tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדבריו ידידו האמיתי באותם הימים היה הכלב "טבק" (שם שניתן לו בשל צבע פרוותו).
כבר בגיל צעיר מאוד ידע כי עליו להיות עצמאי כדי לשרוד.
ב- 1887, כאשר סיים את לימודיו, אביו שלח אותו לעבוד.
ב-1892, בהיותו בן עשרים שנה, גילה את כתבי הסופר אנרי בייל המכונה סטנדל - מה שהיווה שלב עיקרי בהתפתחותו הספרותית.
ב-1893 החל לכתוב "יומן ספרותי" שבו המשיך עד מותו.
יומן זה משקף את אישיותו וכולל הערכה סובייקטיבית של החיים הספרותיים בצרפת במחצית הראשונה של המאה העשרים.
ב-1896 עזב לאוטו את בית אביו והתנסה בחיי דלות כעצמאי.
תשוקתו לשירה באה על ביטויה בקובץ "משוררים בני זמננו" שהצליח לפרסם בשיתוף עם ידיד נעוריו אדולף ואן בווה (1900).
ב-1903 פרסם את ספרו "הידיד הקטן" שבו הוא מתאר את ימי ילדותו.
ב-1908 קיבל משרה קבועה ובמשך 33 שנה שימש כמזכיר כללי של בית ההוצאה לאור של מרקור דה פראנס (כתב עת לספרות).
משרה זו אפשרה לו להתחיל לכתוב ביקורת על התיאטרון הצרפתי בכתב עת זה בשם העט מוריס בואסאר, ולהמשיך לעשות כן בכתבי עת שונים לספרות במשך שנים רבות.
הוא הפך את משכנו למקום מקלט לחיות עזובות (חתולים, כלבים ואפילו חמור).
דאגתו הגדולה הייתה לספק להן מזון ולשם כך הקדיש את מרבית הכנסתו.
ב-1912 שב להתגורר בפרבר שבו נולד ונהג לנסוע ברכבת יומיום למקום עבודתו במרכז פריז.
הוא חי בחברת החיות והמשיך בכתיבת היומן הספרותי.
ביומן זה כתב בין היתר ביקורת נוקבת על יצירותיהם של אנדרה ז'יד, אנטול פראנס, ז'ורז' דיאמל, פול ואלרי ורבים אחרים.
ב-1926 יצא לאור הספר "התיאטרון של מוריס בואסאר" שבו קובצו דברי הביקורת של פול לאוטו על התיאטרון הצרפתי.
לאוטו לא נישא מעולם אך היו לו מאהבות שהאחרונה שבהן, מארי דורמואה, ערכה את "היומן הספרותי" והוציאה אותו לאור לאחר מותו.
פול טמפל הוא דמות בדיונית, מאת הסופר הבריטי פרנסיס הנרי דורברידג'; 1912–1998), שיצר את הדמות לעיתים בשיתוף פעולה עם סופרים אחרים ולעיתים לבדו, כבסיס לסדרת תסכיתים ששודרה בתחילה ברשת ה-BBC ולאחר מכן במדינות שונות בעולם, ולסדרת ספרים מצליחה, אותה פרסם תחת שם העט "פול טמפל", ואף לסרטי קולנוע.
טמפל הוא בלש פרטי חובב וכותב ספרות מתח.
ביחד עם אשתו, לואיז טמפל (Louise Temple) ששם החיבה שלה הוא "סטיב" (Steve), הוא פותר תעלומות מסוג "מי עשה זאת" (whodunnit).
המאפיין את העלילה אינו הפעולה, אלא הדיאלוג השנון וההומוריסטי.
טמפל החל את דרכו ברדיו.
בין שנות ה-30 לשנות ה-60 שודרו מספר סדרות "פול טמפל" ברשת ה-BBC.
השדרים הידועים יותר בגילום הזוג פול וסטיב היו פיטר קוק ומרג'ורי וסטברי.
התסכיתים זכו להצלחה רבה, ושודרו גם בגרמניה בין 1949 ל-1967 שם כונו "Straßenfeger" - "מטאטאי רחובות", בשל כך שבעת שידורם התרוקנו הרחובות.
בשנת 2006 שידרה תחנת הרדיו BBC-4 סדרה חדשה בת 8 פרקים מעלילות הבלש.
הסדרה ניסתה לחקות את איכות הקול הגרועה של סדרות המקור, ושודרה במונו ולא בסטראו, תוך שימוש באפקטים קוליים ובמיקרופונים בנוסח שנות ה-40. הצלחת הרעיון הובילה לשידור סדרה נוספת באותה תחנת רדיו בשנת 2008
בין 1946 ל-1952 צולמו גם ארבעה סרטי פול טמפל.
בשלושה מהם גילם את הבלש השחקן ג'ון בנטלי.
סדרה נוספת של 64 פרקים שודרה בטלוויזיה בערוץ ה-BBC בכיכובם של פרנסיס מתיוז ורוז דרינקווטר כזוג הבלשים.
הסדרה, שהחלה את שידוריה בשנת 1964, הופקה בשיתוף פעולה של ה-BBC עם רשת הטלוויזיה הגרמנית ZDF ובכך הייתה להפקה הבינלאומית הראשונה של עידן הטלוויזיה.
הסדרה הייתה גם נושא לסדרות קומיקס.
חוברות קומיקס של פול טמפל יצאו בגרמניה אך לא זכו להצלחה, וכיום הן נדירות ונחשבות לפריטים לאספנים.
רצועת קומיקס יומית של פול טמפל הופיעה בעיתון "London Evening News" מאמצע שנות ה-50 עד תחילת שנות ה-60.
בישראל החל קול ישראל בשידור הסדרה ב-21 באפריל 1964 ועד ל-1968, בבימוי ובהפקת ראובן מורגן ובכיכובם של בצלאל לוי כפול טמפל ונילי קינן כאשתו סטיב.
הסדרה, ששודרה בימים בהם לא פעלה תחנת טלוויזיה בישראל, זכתה לקהל מאזינים רחב.
היא הייתה ידועה גם בשל נעימת הפתיחה "The frightened city" בביצוע הצלליות, שהוסיפה נופך של אימה לתסכיתים.
פול אנטוני יאנג הוא זמר ומוזיקאי אנגלי.
יאנג נולד בעיר לוטון שמצפון ללונדון, וכנער שיחק כדורגל וניגן בגיטרה בס.
בשנות ה-70 הצטרף להרכב ה"סטריטבאנד", שזכור בעיקר הודות להצלחת השיר ההומוריסטי "Toast".
ב-1979 התפרקה הלהקה, ויאנג ייסד את ההרכב "Q-Tips", שביסס את הצלחתו בעיקר על הופעות חיות ברחבי אירופה, ללא להיטים שהצליחו בבריטניה.
בעקבות פירוק ההרכב ב-1982, הוחתם יאנג על אלבום סולו באולפני CBS.
לאחר כישלון שני הסינגלים הראשונים שהוציא, זכה הסינגל השלישי שלו, "(Wherever I Lay My Hat (That's My Home", להצלחה רבה.
השיר הוא גרסת כיסוי לשיר של מרווין גיי.
הוא הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי ב-1983, וב-1992 נכלל בפסקול הסרט "החברים של פיטר".
סינגלים נוספים של יאנג שזכו להצלחה באירופה הם "Come Back and Stay" ו-"Love of the Common People", ובעקבותיהם הצליח גם אלבומו "No Parlez".
ב-1984 שר יאנג את השורה הראשונה והשורה האחרונה בסינגל הבאנד אייד, "Do They Know It's Christmas?", פרויקט שבו השתתף לצד מיטב אמני המוזיקה בבריטניה ובאירלנד.
בתקופה זו הקליט גם את אלבומו השני, "The Secret of Association".
ב-1985 כבש את מצעדי המוזיקה בארצות הברית עם גרסתו לשיר "Everytime You Go Away" של Hall & Oates.
ב-1990 הוציא את גרסת הכיסוי המצליחה לשיר "Oh Girl".
בשנה זו גם הוציא את אלבום השירים הגדולים שלו, "From Time To Time - The Singles Collection".
בשנת 1991 זכה ללהיט עולמי נוסף, "Senza una Donna", שיר שהקליט ביחד עם Zucchero.
בשנות ה-90 המשיך להוציא גרסאות כיסוי לשירים שונים ולהופיע באירועים משמעותיים.
ב-1993 איחד מחדש את ההרכב "Q-Tips" לסדרת הופעות קצרה.
בעשורים הראשונים של המאה ה-21 ממשיך יאנג להופיע ברחבי העולם, לעיתים בהופעות של הרכב הטקס-מקס "Los Pacaminos".
ב-2006 גם הופיע במספר תוכניות בישול בריטיות בטלוויזיה.
בינואר 2009 הגיע יאנג לשלוש הופעות בישראל.
בספטמבר 2010 ובמאי 2017 הוא שב והופיע בארץ.
קלוד-פול טפנל היה חלילן, מלחין ומנצח צרפתי.
הוא נחשב למייסד האסכולה הצרפתית לנגינה בחליל צד, אשר הייתה דומיננטית לאורך ראשית המאה ה-20, ולמעשה עד ימינו.
טפנל נולד בבורדו שבצרפת, ואת שיעורי החליל הראשונים קיבל מאביו כשהיה בן תשע.
שנה לאחר מכן הופיע לראשונה בקונצרט, והחל את לימודיו אצל לואי דורו, פרופסור בקונסרבטואר של פריז.
בשנת 1860 סיים את לימודיו בקונסרבטואר, וזכה בתחרות הראשונה בשורה של תחרויות לעתיד לבוא.
במשך שלושים השנים הבאות, בנה לעצמו טפנל קריירה של סולן ונגן תזמורת, והיה לחלילן מפורסם בימיו, בהחזירו לחליל את מעמדו ככלי סולני מן השורה, שכן באותן שנים נזנח על ידי המלחינים הגדולים.
ב-1893 קיבל טפנל את משרת הפרופסור לחליל בקונסרבטואר של פריז.
כפרופסור, הוא ערך מחדש את הרפרטואר המנוגן ואת שיטת הלימוד הקיימת, בבטלו את השיעור הקבוצתי המסורתי על מנת להקדיש תשומת לב אישית לכל אחד מתלמידיו, בעוד הוא בונה לעצמו שם של מורה מעורר השראה.
את תלמידיו הנחה לנגינה בסגנון חדש, שהיה חלק ומעודן יותר מקודמו, אשר כלל בין השאר נגינת ויברטו קליל ומהוקצע.
