tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תרם למימון חפירות ופיתוח באזור הגן הארכאולוגי ירושלים הסמוך לכותל הדרומי, וכאות הוקרה נקרא על שמו מוזיאון מרכז דוידסון שבמתחם.
דוידסון אף הקים את המרכז האקדמי הראשון המוקדש כולו לניהול בינלאומי של חברות טכנולוגיות בטכניון, ותרם לקרן וקסנר, המעניקה מענקי מחקר לסטודנטים במדעי היהדות.
במרץ 2007, תרם דוידסון 75 מיליון דולר לבית החולים הדסה עין כרם בירושלים.
דוידסון התחתן ארבע פעמים, והיו לו שני ילדים.
בשנת 1995 נשא את אשתו הרביעית, קארן ויידמן, שהתגיירה לקראת נישואיהם.
לקארן 3 בנות מנישואים קודמים.
אחת מבנותיה היא השחקנית אליזבת ריזר.
דוידסון קיבל תואר מפקד במסדר כתר האלון וכן תואר קצין בכיר (Grand Officer) במסדר הכבוד של דוכסות לוקסמבורג .
דוידסון נפטר ב-13 במרץ 2009, בביתו בבלומפילד הילס, מישיגן, בגיל 86. בריאותו הידרדרה בשנים שלפני מותו, והוא נעזר בכיסא גלגלים כאשר הגיע, לעיתים רחוקות, למשחקי הבית של קבוצת הפיסטונס.
לווייתו התקיימה בקהילת שערי צדק שב, והוא נטמן בבית הקברות קלובר היל פארק שב.
קארן, אלמנתו של דוידסון, מילאה את מקומו כבעלים של קבוצת הפיסטונס, ומכרה בשנת 2011 את חברת , ובכללה גם את קבוצת הפיסטונס, על פי דיווחים - במחיר של 325 מיליון דולר.
ביל הקטן היא סדרת אנימציה אמריקאית לילדים המבוססת על סדרת ספרי ילדים שנכתבה ואוירה על ידי ביל קוסבי.
הסדרה שודרה לראשונה ב-28 בנובמבר 1999 בניקלודיאון.
בישראל הסדרה שודרה לראשונה בשנת 2005 בערוץ הופ!, ולאחר מכן בניקלודיאון ובניק ג'וניור.
הסדרה היא בת 4 עונות ו-52 פרקים באורך 30 דקות כל אחד.
את אמו של ביל דיבבה השחקנית פלישיה רשאד, ששיחקה את אשתו של ביל קוסבי בסדרה משפחת קוסבי.
בכל פרק, ביל הקטן חוקר את חיי היומיום באמצעות הדמיון שלו ובסוף כל פרק הוא מספר לצופים מה הוא למד באותו היום.
במאי הדיבוב של הסדרה היה עדי רז, ומפיקת הדיבוב של הסדרה הייתה ענבר שטגר עזרא.
שם הדמותשם המדבב/ת בעבריתביל הקטןתובל שפיראמא ברנדההדר שחף-מעייןאבא בילדני שטגאפרילקלי איאשבובימירון אהרונוביץ'סבתא אליסנורית כהןאנדרוגלעד גתפוצ'יסיהאור אלטמןקיקושיר הדרג'פריאיטן גרינברג
ויליאם "ביל" ברידג'ס היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1963–1975. לאורך הקריירה השתתף 3 פעמים במשחק האולסטאר ורשם ממוצעים כוללים של 11.9 נקודות, 11.9 ריבאונדים ו-2.8 אסיסטים למשחק.
ברידג'ס נולד בעיר הובס שבניו מקסיקו, ובין השנים 1957–1961 למד באוניברסיטת קנזס.
ב-3 עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה רשם ממוצעים של 13.2 נקודות ו-13.9 ריבאונדים למשחק.
בדראפט ה-NBA 1961 נלקח ברידג'ס בבחירה ה-32 על ידי קבוצת שיקגו פקרס.
משלא זכה לחוזה בשיקגו, בחר לשחק עבור קבוצת "קנזס סיטי סטירס" מ"ליגת הכדורסל האמריקאית" (ABL), אשר התפרקה לאחר כעונה וחצי, בדצמבר 1962.
בינואר 1963 חתם על חוזה בסנט לואיס הוקס, אשר עברה בשנת 1968 לאטלנטה.
בכל אחת מ-9 עונותיו עם ההוקס העפילה הקבוצה לשלב הפלייאוף, אך באף אחת מהן לא הצליחה לעבור את סדרת גמר המערב.
בעונות , ו- השתתף ברידג'ס במשחק האולסטאר, בעונות ו-1970 נבחר לחמישיית ההגנה השנייה של העונה, ולאורך תקופתו במועדון רשם ממוצעים כוללים של 12.7 נקודות ו-12.7 ריבאונדים למשחק.
במשחק מול ניו יורק ניקס בפלייאוף 1971 אסף ברידג'ס שיא מועדון של 36 ריבאונדים בניצחון קבוצתו.
בנובמבר 1971 הועבר בטרייד לפילדלפיה 76', וכשנה לאחר מכן נשלח בטרייד נוסף ללוס אנג'לס לייקרס.
עד לסיום עונת שימש כשחקן חמישייה קבוע בלייקרס, לצד וילט צ'מברלין, ג'ים מקמילן, גייל גודריץ' וג'רי וסט, וסייע להם להעפיל לגמר ה-NBA.
בסדרת הגמר עצמה הפסידה הקבוצה מול הניקס, בתוצאה 1–4.
בדצמבר 1974 שוחרר מהלייקרס, ובמרץ 1975 חתם על חוזה בגולדן סטייט ווריורס.
באותה עונה זכה עם הווריורס באליפות ה-NBA השלישית של המועדון, ובסיומה פרש ממשחק.
בעת פרישתו ניצב במקום התשיעי ברשימת הריבאונדרים המובילים בתולדות ה-NBA, עם 11,054.
ב-25 בספטמבר 2015 נפטר ברידג'ס לאחר מאבק ממושך במחלת הסרטן, בגיל 76.
ויליאם פרנסיס הגרטי הרביעי הוא איש עסקים אמריקאי המכהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת טנסי.
בעבר כיהן כשגריר ארצות הברית ביפן בשנים 2017–2019. הוא התפטר מתפקיד זה בשלהי יולי 2019 על מנת להתמקד במסע הבחירות שלו לסנאט האמריקאי, בו ניצח בסופו של דבר.
הגרטי נולד בנאשוויל בירת טנסי.
הוא למד לתואר ראשון ולתואר שני במשפטים באוניברסיטת ואנדרבילט.
הוא החל הקריירה שלו בבוסטון קונסלטינג גרופ, שהגיעה לשיאה כאשר נשלח לשליחות בת שלוש שנים לטוקיו.
הגרטי שימש כיועץ כלכלי וכעמית הבית הלבן בממשלו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש ואז החל להתמקצע בתחום ההון הפרטי, תחילה בחברה "טרידנט קפיטול" בעמק הסיליקון.
ב-2008 היה יושב ראש מדור ניהול הכספים במטה הבחירות של מיט רומני לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008.
בשנים 2011–2014 שימש הגרטי כנציב המחלקה לפיתוח כלכלי וקהילתי של מדינת טנסי בקבינט של המושל ביל האזלם, שם מילא תפקיד בהשקעות של מספר חברות בטנסי, בהן ניסאן וברידג'סטון.
בשלבים הראשונים של הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, שימש הגרטי כיו"ר מטה הניצחון של דונלד טראמפ בטנסי.
אחרי היבחרו של טראמפ למועמד המפלגה הרפובליקנית, נבחר הגרטי באוגוסט 2016 כמנהל המינויים של צוות המעבר של הנשיא הנבחר.
חודשים אחדים אחרי השבעתו של דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית, הועמד הגרטי בידיו לתפקיד שגריר ארצות הברית ביפן.
מינויו אושר על ידי הסנאט ב-13 ביולי 2017 ברוב של 86 סנאטורים.
ב-27 ביולי הגרטי הושבע לתפקידו בידי סגן נשיא ארצות הברית מייק פנס.
טרם אשרור מינויו לשגריר ארצות הברית ביפן, דווח כי הנשיא טראמפ שקל למנות את הגרטי לנציב הסחר של ארצות הברית, בהתבסס על ניסיונו בסחר בינלאומי וקריירת העסקים שפיתח בתחום השקעות חוץ.
ב-16 ביולי 2019 הודיע הגרטי על כוונתו להתפטר מתפקידו כשגריר.
הגרטי השיק באורח רשמי את מסע הבחירות שלו לסנאט ב-9 בספטמבר 2019. עד 10 באוקטובר גייס 1.9 מיליון דולר אמריקאי עבור מסע הבחירות.
ב-6 באוגוסט 2020 זכה הגרטי במועמדות המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית.
בבחירות לסנאט של ארצות הברית גבר על יריבתו הדמוקרטית ברקטיה ברדשו, ונבחר לתקופת כהונה בת שש שנים.
ויליאם הנרי "ביל" הנזליק הוא כדורסלן ומאמן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1980–1990. ממוצעיו הכוללים לאורך 10 עונותיו בליגה הם 7.2 נקודות, 2.8 ריבאונדים ו-2.8 אסיסטים למשחק.
בעונת שימש כמאמן הראשי של קבוצת דנוור נאגטס.
הנזליק נולד בעיר מידלטאון שבאוהיו, ובין השנים 1976–1980 למד באוניברסיטת נוטרדאם אשר בצפון אינדיאנה.
ב-4 עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה קלע 5.9 נקודות בממוצע למשחק, לצדם של כוכבי ליגת ה-NBA לעתיד ביל ליימביר, קלי טריפיוקה ואורלנדו וולרידג'.
בעונת 1977/1978 העפילה נוטרדאם לראשונה בתולדותיה לפיינל פור טורניר אליפות המכללות, בטרם הפסידה במשחק חצי הגמר מול אוניברסיטת דיוק, אותה הוביל מייק ג'מינסקי.
בעונה העוקבת הודחה הקבוצה בשלב רבע הגמר, על ידי מישיגן סטייט של מג'יק ג'ונסון, על אף משחק מצוין של הנזליק אשר קלע 19 נקודות.
בדראפט ה-NBA 1980 נבחר הנזליק על ידי סיאטל סופרסוניקס, בבחירה ה-20. בשתי עונותיו בסיאטל קלע 5.6 נקודות בממוצע למשחק, תחת המאמן לני וילקינס.
