tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכפר ויסלר, שזכה להכרה נרחבת בזכות עיצובו, היווה את הבסיס להתפתחויות דומות בהשראות טירוליות בסדרת אתרי הנופש המתרחבת שלהם, כמו גם אתרי נופש אחרים ששכרו את שירותה של Intrawest לבניית פיתוחים דומים.
בשנת 2010 מכרה Intrawest חלק גדול מ-75% החזקותיה בוויסלר בלאק-קומפורט ריזורט באמצעות מכירת מניות לציבור.
ב-8 באוגוסט 2016 רכשה החברה האמריקאית Vail Resorts את חברת ויסלר בלקומב החזקות תמורת 1.39 מיליארד דולר.
אזורי הסקי בוויסלר ובבלקומב נמצאים על שני קווי רכס העוברים בערך בכיוון מצפון-מערב לדרום-מזרח.
השניים מופרדים על ידי עמק עמוק עם נחל פיצסימון העובר לאורך קרקעית העמק.
אזור הבסיס העיקרי בכפר ויסלר ממוקם בקצה הצפון-מערבי של עמק זה, שם נשפך הנחל לנהר הירוק הגדול יותר, המהווה מישור בכיוון צפון-דרום, ממש מערבית לאזור הכפר.
הכביש Sea-to-Sky נמשך לאורך עמק הנהר הירוק.
מסלולי הסקי לרוב פונים לכיוון צפון מערב לכיוון אזור הכפר, או אל אזור העמק שבין שני הרכסים.
מספר קטן של מסלולים נמצא בצד הדרומי של רכס ויסלר, שם הם פונים לאזור בסיס Creekside, דרומית לכפר הראשי.
הר ויסלר הוא הבסיס הדרומי של שני הרכסים, מימין כשמסתכלים על אזור הסקי ויסלר-בלקומב מהכפר ויסלר.
פסגתו נישאת לגובה של 2,184 מטרים.
הירידה האנכית הכוללת היא לארוך .
לוויסלר נגישות בסך הכל 19 מעליות (למעט מעליות שטח); 2 מעליות כיסא מרובע, 5 מעליות כיסא מרובעות ניתנות להסרה, 2 מעליות של שישה כיסאות ניתנות להסרה במהירות, 2 מעליות כיסאות משולשים עם אחיזה קבועות, 1 מוט בר ו-7 מעליות שטיחים.
הוא גם מארח את תחנת הכונן של גונדולה פיק 2 פיק המחבר אותו עם הר Blackcomb הצפוני לו.
יש 4 מסעדות על ההר, כמו גם בית ספר לסקי לילדים.
הוא נגיש משני אזורי בסיס: ויסלר קריק הידוע גם בשם creekside, הבסיס המקורי באגפו הדרום מערבי, וכפר ויסלר על האגף הצפון-מערבי שלו.
הר Blackcomb הוא הרכס הצפוני, משמאל כשמביטים מהכפר.
ניתן להגיע במעליות גונדולה לגובה של .
הר Blackcomb עצמו מיתמר לגובה של , אך בניגוד לוויסלר, הפסגה אינה נגישה במעלית גלישה.
ל-Blackcomb יש משטח החלקה אנכי גבוה יותר, בגובה , אך פחות שטחי גלישה.
הוא מונגש על ידי 16 מעליות; 2 גונדולות, 6 מרובעים במהירות גבוהה, 1 משולש עם אחיזה קבועה ו-7 מעליות שטח (2 T-Bars ו-5 מעליות שטיחים), כמו גם תחנת הקצה של Peak 2 Peak.
הר זה הוא מיקומו של מסלול "Couloir Extreme" המפורסם בעולם, שהוא אחד מעשרת המסלולים התלולים המובילים בעולם על פי מגזין סקי.
במקור, כונתה בשם Saudan Couloir על ידי גולשים מקומיים עוד לפני שהיה חלק מאזור הסקי, החברה נאלצה בסופו של דבר להחליף את השם כאשר גולשת האקסטרים סילבן סאודן התלוננה על השימוש הבלתי מורשה בשמה.
שני אזורי הסקי הנפרדים בעבר של ויסלר ו-Blackcomb אוחדו בשנת 1997 לאחר שאינטרווסט התמזגה עם חברת סקי הר ויסלר.
מערכות כרטוס, מעבר ובקרת גישה לשני אזורי הסקי שולבו במלואן בשנת 2003. יחד, ויסלר ובלקומב מהווים את אזור הסקי הגדול ביותר בצפון אמריקה, בשטח כולל של 33 קילומטר רבוע.
שטח הסקי העיקרי מתחיל בגובה של כשליש מהגובה המקסימלי.
טיולי סקי לעמק מתאפשרים בדרך כלל בחודשי דצמבר עד אפריל.
האזורים האמצעיים והעליונים מנגשים על ידי 10 מעליות כיסא הניתקים במהירות גבוהה ו-5 מעליות אחיזה קבועות מתוצרת Lift Engineering, Doppelmayr ו-Poma.
ארבעה T-בארים משרתים את קרחון הורסטמן ואת אזורי האלפים של ויסלר, ומביאים גולשים לכניסה לקרחון Blackcomb.
כושר ההרמה הכולל, 65,507 גולשים לשעה, הוא הגדול ביותר בצפון אמריקה.
לפני שנת 2008 הקישור היחיד בין שני ההרים היה דרך הכפר, המצוי למרגלות שני ההרים.
פתיחת גונדולה Peak 2 Peak ב־12 בדצמבר 2008 חיברה בין שני ההרים בגובה של כ .
אורך הגונדולה הכולל הוא , והטווח הארוך ביותר שאינו נתמך להעלאה מסוגה בעולם נמתח לאורך , וכל זאת במקביל להיותו בעל המרווח הקרקעי הגבוה ביותר למעלית מסוגה, מעל קרקעית העמק.
הכפר ויסלר, המהווה חלק מעיריית הנופש של ויסלר, הוא ישות גאו-פוליטית שאינה קשורה ישירות לפעילות חברת הנופש, השוכנת בבסיס גונדולה ויסלר הכפר וגונדולה אקסקליבר להר בלקומב.
הכפר משלב שירותים קהילתיים, חנויות, מקומות בילוי, מסעדות, ברים, מלונות, בתים משותפים ונכסי נופש.
גובה הכפר הוא מעל פני הים, והוא ממוקם במרחק של כ-137 קילומטר מנמל התעופה הבינלאומי ונקובר.
Windows XP של מיקרוסופט נקראת בשם "וויסלר" על שם אתר הסקי, מכיוון שעובדי מיקרוסופט רבים גלשו באתר זה במהלך פיתוחו.
כמו כן, חלונות ויסטה מכונה קוד לונגהורן על שם העמק שנמצא בין שני ההרים וחלונות 7 מכונה קוד וינה או Blackcomb.
אזור העמק בין ויסלר לבלקמוב נסקר ותועד לראשונה בשנת 1858 על ידי אנשי מפרץ ההדסון בחיפוש אחר דרך חלופית לאזור קריבו בצפון.
אף על פי שהיה בשימוש מועט באותה תקופה, המסלול יהפוך לימים לאחד השבילים הרבים ששימשו במהלך הבהלה לזהב בראשית המאה.
המסלול, הידוע כשביל פמברטון, הלך בדרך דומה לכביש Sea-to-Sky, המוביל דרך אזור ויסלר לעיירה פמברטון של ימינו.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 קראו חוקרי חיל הים הבריטי את ההר בשם "הר לונדון", אך עד מהרה הוא זכה לכינוי "וויסלר" (שריקה) בגלל שריקת הצמרמורת שביצעו מרמוטות ההארי המערביות שחיו בין הסלעים.
ארבעה אגמים מקבילים לתוואי שביל, כשהגבוה ביותר שבהם נודעו כאגם הפסגה.
עם זאת, היה עוד אגם פסגה בפרובינציה, ובשנת 1910 שונה השם לזה הנוכחי, הלא הוא אגם אלטה.
אחד מתושבים הקסע הראשונים באזור אגם אלטה היה הלוכד ג'ון מילאר, שהקים בקתה ליד השביל, מעט דרומית לבסיס ההר.
במהלך טיול למכירת פרוות בוונקובר בשנת 1911, מילאר עצר ב"פרסה בר וגריל" לארוחת הערב.
הטבח היה אלכס פיליפ ממיין, ומילאר הזמין את פיליפ להצטרף אליו לארוחת ערב.
מילאר היה מספר סיפורים, ובמהלך השיחות שלאחר מכן הוא הזמין את פיליפ לבקר באזור אלטה.
אלכס ואשתו מירטל ביקרו במה שכונה אז אגם הפסגה מספר פעמים במהלך השנים הבאות, ובשנת 1913 הם רכשו 40,000 מטרים רבועים בפינה הצפונית-מערבית של אגם אלטה תמורת 700 דולר.
Rainbow Lodge ושאר אתרי הנופש המוקדמים האחרים
עד שנת 1914 הושלם אתר הדיג של פיליפס "הקשת של לודג'" שכללה ארבעה חדרי שינה, פינת מגורים/אוכל גדולה ומטבח.
אתר הנופש נקרא על שם פורל הקשת שהיה האטרקציה העיקרית של אתר הנופש.
באותה שנה הגיעה הרכבת הפסיפית הגדולה המזרחית (PGE) לאגם, מ-Squamish.
מנהלי ה-PGE הציעו ללודג' לארח דייגים מוונקובר, שהייתה במרחק של פחות מיומיים (באמצעות שייט על ספינת קיטור לסקווימיש, ומשם הגעה לאגם אלטה באמצעות הרכבת).הקבוצה הראשונה הגיעה עם 25 איש, ואתר הנופש היה להיט.
מילאר עצמו עזב כשהגיע הרכבת, בחפשו מרחק מהציוויליזציה.
הבנייה במקום התקדמה בעקבות הביקוש, ועם הזמן האכסניה גדלה וכללה 45 בניינים נוספים (בקתות, מגרשי טניס, חנות כללית, סניף דואר) ויכלה להכיל 100 אנשים.
זה הפך לאתר הנופש הפופולרי ביותר בחוף המערבי מזה 30 שנים.
האנשים של פיליפס הפעילו את האכסניה עד 1948, אז מכרו אותה לאלק ולאודרי גרינווד.
האכסניה הראשית נשרפה בשנת 1977, אך כיום האזור השתמר כפארק הקשת.
אלכס ומירטל נשארו שם שניהם עד יומם האחרון.
