשר נשלח למשימה באזור נהר הקונגו שם למד את כללי השפה וכאשר חזרה ממשימתו הוציא לאור את המילון.
בהקדמה, בנטלי מתייחס לנלמוו, אפריקאי, שעזר לו ותיאר את השיטות בהן הוא השתמש במטרה לעבד את המילון, דבר הכלל מיון ותיקון של 25 אלף פתקי נייר שהכילו מילים והגדרתם.
בסופו של דבר, בשנת 1905 - בנטלי הוציא לאור את התנ"ך הנוצרי המלא בשפת הקונגו.
בשנת 1912, בניו יורק הוציא החוקר ק.
אמאן, ספר נוסף העוסק בדקדוק של שפת קונגו.
לכל שפה בשפת הבנטו שלושה מרכיבים:
מרכיב ראשון הוא החלק שירשו מהאבות הקדומים, מרכיב שני הוא החלק שהתחדש במהלך האבולוציה של השפה והמרכיב השלישי הוא החלק בו נקלטו חלקים משפות אחרות לאורך הדרך (שם, שם).
קונגו או קיקונגו היא שפה המשתייכת למשפחת שפות הבנטו, המדוברת על ידי אנשי קונגו ונדונדו המתגוררים ביערות הטרופיים של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ואנגולה והערכות סוברות שכש-5 מיליון איש דוברים את השפה.
על אף הספרות הענפה שיצרו האירופאים החל מהמאה ה-17 ועד המאה ה-19, כרגע אין אורתוגרפיה סטנדרטית של קיקונגו אך ישנו שימוש רק בשפה בספרות הכתובה, בעיקר עיתונים, חוברות וכמה ספרים.
קונגו הייתה שפת הבנטו המוקדמת ביותר, אשר הייתה מחויבת לכתיבה באותיות לטיניות והייתה בעלת המילון המוקדם ביותר של כל שפת הבנטו ובעצם היוותה את הבסיס לכל שאר השפות.
מלקולם גת'רי אשר סיווג את שפות הבנטו ראה כי קיקונגו נמצאת בקבוצת השפה H10 וטען כי גם שפת הBEMBE, המדוברת על ידי אנשי קונגו ואנשים במערב טנזניה משתייכת לאותה הקבוצה.
באסטין וקופיז, אשר ערכו סיווג מעמיק יותר סיווגו חלק מהשפות כשייכות לקבוצת H10 אף על פי שאלו הובחנו על ידי גת'רי כשפות המשתייכות לקבוצות שונות.
דרום קיקונגו – קבוצה H16
עבדים אפריקאים רבים שהובלו בסחר העבדים האטלנטי דיברו קונגו, והשפעתה ניכרת בשפות קריאוליות רבות – כמו פלנקרו, אשר דוברה על ידי צאצאיהם של עבדים שחורים שנמלטו בקולומביה, חבלה קונגו / חבלה בנטו, השפה הליטורגית של הדת הקארו המאפיינת את האפרו-קובנים ושפת Saramaccan בסורינם.
השפה השפיעה גם על השפה האנגלית, לדוגמה המילה "goober", כלומר בוטנים, אשר נפוצה בדרום ארצות הברית, מקורה במילה נגובה.
המילה "זומבי" מגיעה מקונגו nzombie, כלומר "מת".
"Nfumu ya nzombie" הוא "ראש המתים", או אלוהים.
למילה פאנק, או פאנקי, הפופולרית במוזיקה האמריקנית יש מקור במילה לו-פוקי.
השם של הממבו, הריקוד הקובני, בא ממילה של בנטו שמשמעותה "שיחה עם האלים".
בנוסף, רכבת הרים קומבה, ב-Busch Gardens טמפה ביי בטמפה, פלורידה קיבלה את שמה מן המילה קונגו עבור "שאגה".
גם בישראל אומץ שם זה ובסופרלנד קיימת רכבת הרים בשם זה.
קונג פו פנדה 4 הוא סרט הנפשה קומי והרפתקאות אמריקאי משנת 2024, שהופק על ידי דרימוורקס הנפשה והופץ על ידי יוניברסל פיקצ'רס.
זהו הסרט הרביעי בזיכיון "קונג פו פנדה", והמשך לקונג פו פנדה 3 (2016).
