tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפרהיסטוריה האנושית: סעיף זה מציג את הראיות הארכאולוגיות לרצח, אלימות ופצעי מלחמה בשרידיהם של אנשים פרהיסטוריים, דוגמת אצי איש הקרח ואיש קנוויק .
הראיות הארכאולוגיות תואמות לשיעורי אלימות גבוהים שתיעדו אנתרופולוגים אפילו בשנים האחרונות בחברות ציידים-לקטים או חקלאים-שבטיים אשר חיות כיום.
יוון ההומרית: פינקר מצטט מתוך האיליאדה את דברי אגממנון מלך מיקני לאחיו מנלאוס מלך ספרטה, על אשר יעשה לאנשי טרויה כאשר יכבשנה לבסוף – לגברים, לנשים ולטף, ואף לעוברים ברחם אמותיהם:
חוקר ומבקר הספרות ג'ונתן גוטשל מצוטט כמי שהבהיר כי מילים אלו לא היו לתפארת המליצה בלבד, אלא תיאור נאמן למציאות היסטורית של פשיטות קרביות על ישובי חוף ביוון העתיקה ובעולם האגאי העתיק:
המקרא: סעיף זה סוקר את רמת האלימות בפשט המקרא בתורה ובשאר התנ"ך, בשלוש קטגוריות לפחות:
סיפורי סדום ועמורה, הטבח באנשי שכם, ורצח העם במדיינים ובכנענים;
עונש מוות על "חטאים" שכיום אינם נחשבים אף לפשע פלילי, דוגמת יחסים הומוסקסואליים, יחסים מחוץ למסגרת הנישואין, חוסר כבוד להורים וחילול שבת;
עונשי הטלת מומים, האסורים בחוק המודרני, כמו עין תחת עין ושן תחת שן וקיצוץ כפות ידיים.
הוא מציין שכבר בעת העתיקה פירשו הברית החדשה, המשנה והתלמוד את פשט המקרא באופן פחות אלים, המעיד על מגמת השינוי הכללית.
האימפריה הרומית והנצרות: פינקר סוקר את קרבות הגלדיאטורים בקולוסאום, ומתאר את ההוצאה להורג בצליבה כנפוצה באימפריה הרומית.
בנצרות המוקדמת עצמה, צליבת ישו ועינויי רבים מן הקדושים הנוצרים לא הוליכו לאיסור על הוצאה להורג בעינויים, אלא נתפסו כדרך לישועה ולכפרה על חטאי האנושות.
נוצרים פרוטסטנטים, שהיו קורבנות רבים מעינויי האינקוויזיציה הקתולית, שרפו בעצמם נשים רבות על המוקד בציד המכשפות במאה ה-15 ובמאה ה-18. התרבות הפופולרית בתקופתנו בדרך-כלל מציגה היסטוריה אלימה וסאדיסטית זו באופן מרוכך, רומנטי ואף הומוריסטי.
האבירות בימי הביניים: האבירות ההיסטורית, ואף האבירות הספרותית, היו במקורן אלימות בהרבה מן התדמית הרומנטית המקובלת כיום בספרות ובתרבות הפופולרית.
הסיפורים המקוריים של אבירי השולחן העגול גדושים בתיאורי הרג, התעללות ואונס.
אירופה בעת החדשה המוקדמת: פינקר מדגים את רמת האלימות בטרגדיות של שייקספיר: במחזה טיטוס אנדרוניקוס שני אחים הורגים גבר אחר, אונסים את אשתו, וכורתים את לשונה ואת כפות ידיה.
כנקמה הורג אביה של האשה את שני האחים, אופה את בשרם לתוך עוגה ומאכיל בה את אמם.
לאחר שסיפר לאם שאכלה את בשר בניה המתים הוא הורג גם אותה, ואז שב לביתו והורג את בתו שלו משום שכבודה חולל.
אז הוא נהרג בעצמו כנקמה, והגבר שהרג אותו נהרג אף הוא.
המחזה היה ככל כנראה הראשון של שייקספיר שהוצג, ולדיווחו של בן ג'ונסון היה פופולרי בחייו.
בדורות מאוחרים יותר, לעומת זאת, תכופות נחשב ל"יצירת בוסר", ובתקופה הוויקטוריאנית אף סברו כי לא ייתכן ששייקספיר הוא מחברו של מחזה כה אלים.
בעשרות השנים האחרונות הייתה למחזה עדנה מסוימת, הוצג על-ידי הלהקה השייקספירית המלכותית בבימוי יוקיו נינגאווה, ואף הוסרט מספר פעמים עם שחקנים כלורנס אוליבייה או אנתוני הופקינס בתפקיד הראשי, אך לא זכה להצלחה.
רמות גבוהות של אלימות ניתן למצוא אפילו בתרבות הילדים האירופית של אותה תקופה, כמו מעשיות האחים גרים, סיפורי אמא אווזה, ותיאטרון בובות מסוגת פאנץ' וג'ודי.
סעיף זה מסתיים בציטוט הקצב של הצגת מעשי אלימות כפי שנמדד על-ידי מחקר בסוגות שונות של בידור לילדים: בטלוויזיה המודרנית, אשר תכופות מואשמת בעידוד אלימות, נמדד קצב של 4.8 מעשים אלימים בשעה, בעוד שבשירי ערש ישנים נמדד קצב של 52.2, יותר מאשר פי 10.
תפיסת הכבוד באירופה ובארצות הברית: עוד במאות ה-18 וה-19, גברים תכופות יישבו סכסוכים ביניהם ב"דו-קרבות על כבוד".
החוק הרשמי דאז כבר אסר נוהג זה כפשע אלים במרבית מדינות אירופה ואמריקה, אבל קוד ההתנהגות של המעמדות הגבוהים עדיין חייב ג'נטלמן ליישב ריב עם ג'נטלמן אחר בדו-קרב, או לאבד את כבודו והמוניטין שלו בחברה.
בתנאים מסוימים אף דרש הקוד מן הניצים להמשיך לירות עד שאחד מהם נהרג או נפצע אנושות.
בשנות ה-50 של המאה העשרים, התנסחות שקשה לתארה כיום עדיין הייתה נפוצה, למשל הביקיני קיבל את שמו משום שהמעצב שלו השווה את חוויית הצופים בו לניסוי פצצת האטום באוקיינוס השקט.
פינקר מציג שתי מודעות פרסומת משנות ה-50 המראות באופן הומוריסטי תקיפה ביריונית על חוף הים וגבר המעניש את אשתו במכות באחוריה, כדוגמה למודעות שלא היו מתפרסמות בארצות הברית של המאה ה-21. ענישת ילדים במלקות, שהייתה מקובלת עוד בראשית המאה ה-20, הוצאה מחוץ לחוק במדינות רבות.
פינקר חותם את הפרק הראשון בנימה אישית, בתיאור דמיוני של מעמד נאום סיום קולג' בשנת 1976, אותה שנה בה סיים הוא עצמו את התואר הראשון באוניברסיטת מקגיל.
הנואם ההיפותטי מזמין את הבוגרים לתאר את עתידם ואת עתיד האנושות, וחוזה את סיום המלחמה הקרה, פירוק ברית המועצות, נפילת חומת ברלין, הסכם השלום בין ישראל למצרים ולירדן, נפילת המשטרים הדיקטטורים בספרד, בפורטוגל וביוון, פירוק משטר האפרטהייד בדרום אפריקה, והעלמות כמעט מוחלטת של מלחמות בין מדינות ריבוניות.
פינקר סבור שהמאזינים היו פורצים בתגובה בצחוק-לעג, ומביעים חשד שהנואם נמצא עדיין תחת שרידי השפעות הסמים של פסטיבל וודסטוק, אך "תחזית" אופטימית זו אכן התגשמה (וראו בפרק 5).
פרק 2: "תהליך השכנת השלום"
פרק זה סוקר את שורשי האלימות האנושית דרך עיניהם של שני הוגים: הביולוג צ'ארלס דרווין והפילוסוף תומאס הובס.
פינקר מעיר ששמות הוגים אלו כבר הפכו לשמות תואר ("דרוויניסטי" ו"הובסיאני"), תכופות עם קונוטציה שלילית.
אך לדעתו התובנות של שני הוגים אלו עמוקות, מורכבות ומעודנות מכפי שמרמזים שמות התואר, וחיוניות לפתיחת כל דיון באלימות.
"הלוגיקה של האלימות": בספרו הקלאסי "לווייתן" הציג הובס שלושה סוגי סיבות לאלימות, אותן מסביר פינקר באמצעות התאוריה הדרוויניסטית של ברירה טבעית בניסוחה המודרני בעזרת תורת המשחקים:
1. "תחרות" היא אסטרטגיה שבה "שחקן רציונלי" תוקף כאשר הוא סבור שהוא מסוגל לגבור על שחקן אחר ולהשיג רווח חומרי כלשהו.
2. "פחד" הוא אסטרטגיה שבה שחקן רציונלי הסבור שהוא נמצא בסכנת התקפה תוקף ראשון, למשל במלחמת מנע.
3. "תהילה" היא אסטרטגיה של הרתעה שבה שחקן רציונלי אינו יוזם אלימות, אך צובר כוח ומגיב באלימות, ובכך יוצר מוניטין של נקמנות במטרה להפוך כל התקפה נגדו לבלתי-כדאית.
הובס הבין באופן אינטואיטיבי את מה שגילתה שנים רבות מאוחר יותר תורת המשחקים: שני שחקנים רציונלים המיישמים אסטרטגיות אלו עלולים להיתקע בשיווי משקל נאש, היינו באילוץ לחזור ולתקוף זה את זה, למרות שלטווח ארוך יחסי שלום היו עדיפים לשניהם.
לפיכך טען הובס שהדרך היעילה להגביל אלימות בחברות אדם היא הוספת שחקן שלישי, שהוא כינה ה"לווייתן" – ריבון רב-כוח המשליט סדר ומעניש כל תוקפן.
הובס גם הציע מה שפינקר מכנה "השערה מדעית ניתנת לבדיקה": בחברות אדם פראיות ואנרכיות האלימות צפויה להיות נפוצה יותר מאשר בחברות המאוגדות במדינות שבהן שליטים וממשל משליטים סדר.
כנגד הובס טען הפילוסוף ז'אן-ז'אק רוסו שהאדם במצבו הטבעי היה פרא אציל שחי בהרמוניה עם הטבע ועם שאר בני-האדם, ומקור האלימות הוא דווקא בתרבות המשחיתה.
