tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסרט צולם במשך 33 ימים.
על פי המעצבת האמנותית בסרט, ג'ודי בקר , עיצוב המכון של ואן ביורן, שמתכנן הגיבור, נועד להיות מבנה בטון מונוליטי שניצב על גבי גבעה.
הוא היה צריך להיות רדיקלי, כיאה לאדריכל שיכול לומר בבוטות לפטרונו, "לא היית מוכן למה שראית - זה מובן".
בקר אמרה שהיא הושפעה בעיצוב המודל ששימש כבנין בסרט מהאדריכלים הברוטליסטים, היהודי-הונגרי מרסל ברויאר שהחל לפעול באסכולת הבאוהוז ועבר לברוטליזם, והיפני, טדאו אנדו שתכנן, בין היתר, את כנסיית האור.
יוצרו שני דגמים; אחד בגובה שני רגל ועשוי מקרטון, אותו מציג טוט לוואן ביורן, והשני מיניאטורה, בגובה של כשלושה מטרים ובאורך מטר וחצי.
במערכה השלישית, ככל שהתקרבנו עם המצלמה למכון, אוחדו לסצנה מיקומים אמיתיים שונים, כולל מאגר המים יוזף גרובר בגבעת גלרט בבודפשט, וסילו בטון.
הסרט נרכש על ידי חברת ההפצה A24 לאחר ההקרנה בפסטיבל הסרטים של ונציה ויצא לבתי הקולנוע ב-20 בדצמבר 2024.
באתר Rotten Tomatoes קיבל הסרט 94 אחוזי טריות, המבוססים על 298 ביקורות.
באתר Metacritic הוא עומד על ציון ממוצע משוקלל של 89, המבוסס על 19 מבקרים.
הסרט זכה בשלושה פרסים בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-82: סרט הדרמה הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר והשחקן הטוב ביותר בדרמה.
בנוסף, הסרט זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של ונציה, וכן בפרסים נוספים כמו פרס Arca CinemaGiovani, פרס FIPRESCI, פרס Premio CinemaSara ופרס UNIMED למגוון תרבותי.
הברונקס הוא הרובע הצפוני ביותר מבין חמשת רובעי העיר ניו יורק.
רובע הברונקס מהווה גם את מחוז ברונקס, אחד ממחוזות מדינת ניו יורק.
המחוז גובל בצפונו בעיר יונקרס, ונהר הארלם מפריד בינו לבין מנהטן.
המחוז כולל גם מספר איים באיסט ריבר.
מקור שמו של רובע הברונקס הוא בחוות ברונקס – חוותו של מהגר שוודי בשם יונאס ברונק, אשר שכנה באזור בשנת 1641. שמו הרשמי של הרובע הוא "הברונקס" (The Bronx), ושם המחוז הוא "ברונקס".
האזור בו נמצא כיום מחוז ברונקס היה בעבר חלק ממחוז וסטצ'סטר, אחד מהמחוזות המקוריים של מושבת ניו יורק.
בשנת 1874 הועבר למחוז ניו יורק חלקו המערבי של האזור שהיום הוא מחוז ברונקס, בו נמצאו הערים קינגסברידג', וסט פארם ומוריסניה, ובשנת 1895 הועברו למחוז ניו יורק העיר וסטצ'סטר וחלקים מאיסטצ'סטר ומפלהם, לאחר שתושבי המחוז הצביעו על רצונם להפוך לחלק ממחוז ניו יורק.
בשנת 1914 הוגדרו אזורים אלה כ"מחוז ברונקס", והעיר ניו יורק סיפחה לתוכה את מחוז ברונקס כאחד מרובעי העיר.
הגנים הבוטניים של ניו יורק
במחוז נמצאים שני הפארקים הגדולים ביותר בשטח העיר ניו יורק:
בברונקס נמצא היכל התהילה לאמריקאים נודעים, שתוכנן בידי האדריכל סטנפורד וייט.
רובע הברונקס הוא הרובע היחיד בניו יורק שבו זורמים נהרות מים מתוקים - נהר ברונקס ונהר הצ'ינסון, הזורם למפרץ איסטצ'סטר.
כמו רחובות מנהטן וקווינס כך גם רחובות ברונקס נושאים שמות מספריים.
שמות הרחובות הם ההמשך של שמות רחובות מנהטן - והרחוב הדרומי ביותר נושא מספר 132. הרחובות, כמו במנהטן מחולקים למזרח ומערב, כאשר הרחוב החוצה הוא שדרות ג'רום.
הארט (Hart) הוא אי קטן, מהווה החלק המזרחי ביותר של רובע הברונקס.
אורכו כקילומטר וחצי ורוחבו כחצי קילומטר.
הוא נמצא צפון-מזרחית לאי סיטי ובקבוצת איי פלהאם.
צפיפות האוכלוסייה היא 12,242.2 נפשות לקמ"ר.
בשכונת ריברדייל נמצאת אוכלוסייה יהודית ניכרת ובית הספר ס.ע.ר המשרת את תושבי השכונה היהודים.
הבריגדה היהודית (באנגלית בשמה הרשמי: Jewish Brigade Group, ובעברית ידועה גם בשמות "חטיבה יהודית לוחמת" או בראשי התיבות, "חַיִ"ל", וכן בשם "הבריגדה העברית", ובפי רבים, בקיצור "הבריגדה") הייתה חטיבה בצבא הבריטי שהורכבה כולה מיהודים, בעיקר מקרב אנשי היישוב מארץ ישראל, כחלק מהתנדבות היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
בריטניה החליטה על הקמתה רק לקראת סוף מלחמת העולם השנייה - ביולי 1944. אחד מיוזמי הקמתה היה משה שרת, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
להקמת הבריגדה הייתה חשיבות לאומית רבה.
זו הייתה החטיבה הצבאית הבריטית הראשונה במלחמת העולם השנייה, אשר כל חייליה ומפקדיה היו יהודי ארץ ישראל בלבד, עם הווי עברי וסמלים ציוניים, אשר השתתפה במלחמה נגד גרמניה הנאצית.
הבריגדה היהודית נטלה חלק בקרבות שנערכו להבקעת קו ההגנה הגרמני האחרון בצפון איטליה, "קו ג'ינגיס חאן", במסגרת החזית האיטלקית של בעלות הברית.
בשיאה מנתה הבריגדה כ-5,000 חיילים – כ-13 אחוז מכלל המתנדבים מהיישוב היהודי בארץ ישראל לצבא הבריטי, שמספרם מוערך בכ-38,000 חיילים.
הבריגדה, על כל יחידותיה, שהתה בחזית מ-3 במרץ 1945 עד 25 באפריל 1945, מהם שלושה שבועות בקרבות ממשיים.
בתום הלחימה באיטליה, ועם כניעת מדינות הציר, המשיכו חיילי הבריגדה במשימות של ממשל צבאי באירופה.
במסגרת זו הם הושיטו סיוע רב לניצולי השואה, וארגנו את הבריחה ואת עלייתם לארץ ישראל.
רבים ממפקדי צה"ל במלחמת העצמאות רכשו את ניסיונם הקרבי והפיקודי במסגרת החטיבה.
הנהגת היישוב, באמצעות המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, דרשה ולחצה במשך כל שנות המלחמה להקים יחידה עברית לוחמת המורכבת כולה מבני היישוב, עם סמל ודגל משלה, כדוגמת הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה.
לאורך כל שנות המלחמה התחמקו הבריטים ממילוי משאלה זו.
המתנדבים מבני היישוב נשלחו לשרת ברגימנט האנגלי של הבאפס, בחיל החפרים, ברגימנט הארץ ישראלי (שכלל גם מתנדבים ערבים), אך לא ביחידה משלהם, בשפתם ותחת דגלם.
רק בהתהפך גלגל המלחמה ולקראת סופה הסכימו הבריטים בשנת 1944 להקים את "הבריגדה היהודית".
החטיבה היהודית הלוחמת הורכבה משלושה גדודים של חיל רגלים שהוקמו על בסיס שלושת גדודי הרגימנט הארץ ישראלי, חיל תותחנים ויחידות עזר נוספות.
ההחלטה על הקמת הבריגדה היהודית התקבלה בצבא הבריטי ביולי 1944, ומשרד המלחמה הבריטי הודיע על כך בפומבי ב-20 בספטמבר 1944. למפקד הבריגדה מונה בריגדיר לוי בנימין, יהודי יליד קנדה.
בדיעבד, סייעה הבריגדה לשארית הפליטה מהשואה, ועסקה בהכנתם לקראת עלייה לארץ ישראל.
החטיבה כללה שלושה גדודים של חיל רגלים שחלקם הורכבו מיחידות עבריות שפעלו בשירות הצבא הבריטי כבר מתחילת המלחמה בתוך מסגרות קיימות של הצבא הבריטי.
החיילים היו רובם מארץ ישראל.
מספרם היה בתחילה 2,500, אך הגיע בסופו של דבר ל-5,000 חיילים.
הם רוכזו תחילה במחנה "בורג אל ערב" שליד אלכסנדריה במצרים, שם הם התארגנו במסגרת החדשה.
ממצרים הם הפליגו בחודש נובמבר לאיטליה.
החטיבה הייתה חלק מהדיוויזיה ההודית השמינית, שהייתה שייכת לקורפוס החמישי, שהיה חלק מהמחנה השמיני.
המחנה השמיני היה חלק מקבוצות המחנות החמש עשרה, אשר פקד עליהם הגנרל מארק קלארק בזירה האיטלקית במלחמת העולם השנייה.
אחד מקציני היחידה היה אדמונד ליאופולד דה רוטשילד שהגיע לדרגת קפטן.
מפקד הבריגדה היה בריגדיר (תת-אלוף) לוי בנימין, יהודי יליד קנדה.
ידיעותיו ביהדות לא היו רבות, אבל הוא התגאה ביהדותו וראה כבוד רב במינויו למפקד הבריגדה.
במרוצת שירותו הצבאי בעולם נהג לשהות ביום הכיפורים במקום בו יוכל לקחת חלק בתפילות.
סוכם עמו על הדברים הבאים:
בשר חזיר לא יוגש לחיילי הבריגדה.
יום המנוחה הרשמי יהיה שבת.
לרב הצבאי תינתן רשות לארגן מטבח כשר.
הרב משה דב קספר, הרב הראשי לבריגדה מסכם: "כל ההחלטות הללו בוצעו הלכה למעשה".
