tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הספר "The Causes of War and the Spread of Peace: But Will War Rebound?" משנת 2007 פורס את מערכת המוטיבציות האנושיות שמובילה למלחמה, נושא שנזנח לחלוטין בספרות היחסים הבין-לאומיים.
הספר מראה כיצד תהליך המודרניזציה במאתיים השנה האחרונות הביא לירידה מתמשכת בשכיחות המלחמה מאז 1815, משום שהוא שינה את האטרקטיביות היחסית בין שְלוש האסטרטגיות היסודיות של ההתנהגות החברתית האנושית: שיתוף הפעולה, התחרות השלומנית והקונפליקט האלים.
הוא גם מסביר את החריגה הגדולה ממגמה זו: שתי מלחמות העולם.
גת שולל את הסברה הרווחת שהמלחמה הפכה ליקרה ומרובת אבדות יותר בעידן התעשייתי-מודרני, ומראה שמה שמציין עידן זה הוא שהשלום נעשה לרווחי יותר.
הספר עושה מאמץ לפצח את הפרדוקס שעל פיו הכול מכירים בתופעת הקיבעון האידאולוגי ובהטיה בפרשנות העובדתית של המציאות הכרוכה בו, ואף על פי כן, לעיתים קרובות כל כך, נופלים לה קורבן.
גם בתחום זה מיישם גת את תובנותיו למקרה של מלחמת חרבות ברזל, שחוללה בין השאר את הוויכוח על הדרך הנכונה לנהל את מדיניות הביטחון הישראלית: הרתעה מול הכרעה, צבא גדול מול צבא קטן, צבא יבשה מול טכנולוגיה.
גת טוען לגבי כל מערכת השיקולים הללו שיש לשלב את כל המרכיבים במינונים נכונים על פי שיקול דעת מקצועי, וכי אין מקום לקיבעון לגבי אפשרות כלשהי.
מיתוס קלאוזביץ, או בגדי המלך החדשים
כשהוא חוזר לנושא ספרו הראשון, גת טוען בספרו "The Clausewitz Myth, or the Emperor's New Clothes" משנת 2024 כי המוניטין של קלאוזביץ נופח בגלל הקשיים בהבנת ספרו הגדול, על המלחמה (1832).
קלאוזביץ שינה את דעתו בנוגע להיבטים המכריעים ביותר של ניתוחו את המלחמה באמצע כתיבת הספר, ומת לפני שהספיק להשלים אותו.
גת כותב שרבים מפרשניו של קלאוזביץ לא הודו – בפני עצמם לא פחות מאשר בפני קוראיהם – שהם לא ממש הבינו אותו.
מכאן הכותרת "בגדי המלך החדשים".
הספר חותר להבהיר את התפתחות מחשבתו של קלאוזביץ ולהסיר את מעטה המיסטיפיקציה וההערצה סביב יצירתו.
תיאוריה צבאית וניהול מלחמה: מהי אסטרטגיה?
הלוחמה השתנתה באופן קיצוני לאורך ההיסטוריה, בעיקר בהשפעת שינויים טכנולוגיים.
אבל האם יש משהו מהותי ומתמשך שניתן לקבוע לגביה?
בספרו משנת 2025 "Military Theory and the Conduct of War: What is Strategy All About?" דן גת ביחס שבין פוליטיקה למלחמה, במשמעויות של "ניצחון", בהבחנה בין התקפה להגנה ובמשמעותם של מושגים כמו "עקרונות המלחמה" ודוקטרינה צבאית.
הוא מנתח את החידושים הצבאיים התכופים של המודרניות, כולל הופעת הנשק הגרעיני ומהפכות הסייבר והרובוטיקה של זמננו.
הוא גם מסביר מדוע לוחמת גרילה וטרור הפכו למרכזיים יותר ויותר, ובאיזה כיוון הם מתפתחים.
כשסין ורוסיה מציבות אתגר הולך וגובר לסדר העולמי, גת שואל אם המלחמה היא בטבע שלנו – או שמא היא למעשה בשקיעה.
מקורות המחשבה הצבאית המודרנית (משרד הביטחון – ההוצאה לאור), עליו זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית בשנת 2001
התפתחות המחשבה הצבאית במאה ה-20 (משרד הביטחון – ההוצאה לאור)
התיאוריה של המלחמה (הוצאת הקיפוד והשועל, 2025)
עזיזה מוסטפא זאדה (באזרית: Əzizə Mustafazadə; נולדה ב-19 בדצמבר 1969) היא זמרת, פסנתרנית ומלחינת ג'אז ומוגם (סגנון מוזיקלי מסורתי מאזרבייג'ן המשלב אלתור) ממוצא אזרי, הידועה בשילוב של השפעות ממוזיקה קלאסית ומאוונגארד.
סגנונה הייחודי מתאפיין בנגינה וירטואוזית בפסנתר ויכולת שירה מרשימה במנעד גדול.
סגנונה הייחודי משלב השפעות ממקורות מגוונים ביניהם ניתן לציין את שופן, צ'יק קוריאה, קית' ג'ארט והשפעות של מוזיקה אזרית ואף פולק רוסי.
מוסטפא נולדה בעיר באקו, אביה היה מלחין ופסנתרן ששילב בין מוגאם וג'אז.
היא מתגוררת במיינץ שבגרמניה יחד עם אמה שהיא גם האמרגנית שלה.
נכון ל-2009 מכרה מעל 15 מיליון עותקים של אלבומיה ברחבי העולם.
עזית הכלבה הצנחנית היא גיבורת סדרת ספרי ילדים שכתב הרמטכ"ל מרדכי (מוטה) גור, בעיקר בעת ששירת כקצין בכיר בצה"ל.
עזית היא כלבה עזת נפש, המסייעת לצה"ל בפעילויות שונות.
הספר הראשון בסדרה אויר על ידי נחום גוטמן, והבאים אחריו על ידי שמואל כץ.
הספרים זכו להצלחה גדולה ועובדו להצגת תיאטרון ולסרט הקולנוע "עזית של הצנחנים" בבימויו של בועז דווידזון.
רמי, בנו של מוטה גור, סיפר בראיון שעזית נולדה בדמיונו של אביו כששירת כאלוף פיקוד צפון.
"הוא הרבה לבקר במקלטים של הקיבוצים והיישובים שספגו יריות ורצה לשעשע את הילדים, אז הוא המציא להם סיפורים.
אבא חיפש דמות שהילדים יתחברו אליה ונזכר בילדותו.
בירושלים גר מעליו ד"ר חרובי, שגידל את הכלבה עזה.
בשנת 2013, כ-18 שנים לאחר פטירתו של מרדכי גור, יצא לאור ספר נוסף בסדרה, פרי עטו של רמי גור, המגולל את עלילותיה של עזית במלחמת לבנון הראשונה.
מרץ, 1969. ב-1972, שלוש שנים לאחר צאת הספר הופק סרט הרפתקאות על פי הספר עזית הכלבה הצנחנית (סרט).
את התסריט כתבו במשותף מוטה גור ובמאי הסרט בועז דוידזון.
1971. הוצאת ידיעות אחרונות .
שני ילדים היוצאים לטייל במדבר יהודה הולכים לאיבוד ועזית מוצאת אותם.
אחת הדמויות הבולטות בספר היא הרמטכ"ל מוטה גור (המופיע בעצמו בפעם הראשונה בסדרה ובגוף השלישי).
לפי סברות מסוימות, גור כתב את הספר כדי לסתור טענות שלפיהן היה לו תפקיד משני ביותר בכל המבצע וכי הוא בהחלט לא יזם אותו.
ספר זה יצא לאור רק לאחר מותו של המחבר, מרדכי "מוטה" גור.
בשנת 2013 כתב בנו, רמי גור, את עזית והחטופים בלבנון בהוצאת שוקן.
בספר זה עזית משתתפת במבצע לחילוץ חיילים ישראלים שנחטפו ללבנון בידי חזבאללה.
עזרא אהרון היה מלחין, נגן עוד וזמר ישראלי.
תרומתו והשפעתו על התרבות הישראלית היו רבות, בעיקר בתקופת היישוב, בשילוב העולם המוזיקלי של המזרח בעת ההיא.
אהרון נולד בשנת 1903 בבגדאד, עיראק, מקום בו רכש מוניטין כמוזיקאי קולי רבגוני כמו גם וירטואוז ומלחין מוביל.
חברת His Master's Voice ו-Baidaphon הקליטו רבות מיצירותיו.
ב-1932 נבחר על ידי השלטונות העיראקים לעמוד בראש קבוצה של מוזיקאים שתייצג את מדינתו בקונגרס הבינלאומי הראשון למוזיקה ערבית, שהתקיימה בקהיר באותה שנה, שם הופיע בשם "עזורי אפנדי".
המשלחת הייתה מורכבת משישה נגנים יהודים ועוד זמר שהיה מוסלמי.
המשתתפים בקונגרס, כולל המלחינים בלה בארטוק ופאול הינדמית והמוזיקולוגים רוברט לכמן, קורט זאקס, והנרי ג'ורג' פארמר, בחרו באהרון כמוזיקאי הטוב ביותר אז.
אהרון עלה לארץ ישראל ב-1934 והתיישב בירושלים, שם, שנה מאוחר יותר, הוקמה לכבודו אגודה מיוחדת לצורך קידום הזמר המזרחי העברי על ידי פרופ' דוד ילין, יצחק בן-צבי, לימים נשיאה השני של מדינת ישראל, המחנך דוד אבישר, רוברט לכמן, התומך הגדול שלו, ואחרים.
עם הקמת תחנת הרדיו הראשונה בירושלים ב-1936, נבחר אהרון על ידי המלחין קראל שלמון לעמוד בראש מדור מיוחד למוזיקה יהודית אוריינטלית.
לאחר קום המדינה הקים וניהל את תזמורת קול ישראל בערבית.
הוא הלחין 270 שירים בעברית, כולל פיוטים לבית הכנסת ומנגינות שיועדו לשירים של משוררים עבריים מפורסמים מימי הביניים ועכשוויים, כגון חיים נחמן ביאליק, שאול טשרניחובסקי, דוד שמעוני וש.
שלום, כמו גם 200 יצירות ניגון ושירה ערביות, המייצגים ציון דרך בהיסטוריה של המוזיקה היהודית-מזרחית.
בהופעותיו עם יצירותיו העבריות הופיע יחד עם מוזיקאים מזרחיים ומערביים.
