tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם חוברת עם סיפור הקרב, בהוצאת קצין חינוך ראשי, נוסחה באופן מתפתל ומעורפל, מתוך מטרה ברורה בעליל להסתיר את עובדת הירי הידידותי.
מרכז ההדרכה בבסיס חטיבה 460, וכן המרכז הפדגוגי בישיבת נחלים, קרויים של שמו של המג"ד ספי שאומן.
במרכז לחינוך ולספורט ימי באילת הוקמה פינת הנצחה למפקדי הפלוגות: צור מאור ואבי גבעתי, שניהם בני העיר אשר שימשו מדריכים במרכז הספורט הימי.
אביו של דרור שש, שמואל, פרסם ספר שירים לזכר בנו בשם כציפור לנוד, כדרור לעוף, בהוצאת אל"ף 1984. הטקסט המלא באתר עיריית רעננה.
אהוד יערי וזאב שיף, "מלחמת שולל", הוצאת שוקן, 1984.
דם ודובדבנים, פרק מהתוכנית "מבט שני" של הערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית, ששודר ב-6 ביוני 2012, במלאת 30 שנה למלחמה; במאי: אייל תבור
קרב קמפרדאון הוא קרב ימי שנערך ב-11 באוקטובר 1797 בים הצפוני כתשעה מיילים מהכפר קמפרדאון ששוכן לחוף הים, צפונית-מערבית לאלקמאר בין הצי המלכותי הבריטי בראשותו של האדמירל אדם דנקן לצי ההולנדי בראשותו של האדמירל יאן וילם דה וינטר.
במהלך שנת 1797, הטיל דנקן הסגר ימי על הצי ההולנדי בדן הלדר וטסל.
הצי ההולנדי התכוון לחפות על עלייתם של החילות הצרפתיים על חופי אירלנד, כדי לתמוך שם במרד המתוכנן.
להולנדים היו תוכניות לעגון בסופו של דבר בסקוטלנד, עם צבא בן כ-50,000 לוחמים, ולהשתלט על מרכזה בעזרת 'החברה של הסקוטים המאוחדים'.
ההמתנה הארוכה בנמל דלדלה את האספקה של הספינות ופגעה במורל.
ההולנדים לא היו מודעים לכך שבמשך כמה שבועות רק ארבע מהספינות של דנקן שמרו על הסגר בגלל מרידות בצי.
בספטמבר, מנהיגי המרד נתלו והימאים חזרו למלא את תפקידם.
בסוף ספטמבר נטשו ההולנדים את רעיון הפלישה.
השינוי בתוכניות ההולנדיות נודע למפקדי הצי הבריטיים והם הורו לדנקן להחזיר את השייטת שלו ליארמות כדי לארגנה מחדש.
ההולנדים ניצלו את ההזדמנות להגיח אל הים הצפוני כדי לשבש את השיט הבריטי.
הבריטים, שהוזהרו על ידי ספינות סיור מהירות נערכו מחוץ לטקסל והמתינו לצי ההולנדי.
שני הציים נפגשו במרחק של כ-30 ק"מ מהחוף ההולנדי, הבריטים עם 15 אוניות קו (מהן 7 בעלות 74 תותחים) וההולנדים עם 11 אוניות קו (מהן רק שלוש בעלות 70 תותחים ומעלה).
הצי ההולנדי סבל מנחיתות ניכרת בספינות העיקריות.
בנוסף לכך, ספינותיהם היו קטנות יותר.
כיוון הרוח היה צפון-מערב והאדמירל ההולנדי היה יכול להימנע מהקרב על ידי שיוט בכיוון הרוח, או לחלופין לצאת לקרב ועדיין לסגת ממנו בבטחה במידה והתנאים היו מתפתחים לרעתו.
הבריטים הגיחו מכיוון צפון-מערב והתקיפו בשני טורים.
דנקן, מפקד השייטת הבריטית, הוביל את הטור המזרחי על גבי ספינת הדגל שלו "ונראבל" ותת האדמירל ריצ'רד אונסלו הוביל את הטור המערבי על גבי ספינתו "מונרק".
ההתקפה הייתה מהירה כדי למנוע מהספינות ההולנדיות לחמוק מהקרב ולהגיע למים רדודים, שבהם היה להם יתרון בגלל השוקע הנמוך שלהם.
דנקן שבר את מבנה הטור העורפי, הניף את האות למרדף הכללי ונתן פקודה לחתור למגע ולנסות ולחצות את קווי האויב.
כמה מפקדים בריטיים היססו, בעוד שאחרים הסתערו קדימה.
"ונראבל" פרצה את הקו ההולנדי ותקפה את ספינת הדגל של דה וינטר, "ורייהייד", מהצד המוגן מפני הרוח.
כמה ספינות בריטיות נוספות פרצו את הקו ההולנדי וחצו את קווי האויב בראשותו של אונסלו.
ספינות משני הציים התקיפו זו את זו משני הצדדים.
ירי מאסיבי על גוף הספינות העלה את מספר הנפגעים בהתמדה אצל שני הצדדים.
מספר ספינות הולנדיות הצליחו לברוח מזרחה; 11 נלכדו, כולל ספינת הדגל "ורייהייד", אך גם הספינות הבריטיות ספגו נזקים גדולים מדי מכדי לרדוף אחרי השאר.
לאורך הקרב, לבריטים היה יתרון של ספינות, תותחים כבדים יותר והכשרה טובה יותר.
כמה ספינות בריטיות היו חמושות בקרונדות (תותחים בעלי קנה קצר שירו פגזים כבדים).
תותחים אלו היו בעלי השפעה הרסנית בטווח האש הקרוב אליהם.
הספינות ההולנדיות שנשבו ניזוקו ללא תקנה ובאופן שלא אפשר להשמישם.
כתוצאה מהקרב, המשלחת הצרפתית הראשונה לאירלנד לא הצליחה להגיע עד לאוגוסט 1798, כאשר בזמן זה המרד כבר חוסל ברובו.
הניצחון על הצי ההולנדי הביא לחידוש הביטחון הלאומי על ידי הצי המלכותי, דבר שהביא לשליטה מוחלטת מסקוטלנד עד דבון.
קרב קמברה (20 בנובמבר עד 6 בדצמבר 1917) היה אחד מקרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
ייחודו של הקרב, במהלכו תקפו כוחות בריטים את קו הינדנבורג הגרמני ופרצו אותו לראשונה, הוא בשימוש המוצלח והמסיבי הראשון בטנקים במסגרת קרב משולב.
לפי לידל הארט, מדובר ב"אחד מציוני הדרך בהיסטוריה של המלחמה, שחר של תקופה חדשה".
קמברה (Cambrai) היא עיירה צרפתית במחוז נור שבצפון המדינה.
ב-1917 הייתה העיירה נקודת מפתח לאספקת הכוחות הגרמניים לאורך קו זיגפריד (חלק מקו הינדנבורג), וכן שכנה קרוב לרכס בורלון (Bourlon Ridge) — שטח השולט על העורף הגרמני מצפון.
ביוני 1917, ג'ון פרדריק צ'ארלס פולר והנרי יו טיודור הציעו מתקפת טנקים ליד קמברה.
הגנרל ג'וליאן בינג, מפקד הארמייה השלישית הבריטית, קיבל את ההצעה ושינה את התוכנית, שכללה רק את כיבוש קמברה, כדי לנסות לפרוץ את הקווים הגרמניים.
הוא הגדיר את המטרה כשאפתנית יותר בכך שהורה כי צריך לפרוץ את החזית הגרמנית כולה בנקודה - מה שתהיה הצלחה חשובה ביותר ומכריעה מאוד למצב לוחמת התעלות באותה תקופה, מכיוון שמלחמת תנועה כעת תתאפשר שוב.
אבל המפקד הראשי, סר דאגלס הייג, דחה את המתקפה השאפתנית והנועזת מכיוון שרצה להשלים תחילה את הפעילות בפשנדל.
אולם כאשר הסתיימה הלחימה שם, אישר הייג את התוכנית כמבצע GY בספטמבר 1917.
קמברה נבחרה כיעד בעיקר משום שבניגוד לפלנדריה או לאזור סום, נראה שהשטח מתאים יותר להתקפת טנקים אדירה.
האדמה בפלנדריה התרככה במהירות כך שהטנקים נתקעו בבוץ.
זה היה קטלני במיוחד בקרב פשנדל.
האזור סביב קמברה היה מצויד גם בפחות מכשולים טבעיים (נהרות, חורשות וכו').
מבצע מוצלח היה חשוב לאחר שהאמון בכלי הנשק המשוריינים דעך.
התוכנית הייתה מסובכת; עיקר התוכנית היה לפרוץ את קווי הגרמנים באמצעות מתקפה מרוכזת בחזית צרה של חמישה קילומטרים בין תעלת דו נור ותעלת סן-קנטן.
הארמייה השלישית הבריטית סיפקה יותר ממחצית מ-19 הדיוויזיות להתקפה זו, אם כי 14 מהן פעלו זמן קצר לפני כן במהלך הקרב השלישי על איפר.
בצפון, ביום הראשון, אמור היה הקורפוס ה-4 (הדיוויזיות ה-56, ה-36, ה-62 וה-51) בפיקודו של הגנרל צ'ארלס וולקומב לתקוף בין מוורס להארינקור ולנסות לכבוש את פלסקייר וגריינקור.
הקורפוס ה-5 (בתחילה רק הדיוויזיה ה-40, בסוף נובמבר גם הדיוויזיות ה-2 וה-47) בפיקודו של הגנרל אדוארד פנסהאווה, שהיה בקו השני מאחוריו, היה אמור לעקוב אחר התקפה זו מאוחר יותר - לאבטח את האזור הכבוש.
בדרום הקורפוס ה-3 (הדיוויזיות ה-6, ה-20 וה-12) בפיקודו של הגנרל ויליאם פלטני הוביל את הכוח העיקרי לעבר מרוקינג, קרבקור ובונאוויס.
קורפוס זה היה אמור להקדים את קורפוס הטנקים לפריצת דרך, על קורפוס הפרשים (דיוויזיות הפרשים ה-1, ה-2 וה-5) בפיקודו של הגנרל צ'ארלס קוואנה הוטל לנסות להרחיב במהירות את ראש הגשר מעל תעלת הסכלדה המכוונת למסניר.
בנוסף, הדיוויזיה ה-29 נותרה בעתודה לדחיפה המיידית.
בקצה הימני ביותר, באזור צפונית-מזרחית לאפיי, ליוותה הדיוויזיה ה-55 של הקורפוס ה-7 בפיקודו של הגנרל תומאס סנואו את ההתקפה לכיוון צפון-מזרח וכיסתה את המבצע מזרחה נגד הונקור.
