tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיני מחטניים נוספים נלווים כוללים ארזית תת-אלפינית, אורן לבן-קליפה, אורן גמיש ואורן לבן מערבי בדרום קולומביה הבריטית, וצוגה הררית במדרונות המזרחיים של רכס החוף.
תת-מין של אורן מפותל (Pinus contorta var.
contorta) הוא מין נלווה שולי במרבית האזור הפנימי של קולומביה הבריטית, למעט באזורים האלפינים הצחיחים של דרום-מערב מחוז קריבו/צ'ילקוטין (Cariboo/Chilcotin district) שם הוא מצוי בשפע.
וריאציה על תצורת קרומהולץ היא "עץ דגל" (Flag tree) או "עץ נס" (Banner tree).
הענפים בצד הרוח מתים או מתעוותים בשל הרוח העזה הבלתי פוסקת כמעט והעץ מקבל צורה אופיינת דמוית דגל.
כאשר החלק התחתון של העץ מוגן על ידי סלעים או מחסה שלג, מקבל רק החלק העליון החשוף תצורה זו.
זהו מופע נפוץ בעצי האשוחית האדומה של הפסגות הגבוהות ביותר של מרכז ואפילו דרום רכס הרי האפלצ'ים, ונראה לעיתים קרובות ברמות ובפסגות הגבוהות סחופות הרוח של הרי אלגני בצפון-מזרח ארצות הברית.
תצורה זו מופיעה בצורה בולטת ובתדירות גבוהה באזור הטבע הבראשיתי דולי סודס (Dolly Sods) ובאזור הטבע הבראשיתי רורינג פליינס וסט (Roaring Plains West) שלאורך המתלול המזרחי של הרי אלגני המכונה חזית אלגני (Allegheny Front) במזרח וירג'יניה המערבית, באופן טיפוסי החל מגובה 1,100 מטרים.
רוחות הסחר באזורים הטרופיים בסמוך לקו המשווה יכולות לעצב עצים באופן דומה.
קרום רייזנר, הקרום הווסיטיבולרי או הקיר הווסטיבולרי הוא רקמת תאים הנמצאת בתוך איבר השבלול שבאוזן הפנימית, החוצצת בין שני מדורים בתוכו: מעלת הפרוזדור למעלת האמצע.
יחדיו עם קרום נוסף, הנקרא הקרום הבזילרי הוא מתווה את מעלת האמצע, חלל מובחן הנמצא בין מעלת הפרוזדור למעלת התוף.
חלל זה מלא בנוזל הנקרא הלימפה הפנימית (endolympha ), אשר מאופיין בתכונות כימיות המאפשרות את התפקוד התקין של האיבר על שם קורטי השוכן במעלת האמצע.
תפקידו העיקרי הוא להוות חוצץ בררני בין מעלת הפרוזדור למעלת האמצע, ובכך לאפשר רק לחלק מהחומרים לעבוד דיפוזיה בין שני המדורים.
מבחינה היסטולוגית הקרום בנוי משתי שכבות של אפיתל שטוח המופרדות על ידי שכבה בסיסית (Basal lamina ).
הקרום קרוי על שם האנטומאי הגרמני ארנסט רייזנר (1824–1878).
קרון הלהקה הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1953 בבימויו של וינסנט מינלי, עם פרד אסטר וסיד צ'ריס בתפקידים הראשיים.
השירים נכתבו בידי ארתור שוורץ והמוזיקה בידי הווארד דיץ.
התסריט מבוסס על המחזמר "קרון הלהקה" של ג'ורג' קאופמן שהוצג בברודוויי ב-1931 שגם בו שיחק ורקד פרד אסטר ביחד עם אחותו אדל.
השיר "זהו בידור" () חובר במיוחד לסרט הפך ללהיט והפך לסמליל של חברת מטרו גולדווין מאייר.
השיר "Dancing in the Dark" מההצגה המקורית, תוזמר ומהווה מוזיקת רקע לאחד מקטעי הריקוד המפורסמים של פרד אסטר וסיד צ'ריס.
טוני הנטר (פרד אסטר) מגיע לניו יורק מהוליווד.
פעם הוא היה שחקן מפורסם על בימות ברודוויי אבל כעת נשכח.
בתחנת הרכבת מחכים עיתונאים וצלמים אך מיד מתברר לו שזה לא לכבודו אלא לכבוד אווה גרדנר (בהופעת קמע).
הוא מוזמן לתיאטרון על ידי ידידיו מהעבר המלחין מרטון לסטר (אוסקר לבנט) ואשתו השחקנית ומחזאית לילי מרטון (ננט פאברי).
הם מכירים לו את הבמאי ג'פרי קורדובה (ג'ק ביוקנן) שמציע לכתוב מחזמר על נושא פאוסט.
טוני מטיל ספק בזה כי לדעתו זה לא מתאים לבידור אך ג'פרי משכנע אותם כי הכל שייך לבידור והם שרים ביחד "זהו בידור".
למחזמר דרושה בלרינה וטוני צופה בהצגת בלט עם הבלרינה גבריאלה "גבי" ג'ארר (סיד צ'ריס) ומתפעם ממנה.
גבי טוענת שהיא רקדנית בלט ולא מתאימה להצגה, גם הכוראוגרף והמנהל שלה פול בירד (ג'יימס מיצ'ל) מסתייג מהתפקיד ומסכים רק לאחר שמוצע לו תפקיד הכוראוגרף של ההצגה.
היחסים בין טוני לגבי יודעים עליות ומורדות.
לבסוף הם מתפייסים, נוסעים בכרכרה לסנטרל פארק ורוקדים שם ריקוד חושני לצליל הנעימה ""Dancing in the Dark".
הצגת הבכורה בניו הייבן זוכה לביקורות קטלניות והמשקיעים מסרבים לתמוך בה.
ברגע השפל של הצוות, מקבל טוני על עצמו להפוך אותה למופע וודביל במימון שלו.
ההצגה נכתבת מחדש בשם "קרון הלהקה" ובה קטע ריקוד בלשי "The Girl Hunt" וקטע "השלישייה" וזוכה להצלחה עצומה ומוצגת בערים גדולות כשהצוות מתנייע כל הזמן בקרונות רכבת.
לבסוף עורכים כל אנשי ההפקה, קבלת פנים לטוני, גבי מברכת אותו והם מתנשקים לכל השירה של "זהו בידור".
שם השחקן/ית שם הדמות הערותפרד אסטרטוני הנטרשחקן ורקדןסיד צ'ריסגבריאלה ג'רארררקדניתאוסקר לבנטלסטר מרטוןמלחיןננט פאברילילי מרטוןשחקנית ורקדניתג'ק ביוקנןג'פרי קורדובהבמאי ושחקןג'יימס מיצ'לפול בירדכוראוגרף
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר, לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר ולפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
ב-1995 הוא נבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית בספרית הקונגרס על היות "תרבותי, היסטורי, ואסתטי".
ב-2006 הוא נבחר על ידי מכון הסרטים האמריקאי במקום ה-17 ברשימת הסרטים המוזיקליים הגדולים ביותר.
קרומוב הוא סרט היסטורי רוסי משנת 2009 שבוים על ידי הבמאי הרוסי אנדריי רזנקוב על פי סיפורו של וסילי ליוואנוב "עושרו של הנספח הצבאי".
הסרט מהווה הפקה משותפת של חברת "קונסטנטה-פילם" ותאגיד הסרטים "מוספילם".
קולונל אלכסיי אלכסייביץ' קרומוב מתמנה לנספח הצבאי של האימפריה הרוסית בצרפת.
משימתו העיקרית היא לספק נשק לצבא הרוסי.
לאחר הדחתו של ניקולאי השני מהמלוכה פרוץ מהפכת אוקטובר בשנת 1917, היה חשבון הבנק של הרוזן אלכסיי אלכסייביץ' קרומוב בבנק צרפתי מרופד סכום אסטרונומי של 250 מיליון רובל בזהב, שהוקצה לצורך אספקה צבאית.
כשהאימפריה קרסה והתחילה מלחמת האזרחים ברוסיה, היחסים הדיפלומטיים בין רוסיה וצרפת שובשו.
הרוזן קרומוב, שהיה בפריז, יכול היה בקלות לנכס לעצמו את הסכומים שעברו בירושה.
יתר על כן, המחלקה הצבאית, אותה הוביל, חדלה להתקיים והוא היה האפוטרופוס והמנהל היחיד של הכסף הזה - רק חתימתו - "קרומוב" הייתה משמעותית.
עם זאת, אלכסיי אלכסייביץ' לא ידע לסחור במצפונו, ומלים כמו "כבוד הקצין" ו"פטריוטיות" היו דגלו האישי.
בפאתי פריז, הוא מנהל משק בית קטן למאכל דל, לובש חליפות ונעליים, אך לא הוציא לעצמו אגורה אף לא אגורה אחת מחשבון הבנק.
בני ארצו הרבים של הרוזן קרומוב (מונרכיסטים, אנרכיסטים, סוציאליסטים-מהפכנים, בולשביקים, ליברלים, מהגרי עבודה פשוטים), חלקם באמצעות שכנוע וחלקם מפחד, ניסו להשתלט על מיליוני "הזהב" הללו.
הציד האמיתי אחר הכסף החל.
הרוזן יצר לעצמו אויבים רבים, אמו התנערה ממנו, חבריו הסתלקו, אשתו עזבה, אך אלכסיי אלכסייביץ' חוזר בעקשנות על אותו הדבר: "זה הכסף של רוסיה!
אני אחזיר אותם למולדתם כשיוקם שם שלטון אמיתי, יהיה אשר יהיה!..." ורק בשנת 1925, לאחר חידוש היחסים הדיפלומטיים בין צרפת לרוסיה הסובייטית, העביר הרוזן אלכסיי אלכסייביץ' קרומוב את כל הכסף לבולשביקים באמצעות נציגם המוסמך ליאוניד בוריסוביץ' קרסין.
בעת כתיבת התסריט העלילה התבססה על אירועים ואנשים אמיתיים.
אב הטיפוס של הרוזן קרומוב היה הרוזן אלכסיי אלכסייביץ' איגנטייב, מחבר הספר המפורסם "חמישים שנות שירות".
למעשה, הסרט "קרומוב" הוא סיפורו של הרוזן איגנטייב (הנספח הצבאי האמיתי של האימפריה הרוסית בצרפת), שבאמת חסך את כל הכסף ובשנת 1925 העביר את הכסף לרוסיה באמצעות נציגה ברית המועצות ליאוניד בוריסוביץ' קראסין.
