tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נכון לשנת 2013, ישראל וקפריסין מקיימות קשרים כלכליים הדוקים, במגוון תחומים, כאשר ישראל מהווה את היצואנית החמישית בגודלה לקפריסין.
במהלך שנת 2011, היקף היצוא מישראל לקפריסין נאמד על סך של כ-845 מיליון דולר, בעוד שהיקף היבוא מקפריסין לישראל נאמד על סך של כ-252 מיליון דולר.
ב-17 בדצמבר 2010, בעקבות גילויים בדבר מחצבים בכמות מסחרית של גז טבעי ונפט בשטח האזור הכלכלי הבלעדי המשותף לשתי המדינות, חתמו ישראל וקפריסין על הסכם תיחום המים הכלכליים בין שתי המדינות, אשר במסגרתו הובטחו זכויותיה של ישראל במחצבים.
ההסכם נחתם בניקוסיה על ידי שר תשתיות הישראלי, עוזי לנדאו, ושר החוץ הקפריסאי, מרקוס קיפריאנו.
שתי המדינות הסכימו לשתף פעולה בפיתוחם של כל המשאבים אשר התגלו בשטח המשותף לשתי המדינות, ולנהל משא ומתן להסכם על חלוקת המשאבים המשותפים.
במהלך אוקטובר 2013, ועל רקע המשבר הכלכלי לו נקלעה קפריסין, הודיע שר האנרגיה של קפריסין כי ממשלת קפריסין שוקלת לקנות מישראל גז טבעי כדי להוזיל עלויות אנרגיה, וזאת עד שהמדינה תצליח לצאת מהמשבר הכלכלי שאליו נקלעה.
על פי נתונים שפרסמה לשכת המסחר של קפריסין, עובר הסחר בין המדינות את רף החצי מיליארד דולר.
ב-2014 ייצאה ישראל לקפריסין סחורות ב-487 מיליון דולר.
ענף הייצוא העיקרי היה תזקיקי נפט שקפריסין רכשה מבזן.
בינואר 2020 נחתם במעמד ראשי המדינות של ישראל, קפריסין ויוון הסכם האיסטמד להקמת צינור גז שיאפשר להעביר גז מישראל דרך קפריסין ליוון.
ישראל וקפריסין בונות יחדיו כבל חשמל תת-ימי בשם מגשר אירו-אסיה המיועד לחבר בין רשתות החשמל של יוון, ישראל וקפריסין.
בדצמבר 2021 במעמד ראשי המדינות ישראל וקפריסין חתמו על הסכם לשיתוף פעולה מדעי-טכנולוגי בין ישראל, קפריסין ויוון.
ביוני 2023 שרי האנרגיה של ישראל וקפריסין נפגשו לדיונים כדי לחזק את שיתוף הפעולה האנרגטי בין המדינות, בנוסף השרים החליטו לקדם שתי קבוצות עבודה שיקדמו חיבור בין המדינות בתחום חשמל, הגז הטבעי ומימן.
מערכת הנישואים הקיימת כיום בישראל מבוססת על בתי דין של קהילות דתיות מוכרות - שריד מתקופת האימפריה העות'מאנית בארץ ישראל שלא השתנה במהלך תקופת המנדט הבריטי וגם לא לאחר הקמת מדינת ישראל.
הדבר מונע בפועל מקבוצות בחברה הישראלית, אשר אינן יכולות, או אינן מעוניינות להינשא במסגרתו של בית דין דתי, להיכנס בברית הנישואין.
כתוצאה מכך, ובשל קרבתה של קפריסין לישראל, ושיטת הנישואין האזרחית המונהגת בה, קפריסין הפכה עבור ישראלים רבים ליעד מועדף לנישואין, אשר מוכרים על ידי הממסד בישראל.
לפי נתוני לשכת התיירות של קפריסין בישראל, בשנת 2006 נישאו באי 1,500 זוגות ישראלים - כשני שלישים מהנישאים בנישואים אזרחיים בשנה זו.
ב-19 ביוני 2024 חזבאללה איים על קפריסין שאם תשתף פעולה עם ישראל חזבאללה תתקוף את קפריסין.
בעקבות איום חזבאללה, הופיעו מספר תגובות חשובות הן ברמה המקומית והן ברמה הבינלאומית.
פקידים בקפריסין, כולל הנשיא ניקוס כריסטודולידס, הצהירו באופן חד משמעי שקפריסין אינה מעורבת בעימותים צבאיים ושואפת להיות חלק מהפתרון ולא הבעיה.
ממשלת קפריסין הדגישה שקפריסין היא עמוד תווך של שלום ויציבות באזור ואין לה כוונה להיות מעורבת במלחמות או עימותים.
גורמים נוספים שהגיבו להצהרה זו הם:
האיחוד האירופי: הביע תמיכה חזקה בקפריסין.
דובר האיחוד האירופי פיטר סטאנו הדגיש שכל איום על מדינה חברה באיחוד האירופי הוא איום על כל האיחוד, וחיזק את המחויבות של האיחוד האירופי לקפריסין וקרא להפחתת המתיחות באזור.
ישראל: גינתה את האיומים של חזבאללה, כאשר שר החוץ הישראלי ישראל כץ הצהיר כי איומים אלה הם חלק מבעיה רחבה יותר של טילים איראניים וטרור קיצוני המאיימים על העולם החופשי.
הוא קרא לפעולה דחופה כדי להתמודד עם ההשפעה של איראן והתוקפנות של חזבאללה.
במקביל, קפריסין שמרה על ערוצי תקשורת פתוחים עם לבנון כדי להתמודד עם הבעיה באופן דיפלומטי, תוך שהיא מאשרת מחדש את קשריה ההיסטוריים החזקים ומחויבותה ליציבות אזורית.
המצב הדגיש את המורכבות הגאופוליטית של מזרח הים התיכון והמזרח התיכון הרחב, כאשר צדדים שונים תומכים ברגיעה ובתגובות דיפלומטיות אסטרטגיות כדי להימנע מהסלמה נוספת.
מעורבותה של קפריסין במלחמת חרבות ברזל התגברה בעקבות חיסול אסמאעיל הנייה, ראש הלשכה המדינית של חמאס, ב-3 באוגוסט 2024 בעת ביקורו באיראן.
החיסול הגביר את המתיחות באזור המזרח התיכון והוביל להתרבות האיומים מצד איראן וארגוני טרור תומכים במתקפה משולבת כנגד ישראל, בראשם חזבאללה, לאחר שחוסל בתחומי ביירות פואד שוכר, יועצו הצבאי של חזבאללה.
איומים אלו הובילו את ארצות הברית לפנות לקפריסין עם בקשה להקים מרכז מבצעי משולב באי.המרכז נועד לנהל את ההגנה על הקווים האוויריים והימיים של קפריסין ולתאם את פעולות הכוחות הצבאיים האמריקאיים והאירופיים הפועלים באזור עליהם נמנים:
בריטניה: פנתה לקפריסין במטרה לחזק את בסיסיה באי ולשלוח מומחים וציוד הקשור למערכות הגנה אוויריות, בתגובה לפעולות הצבאיות באזור.
קפריסין קיבלה את הצעת הבריטים.
גרמניה: פנתה לקפריסין לגבי סיוע בפעולות פינוי במקרה של מלחמה רחבת היקף, אם תתרחש.
קפריסין קיבלה את ההצעה הגרמנית.
דיווחים אלו הופיעו בעיקר בעיתון הלבנוני "אל אחבאר", המזוהה עם חזבאללה, והם פורסמו בתשיעי לאוגוסט 2024, מספר ימים לאחר שלטענת העיתון, ארצות הברית פנתה לקפריסין עם בקשה להקים את המרכז המבצעי.
לדיווח אין אישור ממקורות נוספים.
עם זאת, כלי תקשורת אחרים דיווחו כי גם בריטניה, המחזיקה בכוחות צבא באי, תגברה את הכוננות ועיבתה את הכוחות.
במקביל הופצו לתקשורת הודעות כי גורמים דיפלומטיים בקפריסין, ששמם ותפקידם לא פורסם, שמרו על ערוצי תקשורת פתוחים עם לבנון, תוך כדי הבהרה שקפריסין אינה שותפה פעילה לעימות ומבקשת להימנע מהסלמה נוספת במצב.
בזאת הממשל הקפריסאי הדגיש את כוונתו לשמור על יציבות אזורית ולמנוע עימותים נוספים באמצעות דיפלומטיה והדגשת מעמדו כנייטרלי.
בעיני ישראלים רבים, נכון לעשור השלישי של המאה ה-21, צ'כיה נחשבת לאחת מידידותיה הגדולות של ישראל באירופה.
נכון לשנת 2021, לישראל יש שגרירות רשמית בפראג, בעוד שלצ'כיה יש שגרירות בתל אביב, סניף שגרירות בירושלים וכן 2 קונסוליות כבוד בערים רמת גן וחיפה.
בדצמבר 2025 (תשפ"ו) שר החוץ הנכנס של צ'כיה, פטר מאצ'ינקה, הכריז על כוונתו להעביר את שגרירות צ'כיה לירושלים.
לעם הצ'כי יחס קרוב לעם היהודי מזה שנים רבות.
הנוכחות היהודית בלטה במיוחד בפראג.
בין היתר, גדול הסופרים הצ'כיים, פרנץ קפקא, היה אף הוא יהודי.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, בה שררה בצ'כוסלובקיה דמוקרטיה יציבה וליברלית, זכו יהודי צ'כוסלובקיה לשוויון זכויות מלא, בניגוד למצב שהתקיים ברבות משכנותיה.
בתקופה זו חיו בצ'כוסלובקיה למעלה מ-300 אלף יהודים, מתוכם 118,000 שהתגוררו בשטח צ'כיה של היום.
בתגובה על היחס החם מטעם הממשל הצ'כוסלובקי, קראו יהודים יוצאי צ'כיה לקיבוץ שהקימו בארץ כפר מסריק, על שם הנשיא הראשון של צ'כוסלובקיה, וידיד התנועה הציונית, פרופסור טומאש גאריג מסריק.
במסגרת מדיניותו הליברלית של הנשיא מסריק (שכונה בפי העם " האבא המשחרר" או "הנשיא המשחרר"), התאפשרה הקמתה של מפלגה פוליטית יהודית ציונית, שיוצגה בפרלמנט הצ'כי על ידי ד"ר לודוויג זינגר.
