tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1712 הוקם בדיסלדורף בית הכנסת הראשון, בביתו של יהודי החצר יוסף יעקב ואן גלדרן (גר').
בבית הכנסת פעל גם בית מדרש והוא שימש את הקהילה עד שנת 1772.
ברובע היהודי ששכן במרכז העיר, באזור רחוב קזרננשטראסה ,הוקם בסביבות שנת 1705 גם בית קברות ובשנת 1760 הוקמה בדיסלדורף חברת קדישא.
ב-16 ביוני 1779, פרסם קרל תאודור, הנסיך הבוחר מבוואריה, צו גירוש לכל יהודי הדוכסות המאוחדת ייליך-קוון-ברג, פרט ל-215 משפחות שקיבלו היתר להמשיך להתגורר בה.
כיבושה של דוכסות ייליך על ידי הצרפתים בשנת 1753 והקמת הדוכסות הגדולה ברג בשנת 1806 על ידי נפוליאון בונפרטה הביאו למפנה חד בחייהם של יהודי דיסלדורף.
בשנת 1802 בוטלה שיטת מכתבי החסות ואיתה המגבלות שהוטלו על התיישבות היהודים בדיסלדורף וסביבתה.
בשנת 1810 נכנס לתוקף בדוכסות הגדולה ברג קוד נפוליאון שהעניק ליהודים זכויות אזרחיות שוות לשאר האזרחים.
הישגים חשובים אלה אבדו בחלקם עם צירופו של חבל הריין לממלכת פרוסיה בשנת 1815. עם זאת, התפתחותה המהירה של דיסלדורף כמרכז תעשייתו ומסחרי משכה אליה יהודים רבים ומספר היהודים בדיסלדורף וסביבתה עלה בהדרגה.
היהודים פעלו כרופאים, רואי חשבון, מורים ומנהלי מוסדות חינוך, פקידים, סוחרים, בעלי מלאכה ואף אומנים.
ב-23 ביולי 1847 פרסם מלך פרוסיה, פרידריך וילהלם הרביעי, את "החוק בדבר מצב היהודים" אשר השווה את הזכויות הפוליטיות והאזרחיות של האוכלוסייה היהודית עם אלה של האוכלוסייה הנוצרית.
החוק התיר ליהודים להחזיק במשרות ציבוריות, ובתואר פרופסור ברפואה, מתמטיקה, מדעי הטבע, גאוגרפיה ובלשנות.
כמוכן חייב אותם להקים תאגיד ציבורי אשר ינהל את חיי הקהילה.
בהתאם לכך נרשמה בשנת 1858 קהילת יהודי דיסלדורף כתאגיד ציבורי גובה מיסים.
בשנת 1792 הוקם ברחוב קזרננשטראסה 17 - 19 בניין בית הכנסת הראשון של הקהילה, אשר שופץ והורחב בשנת 1875.
בית הספר הראשון של הקהילה הוקם בשנת 1854. בשנת 1871 התחיל לקבל תמיכה כספית מהעירייה, אך בשנת 1877 נסגר מחוסר עניין ציבורי.
הורים המקורבים לתנועת ההשכלה העדיפו לשלוח את ילדיהם לבתי ספר גרמניים בעוד שהקהילה האורתודוקסית הקימה בתי ספר ברוח המסורת.
בשנת 1867 נפתח סמינר המורים היהודים בהנהלתו של הרב ד"ר וולף (זאב) פיילכנפלד.
בשנת 1875 נחנך בית הכנסת בגרסהיים, פרוור של דיסלדורף.
בשנת 1866 נפתח בית קברות חדש בגולצהיים ובשנת 1877 בית קברות נוסף באוּלמֶנשטראסֶה.
בשנת 1880 נוסדה "האגודה להפצת המלאכות בקרב היהודים" שמטרתה לעודד יהודים לעסוק במקצועות נוספים מלבד מסחר ובנקאות.
בין השנים 1850 – 1900 גדלה הקהילה היהודית מ-500 ל-2,000 נפש והיוותה כאחוז אחד מאוכלוסיית העיר.
גידול זה היה בין היתר תוצאה של הגירת יהודים רבים מדרום-מערב האימפריה הרוסית לגרמניה, לאחר פרוץ הסופות בנגב, פרעות שהתרחשו לאחר רצח הצאר אלכסנדר השני.
תנועת ההשכלה והגעתם של יהודים רבים ממזרח אירופה יצרו פיצול בקהילה היהודית בדיסלדורף.
ב-6 בספטמבר 1904 נחנך ברחוב קזרננשטראסה 30 בית הכנסת הגדול של התנועה הרפורמית (גר').
בבית הכנסת, שיכול היה להכיל 800 גברים ו-500 נשים, היה אורגן ומקהלה.
במקביל הקימה הקהילה האורתודוקסית "עדת ישראל" בית כנסת נפרד ברחוב פוסטשטראסה, והמהגרים ממזרח אירופה הקימו בתי כנסת משלהם במקומות שונים בעיר.
בשנת 1923 נוסד בדיסלדורף מועדון מכבי FC Maccabi Düsseldorf.
תחילה כלל המועדון רק קבוצת כדורגל, אבל עם הזמן נוספו ענפי ספורט אחרים ביניהם התעמלות, כדורסל, כדורעף וקרב מגע.
המועדון ייצג את הקהילה היהודית בדיסלדורף במפגשים בינלאומיים.
בין השנים 1925 - 1932 יצא לאור בדיסלדורף עיתון התאחדות אגודות הנוער היהודיות בגרמניה, Der Jugendbund.
כמוכן פעלה בדיסלדורף לשכה של ארגון בני ברית.
כל המוסדות הללו נסגרו בשנת 1938 בצו המפלגה הנאצית.
עליית המפלגה הנאצית לשלטון והשואה
עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה בשנת 1933 התחילה חקיקה של חוקים אנטישמיים.
כתוצאה מכך הוקמה בדיסלדורף אגודה שמטרתה לקדם הקמת בתי ספר יהודיים בעיר.
ב-25 באפריל 1933 נחקק "החוק נגד צפיפות בבתי הספר היסודיים בגרמניה" שהגביל את מספר הילדים היהודים בכיתה ל-1.5 אחוז.
ב-1 באפריל 1935 נפתח בבניין המרכז הקהילתי ברחוב קזרננשטראסה בית ספר יהודי בו שמונה כיתות.
ב-28 באפריל 1935 נפתח בבניין בית הכנסת הגדול "בית הספר היהודי הפרטי של דיסלדורף" ובו שש כיתות, בהן למדו 278 ילדים.
לאחר פרסום הצו להפרדה גזעית בבתי ספר ציבוריים ב-10 בספטמבר 1935, דרשה עיריית דיסלדורף מהקהילה היהודית לקבל לבית הספר היהודי את כל הילדים היהודים שגורשו מבתי הספר הציבוריים, ללא קשר עם ארץ המוצא, המצב הכלכלי או הקהילה אליה השתייכו.
כתוצאה מכך גדל מספר התלמידים ל-387 ונוספו שתי שכבות גיל.
ציורים של תלמידי בית הספר, מעיזבונו של המורה לאומנות יולו לוין, נשמרים במוזיאון העירוני של דיסלדורף.
רבים מהילדים נשלחו על ידי הוריהם מחוץ לגרמניה או עזבו את דיסלדורף יחד עם משפחותיהם, כך שבמרץ 1941 נשארו בבית הספר רק 42 ילדים.
באותה שנה נחתם בין הסוכנות היהודית לבין גרמניה הנאצית "הסכם ההעברה" שאפשר ליהודים שרצו לעלות לארץ למכור את רכושם בטרם הוחרם על ידי השלטונות ולהעביר את תמורתו לארץ.
התאחדות ציוני גרמניה תמכה בהסכם זה ופעלה בדרכים שונות כדי לעודד את יהודי דיסלדורף לממשו, בין היתר על ידי הקרנת הסרט Das Land der Verheissung בינואר 1936 באחד מבתי התרבות בעיר.
בשל המאמצים הבלתי פוסקים של המפלגה הנאצית לגרש את כל יהודי גרמניה, כמחציתם מיהודי דיסלדורף עזבו את העיר עד שנת 1938.
בלילה שבין 27 ל-28 באוקטובר 1938 גורשו מדיסלדורף כל היהודים ממוצא פולני שלא הייתה להם אזרחות גרמנית.
בליל הבדולח, שהתרחש בין 9 ל-10 בנובמבר 1938, נשרפו כליל בית הכנסת הגדול ושני בתי כנסת של קהילת "עדת ישראל", שבעה יהודים נהרגו ושבעים נפצעו.
בין השנים 1941 – 1944 שימשו בתי המטבחיים של דיסלדורף כמרכז איסוף עבור כ-6,000 יהודים ממחוז דיסלדורף, גברים נשים וילדים, לקראת גירושם למחנות הריכוז.
היהודים הועברו בשבעה משלוחים מדיסלדורף למחנות המעבר שהוקמו בלודג', מינסק, ריגה, איזביצה וטרזיינשטט ולמחנות העבודה של ארגון טוד שהשתמש באסירים ממחנות ריכוז לביצוע פרויקטים גדולים עבור גרמניה הנאצית.
גירושים אלה שמו קץ לקהילת יהודי דיסלדורף.
רק כ-60 ניצולי שואה חזרו לדיסלדורף בשנת 1945. חברי הקהילה התפללו תחילה באחד האולמות של בית המשפט המחוזי ולאחר מכן בבניין ברחוב ארנולדשטראסה 6. בשנת 1958 נחנך בית הכנסת החדש על שם הרב ד"ר ליאו בק .
בשנת 1946 נוסד בדיסלדורף ארגון הנשים היהודיות ובשנת 1951 קבעה המועצה המרכזית של יהודי גרמניה את משרדה הראשי בדיסלדורף.
לאחר 1990 גדלה הקהילה הודות להגירה ממדינות ברית המועצות לשעבר.
בשנת 2021 מנתה הקהילה היהודית בדיסלדורף כ-6,500 חברים.
מעל 90 אחוזים מחברי הקהילה מוצאם ממדינות מזרח אירופה.
הקהילה מפעילה גן ילדים, בית ספר יסודי דתי על שם יצחק רבין, בית ספר תיכון על שם אלברט איינשטיין, מועדון ספורט מכבי, מרכז נוער על שם רב הקהילה זיגפריד קליין שנספה בשואה ובית קברות.
