tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1980 חזר לישראל, והצטרף כשותף לחברת "משוב שרותי מיכון ועיבוד נתונים" שהוקמה כשנתיים קודם לכן על ידי יקי דוניץ, שותפו של אסיא לעסקים במשך 20 השנים שלאחר מכן.
בשנת 1983 שינתה החברה את שמה ל"משוב מחשבים", ויצאה בהנפקת מניות לציבור בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
החברה התמקדה בשתי פעילויות מרכזיות: פיתוח ושיווק של מחולל יישומים חדשני בשם "מג'יק", ושיווק של מוצרי חברת נובל, חברת הרשתות המובילה באותה עת, בניהולו של אריק שמידט.
בשנת 1986 עבר אסיא לנהל את חברת הבת "מג'יק תעשיות תוכנה", שאליה עבר מוצר הדגל של החברה, מחולל היישומים "מג'יק", ולקראת סוף שנות ה-80 המוצר נמכר ב-26 מדינות ותורגם ל-15 שפות.
החברה יצאה להנפקה בנאסד"ק באוגוסט 1991, ואסיא זכה למוניטין בינלאומי כיזם היי-טק.
בשנת 1998 נרכשה השליטה במג'יק על ידי קבוצת פורמולה, בראשות דני גולדשטיין.
לאחר החלפת השליטה, נהנתה החברה מגידול מואץ במכירות וברווח, עד אשר הגיעה לשווי שוק של כ-900 מיליון דולר.
בפברואר 2000 גייסה כמאה מיליון דולר לפעילותה בהנפקת מניות, ונסחרה על פי שווי מוערך של מיליארד דולר.
אסיא המשיך כיו"ר הדירקטוריון של החברה עד שנת 2007.
בשנת 2007 הקימו שני בניו, יוני אסיא ורונן אסיא, את חברת eToro, רשת חברתית למסחר בניירות ערך.
דוד אסיא כיהן כיו"ר דירקטוריון החברה במשך שש שנים.
יחד עם מור אסיא (אשתו של יוני אסיא) ושלי הוד-מויאל הקים את פלטפורמת ההשקעות iAngels, והוא משמש כיו"ר הדירקטוריון שלה.
כיהן בדירקטוריונים של חברות נוספות:
מיולי 1997 עד דצמבר 2009 היה דירקטור בחברת "בבילון", שבתקופה זו פיתחה והפיצה תוכנת התרגום בבילון".
מאוקטובר 2008 עד נובמבר 2011 היה יו"ר הדירקטוריון של חברת התוכנה Dynasec.
מינואר 2007 עד יוני 2012 היה דירקטור בחברת התקשורת אר.אר מדיה.
משנת 2008 הוא דירקטור בחברת ידע חברה למחקר ופתוח, חברת מסחור ידע של מכון ויצמן למדע.
מינואר 2012 הוא דירקטור בחברת התוכנה DBmaestro.
מינואר 2013 הוא דירקטור בבנק הבינלאומי.
הוא חבר במועצה הבינלאומית של מכון ויצמן למדע בחבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב ובחבר הנאמנים של מרכז מורשת יהדות בבל.
הוא חבר הנהלה בקרן לקידום החינוך בישראל וחבר הוועדה מכהנת של אימפקט - תוכנית המלגות של ארגון ידידי צה"ל בארה"ב ובפנמה.
דוד אסיא הוא בנם של ז'נט ויהודה אסיא.
אחותו, דליה פלד, היא מנכ"לית ובעלים של קבוצת "אנשים ומחשבים", ואחותו הצעירה היא מעצבת האופנה דניאלה להבי, שנפטרה ב-
2013. דוד נישא לעורכת הדין נעמי אסיא, ולהם שלושה ילדים, בהם יוני אסיא, מנכ"ל חברת eToro, ורונן אסיא, סמנכ"ל מוצר בחברה זו.
בשנת 2012 נבחר כציר מטעם היישוב במפלגת העבודה.
דוד בוארון (נולד ב-13 במרץ 1959) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת המגן הימני.
דוד בוארון גדל במושב שדה עוזיהו והתחיל בקבוצת הנוער והבוגרים של הפועל שדה עוזיהו בליגה ג'.
בגיל 17 עבר לקבוצת הפועל אשדוד ששיחקה בליגה הארצית וערך את הופעת הבכורה מול הפועל טירת כרמל.
בוארון שיחק שנתיים בהפועל אשדוד, בעונת הבכורה ירד איתה לליגה א' והמשיך עוד עונה.
בעונת 1980–1981 הצטרף לקבוצת מכבי יבנה ששיחקה בליגה הארצית.
ביבנה בוארון היה שחקן הרכב והעפיל עימה לליגה הלאומית בסיום עונת 1981–1982. בעונת 1984–1985 זכה עם מכבי יבנה בגביע הטוטו.
בסך הכל שיחק בוארון ביבנה 9 עונות ברציפות, מהן 4 בליגה הארצית ו-5 עונות בליגה הלאומית.
לזכותו בישולים ושערים רבים שהבקיע מעמדת המגן.
בעונת 1989–1990 עזב בוארון את מכבי יבנה והצטרף לקבוצת מכבי עירוני אשדוד מליגה א' דרום, איתה העפיל בסיום העונה לליגה הארצית דרך משחקני המבחן.
בעונה שלאחר מכן שבר את רגלו במהלך משחק באמצע העונה, פציעה שגרמה לו לפרוש ממשחק.
בוארון מתגורר במושב שדה עוזיהו ומאז הפרישה עובד כמפקח בווטרינריה העירונית של עיריית אשדוד.
דוד (דודו) באואני הוא קצין בדרגת תת-ניצב במשטרת ישראל, המכהן כסגן מפקד מחוז חוף.
באואני שימש מפקד ימ"ר לכיש, באוגוסט 2010 מונה למפקד ימ"ר נגב.
ב-2013 מונה לראש זרוע חשיפה ביאחב"ל.
ב-2016 מונה למפקד היחידה המרכזית של מחוז מרכז.
ב-2018 מונה לראש חטיבת החקירות במקום ערן קמין.
הוא בעל תואר ראשון במדעי הרוח והחברה ותואר שני במנהל חינוך.
דוד אנדלמן (נולד ב-17 באוקטובר 1955) הוא פיזיקאי ישראלי ופרופסור אמריטוס באוניברסיטת תל אביב.
ידוע בזכות תרומותיו המחקריות בנושאי חומר רך וביופיזיקה.
סיים את לימודיו לתואר ראשון בפיזיקה, מתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב ב-1975. לאחר מכן עבר לאוניברסיטת ברנדייס, שם סיים את לימודי התואר השני ב-1979. ב-1984 סיים את לימודי הדוקטורט במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, בהנחייתו של הפיזיקאי הטורקי פרופ' ניהאט ברקר.
בשנים 1985–1984 שימש כעמית מחקר ז'וליו-קירי בקולז' דה פראנס בפריז בהנחייתו של פייר ז'יל דה-ז'ן, לימים חתן פרס נובל לפיזיקה.
בשנים 1987–1985 כעמית מחקר בחברת אקסון מוביל בקלינטון, ניו ג'רזי.
ב-1987 שב לישראל מונה למרצה בכיר בבית הספר לפיזיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת תל אביב.
ב-1989 היה לפרופסור חבר וב-1995 לפרופסור מן המניין.
בשנת 2006 הופקד על הקתדרה לפיזיקה סטטיסטית ע"ש מואיז נוסנצוייג, בה מחזיק עד היום.
בין השנים 2015–2011 כיהן כראש בית הספר לפיזיקה ולאסטרונומיה.
הוא פרופסור נלווה במחלקה למדע ולהנדסת חומרים באוניברסיטת תל אביב.
לאורך השנים כיהן כמדען אורח וכפרופסור אורח בכ-18 מוסדות בישראל ובשאר העולם.
מתלמידיו לאורך השנים: פרופ' חיים דימנט מאוניברסיטת תל אביב ופרופ' יורם בורק מהאוניברסיטת העברית.
אנדלמן הוא דודו של כדורגלן העבר יובל שפונגין.
אנדלמן משתמש בתאוריות ובמודלים פיזיקליים על מנת ללמוד חומר רך דחוס (soft condensed matter) ומערכות ביופיזיקליות בסקאלות מולקולריות.
בשנים האחרונות, עיקר מרצו הוקדש להבנת אפקטים אלקטרוסטטיים בחומר רך וביולוגי: תמיסות יוניות (אלקטרוליטים), פולימרי מטען (פוליאלקטרוליטים) וביו-ממברנות טעונות.
כמו כן, עוסק אנדלמן בהרכבה עצמית מוכוונת של פולימרי-בלוק, התבניות שלהם ויישומיהם בננוליתוגרפיה.
אנדלמן כיהן במועצות העורכים של מספר כתבי עת מדעיים וכן כעורך-שותף של סדרות ספרים אחדות בנושאי חומר רך וביולוגי.
עמית הנרי דה-רוטשילד מטעם מכון קירי בפריז (1993)
פרס בורק מטעם החברה המלכותית לכימיה (2003)
חבר החברה האמריקאית לפיזיקה (2004)
עבודתו בראשית המאה ה-20 התמקדה בתחום ההיסטוריה של הפילוסופיה.
הוא שימש פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת ברלין.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, בשנת 1935 הוא עבר לבריטניה ובשנת 1939 לארצות הברית.
באחרית ימיו חי ופעל בארצות הברית, והיה יועץ לפילוסופיה לספריית הקונגרס.
הגותו הפילוסופית נחקרה רבות: מכון ליאו בק, שברשותו אוסף כתבי היד של באומגרט, מציע מלגה לסטודנטים ההוגים בעבודתו ומרחיבים אותה.
הוא נפטר בלונג ביץ', ניו יורק.
ב-1965, שנתיים לאחר מותו, התפרסמה רטרוספקטיבה פרי עטו, "מבט לאחור על קריירה באוניברסיטה גרמנית" ("Looking Back on a German University Career"), על שנותיו באוניברסיטת ברלין.
דוד אנדייל (במקור עד 1880 אנגל, בהונגרית: Angyal Dávid; קונסנטמארטון, 30 בנובמבר 1857 – בודפשט, 18 בדצמבר 1943) היה יהודי-הונגרי, אחד ההיסטוריונים הדומיננטיים, הליברלים - השמרנים, הפוזיטיביסטים בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, היסטוריון הספרות, מבקר, פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים ומזכיר האקדמיה.
דוד אנגל נולד במשפחה יהודית של סוחרי תבואה.