עם פטירתו של ד"ר זינגר בשנת 1931, נבחר ד"ר אנג'לו גולדשטיין ליצג אותה בפרלמנט, וביחד עם ד"ר חיים קוגל (לימים ראש העיר של חולון) ובשיתוף עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הצ'כית, ייצג ד"ר גולדשטיין את האינטרסים של יהודי צ'כוסלובקיה ונלחם כנגד גילויים של ניצני אנטישמיות במדינה.
ד"ר גולדשטיין היה חבר בפרלמנט הצ'כוסלובקי עד לשנת 1939, ולכיבושה של צ'כוסלובקיה על ידי כוחותיה של גרמניה הנאצית.
במהלך ימיה של מלחמת העולם השנייה, סבלו הצ'כים רבות מכיבוש המדינה על ידי גרמניה הנאצית.
ב-16 במארס 1939 הכריזה גרמניה הנאצית על פרוטקטוראט על צ'כיה.
שטחה של צ'כיה, שהיה תחת שלטון הכיבוש של הגרמנים ממועד זה ועד מאי ,1945, נקרא מעתה בוהמיה ומוראביה.
עבור יהודי המדינה המצב היה אף חמור יותר.
במהלך המלחמה, מוערך כי כשלוש מאות אלף מיהודי המדינה נספו בשואה.
זאת מבלי לחשב את תושביה מאזורי קרפטורוסיה שעל פי ההסכמות של בוררות וינה הראשונה מ-2 בנובמבר 1938 נמסרו להונגריה והיו בשליטתה בכל תקופת המלחמה.
רק לאחר שחרורה ב-1944 בידי הסובייטים, זקרפטיה שוב הייתה לחלק מצ'כוסלובקיה.
המציאות העגומה היתה, שבשטחי צ'כיה, ברפובליקה בה לחם תומאס מאסאריק כל ימי חייו נגד האנטישמיות, תוצאות הפתרון הסופי היו זהות לאלה שבשאר ארצות הכיבוש הנאצי
בתקופת המנדט הבריטי הייתה לצ'כוסלובקיה קונסוליה וקונסול כללי שישב בירושלים.
עם שחרור צ'כוסלובקיה מהכיבוש הנאצי על ידי הצבא האדום קמה ממשלת אחדות בין הפלגים הדמוקרטיים בהנהגת הנשיא אדווארד בנש, שייצגו את הכוחות הפוליטיים לפני המלחמה, למפלגה הקומוניסטית בהנהגת ראש הממשלה קלמנט גוטוולד, שהייתה לבת חסותה של ברית המועצות.
תחת הממשלה החדשה, צ'כוסלובקיה הייתה אחת מ-33 המדינות אשר תמכו בהצבעה באו"ם על החלטת החלוקה, והייתה אחת המדינות הראשונות והיחידות שתמכו במדינת ישראל שבדרך, כמו גם בתקופה שלאחר הקמתה, על ידי אספקת כלי נשק בזמן מלחמת העצמאות.
אספקת הנשק נעשתה תחילה מיוזמתו של הגורם הדמוקרטי בממשלה החדשה, שר החוץ יאן מסריק, בנו של תומאש מסריק, אשר בדומה לאביו רכש אהדה רבה לתנועה הציונית והיה בקשרי ידידות עם חיים ויצמן.
בפברואר 1948 ביצע החלק הקומוניסטי בממשלה הפיכה נגד החלק הדמוקרטי שלה והשתלט על המדינה, ותחילה הורתה הממשלה הקומוניסטית, לאור התנגדותה האידאולוגית לציונות, להקפיא את העסקה.
אולם, לאחר תכתיב מברית המועצות נסוגה הממשלה מעמדה זו והורתה להמשיך את העברות הנשק.
אספקת הנשק הייתה חשובה במספר שלבים, בפרט לקראת מבצע נחשון (מכאן הכינוי "רובה צ'כי" למאוזר K98).
כן סיפקה צ'כוסלובקיה לישראל את רוב מטוסי הקרב שהיו ברשותה באותה התקופה, והכשירה טייסים ישראליים בשטחה בקורס טיס.
כמו כן, סייעה בהכשרת צנחנים.
בסוף 1948 התארגנה "הבריגדה הצ'כית", קבוצת יהודים מצ'כוסלובקיה שהתנדבו להילחם לצד צה"ל, ואלה נקלטו בצה"ל כיחידים.
בנוסף, איפשרה צ'כוסלובקיה לחיל האוויר הישראלי להחזיק את מטוסיו בשדה תעופה בז'אטץ, עד שניתן היה להעבירם לישראל.
ז'אטץ שימש למעשה כבסיס של חיל האוויר הישראלי, עד שזה נסגר בלחץ אמריקני באוגוסט 1948. עם זאת הכריז ציר צ'כוסלובקיה בארצות הברית שהיא תמשיך לתמוך בישראל.
צ'כוסלובקיה הכירה רשמית במדינת ישראל ב-18 במאי 1948. ב-29 ביולי הגיש אהוד אבריאל את כתב האמנתו כציר ישראל לנשיא צ'כוסלובקיה.
אבריאל היה בצ'כוסלובקיה מאז סוף 1947 כאחראי על רכש הנשק.
בדצמבר 1948 הוקמה "אגודת ידידות ישראל–צ'כוסלובקיה" ורפאל בנשלום מונה למזכיר הראשון וקונסול של הצירות הישראלית בפראג.
בישראל מונה ד"ר גרינוולד, יהודי צ'כי כקונסול בתל אביב.
במקביל המשיך בתפקידו הקונסול הכללי שישב בירושלים עוד מתקופת המנדט הבריטי.
חברת התעופה הלאומית נתיבי אוויר צ'כוסלובקיים, החלה להפעיל טיסות לישראל.
הקונסול בתל אביב, גרינוולד, הוזמן כאורח להשתתף בישיבה הראשונה של הכנסת ב-8 במרץ 1949. צ'כוסלובקיה איפשרה לכל יהודי המדינה לעלות לישראל ללא הגבלה.
באוקטובר 1949, נפתח קו טלפון ישיר בין ישראל לצ'כוסלובקיה.
בינואר 1950 העלתה צ'כוסלובקיה את דרג הנציגות שלה בתל אביב מקונסליה לצירות.
הציר שמונה, ד"ד אדוארד גולדשטיקר, הגיש את כתב האמנתו לנשיא חיים ויצמן ב-18 בינואר 1950. אדוארד גולדשטיקר היה יהודי, חבר השומר הצעיר, ב-1939 ברח לאנגליה, חבר לממשלה הצ'כית הגולה בלונדון, ושימש נציגה בפריז.
ביוני 1950 נחנך מבנה הקבע של צירות (אחר כך שגרירות) צ'כוסלובקיה בשכונת קריית מאיר בתל אביב.
באוגוסט 1951 מונה אריה קובובי לציר הישראלי בצ'כוסלובקיה ובפולין.
תפנית לרעה ביחסים עם צ'כוסלובקיה בעקבות משפטי פראג בנובמבר 1952, שלוו גם במפנה במדיניות החוץ של צ'כוסלובקיה שהייתה לאנטי ציונית.
אדוארד גולדשטיקר נשלח חזרה לפראג ולא מונה לו מחליף.
בדצמבר 1952 דרשה צ'כוסלובקיה מישראל להחזיר את הציר אריה קובובי, שהואשם על ידה בהתערבות בענייניה הפנימיים, וכי קיים קשרים עם רודולף סלנסקי, מנאשמי משפטי פראג, שהורשע בבגידה.
בדצמבר 1952 הוא הוכרז פרסונה נון גרטה בצ'כוסלובקיה.
אדוארד גולדשטיקר הועמד למשפט יחד עם מרדכי אורן ושמעון אורנשטיין באשמת ריגול.
במאי 1953 נידון גולדשטיקר למאסר של 24 שנים באשמת בגידה ופעולות ריגול, אך שוחרר לאחר שנתיים.
במרץ 1954 מונה שלמה קדר לנציג ישראל בצ'כוסלובקיה.
קדר פעל למען שחרורו של מרדכי אורן.
באוקטובר 1955 נחתמה עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית, אשר זכתה למחאה רשמית מצד ישראל.
ביולי 1956, חודשו היחסים הדיפלומטיים המלאים בין שתי המדינות.
שלמה קדר הועלה לדרגת ציר, וצ'כוסלובקיה מינתה שוב ציר בתל אביב.
בעקבות מלחמת ששת הימים ניתקה צ'כוסלובקיה את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל.
ב-1975 הצביעה צ'כוסלובקיה בעד החלטה 3379 שקבעה כי "ציונות היא צורה של גזענות ואפליה גזעית".
ב-1991 הצביעה צ'כוסלובקיה בעד החלטה 4686, אשר הפכה את החלטה 3379.
בספטמבר 1988 פגש שר החוץ שמעון פרס את שר החוץ של צ'כוסלובקיה בניו יורק, והם יצאו בהכרזה משותפת על חידוש היחסים הדיפלומטיים תוך שנה.
בפברואר 1990 ביקר בישראל סגן ראש ממשלת צ'כוסלובקיה, ג'וזף ארומדקה, והבטיח כי צ'כוסלובקיה תפסיק כליל את משלוחי הנשק שלה לארצות ערב.
באפריל 1990, חודשים ספורים אחרי שנבחר לנשיא צ'כוסלובקיה, הגיע הנשיא ואצלב האוול לביקור רשמי בישראל והכריז רשמית על חידוש היחסים הדיפלומטיים.
באוגוסט 1990 נפתחה מחדש שגרירות ישראל בצ'כיה.
האוול ערך ביקור שני בספטמבר 1997 הפעם בתפקיד נשיא צ'כיה, לאחר התפרקות צ'כוסלובקיה.
ביקורו האחרון בישראל היה ב-2008 אז היה אורחו של שמעון פרס בוועידת הנשיא.
מאז חידוש היחסים מביעה צ'כיה באופן עקבי יחס חם ואוהד כלפי מדינת ישראל.
במשרד החוץ הישראלי מגדירים אותה כמדינה האירופית האוהדת ביותר לישראל.
בשנת 2002 אף השווה מילוש זמאן, ראש ממשלת צ'כיה דאז, בריאיון לעיתון "הארץ" בין יאסר ערפאת לאדולף היטלר ורמז להיסטוריה הצ'כית: "היטלר היה אז הטרוריסט הגדול ביותר בעולם.
לא היה צריך לנהל איתו משא ומתן, כשם שכיום אין לנהל משא ומתן עם טרוריסטים".
הצ'כים אף משווים בין זכות השיבה של הפלסטינים שרוצים לחזור לשטחי מדינת ישראל למיעוט הגרמני שהוגלה מצ'כיה בתום מלחמת העולם השנייה ודורש כיום לחזור.
