tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2007, הפקת טומפה של המחזה Long Friday של אנדראש וישקי, הוצגה בפסטיבל ה-16 של איגוד התיאטראות האירופי (Union of the Theatres of Europe) בטורינו.
וב-2008, UNITER (איגוד התיאטראות של רומניה) העניק שלושה פרסים להפקות התיאטרון ההונגרי של "הדוד וניה" מאת אנטון צ'כוב, אותן ביים אנדריי שרבאן.
אנדראש הטהאז זכה בפרס השחקן הטוב ביותר על הופעתו כשחקן הראשי, ואנדריי שרבאן זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר של השנה, וההפקה בכללותה זכתה בפרס הביצוע הטוב ביותר של השנה.
הייתה זו הפעם החמישית שהתיאטרון ההונגרי של קלוז' זכה בפרס מטעם UNITER (איגוד התיאטראות של רומניה) עבור ההופעה הטובה ביותר של השנה.
לפני כן הוענק הפרס להצגה Bus Stop ב-1990, להצגה The Venetian Twins ב-1998, להצגה "גן הדובדבנים" ב-1999, ול"וויצק" ב-2005.
ב-2007, בחגיגות ה-215 שנה להיווסדו, התיאטרון ההונגרי של קלוז' אירח לראשונה את פסטיבל התיאטרון הבינלאומי INTERFERENCES International Theatre Festival, שבו הוצגו תריסר הפקות משבע מדינות.
באפריל שלאחר מכן, התיאטרון התקבל כחבר מן המניין באיגוד התיאטראות של אירופה (Union of the Theatres of Europe) ובסתיו 2008, התיאטרון ההונגרי של קלוז', ביחד עם תיאטרון בולאנדרה בבוקרשט, ארגן את הפסטיבל ה-17 של איגוד התיאטראות של אירופה.
התיאטרון הגרמני הממלכתי בטימישוארה הוא התיאטרון הממלכתי בשפה הגרמנית הפועל ברומניה, בעיר טימישוארה, בפועל החל משנת 1953. הוא נועד בעיקר לשרת את צרכיו התרבותיים של המיעוט דובר גרמנית במדינה זו.
התיאטרון שוכן באגף הימני של בניין האופרה והתיאטרון הלאומי בטימשוארה עם הכניסה מרחוב אלבה יוליה.
בערך באותו מקום פעל לראשונה תיאטרון בשפה הגרמנית בשנת 1753. הבניין הנוכחי נחנך חגיגית בשנת 1875, אך התיאטרון הגרמני נסגר בשנת 1899 במסגרת מדיניות ההונגריזציה של ממלכת הונגריה, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
ב-27 ביוני 1953, בימי השלטון הקומוניסטי ברומניה, נפתח רשמית מחדש במיקומו הנוכחי.
את האולם, הכולל 100 מקומות, חולק התיאטרון הגרמני עם התיאטרון ההונגרי הממלכתי.
בימי שלטון האימפריה ההבסבורגית (האוסטרי) בחבל באנאט, החל מן המאה ה-18 התחילו המהגרים הגרמנים וצאצאיהם - הקרויים בכלל "שוואבים של הדנובה", ובפרט "שוואבים של באנאט" - להוות בעיר טימישוארה (טמסוואר או טמשבורג, בגרמנית), בירת החבל, את המרכיב האתני המוביל.
לעיר הגיעו מספר רב של פקידים ואנשי צבא מאוסטריה ומגרמניה, שנדרשו בשנת 1753 להקמת אולם להצגות תיאטרון.
מופעי התיאטרון ראשונים בשפה הגרמנית קוימו תחילה על ידי להקות נודדות מברלין, מווינה ומפשט שביקרו בעיר.
בשנת 1757 התארחו ההצגות בגרמנית ב"בית הקומדיה" בכיכר הקתדרלה הקתולית (Domplatz).
בשנת 1758 אורגן, באמצעות כספי העיר, בבניין שהשתייך קודם למנהל הקהילה הסרבית, אולם שנועד אך ורק להצגות תיאטרון ומופעים בגרמנית.
החל משנת 1772 ההצגות התקיימו במתכונת שבועית.
אחרי 1776 התאכסן התיאטרון בבניין העירייה החדש שנבנה ב-1761, במקום בו נמצא בימינו בית הספר התיכון הגרמני על שם ניקולאוס לנאו.
בשנת 1796 הוצגה במקום האופרה "חליל הקסם" מאת מוצרט.
התארחו תכופות באולם התיאטרון קונצרטים של יוהאן שטראוס הבן.
בספטמבר 1871 הונחה אבן היסוד לבניין התיאטרון החדש על שם הקיסר פרנץ יוזף.
הבניין, שתוכנן על ידי האדריכלים הווינאים פלנר והלמר בסגנון נאו-רנסאנס איטלקי נפתח ב-22 בספטמבר 1875.
בבניין שכנו אז גם מלון בשם "גראנד הוטל", אולם נשפים הקרוי "רדוטה", מסעדה יוקרתית, בית קפה והחל משנת 1902 בסמוך נפתח גם גן מופעים תחת כיפת השמיים.
בגלל דליקה בשנת 1880 נזקק הבניין לבנייה מחדש.
הבניין, שנשרף במאה ה-20, עדיין שולט בגרסה משופצת, מודרנית, על נוף מרכזה של העיר, בככר ויקטוריאי.
כתוצאה של מדיניות ההונגריזציה הנהוגה באותם ימים בממלכה ההונגרית (חלק מהדואליות האוסטרו-הונגרית) בשנת 1899 נסגר התיאטרון הגרמני.
בזמן השלטון הקומוניסטי ברומניה הוקצב באגף הימני של בניין, שבו נמצא בעבר אולם הנשפים "רדוטה", אולם לתיאטראות בשפות גרמנית והונגרית, כשהכניסה היא מרחוב אלבה יוליה הצדדי.
האולם המרכזי הגדול משמש את התיאטרון הלאומי הרומני ואת האופרה הלאומית הרומנית של טימשוארה.
התיאטרון הגרמני הממלכתי הוקם ב-1 בינואר 1953 על ידי החלטת הממשלה הרומנית כמחלקה גרמנית של התיאטרון הממלכתי בעיר.
ב-27 ביולי 1953 הוא נפתח חגיגית עם ההצגה "Die Karlsschüler" ("התלמידים מ'קארלסשולה'") מאת היינריך לאובה.
המנהל הראשון היה רודולף שאטי.
כמה מהשחקנים הראשונים שיחקו בין מלחמות העולם ב"לאנדסתיאטר" בעיר סיביו.
בשנת 1956 הפך התיאטרון לעצמאי תחת השם "התיאטרון הגרמני הממלכתי טימישוארה".
מאז הקמתו הוצגו במוסד זה מעל 400 מופעים שונים.
הלהקה שיחקה בפני כ-2,500,000 צופים במעל 10,000 הצגות בכל היישובים עם קהילות גרמניות ברחבי רומניה ובגרמניה המזרחית, ולאחר נפילת מסך הברזל בשנת 1989 גם במערבה של גרמניה, באוסטריה, בפולין, בהונגריה, בצרפת, בקרואטיה ובסרביה.
התיאטרון היה לאורך השנים מוסד תרבותי שתרם לקידום השפה והתרבות הגרמנית, לשמירת הזהות האתנית והתרבותית של הגרמנים ברומניה, בתוכם שוואבים של הדנובה, סקסונים טרנסילבנים, ציפסרים ואחרים.
בעקבות ההגירה ההמונית של הגרמנים בשנות השבעים עד התשעים של המאה ה-20 מרומניה אל מולדתם ההיסטורית, מספר התושבים הגרמנים בטימישוארה וברומניה בכלל הצטמטם במידה רבה.
בנסיבות אלה התיאטרון נועד למשוך יותר ויותר אל מופעיו גם סוגי קהל אחר - קהל לא גרמני, היודע או לומד שפה זו, גם תיירים דוברי גרמנית המבקרים ברומניה, וגם את הקהל הרחב היכול להיעזר באוזניות עם תרגום סימולטני.
התיאטרון מסובסד על ידי עיריית טימישוארה (87%).
כמו כן נהנה ממימון (13%) פרויקטים מטעם מוסדות של גרמניה, המכון הממלכתי הגרמני ליחסי חוץ משטוטגרט, הקרן לתרבות של השוואבים של הדנובה מטעם הלנד באדן-וירטמברג ומוסדות ציבוריים ופרטיים נוספים מרומנים ומחו"ל.
בשנת 2005 נחתם הסכם שותפות בין התיאטרון הגרמני הממלכתי בטימישוארה ולתיאטרון הממלכתי בברוכזאל בגרמניה.
אולם התיאטרון מארח להקות תיאטרון רבות מרומניה ומחו"ל.
כאן התארחה פעמים חוזרות במהלך השנים גם להקת התיאטרון היהודי הממלכתי מבוקרשט.
הרפרטואר של התיאטרון כולל מחזות מן הקלאסיקה הגרמנית ועולמית, מחזות מודרניים ובני זמננו, יצירות מאת מחזאים גרמנים מוקומיים ורומנים.
המנהל הנוכחי של התיאטרון הוא לוצ'יאן ורשנדאן.
עם השחקנים החשובים של הלהקה נמנו אוטמר שטראסר, היינץ קהרר, מרגוט גטינגר, הלגה זנדהוף, פטר שוך ואחרים.
נכון לשנת 2010 התיאטרון מעסיק 108 אנשים, ויוצר 5-7 מופעי בכורה בכל עונה ומשחק בפני כ-10,000 צופים בשנה.
אחרי 1990 להקת התיאטרון שיחקה בחו"ל על במות באוסטריה, בגרמניה, בצרפת, בגאורגיה, בפולין, בסרביה ובהונגריה.
החל משנת 2009 התיאטרון מארגן בכל סתיו את הפסטיבל האירופי לתיאטרון "אירותאליה".
התיאטרון האמנותי של מוסקבה הוא תיאטרון שנוסד בידי קונסטנטין סטניסלבסקי וולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו בשנת 1898 והיה אחד התיאטראות הפופולריים בתחילת המאה ה-20 באימפריה רוסית וברית המועצות.
בשנת 1987 התיאטרון התפצל ל"התיאטרון האמנותי על שם גורקי" ו"התיאטרון האמנותי על שם צ'כוב".
היסטוריית התיאטרון התחילה מפגישת שחקן ובמאי קונסטנטין סטניסלבסקי עם מחזאי ומורה למשחק ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו ב-19 ביוני 1897 במסעדה במוסקבה.
