tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסיוע מענק קטן של משרד המסחר והתעשייה יצר את סרטו הראשון, "השמלה", עם הצלם יכין הירש והשחקנים אסי דיין, ג'וזי כץ ולאורה ריבלין.
לאחר מלחמת ששת הימים למד שנה לימודי תואר שני בפילוסופיה ובתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, אולם לא סיים את לימודיו.
בשנת 1968, ביוזמת חזי שלח ועם חברת ישראפילם והמפיקים אלכס מסיס וצבי שפילמן, השלים שני סרטים קצרים נוספים: "המכתב" ו"תומאס חוזר".
שלושת הקצרים הוצגו כסרט ארוך ששמו "השמלה" בבתי הקולנוע בארץ ובקולנוע סטודיו מוגרבי בתל אביב.
הסרט הוצג במפגש הראשון של "השבועיים של הבמאים" מחוץ לתוכנית הרשמית בפסטיבל קאן 1969.
בשנים 1969–1972 יצר סרטים דוקומנטריים ודרמות טלוויזיה לערוץ הראשון.
למחייתו עבד בתורנויות כרופא כירורג בחדר המיון בבית החולים "הדסה" ברחוב בלפור בתל אביב.
בשנת 1965 פרסם נאמן רשימות בעיתון הסאטירי "ציפור הנפש".
בכתב העת "קשת" של אהרן אמיר פרסם בשנת 1969 את מאמרו הראשון על קולנוע, "וידוי של במאי כגיבור מערבון".
במשך השנים פרסם רשימות דעה ומאמרי ביקורת קולנוע בעיתונים הארץ, מעריב וידיעות אחרונות.
נאמן, שלא למד לימודי קולנוע, החל ללמד ב-1978 בחוג לקולנוע ולטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
כיהן כראש החוג בשנים 1981–1983 ובשנים 1991–1994. בתפקיד זה יצר, עם פרופ' מיכל פרידמן, מסגרת נפרדת ללימודי קולנוע בתחום העיוני־מחקרי.
באמצע שנות השמונים יצר מסגרת לימודים חדשה להוראת תולדותיו של הקולנוע הישראלי.
בשנים 1985–1986 שהה נאמן בשבתון כאומן אורח באוניברסיטת אוקספורד.
בהמשך היה פרופסור אורח באוניברסיטת ניו יורק בשנים 2003–2005 ובבית המדרש לרבנים באמריקה.
בשנת 2007 היה עמית מחקר במכון על שם ויליאם ג'וינר ללימוד המלחמה ותוצאותיה באוניברסיטת מסצ'וסטס בבוסטון.
סבא רבא של נאמן הגיע עם משפחתו לארץ ישראל בעלייה הראשונה ממחוז דוברוג'ה שברומניה והיה ממקימי מזכרת בתיה.
אביו של נאמן, עקיבא ניימן, למד בגימנסיה העברית רחביה בשנות העשרים.
הוא הפליג לארצות הברית כדי ללמוד הנדסה באוניברסיטת דה מוין ועבד במקצוע זה.
הוא שב לארץ ישראל והועסק במע"צ של ממשלת המנדט ובמחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית.
אימו של נאמן נולדה באזור קישינב ברומניה, מולדובה כיום.
היא הכירה את אביו של נאמן בביקור משפחתי בארץ ישראל.
אחותו של נאמן היא מבקרת הקולנוע רחל נאמן, ואיתה הוא כתב את התסריטים לסרטיו הראשונים ולדרמות הטלוויזיה (1969–1973) וכן לסרטו "מסע אלונקות".
בשנים 1969–1984 היה נאמן שותף לחיים של ד"ר רוחמה מרטון, לימים מייסדת ונשיאת ארגון "רופאים לזכויות אדם".
הוא היה נשוי לפרופ' תלמה הנדלר, מנהלת המרכז לתפקודי מוח בבית החולים איכילוב ומרצה וחוקרת באוניברסיטת תל אביב.
לשניים שתי בנות: ליבה, נגנית כינור בהרכב המוזיקלי סיסטם עאלי, ורננה, נגנית נבל, מלחינה וזמרת.
שתיהן סטודנטיות בחוג להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
נאמן נפטר ב-26 בספטמבר 2021, שבוע לפני יום הולדתו ה-85, לאחר מאבק במחלת הסרטן.
הובא למנוחות בבית העלמין האזרחי בגבעת ברנר.
"השמלה" הוא סרטו הראשון של נאמן כבמאי.
הוא מקבץ שלושה סרטים קצרים המתארים שלושה סיפורי אהבה תל אביביים: "השמלה", "המכתב" ו"תומאס חוזר".
בעשיית הסרט השתתפו התסריטאיות אורנה ספקטור, רחל נאמן ויגאל בורשטיין.
את הסרט צילם יכין הירש, יגאל בורשטיין שימש עוזר במאי, והפיקו אותו חזי שלח, צבי שפילמן ואלכס מסיס.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 1970 והשתתף בפורום "השבועיים של הבמאים" בפסטיבל קאן ב־1969.
סרט תעודה של נאמן משנת 1970–1971 המתאר את חיי הבדואים בדרום סיני, כשהם על סף שינוי תרבותי.
סרט של נאמן משנת 1975 שנעשה עבור הטלוויזיה הישראלית.
הסרט מציג את הניכור ההדדי בין יהודים וערבים החיים בעכו אלה לצד אלה.
סיפור המסגרת הוא של אישה יהודייה המאושפזת בגלל דיכאון בבית החולים הפסיכיאטרי, ששכן באותה תקופה במבצר בעכו.
סרטו העלילתי של נאמן משנת 1977 נכתב עם התסריטאים דני הורוביץ, רחל נאמן ורנן שור.
עיבוד ודיאלוגים קובי ניב, צילם חנניה בר, הלחין שם טוב לוי.
הסרט עוסק ב"טרטורים" בטירונות של יחידת צנחנים, עד התאבדותו של הטירון שמרבים להתעלל בו.
חלקו השני של הסרט מלווה את ייסורי החרטה של המ"פ, שהיה אחראי לטרטורים והתעלם מתלונותיו החוזרות ונשנות של הטירון.
גידי גוב גילם את יאיר, מ"פ הטירונים, מוני מושונוב את וייסמן החייל המתאבד, דליק ווליניץ את המ"מ, דב גליקמן שיחק את הסמ"פ ושלמה בר־אבא את קצין מצ"ח החוקר.
לכולם, שהיו באותה עת שחקנים מתלמדים בסדנה של נולה צ'לטון, היה זה תפקידם הראשון בקולנוע.
הניצבים בסרט וחיילי הפלוגה היו צנחנים שהשתחררו משירותם הסדיר ויצאו לימי גיבוש עם השחקנים; השחקנים למדו להיות חיילים קרביים והחיילים הקרביים למדו להיות שחקנים.
הסרט הפך לסרט הפוליטי הביקורתי הראשון בקולנוע כשיצא, והיה הסרט הראשון בעברית מדוברת.
לימים הפך לסרט הדרכה בקורס לקצינים.
בסרט צפו כ־100 אלף צופים.
זהו הסרט הישראלי הראשון שחשף נוהג של התעללות בצבא.
אלה שוחט כותבת כי העלילה של מסע אלונקות נקטעת עם התאבדותו של האנטי־גיבור ומונעת מהצופים דמות של אנטי־גיבור שיוכל להזדהות איתה.
היא מתארת את נאמן כמי שחותר תחת הסיפור המצ'ואיסטי־מיליטריסטי המקובל, כאשר הוא מסתכל על המדינה המודרנית ככזאת שמייצרת מצב מלחמה.
סרט דוקומנטרי משנת 1981. משמעות השם ביידיש היא "כן, לשבור!" – כותרת מאמרו המפורסם של זאב ז'בוטינסקי שהתפרסם בשנות השלושים, בעת המאבק בין הימין ובין הסתדרות העובדים.
הסרט, הבנוי כדרמה דוקומנטרית, עוסק במרד הימאים בשנת 1951. גיבור הסרט הוא נמרוד אשל, שהיה ממנהיגי המרד, והוא מנהל מאבק מול יוסף אלמוגי, מזכיר מועצת פועלי חיפה, ומול דוד בן-גוריון, ראש הממשלה.
הממסד מפרש בטעות את שביתת הימאים על הדמוקרטיה באיגוד המקצועי כמאבק קומוניסטי נגד המשטר במדינה.
סרט עלילתי קצר (עשרים דקות) של נאמן על שוד קרקעות בגדה שהופק במסגרת סרט המחאה "83" בהפקת צוותא, שבו הוצגו סרטים של היוצרים רם לוי, יגאל בורשטיין ושמעון דותן.
את התסריט כתבה רוחמה מרטון על פי סיפור מאת אמנון דנקנר, שגם שיחק בסרט, לצד מוטי שירין ודליק ווליניץ.
הסרט מספר על שני קציני צבא מושחתים שמספסרים בקרקע בגדה המערבית שבעליה הוא פלסטיני, ומפעילים עליו איומים ואלימות כדי לחלץ את חתימתו על הסכם המכר.
בשנת 1983, בגלל הסרט, פסלה המועצה לביקורת סרטים ומחזות את הסרט "83" כולו.
נאמן צילם את הסרט בשנת 1982 בזמן מלחמת לבנון הראשונה, והוא יצא לבתי הקולנוע ב־1984. הסרט הופק בשיתוף Channel 4 הבריטי.
התסריט נכתב בהשראתה של פרשת אודי אדיב.
בתפקיד הראשי שיחק גידי גוב את יונתן (יוני) גולדמן, קיבוצניק צנחן וכוכב רוק מצליח בגרמניה, שבה הוא גם נציג של קבוצה ערבית־יהודית המזדהה עם המאבק הפלסטיני.
יוני מגיע מגרמניה עם חצי מיליון מארק שמיועדים להקים אוניברסיטה ערבית בישראל.
בשהותו בארץ הוא מתארח במועדון "מגש הכסף", שבעליו הוא ג'ו, שאותו מגלם שמוליק קראוס.
ג'מילה, חברה ערבייה בקבוצה, מחליטה לקנות נשק בכסף שהביא יוני.
הקבוצה מתפצלת ואז מתערב השב"כ.
לפתע יוני נרדף הן מצד כוחות הביטחון והן מצד חברים בקבוצה.
הסרט מסתיים כאשר יוני נורה בידי שני הצדדים בדרכו לעלות על יאכטה היוצאת להפלגה.
בסרט השתתפו גם מוחמד בכרי, דליה שימקו, יוסי פולק ודני מוג'ה.
רוחמה מרטון הייתה שותפה בהפקה וכתבה את התסריט עם אמנון לורד.
