tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא הופיעה לראשונה באופרה-קומיק בשנת 1904 ב"מאנון" של ז'יל מאסנה.
ב-1906 הופיעה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן ובלה סקאלה, מילאנו הופיעה בעונות 1906–1908.
בשנת 1908 התמנה האמרגן של לה סקאלה, ג'וליו גאטי-קאזאצה, למנהל המטרופוליטן אופרה בניו יורק.
ב-4 באפריל 1910 נישאו פרנסס אלדה וגאטי-קאזאצה.
לפי "חדשות האמנות האמריקאיות" (ניו יורק, 19 במרץ 1910), הצייר האמריקאי יליד שווייץ אדולפו מילר-אורי צייר את אלדה ממש לפני נישואיה.
בניו יורק המשיכה אלדה לקדם את הקריירה שלה וקצרה שבחים בהופעותיה באופרות מפורסמות כ"מרתה" של פרידריך פון פלוטו, "מאנון לסקו" ו"לה בוהם" של פוצ'יני, אותלו של ורדי, "פאוסט" של גונו ו"מפיסטופלה" של אריגו בויטו.
בתקופה זו הקליטה לחברת ויקטור טוקינג משין.
אחדים מתקליטיה היו לרבי-מכר בין 1910
ל-1920. אלדה יצרה את התפקידים הראשיים ב"מדליין" של ויקטור הרברט וב"ליל קלאופטרה" של הנרי קימבל הדלי, כמו גם רוקסן ב"סיראנו" של וולטר דאמרוש.
כמו כן שרה בקביעות עם אנריקו קארוזו, שהיה אחד הזמרים האיטלקים המפורסמים ביותר במאה ה-20 ואולי המפורסם ביותר בהם.
אלדה סיירה באוסטרליה ובניו זילנד בשנת 1927. היא וגאטי-קאזאצה נפרדו בשנה שלאחריה ואחר התגרשו.
ב-1929 עזבה את המטרופוליטן אבל המשיכה להופיע בקונצרטים ובשידורי רדיו ואף בהצגות וודביל.
האוטוביוגרפיה של אלדה, שהופיעה בשנת 1937, נקראה "גברים, נשים וטנורים".
הספר משקף את מזגה הנלהב וגלוי הלב ואת שנינותה החריפה.
היא נישאה שוב באמריקה ב-1941 והרבתה במסעות בשלהי חייה.
אלדה מתה מאירוע מוחי בוונציה, איטליה בגיל 73.
פרנסיסקו חוסה קרסקו הידלגו (בספרדית: Francisco José Carrasco Hidalgo, נולד ב־6 במרץ 1959 באלקוי שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ומאמן כדורגל בהווה.
קרסקו, ששיחק בעמדת הקיצוני, בילה את רוב הקריירה שלו במדי ברצלונה, עמה זכה 3 פעמים בגביע המחזיקות, 3 פעמים בגביע הספרדי ופעם אחת באליפות הליגה הספרדית.
כמו כן, קרסקו ייצג גם את נבחרת ספרד, עמה השתתף במונדיאל 1986. קרסקו נודע בכינוי "לובו" (Lobo), שמשמעותו בספרדית "זאב".
קרסקו הצטרף בנעוריו למחלקת הנוער של ברצלונה.
בעונת 1977/78 עלה לקבוצת המשנה של ברצלונה, ברצלונה אתלטיק.
הוא הושאל באמצע העונה לטראסה, ששיחקה בליגה השנייה בספרד כדי לצבור ניסיון מקצועני.
עד סוף העונה הספיק להבקיע שער אחד ב-6 משחקי ליגה בהם שותף עם הקבוצה.
בתחילת עונת 1978/79 חזר קרסקו לברצלונה והוא עלה לקבוצה הבוגרת.
כבר בעונתו הראשונה בקבוצה, בגיל 19 בלבד, הופיע באופן קבוע במשחקי הקבוצה והוא שותף ל-21 משחקי ליגה.
את שערו הראשון בליגה כבש קרסקו ב-14 בינואר 1979, בניצחון 9-0 על ראיו וייקאנו.
עד סוף העונה כבש שני שערים נוספים בליגה, נגד רקראטיבו ולבה ונגד ראיו וייקאנו פעם נוספת.
קרסקו היה שותף לזכייתה של ברצלונה בגביע מחזיקות הגביע באותה עונה, אחרי שניצחה במשחק הגמר את פורטונה דיסלדורף 4-3. בעונה הבאה המשיך קרסקו להשתתף במשחקי ברצלונה, וב-21 הופעות בליגה הצליח להבקיע שער אחד, בהפסד 4-3 לריאל סוסיאדד.
בעונת 1980/81 מיעט קרסקו לשחק, וב-8 הופעות בליגה הבקיע רק במשחק אחד, צמד לאלמריה ב-13 בדצמבר 1980. בתום עונה זו זכתה ברצלונה בגביע המלך.
בעונת 1981/82 זכה קרסקו עם ברצלונה בפעם השנייה בגביע המחזיקות, ובליגה הוא עזר לקבוצה להגיע למקום השני, עם 3 שערים שהבקיע ב-18 הופעות.
בעונה הבאה חזר קרסקו למלא תפקיד משמעותי יותר, וב-28 הופעות בליגה הבקיע 8 שערים.
הוא לקח חלק בזכיית הקבוצה בגביע הליגה הספרדית עם 2 שערים, ובגביע הספרדי פעם שנייה בקריירה שלו.
עונת 1983/84 הייתה עונת השיא של קרסקו.
הוא כבש 11 שערי ליגה ב-34 הופעות ועזר לקבוצה לסיים במקום השלישי.
בין היתר הבקיע צמד לרשתה של ולנסיה, ב-9 בנובמבר 1983. בעונת 1984/85 זכה קרסקו באליפות ליגה ראשונה ויחידה עם ברצלונה.
תרומתו של קרסקו לזכייה באליפות הייתה ארבעה שערים ב-27 משחקי ליגה בהם שותף.
גם בעונת 1985/86 הבקיע קרסקו ארבעה שערים, הפעם ב-28 משחקי ליגה.
בעונה זו סיימה ברצלונה במקום השני בליגה, הגיעה עד לגמר גביע אירופה לאלופות, בו הפסידה לסטיאווה בוקרשט בגמר, וזכתה בגביע הליגה פעם נוספת.
בעונת 1986/87 סיימה ברצלונה את העונה מבלי לזכות באף תואר.
בליגה, בה סיימה ברצלונה במקום השני, כבש קרסקו 6 שערים ב-31 הופעות.
בעונה הבאה, עונת 1987/88, הצליח קרסקו להבקיע כמות זהה של שערים באותו מספר הופעות, אך הקבוצה סיימה רק במקום השישי בליגה.
קרסקו עזב את ברצלונה בקיץ 1989 לסושו הצרפתית, שם שיחק במשך 3 שנים.
בעונתו הראשונה במדי הקבוצה הבקיע קרסקו שני שערים ב-27 משחקי ליגה, אך בשתי העונות הבאות לא הצליח לכבוש אף שער.
ב-1992 חזר קרסקו לספרד ושיחק ב-5 משחקים במדי פיגרס, ששיחקה אז בליגה השנייה בספרד, לפני שפרש ממשחק.
קרסקו זומן לראשונה לנבחרת ספרד כבר בעונתו הראשונה כשחקן ברצלונה.
הופעת הבכורה שלו בנבחרת הספרדית הייתה ב-4 באפריל 1979, במשחק ידידות מול שהסתיים בתוצאה 2-2. קרסקו שותף עם נבחרת ספרד ביורו 1980, בו הודחו בשלב הבתים לאחר שסיימו אותו במקום האחרון עם נקודה אחת.
את שער הבכורה שלו בנבחרת הבקיע קרסקו במוקדמות יורו 1984, בניצחון 3-2 על ב-15 במאי 1983. ביורו 1984 הגיעה נבחרת ספרד עד לגמר, וקרסקו הבקיע בטורניר שער אחד, בבעיטת עונשין נגד בשלב הבתים.
קרסקו עזר לנבחרת להעפיל למונדיאל 1986 עם שער שהבקיע נגד בשלב המוקדמות.
בטורניר עצמו אמנם נכלל בסגל הנבחרת, אך לא שותף באף משחק, ונבחרתו הגיעה עד לרבע הגמר.
קרסקו השתתף במשחקי הנבחרת עד 1988. סך הכול הופיע קרסקו ב-35 משחקים וכבש 5 שערים במדי הנבחרת.
במהלך עונת 2005/06 החל קרסקו לאמן את קבוצת המשנה של מאלגה, ששיחקה בזמנו בליגה השנייה בספרד.
ב-23 משחקים תחתיו הפסידה הקבוצה ב-12, והיא ירדה לליגה השלישית בסוף העונה.
בשל כך עזב קרסקו את הקבוצה.
בעונת 2007/08 אימן את ריאל אוביידו מהליגה השלישית בספרד.
קרסקו הדריך את הקבוצה למקום הראשון בליגה בעונה הסדירה, עם 88 נקודות מתוך 114 אפשריות, והיא הגיעה לפלייאוף ההעפלה לליגה השנייה.
בפלייאוף הודחה אוביידו כבר בסיבוב הראשון, בתוצאה מצטברת 5-6 לטובת קרבקה.
פרנסס וייט היא שחקנית בריטית.
ידועה בעיקר בשל משחקה באופרת הסבון "קרוסרודס" בתפקיד קייט המילטון, וכמיס פלוד בסיטקום של ה-BBC "ממאי עד דצמבר".
יש לה בני משפחה רבים באירלנד והיא מעורבת בחיים שם.
היא השתתפה בתוכניות טלוויזיה רבות, בין השאר ב-"Trevor's World of Sport"; בסדרה "דנג'רפילד"; בסדרה הקומית "A Very Peculiar Practice"; כקסנדרה הנביאה מטרויה בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" בפרקים "The Myth Makers"; כיוליה, בתו של אוגוסטוס, קיסר רומי, ב"אני, קלאודיוס"; ובתפקיד המלכה שארלוט, אשתו של המלך ג'ורג' השלישי, בסדרה Prince Regent.
בקולנוע השתתפה בין השאר בסרטים The Pumpkin Eater (1964), Press for Time (1966) וב"מרי מלכת הסקוטים" (1971).
בסדרת האנימציה לילדים "Peppa Pig" גילמה את הדמות של גרני פיג.
היא מתגוררת בכפר מחוץ לעיר ברקהמסטד שבהרטפורדשייר.
