tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שישה חודשי מצור, אורבנוס שוחרר על ידי שני ברונים נאפוליטניים שעמדו לצד לואי מאנז'ו, ריימונדלו אורסיני וטומסו די סנסוורינו.
בעוד אורבן מצא מקלט בגנואה, שארל עזב את הממלכה כדי לעבור להונגריה.
עם מותו של המלך לאיוש הראשון, הוא תבע את כס המלכות ההונגרי כזכר האנגוויני הבכיר והדיח את בתו של לאיוש מריה, מלכת הונגריה בדצמבר 1385. לא היה לו קשה לקחת את השלטון, שכן הוא זכה לתמיכתם של כמה לורדים קרואטים ולמגעים רבים שיצר במהלך כהונתו כדוכס קרואטיה ודלמטיה.
עם זאת, אליזבתה מבוסניה, אלמנתו של לאיוש ואמה של מריה, סידרה להתנקש בחייו של קארוי ב-7 בפברואר 1386. הוא מת מפצעיו בווישגראד ב-24 בפברואר.
הוא נקבר בווישגראד ללא טקס דתי, בגלל הנידוי שלו שהיה עדיין בתוקף על ידי האפיפיור אורבנוס השישי.
בנו לדיסלאו (שנקרא לכבודו של לאסלו הראשון, מלך הונגריה) ירש אותו בנאפולי, בעוד העוצרים של מריה מהונגריה החזירו אותה למלכת הונגריה.
עם זאת, לדיסלאו ניסה להשיג את הכתר של הונגריה לאחר מכן.
לקארוי השלישי ולמרגרט מדוראצו היו שלושה ילדים:
בשנת 2024, האשים הוותיקן את ויגאנו בפילוג, הוא הוכרז אשם והוטל עליו חרם.
קרלו מאדרנו או מאדרנה (באיטלקית: Carlo Maderno; 14 במאי 1556 – 31 בינואר 1629) היה אדריכל איטלקי יליד טיצ'ינו (כיום בשווייץ).
הוא התפרסם כאחד מאבות אדריכלות הבארוק.
בין השאר עיצב את החזית של כנסיית ברומא, ואת החזיתות של בזיליקת פטרוס הקדוש ושל כנסיית , עיצובים בעלי חשיבות מרכזית בהתפתחות המוקדמת של הבארוק האיטלקי.
יש הסבורים שאחיו הוא הפסל , אך אין לכך הסכמה כוללת.
מאדרנו החל את הקריירה שלו בעבודה במחצבות השיש של הצפון הרחוק, לפני שעבר לרומא ב-1588 עם ארבעה מאחיו כדי לסייע לדודו האדריכל האיטלקי דומניקו פונטנה.
הוא עבד בתחילה כחותך שיש, רקע שיעזור לו בהמשך לעצב את סגנון האדריכלות שלו.
פרויקט הסולו הראשון שלו, ב-1596, היה בניית החזית לכנסייה העתיקה של (1597–1603); זו הייתה בין החזיתות הבארוקיות הראשונות ששברו את המוסכמות של סגנון המנייריזם.
בתקופה זו מאדרנו עיצב מחדש את בסנטה מריה דל פופולו.
האפיפיור פאולוס החמישי נהנה מעבודתו של מאדרנו על , ומינה אותו לאדריכל הראשי של בזיליקת פטרוס הקדוש.
מאדרנו שינה את תוכניותיו של מיכלאנג'לו ועיצב את החזית מחדש, כך שהאפיפיור יוכל לברך את הקהל מהמרפסת המפוארת.
ככלל, רוב עבודתו של מאדרנו עסקה בשיפוץ מבנים קיימים.
הבניין היחיד שתוכנן על ידיו והושלם בפיקוחו (פרט לחזית, שעוצבה על ידי ג'ובאני בטיסטה סוריו) היה סנטה מריה דלה ויטוריה, עם זאת, תשומת לבם של המבקרים במקום מתמקדת בעיקר בפסל האקסטזה של תרזה הקדושה.
אפילו יצירת המופת של מאדרנו, כנסיית , איננה שלו באופן מלא.
מאדרנו תכנן את החזית והוציא לפועל גם את כיפת המבנה, השלישית בגודלה ברומא אחרי אלו של פטרוס הקדוש ושל הפנתאון.
הכנסייה תוכננה במקור עבור מסדר ה (מסדר קתולי שנוסד בתחילת המאה ה-16) על ידי ג'וזפה פרנצ'סקו גרימלדי וג'אקומו דלה פורטה בשנת 1540. בנייתה נמשכה מ-1621 עד 1625. עם מותו של מאדרנו, נותרה החזית בנויה למחצה, והיא הושלמה על ידי האדריכל קרלו פונטנה.
מאדרנו מת ברומא ב-31 בינואר 1629. הוא נקבר בכנסיית , שהוא היה מעורב בבנייתה.
בין תלמידיו המפורסמים ניתן למנות את האדריכל פרנצ'סקו בורומיני.
עוד יצירות של מאדרנו הן: הכנסייה הרומית של וכנסיית .
לאחר מותו של ג'אקומו דלה פורטה בשנת 1602, השתלט מאדרנו על העבודה ב (שם הוא קבור), וניהל את בניית הכיפה ואת הגוף המרכזי של הכנסייה.
בנוסף, הוא עבד בארמון הקווירינאלה, באחוזת האפיפיור בקסטל גנדולפו ובארמון ברבריני עבור האפיפיור אורבנוס השמיני.
מאדרנו נקרא גם לעצב קפלות בתוך כנסיות קיימות: הקפלה של סן לורנצו בבזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות וקפלות נוספות.
הוא עיצב את המזרקה והבסיס התומך בעמוד מרים הנמצא מול בזיליקת סנטה מריה מג'ורה, שהייתה בהמשך מודל למספר רב של עמודים דומים, וגם תכנן את הביצורים בעיר פרארה.
קַרְלוֹ פוֹנְטַנָה (באיטלקית: Carlo Fontana; ) היה אדריכל איטלקי שמוצאו מטיצ'ינו של ימינו.
הוא היה אחראי בחלקו לכיוון הקלאסיציסטי שאימצה האדריכלות הרומית בבארוק המאוחר.
נראה כי אין הוכחה לכך שהשתייך למשפחת האדריכלים המפורסמת באותו שם, שכללה את דומניקו פונטנה, אף על פי שלעיתים הוא מכונה אחיינו-הגדול.
פונטנה נולד בברוזאטו (Brusato), ליד קומו (כיום חלק מהעיירה בקנטון טיצ'ינו, שווייץ), והגיע לרומא לפני 1655. הוא הפך לשרטט עבור התוכניות האדריכליות של פייטרו דה קורטונה, קרלו ריינלדי וג'ובאני לורנצו ברניני.
ברניני העסיק אותו במשך כמעט עשור בפרויקטים מגוונים.
הוא השלים את של ברניני, שהוחל בבנייתו עבור הקרדינל לודוביקו לודוביזי, אחיינו של האפיפיור גרגוריוס החמישה עשר; ושינה את התוכנית של ברניני בתוספת של גמלון-פעמון מעל הכניסה הראשית.
הפרויקט העצמאי הראשון שלו היה כנראה כנסיית סן ביאג'ו אין קמפיטלי (San Biagio in Campitelli), שהושלמה ב-1665. לאחר ששריפה בליל יום שישי הטוב ב-1670 הרסה את הגג וחלק מהפנים של ב, הופקדו התיקון והשלמת הבנייה בידי פונטנה.
בסביבות אותו זמן, הוא תכנן גם את קפלת ג'ינטי (Ginetti Chapel) ב.
החזית ב (1682–1683) מתוארת כאחת מעבודותיו המוצלחות ביותר.
בסביבות 1700, הוא ובנו פרנצ'סקו תכננו פנים בארוקי חדש עבור .
אינוקנטיוס השנים עשר הזמין מפונטנה את הרחבת מכלול , המאורגן סביב הכנסייה שלו.
הקפלה הראשונה בספינה המשנית הדרומית של בזיליקת פטרוס הקדוש היא הבפטיסטריום (אגן הטבילה), שהוזמנה על ידי האפיפיור אינוקנטיוס השנים עשר ותוכננה על ידי פונטנה.
לבקשת קלמנס האחד עשר הוא בנה את מחסני השמן הציבוריים (Olearie Papali) בתוך ההריסות של מרחצאות דיוקלטיאנוס.
הוא בנה גם אסם תבואה חדש.
ב-1702 פונטנה שיקם את החזית של סנטה מריה אין טרסטוורה, כשהוא מחליף את האכסדרה העתיקה בגג רעפים משופע.
הוא שיקם גם את בכיכר שלפני הכנסייה.
ב-1708 הוא תכנן את בסנטה מריה סופרה מינרווה.
פונטנה פעל בעיקר ברומא, בסיוע אחייניו ג'ירולמו ופרנצ'סקו פונטנה (1668–1708), אך הוא שלח דגם עבור בגרמניה, ודגם אחר לווינה עבור האורוות המלכותיות.
בין עבודותיו הזרות האחרות היו התוכניות עבור בספרד, מקום הולדתו של איגנטיוס מלויולה הקדוש, מייסד מסדר הישועים.
בזיליקה גרנדיוזית זו הייתה בעלת השפעה רבה על אדריכלות הבארוק של העולם החדש.
פונטנה היה אמן מוכשר ומתכנן טוב, אך חסר את החדשנות שאפיינה אדריכלי בארוק מוקדמים כמו קורטונה ובורומיני.
בנוסף, הוא היה מוצלח יותר כאדריכל מאשר כסופר.
בהוראת האפיפיור אינוקנטיוס האחד עשר, הוא כתב תיאור היסטורי ארכני של "Templum Vaticanum" , שכלל את הפרויקט שלו להשלמת בזיליקת פטרוס הקדוש.
בחיבור זה פונטנה יעץ על הריסת אותו קן צפוף של בתים מימי הביניים שנקרא "לה ספינה" (La Spina), שיצר מעין אי מגשר סנט'אנג'לו לכיכר פטרוס הקדוש; הפרויקט הושלם תחת בניטו מוסוליני, ויצר את .
פונטנה ערך חישוב של כלל ההוצאות על בזיליקת פטרוס הקדוש מההתחלה ועד 1694, שהסתכמו ב-46,800,052 כתרים, לא כולל דגמים.
הוא פרסם גם חיבורים על הקולוסיאום; האמות; ההצפות של הטיבר, ועוד.
יתרה מכך, עשרים ושבעה כרכים של כתבי יד של כתביו ורישומיו שמורים בספרייה המלכותית בטירת וינדזור.
