tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בית רבינסקי הוא בניין מגורים בסגנון הבינלאומי (באוהאוס) הנמצא בלב תל אביב ומהווה את אחד המבנים הידועים של העיר הלבנה ואבן דרך חשובה בהתפתחות האדריכלות הישראלית.
המבנה הממוקם בפינת הרחובות הגלבוע ושינקין, בסמוך לשדרות רוטשילד בתל אביב.
המבנה, המהווה את אחת הדוגמאות הטובות ביותר של הסגנון הבינלאומי, הוא, ככל הנראה, המבנה היחיד בתל אביב שתוכנן על ידי לוציאן קורנגולד (קורנגולד עלה לישראל מוורשה שבפולין, והתגורר בתל אביב בין השנים 1933–1935).
המבנה מורכב משלושה גושים - שני הקדמיים מלבניים, והאחורי, בצורת ח'רטום של אוניה.
מאפיינים נוספים של הסגנון הבינלאומי המצויים במבנה הם החלונות המעוגלים דמויי חלונות אונייה, המרפסות הרבות, שבהם פתחי אוורור, בניית המבנה על עמודים, וכן מוטות הבטון המשמשים להצללת המרפסות ושטחי הגג (אשר נועד להיות שטח ציבורי של דיירי הבית).
במבנה צולם המערכון "מגדלור" של החמישייה הקאמרית.
בית ראשונים - מוזיאון לתולדות הרצליה הוא מוזיאון בהרצליה המנציח את שנותיה הראשונות של העיר, שהוקמה בשנת 1924. המוזיאון הוקם ב-1988.
במוזיאון חדרי תצוגה וכן סרט ושקופיות המציגים את ימי העיר הראשונים.
מוטיב חוזר בתצוגות המוזיאון הוא דמותו של בנימין זאב הרצל, על שמו קרויה הרצליה, ובין היתר מוצג במרפסת המוזיאון פסלו של הרצל, השואב השראה מתצלומו המפורסם שבו הוא משקיף ממרפסת מלון שלושת המלכים, אל העיר בזל.
המוזיאון כולל ארכיון ממוחשב לתיעוד קורות העיר, המתוחזק על ידי מתנדבים תושבי הרצליה.
דני גדלין, אספן כלים עתיקים, שתרם למוזיאון פריטים מאוספיו האישיים בשנת 2005, משמש כמדריך בהתנדבות בבית ראשונים.
המוזיאון הוקם בביתם של אנשי העלייה השנייה שרה וברוך צ'יזיק, שנתרם לעיריית הרצליה.
במתחם נטוע גן בוטני הסובב את מבנה המוזיאון, ובו עצים שהביא ארצה אבי משפחת צ'יזיק, שהיה אגרונום.
המקום כולל גם מבנה אודיטוריום, בו ניתנות הרצאות.
בגינת המתחם מתקיימות פעילויות ספורט ותרבות וכן אירועים אחרים.
המוזיאון מקיים סיורים סדירים לתלמידי העיר במסגרת תוכנית הלימודים "היישוב שלי".
בית רבקה גרינוַולד, הממוקם ברחוב שד"ל 4 בלב העיר תל אביב, הוא אחד מ"בתי החלומות" שנבנו בתל אביב בשנות ה-20 בתכנון האדריכל יהודה מגידוביץ', עבור בני הזוג שלום אריה ויקטור גרינוולד ורבקה לבית שפירא, שנישאו בשנת 1929.
ויקטור (שלום אריה) גרינוולד (Grünwald) נולד בווינה בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית ב-1 ביוני 1897, בנו של הרופא ד"ר יוסף צבי גרינוולד.
למד בגימנסיה באיגלאו שבמוראביה, שם כיהן אביו כמנהל בית החולים הממשלתי בעיר, ובנוסף קיבל חינוך יהודי.
בעת לימודיו הצטרף לתנועה הציונית והיה פעיל באגודת הנוער הציוני ובתנועת "בלאו וייס" ("כחול לבן").
עם סיום לימודיו בשנת 1915 התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי, סיים קורס קצינים ונשלח ללחום נגד הרוסים בחזית גליציה.
ביום הכיפורים תרע"ז נפצע קשה בעת התקפה לכבוש גבעה, הועבר לטיפול רפואי בווינה, שהסתיים בראשית שנת 1919. בתקופת הטיפול למד משפטים באוניברסיטת וינה ובשנת 1919 קיבל תואר דוקטור למשפטים.
במקביל סיים את הקורס השנתי של האקדמיה לייצוא בווינה.
בינתיים קמה צ'כוסלובקיה, וכשחזר לביתו באיגלאו אושר תוארו האקדמי על ידי אוניברסיטת פראג והוא התמנה לשופט-חוקר בבית המשפט המחוזי בעיר.
כשאמרו להעבירו לשרת בסלובקיה החליט להתפטר.
הוא עבר לבירה החדשה פראג והחל להתמחות כעורך דין, וכן ללמוד עברית, אנגלית, צרפתית וערבית כהכנה לעלייה לארץ ישראל.
בראשית שנת 1923 עלה לארץ ישראל.
בארץ התמחה אצל עורכי דין בירושלים ובתל אביב וקיבל רישיון לעיסוק במקצועו בארץ.
אולם בתחילה לא עסק במקצועו אלא שימש משנת 1925 כמנהל המסחרי של בית החרושת למשי של דלפינר, ששכן על חוף הים.
לאחר שסגר דלפינר את בית החרושת באותה שנה, התמנה גרינוולד כיועץ המשפטי של בנק אפ"ק.
החזיק במשרה זו עד שנת 1932, ומאז עסק בפרקטיקה פרטית כעורך דין.
בשנת 1926 התמנה לסגן הקונסול של צ'כוסלובקיה בארץ ישראל.
בשנת 1927 אירח בביתו את טומאש מסריק, נשיא צ'כוסלובקיה שביקר בארץ, ובשנת 1931 מונה לקונסול של צ'כוסלובקיה בארץ ישראל.
רבקה נולדה בשנת 1907, בתם של שרה ומיכאל שפירא, בעלי אדמות ממייסדי פתח תקווה.
דודה היה "זקן השומרים" אברהם שפירא.
למדה בפיק"א ובבית הספר "נצח ישראל" לבנות.
בהיותה בת 16 נפטר אביה והיא זכתה בירושה גדולה של שטחי פרדס.
בשנת 1925, לפני נישואיה לגרינוולד, מכרה את הפרדס ובחלק מן הכספים שקיבלה קנתה את המגרש ברחוב שד"ל.
רבקה נחשבה לאשת חברה זוהרת שידעה ליהנות ממיטב מנעמי העולם שיכלה לרכוש בכספה, וביתם של בני הזוג היה מרכז חברתי בתל אביב.
בני הזוג היו הורים לשלושה: מיכאל, יוספה ועדנה.
האדריכל מגידוביץ בחר לתכנן בניין בסגנון האדריכלות האקלקטית, ותכנן לבית מרפסת חזיתית סגורה מוארכת ("ארקר") בדומה לארמון קטן.
בשנת 1934 נוספה לבית קומה שנייה בתכנונו של האדריכל קרל רובין ובה דירת 5 חדרים.
המשפחה עברה להתגורר בקומה השנייה, ואילו בקומה הראשונה התגוררו האדריכל רובין עצמו וגם הרב דוד פראטו, רבה של יהדות איטליה.
פנים הבית עוצב בידי מעצב פנים (דבר נדיר ביותר לתקופה) והיה מפואר במיוחד.
כל חדר נצבע בצבע אחר והיה בעל יחוד סגנוני משלו.
רהיטים ושטיחים יוקרתיים מבדים משובחים הובאו מרחבי העולם ושימשו את בעלי הבית ואת אורחיהם הרבים.
בשנת 1981, שלוש שנים לאחר מות בעלה, מכרה רבקה גרינוולד את הבית לחברת "כלל" אך כחלק מחוזה המכירה הוסכם כי תוכל להמשיך ולהתגורר בו עד יום מותה.
בשנת 1991 הוכרז הבית כמבנה לשימור, בדומה לבתים רבים בסביבה, והחל משנת 2008 הוא עובר תהליך שימור מאסיבי כחלק ממתחם מגדל הבנק הבינלאומי הניצב בעורפו.
יחודו של תהליך השימור כחלק מפרויקט המגדל, הוא בהנפתו של המבנה כולו על גבי כלונסאות מתכת ופסי פלדה כך שהשטח שמתחתיו משמש כחלק מהחניון התת-קרקעי של המגדל, והוא עצמו למעשה "צף" מעליו.
בית רוֹלָה פלויד הוא מבנה היסטורי עשוי עץ במושבה האמריקאית-גרמנית ביפו, הניצב כיום ברחוב בר הופמן 17 בתל אביב.
המבנה ידוע גם בשם "בית תיאודור זנדל" על שם דיירו השני.
ממזרח למבנה שוכנת כנסיית עמנואל שהוקמה בין השנים 1898–1904.
ב-22 בספטמבר 1866 הגיעה לארץ ישראל קבוצה בת 157 איכרים, נגרים ובעלי מלאכה שונים ממדינת מיין שבארצות הברית, כדי להתיישב בארץ ולהכשיר את הקרקע לשיבת היהודים אליה, דבר שיביא לשיבת ישו ולבוא הגאולה.
הבית הוקם בידי רולה פלויד, אחד מאנשי הקבוצה, וכמו רוב בתי המושבה הטרומיים האחרים, הוא נבנה מעץ שהובא מארצות הברית.
המבנה הוקם בסגנון הקוטג' שהיה מקובל באותה עת בניו אינגלנד והתנשא לגובה של שתי קומות.
הוא מוקף במרפסות ונושא גג רעפים.
קשיים בירוקרטיים, סכסוכים אישיים בין המתיישבים ומחלות גרמו למרבית האמריקאים לעזוב את הארץ בין השנים 1867–1868. רולה פלויד ואשתו תיאודוציה נמנו עם מיעוט המהגרים אשר נותרו בארץ, אך הם עקרו לירושלים.
בית פלויד נרכש בידי האדריכל תיאודור זנדל שהתגורר בו עד 1880 ולאחר מכן עבר לירושלים.
אל המבנה נכנסו דיירים אחרים מבני התנועה הטמפלרית, והוא ננטש עם גירוש הטמפלרים מארץ ישראל במלחמת העולם השנייה.
לימים נרכש הבית ושופץ בידי האמנית סופי יונגרייז המתגוררת בו כיום.
