tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התקיפה יוחסה לאבו נידאל.ניסיון חטיפהאין2 בדצמבר 1982 קיטו, אקוודורהפיגוע בשגרירות ישראל באקוודור: מטען חבוי במזוודה התפוצץ בבניין שבו שוכן השגרירות.
שני שוטרים מקומיים נהרגו ואישה מקומית נפצעה.
ארגון מקומי לקח אחריות.מטען חבלה223 בדצמבר 1982 סידני, אוסטרליההפיגועים בקונסוליה הישראלית בסידני ובמועדון הכח: מטען חבלה התפוצץ בבניין הקונסוליה.
שני בני אדם נפצעו, בהם עובד מקומי.
סיעת אבו איברהים לקחה אחריות.מטען חבלהאין 5 ביוני 1984 קהיר, מצרים צבי קידר, נספח השגרירות, נפצע בידו כשנורה ממכונית חולפת כשעמד להיכנס לביתו בקהיר.
ניסיון התנקשותאין28 ביוני 1984 קולומבו, סרי לנקהמטען פוצץ ליד חדר מלון בשימוש על ידי דיפלומט.
הפיצוץ גרם לנזק לחדר אך ללא נפגעים.מטען חבלהאין4 באוקטובר 1984 ניקוסיה, קפריסין מכונית תופת התפוצצה במגרש החניה של השגרירות.
האחריות נלקחה על ידי אבו מוסא, הפלג הנתמך על ידי סוריה של אש"ף בראשות סעיד מוראע'ה.מטען חבלהאין20 באוגוסט 1985 קהיר, מצרים עובד השגרירות, אלברט אטרקצ'י, נורה ונהרג בעת שנסע במכוניתו.
הג'יהאד האסלאמי המצרי נטל אחריות לפיגוע.פיגוע ירי119 במרץ 1986אתי טלור, רעייתו של עובד השגרירות, נהרגה ושלושה עובדי השגרירות נפצעו בפיגוע במכוניתם, ליד ביתן ישראל ביריד הסחר בקהיר.פיגוע תופת116 בפברואר 1988 מנילה, פיליפיניםמטען חבלה הופעל מחוץ לשגרירות.
לא היו נפגעים.מטען חבלהאין12 במאי 1988 ניקוסיה, קפריסין ניסיון לתקוף את השגרירות באמצעות מכונית תופת שהתפוצצה כמה מאות מטרים משם והרגה שלושה, בהם המחבל, ופצעה 32 אזרחים מקומיים.מטען חבלה37 במרץ 1992 אנקרה, טורקיה אהוד סדן, קצין האבטחה של השגרירות נהרג ממטען חבלה שהוצמד לרכבו.
ארגון חזבאללה לקח אחריות תוך שהוא מזדהה בשני שמות עקיפים: "הג'יהאד האסלאמי" ו"ארגון הנקמה האסלאמית".מטען גחון117 במרץ 1992 בואנוס איירס, ארגנטינההפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה: פצצת התאבדות הרסה את השגרירות.
בין ההרוגים היו ארבעה צוותים ישראלים, ארבעה עובדים מקומיים ועוברי אורח, בהם קשישים דיירים בבית אבות סמוך, ותלמידי בית ספר באוטובוס חולף.פיגוע התאבדות3011 במרץ 1994 בנגקוק, תאילנדמשאית חטופה עמוסה בחומרי נפץ יורטה בדרכה וביצעה פיגוע נגד השגרירות לאחר שפגעה באופנוע מקומי.
העבריין נמלט מהמקום כשהוא מותיר את גופת הנהג הנרצח ברכב.ניסיון לפיגוע התאבדות126 ביולי 1994 לונדון, הממלכה המאוחדתהפיגוע בשגרירות ישראל בלונדון (1994): מטען חבלה התפוצץ מחוץ לשגרירות.
יריאין 9 בספטמבר 2011 קהיר, מצריםתקיפת שגרירות ישראל במצרים: מפגינים שהפגינו על מותם של חיילים מצרים שנהרגו בשוגג על ידי צה"ל במהלך פעולות נגד טרור לאורך הגבול המשותף הסתערו על השגרירות.
רק לאחר התערבותו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה פרצו כוחות הביטחון המצריים את ההמונים במטרה לחלץ שישה מאבטחים ישראלים שנלכדו בתוכו.תקיפהאין13 בפברואר 2012 ניו דלהי, הודו טביליסי, גאורגיההפיגועים נגד הדיפלומטים הישראלים בהודו ובגאורגיה: בניו דלהי, אשתו של דיפלומט נפצעה מפצצה שהתפוצצה במכוניתה.
בגאורגיה הבחין עובד בשגרירות במטען שהוצמד לתחתית מכוניתו והזעיק את הרשויות שפירקו את מטען החבלה לפני הפעלתו.מטען צדאין14 בפברואר 2012 בנגקוק, תאילנדשלושה פיצוצים נפרדים פצעו חמישה בני אדם והעיפו את רגליו מאחד המחבלים, אזרח איראני שנמלט מזירת הפיגועים כאשר רימון שהחזיק חמק מידו והתפוצץ לצדו.
הרשויות סבורות כי היעדים המיועדים היו מתקנים ואנשי צוות דיפלומטיים ישראלים.מטען חבלהאין23 ביולי 2017 עמאן, ירדןהתקרית בשגרירות ישראל בעמאן 2017: סגן מנהל הביטחון של השגרירות הותקף במברג.
לאחר מכן הפקיד ירה והרג את התוקף.
גם בעל בית ירדני נורה בשוגג ומאוחר יותר נקבע מותו.
התוקף היה נגר שהגיע להתקין רהיטים בדירה ששכרה השגרירות בתוך מתחם השגרירות או בקרבתו.פיגוע דקירההמחבל ואדם נוסף29 בינואר 2021 ניו דלהי, הודומטען קטן מתפוצץ מול שגרירות ישראל בניו דלהי, ולא משאיר נפגעים.
למטען מצורף מכתב איומים על השגריר רון מלכא ונאמר בו שהפיגוע הוא נקמה על חיסולם של קאסם סולימאני ומוחסן פח'רי-זאדה.
מתקפות טילים הדדיות בוצעו על ידי איראן ופקיסטן זו באדמתה של זו בינואר 2024. התקיפה האיראנית בפקיסטן התרחשה ב-16 בינואר 2024, כשאיראן מגדירה אותה כמכוונת נגד ארגון הסלפי והבדלני-בלוצ'י ג'יש אל-עדל.
ב־18 בינואר 2024 חיל האוויר הפקיסטני ביצע מתקפה נגדית בשטח איראן, שגם היא הוגדרה נגד ארגוני טרור.
מאז 2004, סיסתאן ובלוצ'סתאן בדרום-מזרח איראן נמצאות במאבק עם קבוצות סלפיות בדלניות בלוצ'יות, בהם ג'ייש אל-עדל.
ב-15 בדצמבר 2023, בוצעה תקיפה של ג'ייש אל-עדל בעיירה האיראנית ראסק ובה נהרגו 11 שוטרים, על פי תקשורת איראנית.
תקיפה נוספת של הקבוצה ב-2019 הביאה למותם של 27 חברים בארגון משמרות המהפכה האיסלמית של איראן.
מתקפת הטילים האיראנית התרחשה יום אחרי תקיפת טילים איראנית בעיראק ובסוריה, בניסיון לפגוע בקבוצות טרור בתגובה לפיגוע בכרמאן.
באותו יום נערך גם מפגש בין ראש ממשלת פקיסטן הזמני אנואר אל-חאק ושר החוץ האיראני חוסיין אמיר עבדאללהיאן ב בדאבוס, שווייץ, ובזמן שנערכו תרגילים משותפים של חיל הים האיראני והפקיסטני במפרץ הפרסי.
דווח כי איראן השתמשה בטילים מדויקים ובתקיפות רחפנים, כדי להרוס שני מוצבים של ג'ייש אל-עדל, במחוז בלוצ'יסטן הדרום-מערבי של פקיסטן.
התקיפה התמקדה בבתים בכפר כה-א-סבז במחוז פנג'גור, בערך 50 קילומטרים (31 מייל) מהגבול בין איראן לפקיסטן.
פקיסטן דיווחה כי שני ילדים נהרגו בתקיפה וארבעה נוספים נפצעו.
פקיסטן אמרה כי בין שלושה לארבעה רחפנים פגעו במסגד, בבית ובמבנים נוספים.
ג'ייש אל-עדל טענו כי שישה רחפנים וטילים פגעו במגורי משפחותיהם של הלוחמים, והביאו למותם של שני ילדים ולפציעתם של שלוש נשים, כולל נערה.
ב-17 בינואר 2024 נהרג איש משמרות המהפכה האסלאמית במחוז סיסתאן.
ב-18 בינואר תקף חיל האוויר הפקיסטני מטרות טרור באיראן, בהם נהרגו תשעה.
פקיסטן גינתה את מה שכינתה "הפרה בלתי מוצדקת של מרחבה האווירי על ידי איראן", ואמרה ש"עוד יותר מדאיג הוא העובדה שהפעולה הבלתי חוקית הזו התרחשה למרות קיומם של מספר ערוצי תקשורת בין פקיסטן לאיראן".
ב-17 בינואר, פקיסטן החזירה את שגרירה מאיראן.
ודוברת משרד החוץ אמרה כי התקיפה מייצגת הפרה בוטה של ריבונות פקיסטן וכינתה אותה "בלתי מקובלת", עוד הוסיפה כי לפקיסטן שמורה הזכות להגיב לפעולה "בלתי חוקית" זו.
פקיסטן גם אסרה על שגריר איראן לחזור לאסלאמאבאד.
שר הביטחון האיראני מוחמד-רזא אשתיאני אמר בנאום משודר בטלוויזיה כי "לא משנה לנו מאין מאיימים על הרפובליקה האיסלמית, נגיב באופן פרופורציונלי ונחוש".
לאחר המתקפה המתקפה הראשונה תואמה בין איראן ופקיסטן אך פרסומה לא הוסדר.
: דוברת משרד החוץ מאו נינג קראה לפקיסטן ולאיראן להפגין "זהירות" ו"להימנע מפעולות שיביאו להסלמה של המתח", והוסיפה כי בייג'ינג רואה את המדינות כ"שכנות קרובות".
: דובר משרד החוץ ההודי הגן על התקיפות האיראניות בשטח הפקיסטני, ואמר "אנו מבינים פעולות שמדינות מבצעות להגנה עצמית".
מתקפת בודפשט הייתה ההתקפה הכללית של צבאות ברית המועצות ורומניה נגד הונגריה וגרמניה הנאצית.
המתקפה נמשכה מ-29 באוקטובר 1944 ועד לנפילת בודפשט ב-13 בפברואר 1945. זו הייתה אחת ההתקפות הקשות והמסובכות ביותר שערך הצבא הסובייטי במרכז אירופה.
