tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סובה יצר דגמים מוקטנים של עמודי מספרה ממקומות שונים בברוקלין, ודגמים אלו הוצגו בתערוכה של עבודתו במוזיאון ברוקלין ב-1948. ברוקלין.
האגודה ההיסטורית מחזיקה אוסף של שנים עשר מעמודי המספרה בדגם מוקטן של סובה, כולל רישומי עבודה ומפות של מיקומיהם.
הוא שילב מוטות מספרות ברבים מציוריו.
מיקלוש גימש (בהונגרית: Gimes Miklós; בודפשט, 23 בדצמבר 1917 – בודפשט, קבניה, 16 ביוני 1958) היה עיתונאי ופוליטיקאי יהודי-הונגרי, אחד מהמרטירים של ה"נקמה" לאחר המרד ההונגרי שמכונה בהונגריה מהפכת 1956, שהוצא להורג יחד עם אימרה נאג' ראש ממשלת הונגריה ופאל מאלטר שהיה (ליומיים) שר ההגנה של הונגריה, ב-16 ביוני 1958.
מיקלוש גימש טוהר וזוכה במאי 1989, בדיוק 31 שנים לאחר הוצאתו להורג ובאותו יום, נקברו שלושת הקורבנות הנ"ל מחדש באופן חגיגי כאחת התזכורות המודגשות ביותר להפלת הקומוניזם בהונגריה.
חשיבתו וחשיבותו הפוליטית הייתה שהיה הראשון שדגל בהנהגת משטר רב מפלגתי בהונגריה עוד בתקופה הקומוניסטית לפני המרד.
גימש נולד במשפחה יהודית שייתכן והתגיירה, אך אין שום תיעוד על כך.
הוריו היו פסיכיאטרים, אמו לילי היידו ניהלה מכון פסיכיאטרי.
הוא סיים את לימודיו בבודפשט, ולאחר מכן למד רפואה לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת סגד, אך לא סיים את לימודיו, במקום זאת הקים חברה קטנה (בשם אורורה).
ב-1942 בא בקשר עם התנועה הקומוניסטית הבלתי חוקית.
הוא נקרא למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), אך בקיץ 1944 ברח מהמחנה בטרנסילבניה וברח לפרטיזנים היוגוסלבים.
במהלך מלחמת העולם השנייה גורש אביו לגטו טרזיינשטט ומת שם במחנה הריכוז.
כשחזר לבודפשט ב-1945, עבד תחילה בעיתון נוער, ולאחר מכן הפך לעיתונאי בעיתון היומי של המפלגה הקומוניסטית, "עם חופשי" (Szabad Nép).
הוא פגש את אליז האלדה בתנועה שהפכה לבת זוגו.
המונוגרפיה של שאנדור רווס מציגה אותו כגבר רומנטי, שכמו הבוס שלו יוז'ף רוואי1952, התפקיד ועמדת הכוח הפך אותו לאיש אימתני וגס רוח.
בשנת 1954 היה כתב בציריך, בווינה ובפריז ובהיעדרו הועבר לעיתון "אומה הונגרית" (Magyar Nemzet).
לדברי רווס, הוא חזר מהמסע הזה עם החוויה שרמת החיים במערב גבוהה ממה שהוצגה בבית ויותר מכך, הדיקטטורה הפרולטרית מתעלמת מחופש פוליטי בהשוואה למדינות המערב.
לאחר שדרש את שיקומו של לאסלו רייק בישיבת מו"ל העיתון (Lapkiadó Vállalat) במאי 1955, הוא גורש ממפלגת העובדים ההונגרית (MDP).
לאחר מכן הפך למתרגם עבור הוצאת Corvina Könyvkiadó.
מיקלוש גימש כבר היה אחד החברים הרדיקליים ביותר בחוגו של אימרה נאג' ב-1956. הוא הוחזר ל-MDP בקיץ של אותה שנה.
לפי זכרונותיה של אשתו לשעבר, ב-23 באוקטובר 1956, כאשר אימרה נאג' חזר מהעיר באדאצ'ון, בזמן שהאווירה המהפכנית הייתה בשיאה, ניסו גימש ושאר חבריו לשכנע את נאג' להשתתף בהפגנה שהוכרזה לשעות אחר הצהריים, כיוון שהמתקוממים דרשו למנותו שוב לראש הממשלה.
לאכזבתה הגדולה של החבורה, אימרה נאג' לא היה מוכן לשמוע על כך, בציינו כי אימרה מזה הזהיר אותו עשרה ימים קודם לכן: ארנה גרה (במקור זינגר) מכין פרובוקציה נגדו ונתן בכוונה לאירועים להוביל להתקוממות כדי שהוא יוכל לתקוף את כל האופוזיציה הפנימית של המפלגה בו זמנית.
לפני הרשעתו, גימש תכנן שאם ישרוד את הנקמה, הוא יכתוב רומן בן שני דורות לאורך תקופת חצי מאה של הונגריה, על ההוריו הרדיקליים הבורגנים שלו ועל ילדיהם הרדיקליים המהפכניים.
הוא שלח את בנו בן השש ואת גרושתו אל מחוץ להונגריה במהלך המתקפה הסובייטית ב-1956, הם למדו בווינה על לכידתו, הרששעתו והוצאתו להורג ולאחר מכן התיישבו בשווייץ.
יאנוש ריינר מ' מסווג את מיקלוש גימש עם הסוציאליסטים הרפורמים בקטגוריות שהוא עצמו הקים נגד הקומוניסטים הרפורמים של 1956, שראו במודל החד-מפלגתי הסטליניסטי רק נקודת התייחסות ולא כדרך חובה, הוא היה כמעט היחיד.
על פי כמה זכרונות עקביים לחלוטין, באביב 1956 שקל ברצינות ואף תמך בהנהגת מערכת רב-מפלגתית אמיתית, או שהאופוזיציה במפלגה תחשוב על זה ורק על זה", כתב ריינר.
הדמוקרטיה של העם היא הדרך לסוציאליזם ; מחלקת החינוך המרכזית של MDP, בודפשט, 1948 (עלוני סמינר לסמינרים עירוניים יסודיים)
דרכה של תנועת השלום הבינלאומית ; כתב וערך מיקלוש גימש; הונגריה, בודפשט, 1950
לוח הוצב לזכרו במעונודאז ובסימטת קורווין.
מיקלוש ואשארהיי (בהונגרית: Vásárhelyi Miklós; רייקה, 9 באוקטובר 1917 – בודפשט, 31 ביולי 2001) היה עיתונאי יהודי-הונגרי.
בשנת 1956 היה ראש לשכת העיתונות הממשלתית של ממשלות אימרה נאג' השנייה והשלישית.
חבר האספה הלאומית ההונגרית, מקבלי אות לגיון הכבוד הצרפתי.
מיקלוש ואשארהיי נולד במשפחה יהודית ובילה את ילדותו ברייקה (אז שמה היה פיומה).
הוא החל את לימודיו שם, ובשנים 1936–1937 למד בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת רומא.
בשנת 1939, עבר להונגריה, שם המשיך את לימודיו בפקולטה למשפטים ומדע המדינה של אוניברסיטת דברצן.
באותה תקופה הוא הפך לחבר במפלגת הקומוניסטים של הונגריה.
במלחמת העולם השנייה הצטרף לאלה שהתנגדו למלחמה, עד 1941 היה מזכיר ארגון הנוער הסוציאל-דמוקרטי באובודה.
לאחר כניסתה של הונגריה למלחמה (26 ביוני 1941), נלקח למחנות שירות העבודה שהיו עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי (אולי נלקח גם מסיבות פוליטיות).
לאחר הכיבוש הגרמני הפך לחבר בהתנגדות המזוינת.
לאחר המלחמה פך לעובד של העיתון Szabadság ולאחר מכן Szabad Nép.
בתפקיד זה השתתף בחוזה פריז (1947) ב-1950 היה נשיא הרדיו ההונגרי לתקופה קצרה, ב-1951 הפך לעורך האחראי של Művelt Nép Könyvkiadó, ובין 1952 ל-1954 הפך לעורך הראשי של העיתון Hungary–Vengrija.
במאי 1954 הפך לסגן נשיא לשכת המידע של מועצת השרים.
הוא תמך של אימרה נאג' ובמאמצי הרפורמה שלו ולכן באפריל 1955 החליפו אותו "הקומוניסטים הקשוחים" יחד עם כל שאר הקומוניסטים הרפורמים, אך לא גירשו אותו מהמפלגה.
עם זאת, ב-27 במאי 1955 יחד עם מיקלוש גימש, הוא דרש סקירה של משפט רייק בישיבת מפלגה ולאחר מכן חתם על מזכר בדרישה להפסיק את השליטה בחיי התרבות.
מסיבה זו, בשנת 1955 גורש מהמפלגה.
לאחר גירושו עבד כספרן, אז בתקופת המהפכה ב-1956, ב-1 בנובמבר, הוא הפך לראש לשכת העיתונות הממשלתית.
ביום המתקפה הסובייטית, ב-4 בנובמבר, ברח לשגרירות יוגוסלביה יחד עם חברי ממשלה נוספים, ממנה נאלץ לצאת ב-23 בנובמבר.
הם גורשו לרומניה, שם הוחזקו ב-Snagov.
הם הוחזרו להונגריה ב-10 באפריל 1957. במשפט אימרה נאג', הוא נידון ל-5 שנות מאסר.
ב-1960 שוחרר מהכלא בחנינה פרטנית, ולאחר מכן עבד כמגיה בהוצאת Képzőművészeti, אך בשל עברו הפך לנטל עבור ההוצאה לאור ולכן פוטר.
הוא הצליח להשיג עבודה בחברת בנייה, שם הפך לקניין חומרים עד 1972. בינתיים התפרנס גם מתרגום, ומשנת 1965 הפך לחבר צוות בכתב העת "חיים ומדע" (Élet és Tudomány), ולאחר מכן מ-1972 הפך לחבר צוות במכון ללימודי ספרות של האקדמיה ההונגרית למדעים וערך מחקר היסטורי על העיתונות.
משנת 1973 היה הדרמטורג של MAFILM (אולפני הסרטים של הונגריה).
הוא סייע באופן פעיל ביישום שינוי המשטר, תמך בשיקומם של חללי התגמול לאחר המרד ההונגרי.
בשנת 1988, הפך לחבר מייסד ב־NEW March Front ובוועדת הצדק ההיסטורי.
הוא גם נשא נאום בקבורה מחדש של אימרה נאג' וחבריו.