סרט עלילתי משנת 1989 שהופק בשיתוף ערוץ 4 הבריטי בתקציב של כמיליון דולר.
התסריט נכתב בהשראת הנובלה "לנגד עיניים מערביות" מאת ג'וזף קונרד.
פסקול הסרט בשפה האנגלית, והוא צולם בברלין ובירושלים.
השחקנים היו ישראלים, בריטים וגרמנים.
הסרט מתאר קבוצת טרוריסטים פלסטינים וקבוצה של קיצונים בתוך הממסד הישראלי ובהם איש שב"כ.
איש השב"כ רוצח את שר החוץ הישראלי במסיבת עיתונאים שבה השר מבשר על פתיחת שיחות שלום עם אש"ף והנהגת הפלסטינים (הסרט נעשה שש שנים לפני רצח רבין).
המתנקש מנצל את העובדה שקבוצת טרוריסטים פלסטינים מתכננת לרצוח את מזכיר המדינה של ארצות הברית במטרה לסכל את השיחות, ומנסה להפליל ברצח סטודנט פלסטיני שמעורב בהתנקשות.
לאחר שחברו של הפלסטיני, סטודנט ישראלי, מסגיר אותו, הוא עצמו נמלט מישראל ומגיע לברלין.
שם הוא מסתתר בהוסטל של מחפשי מקלט מדיני.
התסריט של דייוויד לאן וג'אד נאמן, הצלם ניקה יאנצ'ו.
בתפקידים הראשיים: פול מקגאן, ג'ון פינץ', אלון אבוטבול, סוזאן סילבסטר ונאדים סוואלחה.
שם הסרט הוא ציטוט מתוך "האלגיה הראשונה במחזור דואינו" מאת המשורר רילקה.
הסרט (2006) מתאר מסע של להקת הריקוד של הכוראוגרפית אירינה ג'מאל – מייסדת ומנהלת של להקת הריקוד "שחרזאדה" הפועלת בכפר ראמה שבגליל, שחיה בחיפה ונשואה לפלסטיני – לפסטיבל בעיר מוצאה של ג'מאל, קייב בירת אוקראינה.
סרט פילוסופי משנת 2006 המאופיין בנראטיב אפיזודי לא ליניארי.
הסיפור מתרחש בתל אביב של היום בשילוב אפיזודות מתוך אלף לילה ולילה של הארון א-רשיד בבגדאד של המאה השמינית.
בסרט מככבים אפרת גוש (שגם שרה בו שלושה שירים); מוחמד בכרי, המגלם שלושה תפקידים שונים; יעל הדר; עמוס תמם ומירב גרובר.
סרט זה מתעד את הפקת סרטו של נאמן "נוזהת אל-פואד", שצולם בשנים 2005–2006. הסרט בוחן את האופן הלא שגרתי שבו נעשה אותו סרט ואת השפה הקולנועית האלטרנטיבית שפיתח נאמן בניסיון להתיידד עם המוות ולהכניע אותו, לדבריו.
השפה הקולנועית הכאוטית-במתכוון של נאמן נוצרה בסביבת עבודה בלתי שגרתית, סביבה שבה ויתר על ההיררכיות המקובלות בתעשיית הקולנוע ובחר בעשייה מתוך חופש וחוסר ודאות.
ביימו דוד דרזי ומעין רוגל.
סרט תיעודי משנת 2008 המתעד הצגה על המוזיקאים היהודים בגטו טרזיינשטט, שנערכה בתיכון עירוני א' בתל אביב.
המחזאית, אליענה שכטר, המחיזה את סיפוריה של ניצולת הגטו מנקה אלטר.
בהצגה המקורית שיחקו תלמידים ישראלים, ולצורך צילומי הסרט צורפו גם תלמידי הקונסרבטוריון למוזיקה משוורין שבגרמניה.
שכטר ביימה מחדש את ההצגה בגרמנית ובעברית, כך ששחקנית או שחקן דוברי גרמנית עונים בעברית או להפך.
הסרט כולל גם ריאיון עם הניצולה אלטר.
סרט (2016) על משה סלע, שהיה ממקימי יוטבתה ונאות הכיכר ולאחר מלחמת 1967 עבד כעשר שנים עם הבדואים בדרום סיני ולמענם.
נאמן עבד על סרט עלילתי על פי תסריט שכתב עם סופר אמריקני, ויין קארלין, ששירת בווייטנאם במארינס.
הסרט עוסק בילדה וייטנאמית שהוריה נהרגו ב־1975, היא מגיעה לארצות הברית ומאומצת על ידי זוג אמריקנים.
כשהיא מתבגרת היא יוצאת למסע חיפוש שורשים בווייטנאם.
נאמן ערך את ספרו על הקולנוע הישראלי, שעתיד לראות אור בספריית אופקים בהוצאת עם עובד.
ג'אד נאמן היה מיוזמי קרן הקולנוע הישראלי וממקימיה בשנת 1979, עם יעוד לבנון, רנן שור, נחמן אינגבר ואמיל קנבל (מילק), על פי דגם של קרנות קולנוע באירופה.
בשנים 1970–1971 נמנה עם מייסדי איגוד במאי הקולנוע והטלוויזיה.
נאמן היה בין מקימי הרשימה המתקדמת לשלום, רשימה יהודית־ערבית שהשתתפה בבחירות לכנסת ב־1984 והכניסה לתוכה את חברי הכנסת מתי פלד ומוחמד מיעארי.
בשנת 1999 יזמו ג'אד נאמן, אסנת טרבלסי, ג'ורג' ח'לייפי ודאוד כותאב את "פסטיבל הסרטים לזכויות אדם", פסטיבל ראשון ויחיד שנערך כשיתוף פלסטיני–ישראלי.
הפסטיבל התקיים בו־זמנית בסינמטק תל אביב ובמרכז תרבות ברמאללה.
בשנת 2000 יזם נאמן הקמת גוף ציבורי ששמו "הפורום החברתי לאיכות השידור", שיצא למאבק ציבורי נגד הקמת ערוץ 10 ובעד ערוץ איכות על פי דגם ערוץ 4 הבריטי.
הפורום היה משותף ל"פורום היוצרים הדוקומנטריים" ול"קשת הדמוקרטית המזרחית", והיו פעילים בו איל חלפון, ויקי שירן, אסנת טרבלסי, יהודה שנהב, יוסי יונה, עמית גורן, אפרים ריינר, אבנר בן־עמוס, יוסי דהאן ועוד יוצרים ופעילים פוליטיים.
המאבק נמשך כשנה והייתה הסכמה בממשלה באותה עת לפתוח ערוץ טלוויזיה ניסיוני.
לבסוף, עקב פריצתה של האינתיפאדה השנייה, נכשל המאבק.
בשנת 2004, בבית הספר לאמנויות על שם טיש באוניברסיטת ניו־יורק, יזמו ג'אד נאמן והסופר האמריקני ויין קארלין, לוחם המארינס בשנות השישים, מסע של סטודנטים לקולנוע לווייטנאם במטרה לצלם עדויות של ותיקי קרבות מכל הצדדים של מלחמת וייטנאם.
בשנת 2008 הצטרף נאמן לצוות הקמה של חוג לתקשורת ומדיה במכללה הערבית מאר אליאס בגליל.
המאבק נסב על הזכות לקיים בישראל מוסד השכלה גבוהה שינהיגו אנשי אקדמיה ערבים ושיהיה בעל זיקה לתרבות הערבית.
המטרה הייתה להקנות לסטודנטים בציבור הערבי כלים מקצועיים כדי שיוכלו להשתלב בעשייה הטלוויזיונית והקולנועית הכללית בישראל.
נאמן אחז בעמדות שמאל רדיקליות.
במאמר שפרסם ב־2007 תיאר את שליטת צה"ל בשטחים: "משטר עריצות[...] שמתוחזק באמצעות אליטה ממושמעת שצועדת, חיילי היחידות הקרביות של צה"ל.
בה בשעה הוא רוכב על גל משיחיות פוליטית מבית מדרשו של גוש־אמונים וספיחיו[...] המשטר אינו בוחל בשיטות של עינויים, צנזורה, מחנות־מעצר ובתי כלא, גירוש ומעשי רצח.
האוטופיה הציונית שבשנת 1948 המיטה על הפלסטינים את אסון 'הנכבה', התחלפה עם הכיבוש בשנת 1967 במשטר עריצות".
חתם על עצומות שונות של השמאל הרדיקלי בנושא הסכסוך הערבי־ישראלי.
ביום העצמאות 2007 השתתף בטקס הדלקת משואות אלטרנטיבי שערכה תנועת "יש גבול".
בשנת 2009 השתתף בכנס על עתיד הקולנוע בבית הספר ע"ש סם שפיגל, ועודד את הקולנוענים המקומיים לפנות לכיוונים רדיקלים: "הייתי שמח אם בעתיד היו מעזים יותר.
במשך שנים ארוכות הקולנוע הישראלי היה ללא קהל...
אבל באותן השנים היו לא מעט סרטים שהלכו לכיוונים יותר "מסוכנים".
בעבר לקחו סיכון הרבה יותר גדול.
קראתי לזה "קולנוע של מתאבדים".
לקולנוע היום יש יותר קהל, ויש מקום ליותר נועזות".
ב־2011 התבטא נאמן בריאיון לרדיו גלי ישראל: "הדבר הרצוי כאן, שהעניין יוכרע במלחמה[...] שתהיה מלחמת אזרחים בין הימין לשמאל[...] המתנחלים כמובן ינצחו כי יש להם רוב בציבור הישראלי ובממשלה, ואז תהיה כאן מדינה פשיסטית והכל יסתדר".
את דבריו סיים בקריאה "יחי המוות!", שהייתה סיסמת הפשיסטים במלחמת האזרחים בספרד.
כמה ימים לאחר מכן אמר נאמן שהתכוון לעורר סערה ציבורית ולהעלות את הנושא לסדר היום.
נאמן הוצב במקום ה־103 ברשימת מרצ בבחירות לכנסת השמונה עשרה ב־2009 ובבחירות לכנסת התשע עשרה ב־2013.
הפצע מתנת המלחמה: שדות הקרב בקולנוע הישראלי, הוצאת עם עובד, 2018
המאמר, שראה אור בכתב העת "קולנוע", היה לראשון שהתייחס לסוגה הפופולרית של סרט הבורקס כטקסט תרבותי.
המאמר עוסק ביחסים המעמדיים בין אשכנזים למזרחים ובמסר החברתי של סרטי הבורקס.
מאמר שכתב נאמן עם רחל גיורא, חוקרת הספרות והבלשנות מאוניברסיטת תל אביב.