הרעיון להכין את הסרט נולד לאחר שקונסטנטין פילימונוב קרא את סיפורו של וסילי ליוואנוב "עושרו של הנספח הצבאי" (Богатство военного атташе), המוקדש לסיפור זה.
ליוואנוב מכר את הזכויות לעיבוד קולנועי לחברת "קונסטנטה-פילם".
עם זאת, אחד ממחברי התסריט, מיכאיל פטוחוב, מציין שעלילת הסרט "קרומוב" נכתבה בכוונה לא על הרוזן איגנטייב ולא על פי הספר "עושרו של הנספח הצבאי".
המחברים, מבלי לפגוע באירועים אמיתיים, רצו לדבר על הקצינים הרוסים באופן כללי - על אותה תקופה טרגית ועל גורלם של מהגרים רוסים, על מעלליהם ופגיעותם.
הקרנת הבכורה של הסרט "קרומוב" התקיימה בבית הקולנוע "אוקטובר" במסגרת הקרנה מחוץ לתחרות בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של מוסקבה.
לאחר מכן הסרט הוצג מספר פעמים בבתי הקולנוע על המסך הגדול, אך הסרט זה לא הפך לשובר קופות.
בשל חילוקי דעות עם מפיקי הסרטים ליוואנוב דרש להסיר את שמו מהקרדיטים ולא להזכיר את סיפורו "עושרו של הנספח הצבאי", שהיה הבסיס לסרט הקולנוע.
קרון טרקלין מס' 98 היה אחד מקרונות באח"מים ברכבת הארץ ישראלית וברכבת ישראל.
היום מוצג הקרון במוזיאון רכבת ישראל בחיפה.
הקרון נבנה בשנת 1922 במפעל בברמינגהם, אנגליה, עבור קציני הרכבת המנדטורית ואורחים חשובים.
יחד עם קרון טרקלין נוסף מאותו דגם, שלא נשמר, שימש הקרון את רכבת ישראל עד שנות ה-60 של המאה ה-20. כאשר יצא הקרון מהמפעל הוא כלל סלון רחב, מרוהט בכורסאות מרופדות עור, ומטבח מאובזר.
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 עבר הקרון שינוי והותקנו בו שש מיטות מחולקות בין תאי שינה, וכך הפך לקרון שינה.
הסלון הצטמצם ונשארו בו רק כמה כורסאות בודדות.
במהלך מלחמת העצמאות ניזוק הקרון, אך תוקן לאחר מכן.
לאחר מלחמת ששת הימים השתמש צה"ל בקרון כמפקדה בבסיס רפידים שבחצי האי סיני.
הקרון הוחזר מאוחר יותר לרכבת ישראל והוצג במוזיאון רכבת בחיפה, שנפתח ב-1983. מצבו של הקרון באותן שנים היה בעייתי: מרכב הקרון ניזוק משמעותית והשלדה המקורית אבדה.
בשנים 2018 – 2019 עבר הקרון תהליך שיחזור מלא ונוספו לו חלקים חסרים מקרונות דומים אחרים.
את הגג נאלצו להחליף בשל מצב השימור הירוד שלו.
במהלך השחזור נחשפו שש שכבות צבע שונות והן נשמרו פתוחות ומוצגות היום במקום המתאים על הקרון.
הצביעה החיצונית תואמת את ערכת הצבעים משנת 1950, וכך גם השלטים וסמל הרכבת ישראל.
הקרון הוא כנראה היחיד ששרד מציוד הרכבת המנדטורית שביקר באיסטנבול עם המשלחת הארץ הישראלית בוועידת הרכבות למזרח התיכון ב-1947.
קרנות טרקלין נוספים (מדגמים אחרים) שנשמרו בישראל:
קרון טרקלין מס' 97 - תוצרת Birmingham RC&W, אנגליה, 1922. בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוסב לקרון בית ספר נייד ולאחר הוצאתו מהשירות שימש כמשרד נייח בסדנאות הקישון.
שופץ ומוצג היום בתחנת הרכבת הישנה של באר שבע.
קרון טרקלין מס' 95 - שרד אך איבד את החוגון שלו.
משמש כיום כאולם תצוגה בתחנת הרכבת כפר יהושע.
קרון טרקלין מס' 437 של רכבת החג'אזית - נבנה בבלגיה על ידי חברת בשנת 1910 כקרון נוסעים של מחלקה שלישית.
הקרון הוסב על ידי הרכבת המנדטורית לקרון טרקלין עבור עבדאללה הראשון, מלך ירדן ומכובדים נוספים.
בשנת 1948 נשלח הקרון לסדנאות הקישון, בחיפה, ששם היה מוסך התיקונים לציוד רכבתי היחיד של מסילה החג'אזית.
לאחר קום המדינה כאשר הקשר המסילתי בין ירדן לישראל נותק קרון הטרקלין נשאר בסדנאות הקישון.
הקרון התרוקן מתכולתו ושימש בשנים שלאחר מכן כבית כנסת.
הקרון נמצא כיום במוזיאון רכבת ישראל בחיפה.
קרום תת-עכבישי דמוי-לימפה הוא מבנה אנטומי במוח שהוצע בשנת 2023 כשכבה הרביעית האפשרית של קרומי המוח.
ה-SLYM ממוקם בין החלל התת-עכבישי לבין הקרום העדין והוא מחלק את החלל התת-עכבישי לעליון ותחתון.
ה-SLYM נראה כשכבה דקה של תאים ומכיל תאי חיסון משלו.
ה-SLYM עשוי לעכב מולקולות גדולות, כגון פפטידים וחלבונים, הדבר מראה שאולי הוא תומך במחסום דם-מוח.
הקרום אינו חדיר לכל מולקולה הגדולה מ-3,000 דלטון.
ה-SLYM פורסם במאמר באתר Science בינואר 2023, הגילוי נעשה על ידי קבוצת מחקר מאוניברסיטאות רוצ'סטר וקופנהגן.
בפברואר 2023 פורסם שחוקרים מהמדינות גרמניה, פינלנד, שווייץ, דרום קוריאה וארצות הברית חולקים על הממצאים שהתגלו רק לאחרונה.
קרומוול פותח את ארונו של צ'ארלס הראשון הוא ציור שמן על קנבס מאת האמן הצרפתי פול דלארוש, שנוצר בשנת 1831. היצירה מוצגת במוזיאון לאמנות יפה שבעיר נים , צרפת.
לצורך ציור היצירה, דלארוש הסתייע בדגם שכלל דמויות מגבס אשר הוכנו על ידי מעצבי תפאורה מאופרת פריז.
סקיצה מקדימה של ראשו של קרומוול שנעשתה על ידו נשמרה עד היום.
ידוע גם כי דלארוש ערך תיעוד מקיף בנוגע ללבושו של קרומוול, על מנת להבטיח דיוק היסטורי בפרטי ההופעה.
הציור מתאר סצנה דרמטית מתקופת מלחמת האזרחים האנגלית, ובה אוליבר קרומוול פותח את ארונו של המלך צ'ארלס הראשון בארמון וייטהול כדי לבחון את גופתו הערופה.
למרות עוצמת הרגע, מדובר באגדה ולא באירוע היסטורי מתועד – מיתוס שעוּצב על ידי ההיסטוריון פרנסואה גיזו, אשר אף תיאר את קרומוול מרים את ראשו הכרות של המלך.
בעבודותיהם של וולטר סקוט וויקטור הוגו מופיעים עימותים ספרותיים בין קרומוול לצ'ארלס, שעשויים היו לשמש השראה לדלארוש.
בהערות שצירף לסלון של פריז בשנת 1831, ציטט דלארוש מתוך ארבעת הסטיוארטים מאת שאטובריאן (1828), שבו קרומוול הגאה משתכנע כי הראש מנותק מהגוף ומעיר שהאיש בעל המבנה המרשים היה יכול לחיות עוד שנים רבות.
ואולם, קרומוול בציורו של דלארוש אינו חושף את מצבו הנפשי בקלות.
הוא בוחן את הגופה המוארת בעוצמה – עם הראש שחובר מחדש והפצע האדום הבוהק – במבט קודר ומאופק.
הדו־משמעות הפסיכולוגית ביצירה מאפשרת לצופה לפרש את דמותו של קרומוול כלוקה בצער או כמתענג על ניצחונו, ואת צ'ארלס – כקדוש מעונה או כעיקש מובס.
ציורו של דלארוש עורר באופן בלתי נמנע זיכרונות מהוצאתו להורג של המלך לואי השישה עשר בשנת 1793 במהלך המהפכה הצרפתית, בעיקר על רקע הזעזועים שעדיין פקדו את צרפת בעקבות מהפכת יולי של 1830. שאלת ההשוואה לימי ההווה עמדה ברקע – גם אם דלארוש עצמו הכחיש כל כוונה פוליטית מוצהרת.
המשורר והפובליציסט היינריך היינה לא היה היחיד שתהה: אם צ'ארלס הראשון מייצג את לואי השישה־עשר, האם קרומוול הוא בבואה של נפוליאון?
ברמה רחבה יותר, היינה ראה ביצירה ביטוי לעימות היסטורי-עולמי בין עקרון הירושה (כפי שמיוצג בדמותו של צ'ארלס) לבין עקרון הכשירות או ההצטיינות (כפי שמתגלם בדמותו של קרומוול).
ציור ההיסטוריה הנאו-קלאסי-רומנטי של דלארוש התקבל בתגובות מעורבות בסלון של פריז בשנת 1831, שם הציג לא פחות מארבע יצירות.
מתוך כולן, דווקא קרומוול פותח את ארונו של צ'ארלס הראשון משכה את מרב תשומת הלב והקהל.
הצלחתה נבעה ככל הנראה מהשילוב שבין משיכה למקבריות לבין תחושת שותפות בחציית טאבו – רצח מלך.
המבקר אוראס דה וייל-קסטל פרסם ביקורת מהללת על היצירה, בעוד שחברו ויקטור שולשר העריך דווקא את הרעיון שמאחוריה יותר מאשר את איכותה האסתטית.
באותה שנה הגיב אז'ן דלקרואה באמצעות ציור משלו שהתייחס לנושא – אך בצורה שונה בתכלית: דמות מהססת של קרומוול בציור קטן בפורמט אקוורל.
