tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראשית שנות ה-50 היה "העולם הזה" בין הראשונים שהעלו לדיון את שאלת קיפוח עולי ארצות המזרח בישראל, בכתבת תחקיר ב-1950 תחת הכותרת "ישראל – מדינה אשכנזית?", ובשורת כתבות ב-1953 תחת הכותרת הבוטה "דופקים את השחורים" מפרי עטו של שלום כהן.
ב-1953 הותקפו באישון לילה עורכי "העולם הזה", כהן ואבנרי, על ידי ארבעה אלמונים ביציאתם ממערכת העיתון, פגעו בכהן בראשו, ושברו לאבנרי שתיים מאצבעות ידו הימנית, זאת כשנה לאחר הטלת פצצה במערכת העיתון, שיוחסה מאוחר יותר ל"מחתרת צריפין".
אבנרי העריך אז שהיה קשר בין התקיפה ובין הביקורת שמתח העיתון על טבח קיביה, ובמכתב לפנחס לבון קבע כי מאחורי התקיפה עמד הש"ב.
ב-1955 ניהלו כהן, אבנרי, ו"העולם הזה" מערכה נגד ראש עיריית חיפה אבא חושי, שאותו האשים העיתון בהטלת אימה ובמעשי שחיתות, בסדרת כתבות בה כונתה חיפה בשבועון בשם "חושיסטאן", זמן קצר לאחר מכן הונחו לבנות חבלה במערכת העיתון, שהתגלו לפני שאירע דבר, ופוצץ בית הדפוס בו נדפס העיתון.
ב-1956, על רקע מלחמת סיני, היה כהן שותף להקמת "הפעולה השמית" ביחד עם אבנרי, נתן ילין-מור, בועז עברון, עמוס קינן ואחרים, תנועה רעיונית שדגלה בהשתלבות מדינית של מדינת ישראל עם שכנותיה הערביות ב"מרחב השמי".
ב-1958 היה כהן שותף, לצד יעקב אגמון, שלמה בר-שביט אהרן מגד, בועז עברון ואחרים, לגילוי דעת של סופרים, עיתונאים, משוררים ואמנים שקראו לביטול הממשל הצבאי.
ב-1959, עם פרוץ "אירועי ואדי סאליב", הביעו כהן ו"הפעולה השמית" תמיכה בדוד בן הרוש, טענו שמעצרו לא היה מוצדק, ותבעו לשחררו.
הם הבהירו כי אם יישאר במעצר והדרך היחידה לשחררו תהיה באמצעות היבחרותו לכנסת, יהיו מוכנים להעמידו בראשות רשימתם בבחירות לכנסת הרביעית.
באספה הפומבית הראשונה של הפעולה השמית בחיפה, מנה כהן דוגמאות רבות של אפליית יוצאי עדות המזרח בכל תחומי החיים בארץ, והזכיר לעומת זאת את חלקם של צעירי העדות הצפון אפריקאיות במלחמת העצמאות.
הוא טען כי עולי צפון אפריקה רומו בארצות מוצאם על ידי הנציגים מישראל, וקרא להפסיק את עבודות הדחק בקרב עולים אלה, "ההורסות כל מוסר עבודה".
ב-1960 נפגש כהן עם נציגי ממשלת "אלג'יריה החופשית", ובהם סגן ראש ממשלת "אלג'יריה החופשית" קרים בלקאסם, במטה האומות המאוחדות.
בתגובה לחקיקת חוק איסור לשון הרע הקימו אבנרי וכהן לקראת הבחירות לכנסת השישית בשנת 1965, רשימה שנקראה "העולם הזה - כוח חדש", שזכתה רק למנדט אחד ואבנרי לבדו נבחר כח"כ.
הרשימה התמודדה שוב בבחירות לכנסת השביעית בשנת 1969, והפעם זכתה לשני מנדטים וכהן הצטרף לאבנרי כחבר כנסת מטעמה.
שלום כהן שם דגש על העניין העדתי ועל קיפוחם של עולי ארצות המזרח.
הדבר הביא בשנת 1971 לפילוג ברשימה.
שלום כהן הפך לסיעת יחיד, למזכ"ל תנועת "הפנתרים השחורים" ולחבר הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית.
הקרע הפוליטי הפך גם לקרע במערכת "העולם הזה", כאשר שלום כהן קיבל, בחסות הסדרים משפטיים, טור עצמאי משלו במסגרת השבועון ובמשך הזמן פרש כליל מן השבועון.
לאחר פרישתו הקים את השבועון נוער 71 שעיקר עניינו היה מוזיקת פופ ובתרבות המחאה של הנוער בעקבות אירועי 1968. בעקבות ניסיונות לנגח אותו מעל דפי העולם הזה פרסם ב-1972 את ספרו "העולם הזה" ובו מתח ביקורת אישית חריפה על שותפו לשעבר אבנרי.
בבחירות לכנסת השמינית ב-1973 עמד עם נעים גלעדי בראש רשימת "הפנתרים השחורים - דמוקרטים ישראלים" שלא עברה את אחוז החסימה.
בשנת 1974 פרש כהן מתנועת "הפנתרים השחורים" וחזר לכתיבה עיתונאית וכתיבת ספרים.
הוא נחשב למומחה ביחסי ישראל-ערב והשאלה הפלסטינית וכן בעניינים חברתיים.
בהמלצתו של פייר מנדס פראנס, מדינאי יהודי צרפתי וראש ממשלת צרפת בשנים 55–1954 החל לשמש כתב של העיתון הצרפתי "לה מאטן דה פארי".
במקביל שידר ברדיו שווייץ (RSR) בצרפתית.
בשנות ה-80 עבר לכתוב עבור העיתון הצרפתי ליברסיון ונחשב לאחד מהעיתונאים הבכירים בצרפת בתחום המזרח התיכון.
בחודש מרץ 1977 הקים כהן ביחד עם יהושע פרץ, יו"ר ועד פועלי נמל אשדוד, את "מפלגת החופש", שקיבלה 2,498 קולות בבחירות לכנסת התשיעית שנערכו באותה שנה.
עם תחילת תהליך השלום עם מצרים, שהביא לחתימת הסכם השלום בשנת 1979, היה שלום כהן אחד העיתונאים הישראלים הראשונים שהגיעו למצרים.
בעקבות הביקורים התכופים בארץ אותה הכיר מנעוריו פרסם ב-1978 את הספר "מצרים - מדריך לישראלי לארץ הנילוס", מדריך הטיולים הראשון בעברית על מצרים.
הוא גם נוכח בחתימת הסכמי קמפ דייוויד עצמן.
כהן נפטר בירושלים, במהלך סיקור עיתונאי, בינואר 1993. הוא נטמן בבית העלמין סגולה בפתח תקווה.
כהן נישא בשנת 1955 לאורה הלר ילידת איטליה, בתם של ד"ר ליאון הלר וד"ר לילי הלר.
סודותיו של השבועון מטיל האימה, הוצאת טפחות, 1972.
מצרים, מדריך לישראלי בארץ הנילוס, הוצאת פורז, 1978.
שיח אחים, 1987, הוצאת זמורה
אינשיראח, הנערה מאלכסנדריה, הוצאת די נור, 1992.
שלום זכר (בהגייה האשכנזית ליטאית: שוֹלֶם זוֹכֶר.
בהגייה פולנית: שוּלֶם זוּכֶר), הוא מנהג של אירוח וכיבוד קל הנערכים לכבוד הולדתו של בן זכר.
מדובר במנהג הרווח בקרב יהודים מקהילות אשכנזיות להזמין קרובים וידידים בליל שבת שאחרי הלידה.
האירוע נערך לאחר שהציבור סועד את סעודת ליל שבת איש איש בביתו, ואז באים האנשים אל בית משפחת היולדת או אל בית הכנסת, ומברכים את הילד ואת משפחתו.
הסעודה נקראת "שלום זכר", על שם האמור בגמרא: "כיוון שבא זכר בעולם, בא שלום בעולם".
טעם נוסף הוא כיוון שהשבת נקראת שלום, ו"לידת זכר מביאה שלום בין איש לאשתו".
בתלמוד מוזכרת סעודה בשם "שבוע הבן" או "ישוע הבן", המפרשים נחלקו באיזו אירוע מדובר.
לפי רש"י מדובר על סעודת ברית מילה ופדיון הבן אולם לפירוש בעלי התוספות הכוונה היא לסעודה שנהגו בתקופת התלמוד לערוך לאחר לידתו של כל בן.
עם זאת, גם לפירוש התוספות לא מצוין מתי נערכה הסעודה, רבי ישראל איסרלן, מזכיר את המנהג לקיים את הסעודה בלילות שבת, כסעודת הודיה בהמשך לדברי התוספות, משום שזה זמן נוח ו.
מנהג זה הובא בהגהת הרמ"א על השולחן ערוך.
האירוח כולל מאכל ומשקה, שאינם מצריכים נטילת ידיים, ובמיוחד נהוג להניח על השולחן מאכלים עגולים כגון גרגירי חומוס ועדשים, אשר בדרך כלל מסמלים מנהגי אבלות.
משמעות המנהג היא לפי אחד הטעמים שניתנו לקיום הסעודה לפיו מדובר בהשתתפות סמלית באבלו של התינוק, על צאתו מרחם אימו בעל כרחו, שכן "על כרחך אתה נולד ועל כרחך אתה חי", וברוח דברי חז"ל כי בהיות התינוק ברחם, הוא לומד את כל התורה.
רגע לפני צאתו לאוויר העולם – בא מלאך ובמכה אחת (על השפה העליונה - מכאן השקע באמצעה) משכיח ממנו הכל - כדי שירכוש לו חכמה ודעת בכוחות עצמו, ולא ייהנה מן המוכן.
המאכלים העגולים מסמלים איפוא אבלות משום דמיונם לגלגל חוזר.
יש כאלה המקשרים בין גרגרי החומוס הנקראים ביידיש "אָרבֵּעס" או "שלום-זכר באָנדלעך", לבין הפריון המובטח בפסוק שבו אומר אלוהים לאברהם: "וְהַרְבָּה אַרְבֶּה אֶת זַרְעֲךָ כְּכוֹכְבֵי הַשָּׁמַיִם" (בראשית כ"ב, י"ז) כיוון שקריאת מילות הפסוק "ארבה את" בהגייה אשכנזית דומה להגיית המילה ארבעס.
בקהילות חסידיות נהוג אף להגיש לשולחן משקאות בירה ויין.
טעם המנהג הוא אמירת לחיים לזכות התינוק ואימו.
טעם נוסף מהכתוב "ויין ישמח לבב אנוש" שהרי זוהי שמחה גדולה בצאת התינוק לאוויר העולם.