בית רומנו, שהיה ידוע גם בשם "בית הסוחרים", הוא בניין משרדים וחנויות, שנבנה בסגנון הבינלאומי ושוכן בדרך יפו-תל אביב 9 בדרומה של תל אביב.
"בית רומנו" נבנה על מגרש בשטח של שלושה דונם, אורכו עומד על כ-70 מטרים מדרך יפו בדרום ועד התעלה בה עברה מסילת הרכבת יפו–ירושלים בצפון, ורוחבו מגיע לכ-40 מטרים ממזרח למערב.
את הבניין תכנן האדריכל מאיר הורמן.
במרכזו משתרעת חצר פנימית מוארכת ונגישה לכלי רכב דרך מעבר מרחוב יפו אשר מוקם בקומת הקרקע.
המבנה מתנשא לגובה של ארבע קומות, ובחצר הפנימית הוקמו בשתי הקומות התחתונות אכסדראות עמודים.
לחלקו האחורי נוספה לימים קומה חמישית.
לעיתים הוא מתואר כקניון הראשון בארץ ישראל .
הוא כולל 200 חדרי משרדים ו־50 חנויות.
בתקופה החל מיוני 1948, שבה היו ממוקמות במבנה יחידות מנהלה של משרד הביטחון וצה"ל, כונו אלה ששירתו שם בלעג: "שועלי בית רומנו" (על משקל שועלי שמשון); כינוי אותו תבע העיתונאי אורי אבנרי.
לאחר הפסקת השימוש בתוואי מסילת הרכבת יפו–ירושלים, שהיה צמוד לבניין, נסלל על שטחה חניון שקיבל את השם "חניון בית רומנו".
במקום פעל ביוזמת עיתון "העיר" פעם בשבוע, החל מ-10 באוקטובר 1989, "שוק קח-תן" לסחר חליפין, בו אנשים הביאו פריטים שבהם לא היה להם שימוש והחליפו אותם בפריטים אחרים.
בספטמבר 2006 הופקעה החניון וסביבתו לטובת תוואי הקו האדום של הרכבת הקלה.בספטמבר 2011 הוחל בחפירה בחניון של פיר שילוח בעומק של כ-20 מטר, שלתוכו הוכנסה מכונת הכרייה של המנהרה התת-קרקעית של הקו.
מעל המנהרה נבנה פארק המסילה.
ב החל המקום לשמש בשעות שאחרי הפעילות העסקית למסיבות על ידי קבוצת התדר.
בנוסף פתח בו השף אייל שני מסעדה.
ביוני 2008, חברת נכסים ובניין שהחזיקה ב-72% מהבעלות על בית רומנו, החלה לראשונה במשא ומת למכירת המבנה ליזמים שתכננו להרוס אותו לטובת הקמת מגדל מגורים, בדומה למגדל נווה צדק הסמוך.
במרץ 2022 נמכר לבסוף הבניין לקבוצת הנדל"ן "YBOX", תמורת 371 מיליון ש"ח בתוספת מע"מ.
ביולי 2022 הודיעה חברת "YBOX" לאמנים ששכרו סדנאות במתחם להתפנות או לשלם מחיר כפול כדמי שכירות.
ב-1 באוגוסט 2023, הודיע רון חולדאי, ראש עיריית תל אביב, כי הבניין יעבור לבעלות עירונית וישונה ייעודו לבניין ציבורי.
בתמורה קיבלה חברת "YBOX" זכויות בנייה בפרויקטים אחרים שלה, המוערכות בשווי של יותר מ-500 מיליון שקל.
בתחילת 2024 החלה גלריה בארי, שנהרסה במהלך טבח בקיבוץ בארי ב-7 באוקטובר 2023, לפעול בבית רומנו למשך שלוש שנים.
בית רוזנפלד הוא אתר מורשת הנמצא בהרצליה.
המבנה נבנה בשנת 1935 עבור משפחת רוזנפלד ושומש כמבנה מגורים.
במסגרת עבודת מחקר לאיתור מבנים לשימור בעיר, הוכרז בית רוזנפלד כמבנה הראוי לשימור בעיקר בזכות הערך האדריכלי שבו.
בשנת 1935 הזמין שלמה רוזנפלד בניין אשר תכנן, הנדס ובנה אותו נחום הופברג.
המבנה הוא בעל 3 קומות.
בהסכם הבנייה בין נחום הופברג למשפחת רוזנפלד אשר נחתם ב-25 בפברואר 1935, סוכם שהבנאים מחויבים לגמור את העבודות בקומה הראשונה לא יאוחר מ-25 במרץ 1935, חודש לאחר חתימת ההסכם.
את העבודות בקומה השנייה עליהם לגמור עד 25 במאי 1935, 3 חודשים לאחר חתימת ההסכם, והעבודות בבניין כולו (החלק החיצוני בלבד) לא יאוחר מ-25 ביוני 1935, 4 חודשים לאחר חתימת ההסכם.
מיום סיום העבודה על החלק החיצוני של הבניין, על הבנאים לגמור את העבודה על פנים הבניין תוך שבועיים.
היה זה הבית הראשון בתולדות הרצליה וסביבתה בעל 3 קומות ו-10 יחידות דיור.
במהלך השנים התגוררו בבנין אנשים שונים.
תחילה, כאשר הבניין רק נבנה, התגוררה בו משפחת רוזנפלד בלבד.
עם הזמן הצטרפו דיירים נוספים לבניין והתווספו לתוכו משרדי רופאים רבים, וזו הסיבה לכך שאנשים קוראים לו "בית הרופאים" למרות שהשם לא היה רשמי מעולם.
היו לו 9 אחים ואחות אחת וביניהם אהרון, אברהם ובועז.
לאחר מותו בגיל 43 כאשר שלמה היה בן 7, ביקש שלמה להמשיך את דרכו ובנוסף ללימוד התורה בבית הספר "הדר" התקבל לבית ספר למסחר.
עם התבגרותו המשיך את עסקיו של אביו יחד עם אמו עד מותה וגדל להיות סוחר ויבואן עמיד.
הייתה לו רשות לצאת מן האזור היהודי לענייני מסחר והוא היה הסוחר המוביל בפולין באותה תקופה.
בראיון שפורסם בעיתון "הרצליה שלי", שלמה מספר שעלה לארץ עקב התמונה "גלות" של שמואל הירשנברג ובה מתוארת קבוצה של יהודים, תשושים ועייפים עם מקלות ותרמילים על גביהם.
ב-1925, כאשר שלמה ואחיו אהרון ובועז עלו לארץ, הוא ירד בנמל חיפה וישירות הגיע להרצליה ובה התיישב בצריף ברחוב ויצמן 27. הוא בא במטרה לקדם את עסקי החקלאות ואפילו הביא לארץ את הטרקטור הראשון.
מכל שלושת האחים רק שלמה נשאר בארץ, בועז ירד לבלגיה וב-1927 אהרון חזר לפולין.
ב-1935 בנה את בית רוזנפלד בהנדיב 14. בגיל חמישים נישא לאלמנה בשם הלה אשר התגוררה בביתו.
מאז יסודה של ה"הגנה" בהרצליה שלמה היה פעיל בה ובזכות ניסיונו הרב, ידיעתו של החוק וחוכמתו האנשים הוותיקים, החשובים והמשפיעים ביותר בהרצליה התייעצו איתו בענייני העיר.
שלמה נפטר עקב מחלה בשנת 1982, בגיל 88, ונקבר בהרצליה.
בשמת 1937, חזר יעקב, בנו של אהרון, הקרוי על שם סבו, לארץ והתגורר בביתו של שלמה רוזנפלד.
הוא למד בנייה בגמנסיה והפך לבנאי מוסמך.
באותה תקופה לא היו מהנדסים בהרצליה ולכן נחום הופברג שימש גם כמהנדס, גם כבנאי וגם כאדריכל.
ידוע על שני בתים שנחום הופברג בנה, הראשון הוא בית רוזנפלד והשני הוא בית מספר 29 ברחוב קהילות ציון בהרצליה, בבית זה התגורר הופברג עם משפחתו וביניהם אסתר הופברג ובתיה קלישוב שמתגוררת בו עד היום.
בגיל 43 נפטר נחום הופברג ממחלה.
הבית הוכרז כמבנה לשימור בשל סגנון הבנייה הייחודי שלו.
המבנה נבנה בסגנון בניה שנקרא הסגנון הבינלאומי או הסגנון המודרני המוקדם אשר שלט ברוב הערים בארץ באותן שנים.
סגנון זה התפתח בארץ בשנות השלושים עם עלית העולים החדשים הרבים (רובם ממוצא גרמני).
סגנון זה היה נפוץ באירופה ולכן עם העלייה התפשט גם בארץ, בית רוזנפלד היה בין הבתים הראשונים בעיר אשר נבנו בסגנון זה.
המבנה תואם למאפיינים רבים של סגנון בנייה זה וביניהם:
השילוב של גדלים ונפחים שונים בחלקים שונים של הבניין.
משחק זה עם חוסר הסימטריה ניתן לראות בעיקר בבנינים של טיח.
המרפסות נפוצות מאוד גם בימינו.
לבנינים אשר נבנו בסגנון בניה זה היו פתחים רבים, בעיקר חלונות.
פתחים אלה נועדו לאוורור וקירור הבית.
בבנינים בסגנון בניה זה לרוב יש גג שטוח המשמש לבריכה (כמו בבית רונפלד), גינה, מקום מפגש ועוד.
פרטים רבים בבית שומרו עוד מתקופת בניתו או שוחזרו.
כיום הבית נראה כמעט כמו שנראה ב-1935. למשל, רוב דלתות העץ והמשקופים נשארו למרות שבמספר דירות הם הוחלפו.
כמו כן, בחזית הבניין עדיין עומדות הדלת ותיבות הדואר המקוריות מעץ.
עם זאת, במשך הזמן נוספו למבנה חלונות ופתחים למזגנים.
אך השינוי הגדול ביותר חל בגג הבניין, הגג שונה לחלוטין בשל הוספת יחידות הדיור וחדר השירות על הגג.
בנוסף, תקופה מסוימת הייתה בריכה על גג הבניין אשר השפיעה גם היא על המבנה.
בית רוקס הוא מבנה מפואר במרכז קיבוץ גבעת ברנר ששימש למגורי משפחת רוקס עד שנמכר לקיבוץ.
