tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המקרה חשף את מנדלבליט לביקורת ציבורית על גבולות חופש הביטוי, ובפרט על היעדר איזונים ובלמים בהפעלת כוח השררה של פקידות בכירה, תוך ניצול קרבה וקשרים לגופים הממונים על אכיפת החוק.
ביקורת נמתחה על מנדלבליט כיועמ"ש ועל בכירי הפרקליטות, שלא טרחו להסתייג בפומבי מהפגיעה הקשה בחופש הביטוי שחוותה שפיץ
או לגנות את עצם החקירה התמוהה של אישה דתייה בשבת על לא דבר.
במיוחד לאור אדישות מוחלטת מצד הפרקליטות והיועמ"ש כלפי אמירות חמורות יותר שיצאו מפיהם של אנשים אחרים.
השר אמיר אוחנה הביע חשש עם פרסום פרשת משפטים בושה ובעקבות מקרים נוספים שדווחו על ידי שכנים לאחר הפרסום, כי הוא חושש למשטרת מחשבות אנטי דמוקרטי.
פרשת משפטים בושה אוזכרה גם כאחת מהפרשות המבססות ביקורת על מדיניות הרשעות בכל מחיר, שנטען שפשו במערכות האכיפה בחוסר צדק.
המקרה העלה סוגיות בנושא אכיפה בררנית וטענות בדבר אי שוויון באכיפת החוק, בניגוד למחויב בדמוקרטיה.
גם ראש הממשלה בנימין נתניהו הזכיר את הפרשה במספר הזדמנויות הקשורות לסתימת פיות של אנשי ימין, ולאכיפה בררנית הקיימת לטענתו בין מפגיני שמאל שמופלים לטובה על ידי רשויות אכיפת החוק, לבין מפגיני ימין שהאכיפה נגדם מאופיינת ביד קשה וקיימת גם כשאינם עוברים על החוק.
ביקורת זו הועלתה לאורך הזמן על ידי אישים שונים
וכן על ידי שרים וחברי כנסת נוספים מהצד הימני של המפה הפוליטית.
כשסיים היועמ"ש מנדלבליט את תפקידו, באופן מקרי בשבת פרשת משפטים בשנת 2022, נכתב בערוץ 7 כי " 'פרשת משפטים בושה', מבטא את אכזבת הציבור הדתי שבקרבו חי מנדלבליט מתפקודו ומהחלטותיו...מעצר של אישה דתייה תוך כפייתה לחלל שבת על ידי שוטרים שביקשו להגן על מנדלבליט מפני ביקורת הוא ללא ספק בושה."
פרשת משפטים הובאה לא אחת כדוגמה לאבסורד באכיפה בררנית,
וגם כדוגמה לכוח הרב שניתן לפקידי ציבור אל מול היעדר האחריות בגין אותו כוח רב.
השר יצחק וסרלאוף ציין את המקרה כדוגמה לתיקון נדרש במערכת המשפט.
פרשת מקרי האונס של ז'יזל פליקו היא מהפרשיות החמורות ביותר של תקיפות מיניות שהתרחשו בהיסטוריה של צרפת.
דומיניק פליקו, גבר בן 71 מהעיירה אשר בדרום-מזרח צרפת, הודה בספטמבר 2024 כי במשך תשע שנים, מיולי 2011 עד אוקטובר 2020, הוא נהג לסמם את אשתו, ז'יזל פליקו, והיא נאנסה לפחות 92 פעמים על ידי לפחות 72 גברים שונים.
דומיניק תיעד את מעשי האונס והפיץ את הצילומים באינטרנט.
כל מעשי האונס נחשפו במקרה בספטמבר 2020 לאחר שדומיניק נעצר משום שהוא צילם אישה מתחת לחצאית בסופרמרקט.
במהלך חקירת המשטרה התגלו במחשבו האישי אלפי תמונות וסרטונים מפלילים המתעדים את מעשי האונס.
ז'יזל פליקו נולדה ב-1952 בגרמניה למשפחה צרפתית.
היא הכירה את דומיניק פליקו, יליד 1952 אף הוא, אשר לטענתה הייתה לו טראומת ילדות קשה, כאשר הייתה בת עשרים.
היא עבדה כפקידה בחברת החשמל, ודומיניק היה חשמלאי במקצועו.הם נישאו בשנת 1973. בני הזוג התגוררו באזור פריז ונולדו להם לאורך השנים שלושה ילדים.
בני הזוג היו גרושים במשך תקופה קצרה, מסיבות כלכליות, אך בהמשך הם נישאו בשנית.
בשנת 2013 בני הזוג פרשו לגמלאות ועברו לגור בעיירה מאזאן, מצפון-מזרח לעיר אביניון, בחלק הדרום-מזרחי של צרפת.
ז'יזל פליקו השתתפה במקהלה מקומית, ובעלה עסק בספורט וברכיבה על אופניים.
ילדיהם ונכדיהם נהגו לבקר אותם בחגים.
דומיניק פליקו נעצר ב-12 בספטמבר 2020 לאחר שנתפס על ידי מאבטח בסופרמרקט משום שצילם אישה מתחת לחצאית באמצעות הטלפון הנייד שלו.
בהמשך הוא שוחרר ממעצר בערבות, אך המשטרה החרימה מביתו את שני הטלפונים הניידים שלו, מחשב נייד וציוד דיגיטלי נוסף לצורך ביצוע חקירה משטרתית מקיפה יותר.
בחקירה התגלה שדומיניק היה פעיל בחדר צ'אט בשם "à son insu" ("ללא ידיעתה") אשר התארח באתר coco.fr ובו המשתמשים דנו בביצוע מעשי אונס בנשים ללא הסכמתן, על פי רוב לאחר שהם נתנו לנשים בחשאי סמים.
לפי החשדות, האתר coco.fr, אשר העביר את רישום הדומיין שלו מצרפת לגרנזי בעקבות מעצרו של פליקו, היה קשור לביצוע של מעל ל-23,000 מעשי אונס בצרפת בין השנים 2021 עד 2024, והוא נסגר לבסוף ביוני 2024. לאורך השנים דומיניק הזמין עשרות גברים לאנוס את אשתו באמצעות חדר הצ'אט של האתר.
על מכשיר דיסק און קי שהיה מחובר למחשב של דומיניק מצאו החוקרים תיקייה בשם "התעללות" אשר הכילה מעל ל-20,000 תמונות וסרטונים בהם אשתו נאנסת כשהיא מחוסרת הכרה.
הסרטונים נשמרו בתיקיות שונות, ששמותיהן הכילו את שמות הגברים שאנסו את אשתו.
החוקרים הצליחו לזהות 92 מקרי אונס נפרדים שבוצעו בז'יזל פליקו על ידי 72 גברים שונים, בין יולי 2011 לאוקטובר 2020. למשטרה נדרשו שנתיים לזהות ולאתר 50 מהגברים שהיו מעורבים במעשי האונס, ובהמשך הוגשו נגדם כתבי אישום.
יתר הגברים שהיו מעורבים במעשי האונס טרם זוהו.
הנאשמים היו בגילאים 21 עד 68 בעת ביצוע מעשי האונס.
רבים מהם הכחישו את ההאשמות או שטענו שיחסי המין עם ז'יזל בוצעו בהסכמה.
במחשב של דומיניק פליקו נמצאו גם תמונות עירום של כלותיו, שצולמו באמצעות מצלמה נסתרת בעת שהן התקלחו, וכן תמונת עירום של בתו למחצה, מחוסרת הכרה על מיטה, כנראה לאחר שסוממה.
דומיניק פליקו נעצר בשנית ב-2 בנובמבר 2020 והוגש נגדו כתב אישום נוסף, בגין אונס בנסיבות מחמירות, סימום קורבנותיו ועבירות מין אחרות.
הוא הואשם גם בהפרת פרטיותן של אשתו, בתו ושתי כלותיו על כך שהוא צילם אותן בעירום בחשאי והפיץ גם את התמונות הללו באינטרנט.
באותו היום המשטרה הזמינה את ז'יזל פליקו לתחנת המשטרה לראיון נפרד.
כאשר היא נשאלה על חיי המין שלה, היא ציינה שמעולם לא השתתפה בסווינגינג או בשלישייה.
החוקרים הציגו בפניה את אחת מהתמונות שדומיניק צילם, אך היא לא זיהתה את האישה המסוממת בתמונה או את הגבר שאנס אותה.
רק לאחר שהחוקרים הציגו בפניה תמונות נוספות היא זיהתה בהן את עצמה.
דומיניק חשף בפני החוקרים שהוא החליט להתחיל לבצע תקיפות מיניות באשתו לאחר שהיא קיבלה מרשם לתרופה לוראזפאם, אשר גרמה לה להיות ישנונית.
הוא ניצל זאת בכך שהוסיף בסתר את התרופה לאוכל ולשתייה של אשתו, ובאופן זה גרם לה לאבד את הכרתה על מנת לאנוס אותה.
הוא הודה בכך שצילם את מעשי האונס ופרסם את הסרטונים באינטרנט, ובכך שבהמשך החל להזמין זרים מחדר הצ'אט לצפות בו אונס את אשתו, ובהמשך גם הזמין חלק מהם לביתו לאנוס את אשתו בעצמם.
הוא נהג לספק הנחיות מפורשות לכל אותם הגברים, כגון להימנע מכך שיהיה להם ריח של עשן סיגריות, על מנת לוודא שהם לא יגרמו לה לחשוד שהיא נאנסה.
אף אחד מהאנסים לא נדרש להשתמש בקונדומים.
אחד מהאנסים, אשר אנס את ז'יזל שש פעמים, היה נשא של נגיף ה-HIV.
למרות שז'יזל לא נדבקה ב-HIV, בהמשך התגלה שהיא נדבקה בארבע מחלות מין.
על מנת לקבל עוד כדורי לוראזפאם כדי לסמם את אשתו, הצליח דומיניק לקבל מרשם לתרופה גם מהרופא שלו.
בעקבות מעשי האונס ירדה ז'יזל במשקל, השיער שלה החל לנשור, היא חוותה אובדן זיכרון, ולעיתים קרובות דיברה בצורה לא קוהרנטית, באופן שגרם לה לחשוש שאולי היא חלתה במחלת אלצהיימר או שיש לה גידול מוחי.
היא ביקרה אצל כמה רופאים, אך תמיד התלווה אליה בעלה, שטען שמקור הסימפטומים הוא בכך שהיא תשושה עקב הטיפול בנכדיהם.
אף אחד מהרופאים לא חשד שהסימפטומים נבעו מכך שהיא סוממה ונאנסה באופן תדיר.
