tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האתר שנבחר נקרא בומריס, והיה בערך מייל (1.6 קילומטרים) מהעיירה הוולשית לאנפיס (Llanfaes).
ההחלטה שהתקבלה לבסוף הייתה להעביר את האוכלוסייה הוולשית כ-12 מייל (19 ק"מ) מדרום מערב, שם נבנה עבורם יישוב בשם ניובורו.
גירוש הוולשים המקומיים פתח את הדרך להקמתה של עיר אנגלית, המוגנת על ידי הטירה המתוכננת.
עבודות הבנייה החלו באתר בהנחייתו של ג'יימס מסנט ג'ורג'.
הפרויקט היה יקר מאוד, ולעיתים קרובות נקלעו לבעיות כלכליות.
למרות היעדר חומות העיר, היישוב שמסביב צמח במהירות.
עד 1300 רק הרלך וקונווי הושלמו כראוי: הסתיימה העבודה על חומות העיירה קרנארבון, אך חלק גדול מהטירה עדיין לא היה שלם, ובטירת בומריס, הקירות הפנימיים היו רק מחצית מגובהם המיועד, והיו פערים בקירות החיצוניים.
בשנת 1304 הגיעה תוכנית הבנייה הכוללת בוויילס ל-80,000 ליש"ט, כמעט פי שישה מההכנסה השנתית של אדוארד.
אדוארד הסתבך בינתיים ברצף ממושך של מלחמות בסקוטלנד שהחלו לדרוש את תשומת ליבו ומשאביו הכספיים, וכתוצאה מכך העבודה על הטירות הוולשיות הואטה שוב.
בשנת 1306 אדוארד דאג מפלישה סקוטית אפשרית לצפון ויילס, מה שגרם לעבודות הבנייה להישאר טריות, אך נותר הרבה פחות כסף למימון הבנייה מבעבר.
לבסוף, עד 1330 הופסקה כלל העבודה, וקרנארבון ובומריס מעולם לא הושלמו לחלוטין.
תחזוקת הטירות הייתה לאתגר, והן דרשו השקעה רבה, בה לא זכו.
סקר משנת 1343 הראה כי טירת בומריס זקוקה לעבודה מקיפה.
כאשר אדוארד השני ספג איומים ממשפחת מורטימר מארצ'ר לורד בדרום גוויניד', הוא הורה לשריף שלו, סר גרופוד לויד, להאריך את ההגנה שהובילה לבית השערים.
אדוארד, הנסיך השחור ביצע עבודות נרחבות בקרנארבון לאחר שהשתלט על הביצור בשנת 1343.
בסוף המאה ה-14, טירת קונווי הייתה מעורבת בנפילתו של ריצ'רד השני.
ריצ'רד שב מאירלנד באוגוסט 1399 ותפס מחסה בטירה מכוחות יריבו, הנרי הרביעי.
הנרי פרסי, שליחו של הנרי הרביעי, נכנס לטירה לנהל משא ומתן עם המלך.
הנרי פרסי נדר להגן על המלך אם הוא יסכים לעזוב את הטירה, אך כשריצ'רד עזב הוא נלקח בשבי מיד, ומת מאוחר יותר בשבי, בטירת פונטפרקט.
המתיחות בין הוולשים לאנגלים נמשכה והוחמרה בשנת 1400 עם פרוץ עליית גלינדר.
בתחילת הסכסוך, חיל המצב של הרלך היה מצויד באופן דל, וקונווי עמדה בפני בעיות ומחסורים.
טירת קונווי נלקחה בתחילת הסכסוך על ידי שני אחים וולשים, שהשתלטו על המבצר, מה שאפשר למורדים וולשים לתקוף ולכבוש את שאר העיר מוקפת החומה.
קרנארבון הייתה תחת מצור בשנת 1401, ובאותו נובמבר התרחש קרב תותיל בסמוך, בין מגיניה של קרנארבון לכוח האויב.
בשנים 1403 ו-1404 הייתה קרנארבון שוב תחת מצור על ידי כוחות וולשים בתמיכה מצד הכוחות הצרפתים, אך עמדה בפני ההתקפות.
בהמשך המאה פרצה סדרה של מלחמות אזרחים המכונות "מלחמות השושנים" בין הפלגים היריבים של בית לנקסטר ובית יורק.
לאחר קרב נורת'המפטון בשנת 1460, הוקם בהרלך מקלט למלכה מרגרט מאנז'ו, ובשנים 1461–1468, הוא הוחזק על ידי תומכיה הלנקסטרים, בפיקודו של דוויד' אפ איואן, נגד אדוארד הרביעי היורקי.
בזכות ההגנה הטבעית שלה והאספקה דרך הים, הרלך החזיקה מעמד והפכה בסופו של דבר למעוז הגדול האחרון שעדיין היה בשליטת לנקסטר.
לבסוף היא נלקחה לאחר מצור של חודש, והאירועים זכו להשראת השיר "Men of Harlech".
עליית שושלת טיודור לכס המלוכה האנגלי בשנת 1485 הצביעה על סיום מלחמות השושנים ובישרה שינוי באופן הנהגתה של ויילס.
הטיודורים היו וולשים במקור, ושלטונם הקל על האיבה בין הוולשים לאנגלים.
כתוצאה מכך, הטירות הפכו פחות חשובות.
הן הוזנחו, ובשנת 1538 דווח כי טירות רבות בוויילס היו "מושחתות ומוזנחות".
נראה היה שהרלך לא תוקנה בעקבות המצור בשנת 1468, והייתה רעועה לחלוטין.
קוונוי תוקנה ושוקמה על ידי הנרי השמיני בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-15, אך עד מהרה דרשה שוב לשוב תיקונים ושיפורים, ונמכר על ידי השלטון המלכותי בשנת 1627. התלונות על מצבה הגרוע של בומריס התגברו, ובשנת 1609 הוגדרה הטירה כ"רקובה לחלוטין" (utterlie decayed).
קירותיה של טירת קרנארבון היו שלמים, אך הבניינים בפנים הוזנחו ונרקבו.
בשנת 1610, יצר הקרטוגרף ג'ון ספיד רצף מפורסם של מפות ציוריות של העיירות בצפון ויילס, כולל הטירות וחומות העיר, שהפכו לתמונות אייקוניות של האתרים בתחילת המאה ה-17.
מלחמת האזרחים האנגלית פרצה בשנת 1642 בזמן תקופתו של צ'ארלס הראשון על כס המלוכה, בין תומכי המלך לבין תומכי הפרלמנט.
הביצורים בצפון ויילס הוחזקו על ידי תומכי המלך ובמקרים מסוימים הפכו לחשובים אסטרטגית כחלק מדרך התקשורת בין כוחות המלוכה שפעלו באנגליה לבין מייבאי האספקה והתגבור מאירלנד.
כוחות הפרלמנט התחזקו באנגליה, ובשנת 1646 הצליחו צבאותיו לפלוש לצפון ויילס.
קרנארבון, בומריס וקונווי נכבשו באותה השנה.
הרלך, המבצר האחרון שהיה בבעלות המלך, נכנע במרץ 1647, והצביע על סיום השלב הראשון של מלחמת האזרחים.
לאחר המלחמה הורה הפרלמנט להחליש את מעמד הטירות ברחבי הארץ, להשמיד או לפגוע במבנים בכוונה כדי למנוע את השימוש בהם בהתקוממויות מלכותיות שלאחר מכן.
צפון ויילס התגלתה כמקרה מיוחד, שכן היו חששות שצ'ארלס השני עלול להוביל התקוממות פרסביטריאנית בסקוטלנד.
קונווי, קרנארבון ובומריס אוצרו בתחילה על ידי הפרלמנט כדי להתגונן מפני מתקפה כזו.
בשנת 1660 צ'ארלס השני הוחזר לכס המלוכה והבעלות על הטירות התחלפה שוב.
בומריס הוחזרה לשליטת משפחת בולקלי, שוטרי הטירה, שהסירה מיד מהטירה את כל החומרים שנותרו, כולל הגגות, וקונווי הוחזר למשפחת קונווי, שהסירה ממנה את החלקים העשויים עץ ועופרת.
ממשלתו החדשה של צ'ארלס ראתה את טירת קרנארבון וחומות העיר כסיכון ביטחוני והורתה להשמיד אותם, אך צו זה מעולם לא בוצע, ייתכן שבעקבות העלויות הכרוכות בכך.
האתרים החלו לעבור בין בעלויות פרטית שונות.
לורד תומאס בולקלי קנה את בומריס מהשלטון בשנת 1807, ושילב אותה בפארק שהקיף את ביתו המקומי.
טירת קונווי הושכרה על ידי צאצאי קונווי למשפחת הולנד.
בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, הטירות ההרוסות החלו להיחשב ציוריות ואיכותיות, ומשכו אליה מבקרים ואמנים מכל רחבי שטח.
התופעה התעצמה מאירועי המלחמות הנפוליאוניות בתחילת המאה ה-19, שהקשו על אמנים בריטים לבקר ביבשת, והביאו רבים לנסוע לצפון ויילס במקום זאת.
מבין אמנים אלה נכללו ג'ון קוטמן, הנרי גאסטינו, תומאס גירטין, מוזס גריפית', יוליוס איבטסון, פול סנדבי, ויליאם טרנר וג'ון וארלי.
האתרים היו מכוסים קיסוס וצמחים אחרים.
בשנות ה-30 של המאה ה-19, עבודות האבן של טירת קרנארבון החלו לקרוס, ושלטון המלוכה העסיק את הארכיטקט האנגלי אנתוני סלווין לביצוע תיקוני חירום.
תשתית התחבורה באזור החלה להשתפר לאורך המאה ה-19, והוסיפה לזרם המבקרים באתרים, כולל המלכה ויקטוריה לעתיד בשנת 1832. באמצע המאה ה-19 התקיים מחקר אקדמי על האתרים, המתמקד בקרנארבון וקונווי.
האינטרס של השלטון המקומי והמרכזי החל להתגבר.
בשנת 1865 עברה טירת קונווי לידי ההנהגה האזרחית של העיירה קונווי, שהחלה בעבודות שיקום על החורבות, כולל שחזור של מגדל בייקהאוס.
משנות ה-70 של המאה ה-19 ואילך מימנה הממשלה תיקונים בטירת קרנארבון.
בתחילת המאה העשרים החלה המדינה הבריטית המרכזית להשיג מחדש את השליטה באתרים.
