tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראשית העשור השני של המאה ה-21 התגוררו בעיר יהודים ספורים.
בית הקברות הראשון של הקהילה נוסד במהלך המאה ה-16 ופעל עד ראשית המאה ה-20. מבית קברות זה לא נותר שריד.
בראשית המאה ה-20 הוקם בית עלמין חדש לקהילה הסמוך לתחנת הרכבת העירונית, והוא היה בשימוש עד 1979. על המצבות במקום כיתוב בעברית ובבולגרית, אך לא בלאדינו כמקובל בבתי עלמין יהודיים נוספים בבולגריה.
בית העלמין לא מגודר ולא מתוחזק.
חלק מהמצבות נבזזו לשימוש משני.
מצבות נוספות חוללו בפעולות ונדליזם.
באתר גדלה צמחייה וקיימת בו בעיית ניקוז הגורמת לנזק מתמשך.
כמו כן, על חלק משטחו של בית העלמין נבנו מבני מגורים ובוצע פיתוח עירוני.
קיימות תוכניות בניין עיר הכוללות את שימור בית הקברות, אך הן טרם מומשו.
בית הקברות הטמפלרי שוכן במושבה הגרמנית בירושלים ברחוב עמק רפאים 37.
המושבה הגרמנית הטמפלרית בירושלים הוקמה בשנת 1873, ומתיה נקברו בבית הקברות הפרוטסטנטי בהר ציון.
לאחר מספר שנים החליט הבישוף, סמואל גובאט, למנוע מהם להיקבר במקום כי לטענתו הם "לא נוצרים יותר".
אלמנתו של הטמפלרי פטר שמידט רכשה ב-1878 מגרש מדרום למושבה והוא הוקדש לקבורת חברי העדה הטמפלרית ובעלה היה ראשון הנקברים בו.
בחלק המערבי של בית הקברות סמוך לכניסה קבורים מנהיגי הקהילה ובהם מנהיגם כריסטוף הופמן ובנו שהמשיך אחריו כריסטוף הופמן השני.
בחלקו האחורי של בית הקברות ישנו קבר אחים של נקברים שנקברו במושבות הגרמניות ביפו, שרונה ווילהלמה שקבריהם הועתקו לכאן בשנים 1952–1970.
בסמוך לקבר האחים נמצאת אנדרטה בצורת צלב לזכרם של 450 מבני המושבה שנפלו במהלך שירותם בצבאות הגרמניים במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
כן קיימות מצבות רבות לתינוקות ולילדים שמתו במושבה בטרם עת, המעידות על תנאי החיים הקשים של בני המושבה הגרמנית הטמפלרית בירושלים בתקופה זו.
תיאור של בית הקברות הטמפלרי מופיע במספר ספרים, בין היתר ברומן "בחזרה מעמק רפאים" מאת הסופר חיים באר ובספר "שירים על סף" מאת המשורר עמיחי חסון.
בית הקברות היהודי בביירות הוא בית הקברות היהודי היחיד בביירות, לבנון.
בית הקברות ממוקם קרוב לשכונת אשרפייה.
בית הקברות נבנה בשנות ה-20 של המאה ה-19 כאשר נקבר בו ב-1829 הרב משה ידיד לוי.
הוא מכיל 3,407 קברים ומתוחזק על ידי תושב מקומי.
בשנת 1857 החליט העות'מאן על הרחבת הדרך בין ביירות לדמשק.
כתוצאה מכך חלק מבית הקברות והכניסה עליו נפגעו והוקמה כניסה חדשה.
בתחילה שטח בין הקברות היה קטן שכן הקהילה היהודית באותה תקופה עמדה על כ-150 נפשות.
עם התרחבות הקהילה היהודית בביירות, נקנו עוד שטחים מסביב לבית הקברות.
במהלך מלחמת האזרחים בלבנון חצה הקו הירוק את בית הקברות והוא מוקש חלקית.
בסוף המלחמה פונה בית הקברות מכל המוקשים על ידי צבא לבנון.
בשנת 2019 נגרם נזק למספר קברים בעקבות סופה.
בית הקברות היהודי בוורינג שנפתח בשנת 1784, הוא בית קברות יהודי ואתר הקבורה העיקרי של חברי הקהילה היהודית בווינה.
מלבד בית הקברות סנט מרקס, זהו בית הקברות האחרון בווינה שנותר בסגנון .
לאחר סגירתו בשנות ה-80 של המאה ה-19, הוא נהרס חלקית בתקופת הרייך השלישי, וכיום נגיש רק בחלקו בשל מצבו הירוד.
קיים ויכוח מתמשך על שיקום בית הקברות מאז 2006 בין פוליטיקאים ברמה הפדרלית והמקומית ובין מומחים בתחום.
במקור בית הקברות היה חלק מהפרבר הווינאי וורינג.
אולם כיום, עקב שינויי גבולות, בית הקברות, למרות שמו, כבר אינו חלק ממחוז וינה ה-18 של וורינג, אלא שייך לדובלינג, הרובע ה-19.
בשל פקודת התברואה של קיסר רומא הקדושה יוזף השני, כל בית קברות בווינה בתוך חומות העיר היה צריך להיסגר.
במקום בתי הקברות המקומיים הישנים שהתפתחו סביב כנסיות הרובע, נבנו בתי קברות חדשים מחוץ לחומות העיר.
גם הקהילה היהודית הושפעה מהצעד הזה, ובית הקברות היהודי ברוסאו נסגר.
מסיבה זו, בשנת 1784 רכשה הקהילה היהודית חלקת אדמה בגודל 20 דונם ליד בית הקברות הכללי שהוקם לאחרונה בוורינג; שם, באותה שנה, פתחו את בית הקברות היהודי החדש, שתוחם בחומה.
במקור, בית הקברות כלל רק את החלק שממערב לכניסה; אולם בהמשך הורחב פעמיים מזרחה באמצעות רכישת קרקעות נוספות.
עד להשלמת החלק היהודי של בית הקברות המרכזי בווינה בשנת 1879 נבנו כ-8000 עד 9000 קברים.
שלא כמו בבית הקברות היהודי ברוסאו, שבו ניתן למצוא רק כתובות בעברית, בבית הקברות וורינג קיימות מצבות עם כתב עברי וגם גרמני.
קבורות אחרונות בבית הקברות התקיימו מדי פעם בכספות המשפחה בסוף שנות ה-80. לאחר מכן לא התקיימו עוד קבורות בבית העלמין.
בסביבות שנת 1900 ניטעה שדרת עצי ליים באמצע בית הקברות שאינו בשימוש.
זהו סימן להלך רוחה הליברלי של הקהילה היהודית בווינה באותה תקופה, שכן עצי ליים הנטועים ליד קברי כוהנים אמורים למוסס את ההפרדה בין הקברים הללו לקברים שמסביב במסורת היהודית המסורתית.
בית הקברות הכללי השכן (Allgemeiner Währinger Friedhof), הפך בשנות ה-20 של המאה ה-20 לפארק וורינג.
בית הקברות היהודי לעומת זאת, נותר על כנו בשל ההלכה האוסרת להזיז קברים ממקומם.
אולם בתקופה הנאצית חלק ניכר מבית הקברות נהרס.
כ-1,500–2,000 קברים נהרסו בעבודות חפירה של בריכת הגנה מפני שריפות שמעולם לא נבנתה.
הקהילה חילצה את הקברים שנפגעו עד כמה שניתן לפני כן, והעבירה את השרידים לבית הקברות המרכזי לאחר ארגון רחב היקף של משאיות ודלק, שם נקברו בקבר אחים.
שרידיהם של 200 נקברים נוספים הובאו על ידי הנאצים ל לניתוח ומחקר בתחום "לימודי הגזע".
השרידים נקברו מאוחר יותר בבית הקברות המרכזי.
בשנת 1942 בעקבות הפקעת כל חלקת האדמה; הקהילה היהודית נאלצה למכור את בית הקברות לעיר.
עובד מדינה הצליח לשמר חלק משטח בית הקברות לאחר שגרם לכך שיוכרז כמקום מקלט לציפורים.
לאחר מלחמת העולם השנייה ולאחר משא ומתן קשה, הוחזר בית הקברות לקהילה היהודית, אך היה צריך לתת לעיר בתמורה את חלקו ההרוס.
לאחר מכן החליטה העירייה לפתח את חלקת האדמה שנרכשה בזול ככר דשא; לאחר מכן בנתה עליה מבנים.
בינתיים, החלה הידרדרות מהירה של בית הקברות, שכן הקהילה היהודית לא יכלה להרשות לעצמה לשמר אותו.
גם לאחר שהרפובליקה של אוסטריה התחייבה בשנת 2001, בהסכם וושינגטון, להעניק סיוע לשימור ושיקום בתי קברות יהודיים, לא ננקטו צעדים לשימור בית קברות זה.
תשלומי הממשלה ליהודים לתחזוקת בתי הקברות היהודיים משמשים לשימור שני החלקים היהודיים של בית הקברות המרכזי, ולכן כמעט ואין כספים זמינים לתחזוקת בית הקברות היהודי בוורינג.
אף לאחר ההכרזה של נציב השיקום של וינה, קורט שולץ, כי יתאפשר השימוש באתר כפארק, רק כמה עצים רקובים נכרתו.
בעקבות קריאות של הירוקים של וינה לניקוי בית הקברות, בסוף פברואר 2006 חבר מועצת העיר האחראי אז על כספי העיר, ספ רידר (מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית), הציע כפתרון קרן כספים, שבה יהיה חלק לפדרציה, לעיר ולתורמים הפרטיים.
עם זאת, ביוני 2006 קרא ראש העיר, מייקל האופל, לממשלה הפדרלית לשלם עבור התיקונים, ותיאר כל תרומה אפשרית מצד המדינות כ"תרומה מרצון טוב" לכל היותר.
לפיכך לא ננקטו צעדים קונקרטיים.
מאחר שלא בוצעה תחזוקה נוספת של אוכלוסיית העצים, נהרסו מצבות נוספות עקב נזקי הרוח.
בתחילת 2007 העריכה הקהילה היהודית את עלות תיקון בית הקברות ב-14 מיליון יורו.
בינואר 2007, יחד עם מכון החינוך, הקהילה החלה יוזמה שתכננה הוצאת ספר, לוח שנה שכולל תצלומים וכן תערוכה, שיתרמו לשיקום הנכס.
