tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוברט קלארי, יהודי צרפתי שגילם את לה-בואו, היה שלוש שנים במחנה ריכוז, שם קעקעו את מספר זהותו על זרועו – "A-5714"; הוריו ובני משפחה נוספים נספו במחנה.
כמו כן, באנר הוחזק במחנה ריכוז לפני המלחמה ומשפחתו נספתה במהלך המלחמה.
אסקין היה גם במחנה ריכוז צרפתי לפני המלחמה והוריו הועברו בתחילה לטרזיינשטט, לאחר מכן לאושוויץ ונספו בלובלין.
שחקנים יהודים נוספים, כגון הרולד גולד והרולד סטון , הופיעו רבות כשגילמו גנרלים גרמנים.
בשנת 1933 קלמפרר, בנו של המנצח אוטו קלמפרר, ברח מגרמניה הנאצית עם משפחתו.
במהלך הפקת הסדרה, הוא התעקש שהוגאן תמיד ינצח מול שוביו הנאצים, אחרת לא ישחק את תפקידו של קלינק.
הוא הגן על תפקידו בטענה "אני שחקן.
אם אני יכול לשחק את ריצ'רד השלישי, אני יכול לשחק נאצי".
באנר ניסה לסכם את הפרדוקס של תפקידו באומרו "מי יכול לשחק נאצים טוב יותר מאיתנו היהודים?".
קלמפרר, באנר, קיין, גולד ואסקין שירתו כולם בכוחות המזוינים של ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה האמיתית: באנר ואסקין בגיס האווירי של צבא ארצות הברית, קיין בצי ארצות הברית, גולד בצבא ארצות הברית, וקלמפרר ביחידת הבידור של צבא ארצות הברית .
קלמפרר שיחק בעבר בתפקיד נאצי: ב-1961 הוא שיחק את אמיל האן השבוי בסרט משפטי נירנברג, וגם באותה השנה כיכב כדמות הראשית בדרמה מבצע אייכמן , שבה הופיע גם באנר בתפקיד משנה.
למרות הצלחתה הבין-לאומית של הסדרה כפארודיה על הנאצים, הסדרה לא הייתה מוכרת בטלוויזיה הגרמנית במשך עשרות שנים בגלל מחסום השפה – אף אחת מהדמויות לא דיברה גרמנית מלבד כמה מילים בודדות – והעובדה הברורה שגילום נאצים בטלוויזיה הגרמנית – אפילו מבחינה קומית – היה נקודה כואבת במשך שנים רבות.
מפיצת הסרטים הגרמנית KirchGruppe רכשה את זכויות השידור של הסדרה אך תחילה לא שידרה אותה מחשש שהיא תפגע בצופים; בשנת 1992 "הגיבורים של הוגאן" שודרה סוף סוף בטלוויזיה הגרמנית בפעם הראשונה, אך התוכנית לא הצליחה לתפוס את הצופים עקב בעיות בסנכרון שפתיים.
עם זאת, לאחר שכתוב הדיאלוג כדי לגרום לדמויות להיראות מטופשות עוד יותר, כך שהצופים יבינו שהדמויות הן קריקטורות, התוכנית הפכה למצליחה יותר.
הסדרה שודרה לראשונה בשם אחר, המתורגם בערך כ'תיל ועקבים', אך במהרה שונה שמה, באופן קצת יותר גחמני בגרמנית, ל-"Ein Käfig voller Helden" ("כלוב מלא גיבורים"), כדי להפוך אותה ליותר קליטה לצופים הגרמנים.
הדמויות של קלינק ושולץ קיבלו דיאלקטים סקסוניים ובוואריים כבדים, כדי להשתמש בסטריאוטיפים אזוריים על מנת להדגיש את התפיסה שהם דמויות קומיות.
דמות מקורית שלא נראתה במהלך הסדרה – "Frau Kalinke" – הוצגה כגברת הניקיון והפילגש של קלינק, אותה תיאר כמי שמבצעת את רוב תפקידי הניקיון שלה בעירום.
כותבי המחזה "סטלאג 17" משנת 1951, סיפור שבויים ממלחמת העולם השנייה שהפך לסרט עלילתי ב-1953 על ידי סרטי פרמאונט, תבעו את חברת ההפקות של בינג קרוסבי, מפיק התוכנית, בגין הפרה.
בעוד שחבר המושבעים הצביע לטובת התובעים, השופט הפדרלי החליט נגד ההחלטה שלהם.
השופט מצא "הבדל בולט במצב הרוח הדרמטי של שתי היצירות".
בשנת 2012 נקבע דיון בוררות כדי לקבוע אם ברנרד פיין ואלברט ראדי , יוצרי התוכנית, העבירו את הזכות ליצירת סרט של "הגיבורים של הוגאן" לחברת ההפקות של בינג קרוסבי יחד עם זכויות הטלוויזיה או שמא שמרו לעצמם את הזכויות לסרטים.
בשנת 2013 פיין, דרך עזבונו, ורודי רכשו את סרט ההמשך וזכויות נפרדות אחרות של "הגיבורים של הוגאן" ממארק קיובן באמצעות בוררות, ותוכנן סרט המבוסס על התוכנית.
"הגיבורים של הוגאן" זכתה בשני פרסי אמי מתוך שתים עשרה מועמדויות.
המפיקים של "הגיבורים של הוגאן" זכו לכבוד בטקס פרס NAACP Image הראשון, שהוענק באוגוסט 1967, אחת משבע תוכניות טלוויזיה ושתי תוכניות חדשות שזכו להכרה בזכות "קידום תדמית השחור".
בין זוכי הכבוד הנוספים ניתן למצוא גם את הסדרה מסע בין כוכבים.
בדצמבר 2005 הסדרה דורגה במקום ה-100 כחלק מ-"100 הרגעים הבלתי צפויים ביותר בתולדות הטלוויזיה" על ידי TV Guide ו-TV Land .
התוכנית תוארה כ"קומדיה לא סבירה במחנה שבויים".
Paramount Home Entertainment (תחת CBS DVD החל משנת 2006) הוציאה את כל שש העונות של "הגיבורים של הוגאן" ב-DVD.
הסדרה יצאה בעבר על ידי Columbia House כדיסקים בודדים, כל אחד עם חמישה או שישה פרקים רצופים, ובנוסף אוסף של 42 קלטות VHS של כל 168 הפרקים.
ב-8 במרץ 2016 הוציאה CBS Home Entertainment מחדש גרסה ארוזה של הסדרה המלאה, במחיר נמוך יותר.
הסדרה השלמה יצאה ב-Blu-ray בגרמניה בשנת 2018. הסט מכיל 23 דיסקים כפולים.
בעוד שהתפריטים והכותרות בגרמנית, הפרקים כוללים רצועות אודיו גרמניות ומקוריות באנגלית.
ב-13 בדצמבר 2022 סרטי פרמאונט פרסמה את כל סדרת ה-Blu-ray בארצות הברית.
בשנת 1965 Fleer ייצרה סט של 66 קלפי אספנות המבוססים על הסדרה.
Dell Comics הפיקה תשעה גיליונות של סדרה המבוססת על התוכנית מ-1966 עד 1969. גיליון מספר 108 של מגזין מד (ינואר 1967) הציג פרודיה על התוכנית כ"הגיבורים של הוקום".
פארודיה נוספת בת עמוד אחד בשם "הגיבורים של הוכמן" התבססה על הסדרה והציבה את העלילה במחנה הריכוז בוכנוואלד.
ב-1968 הקליטו קלארי, דוסון, דיקסון והוביס אלבום בשם "Hogan's Heroes Sing the Best of War World II", שכלל מילים לשיר הנושא.
בזמן ההפקה של התוכנית, קריין, קלמפרר, אסקין ובאנר הופיעו כולם (כדמויות שונות) בסרט "The Wicked Dreams of Paula Schult" משנת 1968.
הגחה או התהוות (Emergence) היא הופעה של דפוסים לא צפויים או התנהגות לא צפויה מתוך מערכות מורכבות הגחה היא תופעה או התנהגות המתרחשת כאשר לישות מורכבת יש תכונות או התנהגויות שאין לחלקיה, ומופיעה רק כאשר הם מקיימים אינטראקציה במכלול רחב יותר.
דוגמה פשוטה לכך היא טמפרטורה - למולוקולה בודדת אין טמפרטורה או לחץ - תכונות אלו נוצרות עקב אינטראקציות בין מולקולות רבות.
באופן דומה נוירון בודד אינו אינו בעל תודעה.
פקק תנועה אינו תכונה של מכונית בודדת אלה נוצר עקב אינטראקציה בין מכוניות רבות.
המושג משמש כיום בתחומים כמו תורת המערכות, מערכות מורכבות, כלכלת מורכבות, אקולוגיה, בפילוסופיה ואמנות.
להגחה יש תפקיד מרכזי בתיאוריות של רמות אינטגרטיביות ושל מערכות מורכבות.
לדוגמה, תופעת החיים שנחקרת בביולוגיה היא תכונה המגיחה מתוך כללים ומבנים פשוטים יותר בתחומים של כימיה ופיזיקה.
בפיזיקה, הגחה משמשת לתיאור תכונה, חוק או תופעה המתרחשת בקנה מידה מקרוסקופי (במרחב או בזמן) אך לא בקנה מידה מיקרוסקופי, למרות העובדה שניתן להתייחס למערכת מקרוסקופית כמכלול גדול מאוד של מערכות מיקרוסקופיות.
בתורת האבולוציה, ובתחומים רבים אחרים הגחה פרושה עלייתה של מערכת שלא ניתן לחזות או להסביר מתנאים קדומים.
באופן כללי יותר, לעיתים קרובות הגחה גורמת לכך שדפוסים או התנהגות המופיעים ברמת המערכת הכללית, אינם מופיעים בהכרח ברמת פרטים או תתי-מערכות המרכיבים את המערכת, וקשה לחזות דפוסים אלה מתוך התבוננות בפרטים או בתכונות של הפרטים.
לדוגמה קשה לחזות קיום של פקקי תנועה מתוך התבוננות במכונית בודדת.
באופן דומה מוזיקה אינה קיימת ברמה של תו בודד – היא נובעת מהאינטראקציה והסידור של תווים רבים לאורך זמן.
ג'ורג' הנרי לווס פילוסוף המדע האנגלי בן המאה ה-19, הבחין בין תוצאתיות (Resultants) לבין הגחה.
תוצאתיות הן תופעות הניתנות לחיזוי מתוך החלקים המרכיבים אותן.
