tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדוקטרינה הצבאית מספקת צורת מחשבה כללית לפתרון בעיות צבאיות, אך אינה מסבירה כיצד לפתור בעיות צבאיות.
היא אינה נותנת שלבים פרטניים המובילים לפתרון בעיה ואינה מורה למפקד לנקוט בפעולה מסוימת.
מהמפקד המשתמש בדוקטרינה נדרש תמיד השימוש בשיקול דעתו האישי להתמודדות עם המשימה שהוטלה עליו.
דוקטרינה יכולה להיות ייחודית לענף מסוים בצבא, אך גם יכולה להיות שייכת למספר ענפים ואף צבאות שונים.
באופן כללי, מסמך דוקטרינה מציין את הדברים הבאים:
היעדים המדיניים של אומה מסוימת.
המשימה הכללית של הצבא או הענף בצבא.
עקרונות כלליים בדרך להשגת היעדים על ידי אותו גוף צבאי.
דוקטרינה צבאית יכולה וצריכה להשתנות, יחד עם שינויים במאפייני שדה הקרב והאיומים העומדים מול אותה מדינה.
היחסים בין הדוקטרינה לאסטרטגיית הביטחון הלאומי הם מורכבים ביותר.
כעקרון, הדוקטרינה הצבאית צריכה להשלים את אסטרטגיית הביטחון הלאומי.
בפועל, שינוי ויישום של דוקטרינה צבאית הוא תהליך ארוך ומורכב ביותר שיכול לקחת שנים או אף עשורים.
דבר זה יכול להוביל לכך שצבאות ישתמשו באותה דוקטרינה צבאית על מנת לתמוך במספר תפיסות אסטרטגיות שונות בתכלית.
תופעה נוספת, היא קביעת המדיניות האסטרטגית על פי הדוקטרינה הצבאית הקיימת, מתוך תפיסת מדינות של לעשות את מה שבכוחן וביכולתן לעשות.
הדוקטרינה הצבאית של ישראל, במסגרת תפיסת הביטחון של ישראל, שמנסחה היה דוד בן-גוריון, מבוססת על ארבעה יסודות: הרתעה, התרעה הכרעה והתגוננות.
הרתעה - כדי שישראל לא תותש במלחמות, יש לגרום לאויביה להירתע מלצאת למלחמות נגדה.
התרעה - הקמת כוחות מודיעין איכותיים שיוכלו לתת התרעה מהימנה בזמן, וביסוס הצבא על כוחות מילואים, כדי להחזיק צבא גדול, שיוכל לתת מענה לאיומים במהירות.
הכרעה - בכל עימות יש להכריע את האויב באופן מהיר וחד משמעי, תוך העברה מהירה של העימות לצד התוקף, גם כדי להכריע אותו, וגם כדי לצמצם נזק לאוכלוסייה המקומית.
על פי יצחק בן ישראל, כיוון שישראל איננה יכולה לכבוש קרקעית את המדינות השכנות או לשבור את רצונם, ולהגיע לניצחון צבאי מוחלט, בכל עימות היעד האסטרטגי הוא לא רק להכות את האויב אלא להכריע אותו ול"הוריד אותו על הברכיים", כדי להגדיל את כושר ההרתעה לפעם הבאה.
יש לבנות צבא גדול יחסית לגודל האוכלוסייה, מהמקובל בעולם, ובעל יתרון איכותי באנשים, בציוד ובאמצעים הטכנולוגיים, כדי לגשר על הפער הכמותי, וליצור צבא שיכול להתעמת באופן מוצלח עם צבאות האויבים בכל עימות, כאשר אופציה של הפסד איננה יכולה לבוא בחשבון.
חלקו הגדול צריך להיות בנוי כ"כוח מחץ", שאפשר להטילו לקרב במהירות.
התגוננות - דו"ח מרידור הוסיף מרכיב רביעי של התגוננות.
כאשר האיום של פלישת צבאות סדירים הצטמצם ואיומים של נשק גרעיני ושל ארגוני טרור התרבו.
יסוד ההתגוננות אמור לתת מענה להתקפות על ישראל ממדינות מרוחקות המחזיקות טילים בליסטיים, וארגוני טרור כמו חזבאללה וחמאס.
האמצעים ליסוד זה הם אמצעים מדיניים (כמו בלוב ובניסיון נגד איראן), צבאיים-הגנתיים (כדוגמת טיל החץ), צבאיים התקפיים (כמו סיכול בעיראק ובסוריה), לצד מיגון האוכלוסייה האזרחית והגברת חוסנה.
על פי דן מרידור בהרצאה ב-2011, יש להוסיף הגנה על אזרחי ישראל מירי תלול מסלול, של ארגוני טרור שמחזיקים ארסנל של רקטות וטילים (באמצעות אמצעים צבאיים הגנתיים כמו כיפת ברזל ושרביט קסמים), ואיום הטילים נגד טנקים לטווח ארוך.
דוקטרינת צבא ארצות הברית הקלאסית, התבססה על עליונות בשדה הקרב וביכולת האש.
בשנות ה-90 בוצעה תוכנית Revolution in Military Affairs, בה גובשה דוקטרינה חדשה שנתנה משקל עליון לחמוש באמצעי לחימה מונְחים מדויקים ולעליונות מודיעינית.
יש הרואים בדוקטרינה שנוסחה על ידי הארלן אולמן (Ullman) וג'יימס וייד (Wade), כתוצאה ממחקר שנערך באוניברסיטה לביטחון לאומי של ארצות הברית, כדומה לדוקטרינת ההלם ומורא (Shock & Awe).
עקרונותיה הם הפעלת כוח הכרעה והלם, מודעות לשליטה בשדה-הקרב, שליטה תמרונית וגילויי עוצמה מרהיבים במטרה להרוס את רצונו של היריב להילחם או להתנגד בדרכים שהן פסיכולוגיות בעיקרן.
הפירוש הסובייטי של מושג הדוקטרינה צבאית שונה מאוד מהפירוש בארצות הברית של המושג.
אנדריי גרצ'קו, שר ההגנה הסובייטי בשנת 1975, הגדיר את המושג דוקטרינה צבאית כ"מערכת של השקפות על טבעה של המלחמה והשיטות לניהולה, וכן על הכנת מדינה וצבאה למלחמה, אשר אומצו באופן רשמי על ידי מדינה וכוחותיה המזוינים".
בתקופה הסובייטית, תאורטיקנים הדגישו גם את ההיבט הפוליטי וגם את ההיבט ה"צבאי-טכני" של דוקטרינה צבאית, כאשר הם סברו שהמערב הזניח את ההיבט הפוליטי.
דוקטרינת הצבא הבריטי היא באחריות ראש המטה הכללי הבריטי.
דוקטרינת הלשטיין הייתה עיקרון מרכזי במדיניות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (גרמניה המערבית) בין השנים 1955–1967. הדוקטרינה פותחה על ידי הקאנצלר הראשון של גרמניה המערבית, קונראד אדנאואר, והיא נקראת על שם מזכירו האישי וולטר האלשטיין.
היא הוכרזה על ידי אדנאואר לפני הממשלה הפדרלית ב-22 בספטמבר 1955: "אנו נראה בכינון יחסים דיפלומטיים עם 'הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית'-כביכול כמעשה בלתי ידידותי." ב-8 בדצמבר הבהיר המנהל הכללי של משרד החוץ לכינוס השגרירים כי הסנקציות על כך יגיעו לניתוק יחסים.
על פי דוקטרינת הלשטיין, הרפובליקה הפדרלית סירבה לכונן קשרים דיפלומטיים עם מדינות שהכירו ברפובליקה הדמוקרטית של גרמניה (גרמניה המזרחית).
באמצעות גישה זאת, קיוותה המערבית לבודד את המזרחית, כחלק ממדיניות אי-ההכרה בלגיטימיות של קיומה ומתוך תקווה למוטטה.
כפועל יוצא ממדיניות הלשטיין לא היו לגרמניה המערבית קשרים דיפלומטיים עם מרבית מדינות הגוש המזרחי, כולל מזרח אירופה, עד לסוף שנות ה-60. היא לא נאכפה על ברית המועצות, בשל מעמדה כמעצמת-על.
בשני מקרים הביא יישום הדוקטרינה לניתוק קשרים דיפלומטיים: ב-1957 עם יוגוסלביה, כשזו הכירה ברפובליקה הפדרלית, ושוב ב-1963 עם קובה.
הדוקטרינה נשמרה בקפדנות עד שנת 1967. עם היבחרו של וילי ברנדט לשר החוץ הגרמני במסגרת הקואליציה הגדולה בין הנוצרים דמוקרטים לסוציאל-דמוקרטים, היא החלה להישחק.
ברנדט החל בפיתוח מדיניות האוסטפוליטיק, שכיוונה להפשרה ופיוס ביחסי גרמניה המערבית ומזרח אירופה.
ב-1967 כוננו קשרים דיפלומטיים עם רומניה וב-1968 הם חודשו עם יוגוסלביה, למרות הכרתן של שתי מדינות אלו ברפובליקה הדמוקרטית.
באפריל 1971 לא נאכף ניתוק יחסים על צ'ילה כשממשלת סלבדור איינדה כוננה קשרים עם גרמניה המזרחית.
הדוקטרינה נגנזה סופית בדצמבר 1972, כששתי הגרמניות חתמו על הסכם הכרה הדדית.
דוקטרינת אולבריכט נוסחה על ידי מנהיג גרמניה המזרחית ולטר אולבריכט.
לפי דוקטרינה זו, כדי שיתפתחו יחסים דיפלומטיים מלאים ותקינים בין שתי הגרמניות, על כל אחת מהן להכיר בעצמאותה המלאה של השנייה.
הדוקטרינה באה בין השאר על רקע דוקטרינת הלשטיין שלא הכירה בזכות הקיום של גרמניה המזרחית וניסתה לבודד אותה בזירה הבינלאומית.
דוקטרינת אולבריכט קיבלה תמיכה רבה ממדינות הגוש הקומוניסטי שהסכימו לא לנרמל את היחסים עם גרמניה המערבית עד שזו תכיר באופן מלא בעצמאותה וריבונותה של גרמניה המזרחית.
בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 במסגרת הדטאנט והאוסטפוליטיק השתפרו היחסים בין שתי הגרמניות וב-1972 נחתם ההסכם הבסיסי ביניהן לפיו בין השאר כל אחת מכירה בריבונותה המלאה של האחרת ומקנה לכל אחת מהן מושב מלא באו"ם.