מתוקף אחריותו ותפקידו כקצין בכיר בצבא הבריטי, נאסר עליו להיות מעורב ואף לדעת על המתרחש בתחום העברת הפליטים היהודים מגרמניה ומאוסטריה לאיטליה.
עם זאת, לא רק שהיה מודע למבצע, אלא גם אהד אותו ונתן יד חופשית לפעולה זו.
ההגנה ומוסדות היישוב היהודי מינו באוקטובר 1944 מפקד בריגדה מטעמם.
היה זה שלמה רבינוביץ (לימים אלוף שלמה שמיר) בוגר קורס הקצינים הראשון שארגנו הבריטים למתנדבי היישוב.
הפיקוד הפנימי שבראשו עמד רבינוביץ אמור היה לטפל בעניינים המיוחדים למתנדבי היישוב ששירתו בבריגדה היהודית.
ההכרזה הרשמית על הקמת הבריגדה היהודית השתהתה, כמו ההחלטה על הקמתה.
התעמולה הנאצית ניסתה לטעון כי היהודים אשמים בפרוץ המלחמה.
ממשלת בריטניה סברה כי הקמת הבריגדה וההודעה על כך עלולה לגרום לה נזק תעמולתי.
בסופו של דבר השתכנעו הבריטים בנחיצות הקמת הבריגדה כיחידה יהודית עצמאית.
ראש ממשלת בריטניה בזמן המלחמה, וינסטון צ'רצ'יל, הכריז בפרלמנט ב-28 בספטמבר 1944:
חמישה ימים לאחר ההכרזה, אישר את ההחלטה גם נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט.
המוסדות הלאומיים של התנועה הציונית ראו בהקמת הבריגדה, בראש וראשונה, בסיס לאימון אזרחים לקראת הצבא העברי, שיוקם בעתיד.
כמו כן, ראו בכך אמצעי להצלת יהודי הגולה על מנת להביאם לארץ ישראל.
כאשר נוצרו התנאים הבסיסיים ללחימה תחת דגל לאומי ניתן העידוד לגיוס.
וכך היה לבריגדה דגל שכלל מגן דוד על רקע צהוב, תג היחידה שכלל את שמה גם בעברית והותר באופן גורף השימוש בשפה העברית.
בכך לא הסתיים תפקידם של המוסדות הלאומיים.
הסוכנות מינתה מוסד שכונה "ועד בריגדה" שדאג ליצירת קשר עם המתנדבים בהכשרת החיילים לתקופה שלאחר שחרורם, בפעולות חינוך ותרבות ובעידוד העלייה של שארית הפליטה מאירופה.
הקשר בין החיילים היהודים ששירתו בצבא הבריטי לבין יהודי ארץ ישראל והמוסדות הלאומיים התקיים באמצעות רשת הרבנים הצבאיים בצבא הבריטי.
כמחצית מהרבנים הצבאיים באו מארץ ישראל וכולם נדרשו לקבל את אישור הרבנות הראשית לארץ ישראל והסמכה לפעולותיהם מהרב הראשי לארץ ישראל יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
הרבנים דאגו לצורכי הדת של החיילים, אם כי רק חלק קטן מהחיילים היה שומר מצוות.
עם זאת, רוב החיילים נטלו חלק בתפילות בציבור בימים הנוראים, שמעו את דברי הרבנים בכנסים יחידתיים ונעזרו ברבנים למשימות סוציאליות במסגרת תפקידם של קציני הדת בצבא הבריטי.
חלק חשוב במיוחד היה להם, עם תום המלחמה, בעריכת נישואים למאות חיילים באירופה לבנות משארית הפליטה.
ב-5 בנובמבר 1944 הגיעה הבריגדה היהודית לנמל טאראנטו בדרום איטליה על מנת להשתתף בכיבוש איטליה יחד עם כוחות בעלות הברית.
מדרום איטליה עלו גדודי הבריגדה צפונה למחנה אימונים בעיירה האיטלקית פיוג'י, מקום הבראה ומרגוע, 70 ק"מ דרומית לרומא.
החיילים נכנסו למשטר חמור של אימונים לקראת יציאה לחזית.
לאחר שלושה וחצי חודשים היו מוכנים לקרבות והצטרפו למחנה השמיני הבריטי להמשך כיבוש צפון איטליה.
לבריגדה היו 30 חללים וכ-150 פצועים.
במרץ 1945 הבריגדה נעה לצפון איטליה, כחלק ממתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה, שנועדה לכבוש את צפון איטליה ולגרום לצבא הגרמני להסכים לכניעה ללא תנאי.
הצבא הגרמני פלש לאיטליה בספטמבר 1943, אחרי שממשלת איטליה חתמה על הסכם שביתת נשק (למעשה כניעה ללא תנאי) עם בעלות הברית.
לראשונה הגדודים מארץ ישראל נלחמו תחת דגל יהודי.
בטרם נכנסה החטיבה לקרבות היא הייתה בעמדות ההגנה וריתקה כוחות גרמניים.
וכך אפשרה לחטיבות הבריטיות והניוזילנדיות להיערך לקרבות בגזרת בולוניה.
החזית עצמה הייתה במזרח עמק הפו, ליד העיר רוונה.
בתחילה חיילי הבריגדה נלחמו בגזרת אלפונסינה , המישורית הפתוחה, בה מרבית הלחימה התנהלה באזור ביצות שפלת קמצ'יו.
לאחר מכן הבריגדה עברה לאזור הררי.
מהצד הגרמני הייתה חטיבת צנחנים, המורכבת ממתנדבים צעירים בעלי ציוד משופר ונשק אוטומטי.
בינה לבין המערך הגרמני עבר נהר הסניו, שהתפתל בעמק צר.
באמצע אפריל 1945, כשלושה שבועות לפני כניעת הגרמנים באירופה הוצאה הבריגאדה מהלחימה והועברה למנוחה באזור בריזיגלה - פאנזה ובזה תמה השתתפותה של הבריגדה בלחימה.
ב-18 במאי 1945, כעשרה ימים אחרי כניעת הגרמנים באירופה, החלו שלושת גדודי הבריגדה לנוע מאזור בריזיגאלה-פאנזה אל העיירה האיטלקית טרוויזיו, במשולש הגבולות בין איטליה, יוגוסלביה ואוסטריה.
תפקידם החדש היה לפעול כחיל-מצב באזור.
ואכן לאחר הגעתם לאזור טרוויזיו ב-22 במאי, הפעילו הגדודים, בין השאר, שמירות על מעברי הגבולות.
אזור טארווזיו לא נפגע במלחמה מאחר שהוכרז אזור בתי חולים צבאיים והיה מוגן על ידי אמנת ז'נבה.
בימים הראשונים בטרוויזיו גילו חיילי הבריגדה מספר חיילים גרמנים שניסו לחמוק אל אוסטריה, ועצרו אותם.
באזור זה פעלו פרטיזנים יוגוסלבים במטרה לספח ליוגוסלביה שטחים שהיו שייכים לסלובניה וסופחו לאיטליה בסוף מלחמת העולם השנייה.
דבר זה הביא לוויכוחים קולניים וחילוקי דעות בין הפרטיזנים לבין המשטרה האיטלקית וקצינים בריטים.
על מנת למנוע פיצוץ בין הכוחות השונים הציע מתתיהו דגן (קורנפלד) שהיה מפקד פלוגה בגדוד הראשון של הבריגדה פשרה שהתקבלה על ידי כל הצדדים.
על יוזמת פשרה זו הוענק למתתיהו "צל"ש המלך".
עם תום המלחמה, התארגנה בקרב חיילי הבריגדה בטרוויזיו קבוצה שנודעה בשם "הנוקמים" או "חוליית המוציאים לפועל".
היחידה הוקמה בידיעת מיעוטם של קציני הבריגדה היהודים, ותוך מידור שאר חיילי הבריגדה, ומפקדי ההגנה בה.
היחידה פעלה בעיקר בצפון איטליה, אוסטריה ודרום גרמניה.
בנוסף, פעלו חיילי הבריגדה, לאחר המלחמה, בשיתוף עם תנועת הבריחה.
העיר טרוויזיו שימשה כתחנת מעבר בלתי חוקית של יהודים משארית הפליטה, עקורים, ממזרח ומרכז אירופה למערבה ולדרומה, לכיוון הנמלים באגן הים התיכון.
מנמלים אלה עלו לאחר מכן העקורים לארץ ישראל.
העובדה שחיילי הבריגדה שלטו על מעבר הגבול הגיעה לידיעת רבים מהניצולים, שהגיעו בשיירות למקום בדרכם לארץ ישראל.
בפונטבה , עיירה ליד טרוויזיו, היה מחנה צבאי נטוש.
הבריגדה אימצה אותו והפכה אותו למקום קליטת פליטים יהודים, שהועלו לבסוף לישראל.
בטרוויזיו הייתה תחנת רכבת, שדרכה הגיעו לעיר פליטים יהודיים רבים.
תקופת שהות הבריגדה היהודית בטרוויזיו סימלה את המפגש הראשון בין אנשי הבריגדה לבין ניצולי השואה.
מסוף יוני ועד סוף יולי 1945 ביצעו אנשי הבריגדה בטרוויזיו מבצעי הברחה של יהודים דרך הגבול האוסטרי אל תוך איטליה.
כמו למשל, בפרשת הברחתם של 350 יהודים מבודפשט, בהם כמה עשרות קרובי חיילים, שאותרו על פי רשימות מוכנות מראש.
נהגי פלוגת ההובלה של הבריגדה הועסקו באותם ימים בהסעת חיילים בריטים לצרפת במסגרת תוכנית החופשות של המחנה השמיני.
בדרכם חזרה לאיטליה נהגו לסטות מהמסלול ולעבור במחנות בגרמניה ובאוסטריה.
הם העמיסו את המשאיות הריקות ביהודים, בהם קבוצות של יתומים יהודים ולהעבירם לאיטליה.
הצבא הבריטי אשר שלט צבאית באזור, גילה כי תחנת הגבול הפכה לתחנת מעבר לעלייה לארץ ישראל ממרכז אירופה ומזרחה ומיוגוסלביה, פעילות אשר נחשבה לבלתי חוקית בעיני השלטון הבריטי.
בנוסף לכך, הצבא הבריטי אסר על חיילי הבריגדה את הכניסה לגרמניה, בשל חשש מפעולות נקם.