במהלך ההתקפה שימשו אסטרטגיות חדשות בלוחמת הטנקים החדישה, ששילבה מתקפות טנקים, אוויר וחי"ר.
טנקים עלו במיוחד בגל ההתקפות הראשון.
חיל הרגלים עקב אחר מרחק של 45–50 מטר כדי לפנות את שדה הקרב, במיוחד התעלות, מכוחות האויב.
חלק מהטנקים נשאו חבילות זרדים, אותם זרקו לתעלות, ובכך יצרו מעברים לטנקים ולחיל הרגלים הבא.
בנוסף, מה שמכונה "טנקים נושאי נשק" נועדו לשאת תותחים על פני שדה הקרב.
עם זאת, משימתם שונתה במהלך הקרב, כך שהם שימשו להובלת אספקה וכוח אדם, שהפך במהרה לחשוב בהרבה.
ב-12 בנובמבר, כ-80 עד 100 טנקים עם חיל רגלים כבר עבדו יחד על הטקטיקה לקרב בשוחות.
מכיוון שהיה חסר זמן, היחידות שנותרו לא יכלו עוד להתאמן, מה שהביא לכך שיחידות אלו ספגו הפסדים גבוהים במהלך הקרב.
קורפוס הטנקים גייס 476 טנקים עבור הקרב.
יותר מ-350 טנקים מתוכם פעלו.
מאחר שהיאגדשטאפל 11 הגרמני הועבר לשדות תעופה ליד קמברה, הציבו הבריטים 14 טייסות חדשות של קורפוס התעופה המלכותי במיוחד לשימוש בקמברה כדי להיות מוכנים כנגד התערבות מטוסי הקרב הגרמניים בפיקודו של מנפרד פון ריכטהופן.
העמדות הגרמניות היו חלק מקו זיגפריד, לפיכך הן היו מפותחות ומאובטחות על ידי קו הגנה כפול, אשר שליש ממנו היה בבנייה.
לפני הקרב הועברו לשם דיוויזיות שסבלו מאבדות כבדות באיפר למנוחה והתרעננות.
קורפוס המילואים הגרמני ה-14 ו"קבוצת קאודרי" שהתמקמו בקטע זה כללו שבע דיוויזיות (בצפון: הדיוויזיות ה-240, ה-20 והלנדווהר ה-20. באמצע: הדיוויזיות ה-54 והמילואים ה-9. בדרום: הדיוויזיות ה-183 והמילואים ה-79) אשר היו חלק מהארמייה השנייה בפיקודו של גאורג פון דר מרוויץ.
דיוויזיה שמינית, הדיוויזיה ה-107, כבר הייתה בדרך מרוסיה, מכיוון שהכוחות שם שוחררו כעת על ידי פרישת רוסיה מהמלחמה.
הקרב החל ב-6 בבוקר של 20 בנובמבר.
הוא נפתח בהפגזה ארטילרית כבדה אך צפויה על ידי כ-1000 תותחים על מערכי ההגנה הגרמניים, ולאחריו הוטל מסך עשן להסתרת ההתקדמות הראשונית.
למרות הניסיון לשמור על חשאיות, לגרמנים היה מודיעין מספיק כדי להימצא בכוננות מסוימת.
בתחילה הייתה הצלחה יחסית לכוחות הבריטים המתקדמים ברוב רוחב חזית ההתקפה: קו הינדנבורג המאיים נפרץ לראשונה — בחלק מהמקומות לעומק של כ-8 קילומטרים לעורפו.
באגף הימני (הדרומי), התקדמה הדיוויזיה הבריטית ה-12 (המזרחית) עד ליער לאטו (Lateau Wood) לפני שהתחפרה, כפי שתוכנן.
הדיוויזיה הבריטית ה-20 (קלה) פרצה מעבר דרך לה-ואקרי (La Vacquerie) ואז התקדמה במטרה לכבוש גשר חיוני מעל תעלת סן קנטן (St.
אולם כשקרס הגשר תחת משקלם של הטנקים החוצים, נגוזה התקווה להשיג התקדמות נוספת באגף זה של החזית.
במרכז החזית כבשו הבריטים את ריבקורט (Ribécourt) ומרקואין (Marcoing), אולם לאחר התערבותם המאוחרת של הפרשים הם נבלמו ונהדפו.
הדיוויזיה הבריטית ה-51 (היילנד) נעצרה כבר ביעדה הראשון במרכז החזית, בפלאסקיר (Flesquières), ובכך הותירה את ההתקדמות מצדדיה לחשופה מהאגף.
ככל הנראה, מפקדה של הדיוויזיה ה-51 החליף את תורת הלחימה שנקבעה ללחימת הטנקים בטכניקה משלו, ואז הרווח המיותר בין הטנקים ובינם לבין הרגלים הוא שגרם לכישלון ההתקפה.
נוסף על כך, נראה שבפלאסקיר מוקם אחד ממערכי ההגנה החזקים ביותר של הגרמנים: מגיניה נערכו להדיפת הטנקים המתקדמים, ותקפו אותם באגרסיביות.
כ-40 טנקים נפגעו על ידי הארטילריה, ומסופר כי 16 מהם נפגעו על ידי תותח מסוים שאויש על ידי תותחן יחיד.
למרות כל זאת, ההתקפה אילצה את הגרמנים לסגת מפלאסקיר במהלך הלילה.
באגף השמאלי (צפוני), התקדמה הדיוויזיה הבריטית ה-62 דרך האוינקורט (Havrincourt) וגריינקורט (Graincourt), והגיעה כמעט לרכס בורלון (Bourlon).
הדיוויזיה ה-36 (אלסטר) הגיעה לדרך המחברת את קמברה ובאפאום (Bapaume), אולם 180 מהטנקים שלה יצאו מכלל שימוש כבר ביום הלחימה הראשון: 65 מהם נפגעו על ידי האויב והושמדו, 71 סבלו מתקלות מכניות ו-43 ננטשו.
כ-4000 לוחמים בריטים נהרגו, וכ-4200 נוספים נלקחו בשבי.
עם זאת, מדובר ביחס אבדות קטן פי 2 מזה של קרב איפר (Ypres) השלישי (הידוע כקרב פשנדל, Passchendaele), והושגה התקדמות רבה יותר ב-6 שעות מאשר במהלך שלושה חודשים אז.
הפיקוד הגרמני קידם במהירות תגבורות לזירה במהלך הלילה, בעוד שהבריטים לא הצליחו לנצל את הצלחותיהם הראשוניות, והם נכשלו למעשה במאמצם להשתלט על פסגות רכס בורלון.
כשהקרב התחדש למחרת, ב-21 בנובמבר, התקדמותם של הבריטים נעצרה, והם התחפרו והתבצרו במקומותיהם.
מאמציו של הקורפוס ה-3 נבלמו סופית, ואת ההובלה נטל הקורפוס ה-4.
המאמץ הבא כוון לעבר רכס בורלון.
התקפות-הנגד הגרמניות הסבו אבדות כבדות לכוחות הבריטיים, והדיוויזיה ה-62 התקשתה לתפוס את חורשת בורלון.
הבריטים נותרו למעשה חשופים בטריז פגיע.
בעקבות התעקשותו של מפקד חיל המשלוח, הפילדמרשל דאגלס הייג, על כיבוש רכס בורלון, הוחלפה הדיוויזיה ה-62 המותשת בדיוויזיה ה-40 ב-23 בנובמבר.
הדיוויזיה ה-40, מסתייעת בכ-100 טנקים ובמעל 400 תותחים, תקפה לכיוון היער כבר בבוקר אותו היום, והשיגה התקדמות מסוימת.
אף על פי שהצליחו לתפוס את קו הרכס, הסבו שתי הדיוויזיות הגרמניות שעליו אבדות כבדות לדיוויזיה המתקדמת, ולבריטים אבדו כ-4,000 חיילים במהלך שלושת הימים בהם נמשכה ההתקדמות.
כוחות בריטיים נוספים הוטלו למערכה, במטרה לחצות את החורשה לעבר פונטיין (Fointaine).
העתודות הבריטיות התדלדלו במהירות בעוד שהגרמנים שולחים עוד ועוד תגבורות לכוחותיהם שבקו.
המאמץ הבריטי האחרון נערך ב-27 בנובמבר על ידי הדיוויזיה ה-62 המתוגברת בכ-30 טנקים.
תוצאות ההצלחה המוקדמת נמחקו במהירות בעקבות התקפת-נגד גרמנית.
הבריטים החזיקו עתה בטריז פגיע ביותר — רוחבו ועומקו כ-10 ק"מ וחזיתו על קו-הרכס.
ב-28 בנובמבר המתקפה נפסקה רשמית, והכוחות הבריטיים הונחו לפרוס גדר תיל ולהתחפר.
הגרמנים ריכזו את הארטילריה שלהם על העמדות הבריטיות החדשות, והנחיתו כ-16,000 פגזים עוד באותו יום.
בעוד הבריטים מתקדמים ותופסים את הרכס, החלו הגרמנים לתגבר את אזור הקרב בכוחות נוספים לקראת מתקפת-נגד, במטרה להגיע לעמדותיהם הישנות שהחזיקו על קו הינדנבורג.
20 דיוויזיות נערכו באזור קמברה, צפון-מזרחית לאזור הקרבות.
כוונת התוכנית הגרמנית הייתה לתפוס מחדש את הטריז על הרכס ולתקוף לאזור האוינקורט, משם התפתחה מתקפת האגף הבריטי כשבוע קודם לכן.
לצד זאת, תוכנן מאמץ משני לצורך בלימת הקורפוס ה-4 במקומו.
הגרמנים התכוונו לממש בהתקפתם טקטיקה חדשה שבבסיסה הרעשה ארטילרית קצרה ואינטנסיבית על עמדות הבריטים, שבעקבותיה הסתערות רגלים מהירה.
בקדמת הגייסות יתקדמו הגרמנים לפי טקטיקת ההסתננות לפי הוטייה (Hutier), תוך כדי עקיפה של כיסי התנגדות במקום התקפתם חזיתית, וההסתערות עצמה תתבצע בצוותי קרב במקום בגלים, כפי שהיה מקובל במהלך לוחמת החפירות.
לצורך ההתקפה ריכזו הגרמנים 10 דיוויזיות רגלים: להתקפה העיקרית על בורלון הוקצו 3 דיוויזיות מקבוצת אראס (Gruppe Arras); להתקפה על האגף הימני (דרום-מזרחי) של הטריז הבריטי הוקצו קבוצת הדיוויזיות קודרי (Gruppe Caudry), שתתקוף לכיוון מרקואין (Marcoing), ומדרום לה קבוצת הדיוויזיות בוזוני (Busogny), ובשתיהן 7 דיוויזיות.
ההתקפה הגרמנית החלה בבוקר 30 בנובמבר.
