tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גמרא מעניינת זו משמשת כתיעוד לעובדה שבעבר אדם שמן היה נחשב לבריא ויפה יותר.
כתוב במשנה כי אסור לאישה לצאת לרשות הרבים בשבת בתכשיט "עיר של זהב", ולפי מה שמסר רבה בר בר חנה בשם רבו רבי יוחנן הכוונה היא לתכשיט עיר של זהב כמו שעשה רבי עקיבא לאשתו.
(מחלוקת דומה של תנאים אלו היא לעניין "כובלת" שהוא קשר שבו קשרו בשמים מיוחדים המיועדים להעביר ריח רע מגוף האדם.
בנוסף נחלקו החכמים אודות כלילא, שהוא היה מלבוש יקר שענדו על הראש ליופי, ובו היו שני מינים: "ניסכא" - דבר העשוי כולו מזהב וממתכת יקרה, והשני הזול יותר היה "רוקתא" - רצועה שמצוירת בזהב ובאבנים טובות המודבקים עליה בצורה מפוזרת.
לפי גרסה אחת, המחלוקת היא אודות הסוג הזול יותר.
לפי גרסתו של רב אשי, המחלוקת היא על התכשיט היקר "ניסכא" ונחלקו האם יש לחשוש באישה חשובה שתוציא את הכליל מראשה כדי להתפאר בו ולהראות לחברתה.
גרסתו המקילה של רב אשי התקבלה להלכה, על פי עדותו של רב שמואל בר בר חנה שהעיד בפני רב יוסף (לאחר ששכח את תלמודו) שממסר בעבר בשם רבו רב שכלילא מותרת, ומכאן שאפילו רב התיר את ה"רוקתא".
לעומת זאת, כאשר בדור מאוחר יותר, דרש זאת רבה בר אבוה בבית המדרש שבעיר מחוזא העשירה, יצאו ממבוי אחד לבד 18 נשים עם כליל.
דנו הראשונים האם מותר לגבר לצאת בתכשיט יקר.
ברז"ה כותב כי באיש שאין דרכו להראות תכשיטים לחבריו מותר, אך הוא מביא את דברי התלמוד ירושלמי שמביא בפשטות שהאיסור הוא גם בגבר ואפילו לצאת בו לחצר, ולפי המובא בתלמוד הירושלמי, אף גערו ברבן גמליאל בן רבי שיצא לחצר במפתח של זהב.
עם זאת, מסייג הרז"ה את הפסק וקובע שדווקא בתכשיט העשוי לאנשים ולנשים לא חילקו החכמים ואסרו על שניהם לשאת את התכשיט ברחוב, ולעומת זאת בתכשיט העשוי לגברים בלבד מותר לצאת לרשות הרבים, והוא מביא את פסקו של רבי שמואל הנגיד שפסק כדבריו.
התירו חז"ל לצאת לרשות הרבים בקמיע אם נכתב על ידי אדם שהוחזק כמומחה שלוש פעמים.
חזקת שלוש פעמים זו מועילה רק לדבר הספציפי שאליו הוחזק הקמיע.
כלומר: קמיע שריפא שלושה בני אדם, נחשב כקמיע מומחה, אך לא הוברר שכותבו מומחה.
אדם שכתב שלושה קמיעות לשלושה בני אדם וריפא כל אחד מהם פעם אחת - הוחזק האדם ולא הקמיע.
כתב שלושה קמיעות שריפאו שלוש פעמים - הוחזקו שניהם.
כתב שלושה קמיעות לאדם אחד - הוחזק רק האדם שעבורו נכתב הקמיע, אך לא כותבו.
ישנם שני מיני קמיעות: קמיע כתוב, וקמיע העשוי מעיקרי ושורשי עשבין.
נחלקו החכמים בדין כלי זין, האם הם נחשבים לתכשיט או לא.
בברייתא מובא כי שאלו החכמים את רבי אליעזר, אם כלי הנשק הם נוי, מדוע לא יהיו קיימין בימות המשיח כמו שכתוב "וכתתו חרבותם לאיתים"?
השיב רבי אליעזר, כי בימות המשיח כלי הנשק יהיו מיותרים, ולכן לא יהיו קיימים, ולא מפני שהם נחשבים לכלים מכוערין.
אביי הוסיף והסביר את כוונתו של רבי אליעזר, בכך שכאשר הכלים יהיו מיותרין ולא יהיה בהם עוד שימוש, לא יהיה להם ערך גם כנוי, כמו שנר נחשב לדבר מכובד ומלכותי רק בלילה כאשר הוא מאיר את החשכה, ולא ביום לאור השמש.
בתלמוד הובאה גרסה אחרת, ולפיה רבי אליעזר השיב לחכמים שגם בימות המשיח לא יתבטלו כלי הזיין משימוש.
דעה זו מנוגדת לזו של רבי חייא בר אבא שקבע כי "כל הנביאים כולם לא נתנבאו אלא לימות המשיח אבל לעולם הבא - עין לא ראתך אלוקים זולתך", שכן לפי רבי חייא בר אבא הפסוק "לא ישא" כו' נסוב על ביאת המשיח שבו לא יהיו מלחמות.
טעם אחר שנשמע מפי האמוראים (רב יוסף לפי גרסה אחת, אביי לפי גרסה שנייה) הובאה מהפסוק שממנה אנו רואים כי כלי נשק נחשבים לנוי לאלו המשתמשים בהם, ולמרות שמשמעות הפסוק היא על מלחמה תלמודית רוחנית בדברי תורה שכל המרבה בה הרי זה משובח, אין מקרא יוצא מידי פשוטו.
דין הוצאת כלי מין אחד על ידי מין אחר
לפי רבי מאיר מדובר בדברים שהוצאתם היא דרך הוצאה ואינם נחשבים ל"תכשיט", ולכן הוצאתם היא מלאכה גמורה.
חכמים החולקים עליו סבורים שמדובר ב"תכשיט", אלא שאסרו להוציאם מסיבות אחרות (כדוגמת האיסור שמא תוציא האישה את כלי הבושם כדי להראות לחברתה).
תכשיטים מסוגים שונים הוזכרו במקרא, בשמם המקראי: "עֲדִי", "תפארת", ו"כלי תפארת".
ההתקשטות הייתה התנהגות שכיחה אצל המין האנושי מאז שוכני המערות, ושרידים מתכשיטיהם נמצאו בחפירות ארכאולוגיות.
בתנ"ך מוזכרים תכשיטים רבים לאברי הגוף השונים, שהיו בשימוש אצל נשים ואצל גברים.
הם הוכנו ממגוון חומרים מכל הסובב את האדם: מאבנים ומתכות: כסף, זהב, מהצומח ובעלי חיים, מחומרים טבעיים וחומרים מעובדים כגון בד ומתכות מורכבות.
תכשיט מקור מקראי הקשרים ומופעיםכתר
תכשיט מקור מקראי הקשרים ומופעים נזר, נזר הקדש מוזכר בספר שמות: אבני נזרמוזכרים בספר זכריה:
תכשיט מקור מקראי הקשרים ומופעיםעטרהמוזכרת במגילת שיר השירים:
תכשיט מקור מקראי הקשרים ומופעיםלויה, לוית חן,
תכשיט מקור מקראי הקשרים ומופעיםמקשה"טבעות מיוחדות מזהב מלא, ששימשו להחזקת תלתלי האשה".
תכשיט מקור מקראי הקשרים ומופעיםנזם,
תכשיט מקור מקראי הקשרים ומופעיםעגילמוזכר בספר במדבר:
תכשיט מקור מקראי הקשרים ומופעים נזםמוזכר בספר שמות לב כה:
תכשיט מקור מקראי הקשרים ומופעיםחחמוזכר בספר שמות לב כה:
תכשיט מקור מקראי הקשרים ומופעיםכומז,,ספר במדבר: בפרשנות במקורות היהדות הוא תכשיט בית הרחם, (נוטריקון: כאן מקום זימה), על פי החוקר לוי יצחק רחמני הוא מתכשיטי הצוואר.
תכשיט מקור מקראי הקשרים ומופעיםנטיפה; : "הַנְּטִיפוֹת וְהַשֵּׁירוֹת וְהָרְעָלוֹת".תליון שחובר אל שרשרת.
תכשיט מקור מקראי הקשרים ומופעיםרבידמוזכר בספר יחזקאל:
החושן היה תכשיט פולחני אשר נמסר לכהן הגדול, מדור לדור.
תכשיט מקור מקראי הקשרים ומופעיםצעדה (לאישה), אצעדה (לגבר) מוזכרת בספר במדבר:
תכשיט מקור מקראי הקשרים ומופעיםצמידמוזכר בספר במדבר:
תכשיט מקור מקראי הקשרים ומופעיםטבעתמוזכר בספר במדבר:
תכשיט מקור מקראי הקשרים ומופעיםטבעת חותםפני החותם נטבלו בצבע והודקו למסמך, וכך הטביעו את צורת החותם על המסמך העשוי נייר, פפירוס או קלף.
תכשיט מקור מקראי הקשרים ומופעים עכסנענד בדרך כלל בפרק המחבר בין הרגל לכף הרגל.
התכשיטים נוצרו מחפצים שונים, חלקם שנמצאו בסביבה הטבעית וחלקם שהוכנו עבור בניית התכשיט.
שרוכים ממגוון חומרים (המניכא הוא שרוך שעליו השחילו חרוזים).
חרוזים ממגוון חומרים, שהרונים - קישוטים בצורת סהר, ירח; ושביסים - קישוטים בצורת שמש; שניהם קשורים בראשיתם לפולחן כוחות הטבע.
מעריכים כי התכשיט נוצר עבור אלפרד הגדול, מלך ממלכת וסקס ואחד מגדולי המלכים של תקופתו.
התכשיט התגלה בשנת 1693 בפארק בעיירה השוכנת בסאמרסט שבדרום-מערב אנגליה.
נסיבות הגעתו של התכשיט למקום אינן ידועות.
עם זאת, הוא נמצא בתחומי הגבולות ההיסטוריים של ממלכת וסקס, והיו שקשרו את מיקומו לעובדה כי במרחק של כ-13 קילומטר מהאתר בו נמצא התכשיט, עמד מנזר שהמלך אלפרד ייסד.
במסגרת פרסום רשמי ראשון מסוגו בשנת 1698 בכתב העת של החברה המלכותית, זכה תכשיט אלפרד לראשונה בחשיפה של ממש.
מאוחר יותר, בשנת 1718, הגיע התכשיט אל אוניברסיטת אוקספורד, אשר הציבה אותו במוזיאון אשמוליאן שבעיר.