ביקורת שלילית יותר על קרומוול פותח את ארונו של צ'ארלס הראשון מופיעה גם בכתיבתם של שארל בודלר ותאופיל גוטייה, שהתייחסו לגופה בציור בגיחוך – "אותו זוג עצמות שנראה כמו נרתיק לכינור".
קרומוול עם ארונו של צ'ארלס הראשון הוא ציור בצבעי מים מצופה חלקית משנת 1831 בערך, מאת הצייר הצרפתי אז'ן דלקרואה, שכיום נמצא במחלקה לאמנויות גרפיות של הלובר בפריז .
היצירה צוירה כתגובה לציורו של פול דלארוש "קרומוול פותח את ארונו של צ'ארלס הראשון", שהוצג בסלון של פריז בשנת 1831 – הסלון הראשון שהתקיים לאחר מהפכת יולי ועלייתו לשלטון של לואי פיליפ, מלך הצרפתים.
באותו סלון הוצגה גם יצירתו הידועה של אז'ן דלקרואה, "החירות מובילה את העם".
שתי היצירות התבססו על תיאור בדיוני מאת פרנסואה-רנה דה שאטובריאן, בו אוליבר קרומוול פותח את ארונו של צ'ארלס הראשון לאחר הוצאתו להורג.
יצירתו של דלארוש לא ביקשה לתעד אירוע היסטורי, אלא לשמש אלגוריה פוליטית ורגשית – בעיקר ביחס למהפכה הצרפתית ולהוצאתו להורג של לואי השישה עשר.
קרומוול בציורו נתפס לעיתים כהשתקפות של נפוליאון בונפרטה, ודמותו של צ'ארלס כמהדדת את זכרו של המלך המוצא להורג.
מעבר לביטוי של נוסטלגיה למשטר הישן, שאף דלארוש לגשר ביצירתו בין הסגנון הנאו-קלאסי של אנגר לבין הסערה הרגשית של הרומנטיקה הדלקרואית.
אז'ן דלקרואה לא היה היחיד שמתח ביקורת על יצירתו של פול דלארוש קרומוול פותח את ארונו של צ'ארלס הראשון – כתב העת הסאטירי הבריטי Punch אף פרסם בשנת 1852 פרודיה על הציור, שכונתה לואי נפוליאון מתבונן בגופתה של החירות.
במכתב ששלח דלקרואה לידידו הצייר פול וֶה, הוא הסביר שבחר ליצור גרסה משלו לנושא בטכניקת אקוורל דווקא כדי לבטא התנגדות מהותית לגישתו של דלארוש.
בעוד שדלקרואה חיקה במידת מה את הריאליזם ההיסטורי של דלארוש, הוא עשה זאת בפורמט מינימליסטי – ציור קטן באקוורל במקום קנבס מונומנטלי – והוסיף לו את הרגשנות הרומנטית האופיינית לו, שביקשה לעורר הד רגשי לעבר במקום לשחזרו באופן דידקטי.
בניגוד לדלארוש, שהציב את קרומוול במרכז הסצנה, בחר דלקרואה לתאר אותו כדמות מורכבת ומתלבטת, שנקלעה לזירה במקרה.
גישה זו הציבה את קרומוול בקצה התמונה, כאילו גילה את הארון באקראי.
סגנון האקוורל מזכיר את עבודותיו של ריצ'רד פארקס בונינגטון, חברו של דלקרואה, כולל הווילון התיאטרלי שמרחף מעל ראשו של צ'ארלס – תוספת דרמטית וסמלית כאחת.
המשך הקריירה של דלארוש וגורל יצירתו של דלקרואה
לעומת זאת, יצירתו של דלקרואה – אותה גרסה קטנה באקוורל – זכתה להיסטוריה מורכבת.
בדצמבר 1942 היא נרכשה מאת רפאל ז'רארד תמורת 8,750 רייכסמרק (שווה ערך ל-175,000 פרנק צרפתי) עבור מוזיאון פולקוונג שבעיר אסן, גרמניה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנת 1948, הוחזרה היצירה לצרפת כחלק מהגל הראשון של החזרת יצירות אמנות שנבזזו על ידי הנאצים ויצאו מדיסלדורף.
עם שובה לצרפת, הוקצתה היצירה לאוסף מוזיאון הלובר.
קרומוול בטירת וינדזור הוא ציור שמן על בד מאת האמן הצרפתי אז'ן דלקרואה, שבוצע בשנת 1828, וכיום נמצא בגלריה הנס, אוסף פרטי בהמבורג.
דלאקרואה מתאר את אוליבר קרומוול ברגע של התבוננות פנימית ושקיעה במחשבות, כאשר לצדו תלוי ציור של יריבו, המלך צ'ארלס הראשון.
הסצנה ממחישה את הקרע שבין המלוכה לבין הרפובליקנים ואת הדילמות המוסריות שבמוקד התקופה.
טירת וינדזור שימשה את קרומוול הן כמטה צבאי והן ככלא, דבר שמעניק משמעות נוספת לסצנה המתוארת.
אחת מהנקודות הבולטות בציור היא הופעתה של דמות מעורפלת מאחורי קרומוול.
יש המשערים כי מדובר ברוחו של צ'ארלס הראשון, בבנו צ'ארלס השני, או בדמות סמלית אחרת.
נוכחותה, לצד ההתעלמות של קרומוול ממנה, עשויה לרמז על אזהרה או מסר מוסרי לגבי עתידו של שלטון הרפובליקה באנגליה.
הציור מאופיין בסגנון הרומנטי של דלאקרואה, עם שימוש ריאליסטי בצבעי שמן וטכניקות שמבליטות את ההבעה האנושית והדרמה הנפשית.
דרך הסצנה האינטימית מצליח האמן להמחיש קונפליקט אישי שהוא גם פוליטי והיסטורי.
"קרומוול בטירת וינדזור" הוא חלק ממספר יצירות של דלאקרואה בהשראת ההיסטוריה והספרות האנגלית.
בין יצירות אלו בולטת גם המלט והורציו בבית הקברות, אשר מבוססת על מחזהו של ויליאם שייקספיר.
בניגוד ליצירה זו, שעוסקת בדמות ספרותית, הציור של קרומוול מתמקד באישיות היסטורית אמיתית ובאירועים שהתרחשו בפועל.
קרונוס או כרונוס הוא שליט הטיטאנים, ואדון האסיף במיתולוגיה היוונית.
במיתולוגיה הרומית הוא נקרא סטורנוס.
קרונוס הוא בנם של אורנוס (השמיים, מלך האלים הראשון), ואשתו גאיה (האדמה), אחיה ובעלה של ריאה, אביהם של זאוס, פוסידון, האדס, הרה, דמטר, הסטיה וכיירון.
קרונוס הוביל את המרד באביו אורנוס, ובעידוד אימו גאיה, סירס אותו באמצעות חרמש שנתנה לו, ונישל אותו מהשלטון על העולם.
בקללה אשר רבצה על קרונוס, אשר נאמרה על ידי הוריו, גאיה ואורנוס, נובא כי אחד מבניו ידיח אותו משלטונו בעולם, ויתפוס את מקומו כשליט האלים.
אשתו, ריאה, סבלה מכך, וכאשר נולד בנו השישי, זאוס, נתנה לבעלה אבן עטופה בד במקום בנה.
כאשר גדל, רצה זאוס לנקום באביו על מעשיו.
קרונוס, שלא ידע שבנו חי, לקח אותו כאחד מעובדיו.
זאוס שם שיקוי הקאה (תערובת חרדל ויין) בנקטר (משקה האלים) של קרונוס.
כאשר שתה את הנקטר, הקיא קרונוס את כל בניו ובנותיו שבלע בעבר יחד עם האבן, אבן זו היא האומפלוס שבדלפי.
לאחר הקאת האלים, פרצה מלחמה בין האלים הצעירים בראשות זאוס, ובין הטיטאנים בראשות קרונוס.
הטיטאנים הפסידו, וקרונוס הורד מכיסאו ונכלא בטרטרוס, תהום ללא תחתית, כשהוא קצוץ לאלף חתיכות.
סדרי שלטון חדשים נוצרו עם ניצחון האלים הצעירים על הטיטאנים, כאשר זאוס קיבל לידו את מעמד שליט האלים, ואת השליטה על השמיים, הברקים והרעמים.
את השליטה בימים ובאוקיינוסים הוא נתן לאחיו, פוסידון, ואת השליטה בשאול הוא נתן לאחיו השלישי, האדס.
המיתולוגיה הרומית אימצה את דמותו של קרונוס, אך הוא מכונה בה בשם אחר – סטורנוס.
בנוסף לסגולותיו הקודמות, היא הוסיפה לתכונותיו גם את השלטון על הזמן.
הרקע האטימולוגי של המילה אינו ברור.
טועים להאמין כי משמו של קרונוס נגזרה המילה "קרונוס" – "זמן", כמו במילים "כרונולוגיה", "כרוניקה" וכיוצא בזה.
סביר יותר לשייך את המילה לשורש שמי או הודו-אירופי שמשמעו "בעל הקרניים" (השוואה אפשרית: האל Kroni במיתולוגיה ההודית).
בעידן ההלניסטי אומנם הגיעו לידי בלבול בין קרונוס הקדום לבין כרונוס (χρόνος) "זמן" (Kairos).
מכל מקום, קרונוס הבולע את ילדיו הוא הלבוש המיתי של הרעיון על הזמן הבולע את ילידי הזמן.
סמלי ההיכר של קרונוס באמנות הם בדרך כלל שעון חול, חרמש ענק ומגל.
המקדש לאל סטורנוס היה בפורום של רומא העתיקה.
קרונוס מופיע בתנ"ך פעם אחת בשמו הכנעני – כִּיּוּן ().
לפי מפרשי התנ"ך, זהו אליל כוכב שבתאי.
בתלמוד (פרק ראשון של מסכת עבודה זרה) מוזכר החג שלו – "חג סטורניה".
בסרטים ובסדרות של זיכיון מסע בין כוכבים קרונוס הוא עולם הבית של הקלינגונים.
סדרת הספרים פרסי ג'קסון והאולימפיים, המבוססת על המיתולוגיה היוונית, עוסקת בההתעוררות מחדש של קרונוס וניסיונו להשמיד את אלי האולימפוס.
מופיע כדמות במשחק המחשב Smite.
קרונוס גם מופיע כדמות בסדרת משחקי god of war בקונסולה של סוני Playstation.
מופיע כאנטגוניסט במשחק הווידאו Hades 2.