במהלך הפגישה סוכם על הקמת תיאטרון חדש שיתבסס על עקרונות של הבמאי הצרפתי אנדרה אנטואן והבמאי הגרמני טוטו בראם.
אחד העקרונות של התיאטרון החדש היה מחיר נמוך של כרטיסי כניסה.
תחילה הועברה פניה לעירית מוסקבה אך העירייה סירבה לתמוך בתיאטרון.
כתוצאה מכך המייסדים נאלצו לפנות לספונסרים ולהעלות את מחיר הכרטיסים.
המייסדים היו בראש התיאטרון כבמאים הראשיים ושחקנים באו מקבוצת תלמידים של נמירוביץ'-דנצ'נקו ומקבוצת שחקנים חובבנים שהשתתפו בהצגות בבימוי של סטניסלבסקי.
ההצגה הראשונה של "התיאטרון האמנותי הניתן לנגישות לכולם של מוסקבה" התקיימה ב-14 באוקטובר (26 באוקטובר) 1898 כאשר על הבמה הועלה מחזה של אלכסיי טולסטוי "צאר פיודור יואנוביץ'" בבימוי המשותף של המייסדים ועם איוואן מוסקבין בתפקיד הראשי.
ההצלחה הייתה גדולה ובינואר 1901 ההצגה הועלתה בפעם ה-100. ב-17 בדצמבר 1898 הועלתה הצגה "השחף" על פי אנטון צ'כוב ושחף נעשה לסמל של התיאטרון.
על "הדוד ווניה" אמר הבמאי הגרמני פורץ הדרך גרהרדט האופטמן "זו החוויה החזקה ביותר שאני זוכר מבין חוויות הצפייה בתיאטרון.
שם לא משחקים בני אדם, אלא אלים של אמנות".
עד לשנת 1902 לתיאטרון לא היה בניין קבוע אך לקראת העונה השלישית היה ברור שנדרש בניין לתיאטרון הצעיר.
היה צורך לאחסון תפאורות ומקום קבוע לחזרות.
סוכם על הקמת קואופרטיב בהרכב של 13 חברים, כאשר סטניסלבסקי ונמירוביץ'-דנצ'נקו היו נציגי השחקנים.
החלטות בוועד המנהל היו מתקבלות באספה כללית כאשר מספר קולות היה יחסי לתרומה הכספית.
התרומה הכספית הגדולה הייתה של סאבה מורוזוב, תעשיין מוסקבאי.
במהלך קיץ 1902 בוצע התאמת בניין קיים לתיאטרון עם 1200 מקומות ישיבה.
בסתיו 1902 התיאטרון החל לעבוד בבמתו הקבועה.
בשנת 1902 וסבולוד מיירהולד עזב את התיאטרון והקים תיאטרון חדש בהנהגתו.
עד לשנת 1905 התיאטרון העדיף הצגות של מחזאים רוסים כמו אלכסיי טולסטוי, אנטון צ'כוב ומקסים גורקי.
בשנת 1905 התיאטרון העלה על הבמה מחזה של מקסים גורקי, אך המחזה הבא שלו הועלה רק כעבור 30 שנים.
בנוסף התיאטרון העלה מספר מחזות של הנריק איבסן וגרהרט האופטמן.
בשנת 1906 התיאטרון נסע לסבב הופעות ראשון באירופה.
התיאטרון ניסה למצוא דרכים חדשים בבימוי ומשחק ולכן מפעם לפעם הוקמו סטודיות בהן סטניסלבסקי היה מפתח את רעיונותיו.
בשנת 1902 התגלו חילוקי דעות בין מייסדי התיאטרון ובהתאם לכך בשנת 1906 הם הפסיקו בבימוי משותף.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה התיאטרון התפצל - חלק משחקניו נסעו להופעות מחוץ למוסקבה ולאור אי-סדר במדינה לא יכלו לחזור ואף נסעו לתקופה מסוימת לאירופה.
רק בשנת 1921 כל השחקנים התאספו במוסקבה מחדש.
בשנת 1920 התיאטרון קיבל שם "אקדמי" וזה סימל את הכרת חשיבותו בעיני הממשל.
ולדימיר לנין היה בין מעריצי התיאטרון.
באותה שנה התיאטרון לקח תחת חסותו את השחקנים שלמדו אצל יבגני וכטנגוב תחת השם "הסטודיו ה-3".
בשנת 1919 סטניסלבסקי הקים סטודיו לאופרה ליד תיאטרון בולשוי.
באותה שנה נמירוביץ'-דנצ'נקו הקים "סטודיו מוזיקלי".
במשך עשרות שנים סטודיות אלו התחרו זו בזו, למרות שלפעמים הציגו את ההצגות באותה במה.
רק בשנת 1941 הם אוחדו תחת "תיאטרון מוזיקלי על שם סטניסלבסקי ונמרוביץ'-דנצ'נקו" שקיים גם כיום.
בשנת 1922 קבוצה גדולה של שחקני התיאטרון בראשות קונסטנטין סטניסלבסקי נסע לסבב הופעות שנמשך שנתיים לארצות אירופה וארצות הברית.
בהצגות התיאטרון הייתה הצלחה גדולה, אך סטניסלבסקי כתב לנמירוביץ'-דנצ'נקו מברלין: "בהצגות שלנו אין שום דבר חדש.
השחקנים הוותיקים לא רוצים ללמוד מחדש ושחקנים הצעירים לא יכולים".
במהלך שנת 1924 הסטודיו ה-1 וה-2 התפצלו סופית מהתיאטרון והתארגנו לתיאטראות עצמיות.
באות התקופה בתיאטרון נקלט מארק פרודקין שהיה בין השחקנים הבולטים ושיחק על במת תיאטרון עד סוף שנות ה-80.
נמירוביץ'-דנצ'נקו היה מודע למשבר והחליט לקלוט קבוצה גדולה של שחקנים צעירים כולל יורי זבדסקי מהסטודיו ה-3. שחקנים אלו קיבלו שם "הדור השני".
בשנת 1926 סטניסלבסקי שחזר לברית המועצות העלה על הבמה מחזה של מיכאיל בולגקוב "ימי משפחת טורבין" על מלחמת האזרחים ברוסיה.
החל ממחצית השנייה של שנות ה-20 התיאטרון החל יותר ויותר להשתמש מחזות של מחזאים סובייטים.
בשנות ה-30 סטניסלבסקי התרחק מהתיאטרון והקדיש את זמנו לתיאטרון אופרה שהקים.
נמירוביץ'-דנצ'נקו לבדו המשיך בחיפוש דרכים חדשים.
בינואר 1932 לשמו של התיאטרון התווספה תוספת "של ברית המועצות" שנתנה לו מעמד מיוחד.
באותה שנה הוא נקרא על שם גורקי.
בשנת 1937 לתיאטרון הוענק עיטור לנין ובשנת 1938 עיטור הגדל האדום.
בעקבות תוספת "על שם גורקי" התיאטרון התחיל להעלות מחזות של מקסים גורקי על במתו.
בהתאם להנחיית השלטונות מחזות של מחזאים לא רוסים הורדו מהבמה.
כאשר בשנת 1936 חולק לראשונה תואר אמן העם ל-13 פעילי תרבות של ברית המועצות, 4 אנשי התיאטרון האמנותי זכו בו: (קונסטנטין סטניסלבסקי, ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו, איוואן מוסקבין וואסילי קצ'לוב.
במהלך מלחמת העולם השנייה התיאטרון פונה לסראטוב וחזר למוסקבה בשנת 1943. באותה שנה ליד התיאטרון הוקם בית הספר לשחקנים.
בשנת 1943 נמירוביץ'-דנצ'נקו נפטר בגיל 85 ובראש המוסד הועמדו ניקולאי חמליוב (משחקנים בולטים של "הדור השני") כמנהל אמנותי ואיוואן מוסקבין כבמאי ראשי.
שנייהם נפטרו תוך זמן קצר ובשנת 1946 מיכאיל קדרוב הועמד למנהל אמנותי של התיאטרון.
בשנות ה-50 וה-60 התיאטרון עבר משבר קשה שהלך והעמיק.
לתיאטרון היו הרבה שחקנים אך רוח ההתחדשות נעלמה.
השחקנים הקימו קבוצות לחץ וכמה שחקנים ותיקים לא השתתפו בהצגות במשך שנים.
בשנת 1970 לבמאי הראשי של התיאטרון מונה אולג יפרמוב (מבוגרי בית הספר ליד התיאטרון).
הוא הצליח להביא לתיאטרון שחקנים חדשים וטיפל בהוצאה מהרכב שחקנים ותיקים.
אומנם הוא לא קיבל סמכויות רחבות כמו גאורגי טובסטונוגוב בלנינגרד ולכן מספר שחקני התיאטרון בשנות ה-80 הגיע לכ-200. מעשית, בתוך התיאטרון היו שתי קבוצות שחקנים עם רפרטואר ובמאים נפרדים.
לאור המצב, בשנת 1987 יפרמוב הציע לפצל את התיאטרון
בשנת 1987 קבוצת שחקנים התפצלה מהתיאטרון, אך קבוצת הרוב בראשות אולג יפרמוב נשארה והמשיכה לעבוד בבניין המקורי של התיאטרון.
לאחר פטירת אולג יפרמוב בראשות התיאטרון עמד אולג טבקוב עד מותו.
הוחלף על ידי קונסטנטין חבנסקי.
בשנת 1987 קבוצת שחקנים התפצלה מהתיאטרון והקימה תיאטרון חדש בראשות טטיאנה דורוניה.
תיאטרון זה רואה את עצמו כממשיך דרך של התיאטרון המקורי שהוקם בסוף המאה ה-19 ומעלה את הצגותיו בבניין חדש.
למרות שרוב השחקנים לא עברו לתיאטרון זה והוא מעלה את הצגותיו לא בניין המקורי של התיאטרון, עיטורים שהתיאטרון האמנותי קיבל בתקופה הסובייטית נחשבים כשייכים לתיאטרון זה.
התיאטרון היהודי הממלכתי היה תיאטרון יהודי שפעל במוסקבה החל משנת 1920 ועד שנסגר בהוראת השלטונות בשנת 1949. בין ראשי התיאטרון היו שלמה מיכאלס ובנימין זוסקין.
התיאטרון הוקם בשנת 1920 לאחר מעבר סטודיו יהודי למשחק מפטרוגרד.
מייסד התיאטרון ומנהלו היה אלכסיי גרנובסקי.
גרנובסקי היה בן למשפחה מתבוללת, לא ידע יידיש ולא ראה בתיאטרון אבן יסוד להקמת תיאטרון לאומי.
