tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פעולת החילוץ שהובילו כוחות הביטחון האפגניים, יחד עם כוחות מיוחדים נורווגיים, נמשכה יותר מעשר שעות, עד שחזר האזור לשליטת המשטרה.
ארגון הטליבאן נטל אחריות לפיגוע.
באוקטובר 2016 הוענק לאחד מלוחמי היחידה המיוחדת הנורווגית מדליה, על הצלת חייהם של הדיפלומטים הספרדים במהלך האירוע.
החייל נפצע משלוש יריות בגופו במהלך האירוע.
המדליה הוענקה בשגרירות ספרד באוסלו, נורווגיה, על ידי שגריר ספרד בנורווגיה.
ספרד מיוצגת באפגניסטן על ידי שגרירות שהיא מחזיקה בקאבול, בירת אפגניסטן.
אפגניסטן מיוצגת בספרד על ידי שגרירות שהיא מחזיקה במדריד, בירת ספרד.
יחסי אסטוניה–צ'ילה הם יחסי החוץ בין צ'ילה לאסטוניה.
צ'ילה הכירה מחדש באסטוניה ב-28 באוגוסט 1991 ויחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו ב-27 בספטמבר 1991.
הסכם על נסיעות ללא ויזה בין אסטוניה וצ'ילה נכנס לתוקף ב-2 בדצמבר 2000.
שתי המדינות מקיימות בתוקף גם מזכר על שיתוף פעולה בין משרדי חוץ.
צ'ילה היא בין השותפות החשובות בסחר החוץ של אסטוניה באמריקה הדרומית.
בשנת 2007 הוערך המסחר בין אסטוניה לצ'ילה ב-6.3 מיליון אירו.
הייצוא האסטוני כלל בעיקר מכונות, ציוד מכני ודלקים מינרליים; הייצוא של צ'ילה כלל בעיקר יין, דגים, סרטנים ופירות.
בשנת 2004, 83% מייצוא צ'ילה לאסטוניה, שהסתכם אז ב-2.4 מיליון אירו, היה מורכב מיין.
בשנת 2008 יינות צ'ילה החזיקו את הנתח הגבוה ביותר בשוק היין המיובא של אסטוניה, ואחריהם יינות ספרדיים.
בגלל האקלים שלה שאינו מתאים לייצור ענבים בקנה מידה גדול, מרבית היין שנמכר באסטוניה מיובא.
בשנת 2006, אסטוניה וצ'ילה הוציאו את סדרת הבולים המשותפת בנושא אנטארקטיקה, שתוכננה על ידי Ülle Marks ו-Jüri Kass, הנושאת תמונות של פינגווין קיסרי ושל לווייתן מינקי.
יצירותיהם של הסופרים הצ'יליאנים איזבל אלנדה, פבלו נרודה וחוסה דונוסו תורגמו לאסטונית.
צ'ילה מיוצגת באסטוניה באמצעות שגרירותה בהלסינקי, פינלנד, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בטאלין וטרטו.
אסטוניה מחזיקה בצ'ילה קונסוליית כבוד בסנטיאגו דה צ'ילה.
יחסי אפגניסטן–צ'ילה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האסלאמית של אפגניסטן לבין הרפובליקה של צ'ילה.
לאחר נפילת קאבול בשנת 2021, ציין שר החוץ הצ'יליאני, אנדרס אלמאנד, כי "ניצחון הטליבאן באפגניסטן הוא בושה לעולם וטרגדיה לנשים", וקבע כי משרד החוץ משתף פעולה עם מדינות אחרות על מנת לסייע בפינוי פעילי ארגוני זכויות אדם באפגניסטן.
ב-26 באוגוסט 2021 הודיע משרד חוץ הצ'ליאני כי הוא נוקט צעדים לקבלת יותר מ-300 פליטים אפגנים הנמצאים בסכנה עקב השתלטות הטליבאן על אפגניסטן.
המסחר בין שתי המדינות הסתכם בשנת 2018 ב-12,000 דולר, וכלל בעיקר יצוא מאפגניסטן לצ'ילה של מכשירי אריזה, מכשירי רדיו מרחוק ושטיחים ארוגים ביד.
צ'ילה מיוצגת באפגניסטן באמצעות שגרירותה בטהראן, איראן.
אפגניסטן מיוצגת בצ'ילה באמצעות שגרירותה באוטווה, קנדה.
יחסי אסטוניה–צ'כיה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האסטונית לרפובליקה הצ'כית.
היחסים בין המדינות כוננו זמן קצר לאחר עצמאות אסטוניה, ואסטוניה יוצגה בצ'כוסלובקיה על ידי שגרירותה בברלין, רפובליקת ויימאר, ולאחר מכן על ידי שגרירותה בוורשה, פולין.
היחסים הדיפלומטיים בין אסטוניה וצ'כיה נותקו במרץ 1939 לאחר כיבוש צ'כוסלובקיה וחודשו רק ב-9 בספטמבר 1991. ב-1 בינואר 1993, היחסים הדיפלומטיים הועברו אוטומטית למדינות היורשות של צ'כוסלובקיה, צ'כיה וסלובקיה.
שגרירות אסטוניה החלה את עבודתה בפראג באוגוסט 1997, ובשנת 2010 היא פתחה קונסוליית כבוד בברנו.
הקונסוליה הצ'כוסלובקית בטאלין החלה לעבוד בשנת 1921 והשגרירות הוקמה בשנת 1928. שגרירות צ'כיה בטאלין נפתחה ב-15 במאי 2000.
מאז שנת 2006 ביקרו באסטוניה הוועדה הסביבתית, הוועדה החוקתית, משלחת הגנת נתונים ומשלחת חברי ועדות כלכליות, חקלאות ותחבורה של הסנאט הצ'כי.
מבקרים אחרים כללו את הוועדה לענייני האיחוד האירופי של בית הנציגים, משלחת הוועדה התקציבית, ויו"ר הסנאט הצ'כי פ' סובוטקה.
בריגיקוגו הוקמה הקבוצה הפרלמנטרית אסטונית-צ'כית ובראשה עומדים נציגי מייליס.
לאחר הבחירות לפרלמנט בשנת 2010, הוקמה בבית הנבחרים קבוצת ידידות בין-פרלמנטרית צ'כית-בלטית.
במרץ 2010 נפגש ראש הממשלה אנדרוס אנסיפ עם ראש הממשלה יאן פישר.
שר החוץ הצ'כי יאן קוהואוט יחד עם משלחת בת 10 חברים השתתפו בפגישת שרי החוץ של נאט"ו בטאלין באפריל 2010. בנובמבר 2010 שר החוץ הצ'כי קארל שוורצנברג הגיע לאסטוניה וביקר גם בטרטו וגם בטאלין.
בנוסף לביקורים רמי דרג מתקיימים גם התייעצויות בין משרדי החוץ.
צ'כיה היא שותפה חשובה לשיתוף פעולה הגנתי לאסטוניה.
מטוסים צ'כים השתתפו במשימת השיטור האווירי הבלטי.
אסטוניה מחזיקה בצ'כיה שגרירות בפראג וקונסוליה בברנו.
צ'כיה מחזיקה באסטוניה שגרירות בטאלין.
יחסי אפגניסטן–פולין הם היחסים הדיפלומטיים, הרשמיים, ונכון ל-2020, המלאים שבין הרפובליקה האסלאמית של אפגניסטן לבין פולין.
לאפגניסטן יש שגרירות בוורשה, ולפולין הייתה שגרירות בקאבול, עד נפילת העיר בידי הטאליבן ב-2021.
יחסי המדינות החלה עוד בשנות ה-20 של המאה ה-20, אך נותקו לאחר מלחמת העולם השנייה ותחילתה של המלחמה הקרה.
במהלך מלחמת אפגניסטן ב-1979 השלטון הקומוניסטי בפולין התייצב לצד ברית המועצות.
למרות זאת תנועת האופוזיציה "סולידריות" שצברה תאוצה בפולין התנגדה למלחמה.
לאחר נפילת מסך הברזל פולין שלחה כוחות לאפגניסטן במסגרת הברית הצפונית במאבק כנגד הטליבאן.
בשנים שלאחר מכן פולין הוסיפה לשלוח כוחות לאפגניסטן במסגרת מלחמת אפגניסטן.
יחסי אפגניסטן–מקסיקו הם היחסים הדיפלומטיים, הרשמיים, ונכון ל-2020, המלאים שבין האמירות האיסלאמית של אפגניסטן לבין מקסיקו.
אפגניסטן מיוצגת במקסיקו באמצעות השגרירות בוושינגטון די.
שבארצות הברית, ולמקסיקו יש שגרירות בטהראן שבאיראן.
שתי המדינות חברות בארגון הסחר העולמי ובאומות המאוחדות.
יחסי המדינות החלו ב-27 ביוני 1961. מאז, היחסים הבילטרליים בין שתי המדינות מתנהלים בעיקר בפורומים בינלאומיים כמו באו"ם.
בשנת 1962 שלחה מקסיקו את שגרירתה הראשונה לאפגניסטן אוקטביו פס שהייתה שגרירה גם בהודו.
בשנת 1980 מקסיקו הייתה חברה במועצת הביטחון של האומות המאוחדות ותמכה בהחלטה 462 שגינתה את הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
מאז מלחמת אפגניסטן השנייה שפרצה ב-2001 מהגרים אפגנים רבים ניסו להסתנן לארצות הברית דרך שטחה של מקסיקו.
בשנת 2018 הסחר הדו צדדי בין אפגניסטן למקסיקו הסתכם ב-9 מיליון דולר.
אפגניסטן היא שותפת הסחר העולמית ה-165 בגודלה במקסיקו ואילו במקביל, מקסיקו היא השותפה ה-63 בגודלה באפגניסטן.
הייצוא העיקרי של אפגניסטן למקסיקו כולל: טלפונים ניידים, מכונות וחלקי רכב.
היצוא העיקרי של מקסיקו לאפגניסטן כולל: מקררים, בירה, פלסטיק וסיליקון.
יחסי אפגניסטן–בנגלדש הם היחסים הדיפלומטיים, הרשמיים המלאים שבין האמירות האיסלאמית של אפגניסטן לבין בנגלדש.
לאפגניסטן יש שגרירות בדאקה ואילו לבנגלדש אין שגרירות בקאבול.
נכון ל-2020 פועלים באפגניסטן כ-170 מלכ"רים בנגלדשיים.
בנגלדש לקחה חלק בשיקומה של אפגניסטן לאחר מלחמת אפגניסטן.
מאמצים אלו זכו להוקרה על ידי נשיא אפגניסטן חאמיד כרזאי.
