tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1912 למד באוניברסיטת מינכן פיזיקת מצב מוצק בהנחיית מקס פון לאואה, תחום שהיה עוד בחיתוליו, במכון לפיזיקה תאורטית שבראשו עמד ארנולד זומרפלד.
בשנת 1913 חזר לצרפת והחל ללמוד לדוקטורט באוניברסיטת פריז, תחת הנחייתו של פול לנז'בן (Paul Langevin).
בשנים 1914–1918 התואר הופסק עקב שירותו בצבא בזמן מלחמת העולם הראשונה בתקשורת אלחוטית, והושלם בשנת 1920 אז קיבל תואר דוקטור לפיזיקה.
ועדת הבחינה של ברילואן לדוקטורט הייתה מורכבת מלנז'בן, פרן ומארי קירי.
לאחר קבלת הדוקטורט היה למזכיר המדעי של כתב העת לפיזיקה Journal de Physique et le Radium.
בשנת 1923 נתמנה למנהל חבר במעבדות הפיזיקה של קולז' דה פראנס.
בשנת 1926 פיתחו בנפרד ברילואן, הנס קרמרס (Hendrik Kramers) וגרגור ונצל (Gregor Wentzel) את קירוב WKB, שהוא קירוב מתמטי המאפשר לחשב התפשטות של גל בתווך בעל מקדם שבירה המשתנה במרחב.
שיטת הפתרון מניחה שהמשרעת או המופע של פונקציית גל משתנה לאט תוך ההתקדמות.
אביו מרסל היה אחד המדענים הצרפתים המעטים שהוזמנו לכנס סולווה הראשון בשנת 1911, בעוד לאון היה אחד מחמישה הצרפתים שהוזמנו לכנס סולווה החמישי והמפורסם בשנת 1927. כנסים אלו היוו אבני דרך בתולדות הפיזיקה המודרנית, ומוזמן אליהם מספר מצומצם של 25 מדענים מובילים בתחומם.
בשנים 1928–1932, לאחר הקמת Institut Henri-Poincaré התמנה בו ברילואן כפרופסור לעמוד בראש המחלקה לפיזיקה תאורטית.
במהלך מחקריו על פונקציות הגל של אלקטרונים בגביש, פיתח בשנת 1930 את רעיון אזור ברילואן.
אזור ברילואן הוא היחידה הבסיסית בסריג ההופכי של גביש, כלומר תמונת הסריג במרחב התדר (התמרת פורייה), כאשר הגביש עצמו הוא הסריג במרחב התלת-ממדי.
אזורי ברילואן הם מרכיב הכרחי בחישובים בפיזיקת מצב מוצק עבור התכונות האלקטרוניות של חומרים.
בנוסף, פיתחו ברילואן ויוג'ין ויגנר את נוסחת ברילואן-ויגנר באמצעות שימוש בתורת ההפרעות.
בשנת 1932 החליף את אביו מרסל בתפקיד ראש המחלקה לפיזיקה תאורטית בקולז' דה פראנס.
מאז מחקריו עם זומרפלד, התעניין ברילואן בהתפשטות אור בתווך דיספרסיבי (מפזר).
כמומחה להתפשטות גלים אלקטרומגנטיים, מונה באוגוסט 1939, חודש לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, למנהל סוכנות השידור הממשלתית Radiodiffusion nationale.
במאי 1940, עם התמוטטות הממשל הצרפתי הוא עבר לווישי, בה ישבה ממשלת צרפת של וישי תחת שלטון גרמניה הנאצית.
כעבור שישה חודשים הוא עזב את וישי ועבר לארצות הברית.
עד תום המלחמה הוא היה פרופסור אורח באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון (1941-1942), פרופסור באוניברסיטת בראון, וחוקר בתחום המכ"ם עבור ועדה של משרד ההגנה (National Defense Research Committee) באוניברסיטת קולומביה.
בשנים 1947-1949 היה פרופסור למתמטיקה שימושית באוניברסיטת הרווארד.
החל משנת 1954 היה פרופסור נלווה באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק, שם התגורר עד מותו בשנת 1969.
ברילואן כתב כ-20 ספרים, רובם על אלקטרונים במוצק ואינטראקציה של אור וחומר, מספר ספרים במתמטיקה, הספר "Relativity Reexamined" בו קרא לבחון מחדש את תורת היחסות, וספר בתורת האינפורמציה.
בנושא תורת האינפורמציה טבע את המונח "נגנטרופיה" (אנטרופיה שלילית) עבור המושג שהגדיר שרדינגר עבור מערכות חיות.
לאון ווֹלוֹביץ' (רומנית: Leon Volovici); 10 באוגוסט 1938 ביאשי, רומניה - 1 בדצמבר 2011 בירושלים).
היה היסטוריון יהודי רומני-ישראלי, חוקר בכיר ביד ושם, מרצה חבר סגל האוניברסיטה העברית בירושלים ומחברם של מספר מחקרים היסטוריים שפורסמו בשפות שונות.
לאון וולוביץ' למד בבית הספר התיכון הלאומי ביאשי ולאחר מכן באוניברסיטת יאשי, בפקולטה לבלשנות וספרות רומנית.
לאחר השלמת תואר ראשון ב-1962, עבד שנתיים כמורה לרומנית ביישוב ביבולאר שבמחוז יאשי.
ב-1964 הופיע לראשונה מאמר משלו בכתב העת Iaşul Literar ("יאשי הספרותית").
בין 1964–1984 היה חוקר במחלקה הספרותית של המכון לבלשנות על שם אלכסנדרו פיליפידה ביאשי.
תוך כדי עבודתו, ב-1975 סיים והגיש תזה לדוקטורט בנושא "הסופר, הופעתו והתפתחותו בתקופת בניית הספרות הרומנית המודרנית" ועל כך קיבל את התואר.
הספר Apariţia scriitorului in cultura româneasca ("הופעת הסופר בתרבות הרומנית"), שיצא לאור ב-1976, מבוסס על עבודת הדוקטור שלו.
ד"ר וולוביץ' היה שותף בחיבור Dicţionarul literaturii române de la origini pîna la 1900 ("מילון הספרות הרומנית מן המקורות ועד 1900"), שיצא לאור ברומניה ב-1979, בהוצאת האקדמיה הרומנית.
לאחר שעלה לישראל, עבד בין 1984–1989 כחוקר בתחום השואה ביד ושם ומ-1989 כיהן כחוקר ומרצה באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא הקים והוביל בירושלים את החוג לתרבות של יוצאי רומניה, ביחד עם מבקר הקולנוע קוסטל ספירמן.
ד"ר לאון וולוביץ' נפטר בדצמבר 2011 בירושלים.
לאון וֶרְת היה סופר, פילוסוף פציפיסט ומבקר אמנות יהודי-צרפתי.
ידיד נפשו של מחבר "הנסיך הקטן", אנטואן דה סנט-אכזופרי.
ורת נולד ברמירמון (Remiremont) שבחבל לורן בצרפת.
בעקבות הצטיינותו הרבה בבית הספר נשלח ללימודים גבוהים בתיכון יוקרתי בפריז, אליו הגיע בעיצומו של משפט דרייפוס.
עד מהרה נטש ורת את לימודיו לטובת חיי בוהמה, חבר לחוגי שמאל רדיקלי והכיר את הסופר האנרכיסט אוקטב מירבו.
מירבו לקח את ורת תחת חסותו, סייע לו לפרסם את סיפוריו הראשונים בכתבי העת הנחשבים ולהוציא את ספרו הראשון "הבית הלבן", לו כתב מירבו הקדמה.
ורת היה פעיל בחוגי הפילוסופים ומבקרי האמנות.
הוא קידם, למשל, את הפסלת חנה אורלוף ואת אמני הדאדא והסוריאליזם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה גויס ורת ונלחם בחפירות; הוא חזר מן החזית כפציפיסט מושבע וכתב שני רומנים המבקרים קשות את המלחמה.
דבריו, שהתקבלו בתחילה בתרעומת, הפכו מאוחר יותר לקולו של הדור שלחם בחפירות ויצא משם מלא ביקורת על המלחמה ועל הגנרלים.
ב-1917 גילה התלהבות ראשונית ממהפכת אוקטובר, אך עם עלייתו של סטלין לשלטון מתח ביקורת על ברית המועצות.
בשנת 1924, לאחר שחזר ממסע בהודו-סין הצרפתית (וייטנאם וקמבודיה של ימינו) כתב רומן המבקר את הקולוניאליזם הצרפתי וחוזה את תנועת הדה-קולוניזציה.
בשנת 1931 נערכה לוורת, שהיה אז כבן 53, היכרות עם אנטואן דה סנט-אכזופרי, שהיה אז כבן 31. סנט-אכזופרי, שהתייתם מאביו בגיל צעיר, ראה בוורת דמות-אב.
השניים התיידדו וחלקו זה עם זה דעות ובילויים משותפים עם משפחותיהם.
סנט אכזופרי ראה בוורת "מצפן מוסרי" וורת התלהב מרוח הנעורים התוססת ומדמיונו של הטייס הצעיר.
כל אחד שמר על הגות ודעות עצמאיות והם קיימו ביניהם דיונים פילוסופיים שנמשכו שעות, חלקם תוך טיולים בחיק הטבע וחלקם במהלך התכתבות ענפה.
בשנת 1940, עם כיבוש צרפת במלחמת העולם השנייה, נמלט סנט אכזופרי לאלג'יריה ולניו יורק והצטרף לחיל האוויר של בעלות הברית בעוד ורת ומשפחתו נדדו 35 ימים אל בית הקיט שלהם, שהיה בדרום צרפת, תחום שנחשב בטוח יותר בהיותו בשליטת צרפת של וישי.
ורת לא יכול היה לכתוב לסנט אכזופרי מכתבים, אך כתב לו ביומנו.
סנט-אכזופרי כתב אף הוא מכתבים לוורת, שלא נשלחו ליעדם אלא כונסו בספר "מכתב לבן ערובה", שיצא לאור בארצות הברית ב-1943. ורת לא נזכר בו בשמו מפחד שיבולע לו.
לאחר תום המלחמה נודע לוורת על היעלמות מטוסו של סנט-אכזופרי ב-1944. ורת הוציא לאור את ספרו של סנט-אכזופרי מן העיזבון "המצודה" והוציא ספר בשם "סנט-אכזופרי כפי שהכרתי אותו" (Saint-Exupéry, tel que je l'ai connu).
