tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסופו של דבר, ארתור מצטרף אליהם, והם שטים בחזרה להרחק הרחק מכאן, אם כי כעבור זמן מה ספינתם מתנגשת בקרחון ומתרסקת על חוף אי בודד.
הארבעה פוגשים בקוסם, וזה מחזיר אותם לממלכה, אם כי במהלך המעבר הקסום חמור והחתול במגפיים מתחלפים בגופים שלהם.
בהרחק הרחק מכאן, הארבעה מגלים כי מקסים השתלט על הממלכה, אך עוד לפני שהם מגבשים תוכנית תקיפה, ארתור עוזב, לאחר שהוא מגלה כי שרק היה הראשון לכתר, ולא הוא.
בחסרנו של ארתור אלו מפסידים, נכלאים, ונשלחים להצגה בה מקסים מתכנן להרוג אותם.
הקהל מריע, וחמור והחתול במגפיים עולים לשיר, כשהגופים שלהם עדיין מוחלפים.
במליאת שנה להולדת ילדיהם של שרק ופיונה, פרגוס, פרקל ופלישיה, חמור, דרקונית וילדיהם מתלויים אליהם לחגיגת יום הולדת בהרחק הרחק מכאן.
בעת הדלקת נרות העוגה, ילדיו של חמור הורסים את העוגה וגורמים לבלגן גדול, שמעצבן את שרק.
שרק העצבני פונה לעוץ לי גוץ לי, שמעניק לו חיים במציאות חלופית, שבה הוא לא הכיר את חמור ולא נישא לפיונה.
במציאות החלופית, שרק נאסר, ונשלח בכרכרה לכלא.
שרק מגלה כי המוביל את הכרכרה הוא חמור, ושרק משכנע אותו לעזור לו לברוח.
לאחר שהשניים בורחים, חמור מפקפק באמינותו של שרק, אך לאחר ששרק בוכה על אובדן חייו הקודמים, חמור מופתע מכך שמפלצת בוכה, ומתחיל להתיידד עם שרק.
חמור מתגלה כבעל אינטליגנציה גבוהה, והוא אף מוביל את תקיפת ממלכתו של עוץ לי גוץ לי, ועוזר לשרק לגלות כיצד אפשר להפר את הסכם המציאות החלופית שעליו הוא חתם.
כאשר המצב חוזר לקדמותו, שרק אומר לחמור כי הוא מהאנשים החשובים לו בחייו, ומחדש את יום ההולדת של ילדיו.
חמוס ערבות (שם מדעי: Mustela eversmanii) הוא מין של סמור החי בטבע בערבות עשב במרכז ומזרח אירופה וכן בצפון אסיה ומזרחה עד לסין ודרומה עד לקזחסטן.
מין זה בעל תפוצה רחבה והוא מתרבה מהר ומסתגל לתנאי מחיה רבים והוא איננו בסכנה.
הוא נראה כמו חמוס מבאיש אך גדול יותר ובעל לסתות חזקות וקצרות יותר ממנו.
הוא בעל פרווה מרשימה בצבע חום וגפיים וזנב שחורים עם מסיכה כהה מעט על הפנים.
הוא בעל אוזניים קטנות אבל עיניים גדולות והוא פעיל יום בעיקרו.
הסמור נוטה לנדוד מאזורים שונים בערבות וכן באזורים הרריים ופחות ביערות, אם כי גם שם הוא מצוי.
הוא צייד רזה וזריז ויכול לרדוף חיות גדולות יותר מהחמוס המבאיש כמו פיקות ומרמיטה, אך מתבסס בעיקר על סנאיי קרקע אותם הוא צד הן על פני האדמה בעיקר באבי והן על ידי כניסה למאורתם דבר שנעשה בעיקר באזור החורף.
הם אוכלים גם מכרסמים נוספים כמו אוגרים, נברנים וארנבונים וגם דגים, צפרדעים ודוחיים וזוחלים וגם עופות כמו שכווים או תרנגולים.
אם הם לא מוצאים טרף חי הם לא יהססו לאכול נבלות.
הם יצורים בודדים וכשאינם צדים נמצאים במחליתם הנמצאת בדרך כלל במאורה של סנאים שנטרפו.
בעבר רבים מהם ניצודו בעבור פרוותם וגם כי הם מזיקים שטורפים תרנגולים.
אולם היום הציד אסור והחמוסים מתרבים באין מפרע.
חמוס מפוספס סהרי (שם מדעי: Ictonyx libycus) הוא מין מיוחד ממשפחת הסמוריים החי באזור צפון אפריקה ומותאם לתנאי מדבר ואזורים צחיחים כמו במדבר סהרה.
קרוב משפחתו היחיד הוא הבואש האפריקני.
הפרוותו חומה ומפוספסת בלבן בראש ובחלק הגוף העליון בצורה לא אחידה, וחומה ברגליים.
האוזניים קטנות וורודות והלסתות קטנות וחזקות.
לחמוס רגליים קצרות וזנב ארוך.
חמוסים אלה, כמו חיות מדבר רבות, יוצאים מהמאורה רק בלילה לחפש מזון.
הם צדים בעיקר בעלי חיים קטנים כמו חרקים, עכברים, זוחלים, עופות וביציהם.
ביום, החמוס מסתתר מהחום במאורות של בעלי חיים אחרים.
החמוסים חיים לבדם למעט בתקופת הרבייה שמתרחשת באביב.
מין זה חי בטבע בצפון אפריקה במצרים, לוב, אלג'יריה, תוניסיה, מרוקו, מאלי, אתיופיה, צ'אד, ניז'ר, ניגריה, סודאן, סנגל ומדינות נוספות.
חמוס מפוספס (שם מדעי: Ictonyx) הוא סוג של טורפים בני משפחת הסמוריים החיים בטבע באפריקה וכוללים שני מינים קטנים.
אלו הם טורפים קטנים ורזים בצבע חום-לבן ובעלי זנב ארוך ולבן.
הם יכולים לפלוט חומרים לא נעימים כשהם מותקפים על ידי טורפים, מה שגרם לקרוא להם בטעות בואשים אפריקנים.
הבואשים האמיתיים שייכים למשפחה אחרת והריחות שלהם חזקים הרבה יותר.
חמוס מפוספס סהרי (Ictonyx libycus) - הנפוץ בצפון אפריקה כולל במדבר סהרה וישראל
בואש אפריקני או זורילה (Ictonyx striatus) - הנפוץ באפריקה שמדרום לסהרה
חמור בעור אריה הוא אחד ממשלי איזופוס, שיש לו שתי גרסאות שונות בשפה היוונית.
ישנן גם כמה גרסאות מתרבות המזרח, והפרשנות של הסיפור משתנה בהתאם.
אחת מבין שתי הגרסאות היווניות של סיפור זה, המקוטלג במספר 188 לפי סיווג פרי (Ben Edwin Perry), מתארת את סיפורו של חמור העוטה על עצמו עור של אריה, ומשעשע את עצמו על ידי הפחדתן של החיות התמימות שאינן מזהות אותו.
כאשר פונה החמור לשועל, ומנסה להפחיד אף אותו, מגיב השועל לאחר שהוא מזהה את קולו של החמור, ומיד אומר: "ייתכן וגם אותי היית מפחיד, אילולא שמעתי קודם את קול הנעירה שלך".
מוסר ההשכל של הסיפור מתומצת, לעיתים, באופן הבא: לעיתים קרובות בגדים עשויים להסוות טיפש, אבל דבריו יסגירו אותו מיד.
גרסה זו מופיעה כמשל מס' 56 באוסף של בבריוס (Babrius).
הגרסה השנייה מקוטלגת במספר 358 במדריך פרי.
בגרסה זו, החמור עוטה על עצמו את עור האריה על מנת שיהיה מסוגל לרעות בשדה באין מפריע, אולם אוזניו הגדולות והבולטות מסגירות אותו, והוא נחשף ונענש.
בנוסף לגרסאות יווניות, קיימת גם גרסה מאוחרת יותר בשפה הלטינית, מהמאה ה-5, שנכתבה על ידי אביאנוס.
במקרה זה, מוסר ההשכל של הסיפור מזהיר מפני יומרות.
לעיתים תכופות היו רמיזות ספרותיות למשל זה בעידן הקלאסי וכן במהלך הרנסאנס, שבו, למשל, קיים אזכור למשל במחזה המלך ג'ון מאת ויליאם שייקספיר.
משל מס' 5.21 מבין משלי לה פונטן (1668) הוא גרסה מאוחרת יותר למשל זה.
המוסר במשלו של לה פונטיין הוא שאין לשפוט אדם על פי הופעתו, וכי הבגדים אינם עושים את האדם.
בהודו, סיפור דומה מתואר בסיפורי הג'טאקה הבודהיסטים.
בגרסה זו, אדונו של החמור קושר עליו עור של אריה, ומשלח אותו לרעות בשדות, במהלך מסעותיו.
האדון נודד מכפר לכפר, ובכל מקום - שומר הכפר, בדרך כלל, פוחד מדי מהאריה כדי לעשות דבר מה.
עד שלבסוף, שומר בכפר אחד מזעיק לעזרה את יתר תושבי הכפר, ויחד הם רודפים אחר החמור, עד אשר הוא נוער, ובכך מסגיר את זהותו האמיתית, ולאחר מכן - החמור מוכה למוות.
סיפור דומה משחק על המוטיב של הסגרת הזהות האמיתית על ידי קול.
בסיפור זה, אריה מוליד בן לנקבת תן; הבן נראה כמו אביו, אך יש לו יללה של תן.
לפיכך, מייעצים לו להיות תמיד בשקט בעתיד.
גרסה אירופאית לסיפור זה של יהדות ספרד, בשפה הלאדינו, היא הפתגם "Asno callado, por sabio contado", שפירושו: "חמור שקט הוא חמור חכם".
פתגם מקביל בשפה האנגלית הוא (בתרגום לעברית): "זהותו של טיפש איננה ידועה, עד אשר יפתח את פיו".
הסיפור, על גרסותיו, מוזכר, בצורה כזו או אחרת, בשפות אחרות שונות.
בסינית-מנדרינית הסיפור הוא yang zhi hu pi - "עז בעור של נמר".
בסיפור הסיני, עז מניחה על עצמה תחפושת, אבל ממשיכה לאכול עשב, כרגיל.
כאשר העז מבחינה בזאב, האינסטינקט משתלט על העז, והיא יורדת על ברכיה.