הרב שלום יצחק הלוי (מארי סאלם יצחק; כ"א בחשון ה'תרנ"א, 26 ביולי 1890 – כ"ו בתמוז ה'תשל"ג, 26 ביולי 1973) היה רב ראשי ליהודי תימן בתל אביב ובאופן לא רשמי שימש גם כרב ראשי ליוצאי תימן בישראל.
נשיא המועצה הדתית ליהודי תימן בארץ ישראל, דיין בבית הדין הרבני בתל אביב וחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל.
נולד בצנעא שבתימן, בנו הבכור של הרב יחיא יצחק הלוי, רבה הראשי של תימן.
הוסמך על ידיו לרבנות ולדיינות והתפרנס יחד עם חמיו מתפירת בגדים לבית המלוכה בתימן.
בשנת 1923 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
בשנת תרפ"ה, 1925 מונה לתפקיד הרב הראשי ליהודי תימן בתל אביב יפו.
הוא היה גם רבה של שכונה בעיר, וחבר בבית הדין הרבני בה.
בשנת תשכ"א, 1961 חזר עם משפחתו לירושלים ובה גר עד לפטירתו בכ"ו בתמוז תשל"ג, 26 ביולי 1973. שימש כחבר מועצת הרבנות הראשית משנת תשט"ז, 1956 עד תשל"ג.
אחד מהם הוא חיים משה הלוי חבר הנהלת ישיבת רמת גן.
נפטר בירושלים ב-26 ביולי 1973.
הרב הלוי הקים עם אחרים את חברת "תורה אור" אשר מטרותיה היו הקמת מוסדות לימוד לילדים ונוער על פי מסורת יהדות תימן, סייע בהקמת מוסד לחולים ויולדות ובמציאת מסגרות לימוד לקשישים.
בנוסף, הוא ארגן כינוסים של רבני תימן לשם קידום ענייני העדה ושימור המסורת התימנית.
מנהיגותו הייתה טבעית וסוחפת כך שכל רבני תימן, גדולים וקטנים, נענו לקריאתו והשתדלו להטות שכם.
בהיותו איש שנטה לכיוון תנועת 'תורה ועבודה' (תנועת הפועל המזרחי), שלל את ההסכם שנחתם בינואר 1944 בין 'מרכז התאחדות התימנים' לבין 'ההסתדרות', בנוגע לשיתוף פעולה בין שני הארגונים בקליטת עולי תימן.
הרב חשש מהשפעה שלילית של ההסתדרות בענייני חינוך העולים, ואכן החלו להגיע אליו מכתבים מהרב ישעיהו משורר עם טענות אודות התנכלות פעילי ההסתדרות לעולים שהקפידו לקיים מצוות.
הרב הגיע לביקור במחנה העולים בעין שמר, שמע את תלונות העולים, ופעל לשינוי המצב בדרכים שונות.
כן הוציא מכתב חשוב מטעם 'המועצה הדתית ליהודי תימן בא"י' לדוד בן-גוריון בעניין המצב הדתי והחינוכי של עולי תימן.
העתקים נשלחו לרבנות הראשית לישראל, למחלקת העלייה, למחלקת העבודה, למשרד הפיקוח של הסוכנות היהודית, ולוועד הלאומי.
הרב שלום היה מודאג מאוד ממצב הרוחני הירוד שאליו נקלעה העדה בישראל, ולחם ופעל לשינוי המצב בהרצאות, הסברה, חינוך והשפעה.
הרב כאב את מצב רבני העדה שלא הוכרו על ידי הממסד הרבני.
בשנת תש"ה (1945) באספה בפתח תקווה הוא אומר: "כאן בארץ רב צריך להיות מוכר על ידי הרבנות ועל ידי הממשלה, למשל עניין קידושין, צריך להיות אדם מוסמך לכך...
חוקת הרבנות הראשית לא"י אומרת, שמי שעוד לא שימש במשרת רבנות 10 שנים לא יכול להיבחר חבר ברבנות הראשית לא"י, ומשום כך אין תימני חבר ברבנות הראשית לא"י".
15 שנים אחר כך, בתשרי תש"ך (1960), בכינוס הוא אומר שיש צורך להקים ישיבה.
הסביר את מצב העדה באותה תקופה שאם מחפשים מועמד לדיין מבין הצעירים המתחנכים בארץ, הרי זה אינו בנמצא.
חובה עלינו - אמר הרב - שנעמיד רבנים כאלה, שיהיו מורי הדרך לצבור ולכבוד לעדה ולצבור הישראלי בכללו.
הדבר תלוי אך ורק בנו, אמר.
הרב שלום יצחק הלוי קבע מיד לאחר הכרזת המדינה בה' באייר כי יש לחוג בכל שנה את יום העצמאות באמירת הלל, וכראש רבני תימן הוא שלח לכל בתי הכנסת התימניים פסק הלכה המורה להם לחוג יום זה בכל שנה.
הוא התפלא מדוע הרבנות הראשית לישראל עדיין לא פסקה הלכה זו, ופנה לרבנים הראשיים, ואכן לאחר כשנתיים (תש"י) ניתנה הוראה על ידי מועצת הרבנות הראשית לחוג את יום העצמאות בכל שנה באמירת הלל.
במכתב לרב ראובן נדאף כתב שקשה לקבוע ברכות על כך, אף ש"הנס גדול ועצום".
הרב שלום פרסם מאמרים שונים בעניין מנהגי תימן ובעניין חיזוק מסורת ההגייה שבפי יהודי תימן.
רבות מהבעיות האקטואליות של הקהילה התימנית החדשה בישראל מוזכרות בכתביו.
דברי חכמים - שו"ת ובו קע"ד (174) תשובות אשר ענה לבני קהילתו, יצא לאור בירושלים בשנת תשל"ב, 1972.
דברי שלום - פירוש על חלק הדקדוק למהרי"ץ, יצא לאור בירושלים בשנת תש"ל, 1970.
ניקד את שישה סדרי משנה על פי מסורת יהודי תימן (בהוצאת יוסף חסיד).
שלום שמחה זורין (ב:רוסית:Шо́лом Ната́нович Зо́рин) (1902–1974) היה מפקד יחידת פרטיזנים יהודיים בבלארוס במהלך מלחמת העולם השנייה.
שלום זורין התגורר בעיר מינסק.
לאחר המלחמה עבד כנגר בעיר מינסק.
העיר מינסק נכבשה כעבור 4 ימים לאחר פלישת הגרמניה הנאצית לברית המועצות ביוני 1941. זורין נכלא בגטו המקומי יחד עם שאר יהודי העיר ונשלח לעבודה במחנה שבויי מלחמה.
במחנה זה הכיר את סמיון גנזנקו, קצין סובייטי שבוי ובסוף שנת 1941 שניהם ברחו ליערות שבסביבת מינסק, שם הקימו יחידת פרטיזנים.
אל היחידה הצטרפו תושבים מקומיים, שבויי מלחמה שברחו מהמחנות ויהודים שברחו מהגטאות שבסביבה.
לאחר שמספר היהודים ביחידה גדל, החלו התנגשויות על רקע אנטישמי בין יהודים ולא-יהודים.
זורין הגן על היהודים וגנזנקו, כמפקד היחידה, החליט להטיל עליו להקים יחידה פרטיזנית יהודית נפרדת.
היחידה כונתה תחילה "יחידת 106" ולאחר מכן נקראה "יחידת זורין".
בתחילת דרכה היו ביחידה כ-60 איש עם 15 כלי נשק בלבד, עם הזמן גדלה היחידה עד ל-800 איש.
יחידתו של זורין קלטה את היהודים שנמלטו מהגטאות שבערי הסביבה.
הגרמנים בסיוע משתפי פעולה הביילורוסים פשטו על אזור היערות ששם הייתה היחידה וזורין עם אנשיו נאלצו להעתיק את בסיסם ליערות נאליבוקי, באזור בו פעלו יחידות פרטיזנים רבות.
זורין ראה את משימת הצלת יהודים כמטרה העיקרית של יחידת הפרטיזנים שלו.
לכן ביחידתו נקלטו לא רק גברים צעירים, שיוכלו להיות לוחמים, אלא משפחות שלמות של יהודים שברחו מהגטאות.
ביחידה הוקם מחנה אזרחי ובו בעלי מקצוע, שהקימו ביער בתי מלאכה: מתפרה, סנדלריה, מאפייה, בית חרושת לייצור נקניקים, סדנה לתיקון נשק ולייצור פצצות, טחנת קמח, וכן בית חולים שדה עם רופאים יהודיים שברחו מגטו מינסק.
בית החולים שירת לא רק את היחידה של זורין, אלא את כל יחידות הפרטיזנים של האזור.
כמו כן במחנה הוקם בית ספר ולמדו בו כ-70 תלמידים - ילדים מכל הגילים.
ביולי 1944, בקרובת האחרונים עם הגרמנים הנסוגים נפצע זורין ברגל.
בשל חומרת הפציעה נאלצו הרופאים לקטוע את רגלו.
יחידת הפרטיזנים של זורין פורקה, לאחר שחרור האזור על ידי הצבא האדום.
חלק מהלוחמים התגייסו לצבא, כדי להמשיך להילחם בנאצים.
לאחר המלחמה המשיך שלום זורין להתגורר במינסק, עד שבשנת 1971 עלה לישראל.
שלום זיסמן (14 במרץ 1914 – 12 בפברואר 1967) היה חבר הכנסת השנייה מטעם הציונים הכלליים, יושב ראש תנועת מכבי ישראל, ממלא מקום ראש עיריית רמת גן ויושב ראש הוועד האולימפי בישראל.
אביו, שמואל יהודה היה דמות מרכזית בקהילה וכיהן בתור חבר מועצת העיירה ויו"ר הבנק המסחרי.
שלום זיסמן נסע ללמוד משפטים בוורשה בהיותו בן 16, אולם היותו ציוני נלהב, וכן האנטישמיות החריפה של אותה העת, הביאוהו לעלייה בגפו לארץ ישראל בגיל 19.
בתקופת המנדט הבריטי, נכנס לפעילות ספורטיבית במכבי צעיר מתוך אמונה בערכו העצום של החינוך הגופני לנוער היהודי, ותוך זמן קצר התמנה למפקד המכבי הצעיר בחיפה.
בתנועת "המכבי", הכיר זיסמן את ציונה, מי שעתידה לימים להיות אשתו.
ב-1936, בהתקרב ימי המאורעות, הצטרף לשורות ההגנה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, התגייס זיסמן לצבא הבריטי, לגדוד השני של הבריגדה היהודית, שם לחם בקרבות המערכה במדבר המערבי ובחזית איטליה.