דוֹקלנדס הוא כינוי "רשמי למחצה" לאזור הנמצא במזרח לונדון.
הוא מקיף ארבעה רבעים בלונדון: (סאת'ק, טאוור המלטס, ניוהאם וגריניץ').
המעגנות היו חלק מנמל לונדון, בעבר הנמל הגדול בעולם.
במרוצת הזמן הם הוצאו משימוש, מולאו בעפר והפכו לאזור מגורים ומסחר.
בשם "דוקלנדס" נעשה שימוש רשמי לראשונה על ידי הממשלה בתוכניות הפיתוח מחדש בשנת 1971 ומאז אומץ כשם לאזור.
הרכבת הקלה דוקלנדס משרתת את האזור וממוקם בו נמל התעופה לונדון סיטי.
בתקופת הרומאים ובימי הביניים ספינות נהגו לעגון בנהר התמזה באזור שנקרא הבריכה של לונדון, כיום מול הסיטי של לונדון.
אך האזור היה חשוף לרוחות, לא היה מוגן מפני שודדים, ובנוסף הרציפים היו קטנים מלהכיל הרבה ספינות, וכך בשנת 1696 הוקמה מעגנה חדשה באזור רות'רהית' , מעגנה שהייתה מוגנת מרוחות ומשודדים והיה בה מקום לכ-120 ספינות גדולות.
לימים הפכה המעגנה לגרעין של המעגנות המסחריות של סארי .
בין השנים 1802 ל־1829 הוקמו המעגנות הנקראות "ג'ורג'יאניות" (Georgian docks) שהוקמו בתקופה הג'ורג'יאנית, שנות שלטונם של המלכים ג'ורג' ה-1 עד ג'ורג' ה-4 מבית הנובר.
בשנת 1802 הוקמו מעגנות הודו המערבית , אחריהן הוקמו מעגנות לונדון (London Docks) בשנת 1805, ובאותה שנה נחנכו גם "מעגנות הודו המזרחית" .
בשנת 1807 נחנכה מעגנות סארי, בשנת 1820 נחנכה מעגנת תעלת ריג'נטס, בשנת 1828 מעגנות סנט קתרין , ובשנת 1829 נחנך מעגן דרום מערב הודו (West India South).
בתקופה הוויקטוריאנית הוקמו עוד שלוש מעגנות, מזרחית למעגנות הקיימות, והן: מעגנת רויאל ויקטוריה שהוקמה בשנת 1855, מעגנת מילוול שהוקמה בשנת 1868 ומעגנת רויאל אלברט שהוקמה בשנת 1880.
המעגנה האחרונה בתקופה זו היא מעגנת המלך ג'ורג' ה-5 נבנתה בשנת 1921.
תחילת המאה עד מלחמת העולם השנייה (1900–1940)
לאחר השלמת המעגנות אזור דוקלנדס כלל שלושה סוגי מעגנות: המעגנות הסכורות (Wet docks) לעגינת ספינות, מבדוקים, ששימשו לתיקון ובניית ספינות, ובנוסף היו פזורים לאורך הנהר מחסני סחורות ורציפי עגינה.
כל מעגנה התמחתה בסוג סחורות מסוים, וכך מעגנת סארי התמחתה בבולי עץ, מעגנת מילוול בגרעינים, מעגנת סט.
קתרינה בצמר סוכר וגומי, וכך הלאה.
החל מחודש ספטמבר 1940 החל אזור דוקלנס לספוג פגיעות משמעותיות עקב הפצצות מהאויר, שגרמו לנזקים כבדים לכל הרציפים, בכל המעגנות.
הפעילות בדוקלנדס, המהווים למעשה את הנמל של לונדון, שובשה בצורה רחבה, אך למרות זאת הפעילות לא שותקה, והנמל המשיך לפעול, גם אם בצורה חלקית, בכל תקופת מלחמת העולם השנייה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, עד סגירת המעגנות (1945–1980)
דעיכת השימוש במעגנות נבעה בעיקר מהכנסת אניות המכולה לשימוש בשנות ה-60 של המאה ה-20 כאמצעי השינוע החדש לסחורות.
למעגנות שהיו ממוקמות במעלה הנהר היו מספר נקודות חולשה, כאשר שתיים מחולשות אלו גרמו לבעיה.
ראשית גודל הרציפים לא איפשר לקלוט אניות מכולה גדולות, ושנית המים הרדודים במקום לא איפשרו כניסה של אניות כל כך גדולות.
כך, בין השנים 1960–1970 כל תנועת האניות עברה למורד הנהר, בו המים היו מספיק עמוקים וניתן היה לקלוט בו אניות מכולה גדולות.
בעיקר לנמל טילברי ונמל פליקסטואו .
גורם דומיננטי נוסף שגרם לירידת השימוש במעגנות היה הפחם, שהיווה מרכיב חשוב במסחר וביבוא לנמל לונדון.
עם המעבר לשימוש בגז וחשמל חלה ירידה איטית, אך קבועה ביבוא הפחם ללונדון, ועם גילוי שדות הגז בים הצפוני עבר השימוש הביתי והתעשייתי לגז וחשמל.
סיום רשמי של יבוא הפחם נרשם בשנת 2011 עם מעבר תחנת הכוח בטילברי לשימוש בלעדי בביומסה, יבוא הפחם ללונדון צנח לאפס.
בכך למעשה בא הקץ למעגנות לונדון בדוקלנס ואזור בשטח של כ-21 קמ"ר במזרח לונדון הפך לנטוש.
כמעט מיד עם סגירת המעגנות, החלו מאמצים להחיות את האזור מחדש.
הקושי העקרי ביישום תוכניות הפיתוח היה ריבוי המחזיקים בקרקעות.
בין המחזיקים הגדולים ניתן למנות את רשות נמל לונדון , מועצת לונדון רבתי, חברת הגז הבריטית , חמש מועצות רבעים, רכבת בריטניה הגדולה, ומועצת החשמל המרכזית .
כדי להתגבר על בעיה זו מייקל הזלטיין, שר הסביבה והשיכון באותה תקופה, הקים בשנת 1981 חברה ייעודית לפיתוח האזור שנקראה החברה לפיתוח דוקלנס של לונדון , תאגיד סטטוטורי שהוקם ומומן על ידי הממשלה, מה שקרוי המגזר השלישי, ותפקידו היה לפתח מחדש את האזור.
לתאגיד הוענקו סמכויות רחבות בכל מה שקשור לרכישה ומכירה של קרקע מתוך מגמה של פיתוח האזור, ובנוסף שימש כגוף האחראי לתכנון האזור.
בשנת 1982 הוסיפה הממשלה מימד נוסף של מעורבות בכך ששינתה את ייעוד האזור לאזור פיתוח עירוני (Urban enterprise zone), שבו עסקים יהיו פטורים ממס רכוש וכן יהיו זכאים לתמריצים נוספים כגון הקלת הליכי תכנון ותנאי מימון טובים.
צעדים אלו גרמו למשקיעים לראות את פוטנציאל הכדאיות של השקעה בנדל"ן במקום, דבר שהחל הליך של פריחה.
הפיתוח המסיבי מתחילת שנות ה-80 עד שלהי שנות ה-90 שינו כליל את פני האזור תוך שילוב מגורים, מסחר ותעשייה קלה.
הסמל הברור יותר לשנוי הוא פרויקט הקמת קנרי וורף, שהפך עם הזמן לאזור עסקים פיננסי גדול.
עם זאת התנהלות החברה לפיתוח דוקלנס של לונדון הייתה שנויה במחלוקת.
גורמים מקומיים טענו שהחברה מעדיפה בניית בתי יוקרה במקום דיור לשכבות הביניים וכך לאחר מאבקי כח הועברה השליטה בשנת 1998 להמשך פיתוח האזור לרשויות המקומיות, בהתאמה.
בנוסף לפרויקטים בתחום המגורים המסחר והעסקים, הוחלט להקים במקום גם את הקמפוס האוניברסיטאי קמפוס דוקלנס המהווה את אחד משני הקמפוסים של אוניברסיטת מזרח לונדון , שלמעשה היה הקמפוס החדש הראשון שהוקם מזה 50 שנה.
התחדשות אורבנית כלכלית אקדמית ותרבותית
במהלך השנים האחרונות אוכלוסיית האזור הוכפלה והאזור כולו הפך לשלוחה הראשית של המרכז הפיננסי של לונדון.
בנוסף בשנים האחרונות הוקמו חברות בתחום טכנולוגיה עילית ותעבורת נתונים באינטרנט.
כמו כן הוקמו מערכות עיתונים מקומיים, וכסימן נוסף להתחדשות הוקמה בשנת 2009 התזמורת הסימפונית של דוקלנדס .
אזור דוקלנדס היה בעבר אזור נמוך וביצתי, מה שמנע את פיתוחו, והתושבים היחידים במקום היו פועלי הנמל.
גם הקשר עם שאר חלקי לונדון התנהל רק דרך 2 גשרים מתרוממים, דבר שגרם לניתוק כמעט מוחלט מהעיר, ויצירת מעין יישוב קהילתי סגור עם מנהגים וסלנג המיוחדים לתושבים.
הדבר היה כל כך חמור עד שאחד הפעילים החברתיים במקום בשם טד ג'ונס הקים, לאות מחאה, יחד עם תומכיו, את מה שהוא כינה "מועצת האי", שהוא בראשה, והחליט לסגור את המעבר מעל 2 הגשרים האלה.
מתוך הבנה לחשיבות הקשר היבשתי בין דוקלנדס למרכז לונדון הקימה החברה לפיתוח דוקלנס של לונדון את הרכבת הקלה דוקלנדס, דבר שהיטיב את הקשר בין האזור ומרכז לונדון, ובנוסף נבנתה מנהרת ליימהאוס שקישרה את אייל אוף דוגס עם הכביש המהיר .
כדי לחזק גם את הקשר האווירי הוקם בשנת 1987 נמל התעופה לונדון סיטי, על שטח רויאל דוקס , שהוא למעשה מקבץ של 3 מעגנות: מעגן רויאל אלברט, מעגן רויאל ויקטוריה ומעגן מלך ג'ורג' ה-5.
בתחילת שנות ה-2000 הוארך קו ג'ובילי, כך שהוא משרת היום את כל אזור דוקלנדס.
דוקטרינת בגין הוא הכינוי שניתן למדיניותה של ישראל שלא לאפשר למדינות עוינות לה לפתח טכנולוגיה גרעינית, מתוך חשש לפיתוח נשק גרעיני שיופעל נגדה.
