tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי תקדימי העבר, הרי שאויבו הגדול של א-זאפר באמר אללה היה הווזיר החדש, ואכן, א-זאפר באמר אללה ניסה עתה להסית את נצר לרצוח את אביו.
א-זאפר באמר אללה ונצר היו חברים קרובים, כנראה נאהבים, אך כאן התערב אוסאמה אבן מונקד' (מחבר הספר "ניסיון חיי"), ושכנע את נצר שלא לעשות כן.
אוסאמה לא הסתפק בכך, אלא הוסיף וסיפר לעבאס את הרכילות בקהיר כי הח'ליף ונצר מאהבים, ועל כן יעץ לו לרצוח את א-זאפר באמר אללה כדי למחות את החרפה ממשפחתו.
בליל ה-15 באפריל 1154 הזמין נצר את א-זאפר באמר אללה לביתו, שם המתינו לו מרצחים, שהרגוהו.
למחרת, הרגו נצר ועבאס את שאר אחיו של א-זאפר באמר אללה, וכן את בן דודו, ובמקומו העלה עבאס לשלטון את בנו בן החמש, אל-פאיז.
לאחר מותו של זה בשנת 1160, מונה אחיו, אל-עדיד, שהודח ב-1171 ומת ב-1174, והיה הח'ליף הפאטמי האחרון.
רציחתו של א-זאפר באמר אללה הגדישה את הסאה, ונשות החצר הזעיקו את טלאע אבן רוזיכ, מושל מצרים העליונה, אשר הצליח לגייס צבא ולהדיח את עבאס ובנו.
השניים ניסו להימלט ממצרים לסוריה, אולם בדרכם נתקלו בכוחות צלבניים.
עבאס נהרג בקרב ובנו נצר נשבה, נמכר למצרים תמורת הון רב והורד לשם בכלוב ברזל.
נשותיו של א-זאפר באמר אללה כילו בו את חמתן והרגוהו בייסורים קשים.
הוא נתלה בשער זוילה, והורד מן הגרדום רק במרץ 1156.
א-דיוואניה היא בירת מחוז אל-קאדסיה בדרום עיראק.
לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2018 אוכלוסיית העיר מנתה 403,796 בני אדם.
סביבת העיר, הסמוכה לנהר הפרת, נחשבת לפורייה מאוד מבחינה חקלאית.
מבחינה תחבורתית, א-דיוואניה נמצאת על פרשת דרכים בין הערים הגדולות בגדאד ובצרה.
האזור שמסביב לעיר נחשב לאחד הפוריים ביותר בעיראק בשל המים שהוא מקבל מנהר הפרת הסמוך לו.
א-דרעיה היא כיום פרוור צפון-מערבי של ריאד, ערב הסעודית עם אוכלוסייה של 61,609 תושבים (לפי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2022).
היישוב המקורי מורכב ממבני בוץ נמוכים, שאינם מיושבים כיום, וניתן לבקר בהם כמעין מוזיאון פתוח.
התושבים המקוריים היו סוחרים וחקלאים, שעיבדו שטחים בוואדי הסמוך.
א-דרעיה שימשה כבירת אמירות א-דרעיה תחת השושלת הסעודית הראשונה משנת 1744 עד 1818. היא נחשבת לגרעין הווהאביה ולמשכן המקורי של בית סעוד.
כיום, העיירה היא מקום מושבה של נפת א-דרעיה, הכוללת בין היתר גם את הכפרים אל-עוינה, ג'וביילה ואל-עמרייה, והיא חלק ממחוז ריאד.
ההיסטורית בא-דרעיה, ששימשה כבירה הראשונה של בית סעוד, הוכרזה אתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-2010.
חורבות העיר העתיקה של א-דרעיה שוכנות משני צדי העמק הצר המכונה , הנמשך דרומה דרך ריאד ומעבר לה.
החורבות, המורכבות כמעט לחלוטין ממבנים מלבני בוץ, מחולקות לשלוש נפות, א-מולאיביד, ע'סיבה וא-טוריף, השוכנות על גבי גבעות המשקיפות על העמק.
מבין השלוש, א-טוריף היא הגבוהה ביותר, והיא נגישה בקלות לתיירים ברגל.
חלק מחומת העיר, הבנויה על שולי הוואדי, וגם היא עשויה מלבני בוץ, עדיין קיימת יחד עם כמה מגדלי תצפית נמוכים.
העיר המודרנית בנויה בגובה נמוך יותר למרגלות הגבעה שעליה ממוקמת א-טוריף.
מצפון לעיירה, בתוך העמק, מספר גנים, מטעי תמרים וחוות ואחוזות קטנות.
סכר המכונה אל-אילב נמצא צפונה יותר.
א-דרעיה נוסדה בשנת 1446. במאה ה-15 היו יישובים רבים בנג'ד ושימוש אינטנסיבי יותר בנווה המדבר.
אבן דיר, ראש האד-דיר, שבט בני חניפה מהג'יר, רצה לנצל טוב יותר את הוואדי ובשנת 1446 הזמין את קרוביו, שבט מוראדה מאזור אל-קטיף שבמפרץ הפרסי, להתיישב כאן.
הם ייסדו את ההתנחלויות מולאיביד וע'סיבה בגדה המזרחית של הוואדי וקראו לאתר החדש א-דרעיה, שכלל גם את כל היישובים שהיו ממוקמים על כארבעת הקילומטרים של הוואדי שהיה בין שני האתרים.
ע'סיבה הייתה הבירה הראשונה של "נווה המדבר של הוואדי" של מוראדה בוואדי חניפה.
עם זאת, הנג'ד הדרומי נשלט מאוחר יותר בתחילה מאל-אויינה (בצפון הוואדי ממערב לאל-ג'וביילה).
בסוף שנות ה-80, הפך מוקרין בין מרשאן את א-טוריף לבירת א-דרעיה בגדה המערבית של הוואדי.
משנת 1725 שלטה א-דרעיה בדרום נג'ד תחת מוחמד אבן סעוד (1735–1765), מייסד המדינה הסעודית הראשונה.
על הגדה המזרחית של הוואדי, מול א-טוריף, נמצאת בוג'אירי, שם התגוררה משפחתו של השייח' מוחמד אבן עבד אל-והאב (1703-1792) לאחר שגורשו מאל-עוינה.
לאחר 1745, הוא הפך חשוב יותר מהשיח' מוחמד אבן סעוד, שהתגורר בא-טוריף.
אבן סעוד הצטרף לתנועה הרפורמציה הווהאבית וכרת ברית עם האימאם מוחמד אבן עבד אל-והאב ב-1744. בית סעוד השתלט על רוב חצי האי ערב, התקדם לחג'אז, וכבש את מכה ב-1806.
בא-טוריף השלים האימאם (אימאם 1803–1814) את ארמונות סלווה.
הבנאי המפורסם ביותר של אז בא-דרעיה היה אבן חזם.
הסולטן העות'מאני מהמוט השני רצה להגביל את הכוח החדש בחצי האי ערב.
במהלך המלחמה הווהאבית-עות'מאנית, הוא שלח את המושל המצרי שלו, מוחמד עלי, למערכה נגד הסעודים בנג'ד.
נווה המדבר הותקף על ידי אבראהים פאשא, בנו של מוחמד עלי פאשה, בשנת 1818 ונפל לאחר שישה חודשי מצור בספטמבר באמצעות פרצה בצפון, לאחר התקפות קודמות לא מוצלחות על א-טוריף מדרום דרך ואדי שעיב צפאר.
החברים החשובים ביותר של החמולה הסעודית נכלאו ובמקרים מסוימים נחטפו או הוצאו להורג.
בשנה שלאחר מכן, נהרסה א-דרעיה כליל והנפות א-טוריף וע'סיבה נותרו נטושים עד היום (היו ניסיונות התיישבות בא-טוריף בשנות ה-60 ועד שנות ה-90 שוחזרו הארמון הקדום של סעד וקאסר נאסר).
העיירה החדשה א-דרעיה נמצאת כשני קילומטרים מזרחית לוואדי חניפה.
הבניינים ברובם בני שתי קומות.
המבנים ההיסטוריים של העיר העתיקה כוללים:
ארמון סלווה (قصر سلوى), זה היה בית המגורים והבית הראשון של האמירים והאימאמים של אל סעוד בתקופת המדינה הסעודית הראשונה.
הוא נחשב לארמון הגדול ביותר באתר, המתנשא לגובה ארבע קומות.
הוא מורכב מחמישה חלקים עיקריים שנבנו בפרקי זמן שונים ברציפות.
הוא כנראה הושלם על ידי סעוד אבן עבדול עזיז בן מוחמד אבן סעוד, שהיה האימאם מ-1803 עד 1814.
ארמון סעד בן סעוד (قصر سعد), אחד מהארמונות הגדולים באתר, הוא מפורסם בחצר שלו, ששימשה לאורווה.
הארמון משוחזר לחלוטין והוא מתנשא לגובה של מספר קומות.
החאן והחמאם של א-טוריף (حمام الطريف), בניין מסורתי המורכב ממספר חצרות קטנות מוקפות חדרים.
החמאם מפורסם בסגנונות הארכיטקטוניים השונים שלו ומראה כיצד הבניין אטום למים על ידי שימוש בסוגי טיח שונים.
הן לחאן והן לחמאם סופקו מים מבאר בוואדי.
מסגד אימאם מוחמד אבן סעוד, מסגד שנבנה בתקופת שלטונו של האימאם מוחמד אבן סעוד.
השייח' מוחמד אבן עבד אל-והאב נהג להעביר שיעורים על תנועת האסלאם המתוקנת שלו במסגד זה.
הוא הפך למרכז לחינוך דתי.
תלמידים נהגו להגיע אליו מכל חלקי חצי האי ערב.
נפת אלבוג'אירי (حي البجيري), אחת מהנפות של העיר.
היא ידועה בסגנון הייחודי של בנייניה בהשראת עצי הדקל שמסביב.
את מתווה העיר עצמה ניתן ללמוד בקלות ב בעזרת דגם מפורט בקנה מידה גדול של העיר המוצג שם.
א-דאמון היה כפר ערבי ששכן 11.5 ק"מ מהעיר עכו והתרוקן מתושביו במהלך מלחמת העצמאות, בעקבות הפצצה של צה"ל.
ב-1945, הכפר מנה 1,310 תושבים, רובם מוסלמים והיתר נוצרים.
