tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקום לפזר את התותחים בין הגדודים להגברת אפקט רובה הציד, צרפו אותן לסוללות ענק שכללו לעיתים מאות תותחים.
האדם שהיה אחראי יותר מכל לשינויים האלה הוא נפוליאון בונפרטה.
המחצית השנייה של המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20
במחצית השנייה של המאה ה-19 חלה התפתחות גדולה מאוד ברובים.
במקום בריח צור הוכנס בריח מודרני, המשתמש בפיקה לאתחול הצתת אבק השרפה ומבטל את הצורך בפתיל או אבן צור.
שינוי זה הביא בהמשך לשימוש בתחמושת מוכנה מראש (כמו זו שמשתמשים בה כיום), שהגבירה את קצב הטעינה ואפשרה את השימוש במחסנית וירי אוטומטי.
המנגנון המפורסם היה "מנגנון מיניאה" הנשען על כדור חרוטי, החלול בבסיס, דבר שאפשר לכדור להתרחב ברגע שנורה.
הרובים המפורסמים שהשתמשו במנגנון זה הם הספרינגפילד בארצות הברית ואנפילד האנגלי (בהם השתמשו שימוש רב גם במלחמת-העולם השנייה).
חידוש מטאלורגי חשוב היה פיתוח הקנה החרוק, שהעניק לקליע לנורה דרכו תנועה סיבובית סביב עצמו.
חידוש זה הגדיל את דיוק הכלים וכן אפשר מעבר לייצור רובים אחידים, בעלי קוטר זהה וכך גם לייצור סדרתי של תחמושת, להבדיל מהייצור האישי שנהוג היה קודם לכן.
חידוש מדעי נוסף מתקופת המהפכה הטכנולוגית הראשונה הביא את התפתחות הבנת תכונות הגזים ואיתם שיפור אבק השריפה.
כך החיילים יכלו לירות גם ממצב שכיבה ולא רק עמידה.
לא רק זאת, אלא שקצב האש גבר בערך פי 3–4 (למשל בקרב גטיסברג דיוויזיית פיקט נטבחה ב-7 מטחים של הצפוניים ומתוך 10,000 איש שיצאו להתקפה הגיעו לקווי הצפוניים רק 300).
אילו היו משתמשים ברובה מהסוג הישן היו מספיקים לירות רק 2 מטחים בפרק הזמן הזה.
שינויים אלו גררו אחריהם שינויים בטקטיקה.
במקום קווים צפופים או ריבועים מסורבלים, החיילים סודרו במבנים רופפים יותר, שהביאו לידי ביטוי את הגברת קצב האש.
התחילו להשקיע יותר בביצורים, עד שבמלחמת העולם הראשונה הביצורים והחפירות היו הכלי המרכזי של החייל.
אומנם השימוש בכידון לא חלף, אך הוא נועד בעיקר למצעדים צבאיים.
הופיעו גם כלי ירייה אוטומטיים (מקלעים).
עם הזמן היה חידוש נוסף ברובים והופיעו הרובים הדומים למודרניים.
ברובים האלה הייתה מחסנית, שהספיקה בדרך כלל לאחסון 5–10 כדורים.
היה צריך לדרוך את הנשק כל פעם אחרי ירי.
קצב האש היה גדול פי 12 יחסית למוסקט וזה גרר חידושים נוספים בטקטיקה והחיילים סודרו ב"גלים".
הכוונה לשורות חי"ר, שמתקיפות זו אחר זו, כאשר יש מרווחים גדולים בין החיילים על מנת למנוע מצב בו פגז אחד, שפוגע באמצע הגדוד מחסל חלק נכבד ממנו.
במלחמת העולם הראשונה, קצב האש היה כה הרסני, שכמעט שום התקפה לא הצליחה.
כל זה גרר את החי"ר למלחמת חפירות (בחזית המערבית).
תחילת מלחמת העולם הראשונה היא שיא כוחו של החי"ר.
באותה תקופה הטנקים עוד לא פותחו (הם הופיעו רק במחצית השנייה של המלחמה) והפרשים ירדו מכוחם.
אך למרות זאת, זאת הייתה גם המלחמה שגרמה לחי"ר את האבדות הכבדות ביותר (באחוזים).
רק עם הופעת המטוסים והטנקים, הצליחו להבקיע את החזית.
ממלחמת העולם השנייה עד היום
במשך המלחמה וגם אחריה היה זה החיל העיקרי של צבאות עולם, אך החי"ר החל למלא תפקיד משני.
לא עוד החיל העיקרי שפורץ קדימה ומכריע את האויב, אלא החיל שבא לפתח את ההצלחה של חיל האוויר וחיל השריון, שעוצמת האש שלהם גבוהה עשרות מונים משל החי"ר.
אך למרות זאת, השליטה בשדה הקרב לא חזרה לידיו כמקודם, וכיום מטוסים, מסוקי קרב וטילים מונחים בעיקר ממלאים את תפקיד הכרעת האויב, (במלחמות המפרץ הראשונה והשנייה ובבוסניה) אך מובן שבלי החי"ר לא ייתכן שום צבא מודרני.
הטקטיקה והאסטרטגיה של חיל הרגלים
הטקטיקה של חיל הרגלים משתנה בהתאם לתנאי השטח, סוג כלי הנשק, היריבים ואף סוגי הנשק שהשתנו במהלך הדורות.
בתקופה המודרנית ישנם כמה צורות לחימה עיקריות בחי"ר בהתאם למתאר השטח.
לוחמה בשטח חשוף – לוחמה באזור פתוח וטבעי כמו שטח הררי, גבעי, או מישורי שיכולים להיות בו בעיקר סלעים וצמחייה.
בלוחמה זו יש להיעזר בטופוגרפיה ובתכסית השטח.
שיטת לחימה זו היא למעשה הבסיס ללוחמת חיילי החי"ר.
טקטיקות נפוצות: דילוגים, הסתערות, רתק ואיגוף.
לוחמה בשטח מבוצר – לוחמה באזור של ביצורים, שבו האויב מתבצר במוצב מבוטן או בתעלות.
שטח זה מורכב יותר כיוון שהוא בנוי מתעלות בטון וחללים פנימיים בעומק האדמה, שאין אפשרות לטהר אותם ללא כניסה של החיילים לשטח לא מוכר.
בשיטת לחימה כזו הסיוע של כוחות חיצוניים כמו חיל אוויר או ארטילריה הוא פחות יעיל.
לוחמה בשטח בנוי או לוחמה אורבנית – לוחמה באזור עירוני שבו האויב מנצל את הבתים והאזור האורבני ללחימה.
נחשב למתאר הקשה ביותר בלחימה, מכיוון שהאיום כמעט במעטפת של 360 מעלות, ישנן מקומות רבים שניתן להסתתר בהם, וצריך לטהר אותם, וגם בשל העירוב של אזרחים בלחימה, והקושי להבדיל בין אזרח ללוחם, ומלחמת התעמולה של היריב המשתמש בנפגעים אזרחיים כדי להסיג את הכוחות הלוחמים.
הקושי במערכה כזו הודגם היטב במבצע חומת מגן, במלחמת לבנון השנייה, במבצע עופרת יצוקה ובמבצע צוק איתן.
בנוסף לכך חי"ר עוסק במארבים, פשיטות, הגנה והתבצרות, ועשוי לעסוק במשימות שיטור והפרות סדר בקרב אוכלוסייה אזרחית.
חי"ר מעולה / חי"ר רגיל
לוחמי הרגלים שמהווים את עמוד השדרה של חיל הרגלים וזוכים להכשרה הקרבית הגבוהה ביותר בנוסף לחיל ההנדסה הקרבית (למעט כוחות מיוחדים וקומנדו) מכונים לעיתים חי"רם – ראשי תיבות של חיל רגלים מעולה.
זאת כדי להבדילם מחי"ר קל ויחידות בט"ש, שלהן הכשרה קרבית נמוכה יותר ודרישות פחות תובעניות.
בצבאות מערביים, וצה"ל בכללם, יחידות החי"ר כוללות על-פי רוב יחידות נ"ט, הנדסה וסיור.
(גם חיילי חיל ההנדסה הקרבית נחשבים כחי"ר) חיילי יחידות אלה (בניגוד לחיילי סיור ביחידות שריון) זוכים להכשרת חי"ר מקיפה ובסיומה הכשרה מקצועית משלימה.
גודלן ועצמאותן של היחידות משקפות את החשיבות שמיוחסת להן בצבאות השונים.
יחד עם החי"ר הרגיל הופיעו יחידות קומנדו השונות, שמקורן בימי מלחמת העולם השנייה.
יחידות הקומנדו הן יחידות מובחרות המתמחות בביצוע משימות מיוחדות ופשיטות בעורף האויב.
יחידות קומנדו מפורסמות כוללות את SAS הבריטית, יחידת ה-Navy SEAL (כשסיל פירושו גם כלבי-ים, וגם ראשי-התיבות של SEa, Air, Land) האמריקנית וסיירת מטכ"ל הצה"לית (שזכתה לתהילה עולמית בעקבות מספר מבצעים לשחרור בני ערובה שהתפרסמו בעולם כגון סבנה ומבצע אנטבה).
ישנם צבאות בעולם בהם רוב הצבא מורכב מיחידות קומנדו.
דוגמה לצבא מסוג זה - צבא אירלנד.
מובן שצבאות קטנים כאלה אינם שקולים לצבא האמריקאי הענק (המונה כ-1.4 מיליון חיילים לא כולל מילואים).
ב-2015 הוקמה בצה"ל חטיבת עוז, המהווה את כוחות הקומנדו של זרוע היבשה וחיל הרגלים בפרט (שאר יחידות הקומנדו של צה"ל כפופות לזרועות אחרות).
לצד חיל הרגלים פועל גם חיל רגלים ממוכן (חירמ"כ).
זהו חי"ר הפועל על גבי נגמ"שים וכלי רכב ממוגנים כגון שריוניות, רכבי שטח ומשוריינים שונים.
כאשר החי"ר פועל על גבי נגמ"שי לחימה כסיוע לטנקים וכוחות שריון הוא נקרא "חיל רגלים משוריין" (חרמ"ש).
חיל הרגלים עובד גם באופן ממוכן ולא רק רגלי.
בצבאות רבים, בהם צה"ל, לוחמי חיל הנדסה קרבית זוכים גם להכשרה קרבית גבוהה והכשרת ח"יר (בצה"ל - רובאי 07) הם נלחמים ופועלים כחיילים רגליים בשטח המלחמה ומפעילים גם כוח ממוכן.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 פיתח צבא ארצות הברית מודל של דיוויזיה לפריסה מהירה, שמורכבת רק מיחידות סיור, נ"ט והנדסה קרבית.