משפטם של דומיניק פליקו ו-50 מהגברים שהיו מעורבים במעשי האונס של אשתו החל באביניון ב-2 בספטמבר 2024. ז'יזל בחרה לוותר על אנונימיות וביקשה שהמשפט נגד בעלה יהיה משפט פומבי, על מנת להעלות את תשומת הלב העולמית לנושא של תקיפות מיניות בעזרת סמים.
במהלך עדותה תיארה ז'יזל את ההשפעה הקשה על בריאותה הפיזית והרגשית כתוצאה מהתקיפות המיניות.
דומיניק הודה באשמה והתנצל בפני משפחתו.
המשפט הסתיים ב-16 בדצמבר 2024 ופסקי הדין ניתנו ב-19 בדצמבר.
בית המשפט באביניון הרשיע את כל 51 הנאשמים.
דומיניק פליקו הורשע בכל האישומים נגדו ובית המשפט גזר עליו את העונש המרבי, 20 שנות מאסר, כפי שדרשה התביעה.
ניסיון ההדחה של ראש השב"כ הוא הליך שהחל ב-16 במרץ 2025 עם הודעתו של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו כי החליט לפטר את ראש השב"כ רונן בר.
בעקבות הודעה זו החליטה הממשלה על הפיטורים, והחלטה זו הוקפאה זמנית על ידי בג"ץ בעקבות עתירות שהוגשו נגדה.
ב-28 באפריל, טרם מתן פסק דין בעתירות, הודיע בר שיסיים את תפקידו ב-15 ביוני.
בעקבות הודעתו החליטה הממשלה על ביטול פיטוריו, ופנתה לבג"ץ בבקשה לדחות את העתירות.
בג"ץ פסק כי החלטת הממשלה לסיים את כהונת ראש השב"כ התקבלה בהליך לא תקין ובניגוד לדין וקבעו כי ראש הממשלה פעל בניגוד עניינים בשל חקירות מקורביו במסגרת פרשת הקשר בין לשכת נתניהו לממשלת קטר.
רונן בר מונה לראשות השב"כ ב-13 באוקטובר 2021, וכיהן בתפקיד זה גם ערב טבח שבעה באוקטובר ובמהלך מלחמת חרבות ברזל.
ב-16 במרץ 2025 הודיע ראש הממשלה בנימין נתניהו על כוונתו להגיש לממשלה הצעה לסיום תפקידו של בר כראש השב"כ בטענה ש"בכל עת, אבל במיוחד במלחמה קיומית כזו, חייב להיות אמון מלא של ראש הממשלה בראש השב"כ, אבל לצערי, המצב הפוך – אין לי אמון כזה...
שלומית ברנע פרגו, היועצת המשפטית של משרד ראש הממשלה, הסבירה למזכיר הממשלה יוסי פוקס שזו לא משרת אמון וביקשה את התשתית העובדתית שתצדיק את אובדן האמון, לאור העובדה שראש הממשלה עבד עם רונן בר באופן תקין לחלוטין ביותר עד אותה עת.
גם היועצת המשפטית לממשלה הודיעה לנתניהו כי אינו יכול לפטר באורח שרירותי את רונן בר, "זאת עד להשלמת בירור התשתית העובדתית והמשפטית שעומדת ביסוד החלטתך ואפשרותך לעסוק בנושא בעת הזו".
על פי ברנע פרגו, החלטת ממשלה זו לא עמדה בכללי המשפט המנהלי וביטלה את הצורך בהמלצת הוועדה המייעצת למינויים לתפקידים בכירים.
השופטים הוסיפו כי אסור לממשלה להדיר את בר מהתייעצויות.
ההחלטה מאפשרת לראש השב"כ להגיש תצהיר לתמיכה בטענותיו העובדתיות עד 20 באפריל ובנוסף גם תצהיר חסוי.
ראש הממשלה נדרש להגיש תצהיר לתמוך בטענותיו העובדתיות עד 24 באפריל ומתאפשר גם לו להגיש בנוסף תצהיר חסוי.
במקביל, יכולות הממשלה והיועצת המשפטית לממשלה גלי בהרב-מיארה להגיע להסדר מוסכם עד 20 באפריל.
ב-21 באפריל הגיש ראש השב"כ רונן בר תצהיר בשבועה לבית המשפט, רובו סודי וחלקו גלוי.
בחלקו הגלוי של התצהיר העלה בר את הטענות הבאות:
נתניהו ביקש ממנו לתת חוות דעת ביטחונית לפיה נתניהו אינו יכול להעיד במשפטו.
לשכת ראש הממשלה ביקשה ממנו לפעול כנגד מפגינים נגד הממשלה ולפקח על "מממני מחאות".
נתניהו הורה לבר שאם יהיה משבר חוקתי, עליו לציית לנתניהו ולא לבג"ץ.
שב"כ העיר את המערכת כולה בלילה שקדם לטבח שבעה באוקטובר.
הטענות נגד בר ונגד שב"כ ל"הסתרה" מהוות "הסתה ממוסדת".
בתצהיר טוען בר כי מסקנתו מהשתלשלות האירועים היא שמקור הרצון להפסיק את כהונתו אינו ברובד המקצועי – אלא בציפייה לנאמנות אישית.
עד נובמבר 2024 זכה השב"כ לתשבחות רבות מצד ראש הממשלה, אולם מאז קיבל במסגרת תפקידו החלטות בכמה נושאים הקשורים לראש הממשלה:
חקירת גניבת מסמכים סודיים מצה"ל.
סירובו להעניק חוות דעת שתמנע מתן עדות רציפה של נתניהו במשפט המתנהל נגדו.
תחקיר השב"כ בו הוצגה המדיניות של הדרג המדיני מול רצועת עזה, וההתרעות השב"כ שהועברו במהלך 2023, מהן התעלם הדרג המדיני.
עמדת השב"כ ביחס לחשיבות הביטחונית בהקמת ועדת חקירה ממלכתית לתחקור הדרך שהובילה ל-7 באוקטובר.
חקירת הקשר בין לשכת ראש הממשלה לממשלת קטר ("קטרגייט"), שהוגדרה על ידי ראש הממשלה כמדינה תומכת טרור.
בר מתייחס בתצהיר לשתי החקירות הפליליות: פרשת גניבת המסמכים ופרשת קטרגייט ומציין שתפקידו של ראש השב"כ בחקירות רגישות כאלו הוא חיוני וכי פיטורי ראש השב"כ, כשהן בעיצומן, טומנים בחובם מסר מצנן קשה הן לארגון והן לגורמי החקירה הנוספים.
מסע ההסתה שליווה ומלווה את שתי החקירות הרגישות הללו ממחיש את הקשר בין עיתוי פתיחת החקירות לבין הפיטורים ושמטעמים מובנים יפרט את הדברים בחלק החסוי של התצהיר.
עוד נכתב בתצהיר כי "מתעוררים חשדות כבדים ביותר ביחס לפגיעה חמורה בביטחון המדינה, בדגש, בחקירה השנייה (קטרגייט) – על פגיעה במשא ומתן לשחרור החטופים, חיזוק החמאס ופגיעה ביחסיה של ישראל עם מצרים".
ב-27 באפריל הגיש ראש הממשלה בנימין נתניהו תצהיר בשבועה לבית המשפט בשמו ובשם הממשלה.
התצהיר ברובו גלוי ומפנה לנספחים סודיים.
בחלקו הגלוי של התצהיר העלה נתניהו את הטענות הבאות:
מצב בו אין אמון בסיסי של ראש הממשלה בראש השב"כ אינו יכול להימשך.
נתניהו טוען שלא דרש לדחות את העדות במשפטו, אלא דרש תוכנית הגנה למשך כל תקופת עדותו על רקע פגיעת הכטב"ם ששיגר חזבאללה שפגע בביתו בקיסריה.
טענתו של בר לפיה נתניהו ביקש ממנו להפעיל סמכויות שב"כ כנגד מחאה פוליטית בתקופת אירועי המחאה בשנת 2023 היא שקר מוחלט.
נתניהו חושף בהקשר זה ציטוטים שלו מתוך פגישה שנערכה עם בר בתאריך 6 ביוני 2023, בו דרש מראש השב"כ תשובה מה הם הגבולות של ההצקה ושל הרדיפה והאם מותר לרדוף אחרי אדם עם זמבורה באוזן וטוען כי דרש מראש השב"כ לפעול על פי החוק כדי למגר את התופעות החמורות האלו.
רונן בר לא העיר את ראש הממשלה בליל 7 באוקטובר ולא העיר את המערכת, אלא הרדים אותה ומנע פעולה משמעותית.
לגבי הטענה על אזהרות שניתנו על ידי בר לפני המלחמה, טוען נתניהו תוך חשיפת ציטוטים מתוך סטנוגרמות חסויות שראש השב"כ הציג הערכות מודיעיניות הפוכות, וכי גם להתרעת ראש השב"כ ביולי 2023 ערב ההצבעה בכנסת על ביטול עילת הסבירות אין זכר בסטנוגרמות.
בסיכום התצהיר אומר נתניהו כי כוונתו לפטר את בר התגבשה לאורך זמן ופורסמה כבר בנובמבר 2024 והיא שהולידה את החקירה בעניין קטר.
לפי נתניהו החקירות הן מגמתיות ונועדו לסכל את כוונת הפיטורים.
לתצהירו המוגש גם בשם הממשלה, צירף נתניהו את הודעת הממשלה מישיבה ביום הגשת התצהיר בה יוצאת הממשלה כנגד צו הביניים של בג"ץ וקוראת לביטולו בטענות שמדובר באירוע חמור וכי טענות בדבר ניגוד עניינים אפשרי של ראש הממשלה אינן רלוונטיות ביחס למליאת הממשלה.
בר הגיב לתצהיר נתניהו ומסר:
ועוד המשיך בר שלחץ מצד ראש הממשלה להשפיע על חוות דעת מקצועיות חזר מספר פעמים.
"נדרשתי להעביר מידע אודות אזרחים ישראלים שהינם פעילי מחאה.
נדרשתי על ידי ראש הממשלה כי במצב של משבר חוקתי עליי להישמע לראש הממשלה ולא לבית המשפט." עוד מסר בר כי "בניגוד לנטען בתצהיר, כלל התחקירים מלמדים כי שב"כ הוא זה שהעיר את מערכת הביטחון בליל 7 באוקטובר.
על הכישלון המודיעיני לקחו בכירי מערכת הביטחון אחריות.
אולם על מדיניות השקט ומימון חמאס, שהוכתבה ישירות על ידי ראש הממשלה - ראש הממשלה מעולם לא נטל אחריות.