כמו כן, מוצעים כיום סיורים מודרכים בלתי סדירים בבית העלמין על בסיס חודשי.
ב-2 במרץ 2007, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPÖ) ומפלגת העם האוסטרית (ÖVP) הסכימו לבסוף להצעה של הירוקים במועצת העיר, לפיה יש לפנות את "הסכנות והנזקים הגרועים ביותר" בבית הקברות על ידי עיריית וינה.
עם זאת, כדי לשחזר ולשמר את הנכס לטווח ארוך, וינה מסתמכת במידה רבה על השתתפות הפדרציה.
נשיאת המועצה הלאומית, ברברה פראמר, עם קבוצת עבודה של נציגי הפדרציה, המדינות הפדרליות והרשויות המקומיות, מתכננים גיבוש פתרון כלל אוסטרי.
משמאל לכניסה ממש ליד הכביש, נמצא המבנה ששימש בעבר להכנת גופת הנפטר על פי ההלכה היהודית.
זוהי דוגמה לארכיטקטורה ניאו -קלאסית שנבנתה על ידי יוסף קורנהאוזל.
רוב המבנה עדיין שמור היטב.
החלק הישן יותר של בית הקברות נמצא משמאל לכניסה; שדרת עצי הליים מפרידה את החלק העתיק מהחלק החדש יותר שנרכש מאוחר יותר.
החלק הישן יותר מכיל קברים של אנשים מפורסמים היסטורית כמו פאני פון ארנשטיין ומשפחת אפשטיין.
החלקה הספרדית ממוקמת משני צידי השדרה הראשית באזור הצפוני.
לאורך השדרה הראשית עצמה נמצאים קברי הכהנים.
בחלק החדש של בית הקברות נקברו בעיקר אנשים מהחברה הענייה; בשל החומרים הזולים יותר מהם עשויות המצבות הללו, הן נפגעו בצורה חמורה בהרבה מהשחיקה שפגעה במצבות האיכותיות יותר.
בחלק החדש ישנה חלקה בה נקברו תינוקות ואמהות שמתו בלידה.
קברי המשפחה של יהודים נכבדים, ממוקמים לאורך חומת בית הקברות בחלק הצפוני.
במאה ה-18 ליהודים היה אסור באופן עקרוני להתגורר בווינה.
עם זאת, היהודים הספרדים מהאימפריה העות'מאנית היו יוצאי דופן, והורשו להתגורר בה כנתינים עות'מאניים לפי חוזה פסרוביץ.
דרך הספרדים התפתחה וינה למרכז חשוב של הסחר המזרחי בין האימפריה העות'מאנית לקהילות הספרדיות של אמסטרדם, המבורג או קופנהגן.
הקברים בחלקה זו מאופיינים באכיטקטורה מזרחית.
הברונית פאני פון ארנשטיין (1758–1818), בתו של אחד מראשי קהילת ברלין, דניאל איציג.
נישאה למשפחה עשירה של יהודים בווינה.
בעלה, נתן אדם פון ארנשטיין (1748–1838), קבור אף הוא בבית הקברות היהודי.
היה בנקאי, סיטונאי ודיפלומט שהצליח להשיג את השעיית מגבלות המגורים על יהודים.
שרידיה של פאני פון ארנשטיין נחפרו על ידי הנאצים והועברו למוזיאון של וינה ל"מטרות מדעיות", גורל שפקד גם כמה קברים אחרים.
עד היום, המוזיאון מסרב לתת את מיקומם של השרידים על מנת להחזירם לבית הקברות.
בקבר משפחת אפשטיין שוכנים קרובי משפחתו של איש העסקים גוסטב ריטר פון אפשטיין (1827–1879).
היה בנקאי חשוב, והיה קשור בין היתר לבניית מסילת הרכבת הצפונית.
ב-1870 הוא בנה את ארמון אפשטיין ברינגשטראסה, אך איבד אותו בנפילת הבורסה של 1873. הוא עצמו לא נקבר בקבר משפחתי זה, אלא בחלק היהודי של בית הקברות המרכזי שנבנה בשנים 1877–1879.
קברו של ה"נסבל" זיגפריד פיליפ ורטהיימבר (1777–1836) הוא בעל עמודים בסגנון מצרי.
יהודים "נסבלים" היו אותם יהודים שהורשו להתגורר בווינה באמצעות אישורים מיוחדים שהתאפשרו על ידי כתב הסובלנות של ג'וזף השני.
אילו היה יהודי מקבל אישור שהייה מיוחד כזה, רבים אחרים במשק ביתם, אם הוכרזו בני משפחה, יכלו לקבל אישור לגור בווינה.
משקי בית של יהודים נסבלים כללו אפוא עד 200 איש.
הקבר של משפחת קניגסוורטר מכיל את שרידי משפחתו של יונאס פרייהר פון קוניגסוארטר (1807–1871).
כיהודי נסבל, קניגסוורטר נשא את התואר הרשמי של "סוחר סיטונאי קיסרי-מלכותי".
קניגסוורטר היה בנקאי ונשיא הקהילה היהודית של וינה.
אשתו ג'וזפין (1811–1861) עמדה בראש אגודת הנשים היהודיות.
מכיוון שכמעט כל קרוביהם של הקבורים בבית הקברות נהרגו בשואה או נאלצו להגר, לא נותר מי שיכול לטפל בקברים.
גם הקהילה לא הייתה מסוגלת לתרום משמעותית בשל הכספים המוגבלים שלה.
מאחר שכמעט ולא הועמדו משאבים לרשותו על ידי העיר וינה והממשלה האוסטרית, בית הקברות נמצא במצב של הרס קיצוני.
בשל אוכלוסיית העצים המבוגרת וקברי המשפחה הניצבים בחלקם פתוחים, ביקור בבית הקברות אפשרי כיום רק לאחר חתימה על פטור מאחריות אצל הקהילה היהודית.
נשיא הקהילה, אריאל מיוזיקנט, ושולץ, הממונה על השחזור, חישבו את העלויות של מתן גישה בטוחה לבית הקברות ב-400 - 800,000 אירו.
מלבד כריתת העצים הוותיקים, כמעט ולא ננקטו צעדי שימור בשנים האחרונות.
חלקים מבית הקברות הפכו לבלתי נגישים בגלל גידול חזק של שיחים ועצים קטנים.
בנוסף, צמיחת השורשים מהעצים גרמה נזק למצבות שחלקן נפלו ממקומן.
מצבות ממשיכות להינזק מנפילת עצים או נפילת ענפים רקובים.
נזקים קשים נוספים מגורמים סביבתיים כמו גשם חומצי, כפור וצמחייה משפיעים לרעה על הקברים.
גרפיטי של פעילי ימין קיצוני פגעו גם במצבות, מה שהיה הרסני במיוחד למשטחי אבן חול.
בשל כך, קירות המתחם של בית הקברות אובטחו על ידי הקהילה עם תיל וזכוכית שבורה משובצת.
בית הקברות היהודי בזאנסון נמצא במחוז בורגון-פרנש-קונטה, בעיר בזאנסון, בעבר עיר הבירה של המחוז ההיסטורי והתרבותי פרנש-קונטה.
זהו אחד משני בתי הקברות השייכים לקהילה היהודית באזור.
היהודים הראשונים התיישבו בבזאנסון בימי הביניים, בשל היותה של העיר מרכז מסחרי מפותח ובעלת מעמד של עיר קיסרית.
הקהילה היהודית שגשגה בה עד סוף המאה ה-15, עת גורשה ממנה בדומה לקהילות אחרות בצרפת ובאירופה.
היהודים שבו לבזאנסון לאחר המהפכה הצרפתית אשר העניקה ליהודים אזרחות צרפתית ואפשרה להם להתיישב באופן חופשי בכל אזור בצרפת.
בשנת 1881 הוקמה הקונסיסטוריה של בזאנסון ובשנת 1869 נחנך בית הכנסת הגדול של בזאנסון על מזח וייל-פיקארד על שפת הנהר דו, הפועל עד היום.
ערב מלחמת העולם השנייה קהילת יהודי בזאנסון מנתה כ-2,500 נפש.
כתוצאה ממדיניותה של ממשלת וישי אשר קידמה חקיקה אנטי-יהודית ופעלה לשילוחם למוות של עשרות אלפים מיהודי צרפת, קהילת יהודי בזאנסון הושמדה.
הקהילה הוקמה מחדש לאחר להגעתם של יהודים ספרדים רבים בשנות ה-60, במיוחד מאזור המגרב.
בשנת 1970 הוקם בבזאנסון המרכז הקהילתי היהודי "בית ג'רום קאהן" ובשנת 2008 הוקמה תחנת הרדיו "רדיו שלום".
עד לסוף המאה ה-15 היה קיים בית קברות יהודי באזור קָלְמוטייר.
לאחר גירוש הקהילה היהודית מהעיר, הקרקע נמכרה על ידי העירייה, ועליה נבנתה שכונת המגורים מונטראפון-פונטיין-אקו.
לא ידוע מה עלה בגורלם של הקברים.
עם הקמתה מחדש של הקהילה היהודית בבזאנסון לאחר המהפכה הצרפתית, נתן ליפמן ופייר פיקארד רכשו במרץ 1796 מהגנן קלוד-לואי גייטט, קרקע להקמת בית קברות יהודי.
בשנת 1839, לאחר שהחלקה בת 180 מ"ר לא סיפקה עוד את צורכי הקבורה של הקהילה, נרכשה חלקה סמוכה נוספת של 756 מ"ר.
מאז ועד היום (שנת 2023) בית הקברות לא עבר שינוי משמעותי.
מיקום בית הקברות והצגה כללית
בית הקברות היהודי בבזאנסון, מסתרע על שטח של כ-1,000 מ"ר ובו כ-500 קברים.
הוא נמצא בגבול שבין השכונות ברג'יל ו- פלנטה במזרח העיר, ברחוב אנה פרנק.
הכניסה הראשית לבית הקברות נמצאת ברחוב אנה פרנק והכניסה המשנית עוברת דרך החורשה, בצד הצפון מערבי של בית הקברות.
בית הקברות משרת הן את העדה הספרדית (יהודי צפון אפריקה) והן את העדה האשכנזית (יהודי מערב ומרכז אירופה).
