tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1972 החלה מלאטו את שיתוף הפעולה שלה עם השחקן ג'אנקרלו ג'אניני בסרטיה של הבמאית לינה ורטמילר.
סרטם הראשון היה "פיתויו של מימי" שעסק בפועל פשוט בסיציליה המוגלה על ידי המאפיה למילאנו ושב מאוחר יותר לביתו בדרום.
מלאטו גילמה את פילגשו המילאנזית של הגיבור.
עבור סרט זה יחד עם תפקידה ב-"La classe operaia va in paradiso" היא קיבלה פרס מיוחד של "דוד של דונטלו" ב-1972. היא זכתה בפרס "סרט הכסף" לשחקנית הטובה ביותר ובפרס גלובו ד'אורו לשחקנית הטובה ביותר, שניהם פרסים לשנת 1973.
בסרט נוסף בבימויה של ורטמילר, "אהבה ואנרכיה" (1973), גילמה מלאטו פרוצה בבית זונות ברומא המחזיקה בדעות אנרכיסטיות ודואגת למחסה בבית הזונות לפועל חקלאי מדרום איטליה, שמחזיק גם הוא בדעות אנרכיסטיות ושואף להתנקש בחייו של מוסוליני.
היא נאבקת על ליבו של הפועל מול הזונה הפשוטה שגולמה על ידי לינה פוליטו המנסה לשכנעו לוותר על תוכניתו ולהציל את חייו.
השיתוף השלישי עם ורטמילר וג'אניני, היה גם זה שזכה לפרסום רב היה "סחף חושים" (1974).
מלאטו גילמה בסרט זה אריסטוקרטית מפונקת ודעתנית הנקלעת לאי שומם יחד עם מלח סיציליאני אשר נוקם בה ומשפיל אותה והיא מתאהבת בו.
הרעיונות המיסוגניים לכאורה בסרט של במאית פמיניסטית עוררו מחלוקת וביקורות שנויות.
עם זאת, משחקה של מלאטו זכה לשבחים רבים.
במשך שנות ה-70, שילבה מלאטו עבודה בסרטים מסוגות שונות.
בהמשך לסרטיה עם ורטמילר שיחקה בסרטים פוליטיים ובסרטים שנחשבו כאיכותיים, כולל:
ב-1974 שיחקה בתפקיד משנה בסרטו הפוליטי של קלוד שברול, "נאדה", כבת זוגו של פושע החובר לקבוצה טרוריסטית החוטפת את השגריר האמריקאי.
ב-1976 שיחקה בסרטו הפוליטי, הבדיוני והקודר של אליו פטרי, "Todo Modo", כאשתו המעריצה של ראש מדינה בדיוני שהוא גם ראש המפלגה הדמוקרטית-נוצרית באיטליה, בגילומו של ג'אן מריה וולונטה, בן דמותו של אלדו מורו (בטרם נחטף ונרצח).
ב-1976 שיחקה גם בסרט "קארו מיקלה", המבוסס על ספרה של נטליה גינצבורג, "מיקלה שלי", כאם תינוקו של מיקלה הנמצא בלונדון ומקבל מכתבים ממנה, מאמו ומאחיותיו.
במאי הסרט, מריו מוניצ'לי זכה בפרס דוב הכסף לבמאי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של ברלין ב-1977.
ב-1979 שיחקה בסרטו פרנקו ברוסטי , "To Forget Venice" .
הסרט היה מועמד לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, זכה ב"דוד של דונאטלו" לסרט הטוב ביותר ומלאטו זכתה בפרס סרט הכסף לשחקנית הטובה ביותר.
במקביל, שיחקה בקומדיות רבות, חלקן בסוגת הג'אלו:
ב-1974 שיחקה בתפקיד הראשי בקומדיה "השוטרת" , בבימויו של סטנו .
היא זכתה בפרס "דוד של דונטלו" לשחקנית הטובה ביותר עבור משחקה בסרט, שגרר אחריו סדרת סרטי "השוטרת ..." שהיו בעלי גוון מיני (בניגוד לסרט המקורי).
ב-1976 שיחקה מול אדריאנו צ'לנטנו בסרט "Di che segno sei?" באחת מארבע האפיזודות המרכיבות את הסרט שבבימויו של סרג'ו קורבוצ'י, בה גילמו השניים זוג המתמודד בתחרות ריקודים.
ב-1977 שיחקה בסרטו של לואיג'י קומנצ'יני , "Il gatto", קומדיית ג'אלו, בה גילמו מלאטו ואוגו טוניאצי אח ואחות שהם בעלי בית תאבי בצע המנסים לגרום לדיירי הבניין לעזוב אותו כדי שיוכלו למכור אותו לחברת נדל"ן.
עבור משחקה בסרט זכתה מלאטו בפרס "דוד של דונאטלו" לשחקנית הטובה ביותר ב-1978.
היא מיעטה לעבוד בעשור זה בטלוויזיה אך חרגה מכך פעמים בודדות; כשגילמה את הנסיכה בתיה בת פרעה, במיני-סדרה "משה המחוקק" (1974) ובשתי הפקות תאטרליות-אופראיות לטלוויזיה בבימויו של לוקה רונקוני.
שנות ה-80 - חזרה לתיאטרון
לאחר שזכתה להצלחה בינלאומית, שיחקה מלאטו במספר הפקות אמריקאיות.
בין היתר, שיחקה ב-1980 בתור דמות הנבל הנשית, גנרלית קאלה, ב"פלאש גורדון", וכיכבה ב-1981, יחד עם ראיין אוניל בקומדיה "So Fine" .
כשלא מצאה הצלחה אמיתית בארצות הברית ובהוליווד, היא שבה לאיטליה.
ב-1981 שיחקה בדרמה הרומנטית, "Aiutami a sognare", בבימויו של פופי אוואטי, כאלמנה במלחמת העולם השנייה הנמלטת עם בנותיה מבולוניה המופצצת אל אזור הולדתה הכפרי ומתלבטת ביחסיה בין אהוב נעוריה ובין טייס אמריקאי שנחת באזור בשל תקלה במטוסו.
עבור תפקידה בסרט היא זכתה בפרס "דוד של דונאטלו" ובפרס "סרט הכסף" לשחקנית הטובה ביותר.
ב-1986 היא התאחדה שוב עם לינה ורטמילר לצילומי "ליל קיץ" , שדמה במובנים רבים ל"סחף חושים".
עם זאת, הקריירה והטבע שלה נותרו קשורים לעולם התיאטרון.
מ-1985 החלה מלאטו את שיתוף הפעולה שלה עם במאי התיאטרון ג'אנקרלו ספה ושיחקה בשלוש הצגות שביים בתפקיד הראשי: "Vestire gli ignudi" ("הלבישו את הערומים") של פירנדלו (1985), "מדיאה" של אוריפידס (1986) ובתפקיד הראשי כאן סאליבן במחזה "עושת הנפלאות" (1988).
ההצגות זכו להצלחה מסחרית גדולה, בעיקר "עושת הנפלאות" שאף צולמה לטלוויזיה.
באותן שנים פיתחה מלאטו התייחסות רבה יותר לאופן הצגת הדמויות במחזות וגדלה השפעתה על עיצוב הדמויות במחזות בהן השתתפה.
גישה זו באה לידי ביטוי גם כששיחקה ב"אילוף הסוררת" של שייקספיר שהועלה בתיאטרון אליזאו , אם כי תוך חיכוכים מול הבמאי מרקו שאקלוגה .
באותן תקופה, תעשיית הקולנוע באיטליה הייתה שרויה במשבר ומלאטו השתתפה במספר הפקות טלוויזיוניות.
היא הופיעה במספר סדרות טלוויזיוניות בדמויות משנה ובתפקיד ראשי בסרט הטלוויזיה "Una vita in gioco" בבימויו של פרנקו ג'ירלדי (1991), ובסרט "Due volte vent'anni," בבימויה של ליוויה ג'אמפלמו .
מ-1992 ועד מותה בתחילת 2013 שיחקה בתיאטרון הלאומי של ג'נובה .
לראשונה באיטליה חתמה שחקנית על חוזה עם תיאטרון גדול שבו הוענקה לה יד חופשית בבחירת מחזות ובמאים, אפילו אם הוזמנו כבמאים אורחים, או בהחלטה על השתתפותה בהפקה משותפת עם תיאטראות קבועים אחרים, לסדרת מופעים בג'נובה ובסיבוב הופעות באיטליה.
בין התפקידים הראשיים הבולטים שגילמה היו: "חשמלית ושמה תשוקה" מאת טנסי ויליאמס, "פרשת מקרופולוס" מאת קארל צ'אפק ו"Mourning Becomes Electra" של יוג'ין אוניל שביים לוקה רונקוני כשהאחרונה נמשכה כמעט חמש שעות.
מלאטו כבר סבלה ממחלתה והופעותיה נפסקו לעיתים בשל אשפוזיה.
מלאטו לא נישאה מעולם, לטענתה מבחירה, כדי שתוכל להיות חופשייה ללכת בעקבות האינסטינקט והכישרון שלה.
עם זאת היו לה קשרים רומנטיים עם דמויות מעולם הסרטים, הטלוויזיה והתיאטרון אך אלו לא הבשילו לכדי נישואין.
הקשר ארוך הטווח של מלאטו היה עם איש התקשורת והקולנוע, רנצו ארבורה , שנודע גם הוא בכך שהיה רווק מושבע, שהיו לו מספר מערכות יחסים עם דמויות מפורסמות מעולם הבידור.
ב-1980 אף שיחקה מלאטו בתפקיד משנה בסרט "Il pap'occhio", שביים ארבורה, שבו הבמאי, רוברטו בניני, איזבלה רוסליני ושחקנים נוספים גילמו את עצמם בסרט שעסק ביחסי הכנסייה והאפיפיור והתקשורת.
הסרט ספג ביקורת וצנזורה מטעם הכנסייה הקתולית באיטליה.
מלאטו וארבורה ניהלו שתי מערכות יחסים ארוכות.
הראשונה במהלך שנות ה-70 ושנות ה-80. והשנייה, אחרי פרידה ארוכה, מ-2007 ועד מותה.
מלאטו מתה ב-11 בינואר 2013 ברומא, בגיל 71, לאחר יותר משנתיים בהן נאבקה במחלת סרטן הלבלב.
לאחר מותה קרא התיאטרון הלאומי של ג'נובה לבית הספר למשחק שלו על שם מלאטו.
