tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בית כנסת אחד נמצא בתל אביב ובית כנסת אחד בירושלים: בית הכנסת שלום, בכפר שלם שבתל אביב, הוקם על ידי עולים ורבנים שהביאו איתם את המסורת הרומניוטית ועדיין פועל בימים אלו.
בית הכנסת "בית אברהם ואהל שרה" שנמצא בשכונת אהל משה בנחלאות, ירושלים.
בית הכנסת הוקם בשנת 1925, על ידי אברהם ושרה הכהן, כמקום תפילה לעולי יואנינה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עלו אברהם ושרה מיואנינה.
באותה שנה נפטר אברהם ואשתו החליטה להקדיש את ביתה להקמת בית כנסת לרומניוטים והיא עצמה התגוררה עד מותה ב-1939 בחדר הצמוד.
לאחר השואה הצטרפו מעט מהרומניוטים שעלו לארץ לבית הכנסת 'בית אברהם ואהל שרה'.
מנהגיהם כמעט נעלמו והנוסח הספרדי ירושלמי השתלט על התפילה.
בית כנסת רומניוטי נוסף היה קיים ברובע הנוצרי בירושלים העתיקה אבל הוא אינו בשימוש עוד.
מתחילת המאה ה-20 קיים רק בית כנסת רומניוטי אחד בארצות הברית.
בית הכנסת "קהילה קדושה יאנינה" "Kehila Kedosha Janina" שברובע הסיני של ניו יורק, בלואר איסט סייד של מנהטן.
בית הכנסת משמש את קהילת המהגרים הרומניוטים ומנהל רשימת תפוצה של 3,000 משפחות רומניוטיות, רובן מתגוררות באזור שלוש המדינות.
בית הכנסת פתוח לתפילות בכל שבת בבוקר וכן בכל החגים היהודיים העיקריים והוא מאכלס גם מוזיאון המוקדש ליהדות יוון ומציע סיורים מודרכים למבקרים בימי ראשון.
כמו הקהילה בירושלים, התפילות כיום עוקבות אחר הטקס הספרדי, אך הן משמרות כמה פיוטים מהטקס הרומניוטי.
במאה ה-21 נותרו רק שלושה בתי כנסת בעולם השומרים על הנוסח רומניוטי לחלקי: בית הכנסת המקורי ביאנינה ביוון, בית הכנסת "עץ חיים" באתונה ובית הכנסת "קהילה קדושה יואנינה" בצ'יינה טאון בניו יורק ונוסח התפילה והמסורת הרומניוטיים כנראה הולכים ונעלמים מן העולם, ויישארו רק על גבי עמודי הספרים וקלטות השמע.
קשה להניח שבעוד כמה עשרות שנים נראה צמיחה או התפתחות בקרב הרומניוטיים למרות הרצון לשמר את העבר ולמשוך את ההווה של העדה עד כמה שאפשר.
ליהודים הרומניוטים נוסח תפילה ייחודי הקרוי נוסח הרומניוטים או נוסח רומניא, המאופיין בקרבה לנוסח הארץ ישראלי הקדום.
לבתי הכנסת הרומניוטים היה מבנה ייחודי.
היו להם מסורות דתיות משלהם וספר תפילה, מחזור רומניא.
חלק ניכר מהתפילה היה בשפה היוונית, והמנגינות, כולל לקריאת התורה, הושפעו רבות ממוזיקה ביזנטית.
הנוסח הרומניוטי היה קרוב קרבה מסויימת לנוסח הארץ ישראלי הקדום, בדומה לנוסח האיטלקי.
על פי דבריה של ז'נט בטינו, מנהלת המוזיאון היהודי ביוון, שהיא עצמה ממוצא רומניוטי וגדלה ביואנינה: "המסורת הרומניוטית חשובה ביותר.
זוהי מסורת טרום-דיאספורית המבוססת על התלמוד הירושלמי."
לאחר הגעת מגורשי ספרד לאזורי הבלקנים, נטמעו רוב הרומניוטים בתוך הקהילות הספרדיות והתרבות, התפילה והשפה הפכו להיות בנוסח יהודי ספרד.
קהילות בודדות שמרו על נוסח רומניא, אבל רובם הושמדו בשואה.
בבית הכנסת של רומניוטים יוצאי יאנינה "בית אברהם ואהל שרה לקהילת יאנינה" שבנחלאות ובבית הכנסת קהילה קדושה יאנינה שבניו יורק, שומרים על חלק מהפיוטים מהמחזור הרומניוטי והמנגינות של בני קהילת העיר יאנינה שביוון, אך מתפללים לפי נוסח הספרדים.
בשנת 2024 פורסם: "ספר התפילות כמנהג קהלות קדש רומניא.
סדור הרומניוטים והפטרות לכל השנה ופיוטים נבחרים לחגים וצומות ושבתות מיוחדות".
הספר משחזר את ההדפסה הראשונה של סידור תפילה רומניוטי מהמאה ה-17 ואפשר למצוא בו אוסף של תפילות ופיוטים בנוסח רומניא.
וכן אפשר למצוא את נוסח 'חד גדיא' ביווניטיקה, בסגנון רומניוטי.
כמו כן קיימים מאמרים שמציגים חלקים מתוך טקסטים עתיקים של תפילות לפי המסורת הרומניוטית.
אלו נותנים טקסטים מקוריים ותיעוד היסטורי שלהם.
מפלגת רומניה מארה (Partidul România Mare - מפלגת רומניה הגדולה, שם הרומז לרומניה הגדולה) היא מפלגה רומנית בעלת אוריינטציה לאומית קיצונית.
רומניה מארה נוסדה בשנת 1991, בראש המפלגה עומד קורנליו ואדים טודור.
טודור ביטא בעבר דעות אנטישמיות, הגם שמאוחר יותר התנצל בפני היהודים, לקח לו יועץ בחירות ישראלי ואף שיבץ ברשימתו, במקום ריאלי, ישראלי בשם נתי מאיר.
המזכיר הכללי של המפלגה, גאורגה פונאר, התפרסם בעמדות האנטי-הונגריות שביטא כראש עיריית קלוז'-נפוקה.
סגנו של טודור, ראדו תאודורו הוא מכחיש שואה אנטישמי.
לאחר שהסתכסך עם טודור סולק תאודורו מהמפלגה.
כנגד המפלגה נטען שהיא נוקטת עמדות פופוליסטיות ומקדמת שנאת זרים, אנטישמיות והומופוביה.
עד שנת 2004 המפלגה הכחישה את קיום שואת יהודי רומניה, אך שינתה את עמדתה לאחר שפורסם דו"ח של ועדת מומחים בנושא.
בביטאון המפלגה "רביסטה רומניה מארה" הופיעו כותרות כדוגמת: "נירה בגנבים באצטדיונים עם מקלעים", "ממשלת רומניה מובלת על ידי היהודון ההונגרי ג'ורג' סורוס" וכדומה.
למפלגה אין למעשה שום כוח פוליטי מעשי.
אין לה שום נציגים בבית הנבחרים הארצי, בפרלמנט האירופי וברשויות המקומיות.
רומנסקה היא תבנית שירית, שהייתה פופולרית בסוף המאה ה-16 וראשית המאה ה-17. בעיקר הייתה מקובלת על מלחינים איטלקים בראשית תקופת הבארוק.
הרומנסקה, שמקורה בספרד בשם "גוארדמה לאס ואקאס", מורכבת מרצף של ארבעה אקורדים עם בס פשוט, חוזר על עצמו, המספק בסיס לווריאציות ואלתורים.
השיר "Greensleeves" הוא דוגמה מפורסמת לרומנסקה.
"רומנסקה" הוא גם שמם של שני הרכבים לביצוע מוזיקה עתיקה: את הראשון, "לה רומנסקה", הקים ג'ון גריפיתס בשנת 1978 באוסטרליה; את השני, "רומנסקה", הקים נייג'ל נורת' בשנת 1988 באנגליה.
שני ההרכבים מתמחים בביצוע אותנטי בכלי פריטה עתיקים.
רומנס הפעמונים הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1948, שהופק באולפני RKO.
הסרט בוים בידי ארווין פיצ'ל ונכתב בידי דוויט בודין ובן הכט.
זהו אחד הסרטים האחרונים של סינטרה באולפני RKO לפני שעבר סופית לאולפני MGM.
הסרט מבוסס על ספרו רב המכר של ראסל ג'אני.
הסיפור נסב סביב אולגה טרסקובנה (אלידה ואלי), שחקנית מתחילה ממוצא פולני, ילידת העיר גלן ליון אשר בפנסילבניה.
העיר קיבלה את הכינוי "עיר הפחם", הודות לתעשיית הפחם המפותחת השוכנת סביבה.
אולגה מצליחה לעזוב את העיר המפויחת ועוברת להוליווד.
לאחר ניסיונות כושלים מביאות אותה נסיבות יוצאות דופן לקבל את התפקיד הראשי בסרט העוסק בחייה של ז'אן ד'ארק.
בחלק האחרון של הצילומים מתחילה אולגה להראות סימני מחלה קשה, ידידה סוכן התקשורת ביל דוניגן (פרד מקמורי) לוקח אותה לבדיקת רופא המודיע לו כי אולגה לקתה בשחפת וכי אין לה כל סיכוי להחלמה, מחלה זו נגרמה ככל הנראה מהאוויר המזוהם בעיר הולדתה.
זמן קצר לאחר סיום העריכה נפטרת אולגה ממחלתה בבית החולים כאשר דוניגן לצידה.
המפיק מרקוס האריס (לי קוב), רוצה לצלם את מחדש את הסרט עם שחקנית מפורסמת יותר, זאת מכיוון שאינו רוצה לקחת סיכון עם שחקנית שאינה ידועה ואינה יכולה לקדם את הסרט.
דוניגן מוכה הצער מחזיר את גופתה של אולגה לעיר הולדתה, לפי בקשתה האחרונה.
בתחילה מסרבים אנשי העיירה למלא את בקשתה, עקב המוניטין המפוקפק של אביה שנחשב לנבל.
אך דוניגן משכנע כנסיות בכל העיר "עיר הפחם", לצלצל בפעמוני הכנסייה שלהם לאורך שלושה ימים, כמחווה לשחקנית המתה.
כמו כן הוא מבטיח לשלם להם על מעשיהם בהמחאות אותן אין לו כל סיכוי לכסות.