פונטנה היה נשיא (Principe) האקדמיה של סן לוקא ב-1686 ובין 1692–1700. הסטודיו של פונטנה היה אחד הפוריים ביותר באירופה; העיצובים שלו למזרקות, קברים ומזבחות חוקו או שועתקו לעיתים קרובות מחוץ לאיטליה.
בין תלמידיו של פונטנה, שהפיצו את תהילתו ברחבי אירופה, היו בסיציליה, פיליפו יוברה באיטליה וספרד, באנגליה, בגרמניה, ויוהאן ברנהרד פישר פון ארלך באוסטריה, בשוודיה, ו באיטליה ורוסיה.
תלמידים נוספים של פונטנה כוללים את ג'ובאן בטיסטה קונטיני ו.
בנייה מחדש ושיפוץ, עם פרנצ'סקו בורומיני ואחרים.
החזית הקעורה במעט עם הפורטיקו המודגש, השימוש הקצבי המופתי בעמודים קורינתיים ופילסטרים, השילוב המעודן של הקומות העליונות והתחתונות והנגידות (קונטרפונקט) העצמאית של אפריזים וכרכובים, כל אלה מדגימים את סגנונו המוקדם של פונטנה, הפועל בבארוק האורגני שיוחלף מאוחר יותר בבארוק האקדמי והמאופק שלו.
המגילות הקונבנציונליות שבדרך כלל מאגפות את החלק המרכזי העליון מוחלפות כאן כהלכה בכפות תמרים של מרטירים.
כנסיית סנטה מריה דיי מיראקולי בשיתוף פעולה עם ג'ובאני לורנצו ברניני (1662–1679).
כנסיית סן ביאג'ו אין קמפיטלי (1655).
המזרקה בצד שמאל של כיכר פטרוס הקדוש (1675).
המזרקה בחזית סנטה מריה אין טרסטוורה, אחת המזרקות העתיקות ברומא, שוחזרה על ידי פונטנה.
קפלה סיסטינה בסנטה מריה מג'ורה (1671).
בסנטה מריה סופרה מינרווה (1708).
הסלון המפואר של פונטנה מאכלס את הספרייה שנתרמה על ידי הקרדינל קזנטה ב-1698. הספרייה נפתחה ב-1725.
המכלול הגדול של , עם .
הכנסייה הגדולה (Chiesa Grande) מתוארכת ל-1706.
הקברים של האפיפיורים קלמנס האחד עשר ואינוקנטיוס השנים עשר.
קבר המלכה כריסטינה, מלכת שוודיה בבזיליקת פטרוס הקדוש (1702).
קרלובי וארי (בצ'כית: Karlovy Vary, ), הידועה גם בשמה הגרמני קרלסבאד (משמעות השם בשתי השפות היא זהה: מרחצאות קארל) היא עיר מרפא ונופש ידועה במערב בוהמיה שבצ'כיה.
העיר משמשת כבירת המחוז המערבי ביותר של צ'כיה, בעל אותו השם, קרלובי וארי, וממוקמת כ-130 ק"מ ממערב לבירת צ'כיה, פראג.
בעיר נמצאים תריסר מעיינות חמים של רחצה במרחצאות שלהם יצאו מוניטין כבעלי כוחות מרפא.
לשיא תהילתה הגיעה העיר במאה ה-19, והיא משכה אליה מבקרים מרחבי אירופה, ובהם גם מלכים והוגי דעות.
המסורת מספרת שהמעיין הראשון במקום התגלה במאה ה-14 על ידי הקיסר קארל הרביעי בעת שהיה במסע ציד, ומכאן השם קרלסבאד.
באמצע המאה ה-19 החלו לייחס סגולות מרפא גם לשתיית המים, ולמטרה זו נמכרים בעיר ספלי חרסינה מיוחדים.
אחד מהמעיינות, הכלוא בתוך בניין, מתפרץ בצורת גייזר.
המים במעיינות מקוררים מ-70 מעלות (המעיין החם ביותר) עד 40 מעלות (הטמפרטורה בחלק מן הברזיות המפוזרות ברחבי העיר).
החל משנת 1499 נאסר על יהודים להתגורר בעיר, מכוח הפריבילגיום de non tolerandis Judaeis של המלך ולדיסלב השני.
בעקבות זאת הקימו יהודים קהילה בעיירה הסמוכה חרוזנייטין .
החל במאה ה־16 החלו יהודים להגיע לקרלובי וארי באופן מזדמן כמרפאים ונופשים, ומספרם גדל במאה ה־18.
מכיוון שהיהודים לא יכלו לרכוש אדמה, הם נאלצו להתפרנס מעסקים.
היהודים גרו בכפרים שונים סביב קרלובי-וארי, רובם בעיר הרוזניטיין (HORZETIN) בה היה להם גטו, בית כנסת ובית קברות כבר במאה ה-15. אנשי השוק היו באים לקרלובי-וארי מהרוזניטיין דרך "הנתיב היהודי".
במשך היום היו עוסקים בעסקיהם ולקראת הערב היו חוזרים לבתיהם שמחוץ לעיר.
בעיר המרפא היה מותר ליהודים לשהות רק במשך עונת התיירות.
הסוחרים היהודיים מכרו אריגים, שמלות, סחורה מעור וגם עור שעיבדו בעצמם.
הם עסקו, כמובן, גם בבנקאות.
בשנת 1499 הוציא המלך צו בו התיר לפרנסי העיר קרלובי-וארי להחליט בעצמם האם להרשות או לאסור ליהודים את שהותם בעיר.
לאנשי העיר היו בנושא תגובות מעורבות וחלוקות.
מחד התעניינו ביהודים ורצו שיבואו לעיר לריפוי, מאידך, הסוחרים היהודים היוו תחרות קשה לסוחרים המקומיים.
בשנת 1784 הוקם בעיר קרלובי-וארי פונדק יהודי ששירת גם את הסוחרים היהודיים וגם אורחים זרים בעונת הנופש.
בתקופה ההיא קיבל יהודי בשם יוסף מוסר רשות להחזקת חנות במקום הקרוי סטרה לואוקה STARA-LOUKA, רק בתקופת עונת התיירות.
לקראת סוף המאה ה-18 היו בעיר קרלובי-וארי כבר שלושה פונדקים כשרים.
בשנת 1806 נפתחה מסעדה כשרה עבור אורחי המרחצאות, ובשנים 1844 או 1847 החל לפעול בית חולים יהודי-בית מרפא, ששימש ככל הנראה גם כאולם התפילה הראשון, וקיבל חולים נזקקים.
האיסור על התיישבות משפחות יהודיות בעיר נותר בתוקף עד 1849. אף על פי כן, בין השנים 1793–1799 חיה בעיר משפחת טבקאי יהודית, ובשנת 1849 התגוררו בה חמש משפחות יהודיות.
בשנת 1823 התקיימה בקרלובי וארי התכנסות של חסידי יעקב פרנק.
בשנת 1864 נוסדה אגודת תפילה כחלק מן הקהילה הדתית של חרוזנייטין, ובשנת 1869 הוכרה קרלובי וארי כקהילה דתית עצמאית.
באותה עת חיו בתחומה כ־100 משפחות יהודיות.
החל משנת 1870 שימש בה רב קבוע.
עד 1872 פעלו בעיר בית ספר יהודי, בית חולים בן 26 מיטות, חברה קדישא ואגודת נשים.
בשנת 1925 מנתה הקהילה בקרלובי וארי וסביבותיה כ־2,900 נפש.
במאה ה־19 הקימו משפחות יהודיות מפעלים תעשייתיים חשובים, בהם מפעל פורצלן- בנדיקו ומפעלי זכוכית-מוזר.
הסוחרים היהודים הופיעו בעיר כבר בימי הביניים, אך מאחר והתיישבות של קבע בעיר היתה אסורה עליהם עד מחצית המאה ה-19, הם לא יכלו לקנות במקום נכסי דלא-ניידי או חלקת אדמה.
בשנת 1847 הוקם בית תפילה בעיר לאורחים והסוחרים בקרבת בית החלמה אימפריאל.
לא רחוק מכאן הוקם גם בית חולים ליהודים עניים.
אלה יכלו לשהות בו לאורך ארבעה שבועות וקיבלו טיפול רפואי וגם אוכל.
החיבור לרשת פסי הרכבת האירופאית בשנת 1870 ופעילות רבה בתחום הבנייה, הביאו לעיר סוחרים ואומנים יהודים רבים.
אחרי שנת 1864 בוטלו כל ההגבלות והאפליה כבר לא היתה בתוקף לגבי הציבור היהודי.
היהודים מסביבת העיר קרלובי-וארי יכלו להתיישב בעיר התיישבות קבע ואף הקימו בעיר קהילה יהודית.
בשנת 1875 התחילה בניית בית הכנסת המפואר החדש בסגנון מאורי-רומני על-פי תוכנית של האדריכל א.
בית הכנסת היה בשימוש מה-4 בספטמבר 1877. בשנת 1880 גרו בעיר קרלובי-וארי אלף יהודים כשהעיר מנתה 10,000 תושבים.
לקראת סוף המאה הקודמת היתה קרלובי-וארי אחת הקהילות הגדולות בצ'כיה אחרי פראג וברנו.
בשנת 1903 נפתחה בעיר קרלובי-וארי גם אכסניה יהודית ובית אבות יהודי.
בתחילת המאה הקודמת קרלובי-וארי הייתה עיר מרפא לא רק בתקופת הקיץ.
היהודים יכלו לעסוק בעסקיהם לא רק בעונת התיירות, בשנת 1814 הוציאה העירייה איסורים על שהיית היהודים בעיר.
ההגבלה הזאת הקשתה את חיי הסוחרים היהודיים, שנאלצו לנסוע הלוך וחזור בין העיר ולבין מקום מגוריהם מחוץ לעיר.
אחרי מלחמת העולם הראשונה הגיעו לעיר קרלובי-וארי יהודים רבים מהמזרח.
בשנת 1938 סופחו קרלובי וארי וסביבתה לגרמניה הנאצית.
בית הכנסת ששימש את הקהילה היהודית המקומית, נהרס בידי אספסוף סודטי-גרמני (אנ') ב-1938, בלילה שנודע כליל הבדולח.
כמעט כל יהודי העיר נמלטו אל אזורים פנימיים בצ'כיה, והנותרים נכלאו.
בין השנים 1942–1944 הובלו 90% מן הנמלטים למחנות ההשמדה הנאציים.
