tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השיר הגיע ל-3 מיליון צפיות באתר יוטיוב.
לאחר צאת האלבום בלטו השירים "היא לא את", שהגיע למיליון צפיות באתר יוטיוב בשבועיים הראשונים.
השיר "כל החלומות" הגיע למיליון צפיות בזמן קצר והצליח בהשמעות ברדיו.
כבר בשבועיים הראשונים הגיע האלבום למעמד אלבום פלטינה כפולה על מכירות של 60-אלף מכירות וכעבור חודשיים למעמד פלטינה משולשת על מכירות של למעלה מ-120 אלף עותקים, בחודש הראשון נצפה האלבום מעל ל-400-אלף צפיות באתר יוטיוב, ושירי האלבום נצפו מעל ל-10 מיליון צפיות באתר יוטיוב.
בניגוד לאלבומו הקודם של גולן "נגעת לי בלב", אלבום זה זכה לביקורות אוהדות בקרב מבקרי המוזיקה השונים.
הלב הרגיל הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2014, שבויים על ידי ראיין מרפי.
התסריט נכתב על ידי לארי קרמר, שהתבסס על המחזה האוטוביוגרפי ברובו שפרסם בשנת 1985 באותו שם.
בסרט מככבים מארק רופאלו, מאט בומר, טיילור קיטש, ג'ים פרסונס, אלפרד מולינה, ג'ו מנטלו, וג'וליה רוברטס.
הסרט יצא ב-26 באוגוסט 2014. הסרט שודר לראשונה בישראל לכבוד שבוע הגאווה ב-13 ביוני 2014, ב-yes3.בטקס פרי האמי 2014, זכה הסרט בפרס הסרט הטוב ביותר.
הסרט מציג את משבר האיידס בעיר ניו יורק בין השנים 1981 ל-1984, כפי שנראה מנקודת מבטו של הסופר והאקטיביסט נד ויקס, המייסד היהודי-אמריקאי ההומוסקסואל של קבוצת תמיכה בולטת בנפגעי ה-HIV.
ויקס העדיף עימותים ציבוריים גלויים על פני אסטרטגיות רגועות ופרטיות יותר, אותן העדיפו שותפיו, חבריו ובן זוגו - ארוניסטים ברובם.
ההבדלים בדעותיהם הובילו לוויכוחים תכופים שאיימו לערער את הגשמת מטרותיהם המשותפות.
בקיץ של 1981, נוסע נד ויקס (מארק רופאלו) - מחזאי הומוסקסואל גלוי מניו יורק - למסיבת יום ההולדת של חברו קרייג דונר (ג'ונתן גרוף) בלונג איילנד.
במקום נמצאים צעירים הומוסקסואליים רבים אחרים, שחוגגים את יכולתם להפגין את מיניותם בגלוי.
על אף שהוא נראה צעיר ובריא, קרייג מתמוטט על החוף ללא סיבה נראית לעין, ולאחר מכן מתחיל לסבול משיעולים.
מאוחר יותר הוא מתחיל לסבול מפרכוסים אלימים ומובהל לבית החולים, שם נקבע מותו זמן קצר לאחר מכן.
במהלך הנסיעה שלו בחזרה לניו יורק, נד קורא מאמר בניו יורק טיימס, שכותרתו: "סרטן נדיר אובחן ב-41 הומוסקסואלים".
הוא מבקר במשרדה של ד"ר אמה ברוקנר (ג'וליה רוברטס), רופאה שמתניידת בכיסא גלגלים.
היא מספרת לו שטיפלה בחולים רבים שהופיעו אצלם סימפטומים של מחלות שבדרך כלל לא פוגעות באנשים, אלא אם כן קרסה המערכת החיסונית שלהם.
נראה כי כל המקרים הללו הופיעו בקרב גברים הומוסקסואלים.
היא מבקשת מנד לעזור להעלות את המודעות למחלה הזו בקרב הקהילה ההומוסקסואלית.
נד מארגן כינוס בביתו ומזמין רבים ממכריו ההומוסקסואלים לשמוע את ד"ר ברוקנר.
על אף שאין לה ראיה חותכת, היא מאמינה שהמחלה עוברת באמצעות מגע מיני, וטוענת שעליהם להימנע מקיום יחסי מין בתקופה הנוכחית כדי להימנע ממקרים חדשים.
ההצעה מכעיסה ומקוממת את המשתתפים, שטוענים שדימוי שלילי לקיום יחסים הומוסקסואליים יפגע בקהילה, והאיסור עצמו קיצוני ולא ריאלי.
נד, ברוס נילס (טיילור קיטש), טומי בואטרייט (ג'ים פרסונס), מיקי מרכוס (ג'ו מנטלו) וכמה חברים אחרים מקימים ארגון קהילתי שנועד להתמודד עם משבר הבריאות בקהילה ההומוסקסואלית הגברית.
הארגון עוסק בגיוס תרומות למחקר רפואי של המחלה, שעכשיו נקראת איידס, ומקים קו חם לסיפוק מידע וייעוץ.
למרות התנגדותו של נד, ברוס נבחר להיות נשיא הארגון בשל היותו אהוב ומקובל על האנשים, בניגוד לנד שמצטייר כלוחמני ואגרסיבי מדי.
נד מגייס את אחיו בן, שותף בכיר בחברת עורכי דין נחשבת, לספק ייעוץ משפטי חינם לארגון.
עם זאת, בין השניים פורץ עימות ונד מסרב להמשיך לדבר עם אחיו בטענה שבן לא רואה בו אדם שווה ערך בשל הזהות המינית שלו.
נד יוצר קשר עם פליקס טרנר (מאט בומר), עיתונאי הומוסקסואל מהניו יורק טיימס, בתקווה שיוכל להשתמש בקשריו בתחום התקשורת על מנת לפרסם את משבר הבריאות המחריף.
פליקס מסרב בטענה שזה לא בטווח היכולת שלו, אבל השניים מתחילים מערכת יחסית רומנטית.
בהמשך מופיעים אצל פליקס סימפטומים של המחלה אך נד נשאר לצדו ומטפל בו ככל שהמצב מחמיר.
ד"ר ברוקנר ונד מבקרים בבית חולים מקומי שבו מאושפזים כמה מהפציינטים שלה.
אנשי צוות בית החולים נמנעים מלהיכנס לחדרים מפחד להידבק, ולכן הטיפול שמקבלים החולים גרוע מאוד, וגם לאחר המוות הפרוצדורה מבזה ולא אנושית.
ד"ר ברוקנר מנסה לגייס מענק כספי על מנת לקדם את המחקר שלה על המחלה, אבל מאמציה נבלמים על ידי נציגי הממשלה.
לאחר מאמצים כושלים לפגישה עם ראש העיר, נד מוזמן לפגישה בבית הלבן אבל יועץ הנשיא שאיתו הוא נפגש מתעניין בעיקר בסבירות לפגיעה בגברים הטרוסקסואליים, ממניעים אנוכיים, ומסרב לעזור.
חברי הוועד מתאגדים נגד נד ומוציאים אותו מהארגון, בטענה שהטקטיקות שבהן הוא נוקט פוגעות בהם.
פליקס יוצר קשר עם אחיו של נד בבקשה שיעזור לו לערוך את צוואתו, שבה הוא מבקש להוריש הכול לנד.
בן, שמתרשם מאישיותו של פליקס שמגיע אליו חולה מאוד, מחדש את הקשר עם נד.
נד נמצא עם פליקס הגוסס בבית החולים וד"ר ברוקנר עורכת להם טקס נישואים מאולתר בנוכחותו של בן.
נד נוסע להרצות באוניברסיטת ייל, שם למד בצעירותו, לרגל שבוע הגייז שנחגג שם.
בסיום הסרט הוא יושב בצד וצופה בזוגות הרוקדים כשהוא דומע ומחייך.
"מיקי" מרכוס חברו של ויקס בי.
הצילומים החלו -8 ביוני 2013 בעיר ניו יורק במדינת ניו יורק.
ב-12 ביולי הצוות נראה מצלם את הסרט בשכונה איטליה הקטנה.
במהלך הצילומים, ההפקה הושהתה זמנית על מנת לתת לחלק מהשחקנים לשנות את מראם החיצוני; בומר רזה 18 קילו כדי להראות את נזקי האיידס בדמותו.
הסרט שודר לראשונה בערוץ HBO ב-25 במאי 2014 בשעה 21:00, והוקרן בהקרנה מוקדמת בפסטיבל הסרטים והווידאו Inside Out בטורונטו, אונטריו ב-23 במאי.
הסרט קיבל הכרה ביקורתית חזקה מהמבקרים ומהקהל, עם תשבחות רבות שהופנו לבימויו של ראיין מרפי, לתסריט של לארי קריימר ולעיבוד המוצלח של המחזה שלו לטלוויזיה, למשחק (במיוחד לזה של מארק רופאלו, מאט בומר, טיילור קיטש, ג'ים פרסונס, ג'ו מנטלו וג'וליה רוברטס), לדרמה, למסרים המוסריים ולערכי ההפקה.
בטקס פרסי האמי ה-66, שנערך ב-25 באוגוסט 2014, זכה הסרט בפרס סרט הטלוויזיה הטוב ביותר.
בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-72, שנערך ב-11 בינואר 2015, זכה מאט בומר בפרס שחקן השנה הטוב ביותר.
מארק רופאלו זכה בפרס גילדת שחקני המסך על תפקידו בסרט.
"הלב המסגיר" הוא סיפור קצר מאת הסופר האמריקאי אדגר אלן פו שפורסם בשנת 1843. הסיפור מסופר מנקודת מבטו של אדם המנסה לשכנע את הקוראים כי הוא אינו משוגע, בכך שהוא מתאר את הרצח שביצע.
"הלב המסגיר" מסופר על ידי אדם חסר שם, המתעקש כי איננו מטורף, אך סובל ממחלה שמחדדת את חושיו עד כדי שיגעון.
שותפו לדירה הוא אדם זקן, בעל עין אחת בהירה, המתוארת בידי המספר כ"עין של עיט".
עינו של הזקן מביאה את המספר למצב של אי נוחות ולחץ כה קשים, עד שהוא מחליט לרצוח אותו.
המספר מתעקש שאינו משוגע, ומספר כתימוכין לכך על הזהירות והדיוק בהם נקט בעת תכנון הרצח.
במשך שבעה לילות, בחצות, נכנס המספר לחדרו של הזקן, ומאיר עם העששית על העין שלו.