זה הביא לניצחון מכריע עבור ברית המועצות, שכן הוא זירז מאוד את סיומה של מלחמת העולם השנייה באירופה.
לאחר שכבשו את רומניה במתקפת יאסי-קישינב במהלך הקיץ, המשיכו הכוחות הסובייטיים במתקפה שלהם בבלקן.
הצבא האדום כבש את בוקרשט ב-31 באוגוסט, ואז התקדם מערבה על פני הרי הקרפטים לתוך הונגריה ודרומה לתוך בולגריה, עם חלקים שהצטרפו לפרטיזנים היוגוסלבים במהלך מבצע בלגרד.
תוך כדי כך, כוחות הצבא האדום משכו את העתודות הגרמניות מהציר המרכזי ורשה - ברלין, כיתרו והשמידו את הארמייה השישית (בפעם השנייה) ואילצו את הארמייה השמינית המרוסקת של קבוצת ארמיות דרום אוקראינה לסגת מערבה לתוך הונגריה.
מאוקטובר 1944, החזיתות האוקראיניות השנייה, השלישית והרביעית התקדמו לתוך הונגריה.
לאחר בידוד עיר הבירה ההונגרית בסוף דצמבר, הסובייטים כיתרו ותקפו את בודפשט.
על פי המסמכים ההיסטוריים, ניתן לחלק את מתקפת בודפשט לחמישה שלבים:
השלב הראשון (29 באוקטובר 1944 - 3 בנובמבר 1944) והשלב השני (7 בנובמבר 1944 - 24 בנובמבר 1944) סומנו על ידי שתי ההתקפות הגדולות של החזית האוקראינית השנייה, בראשות רודיון מלינובסקי.
הקרבות בשני השלבים הללו היו עקובים מדם ועזים במיוחד, שכן הגרמנים התנגדו בעוז נגד המתקפה הסובייטית.
למרות שהצבא האדום הצליח להשיג שטחים ניכרים, הם לא הצליחו לכבוש את בודפשט, בגלל ההתנגדות הגרמנית העזה וחוסר הכוח ההתקפי שלהם.
בשלב השלישי (3 בדצמבר 1944 - 26 בדצמבר 1944), החזית האוקראינית השלישית של פיודור טולבוחין הגיעה לנהר הדנובה לאחר שחרור בלגרד, וכך חיזקה מאוד את כוח ההתקפה הסובייטי בהונגריה.
כעת עם כוחות נאותים, פתחו החזיתות הסובייטיות במתקפה דו-כיוונית מצפון ומדרום לבודפשט, ולבסוף כיתרו את העיר ולכדו כ-79,000 חיילים גרמנים והונגרים בתוך כיס בודפשט.
השלב הרביעי (1 בינואר 1945 - 26 בינואר 1945) התאפיין בשורה של מתקפות נגד חזקות שפתחו תגבורות גרמניות בניסיון להקל על המצור על בודפשט.
כמה יחידות גרמניות הצליחו לחדור עמוק לפאתי העיר, כשהמוצלחות ביותר הגיעו למרחק של רק 25 ק"מ מהבירה ההונגרית.
אולם הסובייטים הצליחו לעמוד בכל ההתקפות הגרמניות ולשמור על כיתור העיר.
לבסוף, בשלב החמישי (27 בינואר 1945 – 13 בפברואר 1945), גייסו הסובייטים את כוחותיהם כדי לחסל את המגינים הנצורים בעיר.
הכוחות הגרמנים לחמו כחצי חודש נוסף לפני שנכנעו ב-13 בפברואר 1945, ובכך סיים ארבעה חודשים של לחימה עקובה מדם באזור בודפשט.
מתוך 79,000 המגינים המוערכים, פחות מ-1,000 הצליחו להימנע ממוות או שבי.
לאחר מתקפת בודפשט, הכוחות העיקריים של קבוצת ארמיות דרום קרסו למעשה.
הדרך לווינה, לצ'כוסלובקיה ולגבול הדרומי של גרמניה הייתה פתוחה לרווחה עבור הסובייטים ובני בריתם.
על פי הטענות הסובייטיות, הגרמנים וההונגרים בבודפשט איבדו 49,000 חיילים הרוגים, כאשר 110,000 נשבו ו-269 טנקים הושמדו.
מכיוון שרוב הכוחות הגרמניים באזור הושמדו, הוזנקו כוחות מהחזית המערבית, ובמרץ פתחו הגרמנים במבצע "התעוררות אביבית" (Unternehmen Frühlingserwachen) הכושל באזור אגם בלטון.
המטרות הנרחבות של מבצע זה היו להגן על אחד מאזורי הנפט האחרונים שעמדו לרשות הציר ולהשתלט מחדש על בודפשט.
אף אחת מהמטרות לא הושגה.
בתעמולה הסובייטית, מתקפה זו (יחד עם מתקפת בלגרד ומתקפת הקרפטים המזרחיים) נרשמה כאחת מעשר המכות של סטלין.
מתקפת האנתרקס הוא כינוי לאירוע שנמשך מספר שבועות, החל מ-18 בספטמבר 2001 (שבוע לאחר פיגועי 11 בספטמבר).
מכתבים שהכילו נבגי גחלת (אנתרקס בלעז) נשלחו למספר משרדי תקשורת ולשני סנאטורים אמריקנים, דבר שגרם למותם של 5 אנשים והדבקתם של 17 אחרים בחיידק.
חקירת האירוע נמשכה עד לשנת 2008, עת התרכזה במיקרוביולוג בצבא האמריקני בשם ברוס אדוארד אייווינס.
אדם זה התאבד זמן קצר לאחר שגילה כי הוא החשוד המרכזי בחקירה.
ב-19 בפברואר 2010 הודיע ה-FBI כי הוא מסיים את החקירה ושאייווינס הוא ככל הנראה האיש שעמד מאחורי המתקפה.
קבוצת המכתבים הראשונה נשלחה כשבוע לאחר פיגועי 11 בספטמבר, ב-17 או ב-18 בספטמבר.
לפחות 5 מכתבים, שנשאו את חותמת העיר טרנטון שבניו ג'רזי, נשלחו למשרדי חדשות ABC, CBS, NBC ולעיתונים ניו יורק פוסט ונשיונל אינקוויירר, כולם בניו יורק מלבד האחרון שנמצא בפלורידה.
למעשה רק שניים מהמכתבים נמצאו, אלה שנשלחו למשרדי NBC וניו יורק פוסט.
קיומם של שלושת המכתבים האחרים נגזר מדפוס ההידבקות.
גל המכתבים השני נשלח בזמן כלשהו בין 6 באוקטובר ל-9 באוקטובר, כשלושה שבועות אחרי הגל הראשון.
שני מכתבים, שנשאו את אותה חותמת של העיר טרנטון שבניו ג'רזי, נשלחו לסנאטורים מהמפלגה הדמוקרטית – טום דאשל ופטריק לייהי.
המכתב המיועד לדאשל נפתח על ידי אחד מעוזריו ב-15 באוקטובר ובעקבות כך הושבת שירות הדואר של הממשל.
המכתב שיועד לליהי הגיע לאגף הדואר בסטרלינג, וירג'יניה עקב טעות בקריאת המיקוד.
אחד מהעובדים במקום נדבק בגחלת נשימתית.
יותר מ-22 אנשים נדבקו בחיידק הגחלת במהלך שתי המתקפות.
11 לקו בגחלת הנשימתית שנחשבת למסוכנת במיוחד, וחמישה מהם מתו.
באוגוסט 2002 מצאו החוקרים נבגי גחלת באחת מתיבות הדואר ברחוב נסאו שבקרבת אוניברסיטת פרינסטון.
ככל הנראה הייתה זאת התיבה שממנה נשלחו לפחות חלק מהמכתבים.
נבדקו כ-600 תיבות דואר שמהם היו יכולים להישלח המכתבים.
רק בתיבה שברחוב נסאו נמצאו שאריות של גחלת.
בחלק מהמכתבים צורפו פתקים עם אזכור ישיר של פיגועי 11 בספטמבר.
דוגמה לפתק כזה נמצא במכתב שנשלח לסנאטורים דאשל וליהי.
בפתק נכתב כך (השגיאות במקור):
במכתבים שנשלחו לסנאטורים דאשל וליהי נכתבה כתובת השולח הבאה:
פארק פרנקלין ניו ג'רזי 08852
פארק פרנקלין בניו ג'רזי קיים אבל המיקוד הוא של מקום אחר בניו ג'רזי.
כמו כן לא קיים בית-ספר בשם גרינדייל בניו ג'רזי.
ב-9 במאי 2002 המגזין "New Scientist" פרסם מאמר ובו נטען כי ייתכן שהנבגים נוצרו באחת המעבדות של צבא ארצות הברית.
"רצף ה-DNA של הגחלת שנשלח דרך מערכת הדואר של ארצות הברית התגלה ומאמת חשדות כי החיידק הגיע במקור ממעבדה צבאית של ארצות הברית".
עוד נטען במאמר כי נמצאו ראיות כי הנבגים הגיעו ככל הנראה ממכון המחקר למחלות מידבקות של צבא ארצות הברית בפורט דטריק, מרילנד.
מחלקת המשפטים האמריקנית לא פרסמה שמות של חשודים במתקפה.
למרות זאת, פרקליט המדינה דאז, ג'ון אשקרופט, כינה את ד"ר סטיבן הטפיל במסיבת עיתונאים "אדם מעורר עניין" (כינוי לאדם המעורב בחקירה שלא הואשם באופן רשמי).
נגד הטפיל, וירולוג במקצועו, לא הוגשו האשמות והוא הכחיש בתוקף כל מעורבות במתקפה ואף הגיש תביעה נגד מחלקת המשפטים על הפרת זכויותיו החוקתיות.
בשנת 2007 הגיעה חקירת המתקפה למבוי סתום.
הרשויות הגיעו לשש יבשות שונות, ראיינו מעל 9,100 אנשים, ביצעו 67 חיפושים והוציאו מעל 6,000 זימונים לבתי דין.
מספר סוכני ה-FBI שמטפלים בחקירה ירד עד לאותה שנה מ-31 ל-17. אולם כעבור שנה, ביולי 2008, התרכזה החקירה במדען מיקרוביולוגיה בצבא האמריקאי בשם ברוס אייווינס.
ההערכה הייתה כי הוא היה האחראי למתקפה עקב כך שחקר את חיידק הגחלת במשך למעלה מ-20 שנה והיה לו הידע הדרוש על מנת לבצע את המתקפה.
כמו כן, נבדקה האפשרות שאייווינס הרוויח כלכלית מהמתקפה מכיוון שהיה רשום על-שמו פטנט לחיסון נגד גחלת, אשר הביקוש לו עלה עם תחילת המתקפה.
