tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארד ושותפו אלעד פלג הם המייסדים, המנהלים והמפיקים הראשיים של חברת "דרומהפקות".
לצד זאת עוסק ארד בהוראה וביזמות חברתית בתחום הקולנוע, והוא עמית תוכנית מנדל למנהיגות תרבותית בנגב.
חגי ארד נולד וגדל בקיבוץ גבים שבמועצה האזורית שער הנגב.
את שירותו בצה"ל עשה כלוחם בנח"ל המוצנח.
בשנים 1999–2003 הוא למד בבית הספר לאומנויות הקולנוע והמסך במכללת ספיר, סיים בהצטיינות תואר ראשון בקולנוע וזכה במלגת במאי מצטיין מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל.
כעבודת גמר הפיק ארד וביים את הסרט התיעודי הקצר "הנוסע ה-74" שבו התמודד עם חוויית ליל אסון המסוקים, עת נשלח כחייל לפנות את גופות חללי האסון.
הסרט הוצג בפסטיבל הקולנוע "דוקאביב" ובפסטיבלים רבים ברחבי העולם.
עם סיום לימודיו, ארד ביים את הסרט התיעודי "גם וגם", בהפקת yes דוקו וקרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
הסרט, שפתח את רצועת "דוקו ישראלי" ב-31 באוקטובר 2005, בוחן את תופעת הגמגום כתוצאה של תורשה, חיקוי או התניה חברתית, על רקע היותו של ארד מגמגם, וכך אביו ושלושה מארבעת אחיו.
בשנת 2008 הקים ארד יחד עם אלעד פלג, את חברת "דרומהפקות" ששמה לה למטרה להביא לקולנוע את קולם של מי שלא נמצאים במרכז תקשורת ההמונים בישראל, כגון: בני אדם עם לקויות, מהגרים ומיעוטים, תושבי פריפריה ונשים, ולקדם את זכויות האדם ובעלי חיים.
מאז הקמת החברה הפיקו ארד ופלג מעל עשרים סרטים תיעודיים ועלילתיים.
משנת 2013 משמש ארד כמורה לקולנוע במוסד החינוכי "שקמה" בקיבוץ יד מרדכי, ומשנת 2019 הוא לומד לתואר שני בתרבות הקולנוע באוניברסיטת חיפה.
לצד זאת, ארד הוא מרצה, עורך תסריט ולֶקְטוֹר בקרנות התומכות ביצירות קולנוע.
החל מאוקטובר 2024, ארד הוא עמית תוכנית מנדל למנהיגות תרבותית בנגב, מחזור ז'.
ארד מתגורר בלהבים שבדרום ישראל, נשוי ליהודית (דיתי) הורביץ-ארד, והם הורים לארבעה.
חגי דיקן (1 באוגוסט 1918, כ"ג באב ה'תרע"ח – 7 בינואר 2007, י"ז בטבת ה'תשס"ז) היה דיפלומט, פקיד בכיר במשרד החוץ של ישראל ושגריר ישראל בסינגפור, אורוגוואי ובמספר ארצות נוספות באפריקה ובדרום אמריקה.
חגי דיקן נולד ב-1 באוגוסט 1918 באיסטנבול, טורקיה לאברהם ומיידה.
עבד בסוכנות היהודית בשנת 1948. בשנת 1951 עלה לישראל והתקבל למשרד החוץ ב-4 במרץ אותה השנה.
תפקידו הראשון במשרד החוץ היה עוזר במחלקת מזרח תיכון.
לאחר מכן התקדם לתפקיד עוזר בחטיבה הקונסולרית במשרד החוץ.
בשנת 1952 התמנה למנהל מרכז הרישום ובשנת 1953 התמנה לעוזר ראשי לסמנכ"ל באגף לשכת מנכ"ל משרד החוץ.
בשנת 1954 התמנה לעוזר ראשי במע"ר באגף אירופה המערבית וב-1956 נשלח לתפקיד הראשון מחוץ לישראל במסגרת המשרד באיסטנבול, עיר הולדתו, כקצין עיתונות בקונסוליה הישראלית בעיר.
בשנת 1956 נשלח למרסיי לשמש כקונסול הכללי בקונסוליה הכללית של ישראל בעיר.
ב-1957 מונה למזכיר ראשון לענייני עיתונות בשגרירות ישראל בפריז.
תפקידו הראשון כשגריר היה בבירת גינאה, קונאקרי.
בשנת 1963 מונה לשגריר ישראל באביג'אן, בירת חוף השנהב.
דיקן היה שגריר ישראל באותה תקופה גם לשאר "ארצות ההסכמה": דהומיי, וולטה עילית וניז'ר, כאשר מושבו באביג'אן בירת חוף השנהב.
הגשת כתב האמנה בניאמיי, בירת ניז'ר לוותה בטקס חגיגי בנוכחות יושב ראש הפרלמנט, נשיא בית המשפט העליון וכל חברי הממשלה של ניז'ר, כאשר הטקס כולו שודר במלואו ברדיו הממלכתי של המדינה.
לאחר שירותו באפריקה מונה למנהל מחלקת מא"פ באגף אפריקה.
עד מהרה נשלח לניו יורק כיועץ מדיני לענייני אפריקה במשלחת ישראל לאו"ם (במקומו של חנן עינור שמונה לשגריר במדגסקר), בשל אי יכולתו לכהן כמנהל מחלקה במשרד עקב מחלה שבה חלה במהלך שירותו כשגריר באפריקה.
באוקטובר 1965 מונה דיקן לשגריר ישראל במונטווידאו, בירת אורוגוואי.
במהלך כהונתו, בחודש יוני 1966 ביקר נשיא מדינת ישראל זלמן שזר במונטווידאו כחלק ממסעו הרשמי ביבשת דרום אמריקה.
במסגרת הביקור נחתם הסכם שיתוף פעולה בין ישראל לאורוגוואי בנוכחות הנשיא, שמטרתו פיתוח האנרגיה הגרעינית למטרות שלום.
את ההסכם חתמו שגריר ישראל במונטווידאו חגי דיקן ושר החוץ האורוגוואי לואיס וידל סגליו .
במסגרת ביקוריו בדרום אמריקה עצר בשנית הנשיא שזר באורוגוואי לאחר ביקורו בצ'ילה בחודש יולי 1966, אך הפעם לא במסגרת ביקור רשמי אלא במסגרת עצירה זמנית בעיר הקיט פונטה דל אסטה שלחופי האוקיינוס האטלנטי.
גם אז קידם את פניו השגריר דיקן בשנת 1968 קיבל הנשיא שזר את דיקן עם סיום תפקידו כשגריר ישראל באורוגוואי.
בשנת 1968, מונה דיקן לנציג המסחרי הרשמי של ישראל בסינגפור, עם פתיחת הנציגות המסחרית הישראלית בסינגפור.
בין הפעולות שנקט כנציג המסחרי היו הקמת התזמורת הסימפונית הלאומית של סינגפור, על ידי הזמנתו של המנצח שלום רונלי-ריקליס.
ביולי 1969, חודשיים לאחר כינון יחסים דיפלומטים מלאים בין ישראל לסינגפור, מונה דיקן לשגריר הישראלי הראשון בסינגפור.