בפברואר 2015, 297 שנים לאחר שנלקח משם, הושב תכשיט אלפרד אל סאמרסט והוצב שם במוזיאון מקומי.
מידותיו של תכשיט אלפרד הן צנועות למדי.
במרכז התכשיט עומדת לוחית יהלום סלעי ועל גביה איור דמות אדם.
דמות זאת, המאוירת בסגנון כנסייתי, הייתה לפי דעות רוב החוקרים דמותו של ישו.
לוחית היהלום עומדת בבסיס זהב, אשר בשוליו נמתח באנגלית עתיקה הכיתוב "AELFRED MEC HEHT GEWYRCAN", אשר משמעותו היא "אלפרד הורה לי ליצור".
כיתוב זה הוא אחת העדויות העיקריות הקושרת את מעשה התכשיט לאלפרד הגדול.
מתחת למעטפת הזהב המקיפה את לוחית היהלום, נמצא שקע חלול, אשר מעריכים כי שימש לחיבור התכשיט לעצם גדול.
בגב התכשיט, הכולל משטח זהב בלבד, חרוטים שריגים של צמח, כנראה קוציץ, המציין אולי את עץ החיים (Tree of Life).
למרות שיש החולקים על טענה זאת, מקובל בקרב החוקרים להניח כי תכשיט אלפרד שימש את אלפרד הגדול, מלך ממלכת וסקס במחצית השנייה של המאה ה-9. מעריכים כי התכשיט מהווה שריד קצהו של שרביט קדום אשר שימש את המלך אלפרד לצורך קריאה בכתבי הקודש, בדומה לשימוש היהודי ביד לקריאה בתורה.
באותה התקופה היו נפוצים בקרב האנגלו-סקסונים שרביטי קריאה מעין אלו, ונראה כי תכשיט אלפרד היה קצה שרביט הקריאה המפואר ביותר שהיה באנגליה באותה התקופה – השרביט אשר שימש את אלפרד הגדול עצמו.
עדות לשרביטי הקריאה, אנו מוצאים בפקודה קדומה של המלך אלפרד בה ציווה להפיץ ברחבי ממלכתו את ספר שלטון הכמורה מאת האפיפיור בן המאה ה-6 גרגוריוס הראשון:
באנגלית עתיקה, הביטוי אאסטל (æstel) עשוי להיות מפורש כ"מדריך" ו"מודד", אך גם כ"ידית" או כלי להצבעה.
לכן רבים תרגמו ביטוי זה, וכן בהתבסס על המשך פקודתו של אלפרד, לשרביט הנועד להצביע על הטקסט הנקרא בספר.
לביטוי מנקוס (Mancus) עמדו בימי הביניים המוקדמים מספר פירושים, וככל הנראה משמעותו בפקודתו של אלפרד הוא מידת משקל מסוימת, המעידה במקרה זה על משקל כלי האאסטל ששלח המלך אלפרד יחד עם ספריו.
כאמור, לעומת הדעה שתכשיט אלפרד היווה קצה של שרביט, היו שניסחו הסברים אחרים באשר לאופיו המקורי של פריט זה.
כך לדוגמה היו שטענו כי הוא שימש חלק של כתר מלוכה או תליון.
תכריך של סיפורים הוא קובץ סיפורים מאת ש"י עגנון, שיצא לאור בהוצאת שוקן בשנת 1984, הכרך העשירי מתוך ספרי ש"י עגנון שיצאו לאחר מותו.
מפלגת תל"ם (שמה הרשמי: תל"ם - תנועה לאומית ממלכתית בהנהגת משה (בוגי) יעלון) הייתה מפלגת מרכז ישראלית שהוקמה על ידי הרמטכ"ל ושר הביטחון לשעבר משה יעלון.
בבחירות לכנסת ה-21, ה-22 וה-23 רצה המפלגה עם חוסן לישראל ויש עתיד ברשימה משותפת בשם כחול לבן, בראשות בני גנץ.
לאחר הקמת ממשלת ישראל השלושים וחמש והתפרקות כחול לבן הייתה חלק מסיעת יש עתיד – תל"ם.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24 הכריז יעלון על ריצה עצמאית של המפלגה.
בפברואר 2021 הודיע על ביטול התמודדות של המפלגה לכנסת.
ב-20 במאי 2016 הודיע יעלון על התפטרותו מהממשלה ומהכנסת, לאחר שנודע על כוונת ראש הממשלה, בנימין נתניהו, להעבירו מתפקיד שר הביטחון לתפקיד שר החוץ כדי לפנות את תפקיד שר הביטחון לאביגדור ליברמן, על מנת לצרף את ישראל ביתנו לקואליציה ולממשלה.
לאחר ההתפטרות הצהיר יעלון שיתמודד על הנהגת המדינה ויקים מפלגה חדשה.
לצורך כך הקים את העמותה "מנהיגות אחרת".
ב-25 בדצמבר 2018, העלה יעלון סרטון בחשבון הפייסבוק שלו, שבו הודיע רשמית על הקמת מפלגה בראשותו, ועל כוונתו להתמודד בבחירות לכנסת העשרים ואחת.
ב-2 בינואר 2019 רשם יעלון את מפלגת "תל"ם - תנועה לאומית ממלכתית בראשות משה (בוגי) יעלון" ברשם המפלגות.
ב-29 בינואר 2019 הודיעה המפלגה על ריצה ברשימה משותפת עם מפלגת חוסן לישראל בראשות בני גנץ.
יעלון הוצב שני ברשימה והמפלגה קיבלה בנוסף עוד שני מקומות מתוך עשרת המקומות הראשונים ברשימה המשותפת.
למפלגה הצטרפו חבר הכנסת לשעבר משה מטלון, מזכיר הממשלה לשעבר צבי האוזר, העיתונאי יועז הנדל ואשת החינוך אורלי פרומן.
ב-21 בפברואר 2019 החליטו יו"ר מפלגת חוסן לישראל, בני גנץ, ויו"ר מפלגת יש עתיד, יאיר לפיד, על ריצה ברשימה משותפת שתקרא כחול לבן בבחירות לכנסת העשרים ואחת, בה יהיה חבר גם הרמטכ"ל לשעבר, גבי אשכנזי.
השניים הסכימו על הסכם רוטציה בתפקיד יושב ראש הרשימה.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת קיבלה רשימת כחול לבן 35 מנדטים בהם נכנסו לכנסת העשרים ואחת חמישה נציגים של מפלגת תל"ם.
מועמדים אלה נבחרו גם בבחירות לכנסת העשרים ושתיים אך גדי יברקן העדיף לעבור לליכוד ולהתפטר מהכנסת בהמשך.
בכנסת העשרים ושלוש התפצלו שניים מחברי המפלגה לסיעת דרך ארץ, על רקע המחלוקת לגבי הכניסה לממשלת ישראל השלושים וחמש ותל"ם נותרה עם שלושה חברי כנסת.
בעקבות זאת התפצלה תל"ם מסיעת כחול לבן והצטרפה לסיעת יש עתיד כיש עתיד – תל"ם.
בהמשך, לאחר התפטרות אלון שוסטר מסיעת כחול לבן מהכנסת במסגרת החוק הנורווגי, הושבעה הנציגה הבאה ברשימה מטעם תל"ם, מיכל קוטלר-וונש, אך במסגרת חלון המעברים, בחרה להצטרף לסיעת כחול לבן.
ובכך הפכה לחברת הכנסת השלישית שעוזבת את תל"ם בכנסת ה-23, והרביעית בתוך שנה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, הודיע יעלון שלא ירוץ יחד עם יש עתיד, והציג עצמו לתפקיד ראש הממשלה הבא.
מאוחר יותר הצטרפו למפלגה יזהר שי, חגי לוין, גונן בן יצחק וקרין מאיר רובינשטין.
ב-1 בפברואר 2021, בעקבות הסקרים שצפו שתל"ם לא תעבור את אחוז החסימה, חזר בו יעלון והודיע כי מפלגת תל"ם לא תתמודד בבחירות לכנסת.
בבקשה לרישום המפלגה, שהוגשה לרשם המפלגות, פורטו מטרות המפלגה:
המפלגה תפעל לחזק ולבצר את מדינת ישראל בארץ ישראל כמדינה יהודית, דמוקרטית, בטוחה, משגשגת ומוסרית, תוך טיפוח החינוך והערכים היהודיים–ציוניים המשותפים והצבת מנהיגות ישרה ומחויבת שטובת המדינה ואזרחיה ללא הבדל דת, גזע, מין או מגדר, בראש מעיניה.
המפלגה תפעל למען הבטחת ריבונותה וביטחונה של מדינת ישראל ולמען ביטחון כל אזרחיה, ותחתור להשגת שלום אמת בין מדינת ישראל ושכנותיה.
המפלגה תפעל לעידוד כלכלה חופשית ופתוחה לעולם.
המפלגה תפעל לשיפור פיתוח ושדרוג השירותים והטיפול באזרחי המדינה, ולצמצום הבירוקרטיה והרגולציה, לרווחת אזרחי המדינה בכל תחומי החיים: הבריאות, החינוך, הדיור, התחבורה, התשתיות הלאומיות, ההתיישבות, החקלאות, הרווחה, הביטחון האישי והתעשייה.
המפלגה תפעל לקביעת סדרי עדיפויות לאומיים בתכנון, במימון, ובביצוע, תוך מיצוי מיטבי של המשאבים הלאומיים ובקרה על עמידה ביעדים בכל דרגי הביצוע.
המפלגה תפעל לטיפוח התרבות, החברה, הספורט, באופן שוויוני ומייצג, מתן עדיפות בהקצאת משאבים והשקעה באוכלוסיות כבעלי מוגבלויות, נכים קשישים וצעירים.
עקב כך היצוג של תל"ם ירד ל-3 מנדטים.
תכפו עלינו צרות הוא פיוט קדום שנאמר אצל יהודי אשכנז בתפילות יום הכיפורים כחלק מסדרת הפיוטים שנאמרים לאחר אמירת סדר העבודה.
הפיוט מבטא את גודל הצרות שבאו על עם ישראל לאחר חורבן בית המקדש.
הוא תולה את סיבת הצרות בהיעדרו של בית המקדש, וכן מבטא את חוסר הטעם בהנאות בזמן החורבן.
הרעיון המרכזי בפיוט בנוי על דברי אבא שאול שאין הגיון שהעבודה במקדש תתבטל ועם ישראל יהנו מאכילתם:
הפייטן מבטאת זאת במילים: "בְּאֵין אֲרֻחַת אָב תָּמִיד.
בְּכֵן בֶּטֶן בָּנִים תֶּחְסָר", שנמתפרשות הן כמציאות עגומה, בה מצבם הכלכלי של הבנים הוא רעב וחוסר, והן כהסבר והצדקה לכך: כל עוד לא נוהגת עבודת המקדש, מתאים הדבר ונכון שבטן הבנים תחסר.