לאון גוסנס היה אבובן בריטי.
גוסנס נולד בליברפול ולמד בקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון.
אביו היה הכנר והמנצח הבלגי אז'ן גוסנס הבן, בנו של המנצח אז'ן גוסנס האב; אחיו היה המנצח והמלחין יוג'ין גוסנס ואחותו הייתה הנבלנית סידוני גוסנס.
במחציתה הראשונה של המאה ה-20 נחשב גוסנס לאחד מחשובי האבובנים בעולם.
הוא הצטרף לתזמורת קווינ'ס הול (בניצוח הנרי ווד) בגיל 15 ובשנת 1932 הביא אותו סר תומאס ביצ'ם אל התזמורת הפילהרמונית של לונדון שאך זה נוסדה, אך במקביל פיתח גם קריירה עשירה של נגינת סולו ומוזיקה קאמרית.
אבובני העבר נטו להתחלק בין האסכולה הצרפתית (אלגנטית אך בעלת גון צליל דק וצפצפני) לגרמנית (מלאה ומעוגלת אך מגושמת למדי, כמעט ללא ויבראטו), אבל גוסנס השכיל לשלב את מיטב הסגולות של שני הסגנונות גם יחד.
גוסנס הזמין יצירות רבות לאבוב אצל מלחינים ידועי-שם כמו אדוארד אלגר, ראלף ווהן-ויליאמס וראטלנד בוטון והרבה לעבוד עם סולנים חשובים, בהם יהודי מנוחין.
בין תלמידיו הרבים היו האבובנים אוולין ברבירולי, ג'וי בוטון (בתו של ראטלנד בוטון) ופיטר גרם, האבובן של הרכב מלוס.
בשנת 1950 קיבל גוסנס את אות מסדר האימפריה הבריטית ובשנת 1962 היה לחבר בוועד המנהל של הקולג' המלכותי למוזיקה.
יצירות שהוזמנו על ידי לאון גוסנס או הוקדשו לו
קונצ'רטו בלה מינור לאבוב וכלי מיתר מאת ראלף ווהן-ויליאמס
קונצ'רטו מס' 2 בסול מז'ור לאבוב וכלי מיתר מאת ראטלנד בוטון
"רביעיית פנטזיה" לאבוב וכלי מיתר מאת בנג'מין בריטן
קונצ'רטו אופוס 45 מאת יוג'ין גוסנס, אחיו של לאון
סונאטה לאבוב ופסנתר מאת ארנולד באקס
חמישייה לאבוב וכלי מיתר מאת ארנולד באקס
חמישייה לאבוב וכלי מיתר מאת ארתור בליס
לאון הראשון היה קיסר האימפריה הביזנטית בין השנים 457–474. לאון נולד בפרובינקיה הרומאית דאקיה אורליאנה סמוך לתראקיה והיה ידוע בכינוי "לאון התראקי" .
הוא שלט באימפריה הביזנטית במשך כמעט 20 שנה, החל משנת 457 ועד לשנת 474. לאון היה שליט מיומן אשר פיקח על תוכניות מדיניות וצבאיות רבות, אשר רובן באו לעזרת הקיסרות הרומית המערבית בניסיון להשיב שטחים שאבדו לה.
לאון הראשון זכור בזכות היותו הקיסר הראשון שחוקק ביוונית ולא בלטינית.
לאון היה האחרון בשורת קיסרים שעלו לשלטון בזכות המנהיג הצבאי מגיסטר מיליטום פלביוס ארדבור אספר, בן האלאנים ששימש כמפקד העליון של הצבא ואשר סבר כי לאון ישמש כמנהיג בובה.
לאון הוכתר ב-7 בפברואר 457, טקס שלראשונה כיהן בו הפטריארך של קונסטנטינופול.
כדי לחסל את כוחו של אספר כרת לאון ברית עם טרסיקודיסה, מנהיג שבט האיסאורים שבאסיה הקטנה, אשר היה לקיסר זנון בשלהי שנת 474. בתמורה לברית זו השיא לאו את בתו לזנון.
בשנת 469 ניסה אספר לרצוח את זנון, ללא הצלחה.
לבסוף, בשנת 471 נחשד ארדבור, בנו של אספר, בקשירת קשר נגד לאון והוא ואביו נרצחו בידי הסריסים שפעלו על פי הוראותיו של לאון.
בתקופת שלטונו של לאון הותקף חבל הבלקן פעמים חוזרות בידי האוסטרוגותים וההונים, אולם התוקפים לא הצליחו לכבוש את קונסטנטינופול שהייתה מבוצרת בחומות, אשר חוזקו בתקופת שלטונו של תאודוסיוס השני, כיוון שלא היו מצוידים בכלי מצור מתאימים.
שלטונו של לאון הראשון ראוי לציון אף בזכות השפעתו של הקיסרות הרומית המערבית.
בשנת 467 הוכתר אנתמיוס לקיסר בהשפעתו של לאו הראשון.
הוא ניסה לנצל את איחוד הכוחות כדי לצאת בשנת 468 למסע מלחמה נגד הוונדלים אולם כשל בגלל יהירותו של גיסו בסיליקוס.
השפעתו הגדולה ביותר של לאון הראשון על המערב הייתה ביד מקרה: המלך האוסטרוגותי, תאודוריק הגדול, התחנך בחצר מלכותו של לאון הראשון בקונסטנטינופול, שם למד את דרכי הממשל הרומאי וטקטיקות צבאיות, ידע שהביא לו לתועלת רבה כאשר הפך לאחר מותו של לאון לשליט הגותי.
לאון מת מדיזנטריה בגיל 73, ב-18 בינואר 474.
מנישואיו לוורינה נולדו ללאו שלושה ילדים.
בתם הבכורה אריאדנה נולדה בטרם מת מרקיאנוס (שנת 457).
לאריאדנה הייתה אחות צעירה, לאונטיה.
תחילה שודכה לאונטיה ליוליוס פטריקוס, אחד מבניו של אספר, אולם הנישואים ככל הנראה בוטלו כאשר אספר ובנו ארדבור נרצחו בשנת 471. לבסוף התחתנה עם פלביוס מרקיאנוס, בנו של הקיסר ארתמיוס, שהיה יורש העצר לקיסר זנון.
הזוג הוביל למרד נגד זנון בשנים 478–479, אשר כשל.
לאחר מפלתם הם הוגלו לאיסאוריה.
בשנת 463 נולד ללאו הראשון בן אשר שמו לא ידוע והוא מת בעודו תינוק בן חמישה חודשים.
לאון גִיֶיה היה מטלורג צרפתי, אשר, לאחר גילוי דגימה מקרית של סגסוגת ברזל, פחמן וניקל במפעל בו עבד, כתב מספר מחקרים מקיפים בנושא פלדות, הדנים באופן ייצורן ותכונותיהן המולקולריות.
ב-1904, פרסם מחקר בנושא פלדות מרטנסטנטיות וב-1906 בנושא שימוש במתכת הניקל כדי לייצר פלדות בעלות מבנה מולקולרי אוסטנטי.
מחקרים אלו הובילו להפקתם השכיחה של שני סוגי פלדות אל-החלד הנפוצות הללו מספר שנים לאחר-מכן ועד ימינו.
לעיתים נודע בתור "אבי פלדות אל-החלד".
במלחמת העולם השנייה תמך במשטר וישי ואף קיבל את עיטור "מסדר פרנציסקה" שלהם.
לאון ויקטור אוגוסט בּוּרז'וּאָה היה מדינאי צרפתי.
היה ראש ממשלת צרפת ה-64 (1 בנובמבר 1895 – 29 באפריל 1896 - כחצי שנה במהלך הרפובליקה הצרפתית השלישית), שר מדינה (כלומר שר בלי תיק) ויושב ראש הפרלמנט.
על פועלו כיושב ראש מועצת חבר הלאומים, זכה בפרס נובל לשלום בשנת 1920. בורז'ואה ו-8 מחברי ממשלתו היו בונים חופשיים.
דעותיו היו סוציאל-רדיקליות והוא נחשב מחשובי האידאולוגים הרדיקלים השמאלנים בצרפת.
כשר המשפטים תחת אלכסנדר ריבו, היה מעורב בשערוריית פנמה.
הקים את ממשלתו בנובמבר 1895, אך חצי שנה מאוחר יותר, באפריל 1896, היא נפלה.
בין שרי ממשלתו, היה גם פול דומר (כשר אוצר), מי שהיה לימים נשיא צרפת.
בורז'ואה המשיך בתפקידים מיניסטריאליים, וב-1899 ייצג את צרפת בניסוח אמנת האג.
לאחר מלחמת העולם הראשונה השתתף בוועידת השלום בפריז (1919) ומונה כנשיא מועצת חבר הלאומים.
על פועלו זה זכה בפרס נובל לשלום בשנת 1920.
לאון כריסטוף גוֹרֶצְקַה הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הקשר בבאיירן מינכן מהבונדסליגה ובנבחרת גרמניה.
החל את הקריירה שלו עם בוכום ב-2012, ושיחק יותר מ-100 משחקים בבונדסליגה עבור שאלקה לפני שחתם בבאיירן מינכן ב-2018. מייצג את נבחרת גרמניה מאז 2014, ולזכותו יותר מ-40 הופעות בנבחרת.
ייצג אותה בגביע העולם 2018, 2022, ויורו 2020. הוא גם היה חלק מהנבחרת האולימפית של גרמניה שסיימה במקום השני באולימפיאדת הקיץ 2016.
מגיל 4 עד גיל 6 הוא שיחק באקדמיה של ורנר 06 בוכום, ולאחר מכן עבר לאקדמיה של בוכום, שם שיחק במשך 11 שנים.
בעונת החל לשחק בקבוצה הבוגרת של בוכום, ששיחקה בבונדסליגה השנייה.
ב-4 באוגוסט 2012 ערך גורצקה את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 79 דקות בניצחון 1–2 על דינמו דרזדן במסגרת המחזור הראשון בליגה.
באותו משחק הבקיע גם את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-52. הוא שיחק בקבוצה במשך עונה אחת בלבד, בה ערך 32 הופעות ליגה והבקיע 4 שערים.
ב-11 ביולי 2013 אושר כי גורצקה חתם על חוזה ל-5 שנים בשאלקה 04 מהבונדסליגה.
שווי העסקה היה בין 3 מיליון אירו ל-4 מיליון אירו, זאת לפי המנהל הספורטיבי של המועדון, הורסט הלדט.