אפשר להבחין במצבות המונחות אנכית מעל הקבר (אשכנז) ובמצבות המונחות בצורה אופקית (ספרד).
הקברים העתיקים ביותר, שהם לרוב הצנועים ביותר, הם משנת 1849. קברים רבים הושחתו בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בחלקה השמורה לקברי ילדים, הקברים נראים נטושים ומכוסים בצמחייה.
הקברים החדשים יותר מסודרים ומטופחים יותר.
רוב הקברים בעלי מראה צנוע.
המצבות מעוטרות בסמלים כגון כד קבורה, כתר, שעון חול, עמוד שבור, ינשוף, או מגן דוד בנוי אבן, ברזל יצוק או שיש או מוטבע בתוך המצבה.
בבית העלמין יש שישה קברים מפוארים: המאוזוליאום של משפחת וייל-פיקארד, פירמידה פיקארד, קבר משפחת האס, קבר משפחת הואזר-פיקרד ולידו שני מבנים דומים ללא שם.
משמאל לכניסה נמצאת חלקה המיועדת לקברים חדשים.
במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20, הקהילה היהודית בעיר דאגה לכל ענייני הקבורה.
הקהילה החכירה לנצח לחברי הקונסיסטוריה הפעילים, חלקה פרטית לשימושם ולשימוש בני משפחתם.
לצורך כך הם נדרשו לשלם דמי קבלה ברגע נישאו, או כאשר התיישבו בעיר.
אפשרות אחרת לקבלת חלקת קבר הייתה מתן תרומה לקהילה, וכך במאי 1878 מר וולף ומר פיקארד קיבלו שטח של 56,25 מ"ר לאחר שהתחייבו לממן חפירת תעלת ניקוז ציבורית.
יהודים אחרים שרצו להיקבר בבית הקברות בעיר נדרשו לשלם 150 פרנקים למ"ר, סכום שהיה שווה באותה תקופה לדמי חבר ששולמו במשך כל חיי החבר.
במאה ה-21 הקהילה היהודית בעיר עדיין מנהלת את בית הקברות וממלאת את המשימות הקשורות בו.
כל שטח בית הקברות שייך לקהילה.
בבית הקברות יש עדיין חלקות פנויות שנמכרות גם ליהודים שאינם תושבי העיר, בתמורה לתשלום חד פעמי שווה ערך לעשר שנות דמי חבר.
לכן אפשר למצוא בבית הקברות קברים של יהודים שלא התגוררו באזור, או של תושבים שעזבו את העיר לפריז, אך נשארו רשומים בקונסיסטוריה כדי ליהנות מיתרונותיו של בית קברות זה.
אהרון וייל-פיקארד הגיע לבזאנסון מאלזס בסוף המאה ה-18. יחד עם בנו אדולף וייל-פיקארד תרם כספים רבים לפיתוח העיר ומימן פרויקטים של בנייה והרחבת תשתיות.
בהלווייתו של אדולף וייל-פיקארד, בשנת 1877, נכחו כ-1,000 איש ביניהם קצינים בכירים, חברי מועצת העיר ונציגי 60 איגודים.
המאוזוליאום של משפחת וייל-פיקארד נבנה בסגנון מאורי וכולל כתובות בעברית, אלמנטים מאבן, משיש ומברונזה, שער מברזל יצוק וגג בעל צורה מיוחדת.
הוא נמצא בכניסה לבית הקברות.
משפחת פיקארד בנתה בבית הקברות פירמידה, בסמוך לכניסה לבית הקברות.
בפירמידה קומת קרקע ומרתף וגובהה שבעה מטרים.
אין על הפירמידה כתובות המציינות את שמות הנפטרים הקבורים בה.
עשרים מבני הקהילה היהודית בבזאנסון נפלו בקרבות במהלך מלחמת העולם הראשונה.
אנדרתה לזכרם הוקמה בכניסה לבית הקברות.
בצידה התחתון של האנדרטה חקוק בעברית:
שמות החללים חקוקים על האנדרטה על פי סדר תאריכי הפטירה:
שמות הנופלים הונצחו גם בלוח זיכרון בבית הכנסת הגדול של בזאנסון.
בית הקברות היהודי בל'איל-סור-לה-סורג הוא אחד מהאתרים היהודיים החשובים של מחוז ווקלוז בצרפת.
מאז 30 ביוני 2008 הוא רשום כאנדרטה היסטורית.
הקהילה היהודית נמצאת בקומטט ונסאיסין מאז ימי הביניים.
ב-1322 האפיפיור יוחנן ה-22 גירש את היהודים מהקומטאט.
יהודי לאיל סור לה סורג
עוד מהמאה ה־12 מוצאים עדויות לקיומה של קהילה יהודית מפותחת בעיר.
לאחר גירוש ספרד הגיעו חלק מהמגורשים לעיר, הקהילה התרחבה אך איבדה חלק ממנהגיה המקוריים – שעד אז היו פרובנסליים ועתה חדרו אליהן השפעות ספרדיות.
בעת גירוש יהודי פרובאנס בשנת 1501 הייתה העיר אחת מארבע הערים היחידות בפרובאנס בהן נותרו יהודים, מכיוון שהיו תחת שלטון האפיפיור וצווי המלך הצרפתי לא חלו עליהן.
לאחר הגירוש עברו אל העיר יהודים רבים.
הקהילה התקיימה בשטח של כ-2,500 מ"ר.
28 משפחות לערך חיו במקום זה בשנת 1682 ו-63 משפחות בשנת 1789. בעבר, היו לקהילה מספר מבנים סביב בית הכנסת שנהרסו ב-1856.
בתחילתו, בית הקברות שכן ליד שטח הקהילה, אך לאחר התרחבות העיר נמצא לו מיקום חדש דרומית לעיירה, ולאחר מכן (בשנת 1736) הוגדל על ידי רכישת קרקע סמוכה לז'אן ז'אק גרין, תמורת 650 .
במלאי שנערך בשנת 1906, בעקבות חוק ההפרדה בין כנסייה ומדינה בשנת 1905, בית הקברות מופיע כאתר היחיד של הקהילה היהודית בעיר.
1939 היא שנת הקבורה האחרונה בו.
שער בית הקברות מספק גישה לקרקע מוקפת בגדר בגודל 9460 מ"ר.
בין האישים הקבורים בבית הקברות הזה, אפשר למנות את ראש העיר לשעבר של העיירה אברם אדולף מישל (1834–1905), ראש העיר מ-1871 עד 1874.
בצו מיום 30 ביוני 2008, בית הקברות נרשם כאנדרטה היסטורית במלואו עם קבריו, אנדרטאות ופריטים אחרים.
בית הקברות היהודי במרקש (לפי המסורת נוסד בשנת 1537) נחשב לאחר מבתי הקברות היהודיים הגדולים במרוקו.
בשל חשיבותו ההיסטורית וקברי הצדיקים המצויים בו, המקום מושך אליו תיירים רבים.
ב-1136, עלי, בנו של יוסף בן תאשפין שייסד את העיר, אסר על היהודים להתיישב במרקש, אך ידוע שהזמין רופאים יהודים לשרת בחצרו, ובכך יצר גרעין של עדה יהודית.
בתקופת שלטון אל-מוואחידון נחרבה הקהילה היהודית.
לאחר גירוש קנ"א הגיע רבי אפרים אנקווה, למרקש על מנת לבדוק את האפשרות להתיישב בה, הוא תיאר בספרו קהילה מאורגנת הקיימת במקום.
לאחר גירוש ספרד הגיעו למרקש יהודים רבים ובעיר פעלו שושלות רבות של רבנים ממשפחות אלה, בהן: בן עטר, פינטו ואזולאי.
ב-1523 כבשו השריפים מבני סעד את מרקש, ובימי השריפים עלה מעמדה של מרקש, שנהייתה לראשונה לבירת הארץ במקום פאס, ובכך משכה אליה יהודים רבים.
משנים אלה ידועים שני אישים חשובים במרקש, רבי משה אלפלס – דרשן ומחבר, ורבי אברהם בן ראובן אזולאי, מו"ל ומגיה ספרים, שיצא ממרוקו לרכוש תכשיטים עבור המלך.
בשנת ה'שפ"ב (1622) מושלמת בניית המלאח של מרקש ליד ארמון המלך.
החל מהמאה ה-18 ניכרת התפתחות בחיי היהדות במרקש, בין השאר בכך שישיבותיה, שהצטיינו בעיון התלמוד, משכו אליה תלמידים רבים ממקומות שונים, וחכמיה הותירו יצירה תורנית ענפה.
האחרון מחבר הפירוש "מקדש מלך", התפרסם בעיקר הודות לתפקידים הרבניים בהם כיהן בארצות אירופה.
כן ידועים הרבנים: מרדכי עטייא, אברהם פינטו, משה רוזליו ואלעזר הלוי – שהיו מורים לתלמוד בישיבות בעיר, וחיברו פרשנות נרחבת לתלמוד.
בית הקברות היהודי במרקש, הנקרא גם "בית מועד לכל חי", או "מערה" (כינוי למקום קבורה במרוקאית יהודית), נוסד, לפי המסורת, בשנת ה'רצ"ז (1537) כמופיע בשער .
הוא מבתי הקברות היהודיים הגדולים במדינה ומשתרע על פני שטח של כ-58 דונם.
בית הקברות מוקף חומה וממוקם מזרחית למלאח של מרקש.
בצפונו ארמון בהיה ובמערבו, מעבר לחומה, נמצא בית הקברות (המוסלמי) באב ג'מאט.
לפי הערכות, קבורים במקום למעלה מ-20,000 קברים.
קברי הכוהנים שנצבעו בכחול ממוקמים ליד פתחו, על מנת לאפשר לקרובים הכוהנים לבקר בהם , בהתאם להלכה האוסרת כניסת כוהנים לתחום הקברים.
ישנן גם חלקות נפרשות לנשים, גברים וילדים.
המקום מתוחזק על ידי הקהילה היהודית ובאמצעות שומר הנמצא במקום 24 שעות ביממה.
בית הקברות הפך לאתר תיירות אליו מגיעים אלפי יהודים מכל רחבי העולם, בעיקר אלו בעלי מוצא מרוקאי.
המקום מיוחד במאות קברי הרבנים והצדיקים הקבורים בו שחלקם מהווים מקום תפילה למבקרים במקום.
