tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דרשות, בתוך, ר' יצחק בן יעקב הלוי, באר מים חיים, שאלוניקי 1786 תקמ"ו; דרושי הסבא מסודות הגלגולים, ליקוטי אורות חדשים ודרושים על פי קבלת האר"י - בכתב יד.
הכונות [ישן] להרח"ו עם הגהות הרמ"ז.
בהוצאת מכון קול בטחה 2013 תשע"ג.
הרמ"ז על ספר עץ חיים.
בהוצאת מכון קול בטחה 2012 תשע"ב.
בהוצאת מכון קול בטחה 2010 תש"ע.
ליקוטי מספרי הרמ"ז על ספר הכונות.
בהוצאת מכון קול בטחה 2014 תשע"ד.
בהוצאת מכון קול בטחה 2016 תשע"ו.
בהוצאת מכון קול בטחה 2019 תשע"ט.
פירוש הרמ"ז לזוהר הוצאת מכון קול בטחה
הן קול חדש, שירה למועדים, אמשטרדם 1711 תע"ב.
יסוד עולם, דרמה וקומדיה ספרותית, אלטונה 1874 תרל"ד.
תפתה ערוך, מחזה מוסרי על הגיהנום ויין גן עדן המשומר, מהדורה ראשונה בעילום שמו, עם ביאור של רבי אביעד שר שלום באזילה, ונציה 1715 תע"ה.
חידות ומליצות, מליצות יושר, בכתבי יד רבים.
פיוט אור הגנוז בלובן המחשוף, הכלול בשירת הבקשות וזמירות ופיוטים לשבת לליל שבת קודש ויום שבת ויום טוב של עדות רבות.
שירים ופיוטים נוספים של הרמ"ז נדפסו גם בספרים של אחרים.
משה זכאי (Moshe Zakai, 22 בדצמבר 1926 – 27 בנובמבר 2015) היה פרופסור מחקר אמריטוס בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון, זוכה פרס רוטשילד בהנדסה לשנת 1994 וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 1993.
משה זכאי נולד בסוקולקה שבפולין, לרחל (לבית סטבורובסקי) וחיים-אליעזר זקהיים (איש העלייה השנייה, חבר ב-קבוצת אחווה ששירת בגדודים העבריים, חזר לפולין ובשנת 1934 עלה לארץ ישראל בשנית), נכד לשולמית (סולקה) והרב שמואל סטבורובסקי.
ב־1936 עלה עם אימו לארץ ישראל והמשפחה התאחדה, והתגוררו בחיפה.
בעודו תלמיד הצטרף לארגון ההגנה ועם סיום לימודי התיכון שרת במשטרת היישובים העבריים.
במלחמת העצמאות שרת בחיל הקשר.
סיים לימודי תואר ראשון בהנדסת חשמל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון בשנת 1951. בין השנים 1952–1954 עבד כמהנדס מחקר ברשות לפיתוח אמצעי לחימה, ולאחר מכן התמנה לראש מדור פתוח מערכות מכ"ם.
ב־1956 החל לימודי דוקטורט בהנדסת חשמל באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, אותו קיבל ב־1958. בתום לימודי הדוקטורט שב ל-ישראל ועמד בשנים 1958–1963 בראש קבוצת התקשורת ברשות לפיתוח אמצעי לחימה.
בשנים 1963–1964 שהה כפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ב-1965 מונה לפרופסור חבר בטכניון, ב־1969 מונה לפרופסור מן המניין.
ב־1970 הופקד על הקתדרה לקומוניקציה על שם ויליאם פונדילר.
ב־1985 מונה לפרופסור מחקר בטכניון.
בשנים 1970–1973 כיהן כדיקן הפקולטה להנדסת חשמל, בשנים 1976–1978 שימש כמשנה לנשיא לעניינים אקדמיים.
ב־1998 יצא לגמלאות כפרופסור מחקר אמריטוס.
משה זכאי היה נשוי לשולמית (מיתה) לבית בריסקמן במשך 63 שנים, ולהם שלושה ילדים.
אשתו שולמית סיימה תואר שני של אינג'ינר בפקולטה לאדריכלות ובינוי ערים בטכניון, ב־1956. בן דודו היה הכירורג פרופ' מנדל סטבורובסקי.
1973 – נבחר כעמית האגודה הבינלאומית להנדסת חשמל ואלקטרוניקה.
1988 – נבחר כעמית האגודה לסטטיסטיקה מתמטית.
1989 – נבחר כחבר חוץ של האקדמיה הלאומית האמריקאית להנדסה.
1993 – נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
1993 – פרס האגודה הבינלאומית להנדסת חשמל ואלקטרוניקה בשטח תורת הבקרה.
1994 – פרס רוטשילד להנדסה.
1998 – פרס בוגר מצטיין של הפקולטה להנדסת חשמל של אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
זכאי עסק בעיקר בתורה של תהליכים אקראיים ויישומיהם במערכות הנדסיות כגון התגברות על "רעש" במערכות קשר, מכ"ם ובקרה.
התהליכים האקראיים הבסיסיים המייצגים את הרעש במערכות כאלה הם תהליכים המשתנים עם הזמן באופן מהיר ביותר והם ידועים כ"רעש לבן" או "תהליך וינר" כאשר הרעש הלבן הוא מעין נגזרת של תהליך וינר.
בגלל "העצבנות" (השינויים המהירים) של תהליכים אלה, החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי הקלסי אינו תופס עבור תהליכים אלה.
בשנות הארבעים פיתח איטו תורת "אנליזה אקראית" (תחשיב איטו ) המתייחסת לתהליכי הרעש המהירים עם חוקים מתאימים.
הקשר בין אנליזה אקראית ואנליזה קלאסית
בשנות החמישים התברר שאם פונקציה קלאסית (פונקציה חלקה) הולכת ומתקרבת (מתכנסת) לפונקציה מסוג התנועה הבראונית ואם פונקציות חלקות כאלה מהוות כניסה למערכת פיזיקלית, התוצאות של האנליזה הקלאסית אינן מתכנסות לתוצאות לפי חישוב איטו עבור התגובה של אותה מערכת.
במספר מחקרים שכתב זכאי עם וונג, הם מבהירים את הקשר בין שתי הגישות ועל כן איפשרו לפתור בעיות הנדסיות בעזרת התחשיב של איטו.
תוצאות אלה אפשרו את השימוש של תחשיב איטו לבעיות בפיזיקה ובהנדסה.
בעיית סינון (הפרדת האות מהרעש) של משפחה רחבה של מערכות דינמיות ליניאריות ידועה כמסנן קלמן.
בהמשך לזה עלתה בעיה דומה של מציאת המסנן האופטימלי עבור מערכות לא־ליניאריות.
התוצאות שהיו ידועות עבור מקרה זה היו מסובכות ביותר.
בסביבות 1967 פיתח זכאי משוואה הרבה יותר פשוטה עבור המסנן האופטימלי הידועה כ"משוואת זכאי".
תוצאה זו מהווה נקודת מפנה למספר רב של מחקרים בשטח זה.
יעילותם של פתרונות מקורבים לעומת פתרונות תאורטיים
כיוון מחקרי נוסף עליו עבד זכאי, היה פתרון בעיות בתנאי רעש (כגון מכ"ם, או סינון לא-ליניארי).
בהרבה מקרים אין אפשרות לממש את הפתרון האופטימלי בגלל הסיבוך הרב, לעומת זאת קיימים פתרונות "הנדסיים" מקורבים שנתונים לביצוע.
במקרים אלה יש חשיבות רבה לידיעה באיזה מידה קרוב הפתרון האופטימלי לפתרון ההנדסי.
במספר מאמרים שכתב זכאי (כולל עבודות עם בוברובסקי, זיו, זיתוני) התקבלו תוצאות חדשות שנתנו תנופה רבה לנושא זה.
הרחבות של תחשיב איטו לתהליכים עם פרמטר דו-ממדי (במקום פרמטר של זמן)
הרעש הלבן והתנועה הבראונית (תהליך וינר) הם פונקציות של הזמן, דהיינו של פרמטר חד־ממדי.
לצורך טיפול בבעיות אקראיות המתייחסות לשטחים מחוספסים יש צורך להרחיב את תחשיב איטו לתהליכים אקראיים עם פרמטר דו־ממדי, כאשר ה"סדין הבראוני" הוא ההרחבה של תהליך וינר.
במספר עבודות משותפות עם וונג הרחיב זכאי את המושג של אינטגרל איטו למערכות דו־ממדיות; בין היתר הם הוכיחו שכל משתנה אקראי שהוא פונקציונל של הסדין הבראוני ניתן לייצוג כאינטגרל איטו מורחב של פונקציה אקראית נאותה.
תחשיב מליאוון ויישומו לבעיות הנדסיות
בנוסף לאנליזה הסטוכסטית של איטו, פיתח מליאוון בשנות ה־70 "חשבון וריאציות סטוכסטי" הידוע בשם "תחשיב מליאוון" .
התברר שבמסגרת התחשיב הזה אפשר להגדיר אינטגרל סטוכסטי שיכיל את האינטגרל של איטו.
העבודות של זכאי עם אוסטונל, ניוארט, זיתוני קידמו את ההבנה ואת השימושיות של תחשיב מליאוון.
המונוגרפיה של זכאי ושל אוסטונל שראתה אור בהוצאת שפרינגר בשנת 1999, (Transformation of Measure on Wiener Space)
עוסקת בשימוש של תחשיב מליאוון לקבלת קשרים בין מידת וינר (תנועה בראונית) לבין מידות הסתברות אחרות שהן במובן מסוים "דומות" למידת וינר.
בשנות האלפיים עסק בהרחבת תחשיב מליאוון להעתקות שומרות מידה (סבוב של התנועה הבראונית).
כמו כן, עם אוסטונל, עסק בהכללה למרחבים כלליים קשרים ותוצאות בתורת האינפורמציה שהיו ידועים עבור מרחבים פשוטים יותר.
מלחמת יום הכיפורים והתשובה ל־SA-6 (פיתוח הנדסי מתקדם)
במלחמת ששת הימים היו מטוסי חיל האוויר רגילים לחדור בגובה נמוך וכך להתחמק מטילי ה־SA-2 וה־SA-3. אולם במלחמת יום הכיפורים אש נ"מ מרוכזת מנעה את הטיסה בגובה נמוך, אילצה את המטוסים להגביה והמטוסים נחשפו למגוון טילי קרקע-אוויר, ביניהם ה־SA-6, שהפיל עשרות מטוסים, בלי שהיה לחיל האוויר פתרון.
