tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שפות ממשפחת נא-דנה , שמתוכן הנפוצות ביותר הן שפות אתבסקה, כוללות את השפות של מרכז ומזרח אלסקה וצפון-מזרח קנדה, וכמו כן גם את משפחות השפות האפאצ'יות בדרום-מערב ארצות הברית.
השפות האלגיות , שכוללות את ענף השפות האלגוקניות הגדול, נמצאות בקנדה ובארצות הברית.
הן כוללות את שפות הקרי, אוג'יבווה שפת מי'קמק ושפת בלאקפוט .
שפות אירוקוי מדוברות באזור סביב נהר סנט לורנס ובאגמים הגדולים המזרחיים, וכוללות גם את צ'ירוקי.
שפות סו, כולל שפות קרואו וסיו , נפוצות על המישורים הגדולים.
משפחות שפות קטנות רבות מדוברות בצפון מערב האוקיינוס השקט, מקולומביה הבריטית ועד קליפורניה.
שפות יוטו-אצטקיות נמצאות ברחבי מערב ארצות הברית, צפון ומרכז מקסיקו, ודרומה עד אל סלבדור; הן כוללות בין השאר את שפות הופי או'אודהם ונאוואטל.
משפחות גדולות אחרות במקסיקו כוללות את שפות המאיה (המדוברות גם בבליז ובגואטמלה), שפות מיהיי-זוקיי , ושפות אוטו-מנגיאניות .
באיים הקריביים שפות אראוואק היו נפוצות בעבר, אך כיום הן מוגבלות לשפת גריפונה במרכז אמריקה; המשפחה עדיין מיוצגת היטב בדרום אמריקה.
שפות צ'יבצ'ניות מדוברות בקוסטה ריקה ובפנמה, כמו גם בדרום אמריקה.
השפה המדוברת ביותר באמריקה הצפונית היא אנגלית, והבאות אחריה בשכיחות הן ספרדית וצרפתית.
שלוש השפות הללו הובאו לאמריקה הצפונית כתוצאה מקולוניזציה של היבשת על ידי מתיישבים קולוניאליים מאירופה.
אנגלית היא השפה העיקרית בארצות הברית, קנדה, ברמודה ואיי קיימן, והיא מדוברת לצד שפות קריאוליות המבוססות על אנגלית באנגווילה, אנטיגואה וברבודה, איי בהאמה, ברבדוס, בליז, גרנדה, ג'מייקה, מונסראט, סנט קיטס.
ונביס, סנט וינסנט והגרנדינים, טרינידד וטובגו, איי טורקס וקייקוס ואיי הבתולה.
זוהי גם השפה הרשמית של דומיניקה וסנט לוסיה, שם מדוברת גם קריאולית אנטילית המבוססת על צרפתית.
ספרדית היא השפה העיקרית במקסיקו ובכל מרכז אמריקה מלבד בליז, ובנוסף גם בקובה, ברפובליקה הדומיניקנית ובפוארטו ריקו (בה מדוברת גם אנגלית); היא מדוברת גם בארצות הברית.
צרפתית היא השפה הדומיננטית בקוויבק ובסן-פייר ומיקלון, והיא מדוברת גם במניטובה, אי הנסיך אדוארד, אונטריו, ניו ברונסוויק, נובה סקוטיה, מיין, ניו המפשייר, ורמונט ולואיזיאנה.
היא מדוברת לצד שפות קריאוליות מבוססות צרפתית בסנט לוסיה, דומיניקה, גוודלופ, האיטי, מרטיניק, סנט ברתלמי, ובצד הצרפתי של סן מרטן.
צרפתית היא אחת משתי השפות הרשמיות של קנדה.
באלסקה, רוסית דוברה בעבר כשפת השלטון והמסחר ושפתם של המתיישבים הרוסים שם, שהתערבבו לעיתים קרובות עם המקומיים (מספרם היה פחות מאלף), ויצרו אוכלוסייה רב-גזעית ניכרת.
השימוש בשפה החל לפחות לאחר שארצות הברית רכשה את אלסקה מהאימפריה הרוסית.
למרות זאת, השפה, שנקראת "רוסית ישנה" בפי דובריה, עדיין מדוברת כיום בחלקים של אלסקה כמו נינילצ'יק וקודיאק ידי צאצאי המתיישבים הרוסים וילידי אלסקה שעברו רוסיפיקציה.
הניב ידוע בשל אוצר המילים הרוסי הארכאי שלו והשפעות השפות הילידיות עליו.
רובם המכריע של דוברי הניב הדוברים הם קשישים, כך שהניב הרוסי הייחודי הזה נמצא בסכנת הכחדה.
בנוסף, שפה קריאולית-רוסית דוברה פעם בכמה מהאיים האלאוטיים.
רק מספר דוברים קשישים עדיין דוברים אותה.
בשל הגירה מרוסיה בעשורים האחרונים, השפה הרוסית חזרה להיות מדוברת בקרב חלק מאוכלוסיית אלסקה.
אף על פי שאף מדינה גרמנית לא שיחקה תפקיד מרכזי בקולוניזציה האירופית ביבשת אמריקה, אנשים בני העם הגרמני כן הקימו מושבות משלהם.
הניבים הפנסילבני, ההוטרי והטקסני של השפה הגרמנית, שכולם התפתחו באמריקה הצפונית, כמו גם שפת פלאוטדיץ' מבוססת הגרמנית, מדוברים כולם על ידי צאצאים של מתנחלים אלה בארצות הברית, קנדה ומקסיקו.
שפות אחרות שמדוברת ביבשת כוללות את השפה הדנית בגרינלנד, שם היא מדוברת על ידי כמעט כל התושבים (בעיקר כשפה שנייה) בשל מאות שנים של קולוניזציה בידי דנמרק.
הדנית הייתה פעם שפת הממשל של איי הבתולה של ארצות הברית לפני רכישתם בידי ארצות הברית.
הולנדית נמצאת בארובה ובאנטילים ההולנדיים, שם היא מדוברת לצד השפה הקריאולית-פורטוגזית פפיאמנטו.
כיום, חיים באמריקה הצפונית מהגרים רבים שדוברים שפות רבות מרחבי העולם.
שפות היסטוריות ראויות לציון שמדוברות הן שפת גאלה , שפה קריאולית מבוססת אנגלית שמדוברת בארצות הברית, וקצ'ואה.
הודים הובאו לקריביים מדרום אסיה באמצע המאה ה-19 עד תחילת המאה ה-20 כדי לעבוד על מטעי קנה הסוכר, פולי הקקאו, האורז ופולי הקפה לאחר ביטול העבדות.
הינדוסטנית קריבית מדוברת על ידי הודים-קריביים באיים באיים קריביים כמו טרינידד וטובגו וג'מייקה שבה רוב ההודים מגיעים מצפון הודו.
טמילית וטלוגו דוברו כלינגואה פרנקה של התושבים ההודים באיים כמו מרטיניק וגוודלופ, שם רוב ההודים מגיעים מדרום הודו (דוברי שפות דראווידיות).
הגירה החל משנות השישים מהודו לקנדה וארצות הברית הפכה את השפות ההודיות במדינות אלה לשכיחות יותר.
כיום הינדי, אורדו ושפות נוספות מדרום אסיה מדוברות ברחבי אמריקה הצפונית.
שפות דרום-ערב החדשות, או השפות הדרום-ערביות המודרניות, הן קבוצה של שש שפות בסכנת הכחדה המדוברות בפי אוכלוסיות קטנות החיות במזרח תימן ובדרום עומאן, בדרום חצי האי ערב ובאי סוקוטרה מדרומו.
קבוצה זו מהווה את הענף המזרחי של השפות השמיות הדרומיות (ועל כן הן מכוּנות גם השפות השמיות הדרומיות המזרחיות), ויחד עם הענף המערבי (השפות האתי-שמיות המודרניות ושפות דרום-ערב העתיקות) הן מהוות את תת-משפחת השפות השמיות הדרומיות, במשפחת השפות השמיות, במשפחת-העל האפרו-אסיאתית.
שש השפות בקבוצה הן: סוקוטרית על ניביה, מֵהְרי, שֵחְרִית (גִ'בָּאלי), חרסוסית, בּטחרית, והוֹבּיוֹת.
הן תועדו לראשונה על ידי משלחת חוקרים אוסטרית בסוף המאה ה-19.
המיון של שפות דרום-ערב החדשות עדיין לא מוסכם על הכול.
בעבר היה נהוג לחשוב שהן אחיות של שפות דרום-ערב העתיקות, אך כיום מוסכם כי הן "בנות-דודות", כלומר צאצאיות של ענף-אחות.
במיון הגלוטוכרונולוגי שלו, אלכסנדר מיליטרב מציג את שפות דרום-ערב המודרניות כענף שמי דרומי, בניגוד לענף שמי צפוני הכולל את כל השפות השמיות האחרות.
בשל היעדר מפקדי אוכלוסין מסודרים בקרב אוכלוסיות הדוברים של השפות במשפחה, בתימן ובעומאן, לא ידוע מספר הדוברים המדויק.
המספרים להלן משוערים נכון לשנת 2020:
מהרי: השפה הגדולה ביותר במשפחה, עם כ-100,000 דוברים.
רוב דוברי מהרי, כ-76,000, חיים בעומאן, אך כ-50,000 חיים בתימן, וכ-40,000 דוברים חיים כמהגרי עבודה בכוויית ובסעודיה.
לבני העם המהרי קוראים מַהְרָה.
סוקוטרית: השפה השנייה בגודלה, עם כ-50,000 דוברים, מדוברת באי סוקוטרה בבידוד יחסי מלחצי הערבית בתימן היבשתית.
ידועה בעיקר כשפת המורדים במהלך מרד זופר במחוז ט'פאר בעומאן, לאורך הגבול עם תימן בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20.
חרסוסית: כמה מאות דוברים החיים בג'דּאת אל-חראסיס בעומאן.
הוביות: כמה מאות 100 דוברים בעומאן ובתימן.
בטחרית: פחות מ-20 דוברים, חיים על החוף הדרום-מזרחי של עומאן, הפונה לאיי ח'וריה-מורייה.
קרובה מאוד למהרי, וחלק מבני השבט הבטחרי דוברים מהרי ולא בטחרית.
מאותה סיבה של חוסר דיוק בהערכה של ממדי אוכלוסיות הדוברים, קשה לדעת בדיוק מה רמת סכנת ההכחדה של כל אחת מהשפות.