ערבים ומוזיקאים יהודים מזרחיים ניגנו ושרו את יצירותיו בערבית.
עזרא אהרון חיבר גם לחן מזרחי לשיר-העם הידוע של ביאליק: "לא ביום ולא בלילה".
נפטר בירושלים בשנת 1995. בשנת 2015 נקרא על שמו רחוב בירושלים.
ארכיון עזרא אהרון מופקד במחלקת המוזיקה בספרייה הלאומית בירושלים.
בשנת 2012 התוודע ציבור גדול שלא הכיר את יצירתו של אהרון ללחן שכתב לפיוט יעלה יעלה מאת ר' ישראל נג'ארה, לאחר שהפיוט בוצע על-ידי דניאל זמיר, ברי סחרוף ומתיסיהו עבור אלבומו של זמיר "נחמה ועידוד" וזכה להשמעות ברדיו ולהאזנה רבה באינטרנט.
אחד ממשיכי דרכו הוא יוסי אהרון, מוזיקאי, זמר ונגן עוד שגדל על המוזיקה הערבית הקלאסית וממשיך את מורשתו של עזרא אהרון.
עזמוט הוא כפר פלסטיני בנפת שכם, כחמישה ק"מ צפונית מזרחית לעיר שכם, בגובה 466 מ' מעל פני הים.
כקילומטר צפון מזרחית לכפר, הוקמה התנחלות אלון מורה.
תושבי הכפר מצטטים את ספרו של החוקר הפלסטיני אחסאן אל-נימר (إحسان النمر) שכתב כי השם המקורי היה בכנענית: עֹז אל-מוּת - عز الموت ולדבריו הכוונה הייתה ל"חוזקה עד מוות", שבא לציין את החוזק וקור הרוח של תושבי המקום.
הכפר הנוכחי הוקם לפני כ-600 שנה, על ידי משפחה שהגיעה מהיר טאיף שבחצי האי ערב.
החוקר צרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר ב-1870 וכתב: .
מפקדי אוכלוסין - עזמוטשנהתושביםמקורהערות1922283נערך על ידי המנדט הבריטי.
כולם מוסלמים1931307נערך על ידי המנדט הבריטי.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות של 1949, עברה עזמוט משליטה בריטית לירדנית.
בסוף שנת 1979, החליטה ממשלת ישראל להקים את התנחלות "אלון מורה", סמוך לפסגת ג'בל בילאל (או "הר כביר"), שלמרגלותיו שוכנת עזמוט, זאת לאחר שהוכרזה כאדמות מדינה על ידי פליאה אלבק, מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה, מאחר שלא הייתה מעובדת.
ב-13 בינואר 1991, נרצח תושב הכפר חמדאללה ראדי חיליל עלאוונה, בן 27 על ידי פנחס אסייג, תושב אלון-מורה.
אסייג הודה ברצח ושיחזר אותו.
ב-12 בספטמבר 1991 החליטו שופטי בית המשפט המחוזי בתל אביב, על סמך חוות דעת רפואית, לבטל את המשפט.
בסקר הכפרים בשנת 1945 נמצא ששטח הקרקע של הכפר היה 10,748 דונם, מתוכם 3,259 שימושו לגידולי דגנים.
בזמן האינתיפאדה השנייה חפר צה"ל לאורך הכביש שתי תעלות שמונעות מעבר כלי רכב בין הכפרים דיר אל-ח'טב וסאלם לעזמוט.
בעשור השני של המאה ה-21, השתלטו בהדרגה מתנחלי אלון מורה על מאות דונמים של אדמה חקלאית פרטית של תושבי הכפר.
הכפר מוקף במספר אתרים ארכאולוגיים:
מצפון, על פסגתו המערבית של ג'בל בילאל, מצוי מקאם שייח' "בילאל אבן רבאח", אתיופי שהיה המואזין הראשון באסלאם.
במקום ישנה באר מים בעומק כ-10 מטר ורוחבה כ-4 מטר שבעבר שימשה מים למאות ראשי צאן ובקר וכן מערה שנראה כי שימשה לשינה בימי קדם.
המקום שימש את תושבי הכפר והכפרים הסמוכים, לטקסים דתיים, שחיטת נדרים וכיוצא בזה.
בסביבות הכפר ישנן עשרות מערות קדומות שבחלקן, נמצאו כדים, חרסים שונים ומטבעות מהתקופה הרומית.
מקאם השייח' אחמד אבו שחאדה, בבית הקברות הצפון מערבי
מקאם השייח' סאלח עלאונה, בבית הקברות שבמרכז הכפר.
מקאם אלח'דר, בבית הקברות שבחלק הדרום מערבי של הכפר.
בשנת 2003, במאי הקולנוע אבי מוגרבי צילם בעזמוט סרט תיעודי קצר, שהוקרן במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין בשנת 2004.
אליעזר (עזר) שרקי היה ממנהיגי יהדות אלג'יריה במאה ה-20. לצד עיסוקו במסחר לפרנסתו, עסק רבות בפעילות ציבורית, בחינוך, בפעילות ציונית, ואף בפעילות חשאית לטובת היישוב ומדינת ישראל.
ולימים כיהן כנשיא הפדרציה הציונית של יהודי אלג'יר וראש ההסתדרות הציונית של יהודי צפון אפריקה.
עזר שרקי נולד בעיר , דרומית לאלג'יר, ב-1893 למסעוד ומסעודה פורטונה.
משפחתו היא מצאצאי מגורשי ספרד.
בית הוריו היה בית ועד לחכמים, ושד"רים מארץ ישראל התארחו בו בזמן שליחותם.
התחתן עם דלפין ונולדו להם אחד עשר ילדים.
חמישה מהם נפטרו בגיל מוקדם.
בזמן מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא הצרפתי בתור חובש קרבי, ובקרבות הגיע לארץ ישראל.
לאחר מלחמת העולם, בשנת 1920, עבר לגור באלג'יר ותוך זמן קצר היה למעורב מאוד בענייני הקהילה היהודית והציונות.
בזמן מלחמת העולם השנייה, כאשר כל התלמידים היהודים הוצאו מבתי הספר הצרפתים ברחבי אלג'יריה במסגרת הנומרוס קלאוזוס, השתתף עזר בארגון מערכת חינוך יהודית עצמאית, בהם הקמת בית הספר התיכון מיימוני, יחד עם פרופסור רוברט ברונשוויג, והיה לגזבר הממונה על איסוף וניהול הכספים עבור מערכת חינוך זו.
בתקופת ממשלת וישי, עם התגברות האנטישמיות כלפי היהודים בצפון אפריקה, פעל להקמת ארגון לשם הגנה עצמית של היהודים ופעל להעברת נשק אליהם וללימודי הגנה עצמית, אף על פי שהדבר היה אסור ע"פ חוק.
בתום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1946, נבחר לשמש כסגן נשיא קהילת אלג'יר.
בהמשך השתתף שרקי בפעילות חשאית למען העלאת יהודי צפון אפריקה לארץ ישראל, בשיתוף פעולה עם אפרים בן חיים ויעקב אבידוב במסגרת עלייה ב'.
כמו כן היה בקשר עם ז'אק לזרוס, עוד כשהיה ממנהיגי המחתרת היהודית בצרפת במלחמת העולם השנייה, אחריה פעלו יחד להעלאת יהודים מארצות צפון אפריקה לארץ ישראל בעוד לזרוס מכהן בתפקיד נשיא אגף צפון אפריקה של הקונגרס היהודי העולמי.
השניים פעלו גם באופן גלוי והקימו בשנת 1947 ארגון התנדבותי בשם (The Comité d'Aide et d'Assistance- (CAA, לסיוע במסגרת מחנה קליטה ליהודים ממרוקו שהיגרו לאלג'יר.
בשנת 1948 התחתן לזרוס עם בתו של שרקי, ג'נין יהודית אסתר.
בשנים 1949–1954 כיהן שרקי כנשיא של הפדרציה הציונית באלג'יריה והשתתף במספר קונגרסים ציוניים.
עם חתנו ז'אק לזרוס ובנו הבכור ד"ר חיים גדליה ייסד שרקי באלג'יר את העיתון - "L'Information Juive" בו התפרסמו מאמרים רבים של אינטלקטואלים יהודים בולטים מאלג'יריה וצרפת, בהם רמון בנישו, עמנואל לוינס ואנדרה נהר.
כמו כן מסר שרקי שידורי רדיו ברשת הארצית החל משנת 1959. לאורך השנים רכש ספריות של רבנים שנפטרו וכך יצר ספרייה יהודית וצרפתית גדולה מאוד שעמדה לשירות הציבור..
הרב אברהם חזן אמר עליו .
בראשית שנות ה-60 עבר לפריז ושנים לאחר מכן עלה לארץ ישראל בה נפטר ונקבר בירושלים.
בנו ד"ר חיים עסק בפעילויות תרבות נוספות ועמד בראש ועדת התרבות היהודית באלג'יריה.
נכדיו של עזר שרקי הם האדריכל דוד שרקי, המזרחן אליעזר שרקי, הרב אורי שרקי וציונה רויזמן.
מילא תפקידים נוספים כמו: רב מקומי ואזורי, מורה בבית הספר הראשון, אחד ממייסדי הוועד המקומי הראשון בחצור, חבר מועצת עירייה מטעם הפועל המזרחי והמפד"ל, ממייסדי המועצה הדתית בחצור ועוד.
דיעי עזיזי נולד בשנת 1911 (תרע"ב) באי ג'רבה שבדרום תוניסיה להוריו אסתר ויוסף דיעי.
הוא הוסמך לרבנות בהיותו בן 22, על ידי הרב מרדכי סגרון בתוניסיה.
הרב דיעי שימש כמנהיג רוחני בקהילת חאג'ב אל עיון בצפונה של תוניסיה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, כאשר הגרמנים כבשו את תוניסיה, ניצל הרב ארבע פעמים מהאויב הנאצי שרדף אותו בשל היותו נתין בעל דרכון בריטי.
הרב דיעי ומשפחתו היו מן הראשונים שעזבו את חאג'ב אל עיון, וב־1949 החלו את מסעם ארצה ממניע דתי.
בשנת 1950 הרב דיעי ומשפחתו הגיעו עם אניית המעפילים נגבה למחנה העולים שער העלייה ולמעברת פרדס חנה.
הרב הראשי הספרדי בן-ציון מאיר חי עוזיאל הציע לרב דיעי לשמש רבה של באר שבע, אך הרב דיעי התעקש להצטרף בשנת 1951 למשפחות העולים שהכיר בהפלגה ונשלחו למעברת ראש פינה.