מַרְיָאן שָארֶץ (בסלובנית: Marjan Šarec; נולד ב-2 בדצמבר 1977) הוא קומיקאי, שחקן ופוליטיקאי סלובני מתנועת החירות שכיהן כשר ההגנה של סלובניה בין השנים 2022–2024. קודם לכן כיהן כראש הממשלה התשיעי של סלובניה בשנים 2018–2020.
שארץ נולד בליובליאנה ב-2 בדצמבר 1977. ב-1996 סיים את לימודיו בתיכון והחל ללמוד באקדמיה לתיאטרון, רדיו, קולנוע וטלוויזיה (חלק מאוניברסיטת ליובליאנה).
ב-2001 הוא סיים את לימודיו והחל לעבוד בתאגיד השידור הציבורי הסלובני.
הוא הופיע בתוכנית הטלוויזיה הסאטירית Hri-bar, ובתוכנית הרדיו Radio Ga-Ga.
באותן שנים הוא גילם שלל דמויות בדיוניות ופוליטיות, ביניהן יאנז דרנובשק, קרל אריאבץ, אוסאמה בן לאדן, פידל קסטרו, אנטון רופ, ילקו קאצין, יאנז יאנשה ואנדריי באיוק.
עם זאת, הדמות המפורסמת ביותר שלו באותן שנים הייתה דמותו של "איוואן סרפנטינשק" (Ivan Serpentinšek), איכר עצבני מקרניולה עלית.
במקביל עבד גם כעיתונאי ועורך.
ב-2010 עזב שארץ את עולם הסאטירה והצטרף לפוליטיקה.
הוא התמודד לתפקיד ראש עיריית קמניק מטעם מפלגת סלובניה חיובית בהנהגת זוראן ינקוביץ'.
ב-2014 הוא עזב את מפלגת סלובניה חיובית והקים מפלגה חדשה שנקראה בפשטות "רשימתו של מריאן שארץ".
עם מפלגה זו הוא התמודד על קדנציה שנייה בתפקיד ראש עיריית קמניק ונבחר ברוב גדול עם כמעט שני שלישים מהקולות.
במאי 2017 הודיע שארץ שיתמודד בבחירות לנשיאות סלובניה שייערכו ב-22 באוקטובר של אותה שנה.
בסיבוב הראשון הוא זכה ב-25% מהקולות, והמשיך לסיבוב השני מול הנשיא המכהן בורוט פאחור, אך הפסיד בו באחוזים מעטים.
ביוני 2018 התמודד עם מפלגתו בבחירות הכלליות שנערכו בסלובניה וגרף 12.6% מהקולות, שהיתרגמו ל-13 חברי פרלמנט, מה שהפך את מפלגתו למפלגה השנייה בגודלה בפרלמנט.
הוא הצליח להקים ממשלה יחד עם מפלגות השמאל והמרכז.
אף על פי שממשלתו של שארץ הייתה פופולרית מאוד בקרב הציבור הסלובני, הישגיה היו שנויים במחלוקת.
כבר בשנה הראשונה לקיומה התפטרו ארבעה משריה.
הממשלה הצליחה להעביר חוקים מועטים בלבד, וספגה ביקורת רבה על כך שלא יישמה את פסיקות בית המשפט העליון הסלובני.
ב-27 בינואר 2020, בעקבות התפטרותו של שר האוצר שלו אנדריי ברטונצלי, הודיע שארץ על התפטרותו בטענה שעם 13 המנדטים שלו הוא אינו יכול למלא את רצון העם.
יאנז יאנשה הצליח להרכיב במהירות ממשלה חדשה שהורכבה ממפלגות הימין, והושבע כראש הממשלה ב-13 במרץ.
שארץ הפך ליו"ר האופוזיציה, והעביר ביקורת רבה על ממשלתו של יאנשה.
הוא אף החרים את חגיגות יום העצמאות ב-2022.
בבחירות שנערכו בסלובניה ב-2022, מפלגתו של שארץ לא עברה את אחוז החסימה.
עם זאת, מנהיג תנועת החירות רוברט גולוב הציע לשארץ להפוך לשר ההגנה בממשלתו.
שארץ קיבל את ההצעה והושבע ב-1 ביוני של אותה שנה.
שבוע לאחר מכן, הצביעה אספת הרשימה שלו על איחוד עם תנועת החירות.
ב-16 ביולי 2024 תמה כהונתו כשר ההגנה של סלובניה.
מריאן פאלסקי (בפולנית: ; 7 בדצמבר 1881 בנאצ'ה, מחוז מינסק, כיום בלארוס – 8 באוקטובר 1974, ורשה, קבור בפובונזקי) היה איש ציבור ואיש חינוך פולני, מחבר ה־Elementarz, ספר לימוד הקריאה הנפוץ עבור השפה הפולנית הפופולרי ביותר עבור בתי ספר יסודיים.
נולד ליד סלוצק, למד בגימנסיה במינסק, בוגר המכון הפוליטכני בוורשה.
בנעוריו השתתף בארגונים לאומיים בלארוסים ותרגם שירים פולניים לבלארוסית.
הועלתה השערה בנוגע למעורבותו בחיבור של ספר לימוד הקריאה הראשון של השפה הבלארוסית ("למנטר"), שפורסם בסנקט פטרבורג בשנת 1906 בעילום שם, אם כי יש גם השערות שמישהו אחר חיבר אותו.
במחצית השנייה של שנות ה־1900, פאלסקי, שהיה פעיל במפלגה הסוציאליסטית הפולנית הרדיקלית, נעצר על ידי השלטונות הרוסיים.
בשנת 1910 פורסמה בקרקוב הגרסה הראשונה של ספר לימוד הפולנית המפורסם שלו, שנקרא אז עדיין "הוראת קריאה וכתיבה לילדים".
ברפובליקה הפולנית השנייה עבד פאלסקי במשרד החינוך והכתות דתיות של פולין, והוא נשאר במערכת החינוך בתקופה הסוציאליסטית, כאשר קיבל את התואר פרופסור ובשנת 1958 עמד בראש המעבדה למבנה וארגון החינוך של האקדמיה הפולנית למדעים.
בשנת 2017 זכו פאלסקי ורעייתו אירנה (לבית אוקסנר) לתואר חסידי אומות העולם על הצלת אלינה מרגוליס, שלימים נישאה למרק אדלמן, אחד ממנהיגי מרד גטו ורשה.
פאלסקי הכיר את מרגוליס מילדות ונתן לה במתנה את ספר לימוד הקריאה שלו עם ההקדשה: "לאלה מהמחבר.
לאלה יש חתול." (אף שמדות האלה בספר לא הייתה מבוססת עליה).
במקום לימוד אותיות והברות, פאלסקי הציע להתחיל את הקריאה במשפטים פשוטים שמורכבים ממילים קצרות שמוכרות לילד ושנקראות באותו אופן כפי שהן נכתבות ואינן מכילות אותיות עם סימנים דיאקריטיים ודיגרפים.
למשל, ליד תמונה של בובה מול מראה כתוב: – "פה עמודת בובה.
אבל זו אותה הבובה." בהדרגה, המשפטים הופכים מורכבים יותר ומוצגים כללי קריאה חדשים.
התלמיד מתוודע לאותיות ולכללים באמצעות הטמעת המילים כמכלול וניתוחן.
בין המלחמות פורסמו עוד כמה גרסאות של ספר לימוד הקריאה, כולל לילדים עירוניים וכפריים, וכן לחיילים שאינם יודעים קרוא וכתוב, עם תמונות אופייניות להוואי צבאי.
לאחר 1945, הספר של פאלסקי הפך לחובה בבית הספר היסודי.
במהדורות הבאות הוכנסו רכיבים קטנים יחסית של תעמולה קומוניסטית, כמו גם דיוקנאות של המנהיגים הפוליטיים ביירוט ורוקוסובסקי, שהוסרו לאחר התפטרותם, אך הטקסט הבסיסי נשאר זהה.
בנוסף, המהדורות שלאחר המלחמה כללו אגדה מאת אלכסנדר פרדרו ושירי ילדים מאת יוליאן טובים ואנטוני סלונימסקי.
המחבר המשיך לערוך את ספר הלימוד עד סוף ימיו: למשל הופיעו בו אזכורים לטיסות בחלל.
המהדורה האחרונה של הספר יצאה לאור בשנת 1982, אך במאה העשרים ואחת, הוא החל להיות מודפס מחדש, בעיקר על פי המהדורה של 1971.
השפעת ספר הלימוד על התרבות הפולנית
את ספר לימוד הקריאה של פאלסקי איירו כמה דורות של אומנים וקליגרפים פולנים, בהם יאן רמבובסקי, ולדיסלב סקוצ'ילאס, תדיאוש גרונובסקי, יאנוש גרביאנסקי ואחרים.
הביטוי Ala ma kota ("לאלה יש חתול") הפך למעין סמל של ספר הלימוד של פאלסקי בתרבות הפולנית.
ביטוי כזה היה במהדורות 1930–1949, בגרסאות מאוחרות יותר החתול שייך לילד אולק.
הנה כמה מהרמיזות לביטוי הזה:
הסרט המצויר "לאלה יש חתול" מאת לכוסלב מרשלק (1961);
שם הארץ הקסומה של אלאקוטה מאת יאן בז'כווה ("הניצחון של אדון קלאקסה", 1965);
המנגינה "Ala ma kota" מאת יז'י ווזניאק (1972);
סדרת ספרים "אלה מקוטה" עם הדמות המרכזית אלה מקוטה, הסופרת מאלגוז'אטה בודינסקה (2000–2011).
מריאן אליוט (באני) קושלנד הייתה מדענית אימונולוגית.
קושלנד גילתה במחקרה כי נוגדנים שונים בהרכב חומצות האמינו שלהם.
מכאן הדבר הוביל לתגליתה כי הנוגדנים יעילים יותר במניעת מחלות.
קושלנד שינתה את פני המדע, בזכות תגליותיה הרבות.
קושלנד קיבלה תואר ראשון ממכללת ואסר בשנת 1942, תואר שני מאוניברסיטת שיקגו, ובשנה שלאחר מכן קיבלה דוקטור באוניברסיטת שיקגו.
ב־1949 היא עבדה כשנתיים על פוסט דוקטורט ולאחר מכן הפכה לפרופסור לביולוגיה מולקורית ותאית.
קושלנד תרמה רבות לעולם המדע, היא כתבה כ-200 מאמרים בניהם הממצא העיקרי אשר אומר שנוגדנים שונים בהרכב חומצות האמינו שלהם.
קושלנד נולדה בניו הייבן בשנת 1921. הלאום של קושלנד הוא אמריקאי אבל מוצא אמה מדנמרק.