ההצגות הראשונות של התיאטרון בפטרוגרד לא זכו להצלחה בקרב הקהל היהודי, ולכן הוא שמח להצעה לעבור למוסקבה וקיבל מעמד של "התיאטרון היהודי הקאמרי הממלכתי", זה היה שמו עד לשנת 1925 כאשר "הקאמרי" הורד משם התיאטרון.
כבר בהצגה הראשונה במוסקבה השתתפו שלמה מיכאלס ובנימין זוסקין.
הרפרטואר בתיאטרון החדש כלל בעיקר הצגות על חיי השטטל היהודי.
התיאטרון הממלכתי פעל באותה תקופה במוסקבה לצד תיאטרון יהודי נוסף - הבימה בטיפוחו של יבגני וכטנגוב.
במטרה להעשיר את בניין התיאטרון פנה גרנובסקי למרק שאגאל, והצייר עיצב את הבניין מחדש.
ב-9 באפריל 1922 עבר התיאטרון לבניין חדש עם 500 מקומות ישיבה, ובבניין זה שכן התיאטרון עד לסגירתו בשנת 1949. התיאטרון היה פופולרי בעיר, למרות שכל ההצגות היו ביידיש, שפה שלא הייתה ידועה לרוב תושבי העיר.
למרות חילוקי דעות אידאולוגיים בין התיאטרון הממלכתי לבין הבימה, הורגשה השפעת הבימה על גרנובסקי.
בשנים 1922-1949 המלחין לב פולבר היה המנהל המוזיקלי של התיאטרון.
התיאטרון נהג לצאת לסדרת הופעות לערי אוקראינה ובלארוס הסובייטיות שבהן הייתה אוכלוסייה יהודית משמעותית.
בשנת 1928 יצא התיאטרון לסדרת הופעות בגרמניה, אוסטריה וצרפת.
הצלחת ההצגות הייתה מעבר לצפוי.
למרות ההצלחה באירופה השתנה יחס השלטון לתיאטרון.
השלטונות טענו שברפרטואר התיאטרון אין הצגות המשקפות את החיים במדינה הסובייטית.
מסע הופעות באירופה קוצר ועל התיאטרון נאסר להמשיך לארצות הברית.
גרנובסקי העדיף לא לשוב לברית המועצות והתיאטרון חזר בלעדיו בדצמבר 1928.
החל מתקופה זו הועמד בראש התיאטרון שלמה מיכאלס.
בהנחייתו בשנת 1930 הוקם בית ספר למשחק.
מיכאלס קיבל את דרישת השלטונות לכלול ברפרטואר הצגות חדשות, ועל במת התיאטרון הועלו מחזות של דוד ברגלסון ושמואל הלקין.
כל הצגה חדשה של התיאטרון זכתה לתשומת לב של העיתונות.
בנוסף למחזות על חיי היהודי הסובייטי המשיך התיאטרון להעלות מחזות על פי שלום עליכם (טביה החולב) ומחזות של ויליאם שייקספיר כמו המלך ליר.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה פונה התיאטרון לטשקנט, וחזר למוסקבה בשנת 1943.
בשנת 1945 הועלתה על במת התיאטרון ההצגה "פריילכס" לזכר המלחמה והניצחון.
זו הייתה ההצגה הגדולה האחרונה שהועלתה על במת התיאטרון.
בשנת 1947 נסע התיאטרון לוילנה וקובנו, שאז היו בתחומי ברית המועצות.
ב-13 בינואר 1948 נרצח שלמה מיכאלס בהוראת יוסיף סטלין.
בנימין זוסקין החל לכהן כמנהל התיאטרון, והיה בתפקיד זה עד למעצרו ב-26 בדצמבר 1948. הוא נעצר במהלך פיזור הוועד היהודי האנטי-פשיסטי ונפטר בכלא.
השלטונות החלו לאיים על באי התיאטרון וצילמו כל אחד ממבקריו.
בנובמבר 1949 נסגרו באופן רשמי התיאטרון ובית הספר למשחק עקב "חוסר עניין לציבור והעדר קהל".
עם פיזור התיאטרון הועבר בניינו לתיאטרון אחר שפועל עד היום.
חלק משחקני התיאטרון הועברו לתיאטראות אחרים והמשיכו לשחק בברית המועצות, חלק אחר כמו אמיל גורובץ החלו לשיר ביידיש, וחלק עבר לפולין.
התיאטרון היהודי הממלכתי בבוקרשט (ברומנית: Teatrul Evreiesc de Stat; ביידיש: דאס בוקארעשטער יידישע מלוכה טעאטער (יי.מ.ט)) הוא תיאטרון ביידיש הפועל בבוקרשט בירת רומניה החל משנת 1948. התיאטרון הוא מוסד ממלכתי, ומייצג מסורת של מעל מאה שנות תיאטרון יידיש ברומניה, החל מהלהקה של אברהם גולדפדן ביאשי.
התיאטרון שוכן באותו הבניין ("אולם באראשאום"), שבו פעל בשנות הרדיפות הגזעניות נגד היהודים בשנים 1940–1944 וזמן קצר אחר כך התיאטרון היהודי באראשאום – להקה שאולצה על ידי השלטון להציג רק הצגות ברומנית ומאת מחזאים לא רומנים.
להקה זו קלטה בזמנו שחקנים ואמנים יהודים רבים, שסולקו מכל מוסדות התרבות והתיאטראות האחרים שברומניה.
התיאטרון היהודי הממלכתי בבוקרשט מתמחה במחזות מן הרפרטואר ביידיש, מחזות מן הרפרטואר העולמי שתורגמו ליידיש או יצירות הקשורות לנושאים יהודיים.
מפני שהציבור דוברי היידיש ברומניה פחת בצורה מסיבית לאורך השנים מסיבות תרבותיות (המעבר לשפה הרומנית) והגירה, ההצגות מלוות החל משנות ה-1970 בתרגום סימולטני לרומנית.
התיאטרון ממשיך לפעול למרות שבכלל האוכלוסייה היהודית ברומניה מונה בהתחלת המאה ה-21 רק אלפים ספורים.
אולם הצגותיו מושכות גם קהל רומני לא יהודי ותיירים.
אחרי נפילת המשטר הצבאי-פאשיסטי של אנטונסקו באוגוסט 1944 הותרו שוב הצגות ביידיש ברומניה.
חלק גדול משחקני התיאטרון ברומנית "באראשואם" נקלטו בלהקת תיאטרון הרביו הרומני "אקסלסיור -אלהמברה".
באוקטובר 1945 האגודה לתרבות יידיש "איקוף" הקימה להקה חדשה על טהרת היידיש בשם "תיאטרון איקוף".
שהתחילה לפעול בבניין שהשתייך קודם לכן לתיאטרון באראשאום.
כשבשנת 1948 אסר המשטר הקומוניסטי על קיומם של מסודות תרבות פרטיים, כולל תיאטראות פרטיים, האגודה "איקוף" בשיתוף פעולה עם "הוועד הדמוקרטי היהודי", אז ארגון יהודי רשמי בחסות השלטון, יזמו הקמתו ב-1 באוגוסט 1948 של תיאטרון ממלכתי יהודי שנועד להצגות רפרטואר ביידיש.
במקביל בשנים 1949–1964 פעל גם בעיר יאשי תיאטרון יהודי ממלכתי נוסף.
החל משנת 1955 ניהל את התיאטרון פרנץ יוזף אאורבך שעשה מאמצים בנסיבות משטר הצנזורה הקומוניסטי לשפר את הרפרטואר ולגוון את פעילות המוסד.
בשנים 1955–1960 החזיק התיאטרון סטודיו לשחקנים צעירים.
בשנים 1954–1956 בניין התיאטרון שופץ, בין השאר נבנתה בו במה חדשה.
בשנות השיפוץ הלהקה שיחקה על במות של תיאטראות אחרים בבוקרשט.
בשנת 1968 ערך התיאטרון היהודי בבוקרשט את סיורו הראשון בחו"ל, לישראל.
בשנות ה-1970 הותקנו אזניות תרגום סימולטני לרומנית.
בשנת 1972 ערכה הלהקה את סיורה הראשון בארצות הברית וקנדה.
במהלך שנות קיומו על במת התיאטרון הופיעו שורה ארוכה של שחקנים ושחקניות, ביניהם סבילה פסטור, דינה קניג, מאוריצ'יו סקלר, סמואל פישלר, סיידי גליק, מאנו ריפל, אברם ניימרק, רוחלה הלר-שפירא, נושה גרופ-סטויאן, מרצ'ל פינקלסקו, לאוני ולדמן-אליאד, קרול מרקוביץ', טריסי אברמוביץ', רודי רוזנפלד, בבה לופו ברקוביץ', מיה מורגנשטרן, רוקסנה גוטמן ואחרים.
נכון לעכשיו התיאטרון ממומן על ידי עיריית בוקרשט.
יחד עם המוזאון היהודי הסמוך התיאטרון היהודי נמנה עם המוסדות היהודים המרשימים של העיר.
בשנים 2012–2025 ניהלה את התיאטרון השחקנית מיה מורגנשטרן.
החל מ-2025 מנהל התיאטרון הוא הבמאי אנדריי מונטיאנו.
הבניין של התיאטרון נבנה במאה ה-19 מיוזמתו של ד"ר יולוס ברש שרכש את המגרש אז בלב לבה של השכונה היהודית בבוקרשט.
תחילה הייתה כוונתו להקים בו בית חולים אך בסופו של דבר התאחסן בו בית תרבות.
שנקרא לימים "אולם ברש" או "ברשאום".
באולם שימש בשנות ה-1930 המוקדמות כתאיטרון פרטי בשפת היידיש.
באותה תקופה שם הרחוב היה יון יונסקו דה לה בראד, כיום ד"ר יוליו ברש.סוף התקופה שבין מלחמות העולם פעלה בבניין להקהת "טליה", אחת מארבעת תיאטרוני היידיש בבוקרשט באותה תקופה.
בשנים 1944-1941 בימי המשטר הצבאי-פשיסטי פעל כאן תיאטרון ברשאום, תיאטרון יהודי בשפה הרומנית.
בשנים 1954–1955 בימי המשטר הקומוניסטי הבניין שופץ.
אחרי נפילת השלטון הקומוניסטי, בשנת 1990 החזירה הממשלה הרומנית את הבניין לקהילה היהודית הקטנה שנשארה בבוקרשט.
התיאטרון עצמו נשאר מוסד תרבות ממלכתי מסובסד על ידי עיריית בוקרשט.
