tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-27 בפברואר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 0–1 לאקסית תון.
ב-20 באפריל הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 1–3 על גראסהופרס ציריך.
בעונתו הראשונה בקבוצה כבש 15 ליגה.
בעונתו השנייה בקבוצה הבקיע 21 שערי ליגה, והיה למלך שערי הליגה השווייצרית.
בקיץ 2013 חתם בקסימפשה הטורקית.
ב-17 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 0–2 לקוניאספור.
ב-24 באוגוסט הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 1–3 על קייסריספור.
בעונתו הראשונה בקבוצה הבקיע 16 שערים ובישל שישה.
בשלוש עונותיו בקבוצה הבקיע 40 שערים.
ב-20 ביולי 2016 חתם סקאריונה במכבי תל אביב ושב לשתף פעולה עם המאמן הגאורגי שותא ארבלדזה, תחתיו התאמן גם בימיו בקסימפשה.
ב-4 באוגוסט 2016 כבש את שער הבכורה שלו בניצחון 2:1 על פאנדורי טרגו ז'יו במסגרת סיבוב המוקדמות השלישי של הליגה האירופית.
אוסקר סקאריונה עזב את מכבי תל אביב וב-14 ביולי 2017 חתם בעולה החדשה לליגת העל הטורקית גוזטפה.
אוסקר פביאן מוריו מוריו (בספרדית: Óscar Fabián Murillo Murillo; נולד ב-18 באפריל 1988) הוא כדורגלן עבר קולומביאני ששיחק בתפקיד הבלם.
לאחר עונה אחת בקבוצת סנטאורוס וייויסנסיו מליגת המשנה, עבר מוריו בן ה-20 לקבוצת דפורטס קינדיו מליגת העל הקולומביאנית ליגה הבכירה.
את משחק הבכורה בקינדיו רשם ב-15 בפברואר 2009 במשחק החוץ מול מיונאריוס באצטדיון אל קמפין ואת גול הבכורה כמקצוען כבש ב-18 במרץ באותה שנה במשחק החוץ מול ריאל קרטחנה.
לקראת טורניר הקלאוסורה 2011 עבר מוריו לשחק כמושאל בדפורטיבו פריירה.
את הבכורה ערך ב-28 באוגוסט במשחק מול לה אקידד ובסך הכל שיחק 16 משחקים מבלי לכבוש שערים.
את הקפיצה הגדולה ביכולתו עשה מוריו כאשר אתלטיקו נסיונל רכשה אותו ב-2012. הוא ערך את הבכורה ב-29 בינואר במשחק הבית מול דפורטיבו קאלי, משחק שבו ניצחה נסיונל 0-4. ב-14 בפברואר רשם את הבכורה שלו בטורניר בין-לאומיים, כאשר פתח בהרכב במשחק הבית מול אוניברסידד דה צ'ילה במסגרת הקופה ליברטדורס.
כעבור שבועיים, ב-28 בפברואר, כבש לראשונה בקריירה שלו שני שערים באותו משחק, כאשר אתלטיקו נסיונל ניצחה בחוץ את מיונאריוס 2-3. את שער הבכורה שלו בטורניר בין לאומי כבש ב-10 באפריל בניצחון על פניארול 0-3 במסגרת הקופה ליברטדורס.
שיחק במועדון שלוש שנים שבהן זכה בלא פחות משבעה תארים.
ב-10 בדצמבר 2015 הודיע מועדון פצ'וקה על החתמתו של מוריו.
את הבכורה במדי המועדון המקסיקני הוא ערך ב-8 בינואר 2016 ומהר הפך לאחד משחקני ההגנה הטובים בליגה.
כבר בעונתו הראשונה במקסיקו היה שותף לאליפות של פצ'וקה, כאשר שיחק במשחק הגמר מול מונטריי, משחק אותו ניצחה פצ'וקה 1-2 בסיכום שני המשחקים.
ב-5 בפברואר 2017 כבש את שער הבכורה שלו במקסיקו, בדקה האחרונה במשחק מול פומאס שהסתיים בתיקו.
ב-26 באפריל היה שותף לזכייה של המועדון בליגת האלופות של CONCACAF.
זכה עם אתלטיקו נסיונל בסופרליגה 2012
זכה עם אתלטיקו נסיונל בקופה קולומביה 2012
זכה עם אתלטיקו נסיונל באליפות האפרטורה 2013
זכה עם אתלטיקו נסיונל בקופה קולומביה 2013
זכה עם אתלטיקו נסיונל באליפות הקלאוסורה 2013
זכה עם אתלטיקו נסיונל באליפות האפרטורה 2014
הגיע עם אתלטיקו נסיונל לגמר הקופה סודאמריקנה 2014
זכה עם אתלטיקו נסיונל באליפות הקלאוסורה 2015
זכה עם פצ'וקה באליפות הקלאוסורה 2016
זכה עם פצ'וקה בליגת האלופות של CONCACAF 2016-17
סיים עם פצ'וקה במקום השלישי בגביע העולם למועדונים 2017
נבחר לנבחרת השנה של הליגה המקסיקנית של טורניר הקלאוסורה 2016
אוסקר לופס הרננדס (בספרדית-קטלאנית: Òscar López Hernández, נולד ב-11 במאי 1980 בסרדניולה שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי-קטלאני ששיחק בעמדת המגן השמאלי, ומאמן כדורגל בהווה.
לופס החל את הקריירה שלו בברצלונה, ובהמשך שיחק בקבוצות כגון לאציו וריאל בטיס.
בילדותו הצטרף לופס למחלקת הנוער של ברצלונה, שם גדל והתפתח כשחקן.
ב-1997, בגיל 17, החל לשחק בברצלונה ג', קבוצת המילואים השנייה של המועדון.
ב-2000 החל לשחק בברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים הראשונה של המועדון, שהייתה אז בליגה השלישית.
בברצלונה ב' ביסס את מעמדו בהדרגה, עד שבעונת 2002/2003 הפך לשחקן הרכב קבוע בקבוצה.
ב-25 במאי 2003, תחת אימונו של רדומיר אנטיץ', ערך את הופעת הבכורה במדי הקבוצה הבוגרת, במשחק הליגה נגד רקראטיבו ולבה שהסתיים בניצחון 3–1 לזכות קבוצתו.
שבוע לאחר מכן הופיע פעם שנייה בהרכב הקבוצה.
בעונת 2003/2004, בעודו שחקן של ברצלונה ב', זכה לופס להזדמנויות נוספות ממאמן הקבוצה הבוגרת פרנק רייקארד הן במסגרת הליגה, הן במסגרת גביע המלך והן במסגרת גביע אופ"א, כשברוב משחקי הקבוצה חיכה על ספסלה.
בסך הכול פתח בהרכב בארבעה משחקים ונכנס כמחליף בשבעה נוספים.
מכיוון שלא הצליח לבסס את מעמדו בברצלונה, הושאל למשך עונת 2004/2005 ללאציו האיטלקית.
גם בלאציו התקשה להפוך לשחקן הרכב קבוע, אם כי הוא כן ערך 14 הופעות בסרייה א', שתי הופעות בקופה איטליה ועוד שלוש הופעות בגביע אופ"א.
בסוף העונה בחרה לאציו לא לממש את האופציה להפוך את לופס לשחקנה באופן מלא, ולכן הוא הושאל פעם נוספת, הפעם לריאל בטיס הספרדייה.
כבר ב-20 באוגוסט 2005, במשחק הסופר קאפ הספרדי נגד קבוצת האם שלו, ברצלונה, ערך את הופעת הבכורה במדי הקבוצה.
בטיס אמנם ניצחה 2–1 במשחק זה, אך מכיוון שברצלונה ניצחה במשחק הראשון 3–0 היא זכתה בתואר.
במדי בטיס שיחק במסגרת ליגת האלופות ובהמשך שוב בגביע אופ"א.
הוא זכה להשתתף בחלק משמעותי יחסית במשחקי הקבוצה - 18 משחקי ליגה, 5 משחקים בליגת האלופות, 2 משחקים בגביע אופ"א ועוד אחד בגביע המלך.
ב-3 בדצמבר, במשחק נגד סלטה ויגו, הורחק לופס בכרטיס צהוב שני.
לופס ריצה את השעייתו, וכבר במחזור הבא נגד אתלטיק בילבאו הורחק פעם נוספת, הפעם באמצעות כרטיס אדום ישיר.
בסוף עונת ההשאלה השלימה בטיס את העברתו אליה תמורת 200 אלף אירו, ולופס חתם על חוזה לארבע שנים.
לצערו של לופס, מאמן הקבוצה הקודם לורנס סרה פרר הוחלף לפני תחילת העונה הבאה, ומחליפו בתפקיד לא בטח בו.
משום כך, לקראת סוף חודש אוגוסט הושאל לופס לז'ימנסטיק טרגונה למשך עונה.
לופס ערך שתי הופעות במדי ז'ימנסטיק לפני שנפצע באופן חמור בברכו, פציעה שבעקבותיה נאלץ לעבור ניתוח.
משך ההחלמה הצפוי מפציעה זו היה בין ארבעה לחמישה חודשים, אך לופס לא הצליח להחלים כצפוי מהפציעה.
במקביל, ז'ימנסטיק ירדה במהלך העונה לליגה השנייה.
ההשאלה של לופס הוארכה לעונה נוספת, עונת 2007/2008, על מנת שיוכל לחזור כראוי מפציעתו.
ב-8 בספטמבר 2007 הופיע במדי הקבוצה לראשונה מזה כמעט שנה, אך שבוע לאחר מכן, במשחק גביע קטלוניה נגד ברצלונה, נפצע פעם נוספת בברכו.
כעבור חודשיים החלים מפציעתו והוא שב לשחק במדי הקבוצה.
בסך הכול בעונה זו ערך 13 הופעות במדי ז'ימנסטיק בליגה השנייה.
בקיץ 2008 תמה תקופת השאלתו של לופס בז'ימנסטיק והוא שב לשורות ריאל בטיס.
לדאבונו, הנהלת המועדון הבהירה לו כי הוא אינו רצוי בקבוצה ושעליו לחפש קבוצה חדשה לעבור אליה.
מכיוון שלא הצליח בכך, נשאר בקבוצה מבלי שיהיה רשום בסגל שלה במשך כל עונת 2008/2009, שבה ירדה בטיס לליגה השנייה.