המשפט הפותח את הפיוט "תכפו עלינו צרות" משמש כביטוי לצרות וקשיים רצופים.
הפיוט בנוי באקרוסטיכון של תשר"ק (אלפבית עברי הפוך) כפול - בכל שורה שתי צלעות שכל אחת מהן פותחת באות על פי סדר תשר"ק.
לדעת אופיר מינץ-מנור, על פי סגנון הפיוט יש לשייך אותו לתקופה הקדם-קלאסית של הפיוט, כלומר לארץ ישראל עד המאה השישית.
"תכף יפתח" הוא סינגל של הזמר והיוצר ישי ריבו שיצא ב-28 באוגוסט 2022 והיה אמור להיכלל באלבומו השישי "סוף חמה לבוא" אך עקב מלחמת חרבות ברזל שונו השירים באלבום והשיר לא חלק מאלבום.
את השיר כתבו והלחינו ישי ריבו ועקיבא תורג'מן, את קליפ המילים יצר מתי שריקי ואת קולות הרקע ביצעו יפתח דקל, ישי ריבו ומאור שושן.
ריבו העלה לערוץ היוטיוב שלו את האודיו הרשמי של השיר ב-28 באוגוסט 2022, בסמוך לצאת הסינגל עצמו.
האודיו הרשמי מציג בתוכו את עטיפת הסינגל ומילות השיר.
נכון לאוגוסט 2025 צבר השיר ביוטיוב כ-3.6 מיליון צפיות.
תכשיטן הכתר הוא נושא משרה בבית המלוכה הבריטי שממונה לתפקידו על ידי המלך הבריטי.
באחריותם נמצאת הן תחזוקת תכשיטי הכתר של הממלכה המאוחדת, והן אבטחתם כשהתכשיטים מוצאים אל מחוץ למצודת לונדון במסגרת טקסים שונים.
עד 1782 לא היו בעלי מלאכה ספציפיים שהוגדרו כאחראים על תחזוקת והכנת תכשיטי המלך, והעבודות הוטלו על צורפים שונים.
גם לאחר 1782 התפקיד לא התקיים מבחינה רשמית, אך ניתן לזהות תכשיטנים שונים שהכתר השתמש בהם, בפרט ניתן לזהות את רנדל וברידג' שאף פרסמו את עצמם כתכשיטני הכתר.
בשנת 1843 הוציאה המלכה ויקטוריה צו מלכותי לבית המלאכה ג'רארד ושות' כתכשיטני הכתר, והתואר הרשמי ניתן לאחד העובדים בחברה.
בית המלאכה ג'רארד ושות' החזיק בתואר למעלה מ-160 שנה, עד שבשנת 2007 הוחלט לסיים את ההתקשרות עימם בטענה ש"הגיע הזמן לשינוי".
לתפקיד תכשיטן הכתר החדש מונה הארי קולינס, שהיה קודם לכן גם התכשיטן האישי של המלכה אליזבת השנייה ב-2012, קולינס פרש מהתפקיד ומרטין סוויפט ממאפין אנד ווב הפך לתכשיטן הכתר התשיעי.
בשנת 2017 הוא הוחלף על ידי מארק אפלבי, ראש סדנת התכשיטים של Mappin & Webb.
מלבד המלך, והארכיבישוף מקנטרברי במהלך ההכתרה, רק תכשיטן הכתר מוסמך לטפל בתכשיטי הכתר.
אך הוא רשאי להסמיך אחרים לעשות זאת.
על נושא המשרה להיות זמין יום ולילה, במשך כל ימות השנה.
תַּכְשִׁיטִיתִיִּים (שם מדעי: Calopterygidae) הם משפחה של שפיראים, בתת-הסדרה שפריריות.
באנגלית הן ידועות בשמות העממיים שפריריות רחבות כנפיים (broad-winged damselflies), או כנפי תכשיטים (Jewelwings).
שפריריות גדולות אלו בעלי מוטת כנפיים של 50–80 מ"מ, הן לרוב בצבע מתכתי, וניתן להבדילן משפריריות אחרות על ידי החיבור הרחב יותר בין הכנפיים לגוף, בניגוד לחיבור הצר הנראה במשפחות אחרות של שפריריות.
התכשיטיתיים נפוצים בכל יבשת מלבד אנטארקטיקה.
הם חיים לאורך נהרות ונחלים.
השם המדעי נגזר מיוונית, kalos, שפירושו יפה ו-ptery שפירושו מכונף.
הבוגרים בעלי גוף בצבע מתכתי; כנפיהן רחבות יותר, עם בסיסים רחבים יותר משפריריות אחרות, ובמנוחה הם מחזיקים את כנפיהן מקבילות לגוף, מוגבהות מעט.
למינים מסוימים יש כנפיים צבעוניות בולטות; אצל זכרים, הכנפיים בדרך כלל כחולות, ללא פטרוסטיגמות (כתמים הממוקמים על שול הכנף בסמוך לקצה), אצל נקבות הכנפיים לרוב ירוקות או חומות.
המינים לרוב משתנים בצבעם ובדפוס כנפיהם ומקיימים דו-צורתיות זוויגית.
עוצמת הצבע עלולה לדעוך עם הגיל.
הכנפיים הן עם ורידים בולטים, לעיתים קרובות יש 18 ורידים אנטנודליים (ורידים בחצי הראשון של הכנף, הקרוב יותר לגוף) או יותר.
הקטע הראשון של האנטנות שלהם ארוך מהאורך הכולל של הקטעים האחרים.
צורת התעופה שלהם קופצנית ודומה לצורת התעופה של פרפר (מתעופף, ולא מרחף ביציבות כמו משפחות רבות אחרות של שפריריות ושפיריות).
לפחות מין אחד של תכשיטיתיים הראה גמישות פנוטיפית באורך הכנף עקב קרבה של יער לנהר או לנחל שבו הם חיים, כאשר קיים קשר בין מרחק היער מסביבת מגוריהם לאורך הכנף.
הם יושבים אופקית על זרדים ליד שפת המים.
פגיות התכשיטיתיים בעלי זימים צידיים ארוכים יותר מהזימים החציוניים.
לפגיות ראש פחוס בצורת מחומש, קטע אנטנה ראשון ארוך ורגליים ארוכות.
הם נמצאים בין צמחי מים שקועים, פסולת עץ ושורשים חשופים של צמחים על שפת הנחל.
הם מקימים דור אחד בשנה.
זמן השהייה בשלב הפגית מושפע הן מגורמים ביוטיים, כמו מאגרי שומן, והן מגורמים אביוטיים, כמו טמפרטורה, כך שיהיו להם את הסיכויים הגבוהים ביותר לשרוד ולהתרבות.
שיטת הרבייה של רוב המינים במשפחה זו היא פוליגינית הגנת משאבים , שבה הזכרים הם לעיתים קרובות טריטוריאליים, ושומרים על בתי גידול בקרבת נהרות המבוקשים על ידי נקבות, שמעוניינות להטיל את ביציהן בקרבת אזורים אלו.
במין יכול להיות צבע שונה לזכרים טריטוריאליים ולא טריטוריאליים.
בשיטת חיזור הנקבות יעדיפו לרוב זכרים טריטוריאליים, עם זאת זכרים לא טריטוריאליים בעלי יכולת הזזת זרע טובה יותר ולכן מסוגלים להפרות יותר ביציות.
מינים מסוימים מציגים טקסי חיזור, במיוחד בצורה של תנועת כנפיים על ידי הזכר.
לפחות סוג אחד (Hetaerina) מפגין התנהגות של זירת חיזור.
במהלך ההזדווגות, הזכר מסיר תחילה זרע של זכרים אחרים ממערכת הרבייה של הנקבה, ואז מניח שם את הזרע שלו.
לאיבר החודר של הזכר יש קוצים שמסירים פיזית זרע של זכרים מתחרים וגם מגרים את שרירי הנקבה להתכווץ ולגרש את הזרע.
במינים רבים, הזכר מלווה את הנקבה כשהיא מחפשת אתר להטלת ביצים; במקרים מסוימים, הוא אפילו נשאר קשור אליה.
השמירה על הנקבות לאחר ההזדווגות נעשית כך שזכר אחר לא יזדווג עם הנקבה לפני שהטילה את ביציה, אף על פי שהזכר עשוי להתרבות עם נקבות אחרות ובמקרה של מיני Hetaerina, הזכר עלול לאבד את הטריטוריה שלו במהלך זמן השמירה.
כמו כל מיני כל מיני השפיראים, המינים במשפחה זו הם טורפים הן בשלב הזחל והן בשלב הבוגר.
זחלים נוטים לאכול חסרי חוליות קטנים יותר, כמו בריומאים.
תכשיטית זוהרת (Calopteryx syriaca) - נפוצה בישראל, ירדן, לבנון וסוריה.
תכשיטית שקופת-כנף (Calopteryx Hyalina) - לא נצפתה שנים רבות בארץ, ככל הנראה נכחדה עם התייבשות ביצת החולה.
תַּכְשִׁיטִית (שם מדעי: Calopteryx) היא סוג של שפריריות גדולות השייך למשפחת התכשיטיים.
לזכרים הצבעוניים יש לרוב כנפיים צבעוניות ואילו לנקבות צבעים שקטים יותר, ובדרך כלל כנפיים שקופות; אם כי חלקן מפתחות מאפייני כנפיים זכריים (תופעה המכונה אנדרוכרום).
בישראל שתי נציגות מהסוג: תכשיטית שקופת-כנף ותכשיטית זוהרת.
רק בשנת 1890, שנים רבות לאחר שויליאם אלפורד ליץ' טבע את שם הסוג Calopyteryx, הוכר כי השם של ליץ' היה למעשה שם נרדף חדש יותר לסוג Agrion אותו תיאר יוהאן כריסטיאן פבריציוס 40 שנה קודם לכן.
המחלוקת סביב לאיזה שם סוג יש עדיפות נומנקלטורית מעולם לא נפתרה רשמית; ה-ICZN קובע שלשמו של פבריציוס ישנה עדיפות, אך רוב חוקרי השפיראים בעולם שומרים על השימוש ב-Calopteryx.
תַּכְשִׁיטִית זוֹהֶרֶת (שם מדעי: Calopteryx syriaca, נקראה בעבר שפרירית זוהרת) היא מין בסכנת הכחדה של שפרירית ממשפחת התכשיטיתיים האנדמית לדרום הלבנט.
זוהי השפרירית הגדולה בישראל, נפוצה מאוד בבתי גידול מתאימים בנהרות ונחלים בצפון הארץ, ונצפית דרומה עד לקו נחל תנינים.
