tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותו הבניין התגוררו האמנים ז'ול פסקין, ליאופולד זבורובסקי, ומאוחר יותר אמדאו מודיליאני.
הוא התיידד עם רבים מבני דורו, כולל אמדאו מודיליאני, שצייר דיוקן שלו בשנת 1915. סגנונו בציור נופים דומה לזה של מארק שאגאל.
אהב לתאר את הגוף הנשי.
ציורי עירום ודיוקנאות סוריאליסטיים זיכו אותו בפרסום רחב ביותר.
קיסלינג התנדב לשירות צבאי שוב בשנת 1940 במהלך מלחמת העולם השנייה, אף שהיה בן 49. כאשר הצבא הצרפתי נכנע לגרמנים, קיסלינג ברח לארצות הברית.
הוא חשש בצדק לשלומו כיהודי בצרפת הכבושה.
הוא הציג בעיר ניו יורק ובוושינגטון.
הוא התיישב בדרום קליפורניה והציג שם את תערוכת האמנות הראשונה שלו בשנת 1942. משפחת קיסלינג התגוררה בסמוך לאלדוס האקסלי ומשפחתו בדרום קליפורניה, שם שהו שם עד 1946. קיסלינג חזר לצרפת לאחר המלחמה ותבוסת גרמניה.
מואיז קיסלינג נפטר בביתו בבנדול, ב ב־29 באפריל 1953.
רחוב בעיירה Sanary-sur-Mer נקרא על שמו.
עבודתו נמצאת באוספי מוזיאונים ציבוריים שונים, כולל במוזיאונים לאמנות בהרווארד, המוזיאון הבריטי, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, מוזיאון האמנות של טוקיו פוג'י, מוזיאון ישראל, ומוזיאון איקדה לאמנות המאה ה-20, בין היתר.
אוסף גדול של יצירותיו של קיסלינג מוחזק על ידי מוזיאון הפטי פאלה בז'נבה, שווייץ.
מו דנפורד הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אירי.
דנפורד נולד בדונגרבן, מחוז ווטרפורד, אירלנד.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשחק "Gaiety" ביוני 2009.
דנפורד החל את קריירת המשחק שלו בשנת 2010 כששיחק בסדרת הטלוויזיה "שושלת טיודור".
לאחר מכן הופיע בסרטים והפקות טלוויזיה בהן "An Crisis" ו"משחקי הכס".
הוא שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "הוויקינגים".
בסדרה הוא גילם את אתלוולף.
הוא שיחק בתפקיד פטריק פיצג'רלד בסרט הקולנוע "Patrick's Day".
בשנת 2015 הוא זכה בפרס האקדמיה האירית לקולנוע ולטלוויזיה בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בקטגוריית שחקן ראשי ופרס "Shooting Stars" לשנת 2015 המייצג את אירלנד בפסטיבל ברלין על משחקו בסרט.
שנה כותרת אומן / יםתפקיד 2016 Cherry Wine הוזייר איש
שנה פרס קטגוריה תוצאה סרט/סדרה 2014 פסטיבל קולנוע קורק בינלאומי Patrick's Day פסטיבל הקולנוע בגאלוויי פרס הכישרון החדש של בינגהאם ריי פסטיבל Half Mile Film &amp; Music, מישיגן השחקן הטוב ביותר בתפקיד הראשי - סרט 2015 פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין פרס EFP Shooting Stars, אירלנד.
מוּאִיז קָאפֶּנְד צ'וֹמְבֶה היה איש עסקים ופוליטיקאי קונגולזי.
נשיא מדינת קטנגה במהלך משבר קונגו וראש הממשלה הרביעי של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו בין השנים 1964 ל-1965. צ'ומבה הודח מראשות הממשלה בידי הנשיא ז'וזף קסא-וובו ולאחר שהואשם בבגידה בידי הדיקטטור מובוטו ססה סקו.
צ'ומבה פעל להשיג תמיכה אירופאית בטענותיו לשלטון תחילה בקטנגה ובהמשך בכל הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו בכך שטען כי יפנה אל תמיכת הגוש המערבי במסגרת המלחמה הקרה.
מואיז צ'ומבה נולד בדרום חבל קטנגה, קונגו הבלגית.
צ'ומבה חונך בבית ספר מיסיונרי אמריקאי ולאחר מכן למד חשבונאות.
בשנות החמישים קנה צ'ומבה את המניות של רשת חנויות בחבל קטנגה ובכך עירב את עצמו בתוך הפוליטיקה האזורית.
צ'ומבה התערב בתוך ארגונים פוליטיים שקראו להקמת מדינה קונגולזית פדרלית ריבונית מהאימפריה הבלגית.
ביוני 1960 השיגה קונגו עצמאות מבלגיה וז'וזף קסא-וובו מונה לנשיא הראשון של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
קסא-וובו ניהל מדיניות ממשל ריכוזית ולא העניק לחברי מפלגת CONAKAT בה היה מעורב צ'ומבה את תפקידי המפתח להם ציפו בממשל בקינשאסה.
ביולי 1960 השיג צ'ומבה תמיכה מבלגיה אשר ציפתה כי ממשלה בראשותו תפנה לצד הגוש המערבי במסגרת המלחמה הקרה.
עוד באותו החודש החל צ'ומבה לתמוך במרד מזוין של חיילים קונגולזים נגד ממשל קסא-וובו, אותו כינה דיקטטור וקומוניסט.
צ'ומבה הכריז על עצמאותה של מדינת קטנגה מקונגו ובכך החל משבר קונגו שהיה למלחמת אזרחים.
צ'ומבה מונה לנשיא קטנגה והצליח לשמור במשך שלוש שנים על ריבונותה לנוכח התנגדות מצד הממשלה הקונגולזית וכוח משלחת צבאי של האומות המאוחדות.
קטנגה, חבל הארץ העשיר ביותר בכל קונגו, נחשבה לפרס מצד משקיעים רבים וצ'ומבה התכוון להשתמש בכך כדי להעשיר את הונו ולהסדיר את מעמדו הפוליטי-כלכלי.
צ'ומבה תחילה ניהל משא ומתן להסדר לאחר הדחתו של ראש הממשלה הקונגולזי פטריס לומומבה אך נטש את המגעים במטרה להביא לריבונות מלאה של קטנגה.
לבסוף פגש צ'ומבה בכישלון דיפלומטי להביא להכרה בריבונותה של קטנגה ובתמיכה בלגית וצרפתית הוא ברח אל המדינה הספרדית.
שנה מאוחר יותר, ב-1964, לנוכח מרידות במזרח המדינה, הנשיא קסא-וובו קרא לצ'ומבה לקבל את משרת ראש ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ולהשקיט את המרידה.
צ'ומבה עירב שכירי חרב אירופאים במאבק נגד המורדים במזרח ולאחר שהתגלה כי תכנן להדיח את הנשיא, קסא-וובו הדיח אותו מתפקיד ראש הממשלה.
לאחר הדחתו, שב צ'ומבה אל המדינה הספרדית.
בשנת 1967, כאשר החלו שמועות שעמד לשוב לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, צ'ומבה נחטף ונלקח לאלג'יריה.
באלג'יריה רשויות השלטון סירבו להסגיר אותו לידי הממשל הקונגולזי של הדיקטטור מובוטו ססה סקו, אשר האשים אותו בדבר בגידה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
צ'ומבה נשאר במאסר בית ליד אלג'יר עד למותו מהתקף לב בשנת 1969.
יצירתו מבטאת מסורות סיניות ומערביות גם יחד.
שם העט שלו נובע מההגות הבודהיסטית ומשמעו: מחנך עם לב אמיתי.
מו שין נולד בוו-ז'אן, עיר היסטורית במחוז ז'ה-ג'יאנג בסין, בן למשפחה אמידה ומכובדת בעלת זיקה לעסקים בשאנגחאי.
בילדותו קיבל מו שין חינוך מסורתי, ובשנת 1946 התחיל ללמוד באקדמיה לאומנות יפה באוניברסיטת שאנגחאי, אך בהמשך הורחק מהלימודים בהוראת ראש עיריית שאנגחאי, לאחר שהנהיג כמה התארגנויות של סטודנטים באקדמיה.
בשנת 1948 סיים מו שין את לימודיו באקדמיה הלאומית לאמנות בהוואנג-ז'ואו, שבה פגש את המנטור שלו, המשורר הסיני לין פאנג-מיין.
אחרי שהוסמך בסוף שנות הארבעים של המאה העשרים, לימד מו שין אמנות בבית ספר תיכון בהוואנג-ז'ואו.
בשנות החמישים והשישים, לימד שם במכון לאמנות ומלאכת יד.
במהלך המהפכה התרבותית פוטר מו שין ונכלא, אך ב-1979 זכה לחנינה ושוחרר.
בשנת 1982 הגיע מו שין לניו יורק, וחי בה במשך עשרים וחמש שנים.
כשנשאל לפשר שהותו הארוכה בגלות בניו יורק, השיב מו שין: "פשוט יצאתי להליכה ארוכה, והלכתי רחוק מדי...".
במהלך חלק משנותיו בניו יורק (1994-1989) לימד מו שין קבוצת אומנים פרקים בספרות העולם.
את הרצאותיו אלו אסף והוציא לאור הצייר הסיני צ'אנג דן-צ'ינג.
בשנת 2007 חזר מו שין לעיר הולדתו וו-ז'אן, שבה מת ב-21 בדצמבר 2011. שנים אחדות אחר כך, בנובמבר 2015, נפתח בוו-ז'אן "מוזיאון מו שין", המוקדש ליצירתו.
מו שין מעולם לא התחתן.
הוא נימק זאת באומרו: "הקדשתי את חיי לאמנות".
המהפכה התרבותית הייתה נקודת מפנה בחייו של מו שין.
באותה תקופה מיליוני אמנים ואינטלקטואלים סינים נרדפו על ידי השלטון.
בשנת 1971 האשימה הממשלה את מו שין בקיום קשרים אסורים עם מדינות זרות.
הוא נעצר ונכלא ל-18 חודשים, שמהלכן נשברו שלוש מאצבעותיו ומרבית יצירות האמנות שלו הושמדו.
בין השנים 1977 ו-1979 שהה מו שין במאסר בית, והוא מחה על המציאות האכזרית שבה היה נתון באמצעות האמנות.