גורצקה קיבל את חולצה מספר 8, שנלבשה לפני כן על ידי צ'יפריאן מריקה.
ב-5 באוגוסט ערך גורצקה את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-84 בניצחון 0–2 על נוטינגן במסגרת הגביע הגרמני.
באותו משחק הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה הרביעית של תוספת הזמן.
ב-11 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בבונדסליגה, כשהחליף את יוליאן דרקסלר בדקה ה-23 בתיקו 3-3 נגד המבורג במסגרת המחזור הראשון.
ב-21 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת טורניר אירופי, כשהחליף את מרקו הוגר בדקה ה-78 בתיקו 1-1 נגד פאוק סלוניקי במסגרת משחק הגומלין של פלייאוף ההעפלה לליגת האלופות.
ב-18 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כשהחליף את מרקו הוגר בניצחון 0–3 על סטיאווה בוקרשט במסגרת המחזור הראשון.
הוא ערך 3 הופעות בשלב הבתים והופעה נוספת בשלב שמינית הגמר.
ב-19 באוקטובר הבקיע גורצקה את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-65 בניצחון 2–3 על איינטרכט בראונשווייג במסגרת המחזור התשיעי בבונדסליגה.
בעונתו הראשונה בשאלקה ערך גורצקה 25 הופעות ליגה, בהן הבקיע 4 שערים, ובעונתו השנייה במועדון ערך 10 הופעות ליגה והופעה נוספת בשלב שמינית הגמר, בניצחון 3–4 על ריאל מדריד במשחק הגומלין, שלא עזר לקבוצה להעפיל לרבע הגמר.
בנוסף ערך הופעהה אחת ופעה אחת בשאלקה 04 II, קבוצת המילואים של המועדון.
ב-19 בינואר 2018 אישרה שאלקה שגורצקה יעבור לבאיירן מינכן בהעברה חופשית בסיום עונת 2017/18. הופעת הבכורה של גורצקה במדי באיירן נערכה במשחק הסופר קאפ הגרמני, בו הביסה באיירן מינכן 0–5 את איינטרכט פרנקפורט, כשגורצקה החליף את תומאס מולר.
בספטמבר כבש את שערו הראשון במדי באיירן בניצחון 0–3 על שטוטגרט במסגרת הבונדסליגה.
גורצקה ובאיירן זכו באליפות בעונת 2018/2019, והוסיפו גם זכייה בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 0–3 במשחק הגמר מול ר.ב.
גורצקה נעדר ממשחק זה בגין פציעה.
עם זאת, בליגת האלופות רשמו באיירן וגורצקה אכזבה כשהודחו כבר בשמינית הגמר מול ליברפול.
בעונת תפס גורצקה מקום חשוב בקישור הקבוצה, במיוחד לאחר פיטוריו של המאמן ניקו קובאץ' והחלפתו בהאנזי פליק.
גורצקה ובאיירן זכו בעונה זו באליפות הבונדסליגה וגם בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 2–4 בגמר על באייר לברקוזן, וכך השלימו דאבל שני ברציפות.
גורצקה המשיך להיות שחקן מפתח גם בחודש אוגוסט 2020 בשלבי ההכרעה של ליגת האלופות שנדחו בגלל התפרצות מגפת הקורונה, ושיחק 90 דקות בניצחון 0–1 של באיירן על פריז סן ז'רמן בגמר ליגת האלופות 2020, שהשלים לבאיירן מינכן זכייה בטרבל.
גורצקה שיחק בנבחרות הצעירות של גרמניה.
הוא שימש כקפטן נבחרת גרמניה עד גיל 17 באליפות אירופה עד גיל 17 ב-2012, בו הפסידה גרמניה בגמר להולנד.
בגמר הבקיע גורצקה את השער הראשון והיחיד של נבחרתו.
ב-8 במאי 2014 נכלל גורצקה בסגל המורחב של נבחרת גרמניה למונדיאל 2014 על ידי המאמן יואכים לב.
ב-13 במאי 2014 ערך גורצקה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, כששיחק במחצית השנייה בתיקו 1–1 במשחק ידידות נגד נבחרת פולין.
גורצקה נפצע בשריר באותו משחק ועל כן עזב את מחנה האימונים של נבחרת גרמניה ולא נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 2014.
הוא היה חלק משמעותי מזכייתה של נבחרת גרמניה בגביע הקונפדרציות 2017 והיה מלך שערי הטורניר עם 3 שערים.
ביוני 2018 נכלל גורצקה בסגל הסופי של נבחרת גרמניה למונדיאל 2018. גורצקה לא שיחק בשני המשחקים הראשונים של גרמניה, בהם הפסידה הנבחרת 0–1 לנבחרת מקסיקו וניצחה 1–2 את נבחרת שוודיה.
גורצקה פתח בהרכב במשחק השלישי, בו הפסידה גרמניה 0–2 לנבחרת דרום קוריאה, והודחה במפתיע מהמונדיאל כבר בתום שלב הבתים.
גורצקה פעיל באופן פוליטי ומוביל מהלכים נגד גזענות ואנטישמיות בגרמניה, כמו כן נחשב למתנגד קולני למפלגות הימין הקיצוני בגרמניה ובראשן אלטרנטיבה לגרמניה.
מדליית פריץ ואלטר לשחקן המצטיין (עד גיל 17): 2012
לאון השני (באיטלקית: Λέων Β΄; 467 - 17 בנובמבר 474) היה קיסר האימפריה הביזנטית למשך תקופה בת פחות משנה במהלך שנת 474.
לאון נולד בתאריך לא וודאי בשנת 467 באימפריה הביזנטית.
אביו היה זנון, ואמו הייתה אריאדנה , בתם של לאון הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית ושל הקיסרית ורינה.
ב-18 בינואר 474, מת לאון הראשון ללא בנים.
לאון השני היה הצאצא הזכר היחיד שלו, ועל כן הוא ירש את התואר קיסר האימפריה הביזנטית בעודו בן 7 בלבד.
במשך שלושה שבועות הוא שלט לבדו, ואז אביו זנון מונה לקיסר עמית והם שלטו במשותף.
שלטונו נמשך 43 שבועות ו-3 ימים בלבד.
ב-17 בנובמבר 474 הוא מת ממחלה.
עם זאת, היו שטענו שנסיבות מותו היו חשודות.
לאחר מותו, הוכתר זנון כקיסר החדש.
דוקטור לאון (ליטמן) גלרטר (Litman Leon Ghelerter; 27 בינואר 1873 - 28 ביולי 1945) היה רופא, מנהיג סוציאליסטי ופובליציסט יהודי רומני.
גלרטר היה מייסדם של מוסדות ציבוריים בתחום הרפואה והעזרה לשכבות החלשות.
גלרטר נולד ביאשי להוריו, זלמן ודבורה גרלטר.
הוא סיים בהצלחה לימודי בית ספר גבוה למסחר ועבר ללימודי רפואה.
תוך כדי לימודי הרפואה לקח גם קורסים של משפטנות.
בשנת 1899 קיבל באוניברסיטת יאשי תואר דוקטור לרפואה על עבודה בנושא "כוהל ואלכוהוליזם".
עד שנת 1920 חי ופעל ביאשי ולאחר 1920 חי ופעל בבוקרשט עד מותו.
ב-1895 כונן חוג סוציאליסטי בשם Lumina (האור) סביב כתב עת שנשא אותו שם.
הוא נאבק למען מתן זכויות פוליטיות ליהודים חסרי האזרחות ועל כן נכנס לעימות עם הרשויות.
ב-1896 ערך כתב עת ביידיש בשם Der Veker.
לפני מלחמת העולם הראשונה ייסד ביאשי בית חולים לילדים ויזם שורה של מפעלים קואופרטיביים ומוסדות סעד למען השכבות החלשות.
ב-1923 ייסד בבוקרשט את החברה למתן סיוע רפואי וסוציאלי "Iubirea de oameni" (אהבת הבריות) שפעלה בצורת מערך רפואי רב תחומי וב-1926 נפתח בית החולים בשם זה באת5ר זמני.
ב-1931 נגמרה בניית מבנה בית החולים, בית חולים, שהופעל על ידי רופאים, רוקחים ויתר העובדים, שבאו מקרב יהדות בוקרשט.
בית החולים פעל למען כל התושבים וב-1937, בין 832 המאושפזים בו היו 587 יהודים, 210 נוצרים אורתודוקסים, 35 קתוליים ו-20 פרוטסטנטים.
לצורכי הקמת בתי החולים והמרפאות היה עובר בערי רומניה ומקבץ תרומות מהקהילות היהודיות השונות.
המוסד האחרון שייסד, הסנטוריום "Mira" נפתח ב-1946, שנה לאחר מותו.
גלרטר ייסד את "האגודה הסוציאליסטית של הפועלים" ועל כן הורחק משורות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרומנית לאחר משפט, שבמהלכו הואשם בין היתר בהקמת מוסדות בעלות אופי לאומי (קרי: יהודים).
ב-15 ביולי 1928 קבוצתם של גלרטר ושטפאן וויטק ייסדה את המפלגה הסוציאליסטית של העובדים מרומניה (Partidului Socialist al Muncitorilor din România) ששינתה את שמה בספטמבר 1931 להמפלגה הסוציאליסטית מרומניה (Partidul Socialist din România).
ב-1933 התאחדה המפלגה עם סיעה נוספת, שהתפצלה מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית והמפלגה המאוחדת נקראה המפלגה הסוציאליסטית האחידה (Partidul Socialist Unitar) ובראשו ניצב גלרטר.
בחוג המשפחה ובין ידידיו כונה גלרטר בשם Moșu'Lu (מושולו) ובמהלך פעילותו הפובליציסטית השתמש בשמות העט Mihai Văleanu (מיכאי ולאנו) ו-Păcurar (פקוראר).
גלרטר הוא אביו של הרופא יוליו גלרטר שלימד תולדות הרפואה בבית הספר לרפואה בבוקרשט והיה נשוי לשחקנית והמורה למשחק ביאטה פרדנוב, ודודו של הבמאי מוני גלרטר.
לאון ביילי באטלר הוא כדורגלן ג'מייקני המשחק בעמדת החלוץ ולעיתים כקשר קיצוני ברומא מהסרייה א' בהשאלה מאסטון וילה, ובנבחרת ג'מייקה.
