tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסרט "אקס-מן 2" למוטנט ג'ייסון יש עיניים בעלות צבעים שונים.
סימן זה נותר גם כאשר ג'ייסון משנה את פרצופו באמצעות כוחותיו על מנת לתעתע באויביו.
כמו כן בסרט "אקס-מן: ההתחלה", צ'ארלס אקסבייר הצעיר מתחיל עם בחורה בבר, בכך שהוא מסביר לה על המוטציה שבהטרוכרומיה.
לדמות אלכס פיירו מהספר "מגנס צ'ייס והאלים של אוסגרד" ישנן עיניים בצבעים שונים.
בספר "מחוננת" של הסופרת קריסטן קאשור קיימות דמויות ("מחוננים") שמאופיינות בשתי עיניים השונות אחת מהשנייה בצבעיהן, דבר שנותן להם יכולת מיוחדת בתחום כלשהו.
בסדרת הספרים "שיר של אש ושל קרח" לטיריון לאניסטר יש עין אחת שחורה ואחת ירוקה.
אלמנט זה לא נשמר בסדרת הטלוויזיה.
הטרודונטאים (שם מדעי: Heterodontiformes) או כרישי ראש-שור הם סדרה קטנה של דגי סחוס מקבוצת הטרודונטים, שבה משפחה אחת, הטרודונטיים, בת 8–9 מינים.
דמויי כריש אלה חיים בדרך כלל על ריפים סלעיים, מחורצים וסדוקים.
עד כה נמצאו רק במזרח ומערב האוקיינוס השקט ובמערב האוקיינוס ההודי.
בדרך כלל הם אוכלים חסרי חוליות.
סוג כריש ראש שור (Heterodontus)
מין כריש ראש-שור גלאפגוס (Heterodontus quoyi)
מין כריש ראש-שור הזברה (Heterodontus zebra)
הטרובדור (Il Trovatore) היא אופרה בארבע מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי ללברית של לאונה עמנואל ברדארה וסלבטורה קמאראנו, המבוססת על מחזה בשם El Trovador מאת המחזאי הספרדי .
הופעת הבכורה התקיימה ב-19 בינואר 1853, בתיאטרון אפולו ברומא.
זוהי אחת האופרות הפופולריות ביותר של ורדי, אשר מוצגת עד היום בבתי אופרה ברחבי העולם.
באופרה ישנם קטעים ידועים, בהם האריה לטנור ששר מנריקו "Di quella pira" .
תמונה ראשונה - חדר המשמר בטירת די-לונה בסרגוסה
פרננדו מפקד המשמר מצווה על אנשיו לשמור בעוד הרוזן די-לונה משוטט לפני חלונה של לאונורה, כי הוא מקנא בהצלחותיו של יריבו הטרובדור מנריקו.
כדי לשמור על ערנות אנשי המשמר, פרננדו מספר להם את סיפור חייו של די-לונה.
לרוזן די-לונה האב שני בנים.
צוענייה כישפה את בנו הצעיר והפכה אותו לילד חלש וחולני וכעונש הרוזן האב העלה אותה על מוקד כמכשפה.
בגסיסתה ציוותה הצוענייה על בתה אזוצ'נה לנקום את מותה.
הבת חטפה את הבן הצעיר מביתו, ואומנם נמצאו עצמות של ילד באפר של המדורה ששרפה את הצוענייה.
אולם הרוזן האב סירב להאמין על מותו של בנו הצעיר, וציווה על בנו הבכור, הרוזן די לונה, למצוא את אזוצ'נה.
תמונה שנייה - בגינת ארמון הנסיכה
לאונורה מתוודה בפני אשת סודה, אינס, על אהבתה למנריקו.
לאחר שהן עוזבות, נכנס די-לונה, ושומע במרחק את קולו של יריבו מנריקו.
בחשכה, מחליפה לאונורה את די-לונה במנריקו, אך כשמנריקו נכנס, היא רצה אל זרועותיו.
די-לונה מזהה את מנריקו כיריבו אשר דינו מוות, ומזמין את מנריקו לדו-קרב.
לאונורה מנסה להתערב, אך לא מצליחה למנוע מהם את הקרב.
תמונה ראשונה - במחנה הצוענים
מנריקו יושב ליד המיטה של אימו אזוצ'נה וברקע שירת הצוענים במחנה (Vedi le fosche notturne).
אזוצ'נה היא בתה של הצוענייה שנשרפה בפקודת הרוזן די-לונה האב ולמרות גילה המתקדם עדיין נושאת בליבה את רגש הנקם (האריה:Stride la vampa, הלהבות בוערות!).
היא מספרת למנריקו שאחרי שחטפה אותו מאביו התכוונה לשרוף אותו יחד עם אמה, אבל זרקה לתוך הלהבות את ילדה שלה.
למרות התגלית המרעישה, מנריקו אוהב אותה כאילו הייתה אימו האמיתית, מאחר שהייתה כה אוהבת ונאמנה לו.
מנריקו מספר שהוא ניצח בדו-קרב את הרוזן די לונה, אבל לא הרג אותו מסיבה לא ברורה לו, כאילו כוח מסתורי מנע זאת ממנו (דואט: Mal reggendo).
שליח מביא איגרת המספרת כי לאונורה החושבת שמנריקו מת בדו-קרב מתכננת אותו הלילה להיכנס למנזר ולנדור את נדר הנזירות.
למרות ניסיונה של אזוצ'נה למנוע ממנו במצבו החלוש, מנריקו ממהר ללאונורה, למנוע את כניסתה למנזר.
תמונה שנייה - לפני המנזר
די-לונה ואנשיו מגיעים בניסיון לחטוף את לאונורה.
לאונורה מופיעה צועדת עם הנזירות, אך מנריקו מונע מדי-לונה לבצע את זממו, ולוקח את לאונורה איתו.
מערכה שלישית – בן הצוענייה
תמונה ראשונה - מחנה של חיילי די לונה
חיילי די-לונה במחנה (מקהלה: Or co' dadi ma fra poco).
חייליו של די-לונה מביאים צוענייה שמשוטטת ליד המחנה.
פרננדו המפקד מזהה אותה כאזוצ'נה, חוטפת בן הרוזן, והיא קוראת למנריקו לעזרה.
די-לונה גוזר עליה מוות על המוקד.
תמונה שנייה - חדר בטירה
לאונורה ומנריקו אוהבים עומדים להתחתן.
רואיז נכנס ומדווח שאזוצ'נה עומדת להישרף על המוקד.
מנריקו מזעיק את חייליו לצאת לעזרתה (Di quella pira l'orrendo foco) ולאונורה מתעלפת.
תמונה ראשונה - לפני בית הכלא
לאונורה מגיעה לטירה במטרה לשחרר את מנריקו שנשבה על ידי די-לונה.
מתוך הטירה בוקעת תפילת הMiserere (מקהלה ודואט).
היא מתחננת בפני די-לונה שישחרר את מנריקו ובתמורה היא מסכימה להנשא לו, אך היא בולעת בסתר רעל שהחביאה בטבעתה.
מנריקו ואזוצ'נה ממתינים להוצאתם להורג.
מנריקו מנחם את אזוצ'נה הנזכרת בימים טובים יותר בהרים והיא נרדמת.
לאונורה מגיעה ומספרת למנריקו שהוא ניצל, אך עליו לעזוב את בית הסוהר בלעדיה.
מנריקו חושב בתחילה שלאונורה בגדה בו, אך מבין שבעצם היא הרעילה את עצמה כדי להישאר נאמנה לו.
לאונורה גוססת בזרועותיו ומספרת שהיא מעדיפה למות מאשר להתחתן עם מישהו אחר מלבדו.
הרוזן די-לונה נכנס ומוצא את לאונורה בזרועותיו של יריבו ומיד מצווה להוציאו להורג.
אזוצ'נה מתעוררת והרוזן מראה לה את מנריקו המת.
היא זועקת בתרועת ניצחון "הוא היה אחיך!
אמא, נקמתי את נקמתך!" והרוזן זועק בכאב "ואני חייב להמשיך לחיות!".
הטרוכרומטין הוא אזור דחוס במולקולת ה-DNA, שהשעתוק שלו מוגבל.
בדרך כלל מדובר באזורים שקשורים לבקרה על שעתוק גנים אחרים.
כרומטין נמצא בשתי צורות: אאוכרומטין - הצורה הפתוחה, והטרוכרומטין - הצורה הדחוסה.
במקור, שתי הצורות הובדלו זו מזו בכמות הצביעה שלהם: אאוכרומטין נצבע חלש והטרוכרומטין נצבע חזק.
ההטרוכרומטין בדרך כלל מרוכז בשולי גרעין התא.
מקובל לחשוב כי הטרוכרומטין משמש במגוון תפקידים, מבקרת ביטוי גנים ועד להגנה פיזית של הכרומוזומים.
מגוון התפקידים קשור לדחיסות הרבה של ההטרוכרומטין.
הדחיסות גורמת לו להיות פחות נגיש עבור גורמי שעתוק חלבוניים שקושרים DNA.
חלקים מסוימים של ה-DNA נמצאים במצב הטרוכרומטין באופן קבוע בכל תא בגוף ובכל בני האדם.
אזורים אלו נקראים הטרוכרומטין קונסטיטוטיבי (קבוע) והם כוללים את אזורי הצנטרומר והטלומרים, חלק גדול מכרומוזומים 1,9,16 ו-כרומוזום Y.
אזורי הטרוכרומטין המשתנים מאדם לאדם ומתא לתא קרויים הטרוכרומטין פקולטטיבי (בלתי קבוע).
היכולת להפוך אזורים שונים להטרוכרומטין תורמת להתמיינות תאים לרקמות שונות לבקרת ביטוי גנים ולשוני בין בני אדם.
דוגמה להטרוכרומטין פקולטטיבי הוא בכרומוזום X המושתק אצל נשים (גופיף בר).
באופן תקין כל תא בגוף האישה מקבל תבנית השתקה שונה של אחד מכרומוזומי X בעזרת הטרוכרומטין פקולטטיבי.
חלבונים מקבוצת פוליקמוב וגן RNA בשם Xist הם ממנגוני הבקרה שהתגלו ליצירת הטרוכרומטין פקולטטיבי.
אחת השיטות למיפוי הנוקלאוזומים והחלבונים היוצרים את ההטרוכרומטין על ה- DNA היא DNA footprinting.
