tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף על פי שכוחות טויוטומי היו בנחיתות מספרית של כשניים לאחד, הם הצליחו להדוף את צבאו של טוקוגאווה, שמנה 200,000 איש, ולהגן על חומותיה החיצוניות של הטירה.
אייאסו מילא את החפיר החיצוני של הטירה, ובכך ביטל את אחת מהגנותיה החיצוניות העיקריות.
במהלך קיץ 1615, הידייורי החל לשקם את החפיר החיצוני.
אייאסו, שלח את צבאותיו שוב לטירת אוסקה, והביס את אנשי טויוטומי אל תוך החומות החיצוניות ב-4 ביוני.
מאוחר יותר, טירת אוסקה נפלה לידי שוגונות טוקוגאווה ושבט טויוטומי נספה, כאשר טויוטומי הידורי ויודו -דונו גרמו לכך שמבני הטירה נשרפו עד היסוד.
טירת אוסקה נושאת את מורשתם של שלושה שליטים שעיצבו את גורלה של יפן – אודה נובונאגה, טויוטומי הידיושי וטוקוגאווה אייאסו.
הידיושי הוא זה שהזמין ובנה אותה.
והיא נותרה כאנדרטה לעלייתו המטאורית, לשאפתנות ולשפיכות הדמים שבנו את יפן המודרנית.
ההתנקשות בחייו של נובונאגה, הותירה את הידיושי חלל ריק מלא בחזון נועז ופלדה.
אייאסו שהיה יריבו, הרס את החזון הזהו תבע אותו לעצמו.
מאחר ששבט טויוטומי כבר לא היה קיים, שוגונות טוקוגאווה הביעה את רצונה להעביר את בירתה לאוסקה.
תוכנית זו להעביר את השוגונות לאוסקה נעצרה לאחר מותו של אייאסו בשנת 1616. בשלב זה, תוכנית השוגונות לעבור לאוסקה ננטשה.
היא הוחזרה על ידי טוקוגאווה הידטאדה, שרצה מאוד להקים ממשלה אימפריאלית וצבאית מאוחדת.
בשנת 1619, מטסודאיירה טדאקי, שמונה קודם לאדון טירת אוסקה, הועבר לאזור קוריאמה במחוז יאמטו, והשוגונות קיבלה שליטה ישירה על אוסקה.
פרויקט שחזור טירת אוסקה כבסיס חדש לשוגונות הופקד בידי טודו טקאטורה וקובורי אנשו.
בשנת 1620 פורקו כליל המבנים הישנים של טירת אוסקה כדי שניתן יהיה לבנות את היסודות לטירה החדשה.
הוא הטיל את משימת בניית חומות חדשות על שבטי סמוראים בודדים.
החומות העשויות מסלעי גרניט שלובים זה בזה ללא טיט, שנבנו בשנות ה-20 של המאה ה-17 עומדות עדיין.
רבות מהאבנים הובאו ממחצבות סלעים ליד ים סטו הפנימי ונושאות סמלים חרוטים של המשפחות השונות שתרמו אותן.
השוגונות בנתה גם מגדל מרכזי חדש מוגבה, בן חמש קומות מבחוץ ושמונה קומות מבפנים.
בניית "הטנשו" החלה בשנת 1628 והושלמה שנתיים לאחר מכן, בערך באותו זמן כמו שאר השחזור, ועקבה אחר המתווה הכללי של מבנה טויוטומי המקורי.
היא נבנתה בחלק אחר של הונמארו (המעוז הראשי), שכן בסיס מבצר טויוטומי נקבר למעשה על ידי גרסת טוקוגאווה החדשה של הטירה.
לאחר תקופה ארוכה של בנייה, הושלמה טירת אוסקה החדשה בשנת 1628.
בשנת 1660, ברק הצית את מחסן אבק השריפה, ופיצוץ שנוצר, הצית את הטירה.
בשנת 1665, ברק פגע ושרף את "הטנשו".
קאג'יסוקה נקאמה היה אחד משומרי ההטמוטו שהגנו על טירת אוסקה.
הפשע התגלה במהרה על ידי השוגונות, והוא נעצר והודה.
אף על פי שהיה סמוראי, הוא נגרר ברחבי העיר ונידון לצליבה.
בשנת 1843, לאחר עשרות שנים של הזנחה, עברה הטירה תיקונים נחוצים ביותר על ידי גיוס כספים מתושבי האזור כדי לבנות מחדש כמה מהצריחים.
בשנת 1868, נפלה טירת אוסקה ונמסרה לנאמני האימפריה המתנגדת לבקופו.
מספר מבני טירה נשרפו בסכסוכים האזרחיים סביב תקופת הרסטורציה של מייג'י.
ארמון הונמארו אבד במהלך מלחמת בושין.
במקומו הועבר לכאן "ארמון קישו" "Kishū Palace" מטירת ווקאיאמה כדי לשמש כבית הארחה ממלכתי אימפריאלי, שנקרא מאוחר יותר "טנרינקאקו".
תחת ממשלת מייג'י, טירת אוסקה הפכה לחלק ממקום האחסון של הצבא של אוסקה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הפך הארסנל לאחד ממחסני הנשק הצבאיים הגדולים ביותר, והעסיק 60,000 עובדים.
הפצצות אמריקאיות שכוונו אל הארסנל, פגעו במצודה הראשית, וב-14 באוגוסט 1945 הרסו 90% מהארסנל והרגו 382 אנשים שעבדו בו.
בשנת 1995 אישרה ממשלת אוסקה פרויקט שיקום נוסף, במטרה להחזיר את המבצר לתפארתו מתקופת אדו.
עיצובו הפנימי נועד לשמש כמוזיאון מודרני ומתפקד.
בנישינומארו שכן בעבר מעונם של "הג'ודאי", שהיו פקידים.
המעון היה השני בגודלו אחרי ארמון הונמארו.
מצפון לו היו מספר מחסנים.
לידו נמצאים בית ההארחה של מדינת אוסקה ובית תה "צ'שיטסו".
הטירה פתוחה לקהל הרחב ונגישה מתחנת אוסקאג'וקואן בקו הלולאה JR West Osaka.
זהו מקום פופולרי במהלך עונות הפסטיבלים, ובמיוחד במהלך פריחת הדובדבן, כאשר שטחי הטירה רחבי הידיים מכוסים בדוכני אוכל ובמתופפי טאיקו.
בסרט "גודזילה פשיטות שוב" משנת 1955 בסגנון טוקוסאטו של טוהו, הקרב של גודזילה עם אנגווירוס מוביל אל שטח הטירה.
המבנה עצמו קורס כאשר גודזילה מצמיד את אנגווירוס אליו.
בסרט הטוקוסאטסו משנת 1966, "גאמרה נגד בארוגון", המפגש הראשון של המפלצות הראשיות הוא באתר הטירה.
הטירה מופיעה בשני חלקים של סדרת הטלוויזיה "אולטרמן" משנת 1966, בה הגיבור הראשי נלחם במפלצת גומורה בשטח הטירה.
בשנת 1975, הסופר הבריטי ג'יימס קלאוול השתמש בטירה ובסביבתה (c.
1600) כמקום עלילה מרכזי עבור יצירתו ההיסטורית המפורסמת ביותר, "שוגון".
בעיבוד משנת 1980, סביבת טירת הימג'י ממלאת את מקומה של טירת אוסקה.
עבור עיבוד הסרט משנת 2024, הטירה מתוארת באמצעות שחזור CGI עם לכה שחורה מדויקת לתקופה, הן בתוך הסיפור והן כחלק מרצף הכותרת.
החדרים והאולמות הפנימיים נבנו כתפאורה פיזית.
הטירה הוצגה בגמר של "המרוץ המופלא 20", שם אירחה עצירת ביניים.
בסרט "מועדון המתאבדים" משנת 2002, דווח כי 200 תלמידות תיכון קפצו מטירת אוסקה.
הטירה מופיעה במשחק הווידאו Assassin's Creed Shadows משנת 2025.
טירת בלמורל היא טירה גדולה שנבנתה על ידי המלכה ויקטוריה בסקוטלנד על גדות נהר די במחוז אברדינשייר.
המבנה משמש מקום מגורי הקיץ של המלך צ'ארלס השלישי, שמתגורר בה כל שנה במשך 12 שבועות מחודש אוגוסט עד אוקטובר.
שטח האחוזה 243 קמ"ר, ונמצאים בה שני כפרים קטנים, בהם מתגורר צוות המשרתים והשומרים של הטירה.
אחוזת בלמורל נבנתה על ידי סר ויליאם דרומונד כבית עבור משפחתו בשנת 1390. דרומונד רכש את שטח האחוזה מהמלך הסקוטי רוברט השני (1371–1390), שהשתמש בשטחי האחוזה לצייד.
משפחת דרומונד מכרה את האחוזה לאלכסנדר גורדון, בנו של רוזן האנטלי, במאה ה-15, והאחוזה נותרה בידי משפחתו עד 1662 עת נמכרה לשבט פארקוהארסון מאינוורי.
ב-1798 נמכרה האחוזה לג'יימס דאפ, רוזן פייף השני.
ב-1848 הושכרה האחוזה למלכה ויקטוריה ולנסיך אלברט שראו אותה בציור של ג'יימס גיילס.
הם נהנו משהותם בה, ורכשו אותה תמורת 30,000 ליש"ט.
לאחר רכישתה החל הנסיך אלברט לתכנן את הרחבתה לארמון מלכותי, זאת בהשפעה ניכרת של הסגנון הברוניאלי הסקוטי.
העבודות הסתיימו בשנת 1856, ולבית האחוזה המשופץ והמורחב נוספו כ-100 מבנים הסובבים את הטירה עצמה.
ב-8 בספטמבר 2022 הלכה לעולמה אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת בזמן ששהתה בטירה, משם גם יצא ארון קבורתה במסע עד ללונדון, שם התקיימה הלווייתה של המלכה.
המלכה אליזבת שהתה בטירת בלמורל כשהגיעה הידיעה על מותה של הנסיכה דיאנה.
בסרט "המלכה" דנה המלכה עם טוני בלייר בסידורי הלוויה בעת שהותה בטירה.
טירת בלמורל מופיעה במספר פרקים בסדרה "הכתר" של חברת נטפליקס.
טירת דבלין היא טירה הממוקמת בדבלין שבאירלנד.
הטירה הייתה מושב השלטון של בריטניה והממלכה המאוחדת משנת 1171 ועד לשנת 1922. תאריך הקמת הבניין עצמו מתוארך למאה ה-18, למרות שטירה עמדה באתר מאז ימי ג'ון הראשון.