בתרבות הפוליטית האמריקאית, חמור בעור אריה היה אחד ממשלי איזופוס שבהם עשה שימוש הקריקטוריסט תומאס נאסט, כאשר היו שמועות בשנת 1874 כי הנשיא הרפובליקני יוליסס גרנט ינסה לרוץ לכהונה שלישית - מהלך חסר תקדים נכון לאותן השנים.
בערך באותו הזמן, היה דיווח חדשותי כוזב אודות מספר חיות אשר נמלטו מגן החיות שבסנטרל פארק, וכי הן משוטטות חופשי ברחבי העיר ניו יורק.
נאסט שילב את שני הנושאים הללו לקריקטורה השבועית אשר פורסמה בעיתון Harper's Weekly ב-7 בנובמבר, תחת הכותרת "פאניקה מכהונה שלישית", בה מוצג חמור בעור של אריה (תחת הכיתוב "קיסרות"), מבריח בעלי חיים שונים, המייצגים אינטרסים שונים.
במאה ה-20, נעשה שימוש ספרותי במשל זה על ידי הסופר ק.ס.
בספרו "הקרב האחרון", הספר השביעי והאחרון בסדרת ספרי דברי ימי נרניה, קוף נכלולי בשם טריק מערים על חמור טיפש בשם בהיה ללבוש עור של אריה שהשניים מצאו.
לאחר מכן, הקוף מוליך שולל את תושבי נרניה התמימים לחשוב כי אסלן, האריה האגדי, חזר אל ארצם.
קת'רין לינדסבוג, החוקרת את יצירותיו של לואיס, מזהה את גרסתו של אביאנוס כמקור של פרק זה.
חמוץ אמריקאי הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2020 בבימויו של ברנדון טרוסט ובכיכובו של סת' רוגן.
הסרט מבוסס על הסיפור הקצר "Sell Out" משנת 2013 מאת סיימון ריץ', שכתב גם את התסריט של הסרט.
הסרט יצא לצפייה ישירה ב-6 באוגוסט 2020 על ידי HBO Max והוא הסרט המקורי הראשון שהוציא שירות הסטרימינג.
יום אחד הוא נופל לתוך מכל חמוצים במקום עבודתו, וכשהוא מתעורר הוא מוצא את עצמו בברוקלין של המאה ה-21 ומגלה שיש לו נין בשם בן גרינבאום, בן 27, העובד כעורך תסריטים.
הרשל גרינבאום, פועל קשה יום מהגר עם רעייתו לאמריקה בשנת 1920 עם חלומות לבנות חיים טובים יותר למשפחתו האהובה.
יום אחד, בעת שעבד במפעל, הוא נופל לגיגית חמוצים והוא מוחמץ במשך 100 שנה.
מי המלח שומרים עליו בצורה מושלמת וכשהוא מתעורר בברוקלין של ימינו הוא מגלה שהוא לא הזדקן ביום.
אבל כשהוא מחפש את משפחתו, הוא נחרד לגלות שקרוב משפחתו היחיד שנותר בחיים הוא נינו, בן גרינבאום, מתכנת מחשבים בעל אופי עדין, שהרשל אפילו לא יכול להבין.
סת' רוגן – הרשל גרינבאום / בן גרינבאום
שרה סנוק – שרה גרינבאום
ג'ואנה אדלר – פרופסור קים
ב-29 במאי 2013 הוכרז כי Sony Pictures רכשה את זכויות העיבוד לסיפור הקצר "Sell Out" מאת הסופר סיימון ריץ'.
למפיקים מונו סת' רוגן, אוון גולדברג וג'יימס וויבר, ואילו ריץ' משמש כמפיק בכיר.
ב-27 בספטמבר 2018, הוכרז כי ברנדון טרוסט צורף לביים את הסרט, בעוד ריץ' יכתוב את התסריט, וכי מפיקים נוספים כללו את אלכסנדריה מקאטיי.
לצד הודעת הבימוי, אושר כי בסרט יככב סת' רוגן.
ב-26 בנובמבר 2018 הוכרז כי מאיה ארסקין, שרה סנוק, אליוט גלזר, קלן אלן, מולי אוונסן וקווין או'רורק הצטרפו לצוות שחקני הסרט.
לצורך הסרט רוגן למד יידיש.
הצילומים לסרט התקיימו בפיטסבורג, פנסילבניה בין 29 באוקטובר ל-22 בדצמבר 2018.
הסרט שהיה אמור לצאת לאקרנים נדחה בשל התפרצות נגיף הקורונה בארצות הברית וב-27 באפריל 2020, הוכרז כי HBO Max רכשה את זכויות ההפצה לסרט מאת Sony Pictures והוא יצא לצפייה ב-6 באוגוסט 2020.
חמור הוא ספרו השמיני של הסופר סמי ברדוגו.
הספר ראה אור בשנת 2019 בהוצאת הספריה החדשה וזיכה את ברדוגו בפרס ספיר ובפרס ברנר.
הספר, המתאר שמונה ימים בלבד, עוסק באדם כבן 50, יליד אזרבייג'ן, בשם רוסלאן איסקוב.
העלילה מתרחשת לאחר שינוי פתאומי שחווה איסקוב בחייו; הוא מחליט לנטוש את השגרה הבטוחה שלו כהנדסאי בניין באשקלון ועובר לחיות חיים פשוטים ביישוב קטן ונטוש בחלקו, במרחק מה מהעיר.
איסקוב עובר להתגורר על חלקת אדמה עזובה שם הוא עוסק בחקלאות לצריכה עצמית ומסתפק בתנאי קיום בסיסיים ביותר.
באמצע חודש יוני 2018, על פי הספר, נתקל איסקוב בשני שוטרים המחזיקים חמור.
השוטרים קוראים לו ומבקשים ממנו להחזיק לרגע את החמור, בזמן שהם הולכים למקום אחר.
איסקוב נענה בחיוב, וכעבור זמן מה, כשהשוטרים לא חוזרים, הוא מחליט לשמור את החמור לעצמו.
הספר נפתח כתשע שנים לאחר שעבר למושב הקטן, וחמישה שבועות לאחר שהופקד בידו החמור.
החזקתו דורשת טיפוח וטיפול רב, ולשם כך נאלץ איסקוב לבצע מאמצים נועזים, שבסופו של דבר הם אלו שמקדמים את העלילה.
איסקוב מתחיל במקביל לפתח מערכת יחסים מינית עם גבר אחר, מהגר אמריקאי בשם סטיב.
בספר, ברדוגו מעביר מספר מסרים אידאולוגיים לגבי החיים בפריפריה הארצית ככלל ובפריפריה העירונית בפרט.
במאמר ביקורת שפרסם בהארץ, כתב הסופר איתן גלס כי החמור בספר - המכונה בו פשוט "חמור" - הוא מטאפורה לאנשים הנדחקים בשולי החברה, אשר הפכו לסמליים בעיניי הכלל תוך התעלמות מהיותם חיים ונושמים.
על כן בספר, רק איסקוב מתייחס אל החמור כאל יצור חי ונושם.
קרן דותן, מעיתון ישראל היום, התייחסה גם היא לכינויו "חמור" בביקורת שפרסמה לספר וטענה כי החמור אינו מכונה 'החמור' בה"א הידיעה כדי להדגיש את היותו לא-ייחודי, לא אחד, אלא כללי וסמלי.
הוסיפה דותן והתייחסה גם לכתיבתו האידאולוגית הייחודית של ברדוגו, וכתבה כי "הכתיבה הזאת, בבולענותה, סוחפת לתוכה כל מה שנקרה בדרכה, מהבחנות סוציולוגיות ופוליטיות על המקום ועל ישראליות בכלל ועד למונחים תאורטיים בתורת הספרות".
את הספר כתב ברדוגו בשנת 2018, ומבוסס רבות על חוויות מחייו.
בראיון לגילי איזיקוביץ לרגל זכייתו בפרס ספיר, סיפר ברדוגו כי "כתיבת ספר נובעת משניים: מאירועים או מקרים שנתקלתי בהם בחיי, חלקם באופן אקראי וחלקם לא, ומהצורך והרצון לומר משהו ציבורי".
בראיון אחר שערך עם יוני ליבנה, נשאל ברדוגו על יחסי המין החוזרים בספרו, ומצידו ענה הסופר כי חיי מין וכתיבה מתקיימים באותו רובד, ולא נפרדים זה מזה.
"בספר הזה אני מנסה להפגיש את לשד-החיים עם הכתיבה.
הגיבור שלי רוצה את הדברים הכי פשוטים, את התכל'ס: לשטוף את החמור שלו, לגעת במאהב שלו, לראות עלים.
לא מעניינים אותו דברים נשגבים.
הוא לא סובל למשל את המילה 'ארכיטקטורה'.
"בלי האסון אין לו כאילו זכות קיום.
ובעיניי הוא בדיוק דוגמה למישהו שצריך לשים אליו לב".
מבקרים רבים ציינו את כתיבתו הייחודית של ברדוגו בספר, כמו בספריו הקודמים.
הספר, שנכתב לאורך זמן רב, מכיל שפה מורכבת ולעיתים קרובות כזו שמתוארת כ"לא קלה".
מבקרת הספרות אסתי אדיבי-שושן גרסה במאמר שפורסם בהארץ כי השפה העברית מתחלקת לשניים בספר - האחת היא השפה בה מדברים העולים החדשים, משפחתו של גיבור הספר וחברו האמריקאי, שהיא עילגת ושגויה, ולעומתה השנייה היא שפת המספר, שמדקדק ומוסיף דימויים ותיאורים גבוהים מאוד.
בהתייחס לשפה העילגת כתבה אדיבי-שושן "השפה העברית נשמעת בספר בשיבושיה וקלקוליה כפי שהם מדוברים ונשמעים בסביבתו הקרובה של רוסלאן.
קצר, שבור ושגוי הוא הדיבור בעברית של אולגה וארתור איסָקוב כפי שהוא נשמע בבית המשפחה", בעוד שעל שפת המספר כתבה כי "בניגוד גמור לשפה מדוברת זו, שפתו של המספר החיצוני מרהיבה בדיוקה, ביופיה, ביחידותה ובמגוון מופעיה.
ברדוגו לש את העברית, ממציא מלים, מחדש הטיות ומגמיש את אפשרויות השפה".
היו רבים שהשוו את "חמור" לספריו הקודמים של ברדוגו.
אולם בראיון שנתן לתוכנית "גם כן תרבות" מבית כאן 11 מעט לאחר זכייתו בפרס ספיר, נשאל ברדוגו האם כתיבתו השתנתה במהלך השנים, והוא ענה בחיוב.
יתר על כן, הוסיף כי "בוודאי שקרה לי משהו, וטוב שקרה, תיאר לך שהייתי נשאר תמיד אותו אחד וכותב בדרך נגישה כזו.