עם פינוי תושבי מעברת ראש פינה לחצור ב־1953 היה הרב חלק מהגרעין המייסד של חצור ושימש רב מקומי ואזורי, בהמשך לתפקידו זה במעברת ראש פינה.
הוא היה ממקימי הוועד המקומי הראשון שקידם הקמת רשות מקומית עצמאית, שימש בו נציג הפועל המזרחי והיה בעל כוח פוליטי בהיותו לשון מאזניים בין חברי מפא"י לחברי אחדות העבודה.
הוא המשיך לשמש רב היישוב עד 1996. בנו, הרב מרדכי דיעי, החליף את הרב בתפקיד רב המקום, ונכדו הרב עוזיאל דיעי (45) משמש כיום כרבה של חצור לאחר שכהן עשרים שנה כרב בעיר רחובות.
הרב עזיזי היה ממקימי המקווה ובית העלמין הראשון בחצור.
הוא יזם את הקמת המועצה הדתית בחצור ועסק בענייני דת וקהילה, בשמירת שבת בחצור ובמניעת חילול שבת בפומבי.
בין פעילויותיו נמצא גם קביעת יום ההילולא לחוני המעגל.
הגותו ומפעלי הנצחה של הרב
הרב חיבר את הספר "דעה והשכל" (1990) בספר זה כלולים חלק מחידושיו שכתב אותם עוד בתוניסיה בכתבים שהושמדו בתקופת מלחמת העולם השנייה בכיבוש הגרמני ובתוספת לחידושיו שהגה בשנים האחרונות.
הקמת ישיבה וכולל "שערי דעה" בתקופתו של ראש המועצה יוסי אלול, הסמוכה לבית הכנסת הראשון בחצור שהיה בזמנו לכלל העולים "שבת אחים".
ב-2007, נחנך רחוב "שדרות הרב עזיזי" ברחוב שבו נמצא ביתו של הרב.
עד היום מתקיימת מסורת של חידון תנ"ך מקומי בחצור, שאותו יזם ומארגן הבן, דיעי ציון, לזכרו של אביו.
עזיז עבדו קאיונדו הוא כדורגלן אוגנדי המשחק בעמדת המגן השמאלי בסלובן ליברץ מליגת העל הצ'כית ובנבחרת אוגנדה.
קאיונדו החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת וייפרס מליגת העל האוגנדית, וזכה עם המועדון בשתי אליפויות אוגנדה ובגביע האוגנדי.
ב-27 באפריל הושאל לריאל מונרכס, במדיה ערך 15 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-28 בפברואר 2023 חתם בלגנס מהליגה הספרדית השנייה, והחל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
לאחר שהתקיים משחק ידידות בין הפועל תל אביב ללגנס ב־15 ביולי 2023 התרשם הצוות המקצועי בהפועל מהופעתו של קאיונדו וביקש להשאיל אותו.
ב-1 באוגוסט 2023 הצטרף קאיונדו בהשאלה להפועל תל אביב בחוזה לשנה אחת עם אפשרות רכישה בסופה.
ההחתמה העלתה הרבה שאלות שכן קאיונדו משחק כמגן שמאלי כאשר המגן יהב גורפינקל שיחק בקבוצה וכן הקבוצה החתימה כבר את המגן השמאלי אביב סלם באותו חלון ההעברות.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו מול מ.ס אשדוד בגביע הטוטו.
המאמן מייקל ואלקאניס לא אהב את ההופעה שלו והוציא אותו במחצית.
מאז הוא לא שותף באף משחק.
הוא חזר ללגאנס בדצמבר 2023 לאחר כארבעה חודשים בלבד במדי הקבוצה.
בחלון ההעברות של ינואר 2024 לאחר שעזב את הפועל תל אביב, הושאל שוב קאיונדו, בפעם השנייה הפעם למ.פ.ק.
וישקוב מהליגה השנייה בצ'כיה לקדנציה שנייה במועדון זה.
ב-11 ביולי 2024 עזב רשמית את קבוצת הבת של לגנס, וחתם על חוזה לארבע שנים בסלובן ליברץ.
ב-18 בינואר 2021 ערך קאיונדו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוגנדה, בתיקו 0-0 מול נבחרת רואנדה במסגרת אליפות האומות האפריקאיות.
ב-7 בספטמבר 2023 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 2-0 על נבחרת ניז'ר במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2023.
עזמי סאלח מוחמד אל-שועיבי הוא פוליטיקאי ורופא שיניים פלסטיני, שכיהן כשר הנוער והספורט בממשלת הרשות הפלסטינית.
עזמי נולד בירושלים בשכונת ואדי אל-ג'וז למשפחה שהגיעה במקור מהכפר דיר ע'סאנה בנפת רמאללה.
מאוחר יותר עבר להתגורר בעיר אל-בירה.
הוא רופא שיניים פלסטיני, פוליטיקאי וחבר במפלגת האיחוד הדמוקרטי הפלסטיני (פיד"א).
ב-1985 הוציא נגדו צה"ל צו גירוש בגלל פעילות טרור חתרנית במסגרת החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין.
הוא כיהן בתפקיד שר הנוער והספורט בממשלתו הראשונה של יאסר ערפאת.
בנוסף, הוא חבר המועצה המחוקקת הפלסטינית שנבחר בשנת 1996 עם 12,962 קולות.
במשך השנים נאבק לשינוי שיטת הבחירות ברשות הפלסטינית, מאישית למפלגתית.
כיום הוא מכהן כנציב (AMAN), ארגון זכויות אדם פלסטיני.
בשנת 2023, הועמד לדין בעקבות תביעת לשון הרע, אחרי דו"ח שחיתות שפרסם הארגון.
עזיזה סידיקי היא פעילה למען זכויות נשים אפגניות.
היא הייתה רכזת זכויות נשים בארגון הלא ממשלתי האפגני Action Aid, שם ערכה מחקר על מצבן של נשים אפגניות כפריות והדריכה אותן בנושא זכויותיהן, וכן ארגנה הכשרות בנושא קבלת החלטות, אף על פי שספגה איומים אישיים על עבודתה.
סידיקי, שנולדה באפגניסטן, עזבה לפקיסטן כשהייתה בת שמונה בגלל המלחמה, אך חזרה לאפגניסטן בשנת 2003 כדי לפעול למען זכויות נשים.
בשנת 2007 היא קיבלה את אות האומץ הנשי הבין-לאומי.
עם זאת, מכיוון שהייתה מוכרת, היא לא יכלה לחזור בבטחה לאפגניסטן לאחר מכן, ולכן קיבלה מקלט בארצות הברית.
בשנת 2008 היא החלה לעבוד כעובדת סוציאלית ב-BIAS, שירותי סיוע בינלאומיים, דו-לשוניים, המסייעים למהגרים, מבקשי מקלט ופליטים קשישים ובעלי מוגבלויות.
בשנת 2009 קיבלה סידיקי את פרס "האדם היוצא מן הכלל של השנה" מטעם חברת הפקות גיטנה, המקדמת גיוון באמצעות אמנויות וחינוך לאמנויות.
הרב עזיזאלה נעים (בפרסית: عزیزالئه نعیم; 1889 – 16 בנובמבר 1946) היה רב, מחנך, מנהיג קהילתי ופעיל ציוני בולט ביהדות איראן במחצית הראשונה של המאה ה־20.
שימש כרושם נישואין וגירושין מטעם לשכה מספר 38 בטהראן, והיה מעורב באופן פעיל בפיתוח מוסדות דת, חינוך ותרבות בקהילה היהודית העירונית.
נעים היה רב־לשוני ודובר עברית, פרסית, ערבית, צרפתית ואנגלית, ותרגם כתבים ציוניים לעברית ולפרסית.
נעים נמנה עם מייסדי תנועת התחייה התרבותית של צעירי יהדות טהראן, ופעל להחייאת השפה העברית, לטיפוח זהות יהודית מודרנית ולחיזוק הקשרים עם קהילות יהודיות בתפוצות.
פועלו שיקף מגמה רחבה של מעבר מהשכלה מסורתית לרוח תחייה לאומית ותרבותית בקרב יהודי איראן.
נעים נולד בשנת 1889 בעיר דמאוונד שבאיראן, להוריו יונה ותמר.
את לימודיו החל בבית הספר אליאנס טהראן.
בגיל עשרים כבר היה בעל תעודות הסמכה בשפות פרסית וצרפתית, ולאחר מכן השתלב בפעילות מוסדות תרבות וחינוך.
נעים שלט בשפות פרסית, עברית, ערבית, צרפתית ואנגלית, דבר שסייע לו למלא תפקיד חשוב ומרכזי בחיי הקהילה היהודית באיראן.
במהלך שלהי שלטונו של אחמד שאה קאג'אר וראשית שלטון רזא שאה פהלווי, בלט נעים כדמות דתית ואינטלקטואלית מרכזית בקהילה היהודית.
הוא נודע בידיעותיו הרחבות בתחומי דת ותרבות, ופעל רבות לקידום חברה יהודית מודרנית ומשכילה.
מראשית דרכו הציבורית היה פעיל בהוועד היהודי של טהראן ובמסגרות תרבותיות נוספות, והתבלט כחבר תומך ומנחה.
לאחר ייסודה של תנועת התרבות של הנוער היהודי בטהראן, בראשות שלמה כהן-צדק, ששמה לה למטרה להחיות את השפה העברית ולהתמודד עם אתגרי התקופה, החליטו חברי התנועה במושב העשרים להזמין את נעים להצטרף לשורותיהם על מנת למשוך צעירים נוספים.
במפגש שהתקיים בליל רביעי, כ"ד באדר תרע"ט (26 במרץ 1910), נבחר נעים לשמש כחבר הנהלה וכמזכיר הישיבות של התנועה, ונמסרה לו האחריות על ועדת התרבות, לקידום חינוך יהודי בקרב הדור הצעיר.
בתחילת תקופת שלטונו של מוחמד רזא שאה פהלווי (פהלווי השני), סייע נעים בייסוד "ברית עברית עולמית", שמטרתה הייתה לקדם את השפה והתרבות העברית.
לאחר זמן קצר שונה שמה של הברית ל"האגודה הציונית של איראן", במטרה ליצור קשרים עם מוסדות יהודיים באירופה ובירושלים ולקבל מהם סיוע תרבותי וכלכלי.
