tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האתר המרכזי הוא הכפר הערבי סאנור המופיע במפת הקרן הבריטית.
באתר 35 בורות מים - מספר גדול לעומת כפרים אחרים.
גרעין הכפר מוקף חומת אבן.
החומה היא חלק ממבצר, שנבנה במאה ה-18 בעת המלחמה בין תקיפי שכם לבין השלטון העות'מאני.
באזור הכפר שתי עמדות תותחים ממלחמות במאה ה-19. מידע מתושבי הכפר שנמסר לעורכי הסקר מעלה כי המצודה נבנתה בשנת 1764 על יד משפחת ג'ראר מעבר הירדן.
עבדאללה פאשא שליט עכו צר על המצודה בשנת 1831 וכבש אותה בעזרת האמיר בשיר השני הלבנוני שהגיע לאזור עם כוחות שכללו 100 חיילים יהודים מחצביה שבלבנון.
המבצר נחרב ולימים נבנה מחדש.
אתר מעניין במיוחד נמצא ליד סנור והוא ח'רבת ח'ייבר.
ייתכן כי מקור השם במסורת של עליית יהודי ח'ייבר מחצי האי ערב לארץ ישראל במאה ה-7.
בקעת א-ראמה - בה שוכן הכפר הערבי עטארה, אשר נזכר במיקום זה בדיוק, תחת שם "עטרות", באונומסטיקון של אוסביוס מתחילת המאה הרביעית לספירה.
החרסים באתר מתחלקים כך: 20% מהתקופה הרומית - 30% מהתקופה הביזנטית ו-30% - מימי הביניים - כך ניתן להתרשם משלבי התפתחות הכפר לאורך השנים.
האתר נשרף בשנת 1830 על ידי מושל האזור.
ההר הגבוה, ובו הכפר הערבי "ג'בע", אשר דומה שמשמר את שם היישוב הקדום גבע הנזכר הן בחרסי שומרון והן אצל חז"ל בתור "גבע של כותים".
במרכז הכפר מבצר עם חרכי ירי מימי הביניים ומהתקופה העות'מאנית.
משפחת ג'ארר עברה לכפר אחרי חורבן מבצרה בסאנור.
כפר גדול באזור הוא "סילת א-ד'אהר", המזוהה עם היישוב הקדום שילתה הנזכר בפסיפס כתובת רחוב מתקופת התלמוד כעיירה יהודית בתחום סבסטיה.
אולי גם ניתן לזהותו עם Sileta אשר בשנת 1178 הוענק על ידי בולדווין להוספיטלרים.
לידו כפר נוסף שנמסר למסדר הנוצרי - "אל-פנדקומיה", המזוהה עם פנטקמוותה הנזכר אף הוא בכתובת רחוב באזור זה.
בסמוך כפר נוסף "בזאריה" - אולי שם היישוב והמשפחה אביעזר שבנחלת שבט מנשה, הנזכר גם בחרסי שומרון.
ראס אל-אקרע - בשיא של הגוש ההררי שבין עמק סאנור לבין עמק זבאבדה.
סמוך לראס אל-אקרע הייתה היאחזות נח"ל בשם עירית.
באזור מתחמים מבוצרים אחדים להגנה על הדרך הראשית צפונה משכם.
נחל שכם, כולל שורה של כפרים ערביים עם שטחי עיבוד חקלאי נרחבים: כפר רומאן - עם ריכוז מטעי זיתים, יסודו הנוכחי מהתקופה העות'מאנית; ענבתא - עיירה ערבית גדולה בין שכם לבין טולכרם, במרכזה מבנה מבוצר ובו חרכי ירי מהתקופה העותמא'נית; ראמין - כפר ערבי גדול שיסודו מהתקופה הפרסית.
חבל סבסטיה - בו נמצא התל העתיק של שומרון הקדומה.
בסקר נמצא כי שטחו של האתר מגיע ל-300 דונם, אחד מגדולי האתרים של הערים המיקראיות.
באתר נמצאו שרידי ארמון מלכי ישראל 721 לפנה"ס - 880 לפנה"ס, מקדשים רומאיים וכנסיות ביזנטיות, שדרת עמודים מימי הורדוס ושער רומאי עתיק והיפודרום.
האתר נחפר בתחילת המאה ה-20 על ידי משלחת מאוניברסיטת הרווארד ובשנות השלושים על ידי משלחת בריטית.
ליד סבסטיה נמצא הכפר הערבי א-נאקורה ובו מקור מים, ממנו יוצאת אמת מים עם צינור חרס, שהובילה מים לעיר סבסטיה.
יוסף ברסלבי תיאר את הנקרה החצובה למעיין, באורך 84.5 מטר, אשר בסופה קפלה בעלת אפסיס.
רמות יאציד - בהן שוכן הכפר יאציד, המזוהה עם היישוב הקדום יצת, הנזכר הן בחרסי שומרון והן בפסיפס כתובת רחוב מתקופת התלמוד כעיירה יהודית בתחום סבסטיה.
כפר גדול באזור הוא טלוזה.
מספר בורות המים בו הוא כ־50. החרסים שנמצאו בו הם מתקופת הברזל ב' - תקופת התנחלות שבטי ישראל.
ממנו תצפית טובה על הר עיבל.
ויליאם פוקסוול אולברייט מזהה את היישוב עם השם הארמי: "טור טלוזה" שפרושו "הר השקדים".
הר עיבל - בו נמצא הכפר הערבי הגדול עצירה א-שמאליה, ליד מעיינות שכם.
האתר כולל שרידים מתקופת התנחלות שבטי ישראל.
בשנת 1166 הייתה במקום אחוזה צלבנית.
ייתכן כי ניתן לזהות את היישוב עם חצרת מחרסי שומרון.
באתר אל-בורנאט על ההר זוהה מתחם פולחני ובו מזבח.
מקום המשוער של מזבח יהושע בן נון.
לפרקים 3 נספחים: החוקר אנדרה למייר סוקר את רשימת הכתובות שנמצאו, יעקב ינאי - את אוסף המטבעות ומלכה מוסברג - את צלמיות הנשים.
במוספים נכללים רשימת מקורות המים בהר מנשה, רשימת השמות הגאוגרפיים לכל התקופות, רשימת מתקנים חקלאיים ורשימה מפורטת של הכפרים הערביים ונתונים על האוכלוסייה שלהם.
חלק ב: העמקים המזרחיים וספר המדבר
בכרך השני של הסקר, על חלקו המזרחי-צפוני של השומרון, נוספו עדכונים כלליים שלא הופיעו בחלקו הראשון של הסקר.
מבוא גאולוגי מאת יעקב מימרן.
נספח על אתרים פרה-היסטוריים מאת חיים וינטר.
נספח מיוחד על כלים חקלאיים מאת דוד עיטם.
וכמו בכרך הקודם, נספח על המטבעות שנמצאו מאת יעקב ינאי.
מלבד זאת, בכרך זה 115 צילומי אוויר (לעומת 15 – בכרך הראשון).
במקרים אחדים, כמו במבני הגלגלים, רק צילומי אוויר הביאו לחשיפתם.
על היקף הסקר תעיד העובדה כי נסקרו בו 261 אתרים, מתוכם 191 או 73% אתרים חדשים.
השוואת סקר זה עם סקרים קודמים שנעשו בשומרון מצביעה על יתרונו: בסקר הבריטי התגלו 48 אתרים, בסקר החרום משנת 1966 – עוד 24 אתרים ובסקר 1972 – 36 אתרים.
כמו הסקר הקודם האזור חולק ליחידות נוף, עשר במספר:
עמק זבאבדה – עם הכפר הערבי הגדול במרכזו א-זבאבדה – נספרו בו 35 בורות מים.
היישוב הנוצרי שהוקם בו חדש למדי, ולדברי זקני הכפר, נוסד רק במאה ה-18. במרכז הכפר מבחינים במבנים מימי הביניים אשר ננטשו ביניהם כנסיות מהתקופה העות'מאנית.
יש שימוש רב באבנים עתיקות.
הכפר שוכן על הדרך המזרחית מג'נין לשכם.
ראס א-סלמה – הכולל שורה של אתרי חוות חקלאיות מהתקופה הביזנטית, כולם בעמק נחל בזק.
בין המתקנים החקלאים בתי בד וגתות.
נמצא גם אתר הרודיאני – "אל-קולה" – מצודה על כפה גבוהה, שנועדה לשמור על הדרך הרומית משכם לבית שאן.
"חרבת אבזיק" – אתר שופע בורות מים – 45 במספר – זוהה עם בזק על ידי אשתורי הפרחי ויהוסף שווארץ בתבואות הארץ אך לא נמצאה תמיכה לכך בממצאים הארכאולוגיים.
עמק טובאס – כולל בצפונו כפר ערבי בשם תיאסיר, בו מבנים עתיקים ומבוצרים מימי הביניים.
כפר זה נזכר במיקום זה בדיוק, תחת השם "אשר", עוד באונומסטיקון של אוסביוס מתחילת המאה הרביעית לספירה.
הכפר חולש על הדרך הקדומה מהשומרון לבקעת הירדן.
סמוך לכפר אחוזת קבר רומית.
בשולי העמק עיר המחוז טובאס.
זרטל מציין כי "מפאת מצב הביטחון לא ניתן לערוך סקר מלא בכפר ונסקרו רק שוליו".
יש המזהים את הכפר עם תבץ המקראית, אך עורכי הסקר מעדיפים לראות אותה באחד משני אתרים קרובים אחרים.
בסמוך לטובאס מדרום מערב שוכנות שתי חורבות – ח'רבת כשדה וח'רבת יהודא, המזוהות בהתאמה עם היישובים הקדומים כפר כסדיה וכפר יהודית הנזכרים בכתובת רחוב כעיירות יהודיות בתחום סבסטיה.
ואדי אלמלח – עם מבני טיח ופתחים ייחודיים מהמאה ה-19 כמו ב"כרדלה" (עילית).
שרידי עיירה ביזנטית גדולה ב"ח'רבת אל-חמה".
"ח'רבת ג'באריס" עם מבנים בעלי אבנים גדולות ומסותתות, מבנה בסיליקה ומבנה קבורה.
נחקר בסקר הבריטי ובסקר החרום 1972 והוצע לזיהוי בתור בזק הקדומה.
ברג' אל-מלח – מצודה שיסודה הוא בתקופת הצלבנית אך שרידי המצודה הנראים היום הם בסגנון ממלוכי, 100 מטר מעל פני השטח, בנויה בצורת ספינה 95מטר X 50 מטר.
