tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אוכלוסיית הוולבי הסהרוני נדחקה במהירות לתוך המדבריות במרכז אוסטרליה, שם היא שרדה עד שנות ה-50. ההנחה היא שהוולבי נכחד בשנת 1956 או בסביבות 1960 לכל היותר.
הרשימה האדומה של IUCN מסווגת את הוולבי הסהרוני כמין נכחד (EX), היות שחלפו 50 שנה ללא צפייה בפרט חי.
גורמים אפשריים אחרים, הם חדירת הארנבון המצוי לבתי הגידול של הוולבי הסהרוני שפגע בצורה קשה בסביבת המחיה שלו, אובדן בית גידול בשל פעילות אנושית מגוונת - מהמרה לחקלאות, סלילת כבישים ועד רעייה מוגזמת של צאן, ואולי גם משריפות בר שכילו שטחי מחיה נרחבים.
עם זאת, ידוע בבירור שהוולבי הסהרוני חי באזורים מסוימים לצד הארנבון המצוי ללא בעיה, ובשממה המדברית האוסטרלית לא היה ניתן לתלות את ההעלמות של הוולבי הסהרוני בפעילות אנושית.
יש התולים את ההכחדה בהתפרצות של מחלה אפיזוטית (ברמה של מגפה), אשר הובילה למוות המוני או להפיכת הוולבים לטרף קל.
תאוריה זו נתמכת על ידי דיווחים של היעלמות פתאומית של יונקים קטנים באזורים מסוימים במערב אוסטרליה, אולם מאידך אינה מסבירה את ההעלמות של הוולבי באזור הצחיח במרכז היבשת, שכן ההתפרצויות שתועדו לא השפיעו על אוכלוסיות יונקים מדבריות.
על פי ארגון השימור IUCN, יש להניח שההכחדה נבעה משילוב של כל הגורמים הנזכרים, וההכחדה הסופית של השרידים האחרונים במרכז היבשת נגרמה מציד ומטריפה על ידי השועל האדום שכבר חדר למדבר עד אמצע המאה ה-20. מהוולבי הסהרוני נותרו מספר פוחלצים הפזורים במוזיאונים ברחבי אוסטרליה.
וולבי זנב-מסמר צפוני (שם מדעי: Onychogalea unguifera; מכונה גם וולבי חולי) הוא מין של וולבי בינוני בסוג וולבי זנב-מסמר, האנדמי לצפון יבשת אוסטרליה.
זהו המין הגדול והנפוץ בסוגו, ובניגוד לשני המינים האחרים, מצבו בטבע נחשב שפיר דיו.
התיאור הראשון של הוולבי הצפוני לצד דגימה שלו, הוצג על ידי ג'ון גולד בפני האגודה הזואולוגית של לונדון בשנת 1840 לצד הוולבי המרוסן והוולבי הסהרוני, ובאותה עת גולד סיווג אותם כמינים בסוג קנגורו.
פירוש השם המדעי של מין זה (unguifera) הוא טופר בלטינית, בהתייחסו למסמר הייחודי דמוי הטופר בקצה הזנב שניכר במיוחד אצל מין זה.
מאוחר יותר, הזואולוג ג'ורג' ווטרהאוס הקצה עבורם סוג נפרד - וולבי זנב-מסמר עם השם המדעי Onychogalea שפירושו "סמור הטופר".
מאחר שהשם המדעי של גולד עבור המין נשמר, יוצא אם כן שהמשמעות של שמו המלא היא "סמור-טופר טופרי".
בספרו של גולד "היונקים של אוסטרליה" שיצא לאור בשנת 1849, פורסמו זוג ליתוגרפיות של הוולבי הצפוני שנוצרו על ידי הנרי סי ריכטר.
הדגימה שעליה התבסס גולד בתיאורו המדעי, נשלחה אליו על ידי בנימין בינאו, שהיה אחד מחברי המשלחת של אה"מ ביגל במהלך ההפלגה השלישית שלה לאורך החוף הצפון-מערבי של אוסטרליה.
בשפות אבוריג'יניות, הוולבי הצפוני נקרא "קורורונגו" או "וולוהוולו", שהוא כינוי אונומטופי המבוסס על הצלילים שהוולבי מפיק בעת שהוא נמלט.
הוולבי הצפוני מחולק לשני תת-מינים:
Onychogalea unguifera unguifera - מאכלס את החלק הצפון-מערבי של התפוצה.
תואר במקור מדגימה של נקבה צעירה, ונחשב בתחילה כמין ננסי חדש.
הוולבי הצפוני הוא הגדול מבין קבוצת הקנגורים הקטנים (וולבי יערוני, וולבי ארנבי, וולבי סלעים ופדמלון), והמין הגדול בסוגו.
בצורתו החיצונית ניתן למצוא קווי דמיון עם הוולארו או הקנגורו האדום, ויש לו מבנה גוף קליל ואלגנטי.
הראש שלו מתאפיין בחרטום מרובע דמוי מארה, בעיניים גדולות ובעצמות לחיים בולטות.
יש לו צוואר קצר ושדרה מקושתת, גפיים קדמיות קצרות וקרסוליים ארוכים במיוחד.
זנבו גמיש ועבה, והתנוחה המעוגלת האופיינית לזנב הקנגורים במהלך הריצה, מוקצנת אצל מין זה עד לכדי יצירת חצי עיגול.
גפיו וזנבו של הוולבי הצפוני ארוכים יותר משל הוולבי הסהרוני או הוולבי המרוסן, והוא גבוה וכבד מהם.
המסמר הייחודי בקצה הזנב שמאפיין את הסוג, בולט ומפותח יותר אצלו מאשר אצל שני המינים האחרים ודומה יותר לטופר.
אורך ראשו וגופו של הוולבי הצפוני: 50–70 סנטימטרים, ואורך זנבו: 60–74 סנטימטרים.
משקלו נע בין 5 ל-9 קילוגרם, והוא מתנשא בעמידה זקופה לגובה של 65 סנטימטרים.
האוזניים הארנביות והארוכות שלו מגיעות לאורך 8–9 סנטימטרים, והן ניידות במיוחד.
הפרווה של הוולבי הצפוני קצרה וזיפית, והיא בהירה יותר משל המינים האחרים.
צבעה הכללי הוא חול צהבהב או אדמדם עם גוון זנגביל, שהופך לחיוור יותר בהדרגה באזור הצוואר והראש.
הגחון, המפשעה והחזה בצבע לבן או שנהב, והזרועות וקרסוליים בצבע לבן-אפרפר.
את גבו של הוולבי הצפוני חוצה פס ערמוני עבה, והוא בולט במיוחד בפלג הגוף האחורי; הפס הופך למעורפל באזור העורף ובבסיס הזנב עד שנמוג.
מלבד הפס הגבי, ישנם 2 פסים עבים בצבע שמנת שחוצים את הירכיים, ופס דק בהיר באזור השכם.
ראשו של הוולבי בצבע צהבהב, מצחו זהוב, ופניו לרוב אפרוריות.
לאורך עצמות הלחיים, יש לו פס לבן עבה שנמשך עד לשפתיים, ומעל עיניו יש גבות לבנות גדולות.
שפתיו וסנטרו לבנים אף הם.
העיניים והאף בולטים בצבעם השחור.
האוזניים לבנות בצידן הפנימי ואפורות בצידן החיצוני.
הזנב בצבע לבן-אפרורי, והוא מתכהה בהדרגה עד שמסתיים בציצת שיער שחורה המסתירה את המסמר הכהה; לעיתים קרובות, קצה הזנב מפוספס בפסים דהויים שחרחרים.
הוולבי הצפוני כשמו, אנדמי לחלקים הצפוניים של היבשת האוסטרלית.
טווח התפוצה שלו רחב יחסית ומשתרע מחצי האי כף יורק דרך ארץ ארנהם עד לקימברלי בתוך המדינות האוסטרליות: קווינסלנד, הטריטוריה הצפונית ואוסטרליה המערבית, כאשר הטווח נכנס פנימה לעבר שולי המדבריות האוסטרלים.
למרות הטווח הרחב, צפיפות האוכלוסייה משתנה משמעותית בין המקומות: יש מקומות שבהם הוא נפוץ בשפע, ויש מקומות שבהם הוא נדיר במיוחד.
בעבר הוא היה מצוי בצורה נרחבת גם בתוך מדבר החול הגדול ומדבר טאנאמי, אולם הוא נדחק מאז בהדרגה לשולי המדברות הללו כתוצאה מחדירת השועל האדום.
הוולבי הצפוני מאכלס מגוון רחב של בתי גידול צחיחים וגשומים.
בית הגידול העיקרי שלו, מורכב מכיסי סבך צפופים של שיחים ועשבים עם עצים מזדמנים באזורים מדבריים למחצה; מקומות אלו מתאפיינים לרוב בקרקעית חמרה אדמדמה או חרסית, בסלעים ובדיונות חול קטנות שבהם הפרווה שלו מתמזגת היטב ומספקת לו הסוואה.
מלבד זאת, הוא מצוי גם בחורשים פתוחים המשולבים בבתה ובערבות עשב, וכן במישורים לאורך החופים של מפרץ קרפנטריה וים טימור המנוקדים בכיסי סבך של הדס דבשי.
הוולבי הצפוני פעיל לרוב בגפו, אך נראה לעיתים קרובות בקבוצות קטנות ארעיות.
שעות הפעילות העיקריות שלו הן בדמדומים ובלילה.
במהלך היום, הוא נוהג לנוח מתחת לעצים ושיחים, בתוך שקע רדוד שחפר לעצמו בחול.
על מנת למנוע את חשיפתו לטורפים, הוולבי משתדל לשהות תמיד באזור סבוך או בעשב גבוה.
גם במהלך הלילה שאז הוולבי מרגיש יותר בטוח לצאת לשטחים חשופים בשביל לתור אחר מזונו, הוא ימלט במהירות לסבך עם החשש הקל ביותר לאיום.
הוולבי הצפוני ניזון בעיקר משיחים ועשבים, מספר צמחים בשרניים מקבוצת הסקולנטים ופירות.
הוא אינו טריטוריאלי, אך מבלה את זמנו בשטח קבוע המשתרע על מספר דונמים.
בדומה לקנגורים גדולים, הוולבי הצפוני עושה שימוש רב בזנבו אשר מהווה עבורו רגל חמישית; התנועה הרגילה שלו מוזרה ואיטית, במהלכה הוא נשען על הגפיים הקדמיות והזנב, ומקפיץ את הרגליים האחוריות עד אזור הראש.
