tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוגמה בולטת היא אירוח של כתבים בנושאי תיירות במדינות שחפצות להגביר את התיירות אצלם.
לעיתים אף הכתבים משוחדים באירוח ובמתנות חינם ובהטבות אחרות, שמקשות עליהם לכתוב בגנות דורשי טובתם.
פוליטיקאים ואנשי ממשל נוהגים לקרב אליהם כתבים ולהיטיב עמם באופנים שונים.
ראשי ממשלות ונשיאים מטיסים אותם עימם במסעותיהם במטוסם הפרטי.
תופעות אלו יוצרות הזדהות עם הגורמים המיטיבים, ונוטלים את עוקצה של העצמאות העיתונאית.
דוגמה קיצונית לכך היא שיחוד אנשי התקשורת בפרו על ידי הנשיא אלברטו פוג'ימורי בשנות התשעים, כדי שיינתן לו לקבוע את סדר יומה של התקשורת.
דוגמאות נוספות עולות מהאישומים במשפט נתניהו, על פי החשד בתיק 2000, הציע הבעלים והמו"ל של עיתון "ידיעות אחרונות" ארנון מוזס לנתניהו הטיה של הסיקור בידיעות אחרונות לטובתו של נתניהו, בתמורה לקידום חוק שיגביל את עיתון "ישראל היום", יריבו הכלכלי העיקרי של מוזס.
בתיק 4000 ההאשמה היא בהשפעה על אופן הסיקור של נתניהו באתר "וואלה!" אשר בבעלותו של אלוביץ' בתמורה להטבות רגולטוריות ביחס לחברות שהחזיק אלוביץ'.
הטיה למען הגנה על ביטחון הציבור
להסתרת מידע למען הגנה על ביטחון המדינה או שלום הציבור יש מידה של לגיטימיות.
יש מודלים שונים ברחבי העולם להתייחסות לבעיות שמעוררים נושאים אלו.
בישראל מוסדר העניין על ידי הצנזורה הצבאית וכן על ידי הסכמים בלתי פורמליים בין עורכי העיתונים לבין הממשלה.
לא תמיד הסתרת מידע זו מתבררת בדיעבד כראויה.
אחת הדוגמאות הייתה מבצע מוקינגברד, שבמהלכו סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית סיפקה מימון לארגוני סטודנטים, ארגוני תרבות ועיתונאים כדי לגרום להטיות פוליטיות בכלי התקשורת לצורכי תעמולה אמריקאית.
דוגמה נוספת הייתה במלחמת יום הכיפורים.
בפגישתם עם ראש הממשלה גולדה מאיר הסכימו עורכי העיתונים לדלל את הדיווחים על ריכוזי הכוחות בגבול המצרי-סורי, כדי למנוע בהלה בציבור.
אפשר שפרסום העניין היה מביא ללחץ על הממשלה להגביר את הכוננות, מה שעשוי היה להוריד את מספר הנפגעים.
ההטיות הפוליטיות יכולות להיעשות בדרכים שונות:
דיווח שגוי במזיד, לעיתים תוך שימוש בציטוט.
השמטת פרטים חשובים מאחר שהם עוזרים למחנה היריב.
התבססות על עד עוין ללא הסתייגות מתאימה או מתן הזדמנות לצד שכנגד למסור את גרסתו לאירוע.
מתן כותרת פרובוקטיבית היוצרת רושם שגוי בקשר למה שארע.
דיווח שגוי שלא במזיד, אך ללא פרסום תיקון או התנצלות (או פרסום באופן לא בולט) אחרי שהתבררו העובדות הנכונות.
הבלטת ידיעות שמגנות את היריבים:
שכתוב אירועים באופן שיתאים להשקפה הפוליטית.
הסתרת ידיעות שעלולות לפגום בכוחו של המחנה שדרכו מקובלת על הכותב.
בלבול בסדר המאורעות של האירועים.
דוגמה: נגד איש התקשורת הישראלי חיים יבין נטען, כי בתוכניתו "ארץ המתנחלים", היה בלבול מכוון של סדר האירועים: תחילה הוצגו העוולות השונות הנגרמות לפלסטינים במחסומים מסביב לשכם, ורק אחר כך הסיבות שבגללן בכלל הוקמו מחסומים אלו.
הבלטת ידיעה שולית וביזרית, באמצעות טחינתה עד דק, קידומה לראשית המהדורה, או שיבוצה במקום מרכזי בעיתון.
הסמכת שתי חדשות זו לזו, כדי לרמוז מהאחת על השנייה.
שימוש בטרמינולוגיה מוטית פוליטית, ערכית וכו', באופן שגורם להעצמת תפיסת עולם מסוימת והחדרתה לשומעים.
שימוש במה שקרוי "מכבסת מילים", כך שדיווח תמים הופך למעשה לשיפוט ערכי שלעיתים קשה לתת את הדעת לקיומו.
דוגמה לכך הוא השימוש של ממשלת ישראל במילה "הסברה" בתיאור דברי משרד החוץ ודובר צה"ל.
החרמה של היריבים או התעלמות מהם.
למשל ניפוח הפגנה של המחנה אחד, תוך התעלמות מהפגנה של המחנה שכנגד.
נתינת זמן מסך רב לאנשים בעלי השקפה דומה.
יצירת תדמית שלילית לקבוצה היריבה והכתמתה באמצעים שונים כמו הבלטת קבוצות שוליים שבה, ונתינת מקום רב להם, או תיאור לא פרופורציונלי שלה.
מרואיינים ואורחים בתוכניות אירוח ופורומי דיון בטלוויזיה וברדיו:
התעלמות מאנשים שונים ואי-הזמנתם לתוכניות.
ביצוע סלקציה של אנשים לפי דעותיהם.
הזמנת אנשים קיצוניים וביזריים מהצד היריב.
יחס של איפה ואיפה, תקיפת היריבים באמצעות שאלות תוקפניות והצגת שאלות נוחות לעמיתים.
העמדת אנשים רהוטים לצד אנשים עילגים מהמחנה שכנגד.
התייחסות קרירה ומזלזלת כלפי מרואיינים של הצד שכנגד.
יצירת אווירה אמפתית ביחס לרעיון או לאישיות אהודה, ויצירת דה-לגיטימציה כלפי בעלי תפיסות שונות.
הטיה בצילום טלוויזיוני, באמצעות צילום לא הוגן.
צילום עימות יהיה מזווית של היריב שחפצים ביקרו, דבר היוצר אמפתיה של הצופה איתו, למול הצד שכנגד שנתפס כמתעמת עם הצופה.
צילום באופן שלא מחמיא למרואיין.
בטלוויזיה: צילום מזווית בעייתית כאשר המצלמה נמוכה מהמרואיין, דבר המשווה לו עמדה מאיימת, או כאשר נופל עליו אור מאחור וגורם לפניו להיות מוצללות ומאיימות.
בעיתונות: בחירת תמונות לא מוצלחות של אנשים שלא חפצים ביקרם.
צילום קטוע ללא הקשרו המלא, כגון צילום של חיילים רודפים אחרי מחבל בלי לצלם שלפני כן הוא זרק עליהם אבנים.
הטיות בכמות הערוצים ופגיעה בעיתונאים מתחרים.
חוסר איזון מספרי בפורומים תקשורתיים, כאשר היריבים מוצגים כעמדת מיעוט ביחס לשיעורם בציבור.
ניסיון לסגור עיתונים וערוצים המשויכים למחנה היריב.
כך נטען ביחס לניסיון לחקוק חוק שימנע את הפצתו חינם של העיתון "ישראל היום".
ניסיון לפגוע בעיתונאים ותחקירנים של המחנה היריב בעזרת פגיעה בשמם הטוב או הבלטת יתר של שגיאותיהם.
קידום ומתן הטבות לערוצים התומכים בעמדות השלטון והצרת צעדיהם של ערוצים אחרים או כאלו שביקורתיים לגבי השלטון.
כדוגמה ניתן לציין את הניסיון לעכב הקמתו של תאגיד השידור הישראלי כאן 11 בטענה שהושמעה בדיון בוועדת השרים לחקיקה: "מה שווה התאגיד אם אנחנו לא שולטים בו?
השר צריך לשלוט, מה נעמיד כסף ואז הם ישדרו מה שהם רוצים?"
טענות על הטיה כלפי שמאל
מצד מחנה הימין וגורמים נוספים בישראל עולה טענה שרובה של התקשורת האלקטרונית (ערוצי הטלוויזיה ותחנות הרדיו) וחלק ניכר מהעיתונות המודפסת והעיתונות המקוונת, נמצאים בידי מחנה השמאל, העושה בה שימוש לשם החדרת תפיסותיו לציבור הרחב.
התופעה נקראת בפיהם "תקשורת עוינת".
תחושה זו דחפה את אנשי הימין והחרדים ליצור ערוצי תקשורת משלהם כמו ערוץ 7 ו"ערוצי הקודש", שנסגרו בסופו של דבר מתוקף היותם בלתי חוקיים, אך ממשיכים לשדר דרך האינטרנט.
אנשי ימין הקימו גופים לביקורת התקשורת, הידוע שבהם הוא "לאטמה" שגם מפיק קטעי סאטירה על התקשורת הישראלית ומפיץ אותם ביוטיוב.
דוגמה ידועה שמציינים אנשי הימין להטיה בתקשורת היא היחס הקר והעוין, לטענתם, שמקבל בנימין נתניהו מהתקשורת, וכן שאשתו, שרה נתניהו, זוכה ליחס עוין ומלגלג.
לתופעה התייחס העיתונאי ארי שביט במסה ביקורתית שהכתיר בשם "שנאת נתניהו".
המסה פורסמה במהלך הקדנציה הראשונה של נתניהו כראש ממשלה בעיתון הארץ, שלו יוחסה עוינות רבה לנתניהו.
במחקר שערך ד"ר אבי גור, בו הוא בחן את הדעות שהובעו בכלי התקשורת המרכזיים בתקופת תהליך אוסלו, נמצאה בכולם הטיה ניכרת לשמאל.
במדד משוקלל נמצא בידיעות אחרונות הטיה של 80% לשמאל, ברשת ב' 74%, בערוץ 2 70%, בערוץ הראשון 55%, בגלי צה"ל 43% ובמעריב הטיה של 34% לשמאל.
באופן דומה, מדגם שנערך בשנת 2011 עבור כנס אילת לעיתונות, שבחן את כלי התקשורת לפי ההטיה שמייחס להם הציבור, מצא כי 72% סבורים כי התקשורת מוטה שמאלה.