כישלון היסטורי זה של מדיניות שגויה, שהיא אשר בנתה את חמאס, כרסמה בהרתעה ותרמה לחשש ממיסקלקולציה בקבלת ההחלטות של בכירי מערכת הביטחון, גם באותו לילה." "ביום זה מתחדד עוד יותר ההכרח בהקמתה של ועדת חקירה ממלכתית שתאפשר הגעה לחקר האמת, לו זכאים אזרחי ישראל כולם.
לצד ההכרח ביכולת של ראש השב"כ לעמוד בפני לחצים שמופעלים עליו וחשיבות ההכרעה המונחת בפני בית המשפט".
בנאום שנשא רונן בר באירוע לזכרם של חללי השב"כ לקראת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, הוא הודיע שיסיים את תפקידו ב-15 ביוני והתייחס לדיון בבג"ץ על הדחתו.
לדבריו, השב"כ הוא ארגון שלתפקודו התקין חשיבות שלא תסולא בפז לביטחון המדינה ולדמוקרטיה הישראלית.
"בחודש האחרון נאבקתי על כך, והשבוע הושלמה הנחת כלל התשתית הנדרשת בפני בית הדין הגבוה לצדק, ואני מקווה כי פסק הדין שיינתן יבטיח שהשב"כ יישמר ככזה, לאורך זמן וללא מורא.
נדרשת הבהרה באשר להגנות המוסדיות שיאפשרו לכל ראש שירות למלא את תפקידו, בכפיפות למדיניות הממשלה, לטובת הציבור, באופן עצמאי ונטול לחצים.
ובכך - לשרטט את הקו הברור שמבחין בין אמון לנאמנות.
הדיון בבית המשפט אינו עוסק בענייני האישי, אלא בעצמאותם של ראשי השב"כ הבאים".
היועצת המשפטית לממשלה גלי בהרב-מיארה התנגדה לכך וקבעה כי ההכרעה היא חיונית כדי להבטיח שראש שב"כ הבא יוכל לעמוד בפני לחצים פסולים.
פסיקת בג"ץ 54321-03-25 התנועה למען איכות השלטון בישראל ואחרים נ' ממשלת ישראל ואחרים
ב-21 במאי 2025 נפסק בבג"ץ כי החלטת הפיטורים "התקבלה בהליך לא תקין, מבלי שהסוגיה הובאה בפני הוועדה המייעצת בסתירה להחלטות ממשלה קודמות; ההחלטה התקבלה תוך הפרת כללי ניגוד העניינים; ללא תשתית עובדתית נאותה; ותוך הפרת זכות הטיעון של ראש השב"כ.
בפסק הדין ציין הנשיא יצחק עמית כי "כלל ראשי מערכות הביטחון – ובכלל זה ראש השב"כ – חבים חובת נאמנות כלפי הציבור.
חובת נאמנות זו לא עומדת בסתירה לחובתו של ראש השב"כ להגשים ולקדם את מדיניות הממשלה; אלא, היא מבטאת את העיקרון היסודי בדבר המחויבות העקרונית של כלל רשויות המדינה לשלטון החוק."
פָּרָשַׁת נָשֹׂא (או נשוא) היא פרשת השבוע השנייה בספר במדבר.
פרשת נשוא היא הארוכה ביותר בתורה (למעט פרשיות מחוברות), ויש בה 176 (קע"ו) פסוקים.
השבת שבה קוראים את פרשת נשא היא תמיד השבת הסמוכה לחג השבועות (לפניו או אחריו).
הפרשה ממשיכה בעניינים שנדונו בפרשת במדבר שלפניה, כלומר במניינים, מִפקדים ורשימות, אולם יש בה גם כמה פרשיות הלכתיות.
המשך העיסוק בשבט לוי: תפקידי משפחות בני גרשון ובני מררי ומניינם
החובה לשלח טמאים מחוץ למחנה
קורבנות הנשיאים: תרומות נשיאי השבטים לרגל סיום הקמת המשכן
פרשת נשא נקראת ברוב השנים בשבת שלאחר חג השבועות, אך בשנה מעוברת המתחילה ביום חמישי היא נקראת בשבת שלפניו.
השבת שבה קוראים את פרשת נשא יכולה לחול בשמונה תאריכים שונים:
שנת השג - ב' בסיוון
שנת החא - ד' בסיוון
שנת זחג, שנת זשג ושנת בחג - ט' בסיוון
שנת השא ושנת זחא - י"א בסיוון
שנת הכז - י"ב בסיוון
שנת בשז ושנת גכז - בארץ ישראל ה' בסיוון, בחוץ לארץ י"ב בסיוון
שנת זשה ושנת בחה, שנת בשה ושנת גכה - בארץ ישראל ז' בסיוון, בחוץ לארץ י"ד בסיוון
ההפטרה היא ב (התימנים מסיימים ב).
על רקע דיני נזירות המפורטים בפרשה, מסופר על הולדת שמשון הגיבור, שעל פי ציווי של מלאך ה' היה נזיר מבטן אימו.
פרשת סגונטום הייתה תקרית דיפלומטית בין הרפובליקה הרומית לקרתגו, שנגרמה כתוצאה מכיבוש העיר הספרדית סגונטום (Saguntum) בידי המצביא הקרתגי בספרד, חניבעל ברקה, בשנת 219 לפנה"ס, לאחר מצור ממושך.
פרשה זו הייתה אחד הגורמים העיקריים לפרוץ המלחמה הפונית השנייה.
במשך השנים נתנו חוקרים והיסטוריונים פירושים שונים למהלך האירועים ולכוונות שעמדו מאחורי התקרית.
בשנת 264 לפנה"ס פרץ סכסוך בין קרתגו לרומא בנוגע לשליטה בערי המדינה בסיציליה.
המלחמה, אשר זכתה לכינוי "המלחמה הפונית הראשונה" (הרומאים כינו את הקרתגים "פּוּנים"), נמשכה 23 שנים ובסופה ניצחו הרומאים את הקרתגים וזכו בשליטה על מרבית שטחה של סיציליה (פרט לשטח מצומצם שהוחזק בידי סירקוסאי).
במסגרת הפסקת האש התחייבה קרתגו לשלם לרומא 3,200 כיכר כסף במשך 15 שנים.
בשל כך התקשתה קרתגו לשלם לשכירי החרב הרבים שלחמו בשירותה, ובשנת 240 לפנה"ס מרדו הללו במעסיקיהם הקרתגים.
המאבק התגלגל למלחמה שכונתה "מלחמת שכירי החרב", שבמהלכה עמדה קרתגו בפני סכנת חורבן ממש.
רק שנתיים לאחר מכן, בשנת 238 לפנה"ס, הצליח המצביא הקרתגי חמלקרת ברקה לדכא לחלוטין את המרד.
בפני קרתגו עמדו כעת שתי בעיות קשות.
הראשונה - מחסור חמור בכסף: בעקבות שתי המלחמות לא יכלה יותר לייבא תבואה מסיציליה ונחושת מסרדיניה, וגם הושמד חלק גדול מהיבולים החקלאיים מהכפרים שסביב קרתגו, שעליהם הייתה מבוססת מרבית הכלכלה הקרתגית.
בנוסף על כך היה עליה לשלם פיצויים לרומא.
הבעיה השנייה הייתה הצבא: שתי המלחמות הותירו את הצבא הקרתגי קטן מאוד, וכדי לשמור על נחלותיה של קרתגו בצפון אפריקה, היה הכרחי להגדיל אותו.
כיבוש חצי האי האיברי (היספניה בפי הקרתגים) יכול היה לפתור את שתי הבעיות האלה: באותה תקופה חיו באזורים שהם כיום ספרד ופורטוגל שבטים ברברים, שאורח חייהם היה דומה לזה של התקופה הפרהיסטורית, כך שניתן היה בקלות לגייס אותם כשכירי חרב.
היספניה גם הייתה עשירה במרבצי כסף.
המשימה של כיבוש היספניה הופקדה בידיו של חמלקרת ברקה, גיבור שתי המלחמות הקודמות.
חמלקרת כבש במהירות חלקים גדולים מחצי האי, אולם נהרג באחד הקרבות נגד השבטים המקומיים.
חתנו עזרובעל המשיך בהגשמת חזונו, בעיקר באמצעים דיפלומטיים כגון הסכמים עם ראשי שבטים ונישואי תערובת.
אז הבחינו הרומאים במבצע הקרתגי, ונציגים מרומא הגיעו אל עזרובעל וחתמו עמו על אמנה סודית שזכתה לכינוי "אמנת האברו".
במסגרת הסכם זה התחייבה קרתגו לא להפעיל את כוחותיה מעברו הצפוני של נהר האברו, מה שהותיר למעשה את צפון היספניה בידי הרומאים ואת דרומה בידי הקרתגים.
לא ברור אם החוזה היה דו-צדדי והחיל גם על רומא מגבלות דומות, אולם מרבית החוקרים כיום מעריכים שכן, וההיסטוריונים בני אותה תקופה לא ציינו זאת כדי להפיל על קרתגו את אשמת המלחמה.
עזרובעל נרצח בידי עבד קלטי בשנת 221 לפנה"ס, וגיסו חניבעל ברקה תפס את הפיקוד.
חניבעל נקט במדיניות הרבה פחות פייסנית מקודמו.
הוא הביס קואליציית שבטים ברברים בקרב נהר הטחו, ולאחריו מעטים העזו להתנגד לו בהיספניה.
סגונטום (כיום סגונטו), הייתה מושבה יוונית ששכנה ככל הנראה מצפון לוולנסיה, 170 קילומטרים מדרום לאברו, היינו בתוך שטח ההשפעה הקרתגי לפי אמנת האברו (למרות שליוויוס מתאר אותה כשוכנת "בתווך בין שני העמים").
למרות זאת, בשנת 230 לפנה"ס הפכה סגונטום לבעלת ברית רשמית של רומא.
לא ברור מה יכלו הרומאים להרוויח מברית עם סגונטום, ועל כן יש חוקרים המשערים, שהמניע שלהם היה ליצור פרובוקציה נגד קרתגו, כדי לגרום לה לחדש את המלחמה נגד רומא, מלחמה שבסופה קיוותה רומא לצבור עוד השפעה במרחב הים התיכון.
בשל הברית שלה עם רומא, חשה עצמה סגונטום מוגנת, והעזה להתגרות בקרתגו.
על פי פוליביוס, העילה למצור הייתה רצח תומכי קרתגו בעיר.
טיטוס ליוויוס, לעומת זאת, סבור כי העילה הייתה הכרזת מלחמה של סגונטום נגד שבטים שהיו בעלי בריתה של קרתגו.
בשנת 218 לפנה"ס הוטל לבסוף המצור על סגונטום, ותושבי העיר פנו אל רומא בבקשת עזרה.