כדי למלא את מבוקשה של אולגה נעזר דוניגן בכומר פול (פרנק סינטרה), שמנצל את הכרותו עם אנשי העיר ומצליח לשכנעם לסלוח לה על עברו של אביה ולמלא את בקשתה האחרונה.
בעקבות צלצולי הפעמונים הבלתי פוסקים מתחיל להתעורר עניין ציבורי בשחקנית המתה ולאחר זמן קצר מבטיח האריס לדוניגן כי הוא יכסה את הבטחותיו הכספיות.
ביום ההלוויה מגיע קהל רב לחלוק כבוד אחרון לאולגה והכנסייה מתמלאת עד אפס מקום.
הקהל הרב מתפלל ולפתע נשמע קול חריקה עז ושני הפסלים מסתובבים אט, אט על צירם ופונים אל ארונה של אולגה.
קהל המאמינים מחשיב זאת כנס משמיים וזאת על אף שההסבר ההגיוני לכך הוא שעקב המשקל של הקהל הרב בכנסייה, האדמה נעה והזיזה את הפסלים עימה.
האב פול רוצה להודות בכך בפני קהל המאמינים, אך דוניגן דוחק בו לבל יעשה כך וזאת כדי שהקהל לא יאבד את אמונתו המתחדשת.
לאחר מקרה זה מחליט האריס, בחוסר רצון, לשחרר את הסרט לאקרנים והסרט הופך להצלחה עצומה.
עם יציאתו זכה הסרט לביקורות רבות בידי מבקרי הקולנוע, לשיא הגיע השבועון "טיים", שבטור ביקורת חריף הכריז כי "הקדוש מייקל (אחד הפסלים) הולך לתבוע".
פרד מקמורי - ביל דוניגן
אלידה ואלי - אולגה טרסקובנה
פרנק סינטרה - האב פול
רומניה הגדולה (ברומנית: România Mare; "רומניה מארה") הוא ביטוי המתאר את רומניה שבין שתי מלחמות העולם, כאשר שטחה הריבוני של רומניה היה הגדול ביותר בהיסטוריה שלה.
מבחינה היסטורית מייצגת "רומניה הגדולה" את אחד האידיאלים של הלאומיות הרומנית, ועדיין נתפסת בעיני רומנים רבים כ"גן העדן האבוד", תקופה טובה שיש לשאוף לחזור אליה, וזאת בהשוואה לתקופה הקומוניסטית שבאה אחריה.
המפלגה "רומניה מארה", מפלגה רומנית לאומנית, משתמשת בביטוי זה בתור שמה.
ב־1918, עם סופה של מלחמת העולם הראשונה, לאחר שהצבא הרומני כבש אותן, סופחו טרנסילבניה ובסרביה לממלכה הישנה של רומניה.
מועצת הארץ (Sfatul Ţării) בבסרביה הכריזה, בעקבות המהפכה הבולשביקית, על עצמאות מרוסיה ב־1917. בעקבות צעד זה, קראה המועצה לכוחות רומניים שיגנו עליהם מפני הבולשביקים המפיצים את בשורת המהפכה.
באזור טרנסילבניה התאחדו המחוזות האוסטרו-הונגריים: טרנסילבניה, מרמורש, קרישאנה ובאנאט ב"איחוד אלבה יוליה".
ההתרחבות של 1919 כללה את מרבית האזורים בהם חיו רומנים במסגרת גבולותיה של מדינת לאום רומנית אחת; עם זאת, הדבר הוביל גם להכללת אזורים שחיו בהם מיעוטים אחרים באותה מדינת לאום.
אחוז הלא-רומנים שנאלצו לחיות תחת ריבונות רומנית עמד על כ-28% מכלל אוכלוסיית רומניה באותה התקופה.
המיעוטים הגדולים ביותר היו הונגרים, יהודים, גרמנים, אוקראינים ("רותנים"), בולגרים ועוד.
מרבית ההונגרים חיו בטרנסילבניה, הגרמנים בטרנסילבניה, בוקובינה ובנאט, אוקראינים בבסראביה ובוקובינה ובולגרים בדוברוג'ה.
בהתאם לחוזי ורסאי וטריאנון הכירה החוקה הרומנית במיעוטים, ומספר חוקים העניקו להם זכויות בתחומי חינוך, מנהל ותחומים נוספים.
כמו כן, קיבלו המיעוטים הלאומיים (ובהם היהודים) ייצוג בפרלמנט, וחלקם אף יצרו מפלגות לאומיות (ההונגרים ב-1922, הגרמנים ב-1929 והיהודים ב-1931).
ייצוג מיוחד, עם אוטונומיה בעלת בסיס איתן, כפי שהובטח על ידי "מועצת הרומנים הטרנסילבניים" ב־1 בספטמבר 1918, לא יצא לפועל, והמיעוטים המשיכו לחיות תחת ריבונות רומנית מלאה.
מ-1918 עד 1938 הייתה רומניה ממלכה חוקתית ליברלית.
גם עלייתה של המפלגה הפאשיסטית האנטישמית "התנועה הלגיונרית", שגרפה 15% מסך הקולות בבחירות הכלליות הדמוקרטיות של שנת 1937.
מ-10 בפברואר 1938 עד 1944 הייתה רומניה דיקטטורה.
ב-1939 חתמו גרמניה וברית המועצות על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, אשר ציין, בין השאר, את "עניינה" של ברית המועצות בחבל בסרביה.
הסכם זה הוביל לתכתיבים ולאולטימטום של ברית המועצות ביוני 1940 שאילץ את רומניה לוותר על בסרביה, צפון בוקובינה וחבל הרצה.
המלך קרול השני אולץ לוותר על כיסאו, והוחלף על ידי בנו המלך מיכאי, אך השליטה במדינה עברה לידיו של המושל הצבאי יון אנטונסקו.
יון אנטונסקו הכניס את רומניה לברית עם גרמניה הנאצית, כדי להחזיר לרומניה את הטריטוריות המזרחיות, שברית המועצות פלשה אליהן.
החל מיוני 1941 במבצע מינכן (כחלק ממבצע ברברוסה) נכבשו הטריטוריות האלה מידי ברית המועצות וחזרו לשלטון רומני ואף צורפו אליהן אודסה וסביבתה וחבל טרנסניסטריה.
במרץ 1944 בעקבות התקדמות הצבא הסובייטי, נאלצה רומניה לסגת מאזורים אלו.
באוגוסט 1944 נעצר אנטונסקו בהפיכה שהנהיגו הקומוניסטים בסיועו של המלך מיכאי.
בסיום מלחמת העולם השנייה נלקחו מרומניה המחוזות המזרחיים (בסרביה וצפון בוקובינה) לטובת ברית המועצות, הקדרילטר נשאר תחת שלטון בולגרי, אך החבלים שהועברו להונגריה בתכתיב וינה הושבו לרומניה.
לאחר התפרקות ברית המועצות והכרזת רפובליקת מולדובה (בסרביה) על עצמאותה, נוצרה הזדמנות חדשה לאיחוד הרומנים במדינה אחת גדולה, אך התנגדות המיעוט הרוסי החי ברפובליקת מולדובה ונתמך על ידי רוסיה וסיבות כלכליות, מנעו בשלב זה איחוד בין שתי המדינות הרומניות.
עם פתיחת מלחמת העולם הראשונה, שמרה רומניה על נייטרליות כלפי הצדדים הלוחמים, מכרה את יבוליה במחירים טובים, ציידה את צבאה וניהלה משא ומתן עם הצדדים תוך בחינת הסיכויים והסיכונים.
ב-1916 הצטרפה רומניה לצד ההסכמה הלבבית ובהמשך היה שטחה זירה למלחמה, חלק גדול ממנה, כולל בירתה, נכבש והממשלה עברה ליאשי.
בסיום המלחמה הייתה רומניה בצד המנצח וקיבלה תמורה טריטוריאלית גדולה, אך היה מחיר לכך.
הרקע למעורבות רומניה במלחמת העולם הראשונה
פרוץ המלחמה והלבטים בצמרת הרומנית
לאחר פתיחת מלחמת העולם הראשונה הביע קרול הראשון, מלך רומניה את רצונו שרומניה תצטרף למלחמה לצד מעצמות המרכז, אך דעת הקהל ברומניה התנגדה לכך בחריפות.
המלך זימן ישיבת ממשלה בה דיווח לממשלתו שב-1883 חתם על ברית חשאית עם מעצמות המרכז.
המחלוקת נבעה מהפרשנות השונה שנתנו המלך מצד אחד, והממשלה מצד שני, לאירועים שהביאו לפתיחת המלחמה.
האימפריה הרוסית הכריזה על גיוס כללי ובתגובה גרמניה, בת בריתה של אוסטרו-הונגריה, הכריזה מלחמה על רוסיה.
המלך ראה בשרשרת אירועים זו תוקפנות נגד בנות הברית הגרמניות, אך העם הרומני וממשלתו לא ראו זאת כך.
הם סברו שבנות הברית הגרמניות פתחו במלחמה, לכן ההסכם לא חייב את רומניה לבוא לעזרתן.
בכינוס של מועצת הכתר, שכללה את כל ראשי המדינה ושאותה ערך המלך בסינאיה, תמכו הנוכחים בשמירת הנייטרליות של רומניה ורק המלך, בתמיכתו של פטרה פ.
לקראת סוף הדיון הגיעה הידיעה שאיטליה, שהיה לה הסכם דומה להסכם הרומני עם אוסטר-הונגריה, הכריזה על נייטרליות.
המלך לא התעקש לכפות את רצונו; מקץ ימים ספורים הלך המלך לעולמו ונוהגים לקשור את מותו למפח הנפש שנגרם לו מאי התייצבות רומניה לצד מעצמות המרכז.
יתר על כן, בנצלה את חיזור הצדדים השונים אחריהם, השיגה הדיפלומטיה הרומנית את הסכם סאזונוב-דיאמנדי, הסכם סודי שנחתם בין האימפריה הרוסית ובין רומניה.
על פי ההסכם התחייבה רוסיה לערוב לגבולות רומניה ולפעול להגנתם והכירה בלגיטימיות שאיפות רומניה לצירוף טריטוריות אוסטרו-הונגריות שרוב תושביהן רומנים.
תמורת הבטחות רוסיה, התחייבה רומניה לנייטרליות אוהדת כלפי מדינות ההסכמה.