הקהילה היהודית בבוכום התחילה להתגבש בסוף המאה ה-17. עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה וחקיקת חוקי נירנברג בשנת 1935, התחילו היהודים להגר לארצות אחרות.
בשנת 1943, כל חברי הקהילה שלא הצליחו להימלא מגרמניה קודם לכן נשלחו למחנות הריכוז שם מצאו את מותם.
בשנת 1946 התחילה להיבנות קהילה חדשה.
בשנת 2025 מנתה הקהילה היהודית בבוכום כ-1,000 איש.
העיר בוכום, השוכנת בחבל הרוהר בגרמניה, מוזכרת לראשונה רשמית בשנת 1041. בהיותה שייכת לרוזנות מרק ולאחר מכן לדוכסות ברג הייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה.
עם התפרקות האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1806 וכיבוש האזור על ידי נפוליאון בונפרטה עברה דוכסות ברג לשלטונה של צרפת בתור הדוכסות הגדולה של ברג.
בהמשך נכללה העיר בממלכת פרוסיה (1815), בקיסרות הגרמנית (1871), ברפובליקת ויימר (1918), ברייך השלישי (1933), ולאחר מלחמת העולם השנייה בגרמניה המערבית (1949).
בשנת 1876 הוכרה בוכום כעיר עצמאית.
עד תחילתה של המאה ה-19 התבססה כלכלת העיר על חקלאות.
מצבה הכלכלי הירוד וחוסר רצונם של שליטי העיר להעניק אישורי שהייה ממושכים ליהודים שעברו דרכה גרמו לכך שרק יהודים בודדים התיישבו בה לתקופות משמעותיות.
באמצע המאה ה-17, הוענק אישור שהייה לשישה ראשי משפחות בלבד.
בשנת 1661, הנסיך הבוחר מברנדנבורג הרחיב את תוקף אישורי השהייה שלהם לחמש עשרה שנים.
החל מתחילת המאה ה-18 מתועדת במסמכים הקשורים לקניית ומכירת נכסים וסחורות נוכחותם של יהודים רבית יותר, בעיקר סוחרים עשירים.
בשנת 1741 מוזכר הרופא היהודי קופליוס פיקטור ובשנת 1766 הפרופסור היימן אהרון.
בשנת 1774 הגיע מספר היהודים בבוכום ל-62, אך עם הירידה בחשיבותה הכלכלית של העיר מספרם ירד בשנת 1796 ל-36.
התפתחותה של בוכום כעיר תעשייתית בתחילת במאה ה-19 הייתה קשורה לתחילת הניצול המואץ של מרבצי הפחם ולהקמת תעשיות הפלדה.
התיעוש הביא לעיר מהגרים ממזרח אירופה, במיוחד מפולין, וביניהם יהודים רבים.
בשנת 1871 מנתה הקהילה היהודית בבוכום 300 נפשות ועד שנת 1895 עלה מספרם ל-803. היהודים התגוררו בכל חלקי העיר.
הם היו קצבים, בעלי חנויות, סוחרי גרוטאות ומזון, סוחרי סוסים, בעלי מלאכה ובעלי מפעלים קטנים, כגון יצרני מסמרים, נרות, סיגריות וזכוכית, צַּבָּעִים, רפדים, נגרים וחייטים.
בסוף המאה ה-19 אפשר היה למצוא בבוכום גם רופאים, מהנדסים ועורכי דין.
בין בעלי המפעלים הגדולים נמנו יעקב מאייר (צר') ואדוארד קונה (Eduard Kühne) (גר'), שהיה גם אחד מבעלי מכרות הפחם פולמונד (גר'), אשר הקימו בשנת 1842 את המפעל ליציקות פלדה Gußstahlfabrik Mayer und Kühne.
המפעל התחיל לפעול בבוכום בשנת 1845 והתפרסם בזכות פעמוני הכנסייה שיצר.
בשנת 1854 הפכו המפעלים לחברה ציבורית בשם "מפעלי בוכום לכרייה וייצור פלדה יצוקה" (גר') אשר העסיקה בשנת 1875 4,500 עובדים.
בשנת 1866 הפכו מפעלי בוכום ליצרני נשק, במיוחד קני תותחים ותרמילי פגזים, אותם סיפקו לצבא הגרמני במהלך שתי מלחמות העולם.
תחת השלטון הנאצי תמכה הנהלת המפעלים באופן פעיל במדיניות המפלגה הנאצית (NSDAP) וארגון העובדים שלה חזית העבודה הגרמנית (DLV).
יהודי אחר, בשם אהרון מאייר, הקים בשנת 1873 בבוכום, יחד עם שותפים לא יהודים, מפעל לסיגרים.
המפעל העסיק בשנת 1931 2,000 עובדים והיה לאחד המפעלים המובילים בתחום.
יהודי בוכום השתלבו כאזרחים שווי זכויות בחברה הגרמנית.
הם השתתפו במלחמת אוסטריה-פרוסיה בשנת 1866, במלחמת צרפת פרוסיה שהתנהלה בין השנים 1870 – 1871 ובמלחמת העולם הראשונה שהתנהלה בין 1914 – 1918. היהודים שנשארו בעורף הקימו אגודות עזרה הדדית דוגמת ועדת עקרות הבית שמזכיתה אוטילי שונוואלד הייתה חברה במועצת העיר בוכום מטעם המפלגה הדמוקרטית.
יהודים נוספים שהיו חברים במועצת העיר בוכום השתתפו בוועדות שעסקו בפיתוח עירוני, ובכך מילאו תפקיד חשוב בקביעת דמותה של העיר.
בין השנים 1925 - 1933 כיהן עורך הדין היהודי אוטו רואר בתפקיד ראש עיריית בוכום.
בין השנים 1934 – 1938 פעל בבוכום סניף של ליגת הנשים היהודיות (Juedischer Frauenbund) בהנהגתה של אוטילי שונוואלד.
בתוך קהילה זאת התקיימה קהילה קטנה של יהודים שהגיעו לגרמניה מפולין בסמוך לפרוץ מלחמת העולם הראשונה ולאחר סיומה.
קבוצה זאת, שמנתה כ-70 נפשות, נבדלה מיהודי בוכום בהשקפתם הדתית והפוליטית.
יהודי בוכום השתייכו לזרם הרפורמי.
הם ביקרו בבית הכנסת בו אורגן ומקהלה רק בשבתות ובחגים.
עבור היהודים ממוצא פולני, בית הכנסת, שהקימו בקומה העליונה של בית הספר, היווה מקום מפגש יומי בו התנהלו שיחות על ענייני דיומא.
היהודים שהגיעו ממוצא פולני לא קיבלו אזרחות גרמנית ולא ראו את עצמם קשורים באופן כלשהו לגרמניה.
הם היו ברובם ציונים ששאפו לעלות לארץ.
לאחר עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון וחקיקת חוקי נירנברג בשנת 1935, התחילה דעיכתה של הקהילה היהודית בבוכום.
הוטל חרם על עסקים יהודיים, יהודים סולקו ממשרותיהם במנגנון הממשלתי ובשירות הציבורי, והרכוש יהודי, כולל מפעלי התעשייה, עבר אריזציה.
בלחץ השלטונות חברי הקהילה התחילו לעזוב את העיר.
המורה אלזה הירש הצליחה לצרף עשר קבוצות של ילדים ונוער למשלחות שיצאו להולנד ולאנגליה (קינדר-טרנספורט).
מספר היהודים ירד מ-1,134 בשנת 1932 ל-644 באוקטובר 1938. כל נכסיהם של היהודים שעזבו את העיר הוחרמו על ידי המדינה.
בלילה שבין 27 ל-28 באוקטובר 1938 גורשו מבוכום כל היהודים ממוצא פולני שלא הייתה להם אזרחות גרמנית.
בליל הבדולח, שהתרחש בין 9 ל-10 בנובמבר 1938, נשרפו כליל בית הכנסת הגדול והקזינו היהודי.
הגברים נעצרו ונכלאו במחנה הריכוז זקסנהאוזן ממנו שוחררו כעבור מספר חודשים, רק לאחר שהבטיחו לעזוב את גרמניה.בתחילת שנת 1942 הוקמו בבוכום "בתי יהודים".
בתים אלה, שהיו בעבר רכוש יהודי, שימשו תחליף לגטאות ובהם רוכזו היהודים שנותרו בעיר לקראת גירושם למחנות הריכוז.
בסך הכל גורשו מבוכום 596 יהודים.
בהיותה מרכז תעשייתי מפותח, מילאה בוכום תפקיד מפתח במסגרת תוכנית ארבע השנים (גר') שהגה היטלר בשנת 1936, במטרה להפוך את גרמניה לעצמאית מבחינת ייצור הנשק עד שנת 1940. מפעלי התעשייה וביניהם "מפעלי בוכום" צוידו מחדש והורחבו על מנת לעמוד בדרישות ההולכות וגדלות לייצור נשק של הצבא.
כדי לספק את דרישות כוח האדם למפעל, הוקם בעיר מחנה עבודה המסונף למחנה הריכוז בוכנוואלד (גר'), בנוסף למחנות העבודה האחרים שהיו קיימים בעיר כבר מתחילת שנת 1942. המחנה פעל בין 26 ביוני 1944 ל-18 במרץ 1945, אז פונה בשל התקרבות כוחות בעלות הברית.
במחנה עבדו כ-1,700 אסירים, רובם יהודים שהגיעו ממחנות הריכז בוכנוואלד, אושוויץ ונוֹיֶנְגָמֶה.
בשנת 1854 נרשמה הקהילה היהודית של בוכום כאגודה על פי חוק שמטרתה לדאוג לכל צורכי היהודים ולייצג אותם לפני רשויות המדינה.
מסמכים משנת 1594 מעידים על קיום אולם תפילה שמוזכר שוב בשנת 1652. בשנת 1744 רכשה אלמנתו של אהרון יעקב מבנה ברחוב שיצנבאן (Schützenbahn) לצורך הקמת בית כנסת.
בית כנסת זה שימש את הקהילה עד שנת 1863, אז הושכר הבניין ולאחר מכן נהרס בשנת 1907.
על מנת להיענות לצורכי הקהילה המתפתחת הונחה ב-29 במאי 1861 אבן הפינה לבניית בית כנסת חדש ברחוב וילהלמשטראסה 18. בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכל המקומי תאודור הארמן בסגנון נאו-רומנסקי, כמקובל באותה תקופה.
חנוכת בית הכנסת התקיימה ב-28 באוגוסט 1863. בבית הכנסת היו 200 מושבים באולם התפילה ו-100 מושבים בעזרת הנשים, אורגן ומקהלה.