פענוח מנגנון פעולת ה־SA-6 נעשה בשלבים: ב־8–9 באוקטובר נתגלו שרידים מעוכים שלו ברמת הגולן ואחרי כן ראש ביות שרוף שלו.
תוך כמה ימים ריכז אדם ליבנה צוות של הרשות לפיתוח אמצעי לחימה אשר בראשו עמדו הפרופסורים משה זכאי ויעקב זיו להבנת שיטת הפעולה של הטיל וב־18 באוקטובר הגיש דו"ח פענוח ראשוני של כל הטיל.
יום לפני הפסקת האש, ב־24 באוקטובר, נמצא ראש ביות שלם של הטיל בחווה הסינית.
ההגנה נגד הטיל יושמה בפיתוח ה"קורמורן", מתקן חסימה שהוצב על מסוק מדגם יסעור.
הפיתוח ארך כחודש ובחודש דצמבר נערך ניסוי מבצעי עם ראש הביות השלם שנתפש שלל.
המסוק טס לעברו, ראש הביות איבד את הנעילה ונפל.
כבר באביב 1974 סיפקה רפא"ל מספר מערכות "קורמורן" לחיל האוויר.
ספר יובל ליום הולדתו ה־65 לכבודו
זרחי נולד בירושלים וגדל ברמתיים.
בהיותו בן עשר נפגעה משפחתו בתאונת דרכים בין רכב הסעות לרכבת, בה נהרגה אמו והוא ואביו נפצעו קשה.
באוגוסט 1941 נהרג אביו בתאונת דרכים אחרת.
למד אדריכלות בטכניון בחיפה והוסמך בקיץ 1946. הוא נשא לאשה את אביבה, בתו של האדריכל זאב רכטר והצטרף למשרד האדריכלים של חותנו יחד עם גיסו ושותפו, יעקב רכטר, והמהנדס מיכה פרי.
ביחד הם היו בין מתכנני בנייני האומה ועמדו בראש חבורת האדריכלים שהקימו בה את תערוכת העשור.
באמצע שנות ה-70 נפרדו דרכיהם של זרחי, פרי ורכטר, אך משרדיהם של זרחי ורכטר המשיכו לשכון באותו בניין ברחוב ארלוזורוב בתל אביב.
מבנה זה ניתן למשרד על ידי קופת חולים כללית כשכר טירחה עבור תכנונים שונים.
משרדו, "זרחי אדריכלים", שאותו ניהל עד שנת 2008 בשותפות עם בנו דודי וכלתו ענת, הוא בין עשרת משרדי האדריכלים הגדולים בישראל בשנת 2005, בשנת 2009 הוא ירד למקום ה-14.
זרחי התמקד באדריכלות מבנים למדע, תעשייה ובתי חולים והיה חלוץ תכנון מבנים לתעשיית ההיי טק.
התמקדותו, לפי דבריו, הייתה ב"צד הפונקציונלי, הטכני והארגוני" ולא ב"צד הסגנוני והצורני".
בנייניו בנויים בקווים פשוטים, נקיים ו"נזיריים", "מרובעים ורציניים".
בשנת 2004 המכון האמריקאי לאדריכלות (AIA) העניק לזרחי חברות כבוד.
נפטר ב-12 בפברואר 2015 ונטמן בבית הקברות מורשה ברמת השרון.
עם עבודותיו נמנות (חלקן בשיתוף אדריכל יעקב רכטר):
בניין מעבדות בעלי החיים במכון ויצמן (לדברי אסתר זנדברג, "הדור בפשטותו ומושלם באלגנטיות שלו - שאינה מסגירה במאום את הנעשה בתוכו")
בניין הארכיון הציוני המרכזי בירושלים
בית החולים רבקה זיו בצפת
מרכז רפואי שיבא בתל השומר
מרכז ויצמן במתחם המרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי
המרכז למחקר גרעיני בנחל שורק
מפעלי להבי ישקר בתפן ובנהריה
מבני מחקר וייצור של חברת טבע בירושלים ובכפר סבא
חלק ממתחם בנייני האומה בירושלים
מלון קראון פלזה ירושלים ("הילטון")
בית הכנסת לזכר השואה (מוסקבה)
הקונסרבטוריון העירוני באר שבע, יחד עם יעקב רכטר
בניינים בקריית הטכניון בחיפה (מיקרו-אלקטרוניקה, בריכת השחייה, אנרגיה גרעינית), בית הספר לרפואת שיניים באוניברסיטת תל אביב, בניין סילברמן למדעי החיים בקמפוס גבעת רם, ירושלים ועוד
משה זיידל (ז' באדר א' תרמ"ו, פברואר 1886 – כ"ה בכסלו תשל"א, 24 בדצמבר 1970) היה בלשן וחוקר מקרא, מנהל סמינר מזרחי למורות ומתלמידיו הקרובים של הרב קוק.
נולד בקירקלס שבליטא, סמוך לקורלנד.
למד בישיבת טלז, וכן בעיר בויסק בבית מדרשו של רבו הרב קוק.
באותה תקופה לימד תנ"ך את הרצי"ה, בנו של הראי"ה.
תקופות שונות למד בחברותא עם הרב קוק, הרב אלחנן וסרמן והרב אברהם אליהו קפלן.
ב-1905 התחיל ללמוד בסמינר לרבנים בגרמניה, אך כמו חברו רבי בנימין מנשה לוין התאכזב מרמת הלימודים וכעבור שנה וחצי עבר בעקבותיו לאוניברסיטת ברן בשווייץ, שם סיים את לימודיו בתואר דוקטור.
ב-1913 נסע לארצות הברית ולימד תנ"ך ועברית בישיבה יוניברסיטי, עמד בראש בית המדרש למורים שם, והיה אחראי על הפיקוח בבתי הספר היהודיים בבולטימור.
עם הקמת תנועת דגל ירושלים של רבו הראי"ה, היה מראשיה בצפון אמריקה.
בשנת 1931 עלה לארץ ישראל, וסמוך לכך החל לנהל את סמינר המזרחי למורות וגננות בירושלים (לימים מכללת אפרתה).
זיידל ניהל את המוסד תחת חסותה של תנועת המזרחי כעשרים ושתיים שנה (תרצ"א–תשי"ב), תוך התמודדות עם היעדר משאבים כספיים, תנאים פיזיים ארעיים וצפופים, ובעיקר קיצוצים ותקציב לא סדור.
במקביל לעבודתו החינוכית היה מעורה בהוויה הירושלמית, מסר הרצאות בנושאים שונים בבתי מדרש ובתי כנסת, השתתף בקביעות ב"חוג הראי"ה" ועוד.
החל משנת 1910 פרסם זיידל מאמרים רבים בחקר מקרא ולשון באכסניות שונות, עבריות ולועזיות (חלק ממאמריו כונסו לאחר פטירתו בספר "חקרי לשון").
באותה שנה הוציאו לאור זיידל וידידו בנימין מנשה לוין בשווייץ מאסף תורני-אקדמי בשם "תחכמוני", בראשון התפרסם מאמרו של רבם הרב קוק "טללי אורות" ובשני "קרבת אלוהים".
היה שותף בהקמת המפעל הפרשני "דעת מקרא", במסגרתו כתב את הביאור על ספר מיכה.
זיידל היה מקורב מאוד לרב קוק והרבה להפנות אליו שאלות בסוגיות פילוסופיות ואידאולוגיות שהתעוררו אצלו במהלך לימודיו האקדמיים.
באגרות התשובה של הרב קוק ניתן להבחין ביחסי הקרבה והחיבה המיוחדים ששררו ביניהם.
כמה מהאיגרות החשובות ביותר של הרב קוק נכתבו כתשובה לשאלותיו.
ראשית היכרותם הייתה בבויסק בעת שהרב קוק שימש שם כרב.
הרב קוק עצמו עודד את זיידל ללמוד באוניברסיטה פילוסופיה, שפות שמיות ומאקרו-כלכלה ומקצועות נוספים "למען התועלת הרוחנית של כלל עמנו, הראויה להצטרף לכל מטרה פרטית".
היה לו קשר קרוב גם לבנו של הרב קוק, הרב צבי יהודה הכהן קוק ולרב הנזיר שנועץ בו בענייני לשון כשערך את ספרו של הרב קוק, אורות הקודש.
ד"ר זיידל נפטר בירושלים כ"ה בכסלו, נר ראשון של חנוכה בשנת תשל"א (1970) ונקבר בבית העלמין בהר הזיתים.
על מצבתו נכתב: "פ"נ איש תפארת, כליל המידות, צדיק, חכם ועניו...
משכיל בתורת אל עליון ובלשון הקודש, למד תורה ולימד למלמדיה, וגמל חסדים באין רואה".
חקרי מקרא, מוסד הרב קוק, תשל"ח
חקרי לשון, מוסד הרב קוק, תשמ"ו
דעת מקרא על ספר מיכה
הרב אברהם משה חברוני (תרס"ה, 1905 – ט' בתמוז תשל"ה, יוני 1975) היה ראש ישיבת חברון וחבר מועצת גדולי התורה.
נולד בשומיאץ שברוסיה לרבי יצחק זאב זאייעץ.
בצעירותו למד אצל החפץ חיים בישיבת ראדין.
בשנת תרפ"ד עלה לארץ ישראל עם קבוצה שבראשה עמד הסבא מסלבודקה.
בי"ד בשבט תרצ"א נישא לרחל בתו של ראש ישיבת סלבודקה רבי משה מרדכי אפשטיין.
במשך השנים הפך לאחד מראשי ישיבת חברון.
בשנת תש"ז נסע לארצות הברית לגייס כספים לישיבה, ושהה שם חצי שנה, וכך גם בשנת תש"ח.
לאחר פטירת רבי יחזקאל סרנא, בשנת תשכ"ט, התמנה לראש הישיבה.
בתקופת כהונתו נבנו מבני הישיבה החדשים בשכונת גבעת מרדכי בירושלים, אך הוא לא זכה לחנוך אותם.
נפטר בשנת תשל"ה, לאחר מחלה ממושכת.
זמן קצר לאחר פטירתו עברה הישיבה למשכנה החדש.
לאחר פטירתו החל בנו יצחק זאב לכהן כמנהל הישיבה.
את מקומו בראשות הישיבה מילא רבי שמחה זיסל ברוידא, יחד עם הרב אברהם פרבשטיין והרב הלל זקס.
לאחר פטירת בנו, התמנה הנכד הרב יוסף חברוני לכהן כראש ישיבה לצד הרב דוד כהן, הרב שלמה כץ והרב משה מרדכי פרבשטיין.
בתו מנוחה טוקר כתבה עליו שיר בשם "שירו של אבא" על דביקותו בלימוד התורה.