הטרוסקסיזם הוא מונח המציין פעולות והשקפות המבוססות על ההנחה שכל בני האדם הטרוסקסואלים או שרק נטייה מינית הטרוסקסואלית היא נורמלית.
השקפה כזו באה לביטוי בחוקים הנוגעים לזכויות אזרח, הזדמנויות כלכליות ושוויון חברתי, במרבית מדינות העולם, וגורמת בפועל לאפליה נגד לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים.
המונח הוא הלחם בסיסים של הטרו(סקסואליות) וסקסיזם.
בניגוד להומופוביה, שהיא סלידה, רתיעה ופחד משוללי היגיון מהומוסקסואלים ולסביות, גישה הטרוסקסיסטית מבוססת על מערכת אמונות מוסברת ומנומקת הנותנת לגיטימציה להדרה כנגד להט"ב.
מחקר פסיכולוגי אודות אנשים שביצעו פשעי שנאה נגד הומוסקסואלים העלה כי חלקם ראו בפעולותיהם שליחות חברתית, משום שנעשו כעונש המגיע למי שחרגו מהתנהגות "נאותה".
הטרוסקסיזם הוא מערכת אמונות וגישות המניחות שנטייה מינית שאינה הטרוסקסואלית אינה נורמטיבית, ולכן שוללת ומדירה כל התנהגות, זהות, מערכת יחסים, או קהילה שאינה הטרוסקסואלית.
ביטויים לגישה הטרו סקסיסטית יכולים להיות, בין השאר:
תפישת ההומוסקסואליות כסטייה מינית, מחלה או הפרעה נפשית שניתן לרפאה.
התייחסות לנטייה מינית כ"לא-רלוונטית" ודרישה ממי שאינם הטרוסקסואלים להצניע את נטייתם המינית ולהישאר למעשה "בארון".
טענה שהעדפה מינית ניתנת לבחירה ושהתנהגות ואורח חיים הומוסקסואליים הם אופנה.
גישה לפיה הומו אינו "גבר אמיתי" ולסבית אינה "אישה אמיתית", משום שאינם ממלאים את התפקיד המגדרי המצופה מהם.
אמונה שהומוסקסואליות אינה טבעית ולכן היא צורה נחותה של קיום אנושי.
אמונה דתית שהומוסקסואליות מנוגדת לדבר האל ולכן היא חטא וביטוי לרוע.
אמונה שהומואים "מגייסים" ומדיחים צעירים להצטרף אליהם ולנהוג כמותם.
טענה שהומואים ולסביות מסכנים את המשך המין האנושי, משום שאינם מקימים משפחות ומביאים צאצאים.
התייחסות או מסגור של הומוסקסואליות כסטייה חברתית הפוגעת בסולידריות החברתית ומאיימת על שלמות החברה.
אמונה כי ניתן ורצוי "להחזיר" הומואים ולסביות להיות הטרוסקסואלים.
הנחת היסוד ההטרוסקסיסטית עומדת בבסיסם של חוקים רבים הנוגעים למעמדם וזכויותיהם של אזרחים, באשר הם מנוסחים כך שאינם חלים על להט"ב.
כך למשל ברוב מדינות העולם אסורים נישואים חד-מיניים ויש מגבלות על אימוץ ילדים ועל זכאות לביטוח חיים, פנסיה וירושה של בני זוג מאותו מין, זכויות בסיסיות המוקנות לבני זוג הטרוסקסואלים ללא עוררין.
ישנן מדינות שגם מעמד "ידועים בציבור" מוגבל בהן לזוגות הטרוסקסואליים.
במדינות רבות עצם קיום יחסי מין או קשר זוגי בין בני אותו מין אינו חוקי ונושא עונשים כבדים, עד כדי עונש מוות בכמה מדינות.
בחלק מהמדינות בהן הומוסקסואליות אינה עבירה, גיל ההסכמה ליחסי מין הומוסקסואליים גבוה מזה של יחסים הטרוסקסואליים.
כמה מדינות וערים אוסרות על קיומם של מצעדי גאווה.
בארצות הברית נאסר בעבר על הומוסקסואלים ולסביות לשרת בצבא, ובשנים 1993–2011 הייתה נהוגה שם מדיניות "אל תשאל, אל תספר", המתירה ללהט"ב לשרת בצבא כל עוד אינם חושפים את נטייתם המינית.
בפולין הועלתה ב-2007 הצעת חוק שתכליתה למנוע העסקת להט"ב במערכת החינוך, אולם בעקבות מחאה ברחבי אירופה ההצעה נגנזה.
בישראל אישר בית המשפט במספר פסקי דין כי יש משום לשון הרע בכך שאומרים או רומזים על מישהו שהוא הומוסקסואל כאשר איננו כזה - וקבע בכך כי "הומו" נחשב למעשה ביטוי של גנאי.
ניתן להצביע על דפוסי אפליה הטרוסקסיסטית שאינם מוגדרים בחוק, אך נהוגים כנורמה חברתית ברמות שונות.
כך למשל היה עד סוף המאה ה-20 ייצוג מועט של דמויות להט"ב בספרות, בקולנוע ובטלוויזיה, וגם כיום הייצוג מוגבל או לא קיים כלל בתרבויות שונות.
חנויות, גלריות, מוזיאונים וספריות מנהיגים צנזורה עצמית ונמנעים לעיתים קרובות מהצגה או מכירה של פריטים שיש בהם אזכור לנושאי להט"ב.
אמנים, ספורטאים ואנשי ציבור רבים מצניעים את נטייתם המינית מחשש שמא חשיפתה תפגע בקריירה שלהם.
מערכות חינוך רבות נמנעות מעיסוק בנושאי להט"ב בכלל, ובמין שאינו בין גבר לאישה במסגרת חינוך מיני, בפרט.
בישראל, לדוגמה, נמנעים בתי ספר רבים מעיסוק בנושא מחשש מפני תגובות ההורים, אף על פי שפעילויות הסברה דוגמת אלו שעורך ארגון חוש"ן - חינוך ושינוי מומלצות על ידי השירות הפסיכולוגי הייעוצי של משרד החינוך.
ברמת הפרט, הטרוסקסיזם יכול להתבטא בחוסר סובלנות לגילויי חיבה ואינטימיות בפומבי בין בני זוג מאותו מין, לעומת סובלנות כלפי התנהגות זהה בין גבר לאישה.
אנשים רבים מצהירים כי אין להם כל התנגדות ללהט"ב, כל עוד הם אינם מחצינים את זהותם ונטייתם המינית, ומתנהגים "רגיל", כמו הטרוסקסואלים.
להטרוסקסיזם יש טווח רחב של השפעות על אנשים ללא קשר לנטייתם המינית, אך תוצאותיו הבולטות ביותר הן דה-לגיטימציה כלפי להט"בים.
האפקט הבולט ביותר של הטרוסקסיזם הוא דחיקתם של הומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים לשולי החברה והתודעה החברתית והאזרחית.
ההטרוסקסיזם מוביל בכך ליצירת סטיגמות המובילות לרדיפה ואפליה לא רק של אנשים בעלי נטייה מינית שונה, אלא גם בעלי חוסר הלימה מגדרי: טרנסקסואלים וטרנסג'נדרים.
יחד עם הומופוביה, לסבופוביה והומופוביה מופנמת, הטרוסקסיזם ניכר במציאות החברתית באופן משמעותי, וזו מאלצת רבים להסתיר או להסוות את נטייתם המינית, או לסרב לצאת מהארון במטרה לשנות את נטייתם להטרוסקסואליות.
דחיקה לשוליים באה לידי ביטוי גם בתחומים אזרחיים, לדוגמה במוסד הנישואים אם הוא מוגדר כהטרוסקסואלי.
בכך נמנעות זכויות רבות ולעיתים בסיסיות מזוגות גברים וזוגות נשים, המופלים לרעה בנושאים כגון ירושה, דיני קניין, אימוץ, ביטוח בריאות ממלכתי, מיסים, משמורת ילדים, דיני רווחה וזכויות שונות המגיעות לזוגות חד-מיניים.
הדין בנושא משתנה ממדינה למדינה.
יולנדה דרייר (Yolanda Dreyer), פרופסור לתאולוגיה פרקטית באוניברסיטת פרטוריה שבדרום אפריקה, טוענת כי "הטרוסקסיזם מוביל לדעות קדומות, אפליה, הטרדה ואלימות.
הוא מובל על ידי פחד ושנאה".
הפסיכולוגית המשפטית קארן פרנקלין (Karen Franklin) מסבירה כי אלימות אשר מקורה בהטרוסקסיזם מופנית גם לנשים וגם לגברים - לא רק כלפי אלה שבפועל אינם הטרוסקסואלים - אלא גם על רקע תפיסות בנושא תפקידי מגדר:
המונח הטרונורמטיביות (מאנגלית: Heteronormativity) מתייחס למערכת של נורמות חברתיות הגורסות כי אנשים מתחלקים לשתי קטגוריות מגדריות משלימות (גבר או אישה) אשר מהן נגזרים תפקידיהם הטבעיים בחברה.
בנוסף, נורמות אלו מגדירות את ההטרוסקסואליות כנטייה המינית הנורמלית ומתייחסות למערכת יחסים זוגית רומנטית או מינית כראויה יותר (או בכלל אפשרית) אם היא מתקיימת בין גבר אחד ואישה אחת.
בהתאם לכך, השקפת עולם הטרונורמטיבית תטען לטבעיות הביולוגית של המין, זהות המגדר ותפקידי המגדר.
את המונח טבע מייקל וורנר, תאורטיקן בתחום מדעי החברה, בשנת 1991 באחת מעבודותיו הראשונות בנושא תאוריה קווירית, אולם הרעיון שמאחורי המושג מקורו בעבודותיה של האנתרופולוגית גייל רובין בנושא "מערכת המין/מגדר" ותובנותיה של אדריאן ריץ' בקשר ל"הטרוסקסואליות כפויה".
צ'יימברס טוען בסדרה של מאמרים שאת המושג הטרונורמטיביות יש להבין כמושג החושף את הציפיות, את הדרישות ואת המגבלות שנוצרות כאשר החברה מתייחסת להטרוסקסואליות כנורמה.
המושג "הטרונורמטיביות", שנוצר במקור על מנת לתאר את הנורמות שבהן נאלצים לא-הטרוסקסואלים להיאבק, שולב במהרה הן בשיח המגדר והן בשיח הטרנסג'נדרי.
