tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיליבנד ציין כי החלטות המועצה לאורך השנים הניחו את הבסיס להסדר מדיני של המצב, וחשוב היה להביע כעת נחישות להתקדם של ממש ב-2009.
עם זאת, נציג לוב אמר כי פעולת המועצה הייתה דלילה במהלך 60 השנים האחרונות, וציין כי כאשר הגוף בן 15 החברים התבטא, דבריו לא תורגמו למעשים.
ההחלטות מכילים אי בהירות מכוונת ולא התעמתו עם אי חוקיות, שלא הועילו לשלום כמו שהועילו לפגיעה בו.
התוקפן יכול לפרש החלטות כאלה כהסכמה לשיטותיו, והקורבן יכול היה לראות בהם הוכחה לכך שהקהילה הבינלאומית מוטה, ובכך לקדם ייאוש ותסכול נוספים.
המצב באזור מאז השקת תהליך אנאפוליס הידרדר עוד יותר, אמר, וקרא למועצה לפעול במהירות כדי להגן על אזרחים העומדים בפני ענישה קולקטיבית, שהיא פשע נגד האנושות.
התנאים המינימליים התורמים לפתרון צודק דרשו גינוי של פרקטיקות ישראליות כאלה והפסקתן.
בסופו של דבר, ההחלטה לא התמשמשה, והן ישראל והן החמאס התעלמו ממנה.
ההחלטה קראה ל"הפסקת אש מיידית בעזה שתוביל לנסיגה ישראלית מלאה, אספקה ללא הפרעה דרך עזה של מזון, דלק וטיפול רפואי, ולהגברת ההסדרים הבינלאומיים למניעת הברחות נשק ותחמושת".
כל החברות הדגישו את החשיבות של "הפסקת אש מיידית ועמידה".
ההחלטה התקבלה בתמיכת 14 מדינות, בלא מתנגדים ובהימנעות מארצות הברית.
מזכירת המדינה האמריקנית, קונדוליזה רייס, הסבירה את ההימנעות ואמרה כי ארצות הברית רוצה לראות תחילה את התוצאות של מאמצי השלום המצריים, אך אפשרה להחלטה להתקדם כי זה היה צעד בכיוון הנכון.
מאוחר יותר התברר כי ההימנעות נעשתה על פי הוראתו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' וו.
בוש ראש הממשלה אהוד אולמרט אמר כי בוש פעל לפי עצתו.
ההחלטה לא לוותה בהצעות אכיפה ולא מנעה את המשך הלחימה.
בהודעה שפורסמה מיד לאחר ישיבת הקבינט ב-9 בינואר, הצהירה הממשלה כי לא תקבל את ההחלטה, והכריזה כי "צה"ל ימשיך לפעול על מנת להשיג את מטרות המבצע – להביא לשינוי המצב הביטחוני בדרום הארץ – זאת בהתאם לתוכניות שאושרו עם היציאה למבצע".
בנוסף, ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט כינה את ההחלטה "בלתי ישימה" בשל המשך ירי הרקטות בידי החמאס.
באותו יום אמר אימן טה, דובר החמאס בעזה: "למרות שאנחנו השחקנים העיקריים בשטח בעזה, לא התייעצו איתנו לגבי ההחלטה הזו והם לא לקחו בחשבון את החזון שלנו ואת האינטרסים של עמנו."
החלטת מועצת הביטחון של האו"ם 1898 היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שעסקה בסכסוך בקפריסין והתקבלה על ידי מועצת הביטחון ב-14 בדצמבר 2009.
בהפצירה בצדדים בקפריסין להתבסס על התקדמות מוקדמת במשא ומתן לאיחודו מחדש של האי המפוצל על ידי הגברת תנופת השיחות, מועצת הביטחון האריכה הבוקר את המנדט של כוח שמירת השלום של האו"ם שם, המכונה UNFICYP, עד ל-15 ביוני 2010. .
בהצבעה של 14 בעד מול התנגדות אחת (טורקיה), המועצה אימצה את ההחלטה 1898 (2009), שגם היא דחקה שהצד היווני והקפריסאי הטורקי ינקטו אמצעים בוני אמון, כולל פתיחת נקודות מעבר נוספות.
באמצעות ההחלטה קראה המועצה לשני הצדדים להמשיך ולעסוק בדחיפות, בהתייעצות עם UNFICYP, על תיחום אזור החיץ ועל זיכרון העזר של האומות המאוחדות משנת 1989, במטרה להגיע להחלטה מוקדמת הסכמה בנושאים הבעייתיים.
ההחלטה גם קראה לכוחות הקפריסאים הטורקים ולכוחות הטורקים להחזיר את המצב הצבאי בסטרוביליה למצבו לפני 30 ביוני 2009.
הנציג הטורקי, שהתנגד להחלטה, הסביר את התנגדותו בכך שהוא מתנגד להתייחסות ל"ממשלת קפריסין", שכן לא הייתה ממשלה משותפת המייצגת את כל תושבי האי מאז התמוטטות מדינת השותפות ב-1963, כאשר קפריסאים טורקים סולקו מכל מוסדות השלטון במדינה.
מאז, לדבריו, חיו קפריסאים יוונים וטורקים תחת ממשלים נפרדים.
הוא טען כי שיקולי "ממשלת קפריסין" היו המכשול העיקרי למציאת פתרון צודק ומתמשך במשך 45 שנה.
בנוסף, הוא אמר כי ההחלטה לא ביקשה את הסכמתם המפורשת של שני הצדדים להארכת המשימה.
היא גם נכשלה בהתייחסות להחלטה 1250 (1999), שהייתה במקור משימת המשרדים הטובים של המזכיר הכללי, שטורקיה תמכה בה.
הוא בירך על ההתקדמות שהושגה עד כה במשא ומתן שמטרתו הקמת מדינה שותפות עם ממשלה פדרלית ושתי מדינות מרכיבות, כפי ששני המנהיגים הסכימו, על בסיס הפרמטרים המבוססים של האומות המאוחדות, דהיינו, ביזונאליות, שוויון פוליטי מעמד שווה של שני העמים.
החלטת מועצת הביטחון של האו"ם 1994 היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה פה אחד ב-30 ביוני 2011, לאחר ששקלה דו"ח של המזכ"ל באן קי-מון בנוגע לכוח המשקיף בהפרדת הכוחות של האומות המאוחדות (אונדו"ף), האריכה המועצה את המנדט שלה בשישה חודשים נוספים עד 31 דצמבר 2011.
האונדו"ף הוקם בשנת 1974 בהחלטה 350 (1974) כדי לפקח על הפסקת האש בין ישראל לסוריה לאחר מלחמת יום הכיפורים.
מועצת הביטחון קראה ליישם את החלטה 338 (1973) שדרשה לקיים משא ומתן בין הצדדים על מנת להביא להסדר של שלום במזרח התיכון.
היא קראה לכל הצדדים לכבד את הסכם הפסקת האש משנת 1974, שנמצא ב"סכנה" עקב האלימות האחרונה.
בינתיים, חברי המועצה בירכו על המאמצים של האונדו"ף ליישם את מדיניות אפס הסובלנות של המזכ"ל בנושא ניצול והתעללות מינית.
לבסוף, המזכיר הכללי התבקש לדווח לפני תום המנדט של האונדו"ף על צעדים ליישום החלטה 338 והתפתחויות במצב.
הדו"ח של המזכ"ל בהתאם להחלטה הקודמת על האונדו"ף הצביע על כך שהמצב במזרח התיכון ממשיך להישאר מתוח עד שניתן יהיה להגיע להסדר, כאשר המזכ"ל מעודד את חידוש שיחות השלום שהופסקו בדצמבר 2008.
החלטת מועצת הביטחון של האו"ם 1965 היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה פה אחד ב-22 בדצמבר 2010, לאחר ששקלה דו"ח של המזכיר הכללי באן קי-מון בנוגע לכוח המשקיף בהפרדת הכוחות של האו"ם (אונדו"ף), האריכה המועצה את המנדט שלה לשישה חודשים נוספים עד 30 ביוני 2011.
הואנדו"ף הוקם בשנת 1974 בהחלטה 350 כדי לפקח על הפסקת האש בין ישראל לסוריה.
מועצת הביטחון קראה ליישם את החלטה 338 (1973) שדרשה לקיים משא ומתן בין הצדדים להסדר שלום של המצב במזרח התיכון.
היא בירכה את מאמצי האונדו"ף ליישם את מדיניות אפס הסובלנות של המזכ"ל בנושא ניצול והתעללות מינית.
לבסוף, המזכיר הכללי התבקש לדווח לפני תום המנדט של אונדו"ף על צעדים ליישום החלטה 338 והתפתחויות במצב.
הדו"ח של המזכ"ל בהתאם להחלטה הקודמת על אונדו"ף הצביע על כך שהמצב במזרח התיכון נותר מתוח עד שניתן יהיה להגיע להסדר, כאשר המזכ"ל מעודד את חידוש שיחות השלום שהופסקו בדצמבר 2008.
החלטת מועצת הביטחון של האו"ם 1934 היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה פה אחד ב-30 ביוני 2010, לאחר ששקלה דו"ח של המזכ"ל באן קי-מון בנוגע לכוח המשקיפים בהתנתקות של האו"ם (האונדו"ף), האריכה המועצה את המנדט שלה בשישה חודשים נוספים עד 31 בדצמבר 2010.
האונדו"ף הוקם בשנת 1974 בהחלטה 350 כדי לפקח על הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה לאחר מלחמת יום הכיפורים.
היא בירכה על המאמצים של האונדו"ף ליישם את מדיניות אפס הסובלנות של המזכ"ל בנושא ניצול והתעללות מינית.
הדו"ח של המזכ"ל בהתאם להחלטה הקודמת על האונדו"ף הצביע על כך שהמצב במזרח התיכון נותר מתוח עד שניתן יהיה להגיע להסדר.
בזמן קבלת החלטה 1934,עמד בראשות האונדו"ף הגנרל הפיליפיני נטליו אקרמה השלישי.