על הרכס עצמו ריכזו הבריטים סיוע אש ארטילרי שווה-ערך לזה המוקצה בדרך-כלל ל-8 דיוויזיות, וגרמו לגרמנים התוקפים שם אבדות כבדות.
לעומת זאת, ואולי בשל ריכוז המאמץ ההגנתי של הבריטים על הרכס, התאפשרה לגרמנים התקדמות מהירה וקלה יותר במקומות אחרים — ובמיוחד באגף הבריטי הדרומי, היכן שהפעילו הגרמנים את מאמצם המשני.
רק התקפות-נגד של דיוויזיית המשמר המובחרת (Guards Division) והגעתם של הטנקים אפשרו לבריטים להמשיך ולהחזיק בקו.
ביום המחרת אבדה לגרמנים תנופת התקפתם, אולם חידוש הלחץ ב-3 בדצמבר הביא לכיבוש לה-ואקרי (La Vacquerie) ולנסיגת הבריטים מזרחית מתעלת סן קנטן (St.
ההתקדמות הגרמנית סיכנה את עמדות הבריטים על בורלון באופן משמעותי.
ב-3 בדצמבר הורה הייג על נסיגת הכוחות הבריטיים מהטריז שהחזיקו על בורלון.
עד 7 בדצמבר כבר הפסידו הבריטים את כל השטחים שתפסו מאז תחילת הקרב ב-20 בנובמבר, פרט לקטע קצר של קו הינדנבורג בסביבת האוינקורט (Havrincourt).
אבדות הקרב מוערכות בכ-45,000 הרוגים בכל אחד מהצדדים, נוסף על 11,000 שבויים גרמנים ו-9,000 שבויים בריטיים.
ממהלכי הקרב הסיקו הבריטים כי קו ביצורים וחפירות, חזק ככל שיהיה, לא יכול לעמוד בפני מתקפת טנקים מסיבית.
שלא במפתיע, כפי שניתן ללמוד מתוצאות הקרב המאוזנות, עמדו גם הגרמנים על הצלחת הטקטיקה שלהם, ובראשה טקטיקת ההסתערות החדשה שהובאה לא מכבר על ידי הגנרל אוסקר פון הוטייה (Hutier) מהחזית המזרחית.
שני הצדדים הטמיעו לקחים אלה במהלך השנה הבאה - האחרונה - של המלחמה.
קרב קרסי הוא הקרב היבשתי הגדול הראשון שנערך במסגרת מלחמת מאה השנים.
הצבא האנגלי, שפלש לצרפת בקיץ שנת 1346, צעד מאזור פריז צפונה לכיוון תעלת למאנש, כשצבא צרפתי עדיף מנהל אחריו מרדף צמוד.
סמוך לכפר קרסי, מצפון לשפך נהר הסום, עצרו האנגלים את נסיגתם ונערכו לקרב הכרעה.
הצרפתים לא המתינו להגעת כל כוחותיהם לשדה הקרב לפני שפתחו במתקפה.
האנגלים, שנערכו להגנה בשטח שולט, והסתייעו בגשם שירד במהלך הקרב ובשורת טעויות קשות שביצע הפיקוד הצרפתי, הצליחו להדוף התקפות חוזרות ונשנות של הפרשים הכבדים הצרפתיים, תוך שהם גורמים להם אבדות כבדות.
הקשתים האנגליים, שהשתמשו בקשת ארוכה, מילאו תפקיד מרכזי בשבירת הסתערויות הפרשים הצרפתים.
לאחר רדת החשיכה נאלצו שרידי הצבא הצרפתי לסגת משדה הקרב.
הקרב הסתיים בניצחון מכריע של הצבא האנגלי על כוח צרפתי עדיף בהרבה, ניצחון שאפשר לאנגלים לצור על נמל קאלה ולכבוש אותו ללא הפרעה שנה לאחר מכן.
התבוסה הצרפתית בקרב, ביחד עם התבוסה בקרב פואטייה (1356), עשור לאחר מכן, החלישו מאוד את צרפת, ואפשרו לאנגלים להשתלט על חלק ניכר משטחה בשלבים הראשונים של מלחמת מאה השנים.
מלחמת מאה השנים פרצה בשנת 1337 בגלל סוגיות הקשורות בבעלות של הכתר האנגלי על שטחים בצרפת.
סיבה מידית יותר לפרוץ המלחמה הייתה סוגיית ירושת הכתר הצרפתי, שהמלך האנגלי אדוארד השלישי טען לזכותו עליו.
בעשר השנים הראשונות של המלחמה לא התרחשו התנגשויות בקנה מידה גדול ביבשה בין הצבאות היריבים, והמערכה הצבאית התמקדה בעיקר בים ובעימותים מקומיים מוגבלים, בעיקר באזור ברטאן.
בנוסף לצבא שנחת בנורמנדי, פעלו על אדמת צרפת עוד שני צבאות אנגליים, אחד בברטאן והשני בגסקון.
צבא שלישי איים על גבולה הצפוני של צרפת וחנה בפלנדריה.
אדוארד השלישי תכנן מתקפה רב זרועית על צרפת כדי לאלץ את הצרפתים לחלק את כוחותיהם, אך מלך צרפת פיליפ השישי הבין שהצבא האנגלי שנחת בחצי האי נורמנדי מהווה את האיום העיקרי על צרפת, והתייצב עם עיקר צבאו נגד הצבא הפולש.
פעילות דיפלומטית ענפה של פיליפ השישי הבטיחה את תמיכתם של דוכס בראבנט ושל יוהאן, מלך בוהמיה, איש סודו ובעל בריתו הוותיק, שלא רק הבטיח סיוע צבאי ופיננסי, אלא אף השתתף באופן אישי במערכה נגד האנגלים.
פיליפ הכין גם את ציו להדיפת הפלישה האנגלית, אך פיזר אותו לאורך החופים, כך שהוא לא היה חזק דיו למנוע את הנחיתה.
הצבא האנגלי כבש בסערה את העיר קן (26 ביולי), ובראשית אוגוסט החל להתקדם מזרחה לעבר פריז לאורך הגדה הדרומית של נהר הסן, תוך שהוא מחריב ובוזז את האזורים בנתיב צעדתו.
מלך צרפת, שעדיין לא הספיק לאסוף צבא חזק דיו להתמודד עם הצבא האנגלי, נסוג לכיוון מזרח, תוך שהוא הורס בדרכו את הגשרים על הסן, כדי למנוע מהאנגלים לחצות את הנהר.
ב-12 באוגוסט הגיע הצבא האנגלי עד למרחק כ-30 ק"מ מפריס, אך מצבו הלך והחמיר, משום שהתגבורות שזרמו לעזרת הצבא הצרפתי מכל עבר חיזקו את כוחו, והעניקו לו עדיפות מספרית גדולה על הכוח האנגלי.
אדוארד השלישי הבין שהגיע הזמן לפנות לאחור, ולנוע לכיוון צפון-מערב במטרה להגיע לחוף הים סמוך לשפך נהר הסום (שם היה אמור להמתין לו צי אנגלי נושא אספקה ותגבורות), או לחבור לבעלי בריתו בפלאנדריה.
ב-14 בחודש הצליח צבאו לחצות את הסן בפואסי, לאחר שהקים גשר זמני על הנהר, תוך שימוש ביסודות של הגשר הקבוע, שנהרס על ידי הצרפתים, והחל לנוע צפונה לכיוון אמיין.
הצרפתים, שהבינו שהצבא האנגלי מתכוון להגיע לפלאנדריה, החלו לנהל מרדף אחריו, במטרה לנתק את דרכו צפונה, ללכוד אותו כשגבו אל הים ולהשמיד אותו.
הם נקטו בטקטיקה של אדמה חרוכה כדי להרעיב את הצבא האנגלי הנסוג, ובמקביל הרסו את כל הגשרים והמעברים על נהר סום, כדי ללכוד את האנגלים מדרום לנהר.
מספר ניסיונות של הצבא האנגלי לחצות את הנהר נכשלו, לאחר שנתקלו בהתנגדות צרפתית עזה, ומצבו הפך נואש יותר ויותר.
ב-24 באוגוסט הצליחו האנגלים לבסוף לחצות את הסום במרחק קצר משפך הנהר לים, לאחר שאיתרו מעבר בו ניתן היה לחצות אותו בשעות השפל, והביסו כוח צרפתי שניסה למנוע מהם לצלוח את הנהר.
הצבא האנגלי, שנמלט באופן זמני מהמלכודת הצרפתית, החל לנוע צפונה לכיוון תעלת למאנש ופלאנדריה, אולם הצבא הצרפתי, שהתרכז סמוך לעיר אבוויל, ונע בדרכים טובות יותר, נמצא במרחק של פחות מיום צעידה אחריו.
המלך האנגלי, שהבין שצבאו לא יוכל להתחמק מהמרדף הצרפתי, החליט לעצור את נסיגת צבאו, ולבחור מקום מתאים לניהול קרב הכרעה נגד הצבא הצרפתי הרודף.
מבנה הפיקוד בשני הצבאות היה דומה.
להלכה קונסטבל היה הקצין המקצועי הבכיר ביותר בצבא, שני רק למלך בדרגתו.
עם זאת, הקונסטבל האנגלי בדרך כלל לא פיקד על כוחות צבא ובהיעדרו של המלך אחד האריסטוקרטים הבכירים נטל לעצמו את תפקיד המפקד הבכיר בשטח.
בניגוד לכך, הקונסטבל הצרפתי נהנה משכר גבוה מאוד והיה בידיו כוח ממשי.
מלבדם היו כמה קצינים מקצועיים נוספים.
הצבאות של שני הצדדים הורכבו משני יסודות עיקריים: חיל הפרשים וחיל הרגלים.
לצרפתים היו פרשים כבדים רבים יותר וחימושם היה טוב יותר, אך לא היה הבדל עקרוני ביניהם.
הפרשים עטו שריון שרשראות שחוזק לעיתים בלוחות פלדה.
שריון זה יכול היה לבלום מכות שיסוף של חרב, אך לא היה עמיד בפני נעיצה חזקה של חנית או חץ שנורה מטווח קצר.
סוסי האבירים היו מוגנים בבד עבה, אך הוא סיפק להם הגנה מועטה מפני חיצים.
חיל הרגלים של שני הצדדים היה מגוון באיכותו.
חיל הרגלים האנגלי היה קטן בהרבה, אך הרבה יותר איכותי והורכב מאיכרים חופשיים ("יוֹמֶנים", Yomen) שעברו הכשרה צבאית טובה שכלי נשקם העיקרי היה קשת ארוכה ושכירי חרב ולשים שהיו חמושים ברמחים, סכינים וקשתות אחרות.