אך בכל פעם היא סגורה, והמספר מציין כי זאת הסיבה שלא היה ניתן "לעשות המלאכה", מכיוון שאין זה הזקן שהוא שונא, אלא רק את "עינו המרשעת".
בלילה השמיני, הזקן מתעורר לאחר שידו של המספר החליקה וגרמה לרעש.
אך המספר לא נרתע, אלא לא זז ונשאר נחבא בחושך החדר.
לאחר זמן מה הוא מחליט לפתוח את העששית מעט, ואלומת אור צרה נופלת בדיוק על העין של הזקן, חושפת שהיא פתוחה לרווחה.
למשמע פעימות לבו החזקות והמהירות של האיש הזקן, מחליט המספר לזנק עליו.
המספר חונק אותו בעזרת המיטה, עד שליבו מפסיק לפעום.
לאחר מכן, הוא מבתר את הגופה, מחביא את חלקיה מתחת לרצפת העץ שבחדר, ומוודא שאין כל ראיות שמצביעות על הרצח.
אך בכיו של הזקן העיר את השכנים, ואלו דיווחו למשטרה.
המספר מזמין את שלושת השוטרים שמגיעים אליו להסתכל בביתו.
הוא טוען שהבכי שנשמע היה שלו, בעת חלום רע, ושהזקן אינו במדינה כרגע.
משוכנע שהשוטרים לא ימצאו דבר, הוא מביא כיסאות והם יושבים בחדר השינה של הזקן, בדיוק מעל מקום המחבוא של חלקי גופתו.
פתאום, המספר מתחיל להרגיש אי נוחות, ומבחין בצלצול באוזניו.
הצלצול מתחזק, ואיתו הלחץ של המספר - שנתקף אימה כשהוא מבין שהוא שומע את ליבו של הזקן פועם מתחת לרצפה.
מפוחד עד טירוף מהחוזק ומהקצב של הלב הפועם מתחתיו, המספר נשבר, ומודה בפני השוטרים בפשע.
"הלב המסגיר" משתמש בשיטת "המספר הלא אמין".
זאת אומרת, המספר אינו נייטרלי, אלא חלק מהסיפור - כך שהמאורעות מתוארים מנקודת מבט של אדם משוגע.
כשהמספר מתאר את הרצח, הוא מתגאה במעשיו ובדרכי הפעולה שלו, ומביא אותן כהוכחה לשפיותו.
אך בפועל, הראיות האלו משמשות למטרה הפוכה - הוכחה לכך שהוא אדם מטורף, חולה נפש, וסובל מסוג מסוים של פרנויה.
המספר של "הלב המסגיר", נתפס לרוב כזכר.
בסיפור אין כל פעלים או תארים שיוכיחו את מינו של המספר, ומבקרים מסוימים מעלים את האפשרות שהדמות הראשית בסיפור היא אישה.
הסיפור חסר אקספוזיציה, ומתחיל בעיצומה של שיחה בין המספר לאדם לא ידוע.
יכול להיות שהמספר מתאר את האירועים בפני סוהר ראשי של בית סוהר, שופט, רופא או פסיכולוג.
האפשרות שמדובר ברופא או פסיכולוג מתקבלת על הדעת, מכיוון שנדמה כי כל מטרתו של המספר היא לשכנע את הנמען שהוא אינו מטורף - ובניסיון להוכיח זאת, נגרר לכל הפרטים הקטנים של הסיפור.
המילה הראשונה בסיפור היא "אמת!" - נראה שהמספר מיד מודה במעשיו לפני מישהו.
אדגאר אלאן פו, האִגרת הגנובה; הלב המגלה סוד; תרגם ראובן גרוסמן, תל אביב: פ' גינזבורג ("ספריה קטנה"), תרצ"ב 1932.
אדגר אלן פו, "הלב הבגוד", סִפורים, תרגם אהרן אמיר, ב, תל אביב: מחברות לספרות, תש"י.
(הקובץ הופיע בהמשך בשם חפושית הזהב: ועוד ספורים, תשכ"ו 1965.)
אדגר אלן פו, "הלב הבוגד", בתוך: מבחר הספור האמריקאי, עורכים י"מ לסק, ש' סקולסקי, תל אביב: הדר ("עם עם וסִפוריו"), תשי"ג.
אדגר אלאן פו, "הלב המדובב", בתוך: אדמומית של סתו: מתוך מבחר יצירותיהם של אוסקר ויילד, אדגר אלאן פו, רדיירד קיפלינג, קרל סנדבורג, מתורגמים בידי יוסף נדבה, תל אביב: רשפים, 1969.
אדגר אלן פו, "הלב המלשן", התולעת המנצחת, תרגם שמעון לוי, תל אביב: אופיר, תשנ"ב 1992.
אדגר אלן פו, "הלב המסגיר", תרגם גיורא לשם.
אדגר אלן פו, "הלב המדובב", מצב ביש: וסיפורי אימה אחרים, תרגם עודד וולקשטיין, חיפה: פרדס, תש"ע 2010.
אדגר אלן פו, "הלב הגלאי", המכתב הגנוב ואחרים: סיפורים, תרגמה אלינוער ברגר, עורך מנחם פרי, בני ברק: הקיבוץ המאוחד ("הספריה החדשה"), תש"ע 2010.
הלב והמעיין הוא הרכב מוזיקלי ישראלי, המבצע מוזיקת פולקלור יהודית עממית ואתנית בדגש על ניגונים חסידיים ומוזיקת כליזמרים.
הלהקה הוקמה בסוף העשור הראשון של המאה ה-21, במסגרת סדרת הופעות בבית אבי חי שבירושלים.
לאורך השנים קיימה הלהקה שיתופי פעולה עם מגוון יוצרים והרכבים, בהם ברי סחרוף, אביתר בנאי, יונתן רזאל, ישי ריבו, שלמה גרוניך וסימפונט רעננה.
הלהקה מנגנת בהופעות, ולעיתים מלווה אמנים נוספים.
שמו של ההרכב בא בעקבות משל הלב והמעיין המובא ב"מעשה משבעה קבצנים", אחד מסיפורי המעשיות משנים קדמוניות של רבי נחמן מברסלב.
נאור כרמי - כלי פריטה, קונטרבס, הפקה ועיבוד מוזיקלי.
חיליק פרנק - קלרינט, סולו, לעיתים שירה.
אורן צור - כינור, לעיתים עיבוד מוזיקלי.
אוריאל אלייב - בן למשפחת אלייב, אקורדיון וכלי הקשה.
בכל אחד מהאלבומים הצטרפו נגנים או זמרים נוספים להרכב, ביניהם עקיבא תורג'מן, נדב בכר, דניאל זמיר ואחרים, אך גרעין ההרכב נותר קבוע.
שירה חדשה - זמר אורח: אביתר בנאי, ה'תשע"א.
מנגנים ויז'ניץ - אלבום הופעה, ניגוני ויז'ניץ, ה'תשע"א.
אמנים אורחים: אמיל קרויטור, סניה קרויטר.
יוצאין בשיר - ניגוני חב"ד, ה'תשע"ג.
לך אמר ליבי - ניגוני הרב יצחק גינזבורג, ה'תשע"ג.
זמרים אורחים: אריאל זילבר, שלמה כץ, אילן דמרי.
אחכה לו - שירים שעלו מאפר השואה, ה'תשע"ד.
אמנים אורחים: אהוד בנאי, אביתר בנאי, ירמי קפלן, שי גבסו, אודי דוידי, ישי ריבו, הרב תמיר גרנות.
הלבוי הוא סרט גיבורי על אמריקאי משנת 2004 המבוסס על חוברות הקומיקס הלבוי וקשת הסיפור "Hellboy: Seed of Destruction" מבית Dark Horse Comics.
את הסרט ביים גיירמו דל טורו ומככבים בו רון פרלמן, ג'ון הרט וסלמה בלייר בתפקידים הראשיים.
עלילת הסרט מביאה את סיפורו של שדון שהפך לגיבור על העובד בחשאי עבור הלשכה להגנה ומחקרים פאראנורמליים.
הסרט זכה להצלחה מסחרית וזכה לביקורות חיוביות ולסרט המשך, הלבוי 2: הצבא המוזהב שיצא לאקרנים ביולי 2008.
הסרט היה מועמד לחמישה פרסי סטורן וזכה בפרס סאטורן לאיפור הטוב ביותר.
ב-2007 אתר Rotten Tomatoes דירג את הסרט בתור סרט הקומיקס ה-13 הטוב ביותר.
ב-2008 מגזין אמפייר דירג את הסרט בתור הסרט ה-11 מ-20 סרטי הקומיקס הגדולים ביותר.
שנת 1944. המיסטיקאי הרוסי גרגורי רספוטין מסייע לנאצים לבנות שער בין-ממדי על חופי סקוטלנד במטרה לשחרר מפלצות הנקראות אוגדרו-ג'האד הכלואות במרחב החלל, זאת על מנת שיעזרו לנאצים במלחמתם בבעלות הברית.
רספוטין נעזר בעוזרת שלו אילזה פון הופשטיין ואוברשטורמבאנפיהרר רופרכט קרונן, חבר באגודת תולה ומתנקש בכיר בשירות אדולף היטלר.
בינתיים, אנשי יחידת חיילים מטעם בעלות הברית מנסה להשמיד את השער, בעודם מונחים על ידי טרבור ברום הצעיר.
הם מצליחים להרוג את כל הגרמנים ולהשמיד את השער בזמן שרספוטין, קרונן ופון הופשטיין נמלטים.
היחידה מגלה שדון קטן עם יד ימין עשויה אבן שנגעה בשער, הם מכנים אותו "הלבוי" וברום מאמץ אותו.
60 שנה לאחר מכן, סוכן ה-FBI ג'ון מאיירס נשלח לבקשתו של פרופסור טרבור ברום על מנת לשרת בלשכה להגנה ומחקרים פאראנורמליים על מנת לפגוש את הלבוי וידידו ההומנואיד האמפיבי אייב סאפיין.
הוא מגלה כי חברה נוספת בשם ליז שרמן, אשפזה את עצמה במוסד פסיכיאטרי כדי להגן על אחרים מפניה בשל יכולותיה לשגר אש מידיה.
חרף ביקורים של הלבוי היא נחושה בדעתה שלא להשתחרר.
קרונן והופשטיין מגייסים את רספוטין במולדובה והשלושה משחררים לעולם את השד סמאל.
רספוטין מבקר את ליז בשנתה ומשפעל את כוחותיה וכמעט שמשמיד בכך את בית החולים.
מאיירס משכנע אותה לשוב ללשכה.