"רציתי להוכיח שאצור אמנות עד נשימתי האחרונה.
אני עבד בשעות היום, אבל נסיך בלילה".
במשך שנתיים אלו, התבקש מו שין להתוודות באופן יום יומי על חטאיו.
הוא קיבל לידיו דפים ודיו, ועשה בצייתנות כפי שנדרש ממנו.
הודות ליכולת השכנוע שלו, גרם מו שין לשומרים להאמין בכוונותיו הטובות "להפוך לקומוניסט טוב", ושכנע אותם להביא לביתו כמויות גדולות יותר של דפים ודיו.
עם החומרים העודפים שהיו ברשותו הוא צייר בסתר בלילות.
"הציור," הוא נזכר לימים, "היה מה שהחזיק אותי בחיים".
לאחר מהפכת התרבות הרבה מו שין להשתמש בצבעים כהים כרקע לציוריו.
המוטיב של מנעול וצריח, המשקפים כליאה, נעשה שכיח בציוריו וביצירותיו הספרותיות, כפי שאפשר לראות לדוגמה בשירו "האיטיות של פעם" המובא כאן בתרגומה של הסופרת והמתרגמת דנה שם-אור:
מו שין השאיר יותר מ-600 ציורים.
עוד 500 ציורים שיצר בראשית דרכו הושמדו ברובם בימי המהפכה התרבותית, ורק 33 ציורי נוף בדיו ובגואש שרדו.
הציורים, שנרכשו תחילה על ידי קרן רוזנקרנץ, נתרמו בשנת 2003 לאוניברסיטת ייל.
בשנת 2018 הוצגו ציוריו של מו שין בסדרת טלוויזיה הדוקומנטרית ציוויליזציות של ה-BBC.
מבין הציירים הסינים בני המאה העשרים, מו שין הוא הראשון שיצירה שלו נרכשה על ידי המוזיאון הבריטי.
ציוריו של מו שין הם בעיקרם ציורי נוף.
מו שין השתמש הן בדיו והן בצבע ביצירותיו ושילב בהם במיומנות טכניקות של הציור הסיני המסורתי ושל הציור המערבי: פרטים מסוימים בציורי הנוף שלו, כגון רכסי ההרים, מזכירים את הציורים הסינים המסורתיים, ואילו השימוש באור וגבולות מזכיר את האימפרסיוניזם והאקספרסיוניזם המופשט.
עם יצירותיו המפורסמות נמנים הציורים הללו:
Eroding Inscription of Han – ציור המציג השפעה עמוקה של אקספרסיוניזם אבסטרקטי.
היצירה כוללת גם דימויים מסורתיים בציורי נוף סינים, ובהם רכסי הרים ובקתות.
Bamboo and Plum – הבמבוק והשזיף הם שני סמלים המייצגים טוהר ועידון בתרבות הסינית.
ציירים סינים מדמים את עצמם לשני דימויים אלה, כדי להראות את המוסר הגבוה שלהם.
בציור המסורתי הסיני חלק מהרקע נשאר ריק.
בציור הנוכחי מילא מו שין את כל הרקע בגוונים בהירים וכהים של ירוק כדי להשיג אפקט אמפרסיוניסטי.
Tower Within a Tower – אמנים סינים שנרדפו בימי המהפכה התרבותית מציגים בדרך כלל ביצירותיהם דמויות אסירים או ביטויי התקוממות.
בציורו זה של מו שין מוצגים שני מגדלים, האחד בעולם האמיתי, ובו דמות אסיר, והשני מגדל עשוי שנהב הנמצא בעולמו הרוחני של האסיר.
הציור מציג אם כן את התנגדותו של מו שין למצוקות של העולם האמיתי באמצעות סובלימציה רוחנית.
מו שין הגיע להישגים נכבדים גם בספרות.
הוא שילב בצורה חדשנית בין סיפורת, שירה ופילוסופיית הדקונסטרוקציה המערבית.
יצירותיו הספרותיות המפורסמות ביותר כללו סיפורת (הספר "חדר ריק"), שירה (הספר "זיכרונות מן העבר") ורשימות (הספר "זיכרונות ספרותיים", שבו רוכזו הרצאותיו על הספרות העולמית).
יצירותיו הספרותיות משנות החמישים והשישים של המאה העשרים, שלדבריו היו בהיקף של כעשרים ספרים, לא התפרסמו, והן הושמדו בתחילת המהפכה התרבותית כ"ספרות אנטי-מהפכנית".
בתקופת מאסרו בימי המהפכה התרבותית כתב מו שין 66 עמודים המוכרים כיום בשם "רשימות מהכלא", שאותן הצליח להבריח מהכלא בבגדיו ולהביא אִתו למערב.
בתקופת שהותו בניו יורק כתב מו שין תריסר יצירות ספרותיות ובהן רומנים, קובצי שירים וסיפורים.
תרגומים: רק שניים מספריו תורגמו מסינית.
בשנת 2011 ראה אור בארצות הברית תרגום ראשון של יצירתו לאנגלית – קובץ הסיפורים An Empty Room.
בשנת 2017 ראה אור בבריטניה תרגום ראשון של שיריו לאנגלית – קובץ השירים Toward Bravery.
יצירותיו של מו שין לא תורגמו לעברית.
בשנת 1983 נערכה תערוכה של יצירותיו במרכז לינקולן בניו יורק.
בשנת 2001 נערכה תערוכה שבה הוצגו 33 הציורים שהצליח מו שין להוציא מסין ו-66 העמודים של "רשימות מהכלא" בגלריית האמנות של אוניברסיטת ייל.
תערוכה זו הוצגה בהמשך במוזיאון סמארט באוניברסיטת שיקגו, במוזיאון האמנות של הונולולו ובמוזיאון של אסיה סוסייטי בניו יורק.
מרג'ורי מו מוולם הייתה פוליטיקאית ממפלגת הלייבור הבריטית.
היא כיהנה כחברת הפרלמנט (MP) מטעם מחוז רדקאר (Redcar) מ-1987 עד 2001 וכיהנה בקבינט כמזכירת המדינה לצפון אירלנד, שרה למשרד הקבינט וקנצלרית דוכסות לנקסטר.
בתקופתה של מוולם כמזכירת צפון אירלנד נחתם הסכם השלום ההיסטורי של יום שישי הטוב בשנת 1998. הכריזמה האישית שלה וסגנון הדיבור הברור שלה היה אחד מהגורמים לכך שהיא הייתה אחת הפוליטיקאיות הפופולריות ביותר של "הלייבור החדש" בבריטניה.
מוולם נולדה לטינה ופרנק, ברחוב קינג 43, ווטפורד, הרטפורדשייר, אנגליה.
מוולם גדלה בקובנטרי, שם אביה התקדם להיות עוזר הדואר.
מאוחר יותר היא זכתה בפרס חופש העיר ב-1999, והייתה היחידה מבין שלושת ילדי המשפחה שעברה את מבחן 11" פלוס" (מבחן לפני מעבר לחטיבת הביניים).
בהמשך לכך, היא התחילה את לימודיה בבית הספר לתיכון בנות צ'יזוויק במערב לונדון, ולאחר מכן עברה לבית הספר קונדון קורט בקובנטרי, שהיה, באותה תקופה, אחד מבתי הספר המקיפים הראשונים במדינה.
לאחר מכן למדה בקולג' טרוליאן, אוניברסיטת דורהאם.
מוולם הצטרפה למפלגת העבודה ובשנת 1969 הפכה למזכירה של אגודת הדבייט "אגודת דורהאם".
לאחר מכן היא מונתה להיות סגנית הנשיא של אגודת הסטודנטים באוניברסיטה.
לאחר מכן, היא עבדה בלונדון עבור חבר הפרלמנט מטעם הלייבור טוני בן.
בשנת 1973 היא עברה לארצות הברית יחד עם בן הזוג שלה דאז ולמדה לתואר שלישי במדעי המדינה באוניברסיטת איווה, התזה שלה עסקה בההשפעות של שיטת משאל העם השווייצרית.
בשנת 1977 מוולם הייתה מרצה באגף למדעי המדינה באוניברסיטת ויסקונסון שבמילווקי.
מאוחר יותר באותה שנה היא עברה להיות מרצה באוניברסיטת פלורידה סטייט שבטלסהי.
מוולם החזיקה בתפקיד הנ"ל עד 1979. במהלך השהות שלה בטלסהי הדירה שלה נפרצה על ידי אלמוני.
מוולם חשדה שהפורץ היה האנס והרוצח הסדרתי טד בנדי, שהיה אחראי למוות של 35 נשים צעירות.
מוולם חזרה לאנגליה (1979) כדי לקחת על עצמה את תפקיד באוניברסיטת ניו קאסיל.
במקביל, היא עבדה ב"נורתון קולג'", ברנלי שם היא סייעה לסטודנטים מרקעים מאתגרים.
ב-1981 היא ארגנה סדרת הרצאות אלטרנטיבית "להרצאות ריית" שניתנו באותה שנה על ידי הסגן רקטור של האוניברסיטה לאנס מרתין.
ההרצאות הללו, פורסמו בכתב עת והרווחים נתרמו לקמפיין לפירוק הנשק הגרעיני.
ב-24 ביוני 1995 מוולם התחתנה עם ג'ון נורטון בדורהם, שעבד כבנקאי בבנק סיטי אוף לונדון.
נורתון נפטר ב-3 בפברואר 2009. למוולם שני ילדים חורגים מהנישואים הראשונים של נורתון עם ג'רלדין בדל.
בשנת 1983 ניסתה מוולם להיבחר לפרלמנט מטעם מפלגת הלייבור בבחירות הכלליות אך נכשלה.
לאור כך, היא שובצה כמעומדת הלייבור במחוז רדקאר, לאחר שחבר הפרלמנט מטעם המחוז ג'יימס טין התפטר.
מושב זה, נחשב כמושב בטוח של המפלגה.
ואכן בבחירות הכלכליות של 1987 מוולם, זכתה במושב, והפכה לדוברת הלייבור בצפון אירלנד.
יחד עם קנצלר הצללים ג'ון סמית', מוולם הייתה אדריכליות של "מתקפת קוקטייל הסרטנים" מטעם הלייבור.
מטרת הקמפיין הייתה להרגיע את המגזר הפיננסי בבריטניה בנוגע למדיניותה הפיננסית של הלייבור.