אביו היה מארטון אנגל ממחוז ניטרה ואמו, פאני קמני, שגדלה בעיר סנטש.
עם זאת, עסקו של אביו פשט רגל במהרה והמשפחה הגדולה עברה לסנטש.
דוד אנדייל סיים את בית הספר התיכון בסנטש, בעיר סגד ובבודפשט.
בין השנים 1875–1879 למד בחוג להונגרית-גרמנית בפקולטה למדעי הרוח של האוניברסיטה ההונגרית המלכותית בבודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בסיום לימודיו באוניברסיטה השתתף כחייל במערכה של 1878 שהובילה לכיבוש בוסניה והרצגובינה וגם ענתה לדרישות השירות הצבאי ההתנדבותי.
רק אחרי שחרורו סיים את הדוקטורט שלו בשנת 1879. מאוחר יותר עבר את בחינת ההסמכה לתעודת הוראה והפך למורה בתיכון.
בשנת 1878 המליץ עליו מור קרמן למשפחתו של קארוי קוהנר, סיטונאי יהודי, כמחנך לילדיו.
הוא נסע עם תלמידיו באוקטובר 1882 לברלין ובשנת הלימודים 1882/1883 הייתה לו אפשרות להאזין להרצאות ולהשתתף בעבודות סמינריוניות של אוניברסיטת ברלין.
זו הייתה בשנת לימודים זו אולי האוניברסיטה הטובה בעולם.
כשאנדייל חזר מברלין, קיבל עבודה כמחנך במשפחתו של הנריק בריל, יזם גדול יהודי.
רק מאוחר יותר הפך לעובד מדינה.
הוא הפך לפקיד בספריית אוניברסיטת בודפשט ועבד כספרן (1885–1890).
לאחר קבלת ההסמכה של מורה בבית ספר תיכון, תחילה הועסק בבית הספר התיכון הממלכתי הריאלי הראשי ברחוב מרקו ברובע 5 בבודפשט (1890–1897), ולאחר מכן ברובע 7 בתיכון הראשי ברחוב ברצ'אי.
בשנת 1885 עזב את הדת היהודית.
בשנת 1896 זכה בתואר פרופסור חבר באוניברסיטה בפקולטה למדעי הרוח של האוניברסיטה המלכותית ההונגרית בבודפשט.
בשנת 1909 הוא הפך לפרופסור מן המניין באוניברסיטה.
תחילה לימד היסטוריה הונגרית מודרנית (1909– 1925), אחר כך פעל כפרופסור להיסטוריה עולמית מודרנית (בשנים 1925- 1929).
בשנה הראשונה לכהונתו של כדקאן, בנובמבר 1918, נציב הממשל של האוניברסיטה, אוסקר יאסי, השעה אותו מיד מתפקידו.
הוא מינה דקאן חדש ואף אסר עליו ללמד.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, הוא נבחר מחדש לדקאן הפקולטה והחזיר לעצמו את הזכויות להרצות באוניברסיטה.
מקיץ 1929 ועד דצמבר 1930 היה המורה של אוטו, נסיך הכתר של אוסטריה ונסיך המלכותי ההונגרי, יורש העצר, לימד אותו היסטוריה הונגרית.
אחרי פרישתו מהאוניברסיטה היה מנהל המכון ההיסטורי ההונגרי בווינה עד 1935. הוא חזר לבודפשט ב-28 ביוני 1938 בשל מגבלות האנשלוס (בשל יהדותו).
את שנותיו האחרונות העביר בפנסיה.
הוא כתב את זיכרונותיו, ניהל יומן לאירועי קורות חייו.
בחודשים האחרונים לחייו הוא ביטא תחושת רדיפה מאיימת במחשבותיו, "העתיד עצוב, כי ההווה עצוב".
הרב דוד אשכנזי (ה'תרנ"ח/ה'תרנ"ט, 1898 – ח' בחשוון ה'תשמ"ג, 1983) היה רב אלג'יראי-צרפתי, רבה של אוראן ולאחר מכן רבה הראשי האחרון של אלג'יריה.
נולד בשנת 1898 בעיר אוראן שבאלג'יריה.
הוא למד אצל המקובל חיים אבן טובול, ואף נשא את בתו, רחל, לאישה.
בגיל 19 החל ללמד עברית, ושלוש שנים לאחר מכן ייסד את בית הספר "יגדיל תורה" יחד עם חותנו.
בשנת 1921 יסד את אגודת "חברת אליהו הנביא" יחד עם הרב יהודה בנאיש, בה למדו את מלאכת המילה.
בשנת 1926 החל לכהן כמנהל תלמוד תלמוד תורה של כי"ח.
בשנת 1928 ייסד, לפי בקשת חותנו, את ישיבת עץ חיים באוראן, בה למדו חזנות, שחיטה, מילה ועברית.
באותה השנה מונה גם לדיין בבית הדין הרבני של אוראן, לצד הרב דוד הכהן סקלי.
בשנת 1930 (ה'תרצ"א), בגיל 33, החל לכהן כרבה של אוראן וב-1956 (ה'תשט"ז) היה ממקימי בית הדין הרבני באלג'יר.
בשנת 1958 (ה'תשי"ח), לאחר פטירת הרב משה אייזנבט, מונה הרב אשכנזי לרבה הראשי של אלג'יריה והפסיק לכהן כרבה של אוראן.
בשנת 1962 (ה'תשכ"ב), לאחר שאלג'יריה קיבלה עצמאות, ובזמן יציאת היהודים מאלג'יריה, עבר להתגורר בפריז.
ב-1964 (ה'תשכ"ד) נדפס השו"ת של הרב אברהם משה פינגרהוט, שכיהן כרבה של אלג'יר וכמשנה לרב הראשי של אלג'יריה, ובו שתי פסיקות של הרב אשכנזי: שאין לקבור משומד בקברי ישראל, כדי להרתיע פושעי ישראל, ושאין למול חולה המופיליה, משום ספק פיקוח נפש.
הרב אשכנזי נפטר בח' בחשוון ה'תשמ"ג (1983) בירושלים (יש אומרים בפריז), בגיל 85.
הרב אשכנזי נישא לרחל, בתו של הרב חיים אבן טובול ונינתו של הרב חיים קצבי, ממנה נולדו לו 6 ילדים.
בנו השני, שנולד ב-1922, היה הרב יהודא ליאון אשכנזי (המכונה 'מניטו'), מחנך והוגה דעות צרפתי-ישראלי.
בשנת 1979 הוקם על שמו בית כנסת "היכל דוד" באשדוד.
דוד (ניאו) בוחבוט (נולד ב-28 באפריל 1994) הוא משורר, עיתונאי, מבקר שירה, עורך ומורה ישראלי.
בוחבוט גדל בשכונת פסגת זאב בירושלים.
החל לפרסם שירה בהיותו נער.
במהלך השנים, פורסמו שיריו בכתבי עת רבים ובהם "הו!", "עכשיו", "הבה להבא", "עיתון 77", "מאזנים" וכן בעיתונות המודפסת.
ב-2014, בגיל 19, החל בוחבוט לפרסם ביקורות שירה במוסף "ספרים" של עיתון "הארץ".
הוא ביקר מספר פעמים את השתלטותו של שיח הזהויות הפוליטי על השירה העברית.
את עיקר הביקורת הפנה בוחבוט כלפי קבוצת "ערס פואטיקה" (אותה כינה בעבר "תנועה פוליטית מקורנפת, שיכורת-ההון-הסימבולי-החדש"), בדגש על המשוררים רועי חסן ועדי קיסר.
בהמשך, עבר לכתוב במוסף "גלריה שישי" של העיתון, שם פרסם ראיונות עומק שערך עם אנשי ספרות.
ב-2015 הקים מחדש יחד עם עודד כרמלי את פסטיבל תל אביב לשירה, הנערך מדי שנה בניהולם ומתקיים במועדוני לילה וברים ברחבי העיר.
ב-2016 ייסד בוחבוט את סדרת הספרים "רף – לשירה, הגות וביקורת" בהוצאת "כתב" והוא משמש כעורכה הראשי.
במסגרת הסדרה ראו אור ארבעה ספרים, ביניהם הספר "דור הביט – אנתולוגיה לשירה", שפורסם ב-2021, בעריכתם של בוחבוט ורעואל שועלי.
הספר הוא מקבץ תרגומים ראשון מסוגו בעברית שמוקדש לשירתם של משוררי דור הביט.
ב-2017 נכלל ברשימת "הצעירים המבטיחים" של עיתון "Time Out תל אביב".
בנימוק לבחירתו לרשימה נכתב כי "שירתו של בוחבוט הדוקה והוא לא מסתמך רק על וירטואוזיות לשונית.
הוא אוסף בשיריו את התכנים העמוקים ביותר של הנפש האנושית, אך כמו כל משורר שמכבד את עצמו מוצא גם זמן להתקוטט עם משוררים אחרים".
ב-2018 ראה אור ספרו הראשון, "באישון ליל נצח", בסדרת 'ריתמוס' של "הקיבוץ המאוחד" ובעריכת דורי מנור.
ב-2019 זכה בפרס שרת התרבות למשוררים בראשית דרכם.
בנובמבר 2022 פורסם ספר שירה שני פרי עטו, "ינוקא", בהוצאת "הבה לאור".
בוחבוט מכהן כיושב ראש ועדת ספרות של מועצת הפיס לתרבות ולאמנות ומשמש כחבר המועצה מ-2017. לצד פועלו הספרותי, מגיל 18 בוחבוט משמש כמורה לכתיבה יוצרת בבתי ספר יסודיים.
באישון ליל נצח, סדרת ריתמוס לשירה, "הקיבוץ המאוחד", 2018
ינוקא, הוצאת הבה לאור, 2022
ריבון עולם שירה, סדרת שרף, הוצאת בלימה, 2025
אלפרד טניסון, אל דביר החשיכה (תרגום: צור ארליך), סדרת "רף – לשירה, הגות וביקורת" בהוצאת "כתב", 2018
אסיף רחמים, בכור, סדרת "רף – לשירה, הגות וביקורת" בהוצאת "כתב", 2018
הראל וחניש, אנו מחילות, סדרת "רף – לשירה, הגות וביקורת" בהוצאת "כתב", 2021
דור הביט - אנתולוגיה לשירה (עורכים: דוד (ניאו) בוחבוט ורעואל שועלי), סדרת "רף – לשירה, הגות וביקורת" בהוצאת "כתב", 2021
דוד ארנון (11 ביולי 1911 – 21 באפריל 1968) היה קצין צה"ל בדרגת סגן-אלוף, שלישו הצבאי של נשיא המדינה הראשון, חיים ויצמן.