בעונת 2009/2010 כן נכלל בסגל ואף ערך הופעה אחת, במסגרת הסיבוב המוקדם של גביע המלך בו הפסידה בטיס לקורדובה ב-2 בספטמבר 2009. אולם, זה לא היה מספיק עבור לופס, שבפברואר 2010 התיר את חוזהו במועדון וחתם בשורות נומנסיה.
באפריל ערך את הופעת הבכורה במדי קבוצתו החדשה וב-11 במאי הבקיע שער ראשון בקריירה המקצועית שלו, בתיקו 1-1 עם ראיו ואיקאנו.
במהלך עונת 2010/2011 הופיע במדי הקבוצה ב-8 משחקי ליגה בלבד, ובסיום העונה שוחרר מהקבוצה.
רק בינואר 2012 מצא לו קבוצה חדשה - גו אהד איגלס ההולנדית, שם חתם על חוזה לחצי עונה עם אופציה להארכה.
ב-19 בפברואר הבקיע את שערו היחיד במדי הקבוצה ב-7 הופעות, בהפסד 3–1 ל-אפלדורן.
בסוף העונה לא מומשה אופציית הארכת החוזה שלו בקבוצה, ובגיל 32 החליט לופס לפרוש ממשחק.
לאחר שפרש ממשחק, החל לופס לעבוד כמאמן כדורגל, תחילה במחלקת הנוער של בדלונה.
בנובמבר 2017 שב למחלקת הנוער של ברצלונה, בה גדל כשחקן, כעוזרו של דניס סילבה כמאמן קבוצת נוער ב'.
לאחר שגארסיה פימיינטה קודם למשרת המאמן של ברצלונה אתלטיק באפריל 2018, קודמו דניס סילבה ולופס יחדיו לקבוצת נוער א'.
אוסקר יאסי (במקור יעקוּבוביץ'; בהונגרית: Jászi Oszkár; קאריי, 2 במרץ 1875 – אוברלין, ארצות הברית, 13 בפברואר 1957) היה סוציולוג יהודי-הונגרי, עורך, פוליטיקאי, חבר המועצה הלאומית ההונגרית (שנוסדה אחרי מלחמת העולם הראשונה), שר בלי תיק בממשלתו של מיהאי קארואי, לאחר מכן פוליטיקאי בגלות, פרופסור באוניברסיטה.
גישתו הליברלית ומערכת הרעיונות הדמוקרטיים שלו שהתבססו על רעיון הקונפדרציה של לאומים בהונגריה של אחרי מלחמת העולם הראשונה, הפכה אותה לאויב כל משטר הונגרי אוטוקרטי בן המאה ה-20.
יאסי נולד במשפחה יהודית ממעמד הביניים.
אביו, פרנץ יאסי (1838–1910), היה רופא בעל חשיבה ליברלית ופובליציסט.
אמו של אוסקר, רוזה ליברמן (1853–1931) הייתה אשתו השנייה.
המשפחה, שנפרדה מזה זמן מהמסורת והדת היהודית, התנצרה בשנת 1881. באותה השנה, אביו שינה את שם משפחתו מיעקוּבוביץ' ליאסי.
לאורך כל חייו נשאר יאסי מחויב להתבוללות היהודית ולסובלנות דתית.
אחיו ואחיותיו היו: ויקטור יאסי (1868–1915) עורך דין, פרופסור במכללה הרפורמית בדברצן, ואחר כך פרופסור באוניברסיטת דברצן; אליס יאסי (1877–1935) הייתה אמנית מחול.
היא הייתה משוררת, אמנית ומעצבת במקצועה.
יאסי סיים את לימודיו בתיכון בהצטיינות אצל הפיאריסטים בקאריי.
בגיל שבע-עשרה נרשם לפקולטה למשפטים ולמדע המדינה באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל את הדוקטורט בשנת 1896 והתחיל לעבוד במשרד החקלאות.
משנת 1906 פעל רק למען שאיפותיו המדעיות והפוליטיות.
בשנת 1900 יאסי היה ממקימי מגזין המדע החברתי "המאה העשרים" והפך במהרה לעורך ראשי ומכותבי העיתון במשך שני עשורים.
בין כותבי כתב העת היה גם ההיסטוריון, הפוליטיקאי והדיפלומט ההונגרי-יהודי ארנה צובל.
הוא היה חבר גם ב"אגודה למדעי החברה" שהוקמה בשנת 1901 (האגודה למדעי החברה התקיימה מ־23 בינואר 1901 ובתחילת 1919 הפסיקה להתקיים עם הגירתו לחו"ל של אוסקר יאסי ופירוק כתב העת למדעי החברה המאה העשרים.
בנוסף לעריכת המאה העשרים, הוא השיק גם את הספרייה למדעי החברה וארגן את בית הספר החופשי למדעי החברה.
בביקורתו על המצב החברתי באותה עת טען בראש ובראשונה לזכות בחירה כללית וסודית לכל ולרפורמת קרקעות, ויצא נגד ההונגריזציה שהעדיפה את השימוש בשפה ההונגרית.
"העשרת תרבותם של מיליוני האנשים דוברי שפות אחרות שחיים ומשגשגים בהונגריה באמצעות שפת אמם (סרבים, קרואטים, סלובנים, רותנים, רומנים, סלובקים, גרמנים ועוד) לא רק יעניקו למיעוטים לאומיים אלה את הזכות לפרנסה, אלא יעלו את כל המדינה ההונגרית לדרגה חסרת תקדים של פיתוח תעשייתי, לאוריינות ולחופש", כתב.
יחד עם הרדיקליים הבורגניים והאינטלקטואלים הסוציאל-דמוקרטיים, הוא הרצה באירועי חוג גלילאו שקם ב-1908. ב-6 ביוני 1914 נוסדה בבודפשט המפלגה האזרחית הרדיקלית, אשר יאסי הפך ליושב ראשה.
לישיבת הפתיחה של המפלגה באוראדיה, כתב המשורר אנדרה אדי, חבר נשיאות המועצה של המפלגה, את שירו "מחכים לך המגייסים".
בעקבות רצח פרנץ פרדיננד ב־28 ביוני 1914 בסרייבו, טען יאסי בהיסטריה המלחמתית שפרצה, כי יש לחזק את הרעיון של זכות הבחירה הכללית ואת רעיון מדינת הלאום הדמוקרטית, ולא את הנקם המזוין.
לפני פרוץ המלחמה כתב לאנדרה אדי "אם לא יבוא איזה נס, אנחנו עומדים בפני האסון הגדול ביותר בהיסטוריה של האנושות".
מסתיו 1915 עד הקיץ של 1917 הוא פקד את החזיתות השונות ככתב לענייני צבא.
באוקטובר 1918 השתתף יאסי בהקמת "המועצה הלאומית ההונגרית" שקמה לפני מהפכת החרציות, ואחר כך הפך לשר בלי תיק בממשלת קארואי כאחראי על הלאומים.
הוא קיים שיחות עם נציגי הלאומים במדינה.
הונגריה המליצה למנהיגי הלאומים האלה שהתכוננו לפרישה ממלכת הונגריה, להפיכתה של הונגריה ל"שווייץ של המזרח", כלומר לפדרליזציה.
הוא רצה להעניק ללאומים בהונגריה כמו הרוסינים, הגרמנים, הסלובנים וכו' זכויות ליצירת אוטונומיה.
מאמציו נכשלו, וב-19 לינואר 1919 התפטר.
יאסי היה היועץ הראשי של מיהאי קארואי לענייני חוץ ומונה לנשיא המועצה לענייני חוץ.
יאסי כינה את הרפובליקה הסובייטית ההונגרית שעלתה לשלטון לאחר נפילת ממשלת קארואי, "עידן ימי הביניים החדש" והיה בטוח בכך שהדיקטטורה הבולשביקית תביא אחריה טרור לבן.
ב־30 באפריל 1919 עזב את הונגריה והתיישב בווינה.
משם הוא תקף את הרפובליקה הסובייטית ממש באותה עוצמה כמו שתקף את המשטר של מיקלוש הורטי שבא אחריה.
במשך תקופה ארוכה קיווה שגם המשטר של הורטי ייפול, ותוך זמן קצר שוב הדמוקרטיזציה של מהפכת החרציות תוכל לנצח במדינה.
זה לא קרה ובשנת 1920 נשללה ממנו הפרופסורה באוניברסיטת בודפשט והוא נחשב על ידי הרשויות בתקופת הורטי (1945-1919) כאויבן הגדול ביותר.
משנת 1925 עד 1942 (שנת הפרישה שלו לגמלאות) חי ולימד בארצות הברית.
הוא היה באוהיו, במכללת אוברלין, פרופסור למדע המדינה.
הוא ביקר באירופה כל שנה, אך לא ניסה להגיש בקשה להיתר כניסה להונגריה.
זמן מה לאחר מלחמת העולם השנייה קיווה שלמרות הנוכחות הצבאית הסובייטית, הונגריה תחזור לדמוקרטיה ועמי הדנובה יתאחדו, אך כאשר ביקר בבודפשט בשנת 1947, הבין את חוסר התוחלת של אותה תקווה.
באוקטובר 1956 הוא כבר היה חולה אנוש, וחדשות המרד ההונגרי לא הגיעו כבר להכרתו.
יאסי התקבל לבונים החופשיים (ל"תא הדמוקרטיה") כבר כתאורטיקן ידוע בשנת 1906 ורצה לחזק את עמדתו הרדיקלית של התא.
הוא עזב את התא הזה בשנת 1908 כדי להקים יחד עם אחרים את "תא מרטינוביץ'" הרדיקלי, בו נבחר למאסטר ראשי בשנת 1911. אנדרה אדי, חברו של יאסי, הפך אף הוא לחבר בתא זה.
יאסי, יחד עם תא מרטינוביץ' ותאים רדיקליים אחרים, ניסה להסיט את כל תנועת הבונים החופשיים בהונגריה לכיוון יותר פרוגרסיבי.
הם נלחמו כדי להבטיח חילון, זכות בחירה כללית וסודית כנקודות בתוכנית הבונים החופשיים.
לשם כך קידמו את העיתון "עולם" של הבונים חופשיים.
באותה תקופה הוא עדיין היה מלא תקווה.
יאסי וחבריו התאכזבו פוליטית מהבונים החופשיים ההונגריים.
הברית לא אימצה את רעיונות הרדיקאליזם ולא הפכה לספינת הדגל של ההתקדמות החברתית בהונגריה.
בספרו "הגולגולתא ההונגרי והתחייה ההונגרית" נזכר יאסי במרירות באופורטוניזם של הבונים החופשיים ההונגריים באותה תקופה.