החלטה 16 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה ב-10 בינואר 1947, הכירה בהקמת הטריטוריה החופשית של טריאסטה באזור טריאסטה שלחוף הים האדריאטי, ורשמה את אישורה של שלושת המסמכים שהוגשו.
לאחר שקיבלה ובדקה את הנספחים להסכם השלום המוצע עם איטליה בנוגע ליצירת הטריטוריה החופשית של טריאסטה ולממשלה (כולל הסדר לנמל החופשי), [1]
רושמת בזאת את אישורה לשלושה מסמכים הבאים: (1) המערכת למשטר הזמני של הטריטוריה החופשית של טריאסטה; (2) החוק הקבוע לטריטוריה החופשית של טריאסטה; (3) הכללים לנמל החופשי של טריאסטה; וקיבלה את האחריות המוטלת עליה במסגרתו.
ההחלטה התקבלה בתמיכת 10 קולות, בהימנעות מאוסטרליה.
הטריטוריה לא תפקדה מעולם כגוף עצמאי, אך באופן רשמי נשמר מעמדה והיא הנפיקה כסף ובולים משלה.
הדיווחים באשר לגודל האוכלוסייה ולשיוכה האתני היו סותרים.
הממשל האנגלו-אמריקאי בצפון העריך את אוכלוסיית אזור A בכ-310,000 תושבים ב-1949, מהם 239,000 איטלקים ו-63,000 סלובנים, אך האיטלקים טענו כי מספר הסלובנים נמוך בהרבה.
ברוח דומה קבע מפקד יוגוסלבי מ-1945, שאמינותו מוטלת בספק, כי באזור B התגוררו 67,461 תושבים, שמתוכם פחות מ-30,000 היו איטלקים.
מקורות איטלקיים העריכו את מספר התושבים האיטלקים ב-36,000 עד 55,000 איש.
ב-1954 נחתם בלונדון הסכם הבנות שהעניק את הניהול האזרחי הזמני באזור A לאיטליה, ובאזור B – ליוגוסלביה ב-26 באוקטובר 1954. ב-10 בנובמבר 1975 חתמו הצדדים על אמנת אוזימו, שהנציחה את המצב הקיים והעניקה לשתי המדינות ריבונות מלאה בשטח שניהלו.
ההחלטה התקבלה בתמיכתם של 9 קולות, בהימנעות מפולין וברית המועצות.
החלטה 18 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-13 בפברואר 1947, יצרה ועדה שתנסה לתת תוקף להחלטה 41 של העצרת הכללית של האו"ם, שקבעה כי רגולציה והפחתה בנשק העולמים ובכוחות המזוינים הם אמצעי חשוב לחיזוק השלום הבין-לאומי.
ההחלטה התקבלה בתמיכת 10 מדינות, ובהימנעות ברית המועצות.
ההחלטה התקבלה בתמיכת 8 מדינות, והימנעות פולין, ברית המועצות וסוריה.
החלטה 20 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה פה אחד ב-10 במרץ 1947, עיינה בדו"ח הראשון של הוועדה לאנרגיה אטומית של האומות המאוחדות , שהוקמה ב-24 בינואר 1946, ודחקה בוועדה להמשיך בחקירת השליטה הבינלאומית באנרגיה אטומית וביקשה ממנה להציג דו"ח נוסף לפני המושב הבא של העצרת הכללית.
מועצת הביטחון הכריזה על 16 תנאים שלפיהם אישרה את המסירה, והכריזה על ארצות הברית כרשות המנהלת של האיים תחת טריטוריית הנאמנות של איי האוקיינוס השקט ואישרה לה להציב בו כוחות צבאיים.
החלטה 22 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-9 באפריל 1947, המליצה לבריטניה ולאלבניה להעביר את המחלוקת ביניהן בקשר להטבעת שתי ספינות בריטיות על ידי מוקשים במצר קורפו ב-22 באוקטובר 1946 לבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ).
ההחלטה התקבלה עם 8 קולות בעד, ו-2 נמנעים, פולין וברית המועצות.
ההחלטה באה לאחר החלטה 19 של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה ב-27 בפברואר 1947 ויצרה ועדת משנה בת שלושה חברים כדי לבחון את כל העובדות הכרוכות במחלוקת.
הוועדה הגישה את דוחותיה למועצה ב-10 במרץ 1947.
החלטה 23 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-18 באפריל 1947, עסקה בוועדת החקירה ל"שאלה היוונית", פיקוח על השקט בגבולות יוון, אלבניה, בולגריה ויוגוסלביה, שהוקמה על ידי המועצה בהתאם להחלטה 15.
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה יוון תחת כיבוש איטלקי וגרמני.
נגד הכיבוש פעלו גם כוחות גרילה מזרמים שונים.
הבולט ביניהם היה צבא השחרור העממי היווני (ELAS ) הקומוניסטי.
לאחר המלחמה עלתה לשלטון ממשלת אחדות לאומית בתמיכת הצבא הבריטי.
בשנת 1946, פרצה מלחמת האזרחים ביוון בין כוחות הממשלה, בגיבוי בריטניה (ומאוחר יותר: ארצות הברית) לבין מפלגת השמאל בגיבוי ברית המועצות והמדינות הקומוניסטיות החדשות שמצפון ליוון – בולגריה, אלבניה ויוגוסלביה.
מועצת הביטחון קבעה, כי בהיעדר החלטה אחרת מצד מועצת הביטחון, וועדת המשימה שהוקמה בעקבות החלטה 15 (1946) של המועצה ב-19 בדצמבר 1946, תייצר באזור אחריותה קבוצת משנה, על ידי נציגים מכל חברות המשימה, להמשיך למלא משימות שהוועדה תראה לנכון בהתאם להסמכתה.
ההחלטה התקבלה בתמיכת 9 מדינות; פולין וברית המועצות נמנעו.
החלטת מועצת הביטחון של האו"ם 2268 היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שעסקה במלחמת האזרחים בסוריה, ההחלטה, שהתקבלה פה אחד ב-26 בפברואר 2016, קוראת להפסקת פעולות האיבה ולמענק לגישה לעובדים הומניטריים בסוריה.
החלטה 211 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה ב-20 בספטמבר 1965. ההחלטה דרשה הפסקת אש בין הודו לפקיסטן במלחמת הודו–פקיסטן השנייה, והייתה המשך להחלטות 209 ו-210 שלא כובדו על ידי הצדדים.
המועצה דרשה שהפסקת האש תיכנס לתוקף בשעה 07:00 שעון גריניץ' ב-22 בספטמבר, וששני הצדדים ייסוגו לעמדות שהיו בהם לפני ה-5 באוגוסט.
המועצה ביקשה מהמזכ"ל להבטיח את הפיקוח על הפסקת האש וקראה לכל המדינות להימנע מכל פעולה העלולה להחמיר את המצב.
כמו כן, המועצה החליטה כי ברגע שתושג הפסקת אש תשקול אילו צעדים ניתן לנקוט כדי לסייע ליישוב הבעיה הפוליטית העומדת בבסיס הסכסוך.
ההחלטה התקבלה בתמיכת עשרה קולות מול אפס, כאשר ירדן נמנעה.
לאחר סיום תוקפה התקבלה החלטה 244 של מועצת הביטחון של האו"ם.
החלטה 239 של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות, שהתקבלה פה אחד ב-10 ביולי 1967, לאחר שאישרה מחדש את דאגתה בנושא וגינויים שניתנו בעבר, המועצה גינתה שוב כל מדינה שהתמידה להתיר או גילתה סובלנות לגבי גיוס שכירי חרב או נתינת מתקנים עבורם.
במטרה להפיל את ממשלות המדינות החברות.
המועצה קראה לממשלות להבטיח ששטחן ואזרחיהן לא ישמשו לתכנון חתרנות, גיוס, הכשרה או מעבר של שכירי חרב שנועדו להפיל את ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
המועצה קראה לפורטוגל לשים קץ לכך באופן מיידי וקראה לכל המדינות הקולטות שכירי חרב שהשתתפו בהתקפות נגד הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לנקוט באמצעים מתאימים כדי למנוע מהן לחדש את פעילותן נגד מדינה כלשהי.
החלטת מועצת הביטחון של האו"ם 2216 היא החלטה של מועצת הביטחון שעסקה במלחמת האזרחים בתימן, ההחלטה, שהתקבלה ב-14 באפריל 2015, קוראת להפסיק את האלימות ולהימנע מפעולות חד-צדדיות נוספות מצד כל המפלגות התימניות, בפרט החות'ים.
בהחלטה תמכו 14 מתוך 15 המדינות החברות במועצת הביטחון, בעוד שרק רוסיה נמנעה.
ההחלטה הטילה "סנקציות על יחידים המערערים את יציבות תימן, וקראו לכל המפלגות התימניות, בפרט החות'ים, להפסיק את האלימות ולהימנע מפעולות חד-צדדיות נוספות שאיימו על המעבר הפוליטי".
המועצה דרשה כי "החות'ים ייסוגו מכל האזורים שנתפסו במהלך הסכסוך האחרון, לוותר על נשק שנתפס ממוסדות צבא וביטחון, לחדול מכל הפעולות הנופלות בלעדית בסמכותה של ממשלת תימן הלגיטימית וליישם באופן מלא את החלטות המועצה הקודמות".
זוהי ההחלטה הראשונה מבין ההחלטות בנוגע להצבת הכוח מאז 1965 שלא הביעו תקווה כי יוסר בתום ההצבה המורחבת.
החלטה 1696 של מועצת הביטחון של האו"ם, היא החלטה שהתקבלה ב-31 ביולי 2006 על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות, לאחר שאיראן סירבה להשעות את תוכנית העשרת האורניום שלה.
ההחלטה הביעה דאגה מתוכנית הגרעין האיראנית ודרשה מאיראן לעצור את התוכנית.
14 מדינות הצביעו בעד ההחלטה, ומדינה אחת הצביעה נגד (קטר).
קטר הסבירה כי אף על פי שהיא מסכימה עם דרישות ההחלטה, זה לא היה העיתוי הנכון מכיוון שהמזרח התיכון בוער.