דברי זמאן הביאו למתיחות דיפלומטית בין צ'כיה לעולם הערבי.
בספטמבר 2005 הגיע נשיא צ'כיה, ואצלב קלאוס, לביקור בישראל.
באפריל 2009, נערכה פגישה רשמית בין ראש ממשלת צ'כיה לנשיא מדינת ישראל, שמעון פרס, במשכן הנשיא בירושלים.
במהלך מבצע עופרת יצוקה בשנת 2009 הדגישה צ'כיה, בתפקידה כנשיאה התורנית של האיחוד האירופי, כי הפעולה הישראלית ברצועה איננה 'התקפית' כי אם 'הגנתית'.
בהמשך, ובעקבות אירועי המשט לעזה בשנת 2010, הדגיש נשיא הפרלמנט הצ'כי, פרמיסל סובוטקה, כי "החמאס הוא ארגון טרור וכל חברה דמוקרטית צריכה להילחם בטרור.
אתם חיים את המציאות הזו כל יום אבל גם אנחנו בצ'כיה עלולים למצוא את עצמנו באותו המצב".
ב-29 בנובמבר 2012, צ'כיה הייתה מבין ה-9 מדינות היחידות (והמדינה האירופאית היחידה) שהצביעו לצד ישראל נגד קבלתה של הרשות הפלסטינית לאו"ם כמדינה משקיפה.
באוקטובר 2013, הגיע נשיא צ'כיה, מילוש זמאן, לביקור ממלכתי בישראל, וזאת בליווי משלחת פרלמנטרית מארצו, לרבות שר ההגנה, סגן ראש הממשלה, שר האוצר, שר החוץ, שר התחבורה וסגן שר התעשייה והמסחר.
במסגרת הביקור, אשר נועד להרחיב את שיתוף הפעולה הכלכלי והביטחוני בין שתי המדינות, מסר נשיא צ'כיה, כי "ברצוני להביע את תמיכתה המלאה של צ'כיה בישראל כאי של דמוקרטיה במזרח התיכון, ובמלחמה נגד הטרור העולמי...".
עוד אמר הנשיא, כי "...הייתי חבר של ישראל ונשארתי חבר קרוב, תמיכת צ'כיה נתונה לכם".
ב-24 במאי 2017, יום השנה ה-50 לשחרור ירושלים, הכיר הפרלמנט הצ'כי באופן רשמי בירושלים כבירת ישראל.
כמו כן, צ'כיה מכירה בעצמאות מדינת פלסטין.
בעקבות הכרזת נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ב-6 בדצמבר 2017, כי ארצו מכירה בירושלים כעיר הבירה של ישראל, הודיעה גם ממשלת צ'כיה כי היא מכירה בירושלים המערבית כבירת ישראל וכי תלך אף היא בדרכה של ארצות הברית ותעביר את השגרירות לירושלים.
מאוחר יותר הודיע נשיא צ'כיה כי תחילה תועבר לירושלים הקונסוליה הצ'כית, ולאחר מכן השגרירות עצמה.
במחווה יוצאת דופן של הנשיא הצ'כי שגרירות ישראל בפראג חגגה 70 שנה למדינת ישראל באולם הטקסים הספרדי במצודת פראג, משכנו של נשיא צ'כיה ובהשתתפותו.
זהו אירוע יוצא דופן וכנראה המקרה הראשון בהיסטוריה המודרנית, כאשר חגיגות של אומה זרה התקיימו במצודת פראג ותחת חסותו הרשמית של הנשיא.
בנובמבר 2018 ביקר שוב נשיא צ'כיה מילוש זמאן בישראל ונפגש עם ראש הממשלה בנימין נתניהו ועם נשיא המדינה ראובן ריבלין, נשא נאום בכנסת ונפגש שם עם יושב ראש הכנסת יולי אדלשטיין.
ב-11 במרץ 2021, נפתחה שלוחת השגרירות הצ'כית בירושלים, שלוחת השגרירות נחנכה במעמד ראש ממשלת צ'כיה, אנדריי באביש, שר החוץ גבי אשכנזי, השר לביטחון הפנים, אמיר אוחנה ואף שגרירי שתי המדינות, דניאל מירון ומרטין סטרופינצקי.
כחודשיים לאחר מכן, ב-14 במאי 2021, במהלך מבצע שומר החומות, החליט נשיא צ'כיה מילוש זמאן להניף את דגל ישראל לצד דגל צ'כיה, כאות לסולידריות עם ישראל.
שר החוץ הצ'כי, יאקוב קולהאנק, צוטט בין היתר באומרו: "ישראל מתמודדת בפני התקפה ברברית.
יש לה את תמיכתנו." בנוסף לכך, בעמוד הטוויטר של שר החוץ הצ'כי פורסמה תמיכתו בישראל, כולל תמונה של סיכת מתכת המשלבת את דגלי שתי המדינות.
בשנת 2023, בתגובה להחלטת האו"ם לקרוא להפסקת אש בעימות בין חמאס לישראל, קראה שרת ההגנה הצ'כית לארצה לצאת מהאו"ם; "לצ'כיה אין מקום בגוף שתומך בטרוריסטים".
צ'כיה הצביעה נגד החלטה לשדרוג מעמדה של הרשות הפלסטינית באו"ם.
באוקטובר 2024, בעקבות התמרון הקרקעי בלבנון במלחמת חרבות ברזל הטילה צ'כיה וטו על החלטה של האיחוד האירופי הקוראת להפסקת אש בטענה שהיא לא קוראת לחזבאללה לסגת מהגבול ומגבילה את זכות ישראל להגן על עצמה.
ישראל וצ'כוסלובקיה חתמו לראשונה על הסכם סחר במרץ 1950.
עם חידוש היחסים בין המדינות הגיעה היקף הסחר ההדדי לכ-7 מיליון דולר ב-1988, והוכפל ל-14 מיליון ב-1991. ביוני 1991 נחתמה טיוטת הסכם סחר בין ישראל לצ'כוסלובקיה.
עם חתימת ההסכם בוטלו ההגבלות על יבוא מהמדינה.
בנוסף הוקם ביתן צ'כי ב"יריד אדם ומעונו" בתל אביב.
בשנת 1997 נחתם הסכם סחר חופשי בין צ'כיה לישראל.
באותה שנה גם נחתם הסכם על הפעלת טיסות שכר בין ישראל לפראג.
בשנת 2002 זכתה חברת שיכון ובינוי במכרז של ממשלת צ'כיה לסלילת כביש אגרה בעלות של כ-4 מיליארד דולר.
בנוסף הקימה החברה מספר פרויקטים למגורים במדינה.
לאחר 2004, עם כניסת צ'כיה לאיחוד האירופי גדל הסחר בין המדינות בצורה מהירה עקב הסכם ההתאגדות בין ישראל והאיחוד האירופי.
מאז התפרקותה של צ'כוסלובקיה, נרשמה מגמה מתמדת של עליה משמעותית בכמות התיירים הישראלים בצ'כיה.
לתהליך זה סייע שיתוף פעולה הדוק בין המדינות בתחום התיירות, אשר הוביל במהלך שנת 2011 לחתימה על הסכם תעופה, אשר הרחיב משמעותית את התנועה האווירית בין שתי המדינות.
נכון לעשור השני של המאה ה-21, צ'כיה נחשבת כיעד תיירותי פופולרי בישראל, ובמהלך שנת 2013 ביקרו בה למעלה מ-100,000 אזרחים ישראלים.
במהלך חודש ינואר 2011, הוקמה לראשונה לשכת מסחר רשמית המשותפת לשתי המדינות, וזאת בהשקתם של סגן שר החוץ, דני אילון, ושר החוץ של צ'כיה, קארל שוורצנברג.
הצעד בא בעקבות התהדקות יחסי המסחר בין שתי המדינות, כאשר בשנת 2010 היקף הסחר השנתי שבין ישראל וצ'כיה עמד על למעלה מ-400 מיליון דולר.
הלשכה שמה לה למטרה לקדם את שיתוף הפעולה הכלכלי בין המדינות, בתחומי המסחר, מיזמים משותפים בענף התרבות, ובתחומי התיירות.
בשנת 2006 חתמה רפאל - מערכות לחימה מתקדמות על עסקה לאספקת מערכות נשק בעלות של כ-120 מיליון לצבא צ'כיה.
בשנת 2019 מכרה חברת אלתא מכ"ם עבור מערך ההגנה האווירית של המדינה.
בספטמבר 2021, נחתמה עסקה למכירת 4 סוללות של טילי SPYDER, תוצרת רפאל, בעלות של 630 מיליון דולר, בעסקה בין משרד הביטחון של ישראל למשרד הביטחון הצ'כי.
שיתוף הפעולה המדעי בין ישראל וצ'כיה החל בשנת 1991, עם חתימת הסכם מסגרת בתחום שיתוף הפעולה המדעי בין ישראל לצ'כוסלובקיה.
הסכם המסגרת מהווה בסיס לתוכנית לשיתוף פעולה במדע בין המדינות, ומתחדש מדי מספר שנים.
הסכם מחודש נחתם לאחרונה בספטמבר 2011, בעת ביקורו של ראש ממשלת צ'כיה בישראל.
בין מדינת ישראל והמונרכיה החוקתית והדמוקרטיה הפרלמנטרית של קנדה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, אשר החלו עם הכרתה דה פקטו של קנדה במדינת ישראל, בחודש דצמבר 1948. לאורך השנים, שתי המדינות מקיימות שיתוף פעולה הדוק בתחומי מדיניות חוץ, פוליטיקה, כלכלה, מסחר, צבא ותרבות.
שגרירת קנדה בישראל (מ-2021) היא ליסה אן סטדלבאוור.
קנדה הייתה אחת מ-33 המדינות אשר הצביעו בעד קבלתה של תוכנית החלוקה, וזאת במסגרת הצבעת האו"ם שהתקיימה ב-29 בנובמבר 1947, וחרף לחץ כבד שהופעל מצידן של בריטניה ומדינות חבר העמים הבריטי להימנע מתמיכה בתוכנית.
בחודש דצמבר 1948, כחצי שנה לאחר הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, הכירה קנדה במדינת ישראל דה פקטו, ובהמשך, ב-11 במאי 1949, בעקבות קבלתה של מדינת ישראל כמדינה חברה באו"ם, הכירה בה דה-יורה, ובעקבות זאת כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים רשמיים ביניהן.
באותה השנה פתחה ישראל קונסוליה כללית במונטריאול.
