tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את זכר שחרורו ובריחתו חגגה משפחתו מדי שנה, כ"פורים שולהוף".
לאחר שחרורו נסע תחילה לניקולסבורג ולאחר מכן בחזרה לפראג, שם נישא בשנית.
עם זאת, מזלו הרע המשיך ללוות אותו, הוא איבד הכל בשריפה ב-1689. הוא מת ב-19 בינואר 1733 (כ"ב בטבת, ה'תצ"ג) בפראג.
יצחק שולהוף כתב על המצור ועל מות משפחתו בספר זיכרונותיו בשפה העברית בשם "הכרוניקה של בודה" ובעברית "מגילת אופן" (אופן-Ofen, הוא שמו הגרמני ההיסטורי של העיר בודה), ובשני שירי אבל האחד בשם "קינה", והשני בשם "קינה גדולה על חורבן אובן".
על אף שתיאוריו אינם חסרי פניות לחלוטין בשל מצבו הנפשי, אך בתוספת מקורות זמינים אחרים, כגון דיווחי המנצחים, אנו מקבלים תמונה מפורטת של מצב היהודים בבודה במהלך שני העשורים האחרונים של השלטון העות'מאני (1686-1666) ומיד לאחר מכן.
מה שנותן ליצירותיו של הרב שולהוף ערך מיוחד הוא שניתן להכיר מהן את תקופה זו של ההיסטוריה ההונגרית מהיבט אחר לגמרי, מנקודת מבטו של המיעוט היהודי בעיר.
יצחק שולהוף כתב כאמור שתי קינות על המצור על בודה ב-1686. מתוכם, שיר האבל "קינה" מציג בפני הקוראים בעיקר נתונים ביוגרפיים ואת הטרגדיה האישית של משפחת הרב-המשורר, אך אינו מכיל נתונים היסטוריים כלליים.
בהערות המצורפות ליצירה הוא מסביר שכתב אותה לזכרו של בנו, כדי שיוכל להקריא אותה מדי שנה ביום השנה למותו ולבקש מחילה על חטאיו.
שיר "קינה גדולה על חורבן בודה"
בניגוד לשיר בשם "קינה", שיר זה מכיל הרבה עובדות היסטוריות ותרבותיות מעניינות המשלימות את יצירתו השלישית בנושא דומה, "מגילת אופן".
חלק בלתי נפרד מהיצירה הוא הקדמה ופרשנות ממושכת במסורת ז'אנר הקינה העברית המוקדמת המודרנית, המסבירה את הסמליות המורכבת וחושפת מידע נסתר לקורא, ולכן היא הכרחית בהחלט להבנת קריאת היצירה.
השיר בנוי כמעט כולו על דגם של צנטו-שירה כמו של ורגיליוס (צנטו=פרטים בודדים מתוך שירים שונים של משורר אחד או יותר, המורכבים בצורה כזו שנוצרת משמעות חדשה לחלוטין), מתוך ציטוטים מקראיים של מספר מילים, השאובים בעיקר ממגילת איכה ומתהילים.
בשיר האלפביתי של 22 חלקים מא' עד ת', ראשי הבתים נותנים את אותיות האלפבית העברי, בנוסף, הבתים א'-ז'.
מכילים בסתר את חתימת המחבר ("אני, יצחק, מוֹרֵנוּ, בנו של מר ר' זלמן, הלוי") והכוונה לשם העיר כלומר ofen שהוא "תנור" בגרמנית ("עורנו השחיר כמו התנור").
בעזרת הנומרולוגיה מסתתר בו מידע נוסף כמו כינוי המחבר, השנה ושם העיר.
מהשיר ומהפירוש המצורף לו ניתן ללמוד גם על כך שבבודה (Ofen) היו באותה תקופה (לפחות) שתי קהילות יהודיות: קהילה ספרדית וקהילה אשכנזית.
היו שלוש קבוצות לימוד שונות של כל הלילה על בסיס שבועי (בימי שני, רביעי וחמישי), והקהילה תמכה בקביעות בעניים בארץ הקודש בכסף ללימודיהם שם ואף שילמו כופר של 2,000 טלרים עבור אסירים יהודים שנשבו באזור וינה ב-1683. האמור לעיל מלמד כיצד היהודים בבודה ניהלו חיי קהילה תוססים ומספרם היה רב.
הכרוניקה של בודה (מגילת אופן)
יצחק שולהוף כתב את יצירתו השלישי, יצירת פרוזה, באורך ספר של ממש, את הכרוניקה של בודה, ובשמו העברי "מגילת אופן" כנראה אחרי הקינה גדולה על חורבן בודה.
המילה העברית "מגילה" יכולה להוות התייחסות למגילת אסתר ולמגילת איכה המקראית, שכן שני ספרים אלה שרדו לנו בצורת מגילות נפרדות.
בעבודה זו מצייר יצחק שולהוף תמונה אידיאלית מאוד של השלטון הטורקי במאה ה-17 ולמרות שהוא כותב על הקיסר ההבסבורגי בכבוד אינסופי (בנוסחת הברכה החוזרת כל הזמן), כיבושה מחדש של בודה על ידי ההבסבורגים היה הטרגדיה הגדולה ביותר האפשרית עבורוֹ.
הוא מתחיל את עבודתו כבר בהתחלה על ידי הצגת בודה הטורקית של המאה ה-17 כארץ כנען אמיתית של ארץ זבת חלב ודבש, שבו יש שקט מוחלט, הכל מאוד זול וזמין בקלות.
הצדדים האפלים של החיים באותה תקופה, שהיו בשפע גם תחת השלטון הטורקי השוקע, אינם מופיעים כלל.
הסיבה לכך היא שלקהילות היהודיות באמת היה גורל טוב יחסית תחת השלטון הטורקי.
למרות שבין שאר ההגבלות חל עליהם גם המס המיוחד על לא-מוסלמים, רמה כזו של אפליה כמו במדינות רבות הנשלטות על ידי נוצרים, שבהן, בנוסף להשפלות רבות, גם רדיפת יהודים הייתה נפוצה מאוד באותה תקופה, לא היה אופייני בשלטון הטורקי.
לפי שולהוף, לאידיליה זו שם קץ בבירור הרוזן אימרה טקיי, שההרס הבלתי מרוסן שלו הציתה את כעסו של הקיסר והניע אותו לצאת למלחמה נגד הטורקים.
שולהוף ומשפחתו שהו בבית הכנסת בזמן המצור.
הוא מתאר בפירוט ונוקב כיצד נפרד ממשפחתו בבלבול הכללי וכיצד הוא עצמו ניצל כמעט בנס.
שיר אבל (קינה) בתוך: שלמה י.
שפיצר– גזה קומורוצי : מקורות עבריים לתולדות הונגריה ויהדות הונגריה מתחילת 1686 (בודפשט: MTA Judaisztikai Kutatócsoport–Osiris Kiadó, 2003.), עמודים 829–830.
קינה גדולה על חורבן בודה: שלמה י.
שפיצר–גזה קומורוצי: מקורות עבריים לתולדות הונגריה ויהדות הונגריה מתחילת 1686 (בודפשט: MTA Judaisztikai Kutatócsoport–Osiris 2003.)
שפיצר - גזה קומורוצי: מקורות עבריים לתולדות יהדות הונגריה והונגריה מתחילת 1686 (בודפשט: MTA Judaisztikai Kutatócsoport - Osiris Kiadó, 2003.), עמ' 827, 846–847.
פרנץ סקאי, מי בכה על בודה הטורקית (זיכרונותיו של יצחק שולהוף), בתוך: Schulhof Izsák, Budai Krónika (Helikon Kiadó, 1979), pp.
גזה קומורוצי, תולדות היהודים בהונגריה, כרך 2. 1 (בוסטון: הוצאת Kalligram, 2012), עמ'.
ברוך ירון, "יצחק שולהוף", בתוך: אנציקלופדיה יודאיקה, י"ד.
יצחק שטיינר (25 ביולי 1952 – 6 במאי 2023) היה פסנתרן, מלחין ומנצח ישראלי, הידוע בעיקר בזכות סגנון נגינתו הייחודי ששילב מוזיקה קלאסית עם אימפרוביזציה.
נולד בתל אביב, בן בכור לתמר ושמואל.
בוגר האקדמיה הישראלית למוזיקה ע"ש סמואל רובין בהדרכתו של פרופ' ליאון שידלובסקי.
ניצח על התזמורת הפילהרמונית הישראלית, תזמורת הגדנ"ע, תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הקאמרית הישראלית, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, התזמורת הסימפונית חיפה, התזמורת הסימפונית הצעירה חיפה ועוד.
בשנת 1968 הופיע כפסנתרן בהיכל התרבות בתל אביב.
בערב אמני עולם בשזירת פרחים ובחירי אמני ישראל בתחומים שונים.
בשנת 1974 ניגן בתוכניות "טנדו", בהנחיית ירון לונדון.
בסוף אוגוסט אותה שנה ניצח על תזמורת הגדנ"ע בקונצרט החגיגי לסיום השנה, במוזיאון תל אביב לאמנות
בדצמבר 1980 ניצח באופרה הישראלית על "לה בוהם" מאת פוצ'יני.
בשנת 1982 הופיע בקדם אירוויזיון כמופע האומנותי של אותה שנה והלחין את המוזיקה לסרט "נועה בת 17".
בשנים 1982–1987 ניצח בתוכנית "אלגרו", בהנחיית יצחק שמעוני.
בשנת 1987 שימש כיו"ר חבר השופטים בתחרות כישרונות צעירים במוזיקה קלאסית.
באוגוסט 1985 חזרה תזמורת הגדנ"ע להופיע תחת שרביטו של שטיינר, בזכות יוזמתו וארגונו, לאחר ש-17 שנים קודם לכן היה נגן בתזמורת עצמה ובשנות ה-70 אף זכה לנצח עליה.
הוא בנה את התזמורת מחדש: הוא משך נגנים צעירים מתזמורות אחרות, בהן תזמורת בני הקיבוצים ותזמורת מתא"ן ומהמרכז למוזיקה ירושלים.
בתזמורת המחודשת היו 77 נגנים בגילאי 12–18, בהם 19 נגניות.
בשנת 1988 ניצח על התזמורת הסימפונית חיפה בתוכנית "סיבמולדו", בהנחיית יצחק שמעוני.
בשנות ה-80 הופיע בפינה המוזיקלית "קצת מוזיקה" בתוכנית "זהו זה!"
בשנת 1990 ייסד את ה"סינפו-פופ", תזמורת סימפונית של 50 נגנים עולים מברית המועצות.