בבית הקברות ישנם כמה מבני מאוזוליאום שנבנו מעל כמה קברי רבנים מפורסמים ואישים חשובים, כמו הרב אברהם אזולאי והרב דוד חזן הקבורים באוהל אחד, ורבי יצחק דלויה , ונשיא ועד הקהילה מר חנניה קדוש .
בין הרבנים הנסופים הקבורים במקום: רבי שלמה עמאר , רבי אברהם פינטו, רבי חנניה הכהן, רבי שלמה בן תאמצות, רבי אברהם בן עטר ורבים אחרים.
בית הקברות היהודי באושוויינצ'ים (אושוויץ) (בפולנית: Cmentarz żydowski w Oświęcimiu באנגלית: Jewish Cemetery, Oświęcim ), הוא בית קברות יהודי בפולין, שנהרס על ידי הנאצים במהלך כיבוש פולין בתקופת מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי פולין.
הוא שוחזר בחלקו על ידי ניצולי שואה יהודים שחזרו לפולין לאחר מלחמת העולם השנייה.
בפולין הקומוניסטית הוא נהרס בחלקו פעם נוספת, ושוחזר במלואו בשנות ה-90 של המאה העשרים.
בית הקברות של יהודי אושווייצ'ים היה קיים כבר במאה ה-16, אך מיקומו לא נודע.
בית הקברות זה הוקם בסביבות שנת 1588 (ממסמכים שהשתמרו עולה כי בשנת 1588 ניתנה קרקע לקהילה היהודית המקומית לבניית בית קברות ובית כנסת).
בית הקברות העתיק נסגר בסוף המאה ה-18, בשל תקנות המחייבות את העברת בתי הקברות אל מחוץ לערים.
בשנת 1784 אותר וסומן שטח באושוויינצ'ים עבור בית קברות יהודי חדש, שעדיין קיים.
בית הקברות שהוקם בשנת 1784 נמצא בפינת רחוב דוברוסקיגו (Dąbrowskiego) ורחוב וויסוקי ברזגי (Wysokie Brzegi), הוקם על שטח של חצי דונם וצורתו במקור הייתה ריבועית, לאחר המלחמה שטחו שונה לטרפז.
הקהילה היהודית שילמה עבור השטח 30 זלוטי לשנה והעסיקה קברן ומנהל משלה.
המצבה העתיקה ביותר שנמצאה בבית הקברות היא מצבתו של אברהם אבא, בנו של אשר זליג, שנפטר ב-21 באוקטובר 1757. המצבה הייתה במקור בבית הקברות העתיק, ומאוחר יותר הועברה לבית הקברות הנוכחי.
על המצבה מופיעה כתובת בעברית.
המצבה שוחזרה והיא מוצגת במוזיאון היהודי במרכז היהודי באושווייצ'ים.
בית הקברות היה בית קברות חשוב במיוחד באזור, הואיל ונקברו בו רבנים בולטים רבים (רבי נתן אהרן וואלף, רבי משה יעקב יעקל שרף, דב בעריש מאושפיצין ואחרים) ובמהלך חודש אלול וערב ראש השנה, נהגו תושבי העיר לפקוד את קברי משפחותיהם ואת קברי הרבנים, מנהג שהיה חלק מחיי התרבות היהודיים.
הקבורה האחרונה לפני המלחמה המתועדת בבית הקברות התקיימה בשנת 1939.
במלחמת העולם השנייה, נהרס בית הקברות על ידי הנאצים וחלק משטחו כוסה עפר.
חילול המקום התרחש לאורך שנת 1940. מה שהתחיל בתור השחתה והרס של שבירת מצבות המשיך להרס בקנה מידה נרחב.
המצבות ההרוסות והשבורות שימשו כחומרי בנייה לסלילת כבישים, לתיקון מבנים, חלקם אף הושלכו לנהר הסולה וכדומה.
כדי להגביר יותר את חילול המקום ואת השפלת היהודים, הכריחו המשגיחים הנאצים את חברי הקהילה היהודית לעקור בעצמם את המצבות ולהשתתף במפעלי הבנייה.
פגיעה נוספת לחילול בית הקברות הייתה העובדה, שנאסר על חברי הקהילה לקבור את מתיהם במקום, הואיל ונגזרו עליהם גזרות שונות ואחת מהן הייתה החקיקה שמנעה עיסוק במנהגים היהודיים, כולל טקסים דתיים.
עם זאת, קיימות עדויות המצביעות על כך, שלמרות ההגבלות שהוטלו על הקהילה היהודית, קבורה בבית הקברות התרחשה לפעמים על ידי חברי "חברה קדישא", אשר ניסו לדאוג לקבורת הנפטרים על פי ההלכה.
בשנת 1941 מיד לאחר גירוש היהודים מאושוויינצ'ים נסגר בית הקברות על ידי השלטונות הגרמניים הנאצים.
בעקבות הסגירה שוב נבזז בית הקברות והמצבות ששדדו ממנו שימשו גם הפעם כחומרי בנייה.
המצבות שלא נעשה בהם שימוש כחומרי בניין, נזרקו לנהר סולה, או שננטשו במקומות שונים בעיר.
לאחר סיום המלחמה, התקיימה מדי פעם קבורת נפטרים בבית הקברות, אף על פי שרוב האוכלוסייה היהודית בעיר כבר נרצחה.
מספר ניצולי שואה יהודים שחזרו לאושוויינצ'ים ניסו לשקם את בית הקברות.
במכתב שנשלח בשנת 1946 מהוועד היהודי באושוויינצ'ים לוועד היהודי בקרקוב נכתב:
"השטח של בית הקברות אינו מגודר, ומחצית החומה נהרסה לחלוטין.
הקמת חומת בית עלמין הוא עניין דחוף בהתחשב בכך ששטח בית העלמין משמש כדרך מעבר.
מספר רב של מצבות פוזרו על פני חלקים שונים של העיר ולכן יש צורך לאסוף אותן ולסדרן בבית הקברות".
בעשור הראשון שלאחר מלחמת העולם השנייה, טיפלו היהודים שחזרו לעיר בבית הקברות.
בשנת 1947 נעשה מאמץ ארצי לגיוס כספים בראשות ועד האזרחים לשיקום בית הקברות.
מטרות פרויקט השיקום בשלב זה היו: לבנות חומה חדשה ולהגן על הקברים והמצבות ששרדו.
בטרם השיקום בית הקברות היה במצב רעוע והיה בו מכתש ענק מהפצצות אוויריות שהתרחשו במהלך המלחמה.
קמפיין הגיוס הצליח וסביב בית הקברות נבנתה חומה חדשה וחלק מהמצבות שוקמו.
זמן קצר לאחר השיקום פולנים פגעו בחומה ובמצבות והרסו אותן.
עד תחילת שנות ה-60 של המאה העשרים עזבו כל יהודי העיר שנותרו ובית הקברות נותר שוב חשוף לוונדליזם, ללא טיפול ושמירה.
בין השנים 1987 ל-1988 אשר שרף, נצר ליהודי העיר, מניו יורק, ארצות הברית, תרם כספים רבים לשיפוץ נרחב של בית הקברות הכולל חומה חדשה ושער כניסה.
מצבות רבות שוחזרו והוצבו מחדש בבית הקברות באופן שרירותי בשורות, היות שמיקום הקברים המקוריים לא נודע.
בנוסף הוקמו שני לפידריומים להצגת שברי מצבות ומצבות הרוסות ונבנה מחדש האהל (מבנה הקבורה) של משפחת שרף.
ב-1992 הועברה הבעלות על בית הקברות לעיריית אושווייצ'ים.
בשנת 1998 הועבר האתר לבעלות הקהילה היהודית בבילסקו-ביאלה.
האוהל, מבנה הקבורה השני נבנה מעל קברו של שמעון קלוגר שנקבר בשנת 2000, והיה היהודי האחרון שחי באושוויינצ'ים).
קרוב ל-1,000 מצבות נשתמרו או שוחזרו.
ונדליזם בבית קברות הנוכחי ותחזוקתו
בדצמבר 2003, תוקפים אלמונים הפילו 16 מצבות בבית הקברות.
מספר ימים קודם לכן צוירו שני צלבי קרס גדולים על חומת בית הקברות, שהוסרו על ידי המשטרה העירונית.
ב-10 בינואר 2021, שלושה תושבי אושוויינצ'ים השחיתו את חומת בית הקברות ואת האנדרטה להנצחת בית הכנסת הגדול ברחוב Berka Joselewicza.
השחתה זו כללה כתובות נאצה, סמלים נאציים כמו אותיות SS וצלבי קרס.
ציור צלב הקרס וסמל ה-SS בבית הקברות היהודי משך את תשומת הלב של כלי התקשורת המקומיים והזרים.
המעשים גֻּנּוּ מיד על ידי ראש העירייה Janusz Chwierut.
המשחיתים האחראיים למעשים נתפסו במהירות על ידי רשויות אכיפת החוק ונענשו.
מאז 2014, מספר קבוצות מסייעות בניקיון בית הקברות במסגרת הפרויקטים החינוכיים של המרכז היהודי.
מתנדבי "קרן מצווה" (Matzevah Foundation), שירות פיוס פעולה לשלום (ARSP) ומתנדבים מקומיים תיקנו מספר קטעים מהקיר החיצוני של החומה, הציבו את המצבות ב-25 עמדות בטון והתקינו שביל חצץ המוביל אל אוהל הקבורה שבחלק האחורי של בית הקברות.
בנוסף, משנת 2014 בית הקברות הוכנס לרשימת האנדרטאות הרשומות, במכון הלאומי למורשת התרבותית ומרשם האנדרטאות של העיר, בית הקברות הוא אחד מבתי הקברות השמורים והמשוחזרים ביותר באזור.
מצבות שטוחות קלאסיות מאבן חול הן צורת המצבות השולטת בבית הקברות.
בשל סוג החומר (אבן חול), מצבות אלו מתפוררות ומתבלות עם הזמן.
מצבות מצורות נוספות הקיימות בבית הקברות הן מצבות שטוחות מגרניט, אובליסקים ומצבות אנכיות קטנות מסוג אסטלה.
את האובליסקים ממנו תושבי העיר האמידים יותר (כולל משפחת הברפלד).