אמא שלה (מרגרטה שמידט) הייתה מורה, ואביה (וולטר אליוט) היה מוכר חומרה בפטיסטי דרומי (זרם של נצרות).
כשהייתה בת ארבע אחיה הצעיר חלה במחלת הטיפוס, ועקב מחלת אחיה חונכה על ידי שכנותיה.
בנוסף לכך לאור המחלה התעוררה בקושלנד הסקרנות למדע.
כשהייתה צעירה למדה קושלנד בבתי ספר בניו הייבן קונטיקט, ובקולג' היא למדה בואסר ולאחר מכן עברה לאוניברסיטת שיקגו.
כאשר הייתה סטודנטית לתואר שני באוניברסיטת שיקגו (בשנות ה-40 של המאה ה-20) קושלנד עבדה על חיסון נגד כולרה אסייתית.
בתחילת שנות ה-50 קושלנד הראתה שצורות נוגדנים מופרשות ומועברות בסרום הן מולקולות נפרדות (פריצת דרך משמעותית בתחום האימונולוגיה).
בשנות ה-60 קושלנד החלה לטפל באחת הבעיות המרכזיות באימונולוגיה שהיא מקורה של סגוליות נוגדנים.
בשנות ה-70 לקחה קושלנד הפסקה מהעבודה והלכה לחקור ביולוגיה מולקולרית במעבדתו של דייוויד בולטימור MIT כדי ללמוד עוד ולפתח את הידע שלה בנושא.
קושלנד פרסמה בחייה כ-200 מאמרים בספרות המדעית, בניהם הממצא העיקרי אשר אומר שנוגדנים שונים בהרכב חומצות האמינו שלהם.
זה היה טיעון מכריע עבור תאוריית הברירה המקובלת כעת של גיוון נוגדנים אשר הוכיח שהתאוריה נכונה ונגד תאוריית ההוראה.
מריאן אליוט קושלנד התחתנה עם דניאל קושלנד אותו היא פגשה באוניברסיטת שיקגו וביחד הם הביאו 5 צאצאים.
בשנות ה-50 קושלנד הראתה שצורות נוגדנים מופרשות ומועברות בסרום הן מולקולות נפרדות.
בהמשך בשנות ה-60 קושלנד החלה לטפל באחת מן הבעיות המרכזיות באימונולוגיה דאז – מקורה של סגוליות נוגדנים.
היה ויכוח סוער מאוד בין מודלים מאלפים שקבעו שחלבוני נוגדנים כולם זהים ורק מקופלים סביב אנטיגני המטרה שלהם לבין מודלים סלקטיביים, שטענו שהם תוצרים של תאים שונים.
קושלנד ניתחה נוגדנים רב שבטיים המכוונים נגד שתי הטענות השונות, ועל בסיס ניתוחי הרכב חומצות אמינו מאוד קטנים, הניסוי הראה באופן משכנע ומאוד ברור שלנוגדנים אותם היא בדקה הרכב חומצות האמינו שלהם שונה ולכן הם חייבים להיות שונים רצף חומצות האמינו שלהם.
לנתונים הללו הייתה השפעה עמוקה על התיאוריות של יצירת נוגדנים וכיצד נוצרה סגוליות נוגדנים.
עמיתים לעבודה של קושלנד ומשפחתה מספרים שבאסיפה השנתית של האגודה האמריקאית לאימונולוגיה שבה בפעם הראשונה היא הציגה את הנתונים שלה על הנוגדנים, הקהל הריע לה והיא קיבלה שבחים רבים.
עד שנות ה-70 מריאן חזרה למחקריה על נוגדנים מופרשים לעומת נוגדנים בסרום, היא זיהתה תת-יחידת נוגדנים בשם שרשרת J.
היא חקרה אותם, אפיינה אותה והראתה שהיא ממלאת תפקיד מרכזי בהרכבה והפרשת נוגדנים.
הביטוי שלה סימן שלב ברור ודיסקרטי בהבשלה של תאי B.
עבודה זאת הובילה לנושא מרכזי של שארית הקריירה המדעית שלה.
הבנת הדרך שבה תאי B הופכים לשחקנים פעילים בתגובה החיסונים.
בסוף שנות ה-70, קושלנד שהתה בשבתון במעבדה של דייוויד בולטימור ב-MIT כדי ללמוד ביולוגיה מולקולרית ולפתח את הידע שלה בנושא.
בזמן שהייתה ב-MIT היא שיתפה פעולה בשיבוט הגן המקודד לשרשרת J והחזירה את הגן ואת הידע שלה בטכנולוגיה המתהווה של ביולוגיה מולקולרית חזרה לקבוצת האימונולוגיה בברקלי.
בשנות השמונים הפנתה קושלנד את תשומת לבה לוויסות שעתוק הגן של שרשרת J על ידי גורמי גדילה של תאי B.
בשנות ה-90 עבודתה התרחבה לתחום הכללי יותר של אירועים המלווים ומכוונים את ההפעלה וההבשלה של תאי B.
בהרצאה מוזמנת במפגש הארצי של איגוד האימונולוגים האמריקאי ב-1997, היא הציגה תיאור של העבודה האחרונה מהמעבדה שלה, המוכיחה שהפעולה של גורם שעתוק, BSAP, הייתה מאוד מורכבת ודינמית, ושיכולה להיות השפעות חיוביות ושליליות כאחד:
כיבוי של כמה גנים שתוצריהם לא היו נחוצים עוד, תוך הפעלת גנים חדשים בעלי תפקידים חשובים לזרוע המתפתחת של מערכת החיסון מייצרת נוגדנים.
המחקר הזה היה פריצת דרך מדעית והרכיבה תופעות ביוכימיות מורכבות בהקשר מובן של תפקוד ביולוגי.
זה היה עדות לא רק לאיכות ולעדכניות של עבודתה שלה, אלא גם לכמה רחוק הגיע התחום בהבנה מפורטת של פעולתה של מערכת החיסון בחצי המאה מאז מריאן נכנסה אליו.
לכבוד כל ההישגים שלה, מריאן קיבלה פרסים רבים.
פרס המצוינות במדע של FASEB (1989)
חברה באיגוד האמריקאי לאומנויות ולמדעים
נשיאת האגודה האמריקאית לאימונולוגים בה כיהנה כנשיאה בין 1982–1983
כיהנה בוועדה של הקרן הלאומית למדע
חברה במועדה המייעצת של NIAID
חברה במועצה הלאומית למדע היא נודעה בזכות האומץ והישירות שלה בהבעת דעתה, ובעמדותיה המכובדות בנושאים מתעוררים.
מריאן רייזמן (בהונגרית: Reismann Marian; סומבטהיי, 23 בדצמבר 1911 – בודפשט, 28 בספטמבר 1991) הייתה צלמת יהודייה-הונגרייה, אמנית צילום.
תצלומיה פורצי הדרך המבוססים על ידע פסיכולוגי יצרו בית ספר לצילום ילדים.
מריאן רייזמן נולדה במשפחה יהודית אמידה מאוד, בורגנית ומתבוללת, כבתם של אדולף רייזמן (1867–1940), רופא, פרופסור לרפואה, מייסד-מנהל של המכון המלכותי ההונגרי להכשרת מיילדות בעיר סומבטהיי, ושל מתילד שאפרינגר מצ'פרג שמשפחתה הייתה משפחת תעשיינים עשירה.
אחיה הגדול פרנץ הפך לעורך דין, אחיה הבכור יאנוש רייזמן, שהיה מבוגר ממריאן בשש שנים, היה צלם עיתונות בעל שם בין-לאומי.
ההורים סיפקו לילדיהם חינוך קפדני, מריאן השלימה את ארבע כיתות היסודי הראשונים כתלמידה פרטית, ומשנת 1921 למדה בבית הספר התיכון לבנות בעיר הולדתה.
היא קיבלה אמנם את המצלמה הראשונה שלה כשהייתה בת 13, אבל לא השתמשה בה הרבה.
היו לה רגשות אמביוולנטיים כל חייה כלפי אחיה צלם העיתונות, האישיות שלהם הייתה שונה מאוד.
גם הקריירה שלהם התפתחה אחרת, אבל היא בכל זאת בחרה במקצוע הצילום בהשפעתו והחליטה ללמוד צילום במינכן מ-1929 עד 1931. היא למדה ב-Staatslehranstalt für Lichtbildwesen (המכון הממלכתי לצילום), לאחר סיום לימודיה עבדה כצלמת בברלין.
תחילה כעוזרת מעבדה ולאחר מכן כצלמת בחברת אחיה ב-URF Werbe Kollektive וצילמה תמונות לעיתונים.
שם נוסדה גישתה השמאלנית, ששילבה את מסורות הבאוהאוס.
לאחר שאחיה ועמיתה נסעו למוסקבה, היא נותרה לבדה בברלין והיה לה עבודה מועטה, חלק מתצלומיה בהשפעת הבאוהאוס שרדו ב-Film für Alle.
היא חזרה הביתה ב-1932, אך מכיוון שתעודת ההסמכה שלה במינכן לא התקבלה על ידי מועצת התעשייה של הצלמים של בודפשט כמזכה אותה בתואר מאסטר היא נדרשה להיבחן ועד אז לא יכלה לעבוד כצלמת עצמאית.
הוריה קנו לה מרתף בבודפשט, שם פיתחה יצירות של צלמים חובבים במשך שנתיים, ותחת שם אחר, מכיוון שלא הייתה יכולה להשתמש בשם רייזמן בגלל היעדר ההסמכה.
היא צילמה אז בעיקר פורטרטים ותמונות ילדים תחת השם "פוטו מריאן" וב-1934 פתחה סטודיו עצמאי לפורטרטים בשם זה, תחילה ב-Lipót körút, ומ-1938 ברחוב Veres Pálné.
מהר מאוד עשתה לעצמה שם עם תמונות הריקוד החדשניות שלה ותמונות של ילדים ואנשים מפורסמים.
שיתוף פעולה עם אמי פיקלר
ד"ר אמי פיקלר שפתחה דרכים חדשות בחינוך ילדים וברפואת ילדים, ראתה את תמונותיה וחיפשה אותה.
אמי פיקלר הייתה פסיכולוגית ילדים והרעיון שלה היה שצריך לספק לילד בריא את התנאים הנכונים - ביגוד מתאים, מקום פנוי למשחק ולפעילות גופנית - כדי להתפתח רגיל בהתאם ליכולותיו הטבעיות.
היא הציעה למריאן לתעד את השיטה שלה בתמונות, למרות שלא יכלה לשלם לה.