קרה לי משהו כי אני משתנה והמציאות משתנה, אז כנראה גם הטקסטים משתנים".
הספר זכה לתשואות רבות עם יציאתו והעמיד את ברדוגו במקום גבוה ברשימת הסופרים המבטיחים בישראל.
הספר היה מועמד בולט לזכייה בפרס ספיר, ובסופו של דבר גם זכה והעניק לכותבו ברדוגו את הפרס של 150,000 שקלים.
בוועדת הפרס נימקו השופטים בחירתם בספר כך:בלשון וירטואוזית ומקורית בתכלית, בחוכמה ובאומץ, 'חמור' של סמי ברדוגו מאיר פינות של עזובה והזנחה בדרך שטרם נעשתה.
לרגל הזכייה הוזמן להתראיין להסכת מבית כאן 11 - תאגיד השידור הישראלי בשם "מה שכרוך", שם סיפר על האירועים שהובילו אותו לכתיבת הספר.
על פי תקנות הפרס, "חמור" יתורגם גם לערבית ולשפה נוספת לבחירתו של ברדוגו.
חמון (בפיניקית: 𐤇𐤌𐤍) הייתה עיר ישראלית־פיניקית עתיקה בנחלת שבט אשר, מצפון לראש הנקרה/א־נאקורה.
האתר הארכאולוגי של העיר ידוע כיום בשם הערבי אום אל־עואמיד או אום אל־עמד על־שם שרידי העמודים במקום.
השם הקדום השתמר בקרבת האתר בשם נחל שנקרא בערבית ואדי חמול, בשם הכפר חמול ובחורבת מצודה בשם חרבה קצר חמול.
עיקר השרידים שהתגלו באתר הם מהתקופה ההלניסטית, ובהם בולטים שני מקדשים, ממצאים פולחניים וכתובות רבות.
היישוב חמון נמצא על גבעה נמוכה במישור סלעי החולש על הים, בשטח של יותר מ־60,000 מ"ר על קרקע משופעת ליד ואדי חמול.
חפצי אמנות רבים מהאתר מוחזקים ומוצגים במוזיאון הלאומי של ביירות ובמוזיאון הלובר.
כן נמצאו 23 מצבות המתארות אנשים זקופים ב"תנוחת הערצה" , כולן מתוארכות בין 100 ל־400 לפנה"ס.
האתר מכיל שני מקדשים, מקדש מלכ־עשתרת והמקדש המזרחי עם חדר הכס.
האתר התגלה על ידי האירופאים בשנות ה־70 של המאה ה־18, ונחפר ב־1861. האתר תופס מקום חשוב בחקר פיניקיה; למשל, מבנה המקדשים בחמון הושווה לטרמינולוגיה המופיעה בלוחיות פירגי, או למבנה אתרי הקודש הפיניקיים בבתַס־סִילְג' במלטה (שגם בהם מוכר האל "מלכעשתרת").
ב־1881, מפת הקרן לחקר ארץ ישראל תיארה את האתר כ"שרידים נרחבים", וציינה "שרידי אמות מים".
באתר התגלו שני להבי מגל צור משוננים במיוחד מהתקופה הנאוליתית המוקדמת, דבר המצביע על עיבוד שדות באזור באותה תקופה.
בתיאור נחלות השבטים בספר יהושע נזכרת בנחלת שבט אשר העיר חמון: ; הזיהוי עם אתר אום אל־עמד מתיישב עם סדר היישובים הגאוגרפי ועם שם המקום הערבי "חמול" הנפוץ באזור.
העיר נשארה בידי שבט אשר, ולא נזכרת בין הערים הכנעניות ששבט אשר לא הוריש ב.
אגדות עתיקות מספרות על מייסד קרתחדשת בשם Asoros (צורה של השם "אשר"), ואכן בכתובת בעלשלם מהעיר מזוהה אל עם אלוהות בשם "אסר"; אחת האלוהויות הראשיות של קרתחדשת הייתה בעל חמון, שכנראה מוצאו מהעיר חמון ועל־שמה הוא נקרא.
הדיו של המיתוס המסובך נשמעים בכתובות מהעיר, והוא נושא אופי אקלקטיסטי עברי־כנעני.
החפירות הארכאולוגיות באתר לא חדרו את השכבות ההלניסטיות והפרסיות המאוחרות לשכבות הקדומות ביותר, אולם בכל זאת נמצאו באתר כלי חרס מיובאים מקפריסין מתקופת הברזל, המתוארכים לפי מקורות השוואתיים למאה ה־8 לפנה"ס.
חלק מהשרידים הנחפרים המוקדמים ביותר מהאתר מתוארכים לתקופה הפרסית, ביניהם יסודות מקדש מלכ־עשתרת.
עיקר חשיבותו הארכאולוגית של האתר הוא בתקופה ההלניסטית.
מתקופה זאת נמצאו שרידים אדריכליים רבים, וכן כתובות פיניקיות ויווניות.
רוב תקופת הפעילות של מקדשי האתר הייתה בתקופה ההלניסטית.
בקצה הדרום־מערבי של האתר נמצא מקדש, מוקף בסדרת מבנים שהפרידוהו משאר האתר; תבנית כזאת אופיינית למקדשים שמיים.
גם החלוקה הפנימית של האולם המרכזי איננה מתאימה למקדש בסגנון יווני.
בין המבנים המקיפים נמצא היכל היפוסטיל גדול מצפון, מגורים ומחסנים מדרום ואכסדרה במזרח.
הכניסה למתחם הייתה דרך שער בדרום־מזרח.
המכלול כולו כיסה שטח של 56 מטרים (צפון–דרום) על 61 מטרים (מזרח–מערב).
פסל אריה או ספינקס מהסביבה הקרובה מעיד שזוג כאלה נמצא מצדי גרם המדרגות המזרחי.
המקדש המזרחי נמצא 160 מטרים מערבה ממקדש מלכ־עשתרת, וכמותו הוא כולל סדרת מבנים ואכסדרות, בנויים מסביב לחצר מלבנית שגודלה 22 מטרים (צפון–דרום) על 35 מטרים (מזרח–מערב).
מכלול המבנים כולם מתפרש על שטח מלבני בגודל 35 מטרים (צפון–דרום) על 60 מטרים (מזרח–מערב).
משקוף הכניסה המזרחית למכלול שנמצא הוא באורך 4.40 מטר; הוא מעוטר במיוחד, ומציג גלגל שמש מכונף עם אוראוס (מין נחשי קוברה), ובכל פינה דמות לבושת טוניקה ארוכה ומצנפת מחודדת, אוחזת במטה המחובר בקצהו לראש איִיל שעל ראשו כוכב מלא בתוך סהר, בדומה לקרני האלה־הפרה חתחור.
גם משקוף הכניסה למבנה המקדש עצמו היה מעוטר בגלגל שמש מכונף עם אוראיי.
בפינה הצפון־מערבית של מכלול המבנים, מחובר למבנה המקדש עצמו, נמצא חלל אותו פרשו החופרים כחדר כס (Chapelle בצרפתית, Chapel באנגלית).
הוא התגלה בצורת ר' (או L), אך במקור היה כנראה מלבני.
הכניסה אליו הייתה דרך דלת מונומנטלית ברוחב 1.10 מטר בקצה הצפוני של הקיר המזרחי בחצר הפנימית של מכלול המבנים, אותה תוחמים שני עמודים ומשקוף ברוחב 2.22 מטר, אף הוא מעוטר בגלגל שמש מכונף עם אוראיי, ומתחתיו סהר המקיף חלקית גלגל שמש קטן יותר (סמל בעל חמון).
בפינה הצפון־מערבית של החדר, הנגדית לדלת, נמצאה במה בגובה 1.20 מטר, שהגישה אליה הייתה באמצעות חמש מדרגות בצדה הדרומי.
בין הבמה לקיר הצפוני של החדר נמצאו שברי כס עשתרת מאבן, ולפי ההשערה הכס הוצב על הבמה.
על יד הקיר הדרומי נמצא כן או במה קטנה, והחופרים שיערו שהוצב עליו מזבח, פסל, אובייקט פולחני או עוד כס; ייתכן שאת במה קטנה זאת עיטר משקוף.
מתוך שתים־עשרה צלמיות טרקוטה שנמצאו במקדש המזרחי, תשע נמצאו בחדר הכס, וייתכן שהן שימשו בפולחן עשתרת בחדר הכס.
לא התגלו בחמון מבנים מהתקופה הרומית והיו שהציעו שניטּש לפני הכיבוש הרומאי ב־64 לפנה"ס; קיימות עדויות ליישוב מחודש בתקופה הביזנטית.
האתר הארכאולוגי ידוע זמן רב, ומטיילים ביקרו בו כבר במאה ה־18. חמון תוארה לראשונה בעת המודרנית ב־1772 על ידי לואי־פרנסואה קסאס.
מלכיור דה ווגואה סייר בהריסות ב־1853; ארנסט רנן החל לחפור במקום ב־1861 במסגרת ה־Mission de Phénicie, אך נטש כשהבין שהאתר מהתקופה ההלניסטית.
לאחר מכן התבצעו חפירות צרפתיות נוספות ב־1921 וב־1943–1945.
אסטאש דה לורי חפר את האתר ב־1921, אך פרסם רק תצלומים של עבודתו.
מוריס דינאן הוביל חפירות במקום בין השנים 1943–1945, שפורסמו בעבודה מקיפה בשני כרכים.
ב־2015 ערכה עיריית א־נאקורה ניקיון וסידור באתר, כדי להכשירו לקבלת מטיילים וחוקרים.
כיום מתקיים מסביב לאתר העתיק הכפר חמול, המשמר את השם הקדום.
בעיר חמון התגלו כתובות רבות, כתובות פיניקיות (ואחת יוונית) שהקימו אנשים על מצבות בהקשרים דתיים ומשפחתיים, וכתובות יווניות על ידיות כלי אגירה רודיים מיובאים.
חלק מהכתובות הפיניקיות עוזרות ללמוד על ההיסטוריה של העיר ועל המיתוסים שלה, הקשורים בשאר העולם הפיניקי, והידיות היווניות עוזרות ללמוד על סחר בעולם הפיניקי כולו עם יוון.
בחמון נמצאו שני כסי עשתרת.
כס עשתרת שהתגלה בחדר הכס שבמקדש המזרחי קשור בפולחן עשתרת ופולחנים פיניקיים אחרים.
חמון (בספרדית: Jamón) הוא סוג של בשר חזיר יבש המיוצר בספרד.