בין המבנים שקיימים בימינו בטירה ניתן למנות את:
המגורים של משנה המלך, ששימשו בעבר את השליט הבריטי של אירלנד, וכיום משמשים כמקום מגורים לבני מלוכה מבקרים.
הכנסייה המלכותית של טירת דבלין, שימשה בעבר ככנסייה הרשמית של משנה המלך הבריטי באירלנד.
אולם סנט פטריק, אולם נשפים גדול, שכיום משמש כאתר משיחתם לתפקיד של נשיאי אירלנד.
חדר הכס המלכותי, שמכיל כס מלכות מימיו של ויליאם השלישי מלך אנגליה מסוף המאה ה-17.
הטירה מילאה מספר תפקידים לאורך ההיסטוריה.
תפקידה הראשון והבולט ביותר היה לשמש כמגורים מלכותיים, ששימשו את המשנה למלך של אירלנד, נציג המלך או המלכה הבריטים.
מגורי המשנה למלך (שכיום נקראים מגורי המדינה) מהווים עד היום את אחד מהאתרים המרשימים בדבלין, ומשמשים כאתר בו נערך טקס המינוי הרשמי של נשיא אירלנד.
הטירה שימשה גם כמשרדו של המזכיר הכללי הבריטי של אירלנד, שהיה האדם השני בחשיבותו בשלטון הבריטי באירלנד.
במהלך השנים הפרלמנט האירי ובתי המשפט נהגו להתכנס בטירה עד לבנייתם של מבנים ייעודיים למטרות אלה.
הטירה שימשה גם כבסיס צבאי.
הטירה שימשה גם לשמירתם של יהלומי הכתר האיריים, עד לגנבתם ב-1907.
כיוון שהטירה שימשה כמרכז הכוח האנגלי בדבלין, השתרש המונח "קתולי של הטירה", בהקשר לקתולים אירים שנחשבו כתומכי הממשל הבריטי באירלנד.
במהלך מלחמת העצמאות האירית הייתה טירת דבלין מרכז העצבים של הבריטים במאמציהם לדכא את המרידה האירית.
במהלך המאבק, מנהיג הIRA מייקל קולינס גייס בלש ממשטרת המטרופולין של דבלין, שעבד בטירה, כסוכן של המחתרת האירית.
באמצעותו הצליח קולינס לחדור לתיקים של סוכני המודיעין של בריטניה באירלנד, ובכך לחשוף אותם ולנטרל את תועלתם.
הטירה הפסיקה לשמש למטרות ממשלתיות של בריטניה עם הקמתה של מדינת אירלנד החופשית ב-1922. הטירה שימשה מספר שנים כבית הזמני של מוסדת המשפט האירים.
לאחר שבתי המשפט עברו ממנה, שימשה הטירה למטרת טקסיות.
איימון דה ואלירה, בתוקף תפקידו כנשיא המועצה המבצעת של אירלנד, קיבל, בשמו של המלך ג'ורג' החמישי כתבי מינוי של שגרירים בשנות ה-30 של המאה העשרים.
בשנת 1938 מונה דאגלס הייד לתפקיד נשיאה הראשון של מדינת אירלנד החדשה בטקס רשמי בטירה זו.
כיום (2005) לאחר שיפוצים נרחבים, משמשת הטירה כמרכז ועדות, ואתר תיירותי עיקרי בדבלין.
במהלך כהונתה של אירלנד כנשיאת האיחוד האירופי, שימשה הטירה כמקום התכנסותה של המועצה האירופית.
חלקים מהכנסייה המלכותית של טירת דבלין משמשים כיום כמרכז אומנות, והטירה עצמה מארחת לעיתים הופעות רוק בשטחיה.
הטירה פתוחה לציבור הרחב בדרך כלל, חוץ במקרים בהם היא משמשת למטרות רשמיות של מדינת אירלנד.
הטירה מתוחזקת על ידי המשרד האירי לעבודות ציבוריות, ומאוכלסת על ידי רשויות המס של אירלנד.
טירת דיוארט היא טירה על האי מל (Mull) לחופה המערבי של סקוטלנד בתחום השיפוט של ארגייל וביוט (Argyll and Bute) בקרבת הכפר קרייגנור.
בניית הטירה מתוארכת למאה ה-13 והייתה מרכז מושבו של שבט מקליין .
ב-1647 הותקפה טירת דיוארט על ידי כוחות נאמני ממשלת ארגייל משבט קמפבל (Clan Campbell) והוטל על הטירה מצור.
המתקיפים לבסוף נוצחו על ידי חיילי שבט מקליין נאמני המלוכה.
בספטמבר 1653 עגן לצד הטירה צי של 6 ספינות שנשלחו על ידי אוליבר קרומוול על מנת להכניע את בני שבט מקליין אולם אלה נסו כבר לאי טיירי (Tiree).
סופה שהתחוללה ב-13 בספטמבר גרמה לטביעתן של שלוש ספינות במימי המפרץ עליו חולשת הטירה.
ב-1678 פלש ארצ'יבלד קמפבל, הרוזן ה-9 של ארגייל, לשטחיהם של שבט מקליין באי מאל והציב חיל-מצב בטירת דיוארט.
ב-1691 טירת דיוארט נכנעה שוב לארצ'יבלד קמפבל, הדוכס הראשון של ארגייל וראש שבט קמפבל.
הטירה ננטשה בשנת 1751, אולם נקנתה על ידי דונלד מקליין בשנת 1911 ומאז עברה שיקום ונפתחה לקהל המבקרים.
בקצה הטירה הדרומי-מזרחי הוקם עוד ב-1900 מגדלור לזכרו של הסופר ויליאם בלאק.
הטירה הופיעה בסרט מילכוד שיצא בשנת 1999 בכיכובם של שון קונרי וקתרין זיטה ג'ונס.
טירת האדלי היא טירה הממוקמת במחוז אסקס, באנגליה שבממלכה המאוחדת.
הטירה צופה אל שפך נהר התמזה, בסמוך לעיירה האדלי.
הטירה נבנתה בשנות ה-30 של המאה ה-13, בתקופת שלטונו של הנרי השלישי, מלך אנגליה, ושרידיה מהווים כיום מבנה לשימור המנוהל על ידי ארגון מורשת אנגליה.
הקמת הטירה החלה בשנת 1230, בתקופת שלטונו של הנרי השלישי, עבור יוברט דה בורג, הארל הראשון מקנט אשר כיהן כשופט העליון של אנגליה.
לאחר כליאתו של יוברט על ידי הנרי השלישי בשנת 1232 הולאמה הטירה.
הטירה נבנתה תוך שימוש באבן שהובא מקנט.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-13 הורחבה הטירה במצוות המלך אדוארד השלישי.
במהלך השנים שימשה הטירה כרכושן של מספר מלכות אנגליה ובהם אליזבת וודוויל (רעייתו של אדוארד הרביעי) ושל שלוש מנשותיו של הנרי השמיני: קתרין מארגון, אן מקליווס וקתרין פאר.
בשנת 1551 מכר המלך אדוארד השישי את הטירה עבור 700 ליש"ט עבור הלורד ריץ', אשר לימים מכר אותה למשפחת ברנרד.
לאחר עשרות שנים של הזנחה בהם הטירה לא הייתה בשימוש, הפכה הטירה, במאה ה-17, לאיי חורבות.
הצייר האנגלי ג'ון קונסטבל ביקר בטירה בשנת 1814 ושרטט אותה, לימים צייר עשרה ציורי שמן של הטירה.
היצירות הוצגו בשנת 1829 באקדמיה המלכותית וזכו להצלחה רבה.
אחת מהיצירות מוצגת כיום במוזיאון טייט בריטניה שבלונדון, ואחרת מוצגת במרכז ייל לאמנות בריטית בניו הייבן שבארצות הברית.
הפארק הכפרי הממוקם סביב הטירה מוחזק על ידי מועצת מחוז אסקס ומנוהל על ידי מועצת המחוז כאתר נופש.
בשנת 2008 הוחלט כי בפארק ייערכו תחרויות אופני ההרים במסגרת אולימפיאדת לונדון שצפויה להיערך בשנת 2012.
טירת דרהאם היא טירה נורמנית הנמצאת בעיר דרהאם שבצפון-מזרח אנגליה.
מאז שנת 1840 שוכנת בטירה אוניברסיטת דרהאם.
הטירה ניצבת בראש גבעה, מול קתדרלת דרהאם, ומעל נהר וויר (Wear), המקיף אותה משלושת עבריה.
הטירה נבנתה במאה ה-11 כחלק מההשתלטות הנורמנית על צפון אנגליה.
האוכלוסייה באזור הייתה "פראית ולא יציבה" בשנים שלאחר הכיבוש הנורמני (1096 ואילך).
כדי לייצב את שלטונם בנו הנורמנים שורה של מבצרים, וטירת דרהאם היא אחת מהם.
הטירה בנויה כ-"Motte-and-bailey", מבצר שנבנה על תל מלאכותי, או גבעה טבעית שהוגבהה לצורך כך, מוקפת בחפיר.
בראש התל נמצא מבצר, שבמרכזו חצר.
בחצר שכנו בעלי מלאכה, ואיכרים או פועלים שעבדו עבור אדון הטירה.
טירות מסוג זה נבנו כבר בזמן הקלטים, ומבצר דרהאם הוא אחת מהדוגמאות המוצלחות לבנייה בסגנון זה.
הבישוף מדרהאם, שמונה על ידי המלך כנסיך-בישוף כדי להפעיל את סמכותו המלכותית ישב בטירת דרהאם עד 1183, אז עבר מושבו לעיר בישוף אוקלנד (Bishop Auckland), כ-15 ק"מ דרומית-מערבית לדרהאם.
אולם הטירה, החדר המרכזי בטירות מעין אלה, הוא מן הגדולים מסוגו בבריטניה.
הבישוף אנתוני בק בנה אותו בתחילת המאה ה-14, ואז היה הגדול ביותר מסוגו, אך הוא קוצר על ידי הבישוף ריצ'רד פוס לקראת סוף המאה ה-15. גם כיום הוא מן הגדולים ביותר: גובהו 14 מטרים ואורכו יותר מ-30 מטרים.
ב-1837 נתרם מבנה הטירה לאוניברסיטת דרהאם, שנוסדה באותן שנים.
בטירה נפתח אחד הקולג'ים של האוניברסיטה, שנקרא "קולג' האוניברסיטה" (University College).
