tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשטרה הודיעה כי תנקוט יד קשה נגד מפירי הסדר, ובשלושת ימי המבצע הראשונים נעצרו כ-100 מתושבי מזרח ירושלים וכ-100 ערביי ישראל נוספים נעצרו בצפון הארץ בהפגנות לאורך צירי תנועה.
המעצרים הביאו לפנייה מטעם חבר הכנסת עבאס זכור לשר לביטחון פנים אבי דיכטר בדרישה להפסיק את "מדיניות ההפחדה ואת הרדיפות הפוליטיות" ולאפשר את זכויות המחאה וההפגנה המוגנות במשטר דמוקרטי.
זאת, לאחר דיווחים על כך שהשב"כ עצר לחקירה ערבים שהשתתפו בהפגנות חוקיות נגד המבצע.
לצד פעולות המחאה התקיימו גם הפגנות אלימות ופיגועים.
ב-3 בינואר התקיימה בסח'נין הפגנה של ערביי ישראל בהשתתפות עשרות אלפי מפגינים.
במקביל נערכה בכיכר רבין שבתל אביב הפגנה של כ-15,000 יהודים וערבים נגד המבצע.
במהלך המבצע התקיימו בישראל, באוניברסיטאות ובערים, הפגנות נוספות, מהן שהתנגדו למבצע ומהן שתמכו בו, יותר מ-700 מפגינים, מרביתם ערבים, נעצרו בהפגנות בישראל במהלך המבצע.
בימים לפני תחילת המבצע הקרקעי התרברבו אנשי חמאס ואמרו כי הם מחכים לצה"ל, כדי שיוכלו לגבות ממנו מחיר.
בתחילת שלב ב' של המבצע, איים דובר חמאס כי "עזה תהפוך לבית קברות לחיילי צה"ל".
בהמשך הפיץ חמאס דיווחים שקריים על חטיפת חיילים ועל עשרות הרוגים ישראלים.
עוד לפני הכניסה הקרקעית הפעיל חמאס לוחמה פסיכולוגית, בכך שהפיץ איומים על כוונתו לחטוף חיילים.
ב-8 בינואר דחה חמאס את ההצעה המצרית להפסקת אש.
ראש ממשלת חמאס, אסמאעיל הנייה, הסתתר מתחילת המבצע, אך הופיע בשני שידורי טלוויזיה בערוץ הטלוויזיה של חמאס, והכריז "עזה לא תישבר - הניצחון שלנו על הציונים קרוב".
ההרס הרב שנגרם ברצועת עזה במהלך המבצע הביא גם לביקורת על הנהגת חמאס.
אחמד יוסף, יועצו של אסמאעיל הנייה, וראזי חאמד, שהיה דובר הממשלה, נפגשו עם צמרת הארגון בדמשק, ובראשה ח'אלד משעל, ואמרו "המטתם אסון כבד על עזה והרג".
ב-12 בינואר איים דובר חמאס ברקטות על יבנה, רחובות ותל אביב.
לאחר סיום המבצע הציג דובר חמאס תמונת ניצחון כביכול על בסיס נתונים לא אמינים של נפגעי חמאס לעומת נפגעי צה"ל.
אסמאעיל הנייה הופיע בטלוויזיה ודיבר על "הניצחון האלוהי".
מהצהרות חמאס ניכר כי ההוא מנסה לקבע בדעת הקהל העזתי נרטיב של ניצחון, כדי להצדיק את דרכו.
בימים הראשונים של המבצע התקיימו הפגנות הזדהות של תושבים פלסטינים ברחבי הגדה המערבית.
משרד הנוער והספורט של הרשות הפלסטינית הקים במרבית הערים הפלסטיניות אהלי מחאה נגד המלחמה אשר שימשו גם כנקודות איסוף מוצרים ומצרכי מזון שישלחו כסיוע לתושבי רצועת עזה.
המבצע חידד את חילוקי הדעות בין פת"ח לחמאס על דרך המאבק להקמת מדינה פלסטינית ועל האחריות לגרירת אזרחי רצועת עזה למלחמה.
לקראת סוף המבצע התמעטו ההפגנות, בעיקר עקב חששם של אזרחים שהתדרדרות במצב הביטחוני תגיע גם לגדה המערבית, אך גם בשל תחושת חוסר יכולת להשפיע על הדברים בשל נתק ממשלות חמאס-פת"ח.
בימים הראשונים של המבצע נערכו נגדו הפגנות של מאות ואלפים, בבירות שונות באירופה (מרבית המפגינים היו מוסלמים).
ככל שהמבצע התארך כך התעצמו ההפגנות, ובמיוחד תפסו תאוצה לאחר תחילת המערכה הקרקעית.
הפגנות שמנו עשרות אלפים נערכו בבירות של מדינות מוסלמיות כמרוקו, טורקיה, ותימן.
בתימן אף הותקפו בתיהם של אנשי הקהילה היהודית, לעומת זאת נערכו הפגנות תמיכה בישראל בצרפת, באוסטרליה, בבלגיה, בגרמניה, בפינלנד ובארצות הברית.
בדצמבר 2008 החלו בעיר אוסלו מהומות שנמשכו גם בשנת 2009.
ב-3 בינואר הפגינו אלפים בלונדון נגד המבצע, בהפגנה השתתפו הזמרת אנני לנוקס וראש עיריית לונדון לשעבר, קן ליווינגסטון.
ב-11 בינואר נערכה בלונדון הפגנת אלפים שהביעה תמיכה בישראל.
גם בגרמניה נערכו הפגנות תמיכה בישראל.
ב-6 בינואר איים איימן א-זוואהירי, סגנו של אוסאמה בן לאדן, בקלטת אודיו שבה קרא למוסלמי העולם לתקוף "יעדים ישראליים ומערביים" בשל המבצע הצבאי בעזה.
כעבור שבוע יצא בן-לאדן עצמו בקריאה לג'יהאד נגד ישראל.
ב-6 בינואר פוצץ באנקרה משחק כדורסל במסגרת היורוקאפ, כאשר כ-2,500 טורקים הסתערו על שחקני בני השרון, שהסתגרו בחדר ההלבשה.
לצד ההתקפות על ישראל, היו גם דוברים שהצדיקו את ישראל והגנו על התנהלותה במבצע.
עו"ד פרופסור אלן דרשוביץ ציטט את עדותו של קולונל ריצ'רד קאמפ על מבצע עופרת יצוקה:
"מהידע שלי על צה"ל וממה שאני עוקב אחריו במבצע הנוכחי, אני לא חושב שהיה אי פעם בהיסטוריה של הלחימה מצב שבו צבא עשה יותר מאמצים להפחית אבדות אזרחיות ומוות של אנשים חפים מפשע, מאשר צה"ל עושה כיום בעזה...
חמאס, האויב נגדו הם נלחמים, אומן באופן נרחב על ידי איראן וחזבאללה, להילחם בקרב אנשים, להשתמש באוכלוסייה האזרחית של עזה כמגן אנושי...
הפקטור של שימוש חמאס באוכלוסייה היא חלק עיקרי בתוכנית ההגנה שלהם.
למרות זאת, כפי שאני אומר, ישראל, צה"ל, נקטו בצעדים ענקיים...
להפחתת אבדות אזרחיות, זה בלתי אפשרי, זה בלתי אפשרי למנוע את זה לחלוטין כאשר האויב משתמש באזרחים כמגן אנושי."
סרטון של קמפ נואם בוועדה ומצדיק את ישראל הופץ על ידי ההסברה הישראלית (הרשמית והלא-רשמית, וגם הלא-ממשלתית) והופץ אף ביוטיוב.
ההתנגדות עזה במיוחד למבצע הייתה באיראן ובקרב חלק מהעולם הערבי, בעיקר בסוריה.
מנהיגה העליון של איראן, עלי ח'אמנאי, פרסם פסק הלכה הקורא למוסלמים להגן על הפלסטינים בעזה "בכל דרך אפשרית".
איראן גם איימה כי תתבע את ישראל בבית הדין הבין-לאומי לצדק שבהאג.
סוריה הודיעה כי תפסיק את השיחות עם ישראל.
רג'פ טאיפ ארדואן, ראש ממשלת טורקיה, שנחשבה אז כידידת ישראל, פצח בשורת התבטאויות חריפות נגד ישראל.
ארדואן אמר כי הפעולה בעזה היא "פשע נגד האנושות" ואף קרא לסלק את ישראל מהאו"ם.
צרפת דרשה הפסקת אש ממניעים הומניטריים, וגם שרי החוץ של האיחוד האירופי שהתכנסו בפריז תבעו הפסקת אש.
"קבוצת ריו", פורום המאגד 23 ממדינות אמריקה הלטינית, קראה להפסקת אש מיידית והדדית בעזה וחזרה אל דרך המשא ומתן.
לעומתן, מדינות ערב המתונות כמו סעודיה ומצרים נתנו גיבוי שקט לפעולת צה"ל.
מצרים אף הטילה את האשמה על חמאס, בצד גינוי רפה לישראל, והודיעה כי לא תפתח את המעברים אלא אם הרשות הפלסטינית תקבל את האחריות עליהם, אף על פי שבפרוץ המהלך הקרקעי הודיעה כי היא מגנה את ישראל, ודרשה מצה"ל לסגת מן הרצועה.
סעודיה האשימה את חמאס בפרובוקציה נגד ישראל.
שתי מדינות אלו עיכבו את התכנסות הליגה הערבית בגיבוי של המערב.
לאחר שהליגה הערבית התכנסה בקהיר בדרג שרי חוץ ב-31 בדצמבר 2008, טרפדו מצרים וסעודיה כינוס חירום של הליגה הערבית בדוחא.
בוועידה זו לא התקבלו החלטות אופרטיביות, והוחלט להעביר את סוגיית הפסקת האש למועצת הביטחון של האו"ם.
מדינות אחרות כגון ארצות הברית, גרמניה, צ'כיה, קנדה, דנמרק ואוסטרליה תמכו בפעולה ובזכותה של ישראל להגן על עצמה.
במסגרת המאמץ הדיפלומטי הודיעה ישראל כי תעניק סיוע הומניטרי לתושבי עזה.
ב-12 בינואר מינה ראש הממשלה אהוד אולמרט את שר הרווחה יצחק הרצוג כשר הממונה על הסיוע ההומניטרי לתושבי עזה.
עם תחילת המהלך הקרקעי, ב-3 בינואר, הביעה צ'כיה, הנשיאה התורנית של האיחוד האירופי, תמיכה בישראל, ואמרה כי "מדובר במהלך הגנתי ולא התקפי".
לעומתה גינו בריטניה וצרפת את המשך הפעולה.