קרונדור הוא משחק תפקידים ממוחשב המותאם למערכת ההפעלה DOS שפותח בידי חברת דיינמיקס והופץ בידי חברת Sierra בשנת 1993. המשחק מבוסס על מידקמיה, העולם שמופיע בסדרת ספרי "מלחמת הבקיע" של ריימונד אי.
המשחק התפרסם בזכות עושר הפרטים שבו, סגנון המשחק החופשי יחסית והעלילה המורכבת יחסית למשחקים מהז'אנר, והוא נחשב עד היום לקלאסיקה.
בשנת 1997 שחררה סיירה את המשחק בחינם לציבור כדי לקדם משחק דומה, Betrayal at Antara (שאינו המשך ישיר).
עם זאת, החברה שמחזיקה כעת בזכויות על משחקי Sierra הצהירה כי המשחק אינו חופשי להפצה.
המשחק מחולק לתשעה פרקים, כאשר כל פרק נפתח בהקדמה סיפורית, ואחר כך עוברת השליטה לשחקן.
נקודת המבט במשחק היא דרך עיני הדמויות, ורובו של המשחק מתרחש על גבי מפת העולם, שממנה ניתן לחקור חלקים נרחבים, בהתאם לפרק שבו נמצאות הדמויות.
מעבר בין פרקים מתבצע לאחר שהושגה התקדמות עלילתית מסוימת – הדמויות מגיעות לעיר מסוימת, פותרות תעלומה מסוימת וכדומה.
העולם עשיר בפרטים – ישנם אויבים רבים, ערים ואוצרות חבויים.
ידועות במיוחד תיבות האוצר שניתן לפתוח אותן באמצעות סיסמה, אותה יש לנחש בהסתמך על חידה שכתובה עליהן (כאשר חלק מהחידות הן קשות למדי).
שיטת הניסיון של הדמויות מבוססת על השליטה של הדמויות בכישורים מסוימים (החל בלחימה פנים אל פנים וכלה בפייטנות ומיקוח) אשר מיוצגת על ידי אחוזים, כאשר שיפור מושג בהדרגה ועל ידי שימוש בתכונה שאותה רוצים לשפר, זאת בניגוד למנגנון נקודות הניסיון המקובל בשיטות רבות.
יש מגוון רחב של פריטי ציוד.
כלי נשק מתבלים ויש לתקן אותם באמצעות כלים מתאימים, וניתן להשתמש בתוספים שונים שמחזקים את כלי הנשק לקרב אחד.
ניתן לקרוא ספרים כדי לשפר כישורים, ויש לדאוג למזון ולתאורה (בפרט יש לבדוק את המזון למקרה שהוא מקולקל או מורעל).
הקרבות הם מבוססי תורים ומתרחשים על לוח ריבועי שעליו נעות הדמויות ומסוגלות לתקוף, להטיל לחשים וכדומה.
לעיתים קרובות קרב עשוי להיות מוכרע על ידי מכה חזקה מדויקת אחת, והקרבות נותרים שקולים לכל אורכו של המשחק.
כל הקרבות מבוססים על אויבים שהוצבו מראש במפה – אין היתקלויות אקראיות, בניגוד למשחקים דומים רבים.
הגרפיקה של המשחק מבוססת על גרפיקה תלת־ממדית פשוטה ובסיסית לתיאור העולם, ותמונות מצולמות של הדמויות לסצנות העלילתיות.
עלילת המשחק מפותחת למדי, בעיקר בהשוואה למשחקים מאותה התקופה, והדמויות הראשיות מפותחות היטב.
הפעולות המתבצעות במשחק (כולל שיוף הנשק, למשל) מתוארות עם טקסט סיפורי.
המשחק מבוסס על העולם של ריימונד אי פייסט, אך הוא לא היה מעורב בכתיבתו, אלא רק באישור מה שנכתב.
קרון הרחצה הוא מתקן שהומצא בשנת 1750 על ידי בנג'מין ביל (Benjamin Beale), קוייקר שהתגורר במארגייט שבאנגליה והיה נפוץ במאה ה-19 ואיפשר רחצה בים בלי להפר את כללי הצניעות הוויקטוריאנים.
הקרונות היו חלק מכללי ההתנהגות הנוגעים לרחצה בים שנכפו בנוקשות בעיקר על נשים, אולם גם חלק מההתנהגות שמצופה מכל אדם הגון.
מבחינה טכנית, קרונות הרחצה היו עגלות סגורות מעץ שהוסעו על גלגלים לים.
הקרון המצויד בגלגלים נרתם לסוסים ונגרר אל תוך הים לעומק המבוקש.
מטרייה גדולה בצידו האחורי של הקרון הסתירה את המתרחץ מעיני הציבור.
על החוף שימשו קרונות הרחצה גם כמלתחות.
בבריטניה היו עקרונות הצניעות נוקשים במיוחד.
גברים ונשים הופרדו לחופים נפרדים על מנת שלא יוכלו להסתכל אחד על השני בעודם בחליפות הרחצה שלהם.
אף על פי שבמושגים מודרניים היו החליפות נחשבות צנועות מאוד.
בשל הדרישה לפרטיות, מרבית התאים של קרונות הרחצה היו נטולי חלונות ונודעו לשמצה בחושך המוחלט ששרר בהם.
כותב בעיתון הבריטי המנצ'סטר גארדיאן תהה בשנת 1906, כיצד אף אחד לא חשב להתקין גג מזכוכית שיתיר כניסת מעט אור.
המשתמשים בקרון הרחצה היו נכנסים לתא הקטן של הקרון בעודם על החוף ולבושים בבגדי היום יום.
בפרטיות תאם היו המשתמשים מחליפים לחליפת הרחצה שלהם, תוך מיקום הבגדים בתא גבוה שנשמר יבש.
לאחר מכן החליקו או גלגלו את קרון הרחצה לים, לרוב קרונות הרחצה היו מצוידים בגלגלים רחבים והם הוכנסו והוצאו מהמים באמצעות עגלון עם סוס אחד או שניים.
לעיתים נדירות הונע הקרון באמצעות כוח אנושי בלבד.
בכמה אתרי נופש פופולריים הונחו מסילות עץ שעליהן הוסעו הקרונות.
במקרים מסוימים חוברו כבלים לקרון והוא נמשך באמצעות מנוע קיטור.
לאחר שקרון הרחצה הגיע ליעדו, יצא המתרחץ מתאו למים.
לצורך היציאה למים בצד של הקרון שאינו מופנה לחוף צוידו קרונות רחצה רבים בשתי דלתות, אחת קדמית ואחת אחורית.
בהיעדרן של שתי דלתות היה על הקרון להסתובב לפני הירידה של המתרחץ למים.
שימוש נאות הכתיב שהכניסה למים תתבצע בצורה כזאת שהקרון יחסום כל תצפית על המתרחץ מהחוף, וכמה קרונות אף צוידו במין אוהל מבד שיכול לרדת עד גובה המים ובכך איפשר למתרחץ מרחב שבו פרטיותו מובטחת.
משערים שקרונות רחצה מסוג זה העניקו פרטיות טובה עד כדי כך שהמתרחצים יכלו לרחוץ בעירום, אולם אם הדבר נעשה הרי שהוא לא דווח בהרחבה במקורות בני הזמן.
בכמה אתרי נופש היה אדם שנקרא "טבלן" (Dipper), שהיה לרוב אדם חסון מאותו המין של המתרחץ ותפקידו היה לסייע למתרחץ להיכנס ולצאת מהמים.
על כמה מה"טבלנים" נאמר שהם נהגו להשליך את המתרחצים למים ולשלוף אותם בחוזקה, אולם נוהג זה התקבל כחלק מחוויית הרחצה באוקיינוס.
לעיתים צוידו קרונות הרחצה בדגלון, שהמתרחץ היה מניף על מנת לסמן לנהג או למפעיל שהוא מוכן לחזור לחוף.
על פי כמה מקורות, פותחו קרונות הרחצה לראשונה על ידי בנג'מין ביל בעיר הנופש מארגייט, שבמחוז קנט באנגליה בסביבות שנת 1750. על פי מקורות אחרים קרונות הרחצה נהיו פופולריים רק כמה עשרות שנים לאחר מכן.
עם זאת, נראה כי התיעוד הראשון לשימוש בקרונות רחצה הוא תחריט של ג'ון סטרינגטון, המצוי בספרייה הציבורית של סקארברו.
התחריט, המתוארך ל-1736, מראה מתרחצים המשתמשים בקרון רחצה.
השימוש בקרונות הרחצה היה נפוץ במיוחד בממלכה המאוחדת ובחלקים של האימפריה הבריטית שבהם הייתה אוכלוסייה בריטית משמעותית, אך הקרונות שימשו גם בחופים בצרפת, בגרמניה, ובארצות הברית כמו גם בארצות אחרות.
החוקים שקבעו כי תהיה הפרדה מגדרית בחופים בוטלו בבריטניה בשנת 1901, והשימוש בקרונות הרחצה דעך.
בתחילת שנות ה-20 הקרונות כמעט ונכחדו ולא נעשה בהם שימוש אפילו בחופים שיועדו לקהל מבוגר.
במקומם הוקמו מבנים צבעוניים מעץ המכונים ביתני חוף שאותם ניתן היה לרכוש או לשכור, והם בשימוש בבריטניה גם בימינו לשם אחסון ציוד, החלפת בגדים ומסתור בעת שמזג האוויר אינו נוח.
קרונוע הוא כינוי לקרון רכבת בעל יחידת הנעה עצמית ולכן יכול לנוע ללא קטר.
המילה היא הלחם בסיסים של המילים קרון ונע.
ישנם מאות דגמים של קרונועים ברחבי העולם, רובם מונע באמצעות הנעה חשמלית.
בעבר השימוש בהם נעשה בעיקר בתוך תחומים עירוניים כרכבות תחתיות ופרבריות, אולם בימנו מחליפים הקרונועים אט אט ציוד מו-דו וקרונות הנגררים על ידי קטר עקב יתרונותיהם.
כיום רוב הרכבות המהירות ביותר הן מסוג קרונוע.
לקרונועים חשמליים יתרונות ביחס לציוד מו-דו וקרונות הנגררים על ידי קטר שבאו לידי ביטוי עם התפתחות הטכנולוגיה בתחומי אלקטרוניקת ההספק הגבוה והבנייה באלומיניום.
יתרונות נוספים הם הקלות הרבה בה אפשר לפצל מערכי קרונועים ולשנות את גודלם בהתאם לביקוש הנוסעים והעובדה שניצול אורך הרכבת לצורכי הנוסעים גבוה יותר מסיבת העדרו של הקטר.