אמנם, שלטון המלוכה מעולם לא איבד את השליטה על קרנארבון, אך הרלך הועברה לשליטת משרד העבודה בשנת 1914, ולאחריה בומריס שהועברה בשנת 1925, וקונווי הועברה לבסוף לשליטת משרד העבודה בשנת 1953. המדינה השקיעה רבות בשימור האתרים.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, פורסמו תוכניות שימור רחבות היקף בבומריס ובהרלך, שהורידו את הצמחייה שכיסתה את המבנים, חפרו את החפיר ותיקנו את עבודות האבן, אך אחרת השאירו את האתרים על כנם ונמנעו משיקום מוחלט.
עבודות נוספות בוצעו בקונווי בשנות החמישים והשישים, בהן פינוי מבנים חדשים יותר החודרים לחומות מהמאה ה-13.
המחקר האקדמי הרחיב טווחיו בתחילת המאה העשרים, וככל שמשרד העבודות לקח שליטה על הטירות, החלה להשתתף הממשלה בהוצאות על מחקרים אלה.
היסטוריונים כמו סידני טוי וצ'ארלס פירס פרסמו עבודות באתרים, והמחקר נמשך בהנהגת ארנולד טיילור, שהצטרף למשרד העבודה כעוזר פקח בשנת 1935. דוחות אקדמיים גדולים פורסמו בשנות החמישים, והוסיפו למוניטין האתרים.
בשלהי המאה ה-20, שחזורים מפורטים של הטירות צוירו על ידי אמנים, ובהם טרי בול, ג'ון באנברי ואיבן לאפר.
בשנת 1984 הוקמה Cadw, הסוכנות האחראית על שימור וניהול מספר מבנים ואתרים בעלי חשיבות למורשת, המשתייכת לממשלת ויילס, שלקחה על עצמה לנהל את ארבעת האתרים, והפעילה אותם כאטרקציות תיירותיות.
בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21, לטירות ולחומות העיר היה חלק בולט יותר בדיונים סביב הזהות הוולשית.
Cadw הרחיבה את הפרשנות שניתנה לאתרים כדי לתת דגש רב יותר להשפעת בניית הטירות על תולדות ויילס, ולתפקיד הנסיכים הוולשים באירועים שהובילו לפלישה בשנת 1282.
בשנת 1986 הוכרזו האתרים באופן קולקטיבי כאתרי מורשת עולמית של אונסק"ו, תחת השם "טירות וחומות העיר של המלך אדוארד בגוויניד'".
אונסק"ו ראתה את הטירות וחומות העיר כ-"הדוגמאות הטובות ביותר לאדריכלות צבאית בסוף המאה ה-13 ותחילת המאה ה-14 באירופה".
אונסק"ו אף ציינה את חשיבות הקשרים שלהן לאדוארד הראשון וג'יימס מסנט ג'ורג', את מצבם הטוב במיוחד, ואת תיעודם היסטורי.
האתרים דורשים תחזוקה שוטפת, וכדוגמה לכך, העלות לתחזוקת החלקים ההיסטוריים של הנכסים הייתה כ-239,500 ליש"ט בין השנים 2002-2003. סביב האתרים הוקמו "אזורי חוצץ", שמטרתם להגן על הנופים ולמנוע נזקים ופגיעות.
האתרים מוגנים על ידי הכרתם כמונומנטים רשומים בבריטניה, בניינים רשומים ואזורי שימור.
טירות וחומות המלך אדוארד בגוויניד' שילבו מגוון מאפיינים צבאיים שהתפתחו בסוף המאה ה-13. כתוצאה מכך, במשך מרבית המאה העשרים ראו היסטוריונים את אתרים אלה כפסגת האבולוציה של האדריכלות הצבאית המדעית.
קת'קארט קינג תיאר אותם כ"שיאה של בניית הטירות האנגלית", והאדריכל סידני טוי החשיב אותן כ-"כמה מהטירות החזקות ביותר בכל תקופה או מדינה".
האתרים כללו מצודות קונצנטריות, בהן קירות הטירה הפנימיים היו סגורים לחלוטין בתוך ההגנות החיצוניות, כאשר הגובה והזוויות מחושבים כדי לאפשר לירות על תוקפים חיצוניים, כפי שנראה בהרלך ובבומריס.
קונווי, לעומת זאת, נבנתה על סלעים, מה שהקשה על כל התקפה.
למרות נקודות החוזק הללו, כיום ידוע כי הטירות וחומות העיר כללו ליקויים שונים.
הטירות היו גדולות בהרבה ממה שהיו צריכות להיות על מנת להגן מפני התקפה וולשית, אך ההיקף העצום שלהן הביא לכך שהשלטון המלכותי לא יכול היה להרשות לעצמו לתחזק אותן כראוי.
הביצורים היו גדולים מדי, וכפי שההיסטוריון מייקל פרסטוויץ' הסביר, "פרויקטים קטנים יותר היו עשויים להיות יעילים יותר".
מחקר אדריכלי בסוף המאה ה-20 וראשית המאה ה-21 התמקד פחות בהיבטים הצבאיים של הביצורים, אולם יותר בתפקידיהם כארמונות מפוארים וסמלים של כוח מלכותי.
כל אחת מהטירות תוכננה כך שתתאים לתמוך בחצר המלוכה.
בסוף המאה ה-13 פירוש הדבר היה שיש כמה אזורים של תאים פרטיים, מתקני שירות דיסקרטיים והסדרי אבטחה, וכך ייצרו למעשה ארמון מלכותי בזעיר.
חלקם הצליחו לשרוד בשלמותם; לקונווי, למשל, יש את מה שההיסטוריון ג'רמי אשבי מחשיב כ"חדרי מלכות פרטיים טובים ביותר מימי הביניים באנגליה ובויילס", כולל גן פרטי לשימוש המלכה.
כשנבנו, הטירות היו צבעוניות יותר מהיום, בהתאם לאופנות המאה ה-13.
הטירות הוכיחו באופן ברור על כוונותיו של אדוארד לשלוט בצפון וויילס באופן קבוע.
קרנארבון בולטת במיוחד בשימוש בשימוש באבן מפוספסת וצבעונית בקירות, בפסלי נשרים ובמגדליה המצולעים, ולא העגולים.
היה ויכוח אקדמי נרחב על פרשנות תכונות אלה.
ההיסטוריון ארנולד טיילור טען כי סגנון עיצוב הטירה נלקח מחומות קונסטנטינופול.
באתרים קיימים קישורים ארכיטקטוניים חזקים לטירות ולחומות העיר שנבנו בממלכת סבויה בצפון איטליה באותה תקופה.
הדמיון בין שתי קבוצות המבנים צוין לראשונה על ידי ההיסטוריון ארנולד טיילור בשנות החמישים.
הדמיון כולל קשתות חצי עגולות לדלתות, סגנון החלונות, מגדלים בצורה מדורגת, ומגדלים עגולים וגבוהים עם צריחים, שנמצאו בטירות; ניתן לראות את מאפיינים אלה בסבויה במבנים כדוגמת טירת שיון.
רבים מדמיון זה נחשבו כתוצאה מהשפעתו של האדריכל הסבויי ג'יימס מסנט ג'ורג', שהועסק על ידי אדוארד הראשון, והביא עמו אדריכלים סבויים אחרים לצפון וויילס.
מחקר מתחילת המאה ה-21, לעומת זאת, העלה כי ייתכן שתפקידו של ג'יימס, והשפעתם של הסבויים, באופן כללי, היה מוגזם.
עבודות האבן של האתרים בצפון ויילס איכותיות בהרבה מזו שבצפון איטליה, ותכונות עיקריות - כמו בתי השערים - אינן נראות בסבויה.
מחקרים מצביעים על כך שנראה כי לג'יימס הייתה פונקציה חזקה יותר של ניהול הפרויקטים, ולא התכנון האדריכלי.
יתר על כן, בחלק מהמקרים, המבנים הסבויים הרלוונטיים נבנו רק לאחר שג'יימס עזב את האזור, ולעולם לא נראו על ידי האדריכל.
הדמיון בפרטים האדריכליים עשוי, אם כן, להיות תוצאה של תפקידם הרחב יותר של בעלי מלאכה ומהנדסים סבויים בפרויקטים, ולא של אדם יחיד.
טירת בומריס נבנתה סביב פני הים ונבנתה מאבן אנגלסית מקומית.
הכניסה הראשית לטירה הייתה "השער ליד הים", ליד מזח הגאות של הטירה שאפשר לייבא אליה ציוד אותה ישירות דרך הים.
הרציף מוגן על ידי קיר שנקרא מאוחר יותר בשם שדרת התותחנים שייתכן שהכיל טרבושה בתקופת ימי הביניים.
החלק החיצוני כללה קיר מסך בעל שמונה צדדים ושנים עשר צריחים; שער אחד הוביל אל השער ליד הים, והשני, שער לאנפיס, הוביל לצד הצפוני של הטירה.
קירות החלק הפנימי היו משמעותיים יותר מאלה של החלק החיצוני, וכללו מגדלי ענק ושני בתי שערים גדולים.
החלק הפנימי נועד להחזיק את בתי המגורים ובניינים ביתיים אחרים של הטירה.
ההיסטוריון ארנולד טיילור תיאר את בומריס כ-"דוגמה המושלמת ביותר לבנייה קונצנטרי סימטרית", ובמשך שנים רבות נחשבה הטירה כפסגת ההנדסה הצבאית בתקופת אדוארד הראשון.
הטירה נחשבת על ידי אונסק"ו ל-"הישג אמנותי ייחודי", לאופן שבו משלב, "מבנים כפולים אופייניים מהמאה ה-13" וליופי של צורת והבנייה שלה.
טירת הרלך בנויה על שלוחת סלע הנקראת כיפת הרלך; האדמה מונמכת בחדות בצפון ובמערב, ותעלה שנחתכת בסלע מגנה על הגישות הנותרות לטירה.
לטירה עיצוב קונצנטרי, עם קו הגנה אחד, היוצר חלק פנימי וחיצוני.
הקיר החיצוני במקור היה גבוה במקצת מהיום.
הרלך בנוי מאבן חול אפורה-ירוקה מקומית, בלוקים גדולים רגילים המשמשים למגדלים, וחומר מיוחד אחר, שייתכן שנלקח מהתעלה, המשמש לקירות.
הכניסה הראשית לטירה הייתה כרוכה בחציית גשר אבן בין שני מגדלי גשר התעלה המזרחית ובית השער הראשי.
בבית השער שני מגדלי הגנה מסיביים "בצורת D" האגופים בכניסה.
לבית השער שתי קומות עליונות, המתפצלות לחדרים שונים.