במקביל אפגניסטן ביקשה את עזרתה של בנגלדש בשיפור מערכת החינוך שלה.
בשנת 2009, משלחת בת 12 חברים מאוניברסיטאות באפגניסטן ביקרה בדאקה כדי לצבור ניסיון במערכת ההשכלה הגבוהה.
בשנת 2011 למדו 35 סטודנטים אפגנים באוניברסיטאות בבנגלדש.
יחסי אפגניסטן-טורקיה הם היחסים הדו-צדדיים בין האמירות האיסלאמית של אפגניסטן לרפובליקה הטורקית.
אהמט דבוטאולו תיאר מערכת יחסים זו כ"יחסים למופת" גם אם שתי המדינות אינן גובלות, אלא קרובות.
סקר שנערך לאחרונה בקאבול בקרב 1,259 אנשים מראה כי אפגניסטן מסתמכת בעיקר על טורקיה, ורואה את טורקיה כחברה הטובה והנכונה ביותר של אפגניסטן (נכון ליולי 2012).
שגריר אפגניסטן בטורקיה אמר כי "אנשים אפגנים אוהבים חיילים טורקים באפגניסטן כמו בניהם".
אפגניסטן הייתה גם האומה השנייה שהכירה ברפובליקה של טורקיה, אחרי ברית המועצות, ב-1 במרץ 1923.
שתי המדינות הקימו תוכניות חינוך והחלפת תרבות.
בתוך אפגניסטן הוקמו בתי ספר טורקיים.
יתר על כן, קציני צבא טורקיה סייעו ואף פיקדו על הכשרתם של אנשי צבא אפגניסטן.
יחסי החוץ של אפגניסטן השתנו כל כך הרבה מבחינה פוליטית, חברתית וכלכלית.
כיום היחסים בין שתי המדינות חורגים ממתן חינוך צבאי.
אפגניסטן היא מדינה שאירחה שבטים טורקים רבים לאורך ההיסטוריה בשל קרבתה למרכז אסיה.
באזור זה, אשר חיו תחת ריבונות של שבטים טורקיים כגון גקטורקים לפני הדת האסלאמית, הגיעו תחת ריבונות של שבטים טורקיים אחרים כגון השושלת הע'זנווית.
ההשפעה הטורקית באזור המשיך באותה עוצמה במהלך תקופת האימפריה המוגולית.
אפגניסטן נקלעה לשלטון הבריטי עם הודו באמצע המאה ה-19. הנהגתו של אמנוללה ח'אן באפגניסטן זכתה בעצמאות, כשהייתה מערכת יחסים עם הרפובליקה של טורקיה ונכנסה לעידן חדש.
המשלחות הטורקיות והאפגניות ב-1 במרץ 1921 במוסקבה ערכו גם ראיונות ובשם טורקיה יוסף כמאל טנגירשנק וריזה נור, מטעם אפגניסטן, נחתם הגנרל מחמד וולי חאן על ידי הסכם הברית בין טורקיה לאפגניסטן.
פרדידין פאשה, שומר מדינה לשעבר שמונה לשגריר הטורקי הראשון בקאבול.
יחסי אפגניסטן–טג'יקיסטן הם היחסים הדו-צדדיים שבין האמירות האיסלאמית של אפגניסטן לרפובליקה של טג'יקיסטן שהחלו בשנת 1992.
האזורים של שתי המדינות היו חלק מטריטוריה אחת לאורך ההיסטוריה.
לאחר הסכם ידידות שנחתם בשנת 1750 בין אחמד שאה דוראני מאפגניסטן למוחמד מוראד בק מבוכרה, הפך אמו דריה (נהר האקסוס) לגבול הרשמי של אפגניסטן.
השפה הפרסית נמצאת בשימוש נרחב בשתי המדינות, ובאפגניסטן יש מעט יותר טג'יקים מאשר בטג'יקיסטן.
היחסים הדיפלומטיים המודרניים בין שתי המדינות החלו ב-15 ביוני 1992. פרוץ מלחמת האזרחים הטג'יקיסטנית הפך את היחסים למורכבים יותר מכיוון שרוב הגבול הדרומי של טג'יקיסטן (מחוז ח'תלון) היה שנוי במחלוקת בין כוחות הממשל הטג'יקיים (ושומרי הגבול הרוסים) והאופוזיציה הטג'קית שנתמכה על ידי כוחות איסלאמיים.
לפחות 80,000 טג'יקים חיפשו מקלט באפגניסטן במהלך 1992. מנהיגי האופוזיציה הטג'יקים נהנו מתמיכת הממשלה האפגנית והתבססו שם, בעיקר במחוז בדח'שאן.
גם מלחמת האזרחים באפגניסטן גרמה לנדידת פליטים בין שתי המדינות, הפעם בכיוון ההפוך.
טג'יקיסטן תמכה בהתנגדות הברית הצפונית לטאליבן בתקופה זו - בעוד שמאות אלפי טג'יקים ברחו מאפגניסטן כדי להימלט משלטון החמושים האיסלאמיסטים.
טג'יקיסטן פתחה את שגרירותה בקאבול כאשר כרזאי עלה לשלטון באפגניסטן.
הקונסוליה במזר-י שריף נפתחה גם היא בנובמבר של אותה שנה.
באפריל 2005 ערך רחמון ביקור רשמי באפגניסטן.
הקשרים הדיפלומטיים, העסקיים והתרבותיים בין שתי המדינות הולכים ומתרחבים מאז.
מתוכם כ-500 לומדים באוניברסיטאות שונות בטג'יקיסטן.
אפגניסטן וטג'יקיסטן חולקות גבול של כ-.
כיום הגבול המפותל בין שתי המדינות מהווה דאגה גדולה לשתי הממשלות, כמו גם לקהילה הבינלאומית.
הגבול הוא נתיב מרכזי להברחת סמים מאפגניסטן לרוסיה ולאירופה, ומאמצע שנת 2009 נראה כי האלימות הקשורה לסמים סביב הגבול הולכת וגוברת, בין היתר בשל המצב הבלתי יציב יותר בפקיסטן.
נתיבי התחבורה בין שתי המדינות (כגון גשר אפגניסטן-טג'יקיסטן) נבנים אט-אט ובעזרת מימון מממשלות חיצוניות.
בין אפגניסטן לטג'יקיסטן נחתמו מספר הסכמים הנוגעים לאנרגיה.
בספטמבר 2007 נחתם הסכם של 500 מיליון דולר ליצירת חיבור אנרגטי מטג'יקיסטן וקירגיזסטן לאפגניסטן.
טג'יקיסטן וקירגיזסטן מנסות לפתח את התעשייה ההידרואלקטרית ולמכור אותה לדרום אסיה.
שתי הממשלות הסכימו גם להקים מפעל הידרואלקטרי של 1,000 מגה-ואט על נהר פאנג'.
בנייתו ממומנת על ידי הבנק העולמי, בנק הפיתוח האסייתי והבנק לפיתוח אסלאמי.
לאחר השתלטות הטליבאן על אפגניסטן בפעם השנייה, מנהיגי אופוזיציה אפגניים רבים כמו מפקד עמק פאנג'שיר, אחמד מסעוד, ברחו לטג'יקיסטן.
אפגניסטן מחזיקה בשגרירות בדושנבה ובקונסוליה בחורוג.
שגריר אפגניסטן הנוכחי בטג'יקיסטן הוא מוחמד זהיר אגבר.
טג'יקיסטן מחזיקה שגרירות בקאבול וקונסוליה במזאר-י שריף שגריר טג'יקיסטן הנוכחי באפגניסטן הוא שרופידין אימם.
יחסי אפגניסטן–וייטנאם הם יחסי החוץ בין האמירות האסלאמית של אפגניסטן לרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם.
היחסים בין המדינות נותקו ב-1992. עם זאת, עדיין מתקיים שיתוף פעולה בין המדינות.
אין כרגע יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות, אבל בעבר היו.
יחסי החוץ בין אפגניסטן לצפון וייטנאם נוצרו ב-16 בספטמבר 1974, בתקופת אפגניסטן תחת שלטונו של מוחמד דאוד ח'אן ובתקופת מלחמת וייטנאם.
שגרירות וייטנאמית נפתחה בקאבול ב-1978 תחת המשטר האפגני בעקבות מהפכת סאור.
הן הרפובליקה הווייטנאמית והן הרפובליקה האפגנית היו מדינות קומוניסטיות ובעלות ברית של ברית המועצות.
בהצבעה באו"ם בינואר 1980, וייטנאם הייתה אחת מארבע המדינות היחידות שתמכו בפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
שתי המדינות חתמו על הסכם פטור מוויזה בשנת 1987.
לאחר 1992 כאשר הממשלה הסוציאליסטית באפגניסטן קרסה, וייטנאם סגרה את שגרירותה במדינה זו.
שגרירות אפגניסטן בווייטנאם נסגרה ביוני 1993. השגרירות בקאבול הוסמכה לשגרירות וייטנאם בפקיסטן, בעוד שהשגרירות בהאנוי הוסמכה לשגרירות אפגניסטן בסין.
וייטנאם הכירה בממשלתו האפגנית של חמיד קרזאי בדצמבר 2001 ולאחר מכן סיפקה סיוע הומניטרי לאפגניסטן.
בשנת 2020, שגריר אפגניסטן בסרי לנקה אשרף היידרי נפגש עם שגריר וייטנאם בסרי לנקה פאם נגוק היידרי, שאמר כי "אנו שואבים השראה מהעלייה המהירה של וייטנאם ומההתקדמות הבולטת בכל המגזרים של פיתוח בר קיימא, לאחר שנות המלחמה של המדינה.
זו הסיבה שאנו מצפים ללמוד לקחים רלוונטיים מווייטנאם ליישום באפגניסטן שלאחר הסכסוך ואחרי השלום".
יחסי אפגניסטן–סין הם היחסים הדיפלומטיים בין אפגניסטן לסין.
אורכו של גבול המדינה בין המדינות הוא 76 קילומטרים.
ב-20 בינואר 1955, הרפובליקה העממית של סין כוננה יחסים דיפלומטיים עם ממלכת אפגניסטן.
בינואר 1957 ביקרו ראש הממשלה ג'ואו אנלאי ממועצת המדינה של הרפובליקה העממית של סין וסגן ראש הממשלה חוא לונג לביקור ממלכתי באפגניסטן.
זה היה הביקור הראשון של ההנהגה הסינית באפגניסטן בהיסטוריה של היחסים.
