tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלק גדול מהשטחים המוגנים אינם שייכים ישירות לממשלה, והשמורה מחולקת בגבול בין שתי המדינות, מה שמקשה על מאמצי השימור.
בתוך שמורת הביוספרה במקסיקו, האיומים הגדולים ביותר על בית הגידול של הפרפרים הם בירוא יערות, כריתת עצים בלתי חוקית, תיירות לא מאורגנת, שריפות יער וחוסר שיתוף פעולה בין הרשויות השונות.
רוב הסיכונים הללו נובעים מהיישובים שמסביב, המפעילים לחץ על משאבי הטבע.
האינטרסים של תושבים, בעלי קרקעות, חקלאים, קואופרטיבים של חקלאים וקהילות מקומיות נלקחו בחשבון בנוגע לשימור, אך עדיין נותרו אינטרסים מנוגדים.
אף על פי שממשלת מקסיקו ייעדה את האזור כשמורה ביוספרית, רוב השמורה נמצאת בבעלות 38 אחידו, שבע קהילות ילידים ו-16 שטחים פרטיים.
המרכז העירוני הקרוב ביותר הוא סיטאקוארו, ששגשוגו קידם את צמיחתם של יישובים אחרים, כפריים יותר.
קהילות רבות באזור זה עניות, עם גישה מועטה לשירותים בסיסיים, ושיעורים גבוהים של אנאלפביתיות ותת-תזונה של הילדים.
בעבר, הכרייה סיפקה רבות מעבודות האזור, אך המכרות הדלדלו מאז.
לקהילות אלו יש גם מסורת של ניצול שטחי יער, בעיקר כדי להשיג עץ לרהיטים ולמלאכות אחרות.
אבטלה גבוהה, במיוחד בקרב בני נוער, דוחפת גם הגירה לאזורים אחרים של מקסיקו, כמו גם לארצות הברית ולקנדה.
כיום יש באזור השמורה פעילויות כלכליות, לרבות חקלאות בת קיימא, גידול בעלי חיים ומכירת עבודות יד ומזונות לתיירים.
קהילות שיסכימו להשתתף עשויות לקבל פיצוי באמצעות מערכת הנקראת תשלום עבור שירותי מערכת אקולוגית (PES).
תוכנית זו הוקמה כניסיון לקדם את מאמצי השימור על ידי "תשלום מזומן עבור 'השירותים' הניתנים על ידי היערות שהקהילות לא כורתות".
בתחילת שנות ה-2000 בוצעו התאמות באזורי הגבול של השמורה, שכללו התרת תיירות עונתית.
חמש מתוך שמונה המושבות ממוקמות במיצ'ואקאן, אך רק שתיים פתוחות לקהל הרחב: סיירה צ'ינקואה באנגנגאו ואל רוסריו באוקמפו.
שתיהן מקבלות מבקרים החל מנובמבר עד מרץ, כאשר התושבים מציעים סיורים מודרכים.
במדינת מקסיקו פתוחות לציבור המושבות לה מסה ואל קפולין.
בשמורות מבקרים אלפי תיירים מקסיקנים ותיירים מחו"ל, בעיקר מארצות הברית, קנדה, ספרד, צרפת, גרמניה ויפן.
הידועה והמתוירת ביותר מבין מושבות הפרפרים היא אל רוסריו.
כמה שומרי איכות הסביבה מודאגים מההשפעות הסביבתיות של התיירות מכיוון ש"אין דרך קלה לנהל תיירות מסיבית...
בפברואר חוגגים באנגנגאו את "פסטיבל הדנאית המלכותית"(Festival de la Mariposa Monarca).
פסטיבל זה החל בשנת 1992 כדי לקדם את המודעות לבית הגידול של הפרפרים, לנצל את התיירות האקולוגית שהוא מציע ולקדם את התרבות והאומנויות של האזור.
הפסטיבל כולל אירועים הקשורים לאוכל, מוזיקה, מחול ותערוכות של אומנויות, מלאכת יד ועוד.
רבות מהקהילות הסובבות את אנגנגאו משתתפות בפסטיבל.
בשנת 2010 כלל הפסטיבל את השתתפות התזמורת הסימפונית של מיצ'ואקאן, אנסמבל אנריקו קארוסו, והצגת תערוכה על הפרפרים בשם "פפאלואפן" (Papaloapan) מאת האמן החזותי לואיס מורו, וכן סדנאות ריקוד וצילום.
אירועים אלו התרחשו במקומות באנגנגאו ובקהילות סמוכות אחרות.
תערוכת צילום חדשה הוכנה כדי להדגיש את הקשר בין הנדידה של הפרפרים לתושבי מיצ'ואקאן.
בינואר 2016 הקדישה גוגל שרבוט גוגל ליום השנה ה-41 לגילוי הר הפרפרים.
הביקורת של ד"ר גונסלס-דוארטה על ניהול השמורה
השימור נעשה בעיקר באמצעות הגבלות על הקרקעות, אך לא הייתה השתתפות ישירה בניהול השמורה של הקהילות המושפעות ממנה.
כמה גופים ציבוריים ופרטיים עבדו עם קהילות כדי לפתח תמריצים לשימור יערות ולנצל את התיירות שהפרפרים מביאים.
עם זאת, ההצלחה בכך הייתה נקודתית.
חלק מהקהילות נרתעות מההגבלות ודורשות לאפשר להם להשתמש בשטח נוסף לחקלאות.
במאמרה משנת 2021, משלבת ד"ר גונסלס-דוארטה נתונים היסטוריים ואתנוגרפיים כדי לבקר את האג'נדות הנאו-ליברליות שהופעלו על ידי ארגונים חוץ ממשלתיים בינלאומיים גדולים על ארצות הילידים.
היא מתארת את ההיסטוריה הארוכה והשנויה במחלוקת של השמורה.
לאחר שמוסדות פרטיים וציבוריים הפכו מעורבים בסוף המאה ה-20, המעבר מנכס קהילתי לנכס פרטי ובשליטה ממשלתית יצר "מכלאה סביב הקרקע במטרה כביכול "להגן על המערכת האקולוגית" ובפועל לקידום התרחבות קפיטליסטית וזכות מעמדית...
באמצעות התרחבות המוסדות הפיננסיים וביזור."
גונסלס-דוארטה קובעת כי הנוכחות של תוכנית אונסק"ו והמבנים הנאו-ליברליים של מקסיקו ואמריקה הצפונית "עיצבו מחדש את היחסים המקומיים, האזוריים, הגלובליים וטבע האדם בדרכים שהקלו על הרחבת הכלכלות הבלתי חוקיות והאלימות" ביער אוימל.
גבולות הקרקעות של השמורה יצר חלוקה אנושית/לא אנושית, שתרמה לעיצוב מחדש של מערכות הסמכות.
הגבולות שהתקבלו הם אזורי גבול שבהם מבנים נאו-ליברליים ומערכות שלטון אפשרו לאלימות ב"מיקור חוץ" ליישם פעילויות כלכליות בלתי חוקיות.
נוכחותו של פשע מאורגן בתוך שמורת הדנאית המלכותית איימה על קיומו של האזור ואוכלוסיותיו במקום לקדם את שגשוגו.
גונסלס-דוארטה מציינת כי תוכנית אדם וביוספירה של אונסק"ו (MAB) הגדילה בשוגג את הסיכון להיעלמות של תושבי השמורה והפרפרים כאחד.
כדי להילחם בסמכות לא אתית זו, המחברת הציעה ש"עקרונות משיטות אקולוגיות מסורתיות לא דואליסטיות" יכולים לשפר את מאמצי השימור עבור כל הצדדים המעורבים.
השמורה הביוספרית אל פינקטה וגראן דסיירטו דה אלטר (בספרדית: Reserva de la Biosfera El Pinacate y Gran Desierto de Altar) היא שמורה ביוספרית ואתר מורשת עולמית של אונסק"ו, המנוהלת על ידי הממשל הפדרלי של מקסיקו, במיוחד על ידי בשיתוף עם ממשלת המדינה של סונורה ומנהיגות הקבוצה האתנית של הטוהונו אודהאם.
היא נמצאת במדבר סונורה בצפון-מערב מקסיקו, מזרחית למפרץ קליפורניה, בחלק המזרחי של מדבר , דרומית לגבול עם אריזונה, ארצות הברית ומצפון לעיר .
זה אחד מתוואי הקרקע הבולטים באמריקה הצפונית במבט מהחלל.
מערכת געשית המכונה סנטה קלרה היא החלק העיקרי של הנוף, כולל שלוש פסגות: פינקטה (Pinacate), קרנגי (Carnegie) ומדיו (Medio).
באזור יש למעלה מ-540 מינים של צמחים, 40 מיני יונקים, 200 מיני עופות, 40 מיני זוחלים, דו-חיים ודגי מים מתוקים.
ישנם מינים אנדמיים בסכנת הכחדה כמו תת-המין Antilocapra americana sonoriensis של אנטילוקפרה אמריקנית, כבש גדול-קרניים, הלודרמה מרירית וצב ערבות.
השמורה הביוספרית משתרעת על שטח של 2,695.05 קמ"ר, המהווה כמחצית מאתר המורשת העולמית.
היקף אתר המורשת העולמי הוא 7,146 קמ"ר.
השמורה הביוספרית אל פינקטה וגראן דסיירטו דה אלטר ידועה במאפיינים הפיזיים והביולוגיים הייחודיים שלה, בנוכחות שילד געשי, ובשטחים הנרחבים של דיונות פעילות המקיפות אותה, והריכוז הגדול ביותר של מכתשי מאר.
לרכס הרי פינקטה יש מאפיינים אורוגניים מעניינים, תוצרים של התפרצויות געשיות שגרמו להצטברות לבה בסלעים דחוסים, חול ואפר געשי שיצרו צבעים בעלי יופי מיוחד, ומכתשים כמו אל אלגנטה (El Elegante), סרו קולורדו (Cerro Colorado), מקדוגל (MacDougal) וסייקס (Sykes).
(Picos del Pinacate), קבוצה של פסגות געשיות וחרוטים געשיים, ממוקמות בשמורה מצפון לפוארטו פניאסקו.
הפסגה הגבוהה ביותר היא סרו דל פינקטה (Cerro del Pinacate, הר הגעש סנטה קלרה), שגובהו 1,190 מטרים.
מקור השם פינקטה בשפת נאוואטל במילה פינקטל (pinacatl), עבור חיפושית פינקטה, חיפושית מהסוג Eleodes אנדמית למדבר סונורה.
