tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הלמה הייתה בהמת המשא היחידה, בשל היותה בהמה המתאימה באופן אידיאלי לתנאי הרי האנדים.
הלמות מסוגלות לשאת משאות במשקל של עד 30 קילוגרם למרחק של עד 20 קילומטרים ביום או 45 קילוגרם למרחק של עד 12 קילומטרים.
אף על פי שהסוסים והחמורים שהובאו על ידי הספרדים מסוגלים לשאת משקל כבד יותר, אין להם את הסיבולת או יכולת האחיזה הטובה של כפות הרגליים שיש ללמות.
שיירות של למות שימשו להעברת פריטים, בכל שיירה היה מספר רב של למות נוספות עליהן היה לחלוק את העומס.
הלמות מסוגלות לרעות לאורך המסלול, כך שאין צורך לספק להן מזון, מלבד באזורים מדבריים.
באזורי החוף ועל אגם טיטיקקה, העבירו בני האינקה סחורות בעזרת רפסודות.
לאורך החוף, נבנו רפסודות מקנים לנשיאת אדם אחד, בעיקר לצורך דיג.
סירות כאלה עדיין נמצאות בשימוש באזור טרוחיו, אבל האמנות של בנייתן הולכת ואובדת.
צפונה יותר לאורך חוף אקוודור, נבנו רפסודות גדולות הרבה יותר, לשיט בים.
הן נבנו מבולי עץ ושימשו למסחר.
באזורים דרומיים יותר, בצ'ילה, נבנו רפסודות מעורות של אריות ים שקל למתוח אותם, רפסודות אלה שימשו בעיקר לדיג ולא להעברת סחורות.
באזור שסביב אגם טיטיקקה, התמחו בניה של קבוצה אתנית קטנה בשם אורו (Uro) בדיג.
הם השתמשו בקנים של צמח הטוטורה המשגשג באזורי אגמים וביצות לבניית רפסודות לצורך פעילות הדיג שלהם, או להקמת איים מלאכותיים שבהם התגוררו.
צורה נוספת של תחבורה ששימשה את אנשי האינקה היה אפריון.
הוא היה בנוי משני מוטות ארוכים שהיה מונחים על כתפי הנושאים (בדרך כלל ארבעה גברים שנבחרו בקפידה ושהוחלפו מדי פעם) ודרגש שנבנה על אמצע המשטח שהיה מכוסה בכריות.
באפריונים המשוכללים גם הייתה חופה שנועדה להגן בפני השמש.
האפריונים שנועדו לבני האצולה ולקיסר היו מקושטים בהדר רב.
דוגמה לכושר ההמצאה ההנדסי של האינקה היו גשרי החבלים התלויים שהיוו חלק ממערך הדרכים.
בניית גשרים אלה הסתמכה על עגינת הגשר לזוג עמודי אבן בכל צד של הנקיק, וחיבורם באמצעות כבלים מסיביים עשויים מעשב איצ'ו (Jarava ichu).
שני כבלים נוספים שימשו כמעקות לגשר.
הכבלים ששימשו כבסיס לגשר חוזקו באמצעות ענפים קלועים.
מבנה זה היה חזק מספיק על מנת לשאת את הספרדים כשהם רכובים על סוסים.
עם זאת, גשרים אלה היו כבדים ולכן מרכז הגשר היה שקוע יחסית לקצותיו.
כמו כן לא ניתן היה להשתמש בגשר בזמן רוחות חזקות.
חלק מהסיבות לחוזק המבנה נבע מהעובדה שהגשר הוחלף בכל שנתיים על ידי המקומיים כחלק מחובותיהם לשלטון האינקה ("מיט'ה").
היו נוהגים לחתוך את כבלי הגשר הישן שהופל לנהר ונישא בזרם ואז להציב את הגשר החדש.
במקרים מסוימים, החובה היחידה שהוטלה על איכרים מקומיים אלה הייתה לתחזק ולתקן את הגשרים כדי להבטיח שמערכת הדרכים של האינקה תמשיך לתפקד.
המסורת והטכניקה להקמת גשרי חבלים עברה בירושה וגם בימינו נוהגים כפריים לבנות גשרי חבלים אחת לתקופה באותה שיטה.
הגשר הגדול ביותר של האינקה נבנה בשנת 1350 מעל ערוץ הנהר אפורימק, בדרך הראשית צפונית לקוסקו.
אורכו 45 מטרים וגובהו 35 מטרים מעל לנהר.
מסורת בניית הגשר נמשכת עד ימינו, והגשר המכונה קסוואצ'קה (Queshuachaca) נבנה מחדש כל שנה באותה טכנולוגיה.
אחת הצורות לשימוש ברשת הדרכים של האינקה הייתה תקשורת בין מרכזים שונים.
הצ'סקי היו צורת התקשורת העיקרית - רצים מהירים שהוצבו במרחק בין 10 ל-15 קילומטרים זה מזה כדי להעביר שדרים דחופים.
הרצים היו צעירים שהוכשרו לתפקיד מילדות.
הם היו מסוגלים לרוץ בקצב של ק"מ בפחות מארבע דקות.
בקצב זה היה עובר שדר 240 קילומטרים ביום.
תוכן השדר היה נשמר במדויק, חרף העובדה שהשדר היה עובר לעיתים בין כמה מאות רצים, משום שעונש חמור הוטל במקרה של שיבוש השדר.
תכופות לא הסתפקו האינקה בהודעה בעל פה, אלא השתמשו בשדר כתוב באמצעות ה"קִיפּוּ" .
אוכלוסיית אימפריית האינקה מנתה בשיאה כעשרה מיליון בני אדם, כשעם האינקה התרחב ומיזג לתוכו שבטים אחרים.
האינקה החלו לגבש את האימפריה לא רק בכך ששילבו את המעמד השליט של השבטים הנכבשים, אלא גם בגיבוש שפה אוניברסלית הקרויה קצ'ואה.
מטרתה הייתה לגשר בין עמים שדיברו כ-700 שפות שונות.
שילוב השבטים התבצע בכל שטחי החיים וכלל את ההיסטוריה, המיתוס והאגדות של כל שבט.
בכוונה תחילה שולבו, אומצו או בוטלו סיפורים שונים.
מנהג זה היה אופייני לשאיפה של האינקה לארגון וסדר.
נוצר מעמד מיוחד של אנשים חכמים הקרויים אמאוטס (Amautas) שהנציחו מסורות, היסטוריה ואגדות עמים.
הם יצרו מחדש סיפורי אגדה שפיארו מעשי ניסים כדי לחזק את אמונת המאזינים.
כמו כן היו האגדות הדרך הטובה ביותר לקבוע תקדימים רצויים לשלטון, או להעביר אזהרה מפני עונשים כנגד מעשים לא רצויים.
שפת האינקה קרויה קצ'ואה (Quechua) והיא נקבעה כשפה רשמית לכל תושבי האימפריה.
עם זאת גם שפת האיימרה (Aymara) הייתה נפוצה, במיוחד בשבטים שגרו מסביב לאגם טיטיקקה.
הכנסייה הספרדית בחרה בשתי שפות אלו על מנת להפיץ את בשורת הנצרות בשטחי האינקה.
הם אף לימדו אותן לאינדיאנים שמעולם לא היו תחת הכיבוש של האינקה.
כיום שפות אלו הן הנפוצות ביותר בין ילידי אמריקה הדרומית.
האינקה השתמשו במתקן בשם קִיפּו (khipu או quipu) להעברת מסרים בסימנים.
המתקן היה בשימוש גם בממלכות שקדמו לאינקה.
משמעות השם היא "קשר" בקצ'ואה.
הקיפו היה עשוי חבל עיקרי אחד, שעליו נתלו חבלים קטנים רבים, לפעמים בצבעים שונים.
מקומם של הקשרים בא לציין מספרים בשיטה העשרונית.
בפיתוח השיטה לא נעשה ניסיון לשחזר צלילים פונטיים כמו בכתב המערבי.
צופן הקיפו טרם פוענח וקיים מגוון של תאוריות לגבי המידע שהוא מכיל.
יש הטוענים שבקיפו צפון הרבה יותר ממידע מספרי וכי הקיפו הוא סוג של לשון כתובה פרימיטיבית.
לפענוח הצופן יש חשיבות מרובה, שכן לא קיים רישום כתוב אחר של שפת האינקה, דבר נדיר ביותר לגבי חברה כה מתקדמת.
שימושים רבים שהיו לקיפו וידועים כיום הם: מפקד אוכלוסין, מיסים, כמות של חפצים שנקנתה או נמכרה.
כמו כן, הקיפו שימש לרישום מידע על לוח השנה, שכלל את מספר הימים והחודשים במחזורי השמש והלבנה.
פקידי ממשל של האינקה היו המשתמשים העיקריים של הקיפו, והשתמשו בו על מנת לנהל רישומים על המשאבים שבאחריותם, כגון בעלי חיים ותוצרת חקלאית.
פקידים אלה, שהקדישו את זמנם ליצירת ופענוח הקיפו, היו קרויים "קיפוקאמאיוק" (Quipucamayoc).
הם היו מסוגלים לבצע חישובים מתמטיים פשוטים כגון: חיבור, חיסור, כפל וחילוק.
בעזרת הקיפו, למשל, יכול היה הקיפוקאמאיוק לעקוב אחר כמות העובדים שהשבטים סיפקו.
שלטונות האינקה דרשו שיתבצע רישום של כל התוצרת החקלאית (תירס, תפוחי אדמה וכו') וכן טובין אחרים שיוצרו ואוחסנו ברחבי אימפריית האינקה.
בשנים הראשונות שלאחר הכיבוש, פקידי הממשל הספרדי הסתמכו על הקיפו כדי ליישב מחלוקות בנוגע לחובת העבודה של השבטים המקומיים ועל יצור הטובין.
לעיתים אף זומן הקיפוקאמאיוק לבית המשפט, שבו נחשב "ניהול הספרים" באמצעות הקיפו תעוד חוקי של תשלומים שבוצעו.
השימוש בקיפו הופסק משום שהספרדים לא היו מוכנים להיות תלויים בקיפוקאמאיוק שרק הם היו מסוגלים לפענח את הקיפו.
כמו כן הם ראו בקיפו סמל לעבודת האלילים של האינקה ומכשול בדרך להעברת האינדיאנים לנצרות.
בסינוד השלישי של לימה שנערך ב-1583 הוחלט על איסור השימוש בקיפו ועל שריפת כל הקיפו ששימשו לתיעוד מנחות לאלים שאינם נוצרים ולכן נחשבו לחפצים של עובדי אלילים ומכשול להמרה דתית.