ב"ח'רבת אל מאליח", מכלול מבנים ומרחצאות, לפחות מהתקופה הרומאית.
ראס ג'דיר – באזור ספר המדבר.
ח'רבת ירזה, בה 40 בורות מים, שרידי כנסייה ביזנטית, אל האתר מגיעה שרידי דרך רומית, ויש המזהים גם אותה בתור "אשר", עיר בנחלת שבט מנשה (ספר יהושע, י"ז, י'), הנזכרת באונומסטיקון: "היום יש שם כפר ברדתך מנאפוליס לבית שאן במיל החמשה עשר אצל דרך המלך".
אלבקיעה – בה העיירה הערבית הגדולה טמון – מספר בורות המים – 80. במרחק 4 ק"מ מעין "עין אל-פארעה".
בספרות ימי הביניים 1260 מכונה המקום "ארץ תפוח" (Terra Tampne).
באזור נמצאו סכרים, מגדלי אבן, מכלאות צאן ומתקנים חקלאיים.
ממצא מיוחד התגלה בח'רבת עטוף – שטח חקלי גדול ובו 70–90 ערוגות מפולסות, הנראות כבריכות לצורך גידול חקלאי מיוחד.
זרטל מציין כי "לתופעה יוצאת דופן זו אין מקבילה בהר מנשה".
ג'בל טמון – אף כאן מכלול שלם של חווה חקלאית.
נחל תרצה (ואדי אל-פארעה) – בתחילתו מבנה מבוצר, בולט בשטח, להגנה על המעיינות "בורג' אל-פארעה", מיושב מתקופת הברזל ולא מוזכר במקורות צלבניים או מוסלמים.
האתר המרכזי הוא "תל אל-פארעה" המזוהה עם העיר תרצה המקראית – בירת ממלכת ישראל.
נעשו בה חפירות בשנים 1948–1963 על ידי משלחת צרפתית בהנהלת דה וו, אשר חשפה בו ביצורים גדולים.
הזיהוי הוצע בזנו על ידי אולברייט ומקובל.
אתר מיוחד עם 110 פריטים מהתקופה הנאוליתית נמצא ב"ג'למת אל-אחמר".
כן נמצאו במקום מאות מערות קבורה.
זרטל מעיר כי "נחל תרצה והעמק שלו שימשו בתקופות אלה כאזור קבורה מרכזי".
אתר נוסף קדום מתקופת הברונזה הקדומה הוא "א-רג'ום".
האזור היה מיושב בצפיפות בתקופה העתיקה.
ראס חמצה – אזור חקלאי ברובו.
ספר המדבר – בתקופה הביזנטית היו כאן חוות חקלאיות ומצודות קטנות לשמירה על הדרכים.
הבסיס הכלכלי היו שטחי המרעה וגדרות האבנים יעידו על כך.
מיוחד הוא אתר "ח'רבת א-סווידה" בו נמצאו 50 בורות מים.
היה זה מחנה צבאי רומאי גדול שכלל: מתחם מרכזי, תוספות של מבני מגורים, מערכת אספקת מים – כולל בריכה היכולה להכיל 1,000 עד 1,200 מטר מעוקב, דרך בנויה מאבנים גדלות ובית קברות.
ממצא המטבעות מתקופות אלכסנדר ינאי, הדריאנוס (אליה קפיטולינה וקיסריה) וביזנטי.
כן נסקרו באזור אתרים ישראליים בהווה: מחנה פלס והיישוב חמדת.
סקר זה הוא מקור מידע חשוב ביותר על אזור גאוגרפי זה של ארץ ישראל.
הכרך השני כולל נספח מיוחד שנערך ביוני 1994 על אודות ממצאי אבן הצור שנאספו באזור הסקר.
לדעת החוקר, חיים וינט: "ניתוח העשוי להאיר את תולדותיהן ואופיין של החברות האנושיות הקדומות באזור, שכמעט לא היו ידועות עד לתחילת הסקר".
בעקבות סקר הר מנשה, נערך סקר מפורט בשנים 1993/1994 בארבעה אתרים: "ח'רבת אל-מליח", "ג'למת אל-אחמר", "עיראק אל-חמרה" וחלק מאתרי "ראס אל ח'רובה".
באזור ראס ח'רובה, נמצאו פריטים רבים מתקופת האבן הקדומה או התקופה הפלאוליתית – תיכונה – החוקרים הגיעו למקור אבן הצור בשכבות התחתונות של הגיר מתקופת אאוקן – תצורת צרעה.
שם הוא מופיע כעדשות אקראיות בתוך שכבות אבן גיר.
צבעו חום בהיר עד חום אפרפר.
בתקופה הנאוליתית וב רוב כלי הצור נעשו מצור בהיר יותר, חלקו גירני, בגוונים של חום ובז'.
הלהבים הכנענים עשויים מצור בהיר.
החוקר מוסיף כי ייתכן שלהבי המגל ומגרדי המניפה הגיעו לאתרים בדרכי מסחר.
הכלים והטכנולוגיות ששימשו לזיהוי בתקופות השונות היו:
תקופה הפלאוליתית התחתונה – אבן היד, אבן היכולה להיות צמודה לחתיכת עץ בתור גרזן.
תקופת הפלאוליתית התיכונה – שימוש בטכניקת הלוולואה, קיום משטח נקישה ו"כובע הז'נדארם" לריסוק גרעינים, ריבוי מקרצפים וכמות יחסית גדולה של כלים.
מתקופת הפאליאוליתית העליונה נמצאו ממצאים רק בשולי האזור ולא נכללו בעבודה.
התקופה הנאוליתית – כלים דו-פניים: הגרזן, הכילף והאיזמל, ראשי חץ ולהבי מגל.
התקופה הכלכוליתית – כלים, להבים, דיסקוס מנוקב ומגרד המניפה.
תקופת הברונזה התיכונה עד תקופת הברזל הוגדרו על ידי הימצאות להב המגל הגאומטרי.
מתקופת הפאלאוליתית התיכונה אתרים וריכוזי צור רבים בתחום: בדרום: בכביש 57 מ"צומת אדם" במזרח עד "צומת מכורה" במערב – כביש הגישה ליישוב חמרה ובצפון: הואדיות: א-ג'ופה, אום ח'רז ואבו סדרה.
"מספר האתרים מצביע על נוכחות אנושית ניכרת בתקופה הזאת".
עוד תופעה מעניינת, האתרים נמצאו במקומות גבוהים מעל פני השטח ואינם קרובים למקורות מים.
מספר הממצאים יכול להעיד על היקף העבודה: באתר "ח'רבת אל-מיתה" התגלו 903 כלים ופסולת תעשיית אבן הצור – ביניהם להבים כנעניים מגוונים.
ב"ח'רבת אל-מליח" נמצאו למעלה מ-1,000 פריטים מהם 498 ללא כל שבר.
נערכה השוואה עם ממצאים מאתרים בנגב ובהר סיני.
עורך הסקר מציין כי באזור זה יש עוד 50 אתרים עם כלי צור שאינם כלולים בסקר המנשה.
חלק ג: מנחל עירון לנחל שכם
הכרך השלישי של הסקר מקיף את השטח שבין נחל עירון - הגבול הצפוני של נחלת שבט מנשה - לבין נחל שכם בדרום.
הוא משלים מבחינה ארכאלוגית והיסטורית את החלק הצפוני-מערבי של הנחלה, אחרי שהחלק המרכזי - קער שכם - נסקר בחלק הראשון והחלק המזרחי - העמקים המזרחיים וספר המדבר - נסקר בחלק השני של הסקר.
שותף לחלק השלישי של הסקר גם ניבי מרקם.
החלק השלישי של הסקר נכתב בשנת 2000, כאשר רובו של האזור עבר לשליטה פלסטינית ונמנעה כניסה לאתרים בשומרון.
400 הקמ"ר של השוליים הצפוניים-מערביים הוא חבל ארץ הררי, הנושק לשפלת החוף.
לכן ניתן להגדיר אותו בתור "מבצר השומרון".
אל נרבתא נסו יהודי קיסריה בתקופה הרומאית, אל אתר אל-אחוואט הגיעו גויי הים ואולי גם עלילת ספר יהודית התרחשה בה.
מעטים היו המבקרים שעברו באזור בעבר הרחוק.
הוא היה מחוץ להתעניינות של תיירים, צליינים, נוסעים וחוקרים.
גם הגישה למקומות אינה קלה.
רק החלקים הסמוכים לעמק דותן ונחל עירון זכו לביקור החוקר המודרני.
דרכים ותוואי-מעבר עברו בהר מנשה שהיה צומת דרכים טבעי למעבר בין שפלת החוף לבין עמק יזרעאל, בין דרום הארץ והנגב לבין צפון ההר ועמק יזרעאל ובין עבר הירדן המזרחי לחוף הים התיכון.
שלוש דרכים ראשיות חצו את האזור:
דרכים רומאיות בין נחל עירון לבין נחל שכם: קיסריה - מגידו, קיסריה "גיניי" - קטעים ממנה נמצאו ליד עמק דותן וחשיבותה עלתה אולי על מעבר עירון, דרך נרבתא, הדרך העוברת ליד "אום ריחאן" ושתי דרכים נוספות.
דרכים בינלאומיות - כמו סעיפי דרך הים: "ח' ימה" - מגידו, ואדי מילק, ג'נין - תענך ומגידו - ההמשך של דרך האבות שעלתה מחברון צפונה.
דרכים ארציות - רק שני קטעים קצרים ליד ג'נין ובנחל שכם.
דרכים מקומיות - נמנו עשר דרכים כאלה בסקר.
באזור הסקר נמנו יחידות הנוף הבאות:
נחל עירון - תחומי היחידה נקבעו בהתאם למהלכו של נחל עירון.
במרכזה רכס אמיר הבנוי חומרים וולקניים - אפר וטוף - שאבן גיר שקעה עליהם.
האזור עשיר במעיינות יותר מכל יחידת נוף אחרת, ולמרות זאת נמצא כי הוא עני יחסית ביישוב קדום: נמצאו בו 37 אתרים מהם רק 3 של תילים: "סאלם", "ערונה" ו"תל אסור".
הנחל מתואר בתעודות מהעת העתיקה כמו באלב של תחותמס השלישי: "2,000 אמה עומקו, צוקים וסלעים קירותיו ...
באזור הייתה התיישבות בתקופת הברזל השנייה, כמו בכל הר שומרון, עליה בתקופה הרומאית ביזנטית - 22 יישובים ועם הכיבוש הערבי במטרה לחזק את השליטה על המעבר.