לעומת זאת בהגחה לא ניתן לבצע חיזוי של תופעות כאלו.
למשל, תערובת פיזיקלית של חול ואבקת טלק היא תוצאתיות בניגוד לתרכובת כימית כגון מלח בישול, שלא נראה כמו נתרן או כלור.
בפיזיקה, ובעיקר במסגרת מכניקה סטטיסטית ופיזיקה של חומר מעובה, נהוג להדגים את מושג ההגחה באמצעות תופעות מקרוסקופיות הנוצרות מאינטראקציות בין מספר רב של חלקיקים מיקרוסקופיים.
בדוגמאות אלה, התכונה ברמת המערכת אינה תכונה של הרכיב הבודד, אלא תוצאה קולקטיבית של ריבוי אינטראקציות.
אחת הדוגמאות הקלאסיות היא טמפרטורה.
גז מורכב ממולקולות הנעות באקראי במהירויות שונות, אך למולקולה בודדת אין טמפרטורה.
הטמפרטורה היא גודל סטטיסטי המתאר את האנרגיה הקינטית הממוצעת של אוסף עצום של חלקיקים, ולכן היא תכונה מגיחה של המערכת כולה.
דוגמה זו נפוצה במיוחד בספרות על מורכבות ובהקשרים פילוסופיים של רדוקציוניזם.
דוגמה נוספת היא היווצרות מערבולת או הוריקן במכניקת הזורמים.
אף שכל חלקיק אוויר מציית למשוואות תנועה מקומיות, מתקבל דפוס יציב וקוהרנטי בקנה מידה גדול - מבנה דינמי שאינו ניתן לייחוס לחלקיק יחיד.
בתחום של מוליכות-על, תופעה הנחקרת במסגרת פיזיקת חומר מעובה, מתקבל מצב קולקטיבי שבו זרם חשמלי זורם ללא התנגדות.
תכונה זו אינה מאפיינת אלקטרון בודד, אלא נוצרת מאינטראקציה קוונטית משותפת של אלקטרונים רבים (כגון יצירת זוגות קופר).
דוגמה נוספת היא קריסטליזציה, שבה אטומים בנוזל מסתדרים במבנה סימטרי מחזורי.
הסימטריה והסדר המרחבי הם תכונות של המערכת בכללותה ואינם מאפיינים של אטום בודד.
דוגמאות אלה ממחישות את העיקרון שלפיו "יותר הוא שונה" (More is Different), כפי שניסח הפיזיקאי פיליפ אנדרסון במאמרו משנת 1972, שבו טען כי ברמות ארגון גבוהות מופיעות תכונות וחוקים שאינם ניתנים לגזירה ישירה ופשוטה מתיאור הרכיבים הבסיסיים.
בהקשר הביולוגי, הגחה מתארת תכונות או דפוסים ברמה גבוהה של ארגון ביולוגי, הצומחים מתוך אינטראקציות בין יחידות פשוטות יותר, וקשה לחזות אותם מראש ידי התנהגות היחידות הבודדות.
להקות דגים ועופות – דג יחיד או ציפור יחידה פועלים לפי כללים פשוטים של שמירה על מרחק, התאמה לכיוון השכנים ותנועה למרכז הקבוצה.
ברמה הקולקטיבית נוצרים דפוסי תנועה מסונכרנים ומרשימים.
נוירונים ותודעה – פעולתם של נוירונים בודדים יוצרת, ברשת עצבית רחבה, חוויות תודעתיות, זיכרון ויכולת קוגניטיבית.
תודעה היא תכונה שמופיעה ברמת המערכת בלבד ואינה תכונה של נוירון בודד.
אקולוגיה – אינטראקציה בין אורגניזמים שונים יוצרת דפוסי אוכלוסייה, שרשראות מזון ואיזון בין מינים, שאינם קיימים ברמת פרט יחיד.
חיידקים וביופילם – חיידקים בודדים מפרישים חומרים ומגיבים למקורות מזון, אך ברמה הקולקטיבית הם יוצרים ביופילם – שכבה מרובת תאים עם מבנה מורכב ותכונות הגנתיות.
רשתות גנטיות – אינטראקציה בין גנים יוצרת תהליכי פיתוח מורכבים, כגון יצירת איברים, דפוסי תנועה והתפתחות מערכת החיסון, תכונות שאינן ניתנות לחיזוי רק על פי חקר גן בודד.
בכלכלה נאו-קלאסית ובתיאוריות של מורכבות, שיווי משקל בשוק שקובע מחיר של סחורה ואת הכמות הכוללת שנמכרת נתפסים כיום כהגחה של אינטראקציות בין קונים ומוכרים.
אף סוכן יחיד אינו קובע את המחיר, אך מהאינטראקציה בין קונים ומוכרים (במיוחד כשיש קונים ומוכרים רבים) נוצר מנגנון תמחור קולקטיבי.
אדם סמית תהליך זה באמצעות המטפורה של "היד הנעלמה", שבה אינטרסים פרטיים מובילים לתוצאה מערכתית שאינה מתוכננת על ידי אף גורם "מלמעלה".
גישות מאוחרות יותר בכלכלת מורכבות, כגון אלו של Brian Arthur, מדגישות דינמיקות לא-ליניאריות, תלות במסלול ומשוב חיובי.
בשנת 1945 טען פרידריך הייק במאמרו "השימוש בידע בחברה" ("The Use of Knowledge in Society"), כי הידע הכלכלי הרלוונטי לפעולה מצוי בצורה מפוזרת בין פרטים רבים ואינו ניתן לריכוז בידי גורם מתכנן יחיד.
לטענתו, מנגנון המחירים פועל כמערכת תקשורת מבוזרת, המאפשרת לפרטים לתאם את פעולותיהם על בסיס מידע מקומי בלבד.
"הבעיה הכלכלית של החברה אינה רק בעיה של הקצאת משאבים "נתונים" — אם "נתונים" פירושו נתונים לתודעה אחת הפותרת במכוון את הבעיה שמציבים "נתונים" אלה.
זוהי, במקום זאת, בעיה של הבטחת השימוש הטוב ביותר במשאבים הידועים לכל אחד מחברי החברה, למען מטרות שרק הם עצמם יודעים את חשיבותן היחסית.
או בקיצור, זוהי בעיה של ניצול ידע שאינו נתון לאיש בשלמותו."
הייק הדגים כיצד מחסור במשאב מסוים מתורגם לעליית מחיר, אשר מובילה שחקנים רבים להפחית שימוש במשאב — אף מבלי שיידעו מה גרם למחסור או מי מושפע ממנו.
התוצאה היא התאמה מערכתית רחבת־היקף שאינה תוצר של תכנון מרכזי אלא של אינטראקציות בין סוכנים מבוזרים.פרשנים מאוחרים בתחום כלכלת המורכבות ראו בתיאור זה דוגמה מוקדמת לתופעה הגחתית, שבה סדר מקרו־כלכלי מתהווה מתוך פעולות מיקרו אינדיבידואליות.
בועות בשוק ההון נתפסות לעיתים כהגחה של ציפיות הדדיות, חיקוי וחיזוק חברתי.
גם אם כל משקיע פועל על בסיס מידע מקומי ואינטרס עצמי, התוצאה המצטברת יכולה להיות סטייה קולקטיבית ממחיר יסודי — תופעה שלא ניתן לייחס להחלטה רציונלית של סוכן יחיד מסוים.
כלכלת מורכבות משתמשת במודלים מבוססי-סוכנים כדי להמחיש כיצד אינטראקציות פשוטות יוצרות דפוסים מאקרו-כלכליים.
מודלים אלה מדגימים כיצד אי-שוויון, מחזורי עסקים או רשתות מסחר יכולים להתהוות ללא תכנון מרכזי.
הדיון המודרני בהגחה קיבל ביטוי משמעותי במאמרו של הפיזיקאי פיליפ אנדרסון, "יותר הוא שונה" - More Is Different (1972) - אם כי אנדרסון אינו מתייחס למושג הגחה במאמר.
אנדרסון מקבל את ההנחה הרדוקציוניסטית שלפיה כל המערכות בטבע מצייתות לחוקים פיזיקליים בסיסיים, אך דחה את המסקנה ה"קונסטרוקטיביסטית" שלפיה ניתן להסביר או לבנות את כלל התופעות ברמות הגבוהות מתוך החוקים היסודיים בלבד.
לדבריו, היכולת לצמצם תופעות לחוקים בסיסיים אינה שקולה ליכולת לשחזר מתוכם את התנהגותן של מערכות מורכבות.
לפי אנדרסון "ככל שפיזיקאי החלקיקים היסודיים מספרים לנו יותר על טבעם של החוקים היסודיים, כך נראה שיש להם פחות רלוונטיות לבעיות הממשיות של שאר תחומי המדע – קל וחומר לבעיות החברה."
לפי אנדרסון, ההשערה הקונסטרוקטיביסטית נהרסת בגלל שני היבטים - קנה מידה ומורכבות.
כך - התנהגותם של אוספים גדולים ומורכבים של חלקיקים יסודיים אינה מובנת באמצעות אקסטרפולציה פשוטה מתכונותיהם של כמה חלקיקים בודדים.
במקום זאת, בכל רמת מורכבות מופיעות תכונות חדשות לחלוטין, והבנת ההתנהגויות החדשות מחייבת מחקר שהוא לדעתו יסודי לא פחות מכל מחקר אחר.
אנדרסון מציע לסדר את המדעים במעין קירוב היררכי ליניארי לפי הרעיון: הישויות היסודיות של מדע X מצייתות לחוקי מדע Y:
פיזיקה של מצב מוצק / פיזיקה של מערכות מרובות־חלקיקים מצייית לחוקים של פיזיקה של חלקיקים יסודיים
כימיה מצייתת לחוקים של פיזיקה של מערכות מרובות־חלקיקים
ביולוגיה מולקולרית מצייתת לחוקי הכימיה.
ביולוגיה תאית מציית לחוקים של ביולוגיה מולקולרית.
פסיכולוגיה מתנהגת לפי לחוקי הפיזיולוגיה
מדעי החברה מצייתת לחוקי הפסיכולוגיה
אנדרסון טען כי היררכיה זו אינה מרמזת שמדע X הוא "רק יישום של Y".
שכן בכל רמת מורכבות מופיעים חוקים, מושגים והכללות חדשים הדורשים השראה ויצירתיות במידה שאינה פחותה מזו שבשלב הקודם.
כך, אף שכימיה כפופה לחוקי הפיזיקה, אין היא "פיזיקה יישומית"; ביולוגיה אינה כימיה יישומית, ופסיכולוגיה אינה ביולוגיה יישומית.