רב העיר האחרון, איגנץ ציגלר, פעל משנת 1938 ונפטר בירושלים כעשר שנים לאחר מכן.
לאחר מלחמת העולם השנייה שוקמה הקהילה היהודית הדלילה, בעיקר בידי מתיישבים חדשים ממזרח אירופה.
אולם תפילה שהוקם לאחר המלחמה ניזוק בהצתה בשנת 1946. בשנת 1947 התקיימה בעיר ועידה ציונית אירופית.
לפני 1948 מנתה הקהילה הדתית כ־500 חברים מתוכם רק כ־10% היו תושבי קרלובי וארי ותיקים.
בשנת 2002 נתלו בעיר כרזות הקוראות לפוגרום, ואנדרטת קורבנות השואה הושחתה.
הקהילה היהודית עדיין פעילה ומשמשת גם מרכז עבור אורחי המרחצאות.
בית העלמין היהודי, שנוסד בשנת 1869, נשמר.
בקרלובי וארי התקיימו שני קונגרסים ציוניים, הקונגרס ה-12 ב-1921, והקונגרס ה-13 ב-1923.
אחרי שנת 1990 הקהילה היהודית החלה לחזור לעצמה.
מספר בניינים מרכושה הוחזר לה ובאחד הבניינים הוקם בית כנסת.
לטיפול הקהילה הוחזר גם בית הקברות ההרוס בקרלובי-וארי - דרהוניצה (KARLOVY-VARY-DRAHONICE) בו נמצאים קברים של אישים יהודיים מקרלובי-וארי וסביבתה.
כיום לקהילה היהודית יש כ-50 חברים.
בשנת 2024 הגיעו לשם אדמו"רים רבים, סופרים מפורסמים ועוד אנשי מדע ורוח מאחר והמוזיאון העירוני של קרלובי וארי מציג תערוכה על זיכרונות, יצירות אמנות ומסמכים נדירים מהחיים היהודיים.
ניתן היה למצוא שם את ספרי האורחים בהם רשומים פרנץ קפקא ותיאודור הרצל, תווי העירוב של מריאנסקה לזנייה, עדויות מהקונגרסים הציוניים של קרלובי וארי וכינוס הרבנים החרדים הגדול, ועוד פריטים נדירים.
אחד מסימני ההיכר של העיר הוא הוופל המיוחד הנמכר ברחובותיה (וופל דק ועגול בעל קוטר של כ-30 סנטימטר).
בשולי העיר נמצאת גבעת דיאנה, שפוניקולר מוליך אל פסגתה.
מגדל תצפית שבראש הגבעה מאפשר להשקיף על העיר וסביבתה.
מאז 1948 מתקיים בעיר פסטיבל הסרטים הבינלאומי קרלובי וארי, פסטיבל הקולנוע הוותיק והחשוב ביותר במזרח אירופה ואחד מהחשובים בעולם.
הערים התאומות של קרלובי וארי הן:
קרלו לורנציני, הידוע יותר בשם העט קרלו קולודי, (איטלקית: Carlo Lorenzini/Collodi; 24 בנובמבר 1826 – 26 באוקטובר 1890) היה סופר ועיתונאי איטלקי.
בעולם הרחב הוא מוכר כמחבר ספר הילדים הרפתקאותיו של פינוקיו.
אביו היה טבח במקצועו ואמו, אנג'לה אורצלי (Angela Orzali), עקרת בית.
אמו נולדה בכפר הטוסקני קולודי (כיום שכונה בעיר פשיה), שם בילה לורנציני חלק ניכר מילדותו ומאוחר יותר הוא אימץ שם זה כשם העט שלו.
בגיל 20 החל בכתיבת מאמרי ביקורת בכתב העת המוזיקלי "איטליה המוזיקלית" (L' Italia Musicale), שהיה בין החשובים באיטליה בתחומו בעת ההיא.
במהלך איחוד איטליה, בשנים 1848-1860 התנדב לצבא הטוסקני.
בתקופה זו היה פעיל פוליטית, פעילות זו השתקפה ביצירותיו הספרותיות המוקדמות ובעובדה שייסד את העיתון הסאטירי "פנס הרחוב" (Il Lampione).
העיתון נסגר בהוראת הצנזורה ב-1849, אולם שב להתפרסם החל ממאי 1860, בעקבות משאל העם שתמך בהצטרפות לפיימונטה.
בנוסף פרסם גם במספר כתבי עת פוליטיים.
בשנת 1856 פרסם את הרומן "בקיטור" (In vapore) שהביא לראשונה לפרסומו.
באותה שנה השתמש לראשונה בשם העט "קרלו קולודי".
בנוסף הוא פרסם מאמרים סאטיריים וסיפורים קצרים ועבד בוועדת הצנזורה לתיאטרון.
לורנציני פרסם גם קומדיות, מאמרי ביקורת, רשימות פדגוגיות, וסדרת סיפורים דידקטיים לילדים.
הוא החל בכתיבה לילדים בשנת 1875, כאשר פרסם את "סיפורי הפיות" (I raconti delle fate), אוסף אגדות מאת שארל פרו, שתורגמו מצרפתית.
בשנה שלאחר מכן פרסם את "ג'יאנטינו", "הקטנטן" (Minuzzolo) ואת "מסעו של ג'יאנטינו באיטליה" (Il viaggio per l'Italia di Giannettino), סיפור בהמשכים העוסק באיחוד איטליה כפי שהוא משתקף במחשבותיו האירוניות ובמעשיו של ג'יאנטינו, גיבור העלילה.
בשנים הבאות כתב מספר ספרים ששימשו להוראת חשבון, דקדוק וגאוגרפיה במדינה האיטלקית הצעירה.
בשנת 1881 החל לורנציני לפרסם סיפור בהמשכים בכתב עת לילדים בשם ג'ורנאלה פר אי באמביני (Il giornale per I bambini), שהיה מן הראשונים מסוגו באיטליה.
הסיפור נקרא פינוקיו: הרפתקאותיה של בובת-עץ (Le avventure di Pinocchio.
Storia di un burattino) ומתאר בסגנון מקסים את קורותיו ותעלוליו של בובון עץ תמים וחלש אופי, שהטוב והרע נאבקים בתוכו, והנהפך לבסוף לילד אמיתי.
הפרק הראשון של פינוקיו פורסם ב-7 ביולי 1881 והוא הופיע לסירוגין על בסיס שבועי בכתב העת במשך השנתיים הבאות.
עלילותיו של פינוקיו התחבבו מאוד על קהל הקוראים הצעירים באיטליה ועל כן פורסם בשנת 1883 הספר תחת השם הרפתקאותיו של פינוקיו.
קולודי פרסם באותו כתב עת סיפורים נוספים, כגון הסדרה "פיפ, הקופיף הוורוד" (Pip?, o lo scimiottino color di rosa) שהיוותה המשך לעלילות פינוקיו.
סדרה זו נקבצה לספר "סיפורים עליזים" (Storie allegre)", שהודפס ב-1887.
קרלו לורנציני הלך לעולמו ערירי ונטמן בבית הקברות בפירנצה, עיר הולדתו.
לאחר מותו תרמה משפחתו את כתביו לספריה הלאומית המרכזית בפירנצה, שם הם שמורים עד היום.
לאחר מותו הפך ספרו פינוקיו להצלחה אדירה גם מחוץ לאיטליה, תורגם לשפות רבות, הומחז והוסרט.
פרס לספרות ילדים איטלקית נקרא על שמו
"פארק פינוקיו" בכפר קולודי ובו פסלים של דמויות הסיפור
עמותה לאומית באיטליה משנת 1962
תרגומי קרלו קולודי לעברית בידי מתרגמים שונים
הרפתקאותיו של פינוקיו, תרגמה מאיטלקית ענת שפיצן, אייר אורי אשי, כרמל, ירושלים, 2004.
הרפתקאותיו של פינוקיו, מאיטלקית - מרים שוסטרמן-פדובאנו, איורים - אטיליו מוסינו, זמורה ביתן, 1990.
הרפתקאותיו של פינוקיו, תרגום ועיבוד עטרה אופק, תל אביב, 1982.
הרפתקאותיו של פינוקיו, תרגם מאיטלקית נקדימון רוגל, ציירה בינה גבירץ, ירושלים, 1955.
פינוקיו, נוסח עברי - בינה אופק, תל אביב, 1995.
פינוקיו, עיבדה עדנה פלג, צייר אמי רובינגר, כנרת, 1986.
פינוקיו, עיבד אוריאל אופק, תל אביב, 1974.
פינוקיו, מבוסס על סיפורו של קולודי, לפי הסרט "פינוקיו" של וולט דיסני, עברית - לאה נאור, תצלומים וציורים מתוך הסרט, אולפני וולט דיסני, הוצאת יבנה, תל אביב, 1969.
תינוקיו: על פי הספר פינוקיו, כתוב לילדים בידי יגאל ספרא, תל אביב, 1944.
פינוקיו מנגן ומנגן, תרגום ועיבוד - עטרה אופק, תל אביב, 1984.
פינוקיו ותיאטרון הבובות, תרגום ועיבוד - עטרה אופק, תל אביב, 1984.
פינוקיו, קורותיו של ילד-עץ, תרגם ישראל דושמן, תל אביב, אמנות, 1937.
פינוקיו, תרגם וקיצר ידידיה ספרא, צייר מ' אריה, תל אביב, עמיחי, 1958.
פינוקיו, מסופר על ידי ש' גולדן, ציורים - מרג'ה, עברית - ימימה טשרנוביץ, מסדה, 1958.
פינוקיו, ק' קולודי, כתוב בידי לוין קיפניס, ש.
פינוקיו, ציורים - דה-ליברז'י, עברית - הדסה אשדות, מזרחי, 1966.
קרלומן השני , בן ל, מלך על פרנקיה המערבית מ-879 עד מותו.
קרלומן היה בנם של לואי השני "המגמגם" מלך פרנקיה המערבית ושל אנסגרד מבורגונדיה.
ב-879, לאחר מות אביו, ירש את הכתר יחד עם אחיו לואי, שמלך בשם לואי השלישי.
בעקבות הסכם אמיין (מרץ 880) חולקה הממלכה בין שני האחים וקרלומן קיבל את חבל בורגונדיה ואת חבל אקוויטניה.
אולם, בוזו הרוזן מארל התכחש לשבועת האמונים שלו למלך קרלומן ולמלך לואי השלישי והכריז על עצמו למלך פרובאנס.
קרלומן ולואי יצאו למלחמה נגד בוזו, כבשו מידיו את העיר מקון שבבורגונדיה ושמו מצור על העיר ויין שבפרובאנס, אך ללא הצלחה (אוגוסט - נובמבר 880).
