tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברגעים אלה הופיעו מפציצי הצלילה האמריקניים והפתיעו לגמרי את היפנים.
בתוך כמה דקות הצליחו המטוסים האמריקניים להטביע שלוש מתוך ארבע נושאות המטוסים היפניות, "קאגה", "אקאגי" ו"סוריו".
"היריו" הצליחה להזניק מתקפה שהביאה לפגיעה קשה ב"יורקטאון" (שטובעה מאוחר יותר על ידי צוללת יפנית), אך כמה שעות לאחר מכן הצליחו מטוסים אמריקניים להטביע גם את "היריו".
היפנים איבדו ארבע נושאות מטוסים, יחד עם צוותי האוויר והקרקע שעליהן, אובדן שממנו לא התאוששו למעשה עד תום המלחמה.
מאידך, הקרב קנה לארצות הברית זמן יקר, שאיפשר למערך התעשייתי העצום שלה להתחיל בבניין הכוח הימי, שהכריע את המלחמה בסופו של דבר.
מנהיגותו של ספרואנס במהלך הקרב זכתה לשבחיו של נימיץ, והוא עוטר במדליית השירות המצוין של הצי.
ספרואנס שלט במהלכיו של הקרב המורכב שבו היו הכוחות מפוזרים על פני מרחקים גדולים.
הוא נטל סיכונים כשראה בכך סיכוי וסירב להסתכן כשסבר שאין טעם בכך; עם סיום הקרב דחקו בו אנשי המטה לנצל את ההצלחה ולהפליג מערבה כדי להשמיד אוניות יפניות נוספות, אך ספרואנס סירב, והורה לאוניותיו לשוב לפרל הארבור.
הוא ספג ביקורת רבה על מהלך זה, אך ניתוחים מאוחרים יותר הראו שלו היה ספרואנס נוהג כעצת אנשיו היה נתקל בצי היפני העיקרי, שאוניות המערכה שלו היו עלולות לפגוע בו קשות.
ספרואנס היה מוכן לקבל עצות גם מזוטרים ממנו: כאמור, השהה את הזנקת מטוסיו בעצת אחד מהקצינים הזוטרים, ולקראת סיום הקרב היה מוכן לשמוע בעצת הטייסים ולדחות את חוות דעתו של ראש המטה שלו, בראונינג.
היסטוריון צי ארצות הברית, סמואל אליוט מוריסון, כתב על תפקודו של ספרואנס בקרב:
זמן קצר לאחר קרב מידווי מונה ספרואנס לראש המטה של נימיץ, המפקד העליון של הצי הפסיפי (Chief of Staff to the Commander in Chief, בקיצור CINPAC), ובספטמבר 1942 מונה לסגנו.
על תפקודו כראש המטה וכסגן זכה ספרואנס בשנית במדליית השירות המצוין (למעשה, ניתן לו כוכב זהב במקום מדליה נוספת, כפי שהיה מקובל).
באוגוסט 1943 מונה ספרואנס למפקד הכוח הפסיפי המרכזי, שהוגדר מחדש ונקרא הצי החמישי של ארצות הברית.
מינוי זה היה חלק מהסדר ייחודי אותו גיבש נימיץ: הפיקוד על הצי התחלף בין ספרואנס להלסי.
כאשר הפיקוד היה בידיו של הלסי, נקרא הצי "הצי השלישי" ו"כוח משימה 38"; וכאשר פיקד ספרואנס על הצי, ניתן השם "הצי החמישי" ו"כוח משימה 58".
מעבר לצורך בפשרה, היה בהסדר הפיקוד יתרון: ההסדר איפשר לכל אדמירל, יחד עם המטה שלו, לתכנן את המבצע הבא, כך שכאשר אדמירל אחד ניהל את המערכה היה האדמירל השני פנוי לתכנון השלב הבא במלחמה, וכך הלאה.
הפשרה שיצר נימיץ נועדה להתגבר על המתח שהיה עלול להתעורר אם היה מכריע לטובת אחד משני האדמירלים.
הלסי וספרואנס היו שונים מאוד זה מזה באישיותם ובסגנון הפיקוד שלהם: הלסי היה אגרסיבי, ונכון ליטול סיכונים.
ספרואנס, לעומתו, היה קר ומחושב הרבה יותר, וזהיר בהתנהלותו.
למרות הבדלים אלה, השניים היו ידידים קרובים, דבר שאיפשר התנהלות טובה של ההסדר ביניהם.
היה זה אחד ממאפייניו האישיים של ספרואנס: היכולת לבנות מערכות יחסים טובות גם עם אנשים בעלי אופי סוער מורכב.
רוב המלחים הפשוטים והקצינים הזוטרים היו גאים לשרת בפיקודו של הלסי; רוב המפקדים הבכירים העדיפו לשרת תחת ספרואנס.
אחד מן המפקדים ששירת תחת שני האדמירלים, העיד:
תחושה זו הביאה לתיאורו של ספרואנס כ"אדמירל של אדמירלים".
מספטמבר 1943 עד 1945 פיקד ספרואנס מאוניות הדגל שלו, אינדיאנפוליס או ניו ג'רזי על המערכה באיי גילברט (נובמבר 1943), איי מרשל (ינואר 1944), איי מריאנה (הקרבות בסאיפאן, גואם, טיניאן וקרב ים הפיליפינים, במהלך יוני 1944), איוו ג'ימה (פברואר - מרץ 1945) ואוקינאווה (אפריל - יוני 1945).
בפברואר 1944 פיקד ספרואנס על מבצע כדור ברד (Operation Hailstone) כנגד בסיס הצי הקיסרי היפני בלגונת טרוק.
המבצע התרחש במקביל לקרב אניווטוק, בו נחתו בעלות הברית באטול אניווטוק שבאיי מרשל, כ-1,100 ק"מ ממערב לטרוק.
מטרת מבצע "כדור ברד" הייתה למנוע מהיפנים אפשרות לסייע לכוחות באניווטוק, ולפגוע בצי שלהם בלגונת טרוק.
המבצע היה מוצלח ובמהלכו הטביעו המטוסים האמריקניים 12 אוניות מלחמה ו-32 אוניות סוחר יפניות והשמידו 249 מטוסים יפניים.
במהלך המבצע תקפו מטוסים אמריקניים לראשונה במהלך הלילה, בהצלחה רבה.
צי ארצות הברית איבד 32 מטוסים בלבד, וספג פגיעת טורפדו אחת בנושאת המטוסים אינטרפיד, שהותקפה על ידי מפציצים יפניים שהיו מצוידים במכ"ם.
במהלך המבצע פיקד ספרואנס ישירות על אוניות מלחמה אמריקניות שהתנתקו מהכוח העיקרי כדי לרדוף אחרי אוניות יפניות שנמלטו מן האטול.
למרות ההצלחה, עיקרו של הצי היפני עזב את המעגן בימים שלפני המתקפה ולא הושמד.
ארצות הברית החלה במתקפה לכיוון יפן בסוף 1943 בנחיתה באי בטיו שבאטול טאראווה, עליו השתלטו כוחות החיל הנחתים והצבא בקרב קשה.
כיבוש האטול איפשר לארצות הברית להתקדם לכיבוש איי מרשל, שנועדו להוות בסיס להסתערות על איי מריאנה.
אלה האחרונים, בתורם, נועדו להיות הבסיס שממנה תותקף יפן עצמה.
הצי הקיסרי היפני עדיין קיווה להביא את צי ארצות הברית לקרב מכריע, בו יצליח להשמיד אותו ולהביא לניצחון במלחמה.
ואולם, האבדות הרבות שספגו היפנים בקרב ים האלמוגים, קרב מידוויי ובקרב גוודלקנל האטו מאוד את הכנותיהם לקרב זה.
ההתקפה על איי מריאנה החלה ב-12 ביוני 1944, ולוותה בהפגזת מטרות בחוף על ידי אוניות מלחמה אמריקניות.
ב-15 ביוני נחתו הכוחות האמריקניים בסאיפאן, והחלו בקרב לכיבושו.
מבחינת היפנים הייתה זו התקפה על קו ההגנה הפנימי שלהם, שכן המפציצים הכבדים החדשים של חילות האוויר של צבא ארצות הברית מדגם בואינג B-29 סופרפורטרס היו יכולים להפציץ את יפן בטיסה ישירה מסאיפאן.
מטה הצי הקיסרי היפני החליט שהגיעה העת לקרב המכריע ולביצוע התוכנית שנועדה להביא להתרחשותו, תוכנית שנקראה "תוכנית A-GO" או "מבצע A-GO".
הצי היפני ייעד למבצע למעשה את כל אוניות המלחמה השמישות שלו: תשע נושאות מטוסים, בהן שלוש נושאות מטוסים גדולות, ארבע נושאות קלות ושתיים שהוסבו מאוניות סוחר, ועליהן כ-430 מטוסים; חמש אוניות מערכה, ובהן אוניות המערכה הענקיות יאמטו ומוסאשי; 13 סיירות כבדות ושש סיירות קלות, 27 משחתות, שש מכליות ו-24 צוללות.
מול הצי היפני עמד כוח המשימה 58, בפיקוד ספרואנס.
בניגוד לקרב מידווי בו היו האמריקנים בנחיתות מספרית, בקרב זה הייתה התמונה הפוכה: לכוח משימה 58 היו שבע נושאות מטוסים גדולות ושמונה נושאות מטוסים קלות, ועליהן קרוב ל-900 מטוסי קרב, מפציצי צלילה ומפציצי טורפדו.
את נושאות המטוסים ליוו שבע אוניות מערכה, שמונה סיירות כבדות ו-13 קלות, 62 משחתות ו-25 צוללות.
היפנים היו מודעים לנחיתותם המספרית אך ציפו לפצות עליה בכמה דרכים.
ראשית, הם קיוו לתגבר את הכוח האווירי שעל נושאות המטוסים במטוסים מבסיסים יבשתיים, וכך להגיע ל-1,200 מטוסים.
שנית, למטוסים היפניים היה טווח ארוך בהרבה מזה של המטוסים האמריקניים.
יתרון זה נתן ליפנים את האפשרות לגלות את הצי האמריקני ראשונים, ולתקוף ראשונים.
היפנים תכננו שמטוסיהם יתקפו מנושאות המטוסים שלהם במערב, וימשיכו לנחיתה בגואם, במזרח, מדרום לסאיפאן.
כך יוכלו לנצל במלואו את הטווח העדיף של מטוסיהם.
מאידך, הצי האמריקני השתפר מאוד מאז מידווי.