המדגם מצא כי עיתון "הארץ" נתפס בעיני הציבור כשמאלני ביותר עם 84%, אחריו חדשות 2 עם 65%, "ידיעות אחרונות" עם 63%, "מעריב" וחדשות 10 עם 58%, גלי צה"ל עם 55%, קול ישראל עם 52% וערוץ 1 עם 49%.
כאשר רץ אריאל שרון לראשות הממשלה הוציא "הארץ" מוסף מיוחד שבו תיאר את כל עלילותיו של שרון בביקורתיות רבה.
במחנה הימין ראו זאת כניסיון לערוך לו דה-לגיטימציה ולמנוע את בחירתו.
הדברים התהפכו במהלך כהונתו של שרון.
בימין טענו שהתקשורת מגויסת למען תוכנית ההתנתקות.
בסקר שהתפרסם ביולי 2005 התברר כי 42% מהציבור סוברים כי הסיקור התקשורתי של תוכנית ההתנתקות לא היה הוגן.
חיזוק לטענות אלו התקבל מדבריו של אמנון אברמוביץ' כי התקשורת צריכה "לשמור על אריאל שרון כמו על אתרוג".
דן מרגלית אישש את החשד על שמירת שרון כאתרוג, כאשר כתב ב"מעריב" לאחר ביצוע ההתנתקות שהגיע הזמן להשליך את האתרוג, ואף ביצע אנלוגיה בין ההתנתקות ל"פרי העץ המורעל".
חיזוק נוסף לטענות אלה התקבל כאשר עורך עיתון הארץ דייוויד לנדאו הודה בכך שעיתונו העלים עין משחיתותו של שרון כדי לקדם את ההתנתקות.
המוציא לאור של העיתון, עמוס שוקן, אמר שצריך לתמוך בשרון ככל האפשר כל עוד הוא מקדם את ההתנתקות.
על פי תצהיר שהגיש מוטי גילת בתביעה משפטית כנגד העיתון שבו עבד שנים רבות, ידיעות אחרונות, פרישתו מהעיתון הייתה על רקע תפקוד ידיעות כ"עיתונות מטעם" והגנתו על ראשי הממשלה אריאל שרון, אהוד אולמרט ומקורביהם.
גם עיתונאים בכירים שאינם נמנים עם הימין בישראל טענו כי התקשורת ליוותה את ההתנתקות באהדה.
בשנים האחרונות, מקדיש העיתונאי קלמן ליבסקינד את טוריו ב"מוספשבת" של "מעריב" ומאוחר יותר "מעריב סופהשבוע" לבקר את התקשורת על סילופים ודיווחים מוטעים ומוטים, שנעשים כנגד הימין ובפרט כנגד ציבור המתנחלים.
כך למשל הוא ציין את מאמריו של עקיבא אלדר מעיתון "הארץ" כנגד נעם סולברג, שלטענתו נועדו למנוע את מינויו לשופט בית המשפט העליון מאחר שמדובר ב"מתנחל מגוש עציון", ולשם כך, לטענתו, מסלפים את האמת ומציגים דיווחים מגמתיים כנגדו.
ב-5 בפברואר 2016, בעקבות תחקיר עד כאן על עזרא נאווי וארגוני שמאל רדיקלי ומנגד קמפיין ה"שתולים" של אם תרצו, מתח ליבסקינד ביקורת על התקשורת, על כך שהיא משתמשת בהאשמה ב"הסתה" כדי להשתיק ביקורת פוליטית מצד ארגוני ימין בישראל, לעומת יחס סלחני שלה להתבטאויות מסיתות ופוגעניות יותר מצד השמאל.
גם הפובליציסט בן-דרור ימיני טוען שהתקשורת בישראל נוטה לשמאל ונשלטת בידי קבוצה קטנה אך הומוגנית שמדירה דעות אחרות מלקבל ביטוי, ובפרט מדירה עמדות ימניות.
אתר ביקורת התקשורת לאטמה מסקר גם הוא את ההטיות התקשורתיות שלדעתו קיימות בכלי התקשורת בישראל ובעולם.
אחת מטענותיו העיקריות של האתר היא שכלי התקשורת מציגים כל סרטון שמגיע מארגון "בצלם" כתיעוד אובייקטיבי ולא כתעמולה של צד אחד.
ב"ישראל היום" הוא הוזכר 42 פעמים בעמוד השער, מתוכן 37 באופן חיובי ו-5 באופן נייטרלי.
בעקבות סיקור נרחב בחלק מכלי התקשורת של פעולות תג מחיר – התנכלות של יהודים לערבים, היו שהתלוננו על דלות הסיקור באותם כלי תקשורת של פעולות התנכלות דומות ואף חמורות יותר של ערבים ליהודים.
שר החוץ אביגדור ליברמן אף טען שהסיקור התקשורתי מזין את הפעולות.
פרשה נוספת שעלתה בהקשר זה היא החלטתו של ירון דקל, מפקד גלי צה"ל, לתת לאראל סג"ל, חוזר בתשובה המזוהה עם הימין והציונות הדתית, לשדר בגלי צה"ל, כאשר שעה אחת תהיה במקום רזי ברקאי.
ההחלטה גררה התנגדות וביקורת רבה בתקשורת ובחוגי השמאל.
בסיקור הנושא נמנעו בחדשות 2 ו"הארץ" לקרוא לסג"ל בשמו אלא התייחסו אליו כ"העיתונאי הימני" לעומת ברקאי שאופיין כ"שדרן מוערך" נטול זיהוי פוליטי.
כך למשל אמרה רינה מצליח באולפן פגוש את העיתונות: "השדרן הוותיק והמוערך רזי ברקאי מצא עצמו השבוע תחת מתקפה של אנשי ימין, ואם לא די בכך הוא גילה דרך התקשורת שבגלי צה"ל החליטו לחלק את זמן השידור שלו עם עיתונאי ימני".
סיקור זה וההתנגדות למינוי סג"ל ספגו ביקורת ונתפשו כניסיון של השמאל לשמר את ההגמוניה שלו בתקשורת.
המילה תשקורת היא מונח, בעל קונוטציה שלילית, שנולד בחוגי הימין והדתיים בישראל, ומביע, לדעת המשתמשים בו, את חוסר האובייקטיביות בתקשורת הישראלית.
המונח הוא שיכול אותיות של המילה "תקשורת".
ביטוי דומה הוא "התקשורת העוינת".
מונח זה מבטא השקפה המאשימה את אמצעי התקשורת הבולטים בישראל בדיווח מנקודת מבט שמאלנית או ליברלית, תוך העמדת פנים כי מדובר בסיקור אובייקטיבי.
במהלך השנים אימצו את המונח גם אחרים שהתקשורת תקפה אותם, בעיקר אישי ציבור שהואשמו בשחיתות, והם עושים בו שימוש נרחב ללא קשר להשתייכותם הפוליטית.
כתוצאה מתחושתם שהתקשורת עוינת אותם, היו בין המתנחלים כאלו שהכו על חטא על שהחרימו מקצוע זה.
אחד מהלקחים העיקרים היה הכוונה של בוגרי הציונות הדתית למגמות תקשורת ותסריטאות.
אחד המרכזים החשובים היה בית ספר ללימוד קולנוע "מעלה".
בשנת 1987, פרסם אורי אורבך את המאמר "הטובים לתקשורת" במטרה לשכנע את צעירי הציונות הדתית להתגייס לשירות חובה בכלי התקשורת הצבאיים.
לדברי עיתונאים מובילים מהמגזר הדתי, למאמר הייתה השפעה רבה על צעירי המגזר ועודדה רבים מהם להצטרף לתחום.
טענות על הטיה כלפי ימין
לפי הדיפלומט נדב תמיר, סיקור החדשות בארץ "נוטה באופן מובהק לימין".
לדבריו, התבססות של כתבים על מקורות רשמיים גורמת לכך שהמידע יוצג באופן שנוח למדינה, וכך לדוגמה "פלסטיני שפגע בחייל יוצג כמחבל, ומתנחל שפגע בפלסטיני כאזרח שהגן על עצמו".
תמיר מוסיף כי כתבים רבים מתייחסים להחלטות האו"ם ומוסדות בין-לאומיים אחרים נגד ההתנחלויות והכיבוש כהחלטות אנטי-ישראליות (ולעיתים אף אנטישמיות), גם אם מובילות אותן מדינות שהן ידידות של ישראל, ואפילו אם העמדה המובעת בהחלטה תואמת את עמדתם של ישראלים רבים.
לפי אמיתי זיו מעיתון "הארץ", למקורות ימניים יש את שיעורי החשיפה הגבוהים ביותר, והטענה שלתקשורת נטייה שמאלה היא "שקר".
זיו התבסס על סקר TGI, המתייחס לשיעורי החשיפה של אמצעי התקשורת השונים.
כך לדוגמה, בנוגע לעיתונים, "ישראל היום" נמצא במקום הראשון, עם שיעור חשיפה של מעט מעל ל-38% בחציון השני של 2015. לפי זיו, מדובר ב"עיתון הבית של בנימין נתניהו, וככזה הוא ימני מובהק".
שני ברשימה הוא "ידיעות אחרונות", עם שיעור חשיפה של 35%.
לפי זיו, למרות שהעיתון נוהג למתוח ביקורת על נתניהו, הוא "מחבק את ליברמן", מאופיין במיליטריזם ואף בלאומנות.
במקום השלישי, עם חשיפה של 5.7% בלבד, נמצא "הארץ", שלדבריו נחשב "עיתון שמאלני".
טענות דומות העלה העיתונאי אביב לביא, שטען כי קיימת "רשימה הולכת ומתארכת של כלי תקשורת שמחזיקים באופן מוצהר בקו ימני ומתנחלי: "מקור ראשון", ערוץ 20, רדיו גלי ישראל, "בשבע".
אליהם צריך להוסיף את שני כלי התקשורת שנמצאים (כמו "מקור ראשון") בבעלותו של פטרון ראש הממשלה, שלדון אדלסון: "ישראל היום", שופרו הלא-רשמי של בנימין נתניהו, ו-nrg.
מול כל אלה יש רק כלי תקשורת אחד בעל תעודת זהות שמאלית מובהקת: "הארץ".
עיתון אחד במצב עדין, מול כל הימין".
בנוסף, לפי לביא, התקשורת הישראלית מאופיינת בהדרה של ערביי ישראל.
לעומת הטענות של הימין כלפי התקשורת הישראלית, רבים בשמאל הישראלי טוענים כי בזמן מלחמות התקשורת הופכת למגויסת ולפטריוטית.