ברומא נערכו דיונים בדבר התגובה הראויה לבקשת העזרה של תושבי סגונטום, ונקבע כי על הרפובליקה לשלוח משלחת להזהיר את חניבעל ולהפנות תלונה למועצת הזקנים בקרתגו.
חניבעל דחה את טענת המשלחת הרומית, והפנה אותה לקרתגו.
רומא נמנעה משליחת עזרה לעיר.
הסיבה לכך הייתה, כנראה, עיסוק הקונסולים באיליריה (המלחמה האילירית השנייה) ואי יכולתם לפנות להיספניה.
בתום שמונה חודשי מגננה נפלה העיר לידי חניבעל, והשלל נשלח לקרתגו.
בסנאט הרומי הייתה התנגדות ליציאה למלחמה בקרתגו.
ראשית, משפטית, כיבוש סגונטום לא היווה עילה מספקת ליציאה למלחמה.
כמו כן, רומא לא הפסידה דבר מנפילת סוגונטום.
בחודש מרץ 218 לפנה"ס יצאה משלחת רומית לקרתגו.
בעיר עצמה התקיימו דיונים בדבר המלחמה שכפה עליה חניבעל ועל התגובה הנכונה כלפיה.
חנו הגדול, אויבם המוצהר של בני משפחת ברקה, ניסה לשכנע את המועצה להגיע לחוזה שלום ולהסגיר את חניבעל.
לדברי פוליביוס, אמר ראש המשלחת הרומאית למועצה כי בידיו השלום והמלחמה.
הוא דרש מהם להחליט, אך הם השיבו לו כי הבחירה בידיו.
הרומאי הציע את המלחמה, ומספר מיושבי המועצה נענו ואמרו "נקבלנה".
משמעות הפרשה וחשיבותה לפרוץ המלחמה
את דיונו במלחמה וסיבותיה פתח פוליביוס כדלהלן:
"אחדים בין ההיסטוריונים שכתבו אודות מעשי חניבעל, ברצונם להצביע על הסיבות, שגרמו מלחמה זאת בין רומא לקרתאגו, קובעים כסיבה ראשונה את מצור סגונטום על ידי הקרתאגים, וכשנייה את עוברם, בניגוד לחוזה, נהר הנקרא בפי אנשי המקום אברו.
אנוכי אקרא למעשים אלה התחלות המלחמה, אולם לא אסכים לעולם לכנותם סיבותיה...".
בין רומא לקרתגו נחתמו מספר חוזים לאורך השנים.
החוזה האחרון היה הסכם האברו שהוזכר לעיל, חוזה נוסף היה הסכם קטולוס.
הסכם האברו לא כלל הבטחה של הצדדים היריבים להימנע מלתקוף ערים/שבטים, שהיו בברית עם אחד הצדדים, באזור ההשפעה של הצד השני, בעוד הסכם קטולוס הבטיח את שלום בנות־הברית.
קיימת מחלוקת בין ההיסטוריונים העתיקים ביחס לשאלה האם הסכם קטולוס העניק הגנה רק לבנות־הברית של רומא וקרתגו לפני חתימת ההסכם, או לכאלה שהפכו לבנות ברית לאחר החתימה (פוליביוס).
ליוויוס טען כי סגונטום נכללה בהסכם קטולוס כשטח נייטרלי, אולם אין סימוכין לטענה זו.
כנראה שהקשר בין סגונטום לרומא נוצר לאחר חתימת חוזה האברו, ולכן הקרתגנים טענו כי העיר לא הייתה מוגנת כבת ברית של רומא במסגרת חוזה קטולוס, ונמצאה באזור ההשפעה של קרתגו בהיספניה בהתאם לתנאי חוזה האברו.
בנוסף לחולשת הטענה המשפטית של הצד הרומאי ביחס לסגונטום, גם חשיבותה של סגונטום בעיני הרומאים הועלתה בספק.
הקשר בין רומא לסגונטום אינו ברור לגמרי - פוליביוס כתב כי סגונטום "מסרה עצמה לחסות רומא", והעובדה שרומא נמנעה מפעולה ממשית לסייע לעיר במהלך המצור הקרתגני, מרמזת שהרומאים לא ייחסו חשיבות רבה לברית בינם לבין סגונטום.
בין אם חניבעל פעל מלכתחילה בתום לב, כאשר תקף את סגונטום, או לאו, הרומאים הבהירו לקרתגו ולו, כי כיבוש העיר יגרור חידוש המלחמה בינם לבין קרתגו.
מספר חוקרים סוברים, שמעבר לרצון להעניש את סגונטום, הוא רצה לכבוש את העיר, כדי להבטיח את השליטה הקרתגנית בהיספניה, ולא להותיר אויב בעורפו, כאשר הוא יפלוש עם צבאו לאיטליה.
על כך הוסיף מומזן, כי אם ישנה אמת בגרסתו של ליוויוס, הרי שחניבעל מיהר לתקוף את העיר, מבלי להמתין לאישור מועצת קרתגו, משום שקיבל מידע על כך שהרומאים בונים ביצורים, שיקשו על תוכניתו העתידית לפלוש לאיטליה מחצי האי האיברי.
נראה שהן רומא והן חניבעל היו מעוניינים בחידוש המלחמה בין רומא וקרתגו, וניצלו את המצור על סגונטום כעילה לפרוץ המלחמה.
חניבעל ידע שסירובה של קרתגו להיענות לאולטימטום הרומאי בנוגע לסגונטום, יחד עם כיבוש העיר על ידי צבאו, יאלצו את רומא להכריז מלחמה על קרתגו, ובסנאט הרומאי היו גורמים שרצו בחידוש המלחמה נגד קרתגו, כדי לנצל את חולשתה של האחרונה לאחר מלחמת שכירי החרב.
את הגורמים האמיתיים לפרוץ המלחמה הפונית השנייה מהצד הקרתגני, ניתן למצוא בכיבוש סרדיניה על ידי רומא, ובמס הכבד שהוטל על קרתגו בתום המלחמה הפונית הראשונה.
פָּרָשַׁת עֵקֶב היא פרשת השבוע השלישית בספר דברים.
לפי החלוקה המקובלת לפרקים, פרשה זו מתחילה ב ומסתיימת ב.
בהמשך בפרשות הקודמות, ממשיך משה לדבר עם בני ישראל שישמרו את התורה לאחר מותו.
משה מספר על דאגת אלוהים לעמו בהוציאו אותם ממצרים ובמדבר, מזהיר את העם מפני עבודה זרה ואומר לעם שאם ישמרו את מצוות התורה יזכו ישראל לשפע כלכלי בארץ ישראל ואם לא ישמרו יקבלו עונשים.
פרשת עקב נקראת בין י"ח באב לכ"ג באב בכל שנה.
פרשה זו ממשיכה את נאומו של משה רבנו אשר נשא לבני ישראל, לפני פטירתו.
לקראת פירוט המצוות שיהיה בפרשות הבאות, הוא עוסק בפרשה זו בנושאים עקרוניים ורוחניים שהם בבחינת מבוא למצוות:
ההתגברות על עמי ארץ ישראל וסילוק עבודת האלילים.
שבחה של ארץ ישראל ואזהרה מפני שכחת עזרת האלוהים בהצלחה והסתמכות על "כוחי ועוצם ידי".
סקירת חטא העגל ושאר חטאי בני ישראל.
תורת הגמול: שכר על קיום המצוות ועונש על אי-קיומן.
פרשה זו נושאת חשיבות יתירה שכן היא כוללת את פרשיית "וְהָיָה אִם שָׁמֹעַ" הנכללת בקריאת שמע, וכן נכלל בה הציווי על ברכת המזון ותיאור שבעת המינים.
בפרשת עקב יש קי"א (111) פסוקים, המאוגדים ב-ו' פרשיות פתוחות, ועוד ד' סתומות.
הפרשה מכילה 3 סדרים מלאים ועוד חלק מסדר רביעי.
לפי החלוקה לפרקים כאשר פרשה מתחילה בתחילתו של סדר ומסתיימת באמצע סדר, כמו במקרה זה, היא גם תתחיל באמצעו של פרק ותסתיים באמצע פרק אחר.
השבת בה קוראים את פרשת עקב יכולה לחול בארבעה תאריכים שונים:
שנת זשה ושנת בחה, שנת בשה ושנת גכה - י"ח באב
שנת השג ושנת זחג, שנת זשג ושנת בחג - כ' באב
שנת החא, שנת השא ושנת זחא - כ"ב באב
שנת הכז, שנת בשז ושנת גכז - כ"ג באב
ההפטרה המקורית של פרשת עקב, הקשורה לפרשת השבוע, היא ב ("הלוך וקראת") עד .
ההפטרה היא נבואת פורענות של ירמיהו.
היא נבחרה כהפטרה כנראה בגלל פתיחתה, המתארת את לכתם של בני ישראל במדבר וקשיי הדרך, המתוארים בפרשה מפי משה.
הפטרה זו מתועדת במשנה תורה לרמב"ם.
לכן, אין קוראים את הפטרת הפרשה, ובמקומה קוראים את ההפטרה השנייה משבע דנחמתא.
מפטירים בספר ישעיהו, מ ("ותאמר ציון") (בנוסח רומניא התחילו ב) עד .
פרשת סוקל או תרמית סוקל הוא כינוי שניתן לתעלול אקדמי שבו פורסם מאמר מופרך מיסודו בכתב עת פוסטמודרני נחשב העוסק בלימודי תרבות.
בשנת 1996 פרסם הפיזיקאי אלן סוקל את מאמרו "פורצים גבולות: לקראת הרמנויטיקה טרנספורמטיבית של כבידה קוונטית" (Transgressing the Boundaries: Toward a Transformative Hermeneutics of Quantum Gravity) בכתב העת האקדמאי Social Text בהוצאת אוניברסיטת דיוק.
שלושה שבועות לאחר פרסום המאמר, במאי 1996, חשף המחבר בכתב העת לינגואה פרנקה כי המאמר הארוך ועמוס הערות השוליים מופרך מיסודו ומורכב מבליל שטויות, הבלים וטעויות בחשבון בסיסי.
אחת הטענות המופרכות במאמר הייתה ש־ (פאי – היחס בין קוטר המעגל להיקפו) ו־G (קבוע הכבידה) הם תלויי הקשר היסטורי, כמו כן טוען המאמר בין השאר שבדיוק כמו המציאות החברתית גם המציאות הפיזיקאלית היא הבניה חברתית ולשונית ושתורת הכבידה הקוונטית מראה שמרחב הזמן איננו מציאות פיזיקלית אובייקטיבית.