הסיבות העיקריות לסכנת ההכחדה הן המעבר לשימוש בערבית כשפה יומיומית במקום שפות האם, והיעלמות אורחות החיים המסורתיים.
בנוסף, למצב הפוליטי הקשה בתימן בעשור השני של המאה ה-21 (ההפיכה ב-2011 ומלחמת אזרחים שהחלה ב-2015) יש השלכות על הנוף הלשוני באזור, שמקשות על תיעוד השפות ולא ניתן לחזות אותן: האזור אינו נגיש לחוקרים, ואין דרך לדעת איך הסכסוך ישפיע על הקהילות המקומיות.
שפות דרום-ערב החדשות ידועות בשימור מאפיינים שמיים עתיקים, כפי הנראה, במיוחד במערכת הפונולוגית שלהן.
לדוגמה, הן משמרות את העיצורים הצדיים החוככים //, /~/ ובחלקן גם // אשר מקובל לשחזר בפרוטו-שמית.
בנוסף, אלכסנדר מיליטרב זיהה מאפיינים של לשון-תשתית כושית בשפות המשפחה, שלהצעתו מעידים על כך שדוברי שפות כושיות (כיום באפריקה) חיו במקור בחצי האי ערב, לצד דוברי שפות שמיות (Militarev 1984, 18-19; וראו גם Belova 2003).
לדברי ואצלב בלאז'ק, הדבר מצביע על כך שאותם דוברי שפות כושיות שנשארו בדרום חצי האי ערב ולא היגרו מערבה לקרן אפריקה – נטמעו בשכניהם השמיים מצפון.
הוא טוען כי הלבנט היה אם כן אזור המוצא הלשוני (אורהיימט Urheimat) של פרוטו-אפרו-אסיאתית, משם התפזרו לאחר מכן הענפים השונים של המשפחה האפרו-אסיאתית.
לתמיכה נוספת בטענתו, בלאז'ק מצטט ניתוח מאת ענתי (1968, 180-84) של אמנות סלע ממרכז חצי האי ערב, בו הוא מזהה את האנשים "בעלי הראש האוֹבָלי" נושאי המגן המצוירים בציורי המערות עם הכושים מחצי האי ערב המוזכרים במקרא, שבאופן דומה תוארו נושאים מגנים ספציפיים.
שחזור אוצר מילים של פרוטו-דרום-ערב מודרנית בידי רוג'ר בלנץ' (2019) (כוכבית מסמנת מילה משוחזרת):
משמעותיחידרבים/זוגיאחת, אחד*tʕaad, *tʕiitשתיים, שניים*ṯrooh, *ṯereṯשלוש, שלושה*ʃahṯaytארבע/ ארבעה*ʔorbac, *rabootחמש/חמישה*xəmmohשש, שישהm.
שפות דרום-ערב העתיקות (נקראות גם דרום-ערבית עתיקה, צַײְהַדית ותימנית) הן קבוצה של ארבע שפות שמיות, שדוּבּרו בעיקר בקצה הדרומי של חצי האי ערב בין המאה ה-12 לפני הספירה למאה ה-6 לספירה, ונכחדו כולן.
הן נכתבו בכתב הדרום-ערבי העתיק (מֻסְנַד).
ממצאים רבים ומקוטעים בכתב זה התגלו ברחבי חצי האי, אך רק חלקם פורסמו.
השפה הידועה ביותר והנחקרת ביותר בקבוצה היא שבאית, והשלוש האחרות הן מעינית, קתבאנית וחצרמותית.
כינוי נוסף של קבוצת השפות הוא "חִמיירית", על שם שבט חִמְיָר שחי בחצי האי ערב מהמאה ה-5 לפנה"ס.
במאות הראשונות לספירה (עד המאה ה-4) שפות דרום-ערב העתיקות היו בשימוש מוגבל גם בקרן אפריקה, מערבה מאזור מוצאן.
ההנחה היא שהן הובאו לשם על ידי שבטים נודדים.
צמד להגים חיים אשר מיעוט במחקר סבור שמשתייכים לקבוצה זו הם ראזִחית וח'ולאנית (פַײְפאית), שעדיין מדוברים בקצה הצפון-מערבי של תימן.
עם זאת, שני להגים אלה קשים למיון: יש להם מאפיינים רבים של ערבית ומעט של דרום-ערבית עתיקה, וכן מאפיינים רבים שאינם נראים משויכים לאף אחת מקבוצות השפות.
קשה להכריע אם הם ניבים של ערבית בעלי תשתית דרום-ערבית שנשתמרה בתוכם, או שמא שפות דרום-ערביות עתיקות שעברו שינויים משמעותיים בהשפעת הערבית, השלטת באזור.
עד אמצע המאה ה-20 סברו שכל ארבע השפות בקבוצה זו הן ניבים של שפה "דרום-ערבית עתיקה" אחת, אך הבלשן אפ"ל ביסטון לבסוף הראה שהן אכן שפות עצמאיות.
על פי המיון המקובל בעבר, שבין היתר, נעשה על בסיס גאוגרפי, שפות דרום-ערב העתיקות השתייכו לענף השפות השמיות דרומיות, יחד עם ערבית, שפות דרום-ערב החדשות ואתיו-שמיות:
שפות שמיות (לא כולן מובאות פה)
אולם, עם התקדמות המחקר בתחום, הוכנס לשימוש מיון חדש, הממקם את שפות דרום-ערב העתיקות בענף השמיות המרכזיות, יחד עם ערבית, אוגריתית, ארמית וכנענית/עברית, ומותיר את שפות דרום-ערב החדשות ואת האתיו-שמיות בענף הדרומי:
מיון חדש זה מבוסס על כך שערבית, שפות דרום-ערב העתיקות והשמיות הצפון-מערביות (אוגריתית, ארמית וכנענית/עברית) חולקות חידוש במערכת הפועל: נטיית האימפרפקט (אספקט בלתי מושלם) משתמשת בנטיית התחיליות yVqtVl-u* (ובקבוצות האחרות יש *yVqattVl); נֵבֵּס (Nebes) הראה כי לפחות לבני ממלכת סבא הייתה הצורה yVqtVl* באימפרפקט.
שפות דרום-ערב העתיקות מול שפות דרום-ערב החדשות
החוקרים חלוקים בדעותיהם לגבי הקשר בין שפות דרום-ערב העתיקות ושפות דרום-ערב החדשות.
בעבר היו סבורים כי השפות העתיקות והשפות החדשות משתייכות לאותה קבוצה, כאשר חלקן נכחדו מזמן וחלקן עדיין שרדו.
הבלשן ג'ון היונרגארד עדיין סבור כי שפות דרום-ערב החדשות מראות מאפיינים הדומים לשפות העתיקות מהאזור, במיוחד חצ'רמותית.
עם זאת, הדעה המקובלת בבלשנות השמית כיום היא, שמדובר בשתי קבוצות נפרדות בתוך הענף השמי הדרומי.
דעה נוספת של חוקרים אחרים היא, כמו שנראה בעץ השני לעיל, כי השפות החדשות צמחו מענף השפות השמיות המרכזיות וקרובות יותר לערבית, אך לא ברור לאיזה תת-ענף לשייכן.
קבוצת דרום-ערב העתיקות כללה מספר שפות; להלן אלה שהשתמרו בכתב (התאריכים על פי "הכרונולוגיה הארוכה").
מלבד אלה, ראזִחית, לכל הפחות, עשויה להיות שפת דרום-ערב עתיקה ששרדה.
שבאית: שפת ממלכת סבא ומאוחר יותר גם ממלכת חמְיר; ולאחר מכן גם בממלכת דעמת באתיופיה; מתועדת היטב, כ-6,000 כתובות.
שבאית עתיקה: המאות ה-8–2 לפנה"ס.
שבאית תיכונה: המאה ה-1 לפנה"ס עד המאה ה-4 לספירה (השפה המתועדת ביותר).
הרמית: שפת אזור הרם, מצפון למַעִין.
שבאית מרכזית: לשון הכתובות מלב האזור הסבאי.
שבאית דרומית: לשונן של כתובות מרדמאן וחמְיר.
"פסאודו-שבאית": השפה הספרותית של השבטים הערביים בנג'ראן, בהַרַם ובקַרית אל-פאוּ.
שבאית מאוחרת: המאות ה-5–6 לספירה.
מעינית: (המכונה גם "מד'הבית"??): השפה של ערי-המדינה במחוז אל-ג'וף – למעט חַרַם – ובמיוחד לאחר מכן במדינת מעִין המיושבת בדלילות (מתועדת במאות ה-8–2 לפנה"ס).
כתובות נמצאו גם מחוץ למעִין במושבות המסחריות דדן ומדאאן סאלח, במצרים וגם בדלוס (כ-500 כתובות).
קתבאנית: שפת ממלכת קתבאן, שתועדה מהמאה ה-5 לפנה"ס ועד המאה ה-2 לספירה (כמעט 2,000 כתובות).
אווסאנית: שפת ממלכת אווסאן, תועדה בצורה גרועה (כ-25 כתובות, המאה ה-8/ה-1 לפנה"ס ???
עד המאה ה-1 לספירה בערך).
לא ניתן להבחין בין קטבאני.
להגים אחרים כגון שפתו של שבט רדמאן.
חצרמותית (בתעתיק מדויק: חצ'רמותית): שפת אזור חצרמוות, עם כתובת נוספת מהאי היווני דלוס.
על אף שכיום מקובל כי ארבע שפות דרום-ערב העתיקות נחשבות עצמאיות, ברור שהן קרובות מאוד זו לזו מבחינה בלשנית ונובעות מאב קדמון משותף, כיוון שהן חולקות חידושים מורפולוגיים מסוימים.
אחד המאפיינים המבחינים (איזוגלוסות) החשובים ביותר, שנשמר בכל ארבע השפות הללו ולכן משמש להבחנתן כקבוצה קוהרנטית, הוא תווית היידוע בצורת הסופית -(h)n, כלומר סיומת "-ן" או "-הן" לשמות עצם מיודעים.
באותו זמן, ההבדלים המשמעותיים בין הארבע מבחינים ביניהן מספיק בכדי שייחשבו שפות נפרדות.
אחת הדעות היא שיש לחלק קבוצה זו לשתי תת-קבוצות: שבאית, ושלוש האחרות.