במהלך ביקורו בהונגריה בסתיו 1947 נשא נאום בפני יותר מחמש מאות איש של תאו לשעבר.
אוסקר סבורר היה מהנדס יהודי אמריקאי, מרגל אטום של ברית המועצות, שעבד בשנות ה-40 של המאה ה-20 באתר הגרעיני אוק רידג' ובמעבדה הלאומית לוס אלמוס בארצות הברית.
האב היה יליד העיר פשאסניש והאם ילידת העיר מקוב.
לאוסקר היו ארבעה אחים גדולים ממנו: שלושה אחים, מקס, נח וסטיוארט, ואחות: רוז.
האח הבכור, מקס, נולד בשנת 1903. לאחר הולדתו היגרה תחילה המשפחה לבריטניה, שם נולד בנם נוח, שנתיים לאחר מקס.
סביב שנת 1909 היגרה המשפחה לארצות הברית והתגוררה בניו יורק.
בשנת 1918 נולד בנם סטיוארט, ובשנת 1919 נולדה בתם רוז.
אוסקר, בנם הצעיר, נולד בשנת 1921. בשנת 1934 היגרו ההורים לארץ ישראל.
ככל הנראה אוסקר הצטרף אליהם.
ארבע שנים לאחר מכן, בשנת 1938, שבו ההורים לניו יורק.
בשנת 1950 עלו ההורים בשנית לישראל והתגוררו בגן יבנה.
האם ג'ני נפטרה בשנת 1964 והאב אברהם לייב נפטר בשנת 1971. בבית העלמין בגן יבנה אותרו בשנת 2020 מצבותיהם של ההורים.
על המצבה של אברהם לייב סבורר נכתב כי היה "בן תורה וישר דרך".
על המצבה של ג'ני אין כיתוב מיוחד.
לכל חמשת ילדי המשפחה היה קשר כלשהו עם המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
אוסקר סבורר למד בתחילה בסיטי קולג' של ניו יורק והמשיך באוניברסיטת אוהיו, שם למד הנדסת חשמל.
הוא גויס לצבא ארצות הברית בשנת 1942. בזכות הכשרתו הוטל עליו לאתר מהנדסים לפרויקט מנהטן, המאמץ לבנות פצצה גרעינית.
בהמשך שנות ה-40 הוא עבד במעבדה שבאתר הגרעיני אוק רידג' ובמעבדה הלאומית לוס אלמוס, שבהן פותחה הפצצה הגרעינית הראשונה של ארצות הברית, ולפי החשד ריגל משם לטובת ברית המועצות תחת שם הצופן Godsent, "שליח האל".
ממסמכים שנחשפו בשנת 2019 בארצות הברית ופורסמו בכתב העת של הסי אי איי, עולה כי היה לו "ידע מעמיק ורחב על מנגנון הפצצה, ונראה שהיה לו חלק מכריע בפיתוח היכולת של ברית המועצות להעתיק את המתקן המורכב" - כך דיווח הניו יורק טיימס.
התברר עוד, כי הידע המקצועי הנרחב של סבורר לא היה אופייני למרגלים מהשורה, וכי המידע שגנב "יכול היה להיות ייחודי", כפי שצוטט היסטוריון גרעין אמריקאי בריאיון לעיתון.
הוא השתתף בניסוי טריניטי שהיה הניסוי הגרעיני הראשון, במהלכו הופעלה לראשונה בהיסטוריה פצצה גרעינית.
הניסוי נערך על ידי צבא ארצות הברית ב-16 ביולי 1945 בניו מקסיקו, ומטרתו הייתה לבחון את יעילות הפצצה החדשה בטרם ייעשה בה שימוש צבאי במלחמת העולם השנייה.
עוצמת הפיצוץ בניסוי הייתה שקולה לכ-20 קילוטון TNT.
כל אותה עת העביר את המידע שצבר לידי ברית המועצות.
ועזר לה לפתח נשק גרעיני.
בשנת 2019 נחשפה זהותו על ידי ניו יורק טיימס.
עד אז היו ידועים שלושה מרגלים, אזרחי ארצות הברית, דייוויד גרינגלס, קלאוס פוקס ותאודור הול, שבגדו במדינתם ומסרו לברית המועצות סודות ממערך פיתוח הנשק הגרעיני של ארצות הברית, שפעל בזמן מלחמת העולם השנייה, ונחשפה לעיני הציבור זהותו של אוסקר סבורר, כמרגל הרביעי בפרשה.
לאחר המלחמה הגיש אוסקר סבורר בקשה למשרה במחלקת המדינה, ונאמר לו שלא יינתן לו האישור הביטחוני הדרוש.
הוא הגיש בקשה למשרה אזרחית בלוס אלמוס בשנת 1947, אך משך את בקשתו.
במקום זאת נסע לאוניברסיטת מישיגן, שם סיים את התואר השני בהנדסת חשמל.
לאחר שסיים את לימודיו באוגוסט 1948 קיבל משרה במעבדת הקול התת-מימי של הצי האמריקני בקונטיקט, שם נערך מחקר בנושא סונאר לצוללות.
באוגוסט 1949 המליץ המפקד על סיום העסקתו כסיכון ביטחוני, אולם ועדת ביקורת הפכה החלטה זו.
הוא הועבר למחלקת החוף האלקטרוני בלשכת הספינות, שם עסק בהתקנת ציוד אלקטרוני בנמלים אמריקאים ואירופאים.
הציוד עצמו לא היה סודי, אך מיקום המכשירים היה סודי.
הוא היה האדם היחיד שעבד ביחידה שלא קיבל אישור ביטחוני.
ב-1 ביוני 1951 הוא מסר את התפטרותו.
ביולי 1951 אוסקר ואחיו סטיוארט עלו על אונייה שהפליגה לצרפת ומשם טסו לישראל וביקרו אצל הוריהם שהתגוררו בגן יבנה.
לאחר מכן טסו לווינה ומשם למוסקבה בה הועסקו על ידי האקדמיה הסובייטית למדעים.
אוסקר סבורר נפטר במוסקבה בשנת 2015. ספדו לו אחיו סטיוארט ונציג מטעם שירות הביטחון הפדרלי הרוסי.
אוסקר זריצקי היה מתמטיקאי יהודי אמריקאי, פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס ובאוניברסיטת הארווארד.
נשיא האגודה האמריקאית למתמטיקה (1969–1970).
"יוצר הגישה המודרנית לגאומטריה אלגברית, באמצעות מיזוגה עם אלגברה קומוטטיבית.".
זכה לפרסים רבים בגין יצירתו המתמטית ובראשם המדליה האמריקאית הלאומית למדעים לשנת 1965 ופרס וולף לשנת 1981.
אוסקר זריצקי, או בשמו המקורי אשר זריצקי נולד ב-1899 בקוברין, אז ב וכיום בבלארוס, אחד משמונה ילדיהם של בצלאל וחנה (לבית טננבאום).
אחד הילדים נפטר בצעירותו וגם האב נפטר כשזריצקי היה בן שנתיים.
האב שתה משהו שנועד למנוע את גיוסו הכפוי לצבא האימפריה הרוסית והרעל שרף את קיבתו למוות.
האם חנה נותרה לפרנס שבעה ילדים לבדה ועשתה כן בהצלחה לא מעטה, באמצעות חנות שהפעילה.
היא נישאה בשנית לאחר מכן.
בלחצם של קרבות מלחמת העולם הראשונה בבלארוס (הקוזקים בצבא הצאר נהגו לרצוח את היהודים בכל יישוב ממנו עמדו לסגת) ברחה המשפחה, תחילה להומל שבדרום מזרח בלארוס ואחר כך לאוקראינה, שם התיישבה בצ'רניהיב שמצפון לקייב.
זריצקי, תלמיד בית ספר תיכון באותה עת המשיך בלימודיו בכל תקופת המלחמה.
משהסתיימה מלחמת העולם הראשונה וזריצקי סיים את לימודיו התיכוניים הוא עבר לקייב.
הוא למד שנה אחת באוניברסיטת קייב פילוסופיה ומתמטיקה ואף נפצע ברחובות קייב מכדור ברגלו, בקרבות שהתנהלו שם במלחמת האזרחים ברוסיה.
למחייתו באותה תקופה הוא עבד ככתב בעיתון קומוניסטי מקומי.
בינתיים, בתום מלחמת העולם הראשונה עברה קוברין עיר מולדתם של בני זריצקי לידי פולין.
ב-1920 המשפחה חצתה את הגבול תוך סיכון חיים ממשי וחזרה לקוברין.
במאי 1920, כשכבש הצבא הפולני את קייב ב, זריצקי, בהיותו אידיאליסט סוציאליסטי הצטרף ל.
הוא היה שותף לניצחונות רוסיה על פולין בהמשכה של אותה מלחמה והגיע עם הבולשביקים לקוברין באמצע 1920. כשהתהפך שוב גלגל המלחמה והסובייטים נסוגו בעקבות הניצחונות הפולניים החל מאוגוסט 1920, זריצקי נשאר בקוברין עם משפחתו.
בראשית 1921 זריצקי עבר לאיטליה ושם המשיך ללמוד מתמטיקה.
הוא נרשם תחילה לאוניברסיטת פיזה, אבל כעבור שישה חודשים, כשראה שהרמה של המחלקה למתמטיקה שם נמוכה מדי עבורו, עבר לספיאנצה - אוניברסיטת רומא.
הוא קיבל שם את הדוקטורט במתמטיקה ב-1924 בהנחייתו של גואידו קסטלנואובו, מתמטיקאי יהודי איטלקי ידוע.
עם סיום הלימודים נסע עם חברתו יולי קגלי, סטודנטית לספרות, אותה הכיר ברומא, חזרה לקוברין, פולין, כדי להתחתן בחיק המשפחה ואז חזרו לאיטליה.
בנם רפאל נולד כעבור שנה.
יולי אשתו של זריצקי מצאה משרת הוראה, אך זריצקי נכשל בכך.
השלטון הפשיסטי של מוסוליני באיטליה החל כבר ב-1922, אבל לחץ כלשהו כנגד היהודים התחיל רק כעבור שנים אחדות, לכן, לא ברור אם הכישלון הזה במציאת עבודה נבע מיהדותו של זריצקי, או דעותיו השמאלניות, או מסיבות אחרות.