בסוף חודש יולי הודיע ה-FBI לאייווינס כי הוא עומד להגיש נגדו כתב אישום על אחריותו הבלעדית למותם של חמשת האנשים במהלך המתקפה בשנת 2001. זמן קצר לאחר מכן, ב-29 ביולי, התאבד לכאורה אייווינס בנטילת מנת יתר של כדורי טילנול.
בפברואר 2010, הודיע ה-FBI כי הוא סוגר את תיק החקירה בנושא זה.
בהודעה שיצאה על כך מהבולשת הפדרלית האמריקאית, נמסר כי היא מייחסת את שליחת המעטפות לברוס אייווינס באופן סופי.
טיהור הבניינים שזוהמו באנתרקס כתוצאה מהמתקפה ארך שנים.
העלות הכספית של ניקוי הבניינים, מציאת מקומות חלופיים ואובדן ימי עבודה הוערכה בכמיליארד דולר.
מתקפת האנתרקס כמו גם פיגועי 11 בספטמבר גרמה להגדלה משמעותית במימון של הממשל האמריקני במחקר ללוחמה ומוכנות ביולוגית.
לדוגמה, מימון הקשור ללוחמה ביולוגית במכון הלאומי לאלרגיה ומחלות מידבקות גדל ב-1.5 מיליארד דולר.
ב-2003 וב-2004 הקונגרס העביר חוק שסיפק 5.6 מיליארד דולר לתקופה של 10 שנים למען רכישת תרופות חדשות וחיסונים.
יש הטוענים כי ההיסטריה והפחד שנגרמו על ידי המתקפה היה גורם מכריע בהעברת חוק הפטריוט ובאישור שנתן הסנאט האמריקני לפלוש לעיראק.
מדינות רבות בארצות הברית העבירו חוקים שגרמו למתיחות להיות עבירה חמורה יותר ממה שהיא הייתה לפני ההתקפה.
שנים לאחר המתקפה, מספר נפגעי הגחלת דיווחו על בעיות בריאותיות מתמשכות הכוללות תשישות, קוצר נשימה ואיבוד זיכרון.
מתקפת האביב של 1918 (ידועה גם בשמות קרב הקיסר ומתקפת אריך לודנדורף) הייתה סדרה של מתקפות גרמניות בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה, במסגרתם זכה הצבא הגרמני בהישגים קרקעיים ניכרים.
היו אלה ההישגים הגדולים ביותר שהשיג אחד משני הצדדים בחזית המערבית מאז 1914.
הפיקוד הגרמני הבין, שההזדמנות האחרונה של גרמניה לנצח במלחמה, היא להביס את כוחות מדינות ההסכמה בחזית המערבית לפני שארצות הברית תספיק להתערב באופן מאסיבי בלחימה בצרפת, ולסייע להם באספקה ובחיילים.
העברת קרוב ל-50 דיוויזיות גרמניות, ששוחררו מהלחימה בחזית המזרחית כתוצאה מפרישת האימפריה הרוסית מהמלחמה (חוזה ברסט-ליטובסק), לחזית המערבית, אפשרה לפיקוד הגרמני לעבור ממגננה למתקפה בחזית זו.
במסגרת מתקפת האביב נערכו מספר התקפות גרמניות גדולות, שקיבלו את שמות הקוד "מיכאל", "ג'ורג'ט", "גנייזנאו", ו"בליכר-יורק".
המתקפות לא התנהלו בצורה סימולטנית, אלא בזו אחר זו.
המטרה העיקרית של המתקפות הגרמניות הייתה כיבוש הנמלים בתעלת למאנש, שהיו חיוניים לצורך העברת אספקה ותגבורות לכוחות האימפריה הבריטית וחבר העמים הבריטי בצרפת.
במסגרת המתקפות עשה הצבא הגרמני שימוש בקנה מידה גדול בחיילי סער, שהתאמנו בטקטיקה חדשה של הסתננות בקבוצות קטנות, לצורך הבקעת קווי החפירות של מדינות ההסכמה.
למרות ההצלחות הניכרות להן זכה הצבא הגרמני בשלבים הראשונים של חלק מהמתקפות, הוא לא הצליח לשבור את התנגדות צבאות מדינות ההסכמה בצרפת, ולהשיג הכרעה צבאית, וספג אבדות כבדות ביותר, שפגעו קשות במורל של הצבא הגרמני.
הדבר אפשר לגרמנים להזרים כוחות גדולים, קרוב ל-50 דיוויזיות, מהחזית המזרחית אל החזית המערבית, מה שנתן להם יתרון מספרי ברור על כוחות מדינות ההסכמה.
ראש המטה הגרמני, אריך לודנדורף, בחר לתקוף באזור התפר שבין הכוחות הבריטיים והצרפתיים.
הייתה זו חזית באורך כ-60 ק"מ באזור נהר הסום.
בהתאם לתורת הלחימה החדשה, לודנדורף קבע היכן תתבצע המתקפה, אך הוא לא הכתיב יעדים.
ההוראות שקיבלו הכוחות הגרמניים היו ברוח תורת הלחימה: לפרוץ את קווי האויב ולהתקדם במהירות מבלי צורך בכיבוש מוחלט של השטח, תוך שמירה על מגע רצוף עם האויב.
מבצע מיכאל החל ב-21 במרץ 1918 במתקפה גרמנית בקנה מידה גדול כנגד הארמייה הבריטית ה-5 והאגף הימני של הארמייה הבריטית ה-3, בהשתתפות הארמיות הגרמניות ה-17, ה-2 וה-18.
אף שהבריטים היו מודעים לכך שצפויה התקפה גרמנית בחזיתם, היקפה של המתקפה ועוצמת ההרעשה המוקדמת הפתיעו אותם.
מזג האוויר בבוקר המתקפה הגרמנית, שהיה ערפילי, סייע לחיילי הסער להתקדם לעומק המערך הבריטי מבלי להתגלות.
בתום היום הראשון למתקפה ספגו הבריטים 20,000 הרוגים ו-35,000 פצועים, והגרמנים הצליחו להבקיע את החזית של הארמייה הבריטית ה-5 במספר נקודות.
לאחר יומיים של לחימה, הייתה הארמייה הבריטית ה-5 בנסיגה מלאה, והאגף הימני של הארמייה הבריטית ה-3 נאלץ אף הוא להצטרף לנסיגה כדי להימנע מאיגוף.
למרות ההישגים הגרמניים הניכרים, ההתקדמות הגרמנית לא הייתה משמעותית מבחינה אסטרטגית, ונכשלה בשבירת התנגדות כוחות מדינות ההסכמה.
לאחר ההצלחות הראשוניות, הצליחו הבריטים לייצב את החזית ולבלום את המשך ההתקדמות הגרמנית.
מפקד הכוחות הגרמניים, גנרל לודנדורף, סירב להשלים עם הכישלון, והמשיך להתיש את כוחותיו בסדרת ניסיונות להרחיב ולהעמיק את הבליטה הגרמנית בקו החזית הבריטי.
ב-28 במרץ תקפו הגרמנים את האגף הימני של הארמייה הבריטית ה-3 באזור אראס אך נהדפו.
הבריטים הדפו גם את כל הניסיונות הגרמניים להתקדם בגזרת אמיין, וכוחות אנזא"ק הגיעו לזירה לסייע להם בכך.
ב-5 באפריל ביטל לודנדורף את המשך "מבצע מיכאל".
הגרמנים הצליחו לכבוש שטח של 3,100 קמ"ר ולהתקדם עד 65 ק"מ באזורים מסוימים, אך לא הצליחו לכבוש אמיין ואראס.
השטח שנכבש היה מצולק עקב הפגזות כבדות של האזור מימי הקרב על הסום והיה קשה להתקדם דרכו.
השמחה הגרמנית שבתחילת המתקפה הפכה לאכזבה לאחר שנתברר שהם לא הצליחו להגיע להישגים מכריעים.
הבריטים נסוגו כדי להגן על אמיין והשאירו את קו מסילת הברזל, שעברה דרך הזבורק, וכן את הנמלים לחוף התעלה, דנקרק, קאלה ובולון פגיעים.
הצלחה גרמנית בכיבוש נמלי התעלה עלולה הייתה להביא לתבוסת הצבא הבריטי בצרפת.
מבצע ג'ורג'ט (ידוע גם בשמות: הקרב על לייה, קרב איפר הרביעי, או קרב פלנדרס הרביעי) החל במתקפה גרמנית ב-9 באפריל.
הנקודה שבה תקפו הגרמנים אוישה על ידי כוחות פורטוגזיים קטנים, שנמצאו בנחיתות מספרית קשה, אך הבריטים יכלו לסייע להם.
בסוף היום הראשון הגיעו הגרמנים לנהר הלייה ופרצו לעומק של בין 6–8 ק"מ.
למחרת תגברו הגרמנים את כוחותיהם בצפון והכריחו את המגנים של ארמנטייר לסגת לפני שיכותרו.
הגרמנים היו רחוקים 25 קילומטרים בלבד מנמלי התעלה, ומפקד חיל המשלוח הבריטי (BEF), סר דאגלס הייג, הוציא פקודה ב-11 באפריל בה כתב:
אולם בשלב זה כבר הלכה המתקפה הגרמנית ונחלשה בשל בעיות לוגיסטיות.
האגפים הגרמנים נחשפו והיו לפגיעים.
כוחות אמריקאים, בריטים, צרפתים, קנדיים וכן כוחות אנזא"ק החלו במתקפות-נגד ועצרו את ההתקדמות הגרמנית.
ב-29 באפריל הכריז הפיקוד הגרמני על סיום מבצע ג'ורג'ט.
כמו במבצע מיכאל, גם כאן היו אבדות הצדדים היריבים שקולות למדי.
התוצאה, שוב, אכזבה את הגרמנים: הזבורק נשארה בידי בעלות הברית והאגפים הגרמנים נחשפו להתקפות.
לאחר כישלון הגרמנים בכיבוש נמלי התעלה במבצע ג'ורג'ט, החליט לודנדורף לתקוף באזור פריז, מתוך אמונה כי הכחות הגרמנים המאיימים על פריז יכריחו את מדינות ההסכמה להסיט כוחות מאזור פלנדריה דרומה, מה שיקל על הגרמנים בהמשך המתקפה בפלנדריה.
מבצע בליכר-יורק (ידוע גם בשם הקרב השלישי על האן) נקרא על שמם של שני קצינים פרוסים מתקופת המלחמות הנפוליאוניות.
המתקפה הגרמנית החדשה החלה ב-27 במאי בין סואסון לריימס על ידי הארמייה השביעית.
באותו בוקר החלו הגרמנים בהפגזה מסיבית על קווי מדינות ההסכמה ואחריה הפגזת גז.