בכל קומה שלושה חלונות גדולים המשקיפים על המחלקה הפנימית; בקומה השנייה שני חלונות מפוארים נוספים בצידי בית השער.
בית השער היה מצויד באח ובמקור היו לו ארובות בולטות.
החלק הפנימי נשמר על ידי ארבעה מגדלים מעגליים גדולים שהכילו צינוק וסדנת ארטילריה.
סביב החלק הפנימי נבנו מבנים, בהם היו קפלה, מטבח, בנייני שירות, אסם ואולם גדול.
ייתכן כי המבניים המקוריים נבנו במקור עם גימורים משולשים באופן דומה לטירת קונווי, אם כי מעטים מהם נותרו בעידן המודרני.
טירת קרנארבון מחולקת למחלקה עליונה ותחתונה.
המחלקה התחתונה הכילה מקומות לינה מלכותיים, ואילו העליונה כללה מתקני שירות ואירוח לחיל המצב.
אלה מוקפים בקיר מסך, המוגן על ידי מגדלים מצולעים.
לאורך הצד הדרומי של הטירה נבנו גלריות ירי הגנתי.
ישנן שתי כניסות עיקריות, שער המלך, המוביל מהעיירה, ושער המלכה, המאפשרים גישה ישירה יותר לטירה.
כל מה שנשאר מהבניינים הכלולים בטירה הם היסודות.
אם קרנארבון הייתה שלמה כמתוכנן, היא הייתה יכולה להכיל בית מלוכה של כמה מאות אנשים.
לדעתו של ההיסטוריון הצבאי אלן בראון, קרנארבון הייתה "אחד הריכוזים האדירים ביותר של כוח אש שנמצא בימי הביניים".
חומות העיר קרנארבון משתרעות לאורך 734 מטרים (2,408 רגל) במעגל ארוך סביב העיירה, המקיף 4.18 הקטאר (10.3 אקר).
הם בנויים בעיקר מאותה אבן גיר פחמנית המשמשת בטירה.
שמונת המגדלים לאורך החומה הם ברובם חסרי קירות בחלקם הפנימי, וכללו במקור גשרי עץ.
שתי הכניסות המקוריות לעיר היו דרך השערים המערביים והמזרחיים.
השער המערבי פנה אל הנמל, ונודע גם כשער הזהב, על שם השער הראשי בעיר קונסטנטינופול.
טירת קונווי צמודה רכס חוף סלעי של אבן חול אפורה ואבן גיר, וחלק ניכר מהאבנים שבטירה נלקחה מהרכס עצמו, כנראה כאשר האתר שופץ לראשונה.
לטירה צורה מלבנית והיא מחולקת למחלקה פנימית וחיצונית, עם ארבעה מגדלים גדולים מכל צד.
הכניסה הראשית לטירה היא דרך הברביקן המערבי, הגנה חיצונית מול השער הראשי.
הברביקן מכיל את משיקולי האבן הקדום ביותר ששרד בבריטניה.
שער אחר הוביל במקור לנהר בו הוקם רציף קטן, המאפשר למבקרים מרכזיים להיכנס לטירה באופן פרטי ולצייד את המבצר דרך סירה.
המחלקה החיצונית של קונווי הייתה צפופה במקור בבנייני ניהול ושירותים.
המחלקה הפנימית הופרדה מהחוץ על ידי חומה, גשר ושער, שהוגנו על ידי תעלה שנחתכה בסלע.
בפנים היא הכיל את חדרי בית המלוכה, הצוות שלהם ומתקני השירות.
בצד המזרחי של המחלקה הפנימית נמצא ברביקן נוסף, הסוגר את גן הטירה.
חומות קונווי משתרעות לאורך 1.3 קילומטרים, במעגל משולש ארוך סביב העיירה, המקיף 10 הקטאר (25 אקר).
הם בנויים לרוב מאותם אבן חול וגיר מקומיים המשמשים בטירה, וכן עם אבן ריוליט המשמשת לאורך החלקים העליונים של הקירות המזרחיים.
כשנבנו לראשונה, ייתכן שהקירות סוידו.
21 המגדלים ששרדו הם לרוב חסרים קירות בחלק הפנימי, וכללו במקור גשרים מעץ.
מערך ייחודי של שתים-עשרה לטרינות מימי הביניים נבנה בחומות העיר הדרומיות, ונועד במקור לשימוש עובדי הממלכה, העובדים במבנים סמוכים במאה ה-13.
טיריל קהמאפנהואג אקהוף (בנורווגית: Tiril Kampenhaug Eckhoff; נולדה ב-21 במאי 1990 בבארום), היא ביאתלטית נורווגית.
היא האלופה האולימפית בעלת 5 מדליות מהמשחקים האולימפיים, מהן מדליית זהב אחת מאולימפיאדת סוצ'י (2014).
אלופת העולם בעלת 13 מדליות, מהן 9 מדליות זהב.
היא בעלת 21 ניצחונות במסגרת סבב גביע העולם.
טירופטי היא עיר במחוז צ'יטור של המדינה אנדרה פראדש שבדרום הודו.
העיר ממוקמת 750 ק"מ דרומית מערבית לבירה המחוזית ויסאקפאטנם, העיר הגדולה במדינה.
טירופטי ממוקמת בין שתי ערים חשובות בדרום הודו, 133 ק"מ צפונית מערבית לצ'נאי שבמדינת טאמיל נאדו, ו-250 ק"מ ממזרח לבנגלורו שבמדינת קרנאטקה.
בסמיכות לעיר, על גבעת טירומלה, שוכן מקדש ונקטסווארה (तिरुपति वेंकटेश्वर मन्दिर) ההינדי, המכונה "הבירה הרוחנית של אנדרה פרדש".
את מקדש וונקטסווארה הקדוש לדת ההינדית ושוכן על גבעת טירומלה הסמוכה לעיר, פוקדים עשרות אלפי אנשים מדי יום, ועשרות מיליוני אנשים בשנה.
אתר זה נמנה בין האתרים המתוירים ביותר בהודו.
רבים מהפוקדים את המקדש נוהגים לנדור נדרים שונים לכבוד האליל וישנו שפסלו שוכן במקדש זה.
הנדרים הנפוצים הם: צומות, טיפוס במעלה גבעת טירומלה, גילוח השיער, ונדרים נוספים.
בשנת התשס"ד, 2004, התעורר פולמוס נרחב בקרב חלקים בציבור החרדי בישראל, סביב כשרותן של פאות נוכריות המיוצרות משיער שבחלקו מיובא מהמקדש בטירומלה.
יש פוסקים שאסרו את השימוש בפאות אלו בטענה שזו תקרובת עבודה זרה שאסורה בהנאה, ויש שהתירו משום שאין מדובר בתקרובת אלא במעשה סמלי של הכנעה לפני האליל, ומטעמים נוספים.
טירופיטה (יוונית: τυρóπιτα; מיוונית τυρó גבינה + πίτα מאפה) הוא מאפה גבינה פופולרי מהמטבח היווני.
מכינים את הטירופיטה מבצק פילו, במילוי של גבינות כדוגמת פטה וקפלוטירי.
כאשר מכינים את המאפה עם גבינת קשר, מקובל לכנותו קסרופיטה ().
הטירופיטה דומה מאוד לספנקופיטה, מאפה פילו במילוי תרד.
על-פי מספר חוקרים, עוגת הפלסנטה שהייתה קיימת במטבח היווני העתיק, וכן צאצאיה מהמטבח הביזנטי, פלקונטס טטירומנוס ואן טיריטאס פלקונטס, הם אבותיו של מאפה הטירופיטה.
השם פלסנטה עדיין משמש בשפה הרומנית ובשפה הארומנית למאפה דק במילוי גבינה.
לפי מקורות אחרים, ייתכן שמקורם של מאפים דומים הכוללים שכבות בצק מלחמי מחבת עם שכבות שנאפו על-ידי הטורקים במרכז אסיה לפני הגירתם לאסיה הקטנה בימי הביניים המאוחרים.
טירן פורפיקטוס או טירן זנב-סנונית (שם מדעי: Tyrannus forficatus) היא מין ציפור שיר ממשפחת הטירניים החיה בדרום ארצות הברית, מקסיקו ובאמריקה המרכזית.
הוא תואר למדע ב-1789 בידי החוקר הגרמני יוהאן פרידריך גמלין.
הטירן הוא עוף דומה מעט לקיכלי או חנקן ממוצא אמריקני והוא מגיע לאורך של 38 עד 40 ס"מ בזכרים שלהם זנב ארוך ביותר, בעוד הנקבות קצרות בהרבה, זנבן קצר ב-30% משל הזכרים.
מוטת הכנפיים שלהם מגיע לאורך 15 ס"מ ומשקלם עד 43 גרם.
צבע הטירן אפור בהיר מלמעלה וחלקו התחתון בהיר עם צידיים בגוון ורוד-סלמון והכנפיים והזנב הארוכים אפורים כהים כשקצוות הזנב לבנים עם קצוות שחורים בולטים.
הם בעלי ראשים גדולים, עם מקור ועיניים שחורים ומאופיינים בעיקר בזנבם הארוך והמפוצל.
טירן זה הוא שוכן של אזורים פתוחים בדרום אמריקה הצפונית ובאמריקה המרכזית.
תפוצתו היא באזורי בתה שונים שלצידיהם עצים פזורים והוא מצוי גם באזורים יבשים.
הוא נראה בעיקר בטקסס, אוקלהומה, קנזס, החלקים המערביים של לואיזיאנה, ארקנסו ומיזורי ומזרחה לניו מקסיקו ולצפון-מזרח מקסיקו.
לעיתים הם נמצאים גם צפונה יותר, עד לדרום קנדה ומזרחה יותר עד לפלורידה ואיי הודו המערבית וכן לעיתים הם חוצים את תעלת פנמה דרומה לאמריקה הדרומית.
הם מעופפים בקבוצות שלעיתים מכילות מעל 1,000 פרטים.
הטירן הוא אוכל חרקים מובהק המתבסס על חרקים מעופפים כמו חגבאים, זבובים טורפים ושפיריות, שהוא תופס באוויר.
בחורף הוא מגוון גם בפירות יער.
הטירן מקנן על עצים גבוהים, שיחים ולפעמים גם עמודי טלפון בערים.
הוא מאוד טריטוריאלי ויתקוף מסיגי גבול ואפילו עופות דורסים שיתקרבו לקינו.
בקן הנקבה מטילה שלוש עד שש ביצים, ודוגרת עליהן כחודש עד הבקיעה.
שני בני הזוג מטפלים בגוזלים.