בשימוש בשיטות בלשניות (פרגמטיקה) המאמר מציע מתודה לניתוח סרטים בעלי נרטיב משובש, כדוגמת הסרט "הקונפורמיסט" של ברנרדו ברטולוצ'י.
בניתוח המחברים מנסים להראות כי נוסף לסיפור העלילה, הסרט ערוך גם במבנה של מאמר שניתן לקרוא אותו ולפענח את מסריו.
קמרה אובסקורה של הנופלים: הפדגוגיה הצבאית ואביזריה בקולנוע הישראלי
במאמר זה נאמן עוסק בהתעללות שמאפיינת את האימונים בצבא, כפי שניתן לראות בסרטים "אחד משלנו" של אורי ברבש או בסרטו של נאמן "מסע אלונקות".
בסרטים על אימון צבאי החיילים מתאמנים, מצד אחד, לפגוע ולהרוג את האויב, ומצד אחר להיות מוכנים להיפצע ולהיהרג בעצמם.
את הפדגוגיה הצבאית הזאת משיגה המערכת הצבאית באמצעות שיטת ה"טרטורים".
מכונת המלחמה המטלורגית: על נוודות בסרט רשימת שינדלר
במאמר זה נאמן בוחן את הקשר בין הסרט "רשימת שינדלר" לתאוריית "מכונת המלחמה" של דלז וגואטרי.
נאמן טוען כי היהודים ניצלו לא רק בזכות הכסף ששילם אוסקר שינדלר לעמיתיו הנאצים, אלא גם משום שהפך אותם לפועלי מתכת.
במפעל הראשון הם ייצרו סירים ומחבתות בשביל בסיסי הצבא, במפעל השני הם ייצרו חלקי חילוף לרכב ולשריון, ובמפעל השלישי הם ייצרו תרמילים לפגזי תותחים.
ככל שהאיום לרצוח אותם גבר, כך הצליח שינדלר לשדרג את מיומנותם כפועלים והגביר את חסינותם מפני השמדה.
ההיסטוריה מלמדת, לדעת נאמן, כי פועלי מתכת ויצרני נשק זכו מאז ומעולם לחסינות מיוחדת מצד כל הצדדים הלוחמים.
1969 – השמלה – סרט קולנוע – שלושה סיפורים – בימוי, תסריטאי שותף, מפיק שותף (פסטיבל קאן, השבועיים של הבמאים, 1969, פסטיבל אוברהאוזן, 1969)
1970 – בדואים בסיני – דוקומנטרי, 45 דק', בימוי והפקה
1971 – האדם הוא המרכז (על פי סיפור מאת יוסף חיים ברנר) – דרמה ודוקומנטרי, 50 דק', בימוי ותסריטאי שותף
1972 – החצר של מומו הגדולה (על פי רומן מאת יהודית הנדל) – דרמה לטלוויזיה, 50 דק', בימוי ותסריטאי שותף
1973 – הרופא הקטן מרחוב החבשים (על פי סיפור מאת דוד שחר) – דרמה לטלוויזיה, 50 דק', בימוי, הפקה ותסריט
1975 – הסתכלות על עכו – דוקומנטרי 50 דק', בימוי ותסריט
1977 – מסע אלונקות – סרט קולנוע, בימוי והפקה, תסריטאי שותף (פסטיבל הסרטים של לונדון, 1978)
(מרד הימאים) – דוקומנטרי 75 דק', בימוי ותסריט
1982–1984 – מגש הכסף – סרט קולנוע, בימוי, תסריטאי שותף, מפיק שותף (פנורמה, פסטיבל ברלין, 1984, פסטיבל הים התיכון בסטיה, צרפת 1984)
1983 – הלילה בו נולד המלך – עלילתי קצר 30 דק', במסגרת הסרט 83, בימוי
1989 – רחובות האתמול – סרט קולנוע, במאי תסריטאי שותף, מפיק שותף (פסטיבל הקולנוע היהודי, סן פרנסיסקו 1989)
2006 – דמעת שחרזאדה – דוקומנטרי 80 דק', בימוי והפקה (פסטיבל פלרמו איטליה, פסטיבל ז'יטומיר אוקראינה)
2007 – נוזהת אל-פואד (שוטטות הלב) – סרט קולנוע 110 דק', במאי, תסריטאי שותף, מפיק שותף (ציון לשבח על חידושים בעלילה, פסטיבל סירקיוז, ארצות הברית, 2008)
2008 – זיטרה – דוקומנטרי, 90 דק', בימוי והפקה (פרס בימוי פסטיבל ז'יטומיר אוקראינה 2008)
יעל מונק ואייל סיון (עורכים), על מצפון וקולנוע: בעקבות ג'אד נאמן, מחברות קולנוע דרום 01, פרדס הוצאה לאור והמכללה האקדמית ספיר, תשס"ו־2006, 168 עמודים
יהודה אריה גְרוֹבַייס (נולד ב-8 באפריל 1974, ט"ז בניסן תשל"ד) הוא במאי, מפיק, שחקן ומורה לקולנוע ישראלי-חרדי, הבעלים של גרובייס הפקות ובעבר, גם של האחים גרובייס.
נחשב לאחד מחלוצי הקולנוע החרדי ולאחד היוצרים הבולטים בתחום.
זוכה פרס חביב הקהל בפסטיבל חיפה, פרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע היהודי בברלין ופסטיבל הסרטים הישראלי בלוס אנג'לס ופעמיים בפרס בחירת השופטים בפסטיבל ירושלים, ובפרס תרבות יהודית ע"ש אורי אורבך בתחום הקולנוע.
גרובייס נולד בבני ברק, לבן-ציון (נכדו של הרב שמואל אהרון שזורי) וחיה-שרה גרובייס, משפחה המשתייכת לחסידות גור.
התחנך במוסדות של חסידות גור, בין השאר בישיבה בחצור הגלילית ובישיבת שפת אמת.
לטענתו, הוא מעולם לא קיבל צו גיוס לצה"ל לאחר שיצא לעבודה בגיל עשרים וביטל את מעמדו כבן ישיבה, והוא אף נדחה כמה פעמים כשביקש להתגייס.
בגיל 37 התנדב כבמאי ראשי ל-11 סרטי הסברה למגזר החרדי עבור צה"ל.
בנוסף זכה לאות הוקרה והערכה מצה"ל.
במשך שנתיים ניהל סוכנות ביטוח מצליחה בבני ברק.
באוגוסט 1998 הקים יהודה יחד עם אחיו אברהם חברה להפקת סרטים למגזר החרדי בשם האחים גרובייס, מושג שלא היה קיים קודם לכן.
לימים, החברה המובילה במגזר החרדי בתחום הפקת הסרטים.
יהודה ואחיו הוציאו את סרט הביכורים שלהם 'לא תוכל להתעלם' (סיפורו של רבי חנינא בן דוסא), המוגדר כסרט החרדי הראשון בהיסטוריה.
בחלק מהסרטים שהפיק אז הופיע גם כשחקן ראשי או משני.
אביו של גרובייס, בן ציון, מופיע גם הוא כשחקן בחלק מהסרטים שגרובייס הפיק.
לאחר שהפיקו האחים 22 סרטים שנחלו הצלחה גדולה במגזר, ב-2003, בעקבות הפקת סדרת "הפונצ'יקים" שהייתה מיועדת לטלוויזיה (ערוץ התכלת) נפרד אחיו אברהם באופן זמני מהחברה והפך לעיתונאי בעיתון המודיע, מאז יהודה מנהל ומפיק את הסרטים לבדו, תחת גרובייס הפקות.
גרובייס יצר את הסרט הקולנוע החרדי-נשי הראשון שהופק בשם 'שמלת כלה'.
לאורך השנים הפיק 11 סרטים לנשים.
ב-2002, זכה בפרס עידוד מטעם קרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
ב-2004, יצר את הסרט הקצר "הצפירה: לחזור הביתה בשלום", הסרט זכה בפרס "חביב הקהל" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
אחד הסרטים הייחודיים שהפיק גרובייס הוא הסרט "איך עושים סרט" (2 חלקים, 2004), המתאר שלב אחר שלב את תהליך הפקת סרט, וחושף את המתרחש בצילומים מאחורי הקלעים.
החל מ-2005 משמש כחבר סל תרבות לקולנוע במינוי של שרת החינוך והתרבות לימור ליבנת.
עמית במכון קרן גשר לקולנוע רב תרבותי ומשרד התפוצות בתוכנית community לחיבור בין ישראל לבין הקהילות היהודיות בעולם.
עמית בשחרית 120 להכשרת עתודה פוליטית.
עמית במכון מנדל לתרבות יהודית.
עוסק בפעילות ציבורית במסגרת תקשורת בהגברת מודעות לפגיעות מיניות במגזר החרדי, גיוס בני ישיבה, לימודי ליבה, השכלה גבוהה, נוער בסיכון ועוד נושאים שונים שהקהילה החרדים נמנעת מהתעסקות בהם.
ב-2006 קיבל תמיכת פיתוח וקדם-הפקה לסרטו "ממעמקי הג'ונגל" (בכיכובו של משה פולקנפליק) מקשת, ואת הפקת הסרט ליווה המפיק מרק רוזנבאום.
באותה שנה ביים והפיק סרט ראשון ובנלאומי למגזר הכללי בשם 'משאלה' (בכיכובם של אביתר לזר, שלמה סדן, נתן נתנזון, חזי צדיק ועוד) בפועל הסרט נעצר בתהליך ההפצה ומעולם לא יצא לאקרנים.
באותה שנה יצר הבמאי שלמה חזן סרט דוקומנטרי בשם "חרד לסרטו" המתעד את כל פעולותיו בקולנוע החרדי.
גרובייס הוגדר לא פעם "סטיבן ספילברג החרדי" ועל פי פרסום באתר וואלה!, גרובייס דורג בין 100 האנשים המשפיעים במגזר החרדי לשנת 2006.
ב-2011 חתם זמנית את הקריירה שלו כבמאי קולנוע, עם הסרט "הזכייה הגדולה".
בשנת 2014 החל להפיק תוכנית חדשות חרדית בשם "הכוורת", ומאוחר יותר הפיק תוכנית ראיונות אישית בשם: "גרובייס Live".
בזמנו הקים תזמורת חתונות בשם 'מרקדים' בה היה קלידן, זמר ומנהל מוזיקלי.
מ-2016 מפיק שידורים חיים באופן מקצועי, משדר בקביעות את כנס ירושלים השנתי מטעם בשבע, ואת שיעורה השבועי של סיון רהב-מאיר.
הקים בית הספר לנשים ללימודי קולנוע ומשחק.