המבנה שוקם על פי התוכניות המקוריות, ונפתח ב-1840. בטירה מתגוררים יותר ממאה סטודנטים.
האולם המרכזי של הטירה משמש כחדר האוכל, ואולמות המרתף לשעבר משמשים כמועדון (Common Room) של הסטודנטים לתואר ראשון.
שתי הקפלות שבטירה משמשות עדיין לתפילה ולמטרות נוספות, כמו הצגות.
בטירה שוכנים, בין היתר, גם ספריית הקולג' ומשרדים.
בחופשות משמשת הטירה כמלון לכנסים (אקדמיים בדרך כלל).
הכניסה לטירה לציבור הרחב היא רק במסגרת סיורים מודרכים.
כאמור, הקולג' הנמצא בטירה עושה שימוש נרחב בשתי הקפלות הנמצאות בה: הקפלה הנורמנית שנבנתה בסביבות שנת 1078, והקפלה של טונסטל (קת'ברט טונסטל – Tunstall או Tonstall, ממנהיגי הכנסייה באנגליה במאות ה-15 וה-16, שהיה הבישוף של דרהאם) שנבנתה ב-1450.
הקפלה הנורמנית היא החלק העתיק ביותר של הטירה שעודנו נגיש לציבור.
האדריכלות של הקפלה היא אנגלו-סקסית-אנגלית, אולי בשל העובדה שהקפלה נבנתה על ידי עובדי כפייה אנגליים.
במאה ה-15 נחסמו שלושת החלונות בקפלה, בשל הבנייה המורחבת של מגדל העוז, הביצור העיקרי בטירה.
עד שנת 1841 לא נעשה שימוש בקפלה, והחל מאותה שנה נעשה בה שימוש כמסדרון מעבר אל המגדל המרכזי.
במהלך מלחמת העולם השנייה נוצלה הקפלה כמרכז פיקוד ותצפית של חיל האוויר המלכותי.
הקפלה קודשה מחדש זמן קצר לאחר המלחמה וכיום מתקיימות בה תפילות מדי שבוע.
בקפלה של טונסטל נעשה שימוש רב יותר, בשל שטחה הגדול מעט יותר.
הקפלה הורחבה בסוף המאה ה-17. בקפלה נמצאים כיסאות שנקראו "מיזריקורדס" (misericords, בתרגום מילולי: "מושבי רחמים" או mercy seats), שנועדו לסייע לאנשים שהתקשו לעמוד לאורך זמן בקטעי התפילה ארוכים, להישען על קצהו של הכיסא המורם.
בשנת 1986 הוכרזה הטירה, יחד עם הקתדרלה הסמוכה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
ב-2008 הוסף כר הדשא שבין שני המבנים, "מדשאת הארמון" (Palace Green) לאתר.
טירה זו, וכן מצודת לונדון וטירת מונטפיצ'ט, נבנו על ידי ויליאם על גדת התמזה על מנת להבטיח את שליטתו של ויליאם בעיר לונדון.
מצודת לונדון הוקמה במזרח העיר על מנת להגן על העיר (ולשלוט בה) ממזרח וטירת ביינארד נבנתה ממערב לעיר על מנת להגן על העיר (ולשלוט בה) ממערב.
הטירה הוקמה על גדת הנהר, בשפך נהר פליט אל נהר התמזה.
הטירה עמדה על מכונה עד ערב יום שני, ה-3 בספטמבר 1666, כאשר השרפה הגדולה של לונדון הפילה את חומות הטירה, והטירה עלתה באש ונשרפה בלילה שבין ה-3 וה-4 בספטמבר.
שמה של הטירה נזכר בשמו של הרחוב שעובר במקום בו עמדה - רחוב טירת ביינארד (Castle Baynard Street), וכן על שמה נקרא אחד מהאזורים שבסיטי של לונדון.
הטירה מוזכרת במחזה "ריצ'רד השלישי" של המחזאי האנגלי ויליאם שייקספיר.
הסצנה השביעית במערכה השלישית מתרחשת בטירה.
כיום ניצב במקום שבו עמדה הטירה בניין משרדים בשם בית ביינארד (Baynard House).
טירת הווארד היא אחוזה גדולה הנמצאת בצפון יורקשייר שבאנגליה, במרחק 24 קילומטרים צפונית ליורק.
הטירה נחשבת לאחד מבתי המגורים הגדולים ביותר בממלכה המאוחדת, ורוב המבנה הנוכחי נבנה על ידי סר ג'ון ואנברו בין 1699 ל-1712 עבור צ'ארלס הווארד, הרוזן השלישי מקארלַייל.
טירת הווארד שימשה את משפחת הווארד במשך למעלה מ-300 שנים.
היא מוכרת גם מהפקות טלוויזיוניות שונות שנערכו בה, וכיום היא חלק מקבוצת המורשת בתי האוצר של אנגליה.
הבית הוא בניין רשום מדרגה I, וגם באדמות האחוזה יש מבנים רשומים רבים, מתוכם אחדים הנמצאים גם ברשימת המבנים בסיכון.
הרוזן השלישי מקארליסל פנה בתחילה לאדריכל הידוע ויליאם טאלמאן, אך לבסוף פנה אל ג'ון ואנברו שהיה חבר איתו במועדון הפוליטי קיט-קאט.
טירת הווארד הייתה העבודה האדריכלית הראשונה שביצע ואנברו, שעבד בשיתוף פעולה עם ניקולס הוקסמור.
עיצובו של ואנברו היה מבנה בארוק עם שתי כנפיים סימטריות שהסתעפו מהחלק המרכזי, על ציר צפון-דרום.
הכיפה המרכזית, שמעליה קופולה, נוספה לתוכנית הבנייה רק לאחר שהיא החלה בפועל.
רוב החלק הפנימי של הבית קושט על ידי ג'ובאני אנטוניו פלגריני.
פנים הטירה נחשב למרשים ביותר כיוון שהאולם הראשי מתנשא לתוך הקופולה ולגובה של 24 מטרים.
שכבת השיש דמוית סטוקו (Scagliola), שמסביבה עמודים קורינתיים, והגלריות המקושרות על ידי קשתות נתנו את הרושם של תפאורת אופרה.
ההצלחה הגדולה של ואנברו בעיצוב הטירה הובילה לכך שקיבל את מה שהפך לעבודה הידועה ביותר שלו, ארמון בלנהיים של ג'ון צ'רצ'יל.
לאחר בניית הבית הפנה הרוזן את תשומת לבו להקמת הגנים ולטיפול באדמות האחוזה.
למרות שהעיצוב המלא נמצא בוויטרוביוס בריטניקוס מאת קולן קמפבל, שיצא לאור ב-1725, בנייתו של האגף המערבי טרם הסתיימה כשוואנברו מת ב-1726, למרות ההתנגדות שהביע בפני הרוזן.
הבית נותר בלתי שלם עם מותו של הרוזן השלישי ב-1738, והבנייה החלה רק לאחר שהנרי הווארד, הרוזן הרביעי מקארליסל, הורה על כך.
למרות זאת עיצובו של ואנברו לא הושלם: האגף המערבי נבנה בסגנון פלדיאני לפי עיצוב חתנו של הרוזן השלישי, סר תומאס רובינסון.
גם עם מותו של הרוזן הרביעי ב-1758 נותר האגף בלתי גמור, ללא קומה ראשונה או גג; למרות שלאחר מכן נבנה גג פנים המבנה לא קושט עד מותו של רובינסון ב-1777. בעשורים שלאחר מכן הושלמו החדרים בהדרגה, והבניה הסתיימה רק ב-1811.
חלק גדול מהבית נהרס בשרפה שפרצה ב-9 בנובמבר 1940, כולל הכיפה המרכזית.
רוב החדרים שנהרסו שוקמו בשנים שלאחר מכן, ומאז 1952 הבית פתוח לציבור.
לטירה יש גנים רחבים ומגוונים, כשהגן הרשמי והגדול ביותר נמצא בצמוד לבית.
הבית עצמו בנוי בצורה בולטת על גבעה שנוצלה כדי שתיראה כמו נוף פארק אנגלי, הנפתח החוצה מהגן הרשמי ומתמזג עם הפארק.
בנוף האחוזה ניתן להבחין בשני מבני גן עיקריים: מקדש ארבע הרוחות בקצה, ומאוזוליאום הנמצא בפארק.
בכל אחד מצידי הבית נבנה אגם מלאכותי קטן.
באחוזה יש גם גן בוטני הנקרא ריי ווד, והגן המוקף חומה מכיל ורדים לצורך קישוט וגני פרחים.
מבנים נוספים הנמצאים מחוץ לגנים המשומרים הם הפירמידה ההרוסה שנמצאת בתהליכי שיפוצים, אובליסק ומספר מבני שטות בצורת ביצורים שנועדו למשוך את העין, וכן עמוד מקושט לזכרו של ג'ון ואנברו.
בקרבת הבית והגן שלצידו נמצא גן בוטני נוסף בשם קיו אט קאסל האוורד, המשתרע על פני 127 אקרים, ולו סידורי כניסה נפרדים.
השתילה בגן החלה ב-1975, מתוך כוונה ליצור את אחד מאוספי העצים החשובים ביותר בממלכה המאוחדת.
הנוף פתוח יותר בהשוואה לריי ווד, והצמחייה טרם הגיע לבגרות מלאה נכון ל-2010. גן זה הוא מיזם משותף לטירת הווארד ולגני קיו, ומנוהל על ידי קרן צדקה בשם "קרן הגן הבוטני טירת הווארד" שהוקמה ב-1997. הגן נפתח לציבור לראשונה ב-1999, ובשנת 2006 נפתח בו מרכז מבקרים חדש.
פעמיים בשנה משמשות אדמות האחוזה כחלק משתי תחרויות ריצה למטרות צדקה.
טירת דווין (בסלובקית: Devínsky hrad, בהונגרית: Dévényi vár, בגרמנית: Burg Theben) היא טירה הרוסה כמעט כליל, הנמצאת במרחק של כ-10 ק"מ ממרכז ברטיסלאבה, בדווין הנחשבת לחלק מבירת סלובקיה.
הטירה השוכנת מעל שפך נהר מוראבה אל הדנובה, שימשה נקודה אסטרטגית על צומת דרכים ומסחר, כולל דרך הענבר, ומאוחר יותר על הגבול בין סלובקיה לאוסטריה.
הטירה היא אחד מהיעדים הפופולריים ביותר לטיולי יום מברטיסלבה, ומי ששט על הדנובה בנתיב וינה-ברטיסלאבה-בודפשט, מבחין בה.