במהלך חודש ספטמבר 1953, מונה הדיפלומט הישראלי מיכאל קומיי כשגריר ישראל הראשון בקנדה.
כמו כן, באותו הזמן נוסדה בתל אביב שגרירותה הרשמית של קנדה במדינת ישראל.
עם זאת, השגריר הקנדי הרשמי בישראל מונה רק בשנת 1958.
בספטמבר 1956 החליטה ממשלת קנדה על מכירת 24 מטוסי "סייבר" לישראל.
בן-גוריון ברך על ההחלטה שהתקבלה ביום הולדתו, ואמר כי זה "השי הנאה ביותר" שקיבל.
במהלך חודש מאי 1961, ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון, קיים ביקור רשמי בקנדה, שהיה הביקור הרשמי הראשון של ראש ממשלה ישראלי בקנדה מאז תחילתם של היחסים הדיפלומטיים.
ביקור זה היה אך הראשון בשרשרת ארוכה של ביקורים הדדיים מטעם פקידים בכירים בממשלות שתי המדינות, לרבות חברי פרלמנט ושרי ממשלה, אשר התקיימו לאורך השנים, והמחישו את היחסים הידידותיים המתקיימים בין שתי המדינות, המחויבות לערכי תרבות המערב ולאידיאל הליברליזם.
כמו כן, במהלך השנים הגיעו משלחות מסחריות ותרבותיות רבות לביקורים בישראל, במטרה להמשיך ולפתח את שיתוף הפעולה ההדדי בנושאים שונים.
בשנת 1957, זמן קצר לאחר סופו של מבצע סיני, לסטר פירסון, שר החוץ הקנדי, יצא למסע דילוגים בין מצרים לבין בריטניה וצרפת, על מנת לאפשר מעבר חופשי בתעלת סואץ ולהרגיע את המתיחות בין ישראל ומצרים בסיני.
לשם כך, פירסון יזם את הקמתו של כוח החירום של האומות המאוחדות, אשר נוסד ב-7 בנובמבר 1956, במסגרת החלטה 1001 של העצרת הכללית של האומות המאוחדות, כדי לפקח על נסיגת צה"ל מסיני ומעזה.
בזכות פועלו זה, הוענק לפירסון פרס נובל לשלום לשנת 1957. בין השנים 1983–1987 שימש אלישיב בן חורין כשגריר ישראל במדינה.
התמיכה הממשלתית והציבורית הקנדית במדינת ישראל התערערה בעקבות פרוץ האינתיפאדה הראשונה בשנת 1987, והסיקור התקשורתי אשר הציג את מדינת ישראל כצד התוקפני במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
כמו כן, הקהילה היהודית בקנדה אף היא התחלקה לעמדות שונות באשר למידת התמיכה בצעדיה של ישראל כנגד המתקוממים ביהודה ושומרון ורצועת עזה, מה שהקשה על ארגונים יהודים בקנדה להציג חזית מאוחדת בדיונים עם ממשלת קנדה, ולהפעיל עליה לחץ להפגין את תמיכתה במדינת ישראל.
השינוי לרעה בדעת הקהל הקנדית כלפי ישראל התמתן במהלך מלחמת המפרץ בשנת 1991, בשעה שטילים עיראקיים נפלו בשטחה של ישראל, וזאת חרף הימנעותה מנקיטת פעולה צבאית כנגד עיראק.
הדבר הוביל לשינוי ניכר בדעת הקהל לטובת ישראל.
עם זאת, תדמיתה של ישראל בקנדה כמדינה רודפת שלום, נפגעה במידה ניכרת בשל סירובה להשתתף בשיחות שלום עם גורמי הרשות הפלסטינית, אשר התקיימו באוטווה בשנת 1992, וזאת בשל אי נכונותה להכיר באש"ף כגוף המייצג את בני העם הפלסטיני.
במהלך חודש ספטמבר 1997, סוכנים מטעם המוסד נתפסו על ידי שלטונות ירדן לאחר שניסו להתנקש בחייו של חאלד משעל, מבכירי ארגון החמא"ס.
השלטונות הירדנים מצאו כי הסוכנים השתמשו בדרכונים קנדיים, על מנת להקל על כניסתם למדינה לצורך ההתנקשות.
בתגובה, קנדה החזירה באופן זמני את שגרירה מישראל, והביעה את מחאתה על השימוש לרעה שנעשה בדרכונים קנדיים.
בחירתו של סטיבן הרפר כראש ממשלת קנדה, במהלך שנת 2006, הובילה לתחילתו של מה שניתן לתאר כ"ירח הדבש של יחסי ישראל-קנדה".
עוד מתחילת כהונתו כראש ממשלה, גילה הרפר אהדה כלפי ישראל במאבקה נגד האסלאם הרדיקלי, אותו ראה כגורם המסכן את השלום ואת היציבות בעולם.
כמו כן, הרפר הבהיר כי הוא רואה חשיבות רבה בהידוק יחסי הידידות בין ישראל לקנדה.
עם פרוץ מלחמת לבנון השנייה ביולי 2006, הרפר גיבה את תגובתה של ישראל לחטיפת החיילים בשטחה על ידי חזבאללה וכינה את תגובתה "שקולה".
הגיבוי למדיניות הישראלית נמשך גם לאחר הריגתם של שבעה אזרחים קנדים-לבנונים ששהו בלבנון בעת הפצצות צה"ל.
הרפר קבע כי "לישראל הזכות להגן על עצמה" וכי "החרפת הלחימה תהיה בלתי נמנעת אם החיילים החטופים לא ישוחררו במהרה." צעד זה סימל את שינוי הרוחות בממשל הקנדי עם בחירתה של המפלגה השמרנית למפלגת השלטון במדינה.
תגובתו של הרפר עוררה זעם בעיקר בקרב האוכלוסייה המוסלמית בקנדה וגררה הפגנות נגדו.
כחודש לאחר מכן, עם התמשכות הלחימה קרא הרפר לפעול למען הפסקת אש.
על פי סקר שנערך במהלך המלחמה, רוב הקנדים דגלו בעמדה לפיה לישראל יש זכות להגנה עצמית, וכי איראן וסוריה לא אמורות להעניק מקלט לארגון החזבאללה, אשר מוגדר כארגון טרור בקנדה.
עם זאת, הסקר מצא כי 45% מהקנדים התנגדו לעמדה הפרו-הישראלית של הרפר.
כמו כן, 38% מהמשתתפים בסקר טענו כי ארגון החזבאללה הוא זה שפתח במלחמה, בעוד 35% טענו כי ישראל הייתה זו שפתחה במלחמה.
בינואר 2008 הודיעה ממשלת הרפר כי לא תשתתף בוועידת האו"ם נגד הגזענות בשנת 2009, זאת בשל החשש שהוועידה תנוצל לקיום השתלחות חד-צדדית נגד ישראל כפי שנעשה בוועידה הקודמת שהתקיימה בשנת 2001. קנדה הייתה המדינה הראשונה בעולם שהודיעה על החרמת הוועידה.
במהלך חודש מאי באותה שנה, שגריר ישראל בקנדה, אלן בייקר, טען כי אזרחים קנדים מוסלמים עשויים להשפיע על מדיניות החוץ של קנדה, ולפגוע בתמיכתה המתמשכת בישראל.
הוא גם מתח ביקורת על חבר פרלמנט מוסלמי קנדי והצהיר כי "פעילים מוסלמים" מנעו ממנו לשאת דברים בפני הפרלמנט.
בתגובה, חברי פרלמנט קנדיים, יחד עם אנשי תקשורת קנדיים תיארו את הדברים כ"בלתי הולמים ולא מדויקים", ואף הבהירו כי "דיפלומטים ישראליים אינם צריכים להתערב בעניינים קנדיים פנימיים".
ב-29 באפריל 2009, לרגל ציון יום השנה ה-61 לעצמאותה של מדינת ישראל, ראש הממשלה הרפר אמר כי "אנו כוללים את עצמנו בקרב שותפיה הקרובים ביותר של ישראל.
מאז הקמתה בשנת 1948, קנדה תמכה בישראל ובזכותה לחיות בשלום ובביטחון עם שכנותיה.
אנו מעריכים את הקשר הזה, ומצפים לידידות ולשיתוף פעולה מתמשך".
במסגרת ראיון במגזין קנדי אשר פורסם ב-12 בפברואר 2010, השר לאיכות הסביבה הקנדי, פיטר קנט, אמר כי "ראש הממשלה הרפר הבהיר בצורה ברורה מזה זמן, והצהיר באופן קבוע, כי התקפה על ישראל תיחשב להתקפה על קנדה".
במהלך חודש אוקטובר 2010, הפסידה קנדה לפורטוגל בהתמודדות על מושב במועצת הביטחון של האו"ם.
מספר משקיפים ייחסו את ההפסד למדיניותה הפרו-ישראלית העקבית של קנדה באו"ם, לרבות זו של הרפר עצמו.
במסגרת כנס נגד אנטישמיות שנערך באוטווה חודש לאחר מכן, הרפר הבהיר כי
במהלך חודש נובמבר 2013, ועל רקע החתימה על ההסכם עם איראן, במסגרתו נאסר עליה להעשיר אורניום מעל רמה של 5%, הבהירה קנדה כי אין בכוונתה להצטרף להסרה של חלק מהסנקציות על איראן.
בעקבות הכרזה זו נותרה קנדה אחת מהמדינות היחידות בעולם אשר תומכות בעמדתה של ישראל, המתנגדת לכל פשרה באשר לעתידה של תוכנית הגרעין האיראנית.
על פי סקר שנערך בשנת 2013 על ידי ה-BBC, נמצא כי 25% מאזרחי קנדה הגדירו את מדינת ישראל כ"בעלת השפעה חיובית", בעוד 57% הגדירו את ישראל כ"בעלת השפעה שלילית".
במאי 2015 סייעה קנדה לארצות הברית, יחד עם הממלכה המאוחדת, למנוע דיון במועצת הביטחון של האו"ם על תוכנית הגרעין הישראלית.
באוקטובר 2015 הובס הרפר בבחירות, ובמקומו נבחר ג'סטין טרודו מהמפלגה הליברלית.
בנובמבר 2015 הודיע שר החוץ הקנדי סטפן דיון על צינון היחסים עם ישראל.
כמו כן הודיע על חידוש היחסים עם איראן ולבנון.
באותו חודש נפגש טרודו עם ראש הממשלה הישראלי בנימין נתניהו.
בהמשך הודיע שר החוץ הקנדי דיון כי מדינתו מודאגת מהבנייה בהתנחלויות.