הרי הגעש פסגות פינקטה התפרצו באופן ספורדי במשך כ-4 מיליון שנים.
הפעילות האחרונה הייתה לפני כ-11,000 שנים.
ישנם יותר מ-400 חרוטים געשיים, כולל חרוטי אפר, בעלי צורה, גודל ומורכבות משתנים.
מבין 10 מכתשי המאר, אל אלגנטה הוא המכתש הגדול ביותר באזור, בעומק 250 מטר ובקוטר של 1500 מטר.
השילד הוולקני משתרע על שטח של כ-2,000 קמ"ר, עם שלוש פסגות עיקריות, שכל המתחם קרוי הר הגעש סנטה קלרה או סיירה פינקטה.
הנפח הכולל של הלבה הבזלתית מוערך ב-150 עד 180 קילומטרים מעוקבים.
שדות הדיונות מכסים יותר מ-5,500 קמ"ר, וקרויות ארג.
הדיונות מגיעות עד לגובה של 200 מטרים.
תצורות הדיונות הן ליניאריות, בצורת סהר וצורת כוכב באורך קילומטר.
אף על פי שהתצורות הליניאריות שולטות בכ-70%, אלו בצורת כוכבים הן החשובות ביותר, שכן הן קיימות רק במקומות בודדים בעולם.
יתר על כן, הגאולוגיה של השטח מציעה חול טובעני, אפיקי נהרות, מניפות סחף והרים של בזלת וגרניט.
הרי גרניט כמו סיירה בלנקה (Sierra Blanca) הם בין העתיקים ביותר.
נאס"א שלחה אסטרונאוטים לגראן דסיירטו דה אלטר מ-1965 עד 1970, כדי להתאמן להליכה על הירח, בשל קווי הדמיון של השטח לפני הירח.
האזור מאופיין בכמות גשמים נמוכה (בעיקר גשמי חורף), טמפרטורות גבוהות בקיץ, אור שמש עז ולחות נמוכה.
הטמפרטורות הן מהגבוהות בחצי הכדור הצפוני.
תיעודים מראים טמפרטורות מקסימליות ממוצעות של 49 מעלות צלזיוס ומקסימום של 56.7 מעלות צלזיוס.
בחורף נמדדו טמפרטורות לילה של 8.3- מעלות צלזיוס, אם כי טמפרטורות מתחת לנקודת הקיפאון מתרחשות לעיתים רחוקות.
הטמפרטורה הממוצעת היא 18 עד 22 מעלות צלזיוס.
תדירות המשקעים יורדת כל כך לכיוון מערב עד שלא נרשמו משקעים משמעותיים במשך 34 חודשים, ולכן ניתן לסווג את השטח כאחד האזורים היבשים בעולם.
כמות המשקעים הממוצעת היא פחות מ-200 מילימטרים.
התושבים הראשונים ידועים כאנשי סן דייגיטו (San Dieguito), הם היו ציידים-לקטים שחיו מהאדמה, שעברו מההרים לים של מפרץ קליפורניה בחיפוש אחר מזון.
נראה כי השלבים המוקדמים של ההתיישבות הסתיימו בתחילת עידן הקרח לפני כ-20 אלף שנה, כאשר הבצורת אילצה אנשים לעזוב את רכס ההרים.
שלב שני של התיישבות של אנשי סן דייגיטו החל בשלהי תקופת הקרח.
קבוצה זו חזרה להרים וחיה כמו אבותיהם.
גבים (בספרדית tinajas) היו היה מקור אמין של מים בתקופה זו.
השלב השני של ההתיישבות הסתיים עם הגעתה של תקופה קרה לפני 9,000 שנה, אשר שוב אילצה את האנשים לעזוב את השטח.
התושבים הילידים האחרונים של פינקטה וגראן דסיירטו דה אלטר הם הקבוצה המכונה פינקטניו (Pinacateño) מהקבוצה האתנית של ה-Hia C-ed O'odham.
בדומה לתרבות הפרהיסטורית של סן דייגיטו, הפינקטניו נדדו בפינקטה עד הים בחיפוש אחר מזון, וריכזו את המחנות שלהם ליד גבי המים.
במהלך מסעות אלה, הם השאירו סימנים לנוכחותם; דוגמה אחת לכך היא רשת השבילים העוברים מגב מים אחד לשני, כמו גם כלי האבן וחרסים שנמצאו ליד מקורות המים הללו.
יש מעט תיעודים של החוקרים הראשונים באזור זה.
לפני 1956, היו מעט מדענים ומגלי ארצות היו באל פינקטה וגראן דסיירטו דה אלטר, המפורסמת ביותר, קבוצת מקדוגל (MacDougal), הורנדאי (Hornaday) וסייקס (Sykes) שחקרו את החלק המערבי של ההר ב-1907.
השמורה הביוספרית טוואקאן-קואיקטלאן (בספרדית: Reserva de la biosfera Tehuacán-Cuicatlán) היא אזור טבע מוגן הממוקם בדרום-מזרח מקסיקו.
שמה נובע משני המקומות העיקריים שבה: טוואקאן וקואיקטלאן, באחרון נמצאים המשרדים המנהליים שלה.
השמורה משתרעת על פני 4,901.86 קילומטרים רבועים המחולקים בין 21 מועצות אזוריות במדינות מקסיקו, ואחאקה ופואבלה.
ב-2 ביולי 2018 האתר הוכרז אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
האזור ממוקם בהרי סיירה מדר דל סור (Sierra Madre del Sur).
הוא מאופיין בשטח הטרשי שלו, שבו רכסי הרים שאינם עולים על שלושת אלפים מטרים מעל פני הים מסביב לעמקים הרחבים של טוואקאן וספוטיטלאן (Zapotitlán) והעמק העמוק של קואיקטלאן.
כמעט כל השמורה היא חלק מהאגן העליון של הנהר , אחד מהנהרות הגדולים של מקסיקו, אף על פי שבאזור זה המשקעים אינם מספיקים ליצירת נחלים גדולים.
הפפאלואפן מקבל מים של נחלים רבים שמקורם בהרי סיירה דה טוואקאן (Sierra de Tehuacán) והרי , כולל טוואקאן, והנהרות, קלפה (Calapa) וספוטיטלאן (Zapotitlán).
השמורה הביוספרית תחומה ממערב על ידי סיירה מיקסטקה וממזרח על ידי שלושה רכסי הרים: סיירה סונגוליקה (Sierra Zongolica) בצפון, מסאטק סיירה (Mazatec Sierra) במרכז וסיירה דה חוארס (Sierra de Juarez) בדרום.
רכס ההרים הבולט ביותר הוא סיירה סונגוליקה.
רכס הסיירה מסאטק, מתאפיין בטופוגרפיה הקרסטית, חתוכה בקניונים עמוקים.
האקלים של האזור חמים יבש למחצה טרופי למחצה באזור העמק העמוק של קואיקטלאן עם גשמים מתונים בקיץ.
בחלקים הגבוהים של ההרים מקובל לראות שבראש ההרים נוצר ערפל סמיך שרק לעיתים רחוקות מתעבה לטפטוף מתון.
יש בעמק טוואקאן-קואיקטלאן מגוון ביולוגי יוצא דופן לגבי אזור צחיח או צחיח למחצה באמריקה הצפונית.
מתוך 36 חבורות צמחייה, 15 ייחודיות לעמק.
70% של כל המשפחות של צמחים בעלי פרחים בעולם מיוצגים בשמורה על ידי מין אחד לפחות, מעל ל-3,000 מינים של צמחים וסקולריים, שכ-10% מהם אנדמיים.
בולטת במיוחד משפחת הצבריים המצויה בסיכון בעולם, עם 28 סוגים ו-86 מינים, מתוכם 21 אנדמיים.
במקומות מסוימים של צפיפות יוצאת דופן של 180 קקטוס עמודיים לדונם.
באתר יש גם מגוון של צמחים אחרים כדוגמת מיני האגבה, היוקה, הברומליים, ה והאלוניים.
האתר הוא גם משכן למגוון ביולוגי גדול, יחסית לאזורים צחיחים, של בעלי חיים, בייחוד למינים של דו-חיים, זוחלים ועופות.
בין השאר האזור מהווה 10% משטח התפוצה של 4 מינים של דו-חיים, ומדורג כאחד מבין שני אזורים מוגנים בעולם לשימור 7 מינים של דו-חיים ו-3 של עופות.
למגוון הביולוגי של האזור יש היסטוריה ארוכה של סיוע להתפתחות האנושית, והמקומים משתמשים בכשליש מהמגוון הכולל של הצמחים, כ-1,000 מינים.
בקרב בעלי החוליות יש בשמורה הביוספרית 18 מיני דגים ו-27 מיני דו-חיים, שהוא מגוון גבוה בהשוואה למדבריות אמריקה הצפונית ואוסטרליה.
יש בה גם 85 מיני זוחלים, מתוכם 20 אנדמיים ו-338 מיני עופות, מתוכם 16 אנדמיים.
בשל מגוון המינים האנדמיים שלו, המינים הנמצאים בסכנת הכחדה ומינים הצמחים הנדירים שלו, האתר מוגדר על ידי ארגון IUCN כנקודה חמה של המגוון הביולוגי העולמי.
המגוון הביולוגי של העמק יחד עם התנאים המדבריים היו המקור לרצפים התרבותיים הארוכים והמתועדים ביותר ביבשת העל של אמריקה.
בעמק זוהו 22 אתרים ארכאולוגיים המתעדים התפתחות טכנולוגית אנושית ארוכה על פני תקופה של 12,000 שנים שהגדירה את האזור התרבותי הקרוי כיום מסו-אמריקה.
התפתחות טכנולוגית זו כללה תירבות צמחי בר שבעמק היא בין העתיקות בעולם וטכנולוגיות לניהול מים כדוגמת תעלות, בארות, טרסות, אמות מים וסכרים.
טכנולוגיות ניהול המים יצרו במקום את מכלול ההשקיה העתיק המגוון ביותר ביבשת.
הפיתוחים הטכנולוגיים כללו את הגילוי של חידושים אחרים כמו תעשיית מלח וכלי חרס, שהיו חיוניים לארגון ולמורכבות של הציוויליזציות הראשונות.
משום כך מגדיר אונסקו את עמק טוואקאן-קואיקטלאן כבית הגידול המקורי של מסו-אמריקה ולכן הוא מורשת שלא תסולא בפז וחסרת תחליף של האנושות.