היסוד המבחין (איזוגלוסה) בחלוקה זו הוא העיצור המשמש לציון הבניין הגורם (המקביל לבניין הפעיל בעברית) וכן בכינויי הגוף השלישי "הוא" ו"היא": בשבאית העיצור הוא [h] (המשוחזר מהאות המקבילה ל-ה'), כברוב הלשונות השמיות, ואילו ביתר שפות הקבוצה עיצור זה הוא העיצור הצדי-חוכך-מכתשי אטום [ɬ] (שנכתב באות המקבילה ל־שׂ שמאלית), כבאכדית ובאוגריתית.
שפות דרום-ערב העתיקות נכתבו בכתב הדרום-ערבי העתיק, אבג'ד (כתב עיצורי) שהשתלשל מהאלפבית הפיניקי.
כתב זה קרוי במחקר האפיגרפי גם "הכתב המונומנטלי" (שמופיע על מונומנטים) ובדרום-ערבית הוא נקרא Ms3nd "מֻסְנַד" (מוסנד).
כיוון הכתיבה בממצאים הכתובים היה בוסטרופידון, כלומר השורות נכתבות לסירוגין מימין לשמאל ואז משמאל לימין, לסירוגין, ואחר כך התקבעה כתיבה מימין לשמאל.
הכתב כלל 29 גרפמות, כמו בפרוטו-שמית.
הוא שימש במקביל גם את פרוטו-געז האתיו-שמית בממלכת דעמת שבקרן אפריקה, והשתלשל ממוצא משותף לאלפביתים השמִיִים, הכתב הפרוטו-סינאי.
כמו כן התגלו כתובות בכתב זה עם אותיות קטנות ומחוברות שנכתבו על מקלות עץ.
הכתובת האחרונה שנמצאה בשפות אלה מתוארכת לשנת 554 לספירה, כ-60 שנה לפני עליית האסלאם.
בהשוואה לחלקים אחרים של העולם העתיק, למשל ארץ ישראל, מספר הכתובות ששרדו גבוה מאוד: סביב 10,000 כתובות.
אוצר המילים השבאי מכיל כ-2,500 מילים.
כתובות של נדרים להקרבת מִנחות.
הטקסט בהן מתעד לעיתים קרובות תיאורים היסטוריים של האירועים שהובילו להקדשת המנחות
כתובות על בניינים: מציינות, בין השאר, את שמות האדם שהזמין את העבודה ואת הנסיבות ההיסטוריות
כתובות שנכתבו לשם כפרה או תשובה דתית
כתובות קיר (גרפיטי) על סלעים
טקסטים ספרותיים: אם היה מספר רב של טקסטים כאלה אי פעם, הם אבדו כמעט לחלוטין
כתובות על גלילי עץ (רק שבאית תיכונה וחצרמותית).
התגלו כ-1,000, ומעטים מאוד מהן התפרסמו, בעיקר מנַשָּאן, בוואדי מד'הב.
כתובות האבן מציגות ניסוחים ודרכי התבטאות רשמיים ומדויקים מאוד, ואילו הסגנון של כתובות העץ, הכתובות בכתב יד מעוגל, הרבה יותר בלתי פורמלי.
העיצורים המשוחזרים לשפות דרום-ערב העתיקות מובאים בטבלה להלן, באלפבית הפונטי הבינלאומי, ובסוגריים מובא התעתיק השמי המקובל, כאשר הוא שונה ממנו.
+העיצורים בשפות דרום-ערב העתיקותדו-שפתייםשינייםמכתשייםבתר-מכתשייםחכייםוילונייםענבלייםלועייםסדקייםסותמיםאטומים (ʾ)נחציים (ṭ)קוליים (g)חוככיםאטומים (ṯ) (s3 / ś) (s1 / s) (ḫ) (ḥ)נחציים (ẓ) (ṣ)קוליים (ḏ) (ġ) (ˀ)צדיים חוככים/
מקורביםאטומים (s2 / š)נחציים (ḍ)קולייםאפייםרוטטיםמקורבים (y)
על בסיס חומר רב זה, פריץ הומל הכין מבחר טקסטים בשנת 1893 יחד עם ניסיון לדקדוק.
מאוחר יותר, עשה המומחה לשבאית ניקולאוס רודוקנאקיס צעדים חשובים במיוחד לקראת הבנת שפות דרום-ערב העתיקות.
מאז שנות ה-70, לאחר שהתגלו גלילי עץ ועליהם כתובה שבאית בדְיוֹ, נפתח תחום חדש לגמרי של כתב וטקסטים דרום-ערביים עתיקים.
הכתב הלא-מוכר והמילים הלא-מובנות הרבות הציבו אתגרים חדשים בפני החוקרים, ומאז עדיין לא פוענחו לחלוטין.
בעולם דובר-הגרמנית, דרום-ערבית עתיקה נלמדת במסגרת תחום הלימודים השמיים, ואף משרה אוניברסיטאית לא הוקדשה במיוחד לתחום של השפות והכתב העתיקים של דרום-ערב.
מעבר להבנת וקידום הנושא הספציפי, יתרון גדול נוסף של לימוד דרום-ערבית עתיקה הוא קידום הידע של הלומד/ת על מאפייני השפות השמיות בכללן; זאת משום ששפות עתיקות אלה מספקות דוגמאות פחות-שמורות ופחות-מוקפדות של המשפחה.
שפות גוראגה (בגוראגה: ጉራጌ, בתעתיק [guragē], גם גוראגיה, גוראגיניה, וגוראגה אַף ጉራጌ አፍ) הן רצף ניבים בענף האתיו-שמי של משפחת השפות השמיות.
שפות גוראגה מדוברות בפי אנשי גוראגה החיים באזור גוראגה שבמדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום, במרכז אתיופיה.
שפות גוראגה יוצרות את רצף הניבים גוראגה אַף.
כמעט כל הניבים מובנים הדדית עם ניבים אחרים, מה שמצביע על כך שיש ביניהם קשר בסיסי ושמקורם בפרוטו-שפה אחת, פרוטו-גוראגה.
השפות ברצף גוראגה שייכות לקבוצת השפות האתיו-שמיות הדרומיות, בענף השמיות הדרומיות שבמשפחה השמית.
יש שלוש קבוצות משנה של ניבים: המזרחיים, הצפוניים והמערביים.
שפות גוראגה המזרחיות קרובות לשפות הררית וגאפאת, בעוד ששפות גוראגה הצפוניות והמערביות קרובות זו לזו.
מעבר לכך, קיימת אי הסכמה על מיון השפות והניבים הכלולים ב"גוראגה אף" .
שפות גוראגה נכתבות בכתב געז ההברתי, עם התאמות ייחודיות לשפות אלה, וכתב מותאם זה כולל 44 אותיות-הברה נפרדות.
אין הסכמה גורפת על המיון של חלק מהשפות הכלולות ב"גוראגה אף".
גלוטולוג מציע את המיון כברשימה להלן, ובה השפות והקבוצות הכלולות ב"גוראגה אף" מודגשות:
מאגר אתנולוג חולק על המיון של גלוטולוג, ובמקום זאת ממיין את השפות האתיו-שמיות הדרומיות כפי התרשים להלן.
השפות הכלולות ב"גוראגה אף" מודגשות בו:
סודו (קיסתאנית), ניבים: סודו, גוֹגּוֹת (דוֹבּי)
שפות באימפריה הרומית היו השפות והניבים השונים שלהן אשר דוברו בתוך שטחי האימפריה הרומית, החל משלהי המאה ה-1 לפנה"ס, עת שקמה האימפריה הרומית ועד סוף המאה ה-5 לספירה, עת שהאימפריה הרומית המערבית חדלה מלהתקיים.
האימפריה הרומית, בשיא כוחה (המאה ה-2 לספירה לספירה) השתרעה על פני כל אגן הים התיכון, כמו גם על שטחים במסופוטמיה, ארמניה, גאליה, היספניה והאי הבריטי.
בשטחים נרחבים אלו גרו אנשים מעמים שונים שיצרו גיוון לשוני נרחב באימפריה, בה דוברו שפות רבות, חלקן אף משפחות לשוניות שונות, כגון: לטינית, יוונית, גאלית אשר כולן שפות הודו-אירופיות, סורית (ארמית שדוברה בסוריה), עברית, פונית, שהן שפות שמיות וקופטית, שפה אפריקאית (קרובה-רחוקה של השפות השמיות).
השפות הלטינית והיוונית שימשו כשפותיה הרשמיות של האימפריה.
החוק הרומי, צווים מטעם הקיסרות פורסמו בלטינית בלבד, ואיגדו את כל האימפריה תחת מטרייה לשונית אחידה.
החברה הגבוהה שלטה בשפות אלו וחיי התרבות התנהלו בהן.
לצידן, שפות מקומיות רבות דוברו ברמה המקומית, אך רק מעטות מהן הותירו אחריהן ממצא כתוב שילמד על טיבן ומידת תפוצתן.
השפה הלטינית (Lingua latīna) היא שפה הודו-אירופית השייכת למשפחת השפות האיטאליות, כלומר, אלו שדוברו באזור איטליה של ימינו.
השפה דוברה באזור לאטיום (לאציו של ימינו) ומכאן נגזר שמה.
הלטינית הייתה שפת החוק והממשל של האימפריה הרומית, היא היוותה את אחד הגורמים המאחדים את כל האימפריה על שלל אנשיה, היא שימשה לינגואה פרנקה ואפשרה תקשורת יעילה בין דוברי שפות שונות וקשר בין הממשל לאזרחי האימפריה ולהפך.
הלטינית החלה להתפשט ברחבי האימפריה הרומית, תחילה בעיקר על ידי חיילים אשר הוצבו במקומות שונים באימפריה, לאחר מכן האוכלוסייה המקומית החלה לאמץ בהדרגה את הלטינית.
האימפריה לא נקטה במדיניות של עקירת אוכלוסייה מקומית לטובת אוכלוסייה דוברת לטינית, גם לא במדיניות כפיית השפה הלטינית על עמים שונים.
זאת בניגוד, למשל, לאלכסנדר הגדול אשר שאף לכפות את השפה היוונית כשפה הרשמית של ממלכתו.
השפה הלטינית לא היוותה תנאי לקבלת אזרחות רומית ולא היו מוסדות לימודיים, שנתמכו על ידי הקיסרות, אשר העדיפו את הלטינית כשפת החינוך.
הרהיטות בשפה הלטינית הייתה בעלת ערך תרבותי, חוקי, פוליטי, חברתי וכלכלי גבוה.