בסרט כיכב שוב ג'ק בלאק כקולו של פו, לוחם הדרקון, והסרט בוים על ידי מייק מיצ'ל, עם הפקה של רבקה האנטלי.
בתחילת הסרט נראה כפר של עיזים העובדות בשדות, כשלפתע טאי לונג מגיע ומאיים על כולם, שאפילו לוחם הדרקון פו לא יעצור בעדו.
במקביל, פו עוזר לאביו הביולוגי ולאביו המאומץ לפתוח מסעדה חדשה בעמק.
שלפתע מאסטר שיפו מזמין את פו ומודיע שעליו להתקדם לשלב הבא במסעו — ולהפוך למנהיג הרוחני של עמק השלום ולמצוא יורש חדש ללוחם הדרקון.
פו מתלבט, אך מחליט שאינו מוכן עדיין לוותר על תפקידו ובוחר אתו בתור לוחם הדרקון.
זמן קצר לאחר מכן הוא מבחין בגנב שנכנס אל ארמון הג'ייד.
פו ממהר לעצור את הפורץ ומגלה שמדובר בגנבת בשם זן.
לאחר קרב קצר היא נלכדת ונכנסת למעצר.
במהלך השהות שלה במעצר, פו שומע שמועה שטאי לונג חזר מעולם הרוחות והשמיד כפר שלם.
פו מתקשה להאמין לכך, אך זן טוענת שזו כנראה הזיקית – לוחמת עתיקה בעלת כוחות קסם, היכולה לשנות את צורתה לכל חיה שתרצה.
פו מבין שלא יוכל לעצור אותה לבדו, ולכן מחליט לקחת את זן איתו.
בדרכם לעיר ג'וניפר סיטי, זן מנסה לגנוב מפו את "מטה החכמה" שקיבל מאוגווי בעולם הרוחות, אך פו מסביר לו שהמטה שואב כוחו רק כאשר מוענק מרצון.
בהמשך הם מגיעים לבקתה של הימורים ואוכל כדי למצוא דרך להגיע לעיר.
כשהימורים משתבשים, פו משתמש במטה החכמה ומזמן דרקון צ'י כדי לעצור את התוקפים.
דג בתוך פיו של שקנאי מסכים לתת להם טרמפ.
בג'וניפר סיטי, פו מבחין בכרזה שמציגה את זן כמבוקשת.
השלטונות שמנסים לעצור אותה, אך הם נמלטים למחבוא של הגנבים — המקום שבו זן חיה בעבר.
למחרת הם יוצאים לעבר הארמון של הזיקית, אך פו נלכד בכלוב.
הוא מוסר את מטה החכמה לזן ומבקש ממנה לשחרר אותו.
למרבה תדהמתו, זן מוסרת את המטה לזיקית, וכעת מתברר שזן פועלה לטובת הזיקית.
הזיקית מספרת לפו שבעבר רצתה להיות מאסטרית קונג פו, אך זלזלו בה.
כעת היא מתכננת להשתמש במטה החכמה כדי לזמן מעולם הרוחות את כל המאסטרים הרשעים ולגנוב את כוחותיהם.
פו מצליח לשבור את רצפת הכלוב ולברוח במהלך הבריחה הוא פוגש את שני האבות שלו.
הוא מחליט להילחם בזיקית לא משנה מה.
בינתיים הזיקית מצליחה לפתוח את שער אל עולם הרוחות וגונבת את כוחות הקונג פו של קאי, טאי לונג, ולורד שן ומאסטרים נוספים שפו הביס בעבר.
פו פוגש את זן, שמבקש ממנו לסלוח לה ומסבירה שהזיקית ניצלה אותה בעבר ותפסה אותה בשעת גניבה.
הזיקית שהבחינה שזן לא פוחדת והחליטה לצרף אותה.
לאחר שזן הבינה את כוונת הזיקית, זן מצטרפת לקרב ועוזרת לפו.
בקרב בין פו לזיקית הזיקית משנה את צורתה לשילוב של כל המאסטרים הרשעים, אך זן עושה את תרגיל דרקון הצ'י, פו משתחרר בכוחות עצמו זן שואלת אותו למה לא השתחררת קודם פו משיב לה שהוא רצה לראות למה היא מסוגלת פו מחזיר את כוחות הקונג פו למאסטרים שנשדדו.
