tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם התכונות התרופתיות של תערובת רצמית עשויות להיות שונות בעליל מאלו של מרכיבי התערובת.
בהיעדר מודעות לעניין, השתמשו בעבר בתערובות כאלו ברפואה ללא ידיעה מי מהאננטיומרים הוא המרפא.
לאחר פרשת התלידומיד, תרופה שנראתה בטוחה אך לאחר השימוש בה נולדו תינוקות עם מומים מולדים, התברר כי אחד האננטיומרים היה רעיל והשני - תרופה.
תערוכה עולמית, או יריד עולמי, או אקספו (Expo), הוא השם של מספר תערוכות ציבוריות גדולות המתקיימות מאז מחצית המאה ה-19. הגוף הרשמי המפקח על התערוכות העולמיות הוא הלשכה לתערוכות בינלאומיות אשר נוסדה בשנת 1928. תערוכות המאושרות על ידי הלשכה לתערוכות בינלאומיות מתחלקות למספר סוגים: עולמיות, בינלאומיות, ומיוחדות.
התערוכות נמשכות בדרך כלל בין שלושה לשישה חודשים.
בנוסף, מדינות מקיימות תערוכות לאומיות או בינלאומיות משל עצמן, ללא הפיקוח של הלשכה לתערוכות.
נכון לתחילת המאה ה-21, תערוכות עולמיות הן האירוע הבינלאומי השלישי בגודלו מבחינת משקלו הכלכלי והתרבותי, לאחר המונדיאל והמשחקים האולימפיים, אם כי קדמו לשני אירועים אלה.
התערוכה העולמית הראשונה התקיימה בארמון הבדולח בהייד פארק שבלונדון בשנת 1851 תחת השם "תערוכה גדולה של יצירות התעשייה של כל האומות".
קיום ה"תערוכה הגדולה", כפי שכונתה לימים, היה רעיון של הנסיך אלברט, בעלה של המלכה ויקטוריה, והתערוכה הייתה התערוכה הבינלאומית הראשונה של מוצרי תעשייה, סחר בינלאומי ויחסים בינלאומיים ואפילו תיירות.
היא הייתה הראשונה בשרשרת של תערוכות בינלאומיות שכונו "תערוכות עולמיות", המתקיימות עד היום.
מקור המשיכה העיקרי של התערוכות הבינלאומיות הוא הביתנים הבינלאומיים, אותם מקימות המדינות המשתתפות.
ב"אקספו 2000", שנערכה בעיר הנובר, עיצבה כל מדינה, כנהוג, את ביתן התערוכה שלה.
עלותו הממוצעת של ביתן לאומי הייתה מעל 26 מיליון דולר.
לנוכח הוצאות אלו היו מדינות באיחוד האירופי שהביעו ספקות באשר לתועלת הכלכלית שתצמח מהשקעה זו, תועלת שקשה להעריכה.
מחקר עצמאי אחד על התועלת הכלכלית המופקת מהשתתפות בתערוכה עולמית, נעשה על הביתן ההולנדי בתערוכת "אקספו 2000".
מחקר זה העריך כי הביתן, אשר עלה לממשלת הולנד כ-70 מיליון דולר, הביא להכנסות פוטנציאליות של כ-700 מיליון דולר לכלכלה ההולנדית.
המחקר אף זיהה מספר מאפייני מפתח המנבאים הצלחת ביתנים בינלאומיים בתערוכות עולמיות.
מקורן של התערוכות העולמיות נמצא במסורת הצרפתית של תערוכות לאומיות ששיאן היה בתערוכה הצרפתית התעשייתית בשנת 1844 בפריז.
לאחר תערוכה זו באו מספר תערוכות לאומיות ביבשת אירופה ואחריהן התקיימה התערוכה הבינלאומית הראשונה בלונדון.
מאז שהחלו להתקיים, בשנת 1851, התפתח והשתנה אופיין של התערוכות העולמיות.
בהתפתחות זו ניתן להבחין באופן גס בשלוש תקופות שונות: תקופת התיעוש, תקופת מפגש התרבויות ותקופת המיתוג הלאומי.
בתקופה זו רוב התערוכות העולמיות התמקדו בסחר עולמי ובהצגת חידושים והישגים טכנולוגיים.
התערוכות העולמיות היו המקום שבו הוצגו ההמצאות והחידושים האחרונים מרחבי העולם במקום אחד.
התערוכה העולמית בלונדון בשנת 1851,
התערוכה העולמית של פריז (1889), התערוכה העולמית של שיקגו (1893), בשנת 1900 בפריז, התערוכה הבינלאומית להיגיינה בשנת 1911 בדרזדן, בשנת 1915 בסן פרנסיסקו, היו כולן תערוכות פורצות דרך בחידושים שהוצגו בהן.
המצאות כגון הטלפון, הוצגו לראשונה בתקופה זו.
חלק ניכר מתדמיתן של התערוכות העולמיות עד היום נשען על אותם הימים.
התערוכה העולמית של ניו יורק (1939) והתערוכה בסטוקהולם בשנת 1949 סמלו את השינוי שחל במוקד התערוכות העולמיות.
מאותה עת החלו התערוכות העולמיות להיות מבוססות יותר על החשיבות והייחודיות התרבותית של המדינות המשתתפות, והתייחסו יותר להיבטים שונים של התרבות האנושית.
התערוכות הפכו עתידניות יותר באופיין ואוטופיסטיות בהיקפן.
פיתוחים טכנולוגיים והמצאות עדיין נותרו נושא חשוב בתערוכות, אולם לא היוו עוד את הנושאים המרכזיים שלהן.
כך, למשל, הנושא המרכזי של תערוכת ניו יורק בשנת 1939 היה "עולם המחר", ובסטוקהולם – "ספורט".
מפגשי תרבויות וחילופי תרבויות החלו להיות הנושאים הבולטים בתערוכות.
התערוכות הבולטות ביותר בנושא מפגש התרבויות, לדעת רבים, נערכו במונטריאול בשנת 1967 (אקספו 67') ובאוסקה, יפן (אקספו 70').
תקופת המיתוג הלאומי: 1992 – ימינו
החל מן התערוכה העולמית בעיר סביליה בשנת 1992, "אקספו 92", המדינות המשתתפות בתערוכה החלו להשתמש בביתניהן באופן בולט יותר כבמה לשיפור תדמיתן העולמית.
פינלנד, יפן, קנדה, צרפת וספרד הן דוגמאות בולטות למגמה זו.
מחקר שנערך בתערוכה העולמית בהנובר בשנת 2000 הראה כי שיפור התדמית הלאומית הייתה המטרה המרכזית של 73% מן המדינות שהשתתפו בתערוכה.
בעולם שבו תדמית לאומית טובה היא נכס לאומי, ביתני התערוכה הפכו לכלי במסע פרסום והתערוכה העולמית כולה הפכה לכלי למיתוג לאומי.
בנפרד מן הסיבות התרבותיות והסמליות, המדינות המארחות (והערים והאזורים בהם מתקיימת התערוכה) עושים שימוש בתערוכה העולמית כדי למתג את עצמם.
כך למשל, ספרד עשתה שימוש בתערוכה העולמית בשנת 1992, ובמשחקים האולימפיים בקיץ 1992 בברצלונה, כדי להדגיש את מעמדה החדש כמדינה מודרנית, דמוקרטית וחברה בולטת באיחוד האירופי ובקהילה העולמית.
בימינו ניתן למצוא בתערוכות העולמיות מרכיבים מכל שלוש התקופות ההיסטוריות.
התערוכות מציגות חידושים טכנולוגיים, משמשות קרקע למפגש תרבויות וכן מסייעות למיתוג לאומי של המדינות המשתתפות בהן וכן למדינה ולעיר המארחת.
בימינו קיימים שני סוגים של תערוכות עולמיות, תערוכות רשומות ותערוכות מוכרות.
התערוכות הרשומות הן התערוכות הגדולות יותר.
בעבר כונו התערוכות הרשומות "תערוכות אוניברסליות".
מונח זה אינו נמצא עוד בשימוש רשמי.
בתערוכות רשומות, המדינות המשתתפות בונות בדרך כלל ביתנים נפרדים לעצמן.
לכן, אלה התערוכות המפוארות ביותר והיקרות ביותר.
התערוכות הרשומות מתקיימות בדרך כלל לאורך שישה שבועות עד שישה חודשים.
מאז שנת 1995, פרק הזמן בין תערוכה רשומה אחת לבאה אחריה הוא לפחות חמש שנים.
התערוכה הרשומה האחרונה נערכה בשנת 2015 במילאנו.
תערוכות מוכרות קטנות יותר בהיקפן ובהשקעות המבוצעות בהן ומתקיימות לאורך תקופה קצרה יותר, בין שלושה שבועות לשלושה חודשים.
בעבר כונו תערוכות אלה בשם "תערוכות בינלאומיות" או "תערוכות מיוחדות", אולם מונחים אלה אינם נמצאים עוד בשימוש רשמי.
שטח תערוכות אלה אסור שיעלה על 250 דונם והגוף המארגן חייב לבנות ביתנים עבור המדינות המשתתפות, חינם וללא דמי שכירות, מיסים, או חיובים אחרים.
הביתנים של המדינות המשתתפות מוגבלים בשטחם ל-1,000 מטר רבוע בלבד.
רק תערוכה מוכרת אחת מתקיימת בין שתי תערוכות רשומות.
בעשורים האחרונים מתפתחת בעולם תעשיית התערוכות הבינלאומיות המקצועיות.
מדובר בתערוכות המפגישות את אנשי המקצוע מענף מסוים מכל העולם.
בין התערוכות המוכרות והגדולות ניתן למנות את:
דרופה בדיסלדורף גרמניה – בענף הדפוס
sima בפריז – תערוכת חקלאות
ifat במינכן – לאיכות הסביבה
itb בברלין – בענף התיירות
גרמניה היא המדינה הבולטת ביותר בעולם בתחום זה.
המדינה מסייעת לתערוכות ורואה בהם ענף כלכלי חשוב.
בגרמניה מספר רב של מרכזים לתערוכות בערים אסן, קלן, ברלין, דיסלדורף, פרנקפורט, נירנברג ומינכן.
רוב התערוכות המקצועיות החשובות בעולם מתקיימות במערב אירופה (בעיקר באיטליה, צרפת ובגרמניה).