בספטמבר 2005 מועצת המנהלים של הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א) הגיעה למסקנה שאיראן לא עמדה בהסכם איתה.
בפברואר 2006 דיווחה מועצת סבא"א על מסקנות אלו למועצת הביטחון, וקבעה שאיראן לא סיפקה הבהרות מספקות לגבי כוונותיה הגרעיניות.
בהקדמה של ההחלטה אישרה מועצת הביטחון מחדש את הוראות האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני ואת זכותן של מדינות לשימוש בדרכי שלום באנרגיה גרעינית.
היא הביעה חשש מכך שסבא"א לא הצליחה לקבל הבהרה מהם כוונות תוכנית הגרעין של איראן.
איראן גם לא נקטה בצעדים שנדרשו ממנה על ידי סבא"א, לפי מנכ"ל הארגון, מוחמד אל-בראדעי.
ההחלטה הדגישה את הצורך בפתרון מדיני ודיפלומטי למצב, תוך הדגשת סיכוני תוכנית הגרעין האיראנית.
מועצת הביטחון של האו"ם פעלה על פי מגילת האומות המאוחדות וקראה לאיראן למלא אחר דרישות סבא"א.
היא דרשה מאיראן להשעות את כל הפעילויות הקשורות להעשרה.
ההחלטה קבעה כי עמידה בדרישות סבא"א תתרום לפתרון דיפלומטי המבטיח שתוכנית הגרעין של איראן היא אך ורק למטרות שלום.
יתר על כן, ההצעות של הרפובליקה העממית של סין, צרפת, גרמניה, רוסיה, הממלכה המאוחדת וארצות הברית לפתרון כולל לטווח ארוך אושרו.
ההחלטה קראה לכל המדינות "להפעיל ערנות" ולאסור העברת כל חומר שיכול לתרום לתוכניות הגרעין והטילים הבליסטיים של איראן.
היא גם חיזקה את סמכותה של סבא"א לברר נושאים בעיתיים הקשורים לאיראן.
מועצת הביטחון ציפתה לדיווח מסבא"א האם איראן נענתה לבקשותיה עד 31 באוגוסט 2006. "צעדים מתאימים" מחייבים משפטית יאומצו אם המועצה תשתכנע שאיראן לא עמדה בהתחייבויותיה.
יום לאחר קבלת ההחלטה, נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד אמר כי לא יכנע ל"שפת הכוח והאיומים".
כישלונה של איראן להגיב באופן משביע רצון הוביל להחלטה 1373 של מועצת הביטחון של האו"ם ב-23 בדצמבר 2006, שבה הופעלו סנקציות נגד איראן.
הוראות החלטה 1696 בוטלו בהחלטה 2231 של מועצת הביטחון של האו"ם ביום היישום של הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית, ב-16 בינואר 2016, בכפוף להמשך יישום הסכם הגרעין על ידי המדינות החברות.
מנגנון יישוב המחלוקות שהוכרז בהחלטה 2231 מאפשר לשחזר את ההחלטות שהושעו כולל החלטה 1696 במקרה של אי עמידה משמעותית של איראן בהתחייבויותיה הגרעיניות.
ב-20 באוגוסט 2020, מזכיר המדינה של ארצות הברית, מייק פומפאו, הודיע למועצת הביטחון של האו"ם על אי ציות איראני משמעותי להסכם הגרעין, וביקש רשמית להחזיר את כל הסנקציות הקודמות.
המהלך היה שנוי במחלוקת מכיוון שחברי מועצה אחרים לא הכירו בארצות הברית כמשתתפת בהסכם הגרעין מאז פרישת ארצות הברית מהסכם הגרעין ב־2018, ולכן לא יכלו להשתמש במנגנון יישוב המחלוקות שלה כדי להטיל מחדש סנקציות בינלאומיות.
עם זאת, עמדת ארצות הברית היא שהחלטה 2231 מציינת לעד את ארצות הברית כמשתתפת לעניין מנגנון ההסרה.
אי-ציות איראני לעסקה מספיקה אם כן כדי להחזיר את הסנקציות הבינלאומיות שהוסרו בתמורה לכך שאיראן תקבל מגבלות על תוכנית הגרעין שלה.
החלטה 2231 של מועצת הביטחון של האו"ם התקבלה ב-20 ביולי 2015. ההחלטה אישרה את תוכנית הפעולה המקיפה המשותפת בנושא תוכנית הגרעין של איראן, הכוללת בין השאר את מנגנון ה-snapback (השבתה מהירה) במקרה של הפרת ההסכם מצד איראן.
ההחלטה קובעת תהליך פיקוח ולוח זמנים, תוך הכנה להסרת הסנקציות של האו"ם נגד איראן.
15 המדינות החברות במועצת הביטחון של האו"ם אישרו פה אחד את ההחלטה, אשר הועלתה על ידי החברות הקבועות במועצת הביטחון של האו"ם - סין, צרפת, רוסיה, בריטניה וארצות הברית, ואליהן הצטרפו גרמניה, האיחוד האירופי ואיראן.
במקביל, בנו מדינות אלו מנגנון "השבתה מהירה" (snapback) לחירום, כאמצעי אכיפה, לפיו אם איראן תפר את התחייבויותיה, ניתן יהיה להטיל מחדש את הסנקציות במהירות ללא סיכון של וטו במועצת הביטחון.
סעיף "ההשבתה המהירה" סייע להבטיח תמיכה בהסכם הגרעין בכך שהבטיח שכל "אי-ביצוע משמעותי" מצד איראן יוכל להיענות בהשבת הסנקציות הבינלאומיות במהירות.
הפרת ההסכם על ידי איראן
לאחר ההחלטה, הצהיר שר החוץ של איראן מוחמד ג'וואד זריף, כי: "האומה האיראנית צריכה לחוש שינויים מהותיים בהתאם להחלטת מועצת הביטחון 2231 של האו"ם".
עם זאת, ביוני 2025, הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א) העבירה החלטה שקבעה כי הרפובליקה האסלאמית של איראן נכשלה שוב ושוב בשיתוף פעולה עם פקחי סבא"א.
ההחלטה ציינה את "הכישלונות הרבים של טהרן לעמוד בהתחייבויותיה מאז 2019" ואת חוסר יכולתה לספק "הסברים אמינים מבחינה טכנית" בנוגע לנוכחות חומרים גרעיניים, כגון חלקיקי אורניום מעשה ידי אדם, במקומות שלא הוכרזו לסוכנות.
המסמך התייחס לסדרה של סוגיות לא פתורות המתוארכות לפחות לשנת 2019, וקבע כי התנהגותה של איראן מהווה אי עמידה בהתחייבויותיה במסגרת הסכם אמצעי ההגנה, המהווה מרכיב מרכזי בהתחייבויותיה כחתומה על האמנה בדבר אי הפצת נשק גרעיני (NPT).
תגובת מדינות אירופה על הפרת ההסכם
החלטה 338 היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שאושרה במועצת הביטחון של האו"ם בימי מלחמת יום הכיפורים, ב-22 באוקטובר 1973, בהתאם להצעה משותפת של ארצות הברית וברית המועצות.
ההחלטה קראה להפסקת אש בתוך 12 שעות ולא יאוחר משעה 6:52 בערבו של אותו יום.
אל ההחלטה הזו נוספו שני סעיפים:
סעיף 2 קרא לכל הצדדים הנוגעים בדבר לפתוח מיד לאחר הפסקת האש בביצוע החלטה 242 של מועצת הביטחון על כל חלקיה.
סעיף 3 קבע שבאופן מיידי, בד בבד עם הפסקת האש, יתחילו הצדדים הנוגעים בדבר לפעול במסגרת משא ומתן לכינון שלום צודק ובר קיימא במזרח התיכון וינהלו את שיחותיהם בחסות "נאותה" (אשר פורשה למעשה כחסות של ארצות הברית או ברית המועצות אך לא בחסות האו"ם).
המשך הלחימה חרף החלטה זו הביא לכיתור הארמייה השלישית של מצרים ולהחלטה 339 שהביאה להפסקת אש במלחמה.
החלטה 339 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה במהלך מלחמת יום הכיפורים, ב־23 באוקטובר 1973, ונועדה לעזור לשים קץ למלחמה.
החלטה זו הסתמכה בעיקרה על החלטה 338 יום לפני כן (אשר היא בעצמה התבססה על החלטה 242).
עיקרי ההחלטה היו אישור ההחלטה הקודמת, החזרת כוחות שני הצדדים לעמדות שהיו ברגע שנכנסה הפסקת האש לתוקף ובקשה ממזכ"ל האו"ם לנקוט אמצעים למען הצבה של משקיפי או"ם על מנת לפקח על הפסקת האש.
הצורך בהחלטה זו נבע מהתחדשות הלחימה אחרי הפסקת האש שבאה בעקבות החלטה 338. החלטה 338 הופרה על ידי מצרים.
ישראל ניצלה הפרות אלה כצידוק לשורה של הפרות בולטות וזאת בהוראת הממשלה ובאישור שבשתיקה שניתן על ידי ארצות הברית: צה"ל תקף את מוצב בוצר, ניסה לכבוש את העיר סואץ ולכתר את אסמאעיליה, ובעיקר ריכז כוחות על מנת לסיים את כיתור הארמייה השלישית המצרית, ניסיון שנכשל עד אז.
הארמייה השלישית כותרה בסופו של דבר לאחר יומיים נוספים של לחימה, דבר שהוביל את מצרים להסכים להפסקת אש.
הפסקת האש בשתי החזיתות נכנסה סופית לתוקפה ב-24 באוקטובר, בצל איום סובייטי להתערבות קונבנציונלית של ברית ורשה, וגרעינית באמצעות שתי חטיבות טילי סקאד גרעיניים באזור הדלתא של הנילוס, דבר שגרם לכוננות גרעינית בישראל, ולהעמדת הצבא האמריקני בכוננות שכללה כוננות גרעינית, שהביאה להסרת האיום הסובייטי.