מכל מקום, עובדה זו גרמה לכך שבעזרתו של המנחה שלו לדוקטורט קסטלנואובו הוא יצר קשר עם סולומון ליפשיץ, המתמטיקאי היהודי שרכש לעצמו מעמד באוניברסיטת פרינסטון.
ליפשיץ היה כנראה זה שסייע לו לקבל ב-1926 מלגה מ"קרן רוקפלר" והוא גם היה זה שמצא לו עבודת הוראה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס במרילנד.
ב-1927 היגר זריצקי הצעיר לארצות הברית וכעבור שנה הביא לשם גם את אשתו ובנו.
אוסקר זריצקי החל ללמד באוניברסיטת ג'ונס הופקינס מיד עם הגיעו לארצות הברית וכעבור עשר שנים, ב-1937, היה לפרופסור מלא.
במהלך תקופה זו, ב-1932 נולדה לזריצקי בתו, ורה וב-1935 הוא הוציא את ספרו הראשון, Algebraic Surfaces.
ב-1940 קיבל זריצקי את מלגת גוגנהיים וב-1944 קיבל את הפרס המתמטי הראשון שלו, פרס קול לאלגברה של האגודה האמריקאית למתמטיקה, בגין ארבעה מאמרים שכתב בשנים 1939–1940 על יריעות אלגבריות.
באותה שנה הוא גם התקבל כחבר ב.
ב-1945, עם סיום מלחמת העולם השנייה נודע לזריצקי לראשונה כי אמו וארבעה מאחיו, שנשארו בפולין נרצחו על ידי הנאצים.
רק אח אחד ואחות, שעלו לארץ ישראל לפני השואה, ניצלו.
ב-1946 עבר זריצקי מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס להרצות במשך כשנה באוניברסיטת אילינוי וב-1947 עבר לאוניברסיטת הארווארד.
הוא היה חבר הסגל היהודי הראשון במחלקה למתמטיקה שם.
לימד במשך 18 שנים עד פרישתו לגמלאות ב-1969. שנה אחרי המעבר להרווארד התקבל כחבר ב וב-1951 התקבל כחבר ב.
בתקופה זו כתב את ספרו החשוב ביותר Commutative Algebra (יחד עם פייר סמואל).
הספר יצא לאור בשני כרכים, הראשון ב-1958 והשני ב-1960. עוד בתקופה זו - זריצקי כיהן כסגן נשיא האגודה האמריקאית למתמטיקה בשנים 1960–1961 והיה נשיאה בשנים 1969 - 1970.
ב-1965 קיבל את המדליה הלאומית למדעים.
ב-1967, לאחר מלחמת ששת הימים הגיע זריצקי לישראל ונתן במשך סמסטר שלם הרצאות במתמטיקה באוניברסיטת תל אביב לחיילי צה"ל.
כעשור לאחר הפרישה, לקראת סוף שנות השבעים החל לסבול ממחלת אלצהיימר במקביל לבעיית שמיעה גוברת, אבל הוא עוד הספיק לקבל את פרס וולף הישראלי ואת פרס סטיל של האגודה האמריקאית למתמטיקה, שניהם ב-1981, בגין מפעל חייו, בטרם נפטר כעבור חמש שנים מהמחלה.
נולד בקריז'בצי למשפחה יהודית אורתודוקסית ואמידה שעקרה מווינה לזאגרב בתחילת שנות 1900.
למד בבנין הקהילה היהודית בזאגרב ולימודים גבוהים בבית ספר למסחר ושפות, כולל פנימייה יהודית בשווייץ.
מגיל צעיר הצטרף לאגודת "מכבי זאגרב" שם היה ספורטאי ואתלט ידוע אשר זכה 3 פעמים כאלוף קרואטיה בריצות קצרות, ומבין הבולטים ביוגוסלביה לשעבר.
ייצג את יהודי יוגוסלביה במכבייה הראשונה והשנייה וכן בשתי מכביות החורף.
מקצועו היה מתורגמן וקצרן ב-5 שפות (סרבו-קרואטית, גרמנית, צרפתית, איטלקית ואנגלית) וכן למד צילום ופיתוח תמונות.
בזמן מלחמת העולם השנייה (אפריל 1941) נתפס בידי הגסטפו, עבר חקירות בארבעה בתי כלא ושוחרר רק הודות לתעוזתה של חברתו דאז – ואשתו לעתיד – לנקה-לאה לבית פינזי, בכך שפנתה כיהודיה, ללא הטלאי הצהוב למפקד ה"אוסטשה"; כאשר אקדח מכוון לראשה ביקשה לשחרר את אוסקר, הספורטאי הידוע.
בשל תעוזתה, אומץ ליבה וסיכון חייה, נתן הוראה לשחררו.
השניים ברחו לליובליאנה, סלובניה, שם נישאו אצל הרב המקומי.
נדדו בהרי איטליה עד שהצטרפו כלוחמים לפרטיזנים בהרים, שם שימש אוסקר גם כחוקר שבויים גרמנים ומתורגמן וכן כמתאם בין הפרטיזנים לכוחות הברית לגבי הצנחת ציוד ולוחמים אמריקנים.
לבסוף, הוביל במשך שבועיים קבוצה גדולה של פליטים בהרים המושלגים בתווך בין הכוחות הגרמנים לאמריקנים תוך סיכון חיים, לכיוון פירנצה.
באפריל 1945 עלו באונייה לחיפה עם "סרטיפיקט", שוכנו במחנה המעצר בעתלית ושוחררו על ידי אחיו של אוסקר, רוברט, שהיה נציג "קודאק" במזרח התיכון.
הוריה של לנקה נרצחו בידי הגרמנים ואילו הוריו של אוסקר הצליחו לברוח מזאגרב ברכבת הטראנס-אירופית האחרונה, דרך לבנון – לחיפה.
אוסקר החל לצלם בפרדס-חנה, במחנות האנגלים וגויס לכוחות ה"הגנה" במשלטים באזור עין שמר, שם לחם בפורעים וגם תיעד במצלמתו את הפעילות, כולל פיתוח צילומי אוויר במפקדה ביפו.
בשנת 1948 עברה המשפחה לרחוב מוריה בחיפה, שבו אחד משני החדרים שימש לצילום, וחדר האמבטיה כמעבדת פיתוח.
בתחילה צילם אירועים משפחתיים ואישים אך מתחילת 1950 עבר לצילום עיתונות כעיתונאי, חבר אגודת העיתונאים.
תחילת דרכו כצלם השבועון "העולם הזה" והמשך לכל מערכות העיתונים, ירחון "לאשה" וסוכנויות חוץ כ-U.P ו-A.P.
בנוסף, היה חבר ב"סקי-פטרול" בחרמון וייצג את אגודת העיתונאים הארצית באליפויות עולם לעיתונאים וזכה להוקרה כגולש סקי המבוגר ביותר.
אוסקר היה בעיקר צלם שטח, שכיסה כל אירוע בחיפה והצפון וכן כתבות בכל הארץ והגיע עד עזה, חברון, איסמעיליה וסואץ בעת מלחמת ההתשה בסיני.
אחד מהאירועים החשובים אשר תיעד היו מהומות ואדי סאליב שצולמו מטווח-אפס ברחובות חיפה בשנת 1959, בבתי המשפט ובכלא, וצילומיו הבלעדיים כיסו את דפי "העולם הזה" ועיתוני ישראל.
בגיל 83 עבר להתגורר בבית אבות בעיר אך המשיך לצלם.
נפטר בבית חולים בני ציון בתאריך 19 במאי 2000 בגיל 91. הובא למנוחות בבית העלמין שדה יהושע בחיפה .
בשנת 2009 נערכה לכבודו בעיר סראייבו תערוכת צילומים לרגל 100 שנים להולדתו, בחסות העירייה, שבה נכחו שגרירי הנציגויות הדיפלומטיות בעיר, אנשי כמורה, נציגי הקהילה היהודית, עיתונאים וצלמי טלוויזיה.
התערוכה קיבלה הד תקשורתי רב אשר הוכרה על ידי אונסקו כאירוע תרבותי שנתי ונדדה בין כמה ערים באירופה.
בשנת 2015 העלתה אוניברסיטת חיפה תערוכה לכבוד אוסקר עם כמה מצילומיו.
הצילומים שמורים אצל בנו, יוסף טאובר, וכן נמצאים בספרים, חוברות, סרטים, מערכות עיתונים, ארכיונים, מוזיאונים, ועוד.
אוסקר מיגס (בספרדית: Óscar Míguez; 5 בדצמבר 1927 – 19 באוגוסט 2006) היה כדורגלן אורוגוואי, ששיחק בעמדת החלוץ מרכזי.
זכה עם נבחרת אורוגוואי במונדיאל 1950.
מיגס נולד ב-5 בדצמבר 1972 באורוגוואי.
תחילה שיחק בסוד אמריקה מהעיר מונטווידאו ב-1947, שם היה שנה אחת ושיתף פעולה עם אלסידס גיג'ה.
אחר כך עבר לענקית אורוגוואי פניארול עימה זכה ב-6 תוארי אליפות והוכתר למלך שערי הליגה פעמיים בשנים 1948 ו-1949. לאחר 11 שנים בקבוצה עבר מיגס לשחק בפרו במשך חצי שנה בספורטינג קריסטל ב-1960. אחרי שעבר בשתי תחנות נוספות, רמפלה ג'וניורס וקולון, הוא סיים את הקריירה ככדורגלן.
במדים הלאומיים כבש עבור נבחרת אורוגוואי חמישה שערים בדרך לזכייה במונדיאל 1950. בסיבוב הראשון כבש שלושער נגד בוליביה ובבית הגמר כבש צמד ב-15 הדקות האחרונות במשחק נגד שוודיה.
במשחק שהכריע את אלופת העולם לטורניר זה אורוגוואי היממה את ברזיל הפייבוריטית 1–2, ומיגס סיים במקום השני במלכות השערים אחרי אדמיר.
מונדיאל אחרי זה ב-1954 כבש שלושה שערים בשלב הבתים, אחד נגד צ'כוסלובקיה וצמד בניצחון 0–7 על סקוטלנד.
במשחק רבע הגמר אורוגוואי ניצחה את אנגליה 2–4 אך מיגס נפצע ובכך פספס את חצי הגמר בו נבחרתו הפסידה להונגריה המצוינת.
שנתיים אחר כך מיגס היה למצטיין מבין שחקני נבחרתו בזכייתה בקופה אמריקה 1956 בו כבש שלושה שערים ונבחר לשחקן המצטיין של הטורניר.