מועצת הביטחון של האו"ם כונסה לדיון חרום, שבו תביעתה של לוב להפסקת אש מיידית, לא אושרה בשל התנגדותה של ארצות הברית.
אמיר קטר, השייח' חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני, גינה את הפעולה, הגדירה כפשע מלחמה, וקרא לכינוס חירום של מדינות ערב ואילו ממלאת מקום ראש ממשלת אוסטרליה הודיעה כי היא מכירה בזכותה של ישראל להגן על עצמה, גינתה את פעולות חמאס וקראה להפסקת אש.
ב-5 בינואר 2009 הגיעו לישראל נשיא צרפת ניקולא סרקוזי ונציגי הטרויקה של האיחוד האירופי: שרי החוץ של צ'כיה, שוודיה וצרפת שביקשו הפסקת אש מיידית.
בקשתם לא נענתה על ידי ממשלת ישראל.
אולמרט טען שמהלך כזה יפגע בהסדר האזורי החדש שישראל מייחלת אליו.
בקשתם של נציגי האיחוד ליצור חדר מצב הומניטרי לצה"ל ולארגוני הסיוע הבין-לאומי נתקבלה.
ב-6 בינואר הגדיר נשיא ונצואלה, הוגו צ'אווס, את הפעולה כ"שואה ורצח עם" וגירש את שגריר ישראל מארצו, מה שהוביל לגירוש הצוות הדיפלומטי הוונצואליאני מישראל ב-29 בינואר.
המועצה המחוקקת של אקוודור גינתה אף היא את פעולת ישראל ברצועת עזה.
ירדן, שבתחילת המבצע לא הביעה גינוי כלשהו, הודיעה לאחר הכניסה הקרקעית כי "תבחן מחדש את יחסיה עם ישראל".
ב-9 בינואר נקטה ירדן במחאה שקטה, באמצעות הארכת חופשת המולדת של שגריר ירדן בישראל, אך לאחר תום המבצע הוא שב לישראל.
ב-14 בינואר הודיעה בוליביה על ניתוק הקשרים הדיפלומטיים עם ישראל.
נשיאה אוו מוראלס טען כי "הפשעים שישראל מבצעת מחזירים אותנו לתקופת מלחמת העולם השנייה", וקרא לשלול משמעון פרס את פרס נובל לשלום שניתן לו.
טורקיה ניסתה לקדם יוזמה שתכניס כוח בין-לאומי בין גבול רצועת עזה לישראל; יוזמה שלא התקבלה.
ב-16 בינואר הודיעו מאוריטניה וקטר על הקפאת יחסיהן עם ישראל.
החלטה 1860 של מועצת הביטחון
ב-8 בינואר קיבלה מועצת הביטחון של האו"ם את החלטה 1860, הקוראת להפסקת אש מיידית בין ישראל לחמאס.
ההחלטה קוראת לישראל לנסיגה מלאה מעזה, לאחר השלב הראשון של הפסקת אש מוחלטת.
14 מדינות תמכו בהחלטה וארצות הברית נמנעה.
שגרירת ישראל באו"ם, גבריאלה שלו, הגיבה להחלטה במילים: "חמאס לא הותיר ברירה, אלא לפעול להגנה עצמית".
ראש ממשלת ישראל, אהוד אולמרט, הודיע מייד לאחר קבלת ההחלטה כי אין בכוונת ישראל להיענות להחלטת מועצת הביטחון של האו"ם: "ירי הרקטות הבוקר רק מוכיח שהחלטת האו"ם אינה מעשית ולא תקוים על ידי ארגוני הרצח".
לדבריו, ישראל לא תאפשר לגורמים חיצוניים להתערב בענייני הביטחון של מדינת ישראל.
שרת החוץ של ישראל, ציפי לבני, אמרה: "ישראל פעלה, פועלת ותפעל אך ורק לפי שיקוליה, ביטחון אזרחיה וזכותה להגנה עצמית".
ב-11 בינואר הגיע למצרים ולישראל שר החוץ הגרמני, פרנק ולטר שטיינמאייר, כדי לקדם את הפסקת האש והפסקת הטרור.
למצרים הוא הציע מומחים וציוד לאיתור מנהרות, ובישראל הביע תמיכה ואמר "אין מדינה בעולם שתסבול ירי על אזרחיה" ו"שעל הקהילה הבינלאומית למצוא דרך לשמור על ביטחון ישראל".
ב-12 בינואר, במסיבת העיתונאים האחרונה של ג'ורג' ווקר בוש כנשיא ארצות הברית, שהתקיימה בבית הלבן, חזר בוש על העמדה כי "לישראל יש הזכות להגן על עצמה", והוסיף כי על צה"ל לנסות להימנע מפגיעה באזרחים חפים מפשע ברצועה.
כן אמר, כי בסופו של דבר יצטרכו שני הצדדים להגיע להפסקת אש, אך הבהיר כי הפסקת אש תוכל להתקיים רק אם ארגון חמאס יפסיק את פעילות הטרור שלו נגד מדינת ישראל.
בוש הזכיר כי הוא תומך בהקמה של מדינה פלסטינית לצד מדינת ישראל.
ב-15 בינואר הגיע לישראל, לאחר ביקור במצרים, מזכ"ל האו"ם, באן קי מון, ונפגש עם בכירים.
המזכ"ל הביע עמדה מאוזנת בסכסוך, אך חזר על עמדתו שהעימות חייב להסתיים באופן מיידי ללא כל תנאים, בהתאם להחלטת מועצת הביטחון, ואמר שהדבר תלוי בעיקר בצד הישראלי.
ב-16 בינואר 2009 חתמה ישראל, לאחר משא ומתן שנוהל על ידי שרת החוץ ציפי לבני, על הסכם עם ארצות הברית ובשיתוף עם נאט"ו למניעת הברחות אמל"ח לרצועת עזה.
ראש הממשלה אהוד אולמרט, שר הביטחון והרמטכ"ל הכריזו שיעדי המבצע הושגו, חמאס הוכה קשות ונוצרו תנאים לשינוי מהותי במציאות הביטחונית בדרומה של מדינת ישראל.
בשעות שלאחר תחילתה של הפסקת האש נורו 15 רקטות ופצצות מרגמה מרצועת עזה לעבר ישראל.
בשעה 14:30 ב-18 בינואר הודיע מוסא אבו מרזוק, סגן יושב ראש המחלקה המדינית של חמאס בדמשק, ביחד עם הפלגים הפלסטיניים, על הפסקת אש מצידם, שאותה התנו בנסיגה ישראלית מהרצועה בתוך שבוע.
אסמאעיל הנייה אמר, בניגוד לדברי ההנהגה המדינית והצבאית בישראל, כי "האויב כשל בהשגת מטרותיו.
עצרנו את המתקפה והאויב לא השיג אף אחת ממטרותיו".
במהלך היום נועדו מנהיגי בריטניה, גרמניה, צרפת, איטליה, ספרד, צ'כיה, טורקיה, ירדן ומזכ"ל האו"ם בוועידת פסגה שכונסה בשארם א-שייח' על ידי נשיא מצרים חוסני מובארכ, במטרה לגבות את תוכנית הפסקת האש המצרית שעל בסיסה פעלו ישראל וחמאס.
ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט לא הוזמן לוועידה.
עם תום הפסגה בשארם א-שייח', הגיעו נשיא צרפת ניקולא סרקוזי, ראש ממשלת בריטניה גורדון בראון, ראש ממשלת ספרד חוסה לואיס רודריגס ספאטרו, ראש ממשלת איטליה סילביו ברלוסקוני, קנצלרית גרמניה, אנגלה מרקל וראש ממשלת צ'כיה, מירק טופולנק לבית ראש ממשלת ישראל בירושלים, כדי להביע תמיכה בעמדת ישראל.
ב-20 בינואר, לאחר יממה של שקט יחסי, הופרה הפסקת האש מצד חמאס כאשר נורתה אש אל כוחות צה"ל על גדר המערכת מדרום למעבר כיסופים ובמרכז הרצועה, אך לא היו נפגעים ולא נגרם נזק לכוחות.
ב-21 בינואר לפנות בוקר השלימו כוחות צה"ל את נסיגתם מרצועת עזה, שעות ספורות לאחר השבעתו של ברק אובמה כנשיא ארצות הברית.
ב-27 בינואר 2009 נהרג חייל ישראלי ונפצעו שלושה חיילים נוספים ממטען צד שהתפוצץ סמוך לרכב סיור צבאי שבו נסעו באזור כיסופים, ולאחר כמה שעות נטלה קבוצה בשם "גדודי הג'יהאד והתווחיד" אחריות על הפיגוע ואמרה בהודעתה שהיא קשורה לאל-קאעידה.
בפברואר 2009 שיפץ חמאס את המנהרות שנפגעו בהפצצות חיל-האוויר.
בהתקפה, שבוצעה בשטח סודאן, הושמדו 17 משאיות ונהרגו 39 מאנשי השיירה.
כמו כן, הגיעו דיווחים כי חיל האוויר הפציץ גם ספינת נשק איראנית שעגנה בעיר הנמל פורט סודאן, אולם לדיווחים אלה לא ניתן כל אישור רשמי בישראל, ואמינותם מוטלת בספק.
ב-29 במרץ דיווח ראש השב"כ, יובל דיסקין, כי מתום המבצע הוברחו לרצועת עזה 45 טון של חומרי גלם לייצור אמצעי לחימה, 22 טון חומר נפץ תקני, עשרות רקטות, מאות פצצות מרגמה ועשרות טילי נ"ט וטילי נ"מ.
בשנה שלאחר המבצע קטן הירי תלול-המסלול לעבר ישראל בכ-90%.
מאז תום המבצע ועד ראשית מרץ 2011 נורו לעבר שטח ישראל 282 רקטות ו-193 פצצות מרגמה (נתון זה לא כולל רקטות ופצצות שנורו לעבר ישראל ונפלו בשטח רצועת עזה).
הדיון הציבורי בישראל בהתנהלות המבצע
לאחר סיום המבצע נשמעה בישראל שביעות רצון רבה מצד גורמים רשמיים בממשלה מהתנהלות המבצע, ובמיוחד מכך שצה"ל פעל נכון טקטית, תוך שהוא מגן על עצמו ומסב נפגעים רבים לאנשי חמאס.
בצד שביעות הרצון הזו נשמעה ביקורת על מטרות המבצע וצורת ההתנהלות שלו.
השרים חיים רמון ואלי ישי תבעו כבר מתחילת המבצע להכריע את חמאס.
מפלגות הימין האיחוד הלאומי, ישראל ביתנו, המפד"ל והליכוד התנגדו להפסקת האש וקראו להשלים את המבצע ולהכריע את חמאס.
