tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גאורג מקסימיליאנוביץ' רומנובסקי, דוכס לויכטנברג השישי , הידוע גם בשם הנסיך גאורגי רומנובסקי או גאורג דה בוארנה, היה דוכס לויכטנברג, וחתנו של ניקולה הראשון, מלך מונטנגרו.
גאורג נולד בסנקט פטרבורג ב-29 בפברואר 1852, למקסימיליאן, דוכס לויכטנברג ולמריה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ושרלוטה, נסיכת פרוסיה.
גאורג ואחיו קיבלו את התארים "נסיכים קיסריים", בשל היותם נכדיו של הצאר.
בשנת 1852 מת אביו, ובשנת 1854 התחתנה אמו עם גריגורי אלכסנדרוביץ' סטרוגנוב, ומכיוון שעשתה זאת ללא אישורו של אביה, נאלצה אמו לגלות מחוץ לארצה.
גאורג ואחיו שנותרו ברוסיה, גודלו על ידי דודם אלכסנדר השני, קיסר רוסיה.
ב-12 במאי 1879 התחתן גאורג עם תרזה פטרובנה, דוכסית אולדנבורג, בתם של פטר, דוכס אולדנבורג ותרזה, נסיכת נסאו-ויילבורג.
אחיה הגדול של תרזה, אלכסנדר פטרוביץ', דוכס אולדנבורג, היה נשוי לאחותו של גאורג אוגניה מקסימיליאנובנה, נסיכת לויכטנבורג מאז 1868. סבה של תרזה התחתן עם יקטרינה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתו של פאבל הראשון, קיסר רוסיה, וצאצאיהם גדלו ברוסיה, ובעקבות כך הם הפכו ל"רוסים" לחלוטין, בדומה למשפחתו של גאורג עצמו.
וכך, למרות התואר הגרמני שלה, הדוכסית תרז, כמו אביה לפניה, גדלה ברוסיה בילדותה, ונחשבה תמיד לחלק מהמשפחה הקיסרית הרוסית .
ביולי 1881 קיימה שייטת המילואים הבריטית בידור על הספינה HMS הרקולס, שהוצבה בקרונשטאדט.
בארוחת הצהריים השתתפו תרז ובעלה, כמו גם הקיסר והקיסרית ועוד דמויות רוסיות רוסיות וגרמניות חשובות.
שנתיים לאחר מכן, ב-19 באפריל 1883, מתה תרזה במפתיע בסנקט פטרבורג.
שתי נסיכות ממונטנגרו, מיליצה ואנסטסיה, התחנכו במכון סמולני בסנקט פטרבורג תחת חסותה של הקיסרית מריה פיודורובנה .
הם נשארו במנזר במשך שנה אחת עד שהחינוך שלהם הושלם, ועד מהרה הפכו לפופולריות מאוד בקרב האצולה הרוסית.
שתי הבנות תפסו במהרה את עינו של שני בני משפחת הקיסרות הרוסית: פיוטר ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה וגאורג עצמו.
ב-16 באפריל 1889 התחתן גאורג עם אנסטסיה, נסיכת מונטנגרו, שש שנים אחרי מותה של תרזה.
הקיסר אלכסנדר השלישי נתן לאנסטסיה לכבוד נישואיה נדוניה ניכרת.
למשפחה הייתה אחוזה קטנה ליד הים השחור, שם בילו את החורף.
בעודם שוהים שם בחורף 1905, הם היו עדים למרד על אוניית הקרב פוטיומקין.
באביב, המשפחה נשארה בבית שלהם במתחם הארמונות והגנים בפטרהוף לקראת הקיץ הבא כולו.
כשהיה עדיין נשוי לאשתו השנייה, עבר גאורג לגור עם הפילגש הצרפתייה שלו, מה שעורר כעס גדול אצל אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה.
כאשר סופר לו כי גאורג מבלה את חופשותיו בעיר החוף של ביאריץ בדרום מערב צרפת, הכריז אלכסנדר "כי הנסיך שוטף את הגוף המזוהם שלו בגלי האוקיינוס".
הנישואים שלהם נחשבו "סוערים ומתוחים", וב-15 בנובמבר 1906 התגרשו השניים.
לאחר מכן נישאה אנסטסיה לניקולאי ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, נכדו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה (ומצד אמו, אחיינה של אשתו הראשונה של גאורג, תרזה).
היא ואחותה התפרסמו בחברה הרוסית כ"סכנה השחורה", כביכול, בגלל ארץ מולדתם של מונטנגרו, בגלל עורם הכהה ובגלל התעניינותם בתורת הנסתר.
בשנת 1901, בין אם בגלל מותם או נישואיהם המורגנטיים של אחיו הבוגרים, הפך גאורג לראש הענף הרוסי של בית בוארנה.
בתחילת המאה העשרים, כשהיה עדיין נשוי אנסטסיה, נסיכת מונטנגרו, נחשב גאורג ליורש אפשרי של אלכסנדר הראשון, מלך סרביה, אולם, אלכסנדר הודח ונרצח בהפיכה צבאית, ופטר הראשון, מלך סרביה עלה לשלטון במקומו.
גאורג ירש אוסף גדול של ציורים, פסלים, ויצירות אמנות אחרות מאביו, שהביא אותם איתו כאשר הוא עבר ממינכן לסנקט פטרבורג להינשא למריה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
גאורג מת ב-16 במאי 1912 בפריז, ונקבר במאוזוליאום הגדול במבצר פטרופבלובסקיה בסנקט פטרבורג.
ב-12 במאי 1879 התחתן גאורג עם תרזה פטרובנה, דוכסית אולדנבורג, בתם של פטר, דוכס אולדנבורג ותרזה, נסיכת נסאו-ויילבורג, ממנה נולד לו בן אחד:
אלכסנדר גאורגייביץ', דוכס לויכטנברג (1881–1942).
ב-28 באוגוסט 1889, התחתן גאורג עם אנסטסיה, נסיכת מונטנגרו, בתם של ניקולה הראשון, מלך מונטנגרו ומילנה ווקוטיץ', ממנו נולדו לה שני ילדים:
אלנה גאורגייבנה, נסיכת רומנוב (1892–1971), התחתנה עם רוזן סטפן טישקביץ'.
גאורג, דוכס מקלנבורג 1899 – 6 ביולי 1963), היה ראש בית מקלנבורג-שטרליץ משנת 1934 עד מותו.
דרך אביו, הוא היה צאצא של פאבל הראשון, קיסר רוסיה.
כאשר אביו נפטר בשנת 1909, דודו, קרל מיכאל, דוכס מקלנבורג מונה לאפוטרופוס על גאורג ואחיותיו קתרינה, מריה ונטליה על ידי אדולף פרידריך החמישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ.
לאחר מהפכת אוקטובר בשנת 1917 גאורג ומשפחתו ברחו מרוסיה לצרפת, ומשם עברו לגרמניה.
ב-11 בספטמבר 1928 גאורג אומץ על ידי דודו, הדוכס קרל מיכאל, אשר היה ראש בית מקלנבורג-שטרליץ.
האימוץ אושר בבית המשפט במאלצ'ין ב-5 באוקטובר 1928, וכתוצאה מכך, הוא הפך ליורש של דודו, ואימץ את שם המשפחה של מקלנבורג.
בעקבות האימוץ, גאורג קיבל את התואר דוכס מקלנבורג עם סגנון הוד מעלתו.
זו אושרה על ידי הראש של שושלת רומנוב, הדוכס הגדול קיריל ולדימירוביץ' ב-18 ביולי 1929, וכן הוכרה ב-23 בדצמבר על ידי פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין.
גאורג למד מדעי המדינה באוניברסיטת פרייבורג, וקיבל תואר דוקטור לכלכלה ומדעי החברה.
ב-6 בדצמבר 1934 מת דודו, הדוכס קרל מיכאל, וגאורג ירש את תאריו כראש בית מקלנבורג-שטרליץ.
הוא חי עם משפחתו בארמון רמפלין עד אפריל 1940, כאשר החלק העיקרי של הארמון נשרף.
ב-18 בדצמבר 1950 בית מקלנבורג-שוורין אישר את ההחלטות שנעשו בשנת 1929 לגבי התואר של גאורג, והוא קיבל את הסגנון של הוד מעלתו, ואושר מעמדו כראש בית מקלנבורג-שטרליץ.
באותו הזמן, בוטל התואר רוזן קרלוב שהיה לו.
ב-6 ביוני 1963 מת גאורג בזיגמרינגן, גרמניה כתוצאה מהתקף לב, ובנו הבכור גאורג אלכסנדר, דוכס מקלנבורג ירש את תאריו.
ב-7 באוקטובר 1920 התחתן גאורג בז'נבה, שווייץ עם אירינה מיכאילובנה רייבסקיה, הרוזנת טולסטוי, אלמנתו של הרוזן אלכסנדר מיכאילוביץ' טולסטוי ובתם של מיכאל ניקולאייביץ' רייבסקי והנסיכה מריה גריגורייבנה גגארינה, אשר הייתה מצאצאיו של גריגורי פוטיומקין, ונולדו לו ממנה ארבעה ילדים:
גאורג אלכסנדר, דוכס מקלנבורג (1921–1996), התחתן עם אילונה, ארכידוכסית אוסטריה.
הלנה, דוכסית מקלנבורג (1924–1962), התחתנה עם סייד חסן כאמיל.
קרל גרגור, דוכס מקלנבורג (1933–2018), התחתן עם מריה מרגרטה, נסיכת הוהנצולרן (בתו של פרנץ יוזף, נסיך הוהנצולרן-אמדן).
במאי 1956 התארס גאורג עם שרלוטה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם הצעירה של קרל הראשון, קיסר אוסטריה וזיטה, נסיכת בורבון-פארמה.
הם נישאו בטקס אזרחי ב-21 ביולי 1956 בפקינג, גרמניה ובטקס דתי ארבעה ימים מאוחר יותר, אולם לא היו להם ילדים.
גאוסמין היא תרכובת אורגנית בעלת טעם וארומה מובחנים המזכירים אדמה, המיוצרת על ידי חיידקים, אשר תורמת לריח החזק (פטריכור) המורגש באוויר לאחר גשם.
מבחינה כימית, זהו כהל ביציקלי (המורכב משתי טבעות) בעל הנוסחה הכימית C12H22O.
מיוונית γεω – "אדמה" ו- ὀσμή- "ריח".