החלטה 3379 של העצרת הכללית של האומות המאוחדות אשר נתקבלה ב-10 בנובמבר 1975 קובעת כי "ציונות היא צורה של גזענות ואפליה גזעית".
ב-16 בדצמבר 1991 קיבלה העצרת הכללית של האו"ם החלטה מנוגדת (מס' 4686) שבה היא מודיעה כי היא חוזרת בה מן ההשוואה.
בדצמבר 1973 התקבלה בעצרת הכללית של האו"ם החלטה 3151, שקשרה את הציונות עם גזענות ואפרטהייד.
בהחלטה, שעסקה במצב בדרום אפריקה, נכתב כי קיימת "קנוניה בין הקולוניאליזם הפורטוגזי, משטר האפרטהייד (הדרום אפריקני) והציונות".
את ההצעה הובילו ברית המועצות ומדינות הליגה הערבית, אך מדינות רבות הצביעו בעדה מתוך התנגדות למשטר האפרטהייד בדרום אפריקה.
החלטת האו"ם ב-1975 הייתה חלק מסדרת פעולות דיפלומטיות אנטי-ישראליות מצד ברית המועצות ומדינות ערב בתקופת המלחמה הקרה.
פעולות אלה כללו ניסיון כושל לסלק את ישראל מהאו"ם, שיתוף אש"ף במגעים עם האו"ם והקמת ועדה לשמירת זכויות העם הפלסטיני.
בהיבט הפנימי הישראלי, באה החלטה זו בתקופה בה התערערה ההגמוניה של מפלגת העבודה בשלטון.
הכישלון הדיפלומטי במניעת החלטה 3379 נתפס כחוליה בשרשרת כישלונות של השלטון הוותיק שהחלה בפרוץ מלחמת יום הכיפורים.
בדיעבד אפשר לומר שהחלטת העצרת הכללית סימנה שפל עמוק ביחסי החוץ של מדינת ישראל, שפל שנמשך כ-10 שנים והסתיים בהדרגה עם סיום המלחמה הקרה והפשרת היחסים בין ישראל לברית המועצות בסוף שנות ה-80.
הפגנות מחאה בישראל בעקבות ההחלטה
נוסח ההחלטה מזכיר מספר ועידות בינלאומיות שהתקיימו בין 1963 ל-1975 בהן נטען שמדינת ישראל גזענית ומדכאת נשים, ומהווה סכנה לשלום העולמי "בגלל הטבע הגזעני-אגרסיבי שלה".
להלן הנוסח המלא של החלטה 3379.
החלטה 3379 - חיסול כל צורות האפליה הגזעית
ובאזכור החלטה 3151 G (XXVIII) מיום 14 בדצמבר 1973, בה גינתה האספה הכללית של האו"ם, בין היתר, את הברית הלא קדושה בין הגזענות בדרום אפריקה לציונות,
ובהתייחס גם להצהרה המדינית ולאסטרטגיה לחיזוק השלום והביטחון הבינלאומי ולהגברת הסולידריות וההסכמה ההדדית בין המדינות הבלתי-מזדהות, שאומצה בוועידת שרי החוץ של המדינות הבלתי-מזדהות שהתקיימה בלימה בין התאריכים 25 עד 30 באוגוסט 1975, אשר גינתה בחריפות את הציונות כאיום על שלום העולם וביטחונו וקראה לכל המדינות להתנגד לאידאולוגיה גזענית ואימפריאליסטית זו,
קובעת כי הציונות היא סוג של גזענות ואפליה גזעית.
בהצעה תמכו מדינות ערב, רוב מדינות הגוש המזרחי, רוב מדינות אסיה (ובכלל זה כל המדינות המוסלמיות), מדינות רבות באפריקה שמדרום לסהרה, ומספר מדינות נוספות, בהן טורקיה, פורטוגל, ברזיל, מקסיקו וקובה, שהייתה בין מציעות ההחלטה יחד עם בנין ומדינות ערב.
התנגדו לה מדינות המערב, רוב מדינות מרכז אמריקה, אורוגוואי ומספר מדינות באפריקה.
נמנעו או נעדרו מההצבעה רוב המדינות באמריקה הלטינית, חלק ממדינות אפריקה שמדרום לסהרה, חלק ממדינות מזרח אסיה, וכן גם ספרד, יוגוסלביה ורומניה, היחידה ממדינות הגוש המזרחי שלא תמכה בהצעה.
מציעות (הצביעו בעד; 25): אפגניסטן, אלג'יריה, בחריין, קובה, בנין, מצרים, גינאה, עיראק, ירדן, כווית, לבנון, לוב, מאוריטניה, מרוקו, צפון תימן, עומאן, קטר, ערב הסעודית, סומליה, דרום תימן, סודאן, סוריה, תוניסיה ואיחוד האמירויות הערביות.
הצביעו נגד (35): אוסטרליה, אוסטריה, איי בהאמה, ברבדוס, בלגיה, קנדה, הרפובליקה המרכז אפריקאית, קוסטה ריקה, דנמרק, הרפובליקה הדומיניקנית, אל סלוודור, פיג'י, פינלנד, צרפת, מערב גרמניה, האיטי, הונדורס, איסלנד, אירלנד, ישראל, איטליה, חוף השנהב, ליבריה, לוקסמבורג, מלאווי, הולנד, ניו זילנד, ניקרגואה, נורווגיה, פנמה, סווזילנד, שוודיה, הממלכה המאוחדת, ארצות הברית ואורוגוואי.
נמנעו או נעדרו מההצבעה (32): ארגנטינה, בהוטן, בוליביה, בוטסואנה, בורמה, צ'ילה, קולומביה, אקוודור, אתיופיה, גבון, גאנה, יוון, גואטמלה, ג'מייקה, יפן, קניה, לסוטו, מאוריציוס, נפאל, פפואה גינאה החדשה, פרגוואי, פרו, הפיליפינים, סיירה לאון, סינגפור, תאילנד, טוגו, טרינידד וטובגו, וולטה עילית, ונצואלה, זאיר וזמביה.
בתגובה לקבלת ההחלטה הכריז שגריר ארצות הברית לאו"ם דאז, דניאל פטריק מויניהאן כי "ארצות הברית קמה כדי להכריז לפני האספה הכללית של האומות המאוחדות, ולפני העולם, שהיא אינה מכירה, ולא תפעל על פי, ולעולם לא תסכים בשתיקה לקביעה המגונה הזו".
בתגובתו להחלטה הצביע נציג מדינת ישראל באו"ם, חיים הרצוג על העיתוי - ההצבעה התרחשה בדיוק במלאת 37 שנה לליל הבדולח, וקרע את הצעת ההחלטה על דוכן הנואמים באומרו "עבורנו, העם היהודי, אין זו אלא פיסת נייר, ואנו נתייחס אליה ככזו."
בתגובה להחלטה הוחלף שמן של "שדרות האו"ם" בתל אביב, ירושלים ובחיפה ל"שדרות הציונות".
בתוכנית הטלוויזיה הסאטירית "ניקוי ראש" הוצגו שיר פרודי על ההחלטה, וכן החלטה לפיה הציונות היא גויאבה, ותגובת ישראל לכך (כולל שינוי שמן של שדרות או"ם ל"שדרות לא גויאבה").
בשנת 1989, העביר הפרלמנט של איטליה החלטה הקוראת לממשלה לדרוש את ביטול ההחלטה.
החלטה 4686 של העצרת הכללית של האו"ם
עם תום המלחמה הקרה כמעט כל המדינות הלא-ערביות שינו את עמדתן, ותמכו בהחלטה הפוכה ב־1991. ב-1991 קיבלה העצרת הכללית של האו"ם את החלטה 4686 לפיה היא חוזרת בה (revokes) מהקביעה הכלולה בהחלטה 3379 (למעשה, מדובר בביטול ההחלטה הקודמת).
כמה מדינות ערביות ומוסלמיות ולצדן קובה, קוריאה הצפונית ווייטנאם עדיין תמכו בהשוואה בין הציונות לגזענות.
בספטמבר 2001 שוב ביקשו מדינות ערב לפגוע בתדמיתה של ישראל, בניסיון להשוות ציונות לגזענות בוועידה העולמית של האו"ם כנגד הגזענות בדרבן, דרום אפריקה.
ארצות הברית הצטרפה למדינת ישראל בהחרמת הוועידה, כאשר התברר שבמקום להתמקד בפגעי הגזענות, האנטישמיות והקסנופוביה, שהיו אמורים להיות נושא הדיון, הוועידה הפכה לבמה לגינויה של ישראל.
דובר הבית הלבן, ארי פליישר, הודיע כי משלחת ארצות הברית פרשה מהוועידה כדי "לאותת לאומות העולם האוהבות את החופש שהיא לא תעמוד מנגד אם העולם ינסה לתאר הציונות כגזענות.
זה בפירוש לא נכון." הוא הוסיף כי "הנשיא גאה לתמוך במדינת ישראל והקהילה היהודית ולאותת, ששום קבוצה בעולם לא תהנה מהסכמה והערכה להשוות את הציונות לגזענות."
בסוף הוועידה התקבלה הצעת החלטה מרוככת של האיחוד האירופי, שהזכירה את השואה ולא כללה גינוי ישראל.
החלטה 4686 של העצרת הכללית של האו"ם באה להפוך החלטה קודמת, החלטה 3379, שכללה את הציונות בין מופעיה של הגזענות.
נוסח ההחלטה הוא בין הקצרים ביותר שניסחה העצרת הכללית, ואומר בפשטות:
"העצרת הכללית מחליטה לחזור בה מהקביעה הכלולה בהחלטה 3379 מיום 10 בנובמבר 1975."
המילה "קביעה" מתייחסת לשורה המסכמת של החלטה 3379 שבה נאמר:
"...(העצרת הכללית) קובעת כי הציונות היא צורה של גזענות ושל אפליה גזעית."
ההחלטה התקבלה ב-16 בדצמבר 1991. יוזם ההחלטה היה נשיא ארצות הברית דאז ג'ורג' בוש (האב).