"השמחה שלנו" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי איתי לוי, יחד עם הזמר-יוצר הישראלי דודו אהרון.
השיר יצא לאור ב-23 באפריל 2019, בהוצאת חברת התקליטים NMC יונייטד אנטרטיינמנט.
השיר יצא כסינגל הראשון מתוך אלבומו השמיני של אהרון, השמחה שלנו וכסינגל ה-11 מתוך אלבומו הרביעי של לוי, שתישרף האהבה.
השיר נכתב והולחן על ידי איתי לוי, דודו אהרון ואבי אוחיון, והופק על ידי יעקב למאי.
השיר הוא בסגנון הפופ אשר משלב בתוכו את הסגנון הים-תיכוני.
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר פורסם בערוץ היוטיוב של לוי ב־23 באפריל 2019, בסמוך לצאת הסינגל עצמו.
נכון ליוני 2022, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-4 מיליון.
השמורה ההסכמית הינה מקטע ממדבר יהודה שנמסר במסגרת הסכם ואי לידי הרשות הפלסטינית במעמד של שטח B, שפירושו שליטה אזרחית של הרשות הפלסטינית ושליטה ביטחונית ישראלית.
לפי ההסכם, השטח שנמסר הוגדר כשטחים ירוקים או שמורות טבע.
במשך השנים פרצו הפלסטינים דרכים בשטח השמורה וביצעו פעולות כרייה, חציבה, בניית מבנים רבים ופתיחת מפעלי פסולת פיראטיים, בניגוד להסכם.
בתגובה שינתה ישראל באופן חד-צדדי את מעמד שטח השמורה לזה הנהוג בשטח C.
בספטמבר 1993 נחתמו הסכמי אוסלו, במסגרתם חולקו שטחי יהודה ושומרון לאזורי A, B ו-C, כאשר שטח A נתון לשליטה מלאה של הרשות הפלסטינית, שטח B נתון לשליטה ביטחונית ישראלית ומוניציפלית של הרשות, ושטח C נתון לשליטה ביטחונית ומוניציפלית ישראלית.
כחמש שנים לאחר מכן, במסגרת הסכם ואי, הוחלט בין השאר להעביר 12% משטח C לשטח B, כאשר 3% מתוך שטח B זה יוגדרו כשטחים ירוקים או שמורות טבע.
הצד הפלסטיני הודיע שיפעל בהתאם לסטנדרטים מדעיים מבוססים, ולא יחולו שינויים במעמד של השטחים האלה, מבלי לפגוע בזכויותיהם של התושבים המתגוררים בשטחים אלה כולל בדואים; בעוד שסטנדרטים אלה אינם מתירים בנייה חדשה בשטחים אלה, תחזוקתם של כבישים ובניינים קיימים תוכל להמשך.
עד יולי 2024, מכיוון שהשמורה מוגדרת כשטח B, לא הייתה למנהל האזרחי סמכות לפעול בה, ואילו פעילות של המשטרה הפלסטינית בה דרשה תיאום ביטחוני עם ישראל.
כתוצאה מכך, שררה באזור הפקרות שלטונית, שאפשרה הרס נרחב ופגיעה בטבע.
סיורים של אנשי רשות הטבע והגנים בשטחי השמורה ובסביבתה הראו כי באזור קיימים אתרי פסולת וחציבה פלסטיניים פיראטיים, ציד בהיקף נרחב וזיהום נחלים.
כבר בשנת 2006 דווח כי מסביב לנחל ערוגות נפרצו דרכי עפר על ידי פלסטינים העוסקים בכרייה ובחציבה, תוך פגיעה בנוף ובבעלי החיים.
חומרי הכרייה והחציבה מועברים למנסרות פלסטיניות הפועלות באזור, ואבק המנסרות מכסה שטחים נרחבים ומזיק לצמחייה.
בצמוד לשטחי שמורת הטבע פועלים אתרי פסולת פיראטיים שבהם משליכים ושורפים הפלסטינים פסולת, בהיעדר אתרים מוסדרים.
בשלהי 2016 ניסתה הרשות הפלסטינית להקים מפעל מלט במעלה נחל חצצון בשטח 3,500 דונם, אולם לאחר התנגדות של בני השבט הבדואי המקומי, שבט רשאידה בני הכפר ערב אל ראשידיה, ופנייתם לרשויות בישראל, לעמותת רגבים ואף לירדן, הניסיון סוכל.
ב-2017 משאיות של חברה העוסקת בפינוי, מיון, טיפול ומיחזור של פסולת בניין, שפכו את הפסולת בלב שמורת הטבע בנחל ערוגות.
באותה שנה התבצעה באזור נחל דרגה עליון שבמדבר יהודה פעילות חציבה אינטנסיבית שגרמה נזק סביבתי הן בשל החציבה עצמה והן בשל זיהום הנחל כתוצאה מפסולת העפר.
המנהל האזרחי החרים לחוצבים שני טרקטורי זחל ובאגר, לאחר שבקשות מהרשות הפלסטינית למנוע את ההרס לא נשאו פרי.
לפי דו"ח של עמותת רגבים, מאז 2009, בה פרסם סלאם פיאד ראש הממשלה הפלסטיני, את תוכנית פיאד, החלה הרשות הפלסטינית בבנייה מאסיבית של יחידות דיור וסלילת כבישי גישה אליהן ברחבי השמורה ההסכמית, במטרה להקים עיר פלסטינית במקום ותוך פגיעה אקולוגית בשמורה, וזאת בניגוד להסכם ואי.
מספר ימים לאחר מכן סייר במקום גם שר הביטחון יואב גלנט, וראש הממשלה בנימין נתניהו הורה לכנס דיון בראשותו אודות התקדמות בניית העיר הפלסטינית בשטחי שמורת הטבע.
בראשית 2024 הרשות הפלסטינית המשיכה לבנות באופן מואץ את העיר החדשה בשמורה, כולל הקמת מתחם נופש עם צימרים לתיירות פלסטינית.
ב-21 במאי 2024 ועדת החוץ והביטחון התכנסה לדיון המשך בנושא הבנייה הבלתי חוקית בשמורה ובדרכים לבלום אותה.
ב-27 ביוני 2024, כחלק משורת סנקציות חד-צדדיות של ישראל כנגד הרשות הפלסטינית, אושרה בקבינט החלטה למשוך מידי הרשות את סמכות האכיפה במקום ולפעול להריסת המבנים שבמקום ב-18 ביולי 2024 חתם אלוף פיקוד מרכז אבי בלוט על צווי אכיפה המאפשרים הריסה של מבנים שהוקמו, לטענת ישראל, באופן בלתי-חוקי בשמורה.
ב-12 בדצמבר 2024 קציני המנהל האזרחי ואנשי יחידת הפיקוח, לצד כוחות הביטחון הישראלים, ביצעו לראשונה פעילות אכיפה נרחבת בשמורה ההסכמית.
השמורה ההסכמית נמצאת בשטח B, שעל פי הגדרתו בהסכמי אוסלו אין בו התנחלויות ישראליות.
למרות זאת, במהלך שנת 2024 הוקמו בה חמישה מאחזים על ידי נערי גבעות.
לדברי עיתון הארץ, בחלק מהמקרים הם התגוררו במבנים שערבים נטשו בראשית מלחמת חרבות ברזל, בעקבות עימותים עם נערי גבעות ויהודים מהאזור.
לטענת מקימי המאחזים הם נועדו לבלום את התפשטות הבנייה הבלתי חוקית הפלסטינית במקום.
המאחזים נהרסו על ידי המנהל האזרחי וכוחות הביטחון מספר פעמים, נבנו מחדש ונהרסו שוב.
השמורה המיוחדת אנלמרנה היא שמורת חיות בר בצפון מדגסקר בשטח של 347 קילומטרים רבועים.
השמורה נוצרה ב-1956 כדי להגן על הצמחים ובעלי החיים האנדמיים שלה, כמו סיפאקה שחורה (Propithecus perrieri) שנמצאת בסכנת הכחדה חמורה, הנחשבת לאחד הפרימטים בסכנת הכחדה החמורה ביותר בעולם.
השמורה הוכרזה כאתר מורשת עולמית יחד עם עוד 5 אזורים מוגנים במדגסקר בשם "היערות היבשים של אנדרפנה" ב-16 בספטמבר 2023 במהלך המושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית בריאד בערב הסעודית.
השמורה המיוחדת אנלמרנה שוכנת ב, בצפון מדגסקר, וגובהה נע מגובה פני הים בחוף המזרחי, ועד 648 מטר, בתוך הרמות הגבוהות של אנקרנה.
השמורה היא רמת אבן גיר קרסטית סחופה, בין האוקיינוס ההודי לבין מסיב אנקרנה-אנלמרנה.
היא גובלת בשפך הנהר במזרח, בנהר אילוקי (Iloky) בדרום, במערב בנחלים הזורמים לנהר אניבוראנו (Anivorano) ובצפון, סלעים תלולים ב.
העונה הגשומה היא מנובמבר עד מרץ וכמות המשקעים השנתית היא בין 980 מילימטרים ל-1,500 מילימטרים.
הגישה לשמורה קשה בשל היעדר תשתיות, כשהזמן הטוב ביותר לביקור, במהלך העונה היבשה ממאי עד ספטמבר.
העיר הקרובה ביותר היא .
הכבישים סביב השמורה גרועים ונקודת הגישה הקלה ביותר היא העיר אנצירננה.
לאורך החוף יש יער מנגרובים ובפנים הארץ, עם מינים נדירים רבים, ביניהם שלושה מיני באובב, כמה מיני עצי דקל וקפה בר.
זהו אחד האזורים האחרונים שבהם חיה סיפאקה שחורה.
למורים נוספים בשמורה הם: למור עכברי, , למור במבוק מערבי, למור פאנר, למור מוכתר ולמור סנפורד, וייתכן שגם איי איי.
השמורה המיוחדת אנקרנה היא אזור מוגן בצפון מדגסקר שהוקם ב-1956 על שטח של 182 קילומטרים רבועים.
זוהי רמה קטנה, מכוסה חלקית בצמחייה, הבנויה מאבן גיר מאמצע תור היורה לפני כ-150 מיליון שנה.
עם כמות גשמים שנתית ממוצעת של כ-2,000 מילימטרים, הסלעים הבסיסיים נסחפו כדי לייצר מערות ולהזין נהרות תת-קרקעיים – טופוגרפיה קרסטית.