מוולם הצטרפה לקבינט הצללים כאשר ג'ון סמית' הפך למנהיג מפלגת הלייבור ב-1992. תפקידה בקבינט הצללים היה "מזכירת המדינה למורשת לאומית".
במהלך תקופה זו, היא התנגדה למלוכנים וגם לרפובליקנים.
כך היא קראה להרוס את ארמון בקינגהאם ולהחליף אותו בארמון "מודרני" שנבנה מכסף ציבורי.
נכונותה של מוולם לומר את דעתה, לעיתים קרובות מבלי להתחשב בהשלכות, נתפסהעל ידי תומכיה ככוחה הגדול ביותר.
לאחר מותו של מנהיג הלייבור סמית' ב-1994, הפכה מוולם, לצד פיטר קילפוייל, למארגנת הראשית בקמפיין של טוני בלייר למנהיגות הלייבור.
לאחר ניצחונו, בלייר מינה אותה למזכירת המדינה של צפון אירלנד בקבינט הצללים.
בתחילה היא סירבה להתמנות לתפקיד, והעדיפה תיק כלכלי, אך לבסוף הסכימה לקבל את התפקיד.
בשנת 1997, מוולאם נבחר שוב לתפקיד חבר הפרלמנט של רדקאר בהפרש גדול של 21,667 קולות.
לאחר הבחירות היא מונה לתפקיד למזכירת המדינה של צפון אירלנד.
מוולם הייתה האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד.
מו מוולם היה הזרז שאפשר לפוליטיקה להתקדם למה שהוביל לחתימת הסכם יום שישי הטוב באפריל 1998. היא חתכה את המוסכמות וקיבלה החלטות קשות שנתנו מומנטום להתקדמות הפוליטית.
מוולם פיקחה על המשא ומתן שהוביל להסכם יום שישי הטוב משנת 1998. היא הצליחה לסייע בהשבת הפסקת האש עם ה-IRA ולכלול את סין פיין בשיחות הרב-מפלגתיות על עתידה של צפון אירלנד.
בניסיון לשכנע את נאמני אולסטר להשתתף בתהליך השלום, היא ערכה ביקור חסר תקדים ומסוכן אצל אסירים תומכי אלסטר בכלא מאיז, ופגשה רוצחים מורשעים פנים אל פנים וללא ליווי.
כאמור, מוולם פיקחה על המשא ומתן ועל חתימת הסכם יום שישי ב-1998. ההסכם הוביל להקמתה של אספת המחוקקים של צפון אירלאנד (מעין פרלמנט).
עם זאת, מערכת יחסים המתוחה שלה עם מפלגות יוניוניסטיות הביאה לכך שתפקידה בצוות המשא ומתן הצטמצם והיא הוחלפה על ידי טוני בלייר וצוותו.
ב-1999, מוולאם התייחסה להתקפות ענישה סמי-צבאיות בצפון אירלנד כ"משק בית פנימי" וטענה כי האלימות אינה נחשבת כהפרת הפסקת האש.
הידרדרות במערכת היחסים של מוולם עם היוניוניסטים הייתה סיבה מרכזית לכך שהיא הוחלפה על ידי פיטר בתפקיד מזכירה המדינה של צפון אירלנד באוקטובר 1999. מוולם מונתה לתפקיד זוטר יחסית של שר הקבינט.
ייתכן ובהחלטה לשנמך אותה היו סיבות אחרות מלבד הקשר הבעייתי שלה עם היוניוניסטים, כדוגמת הפופולריות (הדועכת שלה) ומצבה הבריאותי.
מוולם התרעמה על השנמוך לשר הקבינט, תפקיד שהיא בעבר זילזלה בו וכינתה אותו ה"השר לתוכנית היום".
כשרת משרד הקבינט, היא נועדה להיות ה"אוכפת" של טוני בלייר.
ב-2002 מוולם נבחרה להוביל את הקמפיין של הממשלה הבריטית נגד סמים, וקראה ללגליזציה בינלאומית.
מוולם עוררה סערה כאשר הודתה בשנת 2000 שעישנה קנאביס כסטודנטית: "ניסיתי סמים.
לא אהבתי את זה במיוחד.
אבל בניגוד לנשיא קלינטון, כן שאפתי".
לאחר פרישתה, מוולם הפכה לכותבת טור שאלות ותשובות עבור מגזין הגברים Zoo.
במסגרת זאת, היא ציינה שהיא מתגעגעת לעבודתה כחברת פרלמנט.
בנוסף, לכך, מוולם הקימה ארגון צדקה, MoMo Helps, כדי לעזור למכורים לסמים שסיימו בהצלחה את שיקומם; ולספק תמיכה להורים או למטפלים של ילדים נכים.
ב-2002 זיכרונותיה הפוליטיים פורסמו תחת הכותרת "בשם מומנטום: המאבק לשלום, פוליטיקה והעם".
בינואר 2003 מוולם הייתה הנושא של סדרת הטלוויזיה הבריטית This Is Your Life.
חמישה חודשים לפני הבחירות הכלליות של 1997 (הבחירות בהם זכו הלייבור), אובחן אצל מוולם גידול במוח.
מוולם ניסתה להסתיר זאת, ולשמור על פרטיותה.
אולם, העיתונאות הצהובה גילתה אודות מצבה הבריאותי הרעוע.
למרות טענתה של מוולם שהיא החלימה באופן מלא, היא איבדה את רוב שערה כתוצאה מהחולי.
לאור כך, היא החלה לחבוש פאה.
לעיתים בפומבי היא את הסירה הפאה וציינה שמדובר ב"טרחה כזו".
ב-3 באוגוסט 2005, ה-BBC דיווח שמוולם חולה במחלה קשה בבית החולים קינגס קולג' בלונדון.
כך, דווח שהיא סבלה מבעיות שיווי משקל כתוצאה מכימותרפיה.
כתוצאה מכך, ב-30 ביולי 2005 היא נפלה וספגה פגיעות ראש ולא שבה להכרה.
בהתאם לבקשה שלה בצוואה, לא בוצעה בה החייאה והיא מתה.
ב-12 באוגוסט 2005, היא הועברה להוספיס לצליינים בקנטרברי, קנט, שם נפטרה ב-8:10 בבוקר ב-19 באוגוסט, בגיל 55. היא הותירה אחריה את בעלה ג'ון נורטון ושני ילדים חורגים.
מותה התרחש רק 13 ימים לאחר מותו של רובין קוק, שר נוסף בממשלת 1997. בינואר 2010, הרופא של מוולם חשף כי הגידול שהיא סבלה ממנו היה ממאיר והיווה הגורם המרכזי למותה.
מוולם, לא חשפה את מצבה הרפואי הבכי רע לטוני בלייר והציבור, זאת למרות שיועץ לה לעשות כן.
מוולם הייתה אתאיסטית, וב-1 בספטמבר 2005 גופתה נשרפה בסיטינגבורן בטקס לא דתי בניצוחו של ריצ'רד קולס, מלהקת הקומיונרדס משנות השמונים.
מחצית מהאפר שלה פוזר בטירת הילסבורו (מעונה הרשמי של מזכירת המדינה של צפון אירלנד) והחצי השני פוזר במחוז הבחירה הפרלמנטרי שלה לשעבר, רדקאר.
ב-20 בנובמבר 2005 נערכה אזכרה למוולאם בתיאטרון רויאל, דרורי ליין.
טקס נוסף נערך בטירת הילסבורו ב-1 בדצמבר 2005 ועוד אחד ברדקאר ב-3 בדצמבר 2005.
כדי לכבד את זכרה של מוולם, המנהל המקומי של רדקאר תלה פסיפס באגם השייט החדש ברדקאר.
הפסיפס מורכב מ-800 אריחים, שמוצבים במעגל בגובה של שלושה מטרים.
הפסיפס נוצר על ידי האמן המקומי ג'ון טוד ונועד להמחיש את חייה של מוולם ואת תחומי העניין שלה.
כך, בפסיפס יש את הדיוקן של מוולם, כאשר היא מוקפת בתמונות כולל החוף שבו היא אהבה לטייל; סוסי מרוץ; מסלול התחרות של רד קאר (שם חגגה את חתונתה); מפעלי הפלדה של רדקאר; סירת ההצלה זיטלנד; ידיים שלובות ויונים (כדי לסמל את הצפון.
תהליך השלום באירלנד) ובתי הפרלמנט.
בהמשך לכך, לזכרה, חדר המועדון ללומדי תואר שני של טרבליאן קולג', דורהאם (העלמה של מוולם) שונה ל"חדר מוולם".
החדר מכיל פסל קטן של מוולם.
בשנת 2009, ערוץ 4 הזמין סרט דוקודרמטי, בשם "מו", המתאר את חייה של מו מוולם מניצחון הלייבור בבחירות 1997 ועד מותה ב-2005. בסרט כיכבה ג'ולי וולטרס בתור מוולם.
הסדרה שודרה ב-31 בינואר 2010 ומשכה למעלה מ-3.5 מיליון צופים, מה שהפך אותה לדרמה בעלת הדירוג הגבוה ביותר של ערוץ 4 מאז 2001. הסרט זכה גם להצלחה קריטית, כאשר חבר הפרלמנט אדם אינגרם טען שהוא הצליח להסביר את "את המהות של מו".
הסרט היה מועמד לפרס BAFTA עבור הדרמה הטובה ביותר לסינגל; וג'ולי וולטרס וגארי לואיס היו מעומדים עבור פרס השחקנית הטובה ביותר ושחקן המשנה הטוב ביותר, בהתאמה.
ואכן וולטרס זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר.
מואוניום הוא חלקיק דמוי אטום המורכב ממואון חיובי (או אנטימואון) ואלקטרון (µ+e-), שהתגלה לראשונה ב-1960 על ידי ורנון יוז, וניתן לו הסמל הכימי Mu.
המואוניום יכול לעבור תגובות כימיות במהלך זמן מחצית החיים של המואון, העומד על 2.19698 מיקרושניות.
דוגמה לתגובה כזו היא היצירה של מואוניום כלוריד בתגובה בין מואוניום ומולקולת כלור:
תגובה זו, בתנאי לחץ של אטמוספירה אחת וטמפרטורה של 22°C, היא בעלת קבוע קצב תגובה מהיר פי 4.3 מקבוע קצב התגובה המקבילה עם מימן (H) המקביל למואוניום בטמפרטורת החדר.