מהעדר אמצעים לשפץ את הבית בשנת 2005 שקלה הקהילה היהודית יחד עם הקרן היהודית קריטאטיה להחזיר את הבניין לעירייה אך זאת דחתה את ההצעה, גם כן מחמת חוסר תקציב לאחזקתה ולשיפוצים.
בהתחלה הבניין כלל שני אולמות - אחד בקומת קרקע והשני בקומה א, אבל בשנים האחרונות הופעל אולם אחד בלבד בן 300 מושבים, מצויד עם מתקני סאונד ומיזוג אוויר, מתקן לתרגומים סימולטניים על ידי אוזניות.
האולם הושכר לעיתים לצורך קיומם של אירועים שונים.
בימינו הבניין מוכר כמורשת היסטורית של רומניה.
בסופה בשבת 25 בינואר 2014 ניזוק גג התיאטרון כשנפל ממנו קטע של 80 מטר מרובע.
הבמה הוצפה במים שחדרו עד למרתף.
הבניין עבר שיפוצים מתמשכים כשעד לסיום העבודות מופעי התיאטרון התקיימו באולמות אחרים בעיר.
בשנת 2000 התיאטרון הפיק קו-פרודוקציה בינלאומית בשם "אן די מוזיק" שנוצרה על ידי פיפ סימונס לפי רעיון מקורי מאת רודי אנגלנדר ועל מוזיקה מאת כריס ג'ורדן וערכה איתה סיורי הופעות בנאנסי, אביניון, זלצבורג, ציריך, לונדון, ברלין, קופנהגן ורוטרדם.
בשנים 1991 ו-1996 התיאטרון ארגן ואירח פסטיבל בינלאומי של התיאטרון השפה יידיש.
ב-2002 נמנה עם מארגני הפסטיבל הלאומי של תיאטרוני המיעוטים ברומניה.
ב-2003 השתתף בארגונו של הפסטיבל הראשון לתרבות יידיש באירופה שהתארח ברומניה.
ב-2017 התיאטרון ארגן ואירח מהדורה ראשונה של הפסטיבל הבינלאומי של התיאטרון יידיש TES FEST v שהתקיים מאז ארבע פעמים, נכון לשנת 2025.
התיאטרון הלאומי של בוקרשט על שם יון לוקה קאראג'אלה (ברומנית: Teatrul Național "Ion Luca Caragiale" București) הוא התיאטרון הלאומי של בירת רומניה, בוקרשט, השוכן בכיכר האוניברסיטה.
הוא אחד התיאטראות הנושאים ברומניה את התואר "תיאטרון לאומי".
באפריל 1836 הקימו הסופר והמשורר יון הליאדה רדולסקו והשר יון קמפיניאנו בבוקרשט, אז בירת נסיכות ולאכיה ("הארץ הרומנית" או מונטניה) את "החברה הפילהרמונית" (Societatea Filarmonică) ורכשו את הפונדק ("חאן") של קמפיניאנקה (Câmpinencii) על מנת להקים במקום את התיאטרון הלאומי.
הם התחילו לאסוף כספים וחומרים למטרה זו.
החברה הפילהרמונית מילאה גם תפקיד של קונסרבטוריון והוצגו במסגרתה מחזות מאת מולייר, וולטר ושל אוגוסט פון קוצבו, שהיה מאוד באופנה באותם הימים.
המורה למשחק ולדקלום היה קוסטאקה אריסטיה.
בשנת 1840 הציעה "האספה הכללית" (Obșteasca Adunare) לשליט אלכנסנדרו השני גיקה מיזם להקמת התיאטרון הלאומי במימון המדינה.
הוא העריך שהבנייה הייתה לטובת כלל העם, והדבר ישפיע לטובה "על הקניית מנהגים טובים, על השתכללות השפה הלאומית ועל צמיחת הספרות הרומנית".
בספטמבר 1843 יצרה הוועדה מגעים עם שלושה אדריכלים ידועים בפריז, בווינה ובמינכן לצורך תכנון הבנייה.
לאדריכל מפריז שולמו 3,150 ליי, לזה בווינה - 2,523 ליי ולזה במינכן 120 זהובים.
הוועדה בחרה תחילה בתוכנית האדריכל ק.
אך בגלל אי שביעות רצונו של השליט, ב-1845 הוגשו בפניו תוכניות חדשות.
נבחרה זו של האדריכל הקטלאני קסבייה וילאקרוס, שלמד בצרפת, ושכיהן באותה תקופה כאדריכל הראשי של בוקרשט.
התוכנית של וילאקרוס קיבלה גם את הסכמתו של האדריכל הווינאי א.
הפט, שזומן גם הוא על ידי ועדה חדשה ב-1846.
לפי עדותו של הסופר פנטאזי גיקה, באתר הבנייה השתרעה ביצה גדולה, ירוקה-שחורה, שבה שרצו צפרדעים, בעוד שברווזים התפלשו חופשי בתעלות הרחבות שמצידי הרחוב העשוי עץ שכונה אז "גשר מוגושואיה".
הגשר ייהפך לרחוב "קאליה ויקטוריאי" (דרך הניצחון) אחרי מלחמת העצמאות של רומניה בשנים 1878-1877.
בסוף שנת 1847 השתנה שוב הרכב הוועדה והחל ממאי 1848 סוף סוף התחילו עבודות הבניה,{{הערה|Elena Grigoriu, Zorii teatrului cult în Țara Românească}} אולם הן הופסקו מהר על ידי אירועי מהפכת 1848 בוולאכיה ביוני 1848. באוגוסט 1849, אחרי עלייתו לשלטון של השליט בארבו שטירביי, נעשה מכרז חדש לסיום הבנייה.
בסופו של דבר העלויות היו עוד יותר גדולות כשכל בקשותיו של האדריכל הפט אושרו.
במהלך שנת 1852 גבר קצב הבנייה.
את הקישוטים הפנימיים ביצע אמן בשם מיהלדרפר מגרמניה.
התיאטרון נחנך לבסוף בחג השנה החדשה, 31 בדצמבר 1852, בשם "Teatrul cel Mare din București'' (התיאטרון הגדול של בוקרשט) ומנהלו הראשון היה השחקן קוסטקה קאראג'אלה, שהיה גם אמרגן ומחזאי.
האולם הכיל 1,000 מושבים ועמד לרשות שתי להקות: אחת רומנית, בניהולו של קוסטאקה קאראג'אלה, והשנייה - להקת אופרה איטלקית.
המופע התיאטרוני הראשון שלו היה הוודוויל המתורגם "זויה או המאהב בהשאלה".
התרגום נערך על ידי בובסקו, הלחנים נכתבו על ידי המלחין אדוארד ואכמן, ובתפקידים הראשיים שיחקו קוסטאקה קאראג'אלה עצמו ונינה ואלרי.
הרפרטואר כלל גם מחזות רומניים בני התקופה" כמו "חינוך טוב" מאת קוסטאקה בֶּלֶצ'סקו ו"מסיבת ערב בפרבר" מאת מנהל התיאטרון עצמו.
אחרי איחוד הנסיכויות ולאכיה ומולדובה בשנת 1859 הפכה בוקרשט למרכז הראשי של חיי התיאטרון של המדינה המאוחדת.
בתור מנהלים מונו לרוב אנשי ספרות ופוליטיקאים.
בשנת 1864, בימי שלטונו של אלכסנדרו יואן קוזה, שליט נסיכות רומניה (המאוחדת), הוכרז התיאטרון על ידי ראש הממשלה מיכאיל קוגלניצ'אנו לאחד המוסדות הלאומיים.
בשנת 1875, תחת שלטונו של השליט קרול, הוכרז התיאטרון באופן רשמי לתיאטרון לאומי, וניהולו הושם בחסות משרד התרבות הרומני.
בשנת 1877 התמנה ג'ורג'ה שטפנסקו, פרופסור לפיתוח קול ולמוזיקה בקונסרבטוריון למוזיקה בבוקרשט (כיום האוניברסיטה הלאומית למוזיקה), למנהל מוזיקלי ולמנצח תזמורת התיאטרון.
הוא הרחיב את הרפרטואר לתחום המוזיקה האופראית ובסופו של דבר הקים בנפרד את האופרה של בוקרשט.
באישור הפרלמנט אורגן התיאטרון הלאומי מחדש לפי הדגם של קומדי פראנסז בפריז
התיאטרון הפך לאחד משלושת התיאטראות הלאומיים המסובסדים על ידי הממשלה, לצד אלו ביאשי ובקראיובה.
הבניין נבנה ברובו בסגנון נאו-בארוקי, עם 338 מושבים בקומת קרקע, שלוש שורות יציעים, פואייה מפואר עם מדרגות משיש של קרארה וגלריה גדולה שהייתה זמינה חינם לתלמידים ולסטודנטים.
בסך הכל היו בתיאטרון אלף מושבים והוא נחשב בזמנו לשלישי באירופה לפי הגדול.
החזיתות הצדדיות נשקפו אל שני רחובות יורדים: מימין רחוב מאטיי מילו עד לרחוב ספנטול יוניקה, ומשמאל - רחוב קמפיניאניו עד לרחוב שטירביי וודה.
בשנתיים הראשונות לקיומו הואר התיאטרון באמצעות נרות משומן בקר.
החל מ-1854 השתמשו במנורות שמן קנולה.
מאוחר יותר התיאטרון הואר בקרוסן ואחר כך באור חשמלי.
בשנת 1875 התיאטרון הגדול החליף את שמו ל"התיאטרון הלאומי" תחת ניהולו של הסופר אלכסנדרו אודובסקו.
בתקופת ניהולו של הבמאי פאול גוסטי שלטה גישה נטורליסטית בהשראת אוטו ברהם ואחרים.
בשנים 1905–1908 ו-1912–1913 הנהיג המחזאי אלכסנדרו דאבילה רפורמות לכיוון מודרניזציה של התפאורות והבמה וקידם רפרטואר בן התקופה, כולל מחזות צרפתיים.
בשלהי המאה ה-19 בלטו במשחקם על במת התיאטרון, כוכבים כמו גריגורה מנולסקו שגילם את המלט, אריסטיצה רומנסקו וקונסטנטין נוטארה.
הרפרטואר כלל גם מחזות רומניים שהפכו קלאסיים, מאת מחזאים כמו יון לוקה קאראג'אלה, בארבו שטפנסקו-דלווראנצ'ה, בוגדן פטריצ'ייקו חאשדאו, וסילה אלכסנדרי ודאבילה עצמו.
בין מלחמות העולם התבלט משחקו של ג'ורג'ה קלבוריאנו.
בשנת 1946 הופק בתיאטרון המחזה "מקבת" בבימויו של יון סאווה.