לאחר חילופי המשטר הפך לאחד מהחברים המייסדים של הדמוקרטים החופשיים, ובין 1990 לבין 1994 היה גם חבר פרלמנט.
בין 1994 לבין 2001, כיהן גם כיו"ר חבר הנאמנים של קרן סורוס.
בתו מריה ואשארהיי (1953–), סוציולוגית, עיתונאית, חברה מייסדת של המפלגה של הדמוקרטים החופשיים בהונגריה.
מאביב 1945 הוא עבד כעיתונאי ועורך של עיתון המפלגה הקומוניסטית "עם חופשי" (Szabad Nép).
ניגודי האימפריאליסטים - לאור העיתונות שלהם (Tássadalmi Szemle - 1951. מס' 2)
תחיית האימפריאליזם הגרמני (ביקורת חברתית - מס' 2–3, 1952)
ניסיונות ממשלת ההון המונופול האמריקאי לחדד את המצב הבינלאומי (Tássadalmi Szemle - 1953. מס' 7–8)
עיטור מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה דרג זהב (1948)
לוחית זיכרון של אימרה נאג' (1996)
מדליית הזיכרון של פאל דמני (1997)
מיקלוש בסרמני (במקור גולדהמר, בהונגרית: Böszörményi Miklós; בודפשט, 29 בינואר 1914 – בודפשט, 1 בדצמבר 2002) היה דוקטור לרפואה (MD), רופא ריאות, פרופסור באוניברסיטה, קנדידט למדעי הרפואה (,CSc) (1957), דוקטורט (.DSc) (1958).
מיקלוש גולדהמר נולד במשפחה יהודית כבנם של מהנדס המכונות ינה בסרמני (1872–1957) ושל אילונה לוואי (1888–1958).
לפי הטענה, ללא תיעוד, הוריו הוטבלו בשנת 1917 לדת הרומית-קתולית.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בבודפשט.
ב-1931 נרשם לפקולטה ללימודי דת של אוניברסיטת פאזמאן פטר בבודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), אך לאחר סמסטר עבר לפקולטה לרפואה.
בנוסף ללימודי הרפואה, היה סטודנט באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט וסיים בשנת 1937 כמורה לפסנתר.
ב-24 בספטמבר 1938 הוסמך כדוקטור לרפואה.
לאחר מכן התגייס לשירות חובה ושוחרר מהצבא בשל יהדותו במאי של השנה שלאחר מכן.
בגלל החוק היהודי השני, הוא קיבל עבודה רק כעוזר מתמחה בסנטוריום על שם המלכה ארז'בט (סיסי).
בשנת 1941 נלקח למחנות שירות העבודה, (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
בשנת 1942 הצליח לגשת לבחינה רפואית לקבלת מומחה לשחפת.
בסתיו 1943 נשלח למחנה הריכוז בור בסרביה, שם הוכשר לעבוד במכרה הנחושת.
ב-15 באוקטובר 1944 הוצעד לעבר אוסטריה בהצעדת מוות, אך הוא נמלט מטור הצועדים והסתתר בבודפשט עד השחרור.
לאחר המלחמה חזר למקום עבודתו הקודם, בבית ההבראה של המלכה ארז'בט, שלאחר ארגון מחדש קיבל תוך שנים ספורות את שמו של "המכון הלאומי לשחפת מוקדמת".
בין השנים 1945-1948 עבד כרופא, ובין השנים 1948-1953 מונה לרופא ראשי ומנהל מחלקה.
מ-1953 עד 1957, היה מנהל המחלקה הקלינית מספר 1, במקביל סגן המנהל המדעי של המכון, ובין השנים 1957-1970 היה הרופא הראשי והמנהל של המכון.
בין השנים 1957–1964 היה פרופסור חבר של המחלקה לרפואת ריאות באוניברסיטה לחינוך רפואי (אחרי 1956, שונה שמה אוניברסיטת היינל אימרה למדעי הבריאות) ומ-1964 ועד פרישתו לגמלאות ב-1983, היה ראש המחלקה בתור פרופסור מלא באוניברסיטה.
ממרץ 1954, הוא שהה שנה ברפובליקה העממית הדמוקרטית של קוריאה, שם עבד כרופא הריאות המוביל של קבוצת הרפואה ההונגרית.
משנת 1949 עד 1956, היה חבר בוועד הפועל רובע 12 של מפלגת העובדים ההונגרית.
בין 1970 ל-1980 כיהן בתפקיד נשיא ועדת בודפשט של איגוד עובדי הרפואה והבריאות.
הוא עסק בטיפול בשחפת ריאתית, בעיקר עם הישנות (חזרות) המתרחשות לאחר הריפוי לכאורה של השחפת, ולאחר מכן חקר את הכימותרפיה של השחפת.
מסדר הדגל האדום של קוריאה (1955)
מסדר ההצטיינות של דגל המדינה.
מדליית הזיכרון על שם פרידייש קוראני (1959)
פרס מרקושובסקי (עם אימרה פאוסט, 1964)
הפרס הראשון בתחרותפרידייש קוראני (על עבודתו על טיפול תרופתי בשחפת ריאתית במבוגרים, 1964)
עיטור מסדר הכבוד להונגריה הסוציאליסטית (1986)
אזרחות כבוד של בודפשט (1998)
בשנת 2015 הקימה האגודה ההונגרית לרפואת ריאות את פרס מיקלוש בסרמני, המעניק כבוד לרופאים אשר בעבודתם היומיומית תורמים באופן משמעותי להעלאת רמת הטיפול בחולים.
מיקלוש מילר (בהונגרית: Müller Miklós; בספרדית: Nicolás Muller; אורושהאזה, 18 באפריל 1913 – אַנְדְרִין, ספרד, 3 בינואר 2000) היה אמן צילום יהודי-הונגרי-ספרדי שברח מאימי השקואה והתמחה במשך כמה עשורים בצילומים דוקומנטריים.
מיקלוש מילר נולד במשפחה יהודית ליברלית באורושהאזה בהונגריה.
בתחילה הוא המשיך את לימודיו לקריירה אקדמית, למד משפטים ומדע המדינה, אך החל להתעניין באמנויות ובמיוחד בצילום חברתי.
הוא הושפע מאוד מהעקרונות האסתטיים של הבאוהאוס והקונסטרוקטיביזם הסובייטי, הוא התמסר לתאר את תנאי החיים והעבודה הקשים של האיכרים ההונגרים.
אחד הדיווחים שלו נחשב לא פטריוטי על ידי הימין ההונגרי.
זאת והשפעתה הגוברת של גרמניה הנאצית על ממלכת הונגריה, גרמו למילר, בגיל עשרים וחמש, להחליט לעבור לצרפת.
הוא התיישב בפריז ב-1938, שם החל לשתף פעולה עם מגזינים וקיים אינטראקציה עם צלמים הונגרים אחרים כמו בראסאי ורוברט קאפה.
פרוץ מלחמת העולם השנייה הוביל אותו למצוא מקלט בפורטוגל, שם נעצר על ידי משטרת סלזר והשיג את חירותו רק בתנאי שלא יחזור לארץ.
מאוחר יותר השתקע במרוקו, שם התגורר תשע שנים בטנג'יר, שהייתה שייכת לפרוטקטורט הספרדי, הוא התיידד עם פרננדו ולה, מזכירו של חוסה אורטגה אי גאסט.
הודות לו הוא בא בקשר עם ה-Revista de Occident, שארגנה עבורו תערוכה בספרד, מדינה שבה התיישב מילר דרך קבע בשנת 1947. הוא קיבל אזרחות ספרדית בתחילת שנות ה-60.
בשיתוף עם סופרים חשובים פרסם ב-1966, סדרה שלמה של ספרים מאוירים בתצלומיו בשם "ספרד ברורה" (עם טקסט מאת אזורין ושנתיים לאחר מכן יצאו ששה כרכים שהורכבו מקטלוניה (עם Dionisio Ridruejo), אנדלוסיה (עם Fernando Quiñones).
במהלך שנות ה-70 הוא עבר לאסטוריה, שם עבד בשיתוף פעולה הדוק עם מנואל ויסנט (Manuel Vicent).
1987: שיחות עם האור, פמפלונה.
1988: אסכולת מדריד, מוזיאון מדריד לאמנות עכשווית (אוסף).
תעלת סלה דה איזבל השנייה, מדריד (Sala Canal de Isabel II, Madrid.)
מיקלוש אמברוש (בהונגרית: Ambrus Miklós; אגר, 31 במאי 1933 – בודפשט, 3 באוגוסט 2019) היה אלוף אולימפי הונגרי שחקן כדורמים, שוער.
הוא עסק בספורט באופן קבוע בעיר הולדתו מאז 1944. מ-1950 היה שחקן של קבוצת אגרי פאקיה SK.
בגיל שש עשרה כבר היה שוער בבליגת הכדורמים העליונה.
הוא הוחתם על ידי המועדון Budapesti Kinizsi בשנת 1953. הוא עזב לאוסטרליה ב-1956, אך חזר הביתה לאחר שנתיים.
מ-1959 הפך שוב לשחקן הפעם בפרנצווארוש.
הוא היה חבר בנבחרת שזכתה במדליית הארד באוניברסיאדה 1961. לאחר הופעתו בטורניר, הוא נכלל בסגל 62 EC.
ב-1964, היה חלק מהקבוצה ההאלופה האולימפית, בשנת 1967, הוא עדיין השתתף בקדם האולימפיאדה.
לאחר הקריירה הספורטיבית שלו, עבד גם עבור איגוד הכדורמים הלאומי, וגם בקבוצת כדורמים פרנצווארוש.
מאוחר יותר עסק בקמעונאות חומרי בניין.
ב-1996 הפך למנהל השיווק של מועדון האלופים האולימפיים.
בנו, טמאש אמברוש (2015–1964) זכה להצלחה בתחום כדור המים גם כן, היה שחקן כדורמים בנבחרת הונגריה ולאחר מכן המשיך את קריירת הספורט שלו כמאמן, בין היתר כמאמן ראשי של פרנצווארוש.
עיטור למען ספורט הונגרי (1993)
אזרחות כבוד של זוגלו (2013)
צלב הקצין של מסדר ההצטיינות ההונגרי (2018)
מיקלוש ויג (במקור פוגלהוט - Voglhut, בהונגרית: Víg Miklós; בודפשט, ארז'בטווארוש, 11 ביולי 1898 – בודפשט, 19 בדצמבר 1944) היה זמר קברט וג'אז מפורסם יהודי-הונגרי, שחקן, קומיקאי, מזכיר תיאטרון.