בשנת 1992 ניצח והיה היועץ המוזיקלי של "מה הרעש" בהשתתפות אורי גוטליב, יואב צפיר ואלי גורנשטיין.
בשנת 2000 העלה בבית האופרה של פראג את האופרה "דוריאן" המבוססת על סיפורו של אוסקר ויילד, "תמונתו של דוריאן גריי", בבימוי נתן דטנר ובהשתתפות ששי קשת ורפי ויינשטוק.
במהלך השנים לימד באופן פרטי ובשיעורי מאסטרקלאס קומפוזיציה ואימפרוביזציה.
היה נשוי לפסנתרנית הישראלית אירית רוב, לאחר מכן נישא בשנית ולו ילדה מנישואים אלו.
יצחק שטיינר נפטר ב-6 במאי 2023, בעקבות דימום מוחי ספונטני.
הרב יצחק הלוי שטיינברג (כ"א בטבת ה'תרמ"ו, ינואר 1886 - כ"ז בחשוון ה'תשכ"ז, 9 בנובמבר 1966) היה רבן של האליץ' וירוסלב, רב בבריסל ובתל אביב ואב בית הדין הרבני בתל אביב.
נולד בכ"א בטבת ה'תרמ"ו, 16/17 בינואר 1886 בטרנוב שבגליציה (אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום בפולין) לאביו הרב שמעיה שטיינברג, רבה של פרמישלן ולאמו שרה.
סבו היה הרב אברהם מנחם הלוי שטיינברג מברודי, בעל "מחזה אברהם".
בגיל צעיר התגלה כעילוי ובגיל בר מצווה כבר ידע בעל פה את מסכת שבת.
לצד השכלה תורנית רחבה רכש גם השכלה כללית ושלט היטב בשפה הפולנית.
בגיל 17 נסמך לרבנות מידי הרב שלום מרדכי הכהן שבדרון (מהרש"ם) מברז'אן ובגיל 22 מידי הרב מאיר אריק.
לאחר נישואיו התגורר בברודי, שם שימש את סבו ולמד מפיו.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נמלט לווינה, ולאחר תום המלחמה התקבל לרבנות בקהילת האליץ'.
ב-1921 התמנה לרבה של ירוסלב, לאחר שנתמך הן על ידי המסורתיים והם על ידי המשכילים בעיר.
ב-1927 נתקבל לרבנות קהילת ראדום, אך הוא חזר בו לאחר שגילה שיש מחלוקות בקהילה.
שמו עלה כמועמד לכהן כרבה של לבוב, אלא שאז פרצה מלחמת העולם השנייה.
לאחר שחרורו מסיביר הגיע לסמרקנד ובהמשך היגר לבלגיה ונתמנה לרב ואב"ד בבריסל.
בשנת ה'תש"י (1950) עלה ארצה והתיישב בתל אביב, שם התמנה לאב בית הדין הרבני בעיר.
ב-1957, לאחר שיצא לגמלאות, התמנה לרב בית הכנסת "ישורון".
נפטר בכ"ז בחשוון ה'תשכ"ז, 9 בנובמבר 1966, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
בגיל צעיר כתב חיבור על מסכת מכות וספר "שערי יצחק" על הלכות מזוזה, אך שניהם (וכן כתבים נוספים, כולל כתבים שכתב מהזיכרון בעת גלותו בסיביר) אבדו בתלאות מלחמות העולם או הושמדו על ידו מאימת הנ.ק.ו.ד.
הרב שטיינברג נישא שלוש פעמים.
אשתו הראשונה, שרה לבית שפרונג, נפטרה בשנת 1930, וממנה נולדו לו שני בנים.
לאחר פטירתה נישא להינדא מירל, בת הרב אליהו פרנקל תאומים רבה של פשוורסק, וממנה נולד לו בן נוסף.
לאחר פטירתה בשנת 1952 נישא לסימא לבית שטיין (נפטרה ב-1985).
בנו הבכור, הרב משה שטיינברג היה רבה של קריית ים מעל שלושים שנה.
בן נוסף, בנימין זאב, נפטר בפתאומיות לאחר השואה בעת שהמשפחה שהתה בסמרקנד.
נכדו הרב פרופ' אברהם שטיינברג הוא רב ורופא, מומחה לאתיקה רפואית ולרפואה והלכה ומנהל היחידה לאתיקה רפואית בבית החולים שערי צדק.
יצחק (איטשע) שור (גלינע) (נפטר ב-31 במאי 1885) היה מייסד היקב הראשון בארץ ישראל בעת החדשה.
נולד לאמו גיטל ולאביו הרב מרדכי אברהם גלינע שהיה צאצא למגיד ממזריטש וחסיד רוז'ין יליד העיר חמילניק שבאוקראינה.
בשנת 1834, בברכתו של האדמו"ר מרוז'ין, עלה מרדכי עם משפחתו לארץ ישראל ופנה להתיישב בירושלים.
משלא השיג אישור מהשלטונות העות'מאנים להתיישב בעיר עקב מוצאו האשכנזי, פנה להתיישב בצפת ולאחר כשלוש שנים עבר לטבריה.
ב-1847 חזרו בני המשפחה לירושלים, וב-1848 הקים יצחק שור את היקב הראשון בירושלים ובארץ ישראל בעת החדשה.
בנוסף, מונה אביו לראש ישיבת תפארת ישראל בירושלים על ידי האדמו"ר מרוז'ין.
לאחר תקופה, עקב תנאי מזג האוויר בירושלים, חזרו בני המשפחה לטבריה חוץ מיצחק שנשאר בירושלים, שם גם הקים את בית הכנסת הראשון לחסידי קרלין בעיר.
ליצחק היה גיס בשם ברוך שור, שהיה בעל רישיון לייצור יין אשר נפטר בגיל צעיר.
לאחר מותו, שינה יצחק את שם משפחתו מגלינא לזה של גיסו, וכך ירש ממנו את תעודת הרישיון.
שם היקב היה אז "יקב אשכול".
בשנת 1849, במהלך ביקורו השלישי של משה מונטיפיורי בארץ ישראל, הוא נפגש עם מרדכי אברהם שור שסיפר לו על הקמת היקב החדש בירושלים.
מונטיפיורי התרשם עמוקות והחליט להעמיק השקעתו בתעשייה ובחקלאות בארץ ישראל.
יקבו של יצחק שור הוקם במרתף שהיה צמוד לכותל המערבי הקטן, סמוך לרחוב "חגי" ברובע המוסלמי של העיר העתיקה בירושלים, ומשכך, מוקמו החביות בצורה כזו שלא ייגעו בקירות הר הבית.
חלוקת המבנה התנהלה כך שבקומה העליונה התגוררה משפחת שור, בקומה התחתונה ייצרו את היין, ובמרתף, יישנו את היין.
יצחק נפטר ב-31 במאי 1885 ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
לאחר מותו ירש את העסק בנו שמואל, אשר ניהל אותו בסיוע רוזה אשתו.
בנוסף לבנו שמואל, היה ליצחק בן נוסף בשם ברוך שלום.
יצחק שָמִיר (יֶזֶרניצקי ; 22 באוקטובר 1915, י"ד בחשוון ה'תרע"ו – 30 ביוני 2012, י' בתמוז ה'תשע"ב) היה ראש ממשלת ישראל השביעי ושר בממשלותיה, יושב ראש הכנסת, ראש האופוזיציה, מבכירי "המוסד" וממפקדי לח"י.
שמיר נולד בעיירה רוז'ינוי, עלה לארץ ישראל ב-1935 ושנתיים אחר כך הצטרף לאצ"ל.
בינואר 1941 עבר ללח"י, ולאחר רצח אברהם שטרן היה לאחד ממנהיגי המחתרת.
לאחר הקמת מדינת ישראל כיהן במגוון תפקידים במגזר הפרטי עד גיוסו למוסד ב-1955. מראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 היה חבר תנועת החרות, ונבחר מטעמה ל.
לאחר שכיהן כיושב ראש הכנסת וכשר החוץ, נבחר שמיר לראש ממשלת ישראל העשרים עם התפטרותו של מנחם בגין מתפקיד זה באוקטובר 1983. שמיר כיהן כראש הממשלה לסירוגין במשך שש שנים וחצי.
ביחד עם יריבו הפוליטי, שמעון פרס, עמד שמיר בראש ממשלת האחדות הלאומית שהוקמה ב־1984, ובה החזיקו השניים לסירוגין במשרות ראש הממשלה ושר החוץ (הממשלה ה-21 בראשות פרס והממשלה ה-22 בראשות שמיר).
בבחירות לכנסת ה-12 ניצח הליכוד בראשותו, ושמיר עמד תחילה בראש ממשלת אחדות לאומית נוספת (הממשלה ה-23), ולאחר "התרגיל המסריח", בשנת 1990, עמד בראש ממשלה צרה (הממשלה ה-24).
שמיר פרש מראשות הליכוד, לאחר הפסדו בבחירות לכנסת ה-13 בשנת 1992. עד ניצחונו של בנימין נתניהו בבחירות הפנימיות של הליכוד בשנת 1993, כיהן שמיר כראש האופוזיציה.
שמיר פרש מהכנסת בתום הכנסת ה-13 בשנת 1996.
שמיר היה איש הקו המדיני הנוקשה וחסיד ארץ ישראל השלמה, ולמרות זאת השתתף בתקופת כהונתו בוועידת מדריד.
כראש ממשלה התמודד שמיר עם נפילת טילים על ערי ישראל במהלך מלחמת המפרץ, והבליג על כך כדי שלא לסכן את שלמות קואליציית 34 המדינות בראשות ארצות הברית ובשיתוף מדינות ערב שלחמה בסדאם חוסיין.
בשנת ה'תשס"א (2001) הוענק לשמיר פרס ישראל על מפעל חיים, על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
הוא נפטר בגיל 96 ונקבר בחלקת גדולי האומה בהר הרצל.
יצחק שמיר נולד כיצחק יֶזֶרניצקי ב-1915 לפנינה פֶֹרלה לבית שבזין ולשלמה יזרניצקי.
הוא נולד בעיירה רוז'ינוי, שבעת לידתו הייתה בפלך גרודנה של האימפריה הרוסית, בתחום המושב היהודי, ועברה כעבור זמן קצר לתחומי פולין הצעירה; (ב, רוז'אני בבלארוס).
אביו היה ראש הקהילה היהודית בעיירה, שהייתה אז בעלת רוב יהודי (כשני שלישים מאוכלוסייתה).
ליצחק היו שתי אחיות גדולות ממנו, מרים ורבקה.
הוריו עסקו רבות בחיי העולם היהודי במזרח אירופה ואף היו מעורבים לתקופה קצרה בשירות מפלגת הבונד – מפלגה סוציאליסטית חילונית ואנטי-ציונית.