חיל הרגלים הצרפתי הורכב משני יסודות דומים: איכרים שגויסו לצבא, אך אימונם היה דל וחימושם עלוב.
לצדם שירתו לפי הערכות מודרניות כ-6,000 שכירי חרב איטלקיים, רובם מרפובליקת ג'נובה, שכלי נשקם העיקרי היה קשת מוצלבת.
אדוארד השלישי, מלך אנגליה פיקד על הצבא האנגלי בקרב.
הוא צבר ניסיון רב בקרבות רבים במלחמות שניהל.
סייעו לו אצילים רבים רמי דרג, בהם בנו בן ה-16. שדרת הפיקוד האנגלית הייתה מאוחדת והייתה לה מטרה מוגדרת.
הצבא האנגלי בימי הביניים הורכב משלושה יסודות עיקריים.
אריסטוקרטים רמי דרג שהיו חייבים לשרת את המלך תקופת זמן מוגבלת (לרוב 40 יום) והיו חייבים להביא יחד איתם כמות מוגדרת מראש של אנשי צבא.
יסוד אחר היו לוחמים שקיבלו שכר קבוע וחיו מאדמותיו של המלך, בתקופת הקרב הגיע חלק ניכר מהצבא האנגלי מקבוצה זו.
שכירי חרב הן מאנגליה עצמה והן ממדינות אחרות השלימו את מקורות הגיוס הפוטנציאליים של הצבא האנגלי.
גודל הצבא האנגלי איננו ידוע במדויק כי המסמך שפירט את הרכב הצבא ואת שכרו אבד, אך חוקרים מודרניים מעריכים, שהצבא האנגלי מנה בין 9,000 ל-10,000 לפי ההערכות הממעיטות, עד 20,000 חיילים, כשמרבית המחקרים מקבלים את המספר 15,000 חיילים.
היה זה הצבא האנגלי הגדול ביותר שפלש ליבשת אירופה בתקופת ימי הביניים.
יתרה מכך, צבא השדה האנגלי היה אף גדול יותר, מכיוון שהאנגלים החזיקו כוחות צבא גם במקומות נוספים כגון אירלנד, בריטאני, ופלנדריה.
עם זאת, הצבא האנגלי שנחת בנורמנדי נפל במספרו מהצבא הצרפתי, שהיה אחד הגדולים באירופה של ימי הביניים.
ייתכן שקרב קרסי היה הפעם הראשונה בה נעשה שימוש בתותחים בקרב בשדה פתוח בתולדות אירופה.
תותח מסוג ריבלאדקווין מוזכר על ידי כרוניקה אנגלית שמזכירה קיומן של תותחים אלה בצבא האנגלי ואילו הכרוניקה של וליאני מזכירה את השימוש בתותחים כאלה בשדה הקרב, אך מדובר, ככל הנראה, בעדות מיד שנייה.
כך או כך, גם אם השתמשו בתותחים פרימיטיביים בקרב, השפעתם על מהלך הקרב ותוצאותיו הייתה שולית.
הצבא האנגלי חולק לשלוש חטיבות גדולות.
עזרו לו בניהול הכוח שהיה ברשותו שני מפקדים מנוסים, הרוזן מאוקספורד והרוזן מווריק, המרשל של הצבא האנגלי ועוד כמה לוחמים מנוסים.
מאחורי החלוץ של הנסיך השחור עמדה חטיבה נוספת בפיקודם של הרוזן נורת'האמפטון, הקונסטבל של הצבא האנגלי, והרוזן מארונדל.
בקרב עצמו ירדו האבירים מסוסיהם ונלחמו בתור חיל רגלים כבד.
מיקום הקשתים, שהביאו את הניצחון לאנגלים בקרב, איננו ודאי.
ייתכן שעמדו באגפי חיל הרגלים וייתכן שעמדו בתווך בין חטיבות חיל הרגלים.
המערך כולו היה הגנתי מאוד והצבא האנגלי המתין להסתערות הצרפתים.
המלך פיליפ השישי היה המפקד העליון של הצבא הצרפתי.
פיליפ ניהל מספר מערכות, בהן אחת נגד אדוארד עצמו בתחילת המלחמה והצליח להביסו ללא קרב, אך ניסיונו הצבאי היה דל.
לכן, הסתמך פיליפ על עזרת יועציו.
אחיו הצעיר, שארל השני, רוזן אלנסון, היה בעל ניסיון קרבי מסוים ואף הצליח לכבוש עיר מבוצרת מידי האנגלים בשנת 1330. עם זאת, ניסיונו הצבאי היה מוגבל וייתכן שהצלחותיו הקודמות גרמו לו, מצד אחד, להעריך יותר מדי את יכולותיו ומצד השני להמעיט ביכולותיהם של האנגלים.
כמו כן, נוכח יוהאן, מלך בוהמיה, שנחשב לאחד הלוחמים האמיצים בתקופתו.
היה לו ניסיון עשיר בקרבות, אך בעת זו היה כבר קשיש ועיוור כמעט לחלוטין וקרבותיו האחרונים היו שנים רבות לפני הקרב.
יתרה מכך, אף פעם לא לחם יוהאן נגד צבא שמרבית חייליו היו חמושים בקשתות.
מקורות הגיוס של הצבא הצרפתי בימי הביניים היו דומות לאלה של האנגלי.
גיוס פאודלי מהסוג הישן לתקופת שירות מוגבלת בזמן, די התמוטט עוד לפני תקופת שלטונו של פיליפ השישי.
בתקופתו, עיירות חקלאיות וכפרים אגרריים היו חייבים להתגייס לשורות הצבא ואילו ערים וקהילות עשירות שילמו מס שבעזרתו מימן המלך את שכירי החרב.
בתקופת שלטונו, האצולה שגויסה לצבא קיבלה תשלום עבור שירותיה וכך כמעט שלא היו מקרים בהם חסרו חיילים בצבא המלכותי.
עם זאת, הצבא גויס רק בעיתות מלחמה ולא עבר אימון כלשהו.
מצופה היה מהאריסטוקרטים ללמוד את מלאכת הלחימה בעצמם וגם השכירים הגיעו עם ידע מקצועי, אך הצבא חסר בדרך כלל יכולת שיתוף פעולה בין חלקיו השונים בגלל העדר אימון מתאים.
הצבא הצרפתי היה גדול מאוד ולפי דיווחו של ריצ'רד מווינקלי, אחד הלבלרים של אדוארד השלישי, כלל 12,000 פרשים וכמה עשרות אלפי רגלים רגלים.
ייתכן שעד 6,000 קשתים גנואזים היו זמינים בקרב.
גם הצבא הצרפתי חולק לשלוש שדרות.
החלוץ הורכב מ-300 אבירים גרמנים בפיקודו של יוהאן, מלך בוהמיה, בעל בריתו של המלך הצרפתי.
במרכז עמדה עלית הצבא הצרפתי שהורכבה מאבירים רבים, בהם אריסטוקרטים רמי דרג רבים.
שארל השני, הרוזן מאלנסון, פיקד על המרכז.
המלך פיקד על השדרה השלישית שכללה את שאר הפרשים.
הקשתים הוצבו לפני המערך כדי לסוכך עליו מהקשתים האנגלים.
מיקום הרגלים איננו ודאי, אך סביר שהוצבו ביחידות משלהם באגפי השדרות.
סך הכול כלל הצבא הצרפתי בין 20,000 ל-25,000 לוחמים, מהם כמה אלפי רגלים.
רגלים נוספים רבים היו זמינים לצבא הצרפתי, אך פיליפ השישי בחר להתעלם מקיומם, כי ערכם הצבאי היה נמוך מדי לדעתו.
שדה הקרב והערכות הצבאות היריבים
המלך אדוארד בחר את שדה הקרב בתבונה.
צבאו הנחות נערך להגנה על רכס נמוך בין הכפרים קרסי (Crécy-en-Ponthieu) וואדיקור (Wadicourt), ממערב לדרך הראשית שהובילה לחופי התעלה ובמקביל לה.
אגפו השמאלי נשען על שטח מיוער וביצתי ואילו אגפו הימני נשען על נהר Maye ויער קרסי, כדי למנוע מהצרפתים לאגף אותו.
לפני החזית של הצבא האנגלי נחפרו מספר רב של תעלות ובורות קטנים, שלא ניתן היה להבחין בהם מרחוק, במטרה לשבור את רגלי הסוסים של הפרשים הכבדים של האויב, ולהאט או לשבש את ההסתערות שלהם על הקו האנגלי.
אין בידינו פרטים מדויקים ביחס להערכות הצבא האנגלי בשדה הקרב, אך רוב החוקרים המודרניים מעריכים, שהחטיבה תחת פיקודו של יורש העצר האנגלי אדוארד מוודסטוק, הנסיך השחור, הוצבה באגף הימני, סמוך לכפר קרסי.
החטיבה תחת פיקוד ויליאם בוהון, רוזן נורת'המפטון, הוצבה באגף האנגלי השמאלי, ואילו החטיבה בפיקודו האישי של המלך אדוארד, שימשה ככוח עתודה, והוצבה מאחרי מרכז הקו האנגלי, סמוך לטחנת רוח שניצבה על פסגת הרכס.
כל אחת משלוש החטיבות כללה קשתים, פרשים כבדים (שלחמו רגלית, בפקודתו של המלך) ונושאי רומח.
לדעת מרבית החוקרים המודרניים, הקשתים נערכו בתבנית של טריזים/ראשי חץ, שבלטו מעבר לקו החזית האנגלי, בין שתי החטיבות שהוצבו בחזית המערך האנגלי, ובשני האגפים שלהן, שם מוקמו גם התותחים האנגליים, וכן בשני האגפים של חטיבת העתודה.
הערכות זו אפשרה להם להמטיר חיצים מהאגף על כל כוח, שינסה לתקוף את החזית האנגלית.
שיירת המטען האנגלית, שנערכה בתבנית של מרובע קרונות מטען, מוקמה מאחורי קו הרכס, יחד עם סוסי הפרשים, שנשלחו לאחור.
כוח החלוץ הצרפתי הגיע לשדה הקרב רק בשעת הצהריים, כאשר עיקר הצבא הצרפתי עדיין נמצא בדרכו מאבוויל צפונה.
כוח זה כלל את שכירי החרב הגנואזים, ופרשים כבדים תחת פיקוד שרל השני, רוזן אלנסון (אחיו של מלך צרפת), כולל כוח פרשים בפיקוד יוהאן מלוקסמבורג, מלך בוהמיה העיוור.
הדיוויזיה הצרפתית השנייה, שכללה אף היא מספר רב של אצילים ופרשים כבדים, הייתה תחת פיקוד רודולף, דוכס לורן, ולואי השני, רוזן בלואה, ואילו המלך פיליפ פיקד על כוח המאסף.