רחוב "משאת משה" (שם ספרו) בשכונת גבעת מרדכי בירושלים מנציח את זכרו.
משאת משה - על המסכתות שבת, חולין, פסחים, זבחים, בבא קמא, בבא בתרא, יבמות, קידושין וסדר קדשים.
מכון ירושלים הוציאו מהדורה חדשה של חלק מהמסכתות - מסכת קידושין (תשע"ב), מסכת פסחים (תשע"ט) ומסכת בבא קמא (תש"פ).
משאת משה - ענייני מוסר.
הרב מרדכי - כיהן כר"מ בישיבה, ונפטר בצעירותו בגיל 48, בשנת תשמ"ו.
יצחק - שימש מנהל ונשיא הישיבה עד לפטירתו בשנת תש"ע.
בנו הרב יוסף חברוני ממלא את מקומו.
אהובה אסתר - אלמנת הרב הלל זקס בנו של רבי מנחם מנדל זקס (חתנו של החפץ חיים).
מראשי ישיבת חברון, ומייסד וראש ישיבת כנסת הגדולה במודיעין עילית.
לאה - אשת הרב אהרן יפה'ן, נכדו של הרב אברהם יפה'ן (חתנו של הסבא מנובהרדוק), כיהן כר"מ בישיבה ונפטר בצעירותו.
מנוחה - אשת הרב נחמן טוקר שכיהן כר"מ בישיבה עד פטירתו (יולי 2017).
שרה - אלמנת הרב יחיאל זק"ש (בן הרב ניסן זק"ש), נינו של הרב יעקב משה חרל"פ.
משה חבושה (נולד ב-1961) הוא מוזיקאי, פייטן, חזן ויוצר ישראלי.
משה חבושה נולד בירושלים לדוד חבושה וסעידה יאיר.
סבו, חכם גורג'י יאיר, היה חזן נודע בבגדאד ומאוחר יותר בירושלים.
ממנו ספג חבושה את המסורת העיראקית בחזנות ובפיוטי השבח ושירת הבקשות העיראקיות.
עם זאת, כבר מגיל צעיר נמשך לבתי הכנסת בירושלים שבהם שלטה המסורת הספרדית-הירושלמית, שמורכבת ממסורת הבקשות החלביות ומהסגנון המוזיקלי המצרי.
מילדות למד שירה ופיוט וכבר בגיל 12 החל לשיר בבית הכנסת בורוכוב בשכונת הבוכרים בירושלים.
בהמשך שר בבית הכנסת החלבי - בית הכנסת עדס בנחלאות, לאחר פטירת הפייטן סלים ברסקה התבקש חבושה לנהל את שירת הבקשות בבית הכנסת, ובהמשך גם לימד בו שירה ופיוט לקבוצת נערים, מתוכם צמחו חזנים בעלי שם.
בגיל 17 הופיע לראשונה בפני הרב עובדיה יוסף.
מאז הופיע באירועים רבים, ציבוריים ופרטיים, שערך הרב.
עם השנים רכש לעצמו חבושה מקום מרכזי במסורת הפיוט הספרדית-ירושלמית.
סגנונו המוזיקלי מושפע מהמוזיקה הערבית ובייחוד מסגנון השירה של מוחמד עבד אל-והאב.
לפי המסורת המוזיקלית הספרדית-ירושלמית הוא נוהג לשיר ולנגן טקסטים בעברית ללחנים ערביים פופולריים.
בין היתר התפרסמו בביצועיו השירים "אינתא עומרי" של אום כולת'ום (שנהפך ל"אל בעניי"), ו"קלאופטרה" של עבד אל-והאב (שנהפך ל"אלי חסרה").
בכתבה שהקדיש לחבושה העיתון המצרי הנפוץ "אל-מצרי אל-יום" בשנת 2009, תיאר חוקר המוזיקה מוחמד עבוד כיצד בבית הכנסת נשמע חבושה "כאילו נולד בבתי הספר של המוזיקה הערבית", וכי קולו הגמיש ויכולתו לבצע לחנים מורכבים, מזכים אותו בתואר "גדול הפייטנים בישראל":
חבושה הוציא במהלך השנים עשרות תקליטים, ומרבה להופיע בפני קהל רב בכל רחבי הארץ והעולם, עם עוד, כינור ובשירה.
הופיע יחד עם זמרים בולטים כמו ברי סחרוף.
כמו כן הופיע בפני קהילת "אהבה ואחווה" של יהודי מצרים בברוקלין וכן בפני הקהילה היהודית בקהיר.
חבושה עובד לעיתים קרובות עם מוזיקאים פלסטינים-ישראלים בניסיון לקרב את השלום באמצעות המוזיקה.
לימד פיוט ושירה באוניברסיטה העברית בירושלים, בין תלמידיו נמנו זמרים כמו מוש בן ארי, אתי אנקרי ואביתר בנאי.
מגיש תוכנית מדי מוצאי שבת ברדיו כאן מורשת לפני שיעורו השבועי של מרן הראשון לציון, הרב יצחק יוסף המשודר בתחנה.
הוציא לאור קונטרס בשם "נקודות מבט" (ירושלים, 2000) שעוסק בפיוט.
בשנת 2009 חתמו רבנים רבים על מכתב תמיכה בחבושה, לאחר שהופצו נגדו פאשקווילים שבהם נכתב שהופיע בפני קהל מעורב של נשים וגברים.
חבושה זכה בפרס ראשון בתחרות נגינה על עוד בישראל שהתקיים באודיטוריום חיפה עם קהל וחבר שופטים ערבים, נוצרים, ויהודים.
חבושה נשוי ואב לחמישה מתגורר בשכונת בית ישראל בירושלים.
מקרובי משפחתו מוזיקאים ידועים בהם אלעד הראל והרב דוד מנחם.
במהלך שנות ה-90 הוציאה חברת גל פז את כל קלטותיו לאור מחדש בפורמט תקליטורים
יה ריבון (שיתוף פעולה עם שרולי ברוכנר)
תורה ותפילה : מאוצר החזנות הספרדית.
עורכים: משה חבושה ועזרא ברנע.
ירושלים, רננות, המכון למוזיקה יהודית
ספר זכרונות בגדאד וירושלים, ירושלים תשפ"ד (בסיוע הרב משה שבת) - הספר מכיל חומר היסטורי וכן מנהגים ועובדות על חכמי תורה מבבל ומירושלים.
בסוף הספר פרק העוסק בתולדות המוזיקה הערבית.
משה זאב פלינקֶר (Flinker; תרפ"ז 9 באוקטובר 1926, האג – תש"ד, 1944, אושוויץ) היה נער יהודי הולנדי שחיבר בימי השואה יומן אישי בעברית וחשף בפני קוראים רבים בעשורים שלאחר מכן את התמודדויות נער דתי עם שאלות אמוניות בתקופת השואה.
היומן שחיבר, שבו תיעד בין השאר את התקופה בה הסתתרה משפחתו מאימת רדיפות הנאצים בבלגיה, יצא לאור כספר.
פלינקר נולד בהאג שבהולנד למשפחה דתית חסידית שמוצאה במזרח אירופה, גדל והתחנך במערב אירופה.
אביו, אליעזר נח, היה איש עסקים עשיר (אחיו, דודו של משה, היה העיתונאי דוד פלינקר).
למשה היו 5 אחיות ואח צעיר ממנו.
מלבד לימודיהם בבית הספר למדו רבות אצל מורים פרטיים ובייחוד משה שהרחיב את ידיעותיו בשפות.
בבית דיברו הולנדית אך משה ידע גם עברית ויידיש ולמד גם צרפתית, אנגלית, גרמנית, לטינית ויוונית.
ביומנו מתאר משה את השתדלותו ללמוד גם את השפה הערבית.
למרות זאת, ב-10 במאי 1940 תקפה גרמניה הנאצית את הולנד, בלגיה וצרפת.
מיד לאחר הפלישה הגרמנית החלו גזירות נגד יהדות הולנד, שמנתה אז כ-140,000 איש (וכן בתוכם כ-30,000 פליטים מגרמניה, ביניהם משפחתה של אנה פרנק).
בסוף המלחמה נותרו בחיים רק כ-36,000 יהודים, שרובם ניצלו כיוון שהצליחו להתחבא מבלי להיתפס.
רוב האחרים נשלחו למחנות מעבר בהולנד (הגדול מביניהם היה מחנה וסטרבורק), ורובם נשלחו ברכבות למחנות ההשמדה בפולין.
משה פלינקר, אחיו ואחיותיו גורשו מבית הספר, בעקבות גזירה שקבעה כי תלמידים יהודים יכולים ללמוד רק במסגרות חינוכיות יהודיות ועברו ללמוד בבית ספר יהודי שנוסד לשם כך בהאג שם המשיך את לימודיו במחלקת המסחר.
בשנה בה למד בבית הספר היהודי נתרבו האיסורים על יהודים.
משה מתאר כי נאלץ למסור את אופניו למשטרה, וכיצד מספר ימים לפני סיום הלימודים על יהודים נאסרה גם הנסיעה בחשמלית מה שאלץ אותו להגיע ללימודים בצעידה שכן רצה לסיים את לימודיו מתוך אמונה שיוכל להמשיך וללמוד בשנה שלאחר מכן.
בשנת 1942 משהתחילו הגרמנים לאסור יהודים הולנדים, הסתיר אבי המשפחה את משפחתו ובגבור הסכנה היגרו לבריסל שבבלגיה, שם חיו תחת זהות בדויה מחשש להסגרתם.
ביומן מתאר משה את תקופת מחבוא המשפחה בבריסל תחת זהות בדויה והוא בן 16 שנים.
היומן מתחיל בתיאור הקורות את משה ערב הבריחה מהולנד לבלגיה כפי שהוא כותב בתאריך ט"ו בכסלו תש"ג, 24 בנובמבר 1942.
משהבינו כי גורל דומה לזה של יהודי אמסטרדם מחכה גם להם החליטו לברוח על ידי מעבר הגבול לבלגיה.
באמצעות הברחות הצליחו להגיע כל בני המשפחה לעיר הגבול רוזנדל.
במשך ארבעה ימים חיפשו אדם שיוכל להבריח אותם דרך הגבול עד אשר מכר גילה להם על דרך בה יוכלו לעבור מבלי להיתקל בשוטרים.
חלק מבני המשפחה עברה באמצעות שוחד שניתן לנשים שהסכימו להבריחן עד אשר הגיעה כל המשפחה לבריסל.
את תחילת דרכם בבריסל עשתה המשפחה בעזרת מכרים, שותפים עסקיים בעבר, זרים ובעזרת שוחד רב.