המבנה הוא אתר מורשת נטוש הנמצא במרכזה של מחלוקת האם לשמרו או להרסו לטובת בניה חדשה.
בית רוקס נבנה בשנת 1938 על ידי אלברטו רוקס מאיטליה שאשתו, לאה, הייתה אחותו של אנצו סרני.
הבית הגדול היה אחד ממספר בתים מפוארים שנבנו מסביב לקיבוץ (כמו בית זקס ובית טננבאום) עבור משפחות שלא היו חברות הקיבוץ.
ילדי משפחות אלו למדו אומנם עם ילדי הקיבוץ אך חזרו לבתיהם לאחר הלימודים.
בנוסף ללאה ואלברטו רוקס, וחמשת ילדיהם, התגוררו בבית רוקס גם הוריהם של לאה ואנצו - סמואלה ואלפונסה סרני, שהגיעו לקיבוץ מאיטליה בנובמבר 1939, ובהמשך, גם אלמנתו של אנצו סרני - עדה סרני.
בשנות ה-60 עזבה משפחת רוקס את הבית ומכרה אותו לקיבוץ שהשאירו נטוש.
עם השנים הועלו מספר רעיונות לשימוש בבית (למשל להפכו למוזיאון יהדות איטליה) אולם אלו לא מומשו.
לאחר שהוכרז כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל הפך הבית לאבן מחלוקת בין המצדדים בשיקומו ובין המצדדים בהריסתו לצורך בניה חדשה
בשנים האחרונות הכין משרד האדריכלים "גרואג הראל" תוכנית לשיקום האתר והתוכנית מחכה לאישור הקיבוץ.
הבית נבנה ב-1938 בסגנון הבינלאומי.
הוא תוכנן על ידי חבר הקיבוץ, יעקב בן צבי (בעזרת מהנדס הקונסטרוקציה פרופ' היברשיים) ונבנה על ידי קבוצת הבנייה של הקיבוץ.
ב-1938 נבנו 2 הקומות התחתונות של הבית שכללו 4 דירות עבור מגורי המשפחה.
ב-שנות ה-50 הורחב הבית ונוספו לו חדרים וקומות.
הבית הוקף בגן גדול ומטופח.
בית רוטנברג היה ביתו הפרטי של פנחס רוטנברג בחיפה.
הבית משמש כמקום לפעילות חינוכית.
הבית, בשדרות הנשיא 77, תוכנן על ידי שמואל רוזוב ונחנך ב-1939. בבניין מרפסות גדולות, שאפיינו בניינים גדולים שנבנו בתקופה.
שטח המגרש חופף ברובו לפארק הקייזר ששתלו הטמפלרים.
רוטנברג הספיק להתגורר בבניין זה רק כשנה.
בצוואתו הוריש רוטנברג את הבית ואת הגן הנרחב מוקף החומה לטובת פעילות חברתית.
ביום השנה לציון מותו של רוטנברג נחנך "המכון לחינוך הנוער ע"ש פנחס רוטנברג".
פעולתו הראשונה של המכון הייתה קיום סמינרים לתנועות נוער.
ב-1947 הוחרם הבניין, כמו חלק מהאזור בו הוא שוכן, בידי הצבא הבריטי.
צוות המכון עבר למחנות המעצר בקפריסין ושם המשיך בפועלו.
אחרי הקמת המדינה עבר המתחם, כמו שאר מתחמי הצבא הבריטי, לרשות צה"ל.
רק ב-1958 חזר המתחם ליעודו המקורי ותחת "אוצר פנחס רוטנברג".
בשנים 1993–2007, פעל בבית רוטנברג בית ספר תיכון דתי.
בית ספר זה החל את דרכו כסניף של רשת אמי"ת ובשנותיו האחרונות נפרד מהרשת ונלקח תחת חסותו של הפילנתרופ השווייצרי ברנקו וייס במסגרת מכון ברנקו וייס.
חדר העבודה של רוטנברג שומר, ומהווה מעין מוזיאון קטן לפעילותו הענפה.
בקרבת מקום נמצא "בית הציידים".
בית זה היה שייך למשפחת נגלר שהיוותה חלק מקבוצה שרצתה לבנות יישוב עם בתים הדומים לבתי הקיץ שהיו ברשותם ביער השחור בגרמניה.
הבית תוכנן על ידי אלכסנדר ברוולד בקצה הצפון-מערבי של כרמלהיים.
לאחר קום המדינה נקנה הבית על ידי קרן רוטנברג, שומר, והוא מהווה כיום חלק ממתחם בית רוטנברג.
הבית נבנה מעץ, ושרידים המעידים על כך נמצאים בפנים הבית.
בית רופאים הוא כינוי לבניין אשר מאוכלס ברובו במרפאות של רופאים.
בשנות ה-40 וה-50 החלו רופאים לקבל במרפאות פרטיות.
בית הרופאים הראשון בישראל נוסד על ידי פרופ' ארנסט פרוידנטל בשנות ה-50 ברחוב בית יוסף 25 בתל אביב פינת הלל הזקן 3 תל אביב.
פרופ' פרוידנטל כינס בבית זה מספר קלינקות של רופאים: ד"ר בוריאנו, ד"ר מיכלין ופרופ' שוורצמן.
בדירתו שלו החל לקבל חולים במחלת עיניים, ושם יסד את קופת חולים מכבי.
הבית עצמו נבנה בשנות ה-40 של המאה ה-20 בסגנון ארכיטקטורה המאפיין את בנייני תל אביב הקטנה.
הקבלן היה יצחק ספוז'ניקוב והדירות הושכרו בו בדמי מפתח.
הבית נרכש על ידי יעקב קיביליס.
רופאים רבים החלו להקים לעצמם מרפאות פרטיות או לפעול מהבית.
השיטה השתכללה בשנות השבעים המוקדמות, כאשר קבוצות ראשונות של רופאים החלו להתאגד ולשכור שטחים בבתי משרדים, בעיקר בתל אביב ובירושלים.
בשנת 1978 נפל דבר, כאשר חברת הבנייה משולם לוינשטין זיהתה את הפוטנציאל המסחרי בתחום והקימה ברחוב ריינס בתל אביב מתחם משרדים עבור רופאים פרטיים: בית רופאים מרכז ריינס.
השם שניתן למתחם, "בית הרופאים", הפך למושג בענף הנדל"ן.
במשך 30 השנים שהתחום פעיל הוא התאפיין בהשכרה לקבוצות רופאים במודל טיים־שרינג, המאפשר שימוש של יותר משוכר אחד באותו משרד, באמצעות שימוש בו בשעות שונות.
חלק מבתי הרופאים עברו הסבה למגורים, למשרדים או שימושים אחרים.
חלקם הוגדרו כאתרי מורשת, למשל בית הרופאים בראשון לציון ובית הרופאים בהרצליה.
בית רוסיה הוא סרט ריגול רומנטי אמריקאי משנת 1990, בבימויו של פרד שפיסי, עם שון קונרי ומישל פייפר בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב בידי טום סטופארד, והוא מבוסס על רומן בשם זה מאת ג'ון לה קארה (1989).
הסרט צולם במוסקבה, לנינגרד, ליסבון, ונקובר ולונדון.
מישל פייפר הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
מרק שפיסי היה מועמד לפרס דוב הזהב.
קטיה אורלובה (מישל פייפר) נכנסת ליריד ספרים בשגרירות בריטניה במוסקבה מוצאת את הסוכן ניקי (ניקולס וודסון) ותחת עינם הפקוחה של סוכני הק.ג.ב., מבקשת ממנו להעביר כתבי יד ומכתב למוציא לאור בשם בארלי סקוט בבריטניה.
ניקי מעביר את החומר ל-M16, והסוכן הבכיר, נד (ג'יימס פוקס) מתרשם שהמדובר בדו"ח החתום על ידי "דנטה" על התפתחות מדע הגרעין בברית המועצות.
מורה לאתר את בארלי (שון קונרי).
הם מאתרים אותו בבית הקיץ שלו בליסבון והוא נקרא לחקירה.
בארלי טוען שאינו מכיר את קטיה, אבל בעבר נפגש עם צעירים סוביטיים בפרדלקינו, ואחד מהם בשם "דנטה" אמר שיש לעשות משהו נגד מרוץ החימוש הגרעיני.
החוקרים מגלים ש"דנטה" הוא למעשה מדען סובייטי ידוע בשם יקוב סאבאלייב (קלאוס מריה ברנדאואר).
הם רוצים להבטיח את אמיתות הדו"ח ומבקשים מבארלי לחזור למוסקבה כמרגל ולפגוש את אורלובה ואת סאבאלייב.
הם מודיעים זאת גם ל-CIA שמקים לשם זה צוות בראשות ראסל (רוי שיידר).
בארלי חוזר למוסקבה, נפגש עם קטיה ומיד מתאהב בה.
קטיה היא גרושה שגרה בדירה קטנה עם אביה ושני ילדיה.
היא מסדרת לו פגישה בלנינגרד עם סאבאלייב, והוא מוסר לו חומר נוסף.
הם כל הזמן במעקב של הסובייטים, הבריטים והאמריקאים.
האמריקאים עורכים לבארלי מבחן בפוליגרף והוא יוצא דובר אמת.
הם מציידים אותו במסמך של "רשימת קניות" שעליו לשאול את סאבאלייב.
בארלי חוזר למוסקבה ובינתיים סאבאלייב מאושפז בגלל "מחלה", ומת בבית חולים.
בארלי יודע שקטיה כעת בסכנה גדולה.
הוא נפגש עם הסובייטים על דעתו ומציע להעביר להם את "רשימת הקניות" תמורת שחרור קטיה ומשפחתה.
בסוף מגיעים קטיה ומשפחתה לליסבון ובארלי מקבל אותם בשמחה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותשון קונרי"בארלי" סקוטמוציא לאורמישל פייפרקטיה אורלובהספרניתג'יימס פוקסנדסוכן M16רוי שיידרראסלסוכן CIAקלאוס מריה ברנדאואר"דנטה", סבאלייבמדען סובייטיניקולס וודסוןניקי לנדאוסוכן ספרים בריטי
בית רובי הוא נקודת ציון היסטורית לאומית של ארצות הברית שנמצאת כעת בקמפוס של אוניברסיטת שיקגו בשכונת סאות' סייד של הייד פארק בשיקגו, אילינוי.