הלבוי יוצא להיאבק בסמאל שזורע הרס במרכז העיר ומגלה שבכל פעם שהוא הורג אותו סיגל נולד מחדש ומכפיל את עצמו.
הלבוי, אייב וכמה סוכנים פדרליים יורדים בתעלות הביוב כדי להשמיד את הביצים שמהם נולד סמאל מחדש, שם הוא נתקל בקרונן שפע את אייב והרג את כל סוכני ה-FBI.
גופו של קרונן מורכב מחלקים מתכתיים כחלק מניסיונו להישאר בן אלמוות ובלתי מובס.
כשהלבוי מתקרב אליו הוא מרדים את עצמו וגופו מובא אל הלשכה.
מנהל ה-FBI טום מאנינג מתעצבן מהתנהגותו של הלבוי בעוד מאיירס לוקח את ליז לשתות איתו קפה.
הלבוי שמקנא בהם עוקב אחריהם בחשאי בעודו יוצא מהלשכה והוא בלתי חמוש.
קרונן מתעורר בעוד רספוטין מופיע בלשכה ומתעמת עם פרופסור ברום.
הוא מראה לו הצצה לעתיד טוב הלבוי נראה כמי שיביא להשמדת העולם או-אז קרונן דוקר את ברום בצווארו והורג אותו כשברור לופת בחוזקה את תפילת המחרוזת שלו.
מאנינג משתלט על הלשכה ומוצא את המאוזוליאום של רספוטין בבית קברות ישן מחוץ למוסקבה, רוסיה.
צוות בפיקוד מאנינג והלבוי נכנסים למקום אך מתפצלים עד מהרה.
מאנינג והלבוי מוצאים את מאורתו של קרונן ומביסים אותו.
הלבוי מתאחד שוב עם ליז ומאיירס בקן החדש של סמאל אך היצור מתגבר עליהם.
ליז משתמשת ביכולות שיגור באש שלה על מנת להבעיר את סמאל והביצים שלו.
שלושתם מאבדים את הכרתם ונלכדים על ידי רספוטין והופשטיין.
רספוטין שואב את נשמתה של ליז ומורה להלבוי לשחרר את שדי אוגדרו-ג'האד בתמורה לנשמתה.
הלבוי מעיר את כוחו האמיתי כאנונג און ראמה וגורם בכך לקרניים שעל ראשו לגדול מחדש בעודו משחרר את השדים.
מאיירס משתחרר מכבליו ומכניע את האפשריים.
הוא מזכיר להלבוי שהוא יכול לשנות את גורלו, ובעודו נזכר למה הפך חרף ייעודו, הוא שובר את קרניו ומכניע את השדים ואת רספוטין עם אחת מקרניו.
גופו של רספוטין נדבק מאחד השדים שהורג אותו ואת האפשריים, כשלבסוף הלבוי הורג את השד באמצעות רימון יד.
הוא לוחש משהו באוזנה של ליז והיא מתעוררת.
כשהיא שואלת איך חזרה אליה נשמתה הלבוי עונה לה שהוא איים לעבור לצד השני ולתבוע אותה חזרה והשניים מתנשקים.
ג'ון הרט - טרבור "ברום" ברוטנהולם
קווין טריינור - טרבור ברום הצעיר
סלמה בלייר - לי שרמן
מילי וילקי - לי שרמן הצעירה
רופרט אוונס - ג'ון תדיאוס מאיירס
קארל רודן - גרגורי רספוטין
ג'פרי טמבור - טום מאנינג
דאג ג'ונס - אייב סאפיין
דייוויד הייד פירס - קולו של סאפיין
לדיסלב בראן - קרל רופרכט קרוינן
ברידג'ט הודסון - אילזה הופשטיין
הבכורה העולמית של הסרט נערכה בתיאטרון מאן ווילג' בווסטווד, לוס אנג'לס שבקליפורניה ב-30 במרץ 2004. יוצר הלבוי, מייק מיגנולה, אמר שהוא מרוצה מאוד מסרטי הלבוי.
הסרט הוקרן בהקרנות מסחריות החל מה-2 באפריל 2004 ולהרוויח 23.1 מיליון דולר בסוף השבוע הראשון להקרנתו.
הסרט הרוויח בסיכום הכולל 59.7 מיליון דולרים בצפון אמריקה ו-39.7 מיליון דולרים ברחבי העולם והגיע להכנסה כוללת של 99.4 מיליון דולר כנגד תקציב של 66 מיליון דולר בלבד.
ביוני 2008 יצא לאקרנים סרט ההמשך הלבוי 2.
בקריפטוגרפיה, הלבנה (whitening) או הלבנת מפתח (key whitening), היא טכניקה לחיזוק ביטחון צופן בלוקים איטרטיבי על ידי חיבור חלק מהמפתח הסודי עם הקלט לפני הסבב הראשון של הצופן וחלק אחר של המפתח עם הפלט לאחר סיום כל הסבבים.
טכניקה זו יושמה לראשונה בגרסה משופרת של DES שפותחה על ידי רון ריבסט מחברת RSA שנקראת DES-X וכן בצופן FEAL.
ריבסט הוא זה שכינה אותה "הלבנה".
בהלבנה של DES-X משתמשים בשלושה מפתחות שונים וההצפנה/פענוח נראים כדלהלן:
כלומר בהצפנה תחילה מחברים ב-XOR את הקלט עם המפתח , את התוצאה מצפינים כרגיל עם ולאחר מכן מחברים את התוצאה האחרונה ב-XOR עם המפתח .
הרעיון מאחורי פעולה זו הוא למנוע התקפת כוח גס בכך שמקשים על מנתח הצופן להשיג זוגות של טקסטים גלויים/טקסטים מוצפנים ומאלצים אותו לנתח כמות רבה יותר של מידע, בגלל שעליו לנחש גם את מפתחות ההלבנה בנוסף למפתחות ליבת האלגוריתם.
התוספת מספקת חזוק משמעותי בעיקר נגד התקפת כוח גס גנרית שנקראת תקיפת היפגשות באמצע.
במקרה שמשתמשים בשלושה מפתחות שונים, סיבוכיות התקפת נפגש באמצע עולה ל- פעולות עם שלושה טקסטים-גלויים ידועים, כאשר הוא אורך המפתח ו- הוא אורך הבלוק לעומת סיבוכיות ההתקפה נגד מפתח אחד שהיא וסיבוכיות ההתקפה נגד שני מפתחות שהיא .
אילו נעשה שימוש בשני מפתחות שונים כאשר אז סיבוכיות ההתקפה תהיה כאשר הוא מספר הטקסטים הגלויים שבידי המתקיף.
בכל אופן מסתבר שנגד קריפטואנליזה דיפרנציאלית או ליניארית פעולה זו מספקת עליה קטנה בסיבוכיות ההתקפה, כלומר במספר סיביות בלבד.
זוהי תוספת קטנה ולא משמעותית בביטחון האלגוריתם.
היות שתוספת זו לא עולה הרבה במונחי מחשוב אין סיבה שלא לעשות בה שימוש.
לכן צפנים מודרניים רבים אימצו את טכניקת ההלבנה, ביניהם אפשר למנות את AES, Twofish, קמליה ו-MARS.
הלבוי הוא סרט גיבורי על אמריקאי בבימויו של ניל מרשל, נכתב על ידי מייק מיגנולה, אנדרו קוסבי, כריסטופר גולסן ואהרון קוליט.
הסרט משמש כאתחול לסדרת הסרטים הלבוי ומככבים בו דייוויד הארבור, איאן מקשיין, מילה יובוביץ', סשה ליין, פנלופה מיטשל ודניאל דיי קים.
הסרט יצא לאקרנים ב-12 באפריל 2019. הלבוי יוצא נגד מזימה מימי הביניים של קוסמת המכונה "מלכת הדם" שמבקשת להשמיד את המין האנושי.
דייוויד הארבור — הלבוי, שד רב עוצמה שעובד עבור ארגון ממשלתי בשם הלשכה להגנה ומחקר על טבעי.
איאן מקשיין — טרבור ברוטנהולם, אביו המאמץ של הלבוי ומייסד של הלשכה להגנה ומחקר על טבעי.
מילה יובוביץ' — נימו, מלכת הדם, קוסמת מתקופת ימי הביניים שמנסה להשמיד את המין האנושי.
סשה ליין — אליס מונהן, אישה ממוצא אירי שרכשה יכולות קוסמיות לאחר שנחטפה בינקותה על ידי פיות.
פנלופה מיטשל — ג'נידה, מהקוסמות הוותיקות המכשפה שמנסה לבלום את מזימתה של מלכת הדם.
דניאל דיי קים — בן דאימיו, איש צבא קשוח החבר בלשכה להגנה ומחקר על טבעי, שבשל מפגש עם כוח על טבעי, מסוגל להפוך ליגואר כשהוא כועס או חווה כאב.
אד סקריין לוהק תחילה לתפקיד, אך בשל הביקורת של ליהוק אדם לבן לגלם דמות אסייתית הוא פרש באומרו כי דמויות אסייתיות צריכות להיות מגולמות על ידי אסייתיים
במאי 2017, הפקת אתחול מחודש לסרטי הלבוי בשם "הלבוי: עלייתה של מלכת הדם", הוכרז על ידי יוצר "הלבוי" מייק מיגנולה בדף הפייסבוק האישי שלו וחשף כי לבמאי הפרויקט מונה ניל מרשל כשאת הלבוי יגלם דייוויד הארבור.
"הפקת הלבוי" יצאה לדרך בספטמבר 2017 והצילומים יתרחשו בבריטניה ובבולגריה.
בספטמבר 2017, פורסמה תמונה ראשונה של הארבור כהלבוי ובאותו יום, נודע כי תאריך יציאתו לאקרנים הוזז משנת 2018 ל-11 בינואר 2019. בספטמבר 2018, הוכרז כי תאריך היציאה לאקרנים הוזז ל-12 באפריל 2019.
דייוויד הארבור היה השחקן הראשון שלוהק לתפקיד בסרט באוגוסט 2017, איאן מקשיין לוהק לגלם את אביו המאמץ.
ב-8 באוגוסט 2017, מילה יובוביץ' לוהקה לגלם את נבלית הסרט, מלכת הדם.
ב-10 באוגוסט 2017, הסרט כונה בפשטות "הלבוי".
ב-15 באוגוסט 2017, סשה ליין לוהקה לגלם את אליס מונהן, עם אד סקריין כבן הדאימיו ב-21 באוגוסט.
עם זאת, ב-28 באוגוסט, סקריין פרש מהסרט מרצונו, בעקבות ביקורת על כך ששחקן לבן לוהק לגלם דמות אסייתית.