סינגפור כונתה בזמנו בפי כתב רשת cbs הארי ריזונר כ"ישראל של המזרח הרחוק".
בעת הגשת כתב האמנה לנשיא סינגפור הראשון יוסוף בן אסחאק הצהיר דיקן: "ישראל תלמד שיטות שיכון מסינגפור".
החלטה זו התקבלה בעקבות סיור של שר הבינוי והשיכון מרדכי בנטוב בסינגפור.
רשות השיכון והפיתוח של סינגפור בנתה 100 אלף דירות בעשר השנים שעברו (מ-1959), זהו קצב חסר תקדים בזמנו.
בעקבות כך שלחה ישראל 5 מומחים למדינה כדי ללמוד את דרכי הפעולה של סינגפור בתחום.
בשנת 1971 סיים את שירותו בסינגפור ומונה למנהל במחלקת אפריקה 2 וב-1977 מונה לשגריר ישראל בקראקס, ונצואלה.
בשנת 1979 מונה לשגריר ישראל בסן חוסה, קוסטה ריקה.
פרש לגמלאות ב-31 באוגוסט 1983.
הוא נפטר ב-7 בינואר 2007 בגיל 88 והובא למנוחות בבית העלמין בכפר שמריהו.
היה נשוי, בעת שהותם של הזוג דיקן באורוגוואי הם ערכו בביתם הפרטי שיעורי תנ"ך לראשי היישוב באורוגוואי.
חגי לוין (נולד ב-28 ביולי 1978) הוא פרופסור ישראלי לרפואה, מומחה בבריאות הציבור.
משמש כפרופסור מן המניין לאפידמיולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, כרופא בכיר בבית הספר לבריאות הציבור של האוניברסיטה העברית בירושלים והדסה עין כרם, ולימד כ-Adjunct Assistant Professor במחלקה לבריאות הציבור, הפקולטה לרפואה בבית החולים מאונט סיני, ניו-יורק.
הוא בוגר בית הספר התיכון ע"ש אהרון קציר ברחובות.
במסגרת מסלול עתודה אקדמית, למד בין השנים 1996–2003 בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים והשלים את התארים .B.Med.Sc (בהצטיינות) ו-M.D..
במקביל ללימודי הרפואה, השלים גם תואר ראשון (B.A.) בהצטיינות בתוכנית הבין-תחומית למצטיינים "אמירים" במדעי הרוח.
בנוסף הוא מחזיק בתואר שני בהצטיינות יתירה בבריאות הציבור (M.P.H.) מאוניברסיטת תל אביב.
לוין התגייס לצבא כרופא צבאי ושירת בבסיס האימונים של חטיבת הצנחנים (בא"ח 35).
הוכשר כרופא מומחה בבריאות הציבור בענף בריאות הצבא בצה"ל, שם שימש גם כראש מדור אפידמיולוגיה.
במהלך ההתמחות הושאל ללשכת הבריאות אשקלון, למרכז הרפואי סורוקה ולהנהלת משרד הבריאות.
במסגרת השאלתו למשרד הבריאות ריכז את המענה לשפעת הפנדמית ("שפעת החזירים").
לאחר שחרורו מצה"ל בשנת 2012 (בדרגת רס"ן), נקלט לסגל בית הספר לבריאות הציבור של האוניברסיטה העברית בירושלים והדסה.
הקים את מסלול ההתמחות בבריאות וסביבה ועמד בראשו עד שנת 2019. בוגר תוכנית עמיתים למנהיגות סביבתית של מרכז השל.
משמש כעורך בעיתון המדעי "Human Reproduction".
אביו הוא פרופ' עלי לוין, מומחה לאנטנות במכללת אפקה להנדסה, אמו עליזה לוין, היא עורכת דין, ולו חמש אחיות.
מחקריו של פרופ' לוין עוסקים בתחומים בעלי השלכות ישירות על מדיניות.
הוא פרסם מאמרים רבים בנושא השפעת הסביבה על בריאות האדם, לרבות השפעות של כימיקלים במוצרי צריכה, חומרי הדברה, זיהום אוויר ואקלים.
ערך מחקרים בתחום השפעות מוצרי טבק על הבריאות ואסטרטגיות מניעה.
פיתח תוכנית לגמילה מעישון בעזרת הודעות טקסט - סמס הפסק, בעברית ובערבית ואף תוכנית ייעודית לחיילים.
בשנת 2017 היה לוין חוקר מוביל במטה אנליזה על מחקרי ספירת זרע.
הסקירה מצאה שספירת הזרע של גברים במדינות מערביות ירדה ב-50-60% במהלך העשורים האחרונים.
יו"ר איגוד רופאי בריאות הציבור
מאז שנת 2008 פעיל (בהתנדבות) במסגרת ועד איגוד רופאי בריאות הציבור בתפקידים שונים.
בשנת 2019 הוא נבחר כיו"ר האיגוד.
בספטמבר 2024 נבחר לתקופת כהונה נוספת.
במסגרת תפקידיו היה שותף משמעותי במאבק למען
חיזוק טיפות החלב, הגנה על מעמד רופאי בריאות הציבור, חוק איסור פרסום טבק, השוואת המס על הטבק לגלגול, חקיקת סימון תזונתי על מוצרי מזון, ועוד.
היה חבר בקבינט המומחים של מגן ישראל, והיה אחד ממקימי הקבינט האזרחי, קבוצת מומחים א-פוליטית הפועלת ממרץ 2020. בזכות פעילותו בכנסת הורחבה מגבלת 500 מטר ל-1000 מטר.
ב-9 בינואר 2021 התפטר מתפקידיו כיו"ר איגוד רופאי בריאות הציבור וחבר ועדה המייעצת למטה "מגן ישראל".
למחרת הודיע על הצטרפותו למפלגת תל"ם – תנועה לאומית ממלכתית בראשות משה יעלון.
שלא התמודדה לכנסת ה-24 לבסוף.
באוקטובר 2021 נבחר מחדש ליו"ר האיגוד.
מאז 2013 מרכז את הוועדה הלאומית לביעור החצבת.
החל משנת 2023, התנדב כראש מערך הבריאות במטה המשפחות להחזרת החטופים והנעדרים ולפי נשיא צרפת עמנואל מקרון יזם יחד עם דוד שפכטר עסקה שמטרתה העברת תרופות לחטופים.
לוין חוקר גם יחד עם ד"ר עינת יהנה את השפעות החטיפה והאובדן העמום על בריאות החטופים, המשפחות והציבור הישראלי.
חַגִּי הוא דמות מקראית, בנו השני של גד ונכדם של יעקב ושל זלפה שפחת לאה.
לחגי היו שישה אחים: צפיון, שוני, אצבון, ערי, ארודי ואראלי.
למשפחתו של חגי קראו משפחת החגי.
השם חגי (או חגיב) שכיח במכתבי יב ואף ידוע בחותמות עבריות וטביעות על גבי שנמצאו בארץ ישראל, וכן הוא ידוע גם מדרום ערבית ומפיניקית.
ככל הנראה, השם חגי הוא קיצור של שם תאופורי, כגון השם חגיה או חגאל.
דעת מקרא כותב שחגי נקרא כך משום שנולד בחג ומועד.