בעשור האחרון מתפתחות תערוכות מקצועיות חשובות גם ברוסיה ובמזרח.
אגרומשוב היא התערוכה הבינלאומית השנתית לחקלאות.
התערוכה הראשונה התקיימה ביולי 1991 בקיבוץ גלאון, מאז 1998 התערוכה התקיימה במרכז הירידים שבתל אביב וב, מתקיימת בבנייני האומה בירושלים.
מוצגים בה טכנולוגיות חקלאיות, כלים חקלאיים, תוצרת חקלאית ועוד.
התערוכה, המאורגנת על ידי חברת משוב גרופ, ומציגה בכל שנה טכנולוגיות המסייעות לפתור את משבר המזון העולמי, המחסור העולמי ההולך וגובר במים, וכדומה.
תערוכות עולמיות מתמקדות בנושאים עולמיים המתייחסים למלוא היקף ההתנסות האנושית.
בתערוכות עולמיות אלה הביתנים הלאומיים השונים משקפים את מבטה של כל מדינה על הנושא המרכזי.
הנושא המרכזי לתערוכה העולמית ביפן בשנת 2005, "אקספו 2005", היה "חוכמת הטבע".
תערוכות עולמיות נערכות בדרך כלל בפרקי זמן מרוחקים יותר מאלה של תערוכות מיוחדות או בינלאומיות, זאת משיקולי עלות.
כדי להבחין בין התערוכות העולמיות לבין התערוכות הקטנות יותר, התערוכה העולמית חייבת להקים ביתנים מיוחדים ונפרדים במיוחד לצורך התערוכה.
כתוצאה מכך, המדינות מתחרות ביניהן בהקמת ביתני תערוכה בעלי עיצובים יוצאי דופן הנטבעים בזיכרון.
דוגמאות בולטות מן העת האחרונה כוללות את ביתני המדינות יפן, צרפת, מרוקו וספרד ב"אקספו 92" בסביליה.
לעיתים בוחרות מדינות לשלוח לתערוכה ביתן בבנייה טרומית לצורך הקמה במתחם התערוכה, יש ומדינות מתפתחות בוחרות להקים ביתן משותף כדי לחסוך בעלויות ההקמה היקרות (כך למשל הקימו מדינות מרכז אמריקה ביתן משותף בתערוכה העולמית בשנת 1992).
התערוכה העולמית היחידה שהתקיימה ללא אישור הלשכה לתערוכות בינלאומיות נערכה בניו יורק בשנים 1964–1965. התערוכה לא קיבלה את אישור הלשכה כיוון שלא עמדה בדרישות הלשכה לגודל השטח.
מארגני התערוכה, שכונתה "היריד העולמי של ניו יורק", פנו לארגוני תיירות ומסחר כדי שיתנו חסותם לביתנים הלאומים, זאת תחת חסות רשמית של ממשלות המדינות.
תערוכות מוכרות ("תערוכות בינלאומיות או מיוחדות")
תערוכות בינלאומיות הן תערוכות הנערכות בדרך כלל על נושא צר יחסית: תחבורה למשל ("אקספו 86" בוונקובר, קנדה), או "שעות הפנאי ועידן הטכנולוגיה" ("אקספו 88" בבריסביין, אוסטרליה).
נושאים אלה צרים וממוקדים יותר מן הנושאים מקיפי-עולם הנבחרים בדרך כלל לתערוכות העולמיות.
תערוכות מיוחדות הן בעלות נושא צר עוד יותר, כגון "תערוכות הגננות הבינלאומיות" המתקיימות 3–4 פעמים בעשור בערים שונות בעולם, או התערוכה שהוקדשה לאוקיינוסים שנערכה בליסבון בשנת 1998.
תערוכות מיוחדות ותערוכות בינלאומיות קטנות יותר, בדרך כלל, מתערוכות עולמיות וזולות יותר לתפעול.
תערוכות אלה נערכות בדרך כלל במבני תערוכות קבועים, ויש הטוענים כי היעדר הצורך להשקיע בבניית ביתנים מפוארים מפנה יותר משאבים לאיכות התצוגות.
בשנת 2008 התקיימה בסרגוסה תערוכה בינלאומית בנושא "מים ופיתוח בר-קיימא", ובשנת 2012 התקיימה התערוכה בקוריאה הדרומית, בעיר יסו, בנושא "האוקיינוס החי וחופו".
רשימת התערוכות הרשומות והמוכרות שנערכו
הטבלה אינה כוללת תערוכות מיוחדות.
התערוכה העולמית בשנת 2015 התקיימה באיטליה, בעיר מילאנו, בנושא "להאכיל את העולם, אנרגיה לחיים" (הצעת טורקיה, לתערוכה בעיר איזמיר, בנושא "דרכים חדשות לשיפור בריאות העולם לכל", לא התקבלה).
ב-27 בנובמבר 2013 הודיעה הוועדה המארגנת של התערוכה היושבת בפריז, כי באירוח התערוכה העולמית בשנת 2020 זכתה איחוד האמירויות, לאחר שנדחו הצעות אחרות מאת רוסיה, ברזיל וטורקיה.
בגלל מגפת הקורונה נדחתה פתיחת תערוכה זו לשנת 2021. תערוכה זו תהיה הראשונה שמתקיימת במזרח התיכון.
הלשכה לתערוכות בינלאומיות קבעה כי התערוכה העולמית בשנת 2023 תערך בבואנוס איירס והתערוכה העולמית בשנת 2025 תערך באוסקה.
רוב המבנים הנבנים לצורך התערוכות העולמיות הם מבנים זמניים אשר מפורקים עם תום התערוכה.
עם זאת קיימים מספר מבנים יוצאי דופן אשר נותרו על תילם לאחר תום התערוכות וחלקם הפכו לחלק מן הנוף האדריכלי של ערי התערוכה.
התערוכות נחשבות ל"מגרש משחקים" אדריכלי ובכולן היו מעורבים אדריכלים מן השורה הראשונה בעולם, אשר יצרו מבנים אוונגרדיים רבים ובעלי חשיבות רבה.
המפורסם מבין מבנים אלה הוא מגדל אייפל בפריז שנבנה על ידי גוסטב אייפל ואף נקרא על שמו.
המגדל נבנה לכבוד התערוכה העולמית בשנת 1889, והפך עם השנים לחלק בלתי נפרד מקו האופק של העיר.
מבנים בולטים נוספים שנבנו לכבוד תערוכות עולמיות הם:
ארמון הבדולח, שנבנה לכבוד התערוכה העולמית בלונדון בשנת 1851.
בניין תערוכת המאה, שנערכה לכבוד יובל ה-100 לארצות הברית, בעיר פילדלפיה.
בניין התערוכה המלכותי במלבורן, שנבנה לכבוד התערוכה הבינלאומית בשנת 1880 והוכרז אתר מורשת עולמית.
הבניין המרכזי של "אקספו 98" בליסבון.
ביתן ברצלונה בתערוכה בעיר ב-1929, שתוכנן על ידי מיס ון דר רוהה.
נהרס לאחר התערוכה אך נבנה מחדש כמה עשורים מאוחר יותר בשל חשיבותו המיוחדת.
ביתן פיליפס בבריסל, אשר נבנה לכבוד התערוכה העולמית בשנת 1958.
מבנה האטומיום בבריסל, אשר נבנה לכבוד אותה תערוכה.
ביתן האומנויות, בתערוכה העולמית בשיקגו בשנת 1893, משמש היום כמשכנו של המוזיאון למדע ולתעשייה.
מחט החלל (Space Needle) בסיאטל, נבנה לכבוד התערוכה העולמית בשנת 1962.
הביוספירה ב"אקספו 67" במונטריאול, כביתן האמריקאי, שהיא תצוגת תכלית של כיפה גאודזית שנבנתה על ידי ממציאה בקמינסטר פולר.
פרויקט הביטאט באותה התערוכה שתוכנן על ידי משה ספדיה.
האקווריום של מילאנו נבנה לכבוד התערוכה העולמית בשנת 1906 ופתוח לקהל עד היום.
"כדור השמש" שנבנה לכבוד התערוכה העולמית בנוקסוויל מעטר את העיר עד היום.
שטחי תערוכות שהפכו לגנים ציבוריים
אודובן פארק בניו אורלינס הוא שטח התערוכה הבינלאומית שהוקדשה לכותנה, משנת 1884.
ג'קסון פארק בשיקגו הוא אתר התערוכה בשנת 1893.
פארק פלאשינג מדוז בניו יורק הוא אתר התערוכות שנערכו בשנים 1939/1940 וכן 1964/1965.
אתר התערוכה ב"אקספו 67" במונטריאול
אתר התערוכה בסן אנטוניו משנת 1968
אתר תערוכת "אקספו 70'" באוסקה
אתר תערוכת "אקספו 74" בספוקיין
אתר תערוכת "אקספו 86" בוונקובר
אתר תערוכת "אקספו 88" בבריסביין
אתר תערוכת "אקספו 92" בסביליה
אתר תערוכת "אקספו 93" בדייג'ן
אתר תערוכת "אקספו 98" בליסבון, אשר חולק למספר אזורים נפרדים.
ביתנים לאומיים שפורקו ונבנו באתר אחר
הביתן הארגנטינאי בתערוכת פריז 1889 עומד היום בבואנוס איירס
הביתן הצ'יליאני בתערוכת פריז 1889 עומד היום בסנטיאגו ומשמש כמוזיאון
המגדל היפני מתערוכת פריז 1900 עומד היום בבריסל לבקשת המלך לאופולד השני
הביתן הבלגי מתערוכת ניו יורק בשנת 1939 הועבר לריצ'מונד, וירג'יניה.
ביתן סאניו מתערוכת "אקספו 70" באוסקה משמש כמרכז אסיה באוניברסיטת קולומביה הבריטית בוונקובר
הביתן הפורטוגזי מתערוכת "אקספו 2000" בהנובר עומד היום בעיר קוימברה בפורטוגל.
הביתן הסובייטי (ביתן מוסקבה) מתערוכת "אקספו 67" עומד היום ב-מרכז התערוכה של כל רוסיה במוסקבה.
בפעם הראשונה שנערכה תערוכה בינלאומית בארץ הייתה בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל בה הוקצה שטח על "חצי האי הירקוני" להקמתו של מתחם "יריד המזרח" (שלאחר קום המדינה הפך למרכז הירידים תל אביב).