לימד קולנוע ומשחק בבית הספר במגדל אור של הרב גרוסמן, במסגרתו הוציא 2 סרטים: 'מה שהיה היה' ו'לנגן מהנשמה'.
לימד קולנוע בישיבת 'תפארת יהודה' לנוער בסיכון.
מורה ומרצה אורח באוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת חיפה, האוניברסיטה העברית בירושלים, המכללה האקדמית בית ברל ואוניברסיטת אריאל.
מרצה קבוע בבתי ספר לקולנוע חרדי: תורת החיים, פרוג, סיעור מוחות ומעלה.
בינואר 2021 הודיע כי הוא מתכנן חזרה לעולם הקולנוע.
ויצא לראשונה בקמפיין מימון המונים לסרט, מתוך כך שהקולנוע החרדי אינו מקבל תקציב מקרנות הקולנוע הציבוריות.
בינואר 2022 החלו הצילומים לסרטו "הסיפור שנשכח" בפולין בכיכובם של רפאל קליינמן, ג'וש שגיא, ישי לפידות, דין מירושניקוב, עדי ביטי ועמירן דביר.
סרטו הראשון (ובציבור החרדי) שמיועד לכלל הציבור בישראל וכולל בתוכו גם נשים, עם זאת הסרט לא זכה למימון מקרנות הקולנוע הציבוריות.
באפריל 2022 החלו הצילומים לסרטו "רשב"י" בכיכובם של מוריס כהן, רותם זיסמן-כהן, דניאל גד, גולן אזולאי, שי אברמסון, אילן נוב, דניאל אהביאל, ישי לפידות ושוקי סלומון.
ב-11 במרץ 2023 ביים והפיק גרובייס, יחד עם בתו דיני גרובייס, פרסומת עבור מכבי שירותי בריאות.
באפריל 2023, זכה גרובייס בפרס אורי אורבך לתרבות יהודית לשנת תשפ"ג בתחום הקולנוע.
ב-30 באוקטובר 2023 עד 4 באפריל 2024 יצר והגיש גרובייס, יחד עם בתו דיני גרובייס, את הפודקאסט "חרדים בסרט", שבו השניים שוחחו על סרטים שגרובייס הפיק וביים בעבר.
בכל פרק דנו בסרט אחר ובאירועים שאירעו מאחורי הקלעים במהלך הפקת הסרטים.
באפריל 2024, הודיע כי הסרט "נקמה יהודית 6" נמצא בשלבי הפקה, כ-14 שנה לאחר צאת הפרק החמישי בסדרה.
הסרט יצא לאקרנים ב-15 באוגוסט 2024. זהו הסרט הראשון בז'אנר הקולנוע החרדי שיצא להקרנות מסחריות בבתי קולנוע.
בספטמבר 2024 נבחר גרובייס כ"קאמבק השנה" על ידי רדיו קול חי.
נכון לשנת 2025, הפיק גרובייס 110 סרטי קולנוע וטלוויזיה (באורך מלא וקצרים), בנוסף למאות פרקים שהפיק לערוצי טלוויזיה שונים, מאות סרטי תדמית ווידאו קליפים.
בפברואר 2025 החל לצלם את סרטו ה-111 העונה לשם "התכשיט" שמגולל את סיפורו של בחור חרדי שנזרק מישיבתו ומדרדר לפשע.
לסרט לוהקו אליאו בן זאב, שי חי, רונן הרשקוביץ, אבי גרייניק, גילי שושן, ארקדי דוכין, ישי לפידות, טיילור מלכוב, ששי גז, דורון ביטון ואיציק שמלי.
גרובייס מתגורר בבני ברק, נשוי ואב לחמישה.
אחיו הגדול אברהם גרובייס הוא עיתונאי ראש הדסק הכללי של עיתון המודיע.
אחיו הצעיר איציק גרובייס הוא במאי ומפיק וידאו קליפים.
בתו דיני גרובייס גם היא עוסקת בתחום המדיה כמפיקה.
גרובייס מתחזק מספר חשבונות ברשתות החברתיות בהם יוטיוב, פייסבוק, טוויטר, אינסטגרם וטיקטוק עם כ-35 אלף עוקבים.
שנה סרט תפקיד הערות1הבית שליבמאי, מפיקתיעודי2לה' הארץ ומלואהתיעודי, טבע32004איך עושים סרטתיעודי4איך עושים סרט 252006חרד לסרטו (Film Fanatic)עצמוסרט ביוגרפי על יהודה גרובייס6in pursuance forefathers' secret (בעקבות סוד האבות)סרט תיעודי על מקומות קדושים וקברי צדיקים עם דוד אברהמסון7בית השם נלךבמאי, מפיק
שנה שם תפקיד הערות12004הצפירה: לחזור הביתה בשלוםבמאי, מפיקעלילתי, דרמה22005ברל'ה ברל'ה32006סולו קוקוש42007יוסף בן מתתיהובמאי, תסריטאידוקומנטרי52022אחטא ואשובשחקן ראשיעלילתי, דרמה6דיגידוסבמאי, מפיק7סליחה8TBAנוח לו לאדםשחקן
שנה שם תפקיד הערות11993מי אנימפיקעלילתי, היסטורי2הגולם מפראגבמאי, מפיק3החוכמה שהצילה41998במרתפי האינקוויזיציה
2005 - "כוחם של תהילים, הקומיקס", הוצאת פלדהיים, ירושלים.
דמותו של הבמאי 'קסלר' בסרט "נשק שחור" של האחים כהן וחצי, בו דמותו של השחקן נלקחה כהשראה מגרובייס
דמותו של גרובייס בסדרה 'קצרצרים' של שאול חיון, כבמאי סרטים חרדי
יהודה גבאי (23 בנובמבר 1926 – 8 בפברואר 2020) היה אתלט ועיתונאי ספורט ישראלי.
היה אלוף ישראל ושיאן ישראל בריצות ל-60 מטר, ל-100 מטר ול-200 מטר.
גבאי היה האצן הישראלי הראשון שירד מ-11 שניות בריצת 100 מטר.
גבאי נולד בתל אביב, בוגר גימנסיה הרצליה.
בשנת 1944, בהיותו בגיל 18, הוא הוגלה על ידי שלטונות המנדט הבריטי למחנות מעצר באריתריאה ובסודאן.
לאחר ששב לישראל, הוא התאמן באגודת מכבי רמת גן, והיה לאלוף ישראל בריצות קצרות.
הוא החזיק בשיאי ישראל בריצות ל-60 מטר, ל-100 מטר ול-200 מטר.
באליפות מזרח הים התיכון באתונה שנערכה בסוף ספטמבר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.2 שניות.
ב-1948 היה אמור לייצג את ישראל באולימפיאדת לונדון, אך בשל מלחמת העצמאות שירת בתקופה זו בצבא, בגדוד 31 של חטיבת אלכסנדרוני.
ב-1950 השתתף במכביה השלישית, הראשונה בישראל, והתכבד לקרוא את שבועת הספורטאים.
ב-1952 הצטרף לעיתון "העולם הזה" ככתב כללי וכתב ספורט.
במקביל שימש ככתב שבועון הספורט "ספורט ישראל", וב-1954 נסע לשווייץ מטעם העיתון כדי לסקר את משחקי גביע העולם בכדורגל.
באותה שנה חבר אל קבוצת עיתונאים שיזמו את הקמת עיתון "חדשות הספורט", שהפך לעיתון פופולרי בתפוצה גדולה.
שבעת מייסדי ובעלי העיתון, בנוסף לגבאי, היו: אלכסנדר אלכסנדרוני, יעקב אפלויג, יחיאל ארזי, נחמיה בן-אברהם, יזהר ברנר וישראל פז.
כעיתונאי ועורך דיווח במרוצת השנים על מספר רב של אירועי ספורט, בהם המשחקים האולימפיים של רומא 1960, מינכן 1972, ומונטריאול 1976, וכן משחקי גמר גביע העולם בכדורגל בשווייץ 1954, בשוודיה 1958 ובאנגליה 1966.
עם סגירת העיתון, לאחר 30 שנה מיום היווסדו, מונה גבאי לדובר מוסדות הספורט ולאחר מכן לדובר ומנהל יחסי הציבור והפרסום של המועצה להסדר ההימורים בספורט.
ב-2015 הוציא ספר אוטוביוגרפי, "הלו, אני עוד פה".
פרופסור הרב יהודה ברנדס (נולד בתשי"ט, 22 בינואר 1959) הוא מחנך וחוקר תלמוד, יו"ר מועצת החמ"ד, ולשעבר נשיא המכללה האקדמית הרצוג.
יהודה ברנדס נולד וגדל בתל אביב כבן יחיד לשמשון ואהובה, ניצולי שואה.
הוא למד בישיבת נתיב מאיר בירושלים ולאחר מכן בישיבת הכותל.
נשוי לעפרה ואב ל-6 ילדים.
עמד בבחינות ההסמכה לרבנות של הרבנות הראשית לישראל.
בהמשך למד תלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים.
את עבודת הדוקטורט שלו כתב על ראשיתם של כללי הפסיקה בהנחיית פרופ' יעקב זוסמן.
במקביל ללימודיו הדריך במדרשה בעפרה ולימד בתיכון הימלפרב בירושלים, שם שימש כמחנך ובהמשך כראש בית המדרש.
בשנת תשמ"ד התמנה למורה בחוג לתלמוד באוניברסיטה העברית.
בשנת תש"ן נמנה עם מקימי בית הספר מעלה לקולנוע ולטלוויזיה ולימד שם במשך מספר שנים.
ניהל את בית ספר הימלפרב בין השנים תשנ"ב–תשנ"ז.
במקביל החל להרצות במכללת הרצוג.
בין השנים תשנ"ח–תשע"ד הוא שימש כראש בית המדרש של בית מורשה.
בשנים תשע"ד - תשפ"ו שימש כנשיא המכללה האקדמית הרצוג בגוש עציון.
בנוסף, הוא חבר בהנהלה החינוכית של רשת אמי"ת ויושב ראש מליאת ההנהלה הארצית של תנועת הנוער הציונית-דתית "בני עקיבא".
באלול תשפ"ב הוא נבחר ליו"ר מועצת החמ"ד הוא משמש כיו"ר הוועד המנהל של ארגון יסודות - המרכז לליבון ענייני תורה ומדינה.
ברנדס מציע דרך חדשה בלימוד התלמוד.
במאמרו "לקראת תוכנית חדשה בתלמוד ובתושב"ע" ובפולמוס פומבי שלו עם הרב אהרן ליכטנשטיין, ראש ישיבת הר עציון, הציב את יסודות שיטתו, המציעה גישה ייחודית ללימוד גמרא.