לאחר ההשקה המוצלחת של Rainbow Lodge, כמה אתרי תיירות נוספים הוקמו בעמק.
ראסל אנדרסון ג'ורדן פתח את מלון Alta Lake שנשרף בשנת 1930 והחליף אותו באכסניה של ג'ורדן באגם ניטה הסמוך.
ברט ואגנס הרופ בנו את פוינט של הרופ בשנות העשרים.
זה הפך לבקתת הברושים בשנת 1945 תחת בעלה, דיק פיירסט, שבנה בקתות חדשות ובקתת ראשית בראשית שנות השישים.
בשנת 1972 נרכש הנכס על ידי התאחדות אכסניות הנוער הקנדית והוא נשאר הוסטל ויסלר, עד סגירתו בשנת 2010, כאשר האגודה (כיום Hosteling International) פתחה אכסניה חדשה וגדולה יותר.
ססיליה וג'ון מנסל עברו לאגם אלטה בשנת 1945 ובנו את לודג' הילקרסט ליד פארק האגם, כיום ליד אגם אלטה.
הם מכרו אותו בשנת 1965 למשפחת מייסון ואחרים שהפעילו אותה כ-Mount Whistler Lodge עבור גולשים.
האכסניה הראשית נשרפה בתרגיל כיבוי שנעשה על ידי מכבי האש בשנת 1986.
היה שימוש מסחרי גם באזור של הר לונדון.
כריתת עצים בוצעה במשך זמן מה, והגעת הרכבת בשנת 1914 הפכה את הענף לרווחי בהרבה, ובמשך כמה שנים הייתה התעסקות רבה יותר בתחום.
סחר הפרוות נותר זמן מה, ומאוחר יותר הוחלף על ידי חוות מינק ומרטן.
ג'ימי פיצסימונס ניהל חברת תמיכה בחיפושים, שהובילה לסקרי כרייה במעלה עמק פיצסימונס.
את הפירים ניתן למצוא עדיין על שביל Singing Pass.
בשנת 1960 ביקרה משלחת של האגודה האולימפית הקנדית בחוף המערבי וחיפשה אתרים פוטנציאליים שיועדו לאפשר אירוח לאולימפיאדת החורף, שהייתה צפויה להתקיים בשנת 1968. בתחילה הם הביטו באתר שנמצא על ראש היהלום צפונית לסקוויש, שכבר פותח עד כדי קיום מעלית כיסא יחידה.
עם זאת, הם הגיעו למסקנה כי לא ניתן יהיה לפתח את האזור כראוי, "זה פשוט לא היה השטח הנכון עבור אתר נופש ברמה עולמית." פרנץ וילהלמסן, איש עסקים מקומי שהתחתן עם משפחת סיגראם, כבר הגיע לאותן מסקנות כאשר חיפש אזורים אחרים לצורך הקמת אתר סקי חדש.
הוא נפגש עם ה-COA ושכנע אותם להסתכל צפונה יותר באזור הר לונדון, "והם התרשמו".
מעודד מהביקורות החיוביות שלהם, ארגן ווילהלם את האיגוד לפיתוח אולימפי של גריבלדי (GODA) כדי להגיש הצעה רשמית.
בשלב זה לא היה כביש סלול שיוביל לאזור, לא היה חשמל זמין ולא היו תשתיות מים או צינורות ביוב באגם אלטה.
ההצעה שלהם לאולימפיאדה נדחתה באופן לא מפתיע, וההצעה הקנדית ניתנה לקלגרי, שהגיעה במקום השני קרוב לגרנובל.
בלא חשש, וילהלמסן החליט להקדים את פיתוח אתר נופש.
בשנת 1962 הוקמה חברת מעלית גריבלדי עם פרנץ ווילהילסן כנשיא.
היו לה שני יעדים עיקריים, לממן ולפקח על לימודי קרקעות/עסקים נדרשים, ולהקים ולהפעיל מעליות סקי בהר לונדון.
לחברה ניסיון רב בפעילות סקי, ולכן הם שכרו את וילי שפלר, מפתח ידוע, שיעזור להם.
שפלר התגלה כה נלהב מהר לונדון כמו שהיה בעבר COA ו-GODA.
שפלר חזר וכתב מחקר היתכנות טוב על אזור אלטה, בו לא היו תביעות לביצוע כרייה.
בשנים 1962–1965 גייסה מעליות גריבלדי כספים, והחלה בפיתוח אזור הסקי בצד הדרומי של ההר.
הממשלה הסכימה להפריש שטח של 230,000 מטר רבוע בבסיס ההר לצורך רכישה של החברה, והסכימה לסלול את הכביש המהיר לבסיס ההר אם יוכלו לגייס מספיק כסף.
עד 1965 הם הצליחו להשיג את מטרתם, גיוס 800,000 דולר, והחלו לתכנן פיתוח.
עם זאת, הם לא היו מרוצים מהשם, וב־27 באוגוסט 1965 שונה שם ההר מהר לונדון להר ויסלר.
עד 1965 סיימה ממשלת המחוז להקים דרך חצץ צרה מוונקובר.
חשמל הגיעה באותה השנה עם התקנת תחנת משנה לאורך הקווים מנהר ברידג'.
הכל היה במקום, ואזור אלטה הפך לאזור מתפתח.
GODA הגישה הצעה לאירוח אולימפיאדת חורף 1972, אך הצעה שהגיעה מבאנף ניצחה שוב בקרב על ההצעה הקנדית, ובסופו של דבר הפסידה בעצמה ליפן.
בסתיו 1965 אזור הסקי כלל גונדולה של ארבעה אנשים לתחנת האמצע של ההר, מעלית כיסא כפולה לקו העץ האלפיני (הכיסא האדום), ושני סורגים T, כולם סופקו על ידי GMD מולר.
בנוסף נבנה בית מגורים ליום ושישה מסלולי סקי שנחנכו בהר.
ויסלר נפתח רשמית לסקי לראשונה ב־15 בינואר 1966. ההר החדש זכה לשבחים מיידיים בגלל ירידתו האנכית, תנאי השלג הטובים והאזור האלפיני העצום.
הבעיה היחידה באותה תקופה הייתה הכביש, שהיה למעשה מסלול עפר, שנחרש רק בשבת, לרעת מטיילים ביום שישי.
עם פיתוח תשתיות במקום, ב־1968 הציעה GODA הצעה נוספת לאירוח אולימפיאדת החורף 1976, והפעם זכתה ההצעה המשותפת של ונקובר/גריבלדי במועמדות של קנדה.
עם זאת, בשנת 1970 כאשר מונטריאול זכתה בהצבעה על אירוח אולימפיאדת הקיץ 1976, הוסרה ההצעה של ונקובר/גריבלדי, והמשחקים התקיימו בסופו של דבר בדנוור, קולורדו.
במהפך מדהים של אירועים, דנבר דחתה את המשחקים לאחר שניצחה במכרז.
המשחקים הוצעו אז למתמודדת האחרת בצפון אמריקה, ונקובר/גריבלדי, אך סערה פוליטית בגלל השינוי האחרון בממשלת הפרובינציה הביאה לכך שההצעה שלהם נשללה גם כן, ובייאוש ה-IOC החזיר את המשחקים לאינסברוק, שאירחה את המשחקים בפעם השנייה ברצף.
דרך חצץ נסללה לוויסלר בשנת 1966, ולפמברטון בשנת 1969. מעליות הכיסאות הכחולות והירוקות נוספו בשנת 1970 והעניקו גישה לשטח נוסף.
בשנת 1972 הצטרפו למעליות הכיסא מעליות בצבע זית וכתום.
המעלית המקבילה לכיסא הירוק, שנועדה להקל על העומס נוכח ההמונים שפקדו את האתר הגיעה בשנת 1974, ומעלית הכיסא האדום הקטן הגיעה בשנת 1978. ה-Roundhouse, לודג' ומסעדה על ההר, הושלמו בשנת 1980. האכסניה החדשה הזו סיפקה הפוגה לגולשים ששרדו את הנסיעה הארוכה למעלה על הכיסא האדום.
בשנת 1974 התעניינה המפלגה הדמוקרטית החדשה של קולומביה הבריטית בפיתוח תיירות ונקטה מספר צעדים שהשפיעו על ויסלר.
באותה תקופה אזור אגם אלטה היה מפותח יתר על המידה, ולכן הממשלה הנהיגה הקפאת פיתוח בזמן שהם בחנו את העניין.
הפתרון היחיד היה להמשיך בפיתוח במקום אחר.
מהר מאוד הם החליטו להתמקד באזור בין ויסלר לבלקומב, בערך במרחק של 4 קילומטרים צפונית למתקנים הקיימים באגם אלטה.
באותה תקופה זה היה אתר המזבלה של אגם אלטה, ושרידיו של ואן פולקסווגן עדיין קבורים מתחת לכפר המודרני.
בשנת 1975 הוקמה עיריית הנופש של ויסלר (RMOW), עיירת הנופש הראשונה בקנדה וגם המקום הראשון בקולומביה הבריטית מאז האיסור הקנדי בו הותר להיפתח ביום ראשון.
המעשה גם יצר את חברת אדמת הכפר ויסלר שתפקח על כל פיתוח של הכפר ויסלר החדש.
בשנת 1977 ממשלת המחוז מינתה את אל ריין, רכז אזור הסקי המחוזי, לאחראי על הרחבת יכולות הסקי של קולומביה הבריטית.
ריין היה בעבר מאמן לאומי בקבוצת הסקי של הנשים הקנדי, והיה נשוי לגולשת הקנדית המפורסמת ננסי גרין.
ריין ראה את הפוטנציאל בפיתוח הר בלקומב, שהיה אז חלק מהפארק המחוזי של גריבלדי, והצטרף למועצת העיר ויסלר.
אזור בלקומב תוכנן באותה תקופה להיות מקום שמיועד כריתת עצים, אך ריין וגרין שכנעו את הממשלה לבטל ייעוד זה, ולהמירו לאזור המיועד פיתוח כאזור סקי.
בשנת 1977 שכרה העירייה יועצי פיתוח לתכנון מתווה לפיתוח הכפר ויסלר.
עם זאת, העיצוב שלהם נחשב לקונבנציונלי מדי ואפשר תנועה רבה מדי של מכוניות.
ריין המליץ על אלדון בק, שהיה המעצב הראשי בווייל.