ייעודו של כוח כזה הוא להשתלט ולאבטח במהירות שטח שלא ניתן להשתלט עליו באמצעות כוחות "סטנדרטיים", שהם בדרך-כלל משוריינים.
ניודו של כוח כזה נעשה בדרך-כלל בדרך האוויר (באמצעות מסוקי סער ומסוקי תובלה), במהלך המכונה "איגוף אנכי".
המודל הועתק ונמצא בשימוש בעוד צבאות מערביים, ובפרט בצה"ל ("אוגדה קלה").
יחידות חיל רגלים שתפקידם העיקרי הוא ביטחון שוטף ושמירה על הגבולות.
הכשרתם הקרבית נמוכה יותר והם לא מיועדים ללחימה אינטנסיבית בשטח האויב ובשדה הקרב.
הם פועלים רגלית ועל גבי כלי רכב.
כיום, חייל ההנדסה חמוש בנשק קל, רימוני יד, ציוד רפואי אישי, אפוד ומחסניות וקסדת מיגון בנוסף עם מחלקת לוחמים המפעילים גם הם כלי נשק קלים וציוד זהה, לחלקם שימוש במקלעים, משקפות ואמצעי תצפיות, כוונות השלכה וקלעי סער, מטולי רימונים, אמצעי חבלה והנדסה, אמצעים מיוחדים והנדסה וכלי רכב קרביים משוריינים.
אותו חייל מתאמן בלחימה במתארי שטח שונים במסגרות של חוליות, כיתות, מחלקות, פלוגות, גדודים ולבסוף חטיבות תחת אוגדות שמשתפות פעולה עם כוחות נוספים, בניהם משוריניים, חטיבות אש וכלי טיס.
בדומה לסוג חייל ח"יר, נדרש מחייל הנדסה שימוש וידע בחבלה וחומרי נפץ, עמידה ביכולות גופניות ונפשיות בכושר גופני גבוה, צעידות קילומטרים (לעיתים רבים) עם ציוד כבד, מיעוט שינה ואוכל, יכולת הסוואה ושדאות בסיסית, תיקי קרב ונשיאת משקלים כבדים, עמידה בשעון לחימה ונכונות להסתכן במחיר חיים.
בצה"ל, חיילי הנדסה מפלוגות צמ"ה בלבד הם היחידים שעוברים הכשרה ומתעסקים בדבר אחד ויחיד והוא הפעלת הדחפור וכלים דומים מסוג זה.
ישנם סוגים רבים של חיילי חי"ר, אך אפשר לאפיין באופן כללי את החייל הטיפוסי בצבאות המודרניים במאה העשרים ואחת.
לעיתים מצורף מיגון אב"כ המוצמד לירך, משקפת או אמר"ל וקשר ואף אפוד נגד רסיסים (שכפ"צ), או אפוד קרמי כבד (במיוחד בלוחמה בשטח בנוי).
מהחייל נדרש יכולות גופניות ונפשיות: כושר גופני גבוה, כך שיוכל לרוץ מספר קילומטרים ללא ציוד, או שיוכל לצעוד עשרות רבות של קילומטרים עם ציוד כבד, שיוכל לפנות חייל פצוע, ואף שיוכל להסתער עם הציוד מאות מטרים, בתנאי שטח קשים.
יכולת נפשית לשאת בקשיים גופניים, מיעוט שינה, עמידה בלחימה ונכונות לסכן חיים.
ישנם חיילים בכל מחלקה המתמחים בתפקידים הכוללים שימוש בציוד או כלי נשק מסוים מלבד נשק אישי, כגון מקלע מחלקתי (מקלען), מערכת נשק צלפים (צלף), מטול רימונים (מטוליסט), מכשיר קשר מחלקתי (קשר), עזרה ראשונה (חובש) וכדומה.
החייל מתאמן בלחימה במתארי שטח שונים, במסגרות של חוליה, כיתה, מחלקה, פלוגה, גדוד וחטיבה, תוך כדי שיתופי פעולה עם כוחות משוריינים ואף כלי טיס.
בשל המגבלה האנושית לשאת משקלים כבדים ולנוע במהירות רבה, כוחות החי"ר בשעת קרב מנויידים על גבי רכבי שטח, נגמ"שים, מסוקי תובלה או מוצנחים ממטוסים.
בחילות החי"ר קיימות יחידות בעלות התמחויות מיוחדות.
מלבד לוחם ביחידת חי"ר רגילה, ישנן יחידות המתמחות בסיור, טופוגרפיה והתמצאות בשטח, יחידות המשתמשות בטילי נ"ט, יחידות המתמחות במרגמות בינוניות, ויחידות הנדסה המתמחות בחבלה התקפית שימוש בחומרי נפץ.
החיל היחידי בצבאות העולם ובצה"ל שפועל וזהה לשל החי"ר בחייליו, פעילותיו, הכשרה, ציוד אישי ואופי פעילות הלחימה בקרב, הוא חיל ההנדסה.
חיל תותחנים הוא אחד מחילות היבשה, שמטרתו לסייע לכוחות המתמרנים באמצעות ירי ארטילרי מתותחים מתנייעים או נייחים וממשגרי רקטות אל עבר עמדות האויב, המביא לשיתוק האויב ולהשמדתו.
קדם לחיל התותחנים בעת העתיק ובימי הביניים יחידות מיוחדות שלרוב כפופות לחיל ההנדסה שפעל נגד מבצרים, עם כלים כמו בליסטרה, קַטַפּוּלְטָה ועוד.
חיל התותחים התפתח במאות ה-15 וה-16 כאשר התותחים נהפכו לאמינים ובטוחים בשביל להוציאם מידי חיל ההנדסה ולהפקידם בכמויות גדולות בידי חיילים האמונים על טעינתם, כיוונם והירי בהם ("תותחני שדה").
מאז, כוחה וחשיבותה של הארטילריה ובפרט חיל התותחנים, גדלו בהדרגה.
התותחים נהפכו לאלמנט מכריע במבצעי מצור (לדוגמה: נפוליאון לא הצליח לכבוש את עכו לאחר שתותחי המצור הכבדים שלו יורטו בים על ידי האדמירל סידני סמית).
במלחמת העולם הראשונה סייעו התותחנים להתקדמות חיל הרגלים על ידי ריכוך השטח ויצירת חיפוי בצורת "מסך של אש" שהלך לפניהם.
כוח האש האדיר של התותחים והמקלעים תרמו בין השאר ליצירת מלחמת חפירות ארוכה ועקובה מדם.
במלחמת העולם השנייה נוספו גם מערכות רקטיות לחיל התותחנים.
החל מהמאה ה-20 חיל התותחנים מפעיל בנוסף לתותחים והוביצרים גם מרגמות כבדות וארטילריה רקטית.
חייל רגלי כבד הוא סוג של חייל רגלים המוגן בשריון כבד.
השריון כלל בדרך כלל שריון גוף, מגן, קסדה ופרטי מיגון נוספים.
החיילים חומשו בדרך כלל בחנית דקירה חזקה או נשק מוט אחר, מוט-גרזן וחרב.
חיילים רגליים כבדים ידועים עוד מהתקופה העתיקה.
החיל רגלים הכבד הופיע לראשונה בשומר.
למרות כושר ההבקעה ושרידותו הרבה, צבאות הסהר הפורה לא השתמשו בחיילי חיל רגלים כבד, למעט הצבא המצרי וצבא אשור.
הסיבה לכך היא מחירה הגבוה של המתכת בעולם העתיק.
בהתחלה חיילי חיל רגלים כבד נלחמו בגושים גדולים שנקראים פלנקס והיו חמושים במגן גדול, חנית או רומח רגלים וחרב קצרה.
הפלנקס הומצאה לראשונה בשומר והתפתחה מאוד במצרים העתיקה, אך שיאה היה ביוון הקלאסית שם היא הורכבה מחיילים שנקראים הופליטים.
הצבא הספרטני היה ידוע בהופליטים המצוינים שלו ויצאו לו מוניטין ששרדו עד עצם היום הזה.
חיל הרגלים הכבד קיבל תנופה רבה ברומא העתיקה והצבא הרומי השתמש במספר גדול של חיילי חיל רגלים כבד במערך הלגיון.
בהתחלה, הלגיונרים היו חמושים בדומה להופליטים בחניתות, אך עם הזמן הם זנחו את החנית ואימצו את חרב הגלדיוס בתור נשקם העיקרי.
בעקבות משבר המאה ה-3 האימפריה הרומית החלה לאבד מכוחה ונפלה תחת ההתקפות הברבריות.
החיל רגלים הכבד פינה את מקומו לחיל הפרשים בתור הזרוע העיקרית של הצבא, אך עדיין שמר על יוקרתו במקומות שונים בעולם דוגמת שווייץ.
לרוב שריונם של החיילים הרגלים היה דל יחסית לפרשים וכלל בדרך כלל מעיל מחוזק בפיסות מתחת שריון קשקשים או שרשראות.
חיל הרגלים הכבד בימי הביניים היה חמוש בדומה לפרשים, תלוי במעמדם ובעושרם של החיילים בו.
לעיתים, חיל הרגלים הכבד הורכב מאבירים פרשים שאיבדו את סוסם ולא יכלו לממן או להשיג סוס אחר.
חיל רגלים זה היה עטוי בשריון כבד (בדרך כלל שריון שרשראות או שריון לוחות) והיה חמוש בחרב, מגן וכלי נשק ייעודי בהתאם לצורך.
עם שיפור ברמת המיגון, ובייחוד עקב כניסת שריון הלוחות שסיפק הגנה טובה כנגד מרבית כלי הנשק, המגן הוקטן ואף נזנח לטובת האפשרות לתת ללוחם להשתמש בנשק דו-ידני שתוכנן במיוחד לחדירת שריון: חרב דו-ידנית כבדה וארוכה, נשקי מוט (שנועדו בעיקר כנגד פרשים משוריינים), פטיש קרב ומוט-גרזן (Pollaxe).
בנוסף לכלי נשק אלה רווח השימוש באלות, פטישי קרב ואף כוכב השחר שעקפו את בעיית חדירת השריון על ידי ריסוק העצמות שמתחתיו על ידי מכות כבדות וחזקות.