טירלי או טורלו (בטורקית: Türlü) הוא קדרת נזיד ירקות של המטבח הטורקי.
הוא עשוי מירקות חלוטים ועשוי לכלול גם בשר מבושל.
סוגים של מנה זו נמצאים גם במטבחים הבלקנים.
בפרט הוא ידוע בתור turli perimesh באלבניה, tourlou או tourlou tourlou ביוון, וכ-turli tava במקדוניה הצפונית.
שם המאכל נובע מהמילה הטורקית העתיקה türlüg שמשמעותה "מגוון".
ניתן לבשל טירלי בסיר בישול מחימר הנקרא גיבץ'.
סוג זה נקרא "טירלי גיבץ'" בטורקיה ובבולגריה.
הגרסה המקדונית, turli tava, מבושלת באופן מסורתי בסיר בישול מחרס דומה, הנקרא tava.
המרכיבים הבסיסיים של טירלי משתנים מאוד.
המנה כוללת בדרך כלל תפוחי אדמה, חצילים ובמיה.
ניתן להוסיף גם שעועית ירוקה, פלפלים, גזר, קישואים, עגבניות, בצל ושום.
גרסאות בשר עשויות עם בשר בקר או כבש, בבלקן גם עם בשר חזיר.
מרכיבים רגילים נוספים הם שמן בישול, מים, מלח, פלפל שחור או פלפל אדום כתוש, רסק עגבניות או רסק פלפלים.
כל המרכיבים הללו מעורבבים ונאפים בתנור.
ניתן להגיש את המנה עם אורז ויוגורט בצד.
טירוקפטרי הוא ממרח או סלט מהמטבח היווני.
משמעות המונח טירוקפטרי ביוונית הוא "גבינה חריפה", והוא נחשב למנה קלאסית של המטבח היווני.
יש לו גרסאות רבות, רובן מבוססות על גבינת פטה ופלפלים.
אופן ההכנה של הממרח משתנה, אך לרוב הוא מבוסס על גבינות, בעיקר פטה (לפעמים בשילוב עם סוג אחד או יותר של גבינות לבנות רכות), פלפלים חריפים (כגון פלפל פימיאנטו), פלפלים קלויים, שמן זית, מיץ לימון, שום, יוגורט יווני, אורגנו.
המנה חריפה, עשירה ובעלת טעם חזק, ומקובל להגיש אותה לרוב בתחילת הארוחה, כחלק ממגש מזטים, או בפני עצמה בליווי של פרוסות של פיתות חמות או לחם אחר.
לרוב שלב ההכנה הראשוני הוא צלייה או קלייה של הפלפלים ולאחר מכן קירור וערבוב עם שאר מרכיבי הממרח.
היצירה הוצגה בתערוכה הלאומית לאמנויות יפות של שנת 1867 וזכתה בפרס השני.
ציורים היסטוריים מסוג זה זכו לעידוד רשמי, והיו לאמצעי לחיזוק הזהות הלאומית דרך אזכורים לתקופות מובהקות בתולדות ספרד, כגון שלטון המלכים הקתולים וההתרחבות האימפריאלית תחת קרל החמישי.
מגמה זו הגיעה לשיאה ביצירתו של פרנסיסקו פראדייה דוניה חואנה המשוגעת (1877), שתוארה כמיזוג עליון של מרכיבי סיפורה של המלכה, המשקפת את מסורת הרומנטיציזם ואת המתח שבין אהבה, כבוד ומוות.
הציור מתאר את המלכה חואנה עומדת בדממה רוחנית לצד מיטת אפריון פתוחה למחצה, שבה מונחת גופתו של בעלה, פליפה היפה.
מאחוריה כיסא גדול הנושא את סמלה, ולצידה שני אצילים ואיש כמורה מחצרה, המנסים לשכנעה לחדול ממסירותה לגופה.
חואנה, בלבוש קטיפה מהודר, ראשה מכוסה, מחרוזת תפילה תלויה ממתניה, ושערה פרוע, מצביעה בידיה בתנועה שקטה לסימן שתיקה.
ידה המוארת והמעוצבת היא מרכז הקומפוזיציה, וכל יתר הדמויות והריהוט מוצגים כתפאורה.
פרחים נבולים פזורים על השטיח, ומעניקים לסצנה נופך פיוטי רגוע.
התאורה מדגישה את נפח הדמויות, משתלבת באיפוק בחלל, ומחוללת אווירה מסתורית סביב מיטת המוות.
הצבעוניות מאופקת, בהתאם לריאליזם הספרדי בן התקופה.
פניהם של המשתתפים מתוארים באופן ישיר ומעורר תחושת היכרות, כשלפי התיאור צוירו ממודלים חיים.
לצד הציור בקטלוג התערוכה של 1867 צורף תיאור שנבחר על ידי ואלס עצמו.
לפי הטקסט, חואנה הורתה להוציא את גופת בעלה מן הארון ולהניח אותה במיטה מקושטת.
היא הסתמכה על דבריו של נזיר קרטוזיאני שסיפר לה על מלך שקם לתחייה ארבע־עשרה שנה לאחר מותו.
בשל כך, סירבה להתרחק מהגופה, נותרה לצידו כל העת, וציפתה לרגע שבו יתעורר.
כל ניסיונות אנשי חצרה לשכנעה לא הועילו, והיא השיבה להם בתנועת שתיקה ובהוראה להמתין.
הציור מתאר את המלכה כמשמרת שקטה על גופת בעלה, חדורת אמונה שלמה.
הקומפוזיציה נמסרת באיפוק חזותי ובדרמה שקטה, ומעוררת תחושת הזדהות עמוקה עם מצבה של המלכה ברגעי טירופה.
טירזפטיד היא תרופה המשמשת לטיפול בסוכרת מסוג 2 ובוויסות משקל אצל אנשים הסובלים מהשמנת יתר.
התרופה מיוצרת על ידי חברת התרופות אלי לילי (Eli Lilly) וניתנת באמצעות הזרקה תת-עורית פעם בשבוע.
טירזפטיד נחשבת לתרופה פורצת דרך בשל היותה אגוניסט כפול, הפועל במקביל על שני הורמונים המעורבים במטבוליזם ובוויסות תיאבון.
טירזפטיד היא פפטיד המורכבת מ-39 חומצות אמינו.
ייחודה הוא בהיותה אגוניסט כפול (Dual Agonist) לקולטנים של שני הורמונים ממשפחת האינקרטינים:
GLP-1 (Glucagon-like peptide-1): הורמון המגביר את הפרשת האינסולין מהלבלב בתגובה לאוכל, מאט את ריקון הקיבה ומדכא תיאבון במוח.
GIP (Glucose-dependent insulinotropic polypeptide): הורמון נוסף המשלים את פעולת ה-GLP-1 ומשפר את ניצול האנרגיה ופירוק השומנים בגוף.
השילוב של שניהם מקנה יעילות גבוהה באיזון רמות הסוכר, ובירידה במשקל, בהשוואה לתרופות הפועלות על מנגנון ה-GLP-1 בלבד (כגון סמגלוטייד).
סוכרת מסוג 2: התרופה מאושרת לשיפור השליטה הגליקמית אצל מבוגרים, לרוב כתוספת לתזונה ופעילות גופנית.
ניהול משקל: התרופה מאושרת לטיפול ארוך טווח בהשמנת יתר (BMI של 30 ומעלה) או עודף משקל (BMI של 27 ומעלה) בנוכחות גורם סיכון אחד לפחות (כגון לחץ דם גבוה או דיסליפידמיה).
בסדרת מחקרים קליניים נרחבים (תחת השם SURMOUNT), נמצא כי מטופלים שקיבלו טירזפטיד במינון הגבוה ביותר (15 מ"ג) איבדו בממוצע כ-21%–22.5% ממשקל גופם לאורך 72 שבועות.
תוצאות אלו נחשבות למשמעותיות ביותר שנצפו עד כה בטיפול תרופתי בהשמנה.
תופעות הלוואי השכיחות ביותר הן במערכת העיכול וכוללות בחילות, הקאות, שלשולים או עצירות, כאב בטן, וירידה משמעותית בתיאבון.
תופעות אלו נוטות להופיע בעיקר בתחילת הטיפול או בעת העלאת המינון, ובדרך כלל חולפות עם הזמן.
השימוש בטירזפטיד במהלך ההיריון וההנקה דורש זהירות ומעקב רפואי:
בהריון: נכון להיום, אין מספיק נתונים מחקריים על בני אדם כדי לקבוע אם התרופה בטוחה לשימוש בזמן ההיריון.
מחקרים בבעלי חיים הראו כי חשיפה לתרופה עלולה לגרום לנזק לעובר.
לכן, ה-FDA ממליץ להפסיק את השימוש בתרופה אם מזוהה היריון.
לנשים המתכננות היריון מומלץ להפסיק את הטיפול בטירזפטיד לפחות חודש אחד לפני הניסיון להרות, בשל זמן מחצית החיים הארוך של התרופה בגוף.
ההנקה: לא ידוע אם טירזפטיד עוברת לחלב האם.
מכיוון שמדובר במולקולה פפטידית גדולה, הסבירות שהיא תיספג במערכת העיכול של התינוק בכמויות משמעותיות היא נמוכה.
השפעה על גלולות למניעת היריון: טירזפטיד מאטה את ריקון הקיבה, דבר שעלול להפחית את יעילותן של גלולות למניעת היריון הניתנות דרך הפה.
מומלץ להוסיף אמצעי מניעה חוסם למשך ארבעה שבועות מתחילת הטיפול ובכל פעם שמעלים את המינון.
התרופה קיבלה את אישור ה-FDA לטיפול בסוכרת במאי 2022, ולאישור לטיפול בהשמנה בנובמבר 2023. התרופה רשומה ומאושרת לשיווק בישראל על ידי משרד הבריאות.
טירפיץ הייתה אוניית מערכה של הקריגסמרינה במלחמת העולם השנייה, אונייה אחות של אוניית המערכה ביסמרק.
היא נקראה על שם אדמירל אלפרד פון טירפיץ, מזכיר המדינה של הצי הגרמני בראשית המאה ה-20 ומי שהי האחראי יותר מכל על עיצוב הצי הגרמני הקיסרי לקראת מלחמת העולם הראשונה.
טירפיץ נשאה חימוש עיקרי בקוטר של 15 אינץ', 380 מ"מ, והייתה אוניית המלחמה הגדולה ביותר שנבנתה אי פעם באירופה, ואחת הכבדות ביותר שנבנו אי פעם בעולם כולו.