ב-882 נהרג המלך לואי השלישי בתאונה וקרלומן הפך למלך יחיד של פרנקיה המערבית.
הממלכה הייתה נתונה לפלישות חוזרות ונשנות של הנורמנים שהשחיתו כל מה שנקרה על דרכם.
כוחו של המלך קרלומן לעמוד בפניהם היה מוגבל, והאצילים הפיאודליים מרדו בו.
ב-884 המלך קרלומן נפל מסוסו ונהרג בעת שיצא לציד.
הוא הוטמן בבזיליקת סן-דני שמצפון לפריז.
היות שלא היו לו יורשים, החליטו אנשי הכנסייה והאצילים למסור את כתר ממלכת פרנקיה לקרל, בנו של הקיסר לואי מגרמניה, שמלך בשם קרל השלישי.
קרלון סאוזה מאורה (בפורטוגזית: Kerlon Souza Moura ; נולד ב-27 בינואר 1988) הוא כדורגלן עבר ברזילאי המוכר בשמו הפרטי, קרלון.
קרלון, שנולד באיפטינגה בברזיל, משחק בקרוזיירו הברזילאית שעמה הוא זכה במספר תארים.
הוא ידוע בכדרור הראש המהיר שלו, והוא יכול לרוץ לאורך המגרש כולו תוך כדי כדרור על ראשו.
יכולת זו נקראת "סיל דריבל".
בספטמבר 2008 עבר קרלון לאינטר מילאנו האיטלקית והושאל ממנה לקייבו ורונה לשנת השאלה.
בשנת 2011 הוא חזר לברזיל והחל לשחק בפרנה.
באוגוסט 2012 רקלון עבר לשחק ביפן ובשנת 2014 בארצות הברית.
בשנת 2017, לאחר שלושה חודשים ללא קבוצה קרלון הודיע על סיום הקריירה המקצועית.
בשנת 2005 הוא היה חבר בנבחרת הצעירה של ברזיל באליפות דרום אמריקה וזכה בתואר שחקן התחרות לאחר כיבוש 8 שערים ב-7 משחקים.
קרלומן הראשון (או שארלומן 751 – 771) היה מלך פרנקי מ-768 עד 771. הוא היה בנו של פפין השלישי.
יחד עם אחיו, קרל (שבעתיד יהיה ידוע כקרל הגדול), נמשח קרלומן למלך על ידי האפיפיור סטפנוס השני ב-754. לאחר מותו של פפין ב-768, חילקו קרלומן וקרל את הממלכה ביניהם, כאשר קרלומן מלך בחלק המזרחי, אוסטרזיה.
בין האחים שרר מתח ניכר, וייתכן שזו הייתה הסיבה לכך שלאחר מותו של קרלומן נמלטה אשתו גרברז' עם בניו לארמונו של דסידריוס , מלכה האחרון של הממלכה הלומברדית.
מפני שחלק מהמקורות מציינים כי דסידריוס היה בכלל אביה של גרברז', קשה לשפוט את טיב המתח בין האחים.
סיפורים אחרים טוענים כי קרל הגדול נדהם מבריחתה של גרברז' ולא הבין למה עשתה זאת.
בעת מותו של קרלומן, סופחה ממלכתו לזו של אחיו, שחילקה בין בניו.
קרלו צ'צ'רה (באיטלקית: Carlo Cecere; 7 בנובמבר 1706 - 15 בפברואר 1761) היה מלחין איטלקי, שחיבר בעיקר אופרות, קונצ'רטי ודואטים אינסטרומנטליים, ביניהם גם דואטים למנדולינה וקונצ'רטו למנדולינה.
צ'צ'רה פעל בתקופת המעבר בין תקופת הבארוק לתקופה הקלאסית.
הפרטים הידועים על חייו מועטים עד להפתיע, בהתחשב בכך שצ'צ'רה חי במאה ה-18. ידוע, שצ'צ'רה נולד בגרוטולה ומת בנאפולי, שם הוא קבור בקאפלה של Congregazione dei Musici di S.
אבל אין יודעים אפילו באיזה כלי, או כלים, העדיף לנגן.
מקורות מסוימים גורסים, שצ'צ'רה היה בראש ובראשונה כנר - ידוע בוודאות, שניגן בכינור במנזר הכארמינים בנאפולי - ואילו מקורות אחרים מחזיקים בדעה, שצ'צ'רה היה קודם כל חלילן.
צ'צ'רה כתב מוזיקה לפחות לשתי לבריות של פייטרו טרינקרה, בהן La tavernola abentorosa.
טרינקרה, לא צ'צ'רה, נענש משום שהתיאור הסאטירי של חיי המנזר באופרה הזו נחשב ללעג מוקיוני ומבזה.
הייתה זו האופרה הקומית הראשונה שנכתבה בפירוש לקהל נזירים.
קונצ'רטי איטלקיים לחליל, בביצוע ז'אן-פייר רמפל (חליל) עם "הסולנים הוונציאניים" בניצוח קלאודיו סימונה: קונצ'רטו לחליל בלה מז'ור של קרלו צ'צ'רה יחד עם קונצ'רטו לחליל בסול מז'ור של אסטקו רומאנו, קונצ'רטו לחליל בפה מז'ור, "קון סורדיני", של ג'וזפה אלברטי וקונצ'רטו לחליל בסול מז'ור של ג'ובאני בטיסטה סמרטיני.
קונצ'רטי נאפוליטניים למנדולינה כביצוע דורינה פראטי (מנדולינה) עם "סימפוניה פרוזינה": קונצ'רטו של קרלו צ'צ'רה למנדולינה עם סינפוניה של ג'וזפה ג'וליאנו למנדולינה, כלי קשת ובסו קונטינואו בסי במול מז'ור והקונצרטו שלו בסול מז'ור למנדולינה, הקונצ'רטו ללמנדולינה בסול מז'ור של דומניקו גאודיוזו וקונצ'רטו למנדולינה במי במול מז'ור של ג'ובאני פאיזיילו.
קרלו (חיים) שְׁטְרֶנְגֶר (Strenger; 16 ביולי 1958 – 25 באוקטובר 2019) היה פסיכולוג קליני ופרופסור לפסיכולוגיה, פילוסוף, פסיכואנליטיקאי ופובליציסט ישראלי-שווייצרי.
כיהן כפרופסור לפסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב (ב).
שטרנגר היה עמית מחקר בכיר במרכז לחקר הטרור בג'ון ג'יי קולג' שבאוניברסיטת העיר ניו יורק, במועצה המייעצת המדעית של קרן זיגמונד פרויד בווינה, וחבר בסמינר לפסיכואנליזה קיומית בציריך.
מחקריו התמקדו בהשפעת הגלובליזציה על משמעות, זהות אישית וקבוצתית.
כבעל טור ב"הארץ" ו"נויה ציריכר צייטונג", הוא כתב בעיקר על הסכסוך הישראלי-פלסטיני והזהות הישראלית, כמו גם על הפוליטיקה והתרבות האירופית, עליהן נקט פרספקטיבה ליברלית פוליטית ופילוסופית.
שטרנגר נולד בבזל לאם בלגית ולאב שווייצרי, שניהם יהודים דתיים, וקיבל חינוך דתי-ציוני.
אחיו (גבריאל שטרנגר) ואחותו אף הם פסיכולוגים.
הוא סיפר בראיון שעד גיל 18 הספיק לקרוא, בין השאר, את כל כתבי פרויד, קאנט וניטשה, ביחד עם לימודי תורה וגמרא.
בצעירותו הדריך בבני עקיבא ועבד כחזן.
בנעוריו איבד את האמונה באלוהים, ובגיל 17 חדל להניח תפילין.
למד בישיבה שנה אחת בלבד ואז יצא בשאלה.
בגיל 20 עלה לישראל והחל ללמוד פסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים; סיים דוקטורט משולב בשני התחומים.
ב-1983 והוא בן 24, החל ללמד במשרה מלאה באוניברסיטה קורסים בפילוסופיה.
עם הזמן התמחה והחל ללמד גם פסיכולוגיה.
אז גם החל ללמד באוניברסיטת תל אביב, תחילה כמרצה מן החוץ.
מ-2004 היה פרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב.
בנוסף הוא היה פסיכולוג קליני וקיבל מטופלים באופן פרטי.
שטרנגר פרסם 11 ספרים, אשר תורגמו לשלל שפות, ביניהן קוריאנית, רוסית, צרפתית, גרמנית, דנית וצ'כית.
בעוד ספריו הראשונים עסקו בעיקר בפסיכולוגיה של העצמי, ספריו האחרונים עסקו בהגות פוליטית, בייחוד במהותם של ליברליזם וחירות בעידן המודרני.
במקביל, פרסם מעת לעת מאמרי דעה בעיתונים בינלאומיים, לרבות ב"Neue Zürcher Zeitung" השווייצרי, ב"הארץ" וב"" הבריטי.
התחתן בגיל 47 עם יוליה אלעד-שטרנגר, פסיכולוגית פוליטית, והתגורר בצפון תל אביב.
שטרנגר נפטר ב-25 באוקטובר 2019.
בשנים 1986–2000, מוקד המחקר של שטרנגר היה הפסיכואנליזה, נושא שאליו חזר גם בעבודתו המאוחרת.
בספרו הראשון "בין הרמנויטיקה למדע, חיבור על האפיסטמולוגיה של הפסיכואנליזה" (1991), טען שלפסיכואנליזה אין בסיס ראייתי מספיק בגלל ההסתמכות הכמעט בלעדית שלה על נתונים קליניים, וטען שהפסיכואנליזה צריכה לקיים אינטראקציה עם מדעים אחרים כדי להימנע מלהפוך ללא רלוונטית.
הוא פיתח עמדה זו עוד ב"מורשתו של פרויד בעידן הגלובלי" (2016), תוך התחשבות בהתפתחויות האחרונות במדעי המוח הקוגניטיביים ובפסיכולוגיה הקיומית העכשווית, וכן טען שהפסיכואנליזה צריכה לקחת בחשבון את השינויים החברתיים והתרבותיים העמוקים, חלקית בשל הגלובליזציה, שמעצבת את חייהם של המטופלים כיום, נושא שעליו כתב רבות בשנות ה-2000.
במהלך שנות ה-90 היה בעל קליניקה פרטית בתל אביב, בזמן שלימד באוניברסיטת תל אביב.
בה ניסה לשלב מוטיבים פסיכואנליטיים ואקזיסטנציאליסטיים בעבודתו הקלינית.