לוחמי החיל רגלים השווייצרי היו לבושים בשריון לוחות וחמושים בנשקי מוט (בעיקר בהאלברדות ורמחים), דבר שסייע להם בתוואי ההררי להדוף את הפרשים ההבסבורגים ויצר להם מוניטין רב באירופה.
עם התפתחות כלי הירי השריון האישי איבד מיעילותו, בשל כושר החדירה הרב של קליעי כלי-ירייה, המנטרל כל שריון שפותח בחשיבה הצבאית הקונבנציונית הישנה.
בשל כך, הוא נזנח בהדרגה עד שנעלם כלל.
חיל רגלים קל הוא הסוג הקדום ביותר של חיל הרגלים.
בעת העתיקה וימי הביניים חימושם היה דל וכלל קשתות וכלי הטלה למיניהם.
הם נלחמו בדרך כלל במערך מפוזר, לעומת החי"ר הכבד שנלחם במערכים מוצקים.
חיל הרגלים הקל קיים גם בצבאות מודרניים.
בצה"ל, המונח חי"ר קל מתייחס ליחידות חיל רגלים הנושאות ציוד קל (נשק קל אישי, רובי סער, רימוני יד, מקלעים ורובי צלפים), שנועדו בעיקר לפעולות ביטחון שוטף ושמירה על הגבולות.
בחי"ר הקל משרתים גדודים מעורבים (גברים ונשים).
הדרישות הפיזיות בהם נמוכות יותר וכך גם רמת ההכשרה.
לוחמי חי"ר קל אינם מיועדים ללחימה אינטנסיבית (כגון מלחמה כוללת) אלא לפעולות אבטחה וביטחון שוטף.
לפי אמיר אבשטיין ומידד אבידר המונח חי"ר קל הוצמד בתחילה ללוחמים ביחידת קרקל כדי לציין שמדובר בלוחמי חי"ר בעלי הכשרה פחותה, אך השימוש במושג הוא שגוי, שכן בעולם המושג light infantry מתייחס באופן כללי לחי"ר מוצנח או רגלי, ללא קשר לרמת ההכשרה.
המושג של הסתערות הוא עתיק מאוד והיה מבוסס כבר בתקופות יוון העתיקה והרפובליקה הרומית, כדוגמת הפלטסטים והפסילוי היווניים, והוליטים הרומאים.
כמו ב"מערך חי"ר קל" בתקופות מאוחרות יותר, המונח תיאר יותר את תפקיד הלוחמים מאשר את משקל ציודם בפועל.
ציוד הפלסטים, לדוגמה, הלך ונהיה כבד יותר באותו הזמן שציודם של לוחמי ההופליטים הלך והוקל.
מה שהפך את הפלסטים לחי"ר קל היה העובדה שנלחמו במערך פתוח כלוחמים ניידים, בעוד שההופליטים לחמו בשורה אחת במערך הפלנקס, ולכן נחשבו לחי"ר כבד.
בצבאות הסדירים המוקדמים של העת החדשה נהגו להסתמך לעיתים קרובות על כוחות בלתי-סדירים לצורך ביצוע משימות של חי"ר קל.
במאה ה-18 ובמאה ה-19, לרוב גדודי החי"ר היה פלוגת חי"ר קל שהייתה חלק אינטגרלי מהמערך שלהם.
חברי הפלוגות הללו היו בדרך כלל חיילים קטני גוף, זריזים ובעלי יכולת ירי מדויקת, אשר התאפיינו ביוזמה אישית.
הם לא לחמו לרוב במערכים מסודרים כמו שאר החי"ר, אלא בקבוצות מפוזרות.
הם היו אמורים להימנע ממעורבות בקרב פנים-אל-פנים אלא אם כן היה צורך בכך, ופעלו בדרך כלל לפני קו הלחימה הראשי במטרה להטריד את האויב ולסגת לעמדת האם.
במהלך השנים 1777–1781, אימץ הצבא הקונטיננטלי של ארצות הברית את השיטה הבריטית של גיוס עונתי של גדודי חי"ר קל כיחידות זמניות לפעילות שטח, על ידי איחוד פלוגות החי"ר הקלות שהופרדו מגדודיהן המקוריים.
לעיתים נשאו חיילי החי"ר הקל רובים קלים יותר מאשר יתר לוחמי החי"ר, ולעיתים נשאו רובים ייעודיים ולבשו מדים ירוקים.
בבריטניה כונו יחידות אלו כגדודי רובאים, ובמדינות דוברות גרמנית כונו יגר (Jäger) ושוצן (Schützen).
בצרפת, בתקופת המלחמות הנפוליאוניות, כונה החי"ר הקל "וולטיז'ר" (Voltigeurs) ו"שאסר" (Chasseurs), והצלפים כונו "טיראייר" (Tirailleurs).
הצבא האוסטרי הפעיל החל מאמצע המאה ה-18 את רגימנטי הגרנזרים (Grenzer), שהחלו את דרכם כיחידות מליציה בלתי סדירות שגויסו מאזורים גבוליים.
הם השתלבו בהדרגה בחי"ר הסדיר והפכו לסוג היברידי שהצליח להתמודד מול הצבא הצרפתי.
בעקבות ניצחונו של נפוליאון על אוסטריה בשנת 1809, אולצו האוסטרים לוותר על שטחים מהם גויסו הגרנזרים המסורתיים, ונפוליאון צירף כמה מהיחידות הללו לצבאו שלו.
בשנת 1797 הוקמו בפורטוגל פלוגות "ציידים" ("Caçadores") בצבא הפורטוגזי, ובשנת 1808 הן הפכו לגדודי ציידים עצמאיים, שהתפרסמו ביכולת קליעה מדויקת למרחקים ארוכים.
קציני החי"ר הקל נשאו לעיתים קרובות רובים או מוסקטים במקום אקדחים, וחרבותיהם היו סיף מעוקל וקל, בניגוד לחרבות הכבדות והישרות של קציני חי"ר אחרים.
הפקודות ניתנו באמצעות ביוגל או משרוקית במקום , שכן צליל הקרן נישא למרחק רב יותר, וקשה להתקדם במהירות כשנושאים תוף.
כמה צבאות, בהם הצבא הבריטי והצרפתי, גייסו רגימנטים שלמים (או הסבו יחידות קיימות) לחי"ר קל.
אלה נחשבו ליחידות עילית, שכן נדרשו הכשרה מיוחדת, דגש על משמעת עצמית, יכולת תמרון ויוזמה אישית לביצוע משימות של חי"ר קל וגם של חי"ר רגיל.
לקראת סוף המאה ה-19, עם התקדמות הנשק האישי, החלה דעיכת הלחימה במערכים גדולים, וההבדלים בין חי"ר קל לחי"ר כבד החלו להיטשטש.
למעשה, כל החי"ר הפך לחי"ר קל במונחים של פעילות בשדה הקרב.
מספר רגימנטים שמרו על שמם ומסורותיהם, אך בפועל לא היה הבדל משמעותי ביניהם לבין יחידות חי"ר אחרות.
בפתח מלחמת העולם הראשונה, כללו הצבא הבריטי שבעה רגימנטים של חי"ר קל, אשר נבדלו מיתר יחידות החי"ר רק בתחזוקת סמלים מסורתיים כגון קרן סמלים, קסדות ירוקות במדי טקס וצעדה מהירה יותר במצעדים.[3]
כיום המונח "קל" מתאר, בטבלת הארגון והציוד של צבא ארצות הברית, יחידות שאין להן כלי נשק כבדים או שריון, או שלהן פחות אמצעי רכב.
יחידות חי"ר קל חסרות את עוצמת האש, הניידות המבצעית וההגנה של יחידות ממוכנות או משוריינות, אך הן נהנות מניידות טקטית גבוהה יותר ויכולת לבצע משימות בתנאי שטח קשים ובתנאי מזג אוויר המונעים תנועה של רכבים.
כוחות חי"ר קל מסתמכים על יכולתם לפעול בתנאים מגבילים, על אפקט ההפתעה, עוצמת פעולה מהירה, מיומנות גבוהה, התגנבות, ידע בשטח ורמת כושר גבוהה של החיילים כדי לפצות על חוסר בעוצמת אש.
אף על פי שהמונח "קל" מתאר אותם, חיילים בכוח כזה נושאים בדרך כלל עומס אישי כבד יותר מזה של כוחות אחרים; עליהם לשאת את כל הדרוש להם כדי להילחם, לשרוד ולנצח בשל היעדר כלי רכב תומכים.
כוחות כמו הדיוויזיה המוטסת ה-101 והדיוויזיה המוטסת ה-82 מסווגים כחי"ר מוטס ומוטס-תקיפה בהתאמה, אך נכללים תחת הקטגוריה של חי"ר קל.
הם מיועדים לרוב ללחימה בתנאים קשים כגון הרים או תנאי קור (הדיוויזיה ההררית העשירית, חיל הנחתים המלכותי יחידת אלפיני ועוד) או בג'ונגל (כגון רגימנט הסיור הראשון בפיליפינים והגדודים בג'ונגל של הצבא הברזילאי).
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הגדיל צבא ארצות הברית את כוחותיו הקלים כדי להתמודד עם איומים חדשים שדרשו כוחות ניידים יותר המסוגלים לפעול בסביבות מגבילות לפרקי זמן מוגבלים.
בשיאו, כלל המערך את הדיוויזיות ה-6 וה-7 (חי"ר קל), הדיוויזיה ההררית ה-10, הדיוויזיה ה-25 ורגימנט הריינג'רס ה-75. הפלישה האמריקאית לפנמה מצוטטת לעיתים קרובות כהוכחה לקונספט.
כמעט 30,000 כוחות אמריקאים, רובם קלים, נפרסו לפנמה תוך פרק זמן של 48 שעות כדי לבצע פעולות לחימה.
ב-30 בספטמבר 1985 הופעלה מחדש דיוויזיית הרגלים ה-29 (המשמר הלאומי של צבא מרילנד ווירג'יניה) בפורט בלוואר, וירג'יניה כדיוויזיית החי"ר הקלה היחידה ברכיבי המילואים של צבא ארצות הברית.
במהלך שנות ה-90, הרעיון של כוחות קלים גרידא בצבא ארצות הברית נבדק עקב הירידה בקטלניות ובכושר השרידות שלהם.
בדיקה זו הביאה לצוות הלחימה של חטיבת סטרייקר, התמקדות רבה יותר ביחידות מאורגנות משימות (כגון יחידות משלחת ימיות ) וצמצום של כוחות קלים בלבד.
למרות צמצומם, כוחות קלים הוכיחו את עצמם כמוצלחים באפגניסטן והדגישו את הצורך המתמשך בחיל רגלים קל.