המצבה העתיקה ביותר שנמצאה בבית הקברות הייתה מצבתו של אברהם אבא, שנפטר ב-21 באוקטובר 1757, שופצה ונכללת בתערוכת הקבועה של המרכז היהודי באושוויינצ'ים.
נכון ל-2023 בבית הקברות 2 אוהלי קבורה מעל קבריהם של שמעון קלוגר ומשפחת שרף.
אביזרים דקורטיביים או סמלים, הקשורים לסמליות היהודית הוצבו לעיתים קרובות על גבי המצבות.
הסמלים הנפוצים ביותר בבית הקברות של אושווייצ'ים הם מוטיבים של כתר, עץ דקל ופמוט בעל חמישה קנים.
בית הקברות נמצא בבעלותה של הקהילה היהודית בביילסקו-ביאלה, בית הקברות נשמר נעול כל ימות השנה, הוא מתוחזק על ידי המרכז היהודי באושוויינצ'ים, המאפשר ביקורים במקום בתיאום מראש, מאחר שלא נשארו יהודים באושוויינצ'ים.
מפתח זמין למבקרים נמצא במרכז היהודי באושווייצ'ים.
בית הקברות היהודי בגומבין (בפולנית: Cmentarz żydowski w Gąbinie) הוא בית קברות יהודי השוכן בעיר גומבין שבמרכז פולין.
בית הקברות הוקם במאה ה-19, ומאז שירת את הקהילה היהודית בגומבין.
בית הקברות ממוקם ברחוב קילינסקייגו (Kilińskiego).
הוא היה פעיל עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
במהלך כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית נהרס בית הקברות.
נכון להיום (המאה ה-21) יש בו מעט מצבות ששרדו.
בית הקברות משתרע על שטח של כ-1.5 דונם.
בית הקברות היהודי בבגדאד, בירת עיראק, הוא בית הקברות שהוקם מחדש בשנת 1962 בפאתי העיר לאחר שמתחם עתיק יותר היה קיים בלב העיר אולם הועבר בשל שאיפת ראש הממשלה עבד אל-כרים קאסם להקים בניין במקום.
בשל העובדה שמספר היהודים בעיראק כולה הוא זניח המקום נטוש ואין יהודים שפוקדים את המקום.
בשנת 1962 החליט ראש ממשלת עיראק עבד אל-כרים קאסם להקים את המגדל הגבוה ביותר בעולם הערבי כדי להאדיר את שמו ולחזק את מעמדו במזרח התיכון.
את המקום להקמת המגדל הוא בחר בבית הקברות היהודי שקיים מעל ל-400 שנה וטומן הן את נרצחי הפרהוד בשנת 1941 והן רבים מהרבנים החשובים של הקהילה העתיקה וכמובן אלפי פשוטי עם.
לשם כך הובל בשעת לילה מאוחרת ראש הקהילה היהודית הרב ששון כדורי ללשכת ראש הממשלה שם נודע לו על הכוונה להקים את "מגדל קאסם" ועל ההחלטה שנתקבלה פה אחד להקים אותו בבית הקברות היהודי במרכז בגדאד.
ראש הממשלה ביקש את סיועו של כדורי להעביר את תכולת בית הקברות לאזור מחוץ לעיר לשכונת במהלך טווח זמן של שישה חודשים.
תחינתו של הרב היהודי על כך שהעברת הקברים מנוגדת לדת היהודית ועל כך ששישה חודשים אינם מספיקים לבצע את המלאכה – לא סייעו לו והרב כדורי, אנוס על פי הדיבור נאלץ לקיים את דברו של עבד אל-כרים קאסם.
שרידי הקהילה היהודית הובלו לבית העלמין החדש מחוץ לעיר תוך כדי זיהוי וטיפול נאות בשרידים.
הבניין עצמו לא הוקם מעולם ואילו עבד אל-כרים קאסם נתפס בידי מורדים בשנת 1963, עונה והוצא להורג.
במקום בו עמד בית הקברות היהודי הוקמה בשנות ה-70 תחנה מרכזית בשם .
השכונה בה היה קיים בית הקברות העתיק נקראת היום שכונת אל-כילאני על שמו של ראשיד עאלי אל כילאני שהיה שליט פרו-נאצי של עיראק שבתקופתו התגברה האנטישמיות כלפי יהודי המדינה שעה ששלטונו עודד את ההסתה הנאצית נגד היהודים ששיאה הייתה בפרהוד של 1941.
עקב העובדה שלא חיים כמעט יהודים בעיראק אין למעשה מי שיפקוד את המקום וידאג לטיפוחו.
השכונה בה ממוקם בית הקברות, שכונת אל-חביביה, מאוכלסת בתושבים שיעים פונדמנטליסטים.
אישים ידועים הקבורים בבית הקברות
ששון חזקאל (1860-1932), שר האוצר הראשון של עיראק המודרנית
הרוגי המלכות שהועלו לגרדום ב-1969.
בית העלמין היהודי-ספרדי באולוס או בית הקברות היהודי של ארנבוטקוי הוא מקום קבורה של הקהילה היהודית הספרדית באיסטנבול שבטורקיה.
בית הקברות הוקם בשנת 1901 בתקופת האימפריה העות'מאנית בשכונת Arnavutköy שברובע בשיקטש.
בית הקברות ממוקם היום בשכונה אולוס, אזור שהתפתח במהלך השנים מאזור בעל אופי כפרי לשכונה יוקרתית.
שמו המקורי של בית הקברות היהודי - Arnavutköy עדיין בשימוש היום.
בשל מיקומו של בית העלמין באחד הרבעים היקרים בעיר, רק אנשים אמידים קבורים בבית העלמין היוקרתי, בעוד אלו שאינם יכולים לעמוד בסכום הגבוה שמבוקש תמורת קבורה במקום מועברים לבית הקברות ב, שנמצא במרחק של כ-40 ק"מ ממרכז העיר בחלקה הצפוני של איסטנבול.
שירותי הקבורה הדתיים ניתנים במקום על ידי קרן בית הכנסת נווה שלום, העוסקת גם בתחזוקת בית העלמין.
קיים בית קברות יהודי נוסף באולוס, בית הקברות היהודי-אשכנזי של אולוס השמור ליהודים יוצאי אשכנז.
הוא נמצא כ-500 מ' דרומית לבית הקברות היהודי הספרדי באותו רחוב.
בית הקברות היהודי בהולשוב נוסד במחצית השנייה של המאה ה-15. בית הקברות הוכרז כאתר מורשת של הרפובליקה הצ'כית.
בית הקברות ממוקם מצפון לרובע היהודי הולשוב, והכניסה אליו היא מרחוב Hankeho.
ליד הכניסה לבית הקברות נמצא אולם טקסים, שנבנה בשנת 1903 בסגנון היסטוריסטי.
באולם מוצב לוח זיכרון עם שמותיהם של 250 קורבנות השואה מהאזור מעל הכניסה לאולם ישנה כתובת עברית מהתנ"ך: .
על גבי הקירות ישנם שלושה לוחות עץ גדולים עליהם כתובות תפילות ליטורגיות, ולוחות נוספות המשמשות כלוחות זיכרון עם שמותיהם של יהודי הולשוב שמתו ונרצחו במלחמות, ואישים שתרמו לבניית אולם הטקסים.
על שטח של 8190 מ"ר נשתמרו למעלה מ-1500 מצבות, כאשר המצבה הקדומה ביותר היא משנת 1647, ביניהן מספר מצבות יקרות ערך בסגנון הבארוק ואדריכלות נאו קלאסית.
רבות מהמצבות העתיקות ביותר נהרסו בשיטפון בשנת 1686.
בחלקו המערבי של בית הקברות היהודי ישנה 'חלקת רבנים', וקבורים בה הרבנים המקומיים.
אחד המפורסמים שקבור בחלקה הוא קברו של רבי שבתי בן מאיר הכהן - הש"ך (1621 – 1663), המצבה נבתנה ב -1817 והיא שוחזרה מספר פעמים, במקום מבקרים מדי שנה מאות יהודים אורתודוקסים מכל העולם.
בבית הקרבות קבורים גם שני קורבנות מהפוגרום שהתרחש ב-3 ו-4 בדצמבר בשנת 1918 בהולשוב.
את הפוגרום הובילו חיילים צ'כים שחזרו מהמלחמה כשאליהם הצטרפו גויים מתושבי העיר.
בפוגרום הושחתו כ-50 בתים וחנויות שהיו שייכים ליהודים.
רבים נפצעו, ושני יהודים שנורו למוות בזמן שהגנו על רכושם.
בית הקברות היהודי של אוחניה (בפולנית: Cmentarz żydowski w Uchaniach) היה בית הקברות של יהודי הכפר אוחניה שבפולין, מחוז לובלין.
הוא ממוקם על גבעה ליד בית הקברות הרומי-קתולי ומגרש ספורט מאולתר, תאריך הקמתו המדויק אינו ידוע.
הוא ממוקם ברחוב Podgórze, ונהרס בידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנים אלו הוא אף שימש כאתר שבו הוציאו הנאצים יהודים להורג כ-44 יהודים.
ב-2009 מצאו מקומיים כ-5 מצבות ברחבי הכפר והשיבו אותם לבית הקברות.
בית הקברות היהודי באוחניה הוקם כנראה במחצית הראשונה של המאה ה-19. הקבורה האחרונה הידועה התקיימה בשנת 1943.
בית הקברות נהרס לחלוטין על ידי הגרמנים במהלך הכיבוש במהלך מלחמת העולם השנייה.
המצבות היו מפוזרות בשדות שמסביב או שימשו לבניית מדרכות.
בשנת 1942 נותרו רק מצבות בודדות.
במאי 1942, בחג השבועות, רצח הגסטפו בבית הקברות 44 יהודים מאוחניה והעיירה הורודלו; הקורבנות נקברו בבית הקברות.
באוקטובר 1942 הרגו הגרמנים במקום כ-2 משפחות יהודיות.
בשנת 1960 גודר המקום ברשת תיל, אך חלקו הוסב למגרש משחקים.
לאחר 2005, מצבות שנמצאו עלי ידי מקומיים באוחניה החלו להישלח לבית הקברות.
היום יש כאן לפחות 5 מצבות שהשתמרו בצורה מושלמת.
על המצבות יש עיטורים וכתובות בעברית.
הישנה ביותר שבהם ביותר שייכת לאלקה, בתו של חיים (נפטרה ב-4 בפברואר 1890).