הטענות המרכזיות המופנות כלפי גישות הטרונורמטיביות מצד המבקרים אותן הן שגישות אלו מפעילות דיכוי, מוקיעות ודוחקות לשוליים אנשים המבטאים את מיניותם בצורה הנתפסת כסוטה, ומקשות על הביטוי העצמי במקרים בהם ביטוי זה אינו תואם את הנורמה ההטרוסקסואלית.
ביטויים מיניים ומגדריים כאלה כוללים בדרך כלל לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים, ביסקסואלים, א-מיניים, אינטרסקס (בהכללה נקראים להט"בים) וכן אנשים הנוהגים בפוליגמיה, פוליאמוריה ומיעוטים אחרים כגון מיעוטים גזעיים.
על פי הטענה, תרבות הטרונורמטיבית "מעניקה להטרוסקסואליות מעמד מיוחס כטבעית ונורמלית" ויוצרת אקלים חברתי שבו להט"בים מופלים בכל מה שקשור למעמד חוקי, נישואין ותעסוקה.
על פי האנתרופולוגית התרבותית גייל רובין, ההטרונורמטיביות של החברה הכללית יוצרת "היררכיית סקס" המדרגת את הפרקטיקה המינית בין "סקס טוב" ו"סקס רע" מבחינת מוסרית.
בראש אותה היררכיה - הקצה ה"טוב" שלה - מוצב מין מונוגמי המכוון לרבייה בין שני הטרוסקסואלים המחויבים זה לזה.
כל מעשה מיני או אדם שלא עומדים בקנה המידה זה מדורגים בסדר יורד עד אשר מגיעים לתחום "הסקס הרע".
ספציפית, גם הומוסקסואלים המצויים במערכת יחסים זוגית ארוכת טווח וגם הומוסקסואלים הנוהגים במתירנות מינית מדורגים בין שני הקטבים.
פטריק מקרירי, מרצה באוניברסיטת ניו יורק, מאמין שהיררכיה זו מסבירה באופן חלקי את הסטיגמה הנפוצה לפיה להט"בים מרבים יותר לעסוק בפרקטיקות מיניות "סוטות" הנהוגות גם בקרב הטרוסקסואלים, כגון צריכה של פורנוגרפיה ומין במקומות ציבוריים.
מקרירי מציין כי היררכיה זו משועתקת למקומות העבודה, שם נתקלים להט"בים באפליה המתבטאת במדיניות המונעת העסקת להט"בים וכן מנגנונים נוספים של אפליה.
אלה הם האנשים המאכלסים את הדרגות הנמוכות ביותר בהיררכיה, כגון טרנסקסואלים, שנותרים הפגיעים ביותר והחשופים ביותר לאפליה גלויה.
אותם אנשים מתקשים בדרך כלל למצוא תעסוקה.
במדינת ישראל כיום (2011) קשה לדחות מועמד לעבודה או לפטר עובד בשל נטייתו המינית, בהתאם לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה (אף על פי שחוק זה אינו כולל זהות מגדר), אולם המצב אינו כזה בכלל הארצות.
בחלק ממדינות ארצות הברית, לדוגמה, ניתן לפטר עובד או לדחות מועמד לעבודה אם הוא אינו הטרוסקסואל או אפילו אם הוא נתפס כלא-הטרוסקסואל.
מוכר במיוחד הוא מקרה שקרה ברשת המסעדות האמריקאיות "קראקר ברל" בשנת 1991, שם פוטרה עובדת עקב היותה לסבית מוצהרת.
ההסבר שניתן מטעם הרשת ציטט מתוך מדיניות ההעסקה של הרשת, שם נטען כי עובדים המבטאים "העדפה מינית שאינה מפגינה ערכים הטרוסקסואליים נורמליים אינם תואמים את הערכים האמריקאיים המסורתיים".
העובדת שפוטרה ועובדים נוספים, כגון מלצרים המפגינים התנהגויות "נשיות" (נטען שהם היו היעד האמיתי של מדיניות זו) פוטרו על פי חוק בהתאם למדיניות העסקה המבקשת "להגן" על הערכים ההטרונורמטיביים ה"נורמליים".
אפליה כנגד מיעוטים גזעיים ואחרים
חוקרים אחדים הצביעו על הקשר שבין הטרונורמטיביות לדיכוי על רקע של גזע.
בספרה "לימודים קווירים שחורים" טוענת קאת'י ג'י כהן, מרצה למדעי המדינה באוניברסיטת שיקגו, כי המוסד ההטרונורמטיבי לא מחלק באופן שווה את זכויות היתר ואת הכוח הפוליטי בין כל ההטרוסקסואלים, אלא מעדיף הטרוסקסואלים שהם לבנים ובני המעמד הגבוה או הבינוני.
לשיטתה, הדיכוי המיני קשור במבנים רחבים יותר של כוח, בהם הוא מצטלב והופך בלתי נפרד מאופני דיכוי נוספים כגון גזע, מגדר ומעמד כלכלי-חברתי.
היא מצביעה על דוגמאות כמו נשים חד-הוריות המתקיימות על קצבאות הרווחה (בדרך כלל נשים לא-לבנות) ועובדי תעשיית המין - שיכולים להיות הטרוסקסואלים אולם אינם מצייתים לנורמה ההטרונורמטיבית ולכן אינם נתפסים כלגיטימיים או "כנורמלים, מוסריים או ראויים לתמיכת המדינה".
במחקרה אודות חינוך מיני בקרב נערות ממוצא לטיני בארצות הברית, הסכימה החוקרת לורנה גרסייה כי ההטרונורמטיביות יוצרת חלוקה בלתי שווה של הכוח הפוליטי על פי מאפיינים של גזע, והצביעה על הקשר שבין גזענות, הטרונורמטיביות וסקסיזם.
ממצאי מחקרה עולה כי החינוך המיני ההטרונורמטיבי משתמש "בעדשה גזעית" המאפיינת נערות ממוצא לטיני כ"פוריות יתר על המידה" בהשוואה לעמיתותיהן הלבנות "ולכן בלתי מתאימות לאידיאל ההטרונורמטיבי הסטנדרטי".
כתוצאה מכך, החינוך המיני נוטה להבנות את הנערה הלטינית "כסיכון".
באופן דומה, גם החוקר פטריק מקרירי, שנזכר קודם, טוען כי ההטרונורמטיביות לא מפלה רק כנגד להט"בים, אלא גם כנגד אנשים שאינם לבנים.
ההטרונורמטיביות מחזקת את התפיסה לפיה אנשים אלה הם "חשודים מבחינה מינית" ו"שטופי תאווה בצורה חסרת תקנה".
מקרירי מקשר את ההשלכות שיש להיררכיה ההטרונורמטיבית בעבור מיעוטים גזעיים לאפליה במקום העבודה, ומציין כי "סטרייטים מונוגמיים (ולבנים)" חווים הכי פחות אפליה על רקע מיניותם.
המחצית השנייה של המאה ה-20 בארצות הברית הביאה עמה שינויים מואצים ומהותיים במבנה המשפחה הגרעינית.
אם בעבר "משפחה" הייתה איחוד הטרונורמטיבי של גבר ואישה המגדלים ביחד את ילדיהם הביולוגיים, הגדרה זו הופכת פחות ופחות רלוונטית למשפחות בנות ימינו.
כבר בשנת 1985 הוערך כי בארצות הברית ישנן לפחות 2.5 מיליון משפחות חורגות לאחר גירושין שבהן גדלים ילדים.
בשלהי שנות ה-80 בארצות הברית, כמעט 20% מהמשפחות שבראשן עומד זוג נשוי המגדל ילדים היו משפחות חורגות (בהן לפחות אחד מההורים אינו ההורה הביולוגי של לפחות אחד מהילדים).
שיעורי הגירושין, משפחות חד-הוריות וחיים בצוותא ללא נישואין עלו בצורה חדה בארצות הברית לאורך שלושת העשורים האחרונים..
משפחות לא-מסורתיות (קרי משפחות שאינן "משפחה בת מעמד הביניים שבה האב המפרנס והאם עקרת הבית נשואים אחד לשני ומגדלים ביחד את ילדיהם הביולוגיים") מהוות את רוב המשפחות החיות כיום בארצות הברית.
משפחות מודרניות כיום מורכבות בהרבה מהמקרים מהורה יחיד עקב גירושין או פרידה, שני הורים שאינם נשואים זה לזה אך מגדלים ביחד את ילדיהם, או משפחות חד-מיניות וכדומה.
עקב הפיכתם של הליכים כמו הזרעה מלאכותית, פונדקאות ואימוץ פשוטים וזמינים יותר, ישנן היום דרכים שונות להקים משפחה שאינה הדרך המסורתית הדורשת איחוד הטרונורמטיבי בין גבר ואישה על מנת להביא ילדים לעולם.
אולם, כפי שנאמר, התרבות ההטרונורמטיבית אשר "מעניקה להטרוסקסואליות מעמד מיוחס כטבעית ונורמלית" ומקדשת משפחות "טבעיות ונורמליות" שנוצרו מאיחוד שכזה, יוצרת אקלים חברתי שבו לא-הטרוסקסואלים מופלים בכל הקשור לאפשרות להקים משפחה.
ההשלכות שיש לשינויים אלה במבנה המשפחה על הורים ועל ילדים כאחד זכו לדיון נרחב בזירה הציבורית בשנים האחרונות.
במסגרת תביעה להכרה בזכויותיו כהורה של בן זוג מאותו המין שנידונה בבית משפט במדינת מסצ'וסטס בארצות הברית בשנת 2009, העיד הפסיכולוג ההתפתחותי מייקל לם כי הנטייה מינית של ההורים אינה משפיעה לרעה על ילדיהם.
נקבע כי ילדים ובני נוער יכולים להסתגל לסביבה משפחתית בלתי-מסורתית טוב כמו שהם יכולים להסתגל לסביבה משפחתית מסורתית".
עם זאת, הפובליציסטית השמרנית מאגי גאלגר טוענת כי המוסדות החברתיים ההטרונורמטיביים מועילים לחברה משום שהם יוצרים סביבה אופטימלית לגידול ילדים, ובנוסף טוענת האתיקאית האוסטרלית-קנדית מרגרט סומרוויל כי "לתת לזוגות חד-מיניים את הזכות להקים משפחה מנתק את הקשר שבין הורות לביולוגיה".