במקום הוקם מבצר כבר בימי הקלטים שנהרס ונבנה מחדש מספר פעמים בידי הרומאים, הסלאבים, בימי ממלכת הונגריה ומאוחר יותר בתקופת שלטון אוסטרו-הונגריה.
הבעלים האחרונים של הטירה היו בני משפחת פאלפי (Pálffy), והיא נהרסה בשנת 1809, בידי צבאות נפוליאון שנסוגו מהאזור.
כשהנאצים השתלטו על צ'כוסלובקיה בשנת 1938 הם כבשו גם את טירת דווין, למרות שסלובקיה נכבשה רק בשנת 1944, והמיקום האסטרטגי שימש לתצפית ושמירה על הגבול.
מאוחר יותר, בימי השלטון הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה, עד שנת 1989, שימשה הטירה לשמירה על הגבול בין הגוש המזרחי (הקומוניסטי) למערב אירופה.
אזרחים שניסו לחצות את הגבול (מסך הברזל), נורו בידי חיילי הצבא.
טירת דובר היא מבצר מימי הביניים שנבנה בדובר שבמחוז קנט באנגליה בנקודה הגאוגרפית הקרובה ביותר ליבשת אירופה ולצרפת, והיא נמצאת במרחק של 34 קילומטרים מנמל קאלה שבצרפת.
מיקומה הפך אותה לבעלת חשיבות אסטרטגית ראשונה במעלה וזיכה אותה בשם "המפתח לאנגליה".
בתקופה הרומית שימשה דובר כמוצב של האימפריה הרומית בשם "פורטוס דובריס" - "שער דובר" (Portus Dubris), והייתה עיר נמל עיקרית של ה"צי הבריטי הרומאי" (Classis britannica).
הרומאים בנו מגדלור במקום בו נמצאת טירת דובר, אשר נשמר עד ימינו.
לאחר קרב הייסטינגס נכבשה הטירה על ידי כוחות נורמנים בהנהגת ויליאם הכובש מידי חיל המצב האנגלי (סקסוני) ומבניה הועלו באש.
טירה חדשה בסגנון התל וחצר הנפוץ אצל הנורמנים נבנתה באתר.
הטירה נבנתה מחדש בתקופת שלטונו של הנרי השני, מלך אנגליה, בתקופה זו נבנה מגדל עוז גדול ממדים, שהיה אחד מהאחרונים שנבנו, וסביבו מערכת הגנה כפולת חומות בסגנון המצודה הקונצנטרית שמקורה באדריכלות צבאית צלבנית ובדומה למבצר הצלבני המפורסם קראק דה שבלייה.
מבחן האש הראשון של הטירה הגיע בשנת 1216 בעת מלחמת הברונים הראשונה.
אז צר הצבא הצרפתי בראשות לואי השמיני, מלך צרפת על הטירה ולאחר קרבות עזים הצליחו הצרפתים לפרוץ את החומות ולחדור אל מגדל העוז.
אולם יוברט דה בורג, מפקד הטירה הצליח להדוף את אנשיו של לואי, וחסם את הפרצה בחומה באמצעות גזעי עצים גדולים.
לאחר שלושה חודשי מצור, הסיג לואי את כוחותיו, שב ללונדון והכריז על הפסקת אש, וזאת מבלי לכבוש את הטירה.
בשנת 1642, במהלך מלחמת האזרחים האנגלית נתפסה טירת דובר על ידי תומכי הפרלמנט הארוך, עובדה זו מנעה את הרס הטירה.
בסוף המאה ה-18 במהלך המלחמות הנפוליאוניות שופצה המצודה וביצוריה נבנו מחדש על מנת להתאים אותה לאתגרים הצבאיים של התקופה.
לטירה נוספה טבעת ביצורים חיצונית ובה עמדות תותחים.
מגדל העוז הפך לפלטפורמה לתותחים, גגו הוסר וקמרונות נבנו במקומו, עליהם הוצבו עמדות תותחים כבדים.
הגדלת חיל המצב הצריכה בנייה של מחנות צבא ומגורים, הפתרון נמצא בדמות מנהרות שנכרו בעומק של 15 מטרים מקצה המצוק והחיילים הראשונים עברו למגורים אלו בשנת 1803 ובשיאם אכלסו מגורים תת-קרקעיים אלו 2000 חיילים.
מנהרות אלו, שננטשו לאחר תום המלחמות הנפוליאוניות, חזרו לשימוש עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939. תחילה שימשו המנהרות כמקלטים כנגד הפצצות ולאחר מכן כמפקדה תת-קרקעית שבמאי 1940 פיקחה על פינוי הצבא הבריטי מדנקרק.
הטירה והמנהרות נמצאים בבעלות קרן המורשת האנגלית והאתר פתוח לציבור ומהווה מוקד משיכה לתיירים רבים.
טירת גילבו (בשוודית: Gyllebo slott) היא טירה במחוז סימרישמן בסקונה בדרום שוודיה.
הטירה הייתה ביתם של אצילים דנים רבים וביניהם מרגרט הראשונה, מלכת דנמרק.
הטירה המקורית מהמאה ה-13 נהרסה במאה ה-16, והטירה שבנויה כיום נמצאת בסמוך לחורבה של הטירה המקורית.
הטירה קיבלה את שמה ממשפחת Glits שהגיעה משלזוויג שבגרמניה.
בתקופה מסוימת הפכה הטירה למנזר והמלכה מרגרט הראשונה התגוררה שם.
במקור נבנתה הטירה סמוך למיקומה הנוכחי.
במקום ישנו שטח שנמצאו בו שרידי מבצר משנת 1280. המבצר נהרס בסביבות שנת 1500, וטירה נבנתה מחדש על ידי לאורידס קנוב בין השנים 1538–1544.
טירה זו הייתה אחת הטירות הגדולות ביותר בסקונה.
טירת גילבו נשרפה מספר פעמים, כאשר הפעם האחרונה הייתה בשנת 1700.
לאחר המלחמה בין דנמרק לשוודיה בין השנים 1658–1660, נכללה הטירה בין שמונה עשרה האחוזות בסקונה של האצילים הדנים, עליהם ויתרו לטובת שוודיה בתמורה לאי בורנהולם שעבר לדנמרק בחזרה.
בתחילת המאה העשרים הפכה הטירה לאתר לאומי של שוודיה, אך נמכרה מאוחר יותר לבעלות פרטית.
בעבר, הטירה הייתה בנויה בצורה מרובעת מאבן גרניט והייתה לה חצר פנימית.
הטירה הייתה מוקפת חפיר מים.
כיום, הטירה ממוקמת על שפת אגם גילבו, קילומטר וחצי צפון מערבית למחוז סימרישמן.
הטירה עוצבה בסגנון הנאו-קלאסי בין השנים 1813–1818. הבניין המרכזי הוא בעל שתי קומות.
בצד הבית ישנה כיפה מעוטרת.
כיום טירת גילבו היא בבעלות פרטית
טירת גריפסהולם (בשוודית: Gripsholms slott) היא טירה במרייפרד בחבל סדרמנלנד שבשוודיה.
הטירה ממוקמת ליד אגם מלארן בדרום מרכז שוודיה, תחת תחום השיפוט של סטרנגנס, כ-60 ק"מ מערבית לסטוקהולם.
מצודה נבנתה במקום בשנת 1380 על ידי בו ג'ונסון גריפ, והייתה שייכת למשפחתו, עד שהוחרמה על ידי גוסטב ואסה, מלך שוודיה בשנת 1526. המלך הרס את המבנה ובנה טירה מבוצרת עם מגדלי שמירה וחומה לצורכי הגנה.
מהמצודה המקורית נשאר רק חזית של קיר.
מאז גוסטב ואסה, גריפסהולם הייתה שייכת לארמון המלוכה השוודי, והם השתמשו בו לצורכי מגורים עד לשנת 1713. בין השנים 1563 ל-1567, המלך אריק ה-14 כלא את אחיו ג'ון ואת רעייתו, קתרין ג'גילון, בטירה.
זוהי גם אחת הטירות שהמלך אריק נכלא בהם כאשר אחיו ג'ון השתלט על המלוכה.
בנו של ג'ון, סיגיסמונד, שמאוחר יותר נהפך למלך פולין ושוודיה, נולד בטירה בשנת 1566.
הטירה שימשה שוב ככלא בין השנים 1713 ל-1773, לפני שהיא שופצה על ידי גוסטב השלישי, מלך שוודיה ורעייתו סופיה מגדלנה.
בנוסף נבנה תיאטרון באחד המגדלים.
גוסטב הרביעי אדולף ומשפחתו נכלאו גם כן בטירה בשנת 1809, לאחר שהועבר מהמלוכה.
הוא נאלץ לחתום על כתב הוויתור שם.
בין השנים 1889–1894, הטירה עברה שחזור מסיבי ומעורר מחלוקת על ידי האדריכל פרדריק ליליקויסט, במהלכה הוסרו פריטים רבים מהמאה ה-17 וה-18. השינוי הגדול ביותר היה הוספה של קומה שלישית, הריסת אגף מתוכננת לא יצאה לפועל לבסוף.
הטירה משמשת כיום כמוזיאון הפתוח לציבור, ובו תמונות ועבודות אמנות.
חלק מהטירה משמש משכנה של הגלריה הלאומית לדיוקנאות (Statens porträttsamlingar), אחד האוספים הישנים ביותר של דיוקנאות בעולם.
טירת הוהנוורפן היא טירה-אחות של טירת זלצבורג.
הטירה ממוקמת מעל העיר וורפן בעמק זאלצך, כ-40 קילומטר מדרום לעיר זלצבורג, אוסטריה.
הביצורים הראשונים בשטח הטירה הם משנת 1075 ו-1078, בתקופת מאבק האינווסטיטורה.
הביצורים נבנו על גבעה סלעית בגובה 155 מטרים, בהוראת הארכיבישוף של זלצבורג אשר תמך באפיפיור גרגוריוס השביעי במאבקו בהיינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בעניין הזכות למינוי של אנשי הכמורה.
מטרת הבניה הייתה להגן על שטחי הנכסים בהם החזיק הארכיבישוף באזור זלצבורג מפני השתלטות עוינת על ידי כוחותיו של היינריך.
במשך השנים שימשה הטירה את אנשי הארכיבישוף לא רק כבסיס צבאי ומקום מקלט, אלא גם כמעון מגורים ואתר נופש.
במהלך המאה ה-12 הורחבה הטירה, ובמאה ה-16 בתקופת מרד האיכרים שימשה כעמדת הגנה מפני מהומות כורים ואיכרים שנעו לכיוון העיר זלצבורג.