בימי מלחמת העולם השנייה, אחרי ש-23 באוגוסט רומניה עזבה את בת בריתה, גרמניה הנאצית, והצטרפה לכוחות הברית, נהרס בניין התיאטרון הלאומי על ידי הפצצה של הלופטוואפה ב-26 באוגוסט 1944. כנראה היעד המקורי של ההפצצה היה בניין "ארמון הטלפונים" והתיאטרון שנמצא ממול נהרס בטעות.
בשנים הבאות הצגות התיאטרון התקיימו באולמות חלופיים "סטודיו" ו"קומדיה".
בימי השלטון הקומוניסטי חורבות התיאטרון פונו והמגרש נשאר ריק עד לשנות ה-90. אז, בימי המשטר הדמוקרטי החדש, נבנה בו המלון נובוטל.
החלק הקדמי של חזית הבניין שנעלם ב-1944 שוחזר באופן מדויק וסמלי כפורטל כניסה אל חזית הזכוכית של המלון.
השלטון הקומוניסטי החליט לבנות מחדש את התיאטרון הלאומי לא במקום המקורי אלא בכיכר האוניברסיטה.
העבודות בניהולם של האדריכלים הוריה מייקו, רומאו בליה וניקולאיה קוקו, התחילו בשנת 1964 והסתיימו בימי שלטונו של ניקולאה צ'אושסקו ב-1973. חוזק המבנה היה באחראיות המהנדס אלכסנדרו צ'ישמיג'יו.
הבניין החדש כלל שלושה אולמות - האולם הגדול (Sala Mare) בגוף A, האולם הקטן (Sala Mică) והאולם סדנה בגוף C.
הוא נחנך מספר פעמים בין 20 בדצמבר 1973 ולשנת 1976. הבניין, בסגנון מודרניסטי של שנות ה-60 של המאה ה-20, לא נגמר בחוץ מכיוון שהנשיא צ'אושסקו לא אהב אף אחת מגרסאות ציורי הקיר על תולדות התיאטרון שהיו אמורים לכסות את הקירות בשלוש החזיתות, כנראה מכיוון שהוא לא צויר בהם.
בהמשך הלבנים הגלויות באזור שנועד לציורים כוסו בלוחות שיש של רושקיצה.
מעל הבניין נשארה מעין "מגבעת" אלגנטית מבטון מזוין שהפכה לסמל של הבניין.
אולם כנראה, מכיוון שלא דמתה לגג של בית רגיל, היא לא מצאה חן בעיני צ'אושסקו, שדרש לעצב אותה מחדש.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, לפי דרישת הדיקטטור צ'אושסקו, עיצב צוות בניהולו של האדריכל צ'זאר לזרסקו את הבניין מחדש - כולו בחוץ, וחלקית בפנים (נשמרו מרחבי הפואייה המקוריים).
השריון של צ'זאר לזרסקו החליף את המורניזם של הבניין המקורי, שעוצב עם חמרים איכותיים, ביסודות שנבנו מחמרים דלים, פסאודו-קלאסיים, אופייניים לשנים שבהן נבנה ארמון הרפובליקה ושדרות ניצחון הסוציאליזם בבוקרשט ושבהן באירופה שלט הפוסט-מודרניזם ההיסטוריציסטי.
קיבולת האולמות הוגדלה בעזרת הצטופפות של המושבים, בדומה למה שנעשה ב"אולם ההיכל" (Sala Palatului) ונוצרו מרחבי ביניים עם גלריות אמנות ואחרים.
אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי ב-1989, בניין התיאטרון שופץ שוב בשנים 2010–2014 שיפוץ משמעותי ובגרסתו החדשה נחנך בסוף שנת 2014.
השינויים משנות ה-80 לא התאימו לתקנים מבחינה סטטית ומבחינת הגנה מפני רעידות אדמה, מבחינת חוזק החומרים.
את הפרויקט ניהל האדריכל רומאו בֶּליה (Belea).
הוסרו התוספות מעידן צ'אושסקו (החזיתות שעוצבו על ידי צ'זר לזרסקו, שהסתירו את ה"מגבעת" שעיצב בעבר הוריה מייקו ושנחשבו כמגבירות סיכונים במקרה של רעידות אדמה
כעת הוא כולל שבעה אולמות, לרבות אולם גדול (Sala Mare) בעל 900 מושבים.
האולם הגדול - (Sala Mare) (מסוג איטלקי) - 900 מושבים
האולם סטודיו (ורסטילי - יכול להפוך לסוג איטלקי, אליזבטני או לארנה) - 590 מושבים
האולם סדנה (תיאטרון ניסויי) - 250 מושבים
האולם "פּיקטורה" (Pictura) ("הציור") (ורסטילי - יכול לתפקד כאולם איטלקי, אליזבטני או כארנה) - 300 מושבים
האולם הקטן (Sala Mică) (ורסטילי - יכול לשמש כאולם איטלקי מצומצם, אליזבטני או כארנה) - 240 מושבים
האולם תחת כיפת השמיים (Sala în Aer Liber) - 300 מושבים
האולם "מדיה" (רב-תכליתי - לתערוכות, רסיטלים, כנסים, הרצאות, הקרנות - עם שורות כיסאות) - 300 מושבים
עלות העיצוב החדש של הבניין הייתה 63.2 מיליון יורו (ברוטו) שמתוכם 28 מיליון יורו סופקו על ידי בנק הפיתוח של מועצת אירופה.
לפי החוזה הביצוע היה צריך להימשך שנתיים ו-4 חדשים אך בסופו של דבר העבודות נמשכו 4 שנים.
החנוכה הרשמית של התיאטרון בגרסה החדשה התקיימה ב-10 בנובמבר 2014.
1918–1919 - יון פרץ וקונסטנטין רדולסקו-מוטרו
1921–1922 - ויקטור אפטימיו ,אלכסנדרו מברודי
1924–1925 - קורנליו מולדובנו, יון מינולסקו
1925–1927 - קורנליו מולדובנו, אלכסנדרו הודוש
1928–1929 - קורנליו מולדובנו, ליביו רבריאנו
1929–1930 - ליביו רבריאנו, ויקטור אפטימיו
1930–1931 - יון גריגורה פרייציאנו ואלכסנדרו מברודי
1940–1941 - יון מרין סדוביאנו, הייק אקטריאן, ליביו רבריאנו
1944–1945 - ניקולאיה קרנדינו, ויקטור אפטימיו, טודור ויאנו
התיאטרון הורוד היה תיאטרון בולבאר מסחרי, שפעל בשנים 1964–1967.
ישראל בקר, רפאל שחר ומעצב התפאורה שאול אברהמי נמנו על בעליו.
מנחם גולן היה שותף בתיאטרון.
ב-1968 הורשעו שחר ואברהמי בגין אי העברת דמי מס הכנסה, שנוכו מן העובדים, לרשויות המס ונגזרו עליהם נגזרו קנס ושישה חודשי מאסר על-תנאי.
ביוני 1973 הוצא צו פירוק לתיאטרון.
בואינג בואינג, הצגת בכורה: פברואר 1964
שחקנים: ברנרד לורנס - עזריה רפפורט, רוברט - רפי שחר, ז'קלין - שפרירה זכאי, ברכה נאמן, זמירה עילם (ייני), ברטה - ג'טה לוקה
דירת הרווקים, הצגת בכורה: 25 ביולי 1964
יוצרים: תרגום ועיבוד: רות בת דור (על פי המחזה "Come Blow Your Horn" של ניל סימון), במאי - מנחם גולן, תפאורה - שאול אברהמי
שחקנים: ג'טה לוקה - האם, יונה אטלס - האב, רפי שחר ושלמה וישינסקי - האחים, ברכה נאמן, זמירה עילם/עליזה כהן
חמש חמש, הוצג קודם בתיאטרון אוהל, 1957. הצגת בכורה: 21 בפברואר 1965, קולנוע מוגרבי
יוצרים: במאי - גדעון שמר, תפאורה - דוד שריר, ניהול מוזיקלי - אריה לבנון, כוריאוגרפיה - אהובה ענברי
שחקנים: ישראל גוריון, ישראל אברהמי, אביבה פז, שלמה ניצן, שאול צור, אתי גרוטס, רונית כץ, גילה גנור, שי דנון, דודיק סמדר, ג'טה לוקה, מרים אוריה, שולמית קפלנסקי, נורית כהן, יונה אטלס, יוסף אוקסנברג, נתן וולפוביץ', יגאל סרי-לוי.
אשתו הצעירה של המפקח גרין, הצגת בכורה: יולי 1965
יוצרים: מחזאי - רוברט תומא, תרגום - שפרירה זכאי, במאי - איזידור הרשקוביץ'
שחקנים: נתן כוגן, ריטה רייש, רפי שחר, יעקב בנאי
צחוק הגורל (הצגת יחיד), הצגת בכורה: אוקטובר 1965
יוצרים: מחזאי - מנחם תלמי, יגאל מוסינזון, יוסף הייבלום ואפרים קישון, במאי - ישראל בקר, מוזיקה ופזמונים - אלי רובינשטיין
הזמיר מארץ סין, הצגת בכורה: דצמבר 1965
יוצרים: על פי המחזה הזמיר (אנדרסן), במאי - רפי שחר
ירמיהו לא רוצה, הצגת בכורה: אפריל 1966
יוצרים: מחזה - מישל אנדרה, עיבוד ובימוי - צבי אמיתי
שחקנים: שלמה וישינסקי, אילנה עדן, אריאל פורמן ועוד
החייל האמיץ שווייק, הצכת בכורה: 23 בספטמבר 1966
יוצרים: על פי הספר מאת ירוסלב האשק, תרגום - עמוס קינן, במאי - אברהם ניניו, תפאורה - שאול אברהמי
שחקנים: שוויק - בומבה צור, כומר - חנן גולדבלט, זישא גולד, ועוד
חדר לשניים, הצגת בכורה: מאי 1967
יוצרים: מחזאית - עדה בן-נחום (על פי פ.
ומפנר), במאי - מישא אשרוב, תפאורה - שאול אברהמי
שחקנים: יעקב בן סירא, ג'טה לוקה, רונית כץ, יעקב בנאי, ברונקה זלצמן
התיאטרון הלאומי של בודפשט (בהונגרית: budapesti Nemzeti Színház) הוא תיאטרון ותיק, הממוקם ברובע 9, בודפשט.
הוא נפתח בשנת 2000. התיאטרון הוקם מחדש ב-1 באוגוסט 2002 עם הקמת חברת "התיאטרון הלאומי בע"מ" (Nemzeti Színház Rt).
התיאטרון פתח את שעריו באופן סמלי ב-15 במרץ יום העצמאות של הרפובליקה ההונגרית דהיום.