בהמשך המירו את עמדותיהם בתמיכה נרחבת במפעל הציוני, ושלמה יזרניצקי מצא חשיבות רבה בקיומן של מסגרות החינוך העברי, וידא כי בית הספר העברי ברוז'ינוי יתפקד והקפיד לרשום את ילדיו ללימודים.
שלמה התנגד, מטעם הציונות והקהילה היהודית, למשטרו האוטוקרטי של ניקולאי השני, קיסר רוסיה.
כשהיה יצחק בן שלוש הובילו התהפוכות המדיניות שנגרמו בעקבות מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים ברוסיה לכך שרוז'ינוי נבלעה בתוך הרפובליקה הפולנית השנייה, שזה עתה נוסדה.
ב-1919, במסגרת המלחמה הפולנית-סובייטית, פרעו חיילים פולנים ביהודי העיירה, רצחו שישה יהודים ושדדו רכוש רב.
יצחק יזרניצקי נולד וגדל בחברה עברית בעלת זיקה ציונית רבה, ובמסגרת חינוכו עוד מגיל צעיר נדחקו תולדותיה של פולין ונשאו משמעות צדדית בלבד בהערכה החינוכית.
הוריו לא היו אנשים אמידים, וההוצאות על רישום בנם למוסד החינוכי הפרטי היו גבוהות ביחס למוסדות חינוכיים אחרים.
בבגרותו הגדיר שמיר שתי תכונות בהוריו שהיו בולטות מאוד: סבלנות ו"היעדר מוחלט של משוא-פנים".
בחודשי הקיץ נהג יצחק לבלות בחלקת סבו וסבתו ודודיו שחיו בכפרים מבודדים, כדוגמת רוז'ינוי במזרח הרפובליקה הפולנית.
בילדותו עברה המשפחה לעיר הסמוכה, וולקוביסק.
לאחר סיום בית הספר היסודי בעיר עבר יזרניצקי לגימנסיה העברית בביאליסטוק, בה סיים את חוק לימודיו.
באותה עת קרא שמיר בעיקר ספרות עברית ויידיש, אך החל להזדהות גם עם התנועה הלאומית הפולנית, ואף שינן קטעים מהפואמה "קונרד ואלנרוד" של הסופר הלאומי הפולני אדם מיצקביץ'.
בשנת 1934 החל בלימודי משפטים באוניברסיטת ורשה, לצד פעילות נלהבת בארגון בית"ר.
הוא לא סיים את לימודי המשפטים משום שב־1935 עלה לארץ ישראל.
לאחר עלייתו למד תחילה בפקולטה למדעי הרוח ב, אך בשנת 1937 הצטרף לארגון האצ"ל והפסיק את לימודיו.
לפרנסתו עבד כפועל בניין וכפקיד במשרד רואי חשבון.
משפחתו נותרה בפולין והוריו, שתי אחיותיו (רבקה פיטקובסקי ומרים סקלרביץ') ומשפחותיהן נספו בשואת יהודי פולין.
אביו, שהופרד משאר המשפחה, פנה לשכניו הפולנים בבקשה לעזרה, ואלו רצחו אותו.
בעקבות אירועי השואה טיפח שמיר בהמשך חייו שנאה כלפי העם הפולני על בגידתם בשכניהם היהודים בכלל ובמשפחתו בפרט.
בבגרותו, בעת שיחה עם העיתונאי דוד לנדאו, טען כי "כל פולני יונק אנטישמיות מחלב אימו", אמירה ששמיר התעקש שתותר לפרסום על אף התנגדות דוברו.
בשנת 1940, כאשר התפלג לח"י מן האצ"ל, התלבט שמיר במשך תקופה ארוכה לגבי המשך דרכו וקיים שיחות בירור עם דוד רזיאל ואברהם שטרן "יאיר", כפי שנודע בכינויו בשורות המחתרת.
בספטמבר אותה שנה הודיע לפקודיו שהוא נשאר באצ"ל, מכיוון שדרכו של יאיר מסוכנת מדי בעיניו, אולם בינואר 1941, לאור שיתוף הפעולה ההדוק מדי, לטעמו, של האצ"ל עם הבריטים, פרש מהארגון ועבר ללח"י.
הוא אימץ את [הכינוי המחתרתי "מיכאל", על שם מייקל קולינס שהוביל מאבק לאומי נגד השלטון הבריטי באירלנד.
גם את שם משפחתו, "שמיר", אימץ לאחר שהשתמש בשם זה במשך תקופה מסוימת, כשהתנהל אחריו מצוד של הבולשת הבריטית; הוא גידל זקן ופיאות, לבש קפוטה, חבש כובע סמט וכינה עצמו "הרב שמיר".
בדצמבר 1941 נאסר שמיר ונכלא במחנה המעצר מזרעה: כוחות המנדט עצרו את חבר לח"י יהושע זטלר בביתו וארבו לכל חברי הארגון שעמדו לבוא לבקרו באותו היום, בהם גם שמיר.
הוא נחקר בידי הקצין תומאס ג'יימס וילקין, מנהל המחלקה היהודית ב, שהשתתף לאחר מכן ברציחתו של שטרן והוצא להורג בידי לח"י ב-1944.
בספטמבר 1942 נמלט שמיר מהכלא בלוויית אליהו גלעדי, שהיה גם הוא חבר לח"י.
הם התחפשו לנוטר וקצין פולני ועברו למרכז ארץ ישראל (באותה העת היו מוצבות בארץ יחידות של צבא פולין החופשית, בראשות הגנרל ולדיסלב אנדרס, במסגרת המערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה, כך שלבוש של מדי קצין פולני לא העלה חשד מצד הרשויות).
מחוץ לכלא הצטרפו השניים לקבוצת הנהגה קולקטיבית של לח"י, שהחליפה את אברהם שטרן (יאיר), שנרצח בידי הבריטים.
בהנהגה זו התבלט גלעדי בקו קיצוני.
בסופו של דבר הוא הוצא להורג בידי חבריו ללח"י בפקודתו של שמיר, במועד לא ידוע בשנת 1943, על רקע חילוקי הדעות בינו לבין שאר הנהגת הארגון.
מצבו של הארגון היה רעוע לנוכח קושי בהשגת תחמושת ומשבר הנהגה שנוצר בעקבות ההתנקשות בחיי שטרן.
בעקבות כך הוקם סניף של הארגון בקרב יהודי מצרים ושליחים בממלכת מצרים, למען העברת נשק ואספקה, ובנוסף החלה להתגבש גם הנהגה חדשה, שבסופו של דבר החליפה את המערכת הקולקטיבית.
בשביל לפתור את הקשיים כלכליים שדדו חברי הלח"י כספות של בנקים.
לקראת בריחת 20 עצורי לח"י ממחנה המעצר בלטרון היה צורך להכין את העורף של הארגון לקראת קבלת הבורחים.
ב-15 בספטמבר 1943 הצליח אחד מהקבוצה, עמנואל הנגבי, לברוח מבית החולים הממשלתי בירושלים, שם אושפז לאחר שהתחזה לחולה.
הוא ושמיר קידמו את ההכנות לקליטת הבורחים.
זמן הבריחה נקבע ל-31 באוקטובר 1943. לח"י קידמה עלייה בלתי חוקית לארץ ישראל, ובין העולים היו רבים שהצטרפו לשורות הארגון.
בשנת 1944 נישא שמיר לשרה (שריקה) לוי (לימים שולמית), שאותה פגש בעת מאסרו במחנה המעצר מזרעה.
שולמית עלתה לארץ מבולגריה בשנת 1941 ונכלאה בשל היותה עולה בלתי-לגאלית.
לאחר שחרורה הצטרפה למחתרת והייתה לקשרית של שמיר.
טקס הנישואים שלהם נערך בסודיות ובצמצום.
לאחר רצח גלעדי ובריחת 20 עצורי לח"י ממחנה המעצר בלטרון התגבש טריומווירט בהנהגת לח"י.
חברי הטריומווירט היו שמיר, ישראל אלדד ("סמבטיון") ונתן ילין-מור ("גֵּרָא"), כאשר שמיר היה אחראי על הפעילות המבצעית, ולאחר מעצרו נטל ילין-מור את האחריות על המבצעים.
בתוך הטריומווירט שמיר וילין-מור הנהיגו קו פעילות ואידאולוגיה פרגמטיים יותר מאלדד, שקרא לתחיית ממלכת ישראל המאוחדת מימי דוד ושלמה.
באמצע 1944 נפצע אלדד בגבו ונתפס בידי הבריטים, אשר שלחו אותו לבית הסוהר המרכזי בירושלים.
כחבר הנהגת לח"י היה שמיר אחראי לפעולות שונות, שהבולטות בהן היו: ניסיון ההתנקשות בחיי הנציב העליון הרולד מקמייקל ורצח הלורד מוין במצרים, שתיהן בשנת 1944. אנשי הלח"י ועוד רבים ב ראו בלורד מוין אויב מר לחזון הציוני.
ההתנקשות בלורד מוין הייתה ל ביחסי ארגון "ההגנה" עם האצ"ל ולח"י, מחתרות "הפורשים".
בעקבות ההתנקשות החלה ההגנה בסֶזוֹן, מאבק מזוין בפורשים, שמטרתו להביאם לחדול מהמאבק הישיר ברשויות המנדט הבריטי.
הסזון נמשך עד לקראת כניעת גרמניה הנאצית, ואחריו החלה מגמת שינוי בעמדת ההגנה ביחס לרשויות המנדט, שינוי אותו כינה שמיר "התפכחות".
עם הסקת המסקנות כי על אף השואה והמלחמה, בריטניה עדיין תמשיך במדיניות הספר הלבן השלישי, המקדמת את הקמתה של מדינת לאום ערבית בארץ ישראל, פנתה "ההגנה" גם היא לדרכי המאבק המזוין.
פניית פרסה זאת של ההגנה הובילה להקמת תנועת המרי העברי, ארגון שיתוף פעולה מחתרתי בין "ההגנה", האצ"ל ולח"י.
בהקמת מחתרת אחידה היישוב היהודי בארץ ישראל הציג תדמית מאוחדת בפני הקהילה הבין-לאומית.
שמיר תמך בהקמת תנועת המרי בעבור המאבק בבריטים.
בנוסף הנהיג את לח"י לנוכח שינוי מדיניות הארגון ואופן התנהלותו עם הסרת חלק נכבד מהחשאיות שאפפה אותו ושינוי סדרי תפעול מבצעים בשיתוף הפעולה עם שתי המחתרות האחרות.