בעת החדשה רק מאמר בודד, של זאב וילנאי נכתב על האזור.
שולי יזרעאל וגבעות תענך - רצועה רחבה בין עמק דותן לבין נחל עירון.
זהו אזור גבעות נמוך, בחלקו טרשי ותלול ולכן לא עברו בו דרכים אך גם עיבוד חקלאי רב לא היה בו.
החלק הקרוב לעמק יזרעאל הוא פורה ועשיר במים - לפחות 15 מעיינות.
כאן מצויה תענך, "ח' ינון" ותל גדות "אל-באטן".
גבעות יעבד - אופייה של היחידה הומוגני, בנויה גבעות מתונות, פרי סחיפה מהרכסים הסמוכים וכן יש בה מאגר של קרקע פורייה - טרה רוסה.
עם זאת האזור סובל מהעדר מקווי מים ומזמינות קרקע פורייה.
נמצאו בו 47 אתרים באזורים הקרובים לשרון - היום "ג'ת", ח' ימה".
בגבעות הפנימיות יש כיסוי חורש כמו בשמורת יער ריחן.
נמצאו שני אתרים גדולים מתקופת הברונזה התיכונה, ששימשו כנראה כ"מבצר נוכחות".
חבל נרבתא - הגדולה ביחידות הנוף אך גם "הנידחת והפחות נחקרת ביניהן".
היא כוללת נוף פראי של הרים, נחלים עמוקים וחורש ים תיכוני והתוצאה היא שהיא מיושבת בדלילות - 57 אתרים בשטח של 112 קמ"ר.
מעיינות קטנים יש ליד "פחמה".
אדמה לעיבוד נמצאת רק בכיסים בין הסלעים והמבנה הטופוגרפי קשה והיקשה על יצירת דרכים באזור.
מתקופת הברונזה יש שני תילים בולטים: "תל ואדי אל-ביר" ו"בטאן אום נארי".
בתקופה הרומאית יש התפשטות יישובית קבועה על כל האזור.
רכס בלעא - הפחות מיושב, קרוב לנחל שכם.
נמצאו בו 16 אתרים ליד "שוויכה", המזוהה עם שׂוֹכֹה שבשומרון.
בסקר התגלה ממצא מעניין ויחודי: כרם חצוב בשיטה חקלאית בלתי ידועה מהתקופה הרומית-ביזנטית.
סוקרי הר מנשה נתקלו מפעם לפעם "בריכוזי פירים ריבועים ועמוקים, חצובים בסלע".
הם התפרסו על שטחים רחבים בצפון השומרון והסברה הייתה כי אלו קברים.
אדם זרטל הגיע למסקנה כי הפירים נועדו לגידול גפנים על גבי משטחי סלע שאינם ראויים לעיבוד אחר.
הפירים נתגלו בין העמקים הפנימיים סאנור וא-ראמה בדרום לבין הרכס הגבוה של אום אל-פחם, עד למישור החוף במערב ועד לספר המדבר במזרח.
כאן בא לידי ביטוי הניצול של הסדקים והחללים המבתרים את הסלעים לאורך ולרוחב.
החללים נוצרו כתוצאה מסחיפה והתמלאו בחלקם בקרקע.
השיטה הייתה: החללים בסלע נוצלו כמצע לשרשי הגפן, החללים התמלאו בקרקע סחף והפכו בסיס למצע גידול.
כך הפכו בעלי הכרם החצוב את חללי הסלע לשיטת גידול מבוקרת.
גם היום, במקומות שאינם מעובדים, צומחים מחללים אלה עצי תאנה, זית ושיחים ועצים של החורש הים תיכוני.
זרטל סבור כי הייתה שיטה בבניה הכרמים החצובים: עשרות ומאות פירים עמוקים נמצאו.
החציבות מרוכזות בקבוצות על משטחי הסלע.
הכרם החצוב כולל ארבעה מרכיבים:
הפירים - מידה ממוצעת 50 ס"מ על 50 ס"מ ועומק מטר.
המרחק בין פיר למישנהו 2–3 מטר.
הספלולים - הם גומות חרוטות, חצובות בסלע, שקטרן 10 ס"מ ועומקן 5 ס"מ.
הם שימשו בסיס לתומכות (קורדונים) שהגפן מטפסת עליהן.
החריצים - על הסלע חרוטים חריצים או תעלות רדודות באורך של מטר עד שלשה מטרים.
מטרתן לרכז את מי הגשם ולהובילם לפיר.
מכאן הקשר בין החריצים לבין הפירים.
הגתות - כמעט בכל הריכוזים נמצאו גתות חצובות להפקת יין.
כל גת כוללת: משטח דריכה, בור תירוש ומרכיבים נוספים כמקבל בתקופה הרומית-ביזנטית.
ההנחה היא שבעפר שהוטמן בפיר היה גם זבל, החלל הספיק להתפתחות שתיל הגפן, אשר המשיך לבקע את הסלע ולהרחיב את החלל.
מטרת ההדליה על הספלולים הייתה להרחיק אשכולות הגפנים המתפתחות מהמגע עם הסלע הלוהט בקיץ.
לפי ההערכה, ההשקעה בהקמת הפירים הייתה רבה אך התחזוקה הייתה קלה.
צוות שניסה את השיטה הגיע למסקנה כי חציבת פיר והכנתו לנטיעה דורשת 3 עד 6 שעות.
זרטל מצא סימוכין לשיטה במקורות וכך כתוב במשנה מסכת כלאיים: "גפן שהיא נטועה בגת או בנקע, נותנין לה עבודתה וזורע את המוצר.
רבי יוסי אומר: אם אין שם ארבע אמות לא יביא זרע לשם.
והבית שבכרם, זורעים בתוכו" (ה' ,ד').
כלומר, מדובר בגפן שאינה נטועה בקרקע אלא בגת או בנקע.
במקור נוסף כתוב: "הגת שבכרם עמוקה עשר ורחבה ארבעה; רבי אחיעזר אומר זורעים בתוכה:" (ה',ג').
הוא גם סיוע לדעתו כי ה"גת" הוא כל מתקן מלבני חצוב בסלע.
בסקר משנת 1978 נמצאו באזור תענך 117 גתות, המייצגות 8,000 דונם.
לפי מחקרים אחרים היחס הוא בין 45 - 80 דונם גפנים לגת אחת.
חלק ד: מנחל בזק עד הסרטבה
הכרך הרביעי של הסקר הוא הגדול ביותר, יותר מ-800 עמודים.
הוא נכתב בשנת 2005 והוקדש לזכרו של הארכאולוג ניבי מרקם שהיה שותף לסקר.
בסקר נחקר שטח של 250 קמ"ר, שבו אותרו למעלה מ-200 אתרים.
תחומו הוא בקעת הירדן הצרה בין נחל בזק בצפון לסרטבה בדרום, הכוללת בבקעת הירדן את הרצועות המכונות בערבית: "ע'ור" - החלק העליון המערבי והרחב של הבקעה ו"זור" - הרצועה התחתונה הסמוכה לנהר הירדן, המשטחים של חוואר הלשון ליד נהר הירדן, צוקי ראס ח'רובה והרמה הנישאת של הסרטבה.
מכלול השטחים אינו יחידה אורגנית אחת אלא ארבע יחידות נוף המשלימות את הכרך השני.
מערב בקעת הירדן הצפונית, החלק הדרומי של עמק בית שאן בתחום יהודה ושומרון.
האזור מצטיין במקורות מים שהפכו אותו לאחד האזורים הפוריים בארץ.
מרכז בקעת הירדן - רצועה צרה ללא מקורות מים.
פשת ההצפה הדלתה של נחל תרצה - אזור שופע מים ומיושב בצפיפות.
היחידות קשורות לשבר הסורי-אפריקני ולנהר הירדן.
היחידה הרביעית בסקר - "רכס הסרטבה" שונה באופיה משלוש האחרות, אך נכללת בכרך זה.
אחד החוקרים הראשונים של האזור היה החוקר הצרפתי ויקטור גרן (Victor Guerin).
הוא מצא עניין בנהר הירדן, בקעת הירדן ועלה להר סרטבה.
על נהר הירדן הוא כותב: "דומה שאין עוד נהר מתפתל כמו הירדן .
משתרע עמק צר בדרך כלל ופורה מאוד שאת אדמתו הבוצית מציף הירדן בעיתות שיא גאותו".
אנשי "הסקר הבריטי" נתקלו בבעיה הקיימת עד ימינו: "רק לעיתים רחוקות מאפשר הנהר שירטוט אמין של מהלכו בתוך הזרם הבלתי- ממוקד.
הוא מתפתל ומתעוות לצפון, לדרום, מזרח ומערב ופונה תוך חצי שעה לכל פינות המצפן.
רצועת החיבור בין עבר הירדן המזרחי לארץ ישראל המערבית, נושא חלק זה של הסקר, קשורה במסורות מקראיות חשובות:
על פי ספר יהושע, חצו בני ישראל את הירדן באזור זה ב"אדם העיר" היום גשר אדם.
לפי מה שמכונה "המסורת הצפונית", בני ישראל נכנסו לארץ ישירות להר עיבל ולהר גריזים ().
באזור זה נעשתה הברית בין שבטי ישראל שהיו בעבר הירדן לבין אחיהם ().
וכן המרדף של גדעון נגד המדיינים.
בכרך זה נסקרו 204 אתרים מהם רק 24 היו ידועים מסקרים קודמים.
תל קעון - מצודה ששמרה על המעיינות בסביבה.
ממצאי התל הם מתקופת הברונזה, כולל בית קברות אזורי עם 200 קברות חצובים בצורת "פיר".
באתר קרוב "חירבת קעון" נמצאו 20–25 אגני אבן.
היה בו כפר ערבי בשם קָעוּן שנעזב אחרי 1967. אולי היה כאן היישוב Kaina ברשימות תחותמס השלישי.
צבי אילן כותב שהיה כאן "כפר דל, שיושביו נטשוהו בגלל מכת פרעושים והקרבה לגבול ישראל" ותושביו עברו לברדלה.
תל מלקוח - תל קטן, אשר כביש הבקעה, בעת עיקולו, חותך את חלקו הצפוני בגובה של 100 מטר.
בראש התל קבר שי'ח קטן וקברים ערבים מודרניים.
בעת חפירת "תעלות-קשר" בראש התל לצורך הקמת מוצב ירדני נחשפו אבני בניה, חלקי בזלת וחרסים רבים - 50% מהם מתקופת הברזל.
הנוסע רובינסון שהיה בתל משנת 1852 מציין את שפע המים ואת השדות הפורחים והאנשים "האדיבים ומכניסי האורחים".
