tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ה-urethra עוברת לכל אורך ה-corpus spongiosum שכולל שני חלקים מורחבים: פרוקסימלית (קרוב יותר לגוף) ה-bulb ודיסטלית ה-glans penis.
בלוטה נוספת היא ה-bulbourethral gland שלא משתתפת בייצור נוזל הזרע אלא משמנת את האורתרה בתחילת ההתרגשות המינית לפני מעבר הזרע.
היא ממוקמת מעל ה-perineal membrane, חודרת אותה ונכנסת ל-urethra כשהיא עוברת ב־bulb .
שק האשכים מורכב משכבות שהמשכיות עם שכבות בדופן הבטן – האשך דחף את השכבות לתוך שק האשכים כשיצא מהבטן בשלבים הראשונים לחיים.
תפקיד שק האשכים הוא לשמור על טמפרטורה קבועה – כשקר האשכים מתקרבים לגוף בעזרת סיבי שריר חלק – dartos muscle בdartos fascia והשריר הקרמסטרי.
כשחם, השק מאפשר איבוד חום (אין הרבה שערות- מנגנון איבוד חום מהיר יותר, וכן תת-העור נטול שומן).
תוך האשכים: ישנן מחיצות וביניהן צינורות שנקראים seminiferous tubules (מובילי זרע) בתוכם נוצרים הזרעונים.
בסופו של דבר הזרעונים נשפכים ל-epididymis המפותל והארוך שכולל ראש (head), גוף (body) וזנב (tail).
בזמן השפיכה דופן ה-epididymis מתכווצת והזרעונים נזרקים לחלק הישר – ductus deferens.
ה-ductus deferens מלווה בכלי דם ולימפה – וכל המבנה האמור נקרא spermatic cord.
חבל זה מכיל: ductus deferens, testicular artery & vein, עצבים ועטיפות מדופן שק האשכים.
הערמונית ממוקמת מתחת לשלפוחית השתן וקדמית לרקטום (אפשר למשש אותה מכיוון הרקטום).
תוך הערמונית: בחתך רוחב – בתוך רשת שרירים וסיבים מצויות כ-50 בלוטות שההפרשה שלהן יוצרת כשליש מנוזל הזרע – זהו נוזל לבן, דליל ובסיסי שמעניק לזרע ריח אופייני.
הנוזל כולל אנזים שמונע את הדבקות (קרישת) הזרעונים – חיוני לחיות של נוזל הזרע.
אם נסתכל על המשטח האחורי של ה-prostatic urethra, אפשר לראות urethral crest שאליו נפתחים ה-ejaculatory ducts ואת ה-prosthatic utricle – שריד עוברי של הרחם (דרכו עובר החתך הרוחבי).
הבלוטות- prostatic glands- נפתחות לצידי הרכסים, לשקע שנקרא prostatic sinus.
בחלק השני קיים חלק צר אשר מוקף בספינקטר הרצוני.
אל החלק השלישי נפתחת ה-bulbourethral gland .
בחלק הפרוקסימלי של ה-spongy urethra היא עוברת בbulb ושם היא מורחבת.
הוריד העיקרי הוא ה-deep dorsal vein.
העצבים החשובים הם ה-dorsal nerve (סנסורי) ולצידי הוריד עוברים עצבים אוטונומיים סימפתטיים ופארה-סימפתטיים.
העצבים הפארה-סימפתטיים מרחיבים את העורקים ואת החללים כדי שיגיע יותר דם ותתרחש זקפה.
כל המבנים הללו מוקפים בפאציה עבה – deep/buck's fascia.
כאשר הגופים הספוגיים מתרחבים, הוריד נלחץ כנגד הפאציה והדם נשאר בפין.
ניתן לחלק את הפין לשורש (root) וגוף (body).
השורש בנוי מbulb ושתי רגליים – crus penis.
ה-urethra עוברת ב-corpus spongiosum וכל המבנים דבוקים ל-perineal membrane – החלק שדבוק לממברנה הוא השורש והחלק החופשי הוא הגוף.
הליגמנט בקו האמצע הוא ה-perineal body.
תפקיד השרירים הוא ללחוץ על הוורידים וכך להשהות את הזקפה.
בסוף השפיכה השריר bulbospongiosus (מקיף את כל הפין ולוחץ יותר ביעילות על ה-deep dorsal vein) מתכווץ בצורה ריתמית כדי לזרוק את שארית נוזל הזרע.
גם בהשתנה השריר מתכווץ וזורק את שארית השתן.
קירות האגן מורכבים מה-piriformis muscle - שריר המהווה את קיר האגן האחורי, וה-obturator internous- המהווה את הקיר הלטרלי (הצידי).
רצפת האגן מורכבת משני שרירים: levator ani muscle- שריר המחולק לשריר ימני ושמאלי המתחברים בקו האמצע ויוצרים תפר, וה-coccygeus muscle- משלים את החלק האחורי של רצפת האגן.
רצפת האגן תוחמת את ה-pelvis ומתחתיו מצוי ה-perineum - בין הירכיים ומתחת ל-levator ani.
ניתן לחלק חלק זה למעוין הנחלק לשני משולשים – urogenital קדמי ו-anal אחורי.
אצל הגבר רק ה-urethra חודרת אותה (וה-bulbourethral gland – בהמשך) ואצל האישה חודרים את הממברנה ה-urethra וה-vagina.
איברי המין החיצוניים דבוקים אל הממברנה מלמטה, תפקידה לשמש להם בסיס.
אצל האישה דבוקים לממברנה מבנים ספוגיים והשפתיים, אצל הגבר מבנים ספוגיים של הפין.
יש הבדל ברור בין הגבר לאישה בכל הקשור להזדקנות מערכת הרבייה.
בעוד מערכת הרבייה של הגבר תקינה לחלוטין עד מותו (אם נתעלם מהמצב הבריאותי החלש בדרך כלל בגיל מבוגר), והוא מסוגל להוליד גם בגיל מבוגר מאוד; האישה איננה מסוגלת להיכנס להיריון וללדת לאחר גיל המעבר.
עם זאת, הרחם נשאר צעיר ותקין.
למרות האמור לעיל, התפקוד המיני אצל רוב הגברים יורד ככל שהם מתבגרים, ורק כשליש מן הגברים מעל גיל שמונים ממשיכים להיות פעילים מינית.
כתוצאה מכל אלה, ילדים שנולדים מגברים זקנים עלולים להיות בעלי פגמים מולדים, דבר המצביע על האפשרות שהזרע של הגבר הזקן מכיל יותר מוטציות גנטיות.
אצל רוב הגברים הזקנים התדירות ביחסי מין נמוכה יותר, והתגובה המינית שלהם איטית יותר.
כמו כן, בנפח האשכים וברמות הגונאדוטרופינים, ישנה עלייה ככל שהגברים מזדקנים.
כלומר: בעוד התפקוד של איברי המין "יורד" בדרך כלל ככל שהגבר מזדקן, התפקוד של חלק המוח האחראי על מערכת הרבייה (בלוטת יותרת המוח) "עולה".
אצל האישה, לעומת הגבר, מערכת הרבייה מפסיקה, כאמור, להיות כשירה בגיל חמישים ואחת בממוצע במדינות המפותחות.
הסיבה לכך היא הפסקת הביוץ והמחזור חודשי.
לאישה יש כבר בחודש החמישי להתפתחותה ברחם אמה כל הביציות שיהיו לה אי-פעם, וכמות הביציות מתחילה לרדת כמעט מידית, כשהרבה מהן מתות.
הפסקת הביוץ והמחזור מתרחשת כשלא נותרו בשחלות כמות מספקת של ביציות כדי לייצר מספיק הורמונים לצורך השלמת המחזור.
במצב הזה גם הגונאדוטרופינים (שבדרך כלל אחראים להתפתחות הביצית) אינם יכולים לגרום לשחלות לפתח עוד ביציות לכדי ביוץ או לגרום להן לייצר עוד אסטרוגן ופרוגסטרון האחראים לתקינות תהליך הביוץ.
הפסקת הפוריות באישה הוא אם כן תהליך ארוך ומתמשך שאינו קורה בבת אחת.
התהליך מתחיל כבר בשלב המוקדם של היות האישה ברחם, באותו הרגע שבו מתחילות למות הביציות, וכמות הביציות של האישה הולכת ומופחתת.
ואכן ההשפעה של התהליך ניכרת כבר מגיל 35, הגיל בו מתקשות יותר הנשים להרות ולשמור על הריון.
כמו כן הסיכוי שתינוקות יהיו פגומים גנטית או ימותו בזמן הלידה מכפיל את עצמו באישה מגיל 35.
ישנן שתי תאוריות המנסות לתת מענה מדוע האישה בנויה באופן שפוריותה תיפסק בגיל די מוקדם בחייה:
התאוריה הראשונה היא שבני אדם מעוצבים פיזיולוגית כדי לתפקד כמספר השנים ששרדו בהן במהלך האבולוציה.
לפי תפיסה זו, ריבוי נשים מגיל שישים ומעלה הוא תופעה חדשה של מאות השנים האחרונות שנובעת משיפור איכות החיים כגון תנאי התברואה, ההיגיינה והדברת המחלות המידבקות באמצעות תרופות מודרניות.
על כן הפיזיולגיה הפנימית עדיין לא השיגה את השינויים הסביבתיים.
מאחר שייצור הביציות מגביר את הסיכון למוטציות גנטיות, הפיזיולוגיה בהיסטוריה לא נתנה לייצר אלא כמות הביציות לה האישה תזדקק.
מעבר לכך הן רק מזיקות ולכן הופסקה יצירתן.
את העדכונים על הישרדות המתמשכת יותר של האישה המודרנית, הפיזיולוגיה כאמור, לא השיגה.
התאוריה השנייה היא שהפסקת הביוץ והמחזור היא תוצאה מהזהירות הטבעית של הגוף האישה מסיכון בריאותה, כדי שתוכל לגדל את הילדים האחרונים שנולדו לה ואת נכדיה.
בגלל הסיכון הגבוה שבלידה בגיל מבוגר, מבכרת האישה את הבטחת אורך חייה באופן שיספק לגידול הילדים, מאשר להביא ילדים נוספים.
הבטחת הגידול, שהיא בעצם עזרה לילדים להתרבות, מהווה אלטרנטיבה הגיונית לאפשרות שהיא עצמה תמשיך להתרבות, וזאת כטקטיקה מוצלחת יותר של העברת הגנים.