קטיון המואוניום קרוי מואון (µ+), ויון המואוניום השלילי הוא מואוניד (µ+(e-)2).
מואוניום הוא היחיד בקטגוריה שלו כאיזוטופ מימן, מכיוון שהגרעין שלו אינו כולל פרוטונים או נייטרונים אלא אך ורק ממואון חיובי אחד.
כמו טריטיום, המואוניום הוא רדיואקטיבי מכיוון שהמואון החיובי בגרעין עובר התפרקות רדיואקטיבית, אבל זמן מחצית החיים שלו קצר הרבה יותר מזה של הטריטיום, העומד על יותר מעשור, ואורך חיים ממוצע של 2.2 מיקרו-שניות בלבד.
לאחר זאת, המואון מתפרק תוך פליטת β+ באופן הבא:
יחסי המסה בין מואוניום לפרוטיום, דאוטריום וטריטיום הם בקירוב 9,18 ו-27, בהתאמה.
לפיכך, אחד התפקידים האפשריים של מואוניום בכימיה יהיה כמדד רגיש ביותר להשפעות תלויות מסה, במיוחד של השפעות איזוטופים קינטיים.
מואוניום, כמו טריטיום, הוא רדיואקטיבי.
על כן, ניתן לצפות בו דרך תוצרי הדעיכה שלו.
ניתן לחקור אותו גם באמצעות תהודה מגנטית מואונית (µSR).
מואוניום יכול לשמש לחקר תהליכים של אטומי מימן שאינם ניתנים לצפייה בשיטות קונבנציונליות.
שימוש אפשרי נוסף הוא שימוש במואוניום לבדיקה של המבנה המגנטי של חומרים.
המנגנון היעיל ביותר לייצור מואוניום, נכון ל-2003, הוא לכידת אלקטרון לאחר עצירת מואון חיובי בגז קריפטון, או ארגון, אשר בו נעשה שימוש בגילוי המואוניום.
באופן דומה, מואון שלילי יכול להחליף אלקטרון במסלול 1s של אטום, ובמקרה זה אטום זה נקרא אטום "מואוני": H+µ- הוא "מימן מואוני".
החלקיק שנוצר כאשר מואון שלילי מחליף אלקטרון במואוניום (µ+µ-) נקרא מואוניום מואוני, או מואוניום אמיתי.
חלקיק זה היה צריך להיקרא מואוניום, שכן הסיומת 'אוניום' באמת הייתה שמורה לרוב לזוגות החלקיקים-אנטי-חלקיקים, בהם הפוזיטרוניום, הקווארקוניום (מזונים המורכבים מקווארק והאנטיקווארק המתאים לו, כמו מזון J/psi ואופסילון), והפאיוניום (חלקיק המורכב מפאיון חיובי ומפאיון שלילי, π+π-).
באופן מתאים לפרוטיום, דאוטריום וטריטיום, היה צריך לקרוא למואוניום מויום; אבל מכיוון שהמיואון החיובי הוא האנטי-חלקיק (כי מיואונים הם לפטונים) הוא צריך להיות אנטי-מויום.
עם זאת, החלקיק הידוע בשם מואוניום, לפי הגדרת IUPAC, הוא µ+e- ולא µ+µ-.
המואוניום התגלה לראשונה על ידי ורנון יוז בשנת 1960, כאשר נוצר על ידי לכידת אלקטרון על ידי אנטימואון בגז ארגון.
שש שנים לאחר מכן, היכולת שלו לשמש כאיזוטופ קל של מימן הועלו על ידי יוז.
לאחר מכן, במהלך 1966–1967 נמדדו חלק מקבועי קצב התגובה שלו, על ידי הוספת כמויות ידועות של מגיבים לגז הארגון שבו נוצר המואוניום וקביעת קצב היעלמותו.
רדיקלים חופשיים המכילים מואוניום התגלו לראשונה ב-1978, ומבניהם הוסקו בהקבלה לרדיקלי המימן המתאימים.
ב-1983, מואונים חיוביים נחקרו בפירוט על ידי תהודה מגנטית בשלושה מצבים כימיים: כחלקיקי מואוניום חופשיים, כמואוניום ברדיקלים חופשיים, או נמצאים במצב דיאמגנטי.
האחרון כולל מואונים חופשיים וכל מולקולה דיאמגנטית המשלבת את המיאון, כגון MuH, MuOH, ו-C6H13Mu.
מואה רחבת-מקור (שם מדעי: Euryapteryx curtus) הוא מין נכחד של עוף ענקי מסדרת הדינורניטיים, אשר התקיים בניו זילנד בין הפליסטוקן להולוקן.
מואה זו התגלתה הן באי הצפוני והן באי הדרומי וכן באי סטיוארט והתגלו ביצים מאובנות רבות שלו.
מין זה תואר בידי ריצרד אוון ב-1846. עם זאת הוא שויך לסוג דינורניס והסוג החדש סווג ב-1874 בידי החוקר הגרמני יוליוס פון האסט .
כיום רואים בו קרוב של מואה מזרחית, אשר התקיים ביערות האי הדרומי.
מואה זה היה קטן יחסית ובעל מבנה עגלגל וכבד ובעל רגליים קצרות, כך שאולי דמה מעט לקזואר מודרני.
הוא הגיע לגובה של מטר אחד בזכרים ו-1.3 מטר בנקבות והגיע למשקל של 20 ק"ג בממוצע.
אצל מין זה הייתה דו-צורתיות זוויגית וחלק מהפרטים היו גדולים פי שניים מאחרים.
מואה זו התקיימה בסביבות סבכי שיחים ועשבים גבוהים ובהם חיפשה פירות, עלים נמוכים וחרקים.
בדומה לשאר המואות הוא נכחד עם הגעת ראשוני האנשים לניו זילנד, בסביבות שנת 1,500.
מואיז וילפריד מאוסה עאדילהו הוא כדורגלן בניני-צרפתי המשחק בעמדת הבלם במכבי פתח תקווה מליגת העל ובנבחרת בנין.
עאדילהו נולד בבקולומב שבצרפת, למשפחת מהגרים, אביו מבנין ואמו מטוגו.
דל במחלקות הנוער של ES נאנטר, ואלנסיין ופורטו.
בשנת 2013 החל לשחק בקבוצת המילואים של ואלנסיין, ובהמשך שיחק בפו ובויטרה במסגרת הליגות הנמוכות בצרפת.
בהמשך שיחק בסלובן ברטיסלאבה מליגת העל הסלובקית, בקרקירה ובלבדיאקוס מליגת העל היוונית, ובבולוספור מליגת המשנה הטורקית.
ב-1 בספטמבר 2020 חתם בנאק ברדה מליגת המשנה ההולנדית.
הוא ערך 43 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-4 באוגוסט 2022 חתם על חוזה לשנה אחת בזירה מליגת העל האזרית.
ב-1 ביוני 2023 חתם במכבי פתח תקווה מליגת העל הישראלית.
ב-24 במרץ 2017 ערך עאדילהו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בנין הבוגרת, בהפסד 0–1 לנבחרת מאוריטניה במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת לטורניר גביע אפריקה לאומות 2019, וערך שלוש הופעות בטורניר, ואף הבקיע שער בניצחון על נבחרת מרוקו בשלב שמינית הגמר של הטורניר, שהיה גם שער הבכורה שלו במדי נבחרת בנין.
מואיז אורל דיון סאהי הוא כדורגלן איווארי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת דנדר מליגת העל הבלגית.
סאהי החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה AFE מליגת העל המאלית.
בשנת 2021 חתם סאהי בשטרסבורג מליגת העל הצרפתית.
ב-4 באפריל 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2–3 על ז'ירונדן דה בורדו במסגרת המחזור ה-31 בליגה לעונת 2020/2021. ב-10 באפריל 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–4 לפריז סן-ז'רמן במסגרת המחזור ה-32 בליגה.
ב-3 באוגוסט 2022 הושאל סאהי לאנסי מליגת המשנה הצרפתית.
סאהי ערך 36 הופעות ליגה במהלך עונה זו, בהן הבקיע 15 שערים, והיה לאחת מנקודות האור הבודדות עבור אנסי, שירדה לליגה הצרפתית השלישית.
מוריס בארני דאליץ היה גנגסטר יהודי אמריקאי, איש עסקים, בעל קזינו ופילנתרופ.
הוא היה אחת הדמויות המרכזיות שעיצבו את לאס וגאס במאה ה-20. לעיתים קרובות הוא כונה "מר לאס וגאס".
דאליץ נולד ב-25 בדצמבר 1899 בבוסטון, מסצ'וסטס, להורים יהודים, בארנט "ברנרד" דאליץ (נולד ב-8 במאי 1874 באוסטריה) ולאנה כהן (אוקטובר 1876 באוסטריה).
בתחילת דרכו הוא עבד בעסקי הכביסה של משפחתו, אך החל את הקריירה שלו כשהחלה תקופת היובש ב-1919, והרוויח מהגישה שלו למשאיות הכביסה בעסק המשפחתי.
בנוסף, הוא פיתח שותפות עם סינדיקט הפשע "מסאו" וסיפק משקאות חריפים מקנדה ומקסיקו.
למרות שהוא הודה בשבועה שהוא הפעיל בתי הימורים בלתי חוקיים, דאליץ מעולם לא הורשע בפשע.
עם ביטול האיסור על סחר במשקאות חריפים ב-1933, פנה גאליץ להימורים והפעיל בתי קזינו בלתי חוקיים אך מוגנים בסטובנוויל, אוהיו וקובינגטון, קנטקי.
במשך עשר שנות פעילותו, דאליץ ניהל את The Pettibone Club, אולם הימורים בלתי חוקי שפעל בדרום-מערב מחוז ג'אוגה, אוהיו (ברחוב פטיבון ממזרח לסולון) בין השנים 1939 ל-1949. הוא התגייס לצבא במלחמת העולם השנייה ב-25 ביוני 1942 ועלה בדרגה מטוראי לסגן ראשון.
ההשקעה שלו בלאס וגאס החלה בסוף שנות ה-40 עם בנייתו של מלון דזרט אין.
כאשר הקבלן המקורי של אתר הנופש, וילבור קלארק, נגמר הכסף, דאליץ וחבורת קליבלנד מייפילד רואד חילצו אותו.