רוב הטייסים היפנים הוותיקים והמנוסים נספו בקרבות הקודמים והוחלפו על ידי טייסים שזכו למעט מאוד שעות אימון, לעומת אימון מקיף בהרבה לו זכו טייסי צי ארצות הברית.
אלו האחרונים הטיסו כעת מטוסי קרב חדשים יותר, שהשתוו ברמתם למטוסים היפניים ואף עלו עליהם.
לאוניות האמריקניות היה מכ"ם, שאיפשר להם גילוי מוקדם של מטוסי האויב, וכקו הגנה אחרון הכניסו אוניות הצי לשימוש פגזי נ"מ בעלי מרעום קרבה, שאיפשר גרימת נזק למטוסים גם ללא פגיעה ישירה בהם.
ספרואנס הבין כי הוא עומד בפני קרב גדול, אך העריך שיש עדיין זמן כדי לתקוף את הבסיסים היבשתיים שבזירה.
המטוסים האמריקניים הפציצו את הבסיסים היפניים בגואם ובאי רוטה, שמצפון לו, וכך צמצמו את היתרון היפני במטוסים.
במקביל הורה ספרואנס לכל יחידות הצי החמישי להתרכז, וסירב להצעות של פקודיו לתקוף את הצי היפני.
הוראותיו של נימיץ לספרואנס היו ברורות: הגנת כוח הנחיתה בסאיפאן הייתה בעדיפות עליונה.
ספרואנס חשש ממצב שבו הכוחות היפניים ינסו להתחמק ממגע עם הצי העיקרי, כוח משימה 58, כדי לתקוף את הכוח האמפיבי ולהשמיד את הכוח הנוחת.
למעשה, זו הייתה הטקטיקה אותה ניסו היפנים ליישם בקרב מפרץ לייטה, ארבעה חודשים לאחר מכן, ובגלל טעות של אדמירל הלסי כמעט והצליחו בה.
ספרואנס החליט לרכז את כוחותיו ולא לתקוף.
ב-19 ביוני החל הצי היפני את התקפתו, בארבעה גלים גדולים של מטוסי קרב והפצצה שניסו לתקוף את הצי החמישי.
הגילוי המוקדם על ידי המכ"ם, עליונותם של הטייסים האמריקניים והגנת הנ"מ היעילה הדפו את המטוסים היפניים והסבו להם אבדות כבדות מאוד.
429 מטוסים יפניים הופלו, לעומת 29 בלבד לאמריקנים.
הקרבות האוויריים באותו יום זכו לכינוי הלא-רשמי "ציד תרנגולי ההודו הגדול של מריאנה" (Great Marianas Turkey Shoot).
למחרת, ב-20 ביוני, גילו מטוסי סיור אמריקניים את מיקומן של נושאות המטוסים היפניות.
ספרואנס השתכנע עוד לפני כן שחששו מפני תרגיל הטעיה יפני, שנועד לחמוק מן הצי העיקרי ולהגיע לכוח הנחיתה, לא יתממש.
הוא הורה לסגן אדמירל מארק מיטשר (מיטשר היה מפקד נושאת המטוסים "הורנט" בקרב מידווי, וקודם בחודשים שלפני קרב הפיליפינים) שהיה מפקד שייטת נושאות המטוסים המהירות בצי החמישי, לתקוף את הצי היפני.
המטוסים התוקפים המריאו בשעות אחר הצהריים, ומצאו את מטרתם עם ערב.
מול 230 המטוסים האמריקניים התוקפים היו ליפנים רק 35 מטוסי קרב.
נושאת מטוסים יפנית אחת טובעה, ושלוש נוספות נפגעו.
בשל הטווח הארוך של הגיחה, שבו רוב המטוסים האמריקניים לנושאות המטוסים עם מעט מאוד דלק.
קושי נוסף שעמד בפניהם היה מציאת נושאות המטוסים, בשל החשיכה שירדה.
80 מטוסים לא הצליחו להגיע לנחיתה, אך רוב אנשי הצוות חולצו בימים הבאים.
היפנים איבדו 750 מטוסים, ושלוש נושאות מטוסים: אחת הוטבעה, כאמור, בידי מטוסים, ושתיים נוספות הוטבעו על ידי צוללות אמריקניות במהלך הקרב.
עוד שלוש נושאות מטוסים נפגעו במהלך הקרב.
צי ארצות הברית איבד 130 מטוסים, ש-80 מתוכם התרסקו מחוסר דלק.
זה היה הקרב האחרון בין נושאות מטוסים במלחמה (ולמעשה עד היום); הכוח האווירי של הצי הקיסרי היפני הושמד, למעשה, ונושאות המטוסים היפניות הנותרות היו חסרות תועלת.
בקרב הימי הבא, קרב לייטה, שימשו נושאות המטוסים היפניות כפיתיון בלבד, ולא הייתה להן כל משמעות אחרת.
בקרב מידווי תקף ספרואנס מיד עם גילוי האויב, תוך נטילת סיכון גדול.
בקרב ים הפיליפינים נהג ההפך: הוא ריכז את כוחו, נהג בזהירות, וסירב לתקוף ראשון.
לאחר הקרב נמתחה עליו ביקורת חריפה, ונטען שהחמיץ הזדמנות פז להשמיד את הצי היפני.
מבקריו טענו שזו התוצאה של מינוי אדם שאינו טייס לפקד על נושאות מטוסים.
היו שטענו יש להדיח אותו מתפקידו, אך מפקד צי האוקיינוס השקט, אדמירל נימיץ, והמפקד העליון של הצי, אדמירל ארנסט קינג, דחו את הדרישה והביעו בו את אמונם.
תומכיו של ספרואנס טענו כי מטרתו העליונה הייתה הגנה על צי הנחיתה בסאיפאן, וכי היה עליו לעמוד על המשמר מפני ניסיון של היפנים לחמוק מן הצי העיקרי ולפגוע בצי שסייע לכוחות הקרקע.
טיעונים אלה נשענים גם על המהלכים היפניים בקרב לייטה, בו נקטו היפנים בטקטיקה כזו וכמעט שהצליחו להנחיל לאמריקנים תבוסה.
על תפקודו הכולל כמפקד הצי החמישי במהלך המערכה על איי גילברט זכה ספרואנס במדליית השירות המצוין בפעם השלישית.
המערכה הבאה עליה פיקד ספרואנס הייתה המערכה על איי וולקנו וריוקיו, שתי קבוצות איים מדרום ומדרום מזרח ליפן.
הקרב הראשון במערכה זו היה קרב איוו ג'ימה (מבצע "ניתוק", Operation Detachment), שנמשך מ-19 בפברואר עד 26 במרץ 1945. היה זה אחד הקרבות הקשים ביותר בזירת האוקיינוס השקט כולה, ובמהלכו נהרגו 6,812 נחתים ונפצעו למעלה מ-19,000. חיל המצב היפני הושמד כמעט כולו, ומתוך 22,060 חיילים יפניים נשבו 216 בלבד.
ימים ספורים לאחר סיום הקרב, ב-1 באפריל, נחתו ארבע דיוויזיות של צבא ארצות הברית ושתי דיוויזיות של חיל הנחתים באי אוקינאווה, והחל הקרב על האי, שנמשך עד 22 ביוני.
בקרב זה נהרגו כ-12,000 חיילים אמריקניים ונפצעו כ-38,000; היפנים ספגו כ-110,000 אבדות, כולל אזרחים שחיו באי.
ספרואנס היה אחראי על הצד הימי של הקרב.
תחת פיקודו היו יותר מחצי מיליון חיילים וקצינים מהצבא, הצי וחיל הנחתים, 318 אוניות מלחמה ו-1,139 אוניות עזר.
על תפקודו במערכה זכה ספרואנס לצלב הצי, העיטור השני בחשיבותו בארצות הברית.
בתיאור מעשיו של ספרואנס נאמר, כי
המלחמה הסתיימה ב-2 בספטמבר 1945. ב-8 בנובמבר החליף ספרואנס את אדמירל צ'סטר נימיץ בפיקוד על הצי הפסיפי.
הוא שימש בתפקיד זה עד 1 בפברואר 1946, ואז מונה כנשיא מכללת המלחמה של הצי.
ב-16 באוקטובר הוענק לספרואנס מדליית השירות המצוין של צבא ארצות הברית.
ספרואנס היה מועמד לקידום לדרגת אדמירל צי (אדמירל חמישה כוכבים), אך קידומו עוכב מספר פעמים ולבסוף נמנע בידי חבר הקונגרס קרל וינסון, שהיה פטרונו של אדמירל ויליאם הלסי.
כאשר הסתבר שלא ניתן יהיה להעניק לספרואנס את הדרגה, חוקק הקונגרס חוק חסר תקדים, שקבע כי ספרואנס ימשיך לקבל משכורת של אדמירל גם לאחר פרישתו ועד מותו.
ספרואנס פרש מהצי ב-1 ביולי 1948. ב-1952 מונה על ידי נשיא ארצות הברית, הארי טרומן, כשגריר ארצות הברית בפיליפינים.
הוא מילא תפקיד זה החל מ-2 ביולי 1952 עד 1 באפריל 1954. לאחר סיום תפקידו התגורר ביישוב פֶּבֶּל ביץ' (Pebble Beach), כ-100 ק"מ מדרום לסן פרנסיסקו, בקליפורניה.
ספרואנס התחתן עם מרגרט ואנס דין (13 בספטמבר 1888 - נובמבר 1988).
אדוארד דין שירת גם הוא בצי ארצות הברית, ובמהלך מלחמת העולם השנייה היה מפקד הצוללת ליונפיש (USS Lionfish) בדרגת לויטננט קומנדר.
במהלך שירותו כקצין בצוללת טמבור (USS Tambor) הוענק לו עיטור כוכב הכסף.
אדוארד דין נהרג בתאונת דרכים ב-30 במאי 1969.
יש הסבורים שבעקבות מותו של בנו שקע ספרואנס בדיכאון, ממנו לא התאושש.
הוא נפטר כחצי שנה לאחר מכן, ב-13 בדצמבר 1969, בגיל 83, מהסתיידות העורקים.
ספרואנס נקבר בטקס צבאי מלא ליד האדמירלים צ'סטר נימיץ וריצ'מונד טרנר בבית הקברות הלאומי שער הזהב שליד סן פרנסיסקו, קליפורניה.
ספרואנס נודע בקור רוחו ובחשיבתו המהירה, וכונה על ידי אנשיו "המוח החשמלי".
האווירה בגשר הפיקוד שלו הייתה עניינית, ללא רכילות ושיחות מיותרות, ופקודותיו ניתנו בתמציתיות ובבהירות.