כך למשל הם מציינים כי בתחילת האינתיפאדה השנייה ובמיוחד בימי מבצע חומת מגן הייתה לתקשורת הישראלית נטייה חזקה ימינה.
ההאשמות כלפי התקשורת הן, כי היא מהווה תקשורת מגויסת, שאיננה מתייחסת כמעט בכלל למצבו החמור של האויב, ונוטה להציג את הכול מזווית הראיה הישראלית בלבד.
יש הטוענים כי ראיית התקשורת את האינתיפדה כאירוע לאומני ולא כאירוע חברתי, משקף אף הוא את התגייסותה.
כך, לדוגמה, לעיתים מדווחת התקשורת על התקפה פלסטינית מבלי לדווח על כך שהיא נעשתה כתגובה לפעולה ישראלית, או תוך שיבוש סדר הדברים כך שיקשה על הקורא להבין את ההקשר.
דוגמה נוספת לטענות בדבר הטיה בתקשורת התרחשה בזמן מלחמת לבנון הראשונה – ביומונים השונים, להוציא עיתון "הארץ", התפרסמו כתבות אופטימיות (דווח, למשל על ירידה של 50% במספר הגנבות באזור גוש דן, ברומזם שיש קשר בין הירידה למלחמה) ולא נשמע אף קול מפקפק באותם עיתונים.
הגדיל לעשות עמירם ניר מ"ידיעות אחרונות" בטור המערכת ביום הראשון ללחימה, ה-6 ביוני 1982 תחת הכותרת "שקט, יורים":
עוד מקרה מפורסם התרחש בזמן כיבוש הבופור.
ראש הממשלה דיווח כי הבופור נכבש "ללא אבדות", אף על פי שהיה ידוע ששישה חיילים של סיירת גולני, ביניהם מפקד הפלס"ר, רס"ן גוני הרניק, נהרגו בעת הלחימה.
התקשורת עצמה דיווחה על "גבורה עילאית" ו"חירוף נפשות", אך לא ציינה את נושא האבדות.
רק בחינה מדוקדקת של מודעת האבל הראתה תמונה אחרת: "על מותו של רס"ן גוני הרניק, בעת כיבוש הבופור, מתאבלת תנועת שלום עכשיו".
בעקבות תחקירי "עד כאן", עמותה ששלחה תחקירנים סמויים לארגוני שמאל רדיקלי בישראל, ששודרו בהרחבה בתוכנית "עובדה" עם אילנה דיין ובחדשות 2 (2016), האשימו גורמים בשמאל את התקשורת בכך שהיא מצטרפת למסע הרדיפה וההכפשה של ארגוני השמאל בידי הימין.
טענה אחרת לגבי הטיה היא זו לפיה מתוך שהעיתונות מבוססת על לאום (ובישראל גם על שפה אקסקלוסיבית), כל מונחיה וצורת חשיבתה נסמכים על הגדרות לאומיות.
לטענה זו מספר רבדים, והיא רווחת מאוד בחוגי האקדמיה ובמחקר התקשורתי:
התקשורת הישראלית נתונה לביקורת של רשויות המדינה, ולכן היא מנסה לרצותן.
התקשורת המסחרית מעוניינת ברווחים, ולכן לא תרצה להרגיז את הקהל (היהודי, במקרה הזה).
העיתונאים נאלצים לעולם להישען על מקורות ממסדיים, משום שאלו צומתי המידע שבהם עובר רוב המידע, ולכן לגורמים ממשלתיים יש לעולם יתרון רב על פני קוראי תגר.
תפיסה זו נכונה לימין ולשמאל כאחד.
מאז הקמתו של ערוץ 20, כיום עכשיו 14, סגל הערוץ מואשם רבות בהטיות לימין ואמירת אי אמת לטובת הימין ובעיקר לטובת בנימין נתניהו.
הטיה על פי אינטרס כלכלי
הוגים נאו מרקסיסטים טוענים כי תקשורת היא מוקד עוצמה גדול, נמצא בבעלות בעלי ההון, ובעלי ההון משתמשים בו כדי לקדם את מטרותיהם.
כך, את תמיכת התקשורת בהתנתקות, הם מסבירים בטענה שהאינטרס של בעלי ההון הוא כניסה של משקיעים זרים לישראל, ואלה ייכנסו יותר, אם תקדם ישראל תהליך מדיני.
אותם הוגים מצביעים על התמיכה התקשורתית הרחבה במדיניות קפיטליסטית של הפרטה וקיצוץ בהוצאות הממשלה.
בעיתונים "מקור ראשון", "הצופה", "בשבע" ו"נקודה", שהם תקשורת מגזרית בעיקרה של הציבור הדתי-לאומי, כמעט שלא יהיו מאמרים שיבקרו את התפיסה של ארץ ישראל השלמה ואת מפעל ההתנחלויות.
גם כתבות שיבקרו את התפיסות הדתיות האורתודוקסיות, את הישיבות ואת הרבנים, מועטות בעיתונים אלו, אם כי ניתנה במה לארגונים דתיים ביקורתיים כמו קולך.
תפיסה זו תקפה ביותר בעיתונים החרדיים, שם הביקורת העצמית נמוכה ביותר.
בעיתונים אלו לישיבות ולרבנים יש קדושה שאסור לערער עליה.
התקשורת במדינות ערב איננה חופשית ברובה הגדול, דבר המתבטא בהתחנפות לשליטים (במרבית מדינות ערב יש חוקים האוסרים העברת ביקורת על השליט) ושימוש כשופר לשליט המדינה.
לעיתים קרובות מותקפות מדינות ערב אחרות בשל סכסוכים מדיניים וביטחוניים בין המדינות.
האופוזיציה כמעט שאינה מוזכרת כלל ובמקרים שכן היא מוקעת כאויב האומה.
כמעט תמיד ההצגה של פעולות ישראל וארצות הברית בתקשורת הערבית היא שלילית לחלוטין.
פיגועי הטרור הפלסטיניים כמעט שאינם מוזכרים ואילו פעולות ישראל ותמיכתה של ארצות הברית בה מוזכרים שוב ושוב.
ישראל מכונה לעיתים קרובות "האויב הציוני" או "השטן הקטן" וכמעט לעולם אינה מוזכרת בשמה.
בחלק מהמקרים גולשת האנטי-ישראליות לאנטישמיות בוטה שמוצגת כאובייקטיביות.
לצד התקשורת הערבית הממוסדת, פועלות תחנות הלוויין אל-ג'זירה, אל ערביה ואל-מנאר (האחרונה מופעלת על ידי חזבאללה).
תחנות אלה משדרות לכל העולם הערבי, כשהשתיים הראשונות נחשבות לחופשיות יחסית.
למרות זאת, קיימת בהן ההטיה התקשורתית הערבית המסורתית כנגד ישראל וארצות הברית, וסיקור אוהד של פעולות הטרור שמבצעים אל-קאעידה וארגוני טרור אחרים (למשל: הפיגועים בעיראק או "המאבק הפלסטיני").
רשת הטלוויזיה אל-מנאר משדרת תעמולה מטעם ארגון הטרור חזבאללה ועקב ההסתה האנטישמית והגזענית שבה נפסלה לשידור בצרפת ואף הוכרזה כארגון טרור על ידי ארצות הברית.
הטיה תקשורתית בסיקור הבין-לאומי של הסכסוך הישראלי-פלסטיני
הטענה הישראלית היא שהתקשורת הבין-לאומית ברובה מסקרת את הסכסוך הישראלי-פלסטיני באופן מוטה, כאשר הנרטיב הפלסטיני מוצג באופן אוהד ביותר.
אחת ההאשמות שהועלתה בהקשר זה היא דיווחים מסולפים לרעת ישראל.
אחת הדוגמאות הראשיות לכך, היא פרשת הסיקור של הלוחמה בג'נין במבצע חומת מגן.
בעוד שהתקשורת האמריקנית ברובה התייחסה בפקפוק, לגרסה הפלסטינית כי ישראל ביצעה טבח בג'נין, רובה של התקשורת האירופית העדיפה להאמין לה, ואף דיווחה את הגרסה הפלסטינית בהרחבה.
גם לאחר שוועדה של האו"ם בדקה את הנושא והגיעה למסקנה שלא בוצע טבח, מרבית אנשי התקשורת האירופית לא הביעו התנצלות.
דוגמה בולטת נוספת לדיווח מוטעה היא תמונה של טוביה גרוסמן מה-29 בספטמבר 2000. בתמונה נראה שוטר ישראלי עם אלת משטרה ומבט מאיים, וברקע נראה נער פצוע וזב דם.
Associated Press, ובעקבותיו הניו יורק טיימס, הציגו את התמונה עם כיתוב שמתאר אותה כ"חייל ישראלי תוקף נער פלסטיני" למרות שמדובר למעשה בשוטר שהבריח את התוקפים שפצעו את הנער היהודי טוביה גרוסמן.
אחרי מאבק של משפחת הנער וארגונים פרו-ישראלים פרסמו כלי התקשורת הבהרה ובה התיאור הנכון של המאורע.
לעיתים, סילפו אמצעי התקשורת מידע בזדון, במטרה לפגוע בתדמית הבין-לאומית של ישראל.
סוכנות הידיעות רויטרס הפיצה בכמה מקרים תמונות ערוכות באופן מגמתי לרעת ישראל: במלחמת לבנון השנייה הציגה תמונה ערוכה ומעובדת המראה תימרות עשן מעל ביירות, לכאורה עקב הפצצה של ישראל אך התברר שחלק גדול מהעשן נוסף בפוטושופ .
בעקבות המשט לעזה (2010) הפיצה הסוכנות תמונות שמהן נמחקו הסכינים שבהם אחזו המשתתפים במשט ופציעתו של חייל ישראלי.
ערוץ הטלוויזיה הצרפתי France 2 הואשם בביום התקרית בה נהרג לכאורה מוחמד א-דורה ביחד עם הפלסטינים, בתי המשפט בצרפת קבעו בשתי פסיקות שהאשמה זו לא מהווה הוצאת דיבה.
ב-16 באוקטובר 2015 הואשמה רשת MSNBC בהטיה אנטי-ישראלית, לאחר שהכתב איימן מוחי א-דין טען בשידור שמחבל שנהרג על ידי שוטר ישראלי לא היה חמוש, בעוד שצילום הווידאו ששודר תוך כדי דבריו הראה סכין בידו.