גאוסמין מופק על ידי חיידקי Streptomyces גראם-חיוביים ומיני ציאנובקטריה שונים ומשוחרר כאשר מיקרואורגניזמים אלו מתים.
קהילות בהן אספקת המים תלויה במי פני שטח, עשויות לחוש לעיתים בטעמו במים, לאחר קריסה של אוכלוסיות בקטריות אלו המשחררות גאוסמין למאגרי מים מקומיים.
תחת תנאים חומציים, מתפרק גאוסמין לחומרים חסרי ריח.
ב-2006, התגלה אנזים ב-Streptomyces coelicolor האחראי לביוסינתזה של גאוסמין.
אנזים יחיד, גאוסמין סינתאז, ממיר פרנסיל דיפוספטאז לגאוסמין בריאקציה בעלת שני שלבים.
Streptomyces coelicolor הוא מין מייצג של קבוצת חיידקים החיים באדמה, להם מעגל חיים מורכב הכולל גדילה מיצליאלית ויצירת נבגים.
מעבר ליצירת הגאוסמין הנדיף, חיידק זה מייצר מולקולות מורכבות אחרות בעלות פוטנציאל פרמקולוגי.
האף האנושי רגיש ביותר לגאוסמין ומסוגל להבחין בו בריכוזים נמוכים עד כדי 5 ppt (חלקים פר טריליון).
גאוסמין אחראי לריח הבוץ בדגי מים מתוקים למאכל כמו קרפיונים ושפמנונאים.
גאוסמין מתפרק בתנאים חומציים; לכן, חומץ ורכיבים חומציים שונים משמשים במתכוני דגים, על מנת להיפטר מהטעם הבוצי.
תרכובות טעם וריח כמו גאוסמין מובילות לטעם לא נעים במי השתייה, אשר משום כך נתפסים על ידי צרכנים כבעלי איכות ירודה.
גאוסמין משפיע גם על דגי מים מלוחים, דוגמת הסלמון האטלנטי, אותם מגדלים במערכות זרימה חוזרת (רה-סירקולציה) בחקלאות ימית.
מערכות אלו נסמכות על סינון ביולוגי, באמצעות תרביות של מיקרואורגניזמים אשר מטפלים בפסולת החנקנית (אמוניה) שמייצרים הדגים ומפרקים אותה לתרכובות פחות מזיקות (ניטריט וניטראט).
עם זאת, גם חיידקים מייצרי-גאוסמין יכולים לגדול במערכות אלו ולכן לרוב יש להעביר את הדגים במערכת טיהור נוספת, שם הם אינם מואכלים, במטרה להסיר תרכובות בעלות טעם רע ולנקות את מערכת העיכול.
גאוסופיה הוא תחום מדעי בהתהוות שהתפתח מתוך הגאוגרפיה האנושית ועוסק בקשר בין טריטוריה גאוגרפית ספציפית לבין המרקם התרבותי חברתי אנושי שנוצר בה.
הגאוסופיה בוחנת את ההשפעה ההדדית בין המקום ליושביו ולהפך (בדומה למושג 'כרונוטופ' בספרות, או המושג 'רוח המקום' או 'spirit of the place').
הגאוסופיה מתבססת על ההנחה, כי למרחב גאוגרפי או טריטוריה, קיימים מאפיינים שאינם טכניים בלבד כגון קו אורך, קו רוחב, טופוגרפיה או הרכב קרקע וצמחייה, וכי קיימים מאפיינים מהותיים נוספים.
הגיאוסופיה טוענת כי ישנן תופעות שאינן ניתנות להסבר בכלים מדעיים טכניים ואמפיריים מקובלים.
לדוגמה הרתחת מים ל-100 מעלות בניו יורק שונה מהרתחת מים ל-100 מעלות בירושלים.
גם בעבר נדונו ההשפעות ההדדיות בין המקום הגאוגרפי ליושביו.
חז"ל עסקו בזיקה בין המתגורר למקומו - "חן המקום על יושביו", וכתבו על הפסוק 'ויצא יעקב מבאר שבע', כי ביציאת הצדיק מהעיר - 'פנה זיוה פנה הדרה (של העיר)'.
דוגמה נוספת הממחישה את האמונה שלמיקום הגאוגרפי יש השפעה פוזיטיבית על יושביו - 'אוירא דארץ ישראל מחכים' (תלמוד בבלי, בבא בתרא דף קנח עמוד ב).
וכן במדרש תנחומא (בובר פרשת שלח פיסקה יב) 'אמר להם משה [למרגלים] היו מסתכלין בארץ ישראל, יש ארץ שמגדלת גבורים ויש מגדלת חלשים, ויש מגדלת אוכלוסין, ויש ממעטת אוכלוסין'.
גם חתן פרס נובל אליאס קנטי כתב בהרחבה בספרו 'ההמון והכוח', על הקשר בין הלאום-העם היושב בטריטוריה מסוימת, לבין הטריטוריה ומאפייני הטריטוריה עליה הוא יושב.
כך כתב למשל על השפעת ה'יער הגרמני' האנכי או 'עצי היער', על אופיו ה'ישר' של העם הגרמני ועוד.
הגיאוסופיה היא מושג שהציע ג'יי קיי רייט בשנת 1947. המילה היא חיבור של "גיאו" ("כדור הארץ" ביוונית) ו-"סופיה" ("חוכמה" ביוונית).
רייט הגדיר זאת כך: "הגאוסופיה ...
היא חקר הידע הגאוגרפי מכל נקודות המבט.
היחס בין גאוסופיה לגאוגרפיה הוא כמו היחס בין היסטוריוגרפיה להיסטוריה; היא עוסקת בטבע ובביטוי של הידע הגאוגרפי בעבר ובהווה - עם מה שויטלסי כינה "החוש האנושי של המרחב הארצי".
בכך היא מתרחבת מעבר לגרעין הידע המדעי הגאוגרפי השיטתי כפי שהוגדר על ידי גאוגרפים, ולוקחת בחשבון רעיונות גאוגרפיים, נכונים או שגויים, של אנשים משלל תחומי החיים - חקלאים ודייגים, יזמים ומשוררים, סופרים וציירים, בדואים והוטנטוטים - ומשום כך היא קשורה בתפיסות סובייקטיביות" (רייט 1947).
הגדרת מושג גיאוסופיה מתבארת לעיתים כך: "חקר העולם כפי שאנשים חווים אותו ומדמיינים אותו".
(McGreevy 1987)", או "מערכות של אמונות הקושרות אינטראקציה אנושית עם הסביבה הארצית." (אינס פארק 1995).
הגיאוסופיה משמשת לעיתים כמילה נרדפת לחקר המסתורין של כדור הארץ.
כך מתורגם לאנגלית הפסוק בתהלים "אשר בידו מחקרי ארץ"- 'hidden secret of the land'.
הגיאוסופיה היא מתודה המנוגדת לכאורה למדע האמפירי לפיו הניסוי איננו תלוי מקום וכי לניסוי מדעי או תופעה מדעית במקומות שונים תוצאה או מהות זהה.
הגיאוסופיה היא למעשה בבסיס התובנה של היתכנות ויצירת 'מקום קדוש' או 'מקדש'.
ההשקה לענפי מחקר גאוגרפיים נוספים
הגיאוסופיה נושקת לענפי מדע גאוגרפיים מתפתחים כמו 'נוף-תרבות' (Landscape Cultural) או 'גאוגרפיה היסטורית'.
הגאוגרפיה ההיסטורית היא עוד ענף שהתפתח כשדה מחקר עצמאי, ענף משנה של הגאוגרפיה המודרנית, החל מהרבע השני של המאה העשרים.
במסגרתה של הגאוגרפיה ההיסטורית מתפתח גם חקר הנוף התרבותי, כלומר לימוד נופי עבר שעוצבו או הושפעו בידי האדם, בכלים ובשיטות הלקוחים משתי הדיסציפלינות - הגאוגרפית וההיסטורית.
שינוי זה נבע משינויי פרדיגמות וגישות שעברה הגאוגרפיה ההיסטורית, כחלק ממדע הגאוגרפיה כולו.
שינוי זה מקביל למושג המחודש הקובע את העת החדשה כתקופה גאולוגית חדשה -'אנתרופוקן', מושג המעצים את הקשר בין האדם לטריטוריה שלו, בעיקר מבחינת עוצמת השינוי הנגרמת למרחב הטריטוריאלי, על ידי המסיביות של הפעילות האנושית על קרום כדור הארץ בעת החדשה.
הגיאוסופיה משיקה לערכים גאוגרפיים נוספים בהתפתחות של ה'גאוגרפיה האנושית' (שעדיין חסרי מקבילות בשפה העברית) כמו: Bioregionalism, Common Ground, Cultural landscape, Cultural region, Deep map
מחקרים חדשים עוסקים בתפיסות ההוליסטיות של הציבור בתקופות שונות את הארץ.
ייחוס קדושה לאתרים, קשר מהותני בין תושבי הארץ לארץ עצמה, ייחוס תכונות אופי לארץ, פרסוניפיקציה של אתרים ותצורות נוף ועוד.
גאונות הניצחון (באיטלקית: Genio della Vittoria) הוא פסל שיש לא גמור של הפסל מיכלאנג'לו, שפוסל בין השנים 1532–1534 ומוצג בפאלאצו וקיו בפירנצה.
תאריך ביצוע העבודה אינו ברור, אבל ההערכה היא שהוא הוזמן, יחד עם "פסלי העבדים" (ארבעה פסלים בלתי גמורים שנמצאים באקדמיה לאמנות של פירנצה), על ידי יורשי האפיפיור יוליוס השני עבור מצבה מפוארת שאמורה הייתה להיות מוקמת עבורו בבזיליקת פטרוס הקדוש.
המצבה לא הוקמה מעולם ובמקומה הוקמה מצבה צנועה יותר (סן פייטרו אין וינקולי) שהפסל לא נכלל בה.
תיארוך הפסל מבוסס על מספר מאפיינים סגנוניים אשר קושרים אותו אל "פסלי העבדים": פיתול הגוף והאנטומיה מלאת החיים, כמו גם הפרופורציות הדומות.
בנוסף, בראש האיש הצעיר נראה כתר עם עלי אלון המזכירים את סמל שושלת דלה רוברה, משפחתו של ג'וליאנו דלה רוברה, הוא האפיפיור יוליוס השני.
הפסל הושאר במצב לא גמור בסדנתו של מיכלאנג'לו לאחר שעזב את פירנצה ועבר לרומא בשנת 1534. הוא נותר בחזקת אחיינו, לאונרדו בונארוטי, אשר ניסה למכור אותו בשנת 1544 ללא אישור מדודו.