המבנה המרכזי של בית הכנסת הורחב בשנת 1896 ונוסף אפסיס בצד המזרחי.
המגדל המתומן המרכזי הוגבה, נבנתה כיפה כפולה וצריחים בפינות הגג.
בצורתו המחודשת יכול היה בית הכנסת לארח 300 מתפללים באולם המרכזי ו-200 מתפללות בעזרת הנשים.
בית הכנסת נחרב כליל בליל הבדולח.
היהודים שהיגרו ממזרח אירופה התפללו באולם תפילה נפרד בקומה העליונה של בניין בית הספר.
אולם זה נבזז אך לא נהרס כליל בליל הבדולח.
בשנת 1863 נחנך גם בית הספר היהודי החדש בסמוך לבית הכנסת.
מבנה חדש זה החליף את צריף העץ שעמד בין רחוב שיצנבאן לרחוב השוק (Obere Marktstraße), בו פעל בית הספר מאז שנת 1853. לאחר מספר שיפוצים והרחבות שבוצעו בשנת 1882 ו-1887, כלל בית הספר החדש שלוש כיתות בהן למדו כמאה תלמידים.
בנוסף לכיתות הלימוד פעלו בבניין משרדי מינהל הקהילה, משרד הרווחה למהגרים יהודים, אולם תפילה ליהודים שהיגרו ממזרח אירופה, ספריית הקהילה, דירת המורה ומעון יום.
בניין בית הספר שרד את אירועי ליל הבדולח אבל החלל הפנימי הושחת ונבזז.
בשנת 1941 שימש מבנה בית הספר כ"בית יהודי".
מסמכים משנת 1722 מעידים על קיום בית קברות עבור יהודי דוכסות ברג בשער בודנברג (Buddenbergtor) בבוכום.
בשנת 1821 התבקשה הקהילה לפנות בית קברות זה.
הקבורה הראשונה בבית הקברות הזה התקיימה בשנת 1884, ובית הקברות שימש את הקהילה עד 1934.
בשנת 1917 נבנה בית קברות יהודי ברחוב ואסרשטראסה ברובע וימלהאוזן כחלק מבית הקרבות העירוני.
בבית קברות זה נמצאות מצבות בנות 250 שנה שחלקן הועברו אליו משלושה בתי קברות שנסגרו.
אולם ההספדים בבית הקברות תוכנן על ידי האדריכל תאודור זוהם ובנייתו הסתיימה בשנת 1928. המבנה לא ניזוק בליל הבדולח.
בבית קברות זה נקברו תושבי בוכום שנרצחו בשואה ו-52 עובדי כפייה יהודים שנספו במחנה העבודה ברילשטראסה המסונף למפעלי בוכום (גר').
בבית הקברות הוקמו שני גביעים בהם שרידים של יהודים שנספו במחנות הריכוז אורניינבורג ודכאו.
החלק ההיסטורי של בית הקברות בו הקברים, המזרקות ואולם ההספדים נרשם בשנת 2001 כמונומנט היסטורי תחת המספר 529 A.
בתי הקברות ניזוקו קשה בליל הבדולח ובהפצצות על העיר במלחמת העולם השנייה.
בתום מלחמת העולם השנייה חזרו לבוכום כ-40 שורדי שואה.
בשנת 1947 סיפקה להם העירייה חדר תפילה בבניין העירייה ברחוב ברוקשטראסה 13. בשנת 1953 התאחדו יהודי הערים בוכום, הֶרְנֶה ורקלינגהאוזן כדי להקים קהילה שמרכזה ברקלינגהאוזן.
בית הכנסת ברקלינגהאוזן נחנך בשנת 1955. בשנת 1995 הוקם בבוכום מרכז קהילתי ובו חדר תפילה ברחוב אלטה ויטנר 13. המרכז פעל עד לחנוכת בית הכנסת החדש בשנת 2007.
עם העלייה במספר היהודים בבוכום וסביבתה הקרובה, שרובם הגיעו בשנות התשעים של המאה ה-20 ממדינות ברית המועצות לשעבר, הקימו בשנת 1999 יהודי בוכום, הרנה והאטינגן קהילה נפרדת.
הקהילה היהודית בוכום-הרנה-האטינגן רשומה כתאגיד ציבורי.
בית הכנסת החדש בבוכום (גר') נחנך ב-16 בדצמבר 2007. בבנין בית הכנסת פועלים המשרדים הראשיים של הקהילה, ספרייה, חוגי ספורט במסגרת מועדון מכבי, מועדון נוער, קפה אינטרנט, ומועדון לאזרחים ותיקים.
הקהילה אינה מפעילה בית ספר יהודי, אך מספקת לחבריה שיעורי עברית ותוכניות חינוכיות המבוססות על המסורת היהודית.
הקהילה מוציאה לאור עיתון בשם Jüdischen Gemeindebriefe Bochum בו מידע על אירועים בקהילה ועל נושאים עדכניים.
מאחר שמקומות הקבורה בבית הקברות היהודי בוואסרשטראסה עמדו להיגמר, נפתח בשנת 2020 בית קברות יהודי חדש בין הרחובות פלדמארק והאפקנשיידר על שטח שנרכש על ידי הקהילה מהעירייה במחיר סמלי.
בית הקברות מנוהל על ידי הקהחלה עצה הרשאית לגבות דמי קבורה.
בשנת 1959 הוצב בבית הקברות היהודי ברחוב ואסרשטראסה לוח לזכרו של רב בית הכנסת מוריץ דוד (גר').
אריך מנדל, חזן בית הכנסת, מנהל בית הספר היסודי וחוקר מוזיקה יהודית, הונצח בשנת 2010 בלוח זיכרון במסגרת פרויקט האקדמיה האוונגלית.
ב-27 במאי 1998 נקראו שלושה רחובות בבוכום על שמם של אישים בולטים בקהילה היהודית בבוכום: המורה אלזה-הירש, חברת מועצת העיר והפעילה החברתית אוטילי-שונוואלד והרב ד"ר-מוריץ-דויד.
בשנת 2019, נקרא בית ספר בבוכום שם אלזה הירש.
בנובמבר 2004 הוחל בפרויקט הנחת "אבני נגף" מול בתיהם לשעבר של קורבנות השואה, על מנת להנציח את ההיסטוריה של הקהילה היהודית דרך סיפוריהם של אנשים שנספו בשואה.
הפרויקט מנוהל על ידי ארכיון העיר בוכום - המרכז להיסטוריה עירונית בוכום.
בשנת 2004 הנפיקה הקהילה היהודית מדליה על שמו של עורך הדין היהודי אוטו רואר אשר כיהן כראש עיריית בוכום בין השנים 1925 - 1933. המדליה מוענקת על ידי הקהילה היהודית לדמויות בולטות בציבור הלא-יהודי שתרמו תרומה יוצאת דופן לקהילה היהודית.
בכל תחנת מידע פוסטר שגובהו 220 ס"מ ורוחבו 90 ס"מ ובו טקסט ותמונות משני צדדיו.
הפוסטר מוגן בלוח זכוכית במסגרת פלדה ומחוזק על בסיס בטון.
בפינה הימנית העליונה מופיע העתק התבליט "אריה יהודה", שנמצא בהריסות בית הכנסת לאחר ליל הבדולח.
ב-5 בספטמבר 2021 נפתח בבניין ההיסטורי של תחנת הרכבת צפון אתר זיכרון המוקדש לקורבנות הנאצים שהובלו משם ברכבות אל מותם במחנות הריכוז.
האתר הוקם על ידי Nordbahnhof Bochum eV initiative בשיתוף פעולה עם עיריית בוכום ואוניברסיטת רוהר בוכום.
באתר תערוכה קטנה בנושא הגירוש.
כאן מתקיימות באופן קבוע הרצאות והקראת ספרים בנושא השואה.
הקהילה היהודית במאלגה, ספרד, התקיימה בין המאות הראשונות לספירה הנוצרית ועד שנת 1492, שנת גירוש יהודי ספרד על ידי המלכים הקתוליים.
חייה של קהילת יהודי מאלגה ידעו עליות ומורדות בהתאם להשקפתם הדתית של שליטי האזור.
הוויזיקוטים, שהשתייכו לנצרות האריאנית, אפשרו את היווצרות הקהילה ואת התפתחותה, וכך גם השושלות המוסלמיות המתונות, כגון שושלת בית אומייה והשושלת הנסרית.
לעומת זאת השושלות בעלות ההשקפות הדתיות הנוקשות, דוגמת שושלת אל-מוואחידון והמלכים הקתולים של ספרד גרמו להידלדלותה של הקהילה ואף להיעלמותה.
קהילת יהודי מאלגה נוצרה מחדש במאה העשרים הודות להגירתם של יהודים ממרוקו, סאוטה ומלייה.
עיר הנמל מאלגה נוסדה במאה השמינית לפנה"ס על ידי הפניקים, שהשתמשו בה כתחנה בנתיב הסחר הימי שלהם.
למרות שלא נמצאו ממצאים ארכאולוגיים, או תיעוד, המעידים על נוכחות יהודית במקום בתקופה הרומית (218 לפנה"ס - 414 לספירה הנוצרית), סבורים החוקרים כי סוחרים יהודים כן פעלו בנמל מאלגה.
בתקופה הראשונה לשלטון הוויזיגוטים, שפלשו לחצי האי האיברי בתחילת המאה ה-5 לספירה, התקיימו תנאים נוחים להיווצרות קהילה יהודית במאלגה, מאחר שהוויזיגוטים לא התעניינו בהשקפות הדתיות של העמים הכבושים.
מצבם של היהודים הורע לאחר שהוויזיגוטים המירו את דתם מנצרות אריאנית לנצרות קתולית בשנת 589 ועל כן קידמו יהודים בברכה ניסיונות מוסלמים להשתלט על האזור הדרומי של חצי האי.
בתיאור כיבוש אל-אנדלוס על ידי טארק בן זיאד בשנת 711 מסופר במקורות נוצריים ומוסלמיים על כך שהיהודים סיפקו סיוע משמעותי לפולשים ואף הופקדו על הגנת המקום יחד עם המורים.
לאחר הכיבוש המוסלמי של העיר, שהייתה ידועה אז בשם מאלקה , היהודים התיישבו מחוץ לחומות, בשכנות לסוחרים הג'נובזים.
בין השנים 719 - 929 הייתה מאלגה תחת שלטון האמירות האומיית של קורדובה ובין השנים 929 – 1031 הייתה חלק מח'ליפות קורדובה.