ב־29 ביולי 1946, במהלך מבצע כריש, זוהה שמיר על ידי סמל הבולשת מרטין והשוטר ג'ון בינסלי, על אף התחזותו לרב מבני ברק, ונשלח למחנה מעצר באריתריאה.
ביחד עם גולי אצ"ל ולח"י נוספים שגורשו הועבר למחנה מעצר באסמרה ובהמשך למחנה בסימבל.
בין הגולים המגורשים היו גם שמואל תמיר, לימים שר המשפטים, ומאיר שמגר, לימים נשיא בית המשפט העליון.
הקשר של שמיר עם משפחתו כמעט שנותק לחלוטין, וכל שנשאר היו החלפות מכתבים בינו לבין שולמית, שנתפסה גם היא בידי הבריטים ונשלחה למאסר.
עם השנים תוכננו מספר רב של מבצעי בריחה ממחנות מעצר ברחבי קרן אפריקה.
האחראי על שימור האחדות בקרב הגולים בתוכניות הבריחה היה יעקב מרידור, ממנהיגי האצ"ל.
דרך מנהרה שחפרו עברו שמיר, מרידור ושלושה גולים נוספים בשעת דמדומים ב-14 בינואר 1947 מתחת למחנה והגיעו ברגל לאסמרה.
הגולים שברחו נעו בזוגות לעבר אדיס אבבה, בירת האימפריה האתיופית, כאשר הראשון שבהם שעשה דרכו אליה, אריה בן-אליעזר, ארגן עבור כל שאר החברים מקום לינה ומצרכים לשהייה.
ההימלטות של שמיר ופמלייתו ממחנה המעצר הייתה השביעית במספר ההימלטויות.
לאחר מסע בן שלושה ימים מאסמרה לאדיס אבבה דרך תיגראי ואמהרה, הגיעו אל בירת אתיופיה, בה הספיק בן-אליעזר לשכור דירה המתאימה למשפחה בת חמש נפשות.
בהמשך עשו דרכם דרך מסילת הרכבת אדיס אבבה-ג'יבוטי עד להגיעם לעיר ג'יבוטי, אז בירת המושבה הצרפתית בסומליה.
בעת השהייה בג'יבוטי הפך שמיר לפרנקופיל, למד את השפה הצרפתית על בוריה והתיידד עם גולה וייטנאמי שגורש בעקבות מעורבותו במחתרת אנטי-צרפתית במולדתו, דונג בק מאי, יועץ קרוב של הו צ'י מין ואחד ממנהיגי הווייט מין.
דרך ג'יבוטי עקבו הגולים אחר הנעשה בארץ ישראל.
בעקבות פיצוץ מלון המלך דוד פורקה תנועת המרי המאוחדת ולאחר הצבעה על תוכנית החלוקה באו"ם פרצה מלחמת העצמאות.
במסגרת המלחמה הופנו חיצי האשמות רבים מצד הסוכנות היהודית והקהילה הבין-לאומית על האצ"ל ולח"י בעקבות פרשת דיר יאסין באפריל 1948.
בהמשך החודש הסדירו הגולים את תמיכתה של ממשלת צרפת בהם ועשו דרכם על נושאת מטוסים ששטה מסייגון לטולון דרך ים סוף וחנתה זמנית בג'יבוטי.
בידיעה על העברת אספקת נשק חם מצ'כוסלובקיה לישראל, טס שמיר לפראג וממנה ישירות לחיפה.
ב־20 במאי 1948, מספר ימים לאחר הקמת מדינת ישראל, חזר לישראל.
שמו נקשר ברצח המתווך מטעם מועצת הביטחון של האו"ם, הרוזן השוודי פולקה ברנדוט, ב־17 בספטמבר 1948. היו שסברו ששמיר עמד מאחורי הרצח, אך אף על פי שהוצא נגדו צו מעצר הוא לא נעצר ולא הואשם בבית המשפט, בניגוד לחברי לח"י רבים אחרים שנעצרו.
במענה לשאלה האם היה מעורב ברצח ברנדוט הסתפק בציון עובדות אלו, תוך ציון שמי שהחליט על ביצוע הפעולה עשה את המעשה הנכון ושהוא "לא התנגד" לפעולה.
עבודה במגזר הפרטי ושירות במוסד (1948–1970)
לאחר הקמת המדינה הצטרף למפלגת הלוחמים, שכללה רבים מחברי לח"י, ושימש מזכיר סניף תל אביב של המפלגה.
במקביל עבד בעבודות שונות, בהן ניהול משרד של חברה כלכלית בתל אביב ורשת של בתי קולנוע באזור רמת גן.
בשנים 1952–1953 ייסד עם חברים מלח"י, בהם נתן ילין-מור ושלמה בן שלמה, חברה קבלנית לסלילת כבישים.
בשנת 1955 גויס על ידי איסר הראל ל, בו שירת כעשר שנים והגיע לתפקידים בכירים.
לצד שמיר גויסו למוסד עוד מספר יוצאי לח"י.
בשנים אלו שלטה מפא"י במדינת ישראל, והמינוי למשרות ממלכתיות בכירות לפעמים נחסם בפני מי שנחשב לבעל דעות פוליטיות שונות משלה, כגון יוצאי לח"י, אך משרות בכירות בשירות הביטחון הכללי וב"מוסד", שהיו תחת פיקודו של הראל, יצאו מכלל זה.
בתקופת שירותו במוסד התייצב שמיר לא אחת במשרדו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון, כחלק מפעילותו במסגרת הכפיפות הישירה של המוסד למשרד ראש הממשלה.
שמיר שירת בתפקידים מבצעיים בארגון, ובין היתר הקים את יחידת "מפרץ", יחידת המבצעים המיוחדים של המוסד, ופיקד עליה.
בין פעולותיו מעקב ופגיעה במדענים הגרמנים שעסקו בפיתוח מערכות נשק חדישות במצרים.
בעבור חבלה בפעילותם של אותם המדענים במצרים, המוסד יצר קשר עם פעילים נאצים-לשעבר שהיו מקורבים לצמרת השלטון המצרי, ביניהם אוטו סקורצני, יועץ לנשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר.
בשנת 1965 פרש מ"המוסד", בעיקר סביב יריבויות עם ראש המוסד מאיר עמית, שהחליף את איסר הראל, ובמשך מספר שנים ייצג קבוצת משקיעים במפעל מ.ג.
מוצרי גומי בכפר סבא ועבד שם כמנהל חשבונות.
עמית, שכיהן בעברו כראש אמ"ן, שינה את מערכת המוסד כך שתידמה בתפעולה יותר לזרוע צבאית, והוביל לאיחוד של "המפרץ" עם יחידה 188 באמ"ן.
מפקד 188, יוסף יריב, החליף את שמיר בפיקוד על היחידה המאוחדת, ששמה שונה בעקבות האיחוד מיחידת "מפרץ" ליחידת "קיסריה".
שמיר ביקש לפעול להעלאת יהודי ברית המועצות, צעד לו ייחס חשיבות רבה, כאמצעי לפתרון הבעיה הדמוגרפית של ישראל.
לאחר פרישתו מהמוסד עסק בפעילות ציבורית למען יהודי ברית המועצות.
בין היתר, הוא הוציא עיתון מחתרתי ברוסית בשם "הביתה", שהוברח לברית המועצות וחולק ליהודים המקומיים.
במרץ 1970 הצטרף לתנועת החרות, לאחר שהוצע לו לכהן כראש מחלקת הארגון של התנועה.
בכניסתו לתפקיד השקיע בלימוד המערכת הפוליטית וקריאת ספרים רבים על מערכות פרלמנטריות ברחבי העולם.
הוא השקיע מאמץ רב בפיתוח הסניפים המקומיים של תנועת החרות והוביל לחיבור בין מרכז תנועת החרות והסניפים.
כמו כן, פעל להרחבת שורות המרכז, תוך קידום פעילים מקומיים שהצליחו בסניפים ובבחירות לרשויות המקומיות אל המרכז, שפעל במישור הארצי.
ב, בסוף שנת 1973, נבחר שמיר ל מטעם תנועת החרות במסגרת רשימת הליכוד, בה הוצב במקום ה-27. ב היה שמיר חבר בוועדת החוץ והביטחון וב.
בשנת 1975 נבחר ליושב ראש הנהלת תנועת החרות, תפקיד בו החזיק שנים רבות.
באוקטובר 1976, לאחר שראש אמ"ן, האלוף שלמה גזית, טען בתוכנית דוקומנטרית אמריקאית כי לא ניתן יהיה לפתור את בעיית הטרור באופן צבאי, דרש שמיר את פיטוריו במכתב לשר הביטחון שמעון פרס.
במרץ 1977 הוביל את תנועת החרות להיות הראשונה לאמץ שיטה של בחירת הנציגים לרשימה לכנסת על ידי חברי המרכז במקום על ידי ועדה מסדרת.
במסגרת זאת נבחר למקום השישי ברשימה והשלישי בתנועת החרות, לאחר מנחם בגין ועזר ויצמן.
את הרפורמה הזו עשה בניגוד לדעתו של בגין, מנהיג התנועה, תוך ניצול היעדרותו עקב התקף לב שעבר.
בגין "גמל" לו באי-מינויו לתפקיד שר בממשלתו ובדחיקתו לתפקיד יושב ראש הכנסת.
לאחר הבחירות לכנסת התשיעית, ב־1977, נבחר ליושב ראש הכנסת, והיה הראשון מטעם סיעת הליכוד ששימש בתפקיד זה.
עד לאותו הזמן שימשו בתפקיד זה פוליטיקאים שסיימו את דרכם, כאשר התפקיד היה התחנה האחרונה והמכובדת בקריירה פוליטית.
נראה היה כי זו גם תחנתו האחרונה של שמיר, שהיה בן 62 בעת שנבחר לתפקיד.
שמיר שימש יושב ראש הכנסת בכמה מהישיבות החשובות והסוערות בתולדותיה, כגון נאומו של נשיא מצרים, אנואר סאדאת, בפני הכנסת במהלך ביקורו בישראל בנובמבר 1977, וההצבעה על הסכמי קמפ דייוויד בספטמבר 1978. במסגרת תפקידו זה פעל בתקיפות ובממלכתיות.
שמיר היה מנאמני ארץ ישראל השלמה, ולא ראה בעין יפה את הסכם השלום עם מצרים, שכלל נסיגה מחצי האי סיני.
בשל כך נמנע בהצבעה על הסכמי קמפ דייוויד.
שמיר אף נמנע בהצבעה לאישורו של הסכם השלום עצמו, שנערכה במרץ 1979.
באוקטובר 1979 התפטר משה דיין, שר החוץ.