תכונה נוספת המאפיינת את המין, היא שבעת זינוק או קפיצה, הוא נוהג תמיד לקפוץ לצד שמאל קודם, דבר שהוליד לו את הכינוי "הוולבי השמאלי".
למרות התנועה המוזרה, הריצה של הוולבי הצפוני מהירה ותנועותיו זריזות ופתאומיות.
הזנב משמש לאיזון בדומה למינים אחרים, אך לא ברור האם יש גם שימוש למסמר הייחודי בקצה הזנב; תאוריה אחת גורסת שהוא נועד לשמש כעוגן ולאפשר פניות חדות, ותאוריה אחרת גורסת שהוא בכלל נועד לשמש כנשק במהלך הקרבות בין הזכרים.
שתי ההשערות הללו טרם הוכחו.
כאשר הוולבי הצפוני נמלט מסכנה, הוא מפיק צליל גרוני חזק של "וולוהוולו", אשר עשוי לשמש כקריאת אזהרה לוולבים אחרים באזור.
מלבד הדינגו ושועל האדום, הטורף הטבעי הנוסף של הוולבי הוא ככל הנראה תנין ג'ונסטון האורב לו בגופי מים מתוקים כאשר הוא בא לשתות.
הוולבי הצפוני הוא יונק פוליגמי.
לאחר היריון קצר שנמשך כ-23 יום, נולד גור יחיד זעיר ששוהה בכיס 4 חודשים ברציפות בטרם יתחיל לצאת ממנו.
בגיל 8 חודשים, הגור עוזב את הכיס לצמיתות, אך נשאר לצד אימו זמן נוסף.
תוחלת החיים שלו אינה ידועה, אך ייתכן שהיא בסביבות 5 וחצי שנים בטבע וארוכה יותר בשבי בדומה לקרובו הוולבי המרוסן.
חרף היותו של הוולבי הצפוני מין זהיר וחששן, הוא מסתגל בנקל לחיים בשבי, ואף מתיידד עם המטפלים האחראים על האכלתו.
הוולבי הצפוני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), נוכח תפוצתו הרחבה, אוכלוסייה משוערת גדולה, התרחשות באזורים מוגנים, ומשום שאין זה סביר שהוא יחווה ירידה משמעותית בעתיד הנראה לעין.
אין כרגע איומים גדולים על הוולבי הצפוני.
הוא עשוי להיות מושפע לרעה מפעילות אנושית בבית גידולו, וכן מהפסקת שריפות מבוקרות שמובילה לגידול בצמחייה יבשה ולפריצת שריפות בר גדולות.
בחלק הדרומי של תפוצתו, הוולבי הפך לנדיר יחסית בשל התפשטות השועל האדום, ואם השועל ימשיך להתפשט צפונה הדבר עלול להוות סיכון משמעותי עבורו.
קרוביו הוולבי הסהרוני והוולבי המרוסן, סבלו שניהם מהתפשטות השועל וכיום הראשון נכחד והשני מוגבל לאוכלוסיות מצומצמות.
אף שהוולבי הצפוני נמצא באזורים מוגנים, מרבית בתי הגידול המועדפים שתומכים באוכלוסיות גדולות כמעט ואינן נמצאים בתוך אזורים מוגנים.
ארגון IUCN ממליץ לרשויות השימור האוסטרליות לעקוב היטב אחר מספריו של המין, על מנת לגלות מבעוד מועד סימנים לירידה, וכן לעקוב אחר התפשטות השועל האדום.
וולבי טמר (שם מדעי: Macropus eugenii; קרוי גם וולבי יחמורי), הוא מין וולבי קטן בסוג קנגורו שאנדמי לדרום-מערב היבשת האוסטרלית ולאיים שסביבה.
וולבי טמר היה היונק הראשון ממשפחת הקנגוריים שנצפה על ידי האירופאים באוסטרליה, והוא הובא על ידי האדם לניו זילנד.
הוא אחד המינים הקטנים בסוגו ויש לו מספר התאמות ייחודיות דוגמת ראיית צבעים מסוימת ויכולת לשתות מי ים.
טווח התפוצה המקורי של וולבי טמר הצטמצם בדרסטיות בעקבות ציד, רעיית עדרי צאן וטריפה על ידי שועלים, אולם אוכלוסייתו נחשבת כיום ליציבה הודות למאמצי שימור נרחבים.
וולבי טמר משמש כאורגניזם מודל עיקרי לחקר יונקי הכיס, כמו גם בתחומי מחקר מגוונים: ממיקרוביולוגיה ועד נוירוביולוגיה.
השם הצרפתי המקורי של האי הוא לכבודו של אז'ן אמלן (Eugène Hamelin) מפקד בספינת הצי הצרפתי "נטורליסט" שחקרה את חופי אוסטרליה בין 1800 ל-1803. מקור השם "טמר", מהשיח האוסטרלי אלוקזוארינה מישורית (Allocasuarina campestris) המכונה באבוריג'ינית "טאמה", שתחתיו הוולבי נוהג לתפוס מחסה במהלך היום.
וולבי טמר מסווג בסוג קנגורו שבמשפחת הקנגוריים, וכלול תחת תת-הסוג Notamacropus הכולל 7 מיני וולבים נוספים.
הוא בין המינים הקטנים בסוג וקרוב מבחינה גנטית בעיקר למין וולבי פרמה הננסי.
וולבי טמר מחולק כיום ל-3 קבוצות נפרדות על בסיס הבדלים מסוימים במראה, בגודל ובמורפולוגיית הגולגולת: קבוצה אחת כוללת את האוכלוסיות במערב היבשת, באיי האוטמן, באיים התיכוניים ובאי גרדן; קבוצה שנייה כוללת את האוכלוסיות הנכחדות בדרום היבשת ובאי פילנדרס, ואת אלו שהובאו לניו זילנד; קבוצה שלישית מורכבת מאוכלוסיית אי הקנגורו לבדה.
הקבוצות נחשבות לתת-מינים על ידי רשויות השימור האוסטרליות (M.e.eugenii ,M.e.derbianus ו-M.e.decres בהתאמה).
אוכלוסיות וולבי טמר באיים נחשבו בעבר ככאלו המייצגות מין נפרד.
וולבי טמר הוא המין הקטן ביותר בסוגו לאחר קרובו וולבי פרמה, וגופו קומפקטי וכדורי.
ראשו קטן יחסית ובעל חרטום צר ומחודד, אוזניו גדולות וארוכות, וזנבו ארוך ועבה בבסיסו.
הרגליים האחוריות גדולות וארוכות מהקדמיות ומותאמות לזינוק.
ישנה דו-צורתיות זוויגית משמעותית בין הזכר לנקבה בעיקר באורך ובמסה: משקל הזכר עד 9.1 ק"ג, ומשקל הנקבה 6.9 קילוגרם; אורך הראש והגוף 59–68 סנטימטרים אצל הזכר, ובין 52 ל-63 סנטימטרים אצל הנקבה.
אורך זנב הזכר 34–45 סנטימטרים, ושל הנקבה 33–44 סנטימטרים.
הן הזכר והן הנקבה מתנשאים בעמידה זקופה לגובה של כ-45 סנטימטרים.
לזכרים יש חזה וזרועות גדולים משל הנקבות, ולהם טפרים רחבים יותר.
הפרווה של וולבי טמר צפופה ורכה.
צבעה נע בין אפור-צפחה לחום-אפרפר, כאשר בגב, בכתף ובפלג הגוף האחורי היא נוטה לכחלחל או מתכהה עד לאפור-פיח, ואילו בצלעות ובירכיים היא בעלת גוני אפור-כסוף בהיר.
המותניים, הזרועות והרגליים בצבע אדמדם או כתמתם, בעוד שהבטן המפשעה והחזה בצבע לבן-קרמי.
לעיתים קרובות, הצבע האדמוני בזרועותיו של וולבי טמר מתרחב מעלה לעבר הכתף והצוואר, וגורם לדמיון רב בינו לבין וולבי אדום-צוואר.
ראשו של וולבי טמר בצבע אפור דהוי, מצחו חום עם פס שחרחר, וחרטומו נוטה להתכהות.
יש לו רצועות לבנות בולטות לאורך עצמות הלחיים, והפסים השחורים ליד העיניים האופיינים לסוג קנגורו נעדרים לרוב אצל מין זה.
סביב העיניים יש טבעות שחורות, ולעיתים הן מוקפות גם בכתמים לבנים דהויים.
האוזניים כסופות או חומות בצידן החיצוני עם קצוות שחורים, ובצידן הפנימי הן קירחות וורודות.
כפות הידיים והרגליים של הוולבי כהות והזנב בצבע אפור בהיר דהוי.
בדומה לשאר בני סדרת הקנגוראים, וולבי טמר נע באמצעות קפיצות.
הוולבי מסוגל לגמוע בקפיצה בודדת 2.4-0.8 מטר, ובמהלך הריצה הוא מבצע כ-3.5 קפיצות כאלה בשנייה אחת.
במהלך הנחיתה על הקרקע, גיד אכילס של הוולבי נמתח כגומייה, והאנרגיה האצורה בו משתחררת בקפיצה הבאה.
בהתאם לכך, כמות האנרגיה האצורה בגיד מטפסת במהירות במקביל לעוצמת ותדירות הקפיצות ולמשקלו של הוולבי; מאפיין זה מאפשר למעשה לוולבי לעשות שימוש חוזר באנרגיה עבור הקפיצות הבאות, ומועיל במיוחד לנקבות הנושאות גורים (משקלו של הגור מגדיל את כמות האנרגיה האצורה בגיד ולא מאט את האם כפי שמקובל לחשוב).
לוולבי טמר יש ראייה הקפית של 324 מעלות, וראייה דו-עינית (מיקוד העיניים) של 50 מעלות.
הוולבי בעל ראייה דו-כרומטית המאפשרת לו לראות את הסקלה הכחולה-צהובה בספקטרום הנראה, אך אין לו ראיית תלת-כרומטית כשל האדם, והוא אינו מסוגל להבחין בגווני האדום והירוק.
אף על פי כן, הראייה הדו-כרומטית שלו מפותחת יותר מקנגורים אחרים, והוא מסוגל להבדיל בין צבעים דומים בסקלה שלו עד לאורכי גל של 20 ננומטר.
אפרכסות אוזניו של הוולבי ניידות להפליא, ומאפשרות לו לעקוב אחר קולות מאזורים נפרדים מבלי להפנות את ראשו.