אחרי המלחמה נשלח למזרח אירופה לפעולות בתחומי העלייה, רכש והצלת שארית הפליטה, והצליח לאתר בין היתר את שתי אחיותיו, שריד אחרון למשפחתו הענפה.
עם התגברות המאבק כנגד המנדט הבריטי, חזר זיסמן לפעילות בהגנה, ופרסם סדרת מאמרים בעיתונים מעריב והארץ על כל סוגי הנשק ואופן שמושם.
פרסם גם ספר בשם "דע את נשקך", אשר היה בעל מטרה זהה למאמריו, הכנת היישוב היהודי בארץ ישראל ליום פקודה.
במלחמת העצמאות היה רב-סרן שלום זיסמן סגן ראש מחלקת ההסברה וממייסדי עיתון צה"ל במחנה.
ב-1951 נבחר לכנסת השנייה מטעם מפלגת הציונים הכלליים והיה חבר בוועדת החוץ והביטחון.
לצד עבודתו בהיבט הביטחוני, התאפיינה כהונתו ביוזמות רבות ביניהם בתחום הכלכלה, שהאמין כי עליה להיות חופשית, ואף בתחום בטיחות הדרכים שכבר אז זיהה בו פוטנציאל נזק משמעותי.
ב-1953 נבחר לתפקיד יושב ראש מכבי ישראל, תפקיד שמילא מתוך אמונה שהספורט, לצד מעלותיו הרבות לאדם בכלל, משמעותו חשובה ביותר גם עבור מדינת ישראל החדשה.
האמין כי הדגלים של מדינת ישראל, המתנופפים במגרשי ספורט בבירות העולם, מפגינים את קומתה הזקופה של מדינת ישראל המתחדשת לקהל רב, וההמנון הלאומי המנוגן במגרשי ספורט - מפלס דרך אל לב יהדות התפוצות.
ב-1955 בתום כהונת הכנסת השנייה, נבחר זיסמן למועצת עיריית רמת גן, וכיהן בה כממלא מקומו של ראש העירייה אברהם קריניצי.
במסגרת זו יזם את הקמת בורסת היהלומים בשטחה של רמת גן, נמנה עם מייסדיו של כפר המכביה, הכפר האולימפי של האולימפיאדה היהודית, וכן נמנה עם מקימי אצטדיון רמת גן והפארק הלאומי.
נבחר ליושב ראש הוועד האולימפי הישראלי, ונאבק על זכותה של ישראל להשתתף באירועי הספורט השונים בזירה האסיאתית.
ב-1966 במהלך משחקי בנגקוק שם שהה עם המשלחת הישראלית, נבחר לכהן בדירקטוריון פדרציית אסיה לספורט, ונטל את התפקיד למרות היותו במצב בריאותי ירוד.
בנו, עורך דין שמואל זיסמן, היה שחקן נבחרת ישראל ומכבי תל אביב בכדורסל.
שלום חגי (ידוע לעיתים גם כחגי שלום; נולד ב-5 במאי 1946) הוא איש עסקים ישראלי וקצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף, שכיהן כראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה.
כיום בעלי קבוצת הארגז ובעל השליטה בטיב טעם.
חגי נולד בלוב לגליה ורחמים חג'ג' ועלה עם משפחתו לישראל בשנת 1949. גדל במושב פורת.
למד בפנימיה של חיל החימוש והוכשר כמכונאי טנקים.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1963 שובץ כמכונאי בגדוד אייל של חיל התותחנים.
לאחר קורס קצינים חזר ב-1964 כקצין חימוש לגדוד אייל, הוא לחם עם הגדוד במלחמת ששת הימים.
לאחר מכן מונה לקצין האחזקה בעוצבת סיני ולקצין החימוש של האגד הארטילרי 209 בעוצבת סיני, .
במלחמת יום הכיפורים לחם כקצין חימוש באוגדה 146, אוגדת מילואים בפיקודו של משה פלד.
לאחר המלחמה מונה לקצין החימוש של עוצבת סיני.
לאחר לימודים בטכניון מונה ב-1981 למפקד יחידת החימוש הפיקודית של פיקוד הצפון, ב-1984 מונה למפקד מצל"ח, ב-1987 מונה לסגן ראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה ובשנים 1992 עד 1995 כיהן כראש האגף.
לאחר שחרורו החל לעסוק ביזמות בתחומי הנדל"ן והאבטחה וביוני 1996 מונה למנכ"ל חברת ארית תעשיות, חברה ציבורית בתחום התעשייה הביטחונית וטכנולוגיה מתקדמת.
את החברה שרשמה הפסדים גבוהים קודם לכניסתו לתפקיד, הצליח חגי באמצעות תוכנית הבראה להחזיר לפסי רווחיות.
לאחר השתלטות חברת יורוקל על ארית ב-1997, התפטר חגי מתפקידו כיו"ר הדירקטוריון.
חגי כיהן כדירקטור חיצוני בבנק הפועלים, יו"ר קרן מופת, קרן הון סיכון בשליטת יצחק תשובה ויו"ר חממת מיט"ב.
בשנת 2000 רכש מידי ההסתדרות, יחד עם תשובה, את קבוצת הארגז לאחר שזו נקלעה למשבר וערך בה תהליך התייעלות מקיף.
ב-2003 רכש את אחזקתו של יצחק תשובה והפך לבעלים יחיד.
בנובמבר 2009 רכש חגי את השליטה ברשת המרכולים טיב טעם והוא מונה ליו"ר הרשת.
באוגוסט 2010 השלימה רשת טיב טעם את השתלטותה על חברת מעדני מזרע ורשת כלי הבית DOMO.
חגי כיהן כיו"ר דירקטוריון ומנכ"ל החברה עד 2011 ו-2012 בהתאמה.
ביוני 2010 מכר חגי את המגרש בו פעלו מפעלי הארגז בתל אביב תמורת 400 מיליון שקל.
במקום נבנו זוג מגדלי המשרדים בני 40 קומות - "מגדלי אלון".
קומת משרדים אחת במגדלים הייתה בבעלותו והוא מכר אותה תמורת 21 מיליון שקל ב-2018.
חגי סיים בהצטיינות תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול בטכניון ותואר מוסמך במנהל עסקים עם התמחות במימון באוניברסיטת ניו יורק.
חגי שימש כמרצה ללימודי תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן במשך כשני עשורים.
במערכת הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה שימש כראש מטה הבחירות של אהוד ברק שנבחר לראשות הממשלה.
שלום חנוך הוא אלבום הסולו ה-11 (העשירי בעברית) של הזמר-יוצר הישראלי שלום חנוך.
האלבום יצא במרץ 2009 כאשר הסינגל הראשון שיצא מן האלבום הוא "פתוחים לאהבה".
בהמשך יצאו הסינגלים "אלוהים", "אומרת לי לעד", "אולי תדליקי" ו"בוכה רק לי".
באלבום זה נכללו אלמנטים של רוק אלטרנטיבי ואינדסטריאל.
חנוך לא בחר באף אחד משירי האלבום להיות שיר הנושא, על כן האלבום הוא למעשה נטול שם ועל עטיפתו מופיעה רק תמונתו של חנוך, ללא שמו.
מספר שירים מהאלבום בוצעו לראשונה בהופעות בסדרת "חיות לילה" בשנת 2008, ובהם "אלוהים", "להיות אדם", "בוכה רק לי", "ג'מייקה" ו"אומרת לי לעד".
כמה חודשים לאחר צאת האלבום שודרה כתבה בת 14 דקות בתוכנית אולפן שישי.
במסגרת הכתבה צולם קליפ לשיר "כל מה שחי" בבימויו של יאיר לפיד.
בעקבות האלבום יצא שלום חנוך לסיבוב הופעות באמפיתיאטרון קיסריה.
שלום חנוך - שירה, גיטרות ועיבודים
משה לוי - פסנתר, המונד, קלידים, גיטרות, טמבורין, קולות, עיבודים והפקה מוזיקלית
אייל ליאון קצב - גיטרות, בס, מפוחית, כלי הקשה, תכנותים, תכנות תופים, קולות, עיבודים והפקה מוזיקלית
רוני פיטרסון - גיטרה חשמלית
זיו הרפז - גיטרה באס, קונטרה באס
טל אבירם - תכנות תופים
ענת כהן - סקסופון טנור, קלרינט
גליה חי - ויולה, כינור
שלום זאב אפלבום (ז' באדר ה'תרצ"ד - י"ד בתשרי ה'תשע"ב, 22 בפברואר 1934 - 12 באוקטובר 2011) היה פרופסור מן המניין לאנטומולוגיה בקתדרה ע"ש מאורברגר בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2010 זכה בפרס רוטשילד לחקלאות.
שלום אפלבום נולד בתרצ"ד (1934) בניו יורק שבארצות הברית, להורים ילידי ליטא.
עוד בטרם היה בן שנה עלתה משפחתו לארץ ישראל, אולם בעקבות המשבר הכלכלי של 1939 נאלצה לחזור לארצות הברית.
עם קום מדינת ישראל שבה המשפחה ועלתה לארץ ישראל והתיישבה ברעננה, שם סיים אפלבום את לימודיו והתגייס לנח"ל.
בשנת 1955 נישא לד"ר לביאה אפלבום ולהם ארבעה ילדים.
בצעירותו החל ללמוד באוניברסיטה העברית, בפקולטה לחקלאות ברחובות.
בשנת 1955 סיים תואר ראשון וב-1957 קיבל תואר שני.
את עבודת הדוקטורט ביצע בהנחייתו של פרופסור אהרן בונדי.
בשנת 2010 זכה בפרס רוטשילד לחקלאות, "על מכלול מחקריו החדשניים, המתייחסים להשפעת גורמי עקה סביבתיים על הפיזיולוגיה של התנהגות חרקים ועל הבאת המידע הבסיסי שנצבר לקראת יישום מתקדם בהגנת גידולים חקלאיים".
תחומי המחקר בהם עסק אפלבום הם פיזיולוגיה של בקרת תהליכי רבייה בקרב זבובי פירות ועשי לילה, וכן היבטים פיזיולוגיים ומולקולריים של יחסי חרק – פטריה אנטומופתוגנית.
שלום ירושלמי (נולד ב-25 באוקטובר 1954) הוא עיתונאי ישראלי.
שימש סגן עורך העיתון "כל העיר" בירושלים, ופרשן פוליטי ב"מעריב" בין 1993 ל-2014.
נולד ב-25 באוקטובר 1954. אמו ילידת דמשק.