א-דאמון גבל בנחל נעמן (נחל א-נעמין), שתושבי הכפר השתמשו בו להשקיה, וכן למי שתייה מבארות שבנו.
ראשית הכפר עד לתקופה הצלבנית
בחפירות באתר הכפר נמצאו חרסים מהתקופות הבאות: הברונזה המאוחרת, הפרסית, הרומית, הביזנטית, המוסלמית המוקדמת, הצלבנית, הממלוכית והעות'מאנית.
בנוסף, נחשפו שרידי מבנים שונים.
ייתכן שמדובר בכפר התלמודי דמין ששכן בגליל התחתון בתקופה הרומית, אם כי כיום הוא מזוהה עם תל אדמי שבבקעת יבנאל.
א-דאמון מוזכר במקורות ערביים ופרסיים קדומים החל מהמאה ה-11 לספירה.
לפי המסורת המקומית, בכפר מצוי קברו של הנביא ד'ו אל-כפל, שמוזכר פעמיים בקוראן.
א-דאמון נכבשה בידי הצלבנים, שכינו אותה "דמאר" או "דמור" במהלך מסע הצלב הראשון ב-1099, וגם לאחר שצלאח א-דין כבש את רוב הארץ, היא נותרה בידם.
ב-1253, ג'ון אלמן, לורד קיסריה, מכר כמה כפרים, ובהם א-דאמון, להוספיטלרים.
הכפר נזכר כשטח צלבני בהודנה שבין הצלבנים, שהתבססו בעכו, לבין הממלוכים תחת הסולטאן קלאוון ב-1283.
השלטון בא-דאמון, כמו יתר ארץ ישראל, עבר לאימפריה העות'מאנית ב-1517, ובמפקד האוכלוסין של 1596 הכפר נכלל בנאחיה (תת-מחוז) של עכו, חלק מהסנג'ק (מחוז) של צפת.
האוכלוסייה מנתה 33 משקי בית ושני רווקים בוגרים, כולם מוסלמים.
התושבים שילמו מס קבוע של 20% על חיטה, שעורה, עצי פרי כותנה, עיזים וכוורות דבש, בנוסף ל"הכנסות מזדמנות".
ההכנסה הכוללת הייתה 6,045 אקצ'ה.
עד לסוף המאה ה-18 הכפר נשלט על ידי משפחת זידאני, שהפכה למרכזית בגליל בתקופתו של דאהר אל-עומר.
שושלת היוחסין שלה נטועה בשבט א-זידאניה, שהיגר מהחיג'אז ללבנט במהלך המאה ה-12, עת כבש צלאח א-דין את האזור.
מסגד הכפר נבנה על ידי אחד מתושביו, עלי אבן צאלח, שהיה דודו של דאהר אל-עומר, ב-23–1722. הכתובות על המסגד תיארו את אילן היוחסין של משפחת זידאני, וכללו שיר שהוקדש לאבן צאלח.
בסוף המאה ה-18, ג'ובאני מריטי ציין שסביב א-דאמון ומיעאר יש שני "עמקים נפלאים, מעוטרים בחורשות ושיחי בר".
האיכרים שחיו בכפרים קטנים סביבו, נהנים מהסביבה הנעימה ביותר שיש".
במפה של פייר ז'אקוטן מפלישת נפוליאון ב-1799 מופיע הכפר בשם Damoun.
ב-1875, א-דאמון היה כפר משגשג ובו בערך 800 תושבים, רובם מוסלמים, והיו בו שני מסגדים.
בנוסף לקבר המיוחס לד'ו אל-כפל, היה בגבעה סמוכה לכפר מקאם שהוקדש לשייח' בשם עבדאללה.
בכפר היה בית ספר יסודי לבנים שהוקם על ידי העות'מאנים ב-1886.
לפי רשימת אוכלוסין מ-1887, בכפר היו 725 תושבים, כולם מוסלמים.
בזמן מפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל, הכפר מנה אוכלוסייה בת 727 איש, מתוכם 687 היו מוסלמים ו-40 היו נוצרים.
כל הנוצרים בכפר היו קתולים.
האוכלוסייה גדלה עד למפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל לכדי 917 איש, מתוכם 870 מוסלמים ו-47 נוצרים, שחיו ב-181 בתים.
בתחילת המאה ה-20, בתי א-דאמון היו מקובצים סביב דרך מרכזית, והחל מ-1935, הכפריים החלו לבנות אותם מבטון מזוין.
תושבי הכפר שאבו את מי השתייה שלהם ממעיינות סמוכים והשקו כמה מהגידולים החקלאיים שלהם במי נהר נעמן.
תושבי הכפר עסקו גם במלאכות שונות ובמיוחד בקליעת מחצלות וסלים.
הגידולים החקלאיים העיקריים של תושבי הכפר היו חיטה, דורה, שעורה וזיתים, אך הכפר היה ידוע גם באבטיחיו ומלוניו.
סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל מנה 1,310 תושבים בא-דאמון, מתוכם 1,240 מוסלמים ו-70 נוצרים.
סך אדמות הכפר היו 20,357 דונם, מתוכן 17,761 דונם היו מעובדים ושימשו לחקלאות, ו-11 דונם היוו את השטח הבנוי של הכפר.
שנים טרם מלחמת העצמאות, ההגנה הכינה תיקים בהם מידע אודות הכפרים הערביים.
התיק של הכפר א-דאמון, שהוכן ב-1947, מכיל רשימה של 25 אנשים חשודים במעורבות בתנועה הלאומית הפלסטינית.
לפי דו"חות ההגנה, באפריל 1948, סאדיק קרמאן, בנו של בעל קרקעות מקומי מרכזי, שילם לחיל המצב של צבא ההצלה 5,000 לירות ארץ ישראליות על מנת שיעזוב, כנראה בניסיון למנוע מהכפר להיקלע לפעולות איבה במהלך המלחמה.
לאחר ההצלחה השלב הראשון של מבצע דקל במרכז הגליל, יחידות של חטיבה 7 של ההגנה נעו ממערבה וכבשו את א-דאמון, כמו יישובים ערביים אחרים, בשלב השני של המבצע ב-15–16 ביולי 1948. עם זאת, ההיסטוריון הפלסטיני עארף אל-עארף, מתארך את כיבוש א-דאמון מוקדם יותר למאי 1948, לאחר נפילת עכו.
ההיסטוריון הישראלי בני מוריס כתב שהתושבים היו מדוכדכים מנפילת עכו ואחריה נצרת, וכך ברחו במהלך ההפצצה שהקדימה את ההתקפה על הכפר.
התושבים שנותרו בכפר גורשו, והכפר נהרס לגמרי לפי שני ההיסטוריונים.
ב-7 בדצמבר 1950 פוצץ המסגד בכפר.
בעקבות המלחמה, שטח הכפר נכלל בתחומי מדינת ישראל.
אדמות הכפר משמשות את תושבי קיבוץ יסעור, שבנוי על אדמות הכפר אל-בירווה, לחקלאות.
לפי ההיסטוריון הפלסטיני וליד ח'אלדי, ב-1992, אתר הכפר היה "מכוסה קוצים, שיחי צבר, עצי זית ואורנים.
ערימות אבנים ובטון פזורות סביבו.
המבנה שבעבר הגן על מקור המים המרכזי והסדיר את זרימתו עומד מוזנח וקורס בכמה מקומות.
בית הקברות עדיין קיים, למרות שהמצבות שבחלק מהקברים קורסות."
כיום, באדמות הכפר ישנו מאגר מים בשם "מאגר דמון", שקיבוצי גוש זבולון משתמשים במימיו להשקיית שדותיהם הסמוכים.
פליטי הכפר מתגוררים ביישובים הסמוכים שנותרו כמו טמרה, כאבול ושעב, וכן במחנות הפליטים בלבנון.
היא סדרת ילדים חינוכית ישראלית ששודרה בערוץ הופ!
בין השנים 2008 ל-2009. הסדרה עוקבת אחר להקה הכוללת ארבעה חברים: אריאל (בגילומה של טל נרובאי), בר (בגילומה של יעל בדש), גמבי (בגילומה של מיטל סלקמון) ודן-דן (בגילומו של מקס אולארצ'יק).
כל פרק מתמקד בפעילויות שונות כמו שירה, ריקוד, ומשחק, ומלווה בלימוד על אורח חיים בריא.
הסדרה עוקבת אחר להקה ובה ארבעה חברים: אריאל, בר, גמבי ודן-דן.
בכל פרק הם שרים, רוקדים, משחקים וגם לומדים על אורח חיים בריא.
שתי העונות הראשונות צולמו בתוך אולפן עם קהל של ילדים בלבד.
העונה האחרונה עסקה בחיסכון במים וצולמה בבמה פתוחה מול קהל של הורים וילדים, העונה הזאת צולמה בהכנרת.
א-דַּ֫רַג' הוא רובע בצפון-מערב העיר עזה והחלק העתיק ביותר של העיר.
משמעות שמו של הרובע היא "רובע המדרגות".
הרובע ממוקם על גבעה מלבנית בגובה 20 מטר מעל פני הים מה שהופך אותו לאזור הכי גבוה בעיר.
ככל הנראה, מקור שמו של הרובע הוא ממדרגות שהובילו אליו משאר חלקי העיר או בגלל תחושת העלייה במדרגות שהרגישו מי שעלו אליו.
הרובע מכונה גם "הרובע המוסלמי" והוא מכיל מספר מסגדים ומבנים מוסלמיים נוספים, ביניהם המסגד הגדול ביותר בעיר, המסגד הגדול בעזה, מסגד א-סייד האשם , מסגד שייח' זכריא, מסגד שייח' פרג' ומדרסת אל-זהרא.
הרובע מופרד מרובע זייתון הדרומי על ידי רחוב עומר אל-מוח'תאר.
הרובע הוא האזור העתיק ביותר בעיר והוא נבנה על גבי העיר העתיקה של עזה.
ברובע ישנם שרידים רבים מהעיר העתיקה של עזה, חלק מהשרידים שימשו מחדש לבניית מבנים.
לפי רישומי מס עות'מאניים, בין שנת 932 לשנת 1525, היו ברובע 141 בתים.
א-דווארה הוא כפר פלסטיני קטן הממוקם כארבעה קילומטרים מזרחית לעיר חברון.
לאחר הקמת הרשות הפלסטינית, הכפר נכלל בנפת חברון, באחריות עיריית סעיר.