נבנה בשנים 1909–1910 ותוכנן כבית חד משפחתי על ידי האדריכל פרנק לויד רייט והוא נחשב לדוגמה הבולטת ביותר של סגנון בתי הערבה, הסגנון האדריכלי הראשון שנחשב לאמריקאי ייחודי.
הוא הוגדר כנקודת ציון היסטורית לאומית ב-27 בנובמבר 1963, והופיע ברשימה הראשונה של המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ב-15 באוקטובר 1966. בית רובי ומבחר מבנים אחרים של רייט נרשמו ברשימת אתרי מורשת עולמית תחת הכותרת "אדריכלות המאה ה-20 של פרנק לויד רייט" ביולי 2019.
רייט עיצב את בית משפחת רובי בסטודיו שלו באוק פארק (Oak Park), אילינוי בין 1908 ל-1909. העיצוב הקודם לבית משפחת רובי היה בית פרדיננד פ.
טומק בריברסייד, אילינוי, שתוכנן על ידי רייט בשנים 1907–1908. בזמן שהזמין את רייט לעצב את ביתו, פרדריק רובי היה רק בן 28 ועוזר המנהל של חברת אקסלסיור אספקה, חברה בצד הדרומי של שיקגו בבעלות ובניהולו של אביו.
אף על פי שעל גבי שרטוטים מאוחרים יותר של בית רובי נרשמו תאריכים משנת 1906, רייט לא יכול היה להתחיל את התכנון של הבניין מוקדם יותר מאביב 1908, כי משפחת רובי רכשה בפועל את הנכס רק במאי של אותה שנה.
הוא ואשתו, לורה הירונימוס רובי, בוגרת אוניברסיטת שיקגו בשנת 1900, בחרו את הנכס בשדרות דרום וודלאון 5757 כדי להישאר קרובים לקמפוס ולחיי החברה של האוניברסיטה.
הנכס היה מגרש עירוני טיפוסי בהייד פארק, באורך 55 מטרים וברוחב 18 מטרים.
משיקגו, החל לבנות ב-15 באפריל 1909. רייט לא פיקח על בניית הבית אלא רק בשלבים המוקדמים ביותר.
הוא סגר את הסטודיו שלו באוק פארק בסתיו 1909 ועזב לאירופה כדי לבצע את העבודה שהובילה לפרסום ספרו, Wasmuth Portfolio.
הוא ייפה את כוחו לאדריכל הרמן ו.
פון הולסט , שהמשיך להעסיק את מריון מהוני גריפין , שרטטת במשרדו של רייט, וג'ורג' מאן נידקן, מעצב פנים ממילווקי, ויסקונסין, שעבד עם רייט בבית סוזן לורנס דנה בספרינגפילד, אילינוי, בית אייברי קונלי בריברסייד, אילינוי, ובית מאייר מאי בגרנד ראפידס, מישיגן, כדי להמשיך בעבודתם על הפרויקט.
ניתן לראות את השפעתו של נידקן בעיצוב חלק מהריהוט לבית וכן בשטיחים במבואה, בסלון ובחדר האוכל.
אולם, תקופת מגוריה של משפחת רובי בביתם הייתה קצרה.
כתוצאה מבעיות כלכליות, שנגרמו עקב מותו של אביו ביולי 1908, שהשאיר אחריו חובות מהימורים, שפרדריק רובי ירש ללא ידיעתו (לכאורה מסתכם בכמיליון דולר, או שווה ערך ל-27 מיליון דולר כיום), ומהידרדרות נישואיו, פרדריק רובי נאלץ למכור את הבית לאחר שהוא ומשפחתו גרו בו 14 חודשים בלבד.
דייוויד לי טיילור, נשיא חברת טיילור-קריצ'פילד, סוכנות פרסום, קנה את הבית ואת כל תכולו בעיצוב של רייט בדצמבר 1911. טיילור מת פחות משנה לאחר מכן, ואלמנתו, אלן טיילור, מכרה את הבית ואת רוב תכולתו למרשל ד.
ווילבר, גזבר סוכנות הסחורה של וילבר, בנובמבר 1912. בני הזוג וילבר היו המשפחה האחרונה שגרה בבית רובי - 14 שנים.
ביוני 1926, בני הזוג וילבר מכרו את הבית ואת תכולתו לסמינר התאולוגי של שיקגו, שרכש אותו למטרת התרחבות עתידית אך השתמש בו, זמנית, כמעונות וחדר אוכל.
עקב כך, התפתחו בבית רובי נזקי פנים גדולים, כולל הרס של כמעט כל פמוטי קירות הזהב האופייניים.
יתר על כן, באותה תקופה, שוער שעבד במקום גילה את כיסא הנדנדה בעבודת יד של רייט שהושלך בערימת אשפה והציל אותו.
שנים מאוחר יותר, השוער יצר קשר עם אוניברסיטת שיקגו כשהמוזיאון נפתח והעניק מחדש את הכיסא לבית רובי, שם הוא מוצג כעת באחד מחדרי השינה.
בשנת 1941, סטודנט לתואר שני במכון הטכנולוגי של אילינוי גילה בטעות שהסמינר מקדם תוכנית להרוס את בית רובי והודיע למדריכיו, כולל לודוויג מיס ואן דר רוהה.
כוונת ההריסה עוררה סערת מחאה.
כתוצאה מכך, נדחתה תוכנית ההריסה.
האיום החמור ביותר על בית רובי התעורר 16 שנים מאוחר יותר.
ב-1 במרץ 1957 הודיע הסמינר על תוכניות להרוס את בית רובי ב-15 בספטמבר כדי להתחיל בבניית מעונות לתלמידיו.
הפעם התעוררה סערה בינלאומית, ורייט עצמו, אז כמעט בן 90, חזר לבית רובי ב-18 במרץ, מלווה בתקשורת, סטודנטים ומארגני הפגנות במחאה על ההריסה המיועדת של הבית.
בהתייחסו להריסה המיועדת, רייט בקניט: "הכל מעיד על הסכנה שבהפקדת כל דבר רוחני בידי הממסד".
שתי אחוות באוניברסיטת שיקגו סיפקו לסמינר אלטרנטיבה ריאלית לתוכניות ההריסה שלו.
במהלך תקופת לימודיו הקצרה מאוד כסטודנט באוניברסיטת ויסקונסין, רייט היה חבר באחוות "פאי דלתא תטא" .
סניף אחוות "פאי דלתא תטא" של אוניברסיטת שיקגו היה ממוקם שתי דלתות צפונית לבית רובי בשדרות דרום וודלאון 5737, והסמינר כבר היה הבעלים של המגרש בין שני הנכסים.
ה"פאי דלתא תטא" הציעה לפנות את מעונותיהם, ואחוות "זטא ביתא טאו" , הממוקמת ליד בית אחוות "פאי דלתא תטא", הציעה אף היא לפנות את מעונותיה.
הצעות אלו היו נקודת מפנה במאמץ להציל את בית רובי מאחר ששלושת הנכסים סיפקו לסמינר קרקע מספקת עבור המעונות שביקשו לבנות.
באוגוסט 1958, נרכש בית רובי על ידי ויליאם זקנדורף, ידיד של רייט ויזם נדל"ן בניו יורק, שהיה מעורב בכמה פרויקטי פיתוח בצד הדרומי של שיקגו באותה תקופה.
זקנדורף רכש את בית רובי לפי דרישת רייט מהסמינר הדתי, באמצעות חברת הפיתוח שלו Webb & Knapp.
בפברואר 1963 תרם זקנדורף את הבניין לאוניברסיטת שיקגו.
האוניברסיטה השתמשה בבית רובי כמכון עדלי סטיבנסון לעניינים בינלאומיים, ומאוחר יותר שימש הבניין כמטה של אגודת הבוגרים של האוניברסיטה.
ב-15 בספטמבר 1971 הכריזה הוועדה על ציוני דרך בשיקגו, בתמיכתו של ראש העיר ריצ'רד ג'יי דיילי , על בית רובי כנקודת ציון של העיר שיקגו.
בינואר 1997 הוציאה האוניברסיטה את משרדיה מבית רובי והסבה אותו ב-1 בפברואר עבור עריכת סיורים, תפעול, גיוס כספים ושיקום לקרן פרנק לויד רייט.
בשנת 2002, החלה קרן פרנק לויד רייט לשחזר את בית רובי למראהו המקורי משנת 1910, כאשר השחזור הושלם והבית שיקף בצורה הטובה ביותר את כוונת התכנון של האדריכל והלקוח.
Harboe Architects, משרד מוביל בשימור היסטורי, ביצע הערכה, הכין תוכניות לשיקום והוביל את שיקום פנים הבית.
הקרן פועלת לפי הנחיות שפותחו על ידי שר הפנים של התקנים לטיפול בנכסים היסטוריים.
השיקום הושלם ב-2019, בעלות של למעלה מ-11 מיליון דולר.
לאחר שיקום מבני חיצוני גדול, שכלל בניית קונסטרוקציית פלדה, עבודות לבנים חיצוניות והתקנת מערכות מכניות מודרניות, השיקום המשיך והתמקד באלמנטים הפנימיים, כגון עבודות עץ, זכוכית ורהיטים.
בית רובי הוא אחת הדוגמאות הידועות ביותר לסגנון האדריכלי של בתי ערבה של פרנק לויד רייט.
המונח נטבע על ידי מבקרי אדריכלות והיסטוריונים (לא על ידי רייט) שהבחינו כיצד הבניינים ומרכיביהם השונים חבים את השפעתם העיצובית לנוף וחיי הצמחים של הערבה התיכונה של ארצות הברית.
אופייני לבתי ערבה של רייט, הוא עיצב לא רק את הבית, אלא את כל חללי הפנים, החלונות, התאורה, השטיחים, הריהוט והטקסטיל.
כפי שכתב רייט ב-1910, "די בלתי אפשרי להתייחס לבניין כדבר אחד ולריהוט שלו כדבר אחר...
כולם הם פרטים מבניים של אופיו ושלמותו."
הכרכובים הזיזיים הבולטים בגג, פסים רציפים של חלונות זכוכית אמנותיים והשימוש בלבנים רומיות מדגישים את הקווים האופקיים של המבנה.
הקו האופקי הזכיר לו את הערבה האמריקנית והיה לסימן של מנוחה ומחסה, כיאה לבית.
הקירות החיצוניים נבנו ב-2 שכבות לבנים.
ליבת לבני שיקגו עם ציפוי דקורטיבי של לבנים רומיים בצבעי אדום-כתום עם כתמי ברזל.