הוא הציג את נקודת המבט הפסיכואנליטית הקיומית שלו בספרו "אינדיבידואליות, הפרויקט הבלתי אפשרי" (1998).
כמה מבקרים ראו בספר תרומה מרכזית לפסיכואנליזה, וטענו שנקודת המבט של שטרנגר על העצמי כישות מתהווה ולא ישות קיימת הייתה מהפכנית מבחינה פילוסופית וקלינית.
אחרים התנגדו לגישתו הליברלית מאוד כלפי סטייה מינית וטענו שהכבוד שלו לסובייקטיביות של המטופל גרם לו לזלזל בחלק מהפתולוגיות של מטופליו.
בכתיבתו קיימת ביקורת על הקוד הפסיכואנליטי השמרני המנוגד לחוויית הקיום האותנטית: "את מקורות נטייתה של הפסיכואנאליזה להעריץ התנהגות שקולה והגיונית אפשר למצוא במוסר העבודה של המעמד הבינוני החדש שהתהווה במאה התשע עשרה...
ועיסוק רב מדי בתאוות היה מציק למאמץ הזה.
הפסיכואנאליזה ממהרת לסווג התנהגות שאינה תואמת את כללי ההתנהגות שלה, כמונעת בצורה רדופה וכפויה".
הוא הסתייג מן הרעיון של נייטרליות מוחלטת של המטפל כלפי המטופל.
"אני מאמין שבמקרים מסוימים נקיטת עמדה ברורה היא בעלת חשיבות טיפולית מכרעת.
- -- דבקות באידאולוגיה אחת הופכת את החיים לקלים היותר עבור המטפל, אבל אינה משרתת את האינטרסים של אלה המבקשים עזרה נפשית".
עם זאת נטען נגדו, על ידי הממסד הפסיכואנליטי בישראל שאף על פי שהגדיר עצמו כפסיכואנליטיקאי, הוא לא ענה לאף אחד מהקריטריונים המקובלים למקצוע לא בהכשרתו ולא בטיפוליו.
משנת 2000 ואילך, שטרנגר חקר את השפעת הגלובליזציה על הזהות והגשמה העצמית.
הוא כתב מספר מאמרים ושני ספרים בנושא, "העצמי כפרויקט עיצוב" והפחד מחוסר המשמעות "אני, פרויקט מיתוג: אינדיבידואליות ומשמעות בעידן הגלובלי".
הוא הרצה בקביעות על גלובליזציה ואזרחות עולמית, וטען שחווית החיים של דור ה-X הייתה שונה מאוד מזו של הדור הקודם.
הם כבר לא סובלים מאיסורים חונקים, אך עליהם להתמודד עם עולם משתנה תדיר ולחץ גדול להצליח.
העצמי הפך לניסוי אינסופי, וילידי דור ה-X ציפו שיהיו להם חיים מרהיבים, שבהם צריך לשלב הצלחה מקצועית עם ניסויים בתחומי המיניות, אורח החיים ועיצוב הגוף כמעט לפי רצונם.
שטרנגר טען שאחת הבעיות של הדור הזה היא שהוא כבר לא הרגיש מושרש במסורות תרבותיות עמוקות, ובמקום זאת פנה לתרבות הפופולרית כדי לקבל הדרכה.
המחקר של שטרנגר שילב מקרי מקרי בוחן עם פרשנויות שהגיעו ממגוון דיסציפלינות כמו פסיכואנליזה, פסיכולוגיה קיומית, סוציולוגיה וביקורת תרבות.
חלק מהמבקרים ראו בספר פרשנות חדשנית ומעוררת מחשבה לחוויה וזהות של דור שצמח לעולם השווקים העולמיים ורשתות התקשורת.
אחרים חשבו ששטרנגר פלורליסט ופתוח מדי בגישתו הפרשנית ושהוא לא הציע פרספקטיבה תאורטית משולבת.
שטרנגר חקר גם מספר השלכות אחרות של הסדר העולמי המשתנה.
הוא הציע לחשוב מחדש על משבר אמצע החיים לאור הגדלת תוחלת החיים, וטען ששינוי אמצע החיים חייב להפוך לנורמה תרבותית במאמר בשם "The Existential Necessity of Midlife-Change" שפורסם בהרווארד ביזנס רוויו וצוטט רבות.
שינוי זה מצריך לגישתו את היכולת להעריך את החולשות והחוזק באופן אובייקטיבי, כדי לקבל החלטות מציאותיות, תהליך שהוא כינה "קבלה עצמית אקטיבית".
שטרנגר התעניין בזהות היהודית המודרנית, במיוחד באוניברסליזם היהודי המודרני, וכתב על כך במגוון פרסומים.
בספרו "The Fear of Insignificance", הוא ניתח את הפסיכולוגיה של "האזרחות העולמית" - באיזו מידה בני אדם מסוגלים להרחיב את יכולתם לאמפתיה ולדאגה מעבר לתרבות שבה גדלו?
שטרנגר טען שהתפתחות האוניברסליזם היהודי המודרני מספקת פרדיגמה מעניינת לזהות זו, והציג את זיגמונד פרויד, חנה ארנדט, ישעיהו ברלין, ליאו שטראוס ופיליפ רות כדוגמאות.
ב-2011 הוא טען שהאתיקה האוניברסליסטית היהודית עומדת כיום בסתירה לנטיות לאומניות דומיננטיות בפוליטיקה הישראלית.
במורשת פרויד בעידן הגלובלי (2016) שטרנגר פיתח עוד את הניתוח שלו לגבי אזרחות עולמית באמצעות תפיסתו של "קוסמופוליטיים חדשים", והרחיב את הצגת תפיסתו של פרויד כפרדיגמה של זהות אוניברסליסטית יהודית.
שטרנגר היה מעורב בפוליטיקה ובתרבות הישראלית מסוף שנות ה-90, כאשר החל להתארח בתוכנית אירוח שבועית ברדיו.
ב ב-2003 היה חבר בצוות האסטרטגיה של מפלגת העבודה בראשות עמרם מצנע.
ב-2004 הצטרף לפאנל ניטור הטרור של פדרציית המדענים העולמית, ב-2012 הצטרף למרכז לחקר הטרור במכללת ג'ון ג'יי וכתב ניתוחים אקדמיים של הסכסוך במזרח התיכון מנקודת המבט של הפסיכולוגיה האקזיסטנציאליסטית.
בשנת 2011 פרסם בגרמנית את הספר "Israel – Einführung in ein schwieriges Land" (ישראל, מבוא למדינה קשה), הכולל ניתוח פסיכופוליטי על הפוליטיקה והחברה הישראלית.
הטענה המרכזית של שטרנגר היא שיש להבין את ישראל כמדינה מאוחרת שנמצאת כיום במלחמת תרבות על זהותה, כאשר נושאים מרכזיים כמו היחס בין דת ומדינה טרם נפתרו.
הוא גם מנתח את היחסים המורכבים, רווי האשמה בין אירופה לישראל, וטוען כי הסכסוך במזרח התיכון הוא, בין היתר, בלתי פתיר בגלל התביעה הבלעדית של הדתות המונותאיסטיות לאמת מוחלטת.
שטרנגר היה חסיד של פתרון שתי המדינות, כלומר הוא טוען שהדרך היחידה לסיים את הסכסוך במזרח התיכון היא הקמת מדינה פלסטינית שבירתה מזרח ירושלים לצד ישראל.
והעביר ביקורות על מדיניות ההתנחלויות של ישראל.
אך מאז סוף 2011 הוא הביע ספקנות גוברת בכך שפתרון שתי המדינות עדיין יכול להיות מיושם, בהינתן המעבר של ישראל ימינה וההנהגה הלא יעילה של הפלסטינים.
בינואר 2012 כתב לראשונה שהפתרון ארבע מדינות (דתית-לאומית, חרדית, ערבית וחילונית), שחילונים ליברלים צריכים לתבוע שלטון.
וכמו בשווייץ רוב המיסים ילכו למדינות המחוז ולא לממשלה הפדרלית.
כל מדינה תיהנה ממערכת חינוך משלה, שתאפשר אוטונומיה תרבותית לכל קבוצה.
אחר כך חזר על הרעיון מספר פעמים, והדגיש שלחילונים הליברלים דרושים זכויות מיעוט, שאם החילונים הליברלים לא יגנו על ערכיהם, ובהם הפרדת הדת מהמדינה, לא ירחק היום שבו יאבדו את זכותם לתת להם ביטוי.
שטרנגר תיאר את עצמו כליברל אירופי קלאסי, והסביר שזו גם הדרך שמאירה את גישתו לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ואת תמיכתו בציונית ליברלית ברוח אחד העם.
אינדיבידואליות: הפרויקט הבלתי אפשרי, 1999.
למה שלא תחיה פעמיים (ביחד עם אריה רוטנברג), 2008.
אני, פרויקט מיתוג: אינדיבידואליות ומשמעות בעידן הגלובלי, כנרת זמורה ביתן, 2010.
קרלו קודיצ'יני (באיטלקית: Carlo Cudicini; נולד ב-6 בספטמבר 1973 במילאנו) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק כשוער.
קודיצ'יני הוא בנו של שוער מילאן לשעבר, פאביו קודיצ'יני, ונכדו של מגן קבוצת סירוקולו ספורטיבו פונזיאנה, גוליילמו קודיצ'יני.
קודיצ'יני החל את הקריירה שלו במועדון האיטלקי מילאן בשנת 1992. במועדון שיחק בעברו גם אביו, פאביו.
עם זאת, קודיצ'יני התקשה לחזור על הישגיו של אביו, ובשלוש השנים בהן נכלל בסגל הקבוצה ערך שתי הופעות בלבד בליגת האלופות ולא שיחק כלל במסגרת הסרייה א'.
הוא הושאל לקבוצת קומו מהליגות הנמוכות באיטליה בעונת , ולבסוף עבר לא.ס.
בתקופתו בלאציו הוא סבל מפציעה קשה בשורש כף היד, וערך הופעה אחת בלבד במדי הקבוצה במשך עונה שלמה.
ב-1997 הוא עבר לקבוצת קסטל די סנגרו, שם בעיית הפציעות הסדרתיות שלו נמשכה.
ב-1999 הוא עבר לצ'לסי האנגלית, תמורת סכום של 160,000 לירות שטרלינג.
בצ'לסי פרחה הקריירה של קודיצ'יני.
על אף תחרות קשה מצידו של מארק בוסניץ', קודיצ'יני לקח במהירות מאד דה חוי את תפקיד השוער הראשון של צ'לסי.