היסטוריון צי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, סמואל אליוט מוריסון, תיאר אותו כמפקד החלטי וקר רוח בעת משימה, שידע לבצע הערכות נכונות ולהגיע להחלטות נכונות בתנאים של שדה קרב משתנה במהירות.
ספרואנס ידע להיות אגרסיבי ונועז כאשר התנאים דרשו זאת, וזהיר ומחושב בתנאים אחרים.
בילדותו תואר ספרואנס כנער שקט, שגילה כישרון בכתיבת שירה.
הוא נודע כאינטלקטואל שאהב מוזיקה קלאסית, שלא עישן, המעיט בשתייה חריפה והעדיף שוקו חם, אותו הכין בעצמו.
לאחר שפרש מן הצי אהב בעיקר גינון, ונהג לצעוד בכל יום 10 קילומטרים; גם בגיל 70 היה רזה ובכושר גופני מעולה.
מסופר עליו שזמן קצר לאחר קרב מידווי הקריא אחד מהקצינים בגשר הפיקוד ידיעה על רצח אכזרי בארצות הברית.
אחד הקצינים תהה בקול מי יכול לעשות מעשה כזה.
ספרואנס השיב בשקט: "מה אתה חושב שאני עשיתי כל הבוקר"?
אחת מסגולותיו המיוחדות הייתה יכולתו ליצור מערכות יחסים טובות כמעט עם כל מי שפעל איתו.
לספרואנס כמעט ולא היו יריבים, ומוריסון כותב עליו:
ספרואנס היה אדם מופנם ושקט.
הוא סירב להפוך לדמות ציבורית ידועה, כפי שעשו עמיתיו ויליאם הלסי ומארק מיטשר, ומפקדו, צ'סטר נימיץ.
הוא סלד מאור הזרקורים והתרחק מעיתונאים.
בשל כך לא זכה להכרה הציבורית לה היה ראוי.
מוריסון כותב בהערת שוליים בספרו, כי לאחר שקרא את מה שכתב עליו מוריסון בתיאור קרב מידווי, ביקש ספרואנס לשנות את הכיתוב "המנצח בקרב" ל"מפקד שייטת נושאות מטוסים".
מוריסון מתאר כי התעלם מהבקשה.
הוא הפך למעין אגדה מעורפלת בצי: הישגיו היו ידועים, אך אישיותו הייתה נסתרת ולא ידועה.
את חייו הפרטיים, תחושותיו ורגשותיו חילק רק עם מעטים.
המשחתת ספרואנס שהושקה ב-10 בנובמבר 1973, קרויה על שמו.
זו הייתה המשחתת הראשונה בסדרה, וכמקובל כל המשחתות מסוג זה נקראו משחתות מסדרת "ספרואנס".
האונייה הוצאה משירות ב-18 במרץ 2005. ב-6 ביוני 2010 הושקה משחתת נוספת בשם ספרואנס , משחתת מסדרת ארלי ברק.
נכדתו של ספרואנס, אלן ספרואנס הולשר, השיקה את האונייה.
האודיטוריום הראשי בקולג' המלחמה הימי, בניופורט, רוד איילנד, נקרא על שמו.
במבואה נמצאת פרוטומה של ספרואנס.
ריימונד ג'ון לפארד היה מנצח ונגן צ'מבלו בריטי.
במהלך שנות ה-60 מילא לפארד תפקיד חשוב בהתחדשות העניין במוזיקה של תקופת הבארוק, בייחוד בהחייאת האופרה הבארוקית, שלפארד נמנה עם ראשוני המנצחים החשובים שהעלו אותה בתקופה המודרנית.
לפארד נולד בלונדון וגדל בבאת'.
למד צ'מבלו וויולה בטריניטי קולג', קיימברידג', שם היה פעיל גם כמנצח מקהלה ושימש מנהל מוזיקלי לאגודה הפילהרמונית של קיימברידג'.
בשנת 1952 הופיע לראשונה בלונדון, ובהמשך ניצח על אנסמבל לפארד, שהקים בעצמו.
הוא יצר קשר קרוב עם תזמורת גולדבורו, שהייתה בשנת 1960 לתזמורת הקאמרית האנגלית.
הוא הופיע גם ברסיטלים כנגן צ'מבלו והיה חבר בסגל המורים בטריניטי קולג' ומרצה למוזיקה משנת 1958 עד 1968.
התעניינותו במוזיקה עתיקה הניעה אותו לערוך להוצאה מחודשת כמה פרטיטורות מאותה תקופה.
בעיני מוזיקולוגים הוצאות אלה שנויות במחלוקת, אך ביצועיו היו חשובים להצגת יצירות מופת אופראיות מוקדמות לקהל הרחב.
הפקתו ל"הכתרת פופאה" של מונטוורדי הוצגה בפסטיבל גליינדבורן בניצוחו, בשנת 1962. בהמשך לכך טיפל בשנים הבאות בעוד אופרות משל מונטוורדי, כמו גם באופרות של פרנצ'סקו קאוואלי.
בנובמבר 1969 הופיע לראשונה בארצות הברית כשניצח על מקהלת וסטמינסטר ועל הפילהרמונית של ניו יורק.
באירוע זה הופיע גם כסולן בקונצ'רטו לצ'מבלו ברה מז'ור של היידן.
בשנת 1973 התמנה למנצח ראשי של תזמורת BBC הצפונית (אחר כך הפילהרמונית של ה-BBC) במנצ'סטר, משרה בה התמיד עד 1980.
לפארד ניצח גם על "בילי באד" של בריטן במטרופוליטן אופרה ובאופרה של סן פרנסיסקו ועל אלקסטה ואלקינה באופרה העירונית של ניו יורק.
כמו כן ניצח בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן ובפריז, המבורג, סנטה פה, סטוקהולם וז'נבה.
בגליינדבורן ניצח על ביצוע בכורה עולמי של "זריחת הירח" מאת ניקולס מו.
משנת 1987 עד 2001 כיהן לפארד כמנהל המויקלי של התזמורת הסימפונית של אינדיאנפוליס.
בשנים 2004–2006 הוא שימש יועץ מוזיקלי לתזמורת לואיוויל.
ריימונד לפארד קיבל אותות כבוד על פועלו בבריטניה ובאיטליה.
ריימונד מריל סמוליאן היה מתמטיקאי, לוגיקן ופילוסוף יהודי אמריקאי.
נולד בפאר רוקאוויי, אחת מארבע השכונות של קווינס, ניו יורק.
קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת שיקגו בשנת 1955, ותואר דוקטור מאוניברסיטת פרינסטון בשנת 1959. סמוליאן היה אחד מהלוגיקנים המצטיינים שלמדו אצל אלונזו צ'רץ'.
במהלך לימודיו פרסם מאמר בו הראה כי משפטי האי-שלמות של גדל מתקיימים במערכת פשוטה במידה ניכרת מזו שגדל עסק בה.
לאחר מכן הראה שחלק ניכר מהתוצאות של משפטי האי-שלמות של גדל נובע ממשפט טרסקי, שאותו קל יותר להוכיח, והוא מטריד לא פחות מבחינה פילוסופית.
בשנים 1961–1968 לימד בישיבה יוניברסיטי בניו יורק.
בשנים מאוחרות יותר כיהן כפרופסור באוניברסיטת אינדיאנה.
סמוליאן חיבר ספרים רבים העוסקים בשעשועי מתמטיקה.
הנודע שבהם, ?What Is the Name of This Book תורגם לעברית (פורסם בשם "מה שמו של ספר זה?").
רבות מהחידות המופיעות בספריו הן הרחבות של חידות קלאסיות.
שלל חידות שלו עוסק באי שבו שבט של דוברי אמת, שבט של שקרנים ושבט של נורמלים (לעיתים משקרים ולעיתים אומרים אמת).
באחרית דבר למהדורה העברית של ספרו של סמוליאן, "מה שמו של ספר זה?" עמד מאיר גולדברג על ייחודו של סמוליאן:
"סמוליאן מתרגל את קוראיו בנושאים מתקדמים הנלמדים באוניברסיטה.
הוא מתחיל בגרעין מצומצם של נושאים שנבחרו בקפידה, רוקם סביבם עלילה פנטסטית, ומתוך העלילה וחוקי המרחב הפנטסטי שיצר, הוא שואב שפע של חידות ובעיות לוגיות, שעשועים ותגליות בזעיר אנפין.
מתוך התמודדות עם החידות הללו, הקוראים לומדים פרקים שלמים בלוגיקה מבלי להזדקק לטרמינולוגיה המקובלת בתחום".
בשנת 2006 יצאה לאור בעברית ספרו "מה שמו של ספר זה?
תעלומת דרקולה וחידות היגיון אחרות", בתרגומו של עידו אמין.
(1977) The Tao is Silent תורגם לעברית "שתיקת הטאו" על ידי עופר שור, בעריכת: דן דאור, הוצאת מודן,1997
מודי, ג'וניור הוא פילוסוף, פסיכולוג, רופא ומחבר, ידוע בעיקר בעקבות ספריו אודות חיים לאחר המוות וחוויות סף מוות (NDE), מונח שהוא טבע והתקבל בקהילייה המדעית והן כמושג פופולרי, בשנת 1975 ברב-המכר שלו "חיים אחרי החיים".
מחקרו של ריימונד מודי שואף לשפוך אור אודות מה שקורה לאדם כאשר הוא מת.
יש לו דעות מפורסמות על מה שהוא מכנה פסיכולוגיה של חוויית סף-מוות.
מודי קיבל תואר ראשון (1966), מוסמך אוניברסיטה (1967) ודוקטורט (1969) לפילוסופיה מאוניברסיטת של וירג'יניה.
הוא גם בעל דוקטורט בפסיכולוגיה מהאוניברסיטה של מערב ג'ורג'יה, שבו לימים הפך להיות פרופסור בתחום.
D., מודי עבד בתור פסיכיאטר זיהוי פלילי בבית-חולים עם אבטחה מוגברת (maximum-security).
בשנת 1998, מודי קיבל מושב בתחום לימודי ההכרה באוניברסיטת נבדה, לאס וגאס.
בעדו סטודנט לתואר ראשון באוניברסיטת וירג'יניה ב-1965, מודי פגש בפסיכיאטר, ד"ר ג'ורג' ריצ'י, שסיפר למודי על חוויית סף-מוות שבה נסע אל העולם הבא בזמן שהיה מת פיזית כבר במשך כתשע דקות בגיל 20 (ריצ'י תיאר זאת מאוחר יותר בספרו, לחזור ממחר, שפורסם ב-1978).