בית הקברות היהודי באדמוב הוא בית קברות ששימש את יהודי העיירה אדמוב (בפולנית: Adamów) בשנים שקדמו לימי מלחמת העולם השנייה, הוא ממוקם כקילומטר וחצי צפונית-מזרחית למרכז העיר, בית הקברות הוקם ככל הנראה בסוף המאה ה-19 או בסביבות 1925.
בימי מלחמת העולם השנייה – באוקטובר 1942, נקברו בבית העלמין כ-150 עד כ-320 יהודים, שנורו על ידי הנאצים, את גופות היהודים המתים והגוססים הניחו בעגלות והובילו אל בית הקברות היהודי באדמוב, היו מקרים שבהם יהודים פצועים הועלו על עגלות יחד עם המתים ונקברו חיים בקברי האחים במקום.
בנובמבר 1942 נקברו בבית הקברות גם 32 יהודים שנהרגו על ידי אנשי האס.
במקום, וכן על ידי ראש המשטרה הפולנית.
וכן אוקטובר 1943נקברו שני יהודים שנתפסו במהלך פשיטה.
לבסוף ככל הנראה הרסו הנאצים את בית הקברות.
ב-7 באפריל 1959 הוציא בית המשפט המחוזי בלוקוב, החלטה על רכישת בית הקברות על ידי אוצר המדינה.
ב-29 באפריל 1959 חתם שר הכלכלה העירונית, בעקבות החלטת נשיאות המועצה הארצית המחוזית באדמוב על צו לסגור את בית העלמין.
בתקופה זו נטעו הפולנים במקום כ-20 עצי צפצפה.
בשנות ה-80 היה בית הקברות מגודר בתיל מתוח על עמודי בטון.
בשנים 2001–2002, ביוזמת יהודי יליד אדמוב בשם רובין רוזנברג, גודר בית הקברות בחומה עשויה בטון, והוקמה אנדרטה עם הכיתוב: "לזכרם של למעלה מ-1,200 אזרחים פולנים בני הלאום היהודי, נשים, גברים וילדים, תושבי אדמוב והסביבה שנרצחו על ידי הנאצים ב-1942".
כמה שנים לאחר מכן הוצבה מצווה סמלית ליד האנדרטה עם הכתובת: "רובין רוזנברג, בנם של נח ושרה, נולד ב-15 בנובמבר 1929 באדמוב, נפטר ב-30 באפריל 2005 בשיקגו.
המשפחה כולה לדורתיה, קבורה כאן".
הבעלים של בית העלמין הוא אוצר המדינה.
ישנם הליכים להעברת זכויות בעלות לקהילה היהודית בוורשה.
המקום רשום בפנקס האנדרטאות העירוני והמחוזי, אך אינו נרשם בפנקס המקרקעין במחוז לובלין.
בית הקברות היהודי באוטבוצק (בפולנית: Otwocku) היה בית קברות יהודי ששימש את הקהילה היהודית בעיירה אוטבוצק.
בית הקברות הוקם בתחילת המאה ה-20, דרומית לאוטבוצק, כיום בגבולות המנהליים הנוכחיים של העיירה קארצ'ב.
הוא נהרס על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה וננטש לאחריה, הקומוניסטים העבירו דרכו קו מתח גבוה ונטעו במקום עצים.
כיום, נעשים מאמצים לשימור והנצחת המקום.
במקום שרדו כ-900 מצבות בשטח של 1.7 דונם.
בית הקברות תפקד בתקופה שבין מלחמות העולם ונקברו בו בעיקר יהודים שמתו בבתי חולים באוטבוצק.
במלחמת העולם השנייה הרסו הגרמנים את בית הקברות.
במשך שנים רבות לאחר המלחמה, רבות מהמצבות דהו ונהרסו.
ישנם כמה קברים שנשדדו על ידי ציידי אוצרות.
בתקופת השלטון הקומוניסטי עבר קו מתח גבוה דרך בית הקברות.
שני חוקרים, מוניקה Krajewska ויאן Jagielski, ביקרו במקום בסוף שנות ה-70 במהלך מחקר על מצב בתי הקברות היהודים בפולין, וכך תיארו אותו:"בית הקברות ממוקם מאחורי בית הקברות הקתולי על דרך היער לכיוון קרצ'ב.
נהרס לפני כמה שנים במהלך בניית קווי מתח גבוה.
הוא עדיין מתכלה ומכוסה בעצים.
ביניהם שברים של מצבות עם כתובות ותבליטים מעוטרים.
בין העצים העתיקים, יש למעלה מ-100 מצבות וקברים; לוחות שוכבים ועומדים, רובם מנותצים.
המצבות עם סמלים וכתובות שונות בשפות שונות (עברית, פולנית, רוסית, גרמנית) המראים כי הנפטרים הגיעו מאזורים שונים של פולין.
בית הקברות מכוסה בחלקו ביער ישן ובחלקו בעצים חדשים.
ב-10 באוקטובר 2000, כתוצאה מתהליך העברת קרקעות גזולים, הפכה הקהילה היהודית בוורשה לבעלים החוקי של חלקת בית הקברות.
משנת 2002, עבודות ניקיון בבית העלמין מבוצעות במקום על ידי הוועדה החברתית לזכר יהודי אוטבוצק וקארצ'ב.
כמו כן בית הקברות באוטבוצק זוכה לביקורים של קבוצות של צעירים יהודים ממקומות שונים בעולם.
בשנים האחרונות, צעירים פולנים מבתי ספר באוטבוצק עובדים יחד עם צעירים יהודים מאוסטרליה, ארצות הברית וישראל בבית הקברות.
מאז 2004, הקהילה הנוצרית הבפטיסטית באוטבוצק ומתנדבים מארצות הברית (ג'ורג'יה, טנסי, אלבמה, טקסס וצפון קרוליינה) משתפים פעולה עם הקהילה היהודית בשיפוץ בית הקברות אוטבוצק.
מתנדבים גזמו את השיחים בסביבה כדי לחשוף את הגבולות של בית הקברות.
באוגוסט 2007 החלו עבודות שיחזור בית העלמין, המורכבות מסימון אזור הקבורה בסלעים.
הפרויקט תוכנן ובוצע ביוזמתם של מוניקה צ'וב, מוניקה רדקביץ' והכומר וויצ'ך למנסקי.
במהלך העבודות הונחו בגבולות בית העלמין כ-50 טונות של אבנים על ידי צעירים מקומיים הגרים בסמוך.
הודות לעבודתם של מתנדבים פולנים ואמריקאים סומן אזור בית הקברות.
יותר מ-140 מתנדבים מקהילות בפטיסטיות מארצות הברית ופולין נטלו חלק בעבודות הניקיון בבית הקברות.
בית הקברות היהודי במיינדזיז'ץ פודלסקי (בפולנית: Cmentarz żydowski w Międzyrzecu Podlaskim) הם שני בתי קברות יהודים ששימשו את יהודי העיר מיינדזיז'ץ פודלסקי (ביידיש: מעזריטש קטן), האחד ישן והשני חדש, שניהם ממוקמים ברחוב בז'סקה, החדש מול בית הקברות הקתולי והישן ליד רחוב זארובייה.
בית הקברות הישן הוקם במאה ה-16 והושמד לחלוטין על ידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה וכן עלי ידי הפולנים המקומיים לאחריה, כיום בנויים עליו בתים, חנויות ותחנת אמבולנס.
בית הקברות החדש הוקם בשנת 1810, נהרס גם הוא בחלקו על ידי הגרמנים ושוחזר מעט, וכן נוספו לו אף מצבות עתיקות מבית הקברות הישן, שנמצאו ברחבי העיר.
הוא מגודר ושרדו בו כ-100 מצבות.
תאריך הקמתו המדויק של בית הקברות הישן איננו ידוע, אך ככל הנראה הוא הוקם כבר במחצית הראשונה של המאה ה-16. האזכורים הראשונים בכתב מתוארכים לשנת 1605. בית הקברות היה ממוקם ברחובות בז'סקה וזארוויה של היום.
בשנת 1810, עקב התרחבות העיר ועליית המודעות בתחום התברואה, הקהילה אולצה על ידי הנסיך קונסטנטי צ'ארטוריסקי לסגור את בית הקברות הישן.
למרות זאת, בית הקברות עדיין היה קיים בתקופה שבין מלחמת העולם הראשונה והשנייה.
הוא היה מוקף חומת לבנים ובין המצבות הרבות היו גם שני ציונים שנבנו מעל קברי רבני המקום.
בית הקברות כולו הוחרב כליל על ידי הגרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה.
באותה תקופה שימשו המצבות לעבודות בנייה וחיזוק דרכים.
לאחר המלחמה, תושבי המקום אף כרו חימר מן האדמה, ובכך הרסו את הקברים עצמם.
בית הקברות היהודי המכונה "החדש" ממוקם ברחוב בז'סקה 60, מול בית הקברות הקתולי.
הוא הוקם בשנת 1810, כאשר הנסיך קונסטנטי צ'ארטוריסקי הוציא צו שהורה לקהילה היהודית במיינדזיז'ץ לסגור את בית הקברות הקיים ולהקים מקום קבורה חדש הרחק ממבני העיר.
ובמקביל מסר לקהילה היהודית חלקת אדמה שנמצאה בדרך בז'סקה (רחוב בז'סקה הנוכחי).
שטחו המקורי של בית הקברות היהודי החדש היה 5,506.71 מ"ר; הוא הוגדל בהדרגה, עד שהגיע לשטחו הנוכחי של 2.8 דונם.
לפני שנת 1939 היה בית הקברות מוקף בחומת לבנים אדומות, ששרדה עד היום, לבית הקברות היו שני שערים והיה בו בית לוויות קטן (שגם הוא שרד עד היום).
במהלך מלחמת העולם השנייה, בית הקברות נחרב על ידי הגרמנים.
בהוראת שלטונות הכיבוש חלק מהמצבות נלקחו הרחק לשטח הרייך, ואחרות שימשו כחומר בנייה.
ב-2 במאי 1943 עשו הגרמנים (אנשי גסטפו מלווים באוקראינים בפיקודו של פרנץ באואר (Franc Bauer)) אקציה בגטו היהודי, שבמהלכה 3,000 יהודים גורשו לטרבלינקה, מאות נורו במקום, ו-200 יהודים, ובהם אנשי היודנרט ושירות הסדר היהודי, נרצחו בשטח בית העלמין היהודי, גופות הקורבנות נקברו במקום הרצח.