הורי הילדים היו אלה שהזמינו מהתמונות החדשות והטבעיות ושילמו עליהן.
כל היצירה של שתיהן נקבעה באופן מכריע על ידי יחסי העבודה שלהן שהחלה באותה תקופה ולאחר מכן באמצעות ידידותן.
במהלך חייה צילמה רייזמן את הטיפול בחולים של פיקלר באופן קבוע, ארבע פעמים בשנה, ובהמשך את קהילות הילדים של המכונים שהקימה הרופאה.
תוך התחשבות בדרישות היסודיות המדעיות, צילומיה שנעשו בגישה פסיכולוגית, הופיעו כחידוש רדיקלי בצילום ילדים עם הכנות המלאה של תמונותיה.
היא הייתה הראשונה שתיארה באופן אותנטי את ביטויי החיים הכנים של ילדים בסביבתם הטבעית, בסיטואציה המתאימה לגילם, ועקבה בצילומיה אחר התפתחותו של כל ילד לאורך שנים ועשרות שנים.
כשלושה רבעים מיצירותיה ששרדו הן צילומי ילדים.
ספרה של ד"ר פיקלר עפ תצלומיה של רייזמן בשם "מה כבר יודע התינוק", שיצא לאור ב-1938 ראה אור מאוחר יותר במהדורות רבות ובשפות רבות, בצרפתית, גרמנית, צ'כית ורוסית.
ספרם השני, "ספר האמהות", שיצא לאור ב-1954, עבר 15 מהדורות מתוקנות ומורחבות, גם הוא בכמה שפות.
במהלך מלחמת העולם השנייה היא נאלץ להסתתר בשל יהדותה, הסטודיו וכליה, כמו גם רוב יצירותיה, נהרסו.
בשנים 1945–1946 עבדה כצלמת עיתונות ב"משרד הקולנוע ההונגרי".
היא הפכה שוב לצלמת סטודיו עצמאית עד 1951, ואז צלמת עיתונות בחברת הצילום הונגרית עד 1954. לאחר פיטוריה, המשיכה לצלם ולעבוד כעצמאית בסטודיו שלה, תוך צילום מגוון רחב של נושאים.
בשנים 1951 עד 1967 הייתה גם מורה במחלקה לצילום בבית הספר המקצועי לאמנויות יפות ויישומיות.
בעלה היה הצלם היהודי-הונגרי ארנה ויידה.
מריאן רייזמן הובאה למנוחת בבית הקברות היהודי של אובודה.
מפעל חייה נקבע על ידי ההיכרותה עם פסיכולוגית הילדים אמי פיקלר, שאת לקוחותיה היא צילמה כאמור בקביעות.
צילומיה המבוססים על ידע פסיכולוגי יצרו בית ספר לצילום ילדים.
רוב יצירותיה המוכרות כיום הן צילומי ילדים.
שני הספרים שלהם ראו אור פעמים רבות ותורגמו למספר שפות.
רייזמן פרסמה גם כמה אלבומים אמנותיים.
תערוכת האוסף הקולקטיבית שלה נערכה בגלריה הלאומית של הונגריה ב-1972, ותערוכתה ביחד עם החומר של אחיה התקיימה במוזיאון תנועת העבודה ב-1988.
מריאן סמש (במקור מגזינר-Magaziner, בהונגרית: Szemes Marianne; בודפשט, 10 באפריל 1924 – בודפשט, 3 בנובמבר 2003) הייתה במאית קולנוע יהודייה-הונגרייה, תסריטאית, זוכת פרס בלה באלאז' (פרס הכבוד המקצועי הממלכתי ההונגרי הגבוה ביותר שניתן להעניק ליוצרי סרטי קולנוע ולמפיקי טלוויזיה), האישה הראשונה שקיבלה תואר בבימוי קולנוע בהונגריה.
את לימודיה האוניברסיטאיים סיימה ב בין השנים 1945–1949.
בין 1949 לבין 1983 היא ביימה 500 סרטי חדשות, סרטים תיעודיים, סרטים עלילתיים ודרמות טלוויזיה, וכתבה את תסריטי רובם בעצמה.
סמש הייתה המזכירה הכללית של האיגוד הבינלאומי לסרטי תעודה.
היא זכתה בפרסים מובילים בוונציה, קרקוב, מילאנו ובפסטיבלים אחרים.
אביה, פאל מגזינר (1898–1945) היה בעל מפעל שנודע גם בכתיבת מדריכי טיולים ובעבודתו שמטרתה הייתה להפוך את הסקי לפופולרי.
אמה, מגדה רונה, הייתה רקדנית, כוריאוגרפית ומנהלת תיאטרון, אך באמצעות בעלה היא יכולה להיחשב גם למטפסת הסלעים הראשונה של הונגריה.
סבה וסבתה מצד אביה היו לאיוש לוי מגזינר (1861–1939) ומריה בהם, סבה וסבתה מצד אמה היו זיגפריד רונה ומרגיט ינוביץ (1881–1975).
אני עושה מה שאני רוצה (1968)
שני בנים יושבים על ספסל (1973)
הפרופסור של העולם התחתון (1969)
מריאן קולייר ; 1859–1887) הייתה ציירת בריטית מהמאה ה-19 ומזוהה עם האחווה הפרה-רפאליטית.
מריאן האקסלי נולדה ב-1859 בלונדון, לאב תומאס הנרי האקסלי ולאם הנרייטה אן הית'ורן.
היו לה שבעה אחים, כולל אחיה .
היא למדה ציור ב בלונדון.
עבודותיה הוצגו באקדמיה המלכותית לאמנויות וב.
ב-30 ביוני 1879 נישאה האקסלי לסופר וצייר הדיוקנאות הבריטי, ג'ון קולייר, גם הוא בוגר סלייד.
נולדה להם בת בשם ג'ויס, ב-1884. לאחר לידתה של ג'ויס, מריאן סבלה מדיכאון סב לידתי ובנובמבר 1887 היא נלקחה לפריז לטיפול אצל ז'אן מרטן שארקו.
אולם היא חלתה בדלקת ריאות ומתה בדצמבר 1887. הייתה לה התנהגות לא יציבה ואולי מחלת נפש, שנראה היה שהסימפטומים התגברו לפני מותה.
לאחר מותה של מריאן, ג'ון קולייר נשא לאישה את אחותה הצעירה אמה האקסלי בשנת 1889 בנורווגיה.
ניתן למצוא את עבודתה של מריאן קולייר באוספים של מוזיאונים, כולל בגלריית הדיוקנאות הלאומית בלונדון, ובמוזיאון המדע בלונדון.
מריאן עווד (נולדה ב-29 באוקטובר 1996) היא כדורגלנית ישראלית המשחקת כקשרית במועדון הפועל פתח תקווה מליגת העל, ובנבחרת ישראל.
עווד נולדה בחיפה, ישראל, למשפחה ערבית-ישראלית.
אמה הייתה שחקנית כדורסל, ואביה וסבה שחקני כדורגל בליגות הנמוכות, ומגיל צעיר הנמשכה לספורט, התנסתה בשחייה, טניס, כדוריד, כדורסל, קראטה, וסקייטבורד, עד שלבסוף החליטה על כדורגל.
עווד החלה לשחק בשכונה, ולאחר מכן בקבוצת בנים בחיפה, עד שבגיל 11 נאסר עליה להמשיך בקבוצת הבנים.
בשנת 2010, בגיל 14, הצטרפה לקבוצת הנערות של בנות סכנין.
לאחר שתי עונות החלה לשחק במקביל גם בקבוצת הבוגרות של סכנין בליגה הראשונה.
בעונת 2012/2013 עברה למכבי כישרונות חדרה, גם שם שיחקה במקביל בליגת הנערות ובקבוצה הבוגרת.
בעונת 2013/2014 עברה לאקדמיית הכדורגל לבנות, שבאותה עונה שיחקה בליגת ילדים א' שרון.
בעונה שלאחר מכן עברה קבוצת האקדמיה לשחק בליגת הנשים הראשונה, ועווד כבשה 10 שערים ב-21 הופעות ליגה.
בעונת 2015/2016 עברה עווד לאוניברסיטת לונג איילנד ברוקלין, שם בילתה 4 עונות, כשבתווך גיחה קצרה למכבי כישרונות חדרה לקראת סיום עונת 2016/2017.
בעונת 2019/2020 עברה עווד לשחק במכבי בנות עמק חפר.
לאחר שתי עונות בעמק חפר עברה עווד לשחק בעונת 2021/2022 בויאריאל ב' מספרד, כחלק משיתוף פעולה של עמק חפר עם האקדמיה של ויאריאל.
בעונת 2022/23 שבה לעונה נוספת בעמק חפר.
עם פתיחת עונת 2023/2024 חתמה עווד בקבוצת פומגט אנקרה מהסופר-ליג הטורקית, עימה סיימה במקום השני בליגה הטורקית.
לקראת עונת 2024/2025 חתמה עווד בהפועל פתח תקווה מליגת העל הישראלית.
עוואד צברה 4 הופעות בנבחרת ישראל עד גיל 17, 16 הופעות בנבחרת ישראל עד גיל 19, וב-6 באפריל 2017 עלתה להופעת בכורה בנבחרת הבוגרת, במשחק נגד ליטא, בו גם כבשה את שער הבכורה שלה, במסגרת מוקדמות אליפות העולם 2019.
נכון ל-5 ביוני 2025 צברה 41 הופעות ו-5 שערים בנבחרת ישראל.
מריאן שפיכאלסקי (בפולנית: Marian Spychalski, כינויו המחתרתי: מארק; 6 בדצמבר 1906 – 7 ביוני 1980) היה פוליטיקאי בתקופת הרפובליקה העממית של פולין, שר ההגנה של פולין בשנים 1956–1968, יושב ראש מועצת המדינה ב־1968–1970, מרשל פולין.
נולד בלודז' (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בפולין) במשפחתו של יוזף שפיכאלסקי, עובד במפעל טקסטיל בלודז' ופעיל מפלגה סוציאליסטית.
מריאן הלך בעקבות אביו, בשנת 1929 הצטרף אל המפלגה הקומוניסטית של פולין.
בשנת 1931 סיים לימודי אדריכלות באוניברסיטת ורשה לטכנולוגיה.
עבד כאדריכל בוורשה ובפוזנן, בשנת 1935 התמנה לראש מחלקה באגף לתכנון ערים בעיריית ורשה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין על ידי הנאצים, הצטרף לתנועת ההתנגדות לכיבוש הנאצי.