לכן החליט הצבא הבריטי ביולי 1945 להעביר את הבריגדה לבלגיה והולנד.
ב-17 ביולי 1945 התקיים מפגש בין פעילי תנועת הבריחה, בהם שורדי הפרטיזנים ולוחמי הגטאות לבין חיילי הבריגדה בטרוויזיו.
במפגש זה נשא הפרטיזן אבא קובנר נאום בשם "שליחותם של אחרונים", ובו סיפר קובנר לחיילי הבריגדה על התנגדות הפרטיזנים, הדגיש הקשר בין השואה לבין התקומה, ואת חשיבות העלאת העקורים לארץ ישראל במהרה:
"תרבות" הייתה נשמת חייה של כל יחידה בבריגדה.
חיילי הבריגדה ביקשו לתת ביטוי למחשבותיהם, שאיפותיהם ולתגובותיהם לגבי העולם בו הם פעלו: בכתב - באמצעות עיתונים, בעל פה ובמשחק - באמצעות להקות ובמעשים - בסיוע לשארית הפליטה באירופה.
שרובה שהתה במחנות העקורים, בחוסר מעש, ללא עתיד נראה לעין, תוך ציפייה לעלייה לארץ ישראל.
פעולות התרבות בבריגדה אורגנו בצורה מסודרת בחסות "ועד הבריגדה" וה"רבנים הצבאיים".
במסגרת הבריגדה פעלה גם ה-ENSA (ראשי תיבות: Entertainments National Service Association) התאחדות שירות לאומי לבידור, הוא ארגון שהוקם על ידי הממשלה הבריטית בשנת 1939, במטרה לספק לכוחות הצבא הבריטיים (שהורכבו מחיילים ממדינות שונות) בידור במשך מלחמת העולם השנייה.
וכך ה-ENSA פעלה גם לטובת החיילים היהודיים.
ל-ENSA של הבריגדה היהודית קראו מעין זה.
בתום המלחמה, הבריגדה הגיעה לבלגיה.
שם הוקמה להקה, אשר ערכה סיבוב הופעות ביחידות.
בין השאר, הלהקה הגיעה למחנה ברגן-בלזן ו"רכשה את לבבות אחינו".
אירוע מוזיקלי מיוחד היה ביקורו של הכנר ברוניסלב הוברמן בבריסל ובאנטוורפן בנובמבר 1945. כמעט מחצית המושבים היו תפוסים בידי חיילי הבריגדה.
החיילים רחשו אהדה מיוחדת להוברמן, משום שהוא פעל רבות להקמת "התזמורת הסימפונית הארץ ישראלית" (Palestine Symphony Orchestra) והבטחת הצלחתה, לימים התזמורת הפילהרמונית הישראלית אשר משכנה, היכל התרבות, נקרא על שם ברוניסלב הוברמן.
בין השאר על ידי ביצוע 140 קונצרטים המיועדים לחיילי בעלות הברית בחזיתות השונות בשנות מלחמת העולם השנייה, לרבות הופעה בפני חיילי החטיבה היהודית הלוחמת באל עלמיין בנובמבר 1944.
בתחילה הופיעו ביטאונים בכל יחידה.
בסופו של דבר ניתנה רשות להוציא ביטאון משותף לבריגדה כולה.
הכספים גויסו מהחיילים, ומערכת אותיות דפוס עבריות נרכשו מבית חרושת בטורינו.
כך החלה ההפקה של הירחון "המאבק" שיצא לאור בטרוויזיו.
היה זה אחרי סיום הקרבות בצפון איטליה אז היה זמן לחיילים לעסוק בכתיבת העיתון.
הורכבה מערכת והירחון יצא בהיקף של 60–70 עמודים.
אך רק 5 גיליונות הופיעו מירחון זה.
חלק ממנו היה כתוב בשפה האנגלית לנוחיות החיילים היהודים יוצאי בריטניה.
כאשר הבריגדה הגיעה לאיטליה היה קיים עיתון יומי עברי, אשר הופיע באורח לא רשמי, בשם "לחייל" ברומא.
לאחר יום הניצחון - 8 במאי 1945 - התעורר הצורך להוציא עיתון אחד עבור כל החיילים היהודיים.
בראש השנה חודשה הופעתו של העיתון "החייל".
לאחר מכן, העיתון הופיע שישה ימים בשבוע, ללא הפסקה, עד לפירוק הבריגדה.
הגיליון האחרון הופיע ביום 21 ביוני 1946.
ההילה של הבריגדה הולידה גם את שיר החי"ל שנכתב על ידי המשורר יעקב אורלנד והולחן על ידי מרדכי זעירא (שכתבו שירים נוספים על יחידות לוחמות, כגון שיר הלגיונות, שיר הגדודנים, המנון הנח"ל ועוד).
את השיר ביצע הזמר אילקה רווה.
להלן הבית האחרון והפזמון של השיר:
יושר-נא, יושר-נא לו שיר החי"ל,
בתום המלחמה רוכזה הבריגדה בטרוויזיו, ליד משולש הגבולות בין איטליה, אוסטריה ויוגוסלביה.
ביולי 1945 הועברה הבריגדה לבלגיה והולנד.
לאורך כל הדרך אספו חיילי הבריגדה פליטים יהודיים רבים, ריכזו אותם בהכשרות, חלקם במשקים חקלאיים, וסייעו לשארית הפליטה באירופה לעלות ארצה.
עד העלייה ערכו פעולות חינוך ותרבות בקרב "העקורים" (כך נקראו הפליטים) וילדיהם.
בסוף המלחמה יצרו חיילי הבריגדה קשר עם השרידים במחנות הריכוז וההשמדה (כדוגמת שחרור מחנה ברגן-בלזן).
פעילות מסוג נוסף הייתה לחיילי הבריגדה.
חלקם עלו לארץ ישראל בשנות ה-30 וה-40 והם החליטו לבקר את משפחותיהם שנותרו בגולה.
הביקורים החלו רק בתום המלחמה, כאשר חיילי הבריגדה הופיעו במקומות הולדתם עם מדי הצבא הבריטי הכובש.
כותב יחזקאל שמשא, מחיילי הגדוד העברי השלישי (מתוך מכתב ארצה):
כאשר סבר כי גילה פרטים על אחותו הבכורה, נסע לעיר הקרובה ואחר כך המשיך למחנה עקורים בגרמניה, שנמסר לו ששם אולי ראו אותה.
היות שהמסע כולו היה ללא רשות, הוא כותב מכתב זה מהכלא הצבאי.
כך הוא מסכם מה שהוא ראה בפולין: ילדים חיוורים גזוזי שער, גמדיים בבית הספר של "פועלי ציון שמאל", חיים נטולי חזון של חברת נוער שחזרו מהמחנות, עיניים עצובות וגעגועים בחברה יהודית אינטליגנטית.
מסכם יחזקאל, אנו אנשי הבריגדה חוזרים ארצה, מי ימלא את מקומנו ויסייע לשארית הפליטה להתאושש ולעלות ארצה.
חיילי הבריגדה נטלו על עצמם תפקיד לשקם את הקהילות, לגבשם ולהגביר את זיקתם לארץ ישראל ולסייע בהבאתם לבית חדש במולדת.
הם גיבשו מסקנה זו אחרי שעשו את דרכם באירופה הכבושה: באוסטריה, גרמניה, צרפת, הולנד ובלגיה.
בדרך הם נפגשו עם רבבות פליטים שציפו להגיע למקומות בהם יוכלו לזכות בקורת גג ויושב להם כבודם העצמי.
החיילים היהודים התארגנו לפעילות בקרב שארית הפליטה והמוסדות הלאומיים הקימו לשם כך מוסד חדש המרכז לאירופה.
בתחילה הוקם בבלגיה גוף בשם "המרכז לגולה" על ידי חיילים מהבריגדה.
המרכז החל לטפל בפליטים היהודים באמצעות קרנות יהודיות מארץ ישראל ומארצות אמריקה.
הוא דאג לאכסניה, למזון, להדרכה, לעידוד ולאמצעים להעלותם ארצה.
פעולות אלה, בחלקם הגדול, היו מנוגדות לחוקי המנדט הבריטי ולחובות של החייל בצבא הבריטי.
החיילים נעדרו מתפקידם, רוקנו ממחסני הצבא ציוד כמו בגדים, מיטות ושמיכות וזייפו מסמכים שאפשרו תחבורה למעבר לפליטים ברחבי אירופה.
לדעת דוד בן דוד, מפקד הבריגדה, לוי בנימין, ידע על הפעולות והתעלם מהן.
המרכז לאירופה היה מבוסס על שליחים ומדריכים, כמקובל אז, של תנועות ההתיישבות הציוניות.
וכך, כאשר הפליטים הגיעו ארצה היה מי שקלט אותם בקיבוצים.
הבריגדה פורקה רשמית בקיץ שנת 1946. הניסיון הרב והמיומנויות שרכשו החיילים היהודיים שלחמו בבריגדה תרם רבות להקמת צה"ל בתקופת מלחמת העצמאות.
ההיסטוריון מרדכי נאור אשר סקר את ה"מחברת השחורה" של דוד בן-גוריון כותב: "באביב 1947 חקר בן-גוריון את ראשי ההגנה על מצב הארגון - ולא אהב את מה ששמע.
לרשות המדינה ש"בדרך" עמדה אז בסך הכול מיליציה, בטח לא צבא..
ל"חיילים" (יוצאי הבריגדה היהודית), בעלי הניסיון הקרבי באחד הצבאות המרכזיים במלחמת העולם השנייה, הייתה עדיפות בעיניו על מפקדי ה"הגנה"...
וכך מסכם נאור: "בחודשים הבאים המשיך בן-גוריון, במרץ האופייני לו, לקדם את יוצאי הצבא הבריטי.
אחרי שמפקדי הפלמ"ח פרשו מצה"ל ולמטכ"ל נכנסו יוצאי הצבא הבריטי, מכל היחידות ולא רק מהבריגדה היהודית, הרי כל ארגון הצבא, שיטות ההדרכה והאימונים וכן ההפעלה המקצועית היו לפי המורשת הבריטית.
פעילותה של הבריגדה היהודית באיטליה מונצחת במוזיאון שבעיר "אלפונסינה" מצפון לעיר רוונה.
כמו כן הוכנה תערוכה בנושא הבריגדה שהוצגה בשנת 2003 ברומא ובשנת 2005 בבולוניה.