בספר הישר מסופר שאמו של חגי נקראה עוצית, והיא הייתה אשתו של גד.
בספר היובלים חגי נקרא "אגתי".
מדרש שכל טוב מסביר שחגי נקרא בשם זה מפני שהיה מפחיד כל הנלחמים נגדו, כמו שנאמר בישעיהו , כלומר גורם לפחד ולזעזועים.
חגי כרמון (נולד בשנת 1944) הוא עורך דין, מחבר ספרי מתח וריגול וספרי משפט בין־לאומי, ומחבר מאמרים בנושאי משפט בין־לאומי, מדיניות חוץ, ריגול ואיראן.
בשנים 1985–2016 ייצג את ארצות הברית בהתדיינויותיה המשפטיות האזרחיות בישראל, ושימש גם כיועץ המשפטי של שגרירות ארצות הברית בתל אביב, של הקונסוליה האמריקנית בירושלים ושל כוח האו"ם בסיני.
בנוסף, הוא ייצג את האיחוד האירופי, ממשלות זרות וגופים בין־לאומיים.
חגי כרמון נולד וגדל בתל אביב.
אביו, יחיאל, היה מנכ"ל הבנק למשכנתאות ולהשקעות בבנין בע"מ וכתב ספרי שירה ופילוסופיה של המזרח הרחוק.
בשנים 1963–1965 שירת בחיל האוויר כאחראי על מערך הקשר עם טיסות התובלה לחוץ לארץ.
בשנת 1981 השלים בהצטיינות את לימודי המשפטים באוניברסיטת תל אביב ופנה לפעילות בין־לאומית.
בתקופה זו הפך ליועצו הקרוב ללא שכר של ראש מפלגת העבודה שמעון פרס, ובמיוחד כאשר התמנה פרס לראש ממשלת ישראל.
כרמון היה שותף פעיל בקירוב הצדדים להקמת ממשלת האחדות הלאומית בשנת 1984, כאשר תיווך בין שמעון פרס לשר האוצר והמשפטים יצחק מודעי בפגישות שנערכו בביתו של כרמון בהרצליה פיתוח.
ראש הממשלה פרס שלח את כרמון למשימות שונות, בהן לשליחות לפיליפינים, בעקבות תקרית הרצוג, שם נפגש עם הנשיאה קורסון אקינו.
בשנת 1986 גויס כרמון על ידי סוכנויות פדרליות בארצות הברית לביצוע איסוף מודיעין חשאי, משימה שביצע בשלושים ארצות במשך עשרים שנה.
בתקופת פעילותו, חגי כרמון ייצג את ממשלת ארצות הברית גם בכל תיקיה האזרחיים שנוהלו בבתי משפט ישראליים.
בשנת 2014 מונה כרמון לקונסול כבוד של אסטוניה בישראל.
חגי כרמון נשוי לרקפת כרמון, לשעבר קצינה בחיל האוויר, קצינת משטרה כתובעת פלילית ולאחר מכן פרקליטה בפרקליטות האזרחית בתל אביב.
חגי כרמון כתב חמישה ספרי מתח ריגול, בהשראת עבודתו החשאית עבור ממשלת ארצות הברית באיסוף מודיעין.
הספרים מתארים את סיפורה של הדמות דן גורדון, סוכן "המוסד" לשעבר שעובר הרפתקאות ברחבי העולם כדי לאסוף מודיעין מטעם ממשלת ארצות הברית.
ספרי המתח שלו מבוססים על חוויותיו האישיות.
הקדמות לספריו נכתבו על ידי אנדרה לה גאלו, שהיה ראש תחנת CIA בטהראן עם פרוץ המהפכה האיראנית, ושכתב את ההקדמה לספר "מזימת הזיקית", המתאר הסתננות לאיראן; על ידי "אנונימי" מראשי "המוסד"; היועצת המשפטית של האינטרפול; השר לשעבר אפרים סנה; ויעקב פרי, ראש השב"כ לשעבר.
חמשת ספריו הופיעו בארצות הברית במהדורות שונות, עד שאמזון רכשה את זכויות ההדפסה החוזרת של כל ספריו ופרסמה אותם בפורמט חדש.
הספר החמישי בסדרה, Defection Games, היה רב-מכר מספר 1 באמזון בתחום הריגול בינואר 2014.
שלושה מהספרים תורגמו לעברית והופיעו בהוצאת "ידיעות אחרונות", ובעברית במהדורה דיגיטלית: "זהות משולשת", "מזימת הזיקית" ו"משולש ההונאה".
"פסקי חוץ בישראל - הכרה ואכיפה", ספר העוסק במשפט בין־לאומי, בהוצאת לשכת עורכי הדין בישראל, עם הקדמה מאת המשנה לנשיאת בית המשפט העליון, השופט אליעזר ריבלין, בשנת 2011. מהדורה שנייה ומורחבת יצאה לאור בשנת 2021 בהוצאת פרלשטיין גנוסר בע"מ.
הספר תורגם לאנגלית וראה אור בהוצאת שפרינגר.
"סעדים במשפט חוצה גבולות", עם הקדמה מאת המשנה לנשיאת בית המשפט העליון, חנן מלצר, בהוצאת פרלשטיין גנוסר בע"מ, בשנת 2021.
חגי גילן (גלוסקינוס) הוא איש מערכת הביטחון הישראלית, שירת כראש אגף אגף קיסריה במוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
גילן למד בישיבת אור עציון ובישיבת מרכז הרב.
עם גיוסו לצה"ל התנדב גילן לשייטת 13 בה שירת כלוחם וכמפקד במשך ארבע שנים.
לאחר מכן למוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ושירת בו במגוון תפקידי מטה ופיקוד במשך כ-25 שנים.
בתפקידו האחרון שימש כראש אגף קיסריה.
הרב חגי חנוך סג"ל פרנקל (או: העניך פרנקל; 1620, ה'ש"פ – 6 בספטמבר 1690, י"ג בתשרי ה'תנ"א) היה רב ואב בית דין בבמברג והנאו (בתחומי גרמניה של ימינו).
פרנקל היה מגולי גירוש וינה ושימש כמורהו של ההבראיסט יוהאן כריסטוף וגנזייל למשנה ולתלמוד.
חגי חנוך ב"ר דוד הלוי אבנער נולד באייזנשטאדט שבאימפריה הרומית הקדושה (בתחומי אוסטריה של ימינו) לרב דוד הלוי, ששימש שם כאב"ד.
נשא לאשה את ריטשל, בתו של היהודי העשיר מווינה, יעקב קופיל סג"ל פרנקל, והתגורר אצל חותנו בווינה ברחוב באדהגאססה 39. הוא אימץ את שם משפחת חותנו, וכונה מאז 'פרנקל'.
מונה לדיין, בבית דינו של רבי גרשון אשכנזי בעל "עבודת הגרשוני", שהיה אז מרא דאתרא ואב"ד וינה.
בשנת 1670 (ה'ת"ל), בעת גירוש וינה על ידי לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הוציא מכתב עם יתר טובי העיר אל השר ר' יצחק סיניור טיג'ירה (או: מנואל יצחק טקסירה), נציגה של כריסטינה, מלכת שוודיה, כדי שישתדל לבטל את הגירוש.