התבליט הטרשי והצמחייה הצפופה סייעו להגן על האזור מפני חדירת אדם.
הכניסה הדרומית של הפארק נמצאת במהאמסינה (Mahamasina) (בקומונה של ) על , כ-108 קילומטרים דרומית-מערבית לאנצירננה ו-29 קילומטרים צפונית-מזרחית ל.
יש גם כמה מלונות שנמצאים בכניסה.
הרמה משתפלת במתינות מזרחה, אך במערב היא מסתיימת בפתאומיות ב"חומה של אנקרנה", צוק תלול המשתרע לאורך 25 קילומטרים מצפון לדרום, ומתנשא לגובה של 280 מטרים.
מדרום, מסת אבן הגיר מתפרקת לצריחים נפרדים המכונים מגדל קרסט.
במרכז הרמה, פעילות סייסמית ועידנים של גשם סחפו את אבן הגיר ויצרו גאיות עמוקים וסרטים של .
במקומות בהם השכבות העליונות של אבן הגיר נסחפו לחלוטין, סלע הבסיס הקשה עבר חריתה לתעלות ורכסים המכונים במלגשית צינגי.
האזור זרוע גושי סלעי בזלת ובזלת זרמה עמוק לתוך הקניונים שהתחתרו בתוך המסיב.
החל משנות ה-60, הצרפתי הגולה ז'אן דופלו (Jean Duflos, שאחרי נישואים שינה את שמו לז'אן רדופילאו) לקח על עצמו לבצע מחקר מעמיק במערכות המערות והנהרות התת-קרקעיים של המסיב, חלק גדול ממנו בעצמו או עם ספלאולוגים מבקרים.
כ-100 קילומטרים של מערות מופו בתוך המסיב.
לה גרוט ד'אנדראפיב (La Grotte d'Andrafiabe), אחת המערות הנגישות ביותר, כוללת לפחות 8.035 קילומטרים של מעברים אופקיים.
ואכן, המסיב מכיל את מערכות המערות הארוכות ביותר במדגסקר, וכנראה באפריקה כולה.
משלחות שהחלו לקטלג לראשונה את בעלי החיים והצמחים של השמורה המיוחדת שנוצרה סביב מסיב אנקרנה בשנות ה-80 של המאה ה-20 מתוארות בסיפור המסע של ד"ר , "למורים של העולם האבוד" (Lemurs of the Lost World) ובעיתונות המדעית.
התגליות כללו שרידי תת-מאובנים בלתי צפויים של למורים גדולים שנכחדו ומינים ששרדו, אך לא תוארו בעבר של דגים עיוורים, חסילונים וחסרי חוליות אחרים.
כמה מחברי משלחת תרמו תמונות למדריך מבוא מאויר למדגסקר הכולל את מערות התנינים של אנקרנה.
במהלך המשלחת של 1986, אספו פיל צ'פמן (Phil Chapman) וז'אן-אלי רנדריאמסי (Jean-Elie Randriamasy) רשימת עופות שנצפו בשמורה שכללה 65 מינים מ-32 משפחות המייצגות כמעט שליש מכל מיני העופות המקננים במדגסקר.
הם גם ציינו היבט מעניין אחד של התנהגות.
הם דיווחו שהייתה אסטרטגיה יוצאת דופן בה השתמשו רבים מציפורי השיר הקטנות אוכלות החרקים.
מינים כמו , , ו-, , צופית סווימנגה והוונגות (Lepopterus madagascarinus ו-) חיפשו טרף יחד בקבוצות מעורבות.
בתוך כל להקה נראה כי מינים שונים מתמחים היכן וכיצד הם חיפשו את טרף החרקים שלהם.
חלק מהמינים התרכזו בגזע ובענפי העצים, חלקם בענפים דקים, אחרים חיפשו מתחת לעלים.
על ידי פעולה משותפת בדרך זו הם ככל הנראה הגדילו את יעילות חיפוש המזון מכיוון שכל מין יכול לתפוס טרף שנמלט של אחרים.
הם גם היו בטוחים יותר מהתקפות על ידי טורפים, מכיוון שהקבוצה כולה יכולה הייתה לזהות סכנה מתקרבת בסבירות גבוהה יותר.
שמורת אנקרנה היא מקלט חשוב לאוכלוסיות משמעותיות של הלמור המוכתר, למור סנפורד ומינים אחרים של יונקים.
הלמורים הבאים מתועדים גם מהאזור: , למור עכברי רופוס, , למור פאנר, למור צמרי מזרחי, סיפאקה שחורה, איי איי ולמור במבוק מערבי.
בנוסף התגלו באנקרנה של הלמורים הבאים: למור במבוק ענק, אינדרי, למורי עצלן, Mesopropithicus dolichobrachion ו-Palaeopropithicus cfingen הסוג המגלדאפיס הענק וארכאולמור.
השמחות היא להקה ישראלית שהקליטה שני אלבומים בשנים 1998–2001, ואלבום נוסף בשנת 2025.
ישראל ברייט הוציא בתחילת שנות ה-90 שני אלבומי סולו, שכללו מוזיקה ניסיונית ושונה מהפופ הישראלי: "כל מה שמנגד" ב-1991 ו"קוף עירוני" בשנת 1994. אלבומיו קיבלו ביקורות חיוביות מהמבקרים אך לא זכו להצלחה מסחרית בקרב המאזינים.
בשנת 1996 הקים הרכב והחל בכתיבת שירים לאלבום חדש וחיפש נגנים שיסייעו לו בהפקה.
סגנון המוזיקה של הלהקה הושפע מאופי הנגינה של המתופף הערבי סמי בדרה שהקיש בדרבוקה ומויטלי פודולסקי הרוסי שניגן באקורדיון.
צחי הר נבו שניגן עם איגי וקסמן וגם בלהקת "דברים שעשיתי עם אחותי" ניגן בס ושר קולות הרקע ואלעד כהן-בונן בתופים.
הלהקה הופיעה במועדונים קטנים בהופעות רבות עד שהתגבשו עיבודי השירים והם הוחתמו בחברת הד ארצי.
בשנת 1998 הקליטו את אלבומם הראשון שנקרא על שם הלהקה בהפקתו של יוסי פיין כאשר ברייט כתב והלחין את כל השירים, רובם לבדו.
הלהיטים הגדולים היו "יהודה יהודה" שחיבר עם גלעד ברייט ו"היו לי פעם חברים" שברייט כתב עם בדרה וכלל ציטוט מהשיר "קראוז צינוק" שהופיע באלבום "מדינת ישראל נגד קראוז שמואל" של שמוליק קראוס.
באלבום נכללו גם השירים "אדם צריך בית", "בדרך הביתה", "ירח" (לפי מילים מאת ווליד תאופיק, שתרגמו בדרה ופודולסקי) ו"בוקר מצוין" שחיבר עם הר-נבו.
את האלבום עיבדו ברייט, יוסי פיין וכל חברי הלהקה.
עירית נאמן הפיקה וניהלה אותו, הניהול האומנותי היה של עידן לוי ורן שריג שעבדו עם ברייט באלבומיו הראשונים ונגה טל מהד ארצי.
בשנת 1999 זכה ברייט בפרס אקו"ם על האלבום.
בדצמבר 2000, יצא הסינגל הראשון "אנשים מספרים" מהאלבום השני שיצא ביוני 2001. האלבום השני של הלהקה כלל חומרים שנוצרו במהלך ההופעות הרבות והשהיה הממושכת בדרכים.
ברייט כתב והלחין את כל שיריו, חלקם לצד גלעד ברייט, גילי שושן, עידן לוי, יאיר תמיר וצחי הר נבו.
באלבום בלטו השירים "פרצופים", "השמן נהיה כריש", "איזה יום היה לי סמואל", "עכשיו אני זמר" ו"אסלי אוסקוט" שכלל פסוק מהקוראן.
באלבום התארח הכנר סניה קרויטור.
את ההפקה המוזיקלית ביצע עובד אפרת והניהול האומנותי מאת יהודה עדר.
האלבום זכה להצלחה פחותה מהאלבום הראשון.
בשנת 2016 הוציאה הלהקה את השיר "מפגש החברים" שכתב ברייט עם בדרה.
הלהקה לא התפרקה מעולם באופן רשמי וממשיכה להופיע מעת לעת במועדונים ובפסטיבלים שונים, בהם בתדר בבית רומנו, ב"כולי עלמא" ובפסטיבל אינדינגב.
הם הוציאו מספר סינגלים משותפים עם מועדון הקצב של אביהו פנחסוב בהם "פלשתינה (א"י)" ו"הילטון" שזכה להצלחה ומעלים יחד הופעות משותפות.
בתחילת 2024 השיר "איזה יום היה לי סמואל" חזר לתודעה בישראל דרך אפליקציית טיקטוק ונהפך לסאונד פופולרי משום שהיה אחד השירים האהובים על עומר ונקרט שנחטף במתקפת הפתע ב-7 באוקטובר 2023. השיר הגיע למקום ה-90 במצעד ההיטליסט של מאקו.
ב-13 בנובמבר של אותה השנה הוציאה הלהקה את הסינגל "איך מרימים בכלל".
ישראל ברייט - שירה, פסנתר, סינתיסייזר, מילים ולחנים
אלעד כהן - בונן - תופים
גרשון וייסרפירר - כלי נשיפה
טל לוי - בס, חליל צד
בן דגוביץ' - כלי הקשה
"חובות אבודים", נענע דיסק, 2025
השמיים נופלים לו על הראש הוא הספר ה-33 בסדרת ספרי הקומיקס אסטריקס אשר פורסם במקור בשנת 2005. הספר נכתב ואויר על ידי אלבר אודרזו.
זה היה הספר האחרון בסדרת ספרי אסטריקס שנכתב ואויר על ידי אודרזו לפני שהוא העביר את השליטה היצירתית על הסדרה לאמנים וכותבים חדשים.
שני גזעי חייזרים מתחרים מגיעים לכפר הגאלי - הטדסילוויאנים (Tadsylwiens; אנגרמה של וולט דיסני), הדומים לחייזרים קטנים וירוקים קלאסיים אשר מבחינה ויזואלית נוצרו בהשראת הסגנון של דמויות וולט דיסני, וה"נגאמים" (Nagmas; אנגרמה של המילה מאנגה) השריריים אשר מבחינה ויזואלית נוצרו בהשראת דמויות גיבורי על.