התפקיד הוצע בתחילה לסגן ראש הממשלה יגאל ידין, שסירב לקבלו.
במשך חמישה חודשים שימש מנחם בגין גם שר החוץ, ולאחר מכן הוצע התפקיד לשמיר.
ב־10 במרץ 1980 התמנה שמיר לשר החוץ במקביל לסיום תפקידו כיושב ראש הכנסת, תפקיד אליו התמנה יצחק ברמן.
הוא המשיך בתפקידו גם לאחר הבחירות לכנסת העשירית ב־1981, שבהן שוב ניצח הליכוד (בו הוצב במקום השביעי) ובגין הקים את ממשלתו השנייה.
עם מינויו לתפקיד שר החוץ הופצו כותרות בעיתונים מרחבי העולם שבהן סופר על "עברו הטרוריסטי" של שר החוץ החדש.
ב-1981, במסגרת כהונתו כשר החוץ, נפגש שמיר עם קנצלר גרמניה המערבית הלמוט שמידט ושר החוץ הגרמני הנס-דיטריך גנשר בבון, באמצע משבר ביחסי גרמניה–ישראל.
המשבר נסוב סביב ביקורו של שמידט קודם לכן בערב הסעודית, במהלכו העלה הקנצלר טענה לפיה חש מחויבות מוסרית כלפי העם הפלסטיני והכריז שגרמניה תשקול מחדש את מדיניות מכירת הנשק שלה וייתכן שתפעל לקדם מכירת טנקים לצבאות ארצות ערב בכלל וסעודיה בפרט.
שמידט הבטיח לשמיר כי ישמר את היחסים עם ישראל ללא שום הפרעה.
גופי תקשורת סילפו את דבריו.
בהמשך נבלמה עסקת מכירת הנשק הגרמנית לסעודיה.
במאי 1981 נבחר פרנסואה מיטראן לנשיא צרפת והחל לפעול לקדם חיזוק ביחסי ישראל–צרפת, לאחר תקופת קיפאון יחסי מאז האמברגו הצרפתי על ישראל בעקבות מלחמת ששת הימים.
ב-3 במרץ 1982 היה מיטראן לנשיא הצרפתי הראשון שביקר במדינת ישראל.
בעוד שמשרד החוץ הישראלי בראשות שמיר הציב לעצמו יעד להניא את צרפת מהיותה חלוצת קידום העניין הפלסטיני בעולם המערבי, מיטראן תבע בפני חברי הכנסת והממשלה להכיר במדינה פלסטינית.
שמיר ניסה לקדם מגעים עם ברית המועצות, בעיקר בעבור העלאת שאלת מעמדם של יהודיה על הפרק.
לשם כך נפגש שמיר פעמיים עם שר החוץ ובהמשך גם ראש הממשלה הסובייטי אנדריי גרומיקו, פעם ראשונה בתקופת ממשלת ישראל התשע עשרה (ממשלת בגין השנייה) ופעם שנייה בתקופת ממשלת ישראל העשרים ואחת (ממשלת האחדות, שבמסגרתה כיהן שמיר כשר החוץ וכממלא מקום ראש הממשלה).
מאז מלחמת יום הכיפורים, ב-1973, ניתקו רוב מדינות אפריקה את קשריהן עם ישראל, ושמיר ראה חשיבות עילאית בייצוב מעמדה הבין-לאומי של ישראל, בין לבין דרך חידוש היחסים עם מדינות העולם השלישי.
בין היתר, בעת כהונתו של שמיר כשר החוץ חידשה ישראל את יחסיה עם זאיר (הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו).
בדצמבר 1982 ביקר שמיר במדינה ונמען עם העריץ האוטוקרטי מובוטו ססה סקו והשניים חתמו על הסכם סיוע טכני.
שנה לאחר מכן נחתם הסכם צבאי בין ישראל לזאיר, שכלל, מלבד אספקת נשק ישראלי, גם אימון ישראלי של הצבא הקונגולזי.
בהמשך ביקרו שמיר ושר הביטחון אריאל שרון מספר פעמים בזאיר, ונחרדו לצפות בשימוש בנשק הישראלי למען רדיפת האוכלוסייה האזרחית הקונגולזית בידי משטרו הדיקטטורי של ססה סקו.
בעת כהונתו כשר חוץ עמדה ישראל בהתחייבויותיה הטריטוריאליות על פי הסכם השלום עם מצרים, לרבות הנסיגה מסיני ופינוי יישובים, מהלכים מהם הסתייג שמיר כשהוחלט עליהם כשכיהן כיושב ראש הכנסת.
"שיחות האוטונומיה", שהתקיימו בימיו של משה דיין כשר החוץ, נזנחו, וניסיונות לתיווך כ"תוכנית פהד" משנת 1981, בה הציע פהד, נסיך הכתר של ערב הסעודית, הכרה בישראל ומשא ומתן בין ישראל לבין אש"ף כשלו.
בהמשך, ב-1982, על בסיס "תוכנית פהד", אימצה הליגה הערבית הכרה באש"ף כנציג הבלעדי של הפלסטינים.
בצפון החלה הסלמה ביטחונית, ששיאה היה מלחמת לבנון הראשונה שפרצה ביוני 1982, אך לשמיר לא הייתה השפעה משמעותית על הלחימה בצפון.
שמיר צידד במהלך שקידמה הממשלה לתקיפת הכור הגרעיני בעיראק ("מבצע אופרה") ביוני 1981.
ב־15 בספטמבר 1982 השתתף שמיר בישיבת הממשלה שאישרה את כניסת הפלנגות הנוצריות למחנות הפליטים הפלסטינים בביירות, לאחר רציחתו של נשיא לבנון ומנהיג הפלנגות בשיר ג'ומייל.
עם כניסתם למחנות חוללו הפלנגות את טבח סברה ושתילה.
שמיר נקרא להעיד בפני ועדת כהן, שחקרה את הטבח, ונמנה עם האישים שהוזהרו על ידי הוועדה בנובמבר 1982 כי הם עלולים להיפגע מדו"ח הוועדה (בנוסף לשמיר הוזהרו גם מנחם בגין, אריאל שרון והרמטכ"ל רפאל איתן).
הוועדה מצאה כי שמיר ידע על הטבח משלב מוקדם, אך לא פעל על מנת לאמת את המידע או ליידע גורמים אחרים.
בסופו של דבר ננזף שמיר, אך לא נמצא כי יש לנקוט כנגדו בצעדים אישיים, והוא המשיך לכהן כשר החוץ.
כמו כן, כשר החוץ חיזק שמיר את היחסים עם מדינות הגוש המזרחי.
כהונתו כשר החוץ ידעה עלייה הדרגתית בהכרה של סין העממית בריבונות ישראל וקידום הסדר יחסים הדרגתי עם מדינות רבות ברחבי העולם להעלאת מעמדה של ישראל ביחס לקהילה הבין-לאומית.
בהמשך, בתקופתו כראש הממשלה, הבשיל קידום הסדרים דיפלומטיים אלו להסדרת יחסים דיפלומטיים תקינים עם מספר מעצמות אזוריות ברחבי העולם (כולל הסדר יחסי ישראל–סין, יחסי הודו–ישראל ויחסי ברית המועצות–ישראל, שבהמשך הפכו ליחסי ישראל–רוסיה).
ב־28 באוגוסט 1983, במהלך ישיבת ממשלה, הודיע לפתע ראש הממשלה מנחם בגין על התפטרותו.
שני המועמדים העיקריים לתפקיד זה היו שמיר ודוד לוי.
לוי הכריז לעבר בגין "יש לך יורש", והתכוון אליו.
שמיר ניסה לנהל משא ומתן עם לוי והציע לו תפקיד של סגן ראש הממשלה עם סמכויות מורחבות, אך לוי העדיף את ההתמודדות על תפקיד ראש המפלגה וראש הממשלה במרכז הליכוד.
שמיר זכה בהתמודדות במרכז המפלגה ב-59% מן הקולות, והנשיא חיים הרצוג הטיל עליו את הרכבת הממשלה החדשה.
ב-10 באוקטובר 1983 היה שמיר לראש הממשלה השביעי של מדינת ישראל.
שמיר השאיר בידיו את תיק החוץ, שבו החזיק בממשלת בגין.
שמיר קיבל לידיו מדינה הנתונה במשבר עמוק – ביטחוני, כלכלי וחברתי.
המיתון העמוק היה תוצאה של משבר עולמי ושל המדיניות הכלכלית השגויה של שר האוצר יורם ארידור.
צה"ל היה עדיין עמוק בתוך לבנון (אם כי בתחילת ספטמבר 1983 נסוג מהרי השוף).
החברה הייתה מקוטבת על רקע מלחמה זו בין הגושים הפוליטיים, קיטוב שבא לידי ביטוי שיא ברצח אמיל גרינצווייג, איש "שלום עכשיו".
פעולתו הראשונה של שמיר כראש ממשלה הייתה פיחות עמוק בערך השקל בשיעור של כ-23%, וזאת לאחר ישיבת ממשלה דרמטית שנמשכה שעות רבות.
הפיחות החד בערך השקל ומערכת שיווק אגרסיבית של הבנקים הביאו לכך שהבנקים לא יכלו להמשיך לווסת את שערי מניותיהם.
החשש כי המניות – וביחד עימן המערכת הכלכלית בישראל – ייפלו, וחסכונותיו של הציבור יאבדו, הביא את הממשלה להודיע כי תשלם לציבור מחיר מינימלי עבור המניות שברשותו.
המסחר בבורסה הופסק לתקופה של 11 ימים.
כאשר מניות הבנקים, שהיו אחד ממוקדי ההשקעה העיקריים של הציבור, איבדו את המשיכה שלהן, פנה הציבור אל הדולר.
ב־13 באוקטובר 1983 נחשפה תוכניתו של שר האוצר ארידור להפוך את הדולר להילך חוקי בישראל.
שמיר התנגד ל"תוכנית הדולריזציה", מחשש שהיא תגביל את הריבונות של ישראל בתחום החוץ.
לפיכך בלם שמיר את המשך הדיונים בתוך הממשלה על התוכנית אך חשיפתה בדרך הדלפתה לתקשורת בטרם זמנה הביאה להתפטרות ארידור, ולהצבת יגאל כהן-אורגד במקומו.
כאשר נפתח מחדש המסחר בבורסה החלו ירידות שערים קיצוניות, שאילצו את הממשלה לרכוש את מניות הבנקים מן הציבור במחיר שאותו התחייבה לשלם.
לשם כך היה צורך בהדפסת כספים נרחבת, והאינפלציה יצאה משליטה.