האתר נראה כתחנת דרכים או מצודה קטנה.
תל שלם - מחנה צבאי רומי שהתגלה בשנת 1970 על ידי ר.
הוא מצא סמוך לתל שלם כתובת שלהלגיון השישי פראטה.
בשנת 1975 התגלה באקראי במקום פסל ברונזה מפואר של הקיסר אדריאנוס.
בעקבות התגלית נערכו במקום חפירות בשנת 1978.
תל שלם - היה בו מוצב צבאי ישראלי עד מלחמת ששת הימים.
בחלקו העליון של התל הייתה העיר העליונה אקרופוליס ומערבית לו העיר התחתונה.
רובינסון מספר על מעיין טוב - היום "עין אברהם" - וקבר שיח' בשם "שייח' סלים".
בשנת 1987 נערכו בו חפירות הצלה.
לפי ממצאי החרסית התל היה מיושב בעיקר בתקופות הערבית הקדומה והממלוכית.
תל אל-חמה - תל מבוצר ק"מ אחד צפונית ממחולה.
נמצאה בו ידית קנקן עליה חרות "לאחאב" - שהיה מלך במלכות ישראל.
החרסים - 60% מתקופת הברזל.
ח'רבת א-סאכות - תל גדול, 40 דונם, מערבית לנהר הירדן, שנים וחצי ק"מ ממחולה.
הוצע לזיהוי בתור האתר המקראי סוכות (שופטים, ח' ה-ט"ז ועוד).
אך מקובלת יותר הצעת הזיהוי של האתר עם האתר המקראי "בית מחולה".
תל אבו צוץ - תל גדול, על גבעה גבוהה בשטח "גאון הירדן" (ב"זור").
התל ממוקש ובראשו מוצב צבאי.
נמצאו בתל שרידי מבנים רבים.
כתוצאה מפעולות ביצור שבוצעו במקום נתגלו שרידים של ארבע עד חמש שכבות, החל מתקופת הברזל.
זיהוי אפשרי של התל הוא עם "אבל מחולה" המקראית.
ביד'ת א-שעב הוא אחד האתרים החשובים שנמצאו בסקר: זוהה בתור אתר פולחני מתקופת הברזל הקדומה המאה ה-13, אולי קשור לכניסת בני ישראל לארץ כנען בימי יהושע בן נון.
הוא נמצא דרומית-מערבית למושב ארגמן.
גודלו 12 דונם והוא מוקף בקירות אבן.
המתחם בנוי בצורת "סנדל" אשר מסביבו "מסלול" - כנראה לתהלוכה דתית ובמרכזו מבנה עגול - במה.
זרטל מניח כי ייתכן כי זה אחד ממבני ה"גלגל" - הגלגלים מתקופת התנחלות בני ישראל.
המיקום הוא מול מעבר הירדן גשר אדם, אזור בו עברו שבטי ישראל בעת כניסתם לארץ כנען.
חוזוק מוסא - אתר של מערות ומתקנים, מערבית לכביש בית שאן - יריחו וכשני ק"מ צפונית-צפונית-מערבית למושב ארגמן.
הוא כולל שתי קבוצות של מערות רדודות במצוקים נמוכים, 25 אגנים חצובים עם סימני שחיקה (כלומר היו בשימוש לאגירת מים), שרידי מבנים וחרוזים, חרסים ותליונים.
הארכאולוגים רון בארי ואורן כהן, שבדקו את האתר, הגיעו למסקנה כי לאור הממצאים ממוצא קפריסאי ומצרי שהתגלו בו ואי-הדמיון של אתר הקבורה לשאר אתרי הקבורה באזור, שבמקום קבורים סוחרים שנפטרו במסעם בתקופת הברונזה המאוחרת ובתקופת הברזל II.
חלק ה: מנחל פצאל לנחל ייט"ב
חלק ה' של הסקר פורסם בשנת 2013, ועוסק בבקעת הירדן התיכונה.
הסקר כולל אתרים מנחל פצאל ועד נחל ייט"ב.
חלק ו: הכתף המזרחית של השומרון - מנחל תרצה ועד צומת מעלה אפרים
חלק ו' פורסם בסוף 2016 והוא עוסק בכתף המזרחית של השומרון מנחל תרצה ועד צומת מעלה אפרים.
סקראוצקי או סקראוסקי (ברומנית: Scaraoţchi או Scaraoschi) הוא אחד מכינויו של ראש השדים במיתולוגיה הרומנית.
השם הרומני סקראוצקי נגזר מהשם איסקריוצקי, הנוסח הסלאבי לשם יהודה איש קריות.
זיהויו של היהודי השנוא ביותר על הנוצרים עם השטן היה חלק מהדמוניזציה של היהודים בקרב השכבות העממיות.
סקראוצקי מככב באגדות עם רומניות, לעיתים יחד עם דמויות אגדיות נוספות וגם סופרים קנוניים השתמשו בדמותו בחלק מיצירותיהם.
סקרה הוא כפר בצפון-מערב יוון בשטח מרכז מקדוניה, השוכן 81 ק"מ צפונית-מערבית מסלוניקי, 115 ק"מ דרומית-מערבית מסקופיה, 138 ק"מ מערבית מאוחריד וכ-4 ק"מ מגבול מקדוניה.
בכפר מתגוררים בו 287 נפשות נכון לשנת 2001.
הכפר הציורי סקרה מצוי 24 ק"מ מעיירת המחוז אקסיופולי בגובה 520 מטרים מעל פני הים, על מדרון הר מיוער בעצי אלון, סמוך מאוד לפסגת ההר המכונה סקרה די לגקן וגובהו 560 מטרים.
בקרבת הכפר מספר אגמים נחלים ומפלים.
מבחינת אתנית, 99% מהאוכלוסייה הם ממוצא יווני, ומבחינת דתית 98% הם נוצרים אורתודוקסים, 1.3% הם מוסלמים סונים ו-0.7% קתולים.
הכפר נוסד בתקופה בה נשלט אזור מרכז מקדוניה על ידי האימפריה העות'מאנית.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית, נותר הכפר בשטח העות'מאני ונקרא לוּמְנִיצָה, כאשר לחלק מאוכלוסיית המקום הייתה זיקה אתנית לנסיכות הבולגרית החדשה.
במלחמת הבלקן הראשונה נכבש האזור על ידי צבאות הליגה הבלקנית והכפר שוחרר מעול העות'מאנים ב-22 באוקטובר 1912. במלחמת הבלקן השנייה, ניסו הבולגרים לכבוש את האזור, אך הובסו, והכפר הועבר לחזקת ממלכת יוון מתוקף הסכם בוקרשט.
למרות התקפות נגד של הצבא הבולגרי, הצליחו הכוחות להמשיך ולאחוז בעמדותיהם החולשות על הסביבה.
בשטח הכפר קיים מוזיאון הנצחה לחללי הקרב אשר נחרט בנרטיב היווני כקרב גבורה, ובכל שנה במועד התרחשותו עולים לרגל למקום אזרחים וחיילים רבים על מנת לחלוק כבוד לנופלים.
בעת מלחמת העולם השנייה, באפריל 1941 נכבש האזור על ידי הוורמכט ושוחרר בסוף אוקטובר 1944.
סקר הכפרים 1945 הוא סקר שהוכן בעבודה משותפת של מחלקת הסטטיסטיקות (Government Office of Statistics) ומחלקת הקרקעות של ממשלת המנדט הבריטי, עבור ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל שפעלה בתחילת שנת 1946. הנתונים חושבו ליום 1 באפריל 1945 ופורסמו לאחר מכן ושימשו גם את ועדת אונסקו"פ שפעלה בשנת 1947.
הסקר כולל נתונים על בעלות הקרקעות ושימושיו, נתוני אוכלוסייה ונתונים על תשלומי מיסים.
נתוני הקרקעות התבססו על עבודה שנעשתה עבור ועדת פיל ועודכנה על ידי מחלקת הקרקעות של ממשלת המנדט.
נתוני האוכלוסייה התבססו על נתוני מפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל, תוך עדכון על פי מפקדים חלקיים שונים שנעשו בעיקר במגזר היהודי, נתוני הגירה ונתוני ריבוי טבעי.
הנתונים לכל ארץ ישראל נחשבים אמינים יותר מאשר נתוני הנפות והיישובים.
עורכי הסקר הבהירו שלא ניתן לראות בו יותר מהערכה גסה של האוכלוסייה בפועל.
השלטונות העות'מאניים בארץ ישראל ערכו מספר מפקדי אוכלוסין.
ממשלת המנדט ערכה מפקדי אוכלוסין ב-23 באוקטובר 1922, וב-18 בנובמבר 1931, ונתוניהם התפרסמו ב-1923 וב-1932 בהתאמה.
נתוניהם של מפקדים אלו נחשבו מדויקים יחסית.
בסוף 1936 הכינה מחלקת הקרקעות של ממשלת המנדט, סקר קרקעות עבור ועדת פיל.
הסקר סומן אז כסודי ביותר, אולם בשנת 1943 הוחלט לעדכנו כדי לשקף את המצב ב-1 באפריל 1943 והוא פורסם באותה שנה.
מפקד העשור השלישי לשלטון המנדט לא יצא לפועל במועדו משום שמלחמת העולם השנייה הייתה בעיצומה.
לקראת תום המלחמה, בראשית 1945, בקשה ממשלת המנדט לקיים את המפקד הנפקד, אולם נתקלה בקשיים טכניים - העדר נייר וכח אדם מקצועי והמפקד שב ונדחה, ולמרות ההכנות לא יצא לפועל בסופו של דבר.
לקראת תחילת עבודת ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל נגשה ממשלת המנדט להכין קובצי נתונים לבחינת הוועדה.
פרסום אחד שהוכן נקרא "סקר פלשתינה (1946)" ופרסום שני הוא סקר הכפרים אשר עודכן לתאריך 1 באפריל 1945 והוספו לו נתונים דמוגרפיים.
נתוני הקרקעות בסקר הכפרים של שנת 1945 היו מפורטים יותר מסקר הכפרים שנערך בשנת 1943, ונכללו בו לגבי הקרקעות לא רק קטגוריות של בעלות יהודית ולא יהודית אלא גם ציון קרקעות ציבוריות ואחרות.
בסיס הנתונים הדמוגרפיים של עורכי סקר 1945 היה נתוני מפקד 1931, שלו הוסיפו את שיעור הגידול הטבעי ממועד המפקד ועד סוף 1944.