במחתרת התחבר עם ולדיסלב גומולקה והפך לאחד מחבריו הקרובים.
בשנת 1942 היה בין מייסדי "גוורדיה לודובה" (לאחר מכן "ארמייה לודובה"), ארגון צבאי מחתרתי של המפלגה הקומוניסטית הפולנית.
בעת פעילותו במחתרת היה ידוע בכינויו המחתרתי - מארק.
בשנת 1943] מונה לראש המטה שך ארמייה לודובה.
בתחילת יולי 1944 עזב את ורשה מזרחה ועבר לשטח שהיה בשליטת הצבא האדום.
הוא קיבל תפקיד במטה הצבא הפולני העממי (צבאה של פולין הקומוניסטית) והועלה לדרגת קולונל (אף על פי שמעולם לא קיבל שום הכשרה צבאית).
בנובמבר 1944 הוא מונה לראש עיריית ורשה (אף על פי שרוב העיר הייתה עדיין בידי הצבא הגרמני ורק חלק מהשכונות בגדה המזרחית של נהר ויסלה היו בשליטת הצבא האדום וצבא פולין הקומוניסטית).
בינואר 1945, לאחר שחרור כל העיר, הפך למעשה לראש העירייה בפועל.
בפברואר 1945 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל.
לאחר המלחמה המשיך מונה שפיכאלסקי לתפקיד סגן שר ההגנה של פולין והועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
בשנת 1949, במסגרת מאבקי כוח במפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית, הועבר שפיכאלסקי לתפקיד סגן שר הבינוי.
ולאחר מכן פוטר גם ממשרד הבינוי.
הוא החל לעבוד כארכיטקט בעיריית פוזנן.
בתחילת 1950 נעצר שפיכאלסקי (יחד עם חברו ולדיסלב גומולקה) בפקודת הנשיא בולסלאב ביירוט.
הוא הוחזק במאסר במשך שש שנים, מבלי שהוגש נגדו כתב אישום.
רק לאחר מות הנשיא ביירוט במרץ 1956 שוחרר מהכלא.
שמו טוהר והוא שב להיות חבר בכיר בהנהגת פולין.
בנובמבר 1956, לפי דרישתו של ולדיסלב גומולקה, פוטר מתפקידו שר ההגנה של פולין, מרשל קונסטנטין רוקוסובסקי.
בשנת 1959 הפך שפיכאלסקי גם לחבר בפוליטביורו של מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית.
בשנת 1963 הועלה שפיכאלסקי לדרגת מרשל פולין.
באפריל 1968, בעקבות המשבר הפוליטי בפולין, הועבר שפיכאלסקי מתפקידו והוחלף בוויצ'ך ירוזלסקי.
שפיכאלסקי מונה ליושב ראש מועצת המדינה.
בנובמבר 1970, בעקבות הדחתו של ולדיסלב גומולקה מתפקיד מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית, פוטר שפיכאלסקי מכל תפקידיו בצמרת המדינה והוצא לגמלאות.
מריאן שפיכאלסקי נפטר בוורשה ב-7 ביוני 1980, נטמן בבית הקברות הצבאי פובונזקי.
הוא זכה להלוויה ממלכתית, בה השתתפה כל הצמרת המדינית והצבאית של פולין.
מריאנה פרנצ'סקה מצוקאטו (באיטלקית ובאנגלית: Mariana Francesca Mazzucato; נולדה ב-16 ביוני 1968) היא כלכלנית ואקדמאית איטלקית-אמריקאית-בריטית.
היא משמשת כפרופסורית לכלכלת חדשנות וערך ציבורי ביוניברסיטי קולג' לונדון (UCL) וכמנהלת המייסדת של מכון UCL לחדשנות ומטרה ציבורית (IIPP).
מצוקאטו נודעת בעיקר בזכות תרומתה להבנת הדינמיקה של שינוי טכנולוגי, לבחינת תפקידו של המגזר הציבורי בקידום חדשנות (בפרט במסגרת מדיניות מוכוונת-משימה), ולחידוש השיח הכלכלי סביב מושג הערך.
כתב העת ניו ריפבליק תיאר אותה כאחת ההוגות החשובות ביותר בתחום החדשנות.
היא פרסמה רבות בתחומי כלכלת החדשנות, תורת הערך והכלכלה הפוליטית, ובשנים האחרונות עוסקת גם בשאלות של שינויי אקלים והמשבר הסביבתי העולמי.
בין ספריה הבולטים: המדינה היזמית: הפרכת מיתוסים על המגזר הציבורי מול הפרטי, ערך הכול: יצירה ונטילה בכלכלה העולמית, כלכלת משימה: מדריך בסגנון ירח לשינוי הקפיטליזם, ו-ההונאה הגדולה: כיצד תעשיית הייעוץ מחלישה את עסקינו, ממעיטה בערך ממשלותינו ומעוותת את כלכלותינו, שנכתב בשיתוף עם רוזי קולינגטון.
בקריירה הציבורית שלה שמה דגש על תרגום רעיונות כלכליים למדיניות פרקטית, והיא מכהנת בשורת תפקידים בכירים בזירה הבין-לאומית: חברת קבוצת המומחים הבכירה של אונסק"ו לממשל אקולוגי של בינה מלאכותית, וחברת מועצת הייעוץ של המרכז לחברה ולכלכלה חדשה בפורום הכלכלי העולמי (WEF).
בשנת 2019 מונתה על ידי נשיא דרום אפריקה, סיריל רמאפוסה, לחברה במועצה הנשיאותית לייעוץ כלכלי (PEAC) של המדינה.
בשנת 2021 הוענק לה תואר "גרנדה אופיצ'יאלה" במסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה – העיטור האזרחי הגבוה ביותר במדינה – כאות הוקרה על תרומתה התאורטית והמעשית לעיצוב המדיניות הכלכלית.
מריאנה מצוקאטו נולדה ברומא, איטליה, להורים ארנסטו מצוקאטו, פיזיקאי, ואלסנדרה מצוקאטו, שניהם איטלקים.
ב-1972 עברה המשפחה לפרינסטון, לאחר שארנסטו קיבל משרה במעבדת הפלזמה של אוניברסיטת פרינסטון.
מצוקאטו בילתה את רוב שנותיה המוקדמות בארצות הברית לפני שחזרה לאירופה.
ב-1986 סיימה מצוקאטו את לימודיה באוניברסיטת פרינסטון.
בהיסטוריה ויחסים בין-לאומיים באוניברסיטת טאפטס.
כסטודנטית לתואר ראשון, השתתפה בתוכנית חילופי סטודנטים במקסיקו סיטי ולמדה בהאוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו, שם נחשפה לראשונה ללימודי כלכלה פוליטית.
בכלכלה בהניו סקול למחקר חברתי, ולאחר מכן קיבלה תואר דוקטור בכלכלה מאותו מוסד ב-1999. עבודת הדוקטורט שלה נקראה ארבע מסות על דינמיקות של נתח שוק אבולוציוני: גישה חישובית.
בין מנחי התזה שלה היו וילי זמלר, לאנס טיילור, דאנקן ק.
קריירתה האקדמית החלה ב-1995 כמרצה אורחת לכלכלה באוניברסיטת ניו יורק עד 1997. היא לימדה באוניברסיטת דנוור בין השנים 1997 ל-1999. בין 1998 ל-1999 שימשה כחוקרת פוסט-דוקטורט במסגרת מלגת מארי קירי בבית הספר לעסקים של לונדון, שם עבדה בשיתוף פעולה הדוק עם פול גרוסקי.
ב-1999 הצטרפה להאוניברסיטה הפתוחה כמרצה והפכה לפרופסורית מן המניין ב-2005, שם ייסדה את מרכז המחקר לחדשנות, ידע ופיתוח.
בין 2008 ל-2010 שימשה כפרופסורית אורחת באוניברסיטת בוקוני.
ב-2014 הייתה פרופסורית אורחת נכבדה באוניברסיטת טכנולוגיה סידני.
בין 2011 ל-2017 כיהנה כפרופסורית בכיסא RM פיליפס לכלכלת חדשנות באוניברסיטת סאסקס לפני שעברה ליוניברסיטי קולג' לונדון ב-2017. ב-2024 ייסדה במשותף את הברית הכלכלית האסטרטגית, רשת עולמית המגבירה את קולן של כלכלניות מהדרום הגלובלי בקידום תיאוריה כלכלית חדשה.
מצוקאטו פעילה בייעוץ לממשלות בנושאי חדשנות, אסטרטגיה תעשייתית וצמיחה.
בין 2015 ל-2019 הייתה חברה בוועדה המייעצת הבין-לאומית של Sitra, קרן החדשנות הפינית.
ב-2018 שימשה כיו"ר משותפת של הוועדה למדיניות חדשנות ואסטרטגיה תעשייתית מכוונת משימה, שהשפיעה על האסטרטגיה התעשייתית של ממשלת בריטניה.
ב-2019 מונתה על ידי נשיא דרום אפריקה סיריל רמאפוסה לחברה במועצת הייעוץ הכלכלי שלו, תפקיד שבו היא ממשיכה לספק המלצות לבניית פיתוח בר-קיימא ומכליל.
מאז 2020, מצוקאטו היא חברה בקבוצת מומחי החדשנות של משרד העסקים, האנרגיה והאסטרטגיה התעשייתית בבריטניה וחברה בוועדה המייעצת הבין-לאומית של Vinnova, סוכנות החדשנות של שוודיה.
ב-2020 מונתה על ידי ראש ממשלת איטליה ג'וזפה קונטה כיועצת מיוחדת למדיניות כלכלית ונציגת הכלכלנית של איטליה בוועדת G7 לעמידות כלכלית, שייעצה למנהיגי G7 בוועידת G7 בקורנוול, בריטניה, ב-2021.
היא משמשת כיום כחברה במועצת היועצים הכלכליים לממשלת סקוטלנד, תפקיד שבו היא מכהנת מאז 2015. היא עבדה בשיתוף פעולה הדוק עם ממשלת סקוטלנד והשר הראשון בהקמת הבנק הלאומי להשקעות של סקוטלנד ב-2018. בין 2015 ל-2016 שירתה בוועדה המייעצת הכלכלית של מפלגת הלייבור הבריטית, וסיפקה ייעוץ לקבינט הצללים.
בנוסף לממשלות לאומיות, מצוקאטו שימשה כיועצת כלכלית גם למוסדות בין-לאומיים, כולל הפורום הכלכלי העולמי, הנציבות האירופית, ארגון הבריאות העולמי, הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי, ומחלקת האו"ם לענייני כלכלה וחברה.