כיום נותרו כ-600 דוגמאות לקיפו.
בראש הפירמידה של האימפריה עמדו הקיסר ואשתו.
עבור האינקה היה הקיסר צאצא ישיר של אל השמש ולכן נערץ על ידם כאל.
כל הוראתו, מוזרה ככל שתהיה, הפכה מיד לחוק.
גם הנכבדים שבאצילים הופיעו לפניו בכניעה מוחלטת, כשראשיהם שחוחים.
הקיסר הובל על גבי אפיריון ברוב סגנון ממקום למקום ולבש כיסוי ראש מיוחד שנועד להפגין את כוחו.
מתחתיו עמדו בני משפחת המלוכה, מעמד האצילים, מפקד צבא האינקה וכוהן הדת הראשי.
אנשים אלה שלטו על אימפריית האינקה ורבים מהם התגוררו בקוסקו.
במקום שלישי בהיררכיה היו ארבעת ה"אפו" (Apu), שליטי ארבעת המחוזות שהרכיבו את אימפריית האינקה.
לאנשים אלו הייתה עוצמה רבה.
הם יכלו לגייס צבא, לגבות מיסים והיו ממונים על החוק והסדר.
מתחתיהם היו כוהני המקדשים, המהנדסים, מפקדי הצבא הבכירים ופקידי הממשל המקומיים.
הם היו אחראיים להחלטות פחות חשובות כגון פתרון סכסוכים וקביעת עונשים.
אחריהם בהיררכיה היו האומנים, המוזיקאים, מפקדי צבא זוטרים ורואי החשבון של האינקה הקרויים קיפוקאמאיוק.
המעמד הנחות ביותר היו האיכרים, הרועים ומגויסי החובה.
רוב התושבים התגוררו בכפרים והגיעו לערים לצורך מסחר או לחגיגות.
התושבים התגוררו בבתי אבן או בוץ בני חדר אחד מכוסים בגג עשב.
לבתים הייתה כניסה נמוכה, שעליה הגנה רצועת בד או עור ולא היו בהם חלונות, כשאת המזון והחפצים נהגו לשמור בסלים.
בבתים היה חדר אחד שבמרכזו הכירה.
בתוך הבתים לא היו רהיטים והתושבים ישנו על עורות של למה.
חלל המגורים חולק לשני אזורים: האחד לשינה והשני לבישול והחזקת חיות בית כמו שרקנים.
העיר שמשה בעיקר את הממשל ששלט על האזור הכפרי הסמוך.
כל הרישומים לגבי הכפרים הסמוכים דווחו על ידי מנהיגיהם ונרשמו על ידי הקיפוקאמאיוק.
מלבד פקידי הממשל התגוררו בעיר עובדי המתכת, הנגרים, האורגים ושאר בעלי המלאכה שעסקו בעבודת אומנות למען המקדשים.
אנשים אלה חיו ברובע בעלי המלאכה.
מחוץ לערים היו המחסנים של הממשל וקסרקטיני הצבא.
בכל עיר מרכזית באימפריית האינקה היה ארמון מוכן לשימושו של הקיסר כאשר ביקר בעיר ובימה גבוהה (בקצ'ואה אושנו) בכיכר המרכזית שבראשה כיסא אבן שממנה היה יכול הקיסר לצפות בטקסים ובפולחנים שבוצעו לכבודו.
במתחם הארמון היה גם המנזר של "בתולות השמש" ובתים למשרתים.
המבנים היו בני קומה אחת עשויים אבן ומכוסים בגג עשב.
הכניסה היחידה למבנים הייתה מהחצר המשותפת.
קוסקו בירת האימפריה מנתה יותר מ-100,000 תושבים – מספר רב לפי מושגי הימים ההם, אשר היה דומה למספר תושבי פריז ולונדון בתקופה המקבילה.
לב העיר הייתה הכיכר המרכזית, שסמטאות צרות השתרגו ממנה.
סביב הכיכר היו ארמון הקיסר, בתי אצילים וקבוצת מקדשים שכללה את מקדש השמש, אתר הפולחן המרכזי של האינקה.
קירותיהם של הבתים הגדולים קושטו בלוחות זהב, ובגגותיהם של הבתים הסמוכים נשזרו חוטי זהב דקים, שהבהיקו שעה שקרני השמש האירו את העמק.
לדברי הכרוניקן ממוצא אינקה-ספרדי אינקה גרסילאסו דה לה וגה היו לאינקה שלושה חוקים: "אל תגנוב", "אל תשקר", "אל תהיה עצלן".
היות שבני האינקה לא היו זכאים להחזיק רכוש פרטי, נחשבו הגנבה והשוד פשע כנגד המדינה וחל בגינם עונש מוות.
אולם משנתפס אדם רעב בגנבת מזון, הועמד לדין המפקח עליו, באשמת הזנחת חובתו לדאוג לנתונים תחת פיקוחו.
כיוון שהכלכלה המתוכננת של האינקה שאפה לספק לכל אדם את צרכיו הבסיסיים, כמעט שלא היו מקרי גנבה אצל בני האינקה.
לכן, לא היו בתי כלא באימפריית האינקה.
הפשעים החמורים ביותר באימפריית האינקה היו מרד, רצח, כישוף, שכרות פומבית (עבירה שנייה), העלבת קיסר האינקה ופגיעה בכבוד האלים.
העונש על פשעים אלה בדרך כלל לרוב השלכת הפושע מצוק, אבל גם סקילה ותלייה, היה מרתיע מספיק כדי שרוב האנשים ימנעו מעבירות אלו.
העונש על ניאוף עם בתולת שמש היה קשירת הזוג בידיהם וברגליהם לקיר, והשארתם לגווע ברעב.".
ביצוע ניאוף עם אחת מנשות הקיסר גרר תליית הנואף בידיו על הקיר כשהוא ערום והשארתו למות ברעב.
פשעים קלים יותר הוענשו בכריתת ידיים ורגליים, או עקירת העיניים.
אלו ששרדו את העונש נאלצו לספר את סיפוריהם עד סוף חייהם, אלו שמעוניינים להקשיב היו נותנים להם אוכל כך שבעצם הישרדותם התבססה על מידת התיאורים הקשים ביותר של הסיפורים שלהם, ובכך בעקיפין הוסיפו לרתיעה מביצוע פשע.
הנשים היו אמורות לעבוד עד הלידה, ואת הלידה עברו הנשים לעיתים קרובות ללא עזרת מיילדת, והיו אמורות לחזור לעבוד מיד אחרי הלידה.
בקנה מידה מודרני, הילדות של בני האינקה הייתה קשה.
כשתינוק נולד הוא נרחץ במים קרים ואז נעטף בשמיכה.
האם הייתה נושאת אותו עימה לכל מקום.
כשגדל קצת, הוא הושאר בבור שנחפר באדמה שתיפקד כ"לול".
בגיל שנה התינוק כבר היה אמור לזחול וללכת ללא עזרה.
בגיל שנתיים עבר התינוק או התינוקת טקס שבו קראו לו בשם, גזרו את ציפורניו וקצצו תלתל משערו ושמרו אותם בצד.
מכאן ואילך היה הילד אמור להשתתף בעזרה בעבודות משק הבית.
השתובבות בגיל זה גררה עונשים חמורים.
מגיל חמש עד תשע, נערים ונערות היו אמורים לעזור למשפחתם על ידי השגחה על אחיהם הצעירים.
הם היו אמורים גם לגרש ציפורים וחיות אחרות מהגידולים, לאסוף עצי הסקה, לטוות צמר להכנת חוטים, לאסוף צמחי בר ולעזור בבישול ובניקיון.
מגיל תשע עד שתים עשרה, ילדים קיבלו אחריות נוספת.
בנים רעו בעלי חיים וצדו ציפורים, בעוד בנות אספו חומרים לצביעת בדים.
בגיל 14 עברו הבנים טקס חניכה שבו ניתן להם כיסוי לאזור החלציים שבא לסמל את הפיכתם לגברים.
בנים ממשפחות אצולה הועברו סדרה של מבחני כושר, סיבולת וידע.
לאחר המבחנים צוידו הבנים בעגילים בצבעים שונים (שבאו לקבוע את מעמדם בחברה) ובכלי נשק.
בני האינקה השתמשו במילה אחת "טאקי" (taqui) כדי לתאר מוזיקה, שירה וריקוד, אם כי מילה זו בקצ'ואה פירושה "שיר".
המוזיקה שלהם הייתה בסולם פנטטוני והתבססה על שילוב של חמישה תווים: לה, סול, פה, רה ודו.
מטרת המוזיקה בחברה זו הייתה בעיקרה רוחנית וקשורה לטקסים דתיים ולמלחמות, אך גם ליוותה פעילות חקלאית.
המוזיקה הגיעה לכל פינות האימפריה, המעמדות החברתיים והפעילויות.
המוזיקה הייתה מלווה בשירה בטונים גבוהים ומאונפפת.
ברחבי האימפריה היו שירים רבים שהיו קשורים לרוב הפעילויות האנושיות.
ריקודים הוצגו על ידי מחוות, תנועות ותלבושות.
רוב הריקודים היו קשורים לטקסים ולחקלאות.
התושבים האמינו שהריקודים מחברים אותם עם האלים ולכן היו ריקודים שנועדו להשפיע על מזג האוויר, כדי לסייע בקבלת יבול, ריקודים שתיארו בעלי חיים וציפורים, שנועדו לסייע לשמור על חיות המשק, וריקודי מלחמה, כדי להבטיח ניצחונות.
ריקוד ושירה שימשו גם כדי לספר עובדות היסטוריות, מיתוסים ואגדות על מוצא האינקה.
האינקה נגנו נעימות על כלי נשיפה מעץ וחרס ועל תופים.
כלי הנשיפה שהיו בשימושם כללו: חליל, חליל פאן, חצוצרות ופעמונים עשויים מנחושת, מצדפים או מחרס.
בני האינקה יצרו עבודות אומנות הן עבור הפולחן והן עבור חפצי יום יום.
אף על פי שהושפעו מהאמנות והטכניקות של ציוויליזציית קודמות כמו הצ'ימו או תרבות מוצ'ה יצרו בני האינקה סגנון ייחודי משלהם.
הם ייצרו אריגים, כלי חרס, כלי עץ מגולפים ועבודות מתכת עדיפים מבחינה טכנית על כל תרבות אנדים קודמת.