לנתונים אלה נוספו נתוני ההגירה נטו (כניסות מתועדות בניכוי יציאות מתועדות).
עורכי הסקר טענו שנתוני הגידול הטבעי שהיו בידם הם ככל הנראה יחסית מדויקים, אולם כתבו שנתוני ההגירה אינם כה מדויקים, שכן הייתה הגירה בלתי חוקית לא מבוטלת ורישום שלה התקיים רק לגבי העפלה וזאת רק החל משנת 1939.
הבריטים גם לא פרסמו נתונים עדכניים לגבי האוכלוסייה הנוודית, כגון החורנים, אלא רק לגבי האוכלוסייה המיושבת.
נתוני אוכלוסיית הנוודים ממפקד 1931 הוכנסו אל הסקר, מבלי לקחת בחשבון את שיעור הגידול הטבעי, התמותה, הגירה פנימית או הגירה חיצונית.
אומדן האוכלוסייה נערך בשלושה שלבים:
חישוב כלל האוכלוסייה בחלוקה לפי דתות בהתבסס על נתוני מפקד 1931, הגירה וריבוי טבעי.
סך הכל שחושב בשלב הראשון חולק לנפות בהתבסס על נתוני המפקד של 1931, תוך הפרדה בין אוכלוסייה עירונית וחקלאית.
כן הוערכו נתוני ההגירה הפנימית בהתאם לשיעורי ילודה ותמותה במחוזות השונים, שהוערכו מתוך מספרי הלידות והמוות בנפות שנרשמו בשנים 1938-1944. נתונים אלו תוקנו כדי להתאים לנתוני פריון, לנתונים של האחראי על הקצאת מזון בזמן המלחמה ועבור האוכלוסייה היהודית לנתוני הסוכנות היהודית.
הקצאת האוכלוסייה החקלאית שחושבה בשלב השני לכל נפה (לפי דת) לכל יישוב בנפה.
בתחילה נעשתה הערכה עצמאית לכל יישוב על פי נתוני מפקד 1931, נתוני סטטיסטיקות הכפרים ב-1942, נתוני האחראי על חלוקת המזון בסוף 1942 וסוף 1944 ונתוני הסוכנות היהודית.
בהמשך תוקנו הנתונים של היישובים בכל נפה כדי שיתאימו לסך הכל של האוכלוסייה בנפה כפי שחושב בשלב השני.
עורכי הסקר ציינו בהקדמה שהנתונים לכל ארץ ישראל נחשבים כאמינים יותר מאשר אלו של הנפות, ונתוני הנפות אמינים יותר מאשר הנתונים המתייחסים ליישובים.
הערכות אומדני האוכלוסייה הן לא יותר מהערכות גסות, ובהחלט יכולים להיות שונים מהמצב בפועל.
הנתונים בסקר נחלקים לשלוש מחלקות:
שימושי קרקע על פי דונם טורקי ששיטחו 919.3 מטר מרובע
הארץ חולקה ל 16 נפות, ובכל נפה רשימת יישובים לפי סדר האלפבית האנגלי.
לכל יישוב הוצגו נתוני אוכלוסייה בחתך דת בחלוקה הבאה: מוסלמים, יהודים, נוצרים ואחרים, שהוגדרו כמי שאינם יהודים ואינם ערבים.
החלוקה לדתות נעשתה בשל האוטונומיה שניתנה לכל קהילה בטיפול בנושא המעמד האישי.
נתוני האוכלוסייה ניתנו במרווחים של 10.
האוכלוסייה חולקה לעירונית, כפרית ונוודית.
האוכלוסייה שהוגדרה כעירונית נעשתה על פי המפתח הבא:
אוכלוסיית הערים ירושלים, תל אביב, חיפה ויפו.
ערים שנפות נקראו על שמן, כגון: צפת, באר שבע.
מועצות מקומיות ערביות ויהודיות כגון: שפרעם, חדרה.
לכל יישוב נרשמו נתוני שימושי הקרקע על פי החלוקה הבאה: אזור עירוני, מטע הדרים, מטע בננות, אזור בנוי, מטעים, דגנים מסוג I ו-II, אזור שלא ניתן לעיבוד ובריכות דגים.
כל שימוש חולק לחתכים הבאים: ערבים, יהודים, אחרים, קרקעות ציבוריות בבעלות הממשלה ועיריות, וקרקעות שבהן תשתיות או משאבי טבע: כבישים, מסילות, רכבת, נהרות ואגמים.
נתוני המס לתשלום אף הם הוצגו בחתך דת - ערבים, יהודים, אחרים וציבורי.
כן חושב המס לתשלום לכל יישוב, סך המס לנפה וסך המס לכל האוכלוסייה בחתך דת וציבורי.
בקרב הציבור היהודי הועלו טענות כנגד אמינות נתוני הסקר.
בדבר התפרסם מאמר שתקף את נתוני הסקר על סמך הריבוי הטבעי שיוחס לערבים בין 1922–1944, 2.53% לשנה.
לטענת כותב המאמר, נתונים אלו גבוהים בהרבה מהגידול הטבעי בכל מקום אחר בעולם.
לטענת כותב המאמר, הערבים נהגו להגזים בנתוני הלידות ולא לדווח על כל מקרי המוות ועל כן שלטונות צרפת ויתרו על ניסיונות לייצר נתונים דמוגרפיים עבור המוסלמים.
לטענתו, טעתה מחלקת הסטטיסטיקה של ממשלת המנדט בקביעה שההגירה ערבית הבלתי חוקית הייתה מועטה ובעקבות זאת ניפחה את נתוני הריבוי הטבעי.
אליעזר קפלן בעדותו בפני ועדת החקירה טען שנתונים רבים אינם מדויקים.
בן-גוריון הגיש ל"ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל" מסמך של ישראל טריווש תחת הכותרת "אין רוב ערבי בארץ".
המסמך שופך אור על שגיאות שורשיות במפקדי האוכלוסין הבריטים מ-1922 ו-1931 – שנועדו להרתיע את הציונות המדינית.
נתוני אוכלוסייה על פי מחוזות ונפות
הערה: נתוני האוכלוסייה נלקחו מעבודת המוסמך של ורד בר-און
שימושי קרקע על פי מחוזות ונפות
הערה: נתוני הקרקעות ברמת מחוזות וסך כהכלל הנפות, נלקחו מעבודת המוסמך של ורד בר-און.
פירוט הקרקעות לפי בעלויות ברמת נפות נלקחו מספרו של הדאווי.
הדאווי איחד את נתוני קרקעות האוכלוסייה המוגדרים "אחרים" סך של 142,113 דונם, ואת המטעים וההדרים סך של 49,605 דונם שהיו בבעלות ציבורית לבעלות ערבים.
שימושי קרקע על פי בעלות בחלוקה למחוזות
הערה: נתוני הערבים הנוצרים מוכלים בנתוני הערבים.
לדברי הדאווי, הוא מצא לנכון לפרסם את הספר למרות האי-דיוקים הקיימים בסקר המקורי, בגלל נדירותו וכדי להבטיח שהמידע על פלסטין הערבית לא יאבד.
הוא איחד וקיבץ מספר נתונים שהופיעו בפרסום המקורי בנפרד.
לדוגמה, בחלוקה לאוכלוסייה קיבץ את האוכלוסייה המוסלמית, הנוצרית וזו שהוגדרה בסקר כ"אחרים", בעמודה אחת, "ערבים", בטענה שאין סיבה להבחין בין ערבים מוסלמים לנוצרים, וכי "אחרים" הם רובם ככולם דרוזים, שאף הם נחשבים ערבים.
בסך הכל הועברו בספרו 14,100 תושבים מסיווג "אחרים" לסיווג הכולל של ערבים.
בסיווג הקרקעות, פיצל הדאווי חלק מהקרקעות שהוגדרו בסקר בבעלות ציבורית, וסיווג אותן על פי המחזיקים בקרקע בפועל ולא על פי הבעלות הרשמית.
כך סווגו חלק מקרקעות של פרדסים ומטעי בננות כקרקע ערבית, ואילו כל השטחים ששימשו בריכות דגים סווגו כקרקע יהודית.
בסך הכל העביר הדאווי 191,718 דונם לעמודת קרקע בבעלות ערבית לעומת נתוני הסקר.
ורד בר-און טיפלה בנתוני הסקר המקורי, בעבודת מוסמך באוניברסיטת חיפה, שהגישה בשנה 2006. היא יצרה מסד נתונים ממוחשב הכולל את כל הנתונים מהסקר המקורי ב-1945, בכל החתכים.
נתונים אלה הוצגו בצורה גרפית, במלל, בטבלאות ובמפות.
סקר גאולוגי הוא מחקר שיטתי של פני השטח ותת-הקרקע באזור מסוים, שמטרתו העיקרית איסוף מידע גאולוגי והכנת מפה גאולוגית או מודל לאזור הנחקר.
המטרה העיקרית בעריכת סקרים גאולוגיים היא איסוף נתונים גאולוגיים ופירושם.
תוצאות הסקרים משמשות לכמה צרכים:
מיפוי גאולוגי של היבשה ושל המדף היבשתי הנמשך ממנה אל תוך האוקיינוס, ובאמצעותם – היכרות עם פני השטח ועם תת-הקרקע.
מיפוי זה מאפשר ללמוד את ההיסטוריה הגאולוגית של האזור הנסקר באמצעות הרכבם של הסלעים, זמן ואופן היווצרם ומיקומם היחסי.
הערכת המקורות למינרלים ומתכות יקרות, לאנרגיה – פחם, נפט וגז, למים – מי תהום, וכן למשאבי קרקע – אבן וחול לבנייה וקרקעות לחקלאות.
הערכת סיכונים גאולוגיים – התפרצויות געשיות, רעידות אדמה ומפולות – והשפעתם על הסביבה, על מבנים ועל חיי אדם.
הקמה ועדכון של מאגרי מידע גאולוגיים.
פרסומים הנובעים מהסקר – דוחות, ספרים, מפות וחבילות מידע.
מטרה נוספת של הסקרים היא התמקדות בתחומים ספציפיים: חקר השדה המגנטי של כדור הארץ ופלאומגנטיזם, הידרולוגיה וגאולוגיה ימית.
התמקדות נוספת היא באוצרות הטבע של אותו אזור: במכון הגאולוגי של זמביה קיימת יחידה גמולוגית מאחר שמצויים בשטחה מכרות רבים של אבני חן, בעיקר ברקת באיכות ייחודית.
הסקרים הנערכים נחלקים לשלושה סוגים, בהתאם למטרתם ולשיטות המחקר, הכוללות לא רק מחקרי שדה ובדיקות מעבדתיות אלא גם צילום אווירי והדמיה לוויינית.
