tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משוררים בגדולתם: מסות מחקר על משוררים עבריים (יחדיו, 1979)
מספרים בייחודם: א"ב יהושע, אהרן אפלפלד, דוד שחר, יצחק בן נר, יורם קניוק, נסים אלוני, יצחק אורפז, עמוס עוז, חיים באר: סיפורת ההווה - עיונים בדרך ההשוואה (יחדיו, 1981)
אמיר גלבע: מונוגרפיה (ספרית פועלים, 1984)
חיים נחמן ביאליק, שמואל יוסף עגנון: מחקר ופירוש (יחדיו, 1986)
חזון וחזיון: פרנץ קאפקא, גרשון שופמן, חיים הזז, נתן אלתרמן, אהרן אפלפלד, א' ב' יהושע (יחדיו, 1987)
שירה ופואטיקה: מביאליק ועד שירת ההוה: מסות מחקר (יחדיו, 1990)
דרכים בפרשנות החדשה: מתאוריה למתודה (אוניברסיטת בר-אילן, 1990)
גבהות הכיסופים: שירה מתקנת עולם (אגודת הסופרים העבריים בישראל, תשנ"ג)
דראמה של מצבים קיצוניים: מלחמה ושואה (ספרית פועלים, תשנ"ה)
מן הסתום אל המפורש: "שמחת עניים" לנתן אלתרמן: רמיזות לתנ"ך ורמזים לשקספיר (עקד, 1997)
סדרת תולדות השירה העברית מחיבת ציון עד ימינו:
שירת חיבת ציון (ספרית פועלים, 1987)
שירת התחייה: חיים נחמן ביאליק (ספרית פועלים, 1990)
שירת התחייה: שאול טשרניחובסקי (ספרית פועלים, 1992)
שירת התחייה – אמני הז'אנר (ספרית פועלים, 1997)
שירת ארץ-ישראל: אברהם שלונסקי, נתן אלתרמן, לאה גולדברג (ספרית פועלים, 2001)
שירת ארץ-ישראל – אקספרסיוניזם נבואי: אורי צבי גרינברג, יצחק למדן, מתתיהו שוהם (ספרית פועלים, 2004)
שירת ארץ-ישראל – רומנטיקה, אידאולוגיה, מיתולוגיה: רחל בלובשטיין-סלע, אלכסנדר פן, אביגדור המאירי, יונתן רטוש (ספרית פועלים, 2006)
שירת ארץ-ישראל – מהפכות צורניות: אסתר ראב, אבות ישורון, אמיר גלבע, יהודה עמיחי (ספרית פועלים, 2007)
שירת ארץ-ישראל – מיסטיקה וסימבוליקה: ש.
שלום, זלדה מישקובסקי, אבא קובנר (ספרית פועלים, 2008)
שירת ארץ-ישראל – ליריקה: יוכבד בת־מרים, נתן יהונתן, דליה רביקוביץ (ספרית פועלים, 2014)
שירת ישראל – מהפכים פואטיים: דוד אבידן, יונה וולך (ספרית פועלים, 2018)
שירת ישראל – מהפך פואטי: נתן זך (ספרית פועלים, 2018)
תוספות: מורשה ותמורה (ספרית פועלים, 2018)
תוספות: חדשנות ומהפכנות (ספרית פועלים, 2019)
תוספות: מסד וטפחות – פרקים בפואטיקה משווה: מקראית, חדשה, עכשווית (ספרית פועלים, 2020)
סדרת המאה החצויה – ממודרניזם לפוסט-מודרניזם: הספרות ורוח התקופה – תמורות בצורות יסוד:
מיטא-ריאליזם וריאליזם (ספרית פועלים, 2011)
מוניזם ופלורליזם (ספרית פועלים, 2013)
נאו-ריאליזם והיפר-ריאליזם (ספרית פועלים, 2015)
אהרן אפלפלד, א"ב יהושע, עמליה כהנא-כרמון, עמוס עוז, יהודה עמיחי, דוד שחר, שישה מספרים : ט"ז ספורים, איורים - נעמי סמילנסקי, עריכה ומבוא - הלל ברזל, הוצאת משרד החינוך והתרבות בשיתוף יחדיו, תל אביב, תשל"ב, 1972.
אלישבע, סמטאות: רומן, מסת הסבר, הערות, עריכה - הלל ברזל, הוצאת הדר, תל אביב, 1977.
הלל (ביל) מתתיהו דלסקי (19 ביולי 1926 – 12 בדצמבר 2010) היה פרופסור אמריטוס בחוג לספרות אנגלית שבאוניברסיטה העברית, חתן פרס ישראל בחקר הספרות הכללית לשנת תש"ס, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וחבר זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
דלסקי היה התותחן שהטביע את ה"אָלטָלֶנָה" ביוני 1948.
הלל דלסקי נולד וגדל ביוהנסבורג שבדרום אפריקה.
הוא גדל בבית חילוני-ציוני, אביו יוסף דלסקי היה נשיא הפדרציה הציונית של דרום אפריקה.
דלסקי למד בבית ספר על שם המלך אדוארד השביעי והיה חבר בתנועת הנוער "הבונים דרור".
דלסקי שירת כמתנדב בחיל המשלוח של דרום אפריקה באיטליה בשנים 1944–1945. ב-1947 סיים תואר ראשון באנגלית ובהיסטוריה באוניברסיטת ויטווטרסראנד בדרום אפריקה.
ב-1948 התנדב לצה"ל במסגרת מח"ל ולחם במלחמת העצמאות כמפקד צוות תותחנים.
הוא לחם בקרבות לשחרור הנגב.
בהמשך היה דלסקי התותחן שירה את הפגז שהטביע את הנחתת אלטלנה.
דלסקי ניסה למחות אך שוכנע לבסוף, ירה על האוניה וגרם לעלייתה באש.
בתום המלחמה שב לדרום אפריקה והשלים תואר שני באנגלית בהצטיינות ב-1952. היה תלמיד מחקר בג'יסאס קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1957–1958 ובשנת 1963 קיבל דוקטורט בהצטיינות מהאוניברסיטה העברית.
דלסקי לימד באוניברסיטה העברית החל משנת 1954, התמנה לפרופסור מן המניין ב-1976. שימש פעמיים כראש החוג לאנגלית.
כיהן כראש בית הספר לתלמידי חו"ל בשנים 1973–1976 והוא יצא לגמלאות כפרופסור אמריטוס החל מ-1994.
דלסקי נבחר כנשיא החברה הבין-לאומית לדיקנס בשנת 1985, נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים בשנת 1993, נבחר כחבר זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1999, זכה בפרס ישראל לחקר הספרות הכללית בשנת 2000, זכה בפרס על שם הארי ט.
מור למלומד מצטיין עבור מפעל חיים בחקר לורנס בשנת 2001.
דלסקי היה חבר בסגל נבחרת ישראל בקריקט, תחביב שעסק בו מצעירותו.
הלל דלסקי נפטר ב-12 בדצמבר 2010 בגיל 84, והובא למנוחות בבית העלמין " ארץ החיים " בבית שמש .
היה נשוי למשוררת שירלי קאופמן, אב לארבעה מנשואים קודמים וסב לעשרה נכדים.
הלל דלסקי חקר את הרומן האנגלי במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
זהו שם ספרו הראשון והידוע ביותר של הלל דלסקי שהתפרסם לראשונה בשנת 1965 וראה אור בשלוש מהדורות.
החידוש בספר הוא השימוש בדיון של לורנס "Study of Thomas Hardy", שלא פורסם בחייו, כבסיס לניתוח הרומנים שלו.
עבודה זו דנה מעט בהרדי ועוסקת בעיקר בענייני דת (יהדות ונצרות) ואמנות.
כבסיס לדיון מגדיר לורנס את מה שהוא מבנה התודעה המנטלית ותודעת הדם, המקבילים לתפישתו לעקרון הגברי והעיקרון הנשי.
ביצירותיו מבקר לורנס את התגלמותו של העיקרון הגברי, ומצדד בזה של העיקרון הנשי, אף על פי שהאמין באופן מובהק בעצמו כגבר.
ניתוחי הרומנים של דלסקי מבוססים על הניגוד הזה.
לדעת דלסקי, "הקשת בענן", ו"נשים אוהבות" הם שני הרומנים הטובים ביותר של לורנס, ובין הגדולים ביותר במאה ה-20.
דיקנס ואמנות האנלוגיה הוא ספרו השני של דלסקי שיצא לאור ב-1970. דיקנס כתב ספרים רבים, אך דלסקי בחר בשמונה המייצגים תקופות שונות בכתיבתו: בתקופה האחרונה כתב את "בית קדרות", "דוריט הקטנה", "תקוות גדולות", ו"ידידנו המשותף".
לדעת דלסקי ארבעת הרומנים האלה הם הטובים ביותר של דיקנס, ושנים מביניהם (הראשון והאחרון) הם בין הגדולים ביותר במאה התשע עשרה.
דיקנס כתב רומנים ארוכים מאוד, המשתרעים לעיתים קרובות על פני 800–900 עמודים, מלאים בדמויות רבות ושונות.
ישנה הסכמה כללית שהוא ניחן בדמיון מופלא, אולם רבים משוכנעים שאין גורם מאחד ברומנים אלה.
דלסקי טוען, בניגוד לדעות אלה, שביצירות המאוחרות יותר הגורם האנלוגי מצליח לאחד את רוב הדמויות בהצגת נושא מרכזי, שעל כל קורא לגלות אותו בעצמו בכל ספר וספר.
ניתן להבחין בטכניקת האנלוגיה מתחילת כתיבתו של דיקנס, אבל היא מתמצית בארבעת הרומנים האלה.
ספרו זה של דלסקי התפרסם ב-1977, כותרת הספר מתייחסת לטיעון שעומד בבסיסו, והוא ציטוט מטי.
אליוט ("Four Quartets"): "כדי לרכוש את מה שאין לך, עליך לותר על מה שיש לך." בהקשר זה כתב קונרד בספר אוטוביוגרפי ("A Personal Record"), "יש לי אינסטינקט של אימה מלאבד ולו לרגע קט את השליטה המלאה בעצמי," דלסקי סבור שהפחד הזה משתקף ביצירותיו העיקריות של קונרד.
הוא מרבה לתאר מצבים שאדם עומד לפתע במבחן בלתי צפוי שמגלה, גם לאדם עצמו, את ערכו.
קונרד מראה איך ערך זה תלוי ביכולתו לשלוט בעצמו.
אולם בספר שמהווה שיא בהצגת נושא זה, "לנגד עיניים מערביות", מגיע הגיבור להגשמתו על ידי נכונותו לאבד את שליטתו העצמית.