בין מטרותיה של האגודה הייתה גם בחינת כלל הסוגיות התרבותיות והחברתיות של יהדות איראן.
אחת מפעולותיו הראשונות של נעים הייתה טיפוח קשרים עם קהילות יהודיות לא ספרדיות, ובמיוחד עם הקהילה היהודית בקופנהגן.
האגודה התרחבה בהדרגה, וקראה לקהילות יהודיות מערים נוספות באיראן להצטרף אליה ולתרום לעיצוב חברה יהודית מתקדמת.
לאחר שהאגודה קיבלה הכרה רשמית מממשלת איראן, תרגם נעים לעברית את ההיסטוריה והתקנון של התנועה היהודית, תוך שימוש באותיות עבריות-פרסיות.
בשנת 1920 (ה'תר"פ), במושב השישים ושמונה של האגודה, הוחלט להקים עיתון בשם "אורגן נהזאת יהוד-י איראן" (אורגן תנועת היהודים של איראן), שישמש כביטאונה הרשמי של התנועה, ונעים שימש כעורכו הראשי.
באותה שנה נבחרו עשרים וחמישה איש לכהן במוסדות המרכזיים של הארגון ושל סניף טהראן.
שלושת הנבחרים הראשונים היו ד"ר אלבו, שלמה כהן־צדק ונעים.
נעים מונה לעמוד בראש הארגון הארצי, בעוד כהן־צדק נבחר לעמוד בראש הסניף המקומי בטהראן.
בשנת 1919 נישא נעים לגודרת להיג'אני, ממשפחת להיג'אני.
לבני הזוג נולדו בת, בציון, וארבעה בנים: בנציון, עמוס, דן וגד.
לאחר נישואיו, נסע נעים לאירופה, שם התגורר בצרפת ובאנגליה למעלה משבע שנים, והעמיק בלימודיו.
בתקופה זו עבד כבנקאי בבנק איראן–אנגליה, ושימש גם כמתרגם רשמי לעיתון "ראד", שבבעלות סעיד זיאא א-דין.
נעים מונה ליועץ באגודת "מאה הגאולה" – תנועה שנוסדה לקידום תחיית התרבות והשפה העברית.
במסגרת מאמציו לתיעוד ופיתוח זהות יהודית מודרנית, תרגם נעים את תולדות התנועה הציונית העולמית לפרסית יהודית ופרסם זאת בעיתון "הגאולה".
לקראת נסיעתו לאירופה בשנת 1921, הסכים נעים לייצג את התנועה היהודית של איראן בהקונגרס הציוני העולמי השלושה עשר.
בשנות ה־30 של המאה ה־20, עם עליית הנאצים, הגיעו יהודים גרמנים רבים לצרפת.
נעים, ששהה אז בפריז, שלח בשנת 1931 מכתב למשרד החצר המלכותית באיראן, בו המליץ להעסיק את המומחים היהודים הגרמנים לטובת פיתוח המדינה.
למרות התעניינות ראשונית מצד השלטון, יוזמה זו לא יצאה לפועל.
לאחר שובו לאיראן, קיבל רישיון רשמי להקמת משרד לרישום נישואין וגירושין (משרד מספר 38) בטהראן.
במסגרת זו שיתף פעולה עם מירזה מוסא ח'אן טוב, לפתרון בעיות הקהילה ולקידום רווחה.
נעים פעל להקמת כיתות ערב ללימוד עברית בבית הספר כורש, בהן לימד בעצמו.
הוא סייע לד"ר רחמים כהן בעריכת עיתון "עולם היהודים", וניהל תקופה מסוימת את "בית התרבות והספרות היהודית".
הקים בתי ספר יסודיים בשיטות חינוך אירופיות, ושימש מתרגם רשמי למשרד המשפטים בשפות עברית, צרפתית ואנגלית.
נעים היה חבר פעיל באגודת המדעים והספרות העליונה בטהראן, לצד אינטלקטואלים בולטים כדר' רזא זאדה שפאג', רשיד יסאמי, סעיד נפיסי ואחרים.
הוא נשא שם נאום בצרפתית שעסק ב"אליאנס" ובהיסטוריה של יהדות איראן, וזכה לשבחים רבים, כולל ממזכיר אגודת התרבות צרפת–איראן, שהיה גם שגריר צרפת.
בשנת 1942 הכין דו"ח מקיף על בעיות תברואה, מים, בריאות ותזונה בקהילה.
נעים סייע לפליטים יהודים פולנים ששהו באיראן בזמן המלחמה, פעל להשגת סיוע רפואי, דיור ליתומים ולטיפול בכשמונים משפחות בוכריות.
העביר את הדו"ח גם לאגודת הנוער היהודי בטהראן ולבית המלוכה בבקשת סיוע ממשלתי.
בשנת 1945, לקראת סיום מלחמת העולם השנייה, יזם את הצבת הקלפי הראשונה לבחירות קהילתיות בבית הספר אליאנס בטהראן.
במהלך המלחמה חקר את מצבם של יהודי עולי הגרדום בשכונת עודלאג'אן, ודיווח על התפשטות טיפוס, מחסור בתרופות, ותנאי תברואה ירודים.
הלווייתו, שאורגנה על ידי ועד הקהילה היהודית, נערכה בטהראן בהשתתפות של למעלה מחמשת אלפים איש.
ביאור וניתוח לפילוסופיה של הרמב"ם
היסטוריה ופילוסופיה של המיסטיקה היהודית
ספר הלימוד הראשון לעברית מודרנית
מילון דו-לשוני פרסי-עברי ועברי-פרסי (שני הכרכים שימשו את סולימאן חיים ביצירותיו, אך נעים לא קיבל עליהם קרדיט)
תרגום שירי חיים נחמן ביאליק
תרגום ספרו של בנימין זאב הרצל על היהודים וביוגרפיה מאת אלכסנדר ביין
תרגום תולדות התנועה הציונית העולמית
עֶזְרָא הַסּוֹפֵר בן שריה (חי במאה ה-5 לפנה"ס) היה ממנהיגי היהודים בימי שיבת ציון ובתחילת תקופת בית שני.
כינויו "הסופר" מתאר את בקיאותו בתורה ואת פעולותיו בלימוד התורה והעתקתה.
דעה נוספת מסבירה שזה כינוי לפקיד גבוה בממלכת פרס.
בחקר המקרא, בעקבות אבחנתו של ברוך שפינוזה, זוהה עזרא כמי שאחראי על חיבור ספר התורה הקנוני באמצעות שילוב המקורות שעמדו לפניו.
תפקידו המרכזי של עזרא ביחס לספר התורה ומסירתו כקנון לעם ישראל משתקף גם במסורות עתיקות, וביניהן זו של התנא ר' יוסי: "ראוי היה עזרא שתינתן תורה על ידו אלמלא קדמו משה".
בשנה השביעית למלכות ארתחשסתא מלך פרס (457 לפנה"ס), כ-129 שנה לאחר חורבן בית ראשון, עלה עזרא מבבל לירושלים כממונה מטעם המלך, בראש חבורה של עולים יהודים.
הוא הגיע לארץ יהודה עם כתב זכויות ("נשתוון") שניתן לו מטעם מלך פרס והביא עמו מענק של כסף וזהב מהמלך עבור בית המקדש ותרומות של יהודי פרס שהועלו באישור המלך, בנוסף לתקציב קבוע של המלך עבור בית המקדש.
עזרא הסופר נפטר בט' בטבת, ומאחר שיום זה סמוך לעשרה בטבת, יום האבל לציון תחילת המצור הבבלי על ירושלים, צירפו את האבל על מותו של עזרא אליו.
על פי ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו בספרו קדמוניות היהודים (המאה ה-1 לספירה), עזרא נפטר בשיבה טובה "ונקבר בכבוד רב בירושלים".
לפי מסורות עממיות נקבר עזרא בעיראק, בקבר עזרא הסופר והאתר שימש מוקד עלייה לרגל.
על שמו רחובות בישראל, תנועת הנוער הדתית עזרא וכן היישוב בית עזרא.
עזרא היה "שליח המלך", כלומר הממונה מטעמו על היהודים שישבו באחשדרפנות עבר הנהר (ממערב לנהר פרת), ובכלל זה מחוץ למחוז יהודה (פחוות "יהוד") גופא.
מתוקף תפקידו הוא היה שופט עליון שביכולתו לגזור קנסות, עונשי מאסר, גלות, ואפילו עונש מוות.
בסמכותו היה מינוי שופטים ודיינים שיסייעו להשליט את חוקי התורה ("חוקי האבות") שהוכרו כחוקי המלך.
ככלל, סמכותו של עזרא מוגדרת כסמכות אוטונומית דתית ולא כתפקיד פוליטי.
עזרא לא היה פחה, לא היו לו לא סמכויות ביצוע ולא כוח כפייה (צבא), אך היו לו סמכויות להורות את התורה ולהשליטה בעם.
עזרא פעל לחיזוק לימוד התורה וקיומה, והנחיל לעם את ההכרה שעבודת הקב"ה מתבצעת בידי כל יחיד בדומה לעבודת הקב"ה על ידי הכהנים בבית המקדש.
בפעולותיו נקט עזרא בעיקר גישה של הסברה, שכנוע ותיקון תקנות, אותה העדיף על פני כפייה שרירותית.
עזרא רצה לשמר את הטוהר הדתי והאתני של התא המשפחתי כבסיס לנאמנות לה'.
עזרא ראה בישראל "זרע קודש" החייב להיבדל מ"עמי הארצות", וחשש מהתבוללות מפני שלא כל היהודים נצרפו בכור הגלות.
לעזרא היה חשוב להדגיש כי היוזמה שלא לבוא בברית הנישואין עם הנוכרים הייתה של השרים וכי הוא נענה ליוזמה זו.
לפי חלק מהמפרשים עזרא חתם על "האמנה" בשם עזריה.
ייתכן גם שלא חתם מפני שרק ראשי העם חתמו על האמנה, כנציגי העם, ולא המנהיגים הרוחניים שהם אלה שדרשו את חתימת האמנה, כנציגי האלוהים.
מיד בהגיעו לארץ ישראל, בשנה השביעית למלכות ארתחשסתא, הגיעו אליו חלק מהשרים וסיפרו כי נפוצים נישואי תערובת עם העמים השכנים, בעיקר בקרב עשירי העם.
עזרא שראה בנישואי תערובת חטא חמור שעלול לגרום לעונש גלות וסכנת התבוללות דתית ולאומית, הגיב בזיעזוע, קרע את בגדיו, מרט את שערות ראשו וצם.