א-דווארה נמצאת כ־3 ק"מ דרומית מזרחית לסעיר.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר עמדה באמצע שנת 2006 על כ-1,685 איש.
במפקד הכללי מ 2017 נמצא שהאוכלוסייה גדלה ל-2,281 איש.
א-זאוויה הוא כפר פלסטיני קטן בנפת ג'נין, הנמצא כ־16 ק"מ דרומית-מערבית לעיר ג'נין, בגובה של 415 מ' מעל פני הים.
פירוש המלה זאוויה (زاوية) הוא זווית ובהקשר המוסלמי הדתי זאווייה היא חדר צנוע, שהיה לרוב, בפינת זווית של חצר המסגד (מכאן שם החדר), ושימש מעון, או חדר התבודדות, לדרווישים צופיים.
זאב וילנאי מעלה סברה שייתכן וראשית המקום הייתה כזו.
במרכז הכפר נמצא מקאם שיח' עלי אבו אל ופא, שהיה, ככל הנראה נכבד מקומי.
כמה מאות מטרים מערבית לכפר נמצאת מערת השיח' עלי וייתכן שיש קשר בין שני המקומות.
שטח הכפר הוא 1,066 דונם, מהם - דונם אחד מושע.
הכפר בנוי על כ־4 דונם, 324 דונם מעובדים והיתר - 738 דונם הם אדמת בור.
בכפר ובסביבתו ישנם חדרי קבורה חצובים בסלע.
א-דאלע היא עיירה, המשמשת כעיר הבירה של מחוז א-דאלע בדרום מערב תימן.
בעבר העיר שימשה כבירת האמירות של א-דאלע.
בא-דאלע ישנו אקלים צחיח למחצה שגובל באקלים הצחיח המצוי ברוב חצי האי ערב.
כמות המשקעים הממוצעת בעיר היא 360 מילימטרים בשנה.
יותר ממחצית המשקעים יורדים בחודשים יולי ואוגוסט.
הקהילה היהודית בעיר התפרנסה מייצור כותנה.
א-ד'והיירה הוא כפר בנפת צור שבמחוז דרום לבנון באזור דרום לבנון.
הכפר נמצא פחות מקילומטר מגבול ישראל-לבנון וכ-3 ק"מ צפונית לאדמית.
בשנת 2014 מוסלמים היוו 99.59% מהמצביעים הרשומים בא-ד'והיירה.
96.97% מהמצביעים היו מוסלמים סונים.
א-בנק (באוקראינית: А-банк) הוא בנק אוניברסלי פרטי באוקראינה.
הוכר על ידי הבנק הלאומי של אוקראינה כאחד הבנקים בעלי חשיבות מערכתית למדינה .
הבנק החל את פעילותו בשנת 1992 תחת השם בנק אשראי אוקראיני (UKB) בעיר קייב.
במחצית השנייה של 2007, שונה שם הבנק UKB ל-Accent-Bank.
המשרד הראשי הועבר מקייב לדנייפרופטרובסק.
בנובמבר 2013, הודיעה פריבט-בנק על מכירת אחזקותיה ל-Accent-Bank.
בסוף שנת 2015, גריגורי סורקיס, אחיו איגור סורקיס ובנותיהם רכשו 96.6% ממניות הבנק.
אַ-טּוּר היא עיירה בדרום-מערב סיני, הנמצאת לחופו של מפרץ סואץ, ובירת מחוז דרום סיני.
שמה נגזר מהשפה הערבית, ופירושו "ההר", על שם הר הסמוך לעיר.
על פי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2023, התגוררו בעיר 40,532 בני אדם.
כבר בתקופת הפיניקים נעשה שימוש בנמל שבא-טור לצורכי מסחר.
בתקופת הנצרות הקדומה שימש המקום נמל ותחנת מעבר לצליינים נוצרים שהיו בדרכם למנזרי ואדי פיראן ולמנזר סנטה קתרינה.
באותה עת נקרא המקום "רהאיתו", והיה בו ריכוז של נוצרים מצרים שנמלטו ממצרים בעקבות רדיפות הרומאים.
ידוע אף על מנזר שהיה במקום ועל כך ששלושה מבין 12 תלמידיו הראשונים של אותימיוס, מייסד הנזירות בארץ ישראל, היו מ"רהאיתו".
ב לספירה זיהו הנזירים הנוצרים את א-טור כאילם המקראית, ועד ימיו של יוסטיניאנוס הראשון נחשב ג'בל סרבל כהר סיני.
זאת, מאחר שהנזיר קוסמס, שביקר במקום בראשית המאה ה-6, טען כי המרחק מאילם, דרך רפידים, אשר זוהתה על ידיהם בנווה פיראן, כ-72 קילומטר מא-טור ובסמוך לג'בל סרבל, ועד הר סיני הוא מהלך של יומיים.
לכן, ג'בל סרבל התאים לדידם לתיאור המקראי, בעוד שג'בל מוסא המרוחק כ-130 קילומטר מא-טור נחשב מרוחק מדי.
רק בימי יוסטיניאנוס החלו לזהות הנוצרים את הר סיני עם ג'בל מוסא או עם ג'בל קתרינה.
המקום הפך לבעל חשיבות גדולה יותר בזמן ימי הביניים כשהפך לתחנת מעבר לעולי רגל מוסלמים שעלו למכה.
ב-1915, היה במקום מוצב של הצבא הבריטי ובו משמר קטן.
על רקע מתיחות בין כוח עות'מאני באזור ובין המשמר הבריטי, שינעו הבריטים בפברואר 1915 כוח של חיל המשלוח המצרי דרך הים, תקפו את הכוח הטורקי, הסבו לו אבדות של 60 חיילים שנהרגו ו-108 שבויים.
במפקד שנערך בסיני ב-1937 נמנו במקום 740 תושבים, ובמחצבת א-טור נמנו 290 תושבים.
בסוף שנות הארבעים הכפר הוסב למחנה עצורים שאליו הוגלו חלקי אוכלוסייה שאיימו על המשטר בזמנו במצרים, כגון האחים המוסלמים, קומוניסטים, וב-1948 נשלח קומץ של פעילים ציונים לאותו הכפר.
התנאים הפיזיים היו קשים ביותר והניתוק מהעולם היה מוחלט.
לא היו גדרות ולא היה לאן לברוח.
מדי שבועיים קיבלו האסירים היהודים משלוח של חבילות מהקהילה היהודית בקהיר שהכילו מזון וציוד לרחצה והיגיינה.
שמות האסירים הפעילים היהודים היו (9): יצחק אגיון, רפאל ארדיטי, יוסף בוסו, משה חביב, אדוארד כהן, יוסי לוי, מרסל סימון, שמעון ענתבי, שמואל שפיטלניק ואדי שמע.
בגלל התנאים הקשים הכריזו כל האסירים על שביתת רעב שיצרה לחץ על המצרים לשפר קמעה את התנאים ששררו במחנה זה.
האסירים הציונים התארגנו בפעילות של חוגים, ספורט ודיונים שלחלק מהם צירפו את האסירים הקומוניסטים, יהודים וערבים.
לא היה מגע עם אסירים מתנועת האחים המוסלמים שהיו עוינים ביותר כלפי היהודים.
אחרוני האסירים הציונים הוחזרו למחנה הקסטפ בחודש יוני 1949.
ב-2 בנובמבר 1956, במסגרת מבצע קדש, הוצנח כוח של חטיבת הצנחנים, בפיקודו של מוטה גור, בסמוך לא-טור, במטרה להשתלט על שדה התעופה שנמצא שם ולפתוח משם בתנועה לדרום מזרח לכיוון שארם א-שייח'.
במקום הוקם ממשל צבאי, וזה פעל עד פינוי המקום ומסירתו לכוח החירום של האומות המאוחדות ב־8 בינואר 1957.
במלחמת ששת הימים השתלט כוח צנחנים מוסק על העיירה, שמנתה באותה עת כ-2,000 תושבים, והחל לנוע צפונה לכיוון אבו רודס, שם חבר עם כוח צנחנים שהונחת בראס סודר ונע דרומה.
בשנות השלטון הישראלי במערב סיני (1967–1980) הייתה העיר נטושה.
לאחר מלחמת יום הכיפורים הוקם במקום בסיס של חיל הים הישראלי שכונה "דולפין" (על שם אח"י דולפין (צ-79)).
הבסיס כלל תחנת מכ"ם ובסיס של ספינות "דבור".
הבסיס פונה ב-1979 לקראת הנסיגה ממערב סיני לקו אל עריש-ראס מוחמד.
בתחילת המאה ה-21 החלה העיר להתפתח הודות לפיתוח התיירות בחופי מפרץ סואץ.
המקום נחשב כמועדף לספורט גלישת הרוח בגלל הרוחות הערות המנשבות בו.
שוניות האלמוגים שהיו קיימות לאורך חוף מפרץ סואץ נהרסו, עוד בתקופת השלטון המצרי לפני מלחמת ששת הימים, עקב זיהום המים כתוצאה מהפעילות הנרחבת של הפקת נפט בחלק הצפוני יותר של המפרץ.
בא-טור קיימת כבר מאות שנים קרנטינה (מחנה בידוד), המיועדת למניעת הפצת מחלות, על ידי עולי הרגל החוזרים ממכה.
אחד מזני מחלת הכולרה נושא את השם "אל טור", כיוון שזוהה לראשונה ב-1905 בקרנטינה שבא-טור.
א-מיניות מוגדרת כהיעדר משיכה מינית לאחרים, או לחלופין חוסר עניין בפעילות מינית או חוסר בתשוקה מינית.
א-מיניות עשויה להיתפש כהעדר נטייה מינית או אחת מיני הגרסאות של משיכה מינית, דוגמת: הטרוסקסואליות, הומוסקסואליות וביסקסואליות.
מינוח זה עשוי לכלול תחתיו תת-זהויות א-מיניות שנמצאות על ספקטרום רחב, ולא בעלות הגדרה ספציפית.
א-מיניות נבדלת מאי-פעילות מינית או התנזרות, שהן התנהגויות המונעות משיקולים, בהם בחירות אישיות של בני אדם או אמונות דתיות.
נטייה מינית, שלא כמו התנהגות מינית הנחשבת לבלתי ניתנת לשינוי.
חלק מהאנשים הא-מיניים עוסקים בפעילות מינית, למרות העדר משיכה מינית, וזאת עקב שלל סיבות כמו הרצון לעינוג עצמי, הרצון בפרטנרים רומנטיים או הרצון להביא ילדים.