לאחר מותו של מיכלאנג'לו בשנת 1564, ניסה האחיין להציב אותו על קברו בבזיליקת סנטה קרוצ'ה אך נתקל בהתנגדות מצידו של ג'ורג'ו וזארי שעיצב את מצבת הקבר.
וזארי הציע למסור את הפסל לדוכס קוזימו דה מדיצ'י, כפי שאכן קרה באותה שנה.
בעוד "פסלי העבדים" הועברו לגני בובולי, "גאונות הניצחון" הועבר ל"אולם החמש מאות" של פאלאצו וקיו בפירנצה.
בשנת 1868, שלוש שנים לאחר פתיחת המוזיאון הלאומי ברג'לו, נכלל הפסל באוסף הפסלים הפלורנטינים של המוזיאון.
הוא הוחזר ל"אולם החמש מאות" של פאלאצו וקיו בשנת 1921.
הפסל אינו מתאר את רגע הלחימה אלא משמש כאלגוריה לניצחון.
הוא מראה לוחם צעיר, קלע משתלשל מעבר לכתפו, שמייצג את המנצח אשר שולט במנוצח השבוי במיומנות רבה.
האיש הצעיר עומד כאשר אחת מרגליו חוסמת את גופו של השבוי האזוק.
הלוחם הצעיר הוא הגאון היפה והאלגנטי, בעוד שהשבוי זקן ומזוקן, גופו רופס ופניו מבטאות השלמה עם מר גורלו.
טיפול פני השטח של הפסל מתאר את ההבדל בין שתי הדמויות: הצעיר מלוטש בצורה מושלמת וחצוב מכל הכיוונים, הזקן מחוספס ולא גמור, משמר חלקים מהסלע הכבד ממנו נחצב.
הגאופוניקה היא אוסף בן 20 ספרים של ידע חקלאי, שנאסף במהלך המאה ה-10 בקונסטנטינופוליס עבור הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס.
המילה היוונית "גאופוניקה" מורה על "פעילויות חקלאיות" במובן הרחב ביותר.
זהו החיבור החקלאי הביזנטי היחיד ששרד.
בתקופת הרנסאנס המקדוני , אסף הקיסר קונסטנטינוס השביעי כמה קיצורים – אוספים וקטעים של כתבים עתיקים – וגאופוניקה הייתה אחת מהם.
שרדו כ-50 כתבי יד, המתוארכים בין המאות ה-10 וה-16.
האוסף של המאה ה-10 מיוחס לפעמים (באופן שגוי) לסופר קסיאנוס באסוס (המאה ה-6 או ה-7), שהאוסף שלו, שנקרא גם הוא "גאופוניקה", או "קטעים על חקלאות", שולב בחיבור ששרד.
באסוס התבסס רבות על חיבורו של מלקט אחר על חקלאות, וינדוניוס אנטוליוס (המאה ה-4), "אוסף פעילויות חקלאיות".
המקורות היסודיים (העתיקים) של הגאופוניקה כוללים את פליניוס הזקן, סופרים שונים ביוונית על חקלאות ווטרינריה מהתקופה ההלניסטית והרומית שלא נשמרו, האגרונום הקרתגי מגון , ואפילו חיבורים הידועים בשמו של הנביא הפרסי זורואסטר.
שמות המקורות העיקריים לכל חלק מצורפים לטקסט, אם כי גילם ונכונותם של ייחוסים אלה נותרים בספק.
מסורת כתב היד היווני מורכבת ביותר ואינה מובנת במלואה.
תרגומים לסורית, פרסית אמצעית (פהלוי), ערבית וארמנית, מעידים על הפופולריות של החיבור ברחבי העולם.
הגאופוניקה כוללת כל סוג של מידע "חקלאי", כולל ניחוש שמימי וארצי, גידול גפנים, גידול זיתים, דבוראות, רפואה וטרינרית, בניית בריכות דגים ועוד.
1. על האווירה, ועל עלייתם ושקיעת של הכוכבים
2. על עניינים כלליים הנוגעים לחקלאות, ועל סוגי התירס השונים
3. על החובות החקלאיות השונות המתאימות לכל חודש
9. על גידול הזית ועשיית שמן
13. על בעלי החיים והחרקים המזיקים לצמחים
14. על יונים וציפורים אחרות
15. על אהדות וסלידות טבעיות, ועל ניהול הדבורים
16. על סוסים, חמורים וגמלים
19. על כלבים, ארנבות, צבאים, חזירים ועל המלחת בשר
גאורג, דוכס הוהנברג , היה, בזמן מותו, הנציג הבכיר של בית הבסבורג-לורן.
גאורג נולד בטירת ארטשטטן בקהילת ארטשטטן-פוברינג, אוסטריה תחתית, ב-25 באפריל 1929. הוא היה בנם השני של מקסימיליאן, דוכס הוהנברג והרוזנת מריה אליזבת בונה פון ואלדנבורג צו וולפיג אונד ואלדזה, בתם של מקסימיליאן, נסיך ואלדנבורג צו וולפיג אונד ואלדזה ומריה זידוניה, נסיכת לובקוביץ'.
לאחר התמוטטות המלוכה, כל התארים האוסטריים בוטלו בחוק ב-1919. מכאן ואילך, השמות כללו רק שם משפחה ושם משפחה, ללא פון או תארים, גאורג הוהנברג.
ב-16 באוגוסט 1977, עם מותו של אחיו הבכור, פרנץ, דוכס הוהנברג, הפך גאורג לראש בית הוהנברג.
גאורג הוהנברג היה דיפלומט ומונה לשגריר הרפובליקה של אוסטריה במספר מדינות, כאשר מינויו האחרון היה בכס הקדוש בתקופת האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
הדוכס גאורג עוטר בצלב הגדול של בית המשפט של המסדר הצבאי הקונסטנטיני הקדוש של גאורג הקדוש.
הדוכס גאורג התחתן בנישואים אזרחיים ב-4 ביולי 1960 בווינה ובטקס דתי ב-8 בספטמבר 1960 בשלוס ולד, עם אלאונורה מאוירספרג-ברונר, בתו של קרל אלן, נסיך אורספרג-ברונר והרוזנת מארי הנרייט ממראן.
גאונה (גניה) כהן (17 באוגוסט 1914, וילנה, ליטא – 1991, תל אביב, ישראל) הייתה מחנכת, סופרת, ומורה לדקדוק עברי ישראלית, ילידת ליטא.
גניה כהן נולדה לליפא כהן, ולפרל בתו של מיכאל גרשון סגל, ממשפחת המשורר י.
היא למדה בגמנסיה העברית "תרבות" והייתה חברה בתנועת "השומר הצעיר" בווילנה.
בשנים הראשונות לחייה בישראל עבדה בחקלאות ובמשק הפועלות בחדרה.
בהמשך עברה להוראה בקיבוצים ובמחנות העולים.
בתחילת דרכה היא נהגה ללמד את השפה העברית על ידי חקלאות לילדי העולים.
היא יסדה משתלות לגידול ירקות בערים, טיפלה בהקמת גינות ירק על יד בתים, הקימה גינות ירק בצה"ל תוך כדי הרצאות במחלקת התרבות של הצבא, הגישה תוכניות להצעותיה בחקלאות לשרים האחראים לחקלאות במדינת ישראל ועוד.
היא נהגה לפרסם סיפורים ומאמרים בעיתונים: דבר, על משמר, בשער, מסלול ופרוזדור.
ובעיתונים מקומיים ביידיש: "נייוועלט", "לעצטע נייעס" ו"אגרת לעולה".
בנוסף עבדה כעיתונאית ב"עם וספר" בעריכתו של עבר הדני.
היא פרסמה בירחון זה – של הברית העברית העולמית, מאמרים במדור האישה בספרות.
נשלחה כעיתונאית מטעם ירחון זה לקונגרס הציוני העולמי.
בנוסף פרסמה בעיתונים האידיים בחו"ל: "דער אמריקאנער" (ניו יורק), "קענעדער אדלער" (מונטריאול), "קענעדער נייעס", "אידלשער זשורנאל" (טורונטו), "שפיגל" (בואנוס איירס), "אפריקאנער אידישע צייטונג" (יוהנסבורג), "ליטערארישע העפטען" (קליפורניה) ואחרים.
ב-1948 מסותיה קובצו בספר: "אמרים והגיגים" (חלק תורגם ונדפס בעיתונות באידיש).
שיצא לאור בהוצאת "שניר" בתל אביב.
ב-1956 יצא לאור ספרה "הגיונות" – המכיל הגיגים על החיים.
הספר חולק ל-12 פרקים העוסקים בהתנהגות אתית לתפיסתה: בין אדם לאדם, עבודה, אושר, אמת, דאגה למולדת, חיים, ספרות, יצירה, מחשבה וחינוך למבוגר, אמונה בכח האדם.
הספר זכה לביקורת לשבח בארץ ובחו"ל.
בשנות השישים הייתה חברה בוועדה להגנת הדייר בארגון הגנת הדייר בתל אביב.
בהמשך חייה המשיכה לעסוק בהוראת העברית.
היא הוציאה שלוש חוברות במטרה ללמד דקדוק וכתיב, בצורה פשוטה ונהירה: ב-1964 יצאה לאור בהוצאת הד החינוך חוברת כללי כתיב של האותיות הגרוניות והמסופקות.
ב-1971 יצאה לאור חוברת לימוד דקדוק וכתיב של אותיות השמש.
ב-1976 יצאה לאור בהוצאת הד חינוך, חוברת בה עסקה בדקדוק וניקוד פעלים.
ב-1977 תורגמה החוברת האחרונה לרוסית.
נפטרה בשנת 1991 ונקברה בבית העלמין ירקון.
לשניים היו שני ילדים: אלונה וחובב ברזילי.
ב-1958 נישאה בשנית לאהרליך יעקב בן צבי.
1948 – אמרים והגיגים, הוצאת שניר
1956 – הגיונות, הוצאת שניר
1964 – כללי כתיב לאותיות הדומות בהגוין, הוצאת הד החינוך
1971 – דקדוק וכתיב בתכנות אותיות השמש, הוצאת הד החינוך
1976 – דקדוק ללא נטיות כתיב: אותיות השמוש ונקודן בעריכתו של זאב אגרת, הוצאת הד חינוך; תרגמה לרוסית: רבקה פלד
גָאו פֶן גְ'ווָאנְשְׂיָאנְג (בסינית: , בתרגום לעברית: פרויקט רזולוציה גבוהה) היא סדרת לווייני צילום סינים.