לקראת עונת הועבר בטרייד לדנוור נאגטס, בתמורה לדייוויד תומפסון.
בעונת סייע לנאגטס להעפיל לגמר האזור המערבי, בו הפסידה מול האלופה שבדרך, לוס אנג'לס לייקרס.
בעונת העמיד ממוצעים של 12.5 נקודות, 4.0 אסיסטים ו-3.3 ריבאונדים למשחק, ונבחר לחמישיית ההגנה השנייה של העונה.
בכל 8 עונותיו עם הנאגטס העפיל עמה לשלב הפלייאוף, ולאורך התקופה קלע 7.7 נקודות בממוצע למשחק כמחליפו מהספסל של אלכס אינגליש.
בקיץ 1990 פרש הנזליק ממשחק, בגיל 32.
בין השנים 1991–1996 שימש הנזליק כעוזרו של אלן בריסטאו, מאמן שארלוט הורנטס, ובעונת היה עוזרו של לני וילקינס באטלנטה הוקס.
לקראת עונת מונה למאמן הראשי של דנוור נאגטס, במקומו של דיק מוטה.
בעונתו היחידה בתפקיד רשמו הנאגטס את מאזן הניצחונות הגרוע ביותר בליגה, והגרוע ביותר בתולדות המועדון; 11–71. בסיום העונה פוטר הנזליק והוחלף על ידי עוזרו מייק ד'אנטוני.
אחוז הניצחונות בו מחזיק הנזליק – 13.4% – הוא הנמוך ביותר בתולדות ה-NBA עבור מאמן אשר אימן לפחות לאורך עונה אחת שלמה.
ויליאם הנרי גייטס השני , שהיה ידוע יותר בשם ביל גייטס האב, היה עורך דין, נדבן ומנהיג אזרחי אמריקאי, מייסד משרד עורכי הדין Shidler McBroom & Gates (קודמו של K&L Gates, אנ'), נשיא איגודי עורכי הדין של מחוז קינג ושל עורכי הדין במדינת וושינגטון.
נודע בין השאר כאביו של מייסד מיקרוסופט ביל גייטס.
גייטס נולד בברמרטון, וושינגטון, בשנת 1925, והיה בנו של בעל חנות רהיטים.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ברמרטון .
גייטס שירת בצבא ארצות הברית במשך שלוש שנים במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן למד באוניברסיטת וושינגטון, במסגרת חוק ה-GI , קיבל תואר ראשון (Bachelor of Arts, אנ') בשנת 1949 ותואר JD (Juris Doctor, אנ'), בשנת 1950. בזמן שהיה ב- UW, הוא היה חבר באחוות צ'י פסי .
גייטס הקים את חברת עורכי הדין Shidler McBroom & Gates בשנת 1964, שבהמשך הייתה לחלק מפרסטון גייטס ואליס LLP (PGE, Preston Gates & Ellis, אנ').
הוא התמחה עם המשרד עד שנת 1998, אז אוחד למשרד המכונה כיום K&L Gates.
במהלך הקריירה שימש כנשיא לשכת עורכי הדין בסיאטל / קינג קאונטי ולשכת עורכי הדין במדינת וושינגטון .
גייטס כיהן בדירקטוריונים של ארגונים רבים בצפון מערב האוקיינוס השקט, כולל לשכת המסחר הגדולה בסיאטל , מחוז קינג ייונייטד וואי (United Way of America, ) והורות מתוכננת.
בשנת 1995 הקים את הברית הטכנולוגית, שמשימתה להרחיב את התעסוקה מבוססת הטכנולוגיה בוושינגטון.
בשנת 1998 פרש גייטס מפירמת Preston Gates & Ellis.
הוא כיהן במשך 15 שנה בוועדת העוצרים של אוניברסיטת וושינגטון, ועד מותו היה יו"ר משותף של קרן ביל ומלינדה גייטס, אשר הוקמה על ידי בנו ביל וכלתו מלינדה.
הוא שימש כדירקטור בתאגיד הקמעונאות קוסטקו משנת 2003, והיה יו"ר שותף מייסד של פסגת הבריאות באוקיינוס השקט (Pacific Health Summit ,אנ').
הוא שימש כיו"ר כבוד בפרויקט הצדק העולמי (אנ').
הפרויקט פועל להובלת מאמץ רב-תחומי עולמי לחיזוק שלטון החוק ולפיתוח קהילות של הזדמנויות והון.
גייטס היה שותף עם צ'אק קולינס(אנ') לכתיבת הספר Wealth and Our Commonwealth: Why America should Tax Accumulated Fortunes (עושר והקהילה שלנו: למה אמריקה צריכה מס צבירת הון).
זו הגנה על המדיניות שמקדם מיסוי העיזבון.
הוא היה גם מחבר הספר מציג את החיים: מחשבות על מתנות חיים.
בשנת 1951 התחתן גייטס עם מרי מקסוול גייטס (1929–1994), אותה הכיר באוניברסיטת וושינגטון (UW), והם נותרו נשואים עד מותה בשנת 1994. לזוג נולדו שלושה ילדים: קריסטיאן, ביל וליבי.
שתי בנותיו, קריסטי בלייק וליבי ארמינטרוט, הן חברות פעילות בקהילת ה- UW.
במהלך חייו תמך בקבוצת הפוטבול של מכללת וושינגטון האסקיס (Washington Huskies football, אנ').
בשנת 1996 התחתן גייטס עם אשתו השנייה מימי גרדנר גייטס (נולדה ב -1943), שהייתה מנהלת המוזיאון לאמנות בסיאטל (אנ').
בשנת 2018 התגלה כי גייטס סובל ממחלת אלצהיימר.
הוא נפטר ב-14 בספטמבר 2020, בביתו שעל חוף הים בתעלת הוד (Hood Canal, אנ') אשר במדינת וושינגטון, בן 94 במותו.
בנו ספד לו באמרו כי "לחוכמתו, לנדיבותו, לאמפתיה ולענווה שלו הייתה השפעה עצומה על אנשים ברחבי העולם".
זכה בפרס הצופים המכובד (Distinguished Eagle Scout Award, אנ'), בהוקרה על הצלחתו העסקית והאזרחית במשך כ-25 שנים לפחות לאחר שזכה בדרגת הצופים של איגל.
נשיא התאחדות עורכי הדין של מחוז סיאטל-קינג 1969-1970.
נשיא לשכת עורכי הדין במדינת וושינגטון (Washington State Bar Association, אנ'), 1986.
אות כבוד לבוגר, בית הספר למשפטים מאוניברסיטת וושינגטון (אנ') 1991.
חתן פרס הרברט הארלי של אגודת השיפוט האמריקאית (אנ') 1992.
כיהן במועצת המינהל לשיפוט, בית המשפט העליון במדינת וושינגטון (אנ') 1993–1995.
כיהן כחבר הנהלה בכיר, אוניברסיטת וושינגטון, 1997–2012.
הצטרף לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים, 2003.
אולם ויליאם ה' גייטס (אנ') בבית הספר למשפטים של UW נקרא על שמו בשנת 2003.
הוענקה לו מדליית ההצטיינות של וושינגטון (אנ'), 2009.
חתן פרס אלברט ס' בארד (אנ') של אחוות צ'י פסי, 2010, על תרומות לחיים האינטלקטואליים והתרבותיים של הקהילה.
ביל גרברדינג (אנ'), שהיה נשיא אוניברסיטת וושינגטון בין השנים 1979 עד 1995, תיאר את גייטס כ"איש טוב עם לב גדול (ו)רוח ציבורית נדיבה", בעוד שראש עיריית סיאטל לשעבר נורמן רייס (אנ') אפיין את ערכי הליבה של גייטס כ"צדק חברתי והזדמנות כלכלית".
ביל ג'וליאן היה כדורגלן אנגלי.
ביל ג'וליאן נולד בעיר בוסטון, והחל את דרכו ככדורגלן במועדוני נוער מקומיים.
בשנת 1889 הוא השתתף במשחק נגד ארסנל וסידרו לו עבודה במפעל כדי שהוא יוכל לשחק במועדון.
הוא שיחק במועדון ובשנת 1890 אף מונה לקפטן של הקבוצה.
בשנת 1892 ביל ג'וליאן עבר ללוטון טאון והיה בקבוצה זו קפטן ומאמן.
לאחר שנתיים בשנת 1894 ביל ג'וליאן עבר לטוטנהאם הוטספר.
במועדון זה הוא שיחק מספר שנים.
בשנת 1895 ביל ג'וליאן היה הבריטי הראשון שאימן קבוצת כדורגל נשים.
בשנת 1909 ביל ג'וליאן עבר להולנד בה המשיך בקריירת מאמן.
בשנת 1915 הוא חזר ללונדון והתיישב באנפילד.
בשנת 1948 הוא השתתף במשחק לזכר קבוצת מקצוענים ראשונה של ארסנל לצד גאווין קרופורד וג'ק מקבין נגד צ'לסי.
ביל ג'וליאן נפטר בשנת 1957 בגיל 89 והיה האחרון בין שחקני קבוצת ארסנל מקצוענית ראשונה.
ויליאם פטריק הייזינגה הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של מדינת מישיגן, ברציפות מאז 2011. הייזינגה, חבר המפלגה הרפובליקנית, כיהן טרם היבחרו אל הקונגרס של ארצות הברית כחבר בית הנבחרים המדינתי של מישיגן בשנים 2003–2009.
הייזינגה נולד בעיירה זילנד (Zeeland) שבדרום-מערב מישיגן, למשפחה ממוצא הולנדי.
הוא הבעלים המשותף והמפעיל הנוכחי של החברה "Huizenga Gravel Company", עסק משפחתי השוכן בג'ניסון שבמישיגן.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 עבד הייזינגה בתחום הנדל"ן.
ב-1996 עזב עולם זה, והחל לעבוד כעוזר פרלמנטרי עבור חבר הקונגרס פיט הוקסטרה , לימים שגריר ארצות הברית בהולנד.
את מחוז הבחירה ה-90 בבית הנבחרים של מישיגן ייצג הייזינגה במשך שלוש תקופות כהונה, החל ממסע הבחירות שלו בבחירות האמצע ב-2002. בשנים 2004 ו-2006 נבחר מחדש, ולאחר מערכת הבחירות האחרונה נכפה עליו לפרוש מבית המחוקקים המדינתי לאור הגבלת כהונה.
