tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יש לו רגליים דקיקות, אוזניים קצרות, ראש מחודד ומקושת וצוואר קצר.
יש הטוענים כי הוא קטן אף יותר מהאיילון הזוטר המחזיק בתואר "הפרסתן הקטן בעולם".
הפרווה שלו בצבע חום-אפרפר עם נטייה לצהבהב-כתמתם דהוי בצלעות ובצוואר.
האזור הלבן בגחון ממשיך ללא הפרעה מהסנטר עד למפשעה, ואין לו צווארון חום סמוך לחזה כפי שיש לאיילונים האחרים.
יש לו 3 רצועות לבנות על הגרון בדומה לאיילון הזוטר, ולעיתים דווקא צוואר לבן עם 3 רצועות חומות בדומה לאיילון הענק; הרגליים כתמתמות.
אין לו קווים כהים מהעין לאף.
כפי שמרמז שמו, סימן ההיכר שלו הוא גב בצבע אפרפר-כסוף או צפחה, ולעיתים הגוון הכסוף מתפשט גם על הצלעות והעכוז; באופן כללי יש נטייה לשערות להתבהר.
בצדדי הצוואר מרקם הפרווה משתנה במעט: היא גסה במיוחד ופחות זיפית וקוצנית בהשוואה לאיילון הזוטר.
שיער גס זה היה אחד המאפיינים העיקריים ששימשו בתחילה לתיאורו כמין נפרד.
לזכרים יש ניבים ארוכים שבולטים מהשפה.
הגולגולת של המין קטנה באופן ניכר מאיילונים אחרים אך היא רחבה יחסית ובולות השמיעה רחבות מאוד.
אורך גופו של האיילון הווייטנאמי עד 40 ס"מ ומשקלו כ-2 ק"ג.
הפרטים ששימשו את תומאס לתיאור המין נרכשו בנהטראנג - עיר הממוקמת בחוף הדרומי של וייטנאם.
מקורם של איילונים אלו אינו בטוח בוודאות שכן הם נרכשו ממספר סוחרים.
פרט נוסף שהגיע למערב, נתפס על ידי ציידים מקומיים ב-16 בינואר 1990 כ-500 מטר מעל פני הים סמוך לנהר טרה, סביב דאק רונג בואון לואויי וכ-20 ק"מ צפונית לעיר קאן נאק במחוז ג'יה לאי, וכיום, הוא נשמר במוזיאון לזואולוגיה של אוניברסיטת מוסקבה.
טווח התפוצה המדויק של המין נותר עלום; על פי המידע הזמין, ניתן לומר רק שהוא שוהה ביערות טרופיים צפופים בשטח קטן של מחוז קון טום ובשטח גדול יותר דרומה במחוז חאן הואה.
קשה לקבוע האם הוא מוגבל לווייטנאם או מצוי גם בקמבודיה ולאוס בשל הדמיון הרב שלו לאיילון זוטר הנפוץ בכל רחבי הודו-סין.
בית הגידול שלו מורכב כנראה מיערות גשם עבותים, וכן באזורי סבך המחפים עליו מפני טורפים.
הטמפרטורות בתחומי תפוצתו 20–30 מעלות וכמות המשקעים הממוצעת היא 3,000-2,000 מילימטר לשנה.
למעשה, אין כיום שום מידע על האקולוגיה של המין, וניתן לשער שהוא דומה במובנים רבים לקרוביו.
הוא מין יחידאי הפעיל לבדו בחיפוש אחר מזון, לעיתים בשבילים קבועים ולעיתים באקראיות.
הוא חששן וזהיר מאוד, ויימלט במהירות כאשר יבחין בסכנה.
טורפיו הפוטנציאליים באזור הם מיני חתוליים, גחניים נחשים וטורפים קטנים אחרים.
עונת הרבייה היא ככל הנראה סביב יוני ויולי.
ההריון נמשך כ-140 ימים כשלבסוף נולד עופר יחיד בסוף עונת הגשמים כאשר המזון נמצא בשפע.
האיילון הווייטנאמי הוגדר על ידי IUCN כמין חסר נתונים (DD), זאת מאחר שאין מידע על טווח התפוצה או גודל האוכלוסייה הנוכחית של המין; האזורים שבהם יש את הסיכוי הטוב ביותר שהוא נמצא - לא נחקרו היטב ולא נעשה שימוש רב באיסוף מידע באמצעות מצלמות נסתרות.
לכן, לא ניתן להעריך את גודל הטווח של המין או לקבוע מה מגמת האוכלוסייה שלו.
העמידות של המין לציד אינה ידועה, ומאז 2008 לא התקבל שום מידע משמעותי העשוי לשפוך אור על מעמד השימור של המין כך שהוא עדיין נותר במצב זה.
עם זאת, ניתן לשער בוודאות שהאוכלוסייה נמצאת בירידה עקב לחץ ציד חמור של יונקים קרקעיים בווייטנאם - אשר גורמת לפיחות אפילו באוכלוסיות של המינים העמידים ביותר; מאחר שלא נראה שהוא מצוי באזורים גבוהים מאוד, ייתכן בהחלט שמצבו חופף לקטגוריות שימור המאוימות ביותר.
הרשומות הדלות של המין אינן מצביעות בהכרח על נדירותו, שכן איילונים רבים תוארו כשייכים למין איילון זוטר מה שעשוי להיות שגוי.
היערות בווייטנאם חווים רמות גבוהות של ציד ללא הבחנה במיוחד עבור יונקים קטנים.
באופן כללי, לחץ הציד נמוך יותר בדרום וייטנאם שבה האיילון נוכח מאשר בצפון ובמרכז וייטנאם.
מכיוון שאין נתונים רלוונטיים, לא ברור האם המין יכול להתמודד עם רמה מסוימת של ציד, אבל ידוע שהאיילון הזוטר שורד היטב אפילו באזורים עם רמות ציד גבוהות ביותר.
בירוא יערות וחדירה לבית הגידול יכולים גם הם להוות איומים על האיילון - תלוי עד כמה הוא נוכח באזורים הללו.
בדרך כלל, חדירה לבית הגידול גורמת לירידה באוכלוסייה אך לא ידוע האם המין הווייטנאמי מסתגל לחיים במטעים בדומה לקרובו הזוטר.
פעולות השימור המוצעות על ידי IUCN כוללות בעיקר ביצוע סקרים באזורים הבלתי ידועים של וייטנאם לאוס וקמבודיה וחקירת עולם החי שבהם, וכן הקמת אזורים מוגנים ברחבי הודו-סין.
במהלך 2019 התגלו מספר פרטים ביערות וייטנאם.
איילון ויליאמסון (שם מדעי: Tragulus williamsoni; קרוי גם איילון צפוני), הוא מין של איילון נדיר המצוי באזור הודו-סין.
הוא תואר מדעית לראשונה רק בשנת 1916 על ידי הזואולוג האנגלי ססיל בודן קלוס ומאז ועד היום לא ידוע עליו כמעט מאומה.
הסיבה המרכזית לכך שהוא נחשב כמין נפרד, היא גודלו היוצא דופן יחסית לאיילונים אחרים בדרום-מזרח אסיה.
ניתן לקבוע בבירור שהוא נפוץ בצפון תאילנד אך ייתכן שהוא מצוי גם בדרום סין העממית ואולי גם במדינות נוספות באזור.
ארגון השימור IUCN לא הצליח לקבוע את מצב שימורו של המין בשל מחסור במידע על הביולוגיה והנוכחות שלו בהודו-סין.
טקסונומים משנת 2004 כתבו כי אף על פי שכל מעמדו של המין מבוסס על פרט יחיד בלבד שנתפס בעבר, הוא זכאי למעמד של מין נפרד בגלל הגודל היוצא דופן שלו.
בעת גילויו הוא כמעט סווג מיידית כתת-מין של איילון זוטר שאז היה נחשב למין אחד יחד עם איילון ג'אווני.
מאחר שמעמדו הטקסונומי של המין מבוסס על פרט אחד קשה למעשה לקבוע בבירור האם הגודל יוצא הדופן שלו הוא מאפיין של אוכלוסייה שלמה או של פרט מסוים.
בעיה נוספת היא שכמעט ולא זמינים לחוקרים במערב פרטים מאזור של צפון הודו-סין בו יש את מרב הסיכויים שהמין מתרחש.
בנוסף, ייתכן שאיילונים שתוארו בעבר כשייכים למין איילון זוטר מהווים למעשה אוכלוסיות לא ידועות של איילון ויליאמסון; בדרום וייטנאם ובאזורים נוספים בהודו-סין נמדדו גולגולות גדולות יחסית לאיילון זוטר וחלקם אפילו הגיעו כמעט לגודל שדווח לאיילון ויליאמסון.
כאמור, איילון ויליאמסון הוכר כמין נפרד בעיקר על סמך היותו גדול יותר מהאיילון הזוטר.
על פי התיאורים, צבע הפרווה שלו דומה מאוד לאיילון הזוטר.
היא בעלת גוון חום בהיר אחיד עם פס עורף כהה ודהוי מאוד.
החלקים העליונים של גופו כהים יותר.
דופס הסימונים בגרון זהה לזה של האיילון הזוטר.
איילון ויליאמסון ידוע רק מפרט שניצוד באזור מה-לם הכולל יערות נשירים בצפון תאילנד.
הטווח המשוער של המין אינו ברור ולא ניתן לקבוע זאת עד שיהיה חומר זמין על איילונים מהרמות הצפוניות של דרום-מזרח אסיה ודרום סין העממית.
ייתכן שחוסר ההבחנה בפרטים של איילון ויליאמסון נובעים מהעובדה שרוב הסוקרים והביולוגים באזור לא היו מודעים ליחודו של הטקסון ולכן לא חיפשו אותו כלל, או אף תפסו אותו אך חשבו שמדובר במין איילון אחר.
שני פרטים שניצודו במחוז יונאן בסין נחשבים באופן זמני כשייכים למין זה.
ייתכן שהמין מצוי בלאוס, מיאנמר או צפון וייטנאם.
האזורים שבהם יש סבירות גבוהה לנוכחות המין, מראים שבית גידולו קשור באופן הדוק ליערות הרריים נשירים וירוקי-עד עם צמחייה צפופה וסבוכה ונמצא באזורים גבוהים יותר מאיילון זוטר, אך בסופו של דבר מדובר בספקולציות מאשר במידע מבוסס.