לעיתים, כלי התקשורת הבין-לאומיים נוהגים להציג מחבלים שנהרגו בעת ביצוע פיגוע כאזרחים תמימים שנהרגו על ידי כוחות הביטחון ללא ציון ההקשר והיותם מחבלים.
טענה נוספת כנגד התקשורת הבין-לאומית הייתה הימנעותה משימוש במילה "טרור" כדי לאפיין את פיגועי ההתאבדות כנגד ישראל.
ישראלים רבים ראו בכך יחס סלחני כלפי מעשי הרצח ואף מתן לגיטימציה למבצעיו.
מנגד, כלי התקשורת הזרים טענו שהמילה "טרור" טעונה במשמעות שלילית ושימוש בה תהיה הבעת דעה ושיפוט מוסרי, הם מעמידים את המונח "טרוריסט" כנגד המונח "לוחם חופש" ומאמינים שהמונח "militant" הוא נייטרלי ולא פוגע באף צד.
בין כלי התקשורת הזרים שהואשמו בהטיה כנגד ישראל נמצאים ה-CNN, ה-BBC, סוכנות רויטרס ועיתון הגארדיאן הבריטי.
כנגד CNN ו-BBC אף הופעלו סנקציות מטעם ישראל, שהוסרו אחרי ששתי הרשתות הבטיחו סיקור מאוזן יותר.
המונח פאליווד נטבע על ידי ריצ'רד לנדס לתיאור מה שלדעתו הוא עיוותים מכוונים בתקשורת שנעשים על ידי ערבים.
בעקבות הטענות על ההטיה התקשורתית כנגד ישראל וההאשמה שהיא כוללת דיווחים מסולפים, מוטעים ומוטים, קמו מספר ארגונים בארץ ובעולם שמטרתם להציג את האמת על הסכסוך הישראלי-פלסטיני, לחשוף שקרים של הפלסטינים והתקשורת, ולבקר את התקשורת על ההטיה כנגד ישראל.
הבולט שבהם הוא Honest Reporting המופעל בידי יהודים מרחבי העולם.
מנגד, רבים מאשימים את התקשורת – בעיקר האמריקנית – בהיותה מוטה דווקא לצד ישראל.
חלק מגופי התקשורת האמריקניים מצהירים מראש על מטרותיהם (תחנות טלוויזיה ששייכות למטיפים, עיתונים המשתייכים לארגונים התומכים במפלגה מסוימת, תחנות רדיו המצהירות בגלוי על דעותיהם וכדומה).
לאחר פיגועי 11 בספטמבר הפכה התקשורת האמריקנית למגויסת ביותר.
העיתונאים לא שאלו כיצד לא התגלתה המתקפה מראש, לא ערערו על הצעדים שנקט הנשיא וככלל הפגינו פטריוטיות רבה (שהייתה מוגזמת לדעת אחדים).
דוגמה טובה להמחשת הלך רוח זה בארצות הברית מהווה רשת FOX האמריקנית בבעלותו של איל התקשורת רופרט מרדוק הידוע בהשתייכותו למחנה השמרני.
המחנה הליברלי בארצות הברית טוען כי הרשת שבבעלותו היא שופר לקידום האג'נדה הרפובליקנית-שמרנית שלו ושל חוגי הימין.
מאידך, שכבות רבות בציבור האמריקני הן בעלות ציביון פטריוטי ונוצרי, ותמכו במהלכיו של הנשיא ג'ורג' ו.
בין היתר, הוטחו האשמות בגין אימוץ תמיכה בלתי מסויגת בפלישה לעיראק ב-2003, מדיניות אוהדת מדי כלפי ישראל והפליה לרעה של נציגים מהשמאל הליברלי.
עד שנת 2024 נחשבה מרבית העיתונות האמריקנית למוטה לשמאל.
עיתונים דוגמת הניו יורק טיימס נהגו להבליט יותר ידיעות המתארות את כשלי הממשל.
בבחירות האמצע ב-2006 לקונגרס, למשל, הניו יורק טיימס והוושינגטון פוסט הביעו תמיכה רשמית אך ורק במועמדים של המפלגה הדמוקרטית.
גישה זו השתנתה במהלך שנת 2024, כאשר הוושינגטון פוסט החליט להימנע מהמלצה על מועמד כלשהו לנשיאות, ובמקביל עיתונים אחרים החלו לנקוט בקו ביקורתי פחות תקיף כלפי גופי הממשל.
סקירה של מקורות מידע מקוונים שנעשתה בשנת 2025 בארצות הברית העלתה שלא קיים בהם איזון.
מרבית אתרי החדשות נשלטים על ידי פוליטיקת ימין, ושליטה זו מחלחלת גם לתחומים כמו ספורט, קומדיות, בידור וחינוך.
כמות הצפיות בערוצי פוליטיקת ימין גבוהה לפחות פי 5 מערוצי פוליטיקת שמאל.
חלק מאתרי הימין מקוטלגים בשמות כמו "קומדיה" או "ענייני חברה" שהם כביכול לא-פוליטיים, אך מקדמים תוכן פוליטי.
הוגים פוסט מודרניים טוענים כי הטענה כי בתקשורת קיימות הטיות פוליטיות היא בעייתית, לא משום שלא קיימות הטיות כאלו בתקשורת אלא משום שעמדה שאינה מוטה אינה אפשרית.
גם דיווח חדשותי המנסה להיות אובייקטיבי ככל הניתן מהווה לקיחת עמדה, בכמה רבדים:
ראשית, דיווח חדשותי ועריכת חדשות כוללים לעולם סינון של ידיעות – לא ניתן לפרסם את כל הידיעות האפשריות.
עצם מלאכת הבחירה, והמיקום של הידיעה ביחס לידיעות אחרות, מהווים החלטה סובייקטיבית שלא ניתן להימלט ממנה.
לדוגמה, כאשר באותו יום מתרחשים שני אירועים שונים – שר האוצר הכריז על תוכנית כלכלית חדשה והלשכה המרכזית לסטטיסטיקה פרסמה ידיעה על עלייה בשיעור העוני – הרי שהמיקום הניתן לכל אחת מידיעות אלו יראה איזו חשיבות רואה העורך לכל אחת מהן ומה לדעתו הקשר ביניהן.
שנית, לפי הטענה, שימוש בלשון נייטרלית שאינה נוקטת בעמדה פוליטית בלתי אפשרית, משום שכל משפט נטוע בתוך שיח, שהוא לעולם תוצר פוליטי של יחסי כוח.
אם נחזור לדוגמה שלעיל, בעוד שבמבט מתוך השיח הישראלי, השימוש בביטוי "צבא הכיבוש הציוני/הישראלי" מהווה "מכבסת מילים", הרי שמתוך השיח הירדני, הביטוי "צבא ההגנה לישראל" מהווה מכבסת מילים, שבאה להסתיר את מהותו האמיתית של אותו ארגון, כפי שהוא מוגדר ונתפס באותו שיח.
הַטָּיָה (גם: נְטַאי; מכונה בָּיָאס, מאנגלית Bias) הוא עיוות של תוצאות מדידה או הערכה המוביל לפירוש מוטעה שלהן.
לדוגמה, מתן העדפה מודעת או בלתי מודעת לנקודת מבט (פרספקטיבה) או אידאולוגיה מסוימת על פני החלופות האחרות.
ישנם גורמים רבים היכולים ליצור הטיה.
בשלב איסוף הנתונים ההטיה יכולה להיווצר בעקבות גורמים הקשורים במכשיר המדידה או בכלי ההערכה, בגורמים הקשורים במושא ההערכה (אדם, חפץ, תופעה וכו'), בגורמים הקשורים בסיטואציית ההערכה ובאינטראקציות שבין כל הגורמים הללו.
אחד הגורמים האפשריים להטיה בתהליכים התפיסה והחשיבה האנושיים היא הסכמות.
הסכמות מסייעות לאדם להבין את העולם באופן יעיל על סמך ניסיון העבר שלו ומאפשרות לו להתמודד עם היצף מידע של גירויים מהסביבה לנוכח צוואר הבקבוק של החשיבה האנושית.
צוואר הבקבוק נוצר משום שהזיכרון לטווח קצר יכול להכיל פחות או יותר שבע יחידות מידע בו זמנית למשך זמן קצר בלבד.
הסכמות משפיעות על החשיבה בכך שהן פועלות כמסנן עבור מנגנוני הקשב שלרוב מאפשר רק למידע שתואם אותן להירשם בתודעה ולעבור את תהליך הקידוד בזיכרון לטווח ארוך.
לא רק זאת, אלא שהן משפיעות גם על המידה ואופן השליפה של אותו המידע.
כתוצאה מכך יש להן עמידות בפני מידע סותר ונטייה לעודד התנהגות אשר תוביל לאישורן.
נאמר שמישהו הוא בעל דעה מוטה, אם שיקול דעתו מושפע מהטיה עד לרמה שבה השקפותיו אינן יכולות להיתפס כנייטרליות או אובייקטיביות, אלא כסובייקטיביות.
הטיה יכולה, למשל, לגרום לאדם לקבל או לדחות את האמת שבטענה מסוימת, לא בשל חוזקם של הטיעונים ממנה היא מורכבת, אלא מכיוון שהיא תואמת או בלתי תואמת את רעיונותיו המגובשים-מראש.
דבר זה מכונה הטיית אישור.
בפועל, הטיה נובעת לעיתים קרובות מהעדפה לא-מודעת מצדו של האדם אשר נדרש לברור או לתווך בנושא כלשהו שלא מתוך עניין אישי.
הטיה מערכתית (systematic bias) נגרמת כתוצאה מפגם מובנה במערכת שבה נוצרת הטיה (דוגמה - תרמוסטט שלא כויל כראוי ייטה במספר מעלות קבוע).
כתוצאה מכך, הטיה מערכתית גורמת לשגיאות מערכתיות.
זאת בניגוד לשגיאות אקראיות שפעמים רבות מבטלות את עצמן.
הטיטאנים היא סדרת אנימציה המבוססת באופן רופף על קומיקס "הטיטאנים הצעירים" של חברת DC קומיקס.
הסדרה אמריקאית ומצוירת בסגנון המשולב עם אנימה יפנית.
היא שודרה ברשת Cartoon Network בין התאריכים 19 ביולי 2003 ל-16 בינואר 2006. בישראל הסדרה שודרה בדיבוב העברי מ-2004 בערוץ הילדים.
את שיר הנושא של הסדרה שרות צמד זמרות הג'יי פופ "פאפי" שזכו לאחר מכן לסדרה מצוירת משלהן ברשת קרטון נטוורק הנקראת הי הי פאפי אמי יומי (וגם היא שודרה בישראל בדיבוב לעברית, גם כן בערוץ הילדים).
