tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ע"ש (ת"א) 512/88 פלוני נ' מדינת ישראל (1988) (הליכי הדיון בוועדה הפסיכיאטרית).
בש"פ (י-ם) 84/96 ספירו נ' מדינת ישראל (1996) (פסילת איסור על משלוח מכתבים לשופטים כתנאי לשחרור בערובה).
ת"א (ת"א) 1558/06 המכללה האקדמית תל אביב-יפו נ' מקיטון (2007) (הזכות להפגין מול בתים פרטיים).
עת"ם (ת"א) 1317/08 שב"י - שחרור בעלי חיים ישראל נ' עיריית ראשון לציון (2011) (חוקיות איסור גורף על הצבת דוכני הסברה).
עת"ם (חי') 47393-08-19 מחאג'נה נ' ראש עיריית אום אל פחם (2019) (אי חוקיות החלטת ראש העירייה לבטל את הופעתו של הראפר תאמר נפאר).
עת"ם (ת"א) 56535-12-21 ריב נ' ראש עיריית רמת-גן, כרמל שאמה הכהן (אי חוקיות הוראת ראש עירית רמת-גן להסיר ציור מתערוכה במוזיאון רמת-גן).
דן יוהס (נולד ב-16 באוגוסט 1947 בהונגריה) הוא מלחין ישראלי, המייסד של אנסמבל המאה ה-21 ומנהלו האמנותי.
דן יוהס נולד סיים לימודי פסנתר וקומפוזיציה באקדמיה למוזיקה בתל אביב בשנת 1968 בהדרכתם של מרדכי סתר, אלכסנדר אוריה בוסקוביץ' ועדן פרטוש.
בשנים 1973 - 1974 למד מוזיקה אלקטרונית וקומפוזיציה בבית הספר למוזיקה 'גילדהול' בלונדון.
בעברו היה נגן טובה בתזמורת הסימפונית ירושלים.
מאז שנות ה-70 מבוצעות יצירותיו הקאמריות והתזמורתיות על ידי מיטב הגופים המבצעים בארץ ובעולם, ביניהם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הקאמרית הישראלית, הרביעייה הישראלית, רביעיית ארדיטי, סולני שטוטגרט, אנסמבל מודרן, וכן אנסמבלים והרכבים רבים באירופה, אסיה (יפן, קוריאה, סין) קנדה וארצות הברית.
יוהס זכה פעמיים בפרס אקו"ם ליצירה המוגשת בעילום שם (1987, 2001).
ב-1988 קיבל את פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים.
ב-1998 הוענק לו פרס ליברסון (בתחרות בעילום שם) עבור יצירתו אלגיה לתזמורת.
בשנת 2007 זכה בפרס אקו"ם על מפעל חיים וכן בפרס רוזנבלום לאמנות מטעם עיריית תל אביב-יפו.
בשנת 2008 זכה בפרס היוקרתי למלחינים מטעם קרן קוסביצקי וספריית הקונגרס בוושינגטון, אחד הפרסים הבינלאומיים החשובים ביותר לקומפוזיציה.
בשנת 2009 קיבל את פרס לנדאו מטעם מפעל הפיס ובאותה שנה זכה גם בפעם השנייה בפרס ראש הממשלה.
בשנת 1991 הקים יוהס את אנסמבל המאה ה-21. ב-2001 הקים ביפו את 'התיבה' – המרכז למוזיקה ואמנות עכשווית.
דן יוהס היה בעבר יושב ראש איגוד הקומפוזיטורים בישראל.
"אפיזודות" לטרומבון סולו, ייצגה את ישראל בפסטיבל "החברה הבינלאומית למוזיקה בת זמננו" (ISCM) בבריסל, בלגיה, בשנת 1981, בנגינת בנימין סלוחין.
"פרלוד לתזמורת" בסגנון א-טונאלי חופשי, ביצוע בכורה התזמורת הפילהרמונית הישראלית, 1983.
"ישויות" לשנים-עשר סולנים, אף היא בסגנון א-טונאלי חופשי אך יש בה מרכזים טונאליים.
בוצעה בנגינת התזמורת הקאמרית הישראלית, 1986.
"ארבעה שירי פוגל", לאלט ולהרכב קאמרי.
ביצוע בכורה באנסמבל מוזיקה נובה, עם הזמרת מירה זכאי, 1988.
"האש וההרים", קנטטה לתזמורת סימפונית, סולנים, מקהלה מעורבת ומקהלת ילדים.
"פנטזיה לקלרינט", 1988, ביצוע בכורה בינואר 1989, גרשון דמבינסקי, קלרינט ושרה ינובסקי-טל, פסנתר במסגרת "מוזיקה עכשיו" במוזיאון תל אביב לאמנות.
רביעייה לפסנתר, קלרינט, כינור וצ'לו, ביצוע בכורה מיועד ל-13 ביוני 2007.
אלגיה לתזמורת סימפונית בביצוע התזמורת הסימפונית ירושלים זכתה בפרס ליברסון, 1998
פרס אקו"ם 1987 ליצירה "ארבעה שירי פוגל".
פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים 1988
פרס אקו"ם למפעל חיים למלחינים לשנת 2007.
פרס עיריית תל אביב-יפו 2007
פרס קוסביצקי וספריית הקונגרס 2008
פרס אקו"ם למוזיקה קונצרטית וספרות לשנת 2015. פרס ע"ש מנחם אבידום על הישג השנה על יצירתו "Repercussions".
דן לנר (29 במרץ 1922 – 16 במרץ 1988) היה מצנחני היישוב, מפקד בפלמ"ח, אלוף בצה"ל ומפקד אוגדה 210 במלחמת יום הכיפורים.
נולד באוסטריה בשם ארנסט לינר, היה חבר בארגון הנוער הציוני בלאו וייס.
בשנת 1938, לאחר סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית נמלט מהמדינה.
בשנת 1940 עלה לארץ ישראל, ונמנה עם מקימי קיבוץ נאות מרדכי.
בשנת 1941 התנדב לפלמ"ח וגויס למחלקה הגרמנית, שהתאמנה לפעולות מאחורי קווי הצבא הנאצי במלחמת העולם השנייה.
לאחר אימונים בקורסי מודיעין, קשר, צניחה וחבלה של הצבא הבריטי, ולאחר המתנה ארוכה בקהיר, לנר הוצנח באפריל 1944 בתחומי סלובניה סמוך לגבול האוסטרי תחת שם הכיסוי סגן דן גאטוני.
לאחר שהגרמנים תקפו את הפרטיזנים היוגוסלביים אליהם חבר בחבל שטיריה, הוא הופרד מיתר חבריו, שהוצאו להורג מיד, וציפה לאותו גורל לאחר שייחקר.
רק הסחת דעת רגעית מצד שוביו אפשרה לו להימלט.
לאחר הבריחה הוא חבר לפרטיזנים סלובניים בפיקודו של טיטו ולחם איתם.
הוא העביר מודיעין מדיני וצבאי מפורט למפקדת שירות המודיעין הבריטי בבארי, איטליה.
במסגרת זו הוא זיהה מטרות תעשייתיות עבור גיחות הפצצה של מטוסי בעלות הברית ודיווח על הנזק שנגרם.
נוסף על כך פעל לנר כקצין קישור ליחידות הפרטיזנים, הכשיר אותן בשימוש בכלי הנשק וחומרי הנפץ שהוצנחו עבורן, וסייע בשחרור שבויי מלחמה שנכלאו במחנה מעבר לגבול האוסטרי.
לאחר תום המלחמה חזר לארץ ישראל.
עם חזרתו דיווח "אני מאמין שהצלחתי במשימה שקיבלתי מן הבריטים אבל נכשלתי במשימה שההגנה שלחה אותי אליה, כי לא מצאתי אף שריד לקהילות היהודיות ביוגוסלביה".
בשנת 1946 עבר לנר קורס מפקדי מחלקות של הפלמ"ח.
בהמשך מונה למפקד הגדוד הראשון של הפלמ"ח, ועם פרוץ מלחמת העצמאות פיקד עליו בקרבות משמר העמק.
לנר נותר בתפקיד מפקד הגדוד גם לאחר הקמת חטיבת יפתח, לחם בחזיתות הצפון, המרכז והדרום, בין השאר בקרבות מלכיה.
לאחר סיום המלחמה נשאר בשירות קבע, ועמד לצד ראובן שילוח ומשה דיין בראש משלחת לשיחות על הסכם הפסקת האש עם ירדן.
בשנת 1950 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד חטיבת גולני, אך כעבור שנה פרש משירות סדיר בצה"ל וחזר לעבוד בקיבוצו, נאות מרדכי.
במסגרת שירות המילואים בשנים 1951–1964, פיקד על חטיבת החי"ר 18 והסב אותה לחטיבה ממוכנת 45.
בשנת 1965 שב לשירות קבע ומונה לראש מטה פיקוד צפון.
בתפקיד זה שירת במלחמת ששת הימים.
לאחר המלחמה היה מיוזמי ההתיישבות היהודית בקיבוצי הגולן וסיפק לה סיוע בתמיכת אלוף פיקוד הצפון, דוד אלעזר.
ביוני 1970 הועלה לדרגת אלוף ומונה למפקד אוגדה 252, עמה לחם במלחמת ההתשה.
בתפקידו זה הקפיד על מלאכת הסברה מקיפה בין חיילי המעוזים של קו בר-לב, לגבי חשיבות ומשמעות השהייה במקום.
בשנת 1972 פרש סופית משירות קבע והפך לחקלאי בקיבוצו נאות מרדכי.
במלחמת יום הכיפורים היה מפקד אוגדת מילואים 210, שבנייתה החלה מספר חודשים בלבד לפני פרוץ הקרבות במסגרת כוננות כחול לבן.
האוגדה שבפיקודו נכנסה ללחימה בגזרת רמת הגולן כבר ב-7 באוקטובר, ומילאה תפקיד מכריע בבלימת המתקפה הסורית במרכז הרמה, ולאחר מכן בחיסול כיס חושניה.
ב-11 וב-12 באוקטובר השתתפה האוגדה בהבקעת מערך ההגנה הסורי בצפון רמת הגולן וביצירת המובלעת הישראלית בשטח סוריה.
ב-12 באוקטובר פיקד לנר על מארב שריון בו הושמדה חטיבה עיראקית.
עד סיום המלחמה בלמה האוגדה שורה של התקפות נגד של חיל המשלוח העיראקי ושל יחידות מצבא ירדן על האגף הדרומי של המובלעת.