במהלך הביקור נפגשו ראש הממשלה וסגן ראש הממשלה עם המלך מוחמד זאהיר שאה וקיימו שיחות עם ראש הממשלה מוחמד דאוד ח'אן וסגן ראש הממשלה עלי מוחמד.
לביקורו של ראש ממשלת סין באפגניסטן הייתה השפעה על שיפור ההבנה ההדדית בין שתי המדינות והניח בסיס איתן לפיתוח יחסי ידידות בין סין לאפגניסטן.
באוקטובר 1957 ערך ראש הממשלה מוחמד דאוד ביקור רשמי בסין.
במהלך הביקור, הוא קיים פגישות עם מאו דזה-דונג, סגנו ז'ו דה ויו"ר הוועדה המתמדת של הקונגרס העממי הלאומי ליו שאוצ'י.
ב-22 בנובמבר 1963, סין ואפגניסטן חתמו על הסכם גבול בין המדינות בבייג'ינג.
הסכם זה יישב את הסכסוך הטריטוריאלי על מסדרון ואח'אן שבשליטת אפגניסטן.
בשנת 2001, האמירות האסלאמית של אפגניסטן בשליטת הטליבאן נפלה לאחר ההתערבות הצבאית של ארצות הברית, לאור אירועים אלו, היחסים בין סין ואפגניסטן השתפרו משמעותית והוחזרו לרמה הרשמית.
בדצמבר 2001 שלחה סין קבוצת עבודה של משרד החוץ לאפגניסטן כדי להשתתף בטקס המינוי של הממשל הזמני האפגני, וכן שלחה הודעת ברכה לנשיא חאמיד כרזאי.
בינואר 2002, הנשיא כרזאי הגיע לביקור רשמי בסין ונפגש עם נשיא סין ג'יאנג דזה-מין ועם ראש הממשלה צ'ו רונג'י.
סין סיפקה לאפגניסטן 30 מיליון יואן בסיוע חומרי ומיליון דולר במזומן.
הנשיא ג'יאנג דזה מין הודיע כי סין תעניק סיוע כלכלי של 150 מיליון דולר לאפגניסטן.
עד סוף מרץ 2002, 30 מיליון יואן בסיוע חומרי נמסרו לקאבול.
ב-6 בפברואר 2002, שגרירות סין באפגניסטן חידשה את עבודתה.
במאי 2002 ביקר שר החוץ הסיני טאנג ג'יאשואן באפגניסטן.
במהלך הביקור נפגש שר החוץ הסיני עם חאמיד כרזאי, המלך לשעבר זאהיר חאן, וכן ניהל שיחות עם מקבילו עבדאללה עבדאללה.
שני הצדדים חתמו על הסכם שיתוף פעולה כלכלי וטכני תמורת 30 מיליון דולר בסיוע סיני לאפגניסטן.
בנובמבר 2002 ביקר בסין שר החוץ האפגני עבדאללה עבדאללה.
במהלך הביקור, הצד הסיני והאפגני חתמו על הסכם בסך מיליון דולר בצורת סיוע חומרי סיני לאפגניסטן.
בדצמבר 2002, סין, יחד עם 5 המדינות השכנות האחרות של אפגניסטן, חתמו על הצהרת שכנות טובה בקאבול, המאששת מחדש את מחויבותן לכבד את הריבונות והשלמות הטריטוריאלית של אפגניסטן, והסכימו לתמוך ללא הרף בהתנהלות תהליך השלום.
בפברואר 2003, הנשיא כרזאי ביקר בסין פעמיים.
בחודש מאי ביקר סגן נשיא ממשלת המעבר האסלאמית האפגנית, נמטולה שרכרני, ביקור עבודה בסין.
במהלך הביקור, הוא ניהל שיחות עם סגן נשיא סין זנג צ'ינגהונג ונפגש עם יו"ר ועדת ה-NPC וו בנגגו ועם ראש הממשלה וון ג'יאבאו ממועצת המדינה של הרפובליקה העממית של סין.
שני הצדדים חתמו על שלושה מסמכים, כולל האמנה לשיתוף פעולה כלכלי וטכני, במסגרתו סיפקה ממשלת סין מענקים של 15 מיליון דולר לממשלת אפגניסטן.
מאז 2010, הגדילה סין את הסיוע הכלכלי וההשקעות שלה לאפגניסטן, במיוחד, הקצתה 3.5 מיליארד דולר לפיתוח מכרות נחושת באפגניסטן.
שר החוץ הסיני, וואנג יי, היה מראשוני מנהיגי העולם שניהל קשרים גלויים עם הטליבאן לאחר כיבוש קאבול.
במרץ 2022, הוא אף ביקר בקאבול ונועד עם מקבילו האפגני, אמיר חאן מוטאקי.
גורם שהשפיע על היחסים היה הקשר בין הטליבאן לבין הארגון האויגורי הבדלני, ששואף "לשחרר" את מחוז שינג'יאנג במערב סין, "התנועה האסלאמית של מזרח טורקיסטן".
לאורך ההיסטוריה של היחסים בין אפגניסטן לסין, הסחר בין מדינות בוצע דרך פרוזדור ואח'אן, הגובל באזור האוטונומי שינג'יאנג.
אפגניסטן מחזיקה בסין שגרירות בבייג'ינג.
סין מחזיקה באפגניסטן שגרירות בקאבול.
יחסי אפגניסטן–הודו הם היחסים הדיפלומטיים בין אפגניסטן להודו.
בשנות ה-80, הפכה הרפובליקה של הודו למדינה היחידה בדרום אסיה שהכירה ברפובליקה הדמוקרטית הפרו-סובייטית של אפגניסטן.
בשנות ה-90 נפגעו היחסים בין המדינות עקב עליית הטליבאן (האמירות האסלאמית של אפגניסטן) שעלו לשלטון כתוצאה ממלחמת האזרחים באפגניסטן.
הודו השתתפה בהפלת משטר הטליבאן והפכה לספקית האזורית הגדולה ביותר של סיוע הומניטרי לאפגניסטן.
הודים מעורבים בפרויקטים שונים של בנייה במסגרת תוכנית השיקום של אפגניסטן.
פקיסטן מאשימה את סוכנות הביון ההודית אגף מחקר וניתוח בכך שהיא תורמת ליצירת תדמית שלילית של פקיסטן ומעורבת בהכשרת המורדים.
האשמות אלו הוכחשו על ידי הודו וארצות הברית, למרות העובדה שארצות הברית היא בעלת ברית היסטורית של פקיסטן.
ב-7 ביולי 2008 נערכה מתקפת טרור בקאבול, היעד של הפיגוע היה שגרירות הודו.
כתוצאה מהתקיפה נהרגו 58 בני אדם, יותר מ-100 נפצעו בדרגות חומרה שונות.
ב-8 באוקטובר 2009, טרוריסטים תקפו שוב את שגרירות הודו בקאבול.
כתוצאה מהתקיפה נהרגו 17 בני אדם, עוד 63 נפצעו בדרגות חומרה שונות.
הטליבאן לקח אחריות על שני הפיגועים.
לאחר האירועים הללו, משרד החוץ של אפגניסטן הצהיר כי הודו היא מדינה אחות ושום אויב לא יכול להרוס את היחסים ביניהם.
בנובמבר 2023 הודיעה שגרירות אפגניסטן בדלהי כי תפסיק להעניק שירות, עקב "קשיים נמשכים" מהודו.
אפגניסטן מחזיקה בהודו שגרירות בניו דלהי וקונסוליות במומבאי והיידראבאד.
הודו מחזיקה באפגניסטן שגרירות בקאבול וקונסוליה כללית בקנדהאר.
יחסי אסטוניה–רומניה הם היחסים הבילטרליים בין אסטוניה ורומניה.
היחסים הדיפלומטיים בין אסטוניה וממלכת רומניה כוננו ב-26 בפברואר 1921 וחודשו ב-13 בספטמבר 1991 לאחר פירוק ברית המועצות.
אסטוניה פתחה את שגרירותה בבוקרשט בשנת 2015. לפני כן יוצגה אסטוניה ברומניה באמצעות שגרירותה בוורשה, פולין.
רומניה יוצגה בתחילה באסטוניה באמצעות הנציגות הרומנית בוורשה משנת 1924, ומשנת 1932 יוצגה באמצעות הנציגות שלה בריגה שבלטביה.
ב-1 במאי 1939 הוסמך גם שגריר רומניה בהלסינקי שבפינלנד כשגריר רומניה גם בטאלין.
בשנת 2004 הצטרפו שתי המדינות לנאט"ו.
באותה שנה הצטרפה אסטוניה ל, ואילו רומניה הצטרפה לארגון בשנת 2007. רומניה פתחה את השגרירות שלה באסטוניה בשנת 2016, לאחר שקודם לכן, רומניה יוצגה באסטוניה מהלסינקי.
ב-11–12 ביולי 1992 נשיא רומניה יון איליסקו ביקר בטאלין.
אסטוניה מחזיקה ברומניה שגרירות בבוקרשט.
רומניה מחזיקה באסטוניה שגרירות בטאלין.
יחסי אסטוניה–קוסובו הם יחסי החוץ בין אסטוניה לקוסובו.
קוסובו הכריזה באופן חד צדדי על עצמאותה מסרביה ב-17 בפברואר 2008 ואסטוניה הכירה בה ב-21 בפברואר 2008. ממשלות אסטוניה והרפובליקה של קוסובו כוננו יחסים דיפלומטיים בטאלין ב-24 באפריל 2008.
לאסטוניה יש כיום 30 חיילים המשרתים בקוסובו כשומרי שלום בכוח קוסובו בראשות נאט"ו.
יחסי אפגניסטן–נפאל הם היחסים הדיפלומטיים בין אפגניסטן לנפאל.
לאפגניסטן יש יחסים עם נפאל דרך .
לשתי המדינות יש יחסים בילטרליים ארוכים ושתיהן חברות בארגון הדרום-אסיאתי לשיתוף פעולה אזורי.
היחסים החלו בתקופת המלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה.
ב-1839 הצטרפו אלפי חיילים נפאלים מיחידות הגורקה ל"צבא האינדוס".
לא ידוע כמה מהם נהרגו בזמן המלחמה.
עם זאת, ידוע כי מאות לוחמים אלה היו תחת מצור.
חיילים נפאלים נשלחו על ידי ראש הממשלה למערכה על וזיריסטן (1919–1920) בגבול עם פקיסטן.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים כוננו ב-1 ביולי 1961.
לוחמי גורקה בריטים נלחמו כחלק מכוח הסיוע הביטחוני הבין-לאומי של נאט"ו באפגניסטן בין השנים 2001 ל-2014. הנסיך הארי, דוכס סאסקס שירת גם כחלק מכוח זה באפגניסטן ב-2007.