הוולבי גם יכול למקד את האפרכסת לעבר מקור רעש, ולהגדיל את לחץ הצליל על עור התוף שלו ב-25 עד 30 דציבלים שמאפשר לו לקבוע את מהות הרעש (תנועת טורף למשל).
כבר בעת הלידה, חוש הריח של הוולבי מפותח למדי; הוולד הזעיר משמש בו על מנת למצוא בכוחות עצמו את הכיס של האם.
הוולבי נוהג ללקק את זרועותיו או לנשוף בכבדות על מנת לווסת את חום גופו באקלים האוסטרלי החם.
גופו של הוולבי מותאם למניעת איבוד נוזלים: הפרשות השתן שלו קטנות ומרוכזות מן הרגיל, ומלבד ספיגת מרבית השתן חזרה בגוף על ידי הנפרונים בכליות הוא סופג מים גם מהמזון המתעכל בהמעי הגס; בשל כך, הצואה שלו יבשה יחסית.
אוכלוסיות וולבי טמר שעל האיים, מסוגלות לרכז שתן רב מהרגיל בכליות ולסופגו חזרה בגוף; כתוצאה מכך, הן ניחנו ביכולת נדירה לשתות מי ים מבלי לסבול מהתייבשות (השתן הרב שנוצר בעקבות שתיית מי הים נספג באמצעות הכליות בגוף כך שאין איבוד נוזלים).
התאמה מיוחדת זאת מאפשרת להם להתקיים על אדמת האיים חרף העדר מקורות מים מתוקים, כאשר הנוזלים מתקבלים מהצמחייה ומהים.
לוולביי טמר מהקבוצה המערבית, יש עמידות מפני נתרן פלואורואצטט שהוא רעלן המשמש להדברת מכרסמים, בניגוד לוולביי טמר מקבוצת אי הקנגורו או מהקבוצה הדרומית.
ההבדל נובע מהעובדה שהאוכלוסיות המערביות ניזונות בין השאר מהצמח עלי-לב רעיל (Gastrolobium bilobum) שבו נמצא רעלן זה, כך שהן פיתחו עמידות בפניו, בניגוד לאוכלוסיות באיים או לאוכלוסיות הדרומיות.
מכיוון שוולביי טמר שהובאו לניו זילנד מקורם בקבוצה הדרומית ולא במערבית, התאפשר לרשויות השימור הניו זילנדיות לקטול אותם בהצלחה באמצעות הרעלן ולצמצם את האוכלוסייה שהפכה למזיקה לפלורה המקומית.
וולבי טמר אנדמי לדרום-מערב יבשת אוסטרליה ולמספר לא מבוטל של איים סביבה.
בעבר התפוצה היבשתית שלו השתרעה על פני אזורים נרחבים באוסטרליה המערבית (משפך נהר מורצ'יסון דרומה לכל אורך חגורת החיטה עד כף אריד) ובאוסטרליה הדרומית (לאורך קו החוף הדרומי, כולל מישור אדלייד, חצי האי יורקה, חצי האי אייר וחצי האי פלוריו עד לשפך נהר מארי).
עד אמצע המאה ה-20, הוא נעלם לחלוטין מדרום היבשת כתוצאה מציד ממוקד והכנסת השועל האדום, ובמערב נותר טווח מוגבל ומפוצל באזורים דריינדרה, בויאגין, שמורות הטבע פרופ וטורנינג, הפארק הלאומי נהר פיצג'רלד, ומספר אוכלוסיות בחגורת החיטה.
החל מהמאה ה-21, הוא מושב בהדרגה על ידי רשויות הטבע האוסטרליות לחלקים מטווח התפוצה ההיסטורי: במערב הוא הושב לפארק הלאומי קלברי, יער ג'ולימאר, הפארק הלאומי עמק אבון, רכס דארלינג, יער באטלינג ושמורות פארונה וקרקמיה, ובדרום לפארק הלאומי אינס.
במערב, הוא מצוי באיי האוטמן, באיים התיכוניים ובאי גרדן.
כאשר מושל אוסטרליה הדרומית ג'ורג' גריי התמנה למושל הכללי של ניו זילנד, הוא הביא איתו לאי הצפוני קבוצת וולביי טמר אותם שחרר באי קוואו שנרכש על ידו.
הוולבים התאקלמו באי היטב והובאו ממנו בהמשך לאזור רוטורואה, והם התרבו במהירות במקומות הללו עד שהפכו למזיקים, ורשויות השימור הניו זילנדיות החלו לדלל את מספרם.
לאחר שהתברר שהוולבים הללו הם השרידים האחרונים מהאוכלוסייה האוסטרלית הדרומית שנכחדה, רשויות השימור האוסטרליות והניו זילנדיות החלו ללכוד אותם ולהשיבם לטבע בטווח התפוצה ההיסטורי בדרום אוסטרליה.
בית הגידול של וולבי טמר נמצא בסבכים צפופים, יערות וחורשים דלילים, או בפסיפס של שיחים ועצים.
סביבת המחיה הסבוכה שלו נמצאת סמוך לשטחי מרעה פתוחים, שאליהם הוא יוצא לרעות במהלך הלילה.
הטמפרטורות בבית גידולו גבוהות למדי ונעות בין 20–30 מעלות.
וולבי טמר הוא יונק חברותי למדי וחי בקבוצות גדולות של עד 50 פרטים.
החברותיות של הוולבי מעניקה לו יתרון על פני וולבים יחידאים: ככל שהקבוצה גדולה יותר, כך פוחת הסיכון מפני טריפה, והוולבי יכול לבלות זמן רב יותר בטיפוח ובאינטראקציה חברתית מאשר לחקור את הסביבה.
הקבוצה חיה בשטח ביתי קבוע שגודלו משתנה בין העונות: בעונת הגשמים הקבוצה מסתפקת בשטח רעייה של כ-16 דונם עקב זמינות העשב, אולם בעונה היבשה השטח מתרחב ל-42 עד 100 דונם על מנת למצוא מזון הראוי למאכל.
שטחה של הקבוצה עשוי לחפוף בשוליים לשטחן של קבוצות אחרות.
וולבי טמר הוא יונק פעיל לילה המבלה את מרבית זמנו בחיפוש אחר מזון.
במהלך היום, הקבוצה שוהה בסבך המוגן, ונעה לעבר שטחי המרעה הפתוחים עם רדת החשיכה.
הקבוצות מורכבות מכל הגילאים והזוויגים, עם היררכיה ברורה המבוססת על דומיננטיות.
בראש ההיררכיה נמצאים הזכרים, כאשר מעמד הפרט נקבע באמצעות גודל וכוח הבאים לידי ביטוי במאבקים.
סגנון הלחימה של וולבי טמר אופייני לסוג, וכולל שימוש נרחב בגפיים לדחיפה ולפיתה, לצד בעיטות חזקות עם הרגליים האחוריות.
ככל שהזכר מדורג גבוה יותר בהיררכיה, כך יהיה לו סיכוי גבוה להתרבות עם הנקבות.
המאבק בין הוולבים כולל גם טקס חזותי שתפקידו להרתיע את היריב, דוגמת עמידה זקופה, הבלטת החזה, וכיפוף הזרועות.
טקס זה ישמש את הזכר גם כדי להרשים את הנקבה במעמדו ובכושרו הגופני.
וולבי טמר הוא יונק צמחוני הניזון בעיקר מעשבים.
אף שהוא מגוון את תזונתו גם בעלי שיחים ועצים, הוולבי אינו מצליח ללקט אותם ביעילות כאוכלי עלים, שכן הם נשמטים לעיתים קרובות לאדמה מפיו הצר והמחודד במהלך הלעיסה.
באכילת עלים גדולים, הוולבי משתמש בכפות ידיו כדי ללעוס אותם ביסודיות.
וולבי טמר מקדיש זמן רב יותר ללעיסת מזונות מאשר מיני וולבים אחרים, התנהגות אשר מסייעת לו לעכל את המזון במהירות.
פריטי מזון נפוצים שנאכלים על ידי הוולבי הם זרעי השיטה, קורימביה אדומה (Corymbia calophylla - ההדסיים), עשב וולבי זקוף (Rytidosperma setaceum מהדגניים), ועלי-לב רעיל (Gastrolobium bilobum מהפרפרניים) אשר מכיל רעלן מסוג נתרן פלואורואצטט.
לוולבי טמר מספר טורפים: הדינגו, שועל אדום, חתול הבית, כלב הבית, עיט מחודד-זנב וינשופיים גדולים.
כאשר הוולבי מותקף על ידי טורף גדול דוגמת הדינגו, הוא מנסה לחמוק ממנו במנוסה לעבר הסבך הצפוף, וכמוצא אחרון יעמוד עם גבו לעץ וינסה להילחם נגדו באמצעות זרועותיו או באמצעות בעיטות המכוונות לבטנו של הטורף; חרף גודלו הקטן, בעיטות הוולבי עשויות לגרום לדינגו לפציעות משמעותיות עקב הטפרים הגדולים והחדים.
על מנת לאתר טורפים מבעוד מועד, הוולבי משתמש בעיקר בחוש הראייה וחוש הריח, ובמידה פחותה יותר גם בחוש השמיעה.
במקרה של זיהוי טורף, הוולבי יחבוט בחוזקה עם רגלו בקרקע בתור סימן אזהרה לשאר הקבוצה.
וולבי שניצוד עשוי להשמיע צרחה גסה.
וולבי טמר הוא יונק פוליגמי.
במהלך עונת הרבייה, בלוטת הערמונית ובלוטת השדרה של הזכר מתרחבות.
כשבועיים לפני הלידות הראשונות, הזכרים מרחרחים את איברי הרבייה של הנקבות במטרה לבדוק את מצב הפוריות שלהם.
לאחר הלידה, הנקבה מוכנה מיד להזדווגות.
זכרים עשויים להתקבץ סביב נקבה מיוחמת ולהילחם זה עם זה על גישה אליה.
הזכר הגדול והחזק זוכה בה ושומר עליה לזמן קצר.
מרבית הלידות מתרחשות בסוף ינואר ובתחילת פברואר.
ההיריון של נקבת הוולבי קצר ביותר ונמשך 25–28 יום, לאחריהם נולד ולד זעיר הזוחל בכוחות עצמו מפתח הביב לעבר הכיס ומשלים את התפתחותו בתוכו.
בשלב הראשון (125-100 ימים ראשונים), הוולד נצמד לפטמות ויונק מהם ללא הפסקה; בשלב השני, הוא יונק ונח לסירוגין.
בסביבות 200 יום, הגור יוצא לראשונה מהכיס ומנסה ללחך עשב, ובהדרגה יונק בתדירות נמוכה יותר.