החומר הבסיסי לכלי החרס היה חרסית שלה הוסיפו נציצים, חול, ורסק של סלעים וקונכיות במטרה למנוע התבקעות בשריפה.
כלי החרס הוכנו ללא אובניים באמצעות הנחת סלילי חומר והחלקתו.
כלי חרס הנפוץ ביותר היה ה"אורפו" (urpu, ראו תמונה משמאל).
הם עוטרו במוטיבים צמחיים מופשטים ועיצובים גאומטריים, לרוב קווים בזיגזג ונקודות.
סוגי כלי חרס נוספים היו כלי הגשה שטוחים גדולים עם ידיות דמויות חיות, קערות, כוסות קרוס (qeros) גבוהות, ופצ'ה (paccha), צינור חלול מעוטר בדרך כלל בתוספות תלת־ממדיות, כמו קלחי תירס ואורפו, ששימש לנסך של צ'יצ'ה לאדמה כפולחן שנועד לבקש יבול טוב.
עבודות המתכת היו בעיקר מזהב ומכסף, אבל גם נחושת וכללו דיסקים, תכשיטים, פסלונים, סכינים טקסיים, וחפצים יומיומיים ונועדו לאצולת האינקה בלבד.
התכשיטים כללו עגילים, סלילים לתנוכי אוזניים, תליונים, צמידים וסיכות לבגדים.
למתכות נוספו אבנים יקרות כמו אזמרגדים, לפיס לזולי, וקונכיות של שדרנית.
בני המלוכה של האינקה שתו רק מכוסות זהב וכסף, ולנעליים שלהם היו סוליות מכסף.
קוריקנצ'ה, מקדש השמש המרכזי בקוסקו כוסה בלוחות זהב, ובתוכו היה דיסק זהב גדול שסימל את אינטי, אל השמש.
הגן במקדש הכיל שדה גדול של תירס ודגמים בגודל טבעי של רועים, אמות, יגוארים, שרקנים, קופים, ציפורים ואפילו פרפרים וחרקים, כולם יוצרו בזהב וכסף.
האריגים של האינקה הוכנו מכותנה (במיוחד בחוף ובשפלה המזרחית) או צמר של למה, אלפקה וויקוניה (נפוץ יותר ברמות הגבוהות).
הצמר של הוויקוניה נחשב לעדין במיוחד.
הצבעים העיקריים בשימוש היו שחור, לבן, ירוק, צהוב, כתום, סגול ואדום.
צבעים אלו הגיעו מצבעים טבעיים שהופקו מצמחים, מינרלים, חרקים ורכיכות.
הדגמים על הבדים נוצרו בעזרת השימוש בחוטים צבועים, רקמה, גובלן, ערבוב שכבות שונות של בד וצביעה - ביד או באמצעות חותמות עץ.
בני האינקה העדיפו עיצובים גאומטריים מופשטים, במיוחד מוטיבים של לוח שחמט המכונים "טוקאפו" (tocapu), שחזרו על פני הבד.
כך למשל טוניקה של חיילים תמיד נצבעה בריבועים של שחור ולבן עם משולש אדום הפוך בצוואר.
לבגדים הוסיפו קישוטים בצורת ציציות, חוטי זהב ונוצות מציפורים נדירות.
אחת המטלות של "הנשים הנבחרות" (בתולות השמש) היה להכין אריגים מקושטים, והן הצטיינו בכך.
לאינקה היה לוח שנה ירחי-שמשי המבוסס הן על השמש, הן על הירח והן על הכוכבים.
קיימת גם טענה שבני האינקה השתמשו בשני לוחות שנה שונים, אחד לשעות היום ואחד לשעות הלילה.
שני לוחות השנה של האינקה שימשו לקביעה מתי יש לערוך טקסים חשובים, ולא רק לציון זמן.
יש בידינו שמות של 12 חודשים המבוססים על הירח, כמו גם הקשר שלהם לחגים ולמחזור החיים בחקלאות.
קיימים דיווחים שונים לגבי קביעת תחילת החודש (לעיתים על פי הירח המלא, לעיתים על פי זריחת קבוצת הכוכבים "הפליאדות"), ובהתאם לכך, צורת התיקון של לוח השנה על מנת שיתאים לשנת השמש.
לוח השנה של שעות היום התבסס על מחזור השמש והיה באורך של כ-365 ימים.
תנועת השמש הייתה חשובה במיוחד ללוח השנה החקלאי של האינקה.
ארבעה מגדלים נבנו באופק ממזרח וממערב לקוסקו כדי לציין את מיקומי זריחת ושקיעת השמש באוגוסט, זמן שתילת תירס ותפוחי אדמה.
נקודת המבט הייתה האושנו ברחבה המרכזית של העיר.
כשהשמש זרחה מעל המגדל הראשון באופק המזרחי ושקעה מעל המגדל המקביל באופק המערבי, זה היה סימן מתי יש לשתול את היבולים המוקדמים באוגוסט.
כשהשמש עלתה בין שני מגדלים שנבנו קרוב זה לזה דרומה יותר, זה סימן את זמן הזריעה הכללית בספטמבר.
לוח השנה הלילי של האינקה פותח לציון טקסים חשובים לירח ולכוכבים, שהיו אלים קדושים של האינקה.
היו בו רק 328 לילות, ששווים שנים עשר חודשים של 27.33 ימים כל אחד.
לוח השנה הלילי קצר ב-37 ימים מלוח השנה השמשי ועל מנת לתאם בין לוח השנה הלילי לשמשי היה צורך להוסיף מדי שנתיים או שלוש חודש נוסף.
החודש חולק לשלושה שבועות בני 10 או 9 ימים.
לאינקה לא היה דגל, והמושג דגל לא היה מוכר להם.
בקוסקו מוצג דגל בתבנית צבעי הקשת - בדומה לדגל הגאווה ונטען שהוא הונף על ידי מנהיגי הכוחות הלוחמים של האינקה.
בפועל מדובר בדגל מודרני שהוצע על ידי שדרן רדיו בקוסקו בשם ראול מונטסינוס אספחו (Raúl Montesinos Espejo) ב-1948 ובהדרגה הפך לפופולרי.
ב-1978 הכריז ראש עיריית קוסקו שהדגל הוא דגלה הרשמי של קוסקו.
כלכלת האינקה הייתה כלכלה מתוכננת והתבססה על חקלאות.
האדמה כולה הייתה רכוש המדינה, אך הוחכרה לאיכרים בהתאם לצורכיהם.
המדינה קבעה לכל אזרח ואזרח חובת עבודה בין אם בשדות של המדינה, בשדות השייכים לכוהנים, בעבודות ציבוריות (דרכים וגשרים), במכרות הזהב והכסף או בשרות צבאי.
שיטה זו הייתה קרויה מיט'ה.
בנוסף, חויב כל אזרח ואזרח למסור שליש מתוצרתו למדינה, ושליש נוסף לכוהני הדת.
השליש הנותר נועד לסיפוק צרכיו הוא.
תמורת מסירת התוצרת, קיבל האזרח טובין אחרים בתמורה.
נשים קיבלו הקצבה לצמר, ולזקנים ולחולים סופקו מזון ושאר מצרכים על חשבון המדינה וללא תשלום מצדם.
במרכז ההצלחה הכלכלית של אימפריית האינקה היה המבנה החברתי הקרוי אייו (Ayllu).
כל אייו היה מורכב ממשפחות שהתגוררו זו ליד זו באותו כפר או יישוב.
היה גם נהוג שאנשים שנולדו באייו מסוים נישאו בתוכו בלבד.
כל אייו התמחה בייצור של מוצרים מסוימים בהתאם למיקומו.
אייו שעסקו בחקלאות שכנו קרוב לאדמות פוריות וגידלו יבולים שהותאמו לסוג הקרקע.
שני שלישים מהתוצר שלהם ניתן למדינה שבתורה הפיצה אותו מחדש למקומות אחרים שבהם המוצר לא היה זמין.
העודפים נשמרו במבני האחסון המכונים קולקה שנבנו לאורך הדרכים וליד מרכזי אוכלוסייה.
אייו אחרים התמחו בייצור כלי חרס, טוויה, אריגה ותפירת בגדים, או בייצור תכשיטים.
מיומנויות הועברו מדור לדור בתוך אותו אייו.
כך קרה שהאייו השונים יצרו כמעט כל דבר נדרש לחיי היומיום של נתיני האימפריה שהופץ על ידי המדינה לאייו אחרים.
שיטה זו הבטיחה שאסונות טבע באזורים מסוימים כמו בצורת, שיטפונות, סופות או מעשי ידי אדם כמו מלחמות לא גררו רעב כמו בעבר, והפכה את האוכלוסייה לנאמנה לשלטון המקומי.
בשל שיטה זו לא קם בתחומי האינקה מעמד של סוחרים, אם כי התקיים סחר חליפין בין התושבים ונראה שהיה גם סחר בקנה מידה קטן עם שבטים באזורים הגובלים באימפריית האינקה, במיוחד עם אזור האמזונאס.
בשיאה של אימפריית האינקה (סביב 1400 לספירה) היו שטחי החקלאות מפוזרים מקולומביה ועד צ'ילה.
האיכרים עיבדו גידולים חקלאיים במישורי החוף הצחיחים, על מורדות הרי האנדים וביערות האמזואנס.
כיום מעריכים כי האינקה גידלו כשבעים סוגים של יבולים.
מערכת הדרכים המפותחת של האינקה אפשרה את חלוקת התוצרת החקלאית למרחקים.
מוצרי החקלאות הראשיים של האינקה היו: תפוחי אדמה, תירס, בטטות, פלפל, דלעת, שעועית, בוטנים, קינואה וכותנה.
תפוח האדמה היה המוצר החשוב ביותר.
האינקה גידלו יותר מ-3,000 זנים של תפוחי אדמה, מתוך כ-3,800 הזנים שקיימים כיום בפרו.
מכיוון שתפוח האדמה מסוגל להחזיק מעמד בכפור, האינקה גידלו אותו בגבהים של עד 4,600 מטרים מעל גובה פני הים.
בגבהים כאלו יכלו האינקה לנצל את הפרשי הטמפרטורה הגדולים שבין היום ללילה על מנת לייבש את תפוח האדמה ולסחוט ממנו את כל הלחות האצורה בו.
התוצר המכונה צ'וניו (Chuño) עמיד כנגד ריקבון במשך שנים, ואפשר לייצר ממנו קמח.
באופן דומה נהגו לייבש בשר (ch'arki, המקור למילה האנגלית המקבילה Jerky).