כבר בתקופת האבן נערכו סקרים גאולוגיים פרימיטיביים למציאת סלעים דוגמת אובסידיאן וצור – שבשל קשיותם היוו כלי אבן לחיתוך ולציד.
בתקופה הכלקוליתית נערך חיפוש אחר מינרלי נחושת, אותם התיכו להפקת המתכת.
הסקרים הגאולוגיים המודרניים מהווים מחקר מרחבי להימצאות סלעים ומינרלים, שמנוכחותם ניתן להסיק היסטוריה גאולוגית וקיומם של אוצרות טבע.
בדגימות הסלע נערך זיהוי של ההרכב המינרלוגי והכימי באמצעים מעבדתיים.
אחת השיטות המשמשות להיכרות עם מבנה המסלע היא קידוח להוצאת ליבה, דוגמת הקידוח שהחל בשלהי 2010 בים המלח.
סקרים גאוכימיים משתמשים במאפייניהם הכימיים של סלעים ומינרלים ובזמינותם של יסודות כימיים על-מנת לאתר מרבצים תת-קרקעיים של עפרות מתכת בסמוך למחשופים גלויים.
מאחר שריכוז המתכת הולך וקטן ככל שמתרחקים מהמחשוף, נערך ניתוח כימי של דגימות במרחקים שונים במטרה למצוא את מוקדו העיקרי של המרבץ.
תוצאתו של סקר כזה הוא מפה גאוכימית, המציינת ריכוזים שונים של המתכת.
סקרים גאופיזיים מנצלים תכונות פיזיקליות של חומרים ויחידות סלע גדולות.
תכונות כאלה הן מגנטיות – המשמשת למדידת השדה המגנטי של כדור הארץ ותכונות מגנטיות של סלעים כבזלת ומינרלים כמגנטיט, כבידה – המשמשת למדידת צפיפותם של סלעים, מוליכות חשמלית – המשמשת להבדיל בין סוגי סלעים שונים, וכן רדיואקטיביות – המשמשת לזיהוי איזוטופים רדיואקטיביים בסלעים.
אמצעי נוסף הוא גלי אור – המאפשרים גילוי מרחוק של יסודות שאורך הגל שלהם ידוע.
סקרים גאופיזיים משמשים לא רק לגילוי מרבצי עפרה אלא גם למיפוי תת-קרקעי באמצעים סייסמיים, המשמשים לנטר בין השאר תאי מאגמה מתחת להרי געש, מרבצי גז ונפט ואת יציבותם של מדרונות הרים שיש בהם סכנת גלישה בעת רעידת אדמה.
סקרים גאולוגיים פשוטים נערכו עוד בטרם הפכה הגאולוגיה למדע מקובל.
כבר בתקופות קדומות נערכו חיפושים אחר סלעים – דוגמת צור ואובסידיאן – ששימשו להכנת כלי עבודה וכלי נשק פשוטים, ומתכות – דוגמת נחושת – ששימשו להכנת כלים מתקדמים יותר.
אף שהגאולוגיה לא התבססה כענף מדעי עד לאמצע המאה ה-18, התיעוד הראשון להעסקתו של גאולוג בידי ממשלה הוא ברוסיה של שלהי המאה ה-16: בשנת 1584, לאחר כיבוש סיביר, הקימה ממשלת רוסיה את "מחלקת האבן" (Камень приказа) – מחלקה שתפקידה היה להסדיר ולעודד יוזמות פרטיות לסקירת מרבצי מחצבים בשטח הנרחב.
בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19 כבר הועסקו גאולוגים על ידי ממשלות בצרפת ובכמה ממדינות ארצות הברית לצורך עריכת מיפוי גאולוגי.
המניע לכך היה כלכלי: הסקרים הניבו מידע על מיקום מרבצי מינרלים חשובים, שהיו בעל חשיבות לתעשיית המכרות, ולהכרת הקרקעות החקלאיות באותן מדינות.
תוצאות הסקרים הללו התבטאו בהרכבת טור סטרטיגרפי ראשון שתיאר את סדר שכבות הסלעים בקרום כדור הארץ.
להרכבת הטור תרמו הביולוג ז'ורז' קיווייה והמינרלוג אלכסנדר ברוניאר, שניהם מצרפת, שפרסמו בשנת 1811 את "תיאור הגאולוגיה של סביבות פאריז" (Description Geologiques des Environs de Paris).
למהפכה חשובה נוספת אחראי הגאולוג האנגלי ויליאם סמית, שפרסם ב-1815 את "המפה ששינתה את העולם" – המפה הגאולוגית הכלל-ארצית הראשונה מסוגה בעולם.
בעשורים הבאים התרחבה ההכרה בחשיבותם של הסקרים הגאולוגיים במדינות רבות והוקמו מכונים גאולוגיים.
הראשון בהם – GSGB (Geological Survey of Great Britain) – נוסד בבריטניה בשנת 1835. הקמתו של מכון זה השפיעה על מתכונת פעולתם של מכונים אחרים בעולם:
"מחלקת האבן" הרוסית הוטמעה בשנת 1700 על ידי פטר הגדול בתוך "מחלקת המכרות", שהפכה בשנת 1719 למשרד ממשלתי.
משרד זה המשיך במיפוי גאולוגי, ובשנת 1883 הוקמה ועדה גאולוגית שפעלה על פי המודל הבריטי.
מימון ממשלתי לצורך מחקר גאולוגי בארצות הברית ניתן כבר בשנת 1804, והוא הוענק למשלחות צבאיות שיצאו לחקור את הטריטוריות הלא-מוכרות.
בשנת 1810 אישרה האקדמיה למדעים בקונטיקט מינוי גאולוג למיפוי המדינה – עבודה שהחלה בשנת 1820. סקרים דומים נערכו בקרוליינות – הצפונית והדרומית – ב-1823 ו-1825, ובשנים 1830–1839 הצטרפו אליהן 14 מדינות נוספות.
המניע העיקרי לסקרים אלה היה תמיכה בחקלאות, שהיוותה באותה עת עמוד תווך בכלכלה האמריקאית.
בשנת 1834 נעשה ניסיון ראשון של הקונגרס להקים מכון גאולוגי פדרלי על מנת ליצור מפה גאולוגית של ארצות הברית, אולם ננטש לאחר שנתיים.
רק בשנת 1879 – לאחר תום תקופת השיקום בעקבות מלחמת האזרחים האמריקאית – נוסד המכון הגאולוגי האמריקאי.
בעולם קיימים כיום מכונים גאולוגיים רבים – גופים ממשלתיים האחראים לעריכת הסקרים.
במדינות רבות, בעיקר דוברות אנגלית, קיימת זהות שמית בין הסקר (geological survey) לבין עורכיו – דוגמת המכון הגאולוגי האמריקאי הנקרא USGS – United States Geological Survey.
בישראל נערכים סקרים גאולוגיים וגאוכימיים על ידי המכון הגיאולוגי לישראל וסקרים גאופיזיים על ידי המכון הגיאופיסי לישראל.
סקר זיהום קרקע הוא תהליך חקירה של אתר החשוד בזיהום קרקע שנועד לקבוע האם קיים זיהום והאם הזיהום מהווה סכנה לבריאות האדם או לסביבה.
כדי לבצע סקר זה יש להשתמש בידע רב בתחומים שונים: עקרונות מדע הקרקע, גאומורפולוגיה, גאולוגיה, ביוכימיה, הנדסת הסביבה, גאוגרפיה ועוד.
תחילה נתונים לסקר קרקע מושגים על ידי דגימות בשטח ושימוש בחיישנים, כמו למשל PID.
בשטח ישנו גם שימוש במכשירים טכנולוגים שונים כמו למשל GPS לאיתור נקודות ציון ומכשירי צילום מיוחדים לשם תיעוד השטח.
מטרת הסקר לברר את סוגי המזהמים וריכוזיהם (כמו למשל עופרת ו-TPH), היקף הזיהום, הסכנות הטמונות בו והאפשרויות השונות לטיפול באתר ושיקומו.
סקר הקרקע הוא חלק מה-IRBCA המבוצע במסגרת הטיפול בקרקעות מזוהמות בארץ.
סקר גזי קרקע (רק במקרה ויש חשד למזהמים אורגנים נדיפים או חצי נדיפים או חומרים אנאורגניים נדיפים).
מטרת הסקר ההיסטורי, היא לאסוף את המידע הקיים לגבי הזיהום הפוטנציאלי, שיוכל לשמש לתכנון מושכל של המשך סקר הקרקע באתר.
סקירה קצרה של גאוגרפיית האזור או המחוז.
מיפוי קרקע כללי עם תיאור קצר של כל אחד מסוגי הקרקע העיקריים באתר יחד עם האפיון שלהן.
תמונות אוויריות מפורטות בעלות שרטוטים של סוגי קרקע ספציפיים.
תמונות של חלק מהקרקעות הטיפוסיות באותו אתר.
טבלאות המכילות מידע כללי לגבי הקרקעות השונות, הסביבה שלהן, המבנים באזור האתר, תשתיות שעלולות להשפיע על הדיגומים או על הטיפול במידת הצורך ועוד (מסתמך על הסקר ההיסטורי באתר).
טבלאות המכילות מידע לגבי התכונות ההנדסיות, הכימיקליות והפיזיקליות של קרקעות וחומרים באתר: עומק הקרקע, מרקם הקרקע, גודל החלקיקים והתפלגותם, יכולת חדירות לקרקע, סוגי החומרים בקרקע וריכוזיהם ועוד.
מידע על אירועי דליפות שהיו באתר
סקר הקרקע ההיסטורי נעשה על פי הנחיות המשרד להגנת הסביבה.
מטרת סקר גז קרקע [גז"ק] היא לזהות את מוקדי הזיהום בקרקע.
סקר זה מבוצע רק אם באתר יש חשד למזהמים שהם חומרים אורגנים נדיפים או חצי נדיפים או חומרים אנאורגניים נדיפים (למשל כספית).
בסקר מתבצע איסוף של גזי קרקע ואנליזת המרכיבים, שהם לרוב מרכיבי דלק נדיפים וחצי נדיפים.
ישנן שתי שיטות בסיסיות לסקרי גז קרקע המבוצעות בשטח.
הראשונה היא סקר גז קרקע אקטיבי שבו נשאב החוצה נפח של גז קרקע לתוך מכל או ישירות לתוך אנלייזר.