הגור נשאר בכיס במשך 8–9 חודשים עד שהוא מפותח דיו כדי לצאת ממנו לצמיתות.
לאחר עזיבת הכיס, הגור ממשיך לינוק מהאם שלושה חודשים נוספים.
הנקבה מגיעה לבגרות בגיל 9 חודשים, והזכר בגיל שנתיים.
הוולבית מסוגלת להקפיא את התפתחות העובר ברחם כאשר יש מחסור במזון או כשהיא נושאת כבר גור אחר בכיסה, ולעיתים קרובות העובר מוקפא במשך כשנה עד שהגור הקודם הופך לעצמאי.
עזיבת הכיס מאיצה את התפתחות העובר, כך שהלידה מתרחשת בסמיכות לבגרותו של הגור הקודם.
אצל וולבי טמר, נפוץ הטיפוח בין הפרטים בקבוצה, ונקבה עשויה לטפח גם את הגור של חברתה.
תוחלת החיים של וולבי טמר: 14 שנים בטבע, 9.8 שנים בשבי; תוחלת החיים של הנקבות גדולה מעט משל הזכרים.
וולבי טמר מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל היותו נפוץ בשפע רב באיים האוסטרלים, ומגמת האוכלוסייה היבשתית גם היא יציבה למדי.
האיומים העיקריים עליו נשקפים מצד השועלים אדומים והארנבונים שהובאו על ידי האדם ליבשת, לצד רעיית יתר של עדרי צאן.
האיומים הללו לצד הציד האינטנסיבי היו הגורמים העיקריים להכחדתו המוחלטת בדרום אוסטרליה, ולהצטמצמות האוכלוסייה במערב.
כיום, רשויות השימור האוסטרליות פועלות להשיב את וולבי טמר לאזורים רבים בטווח התפוצה ההיסטורי שלו, ועד 2019, הוא הוחזר לכ-8 אזורים בדרום ובמערב.
הוולבי מצוי במספר אזורים מוגנים, ורשויות השימור פועלות במרץ להדברת השועלים בסביבת המחיה של הוולבי באמצעות מלכודות ופתיונות, וכן באזורים בהם מתוכננת בעתיד השבה לטבע של המין.
פקחי השימור מציתים גם שריפות מבוקרות קטנות בבית הגידול כדי לעודד את צמיחת עשב חדש וגיוון הפלורה המקומית.
האוכלוסייה העולמית של וולבי טמר נאמדת בסביבות 50,000-10,000 פרטים בוגרים.
הוולבי ניצוד בעבר בצורה אינטנסיבית על ידי המתיישבים האירופאים בדרום אוסטרליה על מנת להגן על היבולים והמרעה, כמו גם עבור בשרו ועורו.
כיום לעומת זאת, הציד שלו נאסר בחוק האוסטרלי, להוציא אזורים ספציפיים דוגמת אי הקנגורו שבהם יש ציד מבוקר במטרה למנוע התפוצצות אוכלוסין.
וולבי טמר הוא אורגניזם מודל עיקרי בחקר יונקי הכיס, ותופס מקום חשוב בניסויים בתחומי אנדוקרינולוגיה, אימונולוגיה, מטבוליזם, נוירוביולוגיה ואחרים.
החזקת הוולבי בשבי וגידולו קלה יחסית, והוא מתרבה היטב.
בשל היותו גדול יחסית ליונקי מעבדה אחרים, לרוב משכנים את הוולבי במכלאות גדולות עם מקורות מים ומקומות מקלט המדמים יותר את סביבתם הטבעית.
הגנום של וולבי טמר נחקר רבות בתחום הגנומיקה ההשוואתית ומשמש להבנת מנגנון microRNA, מנגנון ההשתקה של כרומוזום X או תהליך התבטאות גנים.
הוולבי משמש כאורגניזם מודל בולט גם בתחום המיקרוביולוגיה.
תרכובת החלב של נקבת הוולבי מכילה חלבון AGG01 אשר נועד להגן על הוולדות הזעירים בחודשים הראשונים לחייהם מפני חיידקים, ולו פוטנציאל לשמש כאנטיביוטיקה חדשה וחזקה.
בבדיקות מעבדה נמצא שהוא יעיל פי מאה מפניצילין, והשמיד כ-99% מהחיידים הפתוגניים (חיובים ושליליים) שעימם בא במגע, כולל
כן התגלו בו גם מספר פפטידים אנטימיקרוביאליים של קתליצידין אשר יכולים לשמש גם הם כאנטיביוטיקה נגד זיהומים ונגיפים.
המעי הקדמי של הוולבי מכיל מספר חיידקי מעיים ייחודיים ממערכות פירמיקוטים, בקטרואידטים, ופרוטאובקטריה, והוא מייצר רק חמישית מכמות המתאן הסטנדרטית.
במחקר אודותיו, התגלה שהגורם העיקרי האחראי לייצור המופחת הוא חיידק חדש המכונה WG-1, שייחודו בכך שאף שנחשב לחיידק קפנופילי, הוא אינו זקוק לריכוז גבוה של פחמן דו-חמצני בסביבתו כדי לשרוד.
גילוי זה מסביר מדוע הקנגוראים מייצרים כמות מתאן פחותה משל מעלי הגירה אף ששניהם צמחוניים, ומהוון ציון דרך בחקר התסיסה והפחתת ייצור המתאן מבעלי חיים.
וולבוז' (בפולנית: Wolbórz; פונטית: [ˈvɔlbuʂ]) היא עיירה במחוז פיוטרקוב שבפרובינציית לודז', במרכז פולין.
העיירה מהווה מקום מושבה של הנהלת המחוז המנהלי.
היא שוכנת לאורך הכביש הלאומי הפולני מספר 8, כ־16 קילומטרים צפון מזרחית לפיוטרקוב טריבונלסקי ו-41 קילומטרים דרום מזרחית לבירה האזורית (הפרובינציה) לודז'.
הטמפרטורות בעיר, נעות בין 20°C- בחודש ינואר ל-18°C בממוצע ביולי.
אוכלוסיית וולבוז' מנתה 2,297 תושבים, נכון לשנת 2020 באותו הזמן חיו במטרופולין וולבוז' 7,830 נפשות.
בשנת 1273 הוענק לוולבוז' מעמד עיר, אך בשנת 1870 נשלל ממנה מעמד העיר ומעמדה שב להיות מעמד כפר, כתוצאה מהשתתפות תושיבה במרד ינואר (1863–1864) כנגד האימפריה הרוסית.
ב-1 בינואר 2011 הושב לוולבוז' מעמד העיר.
ארכאולוגים מצאו בחפירות ארכאולוגיות באזור וולבוז' שבאזור התיישבות בני אדם כבר בשנת 4000 לפני הספירה.
בתקופות המוקדמות של ממלכת פולין, הייתה וולבוז' מרכז של היחידה המנהלית המקומית בשם אופול.
בשנת ה-1120, הפכה וולבוז' לאחד ממקומות המושב של הבישופים של קויאוויה.
וולבוז' מוזכרת כבר בשנת 1136 כמבצר וכעיר-מסחר.
עדויות משנת 1273 מאשרות שוולבוז' הייתה מרכז סחר חשוב, בשעה שהעיר קיבלה מענק עירוני מהדוכס לשק השני ת'ה בלאק .
בשנת 1357, האמנה של וולבוז' עוצבה על פי זכויות מגדבורג מודרניות יותר.
חשיבות העיר הייתה התבטאה בכך, שהאקדמיה של קרקוב, הקימה בה שלוחה בניהול רקטור, שישה פרופסורים ואושר לה להעניק תארים אקדמיים.
ב-9 בספטמבר 1409, המלך ולדיסלב השני יגיללו פרסם בעיר פנייה לאנשי הדת והאצולה הפולנית, בה הוא הפציר בהם להילחם באבירים הטווטונים.
כמו כן, אבירים מפולין הקטנה, פודוליה ורותניה האדומה התרכזו במקום לפני קרב גרונוולד.
המלך יגיללו ביקר בוולבוז' לא פחות מ-15 פעמים, שליטים פולנים אחרים הגיעו גם הם לעיר, במיוחד כשבית הדין של הכתר התקיים בפיוטרקוב טריבונלסקי הסמוכה.
במאות ה-15 וה-16 שגשגה וולבוז'.
העיר הייתה מרכז מסחר ואומנים גדול, עם מספר בתי מלאכה, מבשלות בירה וטחנות.
בשנת 1521 מנתה וולבוז' 3000 תושבים, עם חמש כנסיות, שלושה בתי כנסת, שלושה בתי חולים, 400 בתים, בית עירייה, טירת בישוף עם גן איטלקי ו-259 אומנים.
בשנת 1544 הפכה כנסיית ניקולס הקדוש למכללה דתית (קולגיאטה).
תקופת השגשוג של העיר הסתיימה במאה ה-17. ב-1618 נשרפה וולבוז' בשריפה; ב-1655 נבזזה העיר על ידי חיילים שוודים; ובשנת 1671 העיר שוב נשרפה.
לאחר האסונות הללו, וולבוז' מעולם לא התאוששה.
לאחר חלוקת פולין וקונגרס וינה, וולבוז' (מאז 1815) השתייכה לפולין הקונגרסית שבשליטת רוסיה.
בשנת 1870, בעקבות מרד ינואר כנגד האימפריה הרוסית, וולבוז' איבדה את מעמד העיר שלה.
בשנת 1892 מנתה אוכלוסיית וולבוז' 3000 נפש, כולל 700 יהודים.
בספטמבר 1939, בקרבות עם הצבא הנאצי בקרב במכונה קרב פיוטרקוב טריבונלסקי , הגרמנים רצחו פולנים וגירשו את כל יהודי המקום לגטו לודז'.
לא ידוע אם התגוררו יהודים בוולבוז' עד 1689 מאידך מוזכר שבשנה זו הבישוף מוולוצלאבק הוציא צו, האוסר רשמית על מגורי יהודים בעיר.
במאות ה-17–18 התגוררו יהודים בכפר הסמוך וסולה.
החל מתקופת הכיבוש הפרוסי (1793) יהודים התיישבו בקבוצות קטנות בוולבוז' עצמה, על אף איסור-המגורים וכן איסור קניית נכסי- דלא-ניידי, שהיו בתוקפם עד 1862. רבי יששכר בעריש הכהן נולד בעיר בשנת תקס"ג - 1803 לרבי משה.
שהיה חתנו של הרב אברהם צבי מוולברוז'.