מיקלוש פוגלהוט נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר וילמוש פוגלהוט (1867–1942) ושל רוזליה שפיגל (1870–1942).
על אף שלמד בבית ספר למשחק, הוא השיג הצלחה גדולה יותר כזמר קברט.
הוא היה תלמידו של גזה בורוש, וכישרונו התגלה על ידי דז'ה דיארפאש (קודם גוטסמן) ואנטל ניאראי.
ב-1924, כשהקריירה שלו הייתה במגמת עלייה, הוא שינה את שם משפחתו ל-Vig בגלל הצליל היהודי של שמו המקורי.
הוא השיג את ההצלחה הגדולה הראשונה שלו כסולן ב-Intim Kabaré on Teréz körút.
מאוחר יותר, הוא הרבה להופיע בסצנות קברט במקומות אחרים, כמו תיאטרון האופרטה של בודפשט ובאורפיאום של בודפשט.
על אף שעשה הקלטות רבות, הוא זכה לפופולריות הגדולה ביותר כזמר ברדיו.
במאמר שפורסם ב"חיי התיאטרון" (Színházi Élet) ב-1935, הוא מתואר כזמר של שירי רגש פופולריים.
משנות ה-20 עבד גם כמזכיר תיאטרון בתיאטרון ההונגרי.
לפי מגזין המוזיקה Gramofon, מיקלוש ויג היה חבר בדור הראשון של מוזיקאים הונגרים שקולם הוקלט.
הוא היה הכוכב מספר אחת במוזיקת ריקודים עבור דויטשה גרמופון.
היו כמה מוזיקאים במשפחת ויג, ביניהם אחיו ג'רג' ויג, נגן סקסופון וקלרינט, ואחיינו, מוזיקאי הג'אז טומי ויג.
אחיין אחר, ד"ר ג'ון ר.
לא העובדה שהוא התחתן עם אישה קתולית, קאטו סקה, ואף לא העובדה שהמיר את דתו ללותרנית (ב-1938) ושינה את שמו לא הצילו אותו מהשואה.
ב-19 בדצמבר 1944, בריוני מפלגת צלב החץ ירו בו ובאחרים לתוך הדנובה.
אגון קמן – אימרה הרמט: היי, רחוב קיקלט 3!
(1929, פוקסטרוט), מיקלוש ויג, להקת המחול של אפים שכמייסטר
Egon Kemény – Imre Harmath: זוג קטן עם עיניים שחורות (1929, בלוז), Miklós Vig, להקת המחול שכמייסטר אפים
ד"ר מיקלוש ושווארי (במקור קוֹהְן הגרסה הגרמנית-הונגרית לכהן, בהונגרית: Vasvári Miklós; סגד, 7 במאי 1898 – באלף, 15 בנובמבר 1944) היה אורניתולוג (אורניתולוגיה - מיוונית: אורניס (ὄρνις) – עוף, לוגיה (λογία) – "תורה" - היא תחום בזואולוגיה העוסק בחקר העופות).
הוא היה בעל יוקרה בינלאומית, חוקר בכיר ומוביל בתחומו בהונגריה, פרופסור.
מיקלוש קוהן נולד במשפחה יהודית כבנם של לאיוש ושווארי (קוהן), סוחר צבעים, ושל רגינה מוגאן.
במלחמת העולם הראשונה עבד כעובד מתנדב במכון.
ב-1921 היה משקיף קבוע ובשנת 1922 עבד כבעל מלגה או פרס, וראה באישטוואן קרנל (חוקר צפרות הונגרי, ראש המכון המלכותי ההונגרי לצפרות, יועץ שרים) את הדוגמה והמופת שלו.
ב-1923, כסטודנט שנאבק על קיומו, הוא עבר לאורמאנד במחוז שומוג' (מחוז זאלה של היום) בתור מורה.
אז התחיל בחקר עולם החיות של מחוז שומוג', ומצא את הצפע האירופאי (Vipera berus), שנחשב בעבר לבעל חיים החי רק באזור הררי גבוה, ואת וריאנט הצבע השחור שלו במישורי שומוג' הפנימי.
בשלב זה הוא נישא למריה טוקורה, איתה נולדו לו לימים שישה ילדים.
במהלך שירותו במכון תר ללא הרף ברחבי ממלכת הונגריה.
אף על פי שהוא ידוע כצפר, הוא הכין את עבודת הדוקטורט שלו תחת השם "נתונים על מעגל הצורה של הלטאה הירוקה" (1926).
בו הוא תיאר תת-מין חדש של הלטאה הירוקה, Lacerta viridis fejérváryi (לאחרונה נקרא Lacerta bilineata fejérváryi), שנחשב עד היום לטקסון תקף.
בתחילת דרכו, גם Méhelÿ וגם Fejérváry תמכו בחוקר הצעיר וניסו לכוון את התעניינותו לכיוון ההרפטולוגיה, שבזכותה הוא היה הראשון לגלות את הצפע האירופי בדרום מערב הונגריה.
אולם מאוחר יותר, הוא נטש לחלוטין את עבודתו ההרפטולוגית, מלבד מסעות המחקר שלו לאסיה הקטנה, מהן הביא עמו לא רק חומר הרפטולוגי חשוב.
דמויות חדשות רבות צצו מהחומר שנאסף במהלך מסעותיו (תולעת אדמה, חיפושית, חילזון וכו').
עבודתו בתחום תורת התזונה היא יסודית, והוא זיהה מינים רבים של ציפורים ותת-מינים חדשים בהונגריה מהפאונה ההונגרית.
על אף יוקרתו הבינלאומית הרבה, הוא התקדם לאט בקריירה שלו: ב-1927 הוענקה לו משכורת במשרה מלאה, באותה שנה הפך למרצה, ב-1933 הפך למרצה בכיר, וב-1935 לפרופסור חבר.
בשנים 1936 ו-1937 הוא הוביל שני מסעות מחקר לאסיה הקטנה.
באפריל 1944 נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ונאסרה עבודתו במכון הצפרות ההונגרי בגלל מוצאו היהודי.
בדצמבר אותה שנה נלקח מבודפשט לבאלף (כפר על גבול הונגריה ואוסטריה), שם נרצח על ידי יחידת אס אס.
מחקריו בתחום תורת התזונה הם יסודיים.
הם אישרו את נוכחותם של כמה מיני ציפורים ותת-מינים חדשים בפאונה ההונגרית.
אחד מהישגיו העיקריים הוא הארגון והניהול של קבוצת הצפרים ההונגרית הצעירה.
לרוע המזל, רוב החומר שנאסף על ידו במהלך מסעותיו באסיה הקטנה נהרס בסערות מלחמת העולם השנייה, כאשר המכון ההונגרי לצפרות נשרף.
1926 מידע על מעגל הצורה של הלטאה הירוקה.
1928 תוספות לאקולוגיה התזונתית של האנפיות והאנפית הגמדית.
1930 מחקרים על האכלה של אנפה אדומה.
1930 נקר חדש בפאונה ההונגרית.
1938 האקולוגיה התזונתית של אנפת לילה מצויה ואנפית הסוף.
בגן החיות של וספרם, עמיתיו זוכרים אותו מדי שנה ביום הציפורים והעצים.
מיקלוש הרשאני (במקור עד 1911 הֶסֶר, בהונגרית: Harsányi Miklós; קאניז'ה, 15 בפברואר 1894 – 1944?) שחקן יהודי-הונגרי, במאי, לרבות במאי אופרות, מנחה, אחיו של המלחין טיבור הרשאני (1898–1954).
הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשחק של איגוד השחקנים הלאומי ב-1914.
בשנים 1916–1918 שיחק בסגד בלהקת אנדרה אלמאשי ב-1918 בנאג'ווארד בלהקתו של מיקלוש ארדאי
בשנים 1920–1924 גם באוראדיה בלהקת לאיוש פרלאגי
בשנים 1924–1926 עבד כבמאי הראשי של להקת ז'יגמונד אנדור בסגד.
חבר בתיאטרון ההונגרי משנת 1926
ב-8 באוקטובר 1933, בטרזווארוש, בודפשט, נשא לאישה את רוז'ה שטרם, בתם של יוז'ף שטרם ושל מלווינה פויר.
הוא גורש ב-20 באוקטובר 1944, משם לא חזר.
בשנת 1939, לאחר שני החוקים היהודיים הראשונים (כולל החוק היהודי השני), יצרה אוֹמִיקֶה – התאחדות לאומית יהודית-הונגרית לחינוך - בשיתוף פעולה הדוק עם הקהילה היהודית של פשט - את פעולת האמנות לאמנים יהודים שנמנע מהם להופיע בפני קהל נוצרי, אלא יהודי בלבד.
ביוזמה מוצלחת זו, עד ה-19 במרץ 1944, ל-550 שחקנים, זמרים, מוזיקאים, רקדנים, ציירים, פסלים וסופרים יהודים הייתה גישה והזדמנויות להופיע, להציג ולהתפרנס.
ביניהם גם את מיקלוש הסר.
ב-1911, דיווח הפשטי הירלפ ששר הפנים התיר את החלפת שמותיהם של "הקטינים מיקלוש הסר וטיבור הסר, ילידי קניז'ה, להרשאני".
ביוני 1913 מיקלוש כבר הוזכר בשמו החדש בין השחקנים, כאשר "העיתון" (Az Újság) דיווח על "הדור הבא של השחקנים".
מאותה השנה ואילך, שמו של הסטודנט למשחק מיקלוש הרשאני הופיע בחיי התיאטרון בין שחקני תיאטרון הקומדיה של בודפשט.
הוא התגייס למלחמת העולם הראשונה, יצא לחזית, נפצע ולאחר החלמתו חתם על חוזה בסגד.
לא הרבה מאוחר יותר מ-1918, הוא שיחק במישקולץ, סגד והודמזוושרהיי.
בסוף 1919 הוא שהה בבודפשט, והופיע בתיאטרון מרכז העיר, אך לבסוף תיאטרון נאג'ווארד סיפק לו חוזה ארוך יותר.
ההופעה הראשונה שלו שם דווחה על ידי העיתון טיקר (המראה-Tükör) בפברואר 1921. לפיה: "בתיאטרון ...
קרא מיקלוש הרשאני את כתב הזיכרון של הסופר הצעיר והמצוין לאסלו בירו על המשורר אנדרה אדי".
מתקופת זו, הרשאני לא רק שיחק על הבמה, אלא גם ביים והופיע גם כמנחה.