הופעות מרשימות שלו במשחקיו הבטיחו את מקומו כשוער הראשון של הקבוצה.
בעקבות יכולתו הטובה, נבחר קודיצ'יני בעונת לשחקן השנה של צ'לסי עד ידי אוהדי הקבוצה.
אחד ממשחקיו המפורסמים של קודיצ'יני מאותה עונה היה המשחק מול ליברפול בדצמבר 2001, שבו עצר בעיטה חזקה מסטיבן ג'רארד ופנדל של גארי מקאליסטר.
הניצחון של צ'לסי במשחק זה היה אבן דרך בהשגת המקום הרביעי בפרמייר ליג בסיום העונה, שהבטיח לקבוצה את ההשתתפות במוקדמות ליגת האלופות בעונה הבאה.
במהלך שנת 2002 ערך קודיצ'יני את משחקו היחיד במדי הנבחרת הלאומית של איטליה, נגד טורקיה.
בעונת זכה קודיצ'יני בפרס "כפפת הזהב" לשוער המצטיין בפרמייר ליג, מטעם רשת ITV.
בעקבות כך נחשב קודיצ'יני לאחד מטובי השערים בליגה.
לאחר פתיחה מרשימה של עונת , חזר קודיצ'יני לסבול מפציעותיו הישנות.
הוא התקשה לשחזר את יכולתו מהעונות הקודמות, והחמיץ חלק גדול מן העונה בשל אותה פציעה.
חשיבותו של קודיצ'יני עבור צ'לסי נשקפה כאשר השוער המחליף של הקבוצה, מרקו אמברוסיו, לא הפגין יכולת משכנעת.
בעונת צירף המאמן החדש, ז'וזה מוריניו, את השוער פטר צ'ך לקבוצה.
בעקבות יכולת מרשימה שהפגין צ'ך, נדחק קודיצ'יני מתפקיד השוער הראשון של צ'לסי, ובמהלך עונה זו והעונות הבאות מיעט מאוד לשחק.
על אף שצ'לסי זכתה באליפות הפרמייר ליג ב-2005 וב-2006, הוא נעדר מטקסי חלוקת המדליות מאחר שלא השיג את מספר ההופעות הדרוש.
על אף שהפגין יכולת טובה כאשר החליף בשער את צ'ך בשל פציעות של האחרון, הוא לא הצליח להשיג מקום כשוער הראשון.
בינואר 2009 עבר קודיצ'יני לקבוצת טוטנהאם הוטספר.
בתחילת דרכו בקבוצה היה קודיצ'יני השוער הקבוע של טוטנהאם, אך לאחר הפסד למנצ'סטר יונייטד בגמר גביע הליגה האנגלית, הוא איבד את מקומו בשער ולא שיחק יותר עד לסיום העונה.
בנובמבר אותה שנה היה קודיצ'יני מעורב בתאונת אופנוע בוולת'מסתאו שבמזרח לונדון, בדרכו לאימון של טוטנהאם.
בעקבות התאונה הוא סבל מפגיעות קשות בידיו ובאגן הירכיים.
בפברואר 2010 דווח כי החל להתאמן מחדש עם כדור, ובמאי אותה שנה חתם על חוזה מחודש בטוטנהאם.
ב-1 בינואר 2013 חתם על חוזה בקבוצת לוס אנג'לס גלאקסי מארצות הברית.
ב-26 בינואר 2014 שוחרר מהקבוצה.
שוער העונה בפרמייר ליג מטעם ITV: 2003
קרלובו (בולגרית: Карлово) היא עיר בדרום-מרכז בולגריה בשטח מחוז פלובדיב, השוכנת על המורדות הדרומיים של רכס הרי הבלקן ובחלקה בעמק הוורדים הבולגרי, 147 ק"מ מהבירה סופיה ו-60 ק"מ צפונית לבירת המחוז פלובדיב.
ראשית ההתיישבות המאורגנת במקום מתוארכת לתקופת הברונזה המאוחרת, עידן הממלכה התראקית ובחפירות ארכאולוגיות שנערכו באזור ב-2005 נמצאו שרידי עיר-מדינה, (פוליס), תראקית מרכזית.
היישוב נכבש על ידי הרומאים במאה ה-1 ובהמשך עבר לידי האימפריה הביזנטית.
בתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה הוקמה במקום מצודה בשם קוֹפְּסִיס אשר חוזקה והורחבה בימיו של סמילץ קיסר האימפריה הבולגרית השנייה.
בסוף המאה ה-14 נכבשה המצודה והוחרבה על ידי צבאות האימפריה העות'מאנית.
היישוב המודרני התרחב מהכפר סוּשִיצָה שהוקם ב-1483 לכדי עיירה מרכזית במחוז העות'מאני רומליה.
בקרלובו נולד לוחם החירות הבולגרי וסיל לבסקי ממובילי המאבק מול העות'מאנים לעצמאות בולגריה והיא הייתה מרכז תרבותי ופוליטי ללוחמי החופש הבולגרים.
בראשית 1878, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית שוחרר היישוב על ידי צבא האימפריה הרוסית והפך מתוקף סיכומי קונגרס ברלין חלק מהמחוז העות'מאני האוטונומי רומליה המזרחית.
ב-1885 סופחו שטחי רומליה המזרחית ובכלל זה העיר קרלובו לנסיכות בולגריה.
בין 1953 ל-1962 שונה שמה של העיר ללבסקיגראד.
העיירה מפורסמת בשמן הוורדים המיוצר בה ומשמש לתעשיית התמרוקים.
כמו כן קיימת תעשיית מזון ועיבוד עץ.
בשטח הרשות המקומית מגדלים גם חיטה, שעורה ושיפון.
בסמוך לעיר עובר הכביש המהיר E-78 המקשר אותה לבירה סופיה.
תחנת הרכבת שבעיר מהווה צומת דרכים חשובה בקשר הרכבות בין הבירה סופיה לערי הים השחור כגון בורגס.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 11.4oc וערכי הקיצון הממוצעים נעים מ 0oc בחודש ינואר ועד 23oc בחודש יולי.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 694 מילימטרים.
סוחרי בדים וצמר יהודים הגיעו לעיר קרלובו בראשית המאה ה-18. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית ולאחריה סבלו יהודי העיר התקפות אנטישמיות רבות מצד תושבי המקום.
חלק מבני הקהילה נמלטו לעיר פלובדיב, שם התקיימה קהילה גדולה ומאורגנת שמסוגלת הייתה להגן עליהם וחלקם, יחד עם אלפים מיהודי בולגריה נמלטו עם הצבא העות'מאני הנסוג לכוון הערים אדירנה ואיסטנבול.
בראשית המאה ה-20, לא נכללה הקהילה ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בבולגריה ומניחים שממועד זה כבר לא התגוררו יהודים בעיר.
קרלו פרנצ'סקו פולארולו (באיטלקית: Carlo Francesco Pollarolo; סביבות 1653 – 7 בפברואר 1723) היה מלחין איטלקי, בעיקר של אופרות.
פולארולו נולד למשפחה מוזיקלית והיה לנגן עוגב בקתדרלה של עירו, ברשה.
בשנות ה-80' של המאה ה-17 החל לחבר אופרות לביצוע בוונציה הסמוכה.
בסך הכל כתב 90 אופרות ועוד 18 אורטוריות.
סגנונו האופראי ראוי לציון בפיתוח אריות בליווי תזמורת וניכרת בו השפעת האופרה הצרפתית של בן תקופתו, ז'אן-בטיסט לולי.
את לימודיו החל פולארולו, כנראה, אצל אביו, נגן עוגב בקתדרלה של ברשה, שם החליף אותו בנו בשנת 1676. הוא נשא אישה ב-1674 והוליד שמונה ילדים.
בשנים הבאות התקדם במהירות במשלח ידו.
ב-12 בפברואר 1680 נבחר לממונה על המוזיקה בקתדרלה של ברשה במקום פייטרו פלי הפורש, וב-7 ביוני 1681 התמנה למשרה דומה באקדמיה דלי אראנטי, אגודה שהתמקדה בלימודי "ספרות, נשק ומוזיקה".
במשרה זו החזיק כנראה עד 1689. בשנת 1678 בוצעה באקדמיה האופרה הראשונה שלו, Venere travestita ("ונוס המחופשת").
הפרטיטורה של האורטוריה הראשונה שלו, "לה פניצ'ה" ("עוף החול"), הלכה לאיבוד, אך לפי הלברית, נראה שבוצעה בשנת 1680. בשנים 1685 - 1689 בוצעו אופרות שונות שלו בערי איטליה ובהגיעו לוונציה בסוף 1689 כבר היו לו מוניטין של מלחין.
ב-13 באוגוסט נבחר פולארולו לנגן עוגב שני בכנסיית סן מרקו בוונציה וכעבור שנתיים הגיע למשרת סגן מאסטרו די קאפלה.
משנת 1691 הוצגו האופרות שלו מדי שנה בתיאטראות ונציה, ביניהם בית האופרה המכובד ביותר בעיר, "סן ג'ובאני גריזוסטומו", שם שלטו האופרות שלו ברמה משנת 1690 עד 1705. פולארולו כיהן כמנהל מוזיקלי באוספדאלה דלי אינקוראבילי, קונסרבטוריון נודע בוונציה,
משנת 1696 עד 1718 לפחות, לפי הרישומים, ואולי עד 1722. פולארולו התחרה במשך 10 שנים על משרת פרימו מאסטרו של הקתדרלה, אך הפסיד בבחירות בקול אחד לאנטוניו ביפי.
פולארולו שוחרר מחובותיו ובנו אנטוניו החליף אותו.
הוא המשיך להלחין אופרות עד שנת 1720. כתב יצירות לאירועים ולמוסדות שונים, בהן האורטוריה Il combattimento degli angioli ("ריב המלאכים") בשביל סנטה מריה דלה קונסולציונה ב-1697 ואינטרמצו, Il giudizio di Paride ("משפט פאריס"), לאקדמיה דלה אנימוזי שפעלה ברוחו של אפוסטולו זנו.
בשנת 1716 חיבר פולארולו קנטטה בשם Fede, Valore, Gloria e Fama ("האמונה, הגבורה, התהילה והשבח", עם פאוסטינה בורדוני בתפקיד האמונה), לשגריר האוסטרי בוונציה, שכלולות בנו בשנת 1721 נחוגו במוזיקה של פולארולו ל-Il pescatore disingannato ("הדייג שהתפכח").
האופרה האחרונה שלו, L'Arminio ("ארמיניוס"), הופקה בנובמבר 1722, כאשר סבל כבר ממחלתו האחרונה.