הספרות המחקרית בנושא א-מיניות היא יחסית חדשה ולא מפותחת, אך תחום מחקר זה צובר תאוצה בשנים האחרונות.
ייתכן כי הסיבה לכך היא שחוקרים שונים מגדירים א-מיניות בצורה שונה, מה שמקשה על יצירת עולם מושגים משותף שיאפשר שיח מחקרי פורה.
א-מיניות זוכה לחקר בפרספקטיבות פסיכולוגיות ופרספקטיבות סוציולוגיות.
למעשה חוסר ההסכמה בתחום המחקר הוא כה עמוק, עד כדי כך שישנם חוקרים הטוענים כי א-מיניות מהווה נטייה מינית, בעוד אחרים שוללים טענה זו.
ראשית התודעה החברתית של קהילות א-מיניות החלה בעידן הרשתות החברתיות.
אחד מהאתרים הראשונים והמזוהים ביותר עם הקהילה א-מינית הוא , שהוקם בשנת 2001. כיום רוב המחקר האקדמי מתבצע בשיתוף עם קהילת AVEN ומקדם את מטרת העל של האתר – לשנות את החשיבה על א-מיניות מתופעה פתולוגית, לנטייה מינית ייחודית.
לליטורומנטיים לעומת זאת, יכולה להיות משיכה מינית, אך המשיכה הרומנטית שלהם למישהו/י תתבטל ברגע שאותו מישהו/י יחושו כלפיהים משיכה.
אלפרד קינסי, ביולוג אמריקאי שנחשב למייסד ענף הסקסולוגיה במדעי האדם, אשר היה מהראשונים שמיפו את מאפייני ההתנהגות המינית האנושית על נטיותיה השונות, דירג נבדקיו על סקאלה בין 0 ל-6 בהתאם לנטייתם המינית.
הדירוג נע על ציר, מהטרוסקסואליות להומוסקסואליות, במדד שנקרא "סולם קינסי".
הוא כלל קטגוריה נוספת לה קרא "X", עבור נבדקים "חסרי יחסים או קשרים סוציו-סקסואליים".
כיום, זוהי הקטגוריה המייצגת את הא-מיניים.
על פי קינסי, 1.5% מאוכלוסיית הזכרים הבוגרים דורגו כ-"X".
הסתכלות מפותחת יותר שאפה למפות את קשת הנטיות המיניות הכוללת בתוכה את א-המיניות.
היא פותחה על ידי סטורמס ב-1980, ושינתה את המודל החד־ממדי של קינסי לדו־ממדי.
הגדרה זו נותנת ביטוי לעוצמת המשיכה המינית ולמושאה, אך לא בהכרח מכלילה היעדר התנהגות מינית (בין אם עם בני אותו המין או בני המין השני), ואף לא הגדרה עצמית של הפרט כ"א-מיני".
גישה נוספת הוצגה בשנים האחרונות על ידי התנועה הא-מינית שהתפתחה ברשת האינטרנט.
אחד העמודים הפופולריים הראשונים, הוא של AVEN – The Asexual Visibility and Education Network והוא תומך בהגדרה עצמית.
רוב המחקר האקדמי העכשווי מתבצע בשיתוף עם קהילת AVEN, ומשתף פעולה עם מטרת העל של הארגון – לשנות את החשיבה על א-מיניות מתופעה פתולוגית לנטייה מינית ייחודית.
על פי AVEN (ובהתאמה למחקרם של קינסי וסטורמס), א-מיני הוא מישהו שלא חווה משיכה מינית.
"בניגוד להתנזרות, שאותה אנשים בוחרים, א-מיניות היא חלק אינטרגלי ופנימי ממי שאתה".
הגדרה זו מדגישה את השקפת AVEN כי א-מיניות היא נטייה מינית אותנטית וייחודית.
אחד הכינויים הנפוצים והמקובלים שקהילת הא-מיניים מזוהה עמם הוא "ace", הכינוי מוכר בקרב קהילת הא-מיניים ובקרב החוקרים העוסקים בא-מיניות.
בשל הגיוון וההבדלים הקיימים בין האנשים המזוהים והמזדהים כא-מיניים, א-מיניות טומנת בחובה מנעד רחב של הגדרות.
לרוב חוקרים מגדירים א-מיניות כהעדר משיכה מינית או חוסר עניין מיני, אך קיימות הגדרות נוספות.
מנעד התנהגויות הכלולות במונח כולל מערכות יחסים של יחידים בעלי רמה נמוכה של משיכה מינית או היעדר משיכה מינית, רמה נמוכה או העדר של התנהגות מינית, יחסים רומנטיים נטולי יחסי מין, ושילוב בין היעדר חשק מיני להתנהגות מינית.
הגדרת AVEN לא-מיניות היא "מישהו שלא חווה משיכה מינית" וכמו כן, על פי אתר הארגון, "מיעוט נוסף יגדיר עצמו כא-מיני למשך תקופה קצרה, בהיותם חוקרים ושואלים עצמם לגבי מיניותם".
בנוסף, הארגון מדגיש כי אין מבחן שיכול לקבוע באופן ודאי אם מישהו הוא א-מיני.
באתר מדגישים כי א-מיניות, כמותה כזהויות אחרות והיא רק שם תואר שמסייע לאנשים להגדיר את זהותם.
על אף חוסר המשיכה לכל מגדר שהוא, אנשים א-מיניים, עשויים לחוות מערכות יחסים רומנטיות טהורות, בעוד שחלקם לא יוכלו לעשות כן.
ישנם א-מיניים המדווחים על משיכה, אך לא על הנטייה לפעול בהתאם אליה וזאת משום שאין להם תשוקה או רצון להתחייב במערכת מינית ואף בפעילות לא מינית בהגדרתה (חיבוקים, החזקת ידיים וכדומה).
אמנם ישנם א-מיניים אחרים המעוניינים בגינוני חיבה ובפעולות פיזיות, אך לא מיניות.
יש א-מיניים שמשתתפים בפעולות מיניות מתוך יצר סקרנות.
יש כאלו שעשויים לאונן ביחידות כאקט של הרגעה עצמית, בעוד שיש כאלה שאינם מרגישים צורך לעשות כך.
בהתחשב בפעילות מינית בפרט, הצורך או התשוקה באוננות נתפשים על ידי א-מיניים לעיתים קרובות כליבידו (דחף מיני) גרידא והם לא מקשרים זאת למשיכה מינית או לזהותם העצמית כמיניים.
א-מיניים המאוננים, ככלל, מחשיבים זאת כתוצר נורמלי של הגוף האנושי ולא כסימן של מיניות והם אף לא יגדירו זאת בהכרח כפרקטיקה מענגת.
ישנם גברים א-מיניים אשר לא מסוגלים לחוות זקפה בפעילות מינית ועבורם הניסיון לקיים משגל הוא בלתי אפשרי.
ישנו מגוון רחב מאוד של עמדות בהם אוחזים אנשים א-מיניים ביחס לרעיון והביצוע של אקטים מיניים.
מגוון זה מכיל בתוכו כאלו אשר יהיו נכונים לבצע אקטים מיניים במסגרת תנאים מסוימים, מהצד השני של המתרס ימצאו אלו שלא ירצו להשתתף בשום אקט הטומן בחובו מיניות, אך לא יחושו אנטגוניזם כלפי אלו המקיימים מגע מיני.
אנשים רבים המזדהים כא-מיניים מזדהים גם עם תיוגים נוספים.
הזהויות האחרות הללו כוללות אך לא מגבילות את האופן שבו אלו מגדירים את המגדר שלהם, או את הנטייה הרומנטית שלהם.
לעיתים קרובות תערך אינטגרציה בין האפיונים הללו אל תוך הגדרה עצמית רחבה יותר.
במישורים רומנטיים או רגשיים של נטייה מינית וזהות מינית, א-מיניים יכולים להזדהות לדוגמה כ:הטרוסקסואלים, לסביות, הומוסקסואלים, ביסקסואלים וקוויר.
באמצעות מונחים אלו מתאפשר לא-מיניים להגדיר את עצמם על ידי משיכה רומנטית ולאו דווקא על ידי משיכה מינית.
אנשים מסוימים מזדהים כשייכים לתחום האפור (grey a) שבין מיניים לא-מיניים: דמי-רומנטיים, דמי-סקסואליים או סמי-סקסואליים.
האנשים המזדהים בכשייכים לתחום האפור של המיניות חווים משיכה מינית רק כמשנית למערכת יחסים ותוכן רגשי שנוצר לפני כן.
ישנן מילים נוספות וייחודיות הנמצאות בשימוש קהילת הא-מיניים.
אוצר המילים והשדה הסמנטי הייחודי הזה, תכליתו לשחרר ולאפשר את קיומן של שלל זהויות או מערכות יחסים על גווניהן.
מחקרים העוסקים בא-מיניות נתקלים בבעיה היות שאין הכללה עקבית של א-מיניות בקשת הנטייה המינית.
נטייה מינית מוגדרת כמתמשכת ועמידה בפני ניסיונות לשינוי והתערבות חיצונית.
בהתאם, א-מיניות יכולה להיות מוגדרת כנטייה מינית משום שהיא מתמשכת ועקבית לאורך זמן.
בעוד שההטרוסקסואליות, ההומוסקסואליות והביסקסואליות בדרך כלל, אך לא תמיד, נקבעות במהלך השנים המוקדמות של החיים לפני ההתבגרות, לא ידוע מתי נקבעת הנטייה הא-מינית.
טרם הובהר האם הנטייה היא מולדת ומתקיימת לאורך כל החיים או שמא נרכשת.
א-מיניות היא איננה היבט חדש במיניות האדם, אבל היא מושג יחסית חדש ברמת השיח הציבורי.
יש הטוענים כי השכיחות של א-מיניות בחברה לא עלתה, אלא הנראות שלה גברה.
אלפרד קינסי, אשר מיפה מאפייני התנהגות מינית של אנשים על ידי סולם שנקרא "סולם קינסי", כלל קטגוריה שנקראת "X" עבור נבדקים "חסרי יחסים או קשרים סוציו-סקסואליים".
על פי קינסי, 1.5% מאוכלוסיית הזכרים הבוגרים דורגו כ-"X" דהיינו א-מיניים.
מאגר נתונים דמוגרפי-אמפירי הנוגע לא-מיניים הופיע ב-1994, כאשר צוות מחקר מאנגליה הציג מחקר השוואתי שכלל כ-18,876 אזרחים בריטיים.