מעבר בין רמות כרוך בהופעת תכונות קולקטיביות חדשות, תופעה המזוהה כיום עם רעיון ההגחה.
אנדרסון מדגים זאת באמצעות דוגמאות מתחום הפיזיקה.
הוא טוען כי הסימטריה חשובה מאד בפיזיקה.
כשהסימטריה מוגדרת כנקודות מבט שונות שממנו המערכת נראית זהה.
ניוטון, למשל, העריך שהחוקים הפיזיקליים זהים בכל מקום בחלל, מה שמבטא הומוגניות ואיזוטרופיות.
עם זאת, המבנה הפנימי של חומר אינו חייב להיות סימטרי גם אם מצבו הכולל כן סימטרי– לדוגמה, הפיכת האמוניה או הצורה הלא-סימטרית של הגרעין.
לפי אנדרסון, סימטריה שבורה היא מצב שבו החוקים הבסיסיים של מערכת פיזיקלית הם סימטריים, אך המערכת עצמה אינה משקפת את הסימטריה הזו במלואה.
כלומר המערכת בוחרת מצב מסוים מתוך אפשרויות סימטריות רבות, מה שיוצר "שבירה" של הסימטריה הכללית.
דוגמה חשובה לכך היא גביש: החוקים הפיזיקליים הם הומוגניים ואיזוטרופיים – אין כיוון מועדף בחלל.
עם זאת, כאשר אטומים מתחברים ליצירת סריג גבישי, הם יוצרים דפוס מסוים שחוזר על עצמו במרחב.
הסדר הזה אינו סימטרי בכל הכיוונים האפשריים של החלל, ולכן הגביש משקף סימטריה חלקית בלבד.
תופעות מקרוסקופיות אחרות הממחישות סימטריה שבורה כוללות מוליכות-על ונוזל-על.
במצבים אלו, אף על פי שהחוקים הבסיסיים נשארים סימטריים, המערכת יוצרת מצבים קולקטיביים שמאפשרים התנהגויות חדשות, כגון הולכה ללא התנגדות או זרימה ללא חיכוך.
עקרונות מרכזיים של סימטריה שבורה כוללים:
החוקים הבסיסיים אינם מופרעים – הם נשארים סימטריים.
המערכת בוחרת מצב מסוים מתוך אפשרויות סימטריות רבות.
הבחירה הזו יוצרת התנהגויות מקרוסקופיות חדשות, שהן ביטוי ישיר לסימטריה השבורה, כגון קשיחות גבישים, גלי קול או מוליכות-על.
סימטריה שבורה היא כלי מרכזי להבנה של תופעות פיזיקליות מורכבות שלא ניתן להסביר ישירות מהחוקים המיקרוסקופיים בלבד.
שבירת סימטריה מוביל לרעיון ש "More is different" ("יותר הוא שונה") - כי גידול כמותי במספר הרכיבים עשוי להוביל לשינוי איכותי בהתנהגות של מערכת.
המאמר מרחיב את הרעיון של "סימטריה שבורה" למערכות מורכבות אחרות, כולל חיים, מידע וכלכלה.
הוא מציין שמבנה פונקציונלי, היררכיה של תפקידים, ותבניות זמן מחזוריות במערכות ביולוגיות (כמו מחזורי חיים, גדילה וזיכרון) מהוות דוגמאות לסימטריות שבורות במערכות מורכבות.
לפי אנדרסון, במערכות ביולוגיות ומידעיות, כגון DNA או מבנים נשאי מידע, קיימת סדירות מרחבית וזמנית שמאפשרת עיבוד מידע ופעולות מורכבות.
מורכבות זו עולה עם היררכיה ותפקוד מיוחד של חלקי המערכת, והיא מובילה להבנה חדשה של התנהגות הכוללת יותר מסך חלקיה.
בכלכלה, אנדרסון מדגישים את המעבר מהבדלים כמותיים להבדלים איכותיים – מה שממחיש את העיקרון שהכללים הפשוטים של חלקים בודדים אינם מסבירים את התנהגות המערכת הכוללת, ויש צורך בגישה היררכית ומרובת רמות.
טיעון זה השפיע על הדיון בפילוסופיה של המדע, ובייחוד על שאלת אחדות המדע.
אנדרסון לא שלל אחדות אונטולוגית — ההנחה כי כל התופעות מתקיימות במסגרת עולם פיזיקלי אחד — אך ערער על אחדות מתודולוגית מלאה, שלפיה כל תחום מדעי ניתן לרדוקציה מלאה לפיזיקה של חלקיקים.
לפי גישה זו, ההגחה אינה סותרת את קיומם של חוקים בסיסיים, אלא מצביעה על כך שהסבר מדעי ברמות מורכבות גבוהות מחייב מסגרות תאורטיות עצמאיות.
מכאן נגזרת השלכה רחבה יותר על השיטה המדעית: תחומים כגון ביולוגיה, פסיכולוגיה או מדעי החברה אינם נתפסים כשלבים זמניים בדרך לרדוקציה מלאה לפיזיקה, אלא כתחומים בעלי עקרונות וחוקיות משלהם.
תפיסה זו תרמה להתפתחות מחקר המערכות המורכבות ולחיזוק מעמדם התאורטי של מדעים העוסקים בהתנהגות קולקטיבית.
הגיבן מנוטרדאם הוא סרט אילם אמריקאי משנת 1923 בבימויו של ואלאס וורסלי ובכיכובו של לון צ'ייני בתפקיד קווזימודו.
הסרט מבוסס על הרומן הקלאסי מאת ויקטור הוגו משנת 1831, ומתאר את סיפורו של קווזימודו, הגיבן מעיריית נוטרדאם בפריז, ואת האהבה הטרגית שלו כלפי הצוענייה היפהפייה, אסמרלדה.
הסרט ידוע בשל הביצועים האיקוניים של צ'ייני ובשל הסטים המרהיבים ששחזרו את קתדרלת נוטרדאם לפרטי פרטים.
בשנת 1951, הסרט נכנס לנחלת הכלל בארצות הברית לאחר שהתובעים התרשלו לחדש את רישום זכויות היוצרים שלו בשנה ה-28 לאחר הפרסום.
נכון לעכשיו, הסרט זמין ב-Blu-ray וב-DVD, אם כי ההדפסים הקיימים (כולם מועתקים ממקורות 16 מ"מ) חסרים כולם לפחות 15 דקות של קטעים שהיו בהדפסה המקורית של 35 מ"מ משנת 1923.
הסרט עוקב אחר קווזימודו (לון צ'ייני) בפריז בשנת 1482, גיבן מעוות שמתגורר במגדלי קתדרלת נוטרדאם בפריז, שם הוא משמש כפעמון הכנסייה.
קווזימודו מתאהב ביפהפייה הצוענייה, אזמרלדה (פאטסי רות' מילר), אך אהבתו אינה נענית והוא מוצא את עצמו נקרע בין נאמנותו לשופט קלוד פרולו (נייג'ל דה ברולייר), שהציל אותו כשהיה תינוק, לבין רצונו להגן על אזמרלדה מפני כוחות הרשע המאיימים עליה.
לון צ'ייני – בתפקיד קווזימודו – הגיבן המעוות של קתדרלת נוטרדאם.
פאטסי רות' מילר – בתפקיד אזמרלדה – הצוענייה היפהפייה שמצליחה לכבוש את ליבו של קווזימודו.
נייג'ל דה ברולייר – בתפקיד קלוד פרולו – השופט המרושע שמנהל את פריז ומנסה לזכות באהבתה של אזמרלדה.
נורמן קרי – בתפקיד פיביוס – קפטן המשמר שמתאהב גם הוא באזמרלדה.
טולי מרשל – בתפקיד המלך לואי האחד עשר
הסרט "הגיבן מנוטרדאם" נחשב לאחת מהפקות הקולנוע הגדולות והמרשימות של תקופת הקולנוע האילם.
המבקרים שיבחו במיוחד את הופעתו של לון צ'ייני בתפקיד קווזימודו, שהתאפיינה באיפור יוצא דופן וביכולת פיזית מרשימה.
הסרט זכה להצלחה גדולה הן מבחינת הביקורות והן מבחינת הקהל, ונחשב להישג קולנועי משמעותי לתקופתו.
הסרט מחזיק בציון של 96% באתר Rotten Tomatoes, המבוסס על ביקורות רטרוספקטיביות, והוא נחשב לאחת הקלאסיקות החשובות של הקולנוע האילם.
הגיבור הלאומי של אזרבייג'ן (באזרית: Azərbaycan milli qəhrəmanı) הוא התואר הלאומי הגבוה ביותר באזרבייג'ן.
התואר הוכרז ב-25 במרץ 1992, ומדליית קיזיל אודוז ("הכוכב הזהוב"), המוענקת למקבלי התואר, נקבעה בחוק נפרד ב-15 ביולי 1992. החוק המסדיר את הענקת התואר נכנס לתוקף ב-25 בדצמבר 1995. התואר יכול להינתן לכל אדם פעם אחת בלבד.
התואר מוענק עבור שירותים יוצאי דופן בעלי חשיבות לאומית להגנת אזרבייג'ן, חיזוק המערכת המדינית ויצירת ערכים לאומיים חשובים.
לאחר התפרקות ברית המועצות בשנת 1991, אזרבייג'ן וארמניה היו מעורבות במלחמת נגורנו קרבאך הראשונה, במהלכה הוענק התואר הגיבור הלאומי של אזרבייג'ן למספר אזרבייג'נים.
הגיית העברית היא האופן שבו העברית באה לידי ביטוי בפי דובריה.
הגייתה של השפה העברית השתנתה במהלך אלפי שנות קיומה ובנוסף קיימים הבדלי הגייה בין אזורי מגורים שונים של העושים שימוש בשפה.
מאז החייאת השפה העברית וביתר שאת עם הקמת מדינת ישראל, מקובלת ההגייה הישראלית.
בתקופת הביניים של העברית התקיימו מספר דרכי הגייה:
הגייה ספרדית, שהתקיימה אצל יהדות ספרד, יהדות איטליה וחלק מיהודי ארצות האסלאם.
הגייה אשכנזית, שהתקיימה אצל יהודי אשכנז הנחלקת ליהודי הריין (פרנקפורט ואמשטרדם), צפון אשכנז ואנגליה, פולין, ליטא וגליציה
הגייה תימנית, שהתקיימה אצל יהודי תימן ונחלקת להגייה צנענית המקובלת ברוב תימן ולהגייה שרעבית בעיקר במחוז שרעב (ההבדלים הם בעיקר ב-ג ו-ק וכן בביטוי החולם).