בנימין נתניהו ביקר את ההתנהלות בצורה מרוככת והזכיר כי המלאכה לא הושלמה ויש להפיל את חמאס בהזדמנות הקרובה.
היו, כמו ח"כ אורי אריאל ויובל שטייניץ, שקראו להשתלט על ציר פילדלפי.
אל מול תמיכה רחבה במבצע בקרב מרבית סיעות הכנסת, ודרישה להרחיבו בקרב סיעות הימין, ניצבו כל הסיעות הערביות שהתנגדו למבצע מתחילתו וסיעת חד"ש הערבית-יהודית, וגם סיעת מרצ, שתמכה במבצע בתחילתו אך כבר בשלב מוקדם שלו, ב-30 בדצמבר, קראה להפסקת אש.
ארגוני זכויות האדם בישראל מחו לאורך כל המבצע על היקף הפגיעה באוכלוסייה אזרחית, בעזה כמו גם בשטח ישראל, ובמיוחד על הילדים שנהרגו.
האלוף (מיל') יעקב עמידרור סבר שאסור היה להפסיק את המבצע ללא כיבוש עזה, ודבר כזה יגרום לישראל לדימוי של אומה פחדנית, שמנצלת את כוחה האווירי ובכל פעם שיש התנגשות קרקעית היא מהססת ומחפש דרכי מילוט.
מומחים אחרים כמו הפרופסורים אייל זיסר, יצחק בן ישראל ואריאל מררי סברו כי העימות תרם להרתעה המצטברת של ישראל נגד אויביה.
"חמאס, בניגוד לשקריו, ספג מכה צבאית ניצחת, שממנה הוא מתקשה להשתקם.
נכון שמערכת המנהרות שטווה מסייעת לו להתחזק, אך עבודה מצרית משתפרת הופכת זאת לקשה יותר ויותר."
גורמים נוספים הכתירו את המבצע כניצחון טקטי של צה"ל בו ספג חמאס מכה קשה ונכשל בהשגת מטרותיו, בהן להשיג פגיעה משמעותית בכוחות צה"ל ותושבי ישראל.
אלוף פיקוד הדרום בזמן המבצע, האלוף יואב גלנט, אמר בריאיון לגלי צה"ל ב-13 במרץ 2012, שהוא המליץ להמשיך את המבצע עד להפלת חמאס.
ההמלצה לא אושרה על ידי הדרג הצבאי שמעליו.
לדבריו, באותה תקופה נוצר חלון הזדמנות להפיל את שלטון הטרור של חמאס.
עם זאת, הוא סבור שהמבצע השיג הרתעה משמעותית מול ארגוני הטרור בכלל וחמאס בפרט.
בספטמבר 2009 אישר הרמטכ"ל אשכנזי הענקת ציונים לשבח (שני צל"שי אלוף, שלושה צל"שי מפקד אוגדה ושני צל"שי מפקד חטיבה) לשבעה חיילים וקצינים שהשתתפו בלחימה.
על הענקת הצל"שים המליצה ועדה בראשות תת-אלוף קובי ברק.
הענקת צל"ש אלוף נוסף אושרה בדצמבר 2009. במהלך המבצע נהרגו 10 חיילים ו-3 אזרחים, לעומת כ-1,000 פלסטינים, ובציבור נוצר הרושם שצה"ל הפיק את מרבית הלקחים ממלחמת לבנון השנייה – הן בנושא הפעילות ההתקפית והן בנושא התגוננות העורף.
הדבר נזקף בעיני הציבור בישראל בעיקר לזכותם של הרמטכ"ל גבי אשכנזי, אלוף פיקוד הדרום יואב גלנט והתא"לים משה (צ'יקו) תמיר ואיל איזנברג.
בעקבות המבצע עלו יחסיה של ישראל עם מספר מדינות על שרטון.
ונצואלה, בוליביה, מאוריטניה וקטר ניתקו את הקשרים הדיפלומטיים עם ישראל.
טורקיה, שהיחסים בינה לבין ישראל התדרדרו מאז פתיחת המבצע, הודיעה כי היא פותחת בחקירה שמטרתה לבדוק האם ישראל ביצעה רצח עם, אך כעבור כשלושה חודשים, ב-30 באפריל 2009, דחה התובע הכללי של טורקיה את התביעה של ארגון טורקי פרו-איסלאמי להעמיד לדין בכירים ישראלים בשל המבצע.
ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן תקף את ישראל שוב ושוב מעל בימות שונות ואף ביטל איתה תמרונים צבאיים משותפים.
עקב האווירה האנטי-ישראלית בטורקיה נופשים ישראלים רבים הדירו את רגליהם מחופשה שם.
ירדן הודיעה כי היא מתכוונת להגיש תביעה נגד בכירי הממשל הישראלי לבית הדין הפלילי הבין-לאומי בהאג.
בדרום אפריקה סירבו אנשי הנמל לפרוק מטען של אוניית צים, והיא נאלצה לחזור על עקבותיה.
ב-23 בפברואר 2009 פרסם ארגון אמנסטי אינטרנשיונל דו"ח שבו קבע כי גם ישראל וגם וחמאס פגעו במכוון באזרחים וקרא למדינות העולם להטיל אמברגו נשק על שני הצדדים.
בוועידה שמצרים ארגנה ב-2 במרץ 2009 בשארם א-שייח' התחייבו מדינות העולם לתרום למען הפלסטינים כ-4.4 מיליארד דולר, במהלך השנתיים שלאחר הוועידה.
ב-15 בספטמבר פרסמה ועדת גולדסטון של מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם את מסקנותיה.
הדו"ח, שרובו הגדול מתייחס למעשיה של ישראל, מאשים את ישראל, וגם את הפלסטינים, בהפרת החוק הבין-לאומי, ואולי אף בפשעים נגד האנושות.
הדו"ח ממליץ להעביר את הממצאים לבית הדין הפלילי הבין-לאומי בהאג, לדיון במועצת הביטחון, ואף לפתוח בחקירה במדינות החברות במועצת האו"ם לזכויות אדם אם ישיגו ראיות להפרת זכויות אדם.
מדינת ישראל שהחרימה מראש את הוועדה, הגיבה בביקורת חריפה על מסקנותיה.
ב-1 באפריל 2011 פרסם גולדסטון מאמר בעיתון "וושינגטון פוסט" תחת הכותרת "שקילה מחדש של דו"ח גולדסטון על ישראל ופשעי מלחמה", שבו כתב כי אילו היה שיתוף פעולה מצד ישראל ואילו "ידע אז מה שיודע היום", מסקנות הדו"ח היו שונות, במיוחד ההאשמות על "פשעי מלחמה אפשריים" שהופנו נגד ישראל.
הוא כתב עוד שמועצת זכויות האדם של האו"ם מוטה לרעת ישראל, וכי ישראל חקרה את מעשיה והסיקה מסקנות, בעוד חמאס לא עשה כן.
ב-13 בדצמבר 2009 לבקשת פעילים פלסטינים הוצא צו מעצר בבריטניה נגד יו"ר האופוזיציה בישראל, ציפי לבני על מעורבותה במבצע.
ראשי ממשל בבריטניה כמו ראש הממשלה גורדון בראון ושרים נוספים הביעו התנגדות לצו.
משרד החוץ של בריטניה הודיע שהוא יוביל מהלך שיצריך התערבות של התובע הכללי להוצאת צו מעצר נגד אישים החשודים בביצוע פשעי מלחמה.
על פי דוח מיוחד של משרד החוץ הישראלי התברר כי התמיכה הציבורית של אזרחי הולנד כורסמה בעקבות מבצע עופרת יצוקה.
בעקבות הלקחים שנלמדו מן המבצע, נפתח תפקיד חדש בצה"ל תחת יחידת המתפ"ש והוא קצין האוכלוסייה.
מבצע ערצב 19 התבצע ביום הרביעי של מלחמת לבנון הראשונה, ובו הושמד בתקיפה אחת רוב מערך טילי הקרקע-אוויר הגדול והחדיש של צבא סוריה בבקעת הלבנון.
המבצע נערך ב-9 ביוני 1982 על ידי חיל האוויר הישראלי, ובמהלכו, וביומיים שאחריו, הושמדו 19 סוללות של טילי קרקע-אוויר, והופלו 23 כלי טיס של חיל האוויר הסורי.
לא היו אבדות לחיל האוויר הישראלי.
קרב האוויר שהתפתח במהלך התקיפה היה הגדול בתולדות מלחמות ישראל ובעידן הסילון; בשיאו שהו בשמי לבנון למעלה מ-60 מטוסי מיג סוריים ולמעלה מ-90 מטוסים ישראליים.
במבצע הושמד, לראשונה בתקיפה אחת, מערך הגנה האווירית שנבנה על פי הדוקטרינה הצבאית הסובייטית.
המבצע נלמד באקדמיות צבאיות ברחבי העולם כמופת של לוחמה אלקטרונית, דיכוי הגנה אווירית, תפעול נשק מונחה מתקדם וייעודי ושליטה טקטית.
במהלך מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים ניצב חיל האוויר הישראלי בפני מערכי טילי קרקע-אוויר שגדלו והשתכללו.
הבעיה נחשפה בשיא חומרתה במלחמת יום הכיפורים, שבה איבדה ישראל יותר מרבע ממטוסי הקרב שלה; מחצית מהאבדות היו בארבעת הימים הראשונים של הלחימה.
חלק ניכר מהמטוסים אבדו כתוצאה מפגיעת טילי קרקע-אוויר.
הנשק שהתברר כקטלני ביותר היו סוללות ניידות של SA-6 מתוצרת ברית המועצות, שרכבי השיגור שלהן חומשו בשלושה טילים.
מערכות ההתרעה של המטוסים הישראליים עדיין לא הכירו את אות המכ"ם של טילים אלו, וההתחמקות מהם הייתה קשה.
במהלך המלחמה השתלטו כוחות ישראליים על רכיבי סוללות SA-6 ועל נפלים של הטילים, מה שאפשר פיתוח אמצעי התגוננות אלקטרונית מפניהם ופיתוח טקטיקות לתקיפתם.
לחיל האוויר היו תוכניות מגירה לתקיפת אתרי הטילים במצרים (מבצע תגר) ובסוריה (מבצע דוגמן 5).
התוכניות התבססו על מטס הטעייה של מל"טים, ושיגור טילי אוויר-קרקע מונחי קרינה מסוג שרייק.
עקב ההתארגנות החפוזה וריבוי המשימות הדחופות של חיל האוויר בתחילת המלחמה, הופסק מבצע תגר אחרי מטס הכנה שנחל הצלחה מוגבלת.
מבצע דוגמן, שניזון ממודיעין לקוי, פגע בשתי סוללות טילים בלבד, והסתיים באבדות כבדות לחיל האוויר.