ביילי התחיל את הקריירה שלו באקדמיה של פיניקס אולסטארס תחת השגחתו של אביו המאמץ, קרייג באטלר.
בשנת 2011 אביו חיפש באירופה קבוצה לבנו הביולוגי, קייל, וללאון ביילי.
הם נדדו במדינות כמו אוסטריה, גרמניה והולנד עד שעצרו בבלגיה, בקבוצת גנק שם ביילי נבחן בתחילת שנת 2012. גנק התרשמה מיכולותיו, אבל בגלל תקנון השחקנים הצעירים המחמיר של פיפא, הם לא יכלו להציע לו חוזה בגיל כזה צעיר.
משום כך, גנק החתימה את ביילי בהסכם טיוטה כשהיה רק בן 15, דבר שמותר בבלגיה.
ביילי עבר לגור בבית קרוב לגנק.
אביו עזב למקסיקו, כדי לעבור באופן רשמי לבלגיה, הוא נעדר במשך ארבעה חודשים, שלפי דבריו אמר שבכלל נחטף.
במשך ארבעת החודשים האלה המועדון טיפח את הילדים הצעירים, שבאותה תקופה היו חסרי הורים.
כאשר באטלר חזר לגנק, הם כבר היו צריכים לסגת מהעסקה הזו, מה שגרם לו לפנות לקבוצה בלגית אחרת, סטנדרד לייז', אך העברתו של ביילי לקבוצה לא אושרה משום שלבאטלר לא הייתה אשרת עבודה.
כתוצאה מכך, הם לא יכלו להישאר בבלגיה והם חזרו לג'מייקה, אך לעיתים שבו לאירופה, כשבאטלר מציע את שחקניו לקבוצות אירופאיות.
עם אייאקס הוא הגיע לחוזה מילולי באוקטובר 2013, אך שוב ההעברה לא התממשה.
חוקי פיפא לא איפשרו לשחקן מתחת לגיל 18 לחתום בחוזה מקצועי בעבור קבוצת כדורגל.
בתחילת שנת 2015 ביילי מצא את עצמו חותם בקבוצת א.ס.
ביילי הצטרף בסופו של דבר לגנק בשנת 2015 כאשר הפך לבן 18. את הופעת הבכורה שלו בליגה הבלגית ערך ב-21 באוגוסט 2015 בהפסד החוץ 1–3 לסיינט טרוידן כאשר עלה מהספסל בדקה ה-62. את שערו הראשון כבש שלושה חודשים מאוחר יותר נגד לוון.
בסוף עונת 2015/16 הוא זכה בתואר "השחקן הצעיר המצטיין של העונה".
בחלון העברות של עונת 2016/17 חתם ביילי בשורות באייר לברקוזן מהבונדסליגה בעבור 20 מיליון אירו, לאחר שהיה מחוזר על ידי מנצ'סטר יונייטד וצ'לסי.
ב-7 בפברואר ערך את הופעתו הבכורה בהפסד 1-0 להמבורג.
ב-11 באוגוסט 2017 הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 3-0 על קרלסרוהה בגביע.
ב-4 באוגוסט 2021 חתם ביילי לארבע שנים באסטון וילה.
ב-18 בספטמבר כבש שער בכורה בניצחון 0-3 על אברטון.
ב-18 באוגוסט 2025 הושאל לרומא לעונה אחת.
ביילי החל לשחק בנבחרת ג'מייקה בשנת 2019, ונכלל בסגל הנבחרת לטורנירים גביע הזהב 2019, גביע הזהב 2021 וגביע הזהב 2023.
נכלל בסגל נבחרת ג'מייקה לטורניר קופה אמריקה 2024, אולם סירב לזימון ונגרע מהסגל.
השחקן הצעיר המצטיין של העונה בליגה הבלגית: 2015/16
לאון דאבו היה אמן נוף אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות ציורי ניו יורק שלו, ובמיוחד עמק ההדסון.
בשיאו הוא נחשב לאמן דגול, וזכה לשבחים רבים.
אחיו, סקוט דאבו, היה גם צייר.
לאון דאבו, הבכור משלושה אחים (היו לו גם חמש אחיות), אולי נולד בפריז, 9 ביולי 1864. מסמכים שנמצאו מציינים שהוא נולד בסברן.
אביו אינס סקוט דאבו היה פרופסור לאסתטיקה ומלומד קלאסי, שהעביר את המשפחה לדטרויט, מישיגן בשנת 1870 כדי לברוח ממלחמת צרפת-פרוסיה.
הוא השלים את השכלתו הרשמית של ליאון בלטינית, צרפתית וציור.
לאחר מות אביו בשנת 1883, משפחת דאבו עברה לעיר ניו יורק, ואז מצא עבודה כמעצב אדריכלי, ופעל לפרנסת המשפחה כך שאחיו הצעיר סקוט, שנחשב למוכשר, יוכל להתמקד באמנותו.
לאחר מכן הוא הפך לתלמיד של ג'ון לה פרג', ושניהם נשארו חברים קרובים עד מותו של לה-פרג'.
כשדאבו החליט להמשיך בלימודים בפריז, כתב לה-פרג' מכתבי המלצה, מה שאפשר לדאבו לפגוש את פייר פובי דה שאבאן, שהפך לחונך שלו, ולקבל את הכניסה לבית הספר לאמנות École nationale supérieure des des Arts.
הוא למד גם באקדמיה des Beaux-Arts.
אף על פי שהאימפרסיוניזם כבר בלט בשלב הזה, דאבו לא מצא את הסגנוו הזה לטעמו.
דאבו למד גם באקדמיה לאמנויות יפות במינכן, אך הצורה המתהווה של האקספרסיוניזם הגרמני לא דיברה אליו והוא עבר לאיטליה, שם שהה שלוש שנים.
אחריה חזר לשנה לננסי, בצרפת, לבסוף בילה זמן כלשהו בלונדון בסביבות 1886. בלונדון הכיר את ג'יימס אבוט מקניל ויסלר, שהייתה לו השפעה עמוקה על סגנונו של דאבו.
בזמן שהיה בלונדון פגש דאבו את מרי ג'יין פורד, הם התחתנו בשנת 1889 ולזוג נולדו שני ילדים: מדלן הלן (נולדה בשנת 1891) ולאון פורד ג'ורג' (נ.
1892), ליאון וג'ני נפרדו בשנות העשרים.
לאחר מותה של ג'ני בשנת 1945, דאבו התחתן רשמית עם הידועה בציבור שלו שחי איתה מאז שנות השלושים, סטפני אונטל.
הוא שב לניו יורק בשנת 1890 והחל את הקריירה שלו בציורי קיר, אך בראשית המאה העשרים פנה לצייר נופים במקום זה.
במשך שנים נדחו ציוריו של דאבו מתערוכות על ידי השופטים הגדולים בארצות הברית, עד שהצייר הצרפתי המכובד אדמונד אמאן-ז'אן הכיר בכישרונותיו והחל להציג את עבודתו של דאבו בצרפת, ואז הוא זכה להצלחה גדולה.
עבודותיו הוצגו במוזיאונים ברחבי העולם, כולל מוזיאון דו לוקסמבורג, הגלריה הלאומית של קנדה, הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון, המוזיאון המטרופוליטן במנהטן והמוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון.
המבקרים נתנו שבחים גדולים לציוריו.
ככל שההצלחתו של דאבו גדלה, היא נתקלה בקנאה מצד אחיו סקוט.
לכל הדעות, ליאון תמך ללא הרף בעבודתו של אחיו ושניהם הציגו לעיתים קרובות יחד.
הוא אפילו החזיק בייפוי כוח לשמש כנציג של סקוט מול קונים פוטנציאליים באירופה.
כאשר סקוט נסע ללמוד בפריז בשנת 1902, ליאון כתב מכתבי המלצה עבורו.
עם זאת, ביקורות בעיתונות היו בדרך כלל חיוביות יותר עבור ליאון, הקונים התעניינו יותר בעבודותיו של ליאון, והיא נמכרה יותר.
דאבו יישר קו עם האוונגרד האמנותי, והשתתף ב"תערוכה לאמנות עכשווית" בשנת 1908. מאוחר יותר באותה שנה הוא הציג עם איגוד האמנים, קבוצת אמנים שהתארגנה בלונדון וערכה תערוכות.
בשנת 1909 אצר והשתתף בתערוכת אמנות בקולג' ראנד למדעי החברה ובשנת 1910 השתתף ב"תערוכה של אמנים עצמאיים "שנערכה על ידי חברי אסכולת אש קאן.
הוא היה בין המייסדים של איגוד הציירים והפסלים האמריקניים, ובין המארגנים של תערוכת הארמורי לאמנות מודרנית בשנת 1913.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נסע דאבו לצרפת והציע את שירותיו לראש הממשלה ז'ורז' קלמנסו.
בסופו של דבר שימש קצין בצבאות הצרפתי והבריטי וחשף מספר מרגלים גרמניים, תוך שהוא משתמש באוזנו לזיהוי ניב ומבטא.
הוא אפילו מילא תפקיד של מרגל פעם אחת, ועבר מאחורי הקווים של הגרמניים כדי להשיג מידע.
עבור ארצות הברית הוא היה חלק מוועדה שחקרה מעשי זוועה לכאורה שהתרחשו בצרפת במהלך המלחמה, ודיווחה שהם אכן היו נכונים.
הוא הועלה לתפקיד סרן בצבא ארצות הברית ושירת כמתורגמן עבור המשלחת האמריקאית.
לאחר המלחמה, תפוקתו האמנותית פחתה.
הוא החל להרגיש שגברים אמריקאים הפכו חומריים מדי, אך הנשים, כך הרגיש, היו בעלות אופי רוחני יותר ויכולות להציל את האמנות מאדישות.
כתוצאה מכך, הוא הפך למרצה פופולרי, לעיתים קרובות דיבר לפני חמישה עשר מועדוני נשים בחודש בנושא אמנות בכל רחבי הארץ.
בשנות העשרים הוא לימד וצייר במושבות אמנים שונות בהרי ליצ'פילד בקונטיקט.
משנת 1933 החל להציג ציורי פרחים ופסטלים ועזב את ציורי הנופים עמם נקשר.
עבודותיו החדשות התקבלו יפה, והניו יורק טיימס שיבח אותן.
בשנת 1937 חזר לצרפת והקים שם סטודיו, בו צייר נופים צרפתיים.