לרגל עזיבתו את סגד לבודפשט, כתב עליו העיתון "הדור החדש" (Új Nemzedek) של סגד כך: "מיקלוש הרשאני הוא שחקן שהתברך באינטליגנציה יוצאת דופן, קול נעים ויכולת דיבור נדירה, שלמרות הופעתו כסירנו, סיפק לקהל לעיתים קרובות אשליות יקרות ערך."
במרץ 1938 היה חבר בערב תיאטרון יהודי בתיאטרון גולדמארק, ולא ידע ששנה וחצי לאחר מכן האולם הזה יהפוך כמעט לבית היחיד לפעילותו התיאטרונית.
כשם שהוא נדחק מתיאטרוני בודפשט האחרים משנת 1939 עקב החוקים היהודים, שמו הופיע יותר ויותר בשידורי העיתון התוכנייה של יהודי ההונגריה לעיתים הופיע בהצגות שונות, לעיתים היה אורח בית הכנסת בזוגלו, ולעיתים היה אורח קבוצת הנוער היהודי בטרזווארוש.
הוא כבר היה שם בנובמבר 1939 בצוות השחקנים של תוכנית הבידור הראשונה.
הופעותיו נמשכו בערבי בידור, אך הוא גם ביים מהמחצית הראשונה של 1940. הבימוי נותר משימתו הבסיסית באולם גולדמארק, הוא ביים את הרוב הגדול של מופעי הקברט בשנים שלאחר מכן.
אבל הוא גם ביים מחזות אחרים, כמו מאדאם באטרפליי של פוצ'יני והליצנים של ליאונקוואלו ב-1942. הוא הופיע שוב על הבמה בשנים 1943 ו-1944, בתפקיד הראשי במחזה אליס טקאץ' של דז'ה סומורי ובתפקיד במשה של קארוי פאפ.
וורם (פרידריך שילר : כסף ואהבה)
מטרניך (אדמון רוסטאן : גוזל העיט)
מגיסטר (פרנץ מולנר : הטחנה האדומה)
מיקלוש הורטי אג'באניאי (בהונגרית: Horthy Miklós; 14 בפברואר 1907 – 28 במרץ 1993) היה פוליטיקאי הונגרי במהלך מלחמת העולם השנייה.
היה בנו הצעיר של העוצר ההונגרי, אדמירל מיקלוש הורטי.
ב-1925 הוא סיים את לימודיו התיכוניים כתלמיד מצטיין.
הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטה בווינה.
מיקלוש ג'וניור ואחיו הגדול אישטוואן היו פעילים בתנועת נוער קתולית הפעלה כחלק מתנועת הצופים ההונגרית וזאת אף על פי שהיו פרוטסטנטים.
כמו אחיו, הוא החזיק בדעות שמרניות-ליברליות מתונות מבחינה פוליטית.
הוא גינה את התנהלות גרמניה הנאצית והיה נחשב לפרו-מערבי.
פעילותו הפוליטית לא הייתה משמעותית עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
בדרך כלל, הוא ליווה את קרובי משפחתם של ראשי מדינות שביקרו בהונגריה.
ביולי 1939, הוא מונה לעמוד בראש השגרירות ההונגרית בברזיל, ששכנה בריו דה ז'ניירו.
לאחר מותו של אישטוואן ב-1942, כוחו של מיקלוש ג'וניור בממשלת אביו גדל והאחרון תמך במאמצים לסיים את מעורבותה של ממלכת הונגריה בברית עם גרמניה הנאצית.
בינואר 1944, הממשלה מינתה את הורטי הבן לעמוד בראש "משרד העריקה" (שכבר היה קיים).
המשרד הקטן היה אחראי רשמית על עידוד החזרת הונגרים מחו"ל ועל ניתוח השינויים הכלכליים והחברתיים הצפויים לאחר המלחמה.
בפועל, הוא עסק ביצירת קשרים עם פעילים הונגרים אנטי-נאצים ועם נציגים של כוחות בעלות הברית.
הורטי גם ניסה לחלץ יהודים הונגרים משטחי הכיבוש הגרמנים.
ב-15 באוקטובר 1944, גרמניה הנאצית פתחה במבצע פאנצרפאוסט על מנת להבטיח כי ממלכת הונגריה תמשיך להילחם במלחמה לצידה של גרמניה הנאצית ושאר מדינות הציר.
באותו היום הגיע הורטי למפגש עם נציגים מצבא השחרור העממי של יוגוסלביה במשרד של חברת ספנות הונגרית אשר בעליה היה ידיד שלו.
כשהגיע הורטי למקום המפגש, התנפלו עליו אנשיו של אוטו סקורצני.
אחד מחבריו נהרג, והורטי עצמו נעטף בשמיכה ונחטף במטוס לווינה.
משם הוא נשלח למחנה הריכוז מאוטהאוזן, ומאוחר יותר הועבר למחנה דכאו.
בסוף אפריל 1945, מיקלוש ג'וניור נלקח לטירול יחד עם אסירים בולטים ו"חשובים" אחרים בדכאו.
לאחר שהגיעו לשם, אנשי האס אס נטשו את אסיריהם בעוד כוחות בעלות הברית התקרבו לאזור.
מיקלוש הורטי הצעיר שוחרר על ידי הארמייה החמישית של ארצות הברית ב-5 במאי 1945.
לאחר סיום המלחמה, הורטי ג'וניור (יחד עם אביו) עבר לפורטוגל, שם התגורר במשך כמעט חמישים שנים, עד שמת באשטוריל, שליד ליסבון ב-1993. היו לו שתי בנות עם אשתו הראשונה, הרוזנת מריה קונסואלו קארויי: ז'ופיה הורטי וניקולט הורטי.
מיקנה (יוונית עתיקה Μυκήνη, יוונית מודרנית Μυκήνες), הוא אתר ארכאולוגי ביוון, הממוקם בצפון-מזרחו של חצי האי פלופונסוס, כ-90 ק"מ דרומית-מערבית לאתונה.
האתר ממוקם בלבו של אזור גבעות ועמקים חקלאיים, בהם מתקיימת חקלאות עשירה עד ימינו.
באלף ה-2 לפנה"ס הייתה מיקנה אחת הערים היווניות החשובות ביותר, ושלטה על חלק נרחב ביוון הדרומית ובאגן הים התיכון.
התקופה שבין 1600 לפנה"ס ל-1100 לפנה"ס מכונה התקופה המיקנית עקב חשיבותה של העיר בתקופה זו.
האקרופוליס של מיקנה וסדרה של קברים שנחשפו בסביבתו השתמרו היטב, ובשנת 1999 הוכרז המקום כאתר מורשת עולמית.
התרבות המיקנית התפתחה ביוון בתקופת הברונזה המאוחרת, לקראת המאה ה-16 לפנה"ס.
היא עלתה מתוך התרבות ששלטה באזור, והושפעה גם מהתרבות המינואית שבכרתים.
מקובל לחלק את התרבות המיקנית לשלוש תקופות: הראשונה מ-1580 עד 1500 לפנה"ס, השנייה מ-1500 עד 1400 לפנה"ס, והשלישית, הנחשבת לתקופת הזוהר שלה, מ-1400 עד 1120 לפנה"ס.
הידע אודות שתי התקופות המוקדמות בא בעיקר מקברים, ובראש וראשונה מאלה של מיקנה.
מהתקופה השלישית שרדו מצודות וארמונות, ולקראת סופה של התקופה התפתח השימוש בכתב ליניארי ב', שהראה כי בתקופה זו דיברו המיקנים בניב יווני מוקדם.
החברה המיקנית הייתה היררכית ובראשה ניצב מלך.
היא התחלקה למעמדות וכללה גם מעמד של כהנים ומעמד של עבדים.
מקור שמה של מיקנה הוא בתקופה הקדם-יוונית, והיא נקראה במיקנית בצורת הרבים "מוקנאי".
מאוחר יותר הפך השם ל"מיקיני" ביוונית אטית, וביוונית מודרנית היא מכונה "מיקינס".
האתר היה מיושב מתקופת האבן החדשה, בשנת 4000 לפנה"ס לערך.
הקברים המוקדמים ביותר שהתגלו במקום הם "מעגל הקברים השני" מהמאה ה-17 לפנה"ס ו"מעגל הקברים הראשון" מהמאה ה-16 לפנה"ס.
הארמון הוקם בשיא גובהו של התל והוקף בחומות ברוחב של שישה עד שמונה מטרים, ובגובה של עד 18 מטר.
חומות אלה כונו על ידי היוונים בכינוי "חומות קיקלופיות", שכן, בשל האבנים המסיביות מהן נבנו, רווחה הסברה שרק קיקלופים היו יכולים להקימן.
הארמון נבנה בשלושה שלבים – הראשון ב-1350 לפנה"ס, ולאחר מכן ב-1250 וב-1225 לפנה"ס.
בד בבד חדלו המיקנים מקבורת מלכיהם בחללים שתחת לאדמה, ובנו במקומם קברים עגולים ענקיים בצורת תולוס אשר נבנו לרוב אל תוך צלע ההר.
קברים אלה, השוכנים מדרום ומדרום-מערב לאקרופוליס, הוקמו בין המאה ה-15 למאה ה-13 לפנה"ס.
הארמון ננטש במשבר תקופת הברונזה המאוחרת בסוף המאה ה-12 לפנה"ס, ועוצמתה של מיקנה דעכה.
נהוג לייחס זאת לפלישה הדורים מצפון יוון, אולם יש המפקפקים בקיומה של פלישה כזו כלל ועיקר, ותומכים בסברה כי פלישת גויי הים היא זו שהביאה להרס.
מול גישות אלה, שנקודת התורפה העיקרית שלהן היא בכך שלא נמצאו ממצאים התומכים בפלישה ובכיבוש, יש הטוענים לתהליך שהונע מבצורת רחבת היקף.
לפי סברה זו, מיקנה וערים מיקניות אחרות ננטשו ונהרסו בידי האוכלוסייה המתקוממת והמאוכזבת.
אולם לא נמצאו ראיות לשינוי אקלימי רחב היקף, ולמעשה גם כיום הסיבה המדויקת לסופה של התרבות המיקנית איננה ידועה.
האתר המשיך להיות מיושב עד כיבוש המקום בידי ארגוס בשנת 498 לפנה"ס, עת תושביו גורשו.
חלקה העליון של הגבעה שוטח והוקם בו מקדש לאתנה, ובתקופה ההלניסטית נבנו בו מקדש נוסף ותיאטרון, אך במאה ה-2 הוא ננטש שוב, ונחשב ליעד תיירותי כבר בעת העתיקה.