גישה שהיא בבחינת אלטרנטיבה ללימוד הישיבתי הקלאסי.
גישה זו דוגלת בשילוב דרכי העיון והפרשנות המסורתית של ראשונים ואחרונים, עם מחקר מדעי וקריאה היסטורית חברתית ואישית-קיומית.
אחד העקרונות הבולטים בשיטת הלימוד שלו הוא הלימוד הרציף של מסכת מתחילתה ועד סופה בקצב שהוא בין בקיאות ועיון.
לתפיסתו, ללא היכרות עם המסכת כולה לא ניתן להבין את הרעיונות המרכזיים שבה, ויש חשש להיתפס לשאלות משפטיות צדדיות שאינן עניינה של המסכת.
כפועל יוצא, הוא מציג באופן שיטתי ניתוח של סוגיות מרכזיות בכל מסכת.
בדבריו קיימת מודעות לפערים בחברה, בתרבות ובדפוסי החיים מאז ימי המשנה והתלמוד ועד ימינו, ולהבדלים שבין התפוצות השונות שבהן חיו יהודים במשך כל הדורות שמאז ועד היום.
דוגמאות לדרך טיפולו בסוגיות תלמודיות ניתן לראות בסדרת ספריו 'מדע תורתך' על מסכתות שונות שיצאו בהוצאת המכון הישראלי לפרסומים תלמודיים ובשיעורים בעלי שם זהה באתר בית מורשה.
מעבר לאלו, יש לברנדס משנה סדורה בנוגע ללימוד אגדות התלמוד, חשיבותן ומעמדן בהתוויית פסיקת ההלכה בשאלות מורכבות ועדינות.
שיטה זו נפרשה בספרו 'אגדה למעשה' שיצא בסדרת אגדתא של בית מורשה.
נקודה חשובה ומרכזית בהגותו של הרב ברנדס היא משמעותו הקיומית של הנלמד.
אחרי דיון שיטתי בכלים אקדמיים ובכלים ישיבתיים מסורתיים, יצביע על חיבור תכניה המרכזיים ופרטיה המעשיים של הסוגיה לחיי הלומד בן זמננו ובכל הדורות.
על מסכת כתובות, הוצאת מילתא, תשס"ז–תשס"ח
על מסכת ברכות, הוצאת מכללת הרצוג, תש"ף
על מסכת שבת, הוצאת מכללת הרצוג, תשפ"ב
אגדה למעשה, הוצאת בית מורשה וספרית אלינר:
חלק א: עיונים בסוגיות משפחה, חברה ועבודת השם, תשס"ה
חלק ב: עיונים בסוגיות משולבות: אגדה, הלכה ומעשה: אדם בחברה, תשע"ב
במלכות הקדושה, הוצאת תבונות, מכללת הרצוג, תשס"ו.
על הגותו של האדמו"ר מהוסיאטין, רבי יעקב פרידמן, שפעל בתל אביב בשנות השואה וקום המדינה, כפי שנדפסה בספרו "אהלי יעקב"
תורת אמך, הוצאת בית מורשה ומגיד, תשס"ט.
ספר דרשות הקושרות את פרשת השבוע עם ענייני דיומא מתוך נקודת מוצא רעיונית וחינוכית
על פי דרכו, אסופת מאמרים על ערכו של היחיד וחינוכו.
הוצאת תבונות, מכללת הרצוג, אלון שבות, תשס"ט.
יהדות וזכויות אדם: בין צלם אלוהים לגוי קדוש, הוצאת המכון הישראלי לדמוקרטיה, תשע"ג
יהדות וזכויות אזרח: המסורת האזרחית בישראל, הוצאת המכון הישראלי לדמוקרטיה, תשע"ט
המקף והאליפסה: הערכים והאיזונים של הציונות הדתית, ידיעות ספרים, תשפ"א
יהודה חוליו גלאנץ (נולד ב-19 במרץ 1958, בבואנוס איירס שבארגנטינה) הוא מוזיקאי, מלחין, זמר, פזמונאי ומפיק מוזיקלי ישראלי.
גלאנץ הוא אחד היוצרים הבולטים של מוזיקה יהודית דרום אמריקאית.
גלאנץ הוא רב-נגן: הוא מנגן על צ'רנגו, פסנתר, אקורדיון, סיקו, פינקויו, כינור, חליל פאן, כלי הקשה, גיטרות, מפוחית פה וקוואטרו.
יהודה קיבל פעמיים את פרס המקום הראשון בפסטיבל הכליזמרים בצפת על הביצועים והיצירות שלו.
בשנת 2008 יזם והקים את פסטיבל רגלים בשכונת נחלאות בירושלים, פסטיבל שהתקיים במשך שלוש שנים בחגים סוכות ופסח ומשך אליו אלפי מבקרים.
גלאנץ נולד וגדל בארגנטינה למשפחה חילונית.
כשהיה בגיל 5 התחיל ללמוד אקורדיון עם מורה פרטי ולאחר מכן כשאביו ראה שיש לו כישרון מוזיקלי, החליט להכניס אותו לבית ספר למוזיקה.
בגיל 6 הוא החל לשיר במקהלה של בית הכנסת על-שם מקס נורדאו בבואנוס איירס עם בני דודיו, התחיל ללמוד כינור בקונסרבטוריון ובמקביל ניגן על פסנתר וגיטרה.
בגיל 16 החל להופיע עם להקה של צעירים '"אל קנטו דה טודוס"' (el canto de todos), בגיל 17 נסע לברזיל שם למד לנגן במשך שנתיים בוסה-נובה וסמבה ורכש מיומנות בגיטרה וכלי הקשה שונים, שם הושפע רבות מהמוזיקאים אנטוניו קרלוס ז'ובים וז'ילברטו ז'יל.
בגיל 21 הגיע לארץ לביקור והחליט להישאר.
הוא קיבל מלגה מהאקדמיה למוסיקה על שם רובין בירושלים, ולמד פסנתר וקומפוזיציה עם המורה נחום פרפרקוביץ.
בגיל 22 החל לנגן על צ'רנגו וחלילים מבמבוק.
גלאנץ הלחין וכתב מוזיקה בסגנון מקורי והופיע עם מוזיקת פיוז'ן יהודי דרום אמריקאי, בוסה נובה וג'אז בפאבים ומקומות קטנים.
השהייה בארץ עוררה אצלו שאלות רבות על יהדותו והוא החל תהליך של חזרה בתשובה וכך שילב בלחניו מקצבים דרום-אמריקאים ומילים מהמקורות.
השילוב עורר התעניינות רבה בארץ ובעולם ומאז הוא מופיע בקהילות רבות ברחבי העולם בארצות הברית, קנדה, דרום אפריקה, אוסטרליה, אירופה, דרום אמריקה וישראל.
אב לעשרה ילדים וסב לשלושה עשר נכדים.
בתחילת שנות ה-90 הקים חברה עצמאית בשם "Jerusalem Music Network) "JMN) שמפיקה אלבומים ופרויקטים בכל התחומים: מוזיקה לסרטים, ג'אז קלאסי אינסטרומנטלי, סיפורים לילדים, מוזיקה לתיאטרון, קומדיה, סטנדאפ, רוק, פופ, פולקלור קונטמפורני ועוד.
בשנת התשנ"ב (1992) הוציא אלבום בשם "פיונרו" (חלוץ) שכלל 10 שירים והביא את הסנונית הראשונה של הז'אנר מוזיקה יהודית מקורית.
באלבום יצאו להיטים רבים כמו "בלדה לדוד" - שיר המספר על החברות של דוד ויהונתן; "נעלה" לבית המקדש בגרסה ראשונה, "אדון עולם" עם צ'רנגו ועוד.
בשנת התשנ"ד (1994) הוציא את האלבום "נעלה".
שיר הנושא כבש את כל המצעדים בתחנות הרדיו הדתיים וכלל להיטים כמו "לומיר טנצן לה במבה" - גרסה של "לה במבה" ביידיש.
האלבום נמכר באלפי עותקים והוא החל להתפרסם בקהילות היהודיות ברחבי העולם.
בשנת התשנ"ו (1996) הוציא את האלבום "רק לצעוק אל ה'".
שיר הנושא של האלבום, נולד בתקופת הפיגועים באותה שנה והפיגוע בשוק מחנה יהודה, מרחק של דקות הליכה מביתו של גלאנץ.
השיר כבש את המצעד בערוץ 7 ושהה מספר שבועות במקום הראשון.
האלבום ביסס והעמיד אותו בין גדולי הזמר היהודי חסידי.
בין השנים 1992 ו-2007 הופיע בכל שנה בהוליווד באירוע התרמה של חב"ד.
ב-1996 הכירו את יהודה מפיק סרטי אושן 11 12 ו-13, ג'רי ויינטראוב והשחקן ג'ון וויט - אחד השחקנים הנחשבים בהוליווד ואוהד ישראל גדול.
התוצאה הייתה, גיחה בפרק השביעי בעונה השנייה של הסדרה חברים - שם מכונה גלאנץ "הרבי שמנגן על גיטרה".
בפרק נראה ג'ואי צופה בגלאנץ מופיע בשידור בטלוויזיה וכשפיבי נכנסת לחדר היא שואלת אותו: "למה אתה צופה ברבי מנגן בגיטרה חשמלית?".
בשנת התשס"ב (2002) הוציא יהודה את האלבום "מוכרחים לרקוד" שמילותיו מבוססות על אמירות של הרב שלמה קרליבך.
זהו אלבום יותר אישי על ילדים, שמחה, אהבה ורוחניות, עם חיבור ונגיעות של מוזיקת עולם.
בשנת 2005, דורון טויסטר, הצ'לן הראשון של התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון הכיר את יהודה והחליט לכתוב עבורו עיבוד לסימפוניה שתנגן את יצירותיו בהופעה.
אחר שנה וחצי של עבודה על העיבודים הפיקו מופע סימפוני תחת השם "נומדה" שפירושו נודד.
המוזיקה עובדה ל-77 נגנים של הסימפוניה + רידם סקשון של כישרונות צעירים.
בשנת 2006 ביצעו את המופע יחד עם התזמורת הסימפונית הישראלית כשעל הבמה 83 נגנים בהיכל התרבות ראשון לציון, במסגרת פסטיבל אביב.
ב-2007 יהודה הוציא לאור DVD ו-CD של המופע .
בשנת 2008 בחג סוכות, יזם והקים את פסטיבל רגלים בשכונת נחלאות בירושלים שם הוא מתגורר.
הפסטיבל נותן במה לאמנים צעירים מהשכונה ומחוצה לה, מוזיקאים, ציירים, אמני רחוב, שחקנים, צלמים ועוד, שמציגים את עצמם ואת יצירותיהם בפסטיבל.
