tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מריו ואסקז ראניה, איל תקשורת מקסיקני, עם שותף מיעוט אמריקאי נומינלי, מפתח הנדל"ן יוסטון ג'וזף רוסו, רכש את UPI מפשיטת רגל תמורת 40 מיליון דולר, הפסיד מיליונים במהלך כהונתו הקצרה, ופיטר בכירים.
ב-1988 נמכרה UPI לחברת טכנולוגיית מידע והון סיכון Infotechnology, Inc., שהיא גם חברת האם של ערוץ Financial News, בראשות שתיהן עומד ארל בריאן, שהפך גם ליו"ר UPI.
בתחילת 1991 הגישה Infotechnology בקשה לפשיטת רגל, הודיעה על פיטורים ב-UPI וביקשה לקצץ בתנאי העובדים.
בשלב זה ירדה UPI ל-585 עובדים.
מאוחר יותר באותה שנה הגישה UPI בקשה לפשיטת רגל בפעם השנייה, וביקשה פטור מחובות של 50 מיליון דולר כדי שניתן יהיה למכור אותה.
ב-1992 קבוצת משקיעים סעודים, ARA Group International (AGI), קנתה את UPI תמורת 4 מיליון דולר.
במאי 2000 נרכשה UPI על ידי News World Communications, קונגלומרט תקשורת שהוקם על ידי מייסד כנסיית האיחוד סאן מיאנג מון, שהחזיק גם בוושינגטון טיימס ועיתונים בדרום קוריאה, יפן ודרום אמריקה.
למחרת, כתבת הבית הלבן של UPI, הלן תומאס, התפטרה מתפקידה, לאחר שעבדה עבור UPI במשך 57 שנים.
יונינה גרבר-טלמון (8 באוגוסט 1923 – 27 באפריל 1966) הייתה פרופסור לסוציולוגיה ב.
הניחה את היסודות למחקר הסוציולוגי של התנועה הקיבוצית.
נולדה בשם יונינה גרבר בפתח תקווה לפרומה ואריה.
אמה, פרומה פירסט, גדלה אצל הרב יוסף רוזין.
אביה, אריה-ליאון גרבר, היה נכד למייסדי פתח תקווה.
בשנת 1940 החלה ללמוד באוניברסיטה העברית וכתבה את עבודת המאסטר ואת עבודת הדוקטורט בהנחיית מרטין בובר.
נושא עבודת הדוקטורט שלה היה "זמן מיתי והיסטורי בחברות פרימיטיביות וארכאיות", ושילב מחקר חברתי עם מושגים פילוסופיים.
בשלהי המנדט הבריטי נשלחה, יחד עם בעלה שמריהו טלמון, למחנות המעצר בקפריסין, שם לימדו במסגרת סמינר רוטנברג, בית ספר להשכלת מבוגרים שהפעילה קבוצת סטודנטים ומורים מן האוניברסיטה העברית.
עם שובם מקפריסין הייתה קצינת סעד בחזית ירושלים במלחמת העצמאות.
לאחר סיום הדוקטורט נסעה להשתלמות בבית הספר לכלכלה של לונדון.
עם חזרתה לישראל בשנת 1951 הצטרפה לצוות המחלקה לסוציולוגיה, שכלל אז את שמואל נח אייזנשטדט, יוסף בן-דוד ויעקב כ"ץ, ולימדה בה עד לפטירתה ממחלה קשה בגיל 42.
משנת 1953 התמקד מחקרה בתנועה הקיבוצית, בדגש על דפוסי המשפחה בקיבוץ.
במקביל עסקה גם בחקר הסוציולוגיה של הדת ושל תנועות דתיות.
מערך המחקר על הקיבוץ התבסס על שיתוף פעולה הדוק עם כמה מן התנועות הקיבוציות, והיה גם סדנת לימוד לסוציולוגים ישראליים צעירים רבים.
פירות המחקר התפרסמו בספר לאחר מותה.
התגוררה בשכונת ארנונה שבירושלים עם בן זוגה ושתי בנותיהם.
יונינה טלמון-גרבר, יחיד וחברה בקיבוץ: מחקרים סוציולוגיים, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תש"ל.
יונינה הוא השם של הזוג והצמד המוזיקלי יוני ונינה טוקייר.
יוני ונינה טוקייר התחתנו בשנת 2015, וכיום הם הורים לארבעה ילדים ומתגוררים בפרדס חנה.
עוד לפני שהשניים הכירו הם התעסקו רבות במוזיקה.
לאחר חתונתם, השניים החלו להעלות סרטונים שבועיים לעמוד הפייסבוק שלהם, לרוב בימי חמישי אחר הצהריים, לקראת שבת.
שירים שקטים עם נגיעות מקראיות ויהודיות, או יצירות שמתאימות לתקופה ספציפית.
בשבוע של פיגוע, למשל, הם ניגנו את "ימים של שקט" של להקת לוֹלה.
ביום ירושלים עשו מיקס משעשע בין שירים שעוסקים בעיר בשלל סגנונות - חסידית, לועזית וישראלית.
את השירים הם מגישים בהרמוניה קולית, בליווי גיטרה או קלידים.
הפריצה הגדולה שלהם הגיעה כשדמויות וגופים מוכרים שיתפו סרטונים שלהם.
הראשונה לעשות זאת הייתה עיריית ירושלים, שיצרה איתם קשר וביקשה אישור לשתף את הסרטון עם שירי העיר בעמוד הפייסבוק העירוני.
כעבור שבועיים הצטרף שר החינוך, נפתלי בנט, ושיתף סרטון נוסף שלהם, ולאחר מכן תרמו את חלקם גם עיתונאים.
בשנת 2017 הוציא הצמד את אלבום הבכורה "אמת פשוטה" לאחר שגייס את הכספים למימונו דרך "הדסטארט".
באותה שנה הופיעו השניים בפסטיבל "LIVE במוזיאון" בירושלים.
בשנת 2019 נבחרו השניים כאחד מ-24 הזוגות היהודים הכי משפיעים של המגזין הפורוורד במהלך מגפת הקורונה קיימו השניים הופעות בזום.
השניים מופיעים ברחבי ישראל, ארצות הברית ואירופה, הן בקונצרטים רחבי היקף והן באירועים פרטיים, ובשנת 2021 הופיעו ברחבי ארצות הברית וסיימו במופע בניו ג'רזי ששודר בערוץ JBS האמריקאי.
ביוני 2022 הם הוציאו את אלבומם השני "אי שם באמצע", וביום הזיכרון 2023 הופיעו השניים בטקס הממלכתי בגבעת התחמושת וביצעו שם את שירם "דומיה".
באותה שנה גם הוציאו השניים את השירים "כי קרוב" ו"מלקטת כוכבים".
יוניס אליזבת סרגייסון שהייתה ידועה כיוניס גייסון, הייתה שחקנית אנגלייה הידועה בעיקר כמי ששיחקה את סילביה טרנץ', המאהבת של ג'יימס בונד בשני הסרטים הראשונים בסדרה ("ד"ר נו" ו"מרוסיה באהבה"), ולכן נחשבת לנערת הבונד הראשונה.
גייסון ואחותה התאומה פטרישיה נולדו ב-1928 לג'ון ולמריה סרגייסון.
המשפחה התגוררה בלונדון, עברה לסארי ומאוחר יותר לגלאזגו לפני שהתיישבה באדינבורו, שם למדה לשיר אופרה.
היא גילמה את הברונית אלזה שרדר בהפקה הבימתית בלונדון של "צלילי המוסיקה" ב-1962, במהלכה הצטלמה גם לשני הסרטים הראשונים בסדרת סרטי ג'יימס בונד, "ד"ר נו" ו"מרוסיה באהבה".
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 הופיעה גייסון במחזמר של סטיבן סונדהיים, "אל תוך היער", בתפקיד הסבתא.
גייסון לוהקה תחילה ל"ד"ר נו" לתפקיד מיס מאניפני, מזכירתו של M, בעוד שהשחקנית שגילמה את מיס מאניפני, לואיס מקסוול, לוהקה לתפקיד סילביה טרנץ'.
עם זאת, מקסוול חשבה שדמותה של טרנץ' אינה צנועה מדי, והיא התחלפה בתפקיד עם גייסון.
גייסון נחשבת אפוא לנערת הבונד הראשונה.
יונייטד היי היא סדרת טלוויזיה ישראלית לנוער המשודרת ב-TeenNick וב-HOT VOD Young.
פרק הבכורה של הסדרה עלה ב-22 בספטמבר 2024.
יונייטד היי הוא בית ספר תיכון יוקרתי, פנימייה המארחת ילדי דיפלומטים מכל רחבי העולם.
הסדרה עוקבת אחר נסיונותיהם של דני (אלין גולן), בתו של הנהג של שגריר ארצות הברית בישראל, ורפאל (יהונתן שתיוי), בנו של נסיך מונקו, להסתיר את זהותם האמיתית.
בספטמבר 2024 הודיע ערוץ TeenNick כי הסדרה תחודש לעונה שנייה; ביולי 2025 החלו צילומי עונתה השנייה של הסדרה.
דני (אלין גולן) – תיכוניסטית שמצטרפת לפנימיית יונייטד היי.
מתחזה לבתו של שגריר ארצות הברית בישראל ולאחותה של ליה, בכדי להיכנס אל התיכון, על אף שהיא בתו של הנהג שלו.
ליה בורנשטיין (מאיה פנחסי) – בתו של שגריר ארצות הברית בישראל, וחברתה הטובה ביותר של דני.
משכנעת את דני להצטרף איתה לפנימייה.
רפאל (יהונתן שתיוי) – בנו של נסיך מונקו.
מאורס לאישה בשם מישל ויוצא לשנת לימודים בישראל.
מאבד טבעת בצבע זהב בשווי 10 מיליון דולר.בסוף העונה נהפך לבן זוגה של דני באישור אביו הנסיך.
לואי (אמיר בנאי) – שומר הראש האישי של רפאל.
ניקול נקש (ירדן אריש) – בתה של ג'ודי נקש, בעלת אימפריית קוסמטיקה.
בפרק 17 גונבת את הטבעת של רפאל כדי לפתור את בעייתה הכלכלית של אמה.
ונסה פיקולי (דניאל גימפל) – בתו של ראש ממשלת קנדה, אושיית טיקטוק.
בסוף העונה נהפכת לבת זוגו של רותם.
רודריגו גרסיה (יונתן בר-אור) – בנו של שגריר ספרד בישראל.
היה בזוגיות בעבר עם עומר.