בתוך ההגיות הנ"ל, יש הבדלים מסוימים בהתאם לאזורים.
הגיות אלה לא שימשו לדיבור עברי, משום שזה לא היה קיים כמעט בימי הביניים, אלא בעיקר לצורכי תפילה וטקסים דתיים, ובמהלך לימוד תורה, אם כי היו קהילות בעת החדשה בצפון אפריקה, ובין חצרות החסידות במזרח אירופה שהקפידו לדבר בעברית בימי שבת ומועד על פי כתבי האר"י.
חלקים מן הלשון העברית, בעיקר מילים וביטויים, חדרו ללשונות היהודיים, יידיש לאדינו וערבית יהודית, וכן שפות יהודיות מקומיות כמו גאורגית יהודית וצרפתית יהודית.
במאה ה-19, מחדשי השפה העברית שאפו לאמץ את ההגייה היהודית-הספרדית, בייחוד זו שהייתה נהוגה בקהילה הספרדית של ירושלים.
זאת משום היוקרה שממנה נהנתה הקהילה הספרדית של ירושלים באותם זמנים, ומשום שהגייתה הייתה קרובה למדי להגייה שמשתקפת בניקוד הטברני של המקרא, אף על פי שבהגייתה יש רק חמש תנועות בניגוד להגייה האשכנזית שיש בה שבע תנועות כמו בהגייה הטברנית.
אלא שמרבית מחדשי השפה העברית ותומכיהם היו יהודים אשכנזים ממזרח אירופה, וההגייה העברית שהכירו הייתה שונה מאוד.
על אף המאמץ להקנות לדיבור העברי החדש הגייה ספרדית, השפעת ההגייה האשכנזית קיימת בעברית ישראלית.
הגיית העיצורים בעברית המודרנית בהתאם להשפעות שספגה ובהשוואה לעברית הטברנית והעתיקה:
בהשפעת ההגייה האשכנזית, נעלמו אצל רוב ילידי ישראל העיצורים הלועיים חי"ת ועי"ן, שהיו קיימים בעברית הטברנית והעתיקה ולכן עי"ן נהגית לרוב כאל"ף או שאינה נהגית כלל, וחי"ת נהגית לרוב ככ"ף רפה.
העיצור רי"ש בביצועו המכתשי (כלומר תוך הרטטת חוד הלשון) נעלם כמעט לגמרי בקרב ילידי הארץ, ובמקומו מקובל היגוי הרי"ש בווילון (החיך הרך) או בענבל.
קשה לדעת מה היה היגוי הרי"ש בעברית הטברנית, אולם משערים כי בעברית העתיקה היא נהגתה, כמו בערבית כיום, כעיצור מכתשי.
בהשפעת ההגייה הספרדית, קיימת בעברית המודרנית הבחנה בין דגוש לרפה לגבי העיצורים בי"ת, כ"ף, פ"ה.
בהגייה האשכנזית הייתה גם הבחנה בין ת"ו דגושה לת"ו רפה.
בעברית הטברנית ההבחנה בין דגוש לרפה, שסומנה בדגש קל, הייתה קיימת לא רק לגבי העיצורים בי"ת, כ"ף, פ"ה אלא גם לגבי גימ"ל, דל"ת, ת"ו.
בעברית המקראית, לעומת כל אלה, לפי רוב ההשערות, כלל לא הייתה קיימת הבחנה בין דגוש לרפה ולכל העיצורים הללו הייתה רק הגייה אחת.
בהתאם להגייה האשכנזית ולמרבית דוברי ההגייה הספרדית, העיצורים הנחציים טי"ת, צד"י וקו"ף נעלמו לגמרי בעברית המודרנית כך שטי"ת נהגית כת"ו, קו"ף נהגית ככ"ף דגושה וצד"י נהגית כ"תְס".
האות ו"ו נהגית כחוכך שפתי שיני v, והגיית w שהייתה בעבר עבור עיצור זה קיימת כיום רק במילים שאולות.
בעברית המודרנית נשמרת ההבחנה העתיקה בין שי"ן ימנית לשי"ן שמאלית.
שי"ן שמאלית נהגית בדיוק כמו סמ"ך, תופעה שמקורה, כנראה, בעברית המשנאית.
הערה: ברוב הקהילות בעלות ההגייה הספרדית לא הבדילו בין ת' דגושה לרפויה ואת כולם ביטאו כ-t.
אצל חלק מיהודי עיראק ביטאו ת' רפויה כ-θ, כלומר כ-th אטומה או ث הערבית.
יכולים להיות גם עיצורים מחוככים (/dz/ /tɬʼ/ /ʦʼ/ /tθʼ/)
בהגיית העברית המקראית היו שני עיצורים אפשריים לאותיות עי"ן וחי"ת.
דוגמה לאות ע - מערב (maːʁrab) ועבד (ʕabad), ודוגמה לאות ח - חמשׁ (χamʃ) ומלח (malaħ).
אך בסביבות השנים 200 לפנה"ס העיצורים העינבלים (ע-/ʁ/ ח-/χ/) התמזגו עם העיצורים הלועיים שלהם (ע-/ʕ/ ח-/ħ/) וכבר לא ניתן היה לשמוע את העיצורים הענבליים בעברית המקראית.
פרוטו-שמי עברית ארמית ערבית דוגמאות עברית ארמית ערבית ח ח خ חֲמִשָׁה צרח חַמְשָׁא צרח خمسة صرخ ح מלח מלח ملح ע ע غ עורב מערב עראב ערב غراب غرب ع עבד עבד عبد
העיצור מכתשי, חוכך צדי, אטום [ɬ] היה קיים בהגיית העברית המקראית כאות שׂ שמאלית.
בתקופה המאוחרת של העברית המקראית העיצור /ɬ/ התמזגה עם /s/.
בעברית משנאית ובכל קריאות המסורת היהודיות מבטאים את האות שׂ שמאלית כ-/s/.
רק בעברית שומרונית התמזגה העיצור /ɬ/ עם /ʃ/.
השפות השמיות היחידות שבהן שרד העיצור /ɬ/ הן השפות הדרום ערביות המודרניות.
חוק הבג"ד כפ"ת ([b ɡ d k p t] ל[v ɣ ð χ f θ]) התפתח במהלך תקופת העברית המקראית, בעקבות ההשפעה החזקה של השפה הארמית.
ייתכן שהחוק התפתח קודם בעיצורים האטומים עקב העובדה שבתעתיקי השמות בתרגום השבעים, שם האותיות בג"ד מתועתקות תמיד בביצוע הסותם , ואילו האותיות כפ"ת מתועתקות לעיתים בביצוע הסותם ולעיתים בביצוע החוכך , אך ביוונית אין כלל תעתיק אפשרי לביצוע החוכך של בג"ד.
כמו בשפות השמיות האחרות ההגייה של האות רי"ש הייתה עיצור מכתשי, מקיש [ɾ] ושל האות וי"ו הייתה עיצור וילוני שפתי, מקורב [w].
בעקבות ההשפעה של השפות האירופיות הפכה ההגייה של האות וי"ו לעיצור שפתי-שיני, חוכך, קולי [v] ושל האות רי"ש לעיצור ענבלי בעברית המודרנית.
המקרא מראה לפעמים הבלעות פונטיות ושינויים בהגייה.
יש בו מילים הנכתבות בקיצור ובבליעת עיצורים.
למשל, "למרות" (ישעיהו ג ח) במקום "להמרות", "לשמיע" (תהלים כו ז) במקום "להשמיע", "תומים" במקום "תאומים" (בראשית כה כד), "לגיד" (מלכים ב ט טו) במקום "להגיד", "חמה" (איוב כט ו) במקום "חמאה".
במילה "מאתיים" האל"ף שותקת אבל כנראה נשמעה במקור.
התנ"ך מראה חילופים בין עי"ן לאל"ף.
למשל, משערים שהמילה "פתאום" באה מהשורש "פ-ת-ע".
כתוב גם "מתאב" (עמוס ו ח) במקום "מתעב" ו"מגואל" בא מ"גועל".
משערים שה"א הידיעה לא נבלעה במקור אחרי מילות היחס היות שבתנ"ך יש דוגמאות לכך.
למשל, כתוב "ה' בהשמיים חסדך" (תהלים לו ו), "ויהי כהיום הזה" (בראשית לט יא), "ויבדילם אמציהו להגדוד" (דברי הימים ב כה י).
בעברית ישראלית קיימות חמש פונמות תנועיות.
ההגיה האשכנזית היא מלעילית כללית וההגייה הספרדית (וגם התימנית) היא דקדוקית.
הגיית התנועות בעברית המודרנית בהתאם להשפעות שספגה ובהשוואה לעברית הטברנית והעתיקה:
התנועות בעברית המודרנית נהגות על פי ההגייה הספרדית ולכן אין בה הבחנה בין תנועות ארוכות לקצרות אצל רוב הדוברים.
יש עדויות שבעברית הקדומה הייתה הבחנה באורך התנועות, אולם הבחנה זו לרוב נעלמה.
בעבר הייתה מקובלת הדעה שהניקוד הטברני מסמן הבחנה באורך התנועות, אולם כיום מרבית החוקרים סבורים שהניקוד הטברני אינו מבחין בין תנועות ארוכות לקצרות, וכי הבחנה זו נעלמה בשלב מוקדם יותר של העברית.
בעברית המודרנית, בשל השפעת ההגייה הספרדית, יש לסימן הקמץ שתי וריאציות הגייה שונות, בהברה סגורה בלתי מוטעמת הקמץ נהגה כתנועת o פתוחה ומכונה "קמץ קטן" או "קומץ", בשאר המקומות הוא נהגה כתנועת a ומכונה "קמץ גדול".
הבחנה זאת אינה קיימת בניקוד הטברני ולפיכך מניחים כי בעברית הטברנית נהגה קמץ כתנועת o פתוחה מוארכת.
אשכנזים ותימנים לא נהגו להבחין בין קמץ גדול לקמץ קטן, והגו את שניהם כתנועת o.
בהגייה האשכנזית היו מקובלים דיפתונגים, שלא היו מקובלים בהגייה הספרדית, ונעלמו ברובם מהעברית המודרנית.
כך, למשל, המילה "מוֹסֵר" נהגתה בקרב האשכנזים "מוֹיְסֵר".
שריד לדיפתונגים האלה אפשר עדיין לשמוע (אצל חלק מהדוברים) במילים כגון "כיצד", "היכן", "היטב" בעברית מודרנית, שבהן האות יו"ד נשמעת היטב.