מדיניות זו לא הוכרזה רשמית על ידי ממשלת ישראל, אך ישראל נאבקה כנגד כל מדינה כזו שפיתחה טכנולוגיה גרעינית.
בהקבלה לדוקטרינות הנשיאותיות של ארצות הברית נקראה הדוקטרינה על שם מנחם בגין, שהחליט על היישום הפומבי הראשון שלה במבצע אופרה ב־1981, שבמהלכו הותקף הכור הגרעיני שבנתה עיראק.
עם זאת מדיניות דומה יושמה (גם אם לא פומבית) עוד בתקופת ממשלת רבין הראשונה, ושורשיה נמצאים בניסיונותיה של ישראל לחסום בתחילת שנות השישים את פעילות המדענים הגרמנים במצרים.
ב-28 באוקטובר 1980 כינס מנחם בגין ישיבת ממשלה מיוחדת שדנה בהפצצת הכור בעיראק.
בישיבה זו סיכם בגין את השקפתו על מצבה של ישראל לנוכח האיום הגרעיני:
לאחר שפורסם בתקשורת דבר ההפצצה בעיראק, פרסם בגין את הודעת הממשלה, שהסבירה את השיקולים שחייבו את הפצצת הכור והסתיימה בהצהרת מדיניות, המהווה את דוקטרינת בגין:
המדינות שמדיניות זו הופעלה נגדן באופן רשמי כוללות את עיראק, סוריה ואיראן.
נערכה גם פעילות דיפלומטית רבה, ולדברי העיתונאי יוסי מלמן, בוצעו גם פעולות חשאיות רבות של המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים בסיוע יחידות עילית של צה"ל.
כמו כן עשתה ישראל מאמצים דיפלומטיים למניעת ניסיונות הצטיידות גרעינית של מדינות אחרות באזור כמו מצרים, סעודיה, איראן ועוד.
כאשר התגלה בשנת 2003 כי לוב התקדמה מאוד בפיתוח טכנולוגיה גרעינית מבלי שהדבר התגלה, נחשב הדבר ככישלון של קהילת המודיעין הישראלית.
במסגרת המדיניות בוצעו מספר תקיפות מפורסמות של חיל האוויר הישראלי:
מבצע "אופרה": המוזכר לעיל, תקיפת הכור הגרעיני בעיראק והשמדתו.
מבצע שאושר רשמית באופן מיידי.
מבצע "מחוץ לקופסה": תקיפת והשמדת כור גרעיני בסוריה בשנת 2007, שאושר רשמית ב-21 במרץ 2018. בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-21, תקפה ישראל מתקני נשק כימי בסוריה, אשר תוארו כהרחבה של דוקטרינת בגין.
מבצע "עם כלביא": על פי עמוס ידלין ועמית סגל, מבצע "עם כלביא" נחשב כחלק מדוקטרינת בגין.
במבצע בוצעה תקיפת מתקני גרעין באיראן בשנת 2025 לצורך פגיעה משמעותית בתוכנית הגרעין ויצירת התנאים לסיכולה.
דוקטרינת סינטרה היה השם שנתנה הממשלה הסובייטית של מיכאיל גורבצ'וב, בבדיחות הדעת, כדי לתאר את המדיניות שנתנה למדינות החברות בברית ורשה הזכות להחליט בעצמן על ענייניהן הפנימיים.
השם רמז לשירו המפורסם של פרנק סינטרה "בדרכי שלי" – ברית המועצות איפשרה למדינות אלה ללכת בדרכן.
היה זה שינוי מהותי מדוקטרינת ברז'נייב, שהכתיבה שליטה הדוקה על ענייניהן הפנימיים של מדינות הלוויין הקומוניסטיות.
הביטוי נטבע ב-25 באוקטובר 1989 על ידי דובר משרד החוץ הסובייטי גנדי גרסימוב , אשר הופיע בתוכנית הטלוויזיה האמריקנית הפופולרית "בוקר טוב אמריקה" כדי לדון בנאומו של שר החוץ הסובייטי אדוארד שוורדנדזה, שאמר כי ברית המועצות מכירה בחופש הבחירה של כל המדינות, כשהוא מכליל במיוחד את המדינות האחרות בברית ורשה.
גרסימוב אמר למראיין: "עתה יש לנו את דוקטרינת פרנק סינטרה.
יש לו שיר, "אני עשיתי את זה בדרכי" (My Way).
כך שכל מדינה צריכה להחליט בעצמה באיזה דרך לבחור".
כאשר נשאל אם זה כולל את הסכמתה של מוסקבה לדחייתן של המפלגות הקומוניסטיות בגוש המזרחי, השיב: "זה בטוח...
המבנה הפוליטי צריך להקבע בידי האנשים שגרים שם".
"דוקטרינת סינטרה" נראתה כאישורה של מוסקבה לכך שבנות בריתה יחליטו על עתידן בעצמן.
למעשה, הייתה זאת מדיניות שנקבעה בדיעבד, מאחר שבנות בריתה של ברית המועצות כבר זכו ליותר חופש פעולה.
כחודש לפני הצהרתו של גרסימוב נבחרה בפולין הממשלה הלא קומוניסטית הראשונה מאז שנות ה-40. ממשלת הונגריה פתחה את גבולותיה עם אוסטריה באוגוסט 1989, ובכך פירקה את מסך הברזל בגבולותיה.
מכיוון שהונגריה הייתה לאחת המדינות הבודדות שאליהן הורשו תושבי מזרח גרמניה לנסוע, אלפים מהם נסעו לשם כדי שיוכלו לנצל את הגבול הפתוח ולהימלט למערב.
למרבה טרדתה של ממשלת מזרח גרמניה, סירבו ההונגרים לעצור את ההגירה ההמונית.
התפתחויות אלה הטרידו קשות את תומכי הקו הקשה של הקומוניזם כמו אריך הונקר, מנהיגה של מזרח גרמניה, שגינה את סיומה של מסורת "האחדות הסוציאליסטית" של הגוש הסובייטי, ופנה למוסקבה בבקשה כי תטיל את מרותה על ההונגרים.
הונקר ניצב בפני משבר קשה מבית, עם הפגנות גדולות נגד השלטון בלייפציג ובערים אחרות במזרח גרמניה.
נאומו של שוורדנדזה ותיאורו הבלתי נשכח של גרסימוב לגבי המדיניות החדשה הובנו כדחיית פניותיו של הונקר.
המסר היה "אל תטריד אותנו עם בעיותיך, פתור אותן בעצמך".
להכרזה על "דוקטרינת סינטרה" הייתה השפעה דרמטית על הגוש המזרחי; ממשלת מזרח גרמניה קיוותה כי ברית המועצות תתערב להגנת הקומוניזם במזרח גרמניה ובמקומות אחרים.
לעומת זאת, ההכרזה על "דוקטרינת סינטרה" סימנה כי ברית המועצות לא תעזור לקומוניסטים המזרח-גרמנים.
כמה שבועות לאחר מכן נפלו המשטרים במזרח גרמניה, צ'כוסלובקיה ובולגריה, וחודשיים לאחר מכן סבל גם המשטר ברומניה מגורל דומה, מסמן בכך את סופן של המלחמה הקרה ושל חלוקתה של אירופה.
דוקטרינה (מלטינית: doctrina, הוראה, לימוד) היא מונח המתאר את מכלול החוקים, ההשקפות, האמונות ועקרונות היסוד בענף ידע או מערכות אמונה מסוימות, כמו דת, פוליטיקה וכיוצא בזה.
המונח "דוקטרינה" מתייחס גם לעקרונות החוק, לפי מסורת המשפט המקובל, המתבסס על החלטות שהתקבלו בעבר, כגון הדוקטרינות של הגנה עצמית או שימוש הוגן.
דוקטרינה אחרת בתחום החוק היא זו הקובעת כי שערכים או כללים חוקתיים מסוימים הם כה קרדינליים לקיומה, המשכיותה וזהותה של החוקה, כך שהם צריכים להיות מוגנים מפני שינוי (דוקטרינת התיקון החוקתי הלא־חוקתי)
בתחום הצבאי, המדיני, הדיפלומטי, והניהולי, הדוקטרינה מלמדת את עקרונות היסוד בבסיס האסטרטגיות ותוכניות הפעולה.
דוגמה לכך היא דוקטרינת צה"ל שמנסחה היה דוד בן-גוריון, ומבוססת על ארבעה יסודות: הרתעה, התרעה הכרעה והתגוננות.
דוגמה להיעדר דוקטרינה היא החוסר הקיים בישראל בתפיסה סדורה לגבי הטיפול במצבי חירום רב מערכתיים
לאחר מלחמת סיני היה נשיא ארצות הברית, דווייט אייזנהאואר, מעוניין בהכנסת כוח צבאי וכלכלי אמריקני למזרח התיכון כדי למנוע חדירה של הגוש הקומוניסטי או צרפת ובריטניה לאזורים הנוחים להשפעה חיצונית.
ב-5 בינואר 1957, במקביל לפינוי הכוחות הישראליים מסיני, במסגרת "הודעה מיוחדת לקונגרס על המצב במזרח התיכון", פרסם אייזנהאור יחד עם מזכיר המדינה, ג'ון פוסטר דאלס, תוכנית לשמירת עצמאות מדינות המזרח התיכון בשיתוף עם האו"ם, תוכנית זו נודעה בשם "דוקטרינת אייזנהאואר", מטרתה של התוכנית הייתה למנוע את התפשטות הקומוניזם במזרח התיכון.
התוכנית הסמיכה את נשיא ארצות הברית לשלוח כוחות מזוינים לעזרתה של כל מדינה במזרח התיכון שתבקש את עזרת ארצות הברית כנגד הקומוניזם הבינלאומי (כלומר שתרצה להתגונן מפני מדינה בה שולט הקומוניזם), אך הייתה כלכלית בעיקרה (היקפה היה תמיכה לפיתוח במזרח התיכון בסכומים של 200 מיליון דולר בשנה).
התוכנית למעשה חידשה את דוקטרינת טרומן, שמטרתה הייתה למנוע התפשטות השפעה של ברית המועצות על ידי תמיכה כלכלית וערבות צבאית.
התוכנית לא כללה סעיף של התערבות צבאית למען ישראל, ככל הנראה כדי לא לסכל את חתימתן של מדינות האזור האחרות על התוכנית.
עם זאת אייזנהאור הצהיר שישראל היא עובדה קיימת שאין לערער על קיומה.