המוצר השני בחשיבותו היה התירס, שהאינקה גידלו זנים רבים ממנו.
האינקה צרכו אותו טרי, מיובש או מטוגן.
מהתירס ייצרו האינקה גם את המשקה האלכוהולי דמוי הבירה הקרוי צ'יצ'ה.
האיכרים גם גידלו את צמח הקוקה שיועד לצריכה על ידי האצולה.
האינקה היו הראשונים ביבשת אמריקה שבנו מערכות השקיה.
החקלאים בנו טרסות במורדות ההרים שהרחיבו את השטח המעובד, מנעו סחיפה ונחשפו יותר לאור השמש.
התושבים השקו את שדותיהם ונהגו לדשן את אדמותיהם בגואנו (לשלשת של עופות) או בשיירים של בשר למות.
כל "אייו" (Ayllu, קהילה המורכבת מכמה משפחות) עיבדה במשותף את השדות.
כל העבודה נעשתה ביד, שכן לאינקה לא היו בהמות עבודה והם לא הכירו את הגלגל.
לאיכרים היו כלי עבודה פשוטים: מקל חפירה (Chaki taklla), מחרשת עץ כבדה (Taclla) שנמשכה ביד, אלה שבראשה אבן לשבירת הרגבים (Waqtana), ומעדר שהלהב שלו עשוי ברונזה.
בעלי החיים שהאינקה גידלו למאכל כללו שרקנים וברווזים.
בעלי החיים החשובים ביותר לאינקה היו מינים ממשפחת הגמליים: הלמה, האלפקה והוויקוניה המצויה.
את הלמה והאלפקה נהגו לרעות בגובה 4,000 מטרים ומעל גובה פני הים ומעלה.
אזורים שבהם לא ניתן היה להשתמש בחקלאות.
בנוסף להיותם חיות המשא של האינקה, שימשו הלמה והאלפקה כמקור לצמר גס שממנו ארגו שמיכות, הגללים שלהם היוו דלק לחימום ולדישון שדות, ובנוסף שימשו הלמות כמקור לבשר וכקורבן בחגים העיקריים.
תושבי הקהילות שבחוף אכלו גם דגים כמו אנשובי, סרדינים וטונה.
הצמר המעולה ביותר בא מהוויקוניה המצויה הפראית, שנלכדה, הצמר שלה נגזז, ואז שוחררה שוב.
צמר זה שימש רק בהכנת בגדים לאצולת האינקה.
תושבי אימפריית האינקה נהגו לצוד בעלי חיים בעזרת כלי הנשק שהיו שונים בהתאם למוצא האתני של הציידים.
הם כללו חניתות עץ, חצים, רומחים, בולאס ואלות שראשם צופה בברונזה או בנחושת.
הם צדו גואנקו, אייל פרדי לבן-זנב, אייל אנדים צ'יליאני, (מכרסם הדומה לארנבת) ופומת ההרים.
הם נהגו גם ללכוד ויקוניה מצויה על מנת לגזוז את הצמר שלה ואז שילחו אותה לחופשי.
הציד של בעלי החיים אוכלי העשב היה מוגבל לאזורים מסוימים, על פי מכסה, רק של זכרים ורק על פי היתר מהמושל המקומי.
לעומת זאת, מותר היה לצוד בעלי חיים מסוכנים כמו פומה או דובים ללא הגבלה.
שיטת הצייד הייתה קרויה צ'אקוס (Chacos), שימוש במספר רב של ציידים (הסופרים מתקופה זו נוקבים ב-20,000) שיצרו מעגל שסגר על בעלי החיים הניצודים.
האינקה גם ניזונו מדגים שדגו בנהרות ובאגמים.
המערכת הכלכלית של האינקה הייתה סוג של כלכלה מתוכננת שהתבססה על חקלאות.
לפיכך, השליטה על האדמות והמזון היו מקור הכוח, המעמד החברתי והעושר עבורם.
שליש מהאדמות היו שייכות לקיסר ולבני המלוכה, שליש לכוהנים, והשליש הנותר לכל פשוטי העם, שחולקו על ידי נציגי הממשל, על מנת שכולם ישתתפו בייצור המזון וגם שכולם יקבלו מזון.
לכן לאינקה לא היה צורך בכסף במובן המקובל כיום.
עם זאת הם כרו מרבצים נרחבים של זהב וכסף לשתי מטרות עיקריות: לצורכי דת וגם לקישוט.
זהב לאינקה היה ידוע בשפתם כ"זיעת השמש" והוא היה קשור לפולחן אינטי, אל השמש.
הדוגמה הטובה ביותר הייתה במקדש החשוב ביותר של האימפריה, קוריקנצ'ה (בקצ'ואה "מתחם הזהב") המוקדש לאל השמש, בעיר קוסקו, שקירותיו היו מכוסים בלוחות זהב.
הכסף היה מכונה "דמעות הירח" והיה קשור לפולחן אלת הירח מאמה קייה.
מלבד ערכם כקישוטים דתיים, שימשו זהב וכסף גם למטרות חילוניות, לקישוט ולפיסול, כגון עגילים, שרשראות, צמידים ומגוון רחב של חפצים חילוניים.
הזהב של האינקה לא היה המקור האמיתי לעושר ולמעמד חברתי.
חפצי הזהב נקברו יחד עם בעליהם.
עושר זה הוא שהמיט עליהם אסון במאה ה-16, כשהכובשים הספרדים באו לחפש עושר עבורם ועבור מלכם.
הספרדים בזזו והתיכו את כל חפצי הזהב והכסף שיכלו לשים את ידם עליהם.
עד היום יש אגדות על אוצרות זהב וכסף שהאינקה החביאו, ומדי פעם יוצאות משלחות לחפש אחריהם.
ביגוד סופק לנתיני האימפריה על ידי המדינה.
לכל אחד בחברה ניתנו שני סטים של לבוש, אחד לשימוש כללי, ואחד לאירועים רשמיים כגון טקסים דתיים וחגיגות.
הביגוד שסופק היה בהתאם למעמד החברתי.
הפריטים המשובחים ביותר נשמרו לאצולה ולבני המעגל המלכותי בעוד פריטים פחות איכותיים וגסים יותר ניתנו לפשוטי העם.
העונש היה חמור לכל אדם שלבש פריטים מעבר לדרגתו החברתית.
החומרים ששימשו להכנת הבדים היו תלויים בגאוגרפיה.
חומרים כבדים וחמים יותר היו נפוצים ברמות האנדים הקרות יותר, כגון צמר של למה או אלפקה או ויקונה (רק לבני המלוכה), בעוד שבד קל יותר מכותנה שימש בשפלת החוף החמה יותר.
עם זאת, העיצוב הבסיסי של הבגדים של היה שונה מעט בכל אימפריית האינקה.
הגברים לבשו אזור חלציים שהיה מורכב משני ריבועי בד ומעליו טוניקה חסרת שרוולים, המכונה אונקו (uncu).
הטוניקה נתפרה מרצועת בד מלבנית (ביחס 7:9) ברוחב של כ-80 סנטימטרים שהושארו בה חורים לידיים ולראש, ושהגיעה עד הברכיים.
לנשים היו בגדים רחבים המכונים אנאקו (anaku) שהגיעו עד לקרסוליים וסביב המותנים הן נהגו לחגור חגורה או רצועה רחבה המכונה צ'ומפי (chumpi).
האינקה נעלו סנדלים שסולייתם מעור או מסיבים ארוגים, החלק העליון של הסנדל היה מורכב מחוט צמר קלוע בצבעים עזים.
בימי החורף הקרים נהגו שני המינים להתעטף בבד רחב שנסגר בסיכה בעת עבודה או ריקודים.
קיסר האינקה נהג ללבוש בגד פעם אחת ואחר כך שרפו אותו.
בבגדים שלו נהגו לשזור חוטי כסף, זהב ונוצות.
לקיסר היה כיסוי ראש מיוחד עם ציצית בצבע אדום שירדה על מצחו והסתירה את עיניו.
באמצעות בחינת מומיות, כלי חרס והכרוניקות של הספרדים, מצאו החוקרים עדויות לשחפת, עגבת, צרעת, שיגרון, טיפוס הבהרות, יבלות, מחלות בדרכי הנשימה, אבנים בכליות, טטנוס, אפילפסיה, תולעי סרט כינים ועוד.
כאומה של לוחמים שנאבקה ללא הרף בתרבויות אחרות למען הגדלת שטחים ועושר, היה צריך להתמודד לעיתים קרובות גם בפציעות ובפצעים של הלחימה.
הרפואה של האינקה הייתה שילוב של תרבות, דת וידע על עשבי מרפא ומינרלים.
בני האינקה האמינו שמחלה נובעת מפעולה שגויה של החולה או של שכנו, שגרמה לאל לכעוס ולהטיל קללה.
הם האמינו שרק באמצעות תרופות טבעיות ותפילות ניתן לרפא את המטופל.
הם הקפידו לבצע טקסים בצורה נכונה כדי לגרש רוחות רעות ולהבטיח שהחולים יישארו ללא פגע ובריאים.
טקסים אלו כללו בדרך כלל סוג של קורבן: שרקנים, למות, מזון, בדים, צדפים, כסף, זהב, קמח תירס, צ'יצ'ה או קוקה.
החיות נשחטו, האוכל נשרף, והצ'יצ'ה, נשפכה על האדמה.
עם זאת, ככל שהאימפריה גדלה והאינקה נחשפו לתרבויות אחרות, כך גם נוסף ידע רפואי ומידע על עשבי מרפא.
יש עדויות ארכאולוגיות לקיומם של בתי חולים ובתי ספר לרפואה בקוסקו ובפראקס (Paracas).
היו סוגים שונים של מרפאים.
המרפאים שמרו בקנאות על הידע שצברו משום כדי למנוע תחרות (הם קיבלו תשלומים במזון, בדים וכסף) וגם כדי לשמר את המעמד המיוחד שתפסו בהיררכיה של האינקה משום שהם נתפסו כבעלי חיבור ייחודי לעולם העל טבעי שאפשר להם את הכוח לרפא בעולם הטבעי.
יש עדויות לכך שהם ידעו לבצע: קטיעה כירורגית, ניתוחים קיסריים, הפלות, ניתוחי גולגולת וסינוס, הקזת דם, טיפול בפצעים, סתימות שיניים על בסיס מתכת, השתלות עצם, לחבוש גזה וכותנה, לבצע תפרים וצריבה כירורגית, לספק משלשלים, משתנים ואמצעי מניעה ולהשתמש בהיפנוזה.