ב-30 באוגוסט 2017, פנלופה מיטשל הצטרפה לצוות השחקנים לגלם את ג'נידה.
בספטמבר 2017, דווח כי דניאל דיי קים יחליף את סקרין ויגלם את הדאימיו.
"הלב שלי עומד למכירה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית מאיה בוסקילה.
השיר יצא לאור ב-12 במרץ 2019, על ידי חברת התקליטים של הפי"ל.
השיר עתיד להיכלל באלבומה החמישי של בוסקילה, אשר שמו טרם פורסם.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-6 במצעד של מדיה פורסט.
השיר נכתב על ידי נועם חורב, הולחן על ידי סתיו שמש והופק על ידי תמיר צור.
השיר הוא מעין בלדת פופ, בו בוסקילה מדברת על שברון לב שחוותה ועל כך שלאחר המקרה, הלב של כביכול "עומד למכירה".
טרם יצא הווידאו קליפ המלא של השיר, העלתה מאיה בוסקילה לערוץ היוטיוב של את האודיו הרשמי של השיר, בו ניתן לראות את עטיפתו של הסינגל.
נכון לינואר 2022, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-860 אלף צפיות.
ה"לֶבֶּנִיּוֹת" (ביחיד: לֶבֶּנִיָּה) היו צמד מגדלי קירור שתפקדו ככוח עזר בבתי הזיקוק בחיפה.
הן פעלו משנת 1939 ועד שנת 2009, עת הוחלפו באמצעים חדשניים יותר.
הלבניות נהפכו לסמל המאבק הציבורי כנגד זיהום האוויר בישראל ובמפרץ חיפה בפרט, על אף שמעולם לא זיהמו את הסביבה, אלא פלטו אדי מים בלבד.
בשנת 2020 קרס חלקה העליון של הלבניה המזרחית.
במהלך 2021 נהרסה הלבניה המזרחית באופן יזום, ונותרה הלבניה המערבית בלבד.
הלבניות אינן חלק מתהליכי הייצור בבתי הזיקוק, אלא משמשות כוח עזר.
הן ממלאות תפקיד מרכזי וחשוב בקירור המים בבתי הזיקוק.
אל הלבניות הוזרמו מים חמים בגובה של 20 מטר.
הלבניות היו פתוחות בחלקן התחתון כך שאוויר קריר נכנס וקירר את המים בזמן שהם ירדו אל הקרקעית.
המים הקרים נאספו בתחתית הלבניות והוזרמו משם למתקני הייצור, בעוד המים החמים רתחו ונפלטו מהלבניות בתור אדים.
בניגוד למה שרבים חושבים, הלבניות אינן מזהמות את הסביבה, אלא פולטות אדי מים בלבד.
בעת הקמת בתי הזיקוק, בוצעה הכנה לבניית שתי לבניות נוספות אך הן לא הוקמו.
במקומן נמצאות שתי בריכות טיהור השפכים המשמשות לשיקוע וטיהור בוצה.
ה"לבניות" דומות בצורתן לצנצנות הלבן שנמכרו בארץ בשנים בהן הן נבנו, עקב כך החלו לכנותן בכינוי זה, אשר השתרש.
חיפה נבחרה כנמל מוצא לצינור הנפט בגלל מספר גורמים, ובהם רציפות השלטון הבריטי מעיראק עד חיפה; בחיפה כבר היה תכנון ותשתיות להקמת נמל חדש; מפרץ חיפה התאים לעגינת מכליות נפט, והיו לחופיו שטחים פנויים גדולים; ומסילת רכבת העמק עברה לאורך חלק מהתוואי.
בתי הזיקוק הוקמו בעידוד השלטונות המנדט הבריטי במפרץ חיפה בשנת 1938, כחלק מהערכותם לקראת אפשרות של מלחמה עתידית, שתדרוש הפקת מלאי גדול של דלק לצרכים מלחמתיים.
העבודה להקמת בתי הזיקוק והלבניות בפרט החלה בשנת 1938, ונמשכה במלא התנופה בשנות מלחמת העולם השנייה.
בשל החשיבות האסטרטגית של בתי הזיקוק בחיפה למאמץ המלחמתי הבריטי, בין השנים 1940 ל-1942 נערכו 21 התקפות אוויריות על בתי הזיקוק, רובן על ידי חיל האוויר האיטלקי.
אנשי האצ"ל הרגו בהתקפה שישה פועלים ופצעו 42. מיד אחר כך, פרץ המון זועם לשטח בתי הזיקוק והרג 39 פועלים יהודים אשר עבדו שם ופצע 49 אחרים.
עוד באותו יום החליט פיקוד ההגנה לשלוח ארבע מחלקות מהגדוד הראשון של הפלמ"ח ושתי מחלקות מחי"ש חיפה לתקוף את הכפרים בלד א-שיח', (תל חנן) וחוואסה, בהם התגוררו פועלים רבים מבתי הזיקוק.
בתקיפה נהרגו שישים מתושבי הכפרים וכן שלושה מהתוקפים.
בשנת 2009 הוחלט להפסיק את פעילות הלבניות משום שהן פעלו במשך שנים רבות והציוד שהיה בהן כבר התיישן ולהחליפן בציוד חדיש ומתקדם יותר.
לאחר ההחלטה נערך סקר בין תושבי העיר חיפה וממנו עלה כי 63 אחוז מתושבי העיר לא ידעו שתפקידן של הלבניות הוא לקרר מים ואף לא ידעו שהן כבר לא פעילות.
47 אחוז מהמשיבים על הסקר תמכו בהשארת הלבניות, 23 אחוז התנגדו לכך ולשאר המשיבים לא הייתה עמדה או שעדיין לא גיבשו עמדה.
חברת בז"ן החליטה שהלבניה המערבית תהפוך למרכז מבקרים והלבניה השנייה תצא משימוש גם היא.
בשנת 2011 הסתיים שיפוץ הלבניה המערבית והפיכתה למרכז מבקרים.
לאחראי על פרויקט השיפוץ מונה רון אסולין.
כמו כן, הוחלט כי הלבניה אחת תואר בתאורה ירוקה והלבניה השנייה תואר בתאורה כחולה.
ב-12 ביוני 2020 קרס חלקה העליון של הלבניה המזרחית.
הקריסה קרתה לאחר שיומיים קודם לכן נפער חור בחלק זה של הלבניה.
כתוצאה מהקריסה עלו קולות שקראו להרוס את המבנה בשל היותו לא יציב.
עינת קליש-רותם, ראש עיריית חיפה הגיבה לקולות אלו באומרה: "אולי אנחנו לא אוהבים את בז"ן, אבל אוהבים את הלבניות".
השר להגנת הסביבה גילה גמליאל קראה: ""זהו סמל משמעותי של תחילת הסוף.
הפעם הקריסה התרחשה בטעות, בפעם הבאה היא תהיה מכוונת.
לתושבי חיפה מגיע לחיות בסביבה בריאה".
ג'מילה הרדל, עורכת דין הפועלת מטעם "אזרחים למען הסביבה", אמרה: "ייתכן שהקריסה היא רק סמל.
לנפילה של סמלים יש משמעות חזקה, בתקופה שבה כולם כבר מבינים שאין שום זכות קיום לתעשייה הפטרוכימית בלב אוכלוסייה".
בסוף יוני 2021, החלה הריסת הלבניה המזרחית באופן מלא ונותרה הלבניה המערבית, אף שאינה פעילה.
"הלב שלי" הוא פזמון עברי, שבוצע על ידי הזמר-יוצר הישראלי ישי ריבו, מתוך אלבומו הרביעי "אלול תשע"ט".
השיר זכה במקום השני במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ, ובמקום השישי במצעד הפזמונים העברי השנתי של כאן גימל לשנת תשע"ט, ובמקום הראשון במצעד היהודי החסידי של כאן מורשת לשנת ה'תשע"ט.
השיר נכתב והולחן על ידי ישי ריבו והופק על ידי מאור שושן וריבו.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי וצבר כ-2.3 מיליון השמעות.
מילות השיר אינן מתמקדות במאורע ספציפי, והן מתארות את לבו השבור של האדם ואת היכולת של ה' להושיעו.
עם זאת, השיר כולל מוטיבים רבים מקריעת ים סוף, הבולט והחריג מביניהם הוא הביטוי ויש עוד צר שמציק לצאן, ואין ציר שיצעק לצור המבוסס על חידה של רבי אברהם אבן עזרא: .
פתרון החידה: ארבעה עמדו על הים: ה' (צור), משה (ציר = שליח), ישראל (צאן) ופרעה (צר).
פרעה (צר) הציק לישראל (צאן), ישראל (צאן) צעקו למשה (ציר), משה (ציר) קרא לה' (צור), ה' (צור) ציווה למשה (ציר) : צא חלץ ישראל (צאן) מיד פרעה (צר).
ריבו סיפר כי את החידה של האבן עזרא כבר ראה שנתיים טרם הפקת השיר, אך למרות נסיונותיו לא הצליח ליצור ממנו שיר.
בהלחנת השיר 'הלב שלי' החליט כי החידה תשמש כבסיס לבית השני של השיר.
עטיפת הסינגל מציג ים סוער המקיף כלי שבור.
טרם יצא הווידאו קליפ המלא של השיר, האודיו הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של ריבו ב-28 בינואר 2019. האודיו מציג בתוכו את עטיפתו של הסינגל, ואת מילותיו של השיר.נכון לדצמבר 2025 מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-41 מיליון צפיות.
השיר זכה לגרסאות כיסוי רבות, בהן גרסה של הזמר-יוצר עדן חסון לכבוד המצעד העברי השנתי של גלגלצ, גרסה מיוחדת לכבוד פסטיבל התמר בביצוע ריבו ועומר אדם, הזמר החסידי-אמריקאי שמילי אונגר.
גרסת כיסוי בשפת היידיש על ידי מוטי אילוביץ' ומוישי שווארץ.
לגרסת הכסוי ביידיש ביצוע של אברהם פריד באלבום Relax של יוחי בריסקמן יחד עם שלום בראדט בשנת 2020. ב-2022 הוציא יעקב שוואקי יחד עם נפתלי שניצלר קאבר נוסף לשיר.
באותה שנה, תרגם תמיר גרינברג את השיר לאנגלית וביצע אותו לראשונה באמפי שוני.
הלבוי 2: צבא הזהב הוא סרט גיבורי-על אמריקאי משנת 2008, המבוסס על הדמות הבדיונית Hellboy שיצר מייק מינולה עבור דארק הורס קומיקס.