על שמו קרויים רחובות בתל אביב ובית שמש.
לנר היה נשוי לתרצה (נפטרה ב-2025), אב לבן ושתי בנות.
נפטר בשנת 1988, והובא למנוחות בבית העלמין שבקיבוץ נאות מרדכי.
דן לאור (10 בדצמבר 1944 – 7 במאי 2023) היה חוקר ספרות עברית ישראלי, פרופסור לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב, ומופקד הקתדרה לתרבות עם ישראל בזמננו על שם יעקב ושושנה שרייבר.
ספריו ומאמריו הרבים מתמקדים בספרות העברית החדשה, תוך מתן דגש על חקר יצירותיהם של הסופר שמואל יוסף עגנון והמשורר נתן אלתרמן.
גישתו מתאפיינת בבחינה ובניתוח של שירה וסיפורת לאור הקשרים היסטוריים, פוליטיים וביוגרפיים.
לאור נולד בירושלים בשם דן לאופר, להילדה ולכירורג הילדים פרופ' אברהם לאופר, וגדל בשכונת רחביה.
בשנים 1965–1975 למד ספרות עברית, ספרות אנגלית וספרות השוואתית באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם קיבל תואר דוקטור בהנחיית פרופ' רוברט (אורי) אלטר.
בשנים 1965–1971 היה עורך בכיר במחלקת החדשות של קול ישראל.
בשנת 1967 מחק מהקלטת נאום ראש הממשלה לוי אשכול לפני מלחמת ששת הימים את הקטע המגומגם שלו.
לאור לימד והדריך באוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת קליפורניה, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ומשנת 1979 לימד באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1996–2000 כיהן כראש החוג לספרות עברית באוניברסיטה זו, ובשנים 2000–2004 כדיקן הפקולטה למדעי הרוח.
בין השנים 2015–2020 כיהן לאור כראש המרכז למורשת היהדות ע"ש צימבליסטה באוניברסיטת תל אביב.
מלבד ספריו ומאמריו פרסם שורה ארוכה של מאמרי ביקורת בעיתונות היומית והספרותית.
ספריו הבולטים בחקר הספרות הם: הביוגרפיה של ש"י עגנון, "חיי עגנון" (1998), הביוגרפיה המלאה של נתן אלתרמן (2013), שהיא הביוגרפיה המקיפה הראשונה שנכתבה על אלתרמן והמחקר המקיף ביותר על חייו עד כה והביוגרפיה של דוד פוגל (2023).
קובץ מאמריו שפורסם ב-2009 תחת הכותרת "המאבק על הזיכרון"כולל פרשנות נרחבת על האופן בו התנהל וממשיך להתנהל הפולמוס על הציונות, כפי שעולה מתוך "הצומת בין ספרות חברה ותרבות" כהגדרתו.
בקובץ התייחסויות ליוצרים חשובים, מדוד שמעוני וש"י עגנון, ועד אהרן אפלפלד, אורי צבי גרינברג ועמוס עוז.
על פועלו בחקר הספרות זכה לאור בכמה פרסים, בהם:
פרס יצחק בן-צבי לחקר תולדות ארץ-ישראל (1998) (על הביוגרפיה המקיפה שכתב על שי עגנון)
פרס היצירה לסופרים ומשוררים (2013).
דן לאור התגורר בשכונת רחביה בירושלים.
היה נשוי לפרופ' ליהי יריב-לאור, סינולוגית מהאוניברסיטה העברית בירושלים ובתו של יוסף יריב, ואב לארבעה בנים.
בנו דוד הוא קונדיטור והבעלים של קונדיטוריית "דוד לאור".
בנו יצחק הוא יוצר תיאטרון, המשמש שחקן, מחזאי ובמאי בתיאטרון האינקובטור.
השופר והחרב: מסות על נתן אלתרמן, הוצאת הקיבוץ המאוחד ומוסד אלתרמן, 1984.
אורי ניסן גנסין: מחקרים ותעודות (עורך, עם דן מירון), הוצאת מוסד ביאליק, 1986.
"שתי הדרכים", מרשימותיו של אלתרמן, 1989.
ש"י עגנון: היבטים חדשים, הוצאת ספרית פועלים, 1995.
חיי עגנון: ביוגרפיה, הוצאת שוקן, 1998.
ש"י עגנון, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, סדרת גדולי הרוח והיצירה בעם היהודי, 2008.
המאבק על הזיכרון: מסות על ספרות, חברה ותרבות, הוצאת עם עובד, ספרית אפקים, 2009.
אלתרמן, הוצאת עם עובד, ספרית אפקים, 2013.
בקרון החתום - פרשת חייו, נדודיו ומותו של המשורר דוד פוגל, עם עובד, ספרית אפקים, 2023.
דן לאור ודב סדן, מאסף מוקדש ליצירת חיים הזז (ירושלים : אגודת הסופרים העבריים בישראל, תשל"ח) בשיתוף
דן לאור, יונתן רטוש: מבחר מאמרי ביקורת על יצירתו (תל אביב: עם עובד, תשמ"ג 1983)
דן לאור, חיים הזז האיש ויצירתו: דברים שנאמרו במלאת עשר שנים לפטירתו (ירושלים: מוסד ביאליק, (תשמ"ד 1984)
דן לאור ודן מירון, אורי ניסן גנסין: מחקרים ותעודות (ירושלים: מוסד ביאליק, תשמ"ו 1986)
דן לאור, רחל סטפק, יגאל שוורץ, אהבה עד כלות: חילופי מכתבים בין המשורר דוד פוגל לבין רעייתו עדה נדלר-פוגל, תרגום: יעקב גוטשלק, אביבה שר־מעייני, ארנו בר (כנרת זמורה-ביתן, 2019)
דן כספי (1 בדצמבר 1945 – 22 בינואר 2017) היה פרופסור במחלקה לתקשורת באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ויושב-ראש האגודה הישראלית לתקשורת בין השנים 1995–1999.
לאורך כל דרכו המקצועית, שילב כספי פעילות מחקרית עם פעילות ציבורית ופעילות פובליציסטית תוססת וענפה, אשר במהלכה פרסם מאות מאמרים בעיתונות היומית והמקוונת, לרבות שני טורים קבועים במקומון ירושלמי ובירחון איגוד המפרסמים בישראל "אותות".
כספי פרסם טור באתר "העין השביעית", וטור במדור הדעות של ynet וניהל את בלוג דן בתקשורת ב"הארץ" עד ליום מותו.
דן כספי (לשעבר קספו Casapu) נולד בסווני (Saveni) שבצפון מולדובה, רומניה.
עלה לארץ עם הוריו בשנת 1960, בגיל 14. על אף המוגבלות הפיזית, שיתוק מוחין, השתלב כספי במערכת החינוך הרגילה הן בעיר מולדתו והן במערכת החינוך הישראלית.
כספי סיים את לימודי התיכון בבית הספר מקיף א' באר שבע, בהנהלתה של ד"ר פועה מנצ'ל.
במחצית שנות השישים, החל כספי את לימודיו לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים, בחוגים למדע המדינה ולסוציולוגיה, והמשיך לתואר שני בחוגים למדע המדינה ולתקשורת.
עבודת המחקר שלו לקבלת תואר דוקטור נעשתה בהנחייתם של אליהוא כ"ץ, חתן פרס ישראל, ועמנואל גוטמן.
המחקר עסק בתפיסתם של חברי הכנסת את דעות הציבור לעומת הדעות הריאליות הרווחות באוכלוסייה תוך השוואה ביניהן לבין דעות חברי הכנסת.
אחר קבלת הדוקטורט בשנת 1976, יצא כספי לשנת השתלמות בתר-דוקטורט במכון הטכנולוגי במסצ'וסטס, MIT, שבבוסטון, שם עשה במחיצתו של פרופסור איתיאל דה-סולה פול.
במחצית שנות השמונים, עבר כספי לאוניברסיטה הפתוחה, בה פיתח את תחום לימודי התקשורת.
כספי כתב וערך, בהיותו באוניברסיטה הפתוחה, סדרת ספרי לימוד, ששימשה שנים רבות בסיס בתוכנית הלימודים בתקשורת במוסדות להשכלה גבוהה, במכללות ובבתי ספר שונים.
בשנת 2000 שב כספי לבאר שבע, כדי לתת כתף בהקמת המחלקה לתקשורת באוניברסיטת בן-גוריון.
הוא כיהן כראש המחלקה לתקשורת וראש מרכז בורדה לתקשורת חדשנית בין השנים 2004–2009. באפריל 2013 נערך באוניברסיטת בן-גוריון יום עיון על "מעברים בתקשורת" לכבודו של כספי לרגל יציאתו לשבתון בטרם פרישתו לגמלאות.
כספי היה נשוי לדליה ולהם בת וארבעה נכדים.
נפטר ב-22 בינואר 2017. נטמן למחרת בבית העלמין באבן יהודה.
כספי מילא מספר תפקידים אקדמיים וציבוריים:
חבר במועצה האקדמית של מכללת הדסה בירושלים.
ראש המחלקה לתקשורת וראש מרכז בורדה לתקשורת חדשנית, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (2004–2009)
חבר במועצה המדעית של דו-שנתון "קשר", אוניברסיטת תל אביב (2005)
נשיאה המייסד של האגודה הישראלית לתקשורת (1996-1999)
יועץ אקדמי, תיק תקשורת – שבועון הטלוויזיה הלימודית לענייני תקשורת אלקטרונית (1991 - 1993)
יועץ אקדמי בכותרת – בית-ספר לעיתונאות ולתקשורת (1992 - 1993)
יועץ למשרד החינוך, התרבות והספורט בהכנת תוכניות לימודים ייחודיות על תקשורת המונים (1986 - 1992)
מייסד ועורך מדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים – כתב העת הישראלי במדע המדינה (1971 - 1986)
תחומי התמחותו של כספי היו תקשורת המונים, תקשורת ופוליטיקה, דעת קהל ותעמולה, מוסדות תקשורת, תקשורת מקומית, תקשורת מיעוטים, רגולציה בתקשורת, מערכות בחירות.
כספי כתב למעלה מ-20 ספרים בתקשורת ועשרות מאמרים מדעיים בעברית, באנגלית וברוסית.
ביניהם ספר ילדים בשם אבא של ענבל.