שאיפות רומניה ודעת הקהל שלה
התושבים בשתי הנסיכויות הרומניות, נסיכות מולדובה ונסיכות מונטניה, ראו את עצמם בני אומה אחת ורצו באיחוד הנסיכויות.
מדינות אירופה, היו אדישות לכך או שהתנגדו, לכן בני הנסיכויות, ניצלו חלון הזדמנויות בשנת 1859 ויצרו אוניה פרסונלית, כשבחרו את אלכסנדרו יואן קוזה, תחילה לשליט נסיכות מולדובה ובהמשך גם לשליט נסיכות מונטניה ובכך נוצרה היחידה המדינית הקרויה הנסיכויות הרומניות המאוחדות.
קוזה, כשליט משותף, פעל להידוק האיחוד וב-1862 זכה האיחוד לשם חדש, רומניה.
מחוץ לרומניה, בחבלים סמוכים, חיו רומנים רבים, ושאיפת העם הרומני הייתה הרחבת גבולות רומניה, כדי לכלול בה רבים יותר מבני העם הרומני.
מרבית הרומנים, מחוץ לגבולות רומניה, חיו בבוקובינה ובטרנסילבניה (כולל באנאט), תחת שלטון הונגרי, כחלק מאוסטרו-הונגריה, ובבסרביה, תחת שלטון האימפריה הרוסית.
לרומנים היה ברור שאינם יכולים להתמודד עם שתי האימפריות האדירות, אך קיוו שכחלק מקואליציה אירופית מנצחת יזכו לקבל את הנתח שלהם מאימפריה שתהיה בצד המנוצח.
במלחמת העולם הראשונה, שתי האימפריות ניצבו האחת מול השנייה, לכן צפוי היה שבסוף המלחמה אחת מהן תהיה בין המנצחים.
בתקופת מלכותו הממושכת של מייסד המלוכה הרומנית, קרול הראשון, מלך רומניה, שהיה גרמני ומקורב למשפחה השלטת באימפריה הגרמנית, נוצרו קשרים קרובים ושיתוף פעולה בין שתי המדינות.
לעומתו, העם הרומני ראה את עצמו חלק ממשפחת העמים הלטיניים ובן ברית של העמים הלטיניים ובעיקר של צרפת.
המשא ומתן שקדם להצטרפות רומניה למלחמת העולם הראשונה
יון (יונל) ברטיאנו, ראש ממשלת רומניה בתקופה שקדמה להצטרפות רומניה למלחמה, לא מיהר לקבל את ההחלטה לאיזה צד להצטרף והקדים לכך משא ומתן שנועד להבטיח סיפוק חלק משאיפות רומניה, במקרה שהצד שלה ינצח.
רוב רובה של דעת הקהל הרומנית ומנהיגותה שאף להצטרף לברית ההסכמה הלבבית, כדי לזכות בחבלי טרנסילבניה והבאנאט, אך היה צורך להגן בהסכמים על הגבול המזרחי נגד השאיפות הרוסיות.
המגעים נמשכו תקופה ממושכת בת שנתיים, ובמהלכה הצטרפו למלחמה איטליה, בולגריה והאימפריה העות'מאנית.
הרומנים מכרו יבולים של שנתיים במחירים גבוהים ובכסף הזה, בתוספת מלווה פנימי שהטילו, ציידו את צבאם, אך הנשק שהוזמן לא סופק על ידי בני הברית העתידיים, שעיכבו את האספקה עד שרומניה תחליט לאיזה צד היא מצטרפת.
במשך התקופה הזאת הופעלו על רומניה לחצים להצטרף לצד זה או אחר ולתת סיוע כזה או אחר.
מעצמות המרכז ביקשו להעביר כוחות ותחמושת דרך רומניה, בהסתר, אל החזית הטורקית.
רומניה לא הסכימה למעבר וגם פירקה מנשקן יחידות רוסיות שעברו בטעות את הגבול אל רומניה.
לבסוף תבעה המפקדה העליונה של כוחות מדינות ההסכמה שרומניה תחליט להצטרף מיד או שכל הסיכומים שהושגו איתה מבוטלים.
באמצע אוגוסט 1916 חתם ברטיאנו על הסכם בוקרשט, שעל פיו הובטחו השאיפות הרומניות, במקרה של ניצחון, במערב עד נהר הטיסה.
ארבע המדינות – האימפריה הרוסית, צרפת, הממלכה המאוחדת וממלכת איטליה – הסכימו להיות ערבות לשלמות הטריטוריאלית של רומניה והכירו בלגיטימיות התביעה הרומנית של צירוף שטחי האימפריה האוסטרו-הונגרית בהם האוכלוסייה הרומנית היוותה רוב בין התושבים.
בתמורה התחייבה רומניה להכריז מלחמה על האימפריה האוסטרו-הונגרית ולהפסיק את היחסים המסחריים עם המדינות העוינות את ההסכמה הלבבית.
הצדדים התחייבו גם לא לכרות שלום נפרד ולרומניה הובטח מעמד שווה במשא ומתן לכריתת השלום העתידי.
בנוסף להסכם המדיני נחתם גם הסכם צבאי בן 17 סעיפים שעל פיו רומניה התחייבה להיכנס למלחמה עד סוף החודש.
בהמשך כונסה מועצת המלך ואישרה את ההסכמים, למרות התנגדות אוהדי האופציה הגרמנית.
רומניה הכריזה מלחמה על אוסטרו-הונגריה ולמחרת גרמניה הכריזה מלחמה על רומניה.
בעקבות גרמניה, גם בולגריה והאימפריה העות'מאנית הכריזו מלחמה על רומניה.
רומניה גייסה 1,083,000 חיילים בגילאים 18–45, שהיוו 15% מאוכלוסייתה באותו זמן.
833,758 מהמגויסים היוו את היחידות הצבאיות (18,000 מתוכם היו קצינים) ומתוך כמות זו כ-562,000 היו יחידות מבצעיות והיתר, כ-270,000, יחידות שירותים.
בצבא הרומני היו 378 גדודי חיל רגלים, 299 סוללות תותחים ו-104 אסקדרוני פרשים.
לרשות הצבא עמדו 281,240 סוסים.
מבחינה ארגונית הצבא הורכב משתי דיוויזיות של פרשים ו-5 בריגדות פרשים מסופחות ליחידות אחרות ועוד 23 דיוויזיות חיל רגלים.
מתוך ה-23, רק עשר דיוויזיות היו באיכות טובה, חמש היו ברמה בינונית ו-8 היו באיכות נמוכה, בתהליך התארגנות.
הארטילריה הכבדה כללה 129 קני תותחים בקוטר 105 עד 210 מילימטר, שהוצאו ממבצרים והוסבו למתניעים בכל מיני אמצעים מאולתרים.
הוצאת התותחים מהמבצרים בוצעה כהפקת לקח מהתנהלות המלחמה בבלגיה, שם הוכחה שלמבצרים אין ערך צבאי במלחמה הזאת.
עם כניסת רומניה למלחמה הוקם חיל תותחים נגד מטוסים, שהוכפף לגנרל הדיוויזיה, מיכאי בוטנרו, שהיה ממונה גם על הגנת הבירה, בוקרשט.
לרשות ההגנה נגד מטוסים עמדו 113 תותחים נגד מטוסים, לפי הפירוט הבא: 4 תותחים 75 מילימטר איטלקים, 4 תותחים 75 מילימטר צרפתים, 44 תותחים 57 מילימטר ו-45 תותחים 75 מילימטר מודל 1880.
מבחינה אופרטיבית חולק הצבא הרומני ל-4 ארמיות שנועדו לפעול בשתי חזיתות.
בצפון וצפון מזרח פעלו הארמייה הראשונה בפיקודו של יואן קולצ'ר, השנייה בפיקודו של אלכסנדרו אוורסקו והרביעית (כונתה גם בשם "צבא הצפון") בפיקוד קונסטנטין פרזאן, במגמה התקפית כשפניהן אל טרנסילבניה.
הארמייה השלישית, בפיקודו של מיכאי אסלאן, הוצבה בדרום, במגמה הגנתית, כדי להבטיח את הגבול מהתקפה בולגרית אפשרית.
לרומניה לא הייתה תעשיית נשק ותעשיית התחמושת שלה הייתה קטנה ולא מסוגלת לספק את צורכי צבאה.
לפני פתיחת מלחמת העולם הראשונה לצבא הרומני היו חוסרים גדולים בנשק ובעיקר בתחמושת.
נעשו ניסיונות להגדיל את תעשיית התחמושת המקומית ונחתמו חוזים ליבוא נשק ותחמושת ממערב אירופה.
עם פתיחת המלחמה ספקיות חומרי הלחימה נמנעו מאספקתם עד לקביעת עמדתה של רומניה והתחייבותה ללחום לצדן.
לאחר הצטרפות רומניה למדינות ההסכמה, עדיין משלוחי הנשק נזקקו לזמן רב, כדי לעבור דרכים ארוכות ממערב אירופה לרומניה, דרך נמלי צפון אירופה לרוסיה ומשם לרומניה או דרך איראן לרוסיה ומשם לרומניה.
המשלוחים עברו קיצוץ על ידי שודדים שגנבו מהם בזמן מעברם ברכבות ברוסיה ועל ידי צוללות גרמניות שהטביעו ספינות שהובילו את הנשק והתחמושת.
רק באביב 1917 הגיעו המשלוחים הראשונים לרומניה.
לפני הגעת המשלוחים עמדו לרשות הצבא הרומני רק 614 מקלעים (הנשק המתקדם של התקופה), מתוכם 413 מקלעי שדה, 161 מקלעי עמדה ועוד 40 מקלעים של אסקדרוני הפרשים.
מלאי התחמושת של רומניה סיפק רק 143 כדורים לכל מקלע.
גם מצב הציוד ולבוש החיילים הרומנים היה לא טוב - חייל מגויס נתבע להגיע עם שתי מערכות של לבוש תחתון מהבית ולרבים מהם לא היו נעליים, אלא אופינצ'י.
בגלל האוריינטציה הפרו-גרמנית של קרול הראשון, מלך רומניה, עיקר הנשק של הצבא הרומני היה מתוצרת מעצמות המרכז ולמדינות ההסכמה לא היו קווי ייצור לתחמושת מתאימה עבור נשק זה.
תעשיית התחמושת של מדינות ההסכמה, שפעלה בלחץ גדול, כדי לספק את צורכי המדינות השרויות במלחמה, לא הייתה מוכנה לעסוק בהקמת קווי ייצור חדשים למען נשק שנמצא רק בידי צבא רומניה ובמידה מצומצמת יותר בידי הצבא האיטלקי.