עלילת הסדרה מספרת על הרפתקאותיהם של חמישה גיבורי-על צעירים שקובצו יחד כדי להילחם בכוחות הרשע ולהגן על עירם, וגם מתמקדת ביחסי החברות ביניהם ובבעיות הנעורים הפשוטות.
הסדרה מורכבת מחמש עונות, שלכל עונה סיפור מסגרת משלה.
למרות היותה מבוססת באופן חלקי על הקומיקס, והיא משתמשת לרוב בתסריטים מקוריים שנכתבו לסדרה, עונתה השנייה והרביעית מבוססות על קשתות סיפור מוכרות מהרצת הקומיקס מתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, "הטיטאנים הצעירים החדשים", מאת הכותב מארב וולפמן והמאייר ג'ורג' פרז.
בסדרה ישנם גם פרקים העומדים בפני עצמם ושאינם נעים בקשר ההמשכיות, ובשעה שהפרקים המרכזיים מתמקדים בפעולה, הפרקים הבודדים משלבים גם הומור.
רובין: מנהיג הטיטאנים, עוזרו של באטמן.
מומחה באמנויות לחימה וגאדג'טים איתם הוא נלחם באויביו.
במערכת יחסים מורכבת עם סטארפייר.
רייבן: רייבן היא נערה שאביה הוא השד טריגון ממימד אחר.
היא נוטה להתבודד משאר החבורה, היא צינית, עוקצנית ולרוב פסימית.
רייבן נוהגת להשתמש במנטרה "אזראת' מטריון זינטוס" כדי למקד את כוחותיה, לרוב משתמשת בטלקינזיס לצורך התקפה והגנה והיא גם ניחנת ביכולת תעופה.
לרייבן יכולות רבות נוספות כגון טלפורטציה, יכולת לעבור דרך חפצים מוצקים ועוד.
סטארפייר היא בעלת יכולת לשגר מטחי אנרגיה ובעלת יכולת תעופה.
ביסט בוי: המצחיקן של החבורה.
לשעבר חבר בפטרול האבדון, לביסט בוי היכולת להשתנות לכל בעל חיים שיבחר וזאת מבלי לשנות את צבע עורו הירוק.
באחד הפרקים (שבו התארחו חברי "פטרול האבדון"), מתגלה ששמו האמיתי הוא גארפילד.
מלבד כוחו המוגבר, לסייבורג אביזרים רבים המוחבאים בתוך החלק המכני של גופו.
לרוב נשקו העיקרי הוא תותח על-קולי הבוקע מזרועו.
סייבורג הוא גם המכונאי של החבורה.
שמו האמיתי נרמז כאשר סייבורג יוצא למשימה חשאית ומשתמש בשם "סטון" (שמה האמיתי של הדמות הוא ויקטור סטון).
בסדרה הופיעו בין היתר גם דמויותיהם של ספידי - שותפו של החץ הירוק (בדיבובו של מייק ארווין), קיד פלאש - שותפו של פלאש (בדיבובו של מייקל רוזנבאום), ואקווהלאד - שותפו של אקווהמן (בדיבובו של ויל ויטון).
בין נבלי-העל הופיעו סלייד (בדיבובו של רון פרלמן), בראדר בלוד (בדיבובו של ג'ון דימאג'יו), טריגון (בדיבובו של קווין מייקל ריצ'רדסון), גנרל אימורטוס (בדיבובו של זנדר ברקלי), מאד מוד (בדיבובו של מלקולם מקדואל), בלאקפייר - אחותה של סטארפייר, ואקדמיית הכוורת (H.I.V.E).
שמו של הנבל סלייד בקומיקס המקורי הוא דת'סטרוק, אך בסדרה השם צונזר בשל ההיסוס להשתמש במילה Death (מוות) בסדרת ילדים ולכן אימצו היוצרים את שמו הפרטי של דת'סטרוק שבזהותו האמיתית נקרא סלייד וילסון.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתרוביןסקוט מנוויליובל סגלרייבןטרה סטרונגהילי ישראלסטארפיירהינדן וולץ'אורלי תגרביסט בויגרג סייפסדורון בן-עמיסייבורגקארי פייטוןצביקה פורמןסליידרון פרלמןעמי מנדלמןטרהאשלי ג'ונסוןרונה בקרמןבלאדג'ון דימאג'יוטריגוןקווין מייקל ריצ'רדסון
בנוסף אפי בן ישראל, לירון לב וזיו מאיר דיבבו דמויות שונות בסדרה.
הסדרה לא חולקת יקום עם שום סדרה אחרת או סרט חיצוני.
בדומה לחלק מן סדרות האנימציה לילדים העוסקות בגיבורי-על, גם בסדרה זו הדמויות נשארות בזהויות גיבורי-העל בכל עת והסדרה רומזת על קיומן של זהויות סודיות אך אין היא חוקרת אותן.
זאת נעשה כדי לתת לגיבורים דימוי אייקוני כדי שיהיה לצופים נוח להזדהות עם הדמויות.
עם זאת, בסדרה פזורים פרטים הרומזים לזהותם של הטיטאנים:
זהותו של רובין היא שאלה שנשאלה רבות על ידי מעריצי הקומיקס שרוצים לדעת מי מבין נושאי השם רובין נמצא מאחורי המסכה בסדרה.
על אף שבסדרה לא נאמר במפורש איזה רובין נמצא מאחורי המסכה, רבים הגיעו למסקנה שמדובר ברובין הראשון דיק גרייסון.
בנוסף לשמירת זהותו של רובין, חל ניתוק מוחלט בין רובין לבין אביו הרוחני באטמן.
זאת בשל רצון יוצרי הסדרה ליצור לרובין דימוי עצמאי כדמות מנהיג חזק.
יוצרי הסדרה ידעו שאם באטמן יופיע בסדרה רובין יהיה כפוף אליו וישתלב לתפקיד העוזר ולא יתפקד כדמות עצמאית כפי שרצו להציגו.
למרות זאת בסדרה נמצאים רמזים וכמעט אזכורים המיוחסים אל באטמן.
ישנן רמיזות לדמויות נוספות מן הטיטאנים: לזהותו האמיתית של סייבורג ישנה רמיזה בסדרה כאשר סייבורג נדרש להסתנן אל אקדמיית הכוורת כתלמיד סמוי והוא בוחר לעצמו את השם סטון.
זאת כרמיזה לזהותו האמיתית בקומיקס ששמו שם הוא ויקטור סטון.
שמה של סטארפייר בשפת הכוכב שלה הוא קוֹרִיאָנְדַאר (koriand'r).
את השם ניתן לשמוע בפרק "אירוסין" שבו ביקרה סטארפייר בטאמראן, כוכב הבית שלה.
בפרק "צא!" אמרה סטארפייר שפירוש שמה הוא: כוכב-אש ולכן תרגמה את שמה לסטארפייר (Starfire, כוכב אש באנגלית).
מסורת שמירת הזהויות נשברה בעונה החמישית כאשר קבוצת פטרול האבדון פנתה אל ביסט בוי בשמו האמיתי גארפילד.
למרות זאת, החבורה עדיין המשיכה לקרוא לו ביסט בוי.
היחידה שתופעת הזהויות הסודיות לא חלה עליה היא רייבן כי לה מעולם לא הייתה זהות סודית.
הטיטאנים - צרות בטוקיו הוא סרט אנימציה המבוסס על הסדרה, ששודר ב-15 בספטמבר 2006 בתום שידורה של סדרת האנימציה ויצא בפורמט DVD ב-6 בפברואר 2007. עירם של הטיטאנים הצעירים מותקפת בידי מתנקש נינג'ה, והחבורה נוסעת בעקבותיו לטוקיו, יפן.
הסרט עצמו נעשה בין העונה הרביעית לחמישית אך שודר והופץ לאחר סיום הסדרה.
כשאויב דו צבעי מתקיף את העיר וגורם נזק למגדל הטיטאנים, רובין מחליט שהחבורה תטוס אל טוקיו, יפן כדי לגלות מי הוא אדונו של אותו אויב שניסה להרוס את ביתם.
אך רובין אינו מודע לכך, שמה שהוא רואה כמשימה כנגד אויב פוטנציאלי רואים שאר החבורה (ובעיקר ביסט בוי) כהזדמנות לחופשה.
כאשר החבורה מגיעה לטוקיו נאמר להם שאותו נבל אותו הם מחפשים הוא בעצם אגדה אורבנית ואינו קיים במציאות.
החבורה גם רואה שקבוצת גיבורי-על מקומית מצליחה למגר את הפשע שבתחומיה בהצלחה רבה.
רובין המעורער שמרגיש שמישהו מנסה לשחק איתו מציע לחזור אל מגדל הטיטאנים, אך שאר החבורה מצליחה לשכנע אותו לנצל את העובדה שהם נמצאים ביפן כדי לארגן לעצמם חופשה קצרה.
וכך יוצא הצוות להסתובב בטוקיו כדי ליהנות מחופשה מהלחימה בפשע הבלתי פוסקת, אך ללא ידיעתם ישנו מישהו הצופה בהם בחשאי.
כוח הטיטאנים נגד הטיטאנים הצעירים
כוח הטיטאנים נגד הטיטאנים הצעירים סרט אנימציה קרוסאובר נוסף המבוסס על הסדרה הזאת ועל הסדרה "כוח הטיטאנים".
הסרט יצא על גבי DVD בספטמבר 2019 ועל גבי Blu-ray באוקטובר של אותה שנה.
הסרט מפגיש בין שתי הגרסאות של הקבוצה,
שהוא ממשיך את העלילה של שתי הסדרות שההתחלה שלו הייתה כבר בסצנה שאחרי הקרדיטים בסרט "כוח הטיטאנים!
חיים בסרט" שבה נראתה הגרסה של הטיטאנים של היקום הזה.
הסרט מתחיל ביקום של כוח טיטאנים, כששמה במהלך שוד של הנבל ג'נטלמן גוסט, הוא מצליח לשחרר את השד הפנימי של רייבן ונהרג על ידה.
טריגון של היקום הזה, שמשתף פעולה עם טריגון מהיקום של הטיטאנים, מבקש מבתו להצטרף אליו.
לאחר שהיא סירבה הוא משתמש בשרביט מיוחד בשם "שרביט ורלגוג" על מנת לגרום לטיטנים (של היקום הזה) להילחם בכוח טיטאנים, ולאחר מכן שני הטריגונים חוטפים את שתי הגרסאות של רייבן, על מנת להשיב לחיים לחלוטין את טריגון של היקום הזה (לאחר שרייבן חיסלה אותו בסוף העונה השנייה).