ידיעת לטינית הייתה חיונית לאיוש משרה ציבורית בשירות האימפריה ולקידום בה.
היא היוותה גם את שפת ההתנהלות הפנימית של הממשל, החלטותיו של הקיסר והתקשורת הרשמית שלו הועברו בלטינית בלבד, לצד פסיקותיו על חוקים מקומיים, גם אם הללו נכתבו בשפות שונות.
הבירוקרטיה הרומית עסקה באובססיביות בכתיבה, לאור הערך המיוחד שייחסו הרומאים למילה הכתובה.
שיעור האוריינות (בשפה הלטינית) ברחבי האימפריה עמד, על פי אומדנים, בין חמישה לשלושים אחוזים, לפי ההגדרה המשתנה ל"אוריינות".
אחת הסיבות לרמת האוריינות הנמוכה הייתה אי מעורבותה של המדינה בהענקת השכלה, לימוד השפה היה אפשרי רק לילדי משפחות אשר יכלו לעמוד בתשלום.
תעודות לידה וצוואות היו חייבות להיכתב בלטינית עד תחילת המאה ה-3 (תקופת שלטונו של אלכסנדר סוורוס), נתינים אנאלפביתים זכו לסיוע מסופר ממשלתי בקריאת ובכתיבת מסמכיהם הרשמיים.
השפה הלטינית שימשה גם כשפתו של הצבא הרומי (אשר חייליו הגיעו מעמים רבים ודברו שפות שונות) עד אמצע המאה השישית ואף נותרה בשימוש נפוץ באימפריה הרומית המזרחית (הביזנטית) גם בתחילת המאה ה-7 (סביבות שנת 630).
יוונית היא שם כולל למספר ניבים בעלי מוצא לשוני משותף, היא מהווה משפחת שפות עצמאית בתוך משפחת השפות ההודו-אירופיות.
בתקופת אלכסנדר הגדול נעשה ניסיון לאחד ניבים יווניים שונים לניב אחיד שנקרא "יוונית קוינה".
זוהי היוונית שהפיץ אלכסנדר ברחבי האימפריה שהקים ב וזוהי היוונית הרווחת ברחבי האימפריה הרומית.
היוונית הייתה שפה רשמית של האימפריה הרומית, לצד לטינית ושימשה פעמים רבות כלינגואה פרנקה בין דוברי שפות שונות.
לשפה ולתרבות היוונית הייתה חשיבות רבה והשפעה נרחבת על התרבות הרומית, מרבית האליטה הרומית דברה יוונית כשפה שנייה, יוונית נותרה שפת התרבות הגבוהה, התיאטרון רומי הושפע רבות מזה היווני ואף השפה הלטינית הושפעה מהיוונית ושאלה ממנה מילים.
היוונית המשיכה להיות השפה הדומיננטית במזרח האימפריה הרומית, אף יותר מהשפה הלטינית, בעיקר בשטחי יוון, אסיה הקטנה, הלבנט ומצרים.
באזורים אלו, האוכלוסייה דברה בעיקר יוונית (לצד שפות מקומיות).
עקב כך, כתובות רבות נכתבו בשתי השפות תוך תרגום מהאחת לשנייה על מנת להקל על האוכלוסייה המקומית להבין את החוקים.
הספר המכונן של הנצרות על יצירותיו, הברית החדשה, נכתב כולו ביוונית שהיוותה גשר בין המאמינים הראשונים (רובם תושבי ארץ ישראל דוברי עברית וארמית) לבין הקהילות הנוצריות הזרות, בעיקר ביוון ואסיה הקטנה.
באימפריה הרומית המזרחית, לדוגמה, היה נהוג לתרגם את החוקים הכתובים בלטינית לשפה היוונית.
לצד שתי השפות הרשמיות של האימפריה, לטינית ויוונית, דוברו שפות רבות ברחבי האימפריה ברמה האזורית, אך מיעוטן הותיר אחריו ממצא כתוב משמעותי כלשהו שעשוי ללמד על מידת היותן שפות מדוברות בתקופת האימפריה.
על חלק מהשפות ניתן ללמוד באופן עקיף בלבד, מאזכורים שלהן בדברי מלומדים בני התקופה, בלא אף ממצא כתוב בשפה עצמה.
ארמית היא שפה שמית צפון-מערבית, אשר מקורה באזור סוריה של ימינו.
היא נפוצה כשפת דיפלומטיה עם התרחבות האימפריה האשורית (המאה ה-9 לפנה"ס) ובהדרגה נהייתה ללינגואה פרנקה של אזור הים התיכון (בדומה לאכדית לפניה).
בתקופת האימפריה הרומית הייתה הארמית שפה חשובה מאוד באזורי מסופוטמיה והלבנט והיא התפתחה למספר ניבים.
בארץ ישראל, יהודים דברו את השפה הארמית לצד השפה העברית, בהדרגה החלה הארמית לדחוק את העברית כשפתם העיקרית של יהודי ארץ ישראל עד אשר העברית נזנחה כשפת דיבור לטובת הארמית (החל מהמאה השנייה לספירה) אך נותרה כשפת קודש ושפת תפילה.
בניב הארץ ישראלי, המכונה ארמית גלילית, נכתב רובו של התלמוד ירושלמי (לצד עברית משנאית).
הניב הסורי היה הניב הארמי שהתפתח בסוריה, בעיקר סביב העיר אנטיוכיה.
השפה והספרות הסורית נפוצו מהקהילה הנוצרית בעיר אדסה שבאסיה הקטנה במאה השנייה לספירה.
השפה שימשה בעיקר כשפת תפילה לנוצרים המקומיים, אשר הפכו אותה לשפת הקודש.
אחת היצירות המוקדמות ביותר בשפה הסורית הייתה ה"דיאטסרון" של טטיאנוס הקדוש, ששילבה את ארבע הבשורות לטקסט אחד.
עם הזמן, הטקסט נזנח ואבד והוחלף בידי הפשיטתא, שהוא תרגום התנ"ך והברית החדשה לסורית ואיחודם כספר אחד בידי המאמינים עצמם.
חלק מהספרות הסורית היא בעלת מאפיינים גנוסטיים.
המלומד הסורי ברדסנס יצר בשפה חיבורים, הערות על כתבי הקודש בסורית וכ-150 מזמורים.
הספרות בת התקופה כללה שלל הערות נוצריות, דיאלוגים ומסמכי גניזה.
ישנו אף תיעוד של שימוש בסורית בכתובות על ידי חיילים מתדמור, מקרה חריג של שימוש בשפה שהיא לא לטינית בצבא הרומי.
פונית הייתה שפה שמית צפון מערבית שהתפתחה מהשפה הפיניקית שדוברה במשך מאות שנים בחוף לבנון של ימינו.
היא הייתה שפתם של בני העיר קרתגו, מושבה אותה הקימו מתיישבים פיניקים, עם של יורדי ים, בשלהי המאה ה-9 לפנה"ס.
במשך מאות שנים ניהלה קרתגו קשר קרוב עם תרבות האם הפיניקית, אך קשר זה נפסק בשנת 146 לפנה"ס, עת שנחרבה קרתגו על ידי הרומאים, אויביהם משכבר הימים, באירוע שהביא לסיומה של סדרת המלחמות שנודעה כ"מלחמות הפוניות".
קרתגו שימרה במשך זמן רב את הקשר שלה עם תרבות האם, אך לאחר חורבנה בשנת 146 לפני הספירה וסיפוחה לאימפריה הרומית קשר זה פסק.
בניגוד לימים שלפני הכיבוש הרומי, בהם רוב הספרות הוקדשה לאלים בעל ותנית או לאזכרות, בתקופת השלטון הרומי ניתן למצוא מגוון רחב יותר של תוכן הכתוב בשפה ה"נאו-פונית".
ניתן למצוא נאו-פונית באופן חריג במקדש רומא ואוגוסטוס בעיר לפטיס מגנה.
בעיר זו נולד הקיסר ספטימיוס סוורוס (שלט 193-211) ודיבר פונית לצד לטינית ויוונית, בעוד אחותו, ככל הנראה, כמעט ולא דיברה בלטינית, הם מהווים דוגמה לשימוש בפונית בקרב המעמד הגבוה ביותר בחברה.
הקדוש הנוצרי אוגוסטינוס שהיה מצפון אפריקה במוצאו הזכיר מספר פעמים את השפה הפונית, הוא הבחין בכך שיש דמיון בינה לבין העברית והסורית וכי הידע שלו בפונית סייע לו להבנת מילים מתועתקות מן התנ"ך.
עד למאות המאה ה-2 והמאה ה-3 לספירה, נכתבה הפונית בכתב ייחודי משלה, מאוחר לתקופה זו לא ניתן למצוא כתובות בכתב זה על אבן, הכתב הלטיני שימש לכתיבת הפונית במאות הרביעית והחמישית לספירה.
עברית היא שפה שמית מערבית (בדומה לארמית ולפונית) שהתפתחה בשלהי האלף ה-2 לפנה"ס באזור ההר של ארץ ישראל, שפתו של עם ישראל הקדום, הממלכות העבריות ישראל ויהודה ומאוחר יותר של שבי ציון והממלכה החשמונאית.
בעברית מקראית נכתב רובו של המקרא, הספר המקודש ליהודים.
בתקופת האימפריה הרומית היה נפוץ הניב העברי המכונה "עברית משנאית" (על שם המשנה שנכתבה בניב זה), "לשון חז"ל, או "לשון חכמים".
רוב העדויות מצביעות על כך שלשון חז"ל התפתחה בהדרגה מהעברית המקראית, על אף שישנן עדויות כי היה ניב בעל מאפיינים דומים ללשון חז"ל אשר התקיים במקביל לעברית המקראית שהשתנה עם הזמן או נזנח לחלוטין.
תהליך המעבר מעברית מקראית ללשון חז"ל היה הדרגתי וסימנים לו ניתן לזהות כבר בחלק מספרי התנ"ך המאוחרים, כגון: עזרא, דברי הימים ומגילת אסתר.
לשון חז"ל הושפעה רבות מהשפות בסביבתה הקרובה, בעיקר ארמית אך במידה מה גם מאכדית, מפרסית, מיוונית ומלטינית.