חלק מהכישלון נבע מתורת הלחימה של חיל האוויר באותה תקופה, שחייבה תקיפה של היעדים ביעף נמוך, שחשף את המטוסים לפגיעות מתותחי נ"מ.
כדי לא לספוג אבדות כבדות בעימותים עתידיים, הוקם בחיל האוויר צוות שמטרתו הייתה למצוא פתרונות טכנולוגיים וטקטיים לבעיית סוללות טילי הקרקע-אוויר.
הצוות פעל בעיקר בין השנים 1973 ו-1978, ואחד מחבריו הבכירים היה אלוף-משנה אביאם סלע, שהשתתף בפיתוח מערכת שליטה ובקרה למערך הלחימה בטילי קרקע-אוויר.
הצוות החליט על פתרון מערכתי, שכלל מערכות נשק קרקעיות ואוויריות המסוגלות לתקוף סוללות טילי קרקע-אוויר מחוץ לטווח האפקטיבי של הטילים עצמם.
כמו כן גובשה טקטיקת הפעלה, שוכללו אמצעי שליטה ובקרה, פותחו אמצעי לוחמה אלקטרונית לשיבוש יכולתן של סוללות הטילים לזהות את מטרותיהן ולהתקשר ביניהן, והוכנסו אמצעים מודיעיניים חדשים – בפרט מזל"טים שסיפקו מודיעין חזותי בזמן אמת.
בנוסף, פותחו אמצעי הטעייה שנועדו לפתות את סוללות טילי קרקע-אוויר לחשוף עצמן לניתוח אותות ולתקיפה.
ב-28 באפריל 1981 הפיל חיל האוויר הישראלי שני מסוקי מי-8 סוריים בשמי לבנון.
בתגובה, קידמה סוריה שלוש סוללות טילי קרקע-אוויר (טק"א) מסוג SA-6 לבקעת הלבנון.
פריסת הסוללות החדשה פגעה ביכולת ההרתעה של ישראל וביכולת התמרון של חיל האוויר הישראלי בשמי לבנון.
ראש ממשלת ישראל מנחם בגין החליט על תקיפת הסוללות, אך הפעולה נדחתה, ולבסוף טורפדה בהתערבות אמריקאית.
במהלך השנה שחלפה עד תחילת מבצע שלום הגליל עובה מערך הטק"א הסורי בעוד 16 סוללות SA-6, ובסוללות SA-2 ו-SA-3. הסוללות גובו בתותחי נ"מ ארבע-קניים מסוג שילקה לסיכול תקיפה נמוכת-יעף.
בעקבות ניסיון ההתנקשות בשגריר ישראל בבריטניה, שלמה ארגוב, וכיישום של תוכנית ותיקה לדחיקת ארגוני הטרור הפלסטיניים מלבנון ויצירת סדר פוליטי חדש במדינה, פלשה ישראל ב-6 ביוני 1982 לדרום לבנון.
המבצע נקרא בתחילה "מבצע שלום הגליל", והוא כוון בעיקר נגד ארגוני הטרור הפלסטיניים שהתיישבו בדרום לבנון לאחר שגורשו מירדן בתחילת שנות ה-70', אך תוכנן גם להתמודד עם התנגדות סורית אפשרית למהלכי צה"ל.
כבר ביום השני למלחמה החלו התכתשויות בין צה"ל לבין הצבא הסורי באזור ג'זין ובעין זחלתא.
המבצע תוכנן במשך שנים אחדות וההכנות הלוגיסטיות והקרביות אליו ארכו כמה חודשים.
לצורך המבצע פותחו אמצעי לחימה ואמצעים אלקטרוניים ייעודיים ובוצעו אימונים ממושכים.
שמה המקורי של תוכנית המבצע היה "חפרפרת" והיא נועדה להתקיים במנותק מלחימה קרקעית.
תוכנית התקיפה במסגרת מלחמה כוללת נקראה "ערצב", והמספר "19" שיקף את מספר סוללות הטילים בבקעת הלבנון ערב המבצע.
בשנים שלפני המבצע נכנס לשירות בצה"ל מערך של מזל"טים, שאפשרו איסוף מודיעין חזותי מדויק על מיקום כל סוללה וקרון שליטה בטרם המבצע.
הם גם סיפקו מודיעין טכנולוגי על אודות מאפייני הקרינה של מכ"ם סוללות הטק"א באופן שאפשר את איכונו ושיבושו במהלך התקיפה.
להכנות בתחום המודיעין הטכנולוגי היה שותף גם המוסד.
בכיר המוסד נחיק נבות כתב:
במאזן היתרונות והחסרונות, בשלב פתיחת המבצע, ניצבו לטובת ישראל כמה גורמים:
יתרון טכנולוגי במטוסים ובמערכות הנשק.
יתרון טכנולוגי במערכות הטעיה, שיבוש ומודיעין בזמן אמת.
יתרון אנושי באיכות הטייסים, אימונם, ניסיונם הקרבי והיכרותם עם שטח לבנון.
יתרון כמותי של כ-50 אחוז במספר המטוסים.
פני השטח החשופים והראות הטובה שמאפיינת את אזור בקעת הלבנון בחודש יוני.
תכנון מדוקדק, אימון ייעודי והפתעה.
מערכת שליטה ובקרה חדשה בשם "פריסקופ", שפותחה במכון ויצמן למדע על ידי מנחם קראוס.
את התקיפה הובילו 25 מטוסי F-4 פנטום של חיל האוויר הישראלי מטייסות 105 ו-69, חמושים כל אחד בשני טילי אגרוף סגול.
בעקבותיהם טסו גיחות הפצצה של טייסת 201 שכל מטוס היה חמוש בשני טילים אלקטרו-אופטים מסוג אגרוף ירוק.
מטוסי קרנף שיגרו טילים בודדים מסוג תדמית (אגרוף חום), תוצרת רפא"ל, אשר לא פגעו במטרה עקב קושי בניהוג.
את כוח ההפצצה ליוו מטוסי F-15 בז ו-F-16 נץ חמושים בטילי אוויר-אוויר מונחי-חום מסוג פיתון 3 ו-AIM9-L ובטילי-AIM-7 ספארו מונחי מכ"ם.
בשיא הפעולה היו באוויר כ-90 מטוסים ישראליים.
למאמץ השיבוש האלקטרוני והמודיעין גויסו מטוסי E-2 הוקאיי ובואינג 707, וכן מזל"טים מסוג זהבן.
את תקיפת הדמה המקדימה הובילה טייסת המל"טים של חיל המודיעין (יחידת נחשון).
השתתפו בתקיפה גם משגרי טילים קרקעיים מסוג כחלילית וקרס.
מול הכוחות הישראליים פעלו שלוש-עשרה טייסות של מטוסי קרב סוריים מסוג מיג-21 ומיג-23, חמש-עשרה סוללות SA-6, שתי סוללות SA-2 ושתי סוללות SA-3. למרות ניידותן של סוללות ה-SA-6, הן הוצבו בעמדות קבועות, צעד שהקל על תקיפתן.
הסוללות גובו בתותחים ארבע-קניים נגד מטוסים מסוג שילקה לסיכול תקיפה נמוכת-יעף.
במהלך הלילה שבין 9 ו-10 ביוני קודמו לבקעת הלבנון גם כמה סוללות של טילי SA-8.
פרטים רבים על התקיפה נותרו חסויים.
בעקבות ההתנגשויות הקרקעיות עם הסורים, הגיש צה"ל ב-8 ביוני לאישור הממשלה את הוצאתו לפועל של מבצע "ערצב 19".
ממשלת ישראל אישרה את התקיפה בצהרי יום רביעי, 9 ביוני, וכבר בשעה 14:00 החלה התקיפה עצמה.
על הניהול הקרקעי של המבצע הופקד אלוף-משנה אביאם סלע, ראש מחלקת המבצעים בחיל האוויר הישראלי, ובמוצב הפיקוד השתתף בניהול הלחימה גם מפקד חיל האוויר, האלוף דוד עברי.
התקיפה נוהלה באמצעות מערכת "פריסקופ" לשליטה ובקרה למערך הלחימה בטילי קרקע-אוויר.
יום לפני מבצע ערצב 19, נשלחה רביעיית מסוקי דיפנדר לתקוף שתי תחנות מכ"ם סוריות מסוג P-15 בעיירת החוף דאמור.
מכ"מים אלו היו מסוגלים להתריע בפני תקיפת אזור הבקעה.
אחרי תקיפת המסוקים הוזנקו לאזור גם מטוסי סקייהוק שהשלימו את השמדת תחנות המכ"ם.
פעולה זו גרמה לפגיעה קשה בתמונת הקרב של חיל האוויר הסורי.
על פי מקורות אמריקאיים, המהלך הראשון של התקיפה היה שיגור מבנה של מל"טים להטעיה, ככל הנראה מסוג תלם ושדמית, מטייסת 200 אל עבר בקעת הלבנון.
פרופיל המכ"ם של המל"טים נועד לדמות מטוסי קרב.
בהתאם לתכנון, סוללות הטק"א הסוריות איכנו את המל"טים ושיגרו לעברם טילים, תוך שהן חושפות את מיקומן המדויק והופכות מטרה לטילים מונחי קרינה.
במקביל, איכנו אמצעים אלקטרוניים קרקעיים של צה"ל את מיקום הסוללות ועדכנו את הכוחות התוקפים.
בחלקה הדרומי של הבקעה הופגזו הסוללות על ידי ארטילריה של צה"ל ועל ידי כמה עשרות טילי קרקע-קרקע נגד מטרות קורנות – כחלילית וקרס.
היה זה השימוש המבצעי הראשון והיחיד בנשק זה.
המטס הראשון של המבצע כלל את כל מטוסי טייסת 69, הטייסת העיקרית שהפעילה את הטיל "אגרוף סגול", כ-20 פנטומים בהובלת מפקד הטייסת.
כל מטוס במטס נשא שני טילים ושיגר אותם במרחק של כ-25 קילומטרים מסוללות טילי קרקע-אוויר הסוריות.
הסוללות הותקפו זו אחר זו, ולא בו-זמנית, כדי לוודא את השמדתן.
במטסים הבאים השתתפו גם טייסות קורנס אחרות, ובכללן טייסת 105 וטייסת 201. הסורים ירו 57 טילי SA-6 לאוויר מבלי שהצליחו להפיל מטוסים מאוישים.
התגובה הראשונה של הסורים הייתה הימנעות מהזנקת מטוסיהם לאוויר, כדי לאפשר חופש פעולה לסוללות טילי הקרקע-אוויר.
בתום עשרים דקות, משנוכחו שמערך הטק"א מתמוטט, החלו הסורים להעלות מיגים לאוויר.