רותם זמיר (דאלי שכנאי) – בנו של השר לביטחון פנים רון זמיר.
נהפך לבן זוגה של ונסה.
צילה "צילי" (ענת מגן-שבו) – מנהלת בית הספר, מקבלת אליו את דני וליה.
עלמה (שירה לוי) – שוטרת סמויה שהופכת למורת הכיתה.
הפרופסור (יורם טולדנו) – הפרופסור של בית הספר.
לבנה "ג'ודי" נקש (לירון וייסמן) – אימה של ניקול נקש.
בפרק ה-15 מופצת שמועה שהיא קרובה לפשיטת רגל.
לירז שלום (קורל סער) – מבריחה מיליוני שקלים לישראל, נתפסת פעמים רבות על ידי המשטרה ומצליחה לברוח מהם.
האחים שלה הם אגם ועומר.
אגם שלום (עמית צנציפר) – אחותם של לירז ועומר.
נמצאת בקשר עם אביהם בכל מזימה שמבצעת לירז.
עומר שלום (רן קפלן) – אחיהן של לירז ואגם.
שולח לצילי עציץ ונכנס לתוך הפנימייה.
בעבר, היה בקשר זוגי עם רודריגו.
יוני (צוף ברנע) – מוכר בגזלן ביונייטד היי, מספר את הסיפור של הסדרה לגיל.
גיל (איתי רגב) – מגיע ליונייטד היי כדי לשמוע את הסיפור מיוני.
מתאהב בניקול ונהפך לבן זוגה.
ניצב אתי פרדו (ליאת אקטע) – ניצבת במשטרה אותה עלמה מעדכנת בכל המתרחש.
מיכאל בן עטרת (לירון אופיר) - המאבטח החדש של הפנימייה.
מפוטר לאחר שהתברר ששלחו אותו ממקור לא ידוע.
מישל הלן – הייעוד של רפאל במונקו, מישל היא ארוסתו ומיועדת להיות הכלה העתידית שלו.
אך זה מתבטל שרפאל מתאהב בדני.
הנסיך אלכסנדר – אבא של הנסיך רפאל שנשאר גם הוא נסיך.
רוצה שבנו יתחתן עם מישל.
אך לבסוף מביא את דני למונקו.
אביגדור (אילן קובץ') – המדביר שמזמינה לירז, שנכנס אל תוך בית הספר להוציא מחלה מתוך אחד העציצים של צילי וגונב את הטבעת של רפאל.
שלומי – המאבטח הקודם של הפנימייה.
לא נראה בפרקים, שמו מוזכר.
דמתי – הנהג של שגריר ארצות הברית בישראל ואביה של דני.
יונית לוי (נולדה ב-12 ביולי 1977) היא שדרנית טלוויזיה, מגישת חדשות ועיתונאית ישראלית.
המגישה הראשית במהדורה המרכזית של חברת החדשות מאז 15 בדצמבר 2002.
לוי נולדה בירושלים ליורם לוי, מנהל תחום מוצרי צריכה במשרד הכלכלה שעלה מברית המועצות ולנעמי (לבית רוטנברג), מרצה ב, שעלתה לישראל מרומניה.
בגיל שנה, עברה עם משפחתה לשיקגו וללוס אנג'לס שבארצות הברית, במסגרת שליחות ממקום עבודתו של אביה.
כשהייתה בת תשע שבה עם בני משפחתה לישראל והתגוררה בשכונת הגבעה הצרפתית בירושלים.
למדה בבית הספר המסורתי בירושלים ובתיכון מסורתי בירושלים.
בעלת תואר ראשון בהיסטוריה וספרות אנגלית מהאוניברסיטה העברית ותואר שני בספרות אנגלית מאוניברסיטת תל אביב.
היא החלה את דרכה העיתונאית בגלי צה"ל, בתפקיד כתבת ובהמשך עורכת חדשות החוץ.
בתקופה מסוימת שימשה מגישה מחליפה בתוכנית "מה בוער".
לאחר תפקידיה ברדיו עברה לחדשות ערוץ 2 והייתה עורכת חדשות החוץ ומגישה.
החלה בעבודתה בטלוויזיה לראשונה בשנת 1999, כאשר דיווחה על מלחמת קוסובו מגבול קוסובו.
הגישה מבזקי חדשות קצרים בכל שעות היממה והייתה אחראית על מבזק החדשות הרחב ב"אולפן שישי".
בנוסף, שימשה מגישה במבזקי חדשות מיוחדים.
מונתה לעורכת המשנה של המהדורה המרכזית.
לקראת סוף שנת 2002 הודיעה מיקי חיימוביץ' על פרישתה מהגשת המהדורה המרכזית ומעברה לחדשות 10, לוי נבחרה להחליפה כמגישה לצדו של גדי סוקניק.
לוי הגישה את מהדורתה הראשונה ב-15 בדצמבר 2002 לצדו של סוקניק.
באוגוסט 2007 הודיע סוקניק על פרישתו מהגשת המהדורה המרכזית.
בתחילה חיפשו מחליף שישב לצדה של לוי במקום סוקניק, אך לבסוף הוחלט להשאיר את לוי כמגישה יחידה במהדורת החדשות, וחברת החדשות הפסיקה את קונספט ההגשה הזוגית.
מאז מגישה לוי את המהדורה המרכזית.
בימי שידור מיוחדים מגישים לוי ודני קושמרו כשיונית משדרת מהאולפן וקושמרו משדר מהשטח.
בצד תפקידה כמגישה, לא חדלה לוי מלתפקד גם כעיתונאית בשטח, ונשלחה לסקר אירועים רבים, ובנוסף הגישה פעמים רבות את המהדורה המרכזית מהשטח וממוקדי ההתרחשות, ולא מאולפן החדשות בנווה אילן.
במהלך שנותיה כעיתונאית עסקה לוי באופן נרחב בסיקור הנעשה בארצות הברית.
בין היתר סיקרה את פיגועי 11 בספטמבר, ואת כל מערכות הבחירות בארצות הברית מאז שנת 2000. לאורך השנים הספיקה לראיין ארבעה נשיאים בארצות הברית: ג'ו ביידן בעודו מכהן, ברק אובמה (פעמיים) בעודו מכהן, ג'ורג' ווקר בוש בעודו מכהן וביל קלינטון לאחר סיום תפקידו.
בין הראיונות הבולטים שערכה היו הריאיון עם ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר, אותו ראיינה יחד עם הכתב המדיני לשעבר של חדשות ערוץ 2 אודי סגל.
כמו כן בשנת 2010 קיימה ריאיון עם נשיא ארצות הברית ברק אובמה, וב-2013 ראיינה אותו שוב.
בנוסף בשנת 2013, ראיינה באיטלקית את ראש ממשלת איטליה סילביו ברלוסקוני.
בשנת 2016, ראיינה את ראש ממשלת רוסיה דמיטרי מדבדב.
בשנת 2022 ראיינה לוי את נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, לרגל ביקורו בישראל.
בסיום הראיון, שנערך ביום הולדתה של לוי, ביידן הפתיע אותה בשירת "יום הולדת שמח".
על פי סקר דעת קהל שערכה חברת שילוב Millward Brown בעבור TheMarker בראשית 2009 ופורסם בתום מבצע עופרת יצוקה, יונית לוי נתפסה כמגישה האמינה ביותר, עם 8% מהקולות (בפער קטן מהמדורגים במקומות השני והשלישי בסקר, יעקב אילון ורוני דניאל עם 7% כל אחד).
בשנת 2012 נבחרה על ידי nrg מעריב למגישת החדשות השנייה הטובה ביותר, בשוויון עם תמר איש-שלום ולאחר עמיתה דני קושמרו.
בחודש מאי 2024 קיבלה את הפרס לסיקור אובייקטיבי במזרח התיכון ע"ש רוברט סנט ג'ון מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, כהערכה לפועלה.
לוי נשלחה לניו יורק בעקבות פיגועי 11 בספטמבר 2001 וסיקרה משם בהרחבה את הנושא.
כשנתקלה בנשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון שעבר לידה ברחוב, שוחחה איתו לוי באופן ספונטני.
ב-2005 ערכה כתבת מעקב אחר משפחה שפונתה מגוש קטיף ותיעדה את החודשים האחרונים שלהם כתושבי הגוש בזמן שלפני יישום תוכנית ההתנתקות שהושלמה באוגוסט 2005. בעת ביצוע תוכנית ההתנתקות, נשלחה לוי לשדר במשך מספר שבועות את המהדורה המרכזית מהאולפן הפתוח שנבנה במיוחד בנווה דקלים, אחד ממוקדי הפינוי העיקריים.
עם פרוץ מלחמת לבנון השנייה ביולי 2006 נשלחה לעמדת השידור בצפון (קריית שמונה וחיפה) ומשם הגישה במשך מספר שבועות.
בזמן אסון השרפה בכרמל, הגישה לוי את המשדרים המיוחדים של אולפן שישי וחדשות סוף השבוע מאוניברסיטת חיפה סמוך לדליקות.
בשנת 2012, בזמן מבצע עמוד ענן, הגישה לוי את המהדורה המרכזית, אולפן שישי וחדשות סוף השבוע מיישובי הדרום.
בשנת 2014, בזמן מבצע צוק איתן, לצד הגשת המשדרים המיוחדים מגבול רצועת עזה, ראיינה לוי את ראש הממשלה, שר הביטחון, את מפקד חטיבת גולני אל"ם רסאן עליאן, ואת ארוסתו של סגן הדר גולדין לאחר מותו.
באוקטובר 2011, ביום חתונתה של לוי, פורסמה העסקה לשחרור גלעד שליט, ואורחים רבים שנכחו בחתונה עזבו את מתחם החתונה בדירתה של לוי ומיהרו לאולפני הטלוויזיה.
לאחר שבוע, קטעה לוי את ירח הדבש שלה על מנת לשדר את חזרתו של גלעד שליט, והגישה את משדר הבוקר המיוחד משעה 7:00 ואת המהדורה המרכזית בערב.
כל משדרי הבחירות בהגשתה של לוי היו השידורים הנצפים ביותר בישראל.
מאז דצמבר 2021 מגישה לוי, יחד עם העיתונאי היהודי־בריטי ג'ונתן פרידלנד, את הפודקאסט השבועי באנגלית Unholy: Two Jews on the News.
הפודקאסט, המופק בשיתוף חדשות 12, עוסק בניתוח אירועים אקטואליים ופוליטיים מישראל ומהעולם מזווית יהודית, ומשלב ראיונות עם אישים מתחומי התקשורת, הפוליטיקה והתרבות.