כשלא הועיל, התנדבו רבי חגי חנוך וגיסיו ממשפחת פרנקל לממן מכספם את תשלום חובות הקהילה וחובותיהם הפרטיים של חלק מיהודי וינה שנדרש מהם ערב הגירוש.
היגר עם משפחת פרנקל לפירט, ושם המשיכו את הבנק המשפחתי ועלו לגדולה.
רבים מבני המשפחה הפכו לימים לרבנים ותלמידי חכמים.
ביתו היה מרכז למפגש וללימוד עבור חכמים רבים.
בשונה ממרבית היהודים בדורו, ידע קרוא וכתוב גם בגרמנית, ועמד בקשר עם מלומדים נוצרים, וההבראיסטים הנוצרים מנירנברג ומאלטדורף היו מבקרים בביתו, כגון כריסטוף ארנולד וקונרד פרונמולר .
הוא גם שימש כמורה למשנה ולתלמוד של ההבראיסט יוהאן כריסטוף וגנזייל מאוניברסיטת אלטדורף, והתכתב איתו רבות.
ההתכתבות ביניהם נמשכה גם כשהיה בבמברג ובהנאו.
בשנת 1683, לאחר שווגנזייל פרסם את ספרו האנטי-יהודי Tela ignea satanae, שלח לו מכתב מאוכזב בו כתב: "מדוע נהפך הוא לאכזר עלינו".
בשנת ה'תל"ד עבר לבמברג לשמש כאב"ד שם.
בתקופה זו הוא תיקן תקנות רבות, בין השאר בתחומי החינוך והצדקה, המופיעות בפנקס הקהל של במברג.
ובשנת ה'תל"ח שימש כאב"ד בהנאו עד יום מותו, בשנת ה'תנ"א.
הוא כתב תשובות רבות וחיבר ספר שו"ת, אך ספרו לא נדפסו מעולם.
הוא עמד בקשרי שו"ת עם רבי גרשון אשכנזי (אז רבה של מץ) ועם רבי שמואל הלוי בעל נחלת שבעה, ותשובות הלכתיות שלו פורסמו בספרי השו"ת שלהם.
בשנותיו האחרונות היה מעורב בפולמוס על נישואי ר' מרדכי מודל מאנסבך לדודתו, והיה מחריפי המתנגדים לנישואין אלה ולרבנים שהתירו אותם.
בספר זיכרון של ביהכ"נ הישן בהנאו נכתב עליו:
אלחנן פרנקל - יהודי החצר של נסיכות אנסבך.
הרב משה - ממינדן בוסטפאליה.
הרב בערמן - דיין בהנאו.
חגי בלזברג (נולד ב-30 באוגוסט 1964) הוא אדריכל אמריקאי יליד ישראל הפועל בסנטה מוניקה, קליפורניה.
בלזברג נולד בתל אביב לאמו שהייתה פסלת ואביו שהיה מהנדס אווירונאוטיקה, וגדל רמת גן.
בגיל שבע עברו הוריו ללוס אנג'לס.
הוא קיבל תואר ראשון במדעים מאוניברסיטת המדינה של אריזונה ותואר שני באדריכלות עם הצטיינות מבית הספר לעיצוב של הרווארד.
בזמן לימודיו, ביצע התמחות במשרדו של פרנק גרי בשנת 1997 ייסד את משרד בלזברג אדריכלים.
עבודותיו ממוקמות ברחבי צפון אמריקה, כולל פרויקטים במקסיקו סיטי, טורונטו, אדמונטון, אריזונה, קליפורניה, ג'ורג'יה, הוואי וושינגטון די.סי בשנת 2010 הוכרז כעמית המכון האמריקאי לאדריכלים על "תרומותיו הבולטות לקידום מקצוע האדריכלות".
מאז 1994, בלזברג מילא תפקידי הוראה והרצאה לתואר ראשון ושני ב־UCLA, באוניברסיטת דרום קליפורניה (USC) ובמכון לאדריכלות של דרום קליפורניה.
מוזיאון השואה בלוס אנג'לס הוא אחד הפרויקטים הבולטים ביותר של בלזברג.
המוזיאון ממוקם כולו תחת הקרקע כאשר רק חריצים בתקרה יוצרים קשר עם העולם מעל ומחדירים אור למטה.
הכניסה למוזיאון נעשית דרך מסדרון צרוך וארוך המוביל בכאילו בקע אל תוך האדמה.
הניגודיות בין הפארק הפורח מעל למוזיאון הקודר שמתחת מסמל את הניגודיות והאדישות בה אנשים חיו בזמן השואה כשאחרים עברו את מאורעותיה.
חגיגות הזמר העברי בערד היו פסטיבל מוזיקה בעיר ערד.
הפסטיבל נערך החל מ-1983 ומשך קהל של עשרות אלפי בני נוער בעיקר למספר ימים במדבר.
ב-1995 נהרגו שלושה בני נוער באסון פסטיבל ערד, שלאחריו הצטמצמה הפעילות של הפסטיבל.
ב-2006 נעשה ניסיון להחזיר את הפסטיבל, ניסיון שחזר על עצמו ב-2009 וב-2011. כיום מתקיים הפסטיבל במתכונת מצומצמת.
הפסטיבל הראשון התקיים בחג סוכות ספטמבר 1983, ביוזמת זכריה לירז וראש המועצה אברהם בייגה שוחט, בסיוע האגף לתרבות ולאמנות במשרד החינוך, המועצה המקומית ערד, מועצת פועלי ערד, עמותת אמנות לעם והמתנ"ס המקומי.
הפסטיבל הראשון היה צנוע ונמשך יומיים בלבד, השתתפו בו 150 זמרים ונגני רחוב ו-30 חבורות זמר.
בסיום הפסטיבל הוענקו פרסי הוקרה לוותקי הזמר העברי: טובה פירון, ג'טה לוקה, אסתר גמליאלית, נעמי צורי, דורותיאה ליביו, אלכסנדר יהלומי ושמואל גוגול.
המנהל המוזיקלי הראשון היה נחומי הרציון.
בעקבות הצלחת הפסטיבל הוחלט להפוך אותו לאירוע שנתי, ב-1984 היה נחום היימן המנהל המוזיקלי של הפסטיבל.
ב-1987 עבר הניהול האמנותי לידי יאיר רוזנבלום.
מאז הפך במשך השנים לאירוע תרבות מרכזי בתחום הזמר העברי.
הפסטיבל השני נערך ב-13 ו-14 באוגוסט 1984, בהשתתפות קהל של כמה עשרות אלפים, ולראשונה נערך מופע של מוזיקת רוק בבריכת השחיה של העיר עם שלום חנוך.
תקציב הפסטיבל היה 75 אלף דולר.
במופע הנעילה, נעשה מעין ניסיון לחדש את מסורת פסטיבל הזמר ללא תחרות, הושמעו בו 12 שירים חדשים וישנים.
שבין מבצעי השירים היו שלום חנוך, ריקי גל, שרי, חני ליבנה, ונתן כהן.
הפסטיבל השלישי נערך ב-5 ו-6 באוגוסט 1985, במופע המרכזי באצטדיון העירוני הופיעה חוה אלברשטיין והפרברים.