משנת תרכ"ב - 1862 רבי יששכר בעריש הכהן החל לכהן ברבנות ובאדמו"רות בוולברוז'.
הוא נפטר בפיטרקוב בא' בחשוון תרל"ח - 1878. הוא חיבר את הספרים "עבודת יששכר" "אמרי נועם" ו"סדר הזמנים".
מקורות פרנסתם של היהודים במאה ה-19 היו המסחר הזעיר והמלאכה.
בשנת 1840 היו בין 10 ראשי משפחה שעיסוקם מוגדר: סוחר, 4 חנוונים, חייט, 2 בורסקאים, אופה וקצב.
החל משנות ה-30 של המאה ה-19 חצר האדמו"ר שימשה מקור פרנסה ליהודי וולבוז', שאליו נהרו בחגים חסידים גם ממקומות מרוחקים.
בעלי אכסניות ומסעדות מאולתרות היו מהאמידים ביותר בין יהודי וולבוז'.
אחד מהם, מנחם מנדל שטראסברג, בעל אכסניה ומסעדה לחסידים, שימש כפרנס הקהילה שנים רבות לפני מלחמת העולם הראשונה.
הניסיונות הראשונים של קהילת וולבוז' לזכות בעצמאות, לאחר שהייתה כפופה יחד עם 5 הכפרים הסמוכים, לקהילת פיוטרקוב טריבונאלסקי, התחילו בשנות ה-20 של המאה ה-19. ניסיונות אלה היו קשורים בהשתקעות במקום של ר' יששכר דב בר הכהן טורנהיים, שהוכתר לימים לאדמו"ר וייסד את שושלת וולבוז'.
הוא מונה באופן בלתי-רשמי כרב העיר.
ב־1831 נוסדו ביוזמתו החברה- קדישא וחברת ביקור-חולים.
ב־1839 נענו השלטונות בפיוטרקוב לבקשתם של יהודי וולבוז' והתירו להם לערוך בחירות להנהלת הקהילה.
ב־1862 נתמנה רשמית ר' יששכר דב בר לרבה של וולבוז' ובאותו זמן קודש גם בית-העלמין.
לא ידוע מתי נבנה בית-הכנסת העשוי-עץ, שערכו האמנותי היה רב.
בית הכנסת עמד על מכונו עד 1928, ואז עלה באש.
קהילת וולבוז' זכתה לעצמאות מלאה ב־1907. נבחרה הנהלת- הקהילה, נתמנה רב רשמי (שאינו תלוי באדמו"ר מוולבוז').
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, היישוב היהודי בוולבוז' הצטמצם במידה ניכרת כתוצאה מחוסר מקורות פרנסה ומוסדות חינוך יהודיים גבוהים.
לשקיעתה של הקהילה תרמה גם פעולתם המוגברת של האנטישמיים: ב־1927 חולל בית-העלמין.
לאחר שפרצה מלחמת העולם השנייה, נהרסו ב־5 בספטמבר 1939, תוך הפגזה כבדה, רוב בתי העיירה.
כל מי שיכל לברוח, ברח, אך לאחר שהגרמנים כבשו את העיירה, שבו יהודים רבים כולל פליטים ועקורים, לעיר.
היישוב וולבוז' חוסל באוקטובר 1942. כ־400 יהודי וולבוז' גורשו לגטו פיוטרקוב ומשם שולחו בימי חיסול הגטו בין התאריכים 15–21 באוקטובר 1942 למחנה הריכוז טרבלינקה.
זמן קצר לפני חיסול היישוב היהודי בוולבוז' התגברו רדיפות היהודים.
ידועה ההתעללות המיוחדת ברב דמבינסקי.
הרב מת בייסורים (בא' דראש-השנה תש"ג) ונטמן בבית-העלמין בוולבוז'.
רק כעשרים יהודים תושבי וולבוז' שחיו במקום בפרוץ המלחמה נותרו בין החיים לאחר המלחמה.
התפלגות האוכלוסייה במטרופולין וולבוז', לפי גברים ונשים היא: 50.7% נשים ו-49.3% גברים.
קצב השינוי בגודל האוכלוסייה בין השנים 2002–2011 עומד על 0.13%+ בשנה.
ההתפלגות לפי עירוניים וחקלאים היא: 71.1% חקלאים ו-28.9% עירוניים.
בין האתרים העיקריים בעיירה ניתן למנות את: מתחם הפארק והארמון של הבישופים של קויאביה, קולג' סנט ניקולס, בית כנסת מהמאה ה-19, בתי קברות, בתי דירות מהמאה ה-19 ושרידים של טירה בישופית (מאה ה-14).
וולאס מייקל שון הוא שחקן, מחזאי, מסאי ותסריטאי אמריקאי-יהודי.
הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידיו הקולנועיים בסרטים "ארוחת הערב שלי עם אנדרה", "הנסיכה הקסומה" ו"קלולס", דיבוב דמותו של רקס ב"צעצוע של סיפור", וגילום דמותו של ד"ר סטרג'ס בסדרה "שלדון הצעיר".
שון ידוע גם בהתבטאויותיו נגד מדינת ישראל ותמיכתו בפלסטינים.
שון נולד ב-12 בנובמבר 1943 בעיר ניו יורק, למשפחה יהודית.
יש לו שני אחים תאומים צעירים: המלחין אלן שון, ומרי, שהיא אוטיסטית ומתגוררת במוסד.
שון למד בבית ספר תיכון פרטי לאמנויות ליברליות בפוטני, ורמונט.
הוא סיים תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת הרווארד.
הוא למד פילוסופיה, פוליטיקה וכלכלה ולטינית, במודלין קולג', אוקספורד, מתוך כוונה להיות דיפלומט.
הוא גם נסע להודו כמורה לאנגלית בתוכנית פולברייט.
מעורבותו של שון בתיאטרון החלה ב-1970 כאשר פגש את אנדרה גרגורי, שביים מאז כמה ממחזותיו.
כשחקן במה, הוא הופיע בעיקר במחזות שלו ובפרויקטים אחרים עם גרגורי.
מחזותיו המוקדמים של שון, כמו "מארי וברוס" (1978), הציגו קונפליקטים רגשיים ומיניים בסגנון אבסורדי, עם שפה לירית ואלימה כאחד.
מחזהו "מחשבה בשלושה חלקים" משנת 1977 עורר מחלוקת בלונדון כאשר ההפקה נחקרה על ידי צוות שוטרים והותקפה בפרלמנט לאחר האשמות על תוכן פורנוגרפי.
שון קיבל פרס אובי על מחזאי ב-1975, על הלילה המאוחרת שלנו.
שון גם כתב פרשנות פוליטית עבור The Nation, ובשנת 2004 הוא פרסם את המגזין הפוליטי המתקדם שהיה בעל גיליון אחד בלבד Final Edition, ובו ראיונות ומאמרים של ג'ונתן של, נועם חומסקי, מארק סטרנד ודבורה אייזנברג.
הוא עשה את הופעת הבכורה שלו בסרט ב-1979, כשגילם את בעלה לשעבר של דיאן קיטון ב"מנהטן" של וודי אלן וסוכן ביטוח בסרט "כל הג'אז הזה" של בוב פוסה.
תפקידיו הקולנועיים הידועים ביותר כוללים את ארל ב"פולשים מוזרים" (1983), "צללים וערפל" (1991) ומר הול ב"קלולס" (1995).
לאחר שראתה את הופעתו ב"ארוחת הערב שלי עם אנדרה" (1981), מנהלת הליהוק ג'נט הירשנסון כל כך אהבה את איך שהוא אמר את המילה "בלתי נתפס" ("inconceivable") עד שהיא ליהקה אותו לתפקיד ויזיני בסרט "הנסיכה הקסומה" (1987).
תפקידים נוספים שלו היו הברון פון ווסטפאלן ב"עלילות סאות'לנד", "ג'ורכ' בונד ב"קללת אבן העקרב הירוקה" (2001), סיירוס רוז בסדרה "אחת שיודעת" ועזרא בסרט "הטירה המכושפת" (2003) ו"מלינדה ומלינדה" (2004), "כלים שלובים" (2012).
בשנת 2018, הוא הצטרף לצוות השחקנים של "שלדון הצעיר" בתפקיד ד"ר ג'ון סטרג'יס, החבר של קוני, סבתו של שלדון, והפרופסור לפיזיקה של שלדון.
שון כיכב בסרטו של וודי אלן מ-2020 "הפסטיבל של ריפקין" המתרחש בסן סבסטיאן, ספרד, ובמקביל הביע תמיכה פומבית בוודי אלן ויצא להגנתו.
שון הוא מדבב של סרטי אנימציה וסדרות טלוויזיה, כולל רקס בזיכיון "צעצוע של סיפור", "מפלצות בע"מ" במהלך סרטון בסיום, "Kingdom Hearts III", מזור ב"משפחת סופר-על", ברטרם ב"איש משפחה", מונק ב"אגדה ש'מגדה", פול פיראט סגול ב"טום וג'רי: הרעד לי את השפם", וכקריקטורה של עצמו ב"בוג'ק הורסמן".
הוא נמצא בזוגיות של שנים רבות עם הסופרת דבורה אייזנברג.
מתגורר כיום בשכונת צ'לסי במנהטן.
שון הוא ממוצא יהודי אך מזדהה כאתאיסט.
ב-2021 האשימה אותו השחקנית לורן ליין בהטרדה מינית.
הוא התייחס לעצמו כאל סוציאליסט.
הוא חבר בוועדה המייעצת של "קול יהודי לשלום", ארגון יהודי-אמריקאי המתנגד לפעילות ישראל בשטחים.
במהלך מבצע צוק איתן הביע את תמיכתו בעם הפלסטיני.
ב-2023 במהלך מלחמת חרבות ברזל יצא נגד פעולות ישראל בעזה והצהיר על תמיכה בפלסטינים.
מאוחר יותר, שון, יחד עם עוד קבוצה של 54 אמנים ואישים בתעשיית הבידור, חתם על מכתב פתוח לנשיא ג'ו ביידן שקרא להפסקת אש בעזה ובישראל.
המכתב הדגיש את המשבר ההומניטרי בעזה, וקרא לשחרור בטוח של בני הערובה, ולהקלה על סיוע הומניטרי להגיע לנזקקים.
גם ב-2025 המשיך להאשים את ישראל בפשעים נגד עזה והשווה בין ישראל לבין הנאציזם.
בהמשך השנה חתם על מכתב פתוח למזכ"ל האו"ם מטעם "Jews Demand Action", עליו חתמו 450 יהודים בעלי פרופיל ציבורי גבוה, הקוראים להטיל סנקציות על ישראל בטענה שפעולותיה עולות לכדי רצח עם.