המלחין אלפרדו קאזלה, אשר למד מיצירותיו של באך כבר באיטליה קודם הגיעו לפריז, מציין שאף לו אחד מתלמידי כיתתו לא הכיר יצירה מאת באך.
בנוסף לחובותיו כמורה, טפנל היה גם מנצח תזמורת ואופרה חשוב.
בין השנים 1890–1906 הוא כיהן כמנצחן הראשי של תזמורת האופרה של פריז ושל תזמורת הקונסרבטואר (כיום תזמורת פריז).
קודם לכן, משרות רמות אלו הוענקו לנגני כלי קשת; טפנל היה החלילן הראשון שהחזיק במשרות אלו.
כחלק מתפקידיו כמנצח ראשי של האופרה, היה עליו להכין הפקות לפרמיירות.
בין האופרות שזכו לביצוע צרפתי ראשון תחת שרביטו נמנות אופרות מאת ריכרד וגנר ו"אותלו" של ג'וזפה ורדי.
הוא גם ניצח על הבכורה העולמית של "Quattro Pezi Sacri" מאת ורדי.
בין השאר, עסק טפנל גם בביצוע של מוזיקה קאמרית, וב-1879 הקים את "האגודה למוזיקה קאמרית לכלי נשיפה".
הוא "החיה" את נגינת היצירות להרכבי כלי נשיפה מאת מוצרט ובטהובן, כאשר הוא בעצמו גם עודד כתיבת יצירות חדשות להרכבי נשיפה, ואף כתב כמה בעצמו.
בין היצירות שהזמין ניתן למנות את "פטיט סימפוני" לתשעה כלי נשיפה מאת שארל גונו.
טפנל השתתף גם בשנות ה-80 של אותה המאה בביצועים כביכול "היסטוריים" ליצירות מהמאה ה-18, כאשר הוא מנגן על חלילו המודרני (חליל-בהם) לצד צ'מבלו וויולה דה-גמבה.
טפנל השאיר אחריו יצירות לחליל ולחמשיית כלי נשיפה מעץ.
כיום חלק מהן כלולות ברפרטואר הסטנדרטי, והן:
אנדנטה פסטורל וסקרצטינו לחליל ופסנתר
גראן-פנטזי (על האופרה "מיניון" מאת אמברואה תומא)
פנטזי - על נושאים מתוך "הקלע החופשי" מאת ובר
חמישית כלי נשיפה בסול מינור
טפנל גם החל בכתיבתו של ספר לימוד "17 תרגילי טכניקה יומיים", שאותו השלימו תלמידיו פיליפ גובר ולואי פלורי אחרי מותו.
ספר זה נחשב כיום לסטנדרט בלימודי החליל, כשהוא ידוע יותר בשמו "טפנל-גובר".
בשנת 1901 סבל טפנל מהתמוטטות פיזית.
הוא נפטר בפריז ב-22 בנובמבר 1908.
טפנל הגיע בשעה קריטית בהיסטוריית החליל המודרני - הוא למעשה החל ללמוד מיד לאחר שתאובלד בהם הציג את המודל החדש שבנה, אשר לא היה דומה לאף חליל שהיה בשימוש קודם.
אף התפישה של אסכולת הנגינה הצרפתית, לפיה איכות הצליל חשובה מעוצמתו, לא תמיד הייתה תקפה לגביו.
מנעדו הנמוך תואר לעיתים כ"עוצמתי ובראסי [בסגנון כלי הנשיפה ממתכת]", "שופע" או "מלא".
ייתכן, חלקית לפחות, שנגינה זו הושפעה מדעת הקהל הצרפתית אז, שחשבה שעל כלי הנשיפה מעץ לנגן באסרטיביות.
כאשר המנצח הנס פון בילוב ניצח על התזמורת הפילהרמונית של ברלין בפריז, הקהל וכן המבקרים טענו שצלילם של כלי הנשיפה מעץ היה קטן מדי.
תלמידו של טפנל, החליל ז'ורז' בארר, אשר הביא את אסכולת הנגינה הצרפתית לאמריקה, נזכר בשנת 1921 שאיכות וכמות הצליל, וכמו כן גם טכניקה, לא היו האספקטים היחידים אשר ייחדו את נגינתו של טפנל.
"אלגנטיות, גמישות ורגישות היו חותמות האיכות של אומנותו של טפנל, ווירטואוזיות יוצאת דופן נוגנה בלי שום מאמץ.
הוא שנא העמדות פנים, בהאמינו שיש לכבד לחלוטין את הטקסט המוזיקלי.
אך מתחת לזרימה הגמישה של נגינתו הייתה הצמדות קשוחה לדיוק הפעמה והמקצב".
"הצמדות קשוחה" הוא מונח יחסי בהקשר זה.
בסטנדרטים של זמננו, ההצמדות של טפנל לדיוק הקצבי הייתה רחוקה מהגזמה.
ביחס לאופי הנגינה של המאה ה-20, נגינתו של טפנל ובני תקופתו תשמע חופשית למדי.
אספקט נוסף של נגינת החליל אשר טפנל שינה הוא השימוש בוויברטו.
במקרה זה, נגינתו של טפנל סותרת את השקפת האסכולה הצרפתית של נגינת החליל אשר תמשיך את מורשתו; מתודת "טפנל-גובר" אינה מעודדת במיוחד נגינה עם ויברטו, בייחוד בביצוע של מוזיקה עתיקה.
טפנל בעצמו הגדיר זאת כ"ויברטו דק, כמעט בלתי מורגש", לפי פלורי.
תלמיד אחר של טפנל, אדולף הנבן, מפרט:
"כאשר הוא הצביע על צלילים עם ויברטו או עם הבעה, הוא אמר לנו שצלילים אלו, בפורטה או בפיאנו, נדמים כאילו באים מתוכו.
הייתה הרגשה שצלילים אלו באו ישירות מלבו ונשמתו."
כמו כן, צוטט מואיז כמי שטען שצליל נגינתו של טפנל היה היפה ביותר ששמע מעודו.
יצירות אשר הוקדשו או נכתבו בעבור טפנל
מלחינים רבים במאה ה-19 הקדישו יצירות לטפנל.
פול טיילור היה רקדן וכוריאוגרף אמריקאי.
למד באוניברסיטת סירקיוז ציור ושחיה באמצעות מלגה, שם נחשף פעם ראשונה למחול.
המשיך את לימודיו בבית הספר ג'וליארד ובאמריקן דאנס פסטיבל שבמכללת קונטיקט, שם בשנת 1952 צד את עיניהם של מרתה גרהם, חוזה לימון, צ'ארלס ווידמן ודוריס האמפרי.
הופיע בלהקות המחול של מרס קנינגהם, מרתה גרהם וג'ורג' בלנשין.
עבד עם דוריס האמפרי, צ'ארלס ווידמן וג'רום רובינס, רקד בכמה מעבודותיה של אנה סוקולוב, והקים בשנת 1954 את להקת המחול "פול טיילור".
בהופעה הראשונה של ערב שלם מעבודותיו באולם קאופמן בשנת 1957 במנהטן, במסגרת ניסיון מינימליסטי, הוצגה יצירת מחול בה פול עמד ללא תנועה, רקדנית ישבה ללא תנועה ולאחר ארבע דקות המסך ירד, בתגובה כתב לואיס הורסט בדאנס אובזרבר ביקורת ריקה.
יצירותיו: "דואט" "כתובות זיכרון", "הממלכה המשוסעת" ו"דיגיטי", בוצעו בישראל על ידי להקת בת דור.
פול לקאקיס (Paul Lekakis; נולד ב-22 באוקטובר 1966) הוא זמר ושחקן אמריקאי.
לוקאקיס נולד בעיירה טריטאון שבמדינת ניו יורק, למשפחה בת חמישה ילדים.
הוא לא השלים את לימודיו התיכוניים, ובגיל 16 החל לעבוד כמלצר בפאב המיועד להומוסקסואלים בניו רושל.
בגיל 17 עזב לניו יורק והחל ללמוד מחול.
במהלך שהותו בעיר החל לעסוק בדוגמנות, ועיסוק זה הוביל אותו למילאנו.
השיר, בסגנון פופ, כלל טקסטים מיניים שנחשבו בוטים באותה העת.
להפתעתו של לקאקיס, הפך השיר ללהיט בקנה מידה עולמי.
ברחבי העולם נמכרו למעלה מ-6 מיליון עותקים של הסינגל, הוא הגיע למקום ה-43 במצעד מכירות הסינגלים של בילבורד, למקום ה-60 בטבלת מכירות הסינגלים בבריטניה, למקום השני במצעד הפזמונים הקנדי ולמקום הראשון במצעדי הפזמונים של יפן ואוסטרליה.
בעקבות ההצלחה, החתימה אותו חברת התקליטים סייר רקורדס על חוזה הקלטות.
באותה תקופה גילה כי הוא נושא את נגיף האיידס.
ב-1990 הקליט את האלבום Tattoo It, שכלל גם את "Boom Boom", אך האלבום נחל כישלון.
מאז לא הקליט אלבומים חדשים, אך המשיך להופיע, בעיקר במועדוני לילה.
ב-1994, כששיא הקריירה שלו מאחוריו, ניסה את מזלו בלוס אנג'לס, אך משלא הצליח, החל לעסוק בזנות, והתמכר לסמים ולאלכוהול.
ב-1997 נכנס לתוכנית שנים עשר הצעדים לגמילה.
זמן קצר לאחר מכן לקה ב-PCP, דלקת ריאות האופיינית לבעלי מערכת חיסונית חלשה.
מאז 2001 גילם לוקאקיס מספר תפקידים בקולנוע ובטלוויזיה.
בשנת 2007 השתתף גם במחזה שהועלה בתיאטרון לוריין האנסברי בסן פרנסיסקו.
חלק מהתפקידים אותם גילם היו של נשאי איידס.
הוא מופיע לעיתים עם שיריו משנות ה-80, וב-2003 אף הופיע בישראל.
פול יואנסן (בפארואזית: Pál Joensen; נולד ב-10 בדצמבר 1990) הוא שחיין פארואזי, בעל מדליית ארד מאליפות העולם (בריכת 25 מטר) במשחה ל-1500 מטר חופשי ובעל 3 מדליות כסף מאליפות אירופה בשחייה.
יואנסן נולד בעיירה ווגור שבאיי פארו.