אלה היו תקופה של שגשוג כלכלי ותרבותי, בהן העיר התפתחה כנמל ומרכז מסחרי חשוב דבר ששפיע גם על חיי היהודים.
תחת השלטון המוסלמי, קיבלו היהודים מעמד של ד'ימי, שהקנה להם זכויות קניין, חופש עיסוק מסוים, חופש פולחן, ואוטונומיה משפטית.
במקביל הוטלו על היהודים מיסים נוספים, הם חויבו להיבדל בלבושם ובשמותיהם מהמוסלמים, נמנעה מהם גישה לרוב המשרות הציבוריות והם היו פסולים לעדות בבתי משפט מוסלמיים.
בשנת 1013 מנתה הקהילה היהודית במאלגה כ-200 איש והייתה גדולה וחזקה מספיק כדי לקלוט את היהודים הרבים שגורשו מקורדובה לאחר כיבושה על ידי הברברים.
בין היהודים שהגיעו למאלגה היה שמואל אבן נגרילה, לימים שמואל הנגיד, והוריו של שלמה אבן גבירול.
שמואל אבן נגרילה עבר לגרנדה בשנת 1020 לאחר שמונה לסופרו ויועצו של חבוס אל-מוצפר, שליט הטאיפה של גרנדה, ואחראי לגביית מיסים מיהודי הממלכה.
שלמה אבן גבירול, נולד במאלגה בשנת 1021 ועבר לסרגוסה בעקבות פטרונו יקותיאל אבן חסאן, לאחר שהתייתם מהוריו.
עם קריסתה של ח'ליפות קורדובה בשנת 1031 הפכה מאלגה לבירת הטאיפה של מאלגה (1031 - 1057) (אנ') שנשלטה בידי שושלת חַמּוּדיד (אנ').
גם בתקופה זאת זכו יהודי מאלגה ליחס אוהד מצד השלטון, אך חוסר היציבות הפוליטית גרמה לעליית המיסים ולפגיעה בביטחון הקהילה.
בשנת 1057 נכבשה טאיפת מאלגה על ידי באדיס בן חבוס מהשושלת הזירית, שליט הטאיפה של גרנדה, ונשארה תחת שלטון זה עד שנת 1073. גם בתקופה זאת נהינו היהודים מיחס סובלני של השלטון והקהילה המשיכה להתחזק.
לאחר פרעות גרנדה (1066) בהן נרצחו כ-4,000 מיהודי העיר, קלטה הקהילה רבים מהיהודים שהצליחו להימלט.
התקופה שבין המאה העשירית ועד לסוף המאה האחת עשרה כונתה "תור הזהב של יהודי ספרד".
היא התאפיינה בהתפתחות ההשכלה, הפיוט, הפילוסופיה והמדע ונוצרו בה קשרים תרבותיים וכלכליים עם קהילות יהודיות אחרות.
מאלגה לא הייתה בין מרכזי התרבות הראשיים, אך הקהילה נהנתה משגשוג כלכלי, מפריחה תרבותית, מחופש עיסוק ומחופש פולחן.
מצבם של יהודי מאלגה הורע מאוד לאחר השתלטותו של יוסוף בן תאשפין, השליט הרביעי של שושלת אל-מוראביטון, שושלת מורית בֶּרבֵּרית אסלאמית, על האזור בשנת 1090. שלטון המוראביטון נמשך עד שנת 1147 ובתקופה זאת נשללו מהיהודים רבות מהזכויות שרכשו בתקופה הקודמת.
חופש הדת וחופש העיסוק צומצמו והופעל עליהם לחץ גובר שגרם ליהודים רבים לעבור לאזורים הנוצריים המתונים יותר.
השנים 1147 – 1153 התאפיינו בחוסר יציבות מדינית כאשר אלפונסו השביעי, מלך קסטיליה ולאון, ניסה לכבוש את אל-אנדלוס מידי אל-מורביטון.
המאבקים על השלטון פגעו קשות ביהודי מאלגה.
עם נפילתה של שושלת אל-מורביטון השתלטה על אל-אנדלוס שושלת אל-מוואחידון, שושלת מורית בֶּרבֵּרית אסלאמית קיצונית.
תקופת שלטונה (1153 – 1238) הייתה התקופה הקשה ביותר ליהודים תחת שלטון מוסלמי.
הרדיפות הבלתי פוסקות גרמו ליהודים לעזוב את מאלגה.
בשנת 1239 נכבשה מאלגה על ידי מוחמד הראשון מהשושלת הנסרית (אנ') וצורפה לאמירות גרנדה.
תקופת שלטונה של השושלת הנסרית באמירות גרנדה (1238 – 1487) הייתה תקופת פריחה מחודשת ליהודי האמירות בכלל וליהודי מאלגה בפרט.
היהודים היו הקהילה הזרה הגדולה ביותר באמירות גרנדה.
הם התרכזו במספר ערים ביניהם מאלגה, אשר בהיותה נמל הציעה להם את האפשרות להתפרנס בתור סוחרים ויזמים.
הם היו סוחרים, מתרגמים\מתורגמנים ורופאים.
בתקופה זאת פעלו במאלגה הרופא משה אבן שמואל אבן יהודה אל-ישראילי אל-מלאקי אל-אנדלוסי, שהיה ידוע בשם אבן שמואל , רבי אברהם בן מאיר בן זמרה, רבי שמעון בן צמח דוראן, המתרגמים והסופרים של המלך פרדיננד, שמואל ויוסוף אבן משה אלשקר, והמשורר משה אלשקר .
הפרעות שביצעו נוצרים קתולים נגד יהודים בממלכות קסטיליה ואראגון בשנת ה'קנ"א, היא שנת 1391, (מכאן הכינוי גזרות קנ"א) הובילו לגל הגירה גדול של יהודים לכיוון אמירות גרנדה המוסלמית.
חלקם נקלטו על ידי קהילת יהודי מאלגה וחלקם הפליגו מנמל מאלגה לצפון אפריקה.
פרדיננד השני מלך אראגון נכנס למאלגה ב-13 באוגוסט 1487 לאחר מצור (אנ') שערך ארבעה חודשים.
העיר מאלגה הייתה באותה תקופה העיר השנייה בחשיבותה בממלכת גרנדה בהיותה נמל הסחר העיקרי על חופי הים התיכון.
כל השורדים המוסלמים והיהודים נלקחו בשבי ורכושם הוחרם.
חלק מהשבויים נשלחו לצפון אפריקה בתמורה לשבויים נוצרים, חלקם נמכרו כדי לכסות את הוצאות המלחמה וחלקם חולקו בתור מתנות.
חמישים נערות מוריות נשלחו לאחותו של המלך פרדיננד, אחרות ניתנו כמתנה לנשות החצר על ידי המלכה איזבלה.
ארבע מאות וחמישים יהודים נלקחו בשבי ונשלחו למצודת קרמונה (ספ').
לפני יציאתם, הפקידו היהודים בידי גובי המיסים של המלך זהב מוטבע ולא מוטבע ותכשיטים על חשבון סכום הכופר שהמלך קבע בעבור שחרורם.
ב-9 בינואר 1489 אפשר המלך לעשרה יהודים לבקר בממלכת קסטיליה כדי לבקש מהקהילות היהודיות שם עזרה בתשלום הכופר.
ההיסטוריון היהודי שלמה אבן וירגה מספר בספרו "שבט יהודה" כיצד נשלח על ידי הקהילה היהודית לאסוף את הכסף הדרוש לשחרור השבויים, וכיצד הצליח לגייס 20,000 מטבעות זהב.
ב-6 ביוני 1489, לאחר שכל הכסף שולם, הכריזה המלכה אליזבט שהיהודים חופשיים לבחור אם להישאר במלאגה או לעזוב.
עבור חמישים המשפחות שנשארו במאלגה הקציב המלך ב-22 ביוני 1490 שטח של 11,250 מ"ר לבניית רובע המגורים החדש.
על הבתים ברובע להיות צמודים זה לזה כך שתיווצר חומה המפרידה בין הרובע לבין בתי הנוצרים.
קודם לכן, ב-10 ביולי 1489, ציווה המלך להעניק לשמואל, מתרגמו וסופרו, שלושה זוגות בתים בפרבר מלאגה עבורו ועבור יהודה אלשקר, אחיינו, ומשפחותיהם בתמורה לשירותים שהעניקו למלך.
הנוכחות היהודית בעיר גרמה לחיכוכים בלתי פוסקים עם הנוצרים, בעיקר על רקע כלכלי כך, שבאפריל 1491 דרשו הנוצרים לסלק את היהודים מהעיר.
צו הגירוש של יהודי מאלגה פורסם בתחילת חודש מרץ 1492, לפני פרסום צו הגירוש של יהודי הממלכות קסטיליה וארגון ב-31 במרץ 1492. שלושים ושמונה משפחות הפליגו יחד ממאלגה על ספינה אחת ויהודים רבים אחרים הפליגו מנמלים קרובים על ספינות נוספות.
משפחותיהם של המתרגמים שמואל ויהודה אלשקר, שכללו יחד 42 איש, הורשו לקחת איתן רכוש רב יותר משאר היהודים.
היהודים התחילו לחזור למאלגה לאחר שהאינקוויזיציה הספרדית בוטלה סופית ב-15 ביולי 1834 על ידי מריה כריסטינה, נסיכת שתי הסיציליות, אלמנתו של פרננדו השביעי, מלך ספרד.
בסוף המאה ה-19 חיו במלגה שבעה עשר יהודים.
הוכחה לנוכחות יהודית במאלגה במאה ה-19 משמש בית הקברות העתיק שנחנך בשנת 1867.
הקהילה היהודית החדשה נוסדה במאה העשרים, הודות להגעתם של יהודים ממרוקו, סאוטה ומלייה.
בשנת 1950 חיו במאלגה 250 יהודים ובשנת 2000 קרוב ל-1,500. הקהילה מספקת את כל שירותי הדת כגון טקסי ברית מילה, בת מצווה ובר מצווה וחתונות ומעניקה תעודות כשרות לעסקים.
בקהילה מתקיימים שיעורי תורה לגברים, נשים וילדים.
בית הכנסת החדש במאלגה נחנך בשנת 1965.
בשנת 2022 הוצגה יוזמה של הארגון Comunidad Judía Internacional, התומך בקרן מורשת יהדות ספרד (בספרדית:Sephardic Heritage Foundation), להקמת המוזיאון האינטראקטיבי הראשון בעולם המוקדש להיסטוריה ולתרבות יהודי ספרד.