בתחילת שנות התשעים התפרסם ספרם המשותף של כספי ושל יחיאל לימור "המתווכים", ספר ששימש כאחת מאבני היסוד בהוראה ובהבנת מקומם ועוצמתם של אמצעי התקשורת בישראל.
דן כספי, מעבר למראה: מפת התקשורת בישראל, באר שבע, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2012.
דן כספי, סדר יום: תקשורת, חברה ופוליטיקה, תל אביב, רסלינג, 2011
דן כספי, תקשורת ופוליטיקה בישראל, תל אביב, מכון ון-ליר והקיבוץ המאוחד, 2007
דן כספי, סליחה, תקלה, דעיכתה של רשות השידור, מבשרת ציון, הוצאת צבעונים, 2005
דן כספי, תמונות בראש: דעת קהל ודמוקרטיה, תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 2001
דן כספי ויחיאל לימור, אמצעי תקשורת המונים בישראל, תל אביב, האוניברסיטה הפתוחהיחיאל לימור, 1998דן כספי, ממשל ופוליטיקה בישראל / תקשורת ופוליטיקה, יחידה 10, תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה 1997
דן כספי, תקשורת ודמוקרטיה בישראל, תל אביב, מכון ון-ליר והקיבוץ המאוחד, 1997
דן כספי ויחיאל לימור, תקשורת המונים: מוסד התקשורת - היבטים תאורטיים, ארגוניים ותפקודיים; כרך ג'/יחידות 8–10, תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 1996
דן כספי, תקשורת המונים: זרמים ואסכולות מחקר, תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 1995
דן כספי, תקשורת המונים: השפעות של תקשורת המונים, הקהל של תקשורת המונים, כרך ב'/יחידות 5–7, תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 1995
אמצעי התקשורת המודפסים, קולנוע רדיו וטלוויזיה, כרך א'/יחידות 1–4, תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 1993
דן כספי ויחיאל לימור, המתווכים: אמצעי התקשורת בישראל 1948-1990, תל אביב, עם עובד/סדרת אשכולות, 1992
נושאים בולטים שבהם עסק במאמריו העיתונאיים
כספי היה מתנגד חריף וותיק לתאגידי התקשורת המשפחתיים בישראל, והזהיר נחרצות מפני הקשר בין הון, לעיתון ולשלטון.
במיוחד התריע מפני עליית כוחם של "ברוני תקשורת" הניצבים בראש תאגידי התקשורת האלה.
בתחילת שנות התשעים נרתם כספי למאבק הציבורי נגד הבעלות הצולבת של "ברוני התקשורת" והשתלטותם על ערוצי השידור בטלוויזיה.
בהקשר זה, טבע כספי מושג באחד ממאמריו, "האזרח נ.מ.",(חדשות, 8 באוקטובר 1992), על משקל "האזרח קיין", והמושג הפך, בעקבות פרסום המאמר, לכינויו של מו"ל ידיעות אחרונות, נוני מוזס.
במחצית שנות התשעים, חשף כספי את תופעת האלימות כלפי נשים גם בחוגי האקדמיה, כאשר הפר שתיקה מתמשכת של עמיתיו ופרסם במוסף "הארץ" רשימה בשם "אל תפנו אליו"("אנשים בחזית", 27 בינואר 1995).
שני המאמרים פותחים וחותמים את ספר המאמרים שלו סדר יום.
דן לסרי (מכונה דני, נולד ב-1964 תשכ"ד) הוא סופר, פילוסוף ואיש חינוך ישראלי.
ממובילי זרם החינוך הדיאלוגי בישראל.
לאחר שירותו הצבאי, עסק לסרי בהוראה.
ב-1991 לימד בבית הספר הדמוקרטי בחדרה, אך עזב לאחר שנים ספורות את בית הספר.
בשנת 1995 נפתח בהובלתו של לסרי "מיתר", בית הספר הדיאלוגי הראשון בארץ, שהתחיל בקיבוץ בית אורן שליד חיפה (כיום בי"ס מיתר ממוקם בכפר גלים), והוא שימש כמנהלו למשך מספר שנים.
בעקבות זאת הוקמו מספר בתי ספר דומים בארץ, בהם "באר" בשריגים ואחר כך בקיבוץ רבדים, בית הספר הדיאלוגי "שיח" ביישוב בית העמק, "הבית העגול" בחדרה ובתי ספר דיאלוגיים במודיעין, בירושלים ובשדה צבי בצפון הנגב.
לאחר מספר שנים הקים לסרי את "האקדמיה הדיאלוגית" לנוער בגילאי תיכון ואת "האקדמיה הדיאלוגית" למבוגרים, שתי מסגרות שמטרתן לתת מענה לנוער המעוניין בלמידה חופשית ודיאלוגית ולמבוגרים המעוניינים ללמוד מתוך רצון ובאופן השונה מהגישה האוניברסיטאית.
לסרי עוסק במחקר פסיכולוגי, תרבותי וחינוכי, ובכתביו באים לידי ביטוי רעיונותיו שנחשבים לעיתים פורצי דרך וחוץ-ממסדיים.
כיום עוסק לסרי בעיקר בכתיבה, בייעוץ לבתי ספר, ובהדרכת מבוגרים בכלל והורים בפרט בתהליך החינוך הדיאלוגי.
לסרי שאב את דעותיו מנושאי דגל החינוך החלופי בעולם, כולל חינוך ביתי ושיטות חינוך מאליו, ולפיהם הלמידה קורית אך ורק בהשתתפות פעילה של הלומדים.
לסרי מרחיב תפיסה זו ומדבר על הויה של חברה משותפת בה המשתתפים (במקרה של בית ספר דיאלוגי לילדים: המבוגרים והילדים) עוסקים יחדיו בהתפתחות רגשית מחשבתית ולימוד יכולות חדשות, כאשר חברת המבוגרים וחברת הילדים מזינים האחד את השני.
במשך השנים, לסרי תיאר זאת כ"חינוך ביתי במקום משותף".
עיקר תפקידו של בית הספר הדיאלוגי הוא להעצים את המשתתפים בו, לפתח אצלם את הקשב החברתי והחברות, תוך שאיפה לשיפור תמידי.
מכיוון שהם עוסקים בדברים המעניינים אותם ומעסיקים אותם, הם נוטים להתמיד במשימות הרבה מעבר לגבולות הזמן והמקום של בית הספר, והופכים לאנשים רחבי דעת ומומחים ומנוסים בתחומים אליהם הם פונים כבר בגיל צעיר.
מקום מסוג זה הוא מקום מזמין להורים כחלק בלתי נפרד מבית הספר, ואכן אחוז התנדבות ההורים להפעלות שונות בדרך כלל גבוה, ואלו מביאים אתם מגוון רחב של מומחיות, ידע ועניין ובכך מרחיבים עוד יותר את האופק למשתתפים.
לשם כך קיימת תשתית מינימלית של כללים, כמו מפגש יומי (או מפגש פתיחה וסיום יום במקום), ותהליך גישור מובנה במקרה של התגלעות סכסוכים.
רעיון החינוך הדיאלוגי התפתח בחלקו מתוך דחיית דגם החינוך התעשייתי, בו תלמידים יושבים על פי שעון בפני מורה ה"מעביר" מידע אליהם.
בבית הספר הדיאלוגי יש בדרך כלל פעילות סביב נושאים, ועניין, של הצוות וגם של התלמידים.
הפעילות יכולה להצריך עזרים מקצועיים, יציאה מתחום בית הספר והזמנת מומחים, הכל לפי היכולת והעניין של המשתתפים: הילדים והצוות.
החינוך הדיאלוגי רואה את התהליך כעיקר עיסוקו ולא את התוצרים.
תערוכות, תצוגות, עבודות גמר, דוחות כתובים, סיפורים ואפילו לחנים הם תוצרים של האתגר שאותו בחרו הילדים והמבוגרים עצמם, ולא רף שנקבע בידי צוות.
החינוך הדיאלוגי גם כופר בתועלת תהליכי הכימות, התעודות והציונים של מערכת החינוך, ולכן בדרך כלל גם אין נערכים בו מבחנים.
בשונה ממערכת החינוך השגרתי, בבית הספר הדיאלוגי אין בדרך כלל שיעורים פרונטליים, אין "תוכנית לימודים", אין "חומר" שנלמד, ואין מערכת שיעורים או סדר יום קבוע על פי השעון, למעט שעת הגעת הצוות ופיזורו, ובהתאם להחלטות המתקבלות יחדיו, גם מפגש פתיחה וסיום יומיים וארוחות משותפות.
החלטות אינן מתקבלות בהצבעה אלא בהסכמה מלאה, כאשר המתנגדים מוכנים להסיר את התנגדותם, או לפחות להימנע ממנו.
החלטה בהצבעה על פי רוב תתקבל אם מראש כולם הסכימו לשיטה זו בנושא הנידון.
זהו הבדל מהותי נוסף בין בית הספר הדיאלוגי ל"בתי ספר דמוקרטיים".
בשנים הראשונות לסרי קרא לשיטת החינוך הזו "חינוך משמעותי" - כשהכוונה שנושאי ה"חניכה" משמעותיים לילד המשתתף בחינוך זה וגם למבוגר, איש הצוות, ההורה או המתנדבים.
היות שאין דוגמה או סגנון חיים שולט המוצג לילדים, אלא הדוגמה האישית היא המובילה, נוצר כבוד לתרבות ההורים והצוות, ולסביבה תוך התחשבות באחרים.
אופי זה איפשר אוכלוסייה ממגוון רחב של סביבות ותרבויות.
בשנותיה הראשונות בבית הספר מיתר בבית אורן השתתפו ילדי קיבוץ חילונים, בני עניים ועשירים מחיפה, יהודים דתיים לאומיים, ואף דרוזים ומוסלמים.
בהמשך חברו לדני אנשי חינוך ממגזרים שונים ומכל רחבי הארץ, ואף ביהודה ושומרון.
בסיועו של לסרי, בשנת 1999 הוקם בית הספר "באר" לחינוך משמעותי ברוח יהודית - בו השתתפו הורים חילונים ודתיים בבית ספר באזור בית שמש.
בית הספר נדד עם השנים בין גבעת ישעיהו, קיבוץ צרעה, שריגים ולבסוף קיבוץ רבדים.
מעט אחרי הקמת באר קם בית ספר דיאלוגי ביישוב בת עין בניהולו של איש החינוך אבינעם מימון, לאחר תקופת חניכה עם לסרי בבית אורן.