בית העלמין שימש גם כמקום קבורה לאחר המלחמה.
בשנים 1945–1947 נקברו במקום מספר אנשים ממוצא יהודי שנרצחו במיינדזיז'ץ פודלסקי ובסביבתה, ביניהם היו שרול זילברשטיין בן ה-23, חייל לשעבר ביחידה פרטיזנית שנרצח סמוך לתחנת סוקולה, ושמעון פינקלשטיין, שמת גם הוא מוות טרגי.
קבורות בודדות נוספות התקיימו עד 1973. האדם האחרון שנקבר בבית הקברות היה משה קאופמן.
לאחר תום המלחמה מעט היהודים ממיינדזיז'ץ ששרדו החלו בשיקום בית הקברות ההרוס.
הודות למאמצים של מרדכי אקהויז, מוטל בארבה ויענקל רוזנגארן, מצבות רבות שנמצאו בחלקים שונים של העיר הוחזרו לבית הקברות.
וכן הודות לתמיכה הכספית של אברהם ושרה פינקלשטיין מארצות הברית, תוקנה הגדר ההרוסה והוקמה אנדרטה לזכר קורבנות השואה.
לבית הקברות הועברו גם שרידי גופות האנשים אשר נרצחו ב-18 בספטמבר 1943 בהוצאה המונית להורג בפיאסקי.
בשנות ה-90, ביוזמת יהודים ממיינדזיז'ץ, בוצעו בבית הקברות עבודות ושיקום.
התצבעו עבודות גיזום הצמחייה, חיזוק חלק מהשבילים ושימור החומה הבלויה.
בשנת 1995 מימן איגוד יוצאי מיינדזיז'ץ מניו יורק אנדרטה ולוחית זיכרון שהוקמה על קיר בית הלוויות ששרד.
בשנת 2004 לחומת בית הקברות חוברו מספר מצבות.
בשנים 1997 ו-2000 אנדז'יי טשצ'ינסקי ויז'י סובוטה ערכו תיעוד חלקי של בית הקברות והעריכו כי יש בו כאלף מצבות בדרגות שונות של שימור.
נכון להיום, בית הקברות נתון לתחזוקה בסיסית בלבד, הכוללת גיזום צמחייה על מנת לאפשר את הגישה.
במצב זה, לכמות המצבות שמוזכרת במקורות יש להתייחס בעירבון מוגבל, כיוון שעדיין לא ניתן לאמת אותה בשל הצמחייה העבותה.
בית הקברות נכלל ברישום נכסי המורשת של פולין כתוצאה מהחלטה מס' A/172 מ-15 בדצמבר 1988 של המשרד המחוזי להגנה על נכסי המורשת של ביאלא פודלסק.
בית הקברות היהודי של לה פאס (בספרדית: Israelite Cemeterrio de La Paz) הוא בית קברות יהודי הממוקם בעיירה לה פאס הנמצאת מצפון מערב לבירה מונטווידאו שבאורוגוואי.
בית הקברות נוסד ב-28 בנובמבר 1917, על ידי "חברה קדישא אשכנזית" באורוגוואי, והוא בית הקברות היהודי היחידי במדינה.
יש בו חלקות נפרדות ליהודים ממוצא שונה: מוצא ספרדי, מוצא גרמני, מוצא הונגרי, ועוד.
סמוך לכניסה נמצא "כיכר הרמב"ם" על שמו של מרדכי אנילביץ', מנהיג מרד גטו ורשה במלחמת העולם השנייה.
אחד מהקברים המפורסמים בבית הקברות, הוא קברו של מר שושני, שרבים עולים לקברו.
בשנת 2014 פעלו בקהילה המקומית ליישם במקום שימוש בקודי QR לקברים, על מנת לאפשר גישה מרחוק לתמונות של בית הקברות ולדעת את המיקום המדויק של כל קבר באמצעות אתרי אינטרנט.
זהו בית הקברות הראשון בעולם שהציג את החידוש הזה.
בית הקברות היהודי בבז'ג (בפולנית: Brzeg) הוא בית קברות יהודי הממוקם ברחוב מקארסקי, בעיר בז'ג שבפולין.
בית הקברות היהודי בבז'ג הוקם ב-1798, אם כי מעשה המכירה עצמו נכתב רק ב-1863. למרות זאת, הקבורה הראשונה התקיימה ב-1801, והאחרונה ב-1937.
במהלך מלחמת העולם השנייה אולצה האגודה היהודית בגרמניה למכור את שטח בית הקברות.
עד היום השתמרו על שטח של 0.5 דונם כ-170 מצבות, העתיקה שבהן מתוארכת לשנת 1806 ומנציחה את זנויל, בנו של מאיר מגרודקוב (נפטר ב-20 במאי 1806), והשאר – רובן מהמחצית השנייה של המאה ה-19. השער הירוק עם מגן דוד נותר פתוח למבקרים.
85% מהמצבות היו עשויות מאבן חול, אחת – מגרניט Strzelin, והשאר – משיש מסלבניוביץ'.
על מצבות האבן השטוחות נשתמרו עיטורים וכתובות אופייניים בעברית ובגרמנית.
תיחום המקום ברור ועולה בקנה אחד עם הגבולות משנת 1939.
בספטמבר 2004, בני נוער בית ספר מחיל העבודה הסביבתי יחד עם בני נוער מגרה בגרמניה, בתמיכתם הכספית של חילופי הנוער הפולני-גרמני ומטה חיל העבודה המתנדבים, סידרו ושיפצו את בית הקברות.
במהלך העבודות נוקו הסמטאות, תוקנו הגדר ושער הכניסה ונוקו המצבות.
ואף על פי שכמה מצבות נפולות וסדוקות, רובם נשתמרו במצב טוב.
ממוקם ברחוב מקארסקי, מימין לבית הקברות הקתולי.
המקום משך תשומת לב עם ההיסטוריה יוצאת הדופן בעקבות מצבה שנמצאה באקראי שמוצאה מתוארך לימי הביניים.
מצבה זו חוללה ושימשה כשולחן האבן של השופט, ואחר כך כאבן בקיר אחד המבנים בכיכר השוק, שם התגלתה במאה ה-19. פרידריק לוקה הזכיר את שולחן השופט ב-1689, אך התיאור לא כלל מידע על הכתובת העברית.
המידע הראשון על המצבה מופיע רק ב-1923 בעבודתו של מקס הלמיץ' על צלבי תשובה שלזיה.
ב-1929 פורסמו שני תרגומים עצמאיים של הכתובות – האחד מאת הינטצה (קטלוג המוזיאון היהודי בוורוצלב), השני מאת גונתר (מדריך לבז'ג).
אזכורים נוספים הופיעו בשנות ה-30 בפרסומים אזוריים.
בשנת 1931 פורסם תצלום המצבה.
בשנת 1934 עוד הייתה עדיין במקומה הקודם, בחומת בית העירייה.
בשבר של המצבה הייתה כתובת: "...
בנו של האדון המלומד משה, אשר עבר אל הנצח ביום ב' בח' תשרי בקרבנו ונח בשקט בשנת האלף השישי שתהא נשמתו צרורה בצרור החיים" [מתוארך ל-1 בספטמבר 1348].
עד היום לא נחקרו מקורה ותולדותיה של המצבה.
היא בוודאי לא הגיעה מבית הקברות ברחוב מקארסקי, שהרי הוא נרכש רק ב-1798. לא קיים מסמך מקור המאשר את קיומו של בית קברות יהודי בבז'ג בימי הביניים.
ישנה השערה שייתכן והתקיים בית קברות יהודי בעיר בימי הביניים, כי בית הקברות היהודי הקרוב ביותר היה בוורוצלב מה שיוצר היתכנות שמפאת המרחק קברה הקהילה היהודית הקטנה בבית קברות משלה.
עם זאת, לא ידוע דבר על גורלו של בית העלמין המשוער – אין מידע על מועד הקמתו, סגירתו או מיקומו.
רק ברילינג כותב על החרמת המצבה לאחר גירוש היהודים מבז'ג על ידי יאן קפיסטראנו, אך מיקומה ומקורה נותרו בגדר תעלומה.
בית הקברות היהודי במיקולאיקי (בפולנית: Cmentarz żydowski w Mikołajkach) הוא בית קברות יהודי השוכן בעיירה מיקולאיקי שבפרובינציה ורמיה-מזוריה בצפון פולין.
בית הקברות ממוקם ברחוב דיבובסקה (Dybowska).
בבית הקברות ישנן 27 מצבות ו־20 קברים ללא מצבות.
הכיתוב על המצבות הוא בגרמנית ובעברית.
העיירה מיקולאיקי נמצאת בשטחה של פרוסיה המזרחית לשעבר - עד לסוף מלחמת העולם השנייה היא הייתה הייתה חלק מגרמניה.
נכוחות יהודית בעיירה מוזכרת לראשונה בשנת 1820. לא ידוע על תאריך מדויק של הקמת בית קברות יהודי בעיירה.
המצבה העתיקה ביותר שנמצאה בבית הקברות במיקולאיקי היא משנת 1848. המצבה ה"צעירה" ביותר בבית הקברות היא משנת 1931. בשנת 1938, לאחר ליל הבדולח, גורשו כל יהודי העיירה (10 משפחות) לאזורים אחרים בתוך גרמניה.
מאז בית הקברות עומד נטוש.
בשנת 2006, במאמץ משותף של תושבי העיירה וקרן לשימור מורשת יהודית בפולין נוקה, בית הקברות, שטחו גודר והוצבו שלטים עם ההסבר על המקום.
מאז הוא מתוחזק על ידי חברי הכנסייה הפנטקוסטלית בעיירה.
בית הקברות היהודי בדמשק הוא בית הקברות של יהדות דמשק שבסוריה.
יהודים מדמשק וסביבתה נקברו בבית הקברות במשך מאות רבות של שנים ("קברים בני קרוב לאלף שנה ויש אומרים אפילו יותר"), והידוע שבהם הוא רבי חיים ויטאל, שנקבר במקום עם פטירתו בל' ניסן ה'ש"ף (1620).
יש הטוענים שנקבר שם על מנת לבטל את כוחה הרוחני של כנסייה סמוכה, שאכן אינה קיימת היום.