אינטרסקס הוא אדם אשר נולד עם סימני מין זכריים ונקביים.
ברוב החברות בנות ימינו נוהגים במקרים כאלה "להקצות" מין נורמטיבי זמן קצר לאחר הלידה, וזאת באמצעות ניתוח (הכולל בדרך כלל התערבות כירורגית באברי המין) שמטרתו ליצור גוף זכרי או נקבי מובהק - לפי שיקול דעתם ובהסכמתם של ההורים (ולא של הפרט).
לאחר הניתוח ישנו מאמץ לגדל ולחברת את הילד כבן המין שהוקצה לו, אף כי ייתכן ומין זה אינו תואם את הזהות המגדרית המתהווה בילד או סימני מין קיימים אחרים (המין הכרומוזומלי, לדוגמה, או אברי המין הפנימיים).
במקרים מסוימים אולצו הומוסקסואלים לעבור ניתוח לשינוי מין על מנת "לתקן" את המין או המגדר שלהם: באירופה במהלך המאה ה-20, ובדרום אפריקה בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20.
הקשת הטרנסג'נדרית מכילה מגוון רחב של ביטויים של חוסר הלימה בין המין הביולוגי לזהות המגדרית של הפרט.
חלק מהקהילה הטרנסג'נדרית עשויים לבקש לעבור ניתוח לשינוי מין על מנת ליצור התאמה בין מינם הביולוגי לזהותם המגדרית, בעוד אחרים עשויים להרגיש בנוח בזהות מגדרית שאינה בפשטות זכר או נקבה.
בתוך כך, טרנסג'נדרים עשויים לבחור שלא לנהוג על פי תפקידי המגדר שנכפו עליהם על ידי החברה.
בחברות מסוימות, התנהגות כזו נתפסת כפשע שדינו מוות, דוגמת ערב הסעודית ומדינות רבות אחרות.
ישנן מדינות, כולל מדינות צפון אמריקה ואירופה, שמדיניותן הפנימית יכולה להפרש כהסכמה שבשתיקה עם פשעים ואלימות כנגד טרנסג'נדרים, וזאת בשל סירובן לחקור, לתבוע או להרשיע את המעורבים במעשי רצח, אלימות או פשעים אחרים כנגד טרנסג'נדרים (המצב כיום בחלק ממדינות אירופה וצפון אמריקה).
גם בישראל, בעוד החוק מגן מפני פשעי שנאה על רקע נטייה מינית, אפליה והסתה, החוק אינו מספק הגנה כנגד פשעים ועבירות כאלה המבוצעים על רקע של זהות מגדר.
מדינות אחרות רואות בטרנסג'דריות הפרעה נפשית חמורה המצדיקה אשפוז כפוי.
הניסיון לאמץ זהות מגדר מעורפלת או אלטרנטיבית עשוי שלא להתקבל בעין יפה או אף להיות אסורים.
במקרים רבים, כמו בישראל, ניתוח לשינוי מין הוא תנאי הכרחי לשינוי רישום המין ברשויות, ולרוב האפשרויות הזמינות היחידות הן "זכר" או "נקבה", אפילו בעבור אינטרסקס או טרנסג'נדרים.
במדינות המתירות אך ורק נישואים הטרוסקסואליים, לשינוי רישום המין עשויות להיות השלכות על המעמד והזכויות החוקיות, דוגמת הזכות למשמורת על ילדים, ירושה וקבלת החלטות רפואיות.
הומונורמטיביות היא ההטמעה של הערכים והמבנים ההטרונורמטיבים לתוך התרבות הלהט"בית ולמבנה הזהות הלהט"בי האינדיבידואלי.
ליסה דוגאן, מרצה לניתוח חברתי ותרבותי באוניברסיטת פנסילבניה, הרבתה להשתמש במונח בספרה משנת 2003, אולם אנשי אקדמיה מעירים כי המושג היה בשימוש בקרב פעילים טרנסג'נדרים כבר בשנות ה-90 של המאה ה-20..
לדברי פני גריפין, מרצה לפוליטיקה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטת ניו סאות' ויילס, ההומונורמטיביות רואה בחיוב נאו-ליברליזם ואינה רואה במונוגמיה, רבייה ותפקידי מגדר בינאריים הטרוסקסיזם או גזענות.
דוגאן עומדת על כך שהומונורמטיביות יוצרת היררכיה המדרגת את הקהילות הלהט"ביות על פי ערכן.
להט"בים אשר מצליחים לחקות בצורה הקרובה ביותר את הסטנדרטים ההטרונורמטיביים נחשבים הראויים ביותר לזכות בזכויות שוות (להטרוסקסואלים).
מנגד, להט"בים שנמצאים בתחתית הפירמידה (טרנסג'נדרים, קרוס-דרסרים, אינטרסקס, ביסקסואלים וג'נדרקווירים) נתפסים כמכשול בדרכה של קבוצת האליטה של להט"בים הומונורמטיבים לקבלת זכויותיהם.
הטרופוניה , (מיוונית: הטרוס, έτερος – שונה ופון, φωνή – צליל) היא מרקם מוזיקלי שבו מספר מבצעים – זמרים או נגנים – מנגנים גרסאות שונות של אותה מלודיה בסיסית בו-זמנית.
ההבדלים בין הגרסאות עשויים לבוא לידי ביטוי בפרמטרים כמו קצב, גובה הצליל, קישוטים מלודיים ואלתורים חופשיים.
מרקם זה ממוקם בין מונופוניה (השמעת קול יחיד וזהה) לבין פוליפוניה (השמעת קווים מלודיים עצמאיים ונפרדים), והוא מתאפיין בכך שכל הקולות מבוססים על אותה מלודיה, אך כל אחד מבצע אותה בצורה שונה.
המונח (שטבע ארכילוכוס לפי מורטון או אפלטון, לפי פיטר קוק) הוכנס תחילה למוזיקולוגיה שיטתית לציון תת-קטגוריה של מוזיקה רב-קולית, אם כי כיום רואים בו קטגוריה בפני עצמה.
בניגוד להומופוניה, שבה הקולות נעים יחד באופן מתואם ויוצרים ליווי הרמוני אחיד, בהטרופוניה מתקיים גיוון בביצוע של אותה מלודיה, מה שיוצר מרקם עשיר ומורכב.
הטרופוניה נפוצה במיוחד במסורות מוזיקליות שבהן האלתור והביטוי האישי הם חלק אינטגרלי מהביצוע, והיא מאפשרת לכל מבצע לשמור על נפרדות תוך השתלבות במסגרת קבוצתית משותפת.
הווריאציות הנפוצות בהטרופוניה כוללות שינויים קצביים, כגון הארכת צלילים או קיצורם, שינויים במיקום ההדגשות, הפסקות או התחלות שונות; קישוטים מלודיים, כמו טרילים או תבניות פיתוליות; שינוי ברגיסטר, כלומר העלאה או הנמכה של המלודיה לאוקטבה אחרת; וכן אלתור מבוקר, שבו המבצעים מוסיפים תווים וביטויים אישיים תוך שמירה על המסגרת המוזיקלית הכללית.
קיימים שני סוגים עיקריים של הטרופוניה, האחת היא הטרפוניה רב-ממדית שבה נגנים מבצעים קווים מוזיקליים שונים אך עדיין אין תיאום הרמוני שיטתי בן הקווים, מופיע למשל במוזיקה האינסטרומנטלית של מזרח אסיה.
השנייה היא הטרופוניה חד-ממדית בה כל המשתתפים מבצעים את אותה מנגינה בסיסית אך בווריאצות שונות, כך שאין חלוקה לתפקידים מוזיקליים בין המבצעים.
דוגמה לכך היא שירת עם רוסית או מזרח-אירופאית, שבה המבצעים עצמם שרים בקול אחד, אך בפועל ניתן לשמוע הבדלים קלים בין הקולות- תוצאה של ביצוע אוראלי בלתי מתואם לחלוטין.
הטרופוניה מופיעה הן כצורת ביצוע עצמאית והן כרכיב בתוך פרקטיקות מורכבות של מוזיקה רב-קולית.
לעיתים המבצעים עצמם תופסים את הביצוע כ"שירה בקול אחד", גם כאשר בפועל ישנם הבדלים ברורים בין הגרסאות.
הטרופוניה נפוצה במסורות מוזיקליות רבות ברחבי העולם, ובייחוד בסוגות עממיות.
במוזיקה הערבית המסורתית, היא נחשבת למרקם המרכזי ולמאפיין בולט של הסגנון.
היא מופיעה הן במוזיקה הקולית והן במוזיקה האינסטרומנטלית.
בסגנונות הקוליים כמו המוזיקה הסופית או קוואלי, ניתן לשמוע כמה זמרים ששרים את אותה המנגינה, אך כל אחד מהם מוסיף שינויים קטנים — בין אם בעיטורים, בהטעמה רגשית או בשימוש חופשי בקצב.
כך נוצר מרקם עשיר, חי וייחודי שבו כל קול תורם לשלם מוזיקלי מורכב.
הקשר בין מוזיקה עממית להטרופוניה נובע ממאפיינים משותפים, כגון ביצוע קבוצתי של מלודיה אחת עם וריאציות.
הטרופוניה נובעת לעיתים קרובות מהאופי החי והבלתי מתוּוָך של הביצוע העממי, שבו זמרים או נגנים מבצעים יחד אותה מלודיה, אך כל אחד בדרכו – תוך וריאציות קלות, קישוטים אישיים או שינויי קצב.
במוזיקה עממית, שבה המסורת מועברת בעל-פה ולא מתוך תווים מדויקים, מתקבל מרקם טבעי של הטרופוניה.
כך, דווקא הפשטות והחזרתיות של המלודיה העממית יוצרות קרקע פורייה לריבוי קולות חופשי ושיתופי, שמאפיין את ההטרופוניה הקלאסית.
במסגרות מסורתיות של מוזיקה כלית, כמו נגינת מַקאם, מספר כלים (לדוגמה: עוד, כינור, קנון ונאיי) מבצעים ביחד את אותה המלודיה כאשר כל כלי מוסיף גוון ייחודי משלו.
כך, העיטורים, המעברים והאלתורים השונים יוצרים מרקם הטרופוני שמבטא את הווירטואוזיות של כל נגן ואת הדינמיקה הקבוצתית של האנסמבל.