הוא מת ונקבר בכנסיית מריה מנצרת שעל גדת הגראנד קאנאל בוונציה.
קרלו פרנצ'סקו פולארולו היה גם צ'מבליסט מעולה, שנחשב, יחד עם פרנצ'סקו גספאריני ווינצ'זי, לאחד מגדולי הווירטואוזים בכלי זה (דון ג.
Alarico re de Gotti (אלאריק מלך הגותים"), ורונה, 1689
Antonino e Pompeiano ("אנטונינוס ופומפיאנוס", בגרסה מחודשת, רוב המוזיקה של פולארולו), ברשה, 1689.
Tertius crucis triumphus ("הניצחון השלישי של הצלב"), ונציה, 1703
Joseph in Aegypto (יוסף במצרים"), ונציה, 1707
אולגה טרמיני, "קרלו פרנצ'סקו פולארולו", מילון גרוב אונליין
קרלו פטריני (באיטלקית: Carlo Petrini; נולד ב-22 ביוני 1949) הוא מייסד תנועת מזון איטי.
קרלו פטריני נולד בעיר ברה , בנפת קונאו, איטליה.
הוא זכה לפרסום בשנות השמונים כשלקח חלק במסע הפרסום נגד פתיחת סניף רשת המזון המהיר מקדונלד'ס, בסמוך למדרגות הספרדיות ברומא.
ב-1977 החל פטריני לכתוב מאמרים קולינריים ביומונים הקומוניסטים "איל מניפסטו" ו"ל'אוניטה".
הוא עורכם של פרסומים רבים בבית ההוצאה לאור Slow Food Editore.
הוא כתב טור שבועי בעיתון היומי לה סטמפה וכיום הוא עובד בעיתון לה רפובליקה.
ב-1986 הוא ייסד את תנועת מזון איטי, שבאה לתת חלופה למזון המהיר, שואפת לשמר את המטבח המסורתי של כל אזור ומעודדת גידולים של ירקות, פירות ובעלי חיים שמאפיינים את סביבתם הטבעית.
באוקטובר 2004 הוא ייסד את האוניברסיטה למדעי הגסטרונומיה, מוסד שמטרתו לגשר על הפער בין חקלאות לגסטרונומיה.
קרלו צ'יפולה (באיטלקית: Carlo M.
Cipolla; 15 באוגוסט 1922, פאביה – 5 בספטמבר 2000) היה היסטוריון וכלכלן איטלקי.
בשנת 1944 סיים את לימודיו באוניברסיטת פאביה בהיסטוריה ובפילוסופיה.
בין השנים 1945 ל-1948 למד בסורבון שבפריז ובבית הספר לכלכלה של לונדון (LSE).
בשנת 1953 קיבל מענק פולברייט.
בשנת 1959 החל ללמד באוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה (UC Berkeley).
כמו כן לימד באוניברסיטאות איטלקיות, כולל מכון האוניברסיטה האירופית (EUI) בפירנצה והסקולה נורמלה סופריורה בפיזה.
ציפולה היה חבר בחברה המלכותית להיסטוריה (RHS) של בריטניה הגדולה, באקדמיה הבריטית, באקדמיה דיי לינסי, באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (AAA&S) ובחברה הפילוסופית האמריקאית (APS) בפילדלפיה.
הוענק לו פרס נשיא הרפובליקה של איטליה, זכה בפרס בלצן, וכן תארים לשם כבוד באיטליה ובציריך, שווייץ.
ספריו הראשונים התמקדו במסחר ובמערכות הכלכליות שנלוו אליהם באירופה.
בשנת 1962 פרסם ספר שעסק בהיסטוריה דמוגרפית של העולם.
בשנת 1965 פרסם את "guns and sails in the early phase of european expansion", שעסק בעליית האימפריות הקולוניאליות של המערב.
בשנת 1967 פרסם את "clocks and culture 1300–1700", שעסק בהמצאות הטכנולוגיות במערב בתחילת התקופה המודרנית.
קרלון בראון הוא כדורסלן עבר אמריקאי.
בראון, יליד ריברסייד קליפורניה, החל את קריירת הכדורסל בתיכון על שם מרטין לותר קינג המקומי, וב-2007 עבר לשחק באוניברסיטת יוטה.
לאחר שלוש שנים עזב את המכללה, והצטרף לקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת קולרדו, הקולרדו באפלוס מליגת ה-Pac-12, בשנה שלאחר מכן.
הוא הוביל את הקבוצה לזכייה בטורניר, כשהוא נבחר לשחקן המצטיין ולחמישיית העונה.
בראון סיים את הטורניר עם ממוצע של 12.6 נק', 3.8 ריב', ו-2.0 אסיסטים למשחק.
בכך עזר לקבוצה להעפיל אל טורניר אליפות המכללות בכדורסל של ה-NCAA.
הייתה זאת העפלה ראשונה של קולורדו מאז 2003, והקבוצה הודחה בסופו של דבר בסיבוב השלישי.
בשל הצטיינותו בטורניר המכללות, הוזמן בראון למספר מחנות קדם עונה של קבוצות NBA.
הוא חתם בקבוצת גולדן סטייט ווריורס בספטמבר 2012, אך נופה ממנה לאחר חודש.
בסופו של דבר שיחק במהלך עונת 2012/13 בשתי קבוצות מליגת הפיתוח של ה-NBA, סנטה קרוז ווריוז ואיידהו סטמפיד.
שם גם פגש את חבריו העתידיים לקבוצה, ג'סטין הרפר וג'וש אוואנס.
ב-11 באוגוסט 2013 חתם בקבוצת הפועל תל אביב, קבוצתו המקצוענית הראשונה בקריירה.
הוא היה הזר הראשון שהוחתם במהלך הקיץ, ובלט במהרה.
מן השלבים הראשונים של העונה התגלה כשחקן מפתח, וכספק הנקודות העיקרי של הקבוצה.
בסיום העונה הסדירה דורג במקום הראשון בדירוג מלך הסלים עם ממוצע של 19.6 נק' למשחק, ובמקום ה-4 בדירוג המדד למשחק.
בכך היה מהזרים הבולטים בליגה, ואף הוזמן למשחק האולסטאר הישראלי.
בסיום העונה חתם בבאמברג, אחת הקבוצות הבכירות בבונדסליגה הגרמנית, לעונה אחת.
הוא שיחק רק 4 משחקים, ונפצע עד לסיום העונה.
ב-16 ביולי 2015 חתם לעונה אחת ברטיופארם אולם הגרמנית.
ב-14 בפברואר 2019 הודיע באופן רשמי על פרישתו מכדורסל.
קרלו יאיר קוסטלי מולינה (בספרדית: Carlo Yaír Costly Molina; נולד ב-18 ביולי 1982), הוא כדורגלן הונדורסי המשחק בעמדת החלוץ במרתון.
קוסטלי נולד בעיר סן פדרו סולה שבהונדורס.
בגיל 14 הוא עבר למקסיקו סיטי וחי שם ב-11 השנים הבאות.
הוא שיחק בקבוצות נוער מקסיקניות שונות לפני שחזר להונדורס.
הוא התחיל את הקריירה המקצועית שלו בפלאטנסה ובשנת 2007 עבר לבלחטוב הפולנית.
בינואר 2009 הוא הושאל לקבוצת הצ'מפיונשיפ ברמינגהאם סיטי עד לסיום עונת .
בתקופתו בבלחטוב כבש 16 שערים ב-68 הופעות.
ב-24 בינואר 2010 קוסטלי נרכש על ידי וסלוי.
לאחר תקופה קצרה בקבוצה הוא עבר לאטלס המקסיקנית.
בשנת 2011 הושאל לקבוצת ה-MLS יוסטון דינמו.
ב-2012 הוא עבר למועדון היווני וריה.
ב-24 ביולי 2013 קוסטלי עבר לקבוצה הסינית גויז'ו ז'יצ'נג.
ב-2 בינואר 2014 קוסטלי חזר להונדורס, לקבוצת ריאל אספניה.
לאחר מונדיאל 2014 הוא חתם בקבוצת גזיאנטפספור הטורקית שם שיחק עונה אחת, בסיומה חזר לקבוצת נעוריו אולימפיה טגוסיגלפה.
קוסטלי היה חלק משמעותי בהרכב הונדורס בטורנירי גביע הזהב בשנים 2009 ו-2011, כאשר סייע לנבחרת להגיע לחצי הגמר.
הוא סייע לנבחרת להעפיל למונדיאל 2010, אך הוא לא שיחק בטורניר עצמו עקב פציעה.
קוסטלי הבקיע שבעה שערים ב-13 משחקים במוקדמות מונדיאל 2014, כולל שלושער נגד .
בטורניר עצמו קוסטלי כבש במשחק מול את השער הראשון של נבחרתו בגביע העולם מאז מונדיאל 1982.
מלך השערים בליגת העל ההונדורסית: (אפרטורה)
קרלו פליצ'ה, מלך סרדיניה (באיטלקית: Carlo Felice di Savoia; 6 באפריל 1765 - 27 באפריל 1831), היה מלך סרדיניה בשנים 1821–1831.
קרלו פליצ'ה נולד בטורינו ב-6 באפריל 1765 להוריו ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה ומריה אנטוניה פרננדה, נסיכת ספרד, בתם של פליפה החמישי, מלך ספרד ואליזבטה פארנזה.
ב-7 במרץ 1807 התחתן קרלו פליצ'ה עם מריה כריסטינה מנאפולי וסיציליה, בתם של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה קרולינה מאוסטריה, אולם, על אף ניסיונות ממושכים לא היו לבני הזוג ילדים.
ב-12 במרץ 1821 ויתר אחיו ויטוריו אמנואלה הראשון, מלך סרדיניה על הכתר, ומכיוון שהיו לו רק בנות ולא בנים, עלה קרלו פליצ'ה לשלטון במקומו.
בעת עלותו לשלטון התקיימו הפגנות סוערות בממלכת סרדיניה בעד ליברליזם, ובעקבות כך חתם קרלו אלברטו שהיה עוצר הממלכה עקב היעדרות קרלו פליצ'ה שהיה במודנה על חוקה חדשה, שבוטלה מיד עם שובו של המלך, שהגלה את קרלו אלברטו לפירנצה.
על אף שנאתו הרבה לאוסטריה, נעזר בה קרלו פליצ'ה בדיכוי ההתקוממויות במדינה.
קרלו פליצ'ה שיפר את המינהל ואת נוהלי השיפוט במדינה, קידם את הכלכלה, יזם עבודות ציבוריות, וטיפח את האמנות והמדע.