בשל מיעוט נתונים על היקף ההתרחשות, האיומים, העדפות בית הגידול והביולוגיה, לא ניתן להעריך את מצבו של המין ועל כן הוא מסווג כמין חסר נתונים (DD).
לא ניתן אפילו להעלות ספקולציות על היקף התרחשות המשוערת בשל מיעוט נתונים באופן כללי על אוכלוסיות האיילונים בצפון תאילנד, סין והודו-סין.
בעוד שהציד באזורים אלה כבד מאוד, לא ניתן לקבוע שהמין חווה ירידה בשל חוסר ההבנה של הביולוגיה, בית הגידול וההסתגלות של המין לציד.
סביר להניח שכאשר יהיה מידע מועט על המין ניתן יהיה לסווג באחת מהקטגוריות המאוימות או הקרובות לסיכון.
מעמד האוכלוסייה אינו ידוע; ניסיונות לקבוע את מגמת אוכלוסיית האיילונים באופן כללי בהודו-סין באמצעות ראיונות עם ציידים כפריים בלאוס למשל הראה שמספרי האיילונים אינם יורדים והם בין מיני הציד הנפוצים באזור.
עם זאת, הכפריים טענו זאת גם לגבי טיגריס הודו-סיני, פנגולין סיני, אייל סמבר אשר אוכלוסייתם יורדת בבירור בהודו-סין, כך שלא ניתן להסתמך עליהם.
סביר להניח יותר שמגמת האוכלוסייה בירידה.
ייתכן שהמין סובל רבות מציד ואובדן בית גידול, ומאידך ייתכן שהוא מפגין הסתגלות לציד ולמטעים חקלאיים בדומה לאיילון הזוטר.
ישנם אזורים מוגנים באזורים שבהם נוכחות ידועה, אך רמת ההגנה בהם נמוכה.
על פי IUCN, נדרשת בעדיפות גבוהה הערכה טקסונומית מחודשת של המין, כמו גם סקרים, רכישת שרידים מציידים, בחינת פרטים שתוארו כאיילון זוטר, ובחינת אוספים זואולוגים בתאילנד ובסין.
איילון זוטר (שם מדעי: Tragulus knchil; ידוע גם כ"איילון מלאי קטן" או כ"קאנצ'יל") הוא מין של מעלה גירה זעיר במשפחת האיילוניים, המצוי בדרום-מזרח אסיה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1821 על ידי המדינאי הבריטי סר תומאס סטאמפורד רפאלס ששימש כסגן מושל ג'אווה.
בעבר המין נחשב כתת-מין של איילון ג'אווני בשל המראה הזהה של שניהם, אך כיום השניים נחשבים למינים נפרדים ומופרדים גאוגרפית.
מלבד השוני המועט במידות הגוף, הזיהוי בין השניים כמעט בלתי אפשרי במבט מרחוק.
מקור שמו המדעי הוא כדלהלן: "Tragulus" = "תיש קטן" - מתייחס לגודל הזעיר שלו; "knchil" הוא כינוי אידונזי או מלאי עבור האיילון ופירושו "חכם" בהתייחס לסיפור עממי אודותיו .
האיילון הזוטר הוא הקטן בסוגו ובמשפחת האיילונים, והוא מחזיק בתואר "הפרסתן הקטן ביותר בעולם".
האיילון הזוטר כשמו הוא בעל חיים קטנטן וזעיר, ובהתאם לכך גופו קומפקטי בצורה קיצונית ומותאם היטב לתנועה זריזה ושקטה בסבך היער.
שדרתו גמישה ועגלגלה, צווארו קצר, וראשו קטן ומשולש.
החרטום שלו בולט על פני משטח הפנים, והוא בעל עיניים ענקיות יחסית לגודלו; אפו לעומת זאת קטן למדי ובעל נחיריים גדולים.
השוקיים של האיילון גדולות למדי ובעלות עור עבה כדי למנוע ממנו להיפצע מנשיכות והגפיים קטנות יותר.
הרגליים באופן כללי דקיקות מאוד כגפרורים, ויש לו פרסות דקיקות ומחודדות.
האוזניים קטנטנות ועגלגלות והן קירחות ברובן; בנוסף, האזור שסביב העיניים וצדדי החרטום עשוי להיות קירח אף הוא.
במרכז הסנטר יש לאיילון בליטה גדולה קרחה משיער שלעיתים מחופה בשיער הלבן שבצדדיה; האיילון משתמש בה כאמצעי לסימון הטריטוריה.
הזנב קצר ודקיק ובאורך של 5 ס"מ.
האורך המלא של גופו: 45 ס"מ, משקלו: 2 ק"ג בלבד וגובהו בכתפיים פחות מ-18 ס"מ - קטן יותר משאר מיני האיילון, מאנטילופה ננסית, מפודו מחזיר גמדי או מדיקדיק.
הפרווה של האיילון הזוטר מורכבת משערות עבות וצפופות.
צבע הפרווה באופן כללי הוא גוונים של חום-חאקי כהה וחום צהבהב הנוטה להתכהות בחלק העליון ובצוואר ולהתבהר באזור התחתון.
יחסית לאיילונים אחרים, גרונו של האיילון הזוטר בעל צבע בוהק יותר ונע בין תפוז וחום בהיר לצהוב עז או זהב - המתפשט אצל פרטים מסוימים לעבר המותניים והצלעות.
הרגליים הקדמיות נוטות אף הן להיות בצבע כתום עז בעוד שהאחוריות דהויות יותר בצבען.
לאיילון הזוטר יש שלושה פסים לבנים עבים וברורים לאורך הצוואר, המתחילים בסנטר ומסתיימים בסמוך לחזה.
השערות שבין הפסים כהות יותר מהצבע הכתום של שאר הגרון - כמעט חום שוקולד.
בנוסף ישנו כתם לבן קטן באזור החזה, אשר לעיתים מתחבר עם הפסים הלבנים וגורם לכך שהגרון נראה בצבע לבן עם כתם V חום כהה.
ראשו של האיילון לעיתים בצבע שחרחר כהה יחסית לשאר הגוף, ולעיתים יהיה בצבע צהבהב בהיר עם כתם אפרפר במצח.
במבט שטחי, האיילון הג'אווני והאיילון הזוטר זהים לחלוטין; עם זאת, ניתן להבדיל עדיין ביניהם על ידי המאפיינים הבאים: הצבעים של האיילון הגא'ווני בצוואר אינם עזים כל כך, ונראים יותר בצבע כתמתם אפרסק עדין (כנ"ל לגבי הרגליים הקדמיות).
הפסים הלבנים בצווארו צרים ודהויים יחסית.
לפרוותו יש גוונים אפרפרים ולא מצוי אצלו גוון צהבהב עז במותניים ובצלעות.
שני המינים מצויים באיים נפרדים באינדונזיה כך שאין חפיפה ביניהם.
האיילון הזוטר מצוי באזורים רבים בדרום-מזרח אסיה.
לא ידוע האם המין מצוי בוודאות בפרובינציית יונאן בסין העממית.
האיילון הזוטר שוכן ביערות שפלה וביערות למרגלי ההרים, והוא מצוי הן ביערות ראשוניים והן ביערות משניים.
כמו כן הוא מצוי בשטחים מעובדים ובבתי גידול עם פסיפס של נהר, ביצות, חורשים, וצמחיית קטניות – כל זאת בגבהים של עד 600 מטר מעל פני הים המהווה את הגבלת הגובה שבו חי המין.
בסבח הוא שוכן גם ביערות מנגרובים.
במהלך היום הוא עשוי להעדיף אזורים עם כיסי צמחייה צפופה ובמבוק, בעוד שבלילה הוא עשוי לטפס לרכסים גבוהים במעט ויבשים.
בעוד שרוב האיילונים קשורים באופן הדוק לליבת יערות האופיינית בצפיפות מרובה של עצים, ישנן ראיות לכך שהאיילון הזוטר אינו מוגבל דווקא ליערות כאלו ומצוי גם ביערות משניים ובשוליהם שבהם יש פלישה אנושית תדירה.
בסבה למשל הוא נמצא במיוחד באזורים כאלה שמתאפיינים ביערות במבוק - כנראה בשל הנוכחות המרובה של עלים רכים הנוחים לעיכול.
עם זאת, בעמק דומו בסבח צפיפות האוכלוסייה הייתה גבוהה יותר בליבת היערות לעומת שולי היערות (כ-39 פרטים לקמ"ר לעומת 15 פרטים לקמ"ר).
חוקרי טבע הציעו שהסיבה שהאיילון נפוץ למדי בשולי היערות נובעת מכך שהוא זקוק לפריטי מזון צעירים שנפוצים במיוחד באזורים שחווים חדירה אנושית כדוגמת בירוא יערות.
האיילון הזוטר מסוגל לשרוד גם במספרים גדולים במטעים חקלאיים.
מרבית הטווח הגאוגרפי של האיילון נשלט על ידי יערות ירוקי עד או ירוקים למחצה, אם כי שטחים גדולים בקמבודיה, תאילנד ולאוס כוללים גם יערות נשירים.
מחקרים שנעשו ביערות אלה, הראו שבית הגידול בהם פחות מועדף מיערות ירוק עד, ולמעשה פעמים רבות הוא מצוי בתוך כיסים ירוקים כאלו המובלעים בתוך יערות נשירים.
האיילון הזוטר מראה העדפה ברורה לאזורי שפלה והימנעות מאזורים הרריים יתר על המידה.
בבורנאו שבאינדונזיה הוא נצפה רק בגבהים מתחת ל-100 מטר, ובמדינות אחרות מתחת ל-600 או 560 מטר.
בתאילנד לעומת זאת, האיילונים נצפו במצלמות נסתרות בפארקים לאומיים בגבהים של 700–900 מטר מעל פני הים.
בניגוד לאמונה הרווחת שהאיילון הזוטר הוא מין פעיל לילה, רוב פעילותו למעשה מתרחשת ביום בעוד שאת רוב הלילה הוא מבלה במנוחה.
האיילון כקרוביו הוא בעל חיים בודד באופן קיצוני, והוא מפגין התנהגות טריטוריאלית כלפי בני מינו.
הזכרים מסמנים את שטחם על ידי בלוטות ריח שבתחתית הסנטר, והם יתקיפו כל זכר פולש שיפלוש לשטחם באמצעות ניביהם.