שתי הגרסאות של הטיטנים לומדים לשתף פעולה זה עם זה על מנת לחסל את שתי גרסאות הטריגון ולהציל את שתי גרסאות הרייבן שנמצאות ביקום הזה, ועל הדרך גם עם שאר הגרסאות שלהם מיקומים נוספים.
הטיה בקביעת מחוזות בחירה המכונה גם ג'רימנדרינג ובמקור גרימנדרינג (באנגלית אמריקאית: Gerrymandering) היא פעילות של השלטונות לשינוי גבולותיהם של מחוזות בחירה בבחירות אזוריות באופן שיביא לתוצאות הרצויות על ידי השלטון.
זהו יישום של פרדוקס סימפסון.
השיטה נקראת באנגלית ג'רימנדרינג על שמו של מושל מסצ'וסטס, אלברידג' גרי, אשר בתקופת כהונתו, בשנת 1812, נקבעו מחוזות בחירה מוטים במכוון במדינה כדי לתת עדיפות למפלגה הדמוקרטית רפובליקנית בבחירות לסנאט המדינה.
צורתו של אחד המחוזות המוטים הוצגה בקריקטורה כסלמנדרה המיתולוגית, ומכאן הלחם הבסיסים gerrymander – שמו של המושל והמילה סלמנדרה (salamander).
בבחירות אזוריות, הנציגים לפרלמנט או לכל גוף שלטוני אחר נבחרים באזורים שונים ומייצגים את אזור הבחירה שלהם.
לקביעת אזורי הבחירה יש השפעה על תוצאות הבחירות.
מקובל שיש צורך שההפרש בין מחוזות שונים ביחס בין מספר הנציגים של אזור הבחירה לבין מספר התושבים באזור הבחירה יהיה קטן, על מנת שלכל אזרח תהיה השפעה יחסית שווה.
בגלל נדידת אוכלוסייה בין מחוזות בעקבות אכלוס אזורים חדשים והתרוקנות אזורים אחרים, יש צורך להגדיר מחדש את המחוזות, במיוחד כאשר לכל מחוז יש נציג בודד או מספר מועט של נציגים.
(כאשר כל מחוז שולח מספר רב של נציגים, אפשר לשנות את גודל הייצוג במקום את הגבולות).
פוליטיקאים שיש בידיהם את הכוח להגדיר את מחוזות הבחירה יכולים לנצל זאת כדי להגדיר אזורים שיהיו נוחים להם.
שיטות הטיה בבחירת אזורי בחירה
שיטה אחת להטיה היא דחיסה (packing) של כמה שיותר מצביעים בלתי רצויים לקובע המחוזות לתוך מחוז בחירה יחיד על מנת להמעיט את השפעתם על שאר אזורי הבחירה.
שיטה אחרת, כמעט הפוכה, היא פיזור (cracking) של בוחרים בלתי רצויים בין אזורי בחירה רבים באופן שלא יגיעו להשפעה משמעותית באף אזור בחירה.
אף על פי שברוב המקרים ההטיה נעשית על ידי שינוי הגבולות של המחוזות, היו גם ניסיונות להעביר אוכלוסייה בין מחוזות על מנת להשיג את אותה תוצאה.
בווסטמינסטר יזם פוליטיקאי מהלך של שיווק בתים באזור הבחירה שלו באופן שימשוך בוחרים מהמפלגה שלו.
המהלך נתגלה על ידי מבקר פנים והפוליטיקאי נדרש לשלם קנס גדול.
מניעת הטיה בבחירת מחוזות בחירה
בבריטניה ובקנדה קביעת אזורי הבחירה נמסרה לגופים א-פוליטיים, על מנת להמעיט את האפשרויות להטיה.
הפחד מהינדוס מחוזות בחירה מועלה לעיתים כטענה כנגד שימוש בשיטת בחירה אזורית רובנית, ובעד בחירה במספר אזורי בחירה בעלי מספר נציגים שונה לפי גודל האוכלוסייה בכל אזור, ואף בביטול מחוזות הבחירה בכללם והנהגת בחירות לאומיות.
בבחירות לסֵיְים הפולני בין שתי מלחמות העולם, קבעו הפולנים אזורי בחירה שנבחרו בקפידה באופן שיקטין את הנציגות היהודית בסיים.
בבלגיה החליט הרוב הפלמי ב-2007 להוציא ממחוז בריסל שכונות וולוניות על מנת למנוע מהוולונים השפעה באזור הבחירה החשוב של בירת המדינה.
לאחר שהונהגה אוטונומיה בצפון אירלנד ב-1921, חולקו אזורי הבחירה בצורה שהעדיפה את היוניוניסטים הפרוטסטנטים על הלאומנים הקתוליים שכבר היו במיעוט.
בסינגפור המפלגה השלטת מטה את מחוזות הבחירה, ולעיתים מודיעה על השינוי בשבוע של הבחירות.
הטיהורים הוא כינויים של סדרת רציחות ומאסרים פוליטיים שבוצעו על ידי הדרג להריגתם של אנשי הקיסר היילה סלאסי ותומכיו, ולאחר מכן מאבק אלים בתוך החונטה בין חבריה שבעקבתיהם מנגיסטו היילה מריאם עלה לשלטון.
האריתראי אמן אנדום יושב ראש הדרג מאז ספטמבר 1974 היה תומך מונרכיה ורצה להחזיר את השלטון הקיסרי בתור מונרכיה חוקתית, אנדום היה קצין מפורסם באתיופיה בעקבות תקרית גבול עם סומליה שפיקד עליה ב-1964. אנדום, בתור יושב ראש הדרג כיהן גם כראש המדינה, יושב ראש מועצת השרים ושר ההגנה.
מאז שהתמנה לתפקיד יושב-הראש, הוא היה במחלוקת גדולה מאוד עם חברים רבים בדרג בשלושה עניינים עיקריים: גודלו של הדרג, תפקידו, ההתקוממות באריתריאה וגורלם של האסירים הפוליטיים תומכי הקיסרות.
אנדום טען שהדרג מונה יותר מידי חברים, 120 במספר, ולכן ישנו קושי עצום בניהול המדינה, כלפי אריתריאה עמדת אנדום הייתה שהדרג צריך לפייס את המתקוממים, אנדום התנגד לעונש מוות לאנשי הקיסר שרוב חברי הדרג תמכו בו.
בגלל הניהול האיטי הדרג מצא את עצמו תחת מתקפה של קבוצות אזרחיות, בייחוד סטודנטים, שדרשו מהדרג הקמה של "רפובליקה עממית" שבו ארגונים לאומים ייוצגו באופן שווה.
ב-7 באוקטובר הדרג אסר מספר מחבריו שתמכו בדרישת הסטודנטים.
באמצע נובמבר, אנדום, שהיה בדעת מיעוט בדרג בעניין העלאת שכר החיילים נעצר ב-23 בנובמבר ונרצח לאחר שהתנגד למעצר.
ליל זה היה ידוע בשם "שבת העקובה מדם" שבמקביל לרצח אנדום נרצחו כ-59 אסירים פוליטיים תומכי הקיסר, ביניהם: ראשי ממשלת אתיופיה לשעבר אקלילו הבט-וולד ואנדלקטצ'אוו מקונן, אנשי צבא כגון עלם זאווד טסמה ואביי אבבה, חותנו של היילה סלאסי ושר ההגנה לשעבר, בנוסף נרצחו שני חברי דרג תומכי אנדום.
בעקבות הירצחו של אנדום, התמנה מנגיסטו ליושב ראש הזמני ולאחר מכן נבחר השוואני טפרי באנטי כיושב ראש הדרג וראש המדינה ב-28 בנובמבר, אך הכוח הפוליטי העיקרי הוחזק אצל יושב-הראש לשעבר מנגיסטו היילה מריאם שכעת שביהן כסגן היושב ראש הראשון, כיהן בתור סגן היושב ראש השני אטנפו אבטה.
מנגיסטו החל לבסס את כוחו בתוך הדרג, הוראות לכוחות האתיופים ניתנו על ידי מנגיסטו, בנוסף לפרסום של מנשר סוציאליסטי.
ב-26 באוגוסט הקיסר היילה סלאסי נרצח ונקבר בחשאי.
ראש הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, האבונה טאווופלוס, שהיה דמות עיקרית נוספת מהעבר הקיסרי של אתיופיה, נרצח בפברואר 1976.
באפריל 1976 הדרג קבע את מטרותיו בתוכנית הנקראת המהפכה הדמוקרטית הלאומית.
יעדי התוכנית הוגדרו על ידי מנגיסטו וכללו התקדמות בכיוון הסוציאליזם תחת הנהגה של פועלים, איכרים, בורגנים ומתנגדי האימפריאליזם.
על מנת להשלים את מטרות אלו הדרג הקים משרד ממשלתי מיוחד הנקרא המשרד הזמני לארגון יחס ההמונים ועל מנת שמשרד זה יהיה משרד אזרחי לכל דבר הוא ניתן למפלגת המאסיון ובראשו עמד יושב ראש מפלגה זו, היילה פידה, היועץ הפוליטי הראשי לדרג.
היילה פידה, בניגוד לארגוני שמאל אחרים שהתנגדו לדרג וטענו שגוף זה רחוק מלהקים רפובליקה עממית כגון היחאפה עבד יחד עם הדרג בציפייה שהשלטון הצבאי לבסוף יהפוך לאזרחי סוציאליסטי.
בסוף 1976 הדרג סבל ממאבקי עליונות בין מנגיסטו, טפרי ואטנפו על השליטה בדרג.
פעולה זו של רצח טפרי השאירה את מנגיסטו כיושב ראש בפועל כראש צבא אתיופיה והמשטרה.
בנובמבר 1977 נרצח יריבו האחרון של מנגיסטו בתוך הדרג אטנפו אבטה, לאחר הרג מתנגדיו הפנימיים התפנה מנגיסטו להרוג את מתנגדיו החיצוניים, כגון היחאפה.
פעולות אלו של הרג מתנגדיו החיצוניים נקרא הטרור האדום.
הטיטאנים הצעירים היא קבוצת גיבורי-על בדיונית שמופיעה בחוברות הקומיקס של חברת DC קומיקס.
כפי שנרמז משם הקבוצה, היא מורכבת מגיבורי-על מתבגרים.
גלגולה הראשון של הקבוצה הופיע כ"ליגת הצדק הצעירה" בחוברת The Brave and the Bold #54 מיולי 1964 ונוצרה בידי הכותב בוב הייני והמאייר ברונו פרמיאני.