קונרד כתב מספר רב של רומנים, אך דלסקי מתרכז בניתוח מפורט של שמונה טקסטים בלבד, ביניהם החשובים ביותר לדעתו "נוסטרומו", "הסוכן החשאי" ו-"לנגד עיניים מערביות".
הספר הזה יצא לאור ב-1984. שם הספר מצביע על הנושא שלו, הגיבורה החצויה.
ספר זה שונה מספריו האחרים של דלסקי בכך שלא נכתב על סופר אחד.
הוא עוסק בשישה ספרים של שישה סופרים שונים: "אנקת גבהים" מאת אמילי ברונטה, "הטחנה על הנהר פלוס" מאת ג'ורג' אליוט, "טס לבית דרברוויל" מאת תומאס הרדי, "The White Peacock" מאת דייוויד הרברט לורנס, "מרת דאלוויי" מאת וירג'יניה וולף ו"קץ הפרשה" מאת גרהם גרין.
בכל ששת הספרים, הדמות המרכזית היא אישה אשר נמשכת לשני גברים שהם הפכים האחד לשני.
אהבתה של האישה לשני הגברים המנוגדים מצביעה על אישיות המכילה תכונות מנוגדות.
כל הספרים מתארים אישה שאינה מסוגלת להגיע לשיווי משקל כלשהו.
העלילות מסתיימות על פי רוב במוות, לפעמים בהתאבדות.
בספר זה אסופת מאמרים על הרומן האנגלי פרי עטו של הלל דלסקי.
כמחצית מן המאמרים מתפרסמים בפעם הראשונה.
הספר ראה אור ב-1985, בתקופה שהשפעתו של הזרם הבקורתי דקונסטרוקציה היה בעיצומו.
מבקרים באסכולה זו טענו, בין היתר, שלא יכולה להיות אחדות לרומן בגלל ניגודים שמטבע הדברים לא ניתן ליישבם.
בניגוד לדקונסטרוקציה, טוען דלסקי שישנן דרכים שונות להשגת אחדות ברומן.
בספר זה דן דלסקי במספר רב של סופרים ובארבע צורות אחדות.
הסופרים הם: ויליאם מייקפיס תאקרי, ג'ורג' אליוט, וירג'יניה וולף, וא.מ.
פורסטר בקבוצה הראשונה; דייוויד הרברט לורנס, ג'וזף קונרד וא.מ.
פורסטר בקבוצה השנייה; ג'יין אוסטן, ויליאם מייקפיס תאקרי, ג'יימס ג'ויס, וגרהם גרין בקבוצה השלישית; דייוויד הרברט לורנס, תומאס הרדי, ואלן סיליטו בקבוצה הרביעית.
בשר-ודם בקסת הדיו: עיונים ברומנים אנגליים קלסיים
זהו ספרו היחיד של דלסקי בשפה העברית, אשר התפרסם בהוצאת מוסד ביאליק ב-1985. הספר הוא תרגום מעודכן של כתביו באנגלית.
ספרו זה של דלסקי ראה אור ב-1997, ודן בשבעה רומנים של תומאס הרדי.
הרדי האמין שגבר מתאהב כאשר הוא נעשה ער לריקנות בתוך עצמו, ומנסה למלא את החלל.
במרכז רוב הרומנים עומדת אישה שמתאהבת בשני גברים שהם הפכים אחד של השני, למשל טיפוס של דון ז'ואן כנגד איש צנוע וביישן.
במספר רומנים גם תוארה אישה שכל כך מסופקת בעצמה שאינה מסוגלת להתמסר ביחסי מין.
הרדי היה הסופר הראשון בספרות האנגלית שכתב במפורט על נושא המין, ובכך קדם לדייוויד הרברט לורנס.
דלסקי טוען שהרדי הגיע למבוי סתום בניסיונו ליישב את הניגודים בגיבורות שלו והפסיק לכתוב רומנים לאחר פרסום "ג'וד האלמוני" ב-1895. הרדי עצמו נימק את הפסקת כתיבת הרומנים כתגובה לביקורות לא טובות שקיבל על שני הרומנים האחרונים והגדולים שלו ("טס לבית דרברוויל" ו"ג'וד").
לאחר "ג'וד" הרדי הקדיש את עצמו במשך למעלה משלושים שנה לכתיבת שירה - ובהצלחה גדולה.
בשר-ודם בקסת הדיו: עיונים ברומנים אנגליים קלסיים, תרגמה אופירה רהט (ירושלים: מוסד ביאליק, 1993)
הלל בּרֶגמן-אביחנן (23 בנובמבר 1897 – 8 בפברואר 1978) היה מערכונאי, מתרגם, פזמונאי ועיתונאי ישראלי יליד פולין.
הוא נולד בז' בחשוון תרנ"ח לאריה ברגמן, סוחר, ולחנה בת שבתי בישקוביץ בוורשה, אז חלק מן האימפריה הרוסית.
למד תיאטרון במוסקבה ובאקדמיה לתיאטרון בקייב.
ב"סטודיו לדרמה עברית" בקייב הכיר את אשתו לעתיד, חווה זליקובסקי.
כחבר בקבוצת "אמנות", חסיד של תרבות התיאטרון בשפה העברית, היה עד בשנות ה-20 לדיכוי השימוש בשפה זו על ידי השלטונות הסובייטים באמצעות ה"יבסקציה".
בשנת 1926 עלו אביחנן ואשתו לארץ ישראל.
אשתו מצאה משרת זמרת בלהקת האופרה הארצישראלית של גולינקין בתל אביב, בעוד אביחנן השתתף בשנים 1927–1928 בפעילות התיאטרון הסאטירי "הקומקום" בניהולו של אביגדור המאירי.
בהמשך, במשך עשרים שנה, בין השנים 1928–1948, כתב מערכונים, הופיע לעיתים כשחקן וערך תוכניות בידור בתיאטרון "המטאטא" בתל אביב.
אחת מהתוכניות הללו הייתה "הכל בסדר".
בנוסף התפרנס מהעבודה כמזכיר אדמיניסטרטיבי של תיאטרון "האהל" (1929–1936) ושל התזמורת הפילהרמונית הארץ ישראלית (1936–1946).
עסק רבות בתרגומי שירי זמר משפות שונות – רוסית, פולנית, גרמנית, צרפתית ויידיש, ובתרגומי לבריות אופרות ואופרטות.
כתב נוסח עברי חדש ללברית האופרטות "הלנה היפה" מאת אופנבך ו"גלאתיאה היפה" מאת פרנץ פון זופה, ותרגם את הלברית לאופרטה "ברון הצוענים" מאת יוהאן שטראוס, לאופרות "תאיס" מאת ז'יל מאסנה ו"מאדאם באטרפליי" מאת פוצ'יני ו"היתומה" (אופרה של ולדימיר רביקוב (Rebikov)).
כעיתונאי השתתף בעריכת השבועון הסאטירי "סיכות", והוציא גם כתב עת משלו בשם "עקרב".
כתב גם לעיתונים "דבר", "אשמורת", "תשע בערב", "על המשמר" ועוד.
לאחר קום המדינה עבד גם ביחסי ציבור במשרד התחבורה, וכן כתב מערכונים לתיאטרון הבובות "סטיריקון".
בין תרומותיו לזמר העברי יש לציין את השירים:
"עיניים ירוקות" (השיר הראשון שהקליטה יפה ירקוני), ללחן מאת נלו מנזטו (1948);
"הורה אין דבר", ללחן של יצחק ברומברג;
ובתרגום: "בהגה אחד" מאת היינריך היינה, ללחן מאת פליקס מנדלסון-ברתולדי.
ברגמן-אביחנן נפטר בפברואר 1978, בגיל 80. נקבר בבית עלמין הדרום.
הותיר אישה, חוה, בן, אלחנן, ונכדים.
בנו, אלחנן ברגמן, היה צ'לן בתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
אורה אחימאיר, חיים באר, מאה שנות תרבות – היצירה העברית בארץ ישראל, תל אביב: עם עובד וידיעות אחרונות ספרי חמד, 2000.
נתן שחר, שיר שיר עלה-נא – תולדות הזמר העברי, בן שמן: מודן, 2007.
נתיבה בן-יהודה - אוטוביוגרפיה בשיר וזמר, ירושלים: כתר ספרים, 2002.
הלל דוד הַלְקין הוא סופר, חוקר, הוגה דעות, עיתונאי ומתרגם ישראלי-אמריקאי.
הלל דוד הלקין נולד בארצות הברית לפרופ' אברהם הלקין ולשולמית, בתו של מאיר בר-אילן.
דודו הוא הסופר והחוקר שמעון הלקין.
בשנת 1970 עלה לישראל והתיישב בזכרון יעקב.
בשנת 1977 פרסם את הספר "מכתבים לידיד יהודי באמריקה: פולמוס ציוני".
הספר, המכיל אסופת מכתבים אישיים אל חבר קרוב דמיוני, מנתח את מערכת היחסים בין יהודי ישראל ליהודי התפוצות ואת זהותו של היהודי האמריקאי בן דורנו.
הספר פורסם באנגלית ונכלל ברשימת רבי-המכר של "הניו יורק טיימס".
כעבור זמן תורגם הספר לעברית ויצא בהוצאת עם עובד.
מגוריו בזכרון יעקב הביאו את הלקין לחקור את ההיסטוריה של המושבה, ובעקבות זאת הוציא לאור את ספרו "מיתה משונה" (A Strange Death) - רומן מתח דוקומנטרי על פרשת ניל"י.
בשנת 2002 הוציא הלקין את ספרו "על גדת הסמבטיון: מסע בעקבות צאצאי שבט מנשה" – פרי מחקרו האישי על השבטים היהודים האבודים, שכלל מספר נסיעות של הלקין לדרום-מזרח אסיה.
הספר נכתב במקור באנגלית ותורגם על ידו לעברית.
הלקין ממשיך לשמור על קשר עם העולים מ"בני מנשה" בישראל ולמהדורה העברית של הספר הוסיף אחרית-דבר על קורותיהם וקורות המחקר שלו בשנים האחרונות.
הלקין עוסק בתרגום ספרות עברית ויידית לאנגלית.
בין תרגומיו מעברית: כתבים משל אורי אורלב, גילה אלמגור, חיים באר, חיים ברנדויין, י"ח ברנר, מתי גולן, שולמית הראבן, גאולה כהן, א.
יהושע, חיים סבתו, נאוה סמל, ש"י עגנון, אלי עמיר, מרדכי זאב פיארברג, רומן פריסטר, עמוס עוז, משה קולבק, פנחס שדה, מאיר שלו, שמואל הנגיד ובן-ציון תומר.