פרנסיסקו סבסטיאן קרבחאל (בספרדית: Francisco Sebastián Carvajal y Gual; 9 בדצמבר 1870 - 20 בספטמבר 1932) היה עורך דין ופוליטיקאי מקסיקני ששימש במשך פחות מחודש כנשיאה ה-36 של מקסיקו.
הוא כיהן במשרות רמות בממשל הנשיא פורפיריו דיאס, והיה נציגו של דיאס לשיחות השלום עם המורדים במהלך המהפכה המקסיקנית.
בשנת 1913 לאחר רצח פרנסיסקו מדרו ותפיסת השלטון בידי ויקטוריאנו ורטה, מינה אותו ורטה לעמוד בראש מערכת המשפט המקסיקנית וב-10 ביולי 1914 התמנה כשר החוץ בממשלת ורטה.
חמשה ימים בלבד לאחר מינויו כשר החוץ התפטר ורטה מהנשיאות בשל מהלכיהם של הגנרלים המהפכניים ובראשם ונוסטיאנו קאראנסה, הוכרזו בחירות כלליות וקרבחאל הוכרז אוטומטית כנשיא מקסיקו למשך החודש הקרוב לפי החוקה.
ב-13 באוגוסט כבר עזב את משרדו וב-20 באוגוסט הושבע לתפקיד קאראנסה כמפקד המהפכה של מקסיקו.
לאחר החלפת השלטון היגר קרבחאל לארצות הברית, שם התגורר בניו אורלינס הוא נישא ללואיז מרטין ונולד להם ילד אחד באוקטובר 1918. ב-1922 שב למקסיקו סיטי והמשיך לעסוק בעריכת דין עד פטירתו ב-20 בספטמבר 1932.
פרנסס בארבר היא שחקנית אנגלייה שהופיעה בהפקות תיאטרון וטלוויזיה.
בארבר נולדה בוולברהמפטון שבמחוז סטפורדשייר באנגליה.
ברוקס וגלדיס סימפסון, והיא הרביעית מששת ילדיהם.
היא למדה בבית הספר היסודי העירוני של וולברהמפטון.
היא למדה משחק באוניברסיטת באנגור בוויילס.
איתה למד הבמאי דני בויל שהיה החבר שלה.
ב-2001 הופיעה בארבר במחזמר "Closer To Heaven" של הפט שופ בויז, וב-2006 השתתפה כזמרת בשיר "Friendly Fire" בקונצרט שלהם בתיאטרון מרמייד.
בארבר שיחקה לצד איאן מקלן ורוג'ר אלאם במופע המוזיקלי (Pantomime ) "אלאדין" שהוצגה באולד ויק בעונת חג המולד של 2005–2006. ב-2007 שיחקה שוב לצדו של מק'קלן בהפקה של "המלך ליר" בבימויו של טרוור נאן בתפקיד גונריל.
עוד שיחקה בתפקיד ארקדינה במחזה "השחף" מאת צ'כוב עם הלהקה השייקספירית המלכותית בסטרטפורד-אפון-אייבון, ואחר כך בסיבוב הופעות עולמי.
ההפקה הועלתה שוב בתיאטרון ניו לונדון בדרורי ליין, החל מנובמבר 2007 ועד אמצע ינואר 2008.
ב-2011 כיכבה בארבר בתפקיד אורח, כמאדאם קובאריאן, בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" בפרקים "איש טוב יוצא למלחמה" ו"החתונה של ריבר סונג" (ובחמישה פרקים נוספים).
היא שיחקה לצדה של קארן גילאן, כוכבת "דוקטור הו", בסרט הטלוויזיה "We'll Take Manhattan" בתפקיד דיאנה פרילנד.
השחקן איאן מקלן הוא אחד מחבריה הקרובים של בארבר, והוא ייסד ספרייה על שמה בהודו.
ב-2006 הוענק לה חברות של כבוד מטעם אוניברסיטת וולברהמפטון.
"Riff Raff Rules" (תיאטרון רויאל סטרטפורד)
"Space Ache" (תיאטרון טריסייקל, 1980)
"אותלו" בתפקיד אמיליה (אוקספורד פלייהאוס)
"La Guerra" (הקרב), "Desperado Corner" ו-"Madame Louise" (תיאטרון גלאזגו סיטיזנס, 1980; הביאנלה של ונציה, 1981)
"Hard Feelings" (אוקספורד פלייהאוס ותיאטרון בוש, 1983)
"הגברת עם הקמליות" בתפקיד מרגריט (הלהקה השייקספירית המלכותית, תיאטרון "The Other Place", 1984; תיאטרון קומדי, 1985) – מועמדות לפרס אוליבייה לשחקנית המבטיחה ביותר
"המלט" בתפקיד אופליה (RSC, מרכז האמנויות ברביקן, 1985)
"עמל אהבה לשווא" (RSC, תיאטרון "The Other Place", תיאטרון קומדי, 1985),
"הלילה השנים עשר" בתפקיד ויולה (ריברסייד סטודיוס, 1987)
"מקבת'" בתפקיד ליידי מקבת' (רויאל אקסצ'נג', מנצ'סטר, 1988)
"Over a Barrel" (תיאטרון ווטפורד פאלאס)
"ליל האיגואנה" בתפקיד מקסין פולק (התיאטרון המלכותי הלאומי, 1992)
"פיגמליון" בתפקיד אלייזה דוליטל (התיאטרון הלאומי, 1992)
"הדוד וניה" (תיאטרון מינרווה צ'יצסטר ותיאטרון אלברי, 1996) – פרס TMA
"קרוב יותר" (תיאטרון ליריק, התיאטרון הלאומי בווסט אנד, 1998)
"Tales from the Vienna Woods" בתפקיד ולרי (התיאטרון הלאומי, 2003)
"קן הקוקיה" בתפקיד האחות רטשד (תיאטרון גילגוד, 2004)
"The Pieta" מאת שיין קולינן (סנט פול קובנט גרדן, 2006)
"אנטוניוס וקלאופטרה" בתפקיד קלאופטרה (שייקספיר גלוב, 2006)
"השחף" בתפקיד ארקאדינה, ו"המלך ליר" בתפקיד גונריל (RSC, תיאטרון קורטיארד, סטרטפורד-אפון-אייבון, 2007)
"Madame de Sade" (דונמאר וסט אנד, תיאטרון ויינדהם , 2009)
"Afterplay" (פסטיבל אדינבורו ותיאטרון גייט בדבלין, 2009)
פרנסס אונדיוויילה אוטרו (בספרדית: Francisca Ondiviela Otero; נולדה ב-19 במאי 1961) היא שחקנית ספרדייה.
זוכת מיס ספרד בשנת 1980
אונדיוויילה נולדה בלאס פאלמאס דה גראן קנריה בספרד.
היא נבחרה למיס ספרד 1980 וייצגה את ספרד בתחרות מיס עולם 1980 ומיס תבל 1981.
היא למדה תקופה משחק ולאחר מכן היגרה למקסיקו.
בשנת 1992 גילמה את הדמות הראשית בטלנובלה המקסיקנית "El abuelo y yo" לצדו של גאל גרסיה ברנאל.
היא גילמה את האנטגוניסטית בטלנובלה המקסיקנית "מריה מריה" משנת 1995, ושיחקה באחד התפקידים הראשיים בטלנובלה הוונצואלית "חתולה פראית" משנת 2002.
היא התארחה במספר פרקים של הטלנובלה "יפה היא לא" ששודרה בערוץ ויוה ובשנת 2005 שיחקה בטלנובלה המקסיקנית "אם חורגת".
היא כיכבה גם במספר סרטי קולנוע מקסיקניים.
בשנת 2007 גילמה את אחת הדמויות הראשיות בטלנובלה "Acorralada" של תאגיד השידור האמריקאי Univision; אונדיוויילה גילמה את דמותה של האנטגוניסטית אוקטביה אלרקון דה אירזאבל, לצד השחקנים דוד ספדה וויליאם לוי.
בשנת 2014 שיחקה לצדה של אמרוד טוביה בטלנובלה הוונצואלית "אם רק תסתובב" בתפקיד של פיאר.
פרנסס המילטון ארנולד היא כימאית ומהנדסת אמריקאית, זוכת פרס נובל לכימיה לשנת 2018 (לצד ג'ורג' פ.
סמית' וגרג וינטר), בעלת הכרה בינלאומית בשל היותה מובילת דרך בתחום האבולוציה המכוונת.
היא פיתחה שיטה בתחום האבולוציה המכוונת התורמת ליצירת מערכות ביולוגיות שימושיות כגון אנזימים, מסלולים מטבוליים ועוד.
בשנת 2016 הפכה ארנולד לאישה הראשונה שזכתה בפרס המילניום לטכנולוגיה בשל מחקריה בתחום האבולוציה המכוונת.
מכהנת כיושבת ראש הוועדה המדעית של נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן.
פרנסס המילטון ארנולד נולדה וגדלה באדג'ווד, פרוור קטן בפיטסבורג שבפנסילבניה.
אביה, ויליאם הווארד ארנולד, הוא פיזיקאי גרעין מוכר בארצות הברית.
עוד בצעירותה הייתה פעילה בתחומים חברתיים ופוליטיים.
בהיותה נערה השתתפה במחאה נגד המלחמה בווייטנאם, ונסעה מביתה שבפיטסבורג עד וושינגטון בטרמפים כדי לקדם את דעותיה.
בשנות ה-20 לחייה החלה לעבוד על פרויקט סולארי באמריקה הדרומית, שם למדה להסתדר עם כדולר ליום ובאזור מוכה פשפשים.
לדבריה, במבט לאחור זה היה הדבר הנכון לעשות כדי לחקור את זהותה.
בסיום הפרויקט קיבלה משרת פוסט-דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
את התואר הראשון עשתה במכניקה ובאווירונאוטיקה באוניברסיטת פרינסטון בשנת 1979. את הדוקטורט קיבלה מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי בתחום ההנדסה הכימית, שם גם עשתה את עבודת הפוסט-דוקטורט בכימיה ביופיזיקלית.
ב-2005 לקחה חלק בייסוד חברת Gevo , המתמחה בייצור דלק ביולוגי וכימיקלים ממקורות מתחדשים.
בסוף 2019 צורפה לדירקטוריון אלפאבית, החברה האם של גוגל.
בינואר 2021 מונתה ליושבת ראש הוועדה המדעית של נשיא ארצות הברית הנבחר, ג'ו ביידן.
תחום המחקר העיקרי של ארנולד הוא האבולוציה המכוונת.
זהו תחום העוסק בשיפור תהליכים בגוף בעזרת הבנת פעולות של חלבונים.