הטבע העדיף אפוא גנים שמפסיקים את פעילות מערכת הרבייה, כדי לשחרר את האנרגיה שלה לטיפול בילדים שנולדו כבר.
ישנם חיזוקים לשתי התאוריות, כך שאין אפשרות לקבוע איזו מהן נכונה יותר.
חיזוקים לתאוריה הראשונה נמצאו כשהחזיקו נקבות של מיני יונקים, כגון חולדות בתנאים מוגנים במעבדה, ואף על פי כן הן גילו הזדקנות במערכת הרבייה מוקדם יותר מאשר אצל הזכרים של אותו מין.
ההבדל הזה אינו ניתן להסבר על ידי התאוריה השנייה, אלא על ידי התאוריה הראשונה, כי החולדות, למשל, מטפלות בצאצאיהן פחות מחודשיים.
חיזוקים לתאוריה השנייה נמצאו כאשר התבוננו בנקבות של מיני לווייתנים, כגון הקטלן.
גורי הלווייתנים דורשים טיפול לתקופה ארוכה והנקבות של אותם לווייתנים מגדלות את צאצאיהן תקופה ארוכה.
גם אצל הלווייתנים מערכת הרבייה של הנקבה מפסיקה לתפקד זמן רב לפני מיתתה ומוקדם יותר מאצל הזכרים.
מאחר שאצל הלווייתנים אין סיבה לחשוב שחייהם התארכו במאות השנים האחרונות, התאוריה השנייה היא היחידה המסבירה את הפסקת פעילות מערכת הרבייה מוקדם כל כך בחייהן של הנקבות.
סיבת ההבדל בין זכר לנקבה
כאמור, ההבדל בין הנקבה לזכר נעוץ בכך שבעוד הזכר מייצר באופן יומיומי תאי זרע חדשים, הנקבה לעומתו מאבדת בקצב יומי מהביציות שלה.
לא ידועה סיבה ברורה מדוע האישה מפסיקה לייצר את תאי המין שלה (הביציות) עוד לפני שנולדה בעוד שהזכר מייצר אותם (תאי הזרע) לכל אורך חייו.
הפיזיולוגים העלו אפשרות שהדבר קשור עם העובדה שבכל פעם שתא מתחלק גדלים סיכוייו למוטציות גנטיות.
ביציות האישה הן תוצר של כ-33 התחלקויות תאים בלבד לאחר ההפריה, בעוד תאי הזרע של הזכר - גם של הצעיר - הם תוצר של כמה מאות התחלקויות תאים.
כמענה לכך שאצל הזכר הסיכוי למוטציות גנטיות מסוכנות לעובר גבוה הרבה יותר מאשר אצל הנקבה, בא הייצור והריבוי המוגבר של תאי זרע.
כך שכשהגבר יפלוט את מאות מיליוני תאי הזרע בשעת הביוץ, עדיין יהיה סיכוי טוב שהביצית תפגוש תאי זרע טובים ולא תאי זרע בעלי מוטציות גנטיות רציניות.
מאידך, הנקבה שאצלה הסיכוי להימצאות בביציות מוטציות גנטיות קטן בהרבה, איננה זקוקה ליותר מאלף ביציות לפני כל ביוץ, שאחת מהן - הטובה - תשתחרר מהשחלה ויפרו אותה.
הייצור המוגבר של תאי מין הזכר הוא אם כן איזון של הסיכון כדי לתת סיכוי טוב יותר; מה שאצל הנקבה - שאצלה הסיכון אינו גדול - הוא (האיזון) אינו נדרש.
מערכת זמן אמת היא מערכת מחשב שיש לה, מעבר לדרישות הפונקציונליות הרגילות, דרישה של עמידה בזמנים.
מערכת זמן אמת לא חייבת להגיב מהר, אך היא חייבת להגיב תוך הזמן שהוגדר מראש ובעקביות.
ניתן לסווג מערכות זמן אמת לשלושה סוגים:
Hard – מערכת זמן אמת קשיחה היא מערכת בה אי עמידה בתנאי הזמן גוררת כישלון כולל של כלל המערכת.
אחרי כישלון זה אין אפשרות להמשיך בפעולת המערכת, למשל מערכת ששולטת על רכב אוטונומי.
Firm – במערכות כאלו ניתן לספוג אי עמידה בדרישת הזמן אך איכות המערכת תיפגע.
הפלט של החישוב בו התרחשה החריגה הוא בלתי שמיש בעליל.
Soft – הפלט שהתקבל בעקבות חישוב שחרג מהזמן שימושי באופן חלקי, למשל מערכת שקולטת טלוויזיה, אם חרג התמונה שתיווצר תהיה באיכות נמוכה יותר אך לאחר מכן הקליטה תמשיך כרגיל ובסדר.
מערכת השמיעה היא מערכת החישה, האחראית על חוש השמיעה ומאפשרת קליטת קולות.
המערכת אחראית על התמרת הקלט הפיזיקלי השמיעתי אל אות חשמלי והעברתו למרכזי העיבוד המרכזיים במוח, על ניתוח מרכיביו והפקת מידע מכך ועל זיהוי מקורו.
לעיתים לשם פעולות הניתוח נעזרת מערכת השמע במידע המגיע ממערכות חוש אחרות כגון מערכת הראיה, וכן בניבויים אשר הוכנו על בסיס ידע קדום מבעוד מועד.
הגירוי אותו מערכת השמע מנתחת על מנת להפיק מידע הוא גלי קול.
האוויר העשוי מחלקיקים שונים יכול להידחס ולהתרווח כתלות בגורמים פיזיקליים שונים כמו טמפרטורה.
לעיתים קרובות דחיסות האוויר מופיעה במחזוריות מסוימת, אשר ניתנת לאפיון כגל ונהוג לקרוא לו גל קול.
מערכת השמע בנויה כך שהיא מתמירה את תכונות הגלים הפיזיקליות משרעת, תדר ורמת מורכבות אל עבר הממד התפיסתי הכולל את עוצמת הצליל (Loudness), גובהו (Pitch) וגוונו (Timbre) בהתאמה.
האוזן מחולקת לשלושה חלקים נפרדים: האוזן החיצונית, האוזן התיכונה והאוזן הפנימית.
החלק הנראה לעין של האוזן נקרא אֲפַרכֶּסֶת, הוא עשוי מסחוס וקיים רק ביונקים.
עיצוב האפרכסת מותאם לקליטת קולות ולכוונם אל תוך חלקי האוזן הפנימית, ובכך לשפר את יכולת קליטת הקול מהסביבה.
האפרכסת מתעלת את גלי הקול לתוך תעלת השֶמַע, שבקצה נמצא עור התוף.
תעלת האוזן בחלקה החיצוני עשויה מסחוס, ובעומקה, כשני שלישים ממנה נמצא בתוך עצם.
היא מצופה בעור דק, המשכי לעור האפרכסת.
בקצה התעלה העמוק נמצא עור התוף, הוא מתוח בקצה צינור השמע, ומעברו השני האוזן התיכונה.
האוזן התיכונה נמצאת בין עור התוף אל השבלול במרווח בנפח של שני מיליליטר.
מבחינה תפקודית האוזן התיכונה משמשת כמגבר המגביר את תנודות עור התוף ומעביר אותן לאוזן הפנימית המלאה בנוזל.
התנודות עוברות לאורך שלוש עצמות קטנטנות.
העצם הראשונה, נקראת עצם הפטיש (Malleus), מחוברת לעור התוף ונעה כאשר הוא רועד.
כאשר עצם הפטיש נעה היא מזיזה את העצם השנייה – עצם הסַדָן (Incus), אשר בתורה מניעה את העצם השלישית – עצם הארכוף (Stapes).
התנודות עוברות דרך הארכוף אל החלון הסגלגל, שהוא למעשה קרום הנמצא בכניסה אל האוזן הפנימית.
עצמות השמע מחד, והפרש השטחים בין שטח עור התוף לשטח משטח הדריכה של הארכוף, גורמים להגברה של הכוח שמפעיל גל הקול פי שלושים ובכך הם תורמים להעברה יעילה של הקול מן האוויר לתנודות של גלי נוזל באוזן הפנימית.
מלבד יכולת ההגברה, לאוזן התיכונה תפקיד חשוב בשמירה על השבלול מפני גלי קול חזקים מדי שעלולים לגרום נזק לשמיעה.
הארכוף ניחנת ביכולת לשנות את זווית ההקשה, כך שבעת הצורך הכוח המועבר לחלון הסגלגל מופחת.
כמו כן, ישנם שרירים קטנים אשר גלים בתדר נמוך ובעוצמה גבוהה מפעילים אותם במנגנון רפלקסיבי היוצר מתיחה של עור התוף, ונעילה של הארכוף.
האוזן הפנימית חצובה בגולגולת והיא נמצאת פנימה לעצם הארכוף.
באוזן הפנימית מצוי מבנה מסולסל הנקרא שבלול האוזן יחד עם מבנה אחר האחראי על שיווי המשקל.
שבלול האוזן מלא נוזל בעל תכונות כימיות מיוחדות השונות מהנוזל החוץ תאי בשאר רקמות הגוף.
לשבלול שלושה מדורים המהווים יחד שלוש תעלות שרצות בצורת ספירלה: מַעֲלַת הַפְּרוֹזְדוֹר "scala vestibuli", מעלת האמצע "scala media" ומַעֲלַת הַתֹּף "scala timpany".
במעלת התוף ומעלת הפרוזדור נע נוזל בשם פרילימפה, ואילו במעלת האמצע נע נוזל בשם אנדולימפה.
כאשר עצם הארכוף רוטטת היא פוגעת בחלון הסגלגל ודוחפת את הנוזל שבשבלול.
הנוזל נע ראשית במעלת הפרוזדור, מתקדם אל עבר מעלת התוף, ושם מרטיט את החלון העגול.
נהוג להתייחס לשבלול כבעל ציר בעל שני קטבים שרץ לאורך הספירלה.
קוטבו הבזאלי (הבסיס) מתחיל בחלון הסגלגל, וקוטבו האפיקלי (הקודקוד) נמצא בקצה השבלול.
לו היו פורמים את גלגול השבלול לצינור עם שלוש תעלות פנימיות, היה הצד האפיקלי קצה הצינור שנוצר מהפרימה.