לווייני הסדרה מיועדים לניטור הסביבה ועזרה בטיפול באסונות טבע, פיתוח חקלאות וכו'.
הם חלק של תוכנית רחבה לביצוע צילומי כדור הארץ שבנוסף ללוויינים כוללת צילומים ממטוסים וכלי טיס בלתי מאויש.
בנוסף לכך הוקמו תחנות קרקע לכיול, עיבוד מידע וכתיבת תוכנות לשימוש בנתונים שמתקבלים.
הלוויין הראשון הסדרה Gaofen 1 שוגר בשנת 2013. הלוויין היה במשקל 1,080 ק"ג וצויד בפאנל סולארי שסיפק 1,300 ו"ט.
על הלוויין הותקנה מצלמת שחור-לבן עם רגישות עד 0.8 מ' ומצלמה נוספת עם רגישות עד 3.2 מ'.
בשנת 2016 שוגר לוויין Gaofen 3 בו לראשונה הותקן מכ"ם מפתח סינתטי.
בשנת 2015 שוגר לוויין Gaofen 8 עם ציוד אלקטרו-אופטי.
רוב הלוויינים ששוגרו פועלים במסלול מסונכרן-שמש, אך לווייני Gaofen 4 ,Gaofen 13, Gaofen 13-02 שוגרו למסלול גאוסטציונרי.
כל הלוויינים שוגרו בעזרת משגר מסדרה "צ'אנגג'נג".
דגם ספציפי נבחר בהתאם למקשל הלוויין.
גאוסו קיאסו דיארה הוא כדורגלן מאלי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת פיינורד מליגת העל ההולנדית ובנבחרת מאלי.
דיארה הוא בנו של איש עסקים מאלי.
בשנת 2024 עבר לאיסטנבול על-מנת ללמוד מנהל עסקים באוניברסיטת הליץ'.
הוא התפרסם כאשר שיחק במדי קבוצת הכדורגל של האוניברסיטה.
בשנת 2024 חתם בקבוצת בייקוז אנאדולו (לימים טוזלהספור) מליגת המשנה הטורקית, אך לא שיחק במדי המועדון.
ב-15 באוגוסט 2024 חתם באיסטנבולספור מליגת המשנה הטורקית, במדיה ערך 34 הופעות ליגה והבקיע 15 שערים.
ב-4 ביולי 2025 חתם בפיינורד מליגת העל ההולנדית.
ב-5 ביוני 2025 ערך דיארה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מאלי, בהפסד 0–1 לנבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו במשחק ידידות.
גאורג איבאנוביץ' גורדייף (וגורדג'ייף; Georges Ivanovich Gurdjieff; 13 בינואר 1866?
– 29 באוקטובר 1949) היה מיסטיקן יווני-ארמני ומורה רוחני.
נולד למשפחה באלכסנדרופול (כיום גיומרי שבארמניה), לאב יווני ולאם ארמנית.
על ילדותו ונעוריו ידוע מתוך ספרו "פגישות עם אנשים מיוחדים", בו מציג גורדייף את העולם שבו הוא גדל ואת הדמויות שהשפיעו על חייו.
ספר זה אף היה לסרט בשנת 1979 בבימויו של פיטר ברוק, הנחשב כיום לאחד ממנהיגי התנועה בפריז.
גורדייף הרבה במסעות ברחבי אסיה והמזרח התיכון, בחיפוש אחר "הידע העתיק", אותו ידע שנשתמר, לדעתו, בתרבויות נסתרות ועתיקות.
הוא ביקר ושהה במנזרים בלתי ידועים ובבתי מקדש ממסורות שונות (כמו למשל: מסדר סופי במרכז אסיה הקשור, לטענת גורדייף, לאחוות סרמונג).
הוא חקר את העקרונות של אותו ידע, ידע שגילויו עשוי להוביל את האדם להכיר את המציאות האובייקטיבית בה הוא חי.
ב-1913 חזר למוסקבה, שם החל להפיץ את רעיונותיו.
הוא התווה את המושג "הדרך הרביעית", שבמרכזו עומד האדם כישות ישנה, אשר אינה מודעת לעצמה ולכוחות הפועלים עליה.
על מנת להתפתח, על האדם ללמוד את עצמו תוך התבוננות פנימית באלמנטים המרכיבים אותו, בתהליכים המתרחשים בתוכו, תוך התחשבות בחוקים הקוסמיים השולטים ביקום בכל רמותיו.
לפי תפיסתו של גורדייף, קיימים באדם שלושה מרכזים: המרכז השכלי, המרכז הרגשי, והמרכז הגופני, ושלושה סוגים של עבודה רוחנית בהתאמה: דרך היוגי באמצעות לימוד וכתבים, דרך הנזיר באמצעות התבודדות ותפילות, ודרך הפאקיר באמצעות כאב וסבל.
הדרך הרביעית משלבת מאמץ בכל שלושת המרכזים ושלוש דרכי העבודה על מנת להתעורר מהשינה בה הוא שקוע בחייו, ומרכזה הוא "זכירה עצמית": פעולה המאפשרת לאדם לנתב את כוחותיו הנפשיים והפיזיים באופן המאפשר לו "חשיבה ישותית" המפתחת את מהותו.
גורדייף הציג את סמל התשיעון (האניאגרם) למערב.
בין ספריו הנוספים (המתורגמים לעברית) ניתן למצוא את:
"סיפורי בעל זבוב לנכדו - ביקורת אובייקטיבית חסרת פניות על חיי האדם".
תלמידו המפורסם של גורדייף, פטר דמיינוביץ' אוספנסקי, חיבר את הספר "חיפוש אחר המופלא", בו הוא מציג את רעיונות "הדרך הרביעית" כפי שלמד במשך שמונה שנות לימודיו עם גורדייף.
בתי ספר של הדרך הרביעית
עד היום ישנן קבוצות, בישראל ובשאר העולם, הלומדות את "הדרך הרביעית", תורתו של גורדייף.
ישנן קבוצות הקשורות ישירות ל"בתי-ספר", זו של גורדייף בפריז או זו של אוספנסקי.
אלו השתיים קשורות ל"מרכז" רעיונותיו של גורדייף.
ישנן גם קבוצות שלא קשורות ל"בתי-הספר" המקוריים אך מתבססות על רעיונות של גורדייף.
בישראל הוקמה ב-1983 עמותת שבילים (גרעין העמותה התקיים כבר משנות השישים תחת שמות שונים), ואיגדה בתוכה את כל אנשי קבוצות גורדייף בישראל אשר היו קשורים למרכזי גורדייף-דה זלצמן בעולם.
בשנת 1987 הקימה העמותה מרכז פעילות ארצי ליד קיבוץ צובה, וכיום מחלקת העמותה את פעילותה בין מרכז זה לבין המרכז ביודפת.
מלבד עמותת שבילים פועלות כיום בישראל מספר קבוצות נוספות הקשורות ללימוד תורתו של גורדייף.
גאורג ביכנר היה סופר ומחזאי גרמני מן הזרם של טרום מהפכת 1848 (Vormärz).
ביכנר נולד ב-17 באוקטובר 1813 בגודלאו (Goddelau) כבנו של הרופא ארנסט קרל ביכנר ואשתו לואיזה קרולינה ביכנר.
הוא היה הראשון מבין חמשת ילדי הזוג, שכולם ראו ברכה בעמלם, ובהם פוליטיקאי, סופרת ומשפטנית, פילוסוף וחוקר ספרות.
בשנת 1816 עקרה המשפחה לעיר דרמשטט, שם קיבל אב המשפחה את תפקיד הרופא המחוזי.
בשנת 1821 התחיל ביכנר לקבל שיעורים מאִמו.
היא לימדה אותו קריאה וכתיבה, חשבון, מקרא וכן מגוון גדול של שירי עם, להם נודעה מאוחר יותר השפעה גדולה על יצירתו.
בשנת 1825 החל ללמוד בגימנסיה שבעירו דרמשטט.
לבו לא יצא אל השפות הקלאסיות שהיו אז חלק מרכזי בתוכנית הלימודים, והוא העדיף את המדעים המדויקים, שזכו לייצוג מועט.
במהלך לימודיו בגימנסיה לא התבלט בכישוריו.
ביום 9 בנובמבר 1831 נרשם ביכנר לפקולטה לרפואה באוניברסיטת שטרסבורג.
שם התגורר בביתו של הכומר האוונגלי יוהאן יעקב ייגלה (Jaegelé), והתוודע לבתו וילהלמינה.
בעיר זו השתתף לראשונה בהפגנה פוליטית נגד דיכוי הפולנים.
מכתביו להוריו מעידים על התפתחות מודעותו הפוליטית, שבאה לידי ביטוי גם בהפגנות נוספות.
כך למשל נשא נאום על המצב הפוליטי בגרמניה לפני אגודת הסטודנטים.
בשנת 1833 התארס בחשאי לווילהלמינה ייגלה.
בחודש נובמבר 1833 עבר לאוניברסיטת גיסן (Gießen) שבמדינת הסה.
כאן חווה מיד ראשונה את שרירות הלב והאלימות של השלטון.
שוב לא יכול היה להבליג עוד על האירועים ממרחק, וייסד עם חברו פרידריך לודוויג ויידיג (Weidig) את "החברה לזכויות האדם".
בחודש יולי 1834 החלו יחדיו בהפצתו של העלון Der Hessische Landbote, שקרא לאוכלוסיית הסה למרד בתגובה לדיכויהּ.
באוגוסט נעצר אחד ממפיצי העלון.
בחודש ינואר נחקר ביכנר בידי שופטים-חוקרים בעיר אופנבך על נהר מיין.
בשל הפצת העלון הוצא כנגד ביכנר צו מעצר.
בחודשים ינואר-פברואר 1835 חיבר ביכנר במהלך חמישה שבועות את המחזה מות דנטון, ושלח אותו למוציא לאור קרל גוצקוב (Gutzkow) בבקשה לפרסמו במהרה, שכן היה דרוש לו כסף כדי להימלט מהסה.
עוד לפני קבלת התשובה, נמלט לשטרסבורג.
המחזה פורסם בסוף חודש יולי, ובאותו הקיץ הספיק ביכנר לתרגם שני מחזות מאת ויקטור הוגו: "לוקרציה בורג'ה" ו"מריה טודור".