במסגרת מופעי הרוק בבריכת השחיה עלה המופע "קולות שלובים" בו השתתפו שלמה גרוניך, יהודית רביץ, אלון אולארצ'יק, יצחק קלפטר, גידי גוב, אריאל זילבר ושם-טוב לוי.
בנוסף הופיעו מיקי גבריאלוב, קורין אלאל ולהקות צעירות.
להקת הברירה הטבעית העלתה מופע במאהל בדואי.
הכניסה לכל המופעים הייתה בחינם, למעט המופע "קולות שלובים".
הפסטיבל הרביעי נערך ב-4 ו-5 באוגוסט 1986, השתתפו בו 3,500 אמנים במופעי זמר, מחול ותיאטרון.
בסל הכל נערכו 151 מופעים ואירועים שונים ב-18 מוקדים בעיר.
תקציב הפסטיבל היה 120 אלף דולר.
באפריל 1987, הוכרז כי לקראת הפסטיבל החמישי, יחליף יאיר רוזנבלום את נחום היימן בתפקיד המנהל האמנותי.
רוזנבלום הודיע על מספר שינויים במתכונת הפסטיבל, ביניהם קיצוץ במספר חברות הזמר המשתתפות לטובת שיפור האיכות וחידוש של פסטיבל הזמר והפזמון במסגרת הפסטיבל.
הפסטיבל החמישי נערך במשך שלושה ימים (20–22 ביולי 1987), במסגרתו אמורה הייתה להיערך תחרות פסטיבל הזמר הישראלי 1987, באולם אורון, בהנחיית נעמי שמר.
אך התחרות בוטלה עקב שביתה ברשות השידור, שהפיקה את האירוע ואמורה הייתה לשדר אותו בשידור ישיר.
לאחר השביתה נקבע מועד חדש לתחרות, ה-9 בספטמבר.
מופע הרוק שווק בנפרד תחת הכותרת "רוק רטוב", פסטיבל רוק שנמשך 48 שעות.
ביום הראשון הופיעו טובה גרטנר עם שירי אלבום הבכורה שלה "קת תום", אהוד בנאי ולהקת הפליטים (מספר חודשים לפני שהוציאו את אלבום הבכורה שלהם), הזמר אדם ולהקת משינה.
ביום השני של "רוק רטוב" הופיעו קורין אלאל עם שירים מאלבומה "פירות אסורים" (שיצא לאור באותו הקיץ), אריאל זילבר ויהודית רביץ במופע "באה מאהבה".
הפסטיבל השישי נערך במשך שלושה ימים (5–7 ביולי 1988), היה הגדול עד אז, לכבוד חגיגות שנת ה-40 למדינת ישראל, והוא שולב עם אירועי "אל הנגב".
חגיגות שנערכו ברחבי הנגב, במטרה למשוך לנגב רבבות מבקרים, במסגרתם נערך גם פסטיבל בינלאומי של בלונים פורחים בתל ערד.
בשנה זו נערך לראשונה מופע לילי למרגלות המצדה המסתיים עם הזריחה.
בשנה זו הופיע במצדה יהודה פוליקר.
בפסטיבל השביעי, הפכו חגיגות הזמר לאירוע שעיקרו פסטיבל רוק.
אלפי בני נוער הגיעו לערד וישנו בשקי שינה ברחבי העיר.
יהודה פוליקר חזר להופיע לרגלי המצדה, במופע משותף עם גידי גוב, שלמחרת הופיע במצדה דני רובס.
בבריכה של ערד היו שני ערבי "רוק רטוב", הראשון של יהודית רביץ וקורין אלאל, ובשני הופיעו רמי פורטיס, החברים של נטאשה, נוער שוליים וליליה.
באצטדיון ערד נערך מופעה הצדעה לאהוד מנור, "ואם השיר הזה נשמע לכם מוכר", בו השתתפו, בין השאר, מתי כספי, אילנית, חנן יובל, רבקה זוהר, להקת נוער שוליים, נורית הירש וגידי גוב, שגם הנחה.
בפסטיבל התשיעי, ביולי 1991, הגיע מספר המבקרים לפסטיבל לכ-250,000, השתתפו בו כשלושת אלפים אמנים ואנשי צוות והפקה, ונערכו כ-320 מופעים.
הפופולריות הרבה שצבר הפסטיבל גם הביאה להקפצת הדרישות הכספיות של האמנים המשתתפים.
המנהל האמנותי באותן השנים היה יאיר שרגאי.
המופע המרכזי בשנה זו היה ערב הצדעה לנעמי שמר.
בערב נטלו חלק, בין השאר, שולי נתן, מרגלית צנעני, מיקי קם, גבי ברלין, שרה'לה שרון ועוד.
במצדה הופיעו שלמה גרוניך ושלמה יידוב במופע משותף, במופע המרכזי באצטדיון הכדורגל כיכבו, להקת נושאי המגבעת, בעקבות צאת אלבומה "מי רצח את אגנתה פאלסקוג" וגידי גוב בעקבות יציאת אלבום רב-המכר שלו "אין עוד יום".
בפסטיבל העשירי (13–16 ביולי 1992), הוחלט להאריך את משך הפסטיבל לארבעה ימים.
כל הזמרים המובילים של ישראל השתתפו בפסטיבל ונערכו בו הופעות בכורה של מספר אלבומים חדשים שיצאו לקראת הפסטיבל.
לאחר האסון שאירע בפסטיבל 1995, בו נספו שלושה בני נוער, הוטל ספק בהמשך קיומו של הפסטיבל.
בסופו של דבר הפסטיבל המשיך להתקיים אך במתכונת שונה.
מספר הצופים צומצם להופעות של עד כ-1,000 איש, ולא נערכו הופעות רוק.
בני הנוער החלו להדיר את רגליהם מהפסטיבל והוא הפך במהרה לאירוע קטן הפונה לאוכלוסייה מבוגרת יותר.
בשנת 1997, שנתיים לאחר האסון, נעשה ניסיון נוסף להחזיר את הפסטיבל במתכונת מצומצמת יותר אשר כללה הופעות של מתי כספי, אביב גפן, ירמי קפלן, שמוליק קראוס, אתי אנקרי, דוד ד'אור, שלמה ארצי ואחרים.
ניסיונות נוספים נעשו גם בשנים 1998 ו-2000. במהלך השנים הבאות חלה ירידה ברלוונטיות של הפסטיבל בצורה משמעותית, בין היתר עקב המצב הביטחוני ובשל דעיכה בפופולריות של מוזיקת הרוק בקרב הקהל הרחב.
בשנים 2006-2009 נרשמו מספר ניסיונות להחזיר את הפסטיבל לגדולתו, בחלקם תוך שיתופי פעולה מסחריים והשקעות גדולות.
עם זאת, החל משנת 2010 הפך הפסטיבל לאירוע הופעות ואטרקציות עירוני המתקיים במתכונת צנועה ומצומצמת למשך מספר ימים בחודש אוגוסט.
ביולי 2006 חגג הפסטיבל חצי יובל, ואירוח שורה של מופעי הצדעה ליוצרים ואומנים.