מיד עם פרסום התוכנית, הודיעו מדינות "הברית הנגדית" (ברית נגדית לברית בגדאד - מצרים, סוריה וסעודיה) שהן מתנגדות לדוקטרינה וכי יש להניח למדינות האזור לשמור על עצמאותן בלי התערבות חיצונית.
פרסום דוקטרינת אייזנהאואר דחף את סוריה לאיחוד עם מצרים.
מיד אחרי פרסום הדוקטרינה נסע שוכרי אל-קוותלי למצרים, הצהיר על רצונו לאיחוד בין סוריה למצרים, ומינה משלחת למשא ומתן על האיחוד.
משא ומתן שיצר את הרפובליקה הערבית המאוחדת.
לבנון אימצה את הדוקטרינה במרץ 1957 וכמיל שמעון פנה לארצות הברית בבקשת עזרה ביולי 1957. ארצות הברית שלחה את אוניות הצי השישי לחופי לבנון והחיילים האמריקאים נשארו שם כשנה.
"דוקטרינת יעקב" הוא ספר פולמוסי מהמאה ה-7 שנכתב בשפה היוונית, ככל הנראה בארץ ישראל.
הספר מתעד כביכול דיון שנערך בקרתגו ביום 13 ביולי 634, בין יהודי בשם יעקב שנאלץ להמיר את דתו לנצרות לבין יהודים שלא המירו את דתם, ובו מופיעים נימוקיו של יעקב בזכות ההתנצרות.
הספר דן באימפריה הביזנטית במלחמתה בצבא הערבי-מוסלמי וכיבוש הפרובינציות המזרחיות של האימפריה.
הספר משתמש בדימויים נוצריים השאובים מספר דניאל על פי הפרשנות האסכטולוגית-אפוקליפטית הנוצרית, במטרה לשלב את האירועים שבמהלכם איבדה הנצרות את השליטה במקומות הקדושים שבארץ ישראל בחזון אחרית הימים.
הספר מציג תמונה מוקדמת של הכיבוש המוסלמי של ארץ ישראל, העומדת לעיתים בסתירה להיסטוריוגרפיה המוסלמית.
דוֹקטיזם (מיוונית δοκέω, δόκησις תופעה, להיראות, להידמות) הייתה כת נוצרית גנוסטית שנוצרה במאה ה-2 לספירה וטענה שישו לא הופיע כבשר ודם אמיתי שנצלב וסבל אלא היה אשליה בלבד.
אחד הקשיים שעמם מתמודד האדם באמונתו באל שאינו גשמי (טרנסצנדנטיות), הוא הקושי להתייחס לישות מופשטת.
על פי הדוקטיזם לישו לא היו גוף וטבע אנושיים.
הוא רק נראה כאדם ולמעשה היה יצור רוחני שלא התקיים בעולם הגשמי ואף לא נולד לידה של ממש.
מסקנה הנובעת מנקודת מוצא זו היא שגם סבלו על הצלב לא היה אמיתי והוא אף לא קם לתחייה.
רמז לגישה הזו מופיע כבר בכתבי הקודש, באיגרת הקורינתים אל פאולוס.
התאוריה הזו פותרת את הסתירה בין הגשמי-הרע והרוחני-הטוב וגם את העובדה שמריה נותרה בבתוליה אחרי לידתו של ישו.
היו אף כאלו שהאמינו שאימו של ישו, מרים, ירדה מהשמים כמלאך וזה חיזק את דעתם שישו לא התגשם כבשר ודם (כי מלאך לא יכול ללדת בן אנוש).
אמונה זו הייתה למשל אצל הקתרים (קטארים).
דוקטרינת קלבו (בספרדית: Doctrina Calvo) היא דוקטרינה ביחסים בינלאומיים הגורסת כי תחום השיפוט הקובע במקרה של השקעה בינלאומית או של נתין זר המתגורר במדינה מסוימת הוא זה של המדינה המקומית בה נמצאת ההשקעה או הנתין.
הדוקטרינה שוללת הגנה דיפלומטית או התערבות (במיוחד מזוינת) לפני שמוצו ההליכים המקומיים.
דלתות בתי המשפט המקומיים פתוחות בפני המשקיע על מנת ליישב סכסוך או טרוניה, ולא אלו בארצו שלו.
הדוקטרינה היא ביטוי ללאומיות חוקתית.
הדוקטרינה קרויה של שמו של קרלוס קלבו, משפטן ארגנטינאי, שהציע את הדוקטרינה בספרו Derecho internacional teórico y práctico de Europa y América שראה אור בצרפת ב-1868 והצדיק אותה כאמצעי חיוני להגנה על מדינות חלשות שתחום השיפוט שלהן נפרץ בידי מדינות חזקות מהן.
הדוקטרינה אומצה ברחבי אמריקה הלטינית ומדינות נוספות בעולם, ושולבה במספר חוקות והסכמים.
דוקטרינת דראגו (בספרדית: Doctrina Drago) היא דוקטרינה ביחסים בינלאומיים הגורסת כי שום כוח חיצוני, כולל ארצות הברית של אמריקה, לא יורשו להפעיל כוח נגד אומה אמריקאית על מנת לגבות חוב.
הדוקטרינה הוכרזה בשנת 1902 בידי שר החוץ הארגנטינאי לואיס מריה דראגו (Luis María Drago).
הדוקטרינה, המהווה הרחבה של דוקטרינת מונרו ברוח דוקטרינת קלבו, נכתבה בתגובה לפעולותיהן של בריטניה, גרמניה ואיטליה שהטילו סגר על ונצואלה והפציצו את נמליה בניסיון לגבות חוב לאומי עצום.
תיקון רוזוולט משנת 1904 ייתר למעשה את דוקטרינת דראגו.
הקונגרס הפאן-אמריקאי של שנת 1906 דן בדוקטרינה והיא הוצעה באמנת האג של שנת 1907, אולם במקומה התקבלה גרסה אחרת של הדוקטרינה שהוצעה בידי האמריקאי הוראס פורטר שגרסה שיעשה שימוש בבוררות ובחוק קודם לגבייה בכוח.
דוקטורסקיה , "הנקניק של הדוקטור" - הוא נקניק מבושל דל קלוריות המיוצר ממספר סוגי בשר.
המתכון עובד בשנת 1936 תוך תיאום עם משרד הבריאות הסובייטי ולכן נקרא בשם זה.
המתכון לא השתנה במשך עשרות שנים ורק בשנות ה-80 לאור מצוקת הכלכלה הסובייטית הותר להחליף חלק מהמרכיבים בתחליפים זולים יותר.
הנקניק היה נפוץ ופופולרי בברית המועצות.
תקן GOST 23670-79 הגדיר כי 100 קילוגרם של נקניק זה צריכים להכיל:
בשר בקר איכות גבוהה 25 קילוגרם
ביצים או מילאנז' 3 קילוגרם
חלב פרה יבש או ללא שומנים 2 קילוגרם
דוקטרינת הדאחייה היא דוקטרינה צבאית שהגה אלוף פיקוד צפון (לימים הרמטכ"ל) גדי איזנקוט בשנת 2008. הדוקטרינה, שגובשה לאחר מלחמת לבנון השנייה, היא שימוש לא-פרופורציונלי באש אווירית וארטילרית נגד תשתיות אזרחיות בהן משתמשים ארגוני הטרור ובראשם חזבאללה, במקרה של עימות בינם ובין ישראל.
דוקטרינת הדאחייה התפתחה לאחר סיום מלחמת לבנון השנייה אשר נתפסה, בין היתר, ככישלון של צה"ל בניצול יתרונו הצבאי הברור מול מערך לוחמי ארגון חזבאללה.
בהקשר זה, השימוש שנעשה בעוצמת אש ותמרונים מהירים של כוחות חי"ר ושריון יחד עם טקטיקת "מצוד והריסה" של משגרים בודדים, נתפס כלא יעיל במניעת ירי טילי ורקטי על ריכוזי אוכלוסייה בעורף הישראלי ופגיעה בחיילי צה"ל.
הדוקטרינה התגבשה כתגובה להתפתחות מודל חדש של לחימה א-סימטרית מצד ארגוני הטרור, ובראשם חזבאללה.
בהקשר הזה, ההפצצות המסיביות של כוחות צה"ל על רובע הדאחייה שבדרום ביירות במהלך מלחמת לבנון השנייה נראו כמודל רלוונטי יותר להתמודדות מולם.
התקפה זו על "מרכז העצבים" של חזבאללה היוותה מרכיב מרכזי בניסיון של צה"ל לייצור מאזן הרתעה מול חזבאללה.
במהלך ראיון שערכו עמו עיתונאי "ידיעות אחרונות" אלכס פישמן ואריאלה רינגל-הופמן ב־4 באוקטובר 2008, הציג אלוף פיקוד הצפון דאז גדי אייזנקוט את עקרונות הדוקטרינה, לפיה: "כל אחד מהכפרים השיעיים (בלבנון) הוא אתר צבאי.
עשרות רקטות מוטמנות במרתפים ובעליות הגג.
עשרות פעילים מקומיים ולוחמים מבחוץ ערוכים לקרב הגנה ולירי טילים לעבר ישראל.
אנחנו יודעים שחזבאללה יבצע ירי הרבה יותר רחב מאשר במלחמה האחרונה, ונגיב בהתאם.
כל כפר שיירו ממנו לעבר ישראל, נפעיל עליו כוח לא פרופורציונלי ונגרום הרס אדיר".
על פי הדוקטרינה, המטרות שנגדן יפעיל צה"ל כוח לא-פרופורציונלי הן מגוונות ויכולות לנוע על הקשת שבין הכפרים בהם פועלים משגרי טילים ורקטות, בין המרכזים הפוליטיים, החברתיים או הדתיים של ארגון הטרור, לבין התשתית האזרחית של הישות הפוליטית שארגון הטרור פועל מתוכה.
במקרים של תמרונים צבאיים, גורסת הדוקטרינה, יש לעשות שימוש בעוצמת אש מאסיבית, שעיקרה מהאוויר.
בנוסף, במקרים של מצוד אחר נקודות שיגור של טילים ורקטות, יש להתמקד בירי מאסיבי כלפי האזור ממנו בוצע השיגור.
בהקשר לעוצמת השימוש באש הנדרשת לשם הכרעה והכנעת האויב, גורסת הדוקטרינה כי על מנת ליצור הרתעה אפקטיבית יש לגרום הרס כלכלי ופיזי של תשתיות וזאת לאור ההנחה כי הדבר עשוי ליצור חיץ בין האוכלוסייה המקומית לארגוני מערך הטרור.