בפברואר 2018 הודיע ראש האופוזיציה מהמפלגה השמרנית בקנדה שאם יזכה בבחירות בשנת 2019 הוא יכיר בירושלים כבירת ישראל ויעביר אליה את השגרירות הקנדית, אך השמרנים הפסידו בבחירות אלו.
בספטמבר 2021 חזרו השמרנים על הבטחה זו.
ב-16 במאי 2021, במהלך העימות בין ישראל לבין החמאס (מבצע שומר החומות), התקיים מפגן תמיכה בישראל, אשר כלל עשרות משתתפים בכיכר דורצ'סטר שבעיר מונטריאול.
לצד מפגן תמיכה זה, התקיים מפגן נוסף לתמיכה בפלסטינים, כאשר אחד המשתתפים במפגן הנוסף ניסה לקרוע את דגל ישראל של אחת המשתתפות, ועקב כך נאזק.
במהלך מלחמת חרבות ברזל ראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו הביע תמיכה בישראל.
ב-19 במרץ 2024 הודיעה שרת החוץ של קנדה כי קנדה תפסיק לייצא נשק לישראל.
שר החוץ ישראל כ"ץ הגיב בחריפות להחלטת ממשלת קנדה על ההחלטה, ואמר כי "מצער שממשלת קנדה נוקטת צעד שמערער על זכותה של ישראל להגנה עצמית מול מרצחי החמאס שביצעו פשעים נוראיים נגד האנושות ונגד אזרחים ישראלים חפים מפשע ובהם זקנים, נשים וילדים".
עוד ציין כ"ץ כי "ההיסטוריה תשפוט לחומרה את צעדה הנוכחי של ממשלת קנדה.
מדינת ישראל תמשיך להילחם עד להשמדת החמאס והשבת כל החטופות והחטופים הביתה".
ב-10 ביוני 2025, הודיעה קנדה, יחד עם הממלכה המאוחדת, נורווגיה, ניו זילנד ואוסטרליה על הטלת סנקציות על השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר ושר האוצר ושר במשרד הביטחון בצלאל סמוטריץ' בעקבות התבטאויות שלטענת המדינות מהוות "הסתה לאלימות ולהפרת זכויות האדם של הפלסטינים".
ב-21 בספטמבר 2025 הכריז ראש ממשלת קנדה מארק קרני רשמית על הכרה במדינה פלסטינית בהובלת הרשות הפלסטינית.
קרני מוסיף כי חמאס חייב לשחרר את כל החטופים, להתפרק מנשקו לחלוטין, ולא למלא כל תפקיד עתידי בממשל פלסטין.
עוד נאמר כי הרשות הפלסטינית נתנה התחייבויות ישירות לקנדה ולקהילה הבינלאומית לרפורמות חיוניות, ובהן רפורמה יסודית בשיטת הממשל שלה, קיום בחירות כלליות בשנת 2026 שבהן חמאס לא יוכל לקחת חלק, ופירוז המדינה הפלסטינית.
שתי המדינות מקיימות ביניהן זה שנים ארוכות סחר בהיקף נרחב ומגוון.
הייצוא הקנדי לישראל מתמקד בעיקר במוצרים חקלאיים ובחומרי גלם שונים, בשעה שהייצוא הישראלי לקנדה מתמקד בעיקר בתחומי היהלומים, טקסטיל, בגדים, ומוצרי מזון.
בתאריך 31 ביולי 1996, קנדה וישראל חתמו על הסכם סחר חופשי בין שתי המדינות, אשר נכנס לתוקף ב-1 בינואר 1997. הסכם זה הביא לעליית מדרגה ניכרת בהיקף הסחר בין המדינות, אשר בשנת 2011 הגיע להיקף שנתי של כ-1.25 מיליארד דולר.
באותה השנה, היצוא מישראל לקנדה עמד על סך של כ-803 מיליון דולר והיווה 65% מהיקף הסחר, בעוד שהיבוא מקנדה עמד על כ-437 מיליון דולר והיווה 35% מהיקף הסחר.
קנדה הייתה אחת מן הדוחפות העיקריות, לצידה של ארצות הברית, לקבלתה של ישראל כחברה בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD), אשר התרחשה בשנת 2010.
במהלך שנת 2012, חתמו שתי המדינות על הסכם הכרה הדדית בתחום מוצרי תקשורת.
בהתאם להסכם החדש, מוצר ישראלי אשר ייבדק בארץ בהתאם לדרישות הרגולציה הקנדית, לא יידרש לעבור בדיקה מחודשת בקנדה.
הדבר נועד להוסיף ולקדם את קשרי הייצוא והייבוא בין שתי המדינות.
בהמשך אותה השנה, שתי המדינות חתמו על הסכם לשיתוף פעולה בנושאי מכס, אשר נועד להדק את קשרי העבודה בין רשויות המכס, להגביר את יעילות הסחר של חברות ישראליות עם חברות קנדיות, ולהסיר חסמי סחר שונים.
ההסכם עצמו נכנס לתוקף החל מיום 10 ביולי 2013.
בחודש אוקטובר 2013, חתמו שתי המדינות על הסכם תעופה, המאפשר גם לחברות תעופה נוספות, נוסף לאייר קנדה ולאל-על, לקיים טיסות סדירות בין שתי המדינות.
בנוסף לכך, נמל התעופה בן-גוריון היה היעד הראשון של חברת אייר קנדה שמתבצע עם מטוסי בואינג 787 החדישים.
יחסי התעופה בין ישראל לקנדה התנהלו עד אז ללא הסכם תעופה, באמצעות פרוטוקול שהסדיר באופן פרטני את הפעלת הטיסות הסדירות בין ישראל לקנדה ואפשר לחברת אל-על ואייר קנדה בלבד להפעיל טיסות סדירות בין המדינות.
ישראל וקנדה מקיימות שיתוף פעולה הדוק בתחום הביטחוני והצבאי, לרבות שיתוף פעולה בתחומי המאבק בטרור, אימונים, חיפוש והצלה, מודיעין, שליטה ובקרה ושיתוף בטכנולוגיות חדשות.
במהלך חודש נובמבר 2011 קיים שר הביטחון הישראלי, אהוד ברק, ביקור רשמי בקנדה, במהלכו נפגש עם עמיתו, שר ההגנה הקנדי פיטר מק'קיי.
במהלך הפגישה הצהיר מק'קיי כי "ישראל זקוקה לשותף חזק ואמין, וקנדה היא בהחלט שותף שכזה.
אני טוען שהם לא יכולים למצוא מדינה יותר תומכת מקנדה".
כמו כן, במסגרת הביקור הוסכם על חתימתו של מזכר ביטחוני, אשר כפי שנמסר, כולל שורה של נושאים, בהם שיתוף פעולה בתחום שיתוף מידע מודיעיני, מחקר ופיתוח משותף וחילופי משלחות צבאיות.
במהלך חודש נובמבר 2013, ובמסגרת ביקורו של שר הביטחון, משה יעלון בקנדה, סוכם על המשך הידוק שיתוף הפעולה הביטחוני והצבאי בין שתי המדינות.
במהלך פגישתו של יעלון עם שר ההגנה הקנדי, רוב ניקולסון, מסר ניקולסון כי "אני גאה לומר, שקנדה וישראל מקיימות שיתוף פעולה בתחום הצבאי בכל הרמות.
הקשרים החזקים בין קנדה וישראל מבוססים על ערכים משותפים, ובכללם דמוקרטיה ושלטון החוק...
אני בטוח שנמצא דרכים להרחיב עוד יותר את קשרי הביטחון בעתיד הקרוב".
יהדות קנדה הייתה מבין הקהילות היהודיות הראשונות בהן קיבלו היהודים שוויון זכויות.
הקהילה היהודית בקנדה מונה קרוב כ-375 אלף איש (נכון ל-2010).
הקהילה היהודית בקנדה מגוונת מבחינת אופייה.
בין השנים 1990 ל-2000 גדלה יהדות קנדה ב-15%, ברובה מהגירה מחבר המדינות ומישראל.
הקהילה היהודית בטורונטו היא הגדולה בקנדה וכוללת כ-200,000 יהודים לעומת מונטריאול שבה כ-100,000 יהודים.
רוב היהודים בטורונטו מתגוררים בחלקה הצפוני של העיר.
הארגון המייצג של בני הקהילה היהודית בטורונטו הוא "פדרציית הקהילות היהודיות בטורונטו", אשר בין היתר, מארגן מדי שנה מצעד תמיכה במדינת ישראל, אשר בו משתתפים תדיר בכירים בממשלה הקנדית.
כמו כן, בקנדה חיים קרוב למאה אלף ישראלים, מרביתם בעיר טורונטו וסביבותיה.
ההגירה לקנדה של ישראלים התגברה החל משנות ה-70, בעקבות שינוי חוקי ההגירה הקנדים, שאפשר למשפחות צעירות ומשכילות לקבל ויזת הגירה למדינה בקלות יחסית.
נכון לשנת 2013 מוערך, כי בכל שנה מהגרים לקנדה כ-2,500 ישראלים.
לאור הנסיבות ב-2024, ההערכה היא שמספר המהגרים הישראלים גדל דרסטית והוא עומד על מעל עשרת אלפים.
ישראל מחזיקה בשגרירות באוטווה וקונסוליות בטורונטו ומונטריאול.
קנדה מחזיקה בשגרירות בתל אביב.
בין מדינת ישראל והרפובליקה של קניה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים החל משנת 1963, למעט בין השנים 1993-1973, שבהן נותקו הקשרים הדיפלומטיים בין שתי המדינות, בעקבות מלחמת יום הכיפורים.
נכון לשנת 2019, קשריה של ישראל עם קניה הם מן היציבים והטובים ביותר שיש לישראל עם מדינות אפריקה, כאשר שתי המדינות מקיימות שיתוף פעולה נרחב בנושאים שונים, בין היתר בתחומי האבטחה, התיירות, המסחר, הבנייה והחקלאות.
לישראל יש שגרירות רשמית בניירובי, בעוד שלקניה יש שגרירות רשמית ברמת גן.
כמו כן בעיר הבירה, ניירובי, מתנהל בית חב"ד בראשות שליח חב"ד הרב לוי יצחק נוטיק.
בעבור העם היהודי והתנועה הציונית, קניה הפכה מוכרת לראשונה בעקבות תוכנית אוגנדה, אשר הוצעה בשנת 1903 כפתרון זמני עבור העם היהודי בגולה, ונועדה לצאת לפועל בשטח אשר באותה תקופה נכלל בשטחה של אוגנדה, וכיום נכלל בשטח קניה.