בשנים 1525–1526 ניזוקה הטירה קשות כתוצאה משרפות שהוצתו בתוכה כחלק מן ההתנגשויות במהלך המרד.
פרט לכך שימשה הטירה במשך השנים גם כבית כלא בו נכלאו גם אצילים שונים.
בשנת 1838 עברה הטירה לבעלותו של אויגן, הארכידוכס מאוסטריה.
בשנת 1931 ניזוקה שוב באורח קשה כתוצאה משרפה שלאחריה עברה תהליך שיפוץ מקיף, נמכרה, ועברה בשנת 1938 לבעלותו של המחוז האדמיניסטרטיבי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שימשה הטירה כאתר הדרכה ואימונים של המפלגה הנאצית, ולאחריה ועד שנת 1987 שימשה הטירה כאתר אימונים של המשטרה האוסטרית.
כיום, ולאחר סדרה נוספת של שיפוצים מקיפים, משמשת הטירה כאתר תיירות.
מבנה הטירה שימש כאתר צילומי החוץ במספר סרטים וסדרות טלוויזיה:
בסרט הנשרים פשטו עם שחר משנת 1968, משמש המבנה לתיאור "טירת העיט" הנאצית אליה מסתננים כוחות הקומנדו הבריטי.
בסרט ירח דבש מטורף משנת 2003 לתיאור המלון הצרפתי.
במיני סדרה הממלכה העשירית משנת 2000 לתיאור בית הסוהר של שלגיה.
בסרט הגרמני משנת 1972 "רופא הילדים ד"ר פרוליך"
בסדרת הטלוויזיה הגרמנית משנת 1986 "דודתו של פרנקנשטיין"
בסרט צלילי המוסיקה משנת 1965 משמשת הטירה כרקע לצילומי השיר דו-רה-מי
בסדרת הטלוויזיה האיש במצודה הרמה משנת 2015 מצולמת הטירה כמעון הרשמי של הפיהרר, אדולף היטלר
טירת האי (בליטאית: Trakų salos pilis) היא טירה הנמצאת על אי באגם גאלבה בעיר טרקאי, ליטא.
הטירה מכונה לעיתים "מאלבורק הקטנה".
הקמת טירת האבן החלה במאה ה-14 על ידי קסטוטיס, הדוכס ששלט בתקופתו בדוכסות הגדולה של ליטא, ובסביבות שנת 1409, הסתיימו עבודות הבנייה העיקריות על ידי בנו ויטאוטאס הגדול, שמת בטירה בשנת 1430. טרקאי הייתה אחד המרכזים הראשיים של הדוכסות הגדולה של ליטא ונודעה לה חשיבות אסטרטגית גדולה.
במהלך השלב הראשון, באמצע המאה ה-14, הטירה נבנתה על הגדול שבשלושת איי האגם בהוראת הדוכס הגדול, קסטוטיס.
בניית הטירה קושרה להרחבה ולחיזוק של טירת חצי האי של טרקאי, הנמצאת דרומית לאגם גאלבה.
קסטוטיס העביר את מגוריו והאוצר שלו לטירת האי.
הטירה סבלה הרס רב במהלך ההתקפה של אבירי המסדר הטבטוני בשנת 1377. לאחר רצח קסטוטיס, החל מאבק כוח בין יוגאילו לבין ויטאוטאס על תואר הדוכס הגדול של ליטא.
הטירה הייתה במצור על ידי שני הצדדים.
זמן קצר לאחר חתימת ההסכם בין הצדדים, החל השלב השני של בניית הטירה עד לשנת 1409. השלב הזה נחשב לשלב ההתפתחותי החשוב ביותר בהיסטוריה של הטירה.
מסתבר שבזמן שביתת האש עם המסדר הטבטוני, העבודות בוצעו בהשגחת רב הבנאים של המסדר, ארבע שנים לפני פרוץ קרב גרונוולד.
במהלך השלב השני, נוספו שני אגפים חדשים, ובצד הדרומי נבנה מגדל ביצור בין 6 קומות.
למגדל היו שערים ניתנים להזזה שהפרידו את הארמון משאר חלקי הטירה.
המגדל שימש למספר פונקציות; חוץ מהיותו מבנה הגנה, היה בו בית תפילה ומתחם מגורים.
הוא קושר לארמון הדוכסי, שהיה לה חצר פנימית.
כל האגף הדרומי של הטירה שימש כאולם הדוכסי.
האולם היה בגודל 10 על 21 מטרים, ורק הארמון העליון במתחם הטירה של וילנה העפיל על ממדים אלו.
חומר הבנייה העיקרי שהשתמשו בבנייה נקרא לבנים גותיות אדומות.
בלבני אבן השתמשו רק בבנייה של היסודות ובחלק העליון של המבנים, המגדלים והחומה.
אפשר לתאר את סגנון הבנייה של הטירה בסיום השלב השני כגותי עם מעט מאפיינים רומנסקיים.
ההרחבה של החלק החיצוני של הטירה במאה ה-15 סימן את השלב השלישי בהתפתחות של טירת האי.
החומות החיצוניות חוזקו לעובי של 2.5 מטרים והוגבהו.
3 מגדלי הגנה גדולים נבנו בפינות החומה.
המגדל הדרום-מערבי גם שימש ככלא.
הקומה העליונה של המגדל תוכננה עבור חיילים והיו בה מספר רב של תותחים.
בניין כניסה ראשי נבנה גם כן, שיחד עם מגדל הביצור, היה בעל שערים ניתנים להזזה.
סמוך לחומות הפנימיות נבנו מספר בניינים ביניהם: אורוות, מטבח ומבני תמיכה נוספים.
כאשר הטירה עברה את השיפוצים הללו במאה ה-15, גובה פני המים באגם גאלבה היה גבוה מאשר הוא היום.
בנאי הטירה ניצלו עובדה זאת על ידי הפרדת הארמון הדוכסי והחלק החיצוני של הטירה בעזרת חפיר, שהיה מספיק רחב רק למעבר סירות קטנות.
שני החלקים קושרו בעזרת שערים ניתנים להרמה במקרה של התקפה.
טירת האי איבדה מחשיבותה הצבאית זמן קצר לאחר קרב גרונוולד.
הטירה הפכה להיות מקום מגורים ושרוהטה מחדש בפנים.
פרסקאות חדשות צוירו על הקירות, שחלקן שומרו בחלקיות עד היום.
אורחים חשובים מחו"ל הוזמנו לארמון הדוכסי.
ידוע שיואילו ביקר בטירה 13 פעמים בין השנים 1413 ל-1430.
הדוכס, ויטאוטאס הגדול, מת בתוך הטירה, מבלי שהומלך למלך ליטא, בשנת 1430. במהלך שלטונו של זיגמונט השני אוגוסט, הטירה רוהטה מחדש בסגנון רנסאנסי, והיא שימשה כארמון הקיץ המלכותי לזמן קצר.
בשנים מאוחרות יותר הטירה שימשה ככלא.
במהלך המלחמות עם נסיכות מוסקבה במאה ה-17, הטירה ניזוקה ולא שופצה מחדש.
במהלך המאה ה-19, הוכנו תוכניות לשיפוץ הטירה.
הוועדה הארכאולוגית האימפריאלית יזמה את שימור שאריות הטירה בשנת 1888. בשנת 1905, השלטונות הרוסים האימפריאליים החליטו לשחזר חלקית את הריסות הטירה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הגרמנים הביאו מומחים, שעשו מספר ניסיונות לשחזר את הטירה.
בין השנים 1935 ל-1941, חלקים מהארמון הדוכסי חוזקו, והמגדל בחלק החיצוני הדרום-מזרחי נבנה מחדש, כולל חלקים מהחומה שלו.
מומחים פולנים וליטאים לשימור עבדו על הפרויקט, אך הפסיקו לאחר שהמלחמה התגברה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנת 1946, החל פרויקט שחזור רציני והעבודות עצמן החלו בשנים 1951 - 1952. החלק המרכזי בשחזור הסתיים בשנת 1961. הטירה שוחזרה בסגנון המאה ה-15.
כיום הטירה מהווה אתר תיירותי מרכזי.
טירת דינס בראן (בוולשית: Castell Dinas Brân) הייתה מצודה בתקופת הברזל ומאוחר יותר גם טירת אבן אשר הגנה על הגבול המזרחי של ממלכת גוויניד'.
הטירה הוקמה בסביבות שנת 1260, נפלה לידי אדוארד הראשון, מלך אנגליה בשנת 1276, וככל הנראה נהרסה בחידוש הקרבות בשנת 1282 ומאז לא שוקמה.
באתר בו ניצבות כיום הריסות הטירה, נבנה תחילה מבצר גבעה בסביבות 600 לפנה"ס.
המצודה כללה סוללת אדמה שבראשה נבנו חומות עץ, בנוסף נחפר חפיר בדופן הדרומית של המבצר, היכן שהמדרון פחות תלול.
בין כותלי החומות הוקמו מספר בתים ומבני עץ, השם דינאס ככל הנראה שימש גם את תושבי המקום הקדומים.
ישנן עדויות לכך שהאתר שימש כמבצר מעץ אשר שירת מלכים שונים בממלכת פוויס בהם; אליסד' אפ גווילוג במאה ה-8 ומאוחר יותר מאדוג אפ גריפיד' מיילור שהיה המלך הראשון של פוויס פאדוג (הצפונית).
ייתכן שדינס בראן אף שימשה כמושב כסאו של המלך (אשר מלך בין 1197-1236), ככל הנראה בתקופה זו הטירה נבנתה מעץ וישנם עדויות לכך שהיא הושמדה בשריפה.
בשנות ה-60 של המאה ה-13, ככל הנראה לקראת 1270, הוקמה טירת האבן במקום על ידי מלך ממלכת פוויס פאדוג גריפיד' השני, בנו של מאדוג.
בתקופה זו גריפיד' השני היה בעל ברית של ל'ואלין אפ גריפיד' ("מלך ויילס") שמלך בממלכת גוויניד'.
תפקידו של גריפיד' השני בתקופה זו היה לשמש אזור חיץ הניצב בין אנגליה וממלכות צפון ויילס, ככל הנראה מתוך תפיסה זו שוקמו ביצורי הטירה והיא נבנתה מאבן.
עם זאת, מספר שנים לאחר מכן ב-1276, צבא אנגלי-ולשי של המלך אדוארד הראשון פלש לוויילס וכבש את הטירה יחד עם ממלכת פוויס פאדוג.