בנאום בפני העצרת הכללית אמר בוש "השוואת הציונות לחטא הגזענות הבלתי נסבל היא עיוות של ההיסטוריה ושִכחת מצוקת היהודים במלחמת העולם השנייה ובעצם לאורך ההיסטוריה".
בנוסף לארצות הברית הצטרפו ליוזמה 87 מדינות, ביניהן כל מדינות הקהילה האירופית (לימים האיחוד האירופי).
בסך הכול תמכו בהחלטה 111 מהמדינות החברות באומות המאוחדות.
13 מדינות נמנעו, ו-15 נעדרו מההצבעה.
בין הנעדרות היו מצרים, כווית, עומאן, בחריין, מרוקו ותוניסיה.
מבחינה פוליטית באה ההחלטה על רקע התפרקות ברית המועצות והפשרת היחסים בין ישראל לרוסיה ולמדינות מזרח אירופה.
כל מדינות הגוש הקומוניסטי לשעבר שתמכו בהחלטה 3379, הפכו את עמדתן ותמכו בהחלטה 4686.
מבחינת יחסי ישראל עם ארצות ערב, באה ההחלטה על רקע מלחמת המפרץ שיצרה פילוג בעולם הערבי והחלישה מאוד את מעמדו של אש"ף שתמך בעיראק במהלך המלחמה.
בסוף שנת 1991 כונסה בבירת ספרד ועידת מדריד שבה השתתפו משלחות רשמיות מישראל ומארצות ערב בחסותה של ארצות הברית.
אף אחת ממדינות ערב לא תמכה בהחלטה 4686, אולם חלק ניכר ממדינות ערב בחרו להיעדר מההצבעה.
מצרים שכבר היה לה הסכם שלום עם ישראל נעדרה מההצבעה.
גם כווית, שהייתה המוקד למלחמת המפרץ, בחרה להיעדר מההצבעה.
ירדן שתמכה בעיראק במלחמת המפרץ הצטרפה למתנגדות, אולם כשנתיים לאחר ההצבעה הפכה את עמדתה והחלה לשאת ולתת על הסכם שלום עם ישראל.
החלטה 4686 הייתה צעד נוסף בהסרת הבידוד הדיפלומטי שישראל סבלה ממנו מאז 1967. אחרי מלחמת ששת הימים איבדה ישראל את קשריה עם מרבית מדינות מזרח אירופה, אפריקה ואסיה.
בתחילת שנות ה-90 (של המאה ה-20) החל תהליך הדרגתי של חידוש היחסים הדיפלומטיים והכלכליים וקשרי התיירות בין ישראל למדינות אפריקה, ובין ישראל למדינות באסיה כגון הודו, סין העממית ועוד.
הצביעו נגד (25): אפגניסטן, אלג'יריה, בנגלדש, ברוניי, קובה, קוריאה הצפונית, אינדונזיה, איראן, עיראק, ירדן, לבנון, לוב, מלזיה, מאלי, מאוריטניה, פקיסטן, קטר, ערב הסעודית, סומליה, סרי לנקה, סודאן, סוריה, איחוד האמירויות הערביות, וייטנאם, תימן.
נמנעו (13): אנגולה, בורקינה פאסו, אתיופיה, גאנה, לאוס, האיים המלדיביים, מאוריציוס, מיאנמר, טרינידד וטובגו, טורקיה, אוגנדה, טנזניה, זימבבווה.
נעדרו מההצבעה (15): בחריין, צ'אד, סין, קומורו, ג'יבוטי, מצרים, גינאה, גינאה ביסאו, כווית, מרוקו, ניז'ר, עומאן, סנגל, תוניסיה, ונואטו.
החלטה 425 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שנתקבלה על ידי מועצת הביטחון של האו"ם ב-19 במרץ 1978, חמישה ימים לאחר פרוץ מבצע ליטני.
ההחלטה קראה לישראל להסיג את כוחותיה מלבנון והיוותה את הבסיס להקמת יוניפי"ל.
החלטת מועצת הביטחון התקבלה חמישה ימים לאחר פלישת ישראל ללבנון ב-14 במרץ, שבאה בעקבות רצח 35 ישראלים בפיגוע כביש החוף ב-11 במרץ על ידי אנשי אש"ף שבאו מלבנון.
הייתה זו התקפה אחת בסדרת פיגועים שמקורם בלבנון באותה תקופה.
מטרת המבצע הייתה לסלק את בסיסי אש"ף מדרום לנהר הליטני ולהבטיח את גבולה הצפוני של ישראל.
האו"ם, בעידודה של ארצות הברית, ביקש להקים כוח שמירת שלום שייכנס לשטח אותו כבשה ישראל כדי לאפשר את נסיגת צה"ל ולבסס את שלטון ממשלת לבנון בדרום המדינה.
מאמצים אלו נשאו פרי בהחלטת האו"ם 425, שנתקבלה במהלך ישיבה מס' 2074 של מועצת הביטחון של האו"ם ב-19 במרץ, שהובילה להקמת יוניפי"ל.
רשמה לפניה את מכתביהם של נציג לבנון ונציג ישראל, האזינה לנציגי לבנון וישראל, מודאגת מאוד מהידרדרות המצב במזרח התיכון והשלכותיו על קיומו של השלום הבינלאומי, משוכנעת שהמצב הנוכחי מחייב את השגתו של שלום צודק במזרח התיכון:
1. קוראת לכיבוד קפדני של שלמותה, ריבונותה, ועצמאותה הפוליטית של לבנון בגבולותיה המוכרים;
2. קוראת לישראל להפסיק מיד את פעולותיה הצבאיות נגד שלמותה הטריטוריאלית של לבנון ולהסיג ללא דיחוי את כל כוחותיה מהשטח הלבנוני;
3. מחליטה, לאור בקשתה של ממשלת לבנון, להקים מיד כוח ארעי לדרום לבנון למטרת הבטחת נסיגת הכוחות הישראליים, החזרת השלום והביטחון וסיוע לממשלת לבנון להבטיח את החזרת סמכותה האפקטיבית באזור, הכוח יורכב מאנשים מהמדינות החברות;
4. מבקשת מהמזכיר הכללי לדווח למועצה בתוך 24 שעות על ביצוע החלטה זו."
חיילי יוניפי"ל החלו להגיע ללבנון ב-23 במרץ - ארבעה ימים לאחר קבלת ההחלטה.
צה"ל סיים את נסיגתו מהשטח בחודש יוני.
בשנת 1982 שבה ישראל ופלשה ללבנון - מבצע שלום הגליל והחזיקה בשטח לבנוני עד מאי 2000 - הנסיגה מרצועת הביטחון.
מזכ"ל האו"ם הכריז ב-16 ביוני 2000 שבנסיגה מרצועת הביטחון ישראל עמדה בתנאי החלטת מועצת הביטחון.
קו הגבול בין המדינות זכה לכינוי "הקו הכחול".
לאחר הנסיגה העלתה לבנון טענה חדשה שחוות שבעא שנכבשו על ידי ישראל במלחמת ששת הימים הן שטח לבנוני.
ישראל טוענת (והאו"ם מקבל את טענתה) שהחוות הן חלק מרמת הגולן, וגורלן יוכרע במשא ומתן בין ישראל לסוריה.
ממשלת לבנון לא פרסה את צבאה בדרום לבנון, כפי שנדרשה לעשות בהחלטה 1391 של מועצת הביטחון של האו"ם והחלטה 1583 של מועצת הביטחון של האו"ם והשטח היה למעשה בשליטת ארגון החזבאללה עד מלחמת לבנון השנייה.
ישראל התלוננה על כך באו"ם מספר פעמים.
גם לאחר שצבא לבנון נפרס לאורך הגבול עם ישראל לאור החלטה 1701 של מועצת הביטחון, שסיימה את מלחמת לבנון השנייה, עדיין נותרה השליטה המוחלטת בשטח בידי מחבלי החזבאללה, דיוויזיה של איראן על קו הגבול עם ישראל, שברצונה מפעילה טרור כנגד ישראל.
ניסיונות בין-לאומיים לתיווך בין ישראל ללבנון לשם קביעת גבול יבשתי מוסכם ביניהן, פתרון סוגיית חוות שבעא ונקודות מחלוקת אחרות והסכם הגבול הימי בין ישראל ללבנון מתחדשים אחרי פרקי תוקפנות מצד חזבאללה - מלחמת לבנון השנייה, שיגור כטב"מים לעבר אסדת הגז בשדה כריש ומלחמת חרבות ברזל.
ההחלטה פותחת בהבעת "דאגה עמוקה לאור חקיקת 'חוק יסוד' בכנסת ישראל המכריז על שינוי באופייה ובמעמדה של העיר הקדושה ירושלים, על הכרוך בכך לשלום ולביטחון".
ההחלטה מגנה את חקיקת חוק ירושלים וקובעת כי החוק מפר את הדין הבינלאומי ואין הוא מבטל את מעמדם של תושבי מזרח ירושלים על פי אמנת ז'נבה כאזרחים הראויים להגנה בעת מלחמה.
ההחלטה מכריזה על בטלות מוחלטת של כל הצעדים שנקטה ישראל לשינוי מעמדה של "העיר הקדושה ירושלים", מכריזה על אי-הכרה בחוק ירושלים ובתוצאותיו וקוראת לכל המדינות החברות באומות המאוחדות לאמץ החלטה זו.
אותן מדינות-חברות שלהן משלחות דיפלומטיות בירושלים נקראות להוציא את משלחותיהן מן העיר.
הסיבה לקבלת ההחלטה היא העובדה שמזרח ירושלים אינה מוכרת כחלק ממדינת ישראל אלא כשטח כבוש מאז מלחמת ששת הימים.
ההחלטה התקבלה בקולות 14 חברות במועצת הביטחון.
ארצות הברית הייתה החברה היחידה שנמנעה בהצבעה.
החלטה 478 באה בהמשך להחלטה 476 מ-30 ביוני 1980, בה נקראה ישראל בדחיפות לחדול מכל צעד אשר ישנה את אופיים ומעמדם של המקומות הקדושים בירושלים.