במהלך המאה ה-19, מקובל היה להניח כי לשון חז"ל הייתה לשון ספרותית בלבד וכי לא שימשה את פשוטי העם לדיבור, אך בתחילת המאה ה-20 נעשו מספר ניסיונות להוכיח כי לשון חז"ל הייתה שפה מדוברת לכל דבר ושימשה את האוכלוסייה היהודית בחיי היום-יום.
בימינו מוסכם על מרבית החוקרים כי לשון חז"ל אכן שימשה כלשון דיבור במהלך תקופת התנאים, קרי, המאה ה-1 לספירה וככל הנראה אף במאה ה-2. מגילות מתקופת מרד בר כוכבא שנמצאו, ואשר נכתבו על ידי בר כוכבא עצמו, פנו לקורא בעברית בעלת מאפיינים מובהקים של לשון חז"ל ובארמית.
המשנה הכתובה בלשון חז"ל, אספה דיני פסקי הלכה שונים במרוצת השנים ונחתמה סופית על ידי רבי יהודה הנשיא בשנת 218 לספירה.
גם התוספתא, קובץ הלכות שלא נכללו במשנה, נערך בתקופה זו ונכתב בעברית משנאית, שנקראת במחקר "לשון חכמים א'".
בשלב כלשהו במהלך המאה השנייה לספירה, החלה לשון חז"ל לדעוך כשפה מדוברת בתקופת התלמוד ונותרה שפה כתובה בלבד.
יש הסוברים כי היא נותרה מדוברת בעיקר בקרב פשוטי העם והילדים (אשר לא הותירו אחריהם ממצא כתוב) בעוד שהמעמד הגבוה והמשכיל דיבר ארמית.
התלמוד הירושלמי והתלמוד הבבלי אמנם מכילים מעט מלשון חז"ל, ברובד המאוחר שלה הנקרא במחקר "לשון חכמים ב'", אך רובם המכריע נכתב בארמית, עדות לדעיכת העברית כלשון דיבור מקובלת.
גם מדרשי ההלכה והאגדה נכתבו במקצתם בלשון חכמים ב' ורובם המכריע בארמית.
אף על פי כן, בכמה כפרים קטנים בארץ ישראל המשיכו לדבר עברית אפילו עד הכיבוש הערבי של ארץ ישראל במאה ה-7 לספירה.
קופטית היא גרסה של מצרית עתיקה אשר התפתחה בעת העתיקה המאוחרת.
היא שפה ממשפחת השפות אפריקאיות, קרובה-רחוקה של השפות השמיות.
נכתבה בכתב ייחודי משלה, שהתפתח במאה השנייה לפנה"ס.
נראה כי קופטית כשפה ספרותית הייתה התוצאה של ניסיון מודע של המשכילים המצרים, רובם אנשי כהונה, להחיות את מורשתם המפוארת.
עד המאה השנייה לפנה"ס נכתבה המצרית בכתב דמוטי.
כתוצאה מההשפעה ההלניסטית על המשכילים המצרים, היוונית נהפכה בקרבם לשפה שנייה, בעוד שהם לא מסוגלים לקרוא את הכתב העתיק, לצד פשוטי העם אשר לא ידעו לקרוא כלל.
כדי לפנות לשני הקהלים, הכהנים אימצו את הכתב היווני עבור השפה הקופטית, בתוספת תווים לעיצורים שלא היה קיים להם ייצוג באלפבית היווני.
במאה ה-4 לספירה, ניתן למצוא מסמכים בשפה הקופטית בניבים שונים שלה וביניהם הניב הסהידי, הניב הבוהאירי, הניב הפיומי והניב האחמימי.
בתקופה זו נהייתה הקופטית שפה ספרותית לחלוטין וכללה תרגומים רבים של כתבים יווניים, קטעים ליטורגיים ועבודות פטרולוגיות.
בתקופה זו, בה הדת השלטת במצרים הייתה הנצרות, ניתן למצוא טקסטים בקופטית העוסקים במגוון נושאים, כגון קורות חיי קדושים, תקנונים נזיריים, עצות ומכתבים, עד למאה השביעית, עת הכיבוש הערבי.
השפות הקלטיות הן משפחת שפות השייכת למשפחת השפות ההודו-אירופיות.
השפות הקלטיות המדוברות בתקופה האימפריאלית היו: גאלית בגאליה (אזור צרפת של ימינו וסביבתה הקרובה), קלטיברית וגלציאנית בהיספניה (חצי האי האיברי), ברטונית באי הבריטי, וגלטית, שפה קלטית שהובאה לאסיה הקטנה בפלישות הגאליות ב.
ישנה עדות למילים לטיניות שאולות מגאלית כבר מהמאה השלישית לפנה"ס כתוצאה מקיומם של יישובים קלטיים בחצי האי האיטלקי.
בשלהי העת העתיקה, מילים גאליות רבות עברו "לטיניזציה", כך שהתחקות אחר מקורן הפכה לבלתי אפשרית.
קלטיברית מתועדת כשפה כתובה רק לאחר המפגש עם הרומים, במאה השנייה לפנה"ס.
שלושים מתוך 103 הכתובות שנמצאו היו קמעות אירוח כתובות בכתב איברי אשר התכתבו עם מנהג הכנסת האורחים היווני רומי (הוספיטיום).
הקלטיברים המשיכו ליצור קמעות אל תוך המאה השנייה לשלטון הקיסרי כשהם משתמשים בלטינית במקום שפתם המקורית.
קלטיברית כתובה נכחדה ככל הנראה בעת שלטונו של אוגוסטוס, אם לא לפני כן.
מספר אזכורים של גאלית מעידים כי היא המשיכה להיות מדוברת גם בתקופת האימפריה.
אירנאיוס, הבישוף של לוגדונום (בימינו ליון, צרפת), התלונן בשנת 177 לספירה כי הוא נאלץ לדבר עם בני קהילתו ב"שפתם הברברית" כאשר הכוונה היא ככל הנראה לגאלית.
המשפטן אולפיאנוס מדבר על הצורך להכיר בהסכמים וורבליים בגאלית.
הסופר הרומי למפרידיוס אמר כי הדרואידים (הכינוי המקובל למעמד הגבוה, הכוהנים בקרב השבטים הקלטיים) התנבאו בגאלית באוזניו של הקיסראלכסנדר סוורוס (שלט 222-235).
הירונימוס (345-420) הבחין כי השבט הגאלי הטרוורי באזור טריר מדבר שפה הדומה לשפה הגלאטית שדוברה, כאמור, בגלטיה שבאסיה הקטנה.
המתכונים הרפואיים שנכתבו על ידי מרסלוס מבורדו (סוף המאה ה-4 או תחילת המאה ה-5 לספירה) מכילים מספר מילים גאליות, בעיקר שמות צמחים, מה שמעיד על כך שהשפה נותרה בשימוש למטרות מסוימות, כגון רפואה מסורתית ומאגיה.
הסופר הנוצרי סולפיקיוס סוורוס, מאקוויטניה (דרום צרפת של ימינו) במוצאו, מזכיר דו-לשוניות גאלית-לטינית, כאשר גאלית משמשת שפת אם.
אזכורים נוספים המדברים "באופן גאלי" ככל הנראה מתכוונים לדיבור בשפה הלטינית עם מבטא גאלי מקומי.
מרבית החוקרים בתחום הבלשנות היסטורית מניחים כי הגאלית דוברה עד אמצע המאה ה-6 לספירה באזור צרפת המודרנית.
על אף רומאניזציה של התרבות החומרית בסביבה, נראה כי השפה הגאלית שרדה והצליחה להתקיים לצד השפה הלטינית.
שפות גרמאניות הן משפחת שפות בתוך השפות ההודו-אירופיות, אשר דוברו ברובן בצפון אירופה (גרמאניה), מחוץ לגבולותיה של האימפריה הרומית, אך עם התגברות פלישות השבטים הגרמאנים לתוך האימפריה, חדרו השפות יחד עמם.
לא קיים כמעט שום תיעוד של שפות גרמאניות שדוברו ברחבי האימפריה הרומית למעט גותית, אשר ביטוי בה צוטט ב"אנתולוגיה הרומית", לצד חלקים מהבשורות שתורגמו לגותית ונשתמרו ב"קודקס ארגנטאוס" בן המאה ה-6 לספירה.
בעוד שלטינית שאלה מספר מילים גרמאניות, אך השפות הגרמאניות הושפעו הרבה יותר מהלטינית.
דו-לשוניות לטינית-גרמאנית הייתה בשורות הצבא הרומי עבור קצינים שפיקדו על יחידות שגויסו באזורים דוברי שפות גרמאנית.
ההיסטוריון הרומי טקיטוס ציין כי ארמיניוס, הקצין הרומי ממוצא כרוסקי שמאוחר יותר הוביל מרד מוצלח והרסני כנגד האימפריה, היה דו-לשוני.
הקיסר יוליאנוס (שלט 361-363) שכר טריבון צבאי גרמאני דו-לשוני כמרגל.
הקצינים והמזכירים שרישומיהם נשמרו ב"לוחות וינולנדה" (הטקסטים העתיקים ביותר שנשמרו מבריטניה) היו בטאווים , שבט גרמאני עתיק, אך הלטינית שלהם לא הסגירה את מוצאם, בעוד שייתכן החיילים הפשוטים בחידותיהם שמרו על שפתם הגרמאנית.
לעיתים רחוקות יותר, קצינים דוברי לטינית למדו שפה גרמאנית במהלך שירותם ושימשו כמתורגמנים.
עקב ריבוי השפות והתרבויות ברחבי האימפריה הרומית, לצד הדומיננטיות של הלטינית והיוונית כשפות התרבות, הפוליטיקה, החברה הגבוהה והיותן השפות המגשרות על פערי השפה (לינגואה פרנקה), תופעת הרב-לשוניות הייתה שכיחה למדי.
אחד האתגרים העומדים בפני חוקרי התופעה הוא זיהוי דו לשוניות (ולא, נאמר, סופר יווני המתגורר במצרים וכותב בשפת אמו).
אחת הדרכים המקובלות לזיהוי דו-לשוניות הייתה כתיבה קלוקלת למשל ביוונית, אשר יש לה דמיון לכתיבה המקובלת בשפה מקומית, למשל מצרית (קופטית).
ישנם הרואים בתפישה זו כשגויה ובלתי מספקת להוכחת דו-לשוניות וטוענים כי התבססות על תופעה זו שגויה וכי היא עשויה לנבוע משינויים בשפה היוונית ורמת האוריינות של הכותב.