התוכנית זכתה לפופולריות בקרב קהלים בינלאומיים ומאזינים בולטים, וממשיכה להתפרסם באופן סדיר עם מאות פרקים מאז השקתה.
בשנת 2025, יצא לאור רומן הנעורים "Don't Feed The Lion" אותו כתבה יחד עם העיתונאית ביאנה גולודריגה.
הרומן ייצא בנובמבר 2025 בהוצאת Arcadia האמריקנית, ומיועד לבני 9–14 והוריהם.
הספר עוסק בשלושה ילדים יהודים משיקגו המתמודדים עם אנטישמיות בבית ספרם, ובוחן נושאי זהות, שייכות וחברות.
השתיים מספרות כי כתבו את הספר מתוך דאגה לעלייה באנטישמיות בעולם ומתוך רצון למלא את החסר בספרות המיועדת לצעירים בנושא זה.
הן ניגשו לפרויקט כעיתונאיות, כיהודיות וכאימהות, במטרה ליצור סיפור שמחבר בין אירועי ההווה להיסטוריה, ומיועד גם לקוראים יהודים וגם ללא-יהודים המבקשים להבין, להזדהות ולגלות אמפתיה.
בשנת 2006, בזמן מלחמת לבנון השנייה, לוי קטעה את שרת החוץ ציפי לבני בהינף יד מבטל במהלך ריאיון שערכה עימה במהדורת החדשות.
באותה מהדורה ביקשה לוי מלבני הסברים לגבי הסכם הפסקת האש והעלתה השגות בנושא.
לבני החלה להשיב ונקטעה באמצע דבריה על ידי לוי, בתוספת אותו נפנוף יד.
שרת החוץ נותרה פעורת פה.
בעקבות תלונות שקיבלה הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו על הזלזול שהפגינה לוי כלפי לבני, ולאחר בדיקה הועבר הטיפול בנושא לחברת החדשות – שהחליטה כי לוי תתנצל בפני לבני על התנהגותה.
לוי התנצלה טלפונית בפני לבני, שמצדה אמרה שההתנצלות התקבלה לשביעות רצונה.
ב-2009 במהלך מבצע עופרת יצוקה, כאשר לוי העבירה את משדר החדשות של ערוץ 2 לאורך המבצע לצד דני קושמרו לסירוגין באולפן ובגבול רצועת עזה, חתמו כ-35,000 איש על עצומה הקוראת להדחתה מתפקיד מגישת החדשות המרכזית בערוץ 2, בטענה כי היא אינה אובייקטיבית בדיווחיה.
העצומה עוררה דיון תקשורתי בנושא והביאה את חברת החדשות של ערוץ 10 לפרסם הודעת תמיכה בלוי באופן חריג.
בספטמבר 2018 ישבה לוי לראיין את מוניקה לווינסקי לאחר הרצאה שנשאה האחרונה.
כשלווינסקי נשאלה על ידי לוי אם, לאחר שנים, היא עדיין מצפה להתנצלות אישית מביל קלינטון, השיבה לוינסקי: "אני מצטערת, לא אוכל לעשות את זה" ועזבה את הבמה.
לאחר מכן הבהירה לווינסקי כי לוי הפרה את הסיכום המוקדם שלא יישאלו שאלות בנושא.
לוי או חברת החדשות לא פרסמו הצהרה בנושא מטעמם, מלבד תודה ללווינסקי על ההרצאה.
עיתונאים בישראל (מחברת החדשות ומחוצה לה) פרסמו הודעות תמיכה בלוי והדגישו את יושרה העיתונאי.
ב-15 בפברואר 2021 ראיינה לוי באולפן חדשות 12 את ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
הריאיון גרר תגובות רבות, וניתוח שלו בידי חברת VIGO מקבוצת יפעת מצא כי בעקבותיו פורסמו כ-52 אלף פוסטים ברשתות החברתיות, בעקבות הראיון לוי ספגה גם ביקורת משני צדי המפה הפוליטית.
בשנים 1999– 2002 לוי הייתה בזוגיות עם מגיש החדשות, יעקב אילון.
באוקטובר 2011 לוי נישאה לאיש הטלוויזיה, עידו רוזנבלום.
השניים מתגוררים בתל אביב, ולהם שלושה ילדים (בן ו-2 בנות).
"גיבורים מהחיים" – לקראת "טקס אנשי השנה 2004" עבור שידורי קשת.
"הקרב על אמריקה" – על מערכת הבחירות בארצות הברית בנובמבר 2004.
"הפכת לאבא" – סרט דוקומנטרי משנת 2007, המלווה שתי נשים ישראליות צעירות שהתאלמנו מבעליהן במהלך מלחמת לבנון השנייה כשהיו בחודש השישי להריונן.
"ילדי החיים" – סרט דוקומנטרי משנת 2009, המספר על ילדי השואה – איך נפרדו ממשפחתם, על מה שעברו בשואה, על הכאב, התקווה וההרגשות.
"הגמלאים" – סדרה משנת 2010, המתעדת את הקשיים הנפשיים, הכלכליים והבדידות שבשגרת יומם של בני גיל הזהב, עבור החדשות.
"האמריקאים" – סדרה ששודרה בשנים 2019–2020 אודות הקהילה היהודית בארצות הברית בשנה לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית, עבור החדשות.
"אל תאכילו את האריה" (Don't Feed the Lion) - רומן נעורים העוסק במאבק באנטישמיות באנגלית, שאותו כתבה לצד עיתונאית CNN ביאנה גולודריגה.
לוי וגולדוריגה הסבירו שהספר מיועד לקוראים בני 9 עד 14 ולהוריהם.
במרכז העלילה שלושה ילדים יהודים משיקגו המתמודדים עם אירועי אנטישימיות בבית הספר.
הספר ראה אור בהוצאת Arcadia האמריקאית בנובמבר 2025.הספר יצא לאור בעברית בהוצאת מידן בתחילת 2026.
יונס (גרסה אתיופית של השם "יונה") היה קיסר אתיופיה במהלך תקופת השופטים האתיופית.
יונס נולד ב-1766 אביו היה הנסיך לצון שהיה בנו של ביסוראס צאצא של הקיסר פאסילידס.
הוכרז כקיסר על ידי ראס ישראל מבאגמדיר ב-18 באוגוסט 1797 שלטונו היה קצר והוא למעשה היה קיסר בובה עד שהודח על ידי סגנו ראס גוגסה ב-4 בינואר 1798 לטובת תקלה גיורגיס הראשון לאחר שיונס הודח הוא הוגלה ללסתה וידוע שבשנת 1802 הוא עוד היה בלסתה.
על פי נתנאל פירס לאחר לסתה הוא היה חי בגוג'אם לקראת מותו, ומת חסר פרוטה "מבלי להשאיר אפילו מספיק כסף כדי לרכוש ארון מתים ...
יונס נפטר בספטמבר 1832 ונקבר בלליבלה.
יוניקרדיט (באיטלקית: UniCredit) הוא קבוצת בנקאות בינלאומית שבסיסה במילאנו, איטליה.
הוא נחשב לבנק חשוב מבחינה מערכתית, במערכת הבנקאות הבינלאומית, והבנק ה-34 בגודלו בעולם לפי נכסים.
הבנק הוקם באמצעות מיזוג של בנק "קרדיטו איטליאנו" ו"אוניקרדיטו" בשנת 1998. אך יש לו זהות תאגידית המשתרעת מאז הקמתו בשנת 1870 בשם "באנקו די ג'נובה".
מניות יוניקרדיט רשומות למסחר בבורסה איטליאנה ובורסת פרנקפורט, והם כלולות במדד המניות המובילות של אירופה EURO STOXX 50.
ליוניקרדיט יש פעילות של בנקאות קמעונאית, בנקאות מסחרית, בנקאות השקעות וניהול עושר.
יוניקרדיט הוא בנק פאן-אירופי עם נוכחות חזקה במערב, מרכז ומזרח אירופה.
באמצעות רשת הבנקאות האירופית שלו, הוא מספק גישה למוצרים ושירותים פיננסיים ב-13 שוקי ליבה: איטליה, גרמניה, באוסטריה כבנק אוסטריה ואחת עשרה מדינות מרכז ומזרח אירופה.
קבוצת יוניקרדיט הוקמה כמיזוג של כמה קבוצות בנקאיות איטלקיות בשנת 1998, שכללו את קבוצת יוניקרדיטו (קבוצת בנקים מטורינו, ורונה וטרוויזו) וקרדיטו איטליאנו (שכללה את הבנקים Rolo Banca, Banca Popolare di Rieti), .
קרדיטו איטליאנו הנפיקה כ-38.46% מניות חדשות לבעלי יוניקרדיטו, והקבוצה המאוחדת קיבלה את השם "יוניקרדיטו איטליאנו" (UniCredito Italiano).
בשנת 1999, יוניקרדיטו איטליאנו, כפי שהייתה ידוע אז, החלה את התרחבותה במזרח אירופה עם רכישת בנק פ.ק.או.
ביוני 2002, יוניקרדיט החלה פרויקט למיזוג 7 בנקים מרשת הבנקים שלה באיטליה, ומיתוג מחדש שלהם תחת שם וזהות תאגידית אחידה.
בשנת 2005 התמזגה יוניקרדיט עם הקבוצה הגרמנית HypoVereinsbank (HVB), שהוקמה בשנת 1998 על ידי שילוב של שני בנקים מבוואריה: Bayerische Vereinsbank ו-Bayerische Hypotheken-und Wechsel-Bank.
קבוצת HVB עצמה רכשה את בנק אוסטריה בשנת 2000. בנוסף, בנק אוסטריה היה בעל מניות בבנק ההשקעות מדיצ'י.
בשנת 2009 בנק מדיצ'י הולאם לאחר שנחשף שהשקיע 3 מיליארד דולר אצל ברנרד מיידוף.
סוניה קוהן, מייסדת הבנק ובעלת המניות העיקרית בו, והייתה מקורבת למיידוף.
היא נחשדה בהעברת כספי לקוחות למיידוף תמורת שוחד.
בשנת 2007, רכש יוניקרדיט את הבנק האיטלקי קפיטליה תמורת 22 מיליארד אירו.
באותה עת שווי השוק של הבנק הממוזג עלה על 100 מיליארד אירו, והוא היה השני בגודלו באירופה, אחרי קבוצת HSBC.
לבנק הממוזג היו כ-9,200 סניפים ברחבי העולם, נכסים בהיקף של כ-960 מיליארד אירו, ו-40 מיליון לקוחות.