ברכבת ישראל נעשה עד היום שימוש בשלושה סוגי קרונועים המונעים בדיזל; שניים מהם בשירות סדיר ואחד, מסוג קרונוע-רכינה, הובא לישראל לשם נסיעות ניסיון בקווים המפותלים לירושלים ולבאר שבע.
קרונועים מתוצרת חברת "אסלינגן" הגרמנית שנרכשו בכספי שילומים בין השנים 1956 ו–1958, היו בעבר בשימוש סדיר ברכבת ישראל.
מערך מתוצרת אסלינגן היה מורכב משלוש או ארבע יחידות: יחידת מנוע וניהוג, יחידת ביניים או שתי יחידות ביניים ויחידת ניהוג ללא מנוע.
אורכו של מערך שלם היה 69.5 או 91.5 מטרים והיו בו 248 או 354 מקומות ישיבה, בהתאם למספר יחידות הביניים, והיה ניתן לצרף שני מערכים לרכבת אחת.
הקרונועים שירתו בצורה זו ברכבת ישראל באופן סדיר בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 ובתחילת שנות ה-60. עקב תקלות וקשיי תחזוקה, פורקו המנועים מקרונועים אלה והפכו לקרונות נוסעים שנגררו על ידי קטר.
השימוש במערכי הקרונועים באופן זה נמשך עד סוף שנות ה-70. בתחילת שנות ה-90, בעקבות מחסור בציוד נייד, שופצו שבע יחידות ביניים על מנת לשמש כקרונות נוסעים ברכבות גרורות קטר.
השימוש בהם בצורה זו נמשך עד לתחילת המאה ה-21.
עד נובמבר 2023, שימשו את רכבת ישראל קרונועים מדגם IC3 (ראשי תיבות של Inter City 3) תוצרת דנמרק.
קרונוע זה מורכב ממערך בן שלושה קרונות כאשר שני הקרונות הקיצוניים מכילים את המנועים ואת תאי הניהוג וניתן לחבר עד חמישה מערכים לרכבת אחת.
אורכו של כל מערך הוא 58.80 מטר ויש בו 167 או 177 מקומות ישיבה (תלוי בדגם).
הרכבת אשר התנגשה במשאית באסון רבדים הייתה מסוג קרונוע IC3.
במרץ 1998 נוסה בישראל קרונוע הרכינה, מתוצרת חברת "Adtranz", אשר הושאל לרכבת ישראל על ידי הרכבת הגרמנית.
הקרונוע נוסה על קטעי מסילה מפותלים: מסילת הרכבת יפו–ירושלים והמסילה לבאר שבע.
למרות שהניסוי הוכתר בהצלחה וזמן הנסיעה בין תל אביב ובין ירושלים ובאר שבע היה קצר משמעותית לעומת זמן הנסיעה של הציוד הרגיל, קרונועי רכינה לא נרכשו על ידי רכבת ישראל.
בספטמבר 2017, זכתה חברת סימנס במכרז לאספקת 330 קרונועים בעלי הנעה חשמלית (EMU - Electric multiple unit) מסוג Desiro HC.
הקרונועים פועלים בשילוב של קרונות קומתיים ("דאבל-דק") וחד-קומה ("סינגל-דק").
ניתן לחבר שני מערכים יחד.
בניגוד לקרונועי ה-IC3 ובדומה לרכבות המהירות, רק הקרונות בקצוות מונעים, בעוד שאר הקרונות הם חסרי מנוע
קרונשטאדט היא עיר נמל רוסית באי קוטלין שבמפרץ הפיני.
העיר מכסה חלק גדול מדרום מזרח האי וממוקמת מול מרכז סנקט פטרבורג.
מבחינה מנהלית העיר שייכת לנפת קרונשטאדט (Кронштадтcкий район) של העיר סנקט פטרבורג.
נכון לשנת 2018 מתגוררים בעיר 44,401 תושבים.
עד 1983 הגישה לעיר הייתה אפשרית רק דרך הים וכיום העיר מקושרת ליבשה באמצעות כביש הטבעת של סנקט פטרבורג.
החלק של המפרץ הפיני, שבין האי קוטלין ובין סנקט פטרבורג, קיבל את שם העיר ונקרא "מפרץ קרונשטאדט".
העיר הוקמה על ידי פיוטר הגדול, לאחר שבשנת 1703 כבש את האי מידי שוודיה, לה השתייך בהתאם לחוזה סטולבובו.
החל משנות ה-20 של המאה ה-18 העיר הייתה הבסיס הראשי של הצי הבלטי של האימפריה הרוסית.
להגנתו מהים נבנו בסביבה מבצרים, לרבות מצודת אלכסנדר על אי מלאכותי.
בשנת 1918 התרכז כל הצי הבלטי של הרפובליקה הסובייטית החדשה בנמל העיר.
בשנת 1921 פרץ מרד קרונשטאדט.
לאחר מלחמת העולם השנייה פחתה חשיבותה של העיר כבסיס הצי, לאחר העברת רוב כלי השיט למערב הים הבלטי.
גם לאחר התפרקות ברית המועצות לא הוחזר הבסיס הראשי של הצי לעיר, אך נמל קרונשטאדט, הממוקם מול סנקט פטרבורג, עדיין מהווה בסיס חשוב של הצי הבלטי ובו מספנות שונות.
מכאן גם יוצא משט האוניות במפגן הראשי לרגל חגיגות יום ההולדת של הצי הרוסי הנערכות מדי שנה בחודש יולי.
ב-1990 הוכרזה העיר כאתר מורשת עולמית, כחלק מהמרכז ההיסטורי של סנקט פטרבורג ואתרים הקשורים אליה.
פוטשטוק - ביתן מד גאות המשמש כנקודת הייחוס לגובה פני הים הבלטי בכל המדינות הבלטיות.
ברוסיה ובמספר מדינות נוספות הביתן משמש כנקודת יחוס גם למדידת גבהים, עומקים, ואף של מסלולי של רכבי חלל.
המבדוק היבש של פיוטר הגדול - בניית התעלה עם המבדוק החלו ב-1719 לפי הנחייתו של הצאר פיוטר הגדול, והמבדוק נפתח ב-30 ביולי 1752. הרעיון של פיוטר הגדול היה לייבש את המבדוק תוך זמן קצר באמצעות בריכה החפורה נמוך יותר מפני הקרקע של המבדוק היבש.
מהבריכה היו המים נשאבים עם מנוע רוח.
המתקן ההידרוטכני הייחודי השתרע על שטח של 2.24 קמ"ר, וקיבולו עד 10 אוניות בו-זמנית.
ב-1774 הותקן למשאבת המים מנוע קיטור.
במכונת הקיטור הזאת השתמשו יותר מ-75 שנה.
קרון רכבת הוא ציוד מסילה נייד שנועד להעביר נוסעים או מטען ממקום למקום.
בדרך כלל מחברים קרונות זה לזה על מנת ליצור רכבת.
הקרון יכול להיות מונע על ידי קטר או בעל הנעה עצמית (קרונוע).
קרון נוסעים הוא קרון המיועד להסעת נוסעים כחלק מרכבת נוסעים בין תחנות רכבת.
ברוב קרונות הנוסעים יש מושבים המסודרים בשורות של שלושה עד חמישה מושבים משני צדדיו של מעבר מרכזי לאורך הקרון, או קבוצות של שישה עד שמונה מושבים בתאים קטנים לאורכו של מסדרון העובר בצדו של הקרון לכל אורכו.
בין המושבים עשויים להיות גם שולחנות לשימוש הנוסעים.
כמו כן מצוידים הקרונות במדפים למטענם של הנוסעים ולעיתים אף באזורי אחסון למטען גדול כמו מזוודות או אופניים.
קרונות הנוסעים כוללים שירותים, תאורה ובדרך כלל גם מיזוג אוויר.
החשמל להפעלת התאורה והמיזוג מגיע מהקטר, מקרון כוח ייעודי או מגנרטורים שנמצאים בכל קרון ומופעלים על ידי גלגלי הקרון כאשר הרכבת נוסעת.
קרון כוח ייעודי אינו נחשב לקרון משא, שכן הוא נמצא רק ברכבות נוסעים.
במקרים רבים קרון הכוח משולב בקרון נוסעים רגיל, לפעמים גם ביחד עם קרון ניהוג, על חשבון חלק מהמקום המיועד לנוסעים.
ברכבות למרחקים ארוכים ניתן למצוא גם קרונות שינה או קוּשֶט (couchette ), המצוידים במיטות, במים זורמים ולפעמים גם במקלחות, וקרונות מסעדה שבהם ניתן לאכול ארוחות בזמן הנסיעה.
לרכבות אלו לפעמים מצרפים גם קרונות משא הנושאים את ציוד הנוסעים ולפעמים גם מכוניות.
ברכבות העוברות בנופים מיוחדים מופעלים קרונות תצפית (בדרך כלל בקצה האחורי של הרכבת) בעלי חלונות רחבים או כיפה שקופה המאפשרים צפייה נוחה בנוף.
ברכבות הפועלות בקווים עמוסים, משתמשים לעיתים בקרונות נוסעים דו-קומתיים המאפשרים להסיע מספר גדול יותר של נוסעים ברכבת אחת.
קרונות נוסעים בשימוש רכבת ישראל
ברכבת ישראל פועלים נכון לשנת 2017 קרונות נוסעים מהסוגים הבאים:
קרונות חד קומתיים מדגם סימנס ויאג'ו לייט מתוצרת חברת סימנס
קרונות רכבת דו-קומתיים מדגם בומברדיה דאבל דק קוץ' מתוצרת בומברדיה - קנדה
קרונות רכבת חד-קומתיים מתוצרת אלסטום - ספרד
קרונועי IC3 מתוצרת ABB Scandia, כיום בבעלות בומברדיה - דנמרק
ישראל עוברת בהדרגה לרכבות נוסעים מונעות בחשמל ולא בדיזל.
לצורך כך כבר הזמינה 330 קרונועים תוצרת חברת סימנס מסוג DDEMU שמסופקים החל מ-2020 (המתחברות לכשישים רכבות), וכן 62 קטרים חשמליים תוצרת בומברדיה - גרמניה מדגם בומברדייה טראקס שיחליפו את קטרי הדיזל הישנים ויותאמו לקרונות הנוסעים הקיימים שהותאמו להנעה החשמלית.