אחד ממחקריה של ארנולד בנושא האבולוציה המכוונת הוא התפתחות מכוונת של אסטראז.
היא בחנה את הקשר בין יציבות ופעילות אסטראז מסופילי בתוך מבחנה.
מחקרים קודמים בחומרים אלו הראו כי אנזימים הומולוגיים התפתחו לתפקד בטמפרטורות שונות, וכי יציבות בטמפרטורות גבוהות אינה עולה בקנה אחד עם פעילות קטליטית גבוהה בטמפרטורות נמוכות, באמצעות דרישות סותרות על גמישות אנזים.
יתר על כן, ניתוח של היציבות ופעילויות של מספר רב של מוטציות אקראיות עולה, כי חומרים אלה אינם בקורלציה הפוכה.
האסטרז ששימש לניסוי הוא בעל תכונה של שימור תכונותיו בחשיפה לחום (thermostability).
חלק מן המוטציות שנוצרו עקב ההקרנות היו בעלות תכונה זאת באופן מוגבר, ואף בעלי יכולת תפקוד בטמפרטורה נמוכה, שהיא תופעה נדירה.
ארנולד פיתחה שיטה בתחום זה, התורמת ליצירת מערכות ביולוגיות שימושיות כגון אנזימים, מסלולים מטבוליים, מעגלי ויסות גנטיים, ואורגניזמים.
שיטתה של ארנולד תרמה לחוקרים רבים במחקריהם, ואף בזכות השיטה שלה, חברת התרופות "מרק" (Merck) פיתחה את התרופה "Januvia" לטיפול בסוכרת סוג 2.
פרס דרפר - אחד הפרסים החשובים ביותר בתחום ההנדסה (2011)
המדליה הלאומית לטכנולוגיה וחדשנות (2013)
כניסה לרשימת היכל התהילה הלאומי לממציאים (2014)
תואר כבוד של דוקטור למדעים מן המכון הטכנולוגי של ציריך (2015)
פרס המילניום לטכנולוגיה- ארנולד היא האישה הראשונה שזוכה בפרס (2016)
פרס נובל לכימיה (2018)- חציו לארנולד, וחציו לג'ורג' פ.
פרנסס אלן וטקינס הרפר הייתה פעילה למען ביטול העבדות ופעילה חברתית, סופרג'יסטית, משוררת וסופרת אפרו-אמריקאית.
הייתה חברה באיחוד הנשים הנוצרי להתנזרות מאלכוהול (Woman's Christian Temperance Union), אשר תמך בהתערבות הממשל הפדרלי ברפורמות חברתיות.
הרפר נולדה כאישה חופשייה בבולטימור, מרילנד.
הייתה לה קריירה ספרותית ארוכה – את ספר השירה הראשון שלה פרסמה בגיל 20, ואת הרומן האחרון בגיל 67. בשנת 1850, היא הפכה לאישה הראשונה בסגל ההוראה ביוניון סמינרי, שם לימדה תפירה.
בשנת 1851, לצד ויליאם סטיל, יו"ר האגודה לביטול העבדות בפנסילבניה, היא סייעה לעבדים נמלטים לאורך מסילת הרכבת המחתרתית בדרכם לקנדה.
לאחר שהצטרפה לאגודה נגד העבדות ב-1853, פתחה גם בקריירה כנואמת מקצועית ופעילה פוליטית.
פרנסס אלן וטקינס נולדה בבולטימור, מרילנד, בת יחידה להורים שחורים חופשיים.
בגיל שלוש כבר הייתה יתומה, וגודלה בידי דודה ודודתה מצד אמה.
הדוד, ויליאם וטקינס, היה איש כמורה ופעיל זכויות אזרח.
היא התחנכה בבית הספר שאותו ניהל עבור ילדים שחורים בבולטימור.
בגיל 14 יצאה פרנסס לשוק העבודה, ועבדה כתופרת, וכן כמשרתת בבית של לבנים קווייקרים, שם הייתה לה גישה לספריה עשירה, שאפשרה לה להרחיב את הידע הספרותי שלה.
ב-1845, כשהייתה בת 20, יצא לאור ספר השירה הראשון שלה, Forest Leaves (עלי יער).
ספרה השני, Poems on Miscellaneous Subjects" (שירים במגוון נושאים) (1854), זכה להצלחה, ויצא במספר מהדורות.
בשנת 1859, סיפור קצר פרי עטה, "The Two Offers" (שתי ההצעות), פורסם בכתב עת ספרותי שחור; היא הייתה האישה השחורה הראשונה לפרסם סיפור קצר.
היא המשיכה לפרסם שירים וסיפורים קצרים במהלך חייה.
הרפר כתבה בסגנון הרומנטי שהיה מקובל בתקופתה, אך עסקה בספריה בסוגיות חברתיות רציניות, כולל חינוך של ילדות ונשים, "מעבר", כפי שנקרא כשאדם שחור בהיר עור נתפש כלבן, נישואי תערובת בין שחורים ולבנים, מיגור העבדות, תקופת השיקום, התנועה לאיסור אלכוהול, ואחריות חברתית.
בשנת 1850, וטקינס עברה לאוהיו, שם הייתה לאישה הראשונה להתקבל כמורה ב-Union Seminary, שהוקם על ידי הכנסייה המתודיסטית האפיסקופלית האפריקאית.
(הסמינריון נסגר בשנת 1863, כאשר הכנסייה רכשה את אוניברסיטת וילברפורס, האוניברסיטה הראשונה בבעלות שחורה והנהלה שחורה).
ב-1853 הצטרפה וטקינס לאגודה נגד העבדות, והפכה למרצה בשם הארגון.
את הנאום הראשון שלה נגד העבדות נשאה בנושא "חינוך והעצמת הגזע השחור".
הנאום קצר הצלחה כה גדולה, שהזמינו אותו לסבב הרצאות של שנתיים במדינת מיין.
וטקינס הייתה תומכת נלהבת של ביטול העבדות, חוק היובש, וזכות בחירה לנשים.
היא הייתה פעילה גם בכנסייה האוניטרית, אשר תמכה בסוגיות הפרוגרסיביות שווטקינס קידמה.
היא לעיתים קרובות הקריאה את שירתה במפגשים הציבוריים בהם נטלה חלק, כולל השיר הפופולרי עד מאוד "קיברו אותי בארץ חופשייה."
בשנת 1858, היא סירבה לוותר על המושב שלה, או לעבור לאזור ה"צבעונים" בחשמלית מופרדת גזעית בפילדלפיה (100 שנה לפני רוזה פארקס), שם גרה מאותה תקופה ועד מותה.
היא נישאה לפנטון הרפר ב-1860. לזוג נולדה בת, שהצטרפה לשלושת ילדיו של פנטון מנישואים קודמים.
כשפנטון נפטר בשנת 1964, היא המשיכה לפרנס את משפחתה בעיקר דרך נאומיה הציבוריים.
בשנת 1866, הרפר נשאה נאום בפני הכנס הלאומי לזכויות נשים, שבו דרשה זכויות שוות לכולן, כולל נשים שחורות.
במהלך תקופת השיקום, היא המשיכה לקדם זכויות אזרח, ונסעה לדרום ארצות הברית כדי לחקור ולדווח על מצבם של עבדים משוחררים.
בהשראת חוויות אלו כתבה את השירים שפורסמו בספרה הבא, Sketches Of Southern Life'' (1872).
היא השתמשה בדמותה של אישה משוחררת, דודה קלואי, בתור המספרת במספר משירי הספר.
בחזרה בפילדלפיה, הרפר המשיכה בפעילות הציבורית שלה, והחזיקה בתפקידים מרכזיים בארגונים רבים.
היא האמינה שעל רפורמיסטים שחורים לעבוד גם בנפרד מלבנים כדי לקבוע את סדרי העדיפויות שלהם.
היא ארגנה אירועים עבור איחוד הנשים הנוצרי להתנזרות, ועמדה בראש סיעת הנשים השחורות של הארגון.
אחת הסיבות למחויבות שלה דווקא לחוק היובש הייתה כי "היה זה ארגון הנשים החשוב ביותר שקידם הרחבת הכוח הפדרלי", שהיא האמינה שהוא הכרחי לקידום זכויות לנשים ולשחורים.
הרפר, כמו פעילות נוספות של התקופה, לדוגמה פרנסס וילארד, הסופרג'יסטית הלבנה עמה עבדה רבות, האמינה כי מן ההכרח לקדם זכויות עבור כל הקבוצות המדוכות בחברה, ולא לקדם רק קבוצה אחת; ולכן הייתה מחלקת זמנה בנושאי זכויות נשים, מיגור ההפרדה הגזעית וחוקים גזעניים, רווחת ילדים ונוער, ועוד.
היא עמדה בחזית של התפישה החדשה דאז, שלממשלה הפדרלית ישנה אחריות להגן על זכויות אזרחי ארצות הברית, ולקדם את רווחתם.
היא פעלה כמנטורית לפעילות רבות אחרות, כולל מרי אן שד, אידה ב' ולס, ויקטוריה ארל מת'יוס וקייט.
אך הרפר התאכזבה מווילארד כאשר זאת נתנה עדיפות לנושאים הקשורים לנשים לבנות, ולא תמכה במטרותיהן של הפעילות השחורות, כמו השגת תמיכה פדרלית לחוקי אנטי-לינץ', הגנה על זכויותיהם של אזרחים שחורים, וביטול מערכת חכירת האסירים שהייתה נהוגה אז, והחזיקה שחורים רבים כעבדים בפועל.
בעקבות ההבנה שהישועה לא תבוא מהפעילות החברתיות הלבנות, הרפר הקימה יחד עם מרי צ'רץ' טרל את ארגון הנשים השחורות הלאומי ב-1894, ונבחרה לסגנית יו"ר הארגון ב-1897. בין החברות בדור מייסדות הארגון נמנו גם הארייט טאבמן ואידה ב' ולס.
הרפר הייתה פעילה גם באגודה האמריקאית למען זכות בחירה לנשים, וכן בארגונים שקידמו רווחה וחינוך לנוער שחור.
פרנסס הרפר נפטרה מדום לב ב-25 בפברואר 1911.
בנוסף, הרפר כתבה שלושה רומנים שפורסמו במקור בהמשכים בין השנים 1868 ל-1888:
פרנסס טיאפו (Frances Tiafoe; נולד ב-20 בינואר 1998) הוא טניסאי אמריקאי.
נכון לינואר 2024 הוא מדורג 14 בסבב הATP, בשיאו היה מדורג 10 בעולם.
טיאפו נולד בקולג' פארק שמרילנד, בנם של אלפינה ופרנסס שהיגרו לארצות הברית מסיירה לאון.