הניתוח המרשים ביותר שידעו לבצע רופאי האינקה היה חירור גולגולת.
בזמן שהגיעו הספרדים לאימפריה הצליחו הרופאים להגיע לשיעורי שרידות של תשעים אחוז.
עדות לכך היא הצמיחה המחודשת של העצם בגולגולות המנותחות.
הישרדות של 9 מתוך 10 מרשימה במיוחד בהתחשב בחוסר יכולתם לספק סביבה מעוקרת למטופלים והשימוש שלהם באזמלים מנחושת, ברונזה, זהב, אובסידיאן או כסף.
חלק מהמטופלים עברו עד שבעה ניתוחים.
לא ידוע מדוע ביצעו בני האינקה ניתוח זה.
אחת ההשערות היא שהאינקה תרגלו זאת בתגובה לפציעות מלחימה.
כלי נשק נפוץ היה אלה עם חודים מאבן או נחושת.
ופגיעת כלי נשק זה בגולגולת זוהתה בגולגולות שבהם בוצע הניתוח שנועד לשחרר לחץ מהמוח.
תאוריה נוספת היא שלא היה זה ניתוח שנעשה מסיבות טבעיות, אלא ניתוח שנעשה משיקולים על טבעיים.
המנתח היה מסיר חלק מהגולגולת כדי לשחרר את הרוח הזדונית שהחזיקה את המטופל וגרמה למחלתו.
ניתוח כזה חייב חיטוי והרדמה.
לאינקה הייתה גישה למגוון חומרי הרדמה כמו: קוקה, מסקלין, ניקוטין, פסילוציבין ואיוואסקה.
לניקוי הפצעים נעשה שימוש בחומרים שמוצו מהעץ ג'ניפה אמריקנה, שכן יש להם תכונות אנטי בקטריאליות.
האינקה מצאו שצמחים היו טובים גם לשימוש בהקשרים רפואיים רבים אחרים, כגון הפחתת חום ושיעול, הגברת הפוריות, הגדלת או הפחתה של החשק המיני, הקלה של התכווצויות וצמרמורות, עצירת הגירוד מעקיצות חרקים או בעלי חיים ועוד.
האימפריה השתרעה בין קו החוף לפסגות הרי האנדים ומשם ליערות גשם, והאינקה הכירו את עשבי המרפא שנמצאו בכל מיקרו אקלים במהלך כל עונה.
החוקרים יודעים על כמה מאות מתוך כנראה אלפי עשבי המרפא שבהם השתמשו האינקה.
כך למשל היו האינקה הראשונים בעולם להשתמש בכינין שהופק מקליפת עץ מהסוג צינכונה כתרופה למלריה.
צמח הקוקה מילא תפקיד חשוב ברפואת האינקה ובדת.
הוא שימש ממריץ קל, מרדים, מדכא רעב וצמא, משכך כאבים, מקל על עייפות ומחלות גבהים וריפוי יובש בפה בשל היכולת להגביר את ייצור הרוק.
תפקיד דומה היה לצ'יצ'ה, משקה אלכוהולי שיוצר בעיקר מתירס.
בחינת השיער של ילדים שהוקרבו על ראשי ההרים הראתה כי נהגו להקהות את חושיהם באמצעות צ'יצ'ה.
השרף של פלפלון בכות שימש כמשלשל ולטיפול במלנכוליה בכיב קיבה ובמחלות דרכי הנשימה, העלים שימשו לטיפול בצינית ובגרדת והפירות לבעיות בקיבה, בכליות ובשלפוחית השתן.
בין צמחי הרפואה הנוספים היו רתניה פרואנית ששימשה לעצירת דימום וקיסוסית רפואית המכונה סרספרילה (Sarsaparilla) ששימשה לטיפול בפצעים כואבים.
הדת של בני האינקה הייתה שילוב של טקסים מורכבים, מנהגים, אמונות אנימיסטיות, צורות מגוונות של אמונה בחפצים בעלי כוחות מאגיים ופולחן הטבע.
עבור בני האינקה, כמקובל בתרבויות עתיקות רבות אחרות, הדת הייתה בלתי נפרדת מהפוליטיקה, מההיסטוריה ומהחברה.
כל היבטי חיי הקהילה היו קשורים קשר הדוק לאמונות דתיות, מנישואים ועד חקלאות, מממשל ועד קבורה.
האינקה חשבו שהאלים ואבות האינקה השפיעו על הצלחות וכישלונות מכל סוג בחיים.
שמירה על שביעות רצונם של האלים והאבות הקדמונים, והימנעות מזעמם בצורה של אסונות טבע כמו בצורת ורעידות אדמה הייתה מטרה חשובה מאוד של הדת של האינקה.
הדת הייתה גם כלי חשוב לאליטה השלטת כדרך ללגיטימציה של מעמדם המיוחס בחברה ולהפצת האמונה הכללית של עליונות בני האינקה על נתיני האימפריה שלהם.
דת בני האינקה הושפעה ממסורות קודמות ומסורות של תקופתם של תרבויות האנדים, במיוחד מתרבויות וארי וטיוואנאקו העתיקות.
ואכן, למרות הדת שנכפתה על ידי קוסקו, קהילות מקומיות רבות עדיין דבקו באמונות המסורתיות שלהן ברחבי האימפריה, גם אם נאלצו לאמץ גם את אלי האינקה הגדולים.
אחת ממסורות האנדים המתמשכת הייתה האמונה במייסד ספציפי של הקהילה ובקשר עם נקודה מסוימת שבה אותו אדם הגיח מהאדמה – פקאריסקה (paqarisqa).
הסגידה ארוכת השנים לשמש, הירח, כוכבי הלכת וקבוצות כוכבים בקרב קהילות הרי האנדים העתיקות היו אמונות אחרות שהנציחו בני האינקה.
גם השמאנים, עם יכולתם המפחידה להטיל כישוף ומיומנות מיוחדת בניבוי עתידות על ידי קריאת סימנים בלתי מובנים בשריפות, במעיים של למה וכדומה, נותרו דמויות חשובות בעולם האינקה.
נטען שבקוסקו היו 475 מהם.
החשוב ביותר הוא יאקרקה (yacarca), היועץ האישי של המלך.
מסורת נוספת בת אלפי שנים שבה המשיכו בני האינקה הייתה האמונה באורקלים - המפורסמים ביותר היו בצ'אווין ובפצ'אקמק.
האל המרכזי בפנתאון של האינקה היה אינטי, אל השמש ופטרון האימפריה והכיבושים.
בית השפע שלו היה גם היעד בעולם הבא עבור אלה שחיו חיים טובים בעולם הזה.
מלך האינקה או השליט נחשב אלוהי וצאצא חי של אינטי מה שהעניק לגיטימציה לזכות השלטון האלוהית של האינקה.
קיסר האינקה היה מכונה "הבן היחיד של השמש" (Sapan Intiq Churin).
פסל זהב של אינטי, המיוצג כילד יושב קטן וידוע כפונצ'או (Punchao), הוחזק במקדש השמש, במתחם הקדוש קוריקנצ'ה בקוסקו.
עם קרניים מבצבצות מראשו ומעוטרות בתכשיטי זהב, קיבתה של דמות זו שימשה כלי קיבול לאפר האיברים החיוניים השרופים של מלכי האינקה הקודמים.
את האל שירת הכוהן הגדול המכונה וייאק אומו (Villaq Umu), הדמות הדתית הבכירה ביותר בעולם האינקה, שנעזר בצוות של כוהנות צעירות בתולות, האקייאס (acllas) או גם אקייאקונס (acyllyaconas).
לכל עיירת אינקה גדולה היה מקדש לאל וכמות עצומה של משאבים הוקדשה לו.
אפילו אדמה ועדרים נשמרו במיוחד לאינטי ומחוז שלם ליד אגם טיטיקקה הוקצה לו.
האינקה סגדו גם לאלים רבים אחרים: "ויראקוצ'ה", - בורא העולם, "פצ'אמאמה" - אלת האדמה, "אייפה" (Illapa) - אל הרעם, מזג האוויר והגשם, "מאמה קייה" - אלת הירח, פצ'אקמק (Pachacamac), אל רעידות האדמה, "מאמה קוקה" (Mama Coca) - אלת הבריאות והאושר, סופאי (Supay), אל המתים ורבים אחרים.
בני האינקה היו צופים נלהבים בגרמי השמיים ושלטו בתנועות ובמחזוריות שלהם.
בהתאם, גם לכוכבים, לקבוצות כוכבים ולכוכבי הלכת היו ייצוגים מגולמים, במיוחד הפליאדות (קוייקה - Qollqa), שביל החלב (מאיו - Mayu), חגורת אוריון ונוגה (צ'סקה קוייור - Chaska Cuyllor).
באופן כללי נראה שלכל היצורים הייתה מקבילה כוכבית מיוחדת משלהם שאיכשהו שלטה והגנה על כל הייצוגים שלה על פני כדור הארץ.
המקדשים של האינקה נועדו בדרך לשכן חפצים שהאמינו שיש להם כוח מאגי, כוהני דת, משרתיהם ואת הנשים הנבחרות ("בתולות השמש"), שחיו במקדש, הכינו מזון לפולחן וצ'יצ'ה לפולחן וארגו בדים לפולחן ולקיסר.
המקדשים בדרך כלל לא נועדו לקהל המאמינים, והטקסים הדתיים התנהלו מחוץ למקדשים.
כשהאינקה כבשו שטחים חדשים, הוקמו מקדשים מסוג זה בארצות החדשות.
המקדש הידוע ביותר של האינקה היה מקדש השמש בקוסקו.
מקדש גדול נוסף שעדיין קיים מצוי בווילקאסוואמן (Vilcashuamán).
במאצ'ו פיצ'ו ובסביבתה התגלו כמה מקדשים (לשמש, לירח, לקונדור, ולוויראקוצ'ה).
מקדשים נוספים היו קיימים בסמוך לפסגות הגבוהות בפרו, בקאראנקי (Caranqui) שבאקוודור, בפיסאק (Pisac) שבעמק הקדוש, בפצ'אקמק, ועל האי טיטיקקה (הקרוי גם איסלה דל סול – "אי השמש") שבלב אגם טיטיקקה.
מקדש השמש (קוריקנצ'ה בקצ'ואה) המצופה לוחות של זהב, חלש על הכיכר המרכזית של קוסקו, ובכך הדגיש את חשיבותה של קוסקו כעיר קדושה וכמרכזה הדתי של הממלכה.