קהל גדול שהתאסף סביבו בכה וקרא לגרש את הנשים הנוכריות.
עזרא השביע את הכהנים והלוים לסייע לו וכינס את העם לאספה מיוחדת ואיים להחרים את רכושו של מי שיעדר מהאספה.
באספה השביע עזרא את העם להיפרד מהנשים הנוכריות (אפשרות גיורן של הנשים הנוכריות לא הוזכרה כלל), והוחלט להקים בית דין מיוחד לגירוש הנשים הנוכריות.
בבירור שערך בית הדין התגלה פגם ביחוסם של 113 איש.
פרשנים וחוקרים מייחסים לו את הצבת החיץ בין היהודים לבין העמים האחרים שישבו בארץ או מטעמים אחרים:
החלפת הכתב העברי העתיק בכתב האשורי המרובע.
החלפת שמות החודשים העבריים (אביב, זיו, ירח איתנים, בול, וכו') בשמות החודשים המוכרים לנו כיום, שהם למעשה שמות אשוריים-בבליים.
כדי לחזק את קריאת התורה, כינס עזרא את כל העם לאספה מיוחדת בראש השנה.
באספה עמד עזרא על מגדל עץ, וקרא בתורה לאוזני כל העם.
לצידו עמדו 13 ממנהיגי העם והלויים וכנראה הסבירו לעם את פירוש הקריאה.
בין פעולותיו העיקריות לחיזוק לימוד התורה נמנות התקנות הבאות:
תקנה לקרוא בתורה בראש השנה (לדעת חלק מהמפרשים).
העמדת מתורגמן ליד הקורא בתורה, כדי שיסביר את הפירוש לשומעים.
קריאת התורה בימי שני וחמישי (בנוסף ליום שבת)
לצידו פעלו תלמידיו שכונו "סופרים".
הסופרים היו ביישובי יהודה העתיקו ספרי תורה למדו את העם תורה ותקנו תקנות.
שינוי הכתב העברי על ידי עזרא הסופר גרר משמעויות רבות בתחום הרוחני ובתחום והפוליטי.
הכתב העברי הקדום נחשב אז לכתב קדוש מפאת היותו שפת התורה, ושינוי כתב זה גרר שינוי מעמד השפה, משפה הנחשבת שפה קדושה לשפה אשר משתמשים בה ביום יום.
הכתב העברי הקדום נחשב לקדוש באותה תקופה, לכן כל דבר אשר נכתב בו נחשב לקדוש גם הוא.
דבר זה גרם לכך שכתובות חסרות כל מעמד רוחני הפכו לבעלות מעמד דתי.
זאת נטען בדברי הרמב"ם על שינוי הכתב.
ניתן לראות כי המטבעות היו כתובים בכתב העברי, מה שסימל את שינוייה של מעמד השפה, מאחר שמטבעות הם דבר חולין אשר משמש את העם לשימושם היומיומי, ולא לדברי קדושה, כמו שהיה נהוג לכך לפני.
הכתב העברי הקדום העניק סמכות וחזות חיצונית של מסמך רשמי לחיבורים, במיוחד לספרי התורה.
רק בתקופות מאוחרות יותר ניתן למצוא תפיסות שליליות על הכתב העברי, כאשר העיקרית בהם היא המחלוקת הדתית סביב כתב התורה: על שינוי כתב המקור שלה, ועל סיבות לשינוי.
מגמה זו ניכרת גם בשינוי שמות החודשים העבריים שהיו נהוגים בתקופה מוקדמות יותר (שמות מספריים, כשניסן הוא החודש הראשון, ואדר הוא החודש השנים עשר) לשמות בבליים, שנעשה בתקופה זו.
עזרא נחשב החוליה המקשרת בין תורה שבכתב לתורה שבעל-פה.
חז"ל מונים עשר תקנות שנתקנו לעם ישראל על ידי עזרא, והן:
קריאת התורה בימים שני וחמישי, וכן בתפילת מנחה של שבת.
הקריאה בימי שני וחמישי נועדה למנוע מצב של שלושה ימים רצופים בלא קריאה בתורה, והקריאה במנחה בשבת נועדה לאלו שלא יכולים להגיע לקריאה בימי החול.
קריאת פרשיות התוכחה, המכילות את הקללות המגיעות לישראל אם יפרו את התורה, בזמנים קבועים: את הכתובות בספר ויקרא לפני חג השבועות ואת הכתובות בספר דברים לפני ראש השנה, על מנת שתכלה שנה וקללותיה.
תקנה זאת מתאימה יותר לסדר קריאת פרשת השבוע במסורת הבבלית ולא למסורת הארץ ישראלית של סיום התורה כל שלוש שנים.
ישיבת בתי הדין בימי שני וחמישי, שהיו ימי השוק בהם מתכנסים בני הכפרים בעיירות הגדולות.
כיבוס הבגדים בימי חמישי, כדי שביום שישי יהיו פנויים להכנות האחרות לשבת.
אכילת שום בערבי שבת, כי השום מרבה את הזרע.
השכמת האישה בבוקר לאפות, כדי שיהיה לחם מצוי בבית עבור העניים.
לבישת סינר על ידי הנשים משום צניעות.
שתהא אישה חופפת וטובלת (חפיפה (הלכה)).
מעבר רוכלים ממקום למקום ומכירת תכשיטי נשים כדי שהנשים תמצאנה חן בעיני בעליהן.
תקנה זאת מונעת מסוחרי המקום למנוע תחרות מצד רוכלים אשר אינם כפופים למסי המקום.
טבילת עזרא - חיוב טבילת בעל קרי לפני לימוד תורה ותפילה.
ישנה מחלוקת בשאלה האם עזרא עלה מבבל יחד עם זרובבל ויהושע, ונמצא שעלה פעמיים מבבל: לאחר הכרזת כורש עלה לארץ יחד עם זרובבל, כעבור זמן קצר חזר לבבל, ועשרים וארבע שנים לאחר עלייתו הראשונה, בימי ארתחשסתא, עלה שנית לארץ.
או שעלה פעם אחת בלבד בימי ארתחשסתא כפי שמסופר בספר עזרא.
המחלוקת נעוצה בשאלה האם המאורע המתואר בספר נחמיה פרק ח, שבו עזרא מקריא את התורה לעם ישראל, אירע סמוך לעליית נחמיה ובניית חומת ירושלים, או שתיאור זה הוא חלק מ'ספר היחס' שמתאר את עליית זרובבל וצוטט בפרק ז של ספר נחמיה.
לכל הדעות בשנים שבין עליית זרובבל לעליית עזרא, שהה עזרא בבבל, וחז"ל בארו שסיבת שהותו בבבל הייתה מאחר שרצה להמשיך בלימוד התורה מפי ברוך בן נריה שהיה "אדם גדול וישיש ואפילו בגלקטיקא (=באלונקה) לא יכול להטען".
בכך משמש עזרא הסופר חוליה מקשרת במסירת התורה בין הדורות שכן ברוך בן נריה היה תלמידו של ירמיהו הנביא.
עזרא היה בנו של שריה הכהן שהיה בן למשפחת הכהנים בני צדוק, שנהרג על ידי נבוכדנצר בזמן חורבן בית ראשון.
לפי רש"י אחיו של עזרא היה יהוצדק אביו של יהושע הכהן הגדול בתחילת תקופת שיבת ציון.
הפירוש מתבסס על כך שגם עזרא וגם יהוצדק מתוארים כבניו של שריה.
עם זאת, לאור הפרש השנים בין עליית יהושע בן יהוצדק לעליית עזרא הדבר פחות מסתבר; ועל כן אין הכרח לפרש שמדובר באותו שריה, או לחלופין ניתן לומר שעזרא לא היה בנו הביולוגי של שריה אלא מזרעו.
לפי התלמוד, רבי אלעזר בן עזריה היה דור עשירי לעזרא, וזו הייתה אחת הסיבות למינויו לנשיאות.
בסליחה לעשרה בטבת "אזכרה מצוק", שנכתבה בידי רבי יוסף אבן אביתור, ונהוגה בנוסח אשכנז, נאמר שעזרא נפטר בט' בטבת.
תאריך זה מופיע גם בהלכות גדולות ובכלבו ובמפרשי ה.
בכל המקורות הללו נחשבת פטירת עזרא כאחת הסיבות לצום תשעה בטבת.
לעומת זאת, במספר סליחות ספרדיות ובספרים אחרים, כמו ספר היוחסין של אברהם זכות, כתוב שעזרא הסופר נפטר בי' בטבת.
לפי יוסף בן מתתיהו נקבר עזרא הסופר בירושלים, אך קיימת גם מסורת עממית לפיה קבר עזרא הסופר נמצא בבצרה שבעיראק, ושימש אתר עליה לרגל ליהודי עיראק ואף למוסלמים כיום.
עזרא זוּסְמן (1900 – י"ד בסיוון תשל"ג, יוני 1973) היה משורר עברי, מתרגם, עורך ומבקר תיאטרון ישראלי.
חתן פרס ביאליק לספרות יפה לשנת 1968.
עזרא זוסמן נולד בעיר אודסה שלחוף הים השחור, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה), בשנת 1900, בנו של האגרונום אברהם זוסמן.
גדל והתחנך בחווה שהקים אביו לאחר המהפכה הבולשביקית, חווה לילדים יהודים יתומים.
מטרת האב הייתה להכשיר חלוצים מתוך אמונה שתחייה יהודית בארץ ישראל חייבת להיות מושתתת על עבודת אדמה.
כאשר גדל, למד מסחר בבית הספר למסחר באודסה ואגרונומיה באוניברסיטה בחרקוב.
בהיותו סטודנט פרסם את שיריו הראשונים ברוסית בירחון "פלסטינה" תחת שם העט "אלכסנדרוב".
הוא התפרסם כמשורר רוסי מודרניסט צעיר.
בשנת 1922, לאחר שחוות ההכשרה של אביו נהרסה על ידי פורעים, החליט לעלות ארצה עם בני משפחתו.
במעבר דרך בסרביה נאסר באשמת "קומוניזם".
לאחר ששוחרר מהמאסר, עלה לישראל במסגרת העלייה השלישית, והתגורר עם משפחתו במשק חקלאי בנחלת יהודה שבראשון לציון, שם עסקו בעבודה חקלאית.
את כתיבתו – שירה ופרוזה – החל בשפה הרוסית ועם הגיעו לישראל עבר לכתיבה בלשון העברית.