המאמר פורסם בגיליון של כתב העת שהוקדש ל"מלחמות המדע" - דיון מתמשך שהחל בשנות ה-70 של המאה ה-20, הסלים והגיע לשיאו בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, בין מצדדי המדע, רובם מדענים ופילוסופים אנליטיים של המדע, למתנגדיו, רובם סוציולוגים של המדע ומבקרי תרבות המשתייכים לזרם הפוסטמודרני.
עקב פרסום זה התחוללה שערורייה רבתי באקדמיה, סביב השאלה מדוע פורסם המאמר מלכתחילה, ומה אומר פרסום המאמר על אמות המידה של כתבי האקדמיה של ימינו.
סוקל עצמו הכריז במפורש שמטרת המאמר הייתה להדגים את הטפשות שבפוסטמודרניזם ואת הניוון המחשבתי שהוא גורם לאקדמיה.
לימים, אף חיבר ספר עם ז'אן בריקמונט, פיזיקאי בלגי, שהרחיב את ביקורתו על ההגות הפוסטמודרנית ועל רלטיביזם תרבותי ביחס למדע.
ביקורת נמתחה על עורכי Social Text וגרסה כי הסיבה העיקרית לכך שהסכימו לקבל את המאמר לדפוס היא עובדת היותו רווי במינוחים פוסטמודרניים אשר החמיאו לדעתם הפרטית של העורכים.
להגנתם טענו עורכי כתב העת כי התייחסו לתוכן הפילוסופי של המאמר כניסיון ראשוני ולא מוצלח במיוחד של פיזיקאי להתמודד עם תאוריות ביקורתיות מורכבות, ושלא הייתה להם סיבה לחשוד בתוכן הפיזיקלי של המאמר בגלל המוניטין המכובד של הכותב.
עוד טענו כי המאמר לא עמד אמנם בסטנדרטים הרגילים לפרסום, אולם הם חשבו שיש לו מקום בגיליון המיוחד שהוקדש למלחמות המדע.
פרשת עיזאת נאפסו אירעה סביב מעצרו של קצין צה"ל ממוצא צ'רקסי, אשר בינואר 1980 נעצר על ידי השב"כ בחשד לבגידה וריגול.
לאחר חקירה קשה ואינטנסיבית, במהלכה נעשה שימוש באמצעי לחץ ועינויים פסולים, נאפסו נשבר והודה במעשים שלא ביצע.
על בסיס הודאה שקרית זו, הוא הורשע בשנת 1981 בבית הדין הצבאי ונגזרו עליו 18 שנות מאסר.
לאחר שריצה למעלה משבע שנים מעונשו, ובעקבות סערה ציבורית ובדיקה מחודשת של הפרקליטות הצבאית, התברר כי חוקרי השב"כ שיקרו והשתמשו בשיטות בלתי חוקיות.
הפרשה הגיעה לשיאה במאי 1987, אז זוכה נאפסו מכל עבירות הבגידה והריגול, שוחרר מהכלא והורשע רק בעבירה קלה של חריגה מסמכות.
הפרשה הקשה הובילה להקמת ועדת לנדוי, ועדת חקירה ממלכתית ששינתה באופן יסודי את כללי העבודה והחקירה של השב"כ.
נאפסו, תושב כפר כמא, שירת במחצית השנייה של שנות השבעים כקצין מודיעין ביחידת הקישור ללבנון, תפקיד שבמהלכו ניהל מגע מתמיד עם אזרחים לבנונים.
על פי הודאתו בהסדר הטיעון בפני בית המשפט העליון, הופגש במהלך אחד מביקוריו בכפר שובא עם אדם זר בשם אבו קאסם, סוכן כפול שהציג עצמו כמי שקשור עם המחבלים ויכול למסור מידע אודות פעילותם.
נאפסו סיכם עם אבו קאסם להפגש שוב במועד מאוחר יותר.
בפגישה המאוחרת אמר לו אבו קאסם שהוא בכיר בפת"ח, שפגישתם הקודמת צולמה ושאם לא ימסור לו מידע על פעילות צה"ל הוא יציג את התמונות למודיעין הישראלי.
לאחר חילופי דברים ביניהם קם נאפסו ועזב את המקום ולא דיווח לאיש על המקרה.
בשנת 1979, פרש נאפסו מצה"ל בדרגת סגן.
ב-4 בינואר 1980, הוזעק נאפסו על ידי אחד מחברי יחידתו הצבאית לשעבר לסייע במקרה חירום בגבול הצפון.
המהלך נעשה ביוזמת השב"כ, שאנשיו הובילו את נאפסו למלון בחיפה, שם אמרו לו כי הוא חשוד בפעולות ריגול וסיוע לאויב.
מעצרו של נאפסו נעשה ללא יידוע משפחתו או חבריו.
הוא נחקר במשך 14 ימים, כשאחד מראשי צוות החוקרים היה יוסי גינוסר.
במהלך חקירתו הופעלו נגדו עינויים, מתוך מטרה לסחוט ממנו הודאה.
מבין העינויים שנחשף אליהם: מניעת שינה, מקלחות קרות, יריקות, הפשטות, משיכות בשיער והשפלות.
נאפסו גם טען לסטירות ובעיטות אך באלו המדינה לא הודתה.
ביום ה-14 של חקירתו מסר נאפסו הודאה, לאחר שהתקשה לשאת את הלחץ שהופעל כלפיו.
הוא נשאר במעצר עד העמדתו לדין, שנה מאוחר יותר.
בשנת 1981 הועמד נאפסו לדין בבית דין צבאי בעבירות של בגידה, ריגול חמור וסיוע לאויב.
על פי הנטען, נאפסו העביר מידע סודי על צה"ל לידי אבו קאסם וארגן העברה של אמצעי לחימה מדרום לבנון לישראל.
עורך דינו של נאפסו היה צבי הדר, הפרקליט הצבאי הראשי לשעבר.
במשפט זוטא נדחו טענותיו של נאפסו שהודאתו ניתנה כתוצאה של עינויים.
במשפט הראשי הכחיש נאפסו מכל וכל את הפגישה שלו עם אבו קאסם.
בהתבסס על ההודאה של נאפסו ועל עדויות של אנשי שב"כ שסתרו את הכחשותיו של נאפסו, הורשע נאפסו בכל המיוחס לו.
בית הדין נימק את הרשעתו בפסק דין של 300 עמודים, וגזר עליו 18 שנות מאסר בכלא וגירוש מהצבא.
מהלך המשפט ופרטי הפרשה נאסרו לפרסום על ידי הצנזורה הצבאית.
נאפסו הגיש ערעור לבית הדין לערעורים ובסוף יוני 1986, בפסק דין קצר, הערעור נדחה.
באותה תקופה, שונה חוק השיפוט הצבאי, והותר להגיש בקשת רשות ערעור לבית המשפט העליון על פסקי דין של בית הדין הצבאי לערעורים.
נאפסו ניצל אפשרות זאת והגיש בקשת רשות ערעור על הרשעתו.
על פי הנטען על ידי התביעה בפני בית המשפט העליון, במהלך ההמתנה לבירור משפטו, ובעקבות פרשת קו 300, בחנו בשב"כ בינואר 1987 את תיקו של נאפסו והגיעו לספקות לגבי אשמתו.
בתחילת 1987 מונה יוסי גנוסר, שהתפרסם כמי שהדליף לשב"כ מידע מדיוני ועדת זורע וטען שפעל על פי הנורמות המקובלות בשב"כ, למנהל מכון הייצוא, כמקורבו של אריאל שרון ותמונתו התפרסמה בעיתון.
גינוסר זוהה כחוקר הראשי של נאפסו ועורכי דינו פנו ליועץ המשפטי לממשלה לחקור את העניין.
כן הודלפה לתקשורת הטענה שגינוסר בדה ראיות גם בעניינו של נאפסו.
הפרסומים בתקשורת, שכללו רק חלקי פרטים בגלל הרגישות הביטחונית, עוררו סערה ציבורית ונעשו השוואות עם פרשת קו 300. הפרקליטות טענה בתוקף שלא היה בידוי ראיות ושאת כל העניין יברר בית המשפט העליון.
לאחר הפרסומים, ולקראת הדיון בערעור, בחן הפרקליט הצבאי הראשי, אמנון נבו, את התיק והגיע למסקנה שחוקרי השב"כ שיקרו במשפט הזוטא ושטענותיו של נאפסו על העינויים בחקירתו נכונות בעיקרן.
בעקבות זאת, גיבש נבו עסקת טיעון שעל פיה פסק הדין המקורי יבוטל ונאפסו יודה בעבירת "חריגה מסמכות עד כדי סיכון ביטחון המדינה".
בדיון בערעור של נאפסו בפני בית המשפט העליון, שהתקיים ב-24 במאי 1987, הצהירה התביעה שלהודאותיו של נאפסו אין ערך משפטי ועל כן הרשעתו בארגון העברת אמצעי לחימה, שהתבססה אך ורק על הודאתו לא יכולה לעמוד.
כן הצהיר נבו ש"הוא מוותר גם על הטיעון, לפיו ניתן להשתית את ההרשעה בקשר למסירת ידיעות לאויב על ראיות אחרות פרט להודאות בפני חוקרי השב"כ".
נאפסו הורשע, על פי הודאתו, ונגזרו עליו 24 חודשי מאסר מיום מעצרו והורדה לדרגת רב-סמל.
כתוצאה מכך, שוחרר נאפסו מיד.
נאפסו המשיך במאבק משפטי לטיהור שמו ולפיצוי מהמדינה.
בפברואר 1988, הוא עתר לבג"ץ במטרה לאלץ את המשטרה להמשיך בחקירת אנשי השב"כ, עתירה שנדחתה.
בינואר 1989, הגיש נאפסו תביעת פיצויים נגד המדינה, שהסתיימה בהסכם פשרה בין שני הצדדים.
על פי ההסכם, התחייב נאפסו שלא לחשוף את פרטי הפרשה, ובתמורה נמסרו לידיו פיצויים המוערכים בכמיליון שקלים.
על יוסי גינוסר, אחראי צוות החוקרים, נמתחה ביקורת קשה לגבי אופן התנהלותו בחקירה, אך הוא לא נידון לשום עונש.
לאחר תום המאבק, הוצעו לנאפסו הצעות להצטרף למרצ ומפ"ם אך הוא סירב להן ולא הצטרף לפוליטיקה.
כמו כן, במהלך שהותו בכלא התגרשה ממנו אשתו הראשונה, שאף תבעה את המדינה על "הרס נישואיה" ופוצתה על כך ב-20 אלף שקלים.