פינקר טוען שהמדע כיום מסוגל לראשונה לבדוק את השערותיהם המנוגדות של הובס ורוסו, ולהכריע מי מהן נתמכת יותר בנתונים אמפירים כמותיים.
הוא מקדיש את שאר סעיפי הפרק לבדיקה מדוקדקת כזו.
אלימות באבותיו הקדמונים של האדם: פינקר מתאר את התוקפנות אצל השימפנזה, קוף האדם הקרוב ביותר לאדם, כפי שנחקרה בטבע על ידי ג'יין גודול ופרימטולוגים נוספים.
במין השימפנזה המצוי להקות נלחמות בלהקות שכנות על השליטה בטריטוריות ובנקבות, לעיתים עד מוות והשמדה של הלהקה החלשה יותר.
פינקר מדגיש שאלימות השימפנזים אסטרטגית באופייה: התקיפות הקטלניות בדרך-כלל אינן מתרחשות בקרבות, אלא בפשיטות ובמארבים "לא הוגנים", ביוזמת צד המנצל יתרון מספרי רגעי למזער את הסיכונים לעצמו.
אין ראייה שהאב הקדמון המשותף לשימפנזים ולאדם אכן התנהג כמו השימפנזה המצוי, ולא כמו הבונובו הפחות תוקפני, אשר קרוב לאדם באותה מידה.
אך אפילו אם האלימות התפתחה בשימפנזים מצויים ובבני-אדם באופן בלתי-תלוי, קווי הדמיון מעוררים מחשבה.
מאובנים של מיני הומינינים מן האבולוציה של האדם בדרך-כלל נדירים מכדי להסיק על רמת האלימות אצלם, אך פינקר מציין שיתרון הזכרים על הנקבות בגודל הגוף היה לפחות כמו זה שבאדם המודרני, ומרמז על מידה של תחרות אלימה בין זכרים.
סוגי חברות אנושיות: ככל הידוע הופיע האדם הנבון המודרני לפני כ-200 אלף שנים, והחל להתארגן בחברות חקלאיות לפני כ-10 אלפי שנים.
אך פינקר סבור שלצורך בדיקת ההשערה ההובסיאנית, החלוקה הרלוונטית היא בין חברות אנושיות המאורגנות במדינות וכאלו שאינן מאורגנות במדינות, כמו חברות שבטיות ומשטרי צ'יף.
בתרבות המערב היה מקובל להציג חברות שבטיות כ"ברברים" ו"פראים", ולדעת פינקר נטה המחקר האנתרופולוגי במאה ה-20 לקיצוניות השנייה והושפע בעיקר מן "האנתרופולוגים של השלום" כמו פרנץ בועז, רות בנדיקט ומרגרט מיד, אשר ציירו לחברות השבטיות שחקרו תדמית פציפיסטית של "פראים אצילים".
פינקר מבסס את הנתונים שלו על חוקרים מן השנים האחרונות, ביניהם ההיסטוריון הצבאי הישראלי עזר גת, והארכאולוג הפרהיסטורי לורנס קילי בספרו "War Before Civilization".
חוקרים אלו מצאו כי מרבית ההריגות במלחמות שבטיות, כמו אצל שימפנזים מצויים, אינן מתרחשות בקרבות, אלא בפשיטות "בלתי הוגנות" המנצלות את אפקט ההפתעה.
פינקר מצטט עדויות ראייה להתקפות פתע על כפרי הצד היריב וטבח נשים וילדים אצל שבט היאנוממי באמריקה הדרומית, אצל ילידים אוסטרלים ואצל האינואיט באלסקה.
עדויות לקניבליות במלחמה קיימות גם משבטים מודרניים וגם משרידים ארכאולוגים מלפני 800 אלף שנה.
אנשים בחברות שבטיות נלחמים מכל שלוש הסיבות ההובסיאניות: להשגת רווח כמו טריטוריה או נשים, כמלחמת מנע, או כנקמה על פגיעת האויב בקרוביהם.
שיעורי אלימות בחברות מדינה ולא-מדינה: בסעיף זה מרכז פינקר נתונים כמותיים ממחקרים אנתרופולוגים וארכאולוגים, במטרה לבחון את ההשערה ההובסיאנית ולקבוע האם שלטון מדינתי מוריד או מעלה את שיעורי האלימות.
במספרים מוחלטים, מספרי האבדות בחברות השבטיות הקטנות אומנם זעירים בהשוואה לאלו של קרבות גדולים בין מדינות מרובות אוכלוסין.
אך למרות שמספר האבדות המוחלט מייצג את כמות הסבל הכללית הנגרמת כתוצאה מאלימות, האבדות היחסיות מתוך כלל האוכלוסייה, למשל באחוזים, הן אלו שמייצגות את מידת הסיכון לכל אחד מחבריה, ולפיכך את רמת האלימות.
במאה ה-21 בארצות הברית, כלל ההרוגים מפשע אלים, מלחמה וכל הגורמים העקיפים המתלווים אליהם תורמים פחות מ-1% ממספר מקרי המוות הכללי.
שיטה עדיפה לאמוד קצב יחסי של תמותה באוכולוסיה, כתוצאה מאלימות או מכל גורם נבחר אחר, היא מספר ההרוגים בשנה לכל 100,000 נפש באוכלוסייה, להלן "קצב אבדות שנתי" או קא"ש.
אמנם, השונות בין חברות שבטיות גדולה, ובכמה חברות שבטיות הנחשבות על ידי אנתרופולוגים כ"פציפיסטיות", כמו הסמאי בחצי האי המלאי, האינואיט בצפון קנדה ובאלסקה והבושמנים במדבר קלהרי, מלחמות כמעט שאינן ידועות.
אך אפילו בחברות אלו, מחקרים אנתרופולוגיים נוספים העלו מעשי רצח ואלימות המסתכמים בקא"ש גדול משמעותית מזה של חברות מדינה.
השתלטות ממשלי מדינות מודרניות על אזורי המחיה של חברות שבטיות, אף שלעיתים היא מלווה באלימות משל עצמה, עדיין מורידה בדרך-כלל את רמת האלימות הכללית, בהתאמה לתחזית של השערת הלווייתן ההובסיאנית.
פינקר מצטט בן שבט בגינאה החדשה כי מאז החלת הממשל האוסטרלי שם .
"הציוויליזציה ואכזבותיה": המחקר המודרני מאשר איפוא את טענת הובס כי "כאשר חיו בני אדם ללא כוח מרכזי שיטיל עליהם את חתיתו, הם חיו במצב של מלחמה" וב"פחד תמידי וסכנת מוות אלים".
אך המחקר גם מפריך טענות אחרות של הובס: בני חברות שבטיות אינם עסוקים באלימות רוב הזמן, הם משתפים פעולה באופן נרחב עם קרוביהם ובני-בריתם, חייהם רחוקים מלהיות "בודדים", והם "קשים, אכזריים ועניים" רק לפרקים.
למעשה, המחקר גילה שהמהפכה הנאוליתית וערי המדינה הראשונות הרעו, ולא שיפרו, את רמת החיים ואיכות החיים הממוצעות, עקב העבודה המפרכת הנדרשת בחקלאות ובבניית יישובי קבע לאוכלוסיות גדולות.
ממשלים ושליטים, אף שהקטינו את רמת האלימות הכללית, החליפו אותה בעריצות משלהם.
מחקרים מצאו שחברות מדינה עתיקות הרבו יותר מחברות שבטיות בטבח נשים (להבדיל מחטיפתן), בהחזקת עבדים ובהקרבת קורבנות אדם.
ה"לווייתנים" הראשונים פתרו איפוא בעיה אחת במחיר יצירת בעיות חדשות.
פינקר מצטט את ההיסטוריון הרומאי טקיטוס: .
פינקר פותח את הפרק בנימה אישית, ומתוודה כי מאז ילדותו התקשה להבין את ההגיון מאחורי נימוסי השולחן של השימוש בסכו"ם, עד שנתקל בספר "תהליך התירבות", מאת הסוציולוג היהודי נורברט אליאס, שאותו מתאר פינקר כ"הוגה הדעות החשוב ביותר שמעולם לא קָרָאתָ".
אליאס נמלט מגרמניה לבריטניה מאימת השלטון הנאצי עם הטיוטות לספרו.
ואולם הספר תורגם מגרמנית לאנגלית רק בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, ורק בשנות ה-80 הגיח מאלמוניותו כאשר, לדעת פינקר, הסתבר שהוא מציג את התאוריה היחידה המסוגלת להסביר את התגלית בדבר ירידת שיעור מקרי הרצח באירופה בכשני סדרי-גודל מאז ימי הביניים ועד ימינו.
תגלית זו, לדברי פינקר, הכתה חוקרים רבים בתדהמה, וגרמה לו עצמו לכתוב את הספר "המלאכים הטובים של טבענו".
הקא"ש הגבוה של ימי הביניים באירופה עדיין נמוך מן הקא"ש הממוצע של כ-500 שהתגלה במלחמות של חברות שבטיות (פרק 2).
המלך היה רק רם המעלה מבין האצילים, ואת הממשל המקומי העביר במיקור חוץ לאצילים ולאבירים, שגבו יבולים ושרות צבאי מן הצמיתים שלהם.
האצילים נהגו לתקוף תדירות את נחלות האצילים השכנים וצמיתיהם.
פינקר מצטט את ההיסטוריונית ברברה טוכמן בספרה "ראי רחוק":
אלימות הייתה מקובלת גם בין פשוטי העם.
למשל, במשחקי ספורט פופולרים, שחקנים שידיהם נקשרו מאחוריהם היו צריכים להרוג חתול ממוסמר לעמוד בנגיחות ראש, תוך סכנה לספוג שריטות בפניהם, או לרדוף אחר חזיר במטרה להורגו באלות.
נוהג נפוץ שהוליד מספר פתגמים בשפה האנגלית היה קיצוץ האף לאנשים כדי לביישם או להענישם.
פינקר מצטט מתוך ספרו של אליאס:
אליאס תיעד את השינוי ההיסטורי בהתנהגות אנשים באמצעות ספרי הדרכה לנימוסים והליכות, דוגמת מדריך הנימוסים משנת 1530 של ארסמוס מרוטרדם, שהיה רב-מכר באירופה במשך שתי מאות.
עצות מסוג זה נשמעות כיום כהוראות שייתן הורה לילדו בן השלוש, ולא פילוסוף ידוע לציבור הקוראים המשכילים שלו.