המשפחה חיה בבית קטן בבריסל תחת אישורי שהות שהוארכו מפעם לפעם באמצעות שוחד.
כלפי חוץ הקפידו שלא למשוך תשומת לב ולא לקיים אורח חיים יהודי אך בתוך ביתם פנימה המשיכו לנהוג כהרגלם.
למשפחה היו בעיר מספר מכרים יהודים איתם שמרו על קשרים.
ברישומיו מתאר משה את חילוקי הדעות בין הוריו, בדיון האם לברוח לשווייץ או לנסות להאריך את האשרה שהייתה להישאר בבלגיה תמורת סיכון עצמי או ממון רב וכן מתאר ביומנו את לימודיו ואת העובר על יהודים השוהים בבלגיה.
משה עוסק רבות בשאלות כגון גלות ישראל, גאולת ישראל, אנטישמיות, התנועה הציונית, ארץ ישראל וכן מחווה את דעתו על מאמרים פילוסופיים וספרותיים של אישים כמו ש"י עגנון, יוסף חיים ברנר ועוד.
מחשבות על עתידו מובילות אותו לחלום להיות מדינאי בארץ ישראל לכשתקום בה מדינה ולאור שאיפה זאת מחליט הוא להרחיב את ידיעותיו בתנ"ך שעל פיו הוא מאמין כי תקום מדינת היהודים וללמוד את תולדות עם ישראל.
ניכר מכתיבתו כי הוא מרגיש מחובר לגורל עם ישראל ועוסק רבות בעובר עליו.
פעמים רבות כתיבתו היא כעין שיח עם מחשבות רווחות בקרב היהודים שלהם הוא עונה ביומנו.
כאות הזדהות עם צרות היהודים קיבל על עצמו מנהגים של התנזרות ממותרות כגון בשר וחמאה, קניית בגדים חדשים ועוד.
היומן נכתב בשפה העברית אף על פי שלא נהוג היה להשתמש בה כשפה יומיומית.
היומן מכיל השתפכויות רגשיות, סיפורים מחוויות היומיום ועד הגיגים בשאלות דתיות ופילוסופיות.
האב הצליח להשיג רישיון שהות בבלגיה ולהאריכו מספר פעמים עד הפעם האחרונה ב-9 במרס 1944. בערב פסח תש"ד, 7 באפריל 1944 הופיע בבית המשפחה מלשין ידוע בשם ז'אק בלווית שני אנשי גסטפו.
לאחר שראו את העופות המוכשרים במלח ואת המצות, אסרו אותו יחד עם אמו ושתי אחיות נוספות ושלחום לאושוויץ.
האב הצליח להסתיר ארבעה מילדיו שלא שהו בבית באותה העת, ונתפס כעבור מספר שבועות ונשלח אף הוא לאושוויץ.
משה והוריו נספו ואחיותיו שרדו והתאחדו עם אחיו המסתתרים.
היומן נכתב בעברית כשהיו משה ומשפחתו במסתור תחת זהות זרה.
היומן מציג את תגובתו על האירועים והסובב אותו, מהול בכאב עמוק ובהזדהות עם בני עמו.
על המניע לכתיבת היומן כותב משה:
מחברת בת 120 עמודים ודף בודד: כולה יומן.
מחברת ובה 36 עמודים, 4 נתלשו מתוכה, מתוכם 15 עמודים ריקים: יומן, רשימות והעתק "התקווה" המופיע בסוף הספר.
מחברת שלישית בת 164 עמודים מהם 22 ריקים: אימוני כתיבה בערבית והעתקים של פרקי תנ"ך, זמירות שבת, פיוטים, קינות, סליחות, ציורים ושרטוטים- אלו לא התפרסמו.
המחברות התגלגלו בין בני המשפחה עד שנשלחו ארצה לידי האח הצעיר, חיים אהרון.
ביוזמתו של הרב חיים אלעזר אלתר נמסרו המחברות לידי ש"י עגנון.
לאחר שקרא את המחברות, המליץ עגנון בפני מכון "יד ושם" לפרסמן.
היומן פורסם בשם "הנער משה" כרמיזה למשה המקראי המוזכר רבות בכתביו של משה פלינקר.
היומן המפורסם שומר על הצורה המקורית בה כתב הנער משה את חוויותיו.
כתביו של פלינקר משמשים עדות ייחודית לחוויותיו של נער דתי מול שאלות שעוררה השואה והתשובות שהוא מספק לעצמו.
במרוצת השנים תורגם הספר ליידיש, גרמנית, אנגלית, הולנדית ורוסית.
המכון לחקר השואה של מכללת בית וגן יצר סרט תיעודי על חיו של משה.
משה זונדר (נולד ב-16 בנובמבר 1965) הוא כתב צבאי, סופר ותסריטאי ישראלי.
זונדר נולד בשנת 1965 לאב שעבד כרואה חשבון ולאם עקרת בית, ניצולת שואה.
כעיתונאי עבד בחדשות, בעיתון תל אביב ובמעריב.
בשנת 1993 כתב עם אמיר בן-דוד את התסריט לסרט "זהר", על פי סיפור חייו של זהר ארגוב, הסרט היה לאחד הסרטים הישראלים המצליחים בשנות התשעים.
זונדר ובן-דוד כתבו יחדיו גם את התסריט לסרט "צומת וולקן".
בהמשך היה מכותבי התסריט לסדרה "האלופה".
כן כתב את התסריט לסרט האח של דריקס, על פי סיפור קצר מאת אמנון דנקנר, וביחד עם רנן שור, גיא מאירסון וניר ברגמן כתב את התסריט לסרט הבודדים.
ב-2001 כתב את התסריט לסרט הטלוויזיה "שרמן בחורף" המבוסס על ספר של אמנון דנקנר.
ב-2001 כתב את התסריט לסרט הקולנוע מוקי בוערה.
בשנת 2000 פרסם ספר עיון על סיירת מטכ"ל, ובו פירוט על מבצעים שערכה, ובהם מבצע יונתן, חטיפת מטוס סבנה ומבצע אביב נעורים, וכן ביוגרפיות של מפקדיה.
הספר זכה בשנת 2001 בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
כמו כן כתב בשנת 2011 רומן בשם "חי צומח דומם".
בשנת 2012 יצר, יחד עם התסריטאי עמי אמיר, את סדרת המשטרה "המיוחדת" בכיכובו של ששון גבאי.
זונדר היה התסריטאי הראשי של העונה הראשונה של הסדרה פאודה שעלתה לשידור בפברואר 2015 ונמכרה לנטפליקס כהפקת מקור.
זונדר הוא יוצר ותסריטאי הסדרה "טהרן", שעלתה לשידור בתאגיד השידור כאן ב-11 ביוני 2020. הסדרה נמכרה טרם שידורה לחברת אפל טי.וי., בעסקה שמחירה מוערך ב־30 מיליון דולר.
"טהרן" זכתה בפרס אמי הבין־לאומי לשנת 2021 בטקס שנערך בניו יורק.
במאי 2022 שודרה עונתה השנייה.
ב-4 בפברואר 2021 שודר בערוץ 12 סרט הדוקודרמה "סוכנת בלב ביירות", שזונדר יצר וכתב את תסריטו.
משה (מְיֶיטֶק) זֶרטָל (זילברטל; 27 בפברואר 1909 – 12 במרץ 1993) היה ממנהיגי "השומר הצעיר" בוורשה ובארץ ישראל, מבקר ספרות, עיתונאי ועורך.
איש קיבוץ עין שמר מעלייתו לארץ ועד מותו.
זרטל נולד בשם מייטק (משה) זילברטל בשנת 1909 בעיר ורשה שבפולין.
קיבל חינוך עברי וכללי, ולמד באוניברסיטת ורשה.
משנת 1919 היה פעיל תנועת הנוער הציונית הסוציאליסטית "השומר הצעיר" בעירו.
כתב בעיתוני התנועה ובעיתונות העברית והפולנית.
בשנת 1932 עלה לארץ ישראל והיה לחבר קיבוץ עין שמר.
בעת מלחמת העולם השנייה התנדב לשורות הבריגדה היהודית.
את יומנו ורשימותיו במלחמה פרסם בספר "דרכים ופגישות" (1947).
מילא תפקידים מרכזיים בקיבוץ הארצי והיה מפעילי מפ"ם.
בראשית שנות ה-50 כיהן כמזכיר קיבוץ עין שמר.
במקביל המשיך לפרסם ביקורת ספרות.
עוד מימיו הראשונים של העיתון "על המשמר" היה ממשתתפיו הקבועים.
זרטל נפטר בקיבוצו בשנת 1993.
בנו אדם זרטל היה ארכאולוג, פרופסור לארכאולוגיה של ארץ ישראל והמזרח הקדום באוניברסיטת חיפה (בנו של אדם, אמרי זרטל, הוא מעצב גרפי ומעצב עטיפות ספרים בעל שם).
בתו עדית זרטל (נולדה ב-1945) היא היסטוריונית החוקרת את השואה, הציונות ומדינת ישראל, מרצה בכירה להיסטוריה בבית הספר לממשל שבמרכז הבינתחומי הרצליה וכן עיתונאית לשעבר.
מ' זילברטל, במחיצתו של יאנוש קורצ'אק: (פרקי זכרונות), מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר (ספרית פועלים: 'דורון'), 1944. (מהדורה ב מורחבת: מרחביה: ספרית פועלים, 1962.)
משה זילברטל, דרכים ופגישות, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר (ספרית פועלים: 'לכל'), 1947. (דפי יומן ורשימות חייל בחטיבה היהודית הלוחמת)
משה זילברטל, "תנועתנו בימים אלה", מרחביה: השומר הצעיר, 1950. (חוברת)
משה זרטל, אמנים יהודים: חיים יהודיים, מרחביה: ספרית פועלים ('השכלה וחנוך') בשיתוף קרן וינפר-מורגנשטרן, תש"ל 1970.
משה זרטל, קן נעורים: פרקי השומר-הצעיר בוארשה, 1913–1943, תל אביב: ספרית פועלים; מורשת - בית עדות על שם מרדכי אנילביץ, תש"ם 1980.
משה זילברטל (עורך), החינוך השומרי: קובץ חינוכי של השומר הצעיר 1938-1913, ורשה: הוצאת ההנהגה העליונה להסתדרות השומר הצעיר העולמית, תרצ"ט 1939.
משה זילברטל (עורך), ברית המועצות; תרגום: ל.
אדיב [אחרים], מהדורה ב, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1941. (קובץ ובו ארבעה מדורים: "כבלים"; "מהפכה"; "ששית עולם סוציאליסטית"; "בהגנה")
עזריאל אוכמני, משה זרטל (עורכים), אנשים ושורשים: סיפורו של קיבוץ ...