נתונים אלו נאספו על רקע הצורך במידע על מיניות מתוך מודעות למגפת האיידס.
השאלון כלל שאלות על משיכה מינית שעליהן 1.05% מתוך העונים השיבו כי "מעולם לא חשו במשיכה מינית לאף אחד".
המחקר של תופעה זו המשיך על ידי חוקר קנדי בשם אנטוני בוגרט ב-2004. בוגרט חקר א-מיניות במישור הדמוגרפי בסדרה של מספר מחקרים.
המחקר של בוגרט מצביע על כך ש-1% מהאוכלוסייה הבריטית לא חש במשיכה מינית, אך הוא האמין כי 1% הוא אינו שיקוף מדויק.
לדידו, יש סבירות שאחוז גבוה יותר באוכלוסייה עשוי להזדהות כא-מיניים בהסתמך על ההנחה ש-30% מהאנשים שהשתתפו במחקר ההתחלתי בחרו לא להשתתף במחקר ההמשך.
ניתן להניח שאנשים שפחות מנוסים בפרקטיקות מיניות יטו להשתתף פחות במחקרים העוסקים במיניות.
אי לכך, סביר להניח שא-מיניים, כמי שעוסקים פחות במיניות, יטו להשתתף פחות במחקרים אלו ולחלקם יינתן אומדן בצורה פחות מהימנה מחלקם האמיתי באוכלוסייה.
בניגוד לאחוזים שבוגרט הציג במחקרו, מחקר אחר שנערך על ידי Aicken et al., שפורסם ב-2013 והתבסס על מאגר נתונים מאתר Natsal (Natsal-2) מהשנים 2000 – 2001, הדגים כי רק 0.4% מהאוכלוסייה הבריטית בגילאים 16–44 מזדהים כא-מיניים.
אחוז זה מצביע על מגמת ירידה מ-0.9%, לעומת מאגר הנתונים של Natsal-1. נתון זה ככל הנראה מעיד על ירידה בשכיחות של א-מיניים.
עוד נמצא בתחום המחקר כי ישנה עדות לשוני בקרב משיבים ממוצאים אתניים שונים בעדות על משיכה או חוסר משיכה מינית.
קיימים מחקרים המראים כי א-מיניות עולה בשכיחותה בשנים האחרונות, ומצביעים על עלייה בשיח על התופעה ובפופולריות שלה כגורם לעלייה זו.
בחברה ובמחקר כאחד, מיניות מקושרת לתפקוד פסיכולוגי תקין, אושר, חיוניות וסיפוק.
עם זאת, סיפוק הצרכים המיניים לא מתממש לכל אורך החיים כתלוי בעזרתו של אדם אחר או במשיכה לאדם אחר.
עובדה זו מתיישבת עם העדויות על כך שא-מיניים עוסקים במגע מיני עצמאי במידה דומה לכלל האוכלוסייה.
חוויות אינטימיות חשובות בבניית מערכות יחסים, בתפקוד פסיכולוגי תקין ובחוויית אושר.
מכיוון שקיימת בעייתיות באמידה של משיכה מינית ורומנטית בנפרד, פעמים רבות העדר הפרקטיקה המינית מיוחס בטעות להיעדר משיכה רומנטית ואינטימיות.
ניסיון אחד להסביר א-מיניות בהקשר פסיכולוגי הוא לאפיין אותה כפסיכופתולוגיה ולא כנטייה מינית.
לפי ה-DSM (מדריך לאבחון הפרעות פסיכולוגיות), הפרעות המכילות מאפיינים הדומים להתנהגות א-מינית נמצאים תחת קטגוריה של "הפרעות בתחום המיני".
אחת מההפרעות המקבילות היא HSDD (Hypoactive Sexual Desire Disorder), תופעה שמתבטאת במשיכה מינית נמוכה לאורך זמן ועל כן קשה לשים גבול ברור בינה לבין התנהגות א-מינית.
למרות הדמיון ביחס לתשוקה המינית בין השתיים, על מנת לאבחן HSDD, לפי ה-DSM, על האדם להרגיש מצוקה במצב הקיים.
אמנם רוב הא-מיניים מדווחים על חוסר חשק ופנטזיות מיניות אך בפועל רק מעטים מהם (10%) חווים מצוקה כתוצאה מכך.
הטיפול התרופתי ב-ESDD מתואר בספרות, אולם אין מחקרים המתעדים טיפול תרופתי דומה (או שונה) בא-מיניים.
ייתכן והדבר נובע מהעדר הרצון בשינוי המצב אצל אנשים א-מיניים מתוך התפישה כי זוהי נטייה מינית ולא פתולוגיה.
בנוסף, ממחקרם של ריצ'רד וברקר עולה כי א-מיניים לא מציגים שיעורים גבוהים של הפרעות דיכאון והפרעות אישיותית שונות.
ישנה נטייה של אנשים לזהות א-מיניות במקרים בהם יש ירידה בתשוקה המינית מסיבות שונות המוכרות כגורמות לירידה בעוררות המינית.
המחקר הראשון שהציג נתונים אמפיריים אודות א-מיניות פורסם ב-1983 על ידי פאולה נוריוס.
המחקר בחן את הקשר בין נטייה מינית לבריאות נפשית.
689 נבדקים, רובם סטודנטים לתארים בפסיכולוגיה ובסוציולוגיה בפקולטות שונות ברחבי ארצות הברית, נתבקשו למלא מספר שאלונים הנוגעים לאורחות חייהם.
המחקר הראה כי א-מיניים נטו ליותר הפרעות דיכאון והערכה עצמית ירודה ביחס לנחקרים בעלי נטייה מינית שונה.
25.88% מההטרוסקסואלים, 26.54% מהביסקסואלים (דו-מיניים), 29.88% מההומוסקסואלים, ו-33.57% מהא-מיניים דיווחו על הפרעות של ירידה בתחושת הערך העצמי.
נתונים דומים הוצגו לגבי הפרעות דיכאוניות.
נוריוס האמינה שקשה להסיק מסקנות חד משמעיות מהממצאים מסיבות מגוונות.
מחקר שבוצע ב־2013 השווה בריאות מנטלית בין קבוצות בעלות נטייה מינית שונה- הטרוסקסואלים, ביסקסואלים, הומוסקסואלים וא-מיניים.
במחקר השתתפו 203 גברים ו-603 נשים.
הממצאים הראו שיעור גבוה יותר של הפרעות מצב רוח בקרב גברים א-מיניים ביחס לגברים מקבוצות אחרות, במיוחד ביחס להטרוסקסואלים.
מצב דומה נמצא בקרב הנשים, אשר אצלן השיעור הגבוה ביותר של הפרעות מצב הרוח נמצא דווקא בקרב הביסקסואליות וההומוסקסואליות (לסביות).
המחקר הראה שיעור גבוה יותר של הפרעות חרדה ותחושות אובדניות בקרב א-מיניים בשני המינים.
ההשערה בנוגע למחקר זה גורסת שאפשרי שהבדלים אלו נובעים מהפרעות דגימה והטיות אחרות.
כמו כן, במחקרם של ברוטו ועמיתיו, נמצא כי אחוז ניכר מהא-מיניים קיבלו ציונים גבוהים ב-"Toronto Alexithymia Scale", מבחן המודד תפקוד חברתי בעזרת הערכת אישיות.
בנוסף, 80% מהא-מיניים באותו מחקר קיבלו ציונים גבוהים, בטווח הקליני, במדד נסיגה חברתית.
בשאלון נוסף על בעיות בינאישיות (Inventory of Interpersonal Problems) נמצאו תוצאות גבוהות באינהיביציה חברתית, ואצל גברים א-מיניים בהתנהגות קרה ומרוחקת.
בהתייחס להגדרות לנטייה מינית, א-מיניות, כך נטען, איננה קטגוריה בעלת משמעות ברצף הנטיות המיניות, אלא פשוט העדר נטייה מינית.
יש המתייחסים לא-מיניות כאל התכחשות למיניות של הפרט, שזו הפרעה שמקורה בבושה, בחרדה או בהתעללות מינית קודמת.
הטוענים כך נסמכים על העובדה שאצל חלק מהאנשים המגדירים עצמם כא-מיניים קיימת פרקטיקה מינית בדמות אוננות, או קיום יחסים מזדמנים במטרה לספק את צרכיו של הפרטנר הרומנטי שלהם.
בהקשר של זהות הנטייה המינית, א-מיניות עונה להגדרות זהות מינית באופן מעשי.
ניסיון נוסף להסביר א-מיניות שם דגש על תפקוד חברתי לקוי ומתמקד בתאוריה התפתחותית לגבי כשל בהתקשרות כגורם אטיולוגי.
לפי ברוטו ועמיתיו, ייתכן שהתקשרות נמנעת/ חרדה היא המקור להיווצרות אישיות בעלת מגבלות מבחינה חברתית.
תאוריית ההתקשרות של Bowlby מתייחסת לכך שתפקוד לקוי של האם או הזנחה יכולים ליצור תחושה אצל התינוק שהוא לא יכול לסמוך על אמו, ובכך לבנות מודל עבודה פנימי לפיו הוא יכול לסמוך רק על עצמו.
כך, עשויים להיפגע היחסים האינטימיים בבגרותו.
הסבר זה מעורר מחלוקת בהקשר לא-מיניות באופן ספציפי וטרם הוכח מחקרית בתחום זה.
בנוסף, יש המאמינים כי א-מיניות יכולה להיות תוצר של אירועי חיים, ביניהם טראומה מינית.
במקרה זה עולה השאלה האם להתייחס לא-מיניות כמשנית, כאשר היא נרכשת ומהווה תוצר של מאורע טראומתי ולא כחלק פונדמנטלי, קיצוני, מאישיות האדם או פסיכופתולוגיה עמה נולד (כלומר, נטייה ראשונית).
להגדרות אלו של א-מיניות ראשונית ומשנית יש מתנגדים רבים בקרב הקהילה הא-מינית.
על אף שקיימים הסברים פסיכולוגיים רבים לא-מיניות, א-מיניות כיום אינה מיוחסת לפתולוגיה פסיכולוגית, אלא לנטייה מינית.
קהילת AVEN הגדירה א-מיניות כהפרעה ביולוגית.
רמזים על כך ניתן לראות כבר בדיווחים עצמיים של א-מיניים על המצב הבריאותי הכללי שלהם.