בבית הנבחרים של מישיגן הצביע הייזינגה תחילה בעד מיסוי העסקים במדינה, אך בהמשך התנגד להיטל בן 2% בצורת חיוב נוסף (surcharge) ולמיסוד מס מכירה.
לקראת בחירות האמצע ב-2010, חבר הקונגרס פיט הוקסטרה פרש מבית הנבחרים כדי להתמקד במסע הבחירות שלו לתפקיד מושל מישיגן.
הייזינגה, יד ימינו של הוקסטרה, החל להתמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית, ולבסוף גבר על שישה מתמודדים אחרים עם 25.40% מהקולות.
ביום הבחירות הכלליות ניצח את פרד ג'ונסון, מועמד המפלגה הדמוקרטית, וגרף כ-64% מקולות הבוחרים.
בראשית ינואר 2013, עם התכנסות הקונגרס ה-113 של ארצות הברית, הייזינגה הושבע לתפקידו.
באוקטובר 2020 הודיע הייזינגה כי אובחן כחיובי למחלת נגיף קורונה 2019, לאחר בדיקת קורונה שביצע דרך תבחין אנטיגני מהיר (Rapid Antigen Detection Test) בטרם פגישה עם סגן נשיא ארצות הברית מייק פנס, וביום למחרת ביצע בדיקה נוספת באמצעות PCR.
בית המשפט העליון מיאן לדון בתיק על סמך שלטקסס אין זכות עמידה לערער על תוצאות בחירות במדינה אחרת, על סמך פרק 3 לחוקה.
ביל ואן דייק (בהולנדית: Bill van Dijk; נולד ב-22 בדצמבר 1947) הוא זמר הולנדי.
ואן דייק נולד ברוטרדאם, הוא הופיע במספר מחזות זמר וביניהם שיער, אוויטה ומיס סייגון.
ב-1971 שיחק תפקיד קטן הסרט ההולנדי-גרמני "Blue Movie" ובסרט הקומדיה "Daniel", ב-1980 שיחק בסרט "Lieve jongens" המבוסס על רומן של הסופר חרארד רווה.
ב-1982 ייצג את הולנד באירוויזיון עם השיר "Jij en ik" והיה במקום ה-16.
הוא דיבב רבות בשפה ההולנדית.
בין היתר דיבב את הנסיך דרק בסרט "סוד הממלכה הקסומה" ואת קלופין ב"הגיבן מנוטרדאם".
ויליאם לזלי "ביל" ג'ונסון הוא פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של מדינת אוהיו, מ-2011 ועד 2024. מחוז הקונגרס השישי משתרע לאורך רוב מזרח אוהיו, וגובל במדינות וירג'יניה המערבית, קנטקי ופנסילבניה.
ג'ונסון נולד בעיירה רוזבורו (Roseboro) שבקרוליינה הצפונית בשנת 1954, וגדל בחווה חקלאית שהייתה בבעלות משפחתו.
בשנת 1973 התגייס אל חיל האוויר של ארצות הברית, ונישא לוונדה פלורנס פורטר ב-30 באפריל 1975. נולדו להם שלושה ילדים.
משירותו הצבאי בן 26 השנים פרש בדרגת לוטננט קולונל.
ב-1979 סיים בהצטיינות את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת טרוי , ובשנת 1984 השלים לימודי תואר שני במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה.
במהלך שירותו בחיל האוויר האמריקאי זכה לתואר בוגר מצטיין של חילות הכשרת קציני חיל האוויר.
על שירותו הצבאי עוטר במדליית השירות המצטיין של חיל האוויר, במדליית השבח של חיל האוויר ובמדליית שירות ההגנה הלאומי.
בתום חייו בחיל האוויר, פנה ג'ונסון למגזר הפרטי, וייסד את "קבוצת הניהול ג'ונסון-שלי" (Johnson-Schley Management Group), חברת ייעוץ עסקי לטכנולוגיית מידע שהגדילה את הכנסותיה ביותר מ-200% בשלוש שנות הניהול של ג'ונסון.
ב-2003 עזב את החברה כדי להקים את הארגון "J2 פתרונות עסקיים", שם סיפק תמיכה בתחום טכנולוגיית המידע כקבלן צבאי מול צבא ארצות הברית.
בשנים 2006–2010 שימש כמנהל מידע ראשי של יצרנית רכיבים אלקטרוניים עולמית לתעשיית התחבורה.
במאי 2010 ניצח ג'ונסון שני יריבים בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית לייצוג מחוז הקונגרס השישי של אוהיו בבית הנבחרים של ארצות הברית.
בבחירות הכלליות גבר על נציג המחוז המכהן צ'ארלי וילסון, עם 50% מקולות הבוחרים.
הוא החל את כהונתו בקונגרס ה-112 של ארצות הברית ב-3 בינואר 2011. ב-2017 התקבל במליאת בית הנבחרים "חוק תפילת הזיכרון במלחמת העולם השנייה", שיחייב להציב באנדרטת מלחמת העולם השנייה את התפילה שנשא פרנקלין דלאנו רוזוולט ביום ה-ע'.
חוק נוסף שהגה ג'ונסון ועבר בבית הנבחרים הוא "חוק הפסקת המלחמה בפחם", שבלם תקני אסדרה המאיימים על תעשיית הכרייה.
ג'ונסון הוא שמרן מובהק, ועמדותיו השמרניות מתבטאות בהתנגדותו להפלות ולחוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, תמיכה בצו נשיאותי 13769 ובזכות לשאת נשק, והתנגדות ללגליזציה של נישואים חד מיניים.
ב-7 בינואר 2021 התנגד ג'ונסון לאישור ספירת קולות חבר האלקטורים בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020.
ב-16 בנובמבר 2023 מועצת הנאמנים של אוניברסיטת המדינה של יאנגסטאון הציעה לג'ונסון את תפקיד נשיא האוניברסיטה, הצעה לה נעתר בהמשך היום, ובעקבות זאת הודיע על התפטרותו מהקונגרס ב-1 במרץ 2024.
ויליאם פרסטון גרייבס הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל קנזס ה-43 בשנים 1995–2003.
גרייבס נולד בסלינה שבקנזס, בן להורים שבבעלותם הייתה חברת הובלות.
לאחר שהשלים את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת קנזס וסליאן עם תואר אקדמי במנהל עסקים, הוא עבד בתחום משאבי אנוש.
בשנת 1986 נבחר גרייבס למזכיר המדינה של קנזס וב-1991 מונה לנציג ממשלות מדינות ארצות הברית במועצה הפדרלית למדיניות התחרות של ארצות הברית.
בבחירות 1994 – עת המהפכה הרפובליקנית – ניצח גרייבס את ג'ים סלאטרי, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של קנזס, ונבחר למושל קנזס.
גרייבס היה רפובליקני מתון, ונודע במחלוקותיו עם האגף השמרני של המפלגה הרפובליקנית בקנזס.
תקופת כהונתו עמדה בצד צמיחה כלכלית לאחר שנים של מיתון.
בשנת 1997 שימש גרייבס כיושב ראש אגודת מושלי מדינות המערב התיכון.
בבחירות 1998 נבחר לתקופת כהונה שנייה עם 74% מקולות הבוחרים – אחוז התמיכה הגבוה ביותר למושל בארצות הברית במחזור בחירות זה, ואחד משיעורי התמיכה הגבוהים ביותר למושל בהיסטוריה של קנזס.
על פי חוקת קנזס המעגנת הגבלת כהונה עבור המושל, גרייבס לא התמודד לתקופת כהונה שלישית והוחלף בידי קתלין סבליוס, מועמדת המפלגה הדמוקרטית בינואר 2003. בראשית כהונתו שירתה לצדו שילה פראהם כסגנית המושל, אך ב-1996 מינה אותה למלא את מקומו של בוב דול בסנאט של ארצות הברית.
לאחר מכן היה גרי שרר לסגנו ועמיתו למירוץ.
לאחר כהונתו כמושל שימש גרייבס כנשיא ומנכ"ל איגודי ההובלות האמריקאים – ארגון הסחר והבטיחות הלאומי של תעשיית ההובלות בארצות הברית.
הוא מכהן במועצת המנהלים של "International Speedway Corporation", מוסד המקדם פעילויות בידור בספורט מוטורי בארצות הברית.
ביל המלח הוא סרט קומדיה אילם משנת 1928 בכיכובו של באסטר קיטון.
הסרט, שהופץ על ידי United Artists, הוא האחרון של חברת ההפקות העצמאית של קיטון.
הסרט לא הצליח קופתית והיה האחרון שקיטון עשה עבור יונייטד ארטיסטס.
קיטון עבר בסופו של דבר למטרו גולדווין מאייר, שם עשה עוד סרט אחרון תחת הסימן המסחרי שלו, The Cameraman, לפני ששליטתו היצירתית נלקחה על ידי האולפנים.
הסרט נקרא על שם השיר הפופולרי "Steamboat Bill" משנת 1910. קיטון ביים אותו במשותף עם צ'ארלס רייזנר, ואת התסריט כתב יחד עם קרל הארבו.
בשנת 2016 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית על ידי ספריית הקונגרס.
הסרט ידוע בזכות פעלול הקולנוע המפורסם ביותר של קיטון: חזית של בית שלם נופלת מסביבו בזמן שהוא עומד בדיוק במקום שעליו נוחת חלון פתוח.
הסרט שימש השראה לשם הסרט Steamboat Willie, סרט הבכורה של מיקי מאוס משנת 1928.
ויליאם "ביל ספינת קיטור " קנפילד הוא הבעלים והקפטן של ספינת קיטור מקרטעת בשם "סטונוול ג'קסון".
ספינת קיטור חדשה בשם "קינג", בבעלות יריבו, ג'יי ג'יי קינג, מגיעה למזח וגונבת לו את כל הלקוחות.
קינג, שהוא גם הבעלים של הבנק המקומי והמלון העירוני, מזלזל בסטונוול ג'קסון, במסיבת השקה רבת משתתפים.
קנפילד מקבל מברק האומר שבנו, ביל ג'וניור (באסטר קיטון), שלא ראה שנים רבות, סיים את לימודיו בבוסטון, ויגיע ברכבת.
ביל ממתין בתחנת הרכבת, מצפה שגבר גדול כמוהו ירד ממנה, אך מאוכזב עמוקות מהצאצא הקטן והמגושם שלו, שמופיע עם שפם, יוקולילי וכומתה מטופשת.