תרפ"ז-תשכ"ז – 40 שנה להתיישבות, עין שמר: [חמו"ל, תשכ"ז].
איגנץ (יצחק) פלגי, אנחנו: קובץ רישומים, קיבוץ השומר הצעיר עין שמר 1927–1977; הקדמה: משה זרטל, תל אביב: ספרית פועלים וקיבוץ עין שמר, תשל"ז.
נתן רפופורט, אנדרטות ופסלים; ערך: צבי זהר; מבואות: מרסל ז'ימון , משה זרטל, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר (ספרית פועלים: 'המדור לאמנות'), 1958.
הרב ד"ר משה זֶמֶר (נולד: מֶל זגר, מלווין ריי (משה ראובן) זגר; באנגלית: Melvin Ray Zager; 1 בינואר 1932, קנזס סיטי, מיזורי – 3 בנובמבר 2011, תל אביב) היה רב רפורמי ישראלי.
ממניחי היסוד להקמת מוסדות היהדות המתקדמת בישראל ושימש בתפקידי מפתח בהם, בהם יושב ראש מועצת הרבנים המתקדמים בישראל (מר"ם), חבר הנהלת התנועה ליהדות מתקדמת בישראל, חבר הנהלת איגוד הרבנים המתקדמים בארצות הברית ומרצה בכיר ללימודי הלכה בהיברו יוניון קולג' בירושלים.
נולד בשם מל זגר בקנזס סיטי שבמיזורי, וגדל בקליבלנד שבאוהיו.
כשהיה בן 8 נפטרה אמו, ואביו מסר אותו לאימוץ לאחיו וגיסתו שמואל ושרה (לבית ריקלין) זגר באומהה שבנברסקה, ואצלם גדל והתחנך.
ב-1945, לאחר מלחמת העולם השנייה, עבר עם משפחתו ללוס אנג'לס שבקליפורניה, שם הצטרפו לבית הכנסת הרפורמי "בית שלום" (Temple Beth Shalom), וזמר החל ללמוד שיעורי דת.
בשנת 1953 קיבל תואר ראשון בפסיכולוגיה מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
בשנת 1960 הוסמך לרבנות בהיברו יוניון קולג' שבסינסינטי, אוהיו, מוסד ההכשרה האקדמי של היהדות הרפורמית, שם גם קיבל תואר דוקטור במדעי היהדות.
בין 1960–1961 למד לתואר דוקטור באוניברסיטה העברית בירושלים.
מונה לרב קהילת "עמנואל" (Temple Emanuel of Baltimore) בעיר בולטימור שבמרילנד, שם עבד עד שנת 1963.
בשנת 1963 עלה לישראל ונתמנה לרב "קהילת השרון", קהילה רפורמית בכפר שמריהו.
בשנת 1964 הקים את קהילת "אמת וענווה" ברמת גן.
בשנת 1968 ייסד את קהילת קדם בתל אביב ועמד בראשה במשך כ-20 שנה.
באוגוסט 1965 נשא לאישה את אילנה קורן, ובני הזוג היו הורים להילה, מוריה וברק.
ההיה חבר הנהלת התנועה ליהדות מתקדמת בישראל, חבר הנהלת איגוד הרבנים המתקדמים בארצות הברית (Central Conference of American Rabbis, CCAR), כיהן כאב בית דין של מועצת הרבנים המתקדמים בישראל (מר"ם), וכן היה מרצה בכיר ללימודי הלכה בהיברו יוניון קולג' בירושלים.
ב-1993 פרסם את ספרו "הלכה שפויה", שבו פרשׂ את חזונו בדבר הלכה מתקדמת, הנותנת תשובות עדכניות לצורכי הפרט והחברה בעת המודרנית.
ערך עם הרב וולטר ג'ייקוב את הסדרה בת 12 הכרכים "Studies in progressive halakhah" ('מחקרים בהלכה מתקדמת'), שכל כרך בה הוקדש לדיון בתחומים ספציפיים בהקשר להלכה ביהדות המתקדמת.
ב-2004 הוענק לזמר תואר דוקטור לשם כבוד במכון ללימודי יהדות (HUC) של היהדות המתקדמת בירושלים.
נקבר בבית העלמין בקיבוץ קריית ענבים.
מר"ם מעניקה פרס על שם משה זמר לרב או לסטודנט לרבנות אשר חקר ויצר שאלות ותשובות אקטואליות בעניין העומד לדיון בציבוריות הישראלית.
הלכה שפויה; הקדמה מאת השופט חיים כהן, תל אביב: דביר, תשנ"ד 1993.
משה זקס (נכתב גם זאקס, זאכס; בגרמנית: Moses Sachs; 1800, דריסיקאקר, דוכסות סקסוניה-מיינינגן – 5 ביולי 1870, ירושלים) היה עסקן ירושלמי ושד"ר.
זקס נולד ב־1800 בעיירה דרייסיקאקר שבדוכסות סקסוניה-מיינינגן שבגרמניה.
זקס למד אצל כמה מגדולי הרבנים בשלהי המאה ה-19: אצל הרב אברהם בנימין זאב המבורג בישיבת פיורדא, הרב נחום טרייביטש בישיבה בפראג, רבי עקיבא איגר בפוזנא, החת"ם סופר בפרשבורג ועוד.
ב-1830 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
זקס נחשב לראשון העולים מגרמניה במאה ה-19.
ב-1832 נשא לאישה את רחל בתו של הגביר הירושלמי רבי צדוק הלוי קרויז (שנחשב באותה עת על ידי תושבי העיר ל"רוטשילד" הירושלמי).
ב-1835 יצא לתוניסיה בה פעל כשד"ר.
בעת שהותו בתוניס פגש את הנסיך פיקלאר פון מוסקאו שהתרשם ממנו ונתן לו המלצה לברון שלמה רוטשילד מווינה.
זקס שכנע אותו וקבוצת עשירים יהודיים לעמוד מאחורי תוכנית ליישוב יהודים שיעסקו בחקלאות בארץ ישראל בחסות ממשלת אוסטריה.
התוכנית הוגשה לממשלת אוסטריה בסיועו של נסיך הכתר יוהאן, ושר החוץ מטרניך וזו הגישה בקשה לממשלת האימפריה העות'מאנית על ידי הקונסול האוסטרי בקושטא הברון פון שטירמר.
התוכנית נכשלה בגלל סירובה של הממשלה העות'מאנית.
זקס נשאר באירופה עד 1839, וביקר בקהילות רבות ברחבי אירופה לעשות נפשות לתוכנית הפרודוקטיביזציה (התיישבות יצרנית-חקלאית), וכן שהה ממרץ עד אוגוסט באוניברסיטת מינכן כתלמיד לרפואה ואסטרונומיה, משם המשיך לווינה שם למד רפואה באוניברסיטת וינה ועבד בבית החולים הכללי, עד חזרתו לירושלים.
זקס נרדף על ידי הבנקאים למשפחת להרן שניהלו את מערכת גיוס הכספים באירופה וחלוקתם לבני היישוב בארץ ישראל במסגרת ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם (פקוא"מ), שהתנגדו לפרודוקטיבציה.
לשיטתם, מטרת היישוב בארץ ישראל הייתה קירוב הגאולה על ידי תפילה ולימוד תורה והפרודוקטיבציה היוותה סכנה שהייתה עלולה לעכב את הגאולה.
בשנת 1854 היה שותף יחד עם פטר קלאסן, עזריאל זליג הויזדורף, בנימין לילינטל והרב יוחנן מרקוס הירש (אב"ד של קהילת לונדון) לייסוד החברה הראשונה ליישוב ארץ ישראל שנקראה בשם "חברה קדושה תפארת ישראל העוסקים להקים קרן עבודת הקרקעות."
ב-1860 יצא בשליחות כולל הו"ד למסע לגייס כספים לטובת בתי מחסה.
בחמש שנות מסעו ביקר זקס ברחבי אירופה, גייס כספים ועשה רבות לעידוד הפרודוקטיביזציה.
ב-1865 חזר לירושלים עסק בענייני ציבור.
בין השאר השתתף בפעולה לסידור תאורה ליד הכותל המערבי, ובייחוד בזמן התפילה בערבי שבתות.
המשיך לסקר את אירועי היישוב בעיתוני ארץ ישראל ואירופה.
זקס זכה לראות בייסוד מקוה ישראל ונפטר ב-1870.
בניו הם הרב אברהם אלקנה זקס (1844–1903) מראשי כולל הו"ד, יצחק ישראל זקס שהיה עו"ד באיסטמבול ופעל רבות למען הארץ.
בתו, מרגלית זקס שלאנק אשת ר' גמליאל שלאנק, (1847) - הרוקח הראשון בירושלים.
בת נוספת היא אסתר זקס קרויז אשת יוסף קרויז.
נכדו, משה אליהו זקס (1870–1896), היה נשוי לחיה אסתר לבית צלניקר שהיא צאצאית של פני יהושע.
בשנת 1899 יצא ספרו "מראה ארץ ישראל והמושבות", שנכתב וצויר במשותף עם ישעיהו רפאלוביץ.
נינו, הרב מנחם בן ציון זקס, היה מחשובי רבני שיקגו, מחבר סדרת הספרים "מנחם ציון".
אחיו הוא הרב יהושע פישל זקס, היה רב ואיש חינוך מאנשי היישוב הישן בירושלים.
נין נוסף הוא פישל זקס (1899–1986), שפתח את סניף הדואר במאה שערים בשנת 1919 ונתמנה למנהלו, ב־1921 הועבר לתל אביב כמנהל הדואר ובמשך השנים פתח סניפים בעיר ומשרדי דואר במושבות יהודה והשרון ועלה לדרגת מנהל ראשי אזורי לתל אביב.
ב-1935 היה במשך כמה חדשים מ"מ סגן המנהל הכללי של שרות הדואר בארץ.
בן נינתו, הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא (1914–2007), היה ראש ישיבת מרכז הרב, פוסק, הרב הראשי לישראל בשנים ה'תשמ"ג–ה'תשנ"ג (1983–1993), דיין ואב בית דין בבית הדין הרבני בירושלים ובבית הדין הגדול.
נחשַב לבכיר רבני הציונות הדתית ומנהיגה הרוחני, לצד הרב מרדכי אליהו.
בני נינים נוספים הם הרב עמרם יצחק זקס שכיהן כראש ישיבת סלבודקה בבני ברק, ד"ר משה חיים זקס, שהוא ד"ר לבוטניקה ואגרונום, ד"ר יצחק זקס, יקיר ירושלים, ושמוליק קראוס,זמר-יוצר, מוזיקאי, פזמונאי, מלחין ושחקן קולנוע ישראלי.