וטאי לונג לוקח את הזיקית לעולם הרוחות, ופו בוחר בזן כיורשתו לוחם הדרקון ומביא אותה לארמון הג'ייד להתאמן לצד חמשת המופלאים.
ג'ק בלאק / דביר בנדק – פו
אווקוופינה / שירי גדני – זן
דסטין הופמן / שמיל בן ארי – מאסטר שיפו
בריאן קרנסטון / אריה צ'רנר – לי שאן
ג'יימס הונג /אוהד שחר – מר פינג
איאן מקשיין/ יורם יוספסברג – טאי לונג
וויולה דייוויס / לימור שפירא – הזיקית
הפקת הסרט החלה ב-2022 והוכרזה רשמית באוגוסט 2022 על ידי דרימוורקס הנפשה.
מייק מיצ'ל שימש כבמאי, סטפני מא-סטין כבמאית משנה, ורבקה האנטלי כמפיקה.
הנס צימר חזר להלחין את הפסקול, ובסרט שולבו סגנונות אנימציה קלאסיים וחדשים, כולל תלת־ממד מוקצן לסצנות קרב.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב־8 במרץ 2024, ובישראל ב־21 במרץ 2024.
הסרט זכה להצלחה קופתית וביקורות חיוביות על האנימציה, ההומור והמסר הרגשי.
פרסתאריךקטגוריהמועמד/יםתוצאהפרס בחירת הילדים של ניקלודיאון13 ביולי 2024סרט אנימציה אהובקונג פו פנדה 4פרס בחירת הילדים של ניקלודיאון13 ביולי 2024מדבב אהוב מסרט אנימציהג'ק בלאקפרס בחירת הילדים של ניקלודיאון13 ביולי 2024מדבבת אהובה מסרט אנימציהאווקוופינהפרס סאטורן2 בפברואר 2025סרט אנימציה הטוב ביותרקונג פו פנדה 4
קונג פו פנדה: כפות הגורל היא סדרת ספין אוף שנייה של סרט הקולנוע "קונג פו פנדה", לאחר הסדרה קונג פו פנדה: אגדת המגניבות.
הסדרה מתרחשת לאחר אירועי הסרט קונג פו פנדה 3 (2016), העלילה עוקבת אחר פו להרפתקה חדשה בהשתתפות ארבע פנדות ילדות בשם נו האי, ג'ינג, באו ופאן טונג; שקורה במערה מיסטית מתחת לכפר הפנדות.
הילדות הפנדות סופגות בטעות את הצ'י של לוחמי קונג פו עתיקים וחזקים המכונים ארבע קבוצות הכוכבים; דרקון כחול, צב שחור, נמר לבן ופניקס אדומה - כל אחד מהם איכשהו עם הפנדה; שיש לו איכות הפוכה מהאיכות העיקרית של אותה קונסטלציה.
הם מבינים שהם עתידים להציל את העולם מכוח מרושע בשם ג'ינדיאו; שרוצה להשתלט על העולם ולגנוב את הצ'י של ארבע קבוצות הכוכבים, ומנחית את פו עם האתגר הגדול ביותר שלו עד כה - ללמד את ארבעת הילדות כיצד להפעיל את כוחות הקונג פו החדשים שלהם.
הם גם מגנים על העיר האסורה נגד דרקון קומודו מרושע בשם שי לונג יחד עם שד מרושע עתיק.
קונג פו פנדה: אביר הדרקון היא סדרת ספין אוף שלישית של סרט הקולנוע "קונג פו פנדה" שמשודרת בנטפליקס, לאחר הסדרות קונג פו פנדה: אגדת המגניבות וקונג פו פנדה: כפות הגורל.
שנהפרסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהמקור2024פרס אנניהסטוריבורד הטוב ביותר בתוכנית טלוויזיה/שידור אנימציהגרייס ליו
קונגרס וינה (נקרא גם "הקונגרס הרוקד" ו"קונגרס השלום הבין-לאומי") היה ועידה של דיפלומטים ומנהיגים מכל מדינות אירופה (למעט האימפריה העות'מאנית) שנערכה החל מ-1 באוקטובר 1814 ועד 9 ביוני 1815. את הקונגרס אירחה אוסטריה בווינה בירתה על מנת להשיב את הסדר הטריטוריאלי והפוליטי באירופה שלאחר המלחמות הנפוליאוניות.