לא ברור מה היה מספרם של חיילי הרגלים, שנכללו בצבא הצרפתי (בנוסף לשכירי החרב מגנואה).
נראה שהם הוצבו באגפים של הצבא הצרפתי, ולא מילאו תפקיד משמעותי במהלך הקרב.
חלק מהמפקדים הצרפתיים המנוסים יותר, ומפקדי שכירי החרב הגנואזים, יעצו לפיליפ מלך צרפת לא לתקוף באופן מיידי את מערך ההגנה האנגלי, אלא להמתין למחרת בבוקר, כדי לאפשר לכל כוחותיו להגיע לשדה הקרב, לנוח ולאגור כוח לפני פתיחת הקרב.
הם אמרו לו, בין השאר, שחיילי הרגלים ושכירי החרב מותשים, לאחר שצעדו כ-25 ק"מ במהלך היום.
אולם מרבית האצילים הבכירים, שפיקדו על הצבא הצרפתי, היו להוטים לתקוף מיד ולהשמיד את הצבא האנגלי, כנקמה על החורבן וההרס הרב שהוא הותיר בנתיב פלישתו לצרפת, ועל ההשפלה שהוא גרם לכבודה של צרפת.
הם היו משוכנעים שהצבא האנגלי המותש, לא יוכל לעמוד מול הסתערות הפרשים הכבדים הצרפתיים, שעלו במספרם פי כמה על הפרשים הכבדים האנגלים.
המלך פיליפ השישי חסר הביטחון וחסר הניסיון הקרבי לא עמד בלחצם, ואישר לבסוף לפתוח במתקפה, על אף שנותרו רק כארבע שעות עד לרדת החשיכה.
בהיעדרו של הקונסטבל של צרפת, ראול השני רוזן או (Eu), שנפל בשבי האנגלים בכיבוש קן, לא היה לצרפתים איש צבא מנוסה, שיכול היה לאזן את הלחצים שהופעלו על מלך צרפת, ולהכין תוכנית מתקפה מסודרת.
הקרב נפתח בעימות בין הקשתים של הצדדים היריבים.
הקשתים הגנואזים ששכרו הצרפתים, שהיו מצוידים בקשת מוצלבת, התקדמו עד למרחק 150–200 מטר מקו החזית האנגלי, במטרה להסב אבדות לקשתים האנגליים שניצבו מולם, לגרום לפרצות בשורותיהם, ובכך להכשיר את הקרקע להסתערות הפרשים הכבדים.
לרוע מזלם של הקשתים הגנואזים, שלא התכוננו מראש לקרב באותו יום, הם השאירו את המגינים הגדולים שלהם (שנועדו להינעץ בקרקע לפני הקשתים, ולהגן עליהם בפרק הזמן הארוך יחסית שנדרש להם כדי לדרוך מחדש את נשקם) בשיירת המטען, שעדיין נמצאה בדרכה לשדה הקרב.
בנוסף לכך, גשם חזק שירד בראשית הקרב הרטיב את המיתרים של הקשתות שלהם, ופגע קשות ביעילותם.
הקשתים האנגלים, לעומתם, יכלו להסיר את מיתרי הקשתות כשהחל הגשם ולכסות אותם, וכך שמרו אותם יבשים.
הקשתים האנגליים היו חמושים בקשת האנגלית הארוכה, שכושר החדירה של החצים שנורו ממנה לא השתווה אמנם לזה של החצים שנורו מקשת מוצלבת, אך קצב הירי שלה היה גבוה פי כמה (10–12 חיצים בדקה).
הגשם, שפגע בטווח הירי היעיל של הקשתות המוצלבות, גרם לכך שמטח החצים הראשון שירו הקשתים הגנואזים כמעט לא גרם לאבדות בקרב הקשתים האנגליים, בעוד שהאחרונים המטירו מטחי חיצים רבים על הקשתים הגנואזים הבלתי מוגנים, וגרמו להם אבדות כבדות.
תוך זמן קצר נשברו שכירי החרב הגנואזים ופתחו במנוסה מבוהלת, כדי לצאת מטווח הירי של הקשתים האנגלים.
האצילים הצרפתיים, שבזו מלכתחילה לשכירי החרב הגנואזים ותעבו אותם, ראו במנוסתם משדה הקרב בגידה, פרי קשר עם האנגלים.
מפקד כוח החלוץ הצרפתי, שרל השני רוזן אלנסון (או לפי מקורות אחרים, המלך פיליפ עצמו), זעם כל כך על התנהגותם, עד שהורה לפרשים הכבדים שבפיקודו להשמיד אותם.
הפרשים הצרפתיים הסתערו קדימה, תוך שהם דורסים וטובחים בדרכם את המון שכירי החרב הנמלטים (שנלכדו בין הצבאות היריבים, ורובם נהרגו), ולאחר מכן המשיכו להסתער במעלה הרכס לעבר החזית האנגלית.
כתוצאה מההתנגשות עם שכירי החרב הנמלטים, ומהקרקע הבוצית (בעקבות הגשם), הסתערות הדרג הראשון של הפרשים הכבדים הצרפתים, שלא הייתה מסודרת מלכתחילה, הואטה והשתבשה לחלוטין עוד לפני שהגיעה ליעדה.
הקשתים האנגליים ידעו, שחיציהם אינם יכולים לחדור את השריון של האבירים הצרפתיים אלא מטווח קצר של כמה עשרות מטרים, ולכן כיוונו אותם בעיקר אל הסוסים של הפרשים, שלא היו ממוגנים היטב.
מטר החצים שלהם בלם והניס את מרבית הפרשים לפני שהגיעו לקווים האנגליים, ופגע ברבים מהם.
הבורות שנחפרו לפני החזית האנגלית פגעו ברגלי חלק מהסוסים של הפרשים, שהצליחו להגיע למרחק קצר מעמדות הקשתים האנגליים, והאטו את הסתערותם לקצב הליכה.
קומץ הפרשים, שהצליחו בכל זאת להגיע עד לשורות האנגליות הקדמיות, היו טרף קל לנושאי הרומח והפרשים הכבדים האנגליים, שהוצבו מאחורי הקשתים.
הם הופלו מסוסיהם וחוסלו על הקרקע.
אחד מהם היה הרוזן מאלנסון, שנהרג כנראה בשלבים המוקדמים של הקרב.
גלי הפרשים הצרפתים התנפצו בזה אחרי זה על העמדות האנגליות, מרביתם נפגעו מהחצים האנגלים ולא הגיע בכלל לעמדות האנגליות.
ההתקפה האחרונה, ה-15 במספר של הפרשים הצרפתים נערכה בחשכה גמורה.
בסוף היום הצליח המלך הצרפתי לאסוף רק 60 אבירים ורצה לתקוף עם קומץ זה את האנגלים, אך בסוף חזר בו ונסוג עם שארית צבאו.
האנגלים שלא יכלו לדעת את גודל ניצחונם, נשארו בעלי השדה.
האבדות האנגליות היו קלות מאוד ואילו הצרפתים איבדו לפחות 10,000 לוחמים, בהם אבירים רבים ואריסטוקרטים בכירים.
הקשת הארוכה הייתה אחת הסיבות הטקטיות העיקריות לניצחון האנגלי, אך אפילו יותר מהחימוש האנגלי, חוסר המשמעת של הצבא הצרפתי הייתה בעוכריו.
הניצחון בקרב אפשר לצבא האנגלי לצור על קאלה, עיר הנמל הגדולה והחשובה בצפון מערב צרפת, ללא הפרעה מצד כוחות חילוץ צרפתיים, ושנה לאחר הקרב נפלה העיר לידיהם.
מלבד אובדן היוקרה כתוצאה מהתבוסה בקרב, ספגה צרפת מכה קשה עקב מותם של אצילים ואריסטוקרטים בכירים רבים, בהם בני משפחתו של המלך ובעלי בריתו, במהלך הקרב.
הקרב והאירועים סביבו מופיעים ברומן ההיסטורי "עולם ללא קץ", מאת קן פולט, מנקודת מבטן של שתיים מן הדמויות הראשיות.
קרב קלושינו נערך בין צבא רוסיה הצארית לבין כוחות האיחוד הפולני-ליטאי ב-4 ביולי 1610, במסגרת מלחמת רוסיה–פולין ובמהלך תקופת הצרות, והסתיים בניצחון פולני מכריע.
ביוני 1610 צבא רוסי-שוודי שחרר את מוסקבה ממצור של דמיטרי הכוזב השני.
מפקד הצבא מיכאל סקופין-שויסקי נפטר באופן מפתיע והפיקוד הועבר לאח של הצאר - דמיטרי שויסקי.
הצבא החל בתנועה לכיוון סמולנסק במטרה להסיר את המצור הפולני מהעיר.
זיגמונט השלישי, מלך פולין ללא הפסקת מצור על סמולנסק שלח לכיוון הרוסים יחידת פרשים תחת פיקודו של הטמאן סטניסלאב ז'ולקבסקי.
הכוחות הקדמיים של הרוסים נעצרו על ידי הפולנים והתמקמו במבצר קטן.
ב-23 ביוני הכוח הראשי של הרוסים התקרב למבצר.
ראשי הכוח הרוסי דמיטרי שויסקי, יאקוב דלגרדי וגורן ידעו היטב על יחסי הכוחות והתכוונו עם שחר להתחיל במתקפה.
כל הלילה הם בילו בשתייה והכנות לחלוקת השלל הצפוי.
ז'ולקבסקי ידע על כך שכוחות שכירי חרב (בעיקר שוודים אך גם אנגלים וצרפתים) לא קיבלו את משכורתם בזמן.
הכסף למעשה עבר מהרוסים למפקד הכוחות הזרים אך יאקב דלגרדי החליט להעביר את התשלום רק לאחר הקרב תוך "חיסכון" בכספים של ההרוגים הצפויים.
המטה של ז'ולקבסקי לאחר התלבטויות החליט להתחיל במתקפה לילית בתקווה להביס את הכוח העודף.
במהלך הלילה רוב הכוח הפולני נע לכיוון הצבא הרוסי תוך השארת רק כ-700 לוחמים ליד המבצר.
מעבר דרך היערות היה קשה והתותחים נשארו מאחור.
עם שחר הכוחות הפולנים היו קרוב למחנה רוסי-שוודי, אך לקח להם כשעה להתארגנות לקרב.
כתוצאה מכך המתקפה כבר לא הייתה הפתעה שלמה.
שוודים התארגנו להגנה וכ-10 התקפות פרשים פולנים לא הצליחו לשבור את קווי ההגנה של השוודים.
לעומת זאת, הכוחות הרוסים לא עמדו בלחץ והחלו בנסיגה.
דמיטרי שויסקי ראה את המצב אך לא שלח תגבורת שהייתה ברשותו.