ביוני 2008, בעקבות המשבר הכלכלי העולמי, הודיע הבנק על פיטורי כ-9,000 עובדים.
באוגוסט 2012, דיווח עיתון ה"פייננשל טיימס", כי יוניקרדיט נחקר על ידי הרשויות האמריקניות בחשד כי ביצע עסקאות עם גורמים איראנים והפר את הסנקציות הכלכליות על המדינה.
הבנק נכנס לפעילות בישראל עם רכישת השליטה בבנק פ.ק.או., הבנק הגדול בפולין, תמורת 1.09 מיליארד דולר.
בעקבות הרכישה, עבר לשליטתו גם בנק פ.ק.או ישראל, שהיה לו סניף בתל אביב מאז 1933. בספטמבר 2003 רכש בנק הפועלים את פ.ק.או ישראל תמורת 30 מיליון שקל.
בינואר 2009, פתחה קבוצת "יוניקרדיט" נציגות בישראל, של בנק ההשקעות שלה בפולין.
הנציגות מוקמה במגדל המוזיאון בתל אביב.
הנציגות עוסקת בעיקר במימון השקעות של חברות ואנשי עסקים ישראלים במזרח אירופה.
יונסי (Jónsi) הוא שם הבמה של יון ת'ור בירגיסון (באיסלנדית: Jón Þór Birgisson; נולד ב-23 באפריל 1975 ברייקיאוויק, איסלנד), הגיטריסט והזמר של הרכב הפוסט רוק האיסלנדי "סיגור רוס".
יונסי ידוע בשל השימוש שהוא עושה בקשת צ'לו בעת הנגינה על גיטרה חשמלית מסוג גיבסון לס פול, וכן בקול הפלסט הייחודי שלו.
יחד עם בן זוגו אלכס סומרס, מקיימים השניים הרכב היוצר מוזיקה ואומנות חזותית תחת השם "יונסי ואלכס".
יונסי נולד ב-23 באפריל 1975 ברייקיאוויק שבאיסלנד.
הוא עיוור בעין אחת, וצמחוני.
בשנת 1995 הוא הקים להקה בשם "בי ספיידרס" תחת שם הבמה "'Jonny B".
הלהקה זכתה בפרס "הלהקה המעניינת ביותר של השנה" בתחרות ללהקות לא-מוּכרות בשם "Músíktilraunir".
הלהקה ניגנה שירי רוק ארוכים וסגנונה הושווה לסמאשינג פאמפקינס.
בנוסף, הקים יונסי להקת גראנג' בשם "Stoned" אשר פעלה בין השנים 1992-1993. באותן השנים פרסם גם חומרים עצמאיים, תחת שם הבמה "Frakkur".
בשנת 1994 הקים יונסי את סיגור רוס ואלבום הבכורה של הלהקה, "Von", יצא בשנת 1997. הלהקה הוציאה 4 אלבומי אולפן נוספים במשך 11 שנות פעילותה, עד לשנת 2010 אז הודיעו על הפסקה של שיתוף הפעולה עד מועד לא ידוע.
במקביל לפעילותו בסיגור רוס, עסק יונסי יחד עם בן זוגו אלכס סומרס (Alex Somers) בעיצוב מרבית העיצובים הגרפיים המלווים את אלבומיהם של הלהקה, והשניים מציגים תערוכות אומנות יחד תחת השם "יונסי ואלכס" ובנובמבר 2006 הם הוציאו ספר רישומים.
יוסי ואלכס הוציאו אלבום מוזיקה תחת השם "Riceboy Sleeps" אשר יצא ביולי 2009.
יונסי השתתף באלבומו של הדיג'יי טייסטו, "Kaleidoscope" אשר יצא באוקטובר 2009.
ב-5 באפריל 2010 הוציא יונסי את אלבום הסולו הראשון שלו, "Go".
במקביל לצאת האלבום יצא יונסי לסיבוב הופעות בצפון אמריקה ובאירופה.
מוקדם יותר באותה שנה הודיע יונסי כי סיגור רוס מפסיקים זמנית את שיתוף הפעולה ביניהם, על רקע שיקולים אישיים של חברי הלהקה והצלחתה של קריירת הסולו שלו.
יונסי הוא פעיל סביבתי, וידוע בהתנגדותו לפרויקט הקמתה של "Kárahnjúkar" - תחנת כוח הידרואלקטרית באיסלנד אשר הקמתה עוררה מחלוקת ציבורית.
ב-20 ביולי 2009 הוציא יונסי יחד עם בן זוגו אלכס סומרס את אלבום האמביאנט Riceboy Sleeps, תחת שם ההרכב "יונסי ואלכס".
באלבום השתתפו רביעיית כלי-מיתר בשם "Amiina", והמקהלה "Kópavogsdætur".
באחד השירים באלבום, "Boy 1904", נעשה שימוש בהקלטה של זמר הקסטרטו האחרון שאי פעם הוקלט.
השיר הראשון באלבום היה הסינגל הראשון מתוכו והוא הופיע באלבום האוסף "Dark Was the Night" אשר יצא בפברואר 2009 במטרה לגייס כספים עבור העלאת המודעות לאיידס.
לשניים מהשירים באלבום יצאו וידאו קליפים.
האלבום יצא גם במהדורה מוגבלת של 3500 ערכות אשר כללו מלבד האלבום גם דיסק בונוס בשם "All Animals" וסט יצירה של ספר אומנות.
ב-5 באפריל 2010 הוציא יונסי את אלבום הסולו הראשון שלו, Go.
לצאת האלבום קדמה הפצת של חלק מהשירים באתר האינטרנט שלו.
האלבום מאופיין בעיקר במוזיקה אקוסטית, וניכר בו סגנונו של המפיק המוזיקלי ניקו מוהלי (Nico Muhly), המלחין מוזיקה קלאסית מערבית, אשר הפיק את האלבום יחד עם יוני ואלכס סומרס.
האלבום הוקלט במהלך קיץ 2009 ברייקיאוויק ובקונטיקט וצאתו לוותה בסיבוב הופעות שכלל במה ייחודית אשר תוכננה והוקמה על ידי כ-60 מעצבים ומהנדסים.
האלבום זכה לביקורות חמות, והגיע למקומות גבוהים במצעדים שונים, ביניהם למקום ה-23 ברשימת "בילבורד 200".
האלבום יצא גם בגרסת הופעה חיה.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס המוזיקה במדיה של הוליווד2025הפרטיטורה המקורית הטובה ביותר – סרט עצמאירגשות להשכרה
יונל פרניק (ברומנית: Ionel Fernic, 29 במאי 1901, טרגובישטה - 22 ביולי 1938, יער נגריליאסה, סטולפיקאן, מחוז סוצ'אבה) היה מלחין ופזמונאי רומני של מוזיקה קלה (רומאנסות- או ברומנית "רומאנצות", שירי טנגו ואחרים), עיתונאי, טייס ואחד מחלוצי הצניחה ברומניה.
בהכשרתו היה בהתחלה שחקן תיאטרון.
יליד טרגובישטה שבחבל מונטניה (1901), יונל פרניק היה בן של מהנדס המכונות תאודור פרניק.
בן דודו, המהנדס ג'ורג'ה פרניק היה טייס ובונה מטוסים שנהרג בתאונת מטוס במפגן אווירי בתערוכה האווירית בשיקגו באוקטובר 1930.
חדשים ספורים אחרי לידתו, בגלל העסקת אביו במספנות בגאלאץ עבר עם המשפחה לעיר הזאת.
בגיל שנתיים התייתם יונל פרניק מאמו שנפטרה בעת לידת בנה השני, גריגורה.
אחרי שלפי רצון אמו למד בבוקרשט בבית ספר יסודי לותרני, חזר לגאלאץ כדי ללמוד בתיכון "וסילה אלכסנדרי".
את שיעוריו הראשונים לנגינה בגיטרה ובפסנתר קיבל מהמורה למוזיקה בתיכון, המלחין תיאודור פוכס.
אחרי לבטים רבים על רקע משיכתו הכפולה למוזיקה ולאווירונים, ולמרות עצת הוריו להירשם לפקולטה בעלת פרופיל טכני, נרשם לבסוף לקונסרבטוריון למוזיקה ולאמנויות הבמה בבוקרשט שם למד במחלקה למוזיקה פסנתר והרמוניה אצל יוזף פאשיל ובמחלקה למשחק תיאטרון אצל יון סוריאנו ואריסטידה דמטראיד.
זכה בהערכת מוריו וכשסיים את הקונסרבטוריון בשנת 1930 שיחק במשך ארבע שנים בתיאטרון הלאומי בבוקרשט יחד עם בעלי שמות גדולים של התיאטרון הרומני, כמו יון מאנולסקו, מורו אריסטידה דמטריאדה, יון צ'יגאליה, מישו פוטינו ואחרים.
עם זאת לא עסק במשחק אלא תקופה קצרה בחייו.
את שרותו הצבאי עשה בבית הספר לקציני מילואים של חיל הרגלים בעיר פלוישט ובהמשך חי שנים אחדות בעיר הזאת.
כאן גם יצר חלק גדול מלחניו ושיריו.
בשנת 1930 התקבל כחבר סטאז'ר וב-1934 כחבר קבוע של איגוד המלחינים הרומנים.
בשנה האחרונה של התיכון בגאלאץ הלחין את הבלדה "צלב לבן מעץ ליבנה" Cruce albă de mesteacăn (1919).
הטנגו הראשון שלו, משנת 1931, "השקר" Minciuna נכתב על מילים של הפזמונאי הידוע אורל פליה Aurel Felea.
השיר נודע גם לפי שורתו הראשונה - "כשהירח זורח ברקיע" Pe boltă când apare luna.
בהמשך כתב פרניק כארבע מאות שירים, שאחדים מהם הפכו לנכסי צאן ברזל של המוזיקה הקלה הרומנית.
הם נכנסו לרפרטואר של להקות נגנים כמו אלו של גריגורש דיניקו, ז'אן מרקו, יונסקו -גאינה, פטריקה מאתיי ואחרים, ושל זמרי הקסם של שנות ה-1930-1940 כמו כריסטיאן וסילה, ז'אן מוסקופול, טיטי בוטז, דורל ליביאנו,יואנה ראדו, ג'יקה פטרסקו.
הם זכו לביצועים חוזרים ונשנים גם בידי הדורות הבאים של זמרים וזמרות בארצו.
פרניק עצמו התפרנס לפרק זמן בשנות ה-30 כפסנתרן בקולנוע "מודרן" בפלוישט.