לאחר התפזרות הגז תקפו הגרמנים בעזרת 17 אוגדות.
מדינות ההסכמה לא הצליחו לעצור את הצבא הגרמני שהגיע עד לנהר אן בתוך פחות משש שעות.
בעקבות ההצלחה החליט הפיקוד הגרמני לזנוח את תוכנית המתקפה באזור פלנדריה.
מדינות ההסכמה החלו במתקפות נגד בסיוע כוחות אמריקאיים שהגיעו לצרפת והצליחו לבסוף לעצור את התקדמות הגרמנים.
כשהיו במרחק של 56 קילומטרים בלבד מפריז, ב-3 ביוני, התגלו אצל הגרמנים בעיות קשות כגון מחסור באספקה, עייפות, חוסר בחיילי מילואים ונפגעים רבים.
ב-6 ביוני הסתיים המבצע והכוחות הגרמנים נעצרו על המארן.
אבדות הצדדים היריבים במהלך המבצע היו דומות: 137,000 לבעלות הברית ו-130,000 לגרמנים.
זהו למעשה המשך למבצע בליכר-יורק.
הגרמנים ניסו להדוף את כוחות בעלות הברית דרומה ולהתחבר עם הכוחות הגרמנים באזור אמיין.
מבצע גנייזנאו (נקרא גם "הקרב על מץ" בפי הצרפתים) החל ב-9 ביוני בהרעשה ארטילרית כבדה.
הצרפתים הוזהרו על ידי שבויים גרמנים מפני ההתקפה אך לא הצליחו לעצור את הכוחות הגרמנים שהתקדמו כ-14 ק"מ.
ב-11 ביוני פתחו הצרפתים במתקפת נגד עם ארבע דיוויזיות ו-150 טנקים בפיקוד הגנרל שרל מנז'ן.
המתקפה החלה ללא הרעשה ארטילרית מקדימה ותפסה את הגרמנים בהפתעה.
מתקפת הנגד הצרפתית הצליחה לעצור את הגרמנים וביום למחרת, ב-12 ביוני, הסתיים מבצע גנייזנאו.
במבצע איבדו הגרמנים כ-30,000 חיילים ואילו מדינות ההסכמה איבדו כ-35,000 חיילים.
המתקפה הגרמנית האחרונה (15 ביולי - 6 באוגוסט 1918)
גם בשלב זה האמין לודנדורף כי ניתן לכבוש את נמלי התעלה בפלנדריה, אולם לפני כן רצה לגרום למדינות ההסכמה להסיט כוחות לאזור פריז.
לכן, בדומה לתוכנית בליכר-יורק, תכנן לודנדורף מתקפת הסחה גדולה, הפעם באזור המארן.
המתקפה באזור המארן (ידועה גם בשם הקרב השני על המארן) כונתה על ידי הגרמנים "פרידנשטרום" - מתקפת השלום.
המבצע החל ב-15 ביולי בהתקפה דו-זרועית של הגרמנים על העיר ריימס בניסיון לתקוע טריז בין הכוחות הצרפתיים.
שתי ארמיות גרמניות תקפו את העיר ממזרח, אולם מתקפה זו נבלמה עוד באותו היום על ידי ארמייה צרפתית שהגנה על האזור וחוזקה באוגדה אמריקאית.
במקביל תקפו שתי ארמיות נוספות ממערב לעיר והצליחו לחצות את המארן.
עד הערב הצליחו הגרמנים להשיג ראש גשר באזור דורמן (Dormans), כ-40 ק"מ דרומית מערבית לריימס, בעומק של כ-6.5 ק"מ וברוחב של כ-14 ק"מ.
ב-17 ביולי הצטרפו לקרבות גיס (קורפוס) בריטי וכ-85,000 חיילים אמריקניים, ואלו יחד עם הארמייה הצרפתית התשיעית הצליחו לעצור את ההתקדמות הגרמנית.
בלימת הגרמנים אפשרה לפרדיננד פוש, שמונה במרץ למפקד העליון של כוחות בעלות הברית באירופה, לפתוח במתקפת נגד מערבית לריימס, סמוך לסואסון.
המתקפה תוכננה כנגד בליטה בשטח אותו כבשו הגרמנים מוקדם יותר במתקפת האביב.
במתקפת הנגד השתתפו כוחות צרפתיים, בריטיים ואמריקאים גדולים, והופעלו כ-350 טנקים.
ב-18 ביולי החלה מתקפת הנגד בחלק המערבי של הבליטה, וצבאות ההסכמה התקדמו כ-8 ק"מ.
ב-20 לחודש החלו צבאות ההסכמה במתקפה גם בחלק המזרחי של הבליטה והתקדמו כשבעה ק"מ גם בגזרה זו.
תוך כדי נסיגתם, ניסו הגרמנים לבסס קו הגנה יציב, ואכן, ב-6 באוגוסט הצליחו לבלום את צבאות מדינות ההסכמה, אשר לנוכח קו הגנה גרמני איתן, נאלצו להפסיק את התקפת הנגד.
היה זה ניצחון חשוב למדינות ההסכמה.
מדינות ההסכמה אמנם איבדו בקרב כ-130,000 חיילים, אך הגרמנים איבדו כ-165,000 חיילים וכ-30,000 חיילים גרמנים נלקחו בשבי.
לודנדורף דחה את ההתקפה המתוכננת בפלנדריה, ולבסוף ביטל אותה.
לאחר תקופה ארוכה של קיפאון בחזית המערבית, סדרת המתקפות הגרמניות הניבה השגים טריטוריאליים לגרמנים.
עם זאת, הצבא הגרמני נחלש ואגפיו נחשפו למתקפות של בעלות הברית.
ההתקדמות הגרמנית בצורת בליטות גרמה להארכת קו החזית עליו נאלצו הגרמנים להגן כאשר בעלות הברית פתחו במתקפתם.
כוח האדם הגרמני ירד מ-5.1 מיליון איש ל-4.2. בנוסף כמיליון חיילים גרמנים עדיין נשארו במזרח אירופה כדי לקדם את המטרות הפוליטיות של גרמניה (תמיכה בבעלי ברית וכן המלכת מלכים גרמנים על עמים שונים במזרח היבשת).
מדינות ההסכמה איבדו כ-850,000 חיילים אך היה להם קל יחסית לחדש את כוחותיהם בעזרת כוחות אמריקאים רעננים.
גרמניה איבדה כ-688,000 חיילים, וצבאה העייף נשחק מאוד.
חלק ניכר מהאבדות היה בפלוגות הסער אותם היה קשה לגרמנים לשקם.
כוחות בעלות הברית נפגעו קשות אך לא נשברו.
בעלות הברית סבלו תחילה מחוסר בפיקוד מאוחד ומרכז, אולם דבר זה תוקן עם מינויו של פרדיננד פוש למפקד העליון של בעלות הברית לאחר תחילת מתקפת האביב.
במתקפה לראשונה גם נבחנו הכוחות האמריקאים הנפרדים ואלו הוכיחו את עצמם.
החיילים האמריקאים איזנו לראשונה מזה ארבע שנות לחימה את חוסר כוח האדם של צרפת ובריטניה.
עם סיום מתקפת האביב איבדה גרמניה את היוזמה ומדינות ההסכמה ניצלו זאת ופתחו ב-8 באוגוסט במתקפת מאה הימים.
מכאן ואילך הייתה נתונים הגרמנים בנסיגה בלתי פוסקת, אם כי מסודרת יחסית, ובתוך כשלושה חודשים נכנעו למדינות ההסכמה.
מתקפת הטרור במומבאי החלה ב-26 בנובמבר 2008 וארכה יומיים וחצי.
המתקפה נערכה כנגד יעדים שונים בו זמנית בדרום העיר מומבאי שבהודו, ובמהלכה עשרה מחבלים חמושים ברובים, רימוני יד וחומר נפץ, שתקפו כמעט בו-זמנית עשרה יעדים, הרגו אזרחים ולקחו בני ערובה.
במתקפת טרור זו שנמשכה כיומיים וחצי, נהרגו 207 בני אדם, 178 מהם הודים והשאר זרים ונפצעו 694 בני אדם, 657 מהם הודים והשאר זרים.
הכוחות מיוחדים ללוחמה בטרור של הודו הופעלו כנגד המחבלים, לכדו אחד מהם והרגו תשעה.
המחבל שנלכד הודה בחברות בארגון הטרור הפקיסטני-אסלאמיסטי לשקאר א-טייבה, וציין כי תכנון המתקפה נמשך כשנה וחצי (משערים שזאכי א-רחמן לאחבי היה בין המתכננים הראשיים), והיעדים העיקריים שהותקפו, מלון ארמון טאג' מהאל, מלון אוברוי טריידנט ובית חב"ד, נבחרו מראש.
בעיתון הבריטי הטיימס דווח כי חמישה מהמחבלים לא נלכדו, לפי העובדה שבספינה שבאמצעותה באו הטרוריסטים למומבאי נמצא ציוד עבור 15 גברים (15 חגורות הצלה ואפילו 15 מברשות שיניים), מה שגרם לחשש לפיגוע נוסף.
ההכנות למתקפה החלו ב־2005, כאשר אנשי לשקאר-א-טייבה הטילו משימת איסוף מודיעין מקדים לצורך מתקפה על דייוויד קלומנם הנדלי, פקיסטני־אמריקאי שנולד לדיפלומט אמריקאי שהוצב בארצות הברית ואם אמריקאית, ששהה במחנות אימונים של הארגון חמש פעמים בין 2002 ו־2005.
הנדלי נסע למומבאי בכסות של הפעלת סוכנות הגירה.
הסוכנות פעלה בחסות סוכנות הגירה שהפעיל , רופא צבאי בצבא פקיסטן בדרגת רב-סרן בדימוס בעל אזרחות קנדית שהתגורר בשיקגו שהיה מעורב בפעילותו של הנדלי.
הנדלי ביקר במומביי חמש פעמים בין 2006 ל־2008, ואסף נתונים ומיקומיים לקראת ההתקפה.
רנה עצמו ביקר במומביי מספר ימים לפני המתקפה, לצד אתרים אחרים בהודו.
המקומות שהותקפו, לפי סדר תקיפתם, הם:
קפה לאופולד - מסעדת תיירים פופולרית.
חמישה מחבלים נכנסו למסעדה, ירו והשליכו רימוני יד.
בית חב"ד - שוכן בבניין בן חמש קומות הנקרא "בית נרימאן" (नरीमन हाउस): מחבלים שהתבצרו בבית החזיקו בני ערובה.
בית חב"ד היה המקום שריתק את הישראלים ואת התקשורת הישראלית במהלך שלושת ימי ההתקפה בגלל היותו אתר יהודי.