הסרט נכתב ובוים על ידי גיירמו דל טורו והוא סרט המשך לסרט הלבוי משנת 2004, אותו ביים גם דל טורו.
רון פרלמן חזר לגלם את הדמות הראשית.
הסרט הרוויח מעל 168 מיליון דולר, כנגד תקציב הפקה של 82.5–85 מיליון דולר.
הוא זכה לביקורות חיוביות מצד המבקרים, ששיבחו את אווירת הפנטזיה בסרט, כמו גם את הופעות המשחק של פרלמן ושל השחקנים האחרים.
הסרט זכה במועמדות לפרס אוסקר לאיפור הטוב ביותר.
בחג המולד 1955 שומע הלבוי הצעיר סיפור לפני השינה מאת אביו המאמץ, טרבור ברוטנהולם, על מלחמה עתיקה בין יצורים אנושיים וקסומים.
לאחר שהיצורים הקסומים מונעים על ידי בני האדם, נפחי הגובלין מגישים הצעה לבאלור, מלך האלפים, לבנות לו צבא מכני בלתי ניתן להריסה.
בעידודו של בנו הנסיך נואדה, באלור מקבל זאת; לאחר מכן הרס צבא הזהב את האנושות.
כשהוא מתחרט על מעשיו, יוצר באלור שביתת נשק עם בני האדם, שהם ישמרו על הערים והיצורים הקסומים על היערות.
הכתר לפיקוד על צבא הזהב, שיכול להיות משוחק רק על ידי דם מלכותי, מחולק לשלושה חלקים.
נואדה, שאינו מסכים לכך, יוצא לגלות.
בהווה, נואדה חוזר ומתחיל לאסוף את חלקי הכתר.
הוא אוסף את היצירה הראשונה ממכירה פומבית, משחרר פיות שיניים, יצורים מעופפים רעבים שאוכלים את הקהל בחיים והורג את אביו כדי להשיג את החלק השני.
אחותו התאומה, הנסיכה נואלה, בורחת עם היצירה האחרונה.
בינתיים, ב-BPRD, הלבוי נתקל בבעיות עם חברתו ליז, ולא אוהב שהארגון שלהם חייב לפעול בחשאיות.
בחקירת הטבח במכירה הפומבית, הלבוי מרשה לעצמו להתגלות בפני העולם.
במהומה מגלה אייב ספיין שליז בהריון; היא משביעה אותו לחשאיות.
זועמים על מעשיו של הלבוי, הממונים על הלשכה שולחים את המדיום האקטופלזמי יוהאן קראוס כדי לתפוס אותו.
כאשר קראוס אחראי, הצוות עוקב אחר פיות השיניים לשוק סודי מתחת לגשר ברוקלין.
אייב מוצא את נואלה, שהשיגה מפה המובילה לצבא הזהב ומתאהב בה.
הלבוי נלחם והורג את ווינק, השותף של נואדה ואת אל היערות האלמנטלים שנואדה מזמנת נגדו.
במהלך המאבק נואדה שואל מדוע הוא נלחם למען בני האדם כאשר הם הניעו את היצורים הקסומים להסתתר, שגם הוא אחד מהם.
נואלה נלקחת תחת הגנת ה-BPRD.
נואדה עוקב אחר אחותו למטה BPRD באמצעות הקשר הקסום שלהם, שגורם להם לחלוק פצעים ולקרוא את מחשבותיו זו של זה.
נואלה מסתירה את חתיכת הכתר האחרונה לפני שנואדה מוצא אותה ונלחם בהלבוי.
נואדה פוגע קשות בהלבוי בחניתו וחוטף את נואלה ומבטיח לחזור לקחת את חתיכת הכתר.
לא הצליחו להסיר את רסיס החנית בפצעו, ליז ואייב מחליטים לקחת את הלבוי למיקום של צבא הזהב בסוללת הענק בצפון אירלנד.
קראוס בא, כשהוא מזדהה עם ליז, וחשף שגם הוא איבד את אשתו בתאונה שגרמה לאובדן גופתו.
הם נתקלים בנפח הגובלין של ביתמורא שמביא אותם לפני מלאך המוות כדי להוציא את רסיס החנית.
אף על פי שהלבוי דן את האנושות לחורבן בשאלה אם הוא יחיה וכי היא תסבול מכך הכי הרבה, ליז מתחננת על חייו של הלבוי.
המלאך מסיר את הרסיס מחזהו של הלבוי ואומר לליז לתת לו סיבה לחיות.
היא מגלה להלבוי שהוא יהיה אבא והוא מחלים.
הגובלין מוביל את הצוות אל מקום מושבו של צבא הזהב, שם מחכה להם נואדה.
אייב נותן לו את החלק האחרון של הכתר, ונואדה מעיר את צבא הזהב ומצווה עליהם להרוג את הקבוצה.
הלבוי מאתגר את נואדה בזכות הפיקוד על הצבא; מכיוון שהלבוי הוא בן למשפחת המלוכה של עזאזל, נואדה חייב להיענות לאתגר.
הלבוי מביס את נואדה וחס על חייו, אך נואדה מנסה לדקור אותו.
נואלה מתאבדת כדי לעצור את אחיה; נואדה הגוססת אומרת להלבוי שהוא יצטרך לבחור בין האנושות ליצורים הקסומים.
אייב משתף פסיכולוגית את נואלה לפני שמתה.
ליז ממיסה את הכתר ומבטלת את צבא הזהב.
הלבוי, ליז, אייב ויוהאן מתפטרים מה-BPRD והלבוי שוקל את חייו העתידיים עם ליז ותינוקם.
ליז מתקנת אותו "תינוקות", ומגלה שהיא בהריון עם תאומים.
דאג ג'ונס – אייב סאפיין
הלבוש המסורתי של הבדואיות בנגב מייחד אותן מנשים בתרבויות שכנות, ואת החברה הבדואית בנגב מכל חברות הבדואים הפזורות ב.
לבושן המסורתי של הנשים הבדואיות בנגב כולל את שמלת הת'וב השחורה המורכבת משלושה חלקים: חצאית, לבבית ושרוולים.
החצאית, גולשת מקו המותן ועד הקרסול עשויה מארבע עד שש יריעות בד מלבניות המקושטות בנפרד ומחוברות זו לזו.
חלקה העליון של השמלה עשוי משני ריבועי בד, לגב ולחזית.
חלקו התחתון של הבד מתחבר ישירות לחצאית.
החלק האחורי הוא יריעת בד אחת שלמה.
בחזית- פתח צוואר ומחשוף צר.
בקו הכתף, או בסמוך לו לאורך הזרוע, מתחבר השרוול, שגזרתו צרה ומגיע עד לכף היד.
לבושן זה מאופיין בקישוטים רבים באזור הגב והחזה, ללא קישוטים באזור התחתון של השרוולים.
כאשר הנשים יוצאות לרשות הרבים, עליהן לעטות את הקונעה- יריעת בד רבועה ושחורה, המכסה את פלג גופה העליון עד הירכיים.
השוליים העליונים עוטפים את ראשה ונופלים לצידי הגוף.
הצבע העיקרי של לבושן הוא השחור, והוא משמעותי ביותר.
עד כדי כך שאם בעבר לא היו בדים שחורים בנמצא, הנשים היו קונות בדים לבנים וצובעות אותם לשחור בעזרת שרף.
המלתחה של האישה הבדואית נתונה לשינויים גם אם איטיים בהשוואה לאופנה המערבית.
הע'בא היא דוגמה לפריט לבוש שעבר זמנו.
הע'בא עשויה בד שחור עבה ונתפרת כמעיל-שכמיה, ששוליו העליונים עוטפים את הראש.
חזיתו אינה נרכסת והשוליים מונחים זה על זה.
שפע הבד הגולש מבטיח כיסוי הולם, ומצניע את גוף האישה.
פריט זה היה מיוחד לאישה הנשואה: כשאבי משפחת החתן היה בא לקחת את הכלה, הוא היה מכסה אותה בע'בא, כאות למתן חסות.
פריט לבוש נוסף שנעלם הוא השבכה- משולש מטבעות בחזית המצח, והוא בשימוש הרווקה.
פריט לבוש חדש יחסית הוא השאש- מטפחת ראש רבועה גדולה, העשויה בד כותנה לבן ודק.
האישה עוטה את השאש בנוכחות אורחים ובעת יציאתה לרשות הרבים.
הבדואים מעידים כי גילו של פריט זה הוא כשלושה-ארבעה דורות בלבד.
עדות אחרת טוענת שהחלו להשתמש בשאש החל משנות הארבעים.
במציאות של הנגב, השאש מקובל בקרב נשים בדואיות ופלאחיות כאחד, אלא שהבדואיות מקפידות לשמור על צניעותן ובצאתן לתחום הציבור הן עוטות עליהן את הקונעה השחורה.
אף על פי שהשאש מצוי בשימוש הרווקה והנשואה, הצעירות הרווקות עשויות להחליפו במטפחת ראש צבעונית או במנדיל- מטפחת צבעונית קטנה, ששוליה נקשרים על העורף.
לא בכדי זוהי בחירת הצבעים.
הלא אחד המאפיינים המרכזיים בהתייחסות התרבות האסלאמית בכלל והבדואית בפרט הוא הצניעות.
כבודה של האישה במדבר הוא אחד מהערכים החשובים עליהם מקפידים הבדואים.
הנשים הבדואיות לרוב משתדלות לשמור בקנאות על פרטיותן לעצמן.
על אף שאלמנטים זרים הושאלו במהלך התקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט הבריטי, מוטיבים מרכזיים בלבוש נותרו חזקים וניתן להבחין בבירור בין המוצאים השונים הודות לשמלה ולכיסוי הראש של הנשים.
סוג הלבוש מסייע גם לקבוע את גילה של האישה ואת הסטטוס החברתי שלה.
נשים שאינן נשואות נהגו ללבוש שמלות שחורות המקושטות בכחול ואילו הנשואות לבשו שמלות שחורות המקושטות אדום בחלק העליון.
הסיבה לכך היא העובדה שהבדואים, בהיותם שייכים לחברה פטריארכלית, מעדיפים להלביש את הבנות הצעירות בלבוש מושך פחות, ובוחרים בכחול שנחשב לצבע קר יותר.
כיום, הנשים הבדואיות יכולות לבחור את צבע הבד של שמלתן מתוך קשת צבעים נרחבת יותר: חום, ירוק, תכלת, ורוד וסגול, אך מקומו המרכזי של הצבע השחור עדיין נשמר.