חוקר בשם טרוור אוונס מציע, במקרה של מצרית ויוונית לחפש אחר אחד או יותר מבין המאפיינים הבאים בטקסט יווני: שם מצרי של המחבר, כתיבה באמצעות מכחול מצרי, הקשר פנימי בטקסט אשר מצביע על מחבר מצרי או רקע מצרי לחיבור וטקסטים דו-לשוניים המכילים יוונית ומצרית זו לצד זו.
לעיתים יש חפיפה בין המאפיינים.
אחת הסיבות לתופעה זו הייתה שפות קדושות.
בעוד שאנשים רבים רחבי האימפריה דברו שפות אזוריות ואף המסורת הנוצרית, למשל, התנהלה ברובה בשפות אלו, ליוונית נותר עדיין פן מקודש, בעיקר עבור טקס האאוכריסטה, הטקס המרכזי של הנצרות.
מחבר היצירה Itinerarium Egeriae, בן המאה הרביעית לספירה מתאר כיצד חג הפסחא במזרח עדיין נחוג בשפה היוונית אך לווה בתרגום לארמית.
מקרה נוסף הוא הגרסה הקופטית לחיבור "מסורת השליחים", חיבור אשר במקור נכתב ביוונית אך תורגם לקופטית סהידית.
תרגומים של טקסטים ליטורגיים קרו אף בין שתי שפותיה הרשמיות של האימפריה, יוונית ולטינית, כאשר הטקסטים היווניים תורגמו בהדרגה ללטינית.
ככלל, קהילות מסיימות דברו בו זמנית מספר שפות כשכל שפה משמשת למטרות שונות, כגון משק בית, עסקים, תפילה.
שפות אזוריות שרדו יותר באזורים מסוימים ופחות באחרים.
למשל באזורים בקרובים יותר לרומא ואיטליה השפות האזוריות לרוב נזנחו, חלקן לא לחלוטין, כאשר באזור גאליה נמצאו רישומים וחשבונות שנכתבו בלטינית וגאלית ומעידים על דו לשוניות גאלית-לטינית המאה ה-1 לספירה וככל הנראה אף בתחילת המאה ה-2 לספירה.
כמו כן, שפות אזוריות שרדו אף מעבר לתקופה ברומית באזורי ארץ ישראל, סוריה ומצרים באופן שבו שפות מערב האימפריה ואסיה הקטנה לא שרדו.
שפות גרמניות עיליות הן הכינוי ללהגים של השפה הגרמנית המדוברים בדרום גרמניה, באוסטריה ובשווייץ.
להגים אלו מדוברים גם על ידי גרמנים המתגוררים מחוץ לגרמניה, במקומות כגון צרפת, איטליה, צ'כיה ופולין.
בשפות הגרמניות העיליות קיימים מספר מעתקי הגאים המבדילים אותן מהגרמנית התקנית.
עם השפות הגרמניות העיליות נמנות בווארית, שוואבית וגרמנית שווייצרית שפות אלו מכונות "שפות גרמניות עיליות" כיוון שחלקן מדוברות בהרי האלפים.
השפה הרשמית של ברוניי היא מלאית סטנדרטית, המהווה את הבסיס לסטנדרטים במלזיה ובאינדונזיה.
החוק נכנס לתוקף ב-29 בספטמבר 1959, עם החתימה על חוקת ברוניי.
מלאית מוגדרת כשפה הלאומית של ברוניי בחוקה של 1959, ותפקידה הראשי במדינה משמש בפילוסופיית ה-MIB הלאומית (Melayu Islam Beraja, 'המלוכה האסלאמית המלאית').
בעוד שמלאית מתפקדת לא טוב בתור שפה לאומית, בדרך כלל ההנחה היא כי מדובר בסוג של מלאית סטנדרטית הדומה לסוגים הרשמיים שמקודמים במלזיה ובאינדונזיה.
למעשה, ניתן לתאר את השימוש במלזית סטנדרטית ומלזית ברונייאנית כדיגלוסיה, כאשר מלאית סטנדרטית היא רשמית ומשמשת בתחומים רשמיים כמו הוראה ונאומים רשמיים, בעוד שמלאית ברונייאנית מתפקדת בתפקיד פחות רשמי, בתחומים לא פורמליים כגון שיחות ביומיום ובחנויות מקומיות.
מבחינת ההגייה, המלזית הסטנדרטית של ברוניי היא רוטית, ולכן יש [r] בסוף מילים כמו besar ('גדול'), ויש לה הגייה של [a] ולא [ə] בסוף מילים כגון saya ('אני').
ההגייה עשויה להיות שונה במקצת מזו של ההגיה במלזיה, המושפעת מניבים מקומיים.
הניב המקומי, מלאית ברונייאנית, הוא השפה המדוברת ביותר במדינה, עם מעל ל-266,000 דוברים, כש-84% מהמילים שלה דומות למלאית סטנדרטית.
מלאית ברונייאנית מדוברת גם כלינגואה פרנקה בחלקים מסוימים של מזרח מלזיה, כגון הטריטוריה הפדרלית של לבואן, המחוזות לימבנג ולוואס (סראוואק) והמחוזות סיפיטאנג, בופור, קואלה פניו ופאפאר (סבאח).
בברוניי, השימוש במלאית ברונייאנית מתרחב על חשבון שאר שפות המיעוטים של הילידים בברוניי, שרובן נמצאות בסכנת הכחדה.
מספר מאפיינים פונולוגיים של מלאית ברונייאנית הם: הצליל /h/ לא יכול להופיע בתחילת המילה, כך שהמילה habis (סיום) במלאית סטנדרטית הוא abis במלאית ברונייאנית; ויש רק שלושה תנועות, /i,a,u/.
לגבי תחביר השפה, מקובל שהפועל מופיע לעיתים קרובות במיקום התחלתי, וקיימת קבוצה מובחנת של פעלים מודאליים.
ההבדל הבולט ביותר בין ההגייה של מלאית ברונייאנית וקדיאן הוא שלמילה latter אין צליל /r/, כך ש-rambut (שיער) במלאית ברונייאנית הוא ambut בקדיאן.
אנגלית נמצאת בשימוש נרחב כשפה עסקית ורשמית והיא מדוברת על ידי רוב האוכלוסייה בברוניי, אם כי לחלק מהאנשים יש רק ידע בסיסי בשפה.
יש עיתון יומי יחיד בשפה האנגלית, Borneo Bulletin.
מערכת חינוך דו-לשונית הוצגה לראשונה ב-1985, כאשר שלוש השנים הראשונות נלמדו במלזית בעוד שאנגלית הייתה אמצעי ההוראה עבור רוב המקצועות מהשנה הרביעית של בית הספר היסודי ואילך, כך שלכל ילדי בית הספר הייתה חשיפה משמעותית לאנגלית מאז.
בשנת 2008 הוצגה מערכת החינוך החדשה SPN21, ומכאן ואילך נלמדו מתמטיקה ומדעים באנגלית מתחילת בית הספר היסודי, כך שתפקידה של האנגלית מתבסס ביתר שאת.
השפה המדוברת בבתי המשפט היא בעיקר אנגלית, אם כי, כמו במלזיה, אנגלית מוחלפת לעיתים קרובות במלאית.
אחת התוצאות של קידום האנגלית והמלאית בברוניי היא ששפות שמדברים מיעוטים, כמו טוטונג ודוסון, הולכות ונעלמות מהמרחב הציבורי.
כמה מאפיינים של הגיית האנגלית הברונייאנית הם: צליל ה-TH בתחילת מילים כמו thin ו-think נוטה להיות מבוטא כ-[t].
הקטנת תנועות נמנעת בעיקר במילים כגון og ו-that: ויש שכיחות הולכת וגוברת של הגייה רוטית.
המיעוט הסיני בברוניי מדבר מספר ניבים של סינית.
הניבים העיקריים של הסינית המדוברת בברוניי כוללים הוקיאן, קנטונזית והאקה.
מנדרינית היא שפת ההוראה בחלק מבתי ספר סיניים, ויש גם מספר שידורי רדיו במנדרינית.
מנדרינית משמשת גם כלינגואה פרנקה בקרב הקהילה הסינית.
ערבית היא שפת הקוראן ומשמשת את חוקרי האסלאם בברוניי.
דתה הרשמית של ברוניי היא האסלאם.
ערבית נלמדת בבתי ספר, ובמיוחד בבתי ספר דתיים.
כל הילדים המוסלמים מחויבים על פי חוק ללמוד בבית ספר אוגמה ('בית ספר דתי') במשך חמישה ימים, שלוש שעות כל יום, בשבוע מגיל 7 עד 15, ותוכנית הלימודים של בתי ספר אלו מקדמת לימוד ערבית וכן מיומנויות שימוש בג'אווי, הסקריפט המתבסס על האלפבית הערבי למטרת כתיבת השפה המלאית.
בנוסף לבתי הספר הדתיים, נכון לשנת 2004, היו בברוניי שישה בתי ספר בערבית ומכללה אחת למורים דתיים.
להלן השפות שמספר דובריהן בישראל עולה על 100 אלף (מבין תושבי ישראל החיים בשטחי ריבונותה הרשמית):
עברית – כשישה וחצי מיליון דוברים.
כ-49 אחוז מהאוכלוסייה דוברים עברית כשפת אם, היא השפה הרשמית במדינת ישראל והשפה הנפוצה ביותר.
העברית מדוברת בניב של עברית ישראלית.
רוב מערכת החינוך הישראלית מלמדת בעברית.
ישנה מערכת אולפנים ללימוד עברית למבוגרים, שנועדה בעיקר לעולים חדשים, ומסגרות ללימוד העברית לאוכלוסייה הערבית.
ערבית – כמיליון ו-700 אלף דוברים, המהווים כ-18 אחוז מן האוכלוסייה, וכמעט כולם דוברים בה כשפת אם.
בשנת 2018 נקבעה הערבית בחוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי כבעלת מעמד מיוחד, כשהעברית היא השפה הרשמית.
קיימים שלושה ניבים עיקריים: פלסטיני ובדואי, ושפה ספרותית המשמשת בכלי התקשורת.
ישנם גם ניבים יהודיים שהביאו עימם יהודים שעלו מארצות ערב, שלהם כמעט חצי מיליון דוברים אך השימוש בהם מתמעט.
בנוסף, דרוזים ישראלים דוברים בניב המכונה ערבית דרוזית.
ישנה מערכת חינוך ממלכתית בשפה הערבית, ואף ערוצי שידור ממלכתיים וציבוריים המשדרים בערבית.