מזל"טים סיפקו מידע חזותי על המראת המיגים מבסיסיהם בסוריה ואילו מטוסי דיה בעלי טווח מכ"ם של 200 ק"מ סיפקו למטוסי הקרב מידע על מסלוליהם של המיגים לצורך יירוטם.
המבצע לווה באמצעי שיבוש קשר שמנעו מן הסוללות הסוריות והמטוסים הסוריים לתקשר עם מרכזי הבקרה האווירית שלהם.
קרבות האוויר היו קצרים, ונמשכו כדקה או שתיים.
כולם הוכרעו באמצעות טילי אוויר-אוויר המשופרים של מטוסי הבז והנץ.
טייסי חיל האוויר ניצלו את השטח המת ביכולת איכון הטילים של המיגים ותקפו אותם מן הצד.
סכנה מוחשית במבצע הייתה הפלת מטוס ישראלי בירי דו-צדדי.
כדי להימנע מכך, הוראות הפתיחה באש על מטוסי האויב דרשו זיהוי ודאי, ואישורי הירי ניתנו במשורה.
בשלב מסוים גם נעצרה תקיפת הקורנסים עד שהשמיים נוקו ממיגים.
במהלך הקרבות נפגע אחד ממטוסי הבז מטיל אוויר-אוויר ואיבד את אחד ממנועיו, אך הצליח לנחות בשלום בבסיס רמת דוד.
בסך הכול הופלו במהלך המבצע 23 מיגים, 11 מהם על ידי מטוסי בז ו-12 על ידי מטוסי נץ.
בשעה ארבע אחרי הצהריים החליט סלע להפסיק את התקיפה לנוכח השמדת הרוב הגדול של היעדים והסכנה באובדן כלי טיס.
מפקד חיל האוויר דוד עברי אישר את בקשתו והמבצע הופסק בעוד מספר כלי טיס בדרכם ליעד.
בצה"ל הניחו, כפי שאכן התברר בימים שבאו לאחר מכן, כי בתגובה לתקיפה שביצע חיל האוויר הסורים לא יסיגו את סוללות הטק"א שנותרו בבקעת הלבנון אלא יקדמו כבר למחרת היום סוללות נוספות ויעבו את מערך הנ"מ ובכך יקשו על תקיפה דומה, אם יוחלט לבצעה במועד מאוחר יותר.
ההחלטה אם-כן להפסיק את המבצע בארבע אחרי הצהריים של אותו יום, בטרם מיצה את עצמו והושמדו כל המטרות, נתפסה כטעות טקטית ולכן ספגה ביקורת מצד גורמים במערכת הביטחון הישראלית וביניהם שר הביטחון אריאל שרון.
ייתכן שביקורת זו הביאה לכך שבימים שבאו לאחר מכן, שב חיל האוויר ותקף סוללות טילים ומכ"מים סוריים נוספים בלבנון, וכן גם הפיל מטוסי קרב סוריים בקרבות אוויר שהתחוללו כתוצאה מהתקיפות החוזרות.
המבצע הסתיים לעת ערב בהצלחה מלאה.
15 סוללות הושמדו ו-4 נוספות נפגעו.
אף מטוס תוקף לא נפגע או הופל.
בין 23 ל-26 מטוסי קרב סוריים שהוזנקו לשמי לבנון הופלו בטיליהם של מטוסי ה-F-15 (בז) ו-F-16 (נץ).
אף על פי שתנאי ההתחלה במבצע ערצב 19 ניבאו את הצלחתו, השלמת המבצע ללא הפלת מטוסים ישראלים כלשהם הפתיעה את מפקדיו.
בתום המבצע המשיך הצבא הסורי להחדיר לאזור סוללות נוספות, ובכללן, לראשונה, סוללות SA-8. ביומיים הבאים יצאו מטוסי תקיפה ישראליים, מלווים במטוסי קרב, להשמיד את הסוללות שנותרו ולפגוע בסוללות החדשות שקודמו לבקעת הלבנון.
חיל האוויר הסורי המשיך להזניק מטוסים סוריים ליירט אותם.
בין 9 ל-11 ביוני הפילו מטוסי חיל האוויר 82 מטוסים סוריים, מתוכם כ-30 ב-10 ביוני וכ-19 ב-11 ביוני.
מספר טייסים סורים נפלו בשבי הישראלי וסיפקו מודיעין יקר ערך.
באחת הגיחות תקף פנטום של חיל האוויר רכיבי סוללת SA-6 שהיו בנסיגה מעמדותיהם.
לאחר שהחימוש הייעודי לתקיפה לא השתחרר במספר יעפים, השמיד צוות המטוס את הסוללה ביעף נמוך בעזרת תותח המטוס.
על כך הם זכו בצל"ש מפקד חיל האוויר.
מבצע ערצב 19 העניק לישראל עליונות אווירית מוחלטת בשמי לבנון ולחיל האוויר הישראלי נפתח פתח לסייע באופן חופשי לכוחות הקרקע.
עם זאת, בשבועות שאחרי כן הסתפק חיל האוויר במשימות של סיוע קרוב ולא יזם מבצעים גדולים נגד כוחות אויב.
כך, לא הושמדו כוחות קרקעיים גדולים של הסורים במהלך נסיגתם מלבנון לסוריה.
ההחלטה על כך התקבלה בדרג הממשלתי שחשש מגלישת הלחימה מעימות מוגבל עם צבא סוריה למלחמה כוללת.
ואכן, ב-11 ביוני נכנסה לתוקפה הפסקת אש בין ישראל לסוריה שהושגה בתיווך אמריקאי.
חרף הפסקת האש, עד סוף ספטמבר הושמדו 14 סוללות SA-6 נוספות, ומספר המיגים שהופלו הגיע לכ-85. במהלך המלחמה כולה איבד חיל האוויר שני מטוסים ישראלים באש מן הקרקע אך לא איבד אף מטוס בקרבות אוויר-אוויר.
מטוסי הקורנס (F-4 פנטום) שהוכחה הצלחתם בהשמדת סוללה זכו באות תקיפה ייחודי.
מבצע ערצב 19 נחשב בעיני בכירי חיל האוויר הישראלי, לצד מבצע מוקד, מבצע אופרה ומבצע יונתן, לאחד מארבעת המבצעים החשובים ביותר שעיצבו את דמותו של חיל האוויר.
עם זאת, בחוגים ביטחוניים הועלתה בדיעבד השאלה האם נכון היה לחשוף בתקיפה את היכולות המיוחדות שפיתח חיל-האוויר למטרות השמדת הטילים, מבלי לנצל את העליונות האווירית שנקנתה להשמדת היחידות הקרקעיות של הצבא הסורי בלבנון.
המבצע עורר עניין רב בחילות אוויר מערביים שראו בו דוגמה לשימוש מוצלח ביכולות הטכנולוגיות המערביות להבסת דוקטרינת ההגנה האווירית הסובייטית.
משלחת אמריקאית בראשות הגנרל ג'ון צ'יין הגיעה כשנה לאחר המבצע ללמוד את לקחי התקיפה.
עם זאת, בתקיפה שערכו האמריקאים בלבנון ב-1983 נגד סוללות נ"מ סוריות, בעקבות הפיגועים בבסיסי הכוח הרב-לאומי בביירות, לא הושגו תוצאות טובות.
על פי האלוף דוד עברי, מפקד חיל האוויר הישראלי לשעבר, תוצאות התקיפה התקבלו בתדהמה בצבאות ברית ורשה וערערו את ביטחונם בטכנולוגיה הסובייטית ובערכו של מערך הטק"א שברשותם.
הישגי מבצע ערצב 19 נלמדו בחילות אוויר בכל העולם.
מבצע פולי (Operation Polly) היה פעולת הפינוי הראשונה של אזרחים בריטים מארץ ישראל לקראת סוף המנדט הבריטי.
בשנת 1946 התגברו פעולות המאבק המזוין של היישוב וארגוני המחתרת נגד שלטונות המנדט הבריטי.
לאחר תלייתו של דב גרונר ב-1 בינואר 1947 נוכחו הבריטים לראות כי ביטחונם בארץ עשוי להתערער.
ב-31 בינואר 1947 הודיעו שלטונות המנדט על הקמת "אזורי ביטחון" מבוצרים בערי הארץ (שכונו בפי אנשי היישוב "בווינגרד" על שמו של שר החוץ הבריטי ארנסט בווין) והכריזו על מבצע לפינוי הנשים והילדים של פקידי הממשל המנדטורי ושל גברים ששירותם אינו חיוני, מן הארץ.
למבצע קראו הבריטים בשם מבצע פולי.
כל הנכללים בקטגוריות אלו נדרשו לעזוב את הארץ ופינויים החל ב-31 בינואר 1947.
בתחילת המבצע רוכזו אלפי גברים, נשים וילדים בריטים במחנות מעבר בצריפין ובחיפה.
חלקם הביעו את אי שביעות רצונם מן הפינוי הכפוי.
1,400 מן המפונים יצאו את הארץ ברכבות למצרים בדרכם לבריטניה.
כ-500 מהם הוטסו למצרים במטוסי הליפקס של חיל האוויר המלכותי מבסיס האוויר בעקרון (כיום בסיס חיל האוויר הישראלי תל נוף).
הנציב העליון אלן קנינגהם הגיע לבסיס כדי להפרד מן המפונים.
אחרים טסו במטוסים אזרחיים משדה התעופה בלוד ללונדון.
הפינוי הושלם עד 3 בפברואר 1947. אלו מבני המשפחות שהיו להם קרובים במצרים הורשו להישאר בה.
פקידים בריטים שרצו למנוע את משלוח נשיהם וילדיהם מן הארץ העבירו אותם ללבנון עד יעבור זעם.
אחרים הסתירו את נשיהם וילדיהם בבתים של אזרחים יהודים וערבים.
בראשית חודש יוני 1947 החליטה ממשלת המנדט להתיר את שובן ארצה של בנות הזוג המקומיות של הפקידים הבריטים, יהודיות וערביות וילדיהן.
באמצע יולי הרחיבה ממשלת המנדט את ההיתר לחזור לארץ וכללה בו גם נשים בריטיות וילדיהן.
כשנתברר למשפחות הפקידים הבריטים שהועברו ללבנון אותם ללבנון כי שהייתם מתארכת והמצב בארץ לא חזר לקדמותו, נאבקו המפונים על החזרתם לארץ ו-17 מן הנשים והילדים החלו בראשית ספטמבר 1947 לקיים שביתת שבת במחנה צבאי נטוש בצד הלבנוני של הגבול ליד ראש הנקרה.