עם התקרבות המלחמה, דאבו עזר לאמנים כמו ולטר סיקרט ופרנאן לאז'ה להעביר את יצירותיהם אל מחוץ לצרפת כדי להימנע מהחרמתם.
הוא נמלט מהכיבוש הגרמני של צרפת בסוף 1940 דרך פורטוגל.
לאחר המלחמה הוא חזר לצרפת בשנת 1948 וצייר נופים נוספים, בעיקר הבולט במונט סנט-ויקטואר.
ציורים אלה התקבלו מאוד והוא הוזמן להציג אותם בתערוכה "מחווה לסזאן" בשנת 1951.
באותה שנה הוא שב לארצות הברית בפעם האחרונה.
דאבו נפטר במנהטן ב-7 בנובמבר, שנת 1960 בגיל 96.
הוא קבור בבית הקברות הלאומי בלונג איילנד.
בהווה עבודותיו עדיין זוכות לתשומת לב ולשבחים.
לאון וליצקר ולס – 19 בדצמבר 2009, פורט לי , ניו ג'רזי) היה מהנדס יהודי-פולני-אמריקאי.
בין השנים 1942–1944 היה אסיר במחנה הריכוז לבוב-ינובסקה.
במבצע 1005 אולץ לשרוף את גופות האסירים שנרצחו.
הוא נמלט ושרד את השואה.
לימים היה עד במשפט אייכמן.
אביו של ולס היה סוחר עצים בעיירה סטויאנוב שבמזרח פולין (כיום באוקראינה).
בשנת 1936 עבר האב עם משפחתו לעיר המחוז לבוב.
בספטמבר 1939 כבשה ברית המועצות את לבוב כחלק מהנספח הסודי בהסכם ריבנטרופ-מולוטוב.
האב הוכרז כקפיטליסט ורכושו הוחרם על ידי הממשל הסובייטי.
ביוני 1941 הגישו ולס ואחותו בקשה להתקבל ללימודים באוניברסיטת מוסקבה.
באותו חודש פלשה גרמניה לברית המועצות והחלה רדיפת היהודים בלבוב והשמדתם.
משפחתו של ולס נכנסה לגטו ובני המשפחה הועסקו בעבודות כפייה.
ולס נכלא במחנה הריכוז ינובסקה.
ביוני 1942 הצליח להימלט ממבצע רצח המוני שביצעו הגרמנים ביהודי המחנה, וזאת למרות שהיה חולה וחלש.
עד דצמבר 1942 הסתתר ביישובים בסביבה, בהם ראדז'ייחוב.
הוא שב לגטו לבוב, שכעת היה מחנה עבודה, ועבד בו, בעוד מספר תושבי הגטו יורד כמעט מדי יום עקב גירושים להשמדה.
ביוני 1943 הוצב ולס ביחידת היהודים שהצטוותה להשמיד את הראיות לרצח ההמוני של היהודים על ידי שריפת הגופות וטחינת שרידיהן.
חלק מהגופות המרקיבות הוסעו למקום שריפתן וטחינתן במשאיות.
היחידה בה עבד ולס פעלה בבריוכוביצ'י , בוברקה, פוסטומיטי יבוריב, ובסביבות סטניסלבוב, כיום איוונו-פרנקיבסק.
במהלך תקופת מעצרו הצליח ולס לכתוב יומן, ששרד איתו את המלחמה.
ב-19 בנובמבר 1943 ניסו האסירים לברוח, במבצע מתואם.
רובם נהרגו בעת ניסיון הבריחה.
ולס הסתתר ברפת בחוותו של איכר פולני במשך ארבעה חודשים, עם 16 יהודים אחרים.
שישה אחיו ואחיותיו וכן הוריו נרצחו על ידי הנאצים ועוזריהם.
דודו נרצח ב-16 בנובמבר 1942 בסטויאנוב.
מתוך 76 בני משפחתו הקרובים, רק הוא שרד.
לאחר השחרור בידי הצבא האדום באפריל 1944 עבד ולס בלבוב במנהל הרכבות האוקראיני והיה מקיים נסיעות עבודה לקייב ולמוסקבה.
הוא נפגש עם ההיסטוריון הסובייטי ולדימיר פבלוביץ' בלאייב ושוחח עמו על האפשרות שיתרום למחקר על טבח הפרופסורים של לבוב ביולי 1941 עם בני משפחותיהם, מכיוון שיחידה 1005 בה הועסק ולס אולצה לשרוף בין היתר גם את גופותיהם.
ולס נקב במספר 38 נרצחים, ונקב בשמות של חלקם: קז'ימייש ברטל, טדאוש אוסטרובסקי , וולודז'ימייז' סטוז'ק וטדאוש בוי-ז'לנסקי .
עם סיפוח חלק משלזיה לאוקראינה הסובייטית, הועבר חלק מהאוכלוסייה הפולנית לאותו חלק של שלזיה שכעת שכן בפולין בגבולותיה החדשים.
ולס הועבר גם הוא לשם והחל ללמוד הנדסה בבית ספר לטכנאים בגלייביץ.
ההיסטוריון פיליפ פרידמן החל לקרוא את היומן שכתב ולס בתקופת השואה וששרד, ועל סמך היומן כתב ופרסם ספר על יחידת המוות זונדרקומנדו 1005. בשנת 1958 פורסמה מהדורה בגרמנית של ספר זה וב-1963 - מהדורה באנגלית.
לאחר פוגרום קרקוב ופוגרום קיילצה חשש ולס להישאר בפולין.
הוא עבר למחנה עקורים באזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה והחל ללמוד ב.
שם הביא למעצרו של פושע המלחמה יוהאן ראוך (Johann Rauch) בעזרת חבריו, עמיתיו למאסר בשנות המלחמה, דוד מנוסביץ' ומקס הניג.
ראוך הוסגר ל בהתאם להצהרת מוסקבה.
בני משפחתו של ראוך ניסו לשכנע את ולס להעיד לטובתו של ראוך במשפט.
ולס תוחקר על ידי החוקרים שאספו ראיות לקראת משפטי נירנברג אך הצהרתו לא נכללה לבסוף בחומר הראיות שהוצג במשפט.
עם זאת, הוא העיד במשפטו של פאול בלובל, בלובל הוצא להורג ב-1951. ולס קיבל תואר דוקטור בהנדסה ב-1949 במינכן ועזב לארצות הברית, שם היה עמית מחקר באוניברסיטת ניו יורק.
לאחר מכן היה מהנדס במגזר הפרטי.
במאי 1961 העיד במשפט אייכמן.
לאון ז'ואו היה מנהיג איגודים מקצועיים צרפתי, שזכה בפרס נובל לשלום בשנת 1951.
ז'ואו נולד בפנטין, סן-סן-דני, צרפת.
אביו של ז'ואו עבד במפעל גפרורים באוברוויליארס.
לימודיו התיכוניים הסתיימו כאשר הכנסות אביו הופסקו כתוצאה משביתה.
הוא התחיל לעבוד במפעל בגיל שש עשרה והפך מיד לחלק חשוב מהאיגוד העובדים.
בשנת 1900 הצטרף ז'ואו לשביתה נגד השימוש בזרחן לבן שעיוור את אביו.
הוא פוטר ועבד במספר משרות.
בשנת 1906 הוא נבחר על ידי האיגוד המקומי כנציג הקונפדרציה הכללית של העבודה (CGT).
ב־1909 הוא הפך לגזבר זמני, וזמן קצר לאחר מכן הפך למזכיר הכללי של הארגון, תפקיד אותו החזיק עד 1947. הוא קידם בתפקידו באיגוד המקצועי כמה מטרות בהן: שמונה שעות עבודה ביום, הזכות לייצוג האיגודים, הסכמים קיבוציים, וחופשות בחגים בתשלום.
הוא חתם על הסכם מתיניון מ-1936, בזמן איחוד החזית העממית, אשר העניק רבים מזכויות אלה לעובדים צרפתים.
בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה ארגן כמה הפגנות המוניות, והארגון שהוביל מחה נגד המלחמה.
עם זאת, ברגע שהמלחמה החלה, ז'ואו תמך במדינתו והאמין שניצחון גרמניה הנאצית יוביל להרס הדמוקרטיה באירופה.
במהלך המלחמה הוא נעצר ונכלא במחנה הריכוז בוכנוואלד.
לאחר המלחמה ז'ואו עזב את ה-CGT והקים את כוח העובדים הסוציאל-דמוקרטים (CGT-FO).
בשנת 1951 הוענק לו פרס נובל לשלום.
בהקשר בינלאומי, עבודתו שימשה להקמתו של ארגון העבודה הבינלאומי (ILO).
הוא נבחר לתפקידי ניהול בגופי איגודים מקצועיים בינלאומיים, כולל הפדרציה הבינלאומית של איגודים מקצועיים הפדרציה העולמית של איגודי העובדים עד שהגוף הזה התפצל.
עם פטירתו בשנת 1954, לאון ז'ואו נקבר בבית העלמין פר לשז בפריז.
רחובות בכמה ערים בצרפת נקראו על שמו, באקס-אן-פרובאנס, גרנובל, ליון, ז'אנאס, וילפרנש-סור-סון ובפריז.
לאון החמישי הארמני היה קיסר האימפריה הביזנטית בין השנים 813–820. לאון החל דרכו בצבא הביזנטי והדיח את הקיסר הקודם, מיכאל הראשון רנגבס, לפני שהוכתר לקיסר האימפריה הביזנטית ושלט ביחד עם בנו קונסטנטינוס.
בשנת 820 נרצח לאון החמישי בידי תומכיו של מיכאל השני, שהיה קודם לכן מבין המפקדים הצבאיים הקרובים ביותר ללאון.
לאון היה בן למוצא ארמני ובצעירותו התגייס לשורות צבא אשר מרד בממשל האימפריה הביזנטית.
לאון בגד בהנהגת המרד ועבר במהלכו לשורות הצבא הביזנטי אשר בו הוא עלה בדרגות הצבא עם הזמן.
הקיסר מיכאל הראשון רנגבס אשר עלה לשלטון בשנת 811 היה פטרון של תרבות ופיתח את חיי החברה באימפריה אך כשל בניהול המלחמה נגד האימפריה הבולגרית הראשונה שהונהגה בידי קרום (שליט בולגריה).
על לאון ניתנה האחריות לפקד על המערכה בבולגריה.