הקזינו נפתח בשנת 1950. קלארק נותר הפנים אתר הנופש; דאליץ נשאר בשקט ברקע כבעלים האמיתי.
הוא גם ניהל את אתר הנופש והקזינו "Stardust" במשך זמן מה לאחר מותו של טוני קורנרו.
דאליץ היה הבעלים של הדזרט אין עד 1967, אז מכר אותו להווארד יוז.
הקזינו האחרון שהיה בבעלותו של דאליץ היה קזינו סאנדנס הוטל, מאוחר יותר שונה שמו לפיצג'רלד'ס, ולאחרונה, The D Las Vegas.
עם אלארד רואן, ארווין מולסקי ומרב אדלסון, הוא הקים את Paradise" Development", חברה לפיתוח נדל"ן בשנות ה-50. ביחד הקימו את בית החולים סאנרייז, קניון בולווארד ואת הקאנטרי קלאב של לאס וגאס מאוחר יותר, הם הקימו יחד את אתר הנופש והספא La Costa בקרלסבד, קליפורניה.
בראיון עם הסאן ב-1983, אמר דאליץ כי הוא רואה בבניית מרכז הכנסים של לאס וגאס את ההישג הגדול ביותר שלו.
"לאס וגאס הייתה פעם רק עיירת הימורים.
מרכז הכנסים משלים את המטרה שלנו", אמר.
בשנת 1982 קיבל דאליץ את פרס "לפיד החירות" מהליגה נגד השמצה.
בערב שנערך לכבודו הוא הוצג על ידי הקומיקאית ג'ואן ריברס.
נישואיו הראשונים היו לעדנה לואיז קיטינג שאיתה התחתן ב-23 במרץ 1922 באינדיאנה, ולאחר מכן לטוני קלארק, לה התחתן ב-8 בדצמבר 1945 במחוז דייד, פלורידה.
דאליץ נפטר בשעה 2:00 לפנות בוקר ב-31 באוגוסט 1989. הוא היה חולה קשה מאז 1986. המוות יוחס לאי ספיקת לב, יתר לחץ דם כרוני ואי ספיקת כליות.
ההלוויה התקיימה ב-5 בספטמבר 1989 בקהילת נר תמיד.
מוֹאֶה (ביפנית: 萌え, מבוטא "מוֹ-אֶה" ) הוא מונח סלנג יפני המשמש לתיאור רגשות עזים של חיבה, משיכה ורצון להגן על דמויות בדיוניות בסדרות אנימה, מאנגה, ומשחקי וידאו אשר משווקות לאוטאקו.
דמויות מואה הן בדרך כלל חמודות, צעירות ותמימות.
דמויות מואה מעוצבות בדרך כלל עם מאפיינים ספציפיים אשר מיועדים למקסם את הפופולריות שלהן בקרב אוטאקו.
מאפיינים נפוצות בדמויות מואה כוללות:
לרוב, הדמויות הללו הן צעירות, רזות, נמוכות, בעלות עיניים גדולות, ומראה עדין.
לרוב, הדמויות הללו הן חביבות, טובות לב, בעלות כוונות טובות, אך עשויות להיות גם ביישנות, מגושמות, תמימות ו/או נאיביות.
לעיתים רבות הם מתמודדות בחייהן גם עם בדידות, חוסר ביטחון ו/או אתגריים אישיים שונים.
בעוד שאלו מאפיינים נפוצים של דמויות מואה, המונח מתייחס למגוון רחב של דמויות, ובמקרים רבים יכולות להיות גם דמויות בעלות מאפיינים מעט שונים שגם נחשבות לדמויות מואה.
המונח הפך נפוץ בקרב חובבי סדרות אנימה ומאנגה בשנים 1993–1994 ומאז ואיך הפך למאפיין בולט בתרבות האוטאקו.
בשנת 2003 שווי השוק של מדיה מודפסת, תוכני וידאו, ומשחקי וידאו הנחשבים ל"מואה" היה לפי ההערכות 88 מיליארד ין - בסביבות שליש מהשווי של שוק האוטאקו אשר לפי ההערכות באותה השנה היה בהיקף של 290 מיליארד ין ביפן בלבד.
לדמויות מואה לרוב תפקיד מכריע בהיווצרות של קהילות מעריצי סדרות מאנגה ואנימה בתרבות האוטאקו.
מעריצים רבים של סדרות אנימה ומאנגה מקפידים לקרוא ולצפות בסדרות ספציפיות ואמו גם לרכוש מוצרים שונים מזיכיון מסוים רק משום שהוא מכיל דמויות מואה.
הפוטנציאל הכלכלי של דמויות המואה הוביל לכך שלאורך השנים יוצרים רבים בתעשיות האנימה והמאנגה בוחרים במכוון לפתח דמויות עם מאפייני מואה.
למהן דוגמאות לדמויות בולטות שנחשבות לדמויות מואה
אסוקה לאנגלי סוריו מ"נאון ג'נסיס אוונגליון" (1995–2014)
סאקורה קינומוטו מ"סאקורה לוכדת הקלפים" (1996–2000)
קונאטה איזומי מ"לאקי סטאר" (2003 ואילך)
מיקורו אסאהינה מ"הרוהי סוזומיה" (2005–2013)
מאדוקה קאנאמה מ"הנערה הקסומה מאדוקה מאג'יקה" (2011)
נדאשיקו קאגאמיהרה מ"Laid-Back Camp" (2015 ואילך)
מוריס קינג יודול היה עורך דין ופוליטיקאי דמוקרטי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של אריזונה מ-2 במאי 1961 ועד 4 במאי 1991. יודול נודע בקרב רבים בעמדותיו העצמאיות והליברליות.
בשנת 1961 נבחר יודול בבחירות מיוחדות והחליף את אחיו, סטיוארט יודול, כחבר בית הנבחרים מטעם מחוז הקונגרס השני של אריזונה.
במהלך כהונתו בקונגרס בלט כאישיות עצמאית ואהודה, ידוע בהובלתו את מאבקים למען שימור הסביבה והגנה עליה, בתפקידו המרכזי ברפורמות בקונגרס ובקמפיינים פוליטיים, וביוזמתו ובהתנגדותו המוקדמת למלחמת וייטנאם.
יודול ניסה להשיג את המועמדות של המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות של 1976, אך הובס על ידי ג'ימי קרטר.
הוא תמך בהתמודדות של טד קנדי נגד קרטר בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית ב-1980, ונשא את נאום הפתיחה בוועידה הדמוקרטית הלאומית באותה שנה.
יודול כיהן כיושב ראש ועדת הפנים של בית הנבחרים בין השנים 1977 ל-1991. ב-1980, אובחן כחולה במחלת פרקינסון, וב-1991 פרש מהקונגרס כאשר השפעות המחלה הלכו והחמירו.
הוא נפטר בשנת 1998. בנו, מארק יודול, ייצג את קולורדו כחבר הסנאט של ארצות הברית בין השנים 2009 ל-2015, ואחיינו טום יודול כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ניו מקסיקו בין השנים 2009 ל-2021. שניהם גם כיהנו קודם לכן מספר קדנציות בבית הנבחרים של ארצות הברית.
יודול נולד ב-15 ביוני 1922 בסנט ג'ונס שבאריזונה, והיה אחד משישה ילדים של לואיזה (לבית לי) ולוי סטיוארט יודול.
אביו היה עורך דין שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של אריזונה מ-1946 עד 1960. אמו הייתה סופרת שהתעניינה מאוד בחיים ובתרבות האינדיאנית.
אביו הטיף לחשיבות כניסתם של אנשים אחראיים לשירות הציבורי.
יודול ואחיו למדו בבתי ספר מקומיים בסנט ג'ונס.
בשנת 1928, בהיותו בן שש, נפגעה עינו הימנית מאולר של חבר בזמן שהוא והחבר ניסו לחתוך איזה חוט; הוא איבד את עינו כי למשפחתו לא היה כסף על מנת לקבל טיפול מהיר.
יודול נותר עם עין זכוכית למשך שארית חייו, ולאחר מכן ציין כי אובדן עינו השפיע הן על אישיותו והן על הקריירה שלו בפוליטיקה.
הוא תיאר את ילדותו בעיירה כפרית/קטנה במדבר כחיים קשים ופרימיטיביים, במקום שבו "כולם עבדו".
הוא ציין שלא היו להם "טרקטורים", והוסיף, "היו לנו סוסים ומחרשות".
למרות פגיעתו, יודול היה ספורטאי מצטיין בתיכון, הן בכדורסל והן בפוטבול, שיחק בתפקיד קוורטרבק, והוביל את קבוצתו לעונה ללא הפסדים.
בנוסף, השתתף בתהלוכה בתזמורת בית הספר, כתב טור פוליטי בעיתון בית הספר, וניהל את ההצגה בבית הספר.
יודול ניסה להתגייס לחילות האוויר של הצבא במהלך מלחמת העולם השנייה, וכמעט הצליח להסתיר את עין הזכוכית שלו במהלך בדיקת העיניים, אולם לאחר אישור רפואי, התלונן מתגייס אחר כי נדחה בגלל רגליים שטוחות, בעוד יודול עבר בעין אחת.
הבוחנים בדקו שוב את יודול בבדיקה מדוקדקת, והוא נדחה מהשירות.
מאוחר יותר, השתנו הסטנדרטים הרפואיים ויודול שירת בצבא.
הוא הצטרף לחילות האוויר של הצבא כטוראי ב-1942 ולאחר מכן קיבל דרגת קצונה.
הוא פיקד על טייסת שכללה אפרו-אמריקאים בלבד במשך שנתיים בלואיזיאנה, חוויה שעליה אמר יודול מאוחר יותר, "זה באמת עיצב את חיי", כי הוא "לחם את הקרבות שלהם איתם...
הוא שירת מאוחר יותר בדרום האוקיינוס השקט והועלה לדרגת קפטן לפני ששוחרר בשנת 1946.
לאחר המלחמה, השלים יודול את לימודיו לתואר ראשון באוניברסיטת אריזונה, שם היה שחקן כדורסל מצטיין (קפטן משותף של הקבוצה), נשיא איגוד הסטודנטים, וחבר באחוות סיגמה כי.