החל לשחק טניס בגיל חמש.
בדצמבר 2013 זכה בטורניר הטניס לנוער אורנג' בול המתקיים בפלורידה, והיה בכך לצעיר הזוכים בתולדות הטורניר.
ב-2014 העפיל לחצי גמר טורניר הנוער של אליפות ארצות הברית הפתוחה.
באוגוסט 2015 זכה באליפות ארצות הברית עד גיל 18.
כמקצוען זכה ב-2016 בטורנירים מסבב הצ'לנג'רס בגרנבי שבקנדה ובסטוקטון שבארצות הברית וסיים שני בשלושה טורנירים נוספים.
באוקטובר אותה שנה דורג לראשונה בין מאה הטניסאים הבכירים בדירוג ה-ATP.
ב-2017 העפיל לסיבוב השני באליפות אוסטרליה הפתוחה ולסיבוב השני באליפות וימבלדון, בשני הטורנירים הודח בידי אלכסנדר זברב.
הוא זכה בטורנירי הצ'לנג'רס בסרסוטה שבפלורידה ובאקס-אן-פרובאנס שבצרפת.
בפברואר 2018 זכה בטורניר דלריי ביץ', מסבב ATP 250, זכייתו הראשונה בטורניר ATP.
באליפות אוסטרליה הפתוחה ב-2019 הגיע לרבע הגמר בו הפסיד לרפאל נדאל, לאחר שגבר בסיבוב השני על קווין אנדרסון ובשמינית הגמר על גריגור דימיטרוב.
באליפות ארצות הברית הפתוחה 2022 הגיע להישג השיא שלו בטורנירי גראנד סלאם, הוא גבר על דייגו שוורצמן בסיבוב השלישי, על רפאל נדאל בשמינית הגמר ועל אנדריי רובליוב ברבע הגמר, בטרם הפסיד בחמש מערכות לקרלוס אלקרס בחצי הגמר.
באפריל 2023 זכה בטורניר יוסטון וביוני 2023 בטורניר שטוטגרט, שניהם מסבב ATP 250 ונכנס לראשונה לעשיריה הראשונה בדירוג.
פרנסס טומלטי היא שחקנית צפון אירית.
טומלטי נולדה בבלפסט שבצפון אירלנד.
היא שיחקה בסדרות טלוויזיה שונות בהן "ברז'ראק", "המפקח מורס", "לוסי סאליבן מתחתנת", "Strangers", "רציחות במידסומר", "קורוניישן סטריט", ו"המפצח".
בנוסף השתתפה בסרטים רבים בהם "Bellman and True", "מונקו דוסון" ו"השדה".
בתיאטרון הופיעה בתפקיד ליידי מקבת' בהפקה של האולד ויק משנת 1980 של המחזה "מקבת'" בכיכובו של פיטר או'טול בתפקיד הראשי.
עוד בטלוויזיה הופיעה טומלטי בסדרות דרמה כגון "ספוקס", "חדר מיון", "גברתי ראש הממשלה", "הולבי סיטי", "חוק וסדר: UK", הדרמה הרפואית "The Royal", "להעיר את המתים", "עדות אילמת", "בלתי נשכח", "קטסטרופה".
כמו כן השתתפה בסדרות עתירות תקציב כגון "אטלנטיס", "מרלין", "מלכה לבנה", "מרגל מושלם" וכן בסרט "שרי".
ב-1 במאי 1976 התחתנה טומלטי עם המוזיקאי סטינג אחרי היכרות של שנתיים.
הם נפגשו בסט של מחזמר רוק בשם "Rock Nativity".
היא שיחקה בתפקיד מרים הבתולה, והוא ניגן עם הלהקה.
לבני הזוג נולדו שני ילדים: ג'וזף נולד ב-23 בנובמבר 1976, ופוקסיה קתרין (קייט) נולדה ב-17 באפריל 1982. זמן קצר לאחר שנולדה בתם, עזב סטינג את טומלטי ועבר לגור עם אשתו הנוכחית טרודי סטיילר, וב-1984 הם התגרשו.
איליין נוואזיו במחזה "Last of the Red Hot Lovers" מאת ניל סיימון.
בכורה של ההפקה הבריטית בבימויו של אריק תומפסון בתיאטרון רויאל אקסצ'נג' במנצ'סטר (1979).
מיה שורמן במחזה "In the Talking Dark" מאת דולורס וולש, בבימויו של ברהאם מארי בתיאטרון רויאל אקסצ'נג' במנצ'סטר (1989)
מומה במחזה "Doctor Heart" מאת פיטר מולר, הצגת בכורה בריטית בבימויו של ברהאם מארי בתיאטרון רויאל אקסצ'נג' במנצ'סטר (1991)
גברת אלבינג במחזה "רוחות" מאת הנריק איבסן בבימויו של ברהאם מארי בתיאטרון רויאל אקסצ'נג' במנצ'סטר (2000)
פרנסיסקוס או פרנס (בהולנדית: Franciscus Verstappen; 12 ביולי 1904 – 25 ביוני 1981) ויוהאנה מארי (בהולנדית: Johanna Verstappen; 30 באוגוסט 1905 – 14 ביוני 1985) ורסטאפן, מנהל קואופרטיב איכרים ואשתו, הוכרו כחסידי אומות העולם, לאחר שסייעו להציל עשרות יהודים מידיהם של הנאצים ועוזריהם.
משפחת ורסטאפן התגוררה ב-Deputé Petersstraat 24, בכפר אורלו (Oirlo) שבדרום - מזרח הולנד ומנתה תשע נפשות.
באוגוסט 1922 החל פרנסיסקוס, אב המשפחה, לעבוד במרכז המסחרי L.L.T.B - סניפו של קואופרטיב האיכרים באורלו.
בשנת 1931 התמנה פרנסיסקוס למנהל הסניף.
משפחת ורסטאפן בלטה מבין יתר תושבי הכפר בהסתרת יהודים, ילדים ומבוגרים כאחד.
בחוות המשפחה עברו במהלך שנות המלחמה עשרות יהודים, שחלקם הוסתרו בחווה המשפחתית וחלקם נשלחו להסתתר אצל שכניהם.
בשנת 1941 ביקרו בני הזוג ורסטאפן שני אחים יהודיים בני משפחת וייאנד, סוחרים למכנסי יוטה.
לפגישה זו הגיעו גם אשתו וקארל וייאנד- ילדו של אחד מהאחים שנולד ביולי 1939. יוהאנה, אם לשש בנות באותה התקופה, אמרה כי הייתה רוצה שיהיה לה בן קטן כמו קארל, ובהסכמת שני הצדדים הפקידה משפחת וייאנד את קארל אצל בני הזוג ורסטאפן.
בספטמבר 1942 הגיע קארל לביתם של בני הזוג ורסטאפן בליווי של נערה נוצריה מביתם של משפחת וייאנד בארנהם.
באוקטובר 1943 הגיעה לביתם של משפחת ורסטאפן חנה פרינס, ילידת אמסטרדם, באמצעות ארגון סטודנטים.
באביב 1944 הביאו אנשי המחתרת ההולנדית לבית המשפחה גם את לורה טרהוך, שנאלצה לעזוב את מקום המחבוא הקודם שלה ושנרתמה לסייע בעבודות הבית ובתפירה.
ב-6 ביולי 1944 הגיע הגסטאפו באישון לילה כדי לערוך חיפושים בבית המשפחה.
הגסטאפו לקח את פרנסיסקוס, חנה, לורה ועשרה יהודים נוספים שהסתתרו בכפר, לבית סוהר בעיר איינדהובן (Eindhoven) ולאחר מכן למחנה הריכוז וסטרברוק (Westerbroek).
פרנסיסקוס שוחרר ממאסרו, בעוד שעשרת היהודים שנתפסו נשלחו לאושוויץ.
חנה ולורה, שנשלחו לברגן – בלזן, שרדו במחנה עד סוף המלחמה.
פרנסיסקוס גורש לגרמניה בסוף שנת 1944 וחזר בשנת 1945. לאחר סוף המלחמה נולד ילד נוסף למשפחת ורסטאפן.
ביוני 1945 חזרו לורה וחנה להולנד.
חנה אושפזה בעקבות מחלה, אך היא הצליחה ליצור קשר עם פרנסיסקוס.
פרנסיסקוס הגיע לבקר את חנה והחזיר לה כמה בגדים שנשארו בביתם, מכובסים ומגוהצים.
לורה הגיעה לבקר את משפחת ורסטאפן בביתם וקיבלה את חפציה השונים שהשאירה שם בחזרה, משפחת ורסטאפן שמרה על פריטים אלה, אף שבסתיו 1944 פונתה המשפחה מביתה בעקבות הקרבות.
לאחר המלחמה משפחת ורסטאפן אירחה את משפחת וייאנד, ששרדה את המלחמה גם היא, למשך מספר חודשים עד שמצאו בית.
הם דאגו גם לקרובת משפחתם הקרובה של וייאנד - גב' מידלקופ, חולה שעברה מספר מחנות ריכוז.
בשנת 1965 קיבל פרנסיסקוס אות כבוד ממלכתי לרגל 40 שנות עבודתו בארגון האיכרים ועל מנת להודות לו על הטיפול שהעניק לאנשים בשנות המלחמה.
ב-10 בדצמבר 1972 החליטה הוועדה לציון חסידי אומות העולם להעניק לפרנסיסקוס ויוהאנה את תואר חסידי אומות העולם בהתבסס על העדויות שהובאו לפניה.
ב-8 במאי 1973 הוענקה תעודת כבוד לבני הזוג ורסטאפן, ויומיים לאחר מכן התקיים טקס בהר הזיכרון בירושלים, בו השניים קיבלו את מדליית חסידי אומות העולם ונטעו עץ בשדרת חסידי אומות העולם.
פרנסס מרי אשקרופט היא פרופסור לפיזיולוגיה במחלקה לפיזיולוגיה, אנטומיה וגנטיקה באוניברסיטת אוקספורד ומנהלת את מרכז אוקספורד לתפקוד גנים (Oxford Centre for Gene Function ).
נוסף על כך היא עמיתה בטריניטי קולג'.
החל משנת 1999 אשקרופט היא עמיתה בחברה המלכותית של לונדון למדעי הטבע.
אשקרופט היא פיזיולוגית רפואית בריטית החוקרת תעלות יונים - נקבוביות זעירות בקרום התא המובילות יונים ובכך משפיעות על דחפים עצביים, הפרשת הורמונים והנעת שרירים.