המוזיאון המתוכנן ייבנה בין בניין עיריית מאלגה לבין מוזיאון פיקאסו, לא הרחק מפסלו של שלמה אבן גבירול, שהוקם בשנת 1970.
במאלגה יש שני בתי קברות יהודיים:
בית הקברות העתיק, הנמצא בתוך העיר, נפתח ב-1 באוקטובר 1867 כחלק מבית הקברות הכללי סאן רפאל.
בשנת 1888 נסללה דרך סאן רפאל (בספרדית: Camino de San Rafael) כדי לאפשר גישה נוחה אליו.
בית הקברות סאן רפאל נסגר בשנת 1987 ובשנת 2020 הוכשר שטחו לטובת פארק סאן רפאל.
באותה שנה אישרה העירייה את פרויקט שיקום ושימור בית הקברות היהודי הקטן שנותר במקומו.
השיפוץ יכלול שיפור דרכי הגישה, שיקום מצבות שהושחתו בשנת 2014 ושיפוץ הגדר.
בית קברות שני נמצא במרחק של כ-20 ק"מ ממאלגה בעיירה קאסאברמחה (בספרדית: Casabermeja) הוא נבנה במאה ה-18 ומשרת את כל האוכלוסייה היהודית באזור קוסטה דל סול.
הקהילה היהודית בבְּיֶילְסקוֹ-בְּיָאלָה היא קהילה יהודית שבסיסה בביילסקו-ביאלה, בפולין.
ביילסקו-ביאלה היא עיר מרכזית בדרום מרכז פולין,כ-100 קילומטרים דרומית-מערבית לקרקוב, כ-50 קילומטרים צפונית לגבול סלובקיה.
אוכלוסייתה מונה קרוב ל-180,000 נפש ומעל 700,000 באזור המטרופולין.
זו אחת הערים הגדולות ביותר בפרובינציית שלזיה (בין השנים 1975–1998 שימשה בירת הפרובינציה) ועד מלחמת העולם השנייה היא נחשבה לאחד המרכזים החשובים של יהדות פולין.
ביילסקו נוסדה ב-1312, ביאלה ב-1723 ואיחודן נערך רשמית ב-1 בינואר 1951.
ראשית ההתיישבות והשפעת הרפורמות (המאות ה-17–18)
יהודים החלו להתיישב בשלזיה הצ'שינית (Cieszyn Silesia) כסוחרים נודדים בימי הביניים.
האזכור הראשון של יהודים בביילסקו הוא משנת 1653 ובהמשך, שתי תלונות על גובי מס יהודים תועדו בשנת 1677.
בשנת 1737 התגוררה בביילסקו משפחה יהודית אחת, באופן חוקי, יחד עם כמה סוחרי טקסטיל שהיו שם באופן לא רשמי.
בשנת 1746, היו בביילסקו חמישה משלמי מס יהודים ובשנת 1780, היו שבע משפחות, עם 40 נפשות ועוד ומספר יהודים שחיו שם ללא מעמד חוקי.
המקצועות העיקריים במהלך המאה השמונה עשרה כללו מסחר, כולל סחר טבק ברישיון, וייצור והפצה של אלכוהול.
הקהילה היהודית חיה כשלוחה של קהילת צ'שין, הרחוקה כ-40 קילומטרים, ממערב.
מיקומה האסטרטגי של העיר בגבול ממלכת פולין, פרוסיה והונגריה העליונה תרם לשגשוגה הכלכלי.
"כתב הסובלנות" של הקיסר יוזף השני, בשנת 1781, הרחיב את אפשרויות התעסוקה של היהודים במלאכה ובטקסטיל.
בשנת 1790 היו בביילסקו 86 יהודים וב-1837 מנתה האוכלוסייה היהודית 426. יהודים תפסו תפקידים בולטים בסחר הטקסטיל הבינלאומי, ובעלי 32 מתוך 59 חברות בשנת 1812.
בהמשך, ב-1787, חייב אותם ללמוד גרמנית ולאמץ שמות משפחה גרמניים.
צעדים אלו האיצו את תהליך ההתבוללות ואימוץ ערכי תנועת ההשכלה והתרבות הגרמנית.
מיסוד הקהילה וציונות (המאה ה-19 עד 1939)
עד 1849 נקברו יהודי ביילסקו בצ'שין, וב-27 בדצמבר 1865 הפכה הקהילה לישות משפטית עצמאית: Israelitische Kultusgemeinde in Bielitz.
משנת 1860 חמישה או שישה מבין חברי מועצת העיר, היו יהודים.
הקהילה נחשבה לחלוצה בחיבור בין העולם האורתודוקסי לפרוגרסיבי.
בשנת 1889 הוקם בה הסניף הראשון של הארגון העולמי -בני ברית, באימפריה האוסטרו-הונגרית.
בין דמויותיה הבולטות היה פרופ' מיכאל ברקוביץ, ידידו של בנימין זאב הרצל, שתרגם לעברית את ספרו "מדינת היהודים".
עם התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית והקמת הרפובליקה הפולנית השנייה, שונה שם הקהילה ל"קהילת בני דת משה בבילסקו" (Żydowska Gmina Wyznaniowa w Bielsku).
האוכלוסייה היהודית בעיר מנתה כ-20% מכלל התושבים, וערב מלחמת העולם השנייה (1939) עלה מספרם מעל 5,000 נפש.
תחת הכיבוש הנאצי שונה שם הקהילה ל"מועצת זקנים" (Ältestenrat).
עם שחרור העיר בידי הצבא הסובייטי (פברואר 1945), הוקם "הוועד היהודי" ששמו שונה ב-1946 ל"קונגרגציית בני דת משה" (בפולנית: Kongregacja Wyznania Mojżeszowego).
בשנת 1995, לאחר איחוד הערים, אומץ השם הנוכחי: "הקהילה היהודית בביילסקו-ביאלה" (בפולנית: Gmina Wyznaniowa Żydowska w Bielsku-Białej).
בית עלמין יהודי זה, הוא היחיד בפולין בו קבורים גם מוסלמים (חיילים ממלחמת העולם הראשונה) ונוצרים (מנישואי תערובת).
אחוז היהודים מכלל אוכלוסיית העיר נותר קרוב ל-20%.
נוכחותם של יהודים בביאלה תועדה בשנת 1697, כאשר שודד מההרים הסמוכים הודה כי כשלוש שנים קודם לכן מכר סחורה גנובה לסוכן יהודי בביאלה ובשנת 1715 היה בעיר חוכר אחוזה יהודי אחד.
היהודים התגוררו בסמוך לאחוזת מושל המחוז, חכרו מבשלת בירה ופונדק, ועסקו בייצור טקסטיל.
בשנת 1723, יהודים היו בעלי ארבעה מתוך חמישים הבתים של העיר.
בשנת 1765 פורסם צו על איסור התיישבות של יהודים בתחומי ביאלה ורכוש יהודי נשדד, בית הקברות הושחת לחלוטין, ויהודי ביאלה - כ-300 בסך הכל - גורשו.
נראה שחלק מהיהודים עברו אז לכפר השכן קומורוביץ.
בסוף המאה השמונה עשרה, יהודים החלו להתיישב בליפק, ולאחר 1805 חלקם חזרו לביאלה עצמה.
אף על פי כן, האיסור על התיישבות יהודית היה קיים באופן רשמי עד 1848, ואנשי העיר ביקשו את חידושו עד 1851.במהלך המאה ה-18 צמחה האוכלוסייה, ובשנת 1765 חיו בביאלה בין 250 ל-350 יהודים, שהיו כ-20% מכלל התושבים.
רישומי המכס מ-1763 מעידים על תנועה ערה של סוחרים יהודים שחצו את הגבול בין מחוז קרקוב לשלזיה האוסטרית.
בשנת 1810 ייסד יואכים אדלר (Joachim Adler) את מפעל הטקסטיל הראשון של ביאלה.
במחצית המאה ה-19 חל גידול דמוגרפי משמעותי עם הגעת מהגרים יהודים מהונגריה העליונה (סלובקיה) ומשלזיה עילית.
בשנת 1849 הוקם בית עלמין יהודי (כיום, ברחוב Wyzwolenia).
ב-1865 נפרדו יהודי המקום מקהילת אושווינצ'ים והקימו קהילה עצמאית.
הנהגת הקהילה הייתה ברובה "פרוגרסיבית", הושפעה מתנועת ההשכלה והשתלבה בחיי החברה והפוליטיקה המקומים.
במקביל לזרם הפרוגרסיבי, התקיימה קהילה אורתודוקסית וחסידית ענפה.
בשל חילוקי דעות עם הרב הליברלי ד"ר גלזר (Dr.
Glaser), הזמינו החסידים בשנת 1889 את הרב אהרן הלברשטאם משושלת רבני צאנז.
החסידים התפללו בבתי כנסת נפרדים ובשנת 1912 הקימו את אגודת "אהבת תורה".
הרב הלברשטאם נחשב לפוסק הלכה בולט בגליציה ושמר בקנאות על המסורת, מול ההשפעות הליברליות.
המאה ה-20, בין מלחמות העולם
לאחר מלחמת העולם הראשונה סופחה ביאלה לרפובליקה הפולנית השנייה.
בשנת 1934 הוביל רב הקהילה, ד"ר שמואל הירשפלד (Samuel Hirschfeld), מנהיג תנועת המזרחי בשלזיה, שינוי בנוסח התפילה, מנוסח אשכנז לנוסח ספרד, בנימוק של הצורך בעקביות ציונית ושיבה לשורשים האוריינטליים של ארץ ישראל.[1]
ערב מלחמת העולם השנייה, בשנת 1938, מנתה האוכלוסייה היהודית בביאלה 3,977 נפש, כ-15.4% מכלל התושבים.
באוגוסט 1939 נמלטו תושבים רבים מן העיר, ובהם יהודים רבים, אל סלובקיה השכנה, מתוך חשש מפני מלחמה מתקרבת.
עם פרוץ המלחמה ב־1 בספטמבר 1939 התגברה מגמת הבריחה מן העיר, ולאחר כיבושה בידי הגרמנים, יומיים לאחר מכן, נותרו בה רק כ־400–500 יהודים.
כבר ביום הראשון לאחר הכיבוש נפרצו ונשדדו חנויות ועסקים בבעלות יהודית בידי חיילי הוורמאכט, ואף אירעו מקרי התנכלות כלפי יהודים.