נשות המדבר השתמשו בביגוד שלהם כדרך לא מילולית להביע את עצמן, את רצונותיהן ואת ההשראות שלהן.
זהותה של האישה התבטאה בעיקר בעזרת הצבעים והעיצובים: נשים שהיו מעוניינות בילדים היו רוקמות מוטיבים של ילדים על גבי הצד האחורי של הבגד שלהן.
כמו כן היה שימוש במוטיבים מן הטבע שכלל עצים וכוכבים.
הסיבה לכך היא הקוד המוסרי השמרני, כיוון שלא היה מקובל להביט על פניה של האישה או לבהות באזור הקדמי שלה.
למרות זאת, להסתכל על צידה האחורי היה מקובל יותר.
בחלוף השנים, ובעקבות התמורות שעברו על האוכלוסייה הבדואית בישראל, נשים רבות שימרו את המסורת הקודמת שלהן באמצעות לבושן.
לדוגמה, כאשר נשים גורשו מביתן למקום אחר- הביגוד היה אמצעי עבורן לשמר את עברן במקום החדש אליו עברו, כיוון שכאמור לכל שבט או אזור גאוגרפי היו מאפיינים ייחודיים לו.
הלבנת מטבעות מבוזרים היא פעולת ערבוב מטבעות מבוזרים הניתנים לזיהוי והטמעתם בכספים דיגיטליים אחרים, במטרה לטשטש את מקורם.
גוף המציע שירותים מסוג זה נקרא לרוב "מיקסר", ועושה זאת על ידי הטמנת מטבעות ממקורות שונים במאגר כספי משותף למשך תקופת זמן ארוכה, שבסופה נשלח הכסף לכתובות ארנקים מרובות בפרקי זמן אקראיים.
על מרבית רשתות הבלוקצ'יין בנויים כלים שבאמצעותם ניתן לאתר את כלל העסקאות שנעשו ברשת ולעקוב אחר שבילי המטבעות, כגון יומן מבוזר או אקספלורר, אולם התהליך המתואר לעיל מקשה מאוד על השימוש בהם לשם כך.
ספקי שירותי ההלבנה פועלים לרוב בדמות פלטפורמות אינטרנטיות המציעות ללקוחותיהן דרך להסתיר את הקשר בינם לבין כספם.
מדינות רבות מחייבות חברות בלוקצ'יין ובורסות למטבעות מבוזרים ונכסים דיגיטליים לערוך תהליכי זיהוי בטרם יאפשרו למשתמשים לסחור בהן, כחלק מהמאבק בהלבנת הון וארגוני טרור, וכן לשם יישום פיקוח על ציות לחוקי מס.
מצב זה מונע את האנונימיות שהובטחה מלכתחילה על ידי טכנולוגיית הבלוקצ'יין, ויוצר צורך בקרב משתמשיה להחזיר את פרטיותם לידיהם.
התערבותם של גופים ממשלתיים בענף כגון הסוכנות לביטחון לאומי או מחלקת המשפטים של ארצות הברית נודעה זה מכבר, אם כי יכולות האיתור שלהן אינן יוצאות דופן במורכבותן.
כל אדם יכול לעקוב אחר עסקאות הנעשות על גבי רשתות בלוקצ'יין, אשר מטבען דוגלות בשקיפות, ומציגות את כלל התנועות הכספיות הנעשות עליהן ואת כתובות הארנק אליהן נשלחים הכספים, ביומן מבוזר.
במערכת הכלכלית המסורתית הלבנת כספים נעשית בדרך כלל על ידי שימוש בחברות קש, מקלטי מס, ובנקים הדוגלים במדיניות נוקשה של פרטיות פיננסית, במקומות כגון איי קיימן או איי הבהאמה.
בעולם הבלוקצ'יין, לעומת זאת, טבעם המבוזר של ארגונים וישויות מחייב הסתגלות עסקית מתאימה.
ההלבנה נעשית על ידי שבירת המטבעות המבוזרים לחלקיהם, כאשר נכסים מסוימים ניתנים לחלוקה עד למיליונית היחידה ואף מעבר לכך (כלומר 0.0000000), וערבובם בבריכה כספית משותפת המכילה הון השייך למשתמשים רבים.
לעיתים מוחלפים המטבעות המקוריים במטבעות מסוג אחר, מועברים בין רשתות בלוקצ'יין שונות, נשלחים לפלטפורמות מסחר המכילות בריכות נזילות משלהן, וכיוצא בזאת.
בתום התהליך, ולאחר גביית עמלות שירות הנעות במרבית המקרים בין 0.3 ל-3 אחוזים מסך המטבעות שהולבנו, מוחזר הכסף ללקוח.
לעיתים נשלח הכסף לכתובת ארנק שונה מהכתובת המקורית אשר העבירה אותו לספק השירות, וייתכן גם כי יישלח למספר רב של כתובות.
אמצעי זהירות נוסף עשוי להיות החזרת מטבעות מסוג אחר ללקוח, לדוגמה אם ביקש משתמש מסוים להסוות מטבעות ביטקוין, יוחזרו לו מטבעות אתריום השווים בערכם למטבעות המקוריים.
הלבנת המטבעות עוזרת אמנם להגן על פרטיות הכסף ועל זהות בעליו, אולם עשויה לכסות על קיומה של פעילות פלילית נסתרת כגון הלבנת הון והתחמקות מתשלומי מס, או להסוות כספים תמימים למראה השייכים למעשה לארגוני טרור או לחברים בפשע מאורגן.
רשתות בלוקצ'יין מסוימות מסוגלות לספק אנונימיות וסודיות בעצמן וללא כל צורך בשירותי תיווך של צד שלישי.
מערכת המטבע המבוזר מונרו, לדוגמה, משלבת טכניקות טשטוש שונות כגון חתימות טבעת דיגיטליות, הוכחות באפס ידיעה ושימוש בכתובות חשאיות.
הרשת מכילה יומן מבוזר פומבי המציג את כלל העסקאות שנעשו באמצעות המטבע, אך אינה חושפת את כתובות המוענים והנמענים.
פלטפורמות הלבנה הפועלות בשיטת עמית לעמית משמשות כמקום מפגש לבעלי מטבעות בו הם יכולים לתקשר ביניהם ולהגיע להסכמה משותפת על אופן הפעילות הרצויה.
שיטה זו יעילה במניעת תשלום עמלות שירות לצד שלישי, ועשויה למנוע גניבות בידי ספקי שירות זדוניים.
אתר האינטרנט "ערפל הביטקוין" (Bitcoin Fog) שימש בדצמבר 2013 כפלטפורמת הלבנה ל-96 אלף מטבעות ביטקוין אשר נגנבו משוק הכבשים, אתר למסחר אנונימי אשר היה בנוי על דפדפן התוכנה תור.
בפברואר 2015 נגנבו כ-7,170 מטבעות ביטקוין בשווי של כ-1.75 מיליון דולר מהבורסה הסינית Bter, אשר תיעוד עסקאותיהם זיהו מאוחר יותר כי הולבנו באותו אתר.
ה"לבנט בונדד" - החברה המזרחית למחסני ערובה בערבון מוגבל (The Levant Bonded Warehouses Co.
LTD) היא חברה למחסני ערובה שנוסדה ביולי 1922, כחברת בת של החברה המצרית למחסני ערובה בערבון מוגבל (The Egyptian Bonded Warehouses).
לחברה היו סניפים ביפו ובחיפה.
בתחילת המאה ה-20 שימש נמל יפו כמרכז יצוא ההדרים מישראל.
בעת כיבוש הארץ על ידי הבריטים היה הנמל במצב התפוררות.
עוד בימי הממשל הצבאי, דרשו סוחרי יפו להוסיף שטחי פריקה ואחסון.
שלטונות המנדט הבריטי החליטו לבנות נמל עמוק-מים בשטחי ארץ ישראל.
סוחרי יפו עמלו רבות בשכנוע הבריטים לבנות את הנמל ביפו, אולם לאחר בחינה מדוקדקת הוחלט לבנות את הנמל בחיפה.
עם זאת בוצעו שיפורים הדרגתיים גם בנמל יפו.
ביוזמת הממשל הבריטי פתחה החברה המצרית למחסני ערובה ב-1919 שני סניפים בארץ ישראל - ביפו ובחיפה.
ב-1922 נוסדה חברת הבת - "החברה המזרחית למחסני ערובה", שקבעה את משרדיה הראשיים בחיפה.
ההון הבסיסי של החברה היה 20,000 לירות מצריות.
מחצית מהמניות נרכשו על ידי החברה האם ומחצית נמכרו בארץ בעיקר לבנק אנגלו-פלשתינה.
עם הקמת החברה ומיד לאחר מינוי ההנהלה, הוקמה ועדה מקומית שתפקח על העבודה.
בין חברי הוועדה היו אליעזר הופיין, שהיה גם סגן נשיא החברה, ושמואל פבזנר.
במסמך שהודפס מטעם החברה ב-1924 נכתב שהמחסנים נמצאים באזור בית המכס עם גישה למסילות ברזל והם "מרווחים, מוארים למדי וגם מכונות לכיבוי אש בשעת סכנה נקבעו בהם".
בחיפה נבנו שני בניינים מברזל שעלו כ-7,500 לירות מצריות, וביפו נבנה בניין מאבן ובטון מחוסם במחיר של 8,000 לירות מצריות.
היא יצגה את הבנקים כלפי הלקוחות, קִבלה על עצמה פדיון סחורות בהתאם להצגת חשבונות מתאימים, שִמשה כסוכן לסוחרים מרחבי העולם ואף הציעה ביטוח כנגד אש וביטוח ימי בהיותה נציגה בארץ של חברה בריטית ותיקה.
הלבנט בונדד תרמה רבות לפעילות הכלכלית בארץ.
במשך שלושים שנים דאגה לקבל את כל מטעני העולים מגרמניה ושלחה את החשבונות לסוכנות היהודית.
בימי מלחמת העולם השנייה אִרגנה הלבנט בונדד, יחד עם אחרים, משלוחי סחורות מטורקיה לדרומה באמצעות מסילת הברזל דרך סוריה, צמח, ועד לחיפה.
מחיפה נשלחו סחורות רבות למצרים ואף נשלח טבק לאוסטרליה.
הלבנט בונדד הפכה לסוכן התחבורה של הצבא הבריטי בעיראק וארגנה הובלת אספקה דרך המדבר.
בין היתר, נשלחו בכל חורף מארץ ישראל לעיראק כ-4000 טונות תפוזים.
