tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חולשה אחרת של המדד היא הסתמכותו על דיווחים עצמיים של מדינות.
גם החוקרים עצמם מודים שיש מדינות המוסרות נתונים לא מדויקים על מנת להציג את עצמן באופן חיובי יותר.
GGEI הוא מדד הבודק את הכלכלה והחברה במדינות, כדי לבחון יוזמות הנוגעות לאיכות הסביבה ואת עמידת הנהגת המדינה בהתחייבויותיה, בכל הנוגע לאיכות הסביבה.
מדד זה מוסיף אינדיקטורים לאיכות הסביבה כמו תחבורה, בניינים ואנרגיה.
ב־2018, דירג המדד 180 מדינות שונות על פי 24 אינדיקטורים שונים, ובעשר קטגוריות.
מתוך המדד עולה כי שיפור במצב הכלכלי, בבריאות אזרחי המדינות ובשגשוג משמעותו גם התחזקות של התעשייה והתעצמות מגמת העיור, ולבסוף גם פגיעה בסביבה הטבעית.
המשתנים המשמשים לחישוב EPI מתעדכנים לעיתים קרובות.
יש לקחת זאת בחשבון בעת התבוננות בביצועי המדינה באמצעות מספר דוחות, מכיוון שהדבר יכול להוביל לשינויי ציון ודירוג רק על בסיס שינוי מתודולוגיה.
מלבד משתנים המתייחסים לבריאות הסביבה ולחיוניות המערכת האקולוגית, החישוב לוקח בחשבון גם משתנים נוספים כמו שלטון החוק, שליטה בשחיתות ויעילות הממשלה.
נתונים מ־2018המשתנים ב-2018 דומים במידה רבה לאלה מ־2016, אך השתנו בפרטים ובמשקל מסוים.
באופן ברור בריאות סביבתית משוקללת כעת ב־40% וחיוניות המערכת האקולוגית ב־60%.
מדד הביצועים הסביבתיים לשנת 2022 מדרג 180 מדינות.
35 המדינות המובילות והציון של כל אחת מהמדינות
המדובב היא סדרת דרמת פשע ישראלית ששידורה החל ב-13 ביוני 2019, ב-yes וב-STINGTV.
הסדרה נכתבה על ידי אדם ביזנסקי, עמרי שנהר ודנה עדן ובוימה על ידי אריאל בנבג'י.
העונה השנייה עלתה לשידור ב-21 בדצמבר 2022. העונה הראשונה כללה 11 פרקים והעונה השנייה כללה 8 פרקים.
אסא (אור בן מלך), אשר נהג לשמש כמדובב במהלך שהותו בכלא, משוחרר ממאסר מוקדם מהצפוי בתום 17 שנים, בכפוף לתנאי שימשיך לשמש כמדובב בשירות משטרת ישראל.
עם שחרורו שב אסא לקריות, לבית אחיו דוד (עמוס תמם), יזם נדל"ן מצליח שצבר את הונו מעסקים מפוקפקים, ומתגורר עם אשתו סופי (אניה בוקשטיין).
שותפיו העסקיים של דוד הם חברי ילדות, אשר להם ולדוד היה חלק בכליאתו של אסא מלכתחילה.
אף על פי שבתחילה דוד מקבל את אסא לביתו, הוא הולך ומתנכר אליו בהדרגה.
בתגובה, אסא משתמש בכישורי הדיבוב המניפולטיביים שרכש כדי להוביל מהלכים שיגרמו לאחיו לחפוץ בקרבתו מחדש.
במקביל, הוא ממשיך לפעול בשירות המשטרה, שאינה מודעת לעומק מעורבותו בעולם העברייני, כאשר בתווך נאלצים האחים להתמודד מול יהודית (ציפי שביט), העומדת בראש משפחת פשע מהצפון.
אסא כץ (אור בן מלך): השתחרר מהכלא לאחר מאסר של 17 שנים.
מתחיל להשתמש בכישורים שרכש בתקופת המאסר לתפקיד מדובב עצורים.
דוד כץ (עמוס תמם): אחיו של אסא ואיש נדל"ן איש ערמומי ונוכל.
סופי כץ (אניה בוקשטיין): אשתו של דוד.
בעונה השנייה היא מתמודדת לראשות העיר ומנצחת את קרול.
אחרי ניצחונה משלימה עם דויד ומשתפת פעולה לחסל את אסא שמהווה איום עליה.
יהודית עגייב (ציפי שביט) (עונה 1): ראש משפחת הפשע הקווקזית.
נרצחה על ידי חביב נגייב בפקודתו של אסא.
שימי עגייב (חי מאור) (עונה 1): בנה של יהודית, עבריין קווקזי שמסוכסך עם דוד ויניב.
נרצח על ידי חביב נגייב בפקודתו של אסא.
חביב נגייב (בצלאל בורוכוב) (עונה 1): אחיינה של יהודית עגייב.
משתף פעולה עם אסא ובוגד במשפחתו.
יניב אסולין (סיון שטיבי): חבר ילדות של דוד, אסא ומאור ועוזרו של דוד.
הגרוש של מורן ואביה של אליענה, שבעקבות מעצריו הוא עשוי לאבד את הזכות לראות אותה.
עו"ד מאור אלימלך (ניר סעדון): חבר ילדות של דוד, אסא ויניב ויועצו של דוד.
שיי (ליעוז לוי): חברת ילדות של אסא, אישה טרנסית שחזרה לקריות בעקבות מות אביה ומנהלת את חנות הטמבוריה שהייתה בבעלותו.
סנ"צ עדה מזור (עידית טפרסון) קצינת מודיעין, המפעילה של אסא במשטרה.
דלית (אליה לסרי) (עונה 1): מזכירה במשרד של מאור
אלירן (אוראל צברי) (עונה 2): עבריין מלווה לדוד כסף נרצח בידי חייל של קובי.
יובל כץ (מאור לוי): הבן של דוד וסופי, אחיין של אסא.
אבישי אורן (עוז זהבי) (עונה 2): אסיר לשעבר שחלק תא בכלא עם אסא.
בכיר במטה הבחירות של קרול, שעורק לשורותיה של סופי, ובהמשך מנהל איתה רומן.
אחרי שדוד ואסא מצילים מהחטיפה הוא חוזר לביתו בטבריה.
נרצח בסוף העונה בידי אסא.
קרול חסון (לינור אברג'יל) (עונה 2): מתמודדת מול סופי על ראשות העיר.
שלומי (אופיר וייל) (עונה 2): פעיל במטה הבחירות של קרול.
רוני חסון (עמי אנידג'ר) (עונה 2): בכיר במטה הבחירות של קרול והבעל השפוט שלה.
קובי אלון (יאיר ניצני) (עונה 2): ראש משפחת פשע.
אבא של דוד ואסא (אלון חמאווי) (עונה 2)
יואל (יואל רוזנקיאר) (עונה 2): נשכר כדי לחטוף את דוד ועל הדרך חוטף גם את אסא.
עפרה (מיכל אטלס) (עונה 2): שוטרת במרינה.
עו"ד יונה צור (אבי סלמה) (עונה 2): עורך דינם של אבישי ואחיו אפי.
אמא של אבישי (לבנה פינקלשטיין) (עונה 2)
המדונה הסיסטינית (באיטלקית: Madonna Sistina) הוא ציור שמן, מעשה ידי הצייר רפאל, שצויר בין השנים 1513–1514 ומתאר את המדונה והילד.
היצירה מוצגת במוזיאון הציירים הגדולים בדרזדן.
היצירה הוזמנה בשנת 1512 על ידי האפיפיור יוליוס השני לכנסיית סן סיסטו, פיאצ'נצה בפיאצ'נצה, והייתה אחת המדונות האחרונות שצייר רפאל.
היא נועדה ככל הנראה לכבודו של האפיפיור סיקסטוס הרביעי, דודו של יוליוס השני, שכן סיקסטוס השני, המתואר בציור, היה הקדוש הפטרון של משפחת דלה רוברה, משפחתו של יוליוס השני.
הדוגמנית בציור היא ככל הנראה מרגריטה לוטי , שהייתה פילגשו של רפאל במשך שתים-עשרה השנים האחרונות לחייו, משנת 1508 ועד מותו בשנת 1520.
בשנת 1754 רכש אוגוסט השלישי, מלך פולין את הציור תמורת 110,000–120,000 פרנק, מחיר זה נשאר הגבוה ביותר ששולם עבור ציור כלשהו במשך עשרות שנים.
הציור הועבר לדרזדן וזכה לבולטות רבה.
דורות של מבקרים במוזיאון הציירים הגדולים התרשמו ממנו, והוא שוחזר פעמים כה רבות עד שתיאור המדונה בו הפך לאב טיפוס לתיאור אידיאלי של הבתולה, המדגיש את אופייה הרוחני.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה המוזיאון סגור.
לאחר המלחמה הציור הוחרם על ידי יחידות התגמול הסובייטיות והועבר למוסקבה, שם אוכסן במוזיאון פושקין.
בשנת 1955 הוא הוחזר לדרזדן.
הציור מתאר את מרים הבתולה אשר מופיעה מאחורי וילונות כבדים הנפתחים משני הצדדים, כשהיא אוחזת בישו הילד.
בצד שמאל בטוניקה צהובה, סיקסטוס השני, כורע ומתפלל עבור בני עמו, אשר לעברם הוא מצביע.
בצד ימין, ברברה הקדושה, כורעת כשידיה שלובות על חזה ופניה מביטות מטה אל קהל המאמינים.
הציור מאופיין במרחב דמיוני שנוצר על ידי הדמויות עצמן, הניצבות על מיטת עננים.
נראה כי הבתולה יורדת מחלל שמימי, דרך מישור התמונה, אל תוך המרחב האמיתי שבו תלוי הציור.
המחווה של סיקסטוס השני ומבטה של ברברה הקדושה מופנים כלפי הצופים, העומדים מעבר למעקה שבתחתית הציור.
כתר אפיפיורי, שנח על גבי מעקה זה בפינה השמאלית התחתונה, משמש כגשר בין המרחב האמיתי לציורי.
שני כרובים (או פוטי) מכונפים נחים על מרפקים בתחתית התמונה, ומביטים מעלה.
הם הועתקו לעיתים קרובות לבדם, ללא שאר המדונה הסיסטינית, מאז תחילת המאה ה-19.