ג'וניור נשלח לספר כדי להסיר את השפם ולקנות כובע חדש, שם הוא נתקל בחברתו מהמכללה קיטי, שהיא בתו של קינג.
על שפת הנהר הם פוגשים את קינג ובתו.
ביל האב נבוך מנוכחות ג'וניור ושולח אותו להביא בגדי עבודה, הוא חוזר לבוש כקצין חיל הים, ומתגלה כשלומיאל.
ג'וניור רואה את קיטי על המזח מדברת עם קצין נאה.
היא בורחת כשלוקחים אותה אל ספינת אביה והולכת במקום זאת לסטונוול ג'קסון, כדי לפגוש את ג'וניור, אך אביה מורה לה לחזור.
ג'וניור נשלח לחדר המכונות ללמוד איך הספינה עובדת, שם הוא מושך במנוף וגורם לספינה להתרסק לתוך ספינתו של קינג.
גם ביל האב וגם קינג נחושים לנתק את היחסים בין ג'וניור לקיטי.
כאשר הספינה של קנפילד מוכרזת כלא בטוחה לשיט, הוא מאשים את קינג בתחבולה.
ביל האב תוקף את אויבו ומוכנס לכלא.
ג'וניור מנסה לשחרר אותו על ידי כך שהוא מחביא כלי בריחה בתוך כיכר לחם ענקית שהביא לו.
אבל ביל האב מסרב ללחם, במיוחד כשג'וניור אומר שהכין אותו בעצמו.
כשביל מסכים לבסוף לברוח, המעיל של בנו נתקע בדלת התא וכך הוא משחרר בטעות את השריף, שפוגע בראשו של ג'וניור באקדחו, והבן נשלח לבית החולים.
סופת ציקלון מכה בעיירה, הורסת מבנים ומסכנת את הספינות, מזח מתמוטט והמלון של קינג קורס.
קירות בית החולים מתנתקים ועפים וג'וניור נותר חשוף.
הוא נאבק ברוחות תוך כדי הליכה בעיר, חזית בניין נופלת מסביבו, ונותר ללא פגע בזכות חלון פתוח שעובר סביבו (הפעלול המוכר).
הוא נאחז בעץ שמועף באוויר ונוחת בנהר.
במאמץ הוא מצליח להגיע לספינה של אביו כשלידו צף בית שקרס לנהר, עליו נמצאת קיטי.
ג'וניור מציל את קיטי, ואז הוא רואה את התא שבו כלוא אביו צף בנהר תוך שהוא שוקע לקרקעית.
ביל ג'וניור מצליח לנווט את הספינה של אביו אל תוך תא-הכלא השוקע, מבקע אותו, ומשחרר את אביו.
ביל ג'וניור וקיטי רואים את אביה שוקע בתוך ספינתו.
ג'וניור קושר את עצמו לחבל וצולל פנימה ומחלץ אותו.
קיטי וביל ג'וניור מתאחדים באושר, קינג וביל האב מתפייסים.
באסטר קיטון בתור ויליאם (ביל) קנפילד, הבן.
ארנסט טורנס בתפקיד ויליאם "ביל ספינת קיטור" קאנפילד, האב.
מריון ביירון בתור קיטי קינג
טום מקגווייר בתפקיד ג'ון ג'יימס קינג
הרעיון המקורי לסרט הגיע מבמאי הסרט, רייזנר, שהיה שותפו של צ'רלי צ'פלין.
קיטון, שביים או ביים-במשותף רבים מסרטיו הקודמים, היה במאי שותף ללא קרדיט בפרויקט הזה.
קיטון הוציא יותר מ-100 אלף דולר על בניית סטים לסרט, כולל מזח שלם.
בתסריט המקורי הסרט מסתיים עם סיקוונס שיטפון, אבל בשל שיטפון נהר המיסיסיפי ההרסני ב-1927, המפיק ג'וזף שנק אילץ את קיטון לשכתב את הסוף.
קיטון הוציא 25 אלף דולר נוספים עבור סצנת הסערה המפורסמת, שכללה סטים מתפרקים של רחוב ושישה מאווררי ענק עוצמתיים.
סצנת הסערה עלתה שליש מתקציב הסרט כולו, המוערך בין 300,000 ל-404,282 דולר.
קיטון שברוב סרטיו תכנן וביצע בעצמו את הפעלולים בסרט, עשה זאת גם כאן, ועל מנת ליצור את תחושת הסערה, קיטון נתלה על כבל המשתלשל ממנוף, שהעיף אותו ממקום למקום כאילו הוא מועף.
הצילומים החלו ב-15 ביולי 1927 בסקרמנטו.
ההפקה התעכבה משום שקיטון שבר את אפו במשחק בייסבול.
הסרט כולל את הפעלול המפורסם ביותר שלו: חזית בניין שלמה שקורסת מסביבו.
החלון הפתוח בעליית הגג משתלב בצורה מסודרת סביב גופו של קיטון כשהוא נופל, רחוק בסנטימטרים מלהשטיח אותו.
קיטון ביצע פעלול דומה, אם כי פחות משוכלל, בסרטיו הקצרים הקודמים Back Stage (1919) ו-One Week (1920).
כאן השתמש קיטון בחזית בניין אמיתית במשקל של שני טון.
הסימן על הקרקע שמראה לקיטון היכן בדיוק לעמוד כדי להימנע ממעיכה היה מסמר.
נטען שאם הוא היה עומד סנטימטרים ספורים מהמקום הנכון, הוא היה נפצע קשה או נהרג.
אשתו השלישית, אלינור, טענה שקיטון לקח סיכונים כאלה עקב ייאוש מבעיות כלכליות, נישואיו הראשונים הכושלים, אובדן עצמאותו ביצירת סרטים והשפעת האלכוהול, שהחריפה אצלו באותה תקופה.
אלא, שיש הסותרים את דברי אלינור, בטוענם שקיטון היה ידוע בביצוע פעלולים מסוכנים לאורך הקריירה שלו, ללא קשר לקשיים בחייו האישיים, כולל נפילה מצינור מגדל מים של מסילת ברזל ב-Sherlock Jr.
משנת 1924, שבעקבותיה נשבר צווארו.
על סצנת נפילת הקיר אמר קיטון "הייתי כעוס באותם ימים, אחרת לעולם לא הייתי עושה את זה", והוסיף שצילום הסצנה היה אחד הריגושים הגדולים שחווה.
"ביל המלח" היה כישלון קופתי, וזכה לביקורות מעורבות עם יציאתו.
המגזין וראייטי תיאר את הסרט כ"קפיץ של קומדיה" ו"אחד הטובים של קיטון".
סקירה פחות נלהבת מה-Harrison's Reports קבעה, "יש הרבה מצבים לאורך הדרך שגורמים לצחוק" אך תוך ציון ש"העלילה שטותית".
מבקר הסרטים של הניו יורק טיימס כינה את הסרט "קומדיה קודרת" ו"נושא כאוב".
במהלך השנים, קיבל הסרט מעמד של יצירת מופת.
באתר Rotten Tomatoes מאה אחוז מהמבקרים העניקו לסרט דירוג חיובי, עם ציון ממוצע של 9 מתוך 10. בנוסף, הסרט נכלל בספר "1001 סרטים שאתה חייב לראות לפני שאתה מת".
הסרט, ובפרט שמו, היווה השראה לסרט ספינת הקיטור וילי של וולט דיסני (1928), שיצא לאקרנים שישה חודשים לאחר מכן ונחשב לבכורה של מיקי מאוס על המסך.
פעלול הבית הנופל נוצר מחדש מספר פעמים בקולנוע ובטלוויזיה, אם כי עם חומרים קלים יותר ואמצעי בטיחות עכשוויים יותר.
ויליאם ג'ון ג'נקלו היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי וחבר במפלגה הרפובליקנית שכיהן כ-16 שנים (5,851 ימים) כמושל דרום דקוטה.
הוא בעל הכהונה הארוכה ביותר בתולדות המדינה, והשלישית באורכה בתולדות ארצות הברית.
למעשה, הוא כיהן פעמיים כמושל.
בנוסף על תפקיד המושל, ג'נקלו כיהן גם כתובע הכללי ה-25 של דרום דקוטה בשנים 1975–1979. ג'נקלו כיהן גם כשנה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא התפטר מהתפקיד בשנת 2004 לאחר שהורשע בהריגה בגין אשמתו בתאונת דרכים קטלנית.
כשג'נקלו היה בן 10 אביו מת מהתקף לב בזמן שעבד כתובע במשפטי נירנברג בגרמניה.
אמו חזרה עם המשפחה לארצות הברית, ובשנת 1954 (כשג'נקלו היה בן 15) הם התיישבו בדקוטה הדרומית.
ב-1955 ג'אנגלו התייצב באופן תדיר בפני בית המשפט בעקבות מעשי עבריינות.
השופט נתן לו שתי אפשרויות – בית ספר רפורמיסטי או שירות בצבא.
ג'נקלו נשר מהתיכון והצטרף לחיל הנחתים האמריקאי ב-1956. את הכשרתו הבסיסית ביצע במחנה פנדלטון שבקליפורניה ולאחר מכן הוכשר כפקיד כוח אדם והוצב בדיוויזיית הנחתים השלישית במחוז אוקינאווה.
ג'נקלו נפצע ברגלו בזמן מסירת תותחים לכוחות טייוואנים.
כתוצאה מהפציעה הוא שוחרר ב-1959. בשנת 1999 הוענק לג'נקלו אות כבוד מממשלת טאיוואן.
לאחר השחרור, ג'נקלו החל ללמוד באוניברסיטת דרום דקוטה.
הוא שכנע את מנהליו להשאירו במוסד לאחר שגילו שחסרה לו תעודת בגרות – אם ישמור על ציונים טובים.
הוא סיים בשנת 1964 תואר ראשון במדעים במנהל עסקים.
לאחר הלימודים ג'נקלו עבד כעורך דין וב-1973 הוא מונה לתובע ראשי באזורו.
כשנה לאחר מכן ג'נקלו נבחר לתפקיד התובעה הכללי של דקוטה הדרומית, תפקיד שבו כיהן עד 1979.
ג'נקלו נבחר לראשונה לתפקיד המושל ב-1978. הוא נבחר מחדש בקלות ב-1982 עם 70.9% מהקולות, האחוז הגבוה ביותר בו זכה מושל מכהן בתולדות המדינה.