Roof"Just Like Dadסטן ספייגלסרט טלוויזיה1996צעצוע של סיפוררקס (קול)18 פרקים1996–1997קלולס מר הול.17 פרקים1997המלך הילפיליפ ני (קול)בפרק: "How to Fire a Rifle Without Really Trying"1998Blind MenפיילוטNoahזאקסרט טלוויזיהThe Lionhearts(קול)5 פרקים1999רצח מאדום לשחורפרנק הופרבפרק: "A Case of Do or Die"קוסבימר פלמינג2 פרקים2000–2001חיות המחמד של המורהקרוסבי סטריקלר (קול)17 פרקים2001אלי מקבילמר דון.בפרק: "Falling Up"Blondeאי.י.
שין2 פרקיםשלוש אחיותדין וובפרק: "אל תזרוק"2001–2006Crossing Jordanהווארד סטיילס8 פרקים2001, 2006, 2011איש משפחהברטרם (קול)3 פרקים2002Sun GodsספידפיילוטTeamo Supremoכפפה (קול)בפרק: "Running the Gauntlet"Mr.
וולאס האמפרי וייט הבן היה פוליטיקאי אמריקאי ומנהיג רפובליקני בקונגרס של ארצות הברית בין השנים 1917 ל־1949. וייט היה ממדינת מיין, ושימש תחילה כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית, לפני שנבחר לסנאט, שם כיהן כמנהיג סיעת המיעוט ולאחר מכן כמנהיג סיעת הרוב עד פרישתו.
וייט נולד ב-6 באוגוסט 1877 בעיר לואיסטון שבמיין.
סבו, ויליאם פירס פריי, היה גם הוא דמות פוליטית בולטת, שכיהן כסנאטור מטעם מיין וכנשיא הזמני של הסנאט.
בשנת 1899 השלים וייט את לימודיו בקולג' בודווין שבברונסוויק.
לאחר מכן עבד כעוזר מזכיר בוועדת המסחר של הסנאט ובהמשך שימש כמזכירו של סבו.
הוא למד משפטים, הוסמך לעריכת דין, והחל לעסוק במקצוע בעיר הולדתו לואיסטון.
וייט החל את דרכו הפוליטית כאשר נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית בשנת 1916. הוא נכנס לתפקידו ב־4 במרץ 1917 וכיהן עד 3 במרץ 1931 (בקונגרסים ה־65 עד ה־71).
הוא עזב את הבית לאחר שנבחר לסנאט בסוף 1930.
במהלך כהונתו בקונגרס, כיהן וייט כיו"ר בכמה ועדות חשובות: ועדת בית הנבחרים להוצאות במחלקת המשפטים (הקונגרס ה־66), ועדת זכות הבחירה לנשים (הקונגרסים ה־67 עד ה־69), ועדת הספנות והדיג (הקונגרסים ה־70 וה־71) וועדת הסנאט למסחר בין־מדינתי וחוץ־מדינתי (הקונגרס ה־80).
בנוסף, כיהן כחבר במספר ועדות שמונו על ידי הנשיא.
וייט נבחר מחדש לסנאט בשנים 1936 ו־1942, וכיהן בסנאט מ־4 במרץ 1931 ועד 3 בינואר 1949. הוא נבחר על ידי עמיתיו למנהיג סיעת המיעוט הרפובליקנית (1944–1947), והפך למנהיג הרוב כאשר מפלגתו זכתה בשליטה בסנאט בקונגרס ה־80 (1947–1949).
בספרו של ג'ון גנתר "Inside U.S.A." משנת 1947 נכתב כי תפקידו של וייט, כמנהיג הרשמי של המפלגה, היה בעיקר "להחזיק את האיזון בין שני אנשים הרבה יותר דומיננטיים ובולטים – טאפט וונדנברג...
כולם מחבבים את וייט; מעטים באמת מקשיבים לו."
וייט היה אחד ממעט הסנאטורים שהצביעו נגד מינויו של הוגו בלאק לבית המשפט העליון בשנת 1937, בשל חברותו לשעבר בקו קלוקס קלאן.
הוא לא התמודד לכהונה נוספת בשנת 1948. הוא נפטר ב-31 במרץ 1952 בעיר אוברן ונקבר בבית הקברות מאונט אוברן.
וייט נישא לראשונה לאנה פראט מלואיסטון בשנת 1903. בנם היחיד, הרברט פריי וייט, נולד ב־1904. בשנת 1914 נפטרה אנה פראט וייט יחד עם בתם התינוקת הלן היידן וייט במהלך הלידה.
בשנת 1917 נישא וייט בשנית לאלמנה נינה לומברד לון, אלמנתו של ראלף לון.
נהר הוולברוק הוא נהר באזור לונדון, שהיום זורם מתחת לקרקע.
הנהר שימש גורם מכריע בהשפעתו על ההתיישבות הרומאית באזור העיר לונדון באנגליה והקמתה של לונדוניום.
מקור שם הנהר בעובדה שהנהר זרם לאורך ותחת חומת לונדון (פירוש השם: "פלג החומה").
ככל הנראה הנהר, שמוצאו באזור פינסבורי, זרם תחת החומה ונשפך אל התמזה במקום בו נמצא היום גשר רחוב קנון.
למעשה חצה הנהר את העיר לונדוניום לשני חלקים, ובכך שימש מקור מים מתוקים לכל חלקי העיר, ואפשר הזרמת השפכים של העיר לנהר התמזה.
הרומאים בנו על גדתו המזרחית של הנהר את מקדש מיתרס, בקרבת מקום למשכנו של המושל הרומאי של בריטניה.
כיום זורם נהר הוולברוק כולו מתחת הקרקע.
השריד היחיד של הנהר שנותר כיום הוא שמו של רחוב וולברוק, העובר מעל המקום בו עבר הנהר, וכנסיית סנט סטפן וולברוק שנבנתה על גדת הנהר.
וולברהמפטון היא עיר ומטרופולין אזורי במחוז וסט מידלנדס שבאנגליה.
היא גם אחד ממרכזי התעשייה, המסחר והאקדמיה העיקריים במחוז סטאפורדשייר.
"וו'טון" או "וולבס", כפי שהעיר מכונה בפי רבים, ממוקמת צפונית-מערבית לשכנתה הגדולה יותר, ברמינגהאם.
אוכלוסייתה של וולברהמפטון, המשתרעת על פני 69.44 קמ"ר, מנתה בשנת 2006 כ-236,900 תושבים.
זוהי העיר השלוש-עשרה בגודלה באנגליה.
העיר קרויה על שמה של הנזירה הסקסונית ליידי וולפרונה, אשר ייסדה את היישוב (או ליתר דיוק, את המנזר שסביבו התפתח מאוחר יותר) בשנת 985 לספירה.
במאה ה-13 הייתה וולברהמפטון לעיירת מסחר משגשגת, ובעיקר בענף הצמר.
במאה ה-16 התפתחה בעיר תעשיית מתכות יציבה, שהתמקדה בייצור מפתחות ומנעולים.
חרשי ברזל ונחושת הקימו גילדה משמעותית בעיר.
הימצאותם של מצבורי פחם וברזל בקרבת העיר הביאו לפריחה תעשייתית ניכרת במאה ה-19, ולאורך התקופה הוויקטוריאנית נחשבה וולברהמפטון לעיירה עשירה לכל דבר.
כתוצאה מכך העיר הייתה ועודנה מוקד משיכה למהגרים רבים: במאה ה-19 היו אלה אירים וולשים שחיפשו בעיר את מזלם; כיום רוב המהגרים מגיעים מהאיים הקאריביים, מדרום-מזרח אסיה וממזרח אירופה.
בשנת 1927 הותקנו בעיר רמזורים, המצאה שטרם נראתה עד אז באנגליה.
כיום העיר נהנית ממערכת תעבורה משוכללת, הכוללת אוטוסטרדות, רכבת תחתית, וכן נמל תעופה קטן.
וולברהמפטון היא מקום מושבו של עיתון הערב הנקרא ביותר בבריטניה, ה"אקספרס אנד סטאר".
בשנת 1835 הוקם בעיר המוסד העירוני למכניקה.
היה זה גלגולו הראשון של המוסד האקדמי המרכזי בעיר, אוניברסיטת וולברהמפטון, אשר זכתה למעמד אוניברסיטה מוכרת בשנת 1992. מוסד חינוכי מפורסם אחר בעיר הוא בית הספר לדקדוק של וולברהמפטון, אשר הוקם בשנת 1514 וככזה נחשב לאחד מבתי הספר העתיקים באנגליה שעודם פעילים כיום.
לזכותה של קבוצת הכדורגל המקומית, וולברהמפטון וונדררס, שלושה תוארי אליפות.
מועדון כדורגל וולברהמפטון וונדררס הוא מועדון כדורגל אנגלי המייצג את העיר וולברהמפטון.
קבוצת הכדורגל של המועדון, הידועה בעיקר בכינויה "וולבס" (Wolves - זאבים) משתתפת, נכון לעונת 2024/2025, בפרמייר ליג, הליגה המקצוענית הראשונה באנגליה.
אצטדיונה הביתי, מוליניו (Molineux Stadium), מסוגל לאכלס 31,700 צופים.
מדי הקבוצה כוללים חולצה זהובה, מכנסיים שחורים וגרביים זהובים.
הקבוצה הוקמה בשנת 1877 על ידי ג'ון ביינטון, ג'ק אדנברוק וג'ק ברודי, אשר קיבצו מספר תלמידים מבלייקנהול, פרוור של וולברהמפטון, לכדי קבוצת כדורגל.
שנתיים אחר כך התאחדה הקבוצה עם מועדון הקריקט המקומי, מה שהוביל ליצירתה של קבוצה בשם ה"וונדררס" (The Wanderers).
בשנת 1888 נמנה המועדון על אחד מתריסר מייסדיה של הפוטבול ליג.
התואר המשמעותי הראשון של הקבוצה הושג בשנת 1893, או אז זכתה לראשונה בגביע ה-FA.
וולבס ירדה לליגת המשנה האנגלית בשנת 1906 ושבה אליה רק כעבור 26 שנים, ב-1932. במהלך תקופה זו הספיקה לרדת לליגה השלישית אך גם להעפיל פעמיים לגמר גביע ה-FA ולזכות בו פעם אחת (בשנת 1908).