בסתיו של אותה השנה עמל על הנובלה לנץ.
בחורף 1835 פנה שוב אל המדע.
הוא חקר את מערכת העצבים של הדגים ונשא מספר הרצאות בנושא ב"חברה למדעי הטבע" בשטרסבורג.
באביב של 1836 חיבר את הקומדיה לאונס ולנה (Leonce und Lena), שביקש לשלוח לתחרות של הוצאת Cotta הנודעת, אך החמיץ את המועד.
בשל מחקריו על מערכת העצבים של הדגים קיבל ביכנר תואר דוקטור מאת אוניברסיטת ציריך, והוא עבר להתגורר בעיר בחודש אוקטובר 1836, ונתן מספר הרצאות ראשונות על עצבי הגולגולת.
בחורף 1836 כתב ביכנר את המחזה וויצק, אך המחזה נותר פרגמנט (ספרות) (לא שלם).
לא ידוע אם אמנם עבד ביכנר גם על מחזה נוסף אודות הסופר האיטלקי פייטרו ארטינו, שכתב ידו אבד.
בחודש פברואר 1837 לקה ביכנר בטיפוס חמור, ומת ממנו ב-19 בפברואר והוא בן 23 בלבד.
הוא נקבר בבית הקברות קראוטגארטן (Krautgarten) בציריך.
בשנת 1875 חוסל בית הקברות, אולם קברו ומצבתו הועברו ל"גבעת גרמניה" (Germaniahügel) השוכנת בשכונה סמוכה.
לוקרציה בורג'ה, 1835 (תרגום מחזה של ויקטור הוגו).
מריה טודור, 1835 (תרגום מחזה של ויקטור הוגו).
לנץ: נובלה; תרגום: אמיר פלג ומימון קרל מאור, אחרית דבר מאת אמיר פלג, פרדס תשפ"א 2021
וויצק: קטע דרמטי; תרגום: דן מירון, [תל אביב: חמו"ל, תש"ל לערך].
ווייצק: תרגם והוסיף מבוא והערות: שמעון זנדבנק, תל אביב: "אור-עם": קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב, תשמ"ב-1982.
מות דנטון: דרמה; תרגם: חיים אברבאיה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד ('ספרית המחזה'), תשי"ט.
מות דנטון: עיבד ותירגם: יוסף מילוא, [תל אביב: חמו"ל, תשכ"-].
לאונס ולנה - מגרמנית: שמעון לוי, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי", תשמ"ח-1987.
מות דנטון; לנץ - תרגמו מגרמנית, מות דנטון - שמעון לוי; לנץ - אברהם ברטורא ואהרן עמיר), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשנ"ז.
גאורג מוריס כהן ברנדס (בדנית: Georg Morris Cohen Brandes; 4 בפברואר 1842 – 19 בפברואר 1927), מבקר ספרות ומלומד דני יהודי.
היה מחשובי מבקרי הספרות באירופה בחצי השני של המאה ה-19, ותאורטיקן שהרצאותיו הביאו לפריצת הדרך של הספרות הסקנדינבית המודרנית.
ברנדס נולד בקופנהגן למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני.
ברנדס גדל בבית חילוני וחונך ברוח ההשכלה האירופית, ללא זיקה דתית או לאומית.
ב-1859 החל ברנדס ללמוד משפטים באוניברסיטת קופנהגן, אך לאחר זמן קצר עבר ללימודי הפילוסופיה.
בשנים 1862–1863 זכה ברנדס בפרסים על חיבוריו "הרומן ההיסטורי" ו"על מושג הגורל בטרגדיה העתיקה".
בראשית דרכו הושפע ברנדס מהפילוסוף הדני סרן קירקגור.
ברנדס טייל ברחבי אירופה במשך מספר שנים, נפגש עם אישים גדולים, שעמד על גדולתם מבעוד מועד, והיה עוזר להם במלחמתם על השקפתם.
בהדרגה הלך ונהיה לאחד מראשי המדברים של המחשבה האירופאית.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19 ברנדס העביר סדרת הרצאות באוניברסיטת קופנהגן בשם "ראשי הזרמים של ספרות המאה ה-19".
ההרצאות פורסמו בשישה כרכים בשנים 1872–1890, ותורגמו לשפות רבות.
ברנדס סקר בהרצאותיו את הספרות הרומנטית האירופאית בארצות שונות, תוך דגש הומניסטי על האישיות של כל כותב, וקריאה לחיבור ספרות ריאליסטית ולא פנטסטית, מה שהשפיע מאוד על הכותבים הסקנדינבים.
ב-1888 ערך ברנדס סדרה של הרצאות באוניברסיטה של קופנהגן על כתביו של ניטשה.
הרצאותיו של ברנדס על ניטשה עוררו עניין והביאו להתעניינות בכתביו של ניטשה, שעד אז נחשב לאלמוני באירופה.
ב-1889 שלח תיאודור הרצל לברנדס עותק של ספרו "מדינת היהודים" ונתקל בתגובה צוננת מצד ברנדס.
גם אחד העם הביע את מורת רוחו שברנדס היהודי מפרסם מאמרי ביקורת על יצירות "כל הספרויות שבעולם", זולת הספרות העברית.
לטענתו, מאמרי הביקורת של ברנדס כתובים אמנם בידיו של יהודי, אך אין להחשיבם חלק מן 'הספרות הלאומית' של העם היהודי.
מכתביו המאוחרים, חשוב במיוחד ספרו הלימודי המונומנטלי על ויליאם שייקספיר (1897-8), הכולל לימוד מעמיק ומקיף של יצירותיו תוך ניסיון לשרטט ביוגרפיה של המשורר.
מונוגרפיה על פרדיננד לסל, בתוך: פרדיננד לסל, יומן נעורים, תל אביב: מסדה: לגבולם: בהשתתפות מוסד ביאליק, תש"ו.
גיאורג ברנדס – פרידריך ניצ'שה: חליפת מכתבים (תרגם והקדים מבוא: ישראל זמורה), חליפת מכתבים, תל אביב: מחברות לספרות, 1949.
ראשי הזרמים בספרות המאה התשע עשרה (תרגם: א' ראובני), תל אביב: מסדה, תשי"ד.
הכנסת הרומנטית בצרפת (תרגם: ד"ב מלכין), ירושלים, תל אביב: מוסד ביאליק ומסדה, [תשי"ח].
טרגדיות שכספיר: המלט, מקבת, אותלו, ליר (תרגום והערות: מאיר איילי), תל אביב: תרבות וחינוך, בסביבות 1968.
יוהאן גאורג אלזר היה מתנגד גרמני לנאציזם.
הוא ידוע בזכות ניסיונו הכושל להתנקש בחייו של אדולף היטלר ב-1939.
אלזר נולד בהרמרינגן, וירטמברג כבן הבכור למשפחה בת שישה ילדים.
הוריו, לודוויג ומריה, נישאו שנה לאחר לידתו.
הוא למד בבית הספר העממי בקניגסברון מ-1910 ועד 1917, והראה כישורים בחשבון, ציור ובמלאכת יד.
אביו היה סוחר בעץ וחוואי, וציפה מבנו להצליח באותו המקצוע.
גאורג, שלעיתים עזר לאביו בעבודתו, בחר לעסוק בתחום אחר.
עם סיום בית הספר החל הכשרה מקצועית כחרט וכרסם במפעל פלדה, אותה לא סיים מסיבות בריאותיות.
בשנת 1919 החל הכשרה מקצועית כנגר, אותה סיים כתלמיד מצטיין ב-1922 ועבד בתחום זה במספר מקומות עד 1925. עד שנת 1929 עבד במפעל לשעונים בקונסטנץ והתגורר בעיר.
הוא עסק בייצור תיבות לשעוני קיר ורכש גם ידע בתחום המכניקה של השעונים, מה שאיפשר לו, שנים מאוחר יותר, לבנות שעון-עצר עבור הפצצה.
עד 1932 הוא עבד שוב כנגר בשווייץ ובעיר מרסבורג (Meersburg) בחברה לייצור שעונים.
באופן פרטי עסק גם בתיקון שעונים.
בקונסטנץ הכיר את המלצרית מטילדה נידרמן וב-1930 נולד לשניים בן.
ההריון לא היה מתוכנן, ולכן אלזר לא היה מוכן להתחתן איתה.
הוא חויב לשלם לה דמי מזונות עבור הילד, ולרוב עשה זאת, למרות שכעס על כך ולפעמים איחר בתשלומים.
(נידרמן נישאה מאוחר יותר והבעל אימץ גם את בנה).
באוגוסט 1932 שב לבדו לבית הוריו בקניגסברון, שם עסק בחקלאות, בעבודות ייעור, במסחר בעץ וניהול נגריה קטנה שהקימו הוריו.
בשנת 1933 הכיר אלזר אישה נשואה בשם אלזה בקניגסברון.
בשנת 1936 מכרו הוריו של אלזר את ביתם ואלזר שכר חדר בבית אהובתו.
בעקבות פרידתה של אלזה מבעלה, היא שבה לבית הוריה ביבנהאוזן (Jebenhausen) ואלזר מצא דירה בהיידנהיים, שם החל בדצמבר 1936 לעבוד כנגר במפעל שסתומים.
במפעל למד על היקף ההתחמשות של המשטר הנאצי.
המפעל ייצר במחלקה מיוחדת, בניגוד לחוזה ורסאי, פיקות להצתת קליעים.
במהלך עבודתו כנגר, אלזר הצטרף לאיגוד המקצועי של ארגון עובדי-העץ.
הוא האמין שכל אחד צריך להצטרף לאיגוד עובדים, ובכך נימק את הצטרפותו לאיגוד המקצועי.
ב-1928 אחד מעמיתיו לעבודה שכנע אותו להצטרף לחזית האדומה, מיליציה של המפלגה הקומוניסטית הגרמנית.
אלזר לא השקיע זמן רב בפעילות של הארגון, אך עד שנת 1933 (השנה בה עלו הנאצים לשלטון) הוא הצביע למפלגה הקומוניסטית, בתואנה כי היא המגינה הטובה ביותר על טובת העובדים.
אלזר התנגד לנאציזם מלכתחילה, ולכן סירב לבצע כל פעולה הקשורה במשטר הנאצי: הוא לא ביצע הצדעה במועל יד, לא הקשיב לנאומיו של היטלר, ולא הצביע למפלגה הנאצית בבחירות ובמשאלי עם.