העיצובים של בק כללו רחוב ראשי המיועד להולכי רגל, ומערכת שבילים מוגנת ומוגבהת, שהגבילה את כל הרכבים לחלק החיצוני של האזור המפותח.
עד היום הכפר שומר על עיצוב בסיסי זה למרות הרחבות דרמטיות שעבר, וזכה לשבחים עולמיים בחוגים אדריכליים.
בינואר 1978, נמסרו לעיריית ויסלר אדמות כתר בהיקף של 210,000 מטר רבוע לפיתוח מרכז העיר.
חלקת האדמה הראשונה נמסרה לכפר ב-18 באוגוסט 1978 על ידי ראש העיר הראשון פאט קרלטון.
עד 1979 היו הרבה שירותים, כולל אולם עירייה, מכבי האש, מרכז בריאות ובית ספר יסודי.
הרחבת שלב 1 כללה 11 מגרשים באזור כיכר הכפר המודרני, כולל מרכז הכנסים ויסלר, מגוון מלונות, מסעדות, מכולת, חנות לחומרי בניין וכדומה.
מוסך תת-קרקעי עצום הוקם לצורך תמיכה בכל הבניינים באזור, שהושלם לפני שכל הבנייה תוכל להתחיל מעליו.
המלון הראשון, Blackcomb Lodge, נמצא באזור כיכר הכפר עד היום.
בשנת 1978 יצאה קריאה להצעות מחיר לפיתוח אתר גלישה בהר בלקומב.
על ההצעה לפיתוח התחרו שתי חברות, חברת הסקי אספן, ו-Blackcomb Skiing Enterprises) BSE) שזה עתה הוקמה.
אספן, לאחר שפיתחה לאחרונה את אתר הנופש Mountain Fortress באלברטה, זכתה בתחרות.
חברה חדשה, Fortress Mountain Resorts, הוקמה בשיתוף בעלות בשיעור של 50-50 בין אספן לבנק לפיתוח עסקי של קנדה.
המתחרה החדשה לא הוערכה כראוי על ידי הבעלים של ויסלר בהתחלה.
פיתוח ראשוני של ההר כלל הקמת ארבע מעליות כיסא משולשות (לימים קרוזר, סטוקר, קאטסקינר ופיצסימונס), ומעלית כיסא כפולה אחת, שסופקו כולם על ידי Lift Engineering) Yan Lifts).
מעלית הכיסא הכפולה הותקנה על מסלול Gear Jammer התחתון בו נמצא פארק הצינורות כיום, והיא שימשה ככיסא למתחילים במהירות מופחתת.
אזור זה היה גם האזור הראשון שהשיג צינורות תת-קרקעיים קבועים של שלג תת-קרקעי המספקים תותחי שלג בצד הדרומי של המסלול.
באותה עת התייחסו למעליות רק לפי מספר.
אתר בלקומב נפתח לסקי ב־6 בדצמבר 1980 יחד עם הכפר שהוקם לאחרונה.
כדי להבטיח שהאורחים יוכלו להמשיך ולגשת בקלות לוויסלר מהכפר החדש, נוספו לוויסלר שלוש מעליות כיסא משולשות באותה עונה: כיסאות הכפר, האולימפי והשחור, שנפגשו עם ראש הכיסא הכתום בראש מסלול ההורדה של הגברים.
אל הבסיס המקורי של ויסלר, באגם אלטה התחילו להתייחס בכינוי ויסלר קריק, או Creekside, על שם הנחל העובר באזור.
לאורך שנות השמונים התחרו שני אזורי הסקי במכירת כרטיסים בקרב מבקרי הכפר, מה שהביא לבנייה מהירה של מעליות חדשות שפתחו אזורים חדשים ושיפרו את זמני הנסיעה.
בשנת 1982 נפתח "כיסא 6" (לימים קרם ג'רסי מיתוג מחדש) בנחל הורסטמן קריק על בלקומב.
בוויסלר חנכו מסלולים חדשים לאורך האגף הצפוני של ההר.
בשנת 1983 רכשה חברת בלקומב T-Bar משומש מהר המצודה והתקינה אותו על מדרון הפונה דרומה, בתצפית מלאה על הר ויסלר.
מעלית זו סיפקה גישה לשטח אלפיני גבוה ולקרחון.
זה גם העניק לבלקומב את הירידה האנכית הגבוהה ביותר הניתנת לשירותי המעליות בכל אזורי סקי בצפון אמריקה, כאשר ראש המעלית מצוי בגובה .
בלקומב קידמו את מיתוגם כ"ההר הגבוה".
המענה של ויסלר הגיע בשנת 1986 על ידי פתיחת כיסא מעלית המוביל לפסגת הר ויסלר, בגובה , רכישת מעלית כיסאות משולשת של פומה מאזור הסקי Pikes Peak הסגור בקולורדו.
אף על פי שהיא לא הייתה גבוהה כמו השמיים השביעיים, המעלית הזו פתחה את השטח האלפיני של הר ויסלר, ואפשרה גישה לאזור הקערה ההרמונית.
השטח החדש זיכה את ויסלר בתואר אתר הסקי האלפיני הגדול ביותר בצפון אמריקה.
גולשים יכלו לרכוש כרטיס מעבר של בלקומב, כרטיס מעבר של ויסלר, או כרטיס מעבר הרים כפול.
תושבים אהבו כאשר התיירים היו שואלים "איפה ההר הכפול?".
בשנת 1986, נכסי בלקומב וזכויות הנדל"ן נקנו על ידי יזם נדל"ןIntrawest .
Intrawest ראתה את הפוטנציאל בפיתוח אתר הסקי עם נכסי הבית המשותף.
Intrawest ביצעה מיד שדרוגים מאסיביים באתר בלקומב.
הם התחילו בהעברת T-Bar השמיים השביעיים בר מעבר לרכס אל קרחון הורסטמן, עדיין במסלול עד הפסגה, והשלימו אותו עם ה-Showcase T-Bar לשירות קרחון בלקומב.
דופלמאר החליף את השמיים השביעיים במערך המקורי במעלית כיסא ארבע במהירות גבוהה, ובנה שתי מעליות מהירות גבוהות נוספות, מעליות הקוסם ורכבת השמש, שקיצרו את זמן הנסיעה מאזור הבסיס למפגש מ-45 דקות ל-15 בלבד.
בתגובה לבנייה של שלושה מרובעים מהירים בידי חברת הר בלקומב, בחברת ויסלר נטלו על עצמם לבצע את אחד הפרויקטים הגדולים ביותר של בניית מעליות סקי שנעשו אי פעם בקנדה, בניית גונדולת הוויסלר אקספרס, המעלה את נוסעיה בכ-, לאורך בכיוון האופקי, בזכות מעל ל-63 מגדלי תמיכה.
המעלית נפתחה ב־24 בנובמבר 1988. בשנת 1990 ויסלר החלה לשדרג את צי המכיסאות המתקדם עם מעליות האחיזה הקבועות שלה באמצעות תוספת מעלית הכיסא הגדולה המהירה הראשונה שלה.
הכיסא הירוק אקספרס, שהחליף את שני הכיסאות הירוקים, נבנה על ידי Lift Engineering (יאן), וחתך משמעותית את התורים הארוכים למעליות באזור הירוק של ההר.
שנה לאחר מכן, החברה החליפה שלוש מעליות כיסאות כפולים ואת הגונדולה המקורית של Creekside בשתי מעליות ארבעה כיסאות במהירות גבוהה, מעליות Quicksilver Express ו-Redline Express, שנבנו גם כן על ידי Lift Engineering.
בשנת 1994 הוסר הכיסא הכחול והוחלף בארבע מהירות גבוהות של פומה בשם הרמוני אקספרס, והעניק גישה ל-Little Whistler Peak.
בשנת 1994 עשתה חברת בלקומב את הרחבת המעלית הגדולה האחרונה שלה עד לשנת 2018, עם החלפת מעליות הכיסא המשולשות התחתונות.
סטוקר הוחלף ברביעייה במהירות גבוהה בקו ארוך יותר המכונה האקסלרטור אקספרס, ואילו פיצסימונס וקרוזר הוחלפו בגונדולה אקסקליבור.
השנייה מכונה על ידי חלקם כ"גונדולה לשום מקום" כיוון שהיא אינה מתחברת לשום מסעדה או גישה לשטח נוסף.
עם זאת, היא אפשרה גישה מהירה לסלקומק לתנועת ויסלר וילג', שלפני כן נאלצה לקחת שלוש או ארבע מעליות כיסא לראנדזווס (פיצ'סימונים, סטוקר, קרוזר וג'רזי קרם, כאשר 3 מהם היו מעליות כיסא איטיים יותר; או פיצ'סימונים, הקוסם ורכבת השמש).
ה-Excelerator פתח גם שטח עצום של פני שטח עם קושי בינוני משמאל לרכבת השמש ומתחת לקרם ג'רזי, שהיה מוזנח בעבר ולא נוצל במלואו, מכיוון שגולשים שנסעו במדרונות הללו נאלצו לעיתים קרובות ללכת עד לקרקעית ההר, שהיה מתאים יותר לגלישה, וקפוא.
תחרות זו הובילה את התפתחות שני אתרי הסקי בשיעור שאף אתר נופש אחר לא היה יכול להתקרב אליו.
בשנת 1992, "מגזין Snow Country" הצביע על ויסלר כאתר הסקי מספר אחת בצפון אמריקה.
דירוגים דומים הגיעו במהירות בעקבות מגזינים גדולים אחרים, ובין השנים 1992 ל-2000 זכה בדירוג מספר 1 מאחד המגזינים הגדולים בכל שנה.
בשנת 1996 הוא הפך לאתר הנופש היחיד בהיסטוריה שזכה במקביל במקום הראשון על ידי שני המגזינים Snow Country ו, SKI.
בשנת 1997 רכשה חברת Intrawest את חברת סקי הר ויסלר.
בדומה להרחבתם על ידי Intrawest, חברת בלקומב החלה בבנייה משמעותית באתר ויסלר.
מעלית Quicksilver הוחלפה בגונדולה של פומה, גונדולה Creekside, ואילו מעליות הכיסא הירוק והמעליות האדומות הוסרו והוחלפו במעליות הכיסא הרביעיות של דופלמייר, ושמן היו המעליות "אמרלד אקספרס" וה"האדום אקספרס הגדול".
בית הסיבוב המקורי נהרס ובמקומו נבנה לודג' חדש.
בערך באותה תקופה החלה Intrawest בשיווק שני ההרים כאזור סקי אחד גדול בשם "ויסלר-בלקומב".