על פי הדוקטרינה, יפעיל חיל האוויר הישראלי את מלוא כוחו מהרגע הראשון ללחימה.
הנחת העבודה היא כי תגובת חזבאללה לא תהיה מדורגת והוא יפעיל אף הוא את מלוא כוח האש שלו במאמץ להסב נזק מרבי לעורף הישראלי, בעיקר למרכז הארץ.
בשל סיבה זו ישאף צה"ל לקצר את משך הלחימה ככל האפשר.
אף על פי שכוחות המילואים יגויסו מיד עם תחילת המלחמה, צה"ל יחתור לסיום הלחימה, מבלי להיגרר למהלך קרקעי נרחב שמימושו ידרוש שבועות ארוכים.
במסמך התפיסתי "אסטרטגיית צה"ל" בחתימת הרמטכ"ל, גדי איזנקוט, שהופץ בצה"ל באוגוסט 2015, לא אוזכרה במפורש דוקטרינה זו, אך נכתב שם, בין השאר, כי "במקרה של לחימה בלבנון יותקפו עשרות אלפי מטרות ויעדים".
ב־10 בפברואר 2008 פרסם גבי סיבוני מאמר באנגלית באתר "המכון למחקרי ביטחון לאומי" בו הוא מרחיב את הבסיס התאורטי עליו בנויה הדוקטרינה.
לטעמו, צריך צה"ל להתמקד במהלומה לא פרופורציונלית כמענה לתקיפה של האויב, כאשר המאמץ לפגיעה ביכולות השיגור שלו הוא משני.
בהקשר זה מציין סיבוני כי מיד עם פרוץ העימות יידרש צה"ל לפעול במהירות ובעוצמה חסרת פרופורציה לאיום ולפעולת האויב, כדי לפגוע ולהעניש בהיקף שיחייב תהליכי שיקום ארוכים ויקרים.
לטענתו, פגיעה זו חייבת להתממש בזמן קצר ככל האפשר, תוך העדפת פגיעה בנכסים על פני המרדף אחר כל משגר, שכן מענה שכזה עתיד לשמר זיכרון רב שנים אצל מקבלי ההחלטות בלבנון, שיעמיק את ההרתעה.
בנובמבר 2008, פרסם גיורא איילנד מאמר דעה באתר "המכון למחקרי ביטחון לאומי", אשר עוסק גם הוא בעקרונות הדוקטרינה.
לדעת איילנד, ישראל נכשלה במלחמת לבנון השנייה (ועלולה גם להיכשל בשלישית) משום שהיא נלחמה נגד האויב הלא-נכון, שהוא חזבאללה, במקום בלבנון.
בעניין זה טוען איילנד כי לא ניתן לנצח ארגון גרילה הפועל בחסות מדינה חסינה מתגובה.
חזבאללה, לדעת איילנד, פועל בתנאים אופטימליים מבחינתו, שכן בלבנון מכהנת ממשלה לגיטימית, הנתמכת בידי המערב, אך בפועל כפופה לחלוטין לרצונו של חזבאללה.
במאמרו הציע איילנד מהלך מקדים לפיו ישראל תעביר מסר חד-משמעי לממשלת לבנון המאיים כי במלחמה הבאה יחוסל צבא לבנון, ייהרסו התשתיות האזרחיות והאוכלוסייה הלבנונית תסבול וזאת במקרה של התקפה יזומה מצד חזבאללה.
דוקלה פראג (בצ'כית: Dukla Praha) היא קבוצת כדורגל צ'כית מהעיר פראג אשר משחקת בליגת העל הצ'כית.
הקבוצה הוקמה בשנת 1948 כ "ATK Praha", מועדון ספורט של הצבא הצ'כוסלובקי.
ב-1956 שינה המועדון את שמו ל"דוקלה פראג", לזכר הנופלים בקרב מעבר דוקלה במלחמת העולם השנייה שנערך בספטמבר-אוקטובר 1944 במעבר דוקלה.
דוקלה פראג הייתה מהבכירות בליגה הצ'כוסלובקית.
היא זכתה ב-11 אליפויות צ'כוסלובקיה.
בנוסף זכתה ב-8 גביעי צ'כוסלובקיה ונחשבה לאחת הקבוצות המוצלחות יותר של מזרח אירופה במהלך שנות ה-60.
יוזף מסופוסט היה בין כוכבי הקבוצה.
בשנות ה-90, לאחר סיום התקופה הקומוניסטית, המועדון לא הצליח למצוא ספונסורים ובסופו של דבר נסגר.
מועדון בשם דוקלה פראג הוקם מחדש בשנת 2001 והחל לשחק באליפות פראג.
בשנת 2011 הוא הצליח לחזור לליגה העליונה ושיחק עד לשנת 2019. חזר פעם נוספת בשנת 2024.
דוקטרינת גרסימוב היא תוכנית למדיניות חוץ, שפיתוחה מיוחס במערב לראש המטה הכללי הרוסי ולרי גרסימוב.
הדוקטרינה מתווה תפיסה מודרנית של סכסוכים בין מדינות.
כאשר מדינה מבקשת להשיג השגים בזירה הבין לאומית, אין היא חייבת לפעול רק בדרך של מלחמה, אלא היא יכולה לנקוט בשלל צעדים שפתוחים בפניה - פוליטיים, כלכליים, הומניטריים, ואחרים שאינם צבאיים.
הדוקטרינה נודעה לאחר פרסומה בפברואר 2013 והפעולות הבאות של רוסיה ביחס לאוקראינה, החופפות לחלוטין עם התיזות של דוקטרינה זו.
על פי מספר חוקרים, מרכיבי המפתח של דוקטרינת גרסימוב נמצאים בבסיס המושג "מלחמת דור חדש".
עם זאת, ישנן דעות כי "מלחמה היברידית" זרה לתיאוריה הצבאית הרוסית.
להופעת המונח "דוקטרינת גרסימוב" קדם נאומו של ראש המטה הכללי של הצבא הרוסיים ולרי גרסימוב באקדמיה למדעי הצבא בדו"ח על המלחמה ההיברידית בפברואר 2013 ופרסום התזות העיקריות של דו"ח זה במאמרו של גרסימוב "ערך המדע בראיית הנולד" בעיתון "השליח התעשייתי הצבאי".
מאמר זה הודפס מחדש במגזין האנגלי Military Review ומאוחר יותר צוטט שוב ושוב על ידי העיתונות המערבית.
ב-26 בפברואר 2013 פורסם במגזין הצבאי הרוסי VPK, תחת הכותרת "חשיבות המחקר לראיית הנולד".
היה זה הפרסום הראשון של גרסימוב בתפקידו כראש המטה הכללי, תפקיד שאליו נכנס ארבעה חודשים קודם לכן, ובו הוא הניח את היסודות התאורטיים לתפיסה המכונה "דוקטרינת גרסימוב".
משנתו של גרסימוב היא תגובה לתורת "מהפכות הצבע", ובפרט לאירועי "האביב הערבי".
המטרה העיקרית של "לוחמה לא ליניארית" היא להשיג את התוצאות האסטרטגיות והגאופוליטיות הנדרשות, תוך שימוש במגוון רחב של שיטות ואמצעים לא צבאיים: דיפלומטיה גלויה וסודית, לחץ כלכלי, זכייה באהדת האוכלוסייה המקומית ועוד.
על פי הצבא האמריקני, "דוקטרינת גרסימוב" היא ההתגלמות המלאה ביותר של ההישגים האחרונים של המחשבה הצבאית הרוסית בסוג חדש של פעולות צבאיות, המדגימה שילוב חסר תקדים של כל אפשרויות ההשפעה הלאומית להשגת יתרונות אסטרטגיים.
בהתבססה על דיסקרטיות של רעיון המלחמה, שהתבטא ברומן הקלאסי מלחמה ושלום מאת טולסטוי, "דוקטרינת גרסימוב" מטשטשת את הגבולות בין המדינות המקוטבות של "מלחמה" ו"שלום" תוך הצגת הקבלה מסוימת לרעיון המערבי של "רצף" או "אזור אפור".
יתרה מזאת, אנליסטים אמריקאים מציינים כי השימוש בצבא הרוסי בהתפתחויות חדשות הופך באופן מפתיע כמה מהפרדיגמות הבסיסיות של עימות מזוין, שהונחו בעבודותיו של קרל פון קלוזביץ ונחשבו בלתי מעורערות במשך מאתיים שנה.
למשל, ההגדרה של קלוזביץ למלחמה כ"המשך לפוליטיקה, אך באמצעים אחרים", מיושנת, וכיום אין להתייחס למלחמה כהמשכה של הפוליטיקה, אלא לראות את הפוליטיקה כהמשך המלחמה, תוך הדגשה שקביעת מדיניות אפקטיבית יכולה להשתמש בארסנל רחב יותר של אמצעים ושיטות לא צבאיות.
"דוקטרינת גרסימוב" מניחה של לעדכן כמה הנחות יסוד נוספות, למשל ההבנה הצבאית-תאורטית של "מרכז הכובד" שהציג קלוזביץ כמעין נקודת מפתח ליישום המאמצים.
מומחים מערביים היו מודאגים במיוחד מההתמקדות המפורשת של "דוקטרינת גרסימוב" הרוסית בניצול החוליות החלשות של העיקרון המערבי של קבלת החלטות ניהוליות, המבוססת על מערכת בקרות ואיזונים, המרמזת על ניתוח ממצה של המצב, דיון ציבורי ארוך ותיאום מפורט של מאמצי המחלקות השונות (מחלקת המדינה, מחלקת ההגנה ועוד).
לעומת זאת, מודל הניהול הרוסי, המבוסס על רעיונותיו של גרסימוב, מאגד באופן אורגני את כל מוסדות השלטון, וכך הופך את התיאום ביניהם לקל ומהיר יותר.
יתר על כן, תפקודם מוסתר מפני צופה חיצוני, וכך יכולים שלטונות רוסיה לפעול בצורה חדה, גמישה ומהירה מבלי להתחשב במוסכמות כגון חוקיות, לגיטימציה ועוד.
העמדת כלכלת המדינה המתנגדת לרוסיה על בסיס מלחמה
מציאת דרכים לפתור את הסכסוך
שינוי ההנהגה הפוליטית של המדינה המתנגדת לרוסיה
יישום מערך צעדים להפחתת המתחים ביחסים לאחר שינוי בהנהגה הפוליטית
בנוסף, הדוקטרינה מניחה "לוחמת מידע" מבלי לציין אם צעדים אלה הם צבאיים או לא צבאיים.