מיקנה נטלה חלק מרכזי במיתולוגיה היוונית ובאיליאדה ובאודיסיאה המיוחסות להומרוס.
יסוד העיר יוחס לפרסאוס מארגוס שהרג את אביו בשוגג, ונאלץ לעוזבה.
פרסאוס היה למלכה של טירינס, ייסד את מיקנה וקבע בה את מקום מושבו.
בנו של פרסאוס נשא לאישה את בתו של פלופס, מלך אליס שהייתה הממלכה החזקה בפלופונסוס באותה עת.
בנם אוריסתאוס היה שליט מיקנה השלישי והאחרון מצאצאיו של פרסאוס.
לאחר מכן בחרו תושבי מיקנה בתיאסטס למלכם, לאחר שהעדיפו אותו על פני אחיו אטראוס.
אטראוס הביא אישור מהרמס לכך שהוא זכאי למלוכה, ועל כך השיב לו אחיו שיחזיר לו את המלוכה כשהשמש תנוע אחורה על מסילתה בשמים.
אטראוס היה מייסדה של שושלת טראגית.
הוא עצמו הזמין את אחיו תיאסטס למשתה והאכיל אותו בבשר ילדיו, ובנו של תיאסטס, אייגיסתוס הרגו.
בניו של אטראוס, אגממנון ומנלאוס, תפסו לבסוף את השלטון במיקנה ובספרטה בהתאמה.
הלנה אשתו של מנלאוס שנחטפה על ידי פריס, נסיך טרויה, הייתה העילה למלחמת טרויה, שזרעה הרס וחורבן בעולם היווני העתיק.
היוונים הונהגו על ידי אגממנון מלך מיקנה, אשר הקריב את בתו איפיגניה לפני צאתו למלחמה.
עם שובו שילם על כך בחייו כאשר אשתו קליטמנסטרה רצחה אותו.
אייגיסתוס, מאהבה של קליטמנסטרה, תפס את השלטון במיקנה, אך הוא וקליטמנסטרה נרצחו מאוחר יותר על ידי אורסטס, בנו של אגממנון.
אורסטס נמלט מהעיר אך שב לאחר מכן ותפס את השלטון בה.
בנו היה השליט האחרון של העיר.
הארכאולוג הגרמני היינריך שלימן אשר חקר את אתר מיקנה במחצית השנייה של המאה ה-19 , ראה את הסיפורים ההומריים כאמת היסטורית, וכך פירש את ממצאיו.
ליקוי חמה, העשוי להסביר את האגדה אודות שובה של השמש למזרח בעת המאבק על השלטון בעיר בין אטראוס לאחיו, התרחש ב-5 במרץ 1223 לפנה"ס.
מלחמת טרויה מתוארכת למספר מועדים בין המאה ה-14 לפנה"ס לבין תחילת המאה ה-12 לפנה"ס, וכיום התאריך המקובל להתרחשותה הוא בסביבות שנת 1180 לפנה"ס.
נראה כי דמויות אלה אכן היו קיימות במציאות, אך סיפור חייהן ופועלן שונה באופן מהותי על ידי הומרוס ועל ידי משוררים יוונים אחרים.
החפירות המוקדמות ביותר במיקנה נערכו בידי הארכאולוג היווני פיטאקיס בשנת 1841, והוא איתר ושיחזר את שער האריות.
בשנת 1874 פתח שלימן בחפירות באתר.
הוא איתר את מעגל הקבורה הראשון בין חומות האקרופוליס, וקבע כי זה הכיל את שרידיהם של אגממנון ובני פמלייתו.
כאשר מצא מסכת מוות מוזהבת קרא בהתרגשות "היווכחו לפני אגממנון".
מאוחר יותר התברר כי המסכה היא מתקופה קדומה יותר.
מימי שלימן נערכו חפירות מדעיות יותר באתר, בעיקר בידי ארכאולוגים יווניים ועל ידי האסכולה הבריטית באתונה.
האקרופוליס נחפר בשנת 1902, והגבעות הסובבות נחקרו באופן שיטתי בחפירות נוספות.
ב-1951 איתרו ארכאולוגים יוונים את מעגל הקברים השני.
האקרופוליס של מיקנה הוקם על תל בצורת משולש בגובה של 278 מטר מעל פני הים, והוא הוקף בביצורים באורך כולל של כ-900 מטר.
בתל התגוררו משפחת המלוכה, האצולה ומשרתיהם, והעיר עצמה השתרעה למרגלותיו.
שער האריות (1 במפה) הוא הכניסה הראשית לתל בצידו המערבי, והוא היה לסמלה של מיקנה.
שער זה עשוי מארבע אבנים גדולות – שתיים ניצבות משני צדדיו של הפתח ונושאות אבן מאוזנת נוספת.
על זו מונחת אבן רביעית ענקית בצורת גמלון, ברוחב של 3.90 מטר בבסיסה ובגובה של 3.30 מטר.
על האבן תבליט של שני בעלי חיים, שראשיהם אבדו.
אלה זכו לכינוי "אריות" ומכאן שמו של השער.
שני האריות פונים זה אל זה משני צדדיו של תבליט בצורת עמוד, וראשיהם פנו ככל הנראה לעבר הבאים אל העיר.
רגליהם הקדמיות מונחות על מעין הדום הנושא גם את העמוד.
שער נוסף שוכן בחומה הצפונית ומכונה השער הצפוני (17 במפה).
גובהו 2.30 מטר ורוחבו 1.50 מטר והוא אינו מעוטר באופן יוצא דופן.
מימין לשער אריות שוכן מעגל הקברים הראשון (3 במפה).
זהו מעגל הקברים שחשף שליימן, והוא מתוארך למאה ה-16 לפנה"ס.
שליימן סבר כי הקברים במקום שייכים לאגממנון ולבני לווייתו, אך האתר מוקדם לתקופתם.
המעגל הוקם סביב שישה פירי קבורה שמעליהם ניצבו אסטלות המתארות סצנות צייד.
במקור הוקפו הקברים בחומה נמוכה, וגג עשוי קנים כיסה עליהם, ורק במאה ה-13 נוספה להם החומה העגולה הנראית כיום בשטח.
בתוך הקברים נמצאו שרידיהם של שמונה גברים, תשע נשים ושני ילדים, ואוצרות רבים, ובהם זהב במשקל כולל של 14 ק"ג.
כאן גם נמצאה מסיכת המוות ששלימן ייחס לאגממנון.
הארמון (8 במפה) ניצב במרכזו של התל, אורכו כ-170 מטר ורוחבו נע בין 50 ל-80 מטר.
הפרופילאה של הארמון (7 במפה) מוליכה אל חצר פנימית המובילה בתורה אל המגרון (אולם הכס).
האולם נתמך בארבעה עמודים וקירותיו צופו בציורי סטוקו בסגנון כריתים.
מקדש אתנה שמצפון לארמון (9 במפה) הוקם במאה ה-5 לפנה"ס או לאחר מכן.
מאגר המים התת-קרקעי (15 במפה) בפינה המזרחית של התל יורד לעומק של 18 מטר מתחת לפני הקרקע.
הוא נחצב בסלע במאה ה-12 לפנה"ס ו-99 מדרגות מוליכות אליו.
מערבית ודרומית-מערבית לאקרופוליס משתרעים תשעה מתחמי קבורה, ואלה נקראים על שם דמויות מיתולוגיות ללא כל ביסוס היסטורי.
הסמוך ביותר לשער האריות הוא קבר אייגיסטוס מתחילת המאה ה-15 לפנה"ס, אך תקרתו התמוטטה.
קבר קליטמנסטרה מהמאה ה-14 הוא קבר עצום בצורת תולוס שקוטרו 13.50 מטר וגובהו 12.96 מטר.
שביל הכניסה הפתוח המוביל אליו הוא באורך של 35 מטר וברוחב של חמישה מטרים, ושער הכניסה מתנשא לגובה של 5.48 מטר.
מעגל הקברים השני מקיף 14 פירי קבורה ומספר קברים קטנים נוספים.
הוא נתגלה ב-1951 ותוארך למאה ה-17 לפנה"ס.
הקבר השמור ביותר זכה לשם בית האוצר של אטראוס.
הוא מתוארך לשנת 1250 לפנה"ס לערך, והוא שוכן במורד הכביש המוביל דרומה (אינו מופיע במפה).
שביל באורך של 36 מטר וברוחב של 6 מטרים מוביל אליו.
רוחב הדלת הוא 5.40 מטר בבסיסה והיא הולכת ונעשית צרה כלפי מעלה.
המשקוף העליון עשוי משני גושי אבן שאחד מהם שוקל 120 טון.
אולם הקבורה עשוי בצורת תולוס עגול קוטרו 14.60 מטר וגובהו 13.50 מטר.
מהאולם מוביל מעבר לחדר מלבני קטן ששימש גם הוא כקבר או כבית אוצר.
כ-20 ק"מ דרומית-מזרחית לעיר מיקנה, סמוך לכפר ארקדיקו (Arkadiko village) שבתחום ארגוליס (Argolis) בחצי האי הפלופנסי, השתמר גשר מיקני, מהקדומים בעולם.
גשר זה בנוי באותה טכניקה ייחודית וראשונה בעולם ליצירת קשת, בה השתמשו גם ליצירת פתחי אולמות הקבורה המפוארים של המלכים המיקניים.
מיקלוש רַדְנוטי (במקור גלאטר, בהונגרית: Radnóti Miklós; 5 במאי 1909, בודפשט – 9 בנובמבר 1944, אָבְּדָה, היה משורר יהודי-הונגרי מומר, מגדולי המשוררים ההונגרים של המאה העשרים.
רדנוטי נולד בשם מיקלוש גְלָאטֶר (Glatter Miklós) בשנת 1909 בבודפשט למשפחה יהודית מתבוללת.
בלידתו נפטרו אמו ואחיו התאום, דבר שהשפיע עליו והתבטא ביצירותיו.
אגנש ארדאי היא אחותו למחצה.
בשנותיו האחרונות נדחה על ידי החברה ההונגרית על רקע היותו יהודי.
ב-1943 עם אשתו פאני דיארמטי קיבל עליו את הנצרות הקתולית.
בשנים 1930-1934 הוא למד באוניברסיטת סגד.
לאחר סיום הלימודים הוא שינה את שמו ל"רדנוטי".
בשנת 1935 הוא התחתן והחל לעבוד בבית הספר בבודפשט.
בראשית שנות הארבעים נלקח למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
בין היתר עבר במפעל לסוכר באלשד.
בהמשך עבד במחנה הריכוז בור.