ארנון נולד בתל אביב, בנו של מיכאל.
בגיל 17 הצטרף להגנה, וכן שירת בשירות הביון הבריטי ברומניה ובבולגריה.
במרץ 1941 התגייס לגדוד השני של הבריגדה היהודית, ושירת כלוחם ביחידת חיל רגלים כחלק ממתנדבי היישוב בבאפס במלחמת העולם השנייה והגיע לדרגת קפטן.
לאחר המלחמה עסק בעלייה ב' של יהודים לארץ ישראל.
היה נשוי לטילדה (נפטרה במרץ 2023), נפטר במדריד ב-21 באפריל 1968 מהתקף לב בשובו מביקור בישראל.
הובא למנוחות בבית העלמין בחולון.
דוד אפרתי (נולד ב־15 במאי 1946) הוא איש צבא ופוליטיקאי ישראלי, ששימש כסגן ראש המנהל האזרחי בדרגת אלוף-משנה וראש מועצת הר אדר הראשון.
אפרתי נולד ב־1946, בצפרו שבמרוקו הצרפתית לפנחס אפריאט וסטה לבית אזולאי.
עלה לארץ ב־1955. לאחר עליית המשפחה לארץ התגוררו ביד רמב"ם.
בספטמבר 1987 התפטר מתפקיד סגן ראש המנהל האזרחי יחד עם ראש המנהל אפרים סנה.
לאחר פרישתו הועמד לדין על אישור כביש הגישה ליישובו הר אדר בניגוד עניינים וקיבל עונש סמלי.
שימש כראש מינהל מרשם האוכלוסין במשרד הפנים.
באוגוסט 1989 מונה לדירקטור במלם מערכות.
בשלהי 1994 סיים את תפקידו במינהל מרשם האוכלוסין.
בשנות התשעים שימש במשך חמש שנים כחבר הנהלת מחוז ירושלים של ארגון צוות - ארגון גמלאי צה"ל, והיה חבר המועצה הארצית כנציג המחוז ומטעמה
בפברואר–אוגוסט 1999 ניהל מפקד אוכלוסין למניית יהדות אתיופיה.
בנובמבר 1999 נבחר לראש מועצת הר אדר הראשון.
שימש בתפקיד עד לבחירות לתפקיד בנובמבר 2004, בהן לא התמודד.
דָּוִד בֶּן־גּוּרְיוֹן (גְּרין; ; 16 באוקטובר 1886, י"ז בתשרי ה'תרמ"ז – 1 בדצמבר 1973, ו' בכסלו ה'תשל"ד) היה פוליטיקאי ומדינאי ישראלי שכיהן כראש הממשלה הראשון של מדינת ישראל.
בן־גוריון היה איש העלייה השנייה, ממנהיגי תנועת העבודה, חבר במפלגות פועלי ציון ואחדות העבודה, מזכירה הכללי השני של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל ומנהיגה הראשון של מפלגת מפא"י.
בתפקידיו כיושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית ויושב ראש ההנהלה הציונית, עמד בראש הנהגת היישוב העברי בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, ובתפקידו כיושב ראש מנהלת העם מילא תפקיד מרכזי בניסוח מגילת העצמאות, היה הראשון לחתום עליה והכריז ב־14 במאי 1948 על הקמת מדינת ישראל.
עם הקמת המדינה החל לפעול למען הממלכתיות, ובזמן מלחמת העצמאות החליט על פירוק המחתרות, וחתם על הפקודה להקמת צה"ל.
על מנת לקיים צבא ממלכתי אחד, הורה על הפגזת האונייה אלטלנה ועל פירוק מטה הפלמ"ח.
הוא הנהיג את מדינת ישראל כראש הממשלה וכשר הביטחון במשך עשור וחצי עד 1963 (מלבד פסק זמן בן כשנתיים, בשנים 1953–1955).
כראש הממשלה הראשון היה אחראי במידה רבה על עיצוב דמותה הדמוקרטית של ישראל, על אופי יחסי הגומלין בין מגזרים שונים בחברה הישראלית, ועל עיצוב מנגנוני הביצוע של רבים ממשרדי הממשלה.
במהלך כהונתו נחתם הסכם השילומים עם גרמניה המערבית, נערכה מלחמת סיני, הוקם הכור הגרעיני בדימונה, ונקלטו מאות אלפי עולים.
לאחר התפטרותו מראשות הממשלה ופרישתו ממפא"י, הקים ב־1965 את רשימת פועלי ישראל (רפ"י).
הוא נפטר בגיל 87 ונקבר לצד רעייתו פולה.
בן-גוריון נולד בשם דוד יוסף גרין לשיינדל ולחבר "חובבי ציון" אביגדור גרין, בעיירה פלונסק שבפולין (אז בתחום האימפריה הרוסית).
במשפחה היו חמישה ילדים – שלושה בנים ושתי בנות.
אפשר שנולד עימו בן תאום שנפטר בשעת הלידה.
הוא קרוי על שם סבו מצד אימו, דוד יוסף פרידמן.
ביתם שכן בקצה "רחוב העזים".
המשפחה התגוררה בקומה התחתונה, ואילו בקומה העליונה התגוררה משפחה שטיפלה בבעלי החיים שבחצר האחורית והייתה מופקדת על ניקיון הבית ובישול הארוחות.
בבית הסמוך התגורר אברהם, אחיו הנשוי של דוד.
בבית בן-גוריון דיברו יידיש, אך גם רוסית ופולנית.
בן־גוריון, שכונה בילדותו "דובצ'ה" וגם "דוידל", למד מגיל 4 (או 5) אצל מלמד בחדר מסורתי, ובגיל 7 עבר למלמד "מודרני".
מאוחר יותר עבר ל"חדר מתוקן" שהקים אביו, שם למד עברית בשיטה חדשה, "עברית בעברית".
בגיל 11 התייתם מאִמו, שנפטרה כתוצאה מסיבוכי לידה ומאלח דם.
שנתיים לאחר מכן נשא אביו אישה שנייה.
הוא למד בחדר עד גיל בר המצווה, ולאחר מכן למד במשך שנה או שנתיים אצל מלמד בבית המדרש, ואז הפסיק את לימודיו.
בערך באותו זמן חדל גם לקיים מצוות, אולם המשיך ללבוש את הבגדים המסורתיים עד נסיעתו לוורשה בגיל 18. מלבד החינוך היהודי, למד גם בבית ספר ממשלתי רוסי, בו למד את השפה הרוסית.
בחנוכה 1900, חרף גילו הצעיר (14), בעידודו של אביו, הקים יחד עם חבריו, שלמה צמח, שמואל פוקס ושלמה לביא (לבקוביץ'), את אגודת "עזרא", על שם עזרא הסופר, שהכשירה את חבריה לקראת עלייה לארץ ישראל, ושמה לעצמה מטרה להחיות את השפה העברית.
חברי האגודה התחייבו לדבר עברית בינם לבין עצמם ופעלו ללימוד השפה בקרב צעירי העיירה.
בכך החלה פעילותו הציבורית של בן-גוריון.
בשנתה הראשונה מנתה האגודה כ-200 חברים.
בשלב מסוים בתקופה זו הפסיק להניח תפילין.
ב־1 בנובמבר 1901, כשהיה בן 15, שלח אביו בקשה לתיאודור הרצל, לסייע במתן השכלה לבנו.
תחילה התגורר אצל משפחת קרובים, ולאחר שהשיג עבודה חלקית כמורה פרטי ב"חדר מתוקן", שכר חדר במשותף עם ידיד.
ביולי 1904 נפטר בנימין זאב הרצל.
הייתה זו מהלומה בעבור בן־גוריון.
הוא כתב לשמואל פוקס: "נתיתמו תקוותינו, חלומותינו!
קר וחושך מסביב, אין שפעת אור התקוה...
השמש איננו, אבל אורו עוד זורח!...
רק פעם במשך אלפי שנים ייולד איש פלאים כזה".
הוא נסע לפלונסק והספיד את הרצל בבית הכנסת.
במרץ 1905 שלח בן-גוריון מכתב למנחם אוסישקין, וביקש בשמו ובשמם של צעירים רווקים לעלות לארץ ישראל, אך מכתבו לא נענה.
באביב 1905, בעקבות מהפכת 1905 ברוסיה (שמאוחר יותר תגרום לו לדיכוי ובסופו של דבר לעלות לארץ ישראל), הצטרף למפלגת "פועלי ציון" הפולנית, ששילבה בין ציונות וסוציאליזם מרקסיסטי על פי תורתו של דב בר בורוכוב, לאחר שהשתתף בוועידת היסוד שלה בביתו של יצחק טבנקין.
הוא השתתף בישיבות המפלגה והפיץ חומרי תעמולה.
בן-גוריון ייסד סניף של המפלגה בפלונסק וארגן את השביתות הראשונות של החייטים ופועלי החבלים, וניהל את מאבקם לשיפור תנאי עבודתם.
הוא צירף את שוליות בעלי המלאכה כחברים במפלגה ואף ארגן אותם לשביתה למען יום עבודה של 12 שעות, שהשיגה את יעדה.
הוא נאבק נגד תועמלנים של הבונד שהגיעו לפלונסק לעשות נפשות לאידאולוגיה שלהם, והצליח לבלומם ולהפוך את "פועלי ציון" לזרם המרכזי בקרב צעירי העיר.
מרכז המפלגה בוורשה החל לשגר אותו בשליחויות שונות למחוזות הסמוכים.
בדצמבר 1905 השתתף בוועידה ארצית של "פועלי ציון" כציר מפלונסק.
בחודשים האחרונים בהם שהה בוורשה, בה עוד השתוללה אלימות בעקבות פרוץ מהפכת 1905, החל בן־גוריון לשאת אקדח.
לנוכח חשש מפוגרום, הוא הטמין במרתף הבית של אביו כלי נשק למקרה שיהודי פלונסק יצרכו להגן על עצמם.
הוא ארגן את שוליות בעלי המלאכה להגנה עצמית והדריך באגודת עזרא שימוש בנשק.
על פעילותו המהפכנית נאסר פעמיים.
בפעם הראשונה שיחדו חבריו למפלגה פקיד, שמסר להם את החומר האסור שנמצא אצל בן־גוריון, וזה שוחרר מבית הסוהר בשל חוסר הוכחות.
בפעם השנייה הצליח אביו לשכנע את קצין המשטרה לשחררו באמצעות שוחד.
בן־גוריון שהה בוורשה במשך שנה וחצי.