מודי התחיל לתעד מקרים דומים של אנשים אחרים שחוו מוות קליני וגילה כי חוויותיהם של רבים מהם בעלות תכונות משותפות, כגון את התחושה של להיות מחוץ לגוף, את התחושה של נסיעה דרך מנהרה, מפגש עם קרובי משפחה שנפטרו זה מכבר, המפגש עם האור הבוהק ואהבה אינסופית.
בשנת 1975, מודי פורסם תיאורים של חוויות רבות מאלו בספרו, חיים לאחר החיים, שבו הוא טבע את המונח הידוע NDE (ראשי תיבות של Near Death Experience) - "חוויית סף-מוות."
בריאיון עם ג'פרי מישלוב, מודי שיתף את דעתו ומסקנותיו האישיות מהמחקר שלו על חוויות סף-המוות:
בהשראת שיטה היוונית העתיקה פסיכומַנְטֶאוּם (ביוונית psychomanteum) אשר בעזרתה היו מדברים עם רוחות של מתים, ואשר בה נתקל בלימודיו בהיותו סטודנט באוניברסיטת וירג'יניה, מודי בנה פסיכומנטאום באלבמה, אותו כינה "תיאטרון הנפש ד"ר ג'ון די".
מודי טוען לאור מחקרו כי אנשים מסוגלים לזמן חזיונות רוחניים והתגלויות על ידי שימוש בפסיכומנטאום.
מודי גם חקר שחזורי גלגולים והיה סבור כי באופן אישי היו בעברו 9 גלגולים קודמים.
החיים שאחרי החיים (1975) – אוסף של אנקדוטות ועדויותיהם של אלו שחזרו לאחר שהיו מוגדרים מתים לזמן קצר.
חזרה: פסיכיאטר בוחן מסעות בחיים קודמים (1991) – מציע הסברים על חוויות של גלגולים קודמים.
איחודים: מפגשי חזון עם יקיריהם שהלכו לעולמם (1994) – מציע שיטות זימון רוחות של מתים.
חיים לאחר אובדן (2001) – דן בתחושת מוות, שבו אדם מרגיש כאשר אדם קרוב לו נפטר.
כאשר מישהו יודע באופן אינטואיטיבי זה מישהו קרוב אליהם נפטר, והוא עוסק מפגשי מוות, שבו אנשים שעדיין לא מתו מלווים אהוב שנפטר אל העולם הבא, ואז חוזרים לגופם.
מודי נולד בפורטרדייל ג'ורג'יה, בנו של מנתח אגנוסטי.
מודי טען שעבר בעצמו חוויית NDE ב-1991, במהלך ניסיון התאבדות (אשר עליה סיפר בספר פארה-נורמלי) אשר טענתו הייתה תוצאה של פעילות לא תקינה של בלוטת התריס שלא זוהתה, ואשר השפיעה על המצב הנפשי שלו.
בראיון ב-1993, מודי הצהיר שהוא הושם בבית חולים לחולי נפש על ידי בני משפחתו על עבודתו על קטופטרומנסיה (מעין כישוף בעזרת בהייה במראה, כונה ברומא העתיקה specularii).נכון ל-2004 מודי גר באלבמה עם אשתו שריל, בנם המאומץ, קרטר, ובתם המאומצת, קרול-אן.
ריימונד זוסמן היה קצין שריון יהודי בצבא ארצות הברית, על פעולותיו במלחמת העולם השנייה הוענקה לו לאחר מותו מדליית הכבוד, העיטור הצבאי הגבוה ביותר.
זוסמן התגייס לצבא ארצות הברית ב-1941 בדטרויט, מישיגן.
הוא שירת כקצין בדרגת סגן משנה בגדוד הטנקים ה-756. ב-12 בספטמבר 1944 בקרב בעיר נורוי לה בור שבצרפת סייר זוסמן לבדו לפני הכח כשהוא חשוף לאש עזה על מנת לאתר את עמדות האויב ולהכווין את חייליו.
תשעה ימים לאחר קרב זה נהרג סגן משנה ריימונד זוסמן כתוצאה מפגיעת פצצת מרגמה גרמנית ונקבר בפרנדייל, מישיגן.
לאחר מותו הוענקה לו מדליית הכבוד על פעולותיו בקרב בעיר נורוי לה בור.
הנימוק הרשמי להענקת מדליית הכבוד לסגן משנה ריימונד זוסמן:
ב-12 בספטמבר 1944, סגן משנה זוסמן פיקד על צמד טנקים שפעלו במשותף עם פלוגת חי"ר בהתקפה על כוחות האויב שכבשו את העיירה נורוי לה בור שבצרפת.
בשעה 7 בערב הטנק של סגן משנה זוסמן נתקע.
סגן זוסמן ירד מהטנק התקוע והחל לסייר ברגל לפני הטנק התקין ופלוגת החי"ר כשהוא חמוש ברובה קרבין בלבד, הוא חזר מדי פעם על מנת לסמן מטרות לטנק שנשאר ולהעביר את השבויים הרבים שלכד לידי חיילי הפלוגה.
הוא איתר מחסום על הדרך והורה לטנק להרוס אותו.
בעודו חשוף לחלוטין לעמדות האויב, במרחק של כחמישים מטרים בלבד, הוא עמד ליד הטנק וכיוון את האש.
שלושה גרמנים נהרגו ו-8 נכנעו.
שוב הוא צעד לפני הטנק מוביל אותו כנגד קבוצת בתים שבשליטת האויב, כדורים ממכונות ירייה ומנשק קל שורקים ליד רגליו.
אש הטנק שברה את ההתנגדות ו-20 חיילי אויב נכנעו.
בעודו צועד קדימה שוב הוא חלף על פני בית שהיה בשליטת האויב שממנו ירו עליו הגרמנים וזרקו רימונים בדרכו.
לאחר חילופי אש קצרים הוא סימן לטנק לחבור אליו ולירות על הבית.
אחד עשר חיילים גרמנים נהרגו ו-15 נכנעו.
ממשיך לבדו הוא נעלם מעבר לפינת אחד הרחובות, האש מרובה הקרבין נשמעה שוב וכעבור מספר דקות הוא הופיע שוב, מוביל 30 שבויים לפניו.
תחת מנהיגותו ההרואית ומעוררת ההשראה של סגן משנה זוסמן 18 חיילי אויב נהרגו ו-92 נשבו.
ב-1944 השיק צבא ארצות הברית אוניית קירור על שמו של זוסמן.
ב-1997 הוקם בפורט נוקס מתקן אימונים ללוחמה בשטח בנוי בשם "כפר זוסמן" לזכרו.
פארק זוסמן נמצא מול בניין העירייה בעיר לידתו.
ריימונד ברנרד פלטון הבן הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הרכז.
פלטון התחיל את קריירת הכדורסל שלו בתיכון לאטה, שבדרום קרוליינה.
פלטון הוביל את התיכון לשתי אליפויות ומאזן של 104 ניצחונות מול 9 הפסדים בלבד.
פלטון קלע בשנתיים האלו 2,992 נקודות, ו-117 זריקות לשלוש.
פלטון זכה בתואר "מר כדורסל של דרום קרוליינה" בשתי שנותיו בתיכון, וב-2002 זכה בתואר המכובד על שם ג'יימס נייסמית', ונבחר באותה שנה להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן, ביחד עם שון מאי ורשאד מקנטס.
למד ושיחק באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
בשנתו הראשונה נבחר לשחקן השנה של קרוליינה הצפונית, ונבחר 3 פעמים לשחקן השבוע של החוף האטלנטי.
הוא מסר באותה שנה 236 אסיסטים וקלע 12 נקודות בממוצע.
בשנתו השנייה כמעט זכה בפרסים על שם בוב קוזי וג'יימס נייסמית'.
באותה שנה הוא מסר 213 אסיסטים, חטף 63 כדורים, וקלע 11.5 נקודות בממוצע.
בנוסף הוביל את קבוצתו באחוזי עונשין, 81%.
בשנתו השלישית במכללה הוביל את קבוצתו ביחד עם רשאד מקנטס, שון מאי ומרווין ויליאמס לאליפות המכללות, ובמשחק הגמר קלע את הנקודות האחרונות שנתנו לקבוצתו את האליפות.
את אותה שנה סיים עם ממוצעים של 12.9 נקודות ו-6.9 אסיסטים.
פלטון נבחר בבחירה החמישית של דראפט ה-NBA 2005, על ידי שארלוט בובקאטס.
בעונתו הראשונה פלטון שיחק 80 משחקים, מהם פתח ב-54 בחמישייה וקלע 11.8 נקודות בממוצע עם 5.6 אסיסטים, והוא שותף ב-30.1 דקות.
בסוף אותה שנה פלטון נבחר לחמישייה השנייה של שחקני השנה הראשונה.
בעונתו השנייה של פלטון () הוא כבר פתח בחמישייה באופן קבוע, הוא שיחק 78 משחקים ופתח בחמישייה ב-75 מתוכם.
ממוצעיו היו 14 נקודות ו-7 אסיסטים ב-36.3 דקות.
עונתו השלישית של פלטון () הייתה עונת השיא שלו, הוא שיחק 79 משחקים ופתח בחמישייה בכולם, וממוצעיו עמדו על 14.4 נקודות ו-7.4 אסיסטים ב-37.6 דקות.
בעונתו הרביעית פלטון () שיחק 82 משחקים, ולא פתח בחמישייה רק באחד.
בתחילת עונת פלטון היה שחקן חופשי, אך ב-23 בספטמבר הוא חתם על חוזה לעוד עונה אחת בשארלוט.
בעונה זו פלטון שיחק ב-80 משחקים (פתח בחמישייה בכולם) וקלע 12.1 נקודות עם 5.6 אסיסטים ב-33 דקות.
בפלייאוף הראשון שפלטון השתתף בו עם שארלוט אחרי 5 עונותיו הוא קלע 11.8 נקודות עם 5 אסיסטים בממוצע ב-32.5 דקות בארבעת המשחקים ששיחק (פתח בחמישייה בכולם).
ב-9 ביולי 2010 חתם פלטון על חוזה בניו יורק ניקס לשנתיים, בהן הרוויח 15.8 מיליון דולר.
ב-22 בפברואר 2011 הועבר פלטון לדנוור נאגטס ביחד עם דנילו גלינארי, טימופיי מוזגוב ווילסון צ'נדלר בתמורה לכרמלו אנתוני, צ'אנסי בילאפס, רנלדו בולקמן, שלדן ויליאמס ואנתוני קרטר.