בוגארט מצא כי א-מיניים מדווחים על יותר מגבלות גופניות (ממוצע גובה נמוך יותר אצל א-מיניים בשני המינים), בעיות רפואיות ועיכובים התפתחותיים הקשורים בהבשלת מערכת המין (הופעה מאוחרת של וסת ראשונה אצל נשים, 13.54 אצל א-מיניות, ביחס ל-12.93 אצל מיניות).
במחקר מאוחר יותר הוסיף כי קיים קשר בין א-מיניות לגורמים ביולוגיים שנקבעים עוד בתקופת העוברות.
דוגמה לכך היא, כי קיים סיכוי גבוה יותר שא-מיניים יהיו שמאליים, מעבר למשתנה המין.
הוכח בעבר כי קיים קשר בין יד דומיננטית להתפתחות ברחם, דבר שעשוי לחזק את ההשערה כי א-מיניות קשורה לגורמים ביולוגיים טרום מולדים.
תמיכה נוספת לרעיון זה היא הממצאים שמראים כי לגברים א-מיניים יש מספר גבוה יותר של אחים גדולים, וכך גם לגברים הומוסקסואלים.
בהקשר של הומוסקסואליות, עדיין לא ברור מדוע קיים מתאם זה, אך ההשערה הרווחת היא שאחרי כמה הריונות עם עוברים זכרים, האם מפתחת תגובה חיסונית נגד חלבון גברי שחשוב בהתפתחות המוחית של העובר.
הסבר ביולוגי נוסף לא-מיניות נוגע לרעיון כי קיים קשר בין א-מיניות לאוטיזם או ASD (Autism Spectrum Disorders).
הקשר נתמך על ידי מספר מחקרים, שמראים שאחוז האוטיסטיות מתוך הנשים הא-מיניות היה גבוה פי 9 מאחוז האוטיסטיות מנשים לסביות, ופי 1.3 מנשים ביסקסואליות.
ניתן לסייג זאת ולומר כי עצם ההמצאות על הספקטרום האוטיסטי מביאה עמה מגוון התנהגויות חברתיות מוגבלות יותר מאשר בכלל האוכלוסייה, שנוגעות ליצירת קשרים חברתיים ותקשורת.
יצירת אינטימיות ומגע הן התנהגויות ספציפיות מתוך ארסנל רחב של מיומנויות יצירת תקשורת וקשרים חברתיים.
ניתן לראות במאפיינים הביולוגיים והפיזיולוגיים השונים רמז לבסיס ביולוגי לנטייה א-מינית, אך עדיין לא נמצא גורם ביולוגי מובהק לפיו ניתן להסביר תופעה זו.
כמו כן, בשל היעדר מחקר בנוגע לטיפול תרופתי בנטיות א-מיניות לא ידוע טיב ההשפעה של תרופות להעלאת החשק המיני אצל א-מיניים.
חלקים בקהילה הא-מינית מבקשים להגדיר את התופעה כנטייה ביולוגית.
טענה זו, אם תוכח מדעית, תתמוך במחקר של Simon LeVay על ההיפותלמוס אצל גברים הומוסקסואלים ואצל נשים וגברים סטרייטים, הטוען כי קיים הבדל ביולוגי בין גברים סטרייטים לבין גברים הומוסקסואלים.
בחיפוש אחר הגורמים לנטייה א-מינית נבדקו גורמים סוציו-דמוגרפיים, מתוך הבנה שאלו יכולים להשפיע על התפתחות האדם בהקשרים שונים המכוננים את התפתחותו המינית.
במחקרים שונים נמצאו מספר משתנים דמוגרפיים שהראו התאמות מובהקות לא-מיניות, אולם מהות הקשרים עדיין לא פוענחה דיה.
נמצא כי אינדיבידואלים שהוגדרו כא-מיניים היו בעלי השכלה נמוכה ורמת חיים נמוכה יחסית.
גורמים אלו יכולים להוות סביבה המשפיעה על מהלך ההתפתחות המינית בילדות ובגיל ההתבגרות.
קשר זה בין חינוך ומעמד סוציואקונומי לא-מיניות נמצא גם כאשר ההשפעה של מצב בריאותי נוטרלה, על כן נראה שקיימת השפעה חברתית מעבר לגורמים פיזיים.
השערה נוספת שנבחנת במחקרים שונים היא השפעה של דת על א-מיניות.
במסגרת דתות מסוימות התנזרות היא מעלה מוערכת.
כמו כן, ברוב הדתות מיניות היא דבר שמצוינים איסורים לגביו ובאופן כולל דבר שיש להפנים ולא להחצין.
הטענה בדבר הפנמה חזקה של איסורים אלו עד לכדי א-מיניות נבחנה, אך גורם זה שנוי במחלוקת שכן חלק מהמחקרים מצאו כי דווקא השקפת עולם אתאיסטית נפוצה בקרב האוכלוסייה הא-מינית.
גורם נוסף שנמצא קשור לא-מיניות הוא מגדר, שכן יותר נשים מוגדרות כא-מיניות מאשר גברים.
הבדל זה יכול להיות תוצאה של חיברות וציפייה חברתית שונה מנשים ומגברים בהקשר לאופן הביטוי המיני שלהם.
החברה מצפה ומעודדת גברים להחצין את מיניותם, ואילו נשים מצופות להפנמת התשוקה המינית ומחונכות לכך מגיל צעיר.
ישנה הבחנה נוספת הנוגעת לסוג התשוקה המאופיינת לנשים ולגברים.
בעוד גברים לרוב חווים תשוקה הקשורה לדחף ולפעילות מכוונת מטרה מינית, נשים חוות יותר תשוקה המתבטאת בתחושת עוררות מינית בנסיבות מיניות ולא בהכרח בשל חתירה עצמאית לפעולה.
נשים יותר מועדות להפוך לא-מיניות מאשר גברים בהינתן אותן נסיבות סביבתיות וחברתיות.
בעוד שחלק מהא-מיניים מאוננים ביחידות, או מקיימים יחסי מין לטובת סיפוק בן זוג במסגרת מערכת יחסים רומנטית, אחרים אינם עושים זאת.
מחקרים מלמדים כי במישור הפיזיולוגי הנוגע לא-מיניות, אנשים שאינם מיניים מסוגלים לחוות עוררות גניטלית, אך עלולים להיתקל בקשיים עם מה שמכונה "עוררות מינית סובייקטיבית".
משמעות הדבר היא כי "בעוד הגוף מתעורר, באופן סובייקטיבי - ברמה של המוח והרגשות - האדם אינו חווה עוררות".
מכון קינסי ביצע מחקר נוסף בנושא זה ב-2007, אשר מצא כי אנשים המזדהים כא-מיניים דיווחו על פחות תשוקה למין עם בן זוג ועל עוררות מינית נמוכה, אך לא נבדלו באופן עקבי בציוני עכבות מיניות או רצונם לאונן.
ג'ונסון, מוקדש במפורש לא-מיניות בבני אדם.
ג'ונסון מגדירה ומכלילה בתוך א-מיניות גברים ונשים "אשר, ללא קשר למצב פיזי או רגשי, ההיסטוריה המינית בפועל, ומצב משפחתי, או אוריינטציה אידאולוגית, מעדיפים שלא לעסוק בפעילות מינית." היא מבדילה בין נשים אוטוארוטיות לנשים א-מיניות: "לאישה הלא-מינית ...
אין תשוקות מיניות בכלל [אבל] האישה האוטוארוטית ...
מכירה בתשוקה זו אבל מעדיפה לספק אותה לבד".
עדויותיה של ג'ונסון הן בעיקר מכתבים לעורך שמצאה במגזינים של נשים שנכתבו על ידי נשים מיניות / אוטוארוטיות.
היא מתארת את המכתבים מנשים א-מיניות ככאלה שפורסים חוויית חיים של אנשים בלתי נראים, שנאלצים לחיות תחת הדיכוי שאינם קיימים.
ג'ונסון טענה שהחברה מתעלמת, שוללת את קיומם ומתעקשת שהתנהגותם חייבת להיות פועל יוצא של היותם סגפנים מטעמים דתיים, נוירוטיים או לא-מיניים מסיבות פוליטיות.
במחקר שפורסם ב-1979 בכרך 5 של ההתקדמות בחקר ההשפעה, ובמאמר אחר המשתמש באותם נתונים שפורסם ב-1980 בכתב העת Journal of Personality and Social Psychology, התווה מייקל ד' סטורמס מאוניברסיטת קנזס גרסה מחודשת שלו ל"סולם קינסי".
בעוד שקינסי מדד נטייה מינית המבוססת על שילוב של התנהגות מינית אמיתית, פנטזיה וארוטיקה, סטורמס השתמש רק בפנטזיה ובארוטיות.
בנוסף, הוא הניח הטרו-ארוטיות והומו-ארוטיות על צירים נפרדים ולא על שני קצוות של סולם יחיד; סיווג זה מאפשר הבחנה בין ביסקסואליות לא-מיניות והיה בו צורך עקב הבלבול שנבע מחוסר המשיכה/המשיכה לשני המינים.
באופן זה הצביע סטורמס על הטעויות העשויות לנבוע מהשימוש בסולם קינסי, עקב הסיווג השגוי.
במחקר שנערך על ידי פאולה נוריוס ב-1983, וכלל 689 נבדקים (רובם סטודנטים באוניברסיטאות שונות בארצות הברית, לקחו חלק בשיעורי פסיכולוגיה או סוציולוגיה), נעשה שימוש בקנה מידה דו-ממדי של הפנטזיה והארוטיקה, על מנת למדוד נטייה מינית.
בהתבסס על התוצאות, המשיבים קיבלו ציון הנע בין 0 ל-100 עבור הטרו-ארוטיות, ובין 0 ל-100 עבור הומו-ארוטיות.
המשיבים אשר דורגו נמוך מ-10 בשני הממדים קוטלגו כא-מיניים.
בקטגוריה זו נכללו 5% מהזכרים ו-10% מהנקבות.
תוצאות המחקר הראו, כי אנשים א-מיניים דיווחו על שכיחות נמוכה יותר של תדירות מינימלית ותדירות רצויה של מגוון פעילויות מיניות, ביניהן: מספר שותפים, פעילות מינית אנאלית, קיום מפגשים מיניים במגוון מיקומים ופעילויות אוטוארוטיות.