על פי עדות ראייה, בנובמבר 1944, במהלך צעדה של קבוצת יהודים, הוכה קשות ועונה על ידי שומר שיכור.
לאחר מכן היה פצוע וחלש מכדי לעבוד ולכן נורה ונקבר בקבר אחים ליד הכפר אבדה, בצפון-מערב הונגריה.
שיר בכתב ידו שכתב בהיותו בעבודת כפייה בתקופת השואה מוצג ביד ושם.
אחד משיריו הנודעים של רדנוטי נקרא "Il faut laisser" (צרפתית: 'צריך לעזוב'); זאת על שם השורה הפותחת שיר משנת 1586 של המשורר הצרפתי פייר דה רונסאר.
רונסאר טוען כי "צריך לעזוב בית ובוסתן וגן" ("Il faut laisser maisons et vergers et jardins"), קרי להתנזר מהדאגה לרכוש ושאר הבלות העולם הגשמי.
רדנוטי מהרהר בקול על פסיקה נושנה זו:
מקור: דוד גלעדי, תרגומים מהשירה ההונגרית, 1997 הונגריתIl faut laisser maisons et vergers et jardins
בשורה הזאת פתח רונסאר את שירו האחרון
ואותה אני מהמה בחלל פי והשביל החום מאזין
ומשיחי הוורדים נושר ומרחף עלה קמל
ושני שיחים ערומים עוקבים אחרי תמהים,
נראה שהנוף הזה מבין מעט שפת צרפת,
Il faut laisser - תוהה גם האלון המדקלם,
ומשיר בלוט לאה על אדי השלכת,
בין עבים יושבת החמה ותיש קשור לחבל
יוצא והולך בזקן לבן ויגון
להקת ציפורים מתרוממת לנדוד בחלל רקיע
צעיפי גשם קר מתבדרים בין בדים דלילים
Il faut laisser - זה הלחש ורונסאר נטמן ברגבים.
אל תירא, גם עליך יקפאו פניני זעת אפיך.
בשנות העשרים החל לכתוב שירה דאדאיסטית, אך עבר לכתיבה סימבוליסטית-אקספרסיוניסטית.
שלושה מסלולים לכתיבתו: האישי, ההגותי והפוליטי.
בשנות השלושים נרתם למאבק בפאשיזם, באנטישמיות ובאפליה הגזעית.
ביצירתו ניכרת השפעתו של ברטולט ברכט.
שיריו האחרונים המשקפים נפש שסועה בין תקווה וגעגוגים לביתו ולאוהביו לבין חשש מניצחון האלימות, נמצאו על גופתו והתפרסמו בקובץ "שמי סופה".
הוא כתב גם יצירה אוטוביוגרפית בשם "מזל תאומים (1940).
שמונה אקלוגות (עברית: מרדכי אבי-שאול), תל אביב: דפוס הפועל הצעיר, 1966.
בעקבות אורפאוס: מבחר שירים / מיקלוש ראדנוטי (תרגם מהונגרית והוסיף מבוא: איתמר יעוז-קסט), תל אביב: עקד, תשל"א.
דון קיחוטה דה לה מנצ'ה / מיגל דה סרוואנטס; עיבוד: מיקלוש רדנוטי; איור: יאנוש קאש (עברית: הגר אנוש), [תל אביב]: לדורי, 1997.
מיקנית היא הצורה המתועדת העתיקה ביותר של השפה היוונית, שדוברה ביוון ובכרתים בין המאות ה-16 וה-11 לפנה"ס (התקופה המיקנית ביוון).
שפה זו נשמרה בכתב בטבלאות קווי ב', כתב שהומצא בכרתים לפני המאה ה-14 לפנה"ס.
רוב טבלאות אלו נמצאו בקנוסוס ופילוס.
שם השפה נובע משם האתר הארכאולוגי הראשון שנחפר בהקשר לתקופה המיקנית - מיקנה.
הטבלאות נשארו בלתי-מפוענחות למשך זמן רב, וכל שפה מתקבלת-על-הדעת הוצעה כצורה המדוברת של כתב זה.
ב-1952 הכתב פוענח על ידי מייקל ונטריס והוכיח באופן שאין להפריכו שכתב זה הוא צורה עתיקה של יוונית.
הטקסטים על הטבלאות הם לרוב רשימות שונות.
לא נמצאו סיפורים, אגדות ושירה שנכתבו בשפה זו.
עם זאת, ניתן בעזרת הטבלאות להבין דברים רבים אודות כותביהם ואודות התרבות המיקנית בסוף תקופתה.
השפה המיקנית נשמרה בצורת הכתיבה שלה בתור הכתב הקווי השני (קווי ב'), שכולל בערך 200 סימני הברות ולוגוגרמות.
מכיוון שקווי ב' נגזרו מקווי א' (הכתב של שפה מינואית קדומה בלתי-מפוענחת, שלא קשורה ליוונית) הם לא משקפים במלואם את הפונטיקה של השפה המיקנית בצורת הדיבור שלה, וזה מתבטא בכך שקבוצות עיצורים נעלמו בכתיב מדויק.
הכתב מבדיל בין חמש תנועות:
השפה המיקנית שימרה מספר מרכיבים ארכאיים של השפות ההודו-אירופיות, כמו העיצורים השפתיים-וילוניים (Labiovelar) שעברו מספר שינויי-קול עד שהאלפבית היווני הומצא, מספר מאות אחר כך.
מיקמק הוא משחק רשת מרובה משתתפים ישראלי שפותח על ידי החברה "D.I.C טכנולוגיות רשת" ויצא בשנת 2009. במשחק שחקנים יכולים לשוטט באופן חופשי בעולם וירטואלי, לצ'וטט עם שחקנים אחרים, לשחק ב (משחקים קטנים ופשוטים שנמצאים בתוך המשחק) ולרכוש פריטים וירטואליים לאווטאר שלהם.
המשחק נחל הצלחה רבה בשנות העשרה המוקדמות והצלחתו גררה מרצ'נדייז, ספרים, רשת משחקיות וידאו, סדרת טלוויזיה וסרט.
הכניסה למשחק היא בחינם, אך גישה מלאה לכל התכנים זמינה רק לבעלי מינוי חודשי ולבעלי שדרוגים בתשלום.
המשחק החל את פעילותו ב-10 בדצמבר 2009 על ידי הבעלים ומנכ"ל חברת D.I.C, יניב שושה(בעבר הבעלים של שירונט וחלק מפורטל הילדים "מומו הפרה").
האתר החל את דרכו בשיתופי פעולה מסחריים עם חברת המזון "שטראוס" ועם המחזמר "פסטיגל", שסייעו להתנעתו הראשונית בקרב קהל היעד של ילדים בטווח הגילאים של 6–12. ב-2015 נרכשה 50% מהבעלות על המשחק על ידי "ynet".
ההצלחה הובילה את חברת D.I.C להפיק שלוש עונות של סדרת טלוויזיה, "מיקמק - הסדרה"; שתי העונות הראשונות נרכשו על ידי yes ושודרו בערוץ ניקלודיאון, בזמן שהשלישית נרכשה על ידי HOT.
בנוסף לכך החברה פתחה רשת של משחקיות וידאו שנקראו "מיקפה", שפעלו בין 2012 ל-2014 וכללו בתי קפה ואולמות הקרנה המכונים "מיק סינמה".
החברה הפיקה סרט קולנוע באורך מלא (סרט האנימציה הממוחשבת הראשון בישראל), "המסע לכוכב המינימיקים", שעלה ב-2013 ב"מיק סינמה" וב-2015 בבתי הקולנוע הסטנדרטיים.
ב-2012 החלה פעילות של המשחק בשפה האנגלית לקהל יעד באזורים שונים בצפון אמריקה.
המכונה "מיקמק וורלד" ב-2013 פעילות זו הופסקה עקב הפסדים כספיים של החברה וחוסר הצלחה בהשתלבות בשוק העולמות הווירטואליים.
משחק נוסף בשם "מיקמק 2" הושק ב-2 בדצמבר 2021 למנויי האתר, בזמן שגרסתו המלאה הושקה לציבור הרחב בתחילת 2022, עם גרסאות מותאמות לאנדרואיד ו-iOS.
המשחק כולל עולם, גרפיקה ומשחקים שונים לחלוטין.
ב-13 ביולי 2023, יצא עדכון לאפליקציה "מיקטוק" שהסדיר אותה למשחק החדש.
כיום המשחק פועל במתכונת מצומצמת ביחס למה שהיה בעבר, כשרוב השרתים המקוריים שלו סגורים.
המשחק בנוי כעולם וירטואלי ולו 18 אזורים מרכזיים.
השחקן מעצב את דמותו הווירטואלית כראות עיניו ומעניק לה שם, ודרכה הוא משחק - נע ברחבי העולם ויוצר אינטראקציה עם דמויות אחרות.
לרשות הדמות בית אותו ניתן לרהט ולעצב בפריטים וירטואליים מגוונים.
כמו כן, ניתן לרכוש לדמות פריטי לבוש ואביזרים שונים באמצעות כסף וירטואלי, אותו ניתן להשיג במשחקים שונים ובהשלמת משימות, או דרך שדרוגים.
בחגים ומועדים עבריים ולועזיים, העולם מעוצב לפי רוח החג.
כך למשל, בפסח האזורים מתמלאים חול ופירמידות ובראש השנה בדבש ותפוחים ורימונים.
בנוסף לשינויי עיצוב אלו, מיוצרים גם פריטי לבוש בלעדיים לאותה התקופה (למשל, כובע חנוכייה).
מרבית התוכן במשחק פתוח לכולם, פרט לאפשרויות שונות הזמינות לבעלי מינוי בלבד.
לדוגמה, רק מנויים רשאים לרכוש חיית מחמד וירטואלית המכונה "מינימיק" ולגדלה.
האי, שבו נמצאים מערה וגישה לספינה טרופית.
אזור הספורט, שבו נמצאים חנות קבוצות ומגרש כדורגל.
תחנת החלל, שבה נמצאים מרכז משחקים, חללית אשר משגרת בין העולם הרגיל לחלל, וחללית אשר משגרת בין העולם הרגיל לכוכב המינימיקים.
לוח המודעות, שבו נמצאים לוח מודעות, חנות שדרוגים והכניסה לחצר האחורית.
העיר, שבה נמצאים המיקניון, בניין עירייה והמיק אקספרס.
מערב העיר, שבו נמצאים המיקפה, מרכז החלפות, חנות ממתקים, בנק וגישה לביוב.
אזור המעבדה, שבו נמצאים כניסה למעבדה ומעבר תת-קרקעי לחדרים הסודיים של הבובות.