בסך הכל הוא ערך 39 הופעות במדיה וכבש 27 שערים עד לעזיבתו ממנה ב-1958.
מיגס נפטר ב-19 באוגוסט 2006 בארטיגס שבאורוגוואי בגיל 78. הוא נקבר בבית הקברות סמנטראיו דל בוסאו בבירת המדינה.
השחקן המצטיין בקופה אמריקה: 1956
אוסקר מול היה צייר גרמני, חבר הזצסיון הברלינאי.
ידוע בעיקר בזכות נופיו, דיוקנאותיו ותמונות טבע דוממות מעט מופשטות.
בתחילה למד ביולוגיה בשווייץ, אך גם לימד את עצמו לצייר והחליט להמשיך באמנות כקריירה.
לאחר ששהה זמן מה במינכן, נסע לברלין, שם הפך לעוזר בסטודיו של לוביס קורינת.
בשנת 1906 התחתן עם הפסלת והציירת מרגרטה הפנר.
בשנה שלאחר מכן הם נסעו לפריז, שם הכיר את אנרי מאטיס.
הוא, אשתו מרגרטה וחברם הנס פורמן השתתפו ביצירת האקדמיה של מאטיס קצרת הימים.
במהלך המלחמה הוא חי בברלין והיה בין הראשונים בקבוצת נובמבר.
הוא היה גם חבר בזצסיון הברלינאי.
בשנת 1918 הוא הפך לפרופסור באקדמיה הממלכתית לאומנויות ומלאכות ברסלאו.
הוא ירש את אוגוסט אנדל כמנהל בשנת 1925 וכיהן עד לסגירתו בשנת 1932, בעקבות גזירות החירום שהוציא היינריך ברונינג.
לאחר מכן עבר ל אקדמיה לאמנות, אך היה שם רק שנה אחת כאשר הושמץ וסולק בשל היותו אמן של "אמנות מנוונת".
[1] תערוכה מתוכננת של עבודותיו נסגרה על ידי הממשלה הנאצית בשנת 1935. שנתיים לאחר מכן הוחרמו שלושים וחמש מעבודותיו והוצגו בתערוכת האמנות המנוונת שארגן משרד התעמולה במינכן ב 1937.
בשנת 1936 הוא ומרגרטה הפכו מתבודדים בברלין.
ביתם והסטודיו, יחד עם ציורים רבים, חלקם של מאטיס ופיקאסו, נהרסו במהלך הפצצה אווירית בשנת 1943. הם ניסו למצוא מקלט בעיר הולדתו, אך נאלצו לחזור לברלין בשנת 1945 כאשר הצבא האדום כבש את האזור הזה.
הוא נפטר בברלין ב 1947
אוסקר מייקל יירס הוא מוזיקאי, מפיק מוזיקלי ופזמונאי שוודי.
הוא ידוע בעיקר בהפקת שירים לאמנים כמו קייטי פרי, אלי גולדינג, טיילור סוויפט, מרינה, טובה לו, אלה אייר, DNCE, דויד ביסבל, אלני פוריירה, שר לויד, טורי קלי, אדם למברט וטרוי סיון.
בשנת 2017, כתב עם טיילור סוויפט את השיר "", עבור Reputation.
את שירו הראשון "", כתב יירס בשנת 2007 עבור דני סאוסדו.
הולטר היה שותף לכתיבת והפקת הלהיט הבינלאומי של טרוי סיון, "".
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים שבפלנדריה, ובמצעד הסינגלים שבוולוניה.
במצעדי הבילבורד זכה להצלחה רבה גם כן, כאשר דורג במקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב, ובמקום ה-80 במצעד הבילבורד הוט 100. בסוף שנת 2018, דווח על ידי מצעדי ה-ARIA כי השיר הוא השיר ה-84 המצליח ביותר באוסטרליה באותה השנה.
איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לו את תואר הזהב, על מכירות של למעלה מ-500,000 עותקים.
ג'וזף אוסקר לויה הוא זמר אמריקאי ושחקן תיאטרון ברודוויי.
לויה נולד בשנת 1979 באינדיו שבקליפורניה, הצעיר מבין חמישה אחים.
הוא הומוסקסואל מוצהר ומתגורר כיום במינכן.
לויה ייצג את גרמניה באירוויזיון 2009 במוסקבה, רוסיה יחד עם אלכס כריסטנסן, שהופיעו תחת הכינוי "אלכס סווינגס אוסקר סינגס" (Alex swings Oscar sings), וביצעו את השיר Miss Kiss Kiss Bang, לצד הרקדנית האמריקאית דיטה פון טיז שהופיעה לצידם בגמר.
הגיע למקום ה-20 מתוך 25 המדינות שהשתתפו.
בשנת 2009 לויה הוציא את אלבום הבכורה שלו.
המורה שלו לפיתוח קול הוא פרופסור דניס הית'.
לויה מתרכז בקריירת הסולו שלו ובשנת 2011 הוציא את אלבומו השני "Beast", שביצירתו הוא שיתף פעולה עם אלק סנדר , מפיק מוזיקלי שמתעסק בסגנון האלקטרופופ.
בדצמבר 2012 הוציא לאור את הסינגל "Learn Something New", אותו הוא כתב והיה שותף להפקתו, דרך חברת התקליטים סיטרוסוניק רקורדס.
בין אוקטובר 2012 ליוני 2013, לויה שיחק את הדמות הראשית במחזמר "Show Me" בתיאטרון פרידריכשטאדט-פאלאסט בברלין.
שנהשםמיקומי שיאאלבוםגרמניהאוסטריהשוודיהבריטניהטורקיה2009"Miss Kiss Kiss Bang"2071358540Heart 4 Sale
שםפרטי האלבוםמיקומי שיאפוליןUmano יצא לאור: 200988
אוסקר סירקוביץ' סער (26 בפברואר 1931 – 31 באוקטובר 2021) היה מהנדס בניין וחוקר ישראלי.
מומחה בעל שם עולמי לשיטות בנייה מתקדמות בתחום עמידות מבנים ברעידות אדמה.
שימש כמהנדס הקונסטרוקציה של פרויקטים רבים המהווים אבני דרך בתחום הבנייה בישראל, ביניהם מבני ציבור, גשרים ואנדרטאות.
סירקוביץ' נולד בבואנוס איירס וגדל בטוקומן שבארגנטינה.
הוא החל את לימודי ההנדסה האזרחית באוניברסיטה של טוקומן באמצע לימודיו בתיכון.
במקביל היה סירקוביץ' פעיל בתנועת נוער "הדרור", שם הכיר את אולגה גורבן, לימים ד"ר אולגה סער ואשתו לשארית חייו.
בני הזוג עלו לישראל בשנת 1956 והתיישבו בירושלים, שם עבד סירקוביץ' באגף ההנדסה של עיריית ירושלים ובמקביל כמהנדס שכיר במשרדו של המהנדס ד"ר ברגר.
סירקוביץ' רואה בתקופה זו תקופה משמעותית מבחינת התפתחותו המקצועית.
עם פטירתו של ד"ר ברגר המשיך סירקוביץ' את תכנון המבנה בית העם בירושלים ביחד עם האדריכל דוד רזניק, שם החלה חברות אישית ומקצועית בין השניים שנמשכה למעלה מחמישים שנה והניבה פרויקטים חשובים.
באמצע שנות השישים מונה סירקוביץ' למהנדס המועצה בית שמש.
באותה תקופה גם הקים את משרד סירקוביץ'-סלע אשר הפך מאוחר יותר לסירקוביץ'-לבטון, במשך 23 שנים עד פרישתו בשנת 2001. המשרד ממשיך עד היום בשם לבטון מהנדסים ושות'.
חלק גדול מהפרויקטים שרשומים מטה נעשו במסגרת השותפות סירקוביץ-לבטון, חלקם באחריות ישירה של מהנדס סירקוביץ וחלקם תחת אחריות ישירה של מהנדס לבטון (כגון מלון הייאט, מוזיאון המדע ירושלים, בית חולים אלוין, גשר החדש בדרך חברון,בניין בנק ישראל, מכון למחקר שדה בוקר,מרכז המבקרים ורכבל החדש במצדה ועוד).
במהלך השנים עוסק סירקוביץ' גם במחקר בתחום עמידות מבנים ברעידות אדמה וקונסטרוקציות מרחביות בהקמה עצמית.
במהלך שנות השמונים והתשעים היה חבר הוועד המנהל של הקונגרס הבין-לאומי לתכנון מבנים עמידים ברעידות אדמה מטעם (Wessex Institute of Technology (WIT.
כמו כן כתב בהזמנת WIT ספר הדרכה למהנדסים לתכנון מבנים עמידים ברעידות אדמה.
בנוסף סירקוביץ' שימש כיועץ מומחה במרכז הבינוי של צה"ל.
לאחר שלחם כקשר חי"ר בחטיבת ירושלים במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום כיפור, הוזמן לשמש כיועץ מומחה במילואים.
בתפקיד זה שירת עד שחרורו, והמשיך לשרת בהתנדבות עוד כחמש עשרה שנים לאחר מכן.
במסגרת תפקיד זה היה מעורב בהקמת בסיסי צה"ל רבים.
בשנות השמונים והתשעים שימש כמרצה בפקולטה לאדריכלות בבצלאל.
זאת על מנת לבסס את הבנת הסטודנטים כי תפקידו של המהנדס לאפשר את מימוש החזון האדריכלי.
לאורך השנים סירקוביץ' התנגד לשימוש בשיטת פל-קל, ולאחר אסון אולמי ורסאי שימש כעד מומחה בוועדת זיילר.
בנוסף שימש כיו"ר ועדת חוקת הבטון של מכון התקנים.