מאחר שבאיים אין בריכה אולימפית, הוא מתאמן בבריכות קצרות (25 מ').
ב-2008 השתתף באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה בבלגרד, וזכה ב-3 מדליות זהב - במשחים ל-400, 800 ו-1500 מטר בסגנון חופשי.
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא ב-2009 סיים במקום ה-22 במשחה ל-400 מטר, במקום ה-18 במשחה ל-800 מטר, ובמקום ה-17 במשחה ל-1500 מטר.
במהלך סבב הגביע העולמי שנערך באותה שנה זכה במדליית זהב אחת (במוסקבה) ובשתי מדליות כסף (בסטוקהולם ובברלין).
כל אחת מהתוצאות שקבע במשחים אלה היוו שיא סקנדינבי חדש.
באליפות אירופה בבריכות קצרות שנערכה באיסטנבול בהמשך השנה, סיים במקום השביעי במשחה ל-1500 מטר חופשי.
הוא העפיל לגמר גם במשחה ל-400 מטר חופשי, אך ויתר על ההשתתפות בו.
בשנת 2010 הגיע יואנסן להישג השיא שלו, כשזכה במדליית הכסף במשחה ל-1500 מטר חופשי באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט.
יואנסן היה לספורטאי הפארואזי הראשון בהיסטוריה שזוכה במדליה באליפות אירופה בשחייה, והתוצאה שהשיג (14:56.90 דקות) מהווה שיא סקנדינבי חדש.
במשחה ל-800 מטר חופשי סיים במקום החמישי.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 סיים במקום רביעי במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 14:46.33 דקות ובמקום חמישי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:45.55 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אישי חדש של 7:45.55 דקות ועלה מהמקום השני לשלב הגמר.
באולימפיאדת לונדון (2012) ייצג יואנסן את דנמרק וסיים במקום עשירי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:47.36 דקות, במקום 17 במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:18.42 דקות ובמקום 13 במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי (7:15.04 דקות).
מדליית ארד באליפות עולם (בריכת 25 מטר)
באליפות העולם בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באיסטנבול שבטורקיה בדצמבר 2012 זכה יואנסן במדליית ארד במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:36.93 דקות, אחרי מאס גלסנר מדנמרק (14:30.01 דקות) וגרגוריו פלטריניירי מאיטליה (14:31.13 דקות).
סמית' היה שחקן קולנוע יהודי-אמריקאי.
התפרסם בתור הסוהר הטורקי הסדיסט בסרט "אקספרס של חצות" ורבאן בסרט "חולית".
התפרסם לציבור בישראל עוד לפני הפריצה ההוליוודית שלו בסרטיו של ג'ורג' עובדיה "פישקה במילואים", "נחצ'ה והגנרל" ו"קוראים לי שמיל".
סמית נולד בשם שאול שקולניק, בעיר אברט סמוך לבוסטון, שבמסצ'וסטס.
הוא סיים בהצלחה את לימודיו ב"תיכון מיאמי" ולאחר מכן למד תקופה קצרה באוניברסיטת ברנדייס.
באוניברסיטת מדינת פלורידה השלים תארים אקדמיים בפילוסופיה ובפסיכולוגיה.
לאחר מכן למד משחק בניו יורק.
לצורך תפקידו הקולנועי הראשון בתור מעפיל יהודי בסרט "אקסודוס" הגיע סמית' בשנת 1959 לצילומי הסרט בישראל.
בשנת 1966 חזר לישראל, ושנה לאחר מכן הכיר את השחקנית איב (אביבה), השניים נישאו והתגוררו בתל אביב.
במהלך מלחמת ששת הימים התנדב סמית' לצה"ל ושימש כנהג משאית.
בשנת 1970 שיחק סמית' במערבון "מאדרון" לצידה של לזלי קמרון.
ב-1972 הופיע סמית' בקומדיות הצבאיות של ג'ורג' עובדיה "פישקה במילואים" ו"נחצ'ה והגנרל", וכן ביים את סירטו היחיד "ז'אקו והיצאניות" (1972) בכיכובם של דודו טופז ואושיק לוי, בתפקידים הראשיים.
מרב הפרסום בקולנוע הישראלי קיבל סמית' כששיחק בשנת 1973 בתפקיד הראשי של נהג המשאית שמיל בסרט "קוראים לי שמיל" לצידו של אורי זוהר.
סמית' ורעייתו עזבו את ישראל ב-1974 ועברו להתגורר באיטליה, שם הופיע בשורת מערבונים.
בשנת 1977 עברו השניים להתגורר בהוליווד.
בשנת 1976 שיחק את אחד הספורטאים הישראלים בסרט ההוליוודי "21 שעות במינכן", סרט המתאר את חטיפת וטבח הספורטאים הישראלים באולימפיאדת מינכן בתום המשא ומתן עם החוטפים.
בשנת 1978 לוהק סמית' על ידי אלן פארקר לדרמת כותלי הכלא "אקספרס של חצות", לתפקיד המפורסם ביותר שלו בגזרה ההוליוודית, חמידו סוהר טורקי סדיסט אשר נוהג להתעלל באסירים המערביים במכות עד אובדן הכרה ולאנוס אותם.
ב-1980 התפרסם בעיבוד הקולנועי-מוזיקלי של רוברט אלטמן לסדרת הילדים "פופאי המלח" בתור בלוטו אויבו של פופאי (רובין ויליאמס), באותה השנה שיחק בסדרת הטלוויזיה האמריקאית הוואי חמש-אפס.
באמצע שנות ה-80 זכה להכרה עולמית נוספת בעבור תפקידי המשנה בתור גלוסו ראבאן אחיו של פייד ראותה (סטינג) בסרטו של דייוויד לינץ' "חולית" ובתור פאלקון משרתו הנאמן של הנסיך טארן בסרט הפעולה התקופתי "סוניה האדומה".
בישראל שיחק בשנת 1984 בתפקיד ראשי בקומדיה צבאית ישראלית נוספת, "מבצע שטריימל", בבימויו של בני שווילי.
תפקידיו האחרונים בקולנוע בארץ היו בסרטי המתיחות של יהודה ברקן "ניפגש בספארי", ובסרטם של בועז דוידזון וצבי שיסל "אוכלים לוקשים".
בשנת 1994 הופיע בקומדיית ההימורים של ריצ'רד דונר "מאבריק" בדמות הארכידוכס הרוסי.
בשנת 2006 עלו סמית' ורעייתו לישראל והשתקעו ברעננה.
לאחר שקיבל אזרחות ישראלית אימץ לעצמו סמית' את השם אדם עדן.
לזוג בן המתגורר בארצות הברית ובת המתגוררת בישראל.
סמית נפטר בשנת 2012 ברעננה.
שנה כותרת תפקיד הערות 1960 אקסודוס האסיר היהודי פרץ גפנר בלא קרדיט 1963 Have Gun – Will Travel Sven Episode: "The Eve of St.
Booar בלא קרדיט סוניה האדומה Falkon Sno-Line Duval 1986 ירח דבש מכושף.
פול פליקס לזרספלד היה סוציולוג יהודי אמריקאי, מהחשובים ב.
נחשב לאבי חקר תקשורת ההמונים.
בין הראשונים שעשו שימוש בסקרים ככלי למחקר ובעיקר למחקרי דעת קהל ומהראשונים שעשו שימוש אנליטי בסקרים בקרב קבוצות דגימה על מנת להסיק על קשרים סיבתיים המשפיעים על פעולותיהם של אינדיבידואלים.
מפורצי הדרך בשימוש במחקרי פאנל ואבי רעיון השימוש בפאנלים במסגרתם נערכו שני ראיונות עם אותה קבוצת אנשים.
באמצעות שיטה זו ניתן היה לבחון שינויים בגישותיהם והתנהגותם של אינדיבידואלים לאורך זמן באופן מדויק יותר מכפי שבוצע עד אז.
בהקשר זה נודע לזרספלד כאבי חקר הקהל ותקשורת ההמונים.
לזרספלד נולד בווינה בירת אוסטריה, בן לזוג יהודים אינטלקטואלים: אמו, סופי לזרספלד, הייתה מטפלת אדלריאנית, ואביו רוברט היה עורך-דין.
למד מתמטיקה באוניברסיטת וינה, שם קיבל תואר דוקטור על תזה שעסקה בהיבטים המתמטיים של תורת היחסות הכללית של איינשטיין.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 עסק בהוראת מתמטיקה בבית ספר תיכון והתקרב לאישים מהחוג הווינאי כגון אוטו נוירת ורודולף קרנפ.
אל הסוציולוגיה הגיע לזרספלד דרך המומחיות שלו במתמטיקה ובשיטות כמותיות.
הוא השתתף במספר מחקרים כמותיים מוקדמים, כולל הסקר המדעי הראשון של מאזיני הרדיו (1930/31), מחקר הידוע בשם: RAVAG-Study .
המדגם של הסקר כלל כ-110 אלף נשאלים.
בשנת 1926 נישא למארי ג'הודה (Jahoda), חוקרת בתחום הפסיכולוגיה החברתית ודוקטור לפסיכולוגיה, יהודייה ילידת וינה גם היא.
יחד עם הפרופסור למשפטים, הסוציולוג וחוקר דעת הקהל האנס זייסל (Zeisel), חקר ב-1933 את ההשפעה החברתית של האבטלה על אוכלוסיית הכפר מריאנטל (Marienthal).
הוא התגרש ממארי ב-1934, נישא לתלמידתו הרטה הרצוג, והתגרש ממנה ב-1945.
מחקרו של לזרספלד על מריינטאל משך את תשומת לבם של אנשי קרן רוקפלר, והם העניקו ללזרספלד מענק מחקר לשנתיים בארצות הברית.
בשנים 1933-1935, עבד לזרספלד עם המינהל הפדרלי לסיוע חירום (FERA) וסייר בארצות הברית, תוך שהוא קושר קשרים באותן אוניברסיטאות בהן היו תוכניות מחקר אמפירי במדעי החברה.
זו הייתה התקופה בה פגש לזרספלד באוניברסיטת רוצ'סטר את לותר פרי (Fry), פגישה שהובילה למחקר בנושא השפעה אישית, שנכתב כעשרים שנה מאוחר יותר יחד עם אליהוא כ"ץ.
כמו כן פגש את רוברט לינד (Lynd) שכתב יחד עם אשתו, הלן לינד, את המחקר "Middletown study" על עיר באינדיאנה.