בתחילה, הוא התנגד לשלטון הנאצי בעקבות דאגותיו לתנאי העבודה של הפועלים.
הבנתו הפוליטית הושפעה במידה רבה מהשתייכויותיו הפוליטיות.
הוא סלד מההגבלות על זכויות האדם.
הוא תיעב במיוחד את ההגבלות הנאציות על הפועלים, בהן על חופש העבודה והזכות להתאגדות.
הוא גם הבחין ותיעב את התעמולה הנאצית והשליטה המוחלטת של הנאצים במערכת החינוך ובחופש הדת.
הוא נהג לשאת תפילה אחת בלבד, תפילת האדון, אותה נהג לומר מדי יום.
הוא טען כי היא זו שתמכה בו בשעות הקשות של ההכנות לניסיון ההתנקשות.
בעקבות משבר הסודטים וחתימת הסכם מינכן בין גרמניה לאנגליה וצרפת בסוף ספטמבר 1938 היה אלזר משוכנע שפניו של היטלר למלחמה.
אלזר לא האמין להצהרות השלום של היטלר, ושקל את האפשרות לחסל את המשטר הנאצי באמצעות רצח פוליטי.
ב-8 בנובמבר 1939 נסע אלזר למינכן על מנת לצפות בנאום השנתי של היטלר ביום השנה לפוטש במרתף הבירה.
הוא התרשם מהשמירה הרופפת באירוע ואירועי ליל הבדולח אותם חווה באותו הלילה שכנעו אותו כי שלטון המסוגל להסית לכזו אלימות יכניס את גרמניה למלחמה כללית, ורק רצח היטלר יכול למנוע את האסון.
אלזר בחר ביום השנה הבא לפוטש הכושל, שבו ישוב היטלר למינכן וינאם בבִּירגֶרבּרוֹיקֶלֶר.
הוא החליט להתנקש בו באמצעות פצצה, אותה רצה לטמון בקיר הסמוך לדוכן הנואמים.
ראשית אגר אלזר חומר נפץ אותו גנב ממחצבה שבה עבד בקניגסברון.
בקיץ 1939 עבר להתגורר במינכן ושכר בה בית מלאכה קטן.
לשכנים סיפר שהוא ממציא והוא החל בבניית מנגנון השהיה.
החל מאוגוסט בילה 30–35 לילות בבִּירגֶרבּרוֹיקֶלֶר.
הוא היה מזמין ארוחת ערב פשוטה ובסיומה מסתתר בחדר הניקוי עד לסגירת המסעדה בעשר וחצי.
הוא החל בהתקנת דלת סתרים בלוחות העץ ומאחוריה פינה חלל בלבנים עבור הפצצה שתמוקם מאחורי דוכן הנאומים.
לרוב היה מסיים לעבוד בין שתיים לשלוש בלילה, מנמנם במחסן עד לפתיחת הדלתות בשש וחצי בבוקר, ויוצא דרך דלת אחורית, כשפסולת הבניין במזוודה קטנה, ומפזר אותה על גדת נהר האיזר.
בימים היה מכין את הפצצה עצמה.
במהלך ביצוע ההכנות פרצה מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939, וחיזקה את הנחותיו של אלזר.
בעקבות פרוץ המלחמה, היטלר החליט לבטל את נאומו השנתי, אך לבסוף שינה את דעתו והסכים להגיע לאירוע על מנת לנאום.
לאירוע הגיע קהל של כ-3,000 איש.
מזג אוויר ערפילי בליל 8 בנובמבר, גרם לכך שטיסת החזור של היטלר לברלין בוטלה, והוא חזר לברלין ברכבת בנסיעה מיוחדת.
היטלר יצא מוקדם יותר בשל אילוצי הזמנים של הרכבת, הקדים את נאומו וקיצר אותו.
הנאום הסתיים ב-21:07 והיטלר עזב עם צמרת המפלגה.
כאשר התפוצצה הפצצה ב-21:20, בדיוק לפי התכנון של אלזר, נותרו באולם כ-120 עד 150 איש.
מן הפיצוץ נפצעו 63 מהם ו-8 נהרגו.
תוכניתו של אלזר להתנקש בהיטלר ובבכירי המפלגה נכשלה.
אלזר נעצר במקרה ב-20:45, כחצי שעה לערך לפני התפוצצות הפצצה, על ידי משטרת המכס בקונסטנץ, כאשר ניסה לעבור את הגבול לשווייץ הנייטרלית.
בכיסיו נמצאו תרשימים של הפצצה וגלויה מן הבירגרברויקלר.
כששמעו על ההתנקשות, הוא הועבר למינכן, שם חקרו אותו אנשי הגסטאפו.
אלזר לא נשבר בחקירה והכחיש כל מעורבות לאירוע, אך נמצאו הוכחות מוצקות למעורבותו בהתנקשות.
ההוכחות הסופיות למעורבותו היו ברכיו המשופשפות והשרוטות כתוצאה מרכינה יום יומית לחפירת הגומה בה הוטמנה הפצצה.
לאחר שהתגלה מקום החבאת הפצצה, שהגישה היחידה אליו הייתה באמצעות זחילה על הברכיים, הובן כי אלזר הוא המתנקש.
לבסוף, מלצרית במקום ציינה כי אלזר היה לקוח קבוע במקום, ואלזר נשבר והודה כי תכנן את ההתנקשות ופעל להשלימה לבדו.
לאחר הודאתו בהנחת הפצצה, הוא נלקח למפקדת המשרד הראשי לביטחון הרייך בברלין, שם עונה קשות על ידי הגסטאפו במטרה לגלות את שותפיו.
אולם אלזר נותר נחרץ בטענתו שהוא פעל לבדו.
מפקד האס אס, היינריך הימלר, זעם בעקבות העובדה כי בעל מלאכה זעיר בעל השכלה יסודית כמעט והצליח להתנקש בהיטלר ללא שותפים לפשע.
ב-21 בנובמבר 1939 הודיעו הנאצים על מעצרו והודאתו של אלזר בהנחת הפצצה במרתף הבירה.
הנאצים טענו שההתנקשות הייתה יוזמה של אוטו שטראסר, פעיל סוציאליסטי-לאומני שהתנגד להיטלר והתגורר בגלות בשווייץ, בסיועה של ההנהגה הבריטית.
העיתונות הגרמנית טענה לקשר בין ההתנקשות לתקרית פנלו מ-9 בנובמבר אותה שנה, במהלכה חטפו אנשי אס אס בעיר פנלו שבהולנד שני קציני מודיעין בריטים, שהגיעו לעיר הגבול על מנת לפגוש ולסייע למתנגדים לנאצים מקרב הוורמאכט.
אלזר נכלא במחנות הריכוז זקסנהאוזן ומאוחר יותר בדכאו.
הוא נשמר במעצר מיוחד וכל חומר החקירה סווג כסודי ביותר.
אלזר לא הוצא להורג כי שר התעמולה, גבלס, רצה לקיים לו משפט ראווה בו יוצגו קשריו עם גורמי חוץ.
באפריל 1945 לאור התבוסה הקרבה של הנאצים, הורה היטלר על חיסולו של "האסיר הביטחוני המיוחד אלזר", כינויו של אלזר בדכאו.
אלזר חוסל בירייה בידי איש האס אס תיאודור בונגרץ ב-9 באפריל 1945 במחנה הריכוז דכאו, חודש אחד לפני כניעת גרמניה הנאצית.
רוצחו של אלזר נלכד על ידי הצבא האמריקאי ונשלח למחנה שבויים, שם מת במאי 1945. למרות זאת, נפתח בשנת 1954 דיון משפטי בעניין רצח אלזר והשופט קבע חד-משמעית שתיאודור בונגרץ הוא זה שרצח את אלזר.
היטלר עצמו ראה בהינצלותו עקב עזיבתו המוקדמת, אות הרגעה, וראיה לכך שמשמים רוצים בהצלחתו.
כ"צעד תגמול" להתנקשות, הורה מפקד מחנה הריכוז בוכנוואלד, קרל אוטו קוך, על הוצאתם להורג של 21 אסירים יהודים כבר למחרת היום, ב-9 בנובמבר 1939.
הנאצים ערכו חיפושים בעיירת מגוריו של אלזר והוריו של אלזר נעצרו ל-4 חודשים.
אחיינו, שהתגורר בשטוטגרט נשלח לבית יתומים.
המשטר הסובייטי גינה את ההתנקשות בחריפות, בירך על כך שהיטלר ניצל ושלח תנחומים למשפחות הנפגעים.
ב-11 בנובמבר נערך טקס אשכבה להרוגים, בו היטלר הניח זרים על ארונותיהם.
רוב מתנגדי הנאצים בגרמניה ובעולם סברו שההתנקשות הייתה מבוימת על ידי הנאצים, בדומה לשרפת הרייכסטאג, במטרה להוכיח לעם הגרמני שהיטלר נשמר על ידי ההשגחה האלוהית.
כהוכחה לכך שההתנקשות הייתה מבוימת הובאה העובדה שאלזר לא הועמד לדין.
כן הובאה עדות של אסיר לשעבר שטען שאלזר ניסה לגייסו לעבוד עבור הגסטפו בשנת 1935. ידיעה אחרת סיפרה שהוא פעל כמודיע בדכאו בשנים 1936–1937. על פי תאוריה אחת, מטרת הגסטפו הייתה לחסל את רודולף הס שהיה אמור לנאום אותה שנה במקום היטלר.
לאחר המלחמה הפיץ הכומר ומתנגד המשטר מרטין נימלר את הטענה שאלזר היה איש אס אס וביצע את ההתנקשות כצעד מבוים בהוראת המשטר הנאצי.
אמו של אלזר, לעומת זאת, ביקשה לטהר את שמו של אלזר וטענה שהוא פעל כמתנגד לנאצים.
רוב ההיסטוריונים היו בדעה שאלזר שימש ככלי בידי הנאצים.
בשנת 1959 פרסם העיתונאי וההיסטוריון גינתר פייס (Günter Peis) סדרה בת 8 כתבות, שהתבססה על תחקיר ועדויות וטענה, בניגוד לדעת ההיסטוריונים אז, שאלזר יזם את ההתנקשות על דעת עצמו בלבד.
בהסתמך על הפרוטוקולים הוכיחו גרוכמן וההיסטוריון אנטון הוך במחקר היסטורי משנת 1969 שאלזר פעל לבדו.
לא נמצאה כל עובדה הקושרת את האס אס ו/או השלטון הנאצי לניסיון ההתנקשות.