אליאס הצביע על כך שנימוסים אשר נראים לנו כיום כטבע שני היו חייבים להילמד בפעם הראשונה באופן מודע.
רבים מנימוסים אלו נגעו להתנהגות עם סכינים, שאותם חגרו מרבית האנשים בימי-הביניים דרך קבע: אל תשתמש בסכין להצביע על מישהו; אחוז את הסכין באצבעותיך ולא באגרופך; העבר סכין לאדם אחר כשניצבו תחילה.
המזלג הוכנס לשימוש באירופה בתקופה זו כתחליף לאכילה עם סכין.
אליאס הצביע על תהליך שינוי, שלדעתו היה חברתי ופסיכולוגי כאחת, בו למדו אנשים באירופה בהדרגה לשלוט בדחפיהם, ולמתן את התנהגותם הציבורית.
אליאס סבר שסיבה ישירה לתהליך התירבות הייתה התחזקות ה"לווייתנים": מלכים, ממשלים מרכזיים ומערכות משפט באירופה.
רצח בייחוד הפך לעברה נגד הממשל המרכזי.
משפטי רצח כבר לא נקראו בנוסח "אלמוני נגד פלמוני", אלא בנוסח "הכתר נגד אלמוני" ולבסוף בארצות הברית "העם נגד אלמוני" ו"המדינה נגד אלמוני".
הסיבה השנייה שהציע אליאס לתהליך התירבות הייתה התפתחות הטכנולוגיה והמסחר באירופה: כדי להצליח בעסקיהם ובפעילותם הציבורית, אנשים נדרשו יותר ויותר לשתף פעולה עם אנשים אחרים מאזורים ומחוגים חברתיים שונים, ולהתחשב בדעותיהם ובנוחותם.
"אלימות ומעמד": בכל מקום שבו תועד תהליך הירידה בשיעורי הרצח באירופה, הובילו אותו המעמדות הגבוהים.
בימי הביניים, בני המעמדות הגבוהים היו אלימים כמו פשוטי העם, אם לא יותר.
גברים בני-אצולה חגרו חרבות בחיי היומיום, ולא היססו להשתמש בהן בתגובה לעלבונות.
שרשרת תגובות אלימות לעיתים הציתה קרבות רחוב בין חבורות אצילים.
היסטוריונים תיעדו ירידה חדה ברמת האלימות של המעמדות הגבוהים מאז סוף ימי הביניים, ובמאה ה-21 כמעט כל מעשי הרצח במדינות המערב מבוצעים בשוליהם של מעמדות סוציו-אקונומים נמוכים.
לדעת פינקר, זה משום שהמעמדות המבוססים יכולים לסמוך על מערכת החוק לספק להם הגנה וצדק.
הוא מצטט מאמר מפורסם מאת הסוציולוג האמריקאי דונלד בלאק , לפיו רוב מה שמכונה "פשע" הוא מנקודת מבטו של הפושע "עשיית צדק": לפי סטטיסטיקה מוכרת היטב לקרימינולוגים, רק כ-10% ממעשי הרצח מתוכננים מראש כאמצעי להשגת רווח מעשי כלשהו.
רובם הגדול מבוצעים דווקא מטעמים שלרוצח נראים כמוסריים: נקמה, תגמול או מניעת עוול כלשהו, תכופות באופן בלתי-מתוכנן כתוצאה מריב שהסלים, לעיתים בין מכרים ואף בין בני-משפחה .
אנשים בשולי המעמדות הנמוכים מתקשים לפנות אל החוק לעזרה משום שהחוק פחות יעיל בטיפול בהם, ומשום שתכופות הם עצמם עוברים על החוק, ולתפיסתם הם נאלצים לעשות "צדק לעצמם".
תהליך התירבות לא מנע איפוא אלימות לחלוטין, אבל דחק אותה לשולי החברה.
אלימות מסביב לעולם: מדינות מערב אירופה הובילו את מגמת הירידה בשיעורי הרצח, ומרבית מדינות העולם הלכו בעקבותיהן, אך הן עדיין מובילות במאה ה-21. יתר על כן, בתוך כל מדינה בפני עצמה יש חלוקה גאוגרפית של שיעורי הרצח, כאשר אזורי ספר נידחים ואזורים הרריים בדרך-כלל מפגרים בירידה אחרי המרכזים העירוניים.
מלחמות שבטיות אפיינו את אזורי ההיילנדס הסקוטיים עוד במאה ה-18, ואת סרדיניה, סיציליה ומונטנגרו עד המאה ה-20. הקא"ש החציוני במדינות העולם כולו בתחילת המאה ה-21 לפי דו"חות של האו"ם הוא 6 עד 9, גדול משמעותית מזה של אירופה כיום (כ-1), ועדיין נמוך בהרבה מזה של אירופה בימי הביניים.
המדינות המועדות ביותר לפשיעה אלימה הן רוסיה, מדינות אפריקה שמדרום לסהרה וכמה ממדינות אמריקה הדרומית, רובן מדינות הסובלות ממלחמות אזרחים ומשלטון מרכזי מושחת ובלתי-יעיל.
במרבית מדינות העולם מחוץ לאירופה לא הוצג תעוד היסטורי אמין של שיעורי הרצח במאות השנים האחרונות, ולכן לא ניתן עדיין להראות, כפי שחושד פינקר, כי בסין ובשאר מרכזי תרבות מחוץ לאירופה התרחש תהליך תירבות מקביל ובלתי-תלוי מתהליך התירבות האירופי.
אלימות בארצות הברית: ההיסטוריה של שיעורי הרצח בצפון אמריקה סבוכה, עקב המגוון של אזורים שונים וקבוצות מהגרים שונות שהגיעו בתקופות שונות.
ארצות הברית עברה אף היא את תהליך התירבות – ירידה מקא"ש של כ-100 במאה ה-17 עד פחות מ-10 במאה ה-21. ועם זאת, ארצות הברית כיום עדיין יוצאת-דופן ברמת האלימות שלה בין המדינות הדמוקרטיות המערביות – שיעורי הרצח בה גדולים משמעותית משל מערב-אירופה, וקרובים לאלו של החציון העולמי.
למעשה, במדינות ניו אינגלנד וברצועה צרה בצפון ארצות הברית שיעור הרצח קרוב לשיעור המערב-אירופי, בעוד שבמדינות הדרום שיעורי הרצח הדומים לשל העולם השלישי.
שיעורי הרצח אצל אמריקאים ממוצא אירופי ואצל אפרו-אמריקאים היו דומים עד כמחצית המאה ה-19, אבל מאז ירדו אצל הראשונים ועלו אצל האחרונים.
שיעורי הרצח ב"מערב הפרוע" היו גבוהים בסדר גודל מאלו שבמזרח.
פינקר מנתח כל אחד מתהליכים אלו ומסביר אותו לאור ההשערה של תהליך התירבות – אפרו-אמריקאים ואנשי הדרום והמערב נטו פחות, כל ציבור מסיבותיו הוא, לקבל עליהם את שלטון החוק המרכזי והסדר הציבורי.
נסיגה בתירבות בשנות ה-60: ברבות ממדינות מערב אירופה, בקנדה, ובייחוד בארצות הברית, שיעורי הרצח עלו פי שניים ויותר החל משנות ה-60 של המאה ה-20 למשך מספר עשורים, למרות הצמיחה הכלכלית והעלייה בתעסוקה וברמת החיים.
פינקר בודק ופוסל הסברים דמוגרפים לתופעה, כתוצאת ה"בייבי בום" שלאחר מלחמת העולם השנייה.
במקום זאת הוא סבור שהעלייה הייתה תוצר-לוואי של התרבות הפופולרית במדינות המערב בשנות ה-60. תרבות זו חשדה ומרדה בממשלים המרכזיים, במעמדות הגבוהים, במוסדות החברה ובנורמות ציבוריות, ולעומת זאת עודדה אינדיבידואליזם, פריקת עול וסיפוק תשוקות.
ביטוי בולט של תהליך התירבות מאז ימי הביניים היה, לפי אליאס, הטבע השני של נימוסים בציבור, היגיינה אישית, ושליטה עצמית – אותו ביטוי שהתרבות ההיפית מרדה נגדו.
תירבות מחדש בשנות ה-90: מאז תחילת שנות ה-90 ועד מועד חיבור הספר בסוף העשור הראשון של שנות ה-2000 ירדו שיעורי הרצח ופשע אחר בארצות הברית בחזרה לרמות הנמוכות שאפיינו את שנות ה-50, וירידה דומה התרחשה בקנדה ובמדינות מערב-אירופה.
ירידה זו הפוכה למגמה שחזו בשעתו קרימינולוגים ידועים, ואיננה נמצאת במתאם עם מדדים כלכליים שונים.
פינקר דוחה את ההסבר הפופולרי שהציעו מחברי הספר פריקונומיקס כתוצאת הלגליזציה של הפלות בארצות הברית מאז שנות ה-70, ומציע שילוב של אכיפת חוק יעילה יותר עם תרבות זכויות אדם המעודדת ביטוי אינדיבידואלי כל עוד אינו פוגע בזכויותיהם ובביטחונם של אנשים אחרים .
אירופה הנוצרית של ימי הביניים וראשית העת החדשה הייתה תרבות של אכזריות.
עינויים מוסדו בחסות הממשלים המרכזיים והמקומיים, והיו קבועים בחוק, שפסק ניקור עיניים, סימון בברזל לוהט, קטיעת ידיים, אפים ולשונות, וצורות אחרות של הטלת מום לפשעים קטנים.
הוצאות להורג פומביות האריכו יסורי גסיסה בשיטות סאדיסטיות כמו שרפה על המוקד ותלייה, גרירה וביתור.
עינויים נפסקו ובוצעו על ידי הכנסייה עצמה בתקופות האינקוויזיציה, ומלחמות דת וציד מכשפות היו נפוצים.
בפרק הרביעי עוסק פינקר בשינוי ההיסטורי שחל בתרבות זו.
"המהפכה ההומניטרית" בתרבות המערב התרחשה תוך פרק זמן קצר יחסית במאות ה-18 וה-19.
הריגה מבוססת אמונות תפלות: הקרבת בני אדם לאלים מגונה כבר במקרא, וכן ביוון וברומי העתיקים, ולמרות זאת נזכרת בכל התרבויות העתיקות הגדולות, למשל בסיפורי בת יפתח ואיפיגניה.