ב־4 בנובמבר 1983 אירע "אסון צור השני", שבו פוצץ מחבל מתאבד את בניין הממשל בצור; באירוע נהרגו 60 איש, מתוכם 28 חיילי צה"ל ושוטרי משמר הגבול.
באירוע דומה ב־23 באוקטובר התפוצצה משאית תופת במפקדת הנחתים האמריקאים בביירות, והרגה כ־150 חיילים אמריקאים, דבר שהביא לנסיגת כוחות צרפת וארצות הברית מלבנון.
ההתנגדות לצה"ל בלבנון התחזקה, ושהיית צה"ל בקו האוואלי גבתה מחיר דמים יומיומי.
בעסקת חילופי שבויים כואבת הוחלפו 4,700 מחבלים ואסירים ביטחוניים כנגד שישה חיילי נח"ל שהיו בשבי אש"ף.
ב־6 בדצמבר 1983 התפוצץ מטען חבלה באוטובוס בירושלים וגבה שישה הרוגים ועשרות פצועים.
ב־12 באפריל 1984 השתלטו מחבלים על אוטובוס בקו 300 בדרכו מתל אביב לאשקלון (פרשת קו 300).
בחודש מאי חשף העיתון "חדשות" את העובדה כי המחבלים נותרו בחיים לאחר החטיפה, והביא צילום שצילם אלכס ליבק, שהראה את המחבלים בחיים; כעבור זמן התברר כי אהוד יתום, איש שירות הביטחון הכללי, הרג שני מחבלים שנתפסו בעודם חיים בפעולת החילוץ של האוטובוס, וזאת בהוראת ראש שירות הביטחון הכללי, אברהם שלום.
תגובתו של שמיר הייתה מינוי ועדת בירור פנימית ("ועדת זורע"), ובריאיון לעיתונות הודיע "הייתה חריגה – זה לא יישנה".
בפועל שיבשו אנשי שב"כ את החקירה, וניסו להטיל את האשמה בהריגת המחבלים על תת-אלוף יצחק מרדכי.
פרשה זו הביאה למשברים חמורים בתקופת כהונתו השנייה של שמיר בראשות הממשלה.
ב־27 באפריל 1984 חשף השב"כ את קיומה של "המחתרת היהודית", שהתברר כי עמדה מאחורי פעולות שבוצעו בשנות ה-80 והן: התנקשות בראשי ערים פלסטינים, פיגוע ירי במכללה האסלאמית בחברון וניסיון לפיצוץ אוטובוסים שהסיעו ערבים במזרח ירושלים.
על רקע כל אלו, והתחושה הקשה ששררה בישראל, נראה היה כי סיכוייו של שמיר לזכות בתפקיד לאחר הבחירות לכנסת האחת עשרה קלושים, וכי מועמד המערך, שמעון פרס, יהיה לראש הממשלה הבא.
שמיר הצליח להגיע להבנה עם דוד לוי, שנמנע מלהתמודד על מועמדות הליכוד בבחירות, אך אריאל שרון, שלא נחשב לאיום ממשי, הודיע במפתיע על התמודדותו.
בהתמודדות שנערכה במרכז הליכוד זכה שמיר ב-59%, בעוד שרון זכה ב-41% – הישג שהותיר את ראש הממשלה, לדבריו, "נדהם".
ככלל, ממשלתו הראשונה של שמיר התאפיינה בחוסר יציבות פוליטית.
הקואליציה הצרה שהקים לא צלחה את כל ימי הכנסת העשירית, ולא עלה בידה לטפל בבעיות היסוד שרבצו לפתחה.
מפלגת תמ"י העלתה הצעת חוק לפיזור הכנסת, אליה הצטרף המערך, והבחירות נקבעו לחודש יולי 1984.
על אף שרבים צפו את ניצחונו הגורף של המערך ב, הצליח שמיר לצמצם את הירידה הצפויה של הליכוד בבחירות מ-48 מנדטים להישג של 41 מנדטים.
הישג זה הושפע בין לבין מהפתעת הבחירות שהעניק שמיר בעת העימות מול פרס, כאשר הביע תמיכה בהקמה של ממשלת אחדות לאומית לאחר הבחירות, לנוכח המשברים הרבים שמולם עמדה המדינה, בהם האינפלציה, המצב בבוץ הלבנוני ועוד.
הישג של הליכוד הוביל לחלוקת הכנסת: 60:60 בין הגושים, ומכאן ששמעון פרס לא הצליח להקים ממשלת שמאל צרה, והסיעות הדתיות לא רצו להצטרף לממשלה בראשותו, אלא אם יצטרף אליה גם הליכוד.
בסופם של מגעים ארוכים, ולאחר שהנשיא חיים הרצוג הטיל על פרס להרכיב ממשלה, כשל פרס בניסיונו זה, ובתיווך הנשיא עצמו, בצעד חסר תקדים, הצליח להביא להסדר שלפיו ישמש פרס שנתיים בראשות הממשלה, ושנתיים ישמש שמיר בתפקיד.
בפעם הראשונה מאז עלה הליכוד לשלטון הוקמה ממשלת אחדות לאומית, שנשענה על רוב מוצק של 97 חברי כנסת.
בפני הממשלה החדשה עמדו שני אתגרים עיקריים, שבסופו של דבר הושגו היעדים שהוצבו לגביהם.
האתגר הכלכלי, דהיינו הדברת האינפלציה וייצוב המשק, ויציאתו של צה"ל ממרכז לבנון.
תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985 הביאה לבלימת האינפלציה, שהיוותה סכנה של ממש למשק הישראלי וליציבותה של מדינת ישראל.
תוכניתו של יצחק רבין לסגת לקו שכונה "רצועת הביטחון" בלבנון, הובאה לאישור הממשלה בינואר אותה שנה.
שמיר היה בין המתנגדים לנסיגה, והצביע כנגדה בממשלה, כמו גם כל שאר שרי הליכוד.
על אף התנגדותו של שמיר, הנסיגה אושרה בממשלה, בוצעה בשלושה שלבים והסתיימה ביוני 1985.
בצעד מעורר מחלוקת החליטה הממשלה בחודש מאי, בתמיכת שמיר, על "עסקת ג'יבריל", שבמסגרתה שוחררו 1,150 מחבלים תמורת שלושה חיילים שהוחזקו על ידי ארגון הטרור של אחמד ג'יבריל.
שמיר טען כי "לא יעלה על הדעת שמחבלים רוצחים ישוחררו ויהודים שפעלו נגדם יישארו בכלא", ותבע את שחרור אסירי המחתרת היהודית.
בצעד יוצא דופן תמך שמיר בהצעת חוק פרטית לשחרור אסירי המחתרת, שנדחתה על ידי הכנסת ביולי 1987, לאחר ששר המשפטים אברהם שריר התנגד לה.
בסופו של דבר קוצרו בצורה משמעותית עונשי המאסר של אסירי המחתרת.
עוד ב-1985 עמד שמיר בראש משלחת ישראלית להיפגש עם מקביליו שרי החוץ האירופיים בלוקסמבורג לתיאום הסדרי מסחר עבור מניעת פגיעה בשוק היצוא החקלאי הישראלי לנוכח כניסתה של ספרד, יצרנית חקלאות משמעותית, אל הקהילה הכלכלית האירופית.
באוקטובר 1985 היה שמיר בין המחליטים על הפצצת מפקדות אש"ף בתוניס (מבצע רגל עץ) כתגובה למעשה טרור שבו נרצחו ישראלים בנמל לרנקה בקפריסין.
שיתוף הפעולה בין שמיר ופרס הביא להישגים נוספים בתקופה זו, שהחשוב שבהם הוא העלאת יהודי אתיופיה במסגרת מבצע משה, וכן כינון יחסים רשמיים עם מרוקו, שהוכרז בביקור מפתיע של שמעון פרס במדינה ביולי 1986.
שמיר היה מעורב בפרשת איראן–קונטראס, במסגרתה תמך ביוזמתו של פרס לתיווך ישראלי במגעים בין גורמי הנהגה מתונים באיראן וחזבאללה לבין ממשל רונלד רייגן ב.
העסקה נבנתה כך שישראל מכרה נשק לאיראן, באישור אמריקאי, ובתמורה שחרר חזבאללה בלבנון בני ערובה אמריקאים שהחזיק.
התשלום שהתקבל מאיראן תמורת הנשק, בניכוי הוצאות ועמלות, הועבר לממשל האמריקאי מבלי שנרשם בספרים.
כך יכול היה הממשל להשתמש בכסף זה ללא פיקוח או ידיעה של הקונגרס למימון המורדים במשטר הסנדיניסטי בניקרגואה (הקונטראס), שהואשם על ידי הנשיא רייגן בתמיכה במרידות קומוניסטיות במרכז אמריקה.
המגעים נערכו תחילה ביוזמתו של היועץ לביטחון לאומי האמריקאי, רוברט מקפרלן, אך שמיר ופרס טענו כי על מקפרלן ליידע את מזכיר המדינה ג'ורג' שולץ בנעשה.
מקפרלן יידע את שולץ רק לאחר קבלת הוראה ישירה מהנשיא רייגן.
כל הפרשה הייתה למעשה לשיתוף פעולה ישראלי עם הממשל האמריקאי, שפעל מאחורי גבו של הקונגרס במהלך בלתי חוקי.
זעם ציבורי רב פרץ נגד הממשל האמריקאי בעקבות דליפת המגעים לתקשורת, אך יחסי ארצות הברית – ישראל יחסיה של ארצות הברית עם ישראל כמעט שלא נפגעו.
ממשלת האחדות סבלה מקרעים פנימיים, והיחסים המתוחים בין מרכיביה היו לשם דבר.
לאחר הסדר תוכנית הייצוב הכלכלית ויציאתה לפועל, פרצה יריבות מרה בין ראש הממשלה פרס לשר האוצר מודעי לאחר שהאחרון כינה את פרס "ראש ממשלה מעופף", ובעקבותיה פיטר פרס את מודעי.
שמיר תמך במודעי והיה חשש כי ממשלת האחדות תתפרק בעקבות היריבות הקיימת.
שמיר הציע שיצליב את תפקידו עם מודעי עד להסכם הרוטציה, אך פרס סירב לקבל את האופציה.
על בסיס ההסכם הקואליציוני הקיים, היה על שר האוצר להיות חבר הליכוד, ומתוך כך מינה פרס לתפקיד את משה נסים, שביצע החלפה עם מודעי בתפקידו כשר המשפטים.
גם בצמרת הליכוד היו היחסים מתוחים.
ועידת התנועה במרץ 1986 התפוצצה לאחר ששמיר התייחס למקורבי דוד לוי כ"חבורת פושעים".