עם זאת, תותחיה הופעלו רק פעם אחת במהלך קיומה, והיא יצאה רק פעמים ספורות לפעילות מבצעית.
זאת, עקב המגבלות הכבדות שהוטלו על הפעלתה בידי היטלר.
במשך רוב המלחמה עגנה בנורווגיה, שם היווה עצם נוכחותה איום כבד על בעלות הברית, ובמיוחד על השיירות הארקטיות.
טירפיץ הושקה ב-1 באפריל 1939, ונכנסה לשירות ב-25 באפריל 1941, כשמונה חודשים לאחר כניסתה לשירות של אוניית האחות, ביסמרק.
משימתה הייתה דומה: לפגוע בנתיבי השיירות לבריטניה, כחלק מהמתקפה הגרמנית עליהן.
מהירותן הגבוהה של אוניות המערכה וחימושן הכבד הפכו אותן לאיום חמור מאוד לשיירות לבריטניה.
ראו גם: המערכה באוקיינוס האטלנטי (1939–1945) - מתקפת אוניות השטח.
ההשפעה המכריעה ביותר של טירפיץ הייתה על שיירת PQ 17, אף על פי שכלל לא השתתפה בקרב.
ב-4 ביולי 1942 הגיע לאדמירליות הבריטית מידע, על פיו אוניית המערכה טירפיץ, יחד עם אוניית המערכה זוטא אדמירל שר והסיירת הכבדה אדמירל היפר, בליווי כמה משחתות, עזבו את טרונדהיים בדרך ליירוט השיירה.
לאוניות הסוחר, כמו גם לאוניות הליווי, לא היה כל סיכוי כנגד טירפיץ לו היו ממשיכות בשיירה.
ואולם בשל החשש הכבד מהתקפה אפשרית של טירפיץ החליט פאונד כי רק פיזור השיירה יכול היה להציל אותה מהתקפת אוניות שטח, אך הפך את אוניות הסוחר לטרף קל עבור צוללות ומטוסים.
זמן קצר לאחר כניסתה של טירפיץ לשירות, הוטבעה ביסמרק על ידי הצי המלכותי הבריטי (ב-27 במאי 1941).
היטלר החל לאבד את אמונו באוניות השטח של הצי הגרמני, ומאידך החל הפיקוד הגרמני העליון לחשוש מפלישה בריטית לנורווגיה.
חשש זה התעצם לאחר פשיטה מוצלחת של הקומנדו הבריטי על האי Vågsøy בדרום נורווגיה כתוצאה מכך, הורה היטלר להעביר למימי נורווגיה את רוב עתודות צי השטח הגרמני: טירפיץ, אוניית המערכה זוטא ליצו, סיירת המערכה שרנהורסט וגנייזנאו, והסיירות הכבדות פרינץ אויגן ואדמירל היפר.
סיבה נוספת להעברת אוניות אלה צפונה היה תחילת פעילותן של השיירות הארקטיות; ריכוז זה של אוניות כבדות היווה איום מתמיד על השיירות הארקטיות וריכז אליו משאבים רבים של הצי הבריטי, אך מאידך ניטרל כוח זה, שיכול היה להסב נזק רב בזירות אחרות.
בתחילת מרץ 1942 ניסו הגרמנים ליירט שתי שיירות ארקטיות: PQ-12, שיצאה מאיסלנד ב-1 במרץ לכיוון מורמנסק, ו-QP-8, שיצאה באותו תאריך בערך חזרה ממורמנסק לאיסלנד.
טירפיץ, יחד עם שלוש משחתות, יצאה ב-5 במרץ לגיחה שנקראה "מבצע Sportpalast" (היכל ספורט).
הכוח הגרמני הפליג לכיוון ביירנייה (אי מצפון לנורווגיה) אך לא הצליח למצוא את השיירות, למעט אוניית סוחר בודדת, שטובעה באש אחת המשחתות.
ב-9 במרץ גילו מטוסים של נושאת המטוסים הבריטית Victorious את טירפיץ; מפקד השייטת הגרמנית חשש ממתקפה אווירית והחליט לחזור לבסיסו.
בקיץ 1942 נערך הקריגסמרינה למבצע נוסף ליירוט השיירות הארקטיות.
טירפיץ, יחד עם אוניית המערכה זוטא אדמירל שר והסיירת הכבדה אדמירל היפר, ובליווי תשע משחתות, נערכו בנורווגיה לקראת יציאה לגיחה נגד השיירות.
מבצע זה נקרא Rösselsprung (מהלך הפרש).
במקביל, יצאה השיירה PQ-17 מאיסלנד, ב-27 ביוני.
ב-4 ביולי יצא כוח המשימה הגרמני מבסיסו, בדרך לבסיס אחר; המודיעין הבריטי קיבל התראה על יציאת כוח המשימה מבסיסו, וסבר שפניו מועדות לתקיפת השיירה.
החשש מפני טירפיץ היה עצום; לו הייתה מגיעה לקרבת השיירה, לא הייתה אף אונייה שהייתה יכולה לעמוד בפניה (כולל כוח הליווי הגדול שהיה לשיירה).
באחת הפקודות המפורסמות והיותר שנויות במחלוקת במלחמה, הורה לורד הים הראשון, דדלי פאונד לשיירה להתפזר ולנוע בעצמן לברית המועצות, ולכוח הליווי לחזור.
משהתפזרה השיירה, לא הייתה לאוניות הסוחר הגנה; מטוסים וצוללות תקפו אותן והטביעו 26 מתוך 37 אוניות שהיו בשיירה.
טירפיץ עצמה יצאה לים בעקבות השיירה רק ב-5 ביולי, אך שבה לאחר מספר שעות לבסיסה משהסתבר שכוחות האוויר וזרוע הצוללות כבר השמידו את רובה של השיירה.
מקורות רוסיים טוענים שבמהלך קרב זה תקפה הצוללת הרוסית К-21 את טירפיץ; לטענת הצי הרוסי, ירתה הצוללת על האונייה ארבעה טורפדות ושמעה שתי התפוצצויות.
היסטוריונים בריטים וגרמנים מכחישים את קיומה של פגיעה כזו, אך ברוסיה נלמדת תקיפה זו כתקיפה קלאסית של צוללת.
ב-6 ביולי נצפתה טירפיץ נעה במהירות איטית יחסית של 12 קשרים (במקום 20 קשרים כמקובל), וייתכן שהדבר מצביע על פגיעה.
מ-8 ביולי 1942 עד 6 בספטמבר 1943 נשארה טירפיץ בנמלי טרונדהיים ונרוויק, בנורווגיה, ייתכן שלשם שיפוצים.
במהלך המלחמה ניסו הצדדים השונים להשתלט על האי סבאלברד (שפיצברגן) שמצפון לנורווגיה.
שני הצדדים הקימו תחנות חיזוי על האי; במבצע Sizilien (סיציליה), יצאה טירפיץ, בליווי הסיירת "שרנהורסט" ותשע משחתות, להפגיז את מתקני החוף של בעלות הברית, ולחפות על נחיתתם של חיילים גרמנים באי.
המבצע נמשך שלושה ימים, החל מ-6 בספטמבר 1943 ועד 9 בו, והייתה זו הפעם היחידה שבה ירתה טירפיץ בתותחיה הראשיים; התוצאה הייתה גרועה למדי, ובשלב מסוים ירתה טירפיץ על החיילים הגרמניים.
טירפיץ, כאמור, היוותה איום חמור ביותר על השיירות הבריטיות, ולכן עשו הבריטים כמה וכמה ניסיונות לטבע את האונייה.
לאור כישלונות חוזרים ונשנים, החליטו הבריטים לצאת למבצע קומנדו הפשיטה על סן-נאזר, שיפגע באופן עקיף בתחזוקת האונייה, או לחלופין, יגביל את מרחב פעילותה.
זאת כיוון שבסן-נאזר נמצא מבדוק יבש, היחיד בחוף האטלנטי מדרום לתעלת למאנש.
מבצע זה השיג את מטרתו באבדות כבדות לבריטים.
ניסיון זה נעשה באמצעות "טורפדו אנושי": טילי טורפדו שכוונו למטרתם על ידי צוללנים, שהיו אמורים לנטוש אותם במרחק קצר מהמטרה.
המבצע נקרא מבצע "כותרת" (Title), ונועד להתבצע ב-30 באוקטובר 1942; אוניית הדיג ועליה הטורפדות הצליחה להגיע למרחק כ-25 ק"מ מן המטרה, אך בשל תקלות טכניות רבות נזנח המבצע.
הניסיון הבא היה ב-1943, במסגרת מבצע "מקור" (source); ההתקפה עצמה התרחשה ב-21 בספטמבר.
טירפיץ, יחד עם הסיירת שרנהורסט, עגנו בפיורד ליד העיירה Kåfjord, בצפון נורווגיה.
שתי צוללות ננסיות בריטיות הצליחו להגיע אל תוך המעגן (לאחר שהפליגו למעלה מ-1,600 קילומטרים, עברו דרך שדה מוקשים, חמקו מרשתות נגד צוללות, ולא התגלו על ידי עמדות האזנה של הגרמנים); הן הצמידו לטירפיץ שני מטעני חומר נפץ במשקל 4 טונות כל אחד.
שתי הצוללות טובעו לאחר מעשה, וצוותיהן נפלו בשבי; מפקדיהן זכו בצלב ויקטוריה.
טירפיץ לא טבעה, אך נפגעה קשות, וכ-500 טונות מים חדרו אליה.
האונייה הושבתה למשך מספר חודשים.
באפריל 1944 הייתה טירפיץ כשירה שוב לפעילות.
כדי להתמודד עם האיום המחודש, יצאו הבריטים למבצע נוסף להטבעת האונייה.
הכוונה הפעם הייתה לפגוע בה באמצעות מטוסים, שיוזנקו אליה מנושאות מטוסים.
המבצע נקרא "טונגסטן", והשתתפו בו כמעט 30 אוניות של שייטת הבית (Home Fleet) של הצי הבריטי: שתי אוניות מערכה, שתי נושאות מטוסים, חמש נושאות מטוסים קלות (Escort Carrier), שתי סיירות, שש עשרה משחתות ושתי אוניות עזר לתדלוק הצי.
נעשה מאמץ רב להסוות את יציאת הצי מסקפה פלו; ב-2 באפריל - יום אחד לפני התאריך המתוכנן - הוזנקו המטוסים לתקיפה, והצליחו להפתיע את טירפיץ, שעדיין הייתה במבחנים לקראת יציאתה לפעילות מבצעית.