ישראל הצטרפה כמדינה חברה ללשכה לתערוכות בינלאומיות (BIE) ב-31 במאי 1952, והפסיקה חברותה ב-18 בפברואר 1988. ישראל שבה והצטרפה לארגון ב-10 ביוני 1997.
כיבוש השממה (או בשמה הרשמי: תערוכת אקספו "ירושלים 1953") הייתה תערוכה עולמית אשר נערכה בירושלים, ישראל במרכז הקונגרסים הבינלאומי בנייני האומה בין התאריכים ה-22 בספטמבר 1953 ל-14 באוקטובר 1953. התערוכה הייתה התערוכה הבינלאומית הראשונה שנערכה בישראל, התערוכה הוכרה על ידי ה-BIE.
בחודש מאי 1956 נערכה בבית דגן תערוכה מיוחדת, שהוכרה על ידי ה-BIE, בנושא: "גידול הדרים" תחת השם: התערוכה הבינלאומית לחקלאות במסגרת פרויקט "הקונגרס הבינלאומי הרביעי של מגדלי פרי הדר התיכון" התקיימה בין התאריכים 21 במאי ל-20 ביוני 1956. התערוכה הייתה מוכרת על ידי הלשכה לתערוכות בינלאומיות.
החל משנת 1991 מתקיימת תערוכת החקלאות הבינלאומית השנתית אגרומשוב.
אגרומשוב החלה כתערוכה שנדדה בין הקיבוצים והחל משנת 1998 התקיימה אגרומשוב במרכזי התערוכות הגדולים בישראל אקספו תל אביב ובניני האומה בירושלים.
ישראל השתתפה ב"אקספו 58" בבריסל והקימה בתערוכה ביתן ישראלי.
נשיא המדינה, יצחק בן-צבי נסע לבלגיה וביקר בביתן הישראלי בתערוכה ב-17 ביולי 1958.
השתתפותה של ישראל ב"אקספו 67" במונטריאול הייתה כנראה ההשתתפות הבולטת ביותר של ישראל בתערוכות העולמיות.
נושא התערוכה היה "אדם ואדמתו בעולם" והיא נערכה החל מ-28 באפריל 1967 ועד 27 באוקטובר 1967. במהלך התערוכה התרחשה מלחמת ששת הימים, אשר מיקדה תשומת לב עולמית בישראל, והפכה את הביתן הישראלי למוקד משיכה ל-50 מיליון המבקרים שביקרו בתערוכה.
הביתן הישראלי סיפר את סיפור תקומתו של עם ישראל לאחר 2,000 שנות גלות, כעם עצמאי בארצו.
בביתן הישראלי היה אולם, בן 250 מושבים, ובו הוקרנו סרטים על ישראל וכן נערכו הופעות זמר וריקודים ישראליים.
סמוך לאולם פעלה מסעדה כשרה שהגישה אוכל ישראלי.
באולם הכניסה הייתה תערוכת עתיקות ובה הוצגו גם מגילות מדבר יהודה.
עוד הוצגו בביתן הישגיה של מדינת ישראל מאז תקומתה, תחייתה של השפה העברית, הישגיה הטכנולוגיים של המדינה וכן פעולותיה של ישראל בעזרה למדינות מתפתחות בעולם.
בתערוכה היה ביתן נוסף שהוקדש ליהדות ולעם היהודי, אשר הקמתו מומנה מתרומות הקהילה היהודית בקנדה.
ב"אקספו 98" הביתן הישראלי כלל תערוכה בנושא ים, בהתאם לנושא הכללי של התערוכה העולמית, ובה בין היתר העתק הסירה מגינוסר.
בנוסף, כלל הביתן תערוכת תמונות מישראל בסימן חגיגות היובל למדינה וחנות למוצרים מהארץ.
ישראל השתתפה גם בתערוכת "אקספו 2000" בהנובר שבגרמניה.
ממשלת ישראל החליטה על השתתפותה בתערוכה זו רק כחודש ימים לפני פתיחתה.
הביתן הישראלי בתערוכה היה בשטח של כ-500 מ"ר ועל תקרתו הוקרנו סרטים קצרים על מגוון נושאים הקשורים בישראל.
בביתן הוקמו 21 עמדות מחשב מהן יכלו המבקרים לגלוש בפורטל תוכן מיוחד שעסק בישראל.
ישראל לא השתתפה בתערוכה הבינלאומית בסרגוסה בשנת 2008, אך כבר ב-2007 קיבלה הממשלה החלטה להשתתף בתערוכה העולמית בשנת 2010 בשאנגחאי, סין.
לצורך הפרויקט מונתה ועדת היגוי בין-משרדית ונציב ישראלי לאקספו 2010. התכנון והביצוע של הפרויקט הובל על ידי משרד החוץ.
הביתן הישראלי באקספו 2010 הורכב משני גופים ארכיטקטוניים מעוגלים הבנויים אבן וזכוכית ומשולבים באופן המזכיר צורת יין-יאנג.
הוא כלל תצוגות ומיצגים שביטאו את הקשר בין ההיסטוריה היהודית לבין החדשנות הישראלית תוך התמקדות בדיאלוג בין מסורת וקידמה, וביצירת נקודות השקה בין התרבות היהודית לבין זו הסינית.
בביתן הוצגו חידושים ופיתוחים טכנולוגיים ישראליים במגוון תחומי החיים: בריאות, חקלאות, מים, אנרגיה סולארית, היי-טק ותקשורת.
במשך ששת חודשי התערוכה, בין 1 במאי ל-31 באוקטובר 2010, ביקרו בביתן הישראלי 3,037,500 מבקרים – ממצע של כ-16,500 מבקרים ביום, מספר שיא של מבקרים בביתן ישראלי בתולדות היריד.
ישראל השתתפה גם ב"אקספו 2012" ביאוסו, קוריאה הדרומית ובאקספו 2015 במילאנו.
הביתן הישראלי באקספו 2015, שנקרא גם "שדות המחר" (Fields of Tomorrow), הוקם במטרה להציג את הישגיה הטכנולוגיים של ישראל, בדגש על תחום החקלאות המתקדמת, ואת האופן שבו מופץ הידע הישראלי בעולם המתפתח "למען עולם שוויוני המתמודד עם אתגר הרעב והעוני הגלובלי".
גולת הכותרת של הביתן הייתה "השדה הניצב" – שדה חי שהוצב בשיפוע של 70 מעלות, באורך של 68 מטרים ובגובה 12 מטרים.
בשדה, שהתבסס על דגימה מתוך השדות של עמק יזרעאל ונפרס לאורך כל הקיר החיצוני של הביתן, הוצגו מגוון גדול של דגנים, ירקות וצמחים שגודלו בטכנולוגיה מתקדמת והושקו באמצעות מערכת טפטפות ממוחשבת – שיטת השקיה שפותחה לראשונה בישראל.
ישראל השתתפה בתערוכת אקספו 2020 אשר נערכה בדובאי.
תערובת אוטקטית (או נקודה אוטקטית) היא תערובת של שני חומרים או יותר, בעלת הרכב נתון, אשר בו מתקבלת טמפרטורת ההיתוך הנמוכה ביותר.
ההרכב האוטקטי מתאפיין במיקרו-מבנה למלרי (שכבתי).
לא מכל תערובת של חומרים אפשר לקבל הרכב אוטקטי, וניתן לבדוק אם הרכב מסוים יוצר מערכת אוטקטית באמצעות דיאגרמת פאזות.
המילה "אוטקט" מקורה ביוונית, ופירושה "ניתך בקלות".
ליתיום כלוריד-אשלגן כלוריד: היתוך ב-C° 450 בתערובת המכילה 40% מולרי אשלגן כלוריד
ליתיום כלוריד-ליתיום פלואוריד: היתוך ב-C° 485 בתערובת המכילה 29% מולרי ליתיום פלואוריד
נתרן-אשלגן: סגסוגת של נתרן ואשלגן NaK בין 40 ל-90 אחוז משקלי של האשלגן נוזלית בטמפרטורת החדר.
התערובת 78% אשלגן ו-22% נתרן נוזלית בטווח הטמפרטורה מ-C° 12.6- ועד C° 785, צפיפות התערובת הזו 0.886 גרם לסמ"ק (קל ממים).
נוזל זה משמש לקירור כורים גרעיניים למטרות מחקר המבוססים על נייטרונים מהירים.
גלינסטאן: סגסוגת גליום, אינדיום ובדיל.
מלח בישול – NaCl יוצר תערובת אוטקטית עם מים, בריכוז משקלי של 23.3% מלח במים מתקבלת נקודה אוטקטית ב-C° 21.2- ולכן מפזרים מלח על כבישים למנוע היווצרות שכבת קרח חלקה.
ניתן לקבל תערובות אוטקטיות גם ממלחים אחרים במים כמודגם בטבלה:
תערוכת הגוף הייתה תערוכה נודדת ושנויה במחלוקת אשר הציגה גופות אדם מבותרות ואיברי אדם.
התערוכה הוצגה לראשונה בטמפה שבפלורידה ב-20 באוגוסט 2005 ומאז עברה לערים רבות, בעיקר בארצות הברית ובאירופה.
במקומות מסוימים בעולם, התערוכה נסגרה טרם זמנה או כלל לא הוצגה עקב הבעיות המוסריות והאתיות שבה, כגון ניו יורק, הוואי, בלגיה, צרפת ועוד.
הגופות שומרו בשיטת הפלסטינציה (Plastination), הכוללת החלפה של נוזלי הגוף והנוזל התוך-תאי באצטון ולאחר מכן החלפת האצטון בחומר פולימרי מתקשה.
שיטה זו פותחה על ידי האנטומיסט הגרמני גונתר פון האגנס (Gunther von Hagens).
תערוכה זו דומה לתערוכה עולמות הגוף שנפתחה ב-1995, אך אינה קשורה אליה.
לאחר כ-12 שנים בהן הוצגה בהצלחה, על אף הביקורת והפולמוס הציבורי הער שהתנהל בכל מדינה חדשה שארחה אותה, מארגני התערוכה חדלו להציג אותה.
התערוכה הגיעה גם לישראל במאי 2012 והוצגה במתחם התחנה ביפו.
התערוכה כוללת מעל 20 גופות שעברו טיפול כימי לשימורן כאשר כל גופה או איבר ממחישים לצופה נושא אחר בתחום האנטומיה (כגון המחשת מערכת השרירים, מערכת הדם, מערכת העיכול ועוד).