החוף, שבו נמצאת חנות צוללת.
הפארק, שבו נמצאים מסלול מרוצים, מטאור המינימיקים ומעבר לגן השעשועים הישן.
אזור המיקסינמה, שבו נמצא בית קולנוע בשם "מיקסינמה".
היער, שבו נמצאים חנות קסמים, מבוך וגישה ליערות מיקמק.
הר ההישגים, שבו נמצאים כל חדרי דרגות המשחק עד דרגה 9.
פארק המים, שבו ישנה גישה למסיבת קיץ ולבר המילקשייק.
הקלאב, שבו נמצאים מועדון ריקודים, אזור ארקייד וגישה למיק דובאי.
הג'ונגל, שבו נמצאים מעבדת טריוויה והמקדש המסתורי.
קרחת היער, המשתנה בכל חג ואירוע.
מרכז המיקביט, שבו חנות מכוניות בשם "אוטו איטליה", חנות ריקודים, סטודיו, ו"המיק פאשן".
החצר האחורית, שבו ניתן להגיע לחנות הבגדים "הבלוק".
קרקעית הים, קרקעית ים שבה יש קטלוג וגישה לספינה הטרופה.
ניתן להגיע למקום באמצעות הספינה שבאי או דרך האקווריום.
האקווריום, אקווריום ציבורי שבו ניתן למצוא ארבעה משחקי העשרה בשפה האנגלית ומעבר לקרקעית הים.
ניתן להגיע למקום דרך הצוללת שבחוף.
ספריית המיקפה, שבה ניתן למצוא ספרים שכתבו משתמשי האתר.
המרפסת, שבה יש משחק ונוף המשקיף על אזורי האתר.
ניתן להגיע למקום דרך הקומה השנייה של המקדש המסתורי שבג'ונגל.
הכספת, שבה ניתן לזכות בכמות משתנה של מטבעות "מיקביט".
ניתן להגיע למקום דרך הבנק, אך הכניסה למקום מותנית ברכישת שדרוג.
לאס וגאס, שבה נמצא גלגל המזל שבו אפשר לזכות בפרסים מגוונים.
ניתן להגיע למקום בכדור הפורח.
פריז, שבה משחק בשם "יאמי בשמיים".
איטליה, שבה נמצאת חנות מסכות.
יפן, שבה ניתן לקנות בגדי סמוראי.
מיק אלפים, מתוך שדרוג "לייף סטייל - חופשת הסקי", שבהם נמצאים רכבל, חנות סנובורד ומשחק הסקי.
ניתן להגיע למקום באמצעות השדרוג.
המיקריביים, מתוך שדרוג "לייף סטייל - החיים הטובים", שבהם נמצאים חוף פרטי וחנות בגדים.
שרת מנהלים, שרת אליו יכולים להיכנס שחקנים מדרגה 10 ומעלה.
בשרת יש חדר ישיבות שם אפשר להציע רעיונות להוסיף לאתר או לשפר אותו, חדר בקרה שבו ניתן למצוא את המשחק מיק האקר וסקירה יומית, מכון כושר וספא.
מקסיקו, שבה ניתן למצוא קטלוג פריטים שהם כובעים ומסיכות מקסיקניים.
ניתן להגיע למקום בכדור הפורח המשודרג.
ניו יורק, שבה נמצאת רכבת תחתית שבה אפשר לזכות בפרסים מגוונים.
הוואי, שבה ניתן למצוא קטלוג פריטים אקזוטיים.
מיק-דובאי, שבה יש קטלוג ושני אזורים עם נוף לדובאי.
במיקמק ישנם גם שעשועונים, להלן רשימה של כל השעשועונים.
מונית למיליון: הוא שעשועון המתאים לארבעה משתתפים במשחק זה בעל השדרוג מסיע את שלושת המשתתפים במונית ויש גישה לארבעה מקומות המיקניון, המיקפה, הג'ונגל והמיקארנה.
המטרה היא להשיג מיליון מטבעות.
אוטובוס למיליון: המשחק דומה למונית למיליון רק עם כמה הבדלים: בעל השדרוג מנהל אוטובוס ורק משתתף אחד יכול לזכות במילון מטבעות.
בסוף המשחק ישנו שעשועון הדומה למשחק ראש בראש.
ראש בראש: במשחק רק אחד יכול לזכות בפרס ויש רק פסילה אחת ברגע שהייתה טעות אחת אז יש אפשר לצפות במשחק.
הפירמידה: השחקנים עומדים במשחק זה בפירמידה וברגע שהם צודקים הם עולים דרגה בכל דרגה מקבלים פרס כאשר מספר התשובות מתחיל לעלות באחד.
הפרסים הם: מטבעות, פריט, רהוט, נקודות הישגים, שדרוג ומנוי.
לכל שחקן יש 3 פסילות.
וברגע שנגמרו לשחקן כל הפסילות כמו בראש בראש הוא יכול לצפות במשחק.
מונית למיליון לונדון: המשחק דומה למונית למיליון אך הוא באנגלית.
על השחקנים לנסוע במונית ללונדון (בירת בריטניה) ולקבל מיליון כסף.
מונית לחלל: במשחק זה על השחקנים לנסוע בחללית ולענות על שאלות במתמטיקה ובדרך לקבל קוביות חלל ומיליון כסף.
תפוס ת'צבע 2: משחק ובו על השחקנים לעמוד על צבע הנכון ישנם ארבעה צבעים: כחול, כתום, צהוב וסגול.
בכל חמישה סיבובים יש גלגל פרסים.
באתר מיקמק פועל בלוג בשם "מה חדש" המתעדכן מספר פעמים בשבוע.
הבלוג נכתב על ידי עורכי תוכן המכונים בשם "צוות מיקמק", ועוסק בתוכן חדש בעולם של מיקמק.
מדי פעם ופעם נערך סקר מיוחד המשפיע על הדברים שיקרו בעתיד האתר.
בכל תחילת חודש מתפרסם "בלוג הפרס" ו"המיקשימה החודשית" שבו מוצגת משימת כתיבה או יצירה, ומוענק פרס ליצירות הנבחרות.
בשנים הראשונות של הבלוג כולל את הבלוג הראשון כתבה שרית שהייתה אחת מהמנהלים במשחק, לצד הבלוג היא כתבה את רוב התוכן באתר וניהלה את האירועים והתחרויות השונות.
עד שנת 2017 הייתה פעילה תחרות בשם "הבובה שלי" המבוססת על הבובות שנמכרו באתר בעיצוב כוכבי הסדרה.
בנובמבר 2019 החלה תחרות חדשה בשם "מעצב החודש" בה משתמשי האתר יכולים לעצב פריטים והפריטים הזוכים יימכרו בכסף וירטואלי במשחק.
הקהילה באתר מיקמק כוללת אלפי יצירות, בהן ציורים, צילומים, סרטונים, עיצובים, קומיקסים, מצגות, סיפורים וחמשירים שנוצרו על ידי גולשי האתר.
היצירות מועלות לאתר בתנאי שאושרו על ידי מנהלי התוכן, המפקחים על כך שהתוכן באתר ראוי.
ניתן להקדיש את היצירות למשתמשים אחרים כדי שיקבלו התראה במשחק על היצירה שהוקדשה להם.
כמו כן, משתמשים אחרים באתר יכולים "לעקוב" אחר יוצרים, להגיב ליצירות ולתת להן "לייק".
בכל יום מנהלי האתר בוחרים את היצירה ההכי המקודמת בעמוד הראשי ונקראת "תמונת היום", ומדי חודש נבחרת יצירת כתיבה, שזוכה לקידום בעמוד הראשי תחת הכותרת "כתב אורח".
מיק-ארכיטקט: באוגוסט 2020 הוכרזה בבלוג על תחרות ה"מיק-ארכיטקט" בה המיקמקים יציעו רעיונות לאזורים חדשים.
מדי כמה זמן הופיע בבלוג סקר חדש עם אזורים לבחירה.
האזור עם הכי הרבה קולות יזכה בפרס ויהיה בעולם של מיקמק.
בין האזורים שהציעו המשתמשים היו גינה, עולם ממתקים, מגדלור, בית ספר, גן, דובאי, עולם שוקולד ועוד.
האזור הזוכה הוכרז בבלוג בינואר 2021 - מיק-דובאי; באזור יש קטלוג ונוף של דובאי.
מיק-שיפוצניק: ביולי 2021 הוכרזה בבלוג על תחרות ה"מיק-שיפוצניק" בה המיקמקים יעצבו ויצירו רעיונות לחידוש אזור בעלם.
האזור הזוכה עוד לא הוכרז.
החל מ-2013, חברת D.I.C השיקה אפליקציות הנועדות למיקמק:
במשחק המיקמק צריך לצנוח עד לקרקעית הים ולעבור מכשולים רבים וניתן לזכות גם בפרסים.
במשחק ניתן לסובב את גלגל ההפתעות לשחק במשחק "תן בראש" ולצבור הישגים ומשימות וגם ניתן לצפות בפרקים קצרים של מיקמק - הסדרה.
"המסע לכוכב המינימיקים" (2015), מיועדת ל-iOS ולאנדרואיד.
שבו המינימיק מתעופף וצריך לעבור מכשולים לאחר שמסיימים את השלב מתקדמים משלב לשלב עד שהמינימיק מגיע לכוכב המינימיקים ניתן גם לקנות שדרוגים ובגדים למינימיק ולשגר אותם לעולם המיקמק.
המשחק מבוסס על הסרט "המסע לכוכב המינימיקים".
"מונית למיליון" (2016), מיועדת ל-iOS ולאנדרואיד.
המבוססת על משחק הטריוויה המצליח במיקמק.
המשחק הוא משחק קבוצתי ולא תחרותי, כלומר – חברי הקבוצה עונים יחד על שאלות, ועוזרים זה לזה כדי לנצח במשחק.
כוללת גם את השעשועון "ראש בראש".
"מיקטוק" (2019), מיועדת ל-iOS ולאנדרואיד.
"אפילקציית המסרים של מיקמק" שניתן לשלוח בה הודעות לחברים במיקמק בה גם תוכלו לפתוח קבוצות ולצרף חברים כמות החברים הניתנת היא כ-24 חברים.
"מיקמק" (2020), מיועדת ל-Microsoft Windows ול-מקינטוש.
אפליקציית מיקמק למחשב, ללא צורך בדפדפן
"מונית למיליון ניו יורק" (2020), מיועדת ל-Windows, אנדרואיד ו-iOS וכוללת שני משחקים חדשניים וייחודיים לשיפור האנגלית.
