tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהרצאת נובל שלו, "חוסר ודאות בתוך ומחוץ למודלים כלכליים", שנמסרה ב-8 בדצמבר 2013, הוא חקר את ההשפעות של חוסר ודאות על הכלכלה והמדיניות הכלכלית.
לאשצ'וב (בפולנית: Łaszczów; באוקראינית: Лащів) היא עיירה הנמצאת ביחידת המנהל טומאשוב לובלסקי, כחלק מפרובינציית לובלין, במזרח פולין.
הוקמה באמצע המאה ה-16. מספרה של האוכלוסייה בעיירה כיום עומד על כ-2,341 תושבים.
עד למלחמת העולם השנייה הייתה רוב אוכלוסיית העיירה יהודית, ופעלה בה כקהילה תוססת בסגנון שטעטל קלאסי, עד להשמדתה המוחלטת על ידי הגרמנים לאחר גירוש אכזרי למחנה ההשמדה בלז'ץ (או סוביבור).
מצויים בה שרידים רבים המעידים על הקהילה היהודית המפוארת שהתקיימה במקום, ממנה נשארו רק בודדים.
מבחינה מנהלית הוקמה מחדש כעירייה עצמאית ב-1 בינואר 2010, לאחר שבעבר היה לה מעמד של עיר בין 1549 ל-1870, זהו מקום מושבו של גמינה (מחוז מנהלי) הנקראת גמינה לאשצ'וב.
היא שוכנת כ-25 ק"מ (16 מייל) מזרחית לטומשוב לובלסקי ו-114 ק"מ (71 מייל) דרומית-מזרחית לבירה האזורית לובלין.
מקורותיה של העיירה לאשצ'וב מתוארכים לאמצע המאה ה-16, ממסמך משנת 1549 מפיוטרקוב טריבונלסקי שנכתב עלי ידי המלך זיגמונט אוגוסט המורה לבנות את העיירה.
בתחילה רצו לקרוא לעיר בשם "פרבדה" (אמת) אך כינוי זה לא השתמר זמן רב, וכבר בשנת 1578 נקראה העיירה לאשצ'וב (על שם המשפחה של בעלי הקרקע).
בתחילת המאות ה-16 וה-17, העיר הייתה מרכז חשוב של הרפורמציה הפולנית.
בלאשצ'וב הייתה קהילה ארינית ובית הדפוס בבעלותם, שפעל עד שנת 1603. באותה שנה, כחלק ממאמציו של פיוטר גוראיסקי, קיבלה העיר לאשצ'וב אישור לארגן ירידים.
במאה ה-17, התפתחותה של העיר נבלמה.
בשנת 1702, העיר נשרפה על ידי השוודים בפיקודו של הגנרל סטנבוק.
בשנת 1745, החלה בניית כנסייה ומכללה עבור המסדר הישועי בעיר.
בשנת 1754 נפגעה העיר משריפה שגרמה לנזקים גדולים.
בעקבות כך, הבעלים – פרנצישק סלזי פוטוצקי הורה לתושבים לבנות בנייני לבנים במקום בנייני עץ.
בשנת 1902 עמדה אוכלוסיית לאשצ'וב 2,600 תושבים, רובם הגדול יהודים.
בשנת 1908 הוקמה ביישוב יחידת כיבוי אש.
במהלך קרב קומארו ב-1914, לאשצ'וב הייתה זירת הלחימה הרוסית-אוסטרית.
בשנת 1915, לאחר שלאשצ'וב נכבשה על ידי האוסטרים, הם בנו מסילת רכבת צרה מאוהנוב לוולדז'ימייז' וולינסקי.
בשנת 1916 הוקם ביישוב בית ספר יסודי פולני.
במלחמת העולם השנייה שכן בבית הספר תחנת ז'נדרמריה גרמנית.
ב-25 בדצמבר 1942 השלימו הגרמנים את כיבוש של העיירה כחלק ממלחמת העולם השנייה.
ביוני 1944, נשרפה חלק מהעיירה על ידי צבא המורדים האוקראיני (UPA).
לאורך קיומה כעיירה הייתה בה קהילה יהודית גדולה, שהיוותה למעשה את הרוב המכריע של התושבים, היא הושמדה כליל על ידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה.
האזכור הראשון של יהודים בלאשצ'וב מגיע משנת 1629. בתקופה זו היו בבעלות יהודים שני בתים בעיר.
בשנת 1643 גדל מספר בתי היהודים לשלושה.
הקהילה היהודית המקומית נרצחה בידי חיילות הקוזקים של בוגדן חמלניצקי ב-1648 כחלק מגזרות ת"ח-ת"ט.
במחצית השנייה של המאה ה-17 הוקמה הקהילה מחדש, ובסוף המאה ה-17 או במחצית הראשונה של המאה ה-18 הוכרה כקהילה עצמאית.
כחלק מהקמת הקהילה אז הוקמו במקום בית הכנסת ובית הקברות היהודי.
באמצע במאה ה-18 חיו בלאשצ'וב כ-600 יהודים.
הם עסקו במסחר (בעיקר תבואה) ובמלאכה.
הם גרו בבתים מסביב לכיכר השוק.
בשנת 1782 קיבלו היהודים אישור לשפץ את שרידי בניין אוצר הטירה לשעבר והבתים הסמוכים, שנהרסו בראשית המאה ה-18 על ידי השוודים, ולבנות במקום בית כנסת ובית קהילה.
במאה ה-19 היה בעיר זמן מה בית דפוס יהודי.
ב-1815 כיהן כרב מרדכי זיסקינד.
בשנת 1831 פתח המנתח היהודי אלפונס ברוסטדט על חשבונו בית רפואה בעיירה ובו 30 מיטות, המיועד לפצועים במרד נובמבר.
בשנת 1840 היה שרול בינדר הספר בעיר.
ב-1909 היה שמואל גלאס הרב, ומר אהרון גרינדלר היה נשיא ועד הקהילה.
בשנים 1914–1918 היו בעיר בית כנסת ושלושה בתי מדרש.
בספטמבר 1920 התרחש בעיירה פוגרום שבעקבותיו עזבו חלק מהתושבים היהודים את העיר לצמיתות.
בתקופת בין המלחמות היו בית כנסת ושני בתי מדרש משותפים (אחד ליד בית הכנסת, השני בכיכר השוק), וכן בית קברות, מקווה ובית מטבחיים.
היו ארגוני צדקה, כולל: חברה לסיעוד חולים בשם "ביקור חולים" ולינת הצדק.
ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה, היוו היהודים 99% מתושבי לאשצ'וב.
מה שהפך אותה לאחד הריכוזים היהודים הגבוהים, וסיווג את העיירה כשטעטל הומוגני.
בספטמבר 1939, נכבש מערב פולין על ידי הצבא הגרמני כחלק ממלחמת העולם השנייה.
ב-1940 הקימו הגרמנים יודנרט שכלל כ-12 איש מהעיירה.
ב-25 בדצמבר 1942 רצחו הגרמנים 75 מתושבי העיירה.
השמדת הקהילה המקומית התרחשה ב-17 במאי 1942. אז הגרמנים ירו בכמה מהיהודים, וגירשו את השאר למחנה ההשמדה בלז'ץ, (לפי מקורות אחרים – למחנה בסוביבור) שם נרצחו כולם.
במהלך הגירוש הצליחו כמה עשרות יהודים להימלט ליער סמוך, אך רובם נתפסו ואז נורו בסתיו 1942. רק יהודים בודדים מלאשצ'וב שרדו את הכיבוש הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה.
הגרמנים הרסו גם חלק מהמבנים השייכים לקהילה היהודית.
גם כיום ניתן לראות שרידי מבנים השייכים לקהילה היהודית, כבתי כנסת, ומקוואות.
מבית הקברות היהודי במקום, שהוקם בערך במאה ה-18, נותרה רק מצבה אחת, משנת 1824 או 1828.
אנריאל הווארד הידועה יותר בשם הבמה שלה, לאש לג'נד היא מתאבקת אמריקאית, המופיעה בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית NXT.
הווארד היא שחקנית כדורסל לשעבר אשר שיחקה בקבוצת סיאטל סטורם מליגת ה-WNBA.
הווארד חתמה על חוזה ב-WWE ב-2 בדצמבר 2020. בפרק של התוכנית NXT ב-21 בספטמבר 2021, ערכה הווארד את הופעת הבכורה הטלוויזיונית שלה בקטע מאחורי הקלעים לצד פרנקי מונייה, כשהציגה את עצמה בשם הבמה, לאש לג'נד.
שבוע לאחר מכן, לג'נד החלה להופיע באופן קבוע כמנחת תוכנית אירוח מוקלטת מראש בשם Lashing Out with Lash Legend.
ב-10 בדצמבר בפרק של 205 לייב, לג'נד קיימה את קרב הבכורה שלה בזירה, בו ניצחה את אמארי מילר.
בפברואר 2022, לג'נד ומילר אישרו שהן יתחרו יחדיו כצמד לקראת טורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס; עם זאת, השתיים הודחו כבר בסיבוב הראשון על ידי איאו סקיי וקיי לי ריי.
ב-8 במרץ במסגרת פרק הספיישל Roadblock, לג'נד ראיינה את ניקיטה ליונס בתוכנית האירוח שלה, כשלבסוף התפרץ עימות סוער ביניהן.
השתיים התמודדו זו מול זו בפרקי התוכנית NXT ב-5 וב-26 באפריל, כאשר לג'נד הפסידה בשני המקרים.
בפרק הספיישל 'Spring Breakin, שהתקיים ב-3 במאי, הפסידו לג'נד ונטליה לקורה ג'ייד וניקיטה ליונס בקרב זוגות.
זמן קצר לאחר מכן נכנסה לג'נד לטורניר פריצת הנשים של NXT, אך הפסידה לרוקסן פרז בשלב חצי הגמר.
מאוגוסט 2022, דרך סדרת מופעים חיים שאינם הועברו לטלוויזיה, מצאה לג'נד שותפה בשם ג'קארה ג'קסון.
הופעתן הראשונה כצמד בטלוויזיה התקיימה ב-11 בנובמבר בפרק של התוכנית NXT Level Up, שם הפסידו לאייבי נייל וטאטום פקסלי מקבוצת דיאמונד מיין.
ב-28 במאי 2023 במסגרת האירוע באטלגראונד במהלך קרב על אליפות גביע המורשת של NXT בין האלוף דאז, נועם דר לדרגון לי, התערבו לג'נד וג'קסון לטובתו של דר ועזרו לו לשמור על הגביע.