נשיא אפגניסטן אשרף ע'ני אחמדזאי ביקר בנפאל בשנת 2014 כדי לפגוש את נשיא נפאל .
הם דנו בדרכים להעמקת היחסים הבילטרליים, במיוחד במסגרת הארגון הדרום-אסיאתי לשיתוף פעולה אזורי.
במהלך מלחמת אפגניסטן מאבטחי הגורקה הנפאלים שנשכרו על ידי קבלנים פרטיים מילאו תפקיד מכריע בהגנה על מקומות דיפלומטיים ופקידויות באפגניסטן.
לא פחות מ-15,000 היו במדינה, והיה להם שכר טוב למרות המצב באפגניסטן.
בשנת 2016 13 קבלנים נפאלים שהגנו על שגרירות קנדה בקאבול נהרגו בפיגוע התאבדות.
לאחר נפילת קאבול ב-2021, ניסתה ממשלת נפאל לפנות את כל הנפאלים השוהים באפגניסטן.
לקטמנדו אין שגרירות בקאבול, ושגרירות אפגניסטן בניו דלהי משמשת כשגרירות במקום זאת.
יחסי החוץ בין אפגניסטן ללבנון הם היחסים הבילטראליים בין אפגניסטן ללבנון.
במהלך מלחמת האזרחים הלבנונית (1975–1990), לא הייתה מעורבות ישירה של אפגניסטן, שהייתה עסוקה אז במלחמה עם ברית המועצות (1979–1989).
לבנון הייתה ממוקדת במאבקים הפנימיים שלה, ולא היו ביניהן קשרים דיפלומטיים או תמיכה משמעותית של אחת כלפי השנייה בתקופה זו.
המונח יחסי אפריקה–ישראל הם היחסים של מדינת ישראל עם מדינות אפריקה שמדרום לסהרה לאחר שזכו בעצמאותן מהמעצמות הקולוניאליות האירופאיות לאחר מלחמת העולם השנייה.
יחסי ישראל עם רוב מדינות אפריקה החלו בקשרים טובים בעת שהמדינות הללו קיבלו עצמאות, אך נותקו באחת לאחר מלחמת יום הכיפורים בלחץ מדינות ערב.
חידוש היחסים החל בתחילת שנות השמונים של המאה ה-20 והגיע לשיא באמצע שנות התשעים כאשר כמעט כל מדינות אפריקה חזרו וקשרו קשרים דיפלומטיים עם ישראל (מלבד מאוריטניה, מאלי וניז'ר שחידשו את יחסיהן עם ישראל אך ניתקו אותם מחדש).
הזיקה בין ישראל לבין מדינות אפריקה החלה בראשית התנועה הציונית.
בנימין זאב הרצל, מאבות הציונות, הזכיר את העמים האפריקאים והסבל שחוו בתקופת העבדות בספרו "אלטנוילנד" ואף הביע תקווה לסייע במאבקם לשוויון והגדרה לאומית.
בהמשך לתפיסה זו, פעלו ממשלות ישראל בראשות בן-גוריון לטיפוח יחסים עם מדינות בעולם כולו, ובעיקר במדינות מתפתחות.
גולדה מאיר תרמה רבות להתוויית מדיניות הסיוע המורחבת למדינות אפריקה שכללה ביקור של מאות אלפי אזרחי מדינות מתפתחות בסמינרים של ההסתדרות, הביעה פעמים רבות את גאוותה על שיתוף הפעולה של ישראל עם מדינות אפריקה.
המציאות הפוליטית של ישראל מיום הקמתה עיצבה גם מניעים מעשיים למעורבותה של ישראל ועד היום ניתן לראות שפעילותה של ישראל באפריקה מגוונת בהתאם.
האינטרסים הפוליטיים והכלכליים קיבלו צורות שונות במהלך העשורים שמאז הקמת מדינת ישראל, אך אפילו בתקופות של ניתוק יחסים דיפלומטיים, ישראל שימרה את נוכחותה ביבשת.
מדינת ישראל היום באפריקה פועלת במספר ערוצים וחלק גדול מפעילותה מתואם ויזום על ידי "המחלקה לשיתוף פעולה בינלאומי" (מש"ב) במשרד החוץ הישראלי.
מש"ב מרכזת פעילויות סיוע גדולות בכל רחבי היבשת בתחום הרפואה, החקלאות והתשתיות בשיתוף עם ארגון הגג של ארגוני סיוע ישראלים ויהודים - ישראייד וגם עם גורמים עסקיים פרטיים.
בנוסף, לישראל קשרי מסחר ענפים בתחום הביטחוני ומוצרים ושירותים שונים בתחום התשתיות והחקלאות.
כלל הייצוא מישראל ליבשת עמד על 2.5 מיליארד דולר בשנת 2008.
באופן כללי, תחילת היחסים עם מדינות אפריקה הייתה מושפעת יותר מסולידריות ומניעים הומניים, ובהמשך, בשנות החמישים והשישים, הרצון להתקרבות למדינות העולם השלישי בכלל, ואפריקה בפרט, הושפע יותר ממניעים פוליטיים פרקטיים ואסטרטגייםֿ.
ישראל, כחלק מאסטרטגיה מדינית, יצרה קשרים עם מדינות באמצעות אספקת מערכות נשק, שהיו חיוניות להן.
למשל, מדינות כגון אוגנדה, קונגו, קניה ואתיופיה
בנוסף, עד אשר מדיניות הפיקוח על מכירת הנשק החלה להיאכף ברמה נאותה, סחרו גורמים ישראליים בנשק עם משטרים דכאניים.
יחסיה הדיפלומטיים של ישראל עם רוב מדינות אפריקה החלו בקשרים טובים בעת שמדינות אפריקה קיבלו עצמאותן.
לאחר מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים החלה הידרדרות ביחסים בעקבות לחץ מדינות ערב.
במהלך שנות ה-70, למרות היעדר היחסים הדיפלומטיים הייתה פעילות ישראלית באזור קרן אפריקה וגם בדרום אפריקה.
היחסים הדיפלומטיים של ישראל עם מדינות אפריקה חודשו בתחילת שנות השמונים של המאה ה-20, והגיעו לשיאם באמצע שנות התשעים, כאשר כמעט כל מדינות אפריקה חזרו ויצרו קשרים דיפלומטיים עם ישראל.
היום ישראל ממשיכה לפעול ולשתף פעולה עם מדינות אפריקאיות רבות במגוון תחומי המומחיות של אזרחיה.
בעקבות כישלון דיפלומטי מתמשך במדינות אסיה, ישראל הפנתה את מבטה ליבשת אפריקה.
תחילת היחסים בין ישראל למדינות אפריקה בקשרים של ההסתדרות עם גופים באפריקה, באמצע שנות החמישים של המאה ה-20, לפני קבלת העצמאות של רוב המדינות האפריקאיות.
משרד החוץ הישראלי היה מעוניין להחליש את ההשפעה הצפון-אפריקאית והערבית במדינות אפריקה החדשות שמדרום לסהרה.
נציגות ישראלית רשמית ראשונה הוקמה באקרה, בירת גאנה, בשנת 1956, כשנה לפני שגאנה זכתה בעצמאות.
דוד בן-גוריון שלח מסר לראש הממשלה הראשון של גאנה ברוח הציונות, מסר שביסס מכנה משותף בין האפריקאים ליהודים, שחוו סבל רב, לדבריו, מידי האדם הלבן.
בשנים שלאחר מכן ישראל השקיעה משאבים רבים בקשירת הקשרים עם מדינות אפריקה שקיבלו את עצמאותן, בהתאם לקו שהתוותה שרת החוץ, גולדה מאיר.
הרצון הישראלי בקשרים עם מדינות אפריקה נבע משיקולים שונים:
רצון בתמיכה מדינית של מדינות אפריקה במוסדות בינלאומיים.
רצון בתמיכה ביטחונית אסטרטגית במעטפת הגאוגרפית שמסביב למדינות ערב העוינות את ישראל.
הדבר היה רלוונטי במיוחד לגבי אתיופיה.
רצון בקשרים כלכליים עם מדינות קרובות יחסית לצורך ייבוא חומרי גלם וייצוא סחורות.
הזדהות עם מדינות שהשתחררו בדומה לישראל משלטון קולוניאלי.
ככלל, המניעים של המדינות האפריקאיות החדשות היו הרצון למודרניזציה בתחומי חקלאות, תעשייה וצבא.
הבחירה בישראל כבעלת-ברית בתחומים אלה נבעה ממספר סיבות.
ראשית, למרות משאביה המוגבלים מבחינה תקציבית, ישראל לא הייתה חלק מהמדינות הקולניאליות, ולא היוותה איום על הלאומיות האפריקנית הצומחת.
שנית, האופי המעורב של הכלכלה הישראלית ונטיותיה הסוציאליסטיות תאם את התפיסות והתוכניות לפיתוח של רבות ממשלות אפריקה.
שלישית, לישראל היה ניסיון בבעיות דומות לאלה שאיתן התמודדו מדינות אפריקה, בגלל תנאי השטח, אופי האקלים ומחסור במים.
מעבר לכך, המדינות הונעו על ידי הרצון להימנע מהשתלטות המעצמות הגדולות ולפחות עד שנות השבעים של המאה ה-20, גם על ידי הרצון לא להתערב בסכסוכים שלא נוגעים לאפריקה באופן ישיר.
לצורך חיזוק הקשרים, ישראל ניתבה לפעילות עם מדינות אפריקה את מיטב כוח האדם שלה במשרד החוץ.
נציגויות ישראליות הוקמו ב-35 מדינות, עם שגרירים ב-26 מתוכן.
עם 20 מהמדינות ישראל הייתה חתומה על הסכמי מסחר והגישה למדינות החדשות סיוע בתחומים מגוונים, שכללו חקלאות, רפואה, ביטחון ופיתוח תעשייתי, באמצעות מעל 1,800 מומחים ישראלים שנשלחו לאפריקה.
את פעילות הסיוע ריכזה המחלקה לשיתוף פעולה בינלאומי (מש"ב) במשרד החוץ, שהחלה לפעול בשנת 1959. כמו כן, אלפי אפריקאים הגיעו לישראל להשתלמויות קצרות במגוון תחומים.
מתחילת פעילותה של מש"ב, השתתפו בהכשרות בישראל ובאפריקה עשרות אלפי אפריקאים.