ב-27 באפריל 1831 מת קרלו פליצ'ה בטורינו, ובמקומו עלה לשלטון קרוב משפחתו קרלו אלברטו, מלך סרדיניה.
קרלוטה חואקינה מספרד (בספרדית: Carlota Joaquina de Borbón; 25 באפריל 1775 - 7 בינואר 1830) הייתה אשתו של ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל.
קרלוטה חואקינה נולדה בארנחואס ב-25 באפריל 1775, לקרלוס הרביעי, מלך ספרד, ומריה לואיסה מפארמה, בתם של פליפה, דוכס פארמה ולואיז אליזבת, נסיכת צרפת.
בשנת 1785 התחתנה קרלוטה חואקינה בת ה-10 בלבד עם ז'ואאו, נסיך ברזיל באישור האפיפיור פיוס השישי, והנישואים נחגגו בפאר גדול, ואחותו של ז'ואאו מריאנה ויקטוריה, נסיכת פורטוגל התחתנה עם אחיה של קרלוטה ז'ואקינה האינפנטה גבריאל מספרד.
בשנת 1788 מת אחיו הבכור של ז'ואאו ז'וזה, נסיך ברזיל, וז'ואאו מונה ליורש העצר של פורטוגל.
מריה הראשונה, מלכת פורטוגל, אמו של ז'ואאו, סבלה מדיכאון שהחמיר מאוד בשנת 1792 אחרי מותו של הכומר המוודה שלה עד כדי אי-מסוגלות לשלוט, ולפיכך בשנת 1799 מונה ז'ואאו לעוצר השלטון במקומה.
בשנת 1805 ניסתה קרלוטה חואקינה שתמכה בספרד להדיח את בעלה מהשלטון, אך כשלה והוגלתה לעיר מפרה.
כתוצאה מכך, כוחות צרפתיים, תחת פיקודו של הגנרל ז'ונו (Junot), פלשו לפורטוגל כחלק ממלחמת חצי האי והשתלטו על הבירה ב-1 בדצמבר 1807.
בשנת 1821 נאלצו זואאו השישי וקרלוטה חואקינה לחזור לפורטוגל, בעקבות המהפכה הליברלית, וז'ואאו נאלץ להסכים לחוקה שהתקבלה על ידי הקורטס.
בשנת 1824 ניסה בנה מיגל בתמיכתה להדיח את ז'ואאו מהשלטון, אולם המרד נכשל בתמיכה בריטית, ומיגל הוגלה לווינה, וקרלוטה חואקינה נעצרה במעצר בית.
ב-7 בינואר 1830 מתה קרלוטה חואקינה בסינטרה, והיו טענות על כך שהתאבדה.
בשנת 1785 התחתנה קרלוטה חואקינה עם ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל, ממנו נולדו לה 9 ילדים:
קרלוטה ריצטו (באיטלקית: Carlotta Rizzetto; 6 באפריל 1905 – 27 ביוני 1991) הייתה חסידת אומות עולם איטלקייה, שהצילה את ילדי משפחתו של מאוריציו ויטלה (Vitale), ואשתו ויטוריה, מהעיר ביאלה שליד טורינו.
ריצטו סייעה למשפחה לברוח מאיטליה לשווייץ בשנת 1943, ובכך להינצל משליחתם למחנות השמדה.
קורות חייה עד השואה באיטליה
ריצטו נולדה בעיירה פוסלטה די פיאבה (Fossalta di Piave), הנמצאת במחוז ונטו (Veneto) למשפחה קתולית אדוקה ענייה בת שבעה ילדים.
לקרלוטה היו שתי אחיות וארבעה אחים.
הוריה התפרנסו מעבודות מזדמנות, וחלומה היה להצטרף למנזר, ולהיות לנזירה.
אך עקב המצב הכלכלי הרע של המשפחה, נשלחה קרלוטה לעבוד כשהייתה בת 12, כמשרתת בביתה של משפחה ונציאנית עשירה.
כך עברה בין מספר משפחות עד שבשנת 1941, כשהייתה בת 36 נקלטה לעבודה במשפחתו של מאוריציו ויטלה, שהיה ראש הקהילה היהודית בביאלה, שבמחוז פיימונטה, ליד טורינו.
בעיירה ביאלה חיו היו יהודים משלוש משפחות: Jona, Olivetti, Vitale.
במשפחת מאוריציו ויטלה, היו שלושה ילדים ברונו, ריקרדו ואלדו.
ריצטו הייתה המטפלת של שני הילדים הצעירים במשפחה, ריקרדו ואלדו (לימים, ראובן ואלדד).
הצלת ילדי משפחת ויטלה בזמן מלחמת העולם השנייה
היחס אל יהודי איטליה החל להתדרדר בשנת 1938, בעקבות ההתקרבות בין מוסוליני לבין היטלר, וחקיקתם של חוקי גזע באיטליה.
ב-25 ביולי 1943, הודח מוסוליני מתפקידו על ידי המועצה הפשיסטית העליונה ונשלח לכלא, ואיטליה נכנעה לבעלות הברית.
כתוצאה מכך, כוחותיו של היטלר פלשו לאיטליה וחילצו את מוסוליני מהכלא.
הם העמידו שלטון בובות שנקרא הרפובליקה הסוציאליסטית האיטלקית, או בשמה השני "רפובליקת סאלו".
בזמן שלטונה של "רפובליקת סאלו" החלה רדיפה של יהודי איטליה על ידי הכוחות הגרמניים, בדצמבר 1943, כחודשיים לאחר הקמת רפובליקת סאלו, החלה רדיפתם של יהודי צפון איטליה.
באיטליה נבנו מספר מחנות ריכוז אליהם נשלחו יהודי איטליה, ו-8,000 יהודים נרצחו.
שווייץ, בדומה למלחמת העולם הראשונה, הקפידה לשמור על נייטרליות גם במהלך מלחמת העולם השנייה, זאת על אף שמצאה עצמה מוקפת מכל הכיוונים במדינות הציר והמדינות הכפופות להן, כאי של נייטרליות באירופה הכבושה.
במהלך המלחמה עברו בשווייץ כ-300,000 פליטים, ביניהם כ-30,000 פליטים יהודים.
מסתיו 1940 ועד אביב 1942, קיבלו רק 420 פליטים יהודים איטלקים מקלט בשווייץ.
ממשלת שווייץ העניקה אישורי כניסה לפליטים מ"טעמים פוליטיים" בלבד, אך מכיוון שיהודים איטלקים לא נחשבו כפליטים, נמנעה כניסתם לשווייץ של רוב היהודים שהגישו בקשות מקלט.
היו יהודים שהצליחו להיכנס מאיטליה לשווייץ באופן בלתי לגאלי.
ב-13 באוגוסט 1942 הוציאה ממשלת שווייץ צו שהורה למשטרת הגבולות לגרש כל פליט שינסה להיכנס לשווייץ באופן לא חוקי.
יהודים עדיין לא נחשבו "פליטים פוליטיים", ולכן לא זכו למקלט בשווייץ.
כתוצאה מכך, החל בשווייץ מאבק פוליטי בדרישה להחשיב את היהודים כפליטים פוליטיים.
ב-22 בספטמבר של 1942, התקיים בפרלמנט השווייצרי דיון ציבורי בשאלה האם להגדיר הגדרת היהודים כפליטים פוליטיים.
שתי מפלגות האופוזיציה מחו על מדיניות השלטון כנגד היהודים ועל טענתם כי "הספינה מלאה" ואין מקום עוד לפליטים בשווייץ.
לבסוף, לאחר לחץ ציבורי ממושך, צומצמו ממדיו של צו גירוש משווייץ שהוצא ליהודים שנכנסו אליה באופן בלתי חוקי.
לאחר פלישת גרמניה לצפון איטליה ונפילת השלטון הפשיסטי של מוסליני בספטמבר 1943, ריככה ממשלת שווייץ את חומרת הצו, ואפשרה לפליטים רבים להיכנס אליה, 20,000 פליטים, ובהם 10,000 פרטיזנים עברו דרך גבולות שווייץ מספטמבר 1943, ועד לסיום המלחמה במאי 1945.
משפחת ויטלה המשיכה להתגורר בביאלה גם לאחר עליית מוסוליני לשלטון ועד לפלישה הגרמנית והקמת "רפובליקת סאלו".
לאחר תחילת רדיפת היהודים, החליטה משפחת ויטלה לברוח מאיטליה לשווייץ.
הבחירה בשווייץ נבעה מהעובדה מהקרבה של ביאלה לגבול השווייצרי והיותה מדינת נייטרלית בזמן מלחמת העולם השנייה.
ריצטו הצטרפה למשפחה בנתיבי הבריחה לשווייץ.
ממשלת שווייץ אפשרה לכל הורה להיכנס עם ילד אחד בלבד, אך למשפחת ויטלה היו שלושה ילדים, לכן ריצטו וברונו, הבן הבכור, נשארו מאחור באיטליה.
ריצטו החליטה להתחזות ליהודיה ולשנות את שמה מקרלוטה לנעמי, שם יהודי.
הדוד של המשפחה זייף את המסמכים, כדי להוכיח לשלטונות שווייץ שהיא בעצם יהודיה, ולא איטלקייה קתולית.
היא התחזתה לדודה במשפחת ויטלה, שרוצה לעבור עם האחיין שלה לשווייץ.
ריצטו וברונו הלכו כ-12 שעות לאורך הגבול בין איטליה לשווייץ, ובסופו של דבר הצליחו להיכנס לשווייץ, שם פגשו בשוטר, הציגו את עצמם וביקשו עזרה.
בתגובה נעצרו ריצטו וברונו והועמדו למשפט, משום שהשוטר לא האמין לריצטו שהיא יהודיה ושהמסמכים שלה אמיתיים.
ריצטו הצליחה לשכנע את השופט, שלא להפריד בינה לבין ברונו.
לאחר מכן, ברונו נשלחו לבית ספר בבלינצונה, הסמוכה לגבול האיטלקי.
לאחר מכן, נשלח ברונו לבית יתומים, במקביל, משפחת ויטלה, ההורים והילדים ריקרדו ואלדו, שהתה בשווייץ במחנה פליטים בלוגאנו.
הפליטים שוכנו במספר בתי מלון ישנים.
לאחר מכן, התגוררה המשפחה בביתה של משפחה שווייצרית מקומית, שהייתה בקשר עם המבריחים שעזרו להם להגיע לשווייץ.
לאחר חיפושים רבים, הצליחו בני המשפחה לאתר את ברונו והמשפחה התאחדה.