אחרי 1927 פרניק ניסה מזלו גם בכתיבת ספרות ופרסם קובץ רישומים בשם "מסתורי מיזיל" ובשנת 1928 פרסם קובץ שירים Prăpăstii "תהומות" וספרי ילדים אחדים.
כמו כן ייסד את כתבי העת הסאטיריים "אל תכעס אם אקלל אותך" ו"אל תכעס אם אני צוחק" (Să nu te superi că te-njur).
פרניק גם תרגם לרומנית מצרפתית 96 מתוך ה"רבעיאת" של עומר ח'יאם (1931).
בתחילת שנות ה-1930 פרניק התיישב בבירה בוקרשט.
באביב 1935 סיים יונל פרניק את בית הספר לטייס ע"ש מירצ'ה קנטקוזינו בבניאסה עם תעודת "מעופף" zburător - נווט אזרחי.
התעניין במיוחד בצדדים הספורטיביים והתיירותיים של הענף, במיוחד השתלם בצניחה.
במסגרת מפגן אווירי ביצע את צניחתו הראשונה בשדה התעופה בניאסה (כיום שדה התעופה ע"ש
בעקבות תאונה הפסיק בסופו של דבר את צניחותיו.
לעומת זאת התקדם בקריירה שלו כנווט מטוסים .
מונה למנהל בית הספר לניווט מטוסים בצ'רנאוץ וקיבל את העיטור להצטיינות בתעופה מידי המלך קרול השני.
יונל פרניק נהרג בתאונת מטוס בתאריך 22 ביולי 1938 בגיל 37. עלה בצ'רנאוץ על מטוס אזרחי של חברת התעופה הפולנית "לוט" שנסע בקו ורשה - בוקרשט - סלוניקי על מנת להגיע לבוקרשט, שם עמד להיפגש עם חברתו וכלתו לעתיד, המשוררת נונוצה מורצון, בת של השחקן הידוע וסילה מורצון.
כל הנוסעים נספו כשמסיבה לא ידועה המטוס התרסק ביער נגריליאסה על יד הכפרים סטולפיקאן ודורוטיה, בין גורה הומורולוי ובין קמפולונג מולדובנסק במחוז סוצ'אבה, בצפון רומניה.
שאריות גופתו נשרפו בקרמטוריום בבוקרשט, טקס שבו נכחו גם חבריו ועמיתיו בתחום המוזיקה והתעופה.
תזמורת ניגנה שתיים ממנגינותיו הכי פופולריות - "צלב לבן מעץ ליבנה" ו"את זוכרת, גברתי?" ,טייסים ביצעו לכבוד זכרו מפגן אווירי מעל בוקרשט.
לזכרו מתקיים בכל סתיו בעיר טרגובישטה,הפסטיבל "כריזנטמת הזהב" ל"רומאנצות" ושירים סנטימנטליים
רחובות בגאלאץ, טרגובישטה, בוקרשט, הונדוארה ובערים אחרות ברומניה נושאים את שמו.
יונל פרניק הלחין כאמור כ-400 לחנים על מילים של מחברים אחרים ושל עצמו.
ברשות איגוד המלחינים הרומנים נמצאים ששים וששה.
הנה רשימת כמה מיצירותיו המפורסמות:
רומאנצה צ'ינצ'ינאט פאבלסקו 1932 אלכסנדרו ג'וגארו ,ז'אן מוסקופול, כריסטיאן וסילה Iubesc femeia אני אוהב את האשה ...
יונל פרליה (ברומנית: Ionel Perlea 13 בדצמבר 1900 אוגראדה - 29 ביולי 1970 ניו יורק) היה מנצח ומלחין רומני, בעל שורשים גרמניים.
בעשורים האחרונים לחייו חי ופעל בעיקר בארצות הברית.
התאזרח בארצות הברית בשנת 1970.
הצטיין במיוחד בניצוח אופרות מהרפרטואר האיטלקי והגרמני.
יונל פרליה נולד ביישוב בוקו - אוגראדה, במחוז יאלומיצה בחבל מונטניה בדרום רומניה, על גדות נהר יאלומיצה.
אביו ויקטור פרליה היה רומני, בוגר האקדמיה למסחר באנטוורפן וחובב מוזיקה, ואמו מרגרתה הַברליין Margarethe Haberlein - גרמניה ממינכן.
ליונל היו עוד שני אחים ואחות.
ברשותה היו אחוזות ועדרי בקר במישור הברגאן ובית גדול בעיר-הנמל בראילה שהיה ידוע כמרכז יצוא של הדגן.
סבא רבא של יונל פרליה, הקים בכפר אוגראדה את הבית הספר הישן, וסבו, גאורגה פטקו, ייסד בו את הכנסייה ע"ש גאורגה הקדוש (1868-1870).
אחרי ילדות מאושרת באוגראדה ובבראילה, בשנת 1910 אב המשפחה, ויקטור פרליה, נפטר, והאם האלמנה נאלצה לחזור עם ילדיה לבית הוריה במינכן, שם יונל בילה את נעוריו ואת התבגרותו.
למד בתיכון ע"ש גתה ובמקביל למד לנגן בפסנתר, בכינור ובצ'לו.
מורו למוזיקה, מיטאנג, נגן עוגב באחת הכנסיות החשובות של מינכן עודד אותו להמשיך לשכלל את כישוריו המוזיקליים.
בגיל 12 ארגן תזמורת קטנה יחד עם חברים לבית הספר והלחין ואלס ושיר לכת ראשון.
בין השנים 1918–1920 פרליה למד הלחנה ואמנות הניצוח אצל אנטון בר-ואלברון (1864–1929) והשתלם בנגינה בפסנתר אצל קוטאנה בקונסרבטוריון של מינכן, לאחר מכן, עד שנת 1923 למד אצל פאול גרנר (1872–1944) (צורות מוזיקליות והלחנה), אוטו לוזה (לוהזה) (1858–1925) (ניצוח)
ואצל דאג מרטינזן (פסנתר) בקונסרבטוריון של לייפציג בגרמניה.
מוריו היו חסידים מובהקים של מוזיקה אופראית וייתכן שבכך השפיעו עת העדפותיו של פרליה בחייו האומנותיים.
אחרי הופעה ראשונה ב"סלון מוצרט" בבוקרשט ב-25 בספטמבר, ב-17 באוקטובר 1919 פרליה הופיע בקונצרט הבכורה שלו ב"אתנאול רומן" וניצח בין השאר על הסימפוניה "ארואיקה" של בטהובן וגם על יצירות מקוריות משלו, (רביעייה עם פסנתר ו"שלושה לידר לבריטון ופסנתר", עם השתתפותו של הבריטון ז'אן אתנאסיו).
האמן הצעיר השתלב באותם ימים בחוגי האליטה התרבותית של בירת רומניה - הכיר מקרוב את המלחין והמנצח אלפרד אלסנדרסקו (שהיה לאחד מידידיו הטובים ביותר), המלחין מרסל מיכלוביץ', המשורר יון מינולסקו, הצייר יוסיף איסר, הסופר והעיתונאי י.
פלץ, פגש את הפסל קונסטנטין ברנקוש ואת ההיסטוריון ניקולאיה יורגה ואחרים.
גדול מוזיקאי ארצו, ג'ורג'ה אנסקו עודד אותו לא לנטוש את ההלחנה.
בשנת 1926 זכה בפרס אנסקו להלחנה עבור הרביעייה למיתרים אופוס 10.
בין השנים 1927 -1928 היה מנצח של בית האופרה בעיר קלוז' ולאחר מכן בין השנים 1929-1932 ו-1936-1944 היה המנצח הראשי של בית "האופרה הרומנית" בבוקרשט ומנהל מוזיקלי שלה בין השנים 1929-1932 ו 1934–1936. במקביל כיהן גם כמנהל של התזמורת הסימפונית רדיו של בוקרשט בין השנים 1936–1944. אחרי שנת 1935
ניצח כאורח גם ב"פולקסאופר" בברלין (1940), ברסלאו, פרנקפורט, שרלוטנבורג, שטוטגרט ובאופרה בווינה (1935).
אחרי ההפיכה האנטי-נאצית שבוצעה על ידי המלך ואנשי צבא בבוקרשט ב-23 באוגוסט 1944 פרליה נלקח בשבי על ידי השלטונות הנאצים בווינה בעת ששהה שם עם אשתו ושניהם נשלחו למחנה בכפר מריהפפאר.
בנם נשאר בטיפול סבתו מצד האם ברומניה.
בתום מלחמת העולם השנייה, אחרי שהשתחרר מן השבי, בין השנים 1945–1958
פרליה התחיל לנצח בבתי האופרה של איטליה.
לאחר שלתדהמתו נלקחה ממנו האזרחות הרומנית בטענה ש"לא התייצב למלא את חובתו" אחרי ההפיכה באוגוסט 1944,
החלטתו נשארה סופית במיוחד לאחר שקם ברומניה משטר הדיכוי הקומוניסטי הבלתי פופולרי בחסות ברית המועצות.
אחרי שבשנת 1945 ניצח בבית האופרה של רומא לפרליה הוצע חוזה קבוע כמנצח במוסד היוקרתי הזה, מה שהיווה פריצת דרך בקריירה הבינלאומית שלו כמנצח.
כיהן בתפקיד זה למשך שנתיים.
בשנת 1949 ניצח על האופרה "טריסטן ואיזולדה" מאת וגנר במטרופוליטן אופרה בניו יורק.
כעבור שנתיים, ב-1950 הייתה לו הופעת בכורה בלה סקאלה במילאנו וב-1951 ניצח במשך עונה על תזמורת האופרה של סן פרנסיסקו San Francisco Opera Company .
באותה שנה נתמנה למנהל מוזיקלי של ה"פסטיבל גראנד אופרה" של סן אנטוניו, טקסס.
בהמלצתו של טוסקניני שהעניק לו אז במתנה את שרביטו, יונל פרליה התמנה כיורשו של המנצח האיטלקי בניהול התזמורת הסימפונית קונטיקט בין השנים 1955–1965.
ירש מטוסקניני גם את המשרה כפרופסור לאמנות הניצוח בבית הספר מנהטן למוזיקה בניו יורק בשנים 1952–1959 ואחר כך שוב בין 1965–1970. עשה סיורים רבים בעולם, כולל בטוקיו ובאמריקה הלטינית.
אחרי התקף לב בשנת 1957 בזמן שניצח על הסימפוניה התשיעית של בטהובן (ממנו יצא בנס, למרות שהתעקש להמשיך לנצח עד סיום היצירה), בשנת 1958 פרליה לקה באירוע מוחי שגרם לשיתוק זרועו הימנית.