זהו אחד מפריטי המזון המוכרים ביותר בעולם המגיעים מהמטבח הספרדי.
החמון נפוץ כמרכיב במנות רבות של הטאפס.
חמון נקרא בספרד בדרך כלל "חמון סראנו".
חמון היא המילה הספרדית לשינקן, אך הוא כה איכותי וכה מיוחד בספרד ושונה מהמוצרים בארצות אחרות כך שרק הפרושוטו האיטלקי דומה לו באיכותו.
מוצרי בשר חזיר אחרים המיוצרים או נצרכים במדינות דוברות ספרדית עשויים להיקרא גם הם בשם זה.
חמון נצרך בדרך כלל בפרוסות, בין אם אלה מגולפות ידנית באמצעות סכין חיתוך דקה חדה מרגלו האחורית של חזיר המוחזקת על מעמד חמונרו, או בין אם אלה חתוכות מהבשר המפורק בעזרת פורס בשר.
החמון נצרך גם באופן קבוע בכל צורה במנות קטנות.
כמוצר, החמון דומה לפְּרֶסוּנְטוֹ (presunto) הפורטוגזי ולפרושוטו האיטלקי, אך הייצור נבדל בשלב של הבשלה או יישון ארוך יותר (עד 18 חודשים), המעניק מרקם יבש יותר, צבע עמוק יותר וטעם חזק יותר.
רגל חמון שלמה זולה במידה ניכרת לפי משקל מאשר מקבילתה הפרוסה מכיוון שהיא כוללת את העצם והשומן הלא אכילים.
לאחר הסרת שכבות השומן החיצוניות וחשיפת הבשר, יש לצרוך את המוצר בהקדם האפשרי מכיוון שמתחיל תהליך ייבוש והידרדרות מתקדם.
זו לא בעיה עבור מסעדנים וקמעונאים, מכיוון שהם צורכים (לקוחותיהם) את המוצר הרבה יותר מהר מאשר אדם פרטי.
משתמשים ביתיים יבחרו בדרך כלל במוצר פרוס, בין אם זה חתוך טרי מדוכן מעדניות, ארוז מראש מסחרית או שמור בוואקום.
חמון בטוח לצריכה כל עוד הירך נשמרת בסביבה יבשה וקרירה ומרוחקת מאור משמש ישירה, אך יש לשמור אותה בקירור לאחר שחותכים אותה מהירך.
חמון עשוי להיות גם מעושן באזורים מסוימים, שם הוא משמש בעיקר לצריכה אישית.
צורה זו של בשר חזיר נפוצה באזורים הדרומיים של קסטיליה וליאון וכן בחלקים של אקסטרמדורה.
לחמון כזה יש מרקם קשה יותר וטעם מעושן-מלוח.
ישנן שתי תוויות מסחריות עיקריות לחמון, המבוססות על גזע החזירים ועל מעמד גאוגרפי מוגן:
חמון איבריקו עשוי מהחזיר האיברי השחור, וניתן לצרוך אותו בעולם כמעדן.
חמון סראנו (שפירושו "חזיר רכס הרים") כולל את רוב הזנים האחרים.
המונח חמון סראנו ("חזיר סראנו", בשר חזיר מהסיירה או מרכס ההרים) מיושם בקביעות כמונח קולינרי גג לכל החמון היבש המיוצר בספרד, בניגוד לחמון דה יורק, המבושל שלם על העצם.
עם זאת, הוא מיושם בצורה המדויקת ביותר על חמון המופק מגזעי חזירים לבנים ו/או שאינם איבריקו.
זהו מגוון החמון הנפוץ ביותר שמיוצר ונצרך בספרד.
רוב החמון סראנו מיוצר מגזע חזירים לבנים או מגזעים מסחריים כמו Duroc.
חמון סראנו, המתואר באופן שונה כ-jamón reserva ,jamón curado, ו-jamón extra או כל מינוח חמון גנרי אחר, מופק מחזירים לבנים המוזנים בתרכובות מזון.
לחמון סראנו יש מעמד של TSG (התמחות מסורתית מובטחת) באיחוד האירופי ובבריטניה.
הסמכת ה-TSG מעידה כי מוצר מזון מסוים מחזיק באופן אובייקטיבי במאפיינים ספציפיים המבדילים אותו מכל האחרים בקטגוריה שלו וכי חומרי הגלם, הרכבו או שיטת הייצור שלו עקביים במשך 30 שנה לפחות.
מוצרי חזיר העשויים מחזירים מגזע איברי מקבלים את השם איבריקו.
ככזה, חמון איבריקו הוא החמון היבש המופק מבעלי חיים מגזעים אלה.
איבריקו כולל כמה מהבשר היקרים ביותר המיוצרים בעולם, ומרקם השיש השומני שלו הפך אותו לפופולרי מאוד כמעדן, עם ביקוש עולמי שקשה לעמוד בו, הדומה לזה של בשר בקר קובה.
מכיוון שהייצור והייצוא של חמון איבריקו מוגבלים, ייזהר הקונה לא ליפול קורבן להונאת פיתוי והחלפה או הונאה של איכות בדומה לזו של שמן זית (כתית, כתית מעולה וכדומה), שכן ההערכה היא שחלק ניכר מהשוק המקומי ומהיצוא אינם למעשה איבריקו.
תקנת ספרד מגדירה סימון מסחרי עבור כל מוצרי איבריקו.
חמון איבריקו (בספרדית: Jamón ibérico; בפורטוגזית: Presunto ibérico; באופן מילולי: "שינקן איברי") הוא מגוון של חמון או פרסונטו, סוג של ירך בשר חזיר המיוצר בספרד ובפורטוגל.
על פי חוקי ה-Denominación de origen של ספרד והתקנות העדכניות בנושא חמון, החמון איבריקו היבש חייב להיות עשוי מחזירים שחורים איבריים מגזע טהור או מחזירים מוכלאים לפחות 50% שחור איברי מעורב רק עם חזירי Duroc, אותה הגבלה כמו נדרש לשמור על ערך איבריקו רשמי על כל מוצר בשר חזיר ספרדי.
לחמון איבריקו, במיוחד זה שמתוייג de bellota, יש מרקם חלק, טעם עשיר ומלוח ושיוש רגיל.
תכולת השומן גבוהה יחסית לחמון סראנו.
החזיר האיברי השחור חי בעיקר באזורי המרכז והדרום-מערבי של חצי האי האיברי, הכולל גם את פורטוגל וגם את ספרד.
בפורטוגל, באזורים המרכזיים והדרומיים יש שפע של גזע זה, עם עדיפות לאזור אלנטז'ו.
בפורטוגל, החזיר האיברי השחור מכונה בדרך כלל porco preto ibérico או porco alentejano.
החזיר האיברי השחור מושרש בתרבות ובמסורת הפורטוגזית המקומית, עם פסטיבלים שנתיים לכבודם, כגון Feira do Porco Preto, פסטיבל שנתי באזור Ourique.
מיד לאחר הגמילה, מפטמים את החיזרונים על שעורה ותירס למשך מספר שבועות.
לאחר מכן נותנים לחזירים להסתובב במרעה ובמטעי אלונים הידועים בשם דהסה כדי להאכילם באופן טבעי מדשא, עשבים, בלוטים, ערמונים ושורשים, עד שמתקרב מועד השחיטה.
בשלב זה, הדיאטה עשויה להיות מוגבלת בהחלט לערמונים או בלוטים עבור החמון איבריקו האיכותי ביותר, או אולי שילוב של בלוטים והזנה מסחרית לאיכויות פחותות.
הירכיים מהחזירים השחוטים מומלחים ומונחים לייבוש למשך שבועיים, לאחר מכן נשטפים ומונחים לייבוש עוד ארבעה עד שישה שבועות.
תהליך ההבשלה והיישון נמשך לפחות 12 חודשים, אך חלק מהיצרנים מיישנים את המוצרים שלהם עד 48 חודשים.
במהלך תהליך היישון מייבשים את הבשר במלח, שעוזר למנוע הצטברות של אורגניזמים מזיקים, ולאחר מכן הנתחים נתלים כדי להיחשף לפגעי מזג האוויר שיוצרים שכבה חיצונית של עובש שעוזר להגן על הבשר בפנים.
בדרך כלל, חמון נמכר או פרוס וארוז בוואקום או כרגל שלמה.
חמון ארוז בוואקום עשוי להחזיק עד 100 ימים בטמפרטורת החדר מכיוון שהאריזה אוטמת חמצן ומאטה את תהליך ההזדקנות.
רגל שלמה לא מחזיקה מעמד כל כך הרבה זמן, אך אם החמון נחתך באופן קבוע ומכוסה בניילון נצמד או בד גבינה, גם רגל שנפתחה עשויה להימשך שלושה חודשים.
הקפאה אינה מומלצת, מכיוון שהיא פוגעת בסיבים בחמון ומשנה טעמים.
חמוץ מתוק היא קומדיית מצבים אמריקאית שנוצרה על ידי נחנצ'קה חאן והופקה על ידי פוקס עבור ABC.
היא שואבת השראה רופפת מחייו של השף ואיש האוכל אדי הואנג והאוטוביוגרפיה שלו מ-2013 באותו השם.
הואנג גם הפיק את הסדרה וסיפר את העונה הראשונה שלה.
הסדרה מתארת את חייה של משפחה טייוואנית-אמריקאית בפלורידה בשנות ה-90, בסדרה מככבים רנדל פארק, קונסטנס וו, הדסון יאנג, פורסט ווילר, איאן צ'ן ולוסיל סונג בתור משפחת הואנג וכן צ'לסי קריספ וריי ווייז המגלמים את השכנים הסמוכים של המשפחה.
הסדרה העלתה לראשונה את שני הפרקים הראשונים שלה ב-ABC בפברואר 2015 לקבלת ביקורת חיובית, והפכה לסיטקום הטלוויזיה הראשון בארצות הברית שמציגה משפחה של אמריקאים אסייתים כדמויות ראשיות מזה למעלה מ-20 שנה.
לפני עונתה השנייה, הסדרה עברה עיבוד מחדש, שכלל את עזיבתו של הואנג כקריין.
הוא זכה לשבחים כמו גם מועמדויות לפרסים מרכזיים, כמו פרסי בחירת מבקרי הטלוויזיה ומועמדויות לפרס NAACP Image.
לאחר שהפכה לסדרה הראשונה הכוללת צוות ראשי אמריקאי-אסייתי ששידרה למעלה מ-100 פרקים, הסדרה הסתיימה ב-21 בפברואר 2020 לאחר שש עונות מוצלחות.