מארגני התערוכה אינם מתירים לצלם את המוצגים.
המוצגים בתערוכה ניצבים בתנוחות טבעיות אשר מקלות על המתבונן להתרשם מנשוא המוצג (תנוחת ריצה, תנוחת עמידה, תנוחת ישיבה ועוד).
חלק מהגופות נפרסו לאורכן או לרוחבן בדרך המאפשרת לצופה להתרשם ממנח האיברים בתנוחת הגופה המקובעת.
או שנחתכו בצורה המאפשרת הצצה אל איבריהן.
לטענת המארגנים, מטרתם של חלק מהמיצגים היא חינוכית והיא ממחישה את נזקי העישון, נזקי ההתמכרות לסמים ואלכוהול.
חלקים אחרים של התערוכה ממחישים נושא באנטומיה בדרך מפתיעה, כגון המחשת גודלו של איבר באמצעות הנחתו בידיה המושטות של גופה ניצבת שממנה הוא נלקח.
מלבד הפולמוס סביב הצגת גופות לציבור, ספגה התערוכה ביקורת רבה עקב ספקות לגבי חוקיות השגת הגופות.
מקור הגופות בעיר דאליין שבסין.
קיים ספק לגבי המקור המדויק של הגופות ולגבי השאלה אם הנפטרים הסכימו להציג את הגופות בתערוכה.
קיימות טענות על כך שמדובר בגופות של אסירים סינים שהוצאו להורג, ועל כך שהן הושגו באמצעות סחר בגופות.
בעקבות מספר תחקירים, ובהם תחקיר נרחב של רשת ABC, פתח הפרקליט הראשי של ניו יורק בחקירה.
הוא מצא שחברת Premier Exhibitions, אשר מציגה את התערוכה, לא יכולה למצוא את המקור המדויק של הגופות ולוודא את סיבת המוות.
אי לכך, נדרשה החברה להצהיר באתר האינטרנט שלה על כך שייתכן כי מדובר באסירים סיניים שהוצאו להורג.
כמו כן, נדרשה החברה להחזיר את מחיר כרטיס הביקור לכל מבקר, שביקר בתערוכה בניו יורק לפני החלטת הפרקליט הראשי, ומוכן להצהיר על כך שלא היה הולך לתערוכה אם המידע החדש לגבי מקור הגופות היה מונח לפניו.
על פי אמנות בינלאומיות, בהיות הגופות מסין, הצגתן במדינה של לאום אתני אחר היא בעיה משפטית.
עם פתיחת התערוכה בישראל, במאי 2012, הוגשה נגדה עתירה לבג"ץ
ב-15 ביולי 2012, היועץ המשפטי לממשלה, יהודה ויינשטיין, הודיע לבג"ץ כי "הצגת גופות בישראל ללא שניתנה לכך הסכמה מראש מהנפטרים מהווה פגיעה בזכות המת לכבוד".
עם זאת התערוכה לא נסגרה.
ב-12 בספטמבר 2009, קבע בג"ץ כי מקור הגופות בתערוכה הוא מהשוק השחור, שכן הגופות הן של סינים אלמונים ולא הוצג לבית המשפט ולו אישור אחד שהגופות נתרמו למדע:
עם זאת, בג"ץ לא הורה על סגירת התערוכה לפני הזמן המתוכנן.
למרות ההסתייגות הפומבית של בג"ץ, המשיכו גופים כלכליים רבים בישראל, וביניהם העיתון ידיעות אחרונות וגרופון למכור כרטיסים לתערוכה גם אחרי הפסיקה.
פרופ' אסא כשר, כינה את בואם של תלמידי תיכון בן-גוריון בפתח תקווה לתערוכה "מעורר פלצות", וטען כי מדובר בביזיון כבוד האדם והפיכתו לחפץ.
לטענתו, גם אם הגופות נתרמו למדע, מדובר במעשה פסול – הפיכת האדם לחפץ.
כשר טען ש"לא ניתן לחנך אחרי הליכה לתערוכה כזאת לכבוד האדם, מוסר וערכים".
למרות העתירה התערוכה הוצגה לבסוף בישראל כמתוכנן במשך ארבעה חודשים.
תערוכת האימפריה הבריטית היא תערוכה קולוניאלית שנערכה בוומבלי שבמידלסקס ב-1924 וב-1925.
התערוכה נפתחה על ידי המלך ג'ורג' החמישי ב-23 באפריל, יום חגו של סנט ג'ורג'.
האימפריה הבריטית הורכבה מ-58 מדינות באותה תקופה, ורק גמביה וגיברלטר לא נטלו חלק בתערוכה.
עלות התערוכה הייתה כ-12 מיליון לירות שטרלינג, והיא הייתה התערוכה הגדולה ביותר שנערכה במקום כלשהו ברחבי העולם עם 26 מיליון מבקרים.
מטרתה הרשמית של התערוכה הייתה "לעורר את הסחר, לחזק קשרים בין מדינת האם לאחיותיה ובנותיה, להביא למגע קרוב יותר של איש עם רעהו, לאפשר לכל אלו שנאמנים לדגל הבריטי להיפגש על בסיס משותף וללמוד להכיר איש את רעהו".
מתכנן הפרויקט היה האדריכל מקסוול איירטון.
שלושת הבניינים העיקריים שבהם נערכה התערוכה היו ארמונות התעשייה, ההנדסה והאמנויות.
ארמון ההנדסה היה מבנה הבטון המזוין הגדול ביותר בעולם.
לצורך התערוכה נבנו שלוחה מיוחדת של מסילת רכבת ותחנת רכבת, על מנת לחבר את האתר לתחנת לונדון מרילבון.
המבנים השונים של האתר חוברו באמצעות רשת מסילות רכבת קלה.
רוב האולמות שבהם נערכה התערוכה היו אמורים להיות זמניים ולהיהרס לאחר סיומה, אך ארמון ההנדסה וביתן ממשלת בריטניה שרדו עד שנות ה-70, בין השאר בגלל העלות הגבוהה של הריסת מבני בטון.
בריכת האימפריה הפכה לארנה של ומבלי, ולפי הצעת יושב ראש ועדת התערוכה, סר ג'יימס סטיבנסון, הוחלט לשמור גם את אצטדיון האימפריה; מבנה זה הפך לאצטדיון ומבלי הישן, שהיה מגרש הבית של נבחרת אנגליה בכדורגל עד 2000, אז הוא נסגר והוחלף על ידי אצטדיון ומבלי החדש שנפתח ב-2007.
התערוכה הייתה גם האירוע הראשון שעבורו הנפיק שירות הדואר הבריטי בול זיכרון.
הבולים הונפקו ב-23 באפריל 1924, והדפסה שנייה הונפקה ב-9 במאי 1925. בנוסף לבולים הונפקו גם מזכרות רבות אחרות כגון מעטפות וגלויות.
ב-21 ביולי 1924 נערכה תהלוכת האימפריה באצטדיון האימפריה, שעבורה חיבר סר אדוארד אלגר את "מארש האימפריה" ואת הלחן עבור סדרת שירים שנכתבו על ידי אלפרד נויס.
הנהלת התערוכה ביקשה מוועדת המחקרים האימפריאלית של המכון הקולוניאלי המלכותי לסייע לה בהיבטים החינוכיים של התערוכה, וכתוצאה מכך יצא לאור בלונדון ב-1924 הספר בן 12 הכרכים The British Empire: A survey.
תערובת אסקוט היא להקה ישראלית שהוקמה ב-1989 והתפרקה ב-1993. חברי הלהקה הם: אסף אמדורסקי, ירמי קפלן ועמיר "ג'נגו" רוסיאנו.
שם הלהקה לקוח ממותג הסיגריות הישראלי "אסקוט".
הלהקה הוקמה על ידי אמדורסקי ורוסיאנו שהיו חברי ילדות בסוף 1989. אמדורסקי צירף את קפלן, לאחר שחמי רודנר הכיר בין השניים בפאב "המדבר", שלושתם אף עבדו ביחד בפאב לתקופה קצרה.
באותה עת ניגן קפלן גיטרה בלהקת "איפה הילד".
מופע הבכורה של "תערובת אסקוט" נערך בדצמבר 1989. בתחילת דרכה היה חבר בלהקה גם הגיטריסט יובל ליבליך.
בדצמבר 1990 הוציאה הלהקה גרסת כיסוי לשיר "מי מפחד מגברת לוין?", במקור של שלישיית "השלושרים" שבה היה חבר אביו של אסף אמדורסקי, בני אמדורסקי.
אלבום הבכורה של הלהקה שנקרא על שמה יצא באוקטובר 1991 בחברת התקליטים "הד ארצי".
כמעט את כל שירי האלבום כתבו והלחינו אמדורסקי וג'נגו במשותף, כשיוצא דופן היה השיר "אני לא מוכנה לצאת מכאן" שכתב והלחין קפלן.
את העיבודים וההפקה המוזיקלית ביצעו שלושת חברי הלהקה במשותף.
הלהיט הגדול ביותר של הלהקה מהאלבום היה "החדר האינטימי שלי", שזכה לפופולריות גדולה ברדיו ובסצנת הרוק הישראלית באותן שנים, והיה גם הלהיט היחיד של הלהקה.
בעת העבודות על האלבום השני של הלהקה באפריל 1993 עזב קפלן את הלהקה, ועקב כך הלהקה התפרקה.
במאי 2004 התאחדה הלהקה למספר הופעות.
בנובמבר 2007 התאחדו חברי הלהקה שוב למופע חד-פעמי בתיאטרון תמונע, בו חשפו לראשונה שירים שכתבו לאלבום השני של הלהקה.
חברי הלהקה התאחדו שוב בספטמבר 2011, לכבוד יום ההולדת ה-50 של קפלן.
בקיץ 2017 התאחדה הלהקה לצורך הקלטה לפרויקט "50 שנה לחלונות הגבוהים" של גלגלצ ובנוסף גם להופעה "בארבי", בה השתתף גם יובל ליבליך.
ב-7 במאי 2024 התאחדה הלהקה להופעה בודדת במועדון ה"בארבי", במסגרת סדרת ההופעות "חתול בשק", שבמסגרתה הקהל מגיע להופעה מבלי לדעת מי האומן שיופיע.
תערובת חמשת התבלינים (בסינית: 五香粉) היא תערובת תבלינים המשמשת במטבח הסיני.