על שמו נקרא רחוב משה זקס, בירושלים.
ד"ר משה זאב סוֹלֶה ; י"ז באלול תרס"ח, 12 בספטמבר 1908, מונקץ', הונגריה – י"ד בחשוון תשנ"ה, 19 באוקטובר 1994, ירושלים) היה הוגה דעות ישראלי, איש ירושלים, מחבר פורה של ספרי הגות ועזר בנושאי פילוסופיה, פילוסופיה של הדת, מחשבת ישראל, המקרא וחגי ישראל.
למחייתו כיהן כמזכיר בית הדין הרבני בירושלים.
משה זאב סולה נולד בסתיו 1908 במוּנקַץ' שבמזרח הונגריה (כיום במחוז זָקַרפַּטיָה שבדרום-מערב אוקראינה), בנם של רבקה לבית פרנקל ושלמה.
קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר" וחינוך כללי בבית ספר תיכון.
ב-1928 נסע ללמוד בבית המדרש לרבנים בברסלאו (שם למד בין היתר אצל יחיאל מיכל הכהן גוטמן).
כעבור שנתיים וחצי, ב-1931, עבר ללמוד בבית המדרש הגבוה לחכמת ישראל בברלין, שם נסמך לרבנות ב-1933. באותה שנה קיבל תואר דוקטור באוניברסיטת פראג.
הדיסרטציה, שנעשתה בהנחיית אוסקר קראוס (פילוסופיה) ויוהאנֶס לינדבוֹרסקי (Lindworsky) (פסיכולוגיה), הייתה בנושא "ניתוח ביקורתי של חיבורו של פֶכנֶר "על הטוב העליון" (1846) (Kritische Analyse der Fechnerschen Schrift „Über das höchste Gut").
כיהן כיו"ר "המזרחי" באוסטרבה שבשלזיה הצ'כית.
פרסם מאמרים בנושאי הגות יהודית בעיתונות היהודית בצ'כוסלובקיה.
בשנת 1936 נישא לבטי ויסליצקי (Wislicki).
בשנת 1939 (ת"ש), בראשית מלחמת העולם השנייה, עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
בחמש שנותיו הראשונות עבד כפקיד בוועד הקהילה היהודית בירושלים, ומשנת תש"ה-1945 שימש כמזכיר ראשון של בית הדין הרבני בירושלים,, ושימש במשרה זו עד פרישתו לגמלאות ב-1974.
סולה, מלומד ואיש אשכולות, פרסם במהלך יותר מחצי מאה (מסוף שנות ה-30 ועד תחילת שנות ה-90) 26 ספרי הגות וספרי עזר (בהם אנציקלופדיות ולקסיקונים) בנושאי פילוסופיה של הדת, תולדות הפילוסופיה הכללית והיהודית, מחשבת ישראל, מבואות לפילוסופיה ולפילוסופיה של הדת, יצירה, המקרא וחגי ישראל ומועדיו.
בנוסף, פרסם מאמרים רבים בכתבי העת והעיתונים בישראל.
בג' בטבת תשנ"ד (דצמבר 1993) נפטרה אשתו בטי.
משה זאב סולה הלך לעולמו פחות משנה לאחר מכן, בי"ד בחשוון תשנ"ה (אוקטובר 1994).
הותיר את שתי בנותיו: שושנה ורבקה אחימאיר (נישאה לאברהם אחימאיר).
פסיכולוגיה של הדת, ירושלים: המחלקה לענייני הנוער – המדור הדתי של ההסתדרות הציונית בסיוע מוסד הרב קוק ('למדריך: ספריית המכון למדריכי הנוער הדתי'), תש"ה.
בנתיבות התרבות: מסות והגיונות בשאלות יהדות ואנושות, דת ומוסר, מדע ואמנות, חגים וזמנים ובעיות התרבות במדינת ישראל, ירושלים: ר' מס, תש"ט.
מורה דרך בפילוסופיה הישראלית מימי קדם ועד זמננו, ירושלים: ר' מס ('ספריית דני למדע פופולרי'), תשי"ד 1954.
קִצור תולדות הפילוסופיה מימי קדם ועד זמננו, בצירוף תמונות גדולי ההוגים, ירושלים: עבר, תשי"ד.
פילוסופית החיים: דברי הגות על החיים והיצירה בגִלוייהם הרבגוניים, תל אביב: ניב, 1956.
בשבילי התודעה היהודית: פרקי עיון והסתכלות, תל אביב: ניב, 1958.
עיונים בספרות המחשבה: דברי הערכה על מבחר ספרי הגות בישראל, ירושלים: קריית ספר, בסיוע מוסד הרב קוק, תשכ"א 1961.
אנציקלופדיה להוגי דעות, תל אביב: ניב, תשכ"ג.
תולדות הפילוסופיה מימי קדם ועד ימינו, תל אביב: ניב, תשכ"ה.
יוצרים והוגים בישראל ועמים, תל אביב: ניב, תשכ"ו.
פילוסופיה ודת: פרקי הגות, ירושלים: אוגדן, תשכ"ז.
למהותה של היהדות: עיונים, דעות, הערכות, ירושלים: קרית ספר, תש"ל 1969.
דרכים ביהדות: מקרא, אמונה, מחשבה, ירושלים: קרית ספר, תשל"א.
מבוא לפילוסופיה: בעיות, משנות, שיטות, ירושלים: קרית ספר, תשל"ד.
מורה-דרך בפילוסופיה של הדת, ירושלים: ר' מס ('ספריית דני למדע והשכל'), תשל"ה 1975. ("פילוסופיה: ספר ה")
עיונים בתולדות התרבות המקראית, תל אביב: יסוד, תשל"ז.
הגיונות במקרא ובמנהג, תל אביב: יסוד, תשל"ח.
אנציקלופדיה למועדי ישראל, תל אביב: יסוד, תש"מ 1980.
לקסיקון מפרשי המקרא וחוקריו, תל אביב: יסוד, תשמ"ג 1983.
מחשבה ויצירה: דברי הגהות לשוחרי דעת, ירושלים: כתר, תשמ"ד 1984.
המועדים והמקרא: קדמוניות החגים ומנהגיהם, תרבות מקראית, פרשנות מקורית, ירושלים: כתר ('ספרי מבט'), 1985.
מועדי השנה: במקרא, בתלמוד, במדרש ובמנהג, ירושלים: כתר, תשמ"ז 1986.
מדריך ביבליוגרפי לכתבי הקודש: מורה-דרך בספרות המקראית, ירושלים: ספרי מבט, תשמ"ח 1988.
לקסיקון מחשבת ישראל: אישים ומפעלם, ירושלים: ר' מס, תשמ"ט 1989.
תעלומות במקרא: חידושים פשטניים למבחר פרקי התנ"ך, ירושלים: ר' מס, תש"ן 1990.
משה (שיקו) זנה (נולד ב-1965) הוא תת-אלוף במילואים ואיש ניהול ישראלי.
כיהן כמנכ"ל רכבת ישראל וקודם לכן שימש מנכ"ל נמל אשדוד.
בתפקידו האחרון בצה"ל שימש ראש מספן הציוד בחיל הים.
זנה גדל בקריית ביאליק בן להורים ניצולי השואה מתוניסיה.
למד באורט קריית ביאליק במגמת מכניקה.
גיוס לצה"ל בשנת 1983 לחיל הים.
זנה השלים קורס חובלים, הוסמך כקצין מכונות ושירת על סיפון "אח"י מבטח", בין היתר בעת הטבעת אניית המחבלים "אטבירוס", שהייתה בדרכה לפיגוע בתל אביב.
הדריך בקורס חובלים מספר מחזורים בטרם יצא ללימודים בטכניון.
בהמשך שימש מפקד הפלגה הטכנית של שייטת 13 וכמפקד הפלגה הטכנית של הסטי"לים והצוללות בבסיס חיפה.
לאחר מכן שירת כראש מחלקת הלוגיסטיקה של חיל הים.
בשנת 2011 מונה לראש מספן הציוד בחיל.
זנה בעל תואר ראשון ותואר שני בהנדסת מכונות מטעם הטכניון.
בנובמבר 2019 נבחר זנה לתפקיד מנכ"ל נמל אשדוד.
ב-8 ביוני 2022 הודיע על התפטרותו.
בספטמבר 2023 נבחר על ידי דירקטוריון רכבת ישראל לתפקיד מנכ"ל הרכבת וב-23 באוקטובר הוא נכנס לתפקידו.
ביולי 2025 הודיע על התפטרותו, וזו נכנסה לתוקף באמצע אוגוסט.
בספטמבר 2025 התמנה לתפקיד מנכ"ל קבוצת דור שבבעלות גיל דנקנר.
הרב משה זבולון מרגליות (אפריל 1851 - 25 באוגוסט 1936) היה רב וראש ישיבה אורתודוקסי אמריקאי ממוצא פולני.
רבה של בוסטון ושל קהילות אחרות בארצות הברית.
חבר הנהלת עזרת תורה ונשיא הכבוד של אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה.
מראשי ישיבת רבי יצחק אלחנן.
בצעירותו למד אצל דודו ר' דוד מקרוז' שהיה רבה של מרץ', אחר כך היה עוזרו של הרב שמחה הלוי הורוויץ, רבה של קרוז'.
בגיל 25 נסע לביאליסטוק למד מפי רבי יום טוב ליפמן הלפרין, אצלו עשה שימוש חכמים ועל ידו נסמך לרבנות.
לאחר נישואיו היה מתלמידיו של רבי יצחק אלחנן ספקטור מקובנה.
התמנה כמו"צ במרץ' למשך שנה, ואחר כך התמנה כרבה של סלובודקה שבמחוז סובאלק , משרה בה נשא כשתים עשרה שנים.
בהמשך היגר לארצות הברית והיה רב בכמה קהילות ועסקן ציבורי.
בין השנים 1889–1906 כיהן במשרת "הרב הכולל" של בוסטון, וב-1906 העביר את משרתו לרב גבריאל זאב מרגליות (שלא היה קרוב משפחתו) ועבר לכהן כרב קהילת ישורון ברחוב 85 במזרח ניו יורק, שנחשבה אז לקהילה עשירה ומבוססת ומנתה כאלף בתי אב
במקביל כיהן כנשיא המשרד הניו יורקי של מוסדות ארץ ישראליים רבים: מפעלי הצדקה המאוחדים של ירושלים, תלמוד תורה וישיבת עץ חיים, בית החולים ביקור חולים, ובית החולים לחשוכי מרפא.