העור בפלג גופו האחורי של האיילון עבה מן הרגיל ומונע פציעות רציניות מחמת הנשיכות.
השטחים הביתיים של הזכרים והנקבות חופפים באופן ניכר, אבל תחומי הליבה של הטריטוריה בלעדיים עבור כל פרט.
הזכרים נקשרים מאוד לשטחם לעומת הנקבות שעוברות לעיתים קרובות לשטחים אחרים בעת הלידה.
טווח הפעילות המשוער של הנקבות הוא בסביבות 4.3 דונם ולזכרים 5.9 דונם.
זכרים גומאים מדי יום בשיטוטם בטריטוריה כ-89 מטר לעומת הנקבות שגומאות מרחק של 220 מטר.
האיילון הזוטר הוא אוכל פירות בחלקו, אך הוא אוכל גם כמויות ניכרות של דשא ועלים צעירים - בעיקר באזורים הסמוכים לפעילות אנושית.
הפירות הנאכלים על ידו משתנים במשקלם מ-1 ל-5 גרם והוא אוכל גם כמות ניכרת של זרעים.
טורפיו של האיילון הזוטר רבים ומגוונים בשל גודלו הזעיר ההופך אותו למטרה קלה עבור כל טורף בגודלו ומעלה.
בין הטורפים הפוטנציאליים שלו ניתן למנות טיגריס, נמר, דול מצוי, שועל אדום, תן, זבד מלאי, חתול זהוב, חתול שיש, חתול נמרי, דלק צהוב-גרון, נמייה, תנין, נחשים שונים וטורפים רבים אחרים.
כאשר האיילון חש בסכנה הוא רוקע עם פרסותיו באדמה בחוזקה ובמהירות בקצב של 4–7 רקיעות לשנייה על מנת להזהיר את שאר האיילונים שבסביבה.
האיילון הזוטר מפגין לרוב התנהגות מונוגמית שבה זכר אחד מתרבה עם נקבה אחת, אולם באזורים שבהם שטחם של מספר נקבות חופף לשטחו של זכר אחד הוא יפגין התנהגות פוליגמית.
הנקבה מיד לאחר הלידה כבר מיוחמת ומוכנה להתרבה שוב, כך שכמעט בכל עת נתון היא נמצאת בהריון ומסוגלת להביא לעולם מדי שנה 2–3 עופרים.
ההריון נמשך 140–177 ימים, לאחריהם נולד עופר יחיד השוהה בימיו הראשונים בצמחייה הצפופה.
האם נוהגת להניק את העופר מפעם לפעם תוך כדי שהיא עומד על שלוש רגליה והרגל האחורית מונפת באוויר; הסיבה לכך היא שבמהלך היניקה עופרי האיילון יונקים כשראשם כלפי אימם בניגוד לפרסתנים אחרים שאחוריהם מופנים כלפי אימם במהלך היניקה.
האיילון נגמל לאחר עשרה שבועות ויכול להתרבות החל מגיל שישה חודשים.
תוחלת חייו עשויה להגיע ל-12 שנים.
האיילון הזוטר מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), בשל תפוצתו הרחבה ברחבי אסיה ואוכלוסיות גדולות למדי שמתמידות אפילו באזורים הסובלים בתדירות מבירוא יערות וציד.
ישנן מספר אי ודאויות גדולות לגבי המצב הנוכחי של המין כדוגמת חוסר מידע מהנוכחות שלו באיי סונדה והשפעת הציד ואובדן בית הגידול, אם כי לא ברמה הנדרשת כדי לעבור להיות מסווג כמין חסר נתונים.
הנתונים הנוכחיים מראים כי האיילונים נעלמו מכמה אזורים שבהם היו נפוצים בעבר.
האיילון הזוטר ניצוד בכבדות יחד עם האיילון הענק למטרת בשר והשניים נחשבים לעיתים כמזון מהחי המועדף ביותר בדרום-מזרח אסיה.
לעומת האיילון הענק, האיילון הזוטר מיומן יותר בשרידות באזורים עם ציד כבד ואישוש לכך בא לידי ביטוי שהוא היונק היחיד הגדול מחולדה שנותר בהאואי נאנג - אזור מבודד של כמה קמ"רים של יער הסמוך לויינטיאן בירתה של לאוס - אשר סבל ב-1990 מציד מרוכז באמצעות רובים ומלכודות.
למרות העמידות לציד, בווייטנאם למשל תועדה ירידה מהירה במספריו בין 1970 ל-1990, כאשר באזור בואון לואוי למשל היו נצפים בלילות בצידי הכבישים ב-1978 לפחות שלושה איילונים לכל 5 קמ"ר, וב-1993 לא נצפו כלל איילונים אפילו לאחר 10 קמ"ר של נסיעה.
אחת הסיבות לכך היא כנראה היעילות של הציד בשעות הלילה אשר נעשה באמצעות פנסים ורובים כאשר העיניים הזוהרות של האיילונים מסגירות את נוכחותן.
איום נוסף חמור לא פחות הוא ציד באמצעות מלכודות שנפרסות ברחבי היערות או באמצעות כלבי ציד.
ירידות במספרים מתרחשות גם בסינגפור ובאיים סומטרה ובורינאו.
אף על פי שכאמור ציד ואובדן בית גידול מתרחש ברמות גבוהות כמעט בכל המגוון של מין זה, אין עדות ברורה לכך שהאוכלוסיות יורדות בדרסטיות - למעט מקרים שבהם בתי גידול עם יערות מתאימים הושמדו לחלוטין.
במרבית המדינות ישנם תקנות ציד וסחר מסודרות למין אם כי מן הסתם האכיפה אינה רצינית כל כך.
לאיילון הזוטר יש תדמית של בעל חיים חכם בפולקלור האינדונזי והמלאי - עובדה שבאה לידי ביטוי בשמו המקומי - "קאנצ'יל".
איילון נקוד (שם מדעי: Moschiola; קרוי גם איילון המושק), הוא סוג של פרסתן אסייני קטן ממשפחת האיילוניים אשר כולל 3 מינים הייחודיים לתת-היבשת ההודית.
הסוג תואר מדעית לראשונה בשנת 1852 על ידי הזואולוג האנגלי ג'ון אדוארד גריי, ולמעשה, במשך עשרות שנים ההתייחסות המדעית המקובלת אליו הייתה כסוג ומין יחיד תחת השם איילון ממיני ועם השמות המדעיים: "Moschus meminna","Tragulus meminna" ו-"Moschiola meminna"; רק בתחילת המאה ה-21 נעשתה הבחנה סופית בין המינים.
למרות היותו מצוי בדרום אסיה, סוג זה דומה יותר לסוג איילון המים המצוי באפריקה מאשר למיני הסוג איילון המצויים בדרום-מזרח אסיה.
כפי שמרמז שמו, האיילון הנקוד שונה מהסוג איילון בעיקר בצבעי פרוותו: בעוד שלאיילון יש פרווה חומה או כתומה עם פסים בגרון בלבד, לאיילון הנקוד הפרווה בצבע זית-חום דהוי עם דוגמאות של פסים, נקודות וכתמים בהירים לאורך הצלעות המקנים לו דמיון רב לאיילון המים.
דוגמאות אלו מסייעות לאיילון להיות מוסווה היטב ולהיטמע בנוף שבסביבתו.
הוא מתאפיין גם בראש בהיר עם כתם כהה מעט על המצח, ובבטן לבנה.
בנוסף, כפי שעולה משמו המדעי, לאיילון הנקוד יש ריח מושק הנודף מפרוותו, ובניגוד לאיילון אין לו בלוטת ריח בסנטר.
האיילונים הנקודים גדולים מרוב קרוביהם האסייתים וזהים בגודלם לאיילון המים, אך קטנים מאיילון המים האפריקני.
יש להם מבנה גוף מוצק ועגלגל והם רחבים מעט ממיני האיילון.
יש להם אוזניים קטנות, עיניים גדולות וראש משולש.
אין להם קרניים כלל, ובמקום זאת יש לה זוג ניבים ארוכים בלסת העליונה.
האיילון הנקוד הוא בעל חיים זהיר ביותר, ופעיל בעיקר בשעות הלילה בעומק יערות טרופיים, לחים או יבשים.
מכיוון שכך, בעל חיים זה נראה לעיתים רחוקות ומעט מאוד ידוע על הביולוגיה שלו, כך שניתן להניח שהיא דומה למדי לביולוגיה של מיני האיילון.
הוא ככל הנראה בעל חיים מונוגמי אשר חי בבדידות ברוב השנה או בזוגות.
הוא ניזון מעלים, פירות ועשבים.
הזכרים מן הסתם ילחמו ביניהם באמצעות הניבים.
איילון הודי (Moschiola indica) - המין הגדול בסוג.
תואר מדעית לראשונה בשנת 1852 ומצוי ברחבי הודו וכנראה גם בנפאל.
סימני היכר: דוגמאות לבנות-קרמיות של נקודות ופסים שלמים סמוך לגחון ושבורים סמוך לעכוז.
איילון לבן-נקודות (Moschiola meminna) - המין הקטן בסוג.
תואר מדעית לראשונה בשנת 1777 ומצוי באזורים היבשים של סרי לנקה.
סימני היכר: דוגמאות לבנות של נקודות ופסים שבורים סמוך לגחון ושלמים סמוך לעכוז.
איילון צהוב-פסים (Moschiola kathygre) - המין הבינוני והאחרון שהתגלה.
תואר מדעית לראשונה בשנת 2005 ומצוי באזורים הלחים של סרי לנקה.
סימני היכר: דוגמאות צהובות של נקודות ופסים שבורים בכל הגוף.
איילון פיליפיני (שם מדעי: Tragulus nigricans; ידוע גם כאיילון בלבק, איילון שחור או פאלנדוק), הוא מין של פרסתן נדיר דמוי אייל זעיר במשפחת איילוניים, האנדמי לאיי הפיליפינים.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1892 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס.
שמו המדעי נגזר מיוונית ומלטינית כדלהלן: "Tragulus" = תיש קטן - מתייחס לגודל הזעיר שלו; "nigricans" = "שחרחר" ומתייחס לצבע פרוותו הכהה יחסית למינים אחרים בסוגו.
האיילון הפיליפיני מסווג כמין בסוג איילון שבמשפחת האיילוניים ובתת-סדרת מעלי גירה.
לצידו נמצאים בסוג חמישה מינים נוספים.