בתחילת שנות ה-2000 קמו גני ילדים, בתי ספר ומקומות לימוד למבוגרים על פי חזונו של לסרי, בבנימינה, בחדרה, בבאר שבע, כפר גלים, בכרמיאל ובשדה צבי בצפון הנגב.
בשנים הראשונות להתהוותו ובמיוחד משנת 1994 בעידודו של שר החינוך אמנון רובינשטיין תמך משרד החינוך חלקית בבתי הספר הללו (ובמקביל גם בחינוך הביתי דרך מסגרת "החינוך המוכר ושאינו רשמי" - שמקורו בחינוך החרדי.
אך עם פרישתה של האחראית על תחום זה עקב מחלה קשה, וביתר עוז עם כניסת השר יוסי שריד לתפקידו, החלט שמשרד החינוך אינו תומך ביוזמות הוריות, והוערמו קשיים על בתי ספר אלו.
לסרי נעזר בשותפים הרבים לדרכו מבין ההורים, בהתנהלות המנהלית והכספית מול משרד החינוך.
בחלק מיוזמות אלו התגייסו הורים על מנת לממן את השתתפותם של ילדים להורים חסרי אמצעים במקומות אלו.
על מנת לקיים את המקום בהתאמה ושיתוף פעולה, קיים בחינוך הדיאלוגי תהליך הנקרא "גישור" - למעשה מנגנון הקשבה הדדית ושיחה בין שני אנשים (ילדים או מבוגרים) אשר לא היה מתקיים בלעדיו, בין היתר לצורך פתרון סכסוכים.
כל משתתף במסגרת המקום של החינוך הדיאלוגי אשר חש שפגעו בו יכול לקרוא לגישור, והצד השני חייב להיענות.
מישהו שלישי, מבוגר או ילד שמכירים את תהליך הגישור, משמש מגשר, כאשר תפקידו להזכיר לצדדים שעליהם לדבר אך ורק האחד אל השני.
המגשר אינו צד בוויכוח, ואל לו להתערב.
הקורא לגישור הוא הראשון שמדבר, וכשסיים לטעון את טענותיו אל השני, עליו לברר שהשני הבין את טענותיו, בטרם הוא מתחיל לענות עליהם.
המגשר אז מעביר את רשות הדיבור למתגשר הנקרא, וזה עכשיו שוטח את דבריו, תשובתו או טענותיו הוא בפני הקורא לגישור.
הגישור נמשך עד ששני הצדדים מסכימים שהתהליך הסתיים ואינו נחוץ להם עוד.
בשיח פעיל: המעורבות המשותפת כאלטרנטיבה חינוכית.
מדע בגן הילדים, הוצאת המרכז לחינוך טכנולוגי חולון, 1993
איפה הייתי לפני שנולדתי: פילוסופיה לילדים, שיחות ומעשיות.
מסע אל הלא-נודע : מדע בגיל הרך (ביחד עם קליין משה כמחבר נוסף), 1997, קצרין, הוצאת מחר 98
מיתר - חינוך ברוח דיאלוגית, הוצאת מיתר, 1998
חינוך בביצת ההפתעה, 1998, הוצאת אנסופיה; 2004, הוצאת ליאור שרף - הפצות (חלק ראשון של הספר באתר בית הספר הדיאלוגי)
2004, הוצאת ליאור שרף - הפצות
פינוקיו יורד מהפסים: מחשבות על חרושת הנורמאליות.
באיזה גודל רואה אותנו אלוהים?
אל הממשות, פרדס הוצאה לאור, 2009
מעבר לצריך ולראוי, פרדס הוצאה לאור, 2010
חמישה ימים על שפת האמת, פרדס הוצאה לאור, 2012
הורות לחירות - מבוא להורות דיאלוגית, פרדס הוצאה לאור, 2017
מורה חופשי - פרדס הוצאה לאור 2017
דברים פשוטים - הוצאת תלמוד נפש 2018
מסה על הזוגיות - הוצאת תלמוד נפש 2018
שערי ידידות - הוצאת תלמוד נפש 2020
שפת העשיה - הוצאת תלמוד נפש 2022
"מה זה כסף - דוח ביניים" - הוצאת תלמוד נפש 2024
דניאל "דן" לואיס היה שוער כדורגל וולשי.
בתחילת דרכו שיחק לואיס במועדונים מקומיים באזור של כפר הולדתו מירדיי, לפני שעבר ללונדון והצטרף לקלפטון אוריינט.
פריצתו התרחשה ב-1924 כאשר הצטרף לארסנל מהליגה הראשונה.
הופעת הבכורה שלו במדי ארסנל הייתה במשחק נגד אברטון ב-15 בנובמבר 1924; המשחק הסתיים בניצחון 3 - 2 לטובת ארסנל, ולואיס שיחק בעמדת השוער ב-13 המשחקים הבאים.
הרצף נפסק ב-14 בפברואר 1925 לאחר שלואיס ספג חמישה שערים במשחק בית מול האדרספילד טאון.
לואיס חלק את אפודת השוער הראשון עם ג'וק רובסון וביל הרפר לאחר מינויו של הרברט צ'פמן לתפקיד המאמן ב-1925, אך תוך זמן קצר הפך לשוער הבכיר של ארסנל, בעיקר לאחר עזיבתם של רובסון והרפר ב-1926 וב-1927 בהתאמה.
הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ויילס הייתה בתיקו 3 - 3 מול נבחרת אנגליה ב-12 בפברואר 1927. הוא השתתף בשני משחקים נוספים, שהאחרון שבהם היה התבוסה 0 - 6 לנבחרת אנגליה בסטמפורד ברידג' ב-20 בנובמבר 1929.
שפל הקריירה של לואיס בארסנל היה גמר גביע ה-FA מול קארדיף סיטי ב-1927; היה זה הגמר הראשון של ארסנל, והוא הסתיים בהפסד 0 - 1 בגלל טעות של לואיס.
בדקה ה-74 בעט החלוץ יואי פרגוסון לעבר לואיס, שהיה אמור לעצור את הבעיטה הקלה.
אולם, במהלך הזינוק החטיא לואיס את הכדור ונתן לו מכה במרפקו, שגרמה להסטת הכדור לכיוון השער.
הניצחון הזה היה היחיד של מועדון וולשי בגמר גביע ה-FA.
לואיס האשים את אפודתו החדשה, וטען שהצמר היה יותר מדי עבה מכדי לאפשר לו לתפוס את הכדור כראוי.
לואיס היה השוער הראשון של ארסנל בשלוש העונות שלאחר משחק הגמר.
אולם, כאשר המועדון העפיל לגמר גביע ה-FA ב-1930 לואיס הוחלף על ידי צ'ארלי פרידי, כיוון שהמאמן הרברט צ'פמן חשש שלואיס לא יצליח להתמודד עם הלחץ.
המשחק הסתיים בניצחון 2 - 0 על האדרספילד טאון, והיה זה התואר הראשון בתולדות ארסנל.
הביטחון העצמי של לואיס היה בשפל, ובעונה שלאחר מכן הוא מיעט לשחק בעיקר לאחר החתמתם של ביל הרפר (קדנציה שנייה) וג'רארד קייזר.
הוא השתתף ב-169 משחקים במדי ארסנל בכל המסגרות, ובמאי 1931 הועבר לג'ילינגהאם.
לואיס השתתף רק בשישה משחקים במדי ג'ילינגהאם, וככל הנראה פרש לאחר מכן.
דן לבני (נולד ב־25 בינואר 1936) הוא צייר ומורה לאמנות, הציג תערוכות יחיד רבות בישראל, בגרמניה, בלונדון ובארצות הברית.
לבני גדל בקיבוץ מעוז חיים, בנם של זוג חלוצים ממייסדי הקבוץ.
בשירותו הצבאי היה קצין בפלוגת סיור בחטיבת גבעתי, ובמילואים לאורך השנים השתתף במלחמות ישראל, ואף שירת בגיל מבוגר כקצין חינוך בפיקוד צפון.
הוא סיים את לימודי האמנות והכשרת מורים באקדמיה בצלאל בירושלים ב-1962. בשנים 1970-1971 למד באקדמיה לאמנות סנט מרטין בלונדון, במחלקה להדפסי משי וצבע שמן.
בשנים 1979-1980 למד פילוסופיה באוניברסיטת חיפה.
בשנים 1980-1981 השתלם בסמינר באוסטריה במיש-טכניק ובטמפרה בהדרכת ארנסט פוקס.
בשנים 1986-1987 יצא לשנת שבתון באקדמיית המוזיאון לאמנות יפה בבוסטון, בסדנא הבינלאומית להדפסי משי ומונו פרינט.
מתגורר בחיפה מאז שנת 1965. נשוי לאורה.
עם סיום לימודיו ב-1962 הקים לבני את המחלקה לאמנות בתיכון מקיף א' באר שבע.
בשנת 1965 הקים את המסלול לאמנות בתיכון עירוני ה' בחיפה, ולימד בו במשך 38 שנים.
בשנים 1979–2000 עסק בהוראת האמנות במכללת גורדון לחינוך, בשנים 1995-2003 לימד בפקולטה לחינוך באוניברסיטת חיפה.
בשנים 2001-2004 עסק בהוראת אמנות בעמותת-השוחרים של המרכז החינוכי המחוזי בחיפה.
בשנים 1988-2009 הנחה השתלמויות למורים וגננות בבית-הספר לעובדי הוראה בחיפה, וחוגי אמנות במרכז יד לבנים בחיפה.
לאורך השנים שילב לבני בעבודתו החינוכית נושאים אקטואליים וחברתיים הנוגעים לקהילה ולסביבה, ועודד את תלמידיו לתרומה בקהילה.
לבני כבר מגיל צעיר הכין פלקטים ועיצב במות לאירועים שונים.
הוא מצייר בטכניקות רישום, צבע מים, צבע שמן, הדפס עץ, הדפס משי ומונופרינט.
כמו כן מבצע עבודות בפורמט גדול במבני ציבור, ציורי-קיר בצבע אקרילי ובתבליטי סגרפיטו.
לבני מעיד על יצירותיו שמתחילות ממקורות הטבע, הנוף, ומשולבות עם הדמיון והפנטזיה".,
לבני הנציח לוחמים ואירועים בשדה הקרב במאות רישומי מלחמה הנמצאים בספרות, בתערוכות בבתי יד לבנים, במוזיאוני צה"ל, ובציורי קיר רבים במחנות צה"ל, במועדונים ובמקלטים, אותם יצר בעזרת חיילים ותלמידיו באומנות.