צבא הודו השתלט על הבית וחיסל את המחבלים לאחר יומיים ב-28 בנובמבר.
במהלך המצור על הבית נמלטה ממנו עוזרת הבית סנדרה סמואל עם בנם של משפחת הולצברג, משה, בן השנתיים.
מספר שנים לאחר מכן העניקה ממשלת ישראל אזרחות למטפלת.
אחד האורחים הישראלים ששהה בבניין בזמן פריצת המחבלים אליו, הצליח לברוח מאחד מחלונות הבניין, מיד בתחילת התופת.
ב-18 בינואר 2018, חזר בנם של משפחת הולצברג אל מקום האירוע לראשונה יחד עם ראש ממשלת מדינת ישראל בנימין נתניהו.
הביקור של השניים נעשה כחלק מביקורו של נתניהו במדינה.
ב-13 ביוני 2018 העניק הוועד היהודי-האמריקאי את פרס "מגן האומץ" (The Moral Courage Award) לעוזרת הבית סנדרה סמואל.
תחנת הרכבת צ'האטראפאטי שיוואג'י - מחבלים ירו על נוסעים בתחנת הרכבת.
מלון ארמון טאג' מהאל, הוא מלון יוקרתי ברובע קולאבה, סמוך למבנה שער הודו: שלושה מחבלים חדרו למלון, לקחו כמאה בני ערובה ורצחו למעלה מ-50 מהם.
למלון נגרם נזק כבד, הוא ניזוק משרפה שפרצה בו במהלך המתקפה.
מלון אוברוי טריידנט - מחבלים חדרו למלון ולקחו בני ערובה ורצחו למעלה מ-60 מהם.
פרוור פרלה בצפון העיר - פיצוץ מכונית תופת.
בית החולים קמה ומטה משטרת מומבאי
מזאגון - פיצוץ מכונית תופת.
החשד הוא שהקורבנות הראשונים של הטרוריסטים היו אנשי ספינת דיג מהעיר פורבנדר, שנחשבה לנעדרת מאז 14 בנובמבר.
רב החובל של הספינה נמצא מת, ויתר אנשי הצוות נעדרים.
הטרוריסטים כנראה השתלטו על הספינה, ובאמצעותה הגיעו לחוף מומבאי.
המספר הרשמי של ההרוגים מאז 30 בנובמבר 2008 עומד על 173, ומספר הפצועים עומד על 694.
לפחות 60 אנשים נרצחו, ו-3 מחבלים נהרגו.
22:03 - קבוצת מחבלים תוקפת את בית המלון.
03:00 - שרפה גדולה פורצת במלון ולאחר כשעה מתחיל פינוי אנשים.
04:30 - מכבי אש מחלצים מספר אנשים מהקומות התחתונות, ונאבקים עם הלהבות בקומות העליונות.
09:15 - כוחות ביטחון הודיים מנסים להשתלט על המלון.
10:30 - חברי המשמר הלאומי ההודי מתחילים בסריקה מחדר לחדר במלון.
11:00 - על פי מקורות צבאיים הודיים, לפחות 40 בני ערובה מוחזקים במלון.
לילה - הצבא ההודי משתלט על המבנה מקומת הקרקע עד הקומה הרביעית.
00:16 - כל המחבלים במלון מחוסלים, פרט לאחד.
00:25 - קולות ירי נשמעים מהבניין הישן של המלון.
03:00 - בחדשות מדווחים שהמצור על המלון הסתיים, אך מחבל אחד עדיין מתבצר שם.
10:57 - חייל קומנדו הודי נפצע קשה לדברי המשטרה ההודית, הבניין החדש של המלון עבר כולו לשליטתה.
11:49 - קולות ירי ופיצוץ עז נשמעים מחוץ לבניין הישן של המלון.
17:20 - קרבות קשים במלון, גופות מוצאות החוצה.
בוקר - מקורות במשטרת הודו מודיעים שהמחבלים האחרונים חוסלו.
לפחות 50 אנשים נרצחו, ו-2 מחבלים נהרגו.
21:57 - קבוצת מחבלים מתקיפה את בית המלון.
02:00 - כוחות צבא הודיים מגיעים ומתחילים בפעולות החילוץ.
בוקר - הטלוויזיה ההודית מדווחת ששבעה תוקפים מחזיקים שם בבני ערובה.
אחר הצהריים - פיצוצים עזים נשמעים מהמלון.
17:00 - הצבא ההודי מחלץ כ-10 בני ערובה ומנסה לפנות אנשים מבוהלים.
20:00 - שרפה פורצת בקומה הרביעית.
01:00 - קולות ירי נשמעים מהמלון.
14:40 - מפקד המשמר הלאומי ההודי מודיע שהמצב בשליטה, ושכל בני הערובה חולצו.
בית חב"ד שכן ב"בית נרימאן" (नरीमन हाउस), בניין בן חמש קומות באזור הדרומי של מומבאי.
6 יהודים נרצחו, ו-2 מחבלים נהרגו.
21:45 - מחבלים תוקפים את הבית.
15:00 - המשטרה ההודית מוסרת שהרב גבריאל הולצברג הוא אחד מבני הערובה.
22:15 - קולות ירי נשמעים מתוך הבית.
לילה - מקורות הודיים רשמיים מוסרים ששמונה בני ערובה שוחררו.
00:01 - שבעה בני ערובה יוצאים לחופשי.
07:27 - חמישה חיילי קומנדו הודי נוחתים ממסוקים על גג הבית.
08:06 - פיצוץ של רימון יד נשמע בקומתו הרביעית של הבית.
08:25 - כוחות קומנדו הודיים נכנסים לקומה הרביעית ונשמעים שני פיצוצים עזים.
בשעתיים הקרובות מתנהלים קרבות בבית.
17:00 - פיצוצים וקולות ירי נשמעים מתוך הבית.
19:00 - המשמר הלאומי מוסר שחמישה בני ערובה נהרגו על ידי המחבלים.
23:46 - כוחות הקומנדו מצליחים להשתלט על הבית.
בעקבות הפיגוע התפטרו מתפקידם שר הפנים של הודו שיברג' פטיל, שהוא האחראי על ביטחון הפנים במדינה, והיועץ לביטחון לאומי.
הערכתה של הודו, שהמחבלים הגיעו מפקיסטן והתאמנו בה, גרמה למתיחות רבה ביחסים בין שתי המדינות.
מספר ימים לאחר המתקפה הודו הגישה לפקיסטן רשימה של 20 חשודים במעורבות בפיגוע, ותבעה את הסגרתם.
מבין עשרת המחבלים שביצעו את המתקפה עצמה, נהרגו תשעה.
על המחבל ששרד, פקיסטני בן 22, נגזר עונש מוות במאי 2010 לאחר שהורשע ב-86 סעיפי אישום, והוא הוצא להורג בתלייה ב-21 בנובמבר 2012. שני אזרחים הודים, שהועמדו לדין על סיוע למחבלים, זוכו מאשמה.
בעקבות הפיגוע הקימה ממשלת מהאראשטרה יחידה מיוחדת ללוחמה בטרור, פורס ואן בסיוע משמר הגבול הישראלי.
כשנה לאחר הפיגוע, נעצר בארצות הברית, אזרח אמריקאי בחשד במעורבות בתכנון מתקפת הטרור תוך קשר עם ארגון טרור פקיסטני.
על פי החשד, האיש התארח בבית חב"ד חודשים ספורים לפני הפיגוע כשהוא מחופש ליהודי דתי.
באוקטובר 2009 נעצר טהאוור חוסיין רנה על ידי ה־FBI.
רנה הורשע על ידי בית משפט אמריקאי ב־2011 בהאשמות אחרות.
באפריל 2025 הסגירה ארצות הברית את רנה להודו.
במרץ 2010 חתם הנדלי על הסדר טיעון מול רשויות ארצות הברית, ובמסגרתו הורשע בינואר 2013 ונגזרו עליו 35 שנות מאסר.
בשנת 2019 עלה לאקרנים הסרט מלון מומבאי.
הסרט מתחיל בשייט של עשרת המחבלים עד לעגינתם סמוך לשער הודו ומתמקד במאורעות שהתרחשו במלון הטאג' מאהל.
שאר אתרי הפיגועים הוזכרו בקצרה.
טלי אברהמי, מפיקת סרטים חרדית, הפיקה סרט בשם "בומבאי" בו שילבה בתוך העלילה הכללית את סיפורם של שליחי חב"ד גבי ורבקי הולצברג שנרצחו בפיגוע.
ב־18 באוגוסט 2011 אירעו סדרה של פיגועי טרור על כביש מספר 12, בק"מ ה־26 מהעיר אילת ובסמוך לגבול ישראל–מצרים.
בתגובה לפיגועים חיסלה ישראל את מפקדי ועדות ההתנגדות העממית, אותם האשימה בתכנון הפיגוע, ותקפה מטרות של הארגון ברצועת עזה.
הפלסטינים הגיבו בירי רקטות מסיבי לעבר יישובי הדרום שגרר חילופי אש שנמשכו מספר ימים.
בעקבות ההפיכה במצרים ב-2011, שבה הודח הנשיא חוסני מובארכ, הואצה מגמת התרופפות אחיזת השלטון המצרי בחצי האי סיני, שהפך בתחילת המאה ה-21 לבסיס פעולה של ארגוני טרור אסלאמי וקבוצות איסלמיסטיות קיצוניות הקשורות לפלסטינים ואל-קאעידה; וקבוצות בדואים המתנגדים לשלטון המצרי בסיני.
כל אלה נתמכים גם על ידי משמרות המהפכה האסלאמית.
טרוריסטים מקבוצות אלה תקפו מספר פעמים את צינור הגז הטבעי שמספק גז לישראל ולירדן וגרמו להפסקת אספקת הגז.
בעקבות אירועים אלה תגברה מצרים, בהסכמת ישראל, את כוחותיה בסיני בעוד כ-1,000 חיילים, נגמ"שים, שריוניות ואף טנקים.
בבוקר האירוע הגיעה התרעה לשב"כ מצד שירותי הביון של ירדן על פיגוע צפוי.
התרעה זו הועברה לצה"ל, ובעקבותיה תוגבר אזור הגבול בכוחות צה"ל מגדוד הסיור של חטיבת גולני ובכוחות של הימ"מ.
אנשי המודיעין של עוצבת אדום הצליחו, לאור ניתוח השטח, לצמצם את מרחב הפעולה הצפוי לרצועה בת 17 קילומטרים.
בעוצבה היו שלוש הנחות יסוד מודיעיניות שהוכחו כשגויות והיו מהגורמים לכשל המבצעי.
ההנחה הראשונה הייתה שמדובר בחוליה של פעילי חמאס שיצאו לחצי האי סיני מרצועת עזה; ההנחה השנייה הייתה שהמחבלים לא יפעלו בסמוך לכוחות צבא מצרים; ההנחה השלישית הייתה שהפיגוע יתרחש בלילה.