לינד היה מאלו שסייעו ללזרספלד להשתקע בארצות הברית, כאשר החליט זה בתום השנתיים לא לחזור לאוסטריה מוכת האנטישמיות.
לינד היה מאלו שסייעו ללזרספלד להתקבל להנהלות של ניוארק (Newark Center) ושל "פרויקט הרדיו של פרינסטון" ("The Princeton office of Radio Research").
לזרספלד היה קשור למכון בשם "Psychological Corporation", מלכ"ר שעסק ביישומים פסיכולוגיים בעסקים.
במסגרת מכון זה הציע מספר פרויקטים שנדחו כי לא היו בעלי ערך מסחרי.
באותה תקופה סייע לפסיכולוג היישומי ג'ון ג'נקינס (Jenkins) מאוניברסיטת קורנל לתרגם ספר מבוא לסטטיסטיקה שלזרספלד עצמו כתב עבור סטודנטים שלו בווינה.
ב-1962 עמד לזרספלד בראש האגודה האמריקאית לסוציולוגיה.
תאודור אדורנו מאוניברסיטת פרנקפורט התייחס למחקרו של לזרספלד על תקשורת המונים כ"מחקר אדמיניסטרטיבי".
כוונתו הייתה כי ממחקרו של לזרספלד נעדרת ביקורתיות, כאשר הוא מייחס לנמען אפשרות בחירה פונקציונליסטית, עובדה המחלישה ביקורת פוטנציאלית על מוסדות תקשורת ההמונים והשפעתם.
לזרספלד לא נרתע מן הביקורת והציע לאדורנו לשתף פעולה, הצעה אשר נשאה פרי עם פרסום מאמר ב-horkheimer's journal ב-1941. השניים שיתפו פעולה גם במחקר על מוזיקה, שנערך במסגרת פרויקט הרדיו של פרינסטון, תוצאות שיתוף פעולה זה פורסמו על ידי אדורנו ושומן במהדורה הראשונה של radio research yearbook בשנת 1941.
Wright Mills), בעבודתו "Sociological Imagination" מ-1959 מתח ביקורת על הפילוסופיה הכללית (abstract empricism), וזיהה בלזרספלד את מייצגה.
מיילס ביקר את איכות היישום הנמוכה של רוטינה בדרגה שנייה של מחקר סוציולוגי, ואפרטיונאליזם.
תומכיו של לזרספלד ענו כי לזרספלד ראוי לקרדיט על כך ששיתף פעולה באופן מוצלח בין חוקרים, ושחלק מגוון רחב של גישות כמותניות ואיכותניות.
דוגמה לשיתוף פעולה כזה הוא המחקר מריינטאל (1933), שיתוף הפעולה עם אדורנו (1941), ושיתוף הפעולה עם האדלי קאנטריל (1940), רוברט קינג מרטון (1948), וברנרד ברלסון (1954) בפרויקטים של מחקרי תקשורת.
בנוסף, לאורך השנים נטען כי מחקרם של לזרספלד והמרכז לסוציולוגיה בקולומביה, מתאר שיטת עבודה בה הכל משועבד לתוצאות, והאינדבדואליות של החוקר הולכת לאיבוד.
ביקורת זו התייחסה יותר לסגנון מכון המחקר, ולא למחקרים קונקרטיים.
פול לה מאט הוא שחקן אמריקאי זוכה שני פרסי גלובוס הזהב על הופעתיו בסרט "אמריקן גרפיטי" ובהפקת הטלוויזיה "המיטה הבוערת".
לה מאט נולד בעיר ראהווי שבניו ג'רזי, בנם של פאולה, ממוצא קובני, אירי ואנגלי, ושל מתיו לה מאט, ממוצא צרפתי וסקוטי.
למד במכללת סן דייגו, במכללת עמק לוס אנג'לס ובאוניברסיטת צ'פמן שבקליפורניה.
לפני שהתגייס לצבא ארצות הברית התאגרף לה מאט באופן חובבני וזכה במספר תארים בתחרויות בלוס אנג'לס; הוא אף שקל באותו הזמן להפוך למתאגרף מקצועי.
לה מאט השתתף במלחמת וייטנאם וקיבל על שירותו הצבאי בתור איש צוות מטוסים ימיים של הצי האמריקני את אות ההגנה הלאומית ואת אות השירות בווייטנאם.
ללה מאט שלוש בנות עם אשתו המפיקה מועמדת פרס האוסקר סוזן דה פאס.
לה מאט התפרסם לראשונה בקומדיית הנעורים של ג'ורג' לוקאס ופרנסיס פורד קופולה "אמריקן גרפיטי" בתפקיד ג'ון מילנר נהג המרוצים, שזיכה את לה מאט בפרס גלובוס הזהב לשחקן הצעיר המבטיח ביותר.
שיחק בתפקיד ראשי גם בסרט ההמשך "עוד אמריקן גרפיטי".
בשנת 1977 שיחק בסרטו של ג'ונתן דמי "לטל בזהירות" משנת 1977, לצדם של ברוס מק'גיל וקנדי קלארק.
לאחר מכן בשנת 1980, הופיע בסאטירה של ג'ונתן דמי "מלווין והווארד" והועמד לפרס גלובוס הזהב על תפקידו בתור מלווין דאמר, הלוזר שעוזר למולטי מיליונר הווארד יוז (ג'ייסון רוברדס) ומקבל חלק מירושתו.
לה מאט זכה בשנת 1984 בפרס גלובוס הזהב על הופעתו בהפקת הטלוויזיה "המיטה הבוערת", בהפקה גילם את מיקי בעלה המכה של פרנסיס האג'ס (פארה פוסט).
ב-1998 השתתף בתפקיד קטן בסרט "אמריקה X".
גנרל פול לואי לז'נטיום (בצרפתית - Paul Louis Le Gentilhomme; 1884–1975) היה איש צבא צרפתי שלחם במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, ושימש כמפקד בכוחות צבא צרפת החופשית.
פול לואי לז'נטיום נולד ב-1884 בעיירה ולונס (Valognes) בחבל מאנש שבצרפת.
לז'נטיום הצטרף לאקדמיה הצבאית על-שם סן-סיר ב-1905, ולאחר שנתיים המשיך בשירות בצבא הקולוניאלי, וקיבל דרגת קצונה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נלחם עם גדודו כקצין רגלים בבלגיה.
ב-22 באוגוסט 1914 נפל בשבי, ובילה ארבע שנים במחנה שבויים גרמני.
לאחר שחרורו שב לשרת בצבא הקבע.
הוא שירת במשרות שונות, בהודו סין, במדגסקר, ואף כמפקד האקדמיה בסן סיר.
ב-1938 מונה לדרגת בריגדיר-גנרל (המקבילה לדרגת תת-אלוף בצה"ל).
בינואר 1939 מונה למפקד הכוחות הצרפתים בסומלילנד הצרפתית הידועה כיום כג'יבוטי.
בתקופה זו, עד המערכה על צרפת, עמד בקשר טוב עם מפקדי הכוחות האנגלים באזור, וביניהם הגנרל ארצ'יבלד וייוול.
עם כניעת צרפת במלחמת העולם השנייה, לאחר המערכה על צרפת סירב לז'נטיום להכיר בכניעה, ורצה להמשיך בלחימה מסומלילנד, עם החיילים שתחת פיקודו.
ב"פקודה כללית מס' 4" שנתן לכוחותיו, גינה את הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת, והכריז על כוונתו להמשיך בלחימה לצד הבריטים.
סומלילנד הצרפתית תחת פיקודו הפכה למרכז ללוחמים שסירבו לקבל את שביתת הנשק, וביניהם הקולונל אדגאר דה לרמינא, שהיה ראש המטה של צבא הלבאנט וניסה ללא הצלחה להשפיע על מפקד צבא הלבאנט להמשיך בלחימה, עד שנאסר, נמלט לסומלילנד וחבר לכוחותיו של לז'נטיום.
לאור כניעתה של צרפת לאיטליה הפשיסטית, היה מצבה של סומלילנד הצרפתית רגיש במיוחד, שכן החלה להתגבש באזור המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה, וצבא צרפת בסומלילנד, ובו עשרת אלפים חיילים שהסכם שביתת הנשק חייבם לשמור על נייטרליות, היה נכס יקר ערך במאבק.
לז'נטיום לא הצליח להטות לטובתו את חייליו ואת השלטונות האזרחיים בסומלילנד, ואלו שמרו על נאמנות למשטר צרפת של וישי.
בדרכו נסע באונייה "Empress of Britain", אוניית נוסעים מפוארת ששימשה את הצי הבריטי להובלת כוחות לתעלת סואץ וממנה.
ב-26 באוקטובר טובעה האונייה על ידי מטוסים גרמנים בחופה המערבי של אירלנד.
לז'נטיום ניצל בסירת הצלה לאחר ששט בה מספר שעות בים הפתוח.
לאחר שחולץ, הגיע ללונדון והעמיד עצמו לפקודת הגנרל שארל דה גול, מפקד צבאות צרפת החופשית.
בדצמבר 1940 החליטה ממשלת צרפת של וישי כי היא שוללת מדה גול, מלז'נטיום ומלרמינא את אזרחותם הצרפתית.
בראשית 1941 נשלח על ידי דה גול לנסות ולהעביר לפקודת צבא צרפת החופשית את חייליו בסומלילנד, אך כשל בכך, שכן מושל המושבה דיכא ביד רמה כל ניסיון להצטרף לכוחותיו של לז'נטיום, והטיל עונש מוות על אלו שהטיפו לכך.
במאי 1941 הגיע לארץ ישראל וקבע את מחנהו בקסטינה לקראת המבצע המתוכנן לכיבוש סוריה ולבנון.
לפקודתו עמדו שבעה גדודים, פלוגת טנקים, סוללת תותחים, וכוחות עזר וסיור נוספים.
יחידות אלו נקראו הדיוויזיה הראשונה של צבא צרפת החופשית.
ב-8 ביוני עמד בראש כוחות צרפת החופשית שפלשו, בשיתוף פעולה עם הבריטים, לשטחי המנדט הצרפתי בסוריה ולבנון במסגרת המערכה בסוריה ובלבנון.
עם תחילת ההסתערות נפגע בידו כאשר מכוניתו הופצצה מן האוויר על ידי מטוס של חיל האוויר של וישי, אך על אף שידו נשברה, שב מיד לפקד על כוחותיו בשדה.
ב-21 ביוני נכנס בראש כוחותיו אל דמשק כשהוא מלווה בגנרל ז'ורז' קאטרו שיועד על ידי דה גול להיות למושל סוריה ולבנון.