הוא היה בנוי כמיטב המסורת של האינקה מאבנים שהותאמו זו לזו ללא שימוש במלט.
בתוך המקדש היה תבליט גדול עשוי זהב של השמש.
בחלק אחד של המקדש, המתחם המוזהב, היו דגמים מזהב של קלחי תירס, למות ורגבי אדמה.
בסמוך למקדש השמש היה משכנן של "בתולות השמש" (אקיאוואסי Aqllawasi או אקיה קונה Aclla Cuna).
בבני האינקה האמינו כי אלים, רוחות ואבות קדמונים שמתו זה מכבר יכולים לבוא לידי ביטוי על פני כדור הארץ בצורה של תוואי נוף טבעיים כמו פסגות הרים (apu), נהרות, מעיינות, מערות, מחשופי סלע ואפילו אבנים בעלות צורה מוזרה.
מקומות אלה שונו לעיתים כדי להדגיש מאפיינים יוצאי דופן והתייחסו אליהם כאל מקדשים בעלי כוח מיוחד המשפיע על המציאות.
הם נודעו כוואקה ובמקרה של אבנים, נלקחו לשמירה בארמונות ובקברים, מדי פעם, אפילו צורפו למשלחות צבאיות.
אנשים השאירו מנחות בוואקה, במיוחד קונכיות, בדים, עלי קוקה, מוצרים יקרים, פסלוני חימר וקורבנות, לרוב של למות ושרקנים.
אתרי ואקה חשובים היו גדולים ונשמרו על ידי כוהנים ובהם בדרך כלל היו הקרבת קורבנות.
ואקה יכול להיות גם מקום המשמש לתצפיות אסטרונומיות.
אולי המפורסם ביותר הוא 'עמוד החיבור של השמש' (אינטיוואטנה - intihuatana) בנקודה הגבוהה ביותר של מאצ'ו פיצ'ו ששימש לחיבור סמלי של השמש לכדור הארץ באמצעות חוט מיוחד בכל נקודת היפוך.
אולם התצפית החשובה ביותר הייתה האושנו - פלטפורמה מוגבהת ברחבה בקוסקו.
היה בה עמוד אבן ששימש לתצפיות אסטרונומיות וכיסא זוהר שממנו יכול קיסר האינקה לצפות בפסטיבלים דתיים.
כל האתרים הקדושים הללו - כ-328 - נקשרו אז לקוסקו, מרכז עולם האינקה, באמצעות 41 קווים הידועים כסקה (ceque) שהיו יכולים להיות שבילים פיזיים או קווי ראייה ובכך ליצור רשת קדושה דמיונית כשקוסקו בלבה.
ואקה הייתה יכולה להיות גם מומיה, בייחוד של קיסר אינקה.
במעברי הרים היו נוהגים להקים גל-עד (אפאצ'טה - apacheta) שעוברי אורח היו נוהגים להוסיף עוד אבן ולהתפלל להצלחה בהמשך הדרך.
כוהני הדת חיו בכל המקדשים והמקומות המקודשים.
הכוהן היה מנבא עתידות, מכשף, מוודה ומרפא.
הכוהן העליון (וייאק אומו (Villac umu) בשפת האינקה) התגורר בקוסקו.
לכוהן העליון הייתה סמכות למנות ולפטר כוהנים ואחריות על כל המקדשים והמקומות הקדושים.
בהיררכיה של האינקה הוא היה שני במעמדו רק לקיסר.
"הנשים הנבחרות" (בקצ'ואה: aqllakuna) היו נערות נאות שנלקחו ממשפחתן בגיל 10 ושוכנו ביישובים של האינקה תחת חסות המושל בבניין מבודד המיועד לנשים הנבחרות (aqllawasi).
שם לימדו אותן בתולות שהקדישו את חייהן למוסדות הדתיים: לימודי דת, לטוות, לבשל ולהכין צ'יצ'ה.
במבנים הגדולים ביותר שוכנו עד 200 נשים בגילאים שונים.
הנערות והנשים לא היו מוגבלות למגוריהן, אלא גם השתתפו בטקסים רבים מחוץ למשכנן.
בתום 4 שנים חלקן נישא לגברים שזכו לכבוד זה על שירותם לאינקה, וחלקן הפכו לכוהנות (Mama Kuna).
הבגדים שטוו והצ'יצ'ה שהכינו שימשו בפולחן לשמש כמנחה.
קבוצה קטנה מתוכן הוגדר כ"ככלות השמש" והוקרבו לאינטי אל השמש.
האינקה האמינו שהחיים נשלטים על ידי כוחות בלתי נראים, ולכן נהגו הכוהנים לפנות לאורקלים שהאמינו כי יש להם קשר ישיר עם האלים.
כך למשל תואר האורקל שליד הגשר מעל האפורימק כבול עץ עם שדיים המרוח בדם קורבנות שדרכו דיבר שד הנהר אל החוצים.
האורקל הידוע ביותר היה במקדש בפצ'אקמק.
לפני כל בצוע פעולה חשובה נהגו האינקה להיוועץ בכוהנים שחזו את העתיד.
חיזוי עתידות שימש לאבחון מחלות, ניבוי מה יארע בקרבות, וזיהוי פשעים.
חיזוי עתידות שימש גם להחלטה על סוג הקורבן שיועלה, ולאיזה אל.
היו לכוהני האינקה דרכים שונות לחיזוי העתיד: צפייה בלהבות אש, התבוננות בתנועת עכבישים, צפייה בתצורת עלי הקוקה בכלי שטוח, חקר הריאות של למה לבנה שהועלתה כקורבן (הריאות נופחו על ידי נשיפת אוויר לקנה הנשימה החתוך, ואז הוצאו על ידי הכוהנים שבדקו ביסודיות כל וריד).
דרך אחרת לניבוי העתיד הייתה לשתות איוואסקה - סם הזיות המשפיע על מערכת העצבים המרכזית.
האינקה האמינו שסם זה מאפשר לאדם ליצור קשר עם הכוחות העל טבעיים והכוהנים ניצלו קשר זה לקבלת תשובות לשאלותיהם.
מכיוון שהאינקה האמינו שאסונות טבע או אירועים בלתי רגילים הם תוצאה של כישלון של מישהו לקיים בקפדנות את הפולחן הדתי היה הווידוי על פשעים חלק מתהליך חיזוי העתיד.
קורבן בהמה (למה או שרקנים) או אדם הועלו בכל מאורע חשוב, בזמנים קשים כמו מלחמה או בצורת וגם בחגיגות.
קורבנות רבים בדמות תירס, או בגדים הועלו כל יום באש בטקס לכבוד זריחת השמש.
קורבנות הועלו כשנבחר שליט חדש לאימפריה.
ידועים מקרים שבהם הועלו 200 ילדים כקורבן.
אפילו הנשים הנבחרות ("בתולות השמש") נלקחו לעיתים לשמש כקורבן.
עם שהובס שילם בקורבנות רבים מבניו כמס לאינקה.
קורבנות בהמה שהוקרבו היו למות שחורות לחלוטין או לבנות לחלוטין.
ילדים היו קורבן האדם העיקרי של האינקה.
פולחן המכונה קפאקוצ'ה (Capacocha או Qhapaq hucha) בשל האגדה על ילדת אינקה בת עשר מושלמת מבחינה גופנית, שאביה החליט להביאה כקורבן לקיסר האינקה, כל הקורבנות היו חייבים להיות בלא מומים, ובמצב בריאות טוב.
ברגע שנבחרו הם פגשו את הקיסר ונערכו חגיגות בשמם.
האינקה האמינו שהילד המוקרב הופך לאל ברגע מותו.
הילד הושקה בצ'יצ'ה (משקה אלכוהולי עשוי מתירס, הנפוץ גם כיום) לפני שנקבר חי, במטרה להקהות את חושיו.
כדי לכבדם, הכוהנים ערכו טקסים בעת שנשמותיהם נפרדו מגופם.
לפי ממצאים כימיים שנמצאו במומיות בנות 500 שנה של קרבנות אלו, שהתגלו בשנת 1999 בהר ז'וז'איז'קו בצפון-מערב ארגנטינה, לצד המשקה האלכוהולי (צ'יצ'ה) צרכו הילדים עלי קוקה ואיוואסקה בטרם הובאו אל מותם.
בלוח השנה של האינקה היה חג בכל חודש.
החגים עזרו בגיבוש האימפריה בכך שנתנו לתושבים תחושת שייכות.
הכרוניקן פליפה גואמן פומה דה איילה שהיה אציל מבני האינקה.
תיאר את הפסטיבלים בשתי רמות.
האחת פסטיבלים ברמת המדינה שנערכו בקוסקו, והשנייה פסטיבלים בעלי אופי חקלאי מקומי באזורי ההרים.
גם בשפלת החוף היו פסטיבלים אם כי במועדים אחרים, אך לא נותר תיעוד מהם.
החודשים והחגיגות על פי לוח השנה:
עד היום נחגג בעיר קוסקו "חג השמש" ב-24 ביוני (שלושה ימים לאחר נקודת ההיפוך החורפית), והחגיגות כוללות תהלוכות ססגוניות, ריקודים ותליית דגלים.
האינקה, כמו תרבויות רבות אחרות של האנדים, חנטו רבים מהמתים שלהם וקברו יחד עם מנחות יקרות ערך כמו תכשיטי מתכת יקרים, כלי חרס משובחים ובדים מפוארים.
המומיות הללו, שנחשבו כמקשרות בין החיים לאלים, יכלו להילקח ממקום מנוחתם ו"להתייעץ" בהם בהזדמנויות חשובות כדי שהידע שלהן ישרת את הקהילה החיה.
ניתן להן כבוד והציעו להן אוכל ושתייה, מומיות היו מעורבות בטקסים כגון נישואים, זריעה וקציר, או כאשר אנשים בקהילה נדרשו לנסיעות ארוכות.
המומיות הונחו בתנוחת עוברית ונעטפו לצרורות באמצעות מספר שכבות של בדים, הקשורות בחוטים, ולעיתים בתוספת בד לראש.
ניתן היה לקבור מומיות במערות או בחדרים ייעודיים בתוך קהילה, לעיתים קרובות בקבוצות, והתאים הללו נפתחו מחדש מדי פעם כדי שניתן יהיה להוסיף מומיות חדשות.
מומיות של אנשים ממעמד גבוה היו לבושים ועטופים בבדים ותכשיטים משובחים במיוחד.
רכושו של המנוח נטמן יחד עם בעליו, לעיתים גם בכלי מקצועם המסוים.