ב-1927 יזם אליעזר הופיין הקמת רכבל מהים אל המחסנים שנבנו על הגבעה מעל לנמל, כדי להקל על הטענת משלוחי התפוזים.
הוא רתם למיזם את משה נובומייסקי ופנחס רוטנברג שהסכימו להקים חברת רכבל משותפת.
הופיין קיבל את הסכמת חברת האם המצרית לתוכנית.
הוא פנה למהנדס ארפד גוט שיתכנן את המתקן.
ארפד גוט הציג תוכנית מפורטת, אולם בסופו של דבר המיזם לא יצא לפועל.
עם קום מדינת ישראל עברו חלק מהמניות, שהיו בידי החברה המצרית למחסני ערובה, לידי משרד האוצר.
בשנת 1955 נמכרה הלבנט בונדד לחברה יהודית שווייצרית.
הלבנט הספרדי או לבנטה (בספרדית: Levante, נהגה [leˈβante]; בקטלאנית: Llevant, נהגה [ʎəˈβan, ʎəˈvant, ʎeˈβan, ʎeˈvant]; "לבנט, מזרח") הוא שם המשמש להתייחסות לאזור המזרחי של חצי האי האיברי, על חופי הים התיכון הספרדי.
הוא תואם בערך ל-Xarq Al-Andalus לשעבר, אבל אין לו הגדרה גאופוליטית מודרנית.
במקום זאת, הוא כולל באופן נרחב את הקהילות האוטונומיות של ולנסיה (מחוזות אליקנטה , קאסטיון ולנסיה ), מורסיה, קטלוניה (ברצלונה, ז'ירונה וטרגונה), החלק המזרחי של קסטיליה-לה מנצ'ה (אלבסטה וקואנקה ), מזרח אנדלוסיה (אלמריה , גרנדה וחאאן ), דרום אראגון (טרואל) והאיים הבלאריים.
עם זאת, בשימוש הרגיל שלו, הלבנטה מתייחס ספציפית לקהילה ולנסיה, מורסיה, אלמריה, הבלאריים וחופי קטלוניה.
המונח משמש לעיתים רחוקות בקרב תושבי הלבנטה.
המשמעות המילולית שלו היא "המזרח", ולכן היא הגיונית רק מנקודת המבט של אלה שגרים ממערב לוולנסיה, קטלוניה או הבלאריים.
עם זאת, מתנוסס שמו של הלבנטה על בירה אזורית פופולרית, Estrella de Levante, בבעלות S.A.
Damm ומיוצרת במורסיה, כמו גם איגוד הספורט לבאנטה, מועדון כדורגל ספרדי בולנסיה.
הלב של סאליבן היא סדרת טלוויזיה קנדית המבוססת על סדרת ספרים של רובין קאר, ששודרה לראשונה ב-19 במרץ 2023 ב-CTV.
העונה הרביעית תעלה לשידור ב- 2026.
שלושת העונות הראשונות משודרות בנטפליקס.
הסדרה מבוססת על סדרת רומנים מאת הסופרת רובין קאר, שכתבה גם את הספרים עליהם מבוססת הסדרה "וירג'ין ריבר".
בסדרה מככבת מורגן קוהאן בתפקיד מגי סאליבן, נוירוכירורגית שמוצאת את עצמה בצרות משפטיות וחוזרת לעיר הולדתה שבנובה סקוטיה כדי להתחבר מחדש עם אביה המנוכר סאלי (סקוט פטרסון).
צוות השחקנים כולל גם את צ'אד מייקל מארי בתפקיד קאל, עוזרו של סאלי במגרש הקמפינג שהוא מנהל, את טום ג'קסון, אנדריאה מנאר וכן את לינדה בויד אלן האוקו, עמליה ויליאמסון, פיטר אאוטרברידג', דקוטה טיילור ולורן המרסלי בתפקידי משנה.
מורגן קוהאן – מגי סאליבן
סקוט פטרסון – הארי "סאלי" סאליבן
צ'אד מייקל מארי – קאל ג'ונס
טום ג'קסון – פרנק קריינבר
אנדריאה מנארד – עדנה קריינבר
לינדה בויד – פיבי לנקסטר
אלן האוקו – אנדרו מתיוס
עמליה ויליאמסון – לולה גונדרסון
לורן המרסלי – קוני בויל
לינדורה סאפינג – סידני שנדון
זיין מלוני – פין שנדון
ריצ'רד דונט – רוי גונדרסון
קאלם מקדונלד – קאלב מאייר
טי תומסון – ג'קסון קנדי
יו תומפסון – טום קנדי
קייט ורנון – הלן קולבר
ג'ון רלסטון – ג'ד ג'ונס
צילומי הסדרה החלו ביוני 2022 בנובה סקוטיה.
התוכנית מצולמת בשובי פארק, בדארטמות', נובה סקוטיה בקנדה.
הלב הנמהר הוא סרט קולנוע קופרודוקציה ברטית-אמריקאית משנת 1949, בבימויו של וינסנט שרמן, עם ריצ'רד טוד, פטרישיה ניל ורונלד ריגן בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על המחזה "הלב הנמהר" של ג'ון פטריק משנת 1945.
העלילה מתרחשת בבית חולים שדה בבורמה מיד לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
קבוצה של פצועים מבעלות הברית מקבלת חייל פצוע סקוטי ומתייחסת אליו בחיבה וחמלה כי רק הם יודעים שחייו קצרים.
ריצ'רד טוד היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
הוא היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה וזכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן חדש ומבטיח.
באחת המחלקות בבית חולים שדה בבורמה בשנת 1945, נותרו חמישה חולים לאחר שהשאר נשלחים הביתה בתום המלחמה.
החמישה הם-"יאנק" האמריקאי (רונלד ריגן); "בלוסום", אפריקאי מ שבט בסוטו שאינו דובר אנגלית (אורלנדו מאטיס); "דיגר" האוסטרלי (ג'ון שרמן); "טומי" הבריטי (הווארד מריאן קרופורד); ו"קיווי" מניו זילנד (ראלף מייקל).
הממונה עליהם היא האחות מרגרט פארקר (פטרישיה ניל).
היא מודיעה להם בשם מפקד לוטננט קולונל דאן (אנתוני ניקולס) כי עומד להצטרף אליהם קורפורל סקוטי בשם לאקי מקלאקן (ריצ'רד טוד) שנפצע קשה בקרב וכליתו הוסרה אך הכליה הנותרת כמעט אינה מתפקדת ולכן ימיו ספורים (אז לא היה טיפול בדיאליזה).
היא מבקשת כי יתייחסו אליו בידידות וסלחנות.
בתחילה מבודד עצמו לאקי מחבריו.
הוא כועס שאין משחררים אותו כי ברצונו לחזור מהר לסקוטלנד ולעבד את האדמה שרכש שם.
ליום ההולדת ה-24 שלו מחליטים האחות והמאושפזים לקנות לו קילט ומתלוצצים אתו כל הזמן על "מה יש לסקוטי מתחת לחצאית הזאת".
הקרח נשבר והם מתידדים ומספרים בדיחות.
לאקי מתאהב באחות פארקר ומציע לה נישואין והיא נותנת לו להבין שהיא מסכימה.
כאשר לוטננט קולונל דאן מסביר ללאקי על מצבו הוא נשבר.
הוא מאמין שמרגרט והגברים האחרים היו נחמדים אליו רק בגלל שהוא גוסס ומחליט לחזור לסקוטלנד כדי לחיות את שארית חייו לבד.
הוא מחזיר את המדים והחצאית ומצווה על הגברים להתרחק ממנו.
רגע לפני שהוא עוזב, בלוסום מציע לו שרשרת לצוואר שיצר למענו ולאקי דוחה אותה בקור רוח.
יאנק כועס עליו ומסביר לו שבלוסום לא דובר אנגלית ולכן לא יכול היה לדעת שלאקי עומד למות ועשה זאת רק מתוך חיבה אליו.
לנוכח העדות הזו לאכפתיות אמיתית, לאקי נשבר.
הוא מודה שהוא לא רוצה למות לבד ומתחנן שיאפשרו לו להישאר ולבלות אתם את ימיו האחרונים.
הוא לובש שוב את הקילט, מצטרף לחבורה והאחות פארקר מצלמת אותם תוך שטומי מנסה לברר מה יש מתחת לקילט...
שם השחקן/יתשם הדמותהערותריצ'רד טוד"לאקי" מקלאקןקורפורלפטרישיה נילמרגרט פארקראחותרונלד ריגןלוטננט "יאנק"אמריקאיג'ון שרמןדיגראוסרליראלף מייקלקיויניוזילנדיהווארד מריון קרופורדטומיבריטיאורלנדו מאטיסבלוסוםאפריקאיאנתוני ניקולסלוטננט קולונל דאןמפקד בית החולים
הלבוי: האדם העקום הוא סרט אימה וגיבורי על אמריקאי בבימויו של בריאן טיילור, נכתב על ידי מייק מיגנולה וכריסטופר גולדן.
הסרט משמש כאתחול לסדרת הסרטים על הלבוי והוא האתחול השני לזיכיון והסרט הרביעי בסך הכל שנעשה על הדמות.
בכוונת אולפני ההפקה Millennium Media להפיק סדרת סרטים חדשה שתהיה נאמנה יותר לרוח הקומיקס המקורי.
בסרט מככבים ג'ק קסי, ג'פרסון וייט, אדליין רודולף, מרטין באסינדייל, האנה מרגטסון, ליאה מק'נאמרה וג'וזף מרסל.
הסרט מבוסס על הקומיקס "הלבוי: האיש העקום ואחרים" משנת 2008, שכתב מייק מינולה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20, הלבוי וסוכן טירון מהלשכה למחקר והגנה בעל-טבעי, מוצאים את עצמם תקועים באזור הכפרי שלמרגלות הרי האפלצ'ים, בעודם מגלים קהילה קטנה רדופת מכשפות, בראשות שד שטני מקומי בעל קשר מטריד לעברו של הלבוי: האיש העקום.
ג'ק קסי — הלבוי, שד רב עוצמה שעובד עבור ארגון ממשלתי בשם הלשכה למחקר והגנה בעל טבעי.
ג'פרסון וייט — טום פֶרֵל
אדליין רודולף — בובי ג'ו סונג
בנוסף, ג'וזף מרסל, ליאה מק'נמרה, האנה מרגטסון ומרטין באסינדייל לוהקו לתפקידים לא ידועים.
בפברואר 2023 ג'ק קסי לוהק לגלם את הלבוי בסרט.