כדי להדגיש עוד יותר את האופקיות של הלבנים, החיבורים האופקיים מולאו בטיט בצבע שמנת והחיבורים האנכיים הקטנים מולאו בטיט בצבע לבנים.
מרחוק, ביצוע מורכב ויקר זה יוצר רושם של קווים רציפים של צבע אופקי וממזער את המראה של לבנים בודדות.
העיצוב של חלונות הזכוכית האמנותיים הוא דוגמה מופשטת של זכוכית צבעונית ושקופה תוך שימוש בזוויות 30 ו-60 מעלות, האהובות על רייט.
רייט השתמש בעיצובים דומים בשטיחי קיר בתוך הבית ועבור השערים המקיפים את החללים החיצוניים וסוגרים את חצר המוסך.
התקציב העתיר של משפחת רובי, אפשר לרייט לתכנן בית עם כמות פלדה גבוהה, שאפשרה יצירת גגות זיזיים ארוכים וסטייה מינימלית בבנייתם.
האדניות, המשקופים, אדני החלונות ושאר העיטורים החיצוניים עשויים מאבן גיר בדפורד .
בתוכנית, הבית מעוצב כשני מלבנים גדולים שנראים מחליקים האחד על גבי השני.
רייט התייחס למלבן בחלק הדרום-מערבי של האתר, המכיל את חללי המגורים העיקריים של הבית, כ"חלל העיקרי".
בקומה הראשונה נמצאים חדר ה"ביליארד" (הקצה המערבי) וחדר המשחקים לילדים (הקצה המזרחי).
מחדר הביליארד הייתה גישה לכספת גדולה ואזור אחסון שנבנה מתחת למרפסת הקדמית שבכניסת הבית בקצה המערבי של המגרש.
חדר הביליארד וחדר המשחקים מובילים למעבר קטן ולדלתות בסמוך למרכז הבניין ולגינה סגורה בצד הדרומי של המבנה.
דלת נוספת מחדר המשחקים נפתחת לחצר בקצה המזרחי של המגרש.
בקומה השנייה נמצאים חדר הכניסה בראש גרם המדרגות המרכזי, הסלון (הקצה המערבי) וחדר האוכל (הקצה המזרחי).
אח מובנה הפריד במקור בין מסדרון הכניסה לסלון.
חדרי המגורים והאוכל נמצאים זה לצד זה לאורך הצד הדרומי של הבניין ונפתחים דרך סדרה של שתים עשרה דלתות צרפתיות, המכילות לוחות זכוכית אמנותית למרפסת חיצונית לאורך הצד הדרומי של הבניין המשקיפה אל הגן הסגור.
הקצה המערבי של הסלון מכיל "חרטום" עם חלונות זכוכית אמנותית ושתי דלתות זכוכית אמנותיות הנפתחות אל המרפסת המערבית מתחת לגג הזיזי המצליל אותה.
רייט התכוון שדיירי הבית יעברו בחופשיות מהחלל הפנימי לחלל החיצוני.
המלבן בחלק הצפוני-מזרחי של האתר, המכונה "החלל הקטן", מכיל את החדרים היותר פונקציונליים והשירותיים של הבית.
בקומה הראשונה הדלת הראשית ואולם הכניסה (הקצה המערבי) שממנו מוביל גרם מדרגות אל חדרי המגורים והאוכל בקומה השנייה.
חצי חדר רחצה ממוקם בצד הצפוני של אולם הכניסה.
מזרחה יותר נמצאים ארון מעילים וגרם מדרגות אחורי, חדר הדוודים, חדר הכביסה ומחסן הפחמים, ואחריהם בית מלאכה קטן, חצי חדר רחצה נוסף ומוסך לשלוש מכוניות.
המפרץ המערבי ביותר של המוסך הכיל במקור בור מכונאי, והמפרץ המזרחי ביותר הכיל ציוד לשטיפה וניקוי מכוניות.
בקומה השנייה של "החלל הקטן" יש חדר שינה לאורחים מעל אולם הכניסה וחדר רחצה מלא צמוד.
מזרחית לגרם המדרגות האחורי נמצאים המטבח, מזווה המשרתים, וחדר הישיבה של המשרתים.
שני חדרי שינה וחדר רחצה מלא מעל המוסך משלימים את המגורים עבור המשרתים המתגוררים.
הקומה השלישית חופפת באופן חלקי את החלל העיקרי והקטן במרכז המבנה.
רייט התייחס לקומה השלישית כ"בלוודר", "המקום השולט על נופים יפים".
הצד הדרומי של הקומה השלישית מכיל את חדר השינה הראשי, פינת הלבשה, חדר רחצה מלא, וארון קטן ודלת זכוכית אמנותית, מרפסת הפונה דרומה ומערבה.
שני חדרי שינה נוספים וחדר רחצה מלא ממוקמים בצד הצפוני של קומה זו.
כל החלונות במפלס זה מכילים לוחות זכוכית אמנותית.
מגירות השידה מובנות בקירות חדרי השינה מתחת לחלונות, וחודרות אל חללי הגגות הזיזיים.
שטח הבית כולו הוא 841.9 מטרים מרובעים.
הארובה היא פתח יציאה בודד לארבעה קמינים - אחד בחדר הביליארד, חדר המשחקים, הסלון וחדר השינה הראשי.
גרם המדרגות הראשי ממסדרון הכניסה לקומה השנייה חדרי המגורים והאוכל עולים דרך ארובה נוספת הממוקמת במרכז הבית.
הארובות בנויות מאותן לבנים ואבן גיר כמו החלק החיצוני.
דלת הכניסה והכניסה הראשית מוסתרות חלקית בצד הצפון מערבי של הבניין מתחת למרפסת תלויה על מנת ליצור תחושת פרטיות והגנה על המשפחה.
אולם הכניסה עצמו בעל תקרה נמוכה וחשוכה, אך המדרגות לקומה השנייה יוצרות תחושת ציפייה כאשר המבקר נע כלפי מעלה.
מהרגע בו נמצאים למעלה, חדרי המגורים והאוכל המוארים יוצרים ניגוד חד למסדרון הכניסה החשוך שגורם לחדרי המגורים והאוכל להיראות מיוחדים עוד יותר.
שני חדרים אלו מופרדים על ידי מסת הארובה המרכזית, אך החללים מחוברים לאורך צדיהם הדרומיים, ולארובה פתח מעל הקמין שדרכו החדרים מחוברים ויזואלית.
מאפיינים אלה מאחדים את שני המרחבים, ויוצרים פתיחות בחלל, אשר עבור רייט מייצגת מטפורה לפתיחות של החיים הפוליטיים והחברתיים האמריקאים.
כמו בכל בתי הערבה, רייט עיצב את גופי התאורה בבית רובי.
ברחבי הבית ניתן למצוא פמוטי קיר בצורת חצי כדור התלויים מתחת למתקן מרובע בגוון ברונזה.
בחדרי המגורים והאוכל בקומה השנייה, גופי תאורה כדוריים בתוך ריבועי עץ משולבים כקישוט בתקרה, ומקשרים עוד יותר את שני החללים יחדיו ויזואלית.
גופי תאורה שקועים לאורך הצד הצפוני והדרומי של חדרי המגורים והאוכל, מכוסים בסורגי עץ בעיצובו של רייט, המגנים על זכוכית צבעונית שקופה ומפזרת אור.
מכיוון שכל האורות הללו ניתנים להפעלה עצמאית, ניתן ליצור אפקטים שונים בתוך החללים הללו.
בנוסף, בסלון עמדה מנורת שולחן בעיצוב רייט עם גוון זכוכית אומנותית על גבי שולחן ספרייה גם הוא בעיצוב רייט.
קורות הפלדה בתקרות וברצפות נושאות את רוב משקל המבנה אל העמודים התומכים בחזיתות המזרחית והמערבית.
בעקבות זאת, לקירות החיצוניים יש חשיבות מבנית סטטית מועטה, ולכן תוכננו בהם מספר רב של פתחים - דלתות וחלונות המכילים 174 לוחות זכוכית אמנותיים ב-29 עיצובים שונים.
במקום צורות מסוגננות מהטבע, הצורות הגאומטריות הן ששלטו בתכנון ועיצוב הבית.
השילוב של זכוכית רבה והיעדר עמודים מבניים פנימיים הביאו לתחושת חלל אוורירי שמשדר גודל, והדגיש את התוכנית הפתוחה שרייט העדיף וכיוון אליה.
רייט עיצב גם את הרהיטים, השטיחים והטקסטיל עבור רוב בתי הערבה שיצר.
עם זאת, ריהוט בעיצוב רייט בבית רובי נבנה רק עבור אולם הכניסה, חדרי המגורים והאוכל, חדר השינה לאורחים ומיטה אחת עבור חדרי השינה בקומה השלישית.
חלק מהיצירות הללו מיוחסות לשותפו של רייט בעיצוב הפנים, ג'ורג' מאן נידקן.
מצבו הכלכלי של רובי לאחר מות אביו עשוי להיות ההסבר לכך שהבית כולו לא היה מרוהט ברהיטים בעיצובו של רייט.
רוב הרהיטים המקוריים נמצאים כיום באוסף המוזיאון החכם לאמנות באוניברסיטת שיקגו, אם כי רק שולחן האוכל והכיסאות מוצגים פחות או יותר בקביעות.
אחת מהפריטים הבולטים ברהיטים שעיצב רייט עבור בית רובי היא ספה עם משענות יד מורחבות, בהשראת השלוחות הזיזיות של הגג החיצוני בבניין, היוצרות למעשה שולחן צד בכל צד של הספה.
הספה בעיצוב רייט מושאלת מאז 1982 למוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק ומוצגת כחלק מהריהוט בסלון המשוחזר של בית פרנסיס וו.
ניתן למצוא זיזים זעירים גם במדפים של מזנון חדר האוכל המובנה והאי המשמש להכנת האוכל במטבח.
בית רובי היה אחד הבתים האחרונים שרייט עיצב בביתו ובסטודיו שלו באוק פארק, אילינוי וגם אחד מבתי הערבה האחרונים שלו.
לפי סקר מבנים היסטוריים אמריקאיים, הצהירה הוועדה של העיר שיקגו על ציוני דרך אדריכליים בעיר: "המשחק הנועז של מישורים אופקיים על מסת הארובה, הזיזים והחלונות בעלי ההבעה המבנית, יצרו צורה חדשה של עיצוב ביתי".