האינקה נהגו גם לחנוט קורבנות, כולל "נשים נבחרות" וילדים (המנהג המכונה קפקוצ'ה), ולהכניס אותם למקדשים בראש ההר ובאתרים קדושים אחרים (ואקה).
בין המנחות שנטמנו יחד עם הקבורים היו: כלי חרס, בדים, טבעות נחושת, חרוזים וקונכיות של שדרנית.
אותן מומיות (מאייקי mallqui בקצ'ואה) שניצלו משודדי קברים נשמרו, ברוב המקרים, במצב מצוין, הודות לאקלים היבש של אזור האנדים, והן מספקות תובנה ייחודית על התרבות, המנהגים הדתיים וחיי היומיום של האינקה.
שנותיה האחרונות של אימפריית האינקה
בשנת 1493 (שנה אחרי גילוי אמריקה על ידי קולומבוס) עלה לשלטון הקיסר ואיינה קאפאק.
הוא השלים את מסכת הכיבושים של קודמיו כשהשתלט על החלקים המזרחיים של פרו ואקוודור של ימינו.
אך הוא גם זרע את המחלוקת שעתידה הייתה להכשיל את האינקה.
ואיינה קאפאק נעשה קשור יותר ויותר למחוז הצפוני של קיטו, ואף נשא לו לאישה נסיכה מבית המלכות של קיטו, שהיה כפוף לשלטון המרכזי בקוסקו.
ב-1526 פרצה בממלכת האינקה מגפה, מחלה קטלנית שלא הייתה מוכרת לרופאי האינקה.
היו אלו האבעבועות השחורות, מחלה שהגיעה עם הכובשים הספרדים מיבשת אירופה שמעבר לאוקיינוס.
אין נתונים מהימנים לגבי מספר האבדות במגפה, אך ההערכות הן שמדובר על אחוז ניכר מתושבי האימפריה - בין 20 ל-60 אחוזים.
בין המתים היה גם הקיסר ואיינה קאפאק.
לפני מותו בחר כיורש עצר את בנו הבכור נינאן קויוצ'י (Ninan Kuyuchi) מאשת הקיסר הראשית (שהייתה גם אחותו), ואם זה לא יצלח יוכתר בנו ואסקאר כקיסר.
כשהאצילים באו להודיע לנינאן קויוצ'י על בחירתו התברר שהוא מת מאותה מגפה עוד קודם.
ולכן הוכתר ואסקאר כקיסר בטקס רב רושם בקוסקו (1527).
בהכירו את ההיסטוריה של האינקה חשש ואסקאר מבגידה בו.
בייחוד הוא חשד באחיו החורג אטוואלפה, בנו מנישואיו של ואיינה קאפאק עם הנסיכה מבית קיטו, ששהה אז בקיטו.
הוא שלח צבא נגד אטוואלפה והתחילה מלחמת אחים בין שני האחים.
מלחמה מרה זו שהיו בה קורבנות רבים נמשכה עד 1532, ובסופה הצליח אטוואלפה, שנהנה מגיבוי צבאו של ואיינה קאפאק אביו, צבא שהתחשל בקרבות בצפון, ומתמיכת המפקדים הבכירים, להביס את יריבו ולשבות אותו.
אטוואלפה התגלה כשליט עריץ בהוציאו להורג את כל בני משפחתו של ואַסְקַאר ומשפחות בני האצולה הנאמנים לו.
זמן קצר לאחר ניצחונו פרש אטוואלפה, לנוח בעיר מרחצאות הגופרית קחאמרקה שברמות פרו המרכזית.
באותה עת התבשר אטוואלפה כי "אנשים הגיעו באונייה גדולה מן הים ולהם לבוש שונה, הם מגדלים זקנים ויש להם חיות הדומות ללמות אך גדולות מהן".
מתוך סקרנות נשאר אטוואלפה בעיר הנופש ודחה את תהלוכת הניצחון בקוסקו.
הוא היה סקרן לגבי הזרים, אך לא חשש מהם משום שעל פי ה"קיפו" ידע שהחבורה מונה פחות מ-200 איש, ולא היה ספק בידו כי בעת הצורך יוכל לסלקם ללא קושי, בהיותו מוקף אלפי לוחמים נאמנים.
האינקה שמעו לראשונה על האדם הלבן בשנת 1527 שנת מותו של ואיינה קאפאק.
שנה אחר-כך הגיעו ידיעות מטרידות מהעיר טוּמְבֶּס (כיום בצפון פרו) שעל חוף האוקיינוס השקט על קבוצת אנשים לבנים שהפליגו לאורך החוף, אך התרחקו חיש מהר.
על אף שעברו 35 שנה מאז שקולומבוס הגיע ל"עולם החדש", בפרו עדיין לא ידעו דבר על האדם הלבן.
קבוצת האנשים הלבנים שהגיעו לטומבס הייתה חבורה בראשותו של פרנסיסקו פיסארו, הרפתקן שלא ידע קרוא וכתוב והיה אז כבן חמישים, שמשנת 1524 החל לתכנן את המסע לכיבוש ממלכת פרו שעליה שמע מן האינדיאנים כי עשירה היא מכל הממלכות.
הוא הפליג דרומה מפנמה, עיר שהספרדים יסדו זמן קצר לפני כן.
שני הניסיונות הראשונים להגיע לממלכה האגדית הסתיימו בכישלון, אבל פיסארו היה עקשן ובתמיכת שותפו דייגו דה אלמגרו הוא ניסה בפעם השלישית והפעם הגיע לטומבס, אז עיר בקצה הצפון-מערבי של אימפריית האינקה.
הוא למד מהמקומיים על האימפריה ועל עושרה בכסף ובזהב, והחליט לחזור לפנמה ולארגן משלחת גדולה לכיבוש האימפריה.
אבל מושל פנמה פֶּדְרוֹ דֶה לוֹס רִיוֹס שלא התרשם מסיפוריו של פיסארו סירב להעמיד לרשותו את האוניות, האספקה והאנשים.
פיסארו החליט לעקוף את מושל פנמה והתקבל לראיון בטולדו אצל קארלוס הראשון, מלך ספרד, שהשתכנע מתצוגת תכשיטי הזהב שהביא עמו פיסארו, הלמה המצויה ומסיפוריו.
ב-26 ביולי 1529 חתמה איזבלה, נסיכת פורטוגל, אשתו של קארלוס הראשון (שהיה אז בדרכו לאיטליה לטקס הכתרתו) על אמנה מלכותית (capitulación) שעל פיה מונה פיסארו מושל ו"קפיטן חֶנֶרַאל" על כל הארצות שעתיד הוא לכבוש.
בינואר 1531 החל מסעו האחרון של פיסארו לפרו.
במשלחת היו שלוש אוניות, 183 אנשים ו-37 סוסים.
אולם בהגיעם לטומבס, הופתעו לגלות כי העיר נחרבה.
לאחר שחקרו את הילידים, התברר להם שבאימפריה התחוללה מלחמת אחים וכי המנצח אטוואלפה מצוי בעיר הנופש קחאמרקה המרוחקת כ-550 קילומטרים דרומית-מזרחית לטומבס.
פיסארו החליט לצאת לשם ללא שהיות.
בכוח שיצא לכבוש ממלכה שלמה היו 106 חיילי רגלים, 62 פרשים שהיו מצוידים בחרבות, כמה ארקבוזים ותותח קטן אחד.
אף על פי שאטוואלפה קיבל כל העת ידיעות על מסעם, וידע במדויק את מספרם, ואף על פי שיכול היה להניח להם מארבים, לא עשה זאת בשל ביטחון עצמי מופרז.
עתה, משהשתלט על האימפריה, לא היוותה קבוצת הלוחמים הקטנה איום במונחי האינקה, ואטוואלפה היה סקרן לראותם לפני שיצא לקוסקו לטקס הכתרתו לקיסר.
חבורתו של פיסארו הגיעה לקחאמרקה בבוקר 15 בנובמבר 1532 והשתכנה בבתים שסביב לרחבה שבמרכז העיר.
הספרדים הציעו לאטוואלפה שהתגורר במחנה האינקה מעל העיר לבוא לבקרם.
הוא הסכים, ועל מנת להראות את כוונתו הטובה, הגיע למחרת, ב-16 בנובמבר, בליווי פמליה של 6,000 איש.
משהגיע למרכז העיר נתן פיסארו את האות וחייליו שהסתתרו בבתים הסמוכים הסתערו על אנשי האינקה.
במשך חצי שעה נערך טבח המכונה קרב קחאמרקה שבסופו היו כל האנשים בפמליית הקיסר מתים, והקיסר עצמו נפל בשבי.
בניסיון לקבל את חירותו בחזרה הציע אטוואלפה לפיסארו כי בתמורה לשחרורו, יכסה בזהב את רצפת החדר שבו ניצבו השנים.
פיסארו לא הגיב ואטוואלפה הבטיח כי תוך חודשיים ימלא את החדר כולו בזהב וכסף עד לגובה אליו יגיע בעמדו על קצות אצבעותיו (2.10 מטרים).
פיסארו הסכים להצעה, ואכן הזהב והכסף שהביאו סבלים מכל רחבי האימפריה מילא את החדר תוך שלושה חודשים.
בינתיים, מחשש פן יציעו הספרדים את השלטון לאחיו החורג, הורה אטוואלפה להוציא להורג את ואסאקר.
לפיסארו לא הייתה כוונה לקיים את הבטחתו.
כאשר היו שמועות על צבא גדול של האינקה שמתקרב לקחאמרקה כדי לשחרר את מנהיגם הוא החליט להוציא את אטוואלפה להורג.
הספרדים ערכו לאטוואלפה משפט בעוון גילוי עריות (נישואים עם האחות הייתה חובה אצל קיסרי האינקה), ורצח אחיו.
בית הדין התכנס ב-29 באוגוסט 1533 והחליט במקום להוציא את אטוואלפה להורג בשריפה.
אטוואלפה התחנן על חייו, והכומר הספרדי הציע לו להתנצר ובתמורה יומת בחניקה במקום על המוקד, וכך היה.
מותו סימן את תחילת הקץ של אימפריית האינקה.
פיסארו החליט עתה להצעיד את צבאו לקוסקו בירת האינקה.
הספרדים לא נתקלו בהתנגדות בדרך עד שהגיעו לקוסקו.