ב־4 בספטמבר 1939 פוצצו הגרמנים את כל בתי הכנסת ואת מבני הציבור של הקהילה היהודית, ובמקביל חייבו את היהודים לשלם סכום של 20 אלף מארקים לכיסוי הוצאות פינוי ההריסות של המבנים שנהרסו.
בסוף ספטמבר 1939 החרימו השלטונות הגרמניים את כל רכושם, לרבות דירות וחנויות, של היהודים שנמלטו מן העיר, ובני הקהילה נחטפו לעבודות כפייה באזור לובלין במסגרת „תוכנית ניסקו".
באביב 1940 פוזרו כל היהודים שהובאו לשם, ובכללם גם בני ביילסקו ביאלה, וחלקם אף גורשו לברית המועצות.
בסוף שנת 1939 הוקם היודנראט, ובראשו מונה יוסף רוטר.
על פי עדויות ניצולים נוצר הרושם כי היודנראט „לא עשה די להקלת מצבה של הקהילה, וגילה צייתנות יתר בביצוע הוראות הגרמנים".
בשנת 1940 רוכזו היהודים בשטח מצומצם בקרבת תחנת הרכבת, ובסוף קיץ 1940 הפך אזור זה לגיטו.
ב־20 ביוני 1942 חוסל הגיטו בביילסקו ביאלה, וכ־400 בני אדם, בעיקר קשישים, נשים, חולים וילדים, נשלחו לאושוויץ ושם מצאו את מותם.
יתר היהודים פוזרו בגיטאות ביישובי הסביבה, וגורלם היה כגורל היהודים האחרים באותם מקומות.
עם סיום מלחמת העולם השנייה שימשה ביילסקו ביאלה תחנת מעבר לכ-5,000 יהודים, בדרכם מן המחנות ומאזורי ברית המועצות אל המערב.
בעיר הוקם ועד יהודי, ובראשו עמד הוגו בכנר, שהיה פעיל ציבור עוד לפני המלחמה, והתפתחה פעילות רחבה בתחומי החינוך והתרבות: נוסד בית ילדים, הוקם בית ספר מקצועי של אורט והוקמו חוגים לדרמה.
בסיוע הג'וינט הופעל מטבח ששירת את כלל הציבור וניתנו תמיכות חומריות שנועדו להקל על תהליך השיקום של הניצולים והקהילה.
במקביל חודשה הפעילות הציונית, והתארגנו קיבוצים ותנועות חלוציות, ובהם גורדוניה.
בשנים 1949 -1950 פורק הוועד היהודי על ידי השלטונות הפולניים, והפעילות הציונית נאסרה.
חניכי התנועות הציוניות עזבו את פולין ועלו לארץ ישראל.
את מקומו של הוועד היהודי שתם תפסו סניף של "האגודה החברתית-תרבותית של היהודים בפולין" ו"הקונגרגציה של הקהילות בפולין".
שני הארגונים הללו המשיכו בפעילות נרחבת בתחומי הכלכלה, החינוך והתרבות, אך העלייה לישראל וההגירה למערב הביאו לצמצום משמעותי במספר היהודים בביילסקו ביאלה והגבילו את היקף הפעילות היהודית בעיר.
בשנת 1980 נותר בעיר רק קומץ קטן של יהודים, שהמשיך להפעיל מועדון חברתי יהודי.
הקהילה היהודית בביילסקו-ביאלה מונה כמה עשרות חברים והם נפגשים בבית הכנסת בחגים יהודיים ובאירועים חשובים.
במשרדי הקהילה נמצאים גם ספרייתו של הרב שלמה הלברשטאם וכן ארכיון הקהילה.
הקהילה מטפלת בבתי עלמין יהודיים ב: ביילסקו-ביאלה (היחיד שעדיין פעיל), אנדריכוב, צ'שין (ישן וחדש), אושווינצ'ים, זאטור, ודוביצה ועוד.
בין היהודים הבולטים שמוצאם מביילסקו-ביאלה:
שלמה אבינרי - חוקר בתחום מדעי המדינה והיסטוריון של הפילוסופיה הפוליטית.
ליאונרד בלומפילד - בלשן, יהודי אמריקאי, אחיינו של מוריס בלומפילד שהיה אף הוא פילולוג וחוקר סנסקריט.
היינריך קונריד - מנהל תיאטרון ומנהל המטרופוליטן אופרה בניו יורק
רומן פריסטר - סופר ישראלי
שלמה זלמן חיים הלברשטאם - רב.
אורי הופרט - ישראלי, עורך דין, סופר
עמליה קריגר - הצלמת הראשונה בגליציה.
אדולף קוריין - אוסטרי, רב, פעיל ציוני.
סלמה קורץ - זמרת אופרה, אוסטרית.
שאול שיידלינגר - אמריקאי, ד"ר פסיכותרפיסט.
ארתור שנבל - פסנתרן אוסטרי.
גרדה וייסמן קליין - סופרת פולניה, קיבלת מדליית החירות הנשיאותית בארצות הברית.
הקהילה היהודית בביצוב התקיימה בין השנים 1738 - 1938. קיימות עדויות לנוכחות יהודית במקום במאה ה-13 אם כי נוכחות זאת לא התגבשה לכדי קהילה בעלת המשכיות.
ביצוב (גר') היא עיר קטנה במחוז רוסטוק במדינת מקלנבורג-מערב פומרניה הנמצאת בצפון מזרח גרמניה.
באמצע המאה ה-16 הייתה ביצוב שייכת לדוכסות מקלנבורג ובאותה תקופה נבנה בה הארמון החדש.
החל משנת 1648 צורפה לדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שוורין כעיירה כפרית.
משנת 1871 נכללה העיר בקיסרות הגרמנית ובתום מלחמת העולם השנייה עברה לשליטתה של גרמניה המזרחית.
בכנסייה הקולגיאלית (אנ') של ביצוב (גר') נמצאים שני תבליטים מהמחצית השנייה של המאה ה-13 המתארים יהודים בצורה מבזה.
באחד התבליטים נראים ארבעה יהודים מטפלים בחזירת יהודים ובשני, שני קופים החובשים מצנפות של יהודים מחזיקים יחד מראה.
לדעת החוקרים, תבליטים אלה, יחד עם שם הרחוב Judenstraße (רחוב היהודים) מבססים את הסברה כי הייתה נוכחות יהודית באזור בתקופת ימי הביניים, למרות העדרם של ממצאים פיזיים או תעודות.
הרב חיים פרידברג התפרסם בזכות השתתפותו באספה הפרלמנטרית היהודית שהתקיימה בעיר מלצ'ין (גר') בשנת 1752 כנציג הקהילה היהודית של ביצוב, שמנתה באותה עת 200 נפש.
גיסו, הרב נתן הרש, שימש כסגנו.
בשנת 1767 השתתף באספה שהתקיימה בעיר קריביץ' (אנ').
אסיפות פרלמנטרית של יהודים התקיימו בפרקי זמן קבועים והחלטותיהן קבעו את אופי היחסים בין הקהילות היהודיות לשלטון המקומי.
האסיפות, בהן השתתפו נציגים נבחרים של הקהילות השונות, נוהלו על ידי רבנים בעלי השפעה.
בין השנים 1749 – 1760 הוענק המעמד של יהודי חצר לעשרה יהודים נוספים שהגיעו לביצוב.
צו עירוני משנת 1762 קבע שעל היהודים להתגורר באזור הידוע בשם Faule Grube (בתרגום חופשי: הבור העצל) (גר'), שם שנגזר מתעלת ניקוז שעברה במקום בימי הביניים.
הדרישה להשגת מכתבי חסות, כמו גם המיסים הגבוהים, מגבלות העיסוק והעובדה שהיהודים לא הורשו לרכוש קרקע, הגבילו את מספר היהודים שהתיישבו בביצוב.
גורם נוסף שמנע את צמיחת הקהילה היה היעדר הזדמנויות עסקיות: בשנת 1716 פרצה בעיר שריפה שכילתה חלק גדול מהבתים והתאוששותה הכלכלית של העיר הייתה איטית.
ללא בעלות על קרקע התקשו היהודים להקים מוסדות קהילה כגון בית כנסת, תלמוד תורה ומקווה.
עם זאת, מסמכים השמורים בספריית אוניברסיטת רוסטוק, כגון מסמך "תנאי נישואין" (1744) ו"קונטרס בית כנסת" (1760) מעידים על קיום קהילה מתפקדת היטב.
בשנת 1765 היה קיים בביצוב מקווה טהרה שנוהל על ידי נשות הקהילה.
בית הכנסת נבנה לפני שנת 1785.
ב-23 בפברואר 1813 פרסם פרידריך פרנץ הראשון, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין מסגרת חוק שהסדירה את מעמדה של הקהילה היהודית בדוכסות.
החוקה העניקה ליהודים אזרחות וזכויות אזרחיות.
בהתאם לחוקה כל המשפחות היהודיות נדרשה לאמץ שם משפחה.
ברשומות העיר נמצאו שבעה עשר שמות משפחה, שחלקם חזרו מספר פעמים, דוגמת דוד, אהרונסון, שטרן ושטיינמן.
יהודי ביצוב פעלו כסוחרים וחנוונים ואף הורשו להעסיק עובדים.
רק 12 משפחות נשארו בביצוב בשנת 1910, בשנת 1933 נשארו רק שלוש משפחות ובשנת 1938 נשארה בעיר רק משפחה אחת, משפחת הורוביץ, שגורשה לתרזיינשטט שם נספתה.
בשנת 1738, שכרו יהודי ביצוב חדר מגרמני רפורמי כדי להקים בו בית כנסת.
בשנת 1761 הם קיבלו אישור מהדוכס לשכור חדר לצורך זה בביתו של אהרון יצחק.
בשל הקרבה לכנסייה הקולגיאלית, הועבר בית הכנסת לביתו של יוכן הרש ברחוב היהודים (גר') 12.
קיום בית כנסת באזור Faule Grube (לימים רחוב מנצלשטרסה 10) מוזכר בשנת 1785 בפנקס הבתים המבוטחים נגד שריפות.
הדוכס פרידריך פרנץ הראשון אישר בשנת 1787 את השיפוץ הפנימי של בית הכנסת אשר התחיל להתבצע בשנת 1789. בית הכנסת היה מבנה דו-קומתי בנוי משילוב של מסגרות עץ ולבנים ולידו נבנה בית בן קומה אחת ששימש למגורי הרב ומאוחר יותר למגורי השמש.
בצד המערבי של הבניין הייתה עזרת נשים.