בנוסף, העניק ליתוגרפיות וחוברות רישומים מיצירתו, לזיכרון לפצועי צה"ל ולמשפחות נפגעים.
לאורך השנים הוענקו יצירותיו לאישים שביקרו בעיר, כמו העבודה "אחוות שש הדתות בחיפה" שהעניקה עינת קליש-רותם ראש עיריית חיפה לשר בני גנץ.
ב-2019 הוציא ד"ר אלק אפשטיין ספר על ציירים סוריאליסטים בישראל, ובו כתב על עבודתו של לבני והציג רבות מעבודותיו בתחום הסוריאליזם והריאליזם.
ב-2021 נבחר להדליק את משואת חטיבת הראל בעצרת הממלכתית לכבוד יום ירושלים, על היותו לוחם, מפקד ואומן שביטא ביצירותיו את חוויותיו מהשירות הצבאי.
ציור אקריליק שביצע בשיתוף תלמידי תיכון עירוני ה', בגודל של כ-100 מ"ר, בחצר בית-הספר
תבליט הסגרפיטו הגדול בארץ, בבניין בן חמש קומות בשדרות חן תל אביב.
1964 - פרס ראשון בתערוכת אמנים צעירים בתל אביב
1965 - פרס ראשון בתערוכת אמני באר שבע והדרום
1970 - מלגה מקרן שרת לאמנים צעירים
1996 - פרס המורה המצטיין מטעם הסתדרות המורים
1998 - פרס עיריית חיפה ע"ש פנחס שיף על מפעל חיים בחינוך לאמנות
2000 - מדליית העיר חיפה
2006 - תעודת הוקרה מאגודת הציירים בחיפה
2010 - תעודת הוקרה לאמן מצטיין על מפעל חיים באמנות מאגודת הציירים והפסלים
2012 - פרס עיריית חיפה על שם הרמן שטרוק
2024 - פרס מוזיאון משה קסטל על תרומה ייחודית לאמנות
2025 - עיטור הוקרה יקיר חיפה
1967 - קובץ רישומים ממלחמת ששת הימים
1973 - קובץ רישומים וליתוגרפיות ממלחמת יום הכיפורים
1982 - קובץ רישומים ממלחמת לבנון הראשונה
1988 - עט וחרט – קובץ עבודות תלמידים
1998 - קטלוג לתערוכת בוגרים יוצרים לדורותיהם
איורים לספרים וחוברות של מורשת קרב במשרד הביטחון
איורים בעיתונות יומית ובירחון החברה להגנת הטבע
2020 - "שנים ראשונות" על אירועי שנות הארבעים והחמישים בקיבוץ מעוז חיים בסיפור וציור, הוצאה לאור יחד עם אשתו
2025 - קטלוג תערוכת האמן במוזיאון משה קסטל
דן גבריאל כהן (נולד ב-1942) הוא משפטן ישראלי.
בעברו כעורך דין עסק בתחום האזרחי-מסחרי, שימש בשנים 1978–1981 שופט בבית המשפט המחוזי בבאר שבע.
כהן נמלט מישראל ובשנת 2013 הוסגר לישראל מפרו, הורשע ונידון לשש שנות מאסר, ולקנס בסך 10 מיליון ש"ח.
ב-2016 שוחרר מהכלא לאחר שאושרה בקשתו לשחרור מוקדם.
דן כהן נולד בתל אביב.
למד בבית הספר התיכון גאולה.
בתו של דן כהן היא גרושתו של בנו של שופט העליון והנשיא לשעבר אהרון ברק.
למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחר מכן התמחה אצל נשיא בית המשפט העליון, יואל זוסמן.
לאחר ההתמחות עסק בעריכת דין במשרד פרטי.
בשנת 1978 מונה, ביוזמתו של זוסמן, לשופט בית המשפט המחוזי בבאר שבע, מינוי זה היה בהיותו בן 36, והוא הפך לשופט בית המשפט המחוזי הצעיר בישראל.ב-1981 הועמד לדין משמעתי, לאחר שבמהלך דיון משפטי באולמו השמיע הערה, שלא פורסמה, ביחס לבית המשפט העליון.
בית הדין המשמעתי לא קבע סנקציה על התבטאותו של כהן, אך נשיא בית המשפט העליון, משה לנדוי, ושר המשפטים, משה נסים, החליטו על העברתו מבאר שבע לבית המשפט בנצרת, ובעקבות זאת פרש כהן מכס השיפוט.
כהן פתח בתל אביב משרד עורכי דין עם שותפים אחדים.
כעבור שנתיים נעצר יחד שותפו, עו"ד יוסי ירושלמי בחשד להעלמת הכנסות, והפרשה הסתיימה בעסקת כופר.
בהמשך פתח כהן משרד חדש, עם עו"ד מיכאל שפיגלמן.
לימד בפקולטה למשפטים ובבית הספר למינהל עסקים של אוניברסיטת תל אביב.
ב-1999 התמזג משרדו עם משרדם של יורם זמיר ואבנר ברק.
בתו היחידה של כהן, אורנית, הייתה נשואה לאבנר ברק, בנו של נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק.
ב-1991 מינה אותו שר האנרגיה והתשתית, יובל נאמן, לדירקטור בחברת החשמל.
ב-1993 מונה גם ליו"ר ועדת הנכסים של החברה.
במסגרת תפקידו זה פעל לאישורן של עסקאות רכש במאות מיליוני שקלים, ובהן רכישת טורבינות גז מחברת "סימנס" ורכישת קרקע מצפון לתחנת הכוח אשכול באשדוד מחברת "רוגוזין".
באביב 2001 פרש כהן מתפקידו בחברת החשמל.
ב-28 במאי 2003 נחקר כהן לראשונה, וזאת כעד ביחס לעסקאות שונות שבוצעו על ידי חברת "רוגוזין" וחברות בנות וחברות הקשורות אליה.
ב-16 בנובמבר 2003 זומן כהן לחקירה באזהרה ברשות ניירות ערך, בחשד להפרת אמונים וקבלת דבר במרמה.
ב-18 באוגוסט 2005 נחקר שוב באזהרה, וגם בחקירה זו בחר להשתמש בזכות השתיקה.
ארבעה ימים לאחר חקירה זו עזב את ישראל, ולפי דיווחים נמלט לפרו - מדינה עימה אין למדינת ישראל הסכם הסגרה.
בשנת 2009 הוגש נגד כהן כתב אישום בחשד לקבלת שוחד של עשרות מיליוני שקלים (מחברת סימנס ומחברת "רוגוזין"), קבלת דבר במרמה, רישום כוזב במסמכי תאגיד, מרמה והפרת אמונים, סיוע לקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, ושיבוש מהלכי משפט (בגין העדות שנתן בחקירתו במאי 2003).
בעקבות בקשה של רשויות החוק בישראל נעצר כהן ב-25 באוגוסט 2009 בלימה בירת פרו.
עם המעצר ביקשה ישראל את הסגרתו.
ב-15 באוקטובר 2009, אישר בית משפט בפרו את בקשת ההסגרה.
בסוף נובמבר שוחרר כהן למעצר בית וב-7 בדצמבר 2009, החליט בית משפט בפרו על ביטול צו ההסגרה בשל פגמים שמצא בית המשפט בבקשה הישראלית.
לאחר דיון בנושא החליט בית המשפט העליון בפרו לאשר את הצו, והורה על הסגרתו של כהן לישראל, אולם בינואר 2011 החליט נשיא פרו להקפיא את הליך ההסגרה, וזאת מבלי שנימק את החלטתו.
ב-16 במרץ 2013 נענו שלטונות פרו לבקשת ישראל להסגרת כהן ולמחרת נחת כהן בישראל, ונעצר בנמל התעופה בן-גוריון.
מעצרו הוארך עד תום ההליכים המשפטיים.
ועררו על המעצר נדחה על ידי בית המשפט העליון בנימוק כי כהן אינו ראוי לאמון.
ב-9 ביולי 2013 חתם כהן על הסדר טיעון עם הפרקליטות.
בית המשפט קיבל את הסדר הטיעון והרשיע את כהן בעבירות שוחד, מרמה והפרת אמונים.
ב-30 בספטמבר 2013 נגזרו על כהן, בהתאם להסדר הטיעון, מאסר של 6 שנים, בניכוי חצי שנה, וקנס בסך 10 מיליון ש"ח.
במאי 2014 הוצא לצמיתות משורות לשכת עורכי הדין.
נמתחה ביקורת על כך שדן כהן מרצה את עונשו בכלא ניצן באופן חריג, שם הוא מקבל תנאים המקבילים לאלה של עצורים (וטובים בהרבה מאלה של אסירים).
ב-13 בספטמבר 2016 שוחרר מכלא מעשיהו, לאחר שאושרה בקשתו לשחרור מוקדם.
לנדאו הוא בוגר ישיבת הר עציון במסגרתה שירת בחיל השריון כחייל הסדר, בעל תואר במשפטים ומוסמך לעריכת דין.
במהלך הכנסת ה-15 שימש כעוזרו הפרלמנטרי של חבר הכנסת ראובן ריבלין.
לאחר מינויו של ריבלין לשר התקשורת עבר עמו למשרד ושימש ראש מטה השר.
מתוקף תפקידו עמד בראש צוות מקצועי שהמליץ להמיר את פעילות משרד התקשורת ברשות עצמאית.
אחריותו השוטפת במשרד התקשורת כללה ריכוז הקשר עם הכנסת ומשרדי הממשלה השונים.
לאורך כהונת הכנסת ה-16, בעקבות מינויו של ריבלין ליושב ראש הכנסת, שימש לנדאו ראש לשכת היו"ר.
בתקופה זו עמד בראש פרויקט ההקמה של ערוץ הכנסת וליווה את הליך החקיקה הכרוך בהקמתו ומכרז הזכיינות לגוף המשדר.
כן הוא ליווה את פעילות מרכז המחקר והמידע של הכנסת בתקופת הקמתו, והציג את עמדת היו"ר בישיבות הוועדה להכנת כללי אתיקה לחברי הכנסת.
לאחר פיזור הכנסת ה-16 ולקראת התכנסות הכנסת ה-17 החליטו יו"ר הכנסת ומזכיר הכנסת להעסיק את לנדאו דרך חברת מאסטרפלאן לזמן מוגבל בגלל היותו בעל הניסיון היחיד בנושא פרויקט הקמת מרכז מבקרים של הכנסת שהיה אז בעיצומו.