עם זאת, בעקבות שורת דיונים סוערים, דחתה לבסוף התנועה הציונית את התוכנית המוצעת, במסגרת הקונגרס הציוני העולמי השביעי.
מראשית היחסים הדיפלומטיים ועד לניתוקם בשנת 1973
הקשרים הדיפלומטיים בין שתי המדינות החלו בראשיתם של שנות ה-60, וזאת מיד לאחר קבלת עצמאותה של קניה.
בימים אלו, מדיניות החוץ של ישראל התמקדה בניסיון לכונן קשרים עם רבות ממדינות אפריקה, כמשקל נגד להשפעותיו של החרם הערבי, אשר הניא מדינות רבות מלכונן יחסים דיפלומטיים עם מדינת ישראל.
באותה התקופה, מדינת ישראל הגישה סיוע חקלאי וביטחוני בהיקף נרחב לרבות ממדינות אפריקה, ובכללן קניה.
במהלך חודש דצמבר 1963, גולדה מאיר, שרת החוץ של ישראל, קיימה ביקור דיפלומטי רשמי בקניה, במהלכו נפגשה עם ראש ממשלת קניה, ג'ומו קניאטה.
במהלך הביקור הציבו השניים את אבן הפינה של שגרירות ישראל בניירובי.
כמו כן, הוסכם על הרחבת שיתוף הפעולה בין שתי המדינות בתחומי החקלאות, כאשר במסגרתו נשלחו לישראל מאות חניכים קנייתים, אשר זכו להדרכה בתחום החקלאות ממומחים ישראלים, זאת במסגרת תוכנית "מש"ב".
בחודש יוני 1966 ביקר ראש ממשלת ישראל, לוי אשכול, בקניה ונפגש עם נשיא קניה ג'ומו קניאטה.
עם זאת, היחסים הדיפלומטיים והכלכליים המתפתחים בין שתי המדינות עלו על שרטון בעקבות מלחמת יום הכיפורים בשנת 1973, כאשר, ובדומה לרבות ממדינות אפריקה האחרות, קניה הכריזה על ניתוק הקשרים בין שתי המדינות.
חרף זאת, קניה נותרה כיעד לתיירות הישראלית, ותחת מעטה חשאיות המשיכה לשמור על קשרים חלקיים עם ישראל.
במהלך הנתק, המשיכה ישראל להחזיק נציגות בניירובי ל, שמרכזה בניירובי.
שגרירות דנמרק בקניה הייתה מעצמה מעניקת חסות עבור הנציגות ביחס לקניה.
בשנת 1976, ובמהלך משבר בני הערובה הישראלים באוגנדה, הפקיד הממשלתי הקנייתי ברוס מקנזי שכנע את הנשיא קניה ג'ומו קניאטה להתיר את פעולתם של סוכני המוסד בשטח קניה, על מנת לאסוף מידע לקראת פעולת החילוץ של בני הערובה.
כמו כן, שכנע מקנזי את הנשיא לאפשר למטוסי חיל האוויר הישראלי לנחות ולתדלק בשדה התעופה של ניירובי, לאחר ביצועה המוצלח של הפעולה.
עם זאת, בתגובה לפעילותו למען ישראל, נשיא אוגנדה אידי אמין שיגר סוכנים אוגנדים במטרה להתנקש בחיי מקנזי, שנהרג כשפצצה שחוברה למטוסו התפוצצה.
בהמשך, ובזכות הסיוע שהעניק למדינת ישראל, הוענק למקנזי לאחר מותו אות יקיר הסתר.
כמו כן, חורשה לזכרו ניטעה בישראל בין מחלף גולני למחלף המוביל.
בשנת 1979, עבדאללה מְווידָאו, נציגו של מחוז דרום מומבסה בפרלמנט הקנייתי, קיים מסע הסברה רשמי בארצות הברית, אשר התמקד בעיקר בקהילה המוסלמית במדינה.
במהלך מסע ההסברה, שיבח מווידאו את הסיוע אשר העניקה ישראל למדינות מתפתחות ברחבי אפריקה, ובאופן ספציפי את הסיוע שהעניקה ישראל למוסדות החינוך המוסלמים בקניה.
יריביו הפוליטיים בקניה גינו את דבריו אלו, וחלקם אף כינו את מווידאו בשם "סוכן ציוני".
במהלך סופן של שנות ה-80, החלו דיונים בין נציגים בכירים משתי המדינות באשר לאפשרות חידושם של היחסים הדיפלומטיים בין ישראל וקניה.
מחידוש היחסים הדיפלומטיים ועד היום
ב-1994 ביקר בישראל נשיא קניה, דניאל אראפ מוי, נשא נאום למול מליאת הכנסת, וקיים פגישות דיפלומטיות עם ראש ממשלת ישראל, יצחק רבין ונשיא מדינת ישראל, עזר ויצמן.
באותה שנה מינתה קניה את שגרירה הראשון בישראל.
בתאריך 28 בנובמבר 2002, התרחשו בקניה 2 פיגועי טרור משולבים, אשר כוונו כנגד מטרות ישראליות במדינה.
בהמשך התברר, כי הגורם שעמד מאחורי הפיגועים היה ארגון טרור אסלאמי המקורב לאל-קאעידה בשם "אל-איתיחד אל-אסלאמיה".
בעקבות האירועים, מדינת ישראל פינתה באופן זמני את אזרחיה מקניה.
במהלך שנת 2003, ממשלת קניה פנתה בבקשה רשמית לסיוע ישראלי בפיתוח אסטרטגיה לאומית בתחום האנרגיה הסולרית, בקשה אשר נענתה בחיוב על ידי ממשלת ישראל.
בשנת 2006, בעקבות התמוטטות של בניין רב קומות בניירובי, והילכדותם של עשרות אנשים בין ההריסות, ישראל שלחה צוות חיפוש והצלה לקנייה, אשר מנה כשמונים איש, לרבות אנשי צוות רפואי.
בשנת 2010, קניה החלה מתעניינת ברכישה של כלי נשק ואמצעי לחימה מתוצרת ישראלית, ובדגש על כלי טיס בלתי מאוישים, אשר נועדו לסייע באבטחת גבולותיה של קניה.
בהמשך, במהלך שנת 2011, שתי המדינות חתמו על הסכם שיתוף פעולה בתחומי הלחימה בטרור, הלבנת הון, ופשעים בתחומים נוספים הפוגעים בשתי המדינות.
בשנת 2013, ובמהלך הפיגוע בקניון וסטגייט, אשר התדרדר בהמשך לתרחיש בני ערובה, דווח כי ישראל שלחה חיילים על מנת לסייע לממשלת קניה להתמודד עם האירוע.
בהמשך סייעה ישראל לרשויות הקנייתיות לחקור את פרטי האירוע, ואת זהותם של המעורבים בו.
בספטמבר 2015 נפתח בניירובי בית חב"ד ראשון במדינה, המנוהל על ידי הרב שמואל וחיה נוטיק, שליחי חב"ד במדינה.
ביולי 2016, כחלק ממסעו של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לאפריקה, הייתה גם קניה.
ביקור זה היה הראשון מזה 50 שנה מאז מנהיג ישראלי התארח במדינה.
במהלך הביקור סוכם על חיזוק היחסים בין שתי המדינות והגעה להבנה שישראל היא שותפה חשובה ליבשת אפריקה.
במהלך הביקור נחתמו הסכמי סחר והשקעות, הסכמי שיתוף פעולה חקלאי, שיתוף פעולה ביטחוני.
ועוד סוכם כי קניה תפעל להחזיר את מדינת ישראל להיות חברה משקיפה ב.
באוגוסט 2019 שגריר קניה בישראל ומנכ"לית בית החולים וולפסון שבחולון דנו על הכשרת צוותים רפואיים ושיתוף פעולה רפואי בתחום ניתוחי לב וקרדיולוגית ילדים.
לאחר טבח שבעה באוקטובר, גינה נשיא קניה ויליאם רוטו את המתקפה והביע סולידריות עם ישראל.
לצד גאנה וטוגו, קניה הייתה אחת מהמדינות היחידות באפריקה שהביעו תמיכה בישראל.
בדצמבר 2023, בעקבות המחסור בעובדים הזרים שנוצר במלחמה, שלחה קניה 1,500 עובדים זרים.
בין השנים 1970–1973, היקף היצוא הישראלי השנתי לקניה נאמד בסכום של כ-3.5 מיליון דולר, בעוד שהיקף הייבוא השנתי מקניה לישראל נאמד בסכום של כ-1.4 מיליון דולר.
בשנת 2011, ובהתאם למידע שפורסם על ידי שר המסחר הקנייתי, היקף הסחר בין שתי המדינות נאמד בסכום של כ-150 מיליון דולר.
במהלך חודש נובמבר 2011, קיים ראש ממשלת קניה, ראליה אודינגה, ביקור רשמי במדינת ישראל, וזאת בליווי משלחת של אנשי עסקים ופקידים ממשלתיים מקניה.
מטרת הביקור הייתה לפעול להרחבת היקף הסחר בין שתי המדינות.
במסגרת ביקורו, אודינגה נפגש עם שר התמ"ת, שלום שמחון, והציג בפניו את הצורך הדחוף של קניה בטכנולוגיות חדשות לניהול מים, זאת בעקבות תקופות היובש הארוכות שידעה קניה בשנים האחרונות.
במסגרת הפגישה הוסכם, כי ישראל תסייע לקניה בהקנייתן של טכנולוגיות ניהול מים חדשניות, ביניהן פיתוחים טכנולוגיים ישראליים כגון השקיה בטפטוף וטיהור מי קולחין.
בנוסף, נפגש אודינגה עם יו"ר הכנסת, ראובן ריבלין, אשר הדגיש את יחסיה הקרובים של קניה עם מדינת ישראל, וטען כי היא הטובה ביותר מבין כלל יחסיה של ישראל עם מדינות אפריקה.
לאורך השנים, צה"ל העביר שורה של אימונים מקצועיים לקציני צבא קניה, וכמו כן העביר לקניה ציוד מודיעיני מיוחד המשמש לאיסוף מודיעין בים, באוויר וביבשה.
החל מחידוש היחסים הדיפלומטיים, מאות חיילים קנייתים זכו בהכשרה בלוחמה בטרור, וכן אומנו בקניה על ידי מדריכים ישראלים רשמיים או רשמיים למחצה.
במהלך שנת 2012, היקף הסחר בין שתי המדינות נאמד בסכום של כ-139 מיליון דולר, אשר היווה כ-8% מכלל הסחר של מדינת ישראל עם מדינות אפריקה.