בבית הקברות הצבאי ברוונה שבו מצוי ריכוז גדול של חללי הבריגדה, מתקיים טקס זיכרון שנתי, שבוע אחרי יום העצמאות, מטעם היחידה להנצחת החייל במשרד הביטחון.
יער החי"ל - הנצחת חללי הבריגדה היהודית החלה עוד כשחיילי הבריגדה היו בחו"ל הם החלו לשלוח כספים לקק"ל בתקווה שיוקם יער שינציח את זכרי החללים הקבורים בנכר.
ואכן, בשנת 1946 הוקם היער ליד קיבוץ מעלה חמישה.
בתחילה נקרא היער "יער החייל העברי" ולאחר חודשיים הוחלף השם ל-"יער החייל".
היער הכיל תת-יערות (חורשות) על שם מתנדבי היישוב לגדודים הרגליים הראשון, השני והשלישי.
כמו כן הוקמו ביער גנים להנצחה אישית של החללים ובהם ניטעו עצים על ידי קרוביהם ומוקירי זכרם.
היער שימש כאתר כינוס והנצחה, אולם בשנת 1988 הוצת היער כתוצאה מפעילות עוינת ועד היום טרם שוקם.
בישראל, הוקמה אנדרטה להנצחת הבריגדה היהודית ביער משמר איילון לא הרחק מצומת לטרון.
אנדרטה נוספת הוקמה בזכרון יעקב.
בשנת 1973 הוקמה בהר הרצל אנדרטת מתנדבי היישוב במלחמת העולם השנייה אתר הנצחה למתנדבי היישוב שהתנדבו לשרת בצבא הבריטי.
חלקם לחמו במסדרת הבריגדה היהודית החי"ל נפלו בחו"ל ולא נקברו בארץ אנדרטת מתנדבי היישוב במלחמת העולם השנייה
בשנת 2009 הוקם אגף מיוחד להנצחת הבריגדה היהודית, במוזיאון בית הגדודים באביחיל.
הבריגדה מונצחת במוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה, בלטרון.
על שם הבריגדה היהודית נקראו רחובות בערים ירושלים, תל אביב-יפו, חיפה, הרצליה, רעננה, רמת השרון, רמת גן, נתניה וערים נוספות.
הסופר חנוך ברטוב כתב על חוויותיו בבריגדה היהודית בספרו פצעי בגרות.
הברון מינכהאוזן הוא דמות ספרותית שיצר הסופר הגרמני רודולף אריך רספה המבוססת באופן רופף על הברון קרל פרידריך הירונימוס פון מינכהאוזן .
מינכהאוזן האמיתי, עליו מבוססים סיפוריו של רספה, נולד בעיר בודנוורדר ושם גם סיים את חייו.
בנעוריו נשלח לשמש כנושא כלים של הדוכס מבראונשווייג-לינבורג (Braunschweig-Lüneburg).
בשנת 1738 התגייס לצבא האימפריה הרוסית ושירת ביחידת פרשים כבדים (קירסירים).
הוא השתתף בשתי מערכות כנגד הטורקים.
בשנת 1750 פרש מן השירות בדרגת האופטמן (סרן של חיל הפרשים).
הוא המשיך את חייו באחוזתו, נודע כאיש חברה שאירח אריסטוקרטים במסיבות, וזכה במוניטין של מספר סיפורים מדהימים ויוצאים מגדר הרגיל אודות הרפתקאותיו כביכול, בין השאר בהתבססות על עברו הצבאי.
סיפורים אלה הובנו כהלצות ולא כשקרים.
רספה, שפגש כנראה את מינכהאוזן באוניברסיטת גטינגן וייתכן שאף התארח במסיבותיו, החל לפרסם בעילום שם סיפורים הומוריסטיים המבוססים על דמותו של מינכהאוזן (אם כי חלק מהם נלקחו ממקורות אחרים).
סיפורים אלה הופיעו תחילה בכתב עת ברלינאי בשם Vade Mecum für lustige Leute (בתרגום מקורב: ספרון לאנשים מצחיקים) ללא ציון שמו המפורש של מינכהאוזן, ולאחר מכן בספר באנגלית שיצא לאור בשנת 1785, תחת הכותרת: "סיפורו של הברון מינכהאוזן על מסעותיו המופלאים ומלחמותיו ברוסיה" או בקיצור "הרפתקאותיו המופלאות של הברון מינכהאוזן".
הספר זכה לפופולריות רבה ותורגם חזרה לגרמנית בידי המשורר גוטפריד אבגוסט בירגר, שגרסתו היא המוכרת בגרמניה עד היום, ואף תורגמה לעברית על ידי ישראל זמורה ויהודית סבזרו.
מינכהאוזן לא היה שבע רצון מהפרסום שזכה לו, שממנו התקבעה דמותו כגוזמאי ובדאי, ואיים בהליכים משפטיים נגד ההוצאה לאור.
כנראה מסיבה זו, רספה לא נחשף כמחבר הספר עד מותו.
מאמציו של מינכהאוזן לא צלחו, והוא נזכר עד היום בעיקר בהקשר של דמותו הספרותית.
ב-1943, בעת מלחמת העולם השנייה, הורה שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס על הפקת הסרט "מינכאוזן" לציון עשרים וחמש שנה לאולפני UFA.
גבלס שאף להתחרות עם ההפקות האמריקאיות הצבעוניות והורה על השימוש בצבעים.
הסרט בוים על ידי יוזף פון באקי.
את התסריט כתב אריך קסטנר, שבאותה תקופה אסרו את ספריו בגרמניה הנאצית.
שמו של קסטנר הופיע כ"ברטולד בירגר".
את דמותו של מינכאוזן גילם הנס אלברס, שהיה אחד השחקנים הידועים ביותר בגרמניה באותה תקופה.
הסרט מתחמק מדיון בנושאים האקטואליים לתקופת הפקתו, אולם משפט אחד, בעת הביקור בירח מרמז לכך: כאשר מינכאוזן על הירח אומר כי לא השעון שלי מקולקל אלא הזמן מקולקל.
בשנת 1988 יצא לאקרנים סרטו של הבמאי טרי גיליאם "הרפתקאות הברון מינכהאוזן".
בו העולם הפסיק כבר להאמין בקסם ובדמיון.
תושבי עיר נצורה מחכים לשווא שהצבא חסר האונים - שבראשו בירוקרט ציני ומושחת - יושיעו אותם מן המצור הטורקי.
אבל רק הברון הזקן, שמתפרץ אל הצגת תיאטרון הלועגת לו ולמעלליו, יכול להציל את המצב.
אמנם הוא איבד לחלוטין את האמונה בעצמו, אבל ילדה קטנה מכריחה אותו להתערב, ויחד הם יוצאים למסע פנטסטי למצוא את עוזריו של הברון, ובעזרתם הם מצילים את העיר מחורבן.
בסרט הזה גיליאם מטשטש באופן מוחלט את הקווים בין מציאות לדמיון, למשל, כשהתפאורה והדמויות בהצגת התיאטרון הופכות פתאום לחצרו של הסולטאן הטורקי.
הברחה היא הובלה סמויה של סחורות, אנשים וחיות שאסורה על פי חוק או על פי כללים אחרים, אדם שעוסק בהברחה נקרא מבריח.
דוגמאות להברחה הן: הברחת סמים, הגירה בלתי-חוקית באמצעות גנבת הגבול, הברחת סחורות תוך כדי התחמקות מהמכס, הברחת נשק, אספקת סחורה אסורה לאסיר בבית כלא, העברה של מסמכים מסווגים.
מרבית ההברחות מתרחשות על ידי סוחרים המעוניינים להרוויח כסף רב, על ידי ההברחות המספקות ביקוש קיים לסחורה או אנשים המוברחים, כשבאופן חוקי אי אפשר או קשה יותר לספק את אותם צרכים.
על ידי ההברחות הסוחרים מרוויחים כסף רב מחמת המחיר הגבוה עקב הביקוש הרב והסיכון הגבוה שבהברחות.
כמו כן אפשר להרוויח על ידי הברחת סחורות מיובאות מבלי לשלם עליהם מס.
למשל: קניית סחורה במקום מסוים שם המחיר נמוך עקב מס נמוך, והברחתו למקום שבו המס - ולכן גם המחיר - גבוה יותר.
לעיתים הברחות מאורגנות על ידי ממשלות רשמיות, בשל העדר יכולת לספק דרישה לסחורה מסוימת באופן גלוי.
לדוגמה, במהלך מלחמת העצמאות אורגנה הברחת ציוד צבאי לצה"ל ממדינות זרות, ובמהלך תקופת הצנע אורגנה הברחת עדרי צאן ובקר מהמדינות שסביב ישראל, בשל מחסור ארצי בבשר.
הברחת אנשים נעשית משתי סיבות עיקריות:
הגירה בלתי חוקית - אנשים מבריחים את עצמם משלמים למישהו שיבריחם ממדינת מוצא למדינת יעד, במטרה להישאר במדינת היעד לשם שיפור מצבם הכלכלי או החברתי.
כמו כן אנשים בורחים מאזור בו מצבם מסוכן, דוגמת הברחת היהודים בשואה בזמן מלחמת העולם השנייה.
הברחות אלה מתבצעות על ידי חציית הגבול הבינלאומי בנקודות פרוצות.
סחר בבני אדם - סחר בבני אדם למטרות שונות כגון: ניצול מיני (זנות), עבדות, העסקה בכפייה וכדומה.
סחר בבני אדם מתבצע באמצעות כפייה, חטיפה, הונאה או רמייה.
הוא מתבצע לצורך ניצול בני האדם המוברחים.
קרבנות הסחר מוברחים למדינת היעד ושם הם מוחזקים בתנאים תת-אנושיים.
הקורבנות כמעט ולא נגישים למידע או לסיוע, דבר המקל על המבריחים.
לפי מחלקת המדינה של ארצות הברית בדו"חות משנת 2004 ו-2006 היקף הברחות בני אדם בעולם עומד על למעלה מחצי מיליון מדי שנה, כש-80% מהוות נשים והמטרה העיקרית של הסחר הוא ניצול מיני.
בשנת 2000 נחתמה אמנה באו"ם המחייבת את המדינות החותמות עליה להילחם במאמץ משולב בתופעה.
ישנן דרכים רבות לביצוע הברחות והן משתנות לפי פרמטרים שונים.