בליל דראפט 2011 הועבר פלטון לפורטלנד טרייל בלייזרס בטרייד שכלל גם את אנדרה מילר.
ביולי 2012 הועבר חזרה לניקס ביחד עם קורט תומאס, בעוד הבלייזרס קיבלו את דן גדזוריץ' וג'ארד ג'פריס.
בסיום עונת עבר פלטון בטרייד לדאלאס מאבריקס, לצידו של טייסון צ'נדלר, בתמורה לחוסה קלדרון, שיין לארקין, סמואל דלמברט, ויין אלינגטון ושתי בחירות דראפט עתידיות.
ביולי 2016 חתם פלטון על חוזה לעונה אחת בלוס אנג'לס קליפרס.
לקראת עונת חתם פלטון על חוזה באוקלהומה סיטי ת'אנדר.
ריימונד צ'או מאן-וויי היה מפיק סרטים הונג קונגי, ומנחה, שהיה אחראי לגל סרטי אמנויות הלחימה בקולנוע ההונג קונגי והעלאתו למעמד בינלאומי.
כמקים חברת הסרטים גולדן הרבסט (Golden Harvest), הוא הפיק כמה מהכוכבים הגדולים ביותר בסוגה זו, בכללם: ברוס לי, ג'קי צ'אן, ריקי טאם ורבים אחרים.
צ'או היה סיני ממקור האקה האן (Hakka Han).
הוא למד באוניברסיטת שנחאי סנט ג'ון (Saint John's University, Shanghai) וקיבל תואר ראשון בעיתונאות ב-1949. ב-1951 הוא הצטרף לסניף חברת קול אמריקה בהונג קונג.
הוא גם למד אמנות לחימה תחת מאסטר לאם סאי-ווינג (Lam Sai-wing).
צ'או כיהן כמנהל הפרסום וההפקה באולפני האחים שואו (Shaw Brothers Studio) בשנים 1970-1958. הוא החכיר מידי אולפני קאתי (Cathay's studio) 104 אולמות קולנוע בדרום-מזרח אסיה.
באותה עת קאתי שלטו בתעשיית הסרטים המלזית.
כשקאתי רצו לסיים את עסקי החברה בהונג קונג, צ'או עזב את האחים שואו וייסד את גולדן הרבסט ב-1970. צ'או שכר את ברוס לי והצליח להפוך את גולדן הרבסט למתחרה רצינית לאחים שואו.
תחת מנהיגותו של צ'או הפכה גולדן הרבסט לחברה המובילה בתעשיית הקולנוע ההונג קונגית והיא הובילה בשנות השבעים והשמונים במכירות כרטיסים בהונג קונג.
למרות שנזקפים לזכותו של צ'או הפקת סרטים רבים, הרי בראיון רדיו שנערך בעקבות יציאתו לאקרנים של הסרט Zu Warriors from the Magic Mountain אמר הבמאי Tsui Hark בריאיון עם ביי לוגן שקרדיט זה חסר חשיבות.
Tsui אמר שתפקיד המפיק אינו יותר מאשר מתן אור ירוק לפרויקט, ושמפיקים כמו צ'או נראו לעיתים נדירות באתרי הצילום במהלך עשייתם של הסרטים.
ריימונד לואוי היה מעצב תעשייתי וגרפי אמריקאי ממוצא יהודי-צרפתי, מן החשובים והמשפיעים במאה ה-20 אשר תואר כ"אדם שעיצב את אמריקה".
עם עבודותיו הבולטות נמנים לוגו הצדפה של חברת "של", לוגו המגן של חברת "בריטיש פטרוליום", פחית קוקה-קולה, קופסת הסיגריות "לאקי סטרייק", האוטובוס הכסוף של חברת "גרייהאונד", דוגמת הצבע של המטוס הנשיאותי "אייר פורס 1" ומספר כלי רכב, קטרים ומוצרי צריכה.
יצירתו נמשכה לאורך שבעה עשורים.
לואוי נולד בפריז למקסימיליאן לוי, עיתונאי יהודי וינאי, ולאמו הצרפתייה מארי לבאלם (Labalme).
כבר בגיל מוקדם החל מתעניין בהנדסה ובעיצוב.
בהיותו בן 15 זכה דגם מטוס מוקטן שלו בפרס עיצוב, ושנה לאחר מכן עבר הדגם לפס הייצור וזכה לשם "Ayrel".
לואוי המשיך את לימודיו בתחום ההנדסה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת לואוי בשנים 1914–1918 בחיל ההנדסה של הצבא הצרפתי, נפצע, זכה בעיטור צלב המלחמה, ולבסוף שוחרר מן הצבא בדרגת קפיטיין.
בשנת 1919 החליט להגר ולנסות את מזלו כמעצב תעשייתי מעבר לים, בארצות הברית, והגיע אליה כשבאמתחתו רק רכוש וכסף מועט.
בשנותיו הראשונות באמריקה חי בניו יורק שם מצא תחילה עבודה כמעצב חלונות ראווה עבור חנויות כלבו, בהן "מייסיס", "Wanamaker's" ו-"Saks Fifth Avenue", לצד עבודה כמאייר אופנה עבור מגזינים כ"ווג" ו"הרפרס בזאר".
רק בשנת 1929 זכה להזמנה הראשונה בתחום העיצוב התעשייתי, כשהתבקש לחדש את מראה של מכונת שכפול של חברת "Gestetner".
בעקבות הצלחת העיצוב קיבל הזמנות נוספות מצד חברות למוצרי צריכה כ"וסטינגהאוס" ו-"Hupp Motor Company".
הצלחתו הרבה של עיצוב מקרר עבור חברת "סירס" ביססה את מעמדו כמעצב תעשייתי.
באמצע שנות ה-30 ייסד בלונדון את משרד העיצוב שבבעלותו.
עד שנת 1944 צורפו למשרד, שגדל עד מאוד, עוד חמישה שותפים.
בשנת 1938 התאזרח לואוי בארצות הברית, אך המשיך לקיים קשר עם מולדתו צרפת והתגורר לפרקים בשתי המדינות.
במהלך שנותיו קיים קשרים עסקיים עם מספר רב של תאגידים וחברות, מהן מן הגדולות בעולם, לצד גופים ממשלתיים.
עיצוביו השונים שנעו מעיצוב גרפי ועד מוצרי צריכה וכלי-תחבורה היו מן המשפיעים שנראו עד אותה העת.
במרוצת השנים זכה בפרסים רבים, בהם מדליית זהב לתחבורה על עיצובו של הקטר GG-1, ופרסי עיצוב יוקרתיים מאנגליה, צרפת וארצות-הברית.
ב-31 באוקטובר 1949 הופיע בעמוד השער של מגזין "טיים".
בשנת 1980 הפך לאזרח כבוד של צרפת ונבחר על ידי מגזין "לייף" כאחד מ-100 האנשים המשפיעים ביותר במאה ה-20.
רויאל ריימונד רייף היה ממציא וחוקר אמריקאי שהמצאותיו נחשבות פסאודו-רפואיות.
בשנת 1930 רייף טען כי באמצעות מיקרוסקופ אופטי מיוחד שבנה, הוא הצליח לצפות בחיידקים, שהיו קטנים מכדי לצפות בהם באמצעים הטכנולוגיים שהיו קיימים באותה תקופה.
לדבריו, אלומת הקרניים מהמכשיר שלו יכולים להחליש או להרוס פתוגנים באמצעות תהודה אנרגטית שהורסת את המרכיבים הכימיים שלהם.
בשנות ה-50 מומחים רפואיים פקפקו בטענותיו של רייף מאחר שהן לא שוכפלו באופן עצמאי.
מנגד, רייף האשים את הדחייה המדעית של טענותיו בקנוניה של המחלקה לבריאות הציבור באיגוד הרפואה האמריקאי (AMA) וגורמים אחרים של "הרפואה המאורגנת", אשר התנגדו באופן נחרץ למכשירים שלו.
התעניינות בטכנולוגיה של רייף חודשה בחוגי רפואה אלטרנטיבית בעקבות פרסום הספר "תרופה לסרטן שעובדת" שראה אור בשנת 1987, בו נטען כי רייף הצליח לרפא סרטן, אבל כל העבודה שלו דוכאה על ידי קשירת קשר חזק על ידי איגוד הרפואה האמריקאי.
לאחר פרסום הספר, שווק מגוון רחב של מכשירים הנושאים את שמו, לריפוי מחלות שונות כמו סרטן ואיידס.
ניתוח של המגזין "אלקטרוניקה אוסטרליה" מצא כי מכשיר רייף טיפוסי כלל סוללה 9 וולט, חיווט, טיימר ושני צינורות נחושת קצרים.
כיום, מומחים מהזרם המרכזי עדיין רואים במכשירי רייף פסבדו-רפואה והם מסווגים כהתקני רדיוניקס.
בניגוד לארצות הברית בה עד שנות ה-80 חל איסור מוחלט להשתמש בטכנולוגיה של רייף, מדינות אחרות אימצו את הטכנולוגיה ומומחים גרמנים קידמו אותה בשנות ה-70 ובהמשך בשנות ה-90 מומחים רוסים שיפרו אותה.
ריימונד הנרי ויליאמס היה מלומד וולשי, סופר ומבקר.
הוא היה דמות משפיעה בשמאל החדש ובתרבות הרחבה יותר.
כתביו על פוליטיקה, תרבות, תקשורת המונים וספרות מהווים תרומה משמעותית לביקורת המרקסיסטית על התרבות האומנות.
כ-750,000 עותקים של ספריו נמכרו במהדורותיהם הבריטיות לבד, וישנם תרגומים רבים זמינים.
ויליאמס נולד בכפר לאנפיהנגל קרקורני (Llanfihangel Crucorney), ליד אברגאווני, ויילס, בנו של פועל מסילת ברזל במקום בו נטו פועלים אלו להצביע עבור מפלגת הלייבור, בעוד החקלאים תושבי המקום הצביעו בעיקר עבור המפלגה הבריטית הליברלית.
הוא למד בבית הספר על-שם המלך הנרי השמיני באברגאווני.
שנות נעוריו חסו בצל עליית הנאציזם ואיום המלחמה.
כשהיה בן 14 פרצה מלחמת האזרחים בספרד והוא עקב בדריכות אחר האירועים עקב חברותו במועדון הספרים השמאלניים, מוסד המשויך לצידה השמאלי של המפה הפוליטית.