בעקבות החלטת ארצות הברית על העברת שגרירות ארצות הברית בישראל לירושלים התכנסה מועצת הביטחון ב-18 בדצמבר 2017 לבקשתה של מצרים על מנת "לאשר מחדש כי לכל החלטה ופעולה שמבקשת לשנות את האופי, המעמד או ההרכב הדמוגרפי של ירושלים אין השלכות חוקיות והן מבוטלות".
ההצעה המצרית נסמכה בין היתר על החלטה 478. אל מול 14 חברות מועצת הביטחון שהצביעו בעד הבקשה המצרית הטילה ארצות הברית וטו והבקשה להחלטה נפלה.
החלטה 350 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה על ידי מועצת הביטחון ב-31 במאי 1974 בעקבות מלחמת יום הכיפורים.
ההחלטה מאשרת את הקמת כוח המשקיפים אונדו"ף שתפקידו לפקח על הפסקת האש בין ישראל לבין סוריה.
ההחלטה הגדירה כי אונדו"ף יוקם למשך שישה חודשים בלבד, אך המנדט של כוח המשקיפים הוארך בהחלטות מאוחרות יותר.
13 חברות במועצת הביטחון הצביעו בעד ההחלטה להקמת הכוח ואף מדינה לא התנגדה.
סין ועיראק לא השתתפו בהצבעה.
החלטה 446 היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שנתקבלה במועצת הביטחון של האומות המאוחדות ב-22 במרץ 1979, והיא עוסקת בבנייה הישראלית בשטחים שנכבשו על ידה במהלך מלחמת ששת הימים; יהודה ושומרון, רצועת עזה, מזרח ירושלים ורמת הגולן.
ההחלטה התקבלה פה אחד מלבד המדינות שנעדרו מההצבעה: נורווגיה, ארצות הברית ובריטניה.
ההחלטה קובעת כי למדיניות והבנייה הישראלית בשטחים אין כל בסיס חוקי ומהווים מכשול חמור לשלום מקיף, הוגן וארוך טווח במזרח התיכון.
מועצת הביטחון הדגישה שוב את הצורך בשלום הוגן ארוך טווח במזרח התיכון.
מועצת הביטחון נחושה בדעתה כי למדיניות והבנייה הישראלית בשטחים אין כל בסיס חוקי ומהווים מכשול חמור לשלום מקיף, הוגן וארוך טווח במזרח התיכון.
קוראת לישראל פעם נוספת, ככוח הכובש של שטחים אלו, לציית לאמנת ז'נבה הרביעית מ 1949 ולהימנע מפעולות העלולות לשנות ולהשפיע על המאזן הדמוגרפי של האוכלוסייה בשטחים כולל מזרח ירושלים.
ובאופן ספציפי, לא להעביר אוכלוסייה משטחי ישראל אל השטחים שנכבשו.
החלטה 452 היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שנתקבלה במועצת הביטחון של האומות המאוחדות ב-20 ביולי 1979, והיא עוסקת בבנייה הישראלית בשטחים שנכבשו על ידה במהלך מלחמת ששת הימים ; יהודה ושומרון, רצועת עזה, מזרח ירושלים ורמת הגולן.
ההחלטה התקבלה פה אחד מלבד ארצות הברית שנעדרה מההצבעה.
ההחלטה התקבלה כתוצאה מוועדה שהוקמה לחקור את עניין ההתנחלויות אחרי שהחלטה 446 של מועצת הביטחון של האו"ם התקבלה.
בהחלטה 452, מועצת הביטחון מגנה את חוסר שיתוף הפעולה של ממשלת ישראל עם הוועדה והביעה את דאגתה ממדיניותה של ישראל בנוגע להמשך הבנייה הישראלית בשטחים כיוון שלמדיניות זו "אין כל בסיס חוקי ומפרה את אמנת ז'נבה הרביעית הדואגת לרווחתם של אוכלוסייה אזרחית בזמן מלחמה."
"מועצת הביטחון קוראת לממשלת ישראל ולתושביה להפסיק באופן דחוף את ההקמה, התכנון והבנייה של התנחלויות בשטחים שנכבשו במהלך מלחמת ששת הימים כולל בירושלים המזרחית".
ההחלטה התקבלה פה אחד על ידי כל חמש עשרה המדינות החברות במועצת הביטחון של האו"ם.
ההחלטה מגנה את חוסר שיתוף הפעולה של ממשלת ישראל עם המשלחת שהוקמה לאחר החלטה 446 של מועצת הביטחון של האו"ם.
ההחלטה מגנה גם את החלטת ממשלת ישראל לתמוך במפעל ההתנחלויות בשטחים שנכבשו במהלך מלחמת ששת הימים כולל מזרח ירושלים וההשלכות על האוכלוסייה הערבית בשטחים הללו כתוצאה מהבנייה.
ההחלטה שמה דגש רב על ההשלכות העתידיות החמורות של מדיניות ההתנחלויות על כל ניסיון להגיע לשלום ישים, הוגן וארוך טווח במזרח התיכון.
גינוי חריף על החלטת ישראל למנוע את הגעתו של ראש עיריית חברון, פאהד קוואסמה, אל מוסדות האו"ם בארצות הברית.
המועצה נחושה על כך שכל הפעולות שננקטו על ידי ישראל על מנת לשנות את האופי, הדמוגרפיה והמוסדות של השטחים שנכבשו ב-1967 כולל ירושלים המזרחית, אינם בעלי בסיס חוקי ומדניותה של ממשלת ישראל להעביר אזרחים אל שטחים אלו, דהיינו הקמת התנחלויות, מהווים הפרה בוטה של אמנת ז'נבה הרביעית.
כמו כן, מדיניות זאת מהווה מכשול רציני על מנת להגיע לשלום ישים, צודק וארוך טווח במזרח התיכון.
המועצה מגנה את ההמשך והנחישות שבה ישראל פועלת לשם מדיניות הבנייה בשטחים וקוראת לממשלת ישראל ולאזרחי ישראל לפרק את ההתנחלויות הקיימות ולהפסיק באופן בהול את התכנון, ההקמה והבנייה של התנחלויות בשטחים הערבים שנכבשו בשנת 1967 כולל מזרח ירושלים.
המועצה קוראת לכל המדינות לא לעזור לישראל בשום דרך שקשורה לבנייה בשטחים שנכבשו ב-1967.
שגריר ארצות הברית באו"ם דונלד מקהנרי הצהיר במועצת הביטחון מיד לאחר ההצבעה כי ארצות הברית מחשיבה את הרזולוציה כהמלצה בלבד ולא כמחייבת.
ב-3 במרץ 1980 הבהיר הנשיא קרטר את עמדת ארצות הברית שהיא שפירוק התנחלויות ישראליות הוא "לא ראוי ולא מעשי", וכי ש"ירושלים צריכה להיות בלתי מחולקת" ושמעמדה יקבע במשא ומתן לשלום.
הוא הוסיף והבהיר שארצות הברית אישרה את ההצבעה מתוך הבנה כי כל אזכור של ירושלים יושמט.
בהצהרה לוועדת הסנאט של ארצות הברית ליחסי חוץ ביום 20 במרץ 1980 קיבל מזכיר המדינה סיירוס ואנס "אחריות מלאה על אי ההבנה".
החלטה 497 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה במועצת הביטחון של האומות המאוחדות ב-17 בדצמבר 1981, והיא עוסקת בהחלת החוק הישראלי ברמת הגולן.
ההחלטה התקבלה בעקבות קבלת חוק רמת הגולן בכנסת ישראל ב־14 בדצמבר 1981 שקבע כי "המשפט, השיפוט והמינהל של המדינה יחולו בשטח רמת הגולן".
מועצת הביטחון קבעה כי החלטת ישראל להחיל את חוקיה, סמכויות השיפוט והמינהל על רמת הגולן, היא בטלה ומבוטלת ואין לה כל תוקף משפטי בינלאומי (סעיף 1 להחלטה).
החלטה 340 של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה ב-25 באוקטובר 1973, 19 ימים לאחר פרוץ מלחמת יום הכיפורים.
ההחלטה הועברה לאחר שמועצת הביטחון התבשרה על הכישלון של החלטות 338 ו-339 שלה לסיום הלחימה.
במסגרת ההחלטה, מועצת הביטחון דרשה מהצדדים הלוחמים להכריז על הפסקת אש באופן מיידי ולחזור לעמדות שנשלטו על ידם ב-22 באוקטובר 1973. המועצה גם:
ביקשה ממזכ"ל האו"ם דאז, קורט ולדהיים להגדיל את מספר המשקיפים מטעם האו"ם בשני צידי קו הפסקת האש.
הקימה כוח חירום של האו"ם המורכב מחיילים שהתנדבו ממדינות חברות באו"ם, שאינן החברות הקבועות במועצת הביטחון.
ביקשה ממזכ"ל האו"ם לדווח חזרה תוך 24 שעות לגבי שני הסעיפים הללו.
ביקשה ממזכ"ל האו"ם דיווח חוזר על בסיס מתמשך ביישום החלטה זו, כמו גם על החלטות 338 ו־339.
ביקשה מכל המדינות החברות באו"ם לשתף פעולה באופן מלא ביישום החלטות אלו.
ההחלטה התקבלה ברוב של 14 קולות בעד, באין מתנגדים.
סין לא הצביעה או נמנעה באופן רשמי.
החלטה 273 של העצרת הכללית של האומות המאוחדות, אשר התקבלה ב-11 במאי 1949, העניקה למדינת ישראל חברות באומות המאוחדות.
בכך הפכה ישראל לחברה ה-59 באו"ם.
ההחלטה התקבלה בעקבות אישור החלטה 69 של מועצת הביטחון של האו"ם ב-4 במרץ באותה השנה, אשר קבעה כי ישראל היא מדינה שוחרת שלום, והמליצה על צירופה לאומות המאוחדות.
יום לאחר פרסום החלטה 273, הניפו שר החוץ משה שרת והשגריר הראשון של ישראל באו"ם אבא אבן את דגל ישראל בפתח מטה האומות המאוחדות בניו יורק.