להלן רשימה חלקית של שיטות להברחה:
הברחת גבול בינלאומי בנקודות פרוצות שונות.
חפירת מנהרת הברחה תת-קרקעית (למשל: מנהרות ההברחה של רצועת עזה).
החבאת סחורה או אנשים בתוך כלי תחבורה כלשהו כגון: ספינות, מטוסים, כלי רכב וכדומה.
שיחוד שומרי הגבול, שיעלימו עין מהברחות גלויות.
זיוף מסמכים או תעודות זיהוי לצורכי השגת אימות בבדיקות שונות במעברי הגבול; כגון: זיוף תעודת זהות, דרכון או תעודת כשרות.
הברחת בעלי חיים היא גנבה וציד על בעלי חיים שמוגנים על פי החוק או שנכחדו מהטבע.
הבריגדה הארצישראלית של גיס התעופה המלכותי (Royal Flying Corps) לימים חיל האוויר המלכותי הוקמה ב-5 בספטמבר 1917, במענה לבקשתו של הגנרל אדמונד אלנבי לכוח אווירי שישתתף במתקפתו המתוכננת על כוחות האימפריה העות'מאנית בארץ ישראל.
קודם למינויו של אלנבי למפקד חיל המשלוח המצרי, נהנו כוחות האוויר של האימפריה העות'מאנית ושותפיה הגרמנים מעליונות אווירית במזרח התיכון בזכות עדיפות מספרית ואיכותית של המטוסים הגרמניים, מתוצרת רומפלר ופוקר, על פני המטוסים הבריטיים.
אלנבי היה נלהב להפעלתו של כוח אווירי, ופנה למשרד המלחמה הבריטי בבקשה להגדל מספרם ואיכותם של המטוסים שבפיקודו.
בעקבות זאת הוקמה ב-5 בספטמבר 1917 הבריגדה הארצישראלית של גייסות התעופה המלכותיים, שכללה את יחידות האווירייה הבריטיות במזרח התיכון שממזרח לתעלת סואץ, כחלק מגייסות התעופה המלכותיים במזרח התיכון, בפיקודו של בריגדיר גנרל ג'פרי סלמונד.
בדצמבר 1917 הופרדה הבריגדה הארצישראלית מגייסות התעופה המלכותיים במזרח התיכון, ולמפקדה מונה בריגדיר גנרל אמיאס בורטון (Amyas Borton).
מבחינה מבצעית היה בורטון כפוף לאלנבי, אך סלמונד, בתפקידו החדש, המשיך לפקח על הבריגדה הארצישראלית.
הבריגדה הארצישראלית כללה שתי כנפות:
כנף 5: עסקה בשיתוף פעולה אווירי ובסיוע ישיר לכוחותיו הקרקעיים של גנרל אלנבי, וחנתה בשרונה ב 1918.
כנף 40: עסקה בלחימה אווירית ובתקיפת מתקני תשתית של הטורקים והגרמנים.
באוגוסט 1918 חוזקה הבריגדה הארצישראלית במפציץ דו-כנפי מדגם הנדלי פייג' O שהוטס מאנגליה.
הבריגדה הארצישראלית השתתפה במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, ובפרט בקרב מגידו ובקרב בנחל תרצה.
תאריך מינוי דרגה שם 5 באוקטובר 1917 בריגדיר גנרל ג'פרי סלמונד 5 בנובמבר 1917 בריגדיר גנרל ספטון ברנקר 14 בדצמבר 1917 בריגדיר גנרל אמיאס בורטון נובמבר 1918 לוטננט קולונל ריצ'רד ויליאמס (זמני) ינואר 1919 לא ידוע 18 ביוני 1919 לוטננט קולונל צ'ארלס ברנט
הברונים השודדים (מאנגלית: Robber barons) הוא כינוי גנאי שניתן לקבוצה בולטת של יזמים, תעשיינים ואנשי עסקים ששגשגו בארצות הברית אחרי מלחמת האזרחים האמריקנית (1860-65).
מקורו של הכינוי הוא מימי הביניים, אז ניתן כינוי דומה לבעלי אדמות גרמנים שגבו סכומי עתק מספינות שעברו בנחלותיהם, לאורך הנהר ריין.
הכינוי זכה לפופולריות בעקבות שם ספרו של ההיסטוריון מתיו ג'וזפסון מ-1934, תקופת השפל הגדול.
הכינוי הוחל תחילה בעיקר על יזמים ואנשי עסקים שהיו קשורים בבניית פסי רכבת ברחבי ארצות הברית (וקיבלו מונופול בקווים אלה) או בחברות ספנות.
כך נכללו בכינוי אנדרו קרנגי, שהיה איל פלדה ורכבות, איל הרכבות קורנליוס ואנדרבילט, לילנד סטנפורד, שהיה סנטור ובעל חברת רכבות, ג'יימס ג'.
היל, בעליו של קו גרייט נורת'רן, ג'יימס ביוקנן דיוק, ומייסד "חברת הטבק האמריקנית".
מאוחר יותר הצטרפו לרשימה ג'ון ד.
רוקפלר, שהיה היזם החשוב ביותר בתעשיית הנפט בארצות הברית במאה ה-19, גם הבנקאי הנודע ג'יי.
שני האחרונים הצליחו לשלוט על אימפריות עסקיות ענקיות שחלשו על חלק ניכר מכלכלת ארצות הברית והיו גם כוח פוליטי משמעותי מול הממשל.
מורגן הצליח ללכד חלק ניכר מהעשירים האחרים ב"טראסטים" (אוליגופול או מונופול) של תעשיות שונות שאפשרו להם לקבוע מחירים, לשתף פעולה זה עם זה, לחסום או לאיים על מתחרים, ולזכות בעוד כוח פוליטי וכלכלי.
פעילות זו יצרה ריכוזיות כלכלית גדולה ופערים בכלכלת ארצות הברית.
דבר זה יצר תנועות נגד חברתיות - תחילה המפלגה הפופוליסטית ולאחר מכן התנועה הפרוגיסיבית - אלו יצרו חוקים שונים והגבלות שונים על כוחם של התאגידים הגדולים - ביניהם הקמת בנק מרכזי, קיום ממונה הגבלים עסקיים (שהוציא מונופולים מחוץ לחוק ופרק חברות ענק לחברות קטנות יותר), הקמת איגודי עובדים ועוד.
עם זאת ההשפעות של הברונים השודדים והחברות שלהן על הכלכלה נמשכו עד לפרוץ השפל הגדול והרפורמות שבאו בעקבותיו - ניו דיל.
הכינוי "ברונים שודדים" שימש את הסופר מארק טוויין כביטוי של לגלוג, אך גם של הערכה והערצה ליזמים הנועזים של התקופה, שייצגו את הרוח לאורה חי טוויין ואת שאיפותיו הוא.
ברוח התפישה המקובלת אז כתב טווין כך: "מלכי הרכבות האלו הם בין הדגולים שבבני האדם, ואולי אפשר לומר, הדגולים שבבני האדם באמריקה".
טוויין נטה למחול לברונים על נוהגם, כל עוד היו גלויים ובוטים.
מידת ההסכמה הציבורית למעשיהם משתקפת בתיאורים גלויים ולעיתים תמימים בהתלהבותם בעיתונות התקופה.
ויליאם הנרי ואנדרבילט היה אחד הדוברים הבוטים ביותר של הלך הרוח של "הברונים השודדים".
(נאמר בריאיון ל-Chicago Daily News ב-9 באוקטובר 1882).
היחס לברונים השודדים, שתחילה הייתה בו בעיקר הערכה לתנופה היזמית הבוטה שלהם, נמסך בהדרגה גם בהסתייגות.
בעלי עסקים שדרכם צלחה פחות רחשו איבה לאלו שהצליחו יותר, ונוהגם של אחרים עורר איבה.
לילנד סטנפורד, לדוגמה, היה מושל וסנטור לשעבר מקליפורניה, שניצל את קשריו הפוליטיים כדי להביא את קליפורניה לחוקק חוקים שאסרו על תחרות עם חברת הרכבות שלו וכך הצליח לגרוף רווחים עצומים.
גורם אחר לאיבה שהחלה מתעוררת כלפי הברונים השודדים היה הניצול הבוטה שלהם את הסובסידיות הממשלתיות ואת הקרקעות שהוענקו בחינם לחברות הרכבות.
רעיון התמיכה הממשלתית ביזמים, כדי לעודד "שיפורים פנימיים" היה אחד מסעיפי המצע הבולטים של המפלגה הרפובליקנית, מפלגתו של לינקולן והתומכת המסורתית בממשלה 'גדולה', ששלטה בארצות הברית משך שנים רבות אחרי מלחמת האזרחים.
הניצול הבוטה של הסובסידיות, כמו זה שביצע ג'יי קוק בחברת נורת'רן פסיפיק פושטת הרגל, היה גורם נוסף שהעצים את ראיית "הברונים השודדים" באור שלילי.
צמיחת "הברונים השודדים" בתחומים שונים
תחום הספנות ולאחר מכן הרכבות היו אמצעי התחבורה והתובלה המרכזיים של המאה ה-19. הודות ליובלים הרבים של נהר המיסיסיפי במזרח ארצות הברית הוא שימש עורק תחבורה מרכזי לפני הופעת הרכבות.
מספר אנשי עסקים פיתחו מאד את התחום בארצות הברית, ותוך כדי כך זכו לשליטה מונופוליסטית בתחום.
התחרות בתחום הספינות הייתה מוגבלת בגלל יתרונות לגודל ובגלל העברת חוקים להגבלתה בלחץ אנשי עסקים.
בתחום הרכבות התפתח שילוב של מונופול טבעי יחד עם סיוע ממשלתי - כדי לפתח קו רכבת יש צורך בהשקעה אדירה - דבר שחוסם מתחרים פוטנציאליים.
לכן הראשונים שהכינו קו רכבת למקום מסוים היו בדרך כלל הבעלים של קו הרכבת היחיד למקום.
בנוסף הממשל הרפובליקני העניק קרקע ממשלתית בחינם, הלוואות והנחות שונות כדי לסייע ליזמים - בסופו של דבר במקומות רבים - כמו קווי המסילות ממזרח למערב - נוצרו מונופולים שגבו מחיר יקר.
קווי הספנות והרכבות היו אמנם מונופולים אבל אלו לפחות היו מונופולים אזוריים, ולא מונופולים ארציים, ולכן יחסית ל"ברונים שודדים" מאוחרים יותר הם גם היו מוגבלים יותר בכוחם הכלכלי והפוליטי.