בשלב זה רכבות המשא ימשיכו להיות מונעים בקטרי דיזל אך גם להם נרכשו מספר קטרים חדשים, וכן חלק מקטרי הדיזל מהדגמים המאוחרים והחדישים יותר של רכבות הנוסעים יותאמו לרכבות המשא.
החל מסוף 2006 החלה רכבת ישראל להתאים חלק מקרונותיה לשימוש נכים בכיסא גלגלים ואף קלנועיות קטנות ועד ל-2011 כבר דיווחה על התקנת מערכות מעלוני נכים שכאלה ב-24 רכבות (בכל רכבת הותקנו 2 מעלונים שכאלו).
על פי חוקי הנגישות בכל רכבת חייב להיות לפחות קרון אחד מותאם לנגישות לנכים.
בנוסף נעשה שימוש במעלונים שנמצאים בתחנות הרכבת שיאפשרו לנכים להיכנס לקרונות הרכבת המוגבהים ודורשים תיאום מראש לשימוש בהם.
כך על פי הנתונים, ב-2017 בוצעו כ-40,000 נסיעות של בעלי מוגבלויות שכללו תיאום מראש כדי לדאוג לנציג מטעם הרכבת וקרון מותאם לשימוש.
בעוד בתחילה נדרש תיאום אף יומיים מראש, בהווה התיאום נדרש כ6–7 שעות מראש.
בנוסף חלק מסוגי הקרונות, כוללים כניסה בגובה הרציף מה שמאפשר כניסה חלקה לכיסאות הנכים.
לרוב המקומות המיועדים לכיסאות הנכים סמוכים לדלתות הרכבת.
באמצע 2018 דיווחה הרכבת על תוכנית להתאמת כ-15 קרונות רכבת לשימוש מיוחד לרוכבי אופניים (בדומה לנעשה באירופה שם קיימים לעיתים קרובות קרונות רכבת ייעודיים לרוכבי אופניים) ולנכים.
ההתאמות כוללות פירוק המושבים והשולחנות הקבועים בקרונות לטובת מושבים מתקפלים ומתקני אחיזה ועגינה שמאפשרים לרתום את כיסאות הגלגלים או האופניים בעת הנסיעה.
הקרונות צפויים להשתלב בקווים מרכזיים בהם צפויים להם ביקוש.
יש לציין שהעלאת אופניים לרכבת אושרה מקיץ 2012 תוך מגבלות מסוימות (למשל העלאת אופניים הותרה רק לקרון האחרון) אבל במשך השנים הפכה למטרד עבור משתמשי הרכבת ובמיוחד הנכים שהאופניים הפריעו לכניסתם ומקום מושבם בקרונות ולכן קודמה התוכנית שתגדיל את המקום המוקצה לאופניים בקרונות.
באמצע 2019 החלה הרכבת להכשיר קרונות עמידה לנוסעים ברכבות הפרבריות המיועדות לנסיעות בטווחים קצרים ליעדים קרובים (הפיילוט החל בקו בנימינה-רחובות שזמן הנסיעה הממוצע בו הוא כחצי שעה ולאחריו נוספו קרונות כאלה גם בקו הנגב המערבי, תל אביב-אשקלון-באר שבע).
קרונות אלו מותגו על ידי הרכבת כ"קרונות אורבניים".
קרון משא מיועד להעברת מטען כחלק מרכבת משא בין מסופי מטענים.
קיימים סוגים רבים של קרונות משא על פי סוג המטען שיש להעביר ולעיתים קרובות ניתן למצוא ברכבת יחידה מספר סוגים של קרונות.
קרונות פלטפורמה או קרונות שטוחים להובלת מכולות - קרונות אלו נפוצים ביותר, בעיקר ברכבות משא המשרתות נמלי-ים.
קרונות שטוחים להובלת כלי רכב - מכוניות, משאיות, טנקים וכדומה.
קרונות ארגזיים - קרונות בעלי קירות וגג להובלת חבילות, בעלי חיים, חלקי מכונות וכדומה.
קרונות תפזורת - להובלת גרעינים מסוגים שונים או מחצבים כמו מלט, פחם, פוספטים, אשלג וכדומה.
קרונות מכליים - להובלת נוזלים וגזים כמו דלק, חומצות, ממיסים תעשייתיים וכדומה.
קרונות פתוחים - קרונות בעלי דפנות אך ללא גג, בדרך כלל משמשים לשינוע חומרים במסילות של מכרות או אתרי בניה.
קרונות קירור - להובלת תוצרת חקלאית ומוצרי מזון.
קרון בילום/קרון מאסף (קָבּוּס) - שימש בעבר לעצירת רכבות משא ללא מערכות בלמים, ובארצות הברית כקרון מגורים לעובדי רכבת המשא.
קרון עזר (טנדר) - לאחסון הדלק (פחם, שמן או עץ) והמים הדרושים לפעולתו של קטר קיטור.
קרונות משא בשימוש רכבת ישראל
רכבת ישראל משתמשת בקרונות משא מהסוגים הבאים:
קרונות מכליים (איזוטנק) להובלת חומצה לבנה או ירוקה.
קרונות תפזורת (משפכים) להובלת פוספטים, אשלג וגופרית.
קרונות תפזורת מיוחדים לפיזור רבד (חצץ) על מסילות.
קיימים קרונות שטוחים להובלת טנקים בשעת חירום.
סוג נוסף של קרונות הוא ציוד נייד המשמש לעבודות שונות על מסילות הרכבת, כגון מנופים, רתכות, קרונות הנושאים חלקי מסילה או רבד, ציוד לטיפול ברבד וקרוניות להסעת עובדי הרכבת.
קרונות אלו עשויים להיות בעלי הנעה עצמית או להגרר על ידי ציוד מסילתי נייד אחר בעל כושר הנעה עצמית.
קרון ניהוג הוא קרון רכבת ברכבות נוסעים מסוג מו-דו, הנמצא בקצה הרכבת וכולל מערכות שליטה ובקרה המאפשרות להפעיל את הרכבת כאשר הקטר המניע אותה נמצא בסופה ודוחף אותה.
באופן הזה ניתן להסיע את הרכבת בשני הכיוונים בלי צורך לבצע חיוג של הקטר ובכך לפשט את תפעול הרכבת.
בקרון הניהוג נמצא תא נהג הכולל את כל מערכות השליטה על המנוע ועל מערכות הבלמים הנמצאות בקטר ואת כל השעונים והמחוונים הנותנים מידע על פעולת הרכבת (מהירות, טמפרטורה, דלק, אזהרות וכדומה).
כמו כן הקרון מצויד בצופר ובמפנה מכשולים בדומה לאלו המצויים בקטר ובאמצעי תאורה.
בדרך כלל קרון הניהוג מעוצב בדומה לקרונות הרכבת האחרים אך בבריטניה קיימים גם קרונות ניהוג המעוצבים כמו קטרים, בעיקר במערכי רכבת שפועלים בקווים הארוכים.
עיצוב זה נותן לרכבת מראה סימטרי כך שכאשר הקטר דוחף את הרכבת היא אינה נראית כנוסעת לאחור.
קרונות ניהוג בשירות רכבת ישראל
קרון ניהוג משולב עם קרון כוח וקרון נוסעים דו קומתי מתוצרת בומברדיה
קרון ניהוג משולב עם קרון כוח וקרון נוסעים חד קומתי מתוצרת סימנס
קרונית תחזוקה היא כלי תחבורה מסילתי בעל הנעה עצמית, המשמש להסעת עובדים וציוד לצורכי תחזוקת המסילה.
הקרונית מיועדת בראש ובראשונה להסעת עובדים לאורך רשת המסילות, ולשם כך היא כוללת תא נוסעים.
באמצעות הקרונית ניתן לסייר לאורך המסילה ולבדוק את מצבה, לזהות פגיעה (טבעית או מכוונת) במסילה או בציוד האיתות ולנייד עובדים וציוד לצורכי תחזוקת המסילה למקומות שאליהם אין גישה נוחה בדרך אחרת.
כאשר יש צורך בציוד עבודה שלא ניתן להסיע בתא הנוסעים, ניתן לחבר לקרונית עגלה נגררת להובלת הציוד, עם זאת לקרונית אין בדרך כלל מספיק כוח כדי לגרור קרון משא עמוס.
מעבר להסעת העובדים והציוד, קיימות קרוניות ייעודיות למשימות נוספות כמו קרונית הכוללת ציוד מדידה הנותן מידע מדויק על מצב המסילה וקרוניות הכוללות מנוף להנפת ציוד שמשקלו אינו מאפשר הרמה על ידי העובדים או לגובה גדול.
בשימוש רכבת ישראל נמצאות שבע קרוניות רגילות, שתי קרוניות מדידה ועשר קרוניות מנוף.
בין שנות ה-50 וה-80 רכשה רכבת ישראל מחברת Fairmont האמריקאית עשרות קרוניות מנועיות.
הבודדות עדיין פעלו עד העשור השני של המאה ה-21.
הקרוניות האלה סופקו במספר דגמים, ללא התוספת האופציונלית של גוף, לכן יוצרו עבורן גופים שונים שאחד מהם הוא גוף ה"צפרירית" שיוצרו החל משנות ה-80 בתקופת כהונתו של מנכ"ל הרכבת צבי צפרירי.
הקרוניות עם גוף "צפרירית" פעלו לרוב בלוד ובדרום, בצפון פעלו קרוניות עם גוף מרובע.
קרונה איסלנדית או כתר איסלנדי (באיסלנדית: Íslensk króna; סימון לפי תקן ISO 4217 :ISK) הוא ההילך החוקי של איסלנד מאז 1922.
שם המטבע דומה למטבעות הנורדיים (כגון כתר דני, כתר שוודי וכתר נורווגי) שהשתתפו באיחוד המוניטרי הסקנדינבי ההיסטורי, וזאת אף על פי שבאיסלנד לא קיימת מלוכה כמו בשלושת הארצות האחרות.
השם קרונה (שפירושו כתר) מגיע מהמילה הלטינית corona.
איסלנד היא המדינה השנייה בגודלה מבחינת האוכלוסייה, אחרי איי סיישל, שיש לה מטבע ומדיניות מוניטרית משלה
הכתר האיסלנדי החליף את הכתר הדני שהיה קודם לכן המטבע באיסלנד.
מטבעות של פחות מקרונה אחת לא היו במחזור במשך שנים רבות.