חלק מהפרויקטים בהם סירקוביץ' שיתף פעולה כמהנדס עם האדריכל דוד רזניק
יד קנדי – אתר הנצחה
מוזיאון לעתיקות חצור בקיבוץ איילת השחר
מתכנן ראשי של השלד במבנים בירושלים
בנק ישראל (אדר' אריה שרון ואלדר שרון)
בית שמואל - מרכז שמשון (אדר' משה ספדיה)
בית חולים שיקומי אלוין (אדר' משה ספדיה)
מוזיאון המדע בירושלים (אדר' הילל שוקן)
בניין חברת החשמל (אדר' ספקטור-עמישר)
מרכז קהילתי שאלתיאל (אדר' ספקטור-עמישר)
הקונכייה האקוסטית בבריכת הסולטן (אדר' אריה רחמימוב)
מכון ג'דה במזרח העיר (אדר' קרלוס אווטה)
מלון אריאל (כיום דן בוטיק) (אדר' פסקואל ברויד)
בית הארחה משכנות שאננים (אדר' גבריאל קרטיס)
אנדרטת פורצי הדרך לירושלים – אמנית נעמי הנריק
אנדרטת חטיבת הנגב – אמן דני קרוון
אנדרטת הראל בגבעת הרדאר - אדר' אריה ואלדר שרון
פארק הדסה באר שבע – פסל ישראל הדני
פארק נחל באר שבע – אדר' אריה רחמימוב
תכנן ועיצב את גשר אצטדיון טדי להולכי רגל
מתכנן הגשר התלוי הראשון בארץ בנחל אלכסנדר (אדר' יאשי סער)
גשר סנהדריה (אדר' דוד קאסוטו)
גשר להולכי רגל בדרך חברון (אדר' דוד קאסוטו)
יועץ הנדסי של גשר בני ברית בירושלים (גשר הסינמטק) (אדר' נחמיה גורלי)
קירוי אתר החפירות בעין גדי (גוגנהיים-בלוך אדר')
מרכז המבקרים במצדה (שרון אדר')
מכון לחקר המדבר שדה בוקר (אדר' אריה רחמימוב)
יועץ הנדסי לביתן הישראלי באקספו מונטיריאול בשנת 1965 (אדר' רזניק ואריה שרון)
מנהל הפרויקט של הקמת הביתן הישראלי באקספו סיביליה בשנת 1992 (אדר' אורי שביב)
אוסקר מִינְגֶסָה גרסיה (בספרדית: Óscar Mingueza García; נולד ב-13 במאי 1999 בסנטה פרפטואה דה מוגודה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדות המגן הימני והבלם בקבוצת סלטה ויגו מהלה ליגה ובנבחרת ספרד.
מינגסה גדל במחלקת הנוער של ברצלונה, ושיחק בברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים של המועדון.
ב-24 בנובמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 0–4 על דינמו קייב במסגרת שלב הבתים של עונת 2020/2021 בליגת האלופות.
ב-29 בנובמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה במדי ברצלונה, בניצחון 0–4 על אוססונה במסגרת המחזור ה-11 לעונת 2020/2021. ב-15 במרץ 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 1–4 על וסקה, במסגרת המחזור ה-27 בלה ליגה.
בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת של המועדון ערך 27 הופעות ליגה, בהן הבקיע שני שערים, והוסיף חמש הופעות בליגת האלופות.
ב-30 ביולי 2022 חתם לארבע שנים בסלטה ויגו.
ב-8 ביוני 2021 ערך מינגסה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ספרד, בניצחון 0–4 על נבחרת ליטא במשחק ידידות.
אוסקר ירמיהו נוימן (בסלובקית: Oscar Jeremiah Neumann; 3 באוקטובר 1894, מוסט – 26 באפריל 1981, מושב באר טוביה) היה פילוסוף ומשפטן סלובקי ממוצא יהודי, ממנהיגי קבוצת העבודה שפעלו להצלת יהודים ותמכו במחתרת הקומוניסטית במחנה נובאקי במהלך מלחמת העולם השנייה.
נוימן נולד כבן בכור לשלושה אחים.
הרעיון הציוני בער בו עם מותו של בנימין זאב הרצל בשחר נעוריו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה למד משפטים ופילוסופיה באוניברסיטת פראג, שם נמנה עם פעילי ארגון הסטודנטים הציוני "באריסיה" (Barissia), איגוד אקדמאי יהודי אשר נוסד בפראג ב-1903 והיה אחד הארגונים האקדמאיים הראשיים לקידום הציונות בבוהמיה.
בשנת 1923 נשא לאשה את מרים בת איזידור קנופפלמאכר.
באותה עת, ניסה לעבוד בתור פרוקוריסט (מורשה חתימה) וזנח עבודה זו לאחר שקיבל הצעה מטעם התנועה הציוניות לניהול ענייני הקרן הקיימת בסלובקיה.
ב-1924 נולד בנו הבכור אריאל, ובהמשך נולדה לו בת בשם מרגלית.
נוימן היה עורך של העיתון , כתב עת בעל אופי ציוני שהחל להתפרסם באוגוסט 1919 כביטאון יהודי סלובקיה.
כתב עת זה נעשה גורם חשוב במאבק למען זכויות המיעוט היהודי הלאומי.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, ניסה נוימן להקים תנועת נוער ציונית בשם "תכלת לבן" בסלובקיה, אך כשל.
בספטמבר 1924 החל להנהיג את תנועת הצופים הציונית "השומר קדימה".
היה מיוזמי הקמת ארגון נשים ויצו בסלובקיה ב-1925. נוימן אף כיהן כיושב ראש ההסתדרות הציונית בסלובקיה ומזכירתו האישית הייתה חביבה רייק.
בקיץ 1929 הוקם בסלובקיה חוג לתרבות יהודית ופעילותו החלה בסדרת הרצאות מפי נוימן בקהילות שונות.
הרצאותיו נסבו על אמנות, יהדות וציונות.
כתב בעיתונים יהודיים שונים לרבות "הזלבסטוור" (Sellbtwehr), העיתון המרכזי של התנועה הציונית ושל המפלגה היהודי, בצ'כוסלובקיה.
בעיתונים אלה כתבו באותה עת ציונים דגולים כפליכס ולטש, מאקס ברוד, מרטין בובר, ליאו הרמן ואחרים.
ב-1938 הקים נוימן ארגון בשם "הלשכה היהודית המרכזית" בסלובקיה, אשר סיפקה עזרה בהגירה והגשת ייעוץ משפטי חינם ליהודים נגד נישולם.
ארגון זה פעל במשך שנתיים עד שנאסר על קיומם של כל הארגונים היהודיים ב-1940.
באביב 1939, עם הוצאתו של הספר הלבן השלישי, נסע נוימן יחד עם גיזי פליישמן - אז ראש היצ"מ ונציגת הג'וינט בסלובקיה - לצרפת ולאנגליה לחפש יעדי הגירה של יהודים לשטחן.
באין אפשרויות עלייה לארץ ישראל, פניותיהם הרבות לצירויות ולשגריריות לזכות באשרות כניסה למבקשים להגר נדחו.
באנגליה נתגלתה נכונות לקלוט קבוצה קטנה של צעירות בנות 18 על מנת להכשירם לאחיות ולעבודות בית, כמו כן ילדים של פליטים ושל אנשים חסרי נתינות.
ואכן כמה קבוצות ילדים ובנות יצאו לאנגליה.
בנו הבכור אוריאל הספיק להשיג סרטיפיקט לפני הגזרות ועלה לארץ ישראל יומיים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
עד הכיבוש הנאצי, נהנו היהודים בצ'כוסלובקיה משוויון זכויות, כולל ייצוג בפרלמנט הצ'כוסלובקי.
לאחר כיבוש צ'כוסלובקיה על ידי גרמניה הנאצית ב-1939, הוכרזה סלובקיה כמדינה אוטונומית.
בעקבות עליית מפלגת משמר הלינקה האנטישמית כוננו חוקי הגזע הראשונים בסלובקיה.
לאחר התמוטטותה של הרפובליקה הצ'כסלובקית, וניתוקה של ההסתדרות הציונית בסלובקיה מהמרכז שב-Moravská Ostrava, נבחר נוימן בוועידה שנתקיימה ב־ Liptovsky Svaty Mikulas באביב 1940 ליושב ראש ההסתדרות הציונית.
בסתיו 1940 הוקם בצו השלטונות היודנראט - בסלובקיה כונה "מרכז היהודים" - Ustredna Zidov ובקיצור UZ.
במקביל נאסר קיומם של כל הארגונים היהודיים למעט ארגוני קהילות.
נוימן נתמנה לראש אגף ההסבה המקצועית שב- UZ.
במסווה של הכשרה מקצועית רוכזו באגף זה כל הפעולות של התנועה הציונית ותנועות הנוער שקיומן נאסר (עד לחיסולו ערב גירושי 1942).
אגף זה עזר גם הרבה לקבוצות חלוציות שנמלטו מפולין ואחרי הכשרה בסלובקיה עשו דרכם להונגריה ומשם לארץ־ישראל.
תחת הנהגתו הוברחו כ-8000 יהודים במסווה של טיול להונגריה.
נוימן יחד עם אנדרה שטיינר נרתמו להקמת מחנות עבודה ומפעלי ייצור פרודוקטיביים, שבאמצעותם קיוו להפריך את טיעונם הכוזב של הקיצונים בדבר טפילותם של היהודים ולחזק את מגמת המתונים לרכז את היהודים על אדמה סלובקיה במקום לגרשם .
במרץ 1942 נוכח נוימן לדעת, כי נכשלו מאמצי פעילים שונים למנוע את הגירושים.
הוא דאג להפיץ את המידע בין היהודים באמצעות עובדי מחלקתו תוך מתן עצה לברוח להונגריה.
יעקב רוזנברג-רונן, שהיה אחד משליחיו, מספר בעדותו על אופן הפצת האינפורמציה.
הוטל עליו לנסוע מבראטיסלבה לעיר פרשוב ברכבת מאספת, ובכל תחנה שהתקיימה בה קהילה יהודית, חיכה לו - בעקבות הודעה טלפונית מוקדמת של נוימן - נציג הקהילה, כדי לקבל את בשורת האיוב והעצה לברוח להונגריה.
בראשית קיץ 1943 הגיעו לסלובקיה יהודים שהצליחו להימלט ממחנות ההשמדה בפעם הראשונה.
כך נודעה ל-"קבוצת העבודה" בפעם הראשונה על ההשמדה השיטתית של העם היהודי.
מידע זה הניע את נוימן להעמיד לרשות המחתרת הקומוניסטית במחנה נובאקי סכום משמעותי לרכישת נשק.
משנכשל, העמיד לרשות הצעירים כסף לרכישת נשק בדרכים משלהם.
אחד מפעיליה המרכזים של מחתרת נובאקי -יוראי שפיצר- תיאר את נוימן כאדם אציל נפש שהיה לו עניין עליון לפעול להצלת יהודים.
אוסקר נוימן התעניין כבר ב־ 1943 באפשרות של התנגדות מזוינת.
פעילותה הרבגונית של "קבוצת העבודה" חולקה בין חבריה על פי קשריהם האישיים עם נציגי השלטון, כישוריהם ותחומי אחריותם.