הטעם של המילה הוא על-פי ההגייה הספרדית המתאימה ברוב המקרים לטעם המסומן בניקוד הטברני.
יוצאים מכלל הם שמות של חגים כגון חנוכה, פורים, שמות פרטיים מסורתיים.
יוצאי דופן אלה שימרו את הטעם האשכנזי אצל רוב הדוברים.
מילים שאולות משפות אחרות מבוטאות לרוב במלעיל, וחלקן אפילו במלעיל דמלעיל כגון "מוזיקה", "חסקה".
בנוסף ליוצאי דופן אלה, התפתחו בעברית מודרנית שינויים בטעם של צורות מסוימות: צורות פועל כמו הלכתם, אכלתם וכדומה נהגות במלעיל ולא במלרע מתוך אנלוגיה לצורות הלכתי, הלכת וכולי.
מילים כגון: כובע, ארבע, אצבע נהגות במלעיל במקום במלרע מתוך אנלוגיה למילים כגון: כורח, שובע.
ההגייה האשכנזית של העברית (במינוח ארכאי: הברה אשכנזית) היא דרך הגיית השפה העברית בפי יהודי אשכנז בתקופת הביניים של העברית.
בהגייה האשכנזית ניכרות השפעות חזקות של השפות שעימן באה יהדות אשכנז במגע, ובעיקר היידיש, הגרמנית ושפות סלאביות שונות.
במהלך תחיית הלשון העברית נטשו מחיי השפה את ההגייה האשכנזית וניסו לאמץ את ההגייה הספרדית.
אך בפועל נוצר מיזוג בין צורות ההגייה, מיזוג שהוא הבסיס להגיית העברית המודרנית היום.
ההגייה האשכנזית משמשת עד היום בקרב יהודים אשכנזים בתפוצות בעיקר לצרכים ליטורגיים (פולחניים), וכן בקרב קהילות חרדיות (ובקצת קהילות חרד"ליות, מכיוון שהרב אברהם יצחק קוק התפלל בהגייה זו) בארץ ישראל.
העברית לא תפקדה כשפת-יומיום בקהילות אשכנז, וההגייה האשכנזית באה לידי ביטוי בשימוש הליטורגי בעברית בבתי הכנסת ובבתי המדרש וכן במילים שאולות מן העברית שנכנסו לתוך היידיש.
להגייה האשכנזית קיימות וריאציות שונות: לפי שימוש – בשימוש למדני או ליטורגי (כאשר הרכיב העברי במצב דבוק) או בשפת היומיום (שאז הוא מהותך לתוך היידיש); ולפי מקום מוצאן.
המאפיין המובהק ביותר של ההגייה האשכנזית הוא מבנה שבע התנועות שלה, הקרוב יותר למבנה התנועות במסורה הטברנית (חיריק, צירי, סגול, פתח, קמץ, חולם, שורוק).
זאת לעומת ההגייה הספרדית, שבה יש חמש תנועות (אין בה הבחנה בין הפתח לקמץ הגדול ובין הצירי לסגול, כמו בניקוד הארץ-ישראלי) ולעומת ההגייה התימנית, שבה יש שש תנועות (הפתח והסגול התמזגו, כמו בניקוד הבבלי).
אף על פי שמבנה מערכת התנועות נשמר, הביצוע שלהן השתנה, וחלקן מבוצעות כדו-תנועות (דיפתונגים): הצירי מבוצע כדיפתונג ei, והחולם מבוצע כדיפתונג oi (או au), אך יש מקומות (בפרט במערב אירופה) שבהן נשמרה הגיית החולם כ-o.
הקמץ מבוצע כ-o, דבר שנראה כשינוי קטן מן העברית הטברנית.
הפתח, הסגול, החיריק והשורוק שמרו את הביצועים a, e, i ו-u בהתאמה (יש מקומות שבהם בוצע השורוק כ-i בהשפעת ניבים של גרמנית ויידיש).
השווא הנע כבר אינו מבוצע כתנועה חטופה אלא כאפס תנועה, ולמעשה בטל ההבדל הפונמי בין שווא נח ושווא נע.
בשטח העיצורים אבדה הגייתם של העיצורים הלועיים ח וע; העיצור ח נהגה כמו כ רפה והעיצור ע נהגה כמו העיצור הסדקי א, או שאינו נהגה כלל.
בנוסף אבדה הגיית העיצורים הנחציים ט, צ וק: העיצור ט בוצע כמו ת דגושה, ק בוצע כמו כ דגושה, וצ בוצע כמו רצף העיצורים תס.
בתחום עיצורי בג"ד כפ"ת נשמרה ההגייה הכפולה של ב, כ, פ ות (שההגייה הרפה שלו בוצעה כס ולא כ-th), ולעומת זאת אבדה ההגייה הכפולה של ג וד שנֶהגו רק בביצוע הסותם שלהם (ישנם אשכנזים שמבחינים בין שתי צורות הגייה של ג).
מלבד זאת בטלה לגמרי הגיית הדגש החזק.
בשטח ההטעמה חלו תמורות מפליגות: ההטעמה הדקדוקית המלרעית ברובה שהייתה נהוגה בעברית הקלאסית הפכה להטעמה מלעילית כללית.
למעט בקריאה ליטורגית כמו קריאת התורה, רוב המילים בוטאו בהדגשת ההברה שלפני האחרונה.
כתוצאה מכך הפכה במקרים רבים התנועה האחרונה במילה לתנועה נייטרלית שאיכותה איננה מוגדרת, שבוצעה בדרך כלל כתנועת ə; למשל, המילה מִנְחָה בוצעה מִנְכֶה [minxə'], והמילה תַּכְלִית בוצעה תַּכְלֶס [taxləs'] .
למעשה התפתחו בתוך ההגייה האשכנזית שתי דרכי הגייה.
הגייה אחת הייתה רשמית יותר, דייקנית יחסית ומוקפדת, שבה לא היה נִטרול של התנועה האחרונה, וההגייה השנייה הייתה עממית, מהירה וחטופה יותר, ששימשה בשפת הדיבור (בעיקר במילים עבריות שחדרו ליידיש).
בהגייה העממית היטשטשה התנועה האחרונה, ונהגית כשווא נע או שווא נח, כתלות במוצא של הדובר ובמילה הספציפית.
למשל, המילה "גדול" בהגייה מוקפדת ליטאית נהגית godoyl, ובהגייה יומיומית נהגית godel או godl.
מסיבה זאת של היטשטשות התנועה האחרונה, לעיתים קרובות התמזגו מילים צמודות למילה אחת.
לדוגמה, הצירוף בעל־בית בוצע בהגייה הרשמית בצורה בַּל־בַּיִס [bal-'bayis], ובהגייה העממית בצורה בַּלֶבּוּס [bale'bus]; הצירוף קריאת-שמע בוצע בהגייה הרשמית בצורה קְרִיאַס-שְמַע [krias-ʃ'ma] ובהגייה העממית בצורה קְרִישְׁמֶע [k'riʃmə].
וכן "הקדוש ברוך הוא" בהגייה רשמית ליטאית הוא hakodoysh boruch hu ובהגייה היומיומית הוא נהגה hakodesh borchu.
וכן רבי אליעזר בהגייה הרשמית הוא rabi eliezer ובהגייה היומיומית הוא reblezer.
וכן רבי אלעזר בהגייה הרשמית הוא rabi el'ozor ובהגייה היומיומית הוא reblozor.
חטף פתח יכול להופיע באותיות א'/ ה'/ ח'/ ע'.
חטף פתח בתחילת מילה או אחרי אותיות השימוש נהגה כפתח, חוץ ממקרים נדירים כמו המילה "חלות" (מלשון לחול) שהאות ח' נהגית כמו שווא נח.
אחרת, כשהוא באות ח' הוא נהגה כשווא נח.
כשהוא באותיות א'/ ה'/ ע' בהברה המוטעמת (הברה אחת לפני האחרונה) האות נהגית כמו י' בשווא נח, ובהברה לא מוטעמת נהגית כרגיל בשווא נח.
למשל, המילה "טענה" נהגית tayne, ו"טענותיך" נהגית ta'noysecho, ו"מערכה" נהגית ma'rocho, והמילה "מעריב" נהגית mayriv.
וכן לגבי המילים מעשה, מעשר, מעלה, מעמד, הראב"ד, רעיון, מאמר, טהרה, נערה, שאלה (הדיבור העממי מניח בטעות שכל המילים הללו מאותו משקל והוגה את כולן באותו אופן).
וכן במילים ארמיות כגון שמעתתא (נהגה shmaytze בגלל ההתלכדות של הת' הדגושה שאחריה ת' לא דגושה), סלקא דעתך, ועוד.
היוצאים מן הכלל הם: אם האות שבחטף פתח מגיעה אחרי אות א'/ ה'/ ע' נוספת אז האות החטופה תהגה בשווא נח כרגיל, למשל במילים אהרון, יעבץ, אהבה.
וכן בפעלים נהגית בשווא נח כרגיל, למשל במילים מעביר, תאמין.
בנוסף, במילה יעקב הוגים בהגייה היומיומית כאילו רשום יענקב כלומר הוגים yankev.
המילה רבי מקוצרת בהגייה היומיומית ל reb.
השם ראובן מקוצר ל־ruven (בלי א).
ההגייה האשכנזית עצמה לא הייתה אחידה בכל הקהילות באירופה, והיו שינויים בהגייה, בעיקר בהגיית התנועות, בקהילות שונות באירופה.
ההבדלים האלה היו מקבילים להבדלים בהגיית היידיש והושפעו מן השפה המקומית בכל אזור.
כך למשל בליטא ביצעו קמץ בתנועת o ושורוק בתנועת u (ברוך אתה bvdv "בּוֹרוּךְ אַתּוֹ) ואילו בגליציה ביצעו קמץ בהברה פתוחה בתנועת u ושורוק בתנועת i (ברוך אתה נהגה "בּוּרִיךְ אַתּוּ") וקמץ בהברה סגורה כמו בהגייה הליטאית (יָדָהּ נהגה יוּדוֹהּ).
כיום, מרבית החסידים משתמשים בהגייה הגליציאנית לעומת הליטאים והחסידויות שמקורן בליטא, המשתמשים בהגייה הליטאית עם השפעות פולניות.
היום רוב משתמשי ההגייה האשכנזית אימצו את החולם הפולני, אך בקרב יהודי ארצות הברית ומדינות דוברות אנגלית אחרות, נפוץ החולם o בהשפעת האנגלית, ובקרב חסידי חב"ד נפוץ החולם שהתפתח בליטא שנע בין דיפתונג oy לדיפתונג ey.