חיל משאבי האנוש (בראשי תיבות: משא"ן; עד יוני 2017 נקרא חיל השלישות) הוא חַיִל הכפוף לאגף כוח האדם של צבא ההגנה לישראל.
בראש החיל עומד קצין המשא"ן הראשי (הקמש"ר), שדרגתו תת-אלוף.
החיל אמון על הטיפול במשאב האנושי (משא"ן).
תחומי העיסוק של החיל הם בכל הקשור למיצוי, פיתוח וטיפוח כוח האדם.
קצין משאבי האנוש נמצא בקשרי עבודה שוטפים עם המפקדים והחיילים בכלל יחידות צה"ל וגופי הביטחון.
קצין משאבי אנוש יחידתי (היה קרוי עד 2017 שליש היחידה) מסייע למפקד היחידה באמצעות שליטה בנתוני כוח האדם של המערך הסדיר ביחידה (לעיתים גם מערך המילואים), הכולל שיבוצם, קידומם המקצועי, קידומם בדרגות של החיילים, אמון על בניין הכוח היחידתי, תגבורת כ"א, נפקדים, חופשות, שכר, דאגה לטיפול בבעיות הפרט השונות ועוד.
קצין משא"ן מילואים (היה קרוי עד 2017 קצין קישור) אמון על הטיפול במערך המילואים ומייצג את צה"ל אל מול המערך, לכן נמצא בקשר שוטף עם מפקדי היחידות, ולעיתים פועל בשיתוף קצין משאבי האנוש היחידתי.
קצין התכנון אחראי על תכנון, פיתוח וראייה עתידית של איוש מערכי כוח האדם.
קצין הנפגעים מנהל מעקב אחר טיפול בחללים, בנפגעים ובבני משפחותיהם, מסייע להם בפתרון בעיות מול המערכת הצה"לית ומחוצה לה, ומלווה את הפצועים והחולים לאורך תקופת הטיפול וההחלמה.
קצין תנאי השירות אמון על סיוע לפרט בהיבטים האישיים הנוגעים לחייו הפרטיים תוך ניסיון שילוב חייו האישיים על כלל הקשיים הנגלים ביחד עם שירות צבאי תקין ומלא.
בסיס ההדרכה של החיל, בה"ד 11 (בית הספר למקצועות משאבי האנוש), נמצא בעיר הבה"דים שבנגב מ־2015.
באוקטובר 2013 נחנכה אנדרטת חיל משאבי האנוש בבסיס תל-השומר.
חיל השלישות הוקם בינואר 1977 והוא אחד משלושה חילות שהוקמו בעקבות מסקנות מלחמת יום הכיפורים.
המלחמה, שפרצה באוקטובר 1973, הפתיעה את צה"ל והמדינה כולה.
ההפתעה אילצה את צה"ל להתמודד עם גיוס מילואים חפוז, בנייה ואיוש של מסגרות ולחימה במספר זירות, דבר שהקשה מאוד על יכולת השליטה בכוחות בהמשך המלחמה.
ועדת אגרנט שהוקמה לאחר המלחמה ציינה כי יש להקים חיל מקצועי ומיומן לטיפול בכוח אדם בשגרה ובחירום.
עוד ציינה הוועדה כי היעדר גוף שמרכז את עבודת גורמי המשא"ן ומגדיר נהלים ושיטות עבודה, הליך לקוי בקליטת אנשי המילואים בחירום, עבודה ללא שבצ"ק והעדר פק"ל ונהלים לדיווח כ"א נפגע, אלו הם חלק מעקרי הלקחים שבגינם הוחלט להקים את חיל השלישות.
בשנת 2006, במסגרת תהליך המיזוג של חיל השלישות לתוך חטיבת כוח האדם (חטכ"א) של זרוע היבשה, עליו החליט הרמטכ"ל דני חלוץ, התבצעו הצעדים הבאים:
ב-1 בינואר 2006 הוכפף החיל לזרוע היבשה, לאחר שהיה כפוף לאגף כוח האדם (אכ"א).
בית הספר למקצועות משאבי האנוש (בה"ד 11) עבר לסמכות ישירה של זרוע היבשה.
כעבור חצי שנה, התמזג חיל השלישות עם חטיבת כוח האדם בזרוע היבשה.
בראש החטיבה עמד רחכ"א וקשל"ר (ראש חטיבת כוח האדם וקצין שלישות ראשי), קצין בדרגת תת-אלוף.
ב-4 בדצמבר 2006 מונתה לתפקיד זה תת-אלוף אורנה ברביבאי.
בשנת 2007 החליט הרמטכ"ל גבי אשכנזי להקים מחדש את חיל השלישות ולהכפיפו בחזרה לאגף כוח האדם (אכ"א).
בשנת 2008 החל יישום ההחלטה באופן הדרגתי וחטיבת כוח האדם נותרה בזרוע היבשה.
בחודש אוגוסט 2011 מונה תא"ל אריה דהן לעמוד בראש החיל.
בשנת 2012 הוחלט לשנות את תג היחידה של חיל השלישות, כך שידגיש את מטרתו המרכזית של החיל - האדם במרכז.
במפקדת קצין המשא"ן הראשי (מקמש"ר) שוכנים חמשת ענפי החיל המרכזיים, המשמשים לקמש"ר לצורך ניהולו התקין של החיל:
ענף תוה"ד - התורה, ההדרכה והאימונים
ענף כ"א - כוח האדם
ענף תוב"ם - תמיכה ובקרת המידע
בחודש יולי 2016 הוחלט להכפיף אף את מערך הנפגעים לאחריות קצין משאבי האנוש הראשי.
מאז מוגדר קצין החיל הראשי כ"קצין משאבי האנוש הראשי ורח"ט הנפגעים".
חיל משאבי האנוש במלחמות ישראל
בין לקחי כ"א שהועברו בסיום מלחמת ששת הימים לסגן הרמטכ"ל, מצוין כי פעילות הגיוס הרחבה התבצעה במספר שלבים בזמן ההמתנה למלחמה, גיוס שהכין את היחידות מבעוד מועד ללחימה הצפויה.
כמו כן, הופעלו רשתות קריאה שתוחזקו באופן שוטף על ידי סגלי הקישור והגיוס בעוצבות ובימ"חים.
במקביל, עסק אכ"א בהחזרת קצינים ולוחמים ששהו בחו"ל, כדי שיוכלו לסייע בלחימה בגדודים בחטיבות.
תגבורות כוח אדם ניתנו, בדרך כלל, על בסיס הכשרות קיימות של חיילים בחובה וחיילי מילואים, שנותבו מיחידות מעבר והמתנה ליחידות שהיו זקוקות לכוח אדם מקצועי.
לרוב ניתנה התגבורת עקב הוספת אמצעים לעוצבות או הקצאת כוח משימה.
בעקבות כך, הוחלט כי התגבורות יהיו על-פי קדימות מטכ"לית שתנחה את השלישות הראשית באופן חלוקת החיילים לגזרות השונות.
עם התפתחות הלחימה, עסקו סגלי השלישות בהקצאת תגבורות ליחידות בהן היו נפגעים רבים, כגון יחידות הנדסה שעסקו בפריצה של מכשולי אויב.
אגף כוח האדם הפעיל באמצעות השליש הראשי צוותי הדרכה וסיוע ליחידות המתגייסות, וקבע כי יש להכין ולאמן את הצוותים הללו בעיתות רגיעה, כדי שיהיו מוכנים לתפקידם ביום פקודה.
תחום נוסף שזכה למענה מסגלי השלישות והסעד (מערך הת"ש נקרא בזמנו בשם "סעד") היה הטיפול בחיילים שמשפחתם הייתה זקוקה לסעד, וזאת כדי להמשיך בשגרת החיים עם גיוס אחד מבני המשפחה למלחמה.
לאחר המלחמה הועלה צורך מיידי על ידי הרבנות הצבאית הראשית למסד נוהלי זיהוי חללים ופינוים, מכיוון שתחום זה בלחימה, לקה בחסר.
לשם כך נדרש להקים יחידות זיהוי וקבורה שיוכלו לטפל בתחום רגיש זה במסירות ובמקצועיות.
על אף שמלחמה זו היא סמל לניצחון גדול בכל קנה מידה, בתחום הנפגעים נמנו 776 חללים וכ-3,000 פצועים.
מנהל הנפגעים וקציני הערים של צה"ל, שהוא חלק בלתי נפרד מאגף כוח אדם, טיפל באמצעות סגליו הפרושים בחיילות, בפיקודים המרחביים, בעוצבות ובבתי החולים באלפי משפחות.
מלחמת יום הכיפורים - מנוף להקמת חיל השלישות
המלחמה פרצה בהפתעה מוחלטת, וכל גיוס כוחות המילואים בוצע באופן חפוז, דבר שהקשה מאוד על יכולת השליטה במהלך המלחמה, ובהמשך לכך היה קשה לדעת היכן נמצא כל חייל בכל שלב.
בעיה נוספת הייתה העברת כוחות מחזית לחזית, שילוב כוחות מיחידות שונות, ויציאה וכניסה של כוח אדם מחזית הלחימה ואליה בלי לעדכן גורם כלשהו.
בעיות אלו התעוררו כיוון שעד למלחמת יום הכיפורים לא התבצעה הסדרה של תפקידי קצין השלישות בגדודים ובעוצבות בזמן מלחמה, ולא התבצעה הכשרה המבוססת על תורה כתובה ונהלים (אף על פי שלקחים מעין אלה עלו גם לאחר מלחמת ששת הימים, אם כי לא בחריפות כה רבה).
הבעיות העיקריות שבגינן הוחלט בסופו של דבר להקים חיל מקצועי שיעסוק בארגון, תורה, הדרכה, הקצאת אמצעים ובכוח האדם היו:
חסרונו של כוח אדם מקצועי בתחום - אנשי השלישות לא עברו הכשרה מרוכזת, והיו חסרי ניסיון, הן בשגרה והן בשעת חירום, בביצוע המשימות הרבות שהוטלו עליהם במהלך המלחמה.
סגלי השלישות לא תורגלו באימונים בנושאים שבהם עסקו בזמן אמת, והם נתקלו בהם לראשונה בחזית רמת הגולן או בסיני באוקטובר 1973.
אי־קיומה של תורה שלישותית והגדרות לתפקיד קצין השלישות ומיקומו בעת הקרבות - לא הייתה תורה שלישותית, וגם לא היו הנחיות על־חייליות, שעל־פיהן יכלו אנשי השלישות לדעת כיצד לפעול בשטח.