לאחר סיום הלחימה שהה זמן מה בדמשק, וסייע לדה גול ולקאטרו במשא ומתן עם השלטונות האזרחיים שם.
לאחר המערכה במזרח התיכון עד לסיום המלחמה
באוגוסט 1941 מונה לז'נטיום למפקד צבאות צרפת החופשית באפריקה.
בתקופה זו נידון למוות בהיעדרו על ידי בית דין צבאי בווישי.
בספטמבר 1941 נתמנה לשר המלחמה ב"וועד הלאומי הצרפתי" שהקים דה גול כממשלה בגלות.
בדצמבר 1942 נשלח לז'נטיום להיות למושל מדגסקר.
הוא עסק שם בחידוש השירותים הציבוריים והממשל, והעביר לצידה של צרפת החופשית את כל חיילי וישי שלחמו נגד בעלות הברית בקרב על מדגסקר.
במרץ 1943 מונה לדרגת לויטננט גנרל, ובמאי 1943 פרש מתפקיד מושל מדגסקר.
באוגוסט 1943 מונה לסגן שר ההגנה של הוועד הצרפתי לשחרור לאומי באלג'יר, ארגון הגג של כל הצרפתים, אנשי ז'ירו ודה גול, שהתנגדו לשלטון וישי, ובאוקטובר לשר ההגנה.
לאחר שחרור צרפת ביוני 1944, קיבל את הפיקוד על האזור הצבאי של רואן, וביולי 1945 החליף את הגנרל פייר קניג בתפקיד המושל הצבאי של פריז.
בשנת 1947 מונה לדרגת גנרל, ופרש מן הצבא.
לאחר מכן שימש בתפקידים ציבוריים שונים, ובין היתר היה יועצו הצבאי של שר המושבות, פרנסואה מיטראן, לימים נשיא צרפת.
לאחר 1960 פרש מפעילות ציבורית.
ב-1975 מת בעיירה וילפראנש סיר מר (Villefranche-sur-Mer) שבריביירה הצרפתית ונטמן שם.
מסדר הדרקון של אנאם (Ordre du Dragon d'Annam) (עיטור וייטנאמי שניתן בימי השלטון הצרפתי בהודו סין).
פול פּיֶיר לוי היה מתמטיקאי יהודי-צרפתי.
נודע בשל תרומותיו לתורת ההסתברות, ובפרט לתאוריה של מרטינגלים.
לוי נולד בפריז, למשפחה שכבר כללה מספר מתמטיקאים.
אביו לוסיאן לוי, היה בוחן באקול פוליטקניק, בו גם למד לוי, ופרסם בו את פרסומו הראשון בשנת 1905, בגיל 19, כשהוא עדיין איננו מוסמך.
מורהו ומדריכו היה ז'אק אדמר.
לאחר סיום לימודיו הוא שירת שנה בצבא, ולאחר מכן למד במשך שלש שנים בבית הספר למכרות, שם הוסמך לפרופסור.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, לוי ביצע עבודות מתמטיות עבור חיל התותחנים הצרפתי.
ב-1920 מונה כפרופסור לאנליזה באקול פוליטקניק.
בין תלמידיו שם היו בנואה מנדלברוט וז'ורז' מת'רון.
הוא לימד שם עד פרישתו בשנת 1959, למעט הפסקה במהלך מלחמת העולם השנייה, אז ברח עקב יחס ממשלת וישי ליהודים.
לוי תרם תרומות מהותיות רבות לתורת ההסתברות וליצירת התיאוריה של תהליכים סטוכסטיים.
הוא הציג את הרעיון של 'התפלגות יציבה', התפלגות השומרת צורתה תחת צירוף ליניארי, והוכיח גרסה כללית של משפט הגבול המרכזי.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הוא ניסח משפט הרציפות של לוי.
לוי קיבל מספר תארים, בין השאר חברות באקדמיה הצרפתית למדעים וחברות כבוד בחברה המתמטית של לונדון.
פול כריסטיאן לוטרבור (בשם מלא באנגלית: Paul Christian Lauterbur; 6 במאי 1929 – 27 במרץ 2007) היה כימאי אמריקאי, שזכה יחד עם פיטר מנספילד בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 2003 על עבודתם בפיתוח "דימות תהודה מגנטית" (MRI).
לוטרבור נולד בשנת 1929 לאדוארד ג'וזף לוטרבור ולגטרוד וגנר.
אביו היה מהנדס ושותף בניהול מפעל של ייצור מכונות להכנת לחם ואימו ניהלה את משק הבית.
הוריו ממוצא לוקסמבורגי, הוא נולד וגדל בסידני שבמדינת אוהיו ולו שלושה אחים: תומאס (שנפטר בגיל צעיר), אדוארד ג'וזף השני ומרגרט.
עוד מגיל צעיר, לוטרבור היה סקרן ואהב לקרוא ספרים בנושאים כמו: גאולוגיה, היסטוריה, ביולוגיה, כימיה.
הוא אהב לחקור את העולם סביבו – דיג, ציד, חקר את החווה בה הוא גר בתור ילד, אסף דגימות מן הטבע, חקר בעלי חיים קטנים ומיד השיבם אל הטבע.
היה טוב מאוד בשחמט, זכה בתחרות שחמט מקומית.
לוטרבור סיים את לימודיו בתיכון סידני, שם כיום מחלקות הלימוד בתחומי הפיזיקה, כימיה וביולוגיה מוקדשות לזכרו.
בתור נער, הוא בנה את המעבדה הראשונה שלו במרתף בבית הוריו.
מורתו לכימיה בתיכון בו למד ראתה כי הוא נהנה מלימודים וניסויים עצמאיים, וכך נתנה לו רשות לעבוד על ניסויים משלו.
כשהתגייס לצבא ארצות הברית בשנות ה-50, הממונים עליו אישרו לו לעבוד על פיתוח מכשיר תהודה מגנטית גרעינית – NMR, על עבודתו בתחום פרסם ארבעה מאמרים אקדמיים.
מאוחר יותר, פול נהיה אתאיסט.
לוטרבור קיבל את התואר הראשון שלו בכימיה בשנת 1951, למרות ניסיונות השכנוע של אביו לבחור במסלול הנדסה (אביו האמין שדרך מסלול זה יוכל להבטיח לעצמו עבודה מסודרת לעומת בחירה במדע), מהמוסד הטכנולוגי קייס (כיום מהווה חלק מאוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב בקליבלנד, אוהיו).
במהלך התואר שלו היה חבר באחוות פאי קאפה טאו, ובנוסף לכך, לקח קורסים נוספים באוניברסיטת פיטסבורג.
את עבודת התזה שלו ביצע על רדיקלים חופשיים.
לאחר סיום התואר החל לעבוד במעבדות במוסד למחקר תעשייתי ע"ש מלון עבור תאגיד שנקרא דואו קורנינג, במהלך התקופה הזו חזר לשירות הצבאי למשך שנתיים באג'ווד, מרילנד.
במהלך עבודתו במעבדות לוטרבור השלים את לימודיו בכימיה באוניברסיטת פיטסבורג.
בשנת 1962 השלים את הדוקטורט שלו ולאחר מכן החל לעבוד בתור מרצה באוניברסיטת סטוני ברוק.
בנוסף לכך, כיהן כמרצה אורח באוניברסיטת סטנפורד בין השנים 1969–1970, במהלכן המשיך לחקור את מכשיר התהודה המגנטית הגרעינית שהחל לחקור בעת שירותו הצבאי, בתמיכה של עסקים מקומיים – ווריאן וסינטקס.
לאחר מכן חזר לאוניברסיטת סטוני ברוק, שם עבד עד שנת 1985. לאחר מכן עבר לאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
במהלך כל שנותיו באקדמיה, פרסם כ-110 מאמרים אקדמיים.
לוטרבור סיפר בעבר שהרעיון למכשיר ה־MRI הועלה לראשונה במהלך סיעור מוחות במסעדה פרברית בעיר פיטסבורג.
הסקיצה הראשונה למכשיר שורטטה על גבי מפית במסעדה בעודו סטודנט וחוקר באוניברסיטת פיטסבורג ובמוסד למחקר תעשייתי ע"ש מלון .
המחקרים ההמשכיים שהובילו לזכייה בפרס נובל בוצעו באוניברסיטת ניו יורק בסטוני ברוק בשנות ה-70.
פרס הנובל לרפואה בשנת 1952 הוענק לפליקס בלוך ואדוארד מילס פרסל על פיתוח מכשיר ה-NMR.
עד אז תהודה מגנטית שימשה בעיקר למחקרים בתחום הכימיה ולזיהוי מבנים כימיים.
רק בשנות ה-70, עם פיתוחים נוספים של לוטרבור ופיטר מנספילד של מכשיר ה-NMR, התאפשר פיתוח תמונות של יצורים חיים.
לוטרבור השתממש ברעיונו של רוברט גבראילד שאיפשר הצגה של גרדיאנטים בשדה מגנטי, שאפשרה לקבוע את מקורם של גלי הרדיו הנפלטים מגרעין האובייקט הנבחן.
בשנת 1971, חוקר מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס בשם לאון סריאן הגיע למעבדתו של לוטרבור בניסיונות לאשש במחקרו את השערתו של ריימונד דמדיאן, שטען כי מכשיר ה-NMR רגיש מספיק כדי להבדיל בין רקמה תקינה לסרטנית.
ואכן, לוטרבור וסריאן גילו כי המכשיר מצליח להבדיל בין רקמת עכבר תקינה לבין רקמה סרטנית.
הממצאים ריגשו מאוד את לוטרבור, שכן סיפר בראיון שכמדען, הרציונל שלו היה להגיע לבדיקה אבחנתית שאינה פולשנית.
המידע המרחבי שהתקבל אפשר להפיק תמונות דו־ממדיות.
למעשה האיור המקורי שלו מתייחס לתצוגה תלת־ממדית, ומבחינתו תצוגה דו־ממדית תמיד הייתה רק "תחנת ביניים" עד שתצוגה תלת־ממדית תהפוך לפרקטית במציאות.
בזמן שלוטרבור ביצע את מחקרו בסטוני ברוק, מכשיר ה-NMR הטוב ביותר היה שייך למחלקת הכימיה, הוא נהג להשתמש בו בשעות הלילה המאוחרות ובזהירות רבה נהג להחזיר את ההגדרות של המכשיר חזרה להגדרות הראשוניות בעת סיום השימוש בו.