חברת התיאטרון הצהירה בתקנונה: "החברה מתכוונת להמשיך במסורת של הערכת כל כותבי ויוצרי ספרות הדרמה ואמנות הבמה ההונגרית והאוניברסלית בתיאטרון הלאומי החדש שנבנה, באופן הראוי לחשיבות המוסד."
התיאטרון הלאומי נפתח לראשונה בשנת 1837 מול מלון אסטוריה (1837–1908) אבל אז היה שמו "התיאטרון ההונגרי של פשט" והחל לפעול תחת שם זה עד 1840 כאשר הפך לבעלות של המדינה ולא של מחוז בפשט, כדי לפעול בשם זה מעל 163 שנים.
התיאטרון החליף מבנים לתקופת פעילות זמנית (שהפך לדי קבוע) לאחר המבנה הראשון.
זהו המוסד הראשון שהוקם ממש כתיאטרון לאומי בבודפשט, ושבנייתו נועדה במקור למטרה זו, ולא הוקם באופן ארעי.
ב־1 באוגוסט 2000 הוקם התיאטרון על ידי המדינה ופועל כחברת מניות פרטית מוגבלת ונמצא תחת שליטתו הישירה של המשרד הממשלתי למשאבי אנוש.
אף על פי שהתיאטרון החדש איננו היורש של התיאטרון הלאומי שנפתח בשנת 1837 - ששמו שונה חודש לאחר מהקמתו ל"תיאטרון ההונגרי של פשט" אף על פי שעל פי החלטת הפרלמנט תפקידו האמנותי היה להעריך את יוצרי "ספרות התיאטרון ההונגרית והאוניברסלית" התיאטרון הלאומי החדש כיום ממשיך את מסורתו ארוכת השנים.
הבניין של התיאטרון החדש הוקם על מגרש בבעלות המדינה.
הבנייה נמשכה מספטמבר 2000, כמעט 16 חודשים.
הצגת חנוכת הבית הייתה מחזהו של אימרה מדאץ': טרגדיית האדם, בבימויו של יאנוש סיקורה.
התיאטרון האופרה והבלט הלאומי של ליטא (בליטאית: Lietuvos nacionalinis operos ir baleto teatras) הוא תיאטרון ללהקת אופרה ולבלט בעיר וילנה שבליטא.
ראשיתו של הרעיון הוא בהקמת תיאטרון לאופרה ובלט בקובנו בשנת 1928. בין מייסדי התיאטרון היה קיפראס פטראוסקאס.
בשנת 1948 הוחלט להעביר את התיאטרון לוילנה והוא התמקם בבניין תיאטרון שכבר היה קיים.
בשנת 1974 לתיאטרון נבנה בניין חדש.
המבנה כולל אולם ל-1149 מקומות.
לפני המבנה הוצב פסל של קיפראס פטראוסקאס שהיה בין מייסדי התיאטרון ושר בו עד לשנת 1958. על החזית הצפונית הוצבו 10 פסלים של דמויות ידועות מיצירות שונות.
המבנה מנוצל גם לאירועים רשמיים, הופעות ותחרויות מוזיקליות.
החל משנת 1998 התיאטרון פועל בשם הנוכחי.
במהלך השנים על במת התיאטרון שרו בעיקר זמרים ליטאים.
הוא היה במה להצגת בכורה של אופרות שנכתבו על ידי מלחינים ליטאים.
להקות האופרה והבלט של התיאטרון משתתפות באופן קבוע בפסטיבלים ברחבי העולם.
בכל קיץ נערכות הופעות בשטח של מבצר טרקאי.
התיאטרון הלאומי של סגד (בהונגרית: Szegedi Nemzeti Színház) הוא תיאטרון לאומי בסגד שבהונגריה, שפועל משנת 1883.
במהלך המאה ה-19 גדלה העיר סגד באופן משמעותי.
מפעם לפעם היו מגיעות לעיר קבוצות שחקנים שהציגו הצגות בגרמנית והונגרית.
תחילה להצגות אלו הוקצה בניין שהיה שייך לעירייה, אשר נהרס בשנת 1847 לאור מצבו.
בשנת 1878 הוקמה אגודה שמטרתה הייתה לגייס כסף להקמת בניין ייעודי.
הבניין, אשר נבנה בסגנון נאו בארוק ואדריכלות אקלקטית, נפתח להצגות בשנת 1883 בנוכחות פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, אולם בשנת 1885 נשרף הבניין.
הבניין שוקם תוך זמן קצר והצגה ראשונה נערכה בו בשנת 1886. בשנים 1978–1986 בוצעו עבודות שיקום המבנה.
התיאטרון מציג מופעי אופרה, בלט ודרמה.
בין הצגות שהועלו על במה הצגות של מחזאים הונגרים ומחזאים בולטים מחוץ להונגריה.
באולם שכולל 680 מקומות ישיבה.
בשנת 1977 נפחת עולם משנה שכולל 277 מקומות.
בשנים 1951–1953 ג'רג' באלינט כיהן כמנהל אמנותי של התיאטרון.
אוטו אדם היה הבמאי הראשי בשנים 1953–1956.
התיאטרון הפרטי פעל מפתיחתו ב-16 באוקטובר 1897 ועד להלאמתו ב-1948.
גם התוכניות יותאמו לצרכים שלהם, הוא רצתה לעלות על הבמה את כל הז'אנרים הדרמטיים מלבד דרמה קלאסית, אבל בעיקר אופרטות ומחזמר.
לאחר מכן, למרות העובדה שכבר הייתה לה תמיכה עקרונית של מועצת העיר של בודפשט, חלפו כמעט שלוש שנים בטרם נקבע המיקום המדויק של התיאטרון והוא נבנה.
הבניין נרכש בסופו של דבר ללא סיוע העירייה.
בעלה של אחות סידי ררקושי קנה את המקרקעין, שהיה בבעלות משפחת ברנאשדר ב-10 בפברואר 1896 תמורת 70,000 פורינט הונגרי.
למרות שהאזור לא היה במיקום אידיאלי מבחינת תחבורה, שכן הוא נפל באמצע כיכר שנתחמה בארבעה כבישים ראשיים, ולכן היה רחוק יותר מתחנות כלי התחבורה הרגילים של אז, הם סמכו על הקונספט האמנותי.
מאחר שבניית התיאטרון והקמת העסק דרשו אמצעים כספיים משמעותיים יותר מאלה שעמדו לרשותו של בעל הקרקע החדש, נוסדה חברת מניות בערבון מוגבל להקמה (Magyar Színház Részvénytársaság) ב-14 בספטמבר 1896, ובכך הוא הרחיב את מעגל המייסדים.
הון היסוד היה 980,000 פורינט של 56 המניות בערך נקוב של 5,000 פורינט כל אחת שהיווה את הון מניות כולו.
מעט מאוד מידע דלף על המייסדים.
נשיא החברה היה בעל הקרקע.
איבאן רלה נבחר למנהל ולמנהל האמנותי.
במהלך סיור התיאטרון הראשון שנערך בשבוע שלפני הפתיחה, הופיעו בנוסף למבקרי התיאטרון של עיתוני בודפשט כמעט כל המחזאים ההונגרים הפעילים ונציגי כל תיאטראות בודפשט (על מנהליהם ופקידיהם).
מטעם התיאטרון הלאומי והאופרה הופיעו הנציב הממשלתי קלמן פלוסאר, הבמאי הרוזן אנדור פשטטיץ' והדרמטורג אנטל וראדי.
קלמן פורז'ולט הופיע מטעם תיאטרון העם, אישטוואן קגלביץ' מתיאטרון הקומדיה, ז'יגמונד פלד מתיאטרון הקיץ ועוד.
האורחים התקבלו בברכה והסתובבו עם הייזם ויו"ר מועצת המנהלים של התיאטרון הבמאי איבאן רלה, המזכיר בלה פיי וחבר הפרלמנט בלה הגדוש שהיה אז בעל המניות העיקרי של התיאטרון.
עם זאת, השנה הראשונה של התיאטרון שנחשב אז כממוקם בפרברים לא הייתה מוצלחת למדי.
לפיכך, איבאן רלה העביר את הניהול ללאסלו באוטי, שהיה אז רק בן 25. בהתלהבות הנעורים שלו הפך את מוסד האמנות להצלחה.
בתחילת המאה, התיאטרון הציג מחזות צרפתיים ואנגלים, כמו גם אופרטות מרהיבות תוך שימוש במאפיינים של האחרונים.
עם זאת, כאשר באוטי רצה להחתים את שארי פדאק, (שחקנית הונגרייה מפורסמת מאוד, אשתו השנייה של פרנץ מולנר), דירקטוריון החברה לא ראה אותה כישרונית מספיק.
היחסים הידרדרו, מה שהוביל למשבר בדירקטוריון.
באוטי התפטר מהניהול ב-20 בינואר 1900.
בשנת 1914, התיאטרון נבנה מחדש בעזרת האדריכל לאסלו ואגו.
בנוסף למבואה החדשה, המושבים באודיטוריום הוגדלו למעל 1000 מקומות בסידור מחדש חכם.
המוסד המחודש הפך בכך לאחד מהתיאטראות המודרניים ביותר בתקופתו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הכלכלה והתרבות הוכפפו לאינטרסים של לוחמה בחזיתות.
בתקופה זו התמזגה החברה של התיאטרון לתוך מה שנקרה "האיחוד" (Unió Színházüzemi és Színházpító Eszvénytársasásság) - שבמהלך קיומו ניהל שישה תיאטראות נוספים וגם שלושה בתי דירות.
התוכניות רחבות ההיקף של ה"איחוד" התרסקו עד מהרה על ידי שורה של אירועים היסטוריים שליליים שפקדו את המדינה: התבוסה במלחמת העולם, מהפכת החרציות, הרפובליקה הסובייטית ההונגרית של 1919, המלחמה ההונגרית-הרומנית, חוזה טריאנון, השפל הכלכלי והאינפלציה.
בתקופה שבין מרץ עד אוגוסט 1919, התיאטראות של "האיחוד" (Unió Rt) הולאמו (יחד עם ציוד התיאטרון העשיר) ו-150,000 כתרים במזומן נגנבו מהקופה ורווחי החברה נפלו.
בכל זאת התיאטרון ההונגרי סיים את אותה השנה ברווח, שנבע בעיקר מקבלת תפקידה של שארי פדאק בתיאטרון (שהשתתפה גם בתנועות הפוליטיות של אותה תקופה).