בעליהן שנותרו בארץ הגישו עתירה להשבתן והעניין הגיע עד למשרד המושבות בלונדון ולבסוף ב-30 בספטמבר 1947 הוחלט להתיר לאלו מן המפונים הרוצים בכך, שנמצאו בבריטניה ובכל מקום אחר לשוב לארץ ישראל.
בכללם היו הנשים והילדים ששהו בלבנון.
הקבוצה הראשונה של 20 מן השבים הגיעה לנמל חיפה ב-4 בנובמבר 1947 על סיפון הספינה קורינתיה.
בעיתונות הובעה הסברה כי ההיתר לשוב לארץ נועד להראות כי הבריטים אינם עומדים להסתלק מארץ ישראל.
מבצע פולי היה האקורד הראשון של עזיבת הבריטים את ארץ ישראל.
בסופו של דבר לקראת הכרזת העצמאות עזבו אנשי הצבא והממשל הבריטים ובני משפחותיהם את הארץ.
הנציב העליון אלן קניגהם עזב את הארץ ב-14 במאי 1948. כוחות צבא קטנים נשארו עדיין במובלעת במפרץ חיפה עד ל-30 ביוני 1948, מועד בו עזבו את הארץ והדגל הבריטי - היוניון ג'ק הורד מהתורן בנמל חיפה ונכנסו אליו חיילי חיל הים הישראלי.
בזאת בא הקץ על 31 שנות השלטון הבריטי בארץ ישראל.
מבצע פדסטל (Operation Pedestal) היה מבצע ימי בריטי שנערך בין 10 ל-15 באוגוסט 1942 ונועד להעביר אספקה לאי הנצור מלטה במהלך מלחמת העולם השנייה.
בסיומו של הקרב הצליחו מספר אוניות אספקה להבקיע את המצור ולהעביר לאי אספקה חיונית, שהכריעה סופית את הקרב על מלטה לטובת בעלות הברית.
לאחר כמעט שנתיים של מצור והפצצות של כוחות הציר על מלטה, הגבירו באפריל 1942 מדינות הציר את לחצן על האי לקראת הוצאתו לפועל של מבצע הרקולס.
המצב הבלתי נסבל של כמעט חצי שנה של הפצצות רצופות אשר הולכות ומתגברות, הביא את הפיקוד הבריטי לשלוח לאי החל מסוף אפריל מטוסי ספיטפייר, שהיו יריב שקול למיירטים הגרמנים.
אולם משלוח זה לא הביא את השינוי המיוחל וההפצצות נמשכו ביתר שאת.
ב-14 ביולי הוחלף מפקד ההגנה האווירית על מלטה, תת מרשל אוויר יו לויד, שהיה טייס מפציצים ללא ידע רב במשימות יירוט, בגיבור הקרב על בריטניה סגן מרשל אוויר קית' פארק, המצליח והמנוסה ביותר מבין כל מפקדי מטוסי הקרב בעולם באותה עת.
לאחר הערכת המצב שינה פארק את שיטת המגננה של האי, מהלך שהוביל תוך שלושה שבועות לאבדות בלתי נסבלות ללופטוואפה.
ברם, האי עדיין היה תחת מצור, וב-17 ביולי הודיע פארק למפקדיו בלונדון כי למטוסיו נותר דלק לשבוע לחימה בלבד.
העברת אספקה למלטה הייתה כעת שאלה של להיות או לחדול.
תכנון המבצע החל בתחילת יולי מתוך הבנה ברורה שמעבר השיירה חיוני ביותר להצלת מלטה, וכי כוח הליווי הנדרש לכך חורג משמעותית מסדרי הגודל של הכוחות שהוקצו עד אז לליווי שיירות.
במקביל לשיירה תוכננו מבצעים משניים לשיפור התיאום בין נושאות המטוסים (מבצע "זעם קרב") ותגבור של הגנת מלטה במטוסי "ספיטפייר" (מבצע "מפוח").
האספקה לאי תוכננה להיות מועברת באמצעות 14 אוניות מטען, החשובה בהן הייתה "אוהיו", מכלית אמריקאית מהירה שאוישה על ידי בריטים, ונשאה את דלק המטוסים החיוני ביותר.
על מנת שלא לסכן את המטען היקר בהשמדה מוחלטת, הועמס חלק מדלק המטוסים במכלים גם על שאר האוניות, אולם עיקר המטען היה על ה"אוהיו".
הגנת השיירה חולקה ל-2 כוחות משימה: כוח "Z" לחיפוי מרחוק, וכוח "X" לחיפוי קרוב.
כוח "Z" שכלל את נושאות המטוסים נועד לליווי השיירה עד להגעתה למצר סיציליה, שם תעבור למטריה האווירית של מטוסי הקרב ממלטה.
כוח "X" שכלל ארבע סיירות ומשחתת נועד ללוות את השיירה עד לכניסתה לנמל.
לפיקוד על השיירה מונה תת אדמירל אדוארד נוויל סייפרט.
הכוח העיקרי של אוניות הליווי התכנס בסקפה פלו משם הפליגו ב-31 ביולי אה"מ "נלסון", "רודני", "ארגוס" ו"סיריוס" למפגש עם יתר האוניות שהגיעו מגיברלטר ("איגל" ו"צ'אריבדיס") ומפריטאון ("אינדומיטבל" ו"פובי"), לטובת תמרוני "זעם קרב".
בליל 2 באוגוסט, יצאה השיירה מלווה באה"מ "ניגריה" ו"קניה" ומשחתות נוספות מנהר הקלייד שבסקוטלנד ולמחרת בבוקר חברה לכוח הליווי.
בהמשך ההפלגה לגיברלטר חברו לשיירה אה"מ "פוריוס" שנשאה את מטוסי הקרב לתגבור מלטה ואה"מ "מנצ'סטר".
במהלך ההפלגה ביצעו אוניות הקרב והסוחר שורת תמרונים, אימוני התמודדות עם מצבי חירום ונ"מ, שהביאו את התיאום בין אוניות הקרב לאוניות הסוחר לרמה גבוהה.
בשל אימונים אינטנסיביים לתרגול יכולת הנ"מ והתיאום ייצר הכוח נפח חריג של תקשורת רדיו, אשר כנראה לא נעלמה מאזני האויב.
היה זה סיכון שנלקח בחשבון, בשל חיוניות האימונים.
ב-10 באוגוסט, בלילה נטול ירח, חצתה השיירה את מצר גיברלטר ונכנסה לים התיכון.
המעבר במצר עבר ללא אירועים כלשהם, אך על אף שהעוברים הניחו כי השיירה לא נראתה מהחוף, הראו דיווחים שנתקבלו מאוחר יותר כי האויב היה מודע לחלוטין למעבר השיירה.
בשחר 11 באוגוסט ביצעה כל השיירה תדלוק ימי ממכליות.
על אף שהשיירות הקודמות תדלקו במלטה, כעת לא נותר באי דלק לתדלוק אוניות והשיירה נאלצה להסתכן בתדלוק בשטח אליו הייתה לאויב גישה נוחה, לצוללות ולמטוסי קרב.
למזלה של השיירה, לא הותקפה בזמן התדלוק.
אולם עד מהרה השתנה מזלה של השיירה.
מוקדם בבוקר הותקפה נושאת המטוסים "איגל" על ידי צוללת גרמנית וטובעה לאחר שנפגעה מארבע פצצות טורפדו.
160 מתוך 927 אנשי צוות נהרגו, והיתר חולצו על ידי אוניות הליווי של האיגל.
אך יחד עם האיגל ירד למצולות רבע מהכוח האווירי שנועד להגנת השיירה.
בזמן בו טורפדה האיגל, סיימה ה"פוריוס" את מבצע מפוח, עת המריאו מסיפונה לכיוון מלטה 37 מטוסי ספיטפייר.
עם המראת המטוסים סיימה הפוריוס את משימתה ופנתה לשוב לגיברלטר עם אוניות הליווי שלה.
תוך תנועה לגיברלטר זוהתה על ידי הכוח צוללת איטלקית, וזו נוגחה וטובעה על ידי המשחתת "וולברין".
כתוצאה מפעולה זו נגרם נזק כבד למשחתת אך זו הצליחה להגיע לגיברלטר, שם תוקנה.
בהמשך היום נערכו התקפות כבדות על השיירה וכוחות הציר השתמשו בכל אמצעי שעמד לרשותם: האוניות הופצצו, מוקשים ימיים הוטלו בנתיבן, הותקפו על ידי צוללות בשיגורים רבים של טורפדו.
חרף ההתקפות הכבדות, הפגיעות היחידות בשיירה היו באחת מאוניות המטען שהואטה בעקבות החטאה קרובה, משחתת שטורפדה אך לא טובעה והצליחה להיחלץ לאחר מכן, ונזק שהוציא את סיפון הטיסה של ה"אינדומיטבל" מכלל פעולה, והותיר אותה לשייט במהירות של 28 קשר בלבד.
בהתקפה שערכו מפציצים איטלקיים בשעה 20:00 נגרם נזק קל גם לסיפון הטיסה של ה"ויקטוריוס".
השיירה המשיכה לשוט מזרחה בהתקרבה לבסיסי האויב בסרדיניה וסיציליה, מה שהגביר את הציפיות להתקפות של צוללות ומטוסים.
לאורך כל היום, הייתה השיירה נתונה לתצפית מתמדת על ידי מטוסים איטלקים ובמהלך היום נערכו עליה עוד שלוש התקפות אוויריות כבדות.
לאורך שעות האור פעלו מטוסי היירוט הבריטיים בספקם התרעות על התקפות מטוסי אויב ואף יירוטם, על אף שברוב ההיתקלויות סבלו מנחיתות מספרית.
גם תותחי הנ"מ של השיירה הוכיחו עצמם בהדיפת המתקפות.
ההתקפה האווירית הראשונה לאותו היום נערכה על השיירה על ידי 19 מטוסי יונקרס Ju 88. אלה נתקלו בחיפוי שכלל מטוסי קרב מדגם הוקר הוריקן ופיירי פולמאר, שהצליחו להפיל ארבעה מהמטוסים התוקפים.
שני מפציצים נוספים הופלו באש נ"מ מאוניות הליווי.
בהתקפה אווירית שנערכה בשעות הצהרים, נהרס סיפון הטיסה של ה"אינדומיטבל", דבר שהותיר את ה"ויקטוריוס" כנושאת המטוסים האחרונה שמתפקדת.
חלק מהמטוסים שהיו על האינדומיטבל נחתו על הוויקטוריוס, וחלק נוסף מהמטוסים ננטש עקב חוסר מקום.
על פי התכנון, אמור היה כוח Z לחזור לגיברלטר עם הגעת השיירה למצר סיציליה.
בפועל, החל מ-18:30 שוב הייתה האינדומיטבל תחת מתקפה אווירית ולכן פקד סייפרט על דחיית התמרון.