הסדרה מתרחשת בין השנים 1995 ל-2001, ומסתובבת סביב בני הזוג הוואנגס, משפחה טייוואנית-אמריקאית המורכבת מההורים לואיס וג'סיקה, ילדיהם אדי, אמרי ואוון, ואמו של לואיס, ג'ני, לאחר העברתם מצ'יינה טאון בוושינגטון די.
סי וושינגטון לאורלנדו פלורידה לפתוח מסעדת סטייקים בנושא קאובוי.
עונה שנייה מתארת את ההצלחה המתפתחת של המסעדה בבעלות משפחתית, בשם "Cattleman's Ranch", את השותפות של ג'סיקה עם שכנתם של המשפחה במיזם עסקי, ואת נטיותיו של אדי ליצור צרות כמו גם את מערכת היחסים שלו עם אמו.
בעונה השלישית רואים את משפחת הוואנג ממשיכה להיטמע בקהילה שלהם, כשג'סיקה משיגה את האזרחות האמריקנית שלה ומחליטה איך היא רוצה להורות לבניה, כל אחד מילדי הוואנג ממשיך בלימודים שלו, ולואיס שוקל למכור את המסעדה.
העונה האחרונה עוקבת אחרי שג'סיקה הופכת למחנכת, לואיס הופך ליועץ עסקי, אוון עובר התבגרות, אמרי מתחיל לשחק, ואדי שוקל את עתידו כשהוא מתקרב לסוף שנות התיכון שלו.
רנדל פארק בתור לואיס הוואנג, אביהם של אדי, אמרי ואוון, ובעלה של ג'סיקה.
הוא נחמד ומתון ומחבק את כל הדברים האמריקאים, מה שרואים לעיתים קרובות כשהוא מספר על ימיו הצעירים.
הוא הבעלים של מסעדת סטייקים מערבית באורלנדו בשם Cattleman's Ranch.
קונסטנס וו בתור ג'סיקה הוואנג, אשתו של לואי ואמם של אדי, אמרי ואוון.
היא אישה חסרת היגיון, פרגמטית ותחרותית מאוד המאמינה באהבה קשוחה.
לעיתים קרובות היא דוחפת את בניה ובעלה לחפש הצלחה רבה יותר ולשמור על קשר עם המורשת הטייוואנית שלהם.
הדסון יאנג בתפקיד אדווין "אדי" הוואנג, מעריץ מושבע של היפ הופ וכן מעריץ גדול של כדורסל.
הוא בתחילה הגיבור הראשי של הסדרה לפני המעבר היצירתי להתמקד בכל המשפחה בעונה 2. התוכנית עוקבת אחר המסע שלו משנות ילדותו ועד לשנתו האחרונה בתיכון.
הבכור מבין שלושה אחים, הוא נמנע מתרבות טייוואן ומתנהג בצורה מרדנית יותר מאחיו הקטנים, מה שהופך אותו למטרה תכופה לתלונותיה של ג'סיקה.
בזמן עבודתו במסעדה של לואיס, הוא מפגין שירות לקוחות חזק וכישורי שיווק.
מאוחר יותר הוא מגלה רצון ללמוד בבית ספר קולינרי במקום בקולג' מסורתי.
אדי הוואנג מהחיים האמיתיים משמש כמפיק בפועל של הסדרה לאורך כל הפעלתה, כמו גם כמספר שלה במהלך העונה הראשונה.
פורסט ווילר בתור אמרי הוואנג, הבן האמצעי של משפחת הוואנג.
הוא ילד רומנטי, מתוק וכריזמטי.
בוגר לגילו, הוא "גבר של נשים".
הוא טוב באקדמיה וגם באתלטיקה, שכן הוא משגשג בטורניר טניס ומשחק כחלק מקבוצת הכדורעף של בתי הספר בעונה החמישית.
הוא מסיים את בית הספר היסודי בסוף העונה השנייה ומתחיל את התיכון בעונה השישית, במהלכה הוא מתחיל להתעניין במשחק.
איאן צ'ן בתפקיד אוון הוואנג, בנם הצעיר של לואי וג'סיקה.
תלמיד כוכב ומציית לכללים, הוא משתתף בישיבות אגודת בעלי הבתים בשכונה שלו.
הוא הופך את ג'סיקה לגאה ביותר, שכן היא חוזה לעיתים קרובות את הקריירה הכפולה העתידית שלו כ"דוקטור/נשיא".
אוון מדלג מכיתה ה' בין עונות שלוש לרביעי ומתחיל בחטיבת הביניים בעונה הרביעית.
לוסיל סונג בתפקיד ג'ני הוואנג (עונה שנייה עד שש, עונה אחת חוזרת), אמא של לואי וסבתא של אדי, אוון ואימרי.
למרות שהיא מבינה אנגלית, היא בהתחלה מדברת רק במנדרינית.
היא ממעטת לקיים אינטראקציה עם ענייני המשפחה, בדרך כלל רק יושבת לאחור ומעיר הערות סרקסטיות לשעשוע שלה.
בעונה הרביעית, המשפחה מגלה שהיא לוקחת בחשאי שיעורי אנגלית, והיא מדברת אנגלית בפעם הראשונה.
היא מעריצה של הקומיקס גארפילד.
צ'לסי קריספ בתפקיד האני אליס (עונות ראשיות שתיים עד שש, עונה אחת חוזרת), השכנה של בני הזוג הוואנגואשתו השלישית של מרווין.
כחברה הכי טובה של ג'סיקה, היא לעיתים קרובות עדה לאופי התחרותי של ג'סיקה, מה שמפחיד אותה.
היא יולדת בת בבכורה של העונה החמישית ומקבלת בברכה ילד שני בהמשך העונה.
ריי וייז בתפקיד מרווין אליס (עונות שלוש עד שש, עונות 1 ו-2 חוזרות), השכן של בני הזוג הוואנג ובעלה המבוגר הרבה יותר של האני.
הוא רופא שיניים מצליח שהתחתן עם האני לאחר שאשתו הקודמת תפסה אותו בוגד עם האני על רצפת המטבח.
הוא חבר טוב של משפחת הואנג, במיוחד לואיס.
האוטוביוגרפיה של אדי האוטוביוגרפיהמשנת 2013, Fresh Off the Boat "מהגר חדש", משכה את תשומת הלב של רשתות הטלוויזיה עם יציאתה לאור, כאשר ABC ו-פוקס הזמינו פרק פיילוט לסדרה המבוססת על ספר הזיכרונות באוגוסט.
הסופרת Nahnatchka Khan, נשכרה לכתוב ולהפיק את הפיילוט, בעוד הוואנג עצמו הוכנס לתפקיד בכיר.
בפברואר 2014, קונסטנס וו ורנדל פארק היו שני השחקנים הראשונים שהוכרזו כיכבו בסדרה בתור הראשיים שלה.
חודש לאחר מכן, הוכרז שהדסון יאנג יגלם את אדי הוואנג בסדרה.
לאחר שהסדרה זכתה לכותרת "המזרח הרחוק אורלנדו" בשלב הפיתוח שלה, הוואנג הוביל קמפיין בטוויטר כדי לשנות את הכותרת לזו של האוטוביוגרפיה שלו.
בנוגע לשינוי התואר, חאן הצהיר כי "ללכת בדרך ה'לא בטוחה' ולבחור בתואר שמכריז על עצמו ולא מתנצל היה הגיוני".
במאי 2014, ABC הודיעה על הזמנת עונה מלאה של הסדרה במהלך מאי 2014 מראש לשידור ב-2015 כתחליף לאמצע העונה.
לגבי האיזון בין הייצוג של החוויה האסיאתית האמריקאית לעומת הספציפיות של האפיון של משפחת הוואנג, וו הצהירה: "הספציפיות היא מה שעושה סיפור טוב, וסיפור טוב הוא מה שעושה כסף, והרווח הוא אז מה שמעודד מפיקים חדשים להשקיע בסיפורים שונים על אסייתים".
חאן פרש מתפקיד המפיק הראשי של הסדרה ב-2019 בעוד הוא נשאר מפיק ייעוץ לשאר הסדרה; היא הוחלפה על ידי המפיקים קית' הסלר ומאט קון.
בנוגע לבימוי, בין הבמאים החוזרים לאורך הסדרה ניתן למנות את לין שלטון, שביימה את הפיילוט והמשיכה לביים בסך הכל תשעה פרקים, קלייר סקנלון, אניה אדמס, וגייל מנקוסו.
פארק ערך את הופעת הבכורה שלו כבמאי כבמאי הפרק האחרון של הסדרה.
בזמן שהוא מתרחש באורלנדו, פלורידה, Fresh Off the Boat צולם בעיקר בשלב 14, הממוקם באולפני המאה ה-20 בסנצ'ורי סיטי בלוס אנג'לס.
במהלך הפקת העונה השלישית, הסדרה ערכה צילומים בטאיפיי, טאיוואן במשך שלושה ימים.
צילומי הסדרה הסתיימו מינואר 2020.
לאחר העונה הראשונה אדי הוואנג צמצם את מעורבותו בסדרה, כולל לא להיות עוד המספר, עקב הבדלים יצירתיים עם ABC, כמו גם מגבלות זמן עם פרויקטים אחרים.
הוא נשאר לזכותו כמפיק, והקרדיטים של התוכנית המשיכו לציין שהסדרה מבוססת על ספר הזיכרונות שלו.
עם עזיבתו של הואנג, ABC החליטה לא לעצב מחדש את תפקיד המספר, והוציאה אותו מהסדרה לחלוטין.
הסדרה גם חוותה שינוי בנוגע למיקוד הדמות שלה, שהורחב להקיף את כל משפחת הואנג, כלומר לואיס וג'סיקה, ולא על אדי בלבד.
בנוסף, חברי השחקנים החוזרים לוסיל סונג וצ'לסי קריספ קודמו לצוות הראשי, בעוד ריי וייז הפך לסדרה קבועה החל בעונה השלישית.
חמולת דֻעְ'מֻשׁ היא חמולה פלסטינית המתגוררת בעיר עזה מאז ראשית המאה ה-20. מאז השתלטות חמאס על רצועת עזה נודעה החמולה בעימותים חוזרים ונשנים עם כוחות הביטחון של חמאס.
שיתופי פעולה עם פלגי הטרור בעזה
חברי החמולה מזוהים או קשורים לפלגי טרור פלסטיניים ואסלאמיסטיים שונים, כולל פת"ח, חמאס, ועדות ההתנגדות העממית אל-קאעדה.