ההתקפה בוצעה בשני גלים של מפציצי טורפדו מדגם פיירי ברקודה.
המטוסים נשאו מגוון רחב של חימוש: פצצות נגד צוללות, שתוכננו להתפוצץ בעומק המים שליד האונייה, פצצות חודרות שריון, שנועדו לחדור את הסיפון המשוריין ולהתפוצץ בתוך האונייה, ופצצות רגילות שנועדו לפגוע במבנים העליונים, בצוות ובחימוש הנ"מ.
ההתקפות החלו בשעה 5:30 לפנות בוקר, ועד השעה 8:00 הסתיימה התקיפה.
הגנת הנ"מ של האונייה (שלה עצמה ושל התותחים על החוף שהגנו עליה) הייתה גרועה ולא מסודרת, והבריטים איבדו רק שלושה מטוסים.
122 מלחים נהרגו בתקיפה ו-300 נוספים נפצעו (בהם רב החובל).
לאונייה נגרם נזק רק במבנה העל שלה, והפצצות לא חדרו את הסיפון ולא נגרם נזק מתחת למים; אף על פי כן, הושבתה האונייה לכחודשיים.
מבצעי תקיפה נוספים של הצי הבריטי
מבצעי תקיפה אווירית נוספים שתוכננו כנגד טירפיץ ב-24 באפריל (מבצע Planet, "כוכב לכת"), ב-15 במאי (מבצע Brawn, "איתנות") וב-28 במאי (מבצע Tiger Claw, "ציפורן הטיגריס") בוטלו כולם בשל קשיי מזג אוויר.
ב-17 ביוני תקפו 44 מפציצי "ברקודה", בחיפוי כ-50 מטוסי קרב שוב את טירפיץ.
הפעם היו הגרמנים ערוכים טוב בהרבה: המטוסים התוקפים זוהו בשלב מוקדם מאוד וההתראה לאונייה ניתנה בזמן.
צוות האונייה הפעיל מסך עשן כבד, בסיוע עשן שהופעל מהחוף, והמטוסים התוקפים לא הצליחו לפגוע באונייה כלל.
שני מטוסים בריטים הופלו בתקיפה זו, שנקראה מבצע Mascot, "קָמֵע".
טירפיץ שוקמה ברמה כזו שהייתה יכולה לצאת למבחנים בים, לקראת חזרתה לשירות, באוגוסט 1944. הצי הבריטי המשיך בשורת תקיפות מהאוויר, ממטוסים שהוזנקו מנושאות מטוסים, על טירפיץ.
ב-22 באוגוסט בבוקר ובערב (מבצע Goodwood 1 ומבצע Goodwood 2, בהתאמה), אך בשל עננות נמוכה לא השיגו פגיעות.
מבצע שלישי בסדרה זו (Goodwood 3), שנערך ב-24 באוגוסט, היה ההתקפה הכבדה ביותר של מטוסי הצי על טירפיץ.
33 מפציצי "ברקודה", נושאים פצצות חודרות שריון בנות 726 ק"ג, יחד עם מטוסי F6F הלקט, F4U קורסייר, ופיירי פיירפלי, שגם הם נשאו (בחלקם) פצצות כאלה, תקפו את טירפיץ.
המטוסים תקפו מכמה כיוונים בבת אחת כדי לבלבל את הגנת הנ"מ, ולמרות מיסוך העשן השיגו פגיעות טובות.
פצצה אחת השביתה זמנית את אחד מצריחי התותחים; פצצה נוספת חדרה את שריון הסיפון ועברה גם את הסיפון שתחתיו, ואולם לאכזבתם הרבה של הבריטים לא התפוצצה.
לו הייתה מתפוצצת, הייתה האונייה טובעת.
כוח המשימה שב לבסיסו, ובדרך נפגעה אחת מנושאות המטוסים מצוללת, אך הצליחה לשוב לבסיסה.
המבצע האחרון בסדרה זו, Goodwood 4, התבצע ב-29 באוגוסט, אך הגרמנים הבחינו בעוד מועד במטוסים הבריטים, מסך עשן הופעל, והמטוסים לא הצליחו לזהות את האונייה ולפגוע בה.
רצף ההתקפות של הצי, שנמשך מספטמבר 1943 בהתקפות הצוללות הננסיות, נטרל את טירפיץ, ואולם האחריות להשמדתה הסופית הועברה כעת לפיקוד המפציצים.
חיל האוויר המלכותי וחיל האוויר האמריקני הציעו במשך שהותה של טירפיץ בנורווגיה מספר הצעות לתקיפת האונייה, אך הן לא הגיעו לידי מיצוי.
חיל האוויר המלכותי צבר ניסיון רב בהפצצות דיוק במשך המלחמה, ובמיוחד הצטיינה בכך טייסת 617 (שנודעו בשם "פורצי הסכרים", Dambusters).
גורם נוסף ומשמעותי מאוד היה פיתוח פצצה מיוחדת, במשקל 5 טון, בשם טולבוי (Tallboy).
פצצה זו נישאה על ידי מפציצי אוורו לנקסטר, וחיל האוויר הבריטי התמחה בהטלת דיוק של פצצה זו.
הבעיה הייתה, שטירפיץ עגנה באותה תקופה (ספטמבר 1944) בצפון נורווגיה, ב-Kåfjord.
המרחק מבריטניה היה גדול מדי מכדי שמפציץ לנקסטר יוכל לטוס ולחזור.
לפיכך, נשלחו בלילה שבין 12 ל-13 בספטמבר שתי טייסות מפציצים (617 ו-9) לברית המועצות, לשדה התעופה יגודניק, ליד ארכנגלסק.
שלושה ימים לאחר מכן, ב-15 בספטמבר, יצאו 27 מפציצים למבצע Paravane.
הגרמנים זיהו את המטוסים המתקרבים והפעילו מסך עשן ואש נ"מ מסיבית.
רוב המפציצים החטיאו את מטרתם, אך פצצה אחת פגעה באונייה והסבה לה נזק כבד.
המפציצים שבו ליגודניק ומשם לבריטניה, ללא ידיעה על הנזק שנגרם לאונייה, ואולם הגרמנים העריכו שיהיה צורך בתשעה חודשים לפחות כדי להחזיר את טירפיץ לכשירות.
ב-23 בספטמבר החליט הפיקוד הגרמני שלא ניתן יהיה להחזיר את האונייה למצב מבצעי, ואולם הוחלט להסתיר את העובדה.
האונייה הועברה דרומה, לטרומסו, שם היה המעגן רדוד יותר; מתחת לאונייה נערמו ערימות עפר, כדי שלא תוכל לטבוע, ומטרתה מעתה הייתה לשמש סוללת תותחים צפה, למקרה של פלישה בריטית.
מעגנה החדש של טירפיץ היה קרוב ב-320 ק"מ לבריטניה, ולפיכך בקצה הטווח של מפציצים שבסיסם בסקוטלנד.
הבריטים לא ידעו, כאמור, על הפגיעה הקשה באונייה, ועדיין ראו בה איום חמור.
לפיכך, המשיכו במבצעים התקפיים נגד האונייה.
ב-28 באוקטובר, במבצע Obviate (מניעה) יצאו 32 מפציצים (שהותאמו במיוחד לטווח הארוך) לתקיפה על האונייה.
ברגע האחרון כיסתה עננות את היעד, והמפציצים נאלצו לשוב ללא שפגעו באונייה, למעט החטאה קרובה אחת שגרמה נזק לאחד המדחפים.
ב-12 בנובמבר יצאו מפציצים מטייסת 9 לגיחה נוספת, מבצע Catechism.
היה ברור שלא תהיה הזדמנות נוספת, שכן היום הלך והתקצר ותוך מספר ימים יהיו שעות האור מועטות מדי.
32 מפציצים המריאו בשעה 3:00 לפנות בוקר לתקיפה, ובשעה 9:40 בבוקר היו מעל למטרה.
אף על פי שמטוסי קרב גרמנים הוצבו באזור לא הוזנק אף אחד מהם מול המפציצים; לו היו נכנסים לקרב, היו בוודאי מצליחים להסב למפציצים אבדות כבדות, שכן חימושם ההגנתי הוסר כדי לאפשר להם להגיע לטווח הארוך.
מכל מקום, לפחות שלוש פצצות טולבוי פגעו באונייה; אחת פגעה אך החליקה מהשריון, אך שתי האחרות חדרו לאונייה, אחת מהן משמאל לגשר, ואחת באחד מצריחי התותחים.
נפער חור ענק בדופנה של האונייה, ונראה שהציתו שריפות בתוכה; בתוך מספר דקות אירעה התפוצצות ענקית בתוך האונייה, היא נטתה שמאלה, התהפכה וטבעה.
קיומה של טירפיץ היווה איום מתמיד על הצי הבריטי וריתק כוחות ימיים רבים למשך רוב המלחמה.
הטבעתה שחררה כלי שיט רבים, בעיקר אוניות מערכה ונושאות מטוסים שעד אז רותקו לגזרה, והם הופנו לגזרות אחרות, בעיקר במזרח הרחוק.
טירפיץ נמכרה לחברה נורווגית, שפירקה את האונייה לגרוטאות בין השנים 1949–1957; חרטומה של טירפיץ עדיין נותר במקום טביעתה.
לוחות פלדה של טירפיץ משמשים עד היום לעבודות ציבוריות באזור, ככיסוי זמני לכבישים בתיקון.
המנועים החשמליים של האונייה שימשו בתקופה מסוימת כתחנת כוח עבור תעשיית הדיג באזור.
ליד מקום טביעתה של האונייה קיימים עד היום אגמים מלאכותיים, שהם מכתשים שנוצרו מפצצות הטולבוי שהחטיאו את האונייה.
טביעתה של הטירפיץ סימן את סיום העידן של אוניות המערכה והמעבר ללחימת צוללות ונושאות מטוסים.
טירסיאס הוא נביא עיוור במיתולוגיה היוונית, נביאה של תבאי, שחי כאישה במשך מספר שנים.
טירסיאס היה כהן של זאוס, ובהיותו גבר צעיר נזדמן לו לראות שני נחשים גדולים מזדווגים.
הוא הכה אותם עם המטה שלו.
הרה, שכעסה על המעשה, הפכה אותו כעונש לאישה.
כאישה, טירסיאס היה לכהן של הרה, התחתן והוליד ילדים.
בפעם הזו הוא לא הפריע להזדווגות ביניהם, והרה החליטה להפוך אותו בחזרה לגבר.
זמן-מה לאחר מכן, זאוס והרה התווכחו בשאלה איזה מין נהנה יותר מיחסי מין, וכל צד היה בטוח שהשני נהנה יותר.