לאחר סיום לימודיו, שיחק יודול כדורסל מקצועי במשך שנה עם קבוצת דנוור נאגטס בעונת 1948–49 בליגת הכדורסל הלאומית (National Basketball League).
במקביל, למד בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת דנוור.
הוא השלים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת אריזונה ב-1949 עם תואר דוקטור במשפטים.
בשנת 1949 יודול, יחד עם אחיו, סטיוארט, הקים את משרד עורכי הדין Udall & Udall בטוסון שבאריזונה, ועסק בעריכת דין בטוסון עד 1961.
בשנת 1954, נכשל בניסיון להתמנות לשופט בבית המשפט העליון של המחוז.
הוא לימד דיני עבודה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת אריזונה בשנים 1955 ו-1956, וב-1961 מונה לסגן נשיא ארגון עורכי הדין של אריזונה.
יודול היה ממייסדי בנק טוסון, ושותף להקמת אגודת חסכון והלוואות קטלינה, ובשנת 1960 נבחר לנשיא ה-YMCA של טוסון.
במהלך ילדותו, חלם יודול על משרה ציבורית, אך – בלחץ של אשתו – דחה הזדמנות להתמודד בבחירות לקונגרס לטובת אחיו הגדול, סטיוארט יודול.
האח זכה במושב של מחוז הקונגרס השני של אריזונה ב-1954. תקוותיו של יודול הצעיר למושב בבית המשפט העליון של אריזונה (שם כיהן אביהם) התנפצו כאשר המושב הוקצה לדודו, ג'סי אדיסון יודול, שהיה שמרן קיצוני.
בשנת 1961 מונה אחיו של יודול למזכיר הפנים בממשל ג'ון פ.
"מו" יודול זכה בבחירות מיוחדות שהתקיימו על המושב הפנוי של אחיו בהפרש של 2,000 קולות, עם 51% מהקולות.
ב-1962 נבחר מחדש בזכות עצמו, ונבחר מחדש 13 פעמים נוספות.
מרוץ אחד בלבד היה צמוד במיוחד, בשנת 1978, כאשר קיבל 52% מהקולות.
הוא החזיק בתפקיד עד התפטרותו ב-4 במאי 1991.
בקדנציה הראשונה שלו, ייצג יודול את כל המדינה מחוץ למחוז מריקופה.
לאחר סבב של חלוקת מחוזות בשנות ה-60, מחוזו צומצם לחלק הדרומי של המדינה, לאזור סביב טוסון.
לאחר שינוי מחוזות נוסף באמצע העשור בעקבות פסיקת Wesberry v.
Sanders, מחוזו קלט חלקים חיצוניים מאזור פיניקס.
מ-1977 ועד לפרישתו ב-1991, עמד יודול בראש ועדת הפנים של בית הנבחרים (בה כיהן מאז 1963).
בנוסף כיהן כחבר דירקטוריון בוועדת הדואר ושירות המדינה, יושב ראש משרד הערכת הטכנולוגיה, וחבר בוועדת החוץ.
יודול הפך לדמות פוליטית בולטת ב-23 באוקטובר 1967, כאשר נאם בכינוס אזרחי חשוב בטוסון, עם קהל של 2,800 אנשים – רובם מנהיגים אזרחיים שתמכו במדיניותו של הנשיא ג'ונסון במלחמת וייטנאם.
למרות נטייתם הפוליטית, נשא יודול נאום חזק וישיר בו כינה את המעורבות האמריקאית בווייטנאם כ"דרך שגויה ומסוכנת".
הוא קרא להפסיק את ההסלמה האמריקאית במלחמה ולסגת משם בסופו של דבר – היה זה הנאום הראשון של דמות בולטת במפלגה הדמוקרטית שהתנגדה בגלוי לנשיא הדמוקרטי בנושא המלחמה.
הנאום גרף תשואות סוערות והדהד ברחבי המדינה, משך תשומת לב תקשורתית ופוליטית, והיווה את תחילת הפיצול ההדרגתי במפלגה הדמוקרטית על רקע המלחמה.
בנוגע לחוקי עבודה, היה יודול פחות ליברלי.
אף על פי שהתנגד לחוקי "זכות לעבודה" שפוגעים באיגודי עובדים, בוחריו תמכו בהם באופן חזק, ולכן גם יודול תמך בהם – במיוחד בהצבעה בקונגרס ב-1965, שנציגי העובדים זכרו לו אותה כנקודת חולשה במשך שנים.
בנושאי שימור והגנת הסביבה, היה יודול בעל רקורד מעורב ולעיתים קיצוני בשני הכיוונים, אם כי נחשב בעיקר כמגן של נושאים אלו (הוא הצטרף לראשונה לוועדת הפנים של בית הנבחרים ב-1961), במיוחד בתפקידו כיו"ר ועדת הפנים והאיים של בית הנבחרים.
הוא נאבק למען הגנת הסביבה והרחבת מערכת הפארקים הלאומיים, העביר חקיקה בקונגרס שהביאה להוספת 8 מיליון דונם למערכת השמורות הפדרלית ב-20 מדינות, וניסה להוציא לפועל רפורמות בתעשיית האנרגיה.
עם זאת, היה יוצא דופן חשוב במאבקיו – הגנתו על פרויקטים מתוכננים של סכרים ובריכות מים באריזונה, אשר איימו להציף אזורים חיוניים בשמורות טבע, כולל סכר הידרואלקטרי שאיים להציף חלק מהגרנד קניון.
קמפיינים עוינים של הארגון המוביל לשימור, מועדון סיירה, הובילו לעימות עיקש עם יודול, ולבסוף לאובדן מעמד הארגון כעמותה פטורה ממס, מה שלדברי חלק מהם היה תוצאה של תלונות יודול עליהם לרשויות המס.
בסופו של דבר, הפרויקטים בוטלו, והוחלפו בתחנות כוח הפועלות על פחם, שיודול האמין כי הן יותר מזהמות מהסכרים.
מצד שני, הישגו שעליו "התגאה ביותר" היה חקיקת חוק קרקעות אלסקה, אשר שימר באופן קבוע 104.3 מיליון דונם של שמורות טבע נופיות יוצאות דופן, למרות התנגדות עזה מצד רבים באלסקה ובתעשיות המשאבים הטבעיים.
בשנת 1973, זכה יודול בתואר "מחוקק השנה" מאת הפדרציה הלאומית לחיות הבר.
מאידך ב-1974, הצעת חוק השימוש בקרקע של יודול נכשלה – חלק מארגוני הגנת הסביבה האשימו את חוסר היכולת של יודול לקדם את החוק ביעילות מול בית הנבחרים.
החל מהשנים הראשונות לפעילותו בוועדת הפנים ב-1961, היה יודול מעוניין בהגבלת פרקטיקות שנויות במחלוקת כמו כריית רצועות, אשר הובילו להרס נרחב של שטחים טבעיים ולפגיעה בסביבה, במיוחד במערב ארצות הברית.
אולם, עברו כמה שנים של מאבקים עם התעשייה, הקונגרס והממשלות השונות (הנשיא הרפובליקני ג'רלד פורד הטיל וטו על החקיקה פעמיים), לפני שהצליח להעביר חוק מוגבל, שנחתם על ידי הנשיא הדמוקרטי ג'ימי קרטר, שהגביל את כריית הפחם והטיל חובת שיקום על מיליוני דונמים שנכרו.
יודול סייע בכתיבת חוק קרקעות אלסקה של 1980, ובחוק חשוב מ-1982 שנגע לניהול פסולת גרעינית.
יודול אתגר את הכללים והפרוטוקולים המורכבים והחוקיים של בית הנבחרים, ודחק בהפחתת היכולת של מנהיגים חזקים לשלוט בחקיקה באופן סמוי ולשלוט בוועדות.
מאמציו של יודול הובילו בסופו של דבר לרפורמה משמעותית בכללי הקונגרס ופעולתו.
יודול זכה לתשומת לב פוליטית ארצית מוקדמת כשהיה הראשון במאה ה-20 שהתמודד מול יושב ראש בית הנבחרים על תפקידו.
בשנת 1968 הוא התייצב מול ג'ון מקורמק.
אף על פי שהפסיד, ניסה יודול שוב שנתיים לאחר מכן והתמודד מול מנהיג הרוב בבית הנבחרים, הייל בוגס; גם בניסיון הזה הפסיד, אך זעזע את יסודות מערכת הוותק בבית הנבחרים.
מערכת זו עברה רפורמה בסופו של דבר, כתוצאה מהמרד שהחל יודול.
כמו כל חבר קונגרס חדש, התקשה יודול להסתגל לתפקידו בתקופת כהונתו הראשונה; אך בכהונתו השנייה, ענה על האתגרים בכך שהקים בית ספר לחברי קונגרס חדשים, כדי ללמד אותם את הדרכים המורכבות והעדינות של בית הנבחרים, ואיך לנווט בבירוקרטיה בוושינגטון.
כדי לסייע במאמץ זה, כתב יודול ספר הדרכה ב-1966 בשם "The Job of a Congressman".
יודול היה שותף לחוק רפורמת מימון הבחירות הפדרלי של 1971, והיה דמות מפתח בהצלחתו.
היה זה חוק הרפורמה המשמעותי הראשון למימון קמפיינים מאז 1925, והוא דרש מהמועמדים להגיש דוחות על מימון הקמפיינים שלהם.
(הנשיא ריצ'רד ניקסון עבר על דרישות אלו בפעולות הקשורות לשערוריית ווטרגייט).
בנוסף, היה יודול שותף לחוק הרפורמה למימון קמפיינים של 1974, שנחתם על ידי הנשיא פורד.
הוא נאבק גם עבור חקיקה שתחייב גילוי פיננסי, וחשף את מצבו הפיננסי ודוחות המס שלו באופן אישי.
רפורמת השירות הציבורי ושירות הדואר של ארצות הברית היו ממוקדי המאמצים העיקריים של יודול בקונגרס.
בוועדת הדואר ושירות המדינה כיהן מאז 1961, ולבסוף מונה לחבר בכיר בוועדה.
הוא ניסה לשנות את סולמות השכר לעובדים פדרליים ולקבוע שכר על בסיס הישגים.
בסופו של דבר, היה יודול אחד המובילים המרכזיים במימוש הרפורמה המשמעותית הראשונה במערכת השירות הציבורי של ארצות הברית מאז היווסדה ב-1883, והביא להקמת מערכת המבוססת על הישגים במשרות ממשלתיות.