מומתז דוע'מוש, שהיה מעורב בחטיפתו של גלעד שליט, עמד בראש צבא האסלאם עד שנת 2008. לאחר השתלטות חמאס על רצועת עזה, בני החמולה היו מעורבים לעיתים קרובות בעימותים אלימים עם כוחות הביטחון של חמאס.
לאחר הריגת שוטר ממשטרת חמאס ברצועת עזה, כוחות הביטחון של חמאס ב-16 בספטמבר 2008 פשטו על מעוז של החמולה, מה שהוביל לקרבות בין החמולה לכוחות חמאס.
בעקבות הקרבות עשרה מחברי החמולה, כולל אחיו של מומתז, נהרגו.
כמו כן נהרגה בתו התינוקת של זכריה דוע'מוש, מזכ"ל ועדות ההתנגדות העממית המזוהה עם חמאס.
חברי החמולה, המזוהים עם אל-קאעדה, הקימו את "ג'יש אל-אסלאם" (צבא האסלאם), ועמדו מאחורי חטיפתו והחזקתו של העיתונאי הבריטי אלן ג'ונסטון ממרץ עד יולי 2007. על פי הדיווחים, המשפחה הייתה מעורבת בסחיטה, הברחה, סחר בנשק ובהריגת יריבים.
החמולה כונתה "הסופרנוס של עזה".
הם קשורים ל, אימאם סלפי פלסטיני-ירדני היושב בבריטניה.
מומתז חשוד כמתכנן חטיפתו של ג'ונסטון.
במרץ 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל, נהרג מנהיג חמולת דוע'מוש, סאלח דוע'מוש.
כלי תקשורת ישראליים דיווחו כי חמאס התעמת עם המשפחה במהלך המלחמה, והוציא להורג את דוע'מוש.
המשפחה פרסמה הצהרה בה הכחישה את הטענה.
ב-15 בנובמבר 2023 נהרגו 44 מבני החמולה בתקיפה אווירית ישראלית על מסגד בשכונת סברה שבעיר עזה.
בין 17 בנובמבר ל-17 בדצמבר, כוחות צה"ל הפציצו את הגוש בו התגוררה המשפחה בתוך שכונת סברה.
התקיפה גרמה למותם של 109 מבני החמולה, כולל המנהיג.
אל-ג'זירה מובאשר פרסמה רשימה של בני משפחה שנהרגו שקיבלה ממשרד הבריאות הפלסטיני.
לאחר ההכרזה על הפסקת האש באוקטובר 2025, הרגה החמולה שני חברי חמאס בעיר עזה, ביניהם בנו של ראש מודיעין צבאי.
יום לאחר מכן, הרגה חמאס חבר חמולה ועצרה 30 נוספים.
מקור בחמולה האשים את חמאס בתחילת הסכסוך על ידי פינוי בני משפחה מבניין בו מצאו מקלט.
בהמשך התרחב הסכסוך וכלל עשרות הרוגים משני צידי הלחימה.
אחד ההרוגים בסכסוך הוא סלאח אל-ג'עפראווי, שגייס במהלך מלחמת חרבות ברזל 13 מיליון דולר.
חמולת דוע'מוש הגיעה לעזה מטורקיה בתחילת המאה ה-20. לכן, באורתוגרפיה הטורקית הנוכחית, שמם מאוית גם "Doğmuş".
"Doğmuş" פירושו "נולד", תוך שימוש בזמן עבר הסקתי או דוביטטיבי.
חמור הבית (שם מדעי: Equus africanus asinus) הוא תת-מין של חמור שבוית לפני כ-7,000 שנה מן הערוד.
הוא משמש בני אדם בעיקר לנשיאת משאות, רכיבה וחקלאות.
חמור הבית הוא תת-מין ממשפחת הסוסיים.
הוא בעל דמיון לסוס, אך ראשו גדול יותר, אוזניו ארוכות וזקופות ולו רעמת שיער דלילה מאשר לסוס, וקול שונה – בעוד הסוס צוהל, החמור נוער.
היריון האתון אורך כשנה ומספר הוולדות הוא אחד.
החמור חי בין עשרים לחמישים שנה.
מזונו הוא צמחים ועשבים, קש חציר ותבן.
כאשר מזדווג החמור עם סוסה נולד יצור הכלאיים פרד, בעל חיים עקר.
החמור הוא חיית משק ויש המשתמשים בו כבהמת משא.
ביכולתו לשאת משאות מעט כבדים יותר מאשר הסוס, אלא שהוא מגושם ואיטי ממנו בהרבה.
חמור הבית שימש במהלך אלפי השנים בתפקידים שונים, בהם רכיבה והובלת משאות.
בדורות האחרונים, עם התפתחות התיעוש, פחתה תפוצתו ברחבי תבל וכיום משמש לצורך ניידות וכבהמת משא, בעיקר בעולם השלישי כמו בכפרים הסמוכים לאזורים הרריים ומרוחקים, שהדרכים בהן אינן עבירות לכלי תחבורה.
חלב חמורים (אתונות) שניתן על ידי אתון, נקבת חמור הבית, שימש מאז ימי-קדם למטרות קוסמטיות, כמו גם כמזון לתינוקות.
הכללים לבחירת השם המדעי של מיני בעלי החיים נקבעים בספר "International Code of Zoological Nomenclature" ("הקוד הבין-לאומי של הנומנקלטורה הזואולוגית"), ובהם הכלל כי השם המדעי התקין הקדום ביותר בו כונה בעל חיים יהיה השם הקובע.
השם המדעי התקין הראשון של המין אליו משתייך חמור הבית נקבע על ידי קארולוס ליניאוס ב-1758 כ-Equus asinus, ובהתאמה קיבל חמור הבית שהוא תת-מין את השם המדעי Equus asinus asinus.
תת-המינים של הערוד, סוג של חמור-בר, כונו משום כך בשם מדעי שהחל ב-Equus asinus, לדוגמה – ערוד נובי כונה Equus asinus africanus.
ב-2003 החליטה הוועדה הבין-לאומית לנומנקלטורה זואולוגית (International Commission on Zoological Nomenclature) כי לשמות המדעים של מיני חיות הבר יש עדיפות על פני השמות המדעיים של המינים המבויתים, וקבעה את השימוש ב-Equus africanus כשמו של המין במקום Equus asinus.
החלטה זו שינתה גם את שמות תת-המינים ושמו המדעי של חמור הבית, השתנה ל-Equus africanus asinus.
עם זאת, השם הקודם של חמור הבית (Equus asinus asinus) נפוץ מאוד בספרות, ויש אפילו הנוהגים לתאר את חמור הבית כמין נפרד ולהשתמש בשם המין הקודם בלבד (Equus asinus).
החמור מתועד כבר באמנות מצרית מהתקופה הקדם שושלתית.
יצירות אמנות שונות מתקופות שונות במצרים העתיקה מעידות על מקומו המרכזי בחיי היום־יום שם.
החמור מופיע גם באמנות כנענית, וגם תיעודים מצריים מראים שהחמור שימש בכנען.
צלמיות חמורים נושאי משא שנמצאו בכנען מעידות על מעמדו כחיית משא חשובה עוד בתקופת הברונזה הקדומה.
בניגוד למצרים, שבה החמור שימש כמעט אך ורק למשא, בכנען, בסיני ובקרב הנוודים באזור הפרת שימש החמור תדיר גם לרכיבה, גם בקרב אישים רבי־מעלה.
טקסטים ממרי ומקפדוקיה מהמאות ה־19–18 לפנה"ס מתעדים שיירות סחר שהשתמשו בחמורים כדי לעבור בין כנען, מסופוטמיה ואנטוליה.
קבורת חמורים נועדה, ככל הנראה, להבטיח לאישים שנפטרו יכולת להתנייד בקלות בחיים שלאחר המוות.
לוח שומרי מניפור מתעד ביטוי העוסק בחמור, ותרגומו הוא "הלוך סחור־סחור בדבריו כחמור הלועס את שעוריו".
גם המקרא מתעד שימוש נפוץ בחמור, לרכיבה, לנשיאת משאות, לחקלאות, ואף כעזר במלחמה.
המלך דוד אף מינה שר אחראי על אתונות ().
קובצי חוקים עתיקים מזכירים חוקים הקשורים בחמורים ובשימושיהם, ובהם חוקי אשנונה, חוקי חמורבי, , החוק האשורי והחוקים המקראיים.
החמור הוא הבהמה היחידה שממלאת תפקיד בפולחן המקראי – בעריפת פטר חמור או פדיונו.
החמור מוזכר בכמה עלילות במקרא, ובהן בלעם ואתונו, שדיברה אליו אחרי שראתה את מלאך אלוהים ועמדה מלכת, מה שגרר את מכותיו, וסיפור שאול יצא לחפש את אתונות אביו ונמשח למלך על ידי שמואל.
כאשר בוית הגמל, פחת השימוש בחמור באופן ניכר, אך הגמל מעולם לא החליף כליל את החמור.
"קבורת חמור" מציין ככל הנראה השלכה ללא כל קבורה, כפי שהיו עושים עם גופת חמור שמת, על פי האמור ב על יהויקים מלך יהודה.
החמור שימש גם כסמל לענווה: "גילי מאוד בת ציון, הריעי בת ירושלם, הנה מלכך יבוא לך, צדיק ונושע הוא, עני ורכב על חמור ועל עיר בן אתנות" (זכריה,ט', ט'), ומכאן באה האגדה על כך שהמשיח יגיע על חמור.
לפי תפישה עממית, יהיה זה חמור לבן.
בברכת יעקב לבניו, הוא מברך את יששכר "יששכר חמור גרם", כלומר ההשוואה לחמור המתמיד היא תכונה חיובית, משום שהחמור מצטיין בסיבולת גבוהה.
במיתולוגיה היוונית מופיע החמור כחיה שעליה רוכב , וכן קשור החמור בדיוניסוס ובגפנים.
אוזני חמור הן העונש שהטיל אפולון על המלך מידאס.
החמור מופיע גם ב־27 ממשלי איזופוס.
בתקופת ההלניסטית והרומית ובימי הביניים
כותבים יוונים ורומיים האשימו את היהודים בפולחן החמור, ובהמשך גם הנוצרים הואשמו בפולחן חמור.
החמור מופיע הרבה באגדות חז"ל, וחמוריהם של צדיקים אפילו קיימו הלכות.
בתלמוד, רבי עקיבא מתאר את שנאתו לתלמידי חכמים בתקופה שהיה עם הארץ, ואומר שבאותה תקופה אמר: "מי יתן לי תלמיד חכם ואנשכנו כחמור" כיוון שהוא נושך ושובר עצמות בניגוד לכלב שנושך ולא שובר עצמות.