התכשיטית הזוהרת היא שפרירית גדולה ורחבת כנפיים, המאופיינת בגוף בצבע מטאלי בוהק ובכנפיים בעלות עורקים צבעוניים וצפופים במיוחד.
הזכרים בגוון כחול-ירוק, וכנפיהם כהות בשליש החיצוני שלהן.
לנקבות גוון ירוק, עם כנפיים שקופות עם גוון חום עכור; לעיתים נדירות הן מפתחות צבעי זכר.
הרגליים עכבישיות, ארוכות ודקיקות במיוחד; ומכוסות בזיפים ארוכים ובולטים.
בסיסי הכנפיים ללא בסיסים "גבעוליים", כלומר הכנפיים מתרחבות בהדרגה מהגוף.
לזכרים אין פטרוסטיגמה, ולנקבות יש פסאודופטרוסטיגמות לבנות – כתמים לא מתוחמים הנחצים על-ידי עורקי הכנף, בניגוד לפטרוסטיגמות אמיתיות.
עונת התעופה של הבוגרים היא מאפריל עד ספטמבר.
התכשיטית הזוהרת אנדמית לאזור מצומצם בלבנט וידועה מסוריה, לבנון, ישראל, וירדן.
היא גם באגני הניקוז המזרחיים של ים המלח.
היא חובבת בתי גידול של נחלים ונהרות הזורמים כל השנה עם צמחיית גדות עשירה; כמו האורונטס, הליטני והירדן בתחום תפוצתה.
תנוחת המנוחה אופיינית, עם בטן מורמת וכנפיים הנפרשות ונסגרות לסירוגין.
שני הזוויגים נצפים יחד לאורך מים זורמים, לעיתים קרובות במספרים גדולים; שם הזכרים מגנים בנחישות על טריטוריות ליד אתרי הטלה מתאימים (למשל צמחיית מים שקועה).
הם מושכים נקבות עם ריקודי חיזור אוויריים, תוך הצגת הכנפיים הצבעוניות וצבעי הבטן.
לעיתים קרובות הם מתאספים בערב ללינה במספרים גדולים על הגדה.
נחשבת על-ידי חלק מהמחברים לתת-מין של מין התכשיטית Calopteryx splendens.
האיום העיקרי הוא שאיבת מים לחקלאות ולצריכה אנושית בכל אזור התפוצה שלה.
הנדסת מים שינתה והרסה באופן בלתי הפיך בתי גידול של מים מתוקים בתפוצתה (בבקעת הירדן, נהר הליטני, הברדה, והאורונטס העליון), והגורמים להידרדרות בתי הגידול לא פסקו.
בצורות וייבוש בתי גידול כתוצאה משינויי אקלים מהווים איום עתידי נוסף.
בדומה לקרובתה התכשיטית שקופת-הכנף, מוערך כי אוכלוסיית המין ספגה ירידה באוכלוסייה של לפחות 50% ב-10 השנים האחרונות, בהתחשב בהיקף אובדן בתי הגידול ובדרישות הגבוהות המתמשכות למשאבי מים באזור.
זאת, בנוסף לתחום התפוצה המצומצם מאוד של המין הביאו לסיווגו במצב שימור "בסכנת הכחדה" (EN) ברשימה האדומה של IUCN.
תַּכְשִׁיטִית שְׁקוּפַת-כָּנָף (שם מדעי: Calopteryx hyalina) היא מין בסכנת הכחדה של שפרירית ממשפחת התכשיטיתיים האנדמית לדרום הלבנט.
בעבר נצפתה בישראל בעמק החולה, אך לא נצפתה מזה עשרות שנים וככל הנראה נכחדה מישראל יחד עם ייבוש אגם החולה.
ככל התכשיטיות, זוהי שפרירית גדולה עם רגליים דקיקות, ארוכות וזיפיות.
גוף הזכר בגוון כחול-ירוק מתכתי, והנקבה ירוקה.
נבדלת משאר התכשיטיות בכנף השקופה של הזכר שהיא מעט צרה יותר וחסרה את החלק הכהה האופייני לרוב המינים בסוג, אך הנקבות קשות לזיהוי.
בדומה לקרובתה התכשיטית הזוהרת, היא אנדמית לאזור מצומצם מאוד בלבנט; אם כי היא מגיעה פחות דרומה ומוגבלת לסוריה ולבנון, במקטעים האמצעיים והעליונים של נהרות האורונטס, הליטני, הברדא וכמה נהרות חוף בסוריה ובלבנון (למשל הנהרות אל-אברש ואל-כביר).
בעבר היית קיימת אוכלוסייה קטנה בימת החולה, אך זו נכחדה עם ייבושו, והיא הייתה העדות היחידה לנוכחותה באגן הירדן.
התכשיטית שקופץ הכנף מעדיפה בתי גידול של אגמים, בריכות גדולות ונהרות רב שנתיים, ובניגוד לתכשיטית הזוהרת, מעדיפה תנאי סביבה קרים יותר.
זהו מין בעל תחום תפוצה מצומצם ביותר שמוכר מכ-30 מיקומים בלבד; למעלה משליש מבתי הגידול הטבעיים שלו כבר נעלמו כתוצאה מפעילות אנושית, כמו ייבוש החולה והנדסת מים בנהרות האורונטס והברדא.
מצב השימור שלו הוערך "בסכנת הכחדה" (EN) ברשימה האדומה של IUCN.
תל אַבּוּ הוּרֵיירָה הוא אתר ארכאולוגי פרהיסטורי בסוריה, מיישובי הקבע הראשונים בהם התפתחה החקלאות.
האתר ממוקם על מישור בסמוך לגדה הדרומית של נהר הפרת.
באתר שני שלבי יישוב נפרדים, כאשר ביניהם שלב בו היה היישוב נטוש.
האתר נחקר בשנים 1972–1973 בניסיון להציל את ממצאיו לפני הצפתו על ידי אגם אסד, מאגר אשר נוצר עם בנין סכר טבקה.
כמות ניכרת של חומר חולצה מהאתר ונחקרה במשך מספר עשורים.
בשנת 1983 פורסם דו"ח ראשוני ובשנת 2000 פורסם דו"ח סופי.
יישוב אפיפלאוליתי הוקם באתר לקראת 11,500 לפני זמננו, סביר להניח שעל ידי התרבות הנאטופית באחת מההתפשטויות הנאטופיות צפונה ממולדתם בדרום הלבנט.
היישוב הורכב מבקתות עגולות עשויות עץ ואכלס, לכל היותר, מספר מאות מתיישבים.
בתקופה זאת שימשו הציד, הדיג וליקוט צמחי בר כאופני הפקת מזון.
בבתים נמצאו אזורי אחסון למזון.
צבאים, ערודים, כבשים, בקר, ארנבות, שועלים ועופות נאכלו.
נקצרו שני סוגים של שיפון ושני זנים של חיטת בר עתיקה (Triticum boeoticum; Triticum dicoccoides).
נמצאו עדויות לגידול שיפון החל מ־10,000 לפני זמננו.
הוצע כי אקלים יבש בתקופת הדריאס הצעיר גרם לפיחות בכמויות דגני הבר.
הקיצוץ במקורות המזון הוביל את יושבי אבו הוריירה לגידול עצמאי של הדגניים, בניסיון להבטיח את אספקתם.
אחר תקופה בה עמד האתר נטוש, יישוב נאוליתי הוקם על גבי הכפר האפיפלאוליתי.
היישוב החדש היה גדול, לכל היותר, פי עשרה מהיישוב האפיפלאוליתי, והיה אחד היישובים הגדולים במזרח התיכון בתקופתו.
בתי לבנים נבנו, ותל הורם משרידי היישוב הישן.
מגוון רחב יותר של צמחים בויתו, ובחינה של שלדי אדם מלמדת על מספר מומים גופניים.
מקור המומים הוא, כפי הנראה, עבודה חקלאית קשה ובמיוחד טחינת התבואה.
גם בעלי חיים שולבו במערכת הכלכלית, וטופלו בעדריהם.
הקדרות נכנסה לאתר סביב ל־7,000 לפני זמננו, והאריגה אף מוקדם יותר.
תל א-תוואני הוא פסגה בהרי יהודה, מדרום למעון, בגובה 838 מטר מעל פני הים.
התל בנוי מסלעי קירטון עם כיסוי נארי ובו מערות אחדות.
ההר מכוסה יער של עצי אורן שניטע על ידי קרן קיימת לישראל.
מהתל תצפית על מדבר יהודה, ים המלח והרי מואב.
עליו מצוי מאגר המים האזורי והמאחז חוות מעון.
מצפון-מערב לתל א-תוואני נמצא הכפר הערבי א-תוואני הבנוי על שרידי ח'רבת א-תוואני.
תל אבו סלימה הוא האתר החמישי שחפר הארכאולוג פלינדרס פיטרי בדרום ארץ ישראל בעת מגוריו בירושלים .האתר נמצא בצפון חצי האי סיני, כלומר מחוץ לגבולות ארץ ישראל המנדטורית והוא משתייך למצרים.
האתר נמצא בסמוך לשיח' זוויד במרחק של כ-2.5 ק"מ מחוף הים.
פיטרי קיים כאן שלוש עונות חפירה קצרות בין השנים 1935-1936. התל אינו קיים יותר, העפר מהתל שימש את תושבי הסביבה אשר השתמשו בו לטיוב אדמת שדותיהם.
פיטרי זיהה כאן את אנתדון ההלניסטית, בניגוד למקורות ההיסטוריים (פליניוס, יוסף בן מתתיהו ואחרים) המזהים את אנתדון בין עזה לאשקלון.
זיהוי זה לא היה מקובל על יוחנן אהרוני.
רוני רייך הציע לזהות את הממצאים מתקופת הברזל שנמצאו באתר עם הקרום (מרכז מסחרי, שוק) אשר הופיע בכתובת "הקרום החתום של מצרים" מתקופת סרגון השני מלך אשור משלהי המאה השמינית לפנה"ס.
פיטרי חפר כרבע מן האתר.
הוא הבחין והפריד בין שכבות אחדות.
השכבות תוארכו מהמאה ה-14 לפנה"ס- תקופת הברונזה המאוחרת ועד המאה ה-1 לפנה"ס - התקופה הרומית הקדומה.
התגלית העיקרית נמצאה בשכבה G שבה נמצא החלק הצפוני-מזרחי של מצודה שקירותיה בנויים לבני טיט מיובשות בשמש.
כמו כן נחשפו טורי חדרים הסדורים סביב חצר מרכזית.
את המצודה הקיפה חומה שיסודותיה כלפי חוץ מדורגים.