מעמד הנפת הדגל הונצח בחזית השטר של 20 שקלים חדשים מסדרה א', הנושא את דמותו של משה שרת.
להחלטות העצרת הכללית נדרש רוב רגיל (מעל 50 אחוז מכלל הקולות), למעט "שאלות חשובות" שנדרש עבורן רוב של שני שלישים, בהן קבלת מדינות חדשות כחברות באו"ם.
החלטה 273 נידונה במהלך ישיבת המליאה ה-207 של העצרת הכללית, ועברה ברוב הנדרש של שני שלישים: 37 מדינות תומכות מול 12 מדינות מתנגדות ו-9 מדינות נמנעות.
אוסטרליה, אורוגוואי, איסלנד, אקוודור, ארגנטינה, ארצות הברית, בוליביה, ברית המועצות, גואטמלה, דרום אפריקה, האיטי, הולנד, הונדורס, הפיליפינים, הרפובליקה הדומיניקנית, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית, ונצואלה, יוגוסלביה, לוקסמבורג, ליבריה, מקסיקו, נורווגיה, ניו זילנד, ניקרגואה, סין, פולין, פנמה, פרגוואי, פרו, צ'ילה, צ'כוסלובקיה, צרפת, קובה, קולומביה, קוסטה ריקה, קנדה
איראן, אפגניסטן, אתיופיה, בורמה, הודו, לבנון, מצרים, סוריה, עיראק, ערב הסעודית, פקיסטן, תימן
אל סלוודור, בלגיה, ברזיל, דנמרק, הממלכה המאוחדת, טורקיה, יוון, סיאם, שוודיה
החלטה 46 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה שהתקבלה ב-17 באפריל 1948, על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות, כהמשך להחלטה 43 של מועצת הביטחון של האו"ם, הקובעת כי בריטניה עדיין הכוח המנדטורי על שטחי ארץ ישראל.
כמו כן, ההחלטה הייתה אמורה לגרום לכל חברות מועצת הביטחון לסייע במאמצים להשגת שלום בארץ ישראל.
ההחלטה גם קראה לכל מדינות האזור לשתף פעולה בכל דרך אפשרית, ובמיוחד לאכוף את כל תנועת הלוחמים או הנשק לשטח.
בהחלטה תמכו תשע מדינות, 0 התנגדו והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית וברית המועצות נמנעו.
החלטה 43 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה באפריל 1948.
ההחלטה התקבלה על רקע השלב הראשון של מלחמת העצמאות שהחל לאחר התקבלות תוכנית החלוקה בעצרת הכללית ב־29 בנובמבר 1947.
ההחלטה, שהתקבלה פה אחד ב-1 באפריל 1948, ציינה את האלימות הגוברת בפלשתינה, וקראה לסוכנות היהודית לארץ ישראל ולוועד הערבי העליון להעמיד נציגים לרשות מועצת הביטחון, על מנת להסדיר ולאכוף הפסקת אש, וכן קראה לקבוצות ערביות ויהודיות חמושות לחדול מיידית מפעולות האלימות.
החלטה 49 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה ב-22 במאי 1948, המתייחסת לכך שהחלטותיה הקודמות של מועצת הביטחון בעניין ארץ ישראל לא נענו, וכי פעולות צבאיות עדיין מתנהלות בארץ ישראל.
ההחלטה קראה לכל הממשלות להימנע מכל פעילות צבאית עוינת נוספת בארץ ישראל, ולשם כך להוציא צו הפסקת אש הדדית בין הצדדים הלוחמים שתיכנס לתוקפה ב-24 במאי 1948 בצהריים, שעון ניו יורק.
ההחלטה אף הורתה לוועדת ההפוגה בארץ ישראל שהוקמה בהחלטה 48 של מועצת הביטחון של האו"ם לדווח למועצה על עמידתם של הצדדים הנוגעים בדבר ההחלטה.
8 מדינות תמכו בהחלטה, 0 התנגדו ו-3 נמנעו.
בין הנמנעות היו הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, ברית המועצות וסוריה.
החלטה 462 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה ב-9 בינואר 1980, על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
ההחלטה דנה בפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
כיומיים קודם לכן, הטילה ברית המועצות וטו על הצעה קודמת בנושא זה.
במהלך הדיונים על ההצעה, הדגישו כמה מחברות המועצה את האופי החמור של המצב וכי הוא מצדיק דיון בעצרת הכללית של האומות המאוחדות.
ההצעה התקבלה לבסוף עם רוב של 12 חברות ולמרות התנגדות של ברית המועצות וגרמניה המזרחית.
בעקבות זאת, התכנסה העצרת הכללית של האומות המאוחדות לדיון החירום השישי שלה.
החלטה 42 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה שהתקבלה ב-5 במרץ 1948 על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
ההחלטה קראה לחברות הקבועות במועצת הביטחון להתייעץ ביניהן על המצב בארץ ישראל ולהמליץ על דרך פעולה בפני כל חברות מועצת הביטחון בנושא זה.
ההחלטה גם קראה לכל הממשלות והעמים, ובמיוחד אלה מסביב לארץ ישראל, לסייע בכל מצב אפשרי.
8 מדינות תמכו בהחלטה, 0 התנגדו וארגנטינה, סוריה ובריטניה נמנעו.
החלטה 2 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-30 בינואר 1946 על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
ההחלטה עודדה את איראן ואת ברית המועצות לפתור את סכסוכן בנוגע לכוחות הסובייטים שנשארו בשטח איראן בסיום מלחמת העולם השנייה.
בעלות הברית כבשו שטחים באיראן במלחמה עקב הצהרת התמיכה של השאה בהיטלר, ולא התפנו בסיומה.
בסיום המלחמה נחתם הסכם המחייב התפנות של כוחות הצבא הבריטי, שאכן התפנו, ושל הצבא האדום.
מועצת הביטחון ביקשה להתעדכן במשא ומתן בין שני הצדדים בכל עת.
החלטה 54 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה ב-15 ביולי 1948 על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
ההחלטה קבעה שהמצב בארץ ישראל מהווה איום על השלום כמשמעותו בסעיף 39 של מגילת האומות המאוחדות.
ההחלטה פנתה לכל הממשלות והרשויות הנוגעות בדבר לחדול מפעולה צבאית נוספת ולהכריז על הפסקת אש לצבאותיהם שתיכנס לתוקף במועד שייקבע על ידי המתווך בשלושת הימים הקרובים.
כמו כן הצהיר כי אי מילוי צווים אלה יוכיח את קיומה של הפרת שלום כמשמעותה בסעיף 39 של האמנה ויחייב שיקול דעת מיידי של המועצה.
עוד הוסיפה ההחלטה, כי יש צורך הכרחי בהפסקת אש בעיר ירושלים.
החלטה זו הורתה למתווך של האו"ם להמשיך במאמציו לחסל את האלימות בירושלים ולהבטיח גישה בטוחה אליה.
בנוסף, יש לבחון את ההפרות של הפסקות האש הקודמות שנקבעו על ידי המועצה ולשם כך הוקם צוות מיוחד המטפל בנושא זה.
בהחלטה תמכו 7 מדינות, סוריה הצביעה נגד ההחלטה בעוד ארגנטינה, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית וברית המועצות נמנעו.
החלטה 607 של מועצת הביטחון של האו"ם הייתה החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה ב-5 בינואר 1988 על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
ההחלטה הוצעה בעקבות החלטה 605 של מועצת הביטחון של האו"ם (1987) ובעקבות החלטת ישראל להמשיך בגירוש פלסטינים החשודים בטרור מהשטחים שנכבשו על ידיה במלחמת ששת הימים.
ההחלטה קוראת לישראל להפסיק את הגירושים ולציית לחובות אמנות ז'נבה.
המועצה גם החליטה לשמור על המצב בבדיקה.
בהמשך התקבלה החלטה 608 של מועצת הביטחון של האו"ם באותו נושא.
החלטה 426 של מועצת הביטחון של האו"ם הייתה החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה פה אחד ב-19 במרץ 1978, על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
ההחלטה התקבלה באותו יום ומיד לאחר שהתקבלה החלטה 425.
ההחלטה אישרה את סמכויות האכיפה של כח יוניפי"ל לשישה חודשים על פי המלצת מזכ"ל האו"ם, כשלאחר שישה חודשים העניין יובא להחלטה נוספת.
נציגי צ'כוסלובקיה וברית המועצות נמנעו בהצבעה, ונציג הרפובליקה העממית של סין לא השתתף בה.
החלטה 303 של העצרת הכללית של האומות המאוחדות התקבלה ב-9 בדצמבר 1949, והיא עוסקת ביישום בינאום ירושלים בהתאם להחלטה 181 ב-29 בנובמבר 1947.
ב-24 באפריל 1920 החליטה ועידת סן רמו כי שטחי ארץ ישראל יימסרו למנדט בריטי.
ב-10 באוגוסט 1920 נחתם הסכם סוור בו אושר כי שטחי ארץ ישראל יהיו בעתיד למדינה עצמאית.
ניסוח כתב המנדט נמשך כשנתיים, וב-24 ביולי 1922 קיבלה מועצת חבר הלאומים את נוסח כתב המנדט, שהפך למסמך בינלאומי מחייב.
ב-29 בנובמבר 1947 התקבלה ברוב קולות תוכנית החלוקה בהחלטה מספר 181 של העצרת הכללית של האו"ם.
התוכנית כללה הצעה להפסיק את המנדט הבריטי לארץ ישראל, ולחלק את ארץ ישראל לשתי מדינות יהודית וערבית; אזור ירושלים ובית לחם לא חולקו אלא הוגדרו כקורפוס ספרטום – גוף נפרד שיהיה בשליטה בין-לאומית ולא בשליטת אחד הצדדים (שלטון יהודי, שלטון ערבי או שלטון המנדט הבריטי).
ב-14 במאי 1948, הכריז דוד בן-גוריון בבית דיזנגוף בתל אביב על הקמת מדינת ישראל.