החוצנים מעוניינים בשיקוי הקסם של הגאלים, אשר מעניק למי שצורך אותו כוחות על אנושיים, משום שכל צד מעוניין להשתמש בשיקוי על מנת להביס את גזע החוצנים היריב.
במסה פורש מרקס בהרחבה את משנתו ההיסטורית, והיא מהווה דוגמה נאה לחשיבתו הרואה בהיסטוריה האנושית אך תיעוד של מלחמת המעמדות.
המסה ידועה במיוחד בפיסקת הפתיחה (מובאת בתרגום מנחם דורמן) ולפיה ההיסטוריה חוזרת פעמיים "פעם בצורת טרגדיה, פעם - בצורת מהתלה".
כתיבת המסה ופרסומה על ידי מרקס
בשנת 1848 חוותה חוותה אירופה מחאות והפגנות, אירועי מרי והתנגשויות אלימות שנודעו לימים כ"אביב העמים" – גל של התקוממויות ומהפכות לאומיות.
בצרפת, המהפכה הובילה לביטול המונרכיה של יולי ולהקמת הרפובליקה הצרפתית השנייה.
מרקס, ששהה בבריסל בגלות, תמך בהתקוממיות הללו, ואף שב לפריז ממנה גורש בעבר מתוך אמונה כי השלטון החדש יאפשר לו להמשיך שם בעבודתו העיתונאית והמחקרית.
לאחר שבפרוסיה הביא הלחץ העממי להקמת מה שנראה כפרלמנט חופשי על ידי המלך פרידריך וילהלם הרביעי, והצנזורה על העיתונות בוטלה, שב לשם מרקס, וחזר לערוך במתכונת מחודשת את העיתון הדמוקרטי-רדיקלי "עיתון הריין החדש" (Neue Rheinische Zeitung).
לאחר קריסת הפרלמנט ואבדן החירויות שניתנו בתחילת 1848, נאלץ מרקס לעבור ללונדון וזאת ביוני 1849.בלונדון חי בדלות, ביחד עם משפחתו.
ידידו של מרקס, יוזף וידמיאר שגלה לארצות הברית והוציא שם כתב עת בשם "המהפכה", ביקש ממנו כי יכתוב מאמר לכתב העת.
מרקס שלח את המאמר ל"מהפכה" ותלה בו תקוות רבות.
ב-30 במרץ 1852 הגיע אל מרקס מכתבו של וידמיאר ובו הוא מודיע כי לא יוכל להמשיך ולפרסם את כתב העת.
מרקס קיבל את הידיעה כמכה קשה, שהצטרפה למות בתו הפעוטה פרנציסקה.
אך לאחר מספר שבועות הודיע וידמיאר כי תרומה בלתי צפויה הביאה לפרסום כתב העת.
המסה "ה-18 בברימר" פורסמה ב-1000 עותקים.
כשליש מהם הגיע לאירופה והופץ בקרב גולים גרמנים בבריטניה ובאזור חבל הריין.
לאחר גל של מחאות עממיות שהפכו להתקוממות עממית פינתה המונרכיה של יולי בה שלט המלך לואי פיליפ לבית אורליאן את מקומה למשטר הרפובליקה השנייה.
בחודש נובמבר 1848 התקבלה חוקה חדשה לרפובליקה השנייה, שקבעה בחירות אישיות וישירות לנשיאות.
אלו נערכו ב-10 בדצמבר 1848. בבחירות אלו התמודד לואי-נפוליאון אחיינו הפופולרי של נפוליון בונפרט וזכה ביותר מחמישה מיליון וחצי קולות, שהם 75% מסך הקולות הכשרים.
נפוליון שלט במשך שלוש שנים, תוך שהוא נאבק מאבק מתמיד בכוחות האספה הלאומית.
כשביקש מן האספה שתאפשר התמודדותו לכהונה נוסת, היא סירבה, ואף שינתה את תנאי ההצבעה לרעת לואי נפוליאון.
ב-2 בדצמבר 1851 יזם לואי נפוליאון הפיכה בה נטל לעצמו סמכויות דיקטטוריות.
הוא פיזר את ממשלתו, הכריז על החזרתה של זכות הבחירה הכללית, אסר את מנהיגי כל המפלגות, וכינס אספה חדשה אשר (בניגוד לחוקה) האריכה את כהונתו כנשיא לעשר שנים.
משאל עם שנערך ב-20 בדצמבר 1951 אישר את המהפך השלטוני.
בחיבורו משווה מרקס אירוע זה להפיכת 18 בברימר בשנת 1799 בצרפת, שהייתה הפיכה צבאית שיזם נפוליון בונפרט, בה הועבר השלטון מהדירקטוריון ובית המחוקקים לשלושה קונסולים, בהם היה נפוליון עצמו "הקונסול הראשון" עד שארבע שנים לאחר מכן הכריז על עצמו כקיסר.
הספר נותן מתאר של האירועים שהובילו לייסודה של הקיסרות השנייה, מתוך ראייה רחבה של ההיסטוריה הצרפתית, כמאבק בין מעמדות.
פרידריך אנגלס כתב כי כאשר אירעה הפיכת ה-2 בדצמבר, היו שקיבלו אותה בזעזוע, והיו שקיבלו אותה בברכה.
אך מרקס כתב תיאור ברור וקצר, המבהיר כי המדובר בתוצאה טבעית והכרחית של מבנה החברה הצרפתית ערב האירועים.
מרקס מתחיל את הספר באמירה המפורסמת כי ההיסטוריה חוזרת פעמיים, פעם כטרגדיה ופעם כפארסה.
אך משם הוא ממשיך לניתוח עומק של המבנה המעמדי של החברה הצרפתית, שזה עתה קיבלה על עצמה משטר פרלמנטרי חדש, כאשר הפרלמנט הוא עמוד התווך של הבורגנות.
במשטר החדש יש מלחמת מעמדות בין בורגנים ופועלים, בין בורגנים זעירים ואיכרים זעירים, ובתוך המעמדות האלו עצמן.
אך "האיש החזק" המקיים שלטון טוטאלי, מקיים אותו על מנת לקדם את הקפיטליזם ואת האינטרסים של ההון, כנגד אותם האנשים עצמם שהעלו אותו לשלטון.
תהליך זה אך מאחד את מעמד הפועלים לקראת המשך מלחמת המעמדות, ויוצר את התנאים למהפכה חדשה.
הספר תורגם לראשונה לעברית על ידי מנחם דורמן ויצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 1940. לתרגום זה צורפו איורים של אונורה דומייה, הקדמות מאת אוטו באואר, פרידריך אנגלס ומרקס עצמו, מילון מונחים נרחב, לוח זמנים, וביאור למילים לועזיות.
התרגום התבסס על הנוסח הגרמני שיצא בשנת 1936 בעריכתו של אוטו באואר, שהושווה לשתי מהדורות אחרות של הספר.
תרגום זה נכלל לאחר מכן בשני קבצים של כתבי מרקס ואנגלס שיצאו לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנות ה-50, "כתבים נבחרים" ו"כתבים היסטוריים" נוסח מקוצר תורגם על ידי רות בייט מרום בשנת 1983 בקובץ בשם "מבחר כתבים פוליטיים" שיצא בהוצאת פועלים.
הספר מהווה את אחת הפעמים הראשונות בהן פרש מרקס את עיקר משנתו ההיסטורית, ולפיה ההיסטוריה היא היסטוריה של מלחמת המעמדות, שניתן להבינה אך במונחים חברתיים וכלכליים.
התיאוריה שפורש הספר זכתה לפופולריות פחותה מפיסקת הפתיחה ולפיה ההיסטוריה חוזרת פעמיים, פעם כטרגדיה ופעם כפארסה, שהיא אחת הציטטות המפורסמות ביותר מדברי מרקס, ומצוטטת בהקשרים שונים בלי כל קשר לתיאוריה המרקסיסטית על מלחמת המעמדות.
התיאוריה עצמה המפורטת במסה, הכוללת הגדרות והבחנות באשר למעמדות חברתיים וכלכליים, והדרך בה הם שואפים להשפעה ולייצוג, השפיעה מאוד על היסטוריונים חברתיים.
כך למשל, מתבססת גיאטרי צ'קרוורטי ספיבק על הדרך בה מתאר מרקס את מעמד האיכרים הזעירים וה"לומפן-פרולטריאט" כבסיס להנחות היסוד של לימודי המוכפפות במאמרה "כלום יכולים המוכפפים לדבר".
השמדת צבא פרעה היא ציור היסטורי־דתי משנת 1792 מאת האמן הבריטי יליד צרפת, פיליפ ג'יימס דה לותרבורג.
הציור מתאר סצנה מתוך ספר שמות בתנ"ך: לאחר קריעת ים סוף למעבר בני ישראל, משה משליך את מטהו, מה שמוביל לטביעת צבאו הרודף של פרעה.
לותרבורג נודע בדימויים הרומנטיים ביצירותיו, לעיתים קרובות תוך שילוב סופות ונופים דרמטיים.
היצירה הוזמנה על ידי תומאס מקלין עבור גלריית המשוררים שלו בפול מאל שבלונדון.
הציור שייך לאוסף מכון האמנות של שיקגו, שרכש אותו בשנת 1991.
הציור נעשה בתקופה שבה פעל לותרבורג בלונדון, שם התפרסם בזכות ציוריו הגדולים בנושאים ימיים, עיצוב תפאורות לתיאטראות, והמצאת תיאטרון מכני בשם "Eidophusikon".
הוא נודע גם בהתעניינותו בריפוי באמונה ובתחומים מיסטיים, והיה מקורב לנוכל הידוע אלסנדרו קליוסטרו.
יצירתו שילבה לעיתים קרובות סופות ותופעות טבע מרשימות, והשפעתו ניכרה גם בקרב אמנים בני זמנו.
השמיים שבתוכי הוא מהדורה חדשה ומורחבת של יומנה האישי של אתי הילסום, אישה צעירה וליברלית, יהודייה הולנדית, שחיה באמסטרדם בתקופת שואת יהודי הולנד ונספתה במחנה אושוויץ.
היומן הוא למעשה מספר מחברות בכתב יד צפוף, שנכתבו בשנים 1941–1943, שנערכו לכדי כרך אחד וראו אור לראשונה בהולנדית בשנת 1982, ומאוחר יותר גם בעברית, בשם "חיים כרותים" (הולנדית: Het Verstoorde Leven).