בכך הוא היה הראשון שהשלים שתי כהונות כמושל במדינה.
בנוסף על רפורמות במיסוי, בשנת 1979 חתם ג'נקלו על חוק להשבת עונש המוות במדינה.
לפי החוק, ג'אנגלו נמנע מהתמודדות לכהונה שלישית ב-1986. הוא קרא תיגר על הסנאטור המכהן ג'יימס אבדנור בפריימריז הרפובליקניים.
ג'נקלו הפסיד בפריימריז בהפרש של כ-45%–55%.
ב-1998 ג'אנגלו נבחר מחדש לתפקיד המושל.
בשתי הכהונות שלאחר מכן הוא הוריד את הארנונה לבעלי בתים וחקלאים ב-30%.
בשנת 2002 ג'אנקלו התמודד על המושב היחיד של המדינה בבית הנבחרים של ארצות הברית הוא ניצח את המועמדת הדמוקרטית סטפני הרסת' ברוב של כ-180,023 קולות מול 153,656 שהצביעו לדמוקרטים.
ב-16 באוגוסט 2003, ג'אנקלו היה מעורב בתאונת דרכים קטלנית בעת שרכב ברכבו.
ג'אנקלו נסע לאחר תמרור עצור, ופגע ברוכב האופנוע רנדי סקוט, בן 55 ממינסוטה.
סקוט נזרק מהאופנוע שלו ונהרג מיד.
הרכב של ג'נקלו נסע 300 רגל מעבר לנקודת הפגיעה ופגע בשלט בשדה.
ג'נקלו עצמו סבל משבר ביד ודימום במוח.
בחקירה שלאחר מכן, גורמים רשמיים קבעו כי ג'נקלו נהג במהירות מופרזת והמשיך לנסוע מעט לאחר תמרור העצור.
ג'נקלו הועמד לדין ב-29 באוגוסט והביע צער על התאונה.
להגנתו, עורך דינו אמר כי סבל מהתקף היפוגליקמיה והיה מבולבל.
במהלך המשפט התברר שלג'אקלו היו עבירות תנועה רבות בעבר, גם כשכיהן כמושל.
ב-8 בדצמבר 2003, ג'אנקלו הורשע על ידי חבר מושבעים במחוז מודי בהריגה מדרגה שנייה וכן בעבירות של נהיגה במהירות מופרזת, אי עצירה בתמרור עצור ונהיגה פרועה.
כחודש לאחר מכן הוא התפטר ממושבו בקונגרס.
ב-22 בינואר הוא נידון ל-100 ימים בכלא.
לאחר כחודש הוא החל לבצע עבודות שירות חלקיות ובכך יצא מהכלא מדי יום.
ב-5 בינואר 2006 בית המשפט העליון של דרום דקוטה קיבל את עתירתו להחזרת רישיונו לעסוק בעריכת דין.
לאחר מכן ג'נקלו חזר לעבוד כעורך דין.
ב-4 בנובמבר 2011, הודיע ג'אנקלו במהלך מסיבת עיתונאים כי הוא חולה בסרטן מוח סופני.
הוא מת בהוספיס ב-12 בינואר 2012, בגיל 72. המושל דניס דאוגארד הורה להוריד את הדגלים במדינה לחצי התורן.
ג'נקלו נקבר בבית הקברות הלאומי בלאק הילס.
ויליאם "ביל" אנטוני טומיי הוא אתלט אמריקאי בעבר.
הוא אלוף אולימפי ושיאן עולם בקרב עשר.
בשנת 1962 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת קולורדו.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת טוקיו (1964) סיים טומיי במקום רביעי ולא זכה להיכלל בנבחרת (רק שלושה ספורטאים נכללו).
בשנת 1965 זכה טומיי בתואר הגדול הראשון שלו לאחר שזכה במדליית זהב באוניברסיאדה בקרב עשר (7566 נק').
בשנת 1967 הוא זכה במשחקים הפאן אמריקאיים במדליית זהב בקרב עשר (8044 נק').
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה טומיי במדליית זהב בקרב עשר בשיא אולימפי חדש של 8193 נק', לפני האנס-יואכים ואלדה (8111 נק') ושיאן העולם קורט בנדלין (8064 נק') שניהם ממערב גרמניה.
בתחרות שנערכה בלוס אנג'לס, קליפורניה ב-11 בדצמבר 1969 קבע טומיי בקרב עשר שיא עולם חדש של 8417 נק' (לפי תיקון מ-1985, 8310 נק'), שיפור לשיאו של בנדלין.
שיא זה נישבר באולימפיאדת מינכן (1972) על ידי מיקולה אבילוב מברית המועצות (8454 נק', לפי תיקון מ-1985, 8466 נק').
שבוע לאחר שקבע את השיא העולמי, הוא נישא למרי ראנד הבריטית, אלופה אולימפית בקפיצה לרוחק (טוקיו 1964).
לזוג שתי בנות, סמנתה ושרה.
לאחר 22 שנות נישואין הזוג התגרש.
בשנת 1969 זכה טומיי בתואר אתלט השנה בעולם.
טומיי זכה ב-5 תוארי אליפות ארצות הברית בקרב עשר וב-4 תוארי אליפות ארצות הברית בקרב חמש.
ויליאם "ביל" טאטם טילדן ה-2 (בשם מלא באנגלית: William "Bill" Tatem Tilden II; 10 בפברואר 1893 – 5 ביוני 1953) היה טניסאי אמריקאי, אחד מהגדולים בהיסטוריה.
טילדן דורג במקום ה-1 בעולם למשך 7 שנים.
הוא זכה ב-21 תוארי גראנד סלאם (מקום רביעי בכל הזמנים), מהם 10 תוארי יחידים (מקום 8 בכל הזמנים).
הוא מחזיק בשיא של 7 תוארי אליפות ארצות הברית הפתוחה, 6 מהם ברציפות, בשנים 1920–1925 (ביחד עם ריצ'רד סירס וביל לרנד).
הוא הטניסאי האמריקאי הראשון שזכה באליפות וימבלדון (מתוך 6 פעמים בהם השתתף באליפות, הוא זכה 3 פעמים בתואר, 1920, 1921 ו-1929 ו-3 פעמים הגיע לשלב חצי הגמר 1927–1929), הוא שלט בעולם הטניס במחצית הראשונה של המאה ה-20 ובמהלך 19 השנים שבהן שיחק (1912–1930), זכה ב-138 טורנירים מתוך 192 שבהם השתתף.
טילדן המשיך לשחק בסבב המקצועני עד לשנות ה-40.
טילדן נולד למשפחה אמידה בפילדלפיה, ארצות הברית ב-10 בפברואר 1893. אביו, ווילאם טאטם טילדן, היה סוחר פרוות ומנהיג פוליטי, ואמו סלינה היי הייתה פסנתרנית.
ביל צפה בטניסאים בילדותו בהיותו ילד שנולד "עם כפית כסף בפיו".
אחיו הגדול, הרב, נחשב לטניסאי המוכשר במשפחה, אבל הוא פרש מהענף בגיל עשרה כדי ללכת בעקבות אביו אל עולם העסקים.
בגיל 18 איבד את אמו למחצה ונשלח לגור עם דודתו.
בגיל 22 איבד את אחיו הגדול הרברט ואת אביו, ונכנס לדיכאון עמוק.
לאחר מספר חודשי דיכאון, בעידוד דודתו התחיל לשחק טניס שהיה האמצעי המרכזי להתאששותו.
טילדן למד באוניברסיטת פנסילבניה והוא בוגר מקולג' פירס.
כבר כאשר שימש כבול-בוי (Ball Boy) בילדותו לטניסאים בכירים ממנו, הוא שם לב שמשהו לא בסדר במשחק הטניס – אף אחד לא באמת מזיע.
לטילדן הקטן, זה נראה לא בסדר.
במשך שנים רבות, מהגיעו לגיל 15 ועד לגיל 25, טילדן התאמן בטניס כאחוז אמוק – בכל זאת, הוא מעולם לא היה בשיעור טניס רשמי.
הוא דרש שירחיקו ממנו את המאמנים, ואמר שהוא מכיר את הספורט טוב כמו כל אחד אחר, והוא ילמד בעצמו את מה שהוא לא יודע.
בתחילת דרכו, לא נחשב טילדן לטניסאי מחונן, וגם שחקני מועדון רגילים לעיתים נצחו אותו בלי קושי.
מגיל 27 ואילך, הוא הפך לאחד מהכוכבים הגדולים ביותר שעולם הטניס ידע עד לתקופה ההיא, ואחד מהטניסאים המפורסמים והמשפיעים ביותר בהיסטוריה.
טילדן שלט בענף באופן גורף, והישגיו בתחום היו רבים.
הזכייה הראשונה שלו בטורניר גראנד-סלאם (מושג שלא היה קיים בתקופה ההיא, בה היו רק שני טורנירים גדולים מאוד והם אליפות ארצות הברית הפתוחה ווימבלדון) הייתה באליפות ארצות הברית, בטורניר הזוגות המעורבים עם מארי ק' בראון ב-1913, בהיותו בן 20 בלבד.
הוא זכה באותו התואר שוב בשנה לאחר מכן, אבל לא היה שחקן צמרת ביחידים.
אהבתו הגדולה למשחק ושאיפתו לשלמות גרמו לו שלא לשחק באליפות ארצות הברית במשך כמה שנים, כי הוא לא חשב שהמשחק שלו טוב מספיק.
הוא הגיע להישג משמעותי ב-1918, כשהעפיל לגמר היחידים באליפות ארצות הברית בגיל 25, והפסיד ללינדלי מארי.
שנה לאחר מכן, הפסיד בגמר קל יחסית (3–6 4-6 4-6) ל"ביל הקטן" ג'ונסטון, שחקן שהפך ליריב הרציני ביותר של טילדן בתחילת שנות ה-20. טילדן כעס על ההופעה המחפירה שלו מבחינת חבטת גב-היד, והסתגר במגרש טניס של חבר כדי לשפר את החבטה במשך כל החורף.
ב-1920 חזר והפך לשחקן הטוב ביותר שהעולם ראה עד לאותה העת – בגיל 27 זכה בתואר הגדול הראשון שלו ביחידים בווימבלדון (האמריקני הראשון שזוכה בווימבלדון), הישג אותו שחזר ב-1921, וכמו כן זכה באליפות ארצות הברית הפתוחה במשך שש שנים ברצף (1920–1925).