חברת Millennium Media נרתמה להפיק את הסרט, כשההפקה יצאה לדרך במרץ 2023 בבולגריה והושלמה במאי אותה שנה.
הלבנט הדרומי הוא אזור גאוגרפי המקביל בערך לישראל (כולל שטחי הרשות הפלסטינית) וירדן של ימינו; לעיתים ההגדרה כוללת גם את דרום לבנון, דרום סוריה וחצי האי סיני.
במקרים רבים משתמשים בכינוי כדי להימנע משאלות פוליטיות.
כמו רוב דרום-מערב אסיה, דרום הלבנט הוא אזור צחיח המורכב בעיקר ממדבר ושורר בו אקלים צחיח למחצה, עם רצועה דקה של אקלים ממוזג לאורך חוף הים התיכון.
מבחינה גאוגרפית הוא נשלט על ידי עמק הירדן, קטע של הבקע הסורי-אפריקני החוצה את האזור מצפון לדרום, ומכיל את הכנרת, נהר הירדן וים המלח - הנקודה הנמוכה ביותר על פני היבשה בכדור הארץ.
לדרום הלבנט יש היסטוריה ארוכה והוא אחד האזורים הנחקרים ביותר בעולם על ידי ארכאולוגים.
סביר להניח שזה המקום הראשון שבו הומינינים קדומים וגם בני אדם מודרניים התיישבו מחוץ לאפריקה.
כתוצאה מכך, יש באזור ממצאים ארכאולוגיים עשירים מתקופת האבן.
האזור הוא גם חלקו המערבי של הסהר הפורה.
הלבנט הדרומי מתייחס לחצי התחתון של הלבנט אך יש שונות מסוימת בהגדרה הגאוגרפית, כאשר ההגדרה הרחבה ביותר כוללת את ישראל - כולל השטחים הפלסטיניים, ירדן, לבנון, דרום סוריה ומדבר סיני.
בתחום הארכאולוגיה, דרום הלבנט הוא "האזור שזוהה בעבר כסוריה פלשתינה וכולל את כנען".
חוקרים רבים החוקרים את הארכאולוגיה של האזור אימצו את המונח לבנט (כולל חלוקה לחצי הצפוני והדרומי) בשל היותו נטול "גוונים פוליטיים".
עם זאת, המונח "דרום הלבנט" ספג גם ביקורת כלא מדויק ומסורבל.
הלבנט הדרומי שוכן על החוף המזרחי של הים התיכון, באזור הידוע גם כהמזרח הקרוב, המזרח התיכון או מערב או דרום מערב אסיה.
הוא גובל במזרח, בדרום-מזרח ובדרום-מערב במדבריות סוריה, ערב וסיני, בהתאמה.
לעיתים, ההגדרה כוללת חלקים מהמדבריות האלה בתוך האזור.
נהר הליטאני בדרום לבנון נחשב בדרך כלל לקו המפריד בין דרום הלבנט לצפון הלבנט, לפעמים מתייחסים כך לנהר האורונטס, גם הוא בלבנון.
לרוב, האקלים של דרום הלבנט צחיח או צחיח למחצה, אולם רצועה צרה לאורך החוף חווה אקלים ים-תיכוני ממוזג בשל קרבתה לים.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת יורדת בחדות ככל שמתרחקים מהחוף, מכמות של יותר מ-1,000 מילימטרים בשנה בגליל, ל-200–400 מילימטרים בבקעת הירדן, ופחות מ-50 מילימטרים במדבריות המזרחיים ובנגב.
ברחבי האזור המשקעים הם בעיקר עונתיים - רוב הגשמים יורדים בין אוקטובר למאי, והם נתונים לשינויים בין-שנתיים גדולים ובלתי צפויים.
גם הטמפרטורה משתנה מאוד, עם חורפים קרירים וקיץ חם.
נהר הירדן חוצה חלק גדול מהאזור.
עמק החולה מזין את הירדן העליון, הנע דרומה דרך מחסום בזלת טבעי לתוך הכנרת, לפני שהוא צונח כמה מאות מטרים כשהוא זורם דרך בקעת הירדן.
נהר הירדן מסתיים בים המלח, שגדותיו, בעומק של 400 מטר מתחת לפני הים, הן הנקודה הנמוכה ביותר בעולם ביבשה.
הארכאולוגיה של דרום הלבנט נתפסת בדרך כלל כסדרה של שלבים בהתפתחות התרבותית והאבולוציונית האנושית המבוססים, לרוב, על טכנולוגיית כלים לתקופות פרה-היסטוריות המוקדמות, הפרוטו-היסטוריות וההיסטוריות המוקדמות.
מבחינה ארכאולוגית, זהו אחד האזורים שנחפרו בצורה הנרחבת ביותר בעולם.
"הלב מתרוקן" הוא שיר בביצוע פיטר רוט, שנוצר במסגרת פרויקט "המשקפיים של נויפלד" של שמוליק נויפלד.
השיר יצא ב-10 בדצמבר 2025 ונכתב על ידי רוט, אשר גם ביצע אותו, בעוד שנויפלד אחראי ללחן, לעיבוד ולהפקה המוזיקלית.
הפרויקט נועד ליצירת שיתופי פעולה בין נויפלד לבין יוצרים וזמרים שונים מן המוזיקה הישראלית.
היצירה לוותה בקליפ מוזיקלי שצולם במיוחד עבורה, כחלק מהשקת השיר.
שיתוף הפעולה בין רוט לנויפלד התגבש במסגרת המשך פיתוח פרויקט "המשקפיים של נויפלד".
נויפלד תיאר את החיבור המקצועי עם רוט ככזה הנשען על היכרות מוקדמת עם יצירתו ועל זיקה לעולמות הרוק שמהם הגיע רוט.
מתוך מפגש זה נוצר הלחן והעיבוד המוזיקלי, ובהמשך הצטרף רוט ככותב הטקסט וכמבצע השיר.
תהליך העבודה על השיר כלל כתיבת מילים ללחן קיים, לאחר שרוט נחשף למנגינה והביע רצון לקחת חלק בפרויקט.
ההקלטה בוצעה זמן קצר לאחר מכן, והביצוע הסופי כלל גם סולו גיטרה כחלק מן העיבוד.
מן הבחינה המוזיקלית, השיר מתואר כשיר פופ רוק בעל קצב מובחן, ובמקביל כבלדה מלודית בעלת זרימה רציפה וקצובה, המדמה תחושת "מקצב נסיעה".
המבנה המוזיקלי משלב בין תנועה מתמדת לבין מלודיה מתונה, והעיבוד מדגיש רצף והמשכיות לאורך השיר כולו.
השיר עוסק בהתמודדות פנימית מתמשכת עם פחדים, רגשות מציפים ועומס נפשי.
הדובר מתואר כמי שמנסה לשמור על יציבות רגשית, להימנע מקריסה, ולעודד את עצמו לזכור את קיומו של כוח פנימי.
הטקסט מציג מאבק שאינו נקודתי אלא מתמשך, לצד ניסיון להמשיך לנוע קדימה חרף הקושי.
מילות השיר נפתחות בתחושת הצפה רגשית, כאשר הדובר מביע רצון להקלה מן הפחדים והסיוטים ותוהה עד מתי ייאלץ לשאת מצב זה.
ביטוי זה מציג מצב של עומס מתמשך ולא אירוע חד פעמי.
בהמשך מופיע דימוי של גולש בים אפור, המנסה לתזמן את הגל ולמצוא "חלון יציאה", דימוי המתאר מצב נפשי בלתי יציב ותלות בתזמון ובשליטה חלקית בלבד.
בהמשך השיר מופיעה קריאה לזכור את "הרוח" הפנימית, המתוארת ככוח חי הממשיך לפעול גם במצבים של כאב והתרוקנות רגשית.
במקביל מתוארת הופעה בלתי צפויה של מצב נפשי מכביד, המתואר כישות המגיעה ללא שליטה מוקדמת.
הדובר מציין כי למד לחיות עם נוכחות זו כחלק מן הקיום, תוך תיאור הדרגתי של דעיכת האור בסביבה ולא של משבר חד.
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי התייחס לשילוב שבין פגיעות רגשית לבין מבנה מלודי וקצבי מאוזן.
לדבריו, השיר מתאר מצב נפשי מתמשך של מאבק פנימי, שבו ההתרוקנות הרגשית אינה מוצגת כנקודת קיצון דרמטית אלא כתוצאה מצטברת של התמודדות ונתינה לאורך זמן.
חרסונסקי מציין כי הבחירה המוזיקלית לשלב זרימה קצובה עם מלודיה מאופקת מחזקת את תחושת ההליכה קדימה גם כאשר התוכן עוסק בעייפות נפשית ובכאב שקט.
עוד מדגיש חרסונסקי את מוטיב הרוח הפנימית החוזר בשיר, כיסוד המעניק רצף ומשמעות גם במצבים של ריקנות.
לפי פרשנותו, הרוח אינה מוצגת כהבטחה לפתרון או לגאולה, אלא ככוח קיים ומתמיד המאפשר לאדם להחזיק מעמד בתוך המורכבות הרגשית.
השיר, לשיטתו, יוצר חוויה אינטימית הנשענת על תנועה מתמשכת בין שקיעה לבין ניסיון להמשיך, מבלי לפנות להצהרות חד משמעיות או לאמירות חיצוניות להקשר האישי המתואר בו.
הלגה דֵן הייתה נערה יהודייה-הולנדית, ילידת פומרניה (אז בגרמניה), שסיפור ימיה האחרונים תחת השלטון הנאצי נכתב ביומנה בשנת 1943 ונתגלה רק ב-19 באוקטובר 2004.
הלגה דֵן נולדה בעיר שצ'צ'ין (כיום בפולין, אז שטטין בגרמניה) ב-6 באפריל 1925. לאחר עליית הנאצים לשלטון משפחתה נמלטה להולנד השכנה שם התיישבה בעיר טילבורך.
כשהייתה בשנת לימודיה האחרונה בבית הספר התיכון, היא ובני משפחתה נלקחו ונאסרו ב-1 באפריל 1943 במחנה הריכוז פיכט (Vught) שבהולנד.
היא החלה לכתוב בחשאי את יומנה ב-1 ביוני, חודשיים אחרי כן, לאחר שחבר שלה, קֵס ואן דן ברג, ביקש ממנה לתעד את כל קורותיה במקום אליו הוגלתה.
ביומן שניהלה היא גוללה את סיפורם של 21 ימים בחודשי חייה האחרונים, תחת שלטון הגרמנים הנאצים בתקופת השואה.