ניתוח לוח הצבעים של היצירה חושף את הפיגמנטים הרגילים של תקופת הרנסאנס: מלכיט מעורבב עם אורפימנט (פיגמנט כתום צהוב) בווילונות הירוקים, אולטראמרין (אבקת לפיס לזולי) מעורבב עם עופרת לבנה בגלימה הכחולה של מדונה, ותערובת של עופרת-בדיל-צהובה , ורמיליון ועופרת-לבנה בשרוולים הצהובים של ברברה הקדושה.
המדור המיוחד במחלקת המשטרה היה אגף של מחלקת המשטרה במשרד הפנים של האימפריה הרוסית, שהתקיים בשנים 1898–1917, שתפקידו העיקרי היה לבצע חקירות פוליטיות.
מחלקה זו נקראה לעיתים "המוח" וה"לב" של משטרת הצאר.
מאז 1881, במסגרת עבודת המחלקה השלישית של מחלקת המשטרה, הייתה תת-מחלקה בשם "מחלקה מיוחדת", שעסקה בנושאי חקירה פוליטית, כולל פיתוח מידע מסווג ותמלול מכתבים.
ביוזמתו של מנהל מחלקת המשטרה סרגיי זבוליאנסקי, החל מ-1 בינואר 1898 המחלקה הייתה כפופה ישירות למנהל מחלקת המשטרה.
תפקידיה העיקריים של המחלקה המיוחדת היו:
פיקוח על סוכנים מקומיים וזרים;
מעקב סמוי אחר התכתבות של אנשים המושכים את תשומת לב הממשלה;
ארגון פיקוח על רגשות פוליטיים של הנוער והסטודנטים;
ניטור מצב הרוח הפוליטי של הפועלים;
רישום ואחסון פרסומי עיתונות בלתי חוקית;
התחשבות בראיות מהותיות שהתקבלו במחלקה על בירורים להחרמת ספרים, חוברות, עיתונים, גליונות שהודפסו ברוסיה ומחוצה לה;
איסוף כרזות, קטלוג כללי של פרסומים מהפכניים שנשמרו בספריית המחלקה;
ניתוח (פענוח) של מסמכים מוצפנים המגיעים למחלקה.
במחלקה המיוחדת היה גם אוסף תצלומים של מהפכנים (כ-20 אלף תמונות) ואינדקס כרטיסים אישי עבור 55 אלף איש.
ספטמבר – אוקטובר 1902: זיברט
אוקטובר 1902 – אוגוסט 1903: סרגיי זובאטוב
אוגוסט – אוקטובר 1903: יאקוב סזונוב
אוקטובר 1903 – יולי 1905: ניקולאי מקארוב
ינואר – פברואר 1906: ניקולאי מקארוב
ינואר – פברואר 1917: איוואן וסילייב
המדיום היא אופרה טרגית קצרה עם מוזיקה וליברית מאת ג'אן קרלו מנוטי.
האופרה קצרה (היא נמשכת שעה), ובה שתי מערכות.
האופרה נכתבה בהזמנת (בתמיכה ובמימון) של קרן אליס מ.
Ditson Fund) מאוניברסיטת קולומביה שבעיר ניו יורק, במדינת ניו יורק, שבארצות הברית.
הופעת הבכורה של האופרה הייתה באוניברסיטה ב-8 במאי 1946.
ההופעה המסחרית הראשונה של האופרה הייתה בין 1 במאי ל-1 בנובמבר 1947, בתיאטרון הקשר (Heckscher) הייתה הופעה כפולה, בהופעה זו הוצגה גם האופרה "הטלפון", אף היא מאת מנוטי.
בשנת 1951 ביים מנוטי, בעזרת יוצר הסרטים אלכסנדר חמיד, גרסה קולנועית של האופרה, בסגנון פילם נואר (סרט אפל), ובכיכובה של מארי פאוורס בתפקיד מאדאם פלורה ואנה מריה אלברגטי בתפקיד מוניקה.
הפקת טלוויזיה בשידור חי בכיכובה של מארי פאוורס התקיימה ב־12 בדצמבר 1948 בסדרת הטלוויזיה "סטודיו ואן" (Studio One).
תפקיד סוג קול משתתפים בהופעה המסחרית הראשונה
מוניקה, בתה של מאדאם פלורה, וטובי, נער משרת אילם משחקים בתחפושות.
מאדאם פלורה, או "באבא" כפי שהם מכנים אותה, מגיעה שיכורה לביתה, היא צועקת עליהם ואלימה כלפיה על שלא הכינו את הבית לסיאנס של אותו לילה.
עד מהרה האורחים מגיעים, מר וגברת גוביניו (Gobineau), לקוחות קבועים - המגיעים מדי שבוע לסיאנס, והאלמנה גברת נולאן (Nolan) שמגיעה בפעם הראשונה.
בתחילה גברת נולאן חוששת מהסיאנס ורוצה לעזוב את המקום, אולם בני הזוג גוביניו משכנעים אותה להישאר.
האורחים מתיישבים סביב שולחן הסיאנס.
במרכז מאדאם פלורה היושבת בטראנס, ומשני צדדיה האורחים.
האלמנה נולאן חושבת שהיא מדברת עם ילדתה המתה, שנפטרה בגיל 16. הסיאנס מזויף, והיא מדברת עם מוניקה המסתתרת מאחורי המסך.
כשמוניקה נעלמת, האלמנה נולאן מנסה ללכת אחריה, אולם בני הזוג גובניה מרסנים אותה.
בני הזוג "יוצרים קשר" עם בנם התינוק, שנפטר בגיל שלוש, ולא למד לדבר, ולכן הוא רק צוחק.
גם קול הצחוק נעשה על ידי מוניקה שמעבר למסך.
לפתע מרכישה מאדאם פלורה בזוג ידיים האוחזות בגרונה, והיא נבהלת, ודורשת מהאורחים לעזוב.
לאחר שהאורחים עוזבים, מאדאם פלורה קוראת למוניקה, ומספרת לה מה הרגישה, ומאשימה את טובי.
על מנת להרגיע אותה שרה מוניק לפלורה את שיר הערש האפל "הברבור השחור".
לפתע שומעת פלורה קול - היא מאשימה את טובי.
מוניקה ממשיכה לשיר, ופלורה מתפללת את תפילת "אווה מריה".
טובי מציג מופע בובות למוניקה.
כשמאדאם פלורה שבה הביתה היא מאשימה שוב את טובי, בטוחה שהוא יודע מה קרה באותו לילה.
האורחים מגיעים שוב, מצפים לסיאנס נוסף, מאדאם פלורה מסרבת, מנסה להחזיר להם את כספם, ומנסה לשכנע אותם שהסיאנס היה מזויף תוך שהיא מציגה את השיטות שבהן היא ומוניקה השתמשו.
האורחים לא מאמינים לה, ומסרבים לקחת את הכסף.
הזוג גובניה מתעקשים שהם מזהים את צחוקו של בנם (והוא לא דומה לקולה של מוניקה), וכן שהם הרגישו את מגעו, ואילו האלמנה נולאן מתעקשת שהיא שמעה את ביתה, שאמרה לה לחפש משכית שהיא לא ידעה על קיומה, וגילתה אותה לאחר הסיאנס.
האורחים מתעקשים, שאולי פלורה חשבה שהיא מרמה אותם, אולם הסיאנס היה אמיתי.
לאחר שהאורחים הולכים, פלורה מגרשת את טובי מביתה, למרות זעקותיה של מוניקה.
פלורה משתכרת ומאבדת את ההכרה.
טובי חוזר אל הבית ומחפש את תוף המרים שלו, והרעש מעיר את פלורה, אשר קוראת "מי שם", ושטובי לא עונה לוקחת את אקדחה, יורה בו, והוא נופל מתבוסס בדם.
כשהיא רואה את הגופה פלורה מאבדת את שפיותה, וצועקת "הרגתי רוח רפאים".
"ואלס של מוניקה" (מוניקה) –
"הברבור השחור" – מכונה גם "השמש שקעה" (מוניקה) –
"מפחדת, אני מפחדת?" (באבא) –
המדינה היא סדרת דרמה בריטית בת ארבעה חלקים, שכתב וביים פיטר קוסמינסקי, המתארת את קורותיהם של ארבעה צעירים מוסלמים בריטים שטסים לסוריה כדי להצטרף למדינה האיסלאמית.
הסדרה שודרה במקור בבריטניה על ידי ערוץ 4, כאשר כל ארבעת החלקים שודרו בלילות רצופים בין 20 ל-23 באוגוסט 2017. הסדרה הוזמנה ביולי 2016, בעקבות מחקר מקיף של קוסמינסקי.
המיני סדרה מבוססת על מחקר מעמיק וחוויות אמיתיות של המצטרפים לשורות המדינה האסלאמית והפקתה החלה כבר בסוף 2014.
אוני יוהיארה, סם אוטו, שבאני קמרון וריאן מקן לוהקו מאוחר יותר לדמויות הראשיות, שאקירה, ג'לאל, אושנה וזיאד.
רוב צילומי הסדרה נערכו בספרד מאוחר יותר באותו סתיו.
הסדרה שודרה ברחבי העולם בנשיונל ג'יאוגרפיק.
היא שודרה באוסטרליה מ-23 באוגוסט ושודר בבכורה בארצות הברית כאירוע מיוחד בן שני לילות ב-18 וב-19 בספטמבר.
בצרפת, הסדרה שודרה ברשת Canal+ מ-4 בספטמבר.
הסדרה הופצה ב-DVD בארצות הברית ב-28 בנובמבר 2017.
אוני יוהיארה - שאקירה בות'ה; רופאה בריטית ואם חד הורית לאייזק בן התשע שנוסעת לסוריה בתקווה לעבוד בבית חולים של המדינה האסלאמית.
סם אוטו - ג'לאל חוסיין; נער שעוקב אחרי אחיו הבכור שמת לסוריה ורוצה להבין מה קרה לו.
שבאני קמרון - אושנה חליל; נער המבקשת להיות "לביאה לאריות".
ריאן מקן - זיאד קאדר; חברו הקרוב ביותר של ג'לאל, המלווה אותו בתקווה להרפתקה.
היאם אבאס - אום סלאמה; מחנכת ומנהיגה רוחנית
ג'סיקה גאנינג - אום וואליד; מנהיגת בית למגיעים החדשים
ננה אגימן-בדיאקו - אייזיק בות'ה; בנו של שאקירה בן התשע
עלי סלימאן בתפקיד אבו עומר; מפקד היחידה של ג'לאל וזיאד
חאז סלימן - ד"ר ראביה; עמית של שאקירה
אמיר אל-מסרי - סעיד; רוקח סורי וחשוד בריגול לטובת ה-CIA
ניטין גנטרה - מוניר חוסיין; אביו המנוכר של ג'לאל
יאניק דה וואל - אבו עבאס אל-הולנדי
יאסן אטור - אבו עיסא
סאמר בשארת - אבו סאהל
כרים קאסם - אבו אכרם
המדור המרכזי של משטרת מחוז תל אביב היה יחידת משטרה ייעודית ללחימה בפשיעה חמורה בשטח המחוז שפעלה בשם זה משנות ה-60 עד שנות ה-80 של המאה ה-20.