כמו כן פיתוח הספנות והרכבות יצרו שוק גדול בארצות הברית - על ידי רשת של צרכנים וספקים.
שוק זה אפשר צמיחה כלכלית.
מאידך הוא גם סיפק ליתרון לגודל - יכולת של חברות גדולות יותר להביס יריבים קטנים יותר ובכך לצמוח עוד ועוד.
קורנליוס ואנדרבילט (1794 - 1877) בעל חברות ספנות ורכבות (באזור ניו יורק).
אבי משפחת ואנדרבילט, מהמשפחות הנכבדות ביותר בארצות הברית.
ואנדרבילט היה אחד האנשים העשירים בתבל (שני או שלישי בעושרו אחרי רוקפלר וקרנגי).
ואנדרבילט תרם מיליון דולר להקמת אוניברסיטה על שמו בנאשוויל שבטנסי, היא אוניברסיטת ואנדרבילט.
ויליאם הנרי ואנדרבילט- בנו של קורנליוס ואנדרבילט.
עד מותו, תשע שנים מאוחר יותר, הגדיל את הונו ל-194 מיליון דולר והיה האיש העשיר בעולם.
ב-1887 היה לנשיא חברות הרכבת של דרום ימת מישיגן (שיקגו - ניו יורק) ומרכז מישיגן ודרום קנדה.
בכך שלט כמונופול על השינוע בצפון-מזרח ארצות הברית.
לילנד סטנפורד (1824 - 1893) בזמן הבהלה לזהב הוא הפך לסוחר מצליח.
ב-1861 הוא נבחר למושל קליפורניה ומאוחר יתר כיהן כסנטור.
ב-1861 הוא גם ייסד והפך לנשיא של חברת הרכבות סנטרל פסיפיק Central Pacific Railroad - שבנתה ושלטה על החלק המערבי של First Transcontinental Railroad – מסילת הברזל הראשונה שחיברה את ארצות הברית ממזרח למערב – אשר הושלמה ב-1869. מאוחר יותר הפך לנשיא גם של חברת הרכבות סאותרן פסיפיק.
הייתה לו השפעה עצומה על אזור קליפורניה.
ילדו היחיד מת כך שחלק גדול מהונה של המשפחה נתרם כדי להקים את אוניברסיטת סטנפורד.
התחרה מול קורנליוס ואנדרבילט בזמן ב-Erie War על השליטה בקו Erie Railroad (באזור ניו יורק) יחד עם דניאל דרו ואנשים נוספים.
במאבק זה הוא יצר ספקולציות בבורסה, שיחד פקידים וסנטורים ובגד בדרו.
נחשב אחד הברונים השודדים חסרי המעצורים של "העידן המוזהב" ומעטים הגנו על שמו אז או היום.
הוא הפסיד בסופו של דבר במאבק על קו אירי אבל החל לבנות מסילות ברזל במערב התיכון והמערב.
בפאניקת הבורסה של 1873 הוא השתלט על חברת הרכבות Union Pacific שהיה לה זיכיון על החלק המרכזי של First Transcontinental Railroad.
ועל כתשיעית מהמסילות בארצות הברית.
Louis שיצר צוואר בקבוק לרכבות ממזרח למערב.
לאחר מותו הממשלה הגישה תביעת הגבלים עסקיים לשבור את צוואר הבקבוק בסנט לואיס.
לאחר מותו חברה Union Pacific התדרדרה ופשטה רגל בפניקת הבורסה של 1893. החברה נקנתה והיא חברת רכבות גדולה עד היום.
דניאל דרו (Daniel Drew) בנקאי וסוחר בורסה שעסק בתחום הספינות והרכבות.
היה מתחרה וגם שותף עם קורנליוס ואנדרבילט.
והתחרה בו ב-Erie War על השליטה בקו Erie Railroad יחד עם שותפים נוספים בהם ג'י גולד.
במהלך מאבק זה שיחדו שני הצדדים סנטורים, ויצרו מניפולציות שונות במחירי החברות בבורסה.
דרו איבד לבסוף את כל כספו בבהלה הפיננסית של 1873.
תחום הכרייה, והפקת מתכות היה תעשייה חשובה במהלך המאה ה-19. במיוחד התפתח תחום הפקת הפלדה לתעשייה המתפתחת של המסילות רכבות, וכן לתעשיות נוספות כמו הספנות, גשרים, בניין, תעשייה ועוד.
אנדרו קרנגי (1835- 1919) מראשוני תעשייני הפלדה.
הוא שלט בצורה אנכית על תעשיית ייצור הפלדה, החל מכרייתה (כברזל גולמי) ובדרכי הובלתה למפעליו ועד לשליטה ברוב מפעלי הפלדה בארצות הברית.
ג'יימס ("באק") ביוקנן דיוק (James ("Buck") Buchanan Duke; 1856 - 1925) המייסד והבעלים של "חברת הטבק האמריקאית", שהפכה למונופול בתחום בתחום הטבק בתחילת המאה ה-20. כמו כן היה הבעלים ושל חברות בתחום האנרגיה.
כנדבן תרם לפיתוח אוניברסיטת דיוק.
פיתוח הרכבות, יצר כאמור שוק אחד גדול בארצות הברית.
בעוד שה"ברונים השודדים" של תחום הרכבות ותחומים אחרים עסקו בגביית מחיר מונופוליסטי מול הלקוחות הם היו קטנים יותר ופחות משפיעים לעומת הדור הבא של הברונים השודדים - שיצר מונופולים וקולנגלומרטים בכל ארצות הברית.
תעשיית הנפט בארצות הברית ממחישה את הצמיחה של מונופול רב כוח מתוך שוק תחרותי תאגיד הנפט הענקי הנפט סטנדרד אויל והמייסד שלו ג'ון רוקפלר.
בשנת 1854 נקדחה באר הנפט הראשונה בארצות הברית.
הנפט שימש בתחילה ליצור קרוסין לשם מאור, והיה כרוך בתחילה בבזבוז משמעותי.
בתחילה הייתה תחרות חופשית עם הרבה מתחרים - הרבה קודחים, הרבה מזקקי נפט והרבה מוכרים קמעונים - אם מוכר כלשהו ניסה להעלות את המחיר הלקוחות יכלו לעבור למתחרים וכך המחיר נשמר במחיר תחרותי.
הוא הנהיג חידושים רבים בתחום הזיקוק, תוך הגדלה של אחוז הקרוסין מכל חבית נפט גולמי, וניצול של חומרים 'מיותרים' לצרכים אחרים: בנזין שימש כדלק, חלק מהזפת לציפוי ובידוד, נפטא הועבר למפעלים מופעלים בגז טבעי, שמן סיכוך, וזלין ופרפין לנרות, וכן הלאה.
פיתוחי אלה הקנו לו כסף רב ויתרון משמעותי על פני בתי זיקוק אחרים.
הוא הרחיב את החברה וקנה בתי זיקוק נוספים בשנת 1865 ובשנת 1867. בשנת 1870 הוא הקים יחד עם שותפים את "סטנדרד אויל" והפך לנשיאה .
בזמן זה הייתה זו כבר חברת הזיקוק הגדולה ביותר באוהיו, עם שליטה ב-10 אחוז מסך כל זיקוק הנפט בארצות הברית.
ב-1873 הייתה פניקת בורסה עקב מפלות קשה בבנקים, וחברות רבות פשטו את הרגל.
אחד היתרונות לגודל של חברות גדולות הוא שהן יכולות להתמודד עם מפולת כלכלית טוב יותר מחברות קטנות.
עד שנת 1880, רוקפלר קנה כמה חברות קטנות, כרת ברית עם כמה מתחרות אחרות וריסק כמה חברות אחרות - כך הפכה החברה למונופול בתחום הנפט, ששלט על 90% מהנפט בארצות הברית וכן לחברת זיקוק הנפט המובילה בעולם.
המונופול אפשר לסטנדרד אויל להנות ממחיר מונופוליסטי, לקבל רווח גבוה יותר ולצמוח עוד.
בנוסף, "סטנדרד אויל" הפכה גם למונופסון - קונה יחיד - ולכן יכלה לשלם לחברות ששאבו נפט פחות כסף וליהנות מרווח משמעותי עוד יותר.
היו לתאגיד כמה מתחרים קטנים אבל הם חששו שאם יורידו את המחיר יותר מידי יחסית לסטנדרד אויל, רוקפלר ירסק אותן.
למרות שההתאגיד לא היה מונופול מוחלט הוא הכתיב את התנאים לעסקים רבים מסביב - כולל ספקים, ונותני שירותים.
הוא היה כה גדול שיכל להכתיב תנאים אפילו לתאגידים גדולים אחרים כמו חברות הרכבות.
עד כמה שהדור הראשון של הברונים השודדים של חברות הרכבות נראו מאיימים כוחם היה מוגבל מול רוקפלר.
דבר זה אפשר לרוקפלר לקבל מחיר הובלה זול יותר לנפט והעניק לו יתרון נוסף על חברות מתחרות.
סטנדרד אויל המשיכה להתרחב ולרכוש דומיננטיות בשוק זיקוק הנפט, כשהיא מצרפת חברות נוספות בתחום זה, החברה החלה להתפשט גם לשאר העולם, תוך תחרות עזה עם האימפריה הרוסית, שבה התגלו בבאקו, לחופי הים הכספי, בשנת 1885 מרבצי נפט עשירים ואיכותיים בהרבה מכל אלו שהיו מצויים בארצות הברית.
לאחר מחלוקת קשה ביותר שהייתה בין רוקפלר לקורנליוס ואנדרבילט וטום סקוט, מחלוקת שהובילה למשבר הכלכלי העולמי הראשון בעולם המודרני, רוקפלר החל להשקיע בצינורות גז שהעבירו נפט בצורה יעילה וחסכונית בהרבה מרכבות.
נוסף לאחזקות שלו בתחום הנפט, רוקפלר השיג שליטה גם בחברות רכבות, מוסדות פיננסים, וישב בדירקטוריונים של חברות רבות נוספות.
רוקפלר צבר עושר עצום ונחשב לאדם העשיר ביותר בהיסטוריה המודרנית.
על פי תחשיב של פורבס, הונו היה 318.3 מיליארד דולר במחירי היום.
הוא פרש מעיסוק פעיל בחברה בשנת 1895. ופעל רבות בתחום הנדבנות.