לאחר הכיבוש הושאר חיל מצב אנגלי בטירה עד ששנה מאוחר יותר נחתם הסכם שלום בין אנגליה לוויילס, הסכם שהחזיק מעמד רק עד הכיבוש של ויילס בשנת 1282.
ככל הנראה חיל המצב הוולשי העלה את הטירה באש לפני כיבושה בשנת 1276, אך היא המשיכה להתקיים מספר שנים לאחר מכן.
לא ברור לגמרי מתי נהרסה הטירה והפסיקה להיות בשימוש כל שהוא, ככל הנראה עם הכיבוש הסופי של ויילס ב-1282 הטירה הושמדה והוצאה מפעילות.
לאחר שנה זו בכל מקרה אין עדויות לשימוש צבאי או פוליטי בטירה.
הטירה נבנתה בצורה מלבנית והתפרסה על שטח של בסביבות 90 על 40 מטרים, כאשר סביבה נחפר חפיר אשר הקיף את חומותיה.
חלק מהחפיר שניתן לראות היום מיוחס למצודת תקופת הברזל העתיקה יותר, אך זה הורחב בבניית הטירה החדשה וכיום חלק מהחפיר אשר נחצב באבן (בעומק של כ-6 מטרים) השתמר באופן ברור.
בצד המזרחי של המתחם נבנה מגדל העוז של הטירה, אשר הריסותיו קיימות גם כיום.
הכניסה לחומות הטירה הייתה על ידי בית שער שנבנה בפינה הצפון-מזרחית של המתחם, שער זה הוא פחות אופייני לבנייה הוולשית והורכב משני צריחים בעיצוב אופייני יותר לטירות אנגליות של התקופה.
בחומה החיצונית הדרומית ישנן הריסות של צריח בצורת האות 'D' (חצי עיגול).
סך הכל הטירה הייתה חזקה ובמיקום אסטרטגי טוב, אך הגודל הקטן שלה ביחס לטירות אחרות בתקופה הפך אותה יותר למבנה של יוקרה וסמל שלטון עם חשיבות צבאית פחותה.
כיום הריסות דינס בראן הן יעד תיירותי בעל ערך רב באזור, הן שוכנות מעל לעיירה ל'אנגול'ן שגם היא בעלת ערך תיירותי רב.
במהלך שנות ה-50 פעלה אף חנות בין ההריסות אשר שירתה את המטיילים, כאשר האספקה הייתה מגיעה כל בוקר על גבי חמור במעלה הגבעה, אך זו הפסיקה במהלך השנים לפעול.
ממעלה הגבעה מטיילים יכולים לתצפת לאורך עמק הדי, 'רכס הפנורמה' מצפון-מזרח, אזור העיירה ל'אנגול'ן מתחת ואף אמת פונטקיסילטה הנמצאת כ-5 קילומטרים ממזרח במורד העמק.
טירת בלוודיר היא מבנה שטות הממוקם במרכז סנטרל פארק שבאי מנהטן בעיר ניו יורק, במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
המבנה משמש כיום כמרכז מבקרים ומרכז מידע וכן כולל חדרי תצוגה ומרפסת תצפית.
מאז שנת 1919 ממוקמת במבנה תחנת מזג האוויר הרשמית של הפארק.
שמה של הטירה מקורו באיטלקית ומשמעו "נוף יפה".
הטירה נבנתה בשנת 1869 בסגנון ויקטוריאני כמבנה שטות, על מצוק ויסטה - הגבעה השנייה בגובהה בפארק.
הטירה בנויה מצפחת מנהטן (Manhattan schist) שנכרתה במהלך בניית הפארק, וצופתה בגרניט אפורה.
מגדל הטירה הוא המבנה הגבוה ביותר שבפארק.
הטירה תוכננה על ידי האדריכלים קלוורט וו וגיי'קוב וורי מולד, אשר מונו, יחד עם פרדריק לו אולמסטד לתכנן את הפארק בשנת 1865. בסמוך לטירה נבנו שני ביתנים עשויים עץ מעוטר (על מנת לחסוך בהוצאות הבנייה).
לאחר הקמת הטירה היא שימשה כתחנת תצפית לשירותי כיבוי אש עד שנת 1867 עת שעברה להנהלת הפארק.
בנייני העץ הוסרו בשנת 1900 לערך, בשל תחזוקה לקויה.
החל משנת 1919 שימשה הטירה כתחנת תצפית עבור שירות חיזוי האוויר של ניו יורק, וגם כיום ממוקמת בטירה תחנת מדידה אוטומטית.
בשנות ה-60 עברו משרדי שירותי חיזוי מזג האוויר למרכז רוקפלר, מתקני החיזוי שבטירה עצמה הפכו אוטומטיים, והטירה נסגרה לעובדים ולציבור.
בהיעדר פעילות במבנה סבל המבנה מוונדליזם ונזק רב נגרם לו.
בשנת 1983 החל שיפוץ המבנה, ובשנת 1995 הוקמה מחדש הכניסה למבנה - עשויה מעץ, בהתאם לתוכניות המקוריות.
הטירה מוזכרת בסדרות וסרטים רבים העוסקים בעיר ניו יורק, ובהם הסרטים "חנה ואחיותיה" משנת 1986 ובסרט "הדרדסים" משנת 2011 כמפקדתו של גרגמל.
הטירה מופיעה בסדרת הילדים האמריקאית רחוב סומסום כביתו של "מר סופר" (Count Von Count).
טירת בראן (ברומנית: Castelul Bran) היא טירה ברומניה הממוקמת בעיירה בראן על גבול מונטניה וטרנסילבניה.
ב-1212 הוקמה במקום טירה עשויה מעץ על ידי המסדר הטבטוני, אך ב-1242 היא נהרסה על ידי המונגולים.
האזכור הראשון בכתובים של הטירה הוא במסמך של לאיוש הראשון, מלך הונגריה שבו הוא מרשה לסקסונים מקרונשטדט (בראשוב) להקים טירה עשויה מאבן על חשבונם.
הטירה הוקמה ב-1382, בעקבות הקמתה מקימיה קיבלו פטור מתשלום מיסים למשך מספר מאות.
בעקבות הקמת הטירה היישוב בראן החל להתפתח.
בין 1438–1442 הטירה שימשה להגנה במלחמה נגד העות'מאנים.
הטירה החליפה בעלים מספר פעמים.
היא הייתה בבעלותו של מירצ'ה הזקן, יותר מאוחר היא הועברה לבעלותם של תושבי בראשוב.
לאחר מלחמת העולם הראשונה תושבי בראשוב העניקו את הטירה במתנה למלכת רומניה מארי והטירה החלה לשמש בתור מעון קיץ של משפחת המלוכה הרומנית עד 1947 אז נאלצו לוותר על כתרם.
ב-2006 הטירה הוחזרה לדומיניק הבסבורג, נכדה של המלכה מארי, ב-2007 הטירה הוצעה למכירה, אך ב-2009 הוחלט להשאיר את הטירה בתור מוזיאון.
לטירה, המוצגת לתיירים בתור "טירת דרקולה", יש למעשה קשר דל לולאד המשפד (ולא ידוע אם שהה בה בעצמו).
הטירה התפרסמה בעיקר בזכות הרומן של ברם סטוקר, "הרוזן דרקולה".
טירת דוויסיב (Duwisib) היא טירה בדרום מדבר נמיב, בדרום-מערב נמיביה.
הטירה הוקמה על ידי האנס היינריך פון וולף ורעייתו ג'ייטה האמפרי.
פון וולף היה קצין גרמני, שב-1904 נשלח לדרום-מערב אפריקה הגרמנית כחלק מכוחות השוצטרופה.
ב-1906 שב לגרמניה, וב-1907 נישא לג'ייטה האמפרי, בתו החורגת של הקונסול האמריקאי בדרזדן.
האמפרי ירשה ממון רב מסבה, ובעת שנישאו כבר הייתה מיליונרית.
זמן קצר לאחר נישואיהם, נסעו לדרום-מערב אפריקה הגרמנית, ורכשו קרקע בשטח של 5,500 דונם, אותם ייעדו להקמת חווה.
בשטח זה, הקימו השניים את ביתם, שנראה כטירה, ובנייתו הושלמה ב-1909.
פון וולף הביא לחווה סוסי הרבעה מאוסטרליה ומבריטניה ופרי הרבעה מסוג הרפורד, בהם השתמשו להרבעה בחוות ברחבי המושבה.
בנוסף, הביא פון וולף לחווה עדר כבשים ממושבת הכף, אותו ייעד להפקת צמר.
פרט לעובדי החווה, העסיקו בני הזוג גם שבעה עובדים מינהל ומשק שהתגוררו באגף המערבי של הטירה, ובהם רואה חשבון, שף, תופר ומשרתים אישיים.
בעת שבני הזוג התגוררו במקום, כינו אותם תושבי האזור "הברון" ו"הברונית", אף שלא היו להם תוארי אצולה, בשל אורח חייהם.
ב-1914 יצאו בני הזוג פון וולף מנמל לידריץ לכיוון אנגליה, במטרה להביא סוס הרבעה נוסף.
במהלך שהותם בים, פרצה מלחמת העולם הראשונה, וכנתינים גרמנים לא יכלו להגיע לאנגליה.
הם שינו את נתיב הפלגתם, והגיעו לריו דה ז'ניירו.
שלטונות ברזיל החזיקו בהם במעצר במשך מספר חודשים, ולאחר מכן עלו על ספינה נייטרלית והפליגו לאירופה.
פון וולף שב לצבא הגרמני, ונהרג ב-1916 בקרב על הסום.
ג'ייטה המשיכה להתגורר במינכן עד מלחמת העולם השנייה, אז עקרה לשווייץ, ולאחר סיום המלחמה נסעה לארצות הברית.
היא נפטרה בסאמיט שבניו ג'רזי ב-1946.
ג'ייטה פון וולף מעולם לא שבה לטירה, ואף לא תבעה את זכויותיה בקרקע שבבעלותה.
עם עזיבתם ב-1914, הפקידו את החווה בני הזוג בידי חברים, ואלה מכרו אותה ב-1920 למשפחת מורמן השוודית.
לאחר מותו של אב המשפחה, ירש בנו את החווה, והוא החזיק בה עד שנהרג במלחמת העולם השנייה, בעת ששירת בחיל האוויר הדרום-אפריקאי.
לאחר מכן, רכש את הקרקע תאגיד תורר גרופ.