בהתחשב במועד פרסום דו"ח גרסימוב ובמעשיה הבאים של רוסיה, מומחים רבים נוטים לקשר בין אירועים אלה ולהצביע ישירות על יישום הדוקטרינה על ידי רוסיה ביחס לאוקראינה ולארצות הברית.
ישנם מומחים הסבורים כי גרסימוב לא הצהיר דבר חדש, ומפקפקים בקיומה של דוקטרינה כזו.
לדוגמה, רוג'ר מקדרמוט, מומחה לכוחות המזוינים של מדינות ברית המועצות לשעבר, מציין במאמר בכתב העת המתמחה Parameters, שגרסימוב מתעלם בכוונה מהגורמים המאחדים רעיונית בין מלחמות שונות ועימותים מזוינים, ומדגיש כי לכל אחד מהם היסטוריה משלו ודרך התפתחות ייחודית.
לפי מקדרמוט, המיתוסים על הופעתה של הדוקטרינה הרוסית האחרונה והקטלנית של מלחמה היברידית, הם אחד ההיבטים המסוכנים ביותר בעימות בין רוסיה לנאט"ו.
המדען הפוליטי מארק גלאוטי במאמר עבור Foreign Policy קבע כי "דוקטרינת גרסימוב" המפורסמת, שמובנת במערב כ"תיאוריה מורחבת של המלחמה המודרנית" או אפילו "חזון המלחמה המוחלטת", אינה קיימת באמת, וכי הוא עצמו המציא מונח זה.
דוקלם זוגלם (בטיבטית סטנדרטית), דרוקלם (בדזונגהא וטיבטית צ'ומו) או דונגלאנג (במנדרינית: 洞朗, בפין-יין: Dòng lǎng) הוא מישור צר באזור החיץ בין שלוש המדינות: בהוטן, סין והודו.
דוקלם שוכנת קרוב למחוז יאדונג המודרני של האזור האוטונומי הטיבטי וליד עמק "הא" של בהוטן.
מבחינה היסטורית דוקלם היה חלק מהשוק הטיבטי יאטונג, ובסביבת המנזר הבודהיסטי, דונגקאר ומנזר בון בשם פומוגון.
דוקלם הוא אזור הנמצא במרכז סכסוך טריטוריאלי, עליו טענות לבעלות הן של בהוטן והן של סין.
דוקלם ממוקם כ-15 ק"מ דרומית-מזרחית למעבר נאת'ו-לה שמפריד בין הודו לסין, וכ-30 ק"מ מדרום-מערב לנהר דרמאנה-צ'ו.
דוקלם הוא חלק מעמק צ'ומבי הנמצא בעיקרו בטיבט.
בקצה המערבי של דוקלם נמצא מעבר דוקה-לה, המחבר את מדינת סיקים ההודית עם טיבט בסין על פי מפות של הממשלה הסינית או מקשר בין סיקים ובהוטן המערבית לפי מפות של בהוטן והודו.
דוקטרינה זו פירושה שכל אומה בעלת ברית אחראית לביטחונה הכללי, אך ארצות הברית תפעל כמטרייה גרעינית כנדרש.
הדוקטרינה דנה ברדיפת שלום באמצעות שותפות עם בעלות הברית של ארצות הברית.
דוקטרינת ניקסון רמזה על כוונותיו של ניקסון להשים את תשומת הלב על אסיה, ובמיוחד בשאיפה ל"וייטנאמיזציה במלחמת וייטנאם".
דוקלה פראג (בצ'כית: HC Dukla Praha) היא קבוצת כדוריד מהעיר פראג שבצ'כיה, שמתחרה בליגה הצ'כית בכדוריד.
הקבוצה נוסדה בשנת 1948 ותחילה שיחקה בשיטת 11*11 כנהוג באותה תקופה.
הקבוצה זכתה 28 באליפות צ'כוסלובקיה ואחר כך 4 פעמים באליפות צ'כיה.
במאה ה-21 היא נחלשה, אך ממשיכה לשחק בליגה העליונה.
בזירה הבינלאומית הקבוצה שיחקה מספר פעמים בליגת האלופות בכדוריד.
היא זכתה 3 פעמיים וסיימה פעמיים כסגנית.
בנוסף לכך, סיימה פעם אחת כסגנית "גביע מחזיקות גביע" (המפעל השני בחשיבותו באירופה).
זכיית בגביע הצ'כית: 6 פעמים
דוקטרינת "המולדת הכחולה" (בטורקית: Mavi Vatan, "מאבי וטאן") היא דוקטרינה צבאית אסטרטגית של טורקיה, שמשמעותה ביסוס השליטה הימית של טורקיה בשטחי הים התיכון, לרבות בהיבט הצבאי והאנרגטי, שמטרתה לספק לטורקיה עצמאות אנרגטית וצמיחה כלכלית, והפיכתה למעצמה אזורית.
את דוקטינת "המולדת הכחולה" הגה אדמירל טורקי לשעבר בשם ג'ם גורדניז (Cem Gürdeniz), כשהציג את הרעיון לראשונה במהלך סימפוזיון שנערך בשנת 2006 בפיקוד המרכזי של חיל הים הטורקי.
גורדניז שירת בחיל הים הטורקי עד 2012, והוא בעל ניסיון מבצעי ופיקודי נרחב.
בתפקידו האחרון שימש כראש אגף אסטרטגיה ותכנון בצי הטורקי.
לפי דוקטרינה זו, לטורקיה עומדת הזכות לבעלות על שטח ימי נרחב המשתרע על פני הים התיכון, הים האגאי והים השחור, עומד לפי גורדניז על כ-462,000 קמ"ר, ובין היתר כולל בתוכו שטחי מים כלכליים השייכים לקפריסין ולאיים יווניים כמו רודוס, קסטלוריזו או כרתים.
הדוקטרינה מבקשת למעשה לשנות את הסטטוס קוו הקיים שאותו גורדניז רואה כהשפלה של הסכם סוור, הסכם כניעתה של האימפריה העות'מאנית למעצמות בתום מלחמת העולם הראשונה וקמה במטרה לבטל ההשפעות של הסכם לוזאן שנכפה על הטורקים בשנת 1923.
דוקטרינת "המולדת הכחולה" הציבה יעדים לבסיס השליטה הטורקית בשני מעגלים.
המעגל הראשון כולל את שלושת הימים המקיפים אותה – הים התיכון, הים האגאי והים השחור.
המעגל השני והאסטרטגי כולל את ים סוף, הים הכספי, והים הערבי לרבות המפרץ הפרסי.
ב-31 באוגוסט 2019 נשא נשיא טורקיה, רג'פ ארדואן נאום בטקס הענקת התעודות לבוגרי האקדמיה הימית, כאשר מאחוריו מוצגת מפת "המולדת הכחולה".
בצל התפרקות ברית המועצות ובמקביל התעצמותה הכלכלית והדמוגרפית של טורקיה, עלו צרכיה האנרגטיים, ודלק וגז נתפסו כמנוף כלכלי עבורה, כאשר מקורות האנרגיה שלה עד אותה עת היו ממקורות ייבוא חיצוני בלבד.
ספקיות האנרגיה המרכזיות של טורקיה הן רוסיה, איראן, עיראק ולוב.
ממדינות אלו ייבאה טורקיה בשנת 2018 למעלה ממיליון חביות נפט ביום ולמעלה מ-51 מיליארד קוב של גז.
ההיתלות וההתבססות על מקורות אנרגיה זרים הטילה על טורקיה מחויבות מדינית מול מדינות אלו.
שרשרת של שינויים ואירועים גאופוליטיים במזרח התיכון בליווי השאיפה לעצמאות אנרגטית יצרו את התשתית לניסוח דוקטרינת "המולדת הכחולה".
לאור הטופוגרפיה היבשתית הייחודית רצופת ההרים של טורקיה, המורכבת משני חצי איים - גליפולי ואנטוליה (אסיה הקטנה), מוקנה לה יתרון הגנתי מובהק מפני תקיפות קרקעיות.
טורקיה ניחנת בשטח נרחב של מוצא לים בר-ניצול לצרכים ביטחוניים, כלכליים ומשאביים.
גבולה הימי הנרחב שמשתרע על פני שלושה ימים הוא מחד גיסא בבחינת הזדמנות אסטרטגית, ומאידך - נקודת תורפה שיש להגן מפניה.
באמצע שנות ה-90 חיל הים הטורקי חקר משאבים לאומיים לעיצוב, פיתוח ובניית קורבטה בייצור טורקי עצמי.
בשנת 2004 ייסד פיקוד המספנות הימי באיסטנבול את פרויקט MILGEM(אנ') במטרה לבנות ספינות מלחמה טורקיות תוך שימוש במשאבים מקומיים במידה המקסימלית האפשרית, וכן לשפר את היכולת והמיומנויות של בניית ספינות צבאיות לאומיות.
בספטמבר 2008 נמסרה לחיל הים הטורקי קורבטה מדגם (TCG Heybeliada (F-511 שהייתה לספינת המלחמה הראשונה בתולדות טורקיה, שנבנתה בייצור עצמי.
עד אז, הסתמך חיל הים הטורקי על רכש ספינות מארצות הברית.
זו נחשבה להצלחה המיושמת הראשונה של פרויקט MILGEM הלאומי.
במסגרת פרויקט זה מתוכננות להיבנות עד שנת 2028 כ-12 ספינות מלחמה לשימוש הצי הטורקי, והוא זכה להכרה גם מחוץ לגבולות טורקיה כאשר ביולי 2018 נחתמה עסקה בין טורקיה לבין פקיסטן, במסגרתה תספק טורקיה לחיל הים הפקיסטני ארבע קורבטות חדשות.
החל משנות ה-2000 בנתה טורקיה מגוון של כלי שיט אחרים כגון ספינות סיור (TUZLA), נחתות טנקים (BAYRAKTAR) וספינות התערבות מהירה (MRTP16), אשר גם אותם כבר הצליחה לייצא למדינות אחרות דוגמת טורקמניסטן ומלזיה.
ב-22 בדצמבר 2019 נחנכה הצוללת הראשונה מבניהן (TCG Piri Reis S-330) בטקס חגיגי במעמד נשיא טורקיה ארדואן.
הסכם לתיחום השטח הימי עם לוב
ב-27 בנובמבר 2019 ראש ממשלת ההסכמה הלאומית של לוב (ה-GNA), פאיז א-סראג', הגיע לטורקיה ונפגש עם הנשיא הטורקי ארדואן.