חז"ל גם האמינו באמונות טפלות רבות הקשורות בחמורים: דמו, בשרו, ואף שתנו של החמור משמשים לרפא את המחלה הנקראת "ירקון", וגם לגרגירי שעורה שבצואת החמור ועוברי האתון מיוחסות תכונות רפואיות, אך אישה הדורכת על דמו של חמור עתידה ללדת ילדים חולים.
על האדם המוביל את החמור, התייחסו בשתי ההלכות הבאות: סוגיית חמר גמל, לגבי תחום השבת, והלכת המחמר האוסרת להפעיל חיות בשבת.
באגדה הנוצרית על לידת ישו, חמור ושור היו הראשונים לעבוד את ישו לאחר שנולד; חמור הוא גם החיה שהובילה את מרים וישו כשברחו למצרים, ובעקבות כך, בימי הביניים בצרפת חגגו את "חג החמור", שבו נשאו תפילות בנוכחות צעירה רכובה על חמור שבידיה תינוק, עד שהכנסייה אסרה חג זה במאה ה־15.
החמור לעיתים מוזכר גם בזיקה לשטן.
אגדה מוסלמית מספרת שהחמור הכניס את השטן לתיבת נח מוסתר תחת זנבו.
לחמור מיוחסות עצלנות, עיקשות וטיפשות, אף על פי שמחקרים שונים גילו שלסטיגמה זו אין בסיס.
החמור מופיע במטבעות לשון רבים.
בעברית מודרנית קיימים כמה ביטויים בהם "חמור" משמש כביטוי של זלזול, בהם "חמור נושא ספרים" לציין מי שאוגר ידע אבל איננו נבון ואינו יודע לעשות בו שימוש מושכל.
"מי שחמור שיאכל קש" כמו "מי שבישל את הדייסה שיאכל אותה", "חמור חמורותיים" לציין מישהו טיפש ואטום במיוחד.
למרות התדמית השלילית, ישנן דוגמאות לתכונות חיוביות וטובות כמו: איה בסיפורי פו הדב אשר שלח ידו בכתיבת שירה, "חמור שכולו תכלת" עלה לגדולה והיה אור לגויים בסיפורו של נחום גוטמן, ו"חמור" של סמי ברדוגו זכה בפרס ספיר לשנת 2020.
שמות הגזעים אינם רשמיים אך עם זאת מקובלים בקרב מגדלי החמורים בישראל ובמזרח התיכון כדי להבדיל בין הגזעים השונים:
חמור מצרי – בדרך כלל צבעו לבן והוא גבוה מגזעי החמורים האחרים.
חמור קפריסאי – צבעו לבן, מכונה גם "חמורו של משיח".
חמור פרסי – צבעו אפור כהה, מבנה גופו מאסיבי.
בעל רעמה כהה מאוד ושני פסים שחורים על עורפו דמויי אוכף.
חמור ערבי – או חמור פשוט, צבעו אפור בהיר, רעמתו מסומרת מזכירה רעמת זברה
חמור ספרדי – צבעו חום כהה.
חמור דרום אמריקאי פרו – צבעו שחור.
חמורו של בּוּרידן הוא משל פרדוקסלי מפורסם המדגים את בעיית חופש הרצון.
במשל מתואר חמור הרעב וצמא במידה שווה, אשר ניצב במרחק שווה בין חבילת חציר לבין כלי מלא מים.
בשל המרחק השווה ביניהם החמור אינו יכול להחליט לאן עדיף ללכת קודם, הוא נשאר במקומו ולבסוף מת מרעב ומצמא.
המשל נקרא על שם הפילוסוף הצרפתי בן המאה ה-14 ז'אן בורידן, אף כי מקורו קדום והוא נמצא כבר אצל הפילוסוף היווני אריסטו.
המשל מופיע לראשונה אצל אריסטו; בספרו 'על השמים' (De Caelo) השתמש בדוגמה של אדם רעב וצמא אשר לפניו מונחים מזון ושתייה.
אולם מאחר שהוא רעב וצמא באותה מידה, הוא נשאר עומד על מקומו.
הספר הפך לטקסט לימוד מרכזי בימי הביניים.
גרסה אחרת מופיעה אצל הפילוסוף הפרסי אל-ע'זאלי, המתאר גמל הגווע ברעב בין שני מטעי תמרים.
המשל לא מופיע בכתביו של בורידן.
הוא יוחס לו על ידי אחרים בשל התנגדותו לדטרמיניזם מוסרי.
בורידן גרס כי אדם שעומדות בפניו כמה אפשרויות פעולה יבחר תמיד בטובה יותר.
אומנם הרצון יכול לגרום להשהיית הבחירה, כפי שקורה לחמור, אך לבסוף האדם יבחר.
המשל היה נפוץ במאה ה-14, אך רבים כפרו באפשרות שרעב וצמא יהיו שווים זה לזה.
על כן נוצרה גרסה נוספת שבה מונחים לפני החמור שני סלי תבן זהים במרחק שווה.
הבעיה שניצבת בפני החמור היא מאיזה סל תבן להתחיל לאכול.
מאחר שאף אחד מהם אינו עדיף על מהאחר, ייאלץ החמור הרציונלי לגווע ברעב.
ברוך שפינוזה, בספרו "אתיקה", מתייחס אל המשל בכותבו על חופש הרצון: "אם האדם אינו פועל מתוך חופש הרצון, מה יקרה אם יימצא בשיווי משקל, כמו חמורו של בורידן?
אם אודה בכך, איראה כמי שדן לא באדם, אלא בחמור או בפסל של אדם.
ואם אכחיש ייצא שאדם זה קובע את עצמו, ויש לו אפוא הכושר לעשות כל מה שיחפּץ [...] אני מסכים לחלוטין שאדם המצוי בשיווי משקל כזה (כלומר, שאינו חש במאום מלבד ברעב ובצמא ובמזון ובמשקה הרחוקים ממנו מרחק שווה), אמנם יגווע ברעב ובצמא.
ואם ישאלוני: כלום איננו צריכים להעריך איש זה כחמור יותר מאשר כאדם?
אשיב שאינני יודע - כשם שאיני יודע לאיזו מידה של הערכה ראוי אדם התולה את עצמו, ועד כמה צריך להעריך קטנים, שוטים, משוגעים וכיוצא בהם".
ישעיהו ליבוביץ מפרש את המשל כמראה ש"אין רצון חופשי - האדם מוכרח לרצות".
הוא ממחיש את פרשנותו בדוגמה הזאת: "...שופט שצריך לפסוק במשפט רצח, האם יש לשופט זכות (במובן העמוק ביותר) לשפוט את הרוצח?
השופט יודע שהאיש רצח בזדון, ולפי החוק דינו מאסר עולם, ועם זאת הוא גם יודע שהרוצח לא היה יכול שלא לרצוח.
השאלה שלי היא: האם השופט יכול לשפוט שלא למאסר עולם?...
תשובתי היא, שהוא כמובן יכול לשפוט אותו משני טעמים המשלימים זה את זה.
אם יש דטרמיניזם, הרי שהוא קיים גם לגביו, לא רק לגבי הנאשם, ויש דבר עמוק יותר האומר, שאנחנו כבני אדם יכולים לשפוט אדם רק לפי מה שעשה מרצונו.
השאלה אם הרצון הוא חופשי או איננו חופשי היא של אלוהים ולא לאדם..."
בפיזיקה, המשל שימש להמחשתה של שבירת סימטריה ספונטנית.
בהשראת המשל נכתבו שני שירים מפורסמים על ידי וולטר ורוברט פרוסט.
בשירו של פרוסט "הדרך שלא נבחרה" המטייל ביער נאלץ לבחור באחת משתי דרכים מתפצלות.
על פי עדנה אולמן-מרגלית השיר דן בסוגיה של "בחירה ללא העדפה" ("picking") בתורת ההכרעה.
בחירתה של דרך ביער עשויה להיות קלת ערך ולא משמעותית, זוהי בחירה בין חלופות שאנו אדישים ביניהן.
בחירה כזו יכולה להיות מוכרעת על ידי הטלת מטבע.
אולם, הדרכים שנפרדות ביער הן מטפורה לדרכי חיים.
הבחירה ביניהן, הנכפית על המטייל, היא הכרעה כבדת משקל אשר לא ניתן עוד לשנותה לעולם:"...
וּפֹה הָרֵי כָּל הַהֶבְדֵּל בָּעוֹלָם."אייזק אסימוב מתבסס על המשל בסיפורו "סחור-סחור", המופיע בספרו "אני, רובוט".
בסיפור זה מתבקש רובוט להביא חומר ממקום שבו הוא ניצב בפני סכנת כְּלָיָה מקורוזיה.
הפוטנציאל של הבקשה, שנעשתה כלאחר יד, מתאזן אל מול הסכנה הגבוהה לקיומו של הרובוט, אשר מהיותו יקר ומתוחכם, הונחה ביתר תוקף לשמור על עצמו.
התוצאה היא שהרובוט נשאר במרחק קבוע מיעדו, ומקיף אותו בסיבובים עד לפתרון הבעיה בדרך לא צפויה.
חַמּוּרַַבִּי או עַמּוּרַפִּי (באכדית: 𒄩𒄠𒈬𒊏𒁉, ḫa-am-mu-ra-pi₂) היה מלך בבל בשנים 1792 לפנה"ס – 1750 לפנה"ס, השישי במספר לפי "הכרונולוגיה התיכונה" בשושלת הראשונה של בבל, ממוצא אמורי.
הוא זכור בעיקר בזכות חוקי חמורבי – קובץ חוקים שחוקק, ושרד עד ימינו.
לאחר מותו ירש אותו בנו שמשו-אילונה.
שמו של המלך היה נפוץ גם בשושלות אחרות בתחום השמי-מערבי ממערב לבבל, כמו באוגרית, בחֿנה, בקטרה/כרנה, בימחֿד, באללחֿ וב.
המצב הגאופוליטי בעת עלייתו לשלטון
חמורבי היה מלך בשושלת הראשונה של עיר המדינה בבל.
הוא היה בנו של סין־מובליט וירש אותו בשנת 1792 לפנה"ס.
בעת עלייתו לשלטון הייתה בבל אחת מערי המדינה הרבות ששכנו במישור הדרומי של מסופוטמיה.
ערי מדינה אלו ניהלו מאבקים ומלחמות על השליטה בקרקע החקלאית הפורה.
התרבות הבבלית צברה בולטות מסוימת בקרב מעמדות המשכילים על פני תרבויות אחרות באזור.