מבקר המדינה מתח ביקורת על הסדר העסקה זה ובעקבות זאת ביטל מנכ"ל הכנסת הנכנס את פרויקט מרכז המבקרים וסיים את ההתקשרות עם לנדאו.
בשנים 2006–2009 עסק בעריכת דין באופן פרטי והתמקד בייצוג משפטי בבג"ץ ובפרויקטים בתחום התקשורת.
בשנת 2008 הציג מועמדותו לתפקיד יו"ר המועצה לשידורי כבלים ושידורי לוויין.
לאחר כינון הכנסת ה-18 ובחירתו מחדש של ריבלין לתפקיד יו"ר הכנסת, באפריל 2009 מונה לנדאו למנכ"ל הכנסת ואושר לתפקיד על ידי ועדת הכספים.
בתפקיד מנכ"ל הכנסת שם לנדאו דגש על ניהול המשכן על פי תקנים מקובלים של חברות עסקיות, כולל הכנת תוכניות עבודה שנתיות ורב שנתיות ופרסום מרבי של פעילות הכנסת להגדלת השקיפות.
בין השאר שודרג אתר האינטרנט של הכנסת, הוגברו השידורים הישירים ממליאת הכנסת ומוועדות הכנסת באמצעות ערוץ הכנסת והאינטרנט, הוגדל באופן ניכר מערך הדוברות של הכנסת, וכן הורחבו ימי הביקור בכנסת, פותחו סיורים ייחודים ותוכניות חינוכיות לקהלים בכל הגילאים ומותאמים לנושאים שונים ומגוונים, דבר שהביא להכפלת מספר המבקרים בכנסת.
בשנים 2025-2015 שימש לנדאו סמנכ"ל רגולציה ברכבת ישראל.
לנדאו הוא בנו של דוד לנדאו, נשוי ואב לחמישה.
דן חסכן היא תוכנית חיסכון פופולרית שבנק הפועלים יזם ופיתח במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20, במטרה לעודד ילדי ישראל לחסוך כסף.
כארבעה עשורים לאחר מכן, באמצע שנת 2009, חידש בנק הפועלים את רעיון התוכנית והחזיר אותה באמצעות פרסומות בבתי-ספר, באתרי אינטרנט ובעיתונים בישראל.
דן חסכן הוא גמד בעל זקן לבן ומצנפת אדומה.
בשנת 2023 הופיעה דמות חדשה בשם "דנית החסכנית" שמשמשת כנכדתו של דן בקמפיינים של בנק הפועלים.
בשנת 2025 בנק הפועלים השיק את העוזר הדיגיטלי "דן העוזר הפיננסי"
לכל ילד שפתח תוכנית "דן חסכן" בשנות ה-60 וה-70 ניתן "כרטיס חוסך".
במסגרת התוכנית גם יצאו לאור ספרים חינוכיים ועוד.
הפעילות נחלה הצלחה בראשיתה, ועודדה חיסכון ומודעות פיננסית.
בין שנת 1963 ועד שלהי שנות ה-80, ראו אור בהוצאת "עם עובד" 160 ספרי ילדים במסגרת "מועדון ספריית דן חסכן", בהן קלאסיקות רבות.
כרמי, חיים באר ונירה הראל.
במסגרת התוכנית שיצאה ב-2009 הושקו קופות חיסכון אדומות שחולקו חינם בסניפי הבנק ברחבי הארץ.
במרכז הפרויקט עומד אתר אינטרנט בשם "עולמו של דן חסכן", אתר תוכן המאפשר לילדים הגולשים לשחק משחקים, לקרוא כתבות ולענות על שאלות ובתמורה לצבור "דנדשים" (כסף דן חסכן) אשר יאפשרו להם לקבל פרסים ממשיים.
ה'דנדשים' הם דמויות של גמד שנקרא בשם 'דן החסכן'.
החינוך לחיסכון מתבטא בכך שהילדים צוברים סכום מסוים ובוחרים את מועד ואופן השימוש בו ברכישת פרסים דרך האתר.
דן חירם (12 במאי 1924 – 11 בפברואר 1987) היה קצין תותחנים ראשי בדרגת אלוף-משנה, מנכ"ל משרד התחבורה וחברת נתיבי איילון.
חירם נולד בפראג שבצ'כוסלובקיה בשם רוברט קלפטר.
אביו ד"ר אוטו קלפטר (ד"ר למשפטים) היה חבר קרוב של פרנץ קפקא (למדו יחד בקינסקי קולג' בפראג) ושל מקס ברוד.
אימו ד"ר הדוויגה הרמן קלפטר הייתה הרופאה (אישה) הראשונה בצ'כיה וסיימה לימודי הרפואה בפראג וקבלה תואר ד"ר בשנת 1922. חירם עלה לארץ ישראל ב-1939. במסגרת עליית הנוער היה בקיבוץ עין גב ובהמשך בגבעת חיים.
ב-1940 התנדב לצבא הבריטי והוצב בסוללת תותחי חוף על הר הכרמל.
ב-1944 הצטרף לבריגדה היהודית ועבר הכשרה להפעלת תותחי שדה 25 ליטראות, במרץ 1945 השתתף במערכה על נהר סניו באיטליה ואף זכה לציון לשבח על פעילותו.
במלחמת העצמאות שירת בצה"ל כמפקד סוללה בפיקוד הצפון.
ב-1953 היה חלק מצוות ההקמה וההדרכה של המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
ב-1957 מונה לקצין תותחנים ראשי.
בתפקידו זה ארגן מחדש את החיל בעקבות לקחי מלחמת סיני, בה לא יכלו כוחות התותחנים לתת סיוע מספק לגייסות השריון שהתקדמו מהר, החיל קלט תותחנים מתנייעים מדגם פריסט 105 מ"מ, הסב תותחים נגררים למתנייעים על בסיס טנק השרמן ומרגמות כבדות על גבי זחל"מים.
חירם שינה את שיטת פריסת התותחים כשהוא זונח את תורת הלחימה הבריטית, הטמיע בחיל שיטות מדידה וטיווח מתקדמות מהצבא האמריקאי והוציא לראשונה את פקודות קתמ"ר.
ב-1961 מונה לנספח צבאי וראש משלחת משרד הביטחון בממלכה המאוחדת ובסקנדינביה, בתקופתו אוחדו נציגויות צה"ל ומשרד הביטחון.
ב-1964 מונה ליועץ שר הביטחון לענייני חימוש.
במלחמת ששת הימים שירת כיועץ ארטילרי במטה של ישראל טל באוגדה 84. לאחר המלחמה מונה על ידי שר הביטחון למתאם העניינים האזרחיים בשטחים המוחזקים.
לאחר שחרורו מצה"ל ב-1969 מונה למנהל אגף היצוא במועצה לשיווק פרי הדר ומשנת 1972 ועד 1975 כיהן כמנכ"ל משרד התחבורה.
במסגרת תפקידו היה אף יו"ר ועדת חירם א' וועדת חירם ב' אשר בדקו את נושא משק האנרגיה החלופית (פחם במקום / בנוסף לנפט) בהן הוחלט על הקמת מסוף הפחם בחדרה.
בשנים 1976 עד 1982 כיהן כמנכ"ל חברת נתיבי איילון.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 עמד בראש הוועדה לבחינת הכדאיות הכלכלית של הקמת מסילת הרכבת לאילת.
שימש מנהל המכון הישראלי לחקר הספנות והתעופה.
בנובמבר 1984 עמד בראש ועדת חקירה לפרשת הנוסע הסמוי.
דן מאירשטיין (נולד ב-7 באוקטובר 1938) הוא כימאי ישראלי.
כיהן כנשיא המרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון עוד מהיות המוסד מכללה אקדמית, משנת 1995 ועד שנת 2012 בה הפכה לאוניברסיטת אריאל בשומרון.
חבר סגל במחלקה למדעי הכימיה באוניברסיטת אריאל בשומרון, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וחבר באקדמיה יורופיאה.
למד כימיה במסגרת העתודה האקדמית באוניברסיטה העברית בירושלים עד קבלת התואר השלישי בשנת 1965. את השתלמות הפוסט דוקטורט השלים במעבדה לאומית בארצות הברית.
התארח פעמים רבות לתקופות השתלמות במדינות שונות (יפן, ארצות הברית, גרמניה ועוד).
פרופסור חבר משנת 1973, פרופסור מן המניין משנת 1978 ופרופ' אמריטוס משנת 2004 באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
היה מדען אורח במעבדות הלאומיות באורגון וברוקהייבן בארצות הברית, באוניברסיטת Case Western, באוניברסיטת הירושימה, באוניברסיטת נורנברג-ארלנגן ובמעבדת האו-מייטנר בברלין.
חבר באגודה האמריקנית לכימיה ובחברה המלכותית לכימיה.
בשנת 2011 נבחר כחבר באקדמיה יורופיאה שנוסדה בשנת 1988 ומתפקדת כאקדמיה אירופאית לכל דבר, בנושאי מדעי החברה, ספרות ומדעים מדויקים.
היא מורכבת ממומחים בודדים והחברות בה מבוצעת על ידי הזמנה בלבד.
נשוי לפרופסור נעמי מאירשטיין מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ולהם ארבעה ילדים.
פרסם כ-300 מאמרים בספרות הבינלאומית, כ-20 פרקים בספרים מדעיים, והציג כ-300 מאמרים בכנסים בינלאומיים.
הנחה 45 דוקטורנטים וכ-50 מסטרנטים מהארץ ומהעולם.
פרופ' מאירשטיין זכה בפרסים ובמענקי מחקר על הישגיו המדעיים, בהם פרס Meitner-Humboldt Research Prize (בשנת 1997), פרס Kolthoff (בשנת 1998) ופרס הצטיינות מטעם החברה הישראלית לכימיה (ICS) לשנת 2017, על תרומתו החלוצית לכימיה האי-אורגנית והשלכותיה על מתכות במערכות ביולוגיות.
פרופ' מאירשטיין כיהן כיושב ראש אגודת הסטודנטים הישראלים בשיקגו; כיו"ר ועד ההורים של בית הספר מצדה בבאר שבע בשנות ה-70; כיו"ר ועד ההורים העירוני בב"ש למשך שנה אחת; וכיו"ר ההנהלה הציבורית של תיאטרון באר שבע במשך 10 שנים.