רוסית – קרוב לשני מיליון דוברים, המהווים כ-20 אחוז מהאוכלוסייה.
כמעט כולם דוברים בה כשפת אם.
רובם הגיעו לישראל במסגרת העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים, וחלקם במסגרת העלייה מברית המועצות בשנות השבעים.
יהודים דוברי רוסית הגיעו לישראל עוד מראשית העליות הציוניות, החל מסוף המאה ה-19. ישנם אף עולים מארצות הברית שמוצאם ברוסיה שדוברים שפה זו.
בנוסף להם, ישנם ערבים-ישראלים שלמדו את השפה הרוסית בעת לימודיהם בברית המועצות.
מאז שנות ה-90 מתפרסמות חלק מההודעות הרשמיות ברוסית (בעיקר אזהרות או מידע לעולים חדשים), וישנם ערוצים ממלכתיים וציבוריים המשדרים ברוסית.
אנגלית – השפה הראשית לצורך קשרי חוץ (סחר חוץ, דיפלומטיה וכדומה).
היא נלמדת כמקצוע חובה במערכת החינוך הממלכתית, ונעשה בה שימוש רב באוניברסיטאות.
רוב תושבי ישראל מדברים בה במידה מסוימת כשפה שנייה או שלישית.
כ-100 אלף דוברים ילידיים בישראל, רובם יוצאי הקהילות היהודיות של ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, קנדה ועוד.
האנגלית הייתה שפה רשמית בתקופת המנדט הבריטי, ולכאורה מעמד זה נשמר גם במדינת ישראל (להלכה, לפחות באשר לזכות השימוש בה, להוציא את חובות השימוש בה שבוטלו בחוק ונותרו רק במספר מצומצם של מקרים).
בפועל הרשויות אינן משתמשות בה אלא לקשרי חוץ, והיא נתפסת כשפה זרה.
שלטי רחובות וכבישים, הכוונה, אזהרות ותוויות על-גבי מזון ותרופות נכתבים בדרך כלל גם באנגלית, בנוסף לעברית וערבית, בעיקר כדי להנגיש את הכתוב לתיירים ולמבקרים זרים שמכירים רק את האלפבית הלטיני.
צרפתית – בישראל ישנם כ-500 אלף דוברי צרפתית, חלקם הגדול כשפת אם וחלקם דוברי צרפתית כשפה זרה.
בשנת 1960 אף נקבע לצרפתית מעמד מיוחד כשפה זרה ראשונה, בהמשך לקשרי התרבות והקשרים הצבאיים ההדוקים בין המדינות באותה התקופה, ובמידה מסוימת גם כתגובת נגד לאנגלית בהמשך לסיום המנדט הבריטי.
רומנית – כ-200 אלף דוברים, כמעט כולם דוברים ילידיים, רובם עולים מרומניה וצאצאיהם.
יידיש – כ-200 אלף דוברים, כמעט כולם דוברים ילידיים.
עם זאת, מספרם הולך וקטן.
רובם עולים שהגיעו לארץ מאירופה ומאמריקה החל מסוף המאה ה-19 ועד שנות ה-50 של המאה ה-20 וצאצאיהם.
בנוסף, פלגים שונים של היהדות החרדית בארץ (בעיקר בעדה החרדית ובזרם החסידי) דוברים יידיש ממניעים של שמרנות ובדלנות.
בישראל פועל מוסד רשמי: הרשות הלאומית לתרבות היידיש, שמקדם את השימוש והשימור של שפה.
לאדינו (ספניולית, ז'ודזמו) – כ-100 אלף דוברים, כמעט כולם דוברים ילידיים.
חלקם מקהילות יהודיות ספרדיות ותיקות בארץ, וחלקם עולים מאזור אסיה הקטנה והבלקן וצאצאיהם.
בישראל פועל מוסד רשמי: הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו, השימוש והשימור של שפה.
פולנית – כ-100 אלף דוברים, כמעט כולם דוברים ילידיים, רובם עולים שהגיעו לארץ עד שנות ה-50 של המאה ה-20.
במרוצת השנים מסגלים חלק גדול מהעולים את העברית הישראלית, אשר הופכת לשפתם העיקרית בחיי היומיום, וממעטים להשתמש בשפה שבה דיברו בארץ מוצאם ובתור עולים חדשים.
לשלוש שפות יש מעמד מיוחד, אף שהן מדוברות בקהילות קטנות יחסית:
השפה האמהרית מדוברת בפי קהילת יהודי אתיופיה (בקהילה זו מדוברת גם השפה הטיגראינית).
משרד הקליטה דואג לתרגם הודעות ומסמכים לאמהרית עבור עולי אתיופיה, קול ישראל משדר מספר שעות ביום באמהרית וכן קיים גם ערוץ ישראלי-אתיופי שהחל ב-2007 ומשדר תוכניות באמהרית ובטיגראינית.
בישראל כ-150 אלף יהודים עולי אתיופיה (נכון ל-2017), ורובם דוברי אמהרית.
השפה הצ'רקסית מדוברת בפי קהילה קטנה של מוסלמים ממוצא קווקזי.
רוב הצ'רקסים בישראל דוברים גם עברית וערבית.
קיים בית ספר ממלכתי בכפר כמא, כפר צ'רקסי בגליל, שבו מתקיימים הלימודים בארבע שפות: צ'רקסית, ערבית, עברית ואנגלית.
שפת הסימנים הישראלית (שס"י) היא שפתם של כ-10,000 חירשים בישראל.
שפה זו התפתחה בשנות ה-30 משפת הסימנים הגרמנית, בבית ספר לחירשים בירושלים, שנוהל בידי יהודים יוצאי גרמניה.
במהלך שנות ה-40 הפכה לשפת קהילת החירשים היהודים בירושלים ובתל אביב, היא שפתם של רוב הישראלים החירשים, ומוכרת לצורכי תקשורת של חירשים עם רשויות המדינה.
שפות טוּפִי היא משפחת לשונות הכוללת 70 שפות ומדוברת בפי ילידי דרום אמריקה.
גוואראני היא השפה המדוברת ביותר במשפחה זו ולה 7 מיליון דוברים, לעומתה, רוב השפות במשפחה כוללות דוברים מעטים בלבד ונמצאות בסכנת הכחדה.
כאשר הגיעו הפורטוגזים לברזיל, הם גילו שכל השפות המדוברות על ידי ילידים החיים לאורך רצועת חוף ארוכה, דומות להפליא.
כולן השתייכו למשפחת השפות הטופיות.
השפה הידועה ביותר ממשפחה זו היא טופי עתיקה, ששימשה גם כלינגואה פרנקה בשטח שהיה נתון לשליטה פורטוגזית עד דיכויה במאה ה-19. ניב מודרני של טופי עתיקה המדובר עד היום על ידי כ-35,000 איש באזור נהר הריו נגרו, קרוי ניֶאֶנגַטוּ ([ɲɛʔẽŋaˈtu]), שפירושו "שפה מצוינת".
בקולוניות הספרדיות השכנות עברה על שפת טופי אחרת, גוואראני, היסטוריה דומה.
אלא שהיא שרדה בהצלחה יחסית את התפשטות השפה הספרדית, שלא כטופי העתיקה.
כיום ישנם כ-7 מיליון דוברי גוואראני, והיא שפה רשמית בפרגוואי ובבוליביה.
למעשה, ניתן למצוא דוברי שפות טופי, בכמות זו או אחרת כמעט בכל מדינות דרום אמריקה.
שפות יהודיות (או לשונות היהודים) הן ניבים מיוחדים של שפות ששימשו לדיבור של יהודים במהלך תקופת הביניים של העברית ובעת החדשה, כגון גרמנית-יהודית (עברי-טייטש, יידיש), ספרדית-יהודית (לאדינו, ספאניולית, ז'ודזמו), ערבית-יהודית, פרסית-יהודית, ג'והורי (שפת יהודי ההר שבצפון הקווקז ובאזרבייג'ן) ועוד.
הדעיכה בשימוש בשפות יהודיות החל במערב אירופה עוד מתחילת המאה ה-19, כאשר היהודים קיבלו אמנציפציה והחלו לדבר בשפה התקנית של ארצות מגוריהם.
תחיית הלשון העברית, השואה, הקמת מדינת ישראל וההגירה אליה מאירופה ומארצות האסלאם, והיטמעות הקהילות היהודיות בציבור הכללי בעיקר בברית המועצות, ובארצות הברית אך גם בקהילות יהודיות גדולות בתפוצות שכבר לא חיות בקהילות סגורות שיצרו את השפות היהודיות.
כל אלו הביא לצמצום משמעותי במספרם של הדוברים בשפות היהודיות הקיימות, והתייתר הצורך בשפות יהודיות חדשות.
ורובן נכחדו או עומדות בפני הכחדה כאשר היחידה שמחוץ לטווח ההכחדה היא היידיש שעדיין משמשת כשפת דיבור בקרב קהילות חסידיות להן שיעור ריבוי טבעי גבוה.
בשנת 1996 נחקקו חוק הרשות הלאומית לתרבות היידיש, וחוק הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו כשמטרתם הקמת גופים והקצאת תקציבים לצורך שימור שפות אלו, בעוד אי הכללת יתר השפות היהודיות לצורכי שימור.
ברוב הקהילות היהודיות ברחבי העולם דיברו בשתי שפות, כשהתרבות היהודית הייתה דו-לשונית ואף רב-לשונית: השתמשו בעברית לצורך תפילה ולימוד, דיברו בשפת המקום לצרכים יום-יומיים כמו מסחר והתנהלות מול הקהילות הלא יהודיות – לעיתים גם בינם לבין עצמם.
מטבע הדברים נוצר עירוב של מרכיבים עבריים בתוך השפה המקומית בפי היהודים, ובסופו של דבר נוצר ניב חדש של השפה המקומית שהתקיים רק בפיהם של היהודים, ולא היה בשימוש אצל הגויים.
ניב חדש כזה כונה "שפה יהודית", ושומש לצורכי היומיום הפנים קהילתיים.
מקובל לחלק את השפות היהודיות לשתי רמות שונות מבחינת המרחק מהשפה המקורית: שפות מיוהדות הן שפות יהודיות הדומות במידה רבה לשפה המקורית, במידה כזו שהגויים המקומיים מסוגלים להבין את היהודים הדוברים בה; לקבוצה זו משתייכת למשל הערבית היהודית.