ב־1906, בגיל 20, עלה לארץ ישראל כחלק מגל העלייה השנייה.
בן־גוריון עזב את פלונסק בסוף חודש אוגוסט יחד עם חבריו בקבוצת עולים גדולה.
לקבוצת העולים נערכה מסיבת פרידה, וממנה הם הוסעו בכרכרה אל תחנת הרכבת במצודת מודלין.
הם סיירו בעיר וביקרו אצל מנחם אוסישקין, ליליינבלום ודב בר בורוכוב.
הם הפליגו במחלקה הרביעית של אונייה רוסית רעועה, חנו חניית ביניים בסמירנה, וב־6 בספטמבר 1906 (ט"ז באלול תרס"ו) הגיעו ליפו.
בן-גוריון הגיע לארץ יחד עם חברתו רחל נלקין, שבהמשך נפרדה ממנו לטובת אדם אחר.
כעבור שנים אמר כי יום עלייתו לארץ ישראל היה היום הגדול בחייו.
עוד באותו יום אחר הצהריים יצא מיפו (ממנה לא התפעל כלל וכלל), למושבה פתח תקווה בקבוצה שמנתה 14 חברים.
הם צעדו ברגל והגיעו אליה בלילה.
למחרת שכר עם שלמה צמח חדר משותף.
בבוקר הראשון כבר עבד עבודות חקלאיות בפרדסי פתח תקווה: הובלת זבל וטמינתו בבורות הנטיעה, הכשרת הקרקע, סיקול אבנים, חפירת בורות, חרישת אדמת בור, כריית תעלות השקיה ונטיעת עצים.
כעבור שבועיים כבר חלה בקדחת, שהמשיכה אחר כך לפקוד אותו בתדירות קבועה.
בנוסף על כך התמודד עם רעב, במיוחד בימים שבהם היה מחוסר עבודה.
בסוכות 1906 השתתף בוועידה הראשונה של מפלגת פועלי ציון בארץ ישראל, שנערכה ביפו.
הוא היה מראשי האגף ה"ציוני" (הימני) במפלגה, ונבחר לאחד מחמשת חברי הוועד המרכזי שלה, וכן לוועדה בת עשרה חברים שעליה הוטל לנסח את מצע המפלגה.
באספה זו הציע להקים הסתדרות כללית של כל הפועלים היהודים בארץ ישראל, מה שגרר ויכוח לגבי ציון המילה "יהודים".
כעבור מספר ימים הוחלט ברוב מכריע לכתוב את המילה.
לצורך כתיבת המצע, התכנסו חברי הוועד המרכזי באכסניה ערבית ברמלה, וניסחו ביידיש מסמך אידיאולוגי סוציאליסטי המכונה "מצע רמלה".
בינואר 1907 שוב התכנסו חברי המפלגה ביפו.
בן-גוריון הכריז בנאומו שתפקיד הפרולטריון הוא לבנות מדינה יהודית עצמאית, ובכך זיהה את האינטרס של הפועלים עם האינטרס הלאומי.
הכנס אישר את מצע רמלה.
בן-גוריון הצליח להוסיף למצע את הסעיף "המפלגה שואפת לעצמאות מדינית לעם היהודי בארץ הזאת", ואף להיבחר (יחד עם ישראל שוחט) לוועד זמני בן שני חברים, שעליו הוטל לארגן מחדש את המפלגה.
בינואר 1907 נאם בשם "פועלי ציון" בעצרת לכבוד נשיא הקונגרס הציוני דוד וולפסון, שהגיע לביקור בארץ ישראל.
בפגישה בין השניים, דרש בן-גוריון שההסתדרות הציונית ושלוחותיה יעסיקו בארץ ישראל רק פועלים יהודים.
פגישה זו עם המנהיג הציוני הבכיר ביותר הייתה שלב בביצור מעמדו הפוליטי של בן-גוריון.
את חורף 1906–1907 חילק בן־גוריון בין יפו ופתח תקווה.
בינואר 1907 עבר להתגורר ביפו, שם עבד כמורה, ובפתח תקווה הקים איגוד עובדים.
באביב 1907, אחרי ועידת פסח של המפלגה, נדד למושבה כפר סבא.
כעבור מספר שבועות עבר לראשון לציון ועבד ביקב בדריכת ענבים.
לאחר מכן שהה במשך מספר שבועות גם ברחובות.
באוקטובר 1907 עבר מאזור יהודה אל הגליל.
יחד עם שלמה צמח הלך ברגל במשך שלושה ימים לסג'רה.
בלילות לנו בבת שלמה ובמסחה, ובבוקר היום השלישי הגיעו לסג'רה.
בראשית סתיו 1908 נסע לפלונסק כדי להתייצב לשירות בצבא הרוסי – כדי שאביו לא ייאלץ לשלם קנס.
הוא נפגש עם משפחתו, הוכר כשיר לשירות והושבע אמונים לצאר, אך ערק מהמחנה, עבר את הגבול לגרמניה באמצעות מסמכים מזויפים, ובסוף דצמבר 1908 שב לארץ ישראל.
בעת היעדרו קמה המושבה כנרת, ולאחר שובו עבד בה במשך מספר שבועות.
משם ירד למושבה מלחמיה וגם בה עבד במשך מספר שבועות.
בתחילת מרץ 1909 חזר ליפו, שם שכנע אותו בן-צבי לחזור לפעילות בהנהגת "פועלי ציון".
כשלושה שבועות לאחר מכן ייצג בן-גוריון את מפלגתו ונאם בטקס קבלת פנים שנערך ביפו למשורר הלאומי הנערץ עליו, חיים נחמן ביאליק, שהגיע בפעם הראשונה לביקור בארץ ישראל.
לקראת פסח חזר לסג'רה, עתה כבכיר בהנהגת "פועלי ציון".
בדומה למכתבים שכתב בן-גוריון בימיו הראשונים בפתח תקווה, גם מכתביו בסג'רה שידרו התעלות נלהבת.
הוא היה מסתגר מדי ערב במחסן תבואה מחוץ לחומת המושבה וקורא.
בחלק מהערבים היה מלמד את חבריו עברית במסגרת האגודה המקומית "עבריה".
לאחר פיטורי השומרים הצ'רקסים של סג'רה היה בן־גוריון, לדבריו, השומר היהודי הראשון של המושבה.
מתחילת חורף 1908–1909 הלכו ורבו ההתנגשויות בין תושבי סג'רה לערביי הסביבה.
ביום האחרון של חג הפסח 1909 נרצח שומר החווה על ידי שני תוקפים ערבים.
קבוצות פועלים יצאו בעקבות הרוצחים, אולם שלושה מהם, ובהם בן־גוריון, נקלעו למארב, וחברו, שמעון מלמד, נורה ונהרג לנגד עיניו.
הרצח גרם לו לזעזוע נפשי והשפיע מאוד על השקפותיו בנושאי ביטחון וכוח עצמי.
לאחר האירוע נבחר בן־גוריון לוועד פועל גלילי בן עשרה אנשים, שתפקידו היה לדאוג לביטחון מושבות הגליל.
נראה כי בן־גוריון הוא האיש שכתב את הכרוז שפורסם אז מטעם "פועלי ציון": "המובחרים שבנו נופלים חללים מחץ הפרא הערבי, ואנו שואלים בדאגה: איכם, איכם, בני המכבים?
צאצאי בר־גיורא ובר־כוכבא, בואו לרשת מקום הגיבורים הנופלים, אשר נפלו במלחמתם בעד חירותם ועמם!".
אולם אף על פי שעסק בשמירה באופן פעיל, לא קיבל בן־גוריון הזמנה להצטרף לארגון בר גיורא ולא לארגון השומר.
על פי חישובי הביוגרף שבתי טבת שהה בן־גוריון בסג'רה שנה וחודש ולא שלוש שנים כדברי בן־גוריון עצמו.
באמצע סתיו 1909 עזב את סג'רה והלך לעבוד בימה (יבנאל).
בדרכו לשם התנפל עליו ערבי, ששדד ממנו את כל רכושו.
מאחר שהיו בקרבת כפר ערבי, בחר שלא לשלוף את נשקו כדי להגן על עצמו, אך התלונן במשטרה הטורקית, והגנב נשפט ונכלא.
בן־גוריון נשאר בימה מספר שבועות, ולאחר מכן עבר למושבה זכרון יעקב.
הוא החליט ללכת אליה משום שקיווה שאחיותיו תחלטנה לעלות לארץ ישראל, וסבר כי זו "המושבה היחידה" בה תוכלנה למצוא עבודה.
במשך מספר החודשים בהם שהה במושבה החל ללמוד מעט ערבית וצרפתית, והחליט ללמוד משפטים.
לשם כך הקדיש את רוב לילותיו ללימודים.
הוא התגורר יחד עם פועל אחר באסם של אחד מאיכרי המושבה.
בוועידת "פועלי ציון" שהתקיימה באביב 1910 תבעו יצחק ורחל ינאית בן־צבי לצרף את בן־גוריון למערכת העיתון "האחדות", ביטאונה של מפלגת "פועלי ציון".
באמצע השנה התבשר בן־גוריון כי נבחר, ובעקבות זאת עבר להתגורר בירושלים ב-14 ביוני אותה שנה.
הוא שכר חדר מרתף ב"חצר פלויד" וסבל מרעב גם במשך השנה שחי בירושלים, אולם רכש לו במהלכה שני חברים קרובים: רחל ינאית ויצחק בן־צבי.
בגיליון הראשון של "האחדות" כתב בן־גוריון בעילום שם שני מאמרים לרגל ביקורו של החכם באשי בארץ ישראל.
הרב חיים נחום אפנדי, שישב באיסטנבול, היה הרב הראשי של יהודי האימפריה העות'מאנית.
הוא היה ראש הדת היהודית באימפריה ונחשב לנציגם הבכיר של כלל היהודים בפני השלטונות.
בן-גוריון דרש במאמרו ש"הפקיד הדתי" יגביל את פעילותו לעניינים דתיים ותקף את הרב על כך שלא עשה די למען קידום האינטרסים הלאומיים של היהודים, כפי שעשו עמים אחרים בעקבות הפיכת הטורקים הצעירים.
במאמר השני באותו גיליון, הביע זעזוע מכך שאיכרי פתח תקוה קרעו את הדגל הציוני שהניפו פועלים לרגל ביקור הרב במושבה.
בגיליון השני כבר העז לחתום בשם החדש שבחר לעצמו: "בן־גוריון".