מבנה משטרת ישראל בשנות החמישים כלל אגף שלא קיים כיום (תחומי אחריותו מתחלקים בין כמה אגפים), הוא אגף הארגון, שבראשו עמד ניצב עמוס בן-גוריון.
הדרגה נקראה אז "סגן מפקח כללי" – ומדובר היה בדרגה ולא בתפקיד.
אגף זה היה אחראי, בין השאר, על תחום המבצעים ועל תחום התכנון.
עמוס בן-גוריון הוביל מספר עבודות מטה נרחבות, שהתוצרים שלהן באו לידי ביטוי ברפורמות שיצאו לפועל בסוף שנות החמישים ותחילת שנות הששים, על פי החלטת המפכ"ל החדש, יוסף נחמיאס.
רפורמות אלה כללו את צמצום מספר מחוזות המשטרה, הפעלת שיטור מקופים בערים הגדולות – וארגון-מחדש של תחום החקירות והמודיעין במחוז תל אביב.
הרעיון שעמד בבסיס הקמת המדור המרכזי, היה ריכוז משאבי המודיעין והחקירות בתחומים שהמשטרה זיהתה ככאלה שיהיו מורכבים מדי עבור תחנת משטרה בודדת.
הרעיון היה שהיחידה החדשה תפעל בכל תחומי המחוז, ותהווה גורם מרכזי בכל הנוגע לאיסוף המודיעין, ניתוחו – וביצוע פעילות מבצעית וחקירתית שנגזרת ממנו.
כך, למשל, במידה ותזוהה כנופיה של גנבים שפועלת ברמת גן, הרי שנפת רמת גן (מרחב דן), לא תהיה הגורם שמטפל בה, אלא המדור יעסוק בה.
כאשר החל התכנון לרפורמה זו, הסתייע בן-גוריון בקצין חקירות ומודיעין, ששירת באגף – פקד שלום ירקוני.
ירקוני, שנולד בהונגריה ב-1920 ועלה לארץ בגיל 19, היה לוחם ומפקד בארגון "ההגנה", והצטרף למשטרת ישראל בשנת 1949. הוא שירת כחוקר בתל אביב והתבלט ביכולותיו.
כתוצאה מכך הוא יצא לקורס סמלים ואחר כך לקורס קצינים, שבסיומו חזר לשרת כקצין חקירות במחוז ת"א.
אחרי תקופה קצרה, עבר ירקוני למטה הארצי והוצב בתור קצין במדור ללחימה בהסתננות, שריכז מודיעין בכל הנוגע לחדירות לישראל ממדינות אויב.
בתפקיד זה רכש ניסיון בשיטות ואמצעים לאיסוף מודיעין ולניתוחו.
מהמדור ללחימה בהסתננות עבר ירקוני לשרת במדור המיעוטים, שהיה חלק מהמחלקה לתפקידים מיוחדים – גוף המודיעין הראשי של המשטרה.
הן המדור ללחימה בהסתננות והן המחלקה לתפקידים מיוחדים, היו חלק מאגף ארגון, וכתוצאה מכך נחשף עמוס בן-גוריון לירקוני וליכולותיו, והתרשם ממנו מאוד.
כשהחלה באגף ארגון עבודת מטה בנוגע לשינוי תפישה בכל הנוגע להפעלת מודיעין פלילי בצמוד לחקירות, הציב בן-גוריון את ירקוני בתפקיד מפתח בצוות התכנון.
ב-1958, כאשר סיים בן-גוריון את תפקידו באגף ארגון, ולבקשתו עבר לשרת כמפקד מחוז ת"א, הוא ביקש שירקוני יעבור גם הוא.
עם זאת, המעבר לא היה מיידי, שכן ירקוני נשלח לקורס מודיעין ממלכתי, שהיה משותף לכלל גופי קהיליית המודיעין, במטרה לרכוש עוד מיומנויות וניסיון, בטרם יוצב במחוז.
עם הצבתו במחוז תל אביב במרץ 1959, קיבל ירקוני מינוי כ"ראש מדור חקירות מטה ואיסוף" – תפקיד שלא היה קיים לפני כן, והיווה בעצם פלטפורמה להקמתה של היחידה החדשה.
במהלך החודשיים הבאים נקלטו במדור 3 פקדים ו-6 מפקחים, שהיוו את דרג הפיקוד ביחידה העתידית, ושנקראה, החל ממאי, "המדור המרכזי".
עיקר הפעילות בשנים הראשונות הייתה קשורה בעבירות רכוש, אבל משלב מוקדם, טיפל המדור גם בעבירות אלימות, כולל אונס ורצח.
המדור פעל בבניין המשטרה ברחוב דיזנגוף 221, ששימש את מטה מחוז תל אביב וכונה בפי השוטרים "הנפה הצפונית", ובפי העבריינים "הצפונית", או "הבולשת".
מפלג 1 – רכוש, הונאה וסמים
מפלג 2 – חקירות ותשאול
מפלג 3 – מודיעין ומבצעים, כולל היחידה הסמויה.
ירקוני שילב במדור אנשי משטרה וותיקים ומנוסים, בעלי היכרות טובה עם הזירה, יחד עם שוטרים חדשים שהיו נוחים יותר להטמיע שיטות ואמצעים חדשים, שלא היו קיימים קודם.
כך, למשל, מפלג המודיעין של המדור, שאותו ריכז הקצין יעקב (ז'אקו) עייש, בנה מאגר מידע נדיר באיכותו ובהיקפו, אודות העולם התחתון במחוז.
את המידע זה, שהיה בתחילה מרוכז בראשיהם של אנשי משטרה וותיקים, ריכזו שוטרי מפלג המודיעין, בכרטסות, שכללו מידע רב אודות יעדי המחוז, בהתאם לשמות, תחומי עיסוק, תיאורים חיצוניים, זירות פעילות, עבריינים-עמיתים ועוד ועוד.
כרטסת זו, בעידן שקדם למחשוב, הייתה הפעם הראשונה שבה יצרה המשטרה מאגר נתונים פלילי, שלא רק ריכז את המידע – אלא גם יצר אפשרות להגיע אליו במהירות.
נגישותו של המודיעין סייעה מאוד לחוקרי המדור בבואם לבנות תיקים נגד חשודים, הרבה יותר מכפי שניתן היה לדמיין בעבר.
בפגישה עם עיתונאים תלה ירקוני את הישגי המדור כן ציין באותה פגישה , אם כי מיוחסים למדור מקרים לא מעטים של הפעלת אלימות כלפי עבריינים.
הופעת המדור המרכזי שינתה במהירות את אופן ההתמודדות של המשטרה עם העבריינים במחוז ת"א, ומספרן של החקירות המורכבות שהסתיימו בהרשעות, גדל בצורה משמעותית.
בסוף שנות הששים נחשב המדור, למודל מוצלח להפעלה משולבת של מודיעין וחקירות, ומחוזות נוספים החלו להתעניין באפשרות הקמת יחידות דומות.
באותה תקופה פנה פיקוד המשטרה לחברת "קונתהל", שעסקה רבות בייעוץ ארגוני, בבקשה לבחון את מבנה המשטרה ולהציע שינויים שיתאימו את המשטרה למציאות משתנה.
אחרי מחקר מעמיק, המליצה "קונתהל", על הגדלת המדור, והקמת "היחידה המרכזית" (ימ"ר), ובמקביל על הקמת יחידות דומות במחוזות אחרים, שיתבססו על המודל הקיים במחוז ת"א.
ההמלצה התקבלה, ובמהלך שנות השבעים, כאשר הוקמו יחידות חקירה ארציות (היחידה הארצית לחקירות הונאה – יאח"ה, והיחידה הארצית לחקירת פשעים חמורים – יאח"פ, שהיום מוכרת בתור היאחב"ל), גם הן נבנו, במידה רבה, בהתאם למודל שפיתח שלום ירקוני בסוף שנות החמישים.
הימ"רים במחוזות ובמרחבי המשטרה, וכן יחידות להב 433 – הן צאצאיות ישירות של אותו מדור מרכזי.
המדבר מתעורר הוא סרט טבע קולנועי אמריקאי משנת 1953 בהפקת Walt Disney Pictures, אשר מציג את חיי היומיום של חיות המדבר של דרום-מערב ארצות הברית.
את הסרט ביים ג'יימס אלגר, שגם כתב אותו יחד עם וינסטון היבלר שהוא גם הקריין.
הסרט, שהוא הראשון באורך מלא בסדרת הסרטים "True-Life Adventures", זכה לביקורות חיוביות ולהצלחה מסחרית, והכניס כ-2.6 מיליון דולר מתקציב של 300,000 דולר.
הסרט גם זכה בפרסים רבים, ביניהם פרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר, ונבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית על ידי ספריית הקונגרס.
הישרדות באזורים מדבריים דורשת מידה גבוהה של הסתגלות של בעלי חיים וצמחים.
במהלך היום החום בלתי נסבל בעוד בלילה הכל קפוא.
לאחר מספר שבועות של בצורת ואחר כך גשמים, שפע המים מציע כמה שעות של הפוגה מחיי המדבר הקשים.
הקריין וינסטון היבלר מסביר את המקורות והמאפיינים של המדבר, ואז מתעד את החי והומח בעונה הגשומה.
חברת ההפקות Walt Disney Productions הפיצה בשנת 1948 את סדרת הסרטים האמריקאית "True-Life Adventures", אשר התמקדה בסרטי טבע.
שבעת הסרטים הראשונים בסדרה היו סרטים קצרים שזכו להצלחה רבה, ובעקבות זאת הוחלט להתחיל להפיץ סרטים באורך מלא, כאשר הסרט הראשון הוא סרט זה.
הסרט נוצר בהשראת קטעים באורך 10 דקות שצולמו על ידי נ.
פול קנוורטי, אשר עקבו אחר קרב בין טרנטולה לנץ הטרנטולה.
הצילומים סיקרנו את וולט דיסני שהחליט להפיק סרט על חיות מדבריות יחד עם בן שרפסטין.