טילדן לא זכה מעולם בתואר בצרפת, אבל שיחק בטורניר עצמו רק שלוש פעמים, שכן אליפות צרפת הפכה לטורניר פתוח לשחקנים מכל העולם רק ב-1925. בשלושה ניסיונות, העפיל טילדן לגמר ב-1927 וב-1930, והפסיד לרנה לקוסט ולאנרי קושה בהתאמה, ולחצי הגמר ב-1929, גם שם הפסיד ללקוסט.
מלבד ההישגים האישיים שלו, שכללו בין השאר שליטה גם בטניס המקצועני, הוביל טילדן את ארצות הברית לשבע זכיות רצופות בגביע דייוויס (הטורניר למדינות), החל מ-1920 ועד 1926, מתוכן בשש שנים ברצף (20–25) לא הפסיד משחק אחד ביחידים.
טילדן נחשב על ידי רבים לשחקן הגדול בהיסטוריה – ה"גאון" הראשון שהטניס הפיק.
כשהוא בן 52, גרר טילדן את בובי ריגס בן ה-27 (ושזכה בווימבלדון רק שנים ספורות לפני המשחק) למשחק ארוך בסבב המקצועני, וניצח שחקנים כמו פרד פרי ודון בדג' על בסיס קבוע כשהוא הרבה מעבר לגיל 40.
בשנותיו המאוחרות התגורר טילדן בהוליווד ועבד כמורה לטניס.
בין השאר הגיעה אנג'לה בקסטון ללמוד אצלו.
הוא גם הוציא מספר ספרים פופולריים על הטניס.
טילדן מת מהתקף לב ב-5 ביוני 1953, כשהוא בודד ועני, לאחר שפעמיים נעצר, הורשע והעביר תקופה קצרה בבית הסוהר ב-1947 ו-1949.
זכייה באליפות צרפת: זוגות מעורבים 1930.
זכייה בגביע דייוויס: עם ארצות הברית 1920–1926.
ללא טילדן, נאמר שהיה לוקח למשחק עוד שנים רבות להתפתח ולעלות לרמה גבוהה.
חשיבותו של טילדן לענף הייתה עצומה – הוא היה אחד מכוכבי הספורט הגדולים בעולם במהלך שנות ה-20, לצד ענקים כמו בייב רות', רד גריינג' ובובי ג'ונס.
הוא הוציא את הטניס מהתדמית שבה הוא היה שרוי – תדמית של ספורט ששייך לעשירים, לעצלנים ולרכרוכיים.
אליסון דאנזיג, כתב לענייני טניס בעיתון "ניו יורק טיימס" בשנים 1923–1968, תיאר את טילדן כטניסאי הטוב בכל הזמנים.
ב-1950 בסקר שנערך מטעם סוכנות הידיעות AP, נבחר טילדן לטניסאי הכי גדול של חצי המאה.
הוא נבחר בהפרש הכי גדול שניתן לכל ספורטאי אחר (310 קולות מתוך 391).
טילדן היה אחד מששת הספורטאים הכי דומיננטיים ב"תור הזהב של הספורט" לצדם של בייב רות', ג'ק דמפסי, בובי ג'ונס, רד גרנג' והווי מורנז.
ויליאם הנרי "ביל" מולדין היה קריקטוריסט אמריקאי, שתיאר את הווי חיילי ארצות הברית בחזית אירופה במלחמת העולם השנייה.
מולדין נולד במדינת ניו מקסיקו, בן למשפחת אנשי צבא.
סבו היה איש משמר הרוכבים שנלחם באינדיאנים.
אביו שירת כתותחן במלחמת העולם הראשונה.
בצעירותו שאף מולדין להיות קריקטוריסט ולמד באקדמיה לאמנות יפה בשיקגו.
בשנת 1940 התגייס לצבא ארצות הברית כאיש חיל הרגלים.
הוא החל לפרסם קריקטורות בביטאון האוגדה שלו ולאחר מכן בעיתון חיילי ארצות הברית כוכבים ופסים.
ציוריו הפכו למוכרים על ידי חיילי ארצות הברית שנלחמו בחזיתות אירופה במלחמת העולם השנייה והתפרסמו גם בעיתונות הארצית.
בשנת 1943 השתתף מולדין בנחיתות לסיציליה ואיטליה ואף זכה לעיטור "לב הארגמן" על פציעתו בקרב.
בציוריו ביטא מולדין את רוחו של החייל הפשוט (שכונה ה-GI) ולעג לקציני צבא הקבע שניסו להנהיג משטר של צחצוח ומשמעת לבוש בקרב המוני הלוחמים מגויסי החובה בעת המלחמה.
מולדין יצר שתי דמויות של חיילים פשוטים "ווילי וג'ו" באמצעותם הביע את רעיונותיו.
לאחר שמולדין לגלג בציוריו על הוראתו של הגנרל ג'ורג' פטון כי החיילים יהיו מגולחים ויענדו עניבות בכל עת, אפילו בקרב, זימן אותו הגנרל למשרדו ואיים להשליכו לכלא עקב ערעור המשמעת בצבא.
המצביא העליון בחזית אירופה הגנרל דווייט אייזנהאואר (לימים נשיא ארצות הברית) הורה לפטון להניח את מולדין לנפשו מאחר שציוריו מעניקים ללוחמים מפלט ממצוקותיהם.
ואכן, ציוריו של מולדין הפכו אותו לגיבור בעיני הלוחמים הפשוטים שחשו כי ציוריו עוזרים להם להתמודד עם מוראות המלחמה.
עם סיום המלחמה בשנת 1945 זכה מולדין בפרס פוליצר על הקריקטורות שפרסם בעת המלחמה.
מולדין שהיה אז בן 23 היה הצעיר מבין זוכי הפרס.
מאותה עת היה מולדין לאחד מהקריקטוריסטים הידועים ביותר בארצות הברית.
בשנת 1951 הופיע ספר ציוריו מהמלחמה "צבאו של מולדין".
לאחר המלחמה הפך מולדין לקריקטוריסט פוליטי, בציוריו שהופיעו ברשת עיתונים ברחבי ארצות הברית, הוא תקף את הגזענות, את הקו קלוקס קלאן ואת המקארתיזם.
בפרובינציות השמרניות לא נתקבלו הקריקטורות הללו באהדה והיה קושי בהפצתם באזורים אלה של העיתונים בהן הן הופיעו.
מולדין נטש את ציור הקריקטורות לזמן מה והתרכז בכתיבת מאמרים וספרים ביניהם ספר על מלחמת קוריאה.
בשנת 1956 התמודד מולדין בבחירות לקונגרס האמריקאי מטעם המפלגה הדמוקרטית באחד ממחוזות ניו יורק אך לא זכה בהתמודדות.
מולדין חזר לצייר קריקטורות בשנת 1958 ובשנת 1959 זכה בשנית בפרס פוליצר.
מולדין חזר פעמיים לצייר את "ווילי וג'ו", כשצייר קריקטורות לזכרו של הגנרל ג'ורג' מרשל כשנפטר בשנת 1959, ולזכרו של הגנרל עומר בראדלי כשנפטר בשנת 1981, אותם העריך מולדין כ"גנרלים של החיילים".
בשנת 1963 לאחר רצח קנדי צייר מולדין קריקטורה בה מזיל פסלו של הנשיא אברהם לינקולן דמעה, כשראשו חפון בכפות ידיו, על מותו של ג'ון קנדי.
קריקטורה זו הפכה להיות אחת הקריקטורות הידועות ביותר בהיסטוריה האמריקאית.
ביל מולדין נפטר בשנת 2003.
בימיו פרסם מולדין שנים עשר ספרים וקובצי קריקטורות.
ויליאם ג'יימס "ביל" מארי הוא שחקן קולנוע, קומיקאי ומפיק אמריקאי.
זוכה פרס גלובוס הזהב, פרס הבאפט"א ופרס אמי.
מארי נולד באוונסטון, אילינוי שבארצות הברית למשפחה נוצרית-קתולית.
הבן החמישי מתשעת ילדיהם של אדוארד מארי ולוסיל (לבית קולינס).
שלושה מאחיו אף הם שחקנים: ג'ון מארי, ג'ואל מארי ובריאן דויל-מארי.
מארי סיים את לימודיו באקדמיית לויולה, והחל ללמוד באוניברסיטת ריג'יס שבדנוור, אך נשר מהלימודים כדי להתחיל בקריירת משחק.
לאחר הזמנה מאחיו בריאן, מארי הצטרף לחבורת הבידור המאולתר Second City Chicago, שבה למד אצל דל קלוז.
בשנים 1973 עד 1975 השתתף בתוכנית הרדיו "The National Lampoon".
בשנת 1975 הופיע לראשונה בטלוויזיה, בתוכנית "סאטרדיי נייט לייב עם הווארד קוסל" ברשת ABC.
פרסומו הגדול בא לראשונה כאשר הצטרף לצוות התוכנית "סאטרדיי נייט לייב" ברשת NBC, שם החליף את צ'בי צ'ייס.
ההתחלה לא הייתה מוצלחת עבורו.
לעיתים קרובות הוא טעה בשורות שלו, ונראה מגושם מול המצלמה.
צ'ייס היה אחד השחקנים האהובים ביותר בתוכנית, ומארי קיבל מכתבי שנאה ממספר מעריצים.
כאשר צ'ייס הופיע בהופעת אורח באותה עונה, פתחו השניים בריב מאחורי הקלעים.
אך בתום עונתו הראשונה של מארי, הוא החל להפגין את אישיותו השנונה והנינוחה.
הדמויות שגילם, כגון ניק זמר המועדונים וטוד דילמוקה החנון, היו לפופולריות מאוד בקרב הצופים.
ב-1977 אף זכה בפרס אמי על כתיבה לתוכנית קומית.
עם עזיבתם של דן אקרויד וג'ון בלושי את התוכנית בשנת 1979, היה מארי לשחקן הפופולרי ביותר בתוכנית.
בשנת 1980, עזב הצוות כולו את התוכנית.
הופעתו הראשונה של מארי בתפקיד ראשי בסרט הייתה בשנת 1979, עת שיחק בסרט "כדורי בשר".
שנה מאוחר יותר גילם את דמות הסופר האנטר סטוקטון תומפסון בסרט "היכן שנודדים הבפאלו".
בתחילת שנות ה-80 הופיע במספר סרטים שוברי קופות, כ"מהומה במועדון", "שים פס על הפס" ו"טוטסי".