ירושלמי הוא בוגר האוניברסיטה העברית במדעי המדינה.
החל את דרכו העיתונאית בתחילת שנות השמונים בשבועון הירושלמי "כל העיר".
החל מ-1989 היה סגן לעורך העיתון דורון גלעזר.
ביולי-אוגוסט 1987 היה ירושלמי מעורב במגעים של משה עמירב עם בכיר אש"ף פייסל חוסייני, כחלק מפרשת עמירב, ואף נכח בפגישה אחת לפחות מתוך סדרת פגישות לקידום המגעים בין ישראל לפלסטינים שנערכה לפני האינתיפאדה הראשונה בידיעת ראש ממשלת ישראל יצחק שמיר.
בשנת 1989 קיבל ירושלמי מידע על הטרדות מיניות מצדו של מי שהיה אז שר התחבורה, משה קצב.
המידע לא פורסם מכיוון שהמתלוננת דאז לא הייתה מוכנה לחתום על תצהיר או לבוא לבית משפט, ולכן עורך העיתון דורון גלעזר החליט שאין אפשרות לפרסם את המידע.
בשנת 1993 עבר לעבוד בעיתון "מעריב" ככתב פוליטי.
שימש כפרשן פוליטי בתוכנית הבוקר "קפה טלעד".
החל משנת 2004 שימש עורך המקומון הירושלמי של קבוצת מעריב, "כל הזמן".
בסוף שנת 2007 חזר לשמש כתב ופרשן פוליטי ב-"מעריב".
במרץ 2009 סולק ירושלמי בכוח ממסיבת עיתונאים שערך משה קצב בקריית מלאכי, לאחר שהכחיש את טענת קצב כאילו הועבר מתפקידו מ"מעריב" בשל תלונתו של קצב על ירושלמי בפני עורך "מעריב".
בנובמבר 2010 ערך ירושלמי ריאיון עם ח"כ חיים אמסלם מש"ס שבו נטען כי אמסלם מתכוון להקים מפלגה חדשה ועצמאית שמצעה יכלול חינוך עם לימודי ליבה, השתלבות של חרדים בשוק העבודה ושירות בצה"ל.
הריאיון עורר סערה פוליטית פנימית גדולה בש"ס.
בשנת 2014 הצטרף לעיתון "מקור ראשון".
בשנת 2015, העיד כ"עד אופי" לטובתו של הרב יאשיהו פינטו, במשפט שהתנהל נגדו.
נכון לשנת 2020 משמש ירושלמי כפרשן הפוליטי באתר "זמן ישראל".
ירושלמי נשוי ואב לשלושה, תושב ירושלים.
שלום ירושלמי, יוסי אליטוב ואריה ארליך, ברגע האמת, הרבי מלובביץ' והדיאלוג המדיני-ביטחוני עם מקבלי ההחלטות בישראל, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר (2017).
הרב שלום חיים פרוש (י"ג באדר תרצ"ג, 11 במרץ 1933 - כ"ו בחשוון תשס"ה, 10 בנובמבר 2004) היה חוקר תורת החסידות ומזכיר מועצת גדולי התורה.
נולד בירושלים לחנה-רחל ומרדכי-ליבר פרוש, שהיה נכדו של מנחם מנדל פרוש.
מגיל צעיר החל לחקור את תורת החסידות.
נמנה עם צוות העורכים של האנציקלופדיה לחסידות בהוצאת מוסד הרב קוק.
פרסם מאות מאמרים בחקר החסידות ותורתם של אדמו"ריה.
פרסם מאמר שבועי מרכזי בביטאונה של חסידות בעלז "המחנה החרדי".
הוציא לאור את הסדרה "פניני החסידות" על חמישה חומשי תורה, הכוללת ליקוט מקיף מתורתם של גדולי החסידות.
במשך שנים עמל על כתיבתה של סדרת ספרי "אש דת" של האדמו"ר מאוז'רוב.
התגורר בקריית צאנז בירושלים, היה חסיד ביאלה ומקורב לאדמו"ריה, רבי יחיאל יהושע ורבי בן ציון רבינוביץ.
היה מקורב גם לרבי ישראל אלתר מגור, רבי יששכר דוב רוקח מבעלז ועוד.
במשך שנים שימש מזכיר מועצת גדולי התורה.
בשנת תשמ"ט (1988), בעקבות הפילוג באגודת ישראל והקמת דגל התורה, פרש מתפקידו.
נפטר בכ"ו בחשוון ה'תשס"ג (1 בנובמבר 2002) ונקבר בחלקת הלוויים בהר הזיתים בירושלים.
היה נשוי למרים, בתו של הרב אליעזר דוד ברנד, חבר מערכת אוצר הפוסקים.
בנם הרב אשר הוא ראש ישיבת נתיבות התלמוד לצעירים בירושלים ובצפת.
בין גיסיו: הרב שלמה פישר והרב לייב מינצברג.
אנציקלופדיה לחסידות - ספרים (אותיות א-ט), בהוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים, תש"מ (לא יצאו כרכים נוספים)
סדרת פניני החסידות מבחר פירושים מכל ספרי החסידות על חמישה חומשי תורה
סדרת אש דת על התורה, האדמו"ר רבי משה יחיאל הלוי אפשטיין מאוז'רוב
הגדה של פסח אש דת לקט ממשנתו של האדמו"ר מאוז'רוב
מאמר תחית המתים ומאמר הגאולה והתחיה של האדמו"ר מאוז'רוב
ברכת טוב: בראשית וליקוטים על התורה, האדמו"ר רבי אריה לייב מאוז'רוב
אור יקרות תולדות ומשנת הבעל שם טוב ותלמידיו
אהרן קדוש ה' מאמרי הוד במשנת חייו של הרבי מבעלז
אור המועדים: פסח מבחר מאמרים באורה של משנת החסידות
ירח האיתנים מאמרים על קדושת המועדים במשנת החסידות
מנחה חדשה על הגדה של פסח, מרבי נפתלי חיים הורביץ מדז'יקוב, בעיבוד מחודש
ענייני בר מצווה בהלכה, ברמז וחסידות
תולדות יעקב יוסף לרבי יעקב יוסף מפולנאה, הוצאה מחודשת בתוספת מראי מקומות ומקורות
תולדות אדם על חמישה חומשי תורה ומועדים, מאת רבי יהושע מאוסטרובא, הוצאה מחודשת בתוספת מראי מקומות ומקורות
שלום חוֹלַבְסקי (ביידיש: שלום כאָלאַווסקי; בבלארוסית: Шалом Халяўскі; 26 בספטמבר 1914 – 21 במאי 2011) היה סופר וחוקר תולדות היהודים במזרח אירופה, ובייחוד תולדות תנועות המרי והפרטיזנים היהודיים בזמן מלחמת העולם השנייה, לוחם ומפקד בתנועת המרי היהודית בזמן השואה.
חולבסקי נולד בעיר לידא שבאימפריה הרוסית (כיום במערב בלארוס).
הוא למד בסמינר למורים "תרבות" בווילנה, ולימים שימש מנהל בית הספר "תרבות" בעיירה ראקוב שבאזור מינסק.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה וריכוז היהודים בגטאות היה מראשוני המחתרת היהודית וממנהיגי המרד בגטו נייסבייז', המרד היהודי הראשון בגטאות (21 ביולי 1942).
בחסות להבות האש של הגטו הבוער ברח עם ניצולים אחרים ליערות ראיובקה, שם הצטרף ליחידות הפרטיזנים ונמנה עם המייסדים והמפקדים של יחידת הפרטיזנים היהודית על שם ז'וקוב (בראשות ליובה גילצ'יק), שלחמה ביערות בלארוס.
ביולי 1944 שחרר הצבא האדום את אזור ראיובקה, ויחידת הפרטיזנים התפרקה.
בסוף 1944 הקים יחד עם יצחק צוקרמן את הארגון היהודי פח"ח (פרטיזנים, חיילים, חלוצים) בפולין ובגרמניה ועמד בראשו.
הארגון היה לחלק מתנועת "הבריחה" לארץ ישראל, וחולבסקי הקים גם מעונות לפליטים יהודיים.
ב-1948 עלה ארצה והצטרף לקיבוץ עין השופט.
שם שימש מורה לספרות במוסד החינוכי "הרי אפרים".
חולבסקי העיד מטעם התביעה במשפט אייכמן.
חולבסקי היה בין מקימי מוסד "מורשת", בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ', ובשנים 1962–1966 כיהן כמרכֵּז המוסד.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים, במסגרת המכון ליהדות זמננו, וב-1977 קיבל שם תואר דוקטור לפילוסופיה.
עבודת הדוקטורט שלו, בהנחיית יהודה באואר, הייתה בנושא "המחתרת היהודית בגיטאות ביאלורוסיה המערבית בימי השואה".
חולבסקי כתב שמונה ספרים ומחקרים רבים, רובם בעברית, מקצתם ביידיש.
נפטר ב-2011 והובא למנוחות בעין השופט.
עיר ויער במצור, מורשת, בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ' וספרית פועלים, תל אביב, 1973.
על נהרות הניימן והדנייפר: יהודי בילורוסיה המערבית במלחמת-העולם השניה, המכון ליהדות זמננו, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשמ"ב, 1982.
התנועה הפרטיזאנית היהודית (בעריכת יהואש ביבר), מרכז ההסברה - שירות הפרסומים (סדרת "דע את עמך"), ירושלים, תשמ"ז, 1986.
בסופת הכליון: יהדות ביילורוסיה המזרחית במלחמת-העולם השנייה, (בעריכת לוי דרור), המכון ליהדות זמננו, האוניברסיטה העברית, מורשת, בית-עדות ע"ש מרדכי אנילביץ' וספרית פועלים, ירושלים, תשמ"ח, 1988.
וויפל בענקשאפט, וויפל חן: (ניעסוויזש - ווילנע - ראקאוו), "ישראל-בוך", תל אביב, תש"ס, 2000.
כמה געגועים, כמה חן: נייסביז', וילנה, ראקוב, : הוצאת ארגון לוחמי הפרטיזנים לוחמי המחתרת ומורדי הגטאות בישראל, קיבוץ דליה, תשס"ב, 2002.
מרי ולוחמה פרטיזנית: יהודי בילורוסיה במלחמת העולם השנייה, יד ושם רשות הזיכרון לשואה וגבורה; מורשת, בית-עדות ע"ש מרדכי אנילביץ', ירושלים, תשס"א, 2001.
משלי, ארגון הפרטיזנים, לוחמי המחתרת ומורדי הגיטאות בישראל, ירושלים, תשס"ב, 2002.