מקורה של תערובת זו בתורה פילוסופית הסינית של היין והיאנג אשר השפיעה על התרבות הסינית בכלל, ועל הבישול הסיני בפרט.
לתערובת גרסאות רבות, אולם על פי רוב היא מכילה אניס, ציפורן, קינמון, פלפל סצ'ואן, זרעי שומר או זרעי כוסברה טחונים.
גרסאות שונות של התערובת כוללות כמויות שונות של תבלינים אלה.
לעיתים מתווסף לתערובת גם זנגביל מיובש.
התערובת משמשת בבישול בשר חזיר או ברווז ומרקים וכן בהקפצה של מאכלי ירקות ,בשר עוף, טופו וסייטן.
תער הוא כלי חיתוך המשמש להסרה של שיער גוף בלתי רצוי באמצעות גילוח.
גלגולו המודרני הומצא במאה ה־18, אולם היה בשימוש עוד טרום תקופת הברונזה.
העצם דמוי התער העתיק ביותר מתוארך לשנת 18,000 לפנה"ס.
בשנות ה־30 של המאה ה־20 הומצאה מכונת הגילוח.
'תער' הוא מינוח כללי, המתייחס לכל סוגי הסכינים המשמשים לגילוח אשר מגלחים על העור במגע ישיר.
בעברית המדוברת לא נפוץ שימוש במונח 'תער', ומשתמשים בדרך כלל בתיאור הכלי הספציפי.
ישנם מספר סוגים של כלים המשמשים לחיתוך שיער:
סכין גילוח – תער־בטיחות ידני, בין אם חד פעמי בין אם רב פעמי – כזה אשר ידיתו היא רב פעמית ואת להבו מחליפים מדי שבועיים–שלושה.
תער גילוח – כלי גילוח מודרני המורכב מידית אחיזה ומלהבי חיתוך.
מכונת גילוח – תער־בטיחות חשמלי, המופעל לרוב באמצעות סוללות נטענות.
מכונת הגילוח הראשונה יוצרה בשנת 1937.
השימוש בתער המקורי לשם גילוח נזנח כמעט כליל במאה ה־21, בין היתר בשל הקושי הרב להתגלח באמצעותו בלי להיפצע ובשל התחזוקה הרבה שהוא דורש – השחזה וליטוש תכופים.
לצורך גילוח נקי התער צריך להיות חד עד מאוד ומכאן הביטוי בעברית – "חד כתער".
מפסוקים אלו דרשו חכמים במסכת מכות על איסור השחתת הזקן עם תער: על פי מספר פוסקים, מכונת גילוח אינה עונה להגדרה המדויקת של תער, שכן החיתוך שלה הוא באופן של מספריים, ולא חיתוך על ידי העברת הסכין על העור.
בשולחן ערוך נפסק להלכה כי אפשר להעביר את השיער משאר האיברים חוץ מהערווה ובית השחי (אלא אם כן מנהג נשים באיבר מסוים ואז יהיה אסור) עם מספרים (כעין תער אבל לא תער).
תערוכה קולוניאלית הייתה סוג של תערוכה בין-לאומית שנועדה לחזק את תמיכת העמים באימפריות הקולוניאליות השונות, במהלך תקופת האימפריאליזם המודרני.
התערוכות, שמומנו על ידי ממשלות המעצמות הקולוניאליות, לצד סרטי קולנוע, ספרים כדוגמת ספריו של רודיארד קיפלינג, ופרסומות, היו חלק מתעמולה שמטרתה הייתה לשכנע את אזרחי המעצמות ושאר מדינות העולם בתרומתה החיובית של ההתפשטות הקולוניאלית.
כמו כן הן נועדו לעודד את גיוס אזרחיהן לשירות במושבות ולקידום מוצרי צריכה מהמושבות.
התערוכה הגדולה ביותר נערכה בפריז בירת צרפת בשנת 1931. היא נמשכה שישה חודשים וביקרו בה מיליוני מבקרים.
התערוכה השתרעה על שטח של 1,100 דונם.
המעצמות הקולוניאליות העיקריות היו בריטניה וצרפת, אך גם למדינות אחרות באירופה, פורטוגל, הולנד וגרמניה, היו מספר מושבות באפריקה ובאסיה, ואף הן ערכו מספר מועט של תערוכות.
בתערוכות ביקרו מיליוני מבקרים והן השתרעו על שטחים נרחבים שכללו ביתנים גדולים בהם הוצגו המושבות השונות.
והמבקרים עברו תוך הליכה ממושבה למושבה.
בצד המיצגים של המושבות השונות נכללו בתערוכות גם דוכני מוצרים של חברות מסחריות מן המושבות, התערוכות כללו גם פארקי שעשועים ומיצגי ענק ששחזרו באמצעות תפאורה אתרי אדריכלות מפורסמים כגון הטאג' מהאל בהודו ואנגקור ואט בקמבודיה.
כמו כן הוצגו בתערוכות בעלי חיים חיים ומפוחלצים.
לתערוכות הובאו ילידים בתור גן חיות אנושי.
הם הוצגו בלבוש מסורתי בתוך תפאורה של כפרים מסורתיים, רקדו וביצעו ריטואלים מסורתיים שלא שיקפו דווקא את מציאות חייהם אלה הותאמו לסטריאוטיפים של המבקרים בדבר אופיים הלא אירופי.
כל זאת בתקופה שהקולוניאליזם נחשב ללגיטימי.
בשנת 1931 נערכה התערוכה הקולוניאלית בפריז בירת צרפת.
התערוכה נקראה בשם "התערוכה הקולוניאלית הבינלאומית" (Exposition Coloniale Internationale).
בתערוכה זו נבנה ביתן ארץ ישראלי כחלק מהתצוגה של האימפריה הבריטית.
הביתן האחר בתצוגה הבריטית היה הביתן ההודי.
הייתה זו הפעם הראשונה שארץ ישראל – פלשתינה הייתה מיוצגת בתערוכה בינלאומית.
הביתן הארץ ישראלי נבנה במתכונת קבר רחל.
למרות שהביתן היה ביתן כללי של ארץ ישראל המנדטורית הוצגו בו מוצגים ששיקפו כמעט אך ורק את התפתחות היישוב היהודי והמפעל הציוני; מפעלי תעשייה כדוגמת מפעל המלט נשר ומפעלי החשמל של רוטנברג, התפתחות העיר תל אביב ומוצרים חקלאיים.
כן הוצגו בתערוכה הוצאות הספרים שטיבל, אמנות ודביר.
פיתוח הארץ הוצג באמצעות מוצגים של תחנת הניסיונות של מקוה ישראל ומוצגי הקרן הקיימת, קרן היסוד ופיק"א.
במרכז האולם המרכזי שבביתן נבנתה תבנית של ספינה ועל סיפונה פרדס של הדרים.
בשנת 1936 נערכה התערוכה הקולוניאלית ביוהנסבורג, העיר הגדולה והמאוכלסת ביותר בדרום אפריקה, ומרכז הסחר והכלכלה של המדינה.
התערוכה נקראה "התערוכה האימפריאלית" (Empire Exhibition).
בתערוכה זו נבנה ביתן ארץ ישראלי בתכנונו של הארכיטקט זליג אקסלרוד שהגיע לשם כך מהארץ.
במקביל לתערוכה הקולוניאלית שנערכה בפריז בשנת 1931 וכתגובה לה הוצגה בפריז תערוכה אנטי-קולוניאלית, בשם "האמת על המושבות".
התערוכה אורגנה על ידי המפלגה הקומוניסטית של צרפת וכללה שני אגפים.
האגף האחד הוקדש לפשעים ולעוולות של הקולוניאליסטים כלפי העמים הנתונים לשלטונם.
האגף האחר הוקדש לניגוד שבין מה שנקרא בפי המארגנים "קולוניאליזם אימפריאליסטי" לבין מדיניות הלאומים של ברית המועצות, שחוקתה העניקה שוויון זכויות לכל אזרחיה וזכות הגדרה עצמית לכל הלאומים שבתחומה.
האימפריה הקולוניאלית הגרמנית שלטה על מספר מושבות באפריקה ובאיי האוקיינוס השקט.
החשובות במושבות אלו היו האחת דרום-מערב אפריקה הגרמנית (כיום נמיביה), עליה השתלטו הגרמנים בסוף המאה ה-19 ובשנים 1904 – 1907 דיכאו בה מרד של הילידים תוך שפיכות דמים מרובה, שהגיעה עד לכדי רצח העם של ההררו והנאמה.
האחרת הייתה מזרח אפריקה הגרמנית שכללה את טנגניקה (כיום חלק מטנזניה), רואנדה ובורונדי וכמו כן קמרון וטוגו.
כל המושבות הוצאו משליטה גרמנית לאחר תבוסת הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה.
בין כוונות הכיבוש של גרמניה הנאצית קוננה כל העת השאיפה להחזיר לגרמניה את השליטה במושבות שהקיסרות הגרמנית הפסידה כרבע מאה קודם לכן.
ברוח זו נוסד "משרד המפלגה הנאצית למדיניות קולוניאלית" .
לראש המשרד התמנה נציב הרייך של בווריה פרנץ ריטר פון אפ שהרקע הקולוניאלי שלו היה מעורבות ברצח העם של ההררו והנאמה.
במסגרת המשרד נערכו תוכניות לכיבוש מחדש של מושבות גרמניה לשעבר באפריקה וכיבוש המושבות של בריטניה וצרפת.
בקיץ של שנת 1939, זמן לא רב לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, נערכה ביוזמתו של פון אפ תערוכה בעיר דרזדן שנקראה "התצוגה הקולוניאלת הגרמנית" (Deutsche Kolonialausstellung Dresden).
גם הקיסרות היפנית ערכה במחצית הראשונה של המאה העשרים מספר תצוגות שניתן להגדירן כתערוכות קולוניאליות.
חלקן ביפן עצמה וחלקן בשטחי הכיבוש שלה, טאיוואן שנכבשה על ידה בסוף המאה ה-19 וקוריאה שנכבשה על ידה בשנת 1910. מטרת התערוכות הייתה להפגין את ההישגים הכלכליים והחברתיים שהשלטון היפני הביא לכאורה לבני אותן ארצות.
בין התערוכות הללו נכללות תערוכות שנערכו בסיאול בשנים 1915 ו-1929 ותערוכה שנערכה בטאיפיי בשנת 1935.