תנועת הצירה נהגתה לרוב כדיפתונג ey אך במקומות מסוימים נהגתה כדיפתונג ay, הגייה זו נפוצה כיום בקרב החסידויות גור, בעלז, סאטמר ואצל חלק מחסידי ויז'ניץ.
מחקרים שנעשו הגיעו על פי עדויות שונות למסקנה שההגייה האשכנזית לא הייתה נהוגה באופן זה מאז תחילת התיישבות היהודים במרכז אירופה.
לדעתו של שד"ל בספרו אוהב גר, שורשיה של ההגייה האשכנזית נעוצים עוד בהגייה הארצישראלית בתקופת בית שני.
מסתבר שעד המאה ה-13 הייתה נהוגה באשכנז מערכת הגייה "קדם-אשכנזית", שבה חמש תנועות בלבד, בדומה להגייה הספרדית, ורק במאה ה-13 התפתחה השיטה הנוכחית שבה שבע תנועות.
מצב עניינים זה העלה את השאלה מה גרם לשינוי שבו הפכה מערכת של חמש תנועות למערכת מורכבת יותר של שבע תנועות, בניגוד לנטייה הטבעית של פישוט המערכת הלשונית.
בין ההסברים שהוצעו הועלתה האפשרות שבמאה ה-13 התפתחה באשכנז מוּדעות גבוהה לדקדוק העברי ונטייה לחזרה למסורת הטברנית, שהביאה לאימוץ קריאה מדויקת יותר של התנ"ך.
ואולם לא נמצאו עדויות חיצוניות לתהליך מעין זה.
ב-2003 העלה אשר לאופר את ההשערה שההגייה בת שבע התנועות הייתה ההגייה של חבל הדנובה, וההגייה בעלת חמש התנועות הייתה ההגייה של אזור הריין, בריטניה וצפון צרפת, אבל היהודים באזורים האלה נפגעו קשות מהגירושים והפרעות ועברו ברובם מזרחה, והמעט שנשארו באזור אימצו את ההגייה של אזור הדנובה.
את השערתו דחה לחלוטין אילן אלדר.
בעת תחיית העברית הספרותית לקראת סוף המאה ה-19 באירופה, נשמרה ההגייה האשכנזית.
השירה שנכתבה על ידי משוררי התקופה, ובראשם חיים נחמן ביאליק, נכתבה בהגייה אשכנזית ובהטעמה מלעילית.
לעומת זאת, כשהחלה החייאת הדיבור העברי בארץ ישראל, בראשית המאה ה-20, הוחלט לאחר דיונים בוועד הלשון לאמץ דווקא את ההגייה הספרדית.
מה שאירע למעשה הוא יצירתה של הגייה עברית חדשה המשלבת בין ההגייה האשכנזית להגייה הספרדית: בשטח התנועות – נשתמרה מערכת חמש התנועות של ההגייה הספרדית, אך לא התקיים ביצוע השווא הנע והדגש החזק, שהיו בהגייה הספרדית.
בשטח העיצורים – נשתמר אי ביצועם של העיצורים הנחציים, כפי שהיה נהוג בהגייה האשכנזית ואצל מרבית דוברי ההגייה הספרדית.
את העיצורים הלועיים (ח וע, ובמידה פחותה יותר ר) יש שהוגים (חלק מהמזרחים) ויש שאינם (אשכנזים וחלק מהמזרחים).
בניגוד להגייה הספרדית, ובהתאם לזו האשכנזית, הגיית דגש חזק לא נשמרה.
בניגוד להגייה האשכנזית, ובהתאם לזו הספרדית, לא השתמר ההבדל בין ת רפה לת דגושה.
בשטח ההטעמה – נשתמרה ההטעמה הספרדית, הדקדוקית.
שינוי ההגייה גרר דיון הלכתי בשאלה האם מותר לשנות את ההגייה האשכנזית המקובלת בתפילה.
בציונות הדתית מקובלת כיום ההגייה הישראלית כמעט לגמרי בנוסח התפילה וקריאת התורה, אך בעבר היו שהקפידו על הגייה אשכנזית בתפילה (מלאה או רק בעת אמירת שם ה'), או אף בדיבור.
בציבור החרדי-אשכנזי (וחלק מקהילות החרד"לים) מקובלת ההגייה האשכנזית בתפילה (המשתנה מעט לפי מקומות מוצא של קהילות שונות), אך בדיבור עברי רגיל נעשה שימוש בעיקר בהגייה הישראלית.
הספרות והשירה העברית המשיכו להתקיים בהגייה אשכנזית עד שנות השלושים, ואז החלה להיכתב שירה עברית בהגייה הישראלית החדשה (שירים מסוימים מושרים עד היום בהטעמה מלעילית, לרבות התקווה, ההמנון הלאומי של מדינת ישראל).
הגייה ספרדית (או הברה ספרדית) היא הגיית השפה העברית כפי שהתקיימה אצל יהודי ארצות האסלאם, מתקופת הגאונים ועד ימינו.
בתוך ההגייה הספרדית יש מגוון גדול של דרכי הגייה שונות, אך יש להן קווים משותפים המבדילים אותן מן ההגייה האשכנזית וההגייה התימנית.
ככל הגיות העברית בימי הביניים אף היא לא שימשה לדיבור עברי, מפני שזה לא היה קיים כמעט בימי הביניים, אלא בעיקר לצרכים ליטורגיים (פולחניים).
ההברה הספרדית היא לרוב צורת ההגיה התקנית בעברית הישראלית המדוברת במדינת ישראל.
ההגייה הספרדית מקיימת מערכת של חמש תנועות רגילות, מה שמלמד על היותה מושפעת, ככל הנראה, ממערכת הניקוד הארץ־ישראלי, להבדיל מן הניקוד הטברני שבו שבע תנועות.
פתח וקמץ נהגים שניהם בתנועת a, וצירי וסגול נהגים שניהם בתנועת e.
לעומת זאת בתוך תנועת הקמץ יש פיצול לקמץ גדול, הנהגה בתנועת a ומקורו בתנועת a קדומה, לבין קמץ קטן, הנהגה בתנועת o ומקורו בתנועת u קדומה.
חיריק, חולם ושורוק נהגים בתנועות u ,o ,i בהתאמה.
שווא נע התקיים, שלא כבהגייה האשכנזית, אבל נהגה תמיד בתנועת e, שלא כבהגייה התימנית שבה ביצועו מושפע מן העיצור שבא אחריו.
המערכת העיצורית השתמרה בדרך כלל כפי שהייתה בעברית הקלאסית.
העיצורים הלועיים ח וע השתמרו ברוב המקומות; לעומת זאת הגיית העיצורים הנחציים השתמרה רק בחלק מן העדות (בעיקר אצל יהודי עיראק) ובשאר המקומות נעלמה.
ההגייה הכפולה של עיצורי בג"ד כפ"ת נשמרה רק בארבעת העיצורים בגכ"פ.
הגיית דגש חזק נשמרה בדרך כלל.
גם ההטעמה נשארה כפי שהייתה בעברית המקראית.
העיצור אופני הגייה ב בקרב רוב הקהילות בארצות הדוברות ערבית לא היה הבדל בין ב' רפה לב' דגושה והגו את כולם [b], כיוון שבערבית לא קיים העיצור [v].
כך גם הגו הספרדים במערב אירופה (אמסטרדם, לונדון, צרפת וכדומה), אף על פי שבשפות המדוברות באזורים אלו קיים העיצור [v].
הסיבה לכך היא שיהודים אלו הם מצאצאי האנוסים בספרד, וכאשר שבו ליהדות בגלוי מי שלימד אותם עברית היו כנראה יהודים מארצות צפון אפריקה שלא ידעו לבטא [v].
לעומת זאת בקרב הספרדים בטורקיה ובבלקן ביטאו את הב' הרפה כ-[v], וכך גם בקרב היישוב הספרדי הישן בארץ ישראל (אף על פי שחיו בארץ דוברת ערבית) ואצל יהודי איטליה.
ג בקרב רוב הקהילות בארצות הדוברות ערבית הבדילו בין ג' דגושה שנהגתה [g] לג' רפה שנהגתה [ɣ] כעיצור הערבי غ.
בקהילה הספרדית־פורטוגזית של אמסטרדם הוגים ג' רפה [x] כמו כ רפה, בדומה להגיית האות G בהולנדית ואת הג' הדגושה [g].
בשאר הקהילות הספרדיות (אלו של מערב אירופה למעט אמסטרדם, טורקיה והבלקן) לא הבדילו בין הדגוש לרפה וכולם נהגו כ-[g].
ד ברוב הקהילות לא הבדילו בין ד' דגושה וד' לא דגושה ושתיהן נהגו [d].
יש מיהודי עיראק שהבחינו בין ד' דגושה שנהגתה [d] לד' לא דגושה שנהגתה כמו האות הערבית ذ ([ð] בתעתיק פונטי, כעין th באנגלית).
ה בקהילות טורקיה והבלקן יש נטייה ל"העלים" את העיצור הזה לגמרי או להגותו [ʔ] כמו א'.
למשל המילה "השכבה" נהגית כ-"Ashkava" ולא "hashkava".
"במהרה" נהגית כ-"Bimera" ולא כ"Bimhera" ואפילו לא כ-"Bim'era".
ו אצל הספרדים דוברי לאדינו נהגה כ-[v], אבל אצל רוב הספרדים דוברי ערבית נהגה כ-[w] (כמו و הערבית).
ח הקהילות הספרדיות באירופה (מערב אירופה, הבלקן, טורקיה) לא ידעו להגות ח' והיא נהגתה כמו כ' רפה.
בשאר הקהילות היא נהגתה כעיצור לועי [ħ] (כמו ح הערבית).
ט רוב הקהילות לא הבדילו בין ט' לת' דגושה, אבל יהודי עיראק למשל הגו ט' נחצית, [tˤ] כמו ط הערבית.
ע אצל הספרדים באזורים דוברי הערבית היא נהגתה כמו ع הערבית.
אצל הספרדים בטורקיה ובבלקן כמו א'.
ספרדים במערב אירופה ויהודי איטליה הוגים את העיצור כמו הצירוף ng במילה England, בתעתיק פונטי: [ŋ].
מכאן למשל מקור הכינוי "יענקלה" לשם "יעקב" (יהודי הולנד האשכנזים למדו הגייה זו מן הספרדים באמשטרדם וכך נוצר הכינוי "יענקלה" אצל האשכנזים).