ב־20 באפריל 1999 הפך ויסלר בלקומב לאתר הסקי הראשון בצפון אמריקה שאירח מעל לשני מיליון גולשים בעונה אחת.
בשנת 1998 התקיימה החלפת כיסא הפסגה בארבעה מהירים במהירות גבוהה.
מעלית כיסא הפסגה המקורית שונתה לומעלית הכיסא של פרנץ, והועברה במקביל לאדום הגדול עם תחנת חזרה בערך באמצע קו המעלית שלו (האדום הגדול).
הכיסא השחור הוחלף בארבע מהירות גבוהה, הגרבנזו אקספרס.
ה-Fitzsimmons Express התווסף בשנת 2000, בעקבות הקו של כיסא הכפר הממושך ובמקביל לחלק התחתון של הגונדולה.
פסגת פיצסימונים וקרקעית גרבנזו ממוקמים במשותף באזור התחנה האולימפית של הכפר גונדולה, ומספקים יכולת הרמה נוספת מהכפר ויסלר לראש אזור ההר באמצעי נוסף לגונדולה עצמה.
זוהי המעלית השנייה עם שם פיצ'ימונס, כאשר המעלית המקורית היא מעלית כיסאות משולשת שהוחלפה על ידי שלב 1 בגונדולה אקסקליבור בשנת 1994.
החל משנת 2000 החלה Intrawest לפתח מחדש את אזור Creekside עם מתווה כפרי חדש.
לאורך כל הדרך, Intrawest פיתחה בהרחבה את אטרקציות המתאימות לקיץ, בעיקר גולף ואופני הרים.
כיום מבקרים באתר בממוצע 2 מיליון מבקרים בעונת הסקי, לעומת 2.5 מיליון נוספים במהלך הקיץ.
בעונת 2006/2007 של ויסלר בלקומב דופלמייר בנה את הסימפוני אקספרס, מרובע מהיר שמתחיל לעבר קרקעית האמפתיאטרון הסימפוניה ונושא רוכבים לראש של פיקולו.
אחד השמות המקוריים שהוצעו למעלית זו היה פיקולו אקספרס.
שדרוג שאפתני יותר היה גונדולה Peak 2 Peak שנפתחה כדי לספק חיבור ישיר בין ה-Roundhouse ב-Whistler ל-Rendezvous ב-Blackcomb.
גונדולת Peak-to-Peak נפתחה לראשונה ב־12 בדצמבר שנת 2008. יום ההפעלה הראשון בקיץ היה ב-6 ביוני 2009.
בהצבעה ב- IOC אתר פיונגצ'אנג ניצח בסיבוב הראשוני, שחיסל את סיכוייה של זלצבורג, אך בסיבוב השני ב־2 ביולי 2003, הם ניצחו כל אחד מאוהדי זלצבורג והעדיפו את פיונגצ'אנג, ברוב של 53–56.
בשנת 2006 נרכשה Intrawest על ידי חברת ניהול הנכסים האלטרנטיבית, Fortress Investment Group .
שלושה שבועות לפני פתיחת אולימפיאדת 2010, לא הצליחה Fortress לשלם את ההלוואה ששימשה לרכישת Intrawest.
זה גרם לנושים שלה להכריח את Intrawest לפרוק את עצמה מכמה מהחזקות הנופש שלה בשנים 2009 ו-2010 שכללה מכירה חלקית של ויסלר בלקקומב, על מנת להפחית את עומס החוב שלה.
זה הושג באמצעות הצעה ציבורית של מניות ויסלר בלקומב החזקות בבורסת טורונטו בשנת 2010. התוצאה נטו של הארגון מחדש היא שוויסלר בלאקומב החזקות הוא השותף המנהל ושולט ב-75% מהשותפויות המחזיקות בנכסי ויסלר בלאקומב.
יתר 25% מהשותפויות הם בבעלות כבל ניפון.
Intrawest מכרה את חלקה הנותר של 24% בוויסלר בלאקומב ל-KSL Capital Partners בשנת 2012.
לקראת אולימפיאדת החורף 2010 אירח האתר (בחלק של ויסלר) את אירועי הסקי האלפיני.
סקי הגברים התקיים בקורס דאב מוריי במורד ההר, ואילו סקי נשים התקיימו במסלול חדש, שהתחיל ב-Wild Card, חתך על פני הג'וקר של ג'ימי למסלול פרנץ, והתחבר בתחתית דאב מוריי במורד הגבעה.
על מנת לשרת את הצופים והשופטים שהיו צריכים לנסוע רק לאזור התזמון במרחק קצר מעל בסיס Creekside, נבנה מרובע מהיר במהירות גבוהה על ידי דופלמייר, המכונה משטח טיימס אקספרס, בבסיס Creekside.
דרישה זו הקלה את הביקוש על הגונדולה הראשית ובמעליות אחרות המשרתות את אזורי המוצא, הרבה יותר גבוה במעלה ההר.
לאחר האולימפיאדה הוא פורק ונמכר לסאנשיין וילג', אלברטה והחליף את כיסא התות.
בלקומב אירחה את אירועי הזריזות, הקצוות והשלד במרכז הזזה ויסלר.
הפארק האולימפי בוויסלר אירח ביאתלון אולימפי ופראלימפי, סקי קרוס קאנטרי, שילוב נורדי וקפיצות סקי, מרחק מהדרום לאזור Creekside שבעמק Callaghan.
ממשלת קולומביה הבריטית שילמה 600 מיליון דולר עבור שדרוגים גדולים לכביש Sea-to-Sky, דרכו עברו מרבית המבקרים באתרים האלפיניים.
בקיץ 2010 היו שני פרויקטים של בניית מעליות בבסיס Creekside.
ה-Timing Flats Express, המשמש להסעת נוסעים למשחקים, הוסר ונבנה מחדש כ-Strawberry Express בכפר סאנשיין, אלברטה, קנדה.
הפרויקט השני היה בניית גונדולה קאדנווד, והעניקה גישה לבתי האחוזה של קאדנווד מבסיס Creekside.
נבנה על ידי דופלמייר-CTEC, זוהי גונדולה דופק עם 8 תאי נוסעים בשתי קבוצות של 2.
החברה הודיעה ב-18 בינואר 2013 על תוכניות להקמת שני מתקני מעלית מהירים להסרה במהירות גבוהה לעונת 2013–2014. בסופו של דבר, דופלמייר בנה מארז שש מהיר חדש שיחליף את מעלית הרמוני אקספרס, ושדרג את הקיבולת שלו מ-2,400 ל -3,600 איש לשעה.
המעלית הותקנה לקראת עונת החורף 2013–2014 באותו מקום בו הייתה המעלית הרביעית הקיימת.
לייטנר-פומה התקין מחדש את ציוד הרמוניה אקספרס המקורי באזור הקריסטל רידג' של בלקומב כמעלית של קריסטל רידג', והחליף את מעלית הכיסא המשולשת הקצרה והאיטית יותר של קריסטל.
בעוד ש- Crystal Ridge Express מסתיים באותו מקום כמו זה של הטריפל שהוסרה בקריסטל האט, הוא מתחיל במורד ההר ממש מתחת לדרך הקרחון בלקומב ליד בסיס רוקנרול.
קו המעלית למעלית זו נחתך שנים רבות לפני הצפייה לבנייה, ומאפשר לגשת למסלולים באזור זה מבלי צורך לחזור לאקסלרטור אקספרס.
בשנת 2014 נקנו בקתות חדשות עם 8 אנשים לשדרוג גונדולה וילג', הבקתות הקיימות כבר בשירות מאז 1988. סיגמא, חברת בת של לייטנר-פומה שהתקינה במקור את המעלית, נבחרו לייצר את הבקתות החדשות.
במאי 2015 הודיע החברה כי שני ההרים יוכרזו כסביבות נטולות עשן.
הנשיא והמנכ"ל דייב בראונלי צוטט באומרו "קיבלנו את ההחלטה ...
לשמור על הסביבה האלפינית הבתולה שאורחיה מגיעים לכאן,".
הוא המשיך להדגיש צורך במקום עבודה בטוח יותר לעובדים וחוויה לאורחים, "אנו מכירים גם כמובילים בתעשיית ההרפתקאות והבריאות בחוץ וכמעסיק הגדול ביותר בקהילת ויסלר, יש לנו אחריות כלפי האורחים והצוות שלנו לספק סביבה בטוחה ובריאה לעבודה ולמשחק.
אנו מאמינים כי יישום מדיניות חדשה זו מתיישב עם מטרה זו.
באפריל 2016 הוכרז על תוכנית פיתוח תלת פאזית בת שלושה שלבים, בשם 'רנסאנס', שתוארה כ"ההשקעה הגדולה והמרגשת ביותר בתולדות החברה".
שיפורים על ההרים בפעילות סקי וסנובורד כוללים החלפת כיסא הקסם במעלית חדשה במהירות גבוהה ותוספת של סקי לילה באותו אזור במהלך השלב הראשון.
בנוסף, במהלך השלבים השני והשלישי, יוחלפו הכיסאות פרנץ, קטסקינר ואולימפי במעליות חדשות במהירות גבוהה, גונדולה חדשה תוקם מבסיס קרקסייד בהר ויסלר, שתי מעליות כיסאות חדשות יתווספו בבאגל וקערות קיבר, ושתי מעליות חדשות במהירות גבוהה יחליפו את הקוסם ורכבת השמש.
ההתפתחויות ברנסאנס משקפות רבות מההצעות הכלולות בתוכנית המתאר של הנופש שעודכנה בסוף 2013.
פרויקטים נוספים שחלקם מתקופת תוכנית הרנסאנס כוללים פארק מים בגודל 163,000 מ"ר עם מגלשות מים, רכבת הרים, גשר תלוי על פסגת הר ויסלר, הרחבת פארק האופניים של ויסלר, מתקני חניה ופיתוחים חדשים, Blackcomb Grind מסלול טיולים, והתחדשות הבסיס של בלקומב.
תחילת פרויקט זה תהיה כפופה לאישור הממשלה ולניהול משא ומתן חוזר להסכמי פיתוח האב של החברה וניהול משא ומתן על שותפות עסקית מוצעת עם המקומיים.
לאחר שיתקבל האישורים, יידרשו כשנתיים להקמה.
ב־8 באוגוסט 2016 הוכרז כי ויסלר בלאקומב החזקות, שהייתה בעלת 75% מהבעלים של חברת ויסלר בלקומב, יימכרו לווייל ריזורטס בקולורדו תמורת 1.4 מיליארד דולר.