בעבר, ההתייחסות המדעית למין זה הייתה כאל תת-מין של איילון גדול המצוי במלאיה ובורנאו - שכן שניהם דמו למדי בגודל ובסימונים שעל הפרווה, אף שחוקרים מסוימים חלקו על הנחה זו בהתחשב בצבעי הפרווה השונים; הוא הוכרז סופית כמין נפרד רק בשנת 2004 על בסיס הבדלים מורפולוגיים בגולגולת.
בטרם היותו מין נפרד היו שסברו שהוא קרוב דווקא לאיילון ג'אווני מהאי ג'אווה ואחדים אף טעו וסיווגו אותו כמין בסוג מונטיאק; המדידות המורפולוגיות לעומת זאת הראו שגולגולתו דומה יותר למין הענק מאשר למין הג'אווני ובוודאי שאין קשר בינו לבין המונטיאק השייך למשפחת האיילים.
מבנה גופו של האיילון הפיליפיני קומפקטי בקיצוניות, ויש לו שדרה גמישה וקמורה המשווה לו מראה עגלגל.
צווארו קצרצר מאוד ובשל כך נראה לעיתים כאילו הראש מהווה חלק מהגוף.
ראשו של האיילון גדול יחסית ובעל צורה משולשת, והמצח מקושת ומסתיים בקצה מחודד; החרטום קמור ובולט מעט על רקע הפנים.
פלג הגוף האחורי והשוקיים גדולים מאוד ביחס לפלג הקדמי, והרגליים דקיקות וקצרות ונראות כמקלות גפרורים (כנ"ל לגבי הפרסות).
האף של האיילון דומה מאוד לזה של האיילים אך הוא בולט יותר לצדדים ומזכיר במעט את אף הבקר.
אחד הדברים הבולטים אצל האיילון הוא העיניים הענקיות שלו שמתאפיינות באישונים רחבים מאוד ובארובות בולטות וקירחות אשר תופסות חלק נכבד מהפנים.
האוזניים קטנטנות ועגלגלות ולעיתים קרובות הן קירחות ברובן.
האיילון הפיליפיני הוא חסר קרניים, אך כיתר קרוביו יש לו במקום זאת זוג ניבים קטנים שגדולים וארוכים יחסית לגולגולת ובולטים מהשפה כלפי חוץ; ניבים אלו משמשים ככלי הנשק ההגנתי העיקרי של האיילון.
הניבים חדים ודקיקים - ובדרך כלל הם בולטים מהשפה לא יותר מסנטימטרים בודדים.
אורך ראשו וגופו של האיילון הפיליפיני 40–50 סנטימטרים, אורך זנבו 8 סנטימטרים וגובהו בכתפיים כ-18 סנטימטרים בלבד - כך שהוא קטן מקרובו האיילון הגדול וגדול מהאיילון הזוטר.
אין מדידות זמינות על משקלו של מין זה.
האיילון הפיליפיני הוא אחד מהאיילוניים הכהים ביותר בצבעם, עם פרווה בצבע כללי של חום כהה - בגוון שוקולד.
לאיילון זה יש בפרווה קטעים בצבעים שונים חום, צהוב, כתום, זהב אדמוני, אפור ושחור; בסיס השיער בהיר בדרך כלל (החל מלבן עד חום אפרפר), אמצעיתו בצבע צהבהב או חום, והקצוות בצבע שחור.
הקצוות הכהות נותנות למעיל של האיילון מראה אפל במיוחד בחלקים העליונים של גופו.
העורף מהווה שילוב של שערות שחרחרות וצהבהבות ולעיתים יש שורות שחרחרות לא ברורות.
באזור הבטן המעיל בדרך כלל בצבע חום-כתום, ובקצוות השערות יש צבע שחור.
הגחון, המפשעה, ופנים הירכיים בצבע לבן.
על הרגליים האחוריות יש פס לבן לאורך החזית שלהם המשתרע מן החלק העליון של הירך עד למפרק הקרסול; שאר הרגל בצבע כתום עמום.
המשטחים הפנימיים של הרגליים הקדמיות אף הם לבנים, וכתם לבנבן משתרע על פני החזה ובין הרגליים הקדמיות.
צבעו של הזנב חום כהה עם קצה לבן.
הסימונים הבולטים ביותר אצל האיילונים הפיליפינים הם על הגרון: ישנם שלושה פסים לבנים צרים הנמשכים מכתם לבן שבתחתית הסנטר ומתארכים כלפי מטה לכיוון החזה והצדדים בצורת ש הפוכה; בניגוד עז לפסים הלבנים והברורים, שאר הגרון הוא שחור משחור; אצל פרטים מסוימים נצפו גרונות שחורים שאפילו טשטשו את הפסים הלבנים.
באזור החזה, הפסים הלבנים והצבע השחור נמוגים לתוך להקת שיער חומה רחבה שחוצה את תחתית הגרון.
הראש עצמו כהה בדרך כלל בצבעו מאשר שאר הגוף ולעיתים דווקא דהוי יותר.
בצדדי הראש ישנן רצועות בהירות דמויות "גבות" הנמשכות מהזוויות הקדמיות של העיניים עד לבסיס אוזניים, ומשתנות בצבען החל מאדמדם וכתום בוהק, ועד צבע תפוז, זהב או צהוב בוהק.
את הרצועות הבהירות הללו חוצה משולש שחור או חום כהה במצח שגולש לרוב גם לעבר גשר האף והחרטום; משולש זה נוטה להיות עשיר יותר בצבעו באזור הקודקוד בהתאם לצפיפות השערות.
הרצועות הכתמתמות-אדמדמות נוטות להתפשט לעבר הלחיים וסביב האוזניים - ולעיתים הן מכסות את מרבית הפנים.
האזור שסביב האף והלוע קירח משיער וסביב הסנטר יש כתם לבן בולט שמתפשט לעיתים עד החלק העליון של הגרון.
האיילון הפיליפיני כשמו אנדמי לפיליפינים.
תפוצתו מוגבלת בעיקר לאי הדרומי של שרשרת פלאוואן - בלבק ושני האיים הסמוכים לו - ראמוס ובוגסוק, אשר שלושתם יחד ממוקמים בין האי פאלאוון לאי בורנאו; מספר ניסיונות שנעשו בעבר כדי להביא את המין לאי פאלאוון לא צלחו, אך ישנם דיווחים לא מאומתים על אוכלוסייה שהתאזרחה בדרומו של האי.
האיילון הפיליפיני הוכנס בעבר לאיים קאלאוויט ואפיוליט בפיליפינים; תוכניות לרבייה בשבי של המין באי קאלאוויט הצליחו להגיע למעמד של אוכלוסייה משמעותית במהלך השנים, ומספר פרטים שברחו מהשבי יצרו אוכלוסיית בר קטנטנה שגודלה מוערך בכ-21 פרטים (נכון לשנת 2006).
זהותה של אוכלוסיית האיילונים באי פולאו בנגי המלזי אינה ידועה.
בית גידולו של האיילון הפיליפיני מורכב מיערות טרופיים ראשוניים ומשניים ויערות שפלה בגובה של כ-100 מטר מעל פני הים הכוללים צמחייה צפופה וסבוכה ומספקים לו מחסה ומגן מפני טורפים.
מדי פעם הוא נראה גם בשברי יער, בקרחות יער, מעטי קוקוס, יערות מנגרובים או על שפת הים.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20–30 מעלות וכמות המשקעים הממוצעת היא 2,000 מילימטר לשנה.
האיילון הפיליפיני הוא בעל חיים פעיל לילה מטבעו, ובעוד שביום הוא נוטה לשהות בצמחייה הצפופה של היער המספקת לו מחסה, בלילה הוא נוהג לצאת ממחבואו ולבקר גם בקרחות יער ואזורים גלויים יותר.
מרבית המפגשים בין בני האדם והאיילונים מתרחשים לאורך הכבישים בלילה, וצוין שהאישונים הגדולים שלהם מחזירים ברק בעת השתקפות פנסי רכב עליהם.
האיילון נוטה לקפוא במקומו ולבהות באור למשך זמן רב בטרם ימלט מהאזור.
בדומה לרוב האיילונים, האיילון הפיליפיני בודד בדרך כלל ולעיתים ניתן לצפות בזוג איילונים.
התזונה של האיילון מורכבת ברובה מעלים, וכן מפרחים ומצמחיה קרקעית אחרת.
הזכרים נאבקים ביניהם על השליטה בטריטוריה באמצעות הניבים החדים.
מעט מאוד ידוע על האקולוגיה והביולוגיה של מין זה.
חוקרי טבע דיווחו כי קיימת עונת רבייה מוגדרת (אם כי לא ציינו מתי היא מתרחשת) וכי גודל ההמלטה הוא כמעט תמיד של עופר אחד ורק לעיתים רחוקות של תאומים.
למינים בסוג איילון יש תקופת הריון של 140–177 ימים והעופר מגיע לבגרות לאחר 5 חודשים.
תוחלת החיים היא לרוב עד 14 שנים.
סביר להניח שמאפיינים ביולוגים אלה זהים גם אצל המין הפיליפיני.
האיילון הפיליפיני מסווג על ידי IUCN במצב השימור "סכנת הכחדה" (EN), בשל ההיקף הקטן של תפוצתו הכולל פחות מ-5,000 קמ"ר בשלושה איים מבודדים.
המין חווה ירידה מתמשכת מאחר שהוא נתון לציד עבור מזון ומושפע מאובדן בית הגידול עקב המרה של שטחי יערות לשעבר למטעי קוקוס וגידולים חקלאיים אחרים.
מלבד הציד למזון, יש גם סחר מקומי בבעלי חיים כדוגמת האיילון עבור גני חיות מקומיים ואספנים פרטיים.
מכיוון שאיבריו של האיילון שבריריים ועדינים, מספר לא ידוע של פרטים נספה במהלך ההובלה מחמת שבירת גפיים בעת שהם מועברים בארגזים שאינם מתאימים עבורם.
האיילון הפיליפיני נכלל בקמפיין שימור חינוכי של קרן קאטאלה שנעשה באי בוגסוק כחלק מתוכנית שימור הקקדו הפיליפינית.
המין מוגן באופן מלא תחת החוק הלאומי הפיליפיני וברשויות המקומיות (מחוזיות ועירוניות) אולם לרוב הם סובלים מחוסר אכיפה מספקת.