אשקרופט מתמקדת במחקרה בתעלות המעורבות בהפרשת האינסולין מהלבלב בתגובה לעלייה ברמת הסוכר בדם.
עבודתה בוחנת את מעורבות תהליך הפרשת האינסולין בסוכרת מסוג 2 וכיצד ניתן להתערב באופן תרופותי למניעת סוכרת מסוג 2. כמו כן, עבודתה עם הפרופסור אנדרו האטרסלי סייעה לאפשר לילדים שנולדו חולי סוכרת נאונטלית לעבור מזריקות אינסולין לטיפול בטבליות.
אשקרופט נולדה בשנת 1952 בבריטניה.
היא התחנכה בפנימית טלבוט הית' ובאוניברסיטת קיימברידג', שם הוענק לה תואר במדעי הטבע, ואחריו, בשנת 1978, דוקטורט בזואולוגיה.
באותה שנה עברה לאוניברסיטת לסטר, שם עשתה את הפוסט-דוקטורט עם פיטר סטנפילד.
אשקרופט פרסמה מאמרים בכתבי עת רבים, ביניהם Nature ו-Journal of physiology על נושאים כגון תעלות יונים ותפקידם במחלת הסוכרת.
בשנת 1996 מונתה לפרופסור לפיזיולוגיה באוקספורד ובשנת 1999 נבחרה אשקרופט כעמיתה ה-8000 של החברה המלכותית של לונדון.
אצל אדם בריא, אינסולין משתחרר מתאי הבטא שבלבלב כתגובה לעלייה ברמת הסוכר בדם, מה שממריץ את ספיגת הגלוקוז בשריר, בכבד ובשומן, וכך מחזיר את הגלוקוז בדם לרמתו התקינה.
סוכרת מתרחשת כאשר תאי הבטא אינם משחררים מספיק אינסולין או כאשר מתפתחת תנגודת לאינסולין, וכתוצאה מכך רמות הסוכר בדם גבוהות.
ישנם שני סוגים עיקריים של סוכרת: סוכרת נעורים (או סוכרת מסוג 1) וסוכרת מסוג 2, הצורה הנפוצה ביותר.
סוכרת בילודים היא סוג מונוגני נדיר של סוכרת מסוג 1 המופיע לאורך הלידה או מעט אחריה.
בשנת 1984, אשקרופט ועמיתיה מצאו כי התפקוד של תעלת אשלגן הרגיש ל-ATP (תעלת KATP) בממברנת התא של תאי בטא בלבלב היא קריטית לקישור רמות הגלוקוז בדם להפרשת אינסולין.
הם טענו שמוטציה שגרמה לפתיחת תעלת KATP לצמיתות תפגע בשחרור האינסולין.
עשרים שנה לאחר מכן, זוהו מוטציות אלו והוכחו כגורם לסוכרת בילודים.
מחקרים תפקודיים הראו כי מוטציות בערוץ KATP שנמצאו בסוכרת בילודים פוגעות ביכולתו של ATP לסגור את התעלה ולעורר את שחרור האינסולין.
אשקרופט שיערה שתרופות שיכולות לסגור ישירות את תעלת KATP, ולעורר את שחרור האינסולין יהוו טיפול לסוכרת בילודים.
ידוע כי תרופות סולפונילוריאה סוגרות ישירות את תעלת KATP ונמצאות בשימוש בבטחה לטיפול בסוכרת מסוג 2 במשך שנים רבות.
על סמך ידע זה, חולים רבים עם סוכרת בילודים עברו מזריקות אינסולין לתרופות סולפונילוריאה דרך הפה.
המעבר מזריקות אינסולין לטיפול בטבליות הביא לבקרת גלוקוז טובה והקלו על איכות חיי המטופלים.
תובנות מהמחקר על סוכרת בילודים הובילו בין היתר להבנה טובה יותר של ההשפעה של היפרגליקמיה כרונית בסוכרת מסוג 2.
מלגת האקדמיה למדעי הרפואה, בשנת 1999.
תואר כבוד לדוקטור מהאוניברסיטה הפתוחה (OU), בשנת 2003.
פרס וולטר ברדפורד קנון, בשנת 2007.
תואר כבוד לדוקטור מאוניברסיטת לסטר, ב־13 ביולי 2007.
פרס לוריאל-אונסק"ו לנשים במדע, בשנת 2012.
פרס הרצאת קרוניאן, בשנת 2013.
עיתור המסדר המצוין ביותר של האימפריה הבריטית, בשנת 2015.
פרנסס בנג'מין ג'ונסטון הייתה צלמת אמריקאית שפעלה לאורך כמעט חצי מאה.
ידועה בעיקר בזכות דיוקנאותיה, תמונות ארכיטקטורה של דרום ארצות הברית וסדרות צילומים המציגות אפרו-אמריקאים ואינדיאנים בראשית המאה העשרים.
נולדה בגרפטון אשר בווירג'יניה המערבית.
הייתה הילדה היחידה ששרדה להורים עשירים ומרושתים היטב בוושינגטון הבירה.
אמה פרנסס אנטואנט בנג'מין הייתה מרוצ'סטר, ניו יורק.
היא התחתנה עם אנדרסון דוניפאן ג'ונסטון ממייסוויל, קנטקי.
בני הזוג עברו לבירה זמן קצר לאחר מלחמת האזרחים.
פרנסס אנטואנט בנג'מין ג'ונסטון החלה קריירה בעיתונאות ככתבת מיוחדת בקונגרס והוכרה כאחת הנשים הראשונות שכתבו בענייני לאום.
היא שימשה גם כמבקרת דרמה עבור העיתון "בולטימור סאן".
פרנסס בנג'מין ג'ונסטון הצעירה גדלה בוושינגטון די.סי.
היא סיימה את לימודיה בשנת 1883 במכללה לנשים צעירות.
אחר כך למדה אמנות באקדמיה ז'וליאן בפריז ובליגת הסטודנטים לאמנות בוושינגטון.
ג'ונסטון, צעירה עצמאית וחזקת רצון, כתבה מאמרים לכתבי-עת לפני שמצאה את דרכה היצירתית בצילום.
את המצלמה הראשונה שלה היא קיבלה על ידי היזם ג'ורג' איסטמן, ידיד קרוב של המשפחה, מייסד חברת איסטמן קודאק, שפיתחה מצלמות במחיר שווה לכל נפש.
היא קיבלה הכשרה בצילום ובטכניקות של חדר חושך מטומס סמילי, מנהל הצילום בסמית'סוניאן.
היא צילמה דיוקנאות של חברים, משפחה ואנשים מקומיים לפני שעבדה כצלמת פרילנסרית וסיירה באירופה בשנות התשעים של המאה ה-19. שם היא השתמשה בקשר שלה לטומס סמילי כדי לבקר צלמים בולטים ולאסוף פריטים לאוספי המוזיאון.
היא צברה ניסיון מעשי נוסף במלאכה שלה על ידי עבודתה בחברת איסטמן קודאק החדשה שהוקמה בוושינגטון הבירה, והעבירה סרטים לפיתוח וייעצה ללקוחות כאשר מצלמות היו זקוקות לתיקונים.
בשנת 1894 פתחה סטודיו לצילום משלה בוושינגטון, כאשר באותה תקופה הייתה הצלם היחיד בעיר.
היא הייתה מקושרת היטב לאנשי העילית בוושינגטון והוזמנה על ידי מגזינים לצלם דיוקנאות של "ידוענים".
ג'ונסטון מונתה כצלמת הרשמית של הבית הלבן ושימשה בתפקיד תחת הנשיאים בנג'מין הריסון, גרובר קליבלנד, ויליאם מקינלי ותאודור רוזוולט.
בין תצלומיה תמונות של בני דורה המפורסמים, לרבות הסופרות סוזן ב.
אנתוני ונטאלי קליפורד בארני והסופר מארק טוויין.
היא צילמה את דיוקן החתונה של אליס רוזוולט, את האדמירל ג'ורג' דיואי על סיפונה של הספינה אולימפיה, את ילדיו של הנשיא תיאודור "טדי" רוזוולט משחקים עם פוני המחמד שלהם בבית הלבן וכן את גני הוילה המפורסמת של אדית וורטון במבואות פריז.
על כן, כונתה ג'ונסטון "צלמת החצר האמריקנית".
יצירה מפורסמת נוספת שלה הייתה דיוקן-עצמי כאישה חדשה (התמונה המופיעה בראשית הערך).
"ליידי הום ז'ורנל", כתב עת של נשים, פרסם את מאמרה של ג'ונסטון בשנת 1897 "מה אישה יכולה לעשות עם מצלמה".
יחד עם הצלמת זאידה בן יוסוף, אצרה ג'ונסטון תערוכה של צילומים של עשרים ושמונה צלמות בתערוכת 1900 בפריז.
לאחר מכן היא הוצגה בסנט פטרסבורג ובמוסקבה, אז באימפריה הרוסית, ולאחר מכן בוושינגטון הבירה.
ג'ונסטון הרבתה בנסיעות בשנות השלושים לחייה, כאשר צילמה מגוון רחב של צלומים דוקומנטריים ואמנותיים, ביניהם של כורי פחם, עובדי ברזל, נשים המועסקות במפעלי טקסטיל בניו אינגלנד ושל מלחים מקועקעים על סיפון אוניות.
באנגליה היא צילמה את שחקנית הבמה מרי אנדרסון, שהייתה חברה של אמה.
בשנת 1899, ג'ונסטון הוזמנה להמפטון אשר בווירג'יניה על ידי הוליס בורק פריסל, מכללה להשכלה לעבדים משוחררים שהוקמה לאחר מלחמת האזרחים, במטרה לפרסם את המכון ואת תלמידיו ולהציג את הצלחתו.
עבודה זו הוסיפה לה מוניטין רב.
סדרה זו, המתעדת את חייו הרגילים של בית הספר, נחשבת לעבודה המפורסמת ביותר שלה.
היא הוצגה בתערוכה בפריז בשנת 1900.
היא צילמה אירועים כמו ירידים בעולם וחתימות על הסכם שלום.
ג'ונסטון צילמה את הדיוקן האחרון של הנשיא ויליאם מקינלי, בתערוכה הפאן-אמריקאית בשנת 1901 מעט לפני שהוא נרצח שם.
יחד עם בת זוגה, מאטי אדוארדס יואיט, צלמת עצמאית מצליחה בפני עצמה, ג'ונסטון פתחה סטודיו בניו יורק בשנת 1913.