האחד, מונית לניו יורק – משחק ללימוד אנגלית באמצעות שיפור יכולת הדיבור והבנת הנשמע בשפה זו דרך חווית משחק שעוזרת לילדים לבנות ביטחון עצמי בדיבור.
במשחק קיימת מערכת זיהוי קולי חכם שנותנת פידבק על הדיבור וכך עוזרת לשפר את יכולת הביטוי באנגלית.
השני, מונית ללונדון – המשחק עוזר לתרגל את הקריאה והכתיבה וכך משפר את אוצר המילים באנגלית.
מבוסס על המשחק הקיים במיקמק בגרסה מיוחדת לאפליקציה עם שאלות נוספות חדשות, החל מאוקטובר 2020.
"מיקמק 2" (2021), מיועדת ל-iOS, אנדרואיד, Microsoft Windows ול-מקינטוש.
מיקמק 2 הוא משחק המבוסס על "מיקמק 1" (המשחק המקורי), אך יש בו עולם, גרפיקה ומשחקים שונים לחלוטין.
אקדמיק ואקדמיק ג'וניור (2023), אפליקציות ללימוד אנגלית עם אותה האנימציה של מיקמק 2. במשחק של הג'וניור אפשר לשחק בשלושה משחקים: Sky High, Pop Star ו-Buble Rush.
אפשר גם להופיע על במה ולשיר שירים באנגלית העוסקים בנושאים שונים.
אפשר גם להשיג קסמים שהם: גדילה, התכווצות, ומהירות.
אפשר לאכול ולשתות את האוכל שיש במיקמק 2, לקנות פריטים מכסף וירטואלי שהוא כוכבים ירוקים אותם צוברים ממשחקים.
לעומת האקדמיק של החטיבות ביניים שפועל בכיתה ואפשר ללמוד אנגלית דרך משחק במונית למיליון, אקדמיק ג'וניור היא אפליקציה למנויים.
החל מ-2023 חדלו האפליקציות של מיקמק לפעול ורק מיקטוק, מונית למיליון ניו יורק, מיקמק, מיקמק 2, אקדמיק ואקדמיק ג'וניור המשיכו לפעול.
כיום רק אקדמיק ג'וניור ומיקמק 2 פועלות בטלפונים הניידים.
מיקמק שיווקה משחק קופסה בשם "ספיד מיק".
זהו המשחק הראשון והיחידי ששיווקה מיקמק לקהל הנרחב.
ספיד מיק הוא משחק חברתי שמאמן מיומנויות של תפיסה מהירה, דיוק וזריזות.
בפברואר 2022, עקב גמר מלאי המרצנדייז, מכירת משחק הקופסה הסתיימה לאלתר.
בשנת 2011, מיקמק השיקו 15 בובות כותנה בגדלים שונים, בעיצוב כוכבי הסדרה.
לאחר מכן, בשנת 2014, לכבוד הסרט "המסע לכוכב המינימיקים", האתר השיק 5 בובות שונות מפלסטיק של החבורה של מיקמק (זואי, מקס, ג'ימבו וסאני) וחברם קיפ.
שרוכשים בובה מקבלים איתה קוד אישי שאותו ניתן להקליד באתר ולקבל פריטים הייחודיים למוצר.
בפברואר 2022, עקב גמר מלאי המרצנדייז, מכירת הבובות בחנות הסתיימה לאלתר.
מיקמק השיקו בנוסף לבובות ומשחק הקופסה גם קלטות DVD של הסדרה, מחברות מעוצבות, יומנים, תיקים, בקבוקים, ספלים, מדבקות, קלסרים וקלמרים וכרטיסי מיקארד (כרטיס חבר מועדון).
בנוסף, פורסם גם ספר על הסרט של מיקמק, "המסע לכוכב המינימיקים", שכתבה תמי שם-טוב.
בראשית המשחק הושקו גם חולצות ממותגות וכיסויים לטלפונים חכמים.
בפברואר 2022, עקב גמר מלאי המרצנדייז, מכירת מוצרים אלו בחנות הסתיימה לאלתר.
מיקמק – הסדרה היא סדרת הנפשה לילדים המבוססת על המשחק.
הסדרה הופקה על ידי אולפני ההנפשה הישראליים שורטקאט-פלייגראונד וחברת D.I.C.
שתי העונות הראשונות עלו לשירות ה-VOD של yes ושודרו בערוץ ניקלודיאון.
הסדרה שודרה גם בערוץ זום, והחל מ-21 במרץ 2018 ב-HOT VOD Young.
לסדרה שלוש עונות ו-30 פרקים באורך 12 דקות.
בסדרה הופיעו לראשונה דמויותיהם של מקס, זואי, סאני וג'ימבו; כמו כן, דמויות נוספות שהופיעו באתר הופיעו גם בסדרה, כמו ראש העיר, גברת מיקיאוולי ואקסל.
בחירות 2011: בשנת 2011 נערכו בחירות בהן היו שני מועמדים; ראש העיר וגברת מיקיאוולי.
בבחירות אלו משתמשים בעולם קיבלו זכות הצבעה.
המתמודד הנבחר היה ראש העיר.
בחירות 2014: בשנת 2014 התקיימו בחירות ומיקיאוולי נבחרה ברוב קולות.
ראש העיר טס למדינה הנקראת מיקפולקו.
כעבור חצי שנה, ראש העיר חזר לביקור שבועי שבו בכל יום הייתה הפתעה חדשה במיקמק, וב-14 באפריל 2016 מיקמק שיווקה כמתנה מראש העיר משחק בשם "ספיד מיק".
ב-2018 מיקיאוולי הייתה מעורבת בפרשה בה ניסתה להיפטר מביצי המינימיקים מתוך שנאה אליהם.
היא החביאה אותם במערה סודית ליד הר ההישגים של מיקמק, דבר שגרם להדחתה הרשמית מתפקידה ולחזרתו של ראש העיר מחופשתו במיקפולקו ללשכת העירייה.
בחירות 2018: בשנת 2018 התקיימו בחירות במיקמק, בהן היו שלושה מועמדים: ראש העיר, גברת מיקיאוולי, והתאום של ראש העיר.
בבחירות אלו המתמודד הנבחר היה ראש העיר.
התאום של ראש העיר ניסה לרמות בבחירות בכך שהתחזה לראש העיר.
לאחר מכן התגלתה התרמית וראש העיר האמיתי חזר ללשכתו.
בחירות 2022: בשנת 2022 התקיימו בחירות במיקמק, בהן היו חמישה מועמדים: ראש העיר, גברת מיקיאוולי, התאום של ראש העיר, מונדו ומונדורינה.
המסע לכוכב המינימיקים הוא סרט ההנפשה הממוחשבת הישראלי הראשון שבאורך מלא.
הסרט הופק על ידי אולפני שורטקאט-פלייגראונד וחברת האם (D.I.C.).
הסרט יצא לאקרנים ב־1 ביולי 2013. כמה חודשים לפני הפצת הסרט, באפריל 2013, יצא ספר בעל אותו שם המבוסס על הסרט, אותו כתבה תמי שם-טוב.
בשנת 2015 הסרט הופץ בבתי הקולנוע הרגילים.
ביולי 2015 נפתח אזור חדש במיקמק של כוכב המינימיקים שנראה כמו בסרט זה.
מיקפה הייתה רשת פיזית של משחקיות וידאו ובתי קפה לילדים המבוסס על העולם הווירטואלי של מיקמק.
המיקפה הראשון נפתח בקניון רננים ב-1 באוגוסט 2012. כל אחד מסניפי המיקפה מבוסס על אזור וירטואלי מן העולם.
בסך הכל פעלו 5 סניפים של "מיקפה": שלושה בסגנון עיר בקניון רננים ברעננה, בגרנד קניון של באר שבע ובגרנד קניון של חיפה, ושניים בסגנון ג'ונגל בקניון הגדול בפתח תקווה ובקניון רחובות ברחובות.
שלושה מהסניפים הפעילו גם אולם הקרנה המכונה "מיק סינמה": ברעננה, בבאר שבע ובחיפה.
במאי 2014, נסגרו כל חמשת סניפי המיקפה וכל בתי הקולנוע של מיק סינמה עקב הפסדים כספיים, חובות של עשרות מיליוני שקלים ופשיטת רגל של החברה "מיקמק קפה די.אי.סי בע"מ".
מיקלושׁ קָאלַאי דה נוֹגְ'קָאלוֹ (בהונגרית: Miklós Kállay de Nagykálló; 23 בינואר 1887, נירג'האזה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 14 בינואר 1967, ניו יורק, ארצות הברית) היה פוליטיקאי הונגרי שכיהן כראש ממשלת הממלכה ההונגרית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
מיקלוש קאלאי נולד בנירג'האזה למשפחת אצולה רבת השפעה במחוז .
בין 1921 ל-1929 כיהן כמושל האזורי מטעם בית המלוכה ההונגרי ובהמשך הצטרף למערכת הפוליטית ההונגרית.
ב-1935 התפטר מתפקידו לאות מחאה על מדיניותו הימנית של ראש הממשלה גיולה גמבש.
קאלאי נותר מחוץ למערכת הפוליטית במשך מספר שנים, אך נעתר לבקשתו של עוצר הכתר ההונגרי מיקלוש הורטי לעמוד בראש ממשלה חדשה ולשנות את המדיניות הפרו-נאצית המובהקת של קודמו - לסלו ברדושי.
ב-7 במרץ אולץ ברדושי להתפטר ולמשך יומיים מילא את מקומו שר הפנים פרנץ פישר.
ב-9 במרץ 1942 מונה קאלאי לראש הממשלה.
קאלאי היה שמרן ותמיכתו בגרמניה הנאצית הייתה מסויגת.
עם זאת חיילי הצבא ההונגרי המשיכו בלחימתם לצד הוורמאכט בקרבות החזית המזרחית.
לאחר התבוסה בקרב סטלינגרד פתח קאלאי במשא ומתן עם נציגי בריטניה וארצות הברית והעניין הוביל לעימות מול הגרמנים.
ב-19 במרץ, שנתיים אחרי מינויו, כבש הצבא הגרמני את הונגריה, הממשלה ההונגרית הודחה ומיקלוש הורטי הושם במעצר בית.
דמה סטויאי מונה על ידי הגרמנים לראש הממשלה.
קאלאי נמלט לשגרירות הטורקית, אך מאוחר יותר נעצר על ידי הגרמנים, נשלח למחנה הריכוז דכאו ובהמשך למאוטהאוזן.