לאור זאת, לא תוגברו הסיורים במהלך היום.
מתקפת הטרור החלה בסביבות 12:00 בצהריים, כאשר חוליה בת שלושה מחבלים חמושים חדרה מסיני לישראל, ואנשיה התפרסו במרחק מאתיים מטרים זה מזה לאורך כביש 12, בסמוך למעבר נטפים.
המחבלים ירו לעבר אוטובוס "אגד" בקו 392, שנסע מבאר שבע לאילת, ופצעו שבעה מנוסעיו, מרביתם חיילים.
עוד 7 נוסעים לקו בהלם.
חובשת צבאית שהייתה באוטובוס ונפצעה אף היא טיפלה בפצועים ואילתרה חוסם עורקים לאחד הפצועים קשה, מאוחר יותר קיבלה צל"ש על כך.
נהג האוטובוס האיץ את הנסיעה על מנת להימלט מהמקום, בעוד חיילים שישבו באוטובוס השיבו אש לעבר היורים.
האוטובוס המשיך בנסיעה עד למוצב צה"ל במעבר נטפים.
לאחר מכן עבר במקום אוטובוס ריק מנוסעים.
אחד המחבלים פוצץ עצמו בעזרת חגורת נפץ, הרג את הנהג, והאוטובוס נשרף כליל.
לאחר מכן ירו מחבלים לעבר שתי מכוניות פרטיות של אזרחים ישראלים שעברו במקום, והרגו נוסע במכונית אחת וארבעה נוסעים במכונית השנייה.
כוח מגולני שהגיע למקום, דרס למוות את אחד המחבלים, ולאחר מכן ניהל חילופי אש עם המחבל הנותר, שבמהלכם נהרג סמ"ר , מפקד כיתה ב"גולני" אשר פיקד על הכוח, מאש כוחותינו.
על לחימתו באירוע הוענק לנפתלי צל"ש אלוף הפיקוד.
צוות של לוט"ר אילת וצוות של הימ"מ שהגיע למקום נלחם והרג מספר מחבלים שחדרו אל שטח ישראל.
על גופות שלושה מהמחבלים התגלו חגורות נפץ.
בסביבות 13:50 התפוצצה פצצת מרגמה סמוך לאזרחים שעסקו בעבודות אחזקת הגדר הנבנית בגבול ישראל–מצרים, אך איש לא נפגע.
כן נורה טיל נ"ט או נ"מ לעבר מסוק של צה"ל, אך המסוק לא נפגע.
מצרים מסרה שכוחות מצריים הרגו שניים מהמחבלים ששהו בשטחה.
לפי ההערכות, מחבלים נוספים נמלטו לסיני.
בסביבות השעה 19:00, נהרג לוחם ימ"מ, פסקל אברהמי, וחייל נפצע, מירי שמקורו בשטח המצרי.
בחילופי האש בתקרית זו נהרגו גם קצין צבא מצרי ושני חיילים מאש צה"ל.
חיילים מצרים נוספים נהרגו בבוקר 19 באוגוסט סמוך לציר פילדלפי, כאשר מחבל מתאבד התפוצץ לידם.
ארגון הוועדות העממיות הכחיש כבר בשעות הראשונות לאחר הפיגוע שהוא אחראי לפעולה.
ב-21 בספטמבר פורסם כי על פי תחקיר צה"ל שהסתמך בין השאר על זיהוי ודאי של גופות המחבלים, שאת הפיגוע ביצעו אזרחים מצרים, בהם שוטר בשירות פעיל.
על פי הפרסום התחקיר הראה שהמחבלים המצרים נשלחו ואומנו על ידי ועדות ההתנגדות העממית.
בנוסף קבע התחקיר כי מרבית השוטרים המצרים נהרגו בשלב מאוחר מירי התגובה של חיילי צה"ל לירי הצלף המצרי שהרג את לוחם הימ"מ פסקל אברהמי.
דווח כי שלטונות מצרים דחו את מסקנות הדו"ח.
ב-21 באוקטובר דווח בידיעות אחרונות כי תחקיר צה"ל שהוגש לרמטכ"ל קבע כי המחבלים היו "סינאווים" אנשי הג'יהאד העולמי מסיני, ולא פלסטינים מעזה, וכי דרכי פעולתם הפתיעו את צה"ל שציפה לפעולה על פי דפוסים של הטרור הפלסטיני.
תגובת כוחות הביטחון של ישראל
בעקבות המתקפה נחסמו כל הדרכים לאילת וממנה והופסקה הפעילות בנמל התעופה עובדה.
מחסומים הוקמו בכניסה לעיר אילת.
כוחות צה"ל המשיכו לבצע סריקות בשטח אחר מחבלים נוספים.
שבעה מתוך 29 הפצועים שהגיעו ליוספטל הועברו בהמשך לבית החולים סורוקה בבאר שבע.
ראש הממשלה בנימין נתניהו קיים התייעצויות ביטחוניות עם הרמטכ"ל, בני גנץ והודיע כי "זוהי פגיעה בריבונות ישראל ונגיב בהתאם"; שר הביטחון אהוד ברק הגיב באומרו כי "יהיה תג מחיר על האירוע הזה.
הוא משקף את היחלשות האחיזה המצרית בסיני ואת התרחבות פעילות גורמי הטרור".
הוא הוסיף כי "מקור מעשי הטרור הוא בעזה ואנחנו נפעל נגדם במלוא הכוח".
ארגון הטרור חמאס הכחיש קשר לפיגוע, והורה לפנות את מטות מנגנוני הביטחון ברצועת עזה מחשש לתגובה ישראלית.
מצרים הכחישה כי המחבלים יצאו משטחה.
בכיר הפת"ח נביל שעת' גינה את חיסול המחבלים ברפיח וטען שישראל משתמשת בפיגוע כתירוץ לתוקפנות וענישה קולקטיבית כנגד הפלסטינים.
במועצת הביטחון של האו"ם הועלתה הצעה לניסוח הצהרה נשיאותית לגינוי מתקפת הטרור על אזרחי ישראל.
הריגת החיילים המצרים היוותה עילה לתקיפת שגרירות ישראל במצרים על ידי המון מצרי.
בבוקר 20 באוגוסט פגעו כמה רקטות באשדוד ובאר שבע וגרמו לכמה פצועים, וירי הרקטות נמשך בהמשך היום נורו עוד עשרות רקטות שגרמו להרוג אחד ולפצועים רבים כשבירי הרקטות השתתפו ועדות ההתנגדות העממית, הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני והחמאס.
בלילה שבין 25 ל-26 באוגוסט הודיע דובר הג'יהאד האיסלאמי על הצטרפות ארגונו לרגיעה, אך ירי של רקטות וטילים בודדים לעבר ישראל נמשך גם במהלך 26 באוגוסט ובימים שאחריו.
מתקפת ברוסילוב הייתה המתקפה הגדולה ביותר של הצבא הרוסי בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה וגם הניצחון הגדול ביותר שלו במלחמה.
היא נערכה בשטח אוקראינה דהיום בתאריכים 4 ביוני 1916 - 20 בספטמבר 1916. היא נקראה על שם הגנרל אלכסיי ברוסילוב, מפקד החזית הדרום-מערבית שיזם, תכנן את המתקפה והכניס שיטות צבאיות חדשות שתרמו להצלחתה.
בספטמבר 1914 פתחו הרוסים במתקפה גדולה על הצבא האוסטרו-הונגרי בדרום החזית המזרחית.
תוך זמן קצר נסוגו האוסטרו-הונגרים כשהם סובלים מאבדות כבדות.
שיאה של המתקפה הזאת היה כיבוש מבצר פשמישל שעמד במצור במשך 133 יום.
ב-1 במאי 1915 פתחו האוסטרו-הונגרים והגרמנים בפיקודו של אוגוסט פון מקנזן במתקפה גדולה שהחלה ליד הערים גורליצה וטרנוב, דרומית מזרחית לקרקוב.
הצבא הרוסי נסוג מגליציה באבדות גדולות (מתקפת גורליצה-טרנוב).
בעקבות נסיגה זו החליט הפיקוד העליון הרוסי (הסטאבקה), לסגת גם מפולין כדי לקצר את קו החזית (הנסיגה הגדולה).
הרוסים קיצרו את קו החזית ב-700 ק"מ והיו קרובים לאזורי האספקה שלהם, דבר שאפשר להם לבנות מחדש את הצבא.
בעקבות כישלונות הצבא פיטר הצאר ניקולאי השני את מפקד צבא האימפריה הרוסית ניקולאי ניקולאייביץ' הבן ומינה את עצמו כמפקד העליון של הצבא.
בתחילת 1916 לחצו הצרפתים על הרוסים לפתוח במתקפה כדי להוריד את הלחץ בחזית ורדן והאיטלקים לחצו עליהם כדי להקל עליהם את הלחץ בחזית האיזונצו.
באביב 1916 פתחו הרוסים במתקפת אגם נארוץ', אולם המתקפה הייתה דומה למתקפות הכושלות בחזית המערבית.
הם התקדמו קילומטרים ספורים עד שנסוגו לקו הקודם בגלל התקפת נגד של הגרמנים.
במרץ 1916 התמנה הגנרל אלכסיי ברוסילוב למפקד החזית הדרום מערבית.
הוא המליץ לסטאבקה על מתקפה באזור גליציה לעומת מפקדים אחרים שדגלו בפעולות הגנתיות.
הצאר קיבל את תוכניתו של ברוסילוב.
ברוסילוב ריכז ארטילריה, 39 דיוויזיות רגלים ו-10 דיוויות פרשים.
הוא בנה בחשאי עמדות סמוך לקווי האוסטרו-הונגרים ותכנן התקפת פתע לאורך 480 ק"מ.
הוא התנגד להפגזות הארטילריה הכבדות והממושכות שפגעו באפקט ההפתעה ואפשרו למותקפים זמן לגייס כוחות מילואים ולפנות את קו ההגנה הקדמי.
הוא העדיף הפגזה מדויקת על מפקדות וריכוזי כוחות והתנגד להפגזות ללא מטרה שגרמו הרס רב והיקשו על המתקיפים להתקדם.
ברוסילוב הפעיל לראשונה את הטקטיקה של חיילי סער ביחידות קטנות ויעילות, שחדרו בנקודות חלשות רבות של הגנת האוסטרו-הונגרים ואפשרו אחר כך לארבע הארמיות שלו להתקדם.
האוסטרו-הונגרים הופתעו והחלו לסגת מערבה.
ב-8 ביוני 1916 כבשו הרוסים את לוצק ושבו 200.000 חיילים אוסטרו-הונגרים.