פיטרי ייחס את החומה לשכבה הקודמת H, אך בדיקה חוזרת של הדו"ח מצביעה על כך שהחומה והמצודה הם מאותה שכבה.
החומה גם הגביהה את המצודה מטרים אחדים מעל לחולות הסובבים של צפון סיני.
פיטרי הבחין בחדר אחד יוצא דופן במבנהו מבין חדרי המצודה.
המיוחד בחדר זה שגרם מדרגות עולה אל משטח רבוע ושניהם, גרם המדרגות והמשטח מרוצפים לבנים צרופות בכבשן.
זהו המקום היחיד בארץ ישראל (טרם התקופה הרומית) שנתגלה שימוש בלבנים צרופות.
פיטרי יחס את המצודה לתקופה הבבלית.
הארכאולוג רוני רייך הציע, על פי הסממנים האשוריים שנמצאו במבנה להקדים את תיארוכו למאה ה-8 לפנה"ס.
לדעתו הייתה כאן מצודה אשורית ששימשה מרכז שליטה ומנהל אשורי למרכז מסחרי (קרום) שהקימו האשורים אל מול מצרים כדי להבטיח יציבות צבאית באזור.
תל אבו הַוַּאם ("הואם" הוא כינוי למין ציפור) הוא תל עתיק בדרום מפרץ חיפה.
על התל נמצאו שרידי יישוב ששימש כעיר נמל וכמרכז מסחרי חשוב בתקופת הברונזה המאוחרת, בתקופת הברזל ובתקופה הפרסית־הלניסטית בארץ ישראל.
ההתיישבות בתל לא הייתה רציפה, ובחפירות ארכאולוגיות נמצאו פערים התיישבותיים בין שכבות ארכאולוגיות המצביעים על תקופות שבהן האתר היה נטוש, ולאחר כמה מאות שנים נבנה מחדש.
התל הנמוך, שבמשך השנים הוסר חלקו העליון ומדרונותיו כוסו בעפר, שוכן בתחומי חיפה מדרום לוואדי סלמאן ולאזור שפך נחל קישון לים התיכון, במרחק 1.5 קילומטר מחוף מפרץ חיפה.
גובהו במקור היה כשמונה מטרים (גובה ראש התל לפני תחילת עבודות הפיתוח באזור) ושטחו אינו ידוע במדויק.
היום שוכן על התל מבנה של חברת החשמל שיסודותיו נחפרו לתוך התל, וכן מספר מעמודי גשר הכניסה של כביש 22 לעיר התחתית של חיפה.
הארכאולוג יוחנן אהרוני הציע לזהות את תל אבו הואם כ"לבנת", המוזכרת בספר יהושע, י"ט כ"ו: , בתיאור גבולה הדרומי של נחלת שבט אשר.
הצעה נוספת של בנימין מזר ושמואל קליין הייתה לזהות את היישוב כ"צלמונה" הנזכרת במקורות חז"ל, ובתקופה הצלבנית כונתה פלמריה (Palmarea).
זיהוי נוסף הוא עם היישוב חֶלְבָּה (חלבת, או חֶבֶל) המוזכר בספר שופטים בין ערי עמק עכו: , וכן בספר יהושע: .
התל תועד על ידי מגלה הארצות והסופר היווני סקילקס איש קריאנדה שערך מסע באזור במאה ה־6 לפנה"ס.
בשל מיקומו האסטרטגי של היישוב, התפתח במקום מרכז סחר חשוב בתקופת הברונזה המאוחרת, והיישוב המשיך להתקיים גם בתקופת הברזל ועד התקופה הפרסית והתקופה ההלניסטית.
רכס הכרמל סיפק לאתר הגנה טבעית מרוחות, ומיקומו על חוף הים התיכון וסמוך לשפך הקישון איפשרו מעגן לספינות, וכן כנקודת מוצא לאחד מנתיבי הסחר היבשתיים העיקריים שחצו את ארץ ישראל לרוחבה, ממערב למזרח.
קרבתו של האתר לדרך הים, נתיב המסחר העיקרי שעבר בארץ ישראל בתקופת הברונזה המאוחרת ובתקופת הברזל, הוסיפה לחשיבות האתר.
אופיו של התל עוצב והושפע על ידי שינויים גאולוגיים וטקטוניים ששינו את קו החוף, כמו גם על ידי שינויים גאו־פוליטיים באזור מזרח הים התיכון.
אזור התל השתנה עד לבלי הכר מתקופת ההתיישבות הקדומה בו ועד המאה ה־21. בסוף המאה ה־19 נחשף האזור לעבודות פיתוח ולתעשייה, קו החוף שונה לצורכי נמל חיפה המודרני, ועל התל עצמו נבנו מתקנים של חברת החשמל ושל חברות דלק וגז.
עבודות הפיתוח הובילו לחפירות שנערכו במקום בשנת 2001. ריבועי החפירה לא היו רציפים.
בשל אופיים האקראי של הנתונים הגאוגרפיים שנאספו בחפירות השונות, מופה כל התל מחדש על בסיס מפות היסטוריות, שהעיקרית שבהן היא מפה טופוגרפית מפורטת של מפרץ חיפה שהכין בשנות ה־20 של המאה ה־20 המודד יוסף טריידל (Joseph Treidel) ומתעדת את הטופוגרפיה של עמק זבולון.
כיום, המפה נמצאת בארכיון הציוני המרכזי.
במחקרים ארכאולוגיים התברר כי בעת העתיקה עבר קו החוף, שבימיינו נמצא במרחק כ־1.5 ק"מ מהתל, סמוך מאוד לשולי היישוב, וכי באלף ה־2 לפנה"ס שכן האתר בלב אסטואר הקישון.
האזור סבל מהצפות ימיות חוזרות ונשנות וכן מהצפות של נחל הקישון וואדי סלמאן.
הארכאולוגית ז'קלין בלנסי שחפרה בתל, שיערה שבתקופת הברונזה המאוחרת היה התל אי מוקף מי ים, והגישה אליו הייתה בכלי שיט.
על פי ממצאי המחקר הסתבר שתושבי התל נאבקו בהצפות על ידי בנייה של קירות תמך כבר בתקופת הברונזה המאוחרת ב.
קירות אלה נראו כבר בשכבה V בחפירה של המילטון.
קירות אלה נחשפו שנית בחפירות בלנסי וארצי בשנת 1985. בתחתית הקירות נמצאו בלוטי ים בגובה 42 ס"מ.
בנוסף, נמצאו בתל עצמות דגים, עוגנים וכלי קרמיקה שיובאו למקום בתקופת הברונזה המאוחרת.
ניתן להניח שבתקופה זאת הגיעו המים לקירות התמך.
שינויים בנוף הטבעי הובילו למספר שינויים ארכיטקטוניים בתקופת הברונזה המאוחרת.
בתקופה זאת שימש התל כמרכז סחר בינלאומי אשר שירת את אזור מזרח הים התיכון.
אזור מפרץ חיפה כצומת יבשתי וימי – רקע היסטורי
ארץ ישראל נכבשה במחצית המאה ה־16 לפנה"ס, תקופת הברונזה המאוחרת א, בידי פרעוני השושלת ה־18 והחל בה תהליך של כיבוש קולוניאלי מצרי שהגיע לשיאו במאה ה־14 לפנה"ס בימי השושלת ה־19, והטביע את חותמו על תרבות האזור לדורות רבים.
האזור היה במשך 300 שנים תחת שלטון מצרי ישיר.
שלטון זה יצר זיקה הדוקה בין מצרים לפרובינציית כנען.
במסגרת ארגון השלטון המצרי נעשו הערים עזה, יפו, בית שאן ואפק למוקדי שלטון מצרי.
מערכת מרכזי ממשל מצרי נוסדה במאה ה־15 לפנה"ס, בידי תחותמס השלישי, בעקבות ניצחונו בקרב מגידו והיא התקיימה בכל ימיה של השושלת.
באמצעות מנגנון פקידים מצומצם ויחידות צבא מועטות עלה בידי מצרים לקיים את שלטונה.
ערי הממלכה היו מפורדות ומפוצלות ולא סיכנו את האחיזה המצרית בכנען.
לשלטון המצרי היה אינטרס לאפשר המשך קיום לערים לאורך דרך הים, וזאת כדי שיוכלו לספק למצרים מזון וחומרי גלם שונים, וכן לשמש כנקודות שליטה על הנתיבים האסטרטגיים ללבנון וסוריה.
לאורך חוף הים של כנען התקיימה שרשרת ערים ששכנו על דרכי השיירות המצריות, בהן ערי הנמל המרכזיות יפו ודור, וערים קטנות יותר כמו עתלית ושקמונה.
בערים אלה נמצאה עדויות קרמיות לסחר עם קפריסין, עם העולם המיקני ועם מצרים.
דרך הים הגיעה עד אזור המפרץ, ומשם התפצלה לשני נתיבים: נתיב אחד המשיך ישירות צפונה דרך עכו, והנתיב השני פנה מזרחה דרך תל מעמר, תל קשיש ויקנעם, לכיוון מגידו.
הנתיב ממפרץ חיפה לכיוון עמק יזרעאל עד "תל קשיש" עבר לאורך תוואי נחל הקישון.
על פי אבנר רבן, היו נחלי החוף עבירים לכלי שיט ולכן עוירו לאורך נתיבם בדומה לצמתים בדרכי היבשה.
ערי החוף עסקו ביצוא וביבוא של תוצרת חקלאית ומוצרי יוקרה מפנים הארץ ואליה.
מיקומן של ערי החוף היה קשור בהתאמה לתוואי הנחלים אשר חצו את מישור החוף בדרך אל הים.
היישוב ששכן על תל אבו הואם, ניהל קשרי מסחר ענפים עם העולם הכנעני החופי שמצפון, כגון ערי המסחר צור, צידון, אוגרית, גבל ואללח'.
ממצא קטן בתל מצביע אף על קשרי מסחר שמגיעים עד טרויה.
סקרים וחפירות באזורים שמסביב לתל
כבר בתחילת המאה ה־20 נערכו בתל ובסביבתו סקרים ארכאולוגיים וגאולוגיים.
התפשטות אזור נמל חיפה ועבודות הפיתוח להקמתו אילצו את מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי לבצע שורת חפירות הצלה באזור, שהראשונה בהן נערכה בשנת 1922.
החפירה הארכאולוגית הראשונה בסביבת התל נעשתה בשנת 1922 על ידי הארכאולוגים פיליפ לנגסטף אורד גיא וג"מ פיצג'רלד.
בחפירה זאת נחפרו שבעה קברים מתקופת הברזל, באזור שהתגלה כבית קברות קדום, אשר לדעת החופרים היה קשור ליישוב שהוקם בתל.