חברת ההפקה של הסרט היא Walt Disney Pictures מימנה את הפקתו בתקציב של 300,000 דולר.
וינסטון היבלר קריין את הסרט, לאחר שקריין את כל סרטי הסדרה, כאשר הוא נכתב גם על ידיו יחד עם ג'יימס אלגר שביים אותו.
את המוזיקה הלחין פול סמית'.
אורך הסרט הוא 69 דקות.
הסרט צולם על ידי קנוורטי יחד עם רוברט ה.
קרנדל בעיר טוסון שבמדינת אריזונה שבדרום-מערב ארצות הברית.
את העריכה ביצע נורמן ר.
בתחילת הסרט מופיעים קטעי הנפשה של האנימטורים ג'ושוע מידור, ג'ון הנצ' וארט ריילי.
בעלי חיים רבים שהופיעו בסרט נתרמו לאחר הפקתו למוזיאון מדבר אריזונה-סונורה.
חברת וולט דיסני הפיצה את כל סרטיה בארצות הברית דרך RKO מאז יולי 1937. חברת ההפצה לא התלהבה מסרטי הטבע של חברת ההפקה, ולכן הוחלט לבטל את החוזה איתה.
עקב אירועים אילו, הוחלט להקים את חברת ההפצה Buena Vista Distribution, אשר משמשת כחברת בת לחברת ההפקה ואחראית על הפצת תכניה.
הסרט הוקרן לראשונה בארצות הברית בבתי הקולנוע ב-10 בנובמבר 1953, כאשר לפני הקרנתו הוקרן הסרט הקצר המונפש "בן ואני".
לאחר מכן הסרט הופץ ברחבי העולם והוקרן בגרמניה המערבית, צרפת, שוודיה, איטליה ופינלנד.
הסרט הוקרן גם ביפן, שם זכה לפופולריות רבה והיה הסרט הזר הרווחי ביותר עם רווח של למעלה מ-800,000 דולר, לאחר שעבר בהכנסתיו ביפן את הסרט "חלף עם הרוח".
לאחר הקרנתו בבתי הקולנוע, הסרט הופץ לצפייה ביתית על גבי VHS ו-DVD.
בהמשך הסרט היה זמין גם בנטפליקס ובדיסני+, שם נקרא בעברית המדבר החי.
ב-9 ביולי 1956 המועצה לביקורת סרטים ומחזות קיבלה בקשה מחברת ההפצה איגל פילם דיסטריבוטרס להקרין את הסרט בישראל.
בנוסף היא ביקשה להקרין את הסרט הקצר "בן ואני" לפניו, כמו בהקרנה בארץ המקור.
הקרנת הבכורה הייתה ב-22 בספטמבר 1956 בקולנוע אדיסון שבירושלים, לאחר שהקרנת טרום-בכורה הייתה ב-17 בספטמבר לעיתונאים ואנשי ציבור.
יום לאחר הקרנת הטרום-בכורה דווח בעיתון "חרות" שמשרד האוצר מסרב לשחרר ממיסים את הסרט "שמוצג לשם הפצת הידיעות על הטבע".
נציגי החברה להגנת הטבע פנו למועצה והוחלט להוריד את המיסים למי שטרם הגיע לגיל 18.
הסרט זכה לביקורות חיוביות ולהצלחה מסחרית, והכניס כ-2.6 מיליון דולר מתקציב של 300,000 דולר.
באתר "Rotten Tomatoes" הסרט מחזיק בדירוג של 75% מביקורות הקהל.
בעיתון "הניו יורק טיימס" נכתב על הסרט ביקורת מאת בוזלי קראות'ר, אשר כתב "אנשיו הרציניים של מר דיסני עשו עבודה יוצאת דופן באיסוף קטעים יוצאי דופן והעורכים שלו אספו אותם היטב למען התרגשות וריתק, יותר מאשר לחינוך".
בביקורת שכתב עמוס בן-ורד בעיתון "הארץ" נכתב שהסרט מציג את מעגל הטבע ושהוא לא כולל טכניקות חדשות של צילום.
זאב רב-נוף כתב על הסרט בעיתון "דבר", שם שיבח את הצילום ושיתף שהוא "חוויה מיוחדת במינה".
בביקורת על הסרט "במבי" שהופק על ידי אותה חברת הפקה, עשה רב-נוף השוואה בין שני הסרטים, בה כתב שמגמת סרט זה הייתה "סימפוניה של צבעים ומוזיקה מחיי הטבע", לעומת הסרט השני שהוא שיעור על המעגל המסתורי של החיים.
בסרט הישראלי "גבעת חלפון אינה עונה" משנת 1976 בכיכובם של הגשש החיוור מושר השיר "תן לשים ת'ראש על דיונה", שנכתב על ידי אסי דיין והולחן על ידי נפתלי אלטר.
במהלך השיר מוזכר הסרט בחלק הבא:
"קח ת'זמן וטייק איט איזישום דבר פה לא בועררק בסרט של וולט דיסניהמדבר שם מתעורר"
בטקס פרסי האוסקר ה-26 שהתקיים בשנת 1954, זכה הסרט בפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר.
באותו טקס, חברת ההפקה זכתה בפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר עבור הסרט "Toot, Whistle, Plunk and Boom", בפרס אוסקר לסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר עבור הסרט "The Alaskan Eskimo" ובפרס אוסקר לסרט הקצר הטוב ביותר עבור הסרט "Bear Country".
בנוסף לפרס האוסקר שהסרט קיבל, הוא זכה בפרס גלובוס הזהב ובפרסים בפסטיבל הקולנוע בקאן ובפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין.
בשנת 2000 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית על ידי ספריית הקונגרס, בטענה שהוא "משמעותי מבחינה תרבותית, היסטורית או אסתטית".
בשנת 1954 יצא לאור ספר שעוקב אחר המתרחש בסרט, כאשר הוא יצא בתרגום עברי בנובמבר 1956 בהוצאה לאור של יהושע צ'צ'יק ובתרגומו של רפאל אלגד.
בשנת 1975 יצא הסרט "The Best of Walt Disney's True-Life Adventures" שכולל קטעים מסדרת הסרטים, בין היתר מסרט זה.
המדינה האזורית דרום אתיופיה (באמהרית: ደቡብ ኢትዮጵያ ክልላዊ መንግስት) היא מדינה ברפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של אתיופיה.
היא הוקמה מהחלק הדרומי של מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום (SNNPR) ב-19 באוגוסט 2023 לאחר משאל עם.
היא המרכז הפוליטי והמנהלי של המדינה.
שש לשכות אזוריות הוקמו בוולאיטה סודו, דילה, ארבה מינץ', סוואלה, קאראטי וג'ינקה.
להלן החלוקה של המדינה למחוזות (אזורים בטרמינולוגיה של אתיופיה):
+ אזורים במדינה האזורית דרום אתיופיה מספר אזור מושב האזור 1 2 3 4 גדאו 5 6 7 קאראטי 8 9 10 11 12 קולנגו
המדד החברתי-כלכלי הוא מדד המשמש את הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לחישוב המצב הכלכלי והחברתי של תושבי ישראל לפי אזורים.
המדד כולל ארבעה עשר רכיבים המחולקים לארבע קטגוריות.
היחס בין האוכלוסייה בגיל העבודה לאוכלוסיית הילדים והזקנים.
אחוז משקי בית עם ארבעה ילדים או יותר.
ממוצע שנות הלימוד בקרב גילאי 25–54.
אחוז בעלי תואר אקדמי בקרב גילאי 27–54.
אחוז בעלי הכנסה מעבודה בגילאים 25–54.
אחוז נשים בגילאי 25–54 שאין להן הכנסה מעבודה.
אחוז בעלי הכנסה מעבודה הגבוהה מפעמיים השכר הממוצע.
אחוז בעלי הכנסה מעבודה מתחת לשכר המינימום.
אחוז מקבלי הבטחת הכנסה והשלמת הכנסה בזקנה ושאירים (זו"ש) מתוך בני 20 ומעלה.
ממוצע כלי רכב בבעלות ל־100 תושבים בני 17 ומעלה.
ממוצע אגרה בעד רישיון רכב (הערכה של שווי הרכב).
ממוצע מספר ימי שהייה בחו"ל בשנה.
המדד משמש את הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לאפיון יחידות גאוגרפיות וסיווגן לרמה חברתית-כלכלית של האוכלוסייה
המדד משמש את משרדי הממשלה להקצאת תקציבים, בהם:
הקצאת תקציבי משרד הפנים (מענקי איזון) לרשויות המקומיות.
הקצאת תקציבי משרד החינוך לרשויות המקומיות.
הקצאת תקציבי משרד הרווחה והשירותים החברתיים לרשויות המקומיות.
בנוסף, משמש המדד להשוואות סטטיסטיות, בעיקר על ידי הרשות המבצעת, מכוני מחקר והעיתונות.
המדבר השחור הוא אזור הררי של תלים רחבים בצורת הר געש, הפרושים לאורך כ-30 ק"מ במדבר המערבי של מצרים בין המדבר הלבן לבין נווה מדבר בחריה.
רבים מהתלים במדבר זה מכוסים על ידי סילים מבזלת שנותנים להם את צבעם השחור.
התלים של המדבר השחור מתנשאים לגובה של כמאה מטרים, והם שונים בגודלם, במרכבם הגאולוגי, בגובהם ובצורתם.
כמה מהם הם תלים כהים שמכילים קוורציט ברזל, בעוד כמה מהם אדמדמים יותר בצבעם, מאחר שסלעי האדמה מכילים אבני חול מברזל.
בשולי המדבר השחור נמצאים הרים געשיים מדיאבז געשי וכהה שמתוארך לתקופת היורה לפני 180 מיליון שנים.
במדבר השחור ניתן למצוא שאריות של שיחים ואדמות יעריות מאובנות, מה שמציין שבעבר הייתה באזור צמחייה.
לאחר שהתגלה שלד דינוזאור גדול בגבולות המדבר, הוא הוכרז כשמורת טבע ב-2010.
המדבר השחור מופיע כמיקום במשחק "Assassin's Creed Origins" מזיכיון סדרת משחקי Assassin's Creed, שמתרחש בתקופת ממלכת בית תלמי שבמצרים העתיקה.
המדונה מברוז' היא פסל שיש מאת מיכלאנג'לו המתאר את הבתולה והילד.
הפסל מוצג בכנסיית גבירתנו בברוז' בלגיה.
היצירה פוסלה מגוש יחיד של שיש קרארה ונוצרה כחמש שנים לאחר השלמת פסל "פייטה" בוותיקן.