המין ללא ספק נהנה מהקמת אזורים מוגנים ביעילות ואכיפה כללית משופרת של החוקים על הציד והמסחר.
יש צורך במחקר על דרישות בית הגידול שלו, וכל על האיומים וצרכי השימור שלו ברחבי התפוצה המצומצמת שלו; האי בוגסוק נמצא ברובו בבעלות פרטית ואינו נגיש לחוקרי הטבע ללא קבלת אישור מראש.
קיימות אוכלוסיות בשבי של מין זה אשר יכולות להיות מנוצלות לשאיבת מידע רב יותר על המין והרגליו כדי שיהא בסיס מוצק לתוכניות רבייה בעתיד.
הסקר האחרון של ממדי האוכלוסייה נערך בשנת 1993, כאשר האוכלוסייה הייתה נחשבה כיציבה למדי והמידע הזמין הצביע שהאיילונים הפיליפינים מסוגלים לכאורה לעמוד בלחץ ציד מתמשך.
עם זאת, מידע עדכני יותר מציידים מקומיים מראה, כי תפיסת האיילון הופכת להיות שכיחה פחות ופחות עם הזמן - דבר המצביע על ירידה במספריו.
למרות היותו מוגן ברמה הלאומית והמחוזית, עדיין ציד של איילונים נחשב לנסבל כל עוד לא ניצודות נקבות הרות.
ציד חוקי מוגבל מאוד מתרחש על האי בוגסוק אשר נשכר מהממשלה על ידי מספר אנשים לצורך הקמת חוות פנינים בחופיו.
האי נתון באופן קבוע תחת אבטחה והגישה הפרטית אליו מוגבלת.
במהלך עבודת שטח עבור תוכנית השימור קקדו הפיליפינית, חוקרי הטבע נתקלו בו באופן קבוע על האי, אך אין אומדני אוכלוסייה זמינים משם או מהאיים בלבק וראמוס.
סביר להניח שהאי בוגסוק מהווה מעוז חשוב עבור המין בשל אי אפשרות של גישה לציידים.
האיילון הפיליפיני מצטייר בפולקלור הפיליפיני כיצור נוכל.
הילידים של הפיליפינים מאמינים שלאיילון הפיליפיני יש מערכת יחסים הדדית עם מינים של פיתון; לדבריהם, כאשר האיילון נרדף על ידי טורף טבעי או על ידי כלבי ציד הוא מסתתר בתך מאורת הפיתון, וכאשר הטורף נכנס אליה במרדף אחריו הפיתון אוכל את הטורף.
באיים שבהם הוא מצוי, בשרו נחשב למעדן ועורו העדין משמש כחומר גלם לבגדי עור.
איילון צהוב-פסים (שם מדעי: Moschiola kathygre; בסינהלית: ශ්රී ලංකා කහ ඉරි මීමින්නා), הוא מין של פרסתן ננסי בסוג איילון נקוד ובמשפחת האיילוניים האנדמי לסרי לנקה.
זהו מין חדש יחסית, והוא תואר מדעית רק בשנת 2005 על ידי הזואולוגים קולין גרובס ואריק מיג'ארד.
שמו המדעי של האיילון נגזר מלטינית: שם הסוג, "Moschiola", מרמז לכך שהוא נחשב בעבר כשייך למשפחת איילי מושק.
ושמו הספציפי של המין, "kathygre", רומז לכך שהוא מאכלס את האזור הלח של סרי לנקה בניגוד לאיילון לבן-נקודות המאכלס את האזור היבש של האי.
האיילון צהוב-הפסים בעל אנטומיה המותאמת היטב עבור בעל חיים קטן כמוהו הנוהג לשהות בכיסוי צפוף רוב הזמן: יש לו גוף עגלגל וקומפקטי עם גב מקושת ושדרה גמישה, וצוואר קצר ועבה עם ראש משולש; השילוב ביניהם מסייע לו לחדור במהירות דרך סבך צפוף של צמחייה ולהיבלע בה בזריזות.
האוזניים שלו קטנות, זקופות וקירחות משיער, ורגליו הדקיקות קצרות יחסית לגופו ובעלות יכולת קפיצה טובה.
העיניים שלו גדולות באופן יחסי, והן מותאמות לראיית לילה.
זנבו קצרצר ופרסותיו דקות, חלקות ומחודדות.
בדומה לשאר המינים במשפחתו, הקרניים נפקדות אצל האיילון ותחתן יש לו זוג ניבים גדולים יחסית המשמשים את הזכרים כנשק ביניהם ומגיעים לאורך של 5 ס"מ ומעלה; נוסף על כך, הניבים מסייעים בלעיסת המזון.
אורך ראשו וגופו של האיילון כ-43 ס"מ, ואורך זנבו 1–3 ס"מ.
משקלו אינו ידוע, וסביר להניח שהוא די זהה לקרוביו (7-6 ק"ג).
הפרווה של האיילון צהוב-הפסים צפופה ורכה ומורכבת משערות זיפיות.
לפרווה של מין זה יש גוונים שונים משל המינים האחרים בסוגו ועל כן הוא ניתן לזיהוי בנקל: המראה הכללי של הפרווה הוא חום זית או קפה עמוק יותר משל המינים האחרים, והפרווה אינה דהויה כאצל האיילון לבן-הנקודות או שחורה כאצל האיילון ההודי.
בדרך כלל, באזור הגב ובמותניים ישנה צפיפות גבוהה של שערות בגוון צהוב ובז', ועל כן פעמים רבות היא בעלת גוון זהוב במקומות הללו.
הגחון, המותניים והמפשעה בצבע צהבהב-קרמי, ועל הגרון יש כתם לבן דמוי כף אווז אשר סביבו שערות בצבע בז'-צהבהב.
ראשו של האיילון בצבע חום-צהבהב/בז', והמצח והחרטום בצבע חום דהוי ולא מוגדר.
הסנטר בצבע לבן בוהק וממנו נמשכים פסים בהירים במקביל לקוו הלסת.
סביב העיניים יש עיגולים קטנים קירחים משיער, ולעיתים סביבם יש משקפיים בהירות בצבע כתמתם דהוי או זהבהב.
החוטם שלו בהיר יותר משל האיילון ההודי.
החלקים התחתונים של הרגליים עשויים להיות לבנים-אפרפרים.
החברבורות והפסים של איילון זה בצבע צהוב-קרמי או זהוב - בניגוד לשני המינים האחרים שלהם סימונים לבנים, וזהו גם המקור לשמו.
לאיילון יש כ-5 שורות של סימונים; מתוכם, יש לו לרוב לפחות שני פסים אורכיים מלאים לאורך הצלעות עם שורה קטנה של כתמים מוארכים ביניהם ושתי שורות מנוקדות מעליהם.
בנוסף ישנם נקודות נוספות שמפוזרות על הגב וסמוך לגחון.
יש לו זוג פסים רוחביים על החלק האחורי של הגב שמתחברים לרוב עם הפסים האורכיים, ולעיתים הם יוחלפו בשלוש שורות של נקודות.
שורת נקודות נוספת נמצאת מתחת לזנב.
החלק האחורי של הגוף מנוקד יותר בצפיפות מאשר האיילון לבן-הנקודות.
ישנן מקרים שבהן כל הפרווה תהיה מנוקדת בלבד ללא נוכחות של פסים.
האיילון צהוב-הפסים אנדמי לאי סרי לנקה השייך לתת-היבשת ההודית.
באופן כללי, האי מתחלק מבחינה אקולוגית לאזור היבש בצפון האי והאזור הרטוב בדרום האי.
שני אזורים אלו שונים חלקית בהרכב הפלורה והפאונה שלהם, כשהאזור הרטוב כשמו בעל יערות לחים העשירים יותר במשקעים.
האיילון צהוב-הפסים מוגבל לאזור הרטוב, ובכך הוא נמנע מחפיפה עם האיילון לבן-הנקודות המאכלס את האזור היבש.
יונק אחר הדומה בכך לאיילון הוא הסוג לוריס שלוח, אשר בו המין לוריס שלוח אדום מאכלס את האזור הרטוב והמין לוריס שלוח אפור מאכלס את האזור היבש.
מבחינה מנהלית, האיילון צהוב-הפסים מאכלס את המחוזות הבאים: מחוז דרום, מחוז מערב, מחוז מרכז, מחוז אובה ומחוז סבראגמובה.
בית הגידול של המין מורכב מיערות טרופיים לחים ומסבך צפוף, אך הוא נכנס בחופשיות לשדות וטרסות אורז ומצוי באופן נרחב ביערות משניים, גינות, ומטעים של תה, גומי ופירות שונים.
האיילון מצוי גם באגני ניקוז, ביצות, אזורים הרריים, ושפת נהרות, אגמים ונחלים.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20–30 מעלות וכמות המשקעים הממוצעת היא למעלה מ-3,000 מילימטר לשנה (לעומת האזור היבש שבו כמות המשקעים הממוצעת היא 1,000 מילימטר לשנה).
אין כמעט מידע על הביולוגיה של מין זה, ומן הסתם היא זהה לקרוביו.
טורפים פוטנציאליים שלו באי הם נמר סרי-לנקה, פיתון הודי ותן זהוב.
מלבד מיני האיילונים, באי מצויים פרסתנים נוספים כמו אייל נקוד, אייל סמבר, אייל חזירוני וחזיר בר.
היקף טווח התפוצה של האיילון צהוב-הפסים הוא כנראה בסביבות 15,000 קילומטר, כשמתוכם השטח המתאים ביותר מבחינת בית הגידול שבו מוערך בכ-1,500 קילומטר.
על בסיס נתונים אלה מצב השימור של המין עשוי להיות מתאים לקטגוריות הפגיע (VU).
עם זאת, בלמעלה מ-10 אזורים שהוא תועד לא נראו ראיות לירידה מתמשכת במספריו.
לא ניתן להסיק שלכריתת היערות באזור הרטוב יש השפעה על מצבו שכן הוא מסתגל היטב לבתי גידול שונים.
על כן, המין מסווג בינתיים ברשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), אולם אם תהיה עלייה חדה בבירוא צמחייה סבוכה באזור הרטוב המין בהחלט עשוי להעפיל לקטגוריה מאוימת.
מצב זה נגרם על ידי כריתת עצים למסחר, לשימוש ביתי, להמרה לשטחי חקלאות (כולל מטעי עצים אחרים), כריית מינרלים, עיור, או על ידי שריפות.