דן (דני) לַחמָן (22 באפריל 1941 – 6 בספטמבר 2012) היה פעיל חברתי בתחום ההגנה על זכויות הפרט, תסריטאי ומבקר תרבות ישראלי.
אחד האנשים שהשפיעו ועיצבו את התרבות הגאה בישראל.
יזם את הקמת "הקו הלבן" כקו סיוע לפונים במצוקה ואת המרכז לסיוע לנפגעי תקיפה מינית.
השתתף בכתיבה ובעריכה בעיתוני הקהילה הגאה מראשיתם.
בנעוריו היה פעיל בבנק"י, תנועת הנוער הקומוניסטי.
בצעירותו הכיר את העיתונאי ומבקר התרבות מיכאל אוהד, הוא אף התלווה אליו בשנת 1961 להצגת הבכורה החגיגית למחזה החדש של ניסים אלוני "בגדי המלך".
השניים חיו בזוגיות במשך עשרים ושתיים שנה.
בשנת 1975 היה בין המצטרפים הראשונים לאגודה לשמירת זכויות הפרט.
משנת 1976 היה שותף לעריכת "ריש גלי", כתב העת ההומו-לסבי הראשון בישראל, ולעריכת יורשו "נתיב נוסף".
ב-1977 ייסד את "הקו הלבן" – קו תמיכה להומואים, לסביות והוריהם במצוקה, ניהל אותו במשך מספר שנים ושימש כמדריך מתנדבים חדשים לקו הלבן.
בשנת 1990, לאחר שנים רבות של התנדבות בער"ן, יזם את הקמת המרכז לסיוע לנפגעי תקיפה מינית.
פעל במקביל כתסריטאי בישראל ובארצות הברית.
יחד עם עמוס גוטמן חיבר את התסריט לסרטים "מקום בטוח", "נגוע" ו"צל אחר".
הוא הופיע על המסך בסרטים "נגוע" הקצר, "עמוס גוטמן - במאי קולנוע", "מקום בטוח" ו"ילדים טובים".
כמבקר תרבות פרסם כתבות ומאמרים ב"דבר" (במסגרת המדור "הומוגני" שנכלל במוסף השבועי של העיתון), בכתבי העת של הקהילה הגאה "מגעים", "הזמן הוורוד" והפורטל GoGay ופרסם רשימות בנושאי תרבות, ספרות, קולנוע ותיאטרון באתר אימגו.
ביוני 2005 זכה בפרס יקיר הקהילה הלהט"בית על מפעל חיים.
נפטר בספטמבר 2012, בגיל 71. לחמן היה אב לבן.
בשנת 2019 יצא סרט הקולנוע התיעודי "הדווקאים", שכולל בתוכו ראיונות עם לחמן.
בנעוריו למד בתיכון תלמה ילין.
בשנת 1983 שב לישראל מלימודי אמנות באוניברסיטת קונקורדיה בקנדה ושימש כארט דירקטור וכמעצב גרפי עד 1985.
בשנת 1988 הקים, ביחד עם תמר רבן וענת שן, עמותה בשם "מקלט 209", שביקשה לקדם את אמנות המיצג בישראל.
לצד מייצגים שנשאו אופי טקסי ושמאניסטי, כגון "להירדם על פטמת יער" (1987), יצר זקהיים מיצגים בעלי אופי פוסט-מודרני וספקטקולרי, כגון "מפלגת בבל", המדגישים אלמנטים של מלאכותיות.
בעבודות אחרות יצר טשטוש מכוון בין האמנות לחיים היום-יומיים.
בשנת 1987 התגלה בגופו נגיף ה-HIV.
תחת השפעה זו יצר סדרה של עבודות בהן בלט המוות כמוטיב מרכזי.
אשתו, קרול גודין, הייתה המעצבת הראשונה של בית האופנה "קום איל פו".
דן זקהיים נפטר בשנת 1994 כתוצאה מגידול במוח, שנגרם ממחלת האיידס.
הוא נקבר בבית העלמין קריית שאול.
בשנת 2004 נערכה בגלריה האוניברסיטאית באוניברסיטת תל אביב תערוכה רטרוספקטיבית ליצירותיו.
ארכיונו של זקהיים נתרם בשנת 2016–2017 על ידי קרול גודין לארכיון לתיעוד ולחקר האמנות בישראל ע"ש משה ציפר ("בית ציפר") באוניברסיטת תל אביב.
בתחילת 2023 הועלתה תערוכה מיצירותיו בחנות "קום איל פו" בנמל תל אביב, שנוצרה מאוסף יצירות שנמצאו ברחוב בראשון לציון בסוף שנת 2022.
1976 – בוגר בית הספר תלמה ילין, גבעתיים
1979–1982 – תואר ראשון באמנות ומולטימדיה, אוניברסיטת קונקורדיה, מונטריאול, קנדה
1983 – בית הספר גריי איימס לסטפס, ניו יורק, ארצות הברית
1983 – אופנה, טלוויזיה, איפור ותיאטרון, אודרי מוריס ושות', מונטריאול, קנדה
1990 – מיצג, המדרשה לאמנות, רמת השרון
1987 – פרס שני על המיצג "עקבות של מלאכים מלמעלה: תופעה", פסטיבל ישראל, ירושלים
1991 – פרס האמן הצעיר, משרד החינוך, התרבות והספורט
1980 – מסיכה עצמית (עם קרול גודין), סטודיו A, אוניברסיטת קונקרדיה, מונטריאול, קנדה
1980 – ליליפוט, מיצג בחלון הראווה של חנות העתיקות ליליפוט, תל אביב
1981 – לא פה ולא שם, גלריה והיקול ארט, מונטריאול, קנדה
1982 – דן זקהיים, גלריה טנז'נט דאנס אקטואל, מונטריאול, קנדה
1982 – קנוניה – קשירת קשר, פסטיבל דירות בינלאומי מס' 5, מרכז ווסטבת, ניו יורק, ארצות הברית
1982 – תרשימי גבולות אישיים, מרכז קליקסה לאוואלה, מונטריאול, קנדה
1983 – תרשימי שיבה עם ניקוד, פסטיבל לתיאטרון אחר, עכו
1983 – שובי דובי זו: מיוציגל (עם ענת שן), חג המוזיקה, שפיים
1984 – מפלגת בבל (עם אסתי זקהיים), רחוב שינקין, גלריות תת-רמה ושינק-אין, תל אביב
1984 – בבל עם לבן בלב (עם אסתי זקהיים), דיזנגוף סנטר, תל אביב
1984 – שיחזור מס' 1 (למיצג קנוניה – קשירת קשר), מרתון ציור, מוזיאון לאמנות חדשה, חיפה
1985 – שיחזור מס' 2, מוזיאון הרצליה לאמנות, הרצליה
1985 – להיגרר לפוליטיקה בשדה (עם ענת שן וידיד רובין), מפגש אמנים, מסוף ניצנה, ניצנה1985 – להירדם על פטמת יער, פרויקט בטבע מס' 5, יער נס הרים
1985 – מייד אין איזראל, האנגר נמל יפו, יפו
1985 – סטוצים: נשף פוס-מודרני ראשון (עם אילן שיינפלד), צוותא, תל אביב
1987 – עקבות של מלמעלה: תופעה (עם אילן שיינפלד ואריק שפירא), פסטיבל ישראל, ירושלים
1988 – בבל Comeback בזמן אמיתי (עם אסתי זקהיים), מועדון זמן אמיתי, תל אביב
1989 – נמשים שמנים במרום, מקלט 209, רמת אביב, תל אביב
1991 – הוד ההעדר, ראש דאדא: אמני מקלט 209, מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד
1991 – מיצג, פתיחת התערוכה מקום: פיסול ישראלי, מוזיאון הרה, טוקיו
1993 – חיים-חיים (Life-Life) (עם תמר רבן), גלריה בורוכוב, תל אביב
2004 – "דני זקהיים: עבודות, 1980–1993", הגלריה האוניברסיטאית לאמנות, אוניברסיטת תל אביב.
דניאל לואיס מארלי הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד בליגת ה-NBA.
לאורך הקריירה היה מארלי פעמיים ברציפות קלעי השלשות המצטיין בליגה, נבחר שלוש פעמים להשתתף במשחק האולסטאר ופעמיים נבחר לחמישיית ההגנה השנייה.
במדי נבחרת ארצות הברית זכה מארלי במדליית ארד באולימפיאדת סיאול ובמדליית זהב באליפות העולם בכדורסל 1994.
בשנת 1984, עם סיום לימודיו התיכוניים, החל ללמוד באוניברסיטת מרכז מישיגן ולשחק במדי קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה המשחקת בחטיבת "Mid-American" בליגת ה-NCAA.
מארלי שיחק במדי האוניברסיטה במשך ארבע שנים.
בשלוש מהן הוא סיים ב של מעל 20 נקודות למשחק, ובעונת ה שלו רשם שיא של 23.8 נקודות ו-10.8 .
כשסיים את לימודיו לאחר ארבע שנים היה מדורג מארלי שני בכל הזמנים בקליעת נקודות באוניברסיטה (2,055) ובחטיפות (171) ואף נבחר לייצג את נבחרת ארצות הברית במשחקי אולימפיאדת סיאול (1988).
מארלי התמודד בדראפט ה-NBA לשנת 1988, ונבחר בבחירה ה-14 על ידי פיניקס סאנס.
לפני הדראפט טרם היה מארלי שחקן מוכר, והכרזת שמו במקום גבוה יחסית לוותה בקריאות בוז מקהל האוהדים.
בעונת הרוקי היה מארלי למחליפו של ג'ף הורנסק.
הוא שותף ב-54 משחקים בהם תרם 8.6 נקודות, ו-3.9 ריבאונדים ב-25.1 דקות למשחק, וסייע לקבוצתו להעפיל למשחקי הפלייאוף.
במשחקי הפלייאוף העפילה פיניקס עד לשלב הגמר האזורי בו הודחה הקבוצה ב של 4-0 מול לוס אנג'לס לייקרס.
מארלי הראה את הפוטנציאל הגלום בו במשחקי הפלייאוף כשקלע בממוצע 14.3 נקודות והוריד 4.8 ריבאונדים כששותף ב-29.3 דקות למשחק.
מארלי, שקיבל מהאוהדים את הכינוי "Thunder Dan" בשל הטבעותיו, הפך בעונות הבאות ל ולבורג מרכזי בקבוצה.
בעונת הוא תרם 11.0 נקודות למשחק ושיא קריירה של 5.9 ריבאונדים למשחק.