עוד קודם למתן פסק הדין, עלו בתקשורת הרהורים לגבי שיטות החקירה של השב"כ.
גורם משפטי צבאי בכיר צוטט כמקבל ש"בטרור יש להילחם בדרכים לא מקובלות", אך מבקר את השימוש בשיטות אלו נגד קצין בצה"ל.
פסק הדין החמור הביא את היועץ המשפטי לממשלה, יוסף חריש, להכריז על חקירת אנשי השב"כ שהיו מעורבים בפרשה.
הממשלה החליטה על הקמת ועדת לנדוי כדי לחקור את שיטות החקירה של השב"כ בנושא פעילות חבלנית עוינת.
ממצאי הוועדה גילו לציבור הרחב את השימוש בעינויים שנעשה בחקירות השב"כ, ועדויות השקר שאנשיו נתנו בבתי המשפט.
לדו"ח הוועדה הסופי היה גם חלק שני, סודי, שלא פורסם לציבור, שכלל, בין השאר, קווים מנחים לשימוש בעינויים בחקירות.
מסקנות ועדת לנדוי בוטלו לאחר עשור בבג"ץ העינויים.
פרשת עמותות ברק עסקה בחקירה משטרתית שהתנהלה בין השנים 2000 ל-2006. במרכזה עמד החשד להפרת חוק מימון מפלגות, אולם היא לא הבשילה לידי כתב אישום.
החקירה התמקדה בגיוס תרומות בלתי חוקיות בהיקף של מיליוני שקלים, שנועדו לממן את מסע הבחירות של אהוד ברק ורשימת ישראל אחת במהלך שנת 1999. במסגרת הפרשה נחקרו באזהרה דמויות בכירות, בהן ראש הממשלה דאז אהוד ברק, וכן מקורבים לו כמוחבר הכנסת יצחק הרצוג והיועץ האסטרטגי טל זילברשטיין.
בשנת 2003 נסגרו רוב התיקים בפרשה מחוסר בראיות, ובשנת 2006 הודיעה פרקליטות המדינה על סגירת החקירה באופן סופי ללא הגשת כתבי אישום.
בשנת 1999 הוקמה רשימת "ישראל אחת" בראשותו של אהוד ברק לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה.
הרשימה כללה את מפלגת העבודה, מפלגת מימד ומפלגת גשר.
לצורך מימון מסע הבחירות האישי שלו לראשות הממשלה השתמש מטה ברק במספר עמותות לצורך גיוס תרומות.
מקצת מן העמותות הוקמו סמוך למועד הבחירות ופעלו תקופה קצרה בלבד, בעוד עמותות אחרות היו ותיקות יותר וגויסו לצורכי הקמפיין.
העמותות מומנו על ידי תרומות מקרנות מחוץ לישראל ומגורמים פרטיים והן נטלו חלק פעיל בקמפיין.
שמואל לוי שהיה איש השטח המרכזי של אהוד ברק סיפר כי הפעיל 3000 איש במערכת בחירות זו בהם מאות עבריינים.
ב-27 בינואר 2000 פרסם מבקר המדינה את הדו"ח המנדטורי שלו בדבר חריגות מחוק מימון מפלגות, כפי שנעשה לאחר כל מערכת בחירות.
בדו"ח כלל המבקר פירוט נרחב באופן יוצא דופן, על חריגות של סיעת "ישראל אחת".
החקירה העלתה, כי במטרה לתרום למאמצים לקידום בחירתו של מועמד "ישראל אחת" לראש הממשלה, מר אהוד ברק, ננקטה שיטה, שלפיה הוזרמו כספים לעמותות, אשר היה בפעילותן לתרום, אם במישרין, ואם בעקיפין, לקמפיין הבחירות.
כספים אלה לא היו חלק מהמסגרת התקציבית הרשמית, החוקית והמדווחת של הסיעה.
מבין העמותות, היו כאלה שהוקמו בתקופת הבחירות או לקראתה, ולנגד עיני מייסדיהן עמד, לפחות כאחד היעדים, הסיוע למר ברק להיבחר.
עמותות אחרות הוקמו קודם לכן, ולא מלכתחילה למטרה זו, אך "גויסו" למטרה לקראת הבחירות.
עוד היו עמותות, שערכו פעולות תעמולה עצמאיות, אך משראו ב"ישראל אחת", כי יש תועלת בפעילותן לקידום מועמדותו של מר ברק לראש הממשלה, דאגו לתמיכה כספית בהן.
באופן תקדימי כלל הדו"ח ציון שמות החשודים בעבירות שונות, את מקורות המימון ופירוט של העמותות אשר שימשו להעברת כספים למפלגה, בניגוד לחוק, ובסכומים המגיעים להערכתו לפחות ל-5.2 מיליוני שקלים.
המבקר קנס את סיעת "ישראל אחת" בסכום עתק של 10.5 מיליון ש"ח וגינה את התנהלותה.
בעקבות החשדות הללו, הורה היועץ המשפטי לממשלה, אליקים רובינשטיין, על פתיחת חקירה בנושא.
במסגרת החקירה אהוד ברק נחקר באזהרה בחשד לביצוע עבירות על חוק מימון מפלגות ובחשד לרישום כוזב במסמכי תאגיד.
ברק השיב לשאלות החוקרים וטען כי לא היה מודע לפרטי ניהול העמותות והעברת הכספים ואף הנחה את מנהלי הקמפיין לפעול בהתאם לחוק.
עדות זו זכתה לאישור הנחקרים האחרים בפרשה.
להגנתם טענו החשודים כי חוק מימון מפלגות אינו חל על הבחירות הישירות לראש הממשלה, וזאת בהתבסס על תשובתו של עוזר היועץ המשפטי לממשלה נעם סולברג בשנת 1998, כאשר נדרש לחוות דעת על חוקיות קמפיין "נתניהו.
זה טוב ליהודים" שמומן על ידי המיליארדר האוסטרלי יוסף גוטניק וחסידות חב"ד בבחירות 1996. היועץ המשפטי לממשלה, אליקים רובינשטיין, לא קיבל עמדה זו, בנימוק שכאן היה חשד שמדובר גם בתמיכה ברשימת "ישראל אחת".
בשנת 2002 המשטרה המליצה להעמיד לדין את יצחק הרצוג, טל זילברשטיין, דורון כהן וויצמן שירי.
בשנת 2003 הודיע רובינשטיין כי לא יוגשו כתבי אישום בפרשה כנגד אהוד ברק, יצחק הרצוג, ויצמן שירי ודורון כהן בשל חוסר ראיות, אך המליץ על הגשת כתב אישום כנגד טל זילברשטיין וגדעון סולימאני.
החקירה כנגד זילברשטיין וסולימאני נמשכה עד יוני 2006, כאשר הודיעה פרקליטות מחוז תל אביב לאחר שימוע שנעשה לשני החשודים, כי כל התיקים בפרשה ייסגרו, בשל הקושי לבסס כתבי אישום.
בספטמבר 2003 הגיש רשם העמותות בקשה לבית המשפט המחוזי בתל אביב לפירוק עמותת "רובד" ששימשה את אנשי ברק, ובקשה לבחינת החזרה של 2.6 מיליון שקלים שהעמותה השתמשה בהם שלא למטרותיה המוצהרות.
הרשם קיבל את טענתו של צ'ארלס ברונפמן, התורם העיקרי של העמותה, כי לא ידע על הפעילות האסורה.
לאחר שהיועץ המשפטי החליט לסגור את התיק כנגד ברק, הגיב חבר הכנסת מיכאל איתן, שהיה אז יו"ר ועדת חוקה, חוק ומשפט, ואמר כי: "פרקליטת המדינה והיועץ המשפטי לממשלה החליטו להשלים עם העבריינות הפוליטית במקום להילחם בה.
מדובר בסטירת לחי לשלטון החוק בישראל, שתהפוך למכה אנושה לאחר הפרס שהשניים יקבלו עם מינוים של ארבל ורובינשטיין לשופטים בבית המשפט העליון".
ב-28 באפריל 2004, פנתה התנועה למען איכות השלטון בישראל לראש הממשלה, אריאל שרון, ולשמעון פרס, בדרישה שלא למנות את חבר הכנסת יצחק הרצוג ממפלגת העבודה לשר בממשלה, בשל מעורבותו בפרשת עמותות ברק, לאחר שהיועץ המשפטי קבע כי הוא היה אחראי "להזרמת מאות אלפי דולרים לעמותות אלה".
חרף הפנייה, הוא מונה לשר הבינוי והשיכון בממשלת שרון.
פרשת סטרפרלו (Stra-Perlo) הייתה פרשת שחיתות שנחשפה בשנת 1935 בצמרת המפלגה הרדיקלית של ספרד, שהייתה מפלגת השלטון באותם ימים ברפובליקה הספרדית השנייה.
קבוצת אנשי עסקים בראשות איש העסקים ההולנדי, דוד שטראוס, דמות מפוקפקת שנאלצה לברוח ממקסיקו מספר שנים קודם לכן, ביקשו להשיג אישור לשימוש במשחק קזינו אלקטרוני בשם "סטרפרלו" בספרד, למרות האיסור על הימורים במדינה.
באמצע 1934 נפגש שטראוס עם אווריליאו לרו, אחיינו של מנהיג המפלגה הרדיקלית אלחנדרו לרו ועם מנהיג המפלגה בקטלוניה, חוזה פיץ' או פון, והם הבטיחו לו אישור חוקי בתמורה ל-50% ממניות הקזינו.
הם בקשו 400,000 פזטות כדי לשחד את ראש הממשלה ריקרדו סמפר ושר הפנים, אך קבלו רק שעוני זהב יקרים.
הקזינו נפתח ב 12 בספטמבר 1934 אך נסגר תוך שלוש שעות בגלל שלא היה לו אישור.
ניסיון נוסף להקים קזינו בפלמה דה מיורקה נכשל, ושטראוס דרש את כספו בחזרה תוך איום שאם לא יקבל את הכסף הוא יפוצץ את הפרשה.
בעצת מנהיג האופוזיציה, מנואל אסאניה, שלח שטראוס מכתב המתאר את פרשת השוחד לנשיא הרפובליקה אלקלה סאמורה בספטמבר 1935. הנשיא סאמורה הראה את המכתב לראש הממשלה לרו שאמר שמדובר בעניין פעוט שאינו ראוי להתייחסות.
כעבור כמה ימים ניצל הנשיא הזדמנות שנקרתה לו והחליף את ראש הממשלה לרו, מהמפלגה הרדיקלית, בשר האוצר הא-מפלגתי חואקווין צ'אפאפרייטה.
צ'אפאפרייטה יעץ לנשיא להניח לפרשת סטרפרלו ולתת לשטראוס, אם זה רצונו, לתבוע את כספו בבית משפט.