הפסל חולק קווים משותפים עם ה"פייטה", ובעיקר בהצגת הבתולה במראה צעיר.
ביצירה זו נמנע מיכלאנג'לו מלהציג את מריה כאם המחבקת את ילדה או מונעת ממנו לצאת לדרכו, כפי שנעשה בגישות מסורתיות יותר.
תחת זאת, היא מתוארת באיפוק ובאצילות, בעוד ישו הילד נראה כמי שעומד לרדת מברכיה לעולם.
הבתולה מוצגת בתנוחה חזיתית קפואה, כאשר הבעת פניה משדרת איפוק ושליטה עצמית.
על פי חוקרים שונים, מיכלאנג'לו העניק לדמותה "פני אבן" לא מתוך חוסר אהבה לילדה, אלא כדי לסמל את עמידתה האיתנה והסגפנית מול הכאב הצפוי לה.
הייצוג של מיכלאנג'לו את המדונה והילד שונה באופן משמעותי מתיאורים קודמים של אותו נושא, שבהם נראתה מריה כבתולה אדוקה המחייכת אל תינוקה המחובק בזרועותיה.
לעומת זאת, בפסל זה ישו עומד זקוף כמעט ללא תמיכה, כשידיה של מריה רק אוחזות בו בעדינות, והוא נראה כמי שעומד להתרחק מאמו.
מריה עצמה אינה נצמדת אליו ואף אינה מביטה בו, אלא משפילה את מבטה הצידה.
ההשערה היא שהפסל נועד במקור להיות חלק ממזבח, ואם כך היה, ככל הנראה הוצב כך שפניו נטו מעט ימינה כלפי מטה.
הפסל, שנוצר בראשית המאה ה-16, מציג את סגנון הפירמידה של רנסאנס הגבוה, אשר אפיין גם את יצירותיו של לאונרדו דה וינצ'י בשלהי המאה ה-15.
היצירה נחשבת לבעלת חשיבות היסטורית נוספת, שכן היה זו הפסל הראשון של מיכלאנג'לו שעזב את איטליה במהלך חייו.
בשנת 1504 נרכשה על ידי האחים ג'ובאני ואלסנדרו מוסקרוני (או מוסקרון) תמורת 100 דוקטים.
האחים מוסקרון היו סוחרי בדים אמידים בעיר ברוז', שהייתה אז אחד המרכזים הכלכליים החשובים באירופה.
האזכור הראשון של הפסל מופיע ביומנו של הצייר הפלמי אלברכט דירר, אשר כתב בביקורו בברוז' ב-7 באפריל 1521:
חלק מהחוקרים, ובהם הפסל הצרפתי דויד ד'אנז'ה, העלו ספקות בנוגע למידת מעורבותו של מיכלאנג'לו בכל פרט ביצירה.
היו שטענו כי עוזרו, אולי באצ'ו דה מונטלופו, היה אחראי על חלקים מהפסל, בעיקר בקפלים של גלימת המדונה ובבסיס האבן המחוספס עליו היא יושבת.
מיכלאנג'לו היה באותה תקופה שקוע בעיסוקו בנושא הבתולה והילד וכן בנושא המשפחה הקדושה.
אף שהיה מודע למסורת האיקונוגרפית של ייצוג המדונה והילד, הוא בחר להציג אותם בגישה חופשית יותר מזו המסורתית.
מיכלאנג'לו חרג מהייצוגים המקובלים של הבתולה והילד בתקופתו.
בעוד שבאמנות של המאה ה-15 היה מקובל להציג את מריה כמחייכת בעדינות ומטה את ראשה בחמלה, כאן היא מופיעה נוקשה ורצינית.
עיצוב הפסל מזכיר את סגנונו של דונטלו, במיוחד בשל החזיתיות הקפואה ואופן עטיפת ראשה בבד.
הילד ישו אינו יושב על ברכיה כנהוג, אלא ממוקם ביניהן בתנוחה המעידה על רצונו לרדת מהן ולצאת לעולם.
שינוי זה לא רק מוסיף עניין קומפוזיציוני ליצירה, אלא גם מדגיש את הניגוד בין הגוף החשוף של הילד לבין הקפלים הכבדים של בגדי המדונה.
בכך, יוצר מיכלאנג'לו דינמיקה נועזת יותר בהשוואה ל"פייטה" הקדומה.
מאז הגעתה לברוז', הוסרה היצירה פעמיים.
הפעם הראשונה הייתה בשנת 1794, לאחר שמהפכנים צרפתים כבשו את ארצות השפלה האוסטריות במהלך המלחמות הנפוליאוניות, והורו לתושבי ברוז' לשלוח את הפסל ויצירות אמנות נוספות לפריז.
לאחר תבוסתו הסופית של נפוליאון בקרב ווטרלו בשנת 1815, הוחזרה היצירה לברוז'.
הפעם השנייה הייתה בשנת 1944, לקראת סיום מלחמת העולם השנייה, כאשר חיילים גרמנים נסוגים הבריחו את הפסל לגרמניה כשהוא עטוף במזרנים במשאית של הצלב האדום.
שנה לאחר מכן התגלה הפסל במכרה מלח בעיר אלטאוסזה שבאוסטריה והושב למקומו.
כיום הוא מוצג בכנסיית גבירתנו בברוז' בלגיה.
אירועים אלה תוארו גם בסרט "ציידי האוצרות" משנת 2014.
המדינה ה-51 הוא ביטוי המשמש בארצות הברית כדי להתייחס לרעיון של הוספת מדינה נוספת לאיחוד 50 המדינות הנוכחי.
הצעות למדינה ה-51 מגוונות ונעות החל מהענקת מעמד מדינה לאחד משטחי ארצות הברית או וושינגטון די.
סי, פיצול מדינה קיימת, או סיפוח חלק ממדינה ריבונית או כולה.
ארצות הברית לא קיבלה מדינות חדשות לאיחוד מאז 1959, אז התקבלו אלסקה בינואר 1959 והוואי באוגוסט 1959. לפני כן, לא התקבלו מדינות מאז הצטרפותה של אריזונה בפברואר 1912. טרם הצטרפות אלסקה והוואי הביטוי המקביל היה "המדינה ה-49".
במאה ה-21, המונח משמש לרוב בהתייחסות למחוז המנהלי הפדרלי וושינגטון די.
ולטריטוריית פוארטו ריקו, שבשתיהן יש תנועות אקטיביסטיות הדורשות לקבל מעמד מדינה ואף התקיימו בהן משאלי עם בעניין, בוושינגטון ב-2016 ובפוארטו ריקו ב-2020.
בחלק ממדינות ארצות הברית ישנן תנועות הקוראות להתפצלות לשתי מדינות, לעיתים קרובות עקב חילוקי דעות פוליטיים חזקים בין אזורים שונים של מדינה.
יש תקדים למהלכים כאלה של פיצול מדינה בהיסטוריה של ארצות הברית, כמו יצירת קנטקי ופיצול וירג'יניה המערבית מווירג'יניה, אם כי מהלכים כאלה לא יצאו לפועל מעל מאה שנה.
הביטוי יכול לשמש גם כסלנג, לעיתים חיובי ולעיתים ביקורתי, בהתייחס לאזורים או מדינות ריבוניות ברחבי העולם הנחשבים כמתואמים עם התרבות או האינטרסים הפוליטיים והצבאיים של ארצות הברית, או אפילו נתפסים כעושי דברה.
בישראל הביטוי נאמר בדרך כלל כביקורת לתלות הישראלית, צבאית או מדינית, בארצות הברית, או כביקורת על תהליכי אמריקניזציה בקרב החברה הישראלית.
פרק 4 לחוקת ארצות הברית מסמיך את הקונגרס להכניס מדינות חדשות לארצות הברית (מעבר לשלוש עשרה המושבות שכבר היו קיימות בזמן שהחוקה נכנסה לתוקף ב-1789).
מבחינה היסטורית, רוב המדינות החדשות שהוקמו על ידי הקונגרס הוקמו מטריטוריות מאורגנות שנשלטו בידי אספת מחוקקים או קונגרס כלשהו.
במקרים מסוימים, טריטוריה שלמה הפכה למדינה ובאחרים חלקה.
כפי שהוגדר בוועדה בסנאט בשנת 1953, הדרישות המקובלות באופן מסורתי למדינה הן:
תושביה של המדינה החדשה המוצעת מאמינים ואוהדים את עקרונות הדמוקרטיה כפי שנקבעו בחוקת ארצות הברית.
יש רוב בציבור התומך במדינה ובהצטרפות לאיחוד.
למדינה החדשה המוצעת יש מספיק אוכלוסייה ומשאבים כדי לתמוך הן במדינה עצמה והן לשאת את חלקה בעלויות הממשל הפדרלי.
דרישה נוספת שהייתה מקובלת אך לא מעוגנת בחוק הייתה שבמדינה יהיו לפחות 60,000 גברים בוגרים חופשיים.
הדרישה מתוארת בפקודת הצפון-מערב שנקבעה ב-1787, כאשר ארצות הברית הייתה תחת תקנון הקונפדרציה.
למרות שארצות הברית כבר לא פועלת תחת תקנון זה, הקונגרס פעל בדרך כלל על פי הנחיה זו כאשר מדינות נוספו לאיחוד.
בדרך כלל, הממשלה המאורגנת של הטריטוריה הודיעה על בחירת האוכלוסייה בעד מדינה, בדרך כלל באמצעות משאל עם.
לאחר מכן הורה הקונגרס לאותה ממשלה לארגן אספה מכוננת כדי לגבש חוקה.
עם קבלת חוקה זו על ידי תושבי הטריטוריה ולאחר מכן על ידי הקונגרס, התקבלה ההחלטה המעניקה לה מעמד מדינה.
לאחר מכן הנשיא פרסם כרוז המוסיף מדינה חדשה לאיחוד.
על מנת לאשר מעמד של מדינה בארצות הברית נדרש רוב רגיל בקונגרס.
כמו בחקיקה אחרת, הנשיא יכול לחתום או להטיל וטו על הצעות חוק שהתקבלו, ולקונגרס יש את הכוח לעקוף וטו ברוב של שני שלישים; נברסקה היא המדינה הקיימת היחידה שהתקבלה באמצעות ביטול וטו.
למרות שבכוחו של הקונגרס, בתמיכת הנשיא, לצרף מדינות לאיחוד, אין בכוחו לפצל או לאחד מדינות קיימות בתוך האיחוד ללא תמיכת הקונגרס של אותה מדינה.