הצעת החוק שהעביר יצרה תמריצי ביצועים עבור עובדים במערכת הבירוקרטיה, והקל עליה את פיטוריהם של עובדים פדרליים.
אף על פי שהצעת החוק הייתה פרויקט מועדף של הנשיא קרטר, ששאף להימנע מקשר עם יודול, חבר הקונגרס המשיך לקדם את הצעת החוק בקונגרס, נגד חסמים רבים שהציבו עובדים פדרליים (וגם חברי קונגרס המייצגים אזורים בהם מועסקים רבים מהם).
יודול נאלץ להתפשר עד שהשיג הצעת חוק שמקובלת על כל בית הנבחרים, ונלחם כנגד התנגדות נוספת עד להצלחת החקיקה.
בנוסף, שאף יודול לשנות את מחלקת הדואר הפדרלית מסוכנות ממשלתית גרידא לארגון פרטי למחצה (כפי שהיא כיום: שירות הדואר של ארצות הברית).
הוא היה כוח מרכזי בחוק רפורמת הדואר של 1970, שהפך את מחלקת הדואר לשירות הדואר הפדרלי הנוכחי.
משום שאיבד את עינו בילדותו עקב חוסר אמצעים כלכליים במשפחתו, האמין יודול מאוד שכולם צריכים גישה לטיפול רפואי איכותי, ללא קשר למצבם הכלכלי.
בשנת 1963, ניסה יודול לשכנע את ממשלת ארצות הברית להסדיר את מוצרי הסיגריות (ואת יתר מוצרי הטבק) תחת פיקוח של מינהל המזון והתרופות (FDA).
רק לאחר מספר שנים התבררה עוצמת הנזק הבריאותי של עישון הטבק.
בוועדת החוץ של בית הנבחרים, התנגד יודול למדיניות של ממשל רייגן כלפי מרכז אמריקה.
בשנת 1976, התמודד יודול על המועמדות של המפלגה הדמוקרטית לנשיאות, כאלטרנטיבה ליברלית לג'ימי קרטר, מושל ג'ורג'יה לשעבר.
קרטר, שהיה אלמוני בתחילת הקמפיין, הפך למועמד המוביל לאחר סדרת ניצחונות מוקדמים באספות בחירה ובפריימריז, החל מאיווה וניו המפשייר.
בזמן הפריימריז בוויסקונסין באפריל, רוב המועמדים המקוריים כבר פרשו, והשאירו את יודול, הסנאטור הנרי "סקופ" ג'קסון מוושינגטון, המושל ג'ורג' וולאס מאלבמה וקרטר.
בתחילה היה נראה שיודול ינצח בפריימריז, מה שיכול היה להאט את המומנטום של קרטר, אך בסופו של דבר קרטר ניצח בוויסקונסין.
כמה עיתונים הכריזו על יודול כמנצח בגלל היתרון שלו בלילה הקודם.
גם בעבר התרחשה טעות דומה, כאשר בבחירות לנשיאות של 1948, הכריזה כותרת השיקגו טריביון "דיואי מביס את טרומן".
קרטר ניצח בוויסקונסין, בניצחון קטן של 1%, בהפרש של פחות מ-7,500 קולות.
קרטר קיבל 37% מהקולות, בעוד שיודול קיבל 36%, והשיג ציר אחד יותר.
למרות ההפרש הזעום, זכה קרטר בכותרות ובמומנטום נוסף, והוביל על פני יתר המועמדים.
יודול סיים במקום השני בפריימריז של ניו המפשייר, מסצ'וסטס, ויסקונסין, ניו יורק, מישיגן, דקוטה הדרומית ואוהיו, וזכה באספת הבחירה באריזונה, מדינתו, תוך שוויון עם קרטר באספת הבחירה של ניו מקסיקו.
יודול סיים במקום השני אחרי קרטר בוועידה הלאומית הדמוקרטית, שם הוצג שמו על ידי ארצ'יבלד קוקס, ונאומו קיבל תשואות חמות מהתומכים.
במהלך הפריימריז במישיגן, האשים קולמן יאנג, ראש העיר של דטרויט, את יודול בגזענות בשל השתייכותו למורמונים, שעד אז אסרה על שחורים לכהן ככמרים בכנסייה (המדיניות שונתה ב-1978 על ידי נשיא הכנסייה ספנסר ו.
יודול היה מבקר ארוך טווח של מדיניות זו, ואף הפסיק את חברותו בכנסייה בשל כך.
הניצחון המוחץ של קרטר בקרב המצביעים השחורים בפריימריז של מישיגן היה קריטי לניצחונו הצמוד והחשוב במישיגן.
יודול תמך במועמדות של הסנאטור טד קנדי לנשיאות ב-1980, וקנדי ניצח באספת הבחירה של אריזונה, אחד משלושת הניצחונות של קנדי במערב.
יודול נשא את הנאום המרכזי בוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1980, שהיה נאום שנון ורגיל עבורו.
הוא שקל להתמודד שוב לנשיאות ב-1984, אך אובחן כחולה במחלת פרקינסון ב-1979, ומחלתו השאירה אותו מחוץ למרוץ.
בוועידה של אותה שנה, הציג יודול את יריבו לשעבר, הנשיא קרטר.
בשנת 1992 ייסד הקונגרס של ארצות הברית את "קרן מוריס ק.
יודול למלגה ומצוינות במדיניות סביבתית לאומית".
זוהי סוכנות של הרשות המבצעת בממשל הפדרלי, ובין פעולותיה היא מעניקה מלגות לסטודנטים למדיניות סביבתית.
בשנת 2009, שינה הקונגרס את שמה ל"הקרן למוריס ק.
יודול", שתיקרא גם על שם אחיו של מו, סטיוארט יודול.
כספים פדרליים למחקר על מחלת פרקינסון מוקצים דרך "חוק המחקר על מחלת פרקינסון של מוריס ק.
יודול" משנת 1997. חקיקה זו מממנת רשת ארצית של "מרכזי מצוינות" לאבחון ולטיפול במטופלים עם מחלת פרקינסון ולפנייתם לפרוטוקולי מחקר.
בשנת 1996 קיבל יודול את מדליית החירות הנשיאותית מהנשיא קלינטון.
"פוינט יודול" בגואם, הנחשבת לנקודה המערבית ביותר בארצות הברית, נקראה על שמו ב-1987. הנקודה המזרחית ביותר, "פוינט יודול", באיי הבתולה של ארצות הברית, נקראה על שמו של אחיו, סטיוארט, ב-1968. המשמעות היא ש"היום של אמריקה...
יודול היה נשוי שלוש פעמים.
ב-1949 התחתן עם פטרישיה "פט" אמרי, ויחד נולדו להם שישה ילדים.
פטרישיה, ששנאה את הפוליטיקה, סבלה מדלקת מפרקים ושכבה הרבה בכיסא גלגלים.
היא ויודול כמעט לא נפגשו בגלל לו"ז פוליטי עמוס.
לפי עדותו של יודול עצמו, פט הייתה לא מרוצה מהחיים שלה, עקב מחלותיה וחוסר ההתעניינות שלה בפוליטיקה.
היא הייתה גם אישה נמרצת, עם נטייה להתווכח לעיתים קרובות.
פט יודול התמודדה עם קשיים נפשיים בשל המתח שבגידול שישה ילדים תוך כדי מאבק בדלקת פרקים.
היא לא הייתה מוכנה לפנות לייעוץ פסיכולוגי בגלל הסטיגמה החברתית, ובסופו של דבר השלימה והתגרשה ממנו ב-1966. יודול, שהיה נגד הגירושין, לא התנגד לפירוק הנישואין, בעיקר כי היה יותר ממוקד בפוליטיקה מאשר במשפחתו.
שני הצדדים הצטערו על הגירושין מאוחר יותר, והסבירו שהנישואין הסתיימו כי פט לא קיבלה ייעוץ או עזרה, נכנעה ללחץ ועשתה החלטה פזיזה.
פט עצמה הצהירה שהיא "מתביישת" בהחלטה שלה לסיים את הנישואין.
לאחר מכן פט נישאה והתגרשה שלוש פעמים נוספות במשך שבע השנים שלאחר פרידתה מיודול, כולם היו נישואין קצרים שהיא אחר כך הצטערה עליהם.
יודול ופט בסופו של דבר התפייסו, והם נשארו חברים קרובים עד מותו של יודול.
שנתיים לאחר הגירושין, יודול התחתן עם אלה לי רויסטון, נישואין שנמשכו עד התאבדותה של רויסטון ב-1988. ב-1989 הוא התחתן עם אשתו השלישית, נורמה גילברט, והם נשארו יחד עד מותו ב-1998. שנותיו בפנסיה היו מלאות במאבק עם מחלת פרקינסון.
בנו של יודול, מארק יודול, נבחר לקונגרס מטעם המחוז השני של קולורדו ב-1998, ולסנאט ב-2008. אחיינו טום יודול מניו מקסיקו נבחר גם הוא לסנאט ב-2008. בן דודו השני של מו יודול, הסנאטור הרפובליקני גורדון סמית' מאורגון, הובס בבחירות מחדש באותה שנה.
מואיז בומביטו לומפונגו הוא כדורגלן קנדי המשחק בעמדת הבלם בניס.
בומביטו, נולד במונטריאול, קוויבק שבקנדה למשפחה ממוצא קונגולזי.
הוא החל את קריירת הכדורגל שלו בקבוצת הילדים של סט-לורן תחילה כחלוץ.
בגיל 19 הצטרף לקבוצות כדורגל במכללה מקומית.
ממנה עבר למערב איווה ולאחר מכן בניו המפשייר.
בשנת חתם בסט-הוברט מליגת העל של קוויבק בה שיחק שתי עונות.
בשנת בומביטו חתם בסיקוסט יונייטד פאנטומס מהליגה האמריקאית השנייה.
זכה עמה באליפות המחוז הצפוני ונכנס לנבחרת העונה של הליגה.
ב-21 בדצמבר 2022, בומביטו חתם על חוזה במיזם המשותף של ג'נריישן אדידס ונבחר במקום השלישי של דראפט ה-MLS בשנת על ידי קולורדו ראפידס ובכך הפך לכדורגלן הראשון מאוניברסיטת ניו המפשייר שנבחר בסיבוב הראשון של דראפט ה-MLS.