במהדורה השנייה שונה שמו של הספר מ"חיים כרותים" ל"השמיים שבתוכי".
שינוי זה מבטא, בין היתר, את העובדה שלמרות (ואולי בגלל) השואה שהתחוללה סביבה, התעצמה רוחה של הילסום והתפתחה.
היומן, שנכתב לא הרחק ממקום מחבואה של אנה פרנק, נכתב על רקע שנות הכיבוש הנאצי בהולנד.
אולם בשונה מיומנה של פרנק, מדובר ביומן של אישה בוגרת, עצמאית ושוחרת ידע בשנות העשרים לחייה, שכבר הספיקה לסיים תואר שני בלימודי משפטים והמשיכה ללמוד פסיכולוגיה ולשונות סלאביות.
ביומן מתארת אתי הילסום את משפחתה, את חייה, את חיי האהבה שלה ואת התפתחותה הרוחנית, ועושה זאת בגילוי לב וללא כחל ושרק.
היומנים נשמרו כארבעים שנה מוסתרים מעין רואה, וכאשר נחשפו פורסמו תחילה בהולנדית (על ידי בית ההוצאה האן), ולאחר מכן בלמעלה מעשר לשונות נוספות.
הסופר אהרן אפלפלד כותב בהקדמה לספר, כי יומן זה הוא אחת התעודות המפעימות שראו אור בשנים האחרונות:
הספר תורגם לעברית על ידי שולמית במברגר, ויצא לאור לראשונה בהוצאת "כתר" בשנת 1985, בשם חיים כרותים: יומנה של אתי הילסום 1941–1943. בשנת 2002 יצאה לאור שוב במהדורה חדשה, תחת השם "השמיים שבתוכי".
היא מתארת ביומנה את תקופת מלחמת העולם השנייה בהולנד אשר הייתה נתונה תחת הכיבוש הנאצי, לאחר שנכבשה בידי גרמניה במאי 1940.
פלישת הנאצים להולנד הובילה לגל חרדה בקרב יהודי הולנד כאשר יהודים רבים ניסו לברוח לבריטניה או דרומה, עשרות התאבדו משום שחששו שתהיה רדיפת יהודים.
דבר זה אומת כבר בקיץ 1940, אז החלו לצאת הגזירות באופן הדרגתי - מהקל אל הכבד.
היהודים חשו כי הגזירות הן כאלה שניתן לעמוד בהן, והמשיכו לקוות שלא יוטלו עליהם גזרות נוספות בעתיד.
אך בשנת 1941, הנאצים הוציאו גזרות חדשות וקשות יותר על יהודים, ביניהן: איסור על כניסת יהודים למוסדות ציבור, פארקים, מקומות רחצה, מרוצי סוסים, בתי מלון, בתי קפה, מועדוני ספורט, תיאטראות, גנים ציבוריים, ריקודים ועוד.
גם במרץ 1942, הנאצים הטילו גזרות נוספות ואסרו על היהודים לצאת ולטייל מחוץ לעיר ובכל מקום החלו להופיע שלטים של איסור כניסת יהודים.
כשגיבורת הספר הולכת ברחובות הולנד, היא שמה לב לכל הגזרות הנוספות שהוטלו על היהודים ואף רואה מעשי רצח.
במאי 1942, היהודים חויבו לענוד את הטלאי הצהוב, טלאי שנשא את הכיתוב "JOOD" שמשמעותו "יהודי" בהולנדית.
בחודש לאחר מכן, החלו שמועות על גזרות חדשות ליהודים ההולכות להיכנס לתוקף בקרוב, הכוללות: איסור לקנות אצל ירקן, מסירת האופניים שלהם, איסור לנסוע בחשמלית וחיוב לשהות בביתם כל ערב, משעה שמונה ועד לשעה שש למחרת בבוקר.
אתי הילסום ציינה כי ישנו רעב שהולך וגובר עקב מחסור כבד במזון.
לקראת קיץ 1941, לפי עדותה של אתי, החלה הרעה נוספת במצבם של היהודים - מעצרים, מעשי טרור, שליחה למחנות ריכוז, והיעלמות שרירותית של קרובי משפחה כאשר ברקע רצות שמועות על שליחת כל היהודים למחנות ריכוז בפולין.
לאחר שנה, ביוני 1942, הגיעו אליהם ידיעות שכל יהודי הולנד יישלחו לפולין, ותחנת השידור האנגלית הודיעה שמאז אפריל בשנה שעברה נספו כ-700,000 יהודים בגרמניה ובארצות שכבשו הגרמנים.
ב-7 ביולי 1942, יצאה מודעה כי רכבת תצא שבוע לאחר מכן ב-1 וחצי בלילה והנסיעה בחינם, כאשר אסור לקחת חיות מחמד (אחד מחוקי נירנברג אסר החזקת כלבים וחיות מחמד בידי היהודים), ויש לקחת נעלי עבודה, שני זוגות גרביים וכף, טבעת נישואין אך לא חפצי זהב, כסף ופלטינה.
המשלוחים ההמוניים למחנות החלו מיום 15 ביולי 1942 ועד ליום 13 בספטמבר 1942 - יום אחרי יום, כאשר כל משלוח כלל מאות עד אלפי אנשים.
ב-29 ביולי 1942, המשלוחים מאמסטרדם הופסקו, והחלו יום למחרת (30 ביולי) ברוטרדם.
אתי הפסיקה לכתוב ביומנה בתקופה שבין 29 ביולי ל-15 בספטמבר 1942. במהלך תקופה זו, אתי החליטה להצטרף מרצונה האישי אל היהודים שנתפסו ונשלחו למחנה וסטרבורק, משום שהיא לא רצתה להתחמק מגורלם של היהודים.
אתי שהתה במחנה מאוגוסט 1942 ועד לספטמבר 1943, שם עבדה בבית החולים.
היא נשלחה לאושוויץ בספטמבר, ונרצחה בתאריך 3 בנובמבר 1943 יחד עם 2,044 יהודים שנרצחו באותו יום באושוויץ.
השמנה היא מצב גופני, שבו יש הצטברות עודפת של שומן בגוף, שעלולה לגרום לפגיעה בבריאות.
השמנה נפוצה במיוחד כאשר המזון נמצא בשפע והפעילות הגופנית מעטה.
פרט לאדם, מספר בעלי חיים מסוגלים לפתח מצב של השמנה, בתנאי שהם בעלי יכולת אגירת שומן באיברים פנימיים או תחת-העור.
המדד המקובל לקביעת השמנה על ידי גורמי בריאות הוא מדד מסת גוף או BMI.
משקל תקין של בני אדם נע בין ערכי BMI של 18.5 עד 25. ערך BMI מעל 25 מכונה עודף משקל.
ערך BMI מעל 30 מכונה השמנה או השמנת-יתר (Obesity).
השמנת יתר חולנית היא מצב קיצוני עוד יותר של מדד BMI מעל 40.
העלייה בהשמנה כתופעה חברתית נובעת משינויים בתזונה ובדפוסי הפעילות הגופנית.
אלו נובעים לרוב כתוצאה אי שמירה על אורח חיים בריא, מדחק כאכילה רגשית, משינויים חברתיים וסביבתיים הקשורים בצמיחה כלכלית ומחסור במדיניות למניעת השמנה בתחומים כמו בריאות, חקלאות, תחבורה, תכנון עירוני, סביבה, עיבוד מזון, הפצת מזון, שיווק מזון וחינוך.
גוף בריא דורש כמות מינימלית של שומן לשם תפקוד של מערכות שונות כמו המערכת הורמונלית, המערכת החיסונית, לשם בידוד תרמי, הגנה מפני זעזועים לאיברים רגישים ולאגירת אנרגיה.
כדי לשמור על משקל תקין יש לשמור על משקל מעל ערך BMI 18.5, שמתחתיו נמצאים בתת-משקל.
חשש מפני השמנה ומפני סטיגמות חברתיות הכרוכות בה, עלול לגרום להפרעות אכילה, כמו אנורקסיה ובולימיה, שלהן נזקים בריאותיים אחרים.
קיימות דיאטות ושיטות שונות כדי לנסות להרזות, וחלקן עלול לגרום נזקים בריאותיים.
שיטות הרזיה כמו "דיאטות כאסח" יכולות להוביל להרזיה בטווח הקצר, אבל הן גורמות לגוף לייעל את צריכת האנרגיה שלו, ולאחר תקופת הדיאטה מגיעים למשקל גבוה עוד יותר מאשר בתחילתה.
השמנת יתר מקושרת בדרך כלל למגוון תופעות בריאותיות שליליות, אולם יש מי שמסייגים זאת ומחריגים קבוצת אוכלוסייה המוגדרת כ"השמנת יתר בריאה מטבולית" , אשר המתאם שלה עם התופעות השליליות מובהק פחות ותלוי בגורמים נוספים.
בהכללה, השמנת יתר גורמת להכבדה על פעילות הלב, הריאות, המפרקים, הכבד והכליות, להקשחת עורקים ולהרחבת ורידים.
השמנת-יתר מהווה גורם סיכון למספר מחלות, ביניהן ארתרוזיס, דום נשימה בשינה, מחלות לב וסוכרת, וכן לתופעות הנחשבות כמזיקות מבחינה בריאותית כמו יתר לחץ דם.
עודף משקל והשמנה הם גורם סיכון בריאותי חשוב עבור מספר מחלות לא-מדבקות מרכזיות ביניהן מחלות לב ושבץ, סוכרת, דלקת מפרקים ניוונית ומספר סוגי סרטן.
לפי הערכת גופי בריאות, בשנת 2013 גרמו משקל עודף והשמנה למותם בטרם-עת של 4.5 מיליון אנשים ברחבי העולם.
סיכונים בריאותיים רבים גדלים ככל שעודף המשקל חריף יותר.
עודף משקל, השמנה, והשמנת-יתר-חולנית נמצאים במגמת עליה ברחבי העולם.
מאז שנת 1975 ועד 2016 כמות האנשים במצב השמנת יתר עלתה כמעט פי 3. בשנת 2016 חיו בעולם מעל 1.9 מיליארד מבוגרים במצב של עודף משקל או השמנה, מתוכם 650 מיליון הם במצב של השמנת-יתר.
מעל מיליון ילדים מתחת לגיל 5 הם בעלי עודף משקל או השמנה.