להטרופוניה קשר הדוק למסורת האלתור במוזיקה הערבית.
תַקַאסִים הוא צורת אלתור המבוססת על סולם מקאם, הנפוצה בנגינה סולנית (למשל על עוד או קאנון).
נגנים מבצעים אלתורים וגרסאות חופשיות למנגינות מוכרות, תוך שהם שומרים על העקרונות המלודיים והאסתטיים של המקאם — כלומר, הסולם, סדר הצלילים, הדגשים, אזורי פיתוח (ג'ונסים), ואופי התנועה המלודית הייחודית לכל מקאם.
בתוך מסגרת ההטרופוניה, כל נגן או זמר מבדיל את עצמו מן הקבוצה דרך שינוי קל וייחודי של המלודיה המרכזית — בדיוק כמו באלתור.
הטרופוניה אינה רק טכניקה מוזיקלית במוזיקה הערבית — היא מגלמת ערכים תרבותיים של שיתוף, הקשבה הדדית וביטוי אישי בתוך מסגרת משותפת.
היא מייצגת את המתח הפורה בין אחידות לחופש, בין מסורת ליצירה חיה.
ככזו, היא ממשיכה להיות מרכיב מרכזי במוזיקה הערבית הקלאסית והעממית גם במאה ה־21.
מוזיקת הגאגאקו (Gagaku) של חצר המלוכה היפנית מגלמת את הרעיון של "מוזיקה מעודנת" — לא רק בשם, אלא גם באופייה.
מדובר במסורת מוזיקלית טקסית עתיקה המשלבת מסורות שהגיעו מסין, קוריאה ואזורים נוספים באסיה, לצד יצירה יפנית מקורית.
כבר מהמאה ה־7, הגאגאקו החלה לגבש שיטה טרופונית שבה כל נגן נשאר נאמן ללחן המשותף אך עדיין שומר לעצמו מרווח מסוים של פרשנות .
אחד מהיסודות העמוקים ביותר שמסבירים את הטרופוניה בגאגאקו הוא מושג קצב הנשימה (Breath Rhythm): בשונה מהמוזיקה הערבית שמבוססת על משקלים, כאן הזמן נמדד לפי נשימה, והנגנים מקשיבים זה לזה ומתאימים את עצמם באופן אורגני.
דוגמה מובהקת לכך היא סגנון Togaku, המהווה חלק מרכזי במסורת הגאגאקו שמקורה בסין.
ב-Togaku, מספר כלים מנגנים את אותה המלודיה הבסיסית, אך כל אחד מהם עושה זאת באורח שונה: יש נגנים שמבצעים את הקווים המלודיים בצורה איטית, נושמת, ואילו אחרים מקשטים את המלודיה או מדגישים צלילים מסוימים.
התוצאה היא מרקם טרופוני מעודן, שבו מתקיים שילוב של אחידות ורב־קוליות המתפתחת לאורך זמן, על בסיס לחן משותף אחד.
המיוחסת לקיסרית ואו-האו משושלת טאנג או לקיסר יאנג טי משושלת סווי.
היצירה כתובה במודוס Hyojo (טוניקה על E) ומאופיינת במבנה ריתמי של 8/4 ב-20 יחידות מטריות.
מוזיקה תאית איננה הרמונית, מלודית או קווית, וכרגיל במוזיקה מסוגה זו, היא מאורגנת ביסודה באופן אופקי.
התשלובת האופקית של המוזיקה התאית בנויה ממלודיה ראשית, המנוגנת בעת ובעונה אחת עם גרסאות שונות שלה, הנעות ביחידות רתמיות איטיות ומהירות יותר באופן יחסי.
קווים נפרדים של המלודיה ומשתניה נשמעים באוניסונו או באוקטבות רק בנקודות מבניות מוגדרות, והבו-זמניות של גבהים שונים איננה תואמת את השיטה המערבית של מהלכי אקורדים מאורגנים.
בין הנקודות המבניות, שבהן נפגשים גובהי הצליל (אוניסונו או אוקטבות) כל אחד מהקווים מותאם לסגנון הביטוי הייחודי לכלי שמנגן אותו.
התשלובת האנכית בכל נקודת ביניים נתונה איננה עונה על שום מהלך קבוע; הנאמנות הקווית לסגנון היא הקובעת.
גובהי הצליל האחדים היוצרים מדי פעם מבנה בו-זמני מורכב ביותר עשויים להופיע בכל נקודה שהיא בין גובהי הצליל המבניים.
המוזיקה "נושמת" על ידי התכווצות לגובה אחד ולאחריה התרחבות למגוון גבהים גדול, ושוב התכווצות לגובה מבני אחר, וכן הלאה לכל אורך היצירה.
לאוזן מערבית תשלובות הגבהים הללו בין נקודות מבניות עשויות להישמע שרירותיות ונעדרות הגיון או עקביות, הרי הקווים האינדיבידואליים עקביים ביותר ושומרים על רצף הגיוני.
דפוס הגבהים המופיע בנקודות המבניות הללו הוא הבסיס להיבט המודאלי של המוזיקה התאית.
ההטרופוניה נדירה למדי במוזיקה המערבית הקלאסית עד למאה ה-20, אבל אפשר למצוא אותה לעיתים קרובות במוזיקה של המלחינים המודרניים המוקדמים כמו דביסי, אנסקו וסטרווינסקי, שהושפעו ישירות ממוזיקה שאיננה מערבית (והטרופונית ברובה).
הטרופוניה היא, מכל מקום, טכניקה סטנדרטית במוזיקה של האוונגרד לאחר המלחמה – לדוגמה, "שבעה האיקאי" (1962) של מסייאן, "ריטואל: לזכר ברונו מדרנה" של בולז (1974-75) ו"צללי פעימה" של ברטוויסל (1989-96).
בריטן עשה בה שימוש מרשים ביותר ברבות מיצירותיו, בהם חלקים מרקוויאם המלחמה ובייחוד בשלושת משלי הכנסייה: "נהר החרטומן", "הכבשן היוקד באש" ו"שובו של הבן האובד".
לצד מקורותיה המסורתיים, ההטרופוניה משמשת גם כעיקרון מוזיקלי עכשווי, במיוחד בהרכבים בין-תרבותיים.
אחד היתרונות של ההטרופוניה כשיטה ממשית הוא האפשרות לשיתוף פעולה בין נגנים ממסורות שונות שפועלים על סמך סגנון מעברי גמיש, אך שומרים על מגוון גוונים אישי בתוך קו מלודי משותף.
כל נגן שומר על סגנון ייחודי תוך נגינה בקו מלודי משותף, באופן המאפשר ביטוי אישי במסגרת קבוצתית.
שימוש כזה בהטרופוניה המוזיקלית נעשה לעיתים גם על ידי מלחינים עכשוויים או יוצרי אינטונציות אינדיבידואליות.
כך למשל, כאשר המשתתפים מגיעים מרקעים מוזיקליים שונים מאוד, האוזן המערבית עשויה שלא לתפוס את הצליל כ"לא מסונכרן" או "מבולגן", אלא כמרקם עשיר שמתבסס על גיוון בתוך אחדות – קיום בסיס מלודי משותף, אך כל מבצע מעניק לו פרשנות אישית.
תכונה זו מדגיש המלחין והחוקר Jon Silpayamanant .
המושג הספרותי הֵטֵרוֹנִים, אשר הומצא על ידי המשורר הפורטוגלי פרננדו פסואה, מתייחס לדמות או מספר דמויות (הטרונימים), שהן בדויות על ידי המחבר, וכל דמות כותבת בסגנון שונה מהמחבר עצמו ומהטרונימים אחרים שלו.
"הטרונים" שונה מהמושג "פְּסֶבְדוֹנִים" (מיוונית – Ψευδώνυμος, תרגום מילולי: שם שקרי; בעברית: שם עט) בכך שפסבדונים הוא שם בדוי של אדם אמיתי, בעוד שהטרונים הוא דמות בדויה שהמחבר ייחס לה תכונות פיזיות, ביוגרפיה וסגנון כתיבה ייחודי משלה.
במקרה של פסואה, ישנם לפחות 70 הטרונימים (לפי הספירה האחרונה שערכה העורכת טרסה ריטה לופז); כמה מהם מיודעים זה לזה, מבקרים ומתרגמים עבודות ספרותיות האחד של השני.
שלושת ההטרונימים הראשיים של פסואה הם אלברטו קאיירו, ריקרדו רֵיש ואלוורו דה קמפוש.
השניים האחרונים מתייחסים לאלברטו קאיירו כאל המורה רוחני של כתיבתם.
נוסף על כך, לפסואה שני הטרונימים נוספים להם התייחס כאל סמי-הטרונים: 'ברנרדו סוארש', והברון מטייב, שהן דמויות סמי-אוטוביוגרפיות של פסואה עצמו, הכותבות פרוזה.
לבסוף, קיים כמובן המשורר עצמו - "האורטונים" - "פרננדו פסואה", שאף הוא מתייחס לקאיירו כאל המורה הרוחני שלו.
ההטרונימים השונים מתכתבים זה עם זה, וגם עם פסואה עצמו, במה שהוא הגדיר כ-"תיאטרון ההוויה" או "הדרמה שבאנשים".
לעיתים, ההטרונים מתערב בחייו החברתיים של פסואה, כך למשל במהלך הקשר הרומנטי הידוע היחיד של פסואה, ההטרונים הקנאי קמפוש, כותב מכתב לנערתו של פסואה, אשר נהנית מן המשחק ומשיבה מכתב.
פסואה, שהיה גם אסטרולוג חובב, חיבר מפות אסטרולוגיות להטרונימים הראשיים שלו, במטרה לקבוע את אופיים.
ריקרדו רייש, לדוגמה, נולד לכאורה בליסבון, פורטוגל, ב-19 בספטמבר,1887, בשעה 16:05
פרננדו פסואה על ההטרונימים שלו
"איך אני כותב בשם שלושת אלה?
קאיירו - באמצעות השראה גולמית ובלתי-צפויה, מבלי לדעת או אפילו לחשוד שאני עומד לכתוב בשמו.
רייש - לאחר מדיטציה מופשטת, שלפתע לובשת צורה מוחשית בדמות פואמה לירית.
קמפוש - כאשר אני חש תחושה אימפולסיבית לכתוב ואינני יודע מה לכתוב.