לעומת זאת שפות יהודיות הן שפות ששימרו את מרכיבי השפה העברית והארמית תוך שילוב של שפת המקום, לדוגמה: הפרסית היהודית.
זאת בנוסף לשפות שהתרחקו מאוד מן הניב המקורי, שבמקרה זה הוא בדרך כלל ניב עתיק של השפה המקומית.
לקבוצה זו משתייכות למשל היידיש (שמקורה בגרמנית עתיקה, אם כי חלו בה שינויים רבים) והלאדינו (שמקורה בקסטליאנית עתיקה).
המאפיין העיקרי של השפות היהודיות הוא כאמור המרכיב העברי שיש בהן.
הוא יכול להימצא בשפה ברמה של שיבוץ, כלומר שימוש במרכיב בצורתו המקורית (למשל, המילה "רעבע" ביידיש, שהיא הגייה אשכנזית של "רבי"), או ברמה של שיקוע, שבה משתלב המרכיב העברי במערכת הדקדוקית של השפה הקולטת (למשל "רעבצין", רבנית – הרכבה של מורפמה יידית על המילה העברית).
המרכיב העברי בא בדרך כלל מחיי הדת או מעגל החיים והשנה, והוא בא ביחידות של מילים בודדות או צירופים קצרים, ולא במשפטים ארוכים יותר.
מאפיינים נוספים של שפות יהודיות הם:
כתיבתן המסורתי של השפות היהודיות נעשה באלפבית עברי.
אמנם החל מסוף המאה ה-19 חלו תמורות בנושא זה במספר שפות יהודיות והוחל לכותבן באלפביתים אחרים (למשל כתיבת לאדינו באלפבית לטיני).
קיום חיים ספרותיים בשפה – מה שלא התקיים בדרך כלל בשפות העממיות המקומיות (כתיבה הייתה רק בשפת תרבות גבוהה);
שימור תופעות דקדוקיות מן השפה המקורית, שאבדו בשפה המדוברת אצל הגויים.
מחקר השפות היהודיות, שהתגבר מאוד בשנים האחרונות, מרוכז בשני מוקדי עניין:
מחקר השפות היהודיות בפני עצמן – השימוש בהן, מאפייניהן, תפוצתן, יחסן לשפות המקומיות; שימור החומר בשפות העומדות להיכחד ושחזור שפות שנכחדו.
המרכיב העברי בשפות היהודיות – מקורות הביטויים העבריים (והארמיים) שנקלטו, מידת השיקוע שלהם, התפוצה שלהם אצל דוברים בני מעמדות שונים, השימוש שנעשה ברכיב העברי בלשון סתרים (למניעת הבנה של גויים); חקר המרכיב העברי חשוב גם לזיהוי מסורות עתיקות של דיבור עברי שלא משתקפות במקורות אחרים של העברית הקלאסית.
עברית – שפתם המקורית של היהודים, בה נכתב התנ"ך.
העברית המקראית שימשה את בני ישראל בתקופת המקרא, אולם לאחר תקופה זו, העברית בהדרגה נכחדה ומספר דובריה הלך וקטן.
כמות דוברי השפה גדל באופן משמעותי במאה ה-20. כיום הניב הנמצא בשימוש הוא הניב המודרני ואילו הניב המקראי אינו משמש לתקשורת, אלא ללימוד התנ"ך.
ארמית חדשה צפון מזרחית (הידועה גם בכינוי "כורדית יהודית") – שפתם של יהודי כורדיסטן.
ניב של הארמית האשורית, ונשתמרה רק אצל יהודים ונוצרים כשעברו המוסלמים לדיבור בערבית אחרי הכיבוש הערבי.
ארמית יהודית חדשה קיימת בשלושה ניבים עיקריים: הניב של יהודי זכו שבכורדיסטן, המושפע מן הערבית; הניב של אורמיה שבאיראן (קהילת נאש דידן), המושפע מן הפרסית; והניב של ארביל וכירכוכ שבעיראק.
בשל עלייה של יהודים מהאזור לארץ ישראל במהלך הדורות, קיימות קהילות דוברות ארמית גם בישראל, הגדולות שבהן נמצאות במעוז ציון (הקסטל) ובשכונת מחנה יהודה בירושלים.
מספר דוברי הארמית החדשה בישראל גדל בעקבות העלייה ההמונית, אך כיום מספר הדוברים הולך ופוחת.
געז – שפת האימפריה החבשית, ממנה התפתחו השפות האתיו-שמיות כגון אמהרית ותיגרינית.
שימשה לשון ספרותית באימפריה האתיופית ולשון קודש עבור יהודי אתיופיה (ביתא ישראל) וכן עבור הכנסייה האורתודוקסית האתיופית.
בשפה זו נכתבו ספרי הקודש של ביתא ישראל ובהם האורית.
השפה מושפעת מעברית וארמית, בייחוד במונחים.
ערבית יהודית – היא שם כולל לקבוצת שהתפתחו בקרב קהילות יהודיות ברחבי העולם הערבי.
עם התפשטות האסלאם והתהליך ההדרגתי של התאסלמות העמים במזרח-התיכון, במרכז אסיה ובצפון אפריקה, תפסה הערבית יהודית את מקומה של הארמית, ומראשית המאה התשיעית הייתה גם לשפת היום-יום בארצות האסלאם דוברות הערבית: מצרים, לוב, תוניסיה, אלג'יריה, ועד מרוקו (מרוקאית יהודית) וספרד, וכן בסוריה, תימן ועיראק (עיראקית יהודית – בעיקר בבגדאד).
בשפה זו קיימים טקסטים כתובים רבים, רוב ספרות ההגות היהודית של חכמי יהדות ספרד בימי הביניים נכתבה בערבית יהודית וכך גם חלק מספרי פרשנות המקרא וההלכה.
עִבְּרִי – במקורה הייתה שפת סתרים של צורפים יהודים במצרים, רובם קראים.
יש בה מילים עבריות רבות והיא משמשת עד היום צורפים מוסלמים ונוצרים.
כיילה וקווארה – התפתחו משפות אגאו (שפות כושיות מרכזיות).
עומדות כיום על סף הכחדה עם עליית דובריהן לישראל.
פרסית יהודית – (ידועה גם בשם ג'ידי) היא קבוצה של דיאלקטים יהודיים של השפה הפרסית, שדוברו על ידי יהדות איראן, יהדות בוכרה, יהדות אפגניסטן וקהילות יהודיות נוספות באזור מרכז אסיה.
ביניהן ישנם ניבים שונים כגון: המדאנית יהודית, אספהאנית יהודית, שיראזית יהודית, גולפיגאנית יהודית, כאשאנית יהודית, ויזדית יהודית.
בוכרית – ניב יהודי של טג'יקית המכונה גם בוכורי ומדובר בקרב יהדות בוכרה.
ג'והורי (טאטית יהודית) – ניב של פרסית יהודית שדובר במזרח הקווקז בקהילות יהודי ההרים.
ייִדיש – שפה גרמאנית יהודית של יהדות אשכנז.
מוכרת החל מן המאה העשירית, אז נפרדה מן הגרמנית העתיקה.
במהלך המאות קיבלה השפעה משפות סלאביות.
התפצלה לשני ניבים עיקריים, מזרחי ומערבי, ולתת-ניבים בתוכם.
החל ממאה ה-18 הייתה פריחה ביידיש, ובסוף המאה ה-19 ועד למחצית השנייה של המאה ה-20, הפכה משפת דיבור עממית לשפת תרבות.
היום מדוברת בעיקר בקהילות חסידיות.
לאדינו (נקראת גם: ספרדית יהודית, ג'ודזמו, ספּניולית) – שפה לטינית של יהדות ספרד.
לאחר גירוש ספרד נפוצה עם המגורשים לקהילות רבות ברחבי אגן הים התיכון ובכל מקום קיבלה השפעה מקומית.
הניב המיוחד ליהודי מרוקו הספרדית נקרא חכיתיה.
איטלקית יהודית (איטלקיאן) – מתועדת מן המאה ה-13, עדיין חייה היום, במיוחד ברומא.
פרובנסלית יהודית (שואדית) – שפה קריאולית המבוססת על עברית ועל צרפתית שבה דיברו יהודי פרובאנס.
צרפתית יהודית – דוברה בימי הביניים בקהילות צרפת.
יוונית יהודית (או: יווניטיקה, רומאניוטית) – שפת הקהילות הרומניוטיות באסיה הקטנה ובחבל הבלקן, בעקבות הגעת מגורשי ספרד הלכה ונסוגה מפני הלאדינו ונשארה בעיקר במקדוניה, תסליה ובאי קורפו.
צ'כית יהודית – דוברה באזור צ'כיה של ימינו ונכחדה בימי הביניים המאוחרים.
הייתה זו שפה סלאבית מערבית מקבוצת השפות הצ'כו-סלובקיות במשפחה זו, וקרובה לצ'כית ולסלובקית עצמן.
כונתה גם "לשון כנען" או "כנענית".
מרטהי יהודית – שפה מדוברת בקרב עדת בני ישראל (הודו) בעיקר במדינת מהאראשטרה בהודו וכללה ערבוב של עברית, מרטהי ואורדו.
מספר דובריה התמעט עם העלייה המסיבית של רוב בני העדה לישראל ולמדינות דוברות האנגלית אך ניתן למצוא דובריה בהודו ובישראל.
קראימית – "לשון קדר", שפת היהודים הקראים במזרח אירופה.
גאורגית יהודית – שפה קווקזית – שפתם של יהודי גאורגיה.
מלאיאלאם יהודית (שפה דראווידית, קרלה, הודו).
כוזרית – שפה שנכחדה והייתה בשימוש בממלכת הכוזרים, שחלק מתושביה (בעיקר בית המלוכה והאצולה) התגיירו בימי הביניים.
השפות הסלאביות (או סלוויות על פי כללי התעתיק של האקדמיה ללשון העברית) הן ענף של השפות ההודו אירופיות המדובר בעיקר במדינות במזרח אירופה וארצות הבלקן ובאזורים סלאבים במרכז אירופה.
מקורה המשוער של השפה הפרוטו-סלאבית של השבטים הסלאבים הוא באזור אוקראינה ויש לה קשרים עם פרוטו-בלטית.
ההבדל העיקרי הוא בין השפות הצפון סלאביות לדרום סלאביות, המופרדות גאוגרפית זו מזו.