בשנת 1987 תרגם מחדש את "טוביה החולב" של שלום עליכם.
כן תרגם סיפורים משל מנדלי מוכר ספרים.
הלקין מפרסם בקביעות כתבות ומאמרים בנושאי תרבות, ספרות ופוליטיקה במספר עיתונים בארצות הברית ובישראל, בהם "ניו יורק סאן", "קומנטרי", "ניו ריפבליק" ו"ג'רוזלם פוסט".
בעיתון "The Forward" יש לו טור שבועי בנושא שפות יהודיות, תחת שם העט "פילולוגוס".
מכתבים לידיד יהודי באמריקה (תרגום מאנגלית: עמי שמיר), תל אביב: עם עובד, תשל"ט [1977].
על גדת הסמבטיון: מסע בעקבות צאצאי שבט מנשה (תרגום: הלל הלקין), אור יהודה: דביר, 2007 [2002].
הרב יוסף הלל וינברג (נולד בכ"ב בשבט תשכ"א, 8 בפברואר 1961) מכהן כמשגיח רוחני בישיבת סלובודקה בני ברק, ולשעבר היה ראש ישיבת אש התורה בירושלים, שנוסדה ונוהלה על ידי אביו הרב נח וינברג, עד לפטירתו.
נולד בירושלים בשכונת מאה שערים, לרב נח ולדינה וינברג, וגדל לאחר מכן בשכונת קריית צאנז שבעיר.
למד בישיבת סלבודקה בבני ברק, לאחר מכן בישיבת לייקווד בניו ג'רזי ובישיבת מיר בירושלים.
בשנת 1981 נישא לבילה הייזלר, בתו של הרב נח הייזלר, רבה של שכונת סנהדריה המורחבת בירושלים.
לאחר נישואיו שימש כמשגיח בישיבת אבן ישראל בירושלים, ולאחר מכן כמשגיח רוחני בישיבת סלובודקה בבני ברק.
לאחר מחלת אביו נקרא על ידו לנהל את הישיבה, ולאחר פטירתו התמנה תחתיו כראש ישיבת אש התורה, לאחר מספר שנים עזב את ישיבת אש התורה, ובאוגוסט 2017 (אלול תשע"ז), חזר שוב לכהן כמשגיח רוחני בישיבת סלובודקה בבני ברק.
אשתו בילה נפטרה בשנת 2017-תשע"ז.
הרב וינברג מכהן כחבר בוועדת הרבנים למען שבת, ושימש שם בין היתר כנציגו של הרב אלישיב.
הלל בבלי – כ"ב תמוז תשכ"א, 6 ביולי 1961, ניו יורק, ארצות הברית) היה משורר, סופר, מתרגם, פרופסור לספרות עברית באוניברסיטת קולומביה, ועיתונאי יהודי אמריקאי.
בבלי נולד בשם הלל ראשגולין (ראשיגולסקי) בעיירה הקטנה פילווישוק (ביידיש: פילווישאק) שליד קובנה, ליטא (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית), למשפחת ראשגולין (ראשיגולסקי).
אביו, זלמן דוב ראשגולין (ראשיגולסקי), יליד קלבריה שליד קובנה, היה סופר ידוע בזכות עצמו - מחבר "הגיוני לב" (1927) ו"חקרי לב" (1947) (האחרון נערך על ידי הלל בבלי עצמו, לאחר מות אביו).
אביו למד עם הרב אברהם יצחק הכהן קוק בישיבת וולוז'ין ונשאר ידידו לאורך השנים.
את הקשר בין השנים תיאר בבלי עצמו בשירו "שניים".
גם אחיו של בבלי, ראובן ראשגולין היה סופר - מחבר "אידישקייט אין אמעריקא" (1957).
שתי אחיותיו של אביו נישאו לשני אחים לבית שפירא (דוד שפירא ומשולם זלמן שפירא), בניו של חיים יעקב שפירא הראב"ד של ירושלים.
הרב בן ציון שפירא, סופר, מחנך ומראשי הציונות הדתית היה בן דודו, והסופר פרופסור אדיר כהן מאוניברסיטת חיפה הוא בן אחותו, פרידה כהן.
בבלי למד בישיבת קובנה עד גיל 16, ומ-1909 גר בווילנה, בה קנה השכלה כללית.
ב-1912, בגיל 19 היגר לארצות הברית ועברת את שם משפחתו ל-"בבלי" (השם ראשיגולסקי היה שיבוש של ראשגולין, שבא מהמלים "ראש הגולה", דהיינו ראש הקהילה של היהודים עוד בגולת בבל, משם מגיעה המשפחה במקורה).
המשפחה כולה הגיעה אחריו לארצות הברית ב-1922.
בבלי חי שנים אחדות בבאפלו שבמדינת ניו יורק, אך עבר משם לעיר ניו יורק, בה למד באוניברסיטת קולומביה.
הוא השלים את הדוקטורט שלו בספרות עברית בסמינר למורים של "בית המדרש לרבנים באמריקה", שבניו יורק, השייך לאוניברסיטה והחל מ-1937 כיהן בסמינר, כפרופסור מן המניין של אוניברסיטת קולומביה, לספרות עברית.
ב-1952 זכה בפרס הלאומי לספרים יהודיים (National Jewish Book Award) בארצות הברית, בגין "תרומתו הכוללת לשירה העברית", וב-1956 זכה באותו פרס שוב.
היה נשוי לרחלה בר אדון (1911–1999), אמנית ומשוררת.
בן אחד - ד"ר שמואל בבלי, רופא ומשורר.
נפטר בניו-יורק ב-1961 ונטמן בהר המנוחות בירושלים.
שיריו הראשונים של בבלי התפרסמו בגיל 15 בלבד, בכתבי עת עבריים, שיצאו לאור בשעתו בליטא, "הפרחים" ו"העולם", שבעריכת אלתר דרויאנוב.
השירים יצאו לאור עדיין בשמו הקודם של בבלי, ראשיגולסקי.
החל מ-1913 ובמשך שנים רבות, יצאו לאור שירים ומאמרים שכתב תחת השם בבלי, בעיתונים העבריים בארץ ישראל של אותה תקופה - "דבר", "הארץ", "הדואר" בעריכתו של איתמר בן-אב"י, "הדים" בעריכת יעקב רבינוביץ ואשר ברש ועוד ובמקביל גם בכתבי עת עבריים בארצות הברית.
"נגינות ארץ: שירים" (תל אביב, הוצאת הדים, 1929)
"חבלי אומה": מבחר מאמרים בשאלות קיומו של עם ישראל, ספרי מופת לבתי מדרש, ספר 1 (הוצאת קרן ישראל מץ, 1938)
"שירים לרחלה" (שירים שכתב לאשתו רחלה), (הוצאת מ.
"אדרת השנים": שירים (הוצאת מוסד ביאליק, 1955)
"רוחות נפגשות" (הוצאת עוגן, 1953)
בבלי היה הראשון שתרגם לעברית את ספריו של צ'ארלס דיקנס:
"אוליבר טוויסט" (הוצאת שטיבל, 1923)
"בית ממכר עתיקות" (הוצאת שטיבל, 1924).
תרגם גם ספרים נוספים, כמו:
"אנטוניוס וקלאופטרה", ויליאם שייקספיר (הוצאת מ.
"נימים: מאסף לספרות יפה ולדברי ביקורת" (יחד עם נחום גוטמן), (תל אביב: הוצאת "חברים", 1923)
"מסד: מאסף לדברי ספרות, ספר ראשון" (תל אביב: הוצאת "חברים", 1933)
"מסד: מאסף לדברי ספרות, ספר שני" (תל אביב: הוצאת "חברים", 1936)
"חקרי לב", זלמן דוב ראשגולין (ראשיגולסקי) (1947).
הרב הלל דוד הכהן טריווש (תר"א-ג' בסיוון תרס"א) היה אב"ד וילקי שבאזור קובנה, מחברם של ספרים תורניים ועורך כתב העת התורני "הפסגה" ששמו שונה כמה פעמים .
נולד בווילנה לרב עוזר (נפטר בה' בשבט תרט"ז) שהיה מוכר כגאון וצדיק, וחברו של הרב בצלאל הכהן.
התחנך אצל אחיו הגדול שהיה גדול בתורה בזכות עצמו, הרב אבא יוסף טריווש שכיהן כראב"ד וולקניק באזור וילנה וחיבר את הספר "חבל יוסף" ואת "כערכך הכהן" (הספד על הרב בצלאל הכהן).
נשא לאישה את פרומה-רייזל, בת הרב ראובן הכהן שהיה מנכבדי וולקניק.
למד בישיבות וילנה ולאחר נישואיו בהורודנה, ושם היה תלמיד מובהק של הרב מנחם נחום יפה והרב אליעזר לנדא וקיבל מהם הסמכה לרבנות.
כן היה תלמידם של רבי משה יצחק אביגדור מקובנה והרב ישראל ליפקין מסלנט, מייסד תנועת המוסר.
לכבוד סיום לימוד הש"ס כשהיה בן 18 חיבר ספר מיוחד בשם "ספר גורלות".
בהורודנה החל להשיב תשובות לשאלות הלכתיות.
כמו כן החל להתפרסם גם כדרשן מחונן המרתק את שומעיו, ורבים באו לשמוע אותן.
משנת תרכ"ה שימש כמורה הוראה במושבה החקלאית לייפון ובתרל"ב מונה לרבה של וילקי.
למד גם עברית ובמיוחד נודע כבקי בספרות העברית של ימי הביניים.
כן היה חובב ספרים וביבליוגרף מומחה.
ספרייתו הפרטית כללה אלפי כרכים.
פרסם מאמרים בעיתוני "המליץ", "הצפירה", "היום", ובכתבי-עת וקבצים תורניים.
היה גם משורר ופרסם שירים רבים.
בווילקי הקים ישיבה שבה למדו ש"ס ופוסקים, תנ"ך וגם רוסית, אף שהוא עצמו לא למד שפה זרה וידע רק עברית ויידיש.
מישיבתו יצאו תלמידי חכמים מופלגים בעלי השכלה רחבה.
תמך ביישוב ארץ ישראל ובתנועת חיבת ציון והיה מקורב לרב יצחק יעקב ריינס.
את תמיכתו זו הביע בין השאר במאמרים בכתב העת שערך.
הפסגה, כפי השם המקורי, היה המאסף התורני הראשון באימפריה הרוסית ויסוד לקבצים התורניים בזמננו.
הקובץ הראשון יצא לאור באביב תרנ"ה והספיק בחייו לערוך שבעה קבצים.