הם ביקשו מטירסיאס שיישב ביניהם את הוויכוח, שכן רק לו היה את הניסיון הדרוש כדי לענות על השאלה.
מכיוון שזאוס לא יכול היה לבטל את מעשה ידיה של הרה, הוא העניק לטירסיאס כפיצוי יכולת נבואה.
גרסה שונה ופחות נפוצה של הסיפור – המופיעה בהמנון החמישי של קאלימאכוס, "רחיצתה של פאלאס" – מספרת שאתנה עיוורה את טירסיאס כעונש על שראה אותה רוחצת בעירום.
אמו, קאריקלו, התחננה בפני אתנה שתבטל את העונש, אך זו השיבה שאין בכוחה לעשות זאת וכפיצוי העניקה לו את יכולת הנבואה.
רבים מייחסים לטירסיאס את התואר דמות הלהט"ב המיתולוגית הראשונה.
אזכוריו של טירסיאס במיתוס ובמחזאות היוונית
כאשר הרקולס התינוק חנק שני נחשים שהסתננו לעריסתו, ניבא טירסיאס לאמו שיום יבוא ובנה יהיה גיבור ששמו ייצא למרחקים ובכל העולם ישירו לו שירי הלל.
במחזהו של סופוקלס "אדיפוס המלך" קורא אדיפוס לנביא על-מנת לברר מי רצח את לאיוס במטרה לרפא את תבאי מהמגפה.
השיחה עם טירסיאס שמתחילה על מי מנוחות עולה עד מהרה לטונים גבוהים כשטירסיאס מסרב לגלות לו מי הרוצח.
אדיפוס לועג לכח נבואתו ואז מתגלה לראשונה המהות הטראגית של המחזה, כאשר טירסיאס מטיח לעברו של אדיפוס – (תרגום: אהרן שבתאי).
אך אדיפוס אינו בשל לקבל את האמת, ולכן כעסו כלפי טירסיאס וממסד הנבואה מחריף.
רק בסופו של המחזה מבין אדיפוס את נבואתו של טירסיאס ומגלה את האמת הטראגית.
במחזה אנטיגונה, המסיים את הטרילוגיה של אדיפוס, מגיע טירסיאס הנביא לקריאון ונוזף בו על גזר הדין החמור שהוציא על אנטיגונה (מוות) שהפרה את הצו שלו וקברה את אחיה פוליניקס.
טירסיאס מצליח במשימתו, קראון חוזר בו ויוצא להוציא את אנטיגונה ממערת הקבר.
מאחר שהוא איחר את המועד התמלא ביתו צער כפי שחזה טירסיאס.
באודיסיאה של הומרוס מזמן אודיסאוס את רוחו של טירסיאס תוך שהוא מנצל את העובדה שרוחות השדים נמשכות לדמן הטרי של חיות שהועלו כקרבן.
באלבומה של ג'נסיס Selling England by the Pound מ־1973, מצוטט טירסיאס אומר "נדדתי מציר הצפון לציר הדרום, אין נסתר ממני.
לעיתים גבר זעמתי כמו הים, לעיתים אשה הענקתי כמו האדמה.
למעשה יותר אדמה משאר ים."
טירספול , היא עיר במולדובה, בירת המדינה הבלתי מוכרת רפובליקת טרנסניסטריה.
אוכלוסיית העיר מנתה ב-1989 190,000 נפש, ו-134,100 נכון לשנת 2014. זוהי העיר השנייה בגודלה במולדובה, ובעבר הייתה חלק מהחבל האוטונומי מולדובה.
העיר משמשת כמרכז תעשייה לייצור רהיטים ומוצרי חשמל.
לעיר שלוש קבוצות כדורגל המשחקות בליגת העל המולדובית: שריף טירספול, פ.צ.
לאחר סיפוח השטח לאימפריה הרוסית בעקבות הסכם יאשי הוחלט להקים באזור מבצר גבול ויישוב.
בשנת 1812 הגבול התרחק ולקראת 1835 כבר לא הייתה למקום חשיבות צבאית.
העיר המשיכה להתפתח, במיוחד לאחר שנת 1867 כאשר היא חוברה למערכת מסילות ברזל.
בשנת 1918 העיר הייתה במרכז מאבק בין רומניה לבין הצבא האדום ובסופו של דבר סופחה לאוקראינה הסובייטית.
החל משנת 1929 ועד לשנת 1940 העיר הייתה בירתה של הרפובליקה האוטונומית המולדובנית.
בשנת 1967 בעיר התחיל שימוש בטרוליבוס לתחבורה עירונית ובשנת 1993 נחנך הקו לטיגינה.
ב-2 בספטמבר 1990 בעיר הוכרזה רפובליקת טרנסניסטריה והעיר הוכרזה כבירתה.
בשנת 1992 נמנו בעיר 203 אלף תושבים.
עקב חוסר היציבות הפוליטית בטרנסניסטריה והקונפליקט בין דוברי רוסית ואוקראינית מצד אחד, לבין דוברי רומנית מצד שני, התרחש תהליך של הגירה מחוץ לעיר, כמו גם מחוץ לטרנסניסטריה בכלל.
אליו נוספה גם עזיבת יהודים רבים לישראל ומדינות אחרות בעולם.
בשנת 2004 כבר ירד מספר התושבים בעיר לכ-158 אלף איש, ובשנת 2011 נמנו בטירספול 134,100 תושבים בלבד.
ימי הקיץ הם נעימים עם טמפרטורה ממוצעת בסביבות 21 מעלות צלזיוס בחודשים יולי ואוגוסט.
הטמפרטורה הממוצעת בחודש הקר ביותר, חודש ינואר, היא 2.7 מעלות צלזיוס מתחת לאפס.
המשקעים יורדים במהלך כל השנה, אם כי יש עלייה ניכרת בכמות המשקעים בחודשים יוני ויולי.
כמות המשקעים הממוצעת בטירספול באזור האגם היא קרוב ל-500 מ"מ בשנה.
בקיץ 1903 נערך פוגרום ביהודי העיר.
בקיץ 1920 נערך בעיר פוגרום גדול נוסף.
ערב פלישת גרמניה לברית-המועצות נמנו בעיר כ-12,000 יהודים – רבע מכלל התושבים בה.
טירספול נכבשה בידי הגרמנים והרומנים ב-8 באוגוסט 1941. את רוב היהודים בעיר רצחו הנאצים בימי הכיבוש הראשונים.
רק מעטים הצליחו לשרוד, בעזרתם של נוצרים שהסתירו אותם.
לאחר מכן, כאשר עברה העיר לשליטתם הבלעדית של הפשיסטים הרומנים בראשית ספטמבר 1941, הם הקימו גטו קטן בעיר אליו נשלחו יהודים וצוענים שגורשו מרומניה לטרנסניסטריה.
שלטונות הגטו הרומניים הקימו בגטו שתי מתפרות, בית חרושת קטן לייצור סבון, מספרה וסנדלרייה.
תושבי המקום שהועסקו בבתי המלאכה ובשירותים השונים בגטו תרמו מחצית משכרם לקופה משותפת, ששימשה לצורכי הכלל.
בזכות רמת ההיגיינה הטובה שנשמרה בגטו כמעט ולא התפשטה בו מגפת הטיפוס.
העיר שוחררה על ידי הצבא האדום ב-12 באפריל 1944. בשנות ה-90 ייסד הרב זלמן אבלסקי בעיר, בסיוע שלוחי חב"ד, בית כנסת מרכזי לצד מרכז חסד וחוגי העשרה יהודים.
לפי מפקד האוכלוסין מ-2004 חיו בעיר 357 יהודים (0.36 אחוזים מכלל האוכלוסייה).
מועדון הכדורגל טירספול (במולדובנית: FC Tiraspol) היה מועדון כדורגל מולדובי, שייצג את העיר טירספול.
יריבתה המושבעת של הקבוצה הייתה שריף טירספול, קבוצת כדורגל נוספת מהעיר.
הקבוצה שיחקה בליגת העל המולדובית.
הקבוצה נוסדה בשנת 1992 בשם "קונסטרוקטורול קישינב".
הקבוצה החלה את הופעותיה באירופה בעונת 1996/1997 בגביע אירופה למחזיקות גביע.
בסיבוב המוקדמות ניצחה את הפועל ראשון לציון ובסיבוב הראשון הקבוצה הפסידה לגלאטסראיי והודחה מהטורניר.
בשנת 2001 עברה הקבוצה לשחק בכפר צ'ובורצ'יו שבטרנסיסטריה תחת השם "קונסטרוקטורול צ'ובורצ'יו", שנה לאחר מכן עברה הקבוצה בשנית, הפעם לטירספול, בירת טרנסיסטריה, אז שינתה את שמה ל"פ.צ.
בעונת סיימה הקבוצה במקום ה-4 בליגת העל המולדובנית.
ב-26 במאי 2015, עם סיום העונה הסדירה, פורסמה הודעה באתר הקבוצה על פירוקה.
בהודעה נכתב כי בהנהלת הקבוצה הוחלט על פרישה מהליגה האירופית ומכל מסגרת כדורגל במולדובה.
בהודעה נכתב גם על שחרור השחקנים, המאמנים ואנשי הצוות המקצועי מחוזיהם.
טירת אוסו, ידועה גם כמבצר כריסטיאנבורג או בפשטות הטירה, היא מושב הממשלה בגאנה.
הטירה ממוקמת באוסו, אקרה על חוף האוקיינוס האטלנטי של מפרץ גינאה.
המבצר נוסד במאה ה-16 ועבר מיד ליד פעמים רבות.
המבצר הבולט הראשון נבנה על ידי הדנים בעשור השישי של המאה ה-17, והמבצר נבנה פעמים רבות מאז מכל מיני סיבות.
הוא החל לשמש כמושב הממשלה תחת השלטון הקולוניאלי הבריטי והוא ממשיך לשמש כמושבה עד היום.
השטח, שנקרא אז "חוף הזהב", יושב לראשונה על ידי הפורטוגזים, אך במאה ה-17 הצטמצמה ההשפעה הפורטוגזית באזור.
בעשור החמישי של המאה ה-17 עבר השטח לשליטת שוודיה, והונהג על ידי הסוחר הנרי קארלוף.
ב-1660 עברה השליטה לידי ההולנדים.
ב-1657 שוב שט קרלוף לאפריקה, אך הפעם ייצג את דנמרק.
הוא התכוון לכבוש את המבצר שהוא עצמו בנה.