לאחר שהסתיימה ההתקפה (18:50) נצטווה כוח Z לחזור לגיברלטר, כאשר כוח X נשאר להמשיך וללוות את השיירה למלטה.
הערכת הפיקוד הייתה כי אחרי ההתקפה הכבדה שנערכה על השיירה מיד לפני הפיצול, אין זה סביר כי תיערך התקפה נוספת בטרם תרד החשיכה.
אולם דקות לאחר הפיצול שוב הותקף כוח X על ידי מפציצים ומפציצי טורפדו.
גם הצוללות היוו איום מהותי.
אה"מ "אית'וריאל" נגחה והטביעה צוללת איטלקית כשהיא גורמת נזק לעצמה שכתוצאה ממנו הושבת הסונאר שלה וחדלה ללוות את השיירה.
שיטת פעולה זו לא הייתה לרוחה של האדמירלות הבריטית.
במהלך פעולת הנגיחה איבדה הספינה שני אנשי צוות אך לקחה בשבי את רוב צוות הצוללת האיטלקית.
הצוללת האיטלקית "ברין" אולצה על ידי משחתות לנתק מגע.
מטוסים ימיים מסוג שורט סנדרלנד תקפו ופגעו בצוללת איטלקית אחרת, "גיאדה", שהמתינה לשיירה בסמוך לחוף אלג'יר.
בטרם נמלטה למקלט בנמל ולנסיה (שם נשארה עד 14 בחודש) הפילה ה"גיאדה" בתותחיה אחד ממטוסי הסנדרלנד.
בין השעות 14:00 – 19:00 הטילו המשחתות פצצות עומק במרווחי זמן של 10 דקות כדי למנוע התקפת צוללות נוספת.
עם הגעת השיירה לאזור סקרקי בנקס (אזור רדוד יחסית במצר סיציליה) נראה היה כי הסכנה למתקפת צוללות נעלמה, אולם בשעה 20:00 ערכה הצוללת האיטלקית "אקסום" התקפת טורפדות מוצלחת על אה"מ "ניגריה", "קהיר" ועל ה"אוהיו".
התקפה זו תפסה את השיירה בהפתעה ובשעה קריטית של שינוי המערך מ-4 ל-2 טורים.
ההתקפה שיבשה לחלוטין את מערך השיירה וניתקה את מפקד כוח X מהספינות שבפיקודו.
ב-20:35 ניחתה על השיירה התקפה אווירית נוספת.
עד לשעה זו איבדה השיירה מחצית מאוניות הליווי שלה, ואת שתי אניות הכוונת המיירטים.
במהלך השעה הבאה הוטבעו גם אניית הסוחר "אמפייר הופ", והאניה "דקליון".
מאוחר יותר תיאר מפקד אה"מ "קניה" את מצב השיירה בשלב זה "כאוטי", וקיימות גרסאות רבות בגין ההתרחשויות באותן השעות.
במהלך הערב, זיהה סיור אווירי בריטי שייטת סיירות איטלקית, הכוללת שלוש סיירות כבדות (גוריציה, בולצאנו, וטריאסטה), שלוש סיירות קלות (Eugenio di Savoia, ריימונדו מונטקוקולי ומוציו אטנדולו) ו-17 משחתות שטות דרומה כ-150 ק"מ מהקצה המערבי של סיציליה, בדרכן להגיע לשיירה עם שחר.
על אף המצב הקשה של השיירה, המשיכו כל האניות שיכלו לשוט לכיוון מלטה.
בשעה 01:30 נצפתה השיירה האיטלקית פונה מזרחה ושטה לאורך החוף הצפוני של סיציליה.
מטוסים בריטיים שיצאו ממלטה ניסו להטעות את הסיירות, אך הכוח התוקף העיקרי של מלטה נשאר בכוננות למקרה שספינות המערכה האיטלקיות יפליגו מטאראנטו.
כתוצאה, חלק מהסיירות האיטלקיות קיבלו פקודה לחזור לנמל והשאר נשלחו דרך מצר מסינה כדי להצטרף לכוח שנשלח כנגד שיירת הפיתיון MG 3 במזרח הים התיכון.
מבצע עמורה, הנקרא גם "מבצע אדמה חרוכה", היה מבצע צבאי של צה"ל שנערך בסוף 1956 ונועד להריסת התשתית הצבאית והתעבורתית של מצרים בחצי האי סיני בעקבות נסיגת צה"ל מסיני ומעזה (1956–1957).
מטרת ההריסה הייתה להסיר איום של פלישה מצרית עתידית מסיני (פלישה שתסתמך על תשתיות אלה, כגון מחנות ובונקרים לריכוז כוחות, כבישים ומסילות ברזל לשינוע מהיר של הכוחות) ומתקפת פתע מסיני.
הנדסית המבצע נחשב להצלחה גדולה וכל יעדיו הושגו, אסטרטגית המבצע נכשל וארבע שנים לאחר מכן, באירועי כוננות רותם, הצליחו המצרים בהפתעה מוחלטת להעביר ולהחזיק בחצי האי סיני כוח על דוויזיוני במטרה להפעיל לחץ על גבולה הדרומי של ישראל שעה שהתחוללו תקריות רבות בגבול הסורי.
בעקבות מבצע קדש (מלחמת סיני, 1956) כבשה ישראל את רצועת עזה וחצי האי סיני.
ישראל רצתה להחזיק בשטחים אלה, אך בעקבות לחץ בינלאומי כבד, בעיקר מצד ארצות הברית וברית המועצות, הסכימה ישראל לסגת.
לקראת הנסיגה ערך חיל ההנדסה את מבצע לקט ובו נלקחו שלל כלי נשק, תחמושת, אמצעי לחימה, כלי רכב, משאיות, ציוד מכני הנדסי ואספקה של הצבא המצרי.
הללו פונו לישראל, ושם שופצו והותאמו לצורכי צה"ל.
מאחר שסיני ורצועת עזה שימשו כבסיס למחבלי הפדאיון ועמדה טובה לצבא מצרים לפלוש לישראל, החליט צה"ל להרוס את התשתית הצבאית והתעבורתית בסיני, כדי למנוע אפשרות של מתקפת פתע מהירה מצד הצבא המצרי.
ללא מסילות ברזל וכבישים סלולים, יקשה על הצבא המצרי לשנע כוחות גדולים תוך זמן קצר, ובכך יינתן מרווח ביטחון לישראל להתכונן להתקפה מצרית.
את המבצע הובילו חיל ההנדסה (בפיקודו של הקהנ"ר אפרים להב) וחטיבה 7 של חיל השריון.
יחידות חיל ההנדסה שהשתתפו במבצע כללו את גדוד 601 (בשמו המאוחר "גדוד אסף"), גדוד צמ"ה פיקוד הדרום, צוערי קורס קציני חה"ן וחבלנים מחטיבת גולני.
יעדי המבצע היו להרוס את התשתיות הבאות:
750 ק"מ של כבישים סלולים
150 ק"מ של מסילות רכבת
פיצוץ מאגרים תת-קרקעיים ומאגרי דלק
הריסת רוב מקורות המים ומאגרי המים
כדי לעמוד בלוח הזמנים (ב"דדליין") עבדו החיילים במשמרות של 20 שעות.
החיילים השתמשו במעקר ("רוטר") של הדחפורים על מנת "לחרוש" את הכבישים ולהפכם לבלתי-ראויים לשימוש: כף הדחפור גירדה את האספלט, המעקר חרץ את הכביש לשני חלקים ויצר תעלה ומשני צידיה סוללות עפר קטנות שיפגעו בגחונם של כלי רכב שינסו לנסוע על הכביש, וגם הזחלים עצמם גרמו נזק למה שנותר מהכביש.
את המבנים, המחנות והמאגרים פוצצו פלסים של גדוד 601 וחבלני חטיבת גולני.
המבצע הסתיים בסוף דצמבר 1956 כאשר כל היעדים הושגו בהצלחה, לפני התאריך בו נאלצה ישראל לסגת מכל סיני ולהחזירו למצרים.
על המבצע זכה גדוד 601 של חיל ההנדסה בצל"ש גדודי.
היה זה הצל"ש הגדודי הראשון בצה"ל.
צבעיו של דגל חיל ההנדסה נבחרו כדי להנציח את המבצע המוצלח: כתום מסמל את להבות הפיצוצים ושחור את האדמה החרוכה שהותיר אחריו החיל.
בין השאר פירק צה"ל את כל מתקני הנפט בסיני, ובהם מתקנים בראס סודר שהיו שייכים לחברת הנפט הממשלתית האיטלקית.
זמן מה העיבה הפרשה על יחסי ישראל-איטליה, אך לאחר משא ומתן הסכימו הצדדים על פיצויים וההדורים יושרו.
מבצע עוקץ ארסי היה מבצע פשיטה שבוצע על ידי סיירת מטכ"ל ב-21 במאי 1994 בדרום לבנון, ובמהלכו נחטף מוסטפא דיראני מביתו בלבנון.
בשנת 1986 נפל הנווט רון ארד בשבי ארגון המחבלים "ההתנגדות המאמינה", הזרוע הצבאית של תנועת אמל בלבנון, שבראשו עמד מוסטפא דיראני.
בעקבות כך אספה קהילת המודיעין הישראלית מידע על דיראני, בעידודו וביוזמתו של ראש אמ"ן, האלוף אורי שגיא, בשל מעורבותו של דיראני בחטיפת ארד.
זאת אף שדיראני הצהיר כי ארד כבר אינו בידיו, משום שבאמ"ן רווחה האמונה כי דיראני יוכל להשלים פערים מודיעיניים על גורלו של ארד ומשום שניתן יהיה להשתמש בו כקלף מיקוח בהסכמי חילופי שבויים עתידיים.
קצין ביחידה 504, יהודה דנגורי, הצליח לגייס עובדת במשק ביתו של דיראני שסיפקה תמונת מודיעין על שגרת יומו של היעד כולל שרטוט ביתו.
סיירת מטכ"ל, בפיקודו של דורון אביטל, החלה להתאמן על חטיפתו של דיראני מביתו בכפר קסרנבא, שבעמק הבקאע בדרום לבנון, המרוחק כשמונים קילומטרים מגבול ישראל.
אביטל הבהיר ללוחמיו בעת ההכנות כי עליהם לעשות כל מאמץ שלא להרוג איש במהלך הפעולה כדי לשמר את מוסריותה.
הכוח הפושט כלל, פרט לאביטל, גם את מחליפו המיועד כמפקד היחידה, שחר ארגמן, וכן את מפקד כוח האבטחה ההיקפי, הרצי הלוי, ומפקד הכוח האמון על ביצוע ההשתלטות על דיראני בביתו, ליאור לוטן, אשר שימש באותה עת כמפקד פלגת הפח"ע ביחידה.