בספטמבר 2002 חתם דוד אודסון, ראש ממשלת איסלנד, על שתי תקנות הקובעות כי יש לציין ולשלם את כל הסכומים הכספיים על חשבוניות ותביעות כספיות בכתר שלם בלבד וכי מטבעות בעלי ערך נמוך מכתר הוצאו מהמחזור.
בשנת 2007, האייר חדל רשמית להתקיים כיחידת משנה של הקרונה האיסלנדית.
איסלנד איננה שייכת לאיחוד האירופאי ולכן גם לא שייכת לגוש מטבע האירו.
יחד עם נורווגיה, שווייץ וליכטנשטיין היא משתייכת לאיגוד הסחר החופשי האירופי שלכל אחת מחברותיו מטבע עצמאי.
שטרי כסף איסלנדיים שבתוקף (סדרה בהתאם לחוק מ-22 במאי 2001)
שנוצרו ממילים איסלנדיות שטבע Jónas;
דפוס פרחוני משער כתב העת "Fjölnir";
שירו בכתב ידו של יונאס "סוף המסע";
מתאר טופוגרפי של ההר Skjaldbreiðציפור הפלוור; פואמה של המשורר Hallgrímsson,
מתאר טופוגרפי של הר Skjaldbreiður;
כתב ידו של המשורר Hallgrímsson;
צדפה מסוג המסרקיים15 בפברואר 2011
ISO 4217הערהנורווגיהקרוֹנֵה (Krone)NOKשוודיהקרוֹנָה (Krona)SEKאיי פארוקרוֹנָה (Króna)משתייך לקרונה הדניתגרינלנדקרוני (Koruuni)משתייך לקרונה הדניתצ'כיהקוֹרוּנָה (Koruna)CZKדנמרקקרוֹנָה (Krona)DKK
קרונה או כתר שוודי (בשוודית: Svensk Krona) הוא המטבע של שוודיה מאז 1873. הקרונה מחולקת ל-100 יחידות בשם Öre (אֶרה).
ההילך החוקי בשוודיה מאז 1604 היה ה.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19 החליטו מדינות סקנדינביה, שוודיה, נורווגיה ודנמרק, להשיק מטבע חדש בשם קרונה ("כתר") שערכו יהיה החלק ה - של קילוגרם זהב טהור.
ב-1873 נכנסה ההחלטה לתוקף והמטבע הוחלף רשמית ונמצא בשימוש עד היום.
ב-18 בדצמבר 2008, הבנק המרכזי הכריז על הצעה לבטל בהדרגה את מטבע ה-50 אורה, מטבע האורה הסופי, עד 2010. האורה עדיין תישאר יחידת משנה לתשלומים אלקטרוניים.
ייתכן שהסיבות כללו כוח קנייה נמוך, עלות ייצור והפצה גבוהות מהערך ולא ניתן להשתמש במטבעות ברוב מכונות החניה והמכונות האוטומטיות.
ב-25 במרץ 2009, הבנק המרכזי החליט רשמית לחוקק את החוק לביטול מטבעות 50 אורים כהילך חוקי.
לפי חוק זה, התאריך האחרון שניתן לבצע תשלומים עם מטבעות 50 אורה היה 30 בספטמבר 2010. שאר המטבעות של 50 אורים ניתנו להחלפה בבנקים עד סוף מרץ 2011.
לאחר השקת סדרת המטבעות הנוכחית ב-2016, כל מטבעות הקרונות הישנים לא תקפים מאז 2017. לא ניתן להשתמש בהם לתשלומים, וגם לא ניתן להחליף אותם להילך חוקי בשום בנק, ובמקום זאת מקבלים אותם למיחזור כמתכת.
שטרי כסף שוודים שבתוקף (סדרת 2015)
מחלוקת בנושא שטר ה-500 קרונות
זמרת האופרה מלנה ארנמן מתחה ביקורת על ה-Riksbank על כך שבחרה בעיצוב שבו הוצגה בירגיט נילסון כשהיא מבצעת את Die Walküre מאת ריכרד וגנר.
היא ציינה שזה מאוד לא מתאים לכלול משהו מאת ואגנר, שעבודותיו היו קשורות לגרמניה הנאצית, בתקופה של בעיות מתגברות באנטישמיות בשוודיה.
וגנר מת הרבה לפני העידן הנאצי, והאסוציאציה היא שהיטלר אהב את המוזיקה שלו.
ה-Riksbank השיב ואמר כי "מצער שהבחירה בעיצוב נתפסת כשלילית", והצהיר שהיא לא עומדת להשתנות.
עיתונאי Dagens Nyheter Björn Wiman הרחיק לכת בביקורתו, וגינה את Riksbank על כך שבחר בכלל בנילסון לשטר של 500 קרונות.
הוא מביא דוגמה מהאוטוביוגרפיה של נילסון מ-1995, שם תיארה את מאוריץ רוזנגרטן מחברת התקליטים "דקה" באמצעות בדיחות אנטישמיות על חמדנות.
ISO 4217הערהאיסלנדקרוֹנָה (Króna)ISKנורווגיהקרוֹנֵה (Krone)NOKאיי פארוקרוֹנָה (Króna)משתייך לקרונה הדניתגרינלנדקרוני (Koruuni)משתייך לקרונה הדניתצ'כיהקוֹרוּנָה (Koruna)CZKדנמרקקרוֹנָה (Krona)DKK
קרונה הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס גרין לנטרן בפרסומה של חברת DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Green Lantern Vol.2 #40 מאוקטובר 1965 ונוצרה על ידי הכותב ג'ון ברום והמאייר גיל קיין.
קרונה הוא מדען תושב אואה שנולד בכוכב הלכת מאלטוס.
הוא הפך לאובססיבי בניסיונו לצפות בבריאת היקום, חרף אגדה עתיקה שמציינת כי ניסיון שכזה עלול להמיט אסון.
קרונה בונה מכונה המנקבת את המחסום הזמני ומאפשרת צפייה בתחילתו של הזמן עצמו.
הוא עד ליד הבריאה המפקידה את הכתם שיהפוך ליקום כולו.
המכונה שלו מתפוצצת באותו רגע והיקום מתנפץ, מה שגורם ליצירתו של המולטי-יקום, כאשר היקום משוכפל למספר אינסופי של יקומים מקבילים.
כמו כן, יקום האנטי-חומר נוצר ומשחרר על פני היקום את הרוע.
כעונש על מעשיו, קרונה נהפך לישות אנרגיה טהורה בידי אחיו היושבים באואה ונשלח לנדוד ביקום לעולמים.
מעשיו הנפשעים הם אלה שמובילים את תושבי אואה להפוך לשומרי היקום.
קרונה שב למצבו הקודם בעזרת הכוח שבטבעת המיסטית של הגרין לנטרן מתור הזהב אלן סקוט, אך שוב חוזר למצב אנרגיה בידי שומרי היקום.
לבסוף, קרונה מוחזר לצורתו המקורית בידי נקרון ומנסה להרוג את כל השומרים.
בזמן שהוא מנסה להבין את סוד יצירת היקום, קרונה מחריב יקומים שלמים ומגיע ליקום מארוול.
שם הוא מתעמת מול הגראנדמאסטר, שבניסיון להציל את היקום שלו, מודיע לקרונה על קיומה של ישות אשר חזתה במפץ הגדול.
בתמורה לכך שקרונה לא ישמיד את יקומו, הגראנדמאסטר עורך איתו משחק - שתי קבוצות, אחת מכל יקום, תחפש תריסר ממצאי כוח - שישה מכל יקום.
אם קבוצת האוונג'רס של קרונה תנצח, הגראנדמאסטר יעניק לו את המידע בו הוא חפץ בתמורה שזה יחוס על יקומו.
אך כאשר קבוצת ליגת הצדק של הגראנדמאסטר מנצחת - הודות לגילוים של באטמן, קפטן אמריקה ואטום אודות טיבו של המשחק, קרונה תוקף את הגראנדמאסטר בחמת זעם ושואב ממנו את הידע שלו על הישות, שמתגלה כגלקטוס.
לאחר שגלקטוס מזומן, קרונה שואב גם את הידע שלו, אך גראנדמאסטר מהתל בו ומשתמש בכוח הממצאים כדי ללכוד את קרונה בצומת דרכים בין-יקומית, שגם מאחדת בין יקום DC ליקום מארוול.
אולם, תקוות הגראנדמאסטר מתרסקות כאשר מתברר שקרונה ממשיך - אפילו ממקומו המסוכן ביותר - במסעו המטורף לחזות בבריאת היקום, למרות הסיכונים הכרוכים בכך.
אף ממקומו בצומת הדרכים, קרונה ממשיך במסע החורבן שלו להשמדת יקום DC ויקום מארוול לצורך יצירת יקום חדש, כדי שיוכל להיות עד אישית ליצירתו.
בסופו של דבר, הודות למאמציהן המשותפים של שתי הקבוצות, קרונה נכלא בתוך "ביצה קוסמית" אשר ממנה ייווצר בסופו של דבר היקום.
הביצה נשמרת במפקדתם של חברי ליגת הצדק, והתנודות שבה הן הסיבה למחקרים רבים הנעשים בה בסיפור Syndicate Rules ("חוקי הסינדיקט").
לאחר שהליגה מאמינה כי המצב נמצא תחת שליטה, הם מוציאים לפועל סריקות מעמיקות יותר על הביצה, כך שאפילו התנודות הזעירות ביותר יפעילו אזעקה.
בסוף הסיפור, האל החדש מטרון מניח מספר מתקנים מסביב לביצה היוצרים סריקות כוזבות, והמאפשרים לביצה להתפתח באין מפריע.
הביצה הקוסמית נלקחת בידי דספרו בסדרת החוברות "טריניטי".
דספרו, מורגן לה-פיי ואניגמה משתמשים בביצה כדי ליצור מפלצות רבות עוצמה, והיא שומשה בריטואל שנועד לעצב מחדש את העולם.
לאחר האירועים הללו, קרונה משוחרר מכלאו.
הוא מגייס לצידו את "המפקחים" (סיעה אחת של תושבי מאלטוס) בניסיון לתקשר עם תודעות היקום, אך נבגד על-ידם, כאשר הם רוצים לספוג את האנרגיות שלו ולחקור אותן.
כתגובה, קרונה משמיד אותם ואת עולם המעבדה שלהם ומגלה שתודעתו של הכוכב "השתחררה" מ"כלאה".
הוא ממשיך לעשות זאת לעולמות רבים אחרים.
מורגן ובני בריתה פונים לקרונה, ומבקשים את כוחו כדי להדוף את חברי הטריניטי (סופרמן, באטמן ווונדר וומן).