בין מעלת התוף לבין מעלת האמצע ישנו קרום הנקרא הקרום הבזילרי, ובין מעלת הפרוזדור למעלת האמצע נמצא קרום רייזנר המחובר לקרום הטקטוריאלי.
כאשר הנוזל נע בתעלות הפרוזדור והתוף שבשבלול הוא מעוות את הקרום הבזילרי בקצב מסוים ובמקומות ספציפיים.
בין הקרומים נמצא איבר קורטי המשמש כיחידה בה מותמר הקלט השמיעתי לעבר אות חשמלי.
בתוך מעלת האמצע בשבלול האוזן נמצא איבר התמרת השמע, איבר קורטי .
איבר קורטי מורכב מהקרום הבזילרי, מהקרום הטקטוריאלי, מתאי דייטר המתפקדים כתאי תמך ומתאי שערה המתפקדים כתאי חישה.
תאי חישה אלו הם בעלי שלוחות הקרויות "ריסים (cilium)" העשויות מאקטין ומיוזין היוצאות מגוף התא הדומות לשערות קטנות ומכאן שמו.
לתאים אלו סינפסות עם שלוחות של תאי גנגליון דו–קוטביים השייכים לגנגליון בשם הגנגליון הספירלי.
התנודות של מרכיבי האוזן התיכונה מועברות אל הנוזל שמקיף את איבר קורטי, וגורמות להזזת הממברנה הטקטוריאלית ביחס לממברנה הבזילרית.
תזוזה זו מזיזה את השערות הנמצאות על תא השערה.
שערות אלו מחוברות זו לזו במין חוטים הנקראים Tip Link המחוברים אל תעלות יוניות.
כאשר ישנה תזוזה בין תאי השערה ה-Tip Link נמתח ובכך הוא גורם לפתיחה מכנית של התעלות היוניות.
פתיחת התעלות היוניות גורמות לכניסה של יוני אשלגן ויוני סידן אשר נמצאים בריכוז גבוה בסביבה החוץ תאית של השבלול ובכך משנות את פוטנציאל הממברנה של התאים.
שינוי פוטנציאל הממברנה גורם לשחרור וסיקולות אל קולטנים בתאים הביפולארים של הגנגליון הספיראלי.
ישנם שני סוגי תאי שערה, בין 12,000 ל-15,000 תאי שערה חיצוניים וכ-3,500 תאי שערה פנימיים.
תאי השערה הפנימיים הם אלו אשר מעבירים את רוב המידע החושי אל מערכת העצבים המרכזית.
לעומתם תאי השערה החיצוניים באמצעות תאי דייטר משנים את האופן בו הממברנה הבזילרית זזה.
בכך הם משפיעים על המידע הנקלט בתאי השערה הפנימיים, ועוזרים בהגברת קלט חלש.
התמרה חושית של הגירוי השמיעתי
שינויים בקלט החושי משנים את מקדם החדירות לתעלות יוניות הנמצאות על הקצה החיצוני של תאי השערה ובהתאמה לכך את דפוס הדחפים העצביים המועברים אל מערכת העצבים המרכזית.
ככל שהמוליכות יותר גבוהה כך קצב ירי פוטנציאלי הפעולה בתאים הדי פולאריים עולה.
זיהוי התדר של צלילים מתבצע עוד בשבלול ומתחלק לשני אופנים מרכזיים: על ידי זמן, ועל ידי מקום.
קידוד על פי תדירות הרעידות של הקצה הקודקודי
מתחת ל-200 הרץ הקרום הבזילרי אינו מפגין הבחנה בין תדרים שונים על פי מיקום הרעידה המקסימלית.
במקרים אלו ההבחנה בין תדרים שונים נעשית על פי תדירות הרעידות על הקצה הקודקודי (אפיקלי).
ככל שהרעידות הן בתדר גבוה יותר, כך הצליל הנתפס הוא יותר גבוה.
קידוד על פי מרחק מהחלון הסגלגל
שוני בגמישות הקרום הבזילרי וברוחבו לאורך השבלול מסייע לפרק את צלילי הסביבה לתדרים: ככל שמתרחקים מהצד הבסיסי (בזאלי) של השבלול אל עבר קודקוד השבלול, כך התדר בו הממברנה תרעד בצורה מקסימלית נמוך יותר.
ככל שהרעד רב יותר, כך נפתחות יותר תעלות יוניות, משתחרר יותר מוליך עצבי, ותדר פוטנציאלי הפעולה שיורה הנוירון הבי-פולארי עולה.
בתדרים היורדים עד ל-200 הרץ עוצמת הצליל מזוהה על ידי תדירות הירי.
הרעדה חזקה יותר של עור התוף ועצמות השמע גוררת הרעדה חזקה יותר של הקרום הבזילרי, שבתורו מכופף את תאי השערה ופותח יותר את התעלות היוניות.
פתיחת התעלות גורמות לשחרור מוגבר של מוליכים עצביים, אשר בתורם מגבירים את קצב הירי בתאי העצב הספירליים.
כאשר התדרים יורדים מתחת ל-200 הרץ, קידוד עוצמת הקול מתבצע על ידי כמות הנוירונים היורים בו זמנית.
ככל שהעוצמה חזקה יותר כך יותר נוירונים יורים.
יחד עם הסבר זה ישנם גורמים נוספים המשפיעים על העוצמה הנתפשת של הגירוי המושמע כדוגמת משך זמן ההשמעה, והאם הוא נשמע בשתי האוזניים או באוזן אחת.
נראה כי בטווח הזמנים של עד 200 מילישניות ככל שזמן השמעת הצליל גדול יותר כך גדלה עוצמת הצליל הנתפסת.
כמו כן, כאשר הצליל מושמע בשתי האוזנים העוצמה נתפשת כגדולה יותר מאשר אותו הגירוי המושמע לאוזן אחת.
תפיסת מיקום הצליל ביחס למיקום האורגניזם היא משימה מורכבת ומתרחשת, לפחות בחלקה, בגזע המוח בגרעינים הנקראים MSO ו-LSO.
מבחינת המידע המשמש לזיהוי מקור הצליל ידוע כי נעשה שימוש בהפרשי פאזות של הגל הנקלט בין שתי האוזניים, בהפרשי עוצמה מזעריים בין שתי האוזניים ובהשתנות גלי הקול בעת פגיעתם באפרכסת.
מחקרים שמדדו את הזווית הקריטית המינימלית שבה בני אדם וקופים תופסים צלילם מצאו שהיא עומדת על מעלה אחת או על ארבע מעלות בהתאמה כאשר מופנה קשב למשימה.
בעיבוד מקור הצליל מעורבים שני גרעינים בגזע המוח הנקראים הגרעין הזיתי האמצעי-עליון (MSO) והגרעין הזיתי הצידי-עליון (LSO).
התאים ב-MSO מקבלים מקבלים את המידע כאות מאקטב משתי האוזניים, ומתבצע בו חישוב של הפרש הזמנים של האות הנקלט באוזן אחת אל מול האוזן השנייה.
בתא הנמצא באמצע, בין צד ימין לשמאל ככל שההפרש של הזמנים של האות המגיע מהאוזניים יותר קטן כך התא יירה יותר.
תאים הקרובים יותר לצד מסוים יירו הכי הרבה אם יש הפרש זמנים בין האותות.
לעומת זאת ב-LSO הקלט הוא מצד אחד מאקטב ומצד אחר מחליש.
בגרעין זה מבוצע חישוב של הפרשי העוצמות בין האוזניים.
גובה-הצליל (pitch) הוא גובה הצליל הנתפס בדעת, אשר מתבסס על זיהוי התדר היסודי של גל הקול שנקלט במערכת השמע.
תדר זה מוגדר כהופכי לזמן המחזור של גל הקול שנקלט.
גל ניתן לפירוק, על ידי שיטה מתמטית בשם התמרת פורייה, לסדרה של גלים סינוסידיאלים.
התדרים של גלים אלו אשר שונים מתדירות בעלת מאפיינים פיזיקליים ייחודיים הנקראת תדירות יסודית נקראים תדרים עילאיים.
התדרים העילאיים הם אלו אשר מעניקים את הגון (timber) לצליל, ומפרידים בין צלילים בעלי אותו גובה המושמעים מכלי נגינה שונים.
פירוק דומה להתמרת פורייה נעשה בצורה מכנית בתוך השבלול על פי מרחק ועל פי פאזה כפי שמתואר לעיל בפסקת "קידוד תדר הצליל".
כאשר גל הקול שנקלט אינו מכיל את התדר היסודי, מערכת השמיעה יודעת לפענח על סמך התדרים העילאיים את התדר היסודי שיכול היה להיות, והצליל שייתפס הוא הצליל המתאים לתדר יסודי זה.
יכולת זו נצפתה אף אם התדרים העילאיים המושמעים שונים בכל אחת מהאוזניים, ומתמטית חילוץ התדר היסודי נדרש על ידי שילוב מידע של שתי האוזניים.
בנוסף לזאת נמצא כי היכולת לתפוס את גובה הצליל, אף כשאין בנמצא תדר יסודי, אינה ייחודית לבני אדם, והיא נצפתה גם אצל חיות כמו קופים, ציפורים וחתולים.
לאחר ההתמרה בשבלול הקלט החושי עובר אל עצב השמיעה ושיווי המשקל (CN VIII) דרך הגנגליון הספירלי.
עצב השמיעה מכיל אוכלוסייה הטרוגנית של תאים, המציגים תכונות חישתיות שונות.
חלק מהתאים מגיבים רק לצלילים מורכבים, אחרים רק לטהורים.
בנוסף יש כאלה אשר מגיבים רק לצלילים מאוד קצרים או לחלופין מגיבים לקשת גדולה של צלילים מסוגים שונים.
אוכלוסיות תאים אחת השוכנת בעצב השמיעה היא של תאים מכוונים.
תאים אלה מגיבים למנעד של תדירויות, אך במיוחד לתדר ספציפי.
כלומר, סף התגובה לירי פוטנציאל פעולה בתדר ספציפי זה יהיה נמוך מסף התגובה לירי פוטנציאל פעולה בכל תדר אחר עבור אותם תאים.
עם זאת אין הדבר אומר כי תדרים אחרים אינם יכולים להביא לירי.
אלא צריך בתדרים אלה גירוי בעוצמה גדולה יותר כדי להגיע לאותו ירי המופק מגירוי חלש בתדר הספציפי.