את השמיני ערכו והוציאו לאור חתנו הרב אברהם זקהם ובנו הרב קלמן טריווש בתרס"ב, ואת שני הבאים ערך והוציא לאור הרב זקהם לבדו בתרס"ד.
עם פרוץ מהפכת 1905 הופסקה הוצאתו לאור של כתב העת.
עשרת הקבצים הודפסו שוב במכון "זיכרון קדושי פולין", אשדוד תשנ"ו בארבעה כרכים (בשני הראשונים שלושה קבצים בכל אחד ובשני האחרים שניים).
מתרנ"ו שמו לא היה רק "הפסגה" אלא צירוף ששונה 3 פעמים וכולל את השם המקורי: הר הפסגה, ראש הפסגה (מתרנ"ז), אשדות הפסגה (מתרנ"ח), אשדות הפסגה (מתר"ס) ועין הפסגה (מתרס"ב).
שבעת הקבצים הראשונים יצאו לאור בדפוס האלמנה והאחים ראם בווילנה, השמיני והתשיעי יצאו לאור בוורשה והעשירי בפיוטרקוב.
חלה במחלה קשה לפני חג הפסח תרס"א ונפטר לאחר פחות מחודשיים.
ונגש הכהן - חקרי הלכה וסברות ופלפולים ושו"ת, וילנה תרמ"ב עם הקדמה שבה קונטרס בעניין גודל ערך הדפסת חידושי תורה עם דברים מהנצי"ב שזה חשוב גם בזמן של צרות.
הקונטרס צורף בדפוס צילום לספר "הצדיק ר' שלמה" (על הרב שלמה זלמן בלוך שהיה מתלמידי החפץ חיים) בהדפסת "המוסד לעידוד לימוד התורה", ירושלים תשנ"ג.
יצא בדפוס צילום מאה שנים לאחר ההדפסה הראשונה ב"מפעלי ספרים ליצוא", ירושלים תשמ"ג, וכן בהוצאת "המוסד לעידוד לימוד התורה", ירושלים תשנ"ט יחד עם "עבודת הכהן" שלו ועם "אור גדול" של הרב ירוחם יהודה לייב פרלמן ("הגדול ממינסק").
עבודת הכהן - חקרי הלכה וסברות ופלפולים ושו"ת, ורשה תרמ"ט.
יצא בדפוס צילום ב"מפעלי ספרים ליצוא", ירושלים תשמ"ג, וכן בהוצאת "המוסד לעידוד לימוד התורה", ירושלים תשנ"ט, יחד עם "ונגש הכהן" ו"אור גדול".
שו"ת תרומות הכהן - בכתב יד.
עדן גנים - שני חלקים של דרשות באגדה.
החלק הראשון יצא לאור בורשה תרנ"א.
פרץ נבעה - על ענייני השחיטה והרבנות בישראל, בהוצאת האלמנה והאחים ראם, וילנה תרנ"ט (1898).
למעשה מדובר במאמר ארוך שיצא לאור כהוספה ל"עין הפסגה".
השתייה כדת - על ייצור יין לפי ההלכה, דפוס ראם, וילנה תר"ס (1899).
מסיני בא - תשובה לטוענים שאין צורך בלימוד החכמים והפצת חידושי תורתם בשעת צרה.
כולל גם לקט לגבי הרבצת תורה שעיקרו חילופי מכתבים עם הרב אברהם קלמנוביץ.
יצא לאור בדפוס צילום בהוצאת "המוסד לעידוד לימוד התורה" בגודל קטן, ירושלים תשס"ב.
אחיו הרב אבא יוסף טריווש - מחבר "כערכך הכהן", הספד על הרב בצלאל הכהן מווילנה.
עטרה מלכה - אשת הרב אברהם זקהיים
הינדא – אשת הרב משה רוזין
אשת הרב זלמן שור שנרצח בתרע"ט בפרעות ברוסיה.
הלל הרשושנים נולד בשם הלל רוזנברג, בן לפינחס וציפורה רוזנברג ב-1897 בבוקובינה (באותה עת חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, ומאוחר יותר חלק מרומניה) בעיר ויז'ניץ, מושב חסידות ויז'ניץ.
נצר לרבי ישראל מרוז'ין ולרבי פינחס מקוריץ.
אביו היה שו"ב אצל האדמו"ר מוויז'ניץ.
אמו נפטרה בצעירותו, והוא עבר לסבו אלכסנדר-זוסיא בעיירה קוסוב.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הועבר עם משפחתו לצ'כיה, ולאחר המלחמה חזר לבוקובינה.
הרשושנים למד בסמינר למורים בלבוב.
הוא היה מורה לספרות ולמקצועות היהדות וניהל שני בתי ספר לעברית.
בשנת 1922, בכנס של חובבי השפה העברית, הקים בבוקובינה את "גדוד מגיני השפה", שנאבק בקנאות למען השפה העברית והפצתה בקרב היהודים.
ארגון מקביל, "גדוד מגיני השפה בארץ ישראל", הוקם בארץ ישראל רק שנה מאוחר יותר.
בשנת 1924 הוסמך על ידי הקהילה היהודית ומשרד החינוך הרומני להורות יהדות ועברית בבתי הספר היהודיים ברומניה.
בשנת 1925 עברת את שם משפחתו להרשושנים.
באפריל 1933 יצא מרומניה אל ארץ ישראל כעיתונאי היוצא לסקר את המכביה השנייה ונשאר בארץ ישראל.
בתחילת 1935 פנה, בשם "גדוד מגיני השפה", להנהלות בתי הקולנוע בירושלים בהצעה לנקד את המילים העבריות המופיעות בסרטים.
עוד ברומניה נמנה עם חסידי זאב ז'בוטינסקי, ובארץ עבד כמגיה בעיתון "העם" שהופיע מטעם התנועה הרוויזיוניסטית, ולאחר מכן בממשיכו, "הירדן" (בעריכת בנציון נתניהו), שבו פרסם ב-1935 תשבץ ראשון.
בסוף 1935 נמנה עם מקימיו של ועד לציון 13 שנה לפטירתו של אליעזר בן-יהודה.
הרשושנים המשיך לעיתונים נוספים של התנועה הרוויזיוניסטית, "המשקיף" ו"חרות", ואחר כך עבד בעיתון "הבוקר" והצטרף כמגיה ל"ידיעות אחרונות" מיום הקמתו.
בנוסף לעבודתו בעיתונים, הקים בתל אביב, ברחוב בלפור 29, בית ספר פרטי לעברית, "בית הלל".
בשנות ה-40 וה-50 של המאה העשרים היה נציג העיתונות ב"ועד הלשון העברית".
ערך, הגיה וסגנן ספרים רבים.
הרשושנים הוא מחדשן של מילים עבריות רבות (תחדישים, מילה שאף היא מחידושיו).
לשם פרסום תחדישיו והטמעתם חיבר ופרסם ב"ידיעות אחרונות" יותר מ-5,000 תשבצים.
לא כל תחדישיו של הרשושנים התקבלו, אך רבים מהם הפכו לחלק אינטגרלי של השפה ודוברי העברית משתמשים בהם, לרוב מבלי לדעת מי המציאם.
בין התחדישים של הרשושנים נמנות המילים: תקרית, יבואן, יצואן, אכיל, חדיר, הפיך, זמין, להטוטן, צנחן, מלחין, תקרובת, תמליל, מחירון ועוד.
הרשושנים נישא ב-1938 לתלמידתו לעברית, הינדה שטרום, שעברתה את שמה הפרטי לעפרה.
שני בניו, יוסי הרשושנים (2010-1939) ושילֹה הרשושנים (יליד 1943), פעלו גם הם בתחום: יוסי פרסם במשך 40 שנה (עד מותו) את חידת אותיות ומספרים ב"ידיעות אחרונות".
הלל הרשושנים נפטר בשנת 1993, בגיל 96, ונקבר בבית העלמין בחולון.
לאחר מות אביו, המשיך שילה הרשושנים לפרסם תשבצים במדור שלו ב"ידיעות אחרונות".
בנו של שילה, , נהרג בלבנון בשנת 1994.
הרב הלל אילן הורוביץ (נולד בי"ט בניסן תשכ"ד, 31 במרץ 1964) הוא איש ציבור ישראלי דתי לאומי, המשמש כיו"ר קרן יחד.
כיהן לתקופה קצרה כחבר הכנסת ה-19 בשלהי כהונתה מטעם סיעת הבית היהודי והיה ראש מועצת בתי העלמין היהודיים בירושלים בשנים 2013–2019, וראש הוועדה המוניציפלית חברון בין 2017–2022.
נולד באשקלון לרב שלום וזלדה, וגדל במרכז שפירא.
מגיל 13 הוא מתגורר ביישוב היהודי בחברון.
למד בישיבת אור עציון, בישיבת בית אל ובישיבת מרכז הרב, שם הוסמך לרבנות על ידי הרב אברהם שפירא.
לאחר שסיים קורס רבנים צבאיים בהצטיינות בתשמ"ז (1987), התגייס לרבנות הצבאית כאיש קבע ומונה לרב חטיבת גבעתי בתקופת האינתיפאדה הראשונה.
משרת במילואים בדרגת סגן אלוף.
בעל תואר שני במנהל עסקים מהקריה האקדמית אונו.
בשנת תש"ן (1990) החל לשמש כר"מ בישיבת ההסדר בקריית ארבע במשך 3 שנים.
כתב טור שבועי במשך כשנה וחצי בעלון השבת "גילוי דעת".
משנת תשנ"ב (1992) משמש הורביץ כמנהל היישוב היהודי בחברון.
בשנות פעילותו הצליח לחבר לחברון תורמים מהארץ ומחו"ל.
הרב הורוביץ קידם את פרויקט "נעלה לחברון" המביא תלמידים ממערכת החינוך ותנועות הנוער לביקור בחברון ובמערת המכפלה.
את הפרויקט יזם משרד החינוך בראשות השר גדעון סער.
בהמשך הצטרפו גם משרד הביטחון וצה"ל לפרויקט.
לדברי הורוביץ, "מקום שתואר בתקשורת כמקום בו מתגוררים 400 יהודים קיצוניים עם אלף חיילים, הפך למוקד תיירותי של קרוב ל-700 אלף איש בשנה מכל העולם, ביטוי אדיר של חיבור עם ישראל לשורשים."
הורוביץ כיהן כיועץ בכיר במשרד החינוך בתקופת כהונתו של צבי הנדל כסגן שרת החינוך (2003–2004) עד לפרישת סיעתו מהקואליציה על רקע תוכנית ההתנתקות מגוש קטיף.