בין השנים 1958 ו-1971 כ-7,000 אלפים אפריקאים קיבלו הכשרה במכון האפרו-אסייתי ללימודי עבודה שנוסד על ידי ההסתדרות בשנת 1960 בתל אביב, ובמרכז ההכשרה הבינלאומי הר כרמל לשירות קהילתי שנוסד בשנת 1962 בחיפה, ובבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
סיוע ביטחוני באימון יחידות עילית ומכירת נשק ניתן בעיקר לאתיופיה ואוגנדה, אך גם לחוף השנהב, גאנה וזאיר.
חברות ישראליות כ"סולל בונה", "מקורות" ו"צים", ביצעו פרויקטים שונים באפריקה.
בין הפרויקטים של סולל בונה היה בניית הטרמינל של נמל התעופה אנטבה באוגנדה (לימים המקום בו רוכזו בני הערובה הישראלים בעת מבצע יונתן).
הסיוע השיג את מטרותיו ומדינות אפריקה נתנו לישראל תמיכה במוסדות האו"ם.
באותה תקופה היה יוצא לאור כתב העת L'information d'Israel שהיה מופץ במדינות דוברי צרפתית.
ב-1966 יצא ראש הממשלה לוי אשכול לביקור בשש מדינות באפריקה.
התפתחו גם קשרי מסחר בהיקף קטן יחסית, שהגיע לכ-57 מיליון דולר בשנת 1972. ישראל ייצאה לאפריקה מוצרי מזון, ביגוד, תרופות, ציוד חקלאי, ציוד אלקטרוני ומוצרי משרד, וייבאה חומרי גלם מאפריקה.
מהרפובליקה המרכז אפריקאית ומזאיר ייבאו יהלומים גולמיים, אורניום מגבון ומזאיר ובקר מאתיופיה וקניה.
בסוף שנות ה-50 גם הונהגה מדיניות של "ברית פריפריה", תפיסה אסטרטגית שראתה חשיבות ביצירת "טבעת בני ברית" חיצונית למדינת ישראל, באמצעות מדינות אסיה כגון טורקיה ואיראן ומדינות אפריקה כגון אתיופיה וסודאן.
לקראת אמצע שנות ה-60 ישראל הפנתה את תשומת לבה להחלשת ההשפעה המצרית, הערבית והסובייטית במזרח אפריקה במדינות כגון אוגנדה, טנזניה, קניה ואתיופיה.
הידרדרות היחסים בשנות ה-60 וה-70
בסוף שנות ה-60 החלו יחסי ישראל-אפריקה להתדרדר.
מנהיגים של מדינות אפריקה החלו להענות להבטחות מדינות ערב לסיוע תמורת ניתוק הקשרים עם ישראל.
תרם לכך גם הכעס הגובר והולך של מדינות אפריקה על המערב, שישראל נתפסה כנציגתה.
נקודה נוספת היא מה שנתפס בעיני חברות הארגון לאחדות אפריקה כתמיכה ישראלית בפרישה של ביאפרה מניגריה.
מצד שני, ישראל שלאחר הניצחון במלחמת ששת הימים והשגת יחסי קרבה עם ארצות הברית בטחה בחשיבותה באפריקה והשקיעה פחות משאבים בטיפוח הקשרים.
למרות הקשיים שהחלו להתעורר ביחסי אפריקה וישראל לאחר מלחמת ששת הימים, מספר מדינות אפריקאיות סייעו לישראל לטרפד החלטה באו"ם שקראה לישראל לסגת מהשטחים הכבושים ללא הסכמי שלום עם שכנותיה.
יחד עם זאת, חלק מהמדינות החלו לנתק קשרים עם ישראל והראשונה לנתק את הקשרים הייתה גינאה, שהכריזה על ניתוק היחסים עם ישראל לאחר מלחמת ששת הימים בגלל כיבוש חצי האי סיני.
בשנת 1972 ניתקה אוגנדה, בראשות אידי אמין, את הקשרים עם ישראל, ולאחריה ניתקו גם צ'אד, קונגו ובורונדי.
מדינות אלה זוהו עם השפעות ערביות ומוסלמיות באמצעות פעילות בארגון האחדות האפריקאי.
לאחר מלחמת יום הכיפורים, בגלל לחץ כבד מצד מדינות ערב, המליץ ארגון אחדות אפריקה לחבריו לנתק את הקשרים עם מדינת ישראל.
אחת הסיבות שהועלתה להצדיק את ההחלטה הייתה שישראל כבשה שטח מאפריקה מעבר לתעלת סואץ (שטח ממנה נסוגה לאחר הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים בינואר 1974).
השגריר אלון ליאל, איש משרד החוץ הישראלי, הסביר כי אפריקה השחורה ראתה בהיאחזות בסיני על ידי ישראל כיבוש קולוניאליסטי של מדינה זרה בשטח אפריקה.
בישראל רווחת גם הסברה כי מדינות הנפט הבטיחו סיוע נרחב לכל מדינה אפריקאית שתנתק את קשריה עם ישראל, אף שסיוע כזה לא ניתן.
המדינות היחידות שלא ניתקו את הקשרים עם ישראל היו לסוטו, סווזילנד ומלאווי.
אף על פי כן, מכיוון שגאנה היוותה "דוגמה" מוצלחת לפיתוח ישראלי עבור מדינות אפריקאיות חדשות שקיבלו עצמאותן במהלך שנות ה-60, ישראל לא חדלה מלספק לה סיוע גם לאחר ניתוק היחסים בין המדינות.
בנוסף, הקשרים הכלכליים עם מדינות אפריקה גדלו במידה ניכרת וחברות ישראליות רבות פעלו באפריקה, במיוחד בניגריה, קניה וזאיר.
גם מערכת הביטחון חיזקה את הקשרים עם אפריקה, מבלי לדקדק בציציות המשטרים השונים ובסוף שנות ה-70 יותר משליש הייצוא הביטחוני של ישראל יועד לאפריקה.
תפקידו של משרד החוץ בקשרים עם מדינות אפריקה הצטמצם מאוד, והקשרים של ישראל עם שליטי אפריקה וקבוצות אופוזיציה קויימה על ידי שליחי המוסד, נציגי מערכת הביטחון ואנשי עסקים פרטיים.
בתקופה זו הפנתה ישראל את מבטה לכיוון משטר האפרטהייד של דרום אפריקה ומדינות מזרח וקרן אפריקה כגון אתיופיה, אוגנדה, קניה וטנזניה.
היחסים התמקדו במכירת נשק ובהכשרה צבאית למשטרים באזור.
בנוסף, במסגרת המלחמה הקרה, נוכחות ישראלית מנעה את כניסתן של מדינות הגוש הקומוניסטי והפרויקטים הצבאיים של ישראל עבור ממשלת קונגו נחשבו לנכס אסטרטגי בעיני מדינות המערב, בעיקר ארצות הברית ובריטניה, וכך זכתה בתמיכתם הפוליטית והכלכלית
חידוש היחסים הדיפלומטיים החל משנות ה-80
בעשור זה, מצד אחד, נחלשו הקשרים של אפריקה עם מדינות ערב ומצד שני, ישראל נסוגה מחצי האי סיני במסגרת הסכמי השלום עם מצרים, ולכן החלו המדינות באמצע שנות השמונים של המאה ה-20 לחדש את הקשרים דיפלומטיים עם ישראל.
בתחילה היו אלו זאיר, ליבריה, חוף השנהב וקמרון.
זאיר, תחת משטרו של מובוטו, הייתה מעוניינת בהכשרה ותחמושת ישראלית וישראל החלה להכשיר ולצייד את צבא זאיר.
לקראת סוף שנות השמונים חודשו היחסים הדיפלומטיים גם עם אתיופיה וקניה.
תהליך כינון הקשרים התקדם באיטיות בגלל העדר נחרצות ישראלית לכינון הקשרים מחד, חלקית בגלל חוסר הרצון של הממסד הביטחוני בקשרים רשמיים אשר עלולים להפריע לקשרים הביטחוניים החשאיים, ומאידך בגלל הקשרים של ישראל עם משטר האפרטהייד בדרום אפריקה.
אולם בראשית שנות התשעים כוננו קשרים דיפלומטיים כמעט עם כל מדינות אפריקה.
למרות חידוש הקשרים הדיפלומטיים בין ישראל ומדינות אפריקה, תופסות מדינות אפריקה רק תשומת לב קטנה יחסית במדיניות החוץ של ישראל.
סוף המלחמה הקרה בסוף שנות ה-80 תרם גם הוא לשינוי המאזן הפוליטי ביבשת אפריקה וכינון יחסים עם ישראל נתפס כאבן דרך חשובה להתקרבות לארצות הברית.
אחד הגורמים החזקים ביותר לקשר בין אפריקה לישראל היא הנצרות הרווחת באפריקה והקשר בעיני נוצרים אפריקאים רבים בין מדינת ישראל ובין עם ישראל הקדומה ובתקופת התנ"ך ואתרי הקודש הנוצריים בישראל.
גורם נוסף המקשר את ישראל ואפריקה הוא העלייה של יהודי אתיופיה וקליטתם בישראל.
וזאת לצד גורם דתי מרכזי נוסף שמתקיים ביבשת אפריקה והוא האסלאם.
בסוף שנות החמישים של המאה ה-20, עם תחילת פעילותה של ישראל ביבשת וגם במהלך שנות ה-60 לא הושמעה התנגדות לנוכחות ישראלית מגורמים מוסלמיים.
באמצע שנות ה-60, כאשר היו לישראל נציגויות ביותר מ-30 מדינות, שמתוכן מדינות כגון סנגל, מאלי, גינאה, גמביה, ניז'ר וניגריה שבהן אוכלוסייה מוסלמית גדולה ובחלקן מגיעה לכ-90 אחוזים מסך האוכלוסייה.
לעומת זאת, סומליה ומאוריטניה, בהן 100% מאוכלוסייה מוסלמית, נמנעו מיחסים דיפלומטיים עם ישראל.
הצלחת ישראל באפריקה הדאיגה את מדינות ערב ואת מצרים בראשות גמאל עבד אל נאצר, שראתה עצמה מנהיגת העולם הערבי והמוסלמי.
נאסר האמין שחיזוק האלמנט האיסלאמי במדינות אפריקה יוכל להדיר את ישראל מפעילותה שם.
במסגרת תפיסה זו, מצרים שלחה מטיפים ואנשי דת ליבשת, ואף העניקה מלגות ללימודים באוניברסיטה האיסלאמית אל-אזהר.
מתוך רצון לערער על מעמדו של נאצר כמנהיג העולם הערבי, נכנס לתמונה מועמר קדאפי, נשיאה של לוב, והחל גם הוא לפעול לקידום האסלאם באפריקה שמדרום לסהרה, תוך ניהול קמפיינים ותעמולה אנטי-ישראלית ואנטי-יהודית.