כתוצאה מכך הגדוד הרוסי נמלט משדה הקרב.
בינתיים התותחים הפולנים הגיעו לשדה הקרב ולאור האש הכבדה, השוודים החלו בנסיגה והתארגנות מחדש.
בשלב זה הפרשים הצרפתים (חלק של הכוח הרוסי) ביצעו מתקפה אך היא הייתה כושלת.
תוך רדיפת הכוחות הצרפתים, הפולנים הגיעו למחנה הרוסי.
למרות זאת, שויסקי עם עתודה של 5,000 לוחמים ו-18 תותחים המתין ללא התערבות ממשית במהלך הקרב.
בשלב זה, שכירי החרב השוודים, האנגלים והצרפתים שהיו ממורמרים באי-העברת המשכורת במועד החלו לנטוש את שדה הקרב.
הרוסים החלו בחלוקת הכספים לשוודים, אך אנגלים וצרפתים שלא קבלו את חלקם החלו בביזה של המחנה הרוסי.
בשלב זה ז'ולקבסקי הצליח להגיע להסכם עם מפקדי הכוח השוודי שכל שכירי החרב השוודים, הצרפתים והאנגלים יכולים לעזוב את שדה הקרב עם הכספים שברשותם.
במצב זה הרוסים החלו בנסיגה כוללת תוך נטישת המחנה.
כל המחנה כולל תותחים, דגלים, כספים רבים וכו' נתפס על ידי הפולנים.
המצור על סמולנסק נמשך עוד כשנה והעיר נכבשה רק ביוני 1611 לאחר 20 חודשי מצור.
קרב קמברה של 1918 (נודע גם בשם "קרב קמברה השני") היה קרב התקפי של מדינות ההסכמה במסגרת מתקפת מאה הימים בשלב האחרון של מלחמת העולם הראשונה.
הקרב התקיים בסביבות העיר קמברה בחבל נור-פה דה קאלה בצרפת.
בקרב, שנמשך כיומיים (8 - 10 באוקטובר), נעשה שימוש בטקטיקה חדשה לאותה תקופה במסגרתה שולבו מאות טנקים וכוח מקלעים כבדים ממונע יחד עם מתקפת חיל הרגלים, דבר שהביא לניצחון מוחץ בזמן קצר.
העיר קמברה שימשה כבסיס גרמני לוגיסטי חשוב במסגרת קו הינדנבורג.
7 הק"מ של קווי הגרמנים באזור זה, שהוחזקו על ידי כוחות דיוויזיית הלנדווהר ה-20 ודיוויזיית המילואים ה-54, הותקפו אור ל-8 באוקטובר על ידי 324 טנקים.
לאחר הפשיטה התקדמו הדיוויזיות הקנדיות ה-2 וה-3 לתוך העיר קמברה וכבשו אותה תוך התמודדות עם התנגדות קלה בלבד.
הגרמנים התבצרו מחדש בקווי הגנה מצפון לעיר (סמוך לקווי הפתיחה שלהם מ-1914) והציבו התנגדות שהאטה את התקדמות הכוח התוקף, דבר שהכריח את הקנדים להתחפר בפאתי קמברה הצפוניים.
קרב קָפּוֹרֶטוֹ (באיטלקית: Battaglia di Caporetto; בסלובנית: Čudež pri Kobaridu), נקרא גם קרב קרפרייט והקרב השנים-עשר על האיזונצו, נערך בין 24 באוקטובר 1917 ל-19 בנובמבר 1917 בין כוח משותף של הצבא האוסטרי והגרמני לצבא האיטלקי כחלק ממלחמת העולם הראשונה.
הקרב החל ליד העיירה האיטלקית קפורטו (כיום קובריד
, סלובניה) והסתיים בתבוסה קשה של האיטלקים.
איטליה לא הצטרפה מיד למלחמת העולם הראשונה.
חלק גדול של האוכלוסייה – קתולים, סוציאליסטים ומדינאים רבים – דגלו בנייטרליות אבל התנועה הלאומנית דרשה התערבות מידית.
בתחילה דרשה איטליה מאוסטריה את טרנטינו וטריאסטה כמחיר לנייטרליות, אבל אוסטריה הייתה מוכנה לקבל תביעות אלה רק לאחר המלחמה.
בתגובה לכך חתמה איטליה בלונדון, ב-26 באפריל 1915, על ברית לונדון שהבטיחה לה את דלמטיה הצפונית ואייה, כמו גם חלקים באלבניה ובטורקיה, בתנאי שתיכנס למלחמה תוך חודש.
לאחר הפגנות גדולות של מצדדי המלחמה הכריזה איטליה, ב-23 במאי 1915, מלחמה על אוסטריה.
ב-26 במאי 1916 הכריזה איטליה מלחמה גם על גרמניה, אף שלא היו לה כל תביעות נגדה.
מפקד צבא איטליה, לואיג'י קאדורנה, תכנן לתקוף את האוסטרים דרך עמק האיזונצו בו זורם נהר האיזונצו (כיום סוצ'ה בסלובניה) ולהתקדם משם לעבר ליובליאנה וטריאסטה.
מיוני 1915 עד ספטמבר 1917 נערכו 11 קרבות על האיזונצו שגבו מהאיטלקים כ-150,000 הרוגים, וההישג היחידי היה כיבוש העיר גוריציה בקרב השישי על האיזונצו באוגוסט 1916.
הקרב האחד עשר על האיזונצו הסתיים ב-12 בספטמבר 1917 ללא הישג משמעותי, עם כ-20,000 הרוגים איטלקים וכ-30,000 חיילים אוסטרים.
החיילים האיטלקים היו מותשים, והמשמעת הצבאית התקיימה על פי הוראותיו החמורות של קאדורנה, שכללו הדחות מפקדים והוצאות להורג של מאות חיילים שנאשמו בעריקה.
האוסטרים שנכשלו בהתקפתם הגדולה בחזית טרנטינו ב-1916, נקטו מאז בגישה הגנתית.
על הכוחות האוסטרו-גרמניים מונה הגנרל הגרמני אוטו פון בלו שהשתתף קודם לכן בקרבות בפרוסיה ובמקדוניה.
הוא הזהיר את המפקד האיטלקי באזור, גנרל לואיג'י קאפלו, והורה לו לנקוט בפעולות הגנתיות נגד המתקפה הקרבה, אך הוא התעלם מכך.
הכוחות האיטלקים הצליחו לעמוד בפני התקפות האוסטרים משני צדיו של פון בלו, אבל תוך זמן קצר החלה מנוסת בהלה של כל הצבא האיטלקי.
קאדורנה לא ראה היטב את תמונת הקרב ואסר על קפלו לסגת.
כן נלקחו שלל על ידי האוסטרו-גרמנים: 3,000 תותחים, 3,000 מכונות ירייה ו-2,000 מרגמות ביחד עם כמויות עצומות של נשק ותחמושת.
התבוסה בקרב קפורטו הדהימה את האיטלקים.
הגנרל קאדורנה הודח, ובמקומו מונה גנרל ארמנדו דיאז.
בגלל התערבות הגרמנים החליטו בריטניה וצרפת לשלוח כוחות לעזרת האיטלקים.
ביחד עם האיטלקים הם בנו קו ביצורים חזק על הנהר פיאווה שהצליח להדוף התקפה נוספת של האוסטרו-גרמנים ביוני 1918, ולהוות בסיס להתקפה האחרונה ולניצחון האיטלקים בקרב ויטוריו ונטו בנובמבר 1918 שנסתיים בכניעת האוסטרים לאיטלקים.
עמק האיזונצו וקפורטו הועברו ליוגוסלביה לאחר מלחמת העולם השנייה.
שמה של קפורטו הוחלף לקובריד והיא נמצאת כיום בסלובניה.
הקרבות באזור מתוארים בספרו של ארנסט המינגוויי, "הקץ לנשק".
המינגוויי שימש בתקופה זו כנהג אמבולנס בצבא האיטלקי.
ב-1990 הוקם בקובריד מוזיאון המתעד את הקרבות באזור ובכלל ואת קרב קפורטו בפרט.
המוזיאון זכה ב-1993 בפרס מטעם מועצת אירופה.
קרב קינבורן היה קרב שהתרחש ב-12 באוקטובר 1787 בין הכוחות של האימפריה הרוסית לבין כוח של האימפריה העות'מאנית.
הקרב התרחש במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792).
מבצר קינבורן היה בין היעדים הראשונים של הטורקים במלחמה.
כיבושו היה חשוב לצורך התקדמות ביבשה ומיקומו היה חשוב כמבצר שמגן על הבסיס ימי החשוב של הרוסים בחרסון.
אם היה נכבש המבצר, ככל הנראה היה צורך לפנות את כל הצי מבסיסו והטורקים היו יכולים להתקדם בחופשיות יחסית לכיוון חצי האי קרים.
הצי הטורקי כלל מעל 20 ספינות.
בספטמבר 1787 ספינות הצי החלו בירי תותחים על המבצר.
ב-12 באוקטובר בבוקר נחתו הכוחות הטורקיים.
מיד לאחר הנחיתה, המפקד הטורקי נתן פקודה לנסיגת הספינות לכיוון הים והספינות המשיכו בהפגזה על המבצר.
במהלך נחיתת הכוחות של הטורקים, אלכסנדר סובורוב היה בכנסייה.
הוא נתן פקודה לא להפריע לנחיתת הכוחות ולתת להם להתקדם לכיוון המצודה.
קור רוחו תרם רבות לביטחון יתר הקצינים.
לקראת הצהריים הכוחות הטורקים התקרבו למצודה.
באותה עת כ-1,500 חיילים היו בתוך המצודה וכ-2,500 חיילים היו מחוץ למבצר – כ-30 ק"מ ממנה.
בהתקרבות הטורקים לחומות המצודה הרוסים החלו לירות מכל התותחים ופתחו במתקפת נגד.
שתי יחידות עברו את הטורקים ותקפו אותם מהאגפים, היחידה בפיקוד אלכסנדר סובורוב עצמו יצאה מהמצודה ותקפה את הטורקים בחזית.
במתקפה השנייה ותוך ניצול כוחות עתודה הרוסים הצליחו להזיז את הטורקים והם החלו בנסיגה תוך אבדות כבדות.
לקראת שעה 10 בערב כל הכוחות הטורקים עזבו את החוף.
רק כ־600 חיילים טורקים חזרו לספינות.
במקביל, ספינה רוסית שהייתה באזור הצליחה להטביע שתי ספינות טורקיות.
יחד עם זאת, הצי הרוסי לא השתתף באופן פעיל בהגנת המבצר והמתין בבסיס האם שלו בחרסון.
קרב זה למעשה סיים את המערכה של שנת 1787 ובאותה שנה לא היו יותר קרבות משמעותיים.