בין הופעות ההצדעה היו: "אין כבר דרך חזרה" מופע משירי יורם טהר לב, "אביב אחד למעני" זמרות שרות שירי לאה גולדברג, "כחולה כחלום"- עם נורית הירש ושיריה בביצוע חבורות זמר, "הצדעה ליוצאי להקת כוורת" בהשתתפות אפרים שמיר, "בלילה על הדשא"- מופע משירי יאיר רוזנבלום עם דורית ראובני.
במסגרת הפסטיבל נערך גם טקס הענקת פרסי שר התרבות בתחום הזמר העברי.
בשנת 2008 נרשם ניסיון נוסף להחיות את פסטיבל ערד לאחר שנות השבתה ממושכות בעקבות האסון.
את הפסטיבל הפיקה לראשונה עיריית ערד עצמה, והוא התקיים במתכונת מצומצמת, קהילתית וחינמית, מתוך מגמה לקרב את הקהל המקומי ולהחיות את רוח הפסטיבל.
הפסטיבל, שחגג באותה שנה 26 שנים להיווסדו, נערך בין ה־15 ל־17 ביולי וכלל הופעות של אמנים ישראלים מוכרים כגון יזהר כהן, גלי עטרי, מיטל טרבלסי, אוהד חיטמן, התקווה 6 וההרכב "הכל עובר חביבי".
במקביל התקיימו במתנ"ס העירוני מופעים של כ־500 זמרים מחבורות זמר מרחבי הארץ, שהופיעו לאורך שעות אחר הצהריים.
בחג סוכות באוקטובר 2009 חזר הפסטיבל למתכונת של פסטיבל רוק, במסגרת "ווליום" ערד בחסות סלקום.
במסגרתו פקדו אלפי צעירים שבע במות שהוקמו בעיר.
בפסטיבל נערכו שתי הופעות מרכזיות.
בהופעה הראשונה הופיעו הלהקות: איפה הילד?, היהודים, מוניקה סקס, מופע הארנבות של ד"ר קספר ושב"ק ס'.
המופע השני היה ערב ים תיכוני ובו הופיעו דודו אהרון, ליאור נרקיס, שלומי סרנגה, משה פרץ ושלומי שבת.
בפסטיבל הושקעו יותר מ-14 מיליון שקל, על ידי חברת סלקום ונותני חסות אחרים.
האירוע אורגן בקפידה עבר בשלום, אך המארגנים לא יזמו פסטיבל נוסף, לאחר שמספר המבקרים לא עמד בציפיות.
את הפסטיבל חתם מופע מחווה לשירי הפזמונאי יורם טהרלב, בהשתתפות אמנים מדור צעיר.
באוגוסט 2011 שוב נעשה ניסיון למשוך קהל צעיר עם מופעים של להקות דוגמת הדג נחש.
בערב הפותח של הפסטיבל הופיע על הבמה המרכזית מיקי גבריאלוב שארח את שלומי סרנגה, ערב לאחר מכן ארח דני סנדרסון בבמה המרכזית את מזי כהן.
הפסטיבל ממשיך להתקיים מדי שנה בקיץ, כאירוע עירוני מצומצם אשר נמשך מספר ימים.
"סנוקר" (ידוע יותר בשם "חגיגה בסנוקר"), הוא סרט קומדיה ישראלי שעלה לאקרנים בשנת 1975 ונמנה עם ז'אנר סרטי הבורקס.
הסרט הוא אחד מסרטי הפולחן הישראליים המפורסמים בכל הזמנים, ומכר 607,000 כרטיסים בישראל.
חנוכה וגברי הם צמד חברים נוכלים.
חנוכה (זאב רווח) הוא בעל בית קפה שהוא גם מועדון סנוקר, המשכנע אנשים להמר על סכומים גדולים במשחק נגד גברי (גבריאל - יהודה ברקן), ומעודד אותם לכך באומרו שגברי "הפראייר הכי גדול כאן".
לבית הקפה מגיע מושון (טוביה צפיר) וכאשר הוא מחנה את רכבו הוא הורס את טמבון הרכב שמאחוריו – אולם הוא לא יודע שזו מתיחה של חנוכה וגברי, העושים זאת באופן קבוע וגורמים לאנשים לשלם להם על כך פיצויים.
כאשר מושון מוציא כסף לשלם לחנוכה על הפגיעה ברכבו – חנוכה מבחין בעובדה שלמושון יש הרבה כסף, והוא משכנע אותו לשחק נגד גברי.
מושון מפסיד במשחק ומבין שבעצם הוא היה קורבן לעוקץ.
סלבדור (יוסף שילוח), דודו של מושון, מגיע לארץ כדי לחתן את בן אחותו שכבר מעוניין בבתו של הרב, וכן גם נתן לו סכום כסף גדול עבור טיפול בשיניו והוצאות אחרות.
סלבדור מבין שאחיינו הפסיד את כל כספו במשחק סנוקר.
מושון מספר לדודו על צמד הנוכלים, ושניהם הולכים אל הסנוקרייה למשחק בו סלבדור ומושון מביימים משחק בו מושון ניצח.
חנוכה, שחושב שמדובר ב"פראייר" פוטנציאלי, משכנע את סלבדור לשחק נגד גברי, ולהמר על סכום גדול.
סלבדור, בהיותו שחקן מקצועי, מנצח ללא החטאה אחת, ודורש את הכסף שהובטח לו.
מכיוון שאין לגברי וחנוכה סכום כזה, חנוכה שולף פנקס צ'קים ששכח אחד הלקוחות על השולחן.
חנוכה וגברי חותמים על הצ'ק במשותף.
סלבדור מתברר כמיליונר ואיש פשע מאורגן.
הצ'ק חוזר, וגברי מתכוון למכור את דירתו על מנת להחזיר את החוב, אך יש בעיה, לפי צוואת אביו אסור לו למכור את הדירה עד שאחיו התאום עזריאל (המגולם אף הוא על ידי ברקן והוא ההיפך הגמור מאחיו גברי) – יתחתן.
הבעיה גדולה אף יותר בשל העובדה שלגברי אין כל קשר עם אחיו, בשל הבדלי ההשקפה הגדולים ביניהם.
עזריאל עובד בחנות הירקות, ומאוהב ביונה בתו של הרב שמש.
חנוכה מתחזה לשדכן בשם "רבי חנוכה בן משה הלוי", ומנסה לשדך בין עזריאל ליונה בעזרתו של גברי שמתחזה לעזריאל.
מושון, בעזרתו של סלבדור, מנסה להגיע אף הוא לליבה של בתו של הרב, אך היא איננה מעוניינת בו.
במהלך ארוחה שאליה זימן הרב בטעות את שני החתנים המתחרים על ליבה של בתו, מגלים שני הצדדים (מושון וסלבדור, חנוכה וגברי) את מועמדותם לשאת את בתו של הרב.
סלבדור מציע לגברי לוותר עליה בתמורה לביטול החוב, אך גברי מסרב.
סלבדור מציע משחק סנוקר בו יעמדו על הכף גם החתונה וגם החוב, ולכך גברי מסכים.
באותו הזמן – ללא ידיעתם של גברי וחנוכה – עזריאל שיוצא מתפילה בבית הכנסת "אהל יעקב" מתארס עם בתו של הרב, לאחר החלטת הרב ואשתו.
עזריאל רץ לספר זאת לאחיו, לאחר שלא התראו במשך שנים.