ההגנה המשפטית של היערות שנותרו באזור הרטוב היא די יעילה, אך עדיין מתרחשת מדי פעם פלישה אנושית ליערות ואפילו מספר אזורים מוגנים נפגעו קשה מכך.
בעשור שקדם ל-2008, חלה עלייה בגידול מטעי תה בטלאי יער שבאזור הרטוב, ועל פניו מדובר בפעילות חיובית עבור האיילון אשר מסוגל לשרוד ביערות משניים או בטלאי יער המשולבים במטעי תה, קוקוס, פירות טרופיים ועצי גומי.
האיילוניים בסרי לנקה ניצודו בהרחבה במהלך מלחמת האזרחים בסרי לנקה באי באמצעות נשק חם, עבור הבשר שלהם, בעיקר באזורים שבהם הממשלה איבדה את השליטה לטובת טיגריסי השחרור של טאמיל אילם.
כיום, ציד באמצעות נשק חם הוא איום מוגבל יחסית - שכן עם הבסת הטמילים ישנה שליטה קפדנית על נשק והעלות של התחמושת גבוהה יותר, אך לעומת זאת, ייתכן שישנה עלייה בהיקף לכידת חיות באמצעות מלכודות ואמצעים אחרים באי.
מספר אזורים מוגנים מאובטחים היטב נמצאים בטווח של האיילון צהוב-הפסים, והוא ככל הנראה חי בחלק מהם או בכולם.
אזור מוגן בעל חשיבות רבה הוא אתר המורשת העולמית סינהאראיה אשר מוגן באופן פעיל על ידי מחלקת היער של סרי לנקה בשל מעמדו.
מרבית היערות הנותרים באזור הרטוב הוכרזו כמוגנים בשנת 1990 כדי להגן עליהם מפעילות אנושית; שימור היערות באי הוא בסיס חיוני על מנת להבטיח את ההישרדות של מין זה.
IUCN ממליץ לבדוק האם המין מצוי גם מחוץ לאזור הרטוב לאורך רצועות הנהרות.
איילול ג'נסן (בטורקית: Eylül Cansın) הייתה צעירה טרנסג'נדרית שהתאבדה ב-5 בינואר 2015 והיא בת 23. ג'נסן קפצה אל מותה מגשר הבוספורוס באיסטנבול, טורקיה, למרות ניסיונות המשטרה לעצור אותה.
מעט לפני מותה היא פרסמה סרטון התאבדות בטורקית בעמוד הפייסבוק שלה.
איילול ג'נסן נולדה ב-1992, והייתה עובדת מין עד מותה, זמן קצר לפני יום הולדתה ה-24. היא הובאה למנוחות באיסטנבול.
בסרטון ההתאבדות שלה, ג'נסן פותחת באומרה כי: "היום הוא יומי היפה ביותר.
היום הולך להיות עוד יום יפה בשבילי", היא ממשיכה ומסבירה כי הותקפה פיזית יום לפני התאבדותה על ידי מי שהחשיבה לחבריה וכי היא הרגישה שלא היו לה חברים.
ג'נסן ביטאה את הקושי בחיים של טרנסג'נדרית ובייחוד הקושי באפשרות למצוא עבודה, על-אף הרצון בזה, שכן התעללו בה.
ג'נסן הוסיפה בווידאו פנייה אישית לאימה בה היא מבקשת ממנה לטפל בכלבת המחמד שלה, אומרת בדמעות "אני יודעת שתדאגי לה...
בבקשה תחשבי עליי בכל פעם שתסתכלי עליה."
בעקבות מותה של ג'נסן, התקיימו כמה הפגנות (באיסטנבול, אנקרה, איזמיר ואיזמיט) תחת הטענה כי מותה היה רצח חברתי.
ההפגנות העלו מודעות לאלימות משטרתית ואלימות כנופיות כלפי עובדות מין טרנסיות.
הן גם העלו נושאים חברתיים כמו אחוזי התעסוקה הנמוכים של אזרחים טרנסג'נדרים.
זנות היא חוקית בטורקיה, ועובדות מין (בכללן נשים טרנסג'נדריות רבות) עומדות כקבוצה ברמת סיכון גבוהה למחלות מין ואלימות משטרתית בשל מיעוט זכויות המגינות על עובדות מין.
ברשתות החברתיות התעורר זעם רב על התאבדותה של ג'נסן ועוד הד לגבי שוויון זכויות ללהט"ב.
נכתבה התייחסות מצד ההתאגדות הפסיכולוגית הטורקית לפיה התאבדות של אנשים או נשים טרנסג'נדרים היא תופעה חברתית ומושפעת מקושי השתלבות של טרנסג'נדרים בחברה.
בהתייחסות גם עולה דאגה שהתאבדותה של ג'נסן יצית עוד התאבדויות בקרב נוער להט"בי בטורקיה.
לטענתם, יש להימנע מהסברים מפורטים של המוות, שכן הוא יכול להפוך מודל לחיקוי למתבגרים וצעירים בעלי נטייה דיכאונית ואבדנית, ועל-פני זאת מקדמים חשיפה לאפשרויות שונות של תמיכה וטיפול.
איילט בוסניה (בטורקית: Eyalet-i Bosna) היה איילט עות'מאני אשר כלל את רוב שטחי בוסניה והרצגובינה המודרנית, ואת רוב שטחי סלאבוניה, ליקה ודלמטיה.
בוסניה נכבשה בידי האימפריה העות'מאנית בשנת 1463, ובשנת 1482 נכבשה גם הרצגובינה.
החל משנת 1580 שתי הנחלות נכללו במסגרת איילט בוסניה, שהיה מחולק ל-6 סנג'קים.
המלחמה הטורקית הגדולה הסתיימה בשנת 1699 בתבוסה טורקית, ובשלום קרלוביץ נמסר חלק משטח האיילט לממלכת הבסבורג.
בתחילת המאה ה-19 הייתה בוסניה אחת מהפרובניציות הפחות מפותחות של האימפריה העות'מאנית, ובעקבות כך פרץ בה בשנת 1831 המרד הבוסני.
בשנת 1833 הצליח עלי פאשא ריזבאנבגוביץ' לדכא את המרד בעזרת כוחות מהרצגובינה, ובעקבות כך הוקם בחלקה הדרומי של בוסניה איילט הרצגובינה שנמסר תחת שלטונו של עלי פאשא.
בשנת 1864 בוצעה רפורמה בחלוקה המנהלית של האימפריה, אשר במסגרתה בוטל מעמד האיילט.
שטחי בוסניה והרצגובינה נכללו כעת במסגרת וילאייט אשר נקרא וילאייט בוסניה.
איילט הרצגובינה (בטורקית: Eyālet-i Hersek) היה איילט עות'מאני אשר הופרד מאיילט בוסניה בעקבות המרד הבוסני והתקיים למשך תקופה קצרה.
לאחר מותו של עלי פאשא בשנת 1851 אוחדה הרצגובינה בחזרה עם איילט בוסניה.
איילורופודים (שם מדעי: Ailuropodinae) היא תת-משפחה פרימיטיבית של יונקים דמויי כלב ממשפחת הדוביים המכילים כיום רק מין אחד - פנדה ענקית (Ailuropoda melanoleuca).
תת-משפחה זו התפתחה במהלך המיוקן בחצי הכדור הצפוני ברחבי אירואסיה ובאמריקה הצפונית, שם התפתחו מינים גדולים כמו האינדרקטוס שהזכיר יותר את דוב הבולדוג במראהו מאשר את הפנדות הקיימות.
רוב המינים של הקבוצה היו אוכלי כל עד לסוף הפליוקן לפני 2.4 מיליון שנה, אז הופיעו הפנדות הצמחוניות שתזונתם בעיקר מחזרן.
עם זאת הם השתמשו בשיניהם בעלות המלתעות והחותכות הגבוהות שהתפתחו מאכילת בשר.
בעבר נחשבו הפנדות וקרוביהם לבני משפחת הראקוניים, בני משפחת הפנדות האדומות ואף בני משפחה עצמאית (Ailuropodidae).
מאפיין מקביל של הפנדה הענקית והפנדה הזנובה (שלמרות שמה איננה קרובה לפנדות) הוא "אגודל" נגדי שנוסף לחמש האצבעות הרגילות ועוזר להם לכופף את קני הבמבוק במטרה להגיע לעליהם המזינים יחסית.
עם זאת מאפיין זה ידוע גם ממצאים של קרוביו של דוב המשקפיים מתת-המשפחה טרמרקטיים שהתפתחה באמריקה, לאחר שהתרחקו מקבוצת הדובים העיקרית.
שאר מבנה השלד שלהם מזכיר את הדובים הרגילים.
סוג קרטזויארקטוס (Kretzoiarctos) - נכחד
סוג אילורארקטוס (Ailurarctos) - נכחד
מין פנדה מיקרוטה (Ailuropoda microta) - נכחד
איילט דמשק (בטורקית עות'מאנית: إيالة شام') או וילאייט דמשק היה איילט של האימפריה העות'מאנית.
שטחו המדווח במאה ה-19 היה .
הוא הפך לאיילט לאחר שהעות'מאנים כבשו אותו מהממלוכים בשנת 1516. ג'אנבירדי אל-ע'זאלי, בוגד ממלוכי, הפך לביילרביי הראשון של דמשק.
איילט דמשק היה אחת הפרובינציות העות'מאניות הראשונות שהפכו לווילאייט לאחר רפורמה מנהלית בשנת 1865, וב-1867 הוא עבר רפורמה לווילאייט סוריה.
האימפריה העות'מאנית כבשה את סוריה מהממלוכים בעקבות קרב מרג' דאבק באוגוסט 1516 והתחייבות הנאמנות שלאחר מכן ניתנו לסולטאן העות'מאני, סלים הראשון, בדמשק על ידי משלחות של ידועים מכל רחבי סוריה.
העות'מאנים הקימו את דמשק כמרכז של איילט (מחוז עות'מאני) ששטחו מורכב מהמַמַאלְכּ (מחוזות ממלוכים) של דמשק, חמה, טריפולי, צפת וכרכ.
המַמְלכַּה (מחוז, נציבות ממלוכית) של חלב, שכיסתה חלק גדול מצפון סוריה, הפכה לאיילט חלב.