בין 2017 ל-2021 ישבה מצוקאטו במועצת המנהיגות של רשת הפתרונות לפיתוח בר-קיימא של האו"ם.
היא הייתה חברה בכוח המשימה של הנציבות האירופית לחדשנות במגזר הציבורי ובקבוצת המומחים שלה לחדשנות לצמיחה (RISE).
בין 2018 ל-2019 שימשה כיועצת מיוחדת לנציב המחקר, המדע והחדשנות של הנציבות האירופית, קרלוס מואדס.
ב-2020 מונתה על ידי תאודרוס אדהנום גברה-יסוס, המנכ"ל של ארגון הבריאות העולמי, ליו"ר המועצה לכלכלת בריאות לכולם של הארגון.
בין 2022 ל-2023 שירתה בקבוצת הייעוץ הבכירה של סוכנות החלל האירופית לחקר חלל אנושי ורובוטי עבור אירופה.
בין 2022 ל-2024 שימשה כיו"ר משותפת של הוועדה העולמית של OECD לכלכלת המים יחד עם יוהאן רוקסטרום, נגוזי אוקונג'ו-איוולה ותרמן שנמוגאראטנם.
ב-2024 מונתה על ידי נשיא ברזיל לולה דה סילבה ליו"ר משותפת של קבוצת המומחים של כוח המשימה של G20 למאבק עולמי בשינויי אקלים יחד עם ורה סונגווה.
מצוקאטו שירתה גם במועצת הייעוץ הבכירה של האו"ם לענייני כלכלה וחברה, בוועדה הבכירה של OECD לאקלים וכלכלה, במועצת המנהיגות של רשת הפתרונות לפיתוח בר-קיימא של האו"ם, בוועדה למדיניות פיתוח של האו"ם ובוועדה לבריאות אוניברסלית שהוקמה על ידי צ'טהאם האוס.
בנוסף לתפקידים רשמיים, מצוקאטו ומכון UCL לחדשנות ומטרה ציבורית ייעצו למספר ממשלות בנושאי מדיניות חדשנות וצמיחה ירוקה בארצות הברית, ברזיל, קולומביה וברבדוס.
לקחים מעבודה זו שותפו בדוח ה-IIPP אסטרטגיה תעשייתית מכוונת משימה: תובנות גלובליות, שפורסם ב-2024.
מצוקאטו חיברה מספר דוחות מדיניות, כולל מחקר וחדשנות מכווני משימה באיחוד האירופי, ולאחר מכן הדוח ניהול משימות באיחוד האירופי, שהשפיעו ישירות על תוכנית המחקר והחדשנות של האיחוד האירופי Horizon Europe, ושינוי טרנספורמטיבי באמריקה הלטינית והקריביים עבור ECLAC.
דוחות משמעותיים נוספים כוללים את הדוח הסופי של הוועדה העולמית לכלכלת המים על הערכת המחזור ההידרולוגי כטובין משותף עולמי, ואת הדוח פלנטה ירוקה וצודקת, שנכתב על ידי קבוצת המומחים של G20 TF-CLIMA, שניהם פורסמו ב-2024.
מחקריה של מצוקאטו עסקו ביחסים בין חדשנות, מדיניות ממשלתית, שווקים פיננסיים וצמיחה כלכלית, תוך התמקדות ברמת החברה, התעשייה והמדינה.
חלק ניכר מעבודתה הושפע מהמסגרת השומפטריאנית של דרוויניזם כלכלי.
מחקריה המוקדמים התמקדו במקורות ובאבולוציה של הבדלים מתמשכים בין חברות והשלכותיהם על מחזורי חיי התעשייה והבדלים במבנה הסקטוריאלי.
מחקריה האמפיריים התמקדו בתעשיות הרכב, המחשבים האישיים, הביוטכנולוגיה והפרמצבטיקה.
ב-2013 פרסמה מצוקאטו את עבודתה המפורסמת ביותר, המדינה היזמית.
הספר הצביע על התפקיד המרכזי שלדעתה ממלאים גורמים ממשלתיים בקידום חידושים רדיקליים בשלביהם המוקדמים, במיוחד בארצות הברית.
הוא כלל מספר מחקרי מקרה בתחומים שונים – כולל ביוטכנולוגיה, תרופות וטכנולוגיה נקייה – כדי להראות שההשקעות בסיכון גבוה בוצעו על ידי המדינה לפני שהמגזר הפרטי נכנס לתמונה.
בפרק ידוע שבוחן את האייפון, היא מפרטת כיצד הטכנולוגיות שהופכות אותו ל"חכם" – האינטרנט, GPS, מסך המגע והעוזרת הקולית סירי – כולן מומנו על ידי הממשלה.
היא טוענת בספר שכספים ציבוריים סוללים את הדרך למהפכה הירוקה בדומה למה שהתרחש בביוטכנולוגיה וננוטכנולוגיה.
תחום תרומה מרכזי שלה היה האינטראקציה בין שווקים פיננסיים לשינוי טכנולוגי, תוך התייחסות להשפעות החיוביות והשליליות של גורמים פיננסיים על חדשנות.
מחקרים מוקדמים שלה מצאו שתנודתיות מחירי המניות נוטה להיות הגבוהה ביותר, ברמת החברה והתעשייה, כאשר החדשנות הטכנולוגית היא הרדיקלית ביותר.
בין 2009 ל-2012 היא ניהלה את פרויקט המחקר FINNOV: מימון, חדשנות וצמיחה, שמומן על ידי הנציבות האירופית.
מחקרים עדכניים של מצוקאטו הדגישו את השונות בסוגי המימון התאגידי שמציעים גורמים מוסדיים שונים ואת כישלונם של גורמים פרטיים לספק מימון "סבלני" מספיק, שמוכן לקחת סיכונים לטווח ארוך בתחומים כמו אנרגיה מתחדשת.
עבודות מאוחרות יותר התבססו על המסקנה של המדינה היזמית, לפיה סוציאליזציה של סיכונים לחדשנות רדיקלית מחייבת חשיבה מחודשת על האופן שבו התגמולים מופרטים, במטרה לייצר צמיחה מכלילה יותר.
במאמר משותף משנת 2013 עם ויליאם לזוניק, קשר הסיכון-תגמול: מי לוקח את הסיכונים?
מי מקבל את התגמולים?, היא תיארה עוד את המתח בין האופן שבו ערך נוצר לבין האופן שבו הוא נלקח בקפיטליזם המודרני, מה שמוביל לחלוקה מצומצמת יותר של התגמולים.
ב-2018 פרסמה מצוקאטו את ספרה השני המשמעותי, ערך הכול: יצירה ונטילה בכלכלה העולמית, שעסק במושג היסודי של ערך בתיאוריה הכלכלית.
הספר עקב אחר ההיסטוריה הארוכה והמגוונת של תיאוריות הערך הכלכלי וטען נגד ההיגיון המעגלי שהתפתח עם כלכלה נאו-קלאסית, שבו תגמול כספי נתפס כשווה ערך ליצירת ערך אמיתי.
הספר טוען שחלק מהחברות הפרטיות פועלות כמחפשות רווחים במקום ליצור ערך בעצמן, ושהחקיקה הנוכחית מעודדת התנהגות מסוג זה.
מצוקאטו פיתחה ביקורת על תאוריית כשל שוק והציעה מושג שתופס טוב יותר את הערך שהמדינה יכולה ליצור.
הדבר הוביל אותה להציע את תפקיד המדינה בכלכלה כמי שיוצרת ומעצבת שווקים חדשים, תוך שימת דגש על דרך "מכוונת משימה" שמתמודדת עם אתגרים חברתיים מרכזיים.
ספרה השלישי המשמעותי, כלכלת משימה: מדריך בסגנון ירח לשינוי הקפיטליזם, מסכם את טיעוניה לשיפור יכולות המדינה ולהכוונת מדיניות כלכלית סביב משימות שאפתניות בעלות יעדים חברתיים.
ב-2023 היא כתבה בשיתוף עם רוזי קולינגטון, אז אחת מתלמידותיה לדוקטורט, את ההונאה הגדולה: כיצד תעשיית הייעוץ מחלישה את עסקינו, ממעיטה בערך ממשלותינו ומעוותת את כלכלותינו.
בהתבסס על תמיכתה של מצוקאטו בפיתוח יכולות פנימיות במנהלות המגזר הציבורי, הספר מתאר את עליית תעשיית הייעוץ וכיצד הסתמכות יתר על יועצים פוגעת ביכולתן של מנהלות ציבוריות לנהל חדשנות ויחסים עם המגזר הפרטי כראוי.
מצוקאטו נשואה לקרלו קרסטו-דינה, מפיק קולנוע איטלקי, ולזוג ארבעה ילדים.
מצוקאטו כותבת טורי דעה עבור עיתונים לאומיים שונים, כולל הגרדיאן, פייננשל טיימס, ו־הניו יורק טיימס, והיא תורמת קבועה ל־Project Syndicate.
היא מופיעה לעיתים קרובות בתוכניות חדשות ואקטואליה ומעבירה הרצאות מרכזיות בכנסים.
אלה כוללים מספר הרצאות TED בעלות צפייה גבוהה, וכן הרצאות פומביות במוסדות אקדמיים וממשלתיים שונים ברחבי העולם.
היא הופיעה גם ברשת התקשורת השמאלנית נובארה מדיה.
ב-2016 הפכה מצוקאטו לאישה הראשונה שנשאה את ראול פרבריש הרצאה שאורגנה על ידי הוועדה הכלכלית של האו"ם לאמריקה הלטינית והקריביים בסנטיאגו, צ'ילה.
ב-2018 זכתה בפרס לאונטייף לקידום גבולות המחשבה הכלכלית על מחקרה המתמקד באופן שבו ממשלות מקדמות חדשנות.
ב-2019 זכתה ב־All European Academies פרס מאדאם דה סטאל לערכים תרבותיים, לכבוד תרומתה לתפקיד המגזר הציבורי בקידום חדשנות.
ב-2020 זכתה בפרס ג'ון פון נוימן, המוענק מדי שנה על ידי מכללת רייק לחוקר במדעי החברה שיצירותיו השפיעו באופן משמעותי לאורך זמן על לימודיהם ופעילותם האינטלקטואלית של הסטודנטים במכללה.
ב-2021 קיבלה את תואר גרנדה אופיצ'יאלה במסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית, הכבוד האזרחי הגבוה ביותר של איטליה, כהוקרה על תרומתה לתיאוריה ולמדיניות הכלכלית.