הוא מגיע אל בית הקפה ופוגש שם בסלבדור, המשוכנע שמדובר בגברי.
סלבדור דוחק בעזריאל לשחק נגדו.
כתוצאה מחוסר ידע במשחק, עזריאל חובט בעזרת המקל הפוך, ובאמצעות מכה חזקה במיוחד הוא מכניס את הכדורים ומנצח את סלבדור.
לאחר שהפסיד, סלבדור נותן לעזריאל את הצ'ק, ומודיע לו שזכה גם בבת הרב.
עזריאל מבולבל, ובדיוק באותו הרגע נכנס גברי, מה שגורם לסלבדור לאבד את ההכרה.
עזריאל מבין שאחיו עזר לו להשיג את בתו של הרב, אך הוא מרגיש כי היא מאוהבת בגברי אחיו ולא בו.
לחנוכה וגברי נודע כי עזריאל ברח והשניים לא מצליחים לאתר אותו.
במהלך החיפושים מודיע חנוכה לגברי שאם לא ימצאו אותו – גברי ייאלץ להחליף את עזריאל בחתונה.
בזמן החתונה נראה כאילו גברי ובתו של הרב עומדים תחת החופה, אך כאשר החתן שובר את הכוס המצלמה חושפת את גברי המאושר עומד בצד צופה בחתונה, כאשר ניתן להבין שעזריאל נמצא לאחר כמה ימים שלא ראו אותו, וכמובן התייצב לחתונתו עם בת הרב, יונה.
לאחר מכן מברך גברי את אחיו עזריאל, ואת הכלה הטרייה יונה.
לחתונה מגיעים מושון ודודו סלבדור, והם מודיעים לרב כי מושון מצא את בת זוגו, ריקי, מלצרית בית הקפה, אותה הכיר מושון בארוחה בביתו של הרב.
חנוכה מגיע בתור בן דודו של השדכן שגילם, ומבקש בשמו 200 לירות כשכר טרחה.
למרות שהרב נעתר ומשלם, חנוכה מחזיר לו את הכסף, ואומר לו כי זו מתנה עבור הזוג הטרי.
מפיק הסרט שמחה זבולוני, עבד בשנות השישים כמפיק סרטים באיראן.
משם שאב השראה ליצירת תסריטים לסרטים שיצר בישראל, שאליה חזר ב־1968. לאחר שהפיק את הסרט "צ'רלי וחצי" החל לעבוד על "סנוקר" יחד עם שותפי ההפקה יצחק יוספיאן ומשה סיני.
זבולוני זכר סיפור של סרט איראני המספר על שני אחים ממוצא ספרדי המתחלפים ביניהם, ובסיפור הזה השתמש כבסיס לתסריט.
כך סיפר זבולוני בריאיון לידיעות אחרונות: "לפני הכל צריך לתקן כאן עוול היסטורי שמרגיז אותי בכל פעם מחדש: בניגוד למה שכתוב במילוני האינטרנט למיניהם, 'סנוקר' לא תורגם ולא הועתק מאף סרט איראני.
כל מה שזכרתי היה סיפור על שני תאומים ממוצא ספרדי שמתחלפים בתפקידים שלהם, ותסכים איתי שכמותו יש לא מעט לאורך ההיסטוריה.
עם הרעיון הזה הלכתי לתסריטאים אורי דן ואלי תבור, וביקשתי מהם לכתוב את התסריט המתאים".
התסריטאי אלי תבור מספר שקיבל השראה מהמחזה "קומדיה של טעויות" מאת ויליאם שייקספיר.
סצנות הסנוקר המרכזיות, שבהן יהודה בארקן וזאב רווח משחקים סנוקר ומרמים את הלקוחות, צולמו בבית קפה קטן בשכונת מורשה ברמת השרון, שבו היו שולחנות סנוקר שהוסבו לסט הצילומים, וביפו- בתוך בית־ספר ישן שהוסב לסט למשך כשבועיים.
הסרט צולם במשך חמישה שבועות ורוב הדיאלוגים בסרט מאולתרים.
כך למשל המשפטים הידועים מהסרט "יא וואראדי איזה קציצה", "הוא לא בישל, כבוד הרב", "מי הם עשרת הצדיקים שעוד בחייהם הובטח להם גן עדן" – כולם אולתרו על סט הצילומים על ידי השחקנים.
על התסריט סיפר זבולוני: "שבוע לפני שהצילומים היו אמורים להתחיל...
לא הייתה לנו ברירה – בועז ואני נכנסנו למרתון של כתיבה.
כשהתחילו הצילומים, הייתי מעביר לבועז דף חדש לסט הצילומים בכל יום, ושם הוא והשחקנים כבר היו מאלתרים סביב הטקסט".
ויהודה בארקן סיפר: "כשהסתיים יום צילום לא ידענו מה עומד להיות ביום הבא.
הרי בדרך כלל יש תסריט ומודיעים לך בהפקה בדיוק מה הולכים לצלם למחרת.
כאן זה לא היה אף פעם.
כמעט ולא היה מה ללמוד בעל־פה.
בכל בוקר באנו דרוכים לגלות מה בועז הכין בלילה, וזה שיגע אותנו אבל גם שמר על טריות שראו בסרט".
על כתיבת המוזיקה לסרט סיפר מתי כספי: "לא הייתי מנוסה בכתיבה לסרטים, אבל איכשהו ידעתי מה אני צריך לסרט הזה.
כתבתי מוזיקה שמחה וגם ליין של מוזיקה רומנטית, עצובה".
נעימת השיר ברית עולם, שהושמע לראשונה בסרט ללא מלל, ולאחר מכן יצא כשיר מרגש ומצליח, את כתיבת המילים לשיר כתב היוצר והפזמונאי אהוד מנור.
את פתיח הסרט הלחין מתי כספי יחד עם התזמורת באולפן.
"ראינו את הצילומים על מסך גדול וממש ניגנו לפי התמונה, לפני שהלחנתי את נעימת הנושא ראיתי תקציר של הסרט, הרגשתי את האווירה ויצא לי דבר נחמד כזה, מתגלגל".
שמו של הסרט הוא "סנוקר" ולא "חגיגה בסנוקר".
מפיק הסרט שמחה זבולוני אמר בראיון שנשאל לשמו של הסרט "כאשר הסרט יצא בווידאו ביתי המפיצים ביקשו לשנות את השם כדי למשוך קהל לספריות הווידאו, וכן גם קהל להצגה נוספת של הסרט בבתי הקולנוע, וכך זה השתרש".
הסרט מותג "סנוקר סרט שכולו חגיגה", ומאז מוכר יותר בשם חגיגה בסנוקר.
בנוסף סיפר המפיק משה אדרי כי כחמש שנים לאחר יציאת הסרט, בתקופה שבה ניהל את קולנוע "מקסים" בתל אביב, נדרש להציג סרט בעל פוטנציאל הצלחה גבוה.
לשם כך החליט לשנות את שמו של הסרט, מתוך כוונה ליצור רושם שמדובר בסרט המשך, אסטרטגיה שלדבריו אכן עבדה.
אדרי ציין כי בהצגתו השנייה הגיע הסרט לנתון מסחרי יוצא דופן של כ-300,000 כניסות בבתי הקולנוע, בנוסף על הצלחתו הראשונית בשנת 1975.