לאחר מכן, הציג דר את הקבוצה המורכבת ממנו, לג'נד, ג'קסון ואורו מנסה בשם המטא-פור.
בפרק של התוכנית NXT ב-20 בפברואר 2024, התמודדה לג'נד מול ליירה ואלקיריה על אליפות הנשים של NXT במסגרת אתגר פתוח, אך היא לא הצליחה לזכות בתואר זה.
באירוע באטלגראונד, שנערך ב-9 ביוני, לג'נד השתתפה בקרב סולם בן שש משתתפות לקביעת אלופת הנשים הצפון אמריקאית הראשונה של NXT, אך גם במקרה זה לא הצליחה לזכות בתואר.
ב-11 באוקטובר בפרק של התוכנית סמאקדאון, ערכו לג'נד וג'קסון את הופעת הבכורה שלהן ברוסטר הראשי, שם איתגרו ללא הצלחה את אלופות זוגות הנשים של ה-WWE, ביאנקה בלאייר וג'ייד קרגיל.
שבוע לאחר מכן בתוכנית, ניצחה לג'נד את פייפר ניבן בקרב היחידים הראשון שלה ברוסטר הראשי.
ב-22 באוקטובר בפרק של התוכנית NXT, התמודדו לג'נד וג'קסון מול איאו סקיי וקיירי סיין בקרב שהסתיים ללא הכרעה, בעקבות התערבות של ניבן וצ'לסי גרין.
בפרק הבא של התוכנית סמאקדאון, הודיעו הג'נרל מנג'רים של שלושת המותגים כי בלאייר וקרגיל יגנו על חגורות אליפות הזוגות שלהן מול לג'נד וג'קסון, סקיי וסיין, וגרין וניבן בקרב זוגות מרובע באירוע היהלום שבכתר.
באירוע זה, שנערך ב-2 בנובמבר, בלאייר וקרגיל רשמו הגנה מוצלחת על חגורות האליפות.
בפרק המוקלט מראש של התוכנית סמאקדאון מ-29 בנובמבר, החליפה לג'נד את קרגיל בסיבוב המוקדם של הטורניר להכתרת אלופת ארצות הברית הראשונה לנשים, אך הפסידה למיצ'ין בקרב משולש בו השתתפה בנוסף ניבן.
ב-1 בפברואר 2025 רויאל ראמבל, השתתפה לג'נד בקרב הרויאל ראמבל הראשון שלה, כאשר נכנסה כמספר התשיעי, החזיקה מעמד 17 דקות לפני שהודחה על ידי צ'לסי גרין.
ב-29 באפריל בפרק של התוכנית NXT, הופיעו חברי קבוצת מטא-פור בקטע מאחורי הקלעים, שם הודיעו על הסכמה הדדית להתפרק, בעקבות רצונם האישי להתמקד בקריירות יחידים משלהם.
באירוע אבולושן, שהתקיים ב-13 ביוני 2025, לג'נד השתתפה בקרב באטל רויאל בן 20 משתתפות שבו סיימה כסגנית הזוכה.
באירוע סקריפייס, שנערך ב-14 במרץ 2025, ג'קארה גק'סון ולאש לג'נד ערכו את הופעה הבכורה שלהן בארגון Total Nonstop Action Wrestling, הלא הוא TNA, שם הופיעו לאחר קרב על אליפות זוגות הנוקאאוטס של TNA, כשהתעמתו עם האלופות החדשות אש ביי אלגנס והית'ר ביי אלגנס.
ב-3 באפריל בפרק של התוכנית !Impact, ג'קסון ולג'נד ערכו את קרב הבכורה שלהן, שבו ניצחו את ספיטפייר (דני לונה וג'ודי ת'רט).
באירוע רבליון, שנערך ב-27 באפריל, השתיים השתתפו בקרב זוגות מרובע על אליפות זוגות הנוקאאוטס של TNA, שבו כשלו בניסיונן לזכות בתואר.
הווארד נמצאת במערכת יחסים עם המתאבק טריק ויליאמס.
לב האדם הוא איבר חלול ושרירי הפועל כמשאבה, ומטרתו היא להזרים את הדם דרך כלי הדם, וזאת תוך התכווצויות חוזרות ונשנות.
הדם שהלב מזרים לאיברי הגוף, מספק להם חמצן וחומרי מזון הנחוצים להם, ומפנה מהם פסולת מטבולית.
הלב מחולק לארבעה חללים מרכזיים: חדר ימני, חדר שמאלי, עלייה ימנית ועלייה שמאלית.
לרוב, צד ימין של הלב, הכולל את החדר והעלייה הימניים, מכונה "לב ימין", וצדו השמאלי, הכולל את החדר והעלייה השמאליים, מכונה "לב שמאל".
בתוך הלב, הדם זורם דרך המסתמים שמטרתם למנוע זרימת דם נגד כיוון הזרימה.
הלב עטוף בשק שנקרא כיס הלב ובינו לבין הלב ישנה כמות מועטה של נוזל.
הלב עצמו בנוי משלוש רקמות עיקריות: עילית הלב, שריר הלב ופנים הלב.
פעימות הלב קורות בממוצע כ-60 פעמים בדקה.
אולם לאנשים העוסקים בספורט יש כ-50 פעימות לדקה אשר מראה על סיבולת לב ריאה.
מדענים רבים גילו שאנשים שלבם פועם יותר מהר יש יותר סיכוי שיחלו במחלות לב וסרטן.
ללב חשיבות גדולה ביותר בשמירה על החיים, והפסקת פעולתו למספר דקות ומעלה תגרום למוות.
מכאן חשיבותו הרבה בפיזיולוגיה, ברפואה, במחקר ובתרבות.
לב האדם הוא איבר שרירי חלול, חרוטי מעט בצורתו וממוקם בצורה אלכסונית במרכז בית החזה.
בסיס החרוט פונה לכיוון העליון של בית החזה ומעט אחורה, קודקוד החרוט (Apex) נמצא בגובה המרווח הבין-צלעי החמישי ופונה קדימה, למטה ושמאלה.
לב ממוצע של מבוגר קטן מעט משני אגרופים של אותו אדם.
גבולו העליון עובר בקו אופקי מאחורי עצם החזה (הסטרנום) ברמת צלע מספר 2 וגבולו התחתון - בין צלעות 5 ל-6.
הלב מתכווץ ומזרים את הדם שבתוכו, נרפה לאחר שרוב הדם יצא ממנו ובזמן שהלב רפוי, הדם נכנס לתוכו.
התכווצות הלב מכונה סיסטולה (systole) והרפיית הלב מכונה דיאסטולה (diastole).
פעולות התכווצות הלב והרפייתו נקראות יחד פעימה.
לב אדם מבוגר במצב רגיל במנוחה פועם כ-70 פעם בדקה.
הלב מצוי בין הריאות בחלל בית החזה הקרוי גם מדיאסטינום (mediastinum) ומאחורי עצם החזה.
בשלב הרפיית הלב (משמאל) נכנס הדם לתוך הלב ועובר דרך המסתמים הצניפיים מהעליות לחדרים.
בשלב התכווצות הלב (מימין) עובר הדם דרך המסתמים הירחיים מהחדרים לעורקים ויוצא מתוך הלב.
הלב מתפקד כמשאבה שלתוכה נאסף דם והיא דוחפת אותו הלאה לתוך העורקים.
הלב אוסף דם דל בחמצן מכל הגוף לחלקו הימני ומזרים אותו לריאות, שם הדם פולט פחמן דו-חמצני וקולט חמצן.
לאחר מכן נאסף הדם המועשר בחמצן מהריאות לתוך חלקו השמאלי של הלב וזה מזרים אותו לכל רקמות הגוף.
במקרים נדירים הלב נמצא בצד ימין של הגוף או שחוד הלב פונה לימין.
התופעה נקראת בשפה הרפואית דקסטרוקרדיה (dextrocardia).
הלב מחולק לצד ימין וצד שמאל.
כל צד מורכב מחדר (Ventricle) ומעלייה (או פרוזדור; atrium); בסך-הכול, שני חדרים ושתי עליות.
דופן הלב בנוי בעיקר משריר ייחודי לו הנקרא שריר הלב (myocardium) המשמש גם כמחיצה החוצה את שני חדרי הלב, ומרקמות לב נוספות שחלקן עמוקות יותר וחלקן שטחיות יותר משריר הלב.
חוד הלב (apex) נוטה לצד שמאל.
בדפנות החדרים נמצאות אלומות תאי שריר לב מתמחים החשובים לפעילות החשמלית של הלב.
החדר השמאלי גדול ועבה יותר מהחדר הימני, משום שהוא מזרים דם לכל חלקי הגוף, דבר המצריך התכווצות מכנית חזקה שתדחוף את הדם בעוצמה מספקת כך שיגיע לכל הגוף.
בין צדו השמאלי של הלב לצדו הימני מפרידה מחיצה (septum), שתפקידה למנוע ערבוב של דם עשיר בחמצן בצד שמאל עם דם עשיר בפחמן דו-חמצני בצד ימין.
בלב ישנם ארבעה מסתמים, שניים בין הפרוזדורים לחדרים, ושניים בין החדרים לעורקים היוצאים מהלב (אבי העורקים ועורק הריאה).
המסתמים שבין הפרוזדורים לחדרים נקראים "מסתמים צניפיים" מכיוון שהם בנויים מצניפים שעשויים מרקמה סיבית.
הצניפים מחוברים בעזרת רשת סיבית לשרירים הפפילריים (פטמתיים).
המסתם שבין הפרוזדור הימני לחדר הימני נקרא מסתם תלת-פסיגי (tricuspid valve) כיוון שהוא בנוי משלושה צניפים.
המסתם שבין הפרוזדור השמאלי לחדר השמאלי נקרא מסתם צניפי כיוון שהוא בנוי משני צניפים; מסתם זה נקרא גם המסתם המיטרלי (mitral valve), מכיוון שהוא מזכיר בצורתו את המגבעת הרשמית של האפיפיור (miter).
מסתמי הלב שנמצאים בין החדרים לעורקים נקראים מסתמים סהרוניים (semilunar valves) מכיוון שלשלושת הצניפים המרכיבים אותם יש צורה של ירח (סהר).
הם מצויים בבסיס העורקים היוצאים מהלב ויוצרים שם שקע שנקרא סינוס.
המסתם שבין חדר ימין לעורק הריאה נקרא מסתם עורק הריאה (pulmonary valve).