קדאפי הצליח לחולל את הפגיעה הגדולה ביותר ביחסי ישראל עם מדינות אפריקה.
בביקורו של נשיא אוגנדה אידי אמין, ביקש ממנו קדאפי לנתק את קשריו עם ישראל ולגרש את נציגיה של ישראל תמורת סיוע צבאי וכלכלי.
ב-1972 אידי אמין ביצע את המעשה ודרש מכל הישראלים לעזוב את אוגנדה.
באותה שנה אמין גם יצא באמירות אנטישמיות קשות ואף שלח מברק לאו"ם שבו הוא מברך על טבח הספורטאים הישראלים באולימפיאדת מינכן.
העתקים של המברק נשלחו גם ליאסר ערפאת וגם לגולדה מאיר.
יחד עם זאת, רבים ממנהיגי אפריקה המוסלמים גינו את המברק.
באותה שנה הוציא אמין מחוץ לחוק את הקהילה היהודית באוגנדה והרס את בתי הכנסת במדינה.
היחסים עם אוגנדה חודשו בשנות ה-90 וחוזקו קשרי המסחר והכלכלה עם המדינה.
באותה שנה גם המלך פייסל, שביקר בצ'אד, אוגנדה, סנגל ומאוריטניה קרא להם לנתק קשרים עם ישראל, וזאת גם בשם האסלאם.
המדינות נענו לקריאתו וניתקו יחסיהם.
ארבע שנים קודם לכן, לכנס הפאן-איסלאמי שהתקיים ב-1969 ברבאט שבמרוקו לא הגיעו נציגים מניגריה, קמרון וגמביה וחלקם אף הסבירו זאת באי נכונותם לקשירת האלמנט המוסלמי הדתי למשטר וממשל במדינותיהם.
גם טנזניה ובנין הגיבו באופן דומה.
מנהיגים ונציגי ממשל מוסלמים ממדינות אפריקה אף הוזמנו לישראל לבקר במסגד אל-אקצה בירושלים.
אחד הנציגים שביקרו בישראל היה שר החינוך, העבודה והרווחה של גמביה, אל-חאג'י גרבה ג'הומפה.
ב-1973 כאשר ארגון "האחדות האפריקאית" שבו היו חברים גם נציגי הליגה הערבית קרא לנתק את קשריהם עם ישראל, רבות מהמדינות עשו זאת מתוך הזדהות עם מצרים בעקבות הסכסוך שלה עם ישראל, ולא בגלל משבר כלשהו ביחסיהן עם ישראל.
במהלך שנות ה-90, כאשר ישראל חידשה את יחסיה עם רוב מדינות אפריקה, החלה התנגדות מאסיבית של כוחות איסלמיים במדינות בהן שיעור המוסלמים בקרב האוכלוסייה היה גבוה.
היו ניסיונות לפגוע במנהיגים הנוצרים ובאנשי עסקים ונציגים ישראלים שהיו מקורבים לחוגים פוליטיים וכלכליים בעלי השפעה, במדינות כגון קניה, דרום אפריקה וניגריה.
בקניה החלו מהומות של כוחות איסלאמיות עם השפעות הזרם הוואהבי שדרשו אוטונומיה מוסלמית באזור שכלל את מומבסה.
במהלך המהומות, שנמשכו בין 1992 עד 1995, משרדי צים כוסו בצלבי קרס וגרפיטי עם תכנים אנטישמיים.
גם במקרה זה, רבים מאנשי הציבור המוסלמים התנגדו להתקפות האנטישמיות.
ב-2002 אירע פיגוע בבית מלון במומבסה שבו נהרגו הישראלים שהשתכנו בו וגם קנייתים.
היה גם ניסיון לפיגוע באמצעות טילים במטוס אזרחי ישראלי בנמל התעופה של מומבסה.
קשרים משמעותיים עם מדינות אפריקה
יחסי טוגו–ישראל הם היחסים הדיפלומטיים בין רפובליקת טוגו למדינת ישראל.
היחסים בין שתי המדינות כוננו לראשונה בשנת 1960, אך הם נותקו ערב מלחמת יום הכיפורים ב-1973. בשנת 1987 היחסים כוננו מחדש ומאז מתקיימים בין שתי המדינות יחסים תקינים ואף ב-2016 ערך נשיא טוגו פור ניאסנגבה ביקור ממלכתי בישראל, שבמהלכו נועד עם נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין.
ניאסנגבה ייצג את טוגו בהלוויית שמעון פרס.
לאורך השנים היחסים התחממו עד כדי כך שטוגו נשארה המדינה האפריקנית היחידה שתמכה בישראל בכל ההצבעות מאז העשור הראשון של המאה ה-21, והמדינה הפרו-ישראלית ביותר באפריקה.
שגרירות ישראל בחוף השנהב היא השגרירות הישראלית האמונה על הטיפול בענייני טוגו.
ב-1 בינואר 1960 נסעה שרת החוץ גולדה מאיר לסדרת ביקורים באפריקה, שבאחד מהם ביקרה בקמרון.
לאחר שביקרה בקמרון היא הגיעה לביקור בטוגו, ובביקור זה נכונו קשרים דיפלומטיים למעשה בין שתי המדינות.
ישראל הושיטה לטוגו סיוע, וכן הכשרתם של אנשי מקצוע בתחומי החקלאות ויחסי עבודה, וכן בייסוד תנועות נוער והפעלתן.
נשיא טוגו, ניקולס גרוניצקי, ביקר בישראל בין ה-6 ל-14 באפריל 1964.
עקב מלחמת יום הכיפורים, ב-21 בספטמבר 1973 טוגו ניתקה את קשריה הדיפלומטיים עם ישראל יחד עם צ'אד, הרפובליקה של קונגו, ניז'ר, מאלי ובורונדי.
יחסי טוגו-ישראל חודשו ב-9 ביוני 1987. בתגובותיהן הרשמיות של ארצות ערב בנוגע לחידוש היחסים בין ישראל וטוגו נרשמה התאפקות.
באמצעי תקשורת הערביים הביעו אכזבה מהמדיניות של ארצות ערב כלפי אפריקה והזהירו שאם המדינות הערביות לא יתגברו את פעילותן ויקיימו אותן במלואן, תצליח ישראל לבסס את מעמדה באפריקה.
טוגו חידשה את יחסיה עם ישראל סמוך לביקורו של ראש הממשלה יצחק שמיר.
רק במדינות אפריקאיות מעטות שבהן הייתה ניכרה השפעתן של ברית המועצות, איראן ולוב - כדוגמת אנגולה, אוגנדה והרפובליקה של קונגו - נשמעו גינויים נגד טוגו על כך שחידשה את יחסיה הדיפלומטיים עם ישראל.
חידוש זה נתפס כאירוע פוליטי מכונן שיפתח פרק חדש ביחסי אפריקה–ישראל.
בשנת 1962 נפתחה בבירת טוגו, לומה, שגרירות ישראלית.
השגרירות נסגרה בשנת 1973 עקב ניתוק היחסים הדיפלומטיים.
ישראל סגרה את שגרירותה בחודש אפריל 1994 ומאז היא מיוצגת במדינה על ידי שגריר לא-תושב.
ב-1997 סגרה טוגו את שגרירותה ששכנה בתל אביב-יפו ושהוקמה ב-1988.
בשנת 2005 שיגרה טוגו לישראל 8 משתלמים, והמדינות שיתפו פעולה בתחומי החקלאות והפיתוח הקהילתי.
באותה השנה התברר שנשיא טוגו ניאסנגבה איאדמה לקה בהתקף לב כשהיה בדרכו לישראל לצורך קבלת טיפול רפואי.
פור ניאסנגבה ביקר מספר פעמים בישראל.
גנאסינגבה ערך ביקור רשמי בישראל בשנת 2012 ונפגש עם נשיא המדינה שמעון פרס.
השניים דנו בשיתופי פעולה בתחום החקלאות ובתחומים נוספים.
ניאסנגבה אמר: "דעו כי אנו מבטאים את תמיכתנו בגאווה רבה גם במועצת הביטחון של האו"ם.
איננו יכולים לוותר על ידידות כה נפלאה עם מדינה שהצליחה לשגשג בסביבה כל כך עוינת".
בביקורו במפעל רותם אמפרט נגב.
הוא אמר במהלך הביקור: "בהיותנו מדינה שמפיקה פוספט, התרשמנו מאוד מהיכולות ומהמומחיות שלכם בייצור פוספט.
[...] פוספט הוא מרכיב מרכזי בייצור דשנים והוא מסייע במאבק העולמי ברעב".
באוגוסט 2016 שוב ביקר ניאסנגבה בישראל ונפגש עם נשיא המדינה ראובן ריבלין ועם ראש הממשלה בנימין נתניהו.
נתניהו אמר בפגישה: "ברצוני להביע הכרת תודה עמוקה על עמדת טוגו בפורומים הבינלאומיים.
הייתם ידידותיים שם כלפינו באופן עקבי ועמדתם לא רק למען ישראל, עמדתם למען האמת פעם אחר פעם".
בספטמבר 2016 שב לישראל לצורך השתתפות בהלוויית שמעון פרס.
ב-21 בדצמבר 2017 טוגו הייתה המדינה היחידה מאפריקה ואחת מ-9 מדינות שהתנגדו לגינוי האו"ם להכרזת נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ המכירה בירושלים כבירת ישראל, שהתקיימה בעצרת האו"ם.
מעט לאחר הקמת מדינת ישראל, היא החלה לקיים קשרי מסחר ענפים עם גאנה, לשעבר "חוף הזהב", וב-1957 קרן דיזנגוף-מערב-אפריקה, בבעלות חלקית של מדינת ישראל הקימה את משרדיה באקרה.
ב-1957 שווי הייצוא של סחורה ישראלית לגאנה עמד על 135,000 דולר אמריקאי.
בין השנים 1956 – 1959 ישראל הפעילה פרויקטים רבים בהכשרה והקמה.
ב-1958 בבעלות החברה הממשלתית צים היו 40 אחוז בחברת הספנות המשותפת של גאנה וישראל.
בנוסף, ישראל סייעה בהקמת אקדמיה למקצועות הסחר הימי בגאנה.
באותה שנה הלוותה ממשלת ישראל לממשלת גאנה 20 מיליון דולר.
ב-1959 גדל ערך הייצוא הישראלי לגאנה ועמד על כ-1.4 מיליון דולר.