בנו, הרב שלמה זלמן מרגליות נסע ללמוד בישיבות אירופה, ואחרי חזרתו לארצות הברית שימש כדרשן בקליבלנד.
הוא נהרג בתאונת דרכים בט"ז בתמוז ה'תרע"ז, 6 ביולי 1917 ונקבר בבית הקברות הר הכרמל בניו יורק.
הרב משה זבולון מרגליות נפטר בניו יורק בז' באלול ה'תרצ"ו, 25 באוגוסט 1936. נקבר אף הוא בבית הקברות הר הכרמל.
לרגל יום הולדתו ה-75 בשנת 1927 הקדישה הנהלת ישיבת רבינו יצחק אלחנן על שמו, אגף חדש לישיבה שנקרא "בית מדרש למורים אורתודוקסים על שם רמ"ז מרגליות" לאחר פטירתו בשנת 1936, הוקמה בשנת 1937 ישיבה על שמו בשם ישיבת רמ"ז .
רבי משה זאב מרגליות (לעיתים: יעב"ץ; כונה על שם עיר רבנותו: רֶבּ וועֶלוועֶלה ביאליסטוקֶר; ה'תקכ"ח, 1768 - ד' בטבת ה'תק"ץ, 30 בדצמבר 1829) היה רב ופוסק הלכה ליטאי, רבן של טיקטין וביאליסטוק ומחבר הספרים "מראות הצובאות" ו"אגודת אזוב".
נולד בהורדנה ובה למד בעשרות שנותיו הראשונות.
בשנת ה'תק"ע, 1810, הדפיס את ספרו לתקנת עגונות "מראות הצובאות", ספר יסודי בענייני עגינות שהתקבל במהרה והיה שימושי בבתי הדין.
הספר הקנה למחברו פרסום רב, ובשנת ה'תקע"ג, 1813, נבחר לכהן כרבה של טיקטין.
את דרשותיו מימי כהונתו כרב בטיקטין הדפיס בספר "אגודת אזוב" (ביאליסטוק תקפ"ד).
כתב חידושים על הלכות הרי"ף, לחלק מהמסכתות (לדוגמה רי"ף על מסכת עירובין).
חידושים אלה הודפסו בש"ס וילנא, על הגיליון שמסביב להלכות הרי"ף.
עם הגיעו לכהן כרבה של ביאליסטוק בשנת ה'תקפ"ד, 1824. הוא כיהן כרבה של העיר שש שנים ונפטר בה בד' בטבת ה'תק"ץ, 30 בדצמבר 1829.
בנו, הרב מנחם דוד יעב"ץ הדפיס מכתביו את הספר "חידושי מוהרמ"ז" (ורשה תרי"ח).
משה "שינו" זוארץ (נולד ב-9 בפברואר 1972) הוא איש עסקים ישראלי, מנכ"ל ובעלים של חברת C-Data; ויו"ר ההתאחדות לכדורגל בישראל.
זוארץ נולד וגדל בשכונת קריית מטלון שבפתח תקווה.
כנער שיחק במועדון כדורגל של מכבי פתח תקווה.
שירת כחמש שנים בצה"ל בחיל המודיעין.
לאחר שחרורו מהשירות הצבאי החל לעבוד כאיש מכירות בחברת קומסק ובהמשך מילא בה תפקידי ניהול בתחום מוצרי האחסון הממוחשב.
בשנת 2002 הקים עם שותפו זאב רוזנקרנץ את חברת קומפיוטר סי דאטה העוסקת בתחום מוצרי המחשוב.
בניהולו הפכה החברה לאחת הגדולות בישראל בתחומה, ומחזורה מוערך בכ-1.7 מיליארד ש"ח נכון לשנת 2017.
ב-2005 מונה ליו"ר קבוצת הכדורגל מכבי פתח תקווה וכיהן בתפקיד עד 2011. לאחר מכן שימש כספונסר הקבוצה במשך מספר שנים.
ב-2016 רכש עם אייל גולן את זכויות הניהול של קבוצת הפועל מרמורק הרחובותית.
ב-4 באוקטובר 2018 מונה ליו"ר ההתאחדות לכדורגל בישראל, אך בתוך פחות מארבעה חודשים הגיש את התפטרותו לאחר שהגיע למסקנה שלא יצליח להוציא לפועל את התוכנית אותה הוא תכנן.
הוא סיים את תפקידו ביוני 2019.
ב-27 בדצמבר 2022 נבחר בשנית לכהן מחדש כיו"ר ההתאחדות לכדורגל.
בתו היא הזמרת והשחקנית שיר זוארץ.
בת אחרת, אור זוארץ, בזוגיות עם הכדורגלן ירדן שועה.
הרב משה זריהן (ה'תרל"ח, 1877 לערך - כ"א בחשוון ה'תשי"ד, 30 באוקטובר 1953) היה אב בית הדין ורבה הראשי של מרקש כארבעים שנה.
נולד במרקש בסביבות שנת ה'תרל"ח (1877).
אביו רבי אברהם היה ראש ישיבה בעיר ודיין, וכך גם סבו שימש כדיין.
אמו הייתה בתו של הרב מרדכי הצרפתי, דיין במרקש.
בסביבות שנת ה'תרס"ט (1909) החל לשבת כדיין בבית הדין בעיר, ובשנת ה'תרצ"ה לאחר פטירתו של אב בית הדין רבי שלמה אבן חיים, התמנה על ידי ועד העיר בראשותו של הגביר דוד זעפרני גם לתפקיד אב בית הדין.
בבית דינו ישבו בין השאר הרבנים שאול אבן דנאן, אפרים שלום אנקאווא ומרדכי קורקוס.
בשנת ה'תש"ט יצא לגמלאות, לאחר כארבעים שנות רבנות ודיינות.
הרב מרדכי קורקוס החליפו בתפקידו לאחר פרישתו.
נפטר בכ"א בחשון ה'תשי"ד, בגיל 76 ונקבר במרקש.
עצמותיו הועלו בשנת 1994 לבית העלמין שדה יהושע (כפר סמיר) בחיפה על ידי נכדו.
נשא את פרוח לבית משפחת פינטו, ממנה נולד לו בנו יעקב, ולאחר מכן הם התגרשו.
בהמשך נישא לחנינה לבית עבו, נולדו לו עוד ארבעה בנים ובת: אברהם, שלמה, רפאל, חביב ומסעודה.
ניניו הם הרב משה זריהן, מחבר סידור "דרכי אבות", והסופרת טרז דביר.
בשנת ה'תשע"ט הוציאו לאור בני משפחתו את הספר פסקי הרמ"ז המכיל מבחר מפסקיו.
משה זמירי (7 באפריל 1900 – 27 באוקטובר 1953) היה ממקימי חבורת "חברה טראסק" התל אביבית וממייסדי חבורת הרועים בשיח' אבריק.
זמירי נחשב לאחד ממעצבי פניה של האמנות הארצישראלית ומחלוצי הזמר העברי.
יחד עם אלכסנדר פן חיבר אחדים מהפזמונים המפורסמים שנוצרו בשייח' אבריק.
דמותו שימשה השראה ליצירותיהם של נתן אלתרמן, אלכסנדר פן ואליעזר שמאלי.
משה זמירי נולד בח' בניסן תר"ס, בעיר מלין שבאוקראינה.
בהיותו בן חמש התייתם מאביו.
בגיל 13 עלה ארצה עם אמו והשתקע בירושלים.
למד בבית המדרש למורים "בבית הכרם".
בשנת 1918 התנדב זמירי לגדוד העברי.
אחרי שחרורו מהצבא הצטרף לגדוד העבודה על שם טרומפלדור ועבד בפלוגת ראש העין.
לאחר פרישתו היה למזכיר של אגודת פועלי הרכבת.
זמירי היה ממיסדי חבורת "חברה טראסק" התל אביבית ומחבריה הבולטים.
הוא נחשב לאינטלקטואל של החבורה.
"טראסק" פירושו ביידיש רעש, מהומה, אך יש לו גם פירוש נוטריקוני, שנתן המשורר אברהם שלונסקי: "טרינק סאמע קאניעק" (שתה אך ורק קוניאק).
השם ניתן לחבורה בזמן שחלק ממייסדי הקבוצה שֵרתו ב"גדודים העבריים" במהלך מלחמת העולם הראשונה, אולם החבורה הוקמה עוד לפני מלחמת העולם, כנראה, בכמה מקומות בארץ בעת ובעונה אחת: בתל אביב של ראשית המאה ובקרב אנשי "השומר".
בשנות העשרים של המאה העשרים הייתה קבוצה של פועלי בניין בתל אביב שבעצם ימי המחסור הכלכלי ששרר בארץ ביקשה להעלות את המורל ולשמח את לבם של תושבי העיר.
הם נהגו לשבת ולשיר על בקבוק יין, ערכו ריקודי הורה עד אור הבוקר ומסיבות עליזות, שמתכונתן שימשה לאחר זמן דגם למסיבות פורים ועדלאידע הפורימית של שנות העשרים.
"חברה טראסק" היו ידועים בעזרתם לחלשים ולנדכאים.
"חברה טראסק" התפרסמו גם במעשי הקונדס שלהם, שעוררו, לעיתים, את חמתם של התושבים בתל אביב הקטנה.
אל החבורה הזאת התקרבו גם סופרים ואמנים אנשי הבוהמה התל אביבית כמו המשוררים אברהם שלונסקי ואלכסנדר פן, המלחין מרדכי זעירא הצייר יצחק פרנקל ואחרים.
אופייה של חבורת חברה טראסק התאים מאוד לזמירי.
הוא היה חולם ואופטימיסט, בעל אמונה עזה בעתיד החיובי של ההתיישבות בארץ, למרות המצוקה וחוסר העבודה: "ראש האבירים במסדר הכּiסֶף הציוני".
זמירי היה בוהמיין נודד, בעל לב רחום שביקש לעזור לכל נזקק, עד כי היו שכינו אותו "האביר המושיע".
בזיכרונותיו כתב זמירי: "בראשית ברא אלוהים את האדם, והאדם – את יתר בני האדם, ומאז מתחילים השיכורים בעולם.
השיכרון הוליד את הזמר והזמר הוליד את הריקוד, הריקוד הוליד את השמחה, והשמחה את הייאוש, והייאוש את הטראסק, והטראסק את ההפקרות ואת השחרור, ואת האור הגנוז שביין, בשמש, בכוכבים ובדם, - ותלה את העולם בכל יום על אצבע משולשת."
בשנת 1927 החליטו בני החבורה לעזור לאלכסנדר זייד בשמירת האדמות בשיח' אבריק מפני פלישת בדואים וייסדו את חבורת הרועים.