ב-7 במאי 2023, בומביטו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים של המועדון.
ב-13 במאי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת.
ב-30 במרץ 2024 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 2–3 נגד לוס אנג'לס.
ב-19 באוגוסט 2024 חתם לארבע שנים בניס מליגת העל הצרפתית.
כשבוע לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד טולוז.
ב-25 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בזירה האירופית במשחק במסגרת הליגה האירופית נגד ריאל סוסיאדד.
ביוני נכלל בסגל נבחרת קנדה לקראת שלב הגמר של ליגת האומות של CONCACAF - 2023 ובהמשך נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע הזהב 2023. בומביטו ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק הפתיחה של הטורניר שנערך ב-27 ביוני נגד .
מואסיה הוא שמו הקדום של חבל ארץ בבלקן, לאורך הגדה הדרומית של הדנובה, שהפך לימים לפרובינקיה רומית.
הפרובינקיה מואסיה השתרעה על פני שטחיהן של דרום סרביה של ימינו (מואסיה העילית), מקדוניה הצפונית, צפון בולגריה, דוברוג'ה שברומניה, דרום מולדובה ובוג'אק (מואסיה התחתית).
פרובינקיית מואסיה הוקמה בסביבות 44 לפנה"ס, אך התאריך המדויק אינו ידוע.
במהלך שלטונו של אוקטביוס נשלח מרקוס ליקיניוס קראסוס להכניע את תושביה המקומיים.
משימה זו צלחה ב-30 לפנה"ס.
הקיסר קלאודיוס צירף לשטח הפרובינקיה את חלקה הצפוני של תראקיה לאחר סיפוחה לאימפריה הרומית בשנת 46 לספירה.
עד לשלטונו של הקיסר דומיטיאנוס הייתה מואסיה פרובינקיה מאוחדת אחת תחת שלטונו של לגאטוס קיסרי שכיהן בעבר כקונסול, אך בזמן שלטונו של קיסר זה חולקה למואסיה עילית ותחתית, שנשלטו כל אחת הן על ידי לגאטוס והן על ידי פרוקוראטור.
עקב מיקומה האסטרטגי של הפרובינקיה המחולקת בגבולה הצפוני של האימפריה הרומית, בוצרה מואסיה באופן אינטנסיבי לאורך הגדה הדרומית של נהר הדנובה, שתפקד כגבולה הטבעי של רומא באותה עת.
כמו כן, נבנתה חומה לרוחבה של הפרובינקיה להגנה בפני תקיפות ברברים.
היחסים בין רומא למואסיה היו לתועלת שני הצדדים, בעיקר משום שמואסיה הייתה עשירה במשאבים, שכללו זהב ומינרלים שונים.
יתר על כן, למואסיה היו שטחי מרעה ומטעים נרחבים.
אמנם מטרות האימפריה הרומית היו אגואיסטיות לחלוטין – לנצל ככל שניתן את המשאבים הטבעיים בחבל הארץ – אך בכך גם שיפרה רומא את החקלאות המקומית, המריצה את הכלכלה והעלתה את רמת החיים של תושבי המקום.
מואסיה מצידה שלחה באופן קבוע חיילים ותבואה לרומא.
סילבנוס אליאנוס, שכיהן בין השנים 57-67, היה למושל הראשון ששלח כדרך קבע כמויות גדולות של חיטה ממואסיה לרומא.
גם מבחינה כלכלית ותרבותית שמרו התראקים במואסיה על עצמאות מסוימת, לצד נאמנות לרומא.
לדוגמה, בעיירה תומיס המטבע המקומי היה מוטבע על ידי בני המקום.
תהליך הרומניזציה של תושבי המקום היה קיים – לעיתים קרובות היו נערכים משחקים לכבוד הקיסר – אך לא מוחלט.
ניתן להסביר זאת בעובדה כי השבטים המקומיים נטו לנדוד לעיתים קרובות למדי.
כך נוצר מצב שאמנם השבטים דיברו לטינית, אך דווקא ליוונית הייתה השפעה גדולה על השפה המקומית.תושבה המפורסם ביותר של תומיס ומואסיה היה אובידיוס, המשורר הרומי הנודע, שהוגלה על ידי אוגוסטוס בשנת 8 (או לפי עדויות אחרות, 9), לספירה.
אובידיוס לא התרשם מהעיירה ומהפרובינקיה, ותיאר את תושביה כ"ברברים".
באחד מספריו, תוגות, תיאר זאת כך:
"כאשר אני מביט על מקום זה, על התנהגות אנשיו, אופן לבושם ושפתם, אני מהרהר על מי שהייתי ומי שאני כעת; כה כביר רצוני למות עד שאני מתלונן על כך שקיסר גירש אותי במקום לסיים את חיי בחרב".
עוד הוא ציין כי התושבים נדרשו להביא כוחות צבאיים בכל פעם שהם נדרשו לעבוד את שדותיהם.
עקב מיקומה האסטרטגי של הפרובינקיה, היא הייתה קורבן למתקפות של הגותים ושבטים גרמאנים נוספים.
בשנת 85 פלשו הדאקים לפרובינקיה.
הנציב הרומי אופיוס סבינוס נהרג במהלך ניסיון לבלום את הדאקים באזור שפך נהר הדנובה לים השחור ומספר מוצבים רומים נפלו לידי הדאקים.
4 הלגיונות שהוצבו בפרובינקיה הצליחו לשמור על עמדתם והקיסר דומיטיאנוס תגבר את הפרובינקיה בלגיון נוסף ונסע בעצמו אל מואסיה בראשות כוח גדול שגויס מקרב המשמר הפרטוריאני.
לנוכח העוצמה הצבאית הרומית שרוכזה באזור נסוגו הדאקים בחזרה מעבר לדנובה, כנראה ללא קרב.
בשנת 105 פלשו הדאקים בשנית לפרובינקיה לתקופה קצרה.
פלישה מפורסמת נוספת הייתה של הקרפיאנים והגותים בתקופת הקיסר אורליאנוס (270-275).
מואסיה איבדה את חסותה הרומית ב-396, כאשר הקיסר תאודוסיוס הראשון מת.
בכך רומא איבדה פרובינקיה אסטרטגית.
ללא רומא מואסיה לא הייתה מסוגלת להגן על עצמה.
היא צורפה לשטחה האימפריה הביזנטית ששלטה בה או בחלקה עד למאה ה-7. השבטים הפולשים שהגיעו לגבול הארץ גילו אותו פרוץ ולא מאויש, כיוון שלתראקים המקומיים לא היה את כוח האדם הנדרש לאיישו.
מואנג'ודארו (באורדו: موہن جوڈڑو; בהינדי: मोएन-जोदड़ो) הייתה אחת מערי תרבות עמק האינדוס.
חורבותיה נמצאות כ-80 ק"מ מדרום-מערב לעיר סוקור שבפקיסטן והיא מוכרת על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
העיר נשמרה במצב טוב יותר מאשר העיר האראפה (שנמצאת במרחק של כ-600 ק"מ ממנה), ומהווה מקור מוצלח יותר למידע על התרבות ששכנה באזור.
היא נבנתה במאה ה-26 לפנה"ס וננטשה במאה ה-17 לפנה"ס, ככל הנראה בשל שינוי במסלול הנהר אשר סיפק את צורכי התושבים.
ארכאולוגים גילו את חורבות העיר בשנות העשרים של המאה ה-20, ואתר החפירות נמצא בסכנה עקב עליית מפלס מי התהום בעמק נהר האינדוס.
שפת תושבי עמק האינדוס טרם פוענחה, ושמה האמיתי של העיר, כמו גם של ערים נוספות שנתגלו באזור, ובאזור פונג'ב וגוג'ראט אינו ידוע.
"מואנג'ודארו" בשפה הסינדית פירושו "תל המתים".
מואנג'ודארו היא עיר מרשימה בהתחשב בעתיקותה.
הייתה זו עיר מתוכננת, אשר התבססה על רשת של רחובות ומבנים שנבנו מלבנים עשויות בוץ אפוי, לבנים שיובשו בשמש, ועץ חרוך.
בשיאה התגוררו בה כ-35,000 נפש.
הייתה לה מערכת ביוב מתקדמת, מבנים חד-קומתיים ודו-קומתיים, ובית מרחץ ציבורי גדול.
בית המרחץ נבנה מעל שכבה של זפת טבעית, אשר מנעה את דליפת המים.
בעיר גם הייתה באר גדולה, אסם ושוק מרכזי.
היה בה גם בניין ובו כבשן תת-קרקעי, ככל הנראה לחימום מי רחצה.
העיר מחולקת לשני חלקים: המצודה והעיר התחתונה.
רוב שטחה של העיר התחתונה טרם נחשף, אך במצודה נחשף בית המרחץ, אזור מגורים שבו התגוררו כ-5,000 בני-אדם, ושני אולמות גדולים.
העיר נהרסה ונבנתה מחדש לפחות שבע פעמים, ככל הנראה בשל הצפת נהר האינדוס.
הערים נבנו אחת על חורבות השנייה.
מואריקוס היה שכיר חרב היספני, שלחם בשירות הסירקוסאים במלחמה הפונית השנייה.
הוא הופקד על הגנת אחת מחומות העיר בעת המצור שהטילו עליה הרומאים (213-211 לפנה"ס).
מרקוס קלאודיוס מרקלוס, המצביא הרומי הצר על העיר, שכנע את מואריקוס ואנשיו לבגוד בסירקוסאים ובקרתגים בעלי בריתם, והוא הסגיר את העיר לידיו (אביב 211 לפנה"ס).
בתמורה לשירותיו קיבל מואריקוס אזרחות רומית ונחלות אדמה – לו ולאנשיו – בשטחי הערים בסיקיליה שמרדו ברומאים והוכנעו.
באסאממולה אקקרה המוכר בשם המלכותי כמואנגה השני (Mwanga II) היה הקבקה האחרון של ממלכת בוגנדה העצמאית.
מואנגה ירש את אביו, מוטסה הראשון ב־1884. האיום הגדול ביותר בעיניו נבע מהמסיונרים הנוצרים אשר חדרו לאיטם לממלכה.
לעומת אביו, אשר היה משלח את קתולים באנגליקנים ולהפך על מנת להחליש את כוחם, נקט מואנגה בגישה תוקפנית יותר.