המסתם שבין חדר שמאל לאבי העורקים נקרא מסתם אבי העורקים (aortic valve).
מסתמים אלו נמצאים בחלק העליון של החדרים.
שרירים הנקראים השרירים הפפילריים (papillary muscles) מונעים מהצניפים להישאב לתוך חלל הפרוזדור בזמן כיווץ הלב, ובכך מונעים פתיחה של מסתמי הלב וחזרה של דם.
אין מסתמים בין הוורידים לפרוזדורים מכיוון שלאורך כל וריד קיימים מסתמים שמונעים חזרה של דם אחורנית, ובכך גם מונעים חזרה של דם מהפרוזדורים לוורידים.
בהאזנה ללב באמצעות סטתוסקופ נשמעים קולות סגירת המסתמים ופתיחתם, וכן אוושות שבאמצעותן ניתן ללמוד על אופן תפקוד המסתמים.
דופן הלב עבה מכדי לספוג את חומרי המזון והחמצן העוברים דרך חללי הלב ולכן הוא זקוק לעורקים, ורידים ונימי דם משלו שיספקו לו תזונה חיונית.
העורקים הכליליים (קורונריים; coronary arteries) מספקים דם לשריר הלב עצמו.
מוצא העורקים הכליליים הוא בסינוסים של הצניפים הסהרוניים (לונריים) שבבסיס אב העורקים ובמסתם אב העורקים.
מקור השם "coronary" הוא מהמילה corona שמשמעותה כתר, ובעברית: כליליים, מהמילה כליל או כתר.
הם קרויים כך מכיוון שהם מכתרים ומקיפים את הלב.
קיימים שני עורקים כליליים ראשיים:
העלייה השמאלית מוזנת על ידי ענפים מהמערכת השמאלית של העורקים הכליליים.
העורק הכלילי השמאלי מתחיל בסינוס שנמצא מעל הצניף הסהרוני השמאלי של מסתם אב העורקים, ומתפצל לעורק הכותר (circumflex) ולעורק השמאלי הקדמי היורד (left anterior descending- LAD).
העורק השמאלי הקדמי היורד מתפצל לעורקיקים קטנים יותר – אלכסוניים (דיאגונאלים) ומחיצתיים (ספטאלים).
העורק השמאלי הקדמי היורד מזין את החלק הקדמי והצידי של החדר השמאלי ואת המחיצה שבין החדרים.
עורק הכותר מתפצל לעורקיקים משניים (marginal arterioles), באמצעותם מוזנים החלק הצידי והאחורי, והדומיננטיים מביניהם מזינים גם חלק מהדופן התחתונה של החדר השמאלי.
הוורידים המנקזים את הלב נקראים ורידי הלב.
קיימים שלושה ורידי לב המתנקזים לווריד אחד גדול יותר, שנקרא הסינוס הקורונרי ונמצא בחלק האחורי של דופן הפרוזדור הימני של הלב.
וריד זה מזרים את הדם הורידי ישירות אל תוך חלל הפרוזדור הימני ומתערבב יחד עם הדם הוורידי שמגיע מכל הגוף אל הפרוזדור הימני.
שלושת ורידי הלב הקיימים: קטן, בינוני וגדול.
הלב ניזון מכלי דם קטנים שנקראים העורקים הכליליים.
מחלת טרשת העורקים (אתרוסקלרוזיס) פוגעת עם הגיל בעורקים אלו ובעקר כאשר קיימים "גורמי סיכון" (גורמים תורשתיים, עישון, לחץ דם, יתר כולסטרול וסכרת).
מחלת לב כלילית שנובעת מפגיעה כזו יכולה להתבטא במספר צורות:
ללא תסמינים: העורקים מוצרים או פגועים אך האדם חש ומתפקד כרגיל.
מצב של חסימה חלקית באחד או יותר מהעורקים הכליליים, כך שבעת מאמץ יש אי ספיקה של אותו עורק וחלק מהלב אינו מקבל אספקת דם מתאימה.
מצב זה נקרא אנגינה פקטוריס על שם התסמין אותו חש בדרך כלל האדם – כאב במרכז החזה בעת מאמץ.
לא תמיד התסמין הוא כאב, לעיתים קוצר נשימה או חולשה במאמץ הם התסמינים של חסימה חלקית באחד העורקים הכליליים.
התקפי לב (אוטם בשריר הלב, אינפרקט, שבץ לבבי) הם תוצאה של חסימה מלאה פתאומית של אחד מהעורקים הכליליים.
מיקום או גודל ההתקף מושפע ממקום החסימה של העורק.
אי ספיקת לב – לאחר התקפי לב או בנוכחות היצרות המשפיעה על תפקוד הלב.
במצב זה נצברים בגוף נוזלים ומופיעות בצקות, קוצר נשימה בשל נוכחות נוזלים בריאות, ועוד.
הטיפולים המקובלים היום להצרויות חלקיות (אנגינה פקטוריס) הם טיפול תרופתי להשפעה על גורמי הסיכון, טיפול תרופתי להקלת העומס על שריר הלב ולהרחבת כלי הדם הכליליים, וצנתור עורקי לב ופתיחה על ידי בלון והנחת סטנט "קפיץ".
אם צנתור אבחנתי מדגים חסימה שלא ניתנת לפתרון באמצעות טיפול צנתורי (PTCA – percutaneous transluminal coronary angioplasty), או-אז הטיפול המקובל הוא ניתוח מעקפים (CABG – coronary artery bypass grafting).
במקרה של התקף לב, הטיפול כולל ניסיון פתיחה של העורק הכלילי החסום על ידי תרופה ממסת קריש או על ידי צנתור דחוף, ובו-זמנית ובהמשך טיפול במספר תרופות המעודדות המסת הקריש, הגנה על הלב, וטיפול בגורמי הסיכון לטרשת העורקים.
מערכת ההפעלה וההולכה החשמלית של הלב
בלב מתבצעות שתי פעילויות שונות:
פעילות מכנית שכוללת את התכווצות והרפיית הלב.
פעילות חשמלית שכוללת את הפיקוח על כיווץ מכני מסודר ומסונכרן של שריר הלב על ידי אותות חשמליים.
שתי הפעילויות תלויות אחת בשנייה ולכן אם הלב לא יקבל אנרגיה ומזון, הפעילות המכנית תיחלש או תיפסק ובעקבותיה הפעילות החשמלית לא תהיה תקינה.
כמו כן, אם יש הפרעה בפעילות החשמלית, תהיה הפרעה בפעילות המכנית.
שריר הלב, כמו כל שריר בגוף האדם, מתכווץ ברגע שמגיע אליו אות חשמלי ונרפה ברגע שאות זה נפסק.
תא שריר הלב, בדומה לתאי שריר אחרים בגוף, מסוגל להוליך חשמל לתאים שכנים ולעורר גם בהם התכווצות.
בניגוד לשאר השרירים בגוף, תא שריר הלב מסוגל ליצור אות חשמלי ללא גירוי מבחוץ.
בשל היכולת החשמלית של תאי שריר הלב, כל תא כזה מסוגל ליצור אות חשמלי הנע בין כל שאר התאים.
תוך כדי העברת הזרם החשמלי תאי הלב מתכווצים.
בלב קיים קוצב ראשי הקרוי קשר הגת והפרוזדור (SA node).
קוצב זה ממוקם בחלק העליון של פרוזדור ימין והוא זה שנותן את קצב הלב התקין, כ-60–100 פעימות בדקה (אצל ילדים: כ-80–120 בדקה), והוא למעשה מתחיל את שרשרת ההולכה החשמלית בפקודה להתכווצות הפרוזדורים.
האות החשמלי שניתן מקשר הגת והפרוזדור עוטף את כל הפרוזדורים אך אינו מגיע לחדרים.
הוא נעצר עקב הצורך להמתין בין כיווץ הפרוזדורים לכיווץ החדרים ולשם כך ישנו קוצב נוסף הקרוי קשר הפרוזדור והחדר (AV node), שממוקם בין הפרוזדורים לחדרים ומכאן גם שמו.
קוצב זה מחזיק את הדחף החשמלי 0.12–0.20 שניות בטרם הוא משגר דחף חשמלי נוסף להתכווצות החדרים.
כאשר הקוצב הראשי אינו מתפקד, קוצב זה יכול להפיק קצב של כ-40–60 פעימות בדקה, כפעולת גיבוי.
מכיוון שהמסתמים המובילים דם מהלב אל הגוף נמצאים בחלק העליון של כל חדר, קיימים סיבים הקרויים סיבי היס (Bundle of His) שתפקידם הוא לכווץ את החדרים מלמטה למעלה ומעבירים את הזרם החשמלי ללא כיווץ החדרים.
קיימים גם סיבים הקרויים סיבי פורקינייה (Purkinje Fibers) שתפקידם הוא להעביר את הזרם החשמלי לאורך שריר הלב בחדרים על מנת שהזרם יגיע בצורה מסודרת לכל דפנות החדרים, כאשר האות החשמלי שמגיע מהם מתפזר לתוך עובי שריר הלב.
אם יש כשל לבבי, גם סיבי פורקינייה מסוגלים לייצר קצב פעימות משלהם, שהוא 20–40 פעימות בדקה, רק כאשר הקוצבים אינם פועלים.
קצב האותות החשמליים נקבע על ידי הורמונים שאותם משחרר הגוף אל זרם הדם.
בזמן פעילות גופנית, למשל, משחרר הלב הורמונים הגורמים לו להתכווץ מספר פעמים רב יותר, כדי לספק לשרירים את החמצן לו הם זקוקים בזמן מאמץ.
לעיתים פועם הלב בעוצמה גם כאשר מתרגשים או פוחדים, תופעה שנגרמת בשל שחרור ההורמון אדרנלין, שחלק מהשפעותיו הן הגברת קצב פעימות הלב.
ישנם אנשים שהקוצב הטבעי בגופם אינו מתפקד כראוי ויש צורך להשתיל בגופם קוצב לב מלאכותי, שמתזמן את התכווצויות לבם.
מסלול זרימת הדם: הדם נכנס מהווריד הנבוב (vena cava) לעלייה הימנית וממשיך אל חדר ימין, משם הוא זורם לריאות דרך עורק הריאה, המתפצל לשניים (עורק אחד לכל ריאה), ומובל לנאדיות הריאה, מהן הוא עובר לווריד הריאה, דרכו הוא זורם לעלייה השמאלית.
הרכב הדם: דם דל בחמצן ועשיר בפחמן דו-חמצני זורם מהלב לריאות, ודם עשיר בחמצן חוזר מהריאות ללב.