הרמטכ"ל האוסטרו-הונגרי קונרד פון הצנדורף עצר את המתקפה בחזית האיטלקית (קרב אסיאגו) ושלח כוחות לחזית המזרחית.
בינתיים התקדם ברוסילוב בצפון החזית לעבר קובל, אבל פאול פון הינדנבורג, מפקד החזית המזרחית הצליח בינתיים לשנע כוחות מחזית ורדן.
ב-20 בספטמבר 1916 הגיע ברוסילוב למרגלות הרי הקרפטים, אבל בעיות לוגיסטיות ואבדות כבדות אילצו אותו להפסיק את המתקפה.
ב-4 ביוני 1916 תקפה הארמייה השמינית הרוסית בהנהגת אלכסיי קלדין בחמישה קורפוסים (ה-46, ה-30, ה-40, ה-8 וה-32) בין ראש הגשר של סטיר מצ'רטוריסק לספאנוב לכיוון קובל בקטע הצפוני של החזית המערבית הרוסית ולוצק.
לאחר הפגזה ארטילרית של יממה על העמדות האוסטריות, חיילי הרגלים הרוסים עברו מעמדותיהם להתקפה.
הארמייה השמינית כללה 200,000 חיילים ו-704 תותחים.
היא התמודדה מול הארמייה הרביעית האוסטרו-הונגרית בפיקודו של הארכידוכס יוזף פרדיננד עם 150,000 חיילים ו-600 קני ארטילריה.
במונחים של הגנרלים הרוסים השמרניים, עליונות מספרית קלה זו לא הספיקה להתקפה מוצלחת.
הגנרל קלדין הציב כ-100 גדודים עם 320 תותחים בין דובישצ'ה לקורטו באזור ההתקפה הראשי.
הקורפוס ה-39 הרוסי פעל כנגד הדיוויזיה ה-2 האוסטרו-הונגרית, דרומית אליו פעל הקורפוס ה-8 הרוסי, כנגד קבוצת שורמאי שכללה את הדיוויזיה ה-70 הונווד והדיוויזיה ה-7 האוסטרו-הונגרית באזור מילנוב.
צפונית לטריז הפריצה הייתה הדיוויזיה ה-37 הונווד כנגד הקורפוס ה-39 הרוסי.
כוחותיו של קלדין הצליחו ב-5 ביוני, החזית האוסטרית באוליקה נפרצה לגמרי, והיא התרחבה לרוחב 75 ק"מ ולעומק 35 ק"מ עד 7 ביוני והאוסטרים נהדפו חזרה מהפוטילובקה לסטיר.
הארמייה הרביעית האוסטרו-הונגרית איבדה את מרבית כוחותיה עם נסיגתה והתמוססה ל-27,000 חיילים תוך שבוע.
בצפון ליד Rafalowka ועל גשר סטיר ליד קולקי, יחידות הפרשים האוסטרו-הונגרים האואר ופאת הצליחו להביס את ההתקפות של קורפוס הפרשים ה-4 הרוסי ובלמו את הקורפוס ה-46 הרוסי.
הקורפוס ה-40 הרוסי הצליח סוף סוף להשתלט על העיר לוצק על הסטיר, שאבדה בשנה הקודמת, ב-7 ביוני, ופריצת הדרך הושגה לחלוטין.
לאחר התערבותו של מפקד קבוצת הארמיות, גנרל-אוברסט אלכסנדר פון לינסינגן, הגנרל קרל טרשצ'יאנסקי החליף את מפקד הארמייה הרביעית הארכידוכס יוזף פרדיננד ב-7 ביוני.
מפקד הקורפוס ה-10 האוסטרו-הונגרי, הגנרל מרטיני, שהובס באזור הפריצה, הוחלף על ידי גנרל פרידריך צ'אנאדי.
הכוחות הרוסים התקדמו לאורך קו הרכבת מרובנו לקובל וכבשו את ראש הגשר של סטיר ברוז'ישצה ב-8 ביוני, שם נעצרו על ידי העתודה של קורפוס פאת.
בין התאריכים 10–12 ביוני, היחידות הנותרות של הארמייה הרביעית האוסטרו-הונגרית נאבקו לשמור על הסטירליני, קטע הפריצה התפשט לרוחב 85 ק"מ ול-48 ק"מ לעומק.
החזית החדשה של קבוצת ארמיות לינסינגן, אשר תפסה את הקו של הארמייה הרביעית האוסטרו-הונגרית המובסת, כללה את הקו מן Tarnawka, לאורך Plaszewka דרך סטיר, צפונה ליפא, על דרך Gorochow ו-Swiniuchy לעבר Stochod ליד לינייבקה, משם לסוקול, לאורך הסטיר עד קולקי לרפאלובקה.
על מנת לנצל את הצלחתה של הארמייה השמינית, תקף ברוסילוב כעת גם עם הארמייה ה-11, שהייתה מדרום לה, תחת פיקודו של ולדימיר סחרוב.
חייליו התמודדו עם הארמייה הראשונה האוסטרית והארמייה השנייה האוסטרית, שכללו יחד רק תשע דיוויזיות.
ההתקפות על Mlynow ו-Sapanow הובילו לכיבוש מרכז התחבורה של דובנו עד 10 ביוני.
מכיוון שהאגף הצפוני שלו היה בסכנת השמדה בשל התמוטטות הארמייה הרביעית, הורה הגנרל האוסטרי פאול פואהלו לסגת מהאיקווה לפלאשבקה ולליפה התחתונה, ועד ל-15 ביוני הקים קו הגנה חדש בדמידובקה.
עמדות הארמייה השנייה האוסטרית בפיקודו של אדוארד פון בהם-ארמולי הוחזקו בינתיים ממזרח לברודי באיקווה העליונה.
בסוף יוני ובתחילת יולי הארמייה הראשונה האוסטרית נאלצה לסגת מקו הנהר פלשבקה-ליפה מעבר לגבול הישן לסוויניוצ'י וגורוכוב.
בנוסף למבצעים המוצלחים בוואליניה, המתקפה של המרכז הרוסי באזור שממערב לטרנופול ב-4 ביוני נכשלה לחלוטין.
האגף הצפוני של הארמייה השביעית הרוסית תחת פיקודו של דמיטרי צ'רבצ'וב עם הקורפוסים ה-18 וה-22 פעלה נגד ארמיית הדרום הגרמנית בפיקודו של פליקס פון בותמר.
אולם צ'רבצ'וב השתייך לאסכולה השמרנית של גנרלים רוסים.
בתגובה לתבוסות הצבא הוא אימץ טקטיקות צרפתיות שלא תאמו את רעיונותיו של ברוסילוב.
הוא הורה על הפגזת ארטילריה שנמשכה 48 שעות ופתח במתקפת חי"ר קונבנציונלית.
הוא נאלץ לעצור את ההתקפות בטרמבובלה, צפונית לקוזלו ונובו-אלכסינייץ, שהוא עצמו ביצע רק בחוסר רצון, לאחר מספר ימים ו-20,000 נפגעים ללא הצלחה.
ההתקפה של צ'רבצ'וב במרכז הייתה מוצלחת יותר: הקורפוסים הרוסיים ה-2, ה-16 וה-33 הדפו את האגף הצפוני של הארמייה השביעית האוסטרו-הונגרית בקרב על הסטריפה.
הקורפוס ה-13 האוסטרי המובס נאלץ לסגת עם הפסדים כבדים.
הקורפוס ה-16 הרוסי תקף עם הדיוויזיה ה-41 דרך הסטריפה בבוצ'אץ, שפונתה ב-10 ביוני על ידי הדיוויזיה ה-36 האוסטרית.
לאחר אובדן בוצ'אץ נאלצה ארמיית הדרום הגרמנית להאריך את חזיתה דרומה ואילו הקורפוס האוסטרי ה-6 בפיקוד ארתור ארץ פון שטראוסנבורג נאלץ ב-12 ביוני לסגת באגף הדרומי של בותמר בקורופייץ ובנזניוב.
תגבורת גרמנית הצליחה לאחד את הקו שוב בלחימה קשה בטלומאץ' עד סוף החודש.
במקביל לארמיות השמינית וה-11, תקפה הארמייה התשיעית בפיקודו של פלטון לטצ'יצקי את הקצה הדרומי של החזית ב-4 ביוני.
כמו בהתקפה צפונה יותר, לרוסים היה יתרון מספרי קל.
הארמייה התשיעית כללה 150,000 איש.
מולה עמדה הארמייה השביעית האוסטרו-הונגרית עם בסך הכל 107,000 חיילים.
לעומת זאת, בכל הנוגע לארטילריה הכבדה, שנחשבה לגורם העיקרי בחשיבתם של הגנרלים השמרנים, הייתה נחיתות דרמטית בצד הרוסי.
האוסטרים הציבו 150 תותחים כבדים כנגד 47 התותחים הכבדים של צבא הצאר.
למרות זאת, הרוסים השיגו הצלחה ניכרת בקטע זה של החזית.
חזית הדיוויזיה ה-15 האוסטרו-הונגרית בפיקודו של גנרל מיור וייס-טיהאני לא יכלה לעמוד לאורך זמן בלחץ הקורפוס הרוסי השני ליד יסלובץ.
ב-7 ביוני נאלצה החטיבה האוסטרית ה-29 ביסלובץ לסגת, לאחר שגם הדיוויזיה הרוסית ה-43 פרצה דרומה בדוליבטי.
החטיבה האוסטרית ה-30 נשארה לשווא בעיקול הדנייסטר בין נוואלה לדולינה.
ב-9 ביוני חזית הקורפוס האוסטרי ה-13 בפיקודו של אדולף פון רמן צו בארנספלד הובקעה בין מיטניקה-פורחובה.
החיבור לקבוצת האדפי בקוסילניקי על הדנייסטר אבד.
הדיוויזיה ה-15 האוסטרו-הונגרית הובסה לחלוטין, מתוך 10,965 איש שאבדו, מעל 8,000 נפלו בשבי הרוסים.
הקו על הדנייסטר של קבוצות האדפי ובניגני, אשר עמדו במרכז פלדת הארמייה פלאנצר באלטין, נפל לבסוף בידי הקורפוסים הרוסיים ה-33 וה-41.
לאחר שחזית קורפוס האדפי האוסטרו-הונגרי נפרצה ב-6 ביוני ב-Zaleszcyki והקורפוס ה-11 בפיקוד הברמן קרס בקרב אוקנה עד 9 ביוני, חזית הארמייה השביעית בדנייסטר התפוררה לחלוטין.
הגנרל האוסטרי קרל פון פפלנצר-באלטין יכול היה להסיג רק את הקורפוס ה-11 שהחזיק בקו סניאטין-הורודנקה, לעבר נהר טיסה.