חוסר האחידות בין היחידות הקשה על ריכוז הנתונים ברמות הגבוהות.
כך נוצר 'כאוס' בתחומי השלישות בכל הרמות, בעיקר בשל היעדר בסיס שיאפשר 'שפה משותפת' בין הגורמים השונים.
היקפי הגיוס - אנשי השלישות והחיילות השונים לא ידעו כיצד להתמודד עם היקפי הסד"כ (סדרי הכוחות) העצומים שהשתתפו במלחמה.
לפני המלחמה לא עלה על דעתם שיהיה צורך בגיוס מיידי מלא, ולכן לא התקיימו שום הכנות לכך.
בנוסף לכך, בשל ההתרעה המודיעינית הקצרה, לא היו גורמי השלישות ערוכים במתכונת מיוחדת לקראת הגיוס, ולכן היקפי הגיוס הגדולים 'נפלו על כתפיהם' של סגלי שלישות הסדירים בלבד.
נפגעים – התגלו בעיות רבות בזיהוי הנפגעים עקב חוסר באמצעי זיהוי ותורה מתאימה של העברת הדיווחים אחר כ"א נפגע.
עם תום הלחימה התברר למפקדים כי עקב חוסר הבהירות ונתוני כוח אדם חלקיים, אין התאמה בין מצבת היחידות לנמצאים בפועל.
בהשוואת הרישומים המחייבים התברר כי אלפי חיילים נעדרים לכאורה מיחידותיהם.
אי לכך נאלץ צה"ל לערוך מפקד מיוחד כדי לבדוק את מקום הימצאם של החיילים, שרובם הגדול לא נרשם, או צוות שלא כראוי.
במקרים מסוימים עברו חיילים בין יחידות ללא שליטה.
במקרים אחרים, הנעדרים אכן היו נעדרים, שנפגעו בקרבות או נלקחו בשבי על ידי האויב.
סגלי השלישות במלחמת יום הכיפורים עשו ככל יכולתם על מנת לשלוט, לשבץ ולארגן את הכוח למשימתו אל מול המפקדים, אך היעדר הפקודות, הנהלים והתורה הקשה על העמידה במשימה.
לאור הלקחים הללו, ועדת אגרנט שמונתה לאחר המלחמה המליצה להקים חיל מקצועי – חיל השלישות.
ב-27 בדצמבר 2008 החליטה ממשלת ישראל לצאת למבצע "עופרת יצוקה" ברצועת עזה, במטרה לפגוע בתנועת החמאס ולהביא לשיפור המציאות הביטחונית של יישובי עוטף עזה בפרט.
ותושבי הדרום בכלל; וזאת עקב איום הטילים והקאסמים שהפר את שלוותם במשך יותר משבע שנים רצופות.
היה זה מבחנו הראשון של חיל השלישות, שחזר לא מכבר לשורות אכ"א (אגף כוח אדם), והחל בהטמעת שינויים שיביאו לכשירות מבצעית ומקצועית גבוהה של סגליו, המוצבים בכלל יחידות הצבא.
במהלך המבצע התמודד חיל השלישות עם מספר אתגרים:
גיוס חירום - סגלי הקישור והגיוס הפגינו מקצועיות רבה בתהליכי הגיוס והקליטה.
גיוס המילואים בוצע במהירות ובמקצועיות רבה.
לראיה: שיעורי ההתייצבות הגבוהים מאוד של אנשי המילואים.
שליטה בכוח אדם מתפקד ונפגע - חיל השלישות ביצע השתלמויות רבות טרם המבצע בנושאי השליטה בכוח אדם מתפקד ונפגע, ותיקף תורה חילית רלוונטית ומתאימה.
במהלך כל המבצע ניכר כי הסגלים שלטו בנתוני כוח האדם ברמה גבוהה.
עם תחילת שלב הלחימה הציגו סגלי השלישות בפני המפקדים את נתוני הנפגעים והכוחות המשתתפים במבצע ובכך סייעו בהליך קבלת ההחלטות תוך כדי הלחימה.
רווחת הפרט - בהתאם לתוכנית, גויס כוח מילואים מיחידות השלישות המרחבית, ונתן מענה לצורכי החיל באמצעות חלוקת ציוד אישי, ניידות שק"ם וניידות כספים.
מערך הנפגעים - כמו בכל מבצע, נדרש המערך לפעילות רחבה סביב העוצבות הלוחמות, בתי החולים והטיפול במשפחות הפצועים והחללים.
חיל השלישות זכה להערכה רבה בקרב מפקדי צה"ל על תרומתו במהלך מבצע "עופרת יצוקה", בזכות נחישות הסגלים והרמה המקצועית הגבוהה בתחום השליטה ובטיפול בכוח האדם המתפקד והנפגע.
החיל עוסק ברישום טיפול ומעקב אחר כח האדם בצבא.
כח האדם בצבא מורכב בעיקר מחיילי שירות סדיר (שירות חובה ושירות קבע) ומילואים.
בנוסף יש אזרחים עובדי צה"ל, מועמדים לשירות ביטחון (מלש"בים), וחיילים בשירות ללא תשלום (של"ת).
כל אדם הנמנה עם שורות הצבא באופן כלשהו, נרשם על ידי גורמי משאבי אנוש במערכת ממוחשבת ובה גם מוזנים פרטיו- פרטים אישיים ונתונים הקשורים לשירותו הצבאי.
בשלבי השירות השונים מעודכנים במערכת שינויים, הכשרות וקידומים שעובר החייל.
בהתאם לנתוני החייל נקבעת משכורתו וזכאויות נוספות.
כך, גורמי משאבי האנוש מלווים כל שלב בשירות הצבאי.
אלה כוללים, בין היתר, את הגיוס, השחרור מצה"ל, כניסה לקבע, קורסים ותנאי שירות.
התפקידים החדשים בחיל (החל מיוני 2017)
קצין משא"ן ראשי - קמש"ר (לשעבר: קשל"ר)
קצין משא"ן פיקודי - קמש"פ (לשעבר: קשל"פ)
קצין משא"ן אוגדתי - קמש"א (לשעבר: קשל"א)
קצין משא"ן חטיבתי - קמש"ח (לשעבר: קשל"ח)
קצין משא"ן גדודי - קמש"ג (לשעבר: שליש)
קצין משא"ן יחידתי - ק.
מש"קית הת"ש אחראית על הטיפול בפרט ביחידה, תוך סיוע לחיילים בפתרון בעיות אישיות, סוציאליות או כלכליות הקיימות או עולות במהלך שירותם, זאת על מנת לאפשר את המשך שירותם התקין ביחידה.
הטיפול בחיילים מתבצע על ידי הגשת בקשות סיוע וייעוץ למפקדים ולגורמים מקצועיים בצבא ומחוצה לו העוסקים ברווחת הפרט.
העבודה משלבת: סיוע וייעוץ למפקדים בטיפול בבעיות בתחום תנאי השירות של פקודיהם דרך עבודה מול החיילים, תוך מתן כלים מקצועיים והטמעת המיומנויות הבין-אישיות והערכיות שבתפקיד.
מקום הקורס: בה"ד 11 - בית הספר למקצועות משאבי האנוש, עיר הבה"דים.
משך הקורס: 8 שבועות (לא כולל טירונות).
הכשרה לקצונה בתפקיד מאתגר כקצינת תנאי שירות.
הדרכה בקורס מש"קיות ת"ש - תפקיד המעצב את דור העתיד של מש"קיות הת"ש.
אופי השירות: השירות מתבצע במגוון רחב של יחידות סגורות ופתוחות בכל רחבי הארץ.
מש"ק משא"ן מילואים (מש"ק קישור וגיוס)
מש"ק משא"ן מילואים (הייתה קרויה עד 2017 מש"ק הקישור והגיוס) אחראי על הניהול, הארגון והטיפול במערך המילואים ביחידות צה"ל השונות.
מש"ק משא"ן מילואים היא החוליה המרכזית המקשרת בין צה"ל לבין חיילי המילואים, המהווים מערך חשוב וחיוני בצבא ההגנה לישראל.
העבודה משלבת: ניהול מהלך הקשר עם חיילי המילואים ודאגה לשימור ועדכון פרטיהם.
כמו כן, ליווי חיילי המילואים למשימות מבצעיות שונות ודאגה לכל בעיותיהם.
האחריות לגייס את חיילי המילואים באופן מיטבי ומלא בעת חירום, בצורה המהירה והיעילה ביותר יבטיח את הצלחת המשימה של צה"ל כולו.
תפקיד מאתגר ומשמעותי הן לצבא והן לחברה.
מבצעים בהם השתתפו סגלי משא"ן מילואים ותרמו להצלחת הדרג המבצעי – "עמוד ענן", "עופרת יצוקה".
משך הקורס: 7 שבועות (כולל טירונות).
הכשרה לקצונה בתפקיד מאתגר כקצין בתחום משאבי האנוש.
הדרכה בקורס מש"קי משא"ן מילואים – תפקיד מאתגר המעצב את דור העתיד של רכזות המשא"ן מילואים.
אופי השירות: שיבוץ במשרדי המילואים ברחבי הארץ.
מש"ק משא"ן סדיר (מש"ק שלישות, רכז כוח אדם - רַכָּ"א)
מש"ק משא"ן סדיר (היה קרוי עד 2017 מש"ק שלישות) מסייע לקצין המשא"ן ומהווה יד ימינו בתחום ניהול והשליטה בכוח אדם ביחידה.
מהווה עוגן חשוב בפיתוח החיילים ובקידומם ביחידה.
העבודה משלבת: טיפול והעצמת ההון האנושי, כגון: קידום חיילים בדרגות, ניהול תחום הקורסים וההכשרות, מעקב אחרי מאושפזים, נפקדים וכלואים, וידוא שהחיילים מקבלים את זכויותיהם בתנאי שירות ושכר.
הדרכה בקורס מש"קי משא"ן סדיר – תפקיד מאתגר המעצב את דור העתיד של מש"קי המשא"ן.
אופי השירות: יחידות שונות ברחבי הארץ (סגורות ופתוחות גם יחד).
מש"קית מערכות משא"ן (מש"קית מידע)
מש"קית מערכות משא"ן (הייתה קרויה עד 2017 מש"קית מידע) מהווה את הגורם המסייע לבעלי התפקידים ביחידה על ידי הפקת דוחות בתחומי המשא"ן השונים.
תפקיד מש"קית מערכות המשא"ן הוא תפקיד ביצועי, בו חייל שולט במומחיות הפקת דו"חות.