במאמר שפורסם בשנת 2010 על ידי Karli June Cerankowski ו-Megan Milks, שכותרתו Asexuality and Its Implications for Theory and Practice (א-מיניות והשלכותיה על התאוריה והפרקטיקה), עולה הטענה כי ייתכן שא-מיניות היא' במידה מסוימת, שאלה בפני עצמה ללימודי מגדר ומיניות.
Cerankowsk & Milksi טוענים שא-מיניות מעלה שאלות רבות יותר מכפי שהיא פותרת.
למשל, איך יכול אדם להימנע מקיום יחסי מין, פעולה שנתפשת על ידי החברה כאחד האינסטינקטים האנושיים הבסיסיים ביותר.
בעבודתם טענו שהחברה תופשת את המיניות הנשית כמעצימה או מודחקת.
התנועה הא-מינית קוראת תיגר על הנחה זו היות שהיא מאתגרת רבים מן העקרונות הבסיסיים של הפמיניזם הפרו-מיני.
זהו למעשה אוסף של מאמרים שחוקרים את הפוליטיקה של א-מיניות קווירית.
מבנה המסמך מורכב ממבוא שלאחריו שישה חלקים: תאוריות א-מיניות: אוריינטציות חדשות; הפוליטיקה של א-מיניות; דימוי של א-מיניות בתרבות המדיה; א-מיניות וגבריות; בריאות, מוגבלות ומדיקליזציה; והפנייה לקריאה נוספת של הספרות העוסקת בא-מיניות.
כל חלק הכיל שניים עד שלושה מאמרים על היבט מסוים של מחקר בתחום הא-מיניות.
מאמר אחד כזה נכתב על ידי Ela Przybylo, חוקרת ידועה בתחום.
במאמרה מופיעה התייחסות ממוקדת למחיר החברתי שנגבה מא-מיניים, עם דגש מיוחד על הלחצים שחווים גברים לקראת קיום יחסי מין בשיח ובמדיה המערביים.
במחקרה היא ראיינה שלושה גברים המתגוררים בדרום אונטריו.
Przybylo מודה כי משמעותו של הגודל הקטן של המדגם היא שלא ניתן להכליל מממצאיו לאוכלוסייה גדולה יותר במונחים של ייצוג, וכי הממצאים "ראשוניים וזמניים", במיוחד בשדה מחקרי זה בו יש מחסור בידע תאורטי.
שלושת המרואיינים התייחסו למועקה שחוו נוכח הדימוי על פיו גברים צריכים ליהנות ולרצות לקיים יחסי מין כדי להיות "גברים אמתיים".
אחת מעבודותיה של Przybylo בשם Asexuality and the Feminist Politics of Not Doing It, שפורסמה ב-2011, בוחנת כתבים מדעיים העוסקים בא-מיניות מנקודת מבט פמיניסטית.
Przybylo טוענת שעצם קיומה של ההגדרה של א-מיניות מתאפשרת רק בהינתן ההקשר המערבי של תכתיבים מיניים הטרוסקסואלים.
היא עוסקת בעבודות קודמות של דנה דנסמור, ולרי סולאנאס ובריאן פאהס, שטענו על "א-מיניות ופרישות מינית" שהן אסטרטגיות פוליטיות פמיניסטיות רדיקליות נגד הפטריארכיה.
Przybylo עורכת אבחנה בין א-מיניות לפרישות ומנסה לטשטש מעט את הקו המפריד בין השניים כדי לאפשר הבנה פמיניסטית פרודוקטיבית של הנושא.
שלב אחד מיוחס לסוף שנות השבעים ועד תחילת שנות התשעים של המאה ה-20. שלב זה כלל לעיתים קרובות הבנה מוגבלת מאוד של א-מיניות.
תקופה חדשה במחקר בתחום החלה מבחינתה עם פרסום המחקר של Bogaert בשנת 2004. המחקר הפך את הנושא לפופולרי יותר ומובחן בשיח החברתי.
במאמר זה, Przybylo שוב מציגה את הא-מיניות כתופעה תרבותית, וממשיכה להיות ביקורתית כלפי המחקר המדעי בנושא.
CJ DeLuzio Chasin קובע במאמרו, Reconsidering Asexuality and Its Radical Potential, כי מחקר אקדמי על א-מיניות מיקם את התופעה בשורה אחת יחד עם נטיות מיניות בסיסיות מאוד.
קביעה זו הביאה לתפנית מסוימת בכך שיצרה אבחנה בינארית בין א-מיניים לבין אנשים עם אבחנה פסיכיאטרית כגון הפרעת תשוקה מינית היפואקטיבית HSDD.
Chasin טוען שאבחנות כ-HSDD פועלות לביצוע מדיקליזציה ושליטה על מיניות נשית.
מטרת המאמר היא לפתוח מחדש את ההגדרות הבעייתיות של מיניות, הפוגעות הן בא-מיניים והן בנשים.
Chasin קובע כי לא-מיניים יש את היכולת לקרוא תיגר על השיח השכיח של מיניות טבעית, אך המצב הנוכחי אינו מאפשר שיח שכזה.
Chasin טוען עוד, כי לקלינאים יש מחויבות מוסרית להימנע מהתייחסות לתשוקה מינית ירודה כשלעצמה כפתולוגית, ושראוי יותר לדון בא-מיניות כאפשרות בת קיימא עם מטופלים המציגים תשוקה מינית נמוכה.
בוגארט טוען כי ההבנה של א-מיניות היא בעלת חשיבות מרכזית להבנת המיניות בכללותה.
בעבודתו, בוגארט מגדיר א-מיניות כ "היעדר נטיות / רגשות כלפי אחרים".
לדידו, הגדרה שכזו היא חדשה ביחס לעבודה האמפירית והתאורטית שנעשתה טרם לכן.
הגדרה זו של א-מיניות מייצרת גם אבחנה ברורה בין התנהגות לתשוקה, וביחס לא-מיניות ולפרישות מינית.
בוגארט מייצר אבחנה בין התשוקה לאחרים לבין הרצון לגירוי מיני, כך שהאחרון לא תמיד נעדר בקרב אלו המזוהים כא-מיניים.
עם זאת, הוא מכיר בכך שתאורטיקנים אחרים מגדירים א-מיניות בצורה שונה, וכי מחקר נוסף צריך להיעשות על הדקויות שבין משיכה לתשוקה.
אבחנה נוספת נעשית בין משיכה רומנטית למין.
בוגארט מסתמך על עבודה מתחום הפסיכולוגיה ההתפתחותית, שם מוצע כי מערכות רומנטיות נובעות מתאוריית ההיקשרות, כאשר מערכות מיניות מתנהלות בעיקרן באזורים מוחיים שונים.
במאמר קודם של בוגארט מ-2006 הוא מראה כי אבחנה בין התנהגות לבין משיכה התקבלה בשיח המושגי של נטיות מיניות, דבר אשר מסייע לקבע א-מיניות כאחת מהנטיות.
במסגרת זו הוא מוסיף וטוען כי "משיכה מינית" סובייקטיבית היא הליבה הפסיכולוגית של הנטייה המינית, וכן מתייחס לכך שקיימת ספקנות מסוימת בקהילות האקדמיות והקליניות כאחת לגבי סיווג הא-מיניות כנטייה מינית.
נכון לזמן כתיבת ערך זה (יולי 2018), לא נמצאה עבודה אקדמאית הסוקרת את ההיסטוריה של הקהילה הא-מינית (67), אך קיימים מספר אתרים פרטיים העוסקים בנושא של פרטים בעלי מעט תשוקה מינית או העדר תשוקה מינית עוד משנות ה-90'.
חוקרים טוענים כי הקהילה של האנשים המזדהים כ-א-מיניים התגבשה בתחילת המאה ה-21 בסיוע הפופולריות של הקהילות המקווננות ברשת.
AVEN הוא ארגון שנוסד בשנת 2001, על ידי האקטיביסט האמריקאי David Jay ארגון התרכז בנושא הא-מיניות.
מטרות הארגון נקבעו, על מנת ליצור חברה מקבלת, שיח בנושא א-מיניות וסיוע לקהילה הצומחת של הא-מיניים.
בעבור חלק מהא-מיניים, האפשרות לקחת חלק בקהילה היא משאב חשוב וזאת משום שלעיתים קרובות, הם מרגישים מנודים.
למרות הרשתות החברתיות הקיימות, הנכונות להצטרפות לקבוצות אלו משתנה: יש כאלו המפקפקים בקונספט זה, בעוד אחרים נתמכים בו באופן משמעותי.
Elizabeth Abbott, מניחה כי תמיד אלמנט של א-מיניות היה נוכח באוכלוסייה, אמנם האנשים הא-מיניים, שמרו על פרופיל נמוך.
באירופה של ימי הביניים, כישלון במימוש הנישואים נתפס כעלבון לסקרמנט הנישואים ואף לעיתים היה בסיס לגירושים.
א-מיניות, שלא כמו הומוסקסואליות, מעולם לא הייתה בלתי חוקית ולרוב הייתה בלתי מובחנת.
בכל אופן, במאה ה-21 האנונימיות של קהילות רשת, החלו להבנות וכמו כן החלו להתעצב קהילות סביב הזהות הא-מינית.
קהילות דוגמת AVEN הפכו למועילות בעבור אלו שחיפשו תשובות במסגרת משבר הזהות שלהם ובהתמודדות שלהם עם האופציה שהם עצמם א-מיניים.
אנשים העוברים סדרת משברים בנוגע לזהותם האפשרית כא-מיניים, כאשר הם מבינים לראשונה שההעדפות המיניות שלהם שונות מאלו של רוב החברה.
ההבדל האמור הוא שמוביל לשאילת שאלות כגון: האם תחושה זו היא מקובלת?
ומה הן הסיבות המובילות לתחושות אלו?
ולאמונות פתולוגיות מובילות לחפש מרפא, בהתאם לתחושה, כאילו מדובר במחלה.
ההבנה העצמית מגיעה לרוב, בעת שנמצאות ההגדרות המתאימות לתחושותיהם.
קהילות א-מיניות מספקות תמיכה ומידע שמאפשר למזדהים חדשים להעצים את עצמם, מכיוון שעת יש לה דבר מה להשתייך אליו, המאפשר להם לחוש רגילים, גם בתוך סיטואציה העשויה לחוש מבודדת חברתית.
ארגונים א-מיניים, ומשאביהם האינטרנטיים שיחקו תפקיד חשוב, בהעלאת המודעות לא-מיניות.
בגלל המחקר החסר בתחום, רופאים מתקשים להבין סיבתיות, כמו בכל נטייה מינית אחרת.