בשנת 2011 (התשע"א) הוציא גלאנץ את האלבום "חיי וקיים" עם שירים שהלחין וכתב בעברית בסגנון הממוקם בין המינסטרים הישראלי יהודי למקצבים האתניים.
האלבום יצא לראשונה במהדורה דיגיטלית בהורדה דרך האינטרנט ובחודש פברואר של 2012 יצא האלבום גם במהדורת CD.
בשנים 2013–2017 הלחין והפיק את הפרויקט Búsqueda Eterna - מוזיקת עולם עם שירים פופולריים בניואנסים אישיים וחיבורים מקוריים בספרדית ובעברית, שכתב עם היוצרת והזמרת הארגנטינאית מריאל פיבן.
הפרויקט יצא לאור ב-2018 בסיבוב הופעות של הצמד בישראל, יפן וארצות הברית.
יהודה גולן (אשנפלד) (נולד ב-14 במרץ 1931) הוא קצין בדימוס בצה"ל, פיקד על חטיבת גולני ועל אוגדה 81 בפיקוד המרכז, השתחרר בדרגת תת-אלוף.
גולן נולד כיהודה אשנפלד בבודפשט שבהונגריה, עלה לארץ ישראל ב-1946 במסגרת עליית הנוער, נעצר על ידי הבריטים והושם במחנה המעצר בעתלית, לאחר שחרורו התחנך בכפר הנוער בן שמן.
ב-1947 הצטרף להכשרה מגויסת יגור, במלחמת העצמאות השתתף בקרבות על הכפר בן שמן.
בהמשך הצטרף לפלמ"ח ושירת בחטיבת יפתח.
במהלך מבצע דני נפצע בקרב על ח'דיתה.
בהמשך שירת כסייר בגדוד השני של החטיבה.
לאחר הקמת צה"ל בחטיבת גולני כקצין מודיעין, קצין מבצעים ומפקד פלוגה בגדוד 51. נפצע בקרב תל מוטילה.
במלחמת סיני שירת כמפקד סיירת גולני.
ב־1958 מונה למפקד גדוד 17, גדוד קורס המ"כים של החטיבה ובשנת 1960 הוביל את לוחמיה במבצע חרגול, פעולת תגמול בכפר הסורי תאופיק.
לאחר מכן שירת כסגן מפקד גדוד 12 ובשנים 1962 עד 1965 פיקד על גדוד 13. ב־1965 היה יועץ צבאי בסינגפור במשך שלוש שנים ופיקד על צוות ההקמה של תשתית צבא סינגפור.
ב-1968 מונה לקצין אג"ם בפיקוד הדרום, תפקיד בו כיהן במהלך מלחמת ההתשה.
ב-1970 מונה למפקד חטיבת גולני, תחת פיקודו ביצעו יחידות החטיבה פשיטות כנגד יעדי מחבלים בגיזרת הפתחלנד בדרום לבנון.
ב-1972 מונה למפקד בית-הספר לחי"ר (בה"ד 3) ובמלחמת יום הכיפורים פיקד על חטיבה 5 במקום מפקדה אל"ם אברהם אילון (וינברג) שפיקד על כוח שריון מאולתר במרחב שלמה.
ב־1974 מונה לראש מטה פיקוד המרכז.
בהמשך עבר הסבה לשריון וב־1976 מונה למפקד אוגדה 81 בפיקוד.
לאחר שחרורו שימש כמנכ"ל במפעלי תעשייה "קיסריה גלנויט" בבריטניה.
חבר במועצה לשלום ולביטחון ופעיל מטעמה בנושאים הקשורים לגדר ההפרדה.
אלתר ישראל יהודה גרליץ (נולד בשנת 1958) הוא עסקן ציבור חרדי, לשעבר ראש מועצת ביתר עילית.
גרליץ נולד בבני ברק לשולמית ויחיאל-משה גרליץ, מחנך, חסיד נדבורנה.
למד בישיבת נדבורנה ובישיבת בית מאיר.
היה מראשוני המתיישבים בביתר עילית.
במשך כחמש עשרה שנה התנדב במד"א כחובש וכנהג אמבולנס וכבאי, והיה מהגרעין הראשון של ארגון הצלה בביתר עילית.
בשנת 1996 נבחר לראשות המועצה בביתר עילית כנציג אגודת ישראל.
כיהן בתפקידו עד שנת 2001, אז הפסיד בבחירות לנציג דגל התורה יצחק פינדרוס.
לאחר סיום כהונתו בביתר עילית מונה לסגן יו"ר המועצה הדתית בירושלים.
בשנת 2008, לאחר בחירת מאיר רובינשטיין לראשות עיריית ביתר עילית, נבחר גרליץ למנכ"ל עיריית ביתר עילית.
בשנת 2010 מונה גם לגזבר העירייה.
גרליץ הוא בעל תואר ראשון במנהל עסקים ומורה מוסמך.
אחיו הוא הסופר החרדי מרדכי גרליץ.
ב-ה' באייר תשע"ח נפטרה אשתו עדית לאחר מחלה.
יהודה גרשוני (נולד ב-14 ביולי 1960) הוא רוכב אופניים ישראלי בעבר, 6 פעמים ברציפות אלוף ישראל במרוץ אופני כביש (1978 - 1983), והרוכב הישראלי הראשון שקיבל חוזה בקבוצה מקצוענית.
גרשוני נולד וגדל בנוף הגליל (נצרת עילית דאז), והתאמן בקבוצת האופניים הפועל נצרת עילית, לצידם של האחים ירון ויואל גיגי ועמוס גרי, אלופי ישראל במרוץ אופני כביש, בהדרכתו של עקיבא רזניק שהקים את הקבוצה מספר שנים קודם כשעלה מברית המועצות.
במסגרת הקבוצה ניצח בתחרויות רבות ביניהם שישה ניצחונות רצופים באליפות ישראל במרוץ אופני כביש.
בשנת 1982 יצא לחו"ל כדי להשתלב בקבוצה אירופאית.
הוא התחיל בקבוצת City Neuwied ממערב גרמניה, ולאחר שנה עבר לקבוצת Assos השווייצרית.
בשנת 1984 הוחתם גרשוני בקבוצת Skil הצרפתית בה רכב שון קלי שהיה אחד מבכירי הרוכבים בעולם באותה התקופה.
בכך הפך לרוכב הישראלי הראשון שזוכה לחוזה בקבוצה מקצוענית.
במסגרת קבוצת Skil השתתף ברבים מהמרוצים הנחשבים בעולם, ביניהם הגנט-וולחם, רונדה ון פלנדרן, לה פלש ואלון, מרוץ אמסטל גולד, קלאסיקה סן סבסטיאן ועוד.
ביוני 1984 השתתף בטור דה סוויס כתחרות מבחן לקראת השתתפות בטור דה פרנס, סיים 17 בקטע הראשון והחזיק שבוע במיקום 20 כללי שהיה הקריטריון להשתתפות בטור דה פרנס, אולם חלה, סיים 60 ובכך הפסיד הזדמנות להשתתף בטור דה פרנס.
בשנת 1985 עבר גרשוני לקבוצת Foriche בה רכב שנתיים.
בשנת 1987 עבר גרשוני לקבוצת Mondia השווייצרית, בשנה זו ניצח במרוץ השלבים שהתקיים במסגרת כינוס הפועל במדי נבחרת ישראל.
בסוף שנת 1987 סיים את קריירת הרכיבה, שבה ניצח בשישה מרוצים בינלאומיים.
כיום מתגורר גרשוני בשווייץ עם משפחתו.
יהודה דהן (נולד ב-1966) הוא קצין משטרה ישראלי בדרגת תת-ניצב, מכהן כראש מטה המנהלת לחברה הערבית במשטרת ישראל.
דהן שירת בצה"ל כקצין בחיל התותחנים ושימש סגן מפקד גדוד.
ב-1991 התגייס למשטרת ישראל, החל שירותו ביחידת הגדעונים, יחידת מסתערבים של מחוז ירושלים.
הוא שירת בה בתפקידים שונים ושימש סגן מפקד היחידה.
ב-1998 מונה להקים את יחידת רותם, ימ"ג במג"ב דרום שפעלה נגד הפשיעה במגזר הבדואי.
לאחר מכן יצא ללימודים בקורס פיקוד ומטה של המשטרה ופיקד על פלוגה במג"ב איו"ש.
ב-2002 מונה לקצין אג"ם של יחידת אתג"ר וב-2004 מונה להקים את מפלג בילוש ומבצעים ביחידה הארצית לחקירות בינלאומיות.
באוגוסט 2009 מונה למפקד מרחב איילון במחוז תל אביב ובספטמבר 2013 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד מרחב ירקון..
בתקופה זו נתפס מספר פעמים על נהיגה במהירות מופרזת, אך הודעות הקנס וכתבי האישום בוטלו על ידי ראש אגף התנועה, על כך נמתחה ביקורת על המשטרה בדוח מבקר המדינה.
ביולי 2017 מונה לראש מטה המנהלת לחברה הערבית.
בפברואר 2020 נקבע כי בתפקידו הבא ישמש נציג המשטרה באגף לוט"ר ביטחון פנים ועורף שבמטה לביטחון לאומי.
דהן הוא בעל תואר שני בחינוך.
יהודה יהושע גליק (נולד ב־20 בנובמבר 1965, כ"ה בחשוון ה'תשכ"ו) הוא פוליטיקאי ישראלי אשר כיהן כחבר הכנסת ב מטעם הליכוד וידוע בשל מאבקו נגד הגבלת כניסת יהודים להר הבית.
הוא גם נאבק על זכות התפילה בהר, על הרחבת זכות הכניסה ועל הגדלת מספר המבקרים בהר.
באוקטובר 2014 נורה על ידי מתנקש פעיל הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, נפצע קשה מאוד והחלים.
כיום הוא משמש כנשיא אמי"צים (ארגון אלמנים אלמנות ויתומים צעירים).
גליק נולד בארצות הברית, וכשהיה בן שמונה וחצי עלה לישראל עם הוריו וששת אחיו ואחיותיו.
אביו, פרופסור שמעון גליק, היה מנהל מחלקה פנימית בבית החולים סורוקה וממייסדי הפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
גליק הוא בוגר מדרשית נעם בפרדס חנה.
שירת בצה"ל במסגרת ישיבת הסדר, תחילה בחיל השריון ולאחר מכן בחיל המודיעין.
השלים קורס חובשים קרביים ושירת במילואים כחובש קרבי וכאיש הגמ"ר.
גליק הוא בעל תואר ראשון בהוראת תנ"ך ותורה שבעל פה ממכללה ירושלים, תואר שני בתולדות עם ישראל מטורו קולג', ותעודת מורה דרך מטעם משרד התיירות.