בעיקרו מקור סלקטיביות זו מצוי בסלקטיביות הממברנה הבזילרית לתדרים שונים במקומות שונים.
אך במחקרים נמצא כי אוכלוסיית תאי עצב השמיעה המכוונים מציגים סלקטיביות גבוהה מזו המסופקת באמצעות הממברנה הבזילרית.
דבר המוסבר על ידי שינויים אקטיביים של רכיבים נוספים באיבר קורטי.
מהגנגליון הספירלי מועבר המידע אל מספר גרעינים במוח המוארך.
במוח המוארך מתבצע עיבוד בסיסי של הצליל.
לדוגמה זיהוי גס של הכיוון ממנו הגיע השמע.
המידע מועבר ראשית לגרעין השבלול הגחוני (Ventral cochlear nucleus ) ולגרעין השבלול הגבי (Dorsal cochlear nucleus ).
מהם עובר הקלט אל קומפלקס של מספר גרעינים הנקרא הגוש הזיתי העליון (Superior olivary complex ) ואל הגוף דמוי טרפז (Trapezoid body ).
ולאחריהם עובר המידע באמצעות צבר אקסונים הנקרא הלמניסקוס הצידי (Lateral lemniscus ) אל התליל התחתון שבמוח האמצעי.
ממנו מועבר המידע אל גרעין הברך האמצעי (Medial geniculate nucleus ) שבתלמוס ולקליפת המוח השמיעתית ראשונית (Primary auditory cortex ).
מלבד מסלולים אלו, ההולכים אל מערכת העצבים המרכזית מהמערכת העצבים הפריפריאלית, ישנם גם מסלולים הפוכים בכיוונם, המכונים מסלולים יורדים או מוציאים (אפרנטים – Efferent pathways), לאורך כל מערכת השמע.
מסלולים אלו מאפשרים לאזורים גבוהים בקליפת המוח לווסת את תהליכי עיבוד המידע במערכת העצבים הפריפריאלית.
קליפת המוח השמיעתית מחולקת בגסות לשלושה אזורים היררכים בעיבוד המידע השמיעתי: אזור הליבה (Core region), אזור הרצועה (Belt region) והאזור שליד הרצועה (Parabelt region).
האזור השמיעתי הראשוני חבוי בתוך המענית הצידית על האזור המדיאלי בפיתול על שם השל.
הוא בנוי על פי קידוד התדרים המרחבי שבשבלול – ככל שמתקדמים לכיוון יותר קדמי (Anterior) כך התדר שיגרום לתגובה המקסימלית של תאי העצב באזור נמוך יותר.
לצורת ארגון מסודרת זו, של התגובה לתדרים שונים, קוראים ייצוג טונוטופי.
הייצוג הטונוטופי מופיע עוד פעמים לאורך קליפת המוח השמיעתית, כפי שאפשר לראות בתמונה משמאל.
אזור מרכזי נוסף במערכת השמע, שנמצא בקליפת המוח, הוא מרכז הגובה (Pitch center).
מרכז זה נמצא לטרלית אל הקורטקס האודיטורי הראשוני, והוא מעורב רבות בקידוד הגובה הנתפס של הצליל (Pitch).
בדומה לארגון של אזורים ראייתים גם בקליפת המוח השמיעתית האסוציאטיבית ישנם שני ערוצי עיבוד מידע מובחנים: ערוץ קדמי וערוץ אחורי.
הערוץ הקדמי אשר נקרא גם מסלול ה"מה?" מתחיל בחלק הקדמי של האזור שלצד הרצועה, והוא עוסק באנליזה של הקלט השמיעתי.
הערוץ האחורי אשר נקרא גם מסלול ה"איפה?" מתחיל בחלקים אחוריים של האזור שליד הרצועה, והוא מתמקד באיכון מקור הצליל.
ההפרדה בין המיקומים נצפתה אף ברמת הנוירון הבודד וגם בניסויי דימות מוחי בבני אדם.
כמו כן נצפתה גם סיבתיות, פגיעה באחד מאזורים אלו שיבשה את היכולת לפענח מידע של מיקום או של זיהוי בהתאמה למיקום הפגיעה.
תכונה של קליפת המוח היא היכולת שלו להפגין קישוריות דינאמית בין האזורים שונים.
תכונה זו באה לידי ביטוי בקליפת המוח השמיעתית בכמה אופנים.
לדוגמה: כאשר יש שימוש מוגבר בחוש השמיעה מתרחשים שינויים מבניים.
אצל עיוורים הקורטקס השמיעתי נמצא מקושר יותר לקורטקס הראייתי.
בבחינה תפקודית נמצא שאצל העיוורים בהינתן קלט שמיעתי, הקורטקס הראייתי שלהם הגיב ביתר שאת, דבר המעיד על גלישה של עיבוד השמע אל עבר אזורים אלו.
דוגמה נוספת היא מקליפת המוח השמיעתית של מוזיקאים.
נמצא כי אצל מוזיקאים הפיתול על שם השל גדול יותר, ופעיל יותר.
יתרה מכך, הן הגדילה בנפח והן הפעילות המוגברת נמצאו ביחס ישר לכישורים המוזיקליים של הנגן.
תפקודים גבוהים במערכת השמע – שמיעה מוזיקלית הבנת שפה ומנגנוני ניבוי
תפיסה מוזיקלית במערכת השמע היא תהליך מורכב.
מלבד פירוק הצלילים לתכונותיהם הבסיסיות המערכת השמיעתית מסוגלת גם למצוא תבניות ברצפי צלילים.
לפי תבניות אלו המערכת מסוגלת לנבא צלילים העתידים לבוא.
בפעילות זו מעורבים אזורים מוחיים גבוהים, המתפרשים על קליפת המוח הקדם מצחית ועל קליפת המוח הרקתית.
היכולת לנבא את הצלילים הבאים מאפשרת לזהות רצפי צלילים בעלי משמעות גבוהה במיוחד.
זאת לאור עקרון בסיסי בתורת האינפורמציה, שלפיו רצף הניתן לניבוי בצורה מלאה אינו נושא עמו אינפורמציה חדשה.
על כן, מערכת מוחית אשר יודעת לנבא צלילים יכולה למקד את משאביה לטובת עיבוד צלילים מפתיעים, המכילים מידע רב.
היא מבצעת זאת באמצעות מנגנונים כמו הפניית קשב.
לאורך מערכת השמיעה קיימת רשת עצבית האחראית על איתור רצפי קול מפתיעים.
רצפים שחורגים ממה שמצפה המערכת העצבית.
בין תהליכי האיתור אופיין במערכת העצבית של האדם גל בשם Mismatch negativity או בקיצור MMN.
ה-MMN מופיע לאחר הופעת קלט מפתיע, קלט הסותר ניבוי שנוצר ברשת העצבית לגבי העתיד הקרוב.
גל זה מופיע בדמות פוטנציאל קשור-אירוע (ERP), דהיינו התפלגות פוטנציאל חשמלי ייחודי על הקרקפת, הניתן למדידה באמצעות מכשיר EEG.
האזורים המעורבים ביצירת גל זה מאותתים כי היה קלט מפתיע.
לכן, באמצעות זיהוי הגל ניתן להסיק כי המוח "הופתע".
האזורים שיוצרים את הגל הם הפיתול המצחי התחתון, והפיתול על שם השל.
איתור רצפי קול מפתיעים, המעוררים את גל ה-MMN, הוא תהליך שאינו דורש קשב ולרוב גם לא מודעות.
התהליך נצפה גם במטופלים שהיו שרויים בתרדמת.
רישומי מוח שפורסמו בשנת 2009 מראים כי לא רק שיש אזורים שמתריעים "יש הפתעה בקלט", אלא גם שאם ההפתעה חוזרת שוב ושוב – בצורה הניתנת לחיזוי – אז עם הזמן המוח יתחיל לצפות לה.
במקרה שכזה נאמר כי התהוותה "ציפייה מסדר גבוה" (המוח מצפה להפתעה, כלומר לחריגה מהמצופה).
ממצא מעניין הוא, שמטופלים בתרדמת שהציגו ציפייה מסדר גבוה, יצאו מהתרדמת תוך כמה שבועות.
מטופלים שלא הציגו יכולת זו נשארו בתרדמת יותר זמן או לא יצאו ממנה כלל.
רישומי המוח שפורסמו בשנת 2009 הראו עקבות לציפייה שכזו, בשנת 2019 חוקרים הצליחו לזהות סממן ישיר לציפייה מסדר גבוה: גלים מסוימים בתדר גבוה, שנוצרים באונה הפרונטלית.
אזורים גבוהים במסלול השמע מתקשרים עם מערכת התגמול ומובילים לחוויית ההנאה ממוזיקה.
חוויית הנאה זו יכולה להגיע לשיא ולהוביל לצמרמורת משולבת בפרץ גדול של הנאה ובשינוי ניכר בדפוס המוליכות העורית וקצב פעימות הלב.
נמצא כי רצפי צלילים אשר מובילים לצמרמורת מאופיינים לרוב בחידוש כלשהו באחד מממדי המוזיקה, כמו עליה פתאומית בגובה הצלילים, הגברת עוצמת הקול, החלפת כלי הנגינה הראשי או נגינה של התזמורת שהייתה לא מתואמת נהפכה פתאום מתואמת.
בתחילת המחקר המדעי של הבנה והפקת שפה התגלו שני אזורים מרכזיים המעורבים בתהליך מלבד הקליפה השמיעתית ראשונית.
הראשון נקרא אזור ברוקה והשני נקרא אזור ורניקה.
עם השתכללות כלי המחקר המדעי והתקבלות הגישה הדו-מסלולית כגישה מרכזית ומתומכת עודכנו המודלים, וכיום יודעים על תתי אזורים המתמחים בעיבודים שונים של השפה.
בנוסף להבנה מבנית ותפקודית טובה יותר של האזורים השפתיים, עם הזמן נחשפו מנגנונים גבוהים בקליפת המוח העוזרים בעיבוד השפה.
לדוגמה: נמצא כי תנודות חשמליות הנוצרות בקליפה השמיעתית נמצאות בהתאמה למקצבים האופייניים לדיבור אנושי, אשר מעורבות בהבנת הדיבור.