על פי פסיקות של בית המשפט העליון של ארצות הברית, ההצטרפות לאיחוד היא לצמיתות ולא ניתן להתנתק ממנה.
אם וכאשר מדינה חדשה תתקבל לארצות הברית, הדבר ידרוש עיצוב חדש של דגל ארצות הברית והוספת כוכב נוסף עבור המדינה ה-51. עם זאת, הדגלים הקיימים אינם נפסלים ובמקרה שמדינה חדשה תתווסף לאיחוד ודגל 51 כוכבים יאושר, כל דגל אמריקאי שאושר בעבר ניתן להציגו עד שאינו ראוי לשימוש.
מוזכרת לעיתים קרובות כמועמדת למדינה.
בכתבי הפדרליסט מס' 43 הנשיא הרביעי ג'יימס מדיסון שקל את ההשלכות של ההגדרה של "מושב הממשל" בחוקת ארצות הברית.
למרות שהוא ציין ניגודי עניינים אפשריים, ואת הצורך ב"בית מחוקקים עירוני למטרות מקומיות", מדיסון לא התייחס לתפקידו של המחוז בהצבעה הלאומית.
חוקרים משפטיים חלוקים בשאלה האם חקיקה רגילה של הקונגרס יכולה לקבל את המחוז כמדינה בשל מעמדו כמקום מושבו של הממשל, שפרק 1 סעיף 8 לחוקה מחייב שיהיה תחת סמכות השיפוט הבלעדית של הקונגרס.
בהתאם לפרשנות של הטקסט, קבלת המחוז כמדינה עשויה לדרוש תיקון חוקתי מעבר לחקיקה הרגילה.
תושבי מחוז קולומביה התומכים בקבלתה כמדינה משתמשים לפעמים בסיסמה "מיסוי ללא ייצוג" כדי לציין את היעדר הייצוג בקונגרס.
הביטוי הוא גרסה מקוצרת של סיסמת המחאה של מלחמת העצמאות "אין מיסוי ללא ייצוג".
התושבים נהגו לכתוב את המשפט על גבי לוחיות הרישוי של רכבם.
למכונית הנשיאותית של הנשיא ביל קלינטון הייתה מוצמדת לוחית רישוי כזו בסוף כהונתו, והנשיא ג'ורג' ווקר בוש החליף את לוחיות הרכב זמן קצר לאחר תחילת כהונתו.
הנשיא ברק אובמה החזיר את לוחית הרישוי המחאתית זמן קצר לפני השבעתו לקדנציה השנייה.
הנשיא דונלד טראמפ הסיר בסופו של דבר את לוחית הרישוי ובכך סימן את התנגדותו לקבלת המחוז כמדינה.
אפשרות נוספת המוצעת היא סיפוח המחוז למדינת מרילנד, שממנה הופרד המחוז.
הדבר יעניק לתושבי מחוז קולומביה את היתרון של מדינה והייצוג בקונגרס תוך מניעת יצירת מדינה 51, אך דרושה הסכמה של מרילנד למהלך כזה.
ב-15 באפריל 2016, ראש עיריית המחוז מיוריאל באוזר קרא להצבעה ברחבי העיר בשאלת ההפיכה למדינה.
לאחר מכן פורסמה הצעת חוקת מדינה חוקה זו תהפוך את ראש עיריית מחוז קולומביה למושל המדינה המוצעת, בעוד שחברי מועצת המחוז יהוו את בית הנבחרים המוצע.
ב-8 בנובמבר 2016 הצביעו מצביעי מחוז קולומביה ברוב מכריע בעד הקמת מדינה, כאשר 86% מהמצביעים הצביעו בעד.
ב-26 ביוני 2020, בית הנבחרים של ארצות הברית הצביע 232–180 בעד הקמת מדינה בוושינגטון די.
החקיקה נבלמה בסנאט בה החזיקה המפלגה הרפובליקנית ברוב.
הנשיא טראמפ אף הכריז כי יטיל וטו על החקיקה במידה ויידרש.
ב-22 באפריל 2021 בית הנבחרים של ארצות הברית הצביע שוב 216–208 בעד הקמת מדינה בוושינגטון די.
הצעת חוק דומה, ס' 51, "הצעת חוק למתן אישור מדינת וושינגטון די.
לאיחוד" הוצגה קודם לכן בסנאט של ארצות הברית ב-30 באפריל הסנאטור הדמוקרטי ג'ו מנצ'ין יצא נגד שתי הצעות החוק, אשר לטענתו אינן מספיקות להפיכת המחוז למדינה ונדרש תיקון לחוקה ולמעשה הכריע נגד העברתן.
פוארטו ריקו מוזכרת לעיתים קרובות כמדינה פוטנציאלית של ארצות הברית.
במשאל עם שנערך ב-2012 רוב המצביעים, 54%, הביעו חוסר שביעות רצון מהיחסים הפוליטיים הקיימים.
61% מהמצביעים תמכו בהפיכתם למדינה.
ב-11 בדצמבר 2012 החליט בית המחוקקים של פוארטו ריקו לבקש מהנשיא והקונגרס האמריקאי לפעול לפי התוצאות לסיים את מעמדה הטריטוריאלי ולהתחיל בתהליך קבלתה לאיחוד כמדינה.
ב-4 בינואר 2017 חברת בית הנבחרים מטעם פוארטו ריקו קידמה הצעת חוק שתאשרר את הקמת המדינה עד 2025.
ב-11 ביוני 2017 נערך משאל עם לא מחייב נוסף שבו הצביעו 97.7 אחוזים בעד אופציית המדינה אחוז ההצבעה בהצבעה זו עמד על 23 אחוזים, המהווה שפל היסטורי שכן אחוז ההצבעה בפוארטו ריקו נע בדרך כלל סביב 80%.
בשנת 2024 נערך משאל עם נוסף, עם שלוש אפשרויות: מדינה, עצמאות או עצמאות עם התאגדות חופשית.
58% מהמבציעים תמכו בהענקת מעמד של מדינה, אם כי משאל העם לא כלל אופציה לסטטוס קוו.
ב-15 בפברואר 2025 אישר בית הנבחרים של פוארטו ריקו החלטה על מעמדה המשפטי של פוארטו ריקו, ההחלטה מבקשת מהנשיא והקונגרס להגיב ולפעול בהקדם בהתאם לדרישות אזרחי פוארטו ריקו.
גואם, הממוקמת במערב האוקיינוס השקט, היא אחד מחמשת הטריטוריות של ארצות הברית עם ממשלה אזרחית.
בשנות ה-80 ותחילת שנות ה-90, הייתה באי תנועה משמעותית בעד הפיכת גואם לישות טריטוריאלית דומה לפוארטו ריקו ואיי מריאנה הצפוניים.
תנועות אחרות דוגלות בהפיכת גואם למדינה, באיחוד עם מדינת הוואי, באיחוד עם איי מריאנה הצפוניים כטריטוריה אחת ועוד.
הטריטוריה האינדיאנית ניסתה להקים מדינה ב-1905, כאשר אזרחי חמשת השבטים המתורבתים הציעו להקים מדינת בשם סקויה כאמצעי לשמור על השליטה על אדמותיהם ומשאביהם.
כינוס חוקתי התקיים ב-21 באוגוסט 1905 במוסקוגי אוקלהומה, והחוקה המוצעת אושרה ברובה המכריע על ידי הילידים והתושבים הלבנים של הטריטוריה.
אך הקונגרס לא תמך בהקמת סקויה, והטריטוריה האינדיאנית סופחה לאוקלהומה ב-1907.
בשנים 1984 ו-1993 נעשו ניסיונות להכריז על איי הבתולה של ארצות הברית כמדינה.
גם בסמואה האמריקנית נעשו מאמצים דומים בשנים 2005 ו-2017.
ארצות הברית סיפחה את הפיליפינים לשטחה מהאימפריה הספרדית ב-1898 על פי חוזה פריז והקימה את הטריטוריה המבודדת של איי הפיליפינים ב-1901. מאז התקיימו בפיליפינים תנועות עממיות קטנות שתמכו בהצטרפות לארצות הברית.
במהלך הבחירות לנשיאות הפיליפינים ב-1981, 4% מציבור הבוחרים הצביעו למועמדים שדגלו במשאל עם להפיכת הפיליפינים למדינה ה-51 בארצות הברית.
פיצולים בתוך מדינות ארצות הברית
במהלך ההיסטוריה הועלו מספר הצעות, בדרגות תמיכה שונות, לחלק מדינות שיש להן אזורים שונים מבחינה פוליטית או תרבותית לישויות קטנות יותר, הומוגניות ויעילות יותר.
פיצול מדינה דורש אישור הן של בית המחוקקים שלה והן של הקונגרס האמריקאי.
דוגמאות להצעות של מדינות חדשות:
הקמת מדינה עבור אומת נאוואחו, בשטחי אריזונה ניו מקסיקו ויוטה, השמורה האינדיאנית הגדולה ביותר בארצות הברית.
האזור כבר נהנה ממידה גדולה של אוטונומיה פוליטית, כך שהקמת מדינה לא תהיה בעייתית כמו חלוקת אזורים של מדינות אחרות.
הקמת מדינת נאוואחו תעזור להשיג ייצוג שוויוני, שכן נכון לשנת 2023, רק ארבעה נציגים וסנאטור אחד היו אינדיאנים.
פרישה של מחוז פימה באריזונה, ואיחוד של המחוזות השכנים קוצ'יז, יומה וסנטה קרוז למדינה.
פיצול של צפון קליפורניה ודרום אורגון להקמת מדינה בשם ג'פרסון.
פיצול מחוז קוק המכיל את שיקגו ממדינת אילינוי.
ההצעה הוצעה על ידי תושבי מדינת אילינוי השמרנית יותר כדי להיפרד מההשפעה הפוליטית של אזור שיקגו הליברלי.
הצעות שונות מחלקות את ניו יורק למדינות נפרדות, רובן כרוכות במידה מסוימת בהפרדה של העיר ניו יורק משאר המדינה.
היו גם הצעות להפריד את לונג איילנד למדינה.
על פי ההחלטה שבה התקבלה רפובליקת טקסס לארצות הברית ולחוקתה, יש לה את הזכות לחלק את עצמה לעד חמש מדינות.
בעשורים הראשונים שלה היה מספר לא מבוטל של טקסנים שנקראו דיוויזניסטים שתמכו בחלוקת המדינה.
חלוקת מדינת וושינגטון למערב וושינגטון ולמזרח וושינגטון דרך רכס קסקייד.