ברנרדו סוארש - תת-הטרונים שדומה מבחינות רבות לאלברו דה-קמפוש, מופיע תמיד כאשר אני ישנוני, כלומר כאשר יכולות ה"האנשה" שלי והמחשבות הרציונליות מושהות; הפרוזה הזו היא יריבות מתמדת".
(מתוך פרננדו פסואה, מכתב לאדולפו קסיאס מונטירו, 13 במאי 1935, בתוך ספר האי-נחת, (תרגם יורם מלצר), הוצאת "בבל", תל אביב, 2006).
"כתיבה בשם עט (פסבדונים) שכיחה בספרות ובפילוסופיה (כך למשל קירקגור).
המושג הטרונים - כפי שנוסח ונקרא על ידי פסואה, הם ייצור שונה ומוזר למדי; לכל אחד מה"קולות" שלו, יוצק פסואה ניב מובחן וטכניקה ספרותית ייחודית לו, ביוגרפיה מורכבת, השפעה ספרותית, והמוזר מכל - מערכות של זיקות ויחסי הדדיות מעודנות של מודעות.
אוקטביו פז מגדיר את קאיירו "כל מה שפסואה הוא לא, ויותר".
הטרול בפארק הקסום הוא סרט אנימציה משנת 1994 מאת דון בלות', שיצר בין היתר את הסרטים "אנסטסיה", "אצבעונית", "גן עדן לכלבים", "על קסמים ועכברים", "תרנגול הרוקנרול" ו"המסע לעמק החלומות".
סטנלי שונה משאר הטרולים בממלכה.
הוא נחמד ואין בו רשע.
הוא אוהב פרחים ואף יכול ליצור פרח תוך רגע הודות לאגודלו הירוק.
מלכת הטרולים היא גנורגה וגם לה אגודל קסום, אולם שלה סגול והוא לא יוצר פרחים אלא אבן.
גנורגה שולחת את סטנלי לניו יורק.
והוא מעולם לא ביקר בעולמם של בני-האדם, לכן הוא מסתבך עם כלב וגם מוגש בטעות במסעדה בתוך אחת המנות.
הוא ישן במקום אפל בו הוא מצמיח פיסת-דשא קטנה, והוא עצוב מאוד.
בניו יורק חיה משפחה שילדיה פוגשים את סטנלי ובסופו של דבר מתחברים אליה: הילד גאס ואחותו התינוקת רוזי.
אביו של גאס היה אמור לקחת אותו לפארק כדי להשיט את סירתו עם שלט רחוק ולאכול גלידה, אך היה לו משפט חשוב ולמרות שהבטיח נאלץ לוותר.
גם אמו של גאס לא הייתה יכולה לקחת אותו לפארק כי היה עליה ללכת לפגישה.
גאס הולך לפארק עם רוזי והיא נעלמת לו.
במקרה היא מוצאת את המקום בו לן סטנלי.
הודות לאגודלו הירוק הפך סטנלי את המקום האפל למקום שוקק חיים ושמח.
גאס מצליח למצוא את רוזי ובזמן שגלש במגלשה שהייתה שם, נשברת סירתו.
גאס מתרגז על סטנלי ורוזי הולכת לבכות.
עקב כישופה של גנורגה גם גאס מתחיל לבכות וסטנלי מצליח להבין שזו היא ושהיא כישפה אותו.
תחילה הוא חשב כי האופן שהוא תיקן את סירתו אך גם קישט אותה בפרחים היא הסיבה לבכיו.
המקום מוצף בדמעות ורוזי הייתה יכולה לטבוע.
גאס הציל אותה ובכיו חדל לחלוטין משום שהוא כה רצה להצילה עד שלרגע הוא היה יותר חזק מגנורגה (כך הסביר לו סטנלי).
סטנלי מגדיל את סירתו כך שהחבורה יכולה לשוט בה כבסירה אמיתית.
בהמשך פוגשת החבורה את גנורגה שמעלימה את הצמחים מסנטרל פארק, לוכדת את רוזי והופכת את גאס לטרול.
אולם הפיכתו לטרול מעניקה לו אגודל סגול וקסום בדיוק כשלה.
סטנלי נאבק בגנורגה אגודל נגד אגודל ואגודלו צימח סביבה פרחים רבים, והיא לא סובלת פרחים ואת ריחם ולדעתה ריח מהביצה הוא בסדר כאשר מדובר בריח פרחים.
כאשר החבורה הייתה בטוחה כי ניצחה החלה גנורגה לפתע לשלוט בגאס.
עקב שליטתה הפך גאס את סטנלי לאבן.
לבסוף החבורה ניצחה את גנורגה.
לפתע היה לגאס אגודל ירוק והוא נגע בסטנלי המאובן בתקווה שיצילו.
כשנדמה היה כי זה לא עזר וסטנלי אבוד הוא צץ פתאום בעודו שר את השיר שהוא שר בעודו מצמיח את סנטרל פארק מחדש.
דום דה-לואיז/דני בסן בתפקיד סטנלי - טרול טוב.
מצמיח אותם בעזרת אגודלו המיוחד.
קלוריס ליצ'מן/רוזינה קמבוס בתפקיד גנורגה - מלכת הטרולים.
לא סובלת פרחים ואת ריחם.
גם לה יש אגודל בעל יכולת מיוחדת.
אבל אצלה הוא בצבע אחר ובמקום להצמיח פרחים הוא הופך דברים לאבן.
צ'ארלס נלסון ריילי/גיורא קנת בתפקיד לורט - העוזר של גנורגה, בניגוד אליה אוהב פרחים.
פיליפ גלאסייר/דורון בן-עמי בתפקיד גאס - ילד.
לא האמין שיש דבר כזה "טרול".
כתוצאה מכישוף של גנורגה החל לבכות ללא הרף.
התגבר על כוחו של הכישוף הנ"ל עקב רצונו העז להציל את רוזי.
בכישוף אחר של גנורגה הפך לטרול ותחת שליטתה של גנורגה הפך את סטנלי לאבן באותו אופן כמו שהיא נוהגת לעשות (נגיעה באגודלה).
רוזי - תינוקת כבת שנה.
ג'ונתן פרייס/מיכה אוזין סליאן בתפקיד אלן - אביהם של גאס ורוזי.
היילי מילס/יסמין גמליאל בתפקיד הילרי - אמם של גאס ורוזי.
הטרופודה מאקסימה (שם מדעי: Heteropoda maxima, באנגלית: Giant huntsman spider, או עכביש הצייד הענק) נחשב לעכביש הגדול ביותר בעולם בהתייחס למוטת הרגליים (תראפוזה בלונדי הוא הגדול ביותר מבחינת משקל).
עכביש זה הוא שוכן מערות, והוא נתגלה בלאוס בשנת 2001. שמו בא מהמילה הלטינית "מאקסימוס" שפירושה "הגדול ביותר".
צבעיו של העכביש צהבהבים-חומים, והוא בעל כתמים כהים לא סדירים בחציו האחורי.
המפרק הראשון של רגליו מפוספס בפסים חומים סדירים עד למפרק.
בדומה לעכבישים ציידים אחרים, רגליו ארוכות ביחס לגופו, ונוטות קדימה באופן המזכיר רגלי סרטן.
מוטת רגליו של העכביש היא כ-30 ס"מ.
המין הגדול ביותר ממשפחת המברישנים שהיה מוכר למדע עד לגילויה של המאקסימה היה Beregama aurea האוסטרלי שמוטת רגליו עד 15 ס"מ וגודל גופו 4 ס"מ.
ההבדלים בין הזכר והנקבה הם מינוריים יחסית ומתבטאים בעיקר בכך ששני זוגות הרגליים הקדמיות של הזכר ארוכות יותר מאלו של הנקבה ביחס לשני הזוגות האחוריים.
על קצה זוג הרגליים השני של הזכר מופיע מבנה שיער דמוי מברשת שנעדר אצל הנקבה.
הבדלים נוספים ניתן לזהות בדגם הצבע המופיע סביב אברי המין של העכביש.
הזכרים שנמדדו היו גדולים יותר מהנקבות.
ההטרופודה מאקסימה נפוץ בלאוס, וההנחה הרווחת לאור צבעו החיוור ושיערות החישה של הזכר היא כי הוא שוכן מערות.
למרות היותו שוכן מערות, אין התנוונות של העיניים, כפי הנראה מאחר שהעכביש חי בכניסה למערות.
ההטרופודה מאקסימה נתגלה לראשונה בצפון לאוס בשנת 2001. בין השנים 1997 ל-2007 נתגלו באזור מקונג רבתי למעלה מאלף מינים חדשים של בעלי חיים.
נציג של הקרן העולמית לשימור חיות הבר ציין כי "לחלק מהמינים הללו לא הייתה שום סיבה להתגלות רק לאחרונה", רומז שמפתיע שמין גדול כל כך התגלה רק כעת.
הטרובדור הוא מועדון הופעות בשדרות סנטה מוניקה במערב הוליווד, קליפורניה על גבול בוורלי הילס.
המועדון נודע במיוחד עקב מסורת מוזיקת הפולק שלו והבית ששימש לזמרים-יוצרים בשנות השישים, אירוח אמנים מבריטניה וכן כבית ללהקות ואמנים שצמחו בחוף המערבי.
המועדון נוסד ב-1957 על ידי דאג וסטון (Doug Weston).
כמו כן נודע המועדון כמקום בו מופיעים אמנים מבריטניה ובהם אלטון ג'ון (שנתן במקום את הופעתו הראשונה בארצות הברית ב-25 באוגוסט 1970), גורדון לייטפוט, ואן מוריסון, רוד סטיוארט, אל סטיוארט, קט סטיבנס, רדיוהד (שפתחו את מסע ההופעות האמריקאי שליווה את הוצאת "OK Computer" במועדון), קולדפליי, פרנץ פרדיננד, ארקטיק מאנקיז ועוד.
ב-4 באוקטובר 1961 נעצר במועדון הסטנדאפיסט לני ברוס בגין "שפה מלוכלכת" והפרת ה-"California Obscenity Code", לאחר שאמר "שמוק" על הבמה.
בין ה-15 וה-17 בינואר 1975 הקליט במועדון החצוצרן הג'אז מיילס דייוויס את אלבומו "Live at the Troubadour".