לכבוד עונת 2018, דופלמייר ביצע שני פרויקטים בתחום ההרמה העיקרי.
בבלקומב, גונדולה נוסעים דו-שלבית חדשה לעשרה נוסעים החליפה את מעליות הכיסא של האשף אקספרס ו"החלפת השמש", עם תחנת פנייה באמצע הדרך בה נפגשו הריבועים קודם.
בדומה לכפר ויסלר וגונדולות אקסקליבור, הוא נבנה כך שניתן יהיה להפעיל את שני הקטעים כמעלית אחת רציפה או כשתי מעליות נפרדות.
בזמן שזה קרה, האמרלד אקספרס בוויסלר הוחלף במהירות גבוהה של שש חבילות, ובדומה להרמונית חמש שנים קודם לכן, המעלית המקורית הועברה לבלקומב, שם היא החליפה את המעלית Catskinner.
ה-Catskinner Express פועל על קו שונה לעומת קודמו, החל מתחת לטירת הקסמים ואילו המשולש התחיל בבסיס פארק השטח של נינטנדו.
אליפות העולם בסקי בסגנון חופשי ב-FIS 2001
אליפות העולם בסנובורד ב-FIS 2005
פארק אופני ההר ויסלר חגג 10 שנים להיווסדו בשנת 2008. לאחר שגדל בעקביות מאז הקמתו, הוא משרת בממוצע 100,000 אופנוענים בכל קיץ.
בפארק 47 שבילים לכל רמות המיומנות בסך הכל 250 ק"מ + שבילים.
ישנם שבילים חלקים עם פינות גדולות עדינות למתחילים, שבילים מפותלים ותלויים לרוכבים בינוניים, שבילים צמודים עם קפיצות ופעלולים לרוכבים מתקדמים, ושבילים מאתגרים עם קפיצות ענק, נפילות ותנאי שטח למומחים.
במהלך הקיץ, מעליות כיסאות ארבע במהירות גבוהה (Fitzsimmons ו-Garbanzo) המשמשות את פארק האופניים מחליפות כל כיסא שני במתלה לאופניים.
מתלים אלה מתאימים לארבעה אופניים, שלושה בחריצים ואחד על וו בצד הכיסא.
לאחר מכן האופנוענים עולים על הכיסא הבא שהוא נושא נוסעים רגיל.
בפארק האופניים שלושה אזורים: אזור פיצסימונס (האזור התחתון), אזור גרבנזו (האזור העליון) ואזור Creekside.
כל רוכבים לקחת גם את כפר גונדולה או פיצסימונס quad לאזור התחנה האולימפית.
ואז רוכבים בינוניים ומתקדמים יכולים לקחת את הגרבנזו quad.
ניתן להגיע לאזור Creekside דרך גונדולה Creekside או ברכיבה דרך אזור גרבנזו.
מפסגת גרבנזו לכפר ישנם ירידה אנכית; יורדת רק בירידה מתחנת הגונדולה העליונה או בראש כיסא הפסגה, הנקודה הנגישה הגבוהה ביותר בהר.
"A-Line" הוא המסלול הידוע ביותר.
מסלול הסנופייל בונארד הוא חלק מאזור פיצסימונס ונמצא ממש בתחתית פארק האופניים, הנראה מבסיס הר ויסלר.
ה- Boneyard כולל אוסף של תכונות סלופסטייל גבוהות ביניים ומתקדמות, כולל נפילות, קפיצות עפר ועוד.
כל קיץ מאז שנת 2004, מתארח בפארק תחרות Crankworx השנתית הגדולה Freeride.
תחרות גדולה נוספת, Harvest Huckfest, התקיימה שם בכל סתיו בין השנים 2002–2008.
פארק הצינורות של ויסלר בלאקומב
בעונת הסקי 2005/06, נפתח בהר בלקומב פארק הצינורות כדי לאפשר שייט אבובים באתר הנופש.
פארק הצינורות ממוקם בבסיס II לצד מסלול הכפר.
כשל אחיזה של קוויקסילבר אקספרס, 23 בדצמבר 1995
מפעיל המעליות במעלית קוויקסילבר לחץ על הכפתור כדי לבצע עצירה שגרתית, כדי לאפשר לגולש שנפל לצאת מדרכה של רמפת הפריקה.
במקום זאת, בלם החירום הופעל, ושיגר גלי הלם במורד הכבל.
האחיזות בלפחות שניים מהכיסאות החליקו וגרמו לכיסאות להחליק במורד הכבל ולהיטרק זה בזה.
בסך הכל נפצעו שמונה, ושניים נהרגו באחת מתאונות המעליות הקשות ביותר בצפון אמריקה.
יצרן המעלית, Lift Engineering / Yan, נכנס לפשיטת רגל לאחר האירוע ביולי 1996. הסיבה התגלתה בעיצוב האחיזה הניתנת להסרה של יאן.
המעלית "קוויקסילבר" הוסרה והוחלפה על ידי גונדולה Creekside.
שני Quads המהירים האחרים של יאן בוויסלר, גרינליין ורדליין, הוחלפו בדאפלמייר רביעי בשנה שלאחר מכן, עם כל הטרמינלים, האחיזות והכיסאות החדשים, ושונו בשם האמרלד אקספרס והביג אדום אקספרס בהתאמה.
התמוטטות גונדולה אקסקליבר, 16 בדצמבר 2008
בגונדולה של אקסקליבר הייתה תקלה משמעותית ב־16 בדצמבר 2008, כאשר החלק העליון של אחד ממגדלי המעלית ניתק והתמוטט, מה שגרם לכמה מבקתות הגונדולה לצנוח בקרקע, והשאיר 53 אנשים לכודים בחלק התחתון של קו המעלית.
צוותי כיבוי חילצו נוסעים מתא מטלטל מעל פיצסימונס קריק, ומגונדולה אחרת שנחתה בסככה לאוטובוסים.
תא הנוסעים השלישי התרסק על עצים.
על פי דברי האתר, מפרק במגדל נפרד בגלל הצטברות קרח ממים שחלחלו למגדל.
המחצית העליונה הבלתי פגועה של המעלית העולתה מבסיס 2 של בלקומב, ונפתחה מחדש בשבת, 20 בדצמבר.
לאחר שבוצעו תיקונים במגדל שקרס, כל המעלית חזרה לפעולה ביום רביעי, 24 בדצמבר.
כשל אחיזה בהרמוניה אקספרס, 18 בפברואר 2009
צוות פעולות המעלית ב-Whistler's Harmony Express חווה בעיות במעלית במהלך היום ביום רביעי, 18 בפברואר 2009. באותו לילה, מפעיל מכונות טיפוח מצא כי כיסא נפל מהמעלית במגדל 11.
בחלק העליון של מגדלי המעלית יש סדרה של גלגלים המכונים צעיפים, או רכבת גלגלות, מכיוון שיש כמעט תמיד יותר מגלגלת ברציפות.
במגדלים בדרך כלל יש שתי רכבות גלגלות, אחת עבור הצד הנע של לולאת הכבלים, ואחת לצד ההליכה.
בבדיקה למחרת בבוקר, צוותי התחזוקה גילו כי רכבת הכריעה בצד הירידה של מגדל 11 נכשלה, וכי האריגה פנתה לדרך של כיסא ואילצה אותה לסטות מהכבל.
בהמשך נקבע כי הגורם הוא בריח כושל, וכל הברגים הוחלפו.
המעלית נפתחה מחדש ביום ראשון, 22 בפברואר 2009. הכיסא הנגוע מספר 37 הורחק מהפעולה באופן זמני; זה הוחלף מאז.
אירוע תחזוקת קיץ בWhistler T-Bars, ב-31 באוגוסט 2009
ביום שני, 31 באוגוסט 2009, נפגעו שני עובדי תחזוקת מעלית כשהמעלית החלה לנוע, לאחר שקיבלה את הכוח בזמן שאיש אחזקה רתום בבטיחות למגדל.
האדם נשאר מחובר הן למגדל והן למוביל האחזקה ואילו העובד השני היה מאובטח למוביל.
רתמת הבטיחות הסתיימה כל כך חזק במוביל האחזקה, המוביל התנתק מהכבל וצנח לקרקע הסלעית שמתחת, ופצע קשה את העובד שבתוכו.
העובד התלוי מהמגדל קיבל רק חבלות.
כשל בורג אדום אקספרס גדול, 6 בדצמבר 2009
ביום ראשון, 6 בדצמבר 2009, בשעה 8:55 בבוקר, נוסע על סיפון ה-Big Red Express בהר ויסלר הבחין כי רכבת גלגלות ניתקה ממגדל 31 ונפלה על האדמה.
הם מייד הודיעו למפעיל המעליות בטרמינל העליון (שני מגדלים משם) ומחלקת תחזוקת מעליות Whistler Blackcomb.
לאחר בדיקה של כמעט 30 דקות, הם קבעו שהנושא אינו חמור מספיק כדי לפנות את המעלית.
המעלית הונעה במהירות נמוכה כדי לפנות את כל הנוסעים.
סוף סוף עברו כל הנוסעים מהמעלית בבוקר.
המעלית נסגרה במשך היום, תוקנה וחזרה לפעולה ביום שני, 7 בדצמבר.
ויסטרניצ'ן (ברומנית: Visterniceni) היא שכונה בקישינב, שהתפתחה מהכפר עם אותו שם.
הכפר ויסטרניצ'ן נקרא בשם זה משום שבעליו ב-1517, ירמיה (Ieremia), היה בעל משרת ויסטיר.
באמצע המאה ה-19 הוקמה במקום תחנת רכבת במסילה המובילה לאונגני.
בתקופת הכיבוש הרומני של קישינב, במלחמת העולם השנייה, הוקם במקום גטו קישינב, שבו רוכזו יהודי המקום עד גירושם לטרנסניסטריה.
ב-1982 הקימה קבוצת פסלים בהנהגת אאורל דוד (Aurel David) אנדרטה לקורבנות הפשיזם.
באנדרטה היו לוחות נחושת, שנשדדו במהלך שנות התשעים של המאה העשרים.
ביוזמת הקהילה היהודית ובמימונה שופץ האתר ונחנך מחדש ב-9 במאי 2015
ויסין ויאנדל היו צמד רגאטון פורטוריקני המורכב מוויסין ויאנדל.