זוסמן הצטרף למערכת העיתון "דבר", ועבד בעיתון כל שנותיו.
בו פרסם את שיריו הראשונים בעברית (הראשון פורסם ב-1928).
התבלט בעיקר בביקורות התיאטרון שלו, שליוו את התיאטרון העברי במשך כמה עשורים.
פרסם מעט משיריו בחייו, ובהם השיר "טבריה בגשם", הנחשב עד היום לאחד השירים היפים בשירה העברית החדשה.
בית המשפחה של הוריו ואחר כך שלו, במושב נחלת יהודה שליד ראשון לציון היה בית-ועד לאנשי רוח, סופרים שחקנים ומשוררים.
שם הוא הכיר את אשתו לעתיד, חלוצה בשם לאה גליק, ושם נולדו ילדיו אורנה (לימים שבולת) ויוחנן.
לאה הייתה מורה להתעמלות ואמנית, ולאחר מותו של בעלה מוציאה לאור של כתביו.
בשנת 1968 יצאה לאור, בהוצאת עם עובד ספר שיריו הראשון, "שירים", שקיבץ 40 שנות יצירה.
חלק משירים אלו הופיעו במשך השנים בכתב העת הספרותי "אורלוגין" שבעריכת שלונסקי.
הקובץ זיכה אותו בפרס ביאליק לספרות יפה לשנת 1969.
בשנת 1972 ראה אור בספרית הפועלים ספר שיריו "עצי תמיד".
לאחר מותו ראו אור יתר ספרי שירתו: "קשת ניסן", "צעדים שטבעו בחול", "ילקוט שירים", "שקיעה ופרידה", ו"חצות ונצח"; וכן כונסו מאמרי ביקורת התיאטרון שלו, "אחרי הבכורה", וקובץ רשימות ומסות, "קשת ניסן".
זוסמן תרגם מרוסית, מיידיש ומצרפתית.
בין תרגומיו: יצירות של אנה אחמטובה, אוסיפ מנדלשטאם, בוריס פסטרנק, ואיוואן בונין (מרוסית); שירים מאת שארל בודלר והרומן קנדיד מאת וולטר (מצרפתית).
מיידיש תרגם את שירתו של לייזר אייכנראנד.
נפטר בשנת 1973 ונקבר בבית העלמין הישן בראשון לציון.
מרבית ספרי יצירתו המקורית של זוסמן (רוב ספרי שירתו ושני ספרי המאמרים) כונסו וראו אור לאחר מותו.
שירים, תל אביב: עם עובד, תשכ"ח.
עצי תמיד: שירים, מרחביה: ספרית פועלים, 1972.
צעדים שטבעו בחול, תל אביב: אליה, 1981. (מהדורה ב: תשמ"ח)
ילקוט שירים; ליקט, הקדים מבוא והוסיף הסברים וביבליוגרפיה: אברהם הגורני, תל אביב: יחדיו ('מבחר ספרותנו לעם'), תשמ"ד 1984.
שקיעה ופרידה, נחלת יהודה: אליה, תשמ"ז 1987.
אחרי הבכורה: ביקורות תיאטרון; רישומים: אבא פניכל, תל אביב: עם עובד, תשמ"א 1981. (ביקורות התיאטרון שלו)
קשת ניסן: רשימות ומסות קטנות, ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ה.
אנה אחמטובה, שירים ליריים, רקוויאם (מרוסית), ירושלים: דביר, 1982.
אוסיפ מנדלשטם, שירים (מרוסית), תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ו-1976.
וולטר, קנדיד או ספר האופטימיות (מצרפתית), תל אביב: תש"ג-1943.
יוסף ברודסקי, עקדת יסאק: שירים (מרוסית), תל אביב: עקד, 1969.
בוריס פסטרנק, מבחר שירים (מרוסית), יחד עם שמואל שתל ובן-ציון תומר, תל אביב: עקד, תשכ"א-1961.
ליזר איכנרנד, לחם דוי: שירים (מיידיש), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשכ"ט-1969.
פול אלואר, לומר הכל: מבחר שירים (מצרפתית), תל אביב, עקד, 1971.
איוון בונין, האדון מסן-פרנציסקו: מבחר סיפורים (מרוסית), יחד עם צבי ארד, אחרית דבר מאת נילי מירסקי, תל אביב: עם עובד, תשמ"א-1981.
עזרא החיצוני הוא אחד מן הספרים החיצוניים לתנ"ך המיוחס לעזרא הסופר, לצד חזון עזרא.
ספר זה נכלל בקאנון של הכנסייה האורתודוקסית, בלבד, אך נדחה כספרות אפוקריפית על ידי היהודים, הקתולים והפרוטסטנטים.
בתרגומי התנ"ך הוא נקרא בשמות שונים: עזרא א', עזרא ב' ואף עזרא ג', כל זאת על פי החשיבות שראו בספר המתרגמים השונים, ועל פי המקום שקבעו לו בביבליה שלהם.
אברהם כהנא מכנה את הספר "עזרא החיצוני".
הספר נראה כלא שלם, והחוקרים סבורים כי ראשו וסופו חסרים.
הספר נחשב למקור היסטורי חשוב ומהימן, ומאשש את הידע ההיסטורי המועט בדרך כלל על תקופת שיבת ציון.
אברהם כהנא ציין במבוא לתרגומו לספר: "לנו, היהודים, חשוב הספר הרבה משום שהוא משמש לנו מקור שני לגבי עזרא־נחמיה להבנת אותה התקופה הנפלאה שבדברי ימינו שיחידה היא לנו ואין עוד חבר לתקופה זו מבחינת התהוותה של היהדות לשם אלפי השנים הבאות לאחר גלות בבל."
הספר עוסק בתיאור מקביל לזה של ספרי עזרא ונחמיה שבמקרא ולזה של ספר דברי הימים.
בספר נושאים החוזרים על מה שמסופר במקרא אולם גם נושאים ועניינים חדשים, שאינם מופיעים בתנ"ך.
החוקרים סבורים כי מחבר הספר לא הכיר את ספרי עזרא ונחמיה המקראיים או את המסופר בדברי הימים, אלא חיבר את ספרו מתוך מקורות כתובים שהיו בפניו, ואולי גם על פי מסורות שבעל פה.
כך או כך, מקור הספר הוא בוודאות יהודי.
אברהם כהנא ציין במבוא לתרגומו לספר: "הספר עזרא החיצוני אין לו שם וזכר בספרות העברית, משום שמקורו העברי הלך לאיבוד, ודאי כמה זמן לפני החורבן, ולא נשאר הימנו אלא תרגומו היווני".
אין לחוקרים ספק כי הספר נכתב במקורו עברית בארץ ישראל.
ניתוח הספר מראה כי הוא קדום מאוד, כנראה עוד לפני חתימת חיבורו של התנ"ך.
אברהם כהנא סבור כי ייתכן וזמנו קדום אף מזה של ספר עזרא המקראי.
יוסף בן מתתיהו הכיר את הספר כספר קדום בן מאות שנים ונתן לו עדיפות על פני ספרי עזרא ונחמיה המקראיים כמקור ההיסטורי שלו לכתיבתו על אותן שנים.
תוכן הספר זהה במידה רבה לתוכנם של ספר עזרא וספר נחמיה ושל המסופר בדברי הימים.
למעשה, פרט לנושא אחד, יש מקבילות לכל חלקיו של הספר בתנ"ך, בהבדלי שמות ופרטים קטנים.
חגיגת הפסח של המלך יאשיהו, מלחמתו בפרעה נכה מלכי יהודה האחרונים עד חורבן בית ראשון וגלות בבל (586 לפנה"ס).
הכרזת כורש על עלייה לבנין בית המקדש ועליית ששבצר הנשיא ליהודה עם כלי המקדש ועם בני הגולה (538 לפנה"ס).
הפרעת השומרונים לבניין הבית בהלשינם אל ארתחששתא מלך פרס.
רשימת העולים עם זרובבל, בניין בית המקדש על ידי זרובבל וישוע כהן גדול, והפרעות השומרונים לבנייה.
חידוש הבנייה בשנה השנייה של דריווש הראשון גמר הבניין, חנוכת בית המקדש ועשיית הפסח.
עליית עזרא על פי כרוזו של ארתחששתא השני המלך בשנה השביעית למלכו, ופעלו של עזרא לביטול נישואי התערובת של יהודים.
קריאת התורה באוזני העם על ידי עזרא והרושם שעשתה אותה קריאה בעם.
זהו סיפור שאינו מופיע בתנ"ך, ומתאר כיצד עלה זרובבל לגדולה.
במקבילה ייחודית (סיפורית ולשונית) למגילת אסתר, מתחיל הסיפור במשתה גדול שעורך המלך דריווש לכל שריו ועבדיו, ולכל האחשדרפנים ופרתמי פרס ומדי.
דריווש אוכל ושותה בכלי זהב, ונרדם.
שלושת הנערים שהיו שומרי ראשו של המלך מתערבים ביניהם: כל אחד מהם יאמר מה גובר על הכל, ולכשייקץ המלך, ישפוט מי מהם נתן את התשובה החכמה ביותר.
זה אשר יתן את התשובה החכמה ביותר, יזכה לכבוד מנצחים, מתנות גדולות ויהפוך למשנה למלך.
כולם כותבים את דבריהם ומניחים אותם למראשותי דריווש הישן.
האחד כתב - "היין גובר".
השני כתב - "המלך גובר".
והשלישי כתב - "הנשים גוברות והאמת מנצחת על הכל".
חבר השופטים, הכולל את דריווש ושלושת פרתמיו, מתכנס לשפוט בתחרות.
קהל עצום של כל גדולי הממלכה מתכנס לצפות בתחרות באולם המועצה של הארמון.
המתמודדים מתייצבים לתחרות ונדרשים לנמק את תשובותיהם.
הראשון מנמק כי היין גובר מאחר שאינו מפלה בין עבד ואדון ובין עני לעשיר.
כולם משתכרים באותה מידה, מאבדים את זכרונם, עושים מעשי שטות וכאשר הם מתפכחים, אינם זוכרים מאומה.
השני, חנפן, אומר שהמלך גובר על הכל, כי כולם חייבים להשמע לו ולמלא את פקודותיו, אפילו פקודה שאינה הגיונית.
השלישי, הלא הוא זרובבל, אומר - אמנם גדול המלך וכוחו רב ועצום, אולם מי שולט במלך?