בשם זה נקראו שני אישים מתקופת המרד הגדול של היהודים ברומאים במאה ה־1 לספירה: נקדימון בן גוריון, מפרנסי ירושלים בתקופת בית שני, ויוסף בן גוריון, מראשי "ממשלת החירות" בעיר בתחילת המרד.
ייתכן שעמידתו של יוסף בן־גוריון בראשות הממשלה היהודית העצמאית הנאבקת לשחרור, היא שהשפיעה על דוד גרין הצעיר לאמץ את שמו.
בסוף 1910 פרסם את המאמר הפוליטי הראשון שלו, בו קרא לכונן "הסתדרות לאומית מדינית", שתייצג את יהודי האימפריה העות'מאנית ותפעל למימוש זכויותיהם בממשלה ובפרלמנט.
מסוף מאי 1911 שהה יותר מחודש בפולין ונפגש עם משפחתו.
בסוף יולי נסע משם עם יצחק בן־צבי לווינה כדי לייצג את "פועלי ציון" של ארץ ישראל בוועידה השלישית של הברית העולמית של המפלגה.
בהזדמנות זו ביקר לראשונה ב.
בן-גוריון ובן-צבי דרשו שמרכז פעילותה של הקרן המיוחדת שהקימה "הברית העולמית" לסייע לפועלי ארץ ישראל יהיה בארץ ישראל, אולם דרישתם נדחתה.
צירי הוועידה כעסו על הצהרתם של השניים, כי הפועלים בארץ ישראל הם שיגשימו את הציונות ולא הציונים היושבים בגולה, וכי אחדותם של כל הפועלים בארץ ישראל חשובה בעיניהם יותר מהקשר שלהם אל מפלגתם בגולה, וקיבלו החלטה המאשימה את שני הצירים מארץ ישראל ב"ספאראטיזם" (בדלנות).
אף על פי כן, בסוף הוועידה נבחרו בן-צבי ובן-גוריון להנהלת "הברית העולמית".
עוד בסג'רה הבשיל בבן־גוריון רעיון ה"התעת'מנות": ויתור של יהודי ארץ ישראל על נתינותם הזרה והפיכתם לאזרחי האימפריה העות'מאנית, כדי שיוכלו לפעול בתוך מסגרותיה החוקיות.
לצורך כך נדרשה מנהיגות שתכיר את שפת המדינה ואת חוקיה, ותזכה למעמד רשמי במוסדות השלטון בבירה.
באופן זה תוכל להיאבק על עלייה והתיישבות יהודית בארץ ישראל.
מתוך כוונה לארגן כוח פוליטי שייצג את יהודי האימפריה העות'מאנית בפרלמנט הטורקי, החליט בן־גוריון ללמוד משפטים באיסטנבול.
כדי להתקבל ללימודים נדרשו תעודת בגרות וידיעת השפה הטורקית.
יצחק בן־צבי הצליח להשיג עבורו תעודת בגרות מזויפת, וכדי ללמוד טורקית הפליג בן־גוריון לסלוניקי, משום ששם היה מספר רב של פועלים יהודים ש"פועלי ציון" קיוו לארגנם ולהחדיר בהם תודעה ציונית.
ב־7 בנובמבר 1911 ירד בנמל סלוניקי.
הוא התגורר אצל משפחה יהודית שומרת מצוות, ולמד טורקית מסטודנט יהודי בפקולטה למשפטים.
בנוסף לכך, למד גם צרפתית (אותה החל ללמוד כבר בארץ ישראל).
לאחר שעבר בהצלחה את מבחני הבגרות בטורקית, נסע בשנת 1912 לאיסטנבול.
ביוני ניגש לבחינות הכניסה לאוניברסיטה, בהן נחל הצלחה מלאה, וב-14 באוקטובר החלו לימודיו באוניברסיטה.
בין הסטודנטים הציונים שהתקבצו סביב בן־גוריון ובן־צבי היו גם סטודנטים מארץ ישראל, ובהם ישראל שוחט, דוד רמז ומשה שרתוק.
בן־גוריון נבחר למזכיר אגודת הסטודנטים היהודים, ושנה אחר כך נהיה ליושב הראש שלה.
אולם באוקטובר גם פרצה מלחמת הבלקן הראשונה, ולאחר כחודש אחד של לימודים החליטו בן־גוריון ובן־צבי לחזור לארץ ישראל עד שיתבהר המצב.
לבקשתו של בן־גוריון, תמך בו אביו כלכלית: הוא שילם עבורו את החובות שצבר בארץ ישראל, את הוצאות שהותו בסלוניקי ואת שכר הלימוד והוצאות המחיה שלו באיסטנבול.
בתחילת מרץ 1913 חזר בן־גוריון עם בן־צבי לאיסטנבול, שם חלק איתו חדר, ובסוף אפריל התחדשו הלימודים.
במהלך השנה נסע בן־גוריון לוועידה העולמית של פועלי ציון בקרקוב ולקונגרס הציוני ה-11 בווינה – הראשון שהשתתף בו.
בדצמבר 1913 נפתחה שנת הלימודים השנייה, אך בינואר 1914 סבל מקדחת, אושפז בבית חולים ונסע להתאושש בבית אחותו בלודז'.
בסוף אפריל חזר לבחינות באיסטנבול ועמד בהן בהצלחה.
ב־28 ביולי הפליג יחד עם בן־צבי באונייה רוסית לחופשה בארץ ישראל, וב־1 באוגוסט נודע לנוסעים בלב ים על פרוץ המלחמה בין רוסיה לגרמניה.
בן־גוריון ובן־צבי חזרו לארץ ישראל בחזות עות'מאנית: חליפה על פי האופנה הטורקית, תרבוש אדום ושפם עבות.
בן־גוריון לא סיים את לימודי המשפטים באיסטנבול.
לאחר כניסת טורקיה למלחמה לצד מעצמות המרכז באוקטובר 1914, נדרשו נתיני מדינות אויב, ובהן רוסיה, להתעת'מן או לצאת מארץ ישראל.
בתוך ההתלבטות בציבור העולים היהודי, החליטה מפלגת פועלי ציון להתעת'מן ולהישאר בארץ, ובן־גוריון ובן־צבי עשו כן.
הנימוק לכך היה החשש מתגובה טורקית קשה נגד היישוב היהודי, וכן החשש מאובדן האחיזה היהודית בארץ עקב היציאה ממנה.
בן־גוריון ובן־צבי הצטרפו ל"ועד ההתעת'מנות" שהוקם בירושלים, ואף ביקשו וקיבלו את רשותו של המפקד הטורקי בעיר לגייס גדוד מיליציה יהודי להגנה על ארץ ישראל, שהחל להתאמן במגרש הרוסים.
אולם לאחר שהופסקו הגירושים ההמוניים של נתינים זרים עקב התערבות הדיפלומטים הזרים, החליט ג'מאל פאשא לגרש מארץ ישראל את כל מי שקשור בפעילות ציונית.
בן־גוריון ובן־צבי נעצרו והובאו אל בית הממשלה ברובע המוסלמי שבעיר העתיקה בירושלים.
לדברי בן-גוריון, הם נעצרו משום ששמותיהם הופיעו הופיעו ברשימת הצירים לקונגרס הציוני של 1913. הם נאסרו ונחקרו על קשריהם עם התנועה הציונית העולמית.
הם שוחררו בערבות וכינסו את חברי הוועד המרכזי של "פועלי ציון", שהחליט שאם יגורשו, יקימו בארצות הברית תנועה חלוצית.
כדי למנוע את גירושם, כתבו מכתב פטריוטי בטורקית לג'מאל פאשא.
בן-צבי אף עלה למקום מושבו בטירת אוגוסטה ויקטוריה.
ג'מאל הכיר את שמותיהם והודיע כי הוחלט לגרשם למצרים משום שהם זוממים להקים בארץ ישראל מדינה יהודית.
זמן קצר לאחר מכן הם קיבלו צו גירוש מהקיסרות העות'מאנית.
על הצו כתב המושל כי הם מגורשים "לעולם ועד".
הם גורשו גם מאוניברסיטת איסטנבול.
כשסיפר בן־גוריון ליחיא אפנדי, חבר ערבי שלמד איתו באיסטנבול, על קבלת הצו אמר לו חברו: "כידיד שלך – אני מצטער.
כערבי לאומי – אני שמח".
הייתה זו הפעם הראשונה שנתקל בגילוי של לאומנות ערבית.
בן־גוריון ובן־צבי נסעו ליפו, שם הושמו מספר ימים במעצר.
ב-21 במרץ 1915 הם הועלו על ספינה לאלכסנדריה ללא מסמכים, וכשהגיעו אליה נאסרו על ידי הבריטים כאזרחי אויב.
בהתערבות קונסול ארצות הברית הם שוחררו.
השניים טיילו בפירמידות ובקברי הפרעונים, אך ברוב הזמן קיימו פגישות ציוניות.
בקהיר התווכחו עם יוסף טרומפלדור, וטענו בפניו כי הקמת יחידה צבאית יהודית (גדוד נהגי הפרדות) שתצורף לצבא הבריטי במלחמתו בטורקיה, עלולה לגרום לממשלה הטורקית להגיב בפרעות ביהודים בארץ ישראל ולהביא לחורבן היישוב העברי.
לאחר מספר שבועות, ב-21 באפריל, הפליגו לניו יורק.
את דמי הנסיעה הם קיבלו לבקשתם מציוני ארצות הברית.
ההפלגה ארכה חודש ימים, כולל עגינת ביניים באתונה, במהלכה ביקר בן־גוריון באקרופוליס.
בן־גוריון ובן־צבי הגיעו לניו יורק ב־17 במאי 1915 והורשו להיכנס לארצות הברית כמהגרים.
תחנתו הראשונה הייתה משרד פועלי ציון בניו יורק.
עוד לפני היציאה מהארץ הוחלט בישיבת מנהיגי פועלי ציון שחבריה יקימו בארצות הברית את תנועת "החלוץ", ויאתרו צעירים יהודים שמוכנים לעלות לארץ ישראל ולעבוד בה.
מנגנון המפלגה בניו יורק ארגן לבן־גוריון ולבן־צבי מסעות ברחבי ארצות הברית ומפגשים בקהילות היהודיות, אולם אלה נכשלו, והשניים הצליחו לגייס רק כ־150 מתנדבים לתנועה.
כחודש לאחר בואו לארצות הברית התפרסם מאמרו של בן־גוריון "לקראת העתיד", בו ניסח לראשונה את השקפותיו המדיניות ואת התביעות שלדעתו צריך העם היהודי להעמיד בפני ועידת השלום לאחר המלחמה, ובראשן: הכרה "בזכות העם העברי לכונן מולדת בארץ ישראל".