לבקשת מנכ"לית המשרד, נשאר במשרד למשך עוד כחצי שנה גם לאחר פרישת סיעתו.
בתקופה זו פורק משרד הדתות ואגף מוסדות התורה הועבר לאחריות משרד החינוך.
הורוביץ היה אחראי על הטמעת האגף במשרד.
לקראת פינוי גוש קטיף, עבר עם משפחתו לכפר דרום כדי לתמוך במתיישבים.
הוא ומשפחתו נשארו לגור עם המפונים ונדדו איתם במשך שנה וחצי, לבאר שבע ואשקלון וסייעו בשיקומם.
בשנת 2010 מונה הורביץ ליועץ לראש עיריית נצרת עילית, שמעון גפסו, במטרה לחזק את ההתיישבות היהודית בעיר ובגליל ולמנוע את ההגירה השלילית מהעיר.
במסגרת תפקידו הוביל הבאת משפחות דתיות לעיר, הקמת ישיבת הסדר, ישיבה תיכונית ומכינה קדם צבאית.
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 (2009) הוצב בתחילה במקום התשיעי ברשימת הבית היהודי, רשימה משותפת למפלגות מפד"ל, תקומה ומולדת, אך לאחר התפרקות האיחוד לא נכלל ברשימת המועמדים לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-19 (2013) נבחר למקום החמישי ברשימת "האיחוד הלאומי – תקומה" לכנסת ה-19, ועם איחוד הרשימה לתוך רשימת הבית היהודי הוא הוצב במקום ה-13 ברשימה המאוחדת.
בעקבות פטירת השר אורי אורבך, בכ"ז שבט תשע"ה (16 בפברואר 2015), כחודש לפני הבחירות לכנסת העשרים, נכנס הורוביץ לזמן קצר לכנסת ה־19.
בדצמבר 2013 הקים את "קרן יחד", המאגדת אלפי משפחות, ויוצרת עבורן רשת ביטחון כלכלית בצורת סיוע כספי למשפחות החברות בה במקרה פטירה של אחד ההורים, באמצעות תמיכה סמלית של כלל המשפחות החברות בקרן.
בשנים 2013–2019 כיהן כראש מועצת בתי העלמין בירושלים.
הורביץ כיהן כראש הוועדה המוניציפלית של היישוב היהודי בחברון בין השנים 2017–2021.
הורביץ מנחה את אירוע 'הקבלת פני רבו' של 'ארגון דרך ארץ' לרבני הציונות הדתית שנערך בסוכות ובפסח בכל שנה.
אב לתשעה ונשוי לנעמי, יועצת חינוכית, בתם של הרב זלמן והרבנית שולמית מלמד.
אחיו הוא הרב אבינועם הורביץ, ראש ישיבה תיכונית קריית ארבע.
אחותו טובה, נשואה לרב מנחם ליסטמן, ראש המחלקה לדוברי אנגלית במכון מאיר.
הלל הילמן (28 באוגוסט 1892, דובלה, לטביה (אז חלק מהאימפריה הרוסית) – 17 ביולי 1968, רמת גן) היה תעשיין ישראלי.
המייסד והמנהל של מפעל "פלאלום" לכלי מטבח מאלומיניום ברמת גן.
למד בבית ספר תיכון בעיר ריגה, ואחר-כך נסע ללמוד במחלקה למטלורגיה בבית הספר הגבוה להנדסת מכרות בעיירה לאובֶּן שבאוסטריה , וכששב לרוסיה עבר את הבחינות במכון הממלכתי לכרייה בסנקט פטרבורג וקיבל שם את התואר מהנדס מטלורגי.
נשא את גיטה לבית בנימינוביץ' מריגה, ובני הזוג היו הורים לבן ובת, ישראל הילמן ופליה ברר.
בשנת 1932 עלה לארץ ישראל והשתקע בשדרות רוטשילד בתל אביב.
בשנת 1933 יסד ברמת גן את מפעל "פַּלאָלוּם" (Palalum; השם הוא הלחם של 'פלשׂתינה' ו'אלומיניום') לייצור כלי מטבח ובית מאלומיניום עם שני שותפים, בעלי מפעל לייצור מוצרי אלומיניום בריגה, וניהל אותו במשך עשרות שנים.
בסוף שנות ה-30 הצטרף אליו בהנהלת המפעל בנו ישראל הילמן.
הילמן היה מעסקני התאחדות התעשיינים, וכן היה מיוזמי ומייסדי המועדון המסחרי והתעשייתי וכיהן כנשיאו הראשון.
בבחירות לכנסת השנייה (1951) נכלל ברשימת הציונים הכלליים.
בשנת 1946 התאלמן מאשתו גיטה.
כעבור שנים ספורות נשא את יוליה שיינברג.
בשנת 1957 נקלע מפעל פלאלום לחובות, ועבר הליך של פירוק וכינוס נכסים.
מפעל פלאלום נמכר לבסוף לשלמה הלטרף שהיה מנהל העבודה של מפעל, והוא המשיך לפעול ברחוב שפירא ברמת גן.
לאחר שהמפעל נסגר סופית, נמכר המגרש בשנת 2000 תמורת כ-17 מיליון דולר, ונבנה עליו פרויקט מגורי היוקרה "אלוני בורוכוב"
נפטר בבית החולים תל השומר ביולי 1968, בסמוך למלאת לו 76.
הותיר את אשתו יוליה, את שני ילדיו ונכדיו.
בנו ישראל הילמן נשא את רות פרידמן-לבוב, פסנתרנית ומורה למוזיקה, מייסדת ומנהלת הקונסרבטוריון העירוני באר שבע (בתו של אריה פרידמן-לבוב, זמר, מורה לזמרה ומנצח מקהלות).
אחד מאחיה של אשתו, המהנדס זאב בנימינוביץ', יסד בשנות ה-30 את המפעל הראשון בארץ למדחסים.
אחותה אסתר שרה (טינה) נישאה לליאופולד שן (Schen; 1891–1968), ממנהיגי הקהילה היהודית בבריטניה ומראשי קק"ל שם, ולאחר עלייתו לישראל נשיא ומנכ"ל חברת "קֶרֶת" לשיכון ולמשכנתאות, שבנתה שכונה ליוצאי ארצות אנגלו-סקסיות בקריית טבעון.
ד"ר הלל בן יעקב פַרחִי היה מלומד ומתרגם יהודי, חוקר התרבות העברית והערבית, יליד דמשק שפעל במצרים, רופא במקצועו.
פרסם ספרים בערבית בנושאי יהדות, תרגם מן ה"רֻבּעיאת" לעומר ח'יאם.
נודע בעיקר בתרגומו לערבית של הסידור – "סידור פרחי" (1917), שהיה התרגום הראשון של התפילות העבריות לערבית ספרותית (ולא לערבית יהודית).
פרחי נולד בשנת 1868 בדמשק שבסוריה, האימפריה העות'מאנית.
בילדותו למד בתלמוד תורה מקומי, לאחר מכן למד בישיבה בעיר וכן בבית ספר חילוני.
הוא רכש שליטה בערבית, טורקית, צרפתית, אנגלית ואיטלקית.
לאחר סיום לימודיו, בגיל 18 בלבד, מונה לתפקיד המזכיר הכללי של המחוז העות'מאני וִלַאיַת רַשַאיַא אלְוַאדִי (מזרח לבנון של ימינו), וכיהן בתפקיד זה שלוש שנים.
בהגיעו לגיל 21 נסע לביירות שבלבנון והחל ללמוד רפואה באוניברסיטה האמריקאית, ולאחר סיום לימודיו עבר ללונדון, בה התמחה ברפואה במשך ארבע שנים, ולמד ב"מכללת ניו יורק".
בשל מחלת השחפת שממנה סבל, עבר לחלואן שבמצרים, ולאחר מכן עבד כרופא באסואן במשך 27 שנים.
הודות למסירותו, קיבל אותות כבוד רבים.
במצרים ייסד חברה בשם "צדקה ומרפא" שמטרתה סיוע לחולים עניים.
פרחי תרגם מעברית לערבית יצירות דתיות יהודיות, וכן פעל במסגרת אגודת "גַ'מְעִיַּת אלשֻּבַּאן אלְיַהוּד אלְמִצְרִיִּין" (אגודת הצעירים היהודים המצריים), ופרסם מאמרים רבים בעיתון "אלשמס" (השמש) שערך יעקב מלכי, אשר שימש במה לחברי האגודה.
בין כתביו ניתן למנות את:
מילון פרחי הגדול - עברי, עברי ערבי ואנגלי, שני חלקים
מילון המילים - מילון הכולל מילים הדומות בעברית ובערבית, והתאמת שתי השפות
אותות ומופתים - על אמיתות דת ישראל בערבית
חוקי החרוז העברי - כולל קובץ שירים בערבית ובעברית
ההרדפה וההבדל הערבי - כולל שלישיות ומשלים בערבית
סידור פרחי - תרגום לערבית של הסידור, באותיות ערביות, שיצא לאור בשנת 1917. הסידור כלל הקדמה המסבירה את התפילה היהודית, מנתחת את מבנה תפילת העמידה ואת ההיסטוריה ותולדות הסידור, וכוללת תרגום לערבית למול המילים בעברית
קובץ פרחי - אגודת פרחים, כולל הגדה של פסח, פרקי אבות ואזהרות, כולל פתגמי מוסר השכל בערבית ובעברית, קהיר ה'תרפ"ב
אלאֻרג'וזה אלפרחיה - תרגום תרי"ג מצוות לערבית - יצא לאור בשנת 1914;
מג'מועת פרחי - תרגום הגדה של פסח, פרקי אבות ואזהרות של רבי שלמה אבן גבירול;
מחזור פרחי - סדרת מחזורים של ראש השנה, יום הכיפורים ושלושה רגלים בתרגום לערבית
הגדה של פסח - בתרגום לערבית, לצד הטקסט בעברית, שלוש מהדורות
מעשה עבות - חיבור על הסימנים וראשי תיבות בעברית ובערבית
הגהות על ספר המטמון - בערבית
ספר הבדיחות - כולל משחקים מוסריים, חידות ומשלים, מצוות ומאמרים שונים, שני חלקים, בערבית
תורגמן פרחי - כולל אגרון, בעברית ובערבית
כללי הלשון העברית - בערבית
יסודי הדת - חיבור בעברית ובערבית, המיועד לבני נוער, שיצא לאור בשנת 1937
זכרונות לבית דוד - תרגום עם פירושים, חיבור משותף לו ולנסים מלול
בנוסף פרסם פרחי גם תרגומים מערבית לעברית, וכן תרגום של יותר ממאתיים מן ה"רֻבּעיאת" ("רביעיות") של עומר ח'יאם (1931).