יואיט כתבה מכתבי אהבה לג'ונסטון במהלך מערכת היחסים ביניהן, המתוארים בספר "האישה מאחורי העדשה: חייה ויצירתה של פרנסס בנג'מין ג'ונסטון", 1864–1952. רבים מהמכתבים המוקדמים התמקדו בהערצתה של יואיט מיצירתה של ג'ונסטון, אך ככל שהרומן שלהן התקדם, הן הביעו יותר ויותר את אהבתן.
בשנות העשרים ג'ונסטון גילתה עניין בצילום אדריכלות.
כאשר ניו יורק השתנתה בלחץ הפיתוח, היא רצתה לתעד בניינים וגנים לפני שאלו ייעלמו.
עם ההתמקדותה בארכיטקטורה, היא התעניינה בתיעוד האדריכלות של הדרום האמריקאי.
ג'ונסטון התעניינה בשימור ההיסטוריה היומיומית של הדרום האמריקאי באמצעות אמנותה.
היא השיגה זאת על ידי צילומי אסמים, פונדקים ומבנים רגילים אחרים.
היא לא הייתה מעוניינת לצלם את בתיהם המפוארים ומטעי העשירים של הדרום, אלא את המבנים המידרדרים במהירות ביישובים הכפריים, ולתעד את חיי היומיום של הדרום.
תצלומיה נותרו משאב חשוב עבור אדריכלים, היסטוריונים וחוקרי שימור מודרניים.
בשנת 1928 הציגה סדרה של 247 תצלומים של פרדריקסבורג, וירג'יניה, החל באחוזותיהם המתפוררות של העשירים ועד בקתות העניים.
התערוכה קיבלה את הכותרת "סקר תמונות" - פרדריקסבורג הישנה, וירג'יניה - פאלמות' הישנה והמקומות הסמוכים, ותוארה "כסדרת מחקרים מצולמים של האדריכלות של האזור מימי הקולוניאליזם עד שנות 1830".
כתוצאה מתערוכה זו, אוניברסיטת וירג'יניה שכרה אותה לתיעוד מבניה, ומדינת צפון קרוליינה הזמינה אותה לתעד את ההיסטוריה האדריכלית שלה.
לואיזיאנה שכרה את ג'ונסטון לתעד את השטח העצום של מטעים המידרדרים במהירות.
היא קיבלה מענק בשנת 1933 מתאגיד קרנגי בניו יורק לתיעוד הארכיטקטורה המוקדמת של וירג'יניה.
מהלך זה הוביל לסדרת מענקים ותצלומים בשמונה מדינות נוספות בדרום.
עותקים של כל תצלומיה מהפרויקטים הללו נמסרו לספריית הקונגרס לשימוש ציבורי.
בדצמבר 1935 החלה ג'ונסטון בפרויקט לתיעוד מבנים היסטוריים של התקופה הקולוניאלית בווירג'יניה.
הפרויקט במקור תוכנן להימשך שנה, אך הוא התארך והתפתח לפרויקט נרחב של שמונה שנים.
במהלכו נסעה ג'ונסטון 50,000 מיילים וסקרה 95 ממחוזות וירג'יניה.
ג'ונסטון נבחרה כחברת כבוד במכון האמריקני לאדריכלים על עבודתה בשימור מבנים ישנים בסכנה.
האוספים שלה נרכשו על ידי מוסדות כמו מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, מוזיאון האומנויות של וירג'יניה ומוזיאון בולטימור לאמנות.
אף על פי שנסיעותיה הבלתי נלאות צומצמו על ידי קיצוב דלק במלחמת העולם השנייה, ג'ונסטון המשיכה לצלם.
ג'ונסטון קנתה בית ברובע הצרפתי של ניו אורלינס בשנת 1940, ויצאה לגמלאות בשנת 1945.
היא נפטרה בניו אורלינס בשנת 1952 והיא בת 88.
פרנסס גלסנר לי (25 במרץ 1878 – 27 בינואר 1962) הייתה מדענית פורנזית אמריקאית.
היא הייתה מדענית פורצת דרך בפיתוח המדע הפורנזי בארצות הברית והתמחתה בשחזור זירות רצח באמצעות מודלים מיניאטוריים.
גלסנר לי הביאה להקמת מחלקת רפואה משפטית בהרווארד ותרמה את ספריית מגראת' של רפואה משפטית באוניברסיטה.
היא הייתה לאישה הראשונה בדרגת קפטן במשטרה בארצות הברית והיא מוכרת כ"אם המייסדת של המדע הפורנזי".
גלסנר לי נולדה בעיר שיקגו ב-25 במרץ 1878. אביה, ג'ון ג'ייקוב גלסנר, עבד בתעשייה והיה מעשירי שיקגו בתקופתו.
היא ואחיה למדו בביתם באמצעות שיעורים פרטיים.
כבר מגיל צעיר התחברה לסדרת הספרים "שרלוק הולמס", בהם הגיבור מפענח פרשיות סבוכות ומסייע למשטרה ולשירות המודיעין הבריטי (SIS) לפתור תעלומות ומקרי רצח שונים.
היא התחתנה בגיל 20 (שנת 1898) עם בלווט הריסון לי ולהם שלושה ילדים.
השניים התגרשו בשנת 1914. במהלך שנות השלושים, גלסנר לי ירשה את הון משפחתה באמצעותו מימנה את פיתוח התחום הפורנזי בארצות הברית ובפרט את מחלקת הרפואה המשפטית בהארוורד.
בית משפחתה נרשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בארצות הברית בשנת 1970 ונפתח לציבור לסיורים שנה לאחר מכן.
ההיסטוריונית נורה אטקינסון אמרה עליה "היא העבירה שנים רבות בסוג של כמיהה להיות חלק בתחום הפורנזי ולהסתובב עם חוקרים פורנזיים...
אבל לא יכלה לממש זאת", שכן התחום היה מנוהל בתקופתה בידי גברים.
בטקסט שכתבה לפני מותה, ציינה: "חיי היו מאבק ארוך וקשה נגד קנאה, קטנוניות, טיפשות וחוסר רצון עיקש ללמוד.
לשם כך הייתי צריכה התלהבות, סבלנות, אומץ וטקט בכמויות גדולות… אלה היו חיים בודדים ודי מפחידים, והונחתי בקטגוריית 'האישה העשירה שאין לה מה לעשות'".
גלסנר לי החלה להיות בקשר עם ג'ורג' בורגס מגראת', שהיה חבר לכיתה של אחיה בלימודי רפואה בהרווארד.
מגראת' התעניין בפרט בחקירת מקרי רצח.
לאחר שהפך מגראת' לחוקר רפואי ראשי בבוסטון, השניים הביאו להחלפת חוקרי מקרי המוות שם באנשי מקצוע רפואיים.
בזכות תרומתה של גלסנר לי הוקמה בשנת 1931 באוניברסיטת הארוורד מחלקת רפואה משפטית, הראשונה שהוקמה בארצות הברית.
בנוסף תרמה לאוניברסיטה ספריה על שם ג'ורג' בורגס מגראת'.
in Police Science, ארגון לאומי לקידום המדע הפורנזי, בו ישנה מחלקה המוקדשת לה - בית הספר ללימודי רצח הנקרא על שמה "the Frances Glessner Lee Homicide School".
במהלך שנות הארבעים והחמישים, גלסנר לי אירחה סדרת סמינרים חצי-שנתיים בנושא חקירות מקרי רצח.
בלשים, תובעים וחוקרים הוזמנו לסמינר שבועי בו גלסנר לי הציגה את הפרויקט "לימודים בקליפת אגוז של מוות לא מוסבר" , דגמים מיניאטורים של 20 זירות רצח, המתבססים על מקרי רצח מורכבים ונועדו לבחינת יכולת הנוכחים בסמינר לאסוף את כלל הראיות הרלוונטיות למקרה.
גלסנר לי הקדישה תשומת לב לכל הפרטים הקטנים שבזירה.
18 מהדגמים המיניאטורים עוד משמשים ללמידה בלימודי מדע השיטור בהארוורד (Harvard Associates in Police Science).
בשל עבודתה הרבה, קיבלה גלסנר לי את דרגת הקפטן לשם כבוד בתחנת המשטרה של מדינת ניו המפשייר ב-27 באוקטובר 1943, מה שהפך אותה לאישה הראשונה שהצטרפה ל"איגוד מפקדי המשטרה הבינלאומי" .
פרנסס "פאני" ברני , ידועה אחרי נישואיה גם כמאדאם ד'ארבלה (Madame d'Arbley), הייתה סופרת ומחזאית אנגלייה.
הרומן הראשון שפרסמה, "אוולינה" (1778), הוא רומן מכתבים סאטירי, שזכה להצלחה רבה ולביקורות אוהדות.
על אף שהרומן פורסם בעילום שם, זהותה של ברני התגלתה, והיא הייתה לדמות מוכרת ומקובלת בחוגי החברה הגבוהה בלונדון.
בהמשך חייה היא פרסמה שלושה רומנים נוספים, "ססיליה", "קמילה" ו"המשוטטת".
היא כתבה גם שמונה מחזות – קומדיות סאטיריות וטרגדיות – אך רק אחד מהם, "אדווי ואלגיבה", עלה לבמה בימי חייה.
בנוסף, היא כתבה ביוגרפיה של אביה, המוזיקאי והמוזיקולוג, דוקטור צ'ארלס ברני.
בשנים 1786–1791 היא שימשה כמלבישה של המלכה שארלוט.
לאורך רוב חייה ניהלה ברני חליפת מכתבים ענפה וכתבה יומן אישי, שפורסם לאחר מותה.
היומן נחשב כיום ליצירה ספרותית בפני עצמה, והוא מהווה מקור היסטורי ללמידה על החיים בחברה הגבוהה בלונדון ועל אירועים הקשורים בחייה, כגון התפרצות מחלת הנפש של המלך ג'ורג' השלישי, שרדף אחריה בגני קיו, תיאור החיים בבריסל בזמן קרב ווטרלו ותאור של המסטקטומיה שעברה בהכרה מלאה.
ברני נולדה בקינגס לין שבמחוז נורפוק, שם בחר אביה, צ'ארלס ברני, לעבוד כנגן עוגב בכנסייה.
אמה הייתה אסתר סליפ, גם כן מוזיקאית.
הייתה לה אחות בכורה, אסתר, ואח בכור, ג'יימס.
ג'יימס חונך מגיל צעיר לקריירה בצי המלכותי, והוא השתתף במסע השני של ג'יימס קוק לאוקיינוס השקט ואל מעבר לחוג האנטארקטי.
בהמשך הוא חיבר חמישה כרכים על מסעות הגילויים באוקיינוס השקט עד לאלה של קוק, והיה לחבר בחברה המלכותית.