האימפריה האצטקית יצאה למלחמות נגד שכניה לצורך שביית קורבנות אדם לאלים.
באירופה של הרנסאנס ועידן הנאורות הצביעו הוגי דעות דוגמת ארסמוס מרוטרדם, מישל דה מונטן ותומאס הובס עצמו על הכשל הלוגי שבשימוש בעינויים כדי לחלץ וידויים מ"מכשפות".
פינקר מצטט תיאור מתוך ספר על תולדות העינויים של הסופר האמריקאי דניאל מאניקס :
אחד משני המלומדים הישועים היה פרידריך שפה, אשר בשנת 1631 הוציא את ספרו Cautio Criminalis, בו הביע עמדה נחרצת בעד ביטול החקירה בעינויים של חשודות בכישוף בגרמניה.
הריגה מבוססת אמונות תפלות: אלימות נגד מחללי שם וכופרים: בסעיף זה משרטט פינקר את ההיסטוריה של מלחמות דת באירופה מאז ימי הביניים.
בין שנת 1095 ל-1208 טבחו הצלבנים כמיליון יהודים ומוסלמים.
מכיוון שכל אוכלוסיית האדם באותן שנים מנתה כ-400 מיליון, כשישית מן האוכלוסייה בראשית המאה ה-20, מספר זה שקול מבחינה יחסית לששת מיליוני היהודים שנקטלו בשואה.
במאה ה-13 נטבחו בדרום צרפת כ-200 אלף קתרים במסע הצלב האלביגנזי משום שהכנסייה הקתולית ראתה בהם כופרים ומינים, ומספרם של קורבנות האינקוויזיציה הספרדית לבדה מן המאה ה-15 ועד ה-18 מוערך ב-350 אלף.
היסטוריונים כוללים במלחמות הדת האירופיות במאות ה-16 וה-17 את מלחמות ההוגנוטים בצרפת (1562–1594), מלחמות העצמאות ההולנדיות (1568–1648), מלחמת שלושים השנים (1618–1648), מלחמת האזרחים האנגלית (1642–1648), מלחמות אליזבת הראשונה באירלנד, בסקוטלנד ובספרד (1586–1603), ומלחמות קרל החמישי במקסיקו, בפרו, בצרפת ובאימפריה העות'מאנית (1521–1552).
אף שלכל המלחמות האלו היו גם מניעים פוליטיים וטריטוריאליים חשובים, הדתות השונות של הצדדים הלוחמים היו מניע עיקרי לעימות.
במלחמת שלושים השנים לבדה מוערך מספר הקורבנות ב-5.75 מיליונים, אשר באחוזים מאוכלוסיית אירופה באותו זמן שקולים למספר הקורבנות באירופה במלחמת העולם השנייה.
פינקר דן בשאלה מדוע פסקו מלחמות הדת באירופה כמעט לחלוטין לאחר המאה ה-17. לדעתו, האידאולוגיות של עידן הנאורות קידשו פחות ופחות את הישארות הנפש ויותר ויותר את חיי האדם.
רציונליסטים כמיכאל סרווטוס, ברוך שפינוזה, ג'ון לוק ופרנסיס בייקון טענו ששום דת וזרם אינם מצליחים להוכיח שהם נכונים מאחרים, והטיפו לחופש דת.
אמנציפציה ליהודים ולמיעוטים דתיים אחרים הונהגה במרבית מדינות אירופה החל מן המהפכה הצרפתית.
"עונשים אכזריים ויוצאי-דופן": צורות שונות של עינויים והטלת מומים שימשו כעונש לא רק לכופרים ומכשפות, אלא גם על הפרת חוקים חילוניים.
בעונשים כאלו הייתה תועלת מעשית למשטרים שהטילו אותם, שכן עינוי פומבי של אדם אחד היה עשוי להרתיע צופים רבים מביצוע עברות ולהפוך אותם לנתינים כנועים יותר.
אך מחזות פומביים של אכזריות וייסורים היו פופולרים אפילו ללא תועלת מעשית כלשהי, משום שהצופים נהנו מהם.
בפריז במאה ה-16, שרפת חתולים הייתה סוג מקובל של בידור פופולרי, שצפו בו בהנאה גם מלכים ואצילים.
צורות בידור פופולריות אחרות היו קרבות כלבים, קרבות תרנגולים, ריצות פרים, שיסוי בדובים ו"הוצאות להורג" פומביות של בעלי חיים "פושעים".
פינקר מציין שאפילו אנשים שלא נהנו מצפייה בעינויים גילו אדישות מעוררת צמרמורת.
ביומנו המפורסם של סמיואל פיפס נמצא כתוב:
בסוף המאה ה-16 החלה כליאה בבית סוהר להחליף עינויים והטלת מומים כעונש לעברות קטנות, אך המאה ה-18 הייתה נקודת המפנה בהיסטוריה של אכזריות ממוסדת בתרבות המערב.
באנגליה ביקרו רפורמות את "האכזריות והברבריות" בבתי הכלא של המדינה, ופורסמו תאורים גרפיים מזעזעים של הוצאות להורג שהשפיעו רבות על הציבור.
וולטר ומונטסקייה היו בין ראשי המבקרים בצרפת, ובארצות הברית הרופא והאב המייסד בנג'מין ראש.
רב המכר משנת 1764 "על פשעים ועל עונשים" של הכלכלן האיטלקי צ'זארה בקאריה היה בעל ההשפעה הרחבה ביותר, בין השאר על וולטר, דני דידרו, תומאס ג'פרסון, ג'ון אדמס וג'רמי בנת'ם.
בקאריה קבע לראשונה שהתכלית הלגיטימית של עונש איננה נקמה, אלא אך ורק הרתעת אנשים מלגרום נזק רב אף יותר מן העונש לאנשים אחרים.
תוך מספר עשורים נאסרו עינויים כעונש בכל מדינות המערב ובכלל זה בארצות הברית, שם התיקון השמיני לחוקה אסר "עונשים אכזריים ויוצאי דופן".
בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19 גם נחקקו החוקים הראשונים שאסרו התעללות בבעלי-חיים, במידה רבה בהשפעתו של בנת'ם.
עונש מוות: לאורך מרבית ההיסטוריה היה עונש מוות מקובל גם לעברות שהיום נחשבות כקלות.
במהלך שנת 1822 עדיין נידונו 222 בריטים למוות, בין השאר על כייסות, זיוף, שוד מכלאת ארנבות וכריתת עץ, במשפטי בזק שנמשכו בממוצע שמונה וחצי דקות כל אחד.
אך פחות מארבעים שנה מאוחר יותר, במהלך שנת 1861, נידונו 4 בריטים בלבד למוות.
החל מן המאה ה-19 נידונו למוות כמעט רק על פשעי רצח ובגידה במדינה, ומרבית מדינות אירופה ביטלו לבסוף את עונש המוות לחלוטין.
ארצות הברית היא בין המעטות בעולם המערבי בה קיים עדיין עונש המוות, אך גם 17 ממדינות ארצות הברית ביטלו אותו, ובאותן מדינות שבהן הוא עדיין קיים רשמית, השימוש בו נדיר מאוד אפילו כעונש על רצח.
עבדות: העבדות הייתה חוקית ומקובלת בתרבויות רבות לאורך מרבית ההיסטוריה, ובכלל זה בתקופת המקרא, ביוון וברומי העתיקות.
אפילו באתונה העתיקה, חלוצת הממשל הדמוקרטי, 35% מן האוכלוסייה היו עבדים.
בין המאות ה-16 וה-19 מתו כמיליון וחצי אפריקאים בספינות עבדים בסחר העבדים האטלנטי.
רבים נוספים מתו כשהובלו לנמלי הים באפריקה או למזרח התיכון, ומספר הקורבנות הכללי מוערך ב-17 מיליונים לפחות, אך ייתכן שהוא מגיע ל-65 מיליונים.
פינקר דן בסיבות שהוליכו את כל מדינות המערב לבטל את העבדות במאה ה-19. הכלכלן אדם סמית טען שעבדות יקרה מעבודת אנשים חופשיים, אך בעלי העבדים עצמם לא הסכימו עם טענה זו, ובדרך-כלל היה צורך לאלץ אותם לשחרר את עבדיהם.
בריטניה, בעצמה אחת המשתתפות העיקריות בסחר העבדים האטלנטי, הוציאה את העבדות מחוץ לחוק ב-1807, ביטלה אותה ברחבי האימפריה שלה ב-1833, והחל משנת 1840 אף דרשה ממדינות אחרות לבטל את העבדות, לפעמים תוך שימוש בסנקציות כלכליות ובפעולות מלחמתיות של הצי המלכותי.
בארצות הברית נדרשה המלחמה הגדולה בהיסטוריה של יבשת אמריקה, מלחמת האזרחים האמריקנית, כדי לאלץ את מדינות הדרום לבטל את העבדות.
מרבית ההיסטוריונים מסכימים שהסיבה העיקרית לביטול העבדות הייתה הומניטרית, ולא כלכלית.
עדויות כתובות דוגמת ספרו של העבד הנמלט פרדריק דאגלס ויצירות ספרותיות כמו "אוהל הדוד תום" מאת הארייט ביצ'ר סטואו היו בעלות חשיבות רבה לגיוס דעת הקהל.
אף שצורות בלתי-חוקיות שונות של עבדות ממשיכות להתקיים בעולם גם במאה ה-21, הן אסורות בחוק של כל המדינות, וכלכלות מרכזיות אינן מתבססות עוד על עבודת עבדים.
עריצות ואלימות פוליטית: שליטים וממשלים מרכזיים במהלך ההיסטוריה, אליהם התייחס תומאס הובס כ"לווייתנים" , תכופות הפקיעו לעצמם את הזכות הבלעדית להפעלת אלימות חוקית.
אך הם השתמשו בה לא רק על-מנת למנוע אלימות חמורה אף יותר בין נתיניהם, כפי שקיווה הובס, אלא גם לטובת עצמם.
עריצים תכופות מימשו את יכולתם להפעיל אלימות כדי לפגוע, להרוג ולענות יריבים פוליטיים, ובמקרים אחרים אף ללא סיבה הגיונית כלשהי, אלא רק מתוך גחמות רגעיות או שגעון.
לפיכך טוען פינקר כי לאחר שהממשלים המרכזיים הצליחו להוריד באופן ראשוני את רמת האלימות האופיינית לחברות שבטיות, הורדה נוספת של רמת האלימות בדרך כלל הצריכה בקרה ופיקוח על אלימות הממשל המרכזי עצמו.