לצורך כך, יש "להתרכז, להתערות ולהתאחז" בה.
אולם לטענתו, "כיבוש ארץ למטרה שכזו אינו בא על ידי הבטחת זכויות פוליטיות וערובות דיפלומטיות, אלא על ידי עבודה יישובית ממושכת, השתרשות והתערות בקרקע...
והתרבות האוכלוסייה היהודית עד כדי היות רוב גדול ומכריע בארץ".
בהמשך כתב: "ארץ לא מקבלים, אלא כובשים, אנחנו נכבוש את הארץ בבנותנו אותה".
בן־גוריון, שהיה אז אנונימי לחלוטין בארצות הברית, התפרסם בה לראשונה עם הוצאתו לאור מחדש של ספר יזכור (שכבר יצא לאור בעברית בארץ ישראל ב־1911), שכלל, הפעם ביידיש, קטעי ספרות והספדים על אנשי השומר שנהרגו, וכן את זיכרונותיו של בן־גוריון מתקופת העלייה השנייה.
בתקופת שהותו בארצות הברית למד לנאום ולכתוב מאמרים ביידיש, שפת אימו.
המהדורה הצליחה מאוד, ובן־גוריון החליט לפרסם מהדורה מורחבת בצורת אלבום: במקום המבוא של בן־צבי, הוא צירף גרסה מורחבת של זיכרונותיו "ביהודה ובגליל".
הצלחתו הגדולה של הספר החדש פרסמה את בן־גוריון בציבור היהודי באמריקה.
בעקבות ההצלחה הקציבה הנהגת "פועלי ציון" לבן־גוריון ולבן־צבי שכר חודשי עבור כתיבת הספר "ארץ ישראל".
שני שלישים ממנו היו פרי עטו של בן־גוריון.
בן-צבי כתב בעיקר על ההיסטוריה והגאוגרפיה של הארץ, ואילו בן-גוריון כתב על שמותיה, גבולותיה, מעמדה המשפטי ובעיקר על תושביה.
מקורותיו היו בעיקר ספרים שכתבו משלחות סקר וסיירים נוצרים שביקרו בארץ במאה ה-19. עבודתו על הספר נמשכה כשנה וחצי, עד ינואר 1918.
במהלך עבודת המחקר לספר "ארץ ישראל", בילה בן־גוריון ימים רבים בספרייה העירונית של ניו יורק ברחוב 42, וקיבל עזרה בעבודתו זו.
מוקד ההתכנסות של "פועלי ציון" היה בבית של רופא יהודי, בו גרה ועבדה פאולין מונבז, צעירה יהודיה שהגיעה לבדה ממינסק מספר שנים לפני כן ולמדה להיות אחות.
פולה, כפי שקרא לה בן־גוריון, כבר ידעה היטב אנגלית, ובקיץ 1916 הציעה לסייע לו להעתיק עבורו בספרייה קטעים מהספרים שנזקק להם.
החיזור נמשך כשנה, וב־5 בדצמבר 1917 נישאו השניים בטקס אזרחי אצל רשם הנישואים בעיריית ניו יורק, בנוכחות הפקידים בלבד.
לדברי פולה, בני משפחתה התנגדה לנישואיה לבן-גוריון, משום שהיה ציוני.
הזוג שכר דירה בברוקלין, אולם ארבעה חודשים לאחר נישואיהם נפרדו לתקופה ארוכה.
עם כניסת ארצות הברית למלחמה החל ניצחון מדינות ההסכמה להיראות ודאי.
עם השינוי בנסיבות השתנה לחלוטין במהלך שנת 1917 יחסם של בן־גוריון ובן־צבי לרעיון הגדוד היהודי.
בעקבות הצהרת בלפור, ועל סף כיבוש ארץ ישראל על ידי הבריטים, הם החלו להטיף ולפעול להקמת "הגדודים העבריים".
בן־גוריון נפגש בוושינגטון עם השופט העליון הציוני לואי ברנדייס, והציע לו תוכנית להקים גדוד עברי במסגרת הצבא האמריקאי, שיילחם בארץ ישראל.
ברנדייס הציג את הרעיון בפני הנשיא וודרו וילסון, אולם הוא דחה את ההצעה, בנימוק שארצות הברית הכריזה מלחמה רק על גרמניה, לא על טורקיה.
אף על פי כן הוקמו הגדודים בצבא הבריטי ביוזמת ז'בוטינסקי, והוחלט שהיהודים באמריקה יוכלו להתנדב במסגרתו ללגיון מיוחד שיוקם בקנדה.
בן־גוריון היה ממעוררי תנועת ההתנדבות לגדודים בארצות הברית.
150 חברי גדוד העבודה "החלוץ", שגויסו בשנתיים הקודמות על ידי בן־גוריון ובן־צבי, התנדבו עתה ללגיון, יחד עם 200 גולים מארץ ישראל.
ב־26 באפריל 1918 התגייס בן־גוריון ל"גדוד האמריקאי", שהוא גדוד 39 של קלעי המלך ב.
ב־28 במאי נשבע אמונים לכתר במשרד הקונסול הבריטי בניו יורק, ולמחרת יצא למחנה האימונים של הגדוד בוינדזור שבקנדה, שם נפגש עם בן־צבי.
שלושה ימים לאחר מכן נבחרו השניים לוועד הגדוד.
כעבור כחודש מונה בן־גוריון לקורפורל (רב־טוראי).
בין היתר, ייצג את החיילים היהודים בפני מפקדי הגדוד בתביעותיהם בנושא כשרות, ונאבק בהצלחה על הנפת הדגל העברי ביום החג הלאומי של קנדה לצד הדגל הבריטי.
ב־11 ביולי הפליג בשיירה של אוניות מלחמה לבריטניה וב־22 ביולי נחתה פלוגתו באנגליה, שם שהה הגדוד האמריקאי כשלושה שבועות.
ב־12 באוגוסט קיבל את נשקו האישי וב־14 באוגוסט הפליג הגדוד למצרים.
ב־28 באוגוסט נחת בפורט סעיד, וכעבור שבוע נסע לקהיר ונפגש עם הגדוד העברי הארצישראלי.
אולם באותו יום חלה בדיזנטריה ואושפז בבית חולים, שם שכב במשך חודש.
בבית החולים חיכה לו מברק מפולה שבישר על הולדת בתו ב־11 בספטמבר 1918, שנקראה בשם גאולה, כפי שביקש בצוואה שהשאיר לפני צאתו לאנגליה.
כשהבריא נשלח עם פלוגתו לתפקידי שמירה על שבויים טורקים וגרמנים.
ב־6 בנובמבר הגיע לחופשה בתל אביב.
ב־5 בדצמבר נע הגדוד לארץ ישראל.
בן־גוריון עזב את הבסיס בסרפנד ללא אישור כדי לגייס תמיכה לאיחוד מפלגות הפועלים.
לאחר שנעדר ממחנהו ארבעה ימים, נתפס, הועמד למשפט ובהוראת הקולונל אליעזר מרגולין הורד לדרגת טוראי.
בן-גוריון הוחזר למצרים, לחצי השני של הגדוד, אולם כעבור מספר ימים קיבל חופשה של חודש מהגדוד.
זה היה השירות הצבאי היחיד בחייו.
הקמת "אחדות העבודה" ושליחות בלונדון ובווינה 1919–1921
בפברואר 1919, עדיין מנהיג זוטר, הביא בן־גוריון את הצעת איחוד מפלגות הפועלים בפני ועידת "פועלי ציון".
כעבור שלושה ימים החליטה הוועידה לתמוך באיחוד, אולם ועידת "הפועל הצעיר" החליטה לשלול אותו.
בן־גוריון וברל כצנלסון כינסו עתה "ועידה כללית של כל פועלי ארץ ישראל", ללא "הפועל הצעיר", שאימצה את תוכנית האיחוד.
להתארגנות החדשה, שהייתה איחוד בין מפלגת פועלי ציון ובין "הבלתי מפלגתיים", ניתן השם "אחדות העבודה".
בהמשך שנת 1919 קבע בן־גוריון בהרצאה לפני חברי מפלגתו, כי תפקידם "אינו של מהפכנים, כי אם של בוני חברה חדשה".
בן־גוריון וראשי "אחדות העבודה" האחרים נטשו את תפיסתו של דב בר בורוכוב, שחזה מלחמת מעמדות גם בארץ ישראל, והגיעו למסקנה כי יש לבנות את החברה החדשה בארץ ישראל מהתחלה, כחברה סוציאליסטית וקואופרטיבית.
בן־גוריון ראה אז זהות בין הקונספציה הסוציאליסטית הזו לבין הקומוניזם של ברית המועצות.
באותה שנה קבע גם כי הוא "בולשביק" וכי הוא "מאמין בדיקטטורה של הפרולטריון": הוא שאף ל"דיקטטורה של הפועל העברי בכל העניינים הלאומיים של העם העברי".
ב־15 בנובמבר 1919 הגיעו פולה וגאולה לארץ ישראל.
את אשתו לא ראה בן־גוריון במשך 18 חודשים ואת בתו ראה לראשונה בחייו.
זמן קצר לאחר מכן השתחרר מהצבא.
ב-22 ביוני 1920 נשלח ללונדון להקים שם את המשרד של הברית העולמית של "פועלי ציון", לצורך טיפוח הקשרים עם מפלגת הלייבור, ומשפחתו הצטרפה אליו.
זמן קצר לאחר מכן יצא לווינה כדי להשתתף בוועידת הברית העולמית.
צירי האגף השמאלי הפרו־קומוניסטי דגלו בהצטרפות לאינטרנציונל השלישי ולניתוק מהקונגרס הציוני העולמי.
בן־גוריון וחבריו מהאגף הימני יותר דגלו גם הם בהצטרפות זו, אולם רק בתנאי שיכיר בציונות, וכן סירבו לניתוק מהקונגרס הציוני.
במהלך הדיונים קיבל בן־גוריון מברק מפולה ושב מייד ללונדון ב-19 באוגוסט.
כעבור שבוע, ב־28 באוגוסט 1920, נולד בנו, עמוס.
לאחר שחודשו הקשרים עם פלונסק, שנותקו בזמן מלחמת העולם והמלחמה הפולנית-סובייטית, יצא בן־גוריון במרץ 1921 לשליחות בווינה מטעם תנועתו ושלח את פולה והילדים לפלונסק כדי להכיר את אביו ולהתארח בביתו.
במאי הגיע לביקור בפלונסק, אך כעבור זמן קצר נסע לוועידות ולמפגשים שונים והשאיר את אשתו ושני ילדיו הקטנים בבית אביו.