כל-זמן דאס ליכט ברענט / שלום כאלאווסקי, בית שלום-עליכם, תל אביב, תשס"ו, 2006.
מה שהלב רוגש לא יורד לטמיון, מרץ 2007.
שלום יוֹרָן היה ניצול שואה ופרטיזן יהודי.
ספר זיכרונותיו מהשואה, "הקורא תיגר", יצא לאור בשנת 2003.
שלום יורן נולד בשם סלים שניצר (Selim Sznycer) בעיר רציונז' שבפולין.
בזמן פלישת צבאות גרמניה הנאצית לפולין בשנת 1939 והוא בן 15 נמלטה משפחתו מזרחה לתוך אזורים בפולין שסופחו על ידי ברית המועצות, לאחר הפלישה הסובייטית לפולין, אך בשנת 1941 הגרמנים במבצע ברברוסה כבשו את האזור שכלל את מושב המשפחה החדש בכפר קטן בליטא בשם קוז'נייץ'.
ב-9 בספטמבר 1942 יום לפני יום כיפור, ניתנה ההוראה לחסל את הקהילה היהודית בקוז'נייץ'.
איינזצגרופן, בסיוע אוקראיני, ליטאי, יחידות לטביות מוסמכות ומקומיים גררו 1,052 יהודים, כולל הוריו של סלים, מבתיהם, ממקומות המסתור ומבית הכנסת ולאחר מכן רצחו אותם בשיטתיות ושרפו אותם.
רק מעטים, כולל סלים ואחיו הגדול מוסיו הצליחו להסתתר באסם של איכר בשם יגנליה בירוק (Ignalia Biruk), שנתן להם מחסה, ולאחר מכן לברוח אל היער.
מאוחר יותר הוא נזכר ומספר:
ביער הם מצאו קבוצה מאורגנת של כ-150 יהודים שברחו מהגטאות ומחנות הריכוז הסמוכים ומזוועות הנאצים.
חמישה מהם בילו את החורף הקשה של 1942–1943 בשוחה תת-קרקעית שהם בנו לעצמם בביצות ליד אגם נארוץ' ללא ניסיון קודם בענף הבנייה, רק על סמך מה שזכרו מתוך ספרים כגון "רובינזון קרוזו" ו"השכל הישר".
הם הצטיידו במזון - בעיקר תפוחי אדמה - על ידי נדבות וגנבה מן האיכרים המקומיים.
באביב הם נוכחו לגלות כי פחות מ-50 יהודים מן הקבוצה המקורית שרדו את המסדר הנאצי.
האחים איתרו יחידת פרטיזנים אך לא הורשו להצטרף עקב מחסור בכלי נשק, על פי הנוהג המקובל לצירוף פרטיזנים חדשים.
מפקד יחידת פרטיזנים אחר הציע להם להצטרף בתנאי שיצליחו לפוצץ מפעל צבאי נאצי בקוז'נייץ'.
המבנה נשמר היטב אך בכל זאת הצליחו האחים במשימה.
בשובם הם למדו כי הפרטיזנים לא ציפו שיחזרו מהמשימה בחיים ולא התכוונו לצרפם משום שהיו יהודים.
יחד עם מספר בחורים הם הקימו יחידה המורכבת מ-200 היהודים שביערות ובביצות בלרוסיה המערבית.
כנגד כל הסיכויים הם שרדו, רכשו כלי נשק ונלחמו בגרמנים ובמשתפי פעולה עמם.
מאוחר יותר הצטרפו ליחידה של פרטיזנים סובייטים וניהלו מלחמת גרילה נגד הצבא הגרמני הנסוג, ארבו לשיירות, פוצצו גשרים, מסילות ברזל ורכבות גרמניות.
בשנת 1944 שוחררה בלארוס על ידי ברית המועצות ופרטיזנים יהודים גויסו לצבא האדום.
מאוחר יותר כמה מהם הורשו להצטרף למועצת הצבא הפולני.
עד סוף המלחמה הם חצו באופן בלתי חוקי כמה מגבולות אירופה לאיטליה, שם עבד סלים באופן בלתי חוקי בצבא הבריטי.
בשנת 1946 עלה סלים ארצה באמצעות זהות בדויה של חייל בריטי כדי להתגבר על מגבלות העלייה שהטיל המנדט הבריטי בארץ ישראל בספר הלבן של 1939. בזמן התאוששותו בבית החולים לאחר ניתוח, הקליט את חוויות המלחמה שלו בפולנית ואחסן את מחברות יומנו האישי.
סלים שינה את שמו לשם העברי "שלום יורן" והצטרף לחיל האוויר שרק נוסד בארץ.
בעת שירותו בחיל האוויר הכיר את ורדה גרָנֶבסקי, והשניים נישאו ב-1954.
מאוחר יותר הוא שימש בתפקיד מרכזי בפיתוח התעשייה האווירית (תע"א) ובסופו של דבר שימש כסגן נשיא בכיר של התעשייה האווירית.
כיהן כחבר מועצת המנהלים המייסדים של מוזיאון המורשת היהודית, יו"ר חברת atasco u.s.a בלונג איילנד, ונמנה עם חבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב, שם הקים במימונו קתדרה על שם הוריו לחקר ההיסטוריה היהודית והשואה.
כמו כן, תמך בארגון לתיעוד תולדות הפרטיזנים.
בשנת 1991 מצא יורן את יומנו הישן, ובשנת 2003 פרסם את ספר זיכרונותיו מהמלחמה, שתורגם למספר שפות.
יורן נפטר בשנת 2013 בביתו שבניו יורק, בגיל 88, והובא לקבורה בישראל, בבית העלמין קריית שאול.
הותיר אחריו את אשתו, הפסלת ורדה יורן ושתי בנות.
רבי שלום יוסף פרידמן (9 בספטמבר 1812, י"ג בתשרי ה'תקע"ג - 8 בספטמבר 1851, י"א באלול ה'תרי"א) מסדיגורה, היה אדמו"ר חסידי, בנו הבכור של רבי ישראל פרידמן מרוז'ין.
נולד ברוז'ין לרבי ישראל פרידמן מרוז'ין ולשרה.
נקרא על שם סבו רבי שלום שכנא מפראהביטש ועל שם יוסף שבריתו חלה ביום האושפיזין שלו.
נישא לבלומה רייזל, בתו של רבי דן מראדוויל, נכדו של רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב וחתנו של הרב מאפטא.
סירב לקבל רבנות במקומות אחרים מפני שהיה קשור מאוד לאביו.
לאחר פטירת אביו בג' בחשוון ה'תרי"א, תפס את מקומו בהנהגה, אולם הוא לא האריך ימים ונפטר עשרה חודשים בלבד אחריו בי"א באלול ה'תרי"א, בגיל שלושים ותשע ונקבר בבית הקברות בלייפציג, כפי שחזה אביו בשעת לידתו.
ולאחרונה לוקטו כל מאמריו הפזורים והן מתוך כתבי יד, בספר רשפי קודש ויצא לאור על ידי מכון 'תורת אמת'-שטפנשט.
רבי יצחק פרידמן אבי שושלת בוהוש.
רבי מנחם נחום דוב בער (ר' נחום בער'ניו) מסדיגורה.
חתן דודו רבי אברהם יעקב פרידמן מסדיגורה
לאה רחל, נישאה לקרוב משפחתה, רבי אברהם יהושע העשיל ממעז'יבוז'
בת שבע, אשת בן דודה רבי מנחם נחום מרדכי פרידמן בנו הגדול של רבי דוד משה פרידמן מצ'ורטקוב ובזיווג שני אשת בן דודה רבי ישראל פרידמן מסאדיגורה.
בנה היה רב יצחק פרידמן.
שלום יונה טשרנוֹ (נכתב לעיתים צ'רנו, צ'ארנו; בכתיב יידי, שנהג בזמנו: טשרנאָ; 1878 – 13 בספטמבר 1932) היה מורה ומחנך עברי ברוסיה ובליטא, מחלוצי החינוך העברי ברוסיה ובפולין, מנהל בתי ספר וסמינרים למורים ומחברם של ספרי לימוד חלוציים בעברית.
טשרנו נולד בשנת 1878 בעיר לידה שברוסיה הלבנה.
לאחר ארבע שנות לימוד בסמינר למורים, הוסמך ב-1897 כמורה.
לאחר הסמכתו ייסד וניהל בתי ספר ממשלתיים ליהודים בפלך ויטבסק.
לאחר מכן למד כימיה ופילוסופיה באוניברסיטת ברלין, וסיים בתואר דוקטור.
הוא שב לרוסיה והתיישב בעיר גרודנה, שם הצטרף לסגל ההוראה של "הקורסים הפדגוגיים" העבריים שניהל ידידו אהרן כהנשטם, ולצדו היה ממעצבי דמותם.
הוא הורה בגרודנה עד שנת 1914 תנ"ך, עברית וספרות, ולימודי טבע.
בגרודנה הוא נשא לאישה את פניה סאטיר.
בימי מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא.
לאחר זמן שוחרר וקיבל עליו את הנהלת הקורסים הגרודנאים, אשר עברו בינתיים לחארקוב, וכן ייסד וניהל שם את הגימנסיה העברית הראשונה של "תרבות".
עם חיסול מוסדות החינוך העברי באוקראינה ב-1921, חזר לליטא.
שנה וחצי ישב בקובנה שם ניהל את הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה.
מקובנה עבר לביאליסטוק וכעבור חצי שנה השתקע בווילנה, שם היה מראשוני תנועת החינוך העברי וניהל במשך כשנה את הסמינר למורים של רשת "תרבות".
כתב ספרים על תולדות החינוך ועל אופן ההוראה של היסטוריה, גאוגרפיה ועוד.
כתב בכתבי העת לחינוך ובעיתונים והמאספים העבריים במזרח אירופה, ערך את הקובץ "בין הזמנים" (1918–1919), חוברת פדגוגית (הוצאת הקורסים הסמינריונים של טשרנא, 1928) וקובץ פדגוגי בשם "בית-ספרנו" (הוצאת גימנסיה תרבות, תרפ"ב).
לאחר מותו נקראו על שמו סמינר למורים, סמינר לגננות וגימנסיה לבנים ובנות בווילנה.
כן נקרא על שמו רחוב בתל אביב.
מסלול: להוראה תולדות ישראל בבית הספר, אודסה: מוריה, תרע"ז.
דרכי הוראת המקרא בבית-הספר, אודסה: מוריה, תרע"ח.
מקראה גאוגרפית: ספורים בגאוגרפיה הכללית והארצי ישראלית לבני הנעורים, חרקוב: ספר, תרע"ט.