אחרי פרנסס נולדו מנישואים אלה סוזן, צ'ארלס ושרלוט.
סוזן הייתה קרובה במיוחד לפרנסס, וכמוה הצטיינה בכתיבת מכתבים.
בעודו לומד בקיימברידג' נתפס צ'ארלס גונב ספרים מספריית האוניברסיטה לצורך מכירתם.
הוא סולק מהלימודים והאירוע השפיע על שארית חייו, אך לקראת סופם הוא הצליח לשקם את תדמיתו ולקבל משרת דיאקון.
בשנת 1760 חזרה המשפחה ללונדון, שם החל צ'ארלס ברני בקריירה כמורה נחשב ופופולרי למוזיקה.
את השכלתה רכשה ברני בבית.
כיוון שהייתה קצרת רואי, התפתחו לימודיה הראשוניים באיטיות יחסית לבני המשפחה האחרים, ובגיל שמונה עדיין לא ידעה קרוא וכתוב.
אולם, בשנתיים הבאות לימודיה התפתחו במהירות, ובגיל עשר היא כתבה את הרומן הראשון שלה, "ההיסטוריה של קרולין אוולין", שאותו ככל הנראה שרפה בגיל חמש עשרה.
בספטמבר 1762 מתה אמה של ברני, אירוע שהשפיע מאוד עליה ועל משפחתה.
אביה שלח את שתי בנותיו האחרות להתחנך בפריז, ופרנסס נשארה בבית, שם למדה לקרוא בצרפתית.
ב-1767 נישא האב בשנית לאליזבת אלן, אלמנה של סוחר עשיר.
לאליזבת היו שלושה ילדים מנישואיה הקודמים, אחת מהם היא אליזבת מיק , סופרת שכתבה כ-30 רומנים בימי חייה.
לבושת המשפחה, אליזבת ואחותה מריה ברחו ליבשת (מריה לאיפר ואליזבת לפריז), כל אחת בנפרד, בעודן בגיל העשרה, על מנת להתחתן.
היחסים בין פרנסס ואחיה מהנישואים הראשונים של האב לבין אשתו השנייה לא היו טובים.
הוא היה מעורב בשערורייה כלשהי, ובגיל 16 נשלח להודו, שם הוא הקים בית ספר לילדים יתומים ליד כלכותה.
הוא מעולם לא שב לאנגליה, ולא קיים קשרים עם משפחתו.
ב-1772 נולדה לברני אחות למחצה, שרה הארייט ברני, שהייתה גם כן לסופרת מצליחה.
במהלך שנות ה-70 פרסם צ'ארלס ברני מספר חיבורים על מוזיקה אירופית ואת עבודתו הגדולה "היסטוריה של המוזיקה", שזיכו אותו בהערכה רבה מצד בני תקופתו.
פרנסס שימשה כמזכירה ספרותית של אביה והייתה מעורבת בתהליך הכתיבה של חיבוריו.
בית המשפחה בלונדון היה לסלון תרבותי, בו התארחו רבים מבני החברה הגבוהה.
בין החברים של המשפחה היו דייוויד גריק, סמואל ג'ונסון, ג'ושוע ריינולדס, הסטר ת'רייל והמחזאי סמואל קריספ, שעמו היו לברני יחסים קרובים.
"אוולינה", או בשמו המלא "אוולינה, או ההיסטוריה של הכניסה לעולם של ליידי צעירה" (Evelina, or the History of a Young Lady's Entrance into the World), הוא הרומן הראשון שפרסמה ברני.
הוא כתוב כרומן מכתבים ויצא לאור בשלושה כרכים.
זהו רומן חניכה ומעין סיפור סינדרלה, שעלילתו מתמקדת באוולינה, בתו של אריסטוקרט אנגלי.
אמה מתה זמן קצר לאחר לידתה, ואביה סירב להכיר בה.
עד גיל 17 היא גדלה והתחנכה באנגליה הכפרית.
דרך שורה של אירועים וצירופי מקרים היא מגיעה ללונדון, שם היא נפגשת לראשונה עם עולם האופנה, התרבות והצרכנות של התקופה הג'ורג'יאנית.
אוולינה מנסה לנווט את דרכה בחברה זו.
בתוך כך, הרומן מציג באופן סאטירי את מנהגי החברה הגבוהה בלונדון ובבריסטול, את קוד הנימוסים, ההתנשאות החברתית, והסכנות שאורבות לנשים.
אוולינה שואפת גם להתחתן, אך בתוך מעגלי החברה הגבוהה אין זו משימה פשוטה.
כל המכרים של אוולינה "הם...
במעגלים של החיים הגבוהים; לברייה התמימה והצעירה הזו, שלה יותר מידי יופי מכדי לברוח מתשומת לב, יש יותר מידי רגישות מכדי לא להיות מודעת לכך; אך יש לה מעט מידי עושר מכדי להיות מבוקשת באופן הולם על ידי גברים בעולם האופנתי".
בסופו של דבר אוולינה מתחתנת עם אריסטוקרט בשם לורד אורוויל, והכל בא על מקומו בשלום.
ברני החלה לכתוב את אוולינה בתחילת שנות ה-70, ומרבית העבודה על הרומן נעשתה בשנים 1776–1777. היא הסתירה את העבודה על הספר מאביה ומשאר העולם, למעט אחיה ובן דודה.
כשהחליטה לנסות לפרסם את הספר, היא העתיקה את הכרך הראשון בכתב יד שאינו שלה, על מנת שזהותה לא תתגלה.
אחיה צ'ארלס ניגש בתחפושת כדי להגיש את כתב היד בעילום שם למוציא לאור תומאס לונדס, שהסכים לפרסם את הרומן ולתת לה 20 גיני בעבורו.
הרומן זכה להצלחה מסחרית וביקורתית מייד לאחר פרסומו, ב-29 בינואר 1778. הוא יצא במהדורה שנייה באותה שנה ובשתי מהדורות נוספות ב-1779, ונמכר ביותר מ-2,000 עותקים.
מגזינים פרסמו ביקורות אוהדות, ואישים כגון ג'ונסון שיבחו אותו.
ברני שמרה על זהותה כמחברת הרומן בסוד גם לאחר פרסומו.
לאביה ואשתו נודע שהיא המחברת במהלך 1778, הרבה אחרי שהביקורות המשבחות הגיעו לאוזניהם.
בסוף השנה, למורת הרוח של ברני, נחשפה זהותה בפואמה סאטירית מאת ג'ורג' הדספורד , אותה כינתה ברני "פואמה נאלחת".
לאחר שנחשפה זהותה של ברני כמחברת, היא הייתה לדמות מקובלת בחוגי החברה הגבוהה.
הסטר ת'רייל זימנה אותה לביתה - את יום המפגש תיארה ברני כ"משמעותי ביותר עבורי מאז לידתי" - ולקחה אותה תחת חסותה.
דרך ת'רייל הפכה ברני לחלק מהדור השני של מעגל הבלוסטוקינג.
לאחר ש"אוולינה" נחל הצלחה, עודדו את ברני אישים כגון ת'רייל, ג'ונסון, ריינולדס וריצ'רד שרידן - מחזאי והבעלים של תיאטרון דרורי ליין - לכתוב מחזה קומי ברוח הרומן.
ברני ניגשה למשימה, ובמאי 1779 סיימה לכתוב את המחזה "הוויטלינגס: קומדיה מאת אחות מהמסדר" (The Witlings: A Comedy by A Sister of the Order), שהיה סאטירה על חיי החברה הגבוהה בלונדון, ובעיקר על נשים אינטלקטואליות, שלקחו חלק במעגל החברתי של הבלוסטוקינג.
לפי ההגדרה במילון השפה האנגלית של ג'ונסון משמעות המילה witling היא אדם שמעמיד פני חכם, אף שיש לו מעט מן החוכמה.
קוראים של המחזה, ביניהם אביה של ברני, הזהירו את ברני שהסאטירה שכתבה עשויה לפגוע באישים הקרובים למעגלים החברתיים שלה ושל משפחתה.
במיוחד, הם חשבו שאחת הדמויות הבולטות במחזה, "גברת פטפוט" (Lady Smatter), תזוהה עם אליזבת מונטגיו, שהייתה אשת חברה בולטת והמנהיגה של מעגל הבלוסטוקינג.
ברני החליטה לשמוע לעצתם של קרוביה ולגנוז את המחזה.
באוגוסט 1779 כתבה ברני לאביה, "פעמוני הכנסייה הגורליים, אם כן, מצלצלים, ו'מטה יחד עם המתים' שוקעות ה'וויטלינגס' המסכנות - לתמיד, ולתמיד, ולתמיד!".
המחזה התגלה שוב ב-1945, כשהספרייה הציבורית בניו יורק רכשה את הכתבים והמסמכים של ברני.
ב-1994 הוא פורסם במסגרת אנתולוגיה של מחזות מתקופת הרסטורציה האנגלית ומהמאה ה-18. המחזה הופק לבמה לראשונה ב-1998 ביוסטון.
ב-2008 עלתה הפקה של הוויטלינגס בווסט אנד בניו יורק.
ב-1782 פרסמה ברני את הרומן השני שלה, "ססיליה, או זכרונותיה של יורשת" (Cecilia, or Memoirs of an Heiress).
גיבורת הרומן היא ססיליה בוורלי, יתומה צעירה, שירשה מדודה סכום מכובד של 3,000 פאונד בשנה והון אישי צנוע יותר של 10,000 פאונד.
הדוד השאיר בצוואתו תנאי, שאם תתחתן היא תוכל להמשיך לקבל את הירושה רק אם יסכים בעלה לקחת את שמה, כלומר להיקרא מר בוורלי.
עד שתגיע לבגרות מלאה נמצאת ססיליה תחת השגחתם של שלושה גברים שנבחרו על ידי דודה להיות האפוטרופוסים שלה, מר הארל, מר דלוויל ומר בריגס.
כמו אוולינה, מגלה ססיליה את הסכנות שאורבות לנשים עם כניסתן לחברה.
כמוה, היא עוזבת את החיים השלווים באנגליה הכפרית ועוברת ללונדון.
המפגש של ססיליה עם החברה הלונדונית מספק הזדמנות לביקורת וסאטירה על החברה הגבוהה, אך הטון של "ססיליה" רציני יותר מזה של "אוולינה".
חלק מהגברים והנשים בסביבה של ססיליה, כולל חלק מהגברים שמונו לשמור עליה, אינם מעוניינים בטובתה, אלא בהונה ובטובתם האישית.
טוב ליבה חושף אותה לניצול וסחיטה.