תוך מאמצי שיקום למד לנצח רק בידו השמאלית, כפי שעשה בביצוע שנותר בלתי נשכח של האופרה "טוסקה" מאת פוצ'יני.
בשנת 1969 בעידודו של המלחין תאודור גריגוריו ואחרים, פרליה ביקר לראשונה במולדת, אחרי 25 שנה, וניצח בבוקרשט ב"סאלא פאלאטולוי" ("אולם ההיכל") בבוקרשט
בעת ביקורו ברומניה נסע לראות את בית הוריו בכפר הולדתו.
הרשויות הצטרכו בלערוך בו שיפוץ מזורז לקראת ביקורו של המאסטרו, מפני שעד אז שימש למחסן ירקות ולסניף דואר.
במהלך הקריירה האמנותית שלו יונל פרליה ניצח על מופעי אופרה רבים ברחבי העולם - בווינה,
פריז, בואנוס איירס, פירנצה, שיקגו וניצח על תזמורות חשובות במיוחד בארצות הברית ובגרמניה (למשל התזמורת הסימפונית RIAS של הסקטור האמריקני בברלין - לימים התזמורת הסימפונית הגרמנית בברלין, והתזמורת הסימפונית של במברג).
הקליט תקליטים מהרפרטואר האופראי והסימפוני.
יונל פרליה נפטר אחרי סבל ממושך בבית החולים מואנט סיני בניו יורק ביולי 1970, בגיל 69.
פרליה נשוי לליזט ,בת לבית קוטסקו מן הכפר דימיין Dimieni השכן, ולזוג נולד בן, בשם ז'אן.
פרליה היה גיס של מירצ'ה אליאדה שהתחתן עם אחות של אשתו, כריסטינל קוטסקו.
מורשתו ותרומתו לחיי המוזיקה ברומניה ובעולם
פרליה ניצח את ביצועי הבכורה ברומניה של הסימפוניה השנייה של מאהלר ושל הרקוויאם של ורדי, כמו כן של האופרות אמני השירה מנירנברג מאת וגנר, פלסטף מאת ורדי ואביר הוורדים מאת ריכרד שטראוס (בתרגום לשפה הרומנית).
כמו כן ניצח על הבכורות של יצירות כמו:
האופרה "לילה סוער" O noapte furtunoasă מאת פאול קונסטנטינסקו, לפי הקומדיה של קאראג'אלה.
האופרה "הטירוף של אורלנדו" La Follia di Orlando מאת גופרדו פטראסי (1945)
האופרה "כובע הקש האיטלקי" Il cappello di paglio di Firenze מאת נינו רוטה (1955
הקונצרטו לתזמורת מאת יוליסס קיי (1954, ונציה)
לפי נתוני חברת התקליטים רמינגטון פרליה שלט ללא קושי על כשמונים אופרות ושש מאות וחמישים סימפוניות.
תחת שרביטו ניגנו מבצעים כמו הפסנתרנים רודולף סרקין, פאול ויטגנשטיין, וילהלם קמפף, אדווין פישר, בן עמו דינו ליפאטי, הכנרים גרהרט טאשנר, ז'ינט נבה.
1981- הדואר של רומניה (אז הרפובליקה הסוציאליסטית רומניה) הנפיק בול לזכרו של פרליה.
1983 בית המשפחה באוגראדה הפך לבית-מוזיאון לזכרו.
1990 בעיר סלובוזיה, בירת מחוז הולדתו, יאלומיצה, הוקם מרכז תרבות הנושא את שמו.
משנת 1999 קיבל מעמד של מרכז אונסקו.
בחזית הבניין הועמד פסל של פרליה, יצירתו של האמן אלכסנדרו דיאקו-יאלומיצה
במקום מתקיים פסטיבל-תחרות לאומי של מוזיקת לידר ע"ש יונל פרליה.
בית הספר התיכון לאמנויות בעיר סולוביזה נקרא על שמו.
רחובות בבוקרשט, בטימישוארה ובערי רומניה אחרות נושאים את שמו
סונאטה לכינור ופסנתר בפרק אחד
רביעייה לכלי מיתר אופוס 10 מס.
שיר ללא מלים ((Lied ohne Worte) לפסנתר
1 ב-דו (עיבוד של הרביעייה למיתרים אופוס 10 מס.2)
וריאציות סימפוניות על נושא עצמי 1952
הפואמה הסימפונית "דון קיחוטה" 1946
Drei Lieder שלושה לידר אופוס 10 לקול ופסנתר
Der Fischer (הדייג) אופוס 15 לקול ופסנתר, על שירו של גתה
{מאנון לסקו מאת פוצ'יני - עם ליצ'ה אלבנזה, יוסי ביירלינג, רוברט מריל - עם תזמורת ומקהלת בית האופרה ברומא RCA Victor
(אאידה מאת ורדי - עם זינקה מילאנוב, יוסי ביירלינג, פדורה ברביירי, לאונרד וורן
בוריס כריסטוף - תזמורת ומקהלת בית האופרה ברומא RCA Victor
1956 ריגולטו מאת ורדי - עם רוברט מריל, רוברטה פיטרס, יוסי ביירלינג, ג'ורג'ו טוצי, תזמורת ומקהלת בית האופרה של רומא RCA Victor
1966 לוקרציה בורג'ה מאת דוניצטי עם מונסראט קאבאייה, אלפרדו קראוס, שירלי וורט, אציו פלג'לו - תזמורת ומקהלת האופרה איטליאנה RCA
פרליה הקליט בחברות התקליטים RCA, Vox Remington וכו'.
יונית טובי (נולדה ב-16 ביולי 1984) היא שחקנית תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע וזמרת ישראלית.
זוכת פרס שחקנית השנה בטקס פרסי התיאטרון הישראלי 2010.
יונית טובי נולדה וגדלה בהרצליה ובהמשך בחדרה.
בתיכון למדה במגמת תיאטרון בבית הספר לאמנויות "תלמה ילין", אותו סיימה בהצטיינות ב-2002.
בצבא שירתה כסולנית להקת חיל האוויר.
בוגרת בית הספר לאמנויות "הבוסתן" במגמת התיאטרון, המחול והשירה בהנהלתם ובהדרכתם של מיקי וזאביק מרין.
הייתה חברה בלהקת "צעירי תל אביב", תלמידתה לפסנתר מזה 12 שנה של ד"ר אירה סבנדלר.
תלמידתה לפיתוח קול של רחל הוכמן.
מיד בתום שירותה הצבאי החלה ללמוד בבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה "בית צבי" בהנהלת גרי בילו, אותו סיימה בהצטיינות ב-2007.
במהלך לימודיה ב"בית צבי" זכתה במלגות דייוויד מרסר (2004 ו-2007), עמוס גוטמן, עדה בן נחום, סנו, קרן שרת אמריקה ישראל (6\2005 ו- 7\2006), בילהה דייוויס, מלגת משרד החינוך והתרבות ופרס צבי קליר – מצטיינת "בית צבי"
בין תפקידיה הבולטים ב"בית צבי" ובתיאטרון הספרייה: אדלה ב"בית ברנרדה אלבה", ג'יני במחזמר "שיער", לינדה ב"אחים בדם", האסופית ב"האסופית" חסיה בהצגה "חסיה היתומה" ואדית פיאף ב"פיאף".
כבר בשנה השלישית ללימודיה ב"בית צבי" הצטרפה יונית טובי לתיאטרון באר שבע, תחת הנהלתו של נתן דטנר.
היא שיחקה בתפקיד הראשי - חסיה, בהצגה "הנערה מן הכפר", בבימויו של משה קפטן.
על תפקידה ב"הנערה מן הכפר" הייתה מועמדת לפרס השחקנית המבטיחה בטקס פרסי התיאטרון 2008.
לאחר שנתיים בתיאטרון באר-שבע, בהן שיחקה בתפקידים רבים ומגוונים כגון נינה מתוך "השחף", לוצ'יאנה מתוך "קומדיה של טעויות", ולנטין מתוך "הרוזן ממונטה כריסטו", העלה בשבילה נתן דטנר את ההצגה "פיאף" בעיבודו ובבימויו של אלי ביז'אווי.
טובי גילמה את דמותה של פיאף בתחנות שונות בחייה, מאז היותה בת 18 ועד למותה בגיל 47, ושרה שלושה עשר משיריה בביצוע חי על הבמה בליווי תזמורת.
ההצגה זכתה להצלחה גדולה מאוד בכל רחבי הארץ (כ-250 הצגות) ובפעם הראשונה בתולדות תיאטרון באר-שבעה יצאה מחוץ לישראל והציגה בפסטיבל בהונגריה.
על משחקה כפיאף זכתה טובי בפרס שחקנית השנה בטקס פרסי התיאטרון 2010.
בשנת 2014 הצטלמה לסרט הקולנוע "אפס ביחסי אנוש" בבימויה של טליה לביא, בתפקיד תהילה.
החל מ-2020 משחקת בבית לסין ב"אפס ביחסי אנוש" בתפקיד תהילה והיא היחידה משחקניות הסרט שגם משחקת במחזמר.
ב-2014 החלה לשחק בעונה הרביעית של הסדרה "גאליס" בערוץ הילדים בתפקיד דנה שוורץ.
ב-2015 המשיכה לעונה החמישית של הסדרה.
ב-2017 שיחקה את נעמה גואטה בסדרת הדרמה הרפואית מתים לרגע בהוט וב-2018 שיחקה בסרט הקומי "הורדוס איילנד".
יוצרי הסדרה השוטר הטוב התרשמו מהתפקיד אורח של טובי בעונה הראשונה ושיכתבו עבורה תפקיד מרכזי בעונה השלישית במיוחד שאותה אילאיל מוכרת הנעליים מהעונה השנייה הפכה להיות שוטרת ביחידה לצד יובל סמו וגיא לואל.
הוזמנה לשיר בארוחה ממלכתית בבית הנשיא הרצוג ולשגריר צרפת.
הוזמנה להופיע בפני ראש ממשלת צרפת, שגרירים ונשיאים שונים בפריז, בניס ובטולוז.
הופיעה בקונצרטים עם סינפונייטה באר שבע, סימפונט רעננה, באפריל 2024 הוזמנה להופיע בקונצרט עם הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של המנצח עמנואל ויום ובקונצרטים בניצוחו של גיל שוחט.
יונית מתגוררת בהרצליה יחד עם בעלה רון כץ ושתי בנותיהם.