מכיוון שמרכיבי הבית מעוצבים ומתואמים היטב, הוא נחשב לדוגמה מובהקת לאדריכלות סגנון בתי הערבה של רייט ול"מקל המדידה" לעומתו מושווים כל שאר בתי הערבה.
הבית והשם של משפחת רובי הונצחו בפרסום המפורסם של ארנסט ווסמוט משנת 1910, "בניינים ופרויקטים שהושלמו של פרנק לויד רייט" ("Ausgefuhrte Bauten und Entwurfe von Frank Lloyd Wright", הידוע גם בשם "The Wasmuth Portfolio").
פרסום זה הציג את רוב העיצובים של רייט, כולל אלה שלא נבנו, במהלך שנותיו באוק פארק והביא אותם לידיעתם של תלמידי בית הספר הבאוהאוס בגרמניה ובית הספר דה סטייל בהולנד.
לודוויג מיס ואן דר רוהה, בין שאר האדריכלים הגדולים מהמאה ה-20, טען שרייט השפיע רבות על הקריירה שלהם.
מיס ואן דר רוהה ביקר מאוחר יותר בבית רובי ובבית של רייט (טליסין ) בספרינג גרין, ויסקונסין.
המשמעות האדריכלית של בית רובי הובהרה כנראה בצורה הטובה ביותר במאמר משנת 1957 במגזין House and Home:
"במהלך עשרות שנות הניצחון של האקלקטיות היו גם מחדשים רבים - פחות מוכרים מאנשי המקצוע האופנתיים, אבל השפיעו בצורה יותר מתמשכת.
מבין המחדשים הללו, אף אחד לא יכול היה להתחרות בפרנק לויד רייט.
לפי כל קנה מידה בית רובי שלו היה הבית של המאה העשרים - אכן בית המאה."
"מעל הכל, בית רובי הוא יצירת אמנות מפוארת.
אך, בנוסף, הבית הציג כל כך הרבה מושגים בתכנון ובנייה שלא ניתן למדוד את מלוא השפעתו במדויק במשך שנים רבות.
בלי הבית הזה, חלק גדול מהאדריכלות המודרנית כפי שאנו מכירים אותה היום, עשוי שלא היה להתקיים."
בשנת 1956, The Archectural Record בחר את בית רובי כ"אחד משבעת בתי המגורים הבולטים ביותר שנבנו אי פעם באמריקה".
בשנת 1991, המכון האמריקאי לאדריכלים הציב את בית רובי ברשימת העבודות המובילות בכל הזמנים של אדריכלים אמריקאים.
בשנת 2008, שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית הגיש את בית רובי, יחד עם תשעה מבנים נוספים של פרנק לויד רייט, בניסיון קבלת סטטוס מורשת עולמית.
10 האתרים הוגשו כאתר אחד שלם.
ביולי 2012, הודיע שר הפנים, קן סלזאר, כי הוא ימנה רשמית את בית רובי ועשרה מבנים נוספים בעיצוב רייט כמועמדים אמריקאים למעמד של מורשת עולמית.
ההחלטה הסופית על ההכללה ברשימה התקבלה על ידי הוועדה למורשת עולמית, שהורכבה מנציגים מ-21 מדינות ובייעוץ של המועצה הבינלאומית למונומנטים ואתרים.
לאחר הגשת ההצעות המתוקנות, הנכסים נרשמו ביולי 2019 ברשימת המורשת העולמית תחת הכותרת "אדריכלות המאה ה-20 של פרנק לויד רייט".
בשנת 2011, הוציאה חברת לגו דגם בעל 2276 חלקים של בית רובי תחת קו המוצרים שלה לגו אדריכלות (מספר סט 21010).
היה זה המבנה השלישי של רייט שהוצג בסדרה של לגו.
בית רובי הוא הנושא של ספר תיעודי ומדריך של PBS משנת 2013, "10 בניינים ששינו את אמריקה".
לרגל חגיגות המאתיים של אילינוי 2018, בית רובי נבחר כאחד מ-200 המקומות הגדולים של אילינוי על ידי המכון האמריקאי לאדריכלים אילינוי (AIA אילינוי).
בזמן שבית רובי החל להיבנות בשנת 1909, המגרשים המקיפים את אתר הבית היו פנויים ברובם למעט המגרשים שמיד צפונה בשדרות וודלון, שהיו מלאים בבתים גדולים.
מזרחית למגרש ומעבר לסמטת שירות עירונית, נבנה בסביבות 1923 בית בסגנון פרובינציאלי צרפתי לפיזיקאי זוכה פרס נובל, אלברט אברהם מייקלסון.
המגרשים מדרום היו ריקים והעניקו נוף פתוח וללא הפרעה לפארק מידוויי פליסנס, אחד מהאתרים של התערוכה הקולומביאנית העולמית.
ממערב, גוש שלם של קרקע פנויה הפריד בין האתר לבין הקמפוס ההולך וגדל של אוניברסיטת שיקגו, אך ב-1930 נבנו קפלת רוקפלר (1928), הסמינר התאולוגי של שיקגו (1928), והמכון האוריינטלי (1930).
מצד דרום מעבר לרחוב 58 מבית רובי נמצא מרכז צ'ארלס מ.
הארפר של בית הספר לעסקים של אוניברסיטת שיקגו.
עוצב על ידי האדריכל יליד אורוגוואי רפאל וינולי והושלם בשנת 2004, הבניין מכבד את קנה המידה של בית רובי ומכיל אלמנטים המהדהדים את תרומתו של רייט לאוצר המילים של האדריכלות המודרנית.
בית רחל ובית לאה הם שני מבנים יהודיים בחברון, בסמוך למערת המכפלה ועל רחוב השוהדא.
המבנה היה בבעלותו של שמסי זעתרי, שמסר ייפוי כוח לבנו, יוסף זעתרי ביחס לכל רכושו, ויוסף זעתרי מסר ייפוי כוח ביחס מתחם לידי חברת 'קרן גאולת קרקע ליד מדרשת א"י' ב-2009, שהעבירה את הזכויות לחברת 'אלעאידון ללעקראת (טלמון) בע"מ' ב-2012.
הכניסה הראשונה של יהודים למבנה נעשתה ב-21 בינואר 2016, והם פונו לאחר מספר ימים בהוראת שר הביטחון משה יעלון בעקבות טענות בני משפחת זעתרי כי המבנים בבעלותם וכי הם לא מכרו אותם.
ההחלטה גררה תגובות חריפות בקואליציה, וחבר הכנסת אורן חזן איים כי לא יצביע עם הקואליציה.
לאחר מספר ימים, ב-26 בינואר 2016 הגיש יוסף זעתרי תלונה במשטרה, במסגרתה טען כי ייפוי הכוח משנת 2008 זויף; לאחר כשנה וחצי, נסגר תיק החקירה שנפתח בשעתו בעניין מחוסר ראיות.
ביולי 2017 ריתך צה"ל את דלתות המבנים, כדי למנוע פלישה אליהם.
בשנת 2017 הורה השר לביטחון פנים, גלעד ארדן על חקירה מיוחדת, וזו דחתה את טענות הפלסטינים.
ב-26 במרץ 2018 חתם ראש המנהל האזרחי על היתרי עסקה, לאחר שהמכירה נמצאה תקנית בעיניו, ואושרה שהיית יהודים במבנה.
ביולי 2019 דחה בג"ץ עתירה פלסטינית שדרשה את פינוי היהודים מהמבנים כפולשים וקבע כי הרחיבי היא המחזיקה בנכסים, ולא העותרים.
מוכר המבנה, יוסף זעתרי, נעצר ונחקר על ידי המשטרה הפלסטינית בשל המכירה.
בית רוח הוא מקדש לרוח המגן על המקום.
הם נפוצים במדינות דרום מזרח אסיה בורמה, קמבודיה, לאוס, תאילנד, מלזיה, אינדונזיה, וייטנאם והפיליפינים.
בית הרוח נבנה בדרך כלל בצורה של מבנה מקורה קטן, והוא מותקן על עמוד או על במה.
הם יכולים להיות בגודל של פלטפורמות קטנות לבתים גדולים מספיק כדי שאנשים יוכלו להיכנס.
בתי רוח נועדו לספק מחסה לרוחות שעלולות לגרום בעיות לאנשים אם לא ירצו אותם.
המקדשים כוללים לרוב תמונות או פסלים מגולפים של אנשים ובעלי חיים.
מנחות מושארות בבית כדי לרצות את הרוחות.
מתקנים משוכללים יותר כוללים מזבח למטרה זהה.
בהודו-סין, לרוב הבתים והעסקים יש בית רוח המוצב במקום "בר מזל", לרוב בפינה של הנכס.
ניתן לבחור את המיקום לאחר התייעצות עם כומר ברהמין.
בתי רוח ידועים בשם (רוח קודש) או (מקדש) בבורמזית; ( 'בית הרוח השומרת') בתאילנדית; ו- ( 'מקדש לרוח השומר').
באיי דרום מזרח אסיה, בתי רוח מחוברים לטקסים האנימיסטיים המסורתיים השונים הכוללים רוחות.
בפיליפינים, בתי רוח מוקדשים לטקסים או למנחות הכוללות את רוחות האניטו וידועים גם כמקדשים.
או בטאגאלוג; , , או (עבור מזבחות גג קטנים שונים), או (עבור מבנים גדולים יותר) ב-Itneg; בסובנן; בטירורי; (למי שנבנה ליד כבישים וכפרים) (למי שנבנה ליד שדות אורז) בבאגובו.
בסינית בתי רוח נקראים 土地神屋 או בית טודיגונג, המייצג קישור בין המושג לרעיון של מקדש אדמה המוקדש לריבונו של הארץ.
בית רוֹאַן היא משפחת אצולה צרפתית בעלת השפעה משמעותית על ההיסטוריה של המדינה.
זו הייתה - לצד ובית לאבל - המשפחה החזקה ביותר בברטאן.
בית רואן הם צאצא מהוויקונטים של פורואה (vicomté de Porhoët) ובעקבות הגנאלוג המשפחתי פייר-יאסנת מוריס דה בובואה (דום מוריס) - מהמלך הברטוני המיתולוגי .
בן המשפחה הראשון הידוע הוא גתאנוק (Guethenoc), שבנה את , והוא כבר נחשב כחלק ממשפחת רואן, אם כי רק נינו נשא את השם.