מסלול זרימת הדם: הדם נכנס לעלייה השמאלית וממשיך אל חדר שמאל, משם הוא זורם אל אבי העורקים שממנו הוא זורם לכל הגוף דרך עורקים, עורקיקים, נימים, ורידונים, ורידים, ולבסוף הוא זורם דרך הווריד הנבוב העליון והתחתון אל העלייה הימנית.
הרכב הדם: דם עשיר בחמצן זורם מהלב אל כל חלקי הגוף ומעביר להם חמצן, ודם דל בחמצן ועשיר בפחמן דו-חמצני חוזר אל הלב.
הלב אצל בעלי חיים אחרים
לבם של רוב היונקים דומה מאוד במבנהו ותפקודו ללב האנושי.
גם לבם של העופות מורכב מארבעה מדורים, לדגים, לעומת זאת, יש לב בעל שני מדורים.
בחינת לבם של בעלי חיים שונים מציגה את השלבים השונים בהתפתחות האבולוציה של הלב: ממערכות פרימיטיביות של הנעת נוזלים דרך מבנה צינורי בעזרת שערות נעות, דרך כלי דם עשויים רקמת שריר, לבבות בעלי שני מדורים ושלושה מדורים ועד ללבבות בעלי ארבעה מדורים.
בהכללה, ככל שבעל החיים קטן יותר כך ליבו פועם בתדירות רבה יותר (גם בין צאצא ובוגר מאותו המין).
ליבו של לווייתן (היונק הגדול ביותר) פועם 9 פעמים בדקה, של פיל 25 פעמים בדקה, של אדם כ-70 פעמים בדקה, אצל עכבר כ-500 פעמים בדקה וכדומה.
קיים יחס הפוך בין קצב פעימות הלב לבין תוחלת החיים הכללית של בעל החיים.
ככל שקצב הפעימות גדול יותר, כך תוחלת החיים קצרה יותר.
לב אמיץ הוא סרט קולנוע אמריקאי אפי שיצא לאקרנים בשנת 1995. מל גיבסון ביים וגם כיכב כגיבורו של הסרט, ויליאם וולאס, לוחם סקוטי בן המאה ה-13, מגיבוריה הלאומיים של סקוטלנד, שהוביל את הסקוטים במלחמת העצמאות הראשונה של סקוטלנד נגד אדוארד הראשון, מלך אנגליה.
בנוסף מככבים בסרט גם סופי מרסו, פטריק מקגוהן וקתרין מק'קורמק.
הסרט זכה להצלחה ביקורתית וקופתית גדולה בארצות הברית ומחוצה לה, עם הכנסות של 210.4 מיליון דולר.
בנוסף להצלחתו הקופתית, היה הסרט מועמד ל-10 פרסי אוסקר בשנת 1995, שמתוכם זכה בחמישה, כולל הפרס לבימוי ולסרט הטוב ביותר.
בשנת 1280 המלך אדוארד "ארך-הגפיים" פולש וכובש את סקוטלנד בעקבות מותו של אלכסנדר השלישי, שלא מותיר יורש לכס סקוטלנד.
ויליאם וולאס הצעיר עד לבגידתו של "ארך-הגפיים", שורד את מות אחיו ואביו ונלקח למסע אל אירופה תחת חסות דודו ארגיל, שמחנך אותו.
שנים לאחר מכן, "ארך-הגפיים" מעניק לאביריו אדמה ופריבילגיות בסקוטלנד, כולל את זכות הלילה הראשון.
בינתיים, וולאס הבוגר חוזר לסקוטלנד ומתאהב בחברת ילדותו מרון מק'לאנו והשניים נישאים בחשאי על מנת להימנע מהאפשרות שתוענק לאצילים האנגלים זכות הלילה הראשון, אלא שלאחר החתונה, וולאס מנסה לחלץ את מרון מאונס בידי חיילים אנגלים.
לבסוף היא נלקחת בשבי ונרצחת באכזריות ובפומבי בידי אצילים אנגלים.
בתגובה, וולאס מוביל את שבטו לטבח בחיל מצב אנגלי בעיר הולדתו ושולח את החיילים הנותרים בלנארק חזרה לאנגליה.
"ארך-הגפיים" פוקד על בנו, נסיך וויילס, לעצור את וולאס בכל אמצעי שיידרש.
וולאס יוצא למרד באנגליה והשמועות אודותיו נפוצות כאשר מאות סקוטים מצטרפים אליו.
הוא מוביל את צבאו לניצחון בקרב גשר סטרילינג ומשמיד את העיר יורק, תוך שהוא הורג את אחיינו של המלך ושולח אליו את ראשו הכרות.
וולאס מבקש את עזרתו של רוברט דה ברוס, בנו של האציל רוברט הזקן והטוען לכתר הסקוטי.
רוברט נשלט על ידי אביו שמבקש להבטיח את הכס עבור בנו באמצעות כניעתו לאנגלים.
מודאג מאיום המרד "ארך-הגפיים" שולח את אשת בנו איזבלה מצרפת לנסות לנהל משא ומתן עם וולאס, על מנת להסיח אותו מהגעת כוח גיבוי אנגלי לסקוטלנד.
לאחר שהיא פוגשת אותו, איזבלה מתאהבת בו.
היא מזהירה אותו מפלישה צבאית מתקרבת, וולאס מפציר באצולה הסקוטית לפעול מיד, להתנגד לאיום ולכבוש מחדש את האדמה.
כשהוא מוביל את הצבא האנגלי בכוחות עצמו, "ארך-הגפיים" מתעמת עם הסקוטים בקרב בפלקירק היכן שהאצילים לוצ'לן ומורניי מקבלים כסף מ"ארך-הגפיים" ובוגדים בוולאס, מה שמוביל לתבוסה של הסקוטים בקרב.
כשוולאס תוקף את "ארך-הגפיים" הוא נעצר על ידי אחד מחיילי המלך, שמתברר כלא אחר מאשר רוברט דה ברוס, אך מלא חרטה הוא מוביל את וולאס למקום מבטחים לפני שהאנגלים ילכדו אותו.
וולאס הורג את לוצ'לן ומורניי בשל בגידתם ויוצא למלחמת גרילה נגד האנגלים במשך 7 השנים הבאות, בסיוע איזבלה שמנהלת עמו רומן.
רוברט יוצא לפגוש וולאס באדינבורו, אך אביו של רוברט קושר קשר עם האצילים האחרים ללכוד ולהסגיר את וולאס לידי האנגלים.
כשהוא מגלה על הבגידה, רוברט מתכחש לאביו.
איזבלה דורשת נקמה ב"ארך-הגפיים" החולה כעת ומספרת למלך הגוסס שהשושלת שלו תמות יחד איתו וכי היא נושאת ברחמה את ילדו של וולאס.
בלונדון, וולאס מובא בפני המגיסטר האנגלי ונשפט בעוון בגידה במלכות.
אפילו בעודו נתלה, נגרר ומבותר בציבור הוא מסרב להיכנע למלך.
בעוד הקהל מתייפח לרחמים, המגיסטר מציע לוולאס הזדמנות אחרונה לבקש רחמים, וולאס במקום זאת צועק: "חירות!" והשופט פוקד להוציאו להורג.
רגעים לפני שראשו נערף הוא רואה בחיזיון את מרון בקהל, מחייכת אליו.
בשנת 1314, רוברט, כעת מלך סקוטלנד, מוביל צבא סקוטי בפני קו טקסי של יחידות אנגליות בשדות בנוקבורן, היכן שעליו לקבל רשמית את השלטון האנגלי.
כשהוא מתחיל לרכוב לכיוון האנגלים הוא נעצר ונזכר בוולאס.
הוא מבקש מאנשיו להילחם עבורו כפי שהם נלחמו למען וולאס.
או-אז הוא מוביל את צבאו לקרב נגד האנגלים ההמומים, בדרך להשגת חירותם.
רוברט דה ברוס (אנגוס מק'פיידן): אציל סקוטי והמלך המיועד של סקוטלנד.
במהלך הסרט רוברט בוגד בויליאם בכך שהוא עוזר למלך אנגליה
אדוארד הראשון "ארך הרגליים" (פטריק מקגוהן): מלך אנגלי.
מרון (קתרין מק'קורמק): אשתו של ויליאם.
בגלל רציחתה מתחיל ויליאם את המלחמה כנגד האנגלים
הנסיכה איזבלה (סופי מרסו): מיועדת לאדוארד אך מתאהבת בוולאס
היימיש (ברנדן גליסון) : לוחם סקוטי יד ימינו של ויליאם וולאס
רוברט דה ברוס האב (איאן בנאן) : אביו הגוסס והמצורע של רוברט דה ברוס
סטיבן (דייוויד אוהרה): מנהיג הלוחמים האירים שתמך במרד הסקוטי
הסרט מתחיל במונולוג של רוברט דה ברוס הטוען שהיסטוריונים אנגליים ישללו את הסיפור שהוא מתעתד לספר, אך "ההיסטוריה נכתבת על ידי אלו שתולים גיבורים" ואכן ישנם מספר אי דיוקים היסטוריים בסרט:
הרומן בסרט בין וואלס ובין הנסיכה איזבלה לא יכול היה להתקיים, כיוון שבאותה תקופה היא הייתה בת 9 ועדיין חייתה בצרפת.
הקרב על גשר סטירלינג צולם בסרט, ללא גשר.
בקרב האמיתי טמנו הסקוטים מארב לאנגלים שחצו את הגשר.
בקרב פאלקירק נבגד ווילאם בידי אציל בשם מורניי.
אך שמו האמיתי היה אנדרו דה מוריי שנהרג בקרב על גשר סטירלינג.
במונולוג של רוברט דה ברוס נאמר בהתחלה "מלך סקוטלנד מת ללא יורש".
במציאות, אלכסנדר השלישי מת רק ב-1286 וסקוטלנד לא נכבשה בין רגע.
עדיין ניטשים ויכוחים לגבי קיומה של זכות הראשונים (פרימה נוקטה), אך ידוע שהיא לא קוימה באנגליה ובסקוטלנד באותו הזמן.
עדיין לא ברור אם לוואלס הייתה אישה, אך לפי מסורת סקוטית מאוחרת יותר שמה היה מאריון.
רוברט דה ברוס, מתואר כדוכס מברוס, אך תוארו באותה תקופה היה הדוכס מקוריק, פרובינציה דרום-מערבית סקוטית, וברוס (יותר נכון דה ברוס, De Bruce) היה שם משפחתו.