המלכים שקדמו לחמורבי כבר החלו לבסס שלטון מרכזי באזור תחת הגמוניה בבלית.
בעת עלייתו לשלטון היו כבר ערי המדינה בורסיפה, כיש, דילבת וסיפר תחת הגמוניה בבלית, כך שמתחילת שלטונו, כבר עמד בראש ממלכה קטנה בעיצומם של שינויים גאופוליטיים מורכבים.
ממלכת אשנונה החזקה שלטה באזור נהר החידקל העליון.
העיר לרסה שלטה באזור הדלתא של הנהרות הגדולים.
ממזרח שכנה ממלכת עילם, בצפון שלט שמשי־הדו הראשון, מלך אשור.
כדי לעמוד כנגד שמשי־הדו הראשון, כרת ברית עם אובל-פי-אל השני מלך אשנונה, וירים־לים הראשון מלך ימחֿד.
שותף נוסף לברית היה זמרי־לים מלך מארי, שהיה מלך ואסל של ימחד.
על פועלו של חמורבי נכתב בהקדמה לחוקי חמורבי, כתובות בנייה ותיקוני בנייה (תיקון מקדשים ומגדליהם בבבל), אולם המידע העיקרי למאורעות הן נוסחות תאריכים שלו שלפיהן המשיך, כאביו סין-מובליט, להרחיב בהדרגה את גבולות בבל.
בשנים 7–11 למלכותו כבש את ארך, איסין, ימות בל ומלגיום (בדרום ובמזרח) ורפיק בצפון.
כבר בשנתו הראשונה הכריז על שמיטת חובות.
העיר בבל הפכה בימיו לא רק לחשובה שבערי בבל מבחינה פוליטית, אלא גם למרכז הדתי והתרבותי של ארץ בבל.
החל בשנתו השלושים חידש את מסעות הכיבושים שלו נגד אויביו, בשנת 1762 לפנה"ס כבש בדרום מסופוטמיה את ממלכת לרסה ושבה את מלכה רים־סין הראשון.
לאחר מכן פנה צפונה לאזור הפרת התיכון וכבש את ממלכת מארי וכמו כן לכיבושים בצפון מזרח (מערב רמת־איראן ואשור).
חמורבי נכנס למלחמה ממושכת עם אישמה־דגן הראשון על השליטה על מסופוטמיה, תוך שהוא כורת בריתות עם מדינות קטנות.
בסופו של דבר הצליח חמורבי במהלך שלו.
הוא הדיח את אישמה־דגן הראשון, ויורשו מות־אשחור קיבל את מרות חמורבי, אם כי השליטה על אשור לא נעשתה בשלטון ישיר.
אשור שרדה אך שילמה מס לבבל.
תוך מספר שנים הצליח חמורבי לאחד את כל מסופוטמיה ושלט על מרבית ממלכות האזור, למעט ימחד וקטנה במערב סוריה, ששמרו על עצמאותן.
במצבה שהציב חמורבי בדיארבקיר (היום טורקיה) הוא טען לתואר "מלך האמורים".
חמורבי החזיק גדודי צבא סדיר כדי להבטיח את השקט בגבולות, הוא ריכז בידיו את כל סמכויות השלטון, חילק את הארץ לנפות ומינה נציבים ופקידים כדי שיפקחו ויעבירו אליו מידע לגבי מה שמתרחש.
הוא נתן זכויות יתר לכוהנים, לסוחרים העשירים ולאנשי הצבא ובמקביל דרש מהם תשלום מסים סדיר כדי לממן את הצבא.
במקביל קבע מחירים מקסימליים למצרכים חיוניים כדי לשמור על זכויות המעמדות הנמוכים.
בתקופתו היה שגשוג כלכלי והמסחר התפשט לארצות רבות.
הייתה גם פריחה בתעשייה, במיוחד תעשיית הצמר והבורסקאות.
בתקופתו ניתן לראות תכנון של עיר הבירה, עד ימיו הערים לא נבנו לפי תכנון מראש.
הרחובות הראשיים היו מקבילים ורחובות צדדיים חצו אותם בזווית ישרה.
שושלת חמורבי האריכה ימים אחריו והתקיימה למשך יותר מ-150 שנה.
כוכב הלכת המינורי 7207 Hammurabi נקרא על שמו.
חמור חדש הוא משחק ילדים.
במהלך המשחק אחד הילדים עומד כפוף, ברכיו ישרות, וידיו נתמכות על ירכיו להשגת יציבות.
מטרתו להוות מכשול למעבר יתר המשתתפים.
יתר הילדים מנסים לעבור את המכשול על ידי ריצה, זינוק מקו מסומן, הנחת שתי כפות הידיים על גבו של המכשול, ופישוק הרגליים משני עבריו.
אופן מעבר המכשול דומה לטכניקה המשמשת בהתעמלות לצורך מעבר חמור הקפיצות.
לאחר שכל הקבוצה סיימה לעבור את המכשול, מתרחק החמור מקו הזינוק מעט.
כאשר אחד מחברי הקבוצה נכשל במעבר המכשול, הוא מחליף את החמור.
המשחק אינו מתאים לקבוצות מעורבות-גודל, בגלל המעמסה הפיזית המוטלת על ילד קטן המשמש כחמור חדש.
כמו כן, הוא אינו מתאים לקבוצה בה יכולותיו הגופניות של אחד המשתתפים פחותות משמעותית משל חבריו, מכיוון שאותו משתתף ימצא עצמו בדרך כלל בתפקיד המכשול, ולא ישפר את יכולותיו.
משחק זה מהווה יחידה בסיסית של המשחק סוס ארוך מבחינה אתלטית.
מן הבחינה החברתית, במשחק זה משחק כל יחיד נגד הקבוצה, בעוד שבמשחק סוס ארוך משחקות שתי קבוצות זו נגד זו.
יחסים כאלה בין משחקים קיימים בין משחקים נוספים, למשל בין גרסאות משחקי המחניים.
שמות אחרים של המשחק: חמור קצר, סוס קצר, אסומניה אבודניה.
המשחק מוזכר ב"שיר השכונה" של חיים חפר בביצועה של להקת התרנגולים בכינוי אָסוּמָנְיָה אָבּוּדָנְיָה.
בירושלים מכונה המשחק סְמֶל, (כנראה שיבוש של "השמאל") ואז גם קוראים המשתתפים "סמל" בעת מעבר המכשול, שכן בתום כל סיבוב מתרחק החמור צעד אחד מנקודת הקפיצה, כדי להקשות את המעבר.
המשחק מוזכר בשם זה בשירו של יוסי בנאי, "אני וסימון ומואיז הקטן".
חברי הקבוצה הקופצים מעל לחמור בדרך כלל ממוספרים.
הקופץ הראשון הוא "מספר אחת", הקופץ השני הצמוד אליו בטור העורפי "מספר שתיים" וכו'.
כאשר אחד הקופצים נכשל במעבר החמור הוא מחליף את החמור, והחמור עצמו הופך להיות הקופץ האחרון.
שאר הקופצים שהיו מאחורי הקופץ שנכשל מתקדמים במיקום אחד בטור.
"מספר אחת" הוא הקופץ שרשאי לקבוע סיבוב קפיצה מיוחד שבו על הקופצים מוטלת מטלה נוספת מלבד מעבר המכשול.
שמות הסיבובים ש"מספר אחת" יכול לקבוע:
חביות - כאשר כל קופץ לאחר שעבר את המכשול נצמד לאחר הקפיצה לחמור ויוצר ביחד עמו חמור ארוך יותר.
סיבוב "חביות" על פי רוב גורם לפסילה של הקופץ הרביעי, החמישי או השישי ולכן זו יכולה להיות שיטה של מספר אחת להחליף את החמור בחמור אחר.
חביות קטנות - כמו חביות אבל הקופצים מסתדרים על ברכיהם בתנוחה עוברית עם ראש צמוד לרצפה ואסוף אל החזה.
הקפיצה מעליהם תהיה באמצעות ניתור ולא על ידי תמיכת כפות הידיים בגב החמור.
טנקים נופלים מהשמים - כל קופץ צריך ליפול עם ישבנו על גב החמור במקום לקפוץ מעליו.
זו עלולה להיות שיטה של מספר אחת לגרום לחמור לסיבוב לא נוח או אפילו לגרום לו סבל, אף על פי שלפעמים יש קופצים שנכשלים בסוג כזה של קפיצה ובכך גורמים להחלפת החמור.
מים- קפיצה מהירה של כל הקופצים בזה אחר זה מעל החמור.
אם ילד מסוים לא קפץ מיד אחרי זה שלפניו, הוא נפסל ויהפוך לחמור.
עמודים - כל קופץ נעמד במקומו לאחר שקפץ ובכך מקשה על הקופץ הבא שמחפש לו זווית קפיצה שונה שאינה חסומה.
גם שיטה זו מאפשרת ל"מספר אחת" להחליף את החמור.
טיולים בארץ - כאשר הראשון קופץ ואומר "טיולים בארץ" האחרים קופצים אחריו, רצים אחריו ומחקים את כל תנועותיו.
כאשר הרץ אומר סטופ (STOP) כל הרצים עוצרים ונעמדים במקום, ולכולם יש שלושה צעדים על מנת להתקרב אל החמור; מי שלא מגיע, או לחלופין עובר את החמור, נפסל.
כאשר קופצים מעל החמור חייבים להגיד "חזרנו מהטיול " צעד זה קריטי כי מי שלא אומרו נפסל.
המשחק מלווה ברמת כאב מסוימת ל"חמור", אך יש המוסיפים על כך התעללויות מכוונות, שאינן קשורות לפעילות האתלטית במשחק.
בחלק מהגרסאות ישנו "עונש" על פרישה של החמור מהמשחק: למשל "יום הולדת" שבו שאר המשתתפים מכים את החמור לרקע שירת פזמון.
חמזה בן עלי (ערבית: حمزة بن عليّ),(985-???) אחד מבין מפיצי הדת הדרוזית בתחילת דרכה.
על פי האמונה הדרוזית, בתקופתו של אלחאכם באמר אללה, הח'ליף השישי של השושלת הפאטמית במצרים, הופיעו ארבעה מבשרים שונים, כשהשלושה הראשונים ביניהם הכינו את הקרקע להגעתו של המבשר הרביעי, הגדול מכולם, חמזה בן-עלי.
כשהיה בן-עלי בן 20 בא לחצרו של אל-חאכם באמר אללה והתקבל מיד על ידי המושל.
בשנת 1017 הכריז אל-חאכם באמר אללה על חמזה בן-עלי כאימאם של "דת המווחדון".