לאורך השנים קיימת מגמת עליה בהיקף המסחר בין ישראל לקניה: בשנת 2020 סך הסחר בין ישראל לקניה היה 44 מיליון דולר, בשנת 2021 המסחר הסתכם ב-62 מיליון דולר, ובשנת 2022 ב-76 מיליון דולר, מתוכם כ-55 מיליון דולר בייצוא מישראל לקניה וכ- 21 מיליון דולר בייבוא מקניה לישראל.
עיקר היצוא לקניה מישראל הוא בענף מכונות וציוד חשמלי, מוצרי גומי ופלסטיק, כימיקלים ומוצרי נפט.
עיקר היבוא מקניה לישראל הוא תוצרת חקלאית טרייה ומוצרי מזון (בעיקר דגים ופירות).
בשנת 2023 ביקר נשיא קניה, ויליאם רוטו, בישראל, במסגרת ביקורו הצהיר כי נחתמו הסמכים לשיתופי פעולה בנושאי מסחר ואיכות סביבה.
בשנה זו נחתם לראשונה הסכם תיירות בין ישראל לקניה, למטרת קידום שיתוף פעולה בארגון התיירות של האו"ם וכן בין מפעילי תיירות, סוכני נסיעות ונציגים מהמגזר הפרטי.
יחסים בין ישראל לפקיסטן מעולם לא כוננו, והחל מיצירת הקשר הראשון בין שתי המדינות, הם עוינים.
פקיסטן נוטרת איבה לישראל, על אף ניסיונות מצד ישראל ליצור יחסים דיפלומטיים או קשרי מסחר, על רקע הסכסוך הישראלי-ערבי.
במרוצת השנים אמרו בכירים פקיסטנים רבים כי אם ישראל תגיע להסדר כלשהו עם מדינות ערב, ארצם תוכל לפתוח בהליך דיפלומטי גלוי עם ישראל.
פקיסטן מקיימת יחסים קרובים עם הארגון לשחרור פלסטין, כבר מאז תקופת האינתיפאדה הראשונה.
דוגמה לטיב היחסים בין הפלסטינים לפקיסטן היא שבאותו הזמן שלחה פקיסטן לפלסטינים מזון וציוד רפואי.
מלבד זאת לא פעם מתפרסמות הודעות תקיפה הדדיות, לאור זאת האיבה בין ישראל לפקיסטן שלעיתים אף נמצאת באור הזרקורים של הזירה הבינלאומית היוותה פעמים תכופות גורם לחיכוך בינה לבין ארצות הברית ובכך ערערה את מעמדה בוושינגטון הבירה.
לאחר שיכולותיה הגרעיניות של פקיסטן הפכו למוכחות, התעוררה בישראל דאגה באשר ליכולות אלו.
בפקיסטן רווחו טענות רבות, ולפיהן ישראל מתכננת לתקוף את מתקני הגרעין הפקיסטניים, אך אנשי מפתח בשלטון הישראלי הכחישו כי לישראל הייתה כוונה כזו.
לקראת שנות ה-90 של המאה ה-20, בעקבות הסכמי אוסלו, חל שינוי לטובה בעמדתה של פקיסטן כלפי ישראל.
זו התרככה והנמיכה את פעילותה האנטי-ישראלית בארגונים הבינלאומיים.
לאור שינוי זה החלו נציגים יהודיים (לאו דווקא ישראלים) ופקיסטניים להיפגש זה עם זה.
האינטרסים הישראליים בפגישות אלו היו בעיקר לכונן יחסים דיפלומטיים או קשרים גלויים במישור אחר, ואילו האינטרסים הפקיסטניים התמקדו בהבהרה לישראלים כי הסיבה העיקרית לעוינותה של פקיסטן כלפי ישראל היא הרצון להביע הזדהות עם העולם המוסלמי בכלל ועם ארצות ערב בפרט.
נכון ל-2025, לא ידוע על קיום מגעים כלשהם בין שתי המדינות.
פקיסטן נוסדה רשמית ב-15 באוגוסט 1947 כתוצאה מחלוקת תת-היבשת ההודית.
המוסלמים בהודו החלו לתבוע את חלוקת מדינתם, את ניתוקם מהלאומיות ההודית או ההינדואית והקמת מדינת אסלאם עצמאית כבר בשנת 1940. מנהיגם, מוחמד עלי ג'ינה, טען שהמוסלמים החיים בהודו בעלי תרבות, ציוויליזציה, היסטוריה, דת, ספרות, מנהגים ומסורת שונה ומיוחדת - מה שהיווה מאפיינים של עם נפרד ושונה.
ראשי התנועה הלאומית של הודו, הקונגרס הלאומי ההודי (מפלגת הקונגרס), התנגדו לתביעת המוסלמים, אך ג'ינה התעקש בקביעות ובאופן תקיף שההינדואים והמוסלמים בהודו אינם שתי עדות שונות אלא שני עמים שונים, ועל כן יש לחלק את הודו בין שני עמים אלו.
בסופו של דבר זכו המוסלמים בהודו במאבקם, והודו חולקה, כפי שתבעו.
מאז ייסודה, הושפעו יחסי החוץ של פקיסטן מעצם היותה מדינה מוסלמית שהוקמה על בסיס דתי-אסלאמי.
סולידריות אסלאמית הייתה מרכיב עיקרי במדיניות הכללית שלה ככלל ובמזרח התיכון בפרט, כמו ביסוד תמיכתה העיקשת והאיתנה בארצות ערב באומות המאוחדות ובזירות דיפלומטיות-בינלאומית אחרות.
פקיסטן, מצדה, ציפתה לתמיכת המדינות הערביות בסכסוכה המתמשך והארוך עם הודו במחלוקת הבעלות על קשמיר.
תמיכתה של פקיסטן במדינות הערביות לא התמקדה רק בסיוע מדיני באו"ם ובמאבקו העיקש של נציג פקיסטן שם, סר מוחמד זפארוללה ח'אן נגד תוכנית החלוקה ובעד כינון מדינה פדרליסטית בארץ ישראל.
במלחמת העצמאות של ישראל פקיסטן סייעה לארצות ערב על ידי העברת נשק ותחמושת.
במהלך המלחמה נתקבלו ידיעות ולפיהן פקיסטן מנסה להגיש לערבים סיוע צבאי: לנציגות הדיפלומטית של ישראל בוושינגטון הבירה הגיעו שמועות כי גדוד פקיסטני עומד להגיע אל ארץ ישראל במטרה לסייע ולהילחם לצד הערבים.
אהוד אבריאל, ששהה בצ'כוסלובקיה כדי לרכוש כלי נשק, דיווח שפקיסטן רכשה שם כ-250 אלף רובים שכנראה נועדו להגיע אל הערבים.
כמו כן, נודע שפקיסטן רכשה באיטליה שלושה מטוסי קרב עבור מצרים.
עם שוך הקרבות וחתימת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, היו כאלו שסברו במשרד החוץ שייתכן שאפשר יהיה לפתוח צירות בקראצ'י, בירתה של פקיסטן, או לפחות לכונן עמה יחסי מסחר גלויים.
לאור ההתקדמות לקראת הכרת הודו בישראל בסוף 1949, היו ששיערו שגם פקיסטן תכיר בישראל.
מנגד, פקיסטן התנגדה לצירוף ישראל לאו"ם ונגד צירופה לפורומים בינלאומיים אחרים, ונציגים של פקיסטן הצהירו שלעולם לא יכוננו קשרים עם ישראל.
בנובמבר 1949 נתבקשה ישראל, דרך האו"ם לאפשר את כניסת הנספח הצבאי של פקיסטן ברבת עמון לישראל.
ישראל דרשה הגשת בקשה רשמית בכתב עם פרטים על הביקור, ומשלא נענתה, סירבה לבקשה.
מגע ראשון בין נציגים ישראלים ונציגי ארגונים יהודיים לבין הנציב העליון הפקיסטני בלונדון נוצר בראשית שנת 1950. ממשלת פקיסטן התבקשה לתת אשרות מעבר להודו עבור מספר לא מבוטל של יהודים שנאלצו לצאת מאפגניסטן ורצו לעלות ארצה.
ממשלת פקיסטן סירבה להתיר להם לעבור בארצה, והיהודים יצאו דרך איראן.
במרץ 1952 הצהיר בקהיר זפארוללה ח'אן, שמונה בינתיים לשר החוץ של פקיסטן, כי יש צורך בהסדר בין ישראל למדינות ערב, אם כי הטעים שמדינתו תומכת בתביעות מדינות ערב מישראל שכללו תיקוני גבולות, פיצוי כספי וקבלת ביטחונות שאין לישראל כוונות תוקפניות.
בעקבות הצהרה זו הוסדרה פגישה בניו יורק בין שר החוץ זפארוללה ח'אן לשגריר אבא אבן ב-14 בינואר 1954. שר החוץ העלה זיכרונות מימיו באונסקו"פ, בהם פעל נגד תוכנית חלוקת ארץ ישראל.
באותה הפגישה הוא סיפר לאבן על פגישתו עם חיים ויצמן, לימים נשיא מדינת ישראל הראשון, ועל הרושם האדיר שהשאיר עליו "מגדולי חכמי דורנו".
הוא גם ביקר בארץ ישראל בהמלצתו של ויצמן והתרשם מ"ההישגים של הציונות", אך עזב את ישראל בהרגשת חרדה לגורל הערבים, שלא יוכלו להתמודד עם הקדמה וההתפתחות של היהודים.
מראשית שנות ה-50 עד למלחמת ששת הימים: עוינות
בעניין יחסי ישראל-פקיסטן אמר מוחמד זפארוללה ח'אן לאבן כי ממשלתו לא תוכל לעמוד בפני התנגדות הציבור הקנאי לנוכח הצלחת הישראלים, וכי אין סיכויים להתקרבות בין שתי המדינות בזמן הקרוב "על אף שממשלת פקיסטן אינה נוטרת איבה לישראל ומבינה היטב כי הננו גורם במזרח התיכון עמו יש להתחשב".
בו בזמן הביע את נכונותו להסכמה על ביקורים הדדיים של מומחים, סטודנטים ופרופסורים.
שר החוץ הפקיסטני הוסיף ואמר שכאשר יגלו הערבים נכונות להיפגש עם הישראלים לשם פתרון הסכסוך הישראלי-ערבי, תשתדל פקיסטן להפעיל את השפעתה לטובת ההסדר.