ב-1920 המצב הפוליטי של המדינה כבר התייצב, אך הייתה אי ודאות כלכלית גדולה, והחברה ניצלה זאת לרכישת ארבעה תיאטראות נוספים, ואף החלו להקים גם את חברת בתי הקולנוע (Corvin Motion Picture Theatre Co).
בחכירה של החברה לפיתוח תיאטרון
בשנות העשרים חזר התיאטרון לאופרטות - בעיקר צרפתיות מודרניות - אך עם מעט הצלחה.
ב-13 ביוני 1929 הפך התיאטרון לקונסורציום.
לאחר מכן, ההובלה התחלפה ברצף מהיר.
מ-27 ביולי 1929, החברה המשותפת לפיתוח תיאטרון שכרה את התיאטרון, המנהלים הכלליים שלו ג'רג' ראץ, אוטו טורדאי (מקודם טאובר) שבתחילה היה סגנו של ראץ, ועד אוגוסט יוז'ף הגדוש (מקודם ברסלאואר) ועד אוקטובר אוסקר בלומנטל (מנהל אדמיניסטרטיבי) התחילו הפעולות שלהם.
מספטמבר 1929, המנהל האמנותי היה אישטוואן ברודי ועד מהרה היה גם פאל רלה לתקופה קצרה.
בשנת 1930 הפקיד המנהל הכללי ג'רג' ראץ הטיל את תפקיד מנהל התיאטרון על אוטו טורדאי לאחר מספר חודשי פעילות ומספטמבר היה ארתור בארדוש המנהל האמנותי של התיאטרון.
ניהול משותף של תיאטראות הונגרי ואנדראשי
בעונת 1932–1933, התחילו את פעילותם והנהגתם המנהלים לשעבר של תיאטרון מרכז העיר, ינה הלטאי (עד 1936) ופאל ברודי, כמו גם מנהל "תיאטרון שדרת אנדראשי" אלמר ורטהיימר.
משנת 1938 נקראו התיאטראות ביחד "תיאטרון הונגרי ואנדראשי" (Magyar és Andrássy Színház Kft).
הם החתימו את שאנדור הבשי, שפרש מהתיאטרון הלאומי.
בהתחלה הם התנסו בהצגות שהובאו מהתיאטראות הקודמים שלהם, ולאחר מכן המשיכו את פעולתם עם כמה הצגות מוצלחות מקוריות משלהם.
התיאטרון חגג 40 שנה להיווסדו ב-29 באוקטובר 1937, בו נשא שאנדור הבשי נאום חגיגי, ולאחר מכן הוצג מחזהו של שייקספיר ריצ'רד השלישי עם ינה טרז' בתפקיד הראשי.
עד אמצע מרץ 1940 הציג התיאטרון מופעי קברט, ולאחר מכן עד תום מלחמת העולם השנייה פעילותו הלכה ודעכה ומנהליה התחלפו ללא הירף.
חזית הבניין הייתה לכיוון רחוב דוב, לכיוון הכיכר הקטנה שנוצרה על ידי הבניין, הצדדים האחרים גבלו ברחובות איזבלה, סווטשג (Szövetség) וושלני (Wesselényi).
התיאטרון ההונגרי נבנה תוך כשנה ב-1897. כל שטח מבנה התיאטרון היה 1,260 מ"ר.
המייסדים חתמו על חוזה עם אדולף לאנג, אדריכל מבודפשט, להכנת התוכניות ובניית התיאטרון.
עלות הבנייה של התיאטרון כולו היא 250 000 פורינט.
לאחר מלחמת העולם השנייה, בין התיאטראות של הבירה, המבנה נותר שלם יחסית.
האודיטוריום לא היה מחומם במשך זמן רב וב-28 בינואר 1945 פגע מוקש שלא התפוצץ בעליית הגג שמעל תקרת המיתרים.
לאסלו באוטי ואדן לאזאר כמזכיר (1908–1918)
המנכ"ל לאסלו באוטי עד 1924 - שהפך אז לנשיא החברה .
אחריו הגיע ינה פלודי בתפקיד זה, לאחר קריסת הקונצרן ה"איחוד".
ב-19 ביוני 1929, הוקם קונסורציום של אמנים להצלת התיאטרון - מנהל אמנותי: דיולה הגדוש.
התיאטרון הלאומי על שם ינקה קופלה (בבלארוסית: Нацыянальны акадэмічны тэатр імя Янкі Купалы) הוא תיאטרון לאומי במינסק שבבלארוס, שפועל משנת 1890.
בשנת 1887 נשרף בניין תיאטרון שפעל בעיר.
ביוזמת מושל העיר נבנה בניין חדש שנפתח להצגות בשנת 1890. התיאטרון פעל בשם "התיאטרון העירוני".
בשנת 1920 התיאטרון נפתח מחדש תחת שם "תיאטרון ממשלתי של בלארוס".
סגל התיאטרון כלל בעיקר שחקנים ומנהל אמנותי של תיאטרון שפעל לפני זה והוא המשיך באותו רפרטואר.
בהמשך לתיאטרון הגיעה הנהלה חדשה ששמה דגש על יצירות מקומיות.
עד לשנת 1922 הצגות הוצגו בבלארוסית, רוסית ויידיש.
החל ממרץ 1922 כל ההצגות היו בבלארוסית.
בשנת 1940 לתיאטרון הוענק עיטור הדגל האדום של העמל.
בתקופת מלחמת העולם השנייה תיאטרון פעל בטומסק.
בטומסק בשנת 1944 ההוצגה לראשונה מחזה "פאולינקה".
עד היום זו הצגה באיתה התיאטרון מלחיל כול עונה חדשה.
התיאטרון חזר למינסק אחרי שחרור העיר משליטה גרמנית.
בתקופת ברית המועצות בתיאטרון פעלו מספר שחקנים לרבות לאון רחלנקו שזכו בתואר אמן העם של ברית המועצות.
בשנת 1969 בתיאטרון החל לעבוד ולרי רייבסקי.
בהמשך הוא מונה לבמאי ראשי ומנהל אמנותי.
הוא פעל בתיאטרון עשרות שנים.
בשנת 2011 החל שיפוץ משמעותי של הבניין שהושלם בשנת 2013. במהלך שיפוץ שוחזרו פריטים רבים של העיצוב המקורי משנת 1890.
בשנת 2020 סגל התיאטרון מחה נגד תוצאות הבחירות לנשיאות בלארוס 2020 ודרשו ספירה חוזרת של הקולות.
ב-17 באוגוסט מנהל התיאטרון פוטר ובהמשך פוטרו רוב השחקנים.
התיאטרון חידש את פעילותו בשנת 2021 עם סגל והנהלה חדשה.
במהלך פרעות יאשי ושואת יהודי רומניה הומתו רבים מיהודי יאשי ורומניה בכלל ונפגעו ונסגרו רבים ממוסדותיהם ובהם גם תיאטרון העץ הירוק, תיאטרון היידיש של יאשי, שנחשב לתיאטרון היידיש המקצועי הראשון בעולם.
אחרי המלחמה הוקם ב-1 באוגוסט 1948 התיאטרון היהודי הממלכתי בבוקרשט עבור המקבץ היהודי הגדול ביותר וכעבור שנה, ביאשי, הוקם התיאטרון היהודי הממלכתי של יאשי (ברומנית: Teatrul Evreiesc de Stat) עבור הקיבוץ היהודי השני בגודלו ברומניה.
את התיאטרון היהודי הממלכתי של יאשי ניהל השחקן והבמאי היהודי איזו שפירא.
בתיאטרון הוצגו מחזות יידיים קלאסיים וגם מחזות מקוריים.
מפעם לפעם יצאו השחקנים להופעות בערים נוספות ברומניה.
התיאטרון היהודי הממלכתי של יאשי פעל ביידיש בין השנים 1947 - 1963. התיאטרון נסגר בעקבות התערערות המבנה שלו והתמעטות מבקריו.
במקום בו עמד המבנה מוצג פסל של אברהם גולדפדן, מייסד התיאטרון היידי הראשון ברומניה.
במוזיאון התיאטרון היהודי ברומניה מוקדשים ארבעה אולמות לתיאטרון היהודי הממלכתי שליאשי.
התייבשות היא מצב של מחסור בנוזלים בגוף.
שיעור נוזלים תקין חיוני לצורך פעילות תקינה של המנגנונים השונים בגוף.
בבני אדם, שיעור הנוזלים התקין הוא 60% ממשקל הגוף לגבר ו55% לאישה; אצל תינוקות הוא מגיע ל-78% ממשקל גופם.
התייבשות מתרחשת כאשר כמות הנוזלים הנקלטים דרך הפה ובאמצעות המטבוליזם בגוף קטנה מהכמות אותה מאבד הגוף בשתן, בצואה, בנידוף דרך מערכת הנשימה, באידוי ובהזעה דרך העור או בהקאות וריור.
הסיבות השכיחות להתייבשות הן שתייה בכמות לא מספקת וחשיפה לפרק זמן ארוך לשמש או למקור חום בימים חמים במיוחד.
סיבות אחרות להתייבשות הן מחלות כגון כולרה או דיזנטריה, בהן הגוף מאבד נוזלים רבים מדי דרך מערכת העיכול; בכוויות כשכמות המים המתנדפת דרך העור גדולה; וכן בהרעלת מזון, כאשר הגוף עלול לאבד הרבה נוזלים בהקאות.
מבחינים בין שלוש דרגות התייבשות שונות:
התייבשות קלה - איבוד נוזלים בשיעור של עד 5% ממשקל הגוף (2–3 ליטר במבוגר).
היא מתבטאת בצמא, סומק של העור, בחילה ודופק מהיר (מעל 120 פעימות בדקה).
כמו כן שרוי הנפגע באי שקט, מגיב בעצבנות ותפקודו הכללי יורד.
התייבשות בינונית - איבוד נוזלים בשיעור שבין 5% ל־10% ממשקל הגוף (4–7 ליטר במבוגר).
היא מתבטאת בסחרחורות, כאב ראש, בחילה והקאה, קוצר נשימה, יובש קשה בפה וחוסר רוק, חולשה קשה וקושי בתזוזה.
עור הנפגע קר וחיוור, הדופק מהיר, העור לא גמיש (גמישותו תלויה בכמות המים בו).
התייבשות קשה - איבוד נוזלים בשיעור העולה על 11% ממשקל הגוף (מעל ל־7 ליטר).
היא מתבטאת בהפרעות קשות בהכרה, הזיות והפרעות בראייה ובשמיעה, כמו כן מתבטאת בהלם תת-נפחי.
בהמשך מתפתחים הסימנים החמורים של מכת חום.