לאחר שעברה בסיבוב הראשון את יוטה ג'אז, פגשה פיניקס את לוס אנג'לס לייקרס, בהנהגתו של מג'יק ג'ונסון שהיה לשחקן המצטיין של העונה, שהייתה לקבוצה בעלת המאזן הטוב בליגה.
מארלי תרם בסדרה 11.4 נקודות וסייע לפיניקס לנצח בחמישה משחקים את הסדרה.
בסדרת הגמר האזורי הודחה פיניקס לאחר שהפסידה 4-2 לפורטלנד טרייל בלייזרס.
בעונות הבאות החל מארלי לקבל קרדיט רב יותר מקוטון פיצימונס, מאמן הקבוצה.
בעונת , עונתו האחרונה של פיצימונס בקבוצה, הוא שותף ב-34.8 דקות ותרם שיא קריירה של 17.3 נקודות למשחק.
מארלי החל לשנות את סגנון משחקו, והחל לזרוק מעבר לקשת השלוש פעמים רבות יותר.
במהלך העונה נבחר מארלי לראשונה בקריירה לקחת חלק במשחק האולסטאר של ה-NBA ובתום העונה סיים שלישי בהצבעה לתואר השחקן השישי של העונה.
לקראת עונת ביצעה פיניקס עם פילדלפיה 76' בו הגיע לקבוצה צ'ארלס בארקלי תמורת ג'ף הורנסק, טים פרי ואנדרו לאנג שעברו לפילדלפיה.
עם עזיבתו של הורנסק את הקבוצה קיבל מארלי את ההזדמנות לעלות בחמישייה הראשונה דרך קבע.
הוא פתח בכל 82 משחקי העונה הסדירה, קלע 16.9 נקודות, שני בקבוצה רק לבארקלי, והוסיף שיא קריירה של 1.7 חטיפות למשחק.
הוא נבחר בפעם השנייה להשתתף במשחק האולסטאר, ובפעם השנייה בקריירה לחמישיית ההגנה השנייה ועם 167 קליעות מעבר לקשת השלוש, היה לקלעי השלשות המוביל בליגה כולה, במשותף עם רג'י מילר.
פיניקס סיימה את העונה עם מאזן של 62 משחקים מול 20 הפסדים בלבד, המאזן הטוב ביותר בליגה.
במשחקי הפלייאוף העפילה פיניקס עד לגמר הליגה, בו פגשה את שיקגו בולס.
לאחר שהפסידה בשני משחקי הסדרה הראשונים, הוביל מארלי את קבוצתו לניצחון במשחק השלישי כשקלע 28 נקודות במשחק שנגמר רק לאחר שלוש הארכות.
פיניקס לבסוף הפסידה בסדרה בשישה משחקים.
גם בעונה הבאה היה מארלי קלעי השלשות המוביל של הליגה עם 192 קליעות מדויקות מעבר לקשת.
הוא תרם 16.5 נקודות למשחק, ועם 40.1 דקות, היה לשחקן ששותף בכמות הדקות הגדולה ביותר בפיניקס, והחמישית בליגה כולה.
לאחר שבע עונות במדיה של פיניקס, עבר מארלי בטרייד לקליבלנד קאבלירס, לצידו של אנטוניו לאנג תמורת הוט רוד ויליאמס לקראת עונת .
בקליבלנד התקשה מארלי להסתגל לסגנון משחקה של הקבוצה.
ב-31 המשחקים הראשונים של העונה הוא קלע 8.0 נקודות בלבד, אך שיפר את יכולתו בהמשך וסיים את העונה כקלעי השלשות המצטיין של הקבוצה עם 146 ועם 10.6 נקודות בממוצע, כמות הנקודות המועטה ביותר בקריירה מאז עונת הרוקי.
לאחר עונה אחת בלבד בקליבלנד, חתם מארלי בקבוצת מיאמי היט.
עונת הבכורה שלו במיאמי, בה קלע 10.8 נקודות למשחק, הייתה העונה האחרונה של מארלי בקריירה בה קלע בממוצע דו-ספרתי.
הוא שיחק בהיט במשך חמש עונות, בהן סבל מפציעות, ולא הצליח לשחזר את יכולתו מראשיתה של הקריירה.
לקראת עונת שב לפיניקס לעונה אחרונה בטרם הודיע על פרישתו ממשחק פעיל.
כאות הערכה לאחר פרישתו הודיעה פיניקס כי מספר חולצתו, 9, יפרוש ביחד איתו וכי שחקנים בעתיד לא יורשו ללבוש מספר זה.
מארלי השתתף לראשונה במדי נבחרת ארצות הברית במשחקים האולימפיים בשנת 1988. השתתפותו של מארלי באולימפיאדה התאפשרה על אף שנאסרה באותה התקופה השתתפותם של שחקנים מקצוענים, כדוגמת שחקני ליגת ה-NBA.
החוק לא חל על מארלי שהחל לשחק בליגה רק מספר חודשים לאחר מכן, ועל כן נחשב עדיין לשחקן שאינו מקצוען.
במשחקים האולימפיים שיחק מארלי לצידם של דייוויד רובינסון ומיץ' ריצ'מונד, והיה לקלעי המצטיין של נבחרתו כשקלע 14.1 נקודות בממוצע, והוסיף 4.5 ריבאונדים ו-1.1 אסיסטים.
על אף יכולתו של מארלי, לא הצליחה נבחרת ארצות הברית להעפיל לגמר הטורניר לראשונה בתולדותיה, לאחר שהפסידה במשחק חצי הגמר בתוצאה 76-82 לנבחרת ברית המועצות, שהמשיכה לזכייה בזהב, וזכתה במדליית הארד כשניצחה בתוצאה 78-49 את נבחרת אוסטרליה.
מארלי לקח חלק במדים הלאומיים גם במשחקי אליפות העולם בכדורסל 1994. הוא קלע בטורניר 8.8 נקודות למשחק, כולל משחק שיא של 17 נקודות עם חמש קליעות משישה ניסיונות מעבר לקשת השלוש מול נבחרת פוארטו ריקו, וסייע לנבחרתו לזכות במדליית הזהב בטורניר.
קורנליוס (נלו) נוֹבַק (ברומנית: Cornelius Novak; 24 בפברואר 1928 – 6 בדצמבר 1978), שנודע בשם העט דן זכריה, היה עיתונאי, עורך, סופר, מחזאי ופעיל תרבות רומני-ישראלי.
קורנליוס (קורנליו, נלו) נובק נולד ב-1928 בבוקרשט בירת רומניה, בנם של יוהאנה לבית גרֶטֶר וד"ר סינַי נובק, רופא ידוע בבוקרשט, מבכירי הבונים החופשיים בעיר.
בשנים 1945–1949 למד כלכלה באקדמיה ללימודים גבוהים במסחר ותעשייה בבוקרשט ומשפטים באוניברסיטת בוקרשט.
בעת לימודיו כיהן כמזכיר אגודת הסטודנטים היהודים בעיר.
בשנת 1949 התגייס לצבא רומניה ושירת בו כעיתונאי ומתרגם עד 1951. בשנים 1950–1951 למד עיתונאות באקדמיה הצבאית של רומניה .
בשנות ה-50 לחם למען האידיאליים הסוציאליסטיים עד שהגיע לכדי עימות עם המפלגה הקומוניסטית הרומנית, והוגלה למחנה כפייה למשך שנתיים.
ב-21 במרץ 1953 נישא לאווה רוֹזנֶר (חוה נובק), עיתונאית, סופרת, מחזאית, עורכת ומבקרת תיאטרון.
עסק בכתיבה עיתונאית, התמסר ליצירה ספרותית ומחזאות וזכה לפרסום יצירותיו ולהערכה.
היה חבר אגודת הסופרים של רומניה.
בשנת 1959 עלה לישראל עם אשתו.
השניים השתקעו בתל אביב, ברחוב חיים סוטין 10.
בשנים 1963–1964 כיהן כמנהל מרכז הדוקומנטציה בע"מ בתל אביב.
משנת 1970 ועד 1978 עבד במכון הישראלי לנפט ואנרגיה בדוקומנטציה וביבליוגרפיה.
בארץ פרסם סיפורים, מחזות, קטעי רומן ורשימות בעיתונות העברית והלועזית.
כתב ביומון הרומני הישראלי "ויאצה נואסטרה" (Viaţa Noastră - חיינו) ובשבועון הרומני הישראלי "אדוורול" (Adeverul - האמת), במוספים הספרותיים בעיתונים ובכתבי העת העבריים "דבר", "דבר הפועלת", "משא", "היום", "מן היסוד", וכן כתב ל-"Burda-Verlag" ול-"Stern".
ב"דבר לילדים" פרסם סדרת סיפורים מהמיתולוגיה.
תסכיתים מפרי עטו שודרו ב"קול ישראל".
ערך את כתב העת לכלכלת בית "למענך גברתי", שהופיע בשנת תשכ"ח (1967-68).
כאביו, היה פעיל בלשכת הבונים החופשיים בישראל.
ב-1969 ייסד וערך את ביטאון המסדר, הירחון "השחר".
לחם לקידומם של הסופרים העולים הכותבים בשפות לועזיות.
כיהן כמזכיר הוועדה לטיפול בסופרים עולים שליד אגודת הסופרים העבריים בישראל, ולקח חלק מרכזי בהוצאת אנתולוגיה מיצירותיהם של 41 סופרים ומשוררים מאלה, שתורגמו לעברית, בשם "בגבולם", שראתה אור בשנת תשל"א-1970 בהוצאת "עקד" בשיתוף עם משרד הקליטה והוועדה שבראשותו.
כן היה מזכיר מועדון התרבות ע"ש אליעזר שטיינברג בתל אביב, וחבר איגוד העיתונאים הבינלאומי .
ברומניה פרסם (ברומנית) את "האיכרים הטרנסילבניים" (1955), והיה ממחברי קובץ מחזות קצרים (1957).
עם אשתו כתב את המחזמר "חי, חי וקיים, או: סיוט ליל חמסין", שתורגם לעברית על ידי אוריאל אופק (1965).
ב-1967 פרסם בעברית קובץ שערכו אשתו ודקלה גולומב, ובו שני מחזות מיזוגיניים פרי עטו: "מה אתה יודע על ניוחין?" (על בסיס צ'כוב) ו"מוח הזהב" (על בסיס אלפונס דודה), שבשניהם גבר הנתון בין שתי נשים.