בין השמות שהועלו להצעה זו, מזרח וושינגטון, מדינת לינקולן, קסקדיה, ומדינת ליברטי.
מדינות מסוימות, בגלל קווי הדמיון התרבותיים והבריתות ההדוקות שלהן עם ארצות הברית, מתוארות לפעמים כמדינה ה-51. במדינות אחרות נעשו ניסיונות ומהלכים שונים להצטרף לארצות הברית ולמעשה להיות המדינה ה-51.
בקנדה, המדינה ה-51 הוא ביטוי המשמש בדרך כלל כדי כאזהרה נגד צעדים פוליטיים שאם יינקטו גורלה של קנדה תהיה להיות מדינה שולית בארצות הברית.
דוגמאות לכך הן הסכם הסחר החופשי של קנדה-ארצות הברית ב-1988, דיונים על יצירת מערך הגנה משותף וכדומה.
בדצמבר 2024 הנשיא הנבחר דונלד טראמפ הציע לקנדה לשקול להפוך למדינה ה-51 בארצות הברית אם ראש הממשלה ג'סטין טרודו מרגיש שהמכסים המתוכננים שלו יפגעו בכלכלת קנדה.
הדברים נאמרו במהלך פגישה מתוחה עמו על גירעונות סחר ואבטחת גבולות במאר-א-לאגו.
מאוחר יותר כינה את טרודו כ"מושל טרודו של מדינת קנדה הגדולה" ואמר כי הוא מצפה לפגוש אותו שוב כדי להמשיך בשיחותיהם בנושא "מכסים וסחר".
טראמפ שב וחזר על אמירות מסוג זה במספר הזדמנויות ובמספר הודעות ברשתות החברתיות.
ההערות של טראמפ הציתו מחדש את השיח על איחוד ארצות הברית וקנדה.
הסופר הקנדי דון טפסקוט הציג מספר תנאים למיזוג ביניהם הפיכת כל פרובינציה למדינה נפרדת שתשמור על זהותה כך שקנדה תצטרך להיות מורכבת מ-13 מדינות או טריטוריות.
בנוסף הקנדים ישמרו על מערכת הבריאות שלהם בה מושקעים 11 אחוז מהתמ"ג שלהם.
לקנדה גם תינתן עצמאות לגבי זכויות משפטיות נוספות כגון טיפולי בריאות לנשים, חופשת לידה בתשלום לגברים ולנשים, פיקוח על נשק, וקליטת פליטים.
דוגמה אחת לתנועה קנדית התומכת סיפוח היא במחוז אלברטה.
פרויקט בדלני בשם Alberta51 זכה לתשומת לב תקשורתית מסוימת.
קריאות אמריקניות לאיחוד עם אלברטה טוענות כי היא זו שתרוויח מהמהלך.
לצד זאת ישנה תמיכה גוברת בתנועות בדלניות באלברטה המאמינות כי מדיניות הממשלה הפדרלית פוגעת ביכולתו של המחוז לבנות צינורות לתעשיית הנפט והגז של המחוז ותשלומי השוויון הפדרליים.
בסקר שנערך בספטמבר 2018, 25% מהאלברטנים האמינו שעדיף להם להיפרד מקנדה ו-62% האמינו שהם לא מקבלים מספיק מהקונפדרציה.
ב-1980 שני חברי האספה המחוקקת של ססקצ'ואן, שנבחרו כחברים במפלגה השמרנית הפרוגרסיבית של ססקצ'ואן הקימו את המפלגה היוניונית, מפלגה פרובינציאלית בססקצ'ואן שדגלה כי ארבעת המחוזות של מערב קנדה יצטרפו לארצות הברית.
המפלגה לא הצליחה להתרומם ונסגרה כעבור זמן קצר.
בשנים 1847–1848, עם התבוסה המהדהדת שהנחילה ארצות הברית למקסיקו והכיבוש בסיום מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, קראו קולות בקונגרס לסיפוח מקסיקו כולה.
התוצאה הייתה ויתור מקסיקני באמצעות הסכם גואדלופה אידלגו, שבה סיפחה ארצות הברית כמעט 31% ממקסיקו.
הוויתור המקסיקני כלל את שטחי מדינות קליפורניה, נבדה, יוטה, רוב אריזונה, המחצית המערבית של ניו מקסיקו, הרובע המערבי של קולורדו, והפינה הדרום-מערבית של ויומינג.
ארצות הברית רכשה מאוחר יותר טריטוריה מקסיקנית נוספת ברכישת גדסדן ב-1854. בשנת 1848 נדונה בקונגרס הצעת חוק שתספח את הרפובליקה של יוקטן ממקסיקו אך לבסוף לא נערכה הצבעה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר דנמרק נכבשה על ידי גרמניה הנאצית, ארצות הברית שלטה לזמן קצר בגרינלנד לצורך שדות קרב והגנה.
ב-1946 הציעה ארצות הברית לקנות את גרינלנד מדנמרק תמורת מאה מיליון דולר אך דנמרק סירבה הסיבה העיקרית להתעניינות של ארצות הברית בגרינלנד היא משאבי הטבע העצומים שלה.
אלבניה מכונה לעיתים המדינה ה-51 בשל עמדותיה הנתפסות כפרו-אמריקאיות, ומדיניותה של ארצות הברית כלפיה.
בהתייחסו לביקורו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש באירופה ב-2007, אמר ראש עיריית טירנה אדי רמה "אלבניה היא ללא ספק המדינה הפרו-אמריקאית ביותר באירופה, אולי אפילו בעולם...
בשום מקום אחר לא ניתן למצוא כבוד ואירוח כזה לנשיא ארצות הברית.
אפילו במישיגן, הוא לא היה רצוי כך".
בזמן ביקורו של שר החוץ ג'יימס בייקר ב-1992, היה מהלך לקיים משאל עם המכריז על אלבניה כמדינה ה-51.
בשנת 1873 מנהיג קנטון קרטחנה, רוקה בארסיה, ביקש להפוך את קרטחנה לחלק מארצות הברית במכתב לנשיא יוליסס ס.
גרנט, על רקע מרד שערך נגד הרפובליקה הספרדית הראשונה.
ממשלת ארצות הברית מעולם לא השיבה.
הממלכה המאוחדת כונתה לפעמים המדינה ה-51 בשל היחסים המיוחדים בין המדינות.
במיוחד מאז שיתוף הפעולה ההדוק בין רוזוולט ווינסטון צ'רצ'יל במהלך מלחמת העולם השנייה, ובתקופת ראשות הממשלה של מרגרט תאצ'ר וטוני בלייר.
במאמר שפורסם ב-5 באפריל 1999 בפורבס, הציע ההיסטוריון פול ג'ונסון כחלופה לאיחוד האירופי, שבריטניה תהפוך לעשר מדינות ויחד עם קנדה (כמדינה אחת לכל פרובינציה), אוסטרליה וניו זילנד תצטרף לארצות הברית.
במהלך מלחמת אוקראינה–רוסיה, חברת הקונגרס הרפובליקנית מרג'ורי טיילור גרין, התייחסה באופן שנוי במחלוקת לנשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי כ"נשיא הצללים של ארצות הברית", והעירה כי אוקראינה היא "המדינה ה-51" בשל התמיכה האמריקאית המאסיבית באוקראינה במלחמה.
בשנת 2010 היה ניסיון לרשום מפלגה בשם המדינה ה-51 בוועדת הבחירות של ניו זילנד.
המפלגה דוגלת בהפיכת ניו זילנד למדינה ה-51 של ארצות הברית.
ב-5 בפברואר 2010 הגישה המפלגה בקשה לרשום לוגו בוועדת הבחירות.
הלוגו – דגל ארצות הברית עם 51 כוכבים – נדחה על ידי ועדת הבחירות בטענה שהוא עלול לגרום לבלבול ולהטעות את הבוחרים.
בסעיף 3 של אמנת סן פרנסיסקו בין מעצמות הברית ליפן, שנכנס לתוקף באפריל 1952, ארצות הברית הכניסה את איי ריוקיו, כולל מחוז אוקינאווה, איי בונין ואיוו ג'ימה למועצת הנאמנות של האומות המאוחדות.
השטחים הוחזרו אט אט לשלטון היפני.
אוקינאווה הוחזרה ב-15 במאי 1972, אך ארצות הברית מעמידה כוחות בבסיסי האי כהגנה ליפן.
המשך הנוכחות הצבאית מתוארת כמדינה ה-51.
ליבריה הוקמה על ידי האגודה האמריקנית לקולוניזציה בשנת 1822 כבית לאמריקאים שחורים משוחררים ומחזיקים בקשר היסטורי הדוק עם ארצות הברית.
בירת ליבריה, מונרוביה, נקראה על שמו של ג'יימס מונרו, נשיא ארצות הברית החמישי.
ליבריה נחשבת לעיתים כ"מיני-אמריקה" משום שאנשיה מדברים אנגלית, משתמשים ביחידות מדידה אמריקאיות, עיצבו את דגל המדינה לפי דגם דגל הכוכבים והפסים האמריקאי ואף יצרו חוקה בסגנון ארצות הברית.
ליברים רבים מתייחסים לארצות הברית כמדינת האם שלהם או כמדינה ה-51.
המדד המשולב למצב המשק הוא אינדיקטור כלכלי חודשי שמפרסם בנק ישראל החל משנות ה-90, המשקלל נתונים ממספר תחומים במשק הישראלי, במטרה להעניק תמונה עדכנית של מצבו של המשק.
המדד נחשב לאחד הכלים המרכזיים ביותר לניטור מגמות הצמיחה וההאטה במשק הישראלי, ולפיכך הוא זוכה לתשומת לב רבה מצד קובעי מדיניות, כלכלנים וחוקרים.
המדד פותח בחטיבת המחקר של בנק ישראל בשנות ה־90, במטרה לספק הערכה שוטפת של מצב המשק בתדירות גבוהה יחסית.
המדד מאפשר לנטר בזמן אמת את מגמות הכלכלה, להבדיל מנתוני התמ"ג המתפרסמים אחת לרבעון.
ייחודו של המדד נעוץ ביכולתו לשקלל אינדיקטורים ממגוון מקורות ולספק תמונה אינטגרטיבית אחת, המשקפת את "דופק" המשק.
המדד המשולב מחושב באמצעות מודל סטטיסטי, וכולל שני רכיבים עיקריים:
קצב הצמיחה ארוך הטווח של התוצר העסקי – משתנה הדרגתי לאורך זמן.