תערוכת בולים היא תערוכה שבמסגרתה מוצגים לראווה אוספים של פריטים הקשורים לדואר ולבולאות.
בהגדרה זו כלולים לא רק בולים, אלא גם מעטפות, גלויות דואר, חותמות ופריטים רבים נוספים.
מרבית המציגים בתערוכה הם אספנים פרטיים, שהחליטו להעמיד את האוסף האישי שלהם לתחרות.
בנוסף, מקובל להציג בתערוכת בולים גם אוספים מוזמנים בעלי איכות יוצאת דופן, שאינם משתתפים בתחרות אלא מאפשרים לקהל המבקרים הזדמנות לצפות בפריטים בולאים נדירים.
כל אוסף המוצג בתערוכת בולים מותקן על לוח תצוגה המכונה בשפה הבולאית בשם "מסגרת", בו ניתן להניח 16 דפים בגודל A4. אספן המתחיל להציג בתערוכות ברמה הלאומית נדרש להכין תצוגה בהיקף של חמש מסגרות, כלומר 80 דפי תצוגה.
כלל זה אינו תקף לגבי אוספי נוער, הרשאים להציג גם אוסף בהיקף קטן יותר.
מאחר שאחת המטרות בתערוכת בולים היא לגרום למציג לשפר את האוסף באופן מתמיד, ולא לאפשר לו לקפוא על שמריו, אוסף שקיבל ציון המזכה אותו במדליה מוזהבת גדולה, אינו יכול להמשיך ולהיות מוצג בהיקף של 5 מסגרות.
על האספן חלה חובה להגדיל את היקף התצוגה לשמונה מסגרות (128 דפי תצוגה).
תוספת זו מחייבת את האספן להשיג חומר בולאי נוסף, ולארגן מחדש את דפי התצוגה לקראת התערוכה הבאה בה יבקש להשתתף.
בחלק מתערוכות הבולים קיים אגף מיוחד המכונה בשם "מסגרת אחת", ובו מוצגים רק אוספים שהיקפם, כמובן, מסגרת אחת.
לאוספים מסוג זה יש מערכת כללי תצוגה ושיפוט המיוחדים במיוחד להם.
האוספים המוצגים בתערוכה נבחנים על ידי צוות של שופטים, שכל אחד מהם הוא אספן בולים שהציג בעבר בתערוכות בולים וזכה להגיע לרמה גבוהה במיוחד.
כחלק מתהליך הכשרתו לשיפוט נדרש המועמד להשתתף בצוות שופטים במעמד של שופט מתלמד, כאשר יתר חברי הצוות בוחנים את רמת ידיעותיו, ובודקים עד כמה הוא בקיא בכללי השיפוט.
מועמד שעבר בהצלחה גם את המבחן הזה, זכאי להתמנות כשופט בתערוכות בולים.
על פי הכללים הנהוגים בתערוכות בולים האוספים אינם מתחרים זה מול זה, אלא כל אוסף נבדק בפני עצמו אל מול שורה של כללים מוסכמים הידועים לאספנים מראש.
תאורטית, אין כל מניעה לכך שכל האוספים יזכו בציון הגבוה ביותר.
מעשית, כמובן, זה לא קורה, ותמיד יש אוספים מוצלחים יותר ומוצלחים פחות.
לא כל האוספים בתערוכה נשפטים על פי אותם כללים.
יש מספר דרכים בהן ניתן להכין את האוסף לתצוגה, ולכל אחת מהדרכים הללו יש כללי שיפוט המיוחדים לה.
שלוש הדרכים המקובלות ביותר נקראות "בולאות מסורתית", "תולדות הדואר", ו-"בולאות נושאים".
צוות השופטים בודק את הדרך בה בנה האספן את התצוגה הבולאית, ובוחן את איכות הפריטים הבולאים הכלולים באוסף למול שורה של כללים מוסכמים מראש.
אחד הכללים, לשם דוגמה, דורש מן השופט לבחון עד כמה נדירים הפריטים שמציג האספן.
אם התצוגה כוללת רק פריטים שאינם נדירים במיוחד, יינתן ציון מסוים, נמוך יחסית, בעוד שריבוי של פריטים נדירים יזכה את האוסף בציון גבוה בהרבה.
בתום תהליך השיפוט מקבל המציג גיליון ציונים בו רשום מספר הנקודות שצבר בגין כל אחד מן הכללים עליהם נבחן (לדוגמה, 17 נקודות מתוך 20 נקודות אפשריות), ובנוסף רשום בגיליון הציון הסופי שקיבל (לדוגמה: ציון 81).
צבירת מספר מסוים של נקודות מזכה את האספן במדליה, וככל שהציון גבוה יותר, כך גם רמת המדליה תהיה גבוהה יותר.
89 נקודות, לשם דוגמה, יזכו את האספן במדליה מוזהבת גדולה, בעוד 90 נקודות יעניקו לו מדליית זהב קטנה.
המדליה הגבוהה ביותר המוענקת בתערוכות בולים היא מדליית זהב גדול.
בנוסף מוענקות מדליות זהב, מוזהב גדול, מוזהב, כסף גדול, כסף, מוכסף, ותעודת השתתפות.
תעצמי את העיניים הוא סרט קצר (16 דקות) משנת 2014 בבימויו ובהפקתו של רפאל בלולו, בהשראת סיפורה של רונית מטלון.
חברתה הטובה רוחמה מייעצת לה שאם היא מעוניינת בו, היא צריכה לשכב איתו.
השתיים יוצאות למסע בן יום ברחובות תל אביב, עד למפגש הגורלי עם נחום.
מלגת הפקה של קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב – פרויקט קולנוע והרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, בשיתוף קרן ליאון רקנאטי, בתמיכת משרד התרבות והספורט – מינהל התרבות, המועצה הישראלית לקולנוע.
תפקיד אדם בימוי רפאל בלולו הפקה בלולו פילמס: רפאל בלולו, שלום גודמן, מיקה תימור תסריט לביא הייציג בהשראת סיפור של רונית מטלון צילום משה משעלי עריכה איתן ורדי ליהוק חלי מון סונגו עיצוב סט דינה קורנוויץ עיצוב תלבושות קרן אייל מלמד עיצוב פסקול רונן נגל, נתי טאוב
תערוכת בייבילנד היא יריד שנתי המיועד "להורים ולהורים שבדרך"..
היריד מתקיים בגני התערוכה משנת 2007.
היריד כולל מאות דוכני מכירת מוצרים לתינוקות ומוצרי טיפוח לאם, לצד חנות סופר פארם, ג'ימבורי והפעלות לפעוטות.
מגן דוד אדום מפעיל בתערוכה דוכן מיוחד להנחיית הורים למניעת תמותת תינוקות.
לצד מכירת מוצרים, מוצגים בתערוכה פיתוחים כגון: מצלמת רכב ייחודית, עגלול מתקפל ומכשיר מנענע עגלות.
על המציגים נמנים: סופר פארם, מטרנה, H&O, סימילק, יוניליוור ישראל, CHICCO, האגיס, BABY,S, ד"ר פישר, AVENT, פמפרס, טבע, הוצאת מטר, פינוק, אוצר המלך, בלנאום, כצט, דנטלון, דוורון, גאוני, Naaman, הנסיך הקטן, MAM, ליימן שליסל, פרינוק, JOIE, חטיפטף, ספאטון, אופק, טיפטיפות, טיפול לי ו"תא לחיים".
תערוכת הארמורי , הידועה גם בשם "התערוכה הבינלאומית לאמנות מודרנית", אורגנה על ידי איגוד הציירים והפסלים האמריקאים (AAPS) בשנת 1913. הייתה זו התערוכה הגדולה הראשונה לאמנות מודרנית באמריקה, כמו כן גם אחת מהתערוכות הרבות שהוצגו בחללים הגדולים של בנייני המשמר הלאומי של ארצות הברית.
התערוכה הוצגה במתחם המשמר הלאומי ה-69 שבעיר ניו יורק (מכאן נגזר שמה של התערוכה - ארמורי) בשדרת לקסינגטון בין הרחובות 25–26, החל מ-17 בפברואר ועד 15 במרץ 1913. התערוכה המשיכה למכון האמנות של שיקגו (AIC) ואחר כך עברה לבוסטון, שם, עקב מחסור במקום, הוסרו כל העבודות של האמנים האמריקאים.
המופע הפך לאירוע חשוב בתולדות האמנות האמריקאית, שהיו רגילים לאמנות הריאליסטית.
התערוכה חשפה אותם לסגנונות של האוונגרד האירופי, כולל פוביזם, קוביזם ופוטוריזם.
התערוכה שימשה כזרז לאמנים אמריקאים, שהפכו עצמאיים יותר ויצרו "שפה אומנותית" משלהם.
מקורות האירוע טמונים בהופעתן של קבוצות מתקדמות ותערוכות עצמאיות בראשית המאה העשרים, שקראו תיגר על האידיאלים האסתטיים, מדיניות ההדרה והסמכות של האקדמיה הלאומית לעיצוב, תוך הרחבת התצוגות והמכירות.
הייתה זו הזדמנויות, לחשיפה ציבורית רחבה והרחבת קהל האוהדים של האמנות העכשווית באותה העת.
ב־14 בדצמבר 1911 ארגנה גלריה מדיסון בניו יורק ישיבה מוקדמת של מה שיהפוך לאיגוד הציירים והפסלים האמריקאים.
ארבעה אמנים נפגשו כדי לדון במצב האמנות העכשווית בארצות הברית, והאפשרויות של קיום תערוכות של יצירות אמנות פרוגרסיביות על ידי אמנים אמריקאים וזרים.
יצירות שהתעלמו או נדחו מתערוכות נוכחיות.
בפגישה השתתפו הנרי פיץ' טיילור, ג'רום מאיירס, אלמר ליווינגסטון מקרי, וולט קון.
בינואר 1912 התחברו וולט קון, וולטר פאץ' וארתור דייוויס יחד עם כשני תריסר מעמיתיהם לחיזוק הקואליציה המקצועית באיגוד הציירים והפסלים האמריקאים.
הם התכוונו להוביל את הטעם הציבורי באמנות, ולא ללכת אחריו." המייסדים האחרים של AAPS כללו גאטסון בורגלם, לאון דאבו, ויליאם גלקנס, ארנסט לוסון, ג'ונאס ליי, ג'ורג' בנג'מין לוקס, ג'וליאן אלדן וייר ואחרים.