בוגר ישיבות טלז סטון, מקור חיים, הר עציון ועתניאל.
עבד בהוראה ונשלח מספר פעמים כשליח למדינות ברית המועצות לשעבר.
גליק מונה לתפקידים בכירים במשרד הקליטה, כדוברו של השר יולי אדלשטיין, מנהל אגף ההסברה, מנהל היחידה לזהות יהודית ומנהל אזור אשקלון.
בשנת 2005, לאחר עשר שנות פעילות במשרד, התפטר מתפקידו בעקבות תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה.
במשך חמש שנים שימש מנכ"ל "מכון המקדש".
שימש כאחראי על "פרויקט תלמידי חו"ל" בישיבת עתניאל.
משמש כמרצה בנושא ירושלים, הר הבית והמקדש.
מאז 2008 ועד לכניסתו לכנסת, עמד בראש ארגון "הקרן למורשת הר הבית" ומיזם הליב"ה (המיזם לחופש יהודי בהר הבית), שהוקמו על ידו ועוסקים בעידוד עליית יהודים להר הבית, ובמאבקים נגד הגבלת כניסתם להר ולמען זכותם להתפלל בו.
במסגרת פעולותיו הוא משמש כמדריך קבוצות יהודים העולות להר.
על רקע פעילותו בהר הבית הסיתו מוסלמים בדפי פייסבוק לפגוע בו.
מאז 2019 משמש גליק כנשיא אמי"צים, ארגון המייצג משפחות יתומים עם ילדים מתחת לגיל 18 בישראל.
במסגרת פעילותו, יחד עם רעייתו הדס דיסין, קידם את "חוק יום משפחות היתומים" ותיקון 21 לחוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, המאפשר לאפוטרופוס הכללי סמכות לאשר פעילות בעיזבון לאלמנים עם ילדים קטינים, ללא צורך באישור בית המשפט.
ב־29 באוקטובר 2014 פלסטיני תושב אבו תור ירה בגליק, כשיצא מהכנס השנתי של פעילי הר הבית במרכז מורשת בגין בירושלים.
הוא הובהל לבית החולים במצב קשה מאוד.
המתנקש, מועתז חיג'אזי, עבד כשנה במסעדה הפועלת במתחם, היה אסיר ביטחוני משוחרר פעיל הג'יהאד האסלאמי.
כעשר שעות לאחר מכן הוא נהרג בידי כוח ימ"מ, לאחר שירה לעבר הכוח בזמן המעצר.
ב-24 בנובמבר 2014 שוחרר גליק מבית החולים.
בעקבות הירי במשך יום מנע השר לביטחון פנים, יצחק אהרונוביץ', את הכניסה להר הבית, ליהודים ולמוסלמים.
כמו כן קראו רבנים, בהם יעקב מדן, דוב ליאור ויצחק שילת, לחזק את העלייה להר הבית.
אשתו של גליק, יפה, הייתה איתו בעת הפיגוע, וסבלה בעקבותיו מפוסט טראומה.
היא נפטרה בינואר 2018 והוכרה כנפגעת פעולות איבה.
בעקבות טענות שגליק התלונן 5 פעמים במשטרה על איומים על חייו, ביקשו בכירים בממשלה הסברים מהמשטרה מדוע לא נעשה דבר להגנתו.
המשטרה טענה בתגובה שלא הוגשו תלונות כאלו מעולם.
עם זאת, בהקלטות שהתפרסמו לאחר ההתנקשות נשמע מפקד מרחב דוד במשטרה מספר לגליק על איומים על חייו.
ב-27 בספטמבר 2023 פורסם כי שירות הביטחון הכללי עצר חוליית טרור שהופעלה על ידי איראן וכללה 3 פלסטינים ו-2 ערבים-ישראלים שתכננו להתנקש בו ובשר לביטחון לאומי איתמר בן גביר.
גליק חבר הליכוד מאז 1997 והיה ממקימי קבוצת "מנהיגות יהודית" בהנהגת משה פייגלין סיעה פנים-מפלגתית.
הוא נמנה עם מייסדי פורום "מנהיגות יו"ש" וחבר בפורום "חברי מרכז הליכוד יו"ש", ומרכז את השדולה בכנסת למען החלת החוק הישראלי ביהודה ושומרון.
גליק נבחר לנציג מחוז יש"ע בפריימריז של הליכוד, ושובץ ברשימות לכנסת בתשעה עשרה עד עשרים וארבע.
הוא נכנס לכנסת ב־23 במאי 2016 לאחר התפטרותו של משה יעלון, וכן סילבן שלום ודני דנון עוד קודם.
בכנסת היה חבר בוועדה המיוחדת לפרשת היעלמותם של ילדי תימן, מזרח והבלקן, בוועדה המיוחדת לצדק חלוקתי ולשוויון חברתי וממלא מקום בוועדת הפנים והגנת הסביבה.
במסגרת פעילותו התנגד ל"חוק המואזין" ונאבק נגד נזקי העישון, תוך הצעת חוק להעלאת גיל האסור בעישון ל-21, ותמיכה בחוק הגבלת פרסום סיגריות ומוצרי טבק שהגיש איתן כבל.
לקראת הבחירות לכנסת ה־21, ועד הבחירות לכנסת ה־24, שובץ גליק ברשימת הליכוד במקומות לא ריאלים, ולא נבחר שוב.
באוקטובר 2020 הודיע על כוונתו להתמודד על תפקיד נשיא המדינה בחירות לנשיאות ישראל אך פרש מהמרוץ במאי 2021.
גליק פעיל במאבק למען חופש פולחן יהודי בהר הבית ונגד הגבלת כניסתם להר.
זאת לרבות הקמת ארגון "הליבה" המארגן סיורים מודרכים באתר.
פוליטית, הוא תומך בסיפוח מלא של יהודה והשומרון ומציע אזרוח מלא לתושבים הפלסטינים, תוך אמונה שרובם מעדיפים שלטון ישראלי.
בנושאים חברתיים הוא נוקט בעמדות מתונות: התנגד לביקורת כלפי "נשות הכותל" והיהדות הרפורמית, גינה את מעשי אלאור אזריה אך תמך בעונש שכולל ימי מחבוש בלבד, והביע התנגדות ליוזמה לשלילת אזרחותו של מנכ"ל "בצלם".
גליק נתקל במגבלות חוקיות בגישתו להר הבית.
משטרת ישראל אסרה עליו את הגישה להר מספר פעמים, כולל איסור לשנתיים, מה שהוביל אותו לשתי שביתות רעב ועתירות לבג"ץ.
בשנת 2009 תבע את המשטרה על עיכובו שלא כדין בעת צילום עמדת בידוק.
בית המשפט העליון פסק לטובתו פיצוי על סך 7,500 ש"ח ו־2,500 ש"ח הוצאות משפט.
בפברואר 2015 קבע בית משפט השלום בירושלים פיצוי של חצי מיליון ש"ח על האיסור לעלות להר הבית, שלדבריו פגע בזכויותיו ובפרנסתו, אך הפיצוי בוטל בערעור לבית המשפט המחוזי בירושלים.
בסוף 2014 הוגש נגדו כתב אישום על גרימת חבלה לאחר טענת אישה מוסלמית, אך בשנת 2016 התברר שהאישה שיקרה והאישום בוטל.
בפברואר 2020, עצרו שוטרים את גליק בהר הבית, לאחר שלא נענה להוראותיהם כש"הלך לאט מדי".
לאחר מכן ערכו חיפוש בביתו בחשד לגנבת מסמכים מתיק החקירה שלו במשטרה.
ביוני 2020, בעת שהגיע גליק לנחם את משפחתו של איאד אלחלאק, הותקף וסולק באלימות מאוהל המנחמים, ופונה לבית החולים במצב קל.
על התוקף הוטל לשלם לגליק פיצויים בסך 60,000 ש"ח.
2014 - פרס למען זכויות אדם מתנועת אם תרצו על פועלו למען זכויות אדם של יהודים בהר הבית.
2015 - פרס מוסקוביץ' לציונות.
2017 - אות אביר איכות השלטון בקטגוריית הרשות המחוקקת, הפרס ניתן באופן תקדימי לח"כ המכהן בשנתו הראשונה בכנסת.
גליק היה נשוי ליפה (אחותם של הרב שמואל טל ונחום לנגנטל) ולהם ארבעה ילדים.
יפה נפטרה לאחר שסבלה מפוסט טראומה והוכרה כחללת פעולות איבה מאחר שסבלה מפוסט טראומה בעקבות ניסיון ההתנקשות ב-2014 בבעלה.
בנו שחר משמש ככתב בגלי צה"ל.
בנוסף, גליק הוא אב חורג לשני ילדיה של יפה מנישואיה הראשונים ואב לשני ילדי אומנה.
ב-28 בינואר 2019 התחתן בשנית עם הדס דיסין, יו"ר עמותת "אמיצים" ועבר לגור איתה בירושלים.
יהודה גלר (1938 – 28 במרץ 2022) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, פיקד על גדוד 410 במלחמת יום הכיפורים ועוטר בעיטור העוז.
גלר נולד בקיבוץ גבעת חיים וגדל בקיבוץ גבעת חיים מאוחד.
ב-1957 התגייס לצה"ל ושירת בחיל השריון כלוחם וכמפקד טנק בגדוד 82. סיים בהצטיינות קורס קצינים ב-1959, שירת בגדוד טנקי AMX-13, ב-1960 השתחרר בדרגת סגן ושב לעבודה בקיבוצו.
במלחמת ששת הימים גויס למילואים ופיקד על פלס"ר חטיבה 37 בקרבות בשומרון, כיבוש העיר שכם וכיבוש רמת הגולן.
לאחר המלחמה התגייס מחדש לשירות הקבע, שימש ראש ענף הסיור בבסיס גייסות השריון בג'וליס ובמלחמת ההתשה פיקד על פלס"ר 7. לאחר מכן השתחרר פעם נוספת משירות הקבע.
במלחמת יום הכיפורים הצטרף לחפ"ק של ג'קי אבן, סגן מפקד אוגדה 143. ב-10 באוקטובר, מונה למפקד גדוד 410 בחטיבה 600 לאחר ששני מפקדי הגדוד הקודמים נפצעו.
גלר ארגן מחדש את הגדוד שסבל משחיקה גדולה והוביל אותו בהמשך הלחימה.
על הגדוד הוטל לגרור את גשר הגלילים עד לגדות תעלת סואץ, על אף שהגדוד וחייליו לא הוכשרו קודם לכן למשימה, הם התאמנו ופיתחו תרגולת באופן עצמאי.