בשנת 1970 הונצח לראשונה בקריאת פארק על שמו בעיר היידנהיים.
בשנה שלאחר מכן הוצב בפארק גם גלעד ועליו שלט הנצחה.
ההנצחה נתקלה בהתנגדות רבה ועוררה דיון ציבורי משמעותי.
הסרט התיעודי הראשון (באורך של 90 דקות) הופק בשנת 1969 והתבסס על הפרוטוקולים של חקירתו.
סרט זה אף זכה בפרס הטלוויזיה בגרמניה.
עד כה הופקו עוד שלושה סרטים תיעודיים על אלזר.
בשנת 1989 יצא סרט עלילתי בבימויו של קלאוס מריה ברנדאואר (שגם הופיע בתפקיד אלזר) לבתי הקולנוע.
בפברואר 2015 הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין סרטו העלילתי של אוליבר הירשביגל, "אלזר" (שפורסם בכמה מדינות תחת השם "13 דקות") בכיכובו של כריסטיאן פרידל כגאורג אלזר.
אלזר לא היה מוכר בציבור הרחב בגרמניה.
רק מאמצע שנות ה-90 הוא זוכה לפרסום והוקרה כמתנגד לנאצים.
הוא מונצח במקומות רבים, ביניהם:
בשנת 1971 הוקם גלעד לזכרו בפארק בעיר היידנהיים.
בקניגסברון, שבה למד, נקראו על שמו בתחילת שנות ה-90 בית ספר ומכון מחקר.
בשנת 1988 הוקם "צוות העבודה גאורג אלזר" בהיידנהיים שפועל לקידום זכרו כמתנגד לנאצים.
בשנת 1997 נקראה כיכר על שמו בשכונת שוואבינג במינכן, בקרבת מקום מגוריו.
על קיר בית ספר נחנך ב-2009 מיצב שבו מואר הטקסט "השמיני בנובמבר" למשך דקה אחת בכל יום בשעה 21:20 – הרגע בו התפוצצה הפצצה שהטמין אלזר במרתף הבירה.
בשנת 1999, לציון יום השנה ה-60 להתנקשות נקבע במדרכה ביישוב הולדתו אבן נגף.
לכבוד מאה שנים להולדתו בינואר 2003 הנפיק הדואר הגרמני בול לזכרו.
אולם הופעות במינכן הקרוי על שמו (Georg Elser Hallen) עמד במינכן עד יולי 2008 עת נהרס.
בקונסטנץ, בגן בו נעצר, סמוך לגבול השווייצרי, הוקמה אנדרטה לזכרו ב-2009
בקניגסברון הוצב בתחנת הרכבת פסל בגובה של 2.2 מטרים לזכרו.
בשנת 2011 הוקמה אנדרטה לזכרו בברלין, בין המפקדה הראשית לבונקר של היטלר.
במעשי רציתי למנוע שפיכות דמים גדולה יותרלזכרו של יוהאן גאורג אלזרשבילה את מרבית נעוריו בקניגסברוןב-8 בנובמבר 1939 הוא רצה לסכל רצח עם באמצעות ניסיון התנקשות בהיטלרב-9 באפריל 1945 נרצח יוהאן גאורג אלזר במחנה הריכוז דכאו.
גאורג אנטון (ייז'י אנטונין) בנדה היה מנצח ומלחין בוהמי-גרמני.
בנדה נולד בסטארה בנאצקי, בוהמיה, והיה בן 19 כאשר פרידריך השני, מלך פרוסיה, מינה אותו לכנר שני בקאפלה של ברלין.
בשנה שאחריה נקרא בנדה לפוטסדאם כמלחין ומעבד לאחיו הבכור פראנץ, שהיה מלחין וכנר ידוע-שם.
כעבור שבע שנים, ב-1749, התקבל לשירות הדוכס מגותה כמנצח הקאפלה, שם טיפח בהתמדה את כשרונותיו לקומפוזיציה והתמחה במוזיקה דתית.
מלגה מן הדוכס אפשרה לו יציאה למסע לימודים לאיטליה.
בנדה הצליח בעיקר בצורה של בידור מוזיקלי בימתי, המלודרמה, שהשפיעה על מוצרט.
המלודרמה "אריאדנה בנקסוס" נחשבת בדרך כלל לטובה ביצירותיו.
בהצגת הבכורה שלה, ב-1775, קיבלה האופרה ביקורות נלהבות בגרמניה ובהמשך, בכל אירופה.
מבקרי מוזיקה הפנו את תשומת הלב אל המקוריות, האופי המלבב והביצוע הכן ועתיר ההמצאה של האופרה.
מלבד מלודרמות, כתב בנדה יצירות אינסטרומנטליות רבות, ביניהן כמה סונאטינות.
גאורג בנדה מת בקסטריץ, גותה, בגיל 73. בנו, פרידריך לודוויג בנדה (1752–1796) המשיך לזמן קצר במסורת המוזיקלית המשפחתית, כשכיהן כמנהל מוזיקלי בהמבורג ואחר במקלנבורג, לפני שהתמנה בסופו של דבר לכנר ראשי בקניגסברג.
הוא מת פחות משנה אחרי אביו.
Xindo riconosciuto (לברית מאת ג'ובאני אנדראה גאלטי, אופרה סריה, 1765, גותה)
Il buon marito (לברית מאת ג'ובאני אנדראה גאלטי, אינטרמצו, 1766, גותה)
"מנצח התזמורת החדש" (אינטרמצו, 1766, גותה)
"אריאדנה בנקסוס" (לברית מאת יוהאן כריסטיאן ברנדס , מלודרמה, 1775, גותה)
"השוק השנתי" (Der Dorfjahrmarkt/Lukas und Bärbchen) (לברית מאת פרידריך וילהלם גוטר , זינגשפיל, 1775, גותה)
"מדיאה" (לברית מאת פרידריך וילהלם גוטר, מלודרמה, 1775, לייפציג)
Walder (לברית מאת פרידריך וילהלם גוטר, זינגשפיל, 1776, גותה)
"רומיאו ויוליה", (לברית מאת פרידריך וילהלם גוטר, זינגשפיל, 1776, גותה)
Der Holzhauer oder Die drey Wünsche, (לברית מאת פרידריך וילהלם גוטר, מלודרמה, 1779, גותה)
"פיגמליון", (לברית מאת פרידריך וילהלם גוטר, מלודרמה, 1779, גותה)
Das tartarische Gesetz, (לברית מאת פרידריך וילהלם גוטר, זינגשפילך, 1787, מנהיים)
גאורג-הנס ריינהרדט היה מפקד שריון גרמני במלחמת העולם השנייה שפיקד על ארמיית הפאנצר השלישית בקבוצת ארמיות מרכז בחזית המזרחית.
לאחר סיום המלחמה נדון ל-15 שנות מאסר על פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.
ריינהרדט נולד ב-1 במרץ 1887, בבאוצן שהשתייכה לממלכת סקסוניה.
בשנת 1907 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-107 (הסקסוני ה-8 - הנסיך יוהאן גאורג).
בשנת 1912 עבר לרגימנט הלנסרים ה-18 לחצי שנה, ולאחר מכן חזר לרגימנט שלו, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה, ב-25 בספטמבר 1914 הועלה לדרגת אובר לויטננט, וב-22 במאי 1916 הועלה לדרגת האופטמן, ומונה לתפקיד מטה במטה הכללי.
בינואר 1917 הועבר לחזית המזרחית ומונה לתפקיד מטה בדיוויזיית הפרשים ה-8, ובסוף המלחמה שימש כקצין אג"ם בדיוויזיה ה-192 בחזית המערבית.
על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן, צלב האבירים של המסדר הצבאי של סנט היינריך, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר ריינהרדט ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 במרץ 1925 הועלה לדרגת מיור, ובאביב 1925 מונה למפקד פלוגה 4 ברגימנט הפרשים ה-12 (הסקסוני).
באביב 1928 מונה לתפקיד מטה במשרד המלחמה, וב-10 באוקטובר 1931 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
באביב 1932 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-10 (הסקסוני), ובאביב 1933 מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-4 של הרייכסווהר.
בסתיו 1933 הועבר בחזרה למשרד המלחמה, ומילא תפקיד מטה באגף ההדרכה.
ב-1 בפברואר 1934 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באפריל 1937 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-12 באוקטובר 1937 מונה למפקד חטיבת הרובאים ה-1, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-4.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה ריינהרדט מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-4, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין כחלק מהקורפוס הממונע ה-16 במסגרת הארמייה העשירית.
על אף שכשל בתחילה, בקרב בעיירה מורקה, ב-1 בספטמבר 1939, והדיוויזיה שלו עוכבה על ידי הכוחות הפולנים מבלי שהצליח לפרוץ את קווי ההגנה, היו אנשיו בין הראשונים שפרצו את הגנת ורשה, והביאו לנסיגת הכוחות הפולנים אל מחוץ לוורשה.
בשל הצטיינותו במערכה זו הועלה ריינהרדט ב-1 באוקטובר 1939 לדרגת גנרל לויטננט, וב-27 באוקטובר קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-15 בפברואר 1940 מונה ריינהרדט למפקד הקורפוס הממונע ה-41, ובמקומו מונה לודוויג פון רדלמייר למפקד הדיוויזיה.
ריינהרדט פיקד על הקורפוס במהלך המערכה על צרפת כחלק מקבוצת הפאנצר קלייסט במסגרת קבוצת ארמיות A.
הקורפוס השתתף בהבקעת המגננה הצרפתית דרך יער הארדנים אל מעבר לנהר המאס, וחצה את המאס בין ה-13 במאי ל-15 במאי ליד העיירה מונתארם.
ריינהרדט היה אחד מבין שלושת מפקדי השריון שהיוו את חוד החנית של הכוח המבקיע, וביססו את ראשי הגשר מעבר למאס.
השניים האחרים היו ארווין רומל, אז מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-7, והיינץ גודריאן, מפקד הקורפוס הממונע ה-19. לאחר חציית המאס המשיכו כוחותיו של ריינהרדט אל תעלת למאנש, וב-1 ביוני 1940 הועלה ריינהרדט לדרגת גנרל חיל השריון.
לאחר נפילת צרפת המתין ריינהרדט בראש כוח השריון שלו לקבלת פקודת צליחת התעלה במבצע ארי הים, אך בשל כישלון הלופטוואפה בקרב על בריטניה הפקודה מעולם לא הגיעה.