גאוגרפיה קצרה של ארץ ישראל, קובנה: ספר, תרפ"ב.
תולדות ישראל מקדמותן עד חרבן הבית הראשון: (עם תעודות, רשימות ותמונות היסטוריות): ספר לימוד לבני הנעורים, וילנה: ב' ציונסאן ושותפיו, תרפ"ג.
ראשי פרקים מתורת החימיה: ספר למוד למתחילים, וילנה: דפוס ב' ציונסאן, תרפ"ג.
חקי חמורפי; ערוכים ומבוארים בצירוף מבוא והערות על ידי הד"ר ש.
טשרנא, ברלין: דפוס עינות, תרפ"ג.
הקורסים הסמניריוניים של הדוקטור צ'רנה (וילנה), וילנה: דפוס שימנוביץ, תרפ"ח.
לתולדות החנוך בישראל, 3 כרכים, וילנה: גלים, תרפ"ט–תרצ"ב.
(חוברת א: "תקופת המקרא", תרפ"ט; חוברת ב: "תקופת התלמוד", תר"ץ; חוברת ג: "תקופת גאוני בבל", תרצ"ב.) (הוצאה נוספת: ירושלים: קהלת (מיסודה של הסתדרות המורים); ר' מס, תרצ"ט.)
הסתכלות בילדי בתי ספרנו: (תוכנית לבדיקה פסיכולוגית), וילנה: אבוקה, תרצ"ב.
סוגיות בחינוך ובהוראה: מסות ומחקרים, תל אביב: הסתדרות המורים בישראל בסיוע משרד החינוך והתרבות, תשכ"ז.
שלום יוסף פרידמן (תרל"ח, 1878 - י"ד באדר תר"פ, 1920) היה האדמו"ר משפיקוב-בוהוש.
נכדו של רבי יצחק פרידמן, מייסד חסידות בוהוש.
בתור האדמו"ר היחיד לבית רוז'ין שהורשה להתגורר בתחומי רוסיה, הסתופפו אצלו רבים מחסידי רוז'ין באימפריה הרוסית.
נולד בבוהוש לרב דוד פרידמן (בנו של רבי יצחק מבוהוש) ולדבורה בתו רבי אברהם יהושע השיל, האדמו"ר ממאפטא-זינקוב.
התייתם בילדותו, וגדל אצל סבו.
נישא לפייגא בתו של רבי מרדכי טברסקי משפיקוב, מגזע חסידות סקווירא.
לאחר פטירת סבו רבי יצחק בשנת תרנ"ו החל לכהן כאדמו"ר בשפיקוב.
נפטר ממחלת הטיפוס בפורים תר"פ, במגפה שפרצה באזור מגוריו.
שבועיים לפניו נפטרה אשתו באותה מגפה.
רבי דוד פרידמן (תרנ"ח - כ"ז בחשוון תש"א) - כיהן בערך משנת תר"צ (1930) כאדמו"ר בפלוישט, נרצח בשואה.
רבי יצחק פרידמן, התמנה תחתיו כאדמו"ר השני מבוהוש-שפיקוב.
עלה לאחר המלחמה לישראל וכיהן באדמו"רות בתל אביב ובבני ברק.
ישראל פרידמן, נפטר באופן טראגי בשנת תר"פ.
הרב שלום כהן (כונה חכם שלום; י"ב בחשוון ה'תרצ"א, 3 בנובמבר 1930 – כ"ה באב ה'תשפ"ב, 22 באוגוסט 2022) היה ראש ישיבת פורת יוסף בעיר העתיקה ונשיא מועצת חכמי התורה של מפלגת ש"ס.
נולד בירושלים, לתופחא מלכה ולרב אפרים כהן, ראש ישיבת המקובלים 'עוז והדר' ששכנה בישיבת פורת יוסף בעיר העתיקה בירושלים שעלו מעיראק מספר שנים קודם לכן.
להוריו נולדו לפניו עשרה אחים, אך שבעה מהם נפטרו.
בילדותו למד בתלמוד תורה בני ציון, לאחר מכן המשיך לישיבת פורת יוסף, ולמד במשך שלוש שנים בשיעורו של הרב יהודה צדקה.
למד בחברותא עם הרב צבי סימן טוב והרב עובדיה יוסף, כמו כן היה מקורב לרב עזרא עטייה.
נישא ליעל – בתו של הרב מנצור בן שמעון מרבני ישיבת פורת יוסף.
לאחר נישואיו בשנת תשי"ד התמנה לר"מ בישיבת פורת יוסף במשכנה הזמני בשכונת קטמון, בשנת תשל"ב לאחר עזיבת הרב בעדני מונה לעמוד בראשה.
בשנת תשל"ז הקים יחד עם הרב שמעון בעדני סניף נוסף של ישיבת פורת יוסף בעיר העתיקה.
בשונה מהישיבה הוותיקה יותר שבשכונת גאולה, הסניף בעיר העתיקה נחשב בעולם הישיבות לנוטה יותר לסגנון עולם הישיבות הליטאי.
באב ה'תשפ"ב (22 באוגוסט 2022), בגיל 91, חלה ואושפז בבית החולים הדסה עין כרם, לאחר שמצבו הידרדר כתוצאה מזיהום.
נפטר ביום שני, כ"ה באב התשפ"ב, 22 באוגוסט 2022. הלווייתו התקיימה ביום פטירתו בירושלים.
מסע ההלוויה יצא מישיבת פורת יוסף בשכונת גאולה והשתתפו בו על פי ההערכות כ-100,000 אנשים.
נקבר בבית הקברות סנהדריה לצד אשתו.
לקראת הבחירות לעיריית ירושלים שנערכו באוקטובר 1983, היה הרב הספרדי הראשון שתמך בפומבי במפלגת ש"ס שהוקמה אז כמפלגה מוניציפלית, והופיע בכנסי הבחירות הראשונים שלה.
בשנת 1984 הפכה ש"ס לתנועה ארצית והרב כהן צורף למועצת חכמי התורה של המפלגה.
לאורך שנות חברותו במועצת, עמד לצד הרב עובדיה יוסף והביע תמיכה במהלכיו הציבוריים, עודד את בני עדות המזרח להצטרף ולתמוך בתנועת ש"ס וסייע במפעלי החזרה בתשובה של התנועה.
עם זאת, פרופסור אשר כהן סבור כי בשונה מהרב עובדיה יוסף, הוא לא נשא את דגל "להחזיר עטרה ליושנה", וקהל היעד שלו לא היה הציבור המסורתי אלא הציבור החרדי.
בשנת 2011, לאחר שרבנים חרדים אשכנזים ובראשם הרב יוסף שלום אלישיב יצאו נגד פסקו של הרב עובדיה יוסף שקבע כי הגיורים הנערכים בצה"ל תקפים לפי ההלכה, תיווך הרב כהן בין הצדדים, עם רבנים נוספים.
לבסוף חתם הרב יוסף על מכתבם המבהיר כי התכוון להכשיר רק את מי שקיבלו על עצמם שמירת מצוות.
בעקבות פטירת הרב עובדיה יוסף ב-2013, התמנה לנשיא מועצת חכמי התורה, ההכרזה הרשמית התקיימה בחול המועד פסח ה'תשע"ד, באולמי ארמונות חן בבני ברק.
לאורך השנים הרב פעל למען הרמת קרנו של הציבור החרדי-ספרדי ולמען חיזוק קהילות האברכים ומוסדות החינוך לבני האברכים, ובתשרי ה'תשפ"ב הוציא מכתב תמיכה הקורא לתמוך בביסוס והקמת קהילות בני תורה ספרדים.
עמד בראש ועדת הכשרות של בד"ץ נוה ציון, יחד עם גיסיו הרבנים שלמה ומסעוד בן שמעון.
עד לפטירת אשתו יעל, התגורר ברובע היהודי בדירה השייכת לישיבת פורת יוסף, מתוקף תפקידו כראש הישיבה.
מאז התגורר לסירוגין בביתה של בתו בשכונת רמות בירושלים.
הרב כהן לא חיבר ספרים, אך לאורך השנים ואחר פטירתו, נכתבו חידושים משיעוריו והגותו על ידי תלמידיו, והתפרסמו בבמות שונות כגון מוסף שבת של עיתון הדרך ובמות נוספות.
ספרים שיצאו לאור על ידי תלמידיו:
ספר דובר שלום - שיחות מוסר, הוצאת המכון התורני דברי שלום ואמת, ירושלים ה'תשע"ז
ספר דובר שלום - שיעורים על אורח חיים בהוצאת נכדו, ירושלים תשפ"ב
שולחן מלכים - תשובות וביאורים על סדר שולחן ערוך
תומיך ואוריך - הנהגות ומוסר
לב שלום - שיחות מוסר שנאמרו בהיכל ישיבת פורת יוסף
שו"ת דברי שלום - מועדים - פסקי הלכה, הנהגות ופנינים, הוצאת טקסט רץ, ירושלים ה'תשפ"ג
דגל בלימוד גמרא בעיון בלבד ולא בבקיאות.
סבר כי על בן ישיבה להקדיש חצי שעה ביום ללימוד משנה ברורה.
אמר כי על ר"מים בישיבות לעסוק גם בנושאים מוסריים בשיעוריהם, ולא לדלג על אגדתות במסכת הנלמדת.
לימודים אקדמיים לנשים חרדיות – ביוני 2014, כחודשיים לאחר מינויו כנשיא מועצת חכמי התורה, פרסם מכתב שבו יצא נגד לימודים אקדמיים לתלמידות חרדיות, לרבות במכללות חרדיות, בנימוק שחומר הלימודים מבוסס על מחקרים ושיטות מדעיות הנוגדות דעת תורה.
גיוס בני הישיבות – ב-25 בפברואר 2014 נאם בכינוס משותף של מועצת חכמי התורה עם מועצות גדולי התורה בבני ברק שנערך בעקבות מסקנות ועדת שקד לגיוס בני ישיבות, והביע את דאגתו מכך שציבור בני הישיבות הספרדי יהיה הנפגע העיקרי מהמסקנות.
הציונות הדתית – לקראת הבחירות לרבנות הראשית ב־2013, בנוכחות רבו עובדיה יוסף, כינה את הציבור הדתי לאומי "עמלק": " "אלה יהודים אלה?
הפגנות – בינואר 2021 אסר על תלמידיו להשתתף בהפגנות.
להט"ב – בספטמבר 2017 הורה לתנועת ש"ס לפטר את חבר הכנסת יגאל גואטה לאחר שסיפר שהשתתף בחתונת אחיינו ההומו, בתגובה אמר גואטה כי הרב כהן הוא חרדי פנאט, בהזדמנות אחרת תקף את הרב יוסף דוויק אשר הביע גישה סבלנית לקהילת הלהט"ב.