הם התחילו את הקריירה שלהם בסוף שנות ה-90, וזכו במספר פרסים כולל פרס גראמי ב-2009. הם הפכו לאמני הרגאטון הראשונים שזכו באחד.
בסוף 2013, הם הודיעו שהם ייקחו הפסקה בקריירה שלהם כצמד, לאחר סיבוב ההופעות שלהם Líderes.
בראיון ל-People en Español ב-2014, יאנדל אישר שההרכב לא יתפרק.
בפברואר 2018, לאחר הפסקה של חמש שנים, הצמד הודיע שהם יתאחדו מחדש, והם עומדים לצאת לסיבוב הופעות עולמי, כמו גם להוציא מוזיקה חדשה.
הם מכרו למעלה מ-15 מיליון תקליטים.
במהלך הקריירה שלהם, השתתפו במספר להיטים של אמנים בין-לאומיים שונים.
עם יציאת האלבום La Última Misión וסיום מסע ההופעות La Última Misión World Tour הודיעו הצמד על הפסקת העבודה ביחד.
חואן לואיס מוררה לונה (ויסין)
ויסמוט (Wismut) היה תאגיד כרייה שפעל בגרמניה המזרחית בתקופת המלחמה הקרה, בעיקר להפקת אורניום.
בין השנים 1947 ל-1990, הפיקו מכרות החברה כ-230,400 טונות אורניום, והפכו את מזרח גרמניה ליצרנית האורניום הרביעית בגודלה בעולם.
ויסמוט הייתה הספקית הגדולה ביותר של אורניום בתחום השפעתה של ברית המועצות.
לאחר איחוד גרמניה בשנת 1991, שונה שם החברה ל-Wismut GmbH והיא עוסקת בשיקום וסילוק נזקים סביבתיים באזורי הכרייה הישנים.
הרי העפר (Erzgebirge) בדרום-מזרח גרמניה, בגבול עם צ'כיה, היוו מרכז כרייה חשוב במשך מאות שנים.
המתכת אורניום התגלתה לראשונה במכרות כסף בהרים אלו, ובמאה ה-19 הוחל בהפקתו כתוצר לוואי.
הכימאים מארי ופייר קירי גילו במינרלים מהאזור את היסודות רדיום ופולוניום.
המים הרדיואקטיביים נוצלו למטרות בריאותיות בעיירות רבות.
ויסמוט הוקמה בשנת 1947 כחברה בבעלות סובייטית תחת השם SAG Wismut.
הפעילות נוהלה ישירות על ידי ה-NKVD, הארגון למודיעין הפנימי של ברית המועצות, במטרה לתמוך בתוכנית הנשק הגרעיני הסובייטית.
ראשי הארגון הציבו דגש על כריית אורניום, תוך שימוש בעובדי כפייה ובשיטות פיקוח קפדניות.
בשנים הראשונות שלאחר מלחמת העולם השנייה, גדלה תעשיית האורניום באופן ניכר.
בשנת 1950, העסיקה החברה מעל 200,000 עובדים, והייתה לאחד המעסיקים הגדולים ביותר באזור הכיבוש הסובייטי בגרמניה.
אף על פי שעבודות הכפייה צומצמו בהדרגה, התנאים הבריאותיים והבטיחותיים היו ירודים, מה שהוביל למחלות תעסוקתיות ולתאונות רבות.
בסוף שנת 1953 הפכה החברה ל-SDAG Wismut, תאגיד בבעלות משותפת של ברית המועצות ומזרח גרמניה.
בעשורים הבאים השתפרו תנאי העבודה והסטנדרטים הטכנולוגיים.
בשנות ה-60 וה-70 הגיע ייצור האורניום לשיא של כ-7,000 טונות לשנה, אך בשנות ה-80 ירד הביקוש לאורניום עקב ירידת מחירים עולמית.
בשנת 1990, לאחר איחוד גרמניה, הופסקה פעילות הכרייה לחלוטין.
בין השנים 1946 לסוף 1990, מפעלי העיבוד של SDAG ויסמוט ושל קודמיהם סיפקו כמות כוללת של 216,300 טון אורניום.
במקביל, מפעלי הכרייה עצמם הפיקו במהלך אותה תקופה 231,300 טון אורניום, מתוך סך משאבים כולל של 251,510 טון.
הפערים בין המספרים נובעים מהפסדים שנגרמו במהלך הכרייה, ההובלה ועיבוד המחצבים.
נתונים אלו מראים כי מזרח גרמניה סיפקה כשליש מסך האורניום שהופק באזור ההשפעה הסובייטי עד שנת 1990.
הדו"ח האחרון של SDAG ויסמוט, מ-1 בינואר 1991, ציין משאבים שנוצלו בגובה של 251,510 טון אורניום, מאגרי משאבים של 57,922 טון אורניום, ומשאבים חזויים בגובה של 74,079 טון אורניום.
לאחר 1990 התקיימה כרייה מוגבלת באזורים רוננבורג, נידרשלמה-אלברודה ופולה, במטרה לצמצם את שטח המגע בין עפרות האורניום למי התהום שנועדו להצפה מאוחרת.
בקניגשטיין, עיבוד מי המכרות הניב אורניום שנמכר בהצלחה.
בין השנים 1991 ל-2011, הופקו במסגרת עבודות השיקום 3,089 טון אורניום, שהניבו הכנסות של כ-67 מיליון אירו.
ב-1 ביוני 2021, עזבה משלוח האורניום האחרון את מפעל השיקום בקניגשטיין, וגרמניה חדלה באופן רשמי להיות מדינה מפיקה של אורניום.
בסך הכול, בין השנים 1990 ל-2021, הופקו במסגרת עבודות השיקום 3,350 טון אורניום טבעי שנמכרו.
השקעה כוללת של 1.9 מיליארד דולר (במחירי 2008) בוצעה בחקר ופיתוח מרבצי אורניום במזרח גרמניה בין השנים 1946 ל-1990. סכום זה מהווה כ-95% מההשקעות בגרמניה כולה וכ-12% מסך ההשקעות העולמיות עד שנת 2008.
באמצעות אמנה בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין ברית המועצות מיום 16 במאי 1991, עבר חלקה הסובייטי של SDAG Wismut לידי גרמניה.
החברה הפכה לחברת שיקום בשם Wismut GmbH, ובתחילת 1992 פוצלו ממנה יחידות משנה ויחידות סיוע שונות תחת השם Deutsche Fertigungs - und Anlagenbaugesellschaft mbH (DFA).
חלקים מסוימים של DFA הופרטו עד 1995, ושאר החברה נכנסה לאחר מכן לפירוק.
בעלת המניות של Wismut GmbH היא הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, המיוצגת על ידי המשרד הפדרלי לכלכלה ואנרגיה.
מאז הקמתה בשנת 1991, משרדי החברה ממוקמים בעיר כימניץ.
באותה עת, כ-1,100 עובדים עסקו בשיקום האזורים בהם פעלה כריית האורניום, משימה שנחשבת לאחת מהאתגרים האקולוגיים והטכניים הגדולים ביותר.
מטרת Wismut GmbH היא לבצע שיקום אקולוגי משמעותי באתרים בהם פעלה בעבר החברה וליצור תנאים סביבתיים מקובלים לטובת תושבי האזורים שנפגעו.
לצורך פרויקט רחב היקף זה, שנחשב ליחיד מסוגו בעולם, הקצתה ממשלת גרמניה תקציב של כ-13 מיליארד מארק גרמני על פני תקופה של 10 עד 15 שנים.
כ-1.5 מיליארד מארק מתוכם יועדו לאתרים Schlema-Alberoda (שכט 371) ופלה (Pöhla).
יעדי השיקום נגזרו מהתקנות החוקיות החלות ומהמלצות לאומיות ובינלאומיות.
עם הפסקת הפקת האורניום, הדגשים הראשוניים היו:
מניעת סיכון מיידי לאוכלוסייה והגנה על משאבי האוויר, המים והקרקע.
עריכת סקר מקיף של הנזקים הסביבתיים שנגרמו כתוצאה מפעילות הכרייה.
פיתוח תוכנית ארוכת טווח לשיקום שיטתי
עד סוף 2011 הושקעו כ-5.5 מיליארד אירו ממקורות ממשלתיים לצורך פעולות שיקום.
בשנת 2002 הקימה החברה חברת בת בשם Wisutec GmbH (Wismut Umwelttechnik GmbH), שהייתה אחראית על שיווק טכנולוגיות השיקום.
ב-17 במאי 2010 נרכשה Wisutec על ידי חברת ההנדסה GEOS.
ב-1 ביוני 2021 יצא המשלוח האחרון של אורניום מגרמניה – תערובת של מים ואורניום חמצני – משטחי החברה בקניגשטיין.
בכך סיימה גרמניה את תפקידה כמדינה מפיקה אורניום.
במהלך 31 השנים האחרונות הופקו כ-3,350 טון אורניום במסגרת תהליכי השיקום בסקסוניה ותורינגיה.
האורניום נמכר מאז 1997 לחברת Nuclear Fuels האמריקאית, שעיבדה והעשירה אותו בצ'כיה לשימוש בכורים גרעיניים.
לשם הטיפול והשיקום של אתרי כריית האורניום הקצתה הממשלה הגרמנית כ-6.8 מיליארד אירו.
בארכיון החברה נשמר אוסף האמנות של Wismut, הכולל מעל 4,200 יצירות ומהווה את האוסף הגדול ביותר של חברה תעשייתית מגרמניה המזרחית לשעבר.
לאחר איחוד גרמניה בשנת 1990, הופסקה פעילות הכרייה של חברת ויסמוט (Wismut) במזרח גרמניה.
החברה, שהייתה אחראית על כריית אורניום עבור ברית המועצות, עברה תהליך של סגירה ושיקום סביבתי.
במהלך תהליך זה, מספר העובדים צומצם משמעותית.
על פי הדיווחים, בתחילת שנות ה-90 העסיקה החברה כ-1,100 עובדים, אשר היו מעורבים בעיקר בפעולות השיקום והטיהור של האתרים המזוהמים.
עם התקדמות תהליכי השיקום, מספר העובדים המשיך לרדת, אך הנתונים המדויקים לגבי מספר המפוטרים אינם זמינים במקורות הזמינים.
תהליך הסגירה כלל את הפסקת הכרייה, סגירת מתקנים, וטיפול בזיהומים סביבתיים שנגרמו במהלך עשרות שנות הפעילות.