הצגה מחזאי תפקיד במאי הצגת בכורה היה או לא היה עדנה מזי"א בתו של אלכסנדר פן עמרי ניצן 29 בדצמבר 2007 גטו יהושע סובול חיה הזמרת עמרי ניצן 2013 כנר על הגג הודל משה קפטן 2010 שיגעון באופרה קן לודוויג מגי משה נאור 2013
הצגה מחזאי תפקיד במאי הצגת בכורה בעלים ונשים על פי סרטו של וודי אלן ריין משה נאור 2018
הצגה מחזאי תפקיד במאי הצגת בכורה אפס ביחסי אנוש תהילה 2024-2020
הצגה מחזאי תפקיד במאי הצגת בכורה פיאף פאם ג'יימס אדית פיאף אלי ביז'אווי 2022 אור חממה גדי צדקה 2023-2020 כנר על הגג שלום עליכם הודל נתן דטנר 2024-2022
יונס (יונה) טורקוב (נכתב גם יונאס, בכתב יידי: יאנאס טורקאוו, בפולנית: Jonas Turkow, 1898 – 4 בדצמבר 1988) היה שחקן, מייסד תיאטרון יידיש, במאי וסופר יהודי פולני.
טורקוב נולד בוורשה (אז בירת גוברניית ורשה של האימפריה הרוסית).
אחיו של השחקן זיגמונט טורקוב, השחקן והסופר יצחק טורקוב והעיתונאי מארק טורקוב ובעלה של השחקנית דיאנה בלומנפלד.
בשנת 1916 ארגן וביצע, יחד עם אחיו זיגמונט, את הDOS artistishe vinkele(הפינה האמנותית).
בשנים 1917–1920 שיחק ביידיש בתיאטרון של אסתר רחל קמינסקה.
בשנת 1921 ארגן סיבוב הופעות לDos baveglekhe dramatishe teater בפולין וגליציה.
בשנת 1926 נשכר לביים את תיאטרון היידיש בקרקוב וקיבל מטעם המדינה את הסבסוד הראשון לתיאטרון יידי בפולין.
בשנת 1929 ייסד את ה"וואַרשעווער ניַיער יידישער טעאַטער" ("וְונִיט" – 'התיאטרון היהודי החדש של וורשה).
בשנות השלושים היה במאי תיאטרון ה"kleynkunst revi" בקובנה והופיע עם "אנסמבל" שהקים יחד עם אשתו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה לקח טורקוב חלק בארגון 'העזרה העצמית' שפעל בווארשה באמצעות כספי הג'וינט.
בגטו סייע להקמת הארכיון המחתרתי "עונג שבת" והיה מפעיליו; היה ראש ועד העזרה העצמית היהודית בגטו, ובמהלך שהותו כתב עיתון אותו ודברי זכרונות אותם הסתיר בין מסמכים אחרים ומצאם לאחר השואה.
טורקוב נמלט מהגטו לאחר חיסולו בשנת 1943, בעזרת אלה גולומב-גרינברג תוך שהוא משתמש בתעודת זהות "ארית" מזויפת על שם יאן טטרקייביץ' (Jan Tatarkiewicz), והצטרף למחתרת הפולנית ארמייה קריובה.
בתום מלחמת העולם השנייה עבד ברדיו הפולני בלובלין, שימש חבר בוועד היהודי המרכזי של פולין וחקר 18 מקרים של שיתוף פעולה בין יהודים לגסטאפו.
שנתיים לאחר תום מלחמת העולם השנייה, טורקוב כתב את סיפור חיי היום יום של "הרובע היהודי" בורשה בשנים 1939-1943. בספרו "אזוי איז עס געווען", ציין כי היו כ-250 מקרי מוות בגטו כתוצאה ממגפה או רעב, זאת רק במשך שנה אחת.
הוא ניתח את הטקטיקה הגרמנית בה שמרו בגטו לא רק על אווירה של אימה וטרור, אלא גם של כאוס ודמורליזציה.
בנוסף, ציין את ספרי ה"ממורבוך" בהם יהודים ציינו ברשימות ארוכות את חללי משפחותיהם מאז תקופת ימי הביניים כדי להעביר את הזיכרון של הקהילות שהושמדו לדורות הבאים.
בשנת 1949 פרסם ביידיש בואנוס איירס את הכרך השני של זיכרונותיו "אין קאמף פארן לעבן" (המאבק על החיים) בו הוא מגולל את זיכרונותיו מאביב 1943 בסוף המלחמה.
הוא כותב על הבריחה עם חיסול הגטו, הפעילות של היהודים והפולנים, מותם של יקירים וחיפוש הניצולים לאחר המלחמה.
בשנת 1950 עלה לישראל, עד לשנת 1966 התגורר בעיקר בארצות הברית, ולאחריה התגורר בתל אביב.
היה נשיא ארגון לוחמי גטו ורשה עם הקמתו בשנת 1963.
בשנת 1970 זכה בפרס מטעם יד בן-צבי על ספרו "היה הייתה יהדות ורשה".
בשנת 1977 זכה בפרס ע"ש מארק דבורז'צקי על מכלול יצירותיו בנושא השואה.
בשנת 1980 היה חתן פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
ב-4 בדצמבר 1988 נפטר ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
וועגווייזער פאר דראמאטישע קרייזן, ווארשע: (דפוס Rekord),1924
אזוי איז עס געווען (ככה זה היה), בואנוס איירס: צענטראל-פארבאנד פון פוילישע יידן אין ארגענטינע, 1948
אין קאמף פארן לעבן (המאבק על החיים), בואנוס איירס: צענטראל-פארבאנד פון פוילישע יידן אין ארגענטינע, 1949
פארלאשענע שטערן, בוענאס-איירעס: צענטראל-פארבאנד פון פוילישע יידן אין ארגענטינע, תשי"ד/1953. (2 כרכים)
נאך דער באפרייאונג (זכרונות), בוענאס איירעס: צענטראל-פארבאנד פון פוילישע יידן אין ארגענטינע, תשי"ט 1959
דזשאו פאול, בוענאס איירעס-ניו-יארק: [חמו"ל], 1959
יידישער טעאטער אין אייראפע: צווישן ביידע וועלט מלחמות: <מאטעריאלן צו דער געשיכטע פון יידישן טעאטער> ...
/ מערכת העיתון: איציק מאנגער, יאנאס טורקאוו, משה פערענסאן, ניו יארק: אלוועלטלעכער יידישער קולטור קאנגרעס, תשכ"ט 1968-תשל"א
היה הייתה ורשה יהודית, (תל אביב) : תרבות וחינוך, (תש"ל 1969)
אלא גאלאמב-גרינבערג: די קראנקנשוועסטער אין ווארשעווער געטא, הביא לדפוס יעקב אלטער, (תל אביב) : ארגון יוצאי מלאבה בישראל, תש"ל 1970
דער סוף פון אילוזיעס: פון פאקט אין מינכען ביז צו דער גאזקאמערן אין אוישווייץ, תל אביב: המנורה, תשל"ב 1972
סופן של אשליות: מהסכם מינכן עד תאי-הגזים באושוויץ, תרגם שלמה שנהוד, תל אביב: המנורה, תשל"ג.
ילדי הגיטו-גיבורי התהילה: 1939-1945, תרגם ישעיהו אוסטרידן, הביאה לדפוס סיגלית יפה, תל אביב: עקד, תשמ"ב 1982
"Lamedvovnik" (1925) - "הלמד ווניקים" בבימויו של הנריק שארו.
יוֹנָס יוֹנָסוֹן (בשוודית: Pär-Ola Jonas Jonasson; נולד ב-6 ביולי 1961) הוא עיתונאי וסופר שוודי.
מוכר בעיקר בזכות ספרו הראשון "הזקן בן המאה שיצא מהחלון ונעלם", אשר נמכר רק בשוודיה עצמה בכ-800,000 עותקים.
יונסון נולד ב שבשוודיה ב-6 ביולי 1961. אביו התפרנס בתור נהג אמבולנס ואמו עבדה בתור אחות.
לאחר שלמד שוודית וספרדית באוניברסיטת גטבורג, עבד כעיתונאי בעיתון Smålandsposten בוקשה, ובתור כותב בצהובון שוודי בערבים, כך עד שנת 1994. בשנת 1996, הקים חברת מדיה מצליחה בשם "OTW" אשר גדלה לכ-100 עובדים.
לקראת סוף 2003, יונסון סבל מבעיות לחץ וכאבים רבים.
למרות טיפול רפואי, בשנת 2005 נאלץ לשנות את אורח חייו לחלוטין לאחר 20 שנות תעסוקה בתעשיית התקשורת.
יונסון מכר את העסק שלו ועבר לעיר סמורלנד המרוחקת עם חתולו.
ב-2007, לאחר מספר שנים בהן חי בגפו, נישא לאישה נורווגית ועבר לגור בטיצ'ינו שבשווייץ, שם עמל על סיום כתיבת ספרו שעבד עליו זמן רב, "הזקן בן המאה שיצא מהחלון ונעלם".
הספר פורסם ב-2009, ותורגם לכ-26 שפות שונות.
הנישואין לא נחלו הצלחה והשניים התגרשו.
בזמן תהליך הגירושין, נולד בנו, ולאחר מאמץ מפרך הצליח יונסון לזכות במשמורת על ילדו.
החל משנת 2010, חי יונסון באי גוטלנד שבשוודיה יחד עם בנו.
ספרו השני "האנאלפביתית שידעה לספור" מגולל את סיפורה של נומבקו מיאקי, ילידת סווטו שבדרום אפריקה, ועוקב בצורה הומוריסטית אחריה במקביל להתרחשויות בעולם.
ספריו הנוספים שתורגמו לעברית הם: "הרוצח שחלם על מקום בגן עדן", "הזקן בן המאה ואחת שחשב שהוא חושב יותר מדי", "נקמה מתוקה בע"מ" ו"הנביאה והאידיוט".