בנוסף, נמצא כי מנגנונים קשביים יכולים לווסת את תנודות אלו, ובכך הם מאפשרים התמקדות בדובר מסוים על פני אחרים.
כמו כן, בקליפת המוח מתבצעת אינטגרציה של מידע מחושים רבים, תהליך העוזר גם הוא לפענוח הדיבור.
הפרעות שונות נגרמות בשל כשלים במקומות שונים במערכת השמיעה.
חלק מהבעיות הן התפתחותיות וכוללות עיוותים בגדילת האוזן או מיקרוטיה.
בעיות אחרות נובעות מטראומה כמו נקב בעור התוף, הסרה חלקית או מלאה של האפרכסת, אוזן כרובית, חדירת גוף זר וכדומה.
בנוסף לכך ישנן מחלות נרכשות של מערכת השמיעה.
ישנם זיהומים חיידקיים, ויראלים או פטרייתיים כמו זיהום האפרכסת ( Perichondritis), דלקת האוזן החיצונית, דלקת פטרייתית של תעלת האוזן החיצונית (Otomycosis), דלקת האוזן התיכונה (Otitis Media), סיבוך נדיר של שלבקת חוגרת בשם תסמונת רמזי-האנט, כולסטאתומה, טרשת האוזן.
בנוסף, ייתכן גם כשל עצבי שמקורו במוח הגורם לבעיות שמיעתיות.
לדוגמה חוסר היכולת לשמוע מוזיקה (אמוזיה) או היווצרות הזיות שמיעתיות של מוזיקה או של צלילים מטרידים (טנטון).
לעיתים קרובות על מנת לאבחן בעיה במערכת השמע משתמשים בקולן, כלי מתכתי קטן המשמיע צליל בתדר אחיד לאחר הקשה עליו.
עם הזמן עוצמת הצליל הבוקעת מהקולן הולכת ופוחתת.
הצליל הנוצר על ידי הקולן מועבר על ידי האוויר למערכת השמע, אך אם הבודק יצמיד את הקולן לראש של הנבדק אזי הצליל הנוצר מרעד הקולן יעבור דרך העצם אל מערכת השמע.
לרוב ההצמדה תעשה לעצם המסטואיד.
בדיקה המבוססת על עובדות אלו נקראת מבחן רינה (Rinne Test).
במצב בריא נבדקים שומעים יותר טוב צלילים הנישאים על תווך של האוויר.
אם הנבדק מפסיק לשמוע את צליל הקולן, אך בהצמדה של הקולן לעצם הוא שב לשמוע את הצליל, הדבר לרוב יעיד על בעיה הולכתית.
כלומר לבעיה בהולכת הצלילים אל מערכת העצבים.
בדיקה נוספת היא הצמדת הקולן לקו האמצע של הראש, על חלקו העליון.
הבודק יברר אם קיימת א-סימטריה בין האוזניים של עוצמת הצליל.
כאשר הבעיה הולכתית, הצליל יהיה יותר חזק בצד הפגוע, אך אם הבעיה היא עצבית אז הצליל יהיה חלש יותר בצד הפגוע.
לבדיקה זו קוראים "מבחן ובר" (Weber Test).
הזדקנות של מערכת השמיעה המובילה לאיבוד יכולות שמיעתיות (Presbycusis) הוא תהליך מאוד נפוץ, הפוגע ב-80% מהמבוגרים מעל גיל 70. לעיתים מתרחשת גם פגיעה חבויה, כזאת אשר אינה ניתנת למדידה ישירה באמצעות בדיקה אודיומטרית.
פגיעות כאלו כוללות למשל הפחתה ביכולת להקשיב לקלטים שמיעתיים.
לתהליכי איבוד השמע בעקבות הזדקנות נמצאו גם השפעות נלוות, הכוללות בידוד חברתי ודיכאון, לחץ ועייפות נפשית (Mental fatigue).
שינויים עצביים לאורך מערכת השמיעה
ההזדקנות משפיעה על כל שלבי השמיעה: מהתמרת האות בשבלול, הולכתו דרך גרעינים בגזע המוח ועיבודו הסופי בקליפת המוח.
אחת הפגיעות הנפוצות היא הידלדלות אוכלוסיית תאי השערה החיצוניים, בעיקר בקצה הקודקודי של השבלול.
תאי שערה אלו מעורבים בעיקר בהגברת צלילים גבוהים, דבר המסביר את התופעה הנפוצה בזקנה של לקות שמיעה הממוקדת לצלילים בעלי תדר גבוה, המתבטאת בין היתר בצורך בצלילים חזקים יותר על מנת להגיע לסף השמיעה.
מחקרים בבעלי חיים מצאו כי מלבד הידלדלות אוכלוסיית תאי השערה החיצוניים, ישנו גם ניוון של האקסונים של עצב השמיעה, ותת פעילות של הסינפסות בעצב זה.
מעבר לפגיעות אלו נצפו בחיות ובבני אדם גם פגיעות בתאי עצב הגנגליון הספירלי, בגרעיני השבלול, בגוש הזיתי העליון, ובאזורים נוספים במעלה גזע המוח עד לתליל התחתון.
לרוב פגיעות בגרעיני גזע המוח ישפיעו על יכולות עיבוד מרווחי הזמן בקלטי שמע, ועל היכולת להבין דיבור.
אחד הסמנים הנפוצים לתהליכי ההזדקנות של המערכת שנצפו באדם ובבעלי חיים הוא שינוי בדפוס תגובות חשמליות בגזע המוח לגירוי שמיעתי (Auditory Brainstem Response – ABR), שינוי זה נמדד באמצעות מכשיר EEG.
ברמה המוחית בבעלי חיים ובבני אדם נמצאה פעילות פחותה של מערכת ה-GABA בקליפת המוח.
ה-GABA הוא מוליך עצבי אינהיבטורי נפוץ מאוד והסיבה של הפחתה זו משוערת להיות חלק מהשפעות ירידת ריכוזי האנזים המקטלז GABA עם הזקנה.
בנוסף הנוירונים בקליפה השמיעתית הראשונית (A1) בעכברים מבוגרים הציגו פחות סלקטיביות לתדרים ספציפיים, ונצפו גם שינויים בירי הספונטני (Spontaneous firing rate) של התאים.
על אף השינויים הרבים המתחוללים במערכת השמיעה בעקבות ההזדקנות, היכולת ביומיום להבין דיבור נשארת יחסית טובה.
יכולת זו נשמרת במיוחד כאשר הקלט נקי, כלומר אין רעשי רקע ואין כמה קלטים רלוונטיים הנשמעים בו-זמנית.
נמצא כי מבוגרים משתמשים בצורה מעולה בידע שפתי השמור אצלם בזיכרון על מנת להצליח להתגבר על המכשולים שמעמידים הפתלוגיות במערכת השמע.
לדוגמה נמצא שימוש בהקשר הסמנטי על מנת להבין מילים שאינן ברורות, כמו גם שימוש במבנה התחבירי של המשפט על מנת לצפות למילים מסוימות על פני אחרות.
ברמה המוחית נמצא שימוש במערכות מוחיות, אשר אינן נמצאות בשימוש הרגיל בעיבוד שפה, על מנת לפצות על היכולות שנפגמות בעיבוד הקלט.
לדוגמה הרשת הסינגולו-אופרקולרית (Cingulo-opercular network), רשת המעורבת בתהליכי קשב של עיבוד מלמעלה-למטה ושל שליטה קוגניטיבית, נכנסת לפעולה כאשר מבוגרים מאזינים לדיבור שהוא בעל איכות אקוסטית ירודה.
אזור חשוב נוסף המופיע אצל מבוגרים המשמש לפעילות הפיצוי הוא קליפת המוח הקדם-מוטורית.
כאשר מגיע קלט שמיעתי בעל איכות ירודה האזור מופעל ביתר שאת, ולפעילות זו, המערבת אזורים מוטוריים דווקא, ניתנו שני הסברים מרכזיים: האחד הוא הצורך בחזרה על מידע שמיעתי כאשר איכות המידע ירודה, השני הוא הצורך בשימוש בתבניות הגיה על מנת להבין דיבור הקשה להבנה.
מערכת השתן (או מערכת ההפרשה) היא מערכת בגוף האדם המטפלת באמצעות איברים שונים בטיהור וּוִיסוּת הדם וסילוק תוצרי פסולת רעילים ממנו.
כחלק מתהליך זה המערכת מפרישה עודפי מים ושאריות רעילות מן הגוף באמצעות השתן.
מערכת השתן והכליות כוללת: שתי כליות, שני שופכנים, שלפוחית שתן ושופכה.
הכליות מסננות את הדם, ורוב המים והחומרים המומסים בהם מוחזרים למערכת הדם.
המים והחומרים המומסים הנותרים מהווים את השתן.
השתן המופרש מכל כליה מועבר לשופכן, נאגר בשלפוחית השתן ובעזרת השופכה מופרש מהגוף.
אצל זכרים השופכה היא גם נתיב להפרשת נוזל הזרע.
הכליות הן זוג איברים דמויי שעועית בגודל אגרוף, הממוקמים מעל המותניים בין הצפק והדופן האחורית של הבטן בגובה החוליה החזית השתים עשרה עד החוליה המותנית השלישית (T12-L3).
הכליות הן האיברים הפעילים ביותר במערכת השתן, כמות הפלזמה העוברת בכליות נאמדת ב־180 ליטרים ביום.
הכליות גם מסנתזות גלוקוז מחלבונים (תהליך המכונה גלוקונאוגנזה) ומפרישות לתוך הגוף הורמונים שונים.
הכליות ממוקמות בצד האחורי של חלל הבטן, משני צדי עמוד השדרה, מאחורי המעי ומתחת לסרעפת.
הכליות מקבלות את הדם מאב העורקים של הבטן דרך סעיפיו, העורקים הכלייתים (הימני והשמאלי) ומחזירות את הדם המטופל לווריד הנבוב התחתון דרך ורידי הכליה.
מרבית הקליפה והלשד של הכליה מורכבים ממבנים מיקרוסקופים בשם נפרונים.
נמנו כ־1.25 מיליון נפרונים בכל כליה.
רבע מכלל הדם בגוף נתון בכל דקה בתהליך של סינון ושל סילוק חומרים מזיקים ומיותרים לפני שהוא זורם לאיברים אחרים, כל הדם הנמצא בגופו של אדם בוגר עובר את תהליך הסינון בכליות מידי ארבע חמש דקות.