עומק הבור היה 5.25 מטרים.
זאת הייתה חפירת הצלה בעקבות הסכם שנחתם בין מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי והמחלקה לעבודות ציבוריות בחיפה.
ההסכם התיר למחלקת העבודות הציבוריות להשתמש באבני התל כחומר בנייה.
בחפירת הבדיקה התגלו שש שכבות ארכאולוגיות:
שכבות A–C – התקופות ההלניסטית – הרומית.
שכבה D – התקופה ההלניסטית הקדומה והתקופה הפרסית.
שכבה E – תקופת הברזל.
שכבה F – תקופת הברונזה המאוחרת; בשכבה זאת לא נמצאו שרידי מבנים.
בשנת 1930 נערכה בדיקה נרחבת על ידי ג' ברמכי (D.C.
החפירה הארכאולוגית הראשונה בתל נעשתה בשנת 1932 בידי מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי, בראשות רוברט ויליאם המילטון.
המילטון מצא גבעה בגובה שבעה מטר על שטח של כשבעה דונם שחציו נפגע מחפירות שוד.
המילטון חפר את התל כפי שמצא אותו.
הניתוח הסטרטיגרפי שלו כלל חמש שכבות ארכאולוגיות:
שכבה I – שכבת פני השטח שכללה ממצא מהתקופה הלניסטית ומהתקופה המוסלמית
שכבה II – התקופה הפרסית
שכבות III–IV – תקופת הברזל
שכבה V – תקופת הברונזה המאוחרת
מתחת לשכבות הארכאולוגיות נמצאה דיונת חול אשר מהווה את תשתית האתר.
מצפון לתל התגלה בית קברות מתקופת הברונזה המאוחרת.
הממצא הקטן בחפירתו של המילטון כלל, בין היתר, גם קישוטי נשים, קמעות וחרפושיות.
לאחר חפירתו של המילטון עבר השטח לשליטת המנדט הבריטי למטרות תעשייה.
חפירותיו של המילטון מהוות בסיס למחקר האתר עד היום.
שתי חפירות הצלה נערכו במאה ה־20. בשנת 1952 נערכה חפירת הצלה בבית הקברות מטעם אגף העתיקות והמוזיאונים בראשות עמנואל ענתי ומשה פראוסניץ.
רוב בית הקברות נהרס בשל סחף שכבת הקרקע העליונה.
בחלק שלא נהרס נמצאו 11 קברים.
החפירה השנייה, בראשות ענתי ויעקב עולמי, נערכה בשנת 1963 בתל עצמו.
באמצע שנות ה־80 של המאה ה־20 נערכו באתר סקירות נוספות ללימוד השינויים הגאומורפולוגיים על ידי אבנר רבן ויצחק גלנטי מאוניברסיטת חיפה.
בשנים 1985–1986 נערכה בתל חפירת בדיקה סטרטיגרפית על ידי ז'קלין בלנסי (Jacqueline Balensi) מטעם בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה בשיתוף פרופסור מיכל ארצי מהחוג לציוויליזציות ימיות באוניברסיטת חיפה ודולורס הררה מטעם קאסה־דה־סנטיאגו.
בחודשים יולי–אוקטובר של שנת 2001 נערכו במקום חפירות הצלה מטעם רשות העתיקות ואוניברסיטת חיפה בראשותה של פרופסור מיכל ארצי.
בחפירה השתתפו גם שלום ינקלביץ מהמכון ללימודי ים ע"ש ליאון רקנאטי באוניברסיטת חיפה ועוזי עד מרשות העתיקות.
החפירה בוצעה לקראת הקמת עמודים לגשר שהוא חלק מנתיבי המפרץ העובר במקום.
החפירה התנהלה בשוליים הצפוניים של התל (מחוץ ליישוב המבוצר).
אזור זה לא נחקר על ידי המילטון מכיוון שהיה שטח בנוי.
החפירה מומנה על ידי חברת "יפה נוף" שבבעלות עיריית חיפה.
במחקר שולבו גם נתונים מחפירות קודמות.
תוכניות החפירה כללו 12 ריבועים של 5X5 מטר.
בסופו של דבר נחפרו רק 6 ריבועים, אך רק בארבעה מהם נמצאו ממצאים ארכאולוגיים.
המקומות שנחפרו היו האזורים שבהם היו אמורות להיבנות אומנות עבור הגשר ותעלה להנחת צינור ביוב תת־קרקעי.
היא בוצעה באמצעו של כביש סואן, והיה חשש מזעזועים שיגרמו כלי הרכב הכבדים לדפנות ריבועי החפירה.
בעיה נוספת שדרשה פתרון הייתה העמקת ריבועי החפירה עד מתחת למפלס פני הים, וכן סכנת הצפה במי תהום.
כדי למנוע זרימת מי תהום לריבועי החפירה הוחדרו שיגומים לעומק ועל ידי כך התאפשרה חפירה סטרטיגרפית לעומק של 1.5 מטרים מתחת לפני הים.
צידי הריבועים דופנו בלוחות מתכת אשר ירדו לעומק שלושה מטרים מתחת לפני הקרקע במטרה למנוע את התמוטטות קירות הריבועים וחדירת מי תהום.
כאשר החפירה העמיקה מתחת לפני הים הופעלו משאבות מים.
אזור המחקר היה בשולי התל, בקרקעית מעגן ובסביבת מי ים רדודים.
בחפירה הוגדרו ארבע שכבות נפרדות: Va–Vd.
כל שכבה כללה אופק של קרקעית ים רדוד, עשירה בממצא, והמילויים הקשורים אליה.
בשכבות הקדומות Vc–Vd נמצאו באתרן קונכיות של מים רדודים.
בשכבה Vd הן נמצאו מעל הארכיטקטורה, ולכן הן מעידות על עלייה במפלס פני הים באתר.
בין שכבה Va לשכבה Vb שתחתיה, נמצא סלע חוף המעיד שמפלס פני הים היה גבוה ממפלסו בשנות האלפיים, והגיע עד מרגלות התל.
השכבות נמצאו נוטות בשיפוע לכיוון דרום־מזרח.
שיפוע זה היה הפוך וחריף בהרבה מהשיפוע שתיעד טרידל במפתו.
אינטרפולציה של שכבה Vd מראה כי היה במקום אגן או אפילו חפיר.
כמויות הקרמיקה המועטות בשכבה Va מייצגות צמצום בשטח המעגן.
ניתוח סטרטיגרפי של החפירה, גילה כי הצפות ימיות והשקעת סחף על ידי הקישון הציפו את היישוב בתקופת הברונזה המאוחרת, וגרמו לנסיגה של היישוב לראש התל.
רוב ריבועי החפירה העלו ממצא אדריכלי מועט וכמות רבה מאוד של ממצא קטן, רובו מתקופת הברונזה המאוחרת ב.
ריבועי החפירה הצביעו על הרבדה גאומורפולוגית שנבעה משינויים ביחסי ים־יבשה והצפות חוזרות ונשנות של האתר.
מהחפירות עולה כי תושבי המקום ניסו בחלק מהאזורים לייצב את הקרקע בעזרת שכבות אבנים שביניהן התגלו מצבורים רבים של חרסים.
חלק מהחרסים היו מקומיים לתל ולאזור.
כלים רבים שנמצאו הם בעלי טיפולוגיה וחומר לא מקומי.
חלקם כלים מיובאים באיכות גבוהה, וחלקם כלים פשוטים לשימוש יומיומי, אשר, לפי השערת החופרים, נזרקו בזמן העגינה על ידי הספנים.
בחלק מהלוקוסים שבאתר נמצאה שכבה של 20 ס"מ שברי ארגמונים (כ־12,400 פריטים) המהווים עדות לתעשייה חופית, וכן כמויות אבנים אשר שימשו כנראה כאבני ניטלה (מטען אבנים ששימש לייצוב ספינות), ומוצאן כנראה מקפריסין במזרח, דרך חופי לבנון וסוריה, ועד ארצות הים האגאי במערב.
הממצא הארכיטקטוני כלל קיר בעובי של כשני מטרים הבנוי אבני גוויל גדולות וביניהן חצץ.
קיר זה זוהה על יד המילטון כחומה, בחפירות מאוחרות יותר זוהה הקיר כקיר תמך.
באזורים מסוימים עובה קיר התמך לעובי של ארבעה מטרים.
קיר זה נהרס בתקופת הברונזה המאוחרת, ולא נמצאו לו שרידים בשכבות שמעל שכבה זאת.
באתר נמצאו מבני ציבור בלבד.
בצידו המזרחי של התל, נמצא מבנה ציבור (מבנה 50) אשר זוהה על ידי המילטון כמקדש.
המבנה הוא מבנה אורך רַבוע, שמידותיו 11X7.5 מטר, וכלל אולם יחיד עם תוספת קטנה לכיוון מזרח ושימש כאזור המקודש.
בכניסה למבנה נמצאה אבן מפתן.
רצפת המבנה הייתה רצפת עפר עם עמוד במרכזה.
מעל מקדש זה (בשכבה שמעליו) נמצא מקדש נוסף (מבנה 30), שהמשיך את האוריינטציה הכללית של הבניין שמתחתיו, תוך ניצול חלקי של הקירות כבסיס לבנייה.
סמוך לחדר זה בפינה הצפון־מזרחית של הבניין, התגלה עמוד אבן עגול ונמוך ועליו כותרת מלבנית.
בתל נמצאו מספר מבנים נוספים.
מבנה 66 זוהה על ידי המילטון כלטרינה או בור אחסון.
בנוסף נמצאו בארות שאחת מהן הגיעה לעומק של שלושה מטרים.
כן נמצאו תנורים גדולים ובהם שברי קרמיקה רבים.
המילטון זיהה בשכבה V שני שלבים.
שלב VA תוארך לשנת 1315 לפנה"ס בתקופת מסעו של סתי הראשון ממצרים לעכו.
שלב זה נבנה ישירות על דיונת החול אשר מהווה את תשתית התל.
בחלקים מסוימים זוהתה שכבה דקה של אפר, שפורשה כשרידי התיישבות ארעית של בקתות – "כפר דייגים".
שלב VB מזוהה עם המבנים הקטנים יותר בארכיטקטורה.
סוף שלב זה וסוף שכבה V, נקשרים עם הגעת גויי הים לפני תחילת השושלת העשרים במצרים.
הממצא הקרמי כולל מגוון של כלים מיובאים הנקראת "קרמיקת יבוא", המאפיינים את תקופת הברונזה המאוחרת ב.
כלים אלה כללו כלי בסיס טבעת, כלים מחופים לבן (White Slip Ware), קערות מונוכרום (Monochrom), קרמיקה מיקנית IIIA2/B1, ומספר "בקבוקים סוריים" (Red Lustrous Wheel-Made) ועוד.