לנוכח ההיחלשות של מעמדו של הקיסר מיכאל הראשון עקב מרידה פנימית, לאון אפשר לכוחות הבולגרים לנוע דרך תראקיה ולפלוש לעבר הבירה קונסטנטינופול.
זמן קצר לפני הגעת הבולגרים לפרברי הבירה התפטר הקיסר מיכאל הראשון מתפקידו ולאון החליף אותו בתואר הקיסרי של "לאון החמישי הארמני, קיסר האימפריה הביזנטית".
על הקיסר החדש היה להגן במהרה על הבירה מפני התקדמותם של הכוחות הבולגרים.
קרום הציע נסיגה של הכוחות הבולגרים בתמורה לפיצויים כספיים.
לאון הציע לפגוש את קרום בארבע עיניים אך בפועל ניסה להכין לשליט הבולגרי מארב.
קרום הצליח לברוח מהמארב הביזנטי אך נפגע.
הבולגרים החלו למחרת בהתקדמות לעבר קונסטנטינופול אך לא הצליחו לעבור את חומות העיר ולכן נסוגו והשתמשו בטקטיקה של אדמה חרוכה במהלך נסיגתם.
בתגובה לכך יצא לאון במתקפת פתע על הכוחות הבולגרים בעת חנו במסמבריה, על חופי הים השחור.
לאחר הניצחון על הבולגרים החל הצבא הביזנטי תחת הנהגתו האישית של לאון להתקדם לעבר בולגריה עצמה.
קרום על כן הכין מתקפה נוספת על קונסטנטינופול והכין את כל כוחותיו לנוכח ההגנות של העיר.
אף על פי זאת, קרום נפטר במפתיע בשנת 814 ובנו ויורשו, אומורטאג היה צריך לפעול במטרה לאחד מחדש את הצבא ובו בזמן להגן על הגבול הצפון-מערבי של בולגריה מפני פשיטות של האימפריה הפרנקית.
הצבא הבולגרי נסוג ובהמשך נחתם הסכם שלום שהשיב את הגבולות הביזנטים-בולגרים לכפי שהיו בשנת 780, קודם המלחמה.
במסגרת פילוג הכנסייה הנוצרית, הכנסייה היוונית-אורתודוקסית ראתה תמונות, פסלים וסמלים כפעילות להשבחת אלילים וכגורם המערער את הסמכות הדתית של הקיסרות הביזנטית.
לאון החמישי חשש מפגיעה בסמכותו שהייתה מעורערת על כל מקרה מכיוון שלא היה בן לשושלת רבת שנים באימפריה.
על כן החל הקיסר בהוצאתו לפועל של הרס הסמלים והפסלים הדתיים ברחבי האימפריה במטרה לחזק את סמכותו.
לאון החמישי הצדיק את פעילותו כהמשך למאבק של קונסטנטינוס החמישי, קיסר האימפריה הביזנטית, בסמלים והפסלים הדתיים אשר נגדו את האמונה האורתודוקסית.
ניצחונותיו הצבאיים של לאון החמישי שימשו להצדקה כי הפעילות נגד הסלמים והפסלים נעשית כרצון שמיים.
ייתכן כי לאון עצמו לא החזיק בהרשעות כאלה, אבל מספיק אנשי צבא ואיכרים האמינו בכך כדי לחזק את מעמדו של הקיסר.
עיקר ההתנגדות למדיניותו הדתית של לאון החמישי נבעה מהבישוף ניקפורוס הראשון, אשר סירב לחתום רשמית על הסמכתו הדתית להוצאה לפועל של הרס הסמלים והפסלים.
אף על פי שהייתה התנגדות למדיניות זאת מצד דמויות בפוליטיקה, הצבא והדת במדינה, המדיניות נגד הסמלים והפסלים אשר לאון הוציא לפועל המשיכה לפעול גם לאחר שלטונו ונעצרה רק בשנת 843.
לאון תמיד גמל לתומכיו בצבא על כך שעזרו לעלייתו לשלטון והעלה אותם לתפקידי מפתח וייעוץ בנושאי המדינה.
מיכאל, שהואשם בתכנון מרד, ניצל מהוצאתו להורג המתוכננת על ידי תומכיו שהתחזו למקהלת נזירים וטבחו בקיסר.
לאחר ההתנקשות הוכתר מיכאל בתור הקיסר החדש: מיכאל השני, קיסר האימפריה הביזנטית.
מוצא אביו של לאו השישי נתון בספק.
עד שנת 867 הייתה בשלטון על האימפריה הביזנטית השושלת האמורית, שהונהגה בידי מיכאל השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית.
מיכאל שלט בשותפות עם בסיליוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, אשר הורה להתנקש בחייו בשנת 867 כאשר הגיעה לאוזניו שמועה שמיכאל מתכנן להחליפו.
עם ההתנקשות במיכאל הפך בסיליוס לשליט יחיד ולאבי השושלת המקדונית.
בסיליוס נישא לאודוקיה אנגרינה, שהייתה פילגש של מיכאל.
אודוקיה הייתה אמו של לאו השישי, שהפך ליורשו של בסיליוס, אך לא ברור אם לאו היה בנו של מיכאל או של בסיליוס.
רשמית נודע לאו בתור בנו של בסיליוס אך מכיוון שנולד בשנת 866, קודם להתנקשות בחייו של מיכאל, ישנה סברה כי היה בנו של האחרון.
לאו נבחר להיות בנו ויורשו של בסיליוס מכיוון שהבכור בבניו נפטר בעוד היה בסיליוס על הכס, יחסיו אל בנו האמצעי היו מעורבים, ובנו השלישי היה צעיר מכדי לרשת את הכתר.
בשנת 870 מינה בסיליוס את לאו להיות לו לקיסר השותף של האימפריה הביזנטית במטרה שישתפשף ויקבל ניסיון בניהול האימפריה.
בסיליוס חיתן את לאו עם עלמה בשם תיאופנו מרטינאקיה.
לאו מצידו התנגד לנישואים אך מכיוון שחותן נגד רצונו בחר לעצמו פילגש ממוצא ארמני בשם זואי זאוטזאינה, אותה אהב.
בסיליוס ניסה להפריד בין לאו לבין זואי אך ללא הצלחה.
ניסיונותיו של בסיליוס לגרש את זואי ולכלוא את בנו לאו הובילו לטינה מצידו של לאו.
בשנת 886 נפטר בסיליוס ב"תאונת ציד" ולאו ירש את הכס.
הוראתו הראשונה בתפקיד הייתה להעביר את גופתו של מיכאל השלישי אל כנסיית השליחים הקדושים במטרה שיקבל מעמד השווה לקיסרים ביזנטים קודמים שנקברו במקום.
תיאופנו מרטינאקיה נפטרה בשנת 895, מה שאפשר ללאו להינשא לזואי בשנת 898 ולמנות אותה למעמד של קיסרית.
על טוב ליבה של תיאופנו היא הפכה מאוחר יותר לקדושה נוצרית.
תחת הדרכתו של לאו, בנו השלישי והצעיר ביותר של בסיליוס, סטפאנוס, פנה לחיי הכמורה ומונה להיות הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול.
זואי נפטרה רק שנה לאחר הנישואים ולאו נותר ללא יורש.
למרות עיצומים מצד הכנסייה, לאו נישא בשלישית לאודוקיה באייאנה, אשר נפטרה גם היא שנה לאחר הנישואים.
בשנת 903, בפעולה שנגדה את הכנסייה האורתודוקסית, לאו נישא ברביעית, הפעם לזואי קרבונופסינה, איתה נולד לו בן מחוץ לנישואים בשנה קודם לכן, הקיסר קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס לעתיד.
קרע החל בכנסייה האורתודוקסית אודות הלגיטימיות של הנישואים הללו אך לאו המשיך בתוכניותיו ונישא לזואי קרבונופסינה.
לאו לבסוף החליט לעקוף את סמכותה של הכנסייה האורתודוקסית והשיג את אישורו של האפיפיור סרגיוס השלישי להינשא לזואי, מה שבטווח הרחוק רק העמיק את פילוג הכנסייה הנוצרית שהיה בהתממשותו עוד באותן השנים.
לאחר מספר הבטחות שקריות הצליח לאו להשיג את הסכמת הכנסייה להכיר בקונסטנטינוס כבן לגיטימי ויורשו של לאו.
כאשר אילץ לאו השישי את סוחרי האימפריה הבולגרית הראשונה לעזוב את קונסטנטינופול ולהתיישב בסלוניקי, הדבר הוביל להצתת מלחמה בידי סימאון הראשון, קיסר בולגריה.
סימאון היה מצביא מוכשר בשונה מלאו, שהיה בעיקר מיומן במנהל ומדיניות פנים.
במטרה לעכב את הכוחות הבולגרים, לאו ארגן ברית עם המדיארים מצפון-מערב לבולגריה.
בתגובה ארגן סימאון ברית עם הנוודים הפצ'נגים נגד הביזנטים ופלש לחבל תראקיה, שהיווה את השער המערבי אל תוך הבירה הביזנטית, קונסטנטינופול.
לבסוף העליונות הצבאית הבולגרית הביאה לכניעתם של הביזנטים ולחתימת הסכם שלום שפתח מחדש את השחר עם בולגריה והעביר שטחים בחבל הבלקן לידי האימפריה הבולגרית.
בעוד היו מספר ניצחונות צבאיים אל מול הח'ליפות העבאסית באסיה הקטנה, סלוניקי נפלה בשנת 904 לידיו של לאו מטריפולי, אדמירל יווני שהמיר דתו לאסלאם.
הפולשים בזזו אותה ושבו לבסיסיהם בלבנט.
העיר הייתה השנייה בחשיבותה ברחבי האימפריה עקב הנמל שלה והגנותיה נפגעו קשות קודם לכן עקב רעידת אדמה.
בתגובה לכיבוש סלוניקי תקפו הביזנטים את העיר טרסוס (קיליקיה, דרום אסיה הקטנה) העבאסית בשנת 905 ובזזו אותה.
משלחת צבאית לכיבוש האי כרתים מידי הח'ליפות העבאסית כשל.
במהלך שלטונו של לאו היה המאבק הראשון בין האימפריה הביזנטית לרוס של קייב, תחת הנהגתו של אולג מנובגורוד, נסיך קייב, אם כי המאבק היה קצר והסתיים בחתימת הסכם סחר בשנת 911.