ב-2024 זכתה בפרס הערך הציבורי בליסבון, פורטוגל.
דוקטורטים של כבוד: האוניברסיטה הלאומית של סן מרטין, ארגנטינה (2016);
מריאנה הוא ציור שמן על בד מאת האמן דנטה גבריאל רוזטי, שנוצר בשנת 1870. היצירה משתייכת לזרם הרומנטיציזם, ומוצגת בגלריית האמנות של אברדין שבבריטניה.
בציור נראית דמותה של מריאנה לבושה בשמלה כחולה מהודרת, בסביבה אפלה המבליטה את עוצמת הרגש והמלנכוליה שבמבטה.
ברקע מופיעה דמות נוספת, ככל הנראה מנגנת בכלי נגינה, ותורמת לאווירה הדרמטית והרב־שכבתית של הסצנה.
שימושו של רוזטי בפלטה צבעונית עשירה ובעיבוד קפדני של אור וצל מבטאים את אופיו הרגשי והאסתטי של הרומנטיציזם.
הציור מציג דמות נשית ישובה, עטויה שמלה כחולה עשירה, על רקע כהה שמבליט את נוכחותה.
היא נראית שקועה בהרהורים, מבטה מופנה הצידה ומלא הבעה של עצבות מהורהרת.
מאחוריה מופיעה דמות משנית, ככל הנראה מנגנת, המוסיפה לאווירה האינטימית והעמוקה של הסצנה.
רוזטי בחר לתאר את מריאנה ברגע של בדידות ושתיקה, תוך הקפדה על פרטים דקורטיביים כמו תכשיטים, בד עשיר ושיער מבריק, שמדגישים את היופי החיצוני של הדמות.
הציור מתבסס על דמותה של מריאנה מתוך המחזה "מידה כנגד מידה" לשייקספיר, אישה שננטשה על ידי אהובה לאחר שאיבדה את נדונייתה בטביעת אונייה.
רוזטי מעניק לדמות עומק רגשי, תוך הדגשת תחושת ההמתנה, הדחייה והכמיהה.
הדוגמנית לציור הייתה ג'יין מוריס, אהובתו של רוזטי ואשתו של חברו ויליאם מוריס – והבחירה בה טוענת את היצירה במשמעות אישית.
מריאנה בציור הופכת לסמל של אהבה בלתי ממומשת, כמיהה שקטה והשלמה עם כאב.
הריחוק בין הדמויות והרקע האפל משקפים את הבדידות והניתוק הרגשי, לא רק של מריאנה – אלא גם של האמן עצמו.
דמותה של מריאנה – דמות משנית במחזה "מידה כנגד מידה" של שייקספיר – זכתה לפרשנות חזותית מעמיקה, במיוחד ביצירותיהם של ג'ון אוורט מיליי ורוזטי.
ציורו של מיליי "מריאנה" (1851) מציג את הדמות ברגע של בדידות קיומית, ממתינה לאהובה שלא ישוב, כשסביבתה הטבעית מרמזת על עונות הזמן החולפות ועל תחושת קפיאה בזמן.
כשני עשורים מאוחר יותר, בציורו של רוזטי "מריאנה" משנת 1870, הדמות מקבלת גוון אישי יותר – היא הופכת לביטוי של כמיהה רגשית עמוקה ופרטית, בגילומה של ג'יין מוריס, אהובתו של הצייר.
שתי היצירות מהוות עיבודים חזותיים שונים לאותה דמות ספרותית – האחת מדגישה את המימד הדרמטי והסיפורי, והשנייה את הפנימי והנפשי – ושתיהן משקפות את תפיסת התקופה את דמות האישה המופנמת, היפה והסובלת.
מריאנו אידלמן (נולד ב-27 ביוני 1974) הוא קומיקאי, שחקן, מדבב וסטנד-אפיסט ישראלי.
התפרסם עם חבר הילדות שלו אלי פיניש בצמד הקומי "אלי ומריאנו", ושניהם שחקנים קבועים בתוכנית הסאטירית "ארץ נהדרת" מעונתה הראשונה.
מריאנו נולד בארגנטינה, כבן יחיד למרטין, רופא במקצועו, ולואיסה.
המשפחה עלתה ארצה כשמריאנו היה בן ארבע והתיישבה בנתניה.
כעבור כמה שנים נפטרה אמו ממחלת הסרטן.
הופעתו הראשונה הייתה ב-1990 בתוכנית טלוויזיה לילדים בשם "קריאת כיוון", ששודרה בערוץ הטלוויזיה החינוכית הישראלית.
מריאנו למד בבית הספר התיכון "שרת" בנתניה, ובהמשך למד תיאטרון בבית הספר למשחק "הבוסתן" בנתניה.
ב-1996 אחרי שירות בצה"ל, החל מריאנו בקריירת המשחק שלו.
את הופעתו הראשונה עשה לצד אלי פיניש בפינת הסטנד-אפ בתוכנית הבידור של דודו טופז - "הראשון בבידור", בערוץ 2, שם זכה הצמד לחשיפה.
השניים קיבלו בהמשך פינה קבועה בתוכנית והשתתפו בה כשנתיים.
במקביל הם העלו מופע סטנד-אפ: "אלי ומריאנו עוברים על הצחוק", וכעבור זמן הופיעו בסדרה משלהם: "אחלה סרט".
ב-2002 הוציא הצמד לשוק דיסק DVD ובו קטעים ממופעי הסטנדאפ שלהם.
ב-2001 התארח בתפקיד עצמו לצידו של אלי פיניש בסדרה "שוטטות" ששודרה בערוץ 2.
ב-2002 השתתף אידלמן בסדרת הדרמה "שבתות וחגים" (עונה 3), וכן הופיע בתוכנית הסטנדאפ של ערוץ ביפ "לא נפסיק לצחוק".
ב-2003 התארח בעונה השנייה של סדרת הילדים הקומית "גור ואוח" ששודרה בג'טיקס וגילם את הפיה הטובה.
ב-2005 גילם דמויות שונות לצד אלי פיניש במופע המוזיקלי "שיר נולד".
בין 2007–2013 שיחק בסדרת הדרמה הקומית "עבודה ערבית", לצד נורמן עיסא ואחרים.
ב-2008 השתתף בסדרת הדרמה "על קצות האצבעות", שם גילם את השוטר בעל פגם ה"פציאליס".
הסדרה זכתה בפרס מסך הזהב לשנת 2008.
ב-2017 התארח בסדרה הילדים הקומית "אלישע" ששודרה בערוץ הילדים וגילם את זוהר מליקה.
ב-2021 השתתף בסדרה "מי פה הבוס?" בה גילם את סגל.
ב-2024 הוא השתתף בעונה השלישית של תוכנית ריאלטי בשם "רוקדים עם כוכבים" והגיע למקום החמישי בחצי הגמר.
אידלמן השתתף גם בכמה פרסומות בניהם: "תנובה", "דואר ישראל", ו"AIG".
החל מ-2003 משתתף אידלמן בכל עונות תוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת", ששודרה תחילה בערוץ 2 ומאוחר יותר בערוץ 12, במסגרת שידורי קשת.
בתוכנית מחקה מריאנו אנשי ציבור ובידור כשהמרכזי שבהם הוא ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
ב-2010 שיחק בסרט של חבורת "ארץ נהדרת": "זוהי סדום".
בין 2012–2014 שיחק בסדרה "הפרלמנט" בתפקיד הקטור, דמות המבוססת על אביו הרופא.
ב-2002 השתתף ב"פסטיגל מהסרטים" לצידם של אלי פיניש, יהודה לוי, סופי צדקה, טל מוסרי ואחרים.
ב-2004 השתתף בסרטו של אבי נשר "סוף העולם שמאלה" ובסרטו של שי כנות "אהבה קולומביאנית".
ב-2013 השתתף ב-"X פסטיגל" בתפקיד "מאסטר X", לצד יובל סמו.
ב-2014 השתתף בקומדיה "שושנה חלוץ מרכזי" בבימויו של שי כנות, ובאותה שנה השתתף גם במשחקי הפסטיגל – לצד אלי פיניש.
ב-2021 השתתף באלבום "השחור החדש יותר" של גיא מזיג בשיר "The Funky Zachen".
ב-2004 מריאנו דיבב את ברני הכריש בסרט "תפוס ת'כריש".
ב-2008 דיבב את ראש עיריית מקדוד בגרסה העברית של הסרט "הורטון שומע מישהו".
מריאנו נשוי בשנית לאידה, ולהם שלושה ילדים.
מריאנה פרדריקסון (בשוודית: Marianne Fredriksson; 28 במרץ 1927, גטבורג – 11 בפברואר 2007, אוסטרסקר) הייתה סופרת שוודית, מן הנודעות והמתורגמות ביותר.
פרדריקסון הייתה עיתונאית מצליחה עד שנות ה-80, כאשר בעקבות משבר אמצע החיים הפכה לסופרת.
פרדריקסון כתבה שלושה עשר רומנים וכמה ספרים נוספים, אשר תורגמו ללמעלה מ-40 שפות, בהן גם עברית, ונמכרו ביותר מ-17 מיליון עותקים ברחבי העולם.
ספריה המוקדמים עסקו בנושאים תנ"כיים בזווית שונה, ובהם "ספר חוה" ו"ספר קין".
נושא בולט בספריה הוא הידידות, באשר לדבריה, בעתיד "הידידות תהיה חשובה יותר מאשר האהבה".
מספר מספריה עבדו לסרטים ומחזות.
ב-2001 הספר "אנה, חנה ויוהנה" עובד למחזה על ידי אבי גיבסון בר-אל, עבור פסטיבל התיאטרון תיאטרונטו.
ב-2012, הספר "סימון והאלונים" עובד לסרט על ידי הבמאית השוודית ליסה הולין.
אינגה ומירה, תרגמה מאנגלית שלומית הנדלסמן, כנרת תשס"ג (2003).
אנה חנה ויוהנה, מאנגלית לי עברון-ועקנין, כנרת, תל אביב, 1998.
ילדה אהובה, מאנגלית קטיה בנוביץ', כנרת 2006.
מריאנו אדריאן בוגליאסינו (בספרדית: Mariano Adrian Bogliacino; נולד ב-2 ביוני 1980 בקולוניה, אורוגוואי) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בקבוצת פלאסה קולוניה מליגת העל האורוגוואית.
בוגליאסינו החל לשחק בפלאזה קולוניה בשנת 2000 והיה שותף בעליית הקבוצה לליגה הראשונה.