בזמן זה הוא היה תומך של חבר הלאומים, הוא היה נוכח במפגש צעירים שארגן חבר הלאומים בז'נבה ב-1937. בדרכו חזרה, קבוצתו ביקרה בפריז שם הוא קנה עותק של המניפסט הקומוניסטי וקרא את כתביו של קרל מרקס לראשונה בחייו.
ויליאמס רכש את השכלתו האקדמית בקולג' טריניטי של קיימברידג', שם הוא הצטרף לשורות המפלגה הקומוניסטית הבריטית.
שם, הוטלה עליו בצוותא עם אריק הובסבאום המטלה לכתוב עבור המפלגה הקומוניסטית חוברת בנושא מלחמת החורף.
בספרו "פוליטיקה ומכתבים" הוא מספר כי הם קיבלו את המשימה בזכות יכולתם לכתוב מהר באמצעות חומרי היסטוריים שסופקו עבורם למרות שהם לא שלטו היטב בנושא הנ"ל.
באותו הזמן, ממשלת בריטניה תמכה בלהט בפינלנד במלחמתה בברית המועצות, למרות שהיו שקועים במלחמה נגד גרמניה הנאצית.
ויליאמס קטע את לימודיו כדי לשרת במלחמת העולם השנייה.
בחורף 1940 הוא התגייס לצבא הבריטי, אך נשאר בקיימברידג' כדי לעשות את הבחינות ביוני 1941. באותו החודש בו פלשה גרמניה לברית המועצות.
גיוס לצבא היה מנוגד לאג'נדה של המפלגה הקומוניסטית באותו הזמן.
לפי דבריו של ויליאמס, חברותו במפלגה הקומוניסטית הופסקה מבלי שהוא עצמו התפטר ממנה מעולם.
כשוויליאמס הצטרף לצבא הוא סופח לאחת מיחידות הקשר של הצבא הבריטי, ציוות שהיה אופייני לסטודנטים.
הוא עבר אימון ראשוני בתקשורת צבאית, אך אז סופח ליחידת הארטילריה.
הוא שירת על תקן קצין בחטיבת הנ"ט של הצבא הבריטי במהלך השנים 1941-1945. הוא נשלח לקרבות הראשוניים בפלישה לנורמנדי.
הוא פיקד על יחידה בת ארבעה טנקים ואיבד את הקשר עם שניים מהם במהלך הקרבות עם הואפן אס אס, ומעולם לא גילה מה עלה בגורלם.
הוא קיבל את תואר המאסטר בקולג' טריניטי ב-1946, ואז עבד כמורה באוניברסיטת אוקספורד במשך מספר שנים.
ב-1951 הוא נקרא לשרת במערך המילואים במלחמת קוריאה, אך הוא סירב לעשות כן ונרשם כסרבן מטעמי מצפון.
ויליאמס עשה לעצמו שם באמצעות ספרו "תרבות וחברה" שיצא לאור ב-1958 וזכה להצלחה מיידית.
בעקבותיו ראה אור ב-1961 ספרו "המהפכה הארוכה".
כתביו של ויליאמס התחבבו על ידי השמאל החדש וזכו להכרה רחבה.
ויליאמס נודע גם כמבקר סיפורת עבור עיתון הגרדיאן של מנצ'סטר.
תודות לספריו הוזמן ויליאמס לחזור לקיימברידג' ב-1961, ולבסוף נעשה שם לפרופסור לדרמה (1974-1983).
כמו כן, ב-1973 התמנה לפרופסור מבקר של מדע המדינה באוניברסיטת סטנפורד, ניסיון שעשה בו שימוש בספרו אשר רלוונטי גם בימינו "טלוויזיה: צורה טכנולוגית ותרבותית" (1974).בתור סוציאליסט מובהק הוא התעניין עמוקות בקשר שבין שפה, ספרות וחברה, ופרסם ספרים ומאמרים רבים בנוגע לנושאים הללו.
אחד מספריו החשובים ביותר הוא "המדינה והעיר" (1973), בו מתערבבים פרקים אודות ספרות עם פרקים אודות היסטוריה חברתית.
ספרו "מרקסיזם וספרות" (1977) מיועד בעיקר עבור מומחים, אך ויליאמס שוטח בו את משנתו בנוגע ללימודי התרבות, אשר אותם הוא מכנה לימודי חומריות.
ספר זה היה במובן מסוים תגובה לסטרוקטורליזם בלימודי ספרות והלחץ על ויליאמס לבטא באופן תאורטי יותר את עמדתו נגד ביקורתיות שהייתה מרקסיסטית הומנית, המבוססת על השערותיו הבלתי מאוששות על ניסיון חיים.
הוא עושה שימוש ברעיונותיו של אנטוניו גראמשי, למרות שהספר מאפיין מאוד את דמותו של ויליאמס עצמו.
ויליאמס נחשב לאחד מאבות הגישה החברתית במחקר התקשורת.
באחד ממאמריו הידועים אשר נכתב בשנות השבעים ורלוונטי גם בימינו אנו, תוקף ויליאמס את ההנחה שהטכנולוגיות כגון הטלוויזיה והרדיו הן אלו שעיצבו את החברה.
לטענתו, ההנחה הזאת אינה מבוססת על ניסויים אמפיריים.
לדעתו, החברה היא זו שמשפיעה על ההתפתחויות הטכנולוגיות ולא להפך.
קודם ישנו צורך כלשהו ואז בהתאם אליו מתפתחת טכנולוגיה המתאימה.
לצורך דוגמה הוא מזכיר את טכנולוגיית הראינוע שהייתה קיימת כבר בשנת 1826, אך הסרט הראשון שהוקרן היה ב-1898. הסיבה לכך היא משום שאף אחד לא ראה בכך פוטנציאל כלכלי.
כמו כן, טכנולוגיית הטלוויזיה פותחה כבר בשנות השלושים אך מלחמת העולם השנייה גרמה לעיכוב בחדירת הטכנולוגיה אל החברה.
עמדתו של ויליאמס כלפי כותבים אחרים אודות תרבות וחברה עשויה להפתיע קוראים רבים.
לדוגמה, בספרו הקצר אודות ג'ורג' אורוול, הוא מבקר את האחרון בחריפות, וזאת למרות שרבים סבורים שיש הרבה מן המשותף בין השניים.
ויליאמס ביקר גם את כתביו של מרשל מקלוהן על טכנולוגיה וחברה.
סר ריימונד אדוארד פריסטלי היה גאולוג בריטי ובין הראשונים מחוקרי אנטארקטיקה.
ריימונד פריסטלי נולד בטווקסברי שבגלוסטרשייר, אנגליה.
אביו היה מנהל בית הספר שבו למד ריימונד ובו גם לימד במשך שנה אחת לפני שהחל בלימודי גאולוגיה ביוניברסיטי קולג' בבריסטול, שם למד מ-1905 עד 1907.
מיד עם תום השנה השנייה ללימודיו התגייס כגאולוג למשלחת נמרוד של ארנסט שקלטון (1909-1907) לאנטארקטיקה.
במשלחת זו עבד לצד גאולוגים ידועי-שם, אדג'וורת דייוויד ודאגלס מוסון.
פריסטלי אסף מחצבים ודגימות חזזית מן האזור, שכלל איים בים רוס, הצד הצפוני של הר ארבוס הוולקני, והרים סמוכים לקרחון פראר.
הוא היה שותף לצוות החלוץ שצייד במזון ובדלק את תחנות האספקה לניסיונו של שאקלטון, שכמעט נחל הצלחה, להיות הראשון שמגיע אל הקוטב הדרומי בשנת 1909. במשלחת של נובמבר 1908, עקב צפיפות יתר באוהל, עשה פריסטלי שלושה ימים של סופת שלגים מחוץ לאוהל, בשק השינה שלו.
בשיאה של סופת השלגים, החליק בהדרגה במורד הקרחון וכמעט צנח מעל שוליו אל מותו.
עם שובו מן המשלחת, בילה ארבעה חודשים באנגליה לפני ששב לסידני, אוסטרליה, לעבוד עם אדג'וורת דייוויד על הדין וחשבון הגאולוגי, שפורסם לבסוף בשנת 1914.
פריסטלי חזר לאנטארקטיקה כחבר במשלחת טרה נובה של רוברט פלקון סקוט (1913-1910), שידעה אסונות רבים.
סקוט גייס אותו למשלחת כש"טרה נובה" הגיעה לסידני.
כעבור שלושה שבועות, עם הנחיתה בכף אוונס בינואר 1911, יצאו פריסטלי ועוד חמישה חברים בספינת המשלחת, "הטרה נובה", לסייר ולבצע עבודה מדעית בארץ אדוארד השביעי במזרח, בהנהגת ויקטור קמפבל.
כיון שלא הצליחו למצוא אתר נחיתה מתאים, החליטו לחזור מערבה בכוונה לנחות במפרץ הלווייתנים, אבל בהגיעם לשם ב-3 בפברואר 1911 נתקלו בספינה "פראם" של רואלד אמונדסן ומשלחתו, שכבר חנו שם.
כיון שלא רצה להקים מחנה בסמיכות כזאת לנורווגים, החליט קמפבל לסייר תחת זאת על קו החוף של ארץ ויקטוריה.
אחרי ששב לכף אוונס ודיווח לסקוט על מיקומו של אמונדסן, חזר ויצא עם אנשיו צפונה אל ארץ ויקטוריה, שם הקימו צריף סמוך לאתר של קאשטן בורשקרווינק מ-1898 בכף אדייר.
בינואר 1912, לקחה "טרה נובה" את ששת האנשים עוד 320 ק"מ דרומה אל מפרץ טרה נובה, בחצי הדרך בין כף אוונס לכף אדייר, לעבודת-שדה בתקופת הקיץ.
הייתה להם צידה מספקת לשמונה שבועות אבל אוהליהם ניזוקו קשות בסופה וה"טרה נובה" לא כלה להבקיע את צבירי הקרח ולאסוף את האנשים כמתוכנן.
בהבינם שיהיה עליהם לחרוף במקום הימצאם, חפרו האנשים מערת קרח קטנה, 3.60 מטרים על 2.70 מטרים בסחף שלגים ושם נשארו במקלט שכינו "האי שלא יתואר במילים" למשך קרוב ל-7 חודשים, עד סוף החורף הדרומי.
את צידתם הדלה השלימו בצייד כלב ים ופינגווין.
שניים מחברי הקבוצה היו תשושים כתוצאה מדלקת מעיים, ובמצב כזה עזבו השישה את ביתם הארעי ב-30 בספטמבר 1912 וצעדו במשך חמישה שבועות.
למזלם מצאו בדרכם מטמונת מזון ודלק, שהשאירה הקבוצה המערבית של המשלחת שנה קודם לכן.