בחלקו של נוימן נפל להמשיך בחיזוק מחנות העבודה, מתוך הנחה שעם הגברת כדאיותם הכלכלית הם יהוו גורם משמעותי בריסונה של תאוות הקיצונים לחדש את הגירושים.
אך איום הגירושים לא סר מעליהם גם לאחר צאת המשלוח האחרון של גל הגירושים הראשון באוקטובר 1942.
מלבד הגברת הייצור במחנות על מנת שיהוו גורם כלכלי משמעותי ושתהיה סיבה להשאיר את שרידי היהודים על אדמת סלובקיה, שם לעצמו נוימן למטרה לשפר את תנאי חייהם וקיומם של שוכני מחנות העבודה, אשר בתקופות הגירושים היו קשים ביותר.
לשם כך יזם גיוס כספים משרידי יהודי סלובקיה ומהארגונים היהודיים בתפוצות.
במקביל הושגה גם מדיניות רכה יותר בהקפדה על הגבלת חופש תנועתם.
את תפקיד זקן היהודים קיבל על עצמו נוימן בשלהי 1943 לפי דרישת חבריו ל-"קבוצת העבודה".
מעשיו בתקופת כהונתו כזקן יהודים מוכיחים, כי גם בתפקיד זה עמד האיש במבחן האחריות הציבורית והמוסרית.
באביב 1944, משגברה פעילות הפרטיזנים במזרח סלובקיה, הוחלט על פינויים וריכוזם של יהודי מזרח סלובקיה, הפעם על ידי הצבא.
הפעולה השתדלנית של "קבוצת העבודה" לא מנעה אמנם את פינויים של יהודי מזרח סלובקיה מערבה, אך היא סיכלה את כוונותיהם של אנשי הממשל לרכזם.
ברם הניסיון לפעול גם במשרד ההגנה למניעת הגזירה הביא למעצרו של נוימן.
רק במאמץ רב של "קבוצת העבודה", הוא שוחרר כעבור חודש ימים.
כניסת הגרמנים בעקבות המרד הלאומי הסלובקי הביאה בסתיו 1944 לחיסול מוחלט של שרידי יהודי סלובקיה.
נוימן נתפס במצוד שנערך על יהודי הבירה ב-28 בספטמבר ויחד עמם הועבר למחנה סרד שהוסב בעת ההיא למחנה ריכוז.
משפחתו מצאה מגן ומסתור בעיירה Velka Bytea.
בהיותו מצויד בתעודות המאשרות שנישואיו הם נישואי תערובת, נדחתה הגלייתו מסרד והוא גורש לטרזין בשילוח האחרון.
נוימן היה חסר אונים כאשר חזה בסרד בגירושם של אימו והורי אשתו האהובים לאושוויץ.
האחרונים ניצלו מגירושי 1942 בזכות בתם המאומצת, אשתו של נוימן.
למרות היותה מגוירת ופעילה בחיים הציוניים, היא נאחזה בתקופת הרדיפות במוצאה הלא יהודי והשיגה מהשלטונות סטאטוס של נישואי תערובת.
אלה הגנו על הוריה המאמצים עד שלהי 1944 ובזכות ניירות אלה גורש גם נוימן רק עם הטרנספורט האחרון וניצל.
בהגיעו הביתה בתום המלחמה, נרתם עוד נוימן לעבודה ציבורית, אולם שאיפתו הייתה לעלות ארצה מהר ככל האפשר.
ניצולי השואה הציונים הביעו את מלוא הערכתם כלפיו כאשר בחרו בו מחדש ליושב ראש ההסתדרות הציונית בסלובקיה.
עוד בטרם עלייתו ארצה עם אשתו ושני ילדיו באביב 1946, הספיק נוימן להפיח רוח חיים ברעיון הנצחת זכר נספי השואה על ידי נטיעת יער קדושי צ'כוסלובקיה בהרי יהודה, שלמימושו הוחלט על עריכת מגבית כלל ארצית.
אחרי עלייתו ארצה, גם בתוקף היבחרו ליושב ראש התאחדות יוצאי צ'כוסלובקיה, היה מעורב בהגשמת רעיון נטיעת היער שבוצע על ידי הקרן הקיימת באזור אשתאול.
עם סיום מפעל הנטיעה (כ-100,000 עצים) ב-1953, נערכה במקום אזכרה ראשונה לנספי שואת צ'כוסלובקיה, שהפכה מאז למסורת.
כשנה לאחר עלייתם ארצה בנם אוריאל, אשר שירת כנוטר, נפצע קשה, בדצמבר 1947, בשעה שאבטח שיירות בעמק הירדן ומת מפצעיו כעבור שלושה ימים.
במלאת לו 60 שנה, הוערך פועלו רב השנים של אוסקר נוימן באירועים שונים.
במרבית עיתוני הארץ הועלו על נס אישיותו, עבודתו המסורה, ציונותו ההומניסטית.
נוימן היה בלתי מפלגתי, גם אם בכינוסים ובקונגרסים הציוניים הרבים ייצג את סיעתו של חיים ויצמן.
למרות זאת, חברי התנועות החלוציות ראו בו תומך גדול במפעלם החלוצי וההתייישבותי.
אבל נוימן לא ניצל את זכויותיו מן העבר קרדום לחפור בו.
בתפקיד צנוע במשרד ממשלתי עבד לקיום משפחתו וכהמשך לפעילותו הציבוריות בארץ מוצאו כיהן כיושב ראש התאחדות יוצאי צ'כוסלובקיה עד יומו האחרון.
בן 87 היה נוימן במותו.
נוימן נפטר ב-26 באפריל 1981 ונקבר בבאר טוביה, שם גם נקרא רחוב על שמו.
40 שנה לאחר מותו קיבלו נכדיו בשמו את אות המציל היהודי על כך שהציל אלפי יהודים מידי הנאצים.
מחלוקת ההיסטוריונים ביחס לקבוצת העבודה
בשנים האחרונות, עוד בחייו של נוימן, הותקפה מנהיגות סלובקיה בתקופת השואה - בעיקר נוימן, גיזי פליישמן והרב וייסמנדל, מעל דפי רבעון גרמני לענייני היסטוריה.
Conway) האשימם באחריות לגירושם ולמותם של יהודי סלובקיה בתקופת השואה.
הוא העלה האשמה, כי מנהיגי "קבוצת העבודה" ידעו את המטרה האמיתית של הגירוש אך, שמרוה בסוד כדי למנוע התנגדות מצד מועמדי ההגליה.
התנגדות כזו, לדבריו, עלולה הייתה לסכן את עמדותיהם וחייהם של הפעילים עצמם.
תמוה ביותר, שהיסטוריון בעל שיעור קומה כפרופסור קונווי בהטיחו האשמות כל כך חמורות, הסתמך על עדותו של אדם אחד בלבד - על זו של רודולך ורבה (Rudolf verba) - ולא טרח לאמתה על ידי תיעוד נוסף אודות שואת יהודי סלובקיה המצוי בשפע בארכיונים בארת ובוושינגטון.
החומר ההיסטוריוגרפי והמחקים שנכתבו על נושא זה, מפריכים לחלוטין את טענתו המרכזית של קונווי על הסתרת המידע אודות ההשמדה בפולין מיהודי סלובקיה.
בשילוחים הראשונים של גירושי 1942 לא ה-UZ ולא הציבור ידעו את המטרה האמיתית של ההגליה.
המידע על מצבם הנורא של המגורשים - ועדיין לא על ההשמדה השיטתית - החל להסתנן לסלובקיה בקיץ 1942, והוא נתקבל כמעט בו-זמנית באמצעות הגלויות המצונזרות שהמגורשים הותרו לכתוב, ב-UZ ובציבור היהודי במקומות שונים ברחבי סלובקיה.
דבר ההשמדה השיטתית של המגורשים התברר ל"קבוצת העבודה" רק בראשית קיץ 1943 כשפעם ראשונה הגיעו לסלובקיה נמלטים ממחנות ההשמדה.
יש להניח שמידע זה הניע את נוימן עוד באותה העת להעמיד לרשות המחתרת הקומוניסטית במחנה נובאקי סכום משמעותי לרכישת נשק.
זו התכוננה למרד האנטי-פאשיסטי או להתנגדות אם יתחדשו הגירושים.
אחד מפעיליה המרכזיים של מחתרת נובאקי - יורא שפיצר (Juraj Spitzer) - מתאר את נוימן כאדם אציל נפש שהיה לו עניין עליון לפעול להצלת יהודים.
תיאור זה עומד כמובן בסתירה מוחלטת לקביעתו של קונווי המסתמכת על עדותו של ורבה.
המידע שנאגר מהמגורשים לא הופץ כלל כמובן באמצעות כלי התקשרות המקובלים, אך הוא עבר מפה לאוזן והיה לנחלת הכל.
והראיה, גברה התנגדות היהודים לגירושים - התנגדות שהתקיימה רק במידה מועטה בראשיתם - והשלטונות נאלצו לערוך מצודים על מנת ללכוד קורבנות.
יותר מזה, היו אלה עובדי UZ עצמם, שהפיצו את מועדי הפשיטה של הלוכדים, כדי לאפשר ליהודים להסתתר בעוד מועד.
אוסקר פודור (במקור פוקס, בהונגרית: Fodor Oszkár; אוראדיה, 4 בינואר 1880 – בודפשט, 5 בינואר 1950) היה שחקן, במאי תיאטרון, דרמטורג, סופר ומנהל תיאטרון יהודי-הונגרי.
אוסקר פוקס נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף פודור (פוקס) ושל רגינה גרינוולד.
לאחר שסיים את לימודיו בבית ספר ריאלי הפך לשחקן בשנת 1901 עם תעודת הצטיינות מבית הספר של ראקושי.
החוזה הראשון שלו היה עם התיאטרון הלאומי של קולוז'וואר, משם חתם עם התיאטרון הדרומי, הלהקה של שאנדור פלדשי בנאג'בצ'קרק.
ב-1903 היה שחקן ובמאי של "הבמה המגוונת" (Tarka Színpad) בבודפשט.
אחיו הצעיר אנדור פודור, שחקן גם הוא (נפטר ב-1913) עבד באותו זמן בתיאטרון ההונגרי.
משם התקבל בחוזה לתיאטרון פרנץ פרקש בסובוטיצה ב-1905 ועבד בתפקיד זהה במישקולץ, טימישוארה וגיור.