ב-1979 בעת שדרום-מערב אפריקה הייתה תחת שליטת דרום אפריקה, רכשו שלטונותיה את הטירה, והכריזו עליה כאתר לאומי.
גם לאחר עצמאות נמיביה ב-1990 נשמר מעמדה של הטירה, והיא מנוהלת בידי החברה הממשלתית נמיביה ויילדלייף ריזורטס, שמפעילה בה מוזיאון, מסעדה וכן חדרי אירוח ואתר קמפינג.
הטירה נבנתה בתכנונו של האדריכל הגרמני וילהלם זאנדר.
היא נבנתה בסגנון נאו-רומנטי, וכוללת גם מאפיינים גותיים.
היא נבנתה מאבן חול אדומה, שנכרתה מגבעה מאחוריה.
רוב הבנייה נעשה על ידי פועלים בני הררו, אך על גימור הלבנה פיקחו אומנים מאיטליה.
יתר חומרי הבנייה הובאו מאירופה, והועברו מנמל לידריץ על גבי עגלות רתומות לשוורים.
את עבודות העץ בטירה ביצעו נגרים מבלגיה, גרמניה ושוודיה.
הטירה כוללת 22 חדרים, ושטחה 900 מ"ר.
טירת גרוייר היא טירה מימי הביניים הנמצאת בעיירה גרוייר שבקנטון פריבור, והיא אחת הטירות המפורסמות ביותר בשווייץ.
היא מוכרת כאתר מורשת שווייצרי.
הטירה נבנתה בין השנים 1282 ל-1290, בסגנון הביצורים הריבועיים המאפיינים את סבויה.
הייתה רכושם של דוכסי גרוייר עד פשיטת הרגל של הדוכס מישל בשנת 1554. בעלי החוב שלו, הקנטונים פריבור וברן חלקו את אחוזתו.
בין השנים 1555 עד 1798 הייתה הטירה משכנם של האחראים על המיסים ואחר כך של הפרפקטים שנשלחו על ידי פריבור.
בשנת 1849 הטירה נמכרה למשפחות בובי ובאלאנד והן השתמשו בה כבית הקיץ שלהם ושיפצו אותה.
בשנת 1938, קנה הקנטון את הטירה בחזרה והפך אותה למוזיאון פתוח למבקרים.
מאז 1933, קרן שימור מפקחת על הבניין ושומרת על הבניין ותכולתו.
הטירה היא משכנן של שלוש גלימות של מסדר גיזת הזהב.
הן חלק משלל המלחמה שנתפסו על ידי הקונפדרציה השווייצרית (שכלל את כוחות גרוייר) בקרב מורטן נגד שארל הראשון דוכס בורגנדי בשנת 1476. כאשר שארל ציין שנה למות אביו, אחת הגלימות היא גלימת טקס שחורה עם סמלו של פיליפ השלישי הרקום עליה.
אוספים של ציורי נוף מהמאה ה-19 של הציירים ז'אן-בטיסט קאמי קורו, ברתולומיאו מן ואחרים מוצגים בטירה, וכן אוסף בינלאומי של אמנות פנטסטית.
הטירה, יחד עם העיר מימי הביניים מהווה יעד תיירותי חשוב ומושכת אלפי תיירים מדי שנה.
טירת הוכאוסטרוויץ (גרמנית: Burg Hochosterwitz) היא טירה ימי-ביניימית באוסטריה, מאתרי התיירות הבולטים במדינת קרינתיה.
הטירה ממוקמת על גבעה בגובה של 664 מטרים מעל פני הים, ליד העיירה סנקט גאורגן אם לאנגזה (Sankt Georgen am Längsee), כ-20 קילומטרים מצפון-מזרח לעיר קלגנפורט בירת קרינתיה.
הטירה הנישאה נראית עד למרחק של 30 קילומטרים ממנה.
הטירה נזכרת לראשונה במסמך משנת 860, שבו העניק מלך בוואריה לודוויג הגרמני כמה מנכסיו בקרנטניה (Carantania) לארכיבישופות של זלצבורג.
שמה שם היה אסטארוויזה (Astarwiza), שם ממקור סלאבי.
במאה ה-11 העביר הארכיבישוף גבהארד מזלצבורג את הטירה לדוכסות קרינתיה מבית שפונהיים (Sponheim) בתמורה לתמיכתה בו במהלך מאבק האינווסטיטורה.
זו מסרה את הפייף למשפחת אוסטרוויץ.
במאה ה-14 צר על הטירה צבאה של הדוכסית מרגרטה מאולטש.
ב-1478 נאלץ הנס לבית אוסטרוויץ, השריד האחרון למשפחתו, למסור את הטירה לקיסר פרידריך השלישי לשם תשלום חובותיו לו.
בשנים הבאות ניזוקה הטירה קשות עקב התקפות טורקיות רבות.
היא שופצה על ידי הבישוף של גורק (Gurk), שהטירה נמסרה לו ב-1509 על ידי הקיסר מקסימיליאן הראשון.
לאחר מכן עברה הטירה לידי הקיסר פרדיננד הראשון, אשר מסר אותה בידי משפחת קוונהילר (Khevenhüller).
גאורג קוונהילר ביצר את הטירה כנגד התקפות הטורקים.
עד שנת 1586 נוספו לה מחסן נשק ו-14 שערים מבוצרים שונים, שיש לעבור בהם בזה אחר זה - תוספת שהייתה יוצאת דופן בתכנונן של טירות בעת ההיא.
מאז המאה ה-16 לא הוכנסו שינויים של ממש בטירה.
היא נשארה בבעלותה של משפחת קוונהילר, לפי בקשתו של גאורג קוונהילר, המתועדת בלוח שיש מ-1576 המוצב בטירה.
חלקים מהטירה פתוחים לציבור במשך חודשים אחדים של השנה.
המבקרים צועדים בנתיב באורך של 620 מטרים אל הטירה, החולף דרך 14 השערים שלה.
בכל שער מוצב איור המציג את מנגנון ההגנה שהותקן בו.
בחדרי הטירה מצויה תצוגה של ציורים, כלי נשק ושריונות, אחד מהם בגובה של 2.4 מטרים.
טירת גליקסבורג היא טירה הממוקמת על לשון יבשה, ומוקפת מים משלושה עבריה, בקרבת העיירה גליקסבורג בצפון גרמניה, במדינת שלזוויג-הולשטיין.
זוהי אחת הטירות החשובות ביותר בצפון אירופה שנבנו בתקופת הרנסאנס.
בעבר שימשה הטירה למגורי בית המלוכה הדנית ומקום מגוריהם של מספר אצילים.
טירת גליקסבורג נתנה את שמה למשפחת המלוכה הדנית בית שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג.
הטירה נבנתה בשנים 1582 עד 1587 על ידי ניקולאוס קרייר, עבור יוהאן השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין, באתר של מנזר לשעבר.
חומר הבנייה ששימש את המנזר היה בחלקו לחומר גלם לבניית הטירה.
סביבת המנזר הוצפה, לכן ניסו ליצור ברכה גדולה סביב הטירה.
ב-23 במאי 1945, בסוף מלחמת העולם השנייה, חיפשו חיילים בריטים את הפושע הנאצי היינריך הימלר בטירה.
אנשי הצבא בזזו את הטירה וגנבו תכשיטים; חלקם נמצאו מאוחר יותר.
טירת דולוויד'לן (בוולשית: Castell Dolwyddelan) היא טירה ולשית הממוקמת במחוז קונווי, צפון ויילס.
הטירה נבנתה במהלך המאה ה-13 ושימשה את ממלכת גוויניד' הוולשית, היא נכבשה על ידי הצבא האנגלי של אדוארד הראשון ושימשה אותו למספר שנים.
בהמשך שופצה הטירה מספר פעמים ושימשה בעיקר בעלי קרקעות אזוריים בתקופות שונות, במאה ה-19 עברה הטירה את השיפוץ הנרחב האחרון שהביא אותה לצורתה הנוכחית עם מגדל העוז המלבני ששולט בנוף.
טירת דולוויד'לן נבנתה ככל הנראה בתחילת המאה ה-13 על ידי ל'ואלין אפ לורוורת' (ל'ואלין הגדול) על גבעה המשקיפה על העמק מסביב במיקום אסטרטגי, לאורך אחד מצירי התנועה החשובים בצפון ויילס.
האתר שימש ככל הנראה למבצר גבעה מוקדם יותר, על פי האגדה ל'ואלין עצמו נולד במבצר ובהמשך חיו בנה את טירת האבן כחלק מ-"ביצורי סנודוניה" להגנה על ממלכת גוויניד' מפני הצבא האנגלי.
ב-18 בינואר 1283 נפלה הטירה לידי הצבא האנגלי של אדוארד הראשון, היא עברה שיפוץ בשנים 1283-4 במטרה לשרת את הצבא הכובש אך בשנת 1290 היא ננטשה כמבצר צבאי, מאחר שהדגש האסטרטגי הושם על מבצרי החוף וננטשו רוב הביצורים בפנים ויילס.
במהלך השיפוץ האנגלי ככל הנראה נוספו הביצורים בצד המערבי של הטירה ונבנה המגדל המלבני.
בשנת 1488 רכש מרדוד' אפ איוון, יורש העצר לבית בית אברפראו, את הטירה ושיפץ אותה באופן נרחב לשימוש - בין היתר נוספה קומה עליונה למגדל העוז ונחפרו תעלות ניקוז.
במהלך המאה ה-19 עברה הטירה שיפוץ ועיצוב מחודש ברוח הרומנטיקה ההוויקטוריאנית על ידי הברון ווילובי דה ארסבי.
כיום רק מגדל העוז שעוצב בתקופה זו עומד על תילו, בעוד שחומות הטירה והמגדל השני נותרו בהריסות.
שטח הטירה נמצא בבעלות מועצת השימור הוולשית Cadw, הכניסה לאתר פתוחה לציבור אך עוברת בשטח פרטי.
טירת בלאקנס היא טירה מהמאה ה-15, ליד הכפר בלאקנס בסקוטלנד, על החוף הדרומי של לשון הים של פורת'.
הטירה נבנתה, ככל הנראה במיקום שבו הייתה טירה אחרת, על ידי סר ג'ורג' קרייטון (George Crichton) בשנות ה-40 של המאה ה-15. באותה עת, בבלאקנס היה הנמל העיקרי ששימש את העיר בעלת הצ'רטר המלכותי לינלית'גו (Linlithgow), ששימשה אחד המשכנים המרכזיים של המלוכה הסקוטית.