בשלהי שנות השמונים ובשנות התשעים היווה המועדון מקום להופעות גלאם מטאל והארד רוק והופיעו בו, בין היתר הלהקות מוטלי קרו, פרל ג'אם, רד הוט צ'ילי פפרז וגאנז נ' רוזס (ש"התגלו" במקום על ידי חברת ההפקה של דייוויד גפן).
ב-1996 אירח המועדון את הופעת הבכורה של להקת סיסטם אוף אה דאון.
ב-16 במאי באותה שנה הקליט במועדון אלביס קוסטלו את אלבומו "Live at The Troubadour".
ב-13 במאי 2006 השיקה להקת רד הוט צ'ילי פפרז במועדון את אלבומה Stadium Arcadium.
ב-2011, לאחר סדרת הופעות איחוד של ג'יימס טיילור וקרול קינג על במת המועדון ראו אור אלבום וסרט תיעודי בשם "Troubadours: Carole King / James Taylor & The Rise of the Singer-Songwriter".
אמנים נוספים שהקליטו אלבומי "Live at The Troubadour"
הטרופודה דייווידבואי (שם מדעי: Heteropoda davidbowie) הוא מין של עכביש מהסוג הטרופודה ממשפחת המברישניים.
את המין גילה החוקר פיטר יאגר במלזיה.
יאגר קרא לעכביש על שם הזמר דייוויד בואי במטרה לעורר מודעות לסכנת ההכחדה בה נמצאים רבים מהמינים שגילה.
הבחירה בבואי היא כנראה מחווה לאלבומו עלייתם ונפילתם של זיגי סטארדסט ועכבישי המאדים.
העכביש תואר כ"גדול, שעיר וצהוב".
הדייווידבואי מאכלס אזורים במערב מלזיה, סינגפור, אינדונזיה וסומאטרה.
כמו כן ניתן למצאו בחלקים שונים של דרום תאילנד.
צבע גופו של העכביש הוא אדמדם חום.
הגוף מכוסה בכתמים ופסים שחורים ובשיערות כתומות בהירות.
על רגליו של העכביש דוגמה טבעתית, והשערות הכתומות מכסות גם אותן.
את חלקו האחורי של גוף העכביש חוצה במרכזו פס אדום בוהק המוקף בשיערות באותו הצבע.
חלקו התחתון של העכביש הוא שחור, וכך גם פיו, שאינו מכוסה בשיערות.
הנקבה גדולה מעט מהזכר (אורך הגוף 2.5-2.1 ס"מ לנקבה מול 1.8-1.5 ס"מ לזכר), דוגמת הטבעות שעל רגליה בולטת יותר, ובאזורים הבהירים יותר ישנם כתמים כהים.
ככל משפחת המברישניים, גם הסוג הטרופודה והמין דייווידבואי הם ציידים טובים.
עיקר מזונם הוא פרוקי-רגליים אחרים.
אבקועי העכבישים בוקעים מביצים הנשמרות בשק ביצים.
הצעירים יגיעו לבגרות מלאה תוך 4 עד 12 נשלים.
הטרופודה (שם מדעי: Heteropoda) הם סוג של עכבישים ממשפחת המברישניים.
על סוג זה נמנים מאות מינים.
Heteropoda acuta דייוויס, 1994 — קווינסלנד
Heteropoda afghana רוור, 1962 — אפגניסטן, פקיסטן, הודו
Heteropoda alta דייוויס, 1994 — קווינסלנד
Heteropoda binnaburra דייוויס, 1994 — קווינסלנד, ניו סאות' ויילס
Heteropoda boiei (דולצ'ל, 1859) — מלזיה, סומטרה, ג'אווה
Heteropoda buxa סאהה, ביסוואס ורייצ'אודורי, 1995 — הודו
Heteropoda christae יאגר, 2008 — מלזיה, סינגפור, סומטרה
Heteropoda cooki דייוויס, 1994 — קווינסלנד
Heteropoda cyperusiria בריון וליצינגר, 1995 — פיליפינים
Heteropoda dagmarae יאגר ווודל, 2005 — לאוס, תאילנד
Heteropoda davidbowie יאגר, 2008 — מלזיה, סינגפור, סומטרה
Heteropoda distincta דייוויס, 1994 — קווינסלנד, ניו סאות' ויילס
Heteropoda elatana סטרנד, 1911 — איי ארו, איי קיי
Heteropoda erythra קריסנטוס, 1965 — גינאה החדשה
Heteropoda garciai בריון וליצינגר, 1995 — פיליפינים
Heteropoda gourae מונגה, סדאנה וסינג', 1988 — הודו
Heteropoda grooteeylandt דייוויס, 1994 — הטריטוריה הצפונית
Heteropoda homstu יאגר, 2008 — סומטרה, ג'אווה, בורנאו
Heteropoda javana (סימון, 1880) — מלזיה, ג'אווה, סומטרה
Heteropoda kabaenae סטרנד, 1911 — ארכיפלג ביסמרק
Heteropoda kalbarri דייוויס, 1994 — מערב אוסטרליה
Heteropoda laai יאגר, 2008 — סינגפור, סומטרה
Heteropoda leprosa סימון, 1884 — הודו, מיאנמר, מלזיה
Heteropoda lunula (דולצ'ל, 1857) — הודו עד וייטנאם, מלזיה, ג'אווה, סומטרה, בורנאו
Heteropoda marillana דייוויס, 1994 — מערב אוסטרליה
Heteropoda mediocris סימון, 1880 — ג'אווה, גינאה החדשה
Heteropoda nagarigoon דייוויס, 1994 — קווינסלנד, ניו סאות' ויילס
Heteropoda nicki סטרנד, 1915 — סומטרה, ג'אווה
קוך, 1875) — הבריידס החדשה, אוסטרליה, פולינזיה
Heteropoda parva יאגר, 2000 — מלזיה, סומטרה
קוך, 1867) — קווינסלנד, ניו סאות' ויילס
Heteropoda raveni דייוויס, 1994 — קווינסלנד
Heteropoda renibulbis דייוויס, 1994 — מערב אוסטרליה, הטריטוריה הצפונית, קווינסלנד
Heteropoda rubra קריסנטוס, 1965 — גינאה החדשה
Heteropoda rundle דייוויס, 1994 — קווינסלנד
Heteropoda simplex יאגר ואונו, 2000 — לאוס, איי ריוקיו
Heteropoda spenceri דייוויס, 1994 — הטריטוריה הצפונית
Heteropoda straminea קונדו, ביסוואס ורייצ'אודורי, 1999 — הודו
Heteropoda tetrica ת'ורל, 1897 — מיאנמר, לאוס, תאילנד
הטרודונטוזאורוס (שם מדעי: Heterodontosaurus; משמעות שמו: "לטאה שונת שיניים") הוא סוג של דינוזאור בעל אגן דמוי-עוף אשר חי בדרום אפריקה ביורה התחתון שלפני 190–200 מיליון שנה.
נמצאו מספר דוגמאות של הדינוזאור שהראשון שבהם התגלה ב-1962 אך הוא כלל רק מאובני גולגולת.
מאובנים שנמצאו מאוחר יותר כללו שלד כמעט שלם.
דינוזאור זה נחשב בתחילה כמין של בעל אגן דמוי לטאה או אף של תראפסיד, עקב המבנה המוזר והניבים המגודלים.
למעשה הוא היה מאבות האורניתופודים בעלי מקור הברווז והיה קרוב למשפחת ההיפסילופודוניים הגדולה.
דינוזאור זה חי רק בתחילת תור היורה וכנראה שהיה צמחוני או אוכל כל למרות מראהו המאיים.
ובמשחק פארק היורה 3: בניית פארק.
הטרודונטוזאוריים (שם מדעי: Heterodontosauridae) היא משפחת דינוזאורים בעלי אגן דמוי עוף אשר חיו בין היורה התחתון לקרטיקון התחתון ברחבי כל היבשות, למעט אוסטרליה.
המאפיין העיקרי של בני המשפחה הוא שיניהם המוזרות אשר הזכירו ערכת שיניים של יונקים מודרניים.
בקדמת הלסת שלהם היה מקור קרני ומאחוריו היו ניבים קדמיות, שיניים דמוי מלתעות ובאחורי הלסת שיניים טוחנות בדומה למרבי אוכלי הצמחים.
כמה חוקרים רואים בכך הוכחה שהם היו טורפים או אוכלי כל ולא התבססו רק על צמחים.
מינים אלה הגיעו לאורך 1–2 מטר והיו דו-רגליים.
הם התפתחו אולי למינים גדולים יותר כמו ההדרוזאוריים שהיו צמחוניים לחלוטין.
הטרוסקסואליות כפויה הוא מונח שמתייחס לרעיון שההטרוסקסואליות היא הנחת יסוד, אשר נאכפת על ידי חברה הטרונורמטיבית, כך שהטרוסקסואליות יכולה להיות מאומצת על ידי אנשים ללא קשר לנטיות המיניות האישיות שלהם.
על פי ההטרונורמה, הטרוסקסואליות נתפסת כנטייה או מחויבות טבעית של שני מינים מובחנים ובלעדיים.
כתוצאה, כל מי שנבדל מן הנורמליות של ההטרוסקסואליות נחשב לסוטה או מתועב.
אדריאן ריץ' הכניסה את המונח לשיח הפמיניסטי והמגדרי במאמרה משנת 1980, "Compulsory Heterosexuality and Lesbian Existence" (הטרוסקסואליות כפויה והקיום הלסבי).
הניסוח הראשוני של ריץ' לגבי הטרוסקסואליות כפויה כלל רק נשים, אולם גרסאות מאוחרות יותר של הרעיון כללו גם את האופן בו ההטרוסקסואליות הכפויה משפיעה על גברים.
על פי התאוריה, הטרוסקסואליות כפויה נובעת מבורות, תורמת להומופוביה על ידי הדרה לשוליים של לא-הטרוסקסואלים, וגורמת למודעות מופחתת למספר הרב של האנשים בתוך האוכלוסייה שאינם הטרוסקסואלים.
אדריאן ריץ', שהפכה את המונח הטרוסקסואליות כפויה לפופולרי, טוענת במאמרה כי הטרוסקסואליות היא מוסד פוליטי שצריך לבחון מחדש כדי שנשים יוכלו להימלט ממקומן המוחלש בחברה.