כמות המים המופרשת בשתן תלויה בכמות המים בגוף.
כאשר יש בגוף מחסור במים תופרש כמות קטנה של מים בשתן וצבעו יהיה לכן כהה יותר.
הנפרון מורכב מגופיף כליה ומצינור.
גופיף הכליה עשוי מפקעית נימים העטופה בקופסית על שם באומן.
הפלזמה המסוננת לקופסית מתנקזת לצינור הנפרון הנמשך עד לצינור מאסף.
צינורות מאספים מנקזים נפרונים רבים ומתנקזים בסופו של דבר לאגן הכליה.
נפרונים מהווים את יחידת המבנה והתפקוד הבסיסית של הכליות, הפועלות לשמירת תנאים מקיימי חיים לתאי הגוף.
בנפרון מווסתים כמות המים והאלקטרוליטים בגוף, לחץ הדם וכן איזון חומצה-בסיס.
נפרונים מסלקים חומרי פסולת מטבוליים וחומרים זרים מהדם.
כל אלו נעשים במהלך ייצור שתן בנפרונים, תהליך הבנוי שלושה מרכיבים, סינון מפלזמת הדם לתוך הנפרון מתבצע בכוח לחץ הדם, ספיגה חוזרת מחלל הנפרון לנוזל הבין-תאי ומשם לדם והפרשה לתוך הנפרון.
לאחר שלושת התהליכים האלו נותר השתן שמופרש מהגוף.
פעולת הנפרונים מווסתת על ידי הורמונים ועל ידי מערכת העצבים.
ויסות הרכב היונים בדם ומאזן חומצה בסיס
ויסות לחץ הדם – מערכת ההורמונים רנין – אנגיוטנסין
שחרור הורמונים – ההורמון ריתרופואטין
פינוי והפרשה של חומרי פסולת מהגוף
שלפוחית השתן היא שק שרירי המצוי באגן.
מוסקולריס (סיבים אורכיים חיצוניים, סיבים מעגליים, סיבים אורכיים פנימיים)
בחלקה העליון- פתחי כניסת השופכנים.
בחלקה התחתון- פתח יציאת השופכה.
השופכה היא צינור שתן המתמשך מרצפת שלפוחית השתן עד לפתח החיצוני.
קצרה בנשים, ארוכה יותר בגברים.
מערכת הרנין-אנגיוטנסין-אלדוסטרון היא מערכת הורמונלית המהווה חלק חשוב בבקרה ארוכת הטווח על לחץ הדם ועל נפח הנוזל החוץ תאי.
המערכת מופעלת כאשר יש ירידה בנפח הדם או בלחץ הדם.
אם יש ירידה בזילוח למערכת שליד הפקעיות בכליות, התאים הג'וקסטה גלומרולרים (Juxtaglomerular Cells) משחררים את האנזים רנין.
הרנין חותך פפטיד לא-פעיל הנקרא אנגיוטנסינוגן, והופך אותו לאנגיוטנסין I.
אנגיוטנסין I הופך לאנגיוטנסין II באמצעות חיתוך על ידי אנזים מפעיל אנגיוטנסין (ACE), הנמצא בעיקר בנימי הריאה (האנזים המפעיל אלדוסטרון יכול לחתוך גם פפטידים אחרים, ובתפקידו זה הוא מהווה בקר חשוב של מערכת הקינין-קאליקראין).
אנגיוטנסין II הוא התוצר הסופי של המערכת.
הוא פועל כהורמון בעל תפקידים רבים, וביניהם, הוא פועל על בלוטת יותרת-הכליה (Adrenal Gland), להפריש אלדוסטרון (Aldosterone)- הורמון הגורם להגברת הספיגה החוזרת של יוני נתרן בנפרון (תוך "הקרבת" אשלגן- משאבות Sodium/Potassium ATPase), ובעקבותיהם, הגברת הספיגה החוזרת של מים לדם, מה שמעלה את נפח הפלזמה וגורם לעליית לחץ דם.
בנוסף, אנגיוטנסין II פועל על ההיפופיזה (Hypophysis) להפריש ADH/Vasopressin- הגורם גם הוא להפעלת משאבות נתרן-אשלגן ולספיגה מחדש של מים.
אנגיוטנסין II משפיע על גוף האדם במגוון דרכים (אם כי גם לאנגיוטנסין I יכולה להיות השפעה מסוימת על הגוף):
הוא מהווה גורם מצר כלי דם.
בכליות הוא גורם להצרה של העורקיקים האָפרנטיים (afferent, כלומר עורקיקים המביאים דם אל הרקמה).
בדומה למצעי נימים אחרים בגוף, ההצרה של עורקיקים אלה מגדילה את התנגדותם, וכתוצאה מכך עולה לחץ הדם העורקי הסיסטמי וזרימת הדם קטנה.
אולם, הכליות חייבות להמשיך ולסנן מספיק דם למרות הירידה בזרימה, ולכן הן זקוקות למנגנונים שישמרו על לחץ דם תקין בפקעיות.
על מנת לבצע זאת אנגיוטנסין II גורם להצרה גם של עורקיקים אֶפרנטיים (efferent, כלומר עורקיקים המסיעים דם אל מחוץ לרקמה), וכתוצאה מכך מצטבר דם בפקעיות הכליה, מה שגורם לעלייה בלחץ הדם בפקעיות.
קצב הסינון הפקעיתי (GFR) נשמר קבוע, וסינון הדם יכול להימשך למרות הירידה בזרימת הדם הכוללת לכליה.
בבלוטת יותרת הכליה האנגיוטנסין II גורם לשחרור אלדוסטרון.
אלדוסטרון פועל על הצינוריות בנפרון (כלומר על האבובית המרוחקת ועל הצינור המאסף בליבה הפנימית) שבכליה, וגורם להן להגביר את הספיגה החוזרת של נתרן ומים מהתסנין, כאשר אשלגן מופרש לחלל הצינורית כנגד הנתרן.
האלדוסטרון משפיע גם על מערכת העצבים המרכזית, והתופעות העיקריות הנובעות מכך הן רצון לאכול מלח והגברת תחושת הצמא.
שחרור של הורמון נוגד השתנה (ADH), הנקרא גם וזופרסין, ומיוצר בהיפותלמוס ומאוחסן בבלוטת יותרת המוח.
השפעות אלה מגדילות באופן ישיר את כמות הנוזלים בדם ומפצות על איבוד הנפח, וכתוצאה מכך גורמות לעלייה בלחץ הדם.
על מנת לשלוט בלחץ הדם ובעיקר לצורך טיפול ביתר לחץ דם, משתמשים לעיתים בתרופות שונות המשפיעות על מערכת הרנין-אנגיוטנסין-אלדוסטרון:
לעיתים קרובות משתמשים במעכבי ACE - האנזים היוצר אנגיוטנסין II, על מנת להפחית את היצירה של מולקולות אנגיוטנסין II.
לדוגמה, קאפטופריל הוא מעכב של האנזים ACE.
צורה אחרת היא שימוש בתרופות החוסמות ישירות את הקולטן לאנגיוטנסין II על מנת למנוע ממנו לבצע את פעולתו.
ב-2007 החלה הפצתה של תרופה חדשה בשם אליסקירן המעכבת בצורה ישירה את הרנין.
בעובר, המערכת גורמת בעיקר לאיבוד נתרן, כיוון שלאנגיוטנסין II יש השפעה מעטה בשלב זה על רמות האלדוסטרון.
רמות הרנין בעובר הן גבוהות, בעוד שרמות האנגיוטנסין II נמוכות יותר – ודבר זה נובע מזרימת הדם המוגבלת, המונעת מהאנזים המפעיל (הנמצא בכמות גדולה במערכת הדם ההיקפית) לפעול בצורה המיטבית.
מערכת זיהוי דיבור או Automatic Speech Recognition (ASR)) היא מערכת ממוחשבת המסוגלת לפענח דיבור אנושי ולתרגמו לטקסט.
הקלט למערכת מגיע ממיקרופון שאליו מדבר המשתמש, משיחת טלפון הנקלטת במערכת וכיוצא בזה.
זהו תחום משולב של מדעי המחשב ובלשנות חישובית, הכולל בתוכו מספר מתודולוגיות, מודלים וטכנולוגיות שונות.
בחלק מהמערכות דרוש תהליך "אימון" לפני שהמערכת מסוגלת לפעול, בו אדם קורא טקסט או אוצר מילים קבוע, ולאחר מכן נעשית אנליזה על הקול הספציפי של האדם כדי לזהות אותו בצורה מדויקת יותר.
מערכות שלא דורשות אימון הן בדרך כלל לא תלויות בזהות הדובר.
נהוג להבחין בין זיהוי דיבור שמטרתו לזהות את תוכן הדיבור (לצורך ביצוע פקודה או רישום טקסט) לבין זיהוי קול שמטרתו לזהות דובר לא ידוע, לאמת זהות דובר ידוע או לאפיין את הדיבור שלו (למשל, בעבר ניסיון להעריך האם אדם מסוים דובר שקר או אמת לפי הקול שלו).
מבחינת הטכנולוגיה, למערכות זיהוי דיבור יש היסטוריה ארוכה שכללה מספר גלים בהם נעשה שימוש במספר שיטות שונות.
לאחרונה, התחום התפתח במיוחד מהתקדמות בענפי הלמידה עמוקה וה-Big data.
ההתפתחות באה לידי ביטוי לא רק במספר המאמרים המדעיים המתפרסמים בתחום, אלא גם באימוץ הנרחב יותר ברחבי העולם של שיטות למידה עמוקה שונות בתכנון ומימוש של מערכות זיהוי דובר.
תוכנות מובילות בתחום ההכתבה מאז שנות השמונים היו: ViaVoice של חברת IBM, Dragon NaturallySpeaking של חברת "דרגון דיקטייט" ו-MacSpeech Dictate.
בחלק מגרסאות Windows Vista ו-Windows 7 יש מערכת זיהוי דיבור מובנת.
שימושים נפוצים במערכות זיהוי דיבור:
תפעול מחשב תוך הפחתת או ביטול הצורך לגעת בו בעזרת הידיים, כאשר למשתמש המחשב יש לקות תנועה בגפיים העליונות, או כאשר הוא במצב בו ידיו עסוקות (כגון נהיגה או מתן טיפול רפואי).