גיל בית הכנסת אושר באמצעות בדיקות דֶּנְדְּרוֹכְּרוֹנוֹלוֹגְיָות (תיארוך באמצעות טבעות עצים).
בדגם מיניאטורי, המתאר את בית הכנסת לאחר השיפוץ שעבר בשנת 1856, מוצג מבנה בסגנון נאו-ברוקי נאוקלאסי עם עמודים, טימפנום גדול וחלונות גבוהים בעלי קשתות עגולות בחזית הלבנים המזרחית המכוסה בטיח לבן.
לאחר שרוב בני הקהילה עזבו את העיר, נמכר הבניין בשנת 1900 לסוחר מקומי ומאז משמש למגורים ומסחר.
בשל כך לא נהרס הבניין בפרעות ליל הבדולח והוא עומד באותו מקום עד היום.
המבנה עבר מספר שיפוצים כדי להתאימו לייעודו כבניין מגורים, תוך שמירה על הערכים ההיסטוריים.
בית הקברות היהודי בביצוב הוקם בשנת 1740 והורחב בשנת 1821. הקבורה האחרונה בוצעה בשנת 1918. בית הקברות תוחזק עד שנת 1937 על ידי הקהילה היהודית בגיסטרוב.
במהלך מלחמת העולם השנייה נעשה שימוש במצבות לבניית מחסומים נגד טנקים.
בתום המלחמה, השלטון במזרח גרמניה הורה על החזרת המצבות למקומם.
שטח בית הקברות היהודי נרכש בשנת 1955 על ידי הכנסייה האוונגלית.
הכנסייה שימרה את 70 הקברים והמצבות שנותרו, ובשנת 1986 הקימה שני לוחות זיכרון להנצחת היהודים קורבנות הנאצים.
הקהילה הכלכלית האירופית הייתה ארגון אזורי באירופה שמטרתו אינטגרציה כלכלית של המדינות השותפות בו.
הארגון הוקם ב-1957 לאחר שנציגי גרמניה המערבית, צרפת, איטליה, בלגיה, הולנד ולוקסמבורג חתמו על אמנת רומא.
שש המדינות הקימו גם את קהילת הפחם והפלדה האירופית ב-1951 ואת סוכנות האטום האירופית ב-1957. לאחר החתימה על אמנת בריסל ב-1965, שלושת הארגונים החלו לחלוק מסגרת מוסדית משותפת, שנקראה "הקהילות האירופיות".
דנמרק, אירלנד והממלכה המאוחדת הצטרפו לארגון ב-1973. יוון הצטרפה ב-1981 וספרד ופורטוגל הצטרפו ב-1986. לאחר החתימה על אמנת מאסטריכט ב-1993, שכוננה את האיחוד האירופי, הארגון שינה את שמו ונקרא הקהילה האירופית, זאת על מנת לשקף את השאיפות של הארגון שחרגו עתה מהתחום הכלכלי.
הקהילה האירופית המשיכה להתקיים כגוף משפטי בתוך האיחוד האירופי עד 2009, השנה בה נחתמה אמנת ליסבון, שקבעה שהאיחוד האירופי "יחליף ויירש" את הקהילה האירופית והגדירה את האופן בו מוסדות הקהילה ישולבו במוסדות האיחוד.
מאמצים לכינון מערכת של שיתוף פעולה כלכלי החלו זמן קצר אחרי תום מלחמת העולם השנייה.
ב-1948 נוסד הארגון לשיתוף פעולה כלכלי אירופי (שהפך מאוחר יותר לארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי, ה-OECD) כדי ליישם את תוכנית מרשל לבנייה מחדש של אירופה.
חסמי מכס למסחר בין מדינות בנלוקס הוסרו באותה שנה, אף שחסמים אחרים כגון מכסות יבוא נותרו עד 1953.
בשנת 1951 חתמו שש המדינות המייסדות, גרמניה המערבית, צרפת, איטליה, בלגיה, הולנד ולוקסמבורג על אמנת פריז, שכוננה את קהילת הפחם והפלדה האירופית.
הרעיון מאחורי האמנה נהגה על ידי ז'אן מונה ורובר שומאן כחלק מלקחי מלחמת העולם השנייה.
הארגון החדש נועד ליצור שוק משותף של משאבי פחם ופלדה וכך למנוע מלחמה נוספת באירופה.
שש המדינות המייסדות שאפו לאינטגרציה עמוקה יותר מזו שסיפקה קהילת הפחם והפלדה.
ב-1952 הם חיברו את האמנה להקמת קהילת ההגנה האירופית, ארגון שנועד לאחד את משאבי הביטחון וההגנה של המדינות ולהוות אלטרנטיבה לשיתוף של גרמניה המערבית בנאט"ו, על פי תוכניתו של רנה פלוון.
על אף שצרפת הייתה כוח מניע עיקרי מאחורי קהילת ההגנה האירופית, יישום האמנה כשל לאחר שהפרלמנט הצרפתי סירב לאשר אותה ב-1954, מחשש שהיא תפגע בריבונות של מדינות הלאום השותפות.
יחד עם תוכנית זו כשל גם הניסיון להקים את "הקהילה הפוליטית האירופית", שהיה אמור ליצור פרלמנט אירופי משותף ואינטגרציה פוליטית.
למרות הכישלון, המשיכו המדינות לשאוף לאינטגרציה עמוקה יותר מזו שהציעה קהילת הפחם והפלדה.
ב-1954 מדינות בנלוקס הסירו חסמים על תנועות הון ביניהן.
שנה לאחר מכן, בוועידת מסינה, הסכימו שש המדינות המייסדות להמשיך בתהליך של יצירת קהילה כלכלית המבוססת על מוסדות משותפים, שוק משותף, תאום של מדיניות כלכלית, מיזוג הדרגתי של הכלכלות הלאומיות ואינטגרציה בענפי התחבורה והאנרגיה.
שני דו"חות כלכליים שפורסמו ב-1956 היוו את הבסיס להמשך המגעים.
דו"ח אחד, של ועדת מומחים מארגון העבודה הבינלאומי בראשות ברטיל אולין, הראה ששוק כלכלי משותף של מדינות שונות לא מחייב השוואה של תנאי העבודה באותן המדינות.
אחת ממסקנות הדו"ח הייתה ששערי חליפין שונים יכולים לאזן את אי-שווי המשקל שעשוי להיווצר כתוצאה משוני בחוקי ותנאי העבודה.
דו"ח שני, של ועדה בראשות פול-הנרי ספאק , שהוקמה על ידי שרי החוץ של שש המדינות, תמך בהקמה של שוק משותף, איחוד מכסים ובנק השקעות משותף.
דו"ח ספאק נידון בוועדה הבין-ממשלתית על השוק המשותף וסוכנות האטום, שנערכה ב-1956 בבריסל.
התוצאה של המגעים הייתה אמנת רומא שכוננה את הקהילה הכלכלית האירופית ואת סוכנות האטום האירופית ונחתמה על ידי נציגי שש המדינות.
הסעיף הראשון באמנה קובע את שם הארגון החדש – הקהילה הכלכלית האירופית – והסעיף השני קובע את העיקרון שינחה את הארגון:
סעיף 3 של האמנה קובע את האופן בו ייושם העיקרון: המדינות החברות יסירו את המכסים ביניהן ויקבעו מכסים אחידים עם מדינות אחרות מחוץ לארגון.
המדינות יסירו גם חסמים אחרים לשיתוף פעולה: הן יאפשרו תנועה חופשית של עובדים, הון ושירותים בין המדינות החברות ויקיימו מדיניות אחידה בנוגע לחקלאות ותחבורה.
בנוסף, הן ימנעו ממדיניות שתעוות את התחרות הכלכלית, ישאפו לתאום של המדיניות הכלכלית ויקימו קרן חברתית אירופית לשיפור תנאים חברתיים של עובדים ובנק השקעות אירופי שיתמוך בהתרחבות כלכלית.
האמנה קובעת בנוסף את הקמתם של מוסדות ממשל משותפים, כולל אספה משותפת שנציגיה ייצגו את אזרחי המדינות השותפות.
בכל מדינה ייערכו בחירות דמוקרטיות, בהן ייקבעו נציגיה באספה המשותפת.
אספה זו הפכה בהמשך לפרלמנט האירופי.
בנוסף יוקם בית הדין האירופי לצדק, מועצה ונציבות אירופית.
אף על פי שהאמנה החליטה על הקמת הפרלמנט, היא קבעה שהסדרי הבחירות הספציפיים ייקבעו על ידי המועצה של הקהילה.
חילוקי דעות והתנגדות של ממשלות דה גול מנעו בפועל הצבעה עד הבחירות לפרלמנט האירופי ב-1979.
ב-1960 מספר מדינות אירופאיות שלא היו חברות בקהילה הכלכלית הקימו את איגוד הסחר החופשי האירופי.
איגוד זה כלל את בריטניה, דנמרק, נורווגיה, שוודיה, אוסטריה, שווייץ, פורטוגל ופינלנד, שהצטרפה כחברה שותפה (associate member) ב-1961. כמו הקהילה, האיגוד שאף להסרת חסמים למסחר בין המדינות החברות, אך בניגוד לקהילה הוא התיר למדינות לקבוע בעצמן את המכס שייגבה על יבוא ממדינות אחרות.
למרות התחרות בין האיגוד לקהילה, השוק של הקהילה נותר חשוב עבור מדינות האיגוד וגדול משמעותית מהשוק של מדינות האיגוד.
למשל, היקף המסחר של בריטניה עם מדינות הקהילה היה גדול בהרבה מהיקף המסחר שלה עם מדינות האיגוד.
מצב זה עודד מגעים להרחבת הקהילה וצירוף מדינות מהאיגוד.
ב-1961 נעשו ניסיונות ראשונים להרחיב את הקהילה.
יוון הצטרפה כחברה שותפה בשנה זו, אך לאחר ההפיכה הצבאית שהחילה משטר צבאי ביוון ב-1967, היא הושעתה מהארגון.
דנמרק, אירלנד, נורווגיה והממלכה המאוחדת הגישו בקשה לחברות בארגון ב-1961, אך ההתנגדות של שארל דה גול לצירוף בריטניה מנעה את הרחבת הקהילה.
דה גול סבר שאם בריטניה תצטרף היא תהווה סוס טרויאני שייצג את האינטרסים של ארצות הברית.
מכשול נוסף להרחבה היו גורמים פוליטיים בתוך המדינות שביקשו להצטרף, שהתנגדו למהלך מחשש שהוא יפגע בריבונות מדינותיהם.