שארית צבא האינקה בפיקודו של קיסקיס (Quizquiz), המצביא הטוב ביותר של אטוואלפה, ניסתה לעצור את הספרדים לפני העיר, אבל כלי הנשק העיקריים של האינקה, האלות והקלעים, לא הצליחו לחדור את השריון של הספרדים ומנגד הם ספגו אבדות כבדות מחרבות הפלדה והארקבוזים וקיסקיס החליט לסגת.
ב-15 בנובמבר 1533, שנה בדיוק לאחר שהגיע לקחאמרקה, נכנס פיסארו בשערי קוסקו.
העיר נשדדה כליל ורוקנה מכל חפץ בעל ערך.
פיסארו מינה תחילה את טופאק ואייפה (Tupac Huallpa), אחיו של אטוואלפה, כשליט בובה, אלא שהוא מת חודשיים אחרי המינוי, ואז מינה פיסארו את מאנקו אינקה יופאנקי, אחיו בן ה-17 של ואסקאר, לקיסר בטקס הכתרה גדול.
אימפריית האינקה האדירה הוכנעה על ידי פחות ממאתיים ספרדים.
אך הסיפור לא תם בכך.
מאנקו אינקה יופאנקי, שפיסארו מינה כ"שליט בובה", נמלט, הקים מחדש צבא והטיל מצור על העיר קוסקו (1536).
רק תגבורות שהגיעו שנה אחר כך שחררו את חיל המצב מהמצור.
בתקופת המצור התגורר מאנקו אינקה באויאנטאיטמבו והדף ניסיון לכבוש אותה, ואחר נמלט צפונה.
תחילה לוויטקוס ואחר כך לווילקבמבה ששימשה כבירת הישות שהקים שלימים כונתה מדינת נאו-אינקה והמשיך להילחם בספרדים, כאשר נחל לעיתים הצלחה כשנקט בטקטיקה של לוחמת גרילה.
הוא מצא את מותו בידי ספרדים שמרדו בפיסארו ושלהם הסכים לתת מקלט.
יורשיו, המשיכו לשלוט במדינת נאו-אינקה, עד שפרנסיסקו דה טולדו, המשנה למלך של פרו הורה לחסל את המדינה.
העיר וילקבמבה נפלה בידי הספרדים בשנת 1572 וטופאק אמארו, השליט העצמאי האחרון של האינקה הוצא להורג.
הספרדים דיכאו את האינקה ואת המסורת שלהם.
בלא הכלכלה הריכוזית של האינקה, ושיטות החקלאות שלהם הפכו שטחי האימפריה לשעבר להיות אחד מהאזורים מוכי העוני שבעולם.
האימפריה הלכה והתפוררה, שבטים בכל רחבי האימפריה החלו למרוד ולעיתים הצטרפו לספרדים כנגד האינקה.
באין מים השדות התייבשו והחל רעב, שהיה תופעה בלתי מוכרת בזמן הכלכלה הריכוזית של האינקה.
מגפות שהביאו הספרדים איתם (בייחוד אבעבועות שחורות) קטלו במקרים מסוימים עד שני שלישים מהאוכלוסייה.
הלחימה של טופאק אמארו בשלטון הספרדי שימשה מקור השראה למנהיג מורדים אינדיאנים במאה ה-18, טופאק אמארו השני, וכן לשמה של תנועת המחתרת האורוגוואית הקרויה: "התנועה המהפכנית טופאק אמארו" והידועה יותר כ"טופאמארוס", ותנועת המחתרת הפרואנית התנועה המהפכנית טופאק אמארו שהאידאולוגיה שלה היא שילוב בין מאואיזם לבין הכלכלה המתוכננת של האינקה.
אינפקטד מאשרום הוא הרכב טראנס פסיכדלי ומוזיקה אלקטרונית ישראלי, בעל מוניטין בין-לאומי.
חברי ההרכב הם עמית דובדבני וארז אייזן.
ההרכב החל דרכו בשנת 1996, ומאז הופיע ברחבי העולם.
בשנת 1998, החלו ארז אייזן ועמית דובדבני לעבוד יחדיו בסטודיו שהיה בעצם חדר שינה קטן.
הם הוציאו "טרקים" (רצועות) בודדים תחת השם Shidapu & Duvdev בסגנון טראנס פשוט.
לאחר מכן רכשו ציוד חדש וחתמו ב-BNE.
הם עבדו על האלבום הראשון שלהם באמצעים מוזיקליים כגון percussive drum עם whiplash kicks ו"גרוב" רך תחת השם Infected Mushroom, זאת על אף שידעו על קיומה של להקת הפאנק בשם זה ועל כך שצעד זה נעשה ללא אישור שלהם.
האלבום הראשון יצא במרץ 1999 ונקרא "The Gathering".
האלבום כלל טרקים בסגנון טראנס פסיכדלי בעיקר.
הוצאת האלבום עזרה להרכב להיכנס למודעות מאזיני הפסיי-טראנס בעולם.
האלבום השני, "Classical Mushroom", יצא בשנת 2000. האלבום שילב מוזיקת טראנס פסיכדלי עם מוזיקה קלאסית, והיה לאחד האלבומים המוכרים והמזוהים ביותר עם אינפקטד מאשרום בפרט והז'אנר בכלל.
באותה שנה שיתפו פעולה עם אומנים רבים, ושחררו רצועה נוספת בשם Dream Theatre מתוך האוסף Space Mantra: Ganesh Propaganda, שזכתה להצלחה עולמית.
בינואר 2001 הוציאו הצמד סינגל בשם "S is Here" בשיתוף היוצר הישראלי Yahel (יהל שרמן), שזכה להצלחה ברחבי העולם, והיה חלק מאלבום האוסף של יהל שנקרא "Mixing In Action".
Empire", יצא במאי 2001. האלבום היה שונה בסגנון ובסאונד, וניכרו בו השפעות של מוזיקה תעשייתית ואמביינט.
דוגמה לכך היא הטראק "Dancing with Kadafi" שמשלב מקצבים מכל רחבי העולם.
ב-14 ביולי 2003, הוציא ההרכב את "Converting Vegetarians", האלבום הכפול והרביעי של ההרכב.
הדיסק הראשון כולל בעיקר טרקים פסיכדליים, ולכן שמו היה "Trance Side" (צד הטראנס), בעוד הדיסק השני היה ניסויי יותר, וניכרו בו השפעות של פופ והיפ הופ.
לאחר התקופה הניסויית של ההרכב, חזר ההרכב לטראנס עם "IM the Supervisor", אלבומה החמישי, שיצא ב-2004. האלבום היה רקיד והותאם למעריצי הטראנס.
האלבום כלל את אחד מלהיטיו הגדולים של ההרכב, "Cities of the Future".
בשנת 2004 הצמד אוסף שנקרא Artificial Visualisation ובו הרצועה Wider שזכתה להצלחה והכרה בסצנת הטראנס העולמית.
עוד בשנת 2004 הצטרפו להרכב הגיטריסטים ארז נץ וטומי קנינגהאם.
קנינגהאם מנגן יחד עם הצמד בהופעות בארצות הברית ונץ מנגן איתם בהופעות בשאר העולם.
מאוחר יותר הצטרף המתופף רוג'ריו ג'רדים הברזילאי.
בשנת 2005 עבר ההרכב ללוס אנג'לס.
נץ וקנינגהאם הגיטריסטים היוו חידוש להופעותיו החיות של ההרכב.
האלבום השישי של הלהקה, "Vicious Delicious", יצא ב-26 במרץ 2007. האלבום כלל אלמנטים מזרח תיכוניים, קלטיים ואפילו אלמנטים של פלמנקו.
האלבום כולל מוזיקה שניתן לתאר אותה כשילוב אלקטרוני של טראנס, מוזיקה פסיכדלית ורוק.
ישנו גם שיר היפ הופ בודד, הנקרא "Artillery".
לפני צאת האלבום, ההרכב הוציא את "Becoming Insane", הסינגל היחיד מהאלבום.
השיר דורג במקום השישי במצעד השנתי של גלגלצ לשנת תשס"ז.
לאחר צאת האלבום הופיעה הלהקה במספר הופעות מול קהל גדול במיוחד, בהן בפסטיבל המוזיקה של Virgin, שנערך בבולטימור בארצות הברית.
אל ההופעה הצטרף במפתיע מתיסיהו, זמר ההיפ הופ היהודי לביצוע אחד משירי הלהקה.
ב-22 בנובמבר ערכה הלהקה את הופעת חגיגות העשור שלה בגני התערוכה שבתל אביב, ישראל.
בהופעה התארחו מוזיקאים ישראלים אחרים כמו ברי סחרוף, כנסיית השכל, אסטריקס, להקת מיומנה וסקאזי.
באותה שנה (2007) נבחר הצמד כהרכב המוזיקה האלקטרונית התשיעי הטוב ביותר בעולם בסקר "100 ה-DJs הטובים ביותר" של המגזין הבריטי הנחשב DJ Mag, מגזין העוסק במוזיקה אלקטרונית.
בכך, היו להרכב הטראנס הפסיכדלי בפרט והלהרכב האלקטרוני הישראלי בכלל בדירוג הגבוה ביותר עד היום.
בשנת 2008 הופיעו שניים משירי ההרכב במדיה הציבורית: השיר "Becoming Insane" נכלל בפסקול משחק הווידאו "UEFA Euro 2008", והשיר "Artillery" הושמע בסרט "אל תתעסקו עם הזוהן".
באלבומה השביעי של הלהקה, "Legend of the Black Shawarma", שיצא בשנת 2009, ניכרה השפעה נרחבת יותר של מוזיקת מטאל ורוק - ריפים מבוססי גיטרה חשמלית ושירתם של זמרי הרוק ג'ונתן דייוויס (סולן להקת קורן) ופרי פארל בשניים מן השירים הם דוגמאות מובילות לכך.
מכיוון שתכננו חברי הלהקה ליצור את האלבום כאלבום קונספט בנושא המאכלים האהובים עליהם, חלק ממילות ושמות השירים עוסקים במקומות האכילה המועדפים עליהם.
ביוני 2009 הוציאה הלהקה את הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Smashing the Opponent", בו שר דייוויס.
אינפקטד מאשרום הכריזו על אלבומם השמיני שיצא בתחילת שנת 2012, עם שיר הפתיחה "Pink Nightmares".
הסינגל יצא לאור ב-25 ביוני 2011 באפליקציה מתוך דף הפייסבוק של ההרכב.
הגרסה הראשונה של הסינגל נקראה "גרסת הסטודיו" לאחר מכן פרסמו חברי הלהקה את הגרסה השנייה "גרסת האלבום".