הסוג השני הוא סקר גז קרקע פאסיבי שבו חומר סופח נקבר באזור המתאים כך שאדי המזהמים יספחו באופן סלקטיבי במהלך הזמן תוך שימוש בזרם אדים מקיף דרך תחת פני השטח.
השיטה הפאסיבית מבוצעת לאורך זמן ונותנת אינדיקציה איכותית על פיזור הזיהום וסוג המזהמים.
השיטה האקטיבית נותנת אינדיקציה כמותית.
על פי דיגום הקרקע וניתוח תוצאות הדגימות בשיטות אנליטיות במעבדה, ניתן להעריך את היקף השטח המזוהם ולתחום אותו.
במרבית המקרים סקר גז הקרקע משמש לבירור חשד לזיהום קרקע לאחר ביצוע סקר היסטורי, אך יש מקרים נוספים בהם נדרש/ניתן לבצע סקר גז"ק, כגון בסיום טיפול בקרקע מזוהמות עם גזי קרקע, או לצורך ניטור יעילות הטיפול בקרקע מזוהמת.
השלב השלישי בסקר קרקע הוא דיגום הקרקע (סקר הקרקע עצמו) הכולל את סדרת הקידוחים, הוצאת דגימות קרקע מעומקים שונים וקביעת ריכוזי הזיהום.
אנליזת דוגמאות הקרקע נעשית במעבדה מוסמכת ונבדקים ריכוזי פחמימנים ממוצא דלקים TPH ומתכות.
בישראל השתמשו עד יוני 2016 בשיטה EPA 418.1, אולם החל מה-1 ביוני 2016 הדרישה היא לבצע אנליזה ל-TPH בשיטת 8015 EPA, לקביעת ריכוז פחמימנים ממוצא דלקים בקרקע.
מלבד ריכוז המזהמים (דלקים, שמנים ומתכות) נבדקים גם פרמטרים נוספים כגון רמת החומציות של הקרקע, אחוזי חדירות למים, התנגדות חשמלית ועוד.
בהתאם לכך מעריכים את העלויות הצפויות של הטיפול ומשך שיקום הקרקע.
בסיום שלב דיגום הקרקע ולאחר ניתוח הממצאים נקבע האם הקרקע מהווה סיכון לציבור ולסביבה ולכן יש לטפל בקרקע, או שהקרקע אינה מהווה סיכון ותהליך הבדיקה מסתיים.
על מנת שתוצאות דיגום גז קרקע אקטיבי ודיגום קרקע יקבלו הכרה על ידי המשרד להגנת הסביבה, דוגם הקרקע צריך להיות בעל הסמכה מהרשות הלאומית להסמכת מעבדות על פי תקן ISO 17025. דיגום גז פאסיבי לא דורש הסמכה כזו.
בישראל ישנם מספר אזורים בהם קיים זיהום קרקע ידוע, למשל תע"ש מגן ותע"ש השרון.
במספר מקרים, תוכננה בניה ואף בוצעה באזורים שהתבררו כמזוהמים.
קרקע שעליה תוכננה להיבנות שכונת מגורים בקריית אונו, נמצאו ריכוזים חריגים של פחמימנים מוכלרים ופחמימנים שמקורם בדלקים, הידועים כחומרים מסרטנים.
סקר קרקע שנעשה ליד שכונת בית הכרם בירושלים, מטעם רשות הפיתוח של העירייה, גילה בקרקע ריכוזים גבוהים ביותר של חומרים מסרטנים, העלולים לחדור למבנים ולהוות סיכון בריאותי.
עורכי הסקר קובעים שלא ניתן לאשר תוכניות בנייה למגורים במקום, כל עוד לא טופלה בעיית הזיהום.
עוד הם אומרים שיש לעשות סקר נוסף ולבדוק אם זלג הזיהום לשכונת בית הכרם.
לפי הסקר, ברבע מהשטח יש ריכוזים גבוהים של גזי קרקע המכילים חומרים שחלקם נחשבים מסרטנים.
אלה חומרים נדיפים שיכולים לעבור דרך סדקים בקרקע ולחדור למבנים.
לאחר השלמת סקר קרקע מלא, כאשר מתקבלת תמונה מלאה על היקף הזיהום ופרישתו במרחב, ניתן להציע תוכנית לטיפול.
ברוב המקרים בהם מתגלה זיהום קרקע ואין מניעה מיוחדת לכך, הקרקע המזוהמת נחפרת (על ידי חברה המתמחה בחפירה ופינוי של קרקע מזוהמת) ומפונה לטיפול ביולוגי או להטמנה.
כל הטיפול נעשה בתיאום עם המשרד להגנת הסביבה.
סקרבורו היא העיר הגדולה ביותר ובירתו של האי טובגו שהוא מחוז אוטונומי נפרד של טרינידד וטובגו.
אוכלוסיית העיר מנתה 17,000 תושבים בשנת 2010 המהווים כמעט שליש מכלל אוכלוסיית האי.
על נופה של העיר שולט מבצר המלך ג'ורג', מבנה מבוצר מהמאה ה-18 הקרוי על שמו של המלך ג'ורג' השלישי, שכיום מהווה את משכנו של מוזיאון היסטורי-ארכאולוגי.
נמל המים העמוקים של סקרבורו נבנה ב-1991. לפני כן היה על האניות לעגון במרחק מהחוף.
הגלגול הראשון של העיר היה בשנת 1654. אז היא כונתה למפסינבורג, על שם שני האחים ההולנדים שהיו מייסדיה.
סקרבורו הפכה לבירת טובגו ב-1769 כאשר היא החליפה את הבירה עד אז, ג'ורג'טאון.
תחת השלטון הצרפתי היא נקראה פור לואי.
ההולנדים היו אלה, אשר עם שובם לשלטון בשנות ה-70 של המאה ה-19, הקימו את הממשלה האזרחית הראשונה בטובגו, והביאו מאות עבדים אפריקנים.
לאחר מספר פיתולים היסטוריים נוספים, ניתנה טובגו רשמית לבריטים בשנת 1814, והסתיימה סוף סוף בעידן אי הוודאות הפוליטית.
בשנים 1821–1825 נבנה בית הנבחרים הנוכחי באתר בית המשפט לשעבר.
בית הנבחרים של טובגו, הוא האחראי על הממשל המקומי באי.
שרות מעבורות מקשר את העיר עם פורט אוף ספיין.
כמו שאר האי, משרת את העיר נמל התעופה הבינלאומי רובינסון השוכן במרחק של 13 ק"מ ממרכז העיר.
סקרבורו קרויה על שמה של עיר הנושאת את אותו השם במחוז צפון יורקשייר שבאנגליה.
סקרבורו היא עיר השוכנת על חופו של הים הצפוני במחוז צפון יורקשייר שבאנגליה.
מבחינה היסטורית העיר היא חלק ממחוז צפון רידינג של יורקשייר (North Riding of Yorkshire).
העיר שוכנת בגבהים שבין 3 עד 70 מטרים מעל פני הים ופני השטח שלה מתרוממים בתלילות צפונה ומערבה מכוון הנמל שלה על גבי מצוקי אבן גיר.
חלקה העתיק של העיר שוכן סביב לנמל והוא מוגן על ידי לשון יבשה סלעית.
עם אוכלוסייה של 52,800 תושבים, סקרבורו היא אתר הנופש הגדול ביותר על חוף יורקשייר.
בעיר פועלות תעשיות דיג ושירותים, כולל כלכלת הייטק מתפתחת ותעשיית תיירות.
המאפיין הבולט ביותר בגאוגרפיה של סקרבורו הוא צוק סלעי גבוה הפונה מזרחה לתוך הים הצפוני.
על גבי הצוק שוכנות חורבותיו של מבצר סקרבורו מהמאה ה-11 והוא מפריד את חוף הים לשני מפרצים, הצפוני והדרומי.
המפרץ הדרומי היה מקום משכנם של העיר והנמל מימי הביניים המוקדמים, שמהווים את העיר העתיקה של היום.
אזור זה נותר היעד התיירותי העיקרי של העיר, ובו חופים חוליים, בתי קפה, מתקני שעשועים ואולמות בידור.
מרכזה המסחרי של העיר המודרנית נדד 400 מטרים בכיוון צפון-מערב מהנמל והוא מתנשא בגובה של 30 מטרים מעליו, ובתוכו המרכז התחבורתי, מרכזי השירותים, הקניות וחיי הלילה של העיר.
הנמל עבר התחדשות משמעותית, כולל בנייתם של גשר צף, טיילת להולכי רגל, תאורת רחובות וספסלים.
המפרץ הצפוני היה באופן מסורתי אזור יותר שליו ובו שוכן פארק פישולם (Peasholm Park), שביוני 2007 שופץ וקיבל חזות של גן יפני ונבנתה בו פגודה.
במשך שנים רבות, הוצג באופן קבוע בעונת הקיץ באגם הסירות שבפארק, שיחזור של קרב ימי (המבוסס על קרב נהר לה פלטה) באמצעות דגמי ספינות גדולות וזיקוקי די נור.
רכבת המפרץ הצפוני היא רכבת מיניאטורית היוצאת מהפארק לכיוון המרכז הימי והיא ככל הנראה רכבת הדיזל הפעילה העתיקה ביותר בעולם.
גני האחוזה הצפוניים (Northstead Manor Gardens) כוללים בנוסף לרכבת, מגלשת מים, אגם סירות להשכרה ותיאטרון פתוח.
התיאטרון נחנך ב-1932 על ידי הלורד ראש העיר של לונדון וקהל הצופים נהר לצפות באופרה "מרי אינגלנד" (Merrie England), שהייתה ההפקה הראשונה שהוצגה תחת כיפת השמיים.
הפקות מוזיקליות הועלו במקום עד שהופסקו ב-1968, כאשר הוצג במקום סיפור הפרברים.
ב-1977 נהרסו חדרי ההלבשה ומחסני התפאורות וההופעה האחרונה במקום הייתה הופעתו של ג'יימס לאסט ותזמורתו ב-1986. התיאטרון הפתוח של סקרבורו נפתח מחדש ביולי 2010 עם קונצרט אופרה בכיכובם של חוזה קאררס וקירי טה קאנאווה.
המפרץ הצפוני והמפרץ הדרומי מקושרים ביניהם בטיילת המרינה, טיילת בסגנון ויקטוריאני, שנסללה למרגלות הצוק.
בהיותו משקיף על שני המפרצים, הופגז מבצר סקרבורו על ידי ספינות המלחמה של הצי הקיסרי הגרמני במלחמת העולם הראשונה.
בשני המפרצים משתרעים חופים חוליים פופולריים וכאשר הגאות נמוכה, נוצרים בריכות מים בין הסלעים.