מעל 340 מיליון ילדים ונערים בגילאים 5–19 הם בעלי עודף משקל או השמנה.
לפי ארגון הבריאות העולמי השמנה היא מצב בר-מניעה.
מחקרים הראו כי השמנה מהווה גם גורם סיכון לסרטן השד.
מחקר שפורסם ב-7 בנובמבר 2024 בכתב העת PLOS Biology העלה כי תזונה עתירת סוכר, גורם משמעותי להשמנת יתר, גורמת לתנגודת לאינסולין במוח, שבתורה מפחיתה את היכולת להיפטר מפסולת עצבית, ובכך מגבירה את הסיכון לניוון עצבי.
במחקר מושקעים מאמצים רבים לאפיין מתי השמנה מזיקה במיוחד ומתי פחות, כאשר אסכולות שונות רואות באור אחר את מידת הסיכון של השמנה כאשר זו לא מלווה בתופעות לוואי שליליות אחרות.
בנוסף מצאו חוקרים אחרים קשרים של גנים שונים לתופעות שליליות של השמנה.
מחקרים אפידמיולוגיים גדולים הראו כי עודף משקל שאיננו השמנת יתר חולנית, אינו מנבא תמותה מוגברת בגילאי 65+, ואף מנבא תמותה מופחתת ביחס למשקל תקין בגילאי 70-75.
צוות מחקר גרמני, שבחן מאות אלפי נבדקים בעלי עודף משקל, הציע הגדרה ספציפית יותר ל"השמנת יתר בריאה מטבולית", המכילה שלושה קריטריונים: לחץ דם סיסטולי נמוך מ-130 ללא תרופות, העדר סוכרת, ויחס מותניים לירך קטן מ-0.95 לנשים וקטן מ-1.03 לגברים.
במעקב לאורך 14 שנים אותם בעלי עודף-משקל שענו על הגדרות אלו לא סבלו מתופעות שליליות המיוחסות להשמנה, בשיעור גבוה מהממוצע באוכלוסייה הכללית.
עם זאת, נראה שהיתרון הבריאותי של "השמנת יתר בריאה מטבולית" מאבד מערכו בהדרגה החל מגיל 40, כאשר בגילאים המבוגרים יחסית הולכים וסובלים כלל בעלי עודף המשקל ממגוון רחב יותר של תופעות שליליות.
השמנה יכולה לנבוע מזמן ישיבה ממושך ובפרט מול מסכים.
חוקר מאוניברסיטת בריסטול בבריטניה אמר כי ארוחה מול מסך מגבירה את התיאבון לקינוח ולאכילת יתר ובכך לגרום להשמנה.
השמנת יתר מוגדרת במספר קריטריונים:
עליית משקל הגוף הכולל למעל 15% מטבלת המשקל המומלץ (על פי גיל ומין);
לחלופין, מצב בו מסת הרקמות השומניות עולה על כ-30% ממסת הגוף הכוללת לגבר ו-40% לאישה;
מדד מסת גוף (BMI) של מעל 30.
קיימות מספר דרכים למדוד השמנה, כמו גם השמנת יתר, אך מרביתן מדויקות בעיקר למין, גיל או מצב בריאותי מסוים.
השיטות המתוקננות העיקריות, שמקובלות לשימוש בידי רופאי תזונה ונחשבות כחלות על כלל האוכלוסייה, הן מדד ה-BMI ומדידת היקף המותניים.
במחקרים אפידמיולוגיים מדד ה-BMI בדרך כלל נלקח בחשבון לבדו, לשם הגדרת מידת השומן.
במסגרת בדיקה רפואית, נלקח ה-BMI בחשבון עם היקף המותניים, גזע, אתניות, שריריות, גיל, מין וגורמים נוספים אשר עשויים להשפיע על אופן פירוש מדד ה-BMI.
מדד מסת גוף (BMI) מחושב על ידי נוסחה המשקללת את משקל האדם (ביחידות קילוגרמים) תוך חילוק שלו בגובה האדם (ביחידות מטרים) בריבוע ().
WHR - מדד היחס בין המותניים לירכיים (Waist Hip Ratio).
קליפר - ידוע גם בשם "מבחן הצביטה" המדידה נעשית על ידי מספר צביטות של קפלי עור שונים בגוף.
שקילה הידרוסטטית - בבדיקה זו הנבדק נכנס לתוך המים שיטה זו מתבססת על עיקרון ארכימדס לפיו בשקילה תת-ימית הגוף מאבד ממשקלו כנפח המים שהוא דוחה.
The Bod Pod - מכשיר הפועל על ידי מדידת תחלופת נפח האוויר במכשיר, מבוסס על עיקרון ארכימדס במכשיר זה נעשית הטבעה באוויר ולא במים.
משקל עם מד אחוזי שומן וידיות אחיזה - מודד אחוזי שומן על ידי שליחת אותות חשמליים, זרם משתנה מועבר בגוף ובוחן את סוג הריקמה לדוגמה ריקמת שריר מכילה יותר נוזלים ולכן מוליכה טוב יותר חשמל.
ההגדרות המקובלות לרמת השומן לפי בדיקת אחוזי שומן:
אחוזי שומן לפי קבוצות כושר
ב-2001 נמצא כי בארצות הברית 61% מהמבוגרים ויותר מ-20% מהילדים סובלים מהשמנה.
כן נמצא כי מספר הסובלים מהשמנת יתר הוא הגבוה ביותר מאז שהחלו לעקוב אחר התופעה.
33% בעודף משקל, ו-16% נוספים היו במצב של השמנה או השמנת יתר.
שיעור זה דומה לממוצע במדינות ה-OECD, גדול פי ארבעה מבקוריאה ויפן, וקטן במחצית מארצות הברית.
54% מהאוכלוסייה רצו להפחית ממשקלם, ו-34% רצו לשמור על המשקל הנוכחי שלהם
כמו כן, דו"ח של ה-OECD משנת 2019 מצביע על כך שההשמנה מקצרת את חיי הישראלים בשלוש שנים וארבעה חודשים, וטיפול במחלות הקשורות בכך כרוך בהוצאה של 39 מיליארד שקלים בשנה.
לפי ארגון הבריאות העולמי, 59% מהמבוגרים באירופה וכמעט אחד מכל שלושה ילדים (29% מהבנים ו-27% מהבנות) סבלו מעודף משקל או חיים עם השמנת יתר.
מלבד אמריקה, שכיחות ההשמנה בקרב מבוגרים באזור אירופה הייתה גבוהה יותר מאשר בכל אזור אחר שארגון הבריאות העולמי עקב אחריו.
באירופה בתקופת ימי הביניים ועד המאה ה-19, אישה שמנה נחשבה כבריאה ופורייה, וגבר שמן נחשב לבעל נכסים וחשיבות.
ייתכן כי תפיסות אלו נבעו מהתפשטותן של מחלות רבות שרזון היה סימפטום בולט שלהן, כמו גם תת-תזונה בקרב המעמדות הנמוכים.
בתקופה המודרנית תפיסה זו אינה נכונה עוד, והשמנה (כמו גם השמנת יתר) נפוצות בקרב כלל מעמדות החברה.
הודות להתפתחות חקלאית וכלכלית, מרבית המזונות כעת נגישים לכלל הציבור.
מזונות עתירי שומן, סוכר ומלח, שבעבר היו יקרים ביותר, הפכו לזולים ביותר בסל מוצרי המזון.
בעקבות כך, לראשונה בהיסטוריה אין השמנה מקושרת כלל לשפע.
במחקרים מסוימים אף נצפה קשר בין עוני לבין השמנת-יתר מסוכנת.
לגורמים אלה מצטרפים גם מחקרים רפואיים המראים קשר בין השמנת יתר לאוטם שריר הלב (התקף לב) ומחלות נוספות.
דימוי הרזון כיפה מתחזק בחברה המערבית בשל קיומם ותפוצתם של אמצעים טכנולוגיים אשר מאפשרים הפצת תוכן תרבותי ומסחרי בצורה ויזואלית כמו צילום, קולנוע, טלוויזיה, שלטי חוצות, כתבי עת ואתרי אינטרנט.
אלו מגדילים את החשיפה לדמויות פופולריות המהוות מודל לחיקוי.
עם הדמויות הללו נמנים ספורטאים, אשר נחשבו לאנשים מצליחים ומודלים לחיקוי גם בימי קדם, ודמויות נוספות אשר זכו לפרסום באומנויות הבמה, כמו כוכבי קולנוע וטלוויזיה וזמרים, וכן דוגמנים או מפורסמים אחרים המשתתפים בפרסומות.
בדרך כלל מקושרים דימויים חיובים של הצלחה, יופי, עושר וכישרון לרזון, בעוד דימויים שליליים של כישלון, חוסר שליטה עצמית, עוני וחמדנות מקושרים להשמנה.
לעיתים נוצרים דימויים אלה באמצעי משלים כמו ביגוד ותאורה, ולעיתים אף בעריכה מאוחרת של ממש (מכונה ריטוש).
בנוסף, תקציבים ממשלתיים ומסחריים מופנים למימון מסעות להגברת מודעות הציבור לנזקים הבריאותיים שבהשמנה, אשר חלקם מונעים מאינטרס ציבורי לשמירה על הבריאות, ואחרים מונעים מאינטרס כלכלי לקידום שירותי רפואה, כושר וטיפוח ומוצרי קוסמטיקה, תרופות, מזון דיאטטי ותוספי מזון.
על פי דו"ח בינלאומי מקיף שפורסם במאי 2025, כחצי מיליארד מתבגרים צפויים לחיות עם השמנת יתר או עודף משקל עד שנת 2030.
השמנה הוכרזה כמחלה באופן רשמי על ידי ההסתדרות הרפואית ו'החברה הישראלית לחקר וטיפול בהשמנה' בשנת 2018. עוד פורסם כי 25% מהאוכלוסייה במדינה סובלת ממנה ומדי שנה 4,000 איש אף מתים בעקבות סיבוכיה השונים.
על פי ממצאי סקר הבריאות הלאומי של המרכז לבקרת מחלות במשרד הבריאות אשר נערך בין השנים 2018–2020, 56% מן הישראלים הם בעלי עודף משקל והשמנה.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה שהתפרסמו באוגוסט 2024, 43% מהישראלים בני 20 ומעלה נמצאים במשקל תקין, 33% נמצאים במצב של עודף משקל, 12% נמצאים במצב של השמנה, 3.8% במצב של השמנת יתר ו-3% נמצאים במצב של תת-משקל.