היא טוענת שרוב הספרות הפמיניסטית עדיין פועלת תחת פרדיגמה הטרוסקסואלית כפויה, ושזו בעיה העומדת בפני הקהילה ההומוסקסואלית; שהמאמרים האקדמיים מאת תאורטיקניות וחוקרות פמיניסטיות אינם מכירים בכך שמוסדות כמו נישואים, הנחשבים לנורמליים, הם למעשה חיברות שהופנם ושוכפל בחברה.
ריץ' טוענת גם כי ללא קשר לנטייתה המינית, כל אישה יכולה לבחור להיות לסבית.
כמו כן, ריץ' רואה את ההזדהות הלסבית כרצף.
היא מאמינה שכל הנשים יכולות להיות לסביות על ידי הפיכתן ל"נשים המזדהות כנשים", כלומר, נשים צריכות להתמקד בצרכים וברגשות של נשים אחרות.
היא טוענת כי לנשים יש גם תשוקות אמהיות וגם מיניות, ושהן, בניגוד לגברים, מגוונות יותר ביכולותיהן לטפל באחרים בדרכים שהן לא רק מיניות.
בשל טיעון זה, בין היתר, עבודתה של ריץ' ספגה ביקורת רבה.
עם זאת, עבודתן של תאורטיקניות אחרות ניסתה להחיות את הטיעון הבסיסי שהעלתה ריץ' ולהתבסס עליה.
חוקרות אחרות טענו כי להטרוסקסואליות כפויה שימושים חשובים מרובים.
סטיבי ג'קסון כתבה שהטרוסקסואליות כפויה כפי שניסחה אותה ריץ' "יכולה להיחשב כמבשרת של רעיון ההטרונורמטיביות", ושהיא "רוצה לשמר מורשת מוזנחת לעיתים קרובות של המושג הקודם: כי הטרוסקסואליות ממוסדת, נורמטיבית, מסדירה את אלה הנמצאים בגבולותיה ודוחקת לשוליים ומטילה סנקציות על מי שמחוץ להם.
המונח 'הטרונורמטיביות' לא תמיד תופס את הרגולציה החברתית הכפולה הזו." עבודות אלו הדגישו שאנשים חשופים להטרוסקסואליות כפויה מלידה, ולכן מי שבמיעוט המיני חייבים לחקור את הבנתם את עצמם בניגוד לחברה, ושאנשים מניחים לעיתים קרובות שהם הטרוסקסואליים עד אשר יוכח אחרת.
הן גם מציינות שיחד עם הקיטוב של המינים מגיעה, בהכרח, היררכיה ביניהם.
וכן, על פי הטיעון, שפירוק המחסומים המלאכותיים בין המינים ימגר את הסקסיזם.
אדריאן ריץ' טוענת כי הטרוסקסואליות מחוזקת על ידי המוסדות החברתיים.
היא טוענת כי נישואים חד מיניים מחזקים הטרוסקסואליות כפויה.
בספרה "The New Homonormativity: The Sexual Politics of Neoliberalism" (ההומונורמטיביות החדשה: הפוליטיקה המינית של הנאו-ליברליזם), כותבת ליסה דוגן:
"הומונורמטיביות - היא פוליטיקה שלא קוראת תיגר על מוסדות והנחות הטרונורמטיביות רווחות - כגון נישואים, והדרישה בה למונוגמיה ורבייה - אלא מתחזקת ומנציחה אותם בעוד היא מבטיחה את האפשרות של קהילה הומוסקסואלית בלתי-פוליטית, ותרבות הומואית מופרטת ודה-פוליטית המעוגנת בחיי בית וצרכנות."
ב"המצאת התרבות ההטרוסקסואלית", לואי-ז'ורז' טאן טוען כי החשיבות שמוקנית ליחסים בין גברים ונשים, והדגש על רבייה, מאפילים על "קשרים זכריים הומו-חברתיים", שלפי טענתו רווחו בימי הביניים.
הוא טוען שהקונוטציות השליליות היו דווקא כלפי יחסים בין גברים ונשים לפני כן, וכי היה זה משום שיחסי מין נחשבו להפרעה לחובות רוחניות, וכי האמינו אז כי יחסים בין גברים לא יהפכו למיניים.
לדברי טולמן, ספנסר, רוזן-רינוסו ופורשה, "ריץ' טענה כי הטרוסקסואליות היא פוליטית בטבעה, ולא טבעית, ושהיא משרתת את הצרכים והרצונות של גברים בתוך הפטריארכיה, ולכן דורשת צורות שונות של כפייה גברית על נשים לתחזוקתה".
לטענת ריץ', דומיננטיות גברית ונוכחותה במוסדות חברתיים היא גורם מרכזי באכיפת ההטרוסקסואליות הנשית.
היא מתארת את התופעה בעזרת רשימה של "שמונה מאפיינים של כוח זכרי בחברות ארכאיות ועכשוויות":
שליטה בהן, ובתוצר של עבודתן
באמצעות זכות אבות, וחטיפה חוקית; עיקור כפוי; הרג תינוקות מערכתי; גזילת ילדים מאמהות לסביות על ידי בתי משפט; אובסטטריקה גברית כתחליף ל"מענה" בהשחתה גניטלית וכבילת רגליים (והשכל) של ילדות כהכנה לנישואים.
הגבלתן הפיזית ושלילת חופש התנועה
באמצעות קונבנציות של נישואים; אונס כטרוריזם, המרחיק נשים מן הרחובות; כבילת רגליים; קוד לבוש נשי - בגדים המגבילים תנועה, עקבים גבוהיים; רעלה; הטרדה מינית במרחב הציבורי; תלות כלכלית מונבנית של נשים על בעליהן.
שימוש בהן למען טרנסקציות גבריות
שימוש בנשים כ"מתנות"; מחיר כלה; סרסור; שידוכים; בתור בידור לקידום עסקאות בין גברים - בין עם כרעיות, מלצריות ומארחות לבושות לריגוש גברי, נערות ליווי, "שפנפנות", גיישות, מזכירות.
הדרת נשים מתחומים נרחבים של ידע והישגים תרבותיים
באמצעות אי-השכלה של ילדות ונשים; השתקת קיום אלטרנטיבות להטרוסקסואליות ומוסדותיה עבור נשים, כולל היסטוריה ותרבות לסבית; הגדרת נשים על פי סטריאוטיפים באמצעות מדע, טכנולוגיה, ועיסוקים "גבריים" אחרים; אחוות גברים במסגרות עסקיות ומוסדיות (צבא) המדירה נשים; אפליה נגד נשים במקצועות ובחינוך.
ריץ' מסכמת כי כל המאפיינים הללו תורמים לתרבות שמשכנעת נשים שמערכות יחסים הטרוסקסואליות ונישואים הם בלתי נמנעים, בין אם הם נכפים בכוח פיזי או ב"שליטה על התודעה", ובמיוחד בשילוב עם מחיקה לסבית.
ריץ' טוענת כי הטרוסקסואליות כפויה, כאמצעי המבטיח את הזכות הגברית לגישה פיזית, כלכלית ורגשית לנשים, מותירה שלמה את הקונבנציה החלשה נשית באמצעות מערכות הטרוסקסואליות, ואינה מאפשרת צמיחה של מיניות אלטרנטיבית הנתפסת כסוטה, כמו לסביות.
ריץ' מציעה "רצף לסבי" המעודד מערכות יחסים נשיות, ללא תלות בתשוקה מינית, ורואה הטרוסקסואליות כמוסד המוטל על נשים.
ריץ' רואה את ההכרה בבחירה מינית כתנאי הכרחי להעצמה נשית ולהבנה של ההתנגדות המתמשכת של נשים לגברים לאורך ההיסטוריה.
בנוסף, ריץ' מבקרת את המחקר הפמיניסטי על אי-הכללתה של לסביות כאפשרות אמיתית וטבעית עבור נשים.
ההנחה שנטייתן המינית של נשים היא באופן מהותני כלפי גברים, או שהבחירה הלסבית היא לא יותר מאשר מחווה של מרירות כלפי גברים...
יש פה גם שני נושאים נוספים.
הראשון, כיצד ולמה בחירה של נשים בנשים אחרות כחברות נלהבות, שותפות לחיים, עמיתות, מאהבות, שבט, נמחצה, בוטלה, גורשה למחבוא ולמסווה; ושנית, הזנחה טוטאלית או קרובה לכך, של הקיום הלסבי במגוון רחב של כתבות, כולל במחקר ותאוריה פמיניסטיים.
זה ברור שיש קשר בין הדברים.
ריץ' טוענת שהטקסטים הפמיניסטיים האלה אינם בוחנים את סוגיית ההטרוסקסואליות הכפויה או מכירים בכך שייתכן שאישה לא תבחר בהטרוסקסואליות אם היא הייתה מחוברתת בחברה שוויונית יותר.
קתלין דבלד, בספרה Dilemmas of desire: Teenage girls talk about sexuality, טוענת כי מחיקה לסבית יכולה להיות בעיה בתחום הבריאות.
היא מציעה שהטרוסקסיזם גלום כהנחה שבשתיקה כאשר "טפסים שמטרתם להעריך סיכונים בריאותיים שואלים 'האם את פעילה מינית?' ומיד אחרי זה שואים על אמצעי מניעה".
האגודה הרפואית האמריקנית קובעת כי "הומוסקסואליות שאינה מוכרת על ידי הרופא או חוסר רצון של המטופל לדווח על הנטייה המינית שלו עלולה להוביל לאי-הצגה, אבחון או טיפול בבעיות רפואיות חשובות".
אחד המניעים המרכזיים להטרוסקסואליות כפויה הוא האבולוציה.
הגישה האבולוציונית מקשרת את הערך של נטייה מינית עם רבייה.
באופן אבולוציוני, כדי לקדם את המין האנושי חייבים לייצר צאצאים.
מתוך הבנה בסיסית זו של הביולוגיה ננקטים צעדים נוספים המביאים לתפישה של הטרוסקסואליות כצורה ה"טבעית" של בני האדם, ולכן הופכים את ההומוסקסואליות באופן ספציפי, וכן את כל המיעוטים המיניים והמגדריים ל"לא נורמלים".
ישנם חוקרים רבים שמצאו קשרים רבים בין הומוסקסואליות (נשית וגברית) לבין סיבות אבולוציוניות שונות - לכן הדבר יכול לסתור את הטענה כי הומוסקסואליות (נשית או גברית) עוצרת את מהלך האבולוציה.