לבסוף הגיעו בשלום לכף אוונס ב-7 בנובמבר 1912, שם נודע להם דבר מותם של סקוט וכל קבוצת הקוטב שלו חודשים קודם לכן.
בשנות מלחמת העולם הראשונה שירת פריסטלי כשליש במרכז ההדרכה לאלחוטאים |(1917-1914), ואחר כך בצרפת.
הוא השתתף בהשתלטות על גשר ריקוואל, חלק מקו הינדנבורג של בריגדת חיל הרגלים ה-137 וזכה בצלב הצבאי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, ב-1919, סופח פריסטלי למשרד המלחמה לכתוב את תולדות שירות האיתות.
על מחקרו והתזה שכתב על קרחונים באנטארקטיקה קיבל תואר ראשון (מחקרי) בקיימברידג' בשנת 1920. באותה שנה ייסד יחד עם עמית למשלחת טרה נובה, פרנק דבנהם, את מכון סקוט לחקר הקוטב בקיימברידג'.
ב-1922 נבחר פריסטלי לחבר בוועד המנהלים של קלייר קולג'.
ב-1924 הצטרף לסגל המנהלה של האוניברסיטה והיה בו-זמנית לעוזר רשם, מזכיר למועצת לימודי המחקר ומזכיר כללי של הפקולטות.
משנות ה-30' עד לפרישתו, מילא שורה של תפקידים אקדמיים ומשרות ניהול ממשלתיות באוסטרליה ובאנגליה.
הוא היה סגן נשיא אוניברסיטת מלבורן משנת 1935
עד שהתפטר בשנת 1938 מתוך עיקרון, לאחר אחד מכמה עימותים שהיו לו עם הנשיא.
הוא חזר לבריטניה, שם התמנה לסגן נשיא ונשיא של אוניברסיטת בירמינגהם (1952-1938).
לאחר פרישתו ב-1952, שימש יו"ר לוועדה המלכותית בנושא השירות האזרחי בשנים 1953–1955 וכסגן המנהל של סקר מדינות החסות לשעבר של איי פוקלנד (שנקרא בהמשך הסקר האנטארקטי הבריטי) משנת 1955 עד 1958 והיה נשיא האגודה הבריטית לקידום המדעים (1956).
הוא פקד שוב את אנטארקטיקה בשנים 1956 ו-1959 והיה נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית בשנים 1961–1963. פריסטלי קיבל תואר אבירות בשנת 1949.
ריימונד פריסטלי נשא לאישה את פיליס מרי בויד באפריל 1915. הוא היה גיסם של עמיתיו למשלחת טרה נובה, צ'ארלס סימור רייט ותומאס גריפית טיילור.
פריסטלי מת בגיל 87, ב-24 ביוני 1974 בצ'לטנהם, גלוסטרשייר, והותיר אחריו שתי בנות.
ריימונד פאולס (בלטבית: Raimonds Pauls; נולד ב-12 בינואר 1936 בריגה) הוא מלחין ופסנתרן סובייטי ממוצא לטבי.
בשנת 1995 לפאולס הוענק "עיטור שלושת הכוכבים" - עיטור הגבוה של לטביה.
פאולס שימש כשר התרבות של לטביה בין השנים 1990 ל-1993.
ריימונד פאולס נולד בריגה למשפחת פועלים.
בגיל 10 הוא התחיל ללמוד בבית הספר למוזיקה ליד הקונסרבטוריון של ריגה.
בשנת 1953 הוא התחיל ללמוד נגינת פסנתר בקונסרבטוריון.
בשנת 1958 הוא עזב את הלימודים והחל לנגן בבתי קפה.
בשנת 1958 הוא התקבל לתזמורת ובשנת 1964 מונה למנהלו.
בשנת 1962 פאולס חזר ללמוד ובשנת 1965 סיים את לימודיו בקונסרבטוריון במסלול הלחנה.
במהלך שנות ה-70 וה-80 הוא היה מנהל של מספר להקות שפעלו בלטביה הסובייטית.
באותה תקופה פופולריות שלו פרצה מעבר לגבולות לטבייה.
הוא היה ידוע בכל רחבי ברית המועצות בין היתר הודות לשירים שהלחין ובוצעו על ידי אלה פוגצ'ובה, ולרי לאונטייב ולאימה ואיקולה.
מילים לשירים אלו נכתבו על ידי איליה רזניק ואנדריי ווזנסנסקי.
המלחין גם שיתף פעולה עם המשורר מיכאיל טאניץ'.
בשנים 1990-1993 ריימונד פאולס היה שר התרבות של לטביה העצמאית.
במשך מספר שנים פאולס היה חבר של הפרלמנט הלטבי.
בשנת 1999 הוצע לו להיות מועמד לנשיא אך פאולס סירב.
בשנת 1992 הוא ארגן תחרות שירים בינלאומית ביורמלה "הגל החדש" שמקיימת כל שנה והוא מכהן כיושב ראש שופטי התחרות.
בשנים 1994-1995 פאולס היה מנהל אמנותי של ביג בנד של הרדיו הלטבי.
הוא הופיע במהלך סרטון הביניים שהוצג במהלך זמן ההצבעות באירוויזיון 2003.
במהלך הקריירה פאולס כתב מספר רב של שירים.
בנוסף לכך הוא כתב מוזיקה לסרטים ומוזיקה למחזמר.
המחזמר האחרון שלו על פי סיפורי איסאק בבל על חיי היהודים באודסה הוצג בשנת 2012 בישראל.
ריימונד קרוז הוא שחקן אמריקאי המוכר בזכות תפקידיו בתור הבלש חוליו סאנצ'ז בסדרות "המפענחת" ו"המפענחת: פשעים חמורים".
נולד בלוס אנג'לס למשפחה ממוצא מקסיקני.
הוא גדל בשכונה עם כנופיות רחוב.
בגיל 12 ראה מישהו נורה בראשו מול פניו.
בראיון אמר שהעובדה שהתעניין בספרות מגיל צעיר עזרה לו להימנע מלהצטרף לכנופיות כאלה בעצמו.
הרומן האהוב עליו הוא "אל תיגע בזמיר" של הארפר לי .
קרוז למד ב-3 בתי ספר תיכוניים שונים ולאחר התיכון למד במכללת איסט לוס אנג'לס.
קרוז החל את דרכו כשחקן קולנוע בשנות ה-90 ונחשף בשוברי הקופות "הנוסע השמיני 4: התחייה" בתפקיד החייל דיסטפאנו, "סכנה ברורה ומיידית" בתור הצלף דומינגו צ'אבס ובהפקתם של קוונטין טרנטינו ורוברט רודריגז "מצאת החמה עד צאת הנשמה 2".
קרוז זכה להכרה משמעותית ראשונה בשנת 2005 בזכות סדרת הפשע "המפענחת" בה הופיע בתפקיד בלש יחידת הפשעים החמורים של משטרת לוס אנג'לס חוליו סאנצ'ז במשך שבע עונות ובספין אוף "המפענחת: פשעים חמורים" במשך שש עונות נוספות עד 2017.
קרוז גילם את התפקיד הידוע של טוקו סלמנקה, סוחר מת' סדיסט ופסיכופת בסדרה "שובר שורות" בשנים 2008 ו-2009 תפקיד אותו גילם שוב בשנים 2015-2016 במהלך שתי העונות הראשונות של הפריקוול "סמוך על סול" .
הוא הופיע בחמישה פרקים בסדרה "קוראים לי ארל".
בשנת 2019, שיחק בסרט האימה "מקוללת".
ריימונד אליאס פייסט הוא סופר אמריקאי, שכתב בעיקר ספרי פנטזיה.
פייסט ידוע בעיקר ככותב של סדרת מלחמת הבקיע המורכבת מרומנים, נובלות וסיפורים קצרים.
ספריו תורגמו למספר רב של שפות, ומכרו מעל 15 מיליון עותקים.
סדרת מלחמת הבקיע תורגמה לעברית על ידי איתמר פארן ויצאה לאור בהוצאת אודיסיאה.
גונזלס השלישי נולד ב-1945 בלוס אנג'לס וגדל בדרום קליפורניה.
כשאמו נישאה מחדש, הוא אימץ את שם המשפחה של אביו המאמץ, פליקס אי.
פייסט סיים תואר ראשון בהצטיינות ב-1977 באמנות ותקשורת ב-אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
בעת לימודיו, פייסט החל לפתח רעיון לכתוב ספר על נער שהופך לקוסם.
הוא כתב את הספר שנתיים לאחר מכן, והספר יצא לאור על ידי הוצאת דאבלדיי.
פייסט מתגורר כיום עם ילדיו בסן-דייגו.
רוב ספרי הפנטזיה והסיפורים הקצרים שכתב פייסט הם חלק מסאגת מלחמת הבקיע, המתרחשת בשני עולמות, מידקמיה וקלוואן.
קוסמים אנושיים ויצורים אחרים בשני העולמות מאפשרים ליצור בקיעים (Rifts באנגלית) המאפשרים לחבר בין כוכבי לכת שונים במערכות שמש שונות.
מידקמיה הוא עולם שנוצר בתחילה כאלטרנטיבה למשחק מבוכים ודרקונים על ידי פייסט ומספר חבריו, בעת שלמדו באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
פייסט פרסם שלושה ספרים מחוץ לסאגת מלחמת הבקיע, הראשון ביניהם, Faerie Tale, הוא ספר פנטזיה אפל המתרחש במדינת ניו יורק.
בנוסף, פרסם מספר סיפורים קצרים באנתולוגיות ספרותיות שונות.
(ספרים אלה פורסמו בתחילה בארצות הברית כספר אחד ב-1982).
פייסט פרסם בנוסף את טרילוגיית האימפריה (3 ספרים) עם ג'ני וורטס, שני ספרים בסדרת בני קרונדור, סאגת מלחמת הזוחלים, וסדרת מורשת מלחמת הבקיע, קונקלאוות הצללים, סאגת המלחמה האפלה, סאגת מלחמת השדים וסאגת מלחמת הכאוס.
פייסט היה מעורב ביצירת משחק מחשב בשם קרונדור , המבוסס עלילתית על הדמויות מספריו וההתרחשויות במסגרת מלחמת הבקיע.
המשחק שוחרר ב-1993. מאוחר יותר, פיתח פייסט את עלילת המשחק לספר בשם דומה שיצא לאור ב-1998.
ריימונד דייוויס ג'וניור היה כימאי ואסטרופיזיקאי אמריקאי אשר זכה בפרס נובל לפיזיקה (2002) על מחקריו בנושא נייטרינים קוסמיים בכימיה פיזיקלית (בשותפות עם מסטושי קושיבה וריקרדו ג'אקוני).