צ אצל יהודי עיראק ועוד כמה קהילות נהגה [sˤ], כמו ص הערבית (ס' נחצית).
אצל שאר הספרדים נהגתה כמו ס' רגילה (כולל יהודי טורקיה ויוון).
אצל הספרדים במערב הבלקן (בולגריה, יוגוסלביה ועוד) ואצל הספרדים במערב אירופה חל שינוי בהגייתה בתחילת המאה ה-19, אז החלו להגות אותה כמו צ' אשכנזית.
הגייה זו של העיצור התקבלה לאחר מכן בהגייה הישראלית.
ק בקרב הקהילות שמבחינות בין ט' לת' דגושה גם הבחינו בין ק' לכ' דגושה.
הק' נהגתה [q] כ-ق הערבית (כעין כ' דגושה, אבל נחצית).
אצל שאר הקהילות נהגתה כמו כ' דגושה [k].
ר אצל כל הספרדים ללא יוצא מן הכלל נהגתה ר' כעיצור חוד לשוני [r], כמו ر הערבית, וזאת בניגוד להגייה הישראלית המקובלת.
ש בעבר היו קהילות ספרדיות באירופה שביטאו את הש' כמו ס'.
הסיבה לכך היא שבספרדית כמעט לא קיים העיצור [ʃ] ולכן הספרדים התקשו לבטא אותו.
ת ברוב הקהילות לא הבדילו בין ת' דגושה לרפויה ואת כולם ביטאו כ-[t].
אצל חלק מיהודי עיראק ביטאו ת' רפויה כ-[θ] או ث הערבית.
אצל יהודי טורקיה והבלקן קיימת נטייה להגות ת' בסוף מילה כמו ד ([d]).
נטייה זו קיימת במידה פחותה יותר גם בקרב הספרדים במערב אירופה ואצל יהודי איטליה.
הדברים אמורים כנראה גם לגבי ט', אלא שמעטות הן המילים בעברית המסתיימות בט'.
הערה כללית: ההגייה אצל יהודי איטליה הייתה אחידה בין כל שלוש הקהילות שהתקיימו באיטליה (ספרדים, אשכנזים ואיטלקים).
מבחינת הגיית התנועות ההגייה האיטלקית, גם אצל האשכנזים, זהה להגייה הספרדית.
ההגייה הספרדית הגיעה מיהדות ארץ ישראל.
לפי עדויות שונות מניחים שגם יהודי אשכנז, או לפחות חלקם, דיברו בהגייה ספרדית עד המאה ה-13, מה שמכונה במחקר כ"הגייה קדם-אשכנזית".
ההגייה הספרדית דוברה בכל קהילות עדות המזרח עד העת החדשה, ואף הושפעה מן השפות שדוברו באותן ארצות.
היא נשמעת עד היום אצל זקני העדות ובבתי הכנסת.
בשנת 1808, פרסם המשכיל ההולנדי משה למנס מאמר בשם "אמרה צרופה" שקרא לאשכנזים לאמץ את ההגייה הספרדית שהיא מקורית יותר לדעתו.
טענותיו עוררו פולמוס ביהדות הולנד שבמסגרתו הודפסו החוברות "מענה רך", "רודף מישרים", "דברי מישרים" ו"משיב חימה".
כשהחלה החייאת הדיבור העברי בארץ ישראל, בראשית המאה ה-20, הוחלט לאחר דיונים בוועד הלשון לאמץ את ההגייה הספרדית כהגייה התקנית של העברית.
מה שאירע למעשה הוא יצירתה של הגייה עברית חדשה המשלבת בין ההגייה האשכנזית והספרדית: בשטח התנועות – נשתמרה מערכת חמש התנועות של ההגייה הספרדית, ואולם לא התקיים ביצוע השווא הנע והדגש החזק, שהיו בהגייה הספרדית.
את העיצורים הלועיים (ח וע, ובמידה פחותה יותר ר) יש כאלה שהוגים (חלק מהמזרחים) ויש כאלה שאינם (אשכנזים וחלק מהמזרחים).
בניגוד להגייה האשכנזית, ובהתאם לזו הספרדית, לא השתמר ההבדל בין ת רפה ודגושה.
ההגייה התימנית (או הברה תימנית, נקראת הג'ה בפי בני העדה) היא אופן הביטוי של השפה העברית שהתקיים בפי יהודי תימן בתקופת הביניים של העברית.
הגייה זאת נחשבת בעיני רבים למדויקת שבהגיות.
ככל הגיות העברית בימי הביניים, אף היא לא שימשה ברובה לדיבור עברי, שכמעט לא התקיים אז, אלא בעיקר לצרכים ליטורגיים ובמהלך לימוד תורה.
סברה של חלק מחוקרי הלשון העברית, רבני תימן ורבני שאר העדות, היא שהגייה זו היא המדויקת ביותר שנשתמרה כיום.
בין המצדדים בטענה זו ניתן למנות את רבני יהדות תימן: הרב חיים סינואני הרב יחיא יצחק הלוי, הרב יוסף קאפח, הרב יוסף צוברי, הרב יחיא אלשיך, הרב חיים כסאר ועוד.
גם רבנים מעדות אחרות ראו את ההגייה התימנית כהגייה המדויקת יותר מכל עדות ישראל האחרות, כדוגמת הרב יעקב ספיר, הראי"ה קוק, הרב חיים דוד הלוי ועוד רבים.
כך היא דעת החוקרים האקדמאיים, וביטוי לכך נמצא של אליעזר בן-יהודה "המבטא בּלשון העברית":
מנגד, דעתם של רבנים מקרב יהדות ארצות האסלאם היא שדווקא ההגייה ה'ספרדית' היא הקדומה והמדויקת.
מרבני ג'רבה, הרב מאיר מאזוז טוען שיהדות ג'רבה החזיקה במסורת דקדוק עתיקה, שלדעתו היא מדויקת יותר משל התימנים, אך רואה יתרונות גם בהגייה התימנית, דוגמת הד' הרפויה.
ביקורת על הגיית האות גימ"ל
ההגייה התימנית אינה אחידה לחלוטין בין קהילות תימן השונות.
כדוגמה בולטת לכך ניתן להביא את הגיית הקו"ף והגימ"ל הדגושה, שרוב קהילות יהודי תימן (למשל בהגייה הצנענית) מבטאות כגימ"ל ישראלית וג'ים ערבית, בהתאמה, ואילו קהילות אחרות, כגון קהילת שרעב, מבטאות אותן כקו"ף עמוקה וגימ"ל ישראלית.
לטענת הרב מאיר מאזוז, דוגמה זו גם מצביעה על כך שככל הנראה הושפעה ההגייה היהודית-תימנית מההגייה הערבית-תימנית.
תימן מחולקת (גם כיום) לשני דיאלקטים עיקריים, דיאלקט צנעני ודיאלקט תעיזי.
בדיאלקט הראשון מבטאים קו"ף וגימ"ל דגושה כגימ"ל וג'ים, ואילו בדיאלקט השני הן מבוטאות כקו"ף עמוקה וגימ"ל ישראלית.
חיזוק לעמדה זו ניתן להביא מכך שקהילות שמוצאן מצפון תימן אימצו את הקו"ף והגימ"ל הדגושה של הדיאלקט הצנעני השולט שם, ואילו הקהילות שמוצאן מדרום תימן אימצו את אלו של הדיאלקט התעיזי.
חוקרים ורבנים חלקו על כך.
עוד התבטא הרב עובדיה יוסף נגד הגיית הגימ"ל הדגושה של התימנים, וסיווג אותה כאות הנחתכת בשיניים.
גם על טענה זו השיב הרב יצחק רצאבי בטענה שמורגש שהיא מן האותיות הנהגות מן החך.
גם השומרונים הוגים את הגימ"ל הדגושה כמו הג' הספרדית, מלבד כאשר דיברו בערבית כגון המקום "הר גריזים" מבוטא בפיהם ג'בל ג'רזים.
ערביי ארץ ישראל הוגים את הגימ"ל הדגושה בדומה ליהודי תימן, כגון שמותיהם של חבלי הארץ הגליל והגולן, המבוטאים בפיהם אלג'ליל ואלג'ולן, וכך בכל המקומות הנזכרים בתנ"ך שנשתמרו בפי הערבים וזאת משום שלא קיימת בערבית הגיית הג' הספרדית.
ההגייה התימנית מקיימת מערכת של תנועות רגילות, והן: /a/ /e/ /i/ /u/ /o/.
התנועות פתח, סגול וחלק מהשוואים נהגות כתנועה כמעט קדמית, כמעט פתוחה, לא מעוגלת ([]), תנועה הדומה ל-a קדמית, וסגורה מעט.
חולם נהגה ברוב הקהילות כתנועה פתוחה קדמית מעוגלת ([]), מעין a בשפתיים מעוגלות, פרט למחוז שרעב, שבו חולם נהגה כ־e.
עיצורים לועיים ועיצורים נחציים התקיימו בהגייה, להבדיל מן ההגייה הספרדית ומן ההגייה האשכנזית.
כמו כן, ההגייה התימנית שימרה את הביצוע הכפול של בג"ד כפ"ת.
עם זאת, גם זקני יהדות בבל (הספרדים) שימרו את רוב הביצועים הכפולים של בג"ד כפ"ת (להוציא בי"ת רפה) וכן שימרו את הגיית העיצורים הנחציים והלועיים.
יהודי תימן שימרו גם את המכפל של הרי"ש ושל החי"ת (רי"ש דגושה וחי"ת דגושה, בעיקר בלשון חכמים ובמקומות ספורים בתנ"ך), ואף של האל"ף (תופעה נדירה, כגון המילה וַיָּבִיאּוּ ב).
יהודי תימן הוגים את הסגול כפתח.
בתימן הייתה נהוגה שיטת הניקוד הבבלי, שבה היה הסימן לפתח ולסגול זהה.
אף על פי שבמשך הזמן התפשט והתקבל הניקוד התחתון גם אצל התימנים, התימנים קראו לסגול (הרשומה כניקוד נפרד רק בניקוד התחתון המקובל היום) כפתח.
מהרי"ץ היה מנקד בכת"י שלו פתח במקום סגול, אף על פי שכתב בניקוד תחתון.
וכך נהגו גם אחרים מבני תימן, כמו הרב יוסף עמר בעבודתו לניקוד התלמוד.
בעניין מקורה של הגיית הסגול נחלקו הדעות אם מעולם הייתה כפתח, או שהיה לה היגוי ייחודי שנעלם מהמסורת התימנית.