במצב התייבשות, מצטמצם נפח הדם והזרמתו לחלק מהאיברים מפסיקה כמעט כליל, זאת על מנת להזרים דם למערכות ולאיברים החשובים יותר (המוח, הלב, מערכת הנשימה, מערכת העצבים ועוד).
בין היתר מצטמצמת הזרמת הדם לכליות, ועקב כך סובל האדם שהתייבש מהקאות אשר מביאות לאיבוד נוזלים נוסף, ובכך מחריפות עוד יותר את מאזן הנוזלים בגוף.
לרוב, הטיפול במקרה זה הוא קירור הגוף ומתן עירוי.
החדרת מחט העירוי במצב זה קשה מאחר שהצמצום בנפח הדם גורם להתכווצות בכלי הדם ההיקפיים.
שתן - זוהי הבדיקה היעילה ביותר.
ככל שההתייבשות מחמירה, כך מתמעטת כמות השתן, עד לאנוריה.
בדרגה בינונית כמות שתן תרד ל-0.5 סמ"ק לק"ג בשעה, ובדרגה קשה לפחות מ-0.1 סמ"ק לק"ג בשעה.
נוסף לכך, ככל שהתייבשות מחמירה, יעלה המשקל הסגולי של השתן.
כמו כן, בשתן יופיע ריכוז גבוה של מלחים, אוראה, אצטון וכן רמת חומציות גבוהה.
בדיקת דם - בספירת דם ייראה עליה בהמטוקריט כתוצאה מירידה בכמות הפלזמה.
בבדיקת אלקטרוליטים יימצא היפרנתרמיה והיפוקלמיה.
בבדיקת ביוכימיה תיראה עליה ברמת האוראה ובקריאטינין.
עליה ברמות אוראה וקריאטינין תיראה גם במקרים של הפרעה כלייתית, אולם בשונה ממנה, במקרה של התייבשות רמות האוראה יעלו יותר מרמות הקריאטינין.
CVP (לחץ ורידי מרכזי) - בדיקה זו נעשית בדרך כלל רק במקרים קשים.
מדד תקין של ערך זה יהיה 5–12 cmH2O, ובהתייבשות קשה יימצא ערך נמוך יותר, בדרך כלל פחות מ-3 cmH20.
בתינוקות, חום גבוה עשוי להיות אחד מתסמיני ההתייבשות.
בעת הופעת תסמיני התייבשות יש לחדול מכל מאמץ, יש לשתות ולהביא לקירור הגוף, דבר אשר מקטין את האידוי מהעור.
בהתייבשות קלה אפשר לתת לנפגע לשתות בעצמו.
שתייה ממותקת ובכמויות קטנות באופן רצוף תקל את השתייה על אדם מיובש החש בחילה.
בהתייבשות קשה רצוי לערות נוזלים דרך הווריד ולפנות את הנפגע לבית חולים להמשך טיפול.
מנגנון ההגנה של הגוף כנגד התייבשות הוא תחושת הצימאון, אולם מנגנון זה אינו יעיל דיו, מאחר שכמויות המים המרוות את הצימאון קטנות בהרבה מאלה החסרות בגוף.
על כן, יש לעודד שתייה מרובה ללא קשר לתחושת הצמא.
בעשור הראשון למדינת ישראל הונהגה בצה"ל משמעת מים, שבה חיילים נדרשו לחסוך במים ושתו במשורה, שכן אז האמינו כי ניתן להרגיל את הגוף להסתפק במעט נוזלים.
באוגוסט 1959 ערך עזרה זהר מחיל הרפואה מחקר שבו עקב במשך 25 ימים אחרי 20 חיילים שערכו מסע מאילת למטולה, ומסקנותיו היו שמשמעת המים פוגעת למעשה במערכות הגוף ושכמות השתייה אינה משפיעה באופן משמעותי על כמות הזיעה ועל כן הובילו לביטול משמעת המים בחילות השדה בצה"ל.
בימינו נהוגה משמעת מים הפוכה, שבה נדרשים החיילים לשתות באופן יזום, במיוחד חיילים שנמצאים בתנאי שדה ואימונים קשים, כמות שתייה מינימלית בכל יום.
התיאטרון הקאמרי הוא התיאטרון העירוני של תל אביב.
בשנת 2005 זכה התיאטרון בפרס ישראל על תרומה לחברה ולמדינה.
מנכ"לית התיאטרון היא יפעת צחי קיראל.
המנהל האמנותי של התיאטרון, מאפריל 2019, הוא גלעד קמחי.
ב-24 באוקטובר 1944 אסף הבמאי יוסף מילוא ארבעה שחקנים (רעייתו ימימה מילוא, רוזה ליכטנשטיין, אברהם בן-יוסף ובתיה לנצט) והם העלו תוכנית בת ארבעה מערכונים בשם "מאז ועד היום" במרתף קולנוע מוגרבי בתל אביב.
אליהם הצטרף פרץ בן צדק (שעבד באופרה הישראלית) כמנהל הבמה ובהמשך גם מנהלו הטכני הראשון של התיאטרון.
בהמשך הציגו מחזה לנוער המבוסס על סיפורו של חיים נחמן ביאליק "אלוף בצלות ואלוף שום".
לאור ההצלחה האמנותית, החליטו חמשת החברים, שנודעו כ"להקת המערכונים", לייסד תיאטרון שיהיה ישראלי באופיו.
התיאטרון נוסד באופן רשמי בפברואר 1945 אז גם הצטרפו אליו השחקנים יוסי ידין וחנה מרון, שהפכו לימים לכוכביו הבולטים.
כן הצטרף לחבורה טוביה גרינבאום.
באוגוסט 1945 התקיים ערב השקה בו הכריזה חבורת השחקנים על הקמת התיאטרון.
כחודשיים לאחר מכן, בחודש אוקטובר, נערכה הצגת הבכורה, "משרתם של שני אדונים".
בשנה הראשונה הציג התיאטרון ארבע הצגות: "משרתם של שני אדונים", "העולם בו אנו חיים", חתונת הדמים, והקומדיה "דודתו של צ'רלי".
"הקאמרי" החל להתבסס על דור של שחקנים צעירים שגדל בארץ, ביטא רוח ארצישראלית ודיבר עברית שוטפת, זאת בניגוד לתיאטרון "הבימה" שהתאפיין אז בשחקנים מבוגרים ממוצא רוסי ששיחקו בעיקר במחזות קלאסיים.
"הקאמרי" החל להדגיש בהצגותיו את המחזאות העברית המבטאת את החברה הישראלית, יחד עם העלאת מחזות מהקלאסיקה העולמית בראייה חדשה וצעירה יותר.
נאמן למגמה זו העלה התיאטרון בעת מלחמת העצמאות ב-1948 את "הוא הלך בשדות", שנחשב כמחזה הישראלי הראשון שהעלה לבמה את דמותו של יליד הארץ (שהיה דמות של צבר גיבור, כפי שיצר הסופר משה שמיר).
בשנת 1958 התחולל בקאמרי "מרד" זוטא נגד ניהולו של יוסף מילוא, הבמאי המייסד של התיאטרון.
את הניהול האמנותי לקחה לידיה הנהלה מורכבת מכמה מבכירי השחקנים של התיאטרון, בהם חנה מרון, אורנה פורת, בתיה לנצט, יוסי ידין ואברהם בן-יוסף.
אליהם הצטרף מנכ"ל מבחוץ, יעקב אגמון.
כעבור מספר שנים החליף את אגמון ישעיהו וינברג, לימים חתן פרס ישראל.
ב-1971 הפך "הקאמרי" מתיאטרון בבעלות מועצת שחקנים לתיאטרון העירוני של העיר תל אביב.
בשנת 1976 פרש ויינברג מניהול התיאטרון, בין השאר בשל לחץ פוליטי בעקבות העלאת מחזהו של יוסף מונדי "מושל יריחו".
במקומו התמנה למנכ"ל מי ששימש המנהל האדמיניסטרטיבי של התיאטרון, אורי עופר, כשלידו הנהלה אמנותית שעם חבריה נמנו דן מירון, אברהם עוז, גרשון פלוטקין וחנן שניר, שהתחלף אחר כך באילן רונן.
בשנת 1984 התמנה אילן רונן למנהל אמנותי, וזמן קצר לאחר מכן הוחלף אורי עופר, שייסד וניהל את האופרה הישראלית החדשה, בעודד פלדמן, שנתמנה במקומו למנכ"ל.
בשנות התשעים קיבל לידיו את ניהול התיאטרון הצמד עמרי ניצן (מנהל אמנותי) ונעם סמל (מנכ"ל), שהצליחו בראשית שנות השמונים להביא את תיאטרון חיפה לפריחה תחת ניהולם.
התיאטרון המשיך להציג הצגות רבות, כשהדגש היה על העלאת מחזות מקוריים.
בד בבד העלה "הקאמרי" הצגות מהקלאסיקה העולמית של שייקספיר, ברכט, ארתור מילר ועוד.
במשך 60 שנותיו הראשונות העלה התיאטרון כ-480 מחזות.
"הקאמרי" העלה גם מספר מחזות זמר בולטים: "עוץ לי גוץ לי" (של אברהם שלונסקי) ו"שלמה המלך ושלמי הסנדלר" (של נתן אלתרמן) בשנות השישים, ו"עלובי החיים" בשנות השמונים.
עם השנים הלכו והיטשטשו ההבדלים המהותיים בין הרפרטואר והליהוק של התיאטרון "הקאמרי" לבין שאר התיאטרונים בארץ, לרבות "הבימה".
המחזאי הבולט ביותר של "הקאמרי" מאז סוף שנות השישים היה חנוך לוין.
מחזותיו העלו ביקורת חברתית ופוליטית נוקבת, ועוררו לא פעם סערות.
מחזהו האנטי-מלחמתי "מלכת אמבטיה" שהעלה התיאטרון ב-1970, עורר סערת רוחות ציבורית חסרת תקדים: צופים הפגינו והתפרעו במהלך ההופעות, פוליטיקאים התערבו והממשלה איימה להפסיק לתמוך כספית בתיאטרון.
בעקבות המהומות, החליטה הנהלת "הקאמרי" להוריד את המחזה לאחר 19 הצגות בלבד.
למרות זאת, נחשבת הצגה זו כאבן דרך בתולדות התיאטרון ובתולדות הסאטירה הישראלית, כשיש הטוענים כי היא הקדימה את זמנה במחאה שהעלתה על שכרון הכוח הישראלי לאחר מלחמת ששת הימים.
בהמשך פעלו בתיאטרון מחזאים נוספים, בהם הלל מיטלפונקט, ענת גוב ועדנה מזי"א.
לקאמרי מועצת נאמנות וועד מנהל.