רבי הלל בן שמואל מוורונה (באיטלקית: Hillel ben Samuel; נולד בין 1220–1235, נפטר ב-1295 בערך) היה רב מחכמי איטליה בתקופת הראשונים, פילוסוף, רופא והוגה דעות יהודי, תלמידו של רבנו יונה גירונדי.
הוא היה נכדו של רבינו אליעזר בן שמואל מוורונה, מבעלי התוספות.
רבי הלל בן שמואל היה ממפיצי תורתו הפילוסופית של הרמב"ם באיטליה.
עובדה זו ראויה להדגשה מיוחדת, לאור העובדה שרבו הגדול, רבי יונה גירונדי, היה ממתנגדיו הגדולים של הרמב"ם בתקופת הפולמוס על הפילוסופיה.
לדברי רבי הלל, חזר בו רבו ברבות הימים.
וכך כותב רבי הלל באגרת: ויכוח קשה ניהל גם עם מפיץ תורת הרמב"ם, רבי זרחיה שאלתיאל חן.
כונה בחייו "הלל בן שחר", שפתרונו: הלל בן רבי שמואל חסיד, בהשאלה מישעיהו יד, יב.
טעות תיעתוק של שמו, גרמה לביבליוגרפים רבים בעבר לכנות את מחבר ספרו "תגמולי הנפש", בטעות: .
בין הטועים ביבליוגרפים גדולים כמו חיים מיכל.
מי שפתר את החידה חלקית, היה משה שטיינשניידר, שזיהה את השם המקורי הלל.
שנים מאוחר יותר, הציע הרב ראובן מרגליות את השלמת הפתרון.
ספרו של רבי הלל בן שמואל זכה לפופולריות רבה כבר בזמנו, וכתבי יד רבים שלו נשתמרו.
הודפס לראשונה בידי שלמה זלמן חיים הלברשטאם במסגרת הוצאת הספרים של "חברת מקיצי נרדמים", בליק, בשנת תרל"ד (1874).
ומאז זכה לדפוסי צילום רבים.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20, יצאה לאור מהדורה מדעית של הספר.
ספר תגמולי הנפש להלל בן שמואל מווירונה.
ההדיר על פי כתבי יד וצירף מבוא, ביאורים ומפתחות: יוסף ב' סרמוניטה, ירושלים, האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשמ"א
הלל בוטמן Бу́тман); 11 בספטמבר 1932 בלנינגרד – 21 במאי 2019 בירושלים) היה ממקימי תנועת הנוער הציונית בלנינגרד ומיוזמי מבצע חתונה.
הוא נעצר נשפט ל-10 שנות מעצר על פעילותו הציונית במשפט לנינגרד השני, מהם ריצה כאסיר ציון 9 שנים.
בישראל עבד כמשפטן במשרד מבקר המדינה עד לפרישתו לגמלאות.
הלל כתב 3 ספרים, שניים מהם מתעדים את תנועת הנוער הציונית בלנינגרד, החקירה, המשפט ותחילת הדרך בגולאג.
הספר השלישי עוסק בסיפוריהם של אנשים אותם פגש בתפקידו כמבקר המשטרה במשרד מבקר המדינה.
הלל נולד בסנקט פטרבורג שברוסיה למשפחה יהודית, ונקרא בשם הרוסי גיליה איזראליביץ' ( Ги́ля Изра́илевич).
משפטן בוגר הפקולטה למשפטים באוניברסיטת סנקט פטרסבורג 1954, עבד כחוקר במשטרת סנקט פטרסבורג עד שפוטר בגלל חשד לפעילות ציונית לאחר מכן סיים תואר בהנדסת מכונות בטכניון 1969.
בסתיו 1969, הכיר את מארק דימשיץ, שניהם ביחד גיבשו את התוכנית לחטוף מטוס לישראל כדי לעורר את דעת הקהל הבינלאומית למצוקתם של יהודי רוסיה הרוצים לצאת לישראל אך מסך הברזל בלתי חדיר!!
מאוחר יותר הוא הכיר לדימשיץ את אדוארד קוזנצוב וסילבה זלמנסון שהיו שותפיו למבצע חתונה.
שימש כגשר בין הנהגת הארגון הציוני הלנינגרדי שהתנגדה למבצע לבין הקבוצה ובה הלל בוטמן שהאמינה בנחיצות הפעולה הנואשת, לבסוף התגבשה הפשרה לשאול את דעתה של ישראל ולקבל את "עצתה", תשובתה של ישראל הייתה שלילית והלל בוטמן נאמן להבטחתו ויתר על התוכנית.
ב-15 ביוני 1970 היום בו בוצע ניסיון חטיפת המטוס במסגרת מבצע חתונה, נעצר במבצע נרחב של הק.ג.ב.
בזמן בו נעצרה כל הנהגת הארגון הציוני בלנינגרד.
במאי 1971 נשפט במשפט לנינגרד השני ל-10 שנות מאסר, "הלל בוטמן נחשב, כנראה, על ידי אנשי הק.ג.ב.
למנהיג וליוזם לפיכך נפסקו לו 10 שנות מאסר בתנאים מחמירים"
"הלחץ הכבד ביותר הופעל על בוטמן.
בוטמן שהיה בקשר עם דימשיץ ויהודים תושבי ריגה, נאשם לפי סעיף 64 - בגידה במולדת שהעונש המרבי עליו עונש מוות.
כל השאר הואשמו בפעילות אנטי סובייטית בלבד לפני סעיף 70."
שוחרר במסגרת עסקת חילופין בין ארצות הברית לברית המועצות ועלה ארצה באפריל 1979.
הלל בוטמן חבר למשפחתו שחיה בקיבוץ נען, עמד בהצלחה בבחינות ההסמכה של לשכת עורכי הדין וחזר לעסוק במקצוע המשפטים, מאוחר יותר עבר עם משפחתו לירושלים ועבד במשרד מבקר המדינה עד ליציאתו לגמלאות.
לנינגרד ירושלים וחניה ארוכה ביניהן, סיפורו של הארגון הציוני בלנינגרד, מהקמתו ועד להיותו תנועה ארצית.
הספר מסתיים במעצר פעילי התנועה ב-15 ביוני 1970 הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1981
עת לחשות ועת לדבר - סיפור המעצר.
החקירה, המשפטים, וההגעה למחנה הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1984
From Leningrad to Jerusalem, The Gulag way -באנגלית, סיפור הארגון הציוני, המעצרים, המשפט והחקירה, תרגום ועריכה מחודשת של שני הספרים בתוספת אפילוג המספר על ההגעה לארץ המובטחת, Benmir Books.ברקלי, 1990
פרשים ללא ראשים וללא נשמות - יש אנשים שאינם זוכים להגנה ממשטרת ישראל, אלא דווקא ההפך, אלה כמה מסיפוריהם, ירושלים, 2004
הרב הלל ברוקנטל (24 בינואר 1909, ב' בשבט ה'תרס"ט – 30 באוקטובר 1980, כ' בחשוון ה'תשמ"א) היה ממייסדי הקיבוץ חפץ חיים ורבו הראשון של הקיבוץ.
נולד בעיירה אוסצ'יקי דולנה (יידיש: איסטריק) בגליציה המזרחית, לשלמה ובת שבע.
בנעוריו למד תורה אצל הרב מאיר שפירא (המהר"ם שפירא מלובלין) בעיירה סאנוק ועל ידיו הוסמך לרבנות בשנת 1925, בהיותו בן 16. לאחר זמן עבר ללמוד וללמד בישיבת פרנקפורט של הרב יוסף ברויאר.
בשנת 1934, בשליחות הרב ברויאר, המשיך לעיר פיומה באיטליה, שבה ניסה להקים עם קבוצת חברים שלוחה של ישיבת פרנקפורט.
בשנת 1935 עלה ברוקנטל לארץ ישראל והצטרף לקיבוץ נוער אגודתי בכפר סבא (לימים קיבוץ חפץ חיים).
ברוקנטל השתלב בעבודה היומיומית של חברי הקיבוץ, בעבודות חוץ, בחקלאות ובפרדסים, ובנוסף בלט בפעילות רוחנית, ובפסיקות הלכתיות.
בט"ו באב תרצ"ו, 3 באוגוסט 1936 נישא למלי (מעלה-עמליה) לבית לנדאו, שהצטרפה אליו מתל אביב לקיבוץ בכפר סבא.
בשנת 1937, בהמלצת הרב ד"ר יצחק ברויאר ובנימין מינץ, נסע הלל ברוקנטל מטעם אגודת ישראל לאנסחדה, הולנד וניהל שם יחד עם רעייתו קבוצת הכשרה עבור צעירים חלוצים יהודים דתיים, פליטים מגרמניה, כהכנה לעלייתם ארצה.
בשנת 1940, לאחר הכיבוש הגרמני, נעצר ברוקנטל על ידי שלטונות הכיבוש, ונלקח למחנה שבויים בשלזיה עילית.
עם תום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 שוחרר והגיע לארץ ישראל (באוניה מטרואה), חזר לקיבוץ חפץ חיים (שעלה להתיישבות קבע כבר בשנת 1944) והצטרף שם לאשתו ושלושת בניו, שהגיעו ארצה כבר בשנת 1942.
לאחר חזרתו לקיבוץ, כיהן כרב הקיבוץ (במהלך השנים שימש גם כמנהל בית הספר בקיבוץ וכמורה למקצועות שונים) עד פטירתו בשנת 1980 בגיל 71. הובא למנוחות בבית העלמין של חפץ חיים .
בתפקידו כרב הקיבוץ חפץ חיים פעל בדרך של מתינות ומתן דוגמה אישית, ודגל בשילוב של לימוד תורה ואהבת תורה עם חיי מעשה חלוציים בארץ ישראל.
בנוסף, נדרש להכרעות הלכתיות תקדימיות, שהיו נחוצות לדרך החיים והאידאולוגיה של קיבוץ חפץ חיים (תוך התייעצות עם גדולי תורה אחרים, למשל עם הרב אברהם ישעיהו קרליץ).
את הקיבוץ הנהיג הרב הלל ברוקנטל בשותפות מיוחדת עם הרב ד"ר קלמן כהנא.
נולד בשנת ה'תרנ"ט לרב חיים אהרן ויטקינד.
בעיר אמדור שבפלך גרודנה, למד בסטוצ'ין אצל הרב רפאל אלתר שמואלביץ, חתנו של "הסבא מנובהרדוק", ומשם עבר לסלובודקה.
בשנת תרע"ד, לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נסע להומל, שם למד מפי הסבא מנובהרדוק.