בסרט נטען כי וואלס תמך בדה ברוס לכתר הסקוטי.
בסרט וואלס ואדוארד "ארך הגפיים" מתים באותו זמן.
במציאות וואלס הוצא להורג בשנת 1305 ואדוארד נפטר ב-1307, בדרכו לדכא מרד סקוטי בהנהגת רוברט דה ברוס.
בקרב באנוקברן נראה בסרט כי כביכול מחליט רוברט דה ברוס להצטרף למרד בשלב זה.
למען האמת, דה ברוס היה מעורב כשמונה שנים במערכת מלחמות גרילה.
חמת החלילים המוצגת בסרט התפתחה רק במאה ה-18, ועד לפני כן הייתה רק בעלת 2 חלילי ליווי ולא 3, כפי שהיא מוכרת כיום וכפי שהיא מוצגת בסרט.
כמו כן, במספר קטעים בסרט מוצגת חמת חלילים סקוטית (Great Highland Bagpipe) בעוד שהצליל הנשמע הוא צליל חמת חלילים אירית (Uilleann Pipes).
בסרט אביו של וולאס מת כשוולאס היה ילד קטן בעוד שהעדויות ההיסטוריות מוכיחות כי אביו מת בערך כשהיה בן 21.
בפברואר 2018 נודע שהאולפנים עובדים על פיתוח סרט המשך בשם "רוברט דה ברוס" שיתמקד בדמותו של רוברט דה ברוס עם אנגוס מק'פיידן בתפקיד הראשי.
בשנת 2019 יצא הסרטים לאקרנים.
לב גרינברג (נולד ב-26 באוגוסט 1953) הוא פרופסור אמריטוס, במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ופעיל חברתי ישראלי.
כיהן כנשיא האגודה הסוציולוגית הישראלית (מ-2020).
בנערותו, היה חניך מועדון יהודי בורגני.
בזמן שבני דורו בארגנטינה עשו מהפכות, הקימו מחתרות ודוכאו באלימות, הוא עלה לישראל ממניעים ציוניים בשנת 1972.
סיים תואר ראשון דו-חוגי במדע המדינה ובסוציולוגיה, ותואר שני במדע המדינה באוניברסיטה העברית.
שלו, "המרד שלא היה: פרשת פורום 13 הוועדים הגדולים - מיקרה מבחן לקורפורטיזם הישראלי", נכתבה בהנחייתו של פרופ' מיכאל שלו, והוגשה ב-1985. המשיך לתואר שלישי באוניברסיטת תל אביב.
הדוקטורט שלו, "תנועת העבודה הישראלית במשבר: הכלכלה הפוליטית של הקשרים בין מפא"י, ההסתדרות והמדינה – 1957–1970", נכתבה בהנחייתו של פרופ' יונתן שפירא, והוגשה ב-1991.
מאז 1991 הוא מלמד סוציולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון.
הוא מילא שם גם תפקידי ניהול אקדמי: בין השנים 1998–2003 היה מנהל מכון המפרי למחקר חברתי, במסגרתו ייסד את כתב העת "הגר" ובין השנים 2006–2009 כיהן כראש המחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה.
במקביל, לימד באוניברסיטה העברית את הקורס ב"כלכלה פוליטית" לתלמידי התוכנית המשולבת בפילוסופיה, כלכלה ומדעי המדינה.
בפברואר 2020 נבחר לנשיא האגודה הסוציולוגית הישראלית.
חתן פרס נפתלי למדעי הכלכלה והחברה לשנת 1993 על מחקרו "Split Corporatism in Israel".
גרינברג ליווה (עם פעילי שמאל אחרים) את הפעילות של הפנתרים השחורים בראשית דרכם.
באותה תקופה היה גם פעיל פוליטית בהקמת מפלגת מוקד ובין מקימי קמפו"ס.
הפעילות הזאת נעשתה מתוך תפישה, שהבעיה היסודית של השמאל האשכנזי הוא היותו משויך למעמד הבינוני ומנותק ממעמד הפועלים ומקבוצות פריפריאליות.
פעילי מוקד והפנתרים השחורים התחילו אז בביצוע פעולות משותפות שמטרתן לחשוף את האינטרסים המעמדיים של מפלגת העבודה כנציגה של בעלי ההון.
בהקשר לכך ביצעו שתי פעולות מפורסמות: הפריצה למחסני תנובה וחלוקת החלב בשכונות והפריצה למחסנים של שמן וחלוקתו בשכונות.
שתי החברות היו חברות בשליטת ההסתדרות ושתיהן הפקיעו מחירים.
הפעילים רצו להראות שבעלות על חברה כלכלית בידי ארגון עובדים מחייבת דווקא הוזלה של מוצרים לשכבות החלשות.
שיתוף הפעולה הזה הוביל בסופו של דבר להצטרפות של חלק מהפנתרים השחורים למוקד והקמת קואליציה של כמה קבוצות-שמאל, ביניהן אורי אבנרי ופורשי מפלגת העבודה.
לקראת בחירות 1977 הוקמה רשימת של"י (שלום לישראל, שוויון לישראל) בראשות לובה אליאב.
סעדיה מרציאנו עמד בראש הקבוצה של הפנתרים השחורים שהצטרפו לשל"י, אבל קבוצה אחרת של הפנתרים השחורים בראשות צ'רלי ביטון וכוכבי שמש התחברה לרק"ח והקימה את חד"ש.
הפרישה של גרינברג ב-1979 משל"י ומהשמאל האשכנזי נגרמה מתוך הבנה, שרק קבוצה קטנה של פעילים הייתה מעוניינת בשיתוף פעולה אמיתי עם הפנתרים, בעוד שרוב הפעילים רצה בעיקר לנצל את השם של הפנתרים השחורים ולהפוך אותם לקבלני קולות (נוסח מפא"י בסאלח שבתי).
הקמת קמפו"ס (קבוצות למעורבות פוליטית וחברתית סטודנטיאלית)
גרינברג היה בין מייסדי קמפו"ס (תנועת סטודנטים יהודית-ערבית), בשנת 1974. התנועה הוקמה בירושלים והתרחבה לשאר האוניברסיטאות אחרי עליית הליכוד לשלטון ב-1977. תנועת קמפו"ס צמחה על רקע עימותים עם פעילי הימין הקיצוני שדרשו להוציא את הסטודנטים הערבים מן האוניברסיטאות בטענה שהם אינם נאמנים למדינה.
בעימות מפורסם הותקפו מפגיני קמפו"ס על ידי קבוצה בראשות צחי הנגבי, אביגדור ליברמן וישראל כץ שבאו חמושים בשרשראות.
קמפו"ס הייתה בית הגידול הפוליטי של רוב ההנהגה של ערביי ישראל בתקופה מאוחרת יותר (עזמי בשארה, ג'מאל זחאלקה, מוחמד ברכה, עיסאם מח'ול).
גרינברג שירת בצה"ל בין השנים 1977–1979 בחיל התותחנים, והדבר הניע אותו לפעילות בתנועת "יש גבול".
הוא היה הדובר הראשון של התנועה וישב בכלא באוקטובר 1987 על סירובו לשרת בשטחים.
במסגרת "יש גבול" ארגן ב-1983 בחוף אכזיב, מופע של אומני ישראל ובהם תיסלם, בנזין, חוה אלברשטיין, שלום חנוך, דויד ברוזה, שמוליק קראוס, מיקי גבריאלוב.
במופע השתתפו, לפי הערכה, כ-15,000 איש.
הוא יזם גם מופע של ג'ואן באאז בצוותא ב-1988. גרינברג פרש מ"יש גבול" ב-1989 על רקע מחלוקת סביב גיוס חובה וההתקפות של התנועה נגד הימנעותם מגיוס של החרדים.
לאחר פרסום ספרו "ההסתדרות מעל הכול" הוזמן גרינברג לפעול במסגרת ההסתדרות כדי לחולל בה רפורמות מבניות.
הקשר בינו לבין ההסתדרות נוצר על ידי יוסי ביילין שהיה ב-1993 בחבורה עם חיים רמון ועמיר פרץ שכונתה "השמינייה".
הקבוצה התפלגה ב-1994 בגלל הקמת רשימה עצמאית לבחירות להסתדרות על ידי רמון ופרץ.
גרינברג נעשה ליועץ להסתדרות, כתב את החוקה החדשה של ההסתדרות ואת תוכנית הרפורמות.
שני הרעיונות שהציע הם: האחד – העברת המפעלים של ההסתדרות לבעלות של העובדים.
השני – דמוקרטיזציה של האיגודים המקצועיים ושל ההסתדרות עצמה על ידי שינויים בשיטת הבחירות.
הוא פרש לאחר ששני רעיונות בסיסיים אלה לא מומשו.
מאז רצח רבין, החל גרינברג בכתיבה פובליציסטית בעיתונות היומית בעברית.
בשנות האינתיפאדה ביקורתו החריפה על מה שהוא הגדיר כהידרדרות של ישראל לאלימות בלתי מרוסנת, לא הייתה מקובלת בשיח הציבורי, ולכן מאמריו פורסמו בעיקר מחוץ לישראל.
כך, הוא פרסם מאמר בבלגיה ובו ביקורת על חיסול השיח' אחמד יאסין (Symbolic Genocide), שבו טען שחיסולו של יאסין מהווה רצח עם סמלי שישראל מבצעת בפלסטינים.
בעקבות המאמר, דרשה שרת החינוך, לימור לבנת, לפטר אותו מאוניברסיטת בן-גוריון והיא החרימה את האוניברסיטה לאחר שהיא סירבה לעשות זאת.
בספרו הראשון שיצא ב-1991, גרינברג חקר את פורום 13 הוועדים הגדולים (ארגון שהחזיק מעמד שנה אחת, במהלך כהונתו של שר האוצר יגאל הורביץ).
באמצעות קיומו של הפורום, פיתח גרינברג תאוריה להסבר האינפלציה וריסונה בישראל.
הוא שילב שתי מסגרות תאורטיות: תאוריות שוק העבודה דואלי, שמניחות שיש פער בכוח של קבוצות עובדים שונות, ולכן העובדים לא מתאחדים, ותיאורית הנאו-קורפורטיזם, לפיה העובדים מתאחדים ופועלים יחד ולכן המדינה נאלצת להידבר ולנהל איתם משא ומתן.
ישראל היא מקרה המשלב את שני המודלים, כאשר פורום 13 הוועדים ייצג עובדים חזקים, שבאו לעזור, לכאורה לעובדים החלשים (על כך כתב במאמרו "עובדים חזקים, עובדים חלשים") והראה ששתי התאוריות אינן סותרות, אלא משלימות, ושני המודלים פועלים לרעת העובדים.