דינמיקה קצרת טווח של אינדיקטורים נבחרים – מכוילים במונחי סטיות תקן.
החישוב נעשה באמצעות מסנן קלמן, שיטה סטטיסטית המאפשרת לשלב ולעדכן מידע מנתונים שמגיעים בתדירויות שונות (חודשית ורבעונית) ובדיוקים משתנים.
המדד מתעדכן אחת לחודש, ולעיתים מתבצעים עדכוני עבר בהתאם לפרסום נתונים מתוקנים מהלמ"ס.
המדד מבוסס על 12 אינדיקטורים עיקריים:
מדדי פדיון בענפי השירותים והמסחר הקמעונאי
מספר משרות שכיר במגזר העסקי
המדד מתפרסם מדי חודש, בסמוך ליום שבו הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מפרסמת את נתוני הייצור התעשייתי והפדיון.
המדד נחשב למדד הקרוב ביותר למצב הפעילות הכלכלית בזמן אמת, עוד לפני פרסום נתוני התמ"ג.
משמש את בנק ישראל לקביעת מדיניות מוניטרית.
מאפשר לממשלה ולמוסדות כלכליים לתכנן מדיניות פיסקלית.
מסייע לציבור, למשקיעים, לכלכלנים ולאנליסטים להעריך מגמות כלכליות טרם פרסום נתוני התוצר המקומי הגולמי (תמ"ג) הרשמיים.
משמש כלי עזר לחיזוי ביצועי המשק ברבעון הנוכחי.
בשנים 2021–2022, המדד המשולב שיקף את התאוששות המשק הישראלי ממשבר הקורונה.
שנת 2021 בלטה במיוחד עם עלייה שנתית חריגה של כ־10%, הגבוהה ביותר בעשור האחרון, שנבעה בעיקר מ"אפקט הקפיצה" לאחר תקופת המשבר.
פרוץ מלחמת חרבות ברזל באוקטובר 2023 הביא לשינוי חד במגמות.
לראשונה מזה שנים רבות המדד רשם ירידה שנתית של כ־1.5% בשנת 2023, ירידה המבטאת את ההשפעה הישירה של הלחימה על הפעילות הכלכלית.
במהלך 2024 נרשמו תנודות חדות במדד, ששיקפו את תנאי אי־הוודאות והמצב הביטחוני:
הרבעון הראשון של 2024 – יציבות יחסית עם עלייה מתונה, לאחר ההלם הראשוני של המלחמה.
אמצע 2024 – תקופה של תנודות והאטה, שבה נרשמו גם ירידות חודשיות במדד.
הרבעון האחרון של 2024 – התחלת התאוששות הדרגתית, שבאה לידי ביטוי במיוחד בדצמבר בעלייה של כ־0.7%.
בתחילת 2025, על פי נתונים זמינים עד חודש יוני, המדד המשיך להציג מגמות מעורבות: עליות מתונות בחודשים אחדים לצד ירידות נקודתיות, מה שמעיד על התאוששות חלקית המתמודדת עם המשך אי־היציבות הביטחונית.
הרכיבים שהשפיעו ביותר על תנודות המדד בתקופה זו כללו:
ייצוא שירותים – נפגע משמעותית כתוצאה מהמשבר הביטחוני ומירידה בתיירות.
צריכה פרטית – התכווצה ברבעונים הראשונים של המלחמה, אך התאוששה בהדרגה במהלך 2024.
פעילות תעשייתית – סבלה ממגבלות כוח אדם ומשיבושים בשרשראות האספקה.
לפי הערכות בנק ישראל, קצב ההתאוששות של המדד תלוי במידה רבה בהתפתחויות הביטחוניות ובחזרה הדרגתית לשגרה כלכלית.
למדד יתרונות רבים כמדד משולב ועדכני, אך קיימת גם ביקורת:
חלק מהנתונים מתעדכנים באיחור ולכן המדד עצמו מתוקן לאחור.
המדד אינו מנבא אלא מתאר את המציאות העכשווית.
אף על פי כן, בעבר שימש לאותת מראש על מיתונים (כמו ב־2020) ועל התאוששויות (בסוף 2021).
האיחוד של רוסיה ובלארוס הוא רעיון לישות על-לאומית הכוללת את הפדרציה הרוסית ואת בלארוס.
בדיונים ביניהן מכנות המדינות את האיחוד בתור "המדינה המאוחדת".
"חבר העמים של רוסיה ובלארוס" נוצר ב-2 באפריל 1996, וחוזק ב-2 באפריל 1997 כאשר מנהיגי שתי המדינות חתמו על "אמנת איחוד בין בלארוס ורוסיה" אשר שינתה את שם הישות שנוצרה ל"האיחוד של רוסיה ובלארוס".
בדצמבר 1998 נחתמו אמנות נוספות, על מנת להעניק לישות החדשה איחוד פוליטי, כלכלי וחברתי רב יותר.
הישות נוצרה עקב שילוב אינטרסים בין בלארוס, שבראשה עמד אלכסנדר לוקשנקו, שרצה לקשור את כלכלתה החלשה של ארצו בכלכלת הפדרציה הרוסית, לבין בוריס ילצין, שעמד תחת לחצם של יריביו הפוליטיים, שתמכו באיחוד מלא בין רוסיה ובלארוס.
הצעה דומה הציע בעבר נשיא קזחסטן, נורסולטאן נזרבייב, שהיה בעל חזון ליצירת "איחוד אירואסיאתי".
חזונו של נזרבייב התגשם כשהאיחוד החל לפעול בשנת 2015.
עם זאת, טיבה של הישות שיצרו האמנות מעורפל למדי.
"האמנה ליצירת מדינה מאוחדת של רוסיה ובלארוס" היא האחרונה שנחתמה, ב-8 בדצמבר 1999, ובה מוצהר על כוונה עתידית להשיג בסופו של דבר פדרציה בנוסח ברית המועצות עם נשיא משותף, פרלמנט משותף, דגל וסמל משותפים, המנון, חוקה, צבא, אזרחות, ומטבע משותפים.
האיחוד הנוכחי אושר על ידי הדומה הרוסית ב-22 בדצמבר 1999 והאספה הלאומית של בלארוס ב-6 בינואר 2000, שהוא המועד בו נכנסה האמנה לתוקף, והאיחוד בין המדינות קם והיה.
על פי אמנות האיחוד השונות היו צריכים להיווצר המוסדות הבאים:
מועצת מדינה עליונה, האמורה להיות הסמכות העליונה במדינה המאוחדת, בה יהיו חברים הנשיאים, ראשי הממשלה וראשי הפרלמנט של שתי הארצות.
לכל מדינה יש קול אחד במועצה, ופירוש הדבר הוא כי על כל ההחלטות להתקבל פה אחד.
מועצת שרים, המורכבת מראשי הממשלה של שתי הארצות, שרי החוץ, הכלכלה, האוצר ומזכירי המדינה.
פרלמנט של שני בתים המורכב מ"בית נציגים" נבחר ובו 75 צירים רוסים ו-28 בלארוסים, שייבחר על ידי אוכלוסיית שתי הארצות, ו"בית האיחוד" ובו 36 נציגים לכל מדינה, הנבחר על ידי הנציגים בבית העליון של כל מדינה.
מוסדות אלו לא הוקמו מעולם.
בית משפט של האיחוד ובו תשעה שופטים הנבחרים לתקופות כהונה בנות שש שנים.
גם מוסד זה לא הוקם מעולם.
מוסד לפיקוח על התקציב השולט בתקציבי האיחוד.
על פי האמנה כל מדינה שומרת על ריבונותה הן כלפי פנים והן כלפי חוץ, ומכאן שרוסיה ובלארוס ממשיכות להיות אחראיות לחלוטין לענייניהן הפנימיים וליחסי החוץ שלהן.
האיחוד כשלעצמו אינו יכול לטעון לייצוג במוסדות חיצוניים או לבטל חקיקה או החלטות ממשלה של חברותיו, פרט למקרים נדירים המופיעים באמנת האיחוד.
ככזה, האיחוד מזכיר יותר קונפדרציה מסוג האיחוד האירופי.
פאבל בורודין הוא כיום מזכיר האיחוד.
הוא מונה לראשונה על ידי מועצת המדינה העליונה ב-26 בינואר 2000 לתקופת כהונה בת ארבע שנים שהוארכה ב-2004 וב-2008.
נראה כי זמן קצר לאחר אישור האיחוד איבדו המדינות החברות בו את העניין באיחוד, כאשר בתחילה רוסיה, ולאחר מכן בלארוס, החזירו את מנגנוני המכס בין שתי המדינות ב-2001, ובזאת סיימו את איחוד המכס שהיה התוצר המעשי הבולט של האמנות.
נעשו תוכניות לביסוס מטבע משותף, אך אלו נדחו כמה פעמים.
בלארוס ורוסיה שמרו על סמליהן הלאומיים ולא יצרו סמלים משותפים לשימוש האיחוד.
שיר בשם "איחוד האומות הריבוני" (Державный союз народов) הוצע כהמנון לאיחוד.
השיר, המבוסס על המנון ברית המועצות מתייחס לאיחוד רחב יותר מזה של רוסיה ובלארוס.
בתחילה הבטיח אלכסנדר לוקאשנקו כי מטבע משותף ייכנס לתוקף ב-1 בינואר 2004, אך הדבר לא בוצע, ונדחה מספר פעמים.
מדינות נוספות בברית המועצות לשעבר הביעו את רצונן להצטרף לאיחוד, אם כשותפות מלאות ואם בתנאי איחוד המכס.
ביניהן נמצאות קזחסטן, קירגיזסטן, מולדובה, ואף סרביה (שמעולם לא הייתה תחת שליטה רוסית).
ב-15 בדצמבר 2006 החלו שיחות על חידוש ביצוע אמנת האיחוד, אך לאחר זמן מה חלו עיכובים נוספים.
בינואר 2007 טען לוקאשנקו כי מטרתם של הרוסים הוא צירוף בלארוס לפדרציה הרוסית ואובדן עצמאותה לחלוטין.
באוקטובר 2007 הכריז ראש ממשלת רוסיה ויקטור זובקוב כי תקציב האיחוד יוגדל בעשרה אחוזים בשנת 2008, על מנת לספק מימון ראוי לפרויקטים משותפים.
הצהרה זו הביאה להשערה כי רוסיה חידשה את עניינה באיחוד.
פגישה בין בורודין ובין לוקאשנקו ובין ולדימיר פוטין ששימש אז כנשיא הפדרציה הרוסית, במינסק בדצמבר 2007 חיזקה השערה זו.