ב-2003 עבר לקבוצת פניארול, אשר במדיה שיחק עונה אחת והופיע ב-8 משחקים.
באותה שנה הצטרף בוגליאסינו לקבוצת לאס פאלמס מהליגה השנייה בספרד.
בשנת 2004 עבר לשחק באיטליה, תחילה בסמבנדטזה וב-2005 הצטרף לנאפולי ביחד עם ניקולאס אמודיו, קשא אורוגוואי שאיתו שיחק ב"סמבנדטזה".
שם התפרסם והפך לאחד השחקנים החשובים של הקבוצה.
הקבוצה הצליחה לעלות תוך שנתיים מהליגה השלישית לסרייה א'.
בוגליאסינו משחק לרוב באגף השמאלי ולעיתים כקשר אחורי או כחלוץ שני.
מריאנו מרטין אלונסו (בספרדית: Mariano Martín Alonso; 20 באוקטובר 1919 – 9 בספטמבר 1998) היה כדורגלן ספרדי, שהתפרסם כששיחק במדי ברצלונה.
מרטין, שתפקידו במגרש היה חלוץ, שיחק במשך תשע עונות בברצלונה, בין 1939/40 לבין 1947/48. 188 השערים שהבקיע ב-167 משחקים – ממוצע של 1.12 שערים למשחק – גורמים לרבים להחשיבו כאחד החלוצים הטובים ביותר ששיחקו במדי ברצלונה.
מרטין הוא השחקן עם מספר השערים העשירי בגודלו בהיסטוריית הקבוצה.
מהירותו וכוחו היקנו לו את הכינוי "הזעם של הרחבה" (בספרדית: "La furia del área").
תחילת דרכו בקבוצה הייתה מוצלחת.
בעונת 1940/41 עזר לקבוצה לסיים במקום הרביעי עם 12 שערים שהבקיע, והוא היה מלך שערי הקבוצה באותה עונה.
אולם, העונה שלאחריה הייתה אחת הקשות ביותר בהיסטוריה של ברצלונה, והיא ניצלה מירידה לליגה השנייה רק במשחק האחרון.
מרטין היה בין השחקנים המצטיינים של הקבוצה, ו-17 השערים שהבקיע ב-23 הופעות עזרו לקבוצה להישאר בליגה הראשונה.
למרות היכולת הדלה של ברצלונה בליגה, היא הצליחה לזכות בגביע הגנרל בסוף אותה עונה.
מרטין הבקיע צמד במשחק הגמר נגד אתלטיק בילבאו.
השער השני היה שער הניצחון, בהארכה, מבישול של ז'אומה סוספדרה.
בעונה הבאה, עונת 1942/43, זכה מרטין בתואר מלך שערי הליגה – הפיצ'יצ'י, כשהבקיע 32 שערים ב-26 משחקים.
הוא היה הזוכה הראשון בשורות ברצלונה שזכה בתואר הפיצ'יצ'י.
באותה עונה החל רצף של 18 שערים ב-10 משחקים רצופים – שיא קבוצתי, שליונל מסי שבר כשישים שנה לאחר מכן.
בעונת 1943/44 היה פעם נוספת מלך שערי ברצלונה, עם 24 שערי ליגה, אך הקבוצה סיימה רק במקום השישי בליגה.
באותן שנים, פעמים רבות שיתף מרטין פעולה עם הקיצוני ז'וזפ ואיה.
במהלך משחק ידידות של נבחרת קטלוניה נגד נבחרת ולנסיה בפברואר 1944, נפצע מרטין בברכו.
פציעה זו הגבילה את יכולתו של מרטין להשתתף במשחקי הקבוצה עד סוף הקריירה שלו.
מרטין לקח חלק קטן בזכיית ברצלונה באליפות הליגה בעונת 1944/45, האליפות השנייה של הקבוצה בהיסטוריה, עם 4 שערים בלבד ב-11 הופעות.
המועדון זכה באליפות נוספת ב-1947/48, שבה למרטין לא היה חלק כלל בשל הפציעה שעבר.
בשל העובדה שמרטין לא הצליח לשחזר את יכולתו מלפני הפציעה, לצד עלייתו של החלוץ ססאר, הוא נאלץ לעזוב את ברצלונה ב-1948.
מרטין הצטרף לז'ימנסטיק טרגונה, שם שיחק במשך שנתיים ושיתף פעולה עם חברו מימיו בברצלונה חוסה בראבו.
ב-1950 הצטרף לסנט אנדראו, שם פרש ממשחק כעבור שנה.
ב-1943, בעודו שחקן, הקים ביחד עם בניטו גארסיה חנות ספורט בעיר ברצלונה שנודעה לימים בשם "בניטו ספורטס".
מריאנו פאדילה אי ראמוס (בספרדית: Mariano Padilla y Ramos 1842 – 21 בנובמבר 1906) היה זמר בריטון אופראי ספרדי, שעשה חיל במיוחד בתפקיד הראשי של דון ג'ובאני של מוצרט.
פאדילה למד אצל מאבליני בפירנצה והופיע ברבות מארצות אירופה, בהן אנגליה, שם שיר ב"דינורה" של מאיירבר ב-1881. בשנת 1887 הופיע בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן ובאותה שנה הופיע בפראג, בהצגת המאה של "דון ג'ובאני"
פאדילה זכור בעיקר כאיש, שלו נישאה הסופרן הבלגית דזירה ארטו, להפתעתו הרבה של ארוסה באופן לא-רשמי, פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי.
ארטו הופיע ברוסיה ב-1868 שם פגשה את צ'ייקובסקי והתאהבה בו.
הרגשות היו הדדיים, והשניים דיברו על נישואים, ואם כי לא התארסו באופו רשמי, הייתה ביניהם הבנה מסוימת בנושא זה.
ארטו המשיכה במסעה לפי המתוכנן ויצאה לוורשה, אבל הם תכננו להיפגש שוב באחוזתה סמוך לפריז בקיץ 1869.
הנישואים התקיימו ב-15 בספטמבר 1869, בסבראו בוורשה.
בתם, הסופרן לולה ארטו דה פאדילה הייתה גם היא זמרת אופרה ידועת-שם.
מריאנו פאדילה אי ראמוס מת בפריז בנובמבר 1906, בן 64, וארבעה חודשים אחריו מתה דזירה ארכטו.
מריאנפלאץ היא כיכר גדולה במרכז העיר מינכן, גרמניה מאז שנת 1158.
בימי הביניים היו בכיכר שווקים ונערכו בה תחרויות.
הכיכר נקראה על שם המריאנזוילה (Mariensäule), עמוד מריאני (על שם מרים, אם ישו) שנבנה בשנת 1638 לכבוד סיום הכיבוש השוודי.
כיום הכיכר ידועה בזכות בית העירייה הנמצא בקצה הצפוני שלה.
הקריון (סוג של גלוקנשפיל) שמנגן במגדל בית העירייה, בליווי בובות, נבנה בהשראת טורנירים אלו, וכיום מושך מיליוני תיירים.
לקריון שלוש מנגינות: בראשונה אין תזוזה של הדמויות, בשנייה נעות הדמויות שבחלק העליון ובשלישית רוקדים החבתנים (עושי חביות הבירה) שבחלק התחתון.
ריקודם מסמל את הפריחה הכלכלית שהתרחשה עם תום מלחמת שלושים השנה כאשר הקהל שב לפקוד את בתי הבירה.
בצד המזרחי של הכיכר נמצא בית העירייה הישן של העיר.
המדרכה בין המריאנפלאץ לקארלספלאץ היא אזור הומה המלא בחנויות ומסעדות.
במקום נמצאת גם תחנת רכבות הממוקמת מתחת לכיכר אשר מהווה תחנה מרכזית חשובה לרכבת התחתית (U Bahn) ולרכבת פרוורים (S Bahn) לעיר.
רוב המבנים שסביב הכיכר נהרסו במהלך הפצצות בעלות הברית במלחמת העולם השנייה ושחוזרו במהלך השנים שאחריה.
מגדל הפעמונים (הגלוקנשפיל) ניצל מהרס, כנראה בשל היותו נקודת ציון למטוסים.
המריאנסולה היא עמוד מריאני, הממוקם בכיכר המריאנפלאץ, שנבנה בפקודת מקסימיליאן הראשון, דוכס בוואריה בשנת 1638 לכבוד סיום הכיבוש השוודי במהלך מלחמת שלושים השנים.
בראש העמוד פסלון מוזהב של הבתולה מרים, העומדת על חצי סהר כמלכת גן עדן, שנבנה בשנת 1590. העמוד הוצב לראשונה בקתדרלת פראואנקירכה.
עמוד מרים במינכן הוא העמוד המריאני הראשון מצפון לאלפים והוא נבנה בהשראת עמודי מרים אחרים שנבנו באירופה.
בארבע פינות תחתית העמוד ניצבות ארבע דמויות ילד קטן הנאבקות כל אחת באויב סמלי אחר בתקווה שלא תתרחש על העיר הצרה המסומלת על ידי הדמות.
האריה מסמל מלחמה, קוקאטריס מסמל מגפה, דרקון מסמל רעב ונחש מסמל את הכפירה או מעשי השטן.
בפאתי הכיכר נמצאת מזרקת הדג (Fischbrunnen).
המזרקה נמצאת ליד הכניסה הראשית לבניין העירייה החדש, המים מגיעים אליה מנהר האיזאר (Isar).
לפני המזרקה הנוכחית הייתה במקום מזרקה קודמת, שנבנתה על ידי קונרד קנוהל בשנים 1865-1862 ונהרסה לחלוטין בהפצצות בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
ב-1954, במקום שחזור מלא נבנתה מזרקה חדשה על בסיס רעיונות המזרקה הקודמת.
מָרִיבּוֹר (בסלובנית ; בגרמנית Marburg an der Drau) היא העיר השנייה בגודל אוכלוסייתה בסלובניה עם כ-100,000 תושבים.
העיר משתרעת לגדות נהר הדראווה, נמצאת בחבל הארץ שטיריה תחתית ומהווה מרכז כלכלי ותרבותי לחלקה הצפון מזרחי של סלובניה וכן מרכז לגידול תפוחי-עץ.
נמצא במקום שרידים להתיישבות אנושית פרה-היסטורית.
ב-1164 תועדה טירה במקום והיישוב הוזכר כשוק ב-1204 וקיבל זכויות עיר ב-1254. מריבור הועברה לשליטת בית הבסבורג ב-1278 ועמדה ב-1480 וב-1481 בפני מצור של מתיאש הוניאדי וב-1532 וב-1683 מצור של העות'מאנים.