באותה תקופה החל מארי לעבוד על עיבוד קולנועי לספר "חוד התער" של סומרסט מוהם.
מארי השתתף בכתיבת תסריט הסרט, ואף כיכב בו, בתפקיד הדרמטי הראשון שלו.
בשנת 1984 השתתף בסרט "מכסחי השדים" (שם זכה לפרסומו הגדול), בתפקיד אשר נכתב במקור עבור ג'ון בלושי.
זו הייתה עסקה עם אולפני קולומביה, שנועדה לממן את "חוד התער".
"מכסחי השדים" היה לסרט עם ההכנסות הגדולות ביותר בשנת 1984, אך "חוד התער", אשר צולם לפניו ויצא אחריו, נכשל בקופות.
מאוכזב מכישלון הסרט, מארי עזב זמנית את קריירת המשחק, והחל בלימודי צרפתית בסורבון.
פרט להופעה קצרה בשנת 1986 בסרט "חנות קטנה ומטריפה", הוא לא השתתף בסרטים עד 1988.
בשנת 1988 חזר מארי למשחק, ושיחק בתפקיד הראשי בסרט "מארח השדים".
שנה מאוחר יותר שיחק בסרט "מכסחי השדים 2".
בשנת 1990, ביים מארי את סרטו הראשון והיחיד, "כסף קטן".
מאוחר יותר הופיע בסרטים "מה הסיפור שלך בוב?" ו-"לקום אתמול בבוקר" המצליחים.
תפקידו ב"לקום אתמול בבוקר", כחזאי פיל קונורס, נותר אחד מתפקידיו המוכרים ביותר עד היום.
בשנת 1994 השתתף בתפקיד משנה בסרט "אד ווד".
לאחר מספר סרטים פחות מוצלחים, השתתף בשנת 1998 בסרט "המרוץ לצמרת של מקס פישר" של וס אנדרסון, עליו זכה בפרסים רבים, ואף היה מועמד לפרס גלובוס הזהב.
סרט זה הביא לתחייה של מארי כשחקן דרמה.
לאחר השתתפות בתפקידים דרמטיים בסרטים כ"משולש פראי", "לנענע את העריסה" ו"המלט" (בו גילם את פולוניוס), ותפקיד קומי בסרטו של אנדרסון "משפחת טננבאום", השתתף בשנת 2003 בסרט "אבודים בטוקיו".
מארי קיבל שבחים רבים על משחקו בסרט, היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית השחקן הראשי הטוב ביותר, וזכה בקטגוריה זו בפרס גלובוס הזהב ובפרס באפט"א.
בראיון ב-DVD של הסרט סיפר מארי כי זה הסרט האהוב עליו מאלה שהופיע בהם.
במקביל הוסיף מארי להופיע במספר תפקידים קומיים, כמו בסרטים "המלאכיות של צ'רלי" ו-"אוסמוזיס ג'ונס".
בשנת 2004 דיבב את קולו של גארפילד בסרט "גארפילד: הסרט", למען המדובב המקורי לורנזו מיוזיק שהלך לעולמו שהוא גם דיבב את הדמות של ביל בסדרה של הסרט "מכסחי השדים".
מארי שיתף פעולה עם וס אנדרסון בפעם השלישית בסרט "עמוק במים".
שנה מאוחר יותר כיכב בסרט "פרחים שבורים" לצד ג'סיקה לאנג, בבימויו של ג'ים ג'ארמוש.
בשנת 2005, לאחר שדיבב את גארפילד בסרט "גארפילד 2", והשתתף בסרט "קובה סיפור אהבה", הודיע מארי על הפסקה זמנית ממשחק, מאחר שלא היה לו זמן למנוחה מאז פריצתו המחודשת בסוף שנות ה-90.
בשנת 2009 הופיע בתפקיד עצמו בקומדית האימה "ברוכים הבאים לזומבילנד".
ב-2013 שיחק בסרט הביוגרפי "הייד פארק על ההדסון" לצד לורה ליני, עליו היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית "השחקן הטוב ביותר".
ב-2013 התארח בסאטירה הפוליטית של רשת Amazon, "בית אלפא" בכיכובו של ג'ון גודמן, בתפקיד הסנאטור ורנון סמית'.
ב-2015, שיחק בסרט "וינסנט הקדוש", עליו היא מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "השחקן הטוב ביותר בסרט קומדיה", אך לא זכה.
ב-2016, שיתף פעולה עם בן קינגסלי ועם שחקנים נוספים, בסרט הלייב-אקשן "ספר הג'ונגל" של חברת וולט דיסני ושם דיבב את דמותו של באלו הדוב.
באותה שנה זכה להופעת קמע בקומדיה "מכסחות השדים" המבוסס על הסרט המקורי מ-1984 בו שיחק מארי בתפקיד ראשי.
באפריל 2021 קיבל מארי את פרס מאלטין לאמן המודרני, הפרס היוקרתי ביותר המוענק במסגרת פסטיבל הסרטים הבין-לאומי של סנטה ברברה.
הפרס, הנושא את שמו של מבקר הקולנוע לנארד מאלטין , הוענק למארי על תרומתו רבת השנים לתעשיית הקולנוע.
בעת צילומי הסרט "Being Mortal", באפריל 2022 התלוננה עוזרת הפקה בסרט כי מארי הצמיד אותה בכוח למיטה, רכן שכב עליה ונישק אותה בכוח.
הפקת הסרט הופסקה והמפיקים ומארי נאלצו לשלם למתלוננת 100,000 דולרים לאחר הסכם סודיות שנחתם בין מארי, חברת ההפקה למתלוננת.
בשנים 1981–1996 היה נשוי למרגרט קלי, להם שני בנים, והם התגרשו משום שמארי החל ברומן עם מי שתהיה אשתו השנייה.
בשנים 1997–2008 היה נשוי בשנית לג'ניפר באטלר, וממנה יש לו עוד ארבעה בנים.
התחנה הבאה גריניץ' וילג' (1976)
המרוץ לצמרת של מקס פישר (1998)
הצצה למוחו של צ'ארלס סוואן השלישי (2012)
הייד פארק על ההדסון (2013)
מאריי כריסמס (2015) – סרט של נטפליקס
רוק בקסבה - באפגניסטן (2015)
מכסחי השדים: החיים שאחרי (2021)
מכסחי השדים: האימפריה הקפואה (2024)
ויליאם (ביל) ת'אודור וולטון השלישי היה כדורסלן אמריקאי ששיחק בעמדת הסנטר.
וולטון החל את הקריירה המקצוענית שלו ב- לאחר קריירת קולג'ים מפוארת במהלכה נבחר שלוש פעמים לכדורסלן השנה במכללות וזכה באליפות המכללות עם UCLA.
נבחר במקום הראשון בדראפט על ידי פורטלנד טרייל בלייזרס, אך בשנתיים הראשונות שלו כשחקן מקצועני סבל מפציעות רבות ושיחק מעט.
עונת הייתה עונת השיא של וולטון ואחת הבודדות במהלך הקריירה שלו שבה לא הוגבל בשל פציעות.
בעונה זו זכתה פורטלנד באליפות ה-NBA לאחר שגברה על הלוס אנג'לס לייקרס והפילדלפיה 76' הפייבוריטיות.
וולטון נבחר ל-MVP של סדרת הגמר, ובעונה הבאה ל-MVP של העונה הסדירה.
לקראת סוף העונה נפצע שוב וחיסל את סיכוייה של פורטלנד לאליפות נוספת.
וולטון הפצוע הועבר ללוס אנג'לס קליפרס ושוב לבוסטון סלטיקס, שם זכה, ב-, לעונה נוספת נטולת פציעות, בה זכה בתואר השחקן השישי של העונה ובאליפות כמחליף לגבוהים קווין מקהייל ורוברט פאריש.
פציעות חוזרות ונשנות אפיינו את שנותיו האחרונות עד , בה פרש סופית.
ביל וולטון מחזיק בשיא של עשיית הכי הרבה דאבל-דאבל ברצף מתחילת העונה כשהוא עשה 34 כאלה ברצף
ביל וולטון נחשב לאחד הסנטרים המוסרים הטובים בתולדות הכדורסל, אם לא הטוב שבהם.
הוא נחשב לשחקן הגנה מצטיין, והקבוצות אותן הוביל התאפיינו בקבוצתיות ואינטליגנציית משחק מעולה.
ב-1993 הונצח בהיכל התהילה של הכדורסל וב-1996, לרגל ציון 50 שנה להקמתה של ה-NBA, נבחר לאחד מ-50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA.
בשנותיו האחרונות שימש וולטון כפרשן ברשתות NBC, ABC ו-ESPN.
בנו, לוק וולטון, שיחק בקבוצת לוס אנג'לס לייקרס, איתה זכה באליפויות בעונות ו-, ובקליבלנד קאבלירס.
ביל מילר הוא מוזיקאי ומחבר שירים אינדיאני ממוצא שבט המוהיקנים, זוכה פרס גראמי.
מילר נולד בשמורת האינדיאנים סטוקברידג'-מנסי, ליד העיר שוואנו שבצפון מדינת וויסקונסין.
שמו המוהיקני הוא פוש-יה היאיי שקא ( "שיר הציפור").
הוא החל לנגן בגיטרה בגיל 12 וכיום הוא שולט גם בחליל האינדיאני.
בשנת 1973 עבר למילווקי וזכה במלגה לבית ספר לאמנויות; כיום הוא אמן מקצועי שציוריו ורישומיו זכו לשבחים רבים.
הפריצה הגדולה בקריירה שלו אירעה כאשר המוזיקאית הידועה טורי איימוס, לאחר שהאזינה לאלבום שלו 'כבישים אדומים' בעת מסע ההופעות שלה, ביקשה ממנו שייתן את הקטע הפותח במסע ההופעות שלה – 'מתחת לוורוד'.
מילר הלך וצבר קהל מעריצים בקרב מוזיקאים אחרים מתחומים מוזיקליים מגוונים.
הוא ערך מסעי הופעות עם מוזיקאים שונים דוגמת אדי ודר מלהקת פרל ג'אם, להקת בודינס, ריצ'י הייבנס וארלו גאת'רי ובנוסף חיבר שירים ביחד עם אמנים כמו ננסי גריפית', פיטר רוואן וקים קרנס.