גתאנוק הוא אביו של ז'וסלן, שהשתתף בכיבוש הנורמני של אנגליה ובקרב הייסטינגס.
בתמורה הוא קיבל אדמות בבדפורדשייר, בבקינגהאמשייר ובגלוסטרשייר, כולל העיירה .
בנו של ז'וסלן, אודון הראשון מפורואה (Eudon I, vicomte de Porhoët, מת לאחר 1092) נישא לאן דה לאון (Anne de Léon), בתו של הוויקונט מ; בניהם היו הוויקונטים ז'ופרואה (Geoffroy), ז'וסלן ואלן דה רואן הראשון, ויקונט דה קסטלנואק (Alain I de Rohan, Vicomte de Castelnoec, מת ב-1128).
בנו של ז'ופרואה, אודון השני מפורואה, היה דוכס ברטאן בשנים 1148 עד 1156 כעוצר של אשתו ברטה.
בנו השני של ז'ופרואה היה אלן דה לה סאוש הראשון (Alain I de la Ceoche), שהתיישב באנגליה משנת 1172 ומת שם בשנת 1190. צאצאיו הם בני משפחת האצולה האנגלית של La Zouche, שנכחדה בשנת 1799.
אלן הראשון, הצעיר ביותר, הוא בונה טירת רואן, שעל שמה קרא לעצמו כעת, והאב של משפחת רואן.
בנו אלן דה רואן השני (מת לאחר 1168) היה הראשון בעל התואר ויקונט דה רואן (Vicomte de Rohan).
בית רואן בימי הביניים והרנסאנס
משפחת רואן החזיקה בתואר זה עשרה דורות לפני שאלן דה רואן התשיעי (Alain IX de Rohan, מת ב-1462) קיבל בחזרה את מחוז פורואה כנכדו של אוליבייה החמישי דה קליסון.
עם זאת, ענף זה גווע עם נכדו ז'אק דה רואן הראשון ב-1527.
אולם במקביל, החלה עלייתם של צאצאיו של בן דודו של אלן התשיעי, , לואי דה רואן הראשון (מת ב-1457), צאצא מנישואיו השניים של סבם ז'אן דה רואן הראשון.
עם בניו של לואי הראשון התחלק הענף הזה לשני שושלות, השושלת הראשונה רואן-ז'ייה (פייר דה רואן הראשון הפך לנסיך רואן ב-1485, צאצאו אנרי השני הפך לדוכס רואן ב-1603) והשושלת השנייה רואן-גמנה (1570, נסיך גמנה, 1594, דוכס מונבזון (Duc de Montbazon)).
בשנת 1604, העלה אנרי הרביעי, מלך צרפת את בן דודו, הנסיך אנרי דה רואן השני, לדרגת , ובכך הפך את ויקונוטות רואן לדוכסות.
עם זאת, הדוכס החדש העביר את מושבו מרואן ל, שסבו ז'אן דה רואן השני בנה.
הוא התחתן עם בתו של השר החזק ב-1605 והפך למנהיג הצבאי של ההוגנוטים בצרפת לאחר רצח המלך אנרי הרביעי ב-1610.
משפחה זו עדיין מבוססת היום בטירת ז'וסלן בברטאן, וענף שנישא בשאטו דה בונפונטיין (Château de Bonnefontaine) ב.
גם הייתה שייכת למשפחת רואן-שאבו במאה ה-20.
שושלת רואן השנייה הועלתה לדרגת מאז 1570, דוכס מונבזון (Duc de Montbazon) ו מאז 1594, ולנסיך דה סוביז (Prince de Soubise) מאז 1667. ארבעה נסיכים-בישופים של שטרסבורג היו משושלת זו.
אולם לאחר פשיטת רגל ב-1783, זמן קצר לפני המהפכה הצרפתית, היגרו בני המשפחה לבוהמיה ולאוסטריה, שם המשפחה משגשגת עד היום.
מהמאה ה-17 ואילך, השתמשו בני רואן במוצאם המלכותי כביכול הברטוני לא רק כדי לעלות לדרגה נסיכים, אלא גם כדי להשיג דרגת אצולה של "" שעלתה על זו של דוכסים ופאירי של צרפת.
מטרתם הייתה, מצד אחד, להוכיח את ריבונותם של מלכי ברטון הוותיקים, ומצד שני, להדגים את מוצאם הישיר מהם - ומכאן השימוש בשם הפרטי מריאדק (Mériadec) במשפחה.
שתי האמירות אינן מובנות מאליהן ואף שנויות במחלוקת.
בני משפחת רואן ניסו לבסס את טענתם בנושא באמצעות גנאלוגים כמו פייר-יאסנת מוריס דה בובואה (Pierre-Hyacinthe Morice de Beaubois) מ, המכונה "דום מוריס" (Dom Morice), אך גם לאכוף אותה פשוט באמצעות כוחם ועושרם, כלומר לעוות את ההיסטוריה לטובתם - נוהג מקובל במשפחות במשטר הישן.
בני משפחת רואן הבטיחו את תביעתם ואת עמדתם באמצעות:
בריתות נישואים עם שאר "משפחות הנסיכים הזרים" (מלורן (בית שאטנואה), (), בית קונדה).
שדרוג מעמד אחזקותיהם באדמות לנסיכויות (, , ), וכן מינוי לבישופים של שטרסבורג ולפיכך נסיכים קיסריים.
קרבתם למלכים לואי ה-14 (הפילגש ), לואי ה-15 (המרשל והשר ) ולואי ה-16 (מאדאם דה מרסן, אחותו של המרשל והאומנת אחיות המלך, ו, האומנת של ילדיו של לואי ה-16).
במאה ה-18, ארבעה קרדינלים ממשפחת רואן ירשו זה את זה כנסיכים-בישופים של שטרסבורג:
לואי-רנה דה רואן (לואי-רנה אדואר דה רואן-גמנה, 1734–1803), גבאי הצדקה הראשי של צרפת ב-1777
נסיכי כנסייה חשובים נוספים מהמשפחה היו:
(1695–1762), הארכיבישוף של ריימס, שהכתיר את לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
(1738–1813) הארכיבישוף של בורדו (1769–1781), הכומר האישי של הקיסריות ז'וזפין דה בוארנה ומארי לואיז, דוכסית פארמה.
פשיטת רגל והגירה לאוסטריה ולבוהמיה
ב-1783 פשט , את הרגל, שערורייה שגדולה ממנה התרחשה ב-1785, מעורבותו של אחיו, הקרדינל לואי, קרדינל רואן, ב.
משפחתו של פושט הרגל היגרה לאוסטריה, שם התאזרחה עד מהרה.
בשנת 1816, נכדו זכה בתואר הישן בקונגרס וינה בשל יחסיו עם משפחת .
ב-1820 קנה שארל אלן דה רואן, את השליטה באחוזות ב, , וטורנוב בבוהמיה.
שריד לכך ניתן לראות ברוהאנשטיין (בצ'כית: Rohanský kámen), אנדרטה שהצביעה על גבול הנחלה של משפחת רואן על ההר ליד ליברץ.
ב-1 בינואר 1834 הוא רכש מאיגנאץ פאלגה הבן את אחוזת ואחוזת .
כשהשושלת גוועה ב-1846, הסניף הצעיר יותר של רואן-גמנה, נסיכי רושפור, ירש את תארים של נסיך רואן, נסיך גמנה, דוכס מונבזון ודוכס בויון וכו', כמו גם את האחוזות הבוהמיות שהם רכשו ב-1945 במהלך , אבל הפסידו שוב.
ענף רואן-גייה דה ל'איל (Rohan-Gué de l'Isle) הופיע בסביבות 1270 עם בנו הצעיר של אלן דה רואן השישי, ונקרא על שם היישוב .
הענף גווע בשנת 1554. הענף שכמעט לא מוכר של רואן-פולדו (Rohan-Poldu) התנתק ממנו ונקרא על שמו של היישוב פולדו ליד , אשר שייך היום ל.
החבר המפורסם ביותר במשפחה זו היה , גראנד מאסטר במסדר ההוספיטלרים מ-1775 עד 1797. הוא נפטר בשנת 1800.
בית רובע הוא יחידת מידה היסטורית המשמשת הן בהלכה היהודית והן בתחומים אחרים.
השם "בית רובע" נובע מכך שהשטח המוגדר כיחידה זו מספיק לזרוע בו כמות תבואה השווה לרבע קב.
מידות נוספות שהיו בשימוש ביחד ביחס לבית רובע, הן:
בית סאה - שטח עליו ניתן לזרוע סאה תבואה.
בית רובע הוא שטח שאפשר לזרוע בו רבע קב תבואה.
וגודלו הוא 10 אמות וחמישית האמה על 10 אמות וחמישית האמה.
מכיוון שהשטח המדויק של בית רובע תלוי באורך מידת האמה, ששיעורו תלוי במחלוקת הפוסקים, לפיכך, קיימות מספר שיטות חישוב על פי המידות הנהוגות כיום:
לדעת רבי חיים נאה השטח הוא 24 מ"ר.
לדעת החזון איש השטח הוא 34.56 מ"ר.
בית רובע משמש בהלכות בכמה נידונים, כגון לעניין דיני כלאיים (איסור זריעת שני מיני תבואה סמוכים זה לזה), וכן לעניין דיני שבת, ועוד.
בית רדיקל הוא ארגון ללא מטרות רווח שהוקם בתל אביב בשנת 2021 ביוזמת איתמר ויצמן ויונתן יעקבזון, במטרה ליצור בית רעיוני חדש לצעירים בישראל, ולהציע אופטימיות ותקווה דרך חשיפה לתכנים, רעיונות ויצירת מפגש וקהילה.
רדיקל פועל בממשק שבין רעיונות, תרבות, וחברה אזרחית, ומשלב בין הוצאה לאור, בית לאירועים וקהילה, פודקאסטים, ותוכניות שותפות עם מוסדות תרבות בארץ ובעולם.
בית רדיקל, הממוקם בתוך מתחם 3426 בדרום תל אביב, הוא חלל תרבותי ייחודי המשתרע על פני מאות מטרים.
זהו מתחם קהילתי עירוני הכולל: אודיטוריום למפגשי קהילה, הרצאות, סדנאות, סרטים ומופעים חנות ספרים, חלל קולינרי, בית קפה, וסטודיו לפודקאסטים.
מתקיימות במקום הרצאות, פאנלים, השקות ספרים, הקרנות, הופעות, סדנאות ושיחות אינטימיות על נושאי רוח, חברה, אקטיביזם, פסיכולוגיה, דמוקרטיה ואקלים.