בנובמבר השלימו השניים ב"סולחה" מתוקשרת, אך זאת למראית עין בלבד.
המתיחות בין לוי ושמיר תוסיף לפצל את הליכוד עד ל"נאום הקופים" של לוי בשנת 1992, שבו טען כי שמיר ואנשיו רואים בו "קוף שזה עתה ירד מן העצים".
על אף שרבים קראו לו שלא לעשות כן, ולאחר מספר ימי מתח שלוו במשברים קואליציוניים ובהכרזות סותרות, עמד שמעון פרס בהבטחתו, וב-20 באוקטובר 1986 התפטר מתפקיד ראש הממשלה, על מנת להעביר לשמיר את ראשות הממשלה.
בממשלתו החדשה של שמיר מונה פרס לשר החוץ.
מתוך המערך היה רבין המתנגד העיקרי לפירוק הממשלה.
עם מינויו של שמיר לראש ממשלה, הוא צירף את רבין להיות יחד איתו ועם פרס ב"מועדון ראשי הממשלה" ("הטרויקה"), שעל בסיסו כל ההכרעות המרכזיות צריכות להתקבל על ידי שלושת השרים הבכירים, פרס, רבין ושמיר.
לאחר השלמת הנסיגה מלבנון והדברת האינפלציה, שהיו למטרותיה העיקריות של הממשלה בשנתיים הראשונות לקיומה, עמד על הפרק הסדר עתידם של יהודה, שומרון ועזה שהוחזקו בידי ישראל מאז מלחמת ששת הימים.
אך פרס ושמיר החזיקו בדעות קוטביות לגבי קידום התהליכים המדיניים בעניין זה.
בשעת חטיפת אוטובוס קו 300 שהחלה את פרשת טיוח הרג המחבלים, היה שמיר בפגישה של מרכז תנועת החרות לקראת הבחירות לכנסת ה-11 ולא היה מעורב בעניין.
לאחר האירוע דיווח לו ראש השב"כ ששני מחבלים נהרגו במהלך ההשתלטות ושניים נהרגו בדרך לבית החולים, ושמיר לא חקר מעבר לכך.
לאורך כל הדרך, החל מהפרסומים בתקשורת לאחר החטיפה, דרך דיווחו של ראובן חזק לשמעון פרס באוקטובר 1985, וכלה בדרישה של יצחק זמיר לפתוח בחקירה, התנגד שמיר לחקירת הנושא כי סבר שהדבר יזיק לשב"כ.
ב-1986, כאשר היועץ המשפטי לממשלה יצחק זמיר ביקש לחקור את הנושא, העבירו שמיר ופרס את התיק לטיפול המשטרה, דבר שהביא לפיטוריו למעשה של זמיר (אף שהוצגו כהתפטרות).
לאחר שהפרשה התפרסמה תמך שמיר במתן חנינה לאנשי השב"כ שהיו מעורבים בהריגה ובחיפוי.
שמיר כינה את הפרשה "הבעיה הקשה והעקרונית ביותר מאז קום המדינה".
ראש השב"כ, אברהם שלום, טען שפעל בסמכות וברשות ושקיבל אישור למעשיו משמיר.
לטענתו, מספר חודשים לפני חטיפת האוטובוס, בנובמבר 1983, שוחח עם שמיר על מה שיש לעשות במחבלים במקרה של חטיפה או פיגוע מיקוח, ושמיר הורה לו לא לתת למחבלים לצאת חיים מפיגוע שכזה.
כן טען שלום שלאחר הריגת המחבלים הוא דיווח על כך לשמיר וקיבל ממנו אישור לחיפוי שנעשה בוועדת זורע.
שמיר הכחיש את הטענות הללו ב-24 ביוני 1986 בעת הכנת בקשת החנינה לאנשי השב"כ, אך למרות זאת המילים "ברשות ובסמכות" נכללו בבקשת החנינה.
הטענות נבדקו על ידי צוות חקירה של משרד המשפטים, שכלל את יצחק אליאסוף, יהודית קרפ ואת עדנה ארבל, ובדו"ח בנושא שפורסם ב־29 בדצמבר 1986 קיבל צוות החקירה את גרסתו של שמיר.
בדו"ח נקבע שלא נמצאה תמיכה לגרסתו של שלום, בעוד שגרסתו של שמיר נתמכה חלקית מאנשים שונים, וכן שנמצאו תמיהות בגרסתו של ראש השב"כ.
כן נקבע שלא ניתן לבסס האשמה על עד יחיד שנתן הוראה לשבש מהלכי חקירה.
לימים שבחה יהודית קרפ את שמיר על גישתו הממלכתית של שמיר, שהסכים להחקר על ידי ועדת אליאסף, שיתף איתה פעולה באופן מלא, לא הוציא את הדברים לתקשורת וסירב לפגוע בשב"כ גם במחיר פגיעה בהתגוננותו מההאשמה שהוטחה בו.
משבר נוסף אירע כאשר התברר כי המשך פיתוח מטוס הקרב "לביא" יעמיס על המדינה נטל תקציבי שלא תוכל לשאתו.
באוגוסט 1987 החליטה הממשלה על ביטול הפרויקט, זאת לאחר דיונים סוערים והפגנות סוערות של עובדי התעשייה האווירית לישראל.
על אף שהדבר נגד כמה מגישותיו הבסיסיות של שמיר, הוא עמד מאחורי החלטת הממשלה לבטל את תוכנית הלביא, החלטה שהתקבלה ברוב של קול אחד, אך התוצאה הייתה התפטרותו של ארנס מן הממשלה.
לאחר פיטורי יותר מ-4,000 עובדים הוא הרגיע את עובדי התעשייה האווירית השובתים בהבטחות לגבי "חלופות הלביא" – עבודות שתוקצבו בכספי הפיצויים שהתקבלו מארצות הברית.
פרשה נוספת שלה נדרש שמיר הייתה "פרשת פולארד", שהחלה עוד בכהונתו הראשונה כראש הממשלה.
בנובמבר 1985 נעצר בארצות הברית יונתן פולארד, עובד המודיעין של הצי שריגל לטובת ישראל.
הפרשה הביאה למשבר ביחסי ישראל–ארצות הברית, אך משבר זה לא התממש בדמות פעולות של הממשל נגד ישראל, עקב הערכת חשיבותה האסטרטגית בידי ממשל רייגן.
מה כן המשבר גרם לטינה ארוכת שנים של ישראל בקרב אנשי קהילת המודיעין האמריקאית.
ועדת חקירה בראשות יהושע רוטנשטרייך ואבא אבן קבעה במאי 1987 כי לממשלה אחריות קולקטיבית לעניין זה, אך לא הסיקה מסקנות אישיות כלפי אף אחד מהמכהנים בממשלה.
ניסיונות פרס להגיע להסדר מדיני (1985–1987)
בשנים אלה ניהל שר החוץ שמעון פרס משא ומתן עם מדינות ערב, בניסיון להגיע להסדר מדיני.
ניסיונותיו של פרס נבלמו על ידי שמיר.
עוד בנובמבר 1985 טענו אישים בימין כי פרס נפגש עם חוסיין, מלך ירדן, והגיע עימו להסכמות.
באפריל 1987 התפרסם כי פרס נפגש עם חוסיין והגיע להסכמות (שכונו "הסכם לונדון") שכללו כינוס ועידה בין-לאומית ומשא ומתן ישיר בין הצדדים, שבסופו של דבר יביא לקבלת אחריות ירדנית על יהודה והשומרון.
לשמיר הייתה השפעה רבה על חברי הממשלה ולא היה סביר שהוא יאפשר לפרס לגייס רוב שיצביע בעד הסכם שלא תואם עם שמיר ואף לא הובא לידיעתו באופן רשמי.
לבסוף התאפשר המשך כהונת הממשלה מתוך הבנה שבשתיקה באשר להסכם.
שמיר טען כי מכיוון שההסכם לא הובא לממשלה אין להתחשב בו, ואילו פרס טען כי מכיוון שהממשלה ידעה על ההסכם אך מעולם לא דחתה אותו, הוא חופשי לפעול על פיו.
בפועל נמשך הסטטוס קוו המדיני.
בהמשך קידם פרס יוזמת שלום של מזכיר המדינה האמריקאי ג'ורג' שולץ שדמתה להסכם לונדון באופיה, מכיוון שקראה לכינוס ועידה בין-לאומית עם בוררים עבור שני הצדדים ב.
שמיר סירב לקבל כל משא ומתן עקיף וכל ועידה בין-לאומית שתיערך דרך מתווכים, ובעבור יוזמת שלום קבע תנאי מקדים של משא ומתן ישיר בין ישראל ונציגי ארצות ערב.
במהלך 1987 הלך והידרדר המצב הביטחוני ביהודה ושומרון וחבל עזה, ובראשית יוני הביאו התפרעויות המוניות, שבאו במלאת 20 שנה למלחמת ששת הימים ולשליטה הישראלית ביהודה ושומרון וחבל עזה, לנפגעים בקרב האוכלוסייה הפלסטינית ולחיכוכים עם חיילי צה"ל ומתנחלים.
בעקבות ההתפרעויות ערך צה"ל גל מעצרים, אך לא חל שינוי של ממש בחשיבה המדינית או בהיערכות הצבאית.
ב־9 בדצמבר 1987 פרצה ההתקוממות העממית בשטחים, המכונה האינתיפאדה הראשונה.
האינתיפאדה הייתה בגדר הפתעה לדרג הצבאי ולדרג המדיני.
שמיר ושר הביטחון יצחק רבין הנהיגו שורת צעדים, שכונו "מדיניות היד חזקה", בניסיון לבלום את האינתיפאדה.
עשרות פלסטינים נהרגו בחודש הראשון להתקוממות.
תחנות טלוויזיה ברחבי העולם שידרו תמונות של חיילים ישראלים חמושים המתמודדים נגד ילדים ונשים, ומכים עצירים באלות.
גל מחאות כנגד מדינת ישראל התעורר בעולם.
במרץ 1988 התפרסמה תוכניתו של מזכיר המדינה האמריקאי ג'ורג' שולץ, לפיה תתכנס ועידה בין-לאומית בעלת סמכות לכפות החלטות על המשתתפים בה, וכי במהלכה יתקיים משא ומתן ישיר בין הישראלים לבין משלחת ירדנית-פלסטינית.
על אף שפרס לחץ למתן תשובה חיובית למסמך, מנע שמיר כל דיון במסמך.
כצעד מעשי לדיכוי האינתיפאדה, אישרה הממשלה בראשות שמיר את מבצע הצגת תכלית, שמטרתו התנקשות בחיי אבו ג'יהאד, שנועדה לגדוע את מה שנראה כיד המכוונת את האינתיפאדה מתוניס, שם ישב מרכז אש"ף באותן השנים.