בחפירות שנת 2002/2001 נמצאו אלפי שברי כלי חרס, רובם המכריע קרמיקת ייבוא מקפריסין, בעיקר כלי בסיס טבעת (בילביל) וכלים ממשפחת מחופה לבן (קערות חלב), ויחסית, מעט שברי כלי מונוכרום.
בנוסף כמות קטנה יחסית של שברי קרמיקה מיקנית, כמות קטנה של משפחת כלי Grey & Tan Ware מטרויה, וכן מספר בקבוקים סוריים שהמסחר בהם הגיע לשיא בימי שלטונו של תחותמס השלישי.
בנוסף לכלים המיובאים נמצאה בחפירת 2002/2001, גם כמות גדולה של כלים שניתן למצוא להם מקבילות (הן בחומר והן בטיפוס), באתרים נוספים באזור החוף ועמק יזרעאל כמו תל מגידו, תל נאמי (יישוב חופי מדרום לעתלית), עכו ועוד.
רוב הכלים היו "סירי בישול".
כלים אלה נמצאו באזור המעגן הקדום, נקודה המחזקת את ההשערה שמדובר בכלים שיצאו מכלל שימוש והושלכו לחוף מספינות שעגנו במקום.
הכלים האינדיקטיביים שנמצאו מנו כמה מאות פריטי שפות כלי.
זהו מספר גדול לשטח כה מצומצם.
בלמעלה ממחציתם נמצאה שכבת פיח בצידם החיצוני, אלה סימני שרפה, המחזקים את זיהויים כסירי בישול.
בסירים אלה היו כלים "זרים" (בחומר ובטיפוס) שהביאו את החוקרים למסקנה שכלים אלה מקורם בסוחרים שפקדו את התל, והביאו אותם מארץ מוצאם או מיישובים שעברו בהם לשימושם הפרטי.
כלים בשימוש יומיומי נוטים להישבר ומכיוון שלא היה להם ערך, הם נזרקו ולא תוקנו.
המחקר העלה שרוב הכלים היו עשויים מחומר שמקורו באזור התל וצפונה לו עד חופי לבנון וסוריה.
נמצאו מקבילות לכלים אלה בעיקר באתרים בצפון ששיירות סחר עברו בהם, כמו עכו, מגידו, חצור ובית שאן.
קבוצה ייחודית בעלת צורה וחומר לא נפוצים, הגיעה כנראה מאזור ביירות, כ־2%–3% מהכלים הגיעו מאזור אנטוליה או מהעולם האגאי.
הקשר החזק לאזור לבנון מעלה את ההשערה שהסוחרים הגיעו לחופי כנען דרך לבנון, כשבדרכם עצרו להצטייד במזון ושתייה בנמלים קטנים, ולא הגיעו ישירות מאיי הים התיכון.
בנוסף נמצאו כ־58 שברי כלים שיוחסו לקובעות וגביעים, שברי הקובעות חולקו לארבעה טיפוסים, חלקם היו מעוטרים.
בנוסף, נמצאו שברי פיטסים רבים, שהגיעו על גבי הספינות שעגנו בנמל, שמקורם בקפריסין, חופי לבנון וסוריה.
כמו כן נמצאו כמויות גדולות של שברי קנקנים שמקורם מאותם אזורים.
ממצא נוסף כלל גם כמויות גדולות של שברי משפחת כלים Plain White Wheel made Ware.
השברים שנמצאו מקורם היה מייבוא קיפרי, והעתק מקומי של כלים אלה שיוצרו באזור התל.
הממצא המיוחד בתל כלל כרטוש של רעמסס השני, מספר חרפושיות ומסכת חרס.
מסכה זאת נמצאה סמוך למתחם פולחני במעגן שמתחת למקדש 50. מסכה דומה נמצאה בחצור ביחד עם קרמיקה מיקנית אשר תוארכה על ידי יגאל ידין למאה ה־14 לפנה"ס.
גם מסכה זאת נמצאה סמוך למקדש.
הועלו מספר הצעות לתיארוך שכבה V היא שכבת הברונזה המאוחרת.
המילטון העריך כי ההתיישבות על הגבעה החלה ב־1400 לפנה"ס.
התיארוך נקבע על ידו על פי אוסף קרמיקת היבוא שנמצאה באתר והיא אופיינית לתקופה זאת.
זאת הקרמיקה הקדומה ביותר שנמצאה באתר.
בלנסי ניתחה את המכלולים הקרמיים שנמצאו על ידי המילטון והגיעה למסקנה שיש לחלק את השכבה לשכבות ביניים.
לדעתה, על פי פרסומה האחרון משנת 2005, שכבה V הוקמה בתקופת הברונזה המאוחרת ב'.
חפירות 2002/2001 שפכו אור נוסף, ותרמו להבנת הכרונולוגיה של השכבה.
ארצי הציעה לתארך את שכבה V לפי סדר תתי־השכבות מאמצע המאה ה־14 לפנה"ס ועד שנת 1230 לפנה"ס לערך.
השערה שחורבנו של היישוב, קשור בפעולות שבטי ישראל שהתפרצו לאזור החוף, במסגרת מסע כיבושיהם, כולל מאבקו של שבט מנשה להשתלט על הר הכרמל.
השערה אחרת היא שהחורבן קשור לפלישת גויי הים, שהשתלטו על דור, ונעצרו ליד הכרמל.
בגדתו הצפונית של הקישון, כ־1 ק"מ מצפון לתל, התגלה בית קברות מתקופת הברונזה המאוחרת.
בית קברות זה נחפר בשנת 1952 על ידי ענתי.
רובו נסחף, ייתכן וגודלו המקורי הגיע ל־200 דונם.
נחפרו 11 קברים, שרובם נכרו בשכבת החול העליונה.
מיעוטם נכרו בשכבת הטין שמתחת לחול.
הקברים נכרו בצורת תיבה מלבנית בגודל ממוצע של 2X1X0.5 מטר.
להערכת הארכאולוג החופר, כוסו הקברים בשכבת עפר של חצי מטר.
לא נמצאה אחידות בכיוון הקברים.
כל הנקברים הושכבו עם פניהם כלפי מעלה, רגליהם פשוטות וידיהם מוצמדות ולעיתים צלובות על החזה.
קבר אחד היה מצופה לוחות אבן דקים ומכוסה בחמישה לוחות אבן.
קבר נוסף היה קבר כפול ובו שני נקברים שהונחו אחד על השני.
הנקבר העליון הייתה אישה, מתחתיה גבר מבוגר ממנה.
הקברים הכילו כלי חרס שונים כגון קערות, נרות, סירי בישול, פכיות ועוד.
כן נמצאה צלמית חרס בדמות עוף.
כלי החרס היו מייצור מקומי ומייבוא, ביניהם כלים מקרמיקה קיפרית וקרמיקה מיקנית.
הכלים הקטנים הונחו ליד ראשי הנקברים, הגדולים יותר למרגלותיהם.
תיארוך הקברים נעשה על פי הממצאים הקרמיים למאה ה־14 לפנה"ס.
תקופת הברזל בתל התגלתה בחפירות המילטון בשתי שכבות – שכבה IV המתוארכת לתקופת ברזל I ושכבה III המתוארכת לתקופת ברזל II.
בלנסי מאפיינת את תקופת הברזל I בתל בהתיישבות או בחידוש היישוב במאה ה־11 לפנה"ס בראשית הופעת הקרמיקה הפיניקית הדו־גונית.
בלנסי העריכה שהיה פער יישובי במאה ה־12 לפנה"ס בשל היעדר קרמיקה האופיינית למאה זאת באתר.
שכבה זאת כללה מבני "שלושה מרחבים" בעלי קירות עבים.
מבחינה תרבותית מזכירים מבנים אלה תרבויות צפוניות יותר.
היא הבחינה בהמשכיות מסוימת של שכבה זאת לשכבה שקדמה לה.
נמצאו באתר סימנים לשרפה גדולה במחצית המאה ה־11 לפנה"ס.
חורבן שכבה IV מיוחס למסע המלחמה של שישק בשנת 926 לפנה"ס, לכיבוש ארץ ישראל, סוריה ולבנון.
תקופת ברזל II מחולקת לשני שלבים, החלק הראשון אופיין בבניית ביצור מסיבי כולל חומה ומגדל שמירה בצפונו של התל.
משלב זה נמצאו כלים אופייניים לתקופה זאת, כגון פכים מקרמיקה פיניקית דו־גונית וכן קרמיקה יוונית פרוטו־גאומטרית.
בתקופת יישוב זה, נשלט אזור הכרמל בשלטון ממלכת ישראל שאף התחזק בתקופתו של אחאב.
רק עם פלישתו של מלך אשור תגלת פלאסר השלישי בשנת 732 לפנה"ס, נותקו אזורי החוף מממלכת ישראל.
האזור עבר לשליטתו של הפחה האשורי שישב בדור.
אזור הכרמל התרוקן מתושביו וסביר שתושביו הישראליים הוגלו.
שכבה זאת הסתיימה באמצע המאה ה־8 לפנה"ס.
בשנת 1922 נחפרו כקילומטר מדרום לתל 7 קברים מתקופת הברזל שלדעת החופרים היו קשורים ליישוב בתל.
הקברים היו חצובים בסלע רך בצלע ההר.
רצפתם הייתה עשויה עפר כבוש ובכל אחד מהם נמצאה קבורה אחת או שתיים.
החומר הקרמי בקברים כלל קעריות, קנקנים, פכיות, פכים ונרות.
נמצאו גם טבעות, צמידים, ראשי חיצים וקרסי חכות דיג.
על פי הממצא תוארכו הקברים לתקופת הברזל II.
היישוב בתקופת הברזל היה חלק ממערך היישובים הפיניקיים הדרומיים.
שכבה II בתל מתוארכת לתקופה הפרסית־הלניסטית.
לאחר פער יישובי באתר של כ־250 שנה חודש היישוב מסוף המאה ה־6 לפנה"ס.
חלקו הצפוני של התל היה בתקופה זאת הרוס לגמרי וגם חלקיו האחרים נפגעו קשה.
שכבה זאת מחולקת לשני שלבים: שלב ראשון A נמשך עד תחילת המאה ה־4 לפנה"ס.
במרכז התל נמצא מבנה שאורך חזיתו כ־30 מטרים הפונה לרחוב.
קירותיו, וקירות מבנים אחרים בשכבה, היו בנויים מאבן ומחוזקים בלוחות אבן גזית.
על הריסותיו נבנה השלב הבא של היישוב, שלב B, שכלל יישוב מתוכנן עם ביצור, מבני ציבור ואחסון.