היו לו כמה מנהלים ידועים: בלה פאטק, גזה שבשטין (שניהם יהודים) ועוד, מהם ביקש לסיים את חוזהו כשנבחר ב-1915 למנהל התיאטרון העירוני של סקשפהרוואר.
באותה תקופה היה חבר הנהלה של "איגוד השחקנים ההונגרי" במשך כמה קדנציות.
גם כאסתטיקן, הוא צבר מוניטין וכבר היה מוכר ככותב.
הוא הופיע בקביעות על דפי מספר עיתונים עם מאמרים על אמנויות התיאטרון.
שתי העבודות המקצועיות שלו, "משחק הבמה מחוץ לבירה בשירות המדינה" ו"הליכה כפרית", היו ראויות לציון.
בשנים 1916–1918 פעל בעיקר בשאטוראליאויהיי, ואחריה ב-1921 בקושיצה ובקומארום ב-1922. משנת 1923 עבד בערים הגדולות בטרנסילבניה בהצלחה רבה הן כשחקן והן כבמאי.
בין מחזותיו שהועלה היו "בנה של מריה" בתיאטרון בלהה לואיזה באויפשט ובשנת 1929 יצא לאור מחזהו בן ארבע המערכות "ד"ר הרוזן בלשה".
כמו כן, בשנת 1929 (באפריל) הוצג מחזהו "במצודה" בעיר פץ'.
הוא קיבל את "מלגת הבימוי" של איגוד השחקנים בספטמבר 1915. אבל גם לפני וגם אחרי זה, בילה שנים בברלין, לונדון, וינה ועוד, שם עבד בכל מקום כבמאי, שחקן, דרמטוג קולנוע ותסריטאי.
הוא שיחק בסרטים גרמנים והונגרים רבים.
ב-1925, באישור שר התרבות, הקים וניהל את רשת הסטאג'יו הדרמטית של "תיאטרון תאליה".
משנת 1927 היה מנהל התיאטרון הלאומי בפץ' עד 1938. הוא פרסם את זיכרונותיו בשם "בקדחת של 40 מעלות חום" (Forty Degree Fever - 1942).
ב-6 באוגוסט 1933, בנג'קניז'ה נשא את השחקנית אירן הרצוש (הרצ'נר), שהייתה צעירה ממנה ב-25 שנים.
בית ההוצאה המדעית ההונגרית, בודפשט, 1909
גלריית דיוקנאות של חברי התיאטרון הלאומי של מישקולץ, מישקולץ, 1910
משחק הבמה מחוץ לבירה בשירות המדינה; גיור, 1913
מחזה ; התיאטרון הלאומי, פץ', 1929
אוסקר פודור (במקור פויכטמן-Feuchtman; בהונגרית: Fodor Oszkár; סקשפהרוואר, 6 בפברואר 1876 – בודפשט, 1 בנובמבר 1934) היה רופא יהודי-הונגרי "יועץ בריאות מלכותי ראשי" שמונה על ידי העוצר האדמירל מיקלוש הורטי שליט הונגריה.
אוסקר פויכטמן נולד במשפחה יהודית בעיר סקשפהרוואר כבנם של אדולף פויכטמן, ושל יוליה נוימן.
ביתם היה ברחוב קידיו (נחש) 4 (Kígyó u.
הוא השלים את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט בשנת 1898 (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
התמחה ברפואת ילדים, אך עסק רבות גם בכתיבה עיתונאית.
כבר בגיל 18 (1894) היה חבר לפרנסתו במערכות של עיתונים שונים:
משנת 1893 קיבל משרה ב"אגודת התרבות הציבורית" של טרנסדנוביה (כמחצית הונגריה)
משנת 1904 הפך למזכיר הכללי של האגודה.
ב-1902 היה המזכיר הכללי גם של "תיאטרון העם".
ב-7 בדצמבר 1902 התחתן עם ארנקה וייסמן, שהייתה צעירה ממנה בשבע שנים (אז בת 19), בבודפשט.
העדים בנישואיהם היו אלברט ברזוויצקי (פוליטיקאי, היסטוריון, נשיא האקדמיה ההונגרית למדעים בין השנים 1905–1936, הנשיא השישי של אגודת קישפלודי בין השנים 1923–1936, היו"ר הראשון של הוועד האולימפי ההונגרי) וכן קלמן פורז'ולט (סופר, עיתונאי, במאי, חבר באגודת פטפי).
ב-1 באוגוסט 1914 נישא בשנית למרגיט בהם, שהייתה צעירה ממנו ב-15 שנים (אז בת 23).
בתחום הרפואה עסק פודור והצטיין בעיקר בתחום הרפואה הציבורית: רפואת הילדים והבלנאולוגיה ובמשך שנים ייצג ותמך בקידום המרחצאות בהונגריה באלמנך שלו בשם "מרחצאות ואתרי נופש".
הוא עסק רבות בנושאי הגנת ילדים.
בשנת 1910 נבחר למנכ"ל "האגודה הלאומית לסנטוריום עבור ילדים".
הוא מילא תפקיד מרכזי בהקמתם ובשגשוגם של בתי ההבראה לילדים, לרבות בית ההבראה לילדים ז'ופיה (Zsófia) בבלטונאלמאדי שהוא היה הרופא הראשי והמנכ"ל שלו.
ב-1912 מונה ליועץ מלכותי, וב-1922 הוענר לו תואר "יועץ בריאות מלכותי ראשי" כהוקרה על פעילותו והישגיו בתחום בריאות הציבור.
אוסקר פודור הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
פרנסואה פידל אוסקר מיכילס היה גנרל בלגי אשר שימש כראש המטה הכללי של צבא בלגיה במהלך הקרב על בלגיה במלחמת העולם השנייה.
מיכילס נולד בבריסל ב-24 ביולי 1881. בגיל 11 הוא נרשם לבית ספר צבאי, ושלוש שנים לאחר מכן התגייס לבית הספר לצוערים בנאמור.
ב-1897 הוא סיים את לימודיו והתגייס לצבא בדרגת קורופורל.
ב-1901 הועלה לדרגת סרג'נט ועבר ללמוד בבית הספר לקצינים.
ב-1903 סיים את בית הספר בדרגת לוטננט.
ב-1913 הוצב מיכילס במבצר לייז'.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא הוצב במטה הדיוויזיה ה-3. בשל אומץ הלב שגילה במהלך הקרב על האיסר הועלה לדרגת קפטן.
הוא המשיך להילחם עם הדיוויזיה ה-3 עד סוף המלחמה, ועוטר בדרגת מפקד בלגיון הכבוד.
במרץ 1919 מונה למרצה במכללת המלחמה.
בתפקידו זה שימש כמדריכו האישי של נסיך הכתר לאופולד.
ביוני 1931 עזב את המכללה בדרגת לוטננט קולונל, ומונה לראש מטה הקורפוס ה-1. במרץ של השנה הבאה הועלה לדרגת קולונל.
ב-1934 מונה למפקד רגימנט הגרנדירים ה-1. ביוני 1937 הועלה לדרגת גנרל מאיור ומונה לראש מחלקת כוח האדם של משרד ההגנה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, מונה מיכילס למפקד הדיוויזיה ה-7. הוטל עליו לחזק את ההגנות על גבול בלגיה למקרה שגרמניה הנאצית תחליט לפלוש לארץ.
ב-2 בפברואר 1940 עם התקדמות המלחמה, מונה מיכילס לראש המטה הכללי של הצבא הבלגי.
הוא פיקד על הצבא הבלגי במהלך הקרב על בלגיה.
ב-27 במאי הציע מיכילס למלך לאופולד לשלוח נציג למשא ומתן עם הגרמנים.
המלך הסכים, ולמחרת בבוקר נכנע בפני הגרמנים.
ב-30 במאי כינס את מיכילס את קציני הצבא הבלגי, הודה להם על שירותם, וביקש מהם להישאר בארץ ולא להימלט.
הגרמנים לקחו אותו למחנה שבויים בגרמניה.
ב-1943 הם הציעו לו לחזור לבלגיה ולסייע בניהול הארץ תחת הכיבוש הגרמני, אולם הוא סרב.
ב-7 במאי 1945 הוא שוחרר בידי הצבא האדום.
מיכילס חזר לבלגיה וסייע בשיקומו של הצבא הבלגי לאחר המלחמה.
בסוף 1945 הוא פרש מהצבא והחל לכתוב ספר על הקרב על בלגיה.
הוא לא הספיק לסיים את הספר ונפטר ב-14 ביוני 1946.
אוסקר מונצל היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן שימש כמפקד בכיר בבונדסוור.
מונצל נולד ב-13 במרץ 1899 בגרימן, אשר הייתה חלק מהקיסרות הגרמנית.
ב-3 ביולי 1917 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית והצטרף לרגימנט האולאנים ה-8, עמו לחם במלחמת העולם הראשונה, וב-5 בנובמבר 1918 הועלה לדרגת לויטננט.
לאחר תום המלחמה התקבל לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1938 מונה לקצין מטה ב-OKH.
ב-1 באוקטובר 1940 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, וב-1 ביוני 1941 מונה למפקד גדוד ברגימנט הפאנצר ה-6, עמו לחם במהלך מבצע ברברוסה.
בדצמבר 1941 קיבל את הפיקוד על רגימנט הפאנצר ה-6, וב-30 בינואר 1942 הועלה לדרגת אוברסט.
בפברואר 1943 הוא מונה לראש הקורסים הטקטיים ב-Panzertruppenschule II, וב-26 בספטמבר 1943 קיבל את הפיקוד על Panzertruppenschule I.
מ-15 בספטמבר 1944 עד 25 בנובמבר 1944 היה מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-14. ב-1 בדצמבר 1944 הועלה לדרגת גנרל מיור, ומ-15 בינואר 1945 עד 15 במרץ 1945 פיקד מונצל על קבוצת קורפוס של ארמיית הפאנצר הראשונה שנקראה על שמו.
ב-20 במרץ 1945 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-2, וב-6 באפריל 1945 מונה לקצין שריון ב-OB West.
בתום המלחמה נפל מונצל בשבי על ידי בעלות הברית, ושהה עד 1947 במחנות כלא שונים.
לאחר שנתיים כשבוי מלחמה, היה יועץ צבאי במצרים במשך ארבע שנים מ-1951. בשנת 1956 הצטרף מונצל כבריגדה-גנרל למפקדת בית הספר לכוחות השריון של הבונדסוור במונסטר.
מאוחר יותר היה מפקח כוחות שריון, וב-1962 עזב את הבונדסוור בדרגת גנרל מיור.