התפקיד דורש הפגנת יכולות בינאישיות, עבודה מול גורמים רבים תוך מתן שירות איכותי ויעיל.
תוכני הקורס: להכשיר את מש"קיות מערכות המשא"ן לשלוט בתוכן המקצועי של תחום המידע במסגרות המשא"ן של צה"ל בדגש על שיפור המיומנויות המקצועיות.
ייעוד התפקיד בא לידי ביטוי לאורך ההכשרה כולה באמצעות מתן דוגמאות.
הלימודים נעשים בצורה עיונית/מעשית באמצעות מחשבים.
משך הקורס: 6 שבועות (כולל טירונות).
הדרכה בקורס מש"קיות מערכות משא"ן - תפקיד מאתגר המעצב את דור העתיד של מש"קיות מערכות המשא"ן.
אופי שירות: לרוב יחידות פתוחות.
מש"ק/ית הנפגעים עוסק/ת בקשר הישיר עם החיילים הנפגעים ובני משפחותיהם.
מהווים יד ימינה של קצינת הנפגעים.
מש"ק/ית הנפגעים מייצגים את צה"ל והחיל/חטיבה בפני הנפגעים ובני משפחתם, מסייעים להם בפתרון בעיות הקשורות במערכת הצה"לית ומחוצה לה לאורך תקופת ההחלמה.
מלווים ומטפלים בצורכי חיילים המאושפזים תחת הגדרת מצב רפואי קל.
מש"ק/ית הנפגעים לוקחים חלק באירועים שמדור הנפגעים מארגן: טקסי זיכרון, נופשי משפחות שכולות, קייטנות בנים למשפחות שכולות וכו'...
מסייעים למדור הנפגעים בכל המתבקש בשגרת חירום.
משך הקורס: 10 שבועות (כולל טירונות).
הדרכה בקורס מש"קיות נפגעים - תפקיד מאתגר המעצב את דור העתיד של מש"קיות הנפגעים.
אופי שירות: יחידות פתוחות וסגורות.
רכז מתגייסים עוסק בתהליכי האיתור, המיון והשיבוץ של המתגייסים לצה"ל אל מול גופים צבאיים ואזרחיים.
התפקיד מחייב הבנת חשיבות הקשר הראשוני בין המתגייס למערכת הצבאית ועוסק במתן מענה ושירו למתגייסים ברמת הפרט, תוך מתן שירות אדיב וסובלני, מהן כנציג השירות במרכז המידע והן כרכז מתגייסים בלשכות גיוס.
העבודה משלבת: ניהול וארגון בכלל נתוני המועמדים לשירות ביטחון, ליווי בני נוער בהליך המיון הצבאי, נדרשת רמת מקצועיות גבוה, סבלנות, אדיבות ועצמאות בביצוע התפקיד.
למתאימים תינתן האפשרות לצאת לקורס קצינים.
הדרכה בקורס רכזי מתגייסים – תפקיד מאתגר המעצב את דור העתיד של רכזי המתגייסים.
אופי שירות: השיבוץ בלשכות הגיוס ברחבי הארץ או בלשכה המקוונת-מרכז מידע.
המסלול כולל הכשרה מקצועית שבמהלכה יועברו השתלמויות והכשרה בתחום המקצוע הרלוונטי לחיל.
המסלול כולל טירונות, הכשרה ראשונית, סיפוח ליחידות, קורס קצינים בבה"ד 1 והשלמה חיילית.
תהליך המיון לאשכול: יום מיונים אחד הכולל הרצאת פתיחה בנושא הקצונה בחיילות השונים.
לאחר מכן, מיון קבוצתי הבוחן את יכולות החשיבה, תקשורת בין אישית, עבודת צוות, פיקודיות ועוד.
לבסוף נערך ראיון אישי הבוחן את התאמת המועמד לתפקיד ומוטיבציה.
במהלך יום המיון תדרג את העדפותייך לחיילות השונים.
לכלל התפקידים נדרשת חתימת שנת קבע.
טקס סיום קורס קצינים אחוד לכלל חילות אכ"א, אוקטובר 2018
מהות התפקיד: מסלול הקצונה הייעודי הוא מסלול מהיר ואיכותי לקצונה המשלב במהלכו טירונות, קורס משא"ן מקצועי המשלב תוכני סדיר ומילואים, תקופת התנסות מקצועית (סיפוחים) ביחידות שונות ברחבי הארץ, הכשרת קצונה בסיסית והשלמה חיילית.
מערך הסדיר: ייעוץ למפקד הגדוד/היחידה בתחום משאבי האנוש, שליטה וניהול כוח אדם בשגרה ובחירום, אופי השירות לרוב ביחידות סגורות בעלות סביבה לוחמת דינאמית.
מערך המילואים (קישור): מקשר בין צה"ל לבין חיילי המילואים באמצעות תכנון, זימון וביצוע אימונים ותעסוקות מבצעיות אשר מטרתן שמירת הכשירות המבצעית של חילי המילואים בשעת חירום ולחימה.
בנוסף המערך אמון על מתן שירות מקצועי לחיילי המילואים ולטיפול בפרט.
אופי השירות הוא לרוב ביחידות עורפיות.
משך ההכשרה: טירונות+קורס יסוד – 10 שבועות.
שיבוץ וקידום: יחידות שונות ברחבי הארץ (פתוחות וסגורות גם יחד).
שיבוץ במקצוע זה מאפשר לפקד, להשפיע ולנהל מערך כוח אדם ביחידה ולהיות שותף פעיל בקבלת ההחלטות המשפיעות על הפרט בשירותו הצבאי ועל היחידה כולה.
הערות: התפקיד מחייב חתימה לשירות נוסף של שנת קבע.
לרגל 35 שנים להקמת חיל השלישות החליט הקשל"ר אריה דהן לשנות את תג היחידה של חיל השלישות.
צבעי הסמל נותרו כשהיו כדי לשמר את מורשת החיל, אך הספר הפתוח והקלטת הוסרו ובמקומם נוספו 3 דמויות אדם בגווני תכלת ולבן.
החרב עם עלה הזית הושארה והיא מסמלת את ההקשר לדרג הנפרס והתמיכה של מערכי השלישות המגוונים.
המוטיב המרכזי בסמל החדש הוא דמות האדם, המופיעה במרכז תג היחידה.
חֵיל מַצָּב הוא מונח כללי לתיאור יחידת חיילים שמוצבים במקום מסוים על פי הוראת הריבון בו.
לרוב הצבת חיל המצב הייתה למטרת שימור הריבונות בשטח נכבש ומניעת ניסיונות התמרדות בידי תושבי המקום.
חיל המצב שוהה בדרך כלל בקסרקטין.
במקרא המונח "מצב" מופיע ב כמו:
בישראל, חיל מצב הוא יחידה רגילה, שתפקידה להגן על אזור מסוים.
בין אם זו עיר, מחוז או אפילו רק בניין יחיד.
חיל עזר היו חיילים חסרי אזרחות רומאית שהתנדבו או גויסו לשרת בצבא האימפריה הרומית במסגרת של יחידות שצורפו למצבת הכוחות של לגיונות הצבא הרומאי.
במקור חילות העזר היו יחידות צבא שצורפו לצבא הרומי בתקופת המלוכה והרפובליקה המוקדמת כחלק מהמחויבות של בעלות בריתה האיטלקיות של רומא.
מנהג זה פסק אחרי מלחמת בעלות הברית כאשר כל האיטלקים קיבלו אזרחות רומאית והחלו לשרת בלגיונות.
הלוחמים ליחידות העזר גויסו מקרב צבאות של בני ברית, מדינות חסות והפרובינקיות שנכבשו על ידי רומא.
ההסתמכות על יחידות העזר בעלות התמחות צבאית ובמיוחד פרשים, גברה כאשר צבא הרפובליקה הרומית גייס אותם לשורותיו אותם במספרים הולכים וגדלים כדי לתמוך בלגיונות שהיו יחידות חיל רגלים.
עד המאה ה-2 הכילו חילות העזר את אותו מספר החיילים הרגלים כמו הלגיונות, ובנוסף סיפקו כמעט את כל הפרשים של הצבא הרומי (במיוחד פרשים קלים וקשתים) וכוחות מיוחדים אחרים.
עמוד התווך של מכונת המלחמה של הרפובליקה הרומית היה המאניפולוס, לגיון של חיל רגלים שהשימוש בו התגבש במהלך המלחמות הסאמניטיות (343–290 לפנה"ס).
אחת ממגבלות הלגיון היה החוסר ביחידות פרשים, בסביבות שנת 200 לפני הספירה, ללגיון של 4,200 חיילי רגלים הייתה זרוע פרשים של 300 סוסים בלבד.
הסיבה לחוסר זה נבע מהעובדה שמעמד הפרשים שיכול היה להרשות לעצמו לשלם עבור הסוס והציוד הנלווה, היה קטן יחסית.
מלבד המחסור בפרשים חסרו ללגיון יחידות פרשים וקלעים.
עד שנת 200 לפנה"ס עיקר חיל הפרשים של הצבא הרומי גויס מקרב בעלות הברית האיטלקיות של רומא, הידוע בכינויו בעלות הברית "הלטיניות", שהיוו את הקונפדרציה הצבאית הרומית.
חילות העזר האיטלקיים היו מאורגנים ביחידות שקיבלו את השם אלה (לטינית: Ala מילולית: "כנפיים", מכיוון שהם בדרך כלל הוצבו על אגפי המבנה הקרבי הרומי).
יחידות אלה הוצבו תחת הפיקוד של שלושה קצינים רומאים בדרגת פרפקט (Praefecti).
סדר הכוחות של האלה היה דומה או מעט גדול יותר בגודל חיל הרגלים (4,000–5,000 איש) ללגיון, אך הכיל יחידת פרשים משמעותית יותר בת 900 פרשים, פי שלושה מהיחידה הלגיונרית.
יחידות פרשים אלו שירתו את הצבא הרומאי כל זמן שהלחימה התחוללה בשטחי איטליה, אך ברגע שנאלץ הצבא הרומאי להתמודד עם אויבים בעלי חיל פרשים דומיננטי הפך המחסור בפרשים לבעיה טקטית משמעותית.
המלחמה הפונית השנייה (218–202 לפנה"ס) חשפה ליקויים אלו כאשר בקרבות קאנאי וטרביה שימש חיל הפרשים של קרתגו ובנות בריתה כגורם העיקרי שהכריע את הקרב.