בית הקברות כלל חלקת רבנים המכונה "מדרש" או "בית מדרש", או "רבים", ובה נקברו, בין היתר: ר' יאשיהו בן יוסף פינטו (נפטר בשנת ת"ח-1648), הרב עזרא הכהן מסלתון טראב (תר"פ-1920), רבי יעקב הררי אלנעם (תרצ"ז-1937) והרב נסים נדבו הכהן (תשל"ב-1972).
יש מי שכתב שגם ר' ישראל נג'ארה נקבר בדמשק, אך נראה שמדובר בהחלפה עם חכם אחר ממשפחת נג'ארה שנקבר שם.
בית הקברות חולק לחלקות נפרדות למוסתערבים ולספרדים, וכנראה כלל גם חלקה קראית.
בשנים תרע"ז–תרע"ח (1917–1918), נקברו בבית הקברות שמונה יהודיים שנתפסו על ידי השלטונות העות'מאניים באשמת עריקות מהצבא העות'מאני, והוגלו לדמשק ונפטרו בה.
עם הקמתו של נמל התעופה הבין-לאומי דמשק, בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, החריבו השלטונות הסוריים חלק גדול מבית הקברות לצורך סלילת כביש בין דמשק לנמל התעופה.
בעקבות הקטנת שטח בית הקברות, נוצר בו דוחק רב, עד כדי כך שתוארה קבורה של נפטרים על גבי מצבות של נפטרים אחרים.
יש הטוענים כי הרב חיים פינטו, רב הערים קריית מלאכי ואשדוד, העלה בחשאי את עצמותיו של ר' חיים ויטאל לישראל, וקיים לו קבורה משנית בקריית מלאכי, לצד צדיקים נוספים שנקברו שם, ויש המכנים את המקום "אוהל ארבעת הצדיקים".
הרב פינטו עצמו לא אמר זאת במפורש, ויש המערערים על כך.
בשנים האחרונות נעשה הקבר בקריית מלאכי מקום עלייה לרגל, ונערכת בו הילולה ביום פטירת ר' חיים ויטאל בהשתתפות הרב פינטו.
באפריל 2025 אלמונים פרצו לבית הקברות היהודי בדמשק, שברו את השער הראשי וחדרו למתחם הקבר, וחפרו בור סמוך לקבר בניסיון למצוא שרידים.
הקהילה היהודית בדמשק עדכנה את השלטונות, שהבטיחו לחקור את האירוע.
איחוד הרבנים במדינות האסלאם גינה את חילול הקבר והביע חשש כי מדובר בניסיון להעביר את עצמות ויטאל לישראל.
בית הקברות היהודי בטורק הוא בית קברות יהודי בעיר טורק שבפולין, נוסד בתחילת המאה ה-19, וממוקם על גבעה באזור זדרויקי לווה (Zdrojki Lewe) , כ-300 מטר מערבית לרחוב שופן.
הקבורה האחרונה הידועה במקום הייתה בשנת 1939. במהלך מלחמת העולם השנייה (באביב 1943) הרסו הגרמנים לחלוטין את בית הקברות.
המצבות העתיקות ביותר מתוארכות לשנת 1806. באמצע המאה ה-19 נבנה במקום בית לוויות (שהוסב לאחר מלחמת העולם השנייה לבניין מגורים) ומבנים נוספים, ביניהם בית אכסניה לנזקקים.
בשנת 1881, לאחר רכישת שתי חלקות נוספות, הורחב שטח בית הקברות.
ליאון לובומיר קרושינסקי כתב בשנת 1932 על בית הקברות:
בית הקברות נסגר בפקודת ראש העיר וה של מחוז טורק, ב-24 במאי 1941. ומכאן ואילך נאלצו היהודים בגטו לקבור את מתיהם בבתי קברות קתוליים, שבהם הוקצה להם מקום, אך נאסר עליהם להציב סמלים ושלטים דתיים על הקברות.
בתקופה זו חוללו קברים בבית העלמין, והגרמנים השתמשו במצבות שנלקחו לסלילת מדרכות ושבילים באזור.
מעט שברי מצבות נמצאים עד היום בסביבה.
ההרס הסופי של בית הקברות בוצע באביב 1943.
לאחר המלחמה עבר שטח בית הקברות ייעור, והמקום שימש גם למרעה.
בשנת 1986 האדריכלית אירנה בשקובסקה סימנה את שטח בית הקברות בתוכנית הפיתוח המרחבי של העיר, והמקום נוקה משברי המצבות שהיו בו, שרבות מהן נלקחו למוזיאון בקונין, ומשם לחלמנו.
בספטמבר 1991 נרשם המקום ברישום המומנטים העירוני, כבית קברות יהודי מאז 1832. ובשנת 1993 החלו בפרויקט לשיקום המקום, וביוזמת המוזיאון בקונין נתלה שם שלט בו נכתב זה היה הסימן היחיד לכך שבמקום זה יש בית קברות יהודי.
באוגוסט 2003, ביוזמת הרב יהודה וידבסקי, יליד העיר, ובסיוע העירייה המקומית, בוצעו עבודות ניקיון בבית העלמין.
השטח גודר, ושרידי מצבות שולבו באנדרטה שהוקמה בשטח.
בנוסף, הוצב שם גל-עד, סלע גדול, ועליו לוח ברזל עם הכיתוב: .
בית הקברות היהודי בווילסדן הוא בית קברות יהודי בשכונת ווילסדן, ברובע ברנט שבלונדון, ב.
הוא נחשב למפואר בין בתי הקברות היהודיים של לונדון, והוא מוגדר מתחם לשימור בדרגה II בפנקס הפארקים והגנים ההיסטוריים של הוועדה ההיסטורית למבנים ומונומנטים באנגליה.
בבית הקברות יש 29,800 קברים ומספר רב של אנדרטאות היסטוריות.
ארבעה מהם רשומות כמבנים לשימור בדרגה II.
הם כוללים את קברה של רוזלינד פרנקלין, שהייתה שותפה לגילוי מבנה ה-DNA.
בשנת 2015 זכה הארגון ק"ק כנסת ישראל (ארגון הגג של היהדות החרדית בבריטניה), המחזיק ומנהל את בית העלמין, במענק מ"קרן המורשת הלאומית של הלוטו הבריטי", לשיקום כמה מאפיינים מרכזיים של בית העלמין וליצירת מרכז מבקרים, תערוכת קבע ופרויקט חינוכי.
פרויקט המורשת של בית הקברות, בית החיים, פתח את בית הקברות באופן רשמי למבקרים ב-7 בספטמבר 2020: יש בו תוכנית של אירועי הסברה ציבוריים שכוללים סיורים, פסטיבל ספרותי מקוון ("קווי חיים") ותערוכה בספריית וילסדן.
בית הקברות נבנה על קרקע שנרכשה מאול סולס קולג', של אוניברסיטת אוקספורד, ונפתח ב-1873, שלוש שנים לאחר הקמת ארגון "ק"ק כנסת ישראל", על פי חוק של הפרלמנט.
הוא הורחב ב-1890, ב-1906 ובין 1925 ל-1926. בית הקברות ומבני הקבורה שלו, בסגנון אדריכלות גותית אנגלית, תוכננו על ידי האדריכל נתן סולומון יוסף (1834–1909).
בשנת 2017 קיבל בית הקברות מעמד של בניין רשום לשימור בדרגה II.
בבית הקברות יש 33 קברים של ועדת חבר העמים לקברי מלחמה ממלחמת העולם הראשונה, שישה מהם מהווים קבוצה קטנה ליד אולם האספה, ו-77 ממלחמת העולם השנייה, 22 מהם מקובצים בחלקת קברי מלחמה.
אלה כוללים את קברו של דאדלי ג'ואל (1904–1941), איש עסקים ופוליטיקאי מהמפלגה השמרנית, שמת במלחמת העולם השנייה.
במקום צלב ההקרבה, הוקמה בשנת 1961 אנדרטה שתוכנן על ידי ראלף הובדיי בצורת אובליסק על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה, מול חלקת קברי המלחמה של מלחמת העולם השנייה.
הוא מנציח את שתי מלחמות העולם.
ישראל ברודי, הרב הראשי, קידש את האנדרטה, אשר נחשפה על ידי פילדמרשל סר ג'רלד טמפלר.
היא הייתה אנדרטת המלחמה היהודית הלאומית הראשונה בבריטניה, היא גם רשומה בדרגה II לשימור.
בבית הקברות יש שלוש אנדרטאות נוספות ברשימה בדרגה II:
קברו של מקסימיליאן (מקס) אברשטט (1844–1891), שהיה מזכירו של הבנקאי הסוחר הבריטי ארנסט קאסל.
קברו עוצב על ידי אדוארד ברן-ג'ונס .
קברה של רוזלינד פרנקלין (1920–1958), כימאית וקריסטלוגרפית רנטגן, שהייתה שותפה לגילוי מבנה ה-DNA
הקברים ומכלאות הקבורה של הברון מאייר אמשל דה רוטשילד (1818–1874), איש עסקים וחבר פרלמנט של המפלגה הליברלית, אשתו ג'וליאנה (1818–1874) ובתם חנה פרימרוז (1851–1890), שהפכה לרוזנת רוזברי.
הקברים שלהם שוכנו במאוזוליאום שנבנה בשנות ה-90, אך זה נהרס על ידי פצצה ממלחמת העולם השנייה ב-1941.
בית הקברות היהודי בווסטהאם הוא בית קברות יהודי בווסטהאם ברובע ניוהאם שבלונדון, אנגליה.
הוא הוקם בשנת 1856 על ידי קהילת "בית הכנסת החדש" בשכונת סנט הלן, עד מהרה הצטרף אליו קהילת בית הכנסת הגדול בדוקס פלייס, שתיהן קהילות יהודיות במזרח לונדון.
הוא סגור לקבורות חדשות מאז 2002.
בית קברות נשלט ויזואלית על ידי מאוזוליאום רוטשילד המרשים וישנם מספר אנשים בולטים הקבורים בו.
חלק אחד מכיל קברים שהועברו למקום קבורה זה, מאתר הקבורה לשעבר הוקסטון של בית הכנסת המברו, כאשר האתר הזה עבר שיפוץ עירוני.
המצבה הקריאה הקדומה ביותר בחלק זה היא משנת 1794.