גלר הוביל את ניווט הכוחות בין מערכי הצבא המצרי בעוד סגנו, חיים אלקן, עמד בראש כוח טנקי הגרירה.
לאחר הצבת הגשר נלחם הגדוד בקרבות במתחם "מיסורי".
על פועלו במלחמה עוטר גלר בעיטור העוז.
לאחר המלחמה חזר שוב לשירות הקבע, שימש מפקד גדוד, ומפקד עוצבת עשת.
במלחמת לבנון הראשונה שימש סגן מפקד אוגדה 880.
לאחר שחרורו כיהן כמזכיר ומנהל הקהילה בקיבוץ גבעת חיים מאוחד והיה מנהל קהילה חיצוני בקיבוצים חמדיה ונווה איתן.
יהודה גְּרָדוּס (29 במאי 1942 – 8 במאי 2021) היה גאוגרף ישראלי, פרופסור במחלקה לגאוגרפיה ופיתוח סביבתי באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
גרדוס היה חבר סגל המחלקה מאז 1971, נמנה עם מקימיה ועמד בראשה בין השנים 1973–1981. כיהן כדקאן הפקולטה למדעי הרוח והחברה באוניברסיטת בן-גוריון בשנים 1985–1989, וכנשיא האגודה הגאוגרפית הישראלית בשנים 1984–1986.
יהודה גרדוס נולד במושבה כרכור לנחמה ודוד גרדוס, שעלו לארץ ישראל מפולין.
הוא למד בבית הספר היסודי של כרכור, בתיכון "חדרה" ובפנימייה הצבאית שליד בית הספר הריאלי בחיפה.
בצה"ל שירת כקצין בחטיבת גולני והשתחרר בדרגת סרן.
הוא היה פרופ' אורח ב-UCLA, קליפורניה, ארצות הברית (1981), באוניברסיטת מקגיל, קנדה (1989), באוניברסיטת קיושו, יפן (1995), באוניברסיטת RMIT, אוסטרליה (2006) ובאוניברסיטאות נוספות.
מחקריו של גרדוס עסקו בגאוגרפיה פוליטית, בגאוגרפיה עירונית ובפיתוח עיר ואזור מהיבטים שונים, ביניהם:
גרדוס התמקד במחקרו בנגב בכלל ובעיר באר שבע בפרט.
יהודה גרדוס פרסם 19 ספרים באנגלית ובעברית, וכמאה מאמרים, 70 מהם בכתבי עת שפיטים בישראל ובעולם.
נפטר ב-8 במאי 2021 בבאר שבע, והובא למנוחות בבית העלמין החדש בעיר .
ארץ הנגב: אדם ומדבר (עורך שותף עם אבשלום שמואלי), שני כרכים, הוצאת משרד הביטחון, 1979
ספר באר שבע (עורך שותף עם אליהו שטרן), הוצאת כתר, 1980
באר שבע: מטרופולין בהתהוות (עורך שותף עם אסתר מאיר-גליצשטיין), הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון, 2008
פרס שיבא על ספרו "ארץ הנגב", 1979
פרס הכנסת על מאמרו " הפער התעשייתי בין מרכז לפריפריה בישראל", (רבעון לכלכלה, 106), 1980
פרס משרד הפנים על ספרו "ספר באר שבע", 1980
אות כבוד מנשיאת אוניברסיטת בן-גוריון להוקרה ולציון תרומתו לנגב ולאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2014
הרב יהודה דב זינגר (י' באלול תרס"ז, 20 באוגוסט 1907 – י"ט בשבט תשל"א, 14 בפברואר 1971) היה רב חרדי, מראשי הקהילה החרדית בבודפשט לפני השואה, רבן של קהילת וויצן בהונגריה בשנות ה-40 של המאה ה-20 ומושב בית מאיר וגבעת שמואל.
נולד בבודפשט שבהונגריה לרב יעקב יוסף, רבה של פראונקירכן, וליטל בתו של הרב משה שמעון הלוי, שהיה מרבני רומניה.
אמו נפטרה בגיל צעיר והוא גדל אצל סבו.
נישא לחנה, בתו של הרב מרדכי קוהן, שהיה השו"ב והמוהל של קהילת יהודי בודפשט.
לאחר נישואיו התגורר בבודפשט, שם ניהל את התלמוד תורה המרכזי של הקהילה "תורת אמת", ובהמשך מונה לכהן כרב בית הכנסת ביקור חולים בעיר.
לאחר מכן עבר להתגורר בעיירה וייצן, שם כיהן בהמשך כרב הקהילה החרדית.
במסגרת תפקידו היה מרבה לבקר לאסירים יהודים שהיו כלואים בבית הכלא שהיה בסמיכות לעיירה ודואג לצורכיהם.
עלה ארצה ב-1950 וזמן קצר לאחר מכן התמנה לרב המושב בית מאיר הסמוך לירושלים.
בשנת ה'תשי"ג (1953) נבחר לכהן כרבה של גבעת שמואל, בתפקיד זה כיהן עד לפטירתו במשך 18 שנים.
נפטר בי"ט בשבט תשל"א ונקבר בהר הזיתים בירושלים.
לאחר פטירתו מונה בנו הרב יעקב יוסף זינגר לרבה של גבעת שמואל.
כולל אברכים "זיו התורה" הוקם על שמו בגבעת שמואל.
הרב יהודה דב זינגר חיבר מספר חיבורים תורניים והוציאם לאור, לאחר פטירתו הוהדרו הספרים על ידי בנו הרב יעקב יוסף זינגר.
בנוסף הוציא לאור את כתבי היד של סבו הרב משה שמעון הלוי.
זיו המצוות – ביאורי המצוות לפי ספר החינוך
זיו המנהגים – שורשי המנהגים וביאורם
זיו השבת – פירושים וביאורים בגודל קדושת השבת והלכות שבת
הגדה של פסח זיו המנהגים – פירושים על הגדה של פסח
יהודה ברנר (7 בינואר 1916 – 21 במרץ 1938) היה בן למשפחה מראשוני המתיישבים בעפולה, לוחם בשורות ארגון ההגנה שנפל בעת העלייה לחניתה.
היה הראשון מבני עפולה שנפל חלל על הגנת היישוב.
יהודה ברנר נולד בפולין בשנת 1916, עלה עם הוריו לארץ ישראל בשנת 1926. המשפחה התיישבה בעפולה שנוסדה שנה קודם לכן.
לאחר סיום למודיו בבית הספר היסודי בעפולה למד בבית הספר המקצועי שליד הטכניון בחיפה.
הצטרף לקן "השומר הצעיר" בחיפה היה חבר בהנהגה הארצית של הארגון.
לאחר מכן היה חבר בהכשרה של חברי התנועה שהתכוננה לעלות על הקרקע בגליל, שתייסד לאחר מכן את קיבוץ אילון.
היה רכז של התנועה בקומונה בתל אביב.
בעת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט התנדב יהודה ברנר ליחידה המגויסת של ארגון ההגנה ושירת ביחידת נוטרי גוש עפולה שבסיסה בכפר ילדים.
ב-21 במרץ 1938 היה יהודה ברנר ביחידת של פלוגות השדה שגויסה לעלייה לחניתה.
מטרת היחידה הייתה להשתלט על המקום, לארגן את שמירתו והגנתו ולסלול דרך לעליית המתיישבים.
בבוקר יום העלייה לקרקע הגיעו 400 איש, וביניהם 100 אנשי פלוגות השדה בפיקודו של יצחק שדה אל האתר הם פרצו את הדרך לחניתה התחתית שבמורדות ההר, כשהם נושאים את הציוד.
בערב עזבו רוב האנשים את המחנה, ורק "פלוגת הכובשים" כ־100 איש נשארה במקום.
בו בלילה הותקפו המתיישבים על ידי ערביי הסביבה.
שניים מהם, יהודה ברנר ויעקב ברגר נהרגו.
ראשון נפגע יעקב ברגר ויהודה ברנר נפגע כשחש להגיש לו עזרה ראשונה כשכדור פגע בראשו והוא נפל מת במקום, כשנשקו מכוון לצד היורים ואצבעו על ההדק.
העבודות נמשכו עד שבתאריך 8 באפריל נפרצה הדרך לבית האבן - משכנה של משפחת אריסים ערבית - במקום שכונה "חניתה עילית", אז עברו המתיישבים לשם והשאירו את חניתה תחתית להיות מחנה אימונים לקורס מ"כים של ההגנה.
מפורסמת התמונה, שצולמה במהלכה, בה נראה יצחק שדה, חובק משני צדדיו את יגאל אלון ומשה דיין, על גבה כתב חיים ויצמן את המלים הנבואיות "המטה הכללי"(בצרפתית).
יהודה ברנר הובא למחרת לקבורה בבית העלמין בעפולה.
אבל כבד עטף את העיר הצעירה שעד אז, הן בימיי מאורעות תרפ"ט ונן הימי מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט, לא עמדה במבחן ביטחוני רציני ולא ידעה שכול ויהודה ברנר היה החלל הראשון של עפולה.
בשנת 1937 הקימו בני משפחתו ספרייה לזכרו שנקראה "ספריית יהודה", שהייתה הספרייה הציבורית הראשונה בעפולה.
דון יהודה לבית גדליה (המאה ה־15 – לאחר 1530) היה מדפיס ממגורשי פורטוגל, הקים את הדפוס העברי הראשון בסלוניקי, שפעל במחצית הראשונה של המאה ה־16.
הועסק בבית דפוסו של אליעזר טולידאנו בליסבון שבפורטוגל.
ר' יעקב בן חביב, שבא לפורטוגל אחר גירוש ספרד ב־1492, העיד שגדליה היה "כבן ואח אצלו (=אצל טולידאנו), נִצב על מלאכת הקֹדש הזאת".
ייתכן שגדליה רמז את שמו בסוף ספר אבודרהם (1490) וספרי ישעיהו וירמיהו עם פירוש הרד"ק (1492) שהודפסו אצל טולידאנו.
לאחר גירוש פורטוגל ב־1497, התיישב בסלוניקי שבאימפריה העות'מאנית, בה הקים עם בניו את הדפוס העברי הראשון בעיר.
הספר הראשון שידוע לנו שהודפס בביתו הוא חומש, שהדפסתו הושלמה בי"ב בחשוון ה'רע"ד, 1513. לספרים צורפו לעיתים שירים בשבח המהדורה מאת משוררי סלוניקי, יוסף אלנאקוה (1513), יוסף בר משה קאגופו (1515, 1517) ואברהם בן ר' יצחק עראמה (1521).
גם גדליה עצמו צירף שירים קצרים לספרים.