רוב האנשים שהם א-מיניים, נוטים להזדהות ככאלו.
מצב זה עשוי לעורר בעיה, בעת שא-מיניות מובנת, כבעיה במערכות יחסים, אינטימיות, או למעשה על סימפטום אחר, שאינו מגדיר א-מיניות.
בעיה נוספת היא, שקיים חלק נכבד מהאוכלוסייה שאינו מבין, או מאמין בא-מיניות, דבר המוסיף חשיבות נוספת לארגונים הפועלים להעלאת המודעות.
הוועידה הא-מינית הלאומית הראשונה שאורגנה על ידי ארגון AVEN התקיימה במסגרת אירועי הגאווה שהתקיימו בלונדון 2012, הוועידה כללה הרצאות, שיחות וסדנאות.
מאז ועד היום הוועידה הא-מינית הלאומית הפכה למסורת כאשר האחרונה (השלישית במספר) התקיימה ביוני 2017 במדריד, ספרד.
בישראל קיימת קהילת א-מיניים, והיא מתנהלת במדיות השונות, כמו בפורום פעיל באתר תפוז, המכיל תכתובת בין חברי הקבוצה ואף פינת הכרויות.
בנוסף ישנו דף Facebook "א-מיניים ותומכיהם בישראל" בו ניתן למצוא מידע ואירועים רלוונטיים.
קהילת הא-מיניים בישראל צעדה לראשונה במצעד הגאווה בתל אביב ב-2010. יתר על כן, המרכז הגאה בישראל, מציע פגישות דו חודשיות בקבוצות, בעבור א-מיניים, המעוניינים ליטול חלק במסגרת המפגשים.
כיום בישראל, קהילת הא-מיניים נוטה לשייך עצמה לקהילת הלהט"ב ולקחת חלק בפעילותיה.
חלק מחברי קהילת הא-מיניים בארץ, מדווחים על חוסר בהבנה והכלה של נטייתם.
ב-2009 חברי AVEN השתתפו לראשונה במצעד הגאווה האמריקאי כשהם צעדו בצעדה בסן-פרנסיסקו, זו הייתה הכניסה הראשונה של חברי הקהילה הא-מינית למצעד הגאווה כקהילה בפני עצמה(76).
באוגוסט 2010, אחרי תקופת דיונים בנוגע ליצירת דגל לקהילה הא-מינית וכיצד יש לבחור אותו בצורה שתכלול השתתפות של כמה שיותר מהקהילות הא-מיניות, הדגל הוכרז כ"דגל הגאווה הא-מיני" על ידי אחת הקבוצות שהייתה מעורבת בתהליך היצירה שלו.
הדגל הנבחר היה מועמד פופולרי והיה בשימוש במסגרות מקוונות שונות מחוץ ל-AVEN.
ההצבעה האחרונה על הדגל הייתה במערכת סגרים מחוץ ל-AVEN שאורגנה בעיקר על ידי יוצרי הדגל.
צבעי דגל הא-מיניים שומשו בגרפיקות ומאמרים העוסקים בא-מיניות.
הדגל כולל ארבע רצועות מאוזנות הצמודות אחת לשנייה בצבעים: שחור, אפור, לבן וסגול בסדר זה מלמעלה למטה.
הרצועה השחורה מסמלת את הא-מיניות, הרצועה האפורה מסמלת את התחום האפור בין א-מיניות למיניות, הרצועה הלבנה מסמלת את המיניות והרצועה הסגולה מסמלת את הקהילה.
שבוע המודעות לא-מיניות הוא אירוע בינלאומי.
בשבוע זה מנסה לעורר את המודעות לשלל הנטיות הנמצאות תחת קורת הגג של א-מיניות, דוגמת: א-פורים, דמי-סקסואלים וכולי, ולעיתים גם לזהויות שעל הספקטרום הא-רומנטי, אף על פי שיש שבוע מודעות נפרד המיוחד לנושא זה.
הפעולות נעשות במספר מישורים בערוצי המדיה השונים: סרטים, סרטונים, סרטי תעודה, שיתוף של תכנים א-מיניים, כתבות, ראיונות וכדומה.
בישראל המתודולוגיה עובדת בצורה דומה למדי.
שבוע זה, חל במחצית השנייה של חודש אוקטובר ותכליתו היא להעלות את המודעות בחברה כלפי הא-מיניים.
שבוע זה לא מצוין כדי ויש לו מספר מטרות חשובות שהוא בא לקדם.
ראשית הוא מנסה לקדם תפיסה במסגרתה א-מיניות נתפשת כנטייה מינית לכל דבר ועניין וזאת תוך ניסיון לנפץ את הדימוי השלילי, הרואה בא-מיניות כדבר בלתי תקין.
בשבוע זה יש ניסיון למסור ידע, כזה אשר יאפשר לבאר את אי ההבנות הקיימות בנושא.
מטרה נוספת היא להציף, כי אהבה שאינה מינית, היא אינה חסרת רגש.
כמו כן, במסגרת שבוע זה, ישנו ניסיון לצמצם את האלימות והאפליה אשר חווים חלק מהא-מיניים ביחס למיניותם (למשל אונס מתקן).
ולסיום הפצת הקבוצות התומכות לאלו הזקוקים להן כחלק ממאמצים אלו, מנסים מתנדבים העוסקים בארגון שבוע זה, לקיים אירועים קהילתיים, בניהם: קורסים, הרצאות ומצגות הנוגעות לא-מיניות וליחס לה זוכים אלו.
מחקרים מצאו כי אין קשר סטטיסטי מובהק בין דת לבין א-מיניות, לפיכך ההנחה היא כי א-מיניות קיימת בשכיחות שווה באוכלוסייה הדתית והלא דתית כאחד.
אף על פי כן א-מיניות נפוצה יחסית בין כמרים נזירים, מכיוון שאחרים (לא א-מיניים) נוטים יותר להתייאש מנדר הצניעות המוטל על נזירים.
במחקרם של Aicken, Mercer ו-Cassell שנערך על אוכלוסייה בריטית, נמצא שיעור גבוה יותר של מוסלמים מנוצרים שהשיבו כי הם אינם חווים סוג של משיכה מינית.
בשל השימוש היחסית חדש של המונח "א-מיניות", למרבית הדתות אין דעה ברורה בנושא זה.
בבשורה על פי מתי, פרק י"ט, פסוק 12: "יש סריסים שנולדו כך ויש סריסים שאחרים הפכו אותם לסריסים ויש את אלו שבחרו לחיות כסריסים למען ממלכת גן עדן".
ישוע מדבר על אנשים, אשר נולדו מסורסים.
ישנן פרשנויות המנתחות פסוקים אלו, כהתייחסותו של ישוע לא-מיניים.
בהתאם לטענה זו, הסריסים הם הא-מיניים.
בנצרות ישנה מסורת המעריצה פרישות, שהיא שונה מא-מיניות.
השליח פאולוס, לא היה נשוי לאורך כל חייו ולכן תואר על ידי כמה מהכותבים כא-מיני.
באיגרת הראשונה אל הקורינתים, פרק 7, פסוקים 7–9, כתוב: "הייתי רוצה שכל הגברים היו כמוני, אבל לכל גבר יש את המתנה שלו מאלוהים: לאחד יש מתנה כזו ולאחד אחרת.
כעת, בעבור הלא נשואים והאלמנים הייתי רוצה לומר: זה טוב עבורם להישאר לא נשואים כמוני, אבל, אם הם לא יכולים לשלוט בעצמם עליהם להינשא, משום שזה עדיף להינשא, מאשר להשרף בתשוקה".
מחקר שפורסם בשנת 2012 ב-Group Processes & Intergroup Relations, דיווח כי א-מיניים מוערכים בצורה שלילית יותר במונחים של דעות קדומות, דה-הומניזציה ואפליה מאשר מיעוטים מיניים אחרים כגון, הומוסקסואלים, לסביות וביסקסואליים.
הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד, חשבו על א-מיניים כי הם לא רק "קרים" אלא בנוסף גם "חייתיים" וחסרי מעצורים".
לעומת זאת, במחקר אחר נמצאו מעט ראיות לאפליה רצינית נגד א-מיניים בשל א-מיניותם.
ייצוג א-מיני בתקשורת הוא מוגבל ולעיתים רחוקות הוכר או אושר על ידי יוצרים או מחברים.
בעבודות שנוצרו לפני תחילת המאה העשרים ואחת, ההנחה הבסיסית היא כי דמויות אותן מתארים הן מיניות כברירת מחדל ולא נשאלה השאלה בדבר קיומה של מיניות בחיי הדמויות.
סר ארתור קונאן דויל תיאר את דמותו של שרלוק הולמס, באופן שכיום היה מסווג כא-מיני, זאת מתוך כוונה לאפיין אותו כמישהו המונע אך ורק על ידי האינטלקט ומחוסן בפני הצרכים הגופניים הגשמיים.
דמותו של ארצ'י קומיקס, ג'וג'אד ג'ונס, נועדה, ככל הנראה, על ידי יוצריו כסיכון לא-מינית של הטרוסקסואליות המוגזמת של ארצ'י, אך במהלך השנים השתנה הציור הזה, עם אינטראקציות שונות ואתחולים שונים של הסדרה המרמזת שהוא הומוסקסואל.
גיליגן, הדמות המובהקת של סדרת הטלוויזיה של שנות ה-60 של גיליגאן, תסווג היום כא-מינית.
המפיקים של המופע הציגו אותו בדרך זו כדי להפוך אותו יותר נגיש בעבור הצופים הצעירים של ההצגה שעדיין לא הגיעו לגיל ההתבגרות ולכן כנראה לא חוו עדיין תשוקה מינית.
טבעו המיוחד של גיליגן אפשר גם ליצרנים לתזמן מצבים קומיים מכוונים, שבהם גיליגן דוחה את ההתקדמות של נשים מושכות.
בסרטים וטלוויזיה לעיתים קרובות תכונה אטרקטיבית, אבל לכאורה מינית, דמויות נשיות אשר "מומרים" להטרוסקסואליות על ידי גיבור זכר עד סוף ההפקה.
תיאורים לא מציאותיים אלה משקפים אמונה גברית הטרוסקסואלית שכל הנשים הלא-מיניות רוצות בחשאי גברים.
שלדון קופר, הדמות המובהקת של הסדרה "המפץ הגדול", מתוארת כא-מינית ועד לפגישתו עם הדמות של איימי גם כא-רומנטית.