בו זמנית עם הכרזת המלחמה, ב-27 באוגוסט, יצאו יחידות רומניות, שרוכזו לפני כן בקרבת הגבולות עם טרנסילבניה, אל מעברי ההרים ותפסו אותם על מנת להבטיח את מעבר הצבא הרומני דרכם.
הארמייה הרומנית הראשונה, בפיקודו של גנרל יואן קולצ'ר, שחדרה לטרנסילבניה דרך ערוצי הנחלים צ'רנה, אולט וז'יו, הייתה מפוצלת על ידי רכסי הרים בלתי עבירים, לכן מפקד הארמייה, מתוך זהירות יתירה, עצר את כוחותיו לפני שהגיעו לאתרים שנקבעו להם כיעד.
מתקפות הנגד של מעצמות המרכז
מתקפה של צבאות בולגרים וגרמנים על מצודת טורטוקאיה, בימים הראשונים של ספטמבר 1916 הביאה למפלה של הצבא הרומני שהיה חסר ניסיון קרבי, שתפקוד מפקדיו היה גרוע ונשקו עתיק יומין.
התמוטטות קו ההגנה הדרומי גרמה לעצירת המתקפה הרומנית בטרנסילבניה והוצאת 7 דיוויזיות מחזית טרנסילבניה ושליחתן אל הדרום (הן לא הגיעו לשם, כי התוכניות שונו פעם נוספת, אך בינתיים חסרו בחזית הטרנסילבנית), כדי לעצור את המתקפה של אוגוסט פון מקנזן.
מתקפת הנגד של מעצמות המרכז בטרנסילבניה
בתחילת ספטמבר 1916 כינסו מעצמות המרכז 2 ארמיות (הארמייה הגרמנית התשיעית והארמייה האוסטרית הראשונה) וריכזו אותם פחות מ-65 ק"מ מפסגות הרי הקרפטים.
באוקטובר הוחלף גנרל קולצ'ר בפיקוד הארמייה הראשונה על ידי גנרל יואן דרגלינה.
יואן דרגלינה יצא במכוניתו לבדוק את מצב כוחותיו בעמק הז'יו ושם נפצע.
הוא הועבר לטיפול, לבוקרשט, אך מת מזיהום פצעו.
ב-30 באוקטובר הגרמנים בפיקוד אריך פון פאלקנהיין תקפו את הרומנים בהרמנשטאדט וב-8 באוקטובר בקרונשטאדט והביסו אותם.
אולם על אף שנהדפו לאחור, התבצרו הרומנים במעברי ההרים וסיכלו את ניסיונות הגרמנים להודפם לאחור.
רק ב-26 בנובמבר הצליחו הגרמנים להבקיע את מעבר וולקן, לאחר ניצחון נוסף למרגלות גבעות טירגו-ז'יו, ובכך פתחו את הדרך לתוככי המישור הרומני.
בעקבות כך החליט הפיקוד הרומני לנטוש אף את המעברים האחרים, עקב חשש מכיתור על ידי הגרמנים.
בו בזמן הבקיע מקנזן את קו הדנובה וצלח אותה מצפון לסבישטוב.
כעת נוצרה תחרות בין פאלקנהיין למקנזן מי יכבוש את הבירה בוקרשט, אולם פאלקנהיין שתוגבר בעוד 4 דיוויזיות ניצח בתחרות, וב-5 בדצמבר נכנס לעיר.
למחרת יחידה אחרת של פאלקנהיין כבשה את שדות הנפט בפלוישט.
בעקבות מזג האוויר הסוער שגרם לנהרות לעלות על גדותיהם, ועקב החרבת כל הגשרים על ידי הרומנים, הצליחו הרומנים לבלום את המתקפה הגרמנית בסוף דצמבר 1916 על גדות הנהר סירט התחתי.
באותו זמן נטלו הרוסים לידיהם את קו החזית מצפון דוברוג'ה עד הקרפטים, וגנרל סחרוב נטל את הפיקוד על כל הכוחות הרוסיים והרומניים במולדובה.
גם במהלך שנת 1917 הכוחות הרומנים בפיקודו של ירמיה גריגורסקו הצליחו לעמוד במתקפה גרמנית ולייצב את חזית.
בהמשך נחתם הסכם שביתת הנשק של פוקשאן שסיים את הלחימה.
כלכלת רומניה בתקופת מלחמת העולם הראשונה
אירועי המלחמה השפיעו על הכלכלה הרומנית מפתיחת המלחמה, כשרומניה עדיין שמרה על נייטרליות.
השפעות המלחמה על הכלכלה גברו מאוד לאחר כניסת רומניה למלחמה והתעצמו עם הכיבוש הגדל והולך של טריטוריות רומניות על ידי צבאות עוינים ובזיזת נכסים רומנים.
חוזה השלום הנפרד, שעל פיו כלכלת רומניה שועבדה למעצמות המרכז, ההצטרפות המחודשת למלחמה, כיבוש טרנסילבניה ובודפשט, כולל בזיזתה ולבסוף הסכמי הפיצויים המורכבים, כל אלה ועוד, השפיעו והושפעו מהמצב הכלכלי.
רומניה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת פריז (1900).
היא נעדרה מארבע האולימפיאדות הבאות, ושבה והשתתפה באולימפיאדת פריז (1924).
בהמשך, נעדרה מהמשחקים עוד פעמיים, ומאז אולימפיאדת הלסינקי (1952) היא משתתפת במשחקים ברציפות.
לאורך השנים צברו הספורטאים הרומנים 308 מדליות, בהן 90 מדליות זהב.
הענף בו בלטו הרומנים במיוחד הוא ההתעמלות, בו זכו הרומנים ב-72 מדליות, בהן 25 מדליות זהב, מה שמקנה להם את המקום הרביעי בטבלת המדליות של הענף בכל הזמנים, אחרי ברית המועצות, ארצות הברית ויפן.
ענפים נוספים בהם בלטו הרומנים הם חתירה (41 מדליות, בהן 20 מדליות זהב, שמקנות לה את המקום החמישי בטבלת המדליות, אחרי גרמניה המזרחית, ארצות הברית, בריטניה וגרמניה), אתלטיקה (35 מדליות, בהן 11 מדליות זהב) וקאנו/קיאק (34 מדליות, בהן 10 מדליות זהב).
באולימפיאדות החורף משתתפת רומניה מאז אולימפיאדת סנט מוריץ (1928), והיא נעדרה רק מאולימפיאדת סקוו ואלי (1960).
במשחקי החורף לא זכו הרומנים להצלחה רבה, ועד כה זכו רק במדליית ארד במזחלות, באולימפיאדת גרנובל (1968).
בהופעת הבכורה של רומניה במשחקים, באולימפיאדת פריז (1900), ייצג אותה רק קלע אחד, גאורגה פלאגינו, שסיים במקום 13 בטראפ.
בהופעתה השנייה, 24 שנים מאוחר יותר, הגיעה המדליה האולימפית הראשונה לזכות רומניה, מדליית ארד ברוגבי.
בטורניר הרוגבי באותה שנה השתתפו רק עוד שתי נבחרות.
רומניה נוצחה בידי שתיהן, 61-3 לצרפת ו-37-0 לארצות הברית, אך די היה בכך כדי להקנות לנבחרת הרומנית את המדליה.
תחרויות באולימפיאדת לייק פלאסיד (1932) סיים אלכסנדרו פאפאנה במקום רביעי במזחלות.
ההישגים המשמעותיים הראשונים הגיעו באולימפיאדת ברלין (1936), כשהרוכב הנרי ראנג זכה במדליית כסף בתחרות הקפיצות.
שני מתאבקים רומנים סיימו במקום חמישי.
הרומני הראשון שזכה במדליית זהב אולימפית היה הקלע יוסיף סירבו, שניצח במקצה לירי מ-50 מטר בשכיבה באולימפיאדת הלסינקי (1952).
באותם משחקים זכה המתאגרף וסילה טיטה במדליית כסף, המתאגרף גאורגה פיאט זכה במדליית ארד, וכמותו גם הקלע גאורגה ליקיארדופול, באקדח אש מהירה.
באולימפיאדת מלבורן (1956) עלו הישגיהם של הרומנים ל-13 מדליות, בהן 5 מדליות זהב, ורומניה דורגה במקום התשיעי בטבלת המדליות.
חותר הקאנו לאון רוטמן זכה בשתי מדליות זהב, במקצים ל-1,000 ול-10,000 מטר, ועמיתיו אלכסה דמטריו וסימיון איסמאילצ'וק ניצחו במקצה הזוגות ל-10,000 מטר.
המתאגרף ניקולאה לינצה זכה במדליית זהב, מירצה דוברסקו וגאורגה נגראה זכו במדליות כסף, וקונסטנטין דומיטרסקו זכה במדליית ארד.
במדליית הזהב החמישית זכה הקלע שטפן פטרסקו, באקדח אש מהירה, תחרות בה גאורגה ליקיארדופול זכה במדליית ארד שנייה ברציפות.
המתעמלת אלנה לאושטאנו זכתה בשתי מדליות ארד, בתרגיל הקרקע, ויחד עם הנבחרת בתחרות הקבוצתית.
הסייפת אולגה אורבן זכתה במדליית כסף ברומח והמתאבק פרנצ'יסק הורוואט זכה במדליית ארד.
באולימפיאדת רומא (1960) זכו הרומנים ב-10 מדליות, בשבעה ענפים שונים, מהן 3 מדליות זהב.
המתאבקים הרומנים זכו בשלוש מהמדליות, אחת מכל סוג: דומיטרו פרבולסקו זכה בזהב, יון צ'רנאה בכסף ויון צרנאו בארד.
באתלטיקה, זכתה יולנדה באלאש במדליית זהב בקפיצה לגובה, עם שיא אולימפי חדש (1.85 מטר) וליה מנוליו זכתה במדליית ארד בזריקת דיסקוס.
במדליית הזהב השלישית זכה הקלע יון דומיטרסקו, בטראפ.
חותר הקאנו לאון רוטמן איבד את תואריו, והסתפק במדליית ארד במקצה ל-1000 מטר.
נבחרת הנשים בהתעמלות זכתה אף היא במדליית ארד, בקרב-רב, ובמדליות ארד נוספות זכו המתאגרף יון מונאה והסייפת מריה ויקול (ברומח).
באולימפיאדת טוקיו (1964) צברה המשלחת הרומנית 12 מדליות, מהן 2 מדליות זהב.
יולנדה באלאש שמרה על תוארה בקפיצה לגובה, ושוב קבעה שיא אולימפי - 1.90 מטר.
במדליית הזהב השנייה זכתה אתלטית נוספת, מטילת הכידון מיהאלה פנה.
אתלטית שלישית, ליה מנוליו, זכתה במדליית ארד שנייה ברציפות בזריקת דיסקוס.
חותרת הקיאק הילדה לאואר זכתה בשתי מדליות - מדליית כסף במקצה ל-500 מטר, ומדליית ארד במקצה הזוגות ל-500 מטר, יחד עם בת זוגה קורנליה סידרי.
הקיאקיסט אאורל ורנסקו זכה בשתי מדליות ארד, במקצי היחידים והרביעיות ל-1,000 מטר, וחותר הקאנו אנדריי איגורוב זכה במדליית כסף במקצה ל-1000 מטר.
המתאבק ואלריו בולארקה זכה במדליית כסף, ושני מתאבקים נוספים זכו במדליות ארד, דומיטרו פרבולסקו שאיבד את תוארו מרומא, ויון צ'רנאה, שם לו הייתה זו מדליה אולימפית שנייה.
הקלע יון טריפסה זכה במדליית כסף באקדח אש מהירה.
בענפי הכדור זכו כמה מהנבחרות הרומניות להצלחה: נבחרות הכדורעף, הן של הגברים והן של הנשים, סיימו במקום הרביעי, נבחרת הכדורמים סיימה במקום החמישי, ונבחרת הכדורגל הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת הונגריה, אך סיימה במקום החמישי לאחר שגברה על נבחרת יוגוסלביה במשחקי הדירוג.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) עלו הישגי המשלחת הרומנית ל-15 מדליות, מהן 4 מדליות זהב.
באתלטיקה, קבעה ויוריקה ויסקופולאנו שיא עולם חדש בקפיצה לרוחק (6.82 מטר), וליה מנוליו קבעה שיא אולימפי בזריקת דיסקוס (58.28 מטר).
מיהאלה פנש איבדה את תוארה בהטלת כידון, אך זכתה במדליית כסף, ובמדליית כסף נוספת זכתה אילאנה סילאי, בריצת 800 מטר.
חותרי הקאנו איוואן פטזאיקין וסרגיי קובליוב זכו במדליית זהב במקצה הזוגות ל-1,000 מטר, רביעיית הקיאקיסטים זכתה במדליית כסף במקצה ל-1,000 מטר, והקיאקיסטית ויוריקה דומיטרו זכתה במדליית ארד במקצה ל-500 מטר.
במדליית הזהב הרביעית זכה סייף הרומח יון דרימבה, ונבחרת הנשים ברומח זכתה במדליית ארד.
המתאבק יון באציו זכה במדליית כסף, ושני מתאבקים נוספים זכו במדליות ארד - סימיון פופסקו וניקולאה מרטינסקו.
המתאגרף יון מונאה זכה במדליית כסף, 8 שנים לאחר שזכה במדליית ארד, וקליסטרט קוצוב זכה במדליית ארד.
הקלע מרצ'ל רושקה זכה במדליית כסף בירי באקדח אש מהירה.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכו הרומנים ב-16 מדליות, מהן 3 מדליות זהב.
המתאבקים גאורגה ברצ'אנו וניקולאה מרטינסקו זכו שניהם במדליות זהב, ושני מתאבקים נוספים, וסילה יורגה וויקטור דופליסקי, זכו במדליות ארד.
במדליית הזהב השלישית זכה חותר הקאנו איוואן פטזאיקין, במקצה ל-1,000 מטר.
פטזאיקין זכה גם במדליית הכסף במקצה הזוגות ל-1,000 מר, יחד עם בן זוגו סרגיי קובליוב.
רביעיית הקיאקיסטים זכתה במדליית כסף, וצמד הקיאקיסטיות ויוריקה דומיטרו ומריה ניקיפורוב זכה במדליית ארד במקצה הזוגות ל-500 מטר.
באתלטיקה, זכתה ולריה בופאנו במדליית כסף בריצת 100 מטר משוכות, וכמוה זורקת הדיסקוס ארג'נטינה מניס.
הקלע דניאל יוגה זכה אף הוא במדליית כסף, בירי באקדח, וניקולאה רוטארו זכה במדליית ארד בירי מ-50 מטר בשכיבה.
המתאגרף יון אלכסה זכה במדליית כסף, סייפות הרומח זכו במדליית ארד, וכך גם צמד החותרים עם הגאי.
נבחרת הכדוריד זכתה במדליית ארד לאחר שגברה על נבחרת גרמניה המזרחית 16-19 במשחק על המקום השלישי.
נבחרת הכדורעף סיימה במקום החמישי ונבחרת הכדורמים במקום השמיני.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זינקו הישגי הספורטאים הרומנים ל-27 מדליות, בהן 4 מדליות זהב, והיא דורגה במקום התשיעי בטבלת המדליות.
מעל כל הספורטאים התעלתה המתעמלת נדיה קומנץ' בת ה-14. קומנץ' הייתה למתעמלת הראשונה בהיסטוריה שמקבלת את הציון המושלם "10" על תרגיל שביצעה.
היה זה בעת שביצעה את תרגיל המקבילים המדורגים במהלך התחרות הקבוצתית.
לוח הניקוד הכיל אז רק 3 ספרות, והתוצאה הראתה תחילה את הציון 1.00, עד שהשופטים הסבירו את התוצאה.
בהמשך קיבלה קומנצ'י עוד שש פעמים את הציון 10. היא סיימה את המשחקים עם 3 מדליות זהב (בקרב-רב, במקבילים המדורגים ובקורה, מדליית כסף אחת (בתחרות הקבוצתית, עם הנבחרת כולה) ומדליית ארד אחת (בתרגיל הקרקע).
קומנץ' לא הייתה המתעמלת הרומנייה היחידה שהגיעה להישגים במשחקים.
שותפתה לנבחרת תאודורה אונגוראנו זכתה במדליית כסף במקבילים המדורגים ובמדליית ארד בקורה, ודנוץ גרקו זכה במדליית ארד בתרגיל הטבעות.
ככלל, צברו המתעמלים הסובייטים והיפנים מספר רב יותר של מדליות במונטריאול, אך הישגי המשלחת הרומנית בכלל והישגיה של קומנץ' בפרט סימנו את ראשית הפיכתה של רומניה למעצמה בענף ההתעמלות.
במדליית הזהב הרביעית זכה הקיאקיסט ואסילה דיבה, במקצה ל-500 מטר.
במקצה ל-1000 מטר זכה במדליית הארד.
לריון סרגיי ופוליקארפ מליהין זכו במדליית ארד במקצה הזוגות ל-500 מטר, וצמד חותרי הקאנו גאורגה דניאלוב וגאורגה סימיונוב זכו במדליית כסף במקצה הזוגות ל-1000 מטר.
שישה מתאבקים רומנים זכו במדליות במונטריאול: גאורגה ברצ'אנו, ניקו ג'ינגה ושטפן רוסו זכו במדליות כסף, וסטליקה מורקוב, לדיסלאו שימון ורומן קודראנו זכו במדליות ארד.
המתאגרפים סימיון קוצוב ומירצ'אה שימון זכו במדליות כסף, ואילו ויקטור זילברמן, אלק נשטאק וקוסטיקה דפינויו זכו במדליות ארד.
במדליות ארד נוספות זכו רביעיית החותרות, נבחרת סייפי החרב ומטיל הכידון גאורגה מג'לאה.
נבחרת הגברים בכדוריד זכתה במדליית הכסף לאחר שהפסידה במשחק הגמר לנבחרת ברית המועצות 19-15. נבחרת הנשים בכדוריד ונבחרת הגברים הכדורמים סיימו שתיהן במקום הרביעי.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכו הספורטאים הרומנים ב-25 מדליות, בהן 6 מדליות זהב, ורומניה דורגה במקום השביעי בטבלת המדליות.
גם במשחקים אלה היה הענף הבולט ביותר ההתעמלות, אף שחלה ירידת מה בהישגים בו, עם 7 מדליות מתוכן שתי מדליות זהב.
נדיה קומנץ' שמרה על תוארה בקורה, וחלקה את מדליית הזהב בתרגיל הקרקע עם נלי קים.
זכייתה במדליית הכסף בתרגיל הקרב-רב לוותה בשערוריית שיפוט.
השופטת הראשית, שהייתה אף היא רומנייה, סירבה להציג בתחילה את הציון הסופי של קומנץ', לאחר שהתברר לה שהוא נמוך משל הסובייטית ילנה דווידובה, וניסתה לשכנע את יתר השופטים להעלות את הציון שהעניקו לה.
בנוסף לקומנץ', זכתה אמיליה אברלה במדליית כסף במקבילים המדורגים, ומליטה רוהן זכתה בשתי מדליות ארד, במקבילים המדורגים ובקפיצות.
קומנץ', אברלה ורוהן היו גם שותפות שלושתן לזכייה במדליית הכסף בתחרות הקבוצתית.
חותר הקאנו איוואן פטזאיקין זכה במדליית זהב במקצה הזוגות ל-1,000 מטר, יחד עם טומה סימיונוב, ובמדליית כסף במקצה הזוגות ל-500 מטר, יחד עם פטרה קפוסטה.
הקיאקיסט ואסילה דיבה איבד את תוארו במקצה היחידים ל-500 מטר, אך זכה במדליית ארד, וכן היה שותף לזכייתה של רביעיית הקיאקיסטים הרומנית במדליית הכסף במקצה ל-1,000 מטר.
יון בירלדאנו זכה במדליית ארד במקצה היחידים ל-1,000 מטר.
המתאבק שטפן רוסו שזכה במדליית כסף במונטריאול זכה הפעם במדליית זהב.
קונסטנטין אלכסנדרו זכה במדליית כסף, ופטרה דיקו ווסילה אנדריי זכו במדליות ארד.
החותרת סנדה טומה זכתה במדליית זהב במקצה היחידות, ולריה רצ'ילה ואולגה הומגי זכו במדליית ארד במקצה הזוגות, ובמדליית ארד נוספת זכתה שמיניית החותרות.
במדליית הזהב השישית זכה הקלע קורנליו יון, בירי באקדח אש מהירה.
המתאגרפים ולנטין סילאגי ודומיטרו צ'יפרה זכו במדליות ארד, ובמדליית ארד נוספת זכתה נבחרת הרכיבה האומנותית.
אחד הרוכבים, פטרה רושקה בן ה-57, היה לזקן המדליסטים במוסקבה.
נבחרות הגברים בכדוריד ובכדורעף זכו שתיהן במדליות ארד, נבחרת הכדוריד לאחר שגברה על נבחרת הונגריה 18-20, ונבחרת הכדורעף לאחר שגברה על נבחרת פולין.
רומניה הייתה המדינה היחידה בין חברות ברית ורשה שלא החרימה את אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
בהיעדרן של שכנותיה, הגיעה רומניה להישגים הגבוהים בתולדותיה - 53 מדליות, בהן 20 מדליות זהב, הישג שהיה שני רק למארחת, ארצות הברית.
הענפים הבולטים ביותר היו החתירה (8 מדליות, מהן 6 מדליות זהב), ההתעמלות (8 מדליות, מהן 5 מדליות זהב) והאתלטיקה (10 מדליות, מהן 3 מדליות זהב).
החותרות הרומניות זכו ב-5 מתוך 6 מדליות הזהב האפשריות (ולריה ראצ'ילה ביחידות, מריורה פופסקו ואליסבטה אולניוק ורודיקה ארבה ואלנה הורוואט בשני מקצי הזוגות, וכן המתחרות בשני מקצי הרביעיות), ורק במקצה השמיניות הגיעו למקום השני.
בקרב הגברים זכו ואלר טומה ופטרו יוסוב במדליית זהב במקצה הזוגות ללא הגאי, ואילו דמיטריה פופסקו, וסילה טומויאגה ודומיטרו רדוקאנו זכו במדליית הכסף במקצה הזוגות עם הגאי.
גם המתעמלות הרומניות שלטו בענף, וזכו ב-5 מתוך 8 מדליות הזהב האפשריות.
אקטרינה סאבו זכתה במדליות הזהב בקפיצות ובתרגיל הקרקע, וחלקה מדליית זהב שלישית, במקבילים המדורגים, עם סימונה פאוקה.
סאבו זכתה גם במדליית כסף בקרב-רב, ופאוקה זכתה בו במדליית הארד.
רומנייה שלישית, לאוויניה אגאקה, זכתה במדליית הארד בקפיצות.
שלושתן היו שותפות לזכייה הראשונה אי פעם של הנבחרת הרומנית במדליית הזהב בתחרות הקבוצתית.
גם באתלטיקה זכו רק נשים רומניות במדליות.
דוינה מלינטה ניצחה בריצת 800 מטר וזכתה במדליית כסף בריצת 1500 מטר.
מריצ'יקה פואיקה ניצחה בריצת 3000 מטר וזכתה במדליית הארד בריצת 1500 מטר.
אנישוארה קושמיר-סטנצ'ו זכתה במדליית הזהב השלישית בענף, בקפיצה לרוחק, וסגניתה הייתה ואלי יונסקו.
מיהאלה לוגין זכתה במדליית הכסף ביידוי פטיש, פיטה לובין זכתה במדליית הארד בריצת 800 מטר, קריסטאנה קוז'וקארו עשתה זאת בריצת 400 מטר משוכות, ופלורנטה קראצ'ונסקו בזריקת דיסקוס.
מרימי המשקולות הרומנים זכו ב-8 מדליות.
שניים מהם, פטרה בקרו וניקו ולאד, זכו במדליות זהב.
חמישה מרימי משקולות נוספים זכו במדליות כסף, ג'לו ראדו, אנדריי סוקאצ'י, דומיטרו פטרה, ואסילה גרואפה וסטפן טסנאדי.
דרגומיר צ'יורוסלאן זכה במדליית ארד.
המתאבקים זכו ב-6 מדליות, וזוכי מדליות הזהב היו יון דראיקה וואסילה אנדריי (שבמוסקבה זכה בארד).
איליה מאטה זכה במדליית כסף, ואילו שטפן רוסו איבד את תוארו, אך זכה במדליה אולימפית שלישית ברציפות, מדליית ארד.
ויקטור דוליפסקי זכה אף הוא במדליית ארד, 12 שנים אחרי שרשם הישג זהה במינכן, ובמדליית ארד נוספת זכה ואסילה פושקאשו.
צמד חותרי הקאנו איוואן פטזאיקין וטומה סימיונוב זכו במדליית הזהב במקצה ל-1,000 מטר ובמדליית הכסף במקצה ל-500 מטר.
עבור פטזאיקין היו אלה המדליות האולימפיות השישית והשביעית מאז 1968. חותר קאנו נוסף, קוסטיקה אולארו, זכה במדליית ארד במקצה היחידים ל-500 מטר.
במדליית הזהב העשרים זכו רביעיית חותרות הקיאק.
נבחרת סייפות הרומח זכו במדליית כסף וסייפי החרב זכו במדליית ארד.
הקלע קורנליו יון איבד את תוארו בירי באקדח אש מהירה, אך זכה במדליית כסף.
במדליית כסף נוספת זכתה המתעמלת האמנותית דוינה סטייקולסקו.
הג'ודאים מירצ'אה פרציקה ומיהאי צ'יוק זכו במדליות ארד, ובמדליות ארד נוספות זכו המתאגרף מירצ'אה פולג'ר והשחיינית אנקה פטרשקויו, במשחה ל-200 מטר גב.
בענפי הכדור השתתפה רק נבחרת הכדוריד, שזכתה במדליית הארד לאחר ניצחון על נבחרת דנמרק, 19-23.
גם באולימפיאדת סיאול (1988) הגיעה רומניה להישגים גבוהים, אף שלא גבוהים כבלוס אנג'לס.
הספורטאים הרומנים זכו ב-24 מדליות, בהן 7 מדליות זהב, ודורגו במקום השמיני בטבלת המדליות.
המתעמלות הרומניות זכו ב-8 מדליות, בהן 3 מדליות זהב.
דניאלה סיליבאש זכתה בשש מהמדליות: מדליות זהב בתרגילי הקרקע, המקבילים המדורגים והקורה, מדליות כסף בקרב-רב וביחד עם הנבחרת בתחרות הקבוצתית ובמדליית ארד בתרגיל הקפיצות.
חברתה לנבחרת גבריאלה פוטורק זכתה גם במדליית כסף בקפיצות ובמדליית ארד בקורה.
בניגוד למשחקים קודמים, בסיאול היה גם מתעמל רומני שזכה לעמוד על הפודיום, מריוס גרמן שזכה במדליית הארד בתרגיל המקבילים.
בחתירה זכו הרומנים ב-7 מדליות.
במדליית הזהב היחידה זכה צמד החותרות אולגה הומגי ורודיקה ארבה.
צמד חותרות נוסף, ורוניקה קוגאנו ואליסבטה ליפה, זכה במדליית כסף, וכך גם שמיניית החותרות, רביעיית החותרים עם הגאי, וצמד החותרים דנוץ דוברה ודראגוש נאגו.
שתי רביעיות חותרות זכו במדליות ארד.
פאולה איוואן קבעה שיא אולימפי בריצת 1500 מטר (3:53.96 דקות), וגם זכתה במדליית כסף בריצת 3000 מטר.
המתאבק וסילה פושקאשו זכה אף הוא במדליית זהב, וכך גם הקלע סורין בביאי, בירי באקדח.
השחיינית נאומי לונג זכתה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי ובמדליית ארד במשחה לחצי המרחק.
המתאגרף דניאל דומיטרסקו זכה במדליית כסף, וכך גם מרים המשקולות ניקו ולאד, שאיבד את תוארו מלוס אנג'לס.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) ירדו הישגי המשלחת הרומנית ל-18 מדליות, בהן 4 מדליות זהב.
הענף הבולט ביותר היה החתירה, עם 7 מדליות, בהן שתי מדליות זהב.
אליסבטה ליפה ניצחה במקצה היחידות, ויחד עם ורוניקה קוקלאה זכתה במדליית הכסף במקצה הזוגות.
הגברים ניצחו במקצה לרביעיות עם הגאי, ושניים מחברי הנבחרת, ויורל טלפאן ויוליקה רואיקן, זכו גם במדליית כסף במקצה השמיניות עם הגאי.
בנוסף, זכו רביעיית החותרות ושמיניית החותרות עם הגאית במדליות כסף, וצמד החותרים עם הגאי זכה במדליית ארד.
הישגי המתעמלות ירדו הפעם לחמש מדליות.
לוויניה מילושוביץ' זכתה במדליות זהב בתרגילי הקרקע והקפיצות ובמדליית ארד בקרב-רב.
קריסטינה בונטאש זכתה במדליית ארד בתרגיל הקרקע, ושתיהן היו שותפות לזכייה נוספת של הנבחרת הרומנית במדליית הכסף בתחרות הקבוצתית.
אלינה אסטפיי זכתה במדליית כסף בקפיצה לגובה, ובמדליות ארד זכו המתאגרף לאונרד דורופטיי, מרים המשקולות טראיאן צ'יהאראן, המתאבק יואן גריגוראש, הקלע סורין בביאי (בירי באקדח אוויר) ונבחרת סייפות הרומח.
נבחרת הכדוריד סיימה במקום השמיני.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) הגיעו הרומנים להישג דומה - 20 מדליות, בהן 4 מדליות זהב.
מחצית מהמדליות הושגו בענף ההתעמלות, אך רק מתעמלת רומנייה אחת זכתה במדליית זהב, סימונה אמנאר, בקפיצות.
אמנאר זכתה גם במדליית כסף בתרגיל הקרקע וחלקה עם לווייניה מילוסוביץ' מדליית ארד בקרב-רב.
ג'ינה גוג'אן זכתה במדליית הכסף בקרב-רב ובמדליות ארד בתרגילי הקורה והקפיצות.
שלוש המתעמלות היו שותפות לזכיית הנבחרת במדליית הארד בתחרות הקבוצתית.
גם בין המתעמלים הגברים נרשמו הצלחות: מריוס אורזיקה זכה במדליית כסף בסוס הסמוכות ודן בורינקה הגיע להישג דומה בטבעות.
החותרות קמליה מרקוביצ'וק וקונסטנצה בורצ'יקה זכו במדליית הזהב במקצה הזוגות, ולהישג דומה הגיעה שמיניית החותרות עם הגאית.
במדליית הזהב הרביעית זכתה הסייפת לאורה בדאה, ברומח.
בדאה גם הייתה שותפה לזכייתה של הנבחרת הרומנית במדליית הכסף בטורניר הרומח הקבוצתי.
חותרי הקאנו מרצ'ל גלוואן ואנטונל בורסאן זכו במדליית כסף במקצה הזוגות ל-1,000 מטר, וגאורגה אנדרייב וגאורגה אובריה זכו במדליית ארד במקצה הזוגות ל-500 מטר.
גבריאלה סאבו זכתה במדליית הכסף בריצת 1500 מטר, המתאגרף לאונרד דורופטיי זכה במדליית ארד שנייה ברציפות, עמיתו מריאן סימיון זכה אף הוא במדליית ארד, ובמדליית ארד נוספת זכה מרים המשקולות ניקו ולאד, לו הייתה זו מדליה אולימפית שלישית.
באולימפיאדת סידני (2000) חל זינוק בהישגי המשלחת הרומנית, שצברה 26 מדליות בהן 11 מדליות זהב.
בין המתעמלות בלטה שוב סימונה אמנאר, שזכתה במדליית זהב בקרב-רב ובמדליית ארד בתרגיל הקרקע.
מריה אולארו זכתה במדליית הכסף בקרב-רב, אנדריאה רדוקאן זכתה במדליית כסף בקפיצות, ושלושתן היו שותפות לזכייה הראשונה של נבחרת המתעמלות הרומנית בתואר האולימפי מאז 1984. בין הגברים בלט מריוס אורזיקה, שזכה במדליית הזהב בסוס הסמוכות.
החותרות הרומניות זכו ב-3 מדליות זהב: הן קונסטנצה בורצ'יקה ואנג'לה אלופיי והן ג'אורג'טה דמיאן ודואינה איגנט ניצחו במקצי הזוגות.
דמיאן ואיגנט היו שותפות גם לזכייה במדליית הזהב במקצה השמיניות.
בבריכת השחייה בלטה דיאנה מוקאנו, שקבעה שיא אולימפי חדש ב-100 מטר גב (1:00.21 דקות) וזכתה במדליית הזהב גם במשחה ל-200 מטר גב.
שחיינית רומנייה נוספת, באטריצ'ה קסלארו זכתה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי ובמדליית ארד במשחה ל-400 מטר מעורב אישי.
גם האתלטיות הרומניות הגיעו להישגים נאים.
גבריאלה סאבו קבעה שיא אולימפי חדש בריצת 5000 מטר (14:40.79 דקות) וזכתה גם במדליית הארד בריצת 1500 מטר.
ויולטה בקלאה זכתה במדליית הכסף בריצת 1500 מטר, ולידיה סימון עשתה זאת בריצת המרתון.
חותרי הקאנו מיטיקה פריקופ ופלורין פופסקו זכו במדליית הזהב במקצה הזוגות ל-1,000 מטר ובמדליית הארד במקצה הזוגות ל-500 מטר.
רביעיית הקיאקיסטיות זכתה במדליית ארד.
במדליית הזהב ה-11 זכה הסייף מיהאי קובליו, בחרב.
המתאגרף מריאן סימיון שיפר את הישגו מאטלנטה וזכה במדליית כסף, ואחיו הצעיר דורל זכה במדליית ארד.
הג'ודאית סימונה ריכטר זכתה אף היא במדליית ארד, ובמדליית ארד נוספת זכה הקלע יוליאן ראיצ'אה, בירי באקדח אש מהירה.
נבחרת הנשים בכדוריד סיימה במקום השביעי.
את אולימפיאדת אתונה (2004) סיימה המשלחת הרומנית עם 19 מדליות, מהן 8 מדליות זהב.
המתעמלים הרומנים צברו 10 מבין המדליות, בהן 4 מדליות זהב, ההישג הגבוה ביותר אליה הגיע נבחרת התעמלות כלשהי באתונה.
קטלינה פונור זכתה במדליות הזהב בתרגיל הקרקע ובקורה, מוניקה רושו זכתה במדליית הזהב בקפיצות, ניקולטה דניאלה שופרוניה זכתה במדליית הכסף בתרגיל הקרקע ואלכסנדרה ארמייה זכתה במדליית הארד בתרגיל הקורה.
כל הארבע היו שותפות לזכייה שנייה ברציפות של הנבחרת הרומנית בתחרות הקבוצתית.
מריוס אורזיקה איבד את תוארו בסוס הסמוכות, אך זכה במדליית הכסף.
מתעמל רומני אחר, מריאן דרגולסקו, זכה במדליית הכסף בתרגיל הקרקע ובמדליית הארד בקפיצות.
שניהם היו שותפים לזכיית נבחרת המתעמלים במדליית הארד בתחרות הקבוצתית.
צמד החותרות בורצ'יקה ואלופיי שמרו על תוארן, וכמוהן גם ג'אן רג'טה דמיאן שהחליפה בת זוג, והתחרתה לצדה של ויוריקה סוסאנו.
גם שמיניית החותרות שמרה על תוארה.
עבור אליסבטה ליפה, שנמנתה עם השמונה, הייתה זו מדליה אולימפית שמינית מאז 1984. במדליית הזהב השמינית זכתה השחיינית קמליה פוטק, שניצחה במשחה ל-200 מטר חופשי.
שחיין נוסף, רזבאן פלוראה, זכה במדליית הארד במשחה ל-200 מטר גב.
באתלטיקה, זכה מריאן אופראה, שזכה במדליית כסף בקפיצה משולשת, יונלה טרלאה, זכתה במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות ומריה צ'ונקאן זכתה במדליית ארד בריצת 1500 מטר.
המתאגרף יונוץ גאורגה זכה במדליית ארד.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכו הרומנים ב-9 מדליות בלבד, המספר הנמוך ביותר מאז 1952. תשע המדליות הושגו בשישה ענפים שונים.
ארבעה מהספורטאים זכו במדליות זהב: רצת המרתון קונסטנטינה דיטה-טומסקו, המתעמלת סנדרה איזבאשה (בתרגיל הקרקע), הג'ודאית אלינה דומיטרו וצמד החותרות ויוריקה סוסאנו וג'אורג'טה אנדרונאקה, שזכו גם במדליית ארד במקצה השמיניות.
בסיף, זכתה אנה מריה ברנזה במדליית כסף, ומיהאי קובליו זכה במדליית ארד.
מרים המשקולות גאוגיטה סטרפן סיים רביעי שודרג למדליית ארד ב-2016 בעקבות הרשעה באימרוץ של מתחרהו.
נבחרת הנשים בהתעמלות איבדה את תוארה וזכתה במדליית הארד בתחרות הקבוצתית.
נבחרת הנשים בכדוריד הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת הונגריה, וסיימה בסופו של דבר במקום השביעי.
באולימפיאדת לונדון (2012) צברה המשלחת הרומנית 9 מדליות, מהן שתי מדליות זהב בלבד.
המתעמלת סנדרה איזבאשה זכתה במדליית זהב בתרגיל הקפיצות וסיימה במקום השמיני בתרגיל הקרקע.
קטלינה פונור זכתה במדליית כסף בתרגיל הקרקע וסיימה במקום הרביעי בתרגיל הקורה.
מתעמלת שלישית, לאריסה יורדאקה בת ה-16, סיימה במקום השישי בתרגיל הקורה ובמקום התשיעי בקרב-רב.
השלוש היו שותפות לזכייה במדליית הארד בתחרות הקבוצתית.
פלביוס קוצי העפיל לגמר הקרקע והקפיצות, וסיים במקום השביעי בשניהם.
במדליית הזהב השנייה זכה הקלע אלין מולדובאנו, בירי ברובה אוויר.
שתי ג'ודאיות רומניות זכו במדליות כסף, אלינה דומיטרו וקרינה קפריוריו.
מרימת המשקולות רוקסנה קוקוש זכתה במדליית כסף וראזוואן מרטין זכה במדליית ארד.
הסייפים זכו במדליית כסף בחרב, ורארש דומיטרסקו סיים במקום הרביעי בטורניר היחידים.
הנשים סיימו במקום השישי בדקר.
שמיניית החותרות הרומנית סיימה במקום הרביעי, ורביעיית החותרות סיימה במקום החמישי.
חותרי הקאנו אלכסנדרו דומיטרסקו וויקטור מיכאלאקי סיימו במקום השביעי במקצה ל-1000 מטרים, ורביעיית חותרי הקיאק סיימה במקום השמיני.
טניסאי השולחן אלכסנדר קרישאן הודח ברבע הגמר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) רשמה רומניה את הופעתה החלשה ביותר מאז 1952, עם 4 מדליות, בהן מדליית זהב אחת.
נבחרות ההתעמלות אף לא הצליחו להשיג את הקריטריון האולימפי להשתתפות במשחקים, ורומניה יוצגה בידי שלושה מתעמלים בודדים, שניים מהם מתעמלים שכבר פרשו מפעילות ספורטיבית וחזרו להתאמן.
לראשונה מאז 1972, איש מהם לא זכה במדליה אולימפית.
בעקבות ההישגים החלשים, הודיע יושב ראש הוועד האולימפי הרומני על התפטרותו.
במדליית הזהב היחידה זכתה נבחרת סייפות הדקר.
סייף החרב טיבריו דולניצ'אנו הודח בשלב רבע הגמר.
הטניסאים פלורין מרג'אה והוריה טקאו זכו במדליית כסף, לאחר שהפסידו במשחק הגמר לצמד הספרדי רפאל נדאל ומארק לופס.
המתאבק אלברט סריטוב זכה במדליית ארד, ואלין אלקסוק-צ'וראריו סיים במקום החמישי.
מרים המשקולות גבריאל סינקריאן זכה במדליית ארד אך זו נשללה ממנו בעקבות הרשעה באימרוץ.
אנדראה אאניי סיימה במקום השמיני.
במדליית ארד נוספת זכתה שמיניית החותרות.
צמד החותרות ג'נינה בלאגה ויונלה-ליביה להאצ'י סיימו במקום השמיני בסירה קלה.
אף שאיש מהמתעמלים הרומנים לא זכה במדליה, כל אחד מהם העפיל לגמר אחד.
מריאן דרגולסקו בן ה-35, שמאז 2008 פרש ושב להתאמן מספר פעמים, סיים במקום הרביעי בתרגיל הקפיצות, אנדריי מונטאן סיים במקום השישי בתרגיל המקבילים, וקטלינה פונור, שפרשה לאחר אולימפיאדת לונדון וחזרה להתאמן רק ב-2015, סיימה שביעית בתרגיל הקורה.
הג'ודוקא קורינה קפריוריו סיימה במקום החמישי ואנדריאה קיצו סיימה במקום השביעי, והשחיין רוברט גלינצה סיים שמיני במשחה ל-100 מטר גב.
הישגי הרומנים באולימפיאדות החורף היו נמוכים בהרבה ביחס להישגיהם במשחקי הקיץ.
בהופעת הבכורה של הרומנים במשחקים, באולימפיאדת סנט מוריץ (1928), ייצגו אותה שני צוותי מזחלות, שסיימו במקומות השביעי וה-19 (מתוך 22).
אלכסנדרו פפאנה ודומיטרו הוברט היו קרובים להשיג מדליה ראשונה בענף זה באולימפיאדת לייק פלאסיד (1932), אך סיימו במקום הרביעי.
ההישג המשמעותי הבא הגיע באולימפיאדת אינסברוק (1964), כשהביאתלט וילמוש גאורגה סיים במקום החמישי במקצה ל-20 ק"מ.
באולימפיאדת גרנובל (1968) זכו גולשי המזחלות יון פנטורו וניקולאה נאגואה במדליה הראשונה (והיחידה עד כה) במשחקי החורף, מדליית ארד.
רומניה ספרותית (ברומנית: România Literară) הוא כתב עת ספרותי שנוסד ביאשי, בנסיכות מולדובה והופיע לראשונה ב-1 בינואר 1855, בעריכתו וניהולו של וסילה אלכסנדרי.
כתב העת שייסד אלכסנדרי נסגר בצו שלטוני ב-3 בדצמבר 1855.
בשנת 1932 חידש ליביו רבראנו, בבוקרשט, ברומניה, את הופעתו של רומניה הספרותית עד סגירתו השנייה ב-6 בינואר 1934.
התאחדות הסופרים מרומניה הוציאה לאור, בתקופה שבין 18 במרץ 1954 ובין 3 באוקטובר 1968 כתב עת בשם העיתון הספרותי (Gazeta literară), שם שהיה תרגום שמו של כתב העת הספרותי החשוב ביותר בברית המועצות.
ב-1968, לאחר עלייתו לשלטון של ניקולאה צ'אושסקו והתחזקות הנטייה להתרחקות מהערכים התרבותיים הסובייטים וחיזוק הערכים הלאומים הרומנים, הוחלט לשנות את שם כתב העת לשם כתב העת הספרותי שייסד בזמנו אלכסנדרי וכך הוסב השם לרומניה ספרותית.
רשות השידור הרומנית נוהגת לבחור את שיריה לתחרות באמצעות תחרות בשם "סלקציה נציונלה", תחרות לאומית אשר קיימת מ-1993.
רומניה הביעה, לראשונה, התעניינות בשליחת נציגות רומנית בשנות ה-70, אולם האפשרות שרומניה תיטול חלק בתחרות לא הייתה אפשרית מבחינה מעשית באותה תקופה עקב היותה חלק מהגוש הקומוניסטי.
אחרי המהפכה הרומנית ב-1989, רומניה הביעה התעניינות בשליחת נציגות לתחרות.
רומניה ניסתה לעשות את הופעת הבכורה בתחרות ב-1992, אך נתקלה במספר בעיות כלכליות אשר מנעו את היכולת ליטול חלק בתחרות.
רומניה ניסתה להצטרף לתחרות שוב ב-1993, אך היא לא עברה את הסינון הראשוני שהיה באותה שנה למדינות חדשות שביקשו להצטרף לתחרות.
במסגרת הסינון הראשוני שבע מדינות התחרו אחת בשנייה בתחרות שנקראה "העפלה למילסטריט", בתקווה להיות אחת משלוש המדינות שתקבלנה את הניקוד הגבוה ביותר, דבר שיקנה להן כרטיס כניסה לתחרות ב-1993.
בתחרות "העפלה למילסטריט" שנערכה ב-3 באפריל 1993 בסלובניה, ליובליאנה, הגיעה רומניה למקום האחרון עם 38 נקודות עם השיר "Nu pleca" אשר בוצע בשפה הרומנית על ידי דידה דרגאן, ובכך היא נותרה אחת מ-4 המדינות שלא נטלו חלק לבסוף בתחרות ב-1993.
ב-1996, רומניה שוב נשפטה לסיבוב מקדים טרם קיום התחרות.
באותה שנה הוחלט על סיבוב מקדים בו כל 29 המדינות הנוטלות חלק בתחרות (חוץ מהמארחת) חייבות ליטול בו חלק.
רומניה סיימה את הסיבוב המקדים, כמו ב-1993, במקום האחרון ונבצרה מרומניה האפשרות ליטול חלק בתחרות.
רומניה שוב לא נטלה חלק בתחרות בשנה שאחריה עקב סינון מוקדם של המדינות על ידי איגוד השידור האירופי.
ב-1999, רומניה לא הורשתה ליטול חלק בתחרות עקב התוצאה הנמוכה בשנה הקודמת, המקום ה-22 עם 6 נקודות, שהוא, נכון ל-, המיקום הגרוע ביותר בתולדות רומניה בגמר התחרות.
ב-2001 רומניה שוב לא הורשתה ליטול חלק בתחרות עקב תוצאות נמוכות בשנים הקודמות.
רומניה נטלה חלק בתחרות כ-23 פעמים: מתוכן היא הגיעה פעמיים למקום השלישי בגמר התחרות שהוא הישגה הטוב ביותר בתחרות.
הפעם הראשונה הייתה ב-2005 כאשר לומיניצה אנגל, ביחד עם הלהקה סיסטם, הופיעו עם השיר "Let Me Try" שסיים את גמר התחרות עם 158 נקודות, ואף הגיע למקום הראשון בשלב חצי-הגמר עם 235 נקודות.
רומניה הגיעה למקום השלישי בפעם השנייה ב-2010 כאשר הצמד פאולה סלינג ואובי הופיעו עם השיר "Playing with Fire" שסיים את גמר התחרות עם 162 נקודות.
פאולה סלינג ואובי שבו לתחרות בשנית ב-2014, אולם הם כשלו להשיג עבור רומניה תוצאה טובה יותר.
לתחרות ב-2006 שלחה רומניה את מיכאי טראיסטאריו עם השיר "Tornerò" שסיים את התחרות, בערב הגמר, במקום ה-4 עם 172 נקודות, כאשר התחרות הייתה הפעם היחידה בה רומניה סיימה במקום ה-4. רומניה מעולם לא סיימה את גמר התחרות במקום החמישי.
ניתן לסכם את הישגיה של רומניה בתחרות כמעורבים: בשנים הראשונות בהן נטלה חלק בתחרות היא כשלה להתמקם במקומות גבוהים בגמר התחרות ולעיתים אף כשלה להעפיל לתחרות משלב הסינון המקדים.
עד התחרות ב-1999, מדינות חויבו לשיר בשפה הרשמית של המדינה וב-1994 ו-1998 השירים אשר שלחה רומניה לתחרות היו ברומנית.
החל מביטול חוק השפה ב-1999, רומניה שלחה בעיקר שירים באנגלית כאשר ברומנית היא שלחה שלושה שירים.
מדי פעם רומניה שלחה שירים בשפות נוספות שאינן אנגלית ורומנית, כך למשל השירים בין 2006-2008 בוצעו בחלקם באיטלקית, השיר ב-2007 הושר ב-6 שפות שהן אנגלית, ספרדית, איטלקית, רוסית, צרפתית ורומנית והשיר ב-2012 בוצע באנגלית ובחלקו בספרדית.
מולדובה, שכנתה של רומניה, נוהגות להעניק לה מספר רב של נקודות, ורומניה מעניקה לה מספר רב של נקודות.
כמו כן, משהחלה שיטת הצבעת הקהל, ספרד נוהגת להעניק נקודות רבות לרומניה.
הדבר כנראה נובע מהעובדה שישנו מיעוט רומני גדול בספרד.
כך, למשל, בין השנים 2005-2008 ו-2014 (הצבעת הקהל), ספרד העניקה לרומניה את מספר הנקודות הרב ביותר בתחרות.
רומניה נעדרה מ-7 תחרויות אירוויזיון לאורך השנים:
במהלך שנות ה-90 ושנות ה-2000 המוקדמות, רומניה הייתה אחת המדינות המושפעות ביותר בתחרות מהחלטתו של איגוד השידור האירופי לפסול מדינות שהגיעו להישגים נמוכים בתחרות בשנים קודמות, כדי לאפשר למדינות חדשות להצטרף לתחרות.
היעדרותה האחרונה של רומניה התרחשה ב-2016, לאחר שאיגוד השידור האירופי הודיע ב-22 באפריל 2016 על הרחקת רשות השידור הרומנית מהתחרות עקב אי-תשלום חוב העומד על כ-16 מיליון פרנק שווייצרי.
בעקבות החלטת האיגוד, נבצרה מאובידיו אנטון, הנציג הרומני, האפשרות ליטול חלק בתחרות ימים ספורים טרם קיומה ורומניה, שהוצבה בחצי-הגמר השני של התחרות, הוסרה מרשימת המדינות הנוטלות חלק בתחרות באתר הרשמי.
איגוד השידור האירופי אישר כי השיר הרומני שכבר פורסם באלבום הרשמי של התחרות, ימשיך להיות אפשרי להורדה וכי העיתונות הרומנית תוכל להמשיך לסקר את התחרות.
המפקח על התחרות, יון אולה סאנד, אמר כי "הדבר, כמובן, מתסכל עבור האמן שנבחר כנציגה של רומניה, עבור העמיתים שלנו מרשות השידור הרומנית ולא פחות עבור הצופים הרומנים ומעריצי התחרות במדינה, אולם אנו מאמינים כי מדובר בהחלטה נכונה וכי הדבר לא ישפיע לרעה על התחרות בכל דרך אחרת".
לאחר הסדר תשלום החוב, התאפשר לרומניה לשוב לתחרות בשנה שאחריה.
ולאחר מכן רומניה נעדרה מהתחרות ב-2024. לאחר שבועות שרומניה התלבטה אם להשתתף או לא, היא החליטה בסופו של דבר ב-25 בינואר לא להשתתף.
השירים שייצגו את רומניה באירוויזיון