המאמצים לשיקום האתרים נמשכו לאורך שנים, במטרה להחזיר את האזורים לשימוש בטוח וידידותי לסביבה.
לאחר סיום הפעילות הכרייתית, הפכה Wismut GmbH לחברה ממשלתית גרמנית המתמקדת בשיקום סביבתי של אזורי הכרייה.
השיקום כלל סתימת מכרות, כיסוי שטחי פסולת, טיפול במי מכרות מזוהמים והסרת מבנים מזוהמים.
עד שנת 2022, הושקעו בפרויקט השיקום מיליארדי אירו.
במהלך שנות ה-40 וה-50, נחשפו אלפי כורים לאבק קוורץ ולגז ראדון, מה שהוביל לשיעורי תחלואה גבוהים של סיליקוזיס וסרטן ריאות.
עד שנת 1997 הוכרו למעלה מ-14,000 מקרים של סיליקוזיס ו-5,000 מקרים של סרטן ריאות כמחלות תעסוקתיות.
עם הזמן, שיפורים טכנולוגיים ותנאי עבודה בטוחים יותר הפחיתו את הסיכונים לעובדים.
ויסמוט הזמינה במהלך שנות פעילותה כ-4,300 יצירות אמנות המתארות את פעילות הכרייה.
רוב היצירות נותרו בלתי נגישות לציבור ומאוחסנות במטה החברה לשעבר.
הרומן "רומלפלץ" מאת ורנר ברוניג עוסק בחיי הכורים במכרות ויסמוט בתקופה שבין ייסוד גרמניה המזרחית בשנת 1949 לבין מרד הפועלים בשנת 1953.
ויסקונסין היא מדינה באזור המערב התיכון של ארצות הברית הנמצאת בסמוך לימות הגדולות.
השם הוא ניסוח באנגלית של איות צרפתי למילה אינדיאנית שפירושה "המקום שבו אנו חיים".
התיישבו בה לראשונה במאה השבע עשרה שבטים אינדיאנים.
גל המתיישבים הזרים הראשון הגיע ב-1820.
מדינת ויסקונסין גובלת באיווה, מינסוטה, מישיגן ואילינוי, וכמו כן בימת מישיגן ובימת סופיריור.
המדינה היא חלק מארצות הברית מאז 1848.
מאז היווסדה, אוכלוסיית ויסקונסין אינה אחידה אתנית.
היאנקים היו הראשונים שהגיעו להתיישב בה מניו-יורק ומניו אינגלנד.
הם שלטו בתעשייה הכבדה, בחינוך, בכלכלה ובפוליטיקה של המדינה.
אחריהם הגיעו מהגרים רבים מאירופה בין 1850 ל-1900, ביניהם גרמנים וסקנדינבים, וקבוצות קטנות מבלגיה, הולנד, שווייץ, אירלנד ומדינות אחרות.
במאה ה-20 הגיעו קבוצות של פולנים ושל אפרו-אמריקאים, והתיישבו בעיקר במילווקי.
כיום, 42.6% מאוכלוסיית המדינה הם ממוצא גרמני, והיא המדינה בעלת המספר הרב ביותר של תושבים ממוצא גרמני בארצות הברית.
ישנם הרבה פסטיבלים אתניים המתקיימים מדי שנה, כדי להבליט את המורשת האתנית במדינה.
שמה של המדינה הוא ככל הנראה מהמילה האינדיאנית Miskwasiniing שפירושה מקום האבן האדומה, שהיה שמו של נהר ויסקונסין והצרפתים ביטאו אותו כ-Ouisconsin ורק לאחר מכן הוא שונה לשמו האנגלי כעת.
השם ויסקונסין היה בעבר שמו של הנהר בלבד, ורק לאחר מכן הוחל על האזור כולו.
סביבת ויסקונסין היוותה בסיס פורה לתרבויות רבות ב-12,000 השנים האחרונות.
האנשים הראשונים שחיו באזור זה היו הפלאו-אינדיאנים שהגיעו כ-10,000 שנים לפני הספירה וחיו בעיקר מציד.
שבטים אינדיאנים המשיכו לגור בסביבת המדינה עד הגעת האירופים.
האירופאים הראשונים שהגיעו לוויסקונסין היו משלחת חקר צרפתית שהגיעה דרך הימות הגדולות בשנת 1634. במהלך העשורים שלאחר מכן התפתח סחר בפרווה בין האירופים לבין המקומיים.
למרות הסחר הזה צרפת לא הקימה התיישבויות של ממש במאה ה-17 ובמאה ה-18, עד אשר הממלכה המאוחדת השיגה בעלות על האדמות בשנת 1763 בעקבות מלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
למרות השלטון הבריטי, צרפתים התיישבו בסביבה בשנת 1764 ולא היגרו לקנדה.
ויסקונסין עברה לבעלות של ארצות הברית בשנת 1783 לאחר מלחמת העצמאות, אך האמריקאים ביססו את נוכחותם בוויסקונסין רק לאחר מלחמת 1812. בתקופה זו פותח כריית המינרלים וגירוש האינדיאנים היה בשיאו.
טריטוריית ויסקונסין נוסדה ב-3 ביולי 1836. בשנים אלו נוצרה תעלת אירי שהקלה על ההגעה לוויסקונסין.
מהגרים רבים מאזור ניו אינגלנד נהפכו למאוד דומיננטיים במשפט ובפוליטיקה מקומית.
באותה העת היגרו גם גרמנים, אירים ונורווגים אשר הקימו מוסדות קתולים ולותרניים רבים.
ויסקונסין אישרה את החוקה שלה ב-13 במרץ 1848, והצטרפה לאיחוד של ארצות הברית ב-29 במאי 1848, כמדינה ה-30. קו הגבול הדרומי של ויסקונסין היה במקור אמור להסתיים בקצה הדרומי של ימת מישיגן, אך סיבות פוליטיות מסוימות, גרמו לכך שהגבול הוא כפי שהוא בימינו.
העיר שיקגו הייתה היום חלק מוויסקונסין, לו הגבול המתוכנן היה אכן יוצא לפועל.
במהלך אמצע המאה ה-19 התקיימה מחלוקת רבה בנושא העבדות.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית צידדה ויסקונסין ברפובליקנים בראשות אברהם לינקולן, והייתה חלק ממדינות האיחוד, וכן אחסנה ציוד ונשק עבור צבא האיחוד ושלחה כ-91 אלף חיילים.
בתחילת המאה ה-20 המדינה עברה תהליך תיעוש מתקדם, שהציב את ויסקונסין כאחת המדינות הכי פוריות מבחינה תעשייתית בשנת 1910. מאפיין נוסף של תקופה זו הוא הגישה הפרוגרסיבית במפלגה הרפובליקנית אשר באה לידי ביטוי במיוחד בתקופת שלטונו של המושל רוברט לה פולט.
המשך המאה התאפיין בקיצוניות פוליטית רבה, שבאה לידי ביטוי בפעילותו של הסנאטור מטעם ויסקונסין, ג'וזף מקארתי כנגד חשודים בקומוניזם והפיגוע באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, שכוון כמחאה כנגד מלחמת וייטנאם.
לקראת סוף המאה הכלכלה המקומית עברה מכלכלה תעשייתית לכלכלה המבוססת על חינוך, רפואה, תיירות וחקלאות.
ויסקונסין גובלת במדינות איווה, מינסוטה, ואילינוי וכמו כן גם באגמים מישיגן וסופיריור.
גבולות אלה לא השתנו מאז מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
בתחומי המדינה ניתן למנות את נהר המיסיסיפי ונהר סט.
קרויקס במערב, ואת נהר מנומיני בצפון-מזרח המדינה.
מאחר שהיא גובלת בימות הגדולות ובנהר המיסיסיפי, בוויסקונסין מתרחשות תופעות גאוגרפיות מגוונות ופראיות.
בדרומה של ויסקונסין נמצאים האזוריים ההרריים הגבוהים ביותר, המכוסים ביערות (בסך הכל כ-6,000 קמ"ר) ובסך הכל, 46% משטחה מכוסים ביערות.
חלקה המזרחי של המדינה, ליד ימת מישיגן, הוא מקום מושבן של הערים הגדולות במדינה.
נופה העשיר ביערות מושך אליו תיירים אף מאזורים מרוחקים מאוד.
בחורף, ניתן לעשות סקי ודייג בקרח.
בוויסקונסין יש מספר רב של אגמים, קטנים כגדולים.
למעשה, סך שטח המים בוויסקונסין מגיע עד לכדי 28,977 קמ"ר (11,188 מייל רבוע), והיא רביעית רק לאלסקה, מישיגן ופלורידה.
האקלים בוויסקונסין הוא אקלים יבשתי, עם ארבע עונות נפרדות, ועם הפרשי טמפרטורות קיצוניים בין העונות.
הסתיו קריר עם נשירת עלים מעצים וצמחים נשירים, והנוף נראה לעיתים כתום.
החורף קר מאוד, שלג כבד יורד ונערם, מכסה את הקרקע ועשוי להגיע לגובה של עשרות ס"מ.
באביב הטמפרטורות משתנות בין C° 15–30, וקיימת אי יציבות כללית.
הקיץ אמנם קצר, כשלושה חודשים, אך חם, לח וגשום, עם טמפרטורות גבוהות בדרום המדינה, וקייצים חמים פחות בצפון ומרכז המדינה.
הפרשי הטמפרטורות במהלך השנה עשויים להיות קיצוניים.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר בוויסקונסין נרשמה ב-13 ביולי 1936, אז נמדדו בה C° 46 (F° 114).
הטמפרטורה הנמוכה ביותר נמדדה ב-2 בפברואר וב-4 בפברואר 1996, אז נמדדו C° 48− (F° 55−).
ויסקונסין היא רפובליקה ובה שלוש רשויות שלטון: מבצעת – מושל ויסקונסין, מחוקקת – המורכבת משני בתים: אספת המדינה של ויסקונסין והסנאט של ויסקונסין, ושופטת – שבראשה עומד בית המשפט העליון של ויסקונסין.
הרשות המבצעת בוויסקונסין מורכבת מהמושל, סגן המושל, התובע הכללי, מזכיר המדינה, גזבר המדינה, State מבקר המדינה, נציב הביטוח, ושר החינוך.
בוויסקונסין אין הגבלת כהונה על הקדנציות של המושל או של חברי בית המחוקקים.
בית המחוקקים של ויסקונסין מורכב מבית הנבחרים ומהסנאט.