בשלב זה נמצא מטמון מטבעות כסף שהתגלה בתוך פך שהיה טמון בתוך קיר מבנה.
המטמון כלל 109 מטבעות רובן מצור.
על פי מחקרו של לאמברט (C.
Lambert), 14 מטבעות היו במשקל שנקרא "משקל צורי" שתוארך לתקופתו של אווגורס הראשון (שכבש את צור בשנת 385 לפנה"ס), יתרת המטבעות היו ב"משקל האטי" המתוארך לתחילת התקופה ההלניסטית.
לדעת לאמברט המטבעות נטבעו בעכו.
ממצא המטבעות מעיד על חשיבותה המסחרית של עיר זאת בתקופה זאת.
ממצאים נוספים משכבה זאת היו כד יווני מזוגג מראשית המאה ה־5 לפנה"ס, שברי כלים וגביעים מעוטרים יווניים מסוף המאה ה־5 וראשית המאה ה־4 לפנה"ס.
נמצא גם פסלון איילה יושבת, בסגנון שיוצר באיי הים האגאי בראשית המאה ה־5 לפנה"ס.
כן נמצאו כלי נחושת ובהם פסלון של אריה רובץ.
פסלון זה ביחד עם חרפושיות מצריות שנמצאו בשכבה, מעידים על קשרים מסחריים בין ערי החוף למצרים.
(ממצא דומה נמצא גם באזור עתלית).
על אחת החרפושיות העשויה אלגביש, נחרתה דמותו של הרקולס המתואר כרץ.
זהו עיטור בסגנון ארכאי, המתארך את החרפושית למאה ה־5 לפנה"ס.
אפרים שטרן מעריך על פי ניתוח הממצאים שראשית היישוב מתקופה זאת היה כעיר נמל פניקית שנוסדה בראשית התקופה הפרסית לאחר תקופה ממושכת שבה נעזב האתר.
יישוב האתר היה חלק מההתפשטות של יישובים פיניקים שהתקיימה באזור זה ודרומה לו, וזאת בעידוד השלטון הפרסי.
שלב זה שלב A, נהרס בשרפה בידי אחד הצבאות שלחמו בצור כנראה בין השנים 385–383 לפנה"ס.
לאחר תקופת חורבן קצרה, שוקם המקום ונבנה שלב B שהתקיים עד כיבוש צור על ידי אלכסנדר הגדול בשנת 332 לפנה"ס.
במהלך המאות הראשונות לספירה, מרכז הכובד מתחזק בדרום מפרץ חיפה ביישובים כמו חיפה, שקמונה ומאוחר יותר גם קסטרא.
שכבה I בתל כללה בעיקר חפירת פני שטח עד עומק של מטר אחד וכללה בעיקר קרמיקה הלניסטית ורומית מטיפוס "טרה סיגילטה" וחרסים בודדים מהתקופה הערבית הקדומה.
המבנים נמצאו במצב השתמרות גרוע שלא איפשר את מיפוים.
תל אביב הקטנה הוא פסיפס זכוכית, מעשה ידיו של האמן הישראלי נחום גוטמן, המתאר את תולדותיה של העיר תל אביב על גבי שלושה לוחות מרכזיים הניצבים בלב מזרקה, ומוקפים במעגל שעליו 15 תמונות נוספות.
הפסיפס הוצב בינואר 1976 בחזית בית העיר תל אביב-יפו בכיכר ביאליק.
בשנת 2008 הוסר מהמקום, ואוחסן במחסני העירייה עד שנת 2011, עת הוצב במקומו החדש בחזית מגדל רוטשילד 1, שבשדרות רוטשילד.
לאחר שעברה עיריית תל אביב למשכנה הנוכחי ברחוב אבן גבירול, הוחלט לשפץ את המבנה הקודם ברחוב ביאליק ולפתוח בו מוזיאון היסטורי לתולדותיה, וכן לשקם את הכיכר שבחזיתה.
התוכנית המקורית הייתה להקים בכיכר מזרקה מוקפת דשא, אך ב-1971 הזמינה העירייה עבודת פסיפס מהאמן נחום גוטמן, שתוכנה יכלול את תולדות העיר ואשר תוצב במרכזה של המזרקה.
גוטמן נענה לבקשה וכתב בתשובה כי:
אולם היצירה שעיצב גוטמן התייחסה בחלקה הגדול לא רק לתולדות תל אביב שהכיר בילדותו, אלא גם לאלה של יפו משך אלפי שנות קיומה.
הפסיפס עוצב בסטודיו בעיר רוונה באיטליה והכנתו הסתיימה תוך עשרה חודשים.
אולם בשל קשיים בירוקרטיים שונים ובשל כך שהסתבר שלוחות היצירה מסתירים את חזיתו של בית העיר, היו שהציעו להעביר את הפסיפס למקום אחר, והצבת הלוחות בכיכר התעכבה עד שנת 1974. חנוכת האתר נערכה רק בשנת 1976, ובשנת 1978 נסגרה המזרקה לשיפוץ, לאחר שהסתבר כי הרכב המים פוגע באבני הפסיפס.
בשנת 2008, לקראת שיפוץ הכיכר וחנוכתו המחודשת של "המוזיאון לתולדות העיר תל אביב-יפו" בבית העיר, הוחלט להעתיק את הפסיפס ממקומו, ולהפוך את המזרקה בכיכר לבריכה ביולוגית.
בהסכמת משפחת גוטמן, נוסר הפסיפס והועבר למשמורת במחסני העירייה, שם שומר על ידי אמיר ג'נאח ושהציבו במקומו החדש, בקצה המערבי של שדרות רוטשילד, סמוך לכניסה לנווה צדק ולא הרחק ממוזיאון נחום גוטמן לאמנות.
הפסיפס נועד להיות ממוקם למרגלות מגדל רוטשילד 1, וכשבנייתו של זה הסתיימה בשנת 2011 הוצב הפסיפס באתר החדש.
מאז ועד היום מטפלים במים ובפסיפס שמתוחזק שימורית 4 פעמים בשנה באחריות העירייה ובביצוע השימורי של אמיר ג'נאח.
ב-30 באוגוסט 2013 נפתחה במוזיאון נחום גוטמן לאמנות התערוכה "מביאליק לרוטשילד", שהציגה את המתווים שיצר גוטמן למזרקה.
הפסיפס עשוי ממעגל שלו שטח פנים של 36.50 מ"ר, ושלושה לוחות בטון ניצבים בגבהים שונים, שצופו באבני פסיפס בכל צדדיהם, בשטח כולל של 39.60 מ"ר.
אבני הפסיפס עשויות מזכוכית בגודל של עד 1 סנטימטר, והן הושקעו בטיח רק והודבקו למקומן בדבק זכוכית.
הסצנות המרכזיות הנראות על לוחות הבטון הניצבים הן סיפור יונה הנביא המושלך לים (משמאל), מראה אחוזת בית (בתווך), והעברת ארזי הלבנון בידי שלמה מנמל יפו אל בית המקדש הראשון (מימין).
בצידו האחורי של הלוח המרכזי מופיע הכיתוב "אחוזת בית, עוד אבנך ונבנית".
על המעגל החיצוני שמסביב למזרקה נראות סצנות שונות מתולדותיהן של יפו ותל אביב, המופיעות עם כיוון השעון בסדר כרונולוגי: סיפור אנדרומדה ופרסאוס, מצביאים שונים שכבשו את יפו דוגמת תחותמס השלישי, הצלבנים ונפוליאון, וביקוריהם של משה מונטיפיורי ובנימין זאב הרצל בעיר.
עוד נראים עולים מגיעים לנמל יפו, מראה אחוזת בית ושכונות נווה צדק ונווה שלום, בתי הקפה בתל אביב בימי המנדט הבריטי וטקס הכרזת העצמאות בהיכל העצמאות.
תל א-סעידיה הוא תל גדול בעבר הירדן המזרחי, בגובה 232 מטר מעל פני הים, כקילומטר וחצי ממזרח לנהר הירדן, בין 60 ל-150 מטר (לפי פיתולי הנחל) דרומית לוואדי כופרנג'ה, מזרחית ליישוב חמדת.
אורכו של התל (בין מזרח למערב) כ-415 מטר ורוחבו (בין צפון לדרום) כ-200 מטר.
שטחו הכולל של התל הוא כ-61 דונם.
הוא מתחלק לשני חלקים: חלקו המזרחי שמהווה כשני שלישים ממנו, מתנשא לגובה של 40 מטר מעל פני השטח, ואילו חלקו המערבי מתנשא לגובה 25 מטר.
הכומר אבל וויליאם אולברייט ובעקבותיהם יוחנן אהרוני וכנראה אף שמואל ייבין וכן בצלאל בר כוכבא מזהים את תל א-סעידיה עם היישוב צפון, שלידו התחולל קרב צפון בין צבאו של תלמי התשיעי לתירוס לצבאו של אלכסנדר ינאי בשנת 103 לפנה"ס.
לעומת זאת נלסון גליק זיהה את התל עם צרתן, על פי : " בֵּין סֻכּוֹת וּבֵין צָרְתָן", יצק שלמה את הנחושת לכלי המקדש.
במקום נמצאו שכבות מתקופת הברונזה ותקופת הברזל.
בקברים נמצאו גופות חנוטות בביטומן.
תל א-רימאח הוא אתר ארכאולוגי במחוז נינוה בעיראק, כ-80 ק"מ ממערב לנינוה, באזור העיר סינג'אר.
זיהויה של העיר העתיקה ששכנה באתר אינו ודאי; החוקרים הציעו את קטרה או קראנה.
האתר היה מיושב כנראה כבר באלף השלישי לפנה"ס.
לשיא גדולתו הוא הגיע באלף השני לפנה"ס בתקופה הבבלית הקדומה, ובתקופת ממלכת מיתני.
תקופת פריחה נוספת הייתה בתקופה האשורית החדשה.
שתי הערים העתיקות קטרה וקראנה, מהאלף השני לפנה"ס, שכנו באזור התל העתיק, הממצאים לא העלו זיהוי ודאי של התל.
האזור נסקר בשנת 1938 על ידי הארכאולוג הבריטי סיטון לויד.
האתר של תל א-רימאח נחפר בין השנים 1964–1971 על ידי משלחת של המכון הבריטי ללימודי עיראק, בראשות דייוויד אוטס .
בין הממצאים שנחפרו באתר היו מקדש וארמון מתחילת האלף השני לפנה"ס.
הארמון והחצר שלו היו מעוטרים ב-50 עמודים שעוצבו כמו עמודי עץ דקל.
קוטר העמודים היה 60 ס"מ בדומה לגזע דקל בטבע.