בינואר 1954 הגיע לישראל מזכיר המיניסטריון לענייני פליטים של פקיסטן, שהגיע במימון מלגה של האומות המאוחדות ושהה בישראל במשך חודשיים.
האו"ם הציע את מקום השתלמותו, וממשלת פקיסטן הסכימה לכך.
בתוכנית ביקורו טיפלה המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, שכבר היו לה מגעים קודמים עם נציגי תנועת הפועלים הפקיסטנית, שנהגו בזהירות רבה בקשרים עם עמיתיהם מישראל האורח התעניין בייחוד בבעיות של שיקום פליטים.
עד מהרה התברר שלביקור חד-פעמי זה לא הייתה כלל השפעה מדינית גם לא בהמשך, בניגוד למה שחשבו במשרד החוץ.
במרץ ובאפריל הצהיר זפארוללה ח'אן בכמה הזדמנויות שמדינתו אינה מכירה בישראל וכי אין לה כוונה לעשות זאת.
ישראל היא גורם מפלג וזר במזרח התיכון, ומהווה סכנה לא רק לארצות ערב אלא לעולם האסלאמי כולו.
פקיסטן תסייע לערבים בהגנה ובשמירה על המקומות הקדושים לאסלאם.
גם ראש ממשלת פקיסטן, מוחמד עלי, אמר לקבוצות אנשי דת פלסטינים שהגיעו לבקר במדינתו כי שאלת ארץ ישראל אינה רק שאלה ערבית אלא שאלה מוסלמית, והבטיח להם את נאמנות ארצו לעניינם של "המוסלמים בפלסטינה".
הוא מילא את הבטחתו בכנס ראשי ממשלות של מדינות אסיה שנערך בקולומבו שבסרי לנקה לקראת ועידת באנדונג ובמהלך הוועידה עצמה.
על כך זכה בדברי הערכה מצד אבן סעוד, מלך ערב הסעודית.
ההצהרות העוינות של פקיסטן כלפי ישראל וכוונת ארצות הברית לספק לפקיסטן נשק עוררו בישראל דאגה, שנשמעה בין היתר בדיונים במליאת הכנסת.
בנובמבר 1956, בעקבות תבוסת מצרים במלחמת סיני, אירעו בקראצ'י התפרצויות ומקרי הסתה נגד כחמש מאות יהודים שעדיין התגוררו שם באותה העת.
משרד החוץ הציע שהקונגרס היהודי העולמי, או גורמים אחרים, ילחצו על פקיסטן בעצרת הכללית של האו"ם בניו יורק וכן גם בוושינגטון הבירה להגן על חיי יהודים אלו.
פקיסטן לא החמיצה כל הזדמנות להפגין את מדיניותה הפרו-ערבית, האנטי-ציונית והאנטי-ישראלית המובהקת, שנבעה בראש ובראשונה מתחושת הזדהות מוסלמית עם מדינות ערביות אחרות.
מדיניותה של פקיסטן נגד מדינת ישראל הלכה והקצינה במרוצת השנים.
פקיסטן מצדה לא רק נמנעה מלהעניק הכרה דיפלומטית לישראל, אלא גם תמכה בכל שעה בערבים באו"ם ללא כל סייג או התניה.
היא גם סירבה להשתתף באירועי ספורט שישראלים השתתפו בהם (פרט לאולימפיאדת לוס אנג'לס שנערכה ב-1984).
פקיסטן נמנעה גם מלהתיר לנציגים ישראלים להשתתף בוועידות בינלאומיות שנערכו בה.
פקיסטן הייתה המדינה היחידה, מלבד הממלכה המאוחדת, שהכירה בריבונות ירדן על שטחי יהודה ושומרון שנשארו בידיה עם סיום הקרבות במלחמת העצמאות ב-1949. ב-1962 הודיעה ממשלת פקיסטן באופן רשמי לכל מדינות ערב שהחרם הכלכלי, התרבותי והמסחרי שהטילה על ישראל הוא מלא וכי היא רואה בישראל "מדינה גזלנית".
היא הבטיחה לפעול "לצד מדינות ערב להחזרת הארץ הקדושה הזאת ליושביה החוקיים".
ב-4 ביולי 1967, לאחר מלחמת ששת הימים, קיבלה העצרת הכללית של האו"ם הצעה פקיסטנית בעניין המצב בירושלים, שהביעה דאגה על הצעדים שנקטה ישראל לשינוי מעמדה.
איבתה של פקיסטן לישראל לא מנעה בעד ממשלת ישראל מלהסכים בשנים 1961 ו-1963 למכירת תת-מקלעים מסוג "עוזי" דרך חברת FN Herstal הבלגית שייצרה תת-מקלעים אלו ברישיון ישראלי.
אך שנים אחדות אחר כך, בעת המלחמה בין הודו ופקיסטן על קשמיר ב-1965, ייעץ מומחה אמריקאי לענייני פקיסטן לשגריר ישראל בארצות הברית אברהם הרמן שישראל תגלה רצון כלפי פקיסטן בתחום הצבאי.
שנות ה-70 עד 1992: הידוק היחסים עם ארצות ערב ותוכנית הגרעין הפקיסטנית
בשלהי שנת 1970 פקד את פקיסטן המזרחית ציקלון בולה, שבעקבותיו קיפחו את חייהם כחצי מיליון נפש.
ישראל נתבקשה על ידי יושב ראש העצרת הכללית יחד עם יתר המדינות החברות באומות המאוחדות, להגיש עזרה לנפגעי האסון דרך הצלב האדום הבינלאומי, עזרה במשלוח מרפאות ניידות, תרופות ומזון.
פקיסטן סירבה לקבל סיוע זה.
אם בשנים הראשונות לקיומה שמה פקיסטן ביחסי החוץ שלה דגש על קשריה עם העולם המערבי, בפרט עם ארצות הברית, הרי בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 חל שינוי כיוון במדיניות החוץ הפקיסטנית.
מדיניות זו אמנם נותרה ברובה פרו-מערבית מתונה, אך נטתה לכיוון מוסלמי יותר.
גרמה לכך אכזבתה של פקיסטן ממדינות המערב עקב הפסדה במלחמת הודו-פקיסטן השלישית ובעיקר התעצמות הרגשות האסלאמיים בציבור ועליית כוחן של מדינות המערב.
הידוק הקשרים עם המדינות המוסלמיות בכלל ועם מדינות ערב בפרט נבע ממספר סיבות:
הצורך לגייס תמיכה עבורה בסכסוך המתמשך עם הודו.
הרצון לקדם את המניעים הכלכליים של פקיסטן, כגון יבוא נפט מוזל, הבטחת הכנסות שהגיעו מעובדים פקיסטנים שהועסקו בארצות הערב (בשנת 1983 הגיעו הכנסות אלו לכשלושה מיליארד דולר אמריקני), פיתוח שווקים לתוצרת פקיסטנית וקבלת הלוואות ומענקים ממדינות אחרות.
הצורך לגייס תמיכה מדינית מול האיום של ברית המועצות בעת מלחמת אפגניסטן.
הרצון להפגין אחווה עם שאר המוסלמים וסולידריות בינלאומית כלפי גורמים דתיים מבית.
הצורך המרכזי ביותר: מניעת חתרנות איראנית בפקיסטן.
בתקופה זו התחזק שיתוף הפעולה הצבאי בין פקיסטן לבין כמה ממדינות ערב.
אלפי אנשי צבא פקיסטנים שימשו בכוחות המזוינים של ערב הסעודית ושל מדינות המפרץ הפרסי כמסייעים בתחזוקת נשק וציוד תוצרת ארצות הברית וכיועצים כלליים.
משלחות אימון צבאיות מפקיסטן אף שהו בממלכת ירדן בשנים שלאחר מלחמת ששת הימים.
חוקר פקיסטני אף טען כי במערכות שהתנהלו בין ישראל למדינות ערב ב-1967 וב-1973 מטוסי צבא הגנה לישראל הפילו טייסים פקיסטנים אשר הטיסו מטוסים של סוריה וירדן.
הטען בפקיסטן כי מדריך טיסה פקיסטני הפיל במלחמת ששת הימים ארבעה מטוסים של חיל האוויר הישראלי בעת שאלו התקיפו את שדה התעופה H-3 בעיראק בשתי גיחות הפצצה.
כמו כן, הפקיסטנים טוענים כי טייס שלהם הפיל מיראז' ישראלי בקרב אוויר בזמן מלחמת ההתשה אחרי מלחמת יום הכיפורים בחזית הסורית.
בקרב על ביירות שהתנהל בין ישראל לארגון לשחרור פלסטין נשבו בשבי הישראלי 50 מתנדבים מפקיסטן בשירות אש"ף.
לפני כן, לאחר מלחמת יום הכיפורים, נחתם בין אש"ף לפקיסטן חוזה להכשרת קציני הארגון במוסדות צבא פקיסטניים.
בין הארגון לשחרור פלסטין לפקיסטן התפתחו יחסים קרובים וחמים.
הפעם הראשונה בה קיבל אש"ף הכרה כנציג הלגיטימי והיחיד של העם הפלסטיני הייתה בכנס הפסגה האסלאמית שנערך בלאהור בפברואר 1974. הכרה זו אושררה שישה חודשים לאחר מכן בפסגה הערבית שנערכה ברבאט, מרוקו.
נציגויות אש"ף בקראצ'י ובאסלאמאבאד, בירתה של פקיסטן החל מ-1960, זכו להכרה דיפלומטית מלאה ללא התניה ב-1975. בתקופת האינתיפאדה הראשונה נערכו הפגנות תמיכה באש"ף, וממשלת פקיסטן שיגרה לארגון מזון וציוד רפואי.
בעניינה של ישראל הקפידה פקיסטן שלא לנקוט צעד כלשהו העלול לסכן את יחסיה עם ארצות ערב או להסית גורמים אסלאמיים בתוך המדינה.
נוסף על כך, התוקפנות הקולנית והבוטה מצד פקיסטן נגד ישראל היוותה פעמים תכופות גורם לחיכוך בינה לבין ארצות הברית.
למשל, במרץ 1984 הזהירה פקיסטן את ארצות הברית מפני העברת שגרירותה בתל אביב-יפו לירושלים וכאמצעי הרתעה ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם קוסטה ריקה לאחר שהאחרונה העבירה את שגרירותה לירושלים באפריל של אותה השנה.
ב-1974 הצליחה הודו לייצר נשק גרעיני.
פקיסטן הלכה מיד בעקבותיה תוך התעלמות מוחלטת מלחצי ארצות הברית, שלא היו נמרצים, שניסתה להניאה מכך.