אולם לאחר שאנשי המפלגה הרדיקלית הטיחו עלבונות בנשיא על כך שהוא הדיח את לרו, ניצל הנשיא את פרשת סטרפלו כדי לנקום בהם והעביר את המכתב לידי הפרלמנט.
הפרלמנט עשה מהפרשה מטעמים ונציגי האופוזיציה סייעו לשטראוס בהצגת ההאשמות אם לא בניפוחם.
הרדיקלים טענו שאם מישהו חטא יש לנהל את הדיון מולו בבית משפט, שההאשמות לא נוגעות לחברי הממשלה הנוכחית, לחברי הפרלמנט או למפלגה כמפלגה ושהרדיקלים שלגביהם הועלו ההאשמות לא אפשרו את הכנסת משחק הסטרפרלו לספרד, אך טענותיהם לא עזרו להם.
הפרלמנט הקים ועדת חקירה לבדיקת הפרשה והיא הגיעה למסקנה שהעובדות ברובן נכונות, אך ראש הוועדה ציין בדיון בפרלמנט בנושא ב-28 באוקטובר 1935 שהוא לא יכול לומר באופן חד-משמעי שאכן נעברה עבירה.
עם זאת, הוועדה המליצה שכל אלו כלפיהם הועלו האשמות יתפטרו והם אכן עשו זאת.
למחרת הדיון בפרלמנט שני השרים הבכירים של המפלגה הרדיקלית, לרו ורושה, התפטרו מהממשלה.
ועדת חקירה שיפוטית שהחלה את עבודתה ב-6 בנובמבר מצאה שהעובדות היו נכונות והתהודה הציבורית של הפרשה הביאה ביחד עם עוד מספר פרשיות שחיתות לריסוק המפלגה הרדיקלית, מפלגת המרכז הגדולה היחידה, בבחירות שנערכו בתחילת שנת 1936. בחגיגה על הגווייה של המפלגה הרדיקלית השתתפו רוב המפלגות.
ה-CEDA הימנית חשבה שתבנה מהתרסקות מפלגת המרכז ימין הרדיקלית, השמאל ביקש לרסק את מפלגות הימין והימין הקיצוני רצה לרסק את הרפובליקה בכלל.
למרות ההשלכות החמורות של פרשת סטרפרלו על הפוליטיקה בספרד, אלפונסו בלון, החוקר הראשי של הפרשה, אמר שיחסית היה מדובר על רוב מהומה על לא מאומה.
פרשת סטרוסברג הוא כינוייה של שערורייה הנוגעת לזיכיונות שנתנה ממשלת רומניה ליזם בתל הנרי סטרוסברג לבניית רשת מסילות ברזל, בראשית שלטונו של קרול הראשון, מכירת המניות ואיגרות החוב של החברה שהוקמה לשם כך, פשיטת הרגל ופעולות אחרות שנעשו בלחץ בעלי החוב וממשלותיהם.
בסמוך לעלייתו לשלטון החל קרול הראשון לפעול לשם פיתוח רשת מסילות הברזל של רומניה, רשת שהייתה בראשית פיתוחה.
קרול פנה לסטרוסברג, שכונה בארצות הגרמניות בשם "מלך מסילות הברזל" וביקש ממנו לקחת על עצמו את עיקר המלאכה.
סטרוסברג הגיש הצעה והיא התקבלה וב-10 בספטמבר 1868 הועבר בפרלמנט הרומני "חוק זיכיון מסילות הברזל הרומניות", שאישר את הענקת הזיכיון לסטרוסברג.
על פי חוק זה הוענק לסטרוסברג זיכיון ל-90 שנים, כדי שיפתח מסילות ברזל שיחברו את היישובים: רומן - מרששט - טקוץ' - גאלאץ, גאלאץ - בראילה - בוזאו - פלוישט - בוקרשט, בוקרשט - פיטשט - סלטינה - קראיובה - טורנו סברין - ורצ'יורובה.
חברות נוספות קיבלו זיכיון לקווים אחרים.
לביצוע הפרויקט נדרשה השקעה של 247,000,000 לאי, כשהמשקיעים היו אמורים לתפעל את הקווים ולהנות מההכנסות במשך 90 שנים, שלאחריהן המסילות יעברו לרשות ממשלת רומניה.
לגיוס הממון הקים סטרוסברג חברה שהנפיקה איגרות חוב המבטיחות ריבית שנתית של 7.5%.
בשלב ראשון הונפקו איגרות חוב בשווי המקביל לערכם של 300 קילומטרים של מסילות ברזל.
הקונסורציום המנפיק היה ערב לאיגרות חוב אלה עד אשר יושלמו 300 הקילומטרים של מסילות ברזל ומשלב ההשלמה הערבות הייתה צריכה לעבור לכתפי ממשלת רומניה.
סדרות נוספות של איגרות חוב היו אמורות להיות מונפקות רק לאחר התקדמות נוספת בבניית מסילות הברזל.
מטעם רומניה מונה משגיח על הנפקת איגרות החוב.
המשגיח היה גרמני בשם אמברון (Ambron) והיה מקורב לקרול הראשון מאז התבקש לכך על ידי אביו, בעקבות הפסדיו של קרול בבורסה לניירות ערך, לפני שנבחר להיות שליט רומניה.
ב-18 בדצמבר 1868, בברלין, התחילה המכירה של הסדרה הראשונה של איגרות חוב אלה והקונים, פקידים בכירים, נשות חצר וכל הצמרת הברלינאית, עמדו בתור, כדי לקנות אותן, בגלל הריבית הגבוהה.
האיגרות, שמכר הקוסורציום של סטרוסברג, התחזו להיות איגרות של ממשלת רומניה, בניגוד למה שהוסכם בחוזה שבין הקונסורציום ובין ממשלת רומניה.
בניית מסילות הרכבת ברומניה נתקלה בקשיים שנבעו משימוש בחומרי גלם באיכות נמוכה, חוסר מקצוענות של העוסקים בכך וניהול כושל, לכן הקונסורציום לא עמד בלוח הזמנים שנקבע בזיכיון.
עסקיו של סטרוסברג נפגעו קשה ממלחמת צרפת–פרוסיה (1870-1871) ובדצמבר 1870 הכריז שבגלל קשייו אינו רואה עצמו מסוגל לשלם את התלוש המתאים של איגרות החוב, שהיה צריך להיפדות ב-1 בינואר 1871 ושלח את מחזיקי איגרות החוב לתבוע את התשלום מממשלת רומניה.
ב-5 ביולי 1871 קיבל הפרלמנט הרומני החלטה המבטלת את הזיכיון שהוענק לקונסורציום של סטרוסברג, שבינתיים יותר ויותר מעסקיו, המושפעים מהמלחמה, פשטו את הרגל.
ב-4 באוקטובר, באותה שנה, בית דין בינלאומי של בוררים קבע שהצדק עם הרומנים ואישר את החלטת הפרלמנט הרומני.
בעלי איגרות החוב והמניות, מרביתם בני החברה הגבוהה של גרמניה, הפעילו לחצים חזקים, לחצים בגללם התערב בנושא אוטו פון ביסמרק, שהפעיל את השפעתו על המלך הרומני, גרמני במוצאו ונסמך במידה רבה על קרובי משפחתו בחצר המלוכה הפרוסית.
במרכז הפרשה עומד קצין שבזמן התרחשות האירועים שירת בחטיבת גבעתי כמפקד פלוגה בדרגת סרן, ונודע בשם "סרן ר'".
במהלך התקרית יצא הקצין להסתערות על דמות חשודה שהתקרבה לאזור אסור לתנועה הסמוך למוצב עליו פיקד.
הדמות החשודה, אימאן אל-האמס (או אלהמץ במקומות אחרים), כבת ארבע-עשרה, תושבת שכונת תל א-סולטאן ברפיח, נורתה למוות.
כנגד סרן ר' הוגש כתב אישום אך הוא זוכה בבית דין צבאי.
בתביעת נזיקין, שהגישה משפחת הנערה לבית המשפט המחוזי בבאר שבע ונדחתה עקב היות הפעולה חלק מפעולה מלחמתית, כתב השופט כי "ההריגה ווידוא ההריגה לא נדרשו לנטרול הסכנה לחיי החיילים, ולפיכך אסור היה לבצעם".
הצגת התקרית להלן מבוססת על פסק הדין של בית המשפט המחוזי בירושלים (הצגה זו לא נסתרה בערעור לבית המשפט העליון).
סרן ר' שירת כמפקד הפלוגה המסייעת בגדוד שקד של חטיבת גבעתי (תפקיד אליו נכנס כחודשיים לפני התקרית).
בעת התקרית, ב-5 באוקטובר 2004, איישה פלוגתו את "מוצב גירית" ששכן בדרומה של רצועת עזה, סמוך לגבול עם מצרים ולציר פילדלפי, במרחק של כמאתיים מטר מפאתי העיירה רפיח.
בין המוצב לעיירה היה אזור דיונות חשוף עם מעט שיחים, שטח שהוגדר כ'אזור ביטחוני מיוחד' שהכניסה אליו אסורה ושחלות עליו הוראות פתיחה באש מחמירות לאור תכיפות האירועים הביטחוניים באזור.
כשבועיים לפני התקרית המדוברת בפרשה חדרו שלושה מחבלים למוצב השכן, מורג, פתחו באש והרגו קצין ושני לוחמים.
בימים שלאחר מכן העביר המודיעין התרעות ממוקדות על כוונות של מחבלים לבצע פיגוע דומה גם במוצב גירית.
כתוצאה מכך ישנו חיילי המוצב בחדר האוכל המוגן בבטון ולא במגורים הבלתי מוגנים, ותוגברה האבטחה סביב המוצב.
בבוקר 5 באוקטובר 2004, בשעה 6:48, זוהתה דמות בסמוך לסוללה המקיפה את רחבת הרק"ם של מוצב גירית, כשבעים עד מאה מטרים משער המוצב.
ככל הנראה, חיילי הפלוגה שהיו אותה עת בעמדות התצפית התרשלו בתפקידם ולא צפו על המרחב בו נעה הדמות, וכך היא הגיעה כה קרוב לשער המוצב.
הדמות לבשה מכנסי ג'ינס וחולצה וחבשה כאפייה לראשה.
כאשר ראו את הדמות ירו החיילים לעברה ממספר עמדות ובמקביל הופעלה במוצב אזעקת חירום ובמערכת הכריזה נשמעה הקריאה "מחבל במוצב".
בעקבות הירי השליכה הדמות תיק שחור והחלה לרוץ לכיוון מזרח.