בפגישתם חתמו השניים על ההסכם הימי לתיחומו של הגבול הימי בין המדינות, או בשמו המלא - "מזכר הבנות בין ממשלת טורקיה לבין ממשלת ההסכמה הלאומית של לוב בנושא תיחום אזורי השיפוט הימיים בים התיכון"(אנ').
הממשל הטורקי, במסגרת ההסכם, התחייב להעביר ל-GNA אמצעי לחימה, תחמושת ואף לאמן את כוחות הצבא של ה-GNA.
עבור טורקיה, שנותרה כמעט מבודדות וללא בריתות אנרגיה אזוריות, הסכם זה הוא מהלך בעל יתרון מובהק, באמצעותו מתכוונת לחסום את האפשרות להביא לפועל את פרויקט צינור הגז איסטמד, מיזם שאפתני להנחתו של צינור גז משותף לישראל, קפריסין, יוון, איטליה והאיחוד האירופי.
ההסכם גרם לחוסר שביעות רצון של המדינות יוון, מצרים, קפריסין, ישראל וצרפת, שהתריעו על ערעור היציבות האזורית, כמו גם לכעס מצד האו"ם שלא אישר את ההסכם.
בפברואר 2020 ארגון "הצבא הלאומי של לוב", ה-Libyan National Army) LNA), הפועל בחסות רוסיה, מצרים ואיחוד האמירויות, הודיע כי הפציץ אונייה טורקית בנמל טריפולי ועליה אמצעי לחימה רבים שיועדו לארגון ה-GNA, מיליציה המגנה על הממשל בלוב, אשר הוקמה בחסות האו"ם.
כוונותיה השאפתניות של טורקיה בנוגע לשימוש במרחב הימי באזור הים התיכון, בנוסף לחיזוק משמעותי של יכולותיה הימיות בשנים מאז חתימת הדוקטרינה, עלולים להוות אתגר על מדינת ישראל ועל בעלות בריתה בהיבטי ביטחון צבאי וכן בהיבטי משאבי אנרגיה כמו הגז הטבעי המצוי בים התיכון.
ביסוס השליטה במרחב הימי והגברת העיונות
ב-14 בדצמבר 2019 פורסם בחדשות 13 כי שבועיים קודם לכן, נרשמה תקרית חריגה בה ספינות של חיל הים הטורקי גירשו ספינת המחקר הישראלית ששטה באזור המים הכלכליים של קפריסין.
מדובר בספינת המחקר "בת גלים" ששייכת למכון חקר ימים ואגמים בישראל שכפוף למשרד האנרגיה שהייתה במשימה.
על הספינה נכחו חוקרים מאוניברסיטת בן-גוריון יחד עם גאולוג קפריסאי שביצעו מחקר משותף באישורה של ממשלת קפריסין.
במהלך השיט, התקרבו ספינות של חיל הים הטורקי לספינת המחקר, וקציני חיל הים הטורקי עלו מול קברניט ספינת המחקר ברשת הקשר והחלו לתשאל אותו על פעילותו באזור, אף על פי שזו שהתה באזור המים הכלכליים של קפריסין, שבו לטורקים אין כל סמכות.
ספינת המחקר הישראלית נדרשה על ידי הטורקים לעזוב מיד את המקום, וזו אכן הפסיקה את פעילותה ונאלצה לשוט לאזור אחר.
דוקטרינת רייגן הייתה מדיניות חוץ שהוכרזה על ידי נשיא ארצות הברית רונלד רייגן במהלך המלחמה הקרה.
הדוקטרינה ייצגה קו ניצי של ארצות הברית כנגד יריבתה ברית המועצות, והייתה בסיס של מדיניות החוץ של ארצות הברית , בעיקר במסגרת יחסי ארצות הברית–ברית המועצות מראשית שנות ה-80 ועד סוף המלחמה הקרה והתפרקות ברית המועצות בשנת 1991.
על פי דוקטרינת רייגן, העניקה ארצות הברית סיוע גלוי וסמוי למלחמות גרילה ותנועות התנגדות אנטי-קומוניסטיות, במטרה להפיל שלטונות פרו-סובייטים ברחבי העולם (בדגש על אפריקה, אסיה ואמריקה הלטינית).
דוקטרינה הוכרזה בנאום מצב האומה שלו ב-6 בפברואר 1985.
דוקטרינת רייגן היא חלק ממסורת של נשיאים המפתחים דוקטרינות ביחס ליחסי החוץ של ארצות הברית בהתאם לרוח התקופה.
הממשל האמריקאי כבר החל בחימוש כוחות אנטי-סובייטים עוד לפני הפיכתו לנשיא.
העדות האחרונה לכך היא חימוש לוחמי מוג'אהדין באפגניסטן אל מול הפלישה הסובייטית בסוף שנות ה-70 על ידי ממשלו של ג'ימי קרטר.
עם תחילת כהונתו של רייגן (ינואר 1981), רצו אנשי הממשל להרחיב את הנעשה באפגניסטן.
המדינות הראשונות שחוו התערבות אמריקאית היו ניקרגואה ואנגולה.
הדוקטרינה המשיכה להתקיים גם אצל סגנו וממשיכו של רייגן, הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש, אך התפוגגה עם סיומה של המלחמה הקרה.
דוקטרינרים או "החוקתיים" (Constitutionnels) היו קבוצת מלוכנים ליברלים צרפתים – בהתחלה חוג רעיונות, אחר כך מפלגה, שפעלו בימי הרסטורציה הצרפתית (1814–1830) והמונרכיה של יולי (1830–1848).
הם תמכו ברעיון המונרכיה החוקתית מתוך תקווה לפשר בין משטר המלוכה לעקרונות המהפכה הצרפתית ובין המשילות לחירות.
בראשם עמד פייר-פול רואייה-קולר שהצטיין כנואם בחסד.
בעיניהם המונרכיה החוקתית הייתה כרוכה בהגבלות חמורות של זכות הבחירה ולהיבחר בפרלמנט (suffrage censitaire).
בהגעתו לשלטון, העניק המלך לואי השמונה עשר צ'רטר (בצרפתית "שארט" – charte), הידוע כ"צ'רטר החוקתי מ-1814" שבאמצעותו הוקמו בית תחתון – "בית הנבחרים" ובית עליון "שאמבר דה פר" ("בית העמיתים") שנבחרו על ידי מספר מוגבל של בעלי זכות הצבעה.
היו אז בערך מאה אלף אזרחים בעלי זכות הצבעה וכ-15,000 בעלי זכות להיבחר.
הדוקטרינרים היו אנשי מרכז ונחשבו למרכז-"שמאל" או ל"ליברלים שמרנים".
בשנות המונרכיה של יולי, היו הדוקטרינרים ובראשם הדוכס מברוי ופרנסואה גיזו קבוצה פוליטית ואינטלקטואלית בתוך מפלגת ההתנגדות.
בימי שלטונו של לואי פיליפ ובייחוד בתקופת ממשלתו של המרשל ז'אן-דה-דייה סו (1840–1847) הם החזיקו בעמדות כוח בזירה הפוליטית.
ב-1816 כבשו הדוקטרינרים את לבו של המלך לואי השמונה-עשר שנבהל מאלימות המלוכנים הקיצונים כפי שבאה לידי ביטוי בהתנהגותם ב"בית הבלתי מושג" (Chambre introuvable) מ-1815. עם זאת ב-1820 המלוכנים הקיצונים בראשות הרוזן ז'וזף דה וילל (Villèle) חזרו לשלטון.
הדוקטרינרים היו אז באופוזיציה, אם כי היו עדיין מקורבים יחסית לממשלה, בייחוד באמצעות הדוכס דקאז שמילא כמה תפקידים ממשלתיים.
משמאל היו הדוקטרינרים ביריבות עם הרפובליקנים, הידועים כסיעת "העצמאים" ומימין – עמדו נגד המלוכנים הקיצונים, ה"אולטרה".
המלך הבא, הריאקציונר שארל העשירי, בחר בראש המלוכנים הקיצונים, הנסיך פוליניאק, כראש ממשלתו.
הדוקטרינרים נטמעו אז במחנה ה"אורליאניסטי" שהאמין בערך באותם העקרונות כמוהם.
בהתחלה הכינוי "דוקטרינרי" ניתן מתוך לגלוג על ידי יריביהם.
ב-1816 העיתון "Nain jaune réfugié" (שמשמעות שמו הוא "גמד צהוב פליט") שפורסם בבריסל על ידי בונפרטיסטים וגולים ליברלים, כתב על רואייה-קולר, כעל "הדוקטרינרי" וקראו לו "רואייה-קולר של הדוקטרינה הנוצרית" כרמז ללימודיו אצל נזירי "מסדר הדוקטרינה הנוצרית" שנודעו גם בשם "הדוקטרינרים".
הכינוי תאם גם את להט ההטפה והדבקות בדעות שאפיינו את רואייה-קולר.
המונח השתרש והיה לפופולרי והודבק גם לעמיתיו של רואייה-קולר, למשל המלוכנים המהגרים לשעבר, הדוכס רישלייה וארקול דה סר.
מקרב ה"דוקטרינרים" רואייה-קולר עצמו, ז'אן מקסימיליין למארק ומן דה ביראן היו חברים באספות המהפכניות.
אטיין-דני פסקייה, הרוזן בניו, הברון באראנט, ז'ורז' קיווייה, ז'אן ז'וזף מונייה, גיזו והדוכס דקאז מילאו תפקידים בכירים בימי האימפריה, אך היו כולם מאוחדים בעקרונות הפוליטיים ודמו ביניהם בשיטות.
כמה מהם, כמו גיזו ומן דה ביראן היו תאורטיקנים בתחום מדעי המדינה.
הברון באראנט היה איש ספר.
דקאז הגדיר את יעד מפלגתם בסיסמה: "להלאים את המונרכיה ולהשליט אותה על צרפת".
המונרך שהיה "מלך צרפת" בימי המשטר הישן נועד להפוך ל"מלך הצרפתים".
בעוד שבמשטר הישן סמכות המלך נגזרה מזכות אלהית במונרכיה של יולי המלך היה לריבון לאומי שסמכותו לא נגזרה מאלהים אלא מהעם.
ה"דוקטרינרים" שאפו להגשים את מטרותיהם על ידי יישום הצ'רטר החוקתי מ-1814 של לואי השמונה עשר ועל ידי שיתוף פעולה עם המלך נגד המלוכנים הקיצונים, שביקשו לבטל לחלוטין את כל הישגי המהפכה הצרפתית.