במהלך מבצע ברברוסה, לחם ריינהרדט עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות צפון, והגיע עד לנינגרד, צפונה יותר מכל מפקד גרמני אחר.
ב-5 בספטמבר 1941 מונה למפקד ארמיית הפאנצר השלישית, ופיקד עליה במהלך מבצע טייפון.
ב-1 בינואר 1942 הועלה ריינהרדט לדרגת גנרל-אוברסט, וב-17 בפברואר קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
במהלך 1942 ו-1943 פיקד ריינהרדט על ארמיית הפאנצר השלישית באגף הצפוני של קבוצת ארמיות מרכז מצפון לסמולנסק, ובחורף 1943–1944 ניהל קרבות הגנה מוצלחים נגד הרוסים.
על פעולותיו בקרבות קיבל ריינהרדט ב-26 במאי 1944 תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
במהלך 1944 הוביל את צבאותיו בנסיגה לאורך רוסיה בחזרה לפולין ולפרוסיה המזרחית.
ב-16 באוגוסט 1944 מונה ריינהרדט למפקד קבוצת ארמיות מרכז.
קבוצה זו כללה עתה את כל הכוחות הגרמנים בפולין ובמזרח פרוסיה, שהתכוננו לספוג את עוצמת המהלומה של המתקפה הרוסית.
אך מינוי זה לא החזיק מעמד זמן רב, ב-26 בינואר 1945 לאחר ויכוח עם היטלר פוטר ריינהרדט מכל תפקידיו ופרש משירות פעיל.
ביוני 1945 נעצר ריינהרדט על ידי צבא ארצות הברית ונשפט ב"משפט הפיקוד הגבוה" במשפטי נירנברג הוא נמצא אשם בפשעי מלחמה, לרבות טיפול לא נאות בשבויים, ורצח, גירוש ולקיחת בני ערובה אזרחיים.
לאחר שהכחיש את אשמתו, והורשע, נדון ל-15 שנות מאסר, אך שוחרר ב-1952.
ב-1954, לאחר שחרורו מהכלא, היה לנשיא "החברה למדעי ההגנה", וכתב מאמרים רבים בנושאים צבאיים.
כהכרה בערכה של פעילותו זו ניתן לו, בשנת 1962 "הצלב הגדול של ההצטיינות" של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (Bundesverdienstkreuz), עיטור הצטיינות כללי המוענק על ידי הממשלה הפדרלית.
ריינהרדט מת בטגרנזי, ב-22 בנובמבר 1963.
גאורג בֶּהְם היה נגן עוגב ומלחין גרמני.
בהם נודע בפיתוח הכוראל פרטיטה ובהשפעתו על יוהאן סבסטיאן באך בצעירותו.
בהם נולד בהוהנקירכן, תורינגיה בגרמניה.
אביו, נגן עוגב בהוהנקירכן, היה מורו הראשון למוזיקה.
בהמשך למד בהם באוניברסיטה בינה.
ב-1693 השתקע בהמבורג, שהייתה מרכז מוזיקה חשוב ופתוח למוזיקה איטלקית, הודות לאופרה של המבורג.
בהם עבד שנים אחדות בהמבורג ויש סבורים, שלמד שם אצל נגן העוגב יוהאן אדם ריינקן.
לאחר זמן עקר בהם את משכנו ללינבורג, עיר שרוממה את המוזיקה הצרפתית והרבתה להשמיעה.
ב-1698 התמנה לנגן העוגב הקבוע של כנסיית יוחנן הקדוש (Johanneskirche) בלינבורג ובמשרה זו התמיד עד מותו בשנת 1733.
קרל פיליפ עמנואל באך כתב ליוהאן ניקולאוס פורקל בשנת 1775 כי אביו, יוהאן סבסטיאן באך, "אהב את יצירותיו של נגן העוגב מלינבורג, גאורג בהם, ולמד אותן".
יוהאן סבסטיאן שר בשנת 1700 סופרן במקהלה של כנסיית מיכאל הקדוש בלינבורג, העיר שבה התגורר בהם רוב חייו.
נוסף לכך, מ"טבלטורת העוגב של ויימאר" ( Weimarer Orgeltabulatur), כתב יד של קטעים שבאך הצעיר העתיק, אפשר ללמוד, שבאך היה תלמיד של בהם לפרק זמן מסוים.
בהם נודע מעל לכל ביצירותיו לעוגב צינורות ולצ'מבלו (בעיקר פרלודים, פוגות ופרטיטות).
רבות מיצירות תוכננו במחשבה מראש לכלים שונים: אפשר היה לנגן יצירה מסוימת בעוגב, בצ'מבלו או בקלוויקורד, תלוי בסיטואציה שלה נדרש המבצע.
המוזיקה של בהם נודעת בשימוש שעשתה בסטיילוס פנטסטיקוס, סגנון נגינה המבוסס על אלתור.
תרומתו החשובה ביותר של בהם למוזיקה הצפון-גרמנית לכלי מקלדת היא הכוראל פרטיטה, יצירה רחבת היקף, המורכבת מווריאציות אחדות על מלודיה כוראלית מסוימת.
למעשה, בהם הוא שהמציא סוגה זו, כשכתב פרטיטות אחדות, באורכים משתנים ולמגוון נעימות.
מלחינים שבאו אחריו, ביניהם גם יוהאן סבסטיאן באך, עשו גם הם שימוש בסוגה.
הכוראל פרטיטות של בהם מכילות פיגורציות מתוחכמות בקולות אחדים מעל המבנה ההרמוני של הכוראל.
הפרטיטות שלו נושאות על פי רוב אופי כפרי ומתאימות לביצוע הן בעוגב והן בצ'מבלו.
גאורג הלמסברגר היה כנר, מנצח ומלחין אוסטרי.
ראשית לימודי המוזיקה שלו היו אצל אביו.
הוא למד במנזר אחיות הצלב הקדוש בווינה ובמקביל ללימודי המוזיקה למד גם פילוסופיה.
מוריו בקונסרבטוריון של וינה היו יוזף בם (כינור) ועמנואל פרסטר (הלחנה).
בשנת 1821 היה לעוזרו של בם.
הוא לימד בקונסרבטוריון משנת 1826 ובשנים 1833 עד 1867 כיהן שם כפרופסור.
בין תלמידיו היו יוזף יואכים וליאופולד אאואר וכן שני בניו, יוזף וגאורג.
הלמסברגר היה קונצרטמייסטר של אופרת החצר הווינאית משנת 1830 וחבר בתזמורת החצר.
הוא ניצח על הפילהרמונית של וינה משנת 1842 עד יציאתו לגמלאות בשנת 1867.
גאורג הלמסברגר חיבר שני קונצ'רטי לכינור, רביעיות מיתרים, וריאציות ויצירות לכינור סולו.
גאורג הלמסברגר הבן היה כנר ומלחין אוסטרי.
הוא נולד בווינה, בן למוזיקאי גאורג הלמסברגר ואח ליוזף הלמסברגר האב.
הוא למד כינור אצל אביו והלחנה אצל לודוויג רוטר (1819–-1895).
בשנת 1847 יצא לסיור קונצרטים ברחבי גרמניה ואנגליה.
ב-1850 התמנה לקונצרטמייסטר בתזמורת החצר ולמנהל הפקות של מוזיקת וודביל ובלט בהנובר.
זמן קצר לפני מותו המוקדם, היה לממונה על המוזיקה בהנובר.
יצירותיו כוללות את האופרות Die Bürgschaft משנת 1848 ו-Die beiden Königinnen משנת 1851, סימפוניות, מוזיקה קאמרית ויצירות לכינור סולו.
גאורג אוגוסט גריזינגר היה דיפלומט וסופר גרמני, הזכור כיום בעיקר כביוגרף של יוזף היידן.
רוב חייו עברו עליו בווינה, כדיפלומט סקסוני בחצר הווינאית.
זמן קצר אחרי הגיעו לווינה פנתה אליו הוצאת המוזיקה ברייטקופף והרטל מלייפציג בבקשה לתווך בעסקת הוצאה לאור עם יוזף היידן.
התיווך עלה יפה ובין גריזינגר להיידן נקשרה ידידות, שעמדה בעינה עד מות היידן.
שיחותיו של גריזינגר עם היידן הניבו לאחר זמן ביוגרפיה פופולרית של המלחין (Biographische Notizen über Joseph Haydn), שהתפרסמה תחילה בהמשכים בשנת 1809 וכעבור שנה, לאחר עריכה ותיקונים, יצאה בספר.
על אף נימתה האנקדוטלית, נחשבת הביוגרפיה הזו גם היום למקור חשוב על חיי המלחין.
אדוארד אולסון, "גאורג אוגוסט גריזינגר", גרוב אונליין
גאורג ברודי (בהונגרית: Bródy György; 21 ביולי 1908 – 5 באוגוסט 1967) היה שחקן כדורמים יהודי-הונגרי.
פעמיים ברציפות אלוף אולימפי (לוס אנג'לס 1932 וברלין 1936) ופעמיים ברציפות אלוף אירופה (פריז 1931 ומגדבורג 1934) בכדורמים.
הוא היה שחקן מחליף בנבחרת הונגריה לאולימפיאדת אמסטרדם (1928), אך בסופו של דבר לא השתתף בטורניר.
באליפות אירופה בכדורמים שנערכה בפריז, צרפת בשנת 1931 זכה ברודי במדליית זהב, במדליית כסף זכתה נבחרת גרמניה ובמדליית ארד זכתה נבחרת אוסטריה.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכה ברודי במדליית זהב בטורניר הכדורמים לצידו שיחקו מיקלוש שרקן ואישטוואן ברטה שחקנים יהודים, במדליית כסף זכתה נבחרת גרמניה ובמדליית ארד זכתה נבחרת ארצות הברית.
הוא שיחק בשני משחקים כשוער.
באליפות אירופה בכדורמים שנערכה במגדבורג, גרמניה בשנת 1934 זכה ברודי במדליית זהב, במדליית כסף זכתה נבחרת גרמניה ובמדליית ארד זכתה נבחרת בלגיה.
באולימפיאדת ברלין (1936) זכה ברודי במדליית זהב בטורניר הכדורמים פעם שנייה ברציפות לצידו שיחק מיקלוש שרקן, במדליית כסף זכתה נבחרת גרמניה ובמדליית ארד זכתה נבחרת בלגיה עם השחקן היהודי ז'ראר בליץ.
הוא שיחק שישה משחקים כשוער.