היתר מכירה – בנובמבר 2014 עורר מבוכה בתנועת ש"ס כשאסר להשתמש בהיתר מכירה בשנת השמיטה, בניגוד לעמדת הרב עובדיה יוסף, מקורביו הבהירו שהרב יוסף לא התיר לאברכים.
כניסה להר הבית – במאי 2021 נפגש עם נציג איחוד האמירויות ואמר כי אסור ליהודים להיכנס להר הבית וכי "הנושא של הר הבית לא לנו.
היה נשוי ליעל בן שמעון (כסליו תרצ"ח - ט"ז בסיוון ה'תשע"ו) בתו של הרב מנצור בן שמעון מרבני ישיבת פורת יוסף.
התגוררו ברובע היהודי בדירה השייכת לישיבת פורת יוסף, זאת מתוקף תפקידו כראש הישיבה.
דודו הוא נעים זילכה שהיה נשיא בית המשפט המחוזי בבגדאד.
לרב שלום כהן וליעל נולדו שלושה בנים וחמש בנות, בהם:
בנו הרב אפרים - ר"מ בישיבת יקירי ירושלים
בנו הרב יעקב - ראש ישיבת 'נזר התלמוד' בביתר עילית חתנו של הרב יהודה כהן.
בנו הרב שמעון - ראש ישיבה בבת ים, במוסדות של חמיו הרב יעקב עטיה, החל מפטירת אביו הוא מראשי ישיבת פורת יוסף.
חתנו הרב יעקב יצחק כהן - משגיח לשעבר בישיבת קול יעקב הקטנה.
חתנו הרב אברהם ישעיהו דדש - מו"צ בבית ההוראה שעל ידי חברת אהבת שלום.
בין תלמידיו הבולטים בישיבת פורת יוסף:
הרב דוד חי אבוחצירא – רבה הראשי של נהריה לשעבר
הרב אליהו אברג'ל – ראש אבות בתי הדין בירושלים לשעבר
הרב זמיר כהן – יו"ר הידברות
הרב ארי אברהם סמג'ה רב שכונת רמת שלמה בירושלים
שלום זינגר (נולד ב-19 באוגוסט 1946) הוא מנהל ישראלי.
כיהן כמנכ"ל משרד האוצר וכמנכ"ל הבנק הבינלאומי.
זינגר נולד בפולין להורים ניצולי שואה, וגדל בקריית חיים.
למד בבית ספר דתי, היה חבר בתנועת בני עקיבא, והתגייס לצה"ל.
זינגר הוא בוגר אוניברסיטת חיפה בחשבונאות.
את דרכו הבנקאית החל כעובד זוטר בבנק לסחר חוץ בחיפה, ובאמצע שנות העשרים לחייו, היה לסגן-מנהל הסניף של הבנק הבינלאומי במרכז הכרמל.
לאחר מכן, כיהן כמנהל הסניף בקריית ביאליק, אותו הפך מסניף כושל לאחד המוצלחים בבנק.
בהמשך כיהן כמנהל מחלקת ניירות ערך וקופות גמל, מנהל אזור המרכז ומשנה למנכ"ל הבנק.
ב-1986 מונה למנכ"ל הבנק הבינלאומי.
בשנת 1990, נרכש הבנק על ידי משפחת ספרא שראשיה לא היו שבעי רצון מזינגר, והחליטו להדיחו.
ב-1991 מונה למנכ"ל משרד האוצר ומילא תפקיד זה עד 1993.
זינגר הקים יחד עם אמיר ברנע את בית ההשקעות "זינגר-ברנע".
ב-2003 מונה על ידי משרד האוצר למנהל המיוחד של קרן הגמלאות המרכזית (קג"מ) ושימש בתפקיד עד אוגוסט 2005. מ-2005 מכהן כדירקטור בחברת מפעלים פטרוכימיים בישראל.
כיהן כיו"ר ועדת השקעות בחברת כלל ביטוח וכדירקטור בחברות כימיקלים לישראל וסקיילקס ושימש סגן יושב ראש חברת אלביט הדמיה.
כמו כן כיהן כיו"ר אגודת ידידי אקי"ם ישראל, חבר קרן תל אביב לפיתוח וחבר קרן הרצליה לפיתוח.
ב-1995 היה חבר בקבוצת אנשי עסקים שרכשה את השליטה במועדון הכדורגל מכבי תל אביב.
לזינגר בן ובת מנישואים ראשונים.
ב-2009 נישא בשנית, לנאווה ברק.
שלום חבשוש (1934 – 1 במאי 2025) היה מהפעילים הבולטים של ועדי העובדים בישראל ומילא שורה של תפקידים במשק ובמוסדות ציבור בישראל במשך כחמישה עשורים.
שלום חבשוש, בנם הבכור של יוסף וזהרה, נולד ב-1934 בצנעא, בירת תימן.
ב-1944 עלה לישראל עם הוריו ואחותו מרים.
המשפחה עברה להתגורר בשכונת נחלת אחים, ולאחר מכן בשכונת שערי חסד בירושלים.
חבשוש סיים את לימודיו בבית ספר המקצועי עמל בירושלים.
בתום לימודיו נקרא להתגייס לשירות צבאי במסגרת התעשייה הצבאית ("תעש").
הוא החל לעבוד במפעל תעש בבית הכרם, מילא בו תפקידי ניהול ונבחר לכהן כיו"ר ועד העובדים המקומי.
קיבל את פרס העבודה לשנת תשכ"ט (1969) מטעם ההסתדרות.
הפרס ניתן לו "על הכנסת שיפורים רבי ערך בשיטות הייצור, על חיסכון בשעות אדם מרובות, על פישוט תהליכי עבודה והגדלת התפוקה בייצור מוצרים חיוניים".
חלק ניכר מדרכי פעולתו נותר חסוי משיקולים ביטחוניים.
בשנות ה-70 החל לכהן כחבר במזכירות הארצית של עובדי תעש וב-1979 התמנה ליו"ר המזכירות - יו"ר ארגון עובדי התעשייה הצבאית, שמנתה כ-14,000 עובדים במפעלים ברחבי ישראל, תפקיד אותו מילא כ-13 שנים.
במקביל כיהן כחבר בוועדה המרכזת של ההסתדרות.
תקופת כהונתו כיו"ר הייתה מהסוערות ביותר שידעה התעשייה הצבאית.
בתחילתה נחשבה תעש לקונצרן כלכלי רב עוצמה, ונמנתה עם המעסיקים הגדולים במשק הישראלי.
כנציג העובדים הוביל חבשוש מהלכים שהיטיבו עם העובדים, ונחשבו חדשניים בתחילת שנות ה-80, ובהם מלגות חינוך, השתלמויות בקורסים מקצועיים, ירידי קניות, קייטנות וימי ספורט לעובדים ובני משפחותיהם.
חבשוש נודע כמנהיג עובדים פרגמטי שאינו מנצל לרעה את כוחו כמנהיג ארגון עובדים מהגדולים במדינה, וידע לאזן בין דרישות העובדים אותם הנהיג לבין המציאות הכלכלית.
אופיו השקט ויכולתו לנהל משא ומתן עם הנהלת התעש ועם שרי הביטחון (בתקופה בה הייתה התעשייה הצבאית יחידת סמך של משרד הביטחון ולאחר מכן חברה ממשלתית) - סייעו לשקט התעשייתי אשר שרר בתעש במשך שנים, למרות קיצוצים הכרחיים.
הוא התמודד עם מציאות מורכבת - מאז התמסדה התעשייה הצבאית, מיד לאחר קום המדינה, התנהלו בה יחסי העבודה בדפוסים שונים מהמקובל בארגונים כלכליים.
עקב החשאיות שאפפה את תעש בשנות קיומה הראשונות ועקב חשיבותה הביטחונית - לא יכלו העובדים לקיים שביתות או מאבקים קולניים.
יו"ר ועד העובדים הארצי, כמו כל יו"ר באחד ממפעלי תעש, נאלץ לתמרן בין דרישות העובדים לבין המגבלות הקיימות, ולמעשה במשך כשלושה עשורים כמעט ולא נרשמו שביתות או הפגנות של עובדי תעש.
בפעם היחידה שהתקיימה כזו, נאסר על אמצעי התקשורת לנקוב בשם מקום עבודתם של המפגינים.
משלהי שנות ה-80 ועד אמצע שנות ה-90, כשהתדרדר מצבה הפיננסי של תעש, והחברה נאלצה לקצץ פעם אחר פעם את מצבת העובדים שלה, הנהיג חבשוש בנחישות מאבקים נגד פיטורי עובדים.
מאבקי העובדים בתעש נחשפו לציבור במלוא עוצמתם, לראשונה בתקופת כהונתו.
המאבקים הגיעו לשיא בהפגנה סוערת במיוחד שהתקיימה בחודש פברואר 1992, בהובלתו של היו"ר חבשוש.
השתתפו בה 8,000 עובדי החברה שהפגינו מול משרד ראש הממשלה בירושלים נגד כוונת משרד הביטחון לפטר אלפי עובדים.
ההפגנה הסוערת, שגלשה לפסים אלימים וסוקרה בהרחבה באמצעי התקשורת, הסתיימה רק לאחר התחייבות ראש הממשלה ושרי הביטחון לבחון מחדש את הפיטורים ולהיכנס למשא ומתן עם ועד העובדים - משא ומתן שהביא לקיצוץ משמעותי במספר המפוטרים.
חודשים ספורים לאחר מכן החליט חבשוש לפרוש מהתעשייה הצבאית לאחר 40 שנות פעילות.
ב-1988, לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה, התמודד בבחירות המקדימות, אך הוצב במקום לא ריאלי.
לאחר פרישתו מתעש התמנה לראש האגף לביטחון סוציאלי של ההסתדרות - האגף הממונה על קרנות הפנסיה ההסתדרותיות ועל קופת חולים כללית.
עם הקמת ההסתדרות החדשה, פרש חבשוש מההסתדרות והתמנה למנכ"ל החברה למפעלי כלכלה ותרבות של עובדי המדינה - חברה ממשלתית שמעניקה שירותי רווחה לעובדי מדינה, בעלת מפעלי נופש והחזיקה ב-50 אחוזים ממניות בנק יהב.
מגיל צעיר נמנה חבשוש עם הפעילים הבולטים של מפא"י וההסתדרות בירושלים.
כנציג העובדים היה חבר במועצת פועלי ירושלים ואחד מראשי הסניף הירושלמי של מפלגת העבודה.