מורגן מציעה לו את תודעתו של כדור הארץ בתמורה ולהחליפו בנשמת ביתה של אניגמה.
קרונה מסכים, וקרב ארוך מתרחש בינו לבין ליגת הצדק, חברת הצדק של אמריקה, הטיטאנים הצעירים, וגיבורים ונבלים אחרים.
בסופו של הקרב, קרונה משחרר את מלוא עוצמת כוחותיו ומשמיד את כדור הארץ.
מעט לפני השמדתו של הכוכב, קרונה פוגש בתודעתו, "נשמת העולם", אשר משנה ללא הרף את הופעתה - מילדה קטנה, לאישה ולזקנה.
קרונה חוקר אותה אודות חוקי היקום וכיצד היא וישויות אחרות מתפקדות ומתקיימות, מתוך תקווה לגלות תוכנית על כלשהי.
אולם, הוא חרד לגלות כי אין לנשמת העולם תפקיד כלשהו אלא היא פשוט קיימת, יוצרת תהודה ומבקשת להיות אחת עם היקום - דבר הנוגד כל לוגיקה או מדע אותו חקר קרונה ולמעשה גורם לחייו להיות חסרי משמעות.
בחמת זעם, הוא מנסה להרוג את נשמת העולם, אך נעצר בידי הטריניטי, ששרדו את השמדת הארץ.
הם מלכדים את כוחותיהם עם אלה של נשמת העולם, לוכדים את קרונה כנשמת העולם של ארץ מקבילה, ומשיבים את כדור הארץ על כנו בטרם הושמד.
לאחר אירועי הלילה האפל ביותר, זר העוטה ברדס מופיע על כוכב הלכת המת ריוט ומתהלך ליד מקדש עתיק עם שבעה עמודי תווך הנושאים את חותמי הספקטרום הרגשי.
הוא זומם כנגד חיל הפקחים הירוקים.
פעולתו הראשונה של הזר היא לחטוף את ישות הפחד הצהובה פאראלקס בסופו של "הלילה האפל ביותר", וכבילתו לעמוד הנושא את חותם חיל סינסטרו.
או אז, הוא ממשיך ומסיר את ישות כוח הרצון הירוקה איון מגופו של סודאם יאט, ובתוך שכך הופך חזרה את השמש של כוכב דאקסאם חזרה לאדומה, מה שהורג אלפים.
מאוחר יותר הוא עוזר להקטור האמונד להימלט מהכלא, כדי לרדוף אחר ישות תאוות הבצע הכתומה אופידיאן הלכודה בסוללת הכוח של לארפליז, הסוכן הכתום.
הזר נראה כשהוא עובד יחד עם האנק הנשאו (סייבורג סופרמן) באומרו לו ששעבודם ושינוי מצבם של חברי האלפא לנטרן ישיב לו את אנושיותו.
נוסף על כך, הוא עובד עם טלפת בשם זארדור כדי להשתלט על מוחם של חברי חיל הפקחים הירוקים הצעירים ולהביא לנפילתו של החיל.
הזר משחרר גם את ליסה דראק מהספר השחור ואומר לה כי עזרתה נחוצה משום שספר נוסף ייעשה ויידרש לו שומר.
הזר המסתורי מופיע בקו החוף המזרחי של ארצות הברית כשהוא גורר את פאראלקס מאחוריו, ומתעמת מול האל ג'ורדן, ניקול מוריסון (המארחת החדשה של אדארה, ישות התקווה הכחולה), לארפליז, סיינט ווקר (מנהיג חיל הפקחים הכחולים) ושבט אינדיגו, כאשר הוא מבקש להוסיף את אדארה ואת פרוסליט, ישות החמלה האינדיגו, לאוספו.
כאשר הזר לוכד את הישויות בכך שהוא קורע את מארחיהן מעליהן, הוא מתעמת מול ג'ורדן.
הדמות מזדהה כקרונה, וכי התחבושות העוטפות אותו עוזרות לרפא את גופו לאחר שניזוק במפגשים קודמים.
הוא מספר שלפני שגורש בידי שומרי היקום, הוא טיפל והגן על הישויות, ולפיכך יכול לשלוט בהן וביכולות שלהן.
הדבר מסביר כיצד הוא ידע היכן למצוא את ישות התאווה הכתומה.
למרות שילוב כוחותיהם של השומרים החדשים, קרונה מצליח להדוף אותם בעזרתו של אופידיאן.
הוא אף מגלה מאופידיאן את מיקומו של "הקצב", ישות הזעם האדומה, אותו הוא מחלץ מסוללת הכוח של אטרוסיטוס.
או אז, הוא משחרר את מלוא עוצמתן של הישויות ומביס את השומרים החדשים.
ללא כל סיבה נוספת להישאר בכדור הארץ, קרונה עוזר, עם הישויות מאחוריו.
מנהיגי החיל עושים את דרכם לזאמארון, מקום מושבן של כוכבות הספיר - היות שישות האהבה הסגולה היא היחידה שעדיין חופשייה.
הם מוצאים את קרול פריס כשהיא תחת הזיות, והיא אומרת להם שקרונה לכד את הטורף.
בעזרתה של אינדיגו-1 הם עוקבים אחרי קרונה לכוכב המת ריוט.
בראותו את השומרים החדשים ניצבים לפניו, הספר השחור נפתח ומגלה את ההיסטוריה של קרונה - שהוא זה שהיה אחראי לפגם בהגיון של ציידי האדם, שהוביל לטבח בסקטור 666. הוא עשה זאת כדי להוכיח כי בכוח המשטרתי חסר הרגשות קיימים פגמים.
הוא גם היה זה שיצר את כפפת השריון שהכילה את כוח הרצון, הבסיס לטבעת הכוח של חיל הפקחים הירוקים.
כאשר הוא הפך לשומריהן של ישויות הרגש, הוא השתמש בכפפה כדי לרתום את כוחותיהן וקרא לה כפפת הכוח, כיוון שהיא יכלה לרתום את כל הרגשות.
בהווה, קרונה עורך מתקפה על אואה.
בעזרתן של הישויות הוא משתלט על ששת שומרי היקום הנותרים (גאנטת נמצא ביקום האנטי-חומר באותה עת), כאשר פאראלקס נכנס בתוך סוללת הכוח הראשית.
כעת כשהטומאה הצהובה חוזרת לסוללת הכוח הראשית, כל חברי חיל הפקחים הירוקים - למעט אלה שהשתלטה עליהם ישות הפחד בעבר - הופכים להיות בשליטתו של קרונה.
אפילו חיל אלפא לנטרן מושפע מהטומאה הצהובה, והוא נכנס למעין תרדמת.
שומר היקום לשעבר מכריז כי הוא יראה ליקום את כוחם האמיתי של הפקחים הירוקים.
קרונה אינו מושפע מכך ומתקיף אותם חזרה בעזרת שבע טבעות הכוח יחדיו, אך למרות כוחו העצום הוא מובס בידי ג'ורדן ונהרג.
לאחר מכן, שומרי היקום מבקשים לכבד את שומר היקום הנופל ומניחים את גופתו בקריפטה באואה, לצד פקחים מתים אחרים, למרות שפקחים רבים חולקים על דעתם.
מאוחר יותר, גאנטת מקיים את הבטחתו לאטרוסיטוס ונותן לו את גופתו של קרונה.
קרונה הוא בעל אינטלקט ברמה גאונית ביותר, אך שחצנותו, חוסר סבלנותו ומזגו החם הפכו למגרעותיו.
היה זה השיגעון שהביא לגירושו ולתבוסותיו התכופות.
כמו יתר בני הגזע שלו, גם קרונה ניחן ביכולות פיזיות מפותחות, יכולות מנטליים כמו טלפתיה וטלקינזיס ואלמותיות.
הוא מסוגל להחלים מכל פצע, ולא לנשום, לאכול או לישון.
כוחו נעשה עוצמתי יותר בעזרתו של נקרון, אדון המתים, וקרונה הופך לחזק יותר מאשר שומרי היקום עצמם.
כאנטרופי, קרונה עשוי מחומר אנטי-אנרגטי ומסוגל לספוג אחרים לתוך גופו והפיכתם לאנטי-אנרגיה, מה שהוביל ליצירתו של צבא אנטי-אנרגטי שתחת שליטתו.
במהלך אירוע הקרוסאובר JLA/Avengers, שבהם קרונה החזיק בכוחם של היקומים אותם השמיד, הוא הביס בקלות את הגראנדמאסטר ואת גלקטוס.
בנוסף, כשומריהן של ישויות הרגש, שהן התגלמויותיהן הטהורות ביותר של הרגשות המרכיבות את הספקטרום הרגשי - קרונה מחזיק בכוחו של הספקטרום הרגשי כולו.
קרונדה היה סוג של תותח קצר טווח, בעל קנה חלק קדח, קצר ובקוטר גדול.
הקרונדה פותח במפעלי קארון, בסקוטלנד (ומכאן שמו) עבור הצי המלכותי הבריטי, ושימש באוניות מלחמה מ-1770 עד אמצע המאה ה-19. הקרונדה היה יעיל מאוד בטווח קצר, ועם הופעתו נחשב מוצלח מאוד, עד להופעתם של תותחים ארוכי טווח.
התותחנות הימית בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19 לא הייתה מדויקת.
התותחים היו חלקי קדח, הכוונות לא היו מדויקות, הקליעים לא היו לגמרי זהים, ושחיקת הקנה של כל תותח הייתה שונה.
בשל כך, לא היה כמעט מושג של בקרת ירי, וירי מדויק לטווח רחוק היה כמעט בלתי אפשרי.
קרבות ימיים התחוללו בדרך כלל בטווח קצר של כמה עשרות מטרים, והדגש באימוני הצוותים היה על קצב אש גבוה.
במצב כזה, תותח בעל כוח אש רב לטווח קצר היה כלי נשק אפקטיבי מאוד בקרבות ימיים.
פיתוח הקרונדה מיוחס ללוטננט גנרל רוברט מלוויל ב-1759 או לצ'ארלס גאסקויין (Gascoigne), מנהל חברת קארון בין השנים 1769 ל-1779. בהתאם, נקרא התותח בשנותיו הראשונות לעיתים "מלווינדה" (Mellvinade) או "גסקונדה" (Gasconade).
הצי המלכותי הבריטי סירב תחילה לאמץ את הקרונדות, בשל המוניטין הגרוע שהיה לחברת קארון.