בשנת 1453 עברה הטירה, יחד עם אדמותיו של קרייטון, לבעלות ג'יימס השני, מלך סקוטלנד, ומאז היא מהווה רכוש הכתר.
הטירה שימשה בית כלא של הממלכה, ועם אסיריה המפורסמים ניתן למנות את הקרדינל דייוויד ביטן (David Beaton) וארצ'יבלד דאגלס, הדוכס השישי של אנגוס (Archibald Douglas, 6th Earl of Angus).
באמצע המאה ה-16, שיפץ אותה האדריכל סר ג'יימס המילטון מפינארט (James Hamilton of Finnart) וחיזק את יסודותיה, ובעקבות זאת הפכה הטירה לאחד המבנים המתקדמים ביותר בסקוטלנד מבחינת ביצורים מול ארטילריה.
כעבור בערך מאה, ביצורים אלו לא הספיקו כדי למנוע את נפילתה בידי צבאו של אוליבר קרומוול ב-1650. מספר שנים לאחר המצור, הטירה שופצה, ושוב שימשה כמתקן כליאה וכבסיס חיל מצב.
ב-1693 הוגבהו השער וביצוריו, והמגדל הדרומי חוזק בשלושה תותחים.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 נוספו למבנה מגורי חיילים וקצינים, כאשר הטירה שימשה מחסן תחמושת, עד ל-1912. במלחמת העולם הראשונה הייתה הטירה, לפרק זמן קצר, בשימוש הכוחות הבריטיים.
כיום מסווג המבנה "מונומנט רשום", והוא נמצא באחזקת ארגון סביבה היסטורית סקוטלנד (לשעבר סקוטלנד ההיסטורית).
בשל מיקומה של הטירה, שנושקת לנהר הפורת', וצורתה הארוכה והצרה, היא זכתה לכינוי "הספינה שמעולם לא הפליגה".
טירת האגם היא מערכת השליטה ובקרה המרכזית של המטה הכללי של צה"ל.
המערכת פותחה על ידי חברת TSG IT, חברה פרטית בבעלות התעשייה האווירית לישראל ופורמולה מערכות, בשיתוף אגף התקשוב בצה"ל, כדי לקשר בין גורמי המידע לגורמי האש.
המערכת יוצרת חיבור תהליכים מבצעיים בין זרועי שמאפשר גם חיבור של פלטפורמות לרשת.
כך לדוגמה ניתן לצפות באמצעותה בנתונים אודות התקדמות הלחימה: מיקומי הכוחות הישראליים ומרכזי הפעילות של האויב - ממחסני אמצעי לחימה, רקטות ומשגרים ועד למפקדות הארגונים עצמם.
מעבר לכך היא מאפשרת לראות את תמונת המצב של שיגורי רקטות לעורף הישראלי בזמן אמת.
היא מציגה על גבי מפת ישראל לא רק את מיקומי נפילות הטילים, אלא גם את סוג החימוש שנורה, את הנזק שנגרם בעקבותיו ואת טווחי הזמן בו היה העורף הישראלי תחת מתקפה.
אפיון המערכת החל בסוף שנות ה-90 במסגרת חיל הקשר והאלקטרוניקה, ופיתוחה בפועל החל בחיל הקשר בשיתוף פעולה עם TSG ב-2001. היא נוסתה מבצעית לראשונה בתרגיל ב-2004 אשר לא עמד בציפיות.
הניסיון המשמעותי הבא היה בשנת 2005 במהלך תוכנית ההתנתקות עם גרסה מעודכנת שזכתה להצלחה חלקית.
משנת 2006 עבר מוקד הפיתוח ל-TSG וב-2014 הפיתוח חזר לצה"ל לצורך הפחתת עלויות.
פיתוח המערכת הועבר ליחידת לוט"ם של אגף התקשוב.
בשונה מחברות אזרחיות, הפצת הגרסאות נעשתה על בסיס תהליכים מבצעיים בצה"ל ולא על פי בשלות המערכת.
בשנת 2013 הושקה גרסה מבצעית ניידת לטאבלטים.
בגרסה זו בוצעה התאמת היישומים והמערכות לגרסה הניידת, שמירת ההגנה בהיבטי אבטחת מידע ושמירה על קשר רציף בהיבט המידע.
מערכת "טירת האגם" הייתה כלי אסטרטגי מרכזי עבור הדרג הבכיר ביותר בצה"ל (המטכ"ל והבור), ומטרתה העיקרית היא לספק תמונת קרב עדכנית, אחודה ובין-זרועית בין חילות היבשה, הים והאוויר.
היא מאפשרת קישור אפקטיבי ומהיר בין גורמי המידע והאש.
המערכת מחברת ומעבדת נתונים המגיעים ממקורות מגוונים בשטח, כגון מודיעין, תצפיות וחיישנים, ומנגישה אותם לגורמי האש והכוחות הפועלים בזירה.
אינטגרציה זו חיונית לתהליך קבלת החלטות מושכל ומהיר.
המערכת מספקת תמונת מצב מקיפה ומאוחדת על מפת המבצע, ויוצרת חיבור תהליכים מבצעיים בין-זרועי ומאפשרת חיבור של פלטפורמות מבצעיות שונות לרשת משותפת.
במסגרת זו מוצגים נתונים קריטיים על אודות התקדמות הלחימה, ובהם מיקומי הכוחות הישראליים וכן מרכזי הפעילות של האויב כמו מפקדות, מחסני אמל"ח ומשגרים.
בנוסף, "טירת האגם" מאפשרת מעקב בזמן אמת אחרי איומי רקטות לעורף הישראלי, ומציגה לא רק את מיקומי נפילות הטילים אלא גם את סוג החימוש ששוגר, את הנזק שנגרם ואת טווחי הזמן בו היה העורף תחת מתקפה.
תצוגת נתונים מפורטת זו תומכת במקבלי ההחלטות בדרג הפיקודי העליון, ומאפשרת להם להוציא פקודות ולהעביר מידע בצורה יעילה ומהירה, ובכך לשפר משמעותית את תהליך הפיקוד והשליטה.
טירת בלייר היא טירה סמוכה לעיירה בלייר את'ול במחוז פרת' וקינרוס, שבמרכז סקוטלנד, הממלכה המאוחדת.
חלקי הטירה המוקדמים ביותר נבנו במאה ה-13 ולאורך המאות עברה מספר שיפוצים והרחבות, צורתה הנוכחית התעצבה ב-1870 כאשר עברה שיפוץ נרחב בידי האדריכל ג'יימס ברייס בסגנון אדריכלות סקוטית ברוניאלית.
טירת בלייר היא המשכן ההיסטורי של דוכס את'ול שהוא גם ראש שבט מארי, מתוך כך הטירה משמשת גם את רגימנט האת'ול היילנדרים המשרת את הדוכסות ונחשב לכוח הצבאי הפרטי החוקי היחיד באירופה.
מבנה הטירה הוגדר ב-1971 כבניין רשום מדרגה A, גינות האחוזה סביב הטירה נכללו החל משנת 1987 ב-'רשימת הגינות והנופים המעוצבים של סקוטלנד'.
טירת דוֹלבַדָארן (בוולשית: Castell Dolbadarn) הייתה טירת אבן, שהוקמה על ידי ל'ואלין הגדול בלב ממלכת גוויניד', כיום מחוז גוויניד', שבצפון-מערב ויילס.
הריסות הטירה כיום כוללים שאריות חומה היקפית ויסודות של מספר מגדלים ומבנים, כאשר השריד העיקרי לטירה הוא מגדל העוז העגול.
האתר פתוח למבקרים ונמצא בבעלות ותחזוקה של Cadw, המבנה הוא מבנה רשום מדרגה I.
הטירה נבנתה סביב שנות העשרים של המאה ה-13 בפתח המערבי של מעבר ל'אנבריס על גדת אגם ל'ין פדרן בצפון-מערב ויילס, כחלק ממאמץ להתגונן אל מול צבאות אנגליה ממזרח וצבאות המארשים לאורך הגבול הדרומי והמזרחי של הנסיכות הוולשית.
אצילים ולשים לא נהגו לבנות טירות בתקופה זו ומרכזי השלטון היו בחצרות לא ממוגנים (ל'סוייד'; llysoedd), גם מגדל העוז העגול היה מאוד לא אופייני לביצורים הוולשים, מתוך כך נראה כי בניית הטירה הושפעה רבות מהסגנון האנגלו-נורמני של שליטי אנגליה והמארשים.
בשנת 1282 ירש את הנסיכות הוולשית דוויד' אפ גריפיד' נכדו של ל'ואלין.
אל מול התקדמות הצבאות האנגלים לתוך ליבה של הממלכה, דוויד' קבע את בירת הנסיכות בדולבדארן ומשם ניהל את המערכה כנגד אדוארד הראשון, מלך אנגליה.
ביולי 1283 נתפס דוויד' והוא נשפט והוצא להורג בשרוסברי, טירת דולבדארן נכבשה על ידי הצבא האנגלו-נורמני, כאשר המלך אדוארד קבע את קרנארבון הסמוכה בתור המרכז השלטוני והצבאי האזורי ואף נלקחו אבנים מדולבדארן לבניית הטירה החדשה לחופי מצר מנאי.
הטירה המלכותית של בלואה היא טירה השוכנת במרכז העיר בלואה, שבמחוז לואר-א-שר בעמק הלואר שבצרפת.
נוסף על היותה משכנם של רוזני בלואה ומלכים צרפתים אחדים, גם ז'אן ד'ארק באה לשם בשנת 1429 כדי להתברך מפי הארכיבישוף של ריימס לפני שיצאה בראש צבאה לגרש את האנגלים, אשר כבשו את אורליאן שנה קודם לכן.
מוזיאון האמנות של בלואה (Musée des Beaux-Arts de Blois), השוכן באגף לואי השנים-עשר, מציג אוספים של ציור, פיסול ואמנות דקורטיבית (ובהם שטיחי קיר רבים) מן המאות ה־16 עד ה־19. המוזיאון נוסד בשנת 1850.
הטירה המלכותית של בלואה נחשבת אנדרטה היסטורית מאז 1845. היא מציגה את האומנות הצרפתית החל מהמאה ה-13 עד המאה ה-17. סביב חצר הארמון נמצאים ארבעה אגפים המהווים דוגמה ייחודית להתפתחות האדריכלות.
המבנה הוקם במאה ה-13 ואז, בתקופת שלטונו של המלך לואי ה-12 במאה ה-16, הארמון נבנה מחדש והפך למבנה רומנטי יותר, מה שהקנה לו אלמנטים של יוקרה ואלגנטיות.