ב-1957 תה"ל (תכנון המים לישראל בע"מ) פיתחה את תשתיות המים בגאנה, סולל בונה, בשיתוף ממשלת גאנה הקימה את חברת הבנייה הלאומית של גאנה (GNCC).
בין 1959 ל-1960, גאנה הקימה את "גדודי הבונים והחלוצים" לפי דגמים של גדנ"ע ונח"ל ישראליות שבהם הדריכו מומחים מקיבוצים ומושבים מישראל.
בתחילת 1962 שמונים מומחים ישראלים עבדו בגאנה.
מנהיגי אפריקה שיבחו את עבודתם של הישראלים והדגישו במיוחד את העובדה שהם מספקים מסגרת סוציאליסטית באופיה, מה שמונע את הצורך לאפשר השפעות של ברית המועצות.
אקרה, בירת גאנה, הייתה מרכז פעילות הדיפלומטית של ישראל ושימשה, למעשה, פרויקט לדוגמה שנועד למשוך מדינות חדשות אחרות לשיתוף פעולה עם ישראל.
לכן גם אחרי הצינון ביחסים בין המדינות לאחר ועידת קזבלנקה ב-1961, ישראל המשיכה את תוכניות הסיוע.
ההפיכה בגאנה ב-1966 על ידי הגנרל אנקרה הביאה ליחס אוהד יותר כלפי ישראל ורצון לזכות בסיוע וההכשרה הצבאיים, תחום שישראל רכשה בו מוניטין.
אבל באותה תקופה לישראל הייתה פעילות ענפה במזרח אפריקה, והיא הייתה פחות מעוניינת במערב אפריקה.
בנובמבר 2012 לאחר קריסת קניון בן ארבע קומות בגאנה, יצאה משלחת של צה"ל לחפש ניצולים בין ההריסות.
יחסי ישראל–קמרון היחסים הדיפלומטיים והבילטרליים המתקיימים בין מדינת ישראל והרפובליקה של קמרון.
היחסים נכונו לראשונה עם קבלת עצמאותה של קמרון בראשית ינואר 1960, וראשיתם אופיינו בחמימות רבה, שכללה ביקורים הדדיים של אישים רמי-דרג ובהם שרת החוץ הישראלית גולדה מאיר, נשיא קמרון אחמדו אהידג'ו, משלחות כלכליות וחליפת שגרירים ההדדית.
על אף היחסים הקרובים שהתפתחו בין שתי המדינות, באוקטובר 1973 ניתקה קמרון את יחסיה הדיפלומטיים עם ישראל, יחד עם מדינות אפריקניות רבות אחרות, בעקבות מלחמת יום הכיפורים והפגנת סולידריות חברתית עם מצרים מתוך לחצים ערביים.
אחרי 13 שנים בהן לא התקיימו בין שתי המדינות יחסים דיפלומטיים, כוננה קמרון מחדש את היחסים באוקטובר 1986, בין היתר משום שרצתה סיוע ישראלי למערכת הביטחון ההרוסה שלה.
כיום (2018) מחזיקה ישראל בשגרירות ביאונדה בעוד לקמרון שגרירות בתל אביב-יפו.
שגריר ישראל בקמרון הוא רן גידור ושגריר קמרון בישראל הוא ז'אן-פייר בייטי בי אסאם (Jean-Pierre Biyiti Bi Essam).
קמרון היא אחת המדינות היחידות באפריקה (לצד אריתריאה) שאינה מכירה בקיומה של מדינה ערבית בשטחי ארץ ישראל.
היחסים בין ישראל למלאווי קרובים.
כאשר קיבלה מלאווי את עצמאותה, עזבו אותה כמעט כל חברי הסגל הרפואי האירופאים, והייתה סכנה ששירותי הבריאות במדינה יתמוטטו.
ישראל שלחה רופאים ואחיות למלאווי וקנתה בכך את ידידותו של נשיא מלאווי, הייסטינגס באנדה, שהיה רופא במקצועו.
באנדה ביקר בישראל ביוני 1968 והיה ראש המדינה הראשון שביקר בישראל לאחר מלחמת ששת הימים.
מלאווי היא אחת משלוש המדינות האפריקאיות שלא ניתקו את קשריהם הדיפלומטיים עם ישראל בעקבות מלחמת יום כיפור.
ישראל סייעה למלאווי בתחומי החקלאות, וכאות תודה מלאווי ביטלה את הדרישה להצטיידות באשרת כניסה למלאווי עבור אזרחים ישראלים.
היחסים בין ישראל וקניה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים החל משנת 1963, למעט בין השנים 1993-1973, בהן נותקו הקשרים הדיפלומטיים בין שתי המדינות, בעקבותיה של מלחמת יום הכיפורים.
נכון לשנת 2019, קשריה של ישראל עם קניה הם מן היציבים והטובים ביותר שיש לישראל עם מדינות אפריקה, כאשר שתי המדינות מקיימות שיתוף פעולה נרחב בנושאים שונים, בין היתר בתחומי האבטחה, התיירות, המסחר, הבניה והחקלאות.
לישראל יש שגרירות רשמית בניירובי, בעוד שלקניה יש שגרירות רשמית בתל אביב.
כמו כן בעיר הבירה, ניירובי, מתנהל בית חב"ד מצליח בראשות שליח חב"ד הרב שמואל נוטיק.
כחלק מברית פריפריה, לישראל היו קשרים מיוחדים עם אתיופיה גם בתקופת משטרו של היילה סלאסי וגם בתקופת משטר ה"דרג" המרקסיסטי הדכאני.
בשנת 1952 החלו קשרי מסחר עם אתיופיה והמדינה היוותה את אחת משותפות המסחר הגדולות והחשובות של ישראל.
באותן שנים ישראל ייבאה בקר מאתיופיה, אך לפי מאמרו של בישקו, משרדי החברה באתיופיה שימשו תחנה למודיעין הישראלי במדינה.
בסוף שנות החמישים החלה מדינת ישראל להעניק סיוע לאתיופיה באמצעות פרויקטים בתחום החקלאות, הרפואה, הכשרת עובדי שירות ופיתוח.
גם הופעלו תוכניות חילופי סטודנטים ומרצים בין המדינות.
ב-1966 הייתה באתיופיה משלחת צבאית ישראלית שמנתה 100 איש.
זו משלחת השנייה בגודלה אחרי משלחתה של ארצות הברית במדינה.
באותן שנים אתיופיה קיבלה את מרב הסיוע הישראלי בהשוואה למדינות אפריקה אחרות.
ישראל הכשירה את הכוחות המיוחדים של צבא אתיופיה למאבק בתנועה הלאומית האריתראית.
לישראל הייתה גם גישה לנמל מסוואה האריתראי בים סוף.
ניסיונות הדייג באזור החלו ביוזמת כמה משרדי ממשלה בשנת 1958. היה למערכת הביטחון הישראלית אינטרס לנוכחות באזור המוקף ארצות ערב.
במקביל, באותה תקופה ענף הדיג היה נתון במשבר בגלל צמצום שדות הדיג באגן הים התיכון ותקריות עם ספינות משמר מצריות.
בסוף שנת 1960 יצאו ספינות ישראליות למסע סביב אפריקה, שארך שלושה חדשים והן החלו לדוג בים סוף בראשית שנת 1961. הספינות הועברו לאילת בדרך היבשה ושטו למסאווה דרך ים סוף.
בשנות שלטונו של היילה סלאסי באתיופיה, התמיכה של ישראל במשטרו סייעה למנוע שלושה ניסיונות הפיכה נגדו.
ב-1973 אתיופיה, בהשפעת ארגון האחדות האפריקאי, ניתקה את קשריה הדיפלומטיים עם ישראל, וב-1974 הופל משטרו של היילה סלאסי בהפיכה צבאית.
ב-1977 נסגרה עסקה סודית בין אתיופיה לישראל, שבמסגרתה העבירה ישראל סיוע צבאי בתמורה להעלאת יהודי אתיופיה.
כמאתיים מיהודי אתיופיה הצליחו להגיע לישראל במטוסי תובלה ישראלים, אבל העסקה נפסקה לפני השלמתה בגלל החשיפה של המבצע בתקשורת על ידי משה דיין ב-1978. בנוסף, עד 1977 גם ארצות הברית סייעה לאתיופיה בהכשרה וציוד צבאי.
מ-1978 ואילך נעלמה הנוכחות הצבאית של ישראל מאתיופיה.
ישראל אף סיפקה לאתיופיה ב-1983 ציוד צבאי סובייטי בשווי 20 מיליון דולר, ציוד שהוחרם במאבק עם אש"ף.
לפי חלק מהמקורות, ב-1985 יועצים צבאיים ישראלים חזרו לאתיופיה.
באותו זמן גם התבצע מבצע משה.
יש הסבורים שהעברת הציוד קשורה לעליית יהדות אתיופיה.
עיתוי המבצע היה מכריע גם כן, משום שבתקופה זו השתולל רעב באתיופיה ו-350 אלף פליטים ברחו לסודאן.
הרכבת האווירית יצאה משטח סודאן מדינה שלישראל לא היו יחסים עמה.
סודאן ספגה ביקורת והופעלו עליה לחצים מצד העולם הערבי והמבצע הופסק.
האיסוף של שאר יהודי אתיופיה נעשה מאוחר יותר בשנת 1985 תחת כיסוי מטוסי סיוע אמריקאים לסודאן.
נטען שארצות הברית הבטיחה סיוע אמריקאי מוגבר למנהיג סודאן, כאשר החוב של סודאן באתו זמן עמד על 9 מיליארד דולר, והוא הבטיח לאפשר לישראל לבצע את האיסוף משטח סודאן.
ב-1989 חודשו קשרים בין אתיופיה לישראל.
ב-1991 התקיים מבצע שלמה שנעשה בתיאום גלוי עם ממשלת אתיופיה.
אתיופיה ביקשה נשק תמורת שיתוף הפעולה וישראל הציעה לה מתקנים להתפלת מים.
בסופו של דבר אתיופיה קיבלה סיוע של 35 מיליון דולר.
במסגרת התחממות ביחסים בין שתי המדינות, אתיופיה נמנעה בהצבעה באו"ם שנועדה להכיר בציונות כסוג של גזענות.
מספר חודשים לאחר מכן הגיעה משלחת אתיופית לישראל בנושא חקלאות ותעשייה.
ב-1991 הוצע לאריתראה סיוע בתחום החקלאות והפיתוח.
אריתראה קיבלה את עצמאותה מאתיופיה בשנת 1993.
ב-1993 הגיע ראש ממשלת אתיופיה לישראל ושתי המדינות חתמו על הסכם סיוע רפואי וחקלאי.