לאחר שהפסיקו פועלי ציון בארצות הברית את התמיכה הכספית בסניף הלונדוני הכושל, שב בן־גוריון באוגוסט 1921 לארץ ישראל.
פולה והילדים שבו לארץ רק כעבור יותר משנה.
לאחר שובו הציע ב־1921 להפוך את "אחדות העבודה" לקומונה כלל־ארצית, שתפעל כגוף אחד בהשפעתה על ההסתדרות.
אולם תוכניתו זו נדחתה על ידי מרכז המפלגה, והוא התפטר בשל כך מהוועד הפועל שלה.
בחורף שנת תר"ף פרסם בן־גוריון מאמר בשם "על הפלח ואדמתו", שבו הופיעה לראשונה תזה חדשה שפיתח עם שובו לארץ ישראל לאחר מלחמת העולם הראשונה.
הגישה הרומנטית שבה החזיק לגבי הבדואים והפלאחים הערבים מאז עלייתו לארץ התחלפה עתה בתפיסה מרקסיסטית: הפועלים הערבים והיהודים שייכים לאותו מעמד חברתי, הוא מעמד העובדים, ועליהם להיאבק יחדיו נגד בעלי ההון המסיתים אותם אלה נגד אלה.
בן־גוריון דבק בתזה הזאת כעשר שנים.
המזכיר הכללי של הסתדרות העובדים 1921–1935
בראשית שנות ה־20 הפך בן־גוריון לאחד המנהיגים הבולטים של היישוב, עת נמנה עם מקימי ההסתדרות הכללית ב־1920. הוא החזיק בפנקס חבר מספר 3. בדצמבר 1921 נבחר למזכיר הכללי שלה, ושימש בתפקיד זה במשך 15 שנה.
ניתן לומר כי רק עתה פרץ לראשונה לעמדת מנהיגות.
הוא ראה בהסתדרות, מלבד איגוד מקצועי שיגן על ציבור הפועלים בארץ, גם כלי חברתי וכלכלי שיקים משק עובדים עצמאי.
כמו כן, ראה בה מוסד פוליטי שינהיג את ההתיישבות היהודית ויניח יסודות למדינה שתקום.
בן־גוריון תבע להעביר את משרד ההסתדרות מתל אביב לירושלים, "מסיבות לאומיות", והדבר נעשה ב־2 בפברואר 1922. בירושלים התגורר בחדר במוסררה, עם דוד זכאי, שותפו לעריכת ביטאון ההסתדרות "הפנקס".
ממשכורתו הנמוכה כמזכיר ההסתדרות היה שולח מדי חודש כסף לפולה ולאביו בפלונסק.
בתקופה זו החל לרכוש ולקרוא ספרים בכמויות גדולות.
את רוב זמנו הפנוי הקדיש ללימוד ולקריאה, וכך הרחיב את השכלתו.
מאחורי העסקן המפלגתי צמח אדם רחב־אופקים בעל השכלה לא־פורמלית עשירה ותרבות רחבה.
ב־5 באפריל, כשמונה חודשים לאחר ששב לארץ ישראל, הגיעו גם פולה והילדים והצטרפו אליו בירושלים.
בן־גוריון המשיך בנסיעותיו לחוץ לארץ בשליחות ההסתדרות ותנועת הפועלים.
בשנים אלו בילה כמחצית מזמנו במסעות ארוכים לאירופה.
ב־1923 קיבלה ההסתדרות הזמנה להציג את תוצרתה בתערוכה חקלאית במוסקבה.
ב־4 באוגוסט אותה שנה יצאו בן־גוריון ומאיר רוטברג, שני נציגי ההסתדרות, לרוסיה דרך קהיר וקושטא, וב־24 באוגוסט הפליגו לאודסה.
באוקראינה הצביעו עבור בן־גוריון על המקומות שבהם התרחשו פוגרומים ביהודים.
הם המשיכו ברכבת למוסקבה, שם שיכנה הנהלת התערוכה את בן־גוריון בארמון מפואר שהיה שייך לאציל העשיר ממנוב.
בן־גוריון ורוטברג ארגנו את המוצרים החקלאיים בביתן הארץ־ישראלי בתערוכה והניפו בו שני דגלים: דגל אדום שנשא את שם ההסתדרות ואת הדגל הציוני הכחול־לבן ועליו הכתובת "ארץ־ישראל".
בביתן הארץ־ישראלי ביקרו רבבות אנשים והוא נחל הצלחה גדולה.
עם זאת נאלץ בן־גוריון להתמודד עם התנכלויות מצד ה"יבסקציה", המחלקה היהודית במפלגה הבולשביקית.
העיתון "עמעס" ("אמת") פרסם מאמרי השמצה נגד ההסתדרות ושני נציגיה.
הוועד המרכזי של "פועלי ציון" ניתק את יחסיו עם בן־גוריון כאשר סירב להסיר את הדגל הציוני מהביתן.
ביקורו במוסקבה ארך שלושה חודשים ועורר בו סערת רגשות.
בזמן הביקור נפגש בחשאי עם חברי "החלוץ" וגם הוזמן להרצות בכנס מחתרתי בפני כתשעים מהם.
הוא צפה בתיאטרון הבימה במוסקבה בהצגה "הדיבוק" בעברית, שהותירה בו רושם רב.
ב־7 בנובמבר נכח במצעד "יום המהפכה" בכיכר האדומה.
הוא עזב את רוסיה ב־1 בדצמבר.
בשובו לארץ הבריח בחפציו את אוסף המכתבים של הסופר יוסף חיים ברנר.
השנים 1919–1923 היו השנים ה"אדומות" בהתפתחותו האידאולוגית.
זו הייתה "התקופה הסובייטית" בחייו.
התקופה שבה שהה בן־גוריון בלונדון, בשנים 1920–1921, העמיקה את תפיסתו הקומוניסטית־רדיקלית, אך הוא הכריז כי הקומוניזם שלו "נובע מתוך ציונות".
הרעיון הציוני־לאומי היה חשוב בעיניו הרבה יותר מהרעיון הקומוניסטי.
כמו כן, נרתע מהאופי הטוטליטארי של המשטר הסובייטי וסבר כי בחברה סוציאליסטית חייבת לשרור מידה רבה של דמוקרטיה.
בוועידה השלישית של "אחדות העבודה" ב־1923 ביטא בן־גוריון שינוי בדעתו לגבי העימות בין היהודים לערבים בארץ ישראל, כאשר קבע כי זו "השאלה המרכזית" העומדת לפני התנועה הציונית.
הוא הכיר בקיומה של "התנועה הלאומית של העם הערבי" והודה כי מתנהלת נגד הציונים "מלחמה לאומית", אלא שעדיין סבר כי מלחמה זו מונהגת על ידי גורמים חיצוניים בעלי אינטרס.
בהתאם לכך, הציע בשנה שלאחר מכן להקים הסתדרות עובדים ערבית מקבילה לזו היהודית וללכד את שתיהן תחת מועצה משותפת של "ברית עובדים בינלאומית".
בן־גוריון היה אומנם מזכירו של ארגון פועלים, אולם למעשה היה מנהיג מדיני.
הוא ראה בהסתדרות אמצעי להגשמת תוכניותיו הציוניות, המדיניות והלאומיות.
הוא שאף לחולל מהפכה בציונות – כיבוש הנהגת התנועה הציונית על ידי תנועת הפועלים בארץ ישראל.
אולם לא האמין כי ניתן לעשות זאת בהסתדרות הציונית הקיימת, בשל יחסי הכוחות בין הפועלים לבין שאר הזרמים.
בתחילת 1924 דרש מחבריו בתנועת העבודה לפרוש מההסתדרות הציונית ולהקים הסתדרות ציונית חדשה – תנועה ציונית עולמית בהנהגת מפלגה סוציאליסטית גדולה.
אלא שהוא נתקל בהתנגדות תקיפה מצד חברים מרכזיים בתנועה, בעיקר משום שבאותה תקופה עברה תנועת העבודה מאופוזיציה לשיתוף פעולה עם נשיא ההסתדרות הציונית חיים ויצמן, וזאת בד בבד עם התחזקות האגף הבורגני בעקבות העלייה הרביעית.
במרץ 1925 נולדה בתו רננה.
בן־גוריון התנגד במשך תקופה ארוכה לעליית אביו ובני משפחתו לארץ ישראל, למרות בקשותיו של אביו, עד שביולי אותה שנה עלה אביו לארץ ישראל עם רעייתו.
בשנים 1922–1927 הרבה בן־גוריון בנסיעות ארוכות ותכופות בשליחות ההסתדרות והשתתף בוועידות בין-לאומיות שונות.
רוב נסיעותיו היו מוקדשות לגיבוש תמיכה יהודית ובין-לאומית בתנועת הפועלים בארץ ישראל.
ב־1925 השתתף בקונגרס הציוני בווינה.
באותה שנה גם נאם לראשונה באנגלית, בוועידה הקיסרית בלונדון.
מאורעות תרפ"ט והספר הלבן של פאספילד 1929–1930
ב־4 בספטמבר 1929 שב בן־גוריון לארץ ישראל.
פרעות תרפ"ט, שפסקו רק מספר ימים קודם לכן, הביאו למפנה בהשקפתו בסוגיית ערביי ארץ ישראל.
בעוד שב־1924 הכריז כי אין תנועה לאומית ערבית, קבע באוקטובר 1929 כי: "הוויכוח אם יש תנועה לאומית ערבית או לא הוא ויכוח טפל של מילים...התנועה מרכזת המונים...
אין אנו רואים בה תנועת תחייה, וערכה המוסרי מפוקפק.
אולם במובן הפוליטי זוהי תנועה לאומית".
כנגד התוכניות הללו העלה בן־גוריון תוכנית ארוכת טווח משלו להסדר השלטון בארץ: הארץ תחולק לקנטונים אוטונומיים, יהודים וערבים; שני בתי מחוקקים, שבאחד מהם יהיה שוויון במספר הנציגים הערבים והיהודים; הקנטונים יהיו מאוחדים תחת ממשלה פדרלית יהודית־ערבית בפיקוח נציב מטעם חבר הלאומים.
מאורעות תרפ"ט מוטטו את תפיסותיו הנאיביות של בן־גוריון לגבי הבעיה הערבית.
המשימה המכרעת בעיניו הייתה עתה יצירה מיידית של רוב יהודי, באשר רק אז יתחילו הערבים לחיות עם היהודים בשלום.
בזמן פעילותה של ועדת שו לחקירת המאורעות לא הורשו נציגי ההסתדרות להופיע בפניה ובן־גוריון נאלץ להסתפק בשליחת תזכירים לחבריה.