חברי הקבוצה כללו את רובין (דיק גרייסון), קיד פלאש (וולי וסט) ואקוולאד, שותפיהם של חברי ליגת הצדק באטמן, פלאש ואקוומן, בהתאמה.
בחוברת מספר 60 הצטרפו לקבוצה וונדר גירל וספידי, שותפיהם הצעירים של וונדר וומן והחץ הירוק, כאשר ספידי החליף את מקומו של אקווהלאד בקבוצה.
הקבוצה בגלגולה השני,"הטיטאנים הצעירים החדשים", הפכה להצלחה מסחרית בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, הודות לסיפורים מורכבים יותר תחת כתיבתו של מארב וולפמן ואיורו של ג'ורג' פרז.
לחברי הקבוצה המקוריים רובין, וונדר גירל וקיד פלאש הצטרפו סייבורג, סטארפייר, רייבן וחבר פטרול האבדון לשעבר ביסט בוי.
לקראת אמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 החלה הרצה חדשה של סדרת הכותרים, תחת הנהגתו של אטום.
סדרת כותרים חדשה שהחלה בספטמבר 2003 צירפה לחברים סייבורג, סטארפייר, ביסט בוי ורייבן את סופרבוי, רובין האדום, קיד פלאש השני ווונדר גירל השנייה.
רובין (דיק גרייסון), קיד פלאש (וולי וסט) ואקוולאד - שותפיהם הצעירים של באטמן, פלאש ואקוומן התקבצו יחדיו לראשונה בחוברת The Brave and the Bold #54 (יולי 1964) כדי להילחם בנבל-על השולט במזג האוויר בשם מיסטר טוויסטר.
כשש חוברות לאחר מכן, ביולי 1965, הצטרפה לקבוצה אחותה הצעירה של וונדר וומן, דונה טרוי, הידועה בכינוייה וונדר גירל.
הקבוצה קיבלה כותר משלה (Teen Titans #1) בפברואר 1966 לאחר שהופיעה בחוברת Showcase #59 מדצמבר 1965.
במקור, הקבוצה נחלצה לעזרתם של בני נוער ברחבי העולם.
שותפו הצעיר של החץ הירוק (רוי הרפר) מופיע בתפקידי אורח לפני שמצטרף רשמית לקבוצה בחוברת מספר 19. אקווהלאד עוזב את הקבוצה אך מופיע בהופעות אורח יחד עם חברתו אקווגירל.
כמו כן, חבר פטרול האבדון לשעבר ביסט בוי מופיע בהופעות אורח אך אינו מתקבל לקבוצה עקב גילו הצעיר מדי.
צמד האחים הנץ והיונה מופיעים בחוברת מספר 21.
התמה העיקרית בכותרי הקבוצה של אותה תקופה נגעה בלקיחת אחריות ונטילת תפקידים שהיו עד כה מנת חלקם של גיבורי-העל הבוגרים והמנוסים.
הסדרה חקרה נושאים של גזענות ומחאות נגד מלחמת וייטנאם.
קשת סיפור שהחלה בחוברת מספר 25 (פברואר 1970) הביאה להשלכות בעקבות מותו של אקטיביסט, מה שגרם לקבוצה לפקפק בשליחותם.
כתוצאה ישירה, חברי הקבוצה נטשו את זהויותיהם הסודיות כדי לעבוד במשרות רגילות, אך עד מהרה חזרו לפעילות.
סדרת הכותרים בוטלה לבסוף לאחר 43 חוברות בפברואר 1973.
סדרת הכותרים המשיכה בפרסום בנובמבר 1976, אך נאבקה לשמור על מיקוד.
כמה סיפורים בתקופה זו הציגו גיבורת-על אפרו-אמריקנית בשם קרן ביצ'ר דאנקן, הידועה בזהות במבלבי ואת הצגת הקבוצה "טיטנים מערב" הכוללת את באטגירל, הנשר הזהוב ודואלה דנט, שנודעה בזהות "בתו של הג'וקר".
הסדרה בוטלה לאחר 9 חוברות בלבד בפברואר 1978, כאשר חבריה התבגרו ונפרדו לדרכיהם השונות.
חוברת DC Comics Presents #26 הציגה קבוצה של טיטאנים חדשים אשר במרכזם החברים המייסדים רובין, וונדר גירל וקיד פלאש.
החוברת שבאה בעקבותיה, The New Teen Titans #1 (נובמבר 1980), הציגה מחדש את ביסט בוי בזהותו כצ'יינג'לינג, את נער המכונה סייבורג, את סטארפייר החייזרית ואת האמפתית האפלה רייבן, שמקימה מחדש את הקבוצה כדי להילחם באביה השד טריגון האיום.
מניעיהם של נבלי-העל באותה תקופה היו מורכבים, במיוחד של דת'סטרוק, שכיר חרב שלוקח על עצמו חוזה להרוג את הטיטאנים כדי להשלים משימה אותה בנו ראבאג'ר לא הצליח להשיג.
הדבר הוביל לקשת הסיפור הידועה ביותר באותה תקופה, "חוזה יהודה" (The Judas Contract), שבה נערה פסיכופתית בעלת כוחות הרסניים לתמרון חומרים בשם טרה מסתננת לשורות הטיטאנים במטרה להשמידם.
בסיפור זה, דיק גרייסון נטל את זהות נייטווינג, וולי וסט נטש את זהותו כקיד פלאש, והוצגה דמותו של ג'ריקו, בן נוסף של דת'סטרוק.
מהדורה מוגבלת שפורסמה בשנת 1982 (Tales of the New Teen Titans) תיארה בפרוטרוט את סיפור הרקע של חברי הקבוצה סייבורג, רייבן, צ'יינג'לינג וסטארפייר.
כותר "הטיטאנים הצעירים החדשים" היווה את תשובתה של חברת DC לחבורת Uncanny X-Men של חברת מארוול קומיקס, שכן שתי סדרות הכותרים הציגו חברי קבוצה חדשים משכבות אוכלוסייה שונות שמאבקיהם הפנימיים היו לעמוד התווך של הכותרים, כמו גם מלחמותיהם נגד נבלי-על.
שתי הקבוצות נפגשו באירוע קרוסאובר משנת 1982 בשם "אפוקוליפס עכשיו", שציוות את נבלי-העל דארקסייד, דת'סטרוק והפניקס האפלה נגד שתי הקבוצות.
הטיטאנים הצעירים החדשים, כרך שני
בשנת 1984 חל בלבול במיספורה של סדרת הכותרים של הטיטאנים הצעירים החדשים, כחלק מהרצה כפולה שכללה גם את חוברות לגיון גיבורי-העל ואת "באטמן והאאוטסיידרס".
כתוצאה מכך, פורסמו גיליונות כפולים - ראשית בכריכה מהודרת ואיכותית לחנויות מובחרות ולאחר מכן בכריכה רגילה לדוכני העיתונים.
בזמן שמארב וולפמן הפסיק לכתוב את הכותר באופן זמני, נטל את מלאכת הכתיבה פול לויץ, ובאמתחתו נכתבו מספר סיפורים אודות נבל-העל בראדר בלוד.
עם שובו של וולפמן בחוברת מספר 50 (1994), שם הכותר שונה ל-The New Titans, היות שחברי הקבוצה לא היו עוד צעירים.
חוברת מספר 50 הציגה סיפור מקור חדש לוונדר גירל, וקשריה לוונדר וומן נותקו בעקבות שכתובים שנעשו לדמות הודות לאירועי המשבר בעולמות האינסופיים.
הסדרה הציגה מספר דמויות חדשות ושינתה באופן קיצוני דמויות ותיקות.
חברי הקבוצה באותה עת כללו את אימפולס, גרין לנטרן, סופרגירל, רוז וילסון, דאמאג', פאנטזם, פּאנט'ה, כוכב אדום, מיניון ובייבי ויילדביסט.
כתוצאה מכך, החבורה שסיימה את ההרצה בחוברת 130 דמתה מעט מאוד לחבורה שהחלה בשנות ה-80.
כאשר כותרי הטיטאנים הצעירים התחרו עם כותרי האקס-מן על פופולריות, סדרת כותרים חדשה (Teen Titans Spotlight On) פורסמה באוגוסט 1986 ושמה דגש יותר על חברי הקבוצה כאינדיבידואלים.
הסדרה רצה למשך 21 גיליונות והסתיימה באפריל 1988.
סדרת כותרים העוסקת בצוות הטיטאנים (Team Titans) נכתבה בידי מארב וולפמן ואוירה בידי טום גרומט בין השנים 1992–1994. צוות הטיטאנים היה אחת ממאה קבוצות שנשלחו בחזרה בזמן כדי למנוע את לידתו של לורד כאוס, בנם של דונה טרוי וטרי לונג.
משימתם הייתה להרוג את דונה טרוי ההרה בטרם עמדה ללדת.
הקבוצה מנתה את מיראג', קילוואט, רדווינג, טרה, דאגון, פרסטור ג'ון ובטליון.
כרך שני לקבוצת הטיטאנים הצעירים החל באוקטובר 1996 תחת כתיבתו של דן ג'ורגנס ואיורו של ג'ורג' פרז.
אטום, שהפך לצעיר בעקבות אירועי שעת אפס: משבר בזמן, הנהיג קבוצת טיטאנים חדשה למשך 24 חוברות, כאשר ארסנל הפך למורה הרוחני שלה לקראת מחצית הדרך.
הקבוצה הוחייתה מחדש במיני סדרה בת שלוש חוברות בשם JLA\Titans: The Technis Imperative, והציגה מחדש את כל הדמויות שהיו חברות בקבוצה במשך השנים, כולל את שובו של סייבורג.
הרצת החוברות נמשכה עד לחוברת מספר 50.
בתקופה שבין הכרך השני של הטיטאנים הצעירים לבין הטיטאנים, הורכבה קבוצה חדשה בשם "צדק צעיר", המונה את הדור החדש של גיבורי-העל המתבגרים: סופרבוי, רובין השלישי, אימפולס, וונדר גירל (קאסי סנדמארק), סיקרט וארואט (Arrowette).
שתי הסדרות הסתיימו במיני סדרה בת שלושה חלקים בשם Titans\Young Justice: Graduation Day ("טיטאנים/צדק צעיר: סיום הלימודים").
הרצה מחודשת של הטיטאנים הצעירים החלה בשנת 2003 בכתיבתו של ג'ף ג'ונס, תוך שילוב חברים מקבוצות העבר, כולל "צדק צעיר".