הניצחון הרומי המכריע בקרב זאמה בשנת 202 לפנה"ס, שסיים את המלחמה, הוכרע על ידי התקפת הפרשים הנומידיים תחת פיקודו של המלך מסיניסה.
מלקחי מלחמה זו הצבאות הרומאים של הרפובליקה היו מלווים במספרים גדולים של פרשים לא איטלקיים: פרשים קלים נומידיאנים ומאוחר יותר פרשים כבדים גאלים.
כך הסתמך יוליוס קיסר במידה רבה על פרשים גאליים וגרמניים לכיבוש גאליה (58–51 לפנה"ס).
ככל שהמספר של הפרשים ממוצא לא-רומאי הלך וגדל, זה של הפרשים הרומאיים הצטמצם.
בתחילת המאה ה-1 לפני הספירה, הפרשים הרומיים הפסיקו להיות חלק מכוח הלחימה של הצבא של הרפובליקה, מלחמת בעלות הברית שהתנהלה בשטחו של חצי האי האפניני בין השנים 91 ל-88 לפני הספירה הסתיימה כאשר כל תושב של בעלות הברית האיטלקיות של רומא יכול היה לקבל אזרחות רומאית.
יחידות האלה האיטלקיות פורקו ורומאים ממעמד הפרשים לא נדרשו יותר להתגייס לצבא הרומאי עם סוסים ליחידות חיל הפרשים.
כתוצאה מכך היה הלגיון של צבא הרפובליקה ללא תמיכת פרשים.
עם פרוץ המלחמה הפונית השנייה, הרומאים תקנו את החוסרים האחרים במצבת הכוחות של הלגיונות על ידי שימוש בכוחות מיוחדים שאינם איטלקים ובעיקר קשתים וקלעים.
משנת 200 לפני הספירה ואילך, כוחות מומחים נשכרו כשכירי חרב על בסיס קבוע, קשתים (לטינית: sagittarii) מכרתים, וקלעים (לטינית: funditores) מהאיים הבלאריים ליוו את הלגיונות הרומיים במסעות בכל רחבי הים התיכון.
המקורות העיקריים האחרים של חיילים לא איטלקיים בצבא הרפובליקה המאוחרת היו תושבי הפרובינקיות, מדינות חסות ובעלות ברית.
במהלך הרפובליקה המאוחרת, יחידות לא איטלקיות הונהגו על ידי המנהיגים שלהן, והארגון הפנימי הושאר למפקדיהן.
היחידות היו מגוונות מאוד בלבוש, ציוד וכלי נשק.
הם נאספו בדרך כלל למערכות מלחמה ספציפיים ולעיתים קרובות התפרקו זמן קצר לאחר מכן, באופן דומה ללגיונות המיליציות של צבא הרפובליקה המוקדמת.
היחידות המתמחות של צבא הרפובליקה הפכו לליבה של כוחות העזר שהתפתחו ליחידות מסודרות וחלק בלתי נפקד מהצבא הרומאי בתקופה היוליו-קלאודית.
במהלך החלק המוקדם של שלטונו של אוגוסטוס (27 לפני הספירה ואילך), נוצר חיל העזר הסדיר, לא ידוע מהם השינויים שהכניס אוגוסטוס במבנה חילות העזר אלא תמונה כוללת של יחידות אלו בתקופת שלטונו ולאחריה.
ההשראה לחיל העזר של הקיסרות היו הכוחות הלטיניים של הרפובליקה שלפני מלחמת בני הברית, כחיל של חיילים חסרי אזרחות רומאית שפעלו בצמוד ובמקביל ללגיונות, אך בהבדל מהותי שלוחמי חיל העזר היו בעיקר חיילים מקצועיים שהתנדבו לשרת ביחידות קבועות.
החיילים הפשוטים בחילות העזר זכו לאזרחות רומית בעת שחרורם או תוך כדי שירותם בעת שהתקדמו לדרגות פיקוד, שדרת הפיקוד של יחידות העזר הורכבה מאזרחים רומאיים בלבד.
גם מבנה היחידה של חיל העזר היה שונה מהאלה הלטינית, שהייתה למעשה לגיון עם זרוע פרשים גדולה יותר.
עם זאת, אוגוסטוס ארגן את יחידות העזר לגדודים בגודל של קוהורטה (עשירית מגודל הלגיונות).
היו שלושה סוגים של קוהורטות: חיל רגלים, חיל פרשים ויחידות מעורבות שכללו גם חיל רגלים וגם פרשים.
השירות כפרש נחשב לבעל מעמד גבוה ביותר.
העדויות לגודל היחידות החדשות של אוגוסטוס אינן ברורות, כאשר העדויות המדויקות ביותר שלנו מתוארכות למאה ה-2. בכל קוהורטה היו שש קנטוריות שבכל אחת כ-80 לוחמים וסה"כ כ-480 לוחמים.
יחידות הפרשים חולקו לטורמה של 30 (או 32) איש, שבראשה עמד דקוריונים (מילולית: "מנהיג עשרה") יחידות כוח העזר הונהגו על ידי פרייפקטים שחלקם היו אצילים מהמוצא האתני של חיילי הקוהורטה שקיבלו אזרחות רומית או אציל רומאי ממעמד הפרשים בדרך כלל בדרגת קנטוריון.
בתחילת שלטונו של אוגוסטוס (30 לפני הספירה), יחידות העזר המקוריות היו מורכבות ממגויסי שבטים מהפרובינציות הגאליות וממחוזות הבלקן דלמטיה ואיליריה.
עד שנת 19 לפנה"ס הסתיימו מלחמות קנטבריה ואסטוריה , שהובילו לסיפוח צפון היספניה טארקוננסיס ולוסיטניה.
ופרובינקיות אלו של חצי האי האיברי הפכו עד מהרה למקור עיקרי למתגייסים.
לאחר מכן נכבשו אזורי הגבול שגבלו בנהר הדנובה: נוריקום (16 לפנה"ס), פנוניה (9 לפנה"ס) והפכו, יחד עם איליריקום, למקור החשוב ביותר של לוחמים בחילות העזר של צבא הפרינקיפט.
מפרובינקיות המזרח הגיעו קשתים מפרובינקיה סוריה.
מנומידיה גויסו פרשים קלים שנלחמו וסייעו לרומאים עוד בתקופת הרפובליקה, הגיוס נמשך גם אל תוך שורות חיל העזר של הפרינקיפט יחידות פרשים מאוריות נוספות הוקמו לאחר סיפוחה של מאוריטניה בשנת 44 לספירה על ידי הקיסר קלאודיוס.
נראה כי התפתחות משמעותית של האוקסיליה התרחשה בתקופת שלטונו של הקיסר קלאודיוס (41–54 לספירה).
נקבעה תקופת שירות מינימלית של 25 שנים, שבסיומה הוענקה לחיל העזר הפורש, ולכל ילדיו, אזרחות רומית.
עדות לכך נמצאת בדיפלומות הצבאיות הרומיות הידועות הראשונות שמתוארכות לתקופתו של קלאודיוס.
זה היה לוח ברונזה מתקפל שעליו חרוטים פרטי רישום השירות של החייל, שבו יוכל להשתמש כדי להוכיח את אזרחותו.
קלאודיוס גם קבע שמפקדי קוהורטות בחילות העזר חייבים להיות כולם ממעמד הפרשים, ובכך הרחיק קנטוריונים מתפקידי פיקוד אלו.
העובדה שמפקדים בחילות העזר היו כולם באותה דרגה חברתית כמו רוב הטריבונים הצבאיים מעידה כנראה על כך שהאוקסיליה נהנה כעת מיוקרה רבה יותר.
ראשי שבטים "ברבריים" המשיכו לפקד על כמה קוהורטות באוקסיליה וכנראה הוענק להם מעמד של פרשים.
המדים, השריון והנשק ששימשו את חילות העזר הפכו לאחידים ודומים במידה רבה לציוד של הלגיונות כנראה עד סוף התקופה היוליו-קלאודית.
במהלך התקופה היוליו-קלאודית המוקדמת, גדודי עזר רבים שהוקמו במחוזות הגבול הוצבו במחוזות מוצאם או בסמוך להם, למעט בתקופות של משברים גדולים כאשר הם נפרסו, ביחד עם הלגיונות הרומאיים בזירת הקרבות.
הדבר נשא את הסיכון הברור אם השבט או הקבוצה האתנית יתמרדו ברומא חיילי עזר עלולים היו לחבור לאויבים איתם היו להם זהות משותפת ואינטרסים משותפים.
האיום התממש בעת המרד באיליריה הידוע בהיסטוריה הרומאית כבלום באטוניאנום .
השבטים האיליריים המרכזיים היו חיילים מעולים בשורות חילות העזר, אבל חוסר שביעות רצון שררה בקרב השבטים האיליריים, בעיקר בשל מה שהם ראו כדורסנותם של פקידי מס רומיים.
בשנת 6 לספירה נצטוו מספר רגימנטים מהשבטים הדלמטיים להתייצב ולהצטרף לצבא רומאי תחת פיקודו של טיבריוס במלחמה נגד שבטים גרמאניים.
על רקע המרמור ואי שביעות הרצון באיליריה הם התמרדו בנקודת הכינוס, והביסו כוח רומי שנשלח נגדם.
עד מהרה הצטרפו לדלמטים מספר שבטים איליריים נוספים, אף הם בעלי אימון ועבר בחילות העזר בקרב מול לגיונות רומאיים שהגיעו ממואסיה הם הצליחו לגרום לרומאים אבדות כבדות בטרם הוכרע הקרב כנגדם.
למורדים הצטרפו כעת מספר רב של שבטים איליריים אחרים.
הדלמטים תקפו את נמל סלונה וכבשו את חוף הים האדריאטי, הביסו כוח רומי והגיעו לעמדה שאיימה על איטליה עצמה.
אוגוסטוס הורה לטיבריוס להפסיק את הפעולות בגרמניה ולהעביר את צבאו לאיליריקום.
כשהתברר שאפילו כוחותיו של טיבריוס אינם מספיקים, נאלץ אוגוסטוס להקים כוח משימה שני תחת תחת פיקודו של גרמאניקוס יוליוס קלאודיאנוס קיסר, מאחר שהצבא הרומאי היה חסר כוח אדם להתמודד עם המרידה אוגוסטוס רכש ושחרר אלפי עבדים שגויסו לצבא.
הרומאים פרסו כעת לא פחות מ-15 לגיונות ומספר שווה של יחידות מחייל העזר.