הספר התמקד בהסבר של האינפלציה כתוצאה של יחסי כוח בין המדינה, המעסיקים הפרטיים, ההסתדרות, העובדים החזקים והעובדים החלשים.
הטענה המרכזית של הספר היא שיש לבחון כיצד הקואליציה השלטונית מצליחה לתווך, או לא, בין האינטרסים השונים של החברה האזרחית ולהפוך אותם למדיניות קוהרנטית של המדינה.
טענתו הייתה שעליית הליכוד לשלטון גרמה למשבר של האינפלציה בגלל חוסר היכולת לתווך בין המדינה לבין הכוחות המרכזיים במשק: ההון הפרטי, ההון ההסתדרותי, והעובדים החזקים.
השניים הראשונים היו מעוניינים באינפלציה, כי הרוויחו ממנה, והעובדים החזקים הצליחו לא להיפגע ממנה.
אבל אז המדינה נכנסה למשבר של חוב פנימי, לא היה לה כסף לשלם את חובותיה, ואלה הלכו וגדלו עם האינפלציה.
זה הרקע להקמת ממשלת האחדות "הרוטטיבית" ב-1984, בין מפלגות הליכוד והעבודה, שנאלצו לשתף פעולה ביניהן על מנת לחלץ את המדינה מהמשבר, ולרסן את הלחץ של ההון הפרטי וההסתדרותי ושל העובדים החזקים.
כדי לעשות זאת הן נתנו יד חופשית למדינה, ובעצם לפקידי האוצר, לנהל את הכלכלה.
הדבר גרם לדה-פוליטיזציה של החלטות כלכליות וחברתיות, אליהן התחילו להתייחס כאל שאלות טכניות של כלכלנים ולא כאל שאלה ערכיות שעלולה להיות עליהן מחלוקת.
זהו הבסיס האידאולוגי של הנאו-ליברליזם.
עבודת הדוקטור של לב גרינברג, שאחר כך פורסמה כספר, חזרה לזמן בו ההסתדרות ייצגה את ההון של חברת עובדים וניסתה לשלוט בקבוצות עובדים מאורגנות ובלתי מאורגנות.
הספר בוחן את נקודת המפנה של 1967, בה נוצר מבנה שפילג את העובדים, לפלסטינים משוללי זכויות לבין ישראלים, אבל גם בתוך הישראלים: בין הישראלים שחשופים לתחרות עם הפלסטינים בשטחים, שהם ברובם מזרחים וערבים אזרחי ישראל, לבין הקבוצות המוגנות מתחרות: 13 הוועדים הגדולים, עובדים מקצועיים ועובדי חברות ממשלתיות.
כדי להבין את המבנה שהתמסד ב-1967, גרינברג בחן מה קרה בישראל בשנות השישים החל מ-1959-1958, כשנוצרה תעסוקה מלאה, ומצא שמפא"י נקלעה למשבר דווקא כאשר היה מחסור בידיים עובדות.
זהו פרדוקס, כי לכאורה מפלגה סוציאל-דמוקרטית רוצה תעסוקה מלאה, והיא אמורה לקבל תמיכה פוליטית כאשר השיגה מטרה זאת.
אבל גרינברג סבור כי מפא"י לא הייתה מפלגה סוציאל-דמוקרטית.
לדבריו, מפא"י והמוסדות שהקימה, היו בנויים כדי לשלוט בעובדים ולא לייצג אותם.
ברגע שהעובדים קיבלו כוח, בתחילת שנות ה-60, הם התחילו להשתחרר מהשליטה של מפא"י ושל ההסתדרות.
קמו התארגנויות עובדים "מלמטה" ואורגנו מאבקים לשיפור השכר והתנאים הסוציאליים ולשחרור מהשליטה של ההסתדרות.
השאלה אליה מתמיד גרינברג לחזור היא: האם מפלגת השלטון מסוגלת לשלוט ולתווך בין קבוצות חזקות של אזרחים ובינם לבין המדינה?
מפא"י נכנסה למשבר עמוק בתחילת שנות שישים, וההסבר המרכזי הוא המבנה הבלתי מייצג של ההסתדרות ומערכת יחסי התלות בין המדינה לבין המנגנונים החזקים של ההסתדרות ומפא"י.
העימות בין בן-גוריון לבין לבון ב-1960 נסב סביב השאלה מי מחליט, מי קובע ומיהו הריבון - המדינה או ההסתדרות.
בן-גוריון הוא ראש הממשלה, לבון הוא מזכיר ההסתדרות.
מי שיצא מנצח מן העימות הזה היה אשכול - מנהיג מפא"י.
במשולש בין שלוש הישויות, מפא"י הייתה חזקה יותר גם מההסתדרות וגם מהממשלה, אבל ראשי מפא"י הבינו שכדי לשלוט במדינה חייבים לשמור את מנגנון ההסתדרות בידיהם.
עיקר מאבקם היה למנוע את אובדן השליטה בהסתדרות, שהייתה תחת איום לנוכח התארגנות העובדים מלמטה, וקריאות תגר מצד מפלגות הפועלים האחרות (אחדות העבודה, מפ"ם ומק"י) וגם תנועת החרות, שהתבססה בקרב הפועלים המזרחים והחליטה להתמודד בבחירות להסתדרות.
המהלך של אשכול היה קודם כול לפטר את לבון מתפקידו כמזכ"ל ההסתדרות, אבל אחר כך היה צריך לנטרל את בן-גוריון שלא רצה להציל את מבנה ההסתדרות, כי הוא היה נגד כוחה הדומיננטי של ההסתדרות בתוך מפא"י.
בסופו של דבר העימות הפך לעימות בין מפא"י לבן-גוריון, שפרש והקים רשימה משלו, רפ"י, לקראת בחירות 1965.
טענתו המרכזית של גרינברג היא שב-1965 מפא"י הבינה שאם היא לא תחולל שינוי עמוק היא תאבד את שלטונה בהסתדרות ובממשלה.
כדי להימנע מכך היא ביצעה קודם כול מהלך פוליטי, לקראת בחירות 1965, על ידי הקמת רשימה משותפת עם אחדות העבודה, ששמה המערך, ואחרי הבחירות קבעה מדיניות תוקפנית של מיתון יזום על ידי הממשלה, שנועדה לפגוע בכוחם של העובדים בשוק העבודה.
זה הרקע ההיסטורי למפנה ב-1967. סיפוח ה"שטחים" פתר באופן מבני את משבר השליטה של ההסתדרות, כי הוא החליש את העובדים הישראלים שנפגעו מהתחרות עם הפלסטינים חסרי הזכויות.
לטענת גרינברג, מפא"י מיסדה את השליטה הכלכלית בפלסטינים אף על פי שזה נגד את אידאולוגיית ההפרדה שלה – עבודה עברית ומדינה יהודית – כי צירוף הפלסטינים לכלכלה הישראלית פתר את המשבר המוסדי העמוק שהתגלה בשנים 1960–1967, שאיים להפיל אותה מהשלטון.
גרינברג גרס כי זאת הייתה חשיבה ביורוקרטית, כוחנית, קצרת טווח, ומטרתה הייתה להחליש את העובדים הישראלים ולהזרים כספי המדינה למפעלי ההסתדרות, שנקלעו למשבר בתקופת המיתון.
שלום מדומיין, שיח מלחמה: כשל המנהיגות, הפוליטיקה והדמוקרטיה בישראל: 2006-1992
הספר טוען כי תהליכי דמוקרטיזציה מתרחשים עקב התחזקות קבוצות כפופות של החברה האזרחית מול המדינה ואלה השולטים בה.
מסקנת הספר הקודם "ההסתדרות מעל הכול" הייתה שהבעיה בישראל היא, שיש כוח פוליטי ששולט ומונע ייצוג של תביעות של אזרחים ונוטה לדכא אותן.
בין 1960 ל-1965 התחיל תהליך דמוקרטיזציה, כלומר התארגנות של עובדים.
דיכוי העובדים היה באמצעות מדיניות של מיתון (1967-1965) ובסופו של דבר על ידי הוספת פועלים פלסטינים משוללי זכויות לכלכלה הישראלית אחרי 1967. כלומר הכיבוש אחרי 1967 דיכא את הפלסטינים, אבל הוא גם נועד לדכא את החברה האזרחית הישראלית ולמנוע התארגנותה הדמוקרטית.
מבחינה תאורטית גרינברג מדגיש את הניגוד בין אלימות לפוליטיקה ויוצא נגד תפישות רווחות הרואות באלימות חלק מהמאבק הפוליטי.
מרחב פוליטי נפתח על ידי הכרה בניגודי אינטרסים בין קבוצות של שולטים לנשלטים, הכרה בנציגים של הצד השני ותיווך ניגודי האינטרסים והשגת פשרות.
המרחב הפוליטי אינו עניין פיזי, אלא עניין סמלי, שיחי (דיסקורסיבי) ומדומיין.
המרחב הפוליטי יכול להיפתח ויכול גם להיסגר, כלומר מדובר בתופעה דינמית.
הסגירה נעשית על ידי אלימות, כי אלימות היא ניסיון לכפות באופן חד-צדדי את הרצון של צד אחד על הצד השני, אי-הכרה בלגיטימיות של הצד השני ובנציגים שלו.
גרינברג פרש את תהליך אוסלו כתהליך דמוקרטיזציה בתגובה לשני אירועים משמעותיים בחברה האזרחית: האחד הוא האינתיפאדה הראשונה והשני הוא העלייה מברית המועצות.
התפתחויות אלה זירזו תהליך של דמוקרטיזציה, אבל בצורה מורכבת, כי היא התרחשה בשלושה מעגלים פוליטיים שונים:
מורכבות זו נובעת מטשטוש הגבול בין שתי הקהילות הלאומיות.
דמוקרטיזציה היא תהליך של פתיחת מרחבים פוליטיים לקבוצות מקופחות, והוא מתקיים בשני תנאים:
איזון ביחסי הכוחות: כשקבוצה דומיננטית חושבת שהיא יכולה להמשיך לשלוט על ידי הפעלת אלימות, היא עושה זאת, ורק כאשר היא מגיעה למסקנה שהפעלת אלימות מביאה לתוצאה גרועה יותר, היא מכירה בקבוצה הנשלטת ותביעותיה, ומוכנה להידבר עם נציגיה על דרכים להכלת הקונפליקט.