האיגוד היה אמור להיות מוקדש ליצירת הזדמנויות חדשות לתערוכה עבור אמנים צעירים מחוץ לגבולות האקדמיים הקיימים, וכן לספק חוויות אמנותית חינוכיות לקהל האמריקני.
דייוויס כיהן כנשיא האיגוד, כאשר קון שימש כמזכיר.
חברי האיגוד בילו יותר משנה בתכנון הפרויקט הראשון שלהם: התערוכה הבינלאומית לאמנות מודרנית, מופע בעל ממדי ענק, שניו יורק לא ראתה כמוהו.
המבצר של המשמר הלאומי - הגדוד ה-69 נבחר כאתר המרכזי לתערוכה באביב 1912, ושולם תמורתו סכום של 5,000$, בתוספת 500$ עבור כוח אדם נוסף.
כמו כן הוחלט שהתערוכה תיסע בהמשך לשיקגו ולבוסטון.
לאחר הבטחת חלל התצוגה, ניגשו למשימת התכנון המסובכת ביותר - בחירת יצירות האמנות לתערוכה, במיוחד לאחר שהתקבלה ההחלטה לכלול חלק גדול מהיצירות מאירופה, שרובן מעולם לא נראו על ידי קהל אמריקני.
בספטמבר 1912 יצא קון לסיור איסוף רחב באירופה, כולל ביקור בערים באנגליה, גרמניה, הולנד וצרפת.
ביקורים בגלריות, אוספים וסדנאות והתקשרות להשגת הלוואות במהלך מסעו.
בפריז נפגש קון עם פאץ', שהכיר שם את אנשי האמנות באופן אינטימי, והיה חבר עם מרסל דושאן ואנרי מאטיס.
דייוויס הצטרף אליהם בנובמבר 1912. יחד הם הבטיחו את בואם של ציירים שהיו בין המפורסמים ביותר באירופה.
אחרי חזרתם לניו יורק בדצמבר הם פרסמו הזמנה לאמנים אמריקאים להשתתף.
פאץ' היה האמן האמריקני היחיד שהיה קשור קשר הדוק עם קבוצת האמנים הצרפתים.
הוא היה אחראי להבטחת תצוגתם של הציירים האלה בתערוכת הארמורי.
מרבית האמנים בפריז ששלחו עבודות לתערוכה הכירו את פאץ' באופן אישי והפקידו בידיו את יצירותיהם.
תערוכת הארמורי הייתה התערוכה הראשונה ובסופו של דבר התערוכה היחידה שהועלתה על ידי איגוד הציירים והפסלים האמריקאים.
בתערוכה הוציגו כ-1,300 ציורים, פסלים ויצירות דקורטיביות של יותר מ-300 אמנים אירופאים ואמריקאים אוונגרדיים.
לפרסומות של התערוכה היה ביקוש רב, והופצו גלויות עם היצירות, כולל ציור עירום של דושאן שהפך למטרה להשמצה רבה.
דיווחי החדשות והביקורות היו קשים, עם האשמות כמו אי שפיות, חוסר מוסריות ואנרכיה.
לצידם הופיעו ביקורות בצורות פרודיות, קריקטורות ותערוכות מדומות.
על העבודות המודרניות הצהיר הנשיא לשעבר תיאודור רוזוולט, "זו לא אמנות!" הרשויות האזרחיות לעומת זאת, לא סגרו או הפריעו בדרך אחרת לתערוכה
בין יצירות האמנות הרדיקליות והשערורייתיות, היו לסגנונו הקוביסטי/העתידני של מרסל דושאן "עירום יורד במדרגות" שצויר שנה קודם, בו הביע תנועה בתמונות עוקבות כמו בסרט קולנוע.
מבקר אמנות, כתב כי היצירה דמתה "לפיצוץ במפעל".
הציור נרכש מהתצוגה על ידי פרדריק סי טורי מסן פרנסיסקו.
רכישת ציור של פול סזאן ("הנוף ממנזר סן-ג'וזף") על ידי המוזיאון המטרופוליטן סימנה ראשית שילוב של מודרניזם במוזיאונים הניו-יורקיים הקיימים, אך בקרב האמנים הצעירים שהוצגו סזאן נחשב כבר חלק מהממסד הקלסי של הציור.
אחיו של דושאן, הציג גם הוא, ומכר את כל התחריטים הקוביסטיים שלו, וקשר קשרים טובים עם אספני ניו יורק שתמכו בו בעשורים הבאים.
התערוכה הוצגה במכון האמנות של שיקגו ואחר כך עברה לאגודת קופלי לאמנות בבוסטון, שם, עקב מחסור במקום, הוסרו כל עבודתם של האמנים האמריקאים.
בשיקגו, התערוכה יצרה שערורייה שהגיעה עד משרדי המושל.
היו מספר מאמרים בעיתונות שדיווחו על הנושא, והכותרות הכריזו כי יש לחקור את האמנות הקוביסטית ומוסריותה על ידי בית המחוקקים של אילינוי: " שיקגו, 2 באפריל: ישנן הוכחות כי התערוכה הבינלאומית של תמונות קוביסטיות ועתידניות, המוצגת כעת במכון לאמנות, מכילה בדים ופסלים מגונים רבים.
אלה ייחקרו על ידי ועדה..[סגן המושל אמר...] קיבלתי תלונות רבות ואנחנו חייבים לציבור לבדוק את הנושא ביסודיות.
ישנן מספר תמונות לא מוסריות, והסנאטורים וודוורד ובילל מהוועדה יבקרו היום בתערוכה."
למרות כל זאת, התערוכה המקורית זכתה להצלחה אדירה.
בין האמנים האירופאים הוצגו כל הציירים המפורסמים כגון: פבלו פיקאסו, אנרי מאטיס, וסילי קנדינסקי, קלוד מונה, פול סזאן, אנרי רוסו, וינסנט ואן גוך, פול גוגן, ז'ורז' סרה, אונורה דומייה ועוד.
לאורך המאה העשרים נערכו תערוכות רבות למורשתה של תערוכת הארמורי.
תערוכות רבות היו בשנת 2013 שציינו 100 שנה לתערוכת הארמורי משנת 1913, כמו גם הופיעו מספר פרסומים, ותערוכות וירטואליות.
התערוכה הראשונה, "הרוח החדשה: אמנות אמריקאית בתערוכת הארמורי, 1913", נפתחה במוזיאון מונטקלייר לאמנות (MAM) ב-17 בפברואר 2013, מאה שנה ליום המקורי.
התערוכה השנייה אורגנה על ידי האגודה ההיסטורית של ניו יורק וכותרתה "מאה שנה לתערוכת הארמורי", התקיימה החל מה 18 באוקטובר 2013 עד 23 בפברואר 2014.
הארכיון לאמנות אמריקאית של הסמית'סוניאן, שהשאיל עשרות מסמכים היסטוריים הן לאגודה ההיסטורית של ניו יורק והן למונטקלייר לצורך התערוכות, יצר ציר זמן מקוון של אירועים, 1913 Show Armory: the Story in מקורות ראשוניים, כדי להציג את המסמכים שנוצרו על ידי מארגני התערוכה.
מכון האמנות של שיקגו, שהיה המוזיאון היחיד שאירח את תערוכת הארמורי משנת 1913, הציג עבודות 20 - בפברואר 12 - במאי 2013, הציג את הפריטים מהאוסף המודרני של המוזיאון שהוצגו בתערוכה המקורית בשנת 1913. היו עוד תערוכות ומופעים רבים הקשורים לאירוע המקורי של תערוכת הארמורי 1913.
הקולנוען האמריקני מייקל מגלארס הפיק סרט דוקומנטרי על תערוכת הארמורי שכותרתו, "הבלבול הגדול: תערוכת הארמורי מ-1913".
הסרט הוקרן בבכורה ב־26 בספטמבר 2013, בקונטיקט.
תעסוקת נשים בישראל היא סוגיה חברתית, הכוללת בתוכה שאלות מגדריות, סוציולוגיות וכלכליות, ונמצאת על סדר היום הפוליטי, הכלכלי והחברתי.
כשלים וחסמים רבים הניצבים בפני נשים סביב סוגיה זו, מגדילים את הפערים הבין מגדריים.
נושא זה של תעסוקת נשים מורכב ממספר התייחסויות ונקודת מבט שונות, אשר כוללות בין השאר גורמים מגוונים, וביניהם: שיעורי גובה תגמול ושכר, אחוזי תעסוקה, קידום לעמדות בכירות.
עדיין ניכר פער בין המגדרים, ונשים נתקלות פעמים רבות ב"תקרת זכוכית" המקשה עליהן להתקדם לתפקידי ניהול ולהתמקם בעמדות בכירות במשק.
בישראל, חלה עלייה בשיעורי התעסוקה של נשים ונכון לשנת 2019 הם בין הגבוהים במדינות ה-OECD.
מדינת ישראל בשנות החמישים הייתה נחשבת למתקדמת ונדיבה במדיניות הרווחה המשפחתית עבור נשים עובדות.
הנסיבות ההיסטוריות, הפוליטיות והדמוגרפיות של מדינת ישראל בשנות החמישים שימשו את הקרקע לכך.
למדינה הצעירה בראשיתה, הייתה תלות גבוהה בעבודתן של הנשים ובשיעורי ילודה גבוהים, ותלות זו גרמה למדינה להקצות משאבים רבים במציאת תמיכה לאימהות עובדות.
איגודי עובדים בעלי עמדה חזקה לצד מודעות מפותחת לחקיקה בתחום העבודה, העניקו הטבות אשר אפשרו לנשים ואימהות לעבוד וקיבעו אותה כנורמה רצויה.
בין השינויים אשר התרחשו בישראל ניתן למנות את הליכי ההפרטה של חברות ממשלתיות, שינויים בכוחות השוק המתבטאים בהיחלשות האיגודים המקצועיים, חוסר אכיפה של חוקי התעסוקה, כניסתם של ארגונים בעלי אמות מידה בין-לאומיות השונות מהנהוג בישראל, אשר מחלישים את המסגרות וההגנות אשר היו נהוגות כלפי אימהות עובדות וכלפי התעסוקה בקרב משפחות.
בשנים האחרונות קיימת התקדמות משמעותית בהעלאת הנושא של קידום מעמד האישה לסדר היום הציבורי.