הוגי הדעות של עידן הנאורות תכננו שיטות ועקרונות ממשל דמוקרטיים, כמו רעיון הפרדת הרשויות של מונטסקייה, בתקווה לרסן את כוחם של מנהיגים ולהפוך אותם מעריצים אלימים למשרתי הציבור ומגיניו.
הממשלים הדמוקרטים הראשונים שהוקמו במאות ה-18 וה-19 עדיין סבלו מבעיות ומסתירות חמורות.
למשל הכרזת העצמאות של ארצות הברית הצהירה על העיקרון הבסיסי לפיו כל בני האדם נולדו שווים, ולמרות זאת נאלצה להשלים בתחילה עם קיום העבדות במדינות הדרום.
אך 87 שנים לאחר מכן יושם לבסוף העיקרון גם לשחרור העבדים.
"מלחמה גדולה": לדעת פינקר, מרבית הכובשים והמצביאים לאורך ההיסטוריה לא חשבו שיש דבר מגונה במלחמה מוצלחת, ולכן גם לא חשו צורך להצדיק יציאה למלחמה, כמו באמירתו המפורסמת של יוליוס קיסר: .
רק מקורות פציפיסטים מעטים בעת העתיקה ובימי הביניים התייחסו למלחמה כאל דבר רע מטבעו, למשל חזון ישעיהו במקרא או תורת הפילוסוף הסיני מו דזה שראתה במלחמה סכום של מעשי רצח רבים.
בעידן הנאורות באירופה התחזקו עמדות פציפיסטיות, והוגים רבים עשו שימוש בסאטירה כדי להמחיש את האבסורדיות של המלחמה ואת המוות, הסבל והנזק הנגרמים למרבית המעורבים בה משני הצדדים.
ראיית המלחמה כדבר שלילי מעיקרו נפוצה יותר ויותר בציבור, והמנהיגים נאלצו להצדיק יציאה למלחמה, בדרך-כלל באמצעות הטלת האשמה על הצד היריב.
בספרו "לשלום נצחי" משנת 1795 הציג הפילוסוף הגרמני עמנואל קאנט את שלושת התנאים הדרושים לדעתו לשלום אמיתי ותמידי בעולם: שלטון דמוקרטי בכל מדינות העולם; חוק בינלאומי מושתת על פדרציה של מדינות חופשיות, ואזרחות עולמית שתאפשר לכל אדם לגור בכל מדינה בלי לחשוש מרדיפות.
"המהפכה ההומניטרית מנין?" תוך כמאה שנה בלבד במאות ה-18 וה-19 בוטלו איפוא במדינות המערב מנהגים אכזריים ואלימים רבים שרווחו במשך אלפי שנים, ואחרים שלא נעלמו לחלוטין לפחות הוצאו מחוץ לחוק.
פינקר מכנה שינוי דרמטי זה "המהפכה ההומניטרית", ודן במספר השערות אפשריות שהוצעו לסיבותיו.
השערה אחת היא שזוהי תוצאת תהליך התירבות (פרק 3).
הירידה התלולה במקרי הרצח ופשע אלים אחר באירופה אולי הקטינה את הדרישה לעונשים חמורים, והסלידה שפיתחו אנשים כלפי זוהמה וחוסר נימוס אולי הוליכה גם לסלידה מוסרית נגד מנהגים אכזריים.
אך פינקר מעיר שתהליך התירבות הקדים את המהפכה ההומניטרית במאות שנים.
השערה אחרת מציעה שהשיפור בתוחלת החיים וברמת החיים באירופה גרם לאנשים לייחס ערך רב יותר לחייהם ולרווחתם, כמו גם לאלו של אנשים אחרים.
המדינות העשירות באירופה בתקופה זו, כמו אנגליה והולנד, היו אכן גם חלוצות הומניטריות, אך השיפור ההיסטורי הדרמטי ביותר בעושרם של אנשים ומדינות באירופה תועד רק בסוף המאה ה-19 ובמאה ה-20, כתוצאה מן המהפכה התעשייתית.
עם זאת, שינוי טכנולוגי באירופה שהקדים את המהפכה התעשייתית היה הופעת הדפוס והתרחבות האוריינות.
מחקרים היסטוריים מעידים על זינוק בתפוצתם של ספרים במאה ה-18, ולראשונה למדה למעלה ממחצית האוכלוסייה קרוא וכתוב.
עליית האמפתיה וחשיבות חיי אדם: הפילוסוף פיטר סינגר סבור שבמהלך ההיסטוריה התרחב מאוד החוג החברתי שאליו חשים אנשים אמפתיה – מבני-משפחה וחברים קרובים בעיקר גם לשכנים, לאנשים זרים, ואף לבעלי-חיים.
אדם אשר רגיל לדמיין את העולם מנקודת-מבטם של אנשים זרים יתקשה לחזות בסבלם.
בסעיף זה מציע פינקר שגורם עיקרי להתרחבות חוג האמפתיה היה התפשטות האוריינות: הקריאה מאפשרת לבני-אדם לחוות את העולם מנקודת מבטו של אדם זר, ולפיכך להזדהות עמו.
סיפורת עלילתית בייחוד מפתה את הקורא לחוות את המציאות מנקודת המבט של דמויות ספרותיות העשויות להיות שונות עד מאוד ממנו.
המאות ה-18 וה-19 באירופה – שנות המהפכה ההומניטרית – היו גם נקודת מפנה בהתפתחותה של סוגת הרומן, שהגיעה אז לשיאים חדשים של פופולריות.
בניגוד למיתולוגיה, לכתבי-דת ולשירה אפית, שהיו הסוגות הספרותיות הפופולריות לפני-כן, סוגת הרומן עוסקת בחייהם של אנשים רגילים מתקופתו של הקורא.
רומנים שאף הייתה להם השפעה הומניטרית ישירה היו, בנוסף על "אוהל הדוד תום", גם "אוליבר טוויסט" ו"ניקולס ניקלבי" מאת צ'ארלס דיקנס, אשר פקחו עיני קוראים להתעללות בבתי-יתומים ובהעסקת ילדים, וכן גם "שנתיים לפני התורן" מאת ריצ'רד דאנה , ו"ז'קט לבן" מאת הרמן מלוויל, אשר תרמו לביטול עונשי המלקות למלחים.
"רפובליקת המכתבים וההומניזם של הנאורות": בסעיף זה מתאר פינקר את האופן שבו היו האנשים המשכילים של עידן הנאורות מקושרים זה עם זה, באמצעות הוצאת ספרים והתכתבות, וכן דרך פגישות פנים אל פנים במרכזי הערים הקוסמופוליטיות כמו לונדון, פריז ואמסטרדם, שגדלו מאוד באותה תקופה.
פינקר מודה כי לא ניתן לקבוע בוודאות שהפריה הדדית כזו של רעיונות הייתה חייבת להוליך למהפכה הומניטרית דווקא, במקום לכיוון ההפוך, אך בעצמו מאמין שהייתה זו תוצאה בלתי-נמנעת.
לדעתו, כאשר "סוכנים רציונלים" דנים זה עם זה בחופשיות על הפתרונות המיטביים, בלתי-נמנע שפתרונות אלו יהיו פתרונות הומניסטים המבוססים על שיתוף פעולה עמוק ונרחב יותר.
פינקר מזהה מסקנות אלו ברעיונותיהם המוסריים של גדולי עידן הנאורות: האתיקה של שפינוזה, הצו הקטגורי של קאנט, האמנה החברתית של הובס ורוסו, וקביעת לוק וג'פרסון שכל בני-האדם נולדו שווים.
תירבות ונאורות: בעקבות עידן הנאורות באה המהפכה הצרפתית, שלאחר תקופה קצרה מאוד של דמוקרטיה הדרדרה לשלטון הטרור ולמלחמות הנפוליאוניות.
פינקר אינו סבור שיש להאשים את הנאורות בתוצאות המהפכה הצרפתית, אבל דן בביקורתו של הפילוסוף השמרן אדמונד ברק.
ברק טען שרק מנהגים חברתיים בדוקים ומנוסים שהוכיחו את עצמם לאורך מאות ואלפי שנים, כגון אריסטוקרטיה, מסורות דת וערכי משפחה, מסוגלים לשמור על החברה האנושית מהידרדרות לאנרכיה הובסיאנית אלימה.
לעומתם, מהפכות דוגמת אלו שהציעו הוגי עידן הנאורות לא נוסו מעולם, ולמרות כוונותיהן הטובות הן עלולות לגרום הרבה יותר נזק מאשר תועלת.
פינקר מסכים שהתקדמות מספקת של תהליך התירבות בחברה עשויה להיות תנאי מקדים להצלחתה של מהפכה הומניטרית, ושלנורמות מבוססות בחיי היומיום יש חשיבות חיונית.
בהכרזת העצמאות של ארצות הברית, אשר המהפכה שלה הצליחה יותר מן המהפכה הצרפתית, נאמר כי .
"דם ואדמה": בסעיף זה סוקר פינקר מספר תנועות-נגד היסטוריות לנאורות, אשר חלקו על הבסיס הרציונלי והקוסמופוליטי שלה: הרומנטיציזם והמיליטריזם של המאה ה-19 ראו באלימות מרכיב נאצל והרואי בטבע האדם, הלאומיות ראתה בעם ובמדינה ערכים מקודשים שטוב להילחם למענם, הנאציזם קידש את הגזע והסוציאליזם המרקסיסטי את מעמד הפועלים.
פינקר רואה באידאולוגיות אלו את הסיבות להתחזקות זמנית של העריצות והמלחמה בראשית המאה ה-20.
לעומת זאת חישב המתמטיקאי והפיזיקאי לואיס פריי ריצ'רדסון דווקא מגמה סטטיסטית של ירידה היסטורית בפריצת מלחמות, ולפיכך חזה תקופה ארוכה ללא מלחמת עולם שלישית.
בפרק זה בודק פינקר את הסיבות להצלחת תחזיתו האופטימית של ריצ'רדסון.
סטטיסטיקה ונראטיבים: פינקר שוקל מודלים סטטיסטיים ונראטיבים שונים לתולדות המלחמות.
הוא מציע מודל של סכום ארבעה מרכיבים שונים: רמה גבוהה של אקראיות, חוסר כל מחזוריות היסטורית, הסלמה בהרסנותן של מלחמות אשר הפכה את כיוונה בעשרות שנים האחרונות, ודעיכה ארוכת-טווח בכל שאר הממדים של מלחמות.