יקטרינה הגדולה העניקה לאלכסנדר סובורוב עיטור אנדריי הקדוש בעקבות הניצחון בקרב זה.
קרב קמרון הוא קרב שהתחולל ב-30 באפריל 1863, בין פלוגה ג' מלגיון הזרים הצרפתי לכוחות פשיטה של המורדים הרפובליקנים במקסיקו בזמן המלחמה הפרנקו-מקסיקנית.
בגלל גודל הכוח הצרפתי יש שטוענים שלא מדובר בקרב אלא בהתנגשות מקומית.
בין השנים 1857 ועד 1860 הייתה מקסיקו נתונה במלחמת הרפורמה, מלחמת אזרחים אשר הרסה את כלכלתה.
הנשיא בניטו חוארס השעה את פירעון החובות של מקסיקו למדינות אחרות.
בריטניה, צרפת וספרד, שנפגעו מהשעיית החובות של מקסיקו, שלחו בתגובה חיל משלוח משותף למקסיקו.
חיל המשלוח כבש את וראקרוס בדצמבר 1861. כשבריטניה וספרד הבינו שאין להן סיכוי להשיג את מבוקשן הן נסוגו באפריל 1862. נפוליון השלישי החליט לנצל מצב זה כדי להפוך את מקסיקו למדינת בובות צרפתית.
הוא הכתיר את הארכידוכס מקסימיליאן אחיו של הקיסר האוסטרי פרנץ יוזף למלך מקסיקו.
רוב תושבי מקסיקו לא קיבלו את הפיכת ארצם למונרכיה מרפובליקה וניסו להתנגד למהלך.
על מנת לכפות את שלטון המלך החדש ניסו כוחות צרפתים לחדור לתוך הארץ במטרה לכבוש את הבירה מקסיקו סיטי.
הכוחות הצרפתים נבלמו בפואבלה ב-5 במאי 1863. הפיקוד הצרפתי הבין שהוא זקוק לכוח גדול יותר כדי לפרוץ את הדרך למקסיקו סיטי והחל לארגן כוח פלישה של 30,000 איש.
כדי לאבטח את הציר המוביל לפואבלה העובר בשטח ביצות החליט נפוליון השלישי, בעקבות מכתב תלונה של קציני הלגיון על כך שהלגיון לא נשלח להשתתף במערכה, לשלוח כוח של לגיון הזרים הצרפתי למשימה זו.
ב-28 במרץ 1863 הגיע רגימנט מעורב של הלגיון שכלל שני גדודים ופלוגת מפקדה.
הכוח אבטח את הציר באזורי הביצות ולכן מצבת כוח האדם שלו קטנה במהירות.
ב-15 באפריל יצאה שיירה שהובילה תותחים, תחמושת ואת תיבות השכר של החיילים לכיוון פואבלה.
ממודיעים גילה קולונל ז'נינגרו מפקד פלוגת המפקדה של הלגיון שהמורדים המקסיקנים מתכננים לתקוף את השיירה.
הוא החליט לשלוח אחורה סיור חמוש כדי לחזק את אבטחת השיירה.
פלוגה ג' קיבלה פקודה לשוב לאחור ולהתחבר עם השיירה.
מכיוון שכל קציני היחידה היו חולים מונה השליש של הגדוד, קטוע היד, קפטן ז'אן דנז'ו, למפקד הפלוגה, והתלוו אליו השלם וקצין נוסף.
הפלוגה יצאה לדרך בסביבות חצות כשהאספקה שלה נישאת על גבי פרדות.
ב-02:30 הגיעה הפלוגה למוצב של הגדוד.
לאחר עצירה קצרה המשיכה בדרכה כדי לחבור לשיירה.
ב-07:00 עברה הפלוגה חווה נטושה בשם קמרון (Camarón) בסמוך לכפר קמרון דה טחדה (Camarón de Tejeda) של ימינו, ונעצרה למנוחה בחורבות הכפר הנטוש פאלו ורדה (Palo Verde).
זמן קצר לאחר העצירה נראו ענני אבק מהמשך הדרך והקפטן הבין שכנראה מדובר בפרשי אויב.
הוא החליט לסגת דרך סבך השיחים מערבה בתקווה שהפלוגה לא תתגלה.
הפלוגה נעה במהירות כשסיירים מקדימים את הכוח.
בסביבות קמרון נפצע אחד הסיירים מפגיעת צלף.
דנז'ו החליט להתקדם לכיוון כפר אינדיאני קרוב, אך הפרשים המקסיקנים הדביקו אותם והסתערו, ודנז'ו פקד על הפלוגה ליצור ריבוע חי"ר.
הם הצליחו להדוף את הפרשים והתחילו לנוע במערך לכיוון קמרון.
עקב הקושי שבתנועה במערך ריבוע חי"ר נוצרה פרצה במערך והפרדות שהיו מבוהלות מקולות הירי נמלטו.
המקסיקנים שהבינו מה מנסים חיילי הלגיון לעשות שלחו כוח לקמרון אשר השתלט על הקומה העליונה בחווה.
דנז'ו וחייליו הצליחו לסגת לחווה ולהתבצר בקומת הקרקע כשחיילים מקסיקנים מן הקומה העליונה מנסים לצלוף בהם.
ב-09:30 ניגש קצין מקסיקני לחווה עם דגל לבן ואמר שהחווה מוקפת ב-2,000 חיילים ויעץ לדנז'ו להיכנע.
דנז'ו סירב להיכנע, ולפי המסורת צעק "חרא!
הלגיון לא נכנע אף פעם", והקרב נמשך.
סמוך בשעה 11:00 נהרג דנז'ו מפגיעת צלף מן הקומה העליונה, והפיקוד עבר לווילן השלם, לפני מותו השביע דנז'ו את חייליו לא להיכנע לאויב.
באותו הזמן הצטרף לכוח הצר כוח הפשיטה המקסיקני, שאמור היה לתקוף את שיירת האספקה הצרפתית, למצור על החווה.
וילן דחה גם כן הצעת כניעה כמו מפקדו המת.
ב-14:00 נורה וילן למוות, ומודה קיבל את הפיקוד על שרידי הפלוגה.
ב-17:00 הציעו המקסיקנים פעם נוספת לכוח הצרפתי להיכנע, לאחר שמודה נאמן לשבועתו סירב, תקפו המקסיקנים מכל הכיוונים ופרצו למתחם.
מודה וחמשת הלגיונרים האחרונים שנשארו על הרגליים, לאחר שנגמרה התחמושת שלהם יצאו להתקפת כידונים נואשת על החיילים המקסיקנים.
בסוף ההסתערות מודה נפצע ורק שלושה לגיונרים, רב-טוראי מיין, הלגיונר קונסטנטין והלגיונר ונצל נשארו עומדים.
המקסיקנים נדהמו מהאומץ של הלגיונרים ולא ירו בשלושת הלגיונרים.
קצין מקסיקני ניגש אליהם ושאל "האם עכשיו הם מוכנים להיכנע?".
הלגיונרים הסכימו בתנאי שנשקם יישאר אצלם והמקסיקנים יטפלו בפצועיהם.
לאחר תום הקרב המקסיקנים עמדו בהתחייבות והפצועים זכו לטיפול, ובסופו של דבר הוחזרו לצרפת במסגרת חילופי שבוים.
הניצחון המקסיקני התגלה כחסר ערך, הכוחות שיועדו לתקיפת השיירה בזבזו זמן רב, ואיבדו כשליש ממצבת כוח האדם שלהם בתקיפת כוח צרפתי קטן.
השיירה לא נעצרה והתותחים הגיעו ליעדם, וכוח התקיפה הצרפתי השלים את כיבוש מקסיקו והמליך את מקסימיליאן.
גופות חיילי פלוגה ג' נקברו בטקס צבאי, אבל משום שהן שכבו זמן רב בשטח החווה לא ניתן היה לזהות אותן.
איכר מקסיקני שחרש את שדות החווה כשנה לאחר הקרב מצא את יד העץ של דנז'ו ומכר אותה למפקד הצרפתי במקסיקו.
היא נשלחה לבסיס הלגיון בסידי בל-עבאס, ונשמרה שם בתיבת זכוכית עד שהועברה לבסיס החדש של הלגיון באובאניי שליד מרסיי.
למרות שהקרב היווה יותר היתקלות כוחות מאשר קרב גדול והסתיים בתבוסה של הכוחות הצרפתיים הוא ביסס את המיתוס של הלחימה עד האיש האחרון בלגיון הזרים הצרפתי.
הקרב הפך לסמל לאומץ הלב של חיילי הלגיון, ונכונותם להילחם עד הסוף.
הקרב גם הראה כיצד כוח קטן ונחוש של חיילים יכול לפגוע ולעכב כוח גדול וחזק ממנו (כמו שלוש מאות הספרטנים במעבר תרמופילאי והטקסנים בקרב אלמו).
העקשנות של דנז'ו ושל אנשיו וסירובם להיכנע עכבו במשך שעות את כוח הפשיטה המקסיקני ואפשרו לשיירה הצרפתית להגיע ליעדה ובכך ביצעו את התפקיד שהוטל עליהם.
יום הקרב הוא יום חגו של הלגיון, ויד העץ של זא'ן דנז'ו היא הסמל החשוב ביותר ללגיון.
קרב קנטון (בסינית: 廣州城戰役) התחולל במהלך מלחמת האופיום השנייה בין כוחות בריטים וצרפתים לבין מגנים סינים בין ה-28 ל-31 בדצמבר 1857 והסתיים בניצחון האירופאים.
על אף שהצי המלכותי הבריטי השמיד את ספינות הג'ונקה הסיניות במהלך הקיץ, התמהמהו הבריטים והצרפתים מלתקוף את קנטון (השם בו כינו האירופאים את העיר הסינית הנקראת כיום גואנגג'ואו) בשל המרד ההודי הגדול.
כוחות אירופאים סיירו את העיר ב-22 בדצמבר וכשבוע לאחר מכן, ב-28 בדצמבר, החל הקרב בהפגזה ימית ובתפיסת הכוחות האירופאים את מבצר לין (Lin's Fort) כקילומטר ומחוצה מהחוף.
למחרת היום נחתו הכוחות התוקפים בדרום-מזרח העיר, בסמוך לנקיק קופאר (Kupar Creek).
הסינים חשבו כי האירופאים יפנו לכבוש גבעה סמוכה (Magazine Hill) לפני שיתקפו את חומות העיר, אולם בבוקר יום המחר, ה-29 בדצמבר, פתחו האירופאים בהפגזה ימית נוספת ובשעה 9 בבוקר נתקלו כוחות צרפתים שטיפסו על חומות העיר בהתנגדות מועטה, אולם בשל הגעתם המוקדמת הם לחמו תחת אש תותחיהם שלהם.