על פי נייר עמדה של האיגוד הרפואי האמריקאי, שתכניו אומצו בישראל, ילד בעל עודף משקל מוגדר ככזה שערך ה-BMI שלו נמצא מעל האחוזון ה-85 לגיל ולמין.
ילד שמן הוא זה שערך BMI שלו הוא מעל האחוזון ה-95.
בסקר מצב בריאות ותזונה לאומי (מב"ת) של משרד הבריאות בשיתוף משרד החינוך, נמצא כי נכון לשנת 2004, שכיחות עודף המשקל וההשמנה אצל בני נוער בישראל, בחינוך הממלכתי, הן היהודי והן הערבי, היא כ-17% אצל בנות וכ-20% אצל בנים.
התגלה כי הן באוכלוסייה היהודית והן בערבית הנטייה לתוצאות גבוהות יותר קיימת ברמה סוציו-אקונומית נמוכה יותר; כלומר, ככל שהילדים ברמה הסוציו-אקונומית הנמוכה יותר, הם נוטים להיות שמנים יותר.
על פי נתוני התוכנית הלאומית למדדי איכות לרפואת הקהילה בישראל, עמד שיעור הילדים בגיל 7 אשר בשנת 2017 סבלו מהשמנת יתר על 7.1%.
שיעור הילדים בשנה זו שסבלו מעודף משקל עמד על 11.9%.
מבין המתגייסים לשירות צבאי בשנת 2000 היו 16.5% מהבנים ו-15% מהבנות עם עודף משקל או השמנת יתר.
חלק ניכר מהילדים בעלי עודף משקל לא מאובחנים כי מראה עיניים לא מספיק על מנת לזהות עודף זה, ולכן ילדים אלו לא מטופלים.
בנייר העמדה יש גם המלצות למניעת השמנה אצל ילדים ונוער: אכילת ארוחת בוקר, צמצום אכילת מזון מהיר, הימנעות משתיית משקאות ממותקים בסוכר, צריכת ירקות ופירות, הגבלת שעות הצפייה בטלוויזיה ושעות פעילות מול מחשב, והמלצה חמה לביצוע פעילות גופנית.
בקרב ילדים ונערים בעלי עודף משקל והשמנה עלול להתקיים "מעגל קסמים" של דחייה חברתית ואכילה כפיצוי רגשי.
ילדים שמנים נתקלים לא פעם בלעג, בוז ודחייה חברתית.
דחייה כזו היא בעיקר מצד ילדים בני גילם, שכן ילדים קטנים ונערים אינם בהכרח אמפתיים לאחרים, ואף משתמשים לעיתים קרובות בלעג בבוז ובביקורת על אחרים כדי לנסות לשפר או לשמור על מעמדם החברתי שלהם.
תחושת הדחייה יכולה לנבוע גם מחשיפה חוזרת לפרסומות ולתוכניות טלוויזיה המציגות אנשים רזים ויפים כאידיאל חברתי וכמושא הערצה - יש מעט שחקנים שמנים ואלו לא בהכרח מוצגים באור חיובי.
השמן נתפס לעיתים קרובות כעצלן, חסר שליטה עצמית, מוזנח, טיפש וכו'.
היבט זה מוחרף עקב היבט נוסף של תרבות הצריכה ותרבות הבידור והוא הדגשה של המראה החיצוני כגורם החשוב ביותר והזנחה של תכונות אופי כמו חוכמה, התחשבות, טוב לב ועוד.
המסר הוא ששומן פירושו בושה, כך שגם הילד עצמו עלול להתבייש בגופו.
הלעג הבושה והבידוד החברתי יוצרים מצוקות נפשיות ואחד הגורמים העיקריים שמאפשר נחמה והתמודדות עם המצוקה היא אכילה, בעיקר של מזון מתוק.
התמודדות עם מצב זה יכולה להיות תמיכה ואהבה מצד המשפחה כלפי הילד השמן, ומודעות של הקהילה לבעיה של לעג ונידוי והתמודדות איתה על ידי הורים, מחנכים ונוער - הן ברמה של תמיכה נפשית וחברתית והן בהחלשת תופעות של לעג ונידוי.
על פי פרידמן-עינת וצפרירי, הגורמים העיקריים להשמנת יתר בקרב ילדים הם:
העדר פעילות גופנית - בעשורים האחרונים ילדים ממעטים לעסוק בפעילות גופנית בשעות הפנאי שלהם, כגון משחק כדורגל עם חברים או רכיבה על אופניים, ומעדיפים צפייה בטלוויזיה או משחקי מחשב.
אכילת יתר - צריכת הקלוריות הממוצעת של ילד בגיל ההתבגרות היא כ-1800–2000 קלוריות ליום, ומעבר לכך כל צריכה נוספת של קלוריות מוגדרת כאכילת יתר.
קיימים סוגים רבים של מזון לא בריא כמו ממתקים ומאכלים מרשתות המזון המהיר, שאהודים על ילדים, ובדרך כלל אלו הקלוריות המיותרות.
תורשה - קיימת נטייה גנטית להשמנת יתר של ילדים להורים עם בעיה דומה.
השפעת ההורים - אורח החיים בבית והדוגמה האישית של ההורים בנושאי תזונה ופעילות גופנית, משפיעים על ילדיהם (בישול לא בריא של ההורים, ארונות ממתקים, תגמול על התנהגות טובה באמצעות חטיפים, אי מתן דגש לפעילות גופנית ועוד).
הגורם הסביבתי-פסיכולוגי - ילדים נוטים להיות מושפעים מסביבתם.
כך, למשל, ילדים שחבריהם נוהגים לקנות גלידה בקיוסק הסמוך לבית הספר בסיום יום הלימודים, ייטו לקנות גם הם כדי לא להיות שונים, גם אם הם מודעים לנטייתם להשמנת יתר.
תאגידי מזון מהיר - החשיפה לפרסומות של תאגידי מזון מהיר מפורסמים תורמת לבעיה.
תופעת ההשמנה בעולם הערבי ובמדינות אפריקה
במדינות אפריקה כמו מאוריטניה, ניגריה ומדינות צפון אפריקה קיימת תופעה בת עשרות אם לא מאות שנים של פיטום נשים בכפייה וישנה מגמה לעודד נערות צעירות לעלות במשקל כאשר בניגריה כלות נשלחות לחוות פיטום והשמנה, תקופה מסוימת לפני נישואיהן.
התופעה קיימת גם במדינות רבות בעולם הערבי זאת משום שבמדינות אלה ההשמנה נתפסת כסמל לכוח, פוריות ובריאות.
מדובר בהשמנה בקרב נשים בלבד, כאשר הגברים נדרשים לשמור על משקל תקין.
במידה רבה עידוד השמנה מסוג זה היא חלק מאפליית נשים הקיימת במדינות המוזכרות לעיל.
בעיית ההשמנה יכולה להיגרם על ידי:
אכילת יתר מול מחסור בפעילות גופנית.
אחד הגורמים לאכילת יתר הוא השימוש בסוכר, שאינו מספק תחושת השובע וכן כנראה גם הפחתת שומן, המספק תחושת שובע על ידי הגברת רמת אולאויל-אתנול-אמין (OEA) במעי הדק.
מניעים פסיכולוגיים שונים כמו בדידות, עצבות ודיכאון, שבהם יש לטפל בנפרד .
הפרעות הורמונליות, במיוחד מול הורמונים GLP-1, הגרלין.
גנטיקה - נמצא כי גנים מסוימים יכולים להפריע לקליטת הורמון הלפטין בהיפותלמוס.
גנים פגומים כאלו יכולים לעבור בתורשה.
מינוני הפרשות הורמון האינסולין בגוף האדם - האינסולין הוא הורמון אנבולי השומר באדיקות רבה גם על רקמת השומן בגוף ואינו מאפשר את ניצול השומן כאנרגיה.
לפיכך, רמה גבוהה של אינסולין בדם מקשה על ירידה במשקל.
כתוצאה מהסרת גידול מוחי הפוגמת בהיפותלמוס.
תאוריה זאת טוענת כי השמנה אינה נובעת מכך שאנו אוכלים יותר ומתעמלים פחות.
התאוריה טוענת שתיאורית הפרת מאזן האנרגיה כגורם להשמנה אינה נכונה ושלסוג המזון אותו אנו אוכלים ישנה השפעה מכרעת על המשקל שלנו.
התאוריה טוענת שמשקל הגוף הוא גודל מווסת הורמונלית, וכי תהליך ההשמנה נובע מפגיעה במנגנון הוויסות.
הורמון מרכזי שמווסת את יצור ואגירת השומן בגוף הוא אינסולין.
לאחר אכילת ארוחה עתירת פחמימות, רמת הגלוקוז בדם עולה.
כתוצאה מכך הלבלב מפריש אינסולין, שתפקידו לשמור שרמת הגלוקוז בדם לא תעלה לדרגה מסוכנת.
האינסולין מורה לתאים לקלוט לתוכם יותר גלוקוז ולנצל אותו כדלק.
הוא גם מורה לתאי השומן לאגור שומן, לרבות השומן שנאכל באותה ארוחה, לשימוש במועד מאוחר יותר.
כל עוד רמת האינסולין נשארת גבוהה, תאי השומן מחזיקים בשומן והתאים האחרים נותנים עדיפות לשרֵפת גלוקוז (ולא שומן) לקבלת אנרגיה.
ולכן, כשרמת האינסולין בדם גבוהה, מעלים במשקל.
כאשר רמת האינסולין בדם נמוכה, יורדים במשקל.
שינוי התזונה בעולם בשנות השבעים ומעבר לתזונה דלת שומנים ועתירת פחמימות הוביל למגפת השמנה.
התאוריה מספקת תחזית מפתיעה, כי מעבר לתזונה עתירת שומנים ודלה בפחמימות, תוביל להורדה במשקל ללא תלות בכמות השומן הנצרכת.
היות שקיימת שונות של דרגות השמנה, והיות ובמקרים רבים, לדרגות ההשמנה השונות בעצמן ייתכנו מספר גורמים או מערכי-גורמים המחוללים אותן, הרי שהטיפול בהשמנה בדרך כלל יהיה כזה המותאם לאדם ספציפי בהתאם לאופי הפרטיקולארי של מבנה ותפקוד גופו, ויתמקד באותן הבעיות השונות שלפי שעה נראה שהן העומדות בבסיס ההשמנה שלו.