במשך כמה חודשים בשנת 1521 הופרדו טריפולי וסביבתה מאיילט דמשק, אך לאחר 1579 הפך איילט טריפולי לצמיתות למחוז עצמאי.
בסיומה של המאה ה-16, איילט דמשק חולקה מנהלית לתוך סנג'קים (מחוזות) של תדמור, צפת, לג'ון, עג'לון, שכם, ירושלים, עזה וכרכ, בנוסף לעיר דמשק והמחוז שלה.
היה שם גם הסנג'ק של צידון-ביירות, אם כי לאורך סוף המאה ה-16, לעיתים קרובות הוא החליף ידיים בין האיילט של דמשק וטריפולי.
בקצרה בשנת 1614, ולאחר מכן באופן קבוע לאחר 1660, הופרדו הסנג'קים צידון-ביירות וצפת מדמשק והיוו את איילט צידון.
חלוקות מינהליות אלה התקיימו ברובן בשינויים קלים יחסית עד אמצע המאה ה-19.
איילט בגדאד (בטורקית עות'מאנית: ایالت بغداد) היה איילט של האימפריה העות'מאנית שמרכזו בבגדאד.
שאה אסמאעיל הראשון מהאימפריה הספווית כבש את אזור בגדאד מאק קויונלו בשנת 1508. לאחר ההשתלטות הספווית הפכו המוסלמים הסונים, היהודים והנוצרים למטרות רדיפה, ונהרגו בשל היותם כופרים.
בנוסף הורה שאה איסמעיל על השמדת קברו של אל נעמאן בן ת'אבת אבו חניפה, מייסד האסכולה החנפית, אליה השתייכו העות'מאנים.
בשנת 1534 נכבשה בגדאד על ידי האימפריה העות'מאנית, ואיילט בגדאד הוקם בשנת 1535. בין השנים 1623–1638 נכבש המחוז שוב בידיים פרסיות.
הוא נכבש מחדש באופן נחרץ על ידי העות'מאנים בשנת 1638, והוסכם על החזרתו לידיים עות'מאניות בהסכם זוהאב ב-1639.
במשך זמן מה הייתה בגדאד העיר הגדולה ביותר במזרח התיכון.
העיר ראתה התחדשות יחסית בחלק האחרון של המאה ה-18 תחת שלטון ממלוכי אוטונומי ברובו.
השלטון העות'מאני הישיר הוחזר על ידי עלי רידהא פאשה בשנת 1831. בשנים 1851–1852 ובין השנים 1861–1867, נשלטה בגדאד, תחת האימפריה העות'מאנית, על ידי מחמד נאמיק פאשה.
האנציקלופדיה של נוטל מדווחת על אוכלוסיית בגדאד בשנת 1907 שמנתה 185,000 נפש.
סנג'קים של איילט בגדאד במאה ה-17:
שבעה מתוך שמונה עשר הסנג'קים באיילת זו חולקו לזיאמים וטימארים:
[שם הסנג'ק השביעי חסר] לאחד עשר הסנג'קים האחרים לא היו זיאומטים או טימארים והם היו לגמרי בשליטת מושליהם:
איילט ארזורום (בטורקית עות'מאנית: ایالت ارضروم) היה איילט של האימפריה העות'מאנית.
הוא הוקם לאחר כיבוש ארמניה המערבית על ידי האימפריה העות'מאנית.
האיילט הוקם בשנת 1533. בתחילת המאה ה-17, האיילט אויים על ידי איראן והמרד של ידי מושל המחוז אבאזה מהמט פאשה.
מרד זה היה משולב עם מרד ג'ללי (מרד המוסקטרים הפרובינציאליים שנקראו צלאלי), שנתמך על ידי איראן ונמשך עד 1628.
האיילט היה אחד הפרובינציות העות'מאניות הראשונות שהפכו לווילאייט לאחר רפורמה אדמיניסטרטיבית בשנת 1865, ובשנת 1867 הוא שונה לווילאייט ארזורום.
הסנג'קים של איילט ארזורום במאה ה-17:
סנג'ק לינג'רד (מיג'ינגרד, מוייטקארד, אינקאיה)
סנג'ק ארזורום, מקום מושבו של הפאשה סנג'קים בתחילת המאה ה-19:
איילט דולקדיר (בטורקית עות'מאנית: ایالت ذو القادریه / دولقادر) או איילט מאראש היה איילט של האימפריה העות'מאנית.
נסיכות דולקדיר הייתה האחרונה מבין האמירויות האנטוליות שנכנעה לעות'מאנים, והצליחה להישאר עצמאית עד 1521, ולא שולבה במלואה באימפריה עד 1530. האיילט הוקם בשנת 1522. לאחר פירוקו בשנת 1864 אוחדו שטחיו עם איילט חלב ודיארבקיר.
איילט מאראש כלל ארבעה סנג'קים בין השנים 1700–1740 כדלקמן:
סנג'ק מאראש (Paşa Sancağı, קהרמאנמרש)
סנג'ק עינתאב (Ayıntab Sansağı, גזיאנטפ)
סנג'ק קארס אי מאראש (Kadirli)
איילט אדנה (בטורקית עות'מאנית: ایالت ادنه) היה איילט של האימפריה העות'מאנית, שהוקם בשנת 1608, כשהוא מופרד מאיילט חלב.
שטח המדווח במאה ה-19 היה .
הרמדנידים מילאו תפקיד מרכזי ביחסי העות'מאנים והממלוכים מהמאה ה-15, בשל היותם מדינת חיץ הממוקמת באזור הגבול הממלוכי אל-עוואסים.
בשנת 1517 שילב סלים הראשון את הבייליק באימפריה העות'מאנית לאחר כיבוש המדינה הממלוכית.
הביים של הרמדנידים החזיקו את השליטה בסנג'ק אדנה באופן תורשתי עד 1608.
סנג'ק אלייה (אלניה) סנג'קים באמצע המאה ה-19:
איילט דיארבקיר (בטורקית עות'מאנית: ایالت دیاربكر) היה איילט של האימפריה העות'מאנית.
שטחו המדווח במאה ה-19 היה , מעט גדול יותר מהמחוז העבאסי המקורי במסופוטמיה העליונה.
בשנת 1846 הוחלף האיילט באיילט כורדיסטן.
לאחר שרשיד מהמט פאשה מונה לוואלי ב-1834, הוא הוביל מערכות צבאיות נגד השבטים הכורדים המקומיים של Garzan, בדיר חאן ומילי וכן נגד היזידים בסינג'אר.
בשנת 1835 הכניע גם את שבט מילי במרדין ובשנת 1836 ניצח את השליט מאמירות סוראן.
לאחר מותו בשנת 1836, יורשו היה חאפיז מהמט פאשה שהמשיך להכניע את השבטים הכורדים והיזידים בסינג'אר.
בשנות ה-40 של המאה ה-19, הועבר סנג'ק ג'יזרה, אשר לפני כן היה חלק מאמירות בוהטאן באיילט, אל איילט מוסול, אשר הוביל את מרד הכורדים בראשות בדיר חאן בג.
סנג'ק אנה סנג'קים לאחר 1560
איילט בצרה (בטורקית עות'מאנית: ایالت بصره) היה איילט של האימפריה העות'מאנית.
לבצרה היה בעבר ממשלה תורשתית (מולקיאט), אך היא צומצמה לאיילט רגיל כאשר נכבשה על ידי הסולטאן מהמט הרביעי.
בשנת 1534, כאשר העות'מאנים כבשו את בגדאד, נכנע ראשיד אל-מוגאמיס, האמיר הבדואי ששלט אז בבצרה, לעות'מאנים.
בצרה הפכה למחוז עות'מאני בשנת 1538, ומושל עות'מאני מונה עד 1546. מאוחר יותר הוכפף האיילט לאיילט בגדאד בתקופת השושלת הממלוכית בעיראק, אולם הוא הופרד מבגדאד שוב בין השנים 1850–1862.
איילט חבש (בטורקית עות'מאנית: ایالت حبش) היה איילט של האימפריה העות'מאנית.
הוא היה ידוע גם בשם איילט ג'דה וחבש, כיוון שג'דה הייתה העיר הראשית שלה, וחבש וחג'אז.
הוא התרחב על שטחי חופי חג'אז וצפון מזרח אפריקה הגובלים באגן הים האדום.
על חוף הים בצפון מזרח אפריקה, האיילט הורכב מאסאווה, Hirgigo, סואקין והמחוזות שלהם.
בדומה לשליטה העות'מאנית בצפון אפריקה, בתימן, בחריין ולאסה, לעות'מאנים לא הייתה שליטה "אפקטיבית וארוכת טווח" מחוץ לנמלים שבהם הייתה נוכחות עות'מאנית ישירה וחיל המצב.
בשנת 1517 כבשו הטורקים העות'מאנים את הסולטנות הממלוכית במצרים ובסוריה, בתקופת שלטונו של סלים הראשון.
ככזה, שטחי הסולטנות כולל ג'דה ומכה נשלטו על ידי העות'מאנים.
לאחר מכן הורחבה ג'דה לצורך הגנה על גבולות האימפריה העות'מאנית מפני פלישות פורטוגזיות.
לאחר מכן החלה האימפריה העות'מאנית להרחיב את גבולותיה לאורך שאר חופי הים האדום.
הטורקים העות'מאניים התקדמו בכוח רב הלאה לכבוש את אריתריאה.
סנג'ק איברים הוקם בשנות ה-60 של המאה ה-16. בשנת 1571 עבר מושל חבש לשבור את המצור על סואקין על ידי כוחות ממלכת פונג'.
ההרחבה הופסקה בשנת 1578, והעות'מאנים פרשו מרוב האזורים.
במהלך המאות הבאות, הממשל העות'מאני נמנע במידה רבה מהתערבויות נוספות, בהסתמך על מערכת שלטון עקיף.
רק באי מאסאווה עצמו היה מושל עות'מאני, ששלט במסחר ובמיסים; בסואקין מינו השלטונות העות'מאנים קצין מכס.
חיל המצב של הירגיגו, המורכב מכורדים, אלבנים, טורקים וערבים, מעורב באוכלוסייה המקומית, וצאצאיהם שמרו על דמי השכירות והתארים העות'מאניים.
כאשר העות'מאנים הפכו לדומיננטיים בחג'אז בשנת 1517, ג'דה הוקמה כסנג'אק בסמכותו של ביילרבליק של מצרים.