בבית הנבחרים יש 99 חברים שנבחרים לקדנציה בת שנתיים.
בסנאט יש 33 חברים שנבחרים לקדנציה בת ארבע שנים.
בית המשפט העליון של ויסקונסין מורכב משבעה שופטים שנבחרים בבחירות כלליות לקדנציות של שש שנים.
הסנאטורים המייצגים את ויסקונסין בסנאט הם רון ג'ונסון הרפובליקני ותמי בולדווין הדמוקרטית, שבבחירתה הפכה ללסבית הראשונה לשרת בסנאט של ארצות הברית.
בבחירות לנשיאות נוטה ויסקונסין להצביע עבור המועמד הדמוקרטי.
מאז מערכת הבחירות של 1988, הצביעה המדינה בקביעות למפלגה הדמוקרטית, עד לשנת 2016, בה הצביעה למועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות, דונלד טראמפ.
אך ב-2020 ניצח ביידן את טראמפ במדינה ביתרון זעום של 20,608 קולות.
בבחירות לנשיאות בשנת 2024, ניצח טראמפ את קמלה האריס בוויסקונסין ביתרון של 29,417 קולות.
הכלכלה של ויסקונסין התבססה בשנותיה הראשונות בעיקר על חקלאות, כרייה ונגרות.
במאה ה-20 התפתחה התיירות במדינה, ורבים מהאנשים שעבדו בחקלאות בעבר, פנו לעסוק במקצועות אחרים.
במדינה, החל תיעוש בסדר גודל רחב במהלך המאה ה-19, כשהמרכז שלו היה בעיר מילווקי.
בעשורים האחרונים, תעשיית השירות החלה להיות דומיננטית יותר, בין היתר רפואה וחינוך.
ויסקונסין היא יצואנית בולטת של מוצרי חלב אל שכנותיה שבארצות הברית והיריד החקלאי השנתי שלה מושך תיירות פנים אמריקנית רבה.
מאז היווסדה, אוכלוסיית ויסקונסין הייתה תמיד מגוונת אתנית.
בתחילה התיישבו בה סוחרי פרווה צרפתים.
לאחר מכן, הגיע גל של מהגרים מניו אינגלנד ומניו יורק, אשר בתחילת דרכה של מדינה החדשה, שלטו בתחומי התעשייה הכבדה, הכספים, הפוליטיקה והחינוך.
בין 1850 ל-1900, הגיעו גלי מהגרים רבים מאירופה שכללו גרמנים, סקנדינבים (בעיקר נורווגים), וקבוצות קטנות מבלגיה, הולנד, שווייץ, פינלנד, אירלנד, פולין ועוד.
במאה ה-20 החלו להגיע קבוצות גדולות של מקסיקנים ואפרו-אמריקאים, שהתיישבו בעיקר במילווקי.
ויסקונסין, בשיתוף עם מינסוטה ומישיגן, הייתה בין המדינות המובילות במערב התיכון של ארצות הברית שדרבנה הקמת אוניברסיטאות בתקופה שלאחר מלחמת האזרחים.
מערכת החינוך הציבורית בוויסקונסין כוללת את מערכת האוניברסיטאות של המדינה המורכבת מ-26 קמפוסים ברחבי המדינה, כשהראשי בהם הוא אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון ו-16 מכללות טכנולוגיות שעובדות בשיתוף פעולה עם האוניברסיטה של המדינה.
בין האוניברסיטאות והמכללות הפרטיות הבולטות במדינה ניתן למנות את: קולג' בלויט, אוניברסיטת מארקט, בית הספר להנדסה במילווקי, מכללת ויסקונסין לרפואה ואוניברסיטת לורנס.
בוויסקונסין ישנם יותר פסטיבלי מוזיקת קאנטרי מאשר בכל מדינה אחרת בארצות הברית.
בין הפסטיבלים ניתן למצוא את פסטיבל מילר לייט, באד לייט, והפסטיבל הפופולרי מכולם, פסטיבל פורד לקאנטרי באמריקה.
בוויסקונסין מתרחשות עלילות הסדרות "ימים מאושרים" ו"לוורן ושירלי", אשר מתרחשות במילווקי, "אבא חורג, אמא חורגת", אשר מתרחשת בעיר פורט ויסקונסין ו"מופע שנות ה-70", אשר מתרחשת בעיירה הדמיונית "פוינט פלייס".
מדובר גם על ויסקונסין בתוכנית תנו לסוני צ'אנס שבה הדמות הראשית סוני, היא מוויסקונסין.
בוויסקונסין פועלות קבוצות הספורט מילווקי ברוארס המשחקת בייסבול ב-מייג'ור ליג בייסבול, מילווקי באקס, מליגת ה-NBA וקבוצת הפוטבול גרין ביי פאקרס המשחקת בליגת ה-NFL
סמלי מדינת ויסקונסין דגל סמל מוטו כינוי דגל ויסקונסיןFlag of Wisconsin סמל ויסקונסיןSeal of Wisconsin "קדימה""Forward" "מדינת הגירית""Badger State"(לא רשמי) עץ פרח ציפור חיה אדר הסוכרSugar Maple סיגליתViola קיכלי אדום-חזהAmerican robin גירית אמריקאיתBadger
ויסקי (Whisky בכתיב סקוטי, Whiskey בכתיב אירי) הוא משקה אלכוהולי מזוקק נפוץ, המופק על ידי התססה כהלית של דגנים וזיקוק נוזלי התסיסה.
את תוצר הזיקוק, שנהוג לכנות באנגלית New-Make, מיישנים בחביות עץ אלון, לרוב מפוחמות בחלקן הפנימי.
אחוז האלכוהול המינימלי בויסקי הוא 40%.
את הוויסקי ניתן להגיש במגוון דרכים והוא משמש למספר רב של קוקטיילים, אך כששותים אותו לבדו נהוג להגישו בכוס אולד פאשנד (המכונה לעיתים לוֹאוּ בוֹל) לעיתים עם קוביות קרח.
בעשור הראשון של המאה ה-21 החל לרווח גם השימוש בכוסות בעלות גוף רחב ושפה צרה המיועדות לריכוז הריחות בכוס (בדומה לכוסות יין וכוסות ברנדי), וביניהן גם בכוס מסוג גלנקיירן.
בעוד שזיקוק אלכוהול החל במזרח התיכון במאה ה-8, תזקיקי אלכוהול היו נדירים ויקרים באירופה עד סוף ימי הביניים ונקראו על ידי האלכימאים שייצרו אותם אקווה ויטֵה (מלטינית: Aqua vitae, מילולית: מי החיים).
האקווה ויטה שימשה כתרופה בעיקר אצילים ובני מלוכה.
כששיטות זיקוק אלו התפשטו לסקוטלנד ואירלנד במאה ה-15 שמם תורגם מאקווה ויטה ל"אוּשקֵה בּאַ" (אירית: uisce beatha, סקוטית: uisge beatha) שמשמעו בשפות קלטיות הוא גם "מי החיים".
עם הזמן הביטוי קוצר לאושקה בלבד ומשם שונה לוויסקי.
ישנן מספר דרכים לקטלג ויסקי, חלקן נוגעות להרכב הדגנים ותהליך הייצור, וחלקן למקום הייצור, ולמסורת ההתססה והזיקוק אליה הוויסקי משתייך.
מבחינת הרכב הדגנים ישנם שני סוגים עיקריים של ויסקי:
מאלט (Malt, מאנגלית: לתת) הוא ויסקי שמיוצר משעורה מולתתת בלבד.
גריין (Grain, מאנגלית: דגנים) הוא ויסקי שמיוצר לכל הפחות בחלקו מדגנים שאינם שעורה מולתתת, כגון שעורה בלתי מולתתת חיטה, תירס, או שיפון.
ישנם שילובים שונים בין שני הסוגים האלה:
סינגל מאלט ויסקי הוא ויסקי המיוצר במזקקה אחת ומכיל רק לתת שעורה.
אלא אם הבקבוק מסומן כ"סינגל קאסק" הוא מכיל תערובת של מספר חביות בדרגות יישון שונות, לרוב כדי להשיג את הטעם הייחודי למזקקה.
על בקבוק סינגל מאלט לרוב יופיע שם המזקקה ומספר שנות היישון של החבית הצעירה ביותר ממנה הוא עשוי, כמו גם תהליכים נוספים שמייחדים את המשקה.
בלנדד מאלט ויסקי הוא תערובת של כמה סינגל מאלטים ממספר מזקקות שונות.
לפעמים ויסקי מסוג זה מסומן כ-Pure malt או פשוט Malt.
בלנדד ויסקי הוא תערובת של מאלט ושל גריין ממזקקות שונות.
במקומות שונים בעולם התפתחו מסורות זיקוק והתססה שונות, ולכן לוויסקי מאזורים שונים איכויות שונות.
ויסקי סקוטי נקרא לעיתים סקוטש, בעיקר בצפון אמריקה, והוא ויסקי שמיוצר בסקוטלנד לפי חוק הוויסקי הסקוטי.
הוויסקי הסקוטי הוא אחד מסוגי הוויסקי הפופולריים ביותר בעולם ויש לו חשיבות תרבותית וכלכלית רבה בסקוטלנד.
התנאים המרכזיים בהם ויסקי צריך לעמוד בשביל להיקרא ויסקי סקוטי הם שיותסס ויזוקק בגבולות סקוטלנד ושיתיישן לפחות שלוש שנים בחבית עץ אלון.
ויסקי אירי היה בעבר המשקה המזוקק הפופולרי ביותר בעולם, אך הפופולריות שלו החלה לדעוך בסוף המאה ה-19, עד העשורים האחרונים בהם חזרה לצמוח.
ויסקי אירי הוא כל ויסקי שזוקק באירלנד ויושן שלוש שנים לפחות בחביות עץ, לא בהכרח אלון.
ויסקי מאלט אירי לרוב מזוקק שלוש פעמים וויסקי גריין לעיתים מזוקק פעמיים.
הוא ידוע בטעמו העדין והחלק ביחס לסוגי הוויסקי הסקוטי.
לפי מנהל המזון והתרופות האמריקאי ישנם שישה סוגי ויסקי המיוצרים בארצות הברית:
בורבון הוא ויסקי העשוי לפחות מ-51% תירס ומיושן בחביות עץ אלון חרוכות וחדשות (כלומר שלא שימשו ליישון משקה אחר).
הבורבון הוא הוויסקי האמריקאי הפופולרי ביותר, ויש מספר תת-סוגים של בורבון.