הטיילת של המצוק הדרומי שוכנת מעל הספא של סקרבורו ומעל גני המצוק הדרומי, וממנה ניתן לצפות בנוף של המפרץ הדרומי ושל העיר העתיקה.
הטראסות שנבנו בתקופת העוצרות ובתקופה הוויקטוריאנית עדיין שלמות ללא פגם ובאזור זה בנויים מלונות ובתי מגורים מפוארים.
מדרום-מערב לעיר, לצדה של מסילת הברזל ליורק, משתרע אגם סקרבורו (Scarborough Mere).
במהלך המאה ה-20 היה האגם אזור בילוי פופולרי ובו סירות משוטים, סירות קאנו וספינת פיראטים מיניאטורית, "היספניוליה", שבה נלקחו הנוסעים ל"אי המטמון" לחפור אוצרות.
מאז סוף שנות התשעים עוצב אזור האגם כמתחם לנופש פעיל ולספורט עממי.
על פי המקורות ההיסטוריים העיר הוקמה בשנת 966 לספירה לערך על ידי הפולש הויקינגי תורגליס סקארתי ונקראה בשם סקארבורג (Skarðaborg), אף על פי שאין שום עדויות ארכאולוגיות למידע זה, שמקורו בקטע מסאגה איסלנדית.
במאה הרביעית לספירה פעלה תחנת איתות רומית על המצוק וקיימות עדויות ליישובים מתקופת האבן ומתקופת הברונזה.
יחד עם זאת, היישוב החדש שהוקם לאחר מכן נשרף עד היסוד על ידי טוסטיג גודווינסון והראלד השלישי, מלך נורווגיה.
משמעותם של ההרס והטבח הייתה שלא נותר הרבה לתעד על המקום בספר יום הדין של 1085.
סקרבורו השתקמה תחת שלטונו של הנרי השני, שבנה מצודת אבן על ראש הצוק והעניק לעיר זיכיונות ב-1155 וב-1163, לפיהם הותר להפעיל שוק על החולות.
אדוארד השני העניק את מצודת סקרבורו לידידו הקרוב, פירס גווסטון.
על המצודה הוטל לבסוף מצור על ידי כוחותיהם של הברונים ששבו את גווסטון, העבירוהו לאוקספורד ומשם למצודת וורוויק, שם הוצא להורג.
בימי הביניים היה נערך מדי שנה בעיר יריד סקרבורו על פי רישיון מלכותי מ-1253 שהיה נמשך שישה שבועות ומשך סוחרים מכל רחבי אירופה.
היריד היה מתחיל מחג עליית מרים ב-15 באוגוסט והיה מסתיים בחג מייקל הקדוש ב-29 בספטמבר.
היריד המשיך להתקיים במשך 500 שנה, מהמאה ה-13 ועד למאה ה-18 והונצח בבלדה "יריד סקרבורו", שידועה כיום בעיקר בביצועם של סיימון וגרפונקל.
מצודת סקרבורו עברה שבע פעמים מידיהם של הרויאליסטים והפרלמנטרים במהלך מלחמת האזרחים האנגלית בשנות הארבעים של המאה ה-17 וסבלה שני מצורים ארוכים ואלימים.
בעקבות המלחמה חרב רוב שטחה של העיר.
ב-1626 התגלו מעיינות חמים הזורמים מאחד הצוקים שמדרום לעיר.
כך נולדו המרחצאות של סקרבורו וספר שפורסם אודותיהם ב-1660 משך זרם של מבקרים לעיר.
המרחצאות של סקרבורו היו הראשונות באנגליה שהוקמו על חוף הים, אף על פי שקרונות הרחצה הראשונים נראו במקום רק ב-1735.
פתיחתה של מסילת הברזל בין סקרבורו לבין יורק ב-1845, הגדילה את זרם המבקרים.
בתחנת הרכבת של סקרבורו ניצב הספסל שנטען שהוא הארוך ביותר בכל רציפי הרכבת בעולם ואורכו 139 מטרים.
השטף ההולך וגדל של המבקרים, שכנע את האדריכל הצעיר ג'ון גיבסון שהיה בעל ראייה לעתיד, לפתוח את המלון הראשון בעיר שנבנה מלכתחילה למטרה זו.
ב-1841 כבר דובר על פתיחתו הקרבה של קו הרכבת ליורק והוא החליט שהאזור מעל המרחצאות יזכה לתנופת פיתוח.
ביוני 1845 פתח המלון הראשון בעיר את שעריו.
כאשר הושלמה בנייתו של מלון גרנד ב-1867, הוא היה אחד המלונות הגדולים בעולם ואחד הראשונים שנבנו מלכתחילה למטרה זו באירופה.
ארבעת מגדליו מייצגים את ארבע העונות, 12 קומותיו מייצגות את חודשי השנה, 52 ארובותיו מייצגות את 52 שבועות השנה ו-365 החדרים המקוריים שלו מייצגים את ימי השנה.
לוח זיכרון על הקיר החיצוני שלו מציין שהסופרת אן ברונטה מתה בו ב-1849. היא נקברה בכנסיית סנט מרי ליד המצודה.
בכנסיית סנט מרטין על הגבעות שנבנתה בשנים 1863-1862 מוצגים יצירותיהם של כמה אמנים כולל, פורד מדוקס בראון וויליאם מוריס.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הופגזה סקרבורו על ידי ספינות צי הים הפתוח של הצי הקיסרי הגרמני, פעולה שזעזעה את הבריטים.
ב-1929 לכדה ספינת מכמורת טונה כחולת סנפיר אטלנטית במשקל של 250 ק"ג ואיש עסקים מסקרבורו רכש אותה מצוות הספינה תמורת 50 שילינג כדי להציגה כאטרקציה תיירותית.
תחרות דיג הטונה השנתית של סקרבורו החלה ב-1930.
תעשיית הדיג של סקרבורו עדיין פעילה, אם כי לא כבימי הזוהר שלה.
הנמל הפעיל משכן בתוכו שוק דגים שוקק.
ענף התיירות ממשיך להיות חלק עיקרי מכלכלת העיר.
אף על פי שנופשי סוף השבוע ואמצע השבוע נוטים להחליף את מקומו של הנופש השבועי המשפחתי המסורתי, החופים והאטרקציות התיירותיות מלאים בנופשים לכל אורך הקיץ, בניגוד לחודשי החורף בהם העיר שקטה.
במרכז המסחרי של סקרבורו פועלים סניפיהם של רשתות חנויות רבות לצד חנויות עצמאיות.
זאת בנוסף למדרחוב החנויות המרכזי של העיר, ומרכזי קניות נוספים.
בתוך העיר פועלים שוק של חנויות לממכר עתיקות ושוק נוסף באזור המפרץ הדרומי.
הגומייה מכוסה באריג כדי לאסוף שיער ארוך לרוב, בקוקו (זנב סוס).
לרוב משתמשים בהם לאסוף שיער, אך לעיתים הגומיה נלבשת על היד.
רומי רבסון הוציאה פטנט על הגומיות בשם Scünci ב-1986. ב-1989 היא מכרה את הפטנט כמותג מסחרי בשם "רומי" .
גומיות אלו היו פופולריות בשנות ה-80 וה-90. הן חזרו לאופנה בשנות העשרה של המאה ה-21.
סקרדי הסנאי היא סדרת הנפשה קומית קנדית, המבוססת באופן רופף על סדרת ספרים בעלת אותו שם מאת מלאני וואט.
הסדרה בוימה על ידי מאט פרגוסון, שלימים ביים את הסדרה "הטוסיק שלי השתגע", אשר זיכתה אותו בפרס המסך הקנדי לבימוי הטוב ביותר בתוכנית או סדרה מונפשת.
הסדרה שודרה לראשונה בקנדה בערוץ YTV, החל מה-1 באפריל 2011 עד ה-17 באוגוסט 2013. בישראל הסדרה שודרה בדיבוב עברי בערוץ הילדים החל משנת 2011 עד שנת 2013. לסדרה הופקו שלוש עונות בעלות 52 פרקים באורך 22 דקות, כאשר כל פרק מורכב משני פרקים משניים באורך 11 דקות.
הסדרה עוקבת אחר סקרדי הסנאי האנרגטי, וחברו הטוב ביותר, דייב הבואש, שבכל פרק עוברים הרפתקה חדשה ומצחיקה.
חברו הטוב ביותר של סקרדי.
פדי - חמוס אפור ואגואיסט שתמיד עושה בעיות עבור סקרדי.
סאלי - טרוטה טורקיז המאוהבת בסקרדי.
מילדרד - קרפדה העובדת במכולת בה סקרדי עובד.
באק - בונה העובד במכולת בה סקרדי עובד.
מילי - פרה מקומית ומוזרה.
סו - סנאית שסקרדי התאהב בה.
במאית הדיבוב בעברית היא אפי בן ישראל ומפיקת הדיבוב היא ענבר שטגר עזרא.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתסקרדיטרי מקגוריןיובל סגלדייבג'ונת'ן גולדסער בדישינסטורפטריק מקקנהאלדד פריבספדידייוויד ברניסאלילינדה קאשמאיה בר שלוםבאקדייוויד ברניגיא רושיניאקמילדרדג'יימי ווטסוןאורלי קטןמילילאורי אליוטסוג'ולי למיוס
בנוסף דיבבו בדיבוב האנגלי ג'יין איסטווד ודוויין היל, ובדיבוב העברי – מולי שולמן.
סקר סיכונים הוא תהליך מובנה, המתנהל בהתאם למתודולוגיה ידועה, ואשר תכליתו לאתר את הסיכונים האורבים לארגון כלשהו ורמתם, ואשר עלולים לפגוע במימוש מטרותיו.
לכל ארגון קיימים סיכונים פוטנציאליים, העלולים לפגוע ביכולת הארגון לתפקד, ובמקרים קיצוניים אף להביא לקריסתו.
דוגמה מפורסמת בישראל - הבנק למסחר.
סקר סיכונים מהווה בסיס לניהול סיכונים בכל ארגון.
ניהול הסיכונים מאפשר לארגון לקבוע מהי רמת הסיכון שהוא מעוניין לקחת או יכול לקבל במסגרת תהליך בניית הערך לבעלי המניות.
הצלחה בניהול הסיכונים תאפשר לארגון להשיג ביצועים ויעדי רווח טובים יותר, להימנע מהפסדים ולהבטיח דיווח אפקטיבי וציות להוראות החוק.
מדובר בתהליך לאיתור, ניתוח והערכת הסיכונים שלהם חשוף הארגון.