קיומו של גבול: הגבול מאפשר להפריד בין שתי הקבוצות, או להכיל את שתיהן במסגרת משותפת.
אולם אם אין גבול, או שהגבול מטושטש, אז הנטייה להפעלת אלימות יותר גדולה.
זאת בעיית היסוד ביחסים בין יהודים לערבים בארץ ישראל-פלשתינה מאז תחילת הפרויקט הלאומי-יהודי.
בהתאם לכך גרינברג מנתח שתי בעיות יסוד שהביאו לכישלון הסכמי אוסלו:
חוסר האיזון ביחסי הכוחות, כפי שהוא בא לידי ביטוי בשלושה היבטים: א.
השליטה הצבאית מכל הכיוונים: הגבול החיצוני, הגבול הפנימי, ובתוך השטחים.
התמיכה הבלתי מסויגת של המעצמה העולמית היחידה, היא ארצות הברית.
המשך טשטוש הגבול, שהקל על האלימות הפלסטינית.
רעיון בניית הגדר הועלה ונדון בהרחבה למן 1994, אלא שלא רצו לבנות אותה על גבולות 1967, הן כדי להמשיך לשלוט כלכלית, והן כדי לספח עוד שטחים לישראל.
גרינברג טוען כי מה שאיפשר לדמיין את אוסלו כתהליך שלום היא העובדה שאנשים כן יודעים שקיים גבול.
כלומר, העובדה שלישראל במשך 19 שנה היה גבול, מה שמכונה גבולות 67 או הקו הירוק, איפשר לדמיין את תהליך אוסלו כתהליך שלום שיכול להוביל להקמת מדינה פלסטינית מעבר לקו הירוק.
היכולת לדמיין את השלום איפשרה להתעלם מן העובדה שהגבול היה מטושטש, בגלל ההתנחלויות, השליטה הצבאית והתלות הכלכלית.
אולם קיומו של הגבול הבהיר שיש אפשרות פוטנציאלית לממש אותו ושזה הבסיס להסדר.
גרינברג דן בשאלת הדמיון בתהליך הפוליטי.
על מנת לשנות מציאות פוליטית מוכרחים לדמיין מציאות אחרת, הדבר נקרא חזון.
אולם לדעת גרינברג ניתן להשתמש בממד הסמלי, השיחי והמדומיין, גם כדי להשלות את הציבור ולרמות.
בפוליטיקה לדמיון יש שני צדדים: צד חיובי והכרחי לשינוי וצד שלילי שמאפשר לפוליטיקאים לרמות את הציבור ולשמור על כוחם.
גרינברג רואה את פתיחת המרחב הפוליטי כתהליך שהסתיים באלימות ב-4 בנובמבר 1995, עם רצח רבין.
מאותו רגע שהופעלה האלימות האולטימטיבית נגד מי שהוביל לפתיחת משא ומתן והכרה בפלסטינים, לא התנהל עוד שום משא ומתן ממשי והמרחב נסגר.
אולם אנשים המשיכו לדמיין שהם נמצאים בתהליך שלום ולהשלות את עצמם.
בנקודה זו החלו להיפתח המרחבים של הקונפליקטים בתוך ישראל על בסיס של זהות, מעמד, דת, סכסוכים שכוננו את הפוליטיקה הסקטוריאלית, שהביאה לקיטוב חריף מסביב לכל השאלות האלה.
במיוחד הדבר קרה בקיטוב בין הקבוצות הדומיננטיות של אשכנזים חילונים החוששים ממזרחים וחרדים, שהתבטא באיבה לש"ס.
זהו עימות על בסיס תרבותי ומעמדי.
הפוליטיקה הישנה של שמאל-ימין התפרקה ומה שנשאר זה שישה "סקטורים", ללא גבול סמלי או פיזי המכיל אותם במסגרת אחת, וללא האזרחות כגורם משותף.
מה שנותר זו תחושת התפרקות הזהות הישראלית.
הפוליטיקה אינה מסוגלת לגשר והקואליציות השלטוניות מתפרקות מהר - ביבי בשלטון שנתיים וחצי, ברק שנה וכמה חודשים - כי אין מכנה משותף פנים-ישראלי, והאליטות האשכנזיות חוששות מהידברות והיפתחות למזרח.
זהו הדין ביחס לפלסטינים, איתם אין הידברות כלל מאז הרצח, וישנם ניסיונות ישראלים לכפות את רצונם על הפלסטינים.
אולם כשפרצה האינתיפאדה השנייה יש התלכדות של אינטרסים ישראלים כדי להתאחד מחדש סביב הדיכוי שלה.
האינתיפאדה יצרה את הגבול שמכיל את הישראליות על ידי תחושה של איום ואויב משותף ויצרה מחדש גם היררכיה תרבותית ומעמדית שבה הערבים הם הגורם החיצוני של הישראליות.
אולם גם הדתיים, החרדים, והמזרחים הם קבוצות שנשארות מוכפפות: כלומר הדומיננטיות של האשכנזי החילוני הוותיק המגדיר את הישראליות ומייצג אותה חזרה למקומה באינתיפאדה.
ברק הוביל את קו "ההתפכחות" על ידי הפעלת אלימות בלתי מרוסנת עם מטוסים, טנקים, ואוניות קרב כנגד אזרחים והצבא חזר למקומו המרכזי, כמגדיר את המטרות הפוליטיות של המדינה, בלי צורך בייצוג, תיווך, או פשרות.
כלומר האלימות מחקה את הפוליטיקה ואת הצורך לחשוב על העתיד.
זאת מכיוון שאנו נמצאים במצב של איום קבוע, שמחייב להיות מוכנים לקרב ולמלחמה.
לכן, מאז פרוץ האינתיפאדה השנייה הבחירות עוסקות בשאלה מי ינהל טוב יותר את המלחמה בפלסטינים.
למעט רגע נדיר בבחירות ב-2006 שבגלל ההתנתקות שוב דמיינו הישראלים שכאילו יש גבול ואז חזרו לסדר היום הפנימי-החברתי, אבל אז התעלמו לחלוטין משאלת הכיבוש.
שלום מדומיין שיח מלחמה – כשל המנהיגות, הפוליטיקה והדמוקרטיה בישראל: 1992-2006 (רסלינג, 2007)
קולות מזרחיים – לקראת שיח מזרחי חדש על החברה והתרבות הישראלית עורך יחד עם גיא אבוטבול ופנינה מוצפי-האלר (הוצאת מסדה, 2005)
זיכרון במחלוקת – מיתוס, לאומיות ודמוקרטיה, עורך (מכון המפרי, 2000)
סוציולוגיה ישראלית עריכת גיליון מיוחד המוקדש לזכרו של יונתן שפירא יחד עם חנה הרצוג ואדריאנה קמפ "תמורות בחקר החברה הישראלית" (1999, גיליון 3)
יסודות הכלכלה הפוליטית (משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1996)
ההסתדרות מעל הכול (נבו, 1993)
"צבא כיבוש דמוקרטי?" סוציולוגיה ישראלית (2008, 7:1).
"השלום הישראלי-פלסטיני בראי השמאל", זמן אמת, עדי אופיר עורך (כתר, 2001)
"ציונות וכלכלה פוליטית בישראל", החברה הישראלית: מבנה ותהליכים, א.
שביט עורכים (האוניברסיטה הפתוחה, 2001).
על שלום, דמוקרטיה, רצח פוליטי וסדר יום פוסט-סכסוכי", זיכרון במחלוקת, ל.
גרינברג עורך (מכון המפרי, 2000)
"דמוקרטיה מדומיינת בישראל – רקע תאורטי ופרספקטיבה היסטורית" סוציולוגיה ישראלית (1999:3).
לֶב סֶמיונוביץ' בֶּרג היה גאוגרף וזואולוג יהודי ששירת כיושב ראש "החברה הגאוגרפית הסובייטית" בשנים 1940–1950.
לב ברג נולד בעיר בנדרי שבבסרביה, האימפריה הרוסית (כיום נקראת טיגינה ומצויה בטרנסניסטריה).
בשנים 1885–1894 למד בגימנסיה בקישינב וסיים את לימודיו בה עם מדליית זהב.
בשנת 1894 הוא התנצר, והדבר אִפשר לו המשך הלימודים וקידום הקריירה המקצועית.
בשנת 1894 החל ללמוד באוניברסיטת מוסקבה, ועם סיום לימודיו מונה למנהל אזורי הדגה בימת אראל והסביבה.
בשנים 1913–1914 היה פרופסור לאיכתיולוגיה במכון לחקלאות במוסקבה, ובשנים 1916–1950 היה פרופסור באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
במהלך חייו פרסם עבודות רבות בתחומים גאוגרפיה, ביולוגיה ותורת האבולוציה.
בשנת 1922 פרסם ספר על תורת האבולוציה ((Berg, L.
שהייתה במחלוקת מספר שנים ובסוף הוזנחה.
לב בחורף הוא סרט קולנוע צרפתי שיצא לאקרנים בשנת 1992. במאי הסרט הוא קלוד סוטה, וכוכביו הם עמנואל ביאר, דניאל אוטיי ואנדרה דוסוליר, מפיצי הסרט היו Koch-Lorber Films.
עלילת הסרט מתרחשת בפריז בת ימינו ומספרת את סיפורן של שלוש דמויות, מקסים, סטפן וקמיל, שנקלעים לתוך משולש אהבה.
קמיל היא כנרת שתהילתה והפופולריות שלה עולה כפורחת, היא פותחת במערכת יחסים ארעית עם מקסים שבבעלותו סדנה ליצור ותיקון כינורות.
סטפן הוא עובדו וחברו של מקסים, ולאחר שהוא פוגש את קמיל שמביאה את כינורה המקולקל לתיקון, היא מתאהבת בו בצורה כפייתית, אהבה אותה הוא דוחה.
לב אורקני הנאוליתית הוא השם הקבוצתי שניתן למספר אתרים מהתקופה הנאוליתית, הממוקמים באי מיינלנד, הגדול שבאיי אורקני בצפונה של סקוטלנד שבממלכה המאוחדת.
מכלול אתרים זה, אשר כונה בכינוי זה על ידי ארגון אונסק"ו, מוכרז כאתר מורשת עולמית מאז שנת 1999.
מיס האו (Maes Howe) – מבנה תל ייחודי שגובהו כ־7 מטרים וקוטרו כ־35 מטרים.
במבנה הייחודי צוהר קרני אור – ביום אמצע החורף, עוברות אחרונות קרני השמש דרך הצוהר ופוגעות בקיר האחורי.