הרפורמות נתמכות על ידי הוועדה לקידום שוויון מגדרי בכנסת, משרדי ממשלה כגון משרד הכלכלה ומועצות וארגונים התומכים בקידום נשים (אמונה, שדולת הנשים, נשות אמי"ת, ויצו, נעמ"ת ועוד).
אולם, על פי משרד התמ"ת בשנת 2011, הרפורמות אשר גופים אלו מקדמים, נמצאות בתחילת דרכן, ואינן זוכות לבמה ציבורית מספקת וראויה.
הפער המגדרי בשוק העבודה הוא חוצה תרבויות ומדינות ובעל השפעה על הכלכלות המקומיות.
בתעסוקה ובשכר פער זה נותר משמעותי על אף מאבק רב שנים לשוויון מגדרי.
הפער המגדרי קשור בגורמים רבים, ביניהם היסטוריים, תרבותיים והשכלתיים.
בשוק העבודה הפער בין גברים לנשים מופיע במדדי תעסוקה מגוונים: בשיעור התעסוקה, בכמות שעות העבודה, בהכנסה, בשכר השעתי ועוד.
הפער המגדרי מופיע בהיבטים שונים של הקריירה, החל משיעור תעסוקה, דרך קידום לעמדות ניהוליות, היקפי משרה, סלקציה מקצועית, שכר שעתי, הכנסות ושביעות רצון מהעבודה.
המדדים לבחינת שיעורי התעסוקה, הם באמצעות שיעור ההשתתפות בכוח העבודה (שנכללים בו גם מי שמחפש עבודה בפועל), שיעור התעסוקה, שיעור האבטלה.
כאשר בוחנים את סוגיית השתתפות של נשים בכוח התעסוקה לאורך השנים, ניכר כי שיעור השתתפותם בכוח התעסוקה היה נמוך משמעותית משיעור השתתפותם של הגברים בכוח התעסוקה.
הגורמים לכך היו בין השאר עמדות ישנות בדבר תפיסה מסורתית על חלוקה מגדרית של המטלות במרחב המשפחתי ובמרחב הציבורי, אפליית מעסיקים בלתי פורמלית ותפיסות תרבותיות.
חוקרי מגדר העוסקים בסוגיית התעסוקה, סבורים כי החסם העיקרי המעכב כיום את השתלבותן בצורה מלאה ושוויונית של נשים בשוק העבודה הוא חוסר היכולת והקושי לתווך בין הצרכים השונים של המשפחה ושוק התעסוקה, ולמצוא את האיזונים בין צורכי העבודה לצורכי המשפחה.
הבדלים אלו נובעים בין השאר מתפיסות מסורתיות מושרשות שנשים הן הנושאות העיקריות בנטל עבודות הבית והטיפול בילדים.
בדו"ח ה-OECD על נושא זה, נכתב כי בקרב הנשים חלה עליה ניכרת בשיעורי ההשתתפות בכוח העבודה במהלך השנים, אך עדיין ישנם היבטים שונים בתחום העבודה אשר קיימים בהם פערים מגדריים מהזוויות השונות של הסוגיה.
לאורך שנים, אנו עדים לכך כי שיעורי העסקה של ציבור הנשים בשוק התעסוקה, היו נמוכים בהשוואה לשיעורי העסקה של ציבור הגברים.
עם זאת, בעשורים האחרונים פחת הפער ביניהם.
על פי מספר מחקרים שנכתבו בנושא נמצא כי פערים מגדריים בשיעורי ההשתתפות בכוח העבודה באוכלוסייה היהודית הולכים ומצטמצמים וכיום הפערים העיקריים מתמקדים בעיקר באופי, איכות ומרכיבי התעסוקה אשר מכילים בתוכם את מספר שעות העבודה השבועיות, גובה השכר ואפשרויות העומדות בפני הנשים לקידום עתידי.
לפי דו"ח של הלמ"ס מחודש דצמבר 2019, 1,911 מיליון נשים מצויות במעגל העבודה לעומת 2,068 מיליון גברים.
אחוז הנשים העובדות עומד על 59% לעומת 66.9% בקרב הגברים.
מבין הבלתי מועסקים אחוז הנשים עמד על 3.2% לעומת 3.6% בקרב הגברים.
בקרב נשים בנות 15 ומעלה שיעור התעסוקה הוא 57.1% לעומת 64.5% בקרב הגברים.
שיעורי התעסוקה של נשים בישראל בשנת 2019 היו בעשור האחרון בין הגבוהים במדינות ה-OECD.
בשכבת הגיל 35–44, נראתה בולטות משמעותית בעלייה בשיעור התעסוקה של אימהות לילדים קטנים שהשתלבו בשוק העבודה, ואילו שיעור הגידול המשמעותי הגבוה ביותר הוא בקרב שכבת הגיל 55–64, בקרב נשים העומדות לפני גיל פרישה.
בשנת 2004 לאחר עבודה מאומצת של הוועדה שדנה בהעלאת גיל הפרישה לנשים, החל יישומה בפועל וגיל הפרישה לנשים עלה מגיל 60 עד גיל 62. הצטברות שנות הוותק המעשיות של חתך גיל זה בכוח העבודה, היה אחד מהגורמים המשמעותיים לשיעורן הגבוה בשוק התעסוקה ביחס לחתכי גיל אחרים.
באופן כללי קיים מתאם ברור בין העלייה ברמת ההשכלה לשיעורי התעסוקה הגבוהים.
בין השנים 1999–2013, ניתן להבחין כבר בגילאים צעירים, בזמן רכישת ההשכלה התיכונית עלייה משמעותית ניכרת בהתאמה בקרב שני המינים הזכאים לתעודת בגרות, והדבר אף ניכר באחוזים הגבוהים בקרב בנים ובנות גם יחד, אשר עומדים בדרישות הסף בבואם להתקבל למוסדות לימודים להשכלה גבוהה.
למרות העלייה שנראתה בקרב שני המינים במקביל, בקרב הבנות נראתה עלייה משמעותית של שיעור הזכאיות לתעודת בגרות באחוזים גבוהים מעל הבנים ובממוצע הציונים שלהן שעלה אף הוא.
עם זאת, כשבאים למקד את סוגיית פערי השכר המגדריים, נראה כי אחד מהגורמים בעלי ההשפעה הגבוהים ביותר, נעוצים בנקודת הזמן בתקופת הלימודים התיכוניים בעת בחירת המקצועות המוגברים ובמספר היחידות לבגרות במתמטיקה.
שיעורם של מקבלי תעודת בגרות בדגש על מקצועות טכנולוגיים גבוה יותר בקרב בנים, וישנו רוב גברי במקצועות בחירה מוגברים כמו מדעי המחשב ופיזיקה, ורוב נשי באומנויות – אמנות, ספרות, תיאטרון וכדומה.
ההבדלים המגדריים ניכרים גם בהשכלה הגבוהה.
כבר יותר משני עשורים ששיעור הנשים הפונות להשכלה גבוהה גדול יותר ומספרן במוסדות האקדמיים גבוה ממספר הגברים.
עם השנים גדל גם שיעור הנשים הממשיכות לתארים מתקדמים, ובשנת 2017 שיעור הנשים בקרב מקבלי התואר הראשון עמד על 58%, בתואר שני 63%, ואילו בתואר השלישי - 53% מהזכאים לתואר הן נשים.
עם זאת, גם כאן השוני המגדרי בין החוגים גדול: נשים פונות יותר למקצועות טיפוליים וחינוכיים כגון סיעוד, עבודה סוציאלית וחינוך, וגברים למקצועות מתמטיים, ובמרבית המקצועות לא חל שינוי משמעותי ב-28 השנים האחרונות.
בתחום מדעי החברה ותחום העסקים והניהול, חל גידול ניכר בשיעור הנשים הלומדות.
כמו כן, נשים הן למעלה מ-50% מהסטודנטים בפקולטות לרפואה ולמשפטים.
במדעים מדויקים, קרי במתמטיקה, סטטיסטיקה ומדעי המחשב, מספרם המוחלט של הסטודנטים לתואר ראשון גדל פי שלושה בין השנים 2000 ו-2014, אך היות שבקרב גברים העלייה הייתה חדה יותר, חלקן היחסי של הנשים ירד.
עד תחילת שנות האלפיים חלה עלייה בשיעור הנשים במקצועות ההנדסה, בעיקר בתחומי הנדסת ביולוגיה, כימיה ומזון והנדסת תעשייה וניהול, אך מאז שיעורן בתחומים אלו הולך ויורד.
ניתן למצוא שונות מגדרית גם בהעדפת המקצוע: בתחומים חינוכיים וטיפוליים יש רוב נשי, ואילו בתחומים הטכנולוגיים יש רוב גברי.
פערים גבוהים במיוחד בין גברים לנשים נמצאו בקרב עובדים ללא השכלה גבוהה, אך בקרב בעלי השכלה גבוהה ניכרו הבדלים פחותים בהרבה.
אולם בין הפער בין גברים לנשים בסוג התעסוקה לפערי השכר בשוק העבודה מתקיים קשר מנוגד: בקרב חסרי השכלה גבוהה פערי שכר נמוכים, ואילו בקרב בעלי השכלה גבוהה ניכרו פערי שכר גבוהים, והגברים האקדמאים מרוכזים במקומות תעסוקה שנמצאים בדירוג הגבוה של מקבלי השכר.
במקצועות מסוימים הנחשבים "נשיים" – בדרך כלל סיעוד, טיפול בילדים והוראה תנאי שכר ואפשרויות הקידום הם לרוב פחותים יותר מאשר במקצועות הנחשבים "גבריים".
אחד הפערים המגדריים השכיחים בשוק העבודה הוא פערי השכר.
בשנת התשמ"ו-1996 נחקק חוק שכר שווה לעובדת ולעובד, אולם אף על פי כן יש בשוק העבודה פערי שכר בין גברים לנשים.
בראשית שנות התשעים הכנסתה של אישה שכירה בישראל הייתה 57% מהכנסת הגבר, ובשנת 2013 הכנסת האישה הייתה 68% מהכנסת הגבר.
על פי דו"ח של משרד האוצר משנת 2013, מאז שנות ה-90 לא חלו תמורות משמעותיות בהבדלים בין שכר הגברים לעומת שכר הנשים במשרדי הממשלה השונים.
אולם הפערים ברכיבי השכר שונים הצטמצמו.