תפעול זה כולל, בחלק מהמקרים, הכתבת מסמכים (Speech To Text).
ברוב מכשירי הטלפון הסלולרי יש מערכת זיהוי דיבור, שמאפשרת לחייג למספר טלפון לפי חתימת קול שיצר המשתמש.
מרכזת טלפונים הפועלת באמצעות זיהוי דיבור מאפשרת למתקשר לומר את שם האדם שאיתו הוא מבקש לדבר, ולקשר אותו לאדם המבוקש.
זיהוי ביומטרי במערכות אבטחה, למשל זיהוי הפונים למוקד טלפוני של בנק.
בשימוש זה לא נדרש זיהוי דיבור, אלא זיהוי של תבנית הקול של הדובר.
שימושים פחות מקובלים של מערכות אלה:
סיוע בהפעלת מחשב לאנשים עם מגוון לקויות שאינן לקויות תנועה.
נתינת אשליה למשתמש מציאות מדומה שהוא מדבר אל דמויות בדיוניות ולא אל מחשב.
תזמון אוטומטי של כתוביות נגישות לחירשים בסרטים.
דהיינו, את הכתוביות אומנם כותב אדם, אך מערכת זיהוי קולי יכולה לפתור את האדם מאיתור הקטע הנכון בסרט להדבקה של כל הכתובית.
שימושים שעשויים להיות למערכות אלה בעתיד:
הפעלת מחשב והכתבת מסמכים (Speech To Text).
ייצור אוטומטי של כתוביות נגישות לחירשים בסרטי וידאו.
מערכות זיהוי דיבור כקלט להפעלת המחשב נמצאות בשימוש הציבור מאז סוף שנות השמונים.
נכון לסוף העשור הראשון של המאה ה-21, אדם בעל תפקוד ידיים תקין הנמצא במצב שבו ידיו פנויות להקלדה, יחבר תמליל מהר יותר בהקלדה מאשר בדיבור אל המחשב.
זאת משום שתיקון שגיאות הקלט הרבות של מערכות אלה גוזל זמן רב.
מקליד זריז עשוי להגיע לקצב הקלדה של 100 מילים בדקה, בעוד שאדם מיומן בחיבור תמליל בעזרת מערכת לזיהוי דיבור יגיע לפחות מחמישים מילים לדקה וגם זאת אחרי שהמחשב כוונן לקולו ואחרי שהשגיאות הטיפוסיות לקלט מהדיבור שלו הוזנו בפונקציית תיקון השגיאות האוטומטית.
מעבר לזאת, במשימות הקלדה קצרות (שני משפטים ומטה), נכה שכיוון את מערכת זיהוי הקול שלו על ידי מומחה יכול להשיג תוצאות דומות לאלה של אדם חסר לקות.
יש אנשים שההקלדה על מקלדת גרמה להם פציעות מאמץ חוזרני, כגון תסמונת תעלת שורש היד.
חלק מהאנשים האלה עוברים לשימוש במערכת זיהוי דיבור במקום במקלדת כלשהי.
אצל חלק מהאנשים העוברים למערכות זיהוי קולי בשל פציעת מאמץ חוזרני שהתפתחה מהקלדה מתפתחות פגיעות תנועות חוזרניות בגרון.
ההנחה היא שפציעות אלה מתפתחות בשל העובדה שמערכת זיהוי דיבור של מחשב מאלצת את המשתמש לדבר באופן לא טבעי ומשום שפגיעות תנועות חוזרניות מופיעות אצל מי שיש לו נטייה לחזרתיות תנועתית מדויקת.
לכן מומלץ, למי שחש שמקלדת מונעת פציעה לא מועילה לו מספיק, לחלק את עבודת חיבור התמליל בין מקלדת מונעת פציעה לבין מערכת זיהוי דיבור.
מערכת זיהוי תווי פנים היא אפליקציית מחשב אשר מסוגלת לזהות או לאמת את זהותו של אדם באופן אוטומטי, על בסיס תצלום דיגיטלי או מקור וידאו.
אחת הדרכים לעשות זאת היא באמצעות השוואת תכונות תווי הפנים בתמונה לתמונות המצויות במאגר נתונים.
מערכות זיהוי הפנים משמשות כיום בעיקר במערכות אבטחה, ופעמים רבות הן משולבות עם מערכות זיהוי ביומטריות נוספות כגון זיהוי טביעות אצבע וזיהוי קשתית העין.
גם מערכות אזרחיות עושות שימוש במערכות זיהוי פנים: רשת מזון מהיר משתמשת במערכות לזיהוי בהזמנת מוצרים, במחנה נוער באריזונה המערכת שולחת באופן אוטומטי להוריהם של הנערים תמונות של ילדם מבלה, ובבית חולים בקולורדו מערכת הזיהוי מוודאת את זהות החולה שמקבל את הטיפול.
חלק מהאלגוריתמים מזהים תווי פנים על ידי אלימינציה של תכונות שונות שאינן רלוונטיות לצורך הזיהוי.
לדוגמה, ייתכן ואלגוריתם ינתח את המיקום היחסי, הגודל והצורה של העיניים, האף, עצמות הלחיים והלסת של אדם.
תכונות אלה משמשות לאחר מכן לצורך איתור של תמונות אחרות בהן קיימות תכונות תואמות.
אלגוריתמים אחרים מנרמלים את כל מאגר הנתונים המכיל את תמונות הפנים, לאחר מכן דוחסים את הנתונים הקיימים ורק הנתונים הנחוצים לצורך זיהוי תווי הפנים נשמרים.
רק לאחר מכן נערכת ההשוואה בין התמונה שנלקחה ובין מאגר הנתונים של תווי הפנים.
זיהוי תווי פנים תלת-ממדית היא טכניקה חדישה נוספת אשר הוכח בעבר כי היא מצליחה להשיג רמת דיוק גבוהה יותר.
טכניקה זו משתמשת בחיישנים תלת־ממדיים על מנת לאסוף נתונים על צורת הפנים של האדם.
מידע זה משמש לאחר מכן לצורך זיהוי תכונות ייחודיות על שטח הפנים כמו גודל העיניים, האף והסנטר.
אחד היתרונות של זיהוי תווי הפנים התלת-ממדי הוא שטכניקה זו אינה מושפעת משינויים בתאורה, להבדיל מן הטכניקות האחרות.
היא יכולה לזהות גם פנים ממגוון של זוויות כולל מן הצד (פרופיל).
טכניקה חדישה נוספת משתמשת בפרטים ויזואליים על העור, אשר נאספו אל מאגר הנתונים מתוך צילומים דיגיטליים או תמונות סרוקות.
טכניקה זו הופכת את הקווים הייחודים, הדפוסים וכן כתמים המופיעים על העור למידע נוסף אשר עוזר לזהות את האדם.
ניסויים שונים הוכיחו כי טכניקות ניתוח מרקם העור מסוגלות להגדיל את האפקטיביות של מערכות זיהוי תווי הפנים ב-20 עד 25 אחוזים.
מערכות זיהוי הפנים אינן מושלמות ובתנאים מסוימים הן מתקשות להפיק תוצאות טובות.
מערכות זיהוי פנים רבות פועלות באופן אפקטיבי יותר כאשר הן מעבדות תמונות של אנשים אשר נלקחו מלפנים, לעומת תמונות אשר נלקחו בפרופיל.
מקרים נוספים בהם המערכות אינן עובדות היטב כוללים תאורה גרועה, כאשר האדם חובש משקפי שמש, כאשר לאדם שיער ארוך, כאשר אובייקטים אחרים מכסים באופן חלקי את פניו וכאשר התמונות ברזולוציה נמוכה.
חיסרון מהותי נוסף הוא שהאפקטיביות של מערכות זיהוי פנים רבות נמוכה בהרבה אם התמונה מכילה הבעת פנים כלשהי.
אפילו במידה והאדם חייך בתמונה, הזיהוי יאבד מן היעילות.
מבקרי הטכנולוגיה מתלוננים כי מערכת זיהוי הפנים אשר הותקנה ברובע נְיוּהָאם של לונדון, נכון לשנת 2004, לא זיהתה אף פושע אף על פי שמספר פושעים אשר רשומים במאגר הנתונים חיים ברובע ולמרות שהמערכת פעלה באזור זה במשך מספר שנים ברציפות.
ניסוי אשר נערך על ידי המשטרה המקומית בטמפה, פלורידה, הפיק גם כן תוצאות מאכזבות.
כמו כן מערכת זיהוי תווי פנים אשר נועדה לאתר טרוריסטים פוטנציאלים בשדות תעופה מרכזיים נכשלה במהלך ניסוי הבכורה שנערך בשדה התעופה לוגן שבבוסטון.
במהלך מונדיאל 2018 השלטונות הפעילו מערכת FindFace לזיהוי חשודים.
בשנת 2019 פורסם המחקר המקיף ביותר עד אז בנושא האפקטיביות של מערכות תווי זיהוי פנים, והראה שמערכות אלו מתקשות להציג תוצאות טובות עבור נשים ועבור אוכלוסיות לא-לבנות.
למרות היתרונות הפוטנציאליים של טכנולוגיה זו, אנשים רבים מודאגים מפלישה לפרטיותם.
אנשים רבים חוששים מכך שטכנולוגיה זו תוביל לכך שהחברה כולה תמצא תחת מעקב תמידי כאשר הממשלה והרשויות תוכלנה לדעת היכן כל אדם נמצא ומה הוא עושה בכל עת.
ההיסטוריה מוכיחה שמדינות שונות עשו בעבר שימושים לרעה בטכנולוגיה מסוג זה.
דוגמה לשימוש מסיבי בטכנולוגיית זיהוי פנים ניתן למצוא בסין, בה עקב השלטון הריכוזי, אין כמעט הגבלות על הפגיעה בפרטיות.
בעקבות הביקורת והחששות בציבור כנגד הטכנולוגיה, ממשלות שונות בעולם בוחנות הגבלה של השימוש המותר בטכנולוגיה.
בארצות הברית לא קודמה חקיקה בנושא באופן פדרלי, אולם מספר רשויות מקומיות – נכון לשנת 2020 אלו סן פרנסיסקו, אוקלנד ובוסטון – קבעו הגבלות המונעות שימוש במידע של מערכות זיהוי פנים על ידי המשטרה.