הנייטרינים הם חלקיקים חסרי מטען חשמלי, מסתם מזערית ועוברים דרך חומר כאילו היה שקוף- לכן כמעט בלתי אפשרי לגלותם.
דייוויס היה הראשון שהצליח להוכיח את קיומו של הנייטרינו הקוסמי, שמקורו מחוץ לכדור הארץ.
נולד ב-1914 לאב צלם (ריימונד דייוויס) ולאמא מוזיקאית (אידה רוג'רס יאנגר) בוושינגטון שבארצות הברית.
אביו מעולם לא סיים תיכון, אך היה לממציא וחלוץ בתחום טכנולוגיית הצילום.
בילדותו, אחיו הצעיר ממנו כבשנה היה שותפו הקבוע למשחקים.
כשגדלו, תחומי העניין של האחים התפצלו- בעוד שאחיו פנה לקריירה צבאית, דייוויס התעניין במדע.
אביו עזר לו למצוא כימיקלים עבור הניסויים שערך.
דייוויס סיים את תוארו הראשון (1938) והשני (1940) בכימיה באוניברסיטת מרילנד.
ב-1942 סיים את הדוקטורט שלו בכימיה פיזיקלית באוניברסיטת ייל.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בחיל האוויר האמריקאי ועסק בבדיקת כלי נשק כימיים.
עם שחרורו ב-1946 הצטרף למעבדה הלאומית החדשה שהוקמה בברוקהייבן, שם ניסה למצוא שימושים לא מלחמתיים לאנרגיה גרעינית.
ב־1948 התחתן עם אנה טורי, ולשניים נולדו חמישה ילדים.
כשהגיע לברוקהייבן, התייצב בפני יו"ר המחלקה לכימיה, שלהפתעתו, אמר לו שהוא יכול לחקור פרויקט לפי החלטתו.
כשהיה בספרייה, קרא כתב עת שגרם לו להתמקד בחקר פיזיקת הנייטרינים, שנראה מתאים היטב לרקע שלו בכימיה פיזיקלית, ושהיה ידוע עליו מעט מאוד באותו הזמן.
דייוויס חקר את הנייטרינים הקוסמיים, שנוצרים מחוץ לכדור הארץ.
לפני מחקרו, כבר הוכח קיומו של הנייטרינו.
החלקיק נוצר בעיקר בריאקציות גרעיניות ביקום, שכתוצאה מהן נפלטים נייטרינים.
המקור הקוסמי הקרוב ביותר לכדור הארץ בו נוצרת כמות משמעותית של נייטרינים היא השמש, בה הופך מימן להליום בתהליך שפולט, בין היתר, נייטרינים.
כדי למדוד את שטף הנייטרינים מהשמש, בנה דייוויס מכשיר מדידה לנייטרינים במכרה זהב בדרום דקוטה (בעומק 1500 מטר) משום שמתחת לקרקע רוב הקרינות הקוסמיות הרגילות נחסמות, בזמן שהנייטרינו- כמעט ולא נחסם.
בניסוי, שנקרא "Homestake experiment", הציב מכל ענק שהכיל טטרה-כלורו-אתילן (חומר ניקוי יבש נפוץ), העשיר בכלור.
כאשר נייטרינו מסוג אלקטרון פוגע בכלור - הכלור נהפך לאיזוטופ רדיואקטיבי של הגז ארגון, שאת היווצרותו מודדים בעזרת הדעיכה הרדיואקטיבית שלו.
בנוסף, האולם שהכיל את המכל הוצף במים כדי לסכך
עליו מקרינה המופקת (כתוצאה מרדיואקטיביות) בסביבתו הקרובה בקרקע.
בניסוי נמדדו רק כשליש מכמות הנייטרינים החזויה לפי המודל המקובל של מבנה השמש, ונוצרה בעיה שנקראה "Solar Neutrino Problem" שהעסיקה את הקהילה המדעית שנים רבות אחר כך.
ובכל זאת, הצלחת מדידת הנייטרינו אישרה שמקור האנרגיה של השמש הוא אכן בריאקציות גרעיניות המתרחשות סמוך למרכזה.
בשנת 2001 הגיע האישור הסופי לפתרון לבעיית הנייטרינים מהשמש- לנייטרינים יש מסה, ולכן הם משנים את אופיים בדרכם מן השמש אלינו.
בעוד שבשמש נוצרים רק נייטרינים מסוג אלקטרון, בדרכם אלינו הם הופכים גם לנייטרינים מסוג מיואון ומסוג טאו, כך שאלינו מגיעות כמויות כמעט שוות של שלושת סוגי הנייטרינים.
מכיוון שמכשיר המדידה של דייוויס היה רגיש רק לנייטרינים מסוג אלקטרון אז הוא מדד רק כשליש מהשטף הכולל של נייטרינים מהשמש, אשר אכן נחזה בצורה מדויקת למדי על ידי המודל המקובל של השמש.
פתרון בעיית הנייטרינים מהשמש, אותה גילה דייוויס (ביחד עם התאורטיקן ג'ון באקול), סלל את דרכו לקבלת פרס נובל ב-2002. את הפרס הוא חלק עם מסטושי קושיבה ו-ריקרדו ג'קוני.
Tinsley Prize2000פרס וולף לפיזיקה2001המדליה הלאומית למדעים
2002פרס נובל לפיזיקה2003פרס אנריקו פרמי2003מדליית בנג'מין פרנקלין
תומאס השלישי (נולד ב-6 באוקטובר 1958 בפיטסבורג) הוא גנרל בדימוס בצבא ארצות הברית שפיקד על פיקוד המבצעים המיוחדים.
תומאס החל את דרכו בצבא ארצות הברית עם הרשמו למכללה הצבאית וסט פוינט.
לאחר שסיים את חוק לימודיו ב-1980, והוסמך כקצין בדרגת לוטננט התגייס לצבא ועבר הכשרה כלוחם, קורס קציני חי"ר, קורס סיירים והסמכה כצנחן.
תומאס שירת כמפקד מחלקה ברגימנט הריינג'רס ה-75 ופיקד עליה במבצע זעם דחוף, במהלכו הוצנח גדודו במטרה לתפוס שטחי מפתח ובהם שדה התעופה ריו-אטו.
כמפקד פלוגה בריינג'רס צנח תומאס בראש אנשיו במבצע מטרה צודקת, במטרה לכבוש שטחי מפתח חיוניים.
בהמשך עבר את מסלול ההכשרה של הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית, שימש כמפקד צוות, כקצין מבצעים וכמפקד פלגה בכוח דלתא ולחם במלחמת המפרץ.
במלחמת אפגניסטן שימש כמפקד גדוד הריינג'רס ה-3. בתפקידו הבא שימש כסגן מפקד דיוויזיית השריון ה-1 בעיראק.
לאחר מכן שימש כסגן מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים וכאחראי המבצעים המיוחדים של נאט"ו וארצות הברית באפגניסטן.
בתפקידו הבא הושאל ל-CIA ושימש כמנהל שותף לסוגיות צבאיות.
לאחר מכן מונה בשנת 2014 כמפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים.
במרץ 2016 מונה למפקד פיקוד המבצעים המיוחדים ושירת בתפקיד עד פרישתו מהצבא במרץ 2019.
ריימונד רואו , הידוע יותר בשם הבמה שלו, אריק, הוא מתאבק אמריקאי, המופיע בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית Raw.
רואו אומן על ידי ג'וש פרוהיבישן ולו מרקוני.
את הופעת הבכורה שלו ערך בחודש מאי של שנת 2003.
רואו ערך את הופעת הבכורה שלו בזירתה של ארגון ROH ב-1 ביוני 2013 בהפסד לבובי פיש.
לאחר היעדרות של חצי שנה מן המרקע, חזר רואו לזירה ב-4 בינואר 2014 כחלק מטורניר ה"טופ פרוספקט" עם ניצחון בסיבוב הראשון על קונגו.
בסיבוב הבא ניצח את קורי הוליס והעפיל לגמר נגד הנסון, אך לא הצליח לגבור עליו.
למרות הפסדו בגמר, רואו הפך להיות חלק אינטגרלי מהתוכניות והרכיב ביחד עם אותו הנסון שלו הפסיד בגמר, את הצמד שנקרא War Machine (בעברית: מכונת המלחמה) ב-4 באפריל.
בחודש אוגוסט רואו נפצע בתאונת אופנוע ונעדר מהמסך לכמה חודשים.
רואו חזר לזירה ב-1 במרץ 2015 בתוכנית המיוחדת שציינה 13 שנה לארגון.
ב-22 באוגוסט רואו והנסון ניצחו את אלופי הזוגות, דייבי בוי סמית' ג'וניור ולאנס ארצ'ר.
ב-19 בספטמבר הצמד קיבל את ההזדמנות שלהם להילחם על אליפות הזוגות אך נוצחו על ידי סמית' וארצ'ר.
ב-14 בספטמבר 2015 רואו והנסון ערכו את הופעת הבכורה שלהם בארגון היפני Noah ביחד עם טקשי סוגויירה בקרב שלושה על שלושה נגד דייבי בוי סמית' ג'וניור, לאנס ארצ'ר ומינורו סוזוקי.
בחודש נובמבר של שנת 2016 הצמד ערך את הופעת הבכורה שלהם בארגון יפני אחר בשם New Japan Pro Wrestling או בקיצור NJPW בטורניר הזוגות שנערך במתכון של ליגה המכילה שני בתים שבכל בית שמונה זוגות.
ב-9 באפריל 2017 רואו והנסון ניצחו את הירושי טנזן וסטושי קוז'ימה כדי לזכות באליפות הזוגות של IWGP, אך הפסידו את התואר חודשיים לאחר מכן לטמה טונגה וטנגה לואה.
השניים זכו שוב בתואר ב-1 ביולי בקרב החוזר שהיה קרב ללא פסילות, אך שוב חודשיים לאחר מכן בסוף חודש ספטמבר כשלו בניסיונם לשמור על התארים בקרב זוגות משולש נגד אלופי הזוגות לשעבר ונגד סמית' וארצ'ר.
ב-7 באפריל (בפרק ששודר בטלוויזיה ב-11 באפריל) הפריעו לקרב הזוגות בין הווי משינרי (אוטיס וטאקר) לבין רידיק מוס וטינו סבטלי, ואף תקפו את הארבעה.
שם הזוג שלהם בארגון שונה ל-War Raiders.