עם פרוץ המהפכה הקומוניסטית נמנה עם תלמידי ישיבת נובהרדוק שנדדו בערי מזרח אירופה להפיץ תורה.
בבחרותו גויס לצבא הרוסי, והשתחרר מיד לאחר פטירת אביו.
בין השנים תרע"ח (1918)-תר"פ (1920) סייע בהקמה ובניהול סניפי הישיבה במוהלוב, ז'יטומיר, קוריסטשוב וקורסטן, ובשנת תרפ"א ייסד וניהל את הסניפים בוורשה, מלבה, וולוצלבק, פלוצק, פולטוסק, אוסטרובצה, וולודבה וקילצה.
נישא לשיינא אסתר (-כ' בטבת תרפ"ב, 1922), בת הרב דוד יצחק מגן מירושלים.
לאחר נישואיהם התגוררו בוורשה, שם כיהן בראשות הישיבה המקומית של נובהרדוק.
בשנת תרפ"ט (1929) עלה לארץ ישראל עם גיסו הרב אהרן ווינשטיין (חמיו של הרב משה שמואל שפירא).
זמן קצר לאחר עלותו ארצה הקים יחד עם גיסו הרב וינשטיין את ישיבת בית יוסף בתל אביב, והם עמדו בראשות הישיבה עד לפטירתם.
לאחר פטירתו בשנת תשל"ד מונה תחתיו לראשות הישיבה חתנו הרב מרדכי מן, שכיהן עד אז כר"מ בישיבה.
הרב מן העביר את הישיבה לבני ברק וקראה על שמו "ישיבת בית הלל", במשך השנים הפכה הישיבה לכולל אברכים ומאז פטירת הרב מן עומד הכולל בראשות בנו הרב יוסף יעקב מן.
ספרו מוסר התורה נדפס בירושלים בשנת תש"ד, ובו שיעוריו ודברי מוסר.
כמו כן ערך את החוברות "אור המוסר".
כתביו נערכו ויצאו לאור על ידי נינו הרב הלל מן מירושלים.
צפורה, אשת הרב צבי שרגא גרוסברד - יו"ר החינוך העצמאי, שימש כעשור כר"מ בישיבת חותנו בתל אביב.
מרים, אשת הרב מרדכי מן - ראש הכולל בית הלל בבני ברק וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
חנה, אשת הרב דוד פינקל - ר"מ בישיבת חברון - כנסת ישראל ובנו של הרב משה פינקל.
היא נפטרה בכסלו תשע"ח, נובמבר 2017, 60 שנה לאחר פטירת בעלה.
רחל, אשת הרב יחיאל צוקרוב - מגיד שיעור בישיבת חותנו, ולאחר מכן בישיבת תפארת ציון, ישיבת באבוב בבת ים, וראש ישיבת אהל משה בבני ברק.
נפטרה חשון תשפ"ג בבני ברק.
רבינו הלל בן אליקים – מחכמי הראשונים ידוע בפירושיו על מדרשי הלכה.
מעט פרטים ידועים על חייו של רבינו הלל והם לקוחים אך ורק ממה שכתב בפירושו.
ידוע שחי במאה ה-11, במקביל לתקופתם של בעלי התוספות.
הוא מזכיר את שם עירו "סלווידי".
יש ששיערו שמדובר בעיר סיליברי הסמוכה לאיסטנבול, ויש שסברו שזה שיבוש של העיר סלוניקי ויש דעות נוספות.
ברור שהוא חי באזור יוון או סמוך לו.
במקומות רבים הוא מסביר מילים קשות על פי הלשון היוונית.
חיבר פירוש על חלק ממדרשי ההלכה.
פירושו כנראה הופץ בהרבה כתבי יד, והוא מצוטט רבות על ידי פרשנים ראשונים ואחרונים.
חיבורים נוספים שכתב ונזכרים בפירושיו לא הגיעו לידינו.
פירושו נזכר בתוספות, וכן על ידי הר"ש משאנץ, הראבי"ה, הרי"ד, המרדכי ואחרים.
כן מוזכר על ידי האחרונים בהם החיד"א ואחרים.
ספריו יצאו בדפוס במהדורות שנערכו על ידי הרב שכנא קולידצקי.
לראשונה יצא פירושו לספרי בשנת תש"ח, במהדורה שהתבססה על כתב יד מספרית ששון.
בשנת תשמ"ג הוציא הרב קולידצקי מהדורה חדשה של פירוש רבינו הלל לספרי המבוססת על כתבי יד נוספים.
הלל גרשוּני (נולד ב-18 בנובמבר 1981) הוא סופר, בעל תואר דוקטור בחקר התלמוד, עורך, מתרגם ופובליציסט ישראלי.
פרסומיו הציבוריים מוקדשים בעיקר לנושאי יהדות, איכות הסביבה וכלכלה ברוח השוק החופשי.
נולד בירושלים וגדל בשכונת נווה יעקב.
גרשוני למד בישיבה הגבוהה תורת החיים, וערך חלק מספרי טל חיים של ראש הישיבה הרב שמואל טל.
שירת בצה"ל בחיל המודיעין בפיקוד המרכז.
בשנת 2015 (ה'תשע"ה) השלים תואר שני בתלמוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים, בהדרכת פרופ' רוברט ברודי, תחת הכותרת "סתמות קדומים בתלמוד הבבלי מסכתות סוטה ועבודה זרה", ובשנת 2021 (ה'תשפ"א) השלים דוקטורט בתלמוד באוניברסיטה זו תחת הכותרת "ברייתות המקבילות לתוספתא בתלמוד הבבלי (מסכתות בבא בתרא וסנהדרין)".
היה חבר בתוכנית הדוקטורנטים של פורום קהלת ועמית מחקר בפורום.
גרשוני שימש חוקר בפרויקט הכי גרסינן לחילופי נוסחאות של התלמוד הבבלי, של העמותה לקידום חקר כתבי יד עבריים מיסודו של דב פרידברג, ומשמש עורך בפרויקט מהדורה דיגיטלית של התלמוד הירושלמי.
היה חבר בהנהלת האגודה לזכות הציבור לדעת, והוא חבר בפורום לרציונליות סביבתית.
הוא חבר בצוות עמותת דיקטה.
גרשוני פרסם כתבות וטורים באתרי חדשות ועיתונים ישראליים, כגון ישראל היום, בשבע, mako, ynet, nrg, מידה וכתב העת ליברל.
כן פרסם מאמר מקיף בכתב העת השילוח בנושא שוק חופשי במערכת הבריאות.
במאמריו הוא מביע תמיכה בשוק חופשי ובליברליזם כלכלי.
הוא מחזיק בחשבונות ברשתות החברתיות פייסבוק וטוויטר (נכון למאי 2024 כ-16 אלף ו-30 אלף עוקבים בהתאמה), ומקיים בהם שיח ער בתחומים ליברליים שונים.
בשנת 2022 הוציא לאור את ספרו כסף של אחרים – מיתוסים על כלכלה וסביבה שכולנו משלמים עליהם ביוקר (בהוצאת סלע מאיר), העוסק בנושאים אלה.
ב-2008 שימש עורך המשנה לענייני נוסח של מהדורת מפעל משנה תורה של ספר משנה תורה של הרמב"ם, לצד ד"ר יחיאל קארה.
כן ביאר חלק מספר טהרה במהדורה המבוארת של המפעל.
בין השנים תשע"ח-תשפ"א (2018–2021) תרגם במסגרת המפעל את ספר מורה הנבוכים מערבית לעברית, שיצא לאור אף הוא במהדורה מבוארת בשלושה כרכים.
לצד אשתו אביגיל תרגם מאנגלית את הספר "שקרים שכולם מספרים" מאת טוביה טננבום, בהוצאת סלע מאיר.
סייע בהכנת המהדורה העברית של הספר היוצאים מאת פאראנק מרגוליס באותה הוצאה, וכן היה מעורכי המהדורה העברית של הספר מאת מייקל שלנברגר, אשר יצא לאור בהוצאת שיבולת ומציב אלטרנטיבה ליברלית לסוגיית משבר האקלים, ושל הספר תחרות ויזמות של הכלכלן ישראל קירזנר במסגרת אותה הוצאה.
ערך את הספר העיקר הבריאות מאת ד"ר אודי פרישמן, אשר יצא לאור בשנת 2021 בהוצאת סלע מאיר ועוסק במערכת הבריאות הישראלית.
בשנת 2023 יצאו לאור ארבעה ספרים נוספים שערך במסגרת אותה הוצאה: חדש תחת השמש מאת יזם האנרגיה המתחדשת עופר ינאי, ההגנה הטובה ביותר מאת יזם הסייבר אלון ארבץ, למה שהעם יבחר את השופטים?
מאת ח"כ שמחה רוטמן, וכן פשיעה בע"מ מאת מנכ"ל חברת אביר מודיעין וביטחון, יניר מלך.
היה שותף לעריכתו של כתב עת סאטירי מקוון בשם "מדבּר שקר", אשר היווה במה אינטרנטית למתיחת ביקורת על הכלים המשמשים היסטוריונים ופילולוגים בניתוח העבר, תוך הסבת אותם כלים עצמם על ניתוח ההווה מתוך עתיד מדומיין.
גרשוני גר בבית אל, נשוי לאביגיל ולהם ארבע בנות.
הוא נכדו של הסופר בן ציון גרשוני.
גרשוני כותב, מתראיין ומרצה בעיקר בנושאי כלכלה ובכתיבתו מביע תמיכה בליברליזם כלכלי ושוק חופשי.
בעניינים חברתיים פוליטיים גרשוני מביע דעות שמרניות והתנגדות נחרצת לשפת התקינות הפוליטית, שלדבריו מהווה ניסיון פרוגרסיבי למשטר את השיח ולהסתיר את המציאות.
עמדתו של גרשוני לגבי ההתחממות העולמית היא כי אכן מדובר בתופעה קיימת במאה האחרונה, וכן שלאנושות יש תרומה מסוימת לה.
עם זאת, הוא מטיל ספק במידת השפעתה של האנושות על ההתחממות העולמית, וכן טוען שאף מחקר עוד לא הצליח לקבוע שיעור זה.
כמו כן, הוא סובר שהתועלת בצעדים הננקטים כדי לבטל את השפעת האדם הם אפסיים ועלותם רבה.
גרשוני מוסיף בהקשר זה כי התוחלת בהשקעה בהתמודדות עם אסונות אקלימיים גבוהה יותר מבמניעתם.
הוא גורס כי להתחממות השפעות אמביוולנטיות, ומבקר את השיח הציבורי על התעלמותו מיתרונותיה.