מיד לאחר מכן פלשו צבאות ערב לשטחי מדינת ישראל, ובכך התעלמו מההחלטה על תוכנית החלוקה ובינאום ירושלים.
בדצמבר 1948 קיבלה העצרת הכללית של האו"ם את החלטה 194 שקראה בין היתר לבינאום ירושלים.
למרות זאת המשיכו באו"ם בניסיונות לקדם תוכניות להפוך את אזור ירושלים לקורפוס ספרטום.
עם שוך קרבות מלחמת העצמאות דחף שארל מאליכ לקדם החלטה באו"ם לבינאום העיר העתיקה שהיה תחת שלטון ירדני.
בתחילת המושב הרביעי של העצרת הכללית של האו"ם ב־20 בספטמבר 1949 הונחה הצעת ועדת הפיוס של האו"ם, שהוקמה תחת החלטה 194, על שולחן הדיונים באו"ם.
הוועדה הציעה בינאום מוגבל של העיר, במסגרתו יתקיים פיקוח בין-נלאומי רופף שיתמקד במקומות הקדושים, לצד שתי רשויות אוטונומיות, יהודית וערבית, בעלות רשויות ניהול מקומי בלבד.
שתי הרשויות נועדו לעמוד תחת מושל מטעם העצרת הכללית של האו"ם ומועצה כללית משותפת בת 14 חברים נבחרים שתספק את השירותים העירוניים העיקרים.
ב־19 בנובמבר 1949 הגישה המשלחת האוסטרלית באו"ם הצעת החלטה לבינאום מלא של ירושלים.
עם פתיחת הדיונים בסוגיית ירושלים בוועדה המדינית המיוחדת ב־24 בנובמבר 1949 נמצאו על שולחנה שתי ההצעות: ההצעה לבינאום חלקי של ועדת הפיוס וההצעה האוסטרלית לבינאום מלא.
ב־25 בנובמבר צירפה ישראל הצעה כי יחתם הסכם בינה לבין מזכ"ל האו"ם שיעניק לה את האחריות להגנה על המקומות הקדושים שנמצאו בשליטתה, ומזכ"ל האו"ם יוכל למנות נציג שיפקח על קיום ההסכם.
ירדן, שלא הייתה חברה באו"ם, הוזמנה לוועדה ויוצגה בידי שר ההגנה פוזי אל-מלאקי, שהתנגד לכל שינוי במצב הקיים בעיר.
ההחלטה הפתיעה את ישראל, שהעריכה שההחלטה לא תעבור ברוב של שני שלישים.
ההצלחה בהעברת ההחלטה הגיעה בעקבות התערבות האפיפיור פיוס ה-12, שלחץ זמן קצר לפני ההצבעה על מדינות קתוליות לתמוך בהצעה.
ישראל הודיעה שהיא דוחה את ההחלטה.
זאת הייתה קריאת התיגר הפומבית הראשונה של ישראל נגד האו"ם.
ראש הממשלה בן-גוריון הכריז בתגובה על ירושלים כבירת ישראל.
ניצחון בהעברת ההחלטה התברר כניצחון פירוס.
ההחלטה אימצה את התכנית מרחיקת הלכת של בינאום ירושלים כדפוס הפעולה המועדף על האו"ם בשאלת ירושלים, אולם בפועל קיבעה את הגבול הזמני שנוצר בירושלים לשנים רבות.
ההחלטה, שמטרתה הייתה לעקור את ריבונות ישראלית וירדנית מכל חלקי ירושלים, גרמה להן להתבצר בעמדתן הסרבנית.
ישראל שסברה כי העיר העתיקה ושאר המקומות הקדושים לא יכולים להיות תחת חסות האו"ם, ראתה בהחלטה 303 איום של ממש והתנגדה לה בכל הכוח, וכך נהגה גם ירדן.
לאחר שבחן את הדוחות של ועדת הפיוס של האו"ם לארץ ישראל שהוקמה תחת ההחלטה האחרונה:
מתוך אמונה שהעקרונות שהנחו את החלטותיה הקודמות בנושא, ובבייחוד ההחלטה מ־29 בנובמבר 1947 מייצגות פתרון צודק והוגן לסוגיה.
מועצת הנאמנות לא תאפשר אף פעולה שתבוצע על ידי אף ממשלה או ממשלות בעלת עניין להטות אותה מאימוץ והחלה של חוקת ירושלים.
קוראת למדיניות בעלות העניין להגיש הסתייגותיות רשמיות מוקדם ככל האפשר כחלק ממחויבויותם כחברות האומות המאוחדות, שיגשו לעניין מתוך רצון טוב ויונחו על ידי עקרונות ההחלטה הנוכחית.
בעד (38): אפגניסטן, ארגנטינה, אוסטרליה, בוליביה, בלגיה, ברזיל, בורמה, בלארוס הסובייטית, הרפובליקה הסינית, קולומביה, קובה, צ'כוסלובקיה, אקוודור, מצרים, אל סלוודור, אתיופיה, הרפובליקה הצרפתית הרביעית, יוון, האיטי, הודו, איראן, עיראק, לבנון, ליבריה, לוקסמבורג, מקסיקו, ניקרגואה, פקיסטן, פרו, הפיליפינים, פולין, ערב הסעודית, סוריה, אוקראינה הסובייטית, ברית המועצות, ונצואלה, תימן.
נגד (14): קנדה, קוסטה ריקה, דנמרק, גואטמלה, איסלנד, ישראל, נורווגיה, שוודיה, טורקיה, איחוד דרום אפריקה, בריטניה, ארצות הברית, אורוגוואי, יוגוסלביה.
נמנע (7): צ'ילה, הרפובליקה הדומיניקנית, הולנד, ניו זילנד, פנמה, תאילנד.
החלטה 3 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-4 באפריל 1946 על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
ההחלטה הכירה בכך שהכוחות הסובייטים באיראן לא יכולים לסגת בזמן שנקבע להם, אך ביקשה מברית המועצות להסיג אותם במהירות האפשרית ושאף מדינה לא תמנע זאת, אם ישנן התפתחויות אשר עלולות לסכן את נסיגת הכוחות, מועצת הביטחון ביקשה להיוודע על כך.
ההחלטה התקבלה על ידי 9 קולות, כאשר ברית המועצות נמנעה ואוסטרליה החליטה שלא להצביע כלל.
החלטה 2758 של העצרת הכללית של האומות המאוחדות עברה בהמשך להחלטה 1668 שקבעה כי כל שינוי בייצוגה של סין באו"ם טעון אישור מצד שני שלישים מהחברות, בהתאם לפרק י"ח במגילת האומות המאוחדות.
ההצעה שעברה ב-25 באוקטובר 1971 הכירה ברפובליקה העממית של סין כ"נציגה הלגיטימית היחידה של סין לאומות המאוחדות", והוציאה את נציגיה של טאיוואן מהארגון.
כשהוקמו האומות המאוחדות ב-1945, הייתה הרפובליקה הסינית אחת מ-51 החברות המייסדות של הארגון.
ב-26 ביוני 1946, אחרי הפסקת אש של שנה, פרצה מחדש מלחמת האזרחים הסינית בין הלאומנים לקומוניסטים.
ב-1949 ברחו אחרוני הלאומנים לטאיוואן, שם הוקמה הרפובליקה הסינית, כשהקומוניסטים שולטים בשאר סין.
יפן ויתרה על השליטה בטאיוואן בהתאם לאמנת סן פרנסיסקו.
מאותה שנה שלטה המפלגה הקומוניסטית בסין היבשתית, ואילו הלאומנים בטאיוואן ובאיים קטנים נוספים.
הרפובליקה העממית של סין טענה במשך שנים להיותה היורשת של הרפובליקה הסינית, שעה שממשלת צ'יאנג קאי שק טענה כי הרפובליקה לא הפסיקה להתקיים, והיא ממשיכת דרכה.
שתי המדינות טענו לבלעדיות וסירבו לקיים יחסים עם מדינות שהכירו בשנייה.
עד 1971 טאיוואן הייתה הנציגה הרשמית של סין והייתה חברה קבועה במועצת הביטחון של האו"ם עד החלטה 2758.
פרק ג' במגילת האומות המאוחדות קובע:
בנוסף, הרפובליקה הסינית חתמה ואשררה את אמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים ב-18 באפריל 1961 וב-19 בדצמבר 1969 בהתאמה.
קיומה של הרפובליקה העממית של סין, כך טענו, היא מציאות שאי אפשר לשנות כדי שתתאים למיתוס לפיו הרפובליקה הסינית, המפוברקת כחלק משטחי סין.
לדעתם, הרפובליקה הסינית הייתה רשות בלתי חוקית שטענה כי היא מייצגת את סין, והיא קיימת בזכות נוכחותו הקבועה של הצבא האמריקאי.
לבסוף, כך נאמר, אי אפשר לפתור סכסוכים בינלאומיים בלי הרפובליקה העממית של סין, וכי האינטרס של הארגון הוא "להחזיר" את סין היבשתית באופן מיידי ובכך לשים קץ ל"עוול גדול" ו"מצב מסוכן" שהונצח במטרה ליישם מדיניות שנדחתה פעם אחר פעם.
פירושו של דבר היה סילוקה של טאיוואן מהארגון.
ב-17 באוגוסט 1971 ארצות הברית ביקשה שדיון בנושא "ייצוגה של סין באומות המאוחדות" יעמוד על סדר היום גם כן.
בדברי ההסבר כתבו האמריקאים כי בהתמודדות עם בעיית הייצוג של סין, על האומות המאוחדות להכיר בקיומן של שתי המדינות.
הארגון, לדברי הנציגים האמריקאים, לא צריך לקחת צד בסכסוך בין המדינות ולהעניק ייצוג לשתיהן עד שייפתר הנושא בדרכי שלום.
לפיכך, ניתן לצרף את הרפובליקה העממית של סין לארגון מבלי לוותר על טאיוואן.
ב-22 בספטמבר ארצות הברית העלתה להצבעה את הרעיון לשלב בין שתי ההצעות שנפל עם 12 קולות נגד, 9 בעד ו-3 נמנעים.