וולבס נחשבה לאחת הקבוצות הטובות באנגליה לאורך שנות החמישים תחת הדרכתו של המאמן סטן קאליס, אשר מונה בשנת 1948. במהלך העשור (עונות 1953/1954, 1957/1958, 1958/1959) זכתה הקבוצה שלוש פעמים באליפות אנגליה - האליפויות היחידות שלה עד כה.
הקבוצה זכתה בגביע היוקרתי עוד קודם לכן, היו שתיארו את המועדון כ"קבוצת הכדורגל הטובה בעולם" לאחר שחזרה מפיגור 0–2 נגד קבוצת בודפשט הונבד ההונגרית וניצחה 2–3. וולבס היא הקבוצה האנגלית היחידה שזכתה בתארים בחמש ליגות כדורגל שונות.
בשנת 1964 עזב קאליס את הקבוצה, שהידרדרה בינתיים לליגת המשנה.
שנתיים אחר כך שבה לליגה הבכירה תחת הדרכתו של רוני אלן.
אלן הוחלף מאוחר יותר בביל מקגארי שהוביל את הזאבים לגמר גביע אופ"א נגד קבוצת טוטנהאם הוטספר בשנת 1972 (הפסד 2–3) וכן לזכייה בגביע הליגה האנגלית בשנת 1974. הקבוצה ירדה שוב לליגת המשנה בעונה הבאה, אך בעונת 1976/1977 שבה לליגה הבכירה לאחר שסיימה ראשונה בליגת המשנה.
במרץ 1980, תחת הדרכתו של ג'ון בארנוול, זכתה הקבוצה בפעם השנייה בתולדותיה בגביע הליגה, לאחר ניצחון על נוטינגהאם פורסט באצטדיון ומבלי.
ואולם המועדון לא הצליח לבסס עצמו על סדרת ההצלחות הזו, ובשנות השמונים הוא הלך והידרדר.
שיאה של הקריסה הגיע בסוף שנת 1986, כאשר וולבס רשמה את הירידה הראשונה בתולדותיה לליגה הרביעית, כשהיא על סף פשיטת רגל.
לקראת סוף העשור נרכש המועדון על ידי סר ג'ק הייווארד בסכום המוערך ב-20 מיליון ליש"ט, שהציל אותו מקריסה מוחלטת.
גרהם טרנר מונה למאמן באוקטובר 1986, וכבר בעונת 1989/1990 שבה לליגת המשנה האנגלית בעקבות שתי עליות רצופות.
החלוץ סטיב בול, אשר נרכש מהיריבה המרה וסט ברומיץ' אלביון בסכום של 64,000 ליש"ט בלבד, היה הכוח המניע מאחורי ההתאוששות הזו.
בול כבש יותר מ-50 שערים בשתי עונות העלייה וזומן לנבחרת אנגליה עוד כאשר המועדון שהה בליגה השלישית.
הוא הוסיף לשחק עבור המועדון עד לפרישתו בעונת .
וולבס כמעט שחוללה היסטוריה בעונת 1989/1990 כשהעפילה למשחקי ההצלבה של ליגת המשנה, שבסיומם עולה קבוצה אחת לליגה הבכירה.
עם זאת, היא לא הצליחה להשיג עלייה שלישית ברציפות.
שלוש פעמים נוספות (, , ) הגיעה וולבס לשלב הפלייאוף של ליגת המשנה, אך בכל פעם הודחה בשלב חצי הגמר.
המזל הרע הסתיים בסיומה של עונת : תחת הדרכתו של המאמן דייב ג'ונס וולבס ניצחה את שפילד יונייטד בגמר הפלייאוף בתוצאה 0–3, ושבה לליגה האנגלית הבכירה אחרי היעדרות בת 19 שנים.
הייתה זו, כמובן, הפעם הראשונה בה השתתפה וולבס בליגת הפרמייר ליג החדשה שנוסדה בשנת 1992.
בעונת וולבס ניצחה רק 8 מ-38 משחקיה (אף לא אחד מהם בחוץ), כולל ניצחון מפתיע 0–1 על מנצ'סטר יונייטד.
הקבוצה צברה 33 נקודות בלבד וסיימה במקום העשרים והאחרון, שפירושו שיבה לליגת המשנה.
עונת 2004/05 נפתחה בצורה רעה, ובעיצומה פוטר מאמן הקבוצה מזה ארבע שנים, דייב ג'ונס.
גלן הודל, מאמן נבחרת אנגליה לשעבר, הובא במקומו, והוא הוביל את הקבוצה לסיום העונה במקום התשיעי.
ביולי 2006 החליף מיק מקארת'י, מאמן נבחרת אירלנד וסנדרלנד בעברו, את גלן הודל בתפקיד המאמן והצליח להצעיד את הקבוצה למאבקי הפלייאוף בסיום עונת , בהם כשלה.
באוגוסט 2007 רכש איש העסקים סטיב מורגן את הקבוצה מבעליה הקודמים, ג'ק הייוורד, תמורת סכום סמלי של 10 ליש"ט, תוך התחייבות להשקיע 30 מיליון ליש"ט במועדון.
בעונת החמיץ המועדון את העלייה למשחקי הפלייאוף בשל הפרש שערים נחות.
המועדון נקט באסטרטגיה של רכישת שחקנים צעירים מליגות נמוכות ובעונת זכה באליפות הפוטבול ליג והבטיח את העפלתו לליגה העליונה - הפרמייר ליג.
הקבוצה שיחקה שלוש עונות בפרמייר ליג ובסיום עונתה השלישית נשרה הקבוצה שוב חזרה אל ליגת המשנה.
בסוף עונת 2012/2013 נשרה הקבוצה מהליגה השנייה לליגה השלישית באנגליה.
עונה אחת בלבד לאחר מכן שבה הקבוצה לליגה השנייה.
באמצע 2016 נרכשה הקבוצה על ידי קבוצת ההשקעות הסינית, פוסון תמורת 21 מיליון ליש"ט, והשקיעה בחודשים שלאחר מכן 17 מיליון ליש"ט ברכש שחקנים, רבים מהם מפורטוגל וברזיל שהובאו על ידי יועץ הקבוצה, סוכן השחקנים המפורסם, ז'ורז'ה מנדש.
יושב הראש החדש של הקבוצה הצהיר אז כי יש לבעלים תוכנית ארוכת טווח עבור הקבוצה, כאשר העפלה והתבססות בפרמייר ליג הם רק חלקה הראשון של התוכנית.
בתחילת עונת 2017 מונה הפורטוגלי נונו אספריטו סנטו כמאמן הקבוצה.
ב-14 באפריל 2018 הבטיחה הקבוצה את עלייתה לפרמייר ליג, שלושה מחזורים לפני סיום העונה.
את עונת 2018/2019 בפרמייר ליג ו-2019/2020 בפרמייר ליג סיימה וולבס במקום השביעי.
ב-29 באוגוסט 2019 העפילה וולבס לשלב הבתים של הליגה האירופית לראשונה מאז שנת 1980 לאחר ניצחון בשני משחקים בשלב הפלייאוף נגד טורינו.
היא הגיעה עד לשלב רבע הגמר, כשבשלב הנוקאאוט של אותה העונה היא גברה על אספניול מספרד ואולימפיאקוס מיוון, אך נכנעה לבסוף לסביליה הספרדית.
כתוצאה מכך עזב המאמן נונו אספריטו סנטו את המועדון ובמקומו מונה ברונו לאז'ה, מאמנה לשעבר של בנפיקה ליסבון.
אוניל פתח את עונת 2023/2024 אך פוטר בדצמבר כשהקבוצה מוקמה במקום ה-19 בטבלה.
ובמקומו מונה ויטור פריירה שחילץ את הקבוצה מהתחתית וסיים את העונה במקום ה-14. בעונת 2024/2025 סיימה וולבס במקום ה-16 אך עם הפרש נקודות גדול מהמקום ה-18 המוביל לירידת ליגה.
וולבס פתחה בצורה לא טובה את עונת 2025/2026 וב-2 בנובמבר 2025 פוטר ויטור פריירה, כשהקבוצה במקום האחרון בליגה לאחר שהשיגה 2 נקודות בלבד בעשרת המחזורים הראשונים של העונה.
עשרה ימים לאחר מכן ב-12 בנובמבר מונה למחליף רוב אדווארדס שמונה רק 5 חודשים קודם לכן לאימון מידלסבורו מהצ'מפיונשיפ ופתח איתה בצורה טובה את העונה.
הקבוצה שעמה יש לאוהדי הוולבס את היריבות הגדולה ביותר היא וסט ברומיץ' אלביון.
אצטדיוני שתי הקבוצות מרוחקים כ-18 ק"מ זה מזה.
המפגש בין הקבוצות נקרא דרבי המחוז השחור .
הוא נערך במסגרות ליגה וגביע (נכון לאוגוסט 2023) 162 פעמים, כשהמפגש הראשון היה ב-1886. בסקר שנערך ב-2008 על ידי Football Pools (הטוטו האנגלי), בין 6,000 אוהדי כדורגל אנגלים, נמצא כי יריבות זו היא החזקה ביותר מבין היריבויות בין מועדונים בכדורגל האנגלי.
בנוסף, יש לקבוצה יריבות עם הקבוצות השכנות מבירמינגהאם: אסטון וילה ובירמינגהאם סיטי.
באוקטובר 1954, בעת שהייתה אלופת אנגליה, שיחקה הקבוצה באצטדיונה הביתי מול "נבחרת מכבי" הישראלית והביסה אותה 0:10.
בחודש מאי 1971 שיחקה הקבוצה באצטדיון בלומפילד מול נבחרת ישראל, במשחק הבכורה של אדמונד שמילוביץ' כמאמן הלאומי.
הוולבס ניצחו במשחק בתוצאה 1:3.
הסמל הראשון במדי הקבוצה נקרא "פסגת העיר של וולבס", והוא היה בשימוש בעיקר באירועים בולטים כגון משחקי גמר גביע.
ב-1960 שינתה הקבוצה את סמלה לסמל המורכב מזאב מזנק, ולאחר מכן לשלושה זאבים מזנקים.
ב-1979 הוחלף סמל הקבוצה בראש של זאב, והוא משמש אותה מאז.
בין שחקניה המפורסמים של הקבוצה לאורך ההיסטוריה נכללים בילי רייט, הכדורגלן הראשון בהיסטוריה שצבר יותר מ-100 הופעות בינלאומיות, סטן קאליס, דרק דוגאן, ג'ון ריצ'רדס, פרנק מונרו, מל איבס, ביל סלייטר, רון פלאורס, קני היברט, ברט ויליאמס, רובי קין, אלכס ריי, פול אינס וסאול קי יון.