במהלך ריצתה נפגעה מן היריות שנורו לעברה ונפלה, שוכבת מאחורי תלולית חול, נסתרת מעיני חיילי המוצב.
הדמות שהופיעה הייתה אימאן אל-האמס, נערה כבת ארבע עשרה, תושבת שכונת תל-א-סולטאן ברפיח.
החייל שבתצפית הודיע לחמ"ל כי מדובר ב"ילדה בת עשר", שנשלחה, להערכתו, לבחון את תגובת המוצב, וכי "אין צורך להרוג אותה".
הדיווחים הללו לא הגיעו לאוזניו של מפקד הפלוגה, סרן ר', שלא האזין בעצמו לקשר.
מפקד הפלוגה יצא לעבר הדמות והודיע בקשר כי הוא ועוד חייל "מתקרבים עוד יותר קדימה, לוודא את ההריגה".
לאחר מכן התקרב אל הדמות שהייתה מעבר לתלולית, ירה לעבר גופהּ שני כדורים ממרחק קצר כדי לוודא שנוטרלה ואז שב אל הקַשָּׁר שהיה עמו, מטרים אחדים לאחור.
אז נמלך בדעתו, סב אל עקביו, חזר לעבר המנוחה כדי לוודא שלא נשקפת סכנה מהגופה ומסביבתה, ותוך כדי כך ירה צרור לעבר המרחב שממזרח למקום שבו שכבה המנוחה, בתנועה סיבובית.
אחר כך חזרו הקצין והקַשָּׁר אל הסוללה והקצין הורה להוציא מן המוצב דחפור די-9 משוריין כדי לקבור את התיק בחולות.
תוך כדי כך נורה כדור על ידי צלף מכיוון רפיח אל עבר הלוחמים ששכבו על הסוללה.
הכדור פגע במחסנית רובהו של אחד הקצינים, ששכב בסמוך לסרן ר'.
רסיס מן הכדור פגע גם בידו של הקצין.
הקצין הורה לכלי רכב משוריין לצאת מן המוצב ולפזר עשן שיחצוץ בין הלוחמים לבין רפיח, כדי שיוכלו לשוב בבטחה אל המוצב.
בשעה 7:23 תדרך סרן ר' בקשר את חמ"ל המוצב ואת יתר העמדות בזו הלשון: "שים לב, אחרי זיהוי של הדמות שהגיעה מכיוון רחבת הרק"ם.
הדמות הזאת הגיעה עד הסוללה של רחבת הרק"ם שנמצאת למטה....
תוך כדי היציאה שלנו מהמגן ביצענו אש.
נשכבנו על הסוללה ברק"ם, ביצענו אש והרגנו אותה.
אני מעריך שמדובר בנערה בין 15 ל-18. לא יכול להגיד לך בדיוק כמה", ובתשובה לשאלה הוסיף: "אני, אני גם וידאתי את ההריגה.
יכולים להגיע עד הרחבה, יכול להיות שגם היה מתוכנן אירוע משיכה.
יכול להיות שנשלחה עם תיק.
יכול להיות שהייתה לה חגורת נפץ על הגוף שלה, ובכלל יכול להיות שרצתה לעשות לנו מבחן לראות איך אנחנו מגיבים.
כאן קודקוד, כל מי שנע, זז, במרחב, גם אם זה בן שלוש, צריך להרוג אותו.
ערוץ 2 פרסם כתבה במהדורת החדשות המרכזית, את הפתיח סיפק העיתונאי גדי סוקניק:
בגוף הכתבה ציין הכּתב סלימאן א-שאפעי, כי:
העיתון ידיעות אחרונות פרסם כתבה במוסף סוף השבוע תחת הכותרת: "המ"פ רוקן מחסנית על גופת בת ה-13".
צוטט שם, מפי חייל בפלוגה, כי:
ועוד ביטויים קשים כיוצא באלה.
חייל אחר הוסיף "הוא פשוט רוקן עליה מחסנית וחזר לכיוון הכוח".
אתר החדשות חדשות המחלקה הראשונה והעיתונאי בן דרור ימיני פרסמו השערות על קשר בין אל-האמס לארגון חמאס:
תחקור התקרית והעמדת סרן ר' למשפט צבאי
בשבוע שחלף לאחר התקרית תיחקרו את האירוע מפקד הגדוד שפלוגה ב' היא חלק ממנו, מפקד חטיבת גבעתי, מפקד החטיבה הדרומית של אוגדת עזה ומפקד אוגדת עזה.
בתחקיר האחרון נקבע כי הקצין פעל כראוי.
את מסקנות התחקיר הזה קיבלו ואישרו גם הדרגים הבכירים בצה"ל, לרבות הרמטכ"ל, משה יעלון.
בעקבות הפרסומים באמצעי התקשורת הודיע מפקד החטיבה לסרן ר' כי בנסיבות שנוצרו הוא יתקשה לפקד על הפלוגה ולפיכך הועבר הקצין מתפקידו והוּצא לחופשה.
נפתחה חקירת מצ"ח בעניינו, וכשבא לחקירה, ב-26 באוקטובר 2004, נעצר.
הוא הוחזק במעצר סגור במשך שבועיים, ובמהלכם נחקר.
ב-22 בנובמבר 2004 הוגש נגדו כתב אישום.
כתב האישום הצבאי כלל חמישה סעיפי-אישום.
שני פרטי האישום הראשונים ייחסו לסרן ר' עבירות של שימוש בלתי חוקי בנשק.
באישום הראשון נטען כי לאחר שהמנוחה נפגעה יצא אליה הקצין, נעמד מעליה, כיוון אליה את נשקו וירה שתי יריות.
באישום השני נטען כי לאחר מכן שב אליה, נעמד באופן דומה מעליה, כיוון את נשקו מטה אל עבר המנוחה וירה בה בירי אוטומטי כעשרה כדורים, עד שרוקן את מחסנית נשקו.
אישום שלישי ייחס לסרן ר' שיבוש הליכי משפט, משום שפנה לאחד מן המ"כים בפלוגה וביקשוֹ לשנות את הגרסה שמסר בתחקיר המג"ד, וכן פנה לשני חיילים נוספים וניסה לשכנעם כי לא ראוהו יורה לכיוון המנוחה.
האישום הרביעי ייחס לקצין חריגה מסמכות עד כדי סיכון חיים או בריאות, בכך שהורה לחייליו לסטות מהוראות הפתיחה באש החלות באזור ולירות – על מנת להרוג – בכל מי שנכנס לתחום האב"ם, גם אם הוא בן שלוש.
האישום החמישי ייחס לו עבירה נגזרת מדרגתו, התנהגות שאינה הולמת.
ב-15 בנובמבר 2005 פסק בית הדין הצבאי שסרן ר' זכאי מכל אשמה.
בית הדין קבע ממצאים עובדתיים בנוגע לאירועי בוקרו של יום 5 באוקטובר 2004 במוצב גירית, ובנוגע להתנהלות הקצין ופקודיו לאחר מכן בתחקירים.
בית הדין מצא, ביחס לעדויותיהם של החיילים שסיפרו כי ראו את הקצין יורה לעבר גופת המנוחה, כי שקר הן ונבעו מרצון להתנקם במפקד הפלוגה אותו לא חיבבו.
בית הדין נתן אֵמון מלא בעדותו של סרן ר'.
הוא קבע בין היתר כי התנהגותו ופעולותיו היו סבירות מבחינה מבצעית, ערכית ומשפטית, על רקע נסיבות האירוע.
בית הדין מצא גם כשלים חמורים בהתנהלות מערכת התביעה הצבאית.
המשך דרכו הצבאית של סרן ר'
לאחר המאורעות הללו יצא סרן ר' לחופשת לימודים לצורך השתלמות בתחום משאבי האנוש.
במהלך החופשה פרץ מבצע עופרת יצוקה וסרן ר' התנדב להפסיק את חופשתו ולהצטרף למבצע.
הוא אף קודם לדרגת רב-סרן.
בשנת 2014 הוחלט לסיים את שירותו בצה"ל, במסגרת תהליך של צמצום כוח האדם בצה"ל.
במבוא למשדר הצהירה אילנה דיין: "התמונות האלה, מייד תראו, לא משאירות כמעט פירור מהתחקיר המבצעי שבוצע בתוך הצבא".
בריאיון עיתונאי של אילנה דיין למרדכי חיימוביץ, מצוטט מפיה של דיין:
בכתב התביעה טען סרן ר' כי המניע לשידור התחקיר הוא "חיפוש דם", רדיפה אחר סנסציה "כדי להשיג אחוזי צפייה גבוהים" ו"נתח רייטינג עסיסי", או כדי "לשרת אג'נדה אישית נסתרת של מי מן העוסקים במלאכה".
הרמטכ"ל משה יעלון הגיב לתחקיר ב-12 בדצמבר 2004: "זו כתבה שקרית, מזעזעת ורעה מאוד", יעלון האשים את צוות התוכנית בעריכה מגמתית ושקרית של חומרים, שיצרו רושם מוטעה כאילו חיילים ירו לעברה של הילדה, צחקו ולאחר מכן חגגו.
הוא טען כי בכתבה חוברו אירועים מזמנים שונים.
למחרת הדברים של יעלון הופיעה דיין בכנס הרצליה, ונאמה במושב "חברה תקשורת וממשל": .
אמירה זו עוררה תגובה של דוברת צה"ל רות ירון:
תביעת הדיבה - בית המשפט המחוזי
סרן ר' הגיש תביעת דיבה כנגד מנחת התוכנית, אילנה דיין, והזכיינית "טלעד".
השופט נועם סולברג, בבית המשפט המחוזי בירושלים, פסק כי הדיווח הציג את התקרית באופן ש"נוטה מהאמת" ושלנתבעות לא עומדת הגנת אמת הפרסום והגנת תום הלב.
בנימוקיו לפסק הדין כתב בית המשפט כי:
הנתבעות חויבו לשלם לסרן ר' פיצויים בסך 300,000 ש"ח ולפרסם התנצלות בפניו.
בנוסף חויבו הנתבעות לשלם לסרן ר' שכר טרחת עו"ד בסך 80,000 ש"ח.
העניין השנוי ביותר במחלוקת הוא חיבור של תקרית הירי עם מסיבה מאולתרת שערכו החיילים.
כך מתאר זאת בית המשפט המחוזי:
אלא שאין קשר כרונולוגי בין האירועים, המסיבה המאולתרת נערכה לרגל ראש השנה, כשלושה שבועות לפני אירוע הירי.
קטע ירי המא"ג וההתנצלות בעקבותיו
בכתבה מוצג קטע וידאו ושמע של חייל היורה במקלע מסוג מא"ג.