לאו המשיך וסיים את פועלו של בסיליוס הראשון לחדש את קוד החוקים הביזנטי, קורפוס יוריס קיוויליס, שנכתב תחת שלטונו של יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית.
רפורמות אלו שנודעו בתוך ה"בזיליקה" (הדין הקיסרי), כללו בתוכם 60 ספרי חוקים אשר צומצמו לדי שני ספרי לימוד לפעילים במערכת המשפט הביזנטית.
בשנת 907 קרסה שושלת טאנג הסינית לאחר שנים של היחלשות שהחלו במרד אן לושאן.
עם נפילתה של שושלת טאנג, סין נכנסה לתקופת מלחמת אזרחים שפגעה בסחר דרך המשי.
עקב כך, לאו הורה על הקמתן של מספר גילדות שיעסקו בייצור של משי למען האימפריה הביזנטית ולמען הקמתן הגילדות קיבלו תמיכה כספית.
כתביו הרבים של לאו הביאו לכינויו "החכם".
הוא כתב דרשות, שירים, פזמונים, נאומים, מסות תאולוגיות, ולמרות כישלונותיו הצבאיים, כתב אפילו רישומים צבאיים, בספרו "טקטיקה" הציע את היתרונות של טקטיקות גרילה ותקיפת כוחות אויב כאשר היו עסוקים בביזה.
לאון ברונשטיין (נולד ב-20 ביולי 1951) הוא פסל ישראלי.
ברונשטיין נולד בשנת 1951 בעיר טירספול במולדובה.
בוגר המחלקה להנדסה ותכנון בטכניקום/קולג' בעיר טירספול.
לאחר סיום לימודיו ובשנותיו האחרונות בברית המועצות, עבד כשען.
הוא עלה לארץ עם משפחתו בשנת 1979 ותחילה התגורר באור עקיבא שם למד באולפן לאקדמאים.
כיום מתגורר ויוצר בכפר האמנים עין הוד.
הוא נשוי לברטה (בטי) ולהם שלושה ילדים.
בראשית דרכו ברונשטיין החל לפסל בעץ כשעלה לארץ.
הוא החל לפסל בעץ זית.
הוא החל לעבוד במחלקת הפיסול של מפעל לפסלים ומזכרות לתיירים, "Touch Wood".
לאחר סגירת המפעל יצא לדרך עצמאית.
התערוכה הראשונה הייתה בשנת 1985 בניו יורק במרכז האירועים בתערוכת ארט אקספו.
בתערוכה הציג בין היתר האמן האמריקאי אלכס כץ .
לאחר שהציג בתערוכה קיבל הצעה מגלריית אמיל לאונרד ברובע סוהו בניו יורק להציג באופן קבוע את פסליו.
בשנת 1985 החל לפסל בברונזה ופסליו הראשונים מחומר זה הוצגו בגלריית אי.
לורנס באספן, קולורדו וגלריית טאמאקו בלוס אנג'לס.
בשנת 1992 הוזמן על ידי שר התרבות של ברית המועצות באותה עת להציג את עבודותיו בתערוכה שיזמה "הקרן הרוסית הבינלאומית לתרבות"
בשנת 2001 הוצב פסלו "אל הרקיע" בכניסה לטרמינל 1 בנמל התעופה בן-גוריון.
העתק של הפסל ממוקם במשרד הראשי של תאגיד לארסון ג'ואל באטלנטה ג'ורג'יה.
בשנת 2002 הוצגה תערוכה מפסליו במוזיאון טריטון לאמנות בסנטה קלרה, קליפורניה.
בשנת 2004 הוצב פסלו "Caring Hands" במרכז לבריאות הציבור בסנט לואיס.
בשנת 2012 השתתף בתערוכת פסלי חוצות בשדרות ממילא.
פסלו "תרגילים" הוצב בשנת 2016 בכניסה לכפר האמנים, עין הוד.
העתק של הפסל מוצג במכללת נורת'לנד בוויסקונסין.
בשנת 2018 הוצב פסלו "Starry Starry Night" בגנים הבוטניים של דנוור, קולורדו.
בשנת 2020 התקיימה תערוכה מפסליו במוזיאון האמנות של אוניברסיטת סנט לואיס.
פסלו "Sharing the Same Thoughts" הוצב בכניסה למוזיאון.
התערוכה מוצגת כעת בגלריית האמנות קייטלין בעיר סנט לואיס.
ברונשטיין מציג את פסליו בתערוכות בינלאומיות רבות ברחבי העולם.
2020 -2021 מוזיאון האמנות של אוניברסיטת סנט לואיס, מיזורי, ארצות הברית
2015 גלריית מרי מרטין, צ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, ארצות הברית.
2009 "גלריית בית הבד", עין-הוד, ישראל.
גלריה לורנס, אספן קולורדו, ארצות הברית.
2002 מוזיאון טריטון לאמנות סנטה קלרה, קליפורניה, ארצות הברית.
2001 גלריית קייטלין, סנט לואיס, מיזורי, ארצות הברית.
2000 גלריית קייטלין, סנט לואיס, מיזורי, ארצות הברית.
1999 גלריית קייטלין, סנט לואיס, מיזורי, ארצות הברית.
ש לורנס, אספן קולורדו, ארצות הברית.
1999 גלריה העיר העתיקה קיסריה, קיסריה, ישראל.
1998 גלריית קייטלין, סנט לואיס, מיזורי, ארצות הברית.
1997 גלריית קייטלין, סנט לואיס, מיזורי, ארצות הברית.
1991 גלריית ווילו, סוהו, ניו יורק, ארצות הברית.
1989 מוזיאון ביצ'ווד, קליבלנד, אוהיו, ארצות הברית.
1989 גלריה אמיל לאונרד, סוהו, ניו יורק, ארצות הברית.
1987 מרכז אדם לאמנות, לונג איילנד, ניו יורק, ארצות הברית.
1986 גלריה לאמנות"סיטאדל", קיסריה, ישראל.
1984 גלריה מידטאון וושינגטון, ארצות הברית.
1982 גלריה לאמנות סיטאדל, קיסריה, ישראל.
2018 - גלריות לאהינה, ניופורט ביץ', קליפורניה, ארצות הברית
2016 גלריות לאהינה ניופורט ביץ 'קליפורניה, ארצות הברית
2014 מוזיאון האמנות של אוניברסיטת סנט לואיס, סנט לואיס, ארצות הברית.
"החלום" - אוסף משפחות וינטר ודרימר
2010 SOFA NY, ניו יורק, ארצות הברית.
2009 SOFA CHICAGO, שיקגו, אילינוי, ארצות הברית.
2009 SOFA WEST, סנטה פה, ארצות הברית.
2007 SOFA ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית.
2007 SOFA CHICAGO, שיקגו אילינוי, ארצות הברית.
2006 SOFA ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית.
2006 SOFA CHICAGO, שיקגו אילינוי, ארצות הברית.
2005 ארט מיאמי, מיאמי פל, ארצות הברית.
2005 SOFA ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית.
2005 SOFA CHICAGO, שיקגו אילינוי, ארצות הברית.
2004 ארט מיאמי, מיאמי פלורידה, ארצות הברית.
2004 SOFA ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית.
2004 SOFA CHICAGO, שיקגו אילינוי, ארצות הברית.
2003 SOFA ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית.
2003 SOFA CHICAGO, שיקגו אילינוי, ארצות הברית.
2002 ארט מיאמי אינטרנשיונל, מיאמי פלורידה
2001 ארט מיאמי אינטרנשיונל, מיאמי, פלורידה, ארצות הברית.
1999 Art21 לאס וגאס, נבאדה, ארצות הברית.
1999 ArteBA, בואנוס איירס, ארגנטינה
1995 תערוכת אמריקה אמריקה מיאמי, פלורידה, ארצות הברית.
1994 Art Multiple, דיסלדורף, גרמניה.
1994 ארט מיאמי אינטרנשיונל, מיאמי, פלורידה, ארצות הברית.
לאון בונָה היה צייר צרפתי, קצין בלגיון הכבוד ופרופסור בבית הספר לאמנויות יפות.
בונה נולד בבאיון, אך מ-1846 עד 1853 התגורר במדריד, שם היה לאביו חנות ספרים .
בזמן שטיפל בחנות של אביו, הוא העתיק תחריטים של יצירות של המאסטרים הישנים, ופיתח תשוקה לציור.
במדריד הוא קיבל את הכשרתו האמנותית הראשונה.
מאוחר יותר עבד בפריז, שם נודע כאמן דיוקנאות חשוב.
דיוקנאותיו הרבים מראים את השפעתם של ולסקס, חוסה דה ריברה ומאסטרים ספרדיים אחרים, כמו גם טיציאן ואנטוני ואן דייק, שאת יצירותיהם למד במוזיאון הפראדו.
יצירתו הציבה אותו בחזית הציור בצרפת בשנות ה-50 של המאה ה-19.
בפריז בונה עבד בסטודיו של צייר ההיסטוריה פול דלארוש (1854).
למרות ניסיונות חוזרים ונשנים, הוא לא הצליח לזכות בפרס רומא, וקיבל רק מקום שני.
עם זאת, קיבל מלגה ותמיכה ממשפחת פרסונאז שאפשרו לו לבלות שלוש שנים ברומא (1858–1860) באופן עצמאי.
במהלך שהותו ברומא התיידד עם אדגר דגה, גוסטב מורו ואחרים.
בונה זכה במדליית כבוד בפריז בשנת 1869, והפך לאחד האמנים המובילים בתקופתו.
הוא זכה לתואר קצין בלגיון הכבוד והפך לפרופסור ב-Ecole des Beaux Arts בשנת 1882.
בונה היה פופולרי בקרב סטודנטים אמריקאים בפריז.
בנוסף לשפה הצרפתית, הוא דיבר ספרדית ואיטלקית וידע אנגלית היטב, ועזר לאמריקאים שהיו חד-לשוניים בדרך כלל.
במאי 1905 הוא ירש את הפסל פול דובואה כמנהל ה-Ecole des Beaux-Arts.
בשנת 1917 נבחר בונה לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחבר כבוד.
הדיוקנאות שצייר בונה של ידוענים בני זמנו הן היצירות האופייניות ביותר שלו, אך יצירותיו החשובות הן ללא ספק ציוריו הדתיים רבי העוצמה, כמו "ישו על הצלב" "איוב", ואחרים.
עם זאת, ההזמנות שקיבל לציורים דתיים והיסטוריים היו מועטות, ורוב התפוקה שלו מורכבת מדיוקנאות.