עוד הוסיף אדרי כי נקט שיטה דומה גם בסרטו של זאב רווח, "רק היום", ששמו הוחלף ל"חגיגה בשוק" בשל התרחשות העלילה בשוק.
גם סרט זה הופץ בקולנוע "מקסים", וגם במקרה זה חשב הקהל שמדובר בסרט המשך לסרט המצליח, מהלך שתרם להצלחתו המסחרית.
מבקרי הקולנוע קטלו את הסרט.
שלמה שמגר (מבקר הקולנוע של "ידיעות אחרונות" בשנות השישים והשבעים) כתב ב־29 ביוני 1975: .
ב־2010 אמר על כך בועז דוידזון: "נו, אז כתבו.
איפה הם כל אלה שכתבו, ואיפה אנחנו?" הסרט הצליח מסחרית מצאתו לאקרנים, ובמשך השנים הפך לסרט "קאלט" שטקסטים רבים מהסרט מצוטטים בשפת היום יום,
ונחשב לאחד הסרטים האהובים ביותר כסרט קומדיה ישראלי.
במאי 2013 העלה הבמאי אורי פסטר מחזמר המבוסס על הסרט.
שחקנ/ית דמות ניר לוי גבריאל (גברי) לוי / עזריאל לוי זאב רווח חנוכה אריה מוסקונה סלבדור עידו ביאליק מושון אופיר בן שטרית יונה שמש, בת הרב חיים זנאתי הרב יוסף שמש חיים זנאתי יעקב חלפון מיקי קם ג'רלדין
במהלך השנים הוצע להפיק סרט המשך בשם "סנוקר 2", כאשר רק חלק מחברי הסרט המקורי הסכימו להופיע בסרט ההמשך.
תוכניות אלו נגנזו בעקבות פטירתו של יוסף שילוח בשנת 2011 ובהמשך מותו של בארקן בשנת 2020.
בשנת 2010, שמחה זבולוני שהפיק את הסרט הראשון ביקש להפיק גרסה חדשה בשיתוף עם המפיק משה אדרי.
בעלילת הסרט שהוצעה עזריאל (יהודה בארקן) מושלך לכלא, ואשתו יונה (ניצה שאול) נשארת לפרנס את המשפחה לבדה.
בינתיים אחיו התאום של עזריאל, גברי (בארקן) מנהל מועדון סנוקר - ואילו חנוכה (זאב רווח) מפעיל מזנון במועדון.
גם סלבדור (יוסף שילוח), יופיע בסרט ההמשך יחד עם בן אחותו מושון (טוביה צפיר).
הנבל בסרט נקרא "ניסים עמיגא" ויועד להיות אורי גבריאל.
"חרמון", יד ימינו של עמיגא העבריין, היה אמור להיות שלום מיכאלשווילי.
בארקן ציפה שהסרט יהיה "מתאים גם לחרדים" ומוכן ב-2016. דבר שלא הבשיל והתקדם, כאשר אף תסריט גם בעיני בארקן לא היה מספיק טוב לסרט המשך.
בסדרת הטלוויזיה "אחורי החדשות" הייתה סצנה פארודית על דמותו של חכם חנוכה שאותו גילם זאב רווח לדמות קראו בסדרה חכם חכמון ואותה גילם השחקן דני שטג.
בסדרת הטלוויזיה "צחוק מעבודה" עשו מערכון פארודי על דמותם של שחקני הסרט "חגיגה בסנוקר" מה קרה איתם מאז סיום הסרט ואיפה הם נמצאים היום.
בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "החברים של נאור" בפרק "המתחזה בפייסבוק חלק ב" היה תורניר סנוקר שהפרשנים של התורניר היו יהודה בארקן וזאב רווח.
בפרק הזה היו כל מיני משפטים ומוטבים שהיו בסרט "חגיגה בסנוקר".
עידו בארקן בנו של השחקן יהודה בארקן הוציא סרטון המשך על דמותם של עזריאל וגבריאל על איפה הם נמצאים היום בחייהם והסרטון נקראה "עזריאל וגבריאל בארץ הפלאות".
באחד מפרקי העונה השנייה של "חסמבה דור 3" אלימלך זורקין (המגולם אף הוא על ידי רווח) התחזה לחכם חנוכה על מנת לחטוף עם שני ילדיו את הזקן (ניקו ניתאי).
השם העממי בארץ שניתן לפריט הלבוש בפורים "משקפי הפרופסור", זה "משקפי חנוכה".
בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "הקלמרים" קפטה ובורמן ניסו לשדכך בין ילד וילדה קפטה התחפש לשדכן בשם חכם קפוטה וניסה לשדכך בניהם.
דמות זאת היא פארודיה על דמותו של חכם חנוכה שאותו גילם זאב רווח.
שם של הפרק הזה נקרא "חכם קפוטה".
בסדרה "סופשלי" שחר חסון מראה לסופשלי המלאך (המגולם אף הוא על ידי רווח) את חגיגה בסנוקר, ובהמשך סופשלי מרכיב את משקפי החכם חנוכה ומצטט משפט מהסרט.
בסדרה אילת, דמותו של עומרי (עומר חזן) מעריצה את הסרט, הוא עצמו שחקן סנוקר ומספר שאביו (חי דוידוב) נהג לעבוד על אנשים בסגנון גבריאל וחנוכה על שולחן סנוקר.
ישנו קטע בו הוא ממחיז באמצעות בובות את סיפור הסרט לקרני (מיקה צור).
פרטים אודות הסיפורים מאחורי הפקת הסרט וראיונות עם היוצרים והמשתתפים מופיעים בסרטים התיעודיים "אנחנו לא ניפרד לעולם" אודות יהודה בארקן ו"ימים טובים: סיפורו של זאב רווח", את שניהם ביים אלון גור אריה.
בפרסומת לחברת השכרת הרכב "Freesbe" השתמשו בדמויות של גברי וחנוכה שעובדו בטכנולוגיה של בינה מלאכותית.
בשנת 2025 בפרויקט שנקרא "סנוקר ורטיקלי" בו הסרט עבר עריכה מחודשת וקוצר לשני פרקים של 6 דקות, כשבטכנולוגיית בינה מלאכותית נוספו לתמונה חלק עליון ותחתון שלא היו קיימים בסרט המקורי.
הפרויקט נערך על ידי דניאל יוסף עבדו והבמאי אלון גור אריה, בשיתוף טיק טוק ישראל והושק ביום העצמאות.
חגי סגל (נולד בכ"ב בשבט התשי"ז, 24 בינואר 1957) הוא עיתונאי, סאטיריקן ופובליציסט ישראלי.
כותב בעיתון "מקור ראשון", ובשנים 2014–2023 שימש עורכו.
בשנת 1980 נמנה עם חברי המחתרת היהודית ובעקבות פעילותו הורשע בעבירות של גרימת חבלה חמורה וחברות בארגון טרור ונידון לשלוש שנות מאסר.
סגל נולד בחיפה לשלום סגל, יליד רומניה שעלה ארצה במסגרת העלייה הרביעית, שהוריו היו מהמשפחות המייסדות של שכונת אחוזת שמואל (אחוזה).
אביו שלום סגל איש האצ"ל ומזