tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אז שב למזריטש, כדי לצרף אליו את בני משפחתו.
לדב דוד ולשרה איטה כבר היו בשלב ההוא שבעה ילדים: שני הבנים מאשתו הראשונה, שנפטרה, וחמישה שנולדו לבני הזוג.
לאלה הצטרפו גם אמו של דב דוד, מלמד לילדים, שוחט ומשרתת גויה שלא הסכימה להיפרד מהמשפחה.
בדרכם אל הנמל, רכשו בני הזוג ספר לימוד ערבית ובדרך למדו מילים בסיסיות שיעזרו להם לתקשר עם שכניהם החדשים.
הם בנו את ביתם בחלקת האדמה שרכשו, בפאתי סומייל, הרחק מכל קהילה יהודית.
הקהילה היהודית הקרובה ביותר שכנה ארבעה קילומטרים משם, ביפו.
מיד עם בואם החל דב דוד לטעת את החלקה בעצי הדר.
את ידיעותיו המעטות על חקלאות למד מן השייח של כפר סומייל ומשכניו החדשים.
בצד הפרדס זרע דב דוד שעורים וחטים ללחם, ובחצר הבית גידל תרנגולות אחדות שהטילו ביצים, שלוש פרות לחלב ולגבינות, וירקות.
את התוצרת היה מוכר ליהודי יפו ומהם התפרנס.
אלא שדב דוד לא הוציא את שנתו בארץ.
באחד מחודשי הקיץ החמים, כאשר עבד בפרדס ללא כיסוי ראש, הוא קיבל מכת שמש ומת.
באחוזה בסומייל נשארה שרה איטה, אלמנה צעירה שטרם מלאו לה 30, עם שבעה ילדים גדולים וקטנים.
לא לאורך זמן: שבועיים לאחר מותו של דב דוד מתה מקדחת גם התינוקת, אלקה, ואחריה עוד בת קטנה - חיה.
עם זאת, שרה איטה סירבה לבקשותיהם של בני משפחה ורבנים שדחקו בה לשוב לפולין, והחליטה להישאר ולהמשיך את מפעלו של בעלה.
באיגרת ששגרה לאחד הרבנים כתבה: "יקרה לי ירושת בעלי ועמלו אתו עבדתי ועמלתי.
בפינה הזו ראה את פינת חייו, ואני לא אלך מכאן!
את נפשי אתן לאדמה הזו שהקריב את עצמו עליה".
שרה איטה המשיכה את מלאכת שתילת הפרדס, שקיבל את השם "גינת דוד", לזכרו של דב דוד, אבל חלפו עוד שנים ארוכות עד שהפרדס החל להניב, וכספה של שרה איטה אזל.
היא מכרה את תכשיטיה, וביקשה מבני המשפחה במזריטש למכור את שארית רכושה שם ולשלוח אליה את הפדיון.
וכאשר גם אלה לא הספיקו, פנתה אל הברון אדמונד דה רוטשילד וביקשה הלוואה של 300 פרנק.
האיש שפרש את חסותו עליה היה השייח המקומי של סומייל, מחמד אבו ג'ברא.
הוא הפיץ הודעה בכל הכפרים מסביב, שמי שיפגע ב"סית שרה", ילדיה או רכושה, דמו בראשו.
ואכן, היו מקרים ששודדי דרכים זרים לא שמעו את האזהרה, ושדדו בהמות או ציוד מהפרדס.
במקרים כאלו היו יוצאים אנשי השייח בעקבותיהם לנקום ולהחזיר את הגזלה.
פעם אחת טבע ילד ערבי בבריכה בפרדס (לימים בריכת גן הדסה).
הפרשה כמעט שהתפתחה לעלילת דם, ערביי הכפר רצו לפרדס במקלות ובגרזנים.
אלא שאמו של הילד המת, לא נתנה לפגוע בשרה איטה והגנה עליה בגופה.
בתום חמש שנים מיום בואה ארצה, החל הפרדס להניב פרי.
משלוח הפרי הראשון לארצות אירופה (שעליו היו מוטבעות האותיות ג"ד - גינת דוד) נחל אמנם כישלון, כי שרה איטה וילדיה הגדולים לא ידעו איך לארוז את הפרי כך שישתמר, אבל בשנים הבאות למדו את תורת האריזה וחוו רווחה כלכלית.
עד כדי כך, שכאשר ביקר הברון רוטשילד שוב בארץ, בשנת 1899, התייצבה אצלו שרה איטה, והייתה לאחת מהאנשים היחידים בארץ ישראל שהחזירו את חובם לברון.
עם השנים הפכו שרה איטה ובניה למומחים לפרדסנות, ומי שביקש ללמוד את תורת ההרכבה היה מגיע לגינת דוד.
איכרי פתח תקווה, שב-1889 ניטעו בה הפרדסים הראשונים, היו מן הראשונים שלמדו פרדסנות ממשפחת פלמן.
בנו הבכור של דב דוד, אהרן לייב, שהיה יד ימינה של שרה איטה, אמו החורגת, הוציא, ב-1891, את הספר העברי הראשון על פרדסנות - "מעין גנים - הלכות נטיעת גנים ופרדסים בארץ הקודש".
גם טיילים ותיירים היו פוקדים את הפרדס, כפי שתיאר זאת זלמן בן-טובים, מראשוני העיתונאים בארץ בעיתון החבצלת (מ-1897): "והבאיארה דמיונה כיער רענן גדול...
אל כל אשר נשאנו עינינו נפגשנו בים תפוחי-הזהב רבים מרהיבי העין...
ישבנו סביב השולחן ונטיב את לבנו בלביבות ויין ואנוכי הרימותי את כוסי ואשתה לחיי הגברת שרה איטה ובני משפחתה האהובים."אלו היו גם השנים שבהן הוקמו השכונות הראשונות מחוץ לחומות יפו, והפרדס בסומייל לא היה שוב מבודד כל כך.
בימיהם הראשונים בארץ, הצטער דב דוד, איש דתי מאוד, על כך שלא יכול היה להגיע ליפו לתפילות השבת.
הדרך הייתה ארוכה הרבה יותר ממה שמותר על פי תחום שבת, ואפילו עירוב לא פתר את הבעיה.
עם הקמת נוה צדק, בשנת 1887, הצליחו בניו להניח עירוב במחצית הדרך (במקום שבו משתרע עכשיו רחוב המלך ג'ורג') ולהצטרף סוף סוף לתפילה במניין.
בניית השכונות החדשות מצפון ליפו הביאה גם לפרידתה של שרה איטה מסומייל.
בניה של שרה איטה, וכלותיה, שגרו עד אז בבית בשולי סומייל, לחצו מאוד על האם לעבור לנוה צדק.
הם רצו לחיות בסביבה יהודית ולהעניק לילדיהם חינוך הולם.
שרה איטה, שניסתה תחילה להתנגד, נענתה לבסוף, ובשנת 1899, 15 שנה לאחר בואה לארץ ישראל ולאחר שהקימה את ביתה בסומייל, עזבה שרה איטה את הפרדס ועברה לגור עם ילדיה בנוה צדק.
מאז, אפשר היה לראותה רוכבת על חמור בין הבית בנוה צדק לפרדס בסומייל.
מלחמת העולם הראשונה, שפרצה ב-1914, הביאה למצוקה כלכלית.
שוקי אירופה נסגרו בפני הפרי שהגיע מן האימפריה העות'מאנית, אבל המשאבים שנדרשו לאחזקת הפרדס לא פחתו.
באביב של שנת 1917 בא הגירוש מתל אביב ומיפו.
בניגוד לרוב היהודים בארץ, ששמרו על אזרחותם האירופית, דב דוד פלמן, ואיתו כל משפחתו, קיבלו על עצמם אזרחות עות'מאנית מיד עם בואם לארץ ישראל.
ובכל זאת, נמנו גם הם עם המגורשים, מיפו לפתח תקווה, ומשם - לצמח.
ערב הגירוש הגיע השייח אבו ג'ברה לשכונת אחווה, שם התגוררה המשפחה, והוביל על בהמות המשא שלו את המשפחה ואת רכושה לסומייל.
שם הטמינו הבנים את רכושם, כולל כדי יין שבהם סחרו בעת ההיא, הפקידו את הטיפול בפרדס בידי השייח, ויצאו צפונה.
בצמח, שהייתה אז צומת חשוב, קיבלו בניה זיכיון להקים חנות לשימוש הצבא הטורקי, חנות ששימשה כיסוי לפעולות הברחה, של כסף ומכתבים, לתושבי הארץ הגולים.
עם תום המלחמה שכרה שרה איטה עגלה רתומה לשתי פרדות, בדרך הביתה.
פעמיים במהלך המסע, שארך שלושה ימים, התהפכה העגלה, ושרה איטה שבה הביתה חבולה, אחת מצלעותיה שבורה, והיא נאלצה לעבור ניתוח.
בפרדס שרר עם תום המלחמה חורבן ממש, עציו נעקרו, ונדרש לו שיקום ארוך ומסור עד ששב לפרוח.
הפעם נטלו הבנים את עיקר העול על עצמם.
בשנת 1934 החליטו בתל אביב לחגוג מלאת 50 שנה לנטיעת הפרדס העברי הראשון.
אנשי מועצת העיר ובראשם מאיר דיזנגוף, ולצדם ידידים ובני משפחה, הרב הראשי של תל אביב, הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל, ונציג הפרדסנים - כולם התאספו במלון "שפת הים", ערכו לשרה איטה חגיגה רבתי, והכתירו אותה בתואר "חלוצת הפרדסנות העברית".
שרה איטה בת ה-80 כבר לא הצליחה לרכוב על החמור, ובביקוריה הנדירים בפרדס הייתה מוסעת במכונית.
אלו היו השנים שבהם העיר תל אביב צמחה והתפשטה צפונה, עד אשר סגרה על הפרדס, והמשפחה החליטה לעקור את הפרדס ולמכור את האדמות.
בחודש ניסן תרצ"ו נסעה שרה איטה בפעם האחרונה לפרדס, תשושה ושחוחה, להיפרד ממפעל חייה.
כאשר חזרה הביתה, נכנסה למיטה וכמעט לא קמה מאז, עד שחמישה חודשים אחר כך, בחודש אלול, נפטרה.הימים היו ימי המרד הערבי הגדול, ימים של מתח רב בין יהודים לערבים, ובכל זאת שלחו ערביי סומייל נציגים, בחשאי, לנחם את המשפחה האבלה.
לימים, נבנו בשטח הפרדס גם גן העיר ובניין עיריית תל אביב-יפו בכיכר רבין.
שני רחובות בארץ מאזכרים את פועלה של שרה איטה פלמן - "רחוב הפרדס" שנטוע באזור הפרדס בתל אביב, ורחוב "חלוצת הפרדסנות" בפתח תקווה.
נכדתה, צפורה, נישאה ליוסף ליפשיץ מראשוני הציונים בחיפה.
שרה אוֹסַצקי-לזר (נולדה ב-16 במרץ 1947) היא היסטוריונית של המזרח התיכון, עמיתת מחקר במכון ון ליר בירושלים ופעילת חברתית.
אוסצקי-לזר נולדה וגדלה בתל אביב.
היא בתם של חיה לבית שפירא וחיים לזר ליטאי, פרטיזן, איש בית"ר והיסטוריון, וקרויה על שמה של סבתה מצד אימה ואחותו של אביה שנספו בשואה.
אוסצקי-לזר קיבלה תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ובשפה וספרות ערבית מן האוניברסיטה העברית בירושלים ותוארי מוסמך ודוקטור בהיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת חיפה.
נושא עבודה היה "התגבשות יחסי הגומלין בין יהודים לערבים במדינת ישראל: העשור הראשון, 1948–1958", אותו כתבה בהנחיית גבי ורבורג וקייס פירו.
מאז היא עוסקת בהוראה, במחקר ובפעילות חברתית.
מחקריה עוסקים במיעוט הערבי-פלסטיני בישראל וביחסו למדינה ולרוב היהודי.
בשנים 2002 ו-2007 לימדה היסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה, באוניברסיטת וילברפורס באוהיו (1992) ובאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו (2003).
במשך שנים היא שימשה כמנהלת משותפת של המרכז היהודי-ערבי לשלום בגבעת חביבה (בהנהגתה זכה המכון ב-2001 בפרס החינוך לשלום של UNESCO) ומנהלת המכון לחקר השלום במרכז.
היא הייתה עמיתת מחקר של הסוכנות היהודית כשלוש פעמים בקהילות יהודיות ברחבי ארצות הברית.
כמו כן שימשה כעמיתת מחקר במרכז לאסטרטגיה וחשיבה מדינית באוניברסיטה העברית, שם עסקה בחקר הנשים במזרח התיכון.
אוסצקי-לזר כתבה ביקורת ספרים בעבור "הארץ" ורשימות עבור "הדף הירוק".
היא מבקרת ספרים על השואה בכתב העת "האומה".
אוסצקי-לזר שימשה חברת הנהלת הקרן החדשה לישראל ולאחר מכן חברה במועצה הציבורית של הקרן.
חברת הנהלת פורום ארגוני השלום הפלסטיני ישראלי, הברית לאנושות חדשה, והקתדרה עממית מגידו.
נשואה ליורי, ומתגוררת בקיבוץ רמות מנשה, ואם לשניים.
7 דרכים: אופציות תאוריות למעמד הערבים בישראל, עם אסעד גאנם ואילן פפה, המכון לחקר השלום, 1999.
בין חזון למציאות: מסמכי החזון של הערבים בישראל 2007-2006, עם מוסטפא כבהא, הפורום להסכמה אזרחית, 2008.
החברה הערבית בישראל, יחידה מס' 3: בצל הממשל הצבאי – הממסד הישראלי והאזרחים הערבים, 1948–1967, האוניברסיטה הפתוחה, 2007.
אזרחות על תנאי: על אזרחות, שוויון וחקיקה פוגענית, עם יוסף ג'בארין, הוצאת פרדס 2016.
בני המקום, שיחות עם אזרחים ערבים בישראל, עם יואב שטרן, מרכז תמי שטינמץ למחקרי שלום, אוניברסיטת תל אביב, 2016.
שרה אורה הלר וילנסקי (2 בדצמבר 1920 – 3 באוגוסט 2022) הייתה חוקרת מחשבת ישראל, פרופסור בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטת חיפה.
הלר וילנסקי נולדה בצפת בשנת 1920. אביה, אברהם זיידה הלר, נינו של רבי שמואל הלר, היה ראש ישיבה ומן הדמויות הבולטות בצפת.
היא עשתה תואר ראשון ב בין השנים 1940 ל-1944. היא למדה באוניברסיטת הרווארד בין השנים 1947 ל-1951, וסיימה בה דוקטורט ב-1951 בהנחיית פרופ' הארי וולפסון.
בין השנים 1948 ל-1956 שימשה כספרנית המחלקה העברית בהרווארד.
בשנת 1956 חזרה לישראל והתגוררה בשכונת רחביה.
בין השנים 1954 ל-1968 הייתה מרצה לפילוסופיה יהודית במכללה היהודית בבוסטון .
בשנת 1969 חזרה לישראל ולימדה באוניברסיטת חיפה בחוג למחשבת ישראל עד פרישתה לגמלאות.
כתבה ערכים ב ואנציקלופדיה יודאיקה.
בשנת 1994 יצא ספר מאמרים "מנחה לשרה: מחקרים בפילוסופיה יהודית ובקבלה" בהוצאת מאגנס.
היא הייתה נשואה לפרופסור מרדכי ל' וילנסקי – היסטוריון, חוקר החסידות וההתנגדות לה, ואם לאורי יוסף וילנסקי, פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת נורתווסטרן, שיקגו, ארצות הברית.
לאה שור, בוגרת "בית המדרש למורים מזרחי", שנישאה לרופא פרופסור שמואל שור.
ציפורה הלר, משוררת, בוגרת האוניברסיטה העברית בירושלים במדעי היהדות ופילולוגיה קלאסית.
הייתה בכירה במשרד מבקר המדינה בתל אביב.
מרים סברדלוב, למדה חקלאות בנהלל אצל חנה מייזל שוחט.
הלר וילנסקי נפטרה ב-3 באוגוסט 2022.
יצחק עראמה ומשנתו הפילוסופית, מוסד ביאליק והוצאת דביר, 1956. הודפס שנית בשנת 2020
מחקרים בהגות יהודית, הוצאת מאגנס, 1989
משנתו ההגותית של ריה"ל, משרד החינוך
התגלות אמונה ותבונה, אוניברסיטת בר-אילן, 1974/1976
שרה אהרוני (נולדה ב-11 באוגוסט 1953) היא סופרת ישראלית.
שרה אהרוני נולדה במעברת רמתיים בכפר סבא.
גדלה והתחנכה בשכונת נווה נאמן בהוד השרון.
לאחר נישואיה למאיר אהרוני התגוררה בבאר שבע, ומשנת 1986 מתגוררת בכפר סבא.
במשך 20 שנה שימשה מורה ומחנכת, מתוכן מנהלת בית ספר יסודי בבאר שבע ורכזת שכבה בחטיבת ביניים אלון בכפר סבא.
ארבע שנים הייתה שליחת חינוך מטעם הסוכנות היהודית בקהילה היהודית בלימה, פרו.
אהרוני שימשה חברה בוועד המנהל באגודת הסופרים העברים בישראל ושופטת פרסי משרד התרבות לספרי ביכורים וייצגה את ישראל ביריד הספרים הבינלאומי במקסיקו.
כמו כן שימשה יו"ר חוג היוצרים כפר סבא והשרון.
יחד עם בעלה, מאיר אהרוני, כתבה והוציאה לאור סדרת ספרי מידע על ישראל, חמישה מהם באנגלית.
כתבה שישה ספרי ילדים ושישה רומנים שהיו כולם לרבי מכר.
זכתה בפרס ספר הפלטינה של ידיעות אחרונות על "אהבתה של סלטנאת" (2016), "אהבתה של גברת רוטשילד" (2019), "שתיקה פרסית" (2020).
ובעלת אות הוקרה ל־2014 מקרן מיראז' כסופרת האהובה על העדה האיראנית בישראל.
ספרי מידע (כתבה בשיתוף עם בעלה מאיר אהרוני):
"אישים ומעשים בראשון לציון", רחובות, נס ציונה והסביבה, הוצאת מקסם, 1995
"מי ומה בישראל", הוצאת מקסם, 2003 [תורגם לאנגלית]
"תעשייה וכלכלה בישראל", הוצאת מקסם, 2005 [תורגם לאנגלית]
"ספר ישראל – 60 שנה למדינה", הוצאת מקסם, 2008 [תורגם לאנגלית]
"ספר ישראל – כלכלה וחברה", הוצאת מקסם, 2011 [תורגם לאנגלית]
" אהבתה של סלטנאת", ידיעות ספרים, 2008, מבוסס על חייה של אמה באיראן בימי השושלת הפהלווית.
סיפור אהבה בלתי ממומש על רקע החברה הפטריארכלית באיראן.
"כשהשמים התקרבו לאדמה", הוצאת מעריב, 2011, רומן היסטורי על ההתנתקות מגוש קטיף.
"אהבתה של גברת רוטשילד", ידיעות ספרים, 2015, רומן היסטורי המגולל את סיפורו של המייסד למשפחת רוטשילד במאה ה-18, דרך עיניה של אשת המייסד.
תורגם לספרדית ויצא לאור במקסיקו בהוצאת Penguin Random House ובמדריד בהוצאת Lumen.
יצא לאור באנגלית בהוצאת Amazon Crossing.
במשך שלוש שנים היה ברשימת רבי המכר של אמזון.
יצא לאור בהונגרית בהוצאת I.P.C.
" שתיקה פרסית", ידיעות ספרים, 2017, רומן היסטורי המביא את סיפור בריחתה של משפחה יהודית בעקבות המהפכה באיראן שהובילה לכינון הרפובליקה האסלאמית ששינתה את פני טהרן ללא הכר.
" עד שאיינשטיין בא", ידיעות ספרים, 2022, רומן היסטורי המתאר את דמותו המורכבת ואת חייו המרתקים של אלברט איינשטיין, מגדולי המדענים בכל הזמנים..
"הנערה מח'ומיין", ידיעות ספרים, 2024, רומן היסטורי המתאר את דמותה של נהיד מהעיירה האיראנית ח'ומיין שמגיעה לקיבוץ בישראל ונלחמת על זכותה שלא להיות קורבן לנדר שנדרה אמה להינשא לבן דודה, ומתמודדת עם אתגרים לא מוכרים.
שרה אראני (באיטלקית: Sara Errani; נולדה ב-29 באפריל 1987) היא שחקנית טניס מקצוענית מאיטליה.
בשיאה דורגה במקום חמישי בעולם ב-20 במאי 2013 בדירוג ה-WTA.
הישג השיא של אראני הוא זכייה באליפות צרפת הפתוחה בטורניר זוגות נשים ביחד עם רוברטה וינצ'י אף היא מאיטליה לאחר ניצחון על מריה קירילנקו ונדיה פטרובה שתיהן מרוסיה 4–6, 6–4, 6–2 וכן הגעה לשלב הגמר בטורניר זה בטורניר לנשים.
בשלב הגמר היא הפסידה למריה שראפובה מרוסיה 3-6, 2-6 שזכתה לראשונה בטורניר זה ועלתה למקום הראשון בעולם.
אראני זכתה פעמיים ברציפות ביחד עם נבחרת איטליה בגביע הפדרציה בשנים 2009, 2010.
בגיל 12 נסעה אראני לפלורידה, ארצות הברית ללמוד ולהתאמן באקדמיית הטניס של ניק בולטיירי.
בגיל 16 עברה להתאמן בוולנסיה, ספרד בהדרכתם של פאבלו לוזנו ודוד אנדרס.
ב-13 ביולי 2008 זכתה אראני בתואר הראשון שלה במסגרת הסבב העולמי לנשים (WTA), בטורניר פלרמו, איטליה לאחר ניצחון בשלב הגמר על מריה קוריצ'בה מאוקראינה 6–2, 6–3.
בשנת 2012 זכתה אראני בשלושה תארים ובפרסים בסכום של יותר מ-1.8 מיליון דולר.
בתחילת השנה היא הגיעה לראשונה בקריירה שלה לשלב רבע גמר בטורניר גראנד סלאם, באליפות אוסטרליה הפתוחה ודורגה במקום 33 בעולם דירוג השיא שלה.
היא הגיעה למשחק הגמר בטורניר זה בטורניר לנשים ביחד עם רוברטה וינצ'י שבו הפסידו לסבטלנה קוזנצובה ולורה זבונרבה מרוסיה 7–5, 4–6, 3–6. אל אליפות צרפת הפתוחה שנערכה ביוני אותה שנה הגיעה אראני במקום 21 בעולם.
בעונת 2013 הרוויחה אראני 3,073,992 דולר, רק מפרסים על תחרויות בהן השתתפה.
אל טורניר ווימבלדון שנערך ביולי 2015 הגיעה אראני במקום 19 בעולם.
בסיבוב הראשון גברה אראני על פרנצ'סקה סקיאבונה מאיטליה המדורגת במקום 80 בעולם בתוצאה 6:2 5:7 6:1. בסיבוב השני של הטורניר הודחה אראני על ידי אלכסנדרה קרוניק מסרביה המדורגת 82 בעולם לאחר שהפסידה 6:3 7:(2)6 6:2.
ב-2018 לאחר שנכשלה בבדיקת סמים אסורים והודתה בשימוש בלטרוזול הושעתה לעשרה חודשים.
באולימפיאדת פריז זכתה במדליית זהב במסגרת טורניר זוגות הנשים ביחד עם ג'סמין פאוליני לאחר ניצחון בשלוש מערכות על מירה אנדרייבה ודיאנה שניידר מספורטאים אינדיבידואלים ניטרליים.
שרה אמָן הייתה שחקנית תיאטרון קולנוע וטלוויזיה ישראלית.
אמן נולדה בתל אביב לאביגדור ושושנה, ושהתה בילדותה תקופות ארוכות עם משפחתה במדינות שונות בעולם, בעיקר בסינגפור.
למדה שנתיים בגימניסה רחביה בירושלים לפני שעברה ב-1945 לניו יורק על מנת לפתח קריירה במחול.
בניו יורק למדה משחק אצל לי סטרסברג ותנועה ומחול בסטודיו של מרתה גרהם.
השתתפה במחזות זמר בארצות הברית, בהם במחזמר "המלך ואני" לצד יול ברינר.
בישראל שיחקה ב"הבימה" כמחליפתה של דינה דורון ב"אירמה לה דוס" (ב-1963, תפקיד בעקבותיו השתקעה באופן קבוע בישראל).
כן שיחקה בהפקות תיאטרון גיורא גודיק, כגון "הלו, דולי!".
אמן השתתפה בסרטים הישראלים "סלומוניקו" (1972), "יופי של צרות" (1976) ו"אסקימו לימון" (1976, בו גילמה את הרוקחת).
בנוסף שיחקה בתוכניות הטלוויזיה הלימודית "רגע עם דודלי" (1981, בתור גברת רחל), Here we are (1976, בתור שרה מגדת העתידות), ו-Neighbours (1976, בתור הבובה "סוזי סורפרייז").
תפקידה הקולנועי האחרון היה בהפקה אנגלית נחשבת -"לא ממש גן-עדן"- בבימויו של לואיס גילברט.
אמן נישאה לדני מולטיז ולהם שני ילדים.
הייתה בעלת גלריה לאמנות בתל אביב.
היא נפטרה ב-1986 ממחלת הסרטן.
בתם של הרבנית חנה בתיה לבית אוליסקי והרב שלמה יהושע קרומר, נולדה וגדלה בעיירה בליניץ שברוסיה הלבנה.
עלתה לארץ ישראל עם הוריה בשנת 1931, בגיל 13. סיימה בית ספר יסודי ברחובות, ואת לימודי התיכון עשתה בתל אביב.
בגיל צעיר הצטרפה לתנועת השומר הצעיר, והגיעה לתפקיד של רכזת ההנהגה הראשית.
בהמשך למדה בסמינר למדריכי נוער בירושלים.
בשנת 1937 הצטרפה לקיבוץ השומר הצעיר, והייתה בין מקימי חצור.
עבדה בחקלאות, בתעשייה ובחינוך ילדים עולים גם בקיבוצה וגם ביישובי הסביבה.
בשנים 1971–1978 עבדה במכון למחקר חינוכי של פרופ' ראובן פוירשטיין, שבו הנחתה מורים ומורות בתוכניות העשרה לילדים טעוני טיפוח.
בקיבוץ חצור נישאה ליעקב אשל, ונולדו להם ארבעה ילדים וכן נכדים.
בנה נהרג ב-1967 בעת מילוי תפקידו כטייס בחיל האוויר.
שרה אשל כתבה ספרים רבים לילדים, בלשון פשוטה וחיונית חייתה את אווירת חיי הילדים בקיבוץ במושבה ובכפר העולים.
המטמון מימי מלחמת העצמאות; ציורים: תרצה טנאי, תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ז.
החוחית של יזהר; איורים: חנן קמינסקי, תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ט 1979. (לילדים)
פרח יום ההֻלדת: סיפורים; איורים: אבי כץ, תל אביב: ספרית פועלים; בשיתוף עם "שקמה" אגודה לקידום מפעלי חינוך ותרבות, תשמ"ב 1982. (לילדים)
הנחשונים: תנועת נוער בשכונות ירושלים; ערך: יחיאל קדמי, גבעת חביבה: – מרכז תעוד וחקר של השומר הצעיר, תשנ"ד 1994.
שתי מטבעות זהב, דליה: מערכת, 2000. (קובץ סיפורים)
סיפורי סבתא, סיפורי ילדים, יצא בהוצאה עצמית של המשפחה באיור הנכדים והנינים, 2008.
שרה אברהם (נולדה ב-1995) היא אמנית לחימה ישראלית, אלופת ישראל ואלופת העולם באגרוף תאילנדי.
אברהם נולדה ב-1995, במומבאי, הודו.
יש לה אח אחד, גדול ממנה ואחות אחת, קטנה יותר.
אמה, רות מלכה, הייתה נוצריה, אחות במקצועה ואביה (נולד ב-1960), דוקטור אהרון אברהם (שם מקורי: הגירדס פראדס), רופא בן הדת ההינדית, ובנו של כוהן הינדי.
שלושת הילדים למדו בבית ספר מעורב, בו למדו עימם גם הינדים, נוצרים ומוסלמים.
אברהם הייתה אלופת בית ספרה באתלטיקה קלה.
אביה של אברהם התעניין ביהדות עוד כסטודנט לרפואה במומבאי.
הוא החל בקריאת התנ"ך מתוך כוונה להתנצר, למד מהתנ"ך על היהדות והחליט להתגייר ולא להתנצר.
ההורים גידלו את שלושת ילדיהם כיהודים שומרי מצוות, עוד לפני הגיור ואף מלו את בנם הבכור והיחידי, וקראו לו בשם היהודי שמואל.
הם התגיירו תחילה בהודו, גיור רפורמי ותכננו לעלות לישראל ולהתגייר גם גיור אורתודוקסי.
מי שטיפלו בהכנות לקראת עלייתה וגיורה האורתודוקסי של משפחת אברהם היו הרב גבריאל הולצברג ואשתו רבקה, שלוחי חב"ד במומבאי.
בנובמבר 2008 נרצחו בני הזוג הולצברג בפיגוע הטרור במומבאי ודווקא אירוע זה גרם לזירוז ולהשלמת העלייה והגיור.
ב-2009 עלתה אכן המשפחה לישראל, ב-2010 התגיירו, ההורים נישאו מחדש במערת המכפלה, כדת משה וישראל (הרב המחתן היה הרב דב ליאור), והם גרים כיום בקריית ארבע.
ב-2011 גילתה אברהם לראשונה את האגרוף התאילנדי, ולמרות התנגדות המשפחה והסביבה כולה, היא החלה להתאמן בהדרכת אדי יוסופוב.
בספטמבר 2012, כשנה וחצי אחר כך, היא כבר זכתה באליפות ישראל לנשים באגרוף תאילנדי.
ב-2013 זכתה גם באליפות העולם באגרוף תאילנדי לנערות, במשקל של עד 63.5 ק"ג, שנערכה בבנגקוק, תאילנד.
במרץ 2014 זכתה באליפות העולם לנשים במשקל עד 67 ק"ג, שנערכה בפטאיה, תאילנד.
ובין לבין גם הגיעה למקום השני באליפות אירופה.
בספטמבר 2014 זכתה אברהם במדליית זהב באליפות אירופה שנערכה ברומניה מטעם התאחדות WMF.
שרה אליאש (נולדה בי"ב באדר ה'תשי"א, 18 בפברואר 1951) היא אשת חינוך ופעילה פוליטית ישראלית.
חברת גוש אמונים, ממייסדי היישוב קדומים וממקימי מערכת החינוך בשומרון.
אליאש נולדה למשה שפירא, שהיה ניצול שואה שנמלט מצעדת המוות ועלה לארץ ולאחר שנפצע במלחמת השחרור בעינו, פנה לקבלת טיפול רפואי בארצות הברית, שם פגש את בחירת ליבו, נעמי וורצברגר.
הוריה של אליאש התגוררו בכפר פינס, שם היה לאביה משק חקלאי.
בנערותה הייתה פעילה בתנועת הנוער בני עקיבא, ואף ריכזה את הסניף במושב כפר פינס.
אליאש למדה כימיה ופיזיקה לתואר ראשון באוניברסיטה העברית והמשיכה לתואר שני בהיסטוריה ופילוסופיה של המדע באוניברסיטת תל אביב.
במקביל ללימודי התואר השני, החלה ללמד כימיה ופיזיקה בתיכון הרא"ה ברמת גן.
עם הקמת היישוב קדומים, מיסודו של גרעין אלון מורה, עברה שרה עם בעלה, אחיה אליאש, להתיישב בו.
אליאש הקימה את בית הספר הראשון ביישוב וניהלה אותו במשך 5 שנים.
לאחר מכן הקימה את חטיבת הביניים, שהפכה בהמשך לאולפנת להב"ה, כיום בין האולפנות הבולטות בארץ, ומספר התלמידות בה עומד על כאלף.
בשנת 2005 הצטרפה אליאש לסגל המרצים במכללה בירושלים ופתחה שם תוכנית להוראת כישורי מודעות וניהול.
כיום היא מרצה במכללת אורות ישראל ללימודי התואר השני.
לצד זאת, היא עסוקה בפרויקטים חינוכיים ורוחניים שונים.
בשנים האחרונות הקימה אליאש בקדומים בית מדרש לנשים, המשלב לימודי גמרא, מדרש וחסידות לצד תחומים יצירתיים שונים.
כמו כן, יזמה את פרויקט "חברותא בקפה".
תחת ניהולה זכתה אולפנת להב"ה בפרס החינוך הארצי, בפרס החינוך הדתי ובפרס ההישגים הדיפרנציאליים.
אולפנת להב"ה הייתה בית הספר הדתי הראשון שפתח מגמת תקשורת וקולנוע.
כמו כן, אליאש ייסדה את "המסע האלטרנטיבי" בארץ, עבור התלמידים שאינם נוסעים למסע בפולין.
בעקבות אולפנת להב"ה, הלכו מוסדות חינוך דתיים אחרים.
בשנת 1993 נפתחה באולפנה פנימייה, על-מנת לקלוט נערות עולות מאתיופיה מכל רחבי הארץ.
בשנת 1995, מיד לאחר רצח רבין, יזמו באולפנת להב"ה ובתיכון מטרו-ווסט רעננה מפגשי הידברות בין תלמידי בתי הספר.
אליאש ניהלה את האולפנה במשך 25 שנים, עד צאתה לגמלאות בשנת 2007. לאחר פרישתה השתתפה אליאש בפרויקט מניפ"ה, המאתר ומטפל בנוער נושר ועוסק בהתאמתו למסגרות חינוכיות הולמות.
לאורך השנים הייתה אליאש פעילה מרכזית במאבקים למען ההתיישבות.
היא ירדה עם משפחתה להתגורר בימית בשנה שלפני פינוי העיר והשתתפה בתנועה לעצירת הנסיגה מסיני.
בסמוך לביצועה של תוכנית ההתנתקות עברה אליאש להתגורר בגוש קטיף ולהשתתף במאבק נגד התוכנית.
לאחר התנתקות יזמה אליאש יחד עם עדי מינץ והרב עזריאל אריאל רה-ארגון במועצת יש"ע, במסגרתו נבחרה לסגנית יו"ר מועצת יש"ע המתחדשת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 השתתפה במועצה הציבורית לבחירת ח"כים לרשימת הבית היהודי ופעלה נמרצות למניעת פילוג בסיעה, דבר שלא צלח.
בעקבות כך התפטרה ממזכירות "תקומה".
במערכת הבחירות לכנסת התשע עשרה ב-2013 הוצבה במקום ה-78 הסמלי ברשימת הבית היהודי.
ב-2014 נבחרה כאחת מ-10 הנשים בוועדה הציבורית לבחירת הרבנים הראשיים.
מ-2014–2018 אליאש שימשה כחברת מועצת קדומים.
בראיון שנתנה הסתייגה משירותן של נשים בצה"ל.
בינואר 2015 התמודדה בפריימריז על מקום ברשימת הבית היהודי בבחירות לכנסת ה-20, ושובצה במקום ה-21 ברשימה הסופית.
בשנת ה'תשע"ב קיבלת את אות "מחנכת למופת".
שרה אליאש נשואה לד"ר אחיה אליאש, ולבני הזוג עשרה ילדים.
גיסתה היא ד"ר שולמית אליאש, היסטוריונית ישראלית.
שרה אלכסנדר היא שחקנית אנגלייה.
היא מוכרת בעיקר מתפקידיה בסדרות טלוויזיה בריטיות כמו "ארמסטרונג ומילר", "Smack the Pony", "זיווגים", "The Worst Week of My Life", "מחלקה אלטרנטיבית" ו"ג'ונתן קריק".
אביה, פרנק סמית', היה מפיק ובמאי טלוויזיה של תוכניות אינפורמטיביות כמו התוכנית "פנורמה" .
היא למדה בבית הספר "גודולפין ולטימר סקול" בהמרסמית'.
בגיל 19 אחרי שסיימה את בחינות הבגרות (A-levels) נסעה לפסטיבל הפרינג' באדינבורו כדי להתחיל לשחק.
הוריה רצו שתמשיך ללמוד באוניברסיטה, אבל היא ויתרה על מקום באוניברסיטת מנצ'סטר וקיבלה עבודה ראשונה כשחקנית.
ב-1993 שיחקה אלכסנדר בתפקיד מיוריאל בדרמה הקומית של ה-BBC "לאבג'וי".
ב-1994 השתתפה בסדרה הקומית "Drop the Dead Donkey" בתפקיד ניקי, חברתו של דמיאן הכתב המכור לסיכונים.
ב-1996 שיחקה בתפקיד ביאטריס בהפקת הבכורה הבריטית של המחזה "Rappaccini's Daughter" מאת אוקטביו פס, בתיאטרון "גייט תיאטר סטודיו".
עוד בתיאטרון הופיעה אלכסנדר במחזות "מונולוגים מהווגינה", "Hand in Hand", "The Secretary Bird", "מנזר נורת'אנגר" ובתפקיד ליידי מקבת' במחזה "מקבת'".
באמצע שנות התשעים של המאה העשרים פגשה את השחקן והבמאי בן מילר, כשעבדו יחד על פרסומת למצלמות חד פעמיות.
דרכו הכירה גם את השחקן אלכסנדר ארמסטרונג.
מילר וארמסטרונג הפכו לחברים ושותפים, ואלכסנדר עצמה החלה להופיע בתוכנית המערכונים שלהם "ארמסטרונג ומילר" (1997–2001) ששודרה בערוץ 4, לרוב בקטעים העוסקים בעירום.
מאז התמחתה אלכסנדר במשחק קומי.
היא השתתפה בתוכניות מערכונים נוספות כמו "סמית' וג'ונס" (1997–1998) וב-"Smack the Pony" (1999–2003) שבה היא השתתפה גם בכתיבה.
בקומדיית המדע בדיוני "ננס אדום" שיחקה בתפקיד מלכת קמלוט בפרק "Stoke Me a Clipper".
היא הופיעה בפרק "גן המוות" בסדרת המתח "רציחות במידסומר" בתפקיד פליס אינקפן-תומאס.
בשנת 2000 שיחקה בקומדיה "The Strangerers" וגם הייתה מנחה, לצדו של ג'ון הולמס, בעונה האחרונה של תוכנית הסאטירה "The 11 O'Clock Show" העוסקת בענייני היום.
בסיטקום "זיווגים" של ה-BBC גילמה את סוזאן ווקר, הסדרה רצה במשך 4 עונות מ-2000 ועד 2004. תפקידים נוספים שלה בטלוויזיה היו מל בסיטקום "The Worst Week of My Life" וד"ר אנג'לה האנטר בקומדיה הרפואית "מחלקה אלטרנטיבית".
אלכסנדר הופיעה בתפקיד אליס פלטשר בסיטקום "חדר מורים", הגרסה של NBC לסיטקום הבריטי באותו שם.
אחר כך ב-2007 השתתפה בסרטי הקולנוע "אף פעם לא אהיה שלך" ו"אבק כוכבים".
סרטים נוספים בהשתתפותה היו "Seaview Knights" (מ-1994) ו-"Going Off Big Time" (משנת 2000).
ב-2008 כיכבה בדרמה הקומית של ה-BBC "חברים משותפים", וב-2009 גילמה את ליילה ברטון בסדרת הדרמה "All The Small Things".
ברדיו שיחקה אלכסנדר בתפקיד מימי בסדרה הקומית "The Gobetweenies" ששודרה ברדיו 4 של ה-BBC.
הסדרה הראשונה שודרה ב-2011 ועונות נוספות שודרו ב-2012 וב-2013. ב-2012 כיכבה בסדרה הקומית של ה-BBC "אני וגברת ג'ונס".
ב-2013 החלה להשתתף בסדרת המתח של BBC One "ג'ונתן קריק" בתפקיד פולי קריק, אשתו של הדמות הראשית ג'ונתן.
הופעת הבכורה שלה בסדרה הייתה בפרק "הרמז של האגודל של סבנט".
היא כיכבה בסדרה הקומית "Undercover" בתפקיד סמלת בילוש זואי קלר.
בשנת 2019 שיחקה בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "פניוורת'" ברשת Epix, את דמותה של אנדין טאווית'.
אלכסנדר השתתפה בתוכנית הצדקה של ה-BBC "קומיק ריליף".
בשנת 2001 שיחקה כשופטת בדמות המנחה ניקי צ'פמן בפרודיה "Popstars", בשנת 2003 בדמות השחקנית ליזה גודארד בשעשועון "Blankety Blank", וב-2005 בשעשועון "University Challenge" שנועדה לסלבריטאים.
אלכסנדר נשואה לסופר והשחקן פיטר סרפינוביץ', לבני הזוג יש בן ובת.
היא הופיעה בסדרת הטלוויזיה "Look Around You" שכתב סרפינוביץ' ובכיכובו וכן שיחקה ב-""O!News", פרודיה אינטרנטית על .
שׁרּה־אל (, נכתב גם לפי האכדית סרה־אל; מלך בתחילת המאה ה-16 לפנה"ס על פי הכרונולוגיה התיכונה) היה נסיך מימחד, וייתכן ומלך בחלב לאחר רציחתו של המלך החתי מורשילי הראשון.
שרה־אל ידוע דרך חותם של בנו, אבה־אל השני , שנמצא באללחֿ והיה בשימושו של ניקמפע מלך אללחֿ כחותם מלכותי.
החותם מתאר את אבה־אל השני כ"אהוב האל הדד", תואר שהיה בשימושם של מלכי ימחד.
ניקמפע היה בנו של אידרימי , שהיה מצאצאי שושלת ימחד שמלכה בחלב.
אידרימי היה בנו של אילים־אילימה , המלך האחרון שמלך בחלב לפני שנכבשה על ידי ממלכת מיתני, והוא היה כנראה בנו של אבה־אל השני.
שמו של שרה־אל מופיע גם בשני לוחות בכתב יתדות שנמצאו באללחֿ, בהם הוא משמש כעד במסמכים משפטיים.
לוח אחד עוסק בהסכם להעברת קרקעות בין ירים-ליאְם השלישי ואמיתכום מלך אללחֿ.
במסמך השני, שמו מופיע בין שמה של הנסיכה בינתיכידיה והנסיך חמורבי, שהיה יורש העצר של אללחֿ, ומכאן הסיקו החוקרים שהוא היה כנראה בנו של ירים-ליאְם השלישי.
המסמכים שנמצאו מאשרים ששרה־אל היה נסיך ימחד, אבל לא מאשרים שהוא היה המלך.
החתיתולוג טרבור ברייס מעריך שהוא היה המלך ששיקם את חלב ואת השלטון של בית ימחד על הממלכה.
חוקרים אחרים מייחסים את שיקום בית המלוכה והממלכה לבנו, אבה־אל השני.
העיר חלב שוקמה ונבנתה מחדש, וחזרה להיות עיר בירה קצת לאחר רציחתו של המלך החתי מורשילי הראשון, שהרס אותה בשנת 1600 לפנה"ס לערך.
מורשילי הראשון מת בסביבות 1590 לפנה"ס, והשיקום נעשה תקופה קצרה לאחר מותו.
בהתאם לכך, אם שרה־אל אמנם היה המלך, הוא מלך ברבע הראשון של המאה ה-16 לפנה"ס.
לאחר מותו ירש אותו בנו, אבה־אל השני.
בשנים שלאחר מכן הצליחה הממלכה לשקם את עצמה מעט.
היא הרחיבה את שלטונה על ניי, מוּכִּיש (Mukiš, אזור אללחֿ) ו־Ama'u.
אבל ממלכת ימחד הפסיקה להיות כוח משמעותי במזרח הקרוב, ולא חזרה למעמדה הקודם.
שרהל'ה דורון (8 באוקטובר 1949 – 1 ביולי 1991) הייתה שדרנית רדיו ישראלית, עורכת תוכניות ומדריכת קריינים, מגישת תוכנית הילדים הידועה "מקהלה עליזה".
דורון נולדה ברמת גן כשרה ארליך, בת ללוסיה ואריה ואחות לאבנר (שנפטר לאחר שחרורו הצבאי בעת טיול בקנדה).
עם התבגרותה שינתה את שמה לשרה נאמן.
בוגרת החוג לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית וכן מכון אבשלום ללימודי ידיעת הארץ.
שירתה בגלי צה"ל כקריינית והגישה את התוכנית "דש עם שיר".
לאחר שחרורה עבדה כקריינית בקול ישראל וכקריינית רצף בטלוויזיה הישראלית.
באמצע שנות השבעים חזרה לגלי צה"ל כעורכת ושדרנית.
התוכנית המזוהה ביותר עמה הייתה "מקהלה עליזה", שאותה ערכה והגישה במשך כ-15 שנה, עד פטירתה.
"מקהלה עליזה" הייתה תוכנית לילדים ששודרה בימי שבת בשעה תשע בבוקר, וצברה לאורך השנים קהל מאזינים גדול ומסור של ילדים והורים, שהרבו גם לשלוח מכתבים ולמסור ד"שים.
עם השנים הפכה התוכנית למודל לתוכניות ילדים בשבת בבוקר, עד היום.
בספר "גלי צה"ל – כל הזמן" סיפרה דורון על התוכנית: "ב-15 שנים מגדלים דור והשרשרת מורכבת מעוד תוכנית ועוד תוכנית מדי שבת בשבת ומדי חג בחג.
ילדים שמכירים עוד ספר, עוד חג או עוד פינה בארץ בזכותה הם הילדים שקיבלו ממנה משהו".
בנוסף הייתה שדרנית בתוכנית כל הבוקר ששודרה בין 9:00 ל-12:00 בבוקר.
הגישה וערכה את התוכנית "מראה מקום", שבה ליוותה אנשים ידועים למקומות בעלי משמעות בחייהם, תוכנית ששילבה את חיבתה הגדולה לטיולים ואת יכולות הריאיון האישי והבלתי אמצעי שלה.
ניהלה את מחלקת הקריינים בגלי צה"ל והייתה אחראית להכשרת קריינים חדשים.
ב-1991, בגיל 41, נפטרה מסרטן ונקברה בהרצליה.
הותירה אחריה בעל ושלוש בנות: סיוון, דניאלה ורותי.
שרדרמן שולט הוא סרט טלוויזיה אמריקאי מסוג קומדיית נעורים, סרט הטלוויזיה הראשון ששודר בערוץ ניקלודיאון.
הוא שודר בו ב-9 ביוני 2007 והיו לו 3.9 מיליון צופים.
הסרט מבוסס על סדרת ספרים בשם זה.
בסרט מככב דבון ורקהייזר (הידוע בין היתר בכיכוב "מדריך ההישרדות של נד") בדמות "נולן בירד", תלמיד כיתה ח' ביישן ובעל דמיון מפותח.
בסרט מוצג תלמיד בשם "באבא" (אנדרו קלאדוול) המרבה להציק לחבריו, נולן מחביא מצלמה ומצלם את באבא בסצנות מביכות וסצנות בהם הוא מעולל מעשי קונדס בסתר, מקים אתר אינטרנט החושף את מעלליו של באבא ולועג לו, תחת השם הבדוי "שרדרמן".
התלמידים אינם יודעים מי הדמות העומדת מאחורי שרדרמן המסתורי אך המורה עולה על זהותו ומחזק אותו.
אביו של באבא, בוב (דניאל רובק) עובד בתעשיית ביוב ורוצה להפוך את האגם של העיר לאגן ביוב.
באמצעות "מטוסים על שלט" ובעזרת יצירתיותו מצליח נולן להרוס את תוכניתו, במהלך כנס הפתיחה וחתימת התוכנית במעמד ראש העיר, שזוכה למחאה נרחבת.
לבסוף הכנס איבד את הסדר וראש העיר מבטל את חתימתו, המנהלת (מינדי סטרלינג) שתמכה בבוב לבסוף מפוטרת.
הסרט תורגם לעברית באמצעות כתוביות.
שרה סופיה אלטו (בפינית: Saara Sofia Aalto; נולדה ב-2 במאי 1987) היא זמרת-יוצרת ומדבבת פינית אשר ייצגה את פינלנד באירוויזיון 2018 עם השיר "Monsters".
אלטו נולדה לטאינה ומרקוס אלטו באולנסלו שבפינלנד.
היא גדלה במשפחה מוזיקלית ותחביבה היה מוזיקה כבר מילדות.
אלטו אף נהגה לקחת שיעורים לנגינה בפסנתר, ואת שירה הראשון כתבה כבר בגיל 5. בשנת 1998, בגיל 11, היא זכתה בתחרות פסטיבל תחרות השירים לילדים עם אחת היצירות שלה.
היא ייצגה את פינלנד בתחרות "שיר הזהב הבינלאומי" ברומניה בשנת 2004, ונסעה ללמוד בבית הספר התיכון מדטופיה למוזיקה, שם סיימה את לימודיה בשנת 2005. לאחר מכן עברה ללמוד באקדמיית סיבליוס שבהלסינקי, בירת פינלנד, ובמקביל למדה שירה בקונסרבטוריון של העיר.
אלטו התפרסמה בשנת 2012, כאשר השתתפה בתוכנית הריאלטי "The Voice Finland", שם זכתה במקום השני.
בשנים האחרונות השתתפה שרה בקונצרטים, תוכניות טלוויזיה ומחזות זמר רבים.
היא עבדה עם מספר להקות מובילות וצבאיות, וסיירה ברחבי פינלנד עם להקה משלה.
עם זאת, להיות זמרת בינלאומית, ולשיר באנגלית היה חלומה של אלטו, ולכן נבחנה לעונה השלוש עשרהשל "אקס פקטור בריטניה" בשנת 2016, בה סיימה מקום שני.
אלטו דיבבה את הנסיכה אנה בדיבוב הפיני של הסרט "לשבור את הקרח".
בשנת 2018 הצטרפה לצוות השופטים של תוכנית המציאות "אקס פקטור פינלנד" בעונה השנייה.
אלטו התחרתה ב-2011 וב-2016 על ייצוג פינלנד באירוויזיון, אך לא זכתה.
לקראת אירוויזיון 2018 נערך לה קדם פרטי, בו נבחר השיר "Monsters", שייצג את פינלנד באירוויזיון 2018. השיר נכתב והולחן על ידי אלטו, ג'וי דב, קי פיצג'רלד ולינאה דב.
ב-8 במאי 2018 הופיעה אלטו בחצי הגמר הראשון של האירוויזיון.
שירה של פינלנד היה מספר 15 בסדר ההופעות.
בתום הערב הוכרזה פינלנד כעולה התשיעית מבין עשר המדינות שעלו לשלב הגמר שהתקיים ב־12 במאי 2018. בגמר הגיע שירה למקום ה-25 והאחד לפני אחרון.
החל משנת 2016 אלטו מנהלת מערכת יחסים עם מרי סופנן, מעריצה ומאמנת אישית.
השתיים עברו לגור בלונדון ב-2017, והתחתנו ב-2020.
שרה לוי (כ"א בתשרי ה'תרל"ג, 23 באוקטובר 1872 – כ"ו באדר ה'תשכ"ט, 16 במרץ 1969) הייתה פעילה ציונית, מייסדת ההתיישבות היהודית בהר כנען שבצפת.
שרה לוי נולדה במלבורן שבאוסטרליה.
אביה מאיר אדלר, אשר היה סוחר מצליח וכונה "מלך האופנה", השתתף בקונגרס הציוני העולמי הראשון בבזל, והיה מקורב לבנימין זאב הרצל.
בגיל 25 נישאה במלבורן ליוסף לוי ושם ילדה שתיים מבנותיה - מרים ורבקה.
הזוג עבר לשלוש שנים לארצות הברית ומשם עבר והשתקע בסינגפור, שכבר אז הייתה לצומת מסחר ועסקים.
הזוג השתלב בקהילה היהודית הקטנה באי ושם גידלו את בנם השלישי - עקיבא.
בשנת 1926, כשהיא בת 54, עלתה לוי עם בעלה יוסף לארץ ישראל.
הזוג השקיע משאבים בסיוע לרכישת קרקעות להתיישבות יהודית ברמת גן, אום ח'אלד (נתניה), אזור מקוה ישראל וג'בליה (בגבול בת ים-יפו).
שלוש שנים לאחר עלייתה, פקדו את לוי שתי טרגדיות עם מות אביה ובעלה.
בשנת 1930 הגיעה לביקור בצפת.
בעיר התגוררו אז בסך הכל כ-2,000 יהודים המרוכזים ברובע העתיק והצפוף, וכ-10,000 ערבים.
הר כנען הקרוב לעיר לא היה מיושב באותה התקופה, ואליו לוי התחברה.
בעידודו של זלמן ברזל מצפת רכשה לוי 200 דונם מידי חברת 'צופיה' והתחילה להקים מבני מגורים על ההר לתושבי צפת.
"מים וחומרי בניה לא נמצאו כמובן בהר כנען, ונאלצתי להעבירם הנה על גבי חמורים.
חמישים חמורים היו מטפסים יום יום במעלה הר כנען, כשהם נושאים לעבר פסגתו זיפזיף, עץ וברזל".
גם מים לבניית הקריה הובאו אל ההר בחמורים.
הללו היו מהלכים ממעיינות ביריה לעבר מרומי ההר, כשהם נושאים על גבם פכי מים.
"טלטולי הדרך רוקנו את הפכים כדי מחציתם, ובסופה של הדרך המייגעת נותרה בכל פך כמות מים זעומה.
נאלצתי אז להקים בריכת אגירה למי גשמים במרומי ההר", סיפרה לימים לוי.
ברכת האגירה (הנראית בתמונות שצולמו אז) קיימת עד היום.
בשנת 1933 לאחר שנתיים של בנייה עמדו עשרה בתי מגורים בפסגת הר כנען, אותם השכירה למשפחות צפתיות בשכר דירה סמלי.
הדירות צוידו בתאורה חשמלית, במים זורמים בברזים, ובשירותים בתוך הדירה.
דברים אלו נחשבו אז לחידוש ממשי.
המבנה המרכזי שבנתה לוי, הוסב לאחר זמן קצר למלון (לימים, מלון כנען ספא), ובמתחם נפתח הראינוע הראשון באזור.
לוי שכרה מונית שהסיעה מדי יום את התלמידים לבתי-הספר בצפת וחזרה בתום הלימודים, וכן הקצתה חדר שבו הפעיל אחד המשתכנים חנות מכולת למצרכי מזון בסיסיים.
כנגד האיומים מצד ערביי הסביבה, הוזמן המוכתר של הכפר הערבי העוין בעמוקה לשמור על המתיישבים היהודיים.
מוכתר זה נודע כרב מעללים, וערביי הסביבה פחדו ממנו מאוד, כך שהשקט נשמר יפה.
גם כלב שמירה גדול השתתף בשמירה על המקום, והוא נקרא בפי המתיישבים "שומר".
גם לאחר שהוקמה הקריה, הוסיפה החלוצה האצילה לעטרה בירק ובפרחים.
מדי בוקר הייתה יוצאת אל מדרונותיו החשופים של הר כנען כשבידיה שתילי אורן רעננים.
חיבה וחום השקיעה בכל אחד משתיליה, והללו החזירו לה אהבה.
השתילים שנטעה הגביהו קומה והיו ברבות הימים לאילנות חסונים המעטרים את מרומי ההר.
בשנת 1934 תוכננה הקמת "יישוב דוגמאי" בפסגת הר כנען, כהמשך לבנייתה של שרה לוי.
תוכנית היישוב פורסמה באותה שנה, והופצה במודעות ברחבי תל אביב.
וכך נכתב בה: "לרגלי התחלת בנין יישוב חדש על ידי הגברת שרה לוי מסינגפור, על עקרוני האחווה והשלום, במקום הכי יפה ובריא בארץ, בגובה של קרוב לאלף מטר מעל פני הים, חזית מקסימה על ארץ ישראל וסוריה, המעוררת אהבה למולדת ואומץ לעבודה רוחנית...".
התוכנית הייתה להקים שכונת אמנים והיכל לאמנות, שמטרתו לבסס שלום בין קבוצות שונות בעם, וגם בין יהודים לערבים.
בין המצטרפים לרעיון ההתיישבות היו המשורר שאול טשרניחובסקי.
מסיבות שונות תוכנית זאת לא יצאה אל הפועל, כמו גם מגוון תוכניות נוספות שצצו בשנות העשרים והשלושים ליישב את הר כנען השומם.
בשנת 1936 פרץ בארץ המרד הערבי הגדול (מאורעות תרצ"ו).
על ראשה של לוי הוכרז פרס כספי מצד ערביי האזור, אך היא לא עזבה את המקום ובחרה להישאר על ההר.
לעומת זאת, מספר משפחות שהתגוררו בבתים שבנתה, עזבו את המקום.
בימי המאורעות נחשב הר כנען למטרה לכדורי הפורעים.
המלון, שנועד לנופשים ותיירים, הפך לקסרקטין לצבא.
אבל שרה לוי לא עזבה את העמדה שנרכשה ברוב עמל.
בזמן שהמפקד האנגלי מר סטפורד הודיע להם לעזוב את הר כנען, היות שהוא החליט להוריד את החיילים והשוטרים, הייתה תשובתה האמיצה: לא נזוז מכאן!
התשובה התקיפה פעלה לכך שהוא ביטל את תוכניתו, והסכים להשארת החיילים.
עם פרוץ מלחמת העצמאות החמיר המצב בצפת ובסביבתה.
לוי סרבה להפצרות ילדיה להצטרף אליהם לארצות הברית.
אל המתחם שלה הגיעה פלוגה א' מהגדוד השלישי של הפלמ"ח, והיא דאגה לכל צורכיהם.
לוחמי הגדוד השלישי התמקמו בבית המלון, ומכאן יצאו לשחרור צפת, ולכן הרחוב העולה לכיוון ביתה של לוי נקרא עד היום "הגדוד השלישי".
תמיד קיוותה כי יבוא יום ושכונת מגוריה תתפשט ותפרח ואף תכיל בית כנסת נאה.
משהחלו עולים חדשים להגיע להר ולהתיישב במרחק מספר קילומטרים מביתה, החליטה להציב את ארבעת ספרי התורה שנותרו בביתה (אשר ניצלו מהשואה באירופה) בבתי הכנסת החדשים שקמו בשיכוני העולים בכנען.
עד סוף ימיה המשיכה לחיות על ההר, ואף החליטה להיקבר עליו.
היא קיבלה לכך אישור ממשרד הבריאות וטיפחה את הגן שבו רצתה להקבר.
בשנת 1969, בגיל 97, הלכה לעולמה ונקברה בגן הנמצא כיום בשטח בית המלון כנען ספא.
את כל רכושה הורישה לקרן קיימת לישראל.
השכונה על הר כנען, שהתפתחה סביב הבתים שהקימה לוי, נקראו על שמה "קריית שרה".
הותירה אחריה בן יחיד, קולונל צ'ארלס לוי.
שׂרה הוא שיר שכתבה, הלחינה וביצעה אלונה דניאל.
השיר נכלל באלבום מסיבה במרתף הארמון, שהיה בעל גוון רוקיסטי.
עם זאת השיר הוא בסגנון הפופ.
דניאל כתבה אותו כשיר היתולי על חברתה, שהייתה טיפוס שתלטני.
היא לא רצתה להכניס אותו לאלבום, אך בעידוד המפיק המוזיקלי של האלבום, חיים שמש, השיר נכלל בו לבסוף.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשנ"א (1991) דורג השיר במקום ה־27.
שרה-ג'יין רדמונד היא שחקנית קנדית.
היא נולדה בקפריסין שם הוצב אביה בחיל האוויר המלכותי וגדלה באזור האגמים באנגליה ולאחר מכן בקנדה, לשם היגרה עם משפחתה בגיל עשר.
אם לבן שנולד בשנת 2007.
שרה אוסטין (באנגלית Sarah Austin; 1793 – 8 באוגוסט 1867) הייתה מתרגמת ומוציאה לאור בריטית.
שרה טיילור נולדה בנוריץ', אנגליה.
היא קיבלה חינוך ביתי, ובשנת 1819 התחתנה עם ג'ון אוסטין.
הבת היחידה שלה היא לוסי דאף גורדון.
התרגומים של שרה אוסטין היו המקור ההכנסה העיקרי של המשפחה.
בעלה ג'ון אוסטין היה מומחה במשפטים.
זמן קצר לאחר פטירתו, פרסמה אוסטין אוסף של הרצאות שלו בתחום המשפט.
באותה שנה היא תרגמה לאנגלית ספר על יצירות של יוהאן וולפגנג פון גתה.
בהמשך היא פרסמה תרגומים נוספים.
בשנת 1836 הזוג נסע למלטה ולאחר מכך התיישב בפריז.
הם גרו בפריז עד לשנת 1848. במהלך כל השנים המשיכה אוסטין להתפרנס מתרגומים מגרמנית.
בשנת 1843 היא סיימה את התרגום מגרמנית של ספר The Story without an End שיצאה לאור עם איורים של אלינור ויר בויל.
בשנת 1865 היא הוציאה לאור ספר של בתה Lady Duff-Gordon's Letters from Egypt שזכתה להצלחה.
שרה אוסטין נפטרה בשנת 1867 ונטמנה בכנסייה מקומית ליד בעלה.
שרה אולסווי (בגרינלנדית: Sara olsvig; נולדה ב-26 בספטמבר 1978) היא פוליטיקאית גרינלנדית ולשעבר מנהיגת מפלגת אינואיט אטקטיגיט (2014-2018).
היא כיהנה כאחת משני הנציגים של גרינלנד בפולקטינג הדני, מ-15 בספטמבר 2011 עד 15 בספטמבר 2014.
שרה אנדרסן היא קומיקסאית ומאיירת אמריקאית, מחברת הובקומיקס הנודע "Sarah's Scribbles".
אנדרסן נולדה ב-15 ביוני 1992 במרילנד, ארצות הברית.
היא סיימה בהצטיינות את לימודיה במכללה לאמנות של מכון מרילנד בשנת 2014. בזמן לימודיה שם החלה לכתוב ולצייר את הובקומיקס (קומיקס אינטרנטי) האוטוביוגרפי למחצה אשר נקרא Sarah's Scribbles (בעברית: השרבוטים של שרה).
עבור הקומיקס זכתה בפרס בחירת Goodreads בקטגוריית הרומן הגרפי והקומיקס הטוב ביותר, פרס בו זכתה שלוש שנים ברציפות.
בשנת 2016 זכתה פעם נוספת בפרס, הפעם על ספר הביכורים שלה, בגרות היא מיתוס.
בשנת 2017 זכתה באותו פרס על ספרה "Big Mushy Happy Lump" ובשנת 2018 זכתה באופן דומה על ספרה "Herding Cats".
בסוף שנת 2019 החלה אנדרסן לפרסם קומיקס רשת רומנטי בשם "Fangs" העוסק בין היתר באהבה בין בני זוג בעלי כוחות על טבעיים.
בספטמבר 2020 התפרסם הקומיקס כספר בהוצאת אנדרוס מקמיל.
כבר באותו חודש הפך הספר לרב-מכר של מגזין Publishers Weekly.
מעט אחרי כן, באוקטובר 2020, הפך גם לרב מכר של הניו יורק טיימס.
בינואר 2020, אנדרסן ציירה גרפיטי של דמויותיה כחלק מפרויקט אמנות ציבורי מחאתי במקסיקו סיטי, אך הוא נמחק תוך מספר ימים.
שרה (שרית) הלמן (נולדה ב-12 בפברואר 1952) היא פרופסור חבר בדימוס במחלקה לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
כמו כן, שהתה במעמד של פרופסור אורח, במרכז ללימודים אירופאיים במכון למחקרים פוליטיים (SiencesPo) בפריז שבצרפת ובאוניברסיטת נורת'ווסטרן באילינוי שבארצות הברית.
שרה (שרית) הלמן נולדה וגדלה בקורדובה, ארגנטינה.
אמה, נטליה, הייתה בעלת חנות לבגדי ילדים ואביה, ארנסטו, היה ביוכימאי בהשכלתו ורוקח בעיסוקו.
שני הוריה היו ילידי ארגנטינה, שהוריהם היגרו לארגנטינה ממזרח אירופה.
חוץ ממנה, היו במשפחה עוד שתי אחיות ואח אחד.
בנערותה למדה הלמן בבית ספר יהודי, שבו התנהלו הלימודים בשפה העברית.
בשנת 1970, לאחר שסיימה את לימודיה התיכוניים, הגיעה הלמן לשנת לימודים ב"מכון למדריכי חוץ לארץ" בירושלים, ועם תום ההכשרה שנמשכה כשנה, חזרה לארגנטינה.
עם חזרתה לארגנטינה עבדה שנתיים בתנועת נוער ציונית, והתחילה ללמוד סוציולוגיה ב בבואנוס איירס, אך לא הספיקה לסיים שם את התואר.
בשנת 1973 הגיעה פעם שנייה לישראל כעולה חדשה, ושהתה בקיבוץ בחן.
ב-1974 החלה את לימודיה במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית ועברה להתגורר בירושלים.
למדה לתואר ראשון, שני ושלישי בסוציולוגיה באוניברסיטה העברית.
שעסקה בתנועות מילנאריות (תנועות המאמינות כי מתקרבת אחרית הימים) באי ג'אווה באינדונזיה במאה התשע-עשרה, כתבה בהנחיית פרופ' ראובן כהנא.
את עבודת הדוקטור, שעסקה בסירוב לשרת בצבא במלחמת לבנון הראשונה, כתבה בהדרכתו של פרופ' ברוך קימרלינג.
במקביל ללימודיה עבדה באוניברסיטה כעוזרת הוראה וכעוזרת מחקר במחלקה לסוציולוגיה ובבית הספר לחינוך.
עם סיום לימודיה התמנתה למרצה במחלקה למדעי ההתנהגות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב (שהפכה מאוחר יותר למחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה).
בשנת 2018 התמנתה לפרופ' חבר.
במהלך השנים הדריכה הלמן בעבודות גמר ובעבודות דוקטור כ-25 סטודנטים לתואר שני, וכ-10 סטודנטים לתואר שלישי.
הלמן מתמקדת במחקרה בסוציולוגיה פוליטית.
היא עוסקת בסוציולוגיה של אזרחות, בסוציולוגיה של תנועות חברתיות ובסוציולוגיה של המדינה.
חלק ממחקריה מתמקדים באופן שבו משטרי אזרחות מכוננים זהויות אשר מגויסות, מאותגרות ומנוסחות מחדש על ידי תנועות חברתיות.
גישה זו הנחתה את מחקריה על הסרבנות לשרת בצבא ובמלחמה, תנועות מחאה של נשים נגד המלחמה ותנועות דתיות-אתניות, וכן בשינוי דפוסי המחאה של תנועות השלום בישראל, ממחאה המונית, למחאת עדות, וידוי וזיכרון.
הלמן עוסקת גם בשינויים שמתחוללים בזכויות החברתיות של האזרחות או בשינויים במדינת הרווחה.
מחקריה בתחום זה מתמקדים במקומם של רעיונות בתהליכי שינוי מוסדי, ובאופן שבו רעיונות ופרקטיקות נאו-ליברליות מנסחים מחדש את היחסים בין האזרחים למדינה.
במסגרת זו בחנה את הייבוא לישראל של תוכניות "מרווחה לעבודה" (workfare programs) כחלק מהמפנה הנאו-ליברלי והשלכותיו על הזכויות החברתיות של האזרחות.
כמו כן היא עמדה על האופן שבו תוכניות אלו שואפות לפתח בקרב המובטלים והמובטלות את ה"עצמי היזמי".
כיום עוסקת במחקר (עם פרופ' דני פילק וד"ר רמי אדוט) בנושא של צמיחת מעמדות ביניים חדשים, תוך התמקדות ביחסים בין ניעות חברתית (ניידות חברתית) לבין ניעות מרחבית.
שרה הלמן (עורכת), מרחבי נאו-ליברליזציה בישראל: כלכלה פוליטית, אתניות, דת ומגדר, מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ מאוחד, 2024.
הלמן פרסמה כ-35 מאמרים ופרקים בספרים.
יוליה שבצ'נקו ושרה הלמן, מחאה אנטי-נאו-ליברלית ותוצאות נאו-ליברליות: ניכוס ותרגום "מחאת האוהלים" על ידי ועדת טרכטנברג, סוציולוגיה ישראלית, כרך 19, 1, 2017, עמ' 145–168. https://www.jstor.org/stable/26389647?seq=1#metadata_info_tab_contents
שרה הלמן, כיצד קופאיות, מנקות ועובדות סיעוד הפכו ליזמות: סדנאות מרווחה לעבודה וכינון העצמי הנאו-ליברלי, סוציולוגיה ישראלית, כרך 15, 2, 2014, עמ' 312–335. https://www.jstor.org/stable/26234125
שרה הלמן, הגמשה וחסימה: על מצבה של האזרחות בישראל בעידן הגלובליזציה, בתוך: חנה הרצוג, טל כוכבי, שמשון צלניקר (עורכים), דורות, מרחבים, זהויות: מבטים עכשוויים על חברה ותרבות בישראל (לשמואל נח אייזנשטדט בהגיעו לגבורות), שער שני, בין הגלובלי ללוקלי: מהלכים במרחב ובזמן, מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד, עמ' 125–150.
שרה ארואסטי היא זמרת-יוצרת, מלחינה, וסופרת ילדים יהודייה, נצר לקהילת ביטולה אשר פועלת בעיקר בארצות הברית.
ארואסטי נמנית עם הזמרות והמלחינות הבולטות בלאדינו, ולאורך הקריירה שלה, שימרה וחידשה ניגונים ורומנסות בלאדינו.
שרה ארואסטי נולדה בוושינגטון די.
כשרה סילברמן, וגדלה בפרינסטון ניו ג'רזי.
משפחתה של אימה שנמנתה עם יהודי ביטולה היגרה לארצות הברית ב-1912, בעת מלחמת הבלקן הראשונה.
קהילת ביטולה חרבה בשואה לאחר שבניה גורשו למחנה ההשמדה טרבלינקה על ידי שלטונות בולגריה וכל קרובי משפחתה שנותרו בעיר, ניספו.
ארואסטי למדה שירת אופרה קלאסית בקונסרבטוריון בפרינסטון, והמשיכה ללימודים מתקדמים באוניברסיטת ייל.
ב-1997 למדה במרכז הישראלי לאמנויות הקול (IVAI) ונחשפה למוזיקה יהודית–ספרדית ולשפת הלאדינו.
בשלהי שנות ה-90 של המאה ה-20 הועסקה ארואסטי בקרן לתרבות יהודית בארצות הברית , ובעוד שבתקופה זו התחוללה תחייה של מוזיקת כלייזמרים יהודית–אשכנזית, לא נרשמה כזו בתחום המוזיקה היהודית–ספרדית.
ב-2001 הקימה להקת רוק יהודית–ספרדית, אימצה את שם נעוריה של אימה–ארואסטי, והחלה להופיע בלאדינו.
מאז נחשבת ארואסטי לחלוצה בתהליך תחיית המוזיקה היהודית–ספרדית בארצות הברית.
ב-2003 יצא לאור אלבום המוזיקה הראשון שלה וב-2007 השני.
אלבומים אלו עמדו בסימן מוזיקת לאדינו עממית בעיבוד מוזיקלי מחודש בסוגות רוק, פאנק וג'אז.
ב-2012 יצא לאור אלבומה השלישי שנקרא "גראסיה" על שמה של דונה גרציה נשיא ובו חומר מקורי של ארואסטי ובכלל זה לחן לנאום של גלוריה סטיינם שתורגם ללאדינו.
האלבום שילב מוזיקת עולם, מוזיקת היפ הופ עם השפעה מסורתית ספרדית ומיצב את ארואסטי כיוצרת בולטת בתחום, אשר זכתה לכינוי פמיניסטית רוק הלאדינו.
ב-2016 יצא לאור אלבומה "זמן להתעורר" (בלאדינו: Ora de Despertar) שכלל שירי ילדים, תוך לימוד בסיסי של השפה.
ב-2017 הוציאה לאור ספר ילדים באנגלית ובלאדינו כהמשך לאלבום.
ב-2017 יצא לאור אלבומה "ביחד" (בלאדינו: Endjuntos) ובו גרסאות באנגלית ובלאדינו לשירי חגי ישראל ומועדיו.
ב-2020 הוציאה לאור ספר ילדים נוסף בשם "שבת שלום" (בלאדינו: Buen Shabat, Shabbat Shalom) המתאר את הבית היהודי ספרדי, ומלמד את השפה ואורחות החיים שהיו נהוגים בעבר.
ב-2021 יצא לאור אלבומה השישי שנקרא מונסטיר שהוקדש כהוקרה ליהדות ביטולה אשר חרבה בשואה.
באריך הנגן השתתפו 30 מוזיקאים מ-5 מדינות ששרו בשלוש שפות: אנגלית, לאדינו ומקדונית.
אחד מהשירים נכתב לזכרה של אסתר עובדיה פרטיזנית ילידת ביטולה שנפלה ב-1944 בקרב מול כוחות צבא בולגריה וזכתה בהמשך לעיטור גיבורת יוגוסלביה.
האלבום זכה לתואר "אלבום הטוב ביותר של מוזיקה יהודית" לשנת 2021, על ידי ארגון "אלמה" בארצות הברית.
בהמשך אותה השנה הוציאה לאור את אלבומה "חנוכה" אשר כלל שירים מסורתיים וחדשים אשר כתבה לחג החנוכה.
האלבום כלל ביצוע מחודש לשירה הנודע של פלורי יאגודה "שמונה נרות" (בלאדינו: Ocho Kandelikas).
ארואסטי הוציאה לאור שני אלבומי אוסף.
ב-2010 את "פסטיבל מוזיקה ספרדית חלק ראשון" ובו רמיקס של תמיר מוסקט לשיר "ילדתי" (בלאדינו: Hija Mia), וב-2012 את "פסטיבל מוזיקה ספרדית חלק שני" ובו השתתף זמר ההיפ הופ Y Love.
שרה אליסון היא פרופסורית לאסטרונומיה באוניברסיטת ויקטוריה.
תחומי עיסוקיה העיקריים הם אסטרונומיה חוץ-גלקטית, מיזוג גלקסיות, למידת מכונה, וגרעינים גלקטיים פעילים.
אליסון הצליחה לייצר מודלים אשר יכולים לחזות את ההשפעה של אינטראקציה בין גלקסיות על ההתנהגות והתפתחות של אותן גלקסיות.
אליסון זכתה במגוון פרסים והוקרות והיום מכהנת כנשיאת האגודה הקנדית לאסטרונומיה.
אליסון למדה בבית ספר לבנות בלבד, והייתה התלמידה היחידה לפיזיקה בכל בית הספר.
אודות לתפיסתה המהירה ולסקרנותה, שרה נהגה לסיים את מטלותיה הכיתתיות במהרה ובשאר הזמן שוחחה עם המורה שלה על אסטרונומיה, מה שגרם לה להתעמק בנושא.
בשנת 1993, אליסון נרשמה ללימודי פיזיקה ומדעי החלל באוניברסיטת קנט, אנגליה.
ב-1997, התחילה את לימודי הדוקטורט שלה באוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה וסיימה אותם בשנת 2000. מ-2000 עד 2003 עבדה בתור חברה בארגון ESO (המצפה האירופי הדרומי) בצפון צ'ילה, שם הדריכה קבוצות אך גם התחילה את עבודתה המחקרית.
בשנת 2003 הצטרפה לאוניברסיטת ויקטוריה שבקנדה בתור עוזרת מרצה ובאותה שנה גם נבחרה לקבל את התואר Canada Research Chair תואר אשר ניתן לחוקרות וחוקרים מבטיחים על ידי הממשלה הקנדית.
ב-2014 קיבלה תפקיד של פרופסור באוניברסיטת ויקטוריה שבקנדה.
נושאי המחקר העיקריים של אליסון הם השפעת הסביבה על התפתחות גלקסיות וקווי ספיגה בגופים מעין כוכביים.
המחקר שלה על גופים מעין כוכביים (קוואזר) התעסק בעיקר בכימיה של גזים לאורך קו הראייה לגופים מעין כוכביים.
בשנים האחרונות, אליסון מתעסקת במודלי הדמיה וכלים טכנולוגיים אחרים אשר יכולים לסייע בהבנה מעמיקה ונרחבת אודות אינטראקציות ותופעות בין גרמי שמיים.
היא עוסקת בתכנון ופיתוח של מודלי הדמיה, למידת מכונה ובינה מלאכותית ומתעסקת גם בשימוש במודל דיגיטלי 'סלואן' למיפוי גלקסיות (Sloan Digital Sky Survey או SDSS) על מנת לגלות יותר על ההשפעה של אינטראקציות בין זוגות של גלקסיות על התפתחות גלקסיות ומיפוי של גרעינים גלקטיים פעילים.
אליסון מובילה במחקר אקדמי אסטרונומי במדדים של השפעה גלובלית.
היא הוציאה מעל 100 מאמרים וצוטטה מעל 10,000 פעמים.
בנוסף לעבודתה בתור אסטרונומית אליסון מתעסקת בהסברה מדעית מ-1992. מ-1992 עד 1993 עבדה בתור מורה למדעים בבית ספר יסודי.
בשנים 1998–1999 הוזמנה להיות מנחה בבית ספר תיכון באנגליה, ובשנים 2000 עד 2003 הנחתה סיורים ציבוריים במתקני ESO בצ'ילה.
בשנת 2010 התנדבה להסביר על אסטרונומיה ל-250 ילדים מבורקינה פאסו.
פעילויות ההסברה של אליסון משתרעות למגוון רחב של קהלים, כולל הקהל הרחב, סטודנטים לתואר ראשון ושני, ותלמידי בית ספר.
מתוך דבריה: "אסטרונומיה היא אחד מענפי המדע שקוסמים לכל כך הרבה אנשים בגלל שהיא מאפשרת לנו להבין את השאלות החשובות של מי אנחנו ומאיפה באנו, ולאן היקום הולך בסופו של דבר".
בשנת 2016 היא הופיעה בתוכנית הרדיו "Quirks & Quarks" של תאגיד השידור הקנדי והשיבה על שאלה בנוגע לאתרי נחיתה על הירח.
בנוסף לכך, בראיון ב-2015 עם ה- דיברה על איך בכלל התחילה להתעניין באסטרונומיה.
ב-2020, אליסון התערבה במשבר פוליטי בהוואי בנוגע לבניית טלסקופ בגובה 30 מטר בהר שנחשב קדוש לחלק מהילידים בהוואי.
אליסון הגיבה כשנשאלה על מה תפקיד האסטרונומים במשבר וענתה: "זה לא ההחלטה שלנו, זו ההחלטה של הילידים ההוואיים ומדינת הוואי אם אנחנו מתקבלים בברכה או לא.
ואם לא, אז לא נבוא".
התחביבים של אליסון כוללים ציור באקריליק על קנבסים מתוחים, נגינה בכינור וצלילה חופשית.
בנוסף לכך, אליסון אוהבת לטייל ועד כה הייתה במעל 60 מדינות שונות.
אליסון אוהבת ריצה, שחייה וטריאתלונים וזכתה במקום ראשון לנשים בתחרות ריצה גם ב-2010 וגם ב-2013.
2020: פרס REACH לחוקרים מצטיינים מטעם אוניברסיטת ויקטוריה.
2018-2020: סגן נשיאה, האגודה הקנדית לאסטרונומיה.
2015: חברה נבחרת של המכללה של האגודה המלכותית של קנדה (Royal Society of Canada) לחוקרים חדשים.
2014: (Rutheford Memorial Medal) בפיזיקה של האגודה המלכותית של קנדה.
2009: פרס מחקר להצטיינות בפקולטה למדעים.
2007: פרס "Discovery Accelaration" מטעם המועצה למדעי הטבע והנדסה (NSERC) של קנדה.
2004: מרצה באובנדן מטעם האגודה המלכותית לאסטרונומיה בקנדה.
2004: פרס אנני ג'אמפ קאנון לאסטרונומיה מטעם .
2001: פרס על עבודת דוקטורט מטעם האגודה המלכותית לאסטרונומיה (מקום שני).
שרה אנג'לינה אקלנד הייתה צלמת חובבת אנגלייה, הידועה בתמונות הפורטרטים שלה וכחלוצת הצילום בצבע.
היא הפיצה את הצילום הצבעוני "כתהליך לחובבן הנוסע", בזכות התמונות שצילמה בשני ביקורים בגיברלטר ב-1903 וב-1904.
שרה אקלנד הייתה בתם של סר הנרי וונטוורת' אקלנד (1815–1900), פרופסור לרפואה באוניברסיטת אוקספורד, ושרה אקלנד (לבית קוטון, 1815–1878), שעל שמה נקרא באוקספורד.
היא גרה עם הוריה ב 40–41 במרכז אוקספורד.
בילדותה, שרה אקלנד צולמה על ידי צ'ארלס לוטווידג' דודג'סון (הידוע גם בשם לואיס קרול) עם חברתה אינה לידל, אחותה של אליס לידל.
מבקר האמנות ג'ון ראסקין לימד אותה אמנות והיא גם הכירה מספר אמנים מהפרה-רפאליטים, וגם סייעה לדנטה גבריאל רוזטי כשצייר ציורי קיר באוקספורד.
בגיל 19, אקלנד הכירה והושפעה מהצלמת ג'וליה מרגרט קמרון.
לדוגמה, היא צילמה צילום דיוקן של ראש הממשלה ויליאם גלאדסטון במהלך ביקורו באוקספורד.
עם מות אמה בשנת 1878 הפכה שרה לעוזרת הבית של אביה בבית המשפחה ברחוב ברוד עד למותו בשנת 1900.
אקלנד החלה להתנסות בצילום צבעוני בשנת 1899. עבודתה המוקדמת ביותר הושגה באמצעות תהליכי הצבע שבהם צולמו שלושה תצלומים נפרדים באמצעות מסננים אדומים, ירוקים וכחולים.
בשנת 1903 ביקרה אקלנד את אחיה אדמירל בביתו בגיברלטר.
אקלנד צילמה צילומים בכף אירופה המשקיפה מאירופה לאפריקה, תמונות של צמחייה במעונו של האדמירל, את הצוק, ואת הסופר וחוקר הצפרות קולונל בשנת 1904, היא הציגה בתערוכה השנתית של (RPS) של בריטניה הגדולה 33 הדפסים בשלושה צבעים תחת הכותרת גיברלטר.