"הזקן בן המאה שיצא מהחלון ונעלם" (Hundraåringen som klev ut genom fönstret och försvann), 2009, בעברית: הוצאת כתר 2011, תרגמה רות שפירא
"האנאלפביתית שידעה לספור" (Analfabeten som kunde räkna), 2012, בעברית: הוצאת כתר 2014, תרגמה רות שפירא
"הרוצח שחלם על מקום בגן עדן" (), 2015, בעברית: הוצאת כתר 2016, תרגמה רות שפירא
"הזקן בן המאה ואחת שחשב שהוא חושב יותר מדי"(Hundraettåringen som tänkte att han tänkte för mycket), 2018, הוצאת כתר 2019, תרגמה רות שפירא
"נקמה מתוקה בע"מ"' (Hämnden är ljuv AB), 2021, הוצאת כתר 2021, תרגמה רות שפירא
"הנביאה והאידיוט" (Profeten och idioten), 2022, הוצאת כתר 2024, תרגמה רות שפירא
לאור הצלחת ספרו הראשון, "הזקן בן המאה שיצא מהחלון ונעלם", הוחלט להסריטו על ידי הבמאי השוודי פליקס הנגרן, בכיכובו של הקומיקאי רוברט גוסטאפסון.
חלקו הראשון של הסרט יצא ב-2012 וחלקו השני ב-2013, אך לא זכה להצלחה כמו הספר.
הספר הרביעי "הזקן בן המאה ואחת שחשב שהוא חושב יותר מדי" גם כן עובד לסרט שיצא ב-2016.
יוֹנְצֶ'ה חְרִיסְטוֹבְסְקִי (במקדונית: Јонче Христовски; 10 בינואר 1931, ביטולה, ממלכת יוגוסלביה – 15 באפריל 2000, סקופיה, מקדוניה) היה זמר, מלחין וכוריאוגרף מקדוני, מן הבולטים והחשובים שבזמרי ויוצרי הפולק והמוזיקה העממית של מקדוניה.
חריסטובסקי נודע בסגנונו הייחודי בחייו ובהופעותיו.
הוא נהג להשליך את מעילו לקהל בעת הופעותיו, ולנשק את רצפת הבמה.
שיריו הבליטו פטריוטיות למולדתו ותושביה, לצד שירי אהבה.
ב-1963 שכל את רעייתו ברעידת האדמה בסקופיה ונותר לגדל את שתי בנותיו.
שנה לאחר האסון כתב והלחין את שירו הנודע ביותר "נערה מקדונית" (במקדונית: Македонско девојче), שהיה לאחד משירי הפולק המזוהים ביותר עם מקדוניה וזכה למאות ביצועים ובכלל זה במספר שפות בנוסף למקדונית, כגון באיטלקית, בספרדית, בדנית וביפנית.
בהמשך, כתב חריסטובסקי שורה ארוכה של שירים שזכו להצלחה רבה במולדתו וחלקם אף מחוצה לה, זכו לעיבודים וביצועים רבים, וקיבעו את מעמדו בזמר העממי המקדוני.
יונצ'ה חריסטובסקי הלך לעולמו בסקופיה ב-2000 והוא בן 69.
ב-2002 הוקם בסקופיה "האנסמבל על שם יונצ'ה חריסטבסקי", המונה 150 חברים ומופיע ברחבי אירופה עם רפרטואר הכולל קטעי פולקלור ומוזיקת עם מקדונית.
יונס קאופמן הוא זמר אופרה גרמני (טנור).
לאחר תקופה קצרה שבה למד מתמטיקה, השלים יונס קאופמן ב-1994 את הכשרתו במכללה למוזיקה ותיאטרון במינכן בתחומי האופרה והשירה הקונצרטנטית.
תפקידיו הראשונים של קאופמן היו בתיאטרון הלאומי של חבל הסאר בזארבריקן, שם הופיע בין השנים 1994 עד 1996 בתפקידים ליריים שונים.
הדמויות שגילם היו בעיקר ליריות, אולם גם דמויות של גיבורים צעירים.
בעונת הקונצרטים 2006/2007 גילם קאופמן את התפקיד של דון חוזה בכרמן של ז'ורז' ביזה, בבית האופרה המלכותית בלונדון.
ב-2006 הוא גילם את אלפרדו באופרה "לה טרוויאטה" של ורדי במטרופוליטן אופרה.
במאי 2008 הופיע לראשונה כקבאראדוסי באופרה "טוסקה" של פוצ'יני, בבית האופרה המלכותית בלונדון.
הופעת הבכורה של קאופמן בפסטיבל ביירוית היה בפתיחה ב-25 ביולי 2010 בתפקיד הראשי באופרה "לוהנגרין" של ריכרד וגנר, בבימויו של הנס נוינפלס ובניצוחו של אנדריס נלסונס.
זכה בתואר "זמר השנה" כאשר גילם ב-2009 את אותו תפקיד בבית האופרה הממלכתית של בוואריה לצידה של אניה הארטרוס.
לצד תפקידיו על במות האופרה, מופיע קאופמן גם כזמר ברסיטלים ובערבי לידר, בליווי הפסנתרן הלמוט דויטש.
ב-2007 חתם קאופמן על חוזה בלעדי עם חברת התקליטים Universal Music) DECCA).
אלבום הבכורה שלו Romantic Arias יצא בשנת 2008, ושנה לאחר מכן יצא האלבום השני Sehnsucht (געגועים), ובו רפרטואר גרמני.
בשנת 2013 הוציא קאופמן את האלבום The Verdi Album, הראשון בחברת Sony Classical.
ביוני 2014 הופיע קאופמן לראשונה בתפקיד האביר Des Grieux באופרה "מנון לסקו" של פוצ'יני בבית האופרה המלכותית בלונדון, ובנובמבר 2014 גילם את אותו תפקיד בבית האופרה הממלכתית של בוואריה במינכן.
באביב 2015 גילם קאופמן לראשונה את ראדאמס באופרה "אאידה" של ורדי, ובספטמבר של אותה שנה הופיע ב-Proms ברויאל אלברט הול, כשהוא מבצע, בין השאר, את האריה "Nessun dorma".
במקביל הוציא אלבום עם אריות של פוצ'יני, שהיה לאלבום המצליח ביותר שלו עד כה, בייחוד בבריטניה שם הגיע למקום ה-22 בטבלת המכירות.
בעונת 2021 הופיע בבית האופרה בווינה ב"פלסטאף" עם אלינה גרנצ'ה ולודוביק טזייה.
בינואר 2025 הופיע בווינה ב"אבירות כפרית" ו"ליצנים" לצידה של אלינה גרנצ'ה.
קאופמן היה נשוי לזמרת המצו-סופרן מרגרטה יוזויג ולזוג שלושה ילדים.
במהלך השנים הוציא מספר רב של תקליטורים בהם הוא שר לצד לאסלו פולגאר, דיאנה דאמראו, אלנה מושוק ואמנים רבים נוספים.
יונס בלהנדה הוא כדורגלן צרפתי-מרוקאי בעמדת הקשר בא-שמאל.
בלהנדה נולד בצרפת להורים ממוצא מרוקאי.
בלהנדה התחיל את לשחק כדורגל בגיל 7 בקבוצות מקומיות וסומן ככישרון גדול.
לאחר שאולימפיק ליון, אולימפיק מרסיי וסנט אטיין הביעו בו עניין, הוא החליט לעבור למונפלייה בגיל 13 על מנת להישאר קרוב למשפחתו.
לקראת סוף עונת בלהנדה הצטרף לקבוצת המילואים.
בעונת זכה עם קבוצת הנוער בגביע הצרפתי לנוער.
ב-27 ביולי 2009 בלהנדה חתם לשלוש עונות בקבוצה הבוגרת.
אף על פי שבלהנדה שיחק כקשר אחורי בקבוצת הנוער, בקבוצה הבוגרת תופקד כקשר כנף שמאל.
בעונת בלהנדה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 1-1 נגד פריז סן-ז'רמן.
ב-19 בספטמבר 2009 בלהנדה הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בהפסד 2–4 לאולימפיק מרסיי.
ב-13 בינואר 2010 בלהנדה הורחק לראשונה בקריירה שלו בהפסד 0–4 למונקו.
בעונת בלהנדה עבר לשחק כפליימקר.
ב-27 באוגוסט 2011 הורחק בהפסד 1–2 לאולימפיק ליון, לאחר שבעט במיראלם פיאניץ'.
בנובמבר נבחר לכדורגלן החודש בליגה הצרפתית.
בסיום העונה, בלהנדה זכה עם מונפלייה באליפות הראשונה בתולדותיה.
ב-1 ביולי 2013 בלהנדה חתם לחמש עונות בדינמו קייב מליגת העל האוקראינית.
ב-4 באוגוסט 2013 בלהנדה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד ווהלין לוצק.
בלהנדה הבקיע שלושער בניצחון 1–9 נגד מטאלורג דונצק.
בעונת זכה עם דינמו בדאבל והגיע עימה לרבע גמר הליגה האירופית.
ב-5 בינואר 2016 בלהנדה הושאל עד לסיום העונה לשאלקה 04 מהבונדסליגה.
ב-31 באוגוסט 2016 חזר לצרפת כאשר הושאל לניס עד לסיום העונה.
ב-28 ביוני 2017 חתם בגלאטסראיי מליגת העל הטורקית.
בלהנדה שנולד בצרפת, החליט לנצל את שורשיו המרוקאים ולייצג את נבחרת מרוקו.
ב-17 בנובמבר 2010, בלהנדה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד .
ב-31 בינואר 2012 בלהנדה הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–1 נגד במסגרת גביע אפריקה לאומות 2012.
בלהנדה השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2012, גביע אפריקה לאומות 2013 ומונדיאל 2018.
נבחרת העונה בליגת העל הצרפתית:
הכדורגלן הצעיר של העונה בליגת העל הצרפתית:
שער העונה בליגת העל הצרפתית:
יוננלנגיה (שם מדעי: Unenlagia; בשפת המפוצ'ה: "חצי עוף") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הדרומאוזאוריים מתור הקרטיקון אשר חי לפני 89 מיליון שנה בארגנטינה.
בסוג זה נמצאו 2 מינים: Unenlagia comahuensis שהתגלה ב-1997 באזור העיר נאוקן ו- ב-Unenlagia paynemili שהתגלה ב-2004.
דינוזאור זה היה דו-רגלי טורף עם לסתות ארוכות יחסית לאלה של רוב הדרומזאורים.
הוא היה גבוה והגיע לאורך 2-3.5 מטר ולמשקל 75 ק"ג.
המבנה של האגן שלו היה דומה מאוד לזה של הארכאופטריקס וקרוביו וכנראה שהיה מכוסה נוצות.
הזנב היה ארוך מאוד ושימש לאיזון, אולי כדי לעזור ליצור לטפס על עצים או לריצה.
לא ברור מה הקשר בינו לבין העופות האמיתיים אך ייתכן שדמה להם.
ייתכן שמאובני הדרומזאור היו זהים לאלה של הנאוקואנרפטור (Neuquenraptor) מאותו אזור.