עוד ניסיון מוקדם להרחבת הקהילה נעשה ב-1962, כשספרד ביקשה להצטרף.
מדינות הקהילה התנגדו לבקשה זו כיוון שמשטר המדינה הספרדית בראשות פרנסיסקו פרנקו לא היה דמוקרטי.
ב-8 באפריל 1965 נחתמה אמנת בריסל, שאיחדה למעשה את המוסדות של הקהילה הכלכלית, קהילת הפחם והפלדה, וסוכנות האטום האירופית.
עד חתימת הסכם זה חלקו שלושת הארגונים פרלמנט ובית דין.
עם כניסתה לתוקף ב-1 ביולי 1967, הפכו גם המועצה והנציבות של הקהילה הכלכלית למוסדות משותפים של שלושת הארגונים יחד.
שלושת הארגונים נקראו ביחד "הקהילות האירופיות".
דנמרק, אירלנד נורווגיה ובריטניה הגישו שוב בקשה להצטרף ב-1967. כל עוד היה דה גול נשיא צרפת הווטו על הבקשה נותר בתוקף.
המגעים לצירוף מדינות אלה צברו תאוצה רק לאחר שז'ורז' פומפידו החליף את דה גול, ואדוארד הית', שהיה תומך נלהב של הקהילה האירופית, היה לראש ממשלת בריטניה.
ב-1972 נחתמו הסכמים ראשוניים לצירוף ארבע המדינות, אך נורווגיה משכה את בקשתה לאחר שאזרחיה הצביעו נגד ההצטרפות במשאל עם ב-25 בספטמבר באותה שנה.
בעקבות המגעים, דנמרק, בריטניה ואירלנד הצטרפו ב-1 בינואר 1973.
ב-1979 נערכו בפעם הראשונה הבחירות לפרלמנט של הקהילה הכלכלית.
שנתיים לאחר מכן, ב-1981, יוון הצטרפה לקהילה.
ב-1 בינואר 1986 גם ספרד ופורטוגל הצטרפו.
גרמניה המזרחית לשעבר הפכה לחלק מהקהילה עם האיחוד מחדש של גרמניה ב-1990.
ב-1986 נחתם בהאג ה-Single European Act, שהיווה את השינוי המהותי הראשון באמנת רומא, בדרך לאיחוד מקיף יותר של המדינות החברות.
האקט שינה את אופן החקיקה בפרלמנט, מתוך כוונה לייסד שוק אירופי משותף עד ה-31 בדצמבר 1992. בעקבות האקט החל שיתוף פעולה על חקיקה עתידית, שהוביל לחתימה על אמנת מאסטריכט ב-7 בפברואר 1992.
כניסתה לתוקף של אמנת מאסטריכט ב-1 בנובמבר 1993 הביאה לכינונו של האיחוד האירופי.
הקהילה נותרה גוף חוקי המהווה אחד משלושת "עמודי התווך" של האיחוד, אך היא שינתה את שמה ונקראה עתה "הקהילה האירופית".
שינוי זה נועד לסמן את השאיפות הנרחבות של האיחוד שחרגו מהתחום הכלכלי.
שני עמודי התווך האחרים של האיחוד היו שיתוף הפעולה המשפטי והמשטרתי בעניינים פליליים ומדיניות החוץ והביטחון המשותפת.
שינוי נוסף בעבודת הקהילה האירופית חל לאחר החתימה על אמנת אמסטרדם, שנכנסה לתוקף ב-1 במאי 1999. אמנה זו ואמנת ניס הרחיבו את סמכויות הפרלמנט האירופי ואת תחום השיפוט של הקהילה האירופית.
התמזגות עם מוסדות האיחוד האירופי
הקהילה האירופית חדלה להתקיים כגוף משפטי ומוסדותיה הפכו לחלק אינטגרלי מהאיחוד האירופי עם כניסתה לתוקף של אמנת ליסבון ב-2009. האמנה ביטלה את מבנה שלושת עמודי התווך.
שינוי זה הוצע כבר ב-2005 כחלק מהנסיון שנכשל לאשרר חוקה אירופית.
אמנת ליסבון שינתה את שמה הרשמי של אמנת רומא מ"האמנה לכינון הקהילה האירופית" ל"האמנה על התפקוד של האיחוד האירופי".
המונח הקהילה המדעית מתייחס לכלל המדענים המקיימים ביניהם פעילות גומלין.
הקהילה המדעית מחולקת באופן טבעי לתת קהילות בהתאם לנושאי המחקר.
תכליתה של הקהילה לאפשר דיון, שיתוף מידע והפריה הדדית, המסייעים לייעול שיטות מחקר ושיפור הישגי מחקר.
ההשתייכות לקהילה המדעית היא תולדה של השכלה, מעמד תעסוקתי, או השתייכות למוסד אקדמי.
המעמד בתוך הקהילה מושפע בעיקר ממספר ואיכות הפרסומים (מאמרים וספרים) של המדען, אם כי ממחקרים סוציולוגיים שבוצעו בקרב קהילות מדעיות עולה כי מין, גזע, או מעמד חברתי עלולים להשפיע על הקבלה לקהילה.
חברי אותה קהילה מדעית אינם בהכרח שותפים לצוות מחקר.
התקשורת בין המדענים מבוססת בעיקרה על הפצת עבודות מחקר באמצעות פרסום מאמרים בכתבי עת בתחומי המחקר השונים, או על ידי השתתפות בכנסים בהם מוצגים מחקרים ורעיונות חדשים.
הקהילייה הקריבית היא ארגון אזורי על-לאומי המאגד מדינות השוכנות לחופי הים הקריבי.
הארגון נוסד ב-1973, ונועד להחליף את ארגון הסחר של הקריביים, שהוקם כדי לשמר את הקשרים הכלכליים שבין המדינות דוברות האנגלית בים הקריבי, לאחר פירוק הפדרציה של איי הודו המערבית ב-1962. כיום נכללות בו גם מדינות שאינן דוברות אנגלית.
כיום ישנן בארגון 15 חברות מלאות, 5 חברות נלוות ו-7 משקיפות.
החברות המלאות הן אנטיגואה וברבודה, איי בהאמה, ברבדוס, בליז, דומיניקה, גרנדה, גיאנה, סורינאם, האיטי, ג'מייקה, מונטסראט (טריטוריה של בריטניה), סנט קיטס ונוויס, סנט לוסיה, סנט וינסנט והגרנדינים וטרינידד וטובגו.
רוב החברות הן מדינות איים באיים הקריביים, מלבד בליז שנמצאת במרכז אמריקה וסורינאם וגיאנה ששוכנות בצפונה של דרום אמריקה.
החתומים המקוריים על אמנת הקהילה היו ראש ממשלת ברבדוס ארול בארו, פורבס ברנהאם לגיאנה, מייקל מנלי לג'מייקה, ואריק ויליאמס לטרינידד וטובגו.
עד 1 במאי 1974 חתמו כל שאר חברי ארגון הסחר של הקריביים על ההסכם להפוך לחברים מלאים ב-CARICOM, למעט אנטיגואה וברבודה וסנט קיטס ונוויס.
שתיהן חתמו על ההסכם ביולי 1974.
ביולי 1983, איי בהאמה הפכה לחברה ה-13 בקהילה הקריבית אך לא לשוק המשותף.
סורינאם הפכה למדינה ה-14 שהצטרפה לקהילה ביולי 1995 ולשוק המשותף בינואר 1996.
האיטי אושרה רשמית כמדינה החברתית ה-15 בפגישת ראשי מדינות הקהילייה ה-23 בג'ורג'טאון ב-2 ביולי 2002.
ביולי 1991, איי הבתולה הבריטיים ואיי טרקס וקייקוס הפכו לחברים השותפים הראשונים לקהילייה ואחריהם אנגווילה ביולי 1999. איי קיימן הפכו לחבר השותף הרביעי בקבוצה האזורית ב-16 במאי 2002, וברמודה הפכה לחמישית ב-2 ביולי 2003.
הקהילייה הקריבית פועלת ליצירת שוק כלכלי משותף למדינות האזור, ומקדמת את שיתוף הפעולה בין החברות בתחומים שונים.
כך למשל הונפקו החל מ-2005 דרכונים של הקהילייה הקריבית על ידי חלק מן המדינות החברות.
דגלה של הקהילייה הקריבית מבוסס על שני פסים אופקיים שווים בתכלת ובכחול.
באמצעו של הדגל עיגול צהוב שבמרכזו שתי אותיות C שלובות.
האחת לקהילייה (Community) והאחרת לקריביים (Caribbean).
הקהילייה המזרח-אפריקנית היא ארגון אזורי בין-ממשלתי במזרח אפריקה שנוסד ב-1967, פורק ב-1977 והוקם מחדש בשנת 2000. שטחן הכולל של המדינות החברות בארגון כ-1.8 מיליון קמ"ר, ואוכלוסייתן הכוללת מונה כ-120 מיליון נפש (כשמינית מאוכלוסיית אפריקה כולה).
הקהילייה נבדלת מארגונים אזוריים אחרים באפריקה ובעולם, בכך שאינה מסתפקת בהידוק הקשרים הכלכליים ושיתוף הפעולה האזורי בתחומים שונים, אלא חותרת ליצירת מסגרת פוליטית פדרטיבית חזקה.
התוכנית לגיבושה בשלבים של פדרציה
על פי תכנון שנעשה ב-2005, אמורה הקהילייה המזרח-אפריקנית להתגבש עד 2010 למדינה פדרטיבית, "הפדרציה המזרח-אפריקנית".
אבני דרך בולטות בביצוע התוכנית הן:
איחוד מכסים, שבוצע באופן חלקי בינואר 2005. המכס על סחורות מקניה, היצואנית הגדולה בקהילייה, מופחת בהדרגה ועתיד להתבטל עד 2010.
איחוד מוניטרי שמתוכנן ל-2013: המטבע המשותף למדינות האיחוד ייקרא "שילינג מזרח-אפריקני"
שוק משותף שהושג ב-2010 הכולל מעבר חופשי של הון, כוח עבודה ומוצרים.
איחוד פוליטי: כשלב ראשון, שמתוכנן להתבצע בין 2010 ל-2013, יכהנו נשיאי המדינות החברות כנשיאי הפדרציה בסבב ביניהם.
בשלב הבא ייבחר הנשיא המשותף ישירות על ידי אזרחי הפדרציה, וכן ייבחר ישירות פרלמנט משותף.