הוא היה אחד התורמים הראשונים למחקר רפואי, במיוחד במאמץ של הכחדה כמעט מוחלטת של קדחת צהובה ו-Hookworm בארצות הברית.
הוא ייסד את אוניברסיטת שיקגו, אוניברסיטת רוקפלר ואוניברסיטה נוספת בפיליפינים.
הוא היה אדם דתי ותמך בקפיטליזם, במיוחד תחת ההשקפה של דארוויניזם חברתי.
הוא צוטט לעיתים קרובות באמירה "הצמיחה של עסקים גדולים היא רק תוצר של שרידתם של המתאימים ביותר".
עם הזמן הביקורת על סטנדרט אויל התגברה, השפעה גדולה הייתה לספר "ההיסטוריה של חברת סטנדרד אויל" שכתבה אידה טַרְבֶּל.
אחת האשמות נגדו הייתה שימוש בכוחו הכלכלי כדי להבטיח לעצמו יתרון מול חברות ההובלה.
בשנת 1911, הורה בית המשפט העליון של ארצות הברית על פירוק סטנדרד אויל ל-37 חברות משנה.
כמה מהן עדיין נחשבות חברות הנפט הגדולות בעולם, כמו אקסון ושברון.
מורגן - (1837 - 1913) הוביל מהלך נוסף של חיזוק "הברונים השודדים" והוא איגודם ל"טרסטים"- קרטלים או מונופולים בתחומי תעשייה שלמים.
מורגן היה בנקאי מיליארדר אשר שלט בכלכלה האמריקאית בשנים המעצבות שבין תום מלחמת האזרחים האמריקנית לערב מלחמת העולם הראשונה והוביל את מגמת הריכוזיות העסקית במשק האמריקאי.
הוא איגד חברות ליצירת תאגידי ענק כמו חברת הרכבות המרכזית של ניו יורק, תאגיד ג'נרל אלקטריק, US Steel - חברת הפלדה הגדולה בעולם, תאגיד התקשורת AT&T, חברת המיכון החקלאי International Harvester ועוד.
כל החברות בשליטתו היו בדרגה זו או אחרת של מונופול בתחומן והואשמו בהמשך בעברות על חוקי הגבלים עסקיים; בהמשך הוא גם מימן את הממשל הפדרלי של ארצות הברית; פעל למען הקמת הבנק המרכזי האמריקאי הבנק הפדרלי ולמען הקמת מוסדות תרבות והשכלה.
בשנת 1857 החל לעבוד בסניף הלונדוני של בנק שהיה שייך אביו.
בעת מלחמת האזרחים, שכר מורגן, כמו רבים מעשירי התקופה (כאנדרו קרנגי וג'ון ד.
לקבוצה היו שייכות שלוש חברות ביטוח אשר השקיעו את כספי הפרמיות של המשקיעים באמצעות חברת ההשקעות, ובכך הגדילו את הונן וסיפקו את תזרים המזומנים הנחוץ לביצוע רכישת חברות וליצירת תשלובות התאגידים של מורגן.
לואי דמביץ ברנדייס טבע לשם תיאור שיטה זו את הביטוי "ניהול כספם של אחרים".
מורגן החליט לרכוש מספר רב של רשתות מסילות ברזל על מנת ליצור ריכוזיות.
את רכישתו הראשונה, חברת הרכבות של אולבני, ביצע ב-1869. ב-1885 יצר את חברת הרכבות המרכזית של ניו יורק מאיחוד רשתות החוף המערבי ובפאלו.
ב-1888 חיבר את הרשת עד פילדלפיה וב-1889 חיבר את הרשת עד שיקגו.
בשנת 1890 ריכז ועידה של ראשי חברות רכבת על מנת לקבוע תעריפי נסיעה והסדרים שונים לריכוז התחום והסדרתו – דבר שכיום היה נחשב בלתי חוקי שכן מדובר בקרטל.
בשנת 1900 רכש מורגן מאנדרו קרנגי את חברת הפלדה שלו, איחד אותה עם מספר חברות אותן רכש בתחום חומרי הגלם ברזל ופחם וההובלה, והקים את חברת US Steel.
בכך השיגה החברה מונופול מעשי בתחומי מוצרי הפלדה כגון מסילות ברזל (החברה סיפקו לו פסי רכבת זולים לחברות הרכבת שברשותו, ואיפשרו לו למנוע אותם ממתחריו), גשרי פלדה, ספינות, מסמרי פלדה לגורדי שחקים, כבלי פלדה ועוד.
לאחר יצירת המונופול, החקלאים לא יכלו עוד ליהנות מתחרות בתחום המיכון החקלאי.
רבים מהם נאלצו לשכור ציוד חקלאי בתמורה למשכון תוצרתם העתידית לטובת החברה.
החקלאים סבלו בנוסף עקב כך מחירי התוצרת החקלאית היו בירידה מתמדת עקב כמות גדולה של חקלאים וייעול הפריון החקלאי.
מנגנונים מסייעים לצמיחת הברונים השודדים
חלק מהסיבה לצמיחת הברונים השודדים הראשונים היה "מונופול טבעי" בקווי ספנות בנהרות או ברכבת.
לאחר הקמת קו רכבת שמחבר בין שתי ערים, האפשרות של תחרות מצד מתחרה אחר הייתה קיימת רק אם מתחרה זה ישקיע קודם סכום כסף גדול מאד כתנאי כניסה לתחרות.
כך רבים מהברונים זכו במונופול אזורי על התחבורה ויכלו להכתיב מחירים.
היו מספר מנגונינים שאפשרו את הגידול בגודלם של עסקים במהלך המאה ה-19 - ובראשם היבטים של יתרון לגודל.
באותה תקופה חלק גדול מאזרחי ארצות הברית עדיין היו חווים קטנים שמכרו את הסחורה שלהם בשוק תחרותי מאוד עם הרבה יצרנים, אבל הם קנו יותר ויותר מוצרים ושירותים בשוק שהיה יותר ויותר לא תחרותי אלא בשליטת הטרסטים הגדולים, שנהנו משולי רווח גדולים .
גם בתקופת אדם סמית (כמאה שנים קודם לתקופת הברונים) הייתה בעיה של יתרון לגודל, אבל בתקופה ההיא עסקים גדולים גם סבלו מחסרונות לגודל בגלל קשיי התקשורת והתובלה - הנהלות חברות יכלו לקבל דיווחים במכתבים והיה להם קושי לנייד סחורה, או חומרי גלם בכרכרות, כך שהשוק עצמו הגביל את גודל העסקים.
לעומת זאת בתקופת הברונים השודדים, הטכנולוגיות של טלגרף ומסילות ברזל כבר אפשרו לעסקים הגדולים להתגבר על חסרונות לגודל כמו חבר דירקטוריון חולה, הלוואה שזקוקים לה בצד השני של המדינה או מחסור בסחורות - על ידי ניהול ריכוזי של העסק.
לכן העסקים גדלו לגודל שאפשר להם שליטה מונופוליסטית על ענפים רבים.
עוד היבט שסייע לחברות של הברונים הגדולים לגדול היה רשת הרכבות והספנות שחיברה את ארצות הברית לשוק גדול.
דבר זה אפשר לחברות כמו חברות הפלדה של קרנגי למכור הרבה מאוד פלדה (לא רק לפסי רכבת אלה לשלל מוצרים אחרים).
ללא היקפי מכירה כאלה לא משתלם להקים בתי חרושת ענקיים.
פעמים רבות למפעלים כאלה יש יתרון של הוצאה ממוצעת נמוכה יותר לעומת מפעל קטן יותר.
כתוצאה מכך מתחרים קטנים יוצאים מהשוק -מה שמאפשר לחברות גדולות יותר לגבות מחיר מונופוליסטי יותר.
היבט נוסף שסייע לצמיחת העסקים הגדולים בארצות הברית הייתה סיוע מצד הממשל בפעולות רבות של העסקים הגדולים.
דוגמה לכך הייתה סיוע של הממשל הפדרלי להקמת מסילות הברזל הגדולות.
מצד אחד היה סיוע לקנות קרקעות בזול, ומצד שני לאחר מכן החברות היו מונופולים - שיכלו לגבות מחיר מונופוליסטי בלי שום פיקוח.
בנוסף לסיוע מצד הממשל הפדרלי, נוצר מצב בו התאגידים הגדולים ובעלי ההון היו בעצם גדולים יותר מהמדינות בארצות הברית, כך שכל מדינה ועיר ניסתה למשוך אליה עסקים תוך שהיא מקצצת מיסים במיוחד לעסקים הגדולים, או מעניקה להם הטבות שונות כמו אדמות זולות, חקיקה נגד תחרות נגדם ועוד.
לדוגמה ב-1890 ניו ג'רזי אפשרה לתאגידים לרכוש מניות של תאגידים אחרים, ופירוש הדבר היה שתאגיד גדול היה יכול להשתלט על מתחרים קטנים יותר על ידי קנייה שלהם.
בתי המשפט בארצות הברית סייעו לתאגידים גדולים לצמוח ולצבור עוד כוח.
דוגמה חשובה לכך היא פסיקה מ-1886 בית המשפט העליון בארצות הברית קבע בפסיקה (Santa Clara v.
Southern Pacific) שהיא אבן דרך בדיני חברות ובכלכלה, כי התאגיד העסקי הפרטי הוא 'אישיות משפטית' ולכן התאגיד זכאי לכל הזכויות וההגנות של אזרחי ארצות הברית.
דבר זה אפשר בהמשך לתאגידים להסתיר מסמכים פנימיים שהצביעו על קנוניות נגד הציבור.
ההשלכות הן שלתאגידים יש זכויות חוקתיות להרוויח כסף ואסור למדינה להפריע לו.
דבר זה שימש את התאגידים לצבור עוד כוח.
והיה מנוגד לדוגמה לגישה של אדם סמית ביחס לתאגידים.
סיוע נוסף לצמיחת הברונים השודדים הייתה התפתחות המערכת הבנקאית והמוסדות הפיננסיים.
על ידי מכשירים כמו חברת פירמידה, טראסטים, וסוגים שונים של מניות יכלו הברונים להשקיע את כספם של אחרים במיזמים שונים, תוך שהם שומרים לעצמם את הכוח לנהל את כל הכסף הזה.