האתר נבנה לראשונה על ידי בני תרבות הכלים המחורצים סמוך לשנת 2750 לפנה"ס.
האתר נבזז על ידי הוויקינגים אשר כתבו על קירותיו את אוסף כתובות הרונות הגדול בעולם.
האבנים הניצבות בסטנס (Stone of Stenness) – אתר נאוליתי מרשים הנמצא בלוך סטנס והכולל ארבעה מגליתים שגובהו של הגדול בהם מגיע ל-6 מטרים.
טבעת ברודגאר (Ring of Brogar) – מעגל אבנים הממוקם במצר היבשה החוצץ בין לוך סטנס ולוך האראי.
עד כה לא נערכו במרכז המעגל חפירות ארכאולוגיות או תיארוך מדעי, אולם משערים כי נבנה בשנת 2500 לפנה"ס (בקירוב בן זמנם של סטונהנג').
סקארה ברי (Skara Brae) – התיישבות בנוית־אבן מהתקופה הנאוליתית, הנחשבת לכפר הנאוליתי שהשתמר בצורה הטובה ביותר באירופה.
בין הנימוקים להכללת האתרים ברשימת אתרי המורשת העולמית, נכתב:
לב הארגמן הוא עיטור צבאי אמריקאי המוענק בשמו של נשיא ארצות הברית לאנשי הכוחות המזוינים של ארצות הברית אשר נפצעו או נהרגו בשעת קרב החל מ-5 באפריל 1917 ועד היום.
לב הארגמן הוא אחד העיטורים הוותיקים ביותר המוענק כיום לסגל צבאי בארצות הברית, יחד עם קודמו, תג ההצטיינות הצבאי ומדליון הנאמנות הוותיק ביותר.
העיטור מעוצב כמדליה בצורת לב סגול עם שוליים מוזהבים בגודל של 35 מ"מ.
במרכזו של הלב משובצת תמונת פרופיל של ג'ורג' וושינגטון ומעליה מופיע שלט האצולה שלו (מגן לבן המוטען בשני פסים אדומים ובשלושה כוכבים אדומים בצ'יף) בין שני ענפי עלים ירוקים.
בצידה האחורי של המדליה חרוט המשפט FOR MILITARY MERIT (מאנגלית: "בעבור הצטיינות צבאית").
למדליה מוצמד סרט בצבע סגול עם שוליים לבנים.
האות המייצג את העיטור כצבע הסרט והוא בגודל של 35 מ"מ, כאשר רוחבו של הפס הסגול - 29 מ"מ והשוליים הלבנים רוחבם 3 מ"מ כל אחד.
כיתר העיטורים הצבאיים האמריקניים, הענקות מרובות מצוינות בתוספת של כוכבים על הסרט או האות (לחיילי המרינס, הצי ומשמר החופים) או עלים (לחילי צבא היבשה וחיל האוויר).
לב הארגמן המקורי, אשר עוצב כתג ההצטיינות הצבאי, נוסד בידי ג'ורג' וושינגטון, אז המפקד העליון של הצבא הקונטיננטלי, ב-7 באוגוסט 1782. ההוראה המקורית כללה את המשפט הבא: תג ההצטיינות הצבאי הוענק בסך הכל לשלושה חיילים אשר לחמו במלחמת העצמאות האמריקנית ולאחר מכן נשכח עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
ב-10 באוקטובר 1927 פנה ראש מטה צבא ארצות הברית הגנרל צ'ארלס סומראל אל הקונגרס האמריקני בבקשה להחיות את תג ההצטיינות הצבאי, אולם בקשתו נדחתה.
מחליפו של סומראל, הגנרל דאגלס מקארתור, הורה על עבודת מטה מחודשת להשקתו המחודשת של העיטור ב-7 בינואר 1931, במהלכה הוצגו שלושה עיצובים.
העיצוב הנבחר הוכר כעיטור צבאי רשמי בפקודה כללית מס' 3 של מחלקת המלחמה ואושררה בפקודה של הנשיא לציון יובל ה-200 ליום הולדתו של וושינגטון.
בסוף מלחמת העולם השנייה, כאשר התכוננה ארצות הברית לפלישה ליפן, היו הערכות שבפלישה יהיו מאות אלפי נפגעים, ולפיכך יוצרו חצי מיליון אותות "לב הארגמן".
בשל הטלת הפצצה הגרעינית על יפן לא התבצעה הפלישה בסופו של דבר.
מאז ועד היום לא עלה מספר הנפגעים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית בכל המלחמות על מספר זה, ונכון לשנת 2000 נותרו כ-120,000 אותות שטרם הוענקו.
בשל כך, קיבלו מפקדים בעיראק ובאפגניסטן לידיהם אותות כאלה כדי שיוכלו להעניקם לחיילים שנפצעו בקרב מיד, ללא המתנה.
בין מקבלי העיטור בעבר ניתן למצוא את נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'ראלד קנדי, מזכיר המדינה של ארצות הברית ג'ון קרי, השחקנים ג'יימס גארנר (פעמיים), צ'ארלס ברונסון והסופר קורט וונגוט.
שני לוחמים מחזיקים בשיא - 9 עיטורים על פציעות שונות: אירווין פרסר ואלברט אירלנד.
לב (לֶיְיבּ, לֶאוֹ) גריגורייביץ' דֶיְיטש (נכתב לעיתים דייץ'; גם דוֹיְטְש; ברוסית: Лев Григорьевич Дейч; 26 בספטמבר 1855, טולצ'ין, מחוז פודוליה, האימפריה הרוסית – 4 באוגוסט 1941, מוסקבה, ברית המועצות) היה מהפכן רוסי ממוצא יהודי, נרודניק ולאחר מכך בין מנהיגי המנשביקים.
לֶיְיבּ דייטש נולד בטולצ'ין שבפודוליה במשפחת סוחרים יהודים.
כשהיה בן 4 עברה משפחתו לעיר קייב.
בשנת 1867 אביו פשט רגל, ומשפחתו סבלה מעוני.
דייטש החל את פעילותו בתנועת הנרודניקים בשנת 1874. ביוני 1876 השתתף בהתנקשות באחד מחברי הארגון, שנחשד בבגידה.
בשנת 1877 השתתף בארגון מהומות איכרים בסביבות העיר קייב, וכתוצאה מכך נעצר, אך כבר בשנת 1878 נמלט מהכלא.
בשנת 1879 החל להשתתף בפעילות של ארגון "זמליה אי ווליה" ("אדמה וחופש"), ולאחר פיצולו הצטרף לארגון "החלוקה מחדש השחורה".
בשנת 1880 עזב דייטש את האימפריה הרוסית.
בשנת 1883, בהיותו בשווייץ, היה בין מייסדי הארגון הרוסי-מרקסיסטי הראשון: "שחרור העמל" (Освобождение труда).
הוא היה מעורב בהוצאה לאור והעברה לתחומי האימפריה הרוסית של ספרות מהפכנית שפורסמה על ידי הארגון.
בשנת 1884 הוא נעצר בגרמניה והוסגר לרוסיה כפושע פלילי על השתתפותו בהתנקשות של שנת 1876. הוא נשפט, ונשלח ל-13 שנות גלות בסיביר.
לאחר מספר שנים קוצרה תקופת הגלות.
בשנת 1897 הוא עבר לעיירה הסיבירית הקטנה סְרֶטֶנְסְק, ועבד במשרד לנתיבי תחבורה.
לאחר פטירת אשתו עבר לבלאגובשצ'נסק והיה עורך העיתון המקומי.
בשנת 1901 נמלט דייטש לארצות הברית, ומשם עבר למינכן.
בהיותו במינכן הוא השתתף בהוצאה לאור של העיתון "אִיסְקְרָה" ("הניצוץ").
דייטש השתתף בארגון ועידת מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית השנייה, ובמהלך הוועדה נמנה עם קבוצת המנשביקים.
בסתיו 1905 הוא חזר לרוסיה, נעצר ונשלח לסיביר, אך תוך זמן קצר נמלט.
בהיותו באירופה השתתף דייץ' בוועידות המפלגה.
לאור השינויים הפוליטיים ברוסיה הוא תמך בביטול הפעילות המחתרתית והפיכת המפלגה למפלגה לגאלית.
בשנת 1911 עבר דייטש לניו יורק עם אשתו השנייה, אסתר זִינוֹבְיֶיבה.
הוא ישב בניו יורק במשך 5 שנים, והשתתף בהוצאה לאור של עיתונות מהפכנית.
לאחר מהפכת פברואר שב דייטש לרוסיה, ונטל חלק בפעילות של קבוצת מנשביקים שדגלו בתמיכה בממשלה החדשה.
ביחד עם גאורגי פלכנוב וורה זסוליץ' תמך בחתימת הסכם עם הממשלה החדשה והמשך השתתפות המדינה במלחמת העולם הראשונה.
דייטש היה בדעה שמלחמת אזרחים ברוסיה "תהרוג את המדינה החופשית הצעירה".
הוא היה בדעה שבשלב זה לא ניתן להצליח במהפכה הסוציאליסטית בכלל וברוסיה בפרט.
בחודשים הראשונים שלאחר המהפכה עבד במערכת של כמה שבועונים.
לאחר פטירת פלכנוב בשנת 1918 עבר על הוצאה לאור של עבודותיו, וכתב מאמרים על ההיסטוריה של התנועות המהפכניות ברוסיה.
נפטר במוסקבה שברוסיה הסובייטית ב-1941.
אף על פי שלא זכה בפרסים כלשהם, והביקורות לגביו היו מעורבות, הפך הסרט במרוצת השנים לסרט קאלט.
הסרט פותח בסצנת שחור לבן, המספרת בקצרה את סיפורו של יתום צעיר בשם אדם, המתגורר במרפאה של בית יתומים ומטופל שם על ידי נזירות.
הנזירה הראשית מספרת לאדם אגדה על קוף בבון, שהרג את אביו של אדם בג'ונגל ולבסוף תרם את לבו כדי שיושתל במקום לבו החולה של אדם.
בסוף הסצנה מאבד הילד אדם את הכרתו ולאחר שאם המנזר מובהלת אליו ולוקחת אותו למרפאה, הוא מתעורר ומעניק לה חיוך.
העלילה הראשית מספרת את סיפורה של קרוליין (מריסה טומיי), בחורה יפה ונחמדה, העובדת כמלצרית במשמרת לילה בדיינר, ביחד עם חברתה הטובה סינדי (רוזי פרז).