היא מלווה למר הארל כסף מהונה האישי ומהלוואה שלקחה בעצמה.
אולם, הקשיים הפיננסים של הארל אינם נפתרים; הוא מתאבד, ההון שהלוותה לו אובד לתמיד, והיא צוברת חובות כבדים.
היא מוצאת מפלט בבית של מר דלוויל האריסטוקרט, אך הוא בז לה, כפי שהוא בז לכל מי שאינו בעל מעמד.
ססיליה ומורטימר, בנו של מר דלוויל מתאהבים, אך האחרון לא מסכים לוותר על שמו.
הם מחליטים להתחתן בכל זאת, והיא מאבדת את הירושה מדודה.
שורה של אירועים ואי-הבנות מאיימים על הנישואים של ססיליה ומביאים אותה לפי עוני ואובדן שפיותה.
לבסוף, כל אי-ההבנות נפתרות, ססיליה יורשת הון מקרובת משפחה, והכל בא על מקומו בשלום.
"ססיליה" זכה להצלחה מיידית ויצא ביותר מ-50 מהדורות, זאת על אף שזהו רומן ארוך, בחמישה כרכים, כפול מאורכו של "אוולינה".
בניגוד ל"אוולינה", "ססיליה" אינו רומן מכתבים, והוא כתוב בגוף שלישי.
עבור הזכויות על הרומן קיבלה ברני 250 פאונד.
כמו "אוולינה" וכל שאר הרומנים של ברני, גם "ססיליה" יצא לאור בעילום שם, אך זהות המחברת הייתה סוד גלוי.
אדמונד ברק היה אחד הראשונים להגיב בהתלהבות על הרומן.
אחת הקוראות של "ססיליה" הייתה ג'יין אוסטן הצעירה, שככל הנראה לקחה מהרומן של ברני את כותרת ספרה "גאווה ודעה קדומה".
לקראת סוף הרומן, דוקטור ליסטר נושא נאום בו הוא מכריז ש"העסק המצער הזה היה בכללו תוצאה של גאווה ודעה קדומה".
הוא מוסיף: "אך זאת זכרי, אם לגאווה ולדעה קדומה את חייבת את יסורייך,
הטוב והרע מאוזנים כך שלגאווה ולדעה קדומה תהי חייבת גם את קיצם".
גם הסטר ת'רייל תמכה בברני במהלך כתיבת "ססיליה" ולאחר יציאתו לאור, אך היחסים בין ברני לת'רייל נותקו כשנתיים לאחר יציאת הרומן, בעקבות הנישואים השניים של האחרונה, שנתפסו על ידי ברני ואחרים כבלתי הולמים.
דרך קשריה עם ת'רייל הכירה ברני את האמנית והסופרת מרי דלאני, לה היו קשרים בבית המלוכה הבריטי.
דלאני הכירה את ברני למלך ג'ורג' השלישי ולמלכה שארלוט.
לאחר שהכירו הציעה לה המלכה משרה כאחת משתי האחראיות על ההלבשה שלה ושל הנסיכה המלכותית (second keeper of the robes).
המשרה הקנתה לברני משכורת ותנאים נוחים, אך דרשה הפרדה בינה לבין חוגיה החברתיים.
בנוסף, הייתה זו משרה לכל החיים, שלא ניתן להשתחרר ממנה ללא אישור המלכה.
ברני החליטה לקבל את המשרה, בעידוד אביה, ומשום שהייתה רווקה בשנות השלושים לחייה עם עתיד לא ברור.
היא החלה את תפקידה ביולי 1786.
בתקופת שירותה בחצר המלכה חלה המלך ג'ורג' השלישי במחלת נפש.
ביומן של ברני קיימים קטעים בהם היא מתארת את התפתחות המחלה של המלך ואת האווירה סביבו, וכן קטע מפורסם שבו היא מספרת כיצד המלך רדף אחריה בגני קיו (המלך הועבר לארמון קיו במהלך אחת ההתפרצויות של מחלתו).
כפי שצפתה ברני, העבודה בחצר המלוכה הייתה משעממת עבורה, ודרשה ממנה לעבוד שעות רבות בשירות המלכה והנסיכה.
היא יצרה קשרים חבריים עם השתיים, אך לא הסתדרה עם המלבישה הראשונה הבכירה ממנה.
מצב רוחה היה בשפל, וייתכן שהייתה בדיכאון.
מצבה הבריאותי התדרדר, וחברים של אביה מהמועדון הספרותי של ג'ונסון החלו לתכנן כיצד לשחררה מתפקידה.
ג'יימס בוזוול פגש את ברני בטירת וינדזור ועדכן אותה לגבי התוכניות, שכללו הפעלת לחץ על אביה מצד אישים כמו אדמונד ברק וריינולדס.
בסופו של דבר, הוחלט שברני תגיש עתירה רשמית למלכה בבקשה לסיים את תפקידה.
המלכה הסכימה בחוסר רצון, ושישה חודשים לאחר שהוגשה הבקשה, ב-1791, הייתה ברני חופשייה.
בתחילת המהפכה הצרפתית אימץ אביה של ברני עמדות וויגיות רדיקליות, ותמך במהפכה.
אולם, כמו בריטים רבים אחרים, ככל שהמהפכה התפתחה, השתנו עמדותיו והפכו לאנטי-מהפכניות.
שינוי זה, בהשפעת הרהורים על המהפכה בצרפת של ברק, ניכר היה אצל רבים ממכריה של ברני וכך גם אצל ברני עצמה.
בינואר 1793 פגשה ברני לראשונה קבוצה של מהגרים אריסטוקרטים צרפתים (émigrés) שברחו מצרפת בעקבות המהפכה והתיישבו בג'וניפר הול, מבנה ליד בוקס היל במחוז סארי, כ-40 ק"מ מלונדון.
הקבוצה כללה את מאדאם דה סטאל, שארל-מוריס דה טליראן ואחרים, שביקרו את המהפכה, אך תמכו ברפורמות ליברליות של המשטר הישן.
ברני הכירה אותם דרך אחותה סוזן, שהתגוררה בשכנות לג'וניפר הול.
כשהיא נפגשה עימם היה זה סמוך להוצאה להורג של לואי השישה עשר, והיא כתבה ביומנה על מצב רוחם הירוד.
היא פיתחה קשרי ידידות עם דה סטאל, אך כשנפוצו השמועות על אורח החיים המתירני של הצרפתייה (היא ניהלה רומן עם הרוזן דה נארבון הנשוי), התרחקה ממנה ברני ויחסיהם התקררו.
אחד המהגרים בג'וניפר הול היה אלכסנדר ד'ארבלה (Alexandre d'Arblay), איש צבא ושליש לשעבר של המרקיז דה לה פאייט.
ברני וד'ארבלה התאהבו, וב-28 ביולי 1793 הם התחתנו.
ההחלטה להינשא לד'ארבלה הייתה אמיצה ולא מובנת מאליה: ברני הייתה בת 41, והונה היחיד היה פנסיה מלכותית של 100 פאונד בשנה, אותה היא הייתה עשויה לאבד בכל עת; ד'ארבלה מצדו איבד את כל רכושו במהפכה.
בריטניה הכריזה מלחמה על צרפת בפברואר 1793, כך שד'ארבלה היה כעת מהגר, נתין של מדינת אויב.
בנוסף, הוא היה קתולי, כך שסיכוייו למצוא מקור פרנסה באנגליה היו אפסיים.
מסיבות אלה התנגד בתחילה אביה של ברני לחתונה.
הוא נתן את ברכתו לזוג, לאחר מסע שכנועים מצדה, אך נעדר מהחתונה עצמה.
בדצמבר 1794 נולד לזוג בן, אלכסנדר צ'ארלס לואי.
מספר חודשים לאחר מכן, במרץ 1795 עלה לבמה מחזה שכתבה ברני בזמן שעבדה בבית המלוכה, "אדווי ואלגיבה" (Edwy and Elgiva).
זו הייתה דרמה טרגית שנכתבה בהשראת הקונפליקט בין אדוויג, מלך אנגליה ואשתו אלגיבה (Ælfgifu ) לבין דאנסטן במאה העשירית.
המחזה עלה לבמה רק פעם אחת וזכה לביקורות צוננות מהקהל.
ביוני 1796 יצא לאור הרומן השלישי של ברני, "קמילה: או, תמונת נעורים" (Camilla: Or, A Picture of Youth), בחמישה כרכים, עם הקדשה למלכה.
הרומן מספר על התלאות של קמילה בת השבע-עשרה, אחיה, אחיותיה ובת דודתה.
כמו בכל הרומנים של ברני, הגיבורה היא אישה צעירה שמחפשת חתן.
קמילה מאוהבת באדגר והוא מאוהב בה, אך שורה של אי-הבנות ואירועים, שקשורים במחלה, אלימות, וקשיים כספיים מסבכים את הדרך עד לחתונה המיוחלת בסוף הרומן.
קוראים של הרומן מצאו בו הבטים אוטוביוגרפיים, כגון דמויות המזכירות בני משפחה וחברים של ברני.
הרומן נחשב למוסרני יותר מהרומנים הקודמים של ברני, ושפתו פומפוזית יותר, כך שלמרות ההצלחה המסחרית הוא זכה לפחות אהדה מצד הקוראים.
מבקרים מאוחרים יותר העירו על כך שהרומן משלב התייחסוית נרחבת למצב של נשים בחברה פטריארכלית ולזכויותיהן, תמה שעליה כתבה באותה תקופה מרי וולסטונקראפט.
"קמילה" היה הרומן המצליח ביותר של ברני מבחינה מסחרית.
כדי להבטיח שהפעם חלק ניכר יותר מהרווחים יגיע לידיה, פרסמה ברני את הרומן בשיטה של מנויים - קוראים שהתעניינו בפרויקט שילמו סכום מסוים (גיני וחצי) לסופרת לפני שהספר התפרסם, ובתמורה שמם הודפס בדפי ההקדמה לספר.
כ-300 מנויים נרשמו, ביניהם אדמונד ברק, אליזבת מונטגיו ונשים אחרות ממעגל הבלוסטוקינג, אן רדקליף, מריה אדג'וורת' וג'יין אוסטן.
בסך הכל הרוויחה ברני יותר מ-1,000 פאונד דרך המנויים, בנוסף ל-1,000 פאונד ממכירת הזכויות, סכום משמעותי מאוד עבור המשפחה הצעירה שהייתה נתונה בקשיים כלכליים.
בכסף שהרוויחה בנו ברני וד'ארבלה את "קמילה קוטג'" בית פרטי בכפר ווסטהמבל במחוז סארי.