הוא מסביר את הצעתו בסעיפים הבאים של הפרק.
האם המאה ה-20 אכן הייתה הגרועה מכולן?
טענה זו נפוצה מאוד בציבור, אך בעוד שמחציתה הראשונה של המאה אכן כללה את שתי מלחמות העולם, מחציתה השנייה הייתה בין הפחות אלימות בהיסטוריה.
יתר על כן – מספר השיא של קורבנות במחצית הראשונה נבע במידה רבה מכך שאוכלוסיית העולם באותו זמן הייתה גדולה פי כמה וכמה מאשר בכל מאה קודמת בהיסטוריה.
ישנם מלחמות, מעשי טבח ורצח-עם נוספים בהיסטוריה שבהם מספר החללים היחסי, כאחוז מאוכלוסיית העולם באותו זמן, הוערך כדומה ואף גדול משל מלחמת העולם השנייה, ובכלל זה כיבושי ג'ינג'יס חאן ויורשיו, כיבושי טימור לנג, סחר העבדים האטלנטי, השמדת האינדיאנים האמריקאים, נפילת שושלת מינג, התמוטטות האימפריה הרומית, מרד טאיפינג ומרד אן לושאן.
בעיה נוספת בטענה היא "קוצר ראייה היסטורי", היינו הקושי להכיר ולתעד מאורעות עתיקים יותר, וכתוצאה מכך גם נטייה להמעיט בחשיבותם.
בעיה זו חמורה במיוחד לגבי מלחמות קטנות ובינוניות מלפני 300 שנה ומעלה, שרבות מהן נעלמו מעל דפי ההיסטוריה, או אולי אף לא עלו עליהם מעולם, ועם זאת ייתכן שאחוז נכבד מכלל החללים נפל במלחמות כאלו.
הסטטיסטיקה של עימותים קטלניים, חלק ראשון: העיתוי של מלחמות: ריצ'רדסון אסף נתוני מלחמות מתחילת המאה ה-19 ועד מלחמת העולם השנייה, והניתוח הסטטיסטי שלו גילה שתאריכי פרוץ המלחמות וסיומן אינם ניתנים להבחנה מתהליך אקראי פואסוני: בכל רגע בזמן ישנה הסתברות מסוימת לפרוץ מלחמה, ללא תלות נראית לעין במלחמות קודמות.
תוצאה זו מטילה ספק בנראטיבים נפוצים במחקר ההיסטוריה, שלפיהם מלחמות הן תוצאות תהליכים היסטוריים בלתי-נמנעים.
בנוסף חישב ריצ'רדסון שההסתברות לפרוץ מלחמה לא גדלה במהלך תקופת זמן זו, ואולי אף קטנה.
מצד שני מצא ריצ'רדסון מגמת עלייה במספר החללים שהפילה כל מלחמה, מגמה שהגיעה לשיאה במלחמת העולם השנייה.
הסטטיסטיקה של עימותים קטלניים, חלק שני: העוצמה של מלחמות: ריצ'רדסון מצא גם שהתפלגות המלחמות לפי מספרי החללים מתנהגת על פי חוק חזקה, בדומה לחוק זיף ולכללים רבים נוספים בתחומי הסוציולוגיה והפסיכולוגיה.
זוהי התפלגות זנב עבה במיוחד, ונובע ממנה שמלחמות קטלניות מאוד, אפילו מסדרי גודל של 100 מיליון או מיליארד חללים, אינן בלתי-אפשריות אף על פי שהסתברותן נמוכה משל מלחמות קטנות יותר.
בנוסף, הוא מצא שבמלחמות ממושכות יותר נפלו חללים במספרים גדולים אף ממה שניתן לצפות בשל משכן.
מנגנון העשוי להסביר תופעות אלו הוא מלחמות התשה, שבהן כל צד מוכן להמשיך ולספוג קורבנות נוספים רבים יותר ויותר כדי שהקורבנות הקודמים "לא ימותו לשווא".
ואולם המלחמות הקטלניות ביותר (בעוצמות של מיליון חללים ומעלה), אף שהן גם הנדירות ביותר, מפילות בסך הכל חללים רבים אף יותר מאשר מעשי רצח.
למעשה, התפלגות הנופלים במלחמות (ללא מעשי רצח) קיצונית אפילו יותר מאשר בניסוח המפורסם של עקרון פארטו: 80% מן החללים אינם נהרגים ב-20% המלחמות הגדולות ביותר, אלא ב-2% המלחמות הגדולות ביותר.
תוצאה זו מדגישה את הצורך למנוע פריצת מלחמות בין מעצמות, ולעצור מלחמות שכבר פרצו מהסלמה למלחמת התשה.
כמו כן, לדעת פינקר יש להזהר מהסקת מסקנות מרחיקות-לכת על-סמך מלחמות העולם הראשונה והשנייה בלבד - שני אירועים קיצוניים שההסתברות להתרחשותם הייתה נמוכה מלכתחילה.
המסלול של מלחמות המעצמות: נתוני המלחמות של ריצ'רדסון מראשית המאה ה-19 ועד מחצית המאה ה-20 נמשכים על פני תקופה קצרה מכדי להסיק מהם מגמות ארוכות טווח, ובייחוד להכריע בשאלה האם מלחמות נעשות נדירות או נפוצות יותר.
מדען המדינה ג'ק לוי אסף נתוני מלחמות מאז המאה ה-15, תוך התמקדות במלחמות בהשתתפות מעצמות, אשר התעוד שלהן שלם ואמין יותר.
לאורך כל תקופה זו, מעצמות היו מעורבות בממוצע במלחמות רבות יותר וקטלניות יותר מאשר מדינות שאינן מעצמות.
במהלך המאות ה-16 וה-17, כמעט בכל רגע בזמן נערכה לפחות מלחמה אחת בין מעצמות, אך במאות ה-18 עד ה-20 נערכו מלחמות כאלו רק בחלק מן הזמן, ובמאה ה-21 הן נעלמו לחלוטין.
מלחמות שבהן הייתה מעורבת לפחות מעצמה אחת מראות ירידה דומה בתדירותן ובמשכן, ובנוסף ניתן לראות שקטלנותן עלתה בהדרגה עד שיא במלחמת העולם השנייה, ומאז היא יורדת בתלילות.
המסלול של מלחמות אירופיות: בסעיף זה מנתח פינקר בסיס נתונים חדש ועשיר במיוחד המתעד אלפי מלחמות באירופה מאז המאה ה-15, ובכללם אף עימותים קטנים יחסית של פחות מ-100 הרוגים.
נתונים אלו מאשרים את הממצאים הקודמים, וכן מאפשרים לאמוד את מספר ההרוגים השנתי ל-100,000 נפש (קצב האבדות השנתי או קא"ש) כתוצאה ממלחמות באירופה.
האומדן מראה ירידה מקא"ש של כ-20 במאות ה-15 וה-16 עד כמעט אפס בסוף המאה ה-20, כשביניהן שלושה שיאים חדים: במלחמות הדת של המאה ה-17 (קא"ש של כ-180), במלחמות הנפוליאוניות (80) ובמלחמות העולם (250).
הרקע ההובסיאני ועידן השושלות והדתות: בסעיף זה פותח פינקר בהצגת התפתחותן של המלחמות באירופה בעת החדשה על פי ספרו של מדען המדינה הבריטי אוון לוארד "מלחמה בחברה הלאומית".
לוארד הציע חלוקה לחמישה "עידנים" שהם למעשה תהליכים חברתיים שלעיתים חופפים בזמן.
את הראשון הוא מגדיר כעידן השושלות משנת 1400 עד 1590. בעידן זה נלחמו ביניהם בתי אצולה על השלטון בארצות אירופה, ומלחמות רבות היו מאבקים בין קרובי משפחה על כס המלוכה.
העידן השני הוא עידן הדתות משנת 1590 עד שלום וסטפאליה בשנת 1648, והתאפיין בלחימה בין קואליציות דתיות.
מלחמות הדת הגדולות כמו מלחמת שלושים השנים ומלחמת שמונים השנים היו ארוכות וקטלניות יותר מכיוון שניסיונות דיפלומטים לפשר בין הצדדים תכופות נתפסו ככפירה דתית.
שלושה זרמים בעידן המדינה הריבונית: לוארד הגדיר את התקופה משלום וסטפאליה בשנת 1648 ועד שנת 1789 כעידן הריבונות.
איחודן של מאות דוכסיות וברוניות קטנות באירופה לממלכות ולאימפריות היה הסיבה העיקרית לשתי המגמות הברורות בניתוחים הסטטיסטים של תקופה זו: ההפחתה במספר המלחמות, וההסלמה בקטלנות הממוצעת של מלחמה.
צבאות נעשו מועטים יותר, גדולים יותר ומאורגנים יותר, ועשו שימוש בהתקדמות טכנולוגית, תעשייתית ומדעית.
עם זאת, חלקה הגדול של המאה ה-18, משנת 1713 ועד 1789, היה שלו יחסית לעידן הדתות, מגמה שפינקר רואה כהשפעתן של המהפכה ההומינטרית ועידן הנאורות (פרק 4).
אידאולוגיות נגד הנאורות ועידן הלאומיות: לוארד פותח את עידן הלאומיות באירופה במהפכה הצרפתית בשנת 1789. בעידן זה התרחשו מלחמות העצמאות של מדינות לאום רבות באירופה.
פינקר סבור שרעיונות האומה וזכות ההגדרה העצמית אחראים בעידנים אלו למלחמות שהפילו קורבנות במאות מיליונים, משום שגבולותיהן של מדינות מעולם לא היו מסוגלים להתאים לתפוצה הפרקטלית של העמים שחיו בהן, ותמיד הם מותירים "מיעוטים בתוך מיעוטים בתוך מיעוטים".
בשם ההגדרה העצמית מקבלים עריצים הכרה מן הקהילה הבינלאומית, וזכות להרעיב, לכלוא ולרצוח את אזרחיהם.
פינקר מצטט שורת אנשי רוח שביטאו את התפיסה הרומנטית הנפוצה בתקופה זו של המלחמה כבריאה, גברית ונאצלת, המצילה את האומה מניוון, מחולשה ומקיפאון .
הומניזם וטוטליטריות בעידן האידאולוגיות: בסוף מלחמת העולם הראשונה בשנת 1917 רואה לוארד את סיום עידן הלאומיות ופתיחת עידן האידאולוגיות, כאשר הדמוקרטיה והקומוניזם נלחמו נגד הנאציזם במלחמת העולם השנייה, וזו נגד זה במלחמה הקרה.