בין חברי קבוצת הרועים היו יונה רסין, שמחה אייזן ויעקב מחט.
זמירי הוא זה שיזם את היציאה לשיח' אבריק.
רגישותו התרבותית, הזדהותו הרוחנית והחברתית עם תפיסת העולם שיש לבנות את הארץ ואת העם מחדש על יסודות בריאים, ונטייתו הרומנטית — כל אלה חברו יחדיו בנפשו והזינו את הרעיון של יציאה לחיי רועים בטבע.
הוא סיפר כי באחד הימים נלווה לחברו השומר רסין כשהלה ירד לנגב לרכוש סוסה.
למראה עדרי הבדווים נתעורר אצלו "חיזיון מעורר": ראינו לפנינו את עדרי היהודים בעתיד והנה גם הם נודדים צפונה לעת בצורת, בתוּרם אחרי השלפים הדשנים של ארצנו להשביע צאנם [...] הן המדבר היה הכוח המושך — מלת הקסם.
אם כי לא ידענו מה ואיך, אך ערגנו למרחבים השוממים המחכים ליד גואלת, לחלוצים שיסתגלו למקצועות המדבר, ויחוללו בו תמורות בהתלהבות רבה.
בדמיוננו ראינו לפנינו גם את עדרי הסוסים והגמלים שיהיו לנו, אך היסוד העיקרי — הצאן".
יעקב מחט סיפר כי ההחלטה על המעשה החלוצי נפלה כשהתאספו בביתו של שמחה אייזן "על זנב דג מלוח ומעט משקה": "המטרה הייתה פיתוח ענף המרעה ועם זה שמירה על אדמות יהודים, שעדיין לא היו מיושבות.
בהדרכת המופתי הגדול ומרעיו היו פולשים הערבים לשטחים ודורשים זכויות אריסות עליהן.
נודע לנו שבשיח' אבריק נשאר אדם בודד עם עדר צאן, החבר גרשון פליישר, יחידי מגרעין של קבוצת רועים שהתפזרה.
אחרי משא ומתן והבנה הדדית הצטרפנו אליו ויסדנו את קבוצת הרועים באדמות שיח' אבריק." קבוצת הרועים העתיקה את המיתוס של פרישה מן העיר החטאה אל המדבר המטהר אל נוף הקדומים של שיח' אבריק ואל רעיית הצאן.
בנוסף היה כאן גם מימוש של התיישבות חקלאית ברוח הציונות מתוך חיי שותפות.
בשכנות לחבורת הרועים גרה משפחת אלכסנדר זייד, ששמרה על אדמות קק"ל והחבורה קיימה עימם יחסי רעות עמוקים.
למרות המצב הכלכלי הקשה החזיקו אנשי חבורת הרועים מעמד בשיח' אבריק וישבו בה כשנתיים.
הם אף השתתפו בתערוכה חקלאית ממשלתית בחיפה וקיבלו מידי הנציב העליון, הלורד הרברט פלומר, פרס ראשון על איל מובחר בצמרו.
חרף נטיותיו הרומנטיות ואופיו הבוהמייני נרתם זמירי מיד עם בואו לשיח'–אבריק למשימה האפורה והמתישה של דאגה לקיום הקבוצה במקום, והיה לדוברה הראשי במשאה ומתנה עם המוסדות.
אך המוסדות המיישבים לא תמכו בחבורת הרועים מבחינה כספית ולבסוף עזבה החבורה את המקום בצער ובכאב.
דמותו של משה זמירי שימשה השראה לדמותו של ציפור – אחד מהגיבורים של הספר "אנשי בראשית", המבוסס על דמותו של אלכסנדר זייד וחייו בשיח' אבריק, שכתב אליעזר שמאלי: "בדמות של 'ציפור' ב'אנשי בראשית' תיארתי את זמירי – ראש חברת טראסק, הבוהמה המפורסמת בימים ההם בתל אביב.
זמירי היה חורז חרוזים ומלחין לחנים והיה חביב על כולנו.
תמיד היה לבוש בגדי שבת ובת צחוק נצחית התלוננה עולמית על פניו.
הוא היה מבאי בית זייד וחיבבו אותו מאד".
שנות השלושים של המאה העשרים ואילך
לאחר התפרקותה של חבורת הרועים עבר משה זמירי לתל אביב ועבד בתור צַבָּע.
הוא גם ארגן את אגודת הצבעים בתוך הסתדרות העובדים הכללית.
במאורעות תרצ"ו התנדב לפלוגת משוחררי הגדוד העברי במסגרת הצבא הבריטי למלחמה בכנופיות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי ובשנת 1943 התגייס לבריגדה העברית.
במלחמת העצמאות התגייס לצה"ל, ולאחר סיומה התמסר לשיקום כפרים ערבים כדי להכשירם לקליטת העולים.
משה זמירי שילב עבודת כפיים עם עבודה רוחנית כמבקר אמנות.
הוא היה בעל ידע רחב ומגוון בתרבות העברית ובתרבות העולם.
מעייניו היו נתונים לצמיחתה של האמנות הארץ ישראלית המתחדשת לסוגיה: ציור, שירה, מוזיקה ותיאטרון.
הוא היה אמן התורה שבעל פה.
אלכסנדר פן, אמר עליו כי היה כוח מפרה "אימפורביזטור של האידיאות המפרות" שכוחו לא היה בכתב אלא בעצם הווייתו, דיבורו והתלהבותו המדבקות.
הוא מיעט לכתוב והתרחק מאור הזרקורים.
עם זאת פרסם בירחון "גזית" סקירות אמנות וביקורות בעיקר על ציור.
שיחותיו המרתקות של זמירי שמשו מוקד השראה למשוררי הדור.
דבריו הנלהבים בשבח עץ הזית שהוא "עץ חכם, לכאורה לא תואר ולא הדר לו – ומה עמקו צפונותיו!" השפיעו על חבריו המשוררים.
שירו של אלתרמן "עץ הזית" (1938) נכתב בהשראת השיחות הללו, וככל הנראה גם השיר "עץ הזית" (1944) מאת אלכסנדר פן.
בשנים האחרונות לחייו התגורר בקיבוץ גבעת השלושה.
משה זמירי נפטר ביום י"ח בחשוון תשי"ד, 27 באוקטובר 1953 ונקבר ב בנו הוא הצייר יהויה זמירי (1927 – 2014).
משה זמירי היה ממעצבי פניה של האמנות הארץ ישראלית בכלל והזמר העברי בפרט.
הוא ביקש ליצור אמנות עברית אותנטית שתבטא את החיים החדשים בארץ ישראל.
את שאיפתו זו ניסה לממש הלכה למעשה וקיווה שיצירות הרועים תצמחנה מחיי השדה, מההיצמדות לאדמה.
משה זמירי שקד על כתיבת שירים מהווי הרועים והם לוו במחולות ובנגינה בחליל ובמצלתיים ובתופים.
דוד זמיר, שהדריך את קבוצת הרועים בשיח' אבריק, כינה אותו "הראשון במשוררי העדר".
אנשי חבורת הרועים אהבו מאוד את השירה ולפי עדותם עלה קול זמרת החברים מן הבוקר ועד הערב, בשעת המלאכה ובשעת מנוחה, בשדה ובאוהל, והם אף חיברו פזמונים בעצמם.
קשה לדעת במדויק אילו שירים חוברו בקבוצת הרועים, הן בשל התיעוד המועט שהשתמר מאותה תקופה והן משום שאנשי חבורת הרועים עצמם, לא ייחסו משמעות לאזכור מחבר השיר.
כמה מאנשי חבורת הרועים סיפרו כי משה זמירי חיבר אחדים משירי הרועים המפורסמים: "שאנו למדבר","במצלתיים בתופים", "על שקתות המים", "מעמק לגבעה" ו"במעיין".
משה זמירי עצמו לא אמר בשום מקום במפורש כי הוא שחיבר את השירים.
ברשימתו "כיצד נוצרו השירים בשיך אבריק?
תיאר את הרועה ששר שירי רועים ולא הזכיר את שמו במפורש.
המלחין יהודה שרת הקדיש חוברת מיוחדת לשירי שיח' אבריק.
החוברת כוללת: "לקט שירים, שהיו מושרים בפי חברי קבוצת הרועים, בשיך-אבריק תרפ"ז – תרפ"ט ושרת ציין כי השירים שאסף נמסרו לו מפיו של משה זמירי, אך לא נטען כי הם שלו.
בשנות השישים של המאה העשרים המשורר אלכסנדר פן, שהיה מקורב לחבורת הרועים ונמנה עם ידידיו הקרובים של זמירי, הצהיר במכתביו לאקו"ם, כי הוא מחברם של חמשת שירי הרועים שיוחסו לזמירי.
את דבריו של פן חיזקה גם עדותו של יעקב מחט שכתב בזיכרונותיו: "גם המשורר אלכסנדר פן היה בין מבקרינו הקבועים ובהשראת המקום והחבורה כתב שירי רועים".
אולם גם פן, מסיבותיו שלו, נמנע במשך שנים רבות לציין כי הוא כתב את שירי הרועים.
מצב זה גרם לכך שרוב השירים הופיעו במשך שנים רבות בשירונים ללא שם המחבר, לעיתים עם הכותרת: "עממי", "לא ידוע" או "פלשתינאי".
מחקר בכתבי היד של שירי הרועים שנמצאו בארכיונו של זמירי (הן כתבי יד של זמירי והן כתבי יד של פן) וכתבי יד של שירי הרועים בכתב ידו של פן שהיו שמורים אצל השחקנית חנה רובינא, גילה כי זמירי אכן כתב שירי רועים אחדים.
ההימנעות מרישום שמו כמחברם של השירים נבעה ככל הנראה מצניעותו ובעיקר מרצונו להפוך אותם לשירי עם.
בכוונת מכוון טשטש את שם הכותב והבליט את "טבעיותם" של השירים, אשר נוצרו כביכול מאליהם, מתוך געיית הכבשים והדר הטבע.
השיר התנגן מעצמו, החליל שר את שירו והרועה הוא רק "הצינור" להוצאת השיר ולהפצתו ברבים.
שירי הרועים שכתב זמירי מורכבים משתיים שלוש שורות החוזרות על עצמן, החריזה מועטת ובלתי סדירה.
אליהן הוסיף את קריאות הרועה וקולות העדר: אוֹ, אָח, מֶה וכדומה.
קריאות אלה היו חלק בלתי נפרד מהשיר.
זמירי יצר בכוונה שירים שהיו פתוחים לשינויים שהוא וחבריו בחבורת הרועים הכניסו בהם, לפי הלך רוחם.