בראש הקונגרס עמד מי שהיה אז שר החוץ של אוסטריה קלמנס פון מטרניך השמרן, שמטרתו הייתה רסטורציה, כלומר החזרת המצב באירופה למה שהיה לפני המהפכה הצרפתית.
בנוסף לכך ביקשו המדינות המתכנסות לחתום על הסכמים דיפלומטיים ובריתות בין מדינות אירופה, במטרה להגן על מאזן הכוחות בין המדינות ולסייע בשמירת היציבות והשלום.
את הדיונים ניהלו ארבע המעצמות המנצחות הגדולות של אירופה באותה תקופה: רוסיה, האימפריה האוסטרית, פרוסיה ובריטניה.
נציגיהן של מעצמות אלה, כמו לורד קאסלריי הבריטי, היו המשפיעים בקונגרס, ולמעשה ניהלו אותו מאחורי הקלעים כשלנציגי המדינות הקטנות יותר הייתה מעט מאוד השפעה.
יוצאת דופן מכלל זה הייתה צרפת, שאחרי תבוסתו והגלייתו של נפוליאון הוחזרה לשליטת בית בורבון.
בזכות עורמתו וכישרונו הדיפלומטי של נציגה שארל-מוריס דה טליראן, הצליחה צרפת למלא חלק חשוב ומשפיע בקונגרס וינה חרף תבוסתה המשפילה וחולשתו של בית בורבון באותם ימים.
עיקר החלטת הקונגרס הייתה החזרת כל בתי האצולה שנושלו מהשלטון בתקופת המהפכה הצרפתית ומלחמותיו של נפוליאון אל כס מלכותם, ופיצוי אותם בתי האצולה שלא נתאפשר להחזירם לשלטון, באחוזות חדשות.
הקונגרס סימל את הרסטורציה, השמרנות והשלטון המונרכי, ששלושתם נזדעזעו באירופה של ימי נפוליאון.
אחרי תבוסת נפוליאון עלתה השאלה האם יש להותיר את השינויים החוקיים האלו בעינם, או לא.
על רקע זה עלתה לדיון הצעת החלטה בנושא, שנוסחה כך: "אספת מדינות-הברית [הגרמנית] תיוועץ בדבר, כיצד להוציא אל הפועל בדרך מוסכמה אחת, עד כמה שאפשר, את השבחת מצבם של בעלי הדת היהודית בגרמניה, ובייחוד כיצד להבטיח שיהיו נהנים במדינות-הברית מזכויות-אזרחים בתנאי שיקבלו עליהם את כל החובות המוטלות על האזרחים.
ואולם הזכויות, שכבר ניתנו לבעלי הדת הזאת במדינות-הברית השונות, מתקיימות בידם עד אותו הזמן בעינן".
המשמעות המעשית של שינוי מילולי צנוע זה, היה החזרת מצב היהודים לקדמותו: אפליה חוקית שיטתית וגחמנית על פי כלליה של כל חטיבה מחטיבות האיחוד-הגרמני הרופף שהוקם בתקופה זו.
חלק ניכר מתקופת פעילותו של הקונגרס מולא על ידי אירועים חברתיים, מסיבות ונשפים שמשכו אליהם את כל נכבדי אירופה לווינה.
ברם, לא היו אלה אירועים חברתיים בלבד: רבים מהם נוצלו לפגישות חשאיות בין הדיפלומטים מהמדינות השונות ולכריתת בריתות מדיניות והסכמים.
ברית אחת כזאת, שנוסחה בחשאי, הייתה הברית בין נציגיהן של אוסטריה, צרפת ובריטניה, לבלימת התפשטותן הטריטוריאלית של המעצמות הצעירות, פרוסיה ורוסיה.
ברית אחרת שנחתמה הייתה הברית הקדושה בין אוסטריה, פרוסיה ורוסיה.
צרפת הוחזרה לממדיה ערב מלחמות נפוליאון.