כולל לפחות 50 יחידות חדשות של חילות העזר שהחיילים שלהם היו, באופן חריג, אזרחים רומאים.
אלה היו גברים שמעמדם או הרקע שלהם נחשב על ידי אוגוסטוס כלא מתאים לגיוס ללגיונות: אזרחים מהמעמד הנמוך ביותר מקרב אזרחי רומא ובהם ופושעים מורשעים ועבדים המשוחררים.
יחידות מיוחדות אלו זכו לתואר "סיוויום רומנורום" (לטינית: civium Romanorum "של אזרחים רומיים").
לאחר המרד האילירי, קבוצות אלו נותרו פעילות בסדר הכוחות של הצבא הרומאי וגייסו חיילים שלא מקרב אזרחי רומא כמו יחידות עזר אחרות, אך שמרו על השם שהוסיף ליוקרתיות שלהן.
הרומאים התמודדו תהפוכות בשדה הקרב ומלחמת גרילה פראית בהרי בוסניה.
נדרשו להם שלוש שנים של לחימה קשה כדי לדכא את המרד, שתואר על ידי ההיסטוריון הרומי סווטוניוס, כעימות הצבאי הקשה ביותר שאיתו התמודדה רומא מאז המלחמות הפוניות.
טיבריוס הצליח לבסוף לדכא את המרד בשנת 9 לספירה.
למרות חומרת המרד הזה, המשיכו האילירים, לצד שכניהם התראקים, להיות עמוד השדרה של הצבא הרומי.
עד המאה ה-2, כשבערך מחצית מהצבא הרומי פרוס על גבול הדנובה, הן הלגיונות והן חילות העזר כאחד היו ברובם מגויסים מאיליריום במאה ה-3, האילירים החליפו במידה רבה את האיטלקים בדרגי הקצינים הבכירים של צבא הפרינקיפט.
לבסוף, משנת 268 עד 379 לספירה, כמעט כל הקיסרים, כולל דיוקלטיאנוס ויורשיו היו במוצאם קציני צבא רומאי ממוצא אילירי.
הבטאווי היו שבט גרמאני שאכלס את האזור הידוע כגלדרלנד בדלתה של נהר הריין בפרובינקיה הרומאית גרמאניה אינפריור.
הם היו עם לוחם שהתמחה בלוחמת פרשים בתמורה לפריבילגיה יוצאת הדופן של פטור ממיסים הם סיפקו מספר לא פרופורציונלי של מתגייסים לצבא הרומאי של השושלת היוליו-קלאודית הם גם סיפקו את רוב יחידת שומרי הראש האישית המובחרת של אוגוסטוס (לטינית: Germani corpore custodes), שהמשיכה בשירות עד שנת 68 לספירה.
גאיוס יוליוס קיוויליס , נסיך בטאווי שנשא שם לטיני שאומץ עם קבלת אזרחות רומית, ופריפקט של קוהורטה בטאווית.
קצין בעל ותק של 25 שנות שירות, הוא התבלט בשירות בבריטניה, שם הוא ושמונה קוהורטות בטאוויות מילאו תפקיד מכריע הן בפלישה הרומית בשנת 43 לספירה והן בהכנעה של דרום בריטניה לאחר מכן.
עם זאת, עד שנת 69, קיוויליס, ובני שבט הבטאווי הביעו את חוסר שביעות רצונם מהברית עם רומא.
לאחר נסיגת גדודי הבטאווי מבריטניה לאיטליה בשנת 66, נעצרו קיוויליס ואחיו על ידי מושל גרמניה אינפרורייר בהאשמה מפוברקת של המרדה.
המושל הורה על הוצאתו להורג של האח, בעוד שקיוויליס, שכאזרח רומי הייתה לו הזכות לערער לקיסר, נשלח לרומא בשלשלאות לשיפוט על ידי נירון הוא שוחרר על ידי גלבה.
היחסים בין הבטאווים לרומאים המשיכו להדרדר עם פירוק יחידת שומרי הראש הגרמאניים.
ולמעשה האומה הבטאווית ראתה בכך עלבון חמור.
במקביל, קרסו היחסים בין קוהורטות הבטאווי לבין הלגיון שאליו היו קשורים מאז הפלישה לבריטניה 25 שנה קודם לכן הלגיון הארבעה עשר גמינה, והאיבה בין חיילי הלגיון לחיילי חיל העזר התפרצה לכלל קרבות גלויים לפחות בשתי הזדמנויות.
שני לגיונות שנשלחו נגד קיוויליס הובסו כאשר יחידות האלה ממוצא בטאווי ערקו לצבא המורדים.
הצי הרומאי של נהר הריין (בלטינית :Classis Germanica) שהיה מאויש ברובה על ידי מלחים וחיילים בטאוויים עבר לצד המורדים ולבסוף שמונה קוהורטות בטאוויות שהוצבו במיינץ כחלק ממצבת הכוחות של הלגיון הארבעה עשר גמינה הצטרפו למורדים והביסו בבון כוח רומי שניסה לחסום את חזרתם למולדתם.
בשלב זה פיקד קיוויליס על כוח של כ-6,000 איש, חיילי עזר מאומנים ומצוידים בכלי נשק רומאיים, וכן על מספר גדול בהרבה של יחידות לוחמים מהשבטים הגרמאניים.
כשהמרד התפשט לשאר חלקי גליה בלגיה כמה יחידות גרמניות וגליות נוספות שנשלחו נגדו ערקו, וקיוויליס וצבאו הצליחו להשמיד את שני הלגיונות הנותרים בגרמאניה אינפריור, הלגיון החמישי אלאודה והלגיון החמישה עשר פרימיגניה
בשלב זה, מעמדה ושלטונה של רומא על הריין ואפילו בגאליה היה בסכנה.
עם סיום מלחמת האזרחים ועליית אספסיאנוס לשלטון הרומאים גייסו כוח משימה ענק של שמונה לגיונות (חמישה נשלחו מאיטליה, שניים מספרד ואחד מבריטניה) כדי להתמודד עם המורדים.
לאחר סדרת קרבות מרים ואבדות כבדות לשני הצדדים נחתם הסכם שלום שפרטיו לא שרדו בדפי ההיסטוריה.
מה שידוע הוא שהבטאווים חזרו לשרת את האימפריה הרומית כחיילים בחילות העזר על לסוף המאה הרביעית.
המרד הבטאווי שהיה למעשה מרד של יחידות חיל העזר הוביל לשינוי משמעותי במדיניות הממשל הרומי לגבי פריסתן.
בנוסף לכך לא הורשו עוד אצילים וראשי שבטים מקומיים לפקד על יחידות עזר מהשבט שלהם.
בתהליך הטמעה ארוך, לאחר תקופה ממושכת במחוז זר התבוללו חיילי הגדוד באוכלוסייה המקומית, חלק מהמתגייסים החדשים ליחידה היו תושבי הפרובינקיה שבה היה מוצב, או ממחוזות שכנים, עם זאת, יש עדויות לכך שרגימנטים אחדים לפחות המשיכו למשוך כמה מתגייסים ממחוזות הבית המקוריים שלהם.
בתקופה הפלאבית נוצרו לראשונה יחידות גדולות בגודל כפול, הן חיל רגלים והן חיל פרשים, בעוצמה נומינלית של 1,000 אם כי הן למעשה היו קטנות יותר, כ-800 לוחמים.
אלו היו המקבילות של הלגיונות בעוצמה כפולה שהוצגו גם בזמן זה.
יחידות כאלה נותרו מיעוט מהאוקסיליה.
המאה השנייה עד לסוף משבר המאה השלישית
בשנת 106 לספירה, הקיסר טראיאנוס הביס סופית את ממלכת דקיה ואת מלכה האחרון דקבלוס הגדול) וספח אותה כמחוז הרומאי דאקיה טראיאנה.
עד אמצע המאה ה-2 היו מוצבים 44 רגימנטים של חילות העזר בדקיה, שעל פי הערכות המחקר המודרני היו כ-10% מכלל כוחות העזר.
בפרובינציה בריטניה היו מוצבים 60 רגימנטים של חילות העזר ביחד, שתי הפרובינציות הללו הכילו כרבע מכלל גדודי העזר.
במהלך המאה ה-2 החלו להופיע כמה יחידות עם בשמות חדשים.
ה"נומרוס" (לטינית: Numerus, "קבוצה") ווקסיליאטיו מופיעות בדיפלומות של חיילים וגודלן אינו ודאי, אך ככל הנראה היה קטן יותר מהאלות וקוהורטות, שכן במקור הם היו כנראה פלוגות מהמבנים הצבאיים המקוריים, הגדולים יותר שקיבלו מעמד עצמאי.
מכיוון שיחידות אלו מוזכרות בתעודות, הן היו ככל הנראה חלק מחיל העזר.
המונח נומרוס היה גם מונח כללי ששימש לתיאור יחידות של חיילים משבטים ברבריים שנחשבו ליחידות מחוץ לסדר הכוחות הרגיל של חילות העזר.
על פי המחקר המודרני מנו חילות העזר בתקופת אמצע המאה השנייה בין 88 ל-89 יחידות נומרוס ובין 247 ל-279 קוהורטות, סך הכול בין 327 ל-367 יחידות.
מספרים אלו מעידים כי במאה השנייה היו חילות העזר עיקר מצבת כוח האדם של הצבא הרומאי, בעוד 28 הלגיונות במצבת כוח אדם זו מנו כ-155,000 חיילים מתוכם 3,360 פרשים.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-2 עבר הצבא הרומי התרחבות משמעותית נוספת, עם תוספת של חמישה לגיונות חדשים (27,500 איש), סך הכול 33 לגיונות עד סוף שלטונו של ספטימיוס סוורוס (211 לספירה) נוספו כנראה מספר תואם של עזר (כלומר כ-50 רגימנטים, אם כי רק שמותיהם של כ-25–30 שרדו בתיעוד האפיגרפי).
בשנת 212, הוציא הקיסר קרקלה את תקנת קונסטיטוטיו אנטוניניאנה ולפיה הוענקה אזרחות רומית לכל התושבים החופשיים.
קונסטיטוטיו אנטוניניאנה היה השלב ההיסטורי האחרון בתהליך הארוך של מערכת היחסים בין המרכז השלטוני של האימפריה לפרובינקיות ובסיכומו של דבר הביאה, לפחות לתקופה מסוימת, למערכת של שותפות בין חלקי האימפריה השונים.
אין ראיות לכך שגם חוק שקבע כי השירות בלגיונות הצבא הרומאי שהוגבל לאזרחים בלבד בוטל בשלב זה.