בשנים 1973–1978 כיהן כחבר מועצת העיר ירושלים, וחבר בוועדת הכספים העירונית.
מתחילת פעילותו הציבורית כיהן חבשוש מעת לעת כנציג עובדים בבית הדין האזורי לעבודה.
בשנת 2000 הזמין אותו סטיב אדלר, נשיא בית הדין הארצי לעבודה, לכהן בקביעות כנציג ציבור בבית הדין הארצי לעבודה.
מאז ובמשך 15 שנים מילא תפקיד זה והיה חבר בהרכבי שופטים שדנו במאבקים סוערים בתחום יחסי עבודה.
רבים מהמאבקים הללו נשאו אופי ציבורי ועוררו הדים תקשורתיים, כמו שביתת ארגון המורים (2007), השביתה ברשות הנמלים (2003), סכסוך עובדי תדיראן (2005), שביתת עובדי המדינה (2007), שביתת הרופאים (2011) ומאבק עובדי חברת החשמל (2014).
כיהן כדירקטור במועצת המנהלים של חברת החשמל, היה חבר במועצת קופת חולים כללית ויו"ר מחוז ירושלים של הקופה, וכן דירקטור בקרן הפנסיה לעצמאים – "יוזמה", של חברת "מגדל".
ב-2016 כיהן כחבר במועצת הציבורית של תיאטרון בית ליסין בתל אביב.
שלום חבשוש היה נשוי לשולי, והתגורר עימה בשכונת שערי חסד בירושלים.
נפטר ב-1 במאי 2025 והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלית.
הרב שלום יוסף עראקי (1843 – 18 בינואר 1917) היה שד"ר, מנהיג ואב בית הדין הראשון של העדה התימנית בירושלים, ומייסד בית הכנסת נווה שלום בעיר.
נולד בצנעא שבתימן בשנת 1843 (ה'תר"ג) לרב יוסף עראקי.
בשנת 1881 (ה'תרמ"ב) עלה עם הוריו ובני משפחתו לישראל במסגרת עליית אעלה בתמר, ונמנה עם ראשוני עולי תימן לישראל.
תחילה השתכנה משפחתו בכפר התימנים בשילוח, ולאחר מכן עבר להתגורר בשכונת משכנות ישראל.
לפרנסתו עסק בכתיבת שטרות בבית דין, ובהמשך בצורפות.
בשנת 1886 (ה'תרמ"ו) יצא בשליחות כשד"ר מטעם כוללות העדה הספרדית לערי הודו ותימן, וביקר בקולקטה, מובמאי, קוצ'י, סינגפור ותימן (כולל העיר עדן, שהייתה בשליטה בריטית באותה תקופה), ובחודש ינואר 1887 (טבת ה'תרע"ז) חזר לירושלים.
בשנת 1905 (ה'תרס"ה) ייסד בשכונת משכנות ישראל שבירושלים את בית הכנסת התימני נווה שלום על שטח שקנה לפני כן.
שימש כמנהיג העדה התימנית בירושלים יחד עם הרב יחיא צארום, וכשעלה נושא ההיפרדות מוועד העדה הספרדית, נמנה עם התומכים בהיפרדות, בעוד שזה האחרון נמנה עם המתנגדים למהלך.
לאחר ההיפרדות מועד העדה הספרדית בשנת 1908 (ה'תרס"ח), מונה לשמש כאב בית הדין של העדה התימנית בירושלים, וכיהן במשרה זו עד לפטירתו.
ע"פ המסורת המקובלת, היה הראשון מבני עדתו שנשא בתואר אב בית דין בישראל.
אחיו היו הרבנים שלמה וחיים עראקי, מחשובי וממנהיגי העדה התימנית בירושלים.
יד שלום - חידושים ודקדוק השפה העברית
חריטונוב נולד בניקולייב שבאוקראינה, אז חלק מהאימפריה הרוסית, למשפחה אשר רבים ממנה נודעו כבעלי נגן.
אביו אברהם היה שוחט בעיר ומלחין בפני עצמו.
למד בישיבות תומכי תמימים, אצל הרב שמואל גרונם אסתרמן בזמבין, ואחר כך עבר ללמוד בישיבה המרכזית בלובביץ', שם למד בין השנים ה'תרס"ג-ה'תרס"ז (1903–1907).
שימש כשוחט ובודק בניקולייב עד שנת ה'תרפ"ט (1929).
היה נחשב ל"משכיל" בתורת החסידות ובעל מנגן.
בניקולייב היה חוזר דא"ח ברבים, ובהסכמת הרבי הריי"צ היה מוסיף הסברה משלו בעת שהיה חוזר מאמרים קצרים ומרחיבם על פי מאמרים אחרים.
בשל קשיי פרנסה, אשר הערימו שלטונות ברית המועצות על השחיטה עבר להתגורר בלנינגראד.
עבד במלאכת יד ביתית, בעיקר מפני חששו לשמירת שבת.
בלנינגרד החל מצבו הבריאותי להתרופף, ובשל כך חזר להתגורר במוסקבה.
מחוסר דיור במוסקבה עבר למלחובקה.
בחודשים האחרונים לחייו התגורר בבית גיסו במוסקבה.
חריטונוב נפטר בבית גיסו בכ"ה בטבת ה'תרצ"ד (1934) בגיל 48.
חריטונוב חיבר מספר רב של ניגונים, בתשל"ג (1973) הוציא בנו שמשון תקליט מלחניו.
בכמה מהן ניכרת תוגה הבאה ממסכת חייו העגומה והקשה.
ניגונו הידוע השתרש בזמר העברי בשיר הערש "שכב בני" שכתב עמנואל הרוסי (מכרו וקרוב משפחתו של חריטונוב) אז חבר ההגנה בימי מאורעות תרפ"ט (1929).
השיר בוצע לראשונה בשנת 1930 על ידי ניורה שיין בהצגה של התיאטרון הסאטירי "המטאטא", שעמנואל הרוסי היה אחד ממייסדיו.
לשיר נודעו במנגינה זו ביצועים רבים בהם על ידי האומנים: אסתר עופרים, אריק לביא, הגבעטרון, רבקה זהר, איה כורם, קרני אלדד.
אביתר בנאי הטמיע קטע מפזמון השיר בתוך שירו "שן לידי".
לחנו זה הפך לפחות משנות השישים של המאה ה-20 כלחן לפיוט כי הנה כחומר, תחילה בחסידות חב"ד ולאחר מכן גם בקהילות אשכנזיות רבות אחרות.
הציבור שר אותו בעת שפותחים את דלתות ארון הקודש בליל יום הכיפורים.
הפיוט בנעימה זו זכה לביצועים רבים בהם של האומנים חוה אלברשטיין, שולה חן, ודואט של גיא זו-ארץ ויצחק מאיר.
נתן גושן מבצע את הפיוט בעיבוד של הנעימה, באלבום צמאה 4. לפי מספר גרסאות, גם מנגינת "שכב בני" הולחנה על ידי אחיו אהרן.
לחן חב"די נוסף לפיוט מליל יום הכיפורים, יעלה תחנוננו, מיוחס אליו.
על מנגינה זו כתב אברהם פריד את שירו "טאטניו".
ניגונו "הבן יקיר לי אפרים" בוצע בצמאה 5 על ידי יהושע לימוני.
ישנם מספר ניגונים שמיוחסים לאחד משני האחים - שלום או אחיו אהרן חריטונוב.
בשל ריבוי השנים שחלפו, החסידים שמפיהם נרשם הניגון לא זכרו מי משני האחים הוא המלחין.
בין ניגונים אלו ניתן למנות את "והריקותי לכם ברכה".
הרב שלום יצחק מזרחי (י"ב בטבת ה'תרפ"א, 23 בדצמבר 1920, חלב – כ"ו בטבת ה'תשנ"ה, 29 בדצמבר 1994, ירושלים) היה דיין ישראלי שכיהן כדיין בבית הדין הרבני הגדול בירושלים.
מחבר ספרי שו"ת דברי שלום.
נולד בחלב (ארם צובא) שבסוריה לאביו הרב משה עזרא מזרחי, אב בית הדין בעיר, ולאמו רינה, בתו של הרב שלום הדאיה ראש ישיבת המקובלים בית אל בירושלים.
נקרא שלום על-שם סבו הרב שלום הדאיה ויצחק על-שם סב אמו, רבי יצחק לבטון, דיין בחלב (נכדו של הרב חיים מרדכי לבטון).
בהיותו בן שנה וחצי עלתה אמו לארץ ישראל עם אחותו הגדולה אך ללא אביו על מנת לטפל במחלת השחפת שבה חלתה, ולקחה אותו עמה, אך היא נפטרה כעבור זמן קצר.
גדל בירושלים בשכונת אהל משה, אצל סבו הרב שלום הדאיה וסבתו שרה.
בן דודתו - מזל הדאיה, הוא הרב יעקב שאול קצין רבה של קהילת החלאבים "שערי ציון" בברוקלין.
את ראשית חינוכו ולימודו התורני קיבל מסבו ובכותאב של יוצאי חלב שעל יד בית הכנסת עדס בשכונת נחלאות.
בהיותו בן עשר, החל ללמוד בישיבת פורת יוסף בעיר העתיקה אצל הרבנים עזרא עטייה, יעקב עדס ואליהו לופס.
הרב עטייה העריך את גדלותו התורנית, וכינהו "המעיין".
מצעירותו רקם קשרים עם גדולי ירושלים, בהם הרבנים פנחס אפשטיין, צבי פסח פרנק, דוד יונגרייז ואריה לוין.
בשנת ה'תרצ"ט (1939) נשא את מטילדה בת הרב עזרא עבאדי שעיו שהיה דיין וראש ישיבה בחלב.
לזוג נולדו שמונה בנים ושתי בנות.
לאחר נישואיו החל לשמש כר"מ וכראש כולל בישיבת פורת יוסף ובישיבת שערי ציון שייסד הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
בהיותו בן 24, בשנת ה'תש"ו (1946), נפטר סבו, והוא נסע לפגוש את אביו בחלב לראשונה מאז שנפרד ממנו בהיותו תינוק.
מסופר שכשהגיע - היה אביו באמצע מסירת שיעור בבית המדרש, והגם שראה את בנו לא הפסיק את השיעור מחשש לביטול תורה, ורק לאחר שסיים את שיעורו נפגשו והתחבקו כאב ובן.
בחלב ישב שלושה חודשים ולמד עם אביו, ובסיומם שב ארצה.
כשהיה בחלב העניק לו אביו מגילת אסתר עתיקה שמקורה בוונציה ועברה מאב לבן במשך הדורות, מה שמרמז על מוצא המשפחה.