עם זאת מציין פינקר שעידן הלאומיות ועידן האידאולוגיות היו עדות גם להמשכה של תנועת הנאורות הקוסמופוליטית והאנטי-מלחמתית, שאותה הוא מזהה באנשי רוח כמו ויליאם לויד גאריסון, ג'ון סטיוארט מיל, לב טולסטוי, ויקטור הוגו, מארק טוויין וברטרנד ראסל, וכן בסרטי קולנוע דוגמת במערב אין כל חדש, הדיקטטור הגדול ומרק ברווז.
פינקר מציין בייחוד את העיתונאי הבריטי נורמן אנג'ל בחיבורו "האשליה הגדולה", אשר הראה שהמלחמה המודרנית חסרת כדאיות כלכלית.
אמנם, בחברות עתיקות שלל מלחמה בצורת משאבים חומריים כמו נחלות, זהב ומוצרים שונים היה עשוי להתקבל כרווח מניצחון במלחמה, אך בחברה המודרנית מרבית העושר קיים בצורת מסחר, אשראי וחלוקת עבודה, שלא ניתן להשיגם במחיר נמוך יותר באמצעות כיבושים.
אף שההוגים האנטי-מלחמתיים נתפסו בשעתם כקומץ הזוי של אידיאליסטים, רעיונותיהם זכו לתהודה לאחר מלחמות העולם, עם דעיכת ההתלהבות הרומנטית-מיליטריסטית מן המלחמה.
השלום הארוך: כמה מספרים: בסעיף זה מציג פינקר את התוצאה הסטטיסטית המעניינת ביותר, לדעתו, מאז תום מלחמת העולם השנייה: אפס הוא:
מספר הפעמים בהן נשק גרעיני הופעל במלחמה;
מספר הפעמים בהן שתי מעצמות העל נלחמו זו בזו בשדה הקרב;
מספר הפעמים בהן מעצמות כלשהן נלחמו זו בזו;
מספר הפעמים בהן מדינות כלשהן נלחמו זו בזו במערב אירופה;
מספר הפעמים בהן מדינות מפותחות נלחמו זו בזו בעולם כולו;
מספר הפעמים בהן מדינה מפותחת כבשה מדינה אחרת;
מספר הפעמים בהן מדינה מוכרת על ידי הקהילה הבינלאומית פסקה מלהתקיים כתוצאה מכיבוש.
לדעת פינקר, תוצאות אלו מראות על מהפך בתפיסת המלחמה בציבור, והפיכתה לבלתי-לגיטימית.
אף שמלחמות לא נעלמו לחלוטין, ההסתברות למלחמה קטנה מאוד.
כבר החל משנות ה-80 ציינו מומחים והיסטוריונים צבאיים שתקופה כה שלווה וארוכה היא חסרת תקדים בתולדות המלחמות.
השלום הארוך: גישות ואירועים: סימנים רבים מעידים שהשלום הארוך איננו תקרית סטטיסטית, אלא משקף שינוי מהותי.
במדינות רבות הפך כיבוש מדינה אחרת לטאבו, ופוליטיקאי שיציע זאת יתקבל במבוכה ובלעג.
מדינות ומנהיגים תכופות מוחלים על כבודם ונסוגים מעמדות ניציות כדי למנוע מלחמה גלויה.
במלחמות המעטות שעדיין מתרחשות, צבאות רבים עושים מאמצים להפחית את האבדות בין אזרחים.
האם השלום הארוך הוא שלום גרעיני?
פינקר בודק את הטענה הנפוצה שהשלום הארוך הוא תוצאת הרתעה גרעינית.
לאורך ההיסטוריה, טכנולוגיות נשק חדשניות וקטלניות לזמנן כמו דינמיט, אבק שרפה נטול עשן, נשק אוטומטי וגז רעיל לא הרתיעו מנהיגים וצבאות מיציאה למלחמה.
מדינות חסרות נשק גרעיני לא היססו לצאת נגד מדינות גרעיניות.
טאבו בינלאומי אכן נוצר בהדרגה נגד שימוש בנשק גרעיני, דומה לטאבו שנוצר כבר לאחר מלחמת העולם הראשונה נגד נשק כימי, והשניים אף נכרכו זה בזה תחת הכותרת של נשק להשמדה המונית.
אך פינקר מסיק שלא הטאבו הוא זה שגרם להתמעטות מלחמות קונבנציונליות.
האם השלום הארוך הוא שלום דמוקרטי?
דמוקרטיה מיישבת סכסוכים בין אזרחים באמצעות חוקים נבחרים, ולפיכך עשויה לעודד פתרון דומה גם לסכסוכים בין מדינות.
מנהיגי מדינות דמוקרטיות חייבים דין וחשבון לבוחריהם ולכן להוטים פחות לצאת למלחמות המסכנות את חייהם ורכושם.
תכונות משותפות אלו עשויות לסייע בבניית אמון בין מדינות דמוקרטיות.
ממשלים דמוקרטיים נפוצים יותר ויותר בעולם בעשרות השנים האחרונות, עובדה התומכת בתאוריה של דמוקרטיה כסיבת השלום הארוך.
לפי השערה נפוצה, מדינות דמוקרטיות מעולם לא נלחמו זו בזו, אך הוצגו לטענה זו מספר יוצאים-מן-הכלל.
ניתן אמנם להצדיק את כולם בכך שלפחות אחת משתי הלוחמות לא הייתה דמוקרטית במובן המלא המקובל במאה ה-21, אך הגדרה כה צרה מגבילה מאוד את מספר הדמוקרטיות וכתוצאה מכך את כוח הטענה: היא אינה יכולה להסביר, למשל, מדוע לא נלחמו ארצות הברית וברית המועצות זו בזו.
מחקר כמותי מפורט על ידי מדעני המדינה ברוס רוסט וג'ון אוניל בשיטת רגרסיה לוגיסטית רב ממדית הראה שממשל דמוקרטי בשני הצדדים אכן מקטין לחצי את הסיכוי לעימות, בהשוואה לסיכוי הממוצע לשתי מדינות כלשהן, ואפילו ממשל דמוקרטי בצד אחד בלבד מקטין במקצת את הסיכוי לעימות.
האם השלום הארוך הוא שלום ליברלי?
ליברליזם במובנו הקלאסי פירושו חופש פוליטי וכלכלי אשר מעודד סחר בינלאומי גלובלי שהכל מרוויחים ממנו.
העיתונאי האמריקאי תומך הגלובליזציה תומאס פרידמן הציג טענה לפיה מדינות שבהן נפתחו סניפי מקדונלד'ס מעולם לא נלחמו זו בזו.
לאורך ההיסטוריה לא תמיד הוליך סחר בין-לאומי לשלום: הסוחרים לעיתים שלחו את ידם גם בביזה ובכיבושים כאשר התנאים נטו לטובתם.
רוסט ואוניל בדקו במחקריהם גם את תאוריית השלום הליברלי, ומצאו שלמדינות עם אחוז סחר בינלאומי גדול יותר היה סיכוי נמוך יותר להיכנס לעימותים, אפילו לאחר התחשבות בגורמים אפשריים נוספים כמו ממשל דמוקרטי, יחסי הכוחות וצמיחה כלכלית.
החל משנות ה-70 ועד המאה ה-21, שיעור הסחר הבינלאומי בעולם זינק פי 10 ויותר, יחסית לתל"ג המקומי.
מחקרים סטטיסטיים נוספים אף העלו תאוריה של "שלום קפיטליסטי", היינו שסחר בינלאומי מסוגל להסביר את נדירות המלחמות אפילו ללא כל תרומה של הדמוקרטיה.
פינקר סבור שנקודה זו עדיין שנוייה במחלוקת סטטיסטית, אך לא ניתן להכחיש את תרומת הסחר הבינלאומי.
האם השלום הארוך הוא שלום קאנטיאני?
מחקריהם של רוסט ואוניל מציעים, בנוסף על ממשלים דמוקרטים וסחר בינלאומי, גורם שלישי לשלום בין מדינות: חברות בארגונים בינלאומיים, דוגמת קהילת הפחם והפלדה האירופית שהייתה הבסיס לשוק האירופי המשותף שהפך לבסוף ל.
מידת החברות בארגונים כאלו עלתה בהדרגה בשיעור של פי 10 לערך במהלך המאה האחרונה.
פינקר רואה ארגונים בינלאומיים כגרסה מתונה ומציאותית יותר של רעיון הממשלה העולמית, שבו תמכו אנשי רוח רבים כדרך למניעת מלחמת עולם שלישית.
בעקבות רוסט ואוניל מציג פינקר את תאוריית שלושת הגורמים כמימוש חזון "השלום הנצחי" של עמנואל קאנט.
בשנים האחרונות, ידיעות באמצעי התקשורת יוצרות לעיתים קרובות את הרושם שהאלימות והמלחמות בעולם מתגברים מאוד.
פינקר בוחן רושם פסימי זה, ומראה שלפי ההערכות המדויקות ביותר, רמת ההרוגים ממלחמות מאז סיום המלחמה הקרה היא הנמוכה בהיסטוריה, ובעשור הראשון של המאה ה-21 ירדה לקא"ש של 1 ופחות מכך, רמה נמוכה מרמת ההרוגים ממעשי רצח באותה תקופה במרבית מדינות המערב.
תקופה זו מכנה פינקר "השלום החדש", כדי להבדילה מן "השלום הארוך" המתייחס בדרך כלל לתקופת מאזן האימה במלחמה הקרה.
מסלול המלחמות בשאר העולם: בתקופת השלום החדש, מלחמות בין מדינות הפכו נדירות, קצרות ובלתי-קטלניות יחסית, וכמעט כל המלחמות שעדיין נותרו הן מלחמות אזרחים שבהן לפחות אחד מן הצדדים איננו מדינה ריבונית.
מלחמות אלו מתחוללות ברובן בחגורה המתמשכת מדרום-מזרח ומרכז אסיה דרך המזרח התיכון לאפריקה.
המדינות בהן מתרחשות מלחמות אזרחים כמעט תמיד עניות, מפוצלות למגזרים ולמיעוטים אתניים רבים, וסובלות ממשטרים בלתי-יציבים ובלתי-דמוקרטיים, אם כי לא ברור באיזו מידה מאפיינים אלו הם הסיבות או התוצאות של המלחמות.