בין הלוחמים בכוח הפושט היה עמנואל מורנו.
לוחם אחר אשר צוות לכוח אבטחה שחיכה במסוקים היה ניר פורז.
לאחר שנתגבשה תמונת מודיעין מספקת על התנהלותו של דיראני והסביבה בה הוא חי מחד גיסא, והכנות היחידה הגיעו לרמת מוכנות מספקת מאידך גיסא; המליצו הרמטכ"ל, אהוד ברק, וראש אמ"ן, שגיא, לראש הממשלה ושר הביטחון, יצחק רבין, לאשר את הפעולה.
בליל 21 במאי 1994 הוטס כוח היחידה בשני מסוקי יסעור אל תוך עמק הבקעא, אזור הררי בעומק לבנון על הכוח חיפו מטוסי ומסוקי קרב של חיל האוויר.
הכוח נע למשימתו באופן רכוב, ובקרבת הכפר עברו לתנועה רגלית.
כוח היחידה התגנב לקרבת הבית ובעוד כוח האבטחה בפיקוד הלוי התפרס מסביב לבית, פרץ הכוח בפיקוד לוטן לתוך ביתו של דיראני.
בחדר השינה השתלטו הלוחמים, ולוטן בראשם על דיראני ועל אשתו שגילו התנגדות.
שאר הכוח השתלט על שומרי ראשו ובני המשפחה הנוספים שבבית.
הלוחמים אספו בבית חומרי מודיעין ומסמכים רבים.
דיראני נחקר כבר בביתו בניסיון לנצל את הלם החטיפה ולהשיג ממנו מידע חדש אודות ארד.
אולם הלה לא חשף בפני חוקריו מידע שכזה.
בעוד הכוח נסוג מן הבית זיהה כוח האבטחה החיצוני קבוצת אנשים אשר עמדו במרפסת.
בין העומדים במרפסת היה גם אחיו של דיראני אשר ירה באוויר ברובה ציד.
צלפי היחידה כיוונו את רוביהם על האיש, אולם בשל הדגש של מפקד היחידה לגבי מוסריות הפעולה והימנעות מהרג מיותר של אזרחים, ומשום שהירי לא סיכן את הכוח, לא פתחו באש.
התנועה לעבר כלי הרכב הייתה בציר הררי תלול וקשה לטיפוס, כאשר דיראני קשור לאלונקה.
בשל המאמץ הקשה להעפיל לראש ההר, נאלצו לוחמי היחידה להשאיר מאחור ציוד לחימה שהכביד על תנועתם.
אחרוני הלוחמים בכוח היו אביטל והלוי שהיו אחראים לחיפוי.
במהלך התנועה התברר כי אחד הלוחמים, שחר ארגמן, נפצע בירכו, אולם הוא חבש את פצעו והמשיך בכוחות עצמו לרכב.
נקודת החילוץ שונתה במהלך הפעולה בשל חשש כי נחשפה לכוחות המחבלים.
הכוח נע רכוב לנקודה החליפית והתפנה באופן מוסק חזרה לישראל.
הכוח נחת במנחת בבית הספר הטכני של חיל האוויר.
רופא צבאי בדק את דיראני והוא הועבר לחקירה במתקן 1391.
אף כי המבצע הצליח הן מבצעית והן בהרתעה שהשיג נגד הנהגת ארגוני המחבלים בלבנון, לא חשף דיראני בחקירתו מידע חדש בנוגע לרון ארד.
הוא הוחזק בישראל במעצר מינהלי בלא שאפשרו לו להיפגש עם נציגי הצלב האדום, במטרה ללחוץ על שוביו של רון ארד.
אולם בשנת 1998 עתרו דיראני ועבד אל-כרים עובייד (שהיה כלוא בישראל מאז 1989) לבג"ץ בדרישה לאפשר להם להיפגש עם נציגי הצלב האדום.
באוגוסט 2001 התקבלה עתירתם על ידי הרכב של חמישה שופטים בראשות הנשיא אהרן ברק.
משנת 2002 הוחזק דיראני בישראל בהתאם לחוק כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים, שנחקק באותה שנה.
דיראני שוחרר ב־2004 במסגרת עסקת חילופי השבויים עם החזבאללה, בה שוחררו אלחנן טננבוים וגופות שלושת החיילים שנחטפו בהר דב בשנת 2000. באפריל 2004 כינס דיראני מסיבת עיתונאים והודיע כי ארגון "ההתנגדות המאמינה" מתמזג עם חזבאללה.
בעקבות המיזוג מונה דיראני כ"אחראי מדיני" בחזבאללה.
מבצע פונטיאק היה פשיטה מוסקת שבוצעה על ידי כוח מחיל התותחנים ומסיירת מטכ"ל ב-11 באוקטובר 1973, ביומה החמישי של מלחמת יום הכיפורים בג'בל עתקה בעומק מצרים.
במאי שנת 1973 הוחלט במפקדת קצין תותחנים ראשי על הקמת סוללת תותחנים שתוכשר למבצעים מוטסים ומוצנחים (המכונים "נתרן" בשפה המבצעית).
הסוללה נקראה "טייגר" והוכפפה כסוללה רביעית לגדוד 405. על הסוללה פיקד סרן יהונתן שמיר, והיא הורכבה מלוחמים מגדוד הנח"ל המוצנח ומהתותחנים.
הסוללה צוידה בתותחים מסוג M102 יבילי אוויר בקליבר 105 מ"מ.
בחודשים שלפני פרוץ המלחמה השלימה הסוללה אימונים בתחומי המבצעים המוטסים ובהם אימון חטיבתי מלא עם חטיבת הצנחנים, וכן אימוני פריקה והטענה של התותחים ממסוקים.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים לחמו חיילי הסוללה ברמת הגולן.
ב-9 באוקטובר ניתנה לשמיר הפקודה להכין פלגה מן הסוללה למבצע בחזית הדרום.
הפלגה, בפיקודו של שמיר, הוטסה משדה התעופה מחניים לבסיס תל-נוף.
עם הגיעם הורכב כוח לביצוע פעולה מיוחדת בפיקוד סא"ל עמוס ירון, בעברו סגן מפקד חטיבת הצנחנים.
הכוח כלל 22 לוחמים, ובהם תותחני הסוללה ואנשי מילואים מסיירת מטכ"ל, שעליהם הוטל לאבטח את התותחנים בעת הירי.
על התותחנים פיקדו רס"ן שמעון רום ושמיר.
המשימה שהוטלה על הכוח הייתה לבצע פשיטה מוסקת בעומק מצרים, על מנת לשבש את המערכים העורפיים של המצרים ולאלץ אותם להפנות תשומת לב מחזית הלחימה לשטחם.
מתווה הפשיטה כלל נחיתה בג'בל עתקה ומשם ביצוע ירי ארטילרי לעבר מפקדות הארמייה השלישית המצרית וכן לעבר צומת קשר חיונית בקרבת הקילומטר ה-101 על ציר קהיר-סואץ.
מאחר שהפקודה שניתנה למפקד טייסת המסוקים לא כללה מודיעין ולא כללה נתוני מזג אוויר, החליט לתכנן את נתיב הטיסה על בסיס מודיעין בדבר סוללות טילים ומיקום מוצבים שנאסף טרם פרוץ המלחמה והניח בתכנון הנתיב את הטמפרטורה שנמדדה בבסיס רפידים.
בלילה שבין 10–11 באוקטובר המריאו מרפידים שני מסוקי יסעור מטייסת דורסי הלילה ובהם כוח של 16 תותחנים, 6 חיילי אבטחה, קצין קישור, שני תותחים M102 וכ-150 פגזים, חצי מהם נפיצים וחצי פגזי זרחן.
מסוק שלישי ובו 15 לוחמים נותר ברפידים בכוננות לחילוץ של הכוח הפושט במקרה הצורך.
שני המסוקים טסו מערבה בליל ירח מלא, ללא אורות, דרך ראס סודר, חצו את ים סוף בגובה נמוך מאד והמשיכו מערבה לכיוון ג'בל עתקה במצרים בגובה נמוך.
במהלך הטיסה לא נורתה לעבר המסוקים אש נ"מ.
לאחר שנחתו יצא מהמסוק מפקד התותחנים וגילה שהקרקע סלעית ואינה מתאימה לקיבוע של התותחים לקרקע.
מפקד התותחנים שב למסוק והחליט יחד עם מפקד הטייסת לחפש נקודת נחיתה אלטרנטיבית על אף הקושי הנובע מהצורך בתכנון נתוני ירי חדשים לתותחים.
הכוח הוטס לגבעה אחרת שבה הורד מפקד כוח התותחנים.
הוא מצא אותה מתאימה להצבת התותחים ואישר את פריקת הכוח מהמסוק (מיקום מקורב של אזור ההנחתה).
לאחר הנחיתה ביצע הכוח טיווח וירה 90 פגזים על מפקדות הארמייה השלישית וצומת חיוני באזור הק"מ ה-101 על ציר קהיר-סואץ והסב להם נזקים ואבדות.
במהלך המבצע חסם הצבא המצרי את רשת הקשר שבו השתמש הכוח הישראלי ואילץ אותו לעבור בין רשתות.
לאחר 50 דקות הוחלט על סיום המשימה והכוח הזעיק את המסוקים לחילוץ, אולם בשל תנאי מזג אוויר וערפל לא הצליחו טייסי המסוקים לזהות את הכוח שעל ההר.
בעקבות זאת החליט מפקד הטייסת, יובל אפרת, כי יבצע את משימת החילוץ במסוק אחד בלבד.
על אף קשיים מרובים בטיסה ובזיהוי, הצליח אפרת, שהדליק את אורות הנחיתה של המסוק כדי להקל על הכוח להכווינו, לזהות את הכוח.
הוא נחת בקרבתם והחל בהעמסת התותחים, שנתקלה בקשיים מרובים עקב הכורח להעמיס את שני התותחים למסוק אחד.
לאחר מאמצים מרובים של אנשי צוות המסוק ושל התותחנים, התותחים והחיילים הועמסו בהצלחה והמסוק פינה אותם בשלום לקווי צה"ל.
במהלך המבצע נתקל הכוח בקשיים טכניים: קושי בגרירה ידנית של התותחים הכבדים, קושי בקיבוע התותחים לקרקע הסלעית באופן שיצר רתע בלתי מבוקר, קושי בתפעול התותחים וקושי בפינוי הכוח בשל ערפל סמיך.
צבא מצרים לא היה מודע לכך שמקור הירי הארטילרי הוא מג'בל עתקה המצוי בשטחו.