חברי הקבוצה בהרצה זו דומים לאלה שבהרצתו של מארב וולפמן משנות ה-80, כאשר לסייבורג, סטארפייר וביסט בוי מצטרפים סופרבוי, רובין השלישי, וונדר גירל השנייה וקיד פלאש השני.
ג'ונס התכוון גם לצרף את דמותו של סטאטיק מסדרת האנימציה כח חשמלי, אך לא הורשה לכך מסיבות משפטיות.
רייבן הצטרפה מחדש לקבוצה החל מחוברת מספר 12, וכן ספידי חדשה מצטרפת החל מחוברת Green Arrow #46. סטארפייר עזבה את הקבוצה לטובת קבוצת האאוטסיידרס.
במהלך קשת הסיפור "אינסיידרס" של חוברות #24-25, סופרבוי נתון לשליטתו של לקס לות'ר ומתקיף את הקבוצה, מה שמוביל לעזיבתו עד לאירועי המשבר האינסופי של שנת 2005. הסדרה החדשה ממקמת את הקבוצה בסן פרנסיסקו אשר בחוף המערבי, ומגדל הטיטנים החדש מכיל היכל תהילה לכל חברי הקבוצה הנופלים.
במהלך השנה שלאחר המשבר האינסופי, הרכב הקבוצה חווה מספר טלטלות ומצטרפים חברים חדשים רבים, שמרביתם לא מחזיקים מעמד כתוצאה מהיעדרה של מנהיגות ראויה או של תמיכה מספקת משאר החברים.
רובין חוזר לקבוצה, בשעה שוונדר גירל פרשה והחלה ללחום באחוות הרשעים.
עקבותיה של סטארפייר אבדו לאחר מסעה לחלל, מיקומה של רייבן אינו ידוע, וביסט בוי עזב את הקבוצה חזרה לפטרול האבדון החדש.
ספידי וקונור הוק תקועים על אי בודד.
קיד פלאש התבגר והפך לפלאש הרביעי.
סייבורג נפגע ונותר לא פעיל לאחר שהותו בחלל, אך מאז תוקן וקיבל יכולות חדשות.
לחבורה מצטרפים קיד דוויל ובתו של דת'סטרוק רוז וילסון, הידועה בכינויה ראבאג'ר.
רובין, קיד דוויל וראבאג'ר מקימים מחדש את הקבוצה יחד עם וונדר גירל, סייבורג, רייבן, החברה החדשה גברת מאדים וג'ריקו, שהוחיה מחדש.
רובין מציין בפני וונדר גירל שהוא מאמין כי רייבן תוכל להחיות את סופרבוי באותה מידה שהחייתה את ג'ריקו, אך רייבן אומרת שאינה יכולה לעשות זאת משום שנשמתו של סופרבוי המשיכה הלאה.
מצבה לזכרו מוקמת מחוץ למגדל הטיטנים.
ללא ידיעת חבריו לקבוצה, רובין ניסה לשבט את סופרבוי בחשאי, עד אשר וונדר גירל גילתה את המעבדה.
הקבוצה התמודדה מול "טיטאנים מזרח" - קבוצה יריבה בהנהגתו של דת'סטרוק, שחבריה כללו את אינרציה, דואלה דנט, באטגירל הרביעית, ריסק, סאן גירל, מאץ' (שיבוט של סופרבוי) ואניגמה, בתו של איש החידות.
דת'סטרוק תמרן את חברי "טיטאנים מזרח" לתועלתו על ידי שיחודו של ריסק, סימומה של באטגירל, והזרקת תרכובת סם לאינרציה המגבירה את מהירותו.
רובין מרפא את באטגירל, ויחד עם דואלה דנט, שערקה, עוזרים להביס את קבוצתו של דת'סטרוק.
בספירה לאחור לאירועי המשבר האחרון, גם דואלה דנט וגם בארט אלן נהרגים והקבוצה מתארגנת מחדש.
סייבורג עוזב את הקבוצה, סופרגירל מצטרפת והחיפושית הכחולה מוזמן להתאמן במגדל הטיטנים.
גרסה עתידית של הקבוצה, "טיטני המחר", מצטרפת ללקס לות'ר בניסיונה לשנות את ההווה כדי שיתאים לעתידה.
חברי הקבוצה מונים את קונר קנט כסופרמן, טים דרייק כבאטמן, קאסי סנדמארק כוונדר וומן, בארט אלן כפלאש, מגאן מורז כהציידת ממאדים, אדי בלומברג כהשד האדום, רייבן כדארק רייבן, גארת' כאנימל מן ולורנה מארקז כאקווה וומן.
במהלך הקרב, מקבילתה של גברת מאדים מהעתיד מגלה את הסיבה שעומדת מאחורי נסיונותיו של חיל סינסטרו לכבוש את היקום.
לאחר שטיטאני המחר נעלמים, הטיטאנים הצעירים מצטרפים ללחימה נגד חיל סינסטרו.
קיד דוויל נלכד בידי הנבל דרדבולט, והקבוצה מותקפת במגדל הטיטנים על ידי "טיטני הטרור" בהנהגתו של הנבל מלך השעונים.
ראבאג'ר גורמת להשמדתו של מגדל הטיטנים בניסיון לאלץ את הנבלים לגלות לה את מיקומו של קיד דוויל, ומגאן משחררת אותו משליטתו המחשבתית של מלך השעונים.
לאחר מכן, טיטאני הטרור מובסים הודות לעזרתם של רובין, וונדר גירל והחיפושית הכחולה.
לאחר הקרב, קיד דוויל נוטל את זהות השד האדום וגברת מאדים עוזבת את הקבוצה במפתיע.
בעקבות קשת הסיפור Batman: R.I.P, רובין מחליט לעזוב את הקבוצה עד להודעה חדשה ומשאיר את הקבוצה בהנהגתה של וונדר גירל.
לאחר קרב עם בראדר בלוד, השד האדום מאבד את כוחותיו כשבלוד ספג אותם לתוכו.
גברת מאדים חוזרת יחד עם גיבורי-על נוספים, המתקבלים לקבוצה החדשה, שכעת מונה את וונדר גירל, החיפושית הכחולה, השד האדום, קיד אטרניטי, סטאטיק, אקווה גירל, גברת מאדים ובומבשל.
בחוברת מספר 74, השד האדום נהרג לאחר שהציל את העיר מאיש רדיואקטיבי שאיים להתפוצץ.
חוברת לאחר מכן, ביסט בוי חוזר לקבוצה, ורייבן חוזרת בחוברת #76. לאחר חזרתם לחיים של קיד פלאש וסופרבוי, גם הם מצטרפים מחדש בחוברת מספר 81.
במהלך אירועי הלילה האפל ביותר, מספר טיטאנים מתים מואנשים חזרה לחיים כחברי חיל הפקחים השחורים.
קבוצת חירום מורכבת לאחר היעדרותם של חברי הקבוצה, ומגינה על מגדל הטיטנים.
אותה חבורה מונה את דונה טרוי, סייבורג, וונדר גירל, סטארפייר, ביסט בוי, קיד פלאש והנץ והיונה החדשים.
בקרב, הנץ החדשה נהרגת לאחר שקודמה, כעת פקח שחור, קורע את ליבה מעליה.
בחוברת מספר 83, החיפושית הכחולה עוזב את הקבוצה ומצטרף לקבוצת ליגת הצדק הבינלאומית החדשה בקשת הסיפור Justice League: Generation Lost.
הכותב ג'יי טי קרול אחראי על מלאכת הכתיבה החל מחוברת מספר 88, באיורה של ניקולה סקוט, כשהקבוצה מונה את סופרבוי, וונדר גירל, קיד פלאש, רייבן, ביסט בוי וראבאג'ר.
בעקבות משימה למימד חלופי, הקבוצה נותרת שסועה, כאשר בומבשל ואקווה גירל נעדרים, גברת מאדים נותרת בתרדמת וסטאטיק מאבד את כוחותיו.
הוא עוזב יחד עם סייבורג למעבדות קדמוס כדי למצוא דרך להשיב אליו את כוחותיו, וגברת מאדים נלקחת לבדיקה רפואית.
דמיאן ויין, בנו של ברוס ויין, מצטרף לקבוצה בחוברת מספר 89, ובהמשך מחליף אותו טים דרייק, הידוע בכינויו "רובין האדום".
סדרת כותרים שנייה של הטיטאנים הצעירים החלה בהרצה באפריל 2008 בכתיבתו של ג'וד ויניק, והיא ממשיכה את הרפתקאות החבורה לאחר קשת הסיפור של "טיטאנים מזרח".
חברי הקבוצה מונים את נייטווינג, פלאש, דונה טרוי, ביסט בוי, רייבן, סייבורג, החץ האדום וסטארפייר.
לאחר סדרת התקפות של טריגון על חברי הקבוצה, סייבורג משתלט מחדש על אי הטיטאנים ומקים מפקדה בנהר המזרחי, כאשר בכוונתו להקים קבוצת טיטאנים מהחוף המזרחי.
אולם, בעקבות תרגיל אימונים, כוח בלתי ידוע טובח בכל הקבוצה, כאשר רק סייבורג שורד את המתקפה.
חברי הטיטאנים מהעבר ומההווה מותקפים בידי ישויות דמוניות בכל רחבי העולם, ורייבן, שחשה בנוכחותו של אביה הדמוני טריגון, קוראת לעזרתם של בני בריתה.
מתברר כי טריגון אינו אחראי למתקפות אלא שלושת ילדיו ג'ייקוב, ג'ארד וג'סי - אחיה למחצה של רייבן - שהכינו את הקרקע לפלישתו השנייה לכדור הארץ.
הטיטאנים עבדו יחדיו כדי למנוע מבניו של טריגון להחל את פלישתו של אביהם, ובעקבות כך, רייבן בחרה להישאר עם משפחתה המאמצת ולא עם משפחתה האמיתית.
כמו כן, החץ האדום הצטרף מחדש (למרות שהוא ופלאש שמרו על חברותם גם בליגת הצדק), והטיטאנים היו לקבוצה מאוחדת בשנית.
הקבוצה מתמקמת במגדל הטיטנים ומחלימה מאירועים אחרונים שהתרחשו.
רייבן מגלה לחברי הקבוצה שמאז פגשה באחיה היא מרגישה שהיא מאבדת שליטה חזרה לכוחותיו של אביה.
היא נכנעת לצד האפל ובעזרת כוחות הטלפורטציה שלה נעלמת יחד עם אחיה.