חרף הצעדים הקשים שננקטו, וחרף ההתנקשות באבו ג'יהאד ב־16 באפריל 1988, לא הצליח צה"ל להפסיק את האינתיפאדה, אשר הפכה משורה של הפגנות עממיות לסדרת פיגועי טרור.
ההתקוממות רחבת ההיקף לא שינתה את תפיסתו הבסיסית של שמיר ביחס לפלסטינים: לשיטתו, הפיגועים שהתפשטו אל מעבר לקו הירוק היו הוכחה נוספת לכך שהסכסוך לא נסב על טריטוריה אלא על עצם זכותה של ישראל להתקיים.
הקדנציה השלישית כראש הממשלה (1988–1992)
ב־1 בנובמבר 1988 התקיימו הבחירות לכנסת השתים עשרה.
לאחר הבחירות הסתבר כי לליכוד, מפלגות הימין והדתיים היה רוב של 65 מנדטים; אך שמיר נתקל בקשיים בהרכבת הממשלה.
החרדים העלו דרישות קיצוניות, ושמיר חש בנוח במסגרת ממשלת אחדות לאומית.
לבסוף התגבשה ממשלת אחדות בהנהגתו, שבה היה שמיר ראש הממשלה למשך כל תקופת כהונתה, בעוד שמעון פרס היה שר האוצר וממלא מקום ראש הממשלה, ויצחק רבין המשיך לכהן כשר הביטחון.
למרות חילוקי הדעות ששררו ביניהם, אם באופן בסיסי בשל השתייכותם למפלגות פוליטיות יריבות ואם לגבי עניינים אקטואליים שונים, שרר אמון אישי הדדי בין שמיר ובין רבין - שניים שרבו הסיפורים על היותם מסוגרים וחשדניים באופיים - בניגוד ליחסי האיבה והאי-אמון ששררו בין רבין ובין פרס.
בינואר 1989 הציג משה ארנס, שכיהן בממשלה זו כשר החוץ, "תוכנית שלום" בפני שר החוץ שולץ, שעיקרה משא ומתן עם מדינות ערב, ללא השתתפות אש"ף, על בסיס הסכמי קמפ דייוויד.
יצחק רבין הציג תוכנית משלו, שעיקרה הגעה לרגיעה באינתיפאדה, ולאחר מספר חודשים קיום בחירות בשטחים, שלאחריהן תפתח המנהיגות הנבחרת במשא ומתן עם ישראל שיוביל לאוטונומיה.
שמיר, שהיה ראש ממשלה שהייתה כמעט משותקת בנושא המדיני בשל הפיצול הפנימי בה, לא ניסה לקדם אף אחת מהתוכניות הללו, וסייע להן לדעוך במהירות.
בנובמבר 1988 נבחר נשיא חדש בארצות הברית – ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
הממשל החדש בארצות הברית, שנכנס לתפקידו במקביל לתחילת פעולת ממשלת שמיר השלישית, הונהג על ידי מזכיר המדינה הפעלתן ג'יימס בייקר, שהכריז כי יש לשאת ולתת עם אש"ף וכי "על ישראל לוותר על החזון הלא-מציאותי של ארץ ישראל הגדולה".
במאי 1989 אישרה הממשלה תוכנית שנקראה "תוכנית שמיר-רבין", שכללה את הנקודות הבאות: חיזוק היחסים בין מצרים לישראל, כינון שלום בין ישראל לשאר מדינות ערב, פתרון בעיית הפליטים הפלסטינים וקיום בחירות בשטחים לבחירת נציגות פלסטינית שתנהל עם ישראל משא ומתן.
חיזוק לתוכנית נתן נשיא מצרים חוסני מובארכ בספטמבר 1989. רבין בירך את תוכניתו של הנשיא המצרי, שכללה שלבים מעשיים לתחילת המשא ומתן, אך שמיר דחה אותה, והזהיר כי יפרק את ממשלת האחדות.
בפגישה בקהיר עם רבין, שבה הציג את תוכניתו, הצהיר מובארכ: "לא הזמנתי את שמיר כי נפגעתי ממנו והוא נפגע ממני".
בדצמבר 1989 פרסם מזכיר המדינה בייקר, בהסתמך על יוזמת מובארכ, "חמש נקודות" להמשך המשא ומתן.
פעולתו של בייקר הביאה למשבר קואליציוני.
בבסיס המשבר הייתה דרישתו של בייקר כי ישראל תקיים משא ומתן עם נציגות של התושבים הערבים של [הודה ושומרון וחבל עזה, כאשר עמדת הליכוד הייתה כי ערביי מזרח ירושלים לא יוכלו להשתתף בבחירות בשטחים ובתהליך המדיני.
גישתו הבסיסית של שמיר הייתה מנוגדת לכל הסדר שיביא לפשרה טריטוריאלית, אך באותה עת קמה לו בתוך מפלגתו התנגדות מימין; דוד לוי, יצחק מודעי ואריאל שרון (שכונו יחדיו "החישוקאים") חברו נגדו, וקבעו קווים אדומים למשא ומתן, שאותם אסור היה לשמיר לעבור.
קווים אלו לא אפשרו התקדמות, אף לוּ היה שמיר חפץ בה.
לאחר מגעים ולחצים ממושכים מבית ומחוץ קידם שמיר, בשיתוף פעולה הדוק עם רבין, את "תוכנית שמיר" שאושרה בממשלה ולפיה: יחוזקו המגעים עם מדינות העולם הערבי בכלל ויחסי ישראל–מצרים הקיימים בפרט, ולמען קידום מגעים להסדר ביש"ע יתקיימו בחירות בשטחים לבחירת נציגות פלסטינית, שתנהל עם ישראל משא ומתן על האוטונומיה.
לפי ההסכם מדינת ישראל מחויבת לקידום מגעים לשלום אזורי על בסיס תוואי הסכמי קמפ דייוויד הקיימים.
יחסי שמיר-שרון, שזמן רב היו קודרים, התקררו עוד יותר, כאשר ראש הממשלה סירב לשתף את שרון במגעים הסודיים שניהל לצד שר החוץ ארנס, בטענה כי שרון ידליף חומר לתקשורת על המגעים.
בקרב תומכי שמיר עלתה הערכה כי פיטורי שרון יובילו לנפילת "החישוקאים".
שמיר חשש מפני פילוג הליכוד ומפני פעילותו האפשרית של שרון מחוץ לפיקוחו בתוך הממשלה ועל כן החליט להבליג.
בשביל להמשיך ולקדם את המשא ומתן להסדר מדיני נדרש שמיר להשיג רוב תומכים במשאל בקרב חברי מפלגתו.
לקראת הוועידה שבה נועדה להיערך ההצבעה חיבל שרון במערכת ההגברה ובמיקרופונים באולם הכינוס של הוועדה.
בוועידה הסוערת של הליכוד, שנערכה ב־12 בפברואר 1990 ב"גני התערוכה" בתל אביב, הודיע שרון על התפטרותו מהממשלה, במהלך שהפתיע את המון חברי הליכוד כמו גם את מקורביו לוי ומודעי.
לאחר מכן, ברגע ששמיר הציג את הצעתו להצבעת מחטף, השתלט שרון על המיקרופונים כשהוא צועק "מי בעד חיסול הטרור?
ירים את ידו, מי בעד שיתוף ערביי מזרח ירושלים במשא ומתן?
במשך שניות ארוכות זעקו שמיר ושרון לתוך המיקרופונים שלהם בניסיון להתגבר האחד על השני.
כאוס נוצר ולא ניתן היה להבין מי מבין חברי התנועה תומך בשמיר ומי בשרון.
בתוך כל הזעקות ניצל שמיר את המצב שלא אפשר הכרעה סדירה והכריז כי הצעתו התקבלה לסדר היום וכי הוועידה נסגרה.
בפועל, המטרה של שרון ותומכיו לערער את מנהיגותו של שמיר כשלה, מכיוון שהודות לבלגן שנוצר בתוך ההצבעה יכול היה שמיר לקדם את המשא ומתן להסדר ללא ההצבעה.
האירוע הזכור בשם "ליל המיקרופונים" נחשב לחיזיון מביש ולשפל מדרגה בהתנהלות הפוליטית.
תנועת "החישוקאים" כשלה במטרתה לשים כבלים על רגליו של שמיר והלה מצידו המשיך במסע ומתן בעקיפת ההצבעה הסדירה.
בהמשך הגדיר שמיר את המהלך נגד מנהיגותו בתוך שורות הליכוד כ"מרד" וטען כי: שלושת ה"חישוקאים", השרים שרון, לוי ומודעי, תקפו אותי בזעם רב, ועד היום אינני יודע על מה בדיוק יצא קצפם."
יציבות הממשלה התדרדרה משמעותית לאחר שהתגלה כי עזר ויצמן, שהיה שר מטעם המערך, ניהל מגעים, בניגוד לחוק, עם אנשי אש"ף.
החלטתו של שמיר לפטר בשל כך את ויצמן (שלא הועמד לדין בשל חסינותו כחבר הכנסת), הביאה למשבר חריף בממשלה ולמעשה לפירוקה.
ויצמן, שהיה בעברו מנצי הליכוד והפך לסמן השמאלי של העבודה, ביצע אומנם צעד שלא היה מקובל על מרבית חבריו למפלגה, אך היחס שקיבל משמיר הראה לפרס כי בהרכב הנוכחי של הממשלה לא ניתן יהיה להביא לשינוי המדיני שבו חפץ, וכי אם ברצונו לבצע אותו עליו לפרק את מסגרת ממשלת האחדות.
מגעים חשאיים שניהל חיים רמון, איש מפלגת העבודה, עם אריה דרעי, איש ש"ס, הבשילו במרץ 1990 לכדי "התרגיל המסריח", שבו הפיל שמעון פרס את הממשלה בהצבעת אי-אמון, על מנת להקים ממשלת שמאל-חרדים שתקדם את המשא ומתן, וזאת לאחר שהביא לפיטוריו על ידי שמיר עקב עמדותיו המדיניות.
ברגע האחרון חזרו בהם רבים מחברי המפלגות הדתיות, ופרס נכשל בהרכבת הממשלה.
פרס עשה אומנם ניסיון נוסף להקים ממשלה על ידי הבטחת תפקידים בממשלה ל"עריקים" מהליכוד, אולם גם ניסיון זה נכשל.
לאחר שלושה חודשים הצליח שמיר להרכיב ממשלת ימין-דתיים צרה, ומפלגת העבודה הייתה למפלגת אופוזיציה.