לסיכום, אתיופיה הייתה מוקד אסטרטגי חשוב לישראל, בהתחשב במיקומה בקרן אפריקה בסביבת משטרים אסלאמיים.
קשרים עם מדינות אפריקה אחרות
למדינת ישראל יחסים עם מדינות אפריקה האחרות.
למשל עם ניגריה, דרום אפריקה, מצרים ואתיופיה.
פעילות באפריקה בתחילת המאה ה-21
הפעילות של ישראל בתחום ההומניטרי עדיין מתמקדת בתחומים שבהם צברה ניסיון ומוניטין.
מש"ב מרכזת בשיתוף משרדים ממשלתיים ישראלים וגופים בינלאומיים פרויקטים רבים בתחום החקלאות, חינוך, רפואה וטכנולוגיה.
לפי דו"ח הפעילות של מש"ב לשנת 2010, עיקר פעילויות ההכשרה הוא בתחום החקלאות, הן מבחינת היקף המומחים שפועלים בתחום והן מבחינת היקף ההדרכות במסגרת שיתוף הפעולה עם מדינות אפריקה שמתקיימות בישראל ובמדינות אפריקה עצמן.
18 CINADCO הוא המרכז לשיתוף פעולה בפיתוח בתחום החקלאות שמושבו בבית דגן והוא הזרוע המבצעת של מש"ב בתחום.
"מרכז להכשרה בינלאומית ע"ש אהרון עופרי", שנוסד ב-1989 במסגרת מש"ב ובשיתוף פעולה עם משרד החינוך ומאז הקמתו משמש לפיתוח משאבי אנוש בתחום החינוך.
מוקדי ההכשרה הם חינוך למדע וטכנולוגיה, חינוך קהילתי וניהול חינוכי.
דוגמאות לפרויקטים באפריקה עצמה בתחום הפיתוח והחקלאות הם מרכז הכשרה בתחום הכוורות בקטיולה שבחוף השנהב.
הפרויקט הוא פרי שיתופי הפעולה של מש"ב, USAID, ממשלת חוף השנהב, ANADER ו-FDFP.
באריתראה נבנה על ידי ישראל תא היפרברי (לחץ מוגבר) במסאווה כחלק מפיתוח תיירות הצלילה במדינה.
בקניה הוקם ב-1990 פרויקט קיוובזי – מרכז הכשרה והדגמה לטכנולוגיות חקלאיות והשקייה.
זהו פרויקט משותף של מש"ב, אוניברסיטת ניירובי, USAID ומשרד החקלאות הקנייתי.
בסנגל הוקם פרויקט פוסיל ואלי, בסנגל הוא פרויקט הדגמה של טכנולוגיות חקלאות והשקייה.
המרכז משמש כמרכז הדגמה וכמרכז הכשרה.
נחתמו בין ישראל לאפריקה גם הסכמים לשיתוף פעולה כלכלי כגון זה שנחתם במרץ 2007 על ידי שר התעשייה והמסחר עם ליבריה, בנין, רואנדה ובורונדי.
המדינות זקוקות לשדרוג של תשתיות בתקשורת, מים, חשמל וכבישים והפיתוח נתמך על ידי ארגוני מימון בינלאומיים וקרנות פעילים בכל המדינות הללו בחסות של האו"ם והבנק העולמי.
חברות ישראליות רבות כבר פועלות בתחום התשתיות והתקשורת ביבשת.
בנוסף, משרד הביטחון פועל באמצעות אגף סיב"ט, אגף לשיתוף פעולה ביטחוני וייצוא במשרד הביטחון.
הייצוא הביטחוני לאפריקה עמד ב-2007 על 700 מיליון דולר, מתוך סך הייצוא הביטחוני של ישראל שהסתכם באותה שנה ב-4.8 מיליארד דולר.
20 אנשי עסקים פרטיים לעיתים מתווכים בעסקאות תחמושת עם משטרים שנויים במחלוקת.
יחסי אקוודור–ישראל הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין רפובליקת אקוודור לבין מדינת ישראל.
לישראל יש שגרירות בקיטו ולאקוודור יש שגרירות בתל אביב.
במהלך ההצבעה בנושא תוכנית החלוקה של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 על חלוקת המנדט הבריטי למדינה יהודית וערבית, אקוודור הייתה בין 33 המדינות שהצביעו בעד התוכנית.
באוגוסט 1955 ביקר בישראל נציג אקוודור באו"ם.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות מוסדו ב-18 ביוני 1957, כאשר טוביה ארזי, שגריר ישראל בפרו, העניק את כתב האמנתו לנשיא קמילו פונס הנריקז בנוכחות שר החוץ קרלוס טובאר זלדומביד ושרי קבינט נוספים.
בשנת 1982 רכשה אקוודור מישראל 12 מטוסי כפיר, וב-1996 רכשה 4 מטוסים נוספים.
ביוני 1988 נהרג הנספח הצבאי הישראלי באקוודור, אל"ם שבתאי בן שוע, בהתרסקות מטוס בו טס בחברת מפקד חיל האוויר של אקוודור וקצינים נוספים.
ביוני 2014 נחתמו בירושלים הסכמי פיתוח ושיתוף פעולה טכנולוגי דו-צדדיים בין שר הכלכלה נפתלי בנט לבין מקבילו האקוודורי, ריצ'רד אספינוזה גוזמן.
באותה שנה, נשיא אקוודור רפאל קוריאה הביע תמיכה בישראל אותה כינה "הדמוקרטיה היחידה במזרח התיכון" וכמדינה אשר "גרמה למדבר לפרוח".
בפברואר 2017, השגרירה החדשה של אקוודור בישראל, מריה גבריאלה טרויה רודריגז, הציגה את כתב האמנתה לנשיא ראובן ריבלין.
במהלך הגשתו הצהירה כי הנשיא קוריאה "מעריץ את ישראל ומייחל ליותר שיתוף פעולה בין שתי המדינות".
במאי 2017 התקיים טקס ההשבעה של נשיא אקוודור החדש, לנין מורנו בבירה קיטו.
במהלכו, נכח שר התקשרות הישראלי איוב קרא, שהיה לשר הישראלי הראשון שנפגש לראשונה מזה 30 שנה באופן גלוי ורשמי עם משלחת ממשלתית של מדינות המפרץ - עומאן, תימן וקטר.
קרא קיים בנוסף שיחות עם נשיאי קולומביה, גואטמלה ופרגוואי, שנכחו בטקס ההשבעה ודנו על חיזוק היחסים בין המדינות והמאבק המשותף בטרור.
הפגישה התאפשרה הודות למדיניותו המתמשכת של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ לכינון שלום במזרח התיכון.
כיום, בין ישראל ואקוודור מתקיים שיתוף פעולה רב, אשר מתבטא במספר תחומים:
בשנת 1999 הופסק ייצוא של תרביות בננה מישראל לאקוודור.
לאחר בדיקה התברר, כי שתילים הנגועים בווירוס מסוים שווקו בשמה של ישראל, אף שלמעשה לא היו כאלה.
לפיכך, בשנת 2005 חוּדש האישור לייצוא של תרביות אלו, לאחר ביקור של נציגים ממשלתיים מאקוודור בישראל.
באוקטובר 2014, בעקבות ההחלטה להקים מכון לאומי לחדשנות ויזמות באקוודור, ביקרה בישראל משלחת של שרים מאקוודור בליווי צוות ההקמה של המכון.
מטרת הביקור נועדה ללמוד מניסיונה של ישראל בתחום, כאשר במהלך הפגישה עם נציגי משרד התמ"ת צוטט אחד מחברי המשלחת באומרו, "אנחנו כאן כדי ללמוד מהטובים ביותר".
ב-12 במאי 2022 הודיע נשיא אקוודור גיירמו לאסו, על פתיחת משרד לחדשנות מטעם אקוודור בבירה ירושלים.
בשנת 1963, אקוודור ובוליביה היו למדינות הראשונות בדרום אמריקה, שאימצו את מודל גרעין הנח"ל של ישראל, המשלב מסגרת צבאית עם עבודה חקלאית.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 נרכשו מישראל מספר מטוסי נשר על ידי אקוודור, שהחלה לקבלם בשנת 1977. כמו כן, אקוודור רכשה בשנת 1971 טילי גבריאל, אשר הגיעו אליה בשנת 1979. בשנת 1981 נרכשו מישראל גם מספר מטוסי כפיר, וזאת 5 שנים לאחר ההזמנה הראשונית, שאישורה עוכב.
בין שתי המדינות נחתם דאז גם הסכם לתחזוקה טכנית של האמצעים הצבאיים שנרכשו מישראל, וביניהם גם מטוס הערבה, ותחזוקה טכנית של מטוסי חברת התעופה הלאומית של המדינה, "Ecuatoriana" .נכון לשנת 2013, בצבא אקוודור עדיין נעשה שימוש במטוסי הכפיר וגם בטילי אוויר-אוויר מסוג פיתון מתוצרת ישראל.
בשנת 1982 התרחש הפיגוע בשגרירות ישראל בקיטו בו נרצחו 3 בני אדם.
במסגרת פורום הדיבייט "מודל האו"ם", שנערך באפריל 2010, השתתפו קבוצות סטודנטים ממדינות שונות.
הקבוצה, שזכתה בפורום זה, הייתה קבוצת סטודנטים מאקוודור, שנבחרה לייצג את ישראל.
לצורך כך, אותה קבוצה למדה אודות ישראל במשך חצי שנה, וקיבלה הדרכה מסגן ראש משלחת ישראל באו"ם דאז.
בדצמבר 2014 הונפקה סדרת בולי דואר בשם "סחלבים Orchids", המשותפת לשתי המדינות.
על גבי בול מסוים בסדרה מופיעים שני מינים של סחלבים: אחד מהם (דבורנית גדולה) צומח בין היתר בישראל, והשני (סחלב הקוף) צומח בין היתר באקוודור.
בעקבות רעידות אדמה, שפקדו אזורים מסוימים באקוודור וגם ביפן באפריל 2016, דווח שקבוצות סיוע ישראליות הצטרפו לפעולות ההצלה באותם אזורים.
באפריל 2019 נודע כי ישראל מסייעת לאקוודור להדוף מילוני מתקפות האקרים שהתרחשו נגד שרתים ואתרים ממשלתיים, בעקבות הסגרתו של המייסד ועורך האתר הראשי ויקיליקס - ג'וליאן אסאנג' לממלכה המאוחדת לאחר שהסתתר בשגרירות אקוודור בלונדון במשך כ-7 שנים.