ביוני 1930 השתתף בישיבה של המוסדות הציוניים בלונדון.
הייתה זו הפעם הראשונה שבה נטל חלק פעיל בטיפול במשבר מדיני.
יחד עם חברי משלחת מארץ ישראל שוחח עם מנהיגים של מפלגת הלייבור וביולי נשא נאום תקיף בוועידת העבודה האימפריאלית.
ב־20 באוקטובר הוגש דו"ח הופ־סימפסון וכעבור מספר ימים פורסם הספר הלבן של פאספילד, שהטיל הגבלות קשות על עליית היהודים ורכישת קרקע על ידם.
בן־גוריון שלח מארץ ישראל חוזר לכל הגורמים הקשורים בתנועת הפועלים ברחבי העולם ודרש מהם לפעול נגד הבריטים.
במושב השני של מועצת מפא"י אף קרא למרד נגד אנגליה.
הוא טען כי הספר הלבן "רצוף צביעות ובגידה" ואינו אלא "תעודה רצופה אנטישמיות מתחילתה ועד סופה".
ביוני 1930 עברו בן-גוריון ומשפחתו לגור בבית חדש שבנה, בשכונת הפועלים החדשה בצפון תל אביב סמוך לים (אז שדרות קרן קיימת, לימים שדרות בן־גוריון).
הבית בן שתי הקומות היה גדול מכל הבתים בשכונה, והוסיף לעול החובות שבן־גוריון כבר היה שקוע בו.
עם זאת, הבית סייע להשלמת ההכנסה של המשפחה: בחודשי הקיץ, כשבן־גוריון שהה בחו"ל, התאכסנו בו דיירים בשכירות.
הקמת מפא"י וכניסתו להנהלה הציונית 1930–1934
בן גוריון פעל למען איחודן של מפלגות הפועלים.
פעילות זו נחלה הצלחה, כאשר בתחילת ינואר 1930 התאחדו מפלגות אחדות העבודה והפועל הצעיר והקימו את מפלגת פועלי ארץ ישראל (מפא"י), שבן־גוריון נבחר למנהיגה, ויחד עם התנועות האחיות שלה בחוץ לארץ הפכה למפלגה הגדולה ביותר בתנועה הציונית.
לבן-גוריון היה חלק מרכזי בהקמת המפלגה.
הקמתה היתה הישגו הפוליטי העיקרי עד אז והמפלגה היתה לאחד ממנגנוני כוחו הפוליטי.
בן־גוריון שאף להרחיב את השפעתה של תנועת הפועלים מחוץ לארץ ישראל ויזם קונגרס עולמי של מפלגות הפועלים למען ארץ ישראל העובדת, כאלטרנטיבה לקונגרס הציוני, מתוך כוונה להקים תנועת פועלים עולמית.
בסוף אוגוסט 1930 הוא נסע מלונדון לברלין, להשתתף בכינוס הוועד הפועל הציוני.
ב־27 בספטמבר נפתח בברלין קונגרס העבודה, עבורו רכשו 240,000 בוחרים "כרטיסים" דוגמת השקל הציוני.
בקונגרס השתתפו 196 צירים מ־19 מדינות, שייצגו את הארגונים והמפלגות הציונים הסוציאליסטיים בעולם.
בן־גוריון פתח בנאומו את טקס הפתיחה, בעברית וביידיש.
רק מספר ימים קודם לכן נחלה המפלגה הנאצית הצלחה גדולה בבחירות לרייכסטאג בגרמניה.
באיגרת שכתב להשל פרומקין למחרת הבחירות השווה את הנאצים לרוויזיוניסטים ואת הדברים שקרא בביטאון המפלגה הנאצית לאלה של זאב ז'בוטינסקי בעיתון "דואר היום".
במחצית השנייה של אוקטובר שב לארץ ישראל.
הוא התכוון להפסיק בהדרגה את פעילות מפא"י ובעלות בריתה בקונגרס הציוני, ולהעביר את כל הפעילות לקונגרס "ארץ ישראל העובדת".
במועצת מפא"י במאי 1931 הציע שהמפלגה תפרוש מההנהלה הציונית, אך נתקל בהתנגדות חריפה מצד חבריו בראשות המפלגה ונאלץ לסגת מכוונתו.
בנאומו בקונגרס הציוני ה־17 בבזל ביולי אותה שנה תקף בחריפות את ז'בוטינסקי ואנשיו.
הוא כינה את מפלגתם "הציונות הקלה", האשים אותם ב"חינוך שוביניסטי רווי שנאה גזעית ושנאת פועלים", וטען כי הם מערערים את העמדה הפוליטית של הציונות בדעת הקהל העולמית.
לדבריו, בין תפיסת "הציונות הפוליטית" של מפלגות הפועלים לזו של הרוויזיוניסטים "רובצת תהום שאין לגשרה".
על רקע מעמדו הרעוע של חיים ויצמן כנשיא הקונגרס הציוני, נראה כי בן־גוריון החל בקונגרס זה את מלחמת הירושה על הנהגת התנועה הציונית.
במהלך הקונגרס ביקש ויצמן מבן־גוריון לטוס בחשאי ללונדון, כדי להיפגש עם ראש ממשלת בריטניה, רמזי מקדונלד, ולהשיג את הסכמתו לעקרון ה"פאריטט" – ייצוג שווה של יהודים וערבים במסגרת השלטונית בארץ ישראל (בניגוד לייצוג יחסי, אותו דרשו הערבים).
ב־11 ביולי המריא ללונדון ולמחרת נפגש עם מקדונלד במעונו הכפרי.
הוא טען בפניו כי בנוגע לזכויות היהודים בארץ ישראל, "אין לראות רק את היהודים היושבים כבר בארץ, אלא את כל העם היהודי בעולם".
אולם, אף על פי שמספר היהודים בעולם גדול יותר ממספרם של ערביי ארץ ישראל, יסתפקו היהודים בייצוג שווה.
מקדונלד הביע את הסכמתו ובן־גוריון שב לקונגרס בבזל, בו הודח ויצמן מתפקידו כנשיא ההסתדרות הציונית.
ביולי 1932 קרא בן־גוריון במועצת מפא"י לתנועת הפועלים "לכבוש את ההסתדרות הציונית", כלומר: להפוך לרוב בהסתדרות הציונית.
לשם כך יצא למסע בן שלושה חודשים לריכוזי היהודים במזרח אירופה כדי לבדוק את סיכויי תוכניתו ולהשתתף בהקמת "האיחוד העולמי" של מפלגות הפועלים הציוניות.
ב־27 באוקטובר הציג בפני מרכז מפא"י תוכנית להשגת רוב בקונגרס הציוני הבא, אולם נתקל בספקנות רבה.
כעבור שלושה ימים העלה את תוכניתו בפני ועידת מפא"י ודרש בנאומו להפוך את תנועת הפועלים "ממעמד לעם", כלומר לרכז סביבה גם כוחות לא־סוציאליסטיים.
דרישתו זו התקבלה בחששות שתנועת הפועלים תאבד את צביונה.
באמצע מרץ 1933 דרש בכינוס מרכז מפא"י שלא להעמיד במרכז תעמולת הבחירות את התמיכה בוויצמן, ובמקום זאת להתרכז במאבק נגד הרוויזיוניסטים.
בסופו של דבר התקבלה החלטה ברוח זו.
ב־31 במרץ יצא שוב למזרח אירופה, למסע בן ארבעה חודשים של מערכת בחירות לקונגרס הציוני.
ב־9 באפריל הגיע לוורשה מצויד בחומרי תעמולה.
הוא גייס בוחרים ופעילים צעירים מחברי "החלוץ" ותנועות הנוער ושלח אותם למכור שקלים (שהעניקו את זכות ההצבעה בקונגרס ל"שוקלי השקל") ברחבי פולין.
הוא עצמו נסע לנאום באולמות מלאים בערים שונות בפולין, בגליציה וב.
הוא התנייד בין הערים והעיירות ברכבת, במכונית ובמטוס.
עוד בפברואר 1933, מספר ימים לאחר עלייתו של אדולף היטלר לשלטון בגרמניה, הגיב על כך לקראת סוף נאומו בפתיחה של ועידת ההסתדרות.
הוא אמר כי "כוחות הכיליון וההרס אינם מוגבלים לארץ אחת", והתייחס לרוויזיוניסטים כשטען כי "שליחי ההיטלריזם" פועלים גם בתנועה הציונית.
באספה בבית העם בתל אביב ב־18 בפברואר, כינה את ז'בוטינסקי "ולדימיר היטלר".
עתה, כבר באספת הבחירות הראשונה בה השתתף בווינה, השווה את ז'בוטינסקי להיטלר, ובהמשך פרסם נגדו ספרון.
מערכת הבחירות כללה השמצות הדדיות והתקפות אישיות, שלוו באלימות.
ב־17 ביוני הגיע בן־גוריון לווילנה, אז נודע לו על רצח ארלוזורוב.
הרצח הפך לנושא העיקרי במערכת הבחירות.
במשך כל תקופה זו, לא חדל בן־גוריון להתקיף על כך את הרוויזיוניסטים.
כמו כן, התנגד לדחיית הבחירות, והרצח השפיע על תוצאותיהן.
תנועות הפועלים זכו בניצחון גדול ובן־גוריון הוכר עתה כמנהיג תנועת הפועלים בארץ ישראל.
לאחר הבחירות נערך הקונגרס הציוני ה-18 בפראג (אוגוסט 1933), ובן־גוריון זכה לתשואות.
הוא הפך למנהיג המדיני הבכיר בתנועה ובעקבות לחץ מצד מנהיגי אגף הפועלים הסכים להיכנס להנהלה הציונית, אולם בתנאי שלא יקבל על עצמו שום תיק.
בתוקף תפקידו החדש הוכנס לביתו בתל אביב מכשיר טלפון ו"ההגנה" הפקידה עליו שומר ראש.
ענייני התנועה הציונית והנושאים המדיניים מילאו עתה את זמנו.
במהירות רבה למד את רזי הדיפלומטיה הציונית בלונדון ואת הפוליטיקה הבריטית.
לאחר קיום הקונגרס נתמנה במקום ארלוזורוב למנהל המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, וכיהן בתפקיד זה עד 1935, במקביל לתפקידו כמזכיר ההסתדרות.
באוגוסט 1933, בעת שירד בן-גוריון מהרכבת אל הרציף בתחנת ביניים במינכן, קנה את ספרו של אדולף היטלר, "מיין קאמפף".