נשים ילדו את המלך ואת כל בני העם, הנשים מסחררות את מוחם של הגברים והם מוכנים לתת את כל היקר להם כדי לזכות באשה יפת תואר.
הגבר אוהב את אשתו יותר מאשר את אביו ואמו, והוא מוכן אף לפשוע למען אהובתו.
ואכן, אומר זרובבל, רבים יוצאים מדעתם אובדים ותועים בגלל הנשים.
לראיה, אומר זרובבל שראה את פלגשו של המלך נוטלת את כתרו מעליו וסוטרת על לחיו, והמלך נשאר פעור פה ונותן לה לעשות בו כחפצה.
אולם, מוסיף זרובבל, במה שנראה ניסיון של הסופר לתת גם קצת תוכן מוסרי לסיפור, האמת גוברת על הכל, וכולם רועדים ממשפטה.
"ברוך אלהי האמת!" מסיים זרובבל את הצהרתו, ומוכר מיד כזוכה הבלתי מעורער בתחרות.
המלך מכריז על זרובבל כזוכה, וכצפוי מעניק לו את מילוי משאלותיו.
זרובבל מבקש כמובן מן המלך לקיים את נדרו לבנות את ירושלים ולהשיב את כלי המקדש.
המלך כותב מיד איגרת לכל סוכניו, אנשי צבאו, האחשדרפנים ושרי המדינות בארץ ישראל ובדרכים המובילות אליה בה הוא מצהיר על בנין ירושלים ובית המקדש ואף מלווה את הצהרתו בתקציבים נאותים.
הזוכה בתחרות, זרובבל, שהיה עדיין נער, יוצא החוצה, נושא תפילה קצרה לאלוהים ויוצא לבבל לממש את הזכייה.
עזרא דגן (נולד ב-2 באפריל 1947; בשמו המקורי: עזרא אוזלבו) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, זמר, פנטומימאי, במאי תיאטרון, מורה ומרצה ישראלי.
למד תיאטרון ופנטומימה במגמה לדרמה בבית הספר לאמנויות "רננים", בסטודיו למשחק של נולה צ'לטון ופנטומימה אצל קלוד קיפניס ויורם בוקר.
בשנת 1964 שיחק בתיאטרון הנוער "שחרית" וב-1967 בתיאטרון "הפרסה", מיסודם של תלמידי נולה צ'לטון.
שירת ב"להקת גייסות השריון" בשנים 1965–1968, שם שיחק את מילותיו הראשונות של חנוך לוין על הבמה: ב"תותח בראש" ובמערכון "רחמו" של דן אלמגור.
היה נשוי לצילה דגן ולשניים בן אחד, המוזיקאי גיא דגן.
לאחר מכן נישא לעירית דגן, ולהם שלשה בנים, ירון, עמרי, ונמרוד.
עירית ועזרא דגן מנהלים את הפרויקט הטיפולי-חינוכי: "תיאטרון עדוּת - לספר כדי לחיות".
במסגרת הפרויקט, נפגשת קבוצת בני נוער עם קבוצת ניצולי שואה אשר מספרים להם את סיפור ילדותם בצל המלחמה.
בהנחייתם ובבימויים של עירית ועזרא דגן, בני הנוער מעלים על הבמה את הסיפורים ששמעו.
בשנת 2013 קיבלו בני הזוג פרס מפעל חיים על הקמת התיאטרון.
בשנת 2022 זכו, עזרא דגן ורעייתו עירית, לתואר "גיבורי השנה 2022" מטעם "מפעל הפיס" וערוץ 12, על פועלם ב"תיאטרון עדות".
דגן ביים הפיק ושיחק גם בהצגות ילדים רבות בשיתוף אשתו עירית דגן: "עיגול ועוד משולש בריבוע" מאת דתיה בן דור, "לא יאומן כי יסופר", משירי ע.
הלל, "בית ממכר אגדות" מאת מיכאל דק, "עברית יפה שלי" מאת יורם טהר-לב, "ואז היהודי אמר"- ינקלה יעקובסון, וב"מלך, לוליין ופושטת יד".
הקליט שירים יחד עם רבקה זהר: "צץ וצצה", עם אשתו לשעבר, צילה דגן: "בולבול תגיד לי למה" ו"מעשה בלביבות".
זכה במקום הראשון ב"פסטיגל" 1981 בשיר: "איגן מיגן".
מאז 1995 נמנה דגן עם סגל השחקנים של התיאטרון הקאמרי של ת"א.
שיתף פעולה עם יורם בוקר: "מחזה לימוד" של ברכט, "טסטמוניום", "קרוסל", "גיזת הזהב" ובמעברי הפנטומימה בשידור אירוויזיון 1979 מישראל.
שיחק בסרטים: "נורית", "הפחדנים", "סלומוניקו"(1972),"מתנה משמיים", "אמריקה 3000", "המהפכן", "ילדי סטלין", "מאחורי הסורגים 2", "זמן אמת" ו"רשימת שינדלר" בתפקיד רב' יעקב מנשה לברטוב, "גיא אוני", "רצח לארוחת בוקר", "הבן של האחרת", "בית שלישי".
בשנת 2023 גילם את יוסף בסרט "המשלחת", עליו היה מועמד לפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
שיחק בתוכניות הטלוויזיה: "ערוגות החשק", "חור במסך", "בּוּצֵ'ה", "התזמורת", "האסיסטנט של אלוהים", "גופה בחולות" אלוף בצלות ואלוף שום", "החיים זה לא הכל" בתוכניות לילדים: "אות אות אות", "הילדים משכונת חיים", "קישקשתא", "הצצקנים", "מסיבת גן", "פרפר נחמד", "מתגלגלים" ו"סיפורי שמש 22" ובקלטת הילדים "באגה ובון בדרך ללונה פארק".
בנוסף לתפקדי המשחק, דיבב את הדמות הראשית בסדרה "עלילות תיאודור החמור".
מפגשי תיאטרון: "פטפוטים ופנטומימה" - על לשון הגוף ושפת התנועה, "תקלה קלה", "מסתורין" ומפגש קולנוע: "רשימת שינדלר - רשימת שפילברג".
הלל "אני פשוש", "מערת הקסמים" עם חוה אלברשטיין ועודד תאומי, הקים וביים את "להקת התותחנים", "להקת גולני" וצוותי ההווי: שבע, 401, וחטי' 14 וביים יחד עם עירית דגן את התיאטרון העירוני של חולון.
הוראה: לימד 12 שנה באוניברסיטת חיפה - בחוג לתיאטרון: טכניקות פנטומימה ומשחק מסוגנן ובביה"ס למשחק בית צבי והרצה על לשון הגוף בפקולטה לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון.
1974 - קיבל בתיאטרון הבימה את פרס "טנא למשחק" על תפקידיו ב"על קלות דעת וצביעות" וב'אוצר".
1980 - פרס כינור דוד כשחקן השנה על תפקידיו: פוק ב"חלום ליל קיץ" ופסטה ב"הלילה ה-12" בהבימה.
2010 - "אות המופת החברתי" של כנס ישראל-שדרות לחברה על תרומתם לחברה הוענק לעירית ולעזרא דגן, יוצרי הפרויקט החינוכי-טיפולי: "תיאטרון עדוּת -לספר כדי לחיות", מפגש בין דורי ארצי: ניצולי שואה ותלמידי חטיבות ביניים.
2011 - זכה בפרס ע"ש אברהם בן יוסף של עיריית ת"א והתיאטרון הקאמרי על תפקידיו שבתאי שוסטר וברונו הופשטטר ב"אורזי מזוודות".
2013 - "פרס החינוך - משואה" המכון הבינלאומי להוראת השואה (לעזרא דגן ועירית דגן) על מפעל חייהם "תיאטרון עדוּת - לספר כדי לחיות".
2022 - עירית ועזרא דגן זכו בפרס "גיבורי השנה" לשנת 2022 של קשת ומפעל הפיס.
עזרא דנין (2 באוגוסט 1903 – 31 במאי 1984) היה איש הש"י - שירות הידיעות של ארגון "ההגנה" בתקופת היישוב ויועץ לענייני ערבים במשרד החוץ בתקופת המדינה.
עזרא דנין נולד ביפו בתשעה באב תרס"ג.
אביו יחזקאל דנין (סוכובולסקי) היה מאנשי העלייה הראשונה, ואמו, רחל, הייתה בת למשפחה מ"היישוב הישן" - בתם של שרח ויהושע ילין ונכדתם של דוד ילין ושל שלמה יחזקאל יהודה.
בתקופת ילדותו ביפו בא במגע רב עם ערבים, שהיו אז רוב מוחלט של תושבי העיר.
אז, וגם בשנים הבאות, רכש ידע רב בשפה, בהווי ובתרבות הערביים.
יחזקאל ורחל דנין היו ממייסדי אחוזת בית והקימו את ביתם בה ב-1910. בעת מלחמת העולם הראשונה עקרה משפחתו לרחובות.
לאחר לימודיו התיכוניים, בבית הספר למסחר, למד דנין חקלאות במקווה ישראל.
בשנים שלאחר מכן עסק בחקלאות במקומות שונים בארץ: רעננה, בנימינה ועוד, ולבסוף, לאחר נישואיו, קבע את ביתו בחדרה, אשר בסמוך אליה רכש פרדס.
בצעירותו לא עסק כמעט דנין בפעילות ביטחונית.
באמצע שנות השלושים, עוד טרם הצטרף לארגון ביטחוני כלשהו, נוכח דנין לדעת כי קשריו העמוקים עם הערבים, ומידע שהפיק עקב כך, תורמים משמעותית לביטחון היישוב.
עוד טרם ייסוד הש"י בשנת 1940 עמד עזרא דנין בראש שירות הידיעות האזורי של ההגנה במרכז הארץ ("גליל תיכון").
מאז ייסוד הש"י ועד למלחמת העצמאות עמד דנין בראש המחלקה הערבית של הש"י.
היה ממקימי המחלקה הסורית של הפלמ"ח, שכללה מסתערבים שחדרו לסוריה וללבנון, שהיו בשלטון וישי בשנת 1941, לשם איסוף מודיעין לקראת הפלישה הבריטית שהתבצעה ביולי 1941.
ב-17 בנובמבר 1947, ערב ההצבעה על תוכנית החלוקה, נתלווה דנין אל גולדה מאיר (אז מאירסון) לפגישתה עם מלך ירדן עבדאללה הראשון בנהריים, בה נכח גם אליהו ששון (מומחה לענייני ערבים ולימים שר בממשלת ישראל).