ה-MRI הראשון נמצא עד היום במחלקה לכימיה באוניברסיטת ניו יורק בסטוני ברוק.
חלק מהתמונות הראשונות שנלקחו על ידי לוטרבור כוללות צדפות שביתו אספה בחוף הים, פלפלים ירוקים ושתי מבחנות ובתוכן מים – אחת עם מים כבדים והשנייה עם מים רגילים.
בזמנים ההם, לא הייתה שום טכניקה שאפשרה להבדיל בין השניים.
דבר זה היווה הישג משמעותי מכיוון שגוף האדם מכיל ברובו מים.
כאשר לוטרבור רצה לפרסם את גילויו במאמר ראשוני בכתב העת Nature, המאמר נדחה על ידי העורכים.
לוטרבור התעקש וביקש מהם לקרוא את מאמרו בשנית, ולבסוף עורכי כתב העת פרסמו את המאמר.
העורכים ציינו את העובדה שאף על פי שהתמונות הציגו לראשונה את ההבדל בין מים רגילים למים כבדים, הן היו מטושטשות במעט.
תגובתו של לוטרבור לדחיית המאמר הייתה: " ניתן לכתוב את כל ההיסטוריה של המדע ב-50 השנים האחרונות במונחים שנדחו על ידי כתבי העת Nature או Science".
לאחר מספר שנים, המאמר נכנס על ידי עורכי כתב העת Nature לאחד מ-20 המאמרים המשפיעים ביותר.
פיטר מנספילד מאוניברסיטת נוטינגהאם בממלכה המאוחדת המשיך לפתח את עבודתו של לוטרבור, הוא החליף את השיטה האיטית והלא אמינה בשיטה שמשתמשת בקודים של מעברי צבע מרחביים בשדה מגנטי.
בעזרת נקיפת לרמור, טכניקה מתמטית שנקראת התמרת פורייה, שאפשרה את האצת תהליך הדימות.
לוטרבור ניסה להגיש פטנטים שקשורים למחקרו, אך ללא הצלחה.
אוניברסיטת סטוני ברוק החליטה לא להשקיע בפטנט מכיוון שלדעתה ההשקעה הכספית לא תשתלם להם.
בראיון שנערך בשנת 2003, לוטרבור אמר כי "החברה החליטה לא להשקיע כסף בפטנט מכיוון שלדעתם ההשקעה לא תשתלם להם בעתיד, מה שהתברר בדיעבד כהחלטה לא כל כך טובה".
הוא ניסה לשכנע את הממשלה במשך שנים להשקיע כסף בבניית מכשיר ה-MRI והתהליך נמשך כעשור.
אוניברסיטת נוטינגהאם כן הגישה את המכשיר כפטנט, מה שיותר מאוחר הפך את פיטר מנספילד לאדם עשיר מאוד.
מכונת ה-MRI הראשונה שהופיעה בבית החולים הייתה בתחילת שנות ה-80 ומאז הוספו באופן הדרגתי עוד מכונות.
ה-MRI עוזר באופן משמעותי לבדיקות של המוח, חוט השדרה, ונחשב כמועיל יותר מצילום רנטגן ו-CT מסיבות שונות, לדוגמה מכיוון שזה לא חושף את המטופל לקרינה רבה כמו המכשירים האחרים שהוזכרו.
כיום יש יותר מ-22,000 מכשירים ברחבי העולם, ומתבצעות כ-60 מיליון בדיקות מדי שנה.
הבדיקה מסייעת באבחון מגוון רב של מחלות ומצילה חיים רבים, ונחשבת ליעילה יותר ביחס ל-CT או לאנגיוגרפיה הודות לרזולוציה הגבוהה שמתקבלת אשר מסייעת, כאמור, לעמוד על ההבדלים הדקים בין הרקמות השונות.
לוטרבור זכה ביחד עם פיטר מנספילד בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 2003. ההתנגדות הופיעה כאשר ריימונד דמדיאן פרסם מאמר שכותרתו הייתה "הטעות המבישה שחייבת תיקון" ב, בוושינגטון פוסט ובלוס אנג'לס טיימס.
במאמר הוא טוען שוועדת פרס נובל לא כללה אותו בפרס לצידם של לוטרבור ומנספילד על עבודתו המוקדמת על מכשיר ה-MRI .
דמדיאן טען שהוא זה שגילה את ה-MRI ולוטרבור ומנספילד רק "ליטשו" את עבודתו.
הניו יורק טיימס פרסמו מאמר ובו כתבו שבעוד מדענים מייחסים לדמדיאן את הפטנט על ה-MRI, לוטרבור ומנספילד בכלל הרחיבו את הטכניקה של הרמן קאר במטרה ליצור את התמונות הדו והתלת ממדיות הראשונות.
עורכי העיתון סברו שעבודתם מצדיקה קבלת פרס נובל אף על פי שעל פי אלפרד נובל הפרס לא יינתן רק על סמך שיפור ופיתוח רעיון קיים.
העורכים ציינו עדויות לכך שבמספר מקרים כן הוענקו פרסים לפיתוח רעיון קיים כמו לרוזלינד פרנקלין, אוסוולד אברי ורוברט גבילרד.
לוטרבור נישא לרוזמרי קפטו בשנת 1962. לזוג יש שני ילדים: דן ושרין.
לאחר כעשור הזוג התגרש, ולוטרבור נישא מחדש לג'ואן דוסון.
לזוג נולדה ילדה אחת: מרי אליס לוטרבור.
לוטרבור מת ממחלת כליות בגיל 77 בשנת 2007 בביתו באורבנה, אילינוי.
נשיא אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, ריצ'רד הרמן, ספד לו: "השפעתו של פול הורגשה בכל רחבי העולם בכל יום, בכל פעם שמכשיר ה-MRI מציל את חייהם של בת או בן, אמא או אבא".
"לוטרבור היה סטודנט מבריק לתואר ראשון, אשר סירב לתת לעבודות החובה בתואר להפריע בדרך ההשכלה שלו" – מדבריו של פרופסור אירבין קריגר.
"אנחנו לא יכולים להבין ביולוגיה אם אנו לא מסוגלים להבין כיצד זה התחיל.
אנחנו לא באמת יכולים להבין כימיה אם אנחנו לא מסוגלים לדמיין איך זה עיצב את הביולוגיה"
"הייתי מאוד סקרן לגבי איך מולקולות מתחברות זו לזו, וזו הייתה נראית כמו דרך הרבה יותר ברורה להבנה של בעיות בכימיה מאשר כל דרך אחרת בזמנו"
פול לנז'בן היה פיזיקאי צרפתי בולט, שפיתח את משוואת לנז'בן ודינמיקת לנז'בן.
התפרסם גם בשל שני פטנטים לגילוי צוללות באמצעות גלי אולטרה סאונד, שפיתח עם קונסטנטין צ'ילווסקי, בשנים 1916–1917.
הוא למד באקול פוליטכניק לכימיה ופיזיקה ובאקול נורמל סופרייר.
לאחר מכן המשיך את לימודיו במעבדת קוונדיש, שבאוניברסיטת קיימברידג', תחת ג'יי ג'יי תומסון.
בשנת 1902 החל בכתיבת דוקטורט בסורבון, תחת הנחייתו של פייר קירי, ושנתיים לאחר כך מונה לפרופסור לפיזיקה בקולז' דה פראנס.
מאוחר יותר, היה למאהבה של מארי קירי, אלמנתו של מי שהיה המנחה שלו.
בשנת 1915 זכה לנז'בן במדליית יוז על תרומותיו בתחום האלקטרומגנטיות.
הוא ידוע בזכות עבודותיו על פאראמגנטיות ודיאמגנטיות, וכן על הגיית הפרשנות המודרנית לתופעה במונחים של ספינים של אלקטרונים בתוך האטום; על פרשנות זו זכה בשנת 1940 במדליית קופלי.
בשנים 1916 ו-1917 פול לנז'בן וקונסטנטין צ'ילווסקי רשמו שני פטנטים בארצות הברית, לגלאי הצוללות העל קולי הראשון, שלימים יביא לפיתוח הסונאר.
בפטנט הראשון הם השתמשו בשיטה אלקטרוסטטית ואילו בשני בפיאזואלקטריות של גבישי קוורץ דקים, המונחים בין שתי פלטות מתכת.
הזמן שלקח לאות לנוע לצוללת האויב ולחזור כהד לגלאי שעל הספינה שימש לחישוב המרחק מתחת למים.
ב-1916 ארנסט רתרפורד והדוקטורנט שלו, רוברט ויליאם בויל, חשפו כי הם עובדים על הפיתוח של גלאי צוללות העשוי מגביש קוורץ פיאזואלקטרי.
הצלחתו של לנז'בן בשימוש בפיאזואלקטריות לגילוי ולשידור גלים על קוליים הביאה בכך לפיתוח נוסף בתחום.
בשנת 1926 נתמנה למנהל האקול פוליטכניק לכימיה ופיזיקה, שבו למד בעבר, ובשנת 1934 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית למדעים.
לנז'בן שימש כמנחה בלימודי הדוקטורט של המדענים הבולטים לאון ברילואן, לואי דה ברויי ואירן ז'וליו-קירי.
לנז'בן היה נודע כמתנגד חריף לנאציזם.
היותו מתנגד ידוע לפשיזם בשנות ה-30 הביאה לכך שעם עליית משטר וישי, פוטר מעבודתו, נעצר והוחזק במעצר בית במשך רוב שנות מלחמת העולם השנייה.
לאחר שחרור פריז בשנת 1944, הוחזר למשרתו.
עבודתו המפורסמת ביותר הייתה בשימוש באולטרה סאונד תוך ניצול האפקט הפיאזואלקטרי שגילה פייר קירי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה החל לנז'בן לעבוד על שימוש בגלים אלו לזיהוי מיקום צוללות על פי מיקום ההד החוזר מהן, אולם המלחמה הסתיימה לפני שעבודתו הפכה מבצעית.
במהלך חייו פעל לנז'בן להפצת תורת היחסות בצרפת.
תרומה אחרת שלו לתורת היחסות היא הניסוח של הפרדוקס המוכר בשם "פרדוקס התאומים".
הוא נפגש בצרפת עם ג'ון דזמונד ברנל, פיזיקאי שהיה קומוניסט כמוהו, והשניים התיידדו.