הארמייה השביעית האוסטרו-הונגרית התפרקה כמעט לחלוטין, ואיבדה כ-100,000 איש במהלך התקדמותם של הרוסים שהתקדמו כ-50 ק"מ.
עד מהרה הכוחות הנסוגים הגיעו לפרוט, צפון מזרח בוקובינה וב-18 ביוני נפלה צ'רנוביץ' בידי הקורפוס ה-13 הרוסי.
הורודנקה נפלה לידי הקורפוס ה-33 הרוסי וקולומיאה נפלה בידי הרוסים ב-29 ביוני.
בסוף יוני הדיוויזיה ה-119 הגרמנית הגיעה לסטניסלב וחיזקה את קבוצת פפלנצר-באלטין במתקפת נגד בכיוון אוברטין שנפלה בידי הרוסים.
בדרום, קו הרכס בדורנה ווטרה והעיירות הקטנות יעקובני, צימפולונג וכיריבאבה היו היעדים הראשונים של קורפוס הפרשים ה-3 שהתקדם לפני הקורפוסים הרוסיים ה-12 וה-11 של הארמייה התשיעית.
בנוסף לחידושים שהציג ברוסילוב בגזרת החזית שלו, שיחקו לידיו גורמים רבים מצד מעצמות המרכז: מערכת ההגנה של חיילי הצבא האוסטרי הייתה פגיעה במיוחד לטקטיקת התקפת הפתע שלו.
היא הייתה מורכבת משלושה קווים בעומק של שני קילומטרים בלבד.
בשורה הראשונה והשנייה של השוחות נאסף החלק העיקרי של חיילי הקרב הפעילים.
הקו השלישי כלל את עמדות המנוחה של העתודות.
אלה היו מוצבים בבונקרים גדולים, בדומה לעתודות של הרוסים.
בהתקפות הפתע, שני הקווים הראשונים עברו פעמים רבות כל כך מהר עד שהרוסים הגיעו לבונקרים לפני שכוחות העתודה הצליחו לצאת מהם.
בשני הקווים הראשונים אבדות הצבא האוסטרי נגרמו בעיקר מפעולות לחימה, לעומת זאת בקו השלישי האבדות נגרמו כמעט אך ורק על ידי לכידה.
למרות שנודע מהסיור האווירי ומתעבורת הקשר הרוסי שיורט ופוענח על ידי מחלקת המודיעין של הפיקוד העליון של הצבא האוסטרי כי מתקפה רוסית בפתח, חיילי מעצמות המרכז אפילו לא ניסו להפריע להכנות לתקיפה הרוסית.
קציני הצבא האוסטרי הרגישו בטוחים לחלוטין בעמדותיהם המפותחות והניחו שחזיתו של ברוסילוב לא תהיה חזקה דיה להתקפה, שכן שני שלישים מהצבא הרוסי היו מוצבים בשתי גזרות החזית הצפונית.
הערכה זו נכחה גם בפיקוד העליון של צבא הדנובה.
הרמטכ"ל האוסטרו-הונגרי קונרד פון הצנדורף ראה בדרום החזית המזרחית גזרה צדדית שאינה זקוקה לתגבורת, ולכן לא חש חובה לקדם את יוזמת המפקדים המקומיים.
"המתקפה הרוסית לא הייתה בשום פנים ואופן הפתעה", אבל הכוחות האוסטריים הופתעו מ"השפעת המתקפה", כפי שסיכם מקסימיליאן רונגה, ראש משרד התיעוד של צבא הדנובה.
לאחר התבוסה, שימש שקר התעמולה של עריקה המונית של חיילי הצבא האוסטרי הסלאבים כהצדקה לכישלון.
בנוסף, למחלוקות בתוך הנהגת מעצמות המרכז הייתה השפעה מזיקה עליהן.
הצנדורף היה נואש להמשיך במתקפה שלו באיטליה, והגרמנים לא ששו לעשות יותר כדי לעזור לבעל בריתם.
בעיה זו נפתרה רק ב-8 ביוני, כאשר עמיתו הגרמני של הצנדורף, פאלקנהיין הבהיר לו ללא ספק שעליו לנטוש את המתקפה שלו.
עם זאת, 10 וחצי הדיוויזיות הנוספות כבר לא יכלו לעצור את הצלחת המתקפה הרוסית.
התקפת נגד בפיקודו של גאורג פון דר מרוויץ נגד הארמייה ה-8 של קאלדין בפולסיה נכשלה עם אבדות כבדות.
התקפות הסחה של החזית המערבית הרוסית
ההצלחות המפתיעות של החזית הדרום-מערבית הניעו את ראש המטה הכללי הרוסי, הגנרל מיכאיל אלכסייב, לספק לברוסילוב תגבורת נוספת.
עד 16 ביוני נתפס קו לוקאצ'י-קיסילין בווהלין, שם נרשמה התקדמות הארמייה ה-8 הרוסית.
ב-16 ביוני החלה התקפת הנגד הראשונה של קבוצת הארמיות לינסינגן הגרמנית על סטוכהוד, שניסתה לשווא עד סוף החודש לכבוש מחדש את לוצק.
לקבוצת ברנהרדי הוקצו הקורפוס האוסטרי השני תחת גנרל יוליוס קייזר, קבוצת פאת, והקורפוס ה-10 הגרמני תחת גנרל פון ליטוויץ.
הגנרל ברוסילוב עמד כעת בפני מצב אמביוולנטי.
הכוחות האוסטריים מול חזיתו הדרומית-מערבית נחלשו מאוד, אך הוא חש מאוים על האגף הצפוני על ידי התקפות הנגד הגרמניות והיחידות מפלגת הארמייה גרונאו ליד פינסק.
לדעתו, היה צורך לחסל סכנה זו בצפון לפני שניתן יהיה לנקוט צעדים נוספים נגד הכוחות האוסטריים בווהלין ובגליציה.
לאחר התערבותו בסטאבקה, הגנרלים רגוזה ולשל הובילו התקפות סיוע עם צבאותיהם על מנת למנוע העברה נוספת של עתודות גרמניות לדרום.
מול הארמיות ה-3 וה-4 הרוסיות היו כוחות פלגת הארמייה ווירש.
גנרל אלכסיי אברט, מפקד החזית המערבית, ביצע את ההתקפות החזקות הראשונות מ-13 ביוני ועד סוף החודש.
לאחר הפסקה קצרה, התקפה ממשית בקנה מידה גדול נערכה ב-2 ביולי שני האגפים של ברנוביץ' כדי לרתק את העתודות הגרמניות בצפון.
עם זאת, התקפות אלו בוצעו על פי הטקטיקה הישנה ונכשלו עד 29 ביולי עם אבדות של 80,000 איש.
הארמייה הרוסית השנייה בפיקודו של גנרל פיוטר ביילוייב גם פתחה במתקפה לא מוצלחת נגד הארמייה הגרמנית העשירית בין 4 ל-9 ביולי באזור הצר שבין אגם וישניב לאגם נארוץ'.
על מנת לייצב את החזית המזרחית, מתקפת דרום טירול האוסטרו-הונגרית נגד איטליה הופסקה זמן קצר לאחר תחילת מתקפת ברוסילוב באמצע יוני.
כמה דיוויזיות של מעצמות המרכז, כולל הדיוויזיות האוסטריות ה-17 וה-21, וקורפוס של חמש דיוויזיות נשלחו מזרחה.
התבוסות החריפו את משבר המנהיגות הקיים בצבא האוסטרו-הונגרי הרב-אתני.
כדי לפצות על אובדן הקצינים, נאלצו להעביר מחדש קצינים שכבר עזבו את השירות לכוחות.
אולם ככלל, הם לא גילו הבנה לאנשיהם ולא לבעיות הלוחמה החדשה.
גירעון מנהיגות זה העמיק את התהום בין חיילי הצבא הרב-אתני ובין הקצינים הגרמנים-אוסטריים וההונגרים ברובם.
הקיסרות הגרמנית הרגישה נאלצת לתמוך בבעלת בריתה האוסטרו-הונגרית והסיגה כמה דיוויזיות מאזור ורדן.
בעוד ברוסילוב המתין להתקפת אברט, אותה עיכב מספר פעמים, הצליחו הגרמנים להעביר עשרים דיוויזיות לחלק הדרומי המאוים של החזית המזרחית.
לצורך גיבוש הועברו 12 דיוויזיות חי"ר ו-2 דיוויזיות פרשים לווהלין ועוד 7 דיוויזיות חי"ר לבוקובינה ולמעברי הקרפטים.
קבוצת הארמייה המתוגברת מרוויץ הייתה באזור קובל וכללה את קורפוס המילואים ה-22, קבוצות בקמן ודיפנבאך, וקורפוס הפרשים האוסטרי לאונהרדי.
תוצאת הלחימה הייתה על חוד התער מספר פעמים והיה ספק אם בכלל ניתן יהיה לבלום את הפלישה הרוסית.
לארמיית הדרום הייתה חשיבות רבה, אם כי בתחילה היא לא הייתה במוקד הלחימה.
למרות זאת, לא היה ברור אם הם יצטרכו לחלוק את גורלן של הארמייה הרביעית והארמייה השביעית: נסיגה תחת לחץ אויב מיידי.
אבל התמונה השתנתה באופן מכריע כאשר מפקד הצבא האוסטרו-הונגרי הארכידוכס פרידריך, דוכס טשן הורה על כפיפותם של הקורפוסים האוסטריים ה-6 וה-13 לארמיית הדרום.
להחלטה זו היו אמורות להיות השלכות מרחיקות לכת בשנים שלאחר מכן.
זה סיכל את כוונתה של הארמייה השביעית ששני הקורפוסים האלו ייסוגו דרומה על מנת לאגף את האויב הלוחץ אחריהם.
עם זאת, ספק אם תוכנית זו הייתה בת ביצוע בהתחשב בהרכב דאז: תגבורת הייתה צפויה רק באיטיות ובדלילות, ודווקא הארמייה הרביעית הייתה זקוקה להן באופן דחוף ביותר.
הסכנה שהרוסים, המתקדמים צפונה ל-Djnestr, עלולים להשמיד את הצבא הדרומי באגפים ובעורף ובכך לגרום לקריסת חזית הצבא הדרומית כולה הייתה קרובה במידה ניכרת.
בעקבות כך ארמיית הדרום קיבלה אחריות מסוכנת לכל החזית ובמשימה חסרת תודה זו היא הרחיבה את החלק הקדמי שלה.
נבלמה התנועה לאחור שכבר הוחלטה וננקטה עמדת הגנה קשוחה עם שני הקורפוסים הנוספים.
ההגנה הצליחה עם עתודות שהופרשו בעמל רב במקומות אחרים, בעיקר גדודים גרמניים; החזית החזיקה כך שמבנה החזית הדרום-מזרחית נותר שלם למעשה למרות שני אזורי הפריצה המאיימים ביותר.