בין האירועים יש גם שעורי היסטוריה שבועיים, קורסי ערבית מדוברת, ומפגשים ללא טלפון אחת לחודש.
"רדיקל הוצאה לאור" נוסדה במקביל לבית ומפרסמת ספרים המשנים את השיח הישראלי בתחומי רעיונות, חברה, רוח, וסביבה.
ההוצאה מתמחה בתרגום ספרי מופת עכשוויים מאת הוגים ויוצרים בולטים ברחבי העולם, לצד יצירות מקור.
בנוסף הוציא בית רדיקל את רדיקל VOD המאפשר צפייה בהרצאות שיחות וסדנאות שהתקיימו בו.
הרעיון להקמת רדיקל נולד בעקבות שנות משבר פוליטי וחברתי בישראל, וניסיון עמוק של המייסדים להתמודד עם אובדן האמון בפוליטיקה.
אחרי הקמפיין הציבורי של V15 (שהוביל ויצמן בגיל 22) והמעורבות שלו בעולמות הפוליטיקה, התקשורת והטכנולוגיה, החליט ויצמן להקים גוף חדש שמחבר בין עומק רעיוני, יופי תרבותי, ואחריות אזרחית.
השם "רדיקל" נובע מהשורש הלטיני radix – שורש – ומסמל חזרה לשורשים כדי לגדול מחדש.
רדיקל משתף פעולה עם עשרות גופים וקרנות בישראל ובעולם, בהם: מוזיאון תל אביב, עיתון הארץ, פסטיבל דוקאביב, האופרה הישראלית, עומדים ביחד, רופאים לזכויות אדם, מחזקים, ושותפים קבועים במגזר האזרחי והתרבותי.
תאוריית השינוי של רדיקל מבוססת על האמונה כי תרבות ורעיונות הם הכוח המחולל העמוק ביותר של שינוי חברתי.
בעולם שבו פוליטיקה הפכה למוצר תקשורתי והאזרחים איבדו את השפה לשינוי, רדיקל פועל להחזיר את השיחה הציבורית למקום של מחשבה, יופי, והשראה.
הגישה משלבת בין שלושה ממדים:
ספרים ורעיונות – בסיס אינטלקטואלי ותודעתי.
אירועים וחוויה משותפת – מרחב פיזי לאינטראקציה חברתית.
קהילה וחיבור מתמשך – בניית מרקם אזרחי חדש של אנשים שמחפשים משמעות, תקווה וסולידריות.
בֵּית שְׁאָן היא עיר במחוז הצפון בישראל, בעמק בית שאן, ממזרח לעמק יזרעאל, ממוקמת על כביש 90, כ־25 קילומטרים מדרום לכנרת.
בית שאן היא אחת הערים העתיקות ביותר בארץ ישראל.
בתל בית שאן נתגלו ממצאים החל מהתקופה הכלקוליתית.
בתקופת הברונזה המאוחרת, עת כנען נעשתה חלק מהאימפריה המצרית, בית שאן שימשה כמרכז אדמיניסטרטיבי של השלטון המצרי.
לפי המקרא, בימי שאול הייתה זו עיר כנענית, ובהמשך היא שולבה בממלכת ישראל.
בתקופה ההלניסטית, בית שאן נודעה גם בשם סקיתופוליס.
לאחר הכיבוש הרומי, סקיתופוליס קיבלה מעמד אוטונומי ונעשתה לעיר המובילה מבין ערי הדקאפוליס.
בתקופה הביזנטית, בית שאן שימשה בירת פרובינקיית פלשתינה סקונדה.
בית שאן אז הייתה מרכז עירוני גדול ומונומנטלי, והתגוררו בה נוצרים, פגאנים, יהודים ושומרונים.
לאחר הכיבוש הערבי של ארץ ישראל, ולאחר סדרה של רעידות אדמה (בייחוד רעש שביעית, בשנת 749), העיר ירדה מגדולתה ונעשתה לעיר שדה בינונית בגודלה.
בית שאן נודעה בימי הביניים כמקום עם קרקע דשנה ופוריה, שבה שדות אורז וקני סוכר, מטעי תמרים, כרמי זית וכרמי גפן.
בתלמוד הבבלי אמר עליה ריש לקיש: , והסביר רש"י: "שפירותיו מתוקין מכל ארץ ישראל".
המועצה המקומית החדשה נוסדה בחודש יוני 1949 ונקראה בית שאן.
רוב האוכלוסייה הערבית עזבה קודם לקרבות מלחמת העצמאות ובמהלכם ומיעוטה פונה לאחריהם, בעיקר לנצרת.
שטח השיפוט שלה הוא 7.1 קמ"ר, והיא הוכרזה כעיר בשנת 1999.
שם העיר עבר גלגולים רבים, בין השאר נקראה "אשאן", "בֵּית שָׁן", "ביישן" ו"ביסאן".
נקראת, ככל הנראה, על שם האל שאן, שיושביה הקדומים הקימו לו בה מקדש.
ביוונית נקראה העיר Σκυθόπολις (סְקִיתוֹפּוֹלִיס) – על שם יושביה, הסקיתים, ופוליס שמשמעותה עיר ביוונית.
בערבית שם העיר הוא بيسان (בִּיסַאן).
בית שאן היא אחת הערים העתיקות בארץ ישראל, ראשיתה לפני כ-7,000 שנה.
מיקומה אסטרטגי, בבקעת בית שאן, על מקום המפגש בין בקעת הירדן לעמק יזרעאל, והיא יושבת גם על הציר הראשי המוביל מירושלים לטבריה, ועל הציר הראשי שמוביל מהבקעה אל הים התיכון, שהוא למעשה תחילתו של העתק משנה של הבקע הסורי-אפריקני.
גדולתו ופוריותו של עמק בית שאן הם בשפע המים, בהם מעיינות גדולים הנובעים לרגלי הר הגלבוע.
תחילת היישוב הייתה בשתי נקודות מרכזיות: תל בית שאן, המתנשא מעל חורבות העיר הרומית, ובתל אצטבה, מצפון לתל בית שאן.
העיר מוזכרת בתנ"ך כמה פעמים.
בכתבי המארות מוזכרת בכתיב "אסאן".
נזכרה ברשימת כיבושיו של תחותמס השלישי במסעו לארץ ישראל במאה ה-15 לפנה"ס (1468 לפנה"ס).
מאז ועד המאה ה-12 לפנה"ס הייתה העיר בשלטון מצרי, ונמצאו בה שרידים של בית מושל מצרי, ששימש ככל הנראה רצף של מספר מושלים.
בזמן כמה מהם הייתה העיר מרכז שלטוני של כל האזור.
בעיר נמצא פסל של רעמסס השלישי.
וכן שתי מצבות ניצחון מימיו של סתי הראשון.
מצבות אלה מעידות שכבר במסעו הראשון עבר דרך בית שאן והשליט בהן סדר.
בתקופות ההלניסטית, הרומית והביזנטית נודעה העיר בשם Nysa (ניסה) או Scythopolis (סקיתופוליס).
בתנ"ך מוזכרת בית שאן כבר בכניסת בני ישראל לארץ ישראל.
כפי המסופר בספר יהושע, היא הייתה בנחלת שבט מנשה, אשר לא יכול לכובשה, בגלל רכב הברזל אשר לכנעני יושב העיר.
בתקופת שאול המלך מסופר כי לאחר שצבא ישראל נוצח בגלבוע בידי הפלשתים, שמו את גווייתו וגוויות בניו על חומת העיר בית שאן: (משם עצמותיהם הועברו ליבש גלעד).
לפי סיפור המקרא, העיר נכללה בתחום הנציבויות של שלמה המלך, לאחר שנכבשה על ידי דוד המלך.
כמו כן היא נזכרת ברשימת הערים הכבושות לאחר מסע שישק לארץ ישראל, בימיו של רחבעם (925 לפנה"ס).
בתקופת בית שני הייתה בית שאן עיר מעורבת שבה גרו יהודים שקראו לה ביישן, ויוונים שקראו לה סקיתופוליס ("עיר הסקיתים").
לדברי מיכאל אבי-יונה, היא נקראה כך על שם שכירי הצבא הסקיתים שהושיבו שם המלכים לבית תלמי.
בתקופה ההלניסטית הייתה בית שאן אחת מערי הד'קאפוליס.
היא נחרבה בידי אריסטובלוס ואנטיגונוס, בניו של יוחנן הורקנוס.
כיבוש העיר היה, לפי מגילות תענית, ליום חג ליהודים.
במהלך המרד הגדול (66–70 לספירה) שיתפו היהודים המקומיים פעולה עם שכניהם היוונים ונלחמו נגד אחיהם המורדים היהודים.
לאחר שהצליחו להרחיק את המורדים היהודים לאות 'תודה' משכניהם היוונים נטבחו תושבי העיר היהודים על ידי שכניהם הנכרים.
בתקופה הרומית כונתה העיר "ניסה סקיתופוליס", על-שם ניסה, שהייתה במיתולוגיה היוונית האומנת של דיוניסוס, אל היין והפריון ופטרונה של בית שאן.
אולם ייתכן כי זהו שם ששייך לשושלת סלאוקוס, משום שהייתה נסיכה סלאוקית בשם זה.
העיר הייתה הבירה של ברית עשר הערים (הדקאפוליס) בראשית התקופה הרומית, אף על פי ששאר הערים היו בעבר הירדן המזרחי.
בראשית המאה ה-3 לספירה פטר רבי יהודה הנשיא את הקהילה היהודית בעיר ממצוות התלויות בארץ, מאחר שהעיר לא נכבשה שנית בידי עולי בבל ואין לה דיני קדושת הארץ לעניין מעשרות.
במשנה מוזכרות חנויות מעוטרות בעבודה זרה שהיו בבית שאן.
משם ניתן להבין כי התקיימה בעיר עבודה זרה לפני תחילת המאה ה-3, בה נחתמה המשנה.
בית שאן הייתה עיר נוצרית חשובה בתקופה הביזנטית, באותה תקופה העיר נקראה סקיתופוליס.
ברעידת אדמה בשנת 363 נהרסו מבנים בעיר, בהם הבזיליקה הרומית.
בשנת 409 חולקה הארץ לשלוש פרובינקיות, וסקיתופוליס נבחרה לבירת הפרובינקיה פלשתינה השנייה.