כ-4,700 בריטים, שכללו יחידות הודיות, ו-950 צרפתים השתלטו על חומות העיר במחיר של 13 בריטים ו-2 צרפתים הרוגים.
לאחר כשבוע בו החזיקו האירופאים בחומות העיר, החלו הכובשים להתקדם ברחובות העיר בבוקר ה-5 בינואר.
לפי דיווחים אחדים שרפו האירופאים כ-30,000 בתים וגבו את חייהם של עשרות אלפי סינים.
מקורות אחרים מונים 450 נופלים מבין הכוחות הסינים ו-200 אזרחים סינים נוספים.
מפקד הכוחות הסינים, הממונה על המחוז יה מינגשן (Ye Mingchen), נתפס והובל לכלכותה בה מת כשנה מאוחר יותר.
הבריטים והצרפתים ביססו משטר משותף בעיר.
תוצאות הקרב והכיבוש תרמו לרצון הסינים להימנע ממערכה דומה בבייג'ינג, וב-26 ביוני 1858 חתמו על חוזה טיינג'ין שסיים את מלחמת האופיום השנייה.
קרב קרץ' התחיל בדצמבר 1941 ונמשך עד מאי 1942. בתחילת הקרב הצליחו כוחות הצבא האדום לבצע נחיתה מוצלחת באזור המזרחי של חצי האי קרים ולהתבסס באזור.
אך בהמשך הם הובסו על ידי הגרמנים, והכוחות פונו תוך השארת שבויים רבים וציוד צבאי רב.
לאחר פריצת הוורמאכט לחצי האי קרים במהלך ספטמבר 1941 רוכזו כוחות ארמיית החוף הסובייטית במרחב סבסטופול, והארמייה ה-51 לא הצליחה להגן על אזור קרץ' ומשום כך ב-15 בנובמבר פונתה לאזור טאמאן.
אריך פון מנשטיין ריכז את רוב כוחותיו לצורך מצור סבסטופול, ומשום כך נותרה בחלק המזרחי של חצי האי רק הדיוויזיה ה-46 הגרמנית וכמה בריגדות של הצבא הרומני.
כאשר הדבר נודע לסטבקה הוחלט לנצל את המצב ולבצע נחיתת כוחות באזור, תוך ניצול יחידות של חזית טרנסקווקז וצי הים השחור.
ב-7 בדצמבר 1941 נתנה הסטבקה הנחיה לפיקוד חזית טרנסקווקז ולראש המטה של החזית פיודור טולבוחין להכין את תוכנית המבצע.
התוכנית שעובדה כללה נחיתת כוחות הארמיות ה-44 וה-51 באזור קרץ' ופאודוסיה, כיתור כוחות האויב ומתקפה מערבה לכיוון סבסטופול הנצורה.
בהמשך היה מתוכנן לגרום לנסיגה כוללת של הגרמים מחצי האי קרים.
התוכנית כללה ביצוע נחיתה מהים בחזית רחבה שאורכה 250 ק"מ.
השלב הראשון - הנחיתה הסובייטית
הכוחות הנוחתים כללו 82,500 חיילים, 43 טנקים, 198 תותחים וציוד נוסף.
היחידות היו תחת פיקוד של הארמייה ה-44 והארמייה ה-51. בהעברת הכוחות השתתפו 170 אוניות מסע, 78 אוניות קרב מצי הים השחור ושייטת הים האזוב.
לצורך מתן חיפוי אווירי הוקצו 500 מטוסים של חזית טרנסקווקז וכ-200 מטוסי הצי.
באזור הרלוונטי שהו כוחות מוגבלים שכללו חלק מהדיוויזיה ה-46 הגרמנית, יחידות הפרשים הרומנים, יחידה שמתמחה בלוחמה הררית ויחידות נגד מטוסים.
הנחיתה החלה ב-26 בדצמבר במרחב קרץ', וב-29 בדצמבר החלה נחיתה בפאודוסיה, תוך זמן קצר הצבא האדום השתלט על הנמל והיה יכול לנצל אותו לנחיתת הכוחות.
מספר ימים לאחר תחילת הנחיתה קפאו מי המיצר, ורוב הארמייה ה-51 עברה לחצי האי קרים על הקרח.
הגרמנים לא הצליחו לעמוד כנגד המתקפה, ומפקד הקורפוס ה-42 הנס פון שפונק נתן פקודת נסיגה.
אריך פון מנשטיין ביטל את הפקודה ודרש לעמוד במתקפה, אך כבר לא היה ניתן לחזור לעמדות שננטשו.
היחידות הגרמניות נסוגו תוך הימנעות מכיתור, אך השאירו את רוב הציוד הכבד מאחוריהם.
הנס פון שפונק שפעל בניגוד לפקודה הועמד לדין ונשפט למעצר.
לפי זכרונותיו של אריך פון מנשטיין, מצב הארמייה ה-11 של הוורמאכט היה קריטי והוא חשש שהסובייטים ימשיכו במתקפה מערבה לכיוון סבסטופול.
במקום זה, הארמייה ה-44 שנחתה בפאודוסיה פנתה מזרחה לכיוון קרץ' במטרה לחבור לארמייה ה-51. הדבר אפשר לגרמנים להתארגן בעמדות הגנה ולהעביר לאזור יחידות נוספות.
במהלך שלב זה של הקרב אבדות של הצבא האדום הגיעו לכ-30 אלף הרוגים ונעדרים, 10 אלף פצועים, 35 טנקים ו-133 תותחים.
השלב השני - קרבות במעבר הררי
ב-2 בינואר 1942 הצבא האדום השלים את התבססותו בחצי האי קרץ', והסטבקה דרשה מדמיטרי קוזלוב להתחיל מייד במתקפה מערבה במטרה לעזור לסבסטופול הנצורה, קוזלוב מצידו טען שאין לו מספיק כוח אש למתקפה של ממש.
בזכרונותיו כתב אריך פון מנשטיין שבמידה והסובייטים היו מתחילים במתקפה, לצבאו היה קושי גדול להתמודד איתה.
במהלך התארגנות הצבא האדום למתקפה, ב-15 בינואר הגרמנים החלו במתקפה משלהם בתפר בין הארמיות הסובייטיות.
למרות עדיפות סובייטית ברורה בהיקף החיילים והשריון, הגרמנים הצליחו לפרוץ את קו ההגנה, וב-18 בינואר נכנסו לפאודוסיה.
איבוד הנמל הקשה על יכולת הסובייטים לספק ציוד ותחמושת לקרים.
ב-29 בינואר הוחלט על הקמת חזית קרים ובראשו הועמד דמיטרי קוזלוב.
לחזית החדשה נוספה ארמייה נוספת והועבר כוח שריון משמעותי.
במטרה לשפר את הקשר בין הסטבקה לבין מפקדת החזית לחצי האי קרים נשלח נציג סטבקה מיוחד - קומיסר בדרגה הראשונה לב מכליס.
למכליס לא הייתה הכשרה צבאית, אך הוא התערב בהחלטות מבצעיות ולמפקדת החזית לא היה יכולת להתנגד להצעותיו.
ב-27 בפברואר חזית קרים החלה במתקפה חדשה נגד כוחות הציר.
למרות עדיפות בכוח שריון המתקפה לא התפתחה כפי הצפוי ורק נגד הדיוויזיה ה-18 הרומנית הייתה התקדמות של ממש.
אריך פון מנשטיין ניצל את כל העתודות שלו והקרבות נמשכו עד ל-4 במרץ.
לאחר הפסקה קצרה ב-13 במרץ חודשה המתקפה הסובייטית.
למרות המאמץ הצבא האדום לא הצליח להגיע להתקדמות של ממש.
גם מתקפתה של ארמיית החוף מכיוון סבסטופול הנצורה לא צלחה.
במקביל לופטוואפה פעל נגד אוניות משא סובייטיות שהיו מעבירות אספקה לכוחות הצבא האדום בחצי האי.
במהלך פברואר-מרץ מספר אוניות נפגעו מהפצצות אוויריות של הלופטוואפה ויכולת האספקה ירדה לכשליש לעומת מה שהיה בתקופת נחיתת הכוחות.
בהתאם לפקודת הפיקוד העליון של הוורמאכט מ-5 באפריל 1942, על הארמייה ה-11 של הוורמאכט הוטלה המשימה לסיים את כיבוש חצי האי קרים.
בהתאם לזכרונותיו של אריך פון מנשטיין הגיעה לידיו מידע מודיעיני לפיו רוב הכוח של הצבא האדום מרוכז בחלק הצפוני של החזית, ובחלק הדרומי לאורך חוף הים השחור נמצאים כוחות מדולדלים, בהתאם לכך סוכם על מתקפה שתתרכז באזור זה.
המתקפה תוכננה להתבצע על ידי הקורפוס ה-30 והקורפוס ה-42 של וורמאכט בסיוע הקורפוס ה-7 הרומני.
לצורך חיפוי אווירי הועבר הקורפוס ה-8 של לופטוואפה לחצי באי קרים, כמו כן הועברה לאזור דיוויזיית שריון של ורמאכט.
ב-21 באפריל סטבקה החליטה על הקמת "מפקדת צפון קווקז" ובראשה הועמד סמיון בודיוני.
תחתיו רוכזו חזית קרים, ארמיית החוף (הייתה בסבסטופול הנצורה), פיקוד צבאי צפון-קווקז, צי הים השחור ושייטת ים אזוב.
כוחות חזית קרים בפיקוד דמיטרי קוזלוב כללו את הארמייה ה-44, הארמייה ה-47, הארמייה ה-51 ומספר יחידות שהיו תחת פיקוד ישיר של מפקדת החזית.
המתקפה האווירית הגרמנית החלה ב-7 במאי, במהלך המתקפה הופצצו גם מטות הפיקוד ומטה הארמייה ה-51 ספג פגיעה ישירה, מפקד הארמייה וראש המטה יחד עם רוב קציני המטה נהרגו או נפצעו.
ב-8 במאי לאחר הפגזת תותחים החלה מתקפה של הקורפוס ה-30 על קווי ההגנה של הארמייה ה-44 הסובייטית.
לקראת הערב נפרץ קו ההגנה באורך של כ-5 ק"מ.
במקביל, הגרמנים הנחיתו כוחות בעורף הארמייה ה-44.
ב-9 במאי טנקים גרמנים הצליחו לפרוץ בתפר בין הארמייה ה-47 לבין הארמייה ה-51 ופנו צפונה מהתפר.
ב-10 במאי יוסיף סטלין נתן רשות לדמיטרי קוזלוב להסיג את כוחותיו מזרחה לעמדות אחוריות, אך הארמייה ה-51 כבר לא יכלה לבצע את הפקודה.