הוא הפיק גם ציורי ז'אנר של איכרים איטלקים, ומספר קטן של סצנות מזרחיות.
הסופר אמיל זולא היה בין תומכיו של בונה.
בונה היה צייר אקדמי, וחבר במכון, אחד מ-14 הציירים היחידים שהיה להם כוח מינהלי באקדמיה לאמנויות היפות.
היו לו חברים וקשרים גם בין האמנים העצמאים של זמנו, כגון אדגר דגה, שאותו הכיר במהלך שהותו ברומא ושצייר שני דיוקנאות של בונה, ואדואר מאנה, שחלק את אהבתו לציור ספרדי.
הוא תמך במועמדותו של אוגוסט רודן למכון, והגן על ההגשות של גוסטב קורבה לסלון.
כמורה עודד את חופש הביטוי והביצוע.
הוא המליץ לנסוע למדריד לביקור במוזיאון הפראדו, והציג בפריז את הנטייה לצבע בדרך הספרדית, שהשפיעה על התפתחות הציור הצרפתי.
בשנותיו האחרונות הוא גרם לציור שלו להשתנות, מהשפעתם של ציירי המאה השבע-עשרה, לעבר חופש ביצוע מודרני יותר: גירוד במברשת ושימוש במרית, כמו גם סולם צבעים צבעוני יותר, כפי שמשתקף בדיוקן העצמי שלו במוזיאון הפראדו.
במחווה של הכרת תודה על העזרה שניתנה לו בצעירותו ובסיועו של אנטונין פרסונאז, בונה הקים מוזיאון בעיר הולדתו באיון - "מוזיאון בונה".
רוב היצירות במוזיאון הן מאוספים אישיים של בונה שנאספו במשך חיים שלמים של נסיעות ברחבי אירופה.
הוא כולל אוסף משובח במיוחד של רישומי מאסטר של לאונרדו דה וינצ'י ומיכלאנג'לו ואחרים.
לאון גנוט הייט (בספרדית: León Genuth Hejt; 5 באוגוסט 1931 – 10 במרץ 2022) היה מתאבק יהודי ארגנטינאי, מקום שישי ב (הלסינקי 1952), פעמיים ברציפות אלוף המשחקים הפאן-אמריקאיים (1950 ו-1955), אלוף המכביות (השלישית 1950 והרביעית 1953) ו-9 פעמים ברציפות אלוף ארגנטינה (1948–1956).
ב שנערכה באוקטובר 1950 הוא זכה בשתי מדליות זהב במשקל בינוני, בהיאבקות בסגנון יווני-רומי לפני ברמן מישראל וקוסובר מקנדה ובהיאבקות בסגנון חופשי לפני לאסקי מארצות הברית וקוסובר.
ב הראשונים שנערכו בבואנוס איירס, ארגנטינה בשנת 1951 הוא זכה במדליית זהב בהיאבקות בסגנון חופשי במשקל עד 79 ק"ג לפני לואיס נורטון מארצות הברית ואדוארדו אסאם ממקסיקו
באולימפיאדת הלסינקי (1952) הוא סיים בהיאבקות בסגנון חופשי במקום שישי במשקל עד 79 ק"ג, למרות פציעה בכתף.
בסיבוב הראשון הוא ניצח בהחלטת שופטים את וייקו לאטי מפינלנד (1-2), בסיבוב השני הוא ניצח בהפלה (12:45) את אדאלברטו לפרי מאיטליה, בסיבוב השלישי הוא הפסיד בהפלה (5:55) לחולם טאחטי מאיראן שזכה במדליית הכסף ובסיבוב הרביעי הוא הפסיד בהחלטת שופטים (0-3) לגוסטב גוקה מגרמניה שסיים במקום רביעי.
בשל הפציעה הוא לא השתתף בתחרות בסגנון חופשי.
ב שנערכה בספטמבר 1953 הוא הגן על תואריו וזכה בשתי מדליות זהב בהיאבקות בסגנון יווני-רומי ובהיאבקות בסגנון חופשי במשקל בינוני.
בקרב הגמר הוא ניצא את מ.
קני מדרום אפריקה, במה שהוגדר הקרב היפה בתחרות.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו במקסיקו סיטי בשנת 1955 הוא הגן על תוארו וזכה במדליית זהב בהיאבקות בסגנון חופשי במשקל עד 79 ק"ג, לפני הבצל הובל מארצות הברית ואדוארדו אסאם ממקסיקו.
לאון בנואה היה מורה לאמנות בלנינגרד, אדריכל רוסי את רוב עבודתו ניתן לשייך לסגנון קלאסיציזם.
לאון בנואה היה בנם של האדריכל והאמן הרוסי יליד צרפת ניקולאי בנואה (1813–1898) ושל אשתו קמילה קאבוס (1829–1891), בתו של האדריכל ממוצא איטלקי אלברטו קאבוס (1800–1863).
הוא גדל במשפחה קוסמופוליטית, חובבת אמנות, וכמו אחיו הגדול, צייר צבעי המים אלברט בנואה (1852–1936), למד באקדמיה הקיסרית לאמנויות בסנט פטרסבורג.
אחיו הצעיר, הצייר, הגרפיקאי, מעצב הבמה והתלבושות, היסטוריון ומבקר האמנות אלכסנדר בנואה (1870–1960) סיים את לימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטת סנט פטרבורג.
לאחר שלאון בנואה סיים את לימודי האמנות שלו ב-1879, הוא הפך למורה בבית הספר לציור של החברה לקידום אמנים (1879–1884), לאחר מכן עבר למכללה הטכנית להנדסה אזרחית (1884–1892) ולבסוף הפך מורה ב-1892 באקדמיה לאמנות.
בשנים 1892 עד 1895 פרסם את כתב העת האדריכלי "Sodtschi" "Зодчий".
לאון בנואה נפטר בסנט פטרבורג ב-1928. הוא נקבר בבית הקברות וולקובו, שם נקברו אביו ניקולאי בנואה וחמיו אלברטו קאבוס.
בתו, הציירת, מאיירת הספרים, מעצבת התפאורה ומעצבת התלבושות נדז'דה לאונטייבנה בנואה (1896–1975), נישאה לדיפלומט הגרמני והסוכן החשאי של MI5, יונה פון יוסטינוב בנם היה השחקן פיטר יוסטינוב.
הברון לאון אלפונס ארנסט ברונו דה ויטה דה האלן, נולד בשם לאון דה ויטה היה קצין וגנרל בצבא בלגי ששירת במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוא ידוע במיוחד בפיקוד על דיוויזיית הפרשים הבלגית בקרב האלן ב-1914.
דה ויטה נכנס לאקדמיה הצבאית המלכותית ב-1874. הוא הועלה לדרגת תת-לוטננט ב-1878. בשנת 1880, הוא ביקש העברה לחיל הפרשים והוצב ברגימנט הרובאים הרכובים השני.
הוא קיבל את ה-Brevet d'état-major (BEM) בשנת 1887, ובין 1906 ל-1910 שירת כמפקד גדוד המדריכים הראשון.
הוא החזיק בפיקוד על חטיבת הפרשים השנייה בין 1910 ל-1913 ופיקד על דיוויזיית הפרשים החדשה שהוקמה כאשר בלגיה נפלשה על ידי גרמניה ב-1914. הוא הועלה לדרגת לוטננט-גנרל באוגוסט 1914, 6 ימים בלבד לפני שפיקד על הדיוויזיה שלו בקרב האלן.
הניצחון הבלגי בקרב, שזכה לכינוי "קרב הקסדות הכסופות" על שם קסדות הפרשים שנותרו בשדה הקרב לאחר הלחימה, היה אירוע חשוב במערכה.
ב-1915 הוא מונה למפקח הכללי של הפרשים, תפקיד בו החזיק עד 1919.
הנזר הגדול של מסדר לאופולד
הקצין הגדול של מסדר הכתר
הקצין הגדול של מסדר האמבט
מדליית היובל של המלך ג'ורג' החמישי
לאון הדיאקון היה היסטוריון וכרוניקן יווני ביזנטי .
הוא נולד בקלואה שבאסיה הקטנה, והתחנך בקונסטנטינופוליס, שם הפך לדיאקון בארמון הקיסרי הביזנטי.
בהיותו בקונסטנטינופוליס הוא כתב היסטוריה המכסה את שלטונם של הקיסרים הביזנטים רומנוס השני, ניקפורוס השני, יוחנן הראשון צימיסקס, ואת החלק המוקדם של שלטונו של בסיליוס השני.
לעיתים קרובות ההערות שלו התבססו על חוויותיו כעד ראייה לאירועים.
סגנון הכתיבה שלו תואר כ"קלאסי", שכן הוא השתמש בשפה המזכירה את המשורר הומרוס והיסטוריונים יוונים עתיקים אחרים כמו אגתיאס .
לאון ידוע במיוחד על תיאורו כעד ראייה את סוויאטוסלב הראשון נסיך קייב, שפלש לבולגריה בשנת 969 ונלחם נגד הכוחות הקיסריים הביזנטיים על שטחה.
דוקטור לאון ברנשטיין היה מתמטיקאי, פעיל ציבור ונציג ציבור, פעיל עלייה, משורר בגרמנית, מחזאי באנגלית סופר ומחבר ספרי לימוד יהודי יליד ליטא.
ברנשטיין נולד בעיר שקוד, בליטא, בקרבת הגבול הגרמני, במשפחה יהודית מסורתית וציונית דוברת גרמנית.
הוריו היו טוביה וגניה ברנשטיין.
הוא השלים לימודים בבית ספר תיכון עברי ובאוניברסיטאות קובנה ווילנה, שירת בצבא ליטא כקצין וב-1940 השלים דוקטורט במתמטיקה.
ברנשטיין לימד מתמטיקה באוניברסיטה הפתוחה של וילנה עד יוני 1941, כשגרמניה הנאצית פלשה לליטא.
בשנים 1941 עד 1943 היה בגטו וילנה, שם ייסד וניהל את ה"יוגנט-קלאב", מועדון צעירים אליו כינס יתומים כתוצאה מלקיחת הוריהם באקציות.
הוא חינך את הנוער לציונות ולהתנגדות והיה ממנהיגי קבוצת הלוחמים של יחיאל והאידאולוג של הקבוצה.
כממונה על התרבות ביודנראט קידם את לימודי העברית בבתי ספר ובמועדונים.