ככל שג'דה התפתחה למרכז מסחר חשוב, העות'מאנים הפכו את ג'דה לבילבייליק עצמה.
במאה ה-18 הוא הוצמד לאיילט חבש, ומושלים בדרגת וזיר החלו להתמנות בהב.
בשנת 1701 הוטלו סואקין ושאר הנחלות העות'מאניות בחוף האפריקאי תחת סמכותו של המושל בג'דה.
לאחר שילובו עם ג'דה, האיילט קיבל חשיבות.
בשל המרחק הגדול מהבירה, לעות'מאנים לא הייתה שליטה מועטה על הפאשה של ג'דה, וסמכותם על האזור הייתה נומינלית ברובה.
בשנת 1829, יוהאן לודוויג בורקהרדט תיאר את הפאשליק של ג'דה כ"חסר חשיבות לחלוטין" בשל כוחו של השריף של מכה, והתואר הוענק לאנשים שמעולם לא ניסו להשתלט על ממשלתם.
עוד לפני השתלטות המורדים הווהאבים על רוב חג'אז ב-1803, נאמר שהמינוי לשלוט בג'דה כמעט ולא מוערך, ונחשב שווה לגלות.
כאשר מוחמד עלי נלחם בהצלחה במלחמה העות'מאנית -סעודית, הוא קיבל את הממשל של חבש בשנת 1813. בנו אחמד טושון פאשה מונה לוואלי ידי פירמאן, ובכך גם השיג שליטה על הנמלים של סואקין ומאסאווה.
השליטה של מוחמד עלי על חבש הייתה זמנית בלבד; לאחר שהסתיים מרד הווהאבים, היא חזרה לשלטון העות'מאני בשנת 1827. מסאווה וסוואקין ניתנו לו שוב בשנת 1846, עד מותו בשנת 1849.
אולם בשנת 1866 נלקחה חבש מג'דה ושולבה רשמית בח'דיוות מצרים כישות נפרדת.
כך הפסיקה חבש להתקיים בצורתה המסורתית והחל משנת 1869 הוחלפה בשורה של מחוזות מצריים.
בשנת 1871, לאחר הדחתו מתפקידו של הוואלי חוריד פאשה, בוטלה זמנית עמדת הוואלי בג'דה והותקן במקומה המוטצאסריף של ג'דה.
ארגון מחדש זה נמשך שנה אחת בלבד, והוואלי הוחזר בשנה שלאחר מכן.
איילט ג'דה הפכה לאחר מכן לחג'אז וילייט, עם מושל במכה.
סנג'ק ג'דה סנג'קים בשנות ה-60 של המאה ה-19:
סנג'ק תימן (עד כ-1849, אז הפך לאיילט תימן)
איילט אנטוליה (בטורקית עות'מאנית: ایالت آناطولی) היה אחד משני מחוזות הליבה (איילט רומליה היה השני) בשנים הראשונות של האימפריה העות'מאנית.
הוא הוקם בשנת 1393. בירתו הייתה תחילה אנקרה במרכז אנטוליה, אך לאחר מכן עברה לקוטהיה שבמערב אנטוליה.
הקמת המחוז של אנטוליה אירעה בשנת 1393, כאשר הסולטן באיזיט הראשון (1389–1402) מינה את קארה Timurtash כ-"beylerbey" ומשנה למלך באנטוליה, בתקופת היעדרו של באיזיט במהלך המערכה באירופה נגד מירצ'ה הזקן.
מחוז אנטוליה - שנקרא בתחילה "beylerbeylik" או כללית "vilayet" ("פרובינציה"), רק לאחר 1591 נעשה שימוש במונח איילט - היה השני שנוצר לאחר איילט רומליה, ודורג בהתאם בהיררכיה של המחוזות.
בירת המחוז הראשונה הייתה אנקרה, אך בסוף המאה ה-15 היא הועברה לקוטהיה.
כחלק מרפורמות הטנזימאט, איילט אנטוליה חולק למחוזות קטנים יותר, אם כי חוקרים שונים נותנים תאריכים סותרים לפירוק, החל משנת 1832 ועד מאוחר ב-1864.
האיילט כלל שבע עשרה סנג'קים בשנת 1530
סנג'ק ביגה האיילט כלל שבע עשרה סנג'קים בשנים 1550–1551
סנג'ק ביגה האיילת כללה חמישה עשר סנג'קים בשנת 1609:
סנג'ק הודאבנדיגאר (Liva-i Hüdavendigâr, בורסה)
סנג'ק אנקרה (Liva-i Bankara, אנקרה)
סנג'ק קראהיסאר-אי סהיב (ליבה-אי קארהיסאר-אי סהיב, אפיונקארהיסאר)
סנג'ק טקה (Liva-i Teke, אנטליה)
סנג'ק סולטנונו (Liva-i Sultanönü, אסקישהיר)
סנג'ק קראסי (Liva-i Karasi, Balıkesir) האיילט כלל חמישה עשר סנג'קים בין השנים 1700–1740:
איילט בודין (הידוע גם בשם פרובינציית בודין / בודה או פאשאליק של בודין / בודה, בטורקית עות'מאנית: ایالت بودین) היה איילט של האימפריה העות'מאנית במרכז אירופה והבלקן.
הוא הוקם על השטחים שכבשה האימפריה העות'מאנית מממלכת הונגריה מימי הביניים והדספוטה הסרבי.
בירת מחוז בודין הייתה בודין (בהונגרית: בודה).
אוכלוסיית המחוז הייתה מגוונת מבחינה אתנית ודתית וכללה הונגרים, קרואטים, סרבים, סלובקים, מוסלמים ממוצא אתני שונים (שהתגוררו בעיקר בערים) ואחרים (יהודים, צוענים וכו').
העיר בודה עצמה הפכה למוסלמית ברובה במהלך המאה ה-17, בעיקר באמצעות הגירה של מוסלמים בלקניים.
במאה ה-16 כבשה האימפריה העות'מאנית את "קו המבצרים" הדרומי (végvár) של ממלכת הונגריה.
לאחר קרב מוהאץ' בו הובסה ממלכת הונגריה קשות, והמהומה שנגרמה כתוצאה מהתבוסה, התפשטה ההשפעה העות'מאנית על החלק המרכזי של ממלכת הונגריה.
בעוד שהכוחות העות'מאניים פלשו לבודה בשנים 1526 ו-1529, סולימאן הראשון השתמש באזור בודה כשטח של ממלכה בעלת ברית ולא סיפח אותו במלואו לאימפריה.
בשנת 1541 החליט סולימאן לאחד את אזור בודה שנכבש ולכונן אותו כחלק אורגני של האימפריה.
הוא שלח את המפקד האוסטרי וילהלם פון רוגגנדורף, לצור על העיר, וב-29 באוגוסט 1541 השתלט על העיר, יחד עם העיר בצד השני של הדנובה, פשט.
הוא ארגן מיד את האיילט (מחוז) הראשון במרכז אירופה שבירתו בודה (בודין בטורקית).
באותה שנה נפלו כמה ערים נוספות תחת שלטון עות'מאני: סגד, קלוצ'ה וסובוטיצה.
בשנים 1543–1544, העות'מאנים כבשו את המבצרים של נוגראד, ואץ, סקשפהרוואר, פץ' ושיקלוש ששובצו לתוך איילט חדש.
בשנת 1552 הורחב האיילט עם שטחים חדשים בצפון, והוקם איילט חדש בטמשוואר.
השליטה הצבאית באזורים הסובבים ניטלה מבודין.
בשנה שלאחר מכן הואטה התקדמות העות'מאנים ואיילט בודין לא השתנה עד תום מלחמת חמש עשרה השנים ושלום זסיטווטורוק, שם איבדו העות'מאנים שטחים מצפון לנוגרד.
עם זאת אגר וקניז'ה נתפסו במהלך המלחמות הללו ונוהלו זמן קצר כסנג'קים במחוז זה.
שטחו של האיילט צומצם משמעותית עם הקמת איילט אגר (1596) וקניז'ה (1600).
עם זאת, הוא נותר המחוז העות'מאני הבולט במרכז אירופה, בשל חשיבותו האסטרטגית של בודין כנמל מרכזי בדנובה.
במאה ה-17 כבש קארה מוסטפא פאשה אזורים נוספים מממלכת הונגריה ההבסבורגית והווסאל שלה, נסיכות טרנסילבניה, אך לא הצליח לכבוש את וינה בשנת 1683. ניסיון כושל זה בישר על ירידה הדרגתית של הכוח העות'מאני באירופה.
ב-2 בספטמבר 1686 נכבשה בודין על ידי כוחות הליגה הקדושה.
עימותים צבאיים בין ההבסבורגים לעות'מאנים היו בלתי נמנעים.
הם הקימו גבול זה עם זה, ולמרות שהוקם איילט אירופי, הייתה נוכחות צבאית חזקה בבודין.
קשה לאמוד את מספר הכוחות במחוז בשלב זה.
ישנם מסמכים המציגים 10,200 חיילים במבצרים בשנת 1546, ו-12,451 חיילים בשנת 1568. היו גם כוחות עזר הנקראים סיפאהים עלות אחזקת הכוח הגדול הזה לחץ על תקציב המחוז.
בשנת 1552, למשל, שלח השער הנשגב 440,000 מטבעות זהב לבודין כדי לספק לצבא.
אם הסולטאן או הביילרביי לא היו נוכחים, אז תפקיד המפקד הכללי נתפס על ידי הפאשא של בודין.
האימפריה העות'מאנית השקיעה את כל המאמצים לחזק את המעוז בבודין.
הם בנו כמה טבעות הגנה סביב בודין והגנו על כבישים לאספקה לווינה, כיוון שמטרתם הייתה לרסק את בירת ההבסבורגים, מה שלא הצליחו.
המבצרים החשובים ביותר סביב בודין היו אסטרגום, סקשפהרוואר, וגם ואץ ווישגראד הפחות חשובים.
מדרום המבצר הרלוונטי ביותר היה סיגטבר.
איילט אגר (בטורקית עות'מאנית: ایالت اگیر, בהונגרית: Egri ejálet, בסרבית: Jegarski ejalet) או פאשאליק של אגרי היה איילט של האימפריה העות'מאנית שהוקם בשנת 1596 ובירתו באגרי (בהונגרית: Eger).
היא כללה חלקים מהונגריה וסלובקיה של ימינו.