הוא דוחה את הטענה לפיה גם סיכוי נמוך לאסון שווה את האמצעים, הן מסיבה עקרונית כנגד המהלך הלוגי, אך בעיקר נוכח חוסר תוחלת במעבר לאנרגיות רוח ושמש.
הלל בר הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה בדימוס, שפיקד על גדוד 890, יחידת מורן וחטיבת עציון.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1974 התנדב בר לסיירת מטכ"ל.
לאחר טירונות צנחנים החל מסלול הכשרה כלוחם ביחידה אך בהמשך הודח מן המסלול והשלים את מסלול הלוחם בחטיבת הצנחנים, בגדוד 890. הוא עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר ועם סיומו שב לצנחנים ושימש כמפקד מחלקה ופלוגה.
בשנים 1979–1980 מונה למפקד פלוגת הנ"ט החטיבתית.
בר לחם במלחמת לבנון הראשונה ובשנים 1983–1984 פיקד על גדוד הנח"ל 950 ובשנתיים הבאות פיקד על גדוד 890, והוביל אותו בלחימה ברצועת הביטחון בלבנון.
פרופ' הלל גבע הוא ארכאולוג ישראלי שביצע חפירות רבות בירושלים.
מנהל החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה.
בתחילת שנות ה-70 הוא השתתף במחקר של מערות קבורה בהר הצופים.
במשך שנות ה-70 וה-80 הוא השתתף בחפירות שערך נחמן אביגד ב.
במהלך חפירות אלו היה גבע מהדוחפים את העמדה שירושלים של ימי בית ראשון הגיעה עד למגדל דוד.
בנוסף, חפר גבע באזור מגדל דוד ובניגוד למקובל פקפק בטענה שהלגיון העשירי פרטנסיס שכן במגדל דוד, אף על פי שבחפירות במקום נמצאו רעפים ולבנים עם טביעות חותם של הלגיון, שכן טביעות של הלגיון נמצאו בכל רחבי העיר ולעומת זאת בחפירות מגדל דוד לא נמצאו מבנים כלשהם של הלגיון.
בשנים 2003–2006, חפר גבע מתחת לבית הכנסת החורבה מטעם האוניברסיטה העברית והחברה לפיתוח הרובע היהודי, לקראת שחזור בית הכנסת.
בחפירות אלו גילה קשת שלמה שזוהתה כשער רחוב שהתפצל מהקארדו מהתקופה הביזנטית.
מכהן כמנהל החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה.
הלל גלבוע (נולד ב-14 באוגוסט 1950) הוא כדורסלן עבר ישראלי בגובה 1.86 מטרים, ששיחק בהפועל מגידו, בהפועל חיפה ובנבחרת ישראל.
נולד וגדל בקיבוץ משמר העמק.
בנם השני של פרידה ורחמים שעלו לישראל ממולדובה ומעיראק (בהתאמה).
ב-21 במרץ 1969 נהרג אחיו הבכור שאול גלבוע, טייס קרב וכדורסלן עבר.
אחיו הצעיר, רפי גלבוע, גם הוא כדורסלן עבר.
הלל גלבוע נחשף לכדורסל לאחר שאביו הקים בחצר ביתם סל, והוא ואחיו החלו לשחק יחד והתאמנו רבות בקליעות.
לאחר שאחיו הגדול שאול התקבל לקורס טיס, ניסה גם הלל להתקבל לקורס, אך נדחה, ואז החליט להישאר בקריירה של הכדורסל.
בעונת 1966/1967 הצטרף גלבוע למשמר העמק כשחקן נוער מוכשר.
בשנת 1969 התאחדה משמר העמק עם קבוצת עין השופט וקמה קבוצת הפועל מגידו.
לדבריו עזב את קבוצת הקיבוץ היות שלא היו מוכנים להשקיע כספים בשביל להביא שחקני חיזוק.
בהפועל חיפה שיחק במשך חמש עונות, עד שפרש בגיל 28 בסיום עונת 1978/1979.
בשנת 1968 שיחק בנבחרת העתודה תחת המאמן רלף קליין.
בשנת 1970 שיחק במסגרת הנבחרת הבוגרת במשחקי אסיה.
סך הכל שיחק במשך חמש שנים בנבחרת ישראל הבוגרת, ובעיקר שימש כשחקן ספסל.
מקום ברשימת קלעי כל הזמנים: 192
סה"כ נקודות בפלייאוף בקריירה: 45
סה"כ משחקי פלייאוף בקריירה: 10
מקום ברשימת קלעי כל הזמנים בפלייאוף: 611
לאחר שבגיל 28 החליט לפרוש מכדורסל, עבד עשר שנים בניגריה כמנהל הרכש של חברת סולל ובונה ובמקביל למד תואר ראשון במנהל עסקים.
בשנת 1988 עבר לפלורידה, ארצות הברית, שם למד מחשבים, במקביל שיחק כדורסל חובבני.
בשנת 1995 חזר לישראל וב-1996 מונה להיות מנהל החוזים של חברת אינטל בקריית גת.
בשנת 2000 מונה למנהל החוזים של כביש חוצה ישראל.
בשנת 2003 חזר לניגריה ועבד כמנכ"ל חברה גדולה שעיסוקה במוצרים אלקטרו מגנטים.
הלל בירגר (28 באפריל 1902 – 7 ביוני 1987) היה יוזם רעיון סימון השבילים בישראל; מהנדס בניין במקצועו.
בירגר יזם הדרכת טופוגרפיה וניווט בקורסים של ההגנה וצה"ל והעביר קורסים בנושאים אלו.
הוא כתב ספרי הדרכה בנושא הניווט: "טופוגרפיה", "מפה ומצפן", "טופוגרפיה שימושית".
הוא שימש, בין היתר, גם כמדריכו של יצחק רבין בארגון ההגנה.
ב-22 בנובמבר 1947, יצא בירגר עם משלחת שבה השתתפו סיירים של הפלמ"ח, תלמידים מסמינר הקיבוצים וגם חברים מבית הערבה למבצע הראשון לסימון שבילים בארץ ישראל.
מטרתו הייתה להגביר את הבטיחות במסעות האימונים של "ההגנה" במדבר יהודה, חבל הארץ שהיה בעיניו בראש סדר העדיפויות לסימון, בגלל הקושי לנווט במדבר השומם שהביא לכך שקבוצות מטיילים אבדו את דרכם במדבר.
בירגר סימן יחד עם אנשי הפלמ"ח את הדרך למצדה שכלל עלייה על המצוק של מדבר יהודה, בגלל שבאותה תקופה הגיע ים המלח עד לבסיס מצוק ההעתקים.
בניגוד לנהוג היום, בירגר וצוותו השתמשו בסולמות כדי לסמן גם במקומות גבוהים, שבהם אי אפשר יהיה לפגוע בסימון או למחוק אותו.
בנוסף, בירגר סימן לצד נתיב ההליכה ולא על שביל ההליכה בחזית עיני המטייל.
בירגר שאב את השראתו לסימון שבילים מטיוליו באירופה.
הוא הזמין תקנוני סימון בהרים מארבע מדינות: שווייץ, צ'כוסלובקיה, פולין וצרפת והחליט לאמץ את השיטה הצ'כית .
צורת הסימון בצ'כיה היה "מלבן סימון" - פס צבע בעובי 5 סנטימטרים ומצדדיו שני פסים לבנים.
הצבעים שנבחרו לסימון הם צבעים עזים הנראים למרחוק ושני הפסים הלבנים שמצדם מדגישים ומבליטים את הצבע המרכזי.
שיטת סימון זו משמשת בישראל עד היום.
בירגר המשיך להיות פעיל מרכזי בסימון השבילים במדבר יהודה.
ההגעה למדבר יהודה הייתה מבצע מסובך, ולכן גייס בירגר את אנשי תנועת "החוג לידיעת הארץ" לקידום הסימון במדבר יהודה.
בשנת 1956 הוא הצטרף לטיול המוני של אותה תנועה, ובמהלך הטיול בירגר שילט וסימן, באמצעות מטיילים מתנדבים, את "שביל הנחש" ו"שביל הסוללה" שבקרבת מצדה.
בעקבות פעילותו הענפה של בירגר, אנשי בית ספר שדה עין גדי, בראשות יוסי פלדמן, המשיכו במבצע סימון שבילי מדבר יהודה.
בשנת 1963 ביקש פלדמן מיוסף אלסטר, מנהל מחלקת המדידות, להכין מפת סימון שבילים מפורטת של אזור מדבר יהודה.
לצורך הוצאת המפות הוקם צוות שבראשו עמד בירגר, הוא ליווה את המפות הראשונות, והדפסתן היה תמיד מותנית באישורו הסופו.
כדי לקבל גיבוי רחב יותר לפעילות הסימון של בית הספר, פלדמן הקים את המועצה הציבורית לסימון שבילים שבפניה הועלו כל הנושאים המקצועיים.
מתוך המועצה נבחרה ועדה טכנית לניהול בפועל.
לוועדה הטכנית נבחרו מטיילים ותיקים ויודעי שבילי הארץ וביניהם הלל בירגר.
הלל ביטון רוזן (נולד ב-21 באוגוסט 1991) הוא עיתונאי ישראלי המשמש ככתב לענייני צבא וביטחון ומגיש בערוץ "עכשיו 14".
שם משפחתו המקורי היה רוזן והוא הוסיף לו את שם המשפחה ביטון, של סבו.
שירת בצה"ל כלוחם ומפקד בגדוד צבר בחטיבת גבעתי, ולאחר מכן כלוחם ומפקד בחטיבת המילואים של בה"ד 1 בה נלחם במהלך מבצע צוק איתן.
סיים תואר ראשון בפוליטיקה ותקשורת במכללה האקדמית הדסה ירושלים.
ב-2015 נבחר למשך שנתיים כיו"ר אגודת הסטודנטים במכללה, ושימש כחבר נשיאות התאחדות הסטודנטים ונציג מטעם הארגון בוועד המנהל של עמותת "איסתא ליינס".
במשך מספר שנים ניהל את המסעדות הירושלמיות "ג'קו סטריט" ו"וופל פקטורי".
את תחילת דרכו הטלוויזיונית החל כאורח קבוע בתוכנית "האולפן הפתוח" בערוץ 20. בדצמבר 2019 נכנס ככתב קבוע בערוץ.
כחמישה חודשים לאחר מכן הוביל את משדר יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בערוץ, ובמסגרת השידור ראיין את ראש הממשלה בנימין נתניהו.
לאחר מכן, התמנה לתפקיד הכתב הפוליטי-מדיני.
במהלך תקופת הקורונה קיבל בנוסף את תפקיד כתב הבריאות.