אמרה מפורסמת שלנז'בן אמר לברנל היא: "את העבודה המדעית שאני יכול לעשות יכולים לעשות גם אחרים, אך אם לא תיעשה העבודה הפוליטית לא יהיה מדע בכלל".
לנז'בן היה אחד המייסדים של ארגון אינטלקטואלי אנטי-פשיסטי בשם "Comité de vigilance des intellectuels antifascistes" , נשיא הליגה הצרפתית לזכויות האדם בין השנים 1944–1946, וכמו כן חבר המפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
לנז'בן נפטר בשנת 1946, בפריז, שנתיים אחר שזכה לראות בשחרורה.
נקבר בפנתיאון של פריז, לצד מדענים צרפתים בולטים אחרים.
פול לקאמרה הוא גנרל בדימוס בצבא ארצות הברית.
שירת כמפקד פיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה, כמפקד כוחות צבא ארצות הברית של פיקוד האוקיינוס השקט וכמפקד רגימנט הריינג'רס ה-75.
לקאמרה החל את דרכו בצבא ארצות הברית עם הרשמו למכללה הצבאית וסט פוינט.
לאחר שסיים את חוק לימודיו ב-1985, והוסמך כקצין בדרגת לוטננט.
עם סיום לימודיו התגייס לצבא ועבר הכשרה כלוחם, קורס קציני חי"ר והסמכה כצנחן.
לאחר מכן התנדב לקאמרה לרגימנט הריינג'רס ה-75. לקאמרה שימש ברגימנט הריינג'רס כמפקד מחלקה ולאחר מכן כמפקד פלוגה ולחם במבצע מטרה צודקת.
לאחר מספר תפקידי פיקוד שימש לקאמרה כמפקד גדוד בדיוויזיה ההררית ה-10 והוביל אותו בלחימה במבצע אנקונדה.
בשנים 2003–2004 פיקד על הגדוד השלישי ברגימנט הריינג'רס ה-75. בשנים 2005–2007 פיקד לקאמרה על רגימנט הריינג'רס.
לאחר מכן שירת כקצין המבצעים של פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים (JSOC) וכעוזרו של מפקד פיקוד המבצעים המשולבים המיוחדים.
בתפקידו הבא שירת כסגן מפקד דיוויזיית החי"ר ה-25 ולאחר מכן כמפקד דיוויזיית החי"ר ה-4 (עד למאי 2015 כאשר במקומו מונה ראיין גונזלבס) בתקופה בה פרשה בדרום אפגניסטן, וסגן מפקד הקורפוס המוטס ה-18.
בינואר 2018 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד הקורפוס המוטס ה-18. בנובמבר 2019 הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקד כוחות צבא ארצות הברית של פיקוד האוקיינוס השקט, תפקיד בו כיהן עד יוני 2021. ביולי 2021 מונה למפקד פיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה, שירת בתפקיד עד פרישתו מהשירות הצבאי בדצמבר 2024.
דורוזייה למד רפואה בפריז וסיים את לימודיו בשנת 1853. הוא עבד עם ז'אן-מרטן שארקו ומאוחר יותר כמנתח במלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870. הוא עבד כרופא כללי במרפאה, ולא בבית חולים, אך המוניטין שלו נודע עקב פרסומיו בתחום מחלות הלב.
הוא נבחר לנשיא האגודה הרפואית של פריז ב-1882 וקיבל תואר אבירות של לגיון הכבוד ב-1895.
פול וורפילד טיבטס הבן היה קצין בדרגת בריגדיר גנרל בחיל האוויר של ארצות הברית.
שמו נודע כטייס שהטיס את המטוס בואינג B-29 סופרפורטרס שנודע בשם אנולה גיי (נקרא על שם אמו של טיבטס), שממנו הוטלה פצצת האטום על הירושימה.
טיבטס התגייס ב-1937 לצבא ארצות הברית, וב-1938 הוכשר כטייס.
לאחר המתקפה על פרל הארבור הטיס מטוסים בסיורים נגד צוללות במערכה באוקיינוס האטלנטי.
בפברואר 1942 מונה למפקד טייסת המפציצים ה-340 של להק ההפצצה ה-97, שצוידה במפציצי בואינג B-17 מבצר מעופף.
ביולי אותה שנה היה להק 97 ליחידת ההפצצה הראשונה שהוצבה כחלק מחיל האוויר השמיני של ארצות הברית, וטיבסט היה לסגן המפקד שלו.
הוא הטיס את המטוס המוביל במשימת המפציצים הכבדים האמריקאית הראשונה שהתנהלה לאור יום בשמי אירופה הכבושה ב-17 באוגוסט 1942, ובפשיטה האמריקאית האווירית הראשונה של יותר מ-100 מפציצים באירופה ב-9 באוקטובר אותה שנה.
טיבטס נבחר להטיס את מייג'ור גנרל מארק קלארק ואת לוטננט גנרל דווייט אייזנהאואר לגיברלטר.
לאחר 43 משימות קרביות, הוא היה לעוזר למבצעי הפצצה במטה של חיל האוויר ה-12 של ארצות הברית.
בפברואר 1943 שב טיבטס לארצות הברית כדי לסייע בפיתוח של המפציצים הכבדים בואינג B-29 סופרפורטרס.
בספטמבר 1944 מונה למפקד הלהק המורכב ה-509, שביצע את הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי.
פול טיבטס נולד בקווינסי, אילינוי, כבנם של פול וורפילד טיבטס האב ושל רעייתו, אנולה גיי טיבטס.
כשהיה בן חמש עברה המשפחה לדבנפורט שבאיווה, ולאחר מכן לבירת המדינה דה מוין, שם גדל.
כשהיה בן שמונה עברה המשפחה להייליה שבפלורידה, במטרה להימלט מהחורפים הקשים של המערב התיכון.
כנער החל טיבטס להתעניין בטיסה.
באחד הימים הסכימה אימו לשלם דולר אחד כדי שיוכל לעלות על מטוס בקרנבל מקומי.
ב-1927, כשהיה בן 12, טס במטוס שהטיס דאג דייוויס שהטיל ממתקים קשורים למצנחים זעירים לקהל שנכח במסלול מרוצי הסוסים של הייליה פארק.
בסוף שנות ה-20 נאלצה משפחת טיבטס לשוב לאלטון שבאילינוי, שם סיים ב-1933 את הכשרתו באקדמיה הצבאית המערבית.
לאחר מכן למד באוניברסיטת פלורידה שבגיינסוויל, וב-1934 היה חבר בסניף אפסילון זטא של אחוות סיגמה נו.
באותה תקופה לקח טיבטס שיעורי טיסה פרטיים בשדה התעופה אוקה לופה שבמיאמי בהדרכתו של רסטי הרד, שלימים היה קברניט בחברת התעופה איסטרן איירליינס.
לאחר סיום עבודת הגמר שלו לתואר בוגר אוניברסיטה, תכנן טיבטס להיות כירורג.
לאחר שנת הלימודים השנייה שלו עבר לאוניברסיטת סינסינטי כדי להשלים שם את לימודי הטרום-רפואה, שכן באותה תקופה לא היה באוניברסיטת פלורידה בית ספר לרפואה.
לאחר שנה וחצי שינה את דעתו בנוגע לשאיפתו לעסוק ברפואה, ותחת זאת החליט להתגייס לצבא ארצות הברית ולהיות טייס בגיס האווירי של צבא ארצות הברית.
בשל העובדה שסיים הכשרה בבית ספר צבאי, למד בקולג', והיה בעל ניסיון כלשהו בטיסה, היה טיבטס כשיר להתקבל לתוכנית ההכשרה לצוערי טיס.
ב-25 בפברואר 1937 התגייס לצבא ארצות הברית בבסיס פורט תומאס שבקנטקי, ונשלח לבסיס חיל האוויר רנדולף בסן אנטוניו שבטקסס להכשרה בסיסית.
במהלך הכשרתו הפגין כישורים גבוהים מהממוצע.
הוא קיבלת דרגת לוטננט משנה, והוסמך כטייס ב-1938 בבסיס קלי שבסן אנטוניו.
לאחר סיום הכשרתו הוצב בטייסת התצפית ה-16, שבסיסה היה בשדה לאוסון שבג'ורג'יה, ושנתנה סיוע בהטסה עבור בסיס ההכשרה של חיל הרגלים הסמוך בפורט בנינג.
בפורט בנינג הכיר את לוסי פרנסס וינגייט, אז פקידה בחנות כלבו בקולומבוס.
השניים נישאו ב-19 ביוני 1938 בטקס צנוע בסמינר לכמרים הקתולי בהולי טריניטי שבאלבמה, על אף שטיבטס היה פרוטסטנטי.
טיבטס לא יידע את משפחתו או את מפקדו על נישואיו, ובני הזוג דאגו שהידיעה על נישואיהם לא תגיע לעיתון המקומי.
פול טיבטס השלישי נולד בקולומבוס ב-1940 ולימים סיים את לימודיו באוניברסיטת אובורן, היה קולונל בכוחות המילואים של צבא ארצות הברית, עבד כרוקח בבית חולים, ונפטר ב-2016. הבן הצעיר, ג'ין וינגייט טיבטס, נולד ב-1944 ונפטר ב-2012.
בעת שטיבטס הוצב בפורט בנינג, הוא קודם לדרגת לוטננט ראשון ושירת בשנים 1940–1941 כטייסו האישי של בריגדיר גנרל ג'ורג' פטון.
ביוני 1941 הועבר טיבטס לטייסת ההפצצה התשיעית של כנף ההפצצה השלישית בבסיס האנטר בסוואנה שבג'ורג'יה, שם הוצב לתפקיד קצין הנדסה והטיס מטוסי דאגלס A-20 האבוק.
בעת שירותו שם קודם לדרגת קפטן.
בדצמבר 1941 הצטווה להצטרף לכנף ההפצצה ה-29 בבסיס מקדיל שבפלורידה, לצורך הכשרה על המפציץ בואינג B-17 מבצר מעופף.
ב-7 בדצמבר שמע טיבטס על המתקפה על פרל הארבור בעת שהאזין לרדיו במהלך טיסה שגרתית.
מתוך חשש שצוללות גרמניות עלולות לחדור למפרץ טמפה ולהפציץ את בסיס מקדיל, הועברה הכנף ה-29 לסוואנה.
טיבטס נשאר בתפקיד זמני בכנף השלישית, שם הקים את הסיור נגד צוללות בבסיס פופ שבקרוליינה הצפונית שהפעיל 21 מפציצים בינוניים B-18 בולו.