הם היו נכונים להעניק למלך הרבה חופש בבחירת שריו ובהכוונת המדיניות הלאומית והתנגדו לאחריות מיניסטריאלית שהייתה מאפשרת פיטורי השרים כתוצאה מהצבעת אי אמון של חברי הפרלמנט.
הם רצו מלך שיסכים בכנות להישגי המהפכה ושימשול ברוח ליברלית, בהתיעצות עם בית נבחרים שייבחר על ידי אנשים שלפחות רובם אם לא כולם יהיו אמידים ובעלי השכלה ראויה.
נמצא מלך כזה רק באישיותו של לואי פיליפ שהכין את המונרכיה של יולי.
פרנסואה גיזו ניסח את השקפת הדוקטרינרים בספרו "על ממשל מייצג ועל המצב העכשווי של צרפת" Du gouvernement représentatif et de l'état actuel de la France, אותו פרסם ב-1816.
הדוקטרינרים מצאו תמיכה רבה בקרב בכירים לשעבר של האימפריה, שהאמינו בצורך במונרכיה חוקתית ושנאו שנאה עמוקה כלפי המשטר הישן וזכרו לרעה גם את שלטונו הסמכותני של נפוליאון, כמו כן בקרב הסוחרים, התעשיינים ובעלי המקצועות החופשיים, בייחוד עורכי הדין.
דוקטרינת הנוירון היא התובנה שמערכת העצבים בנויה מתאים בודדים.
תובנה זו התאפשרה בעזרת צביעת הכסף שפיתח קמילו גולג'י, השימוש שעשה בשיטה רמון אי קחאל ומספר חוקרים נוספים בשנים הראשונות של המאה ה-20, ללמידה מעמיקה של מבנה רקמת המוח, והקבלה והפצה של הרעיון על ידי רבים, ביניהם וואלדיאר - הרץ.
המונח "נוירון" (תא עצב בעברית) נקבע על ידי וואלדיאר לזיהוי התא המדובר.
דוקטרינת הנוירון, כמו שהתפרסמה, שימשה לתאר את תאי העצב כמקרה מיוחד של תאוריית התא שהתפתחה כמה עשרות שנים קודם לכן.
תיאודור שוואן הציע ב 1839 שהרקמה של כל האורניזמים בנויה מתאים.
שוואן הרחיב בקביעה זו את התיאוריה של חברו מטיאס יעקב שליידן משנה קודם שרקמת הצמחים בנויה מתאים.
רקמת המוח נשארה במשך שנים רבות כיוצאת מהכלל.
למרות שגופי תאי עצב תוארו על ידי חוקרים רבים, היחס בינם ובין מבנים אחרים ברקמה כמו אקסונים או דנדריטים לא היה ברור.
טכנית, מגבלות המיקרוסקופיה וצביעות הרקמה הקיימות באמצע המאה ה - 19 לא אפשרו להבחין בקשר בין גופי התאים הגדולים, ובין השלוחות הדקות האלה.
יש שטענו ששלוחות אלה מהוות יוצא דופן במבנה הרקמות.
ציון דרך דרמטי בהתפתחות המחקר של רקמת המוח הגיע מעבודתו של קמילו גולג'י שפיתח את צביעת הכסף ב 1873, אותה הוא כינה "התגובה השחורה", אבל היא נודעה יותר בשם "צביעת גולג'י" לכבודו.
השימוש בשיטה הזו אפשר לראות תחת המיקרוסקופ את תאי העצב, על הדנדריטים הענפים שלהם, ואפילו אקסונים דקים נראו בצביעה שחורה עזה על רקע צהבהב.
באופן אירוני, גולג'י עצמו תיאר את מה שראה כרשת רציפה ללא רווחים, כתמיכה ב"תיאוריה הרטיקולרית" למבנה הרציף של רקמת המוח.
זו הייתה קביעה אפשרית לשעתה, ששירתה את ההתנגדות של חוקרים ואנשי דת לרעיון של חלוקת המוח לאזורים עם "מיקום תפקודי".
סנטיאגו רמון אי קחאל התחיל לחקור את רקמת המוח תוך שימוש בשיטת גולג'י ב 1887. כבר שנה לאחר מכן פרסם שאין רצף בין תאים ברקמת המוח של ציפורים, ובכך טען להחיל את תיאורית התא גם על המוח.
גולג'י עצמו סירב לקבל את האבחנות שעלו מהשיטה שלו עצמו, והמחלוקת נמשכה שנים רבות, גם אחרי שהדוקטרינה קיבלה הכרה בפרס נובל שקיבלו השניים ב 1906.
דוקטרינת הנוירון התפתחה והתמזגה עם תיאוריות נוספות שהסבירו את פעילות מערכת העצבים, וכך היא מורכבת ממספר רב של סעיפים שהסבירו תצפיות מחקריות.
הדוקטרינה הזו נחשבת עד היום הבסיס למדעי המוח המודרניים :
הנוירונים כיחידות נפרדות - המוח בנוי מיחידות נפרדות הכוללות התמחות של מבנים כמו דנדריטים, גוף תא ואקסונים.
נוירונים הם תאים - אותן יחידות נפרדות הם תאים, בדומה לרקמות אחרות בגוף.
התמחות - אותם תאי עצב יכולים להיות שונים בגודל, צורה ומבנה בהתאם למיקומם ותפקידם.
הגרעין הוא המפתח - הגרעין שבגוף התא הוא המרכז המבני של התא.
כאשר התא מתחלק, רק אותו חלק המכיל את הגרעין ישרוד.
סיבי העצב הם שלוחות של התא - הדנדריטים והאקסונים הם שלוחות של תאי העצב.
חלוקת התא - תאי העצב נוצרים מחלוקה של תאים.
המגע בין תאי העצב - תאי העצב מתקשרים דרך אזורי מגע ללא רציפות של הציטופלסמה.
כיווניות - למרות שהאקסון יכול להוליך את האות בשני הכיוונים, ברקמה קיים כיוון מועדף של העברת האות מתא לתא.
סינפסה - אזורי המגע מהווים מחסום של העברת האות, אשר יכולים להיפתח לפעמים.
אחידות האות - כאשר יש סינפסה בין שני תאי עצב, היא יכולה להיות מעוררת או מעכבת, אבל תמיד תהיה מאותו סוג.
חוק דייל - כל טרמינל של עצב מסוים יפריש תמיד סוג אחד של מוליך עצבי.
דוקטרינת הנוירון מהווה גם היום עקרון מרכזי המדעי המוח, אבל מחקרים לאחרונה מציעים גם תופעות יוצאות דופן בפעולת מערכת העצבים.
למשל, סינפסות חשמליות במערכת העצבים המרכזית של יונקים שכיחות יותר ממה שחשבו קודם לכן.
סינפסות אלה מקיימות קשר ישיר בין תאים, ובכך תאי עצב באזורים מסוימים של המוח יכולים לתפקד יחד כקבוצה גדולה בתהליכים של עיבוד אינפורמציה.
דוגמה נוספת היא היכולת של תאי עצב מסוימים לשחרר שני סוגים של מוליכים עצביים בניגוד לחוק דייל .
כל אלו מוסיפים למורכבות של פעילות מערכת העצבים.
דוקטרינת זוננפלד היא דוקטרינה אמריקאית משתמעת ולא רשמית משנת 1975, לפיה כדי להימנע ממלחמת עולם שלישית, עלולה ארצות הברית להימנע מסיוע לבנות בריתה באירופה אם תותקפנה בידי ברית המועצות.
דברים אלה התפרשו בעולם, לאחר פרסומם, כנכונות אמריקאית להפקיר ארצות אלה בידי ברית המועצות כדי למנוע מלחמת עולם.
בתגובה הוכחשה קיומה של "דוקטרינת זוננפלד" ונטען שלא זאת הייתה כוונתו של זוננפלד, אלא ניסיון לחזות התרחשויות עתידיות.
בארצות מזרח אירופאיות הפרסום גרם לחששות, במיוחד ברומניה, שניהלה מדיניות חוץ עצמאית וחששה מהתערבות סובייטית.
ההתפתחויות הפוליטיות, התפרקות ברית ורשה והתפרקות ברית המועצות, הוכיחו את נכונות תחזיותיו של זוננפלד.
דוקלה (בהינדי: ढोकला; באנגלית: Dhokla) הוא חטיף הודי העשוי מקמח חומוס מטוגן ונפוץ במדינות תת-היבשת ההודית.
החטיף עשוי לרוב מקמח חומוס או קמח אורז, יוגורט ומים שאותם מתסיסים למשך מספר שעות ולאחר מכן מוסיפים חרדל, כורכום, פלפל צ'ילי, כמון, זנגביל, כוסברה, אבקת אפייה או סודה לשתייה, מערבבים, חותכים לקוביות ומטגנים.
הדוקלה נחשב לחטיף המוגש לרוב כמנה ראשונה ומוגש לצד צ'אטני מנגו או קוקוס ומקושט עם גרגירי רימון וכוסברה.
מלבד הגרסה בסיסית, קיימת גם גרסה העשויה מקמח סולת וגרסה מותססת וחמוצה.
דוקטרינת פאסיקיבי–קקונן הייתה מדיניות חוץ פינית, שקבע נשיא פינלנד, יוהו קוסטי פאסיקיבי, ואותה המשיך מחליפו, אורהו קקונן.
מטרת המדיניות הייתה לשמור על עצמאות פינלנד כמדינה ריבונית ודמוקרטית, בהיותה של פינלנד בעלת גבול עם ברית המועצות.
פאסיקיבי, שהיה נשיא פינלנד בשנים 1946–1956, היה אדריכל מדיניות החוץ הפינית בתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה.
קקונן היה נשיא פינלנד בין 1956 ל-1982, ובמהלך כהונתו פיתח את הדוקטרינה, וקבע שעל פינלנד להיות מדינה אקטיבית, ולא נייטרלית בצורה פאסיבית.
ב-1958 הוקמה בפינלנד אגודת פאסיקיבי, שנועדה לקדם את השמירה על המדיניות שקבע הנשיא לשעבר, והן פאסיקיבי והן קקונן היו לחברי כבוד באגודה.
בפברואר 1947, חתמו פינלנד וברית המועצות על חוזה פריז, אשר בנוסף לוויתורים שנחתמו בהסכם מוסקבה, כלל מספר סעיפים נוספים.