באותה תקופה עוד לא היו מכשירי פיקוח על גיוס כספים ולכן צעדים כמו הרצת מניות בבורסה ועוד טריקים בעייתיים היו מקובלים באותו זמן.
היבט נוסף שסייע לצמיחת העסקים הגדולים היה חוסר יציבות פיננסי וריצות על הבנק.
בחוסר יציבות זה, החברות הקטנות פשטו רגל, והעסקים הגדולים או משקיעים גדולים יכלו לרכוש מתחרים רבים בזול ולהגדיל את כוח השוק שלהם מול צרכנים, ספקים ונותני שירותים.
ביקורת על הברונים - העידן מצופה הזהב
בשנת 1873 כתב הסופר הנודע מארק טויין ספר ביקורתי (עם שותף) על הברונים והתקופה בשם עידן מצופה זהב: סיפור מההווה - (The Gilded Age: A Tale of Today).
הספר, שתיאר את השחיתות הפוליטית שהייתה בזמנו, הפך לרב מכר.
הוא אף העניק לתקופה זו את שמה - "העידן מצופה הזהב" (במקום העידן המוזהב) Gilded Age.
לכאורה הכל נוצץ וזהוב - אבל כאשר מקלפים את הציפוי מתגלה מציאות פחות נחמדה.
ברוח התפישה המקובלת אז כתב טוויין כך: "מלכי הרכבות האלו הם בין הדגולים שבבני האדם, ואולי אפשר לומר, הדגולים שבבני האדם באמריקה".
על אנדרו קרנגי כתב בהערצה: "הוא קנה תהילה, ושילם עליה במזומן." יש לשים לב כי בשלב זה היה מדובר בברונים "חלשים" יחסית בעלי מונופולים מקומיים -חלפו עוד כמה עשורים בטרם הברונים הגיעו לשיא כוחם הכלכלי והפוליטי.
ההיסטוריון מתיו ג'וזפסון הגדיר את יחסו של הציבור לברונים השודדים בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-19 כך: "העשירים החדשים, שזכו במהירות כה רבה לכוח רב בתחום הכלכלי, נהנו מהערכה רבה כמעט אצל כל האמריקנים במשך לפחות עשרים שנה אחרי מלחמת האזרחים...
מידת ההסכמה הציבורית למעשיהם משתקפת בתיאורים גלויים ולעיתים תמימים בהתלהבותם בעיתונות התקופה."
באותה תקופה פעל גם הכלכלן הפוליטי הנרי ג'ורג' והספר שלו קידמה ועוני (ספר) שיצא בשנת 1879 היה רב מכר והעלה רעיונות כמו מס קרקע.
ויליאם הנרי ואנדרבילט, בנו של קורנליוס ואנדרבילט, היה אחד הדוברים הבוטים ביותר של הלך הרוח של "הברונים השודדים".
התירוץ האינטלקטואלי של אותה תקופה למצב הפוליטי-כלכלי של כלכלה ריכוזית היה עיוות של הדארוויניזם בשם "דרוויניזם חברתי" שבו העשירים טענו שהעניים נועדו כביכול לעוני כי הם "לא כשירים".
זו אחת הסיבות שבאזורים חקלאיים יצא לדרווין שם רע - עד היום.
פי מורגן ואנשי האליטה הכלכלית האמינו כי הריכוזיות הכלכלית הגדלה היא מצב טבעי שנובע מכך שהגדולים יותר שורדים (והחלשים דינם להיעלם).
דרוויניזם חברתי שרד בארצות הברית עד מלחמת העולם השנייה, אז ירדה קרנו בגלל הדמיון שלו לתורת הגזע הנאצית.
היחס לברונים השודדים, שתחילה הייתה בו בעיקר הערכה לתנופה היזמית הבוטה שלהם, נמסך בהדרגה גם בביקורת חריפה.
אנשים החלו לשים לב לניצול הבוטה שלהם את הסובסידיות הממשלתיות ואת הקרקעות שהוענקו בחינם לחברות הרכבות.
דוגמה ליחס ביקורתי לברונים השודדים ניתן לראות בקריקטורות רבות מאותה תקופה, בין היתר במגזין הסאטירי Puck.
הנשיאים של אותה תקופה אמרו דברים חריפים על מצב הדברים - אבל הסתפקו בכך:
רתפורז הייז "זו אינה עוד ממשלת העם של העם ולמען העם זוהי ממשלת התאגידים של התאגידים ולמען התאגידים"
גרובר קליבלנד אמר "התאגידים נעשים במהירות אדוני העם..
קומוניזם הוא דבר מתועב וסכנה לשלום ולממשלה המאורגנת אבל הקומוניזם של שילוב הון ועושר כפועל יוצא של תאוות בצע חסרת מעצורים ואנוכיות החותר בזדון תחת הצד והיושרה של מוסדות חופשיים אינו מסוכן פחות מהקומוניזם של עוני נדכא ועמל".
עם הזמן הפכה הביקורת על הברונים מביקורת אישית לביקורת מערכתית יותר.
כלכלנים מזרמים שונים - כולל מהזרם הנאו-קלאסי המרכזי - לא בהכרח מבקרים את הברונים על פעילות "לא מוסרית" שהם ביצעו אלא יותר על השפעה שלילית שדבר זה יכול לגרום לחברה- על ידי חסימת תחרות.
תור הזהב של "הברונים השודדים" החל להסתיים בשלהי המאה ה-19. עקב מתח חברתי עולה, אי יציבות כלכלית, בעיות כלכליות של הפועלים והחוואים, שביתות, מחאות ושערוריות שהרגיזו את כל חלקי החברה.
באותה תקופה חלק גדול מתושבי ארצות הברית חיו בחוות, ומצבם הורע - למרות השינויים הטכנולוגיים הרבים של אותה תקופה.
ראשית בגלל שהם מכרו בשוק חופשי אבל קנו בשוק לא תחרותי – הובלה ברכבות, מוצרי נפט, מיכון חקלאי, מימון היו כולם בשוק מונופוליסטי.
סיבה נוספת הייתה ששכלולים טכנולוגים אפשרו להגדיל את התבואה - אבל בגלל הביקוש הדי קשיח למזון - המחיר לא עלה - היה יותר מזון ולכן מחירו ירד.
אופי הכלכלה החקלאית, גם ללא הבצורת שתקפה בשנות ה-80 של המאה ה-19 את המישורים הגדולים, הותירה בידי החקלאים שולי רווח מצומצמים ביותר.
שליטת החקלאי על מחיר התוצרת הייתה קטנה ביותר כיוון שזה נקבע בשווקים עם מתחרים רבים אליהם נכנסו מתחרות כארגנטינה, קנדה ורוסיה שדחקו את המחיר עוד מטה וזאת מבלי שהחקלאי יוכל להוריד את עלויות הייצור שלו.
התאגידים התעשייתיים הגדולים, שהפכו מונופוליסטיים יותר ויותר, לא הושפעו ואף נהנו מן המצב משום שהעלו את מחירי שירותיהם (בפרט המיכון החקלאי, האחסנה בממגורות וההובלה ברכבות) ללא מגבלה.
חקלאים רבים נאלצו למכור את אדמתם או למשכן אותה בתמורה להלוואות מהבנקים (שהיו ברובם בשליטת אילי הון מצפון-מזרח ארצות הברית - בהמשך - רוקפלר וג'יי פי מורגן) והפכו לחוכרים של אדמתם.
מאידך, הם התקשו להחזיר הלוואות, כיוון שלא היה מספיק כסף במחזור ומחירו היה יקר.
באותן שנים חיו כ-90% מחקלאי הדרום על אשראי, רבים מהם ללא יכולת ריאלית להחזיר את ההלוואות שנטלו.
בטקסס נאלצו איכרים לחכור ציוד חקלאי, בתמורה למישכון היבולים לטובת ספק הציוד.
כך לדוגמה, תירס שנמכר ב-1870 ב-45 סנט לבושל נמכר ב-1889 ב-10 סנט לבושל, בעוד שמחירי הציוד, ההובלה והאחסנה רק עלו..
גם מצבם של הפועלים הלא מאוגדים הורע – בגלל כוח המיקוח של העסקים הגדולים ומפני שלא יכלו כבעבר ללכת למערב או לעבוד בחוות.
חלק מהעובדים החלו בניסיונות שביתות כדי להקים איגודים מקצועיים.
בניסיון לשבור שביתות מנהלי מפעלים שכרו כוחות של בריונים שהלכו מכות עם הפועלים.
כאשר זה לא עבד - הביאו את הצבא.
התסיסה החברתית נמשכה, והובילה לצמיחת מפלגות חדשות.
בשנים 1874 עד 1889 קמה מפלגה בשם "Greenback Party" בעלת אידאולוגיה אנטי-מונופוליסטית.
המפלגה קמה על ידי ארגון חקלאים המכונה בשם The Grange, שפועל עד היום באזורים הכפריים בארצות הברית ומתמקד בעידוד משפחות לחבור יחד כדי לשפר את מצבן הכלכלי ובעידוד מדיניות שתומכת בכך.
המפלגה, שנודעה גם בשם Greenback Labor Party רצתה לקדם ברית בין עובדים לבין חוואים, והוסיפה בהמשך צעדי רפורמה למצע שלה כמו תמיכה ביום עבודה של 8 שעות והתנגדות לכך שהמדינה או כוחות משטרה פרטיים יוכלו לדכא שביתות של פועלים.
המפלגה שקעה לקראת המחצית השנייה של עשור 1880, אבל המצע הבסיסי שלה נוצר מחדש בקרב המפלגה הפופוליסטית.
המפלגה הפופוליסטית - People's Party הידועים גם בשם "הפופוליסטים" שקמו בתחילת המאה ה-20. מפלגה זו, שהייתה חזקה באזורים חקלאיים (בעיקר איכרי הדרום), קמה על רקע מצוקת החקלאים בתקופה זו.
תעמולתם (הפופוליסטית, ומכאן הכינוי) הופנתה בחריפות כנגד המונופולים והטראסטים של צפון-מזרח ארצות הברית, הבנקים הגדולים, ראשי תאגידי הענק ובראשם תאגידי הרכבות, שהיו בעלי קרקעות חקלאיות רבות - "הברונים השודדים".
הביקורת שלהם הייתה בעלת קשת רחבה - היא נעה מטענות נגד הקפיטליזם ומדיניות תקן הזהב ועד תאוריות קונספירציה לפיהן בעלי הממון עושים יד אחת כנגד החקלאים.