דנין כתב את פרוטוקול הישיבה.
המלך הביע עמדה אוהדת להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, אמר כי הוא חפץ כי המדינה הערבית שתוקם על פי הצעת החלוקה תצורף לממלכתו והבטיח לכרות ברית עם המדינה היהודית.
הפגישה השנייה נערכה בארמונו של המלך בעמאן ב-12 במאי 1948, בניסיון לשכנעו שלא להצטרף למלחמה, כשנתברר כי הוא עומד לשלוח את הלגיון הערבי למלחמה.
דנין נתלווה לגולדה כמתורגמן וכמומחה לענייני ערבים.
גולדה מאיר באה לפגישה מחופשת לאישה ערביה ודנין התחזה לבעלה.
בפגישה לא הכחיש המלך את הבטחתו בפגישה הקודמת, אך אמר כי הדבר יצא מכלל שליטתו וכי עתה הוא אחד מחמישה שליטים ערביים המעורבים בעניין ארץ ישראל.
המלך הציע כי ארץ ישראל תהיה בשליטת ממלכת ירדן והיהודים יזכו לאוטונומיה ולייצוג בפרלמנט.
מאיר ודנין אמרו למלך כי הוא ינוצח במלחמה וגולדה נפרדה ממנו במילים: "נפגש לאחר המלחמה".
לאחר קום המדינה היה דנין יועץ לענייני ערבים והמזרח התיכון במשרד החוץ.
דנין היה תושב חדרה והוענק לו התואר יקיר העיר חדרה.
עזרא דנין נפטר בשנת 1984.
הבוטנאי פרופ' אבינעם דנין הוא אחיינו מצד אחיו, חירם.
עמדתו בנוגע למצוקת יהודי ארצות ערב במהלך מלחמת העצמאות
שאלת גורלם של יהודים שנותרו במדינות ערב הפכה סוגיה דחופה עם התרחבות המאבק הצבאי.
יחד עם זאת, הממשלה הגיעה למסקנה שלמרות האירועים החריגים הם אינם מצויים ב"סכנת השמדה", ולכן הוחלט להסתפק במעקב אחר ההתפתחויות בכל מדינה.
האחריות לטיפול בעניינם פוצלה בין מחלקת המזרח התיכון במשרד החוץ ובין המחלקה ליהודי ארצות ערב בהסתדרות הציונית.
חילוקי דעות בין שני הגופים הובילו לבסוף להפסקת שיתוף הפעולה.
בניגוד לדעתו של אליהו ששון, שטען כי החלטות שיתקבלו בשלב זה ישליכו בעתיד על יחסי ישראל וארצות ערב, טען דנין שלמשרד החוץ אין כל נגיעה בעניין וכי "שיקול עדתי" היה מעורב בבחירת אנשי המחלקה שטיפלה ביהודי ערב בהסתדרות הציונית.
תעודות ותמונות מגנזי הכנופיות הערביות במאורעות 1936 - 1939. הוצאת מאגנס, 1981. הספר יצא במקור ב-1944 והודפס בשנית ב-1981
ציוני בכל תנאי (אוטוביוגרפיה שנכתבה בעזרת יעקב שרת).
עזרא המנחם (2 בדצמבר 1907 – 13 בינואר 1993) היה סופר ישראלי, זוכה פרס ירושלים לספרות יפה.
המנחם נולד בכ"ד בכסלו תרס"ה בסקופיה, בירת מקדוניה (אז חלק מן האימפריה העות'מאנית).
היה הבכור מבין שמונת ילדי המשפחה.
עלה עם משפחתו לארץ ישראל בשנת 1913, והתגורר עימם תחילה בעיר העתיקה בירושלים, ובהמשך בשכונת יגיע כפיים בסמוך למאה שערים בעיר.
בגיל צעיר הפסיק את לימודיו והחל לעבוד כנער שליח.
אחר כך עבד כפקיד בבנק אנגלו-פלשתינה, ובתקופה זו החל לכתוב ולפרסם את סיפוריו בירחון "גליונות" של יצחק למדן.
לאחר מספר שנים עבר לעבוד במוסד ביאליק.
ב-1941 פורסם ספרו הראשון, "בין החומות".
מאז כתב סיפורים רבים ומספר ספרים, העוסקים בעיקר בהווי הירושלמי.
בנוסף כתב את הספר "שבילים בפולין", העוסק בביקורו אצל משפחת רעייתו בפולין, וכן את "האנתולוגיה שלי", סיפורים על פגישותיו עם סופרים אחרים.
בשנת 1953 עבר עם אשתו תמר ושני בניו לתל אביב ועבד בהוצאת הספרים עם-עובד.
משרתו האחרונה הייתה בקול ישראל, שם עבד במספר תפקידים, בהם משרת האחראי על תוכניות הספרות והאמנות.
המנחם זכה בפרס ירושלים לספרות יפה, על ספרו "סיפורי העיר העתיקה" (1968).
היה נשוי לתמר לבית שטרקמן.
לשניים נולדו שני בנים - יוני המנחם, צלם, ואמיתי, פסיכולוג קליני במקצועו.
עזרא המנחם נפטר בכ"א בטבת תשנ"ג ונטמן בבית העלמין קריית שאול לצד רעייתו.
עזרא אוריון (16 באוגוסט 1934 - 18 באוקטובר 2015) היה פסל ומשורר ישראלי.
נולד בקיבוץ בית אלפא, וגדל בקיבוץ רמת יוחנן.
בשירות המילואים שימש במספר תפקידי פיקוד, ובמלחמת ששת הימים לחם כמפקד הסיירת של חטיבת אלכסנדרוני.
הסיירת בפיקודו כבשה את המוצבים עין טינה ומורתפע (בו עיצב מאוחר יותר את האנדרטה לחללי החטיבה).
לאחר מכן נע אוריון בראש חייליו דרומה לאורך נהר הירדן כבש את המוצבים לאורכו, וכבש את גבעה 62. בתום המלחמה הוביל אוריון כוח מן הסיירת לשיא הר החרמון, בגובה של 2,814 מטרים מעל פני הים, והניף שם את דגל הלאום.
במלחמת יום הכיפורים לחם כמג"ד בחטיבת אלכסנדרוני בקרבות הבלימה והתקפת הנגד כנגד הצבא הסורי ברמה.
בהמשך היה ממקימי יחידת האלפיניסטים, והשתחרר בדרגת סגן-אלוף.
בשנים 1964–1966 למד בלונדון, ב'סנט מרטינס סקול אוף ארט' וב'רויאל קולג' אוף ארט'.
בשנת 1967 הצטרף אל מייסדי מדרשת בן-גוריון, שם ניהל את בית ספר שדה במשך שבע שנים.
הוא היה ממקימי בית הספר לחינוך סביבתי בשדה בוקר ופיתח תוכניות לימוד בנושאים סביבתים.
עיצב את מצבות דוד ופולה בן-גוריון שליד המדרשה.
ב-1981 הקים וערך את כתב העת הבין-תחומי 'סביבות'.
לימד ב'בצלאל' וב'מכללה לאומנות חזותית' בבאר שבע.
הוביל סדנאות אמנים מדבריות בסיני, בנגב ובסדום.
בתחילת דרכו יצר אוריון פסלים בממדים שניתן להציג בגלריות.
עבודות מתקופה זו נרכשו לאוסף רוקפלר והמוזיאון לאמנות מודרנית, ניו-יורק.
ב-1966 הוזמן להציב פסל בגן הפסלים במוזיאון ישראל, ירושלים.
בשנת 1967, בהשפעת זרם אמנות האדמה פיתח תפישה הקוראת לפיסול לצאת מהגלריות והערים אל המרחב.
"הפיסול חייב להיות גבוה הרחק מעל האנשים".
בשנות השבעים והשמונים יצר פסלים "אדריכליים", כמו האנדרטה לחטיבת הגולן – אלכסנדרוני במצפה גדות, פסל 'מעלות' בירושלים, פסל 'זהות' בירוחם, ו'מצבו של האדם' בסדום.
בשנת 1974 הציג את 'שדה הפסלים' בתערוכת יחיד במוזיאון ישראל, ירושלים.
ב-1982 הציג את הפיסול בהימליה בתערוכות יחיד במוזיאון ישראל, ובמוזיאון חיפה לאומנות חדשה.
ב-2007 הציג תערוכה רטרוספקטיבית במוזיאון הנגב לאמנות, בבאר שבע.
בשנת 1980 החל לראות את הכוחות המעצבים את פני כדור הארץ כ"פיסול טקטוני".
הפסלים הסביבתיים שיצר מכוונים אל קווי שבר גאולוגיים ואל רכסי הרים.
אוריון התווה קווי אבנים ובנה מדרגות מאבן מקומית, מעין "כני שיגור של ההכרה".
בין יצירות אלה נמנות העבודות בשדה צין, בתל-חי, במצפה רמון, בעריף א-נקה בסיני, ובבקעת האנפורנה בנפאל.
במהלך השנים חזר ושיקם את הפסל בנפאל.
בשנת 1988 נפגש עם אנשי נאס"א בוושינגטון והציע שרכב רובוטי שישלח אל המאדים יטווה גם שם קו של אבנים-- "השגריר הרחוק ביותר של הפיסול במערכת השמש".
ב-1987 פיתח את הפיסול ה"בין-גלקטי", המתייחס אל אנרגיה כאל חומר פיסולי.
בשיתוף עם נאס"א וסוכנות החלל הישראלית הוא שיגר אלומות של קרני לייזר מהתחנות של רשת 'וגנר'.
"אובליסק אנרגיה, מיליארד ק"מ גובהו, קתדרלת אור הנוסקת במהירות האור, בניצב למישור הגלקסיה".
ב-1997 הציע ליצרנית הזרקורים 'קסנוטק' להציב "תאומי אור אנכיים" מעל גגות מגדלי התאומים בניו-יורק.
לאחר שמגדלי התאומים קרסו, ב-2001, האירו בזרקורים שתי אלומות אור, לזכרם.
במקביל לפעילותו כפסל פרסם אוריון ספרי שירה: "לילה גבוה" 1969, "אבק רוחות" 1972, "טרמינל רוחות" 1975, "ערפיליות אבק" 1977, ו"תהומות אבק" 1980. הוא "מפסל את המילים" ומיחס חשיבות למיקומן על הדף.
המרווחים בין השורות והמקפים הפזורים מהווים "שתיקה דרוכה".
כתיבתו קודרת, קיומית, אתאיסטית ואפוקליפטית.