מפציצים אלו הוטסו בידי טייסים לאחר הכשרה בסיסית במטוסי צסנה UC-78 ולפני הכשרתם כטייסי B-17.
בפברואר 1942 הוצב טיבטס בכנף ההפצצה ה-29, ומונה לקצין הנדסה.
שלושה שבועות לאחר מכן מונה כמפקד טייסת ההפצצה ה-340 של כנף ההפצצה ה-97, שצוידה במפציצי B-17D.
בתחילה הוצבה הטייסת בבסיס מקדיל, לאחר מכן בבסיס סרסוטה שבפלורידה, ובהמשך בבסיס גודפרי בבנגור שבמיין.
ביולי 1942 הייתה הכנף ה-97 לכנף המפציצים הכבדים הראשונה של חיל האוויר השמיני של ארצות הברית שנשלחה לאנגליה, שם היא הוצבה בבסיס חיל האוויר המלכותי פלוברוק.
הכנף הוקמה בחיפזון כדי לענות על הדרישות של משימותיה המוקדמות, והגיעה לאנגליה מבלי שהצוותים שלה זכו להכשרה ביסודות הבסיסיים של משימות הפצצה בגובה רב לאור יום.
בשבועות הראשונים של אוגוסט 1942, בהדרכתם של ותיקי חיל האוויר המלכותי, קיבלו צוותי הכנף אימונים אינטנסיביים לקראת משימתם הראשונה.
מפקד הכנף, לוטננט קולונל קורנליוס ו.
קוסלנד, הוחלף בקולונל פרנק ארמסטרונג, שמינה את טיבטס לסגנו.
ב-17 באוגוסט 1942 הטיס טיבטס את המפציץ המוביל, שכונה "האטליז" (Butcher Shop), במשימת ההפצצה הראשונה של האמריקאים לאור יום, שהייתה חדירה בגובה נמוך נגד חצר מסילות ברזל ברואן שבצרפת הכבושה, כשארמסטרונג שימש כטייס משנה.
מטוס זה לא היה המטוס הקבוע של טיבטס, "הגרמלין האדום" (Red Gremlin), ולא הצוות הקבוע שלו, שכלל את המטילן תומאס פרבי ואת הנווט תיאודור ון־קירק, שבהמשך טסו עמו באנולה גיי.
ב-9 באוקטובר הוביל טיבטס את הפשיטה האמריקאית הראשונה של יותר מ-100 מפציצים בשמי אירופה, שבה הם תקפו מטרות בעיר ליל.
דיוק גרוע של ההפצצות גרם למספר מועט של נפגעים אזרחים, והנזק למתקני הרכבת היה קטן מהמצופה, אך המשימה בכללותה זכתה לשבחים בשל הצלחת הצוותים להגיע למטרה אל מול התקפה כבדה ומתמדת של מטוסי קרב.
מתוך 108 מפציצים שהשתתפו בהתקפה, הופלו או חזרו לבסיסם עקב תקלות טכניות ללא ביצוע המשימה 33 מפציצים.
במשימה זו ראה טיבטס את הפצצות שהוטלו על ידי צוותו פוגעות באזרחים, ובאותה עת חשב לעצמו ש"אנשים נהרגים שם למטה והם לא אמורים להיהרג.
אך אז נזכר בדברים שסיפר לו שותפו לחדר, שהיה רופא מהתקופה בה למד רפואה, על חבריו הקודמים לכיתה שכשלו בלימודיהם.
הסיבה לכישלונם הייתה בגלל "שחשו יותר מדי סימפתיה למטופלים שלהם, שחיבלה ביכולתם לספק את הצרכים הרפואיים".
במסגרת ההכנות למבצע לפיד, פלישת בעלות הברית לצפון אפריקה, קיבל מפקד חיל האוויר השמיני, מייג'ור גנרל קרל ספאץ, פקודה להציב את שני הטייסים הטובים ביותר שלו למשימה סודית.
הוא בחר בטיבטס ובמייג'ור ויין קונורס.
טיבטס הטיס את מייג'ור גנרל מארק קלארק מפולברוק לגיברלטר, וקונורס הטיס את ראש המטה של קלארק, בריגדיר גנרל ליימן למניצר.
שבועות ספורים לאחר מכן הטיס לשם טיבטס את המפקד העליון של בעלות הברית, לוטננט גנרל דווייט אייזנהאואר.
ההיסטוריון סטיבן אמברוז כתב: "לטיבטס יצא מוניטין של הטייס הטוב ביותר בחילות האוויר של צבא ארצות הברית.
טיבטס הטיס 25 משימות הפצצה על מטרות בצרפת כאשר כנף 97 הועברה לצפון אפריקה כחלק מחיל האוויר ה-12 של ארצות הברית בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'יימס דוליטל.
מבחינתו של טיבטס, המערכה בצפון אפריקה הפגישה אותו עם המציאות של הלוחמה האווירית.
הוא אמר שהוא ראה את התוצאות הממשיות של הפצצת אזרחים ואת ההלם שנגרם מאובדן חבריו לנשק.
נאמר לו שנורסטד התנגד לקידומו, באומרו, "יהיה רק קולונל אחד במבצעים, וזה יהיה אני".
טיבטס לא הסתדר טוב עם נורסטד ולא עם ראש המטה של דוליטל, בריגדיר גנרל הויט ונדנברג.
באחת מישיבות התכנון ביקש נורסטד שפשיטה מקיפה על ביזרטה תנוהל בגובה של 6,000 רגל (1,800 מטר).
טיבטס מחה ואמר שאש נ"מ תהיה הכי יעילה בגובה זה.
כאשר התנגד נורסטד לדבריו, אמר טיבטס שהוא יוביל משימה בגובה זה בעצמו אם נורסטד ישמש כטייס המשנה שלו.
נורסטד נסוג מעמדתו, והמשימה בוצעה בהצלחה בגובה של 20,000 רגל (6,100 מטר).
כאשר גנרל הנרי ארנולד, מפקד חילות האוויר של צבא ארצות הברית, ביקש טייסי הפצצה מנוסים לסייע בפיתוחו של המפציץ בואינג B-29 סופרפורטרס, המליץ דוליטל על טיבטס.
בפברואר 1943 שב טיבסט לארצות הברית.
באותה עת סבלה תוכנית ה-B-29 משורה של בעיות טכניות, וטייס הניסוי הראשי, אדמונד ט.
אלן נהרג בהתרסקות האב טיפוס של המטוס.
בשיתוף פעולה עם מפעל בואינג בוויצ'יטה שבקנזס, הטיס טיבטס כטייס ניסוי את ה-B-29, ועד מהרה צבר יותר שעות טיסה במטוס זה בהשוואה לכל טייס אחר שטס עליו.
הוא הגיע למסקנה שללא חימוש הגנתי וציפוי גוף המטוס בלוחות שריון, היה משקל המטוס קל יותר ב-3,200 ק"ג, וכתוצאה מכך ביצועיו השתפרו.
בדימוי קרב אוויר מול מטוס הקרב P-47 ת'נדרבולט, בגובה השיוט של 30,000 רגל (9,100 מטר) של ה-B-29, התברר לו שלמפציץ החדש היה רדיוס פנייה קטן יותר בהשוואה לזה של ה-P-47, והוא היה מסוגל לחמוק ממנו על ידי פנייה.
לאחר שנה של טיסות ניסוי על ה-B-29, הוצב טיבטס במרץ 1944 כראש המבצעים של כנף אימוני ההפצצה המבצעיים ה-17, יחידת אימונים של מפציצי B-29 שבסיסה היה בבסיס גרנד איילנד שבנברסקה, ומפקדה היה ארמסטרונג.
תפקיד היחידה היה לנהל את אימוני ההסבה של מטוסי B-29, וכדי להפיג את חששותיהם של הצוותים, הכשיר טיבטס שתיים מנשות טייסות שירות חיל האוויר, דורה דוהרטי ודורותיאה (דידי) מורמן, כדי שיטיסו את המפציצים כטייסות הדגמה, מהלך שהוביל לשינוי גישתם של הצוותים.
ב-1 בספטמבר 1944 התייצב טיבטס בבסיס בקולורדו ספרינגס, המפקדה של חיל האוויר השני של ארצות הברית, שם פגש את מפקד החיל, מייג'ור גנרל אוזל אנט, ושלושה נציגים של פרויקט מנהטן, לוטננט קולונל ג'ון לנסדייל הבן, קפטן ויליאם ס.
פרסונס, ונורמן רמזי, שנתן לו תדריך על הפרויקט.
לטיבטס נאמר שהוא יהיה אחראי על הלהק המורכב ה-509, יחידה עצמאית שתמנה 1,800 איש ושתצויד ב-15 מפציצי B-29s ותקבל קדימות עליונה בכל סוגי האספקה הצבאית.
אנט העמיד בפני טיבטס את הזכות לבחור בסיס עבור היחידה מבין שלושה בסיסים אפשריים: שדה התעופה גרייט בנד שבקנזס, שדה התעופה מאונטיין הום שבאיידהו, או שדה התעופה ונדובר שביוטה.
טיבטס בחר בוונדובר בשל ריחוקו מכל מקום יישוב.
כאשר מבצע הטלת פצצות האטום היה עדיין בשלבי פיתוח, ארמסטרונג וקולונל רוסקו וילסון היו המועמדים המובלים לפקד על הכנף שנועדה להטיל את הפצצות.
וילסון היה קצין המיזם של חילות האוויר של הצבא שסיפק לפרויקט מנהטן את הקישור לצבא.
ארמסטרונג היה קצין קרבי מנוסה שלחם נגד מטרות גרמניות, אך הוא היה כבר בשנות ה-40 שלו ונפצע קשה בשרפה בקיץ 1943. לווילסון לא היה ניסיון קרבי וכישוריו בלטו בעיקר בשל הרקע ההנדסי שלו ובשל הקשר שלו לפרויקט.
טיבטס היה צעיר משניהם באופן משמעותי, והיה לו ניסיון הן בתפקידי מטה והן בתפקידי פיקוד במבצעי הפצצה כבדה.
הוא כבר היה אז טייס B-29 מנוסה, ושיקולים אלו הפכו אותו למועמד אידיאלי לפרויקט הסודי הזה.
טיבטס ציין שהזכות להחליט על סוג המטוס שישמש להטלת הפצצה ניתנה לו.
בינואר 1945 קודם טיבטס לדרגת קולונל, והוא הביא את משפחתו לוונדובר.