בספטמבר 2020 קבעה פורטלנד חוק מחמיר בהרבה, האוסר לגמרי על שימוש בטכנולוגיית זיהוי פנים במרחב הציבורי, ובנוסף אוסר על חברות וגורמי שלטון להשתמש במידע זיהוי-פנים שנאסף בשטחים ציבוריים גם טרם חקיקת החוק.
גם באיחוד האירופי בוחנים קביעת מגבלות על הטכנולוגיה, ונכון ליוני 2023 טיוטת חוק הבינה המלאכותית אוסרת על פיתוח, שימוש ופרישה של מערכות זיהוי פנים בזמן אמת במרחב הציבורי.
מערכת השירות הסלקטיבי היא תוכנית פעולה לשעת משבר שהוכנה ונקבעה בחוק בארצות הברית לשם גיוס חובה של כוח אדם לזרועות הכוחות המזוינים שלה.
הבסיס לתוכנית הם פעולתה של סוכנות של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, שהיא בעלת אותו שם, ושל מרשם כוח אדם שהיא מנהלת.
מרשם זה מכיל את פרטיהם של מועמדים פוטנציאליים לשירות צבאי.
בעת הצורך, אם הקונגרס יאשר בחוק הנהגת גיוס חובה – במקום השירות ההתנדבותי הנוהג כיום בארצות הברית - ישמש המידע שבמרשם בסיס לגיוס כוח האדם הנוסף לזרועות הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
סוכנות מערכת השירות הסלקטיבי משתייכת לזרוע המבצעת של הממשל האמריקני ומנהלה כפוף ישירות לנשיא ארצות הברית.
בימי שגרה מפעילה הסוכנות מטה ראשי, השוכן במחוז ארלינגטון שבמדינת וירג'יניה (הסמוך לבירה וושינגטון).
כמו כן היא מפעילה שלושה מטות אזוריים ומרכז ניהול נתונים.
במידת הצורך, עם הנהגת גיוס חובה, היא ערוכה להפעיל מטות בכל מדינות ארצות הברית וכן למעלה מ-400 משרדים אזוריים.
הרישום למרשם המועמדים לגיוס ואכיפתו
רישום כוח אדם לקראת גיוס לשירות צבאי החל בארצות הברית ב-1917, לקראת מלחמת העולם הראשונה, והופסק לאחריה.
הוא חודש ב-1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, ונמשך למעשה מאז ועד כה תוך הכנסת שינויים שונים.
כיום נעשה הרישום מכוח חוק השירות הצבאי הסלקטיבי שנחקק על ידי הקונגרס ב-1967.
כיום, כל גבר מגיל 18 ועד 25 שהוא אזרח של ארצות הברית, או תושב קבע שלה או פליט או מהגר בלתי חוקי, מחויב על פי החוק הפדרלי להירשם במרשם המועמדים לשירות צבאי בתוך 30 יום מן המועד בו הגיע לגיל 18. מבקרים זרים השוהים בארצות הברית בהיתר פטורים מן הרישום.
כיום ניתן לבצע את הרישום באמצעות האינטרנט.
בסוף שנת 2008 כלל המרשם את שמותיהם וכתובותיהם של 14 מיליון אנשים ויותר, ושיעור הרישום בו מתוך קבוצת הגיל של בני 18 עד 25 היה 91 אחוזים (בקרב בני 20 עד 25 עמד שיעור הרישום על 96 אחוזים).
פרטי הנרשמים במרשם מועברים בימי שגרה באופן שוטף למסד הנתונים המשותף של הכוחות המזוינים של ארצות הברית, המשמש להם לשם גיוס כוח אדם לשורותיהם על בסיס התנדבותי.
אי ציות לחובת הרישום מהווה עבירה פלילית, אך מאז אמצע שנות השמונים לא נאכפה חובה זו בקפדנות.
במהלך השנים נעשו ניסיונות שונים לערער בבתי משפט בארצות הברית על חוקתיותה של החקיקה המהווה בסיס לרישום במרשם מערכת השירות הסלקטיבי, בטענה שהיא מנוגדת לתיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית.
טענה זו נדחתה במספר פסקי דין של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
בית משפט זה אישר גם את חוקיות ההימנעות של הממשל הפדרלי מרישום נשים במרשם המועמדים לשירות צבאי.
הממשלה הפדרלית יצרה למועמדים תמריץ לרישום במרשם על ידי התניית קבלה לעבודה ברוב המשרות בממשל הפדרלי והתניית קבלת הטבות כספיות שונות מן הממשל הפדרלי בביצוע הרישום.
כמו כן, הרישום במרשם הוא תנאי לשם אישור בקשת התאזרחות בארצות הברית.
כל מדינות ארצות הברית, למעט שמונה מהן, יצרו במסגרת חוקיהן תמריץ דומה - דרישה לרישום במרשם כתנאי לקבלת זכויות והטבות שונות, ובהן קבלה לעבודה במשרות בממשל המדינה וקבלת רישיון נהיגה.
תהליך גיוס החובה במסגרת מערכת השירות הסלקטיבי
בעת הצורך יתנהל תהליך הגיוס על פי תוכנית מערכת השירות הסלקטיבי כך:
נשיא ארצות הברית יודיע כי עקב משבר ביטחוני יש צורך במגויסים לשירות צבאי במספר גדול יותר משיכול גיוס על בסיס התנדבותי לספק.
הקונגרס יאשר חקיקה לשינוי חוק השירות הצבאי הסלקטיבי, כך שניתן יהיה להתחיל בגיוס כוח אדם צבאי.
סדר ההתייצבות לגיוס של המועמדים לשירות צבאי ייקבע על ידי הגרלה.
שיטת ההגרלה נקבעה מראש והיא תיעשה בפומבי ותסוקר על ידי כלי התקשורת.
ההגרלה תיערך במסגרת שנתוני גיל.
ראשונים ייקראו לשירות לפי תוצאות ההגרלה גברים מתוך הקבוצה של אלו, שיום הולדתם העשרים חל במהלך השנה הקלנדרית שבה מתרחש הגיוס.
לאחריהם ייקראו לשירות לפי הצורך גברים מתוך הקבוצות של אלו שבאותה שנה קלנדרית חל יום הולדתם ה-21, ולאחר מכן – יום הולדתם ה-22, ה-23, ה-24, ה-25, ולבסוף אלו שבאותה שנה יחול יום הולדתם ה-19 וה-18.
מועמדים לשירות שהוגרלו להם מקומות נמוכים בסדר ההתייצבות לגיוס ייקראו ללשכות גיוס (Military Entrance Processing Station (MEPS)) לבדיקות רפואיות ואישיותיות לקביעת התאמתם לשירות צבאי.
לאחר שיימסרו להם תוצאות הבדיקות, הם יוכלו להגיש ערר לשם קבלת פטור משירות צבאי או לדחייתו.
עררים אלו יידונו על ידי ועדות ערר מקומיות, שיוכלו לאשר פטור או דחיית שירות על פי רשימה מוגדרת של עילות .
למועמדים שנמצאו כשירים לגיוס יימסרו צווי גיוס, ויהיה עליהם להתייצב לשירות בלשכת גיוס בתוך עשרה ימים מקבלתם.
על פי התוכנית הנוכחית על מערכת השירות הסלקטיבי להביא להתייצבותם לשירות חובה של ראשוני המתגייסים בתוך 193 יום מעת תחילת המשבר.
עילות למתן פטור משירות חובה או לדחיית שירות חובה
לאחר הנהגת גיוס חובה יפעלו למעלה מ-2,000 ועדות ערר מקומיות.
הן יהיו מוסמכות לתת פטור משירות או לאשר דחייה שלו, בין השאר במקרים הבאים:
למועמד המתנגד לשירות מטעמי מצפון.
על המתנגד להוכיח כי התנגדותו מבוססת על טעמים דתיים, אתיים או מוסריים, שיש להם חלק משמעותי בחייו, ושהתנגדותו לשירות איננה מוגבלת להקשרה של מלחמה מסוימת.
ניתן גם להכיר במועמד כמתנגד לשירות מטעמי מצפון, שהוא כשיר לשירות צבאי לא-קרבי, או לשירות אלטרנטיבי ;
לסטודנט המשתתף באימון צבאי ;
למועמד שמי מהוריו, אחיו או אחותו נפל בעת שירות צבאי או שהוא נעדר או שבוי מלחמה ;
למועמד שכבר שירת בשירות צבאי בצבאה של מדינה זרה ;
לתלמיד בית ספר תיכון או סטודנט עד לסיום לימודיהם או עד הגיעם לגיל 20 ;
למועמד, בשל עיסוקו האזרחי (עבודה בתעשייה מלחמתית, בחקלאות או בעיסוק אחר) ;
למועמד המכשיר עצמו להיות איש דת.
מערכת זיהוי אוטומטי , הידועה בראשי תיבות AIS, היא מערכת למעקב אוטומטי הנמצאת בשימוש בכלי שיט ובשירותי בקרת תעבורת כלי שיט לצורך זיהוי ומיקום כלי שיט באמצעות תשדורות מידע אלחוטיות עם כלי שיט אחרים ותחנות בסיס של AIS.
המידע ממערכת AIS משלים את המידע המתקבל ממערכת מכ"ם ימי, שהוא הכלי העיקרי למניעת התנגשויות בים.
את המידע הנמסר במערכת AIS, כגון אות הזיהוי הייחודי של כלי השיט, מיקומו, כיוון שיוטו ומהירותו, ניתן להציג על מסך טקסט ייעודי או על מפה אלקטרונית.
מערכת AIS נועדה לסייע בניווט לקציני המשמרת בספינה וכן לרשויות כדי לעקוב ולנטר תנועות ימיות.
מערכת AIS מכילה משדר ומקלט VHF תקני וכן מערכת לקביעת מיקום, כגון LORAN-C או GPS, וכן אמצעי חישה אלקטרוניים אחרים כגון מצפן.
כלי שיט המצוידים במערכת AIS נמצאים במעקב בתחנות AIS המוצבות לאורך החוף, או באמצעות לוויינים המצוידים במקלטי AIS.
על פי האמנה הבינלאומית לבטיחות החיים בים של ארגון הימאות הבינלאומי קיימת חובה להתקין מערכת AIS בכל כלי שיט השט בנתיבים בינלאומיים בתפוסה ברוטו (GT) העולה על 300 טון, ובכל ספינות הנוסעים ללא קשר לגודלן.