בשנת 2005 זכה מילר בפרס גראמי בקטגוריית האלבום הילידי אמריקני (אינדיאני) הטוב ביותר, עבור אלבומו האינסטרומנטלי 'שירי חלומות הארזים'.
באחד הראיונות אמר:, "אני מעריך אנשים שנאבקים עבור מטרה כלשהי.
אם אתה נאבק עבור דבר שאתה מאמין בו, אין לך מושג על כמה אנשים תוכל להשפיע".
שיריו תמיד היו רוחניים מאוד ובלטו בעיסוקם באמונה הנוצרית ובלשונו האינדיאנית המקורית; היצירה 'גשם הנשמה' היא דוגמה לדיאלוג אלגנטי זה.
הוא חצה גבולות של ז'אנרים בתקליט 'שמע תפילותינו' שיצא בשנת 2000 בהוצאת 'אינטגריטי מיוזיק' כפרויקט מוזיקת תפילה נוצרית.
בעוד שכמה מן השירים נכתבו במשותף עם יוצרים מוכרים בז'אנר הזה, מילר הקליט מחדש מספר שירים מוכרים דוגמת 'שבחים' מתוך האלבום 'הדרך האדומה' 'הקשיבו לי' מתוך 'עורב בשלג' אשר, בהקשר חדש, הבהיר את הנקודה שניתן להיות אינדיאני לחלוטין ובו בזמן גם נוצרי בכל מאת האחוזים.
השירים הבולטים ביותר באלבום היו מן הסתם גרסת הכיסוי שלו לשיר 'אני מאמין בך' של בוב דילן ופרשנות חדשה שנתן לספיריטואל "Ain't Gonna Let Nobody Turn Me Around".
מילר שיתף פעולה עם מספר מוזיקאים אינדיאנים מוכרים כמו רוברט מיראבאל, קרלוס נקאי וג'ואן שננדואה.
הפרויקט שלו עם מיראבאל, "סוויטה אינדיאנית" (Native Suite), היה פרויקט ניסיוני ומסורתי, בהשתתפות חליל וכלי הקשה, בנוסף לשירת pow-wow מוהיקנית.
הוא תרם את קולו גם לאלבום 'מוזיקת אור' של תומאס קינקייד משנת 2000 שהשתתפו בו רוב מאת'ס והדיווה הנוצרית האוסטרלית מישל טיומז.
בתחילת 2008 עבד מילר על פרויקט בעיר לה קרוס שבויסקונסין עבור 'בית השואבה' (The Pump House ), מרכז אומנויות אזורי.
מילר צייר אחת מן האנפות הרבות בגובה שני מטרים שיוצעו במכירה פומבית ויוצבו ברחבי העיר במחווה לאמנות.
בעיר לה קרוס גם התקיימה ב-25 באפריל 2008 הבכורה העולמית לסימפוניה של ביל מילר 'המעוז האחרון', בביצוע התזמורת הסימפונית של לה קרוס בהשתתפות מוזיקאים ורקדנים אינדיאנים, ובניצוחה של איימי מילס.
הסימפוניה שחוברה במשותף עם ג'ושוע יודקין וקריסטין וילקינסון, נוצרה בהשראת ביקור שערך מילר בגיל תשע באתר הקרב המפורסם 'ליטל ביגהורן'.
היצירה שנקראת 'סימפוניה של תקווה' עוסקת באותו קרב, ובפיוס שעבור ביל מילר, אדם המקדיש עצמו לשורשיו האינדיאנים והנוצרים - חייב להתגשם.
ביל מילר ובני המקום האינדיאנים (1983 וינדספיריט)
חלומות ישנים ותקוות חדשות (1987 וינדספיריט)
טבלן, הר וירח (1991 ואנגארד)
דרך השמורה – הופעה חיה (1992 ואנגארד)
סוויטה אינדיאנית – מזמורים, ריקודים והאדמה הקדושה (1996 האחים וורנר עם רוברט מיראבל)
ריקוד רוח הרפאים (1999 ואנגארד)
שירי חלומות הארזים (2004 פאראס)
שירי נשמה: המיטב של ביל מילר (2004, ואנגארד)
ביל טריילור היה צייר אפרו-אמריקאי, שנולד כעבד באלבמה.
טריילור נולד למשפחת עבדים באלבמה, הרביעי מבין חמישה אחים (שלוש אחיות גדולות ואח קטן).
משפחתו נשארה בדרום על אדמת אדונם לאחר מלחמת האזרחים.
הוא התחתן והקים משפחה בת תשעה ילדים, אולם כשהיה בן חמישים נפטרה אשתו והוא נישא בשנית.
ב-1928, כשהוא בן 74, נפרד מאשתו ועבר לבדו למונטגומרי, אחת הערים הגדולות באלבמה.
הוא התגורר בבית, שעל גדרו תלה את ציוריו ומכר אותם לעוברי אורח.
רק בשנות ה-70 של המאה ה-20 החלה התעניינות בציורים שלו.
עתה הם מוצגות במספר מוזיאונים בארצות הברית כולל מוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
ויליאם "ביל" מאהר הוא קומיקאי, מנחה טלוויזיה, פרשן פוליטי, סאטיריקן, שחקן קולנוע ומחבר ספרים אמריקאי.
לפני תפקידו הנוכחי כמנחה תוכנית האירוח הסאטירית "זמן אמיתי עם ביל מאהר" (Real Time with Bill Maher) ברשת HBO, הנחה מאהר תוכנית לייט-נייט דומה בשם "Politically Incorrect" ברשת קומדי סנטרל ומאוחר יותר ברשת ABC.
מאהר נולד בניו יורק שבארצות הברית, כבנם של ויליאם מאהר ג'וניור וג'ולי (לבית ברמן).
אמו הייתה אחות יהודייה ממוצא הונגרי, ואילו אביו היה עורך חדשות וקריין רדיו קתולי ממוצא אירי.
הוא גדל על ברכי הדת הנוצרית-קתולית של אביו, ורק בנעוריו גילה שמשפחתה של אמו הייתה בעצם יהודית.
אביו נהג לקחת את משפחתם מדי יום ראשון לכנסייה קתולית, אך הפסיק לקחת אותם עוד במהלך ילדותו של מאהר, לאחר שנחשף להתנגדות הכנסייה לאמצעי מניעה - בהם נהגו הוריו להשתמש באותה עת.
הוא גדל בריבר וולה, פרוור של ניו יורק בצפון-מזרח ניו ג'רזי, וסיים את לימודיו בתיכון בשנת 1974. לאחר מכן למד לתואר ראשון דו-חוגי באנגלית ובהיסטוריה באוניברסיטת קורנל שבמדינת ניו יורק, והוא בוגר שנת 1978 מטעמה.
לדבריו, באותה עת "מכירת חשיש אפשרה לי לעבור את האוניברסיטה ולהרוויח כמות כסף התחלתית כדי שאוכל לעסוק בקומדיה בעתיד".
מאהר החל את הקריירה שלו כסטנד-אפיסט וכשחקן.
הוא החל להופיע במספר תוכניות טלוויזיה ובסרטים לאורך שנות השמונים, בין היתר כיכב בסיטקום של רשת NBC "Sara" משנת 1985 פרי יצירתו של גארי דייוויד גולדברג; עד שזו בוטלה לאחר עונה.
בשנת 1993 החל להנחות ברשת קומדי סנטרל את התוכנית "Politically Incorrect with Bill Maher" (אי-תקינות פוליטית עם ביל מאהר), תוכנית לייט-נייט אשר שודרה עד 1997, ולאחר מכן ברשת ABC עד שנת 2002, לאחר שבוטלה עקב אמירה שנויה-במחלוקת של מאהר על אירועי פיגועי 11 בספטמבר.
בשנת 2003 החל להנחות, וכן להפיק ולכתוב במשותף את התוכנית "זמן אמיתי עם ביל מאהר" ברשת HBO, האורכת שעה ומשודרת פעם בשבוע.
ב-2008 כתב וכיכב בסרט הדוקומנטרי "בדיחדת" ("Religulous"), שבחן באופן סאטירי את הדתות המאורגנות ברחבי העולם ואמונות בארצות הברית בפרט.
במהלך הסרט נסע מאהר ליעדים שונים בעלי חשיבות רבה לדתות שונות, בהם ירושלים, הוותיקן וסולט לייק סיטי, וראיין מאמינים ממגוון רחב של רקעים, כולל חבר לשעבר בארגון הנוצרי-האוונגליסטי-מיסיונרי "יהודים למען ישוע", נוצרים, מוסלמים, מורמונים לשעבר ויהודים-חסידים.
הסרט הוגדר בתור הסרט התיעודי הנצפה ביותר בארצות הברית בשנת 2008.
מאהר מעולם לא נישא, ואין לו ילדים.
נכון לשנת 2015 הוא במערכת יחסים זוגית עם הזמרת הקנדית אנג'ולי.
מאהר נודע בעיקר בשל פרשנויותיו בתחומים חברתיים-פוליטיים.
הוא נוהג להתמקד במגוון רחב של נושאים לרבות דת, פוליטיקה, סוגים שונים של בירוקרטיה, תקינות פוליטית, כלי התקשורת ההמוניים ותאוות בצע בקרב אנשים בעמדות כוח גבוהות.
מאהר נהג להתארח באופן קבוע בתוכניות האירוח של לארי קינג וג'יי לנו.
מאהר, אשר מגדיר עצמו כאגנוסטיקן, ונוהג לבקר דתות ממוסדות וזרמים שלהם בארצות הברית, והוא גם חבר במועצת המנהלים של Project Reason
מאהר תומך בלגליזציה של מריחואנה בכלל מדינות ארצות הברית, בהכרה חוקתית נרחבת בנישואים חד-מיניים, והוא חבר במועצת המנהלים בארגון זכויות בעלי החיים של PETA.
בשנת 2021, לאחר מבצע שומר החומות של צה"ל, יצא מאהר נגד הביקורות שנמתחו על מדינת ישראל, טען לזכותה של ישראל להגן על עצמה מפני ירי הרקטות של ארגוני טרור פלסטיניים ברצועת עזה כמו חמאס, והצדיק את ריבונות העם היהודי על שטח ארץ ישראל.
ב-2024 הוציא לאור ספר ובו מאמרים פרי עטו על נושאים אקטואליים.
הספר תורגם לעברית במאי 2025 בשם ביל מאהר מגלה את אמריקה במאה ה-21 בהוצאת עם עובד בתרגום של יוסי מילוא.