בעברה שימשה הטירה בעיקר לסחר בזהב ושנהב, אך בתקופת השלטון הדני, שימשה יותר ויותר כמרכז לסחר בעבדים.
טירת אוסו עמדה בקרבת לשני מבצרים אחרים: מבצר קרווסור, שנשלט על ידי ההולנדים ומבצר ג'יימס, שנשלט על ידי הבריטים.
ההתיישבות באוסו הייתה קטנה מכדי להכניס בה כמות מספקת של סחורה ולהתחרות בשני המבצרים האחרים.
כתוצאה מרכישת שטח סמוך הרחיבו ההולנדים את המבנה וקראו לו "מבצר כריסטיאנבורג", על שם כריסטיאן החמישי, אז מלך דנמרק.
דנמרק החזיקה במבצר במשך כמעט כ-200 שנה, למעט כמה הפסקות, ובמשך כמעט כל אותה התקופה המשיך מבצר כריסטיאנבורג להיות הבירה של חוף הזהב הדני.
ב-1679 או ב-1680 פתח העוזר היווני של מפקד הטירה, בולטן, במרד כדי להרוג את מפקדו.
מעט לאחר מכן, ספינה פורטוגזית שהונהגה על ידי ג'וליאו דה קמפוס רטו ביקרה במבצר והסכימה לרכוש אותו.
המבצר נקרא מבצר סאו פרנסיסקו חאווייר על שם פרנסיסקו חאווייר, מיסיונר קתולי.
הפורטוגזים בנו קפלה והגביהו אותו במטר.
המבצר ננטש ב-29 באוגוסט 1682, לאחר שחיל המצב התמרד והראה שהסוחרים הפורטוגזים לא יוכלו להתחרות עם הכוחות האחרים בחוף הזהב.
הכוחות הדנים חזרו למבצר בפברואר 1683, לאחר שרכשו אותו בחזרה מהפורטוגזים.
ב-1685 הפך מבצר כריסטיאנבורג להיות בירת חוף הזהב הדני, במקום מבצר פרדריקסבורג.
שבט האקוומו כבש את המבצר ב-1693 לאחר שאנשיו, שהתחפשו לסוחרים, הכניעו את דיירי המבצר (שמספרם הצטמצם עקב מוות ומחלות).
אסמני, מנהיג השבט, החזיק במבצר כשנה, וסחר עם סוחרים מאומות רבות.
ב-1694 מכר אסמני את המבצר בחזרה לדנים תמורת 50 לבנות זהב, אך השאיר בידיו את המפתחות, שאנשי השבט עדיין מחזיקים בהם כיום.
בתחילת המאה ה-18 סבל המבצר: ב-1722 דיווחו הבריטים על הזנחת המקום.
מאוחר יותר באותה מאה הורחב המבנה, ושיפורים מבניים נעשו ב-1824. חדרי האחסון האחרים, בתי המגורים הצבאיים, הרציף, המצודה והבתים גרמו לטירה לגדול פי ארבעה מגודלו של המבצר.
בעשור השביעי של המאה ה-18 היו הדנים באוסו מעורבים בעימות עם אקרה ההולנדית.
ב-1850 קנו הבריטים את כל חוף הזהב הדני תמורת 10,000 לירות שטרלינג, כולל מבצר כריסטיאנבורג.
הדנים שקלו למכור את המאחזים האלה למשך זמן-מה.
לאחר שהסחר בעבדים בוטל והיה יקר לייבא אפילו סחורה קטנה.
הבריטים עמדו בפני אותה הבעיה, אך רצו למנוע סחר לא חוקי בעבדים ולמנוע מצרפת או מבלגיה להתחזק באזור.
רעידת אדמה ב-1862 הרסה את רוב הקומות העליונות, שנבנו מחדש בעץ.
מאוחר יותר באותה המאה הפכה הטירה להיות מושב הממשלה הקולוניאלית.
ב-1950 נבנו מחדש קומות העץ העליונות על פי התוכניות הדניות המקוריות.
ב-1957, כשגאנה קיבלה עצמאות, הפכה הטירה להיות בית הממשל, מגוריו של המושל.
כשגאנה הפכה לרפובליקה ב-1960, הטירה נהייתה מגוריו של הנשיא הראשון, קוואמה נקרומה.
ב-2005 היה ויכוח אם צריך להחליף את טירת אוסו כמושב הממשלה.
הנשיא ג'ון קופואור הסכים שממשלתו אינה צריכה לשבת בטירה, אך הקונגרס הדמוקרטי הלאומי העדיף לא להשקיע 30 מיליון דולר בבניית מושב ממשלה חדש.
טירת אוסו נשארה מושב הממשלה בגאנה, ומעסיקה בה כ-2,100 עובדים.
המשרדים החשובים ביותר נמצאים בטירה עצמה, אך משתמשים גם בבניינים אחרים.
אישים רבים ביקרו בטירה, ביניהם נשיאי ארצות הברית ריצ'רד ניקסון וביל קלינטון, והקנצלר הגרמני גרהרד שרדר.
חדרים נוספים נבנו כדי לארח את המלכה אליזבת השנייה ב-1961, שנה לאחר שגאנה הוכרזה כרפובליקה.
הטירה המודרנית בנויה ממגוון תוספות למבצר המקורי, ולפיכך צורתה מיוחדת.
יש בה מתקנים רבים לשימוש העובדים, כמו מרפאה, בית קפה, מרכז קניות, ובית דואר.
כמו כן יש בה עדיין חיל מצב.
בגנים הנרחבים מגוון של צמחים מקומיים ומיובאים, ותחזוקתם דורשת כ-30 איש.
הגנים משמשים לקבלות פנים ומסיבות של הנשיא.
הטירה סגורה לקהל הרחב, והצילום בה הוא מוגבל.
טירת אמבואז היא טירה הממוקמת בתוך העיירה אמבואז שבמחוז אנדר ולואר, במרכז צרפת.
הטירה היא אחת מטירות עמק הלואר.
הטירה בנויה על צוק הצופה על גשר אסטרטגי חשוב שעל נהר הלואר.
בנייתה החלה במאה ה-11 על ידי פולק השלישי, רוזן אנז'ו.
במשך השנים הטירה הורחבה ובוצרה, ובאמצע המאה ה-15 היא עברה לידיו של שארל השביעי, מלך צרפת, לאחר שבעליה, לואי מאמבואז, הוצא להורג באשמת קשירת קשר נגד המלך לואי האחד עשר.
הטירה הפכה במהרה לאחד המשכנים האהובים על מלכי צרפת.
המלך שארל השמיני החליט לבנות אותה מחדש בשנת 1492 בסגנון הגותי המאוחר, אולם בשנת 1495 הצטרפו למלאכה שני בנאים איטלקיים שהפכו את טירת אמבואז לראשונה בצרפת שכללה אלמנטים מסגנון הרנסאנס.
שארל השמיני מת באמבואז לאחר שנחבט בחוזקה במשקוף נמוך בתוך הטירה.
המלך פרנסואה הראשון גדל בטירת אמבואז, שהייתה שייכת באותה התקופה לאימו, לואיז, נסיכת סבויה.
במהלך השנים הראשונות לכהונתו כמלך צרפת הטירה הגיעה לשיא הדרה.
לאונרדו דה וינצ'י הגיע לטירה כאורחו של המלך בדצמבר 1515, שם בילה ועבד עד מותו בשנת 1519, ושם גם נקבר.
המלך אנרי השני ואשתו, קטרינה דה מדיצ'י, גידלו את ילדיהם בטירת אמבואז יחד עם מרי סטוארט, מלכת סקוטלנד, שהייתה מיועדת להנשא לפרנסואה השני.
בשנת 1560, בזמן מלחמות הדת בצרפת, בית בורבון ההוגונוטי תכנן את קנוניית אמבואז כנגד בית גיז הקתולים, ששלט למעשה בצרפת בשמו של פרנסואה השני הצעיר.
המורדים ניסו להסתער על טירת אמבואז, אולם הניסיון כשל, ובמהלך השבועות הבאים 1200 קושרי קשר נלכדו ונתלו על מתלי ברזל ועל עצים בחזית הטירה.
לאחר מספר ימים החצר הייתה צריכה לעזוב את המקום בשל הריח שעלה מהגופות הרבות.
לאחר מקרה הקנוניה טירת אמבואז לעולם לא חזרה לגדולתה הקודמת.
בתחילת המאה ה-17 הטירה, שהייתה נטושה כמעט לגמרי, עברה לבעלותו של גאסטון, דוכס אורליאן, אחיו של המלך לואי השלושה עשר.
לאחר מותו הטירה חזרה להיות רכוש המלוכה, ובמהלך מרידות הפרונד הפכה לבית כלא.
במהלך המהפכה הצרפתית הטירה נהרסה ברובה, ובמהלך שלטונו של נפוליאון בונפרטה דו"ח הנדסי קבע כי יש להרוס גם את רוב החלקים הנותרים.
המלך לואי פיליפ החל בבנייה מחדש של הטירה במהלך שלטונו אך כשנאלץ לוותר על הכתר בשנת 1848 הטירה הוחרמה על ידי הממשלה והפכה למשך מספר שנים למעונו של עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי הגולה.
בשנת 1873 הטירה הועברה לידיהם של יורשיו של לואי פיליפ, שהחלו במלאכת הבנייה מחדש והשחזור של הטירה.
במהלך פלישתם של הנאצים לצרפת בשנת 1940 הטירה נפגעה על ידי הפצצות, ומשנות החמישים של המאה ה-20 יורשיו של לואי פיליפ, ובראשם אנרי, רוזן פריס, המשיכו בשחזור הטירה, עבודה שנמשכת עד היום.
הטירה הקיימת כיום מהווה רק חמישית מהגודל של הטירה המקורית.
טירת בומריס (בולשית: Castell Biwmares; באנגלית: Beaumaris Castle), היא טירה מסוג מצודה קונצנטרית השוכנת בבומריס שבמחוז אנגלסי בוויילס.
היא נבנתה כחלק מהמערכת של המלך אדוארד הראשון לכיבוש צפון ויילס.
הטירה תוכננה על ידי ג'יימס מסנט ג'ורג', ובנייתה החלה ב-1295 ולא הושלמה מאז.
הטירה הוכרזה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1986, והיא נחשבת לאחת הטירות היפות ביותר מבחינה אדריכלית בבריטניה.
הטירה הייתה האחרונה שנבנתה על ידי המלך אדוארד בצפון ויילס.
העבודות החלו ב-1295 ונמשכו 35 שנים, ובשיאן הועסקו בבניית הטירה 3,500 פועלים.