הרב רצאבי משער כי לסגול הייתה הגייה נפרדת אצל "קצת מדקדקין" בתימן, אמצעית בין צירי לפתח.
הרב רצאבי טוען כי הדבר משתקף ממחברות התיג'אן וחיבורי דקדוק אחרים כמו מכלול הרד"ק, שהגיות הסגול והפתח בהם מופיעות כנפרדות.
עיקרי הגיית האותיות והניקוד של הנוסח התימני מוזכרים רבות בספרות של בני העדה, המרבים לעסוק בדקדוק – מהם ספרים עתיקים כמו "מחברת התיג'אן (כתרי התורה)", שמחברה אינו ידוע, ו"חבצלת השרון" מאת הרב יחיא בשירי.
ישנם גם ספרים בני זמננו, המוקדשים כולם לענייני הדקדוק וההגייה, וכן הקדמות לחומשים מפורסמים (תיג'אן), המסבירות את אופני ההגייה הנכונים.
1 - הגייתה המשוערת הישנה [] התמזגה כבר בעבר עם סמ"ך [s], ואינה קיימת אף בנוסחי תימן.
לפי השיטה המשוערת נהגה כהגיית a במלה האנגלית And חִירַקאִי חירק מלא בתוספת אות יו"ד שאינה נשמעת (אִי) שׁוּרַק אוּ שׁוּרַק קִבּוּץאֻ חוֹלַם אוֹ ~~~ נהגה לפי מיקומו — אם הניקוד למעלה, הצליל יישמע למעלה (בניגוד לקמץ, ואין להתבלבל ביניהם).
במחוז שרעב הגו אותו כמו צרי.
חולם חסר יכתב כך — אֹ קמץ קטן אָ ~ שְׁוָא נע אְ הגייתו חטופה, ומבוצעת בדרך כלל כפתח.
לפני האותיות הגרוניות אחה"ע הוא מבוצעכתנועת הגרונית, ולפני האות יו"ד נהגה כחיריק, על-פי ההגייה הטברנית שְׁוָא נח אְ - שְׁוָא קָמֵץאֳשְׁוָא
הגימנסיה העברית "הרצליה" (בראשי תיבות: גע"ה) היא בית הספר התיכון העברי הראשון ואחד ממוסדות החינוך המפורסמים בישראל.
במקור הוקמה ביפו ב־1905, מאוחר יותר עברה לרחוב הרצל בתל אביב וכיום שוכנת ברחוב ז'בוטינסקי בצפון העיר.
ב-1958 נהרס מבנה הגימנסיה ההיסטורי עבור בניית מגדל שלום והגימנסיה עצמה עברה למקומה הנוכחי.
הגימנסיה כוללת חטיבת ביניים ובית ספר תיכון.
הגימנסיה היא חברה לתועלת הציבור, והדירקטוריון שלה ממנה את צוות הניהול: חבריו כוללים נציגי מורים, הורים ובוגרים, נציגת עירייה ונציג הסוכנות היהודית.
יו"ר הדירקטוריון הוא פרופ' יורם דנציגר, ומנהל בית הספר הוא אריאל פריאנטה.
מספר התלמידים בבית הספר, נכון לשנת 2024, קרוב לאלפיים.
עם מורי הגימנסיה נמנו אישים כמו יוסף חיים ברנר, חיים בוגרשוב, דבורה אילון סרני, צבי נשרי, ישראל דושמן ועוד.
בין בוגרי הגימנסיה נמנים אנשים מרכזיים בחברה הישראלית, ובהם משה שרת, ראש הממשלה השני של מדינת ישראל, בוגר מחזור א' של הגימנסיה; ואייל זמיר, רמטכ"ל צה"ל.
אידיאל "גימנסיה עברית" הועלה על ידי מנחם אוסישקין, חיים בוגר (בוגרשוב), מנחם שינקין וד"ר בן ציון מוסינזון.
הניסיון המעשי הראשון להקים גימנסיה עברית בארץ ישראל היה של ד"ר יהודה לייב מטמון-כהן ואשתו פניה מטמון-כהן, אשר בשנת 1905 הקימו בית ספר פרטי בשני חדרים בדירתם שביפו ברחוב הנקרא כיום "רחוב הגימנסיה העברית" ליד כיכר השעון, ולאחר מכן ברחוב אילת מספר 21 ביפו.
למוסד הלימוד שהקימו קראו הגימנסיה העברית.
כך נוסד בית הספר העל יסודי הראשון בעולם שבו שפת הלימוד הייתה עברית.
שנת הלימודים השנייה החלה בכ"ג תשרי תרס"ז (אוקטובר 1906) עם כ-40 תלמידים.
בשנת 1909 הועברה הגימנסיה לרחוב הרצל בתל אביב הקטנה ונקראה על שם בנימין זאב הרצל, וכך זכתה לשם בו היא מוכרת כיום.
למזכיר הראשון של הגימנסיה מונה ב-1908 חיים זיידמן, לימים מורשה חתימה ביפו ומנהל בנק אפ"ק בצפת.
במחזור הראשון למדו, בין השאר, משה שרת, אליהו גולומב, דב הוז, רבקה שרתוק (אחותו של משה שרת ולימים אשתו של הוז), דוד בית לחמי, רבקה רזניק, צילה פיינברג (בתם של ישראל פיינברג ופניה בלקינד, אחותו של אבשלום פיינברג ואמה של תמר אשל) ומשה מנוחין (אביו של הכנר יהודי מנוחין).
בשנת 1915 יוסף חיים ברנר היה המורה לספרות.
ב-1917, בעקבות גירוש היהודים מתל אביב ויפו במלחמת העולם הראשונה הועברה הגימנסיה העברית הרצליה זמנית למוסד החינוכי מאיר שפיה ליד זכרון יעקב.
המורים והתלמידים שהו במקום כשנה וחצי.
באוקטובר 1918 חודשו הלימודים בתל-אביב.
הבניין ההיסטורי של בית הספר, שהוקם ב-1909 בקצה רחוב הרצל פינת רחוב אחד העם בתל אביב, היה בנוי בסגנון הארץ ישראלי.
הבניין שכן על גבעה קטנה בקצה רחוב הרצל ובלט באופן סימטרי בקצה הרחוב הראשי של תל אביב, כשהוא ממוקם בניצב לסופו של רחוב הרצל ובכך, בדיעבד, חסם את הארכת הרחוב.
צורת מיקומו והשפעתו של המבנה על התפקוד האורבני של האזור הציבו את בית הספר בתודעת תושבי תל אביב כמוסד בעל חשיבות עליונה, ואת החינוך כנדבך החשוב ביותר במרקם העיר.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל יוסף ברסקי, בשיתוף עם בוריס שץ, איש בצלאל, ונקרא על שם התורם שמימן את בנייתו, הפילנתרופ היהודי-בריטי יעקב מוזר.
בניין הגימנסיה היווה אחד ממרכזי התרבות והחינוך המרכזיים בתל אביב עד הריסתו.
בהפוגה השנייה במלחמת העצמאות (יוני 1948), פונו ילדי קריית ענבים לתל אביב ומוקמו בגימנסיה הרצליה.
בימים הראשונים עדיין נערכו לימודים בגימנסיה ולכן שוכנו הילדים באולם הספורט שהיה בחצר.
האולם הענק העגול חולק לגזרות בהתאם לקבוצות-הגיל, שהופרדו באמצעות ארגזי-עץ.
עם תום שנת הלימודים של התל אביבים עברו ילדי קריית-ענבים לחדרי הכיתות, והחיים נכנסו לשיגרה בעזרת מספר מורים ומטפלות.
בתקופה זו שימש המקום גם כמקום התאוששות לחברי המשק, שאגב ביקור ילדיהם, גם נפשו מעט מתקופה ארוכה של חיים באזור לחימה.
עם תחילת שנת הלימודים החדשה ופרוץ ההפוגה השנייה - פונו הילדים.
המעבר לבניין ברחוב ז'בוטינסקי והריסת הבניין ההיסטורי
בשל ריבוי מספר התלמידים וגודלו הקטן של הבניין המקורי, הוחלט להעביר את בית הספר למעונו החדש ברחוב ז'בוטינסקי.
בית הספר החל לפעול במקומו החדש ב-1958, והריסת המבנה הישן החלה בחודש יולי שנת 1959, כדי לפנות מקום למגדל שלום וסלילת המשך רחוב הרצל ומתחתיו.
ההחלטה על הריסת מבנה בית הספר התקבלה לראשונה במרץ 1940 בהחלטת עירייה המאשרת תוכנית בניין עיר, שבמסגרתה רחוב הרצל יימשך לכיוון חוף הים.
ההחלטה על הריסת המבנה, במקום על שיפוצו ושימורו, הייתה החלטה שנויה במחלוקת וגרמה לכעס רב בקרב בוגרי בית הספר, אדריכלים ואנשי רוח.
הריסת המבנה בעל המורשת ההיסטורית והאדריכלית הרבה, גרמה לזעזוע שהביא את נושא שימור המבנים למודעות ציבורית.
המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, שהוקמה בשנות ה-80, בין היתר ברוח גלי המחאה על הריסת המבנה, אף הציבה את חזית הגימנסיה הישנה כסמלה, על מנת לזכור את הטעות המרה שנעשתה בהריסת המבנה.
אך סמלי הוא שבקומת המרתף של מגדל שלום מאיר, שהוקם על חורבות הגימנסיה, פועל ארכיון אדריכלות ישראל, יוזמה פרטית שנועדה לתעד את האדריכלות בארץ ולהציל אוספים אדריכליים פרטיים וציבוריים שרבים מהם הושלכו בעשורים האחרונים.
בין השנים 1965–1984 למדו בגימנסיה חניכי הפנימייה הצבאית לפיקוד שבתל אביב.
הגימנסיה העברית "הרצליה" היא בית ספר על יסודי שש-שנתי.
במשך שנים רבות למדו בגימנסיה רק תלמידים מאזור צפון תל אביב.
בשנת 1970 החל במוסד תהליך שכלל אינטגרציה ושילוב של תלמידים מדרום העיר.
בתחילה מספר התלמידים מהדרום שבחרו ללמוד בבית הספר היה קטן, אך עד מהרה הפכה הגימנסיה לסמל לאינטגרציה ולשילוב בין תלמידים המגיעים ממעמד סוציו-אקונומי שונה.
כ-50% מהתלמידים מגיעים מדרום העיר.
בית הספר חלוץ בתחום ההתנדבות והמחויבות האישית של התלמידים.