לפי טענה נפוצה בתקשורת, מרבית ההרוגים והנפגעים במלחמות אלו הם אזרחים המתים מסיבות נלוות כמו רעב, חשיפה ומחלות, ולכן אינם מתועדים באומדן האבדות הרשמי הנמוך בהרבה.
אך פינקר מצביע על מחקרים ונתונים לפיהם אחוז האזרחים המתים כתוצאה מגורמים נלווים היה גדול לאורך כל ההיסטוריה, ולא גדל בשנים האחרונות.
לפי נתוניו, ארגון הבריאות העולמי וארגוני סיוע בינלאומיים אחרים אף מצליחים להקטין אחוז זה.
המסלול של רצח עם: מרבית ההיסטוריונים מסכימים שבמאה ה-20, מספר החללים כתוצאה מרצח-עם היה גדול לפחות כמספר החללים כתוצאה ממלחמות, וקרוב לוודאי גדול ממנו.
מספרי החללים במאות שקדמו למאה ה-20 אינם ידועים עקב המחסור בתיעוד היסטורי.
תכונות אלו הן לדעתו תכונות אנושיות בסיסיות, ולפיכך אין להפריד מעשי טבח המוניים לאורך ההיסטוריה מרצח-העם במאה ה-20. לתפיסת פינקר, התופעות המודרניות של הכחשת השואה והנצחת זכר השואה מעידות על שינוי לטובה, מכיוון שבמאות קודמות המשמידים נהגו להתגאות במעשיהם, בעוד שהניצולים נהגו להסתיר את מה שהם ראו כחרפה.
גם גורמי רצח-עם שבודדו במחקרים דומים לגורמי המלחמה: ממשלים דמוקרטים טבחו פחות מ-2% מן הקרבנות, בעוד שממשלים טוטליטרים טבחו כ-82%.
מדינות עם סחר בינלאומי מפותח יותר נטו פחות לבצע מעשי רצח-עם.
בדומה לחללי מלחמות, חלה ירידה תלולה במספר קורבנות רצח-עם מאז שיא הקא"ש של כמעט 400 בשנות ה-40 (על ידי הנאצים, היפנים והסובייטים) לכ-150 בשנות ה-50 (בהשתלטות הקומוניזם על מזרח אירופה וברעב בסין), כ-50 בשנות ה-70 (בפקיסטן ובקמבודיה), כ-17 בשנות ה-90 (ברואנדה), ופחות מ-5 מאז.
המסלול של טרור: מספרי החללים כתוצאה מטרור קטנים בסדרי גודל ממספרי החללים הטיפוסיים למלחמות, לרצח-עם ולמעשי רצח פליליים, ולפיכך כוחו הפוליטי של הטרור טמון בפאניקה שהוא מעורר.
ואולם הרוב הגדול של ארגוני הטרור בעולם נכשלים בהשגת מטרותיהם האסטרטגיות, אפילו לאחר הצלחות טקטיות, ומלבד הטאליבן באפגניסטן אף ארגון טרור בעשרות השנים האחרונות לא הצליח להשתלט על מדינה שלמה.
עם זאת הייתה עלייה בטרור אסלאמי, בעיקר כתוצאה מפיגועי התאבדות.
פינקר דן בגורמים ובתכונות הפסיכולוגיות המעודדות התאבדות אלימה, ומציין שהמתאבדים הטמילים הראו שאין הכרח בהבטחה דתית של גמול נצחי בעולם הבא, אף שהיא ללא ספק מסייעת.
לפי מחקר שיטות הגיוס של מחבלים מתאבדים על ידי ארגוני טרור, המניע החשוב ביותר הוא התהילה והכבוד שהמתאבד יודע שיזכה בהם בעיני עמיתים למאבק.
אך פינקר מעריך שתהילה זו צפויה לדעוך כאשר יסתבר שהמאבק אינו משיג את מטרותיו.
פיגועי התאבדות מוצלחים של ארגוני טרור אסלאמי כמו אל-קאעידה מגבירים את השנאה וההתנגדות כלפיהם במדינות הנפגעות, ובכלל זה במדינות המוסלמיות עצמן, בהן מתרחשים מרבית הפיגועים.
לדעת פינקר טרור איננו אידאולוגיה או משטר, אלא טקטיקה, ולכן גם לא ניתן לנצח ב"מלחמה נגד הטרור", אך בטווח הארוך טקטיקה זו מביסה את עצמה.
המקום בו מלאכים פוחדים לדרוך: לדעת פינקר, השלום החדש עדיין איננו תופעה חברתית וותיקה ומבוססת כמו תהליך התירבות והמהפכה ההומניטרית, ולפיכך התמדתו בעתיד הקרוב איננה מובטחת.
פינקר דן בארבעה סוגי איומים אפשריים על השלום החדש: עימות ציליוויזציות עם האסלאם, טרור גרעיני, איראן גרעינית, והשלכות מדיניות של התחממות האקלים.
פינקר רואה בכל אחד מאיומים אלו סיכון ממשי לשלום, אך גם מעריך שהסיכויים לאי-התממשותם טובים לא פחות.
למשל, פינקר מעריך שאפילו אם וכאשר משטרים צבאיים כמו אלו שבאיראן ובקוריאה הצפונית יפתחו טילים בליסטיים גרעיניים, ההיסטוריה של המלחמה הקרה מראה שהם קרוב לוודאי לא יעשו בהם שימוש במלחמה, שכן שימוש כזה אינו יכול להועיל למשטרים אלו בשום צורה, ומצד שני הוא צפוי לגרור תגובה צבאית שתוביל להשמדתם.
בפרק זה עוקב פינקר אחר תהליכי המאבק על זכויות למגזרים שונים בעשרות השנים האחרונות: זכויות האזרח, זכויות האישה, זכויות הילד, זכויות להט"ב וזכויות בעלי חיים.
כפי שאנשים שלקחו חלק בתהליך התירבות ידעו שהם לומדים נימוסים, אך לא העלו בדעתם שהם מקטינים את שיעורי הרצח, פינקר סבור שרוב פעילי הזכויות אינם מודעים להצלחת מאבקם בהקטנת אלימות.
כמו בתהליך התירבות ובמהפכה ההומניטרית, רעיונות מהפכניים שמתקבלים בחברה הופכים מובנים מאליהם תוך כמה עשרות שנים בלבד, ולכן אנשים מתקשים לתפוס את ההתקדמות העצומה שהתרחשה, ואף נוטים להאמין שהמצב הנוכחי רע מתמיד.
זכויות אדם ודעיכת מעשי לינץ' ופוגרומים: פינקר עוקב אחר הירידה לאורך השנים במעשי לינץ', פוגרומים ופשעי שנאה נגד מיעוטים, בעולם ובייחוד נגד אפרו-אמריקנים בארצות הברית.
בסוף המאה ה-19 תועדו בכל שנה למעלה מ-150 מעשי לינץ', לא רק בדרום ארצות הברית אלא בכל שטחה, אך מאז התמעטו באופן שיטתי עד כדי מקרים בודדים בשנה בשנות ה-60, בעת נאומו המפורסם של מרטין לותר קינג.
בעשורים האחרונים כל הסוגים של פשעי שנאה וגזענות כלפי אפרו-אמריקנים בארצות הברית מתמעטים באופן עקבי.
בעולם כולו, בשנת 1950 ב-44% מן המדינות נמצאה מדיניות רשמית של אפליה נגד מיעוטים אתניים, אך בפחות מ-20% בשנות ה-2000. באותו זמן עלה אחוז המדינות אשר מפעילות צורה כלשהי של אפליה מתקנת למיעוטים ליותר מ-25%.
זכויות האשה ודעיכת מעשי אונס והכאת נשים: פינקר עוקב אחר הצלחת הפמיניזם בארצות הברית בעשרות השנים האחרונות.
הגבר האמריקאי הממוצע בשנות ה-90 ביטא דעות פמיניסטיות יותר מאשר האשה האמריקאית הממוצעת בשנות ה-70. לטענת פינקר, הצלחתה של מהפכת זכויות האשה היא הסיבה העיקרית להפחתת מעשי האונס.
שיעור האונס בארצות הברית ירד בעשרות השנים האחרונות אף יותר מן הצפוי מתוך הירידה בשיעור הרצח ופשע אלים אחר: עד שנת 2008 ירד שיעור הרצח ל-57% משיעורו בשנת 1973, בעוד ששיעור האונס באותה תקופה עצמה ירד ל-20%.
באותה תקופה הייתה גם ירידה שיטתית באלימות גברים כלפי נשותיהם, אלימות שבתחילת המאה ה-20 עדיין נחשבה תכופות לענישה לגיטימית וחוקית על "התנהגות בלתי-נאותה".
זכויות הילד ודעיכת רצח תינוקות, התעללות בילדים ובריונות: נטישה ורצח של תינוקות, בייחוד בנות, על ידי הוריהם ושאר בני משפחה, היו נפוצים לאורך ההיסטוריה.
עד המאה ה-21 חלה ירידה במספר סדרי גודל ברצח תינוקות, בעיקר הודות לשיפור בטכנולוגיה המונעת הריונות בלתי-רצויים, ולגידול בהכנסה שאיפשר לגדל את התינוקות שנולדו.
אך פינקר סבור שהירידה היא גם תוצאה של ערך קדושת החיים, שהחברה יישמה יותר ויותר גם לילדים בלתי-רצויים.
פינקר דן בשאלה אם רצח תינוקות רק הוחלף בטכנולוגיה של הפלה מלאכותית, ומראה שגם שיעור ההפלות קטן בעשרות השנים האחרונות במרבית העולם.
תמיכה בעונשי מלקות לילדים, על ידי הורים או בבתי-ספר, ירדה בעשרות אחוזים בשנים האחרונות, ובמדינות מסוימות הם אף הוצאו מחוץ לחוק.
זכויות הומואים, דעיכת הומופוביה, וביטול הגדרת הפשע להומוסקסואליות.
בתרבויות רבות בהיסטוריה נחשבה הומוסקסואליות לפשע, והעונש עליה במקרא למשל היה מוות.
עוד בשנות ה-50 התאבד המתמטיקאי הבריטי אלן טיורינג לאחר שהורשע בהומוסקסואליות ואולץ לעבור סירוס כימי.
אך בכמעט 120 מדינות בעולם, בוטלה הגדרת הפשע להומוסקסואליות, בעיקר בעשרות השנים האחרונות.