שיאן ההופעות של הקבוצה בכל הזמנים הוא דרק פארקין (501 הופעות) ומלך השערים של הקבוצה בכל הזמנים הוא סטיב בול, עם 306 כיבושים במדי הקבוצה.
וולברין הוא דמות בדיונית של אנטי-גיבור מוטאנט המופיעה בחוברות הקומיקס, בסדרות ובסרטים ביקום מארוול קומיקס.
דמותו של וולברין הופיעה לראשונה בעמוד האחרון של החוברת Incredible Hulk #180 מאוקטובר 1974, ובהופעה מלאה בחוברת לאחר מכן.
הדמות נוצרה על ידי העורך הראשי של מארוול רוי תומאס , הכותב לן ויין והארט דיירקטור ג'ון רומיטה האב , ואויירה לראשונה על ידי המאייר הרב טרימפ .
וולברין הוא חבר בקבוצות האקס-מן, האוונג'רס והאוונג'רס המופלאים, ומזוהה רבות עם הקבוצות אלפא פלייט ואקס פורס.
המאייר פרנק מילר עזר לקלרמונט עם כותר הסולו המוגבל של וולברין, שכלל 4 חוברות ופורסם מספטמבר ועד דצמבר 1982. בכותר זה נטבעה אמרת הכנף של וולברין: ("I'm the best there is at what I do, but what I do best isn't very nice").
וולברין, שנולד בשם ג'יימס האולט, וידוע בשם לוגאן, הוא מוטאנט בעל כוחות-על הכוללים חושים מחודדים, כוח פיזי על אנושי, שלושה טופרי עצם נשלפים בכל יד, ויכולת ריפוי המאפשרת לו להחלים כמעט מכל פצע, מחלה, או רעל בקצב מואץ.
יכולת זו מאטה את קצב הזדקנותו, דבר המאפשר לו לחיות מעל ומעבר לתוחלת החיים של אדם רגיל.
יכולת הריפוי החזקה שלו אפשרה לניסוי הצבאי נשק אקס לצפות את השלד שלו ואת טפריו במתכת האדמנטיום, שאינה ניתנת להשמדה, מבלי שהניסוי יהרוג אותו.
בסרט הקרוסאובר "אקס-מן המקור: וולברין" מוצג וולברין בגיל 7 בשנת 1845, כך שלפי הסרט הוא נולד ב-1838, שנת לידה מוקדמת בחמישים שנה משנת לידתו בקומיקס.
בשל תכונותיו זכה לכינוי Wolverine, שפירושו הוא "גרגרן" - טורף הקרוב לגירית, הידוע בכוחו, מהירותו ונחישותו בציד ובקרב, וזאת על אף גודלו הקטן, וכן חליפתו הכחולה-צהובה שאולה מצבעיה של ציפור ממשפחת האורגיים וזה משום שעקב צבעיה המיוחדים אי אפשר להסיר את העיניים ממנה.
וולברין היה אחד מהמוני דמויות האנטי-גיבור הקשוחות והמרדניות שנוצרו בתרבות האמריקאית אחרי מלחמת וייטנאם, ודמותו מתקיימת כאנטיתזה לדמותו של סייקלופס, מנהיג האקס-מן בעל מאפייני גיבור התרבות האמריקאית.
שימושו בכוח קטלני ואופיו המדוכדך הפכו למאפיינים סטנדרטיים לאנטי-גיבורים בחוברות הקומיקס עד סוף שנות ה-80 של המאה ה-20. כתוצאה מכך, הדמות נהפכה לדמות האהובה ביותר של כותרי האקס-מן, שהפכו פופולריים מיום ליום.
וולברין הוצג בכותר סולו משלו מאז 1988 והיה לדמות מרכזית ברוב עיבודי האקס-מן, הכוללים סדרות טלוויזיה, משחקי וידאו, וסדרת סרטי הלייב אקשן "אקס-מן", בו הוא מגולם על ידי השחקן יו ג'קמן.
מתוכנן לצאת משחק וידאו "וולברין" (ללא שנת יציאה) וסרט עם דדפול.
במאי 2008 דורג וולברין במקום הראשון ברשימת 200 גיבורי-העל של כל הזמנים של מגזין Wizard, וביולי 2008 דורג במקום הרביעי ברשימת 50 דמויות הקומיקס הגדולות של כל הזמנים לפי מגזין אמפייר.
האתר Fandomania.com דירג את וולברין במקום 21 ברשימת 100 הדמויות הבדיוניות הגדולות ביותר.
נוסף על כך, וולברין מדורג במקום הרביעי ברשימת מאה גיבורי העל הגדולים, לפי אתר IGN.
וולברין הופיע לראשון בפאנל הקדימון הסופי של The Incredible Hulk #180 (אוקטובר 1974), שנכתב על ידי לן ויין ואויר על ידי הרב טרימפ.
הדמות אחרי כן הופיעה במספר פרסומות בחוברות הקומיקס של מארוול לפני שעשה את הופעתו החשובה הראשונה ב-The Incredible Hulk #181 (נובמבר 1974), כששוב לן ויין כתב את העלילה והרב טרימפ צייר את הדמות.
ג'ון רומיטה האב עיצב את חליפתו הכחולה-צהובה של וולברין.
הצגת הדמות הייתה מעורפלת, משום שהיא חשפה מעט מאוד מעבר להיותו סוכן על-אנושי של הממשלה הקנדית.
בהופעות אלה של וולברין, הוא אינו מחזיר את טפריו לתוך ידיו, אף על פי לן ויין מציין שהוא תמיד ראה אותם כטפרים שיכולים להשלף ולהמשך לאחור לתוך ידי וולברין.
הוא מופיע לזמן קצר בסיום הסיפור בחוברת The Incredible Hulk #182.
וולברין הופיע לאחר מכן בחוברת הספיישל של אקס-מן Giant-Size X-Men #1 שפורסמה ב-1975, ונכתבה על ידי ויין באיורו של דייב קוקראם, בה וולברין מגויס לקבוצה חדשה של האקס-מן.
גיל קיין צייר את הכריכה לחוברת, אבל צייר בטעות את חלקי ה"אוזניים" השחורים של מסכתו של וולברין יותר גדולים משהיו אמורים להיות.
דייב קוקראם אהב את שינוי העיצוב השגוי של קיין (שהאמין שהעיצוב המקורי דומה מדי למסכתו של באטמן), וצייר בצורה זו את וולברין בשאר דפי הקומיקס של הסיפור.
קוקראם גם היה הצייר הראשון שצייר את וולברין בלי מסכתו, ולקח את העיצוב המיוחד של המסכה צעד אחד קדימה, כשצייר גם את שיערו של וולברין באותה צורה, סגנון שיער מיוחד שהפך לסמל המסחרי של הדמות.
כותר האקס-מן חֻדַּשׁ אחרי יציאת חוברת הספיישל, החל בחוברת Uncanny X-Men #94 (אוגוסט 1975), נכתב על ידי כריס קלרמונט ואויר על ידי קוקראם.
באקס-מן ובאקס-מן המופלאים החל וולברין את דרכו כדמות משנית יותר ביחס לשאר חברי הקבוצה, אף על פי שהוא יוצר מתחים בקבוצה מאחר שהוא נמשך לחברתו של סייקלופס, ג'ין גריי.
כשסדרת הקומיקסים התקדמה, קלרמונט וקוקראם (שהעדיף את נייטקרולר) שקל להוציא את וולברין מהסדרה.
מחליפו של קוקראם באיור הסדרה, המאייר ג'ון ביירן, הגן על הדמות ופיתח אותה, והסביר אחרי כן שכקנדי לא רצה לראות דמות קנדית ננטשת.
ביירן יצר את אלפא פלייט, קבוצת גיבורי-על קנדיים שניסו להחזיר את וולברין לשורותיהם בשל ההוצאות הכספיות הגדולות שהממשלה הקנדית הוציאה על וולברין כשאימנה אותו.
סיפורים מאוחרים יותר מבססים בהדרגתיות את עברו הקודר של וולברין ואופיו הלא יציב, בו הוא נאבק כדי לא לאבד שליטה.
ביירן עיצב גם תחפושת בגווני חום לוולברין, אבל המשיך לצייר אותו בתחפושתו המוכרת של קוקראם.
אחרי עזיבתו של ביירן, וולברין נשאר באקס-מן.
הדמות צברה עוד ועוד פופולריות שגרמה לפרסום כותר סולו מוגבל של ארבע חוברות, Wolverine (ספטמבר - דצמבר 1982), מאת קלרמונט ופרנק מילר, וכן פרסום הכותר בעל שש החוברות Kitty Pryde and Wolverine מאת קלרמונט ואל מילגרום (נובמבר 1984 - אפריל 1985).
מארוול הוציאה כותר סולו לוולברין בנובמבר 1988 שנכתב על ידי קלרמונט ואויר על ידי ג'ון בוסימה, ובו פורסמו 189 חוברות.
אחרי כן לארי האמה לקח שליטה על הסדרה, והיה אחראי עליה זמן רב.
כותבים אחרים שכתבו לשני כותרי וולברין כוללים את פיטר דייוויד, ארצ'י גודווין, אריק לרסן, פרנק טיירי, גרג ראקה ומארק מילר.
גם הרבה מאיירים עבדו על הסדרה, וביניהם ג'ון ביירן, מארק סילבסטרי, מארק טקסריה, אדם קוברט, לייניל פרנסיס יו, רוב לייפלד, שון צ'ן, דריק רוברטסון, ג'ון רומיטה הבן והמברטו ראמוס.
במהלך שנות התשעים נחשף שוולברין בעל טופרי עצם, אחרי שהאדמנטיום נקרע ממנו על ידי מגנטו ב-X-Men Vol.
2 #25, רעיון שההשראה לו הייתה בדיחתו של פיטר דייוויד.
הרעיון הראשון למקורו של וולברין
למרות השערות שהיוצר שכתב את וולברין, לן ויין, התכוון שוולברין יהיה גרגרן שעבר מוטציה, והתפתח לצורה אנושית על ידי הוד התפתחותו, ויין מכחיש זאת:
ויין ציין בשיחה עם סטן לי שנכללה בדיסק הבלו-ריי של "אקס-מן המקור: וולברין" שהוא קרא את "עשרה דברים שלא ידעתם על וולברין", בו כתוב שהוא בתחילה התכוון שוולברין יהיה גור גרגרן שעבר מוטציה, וזה הצית מחדש את תסכולו של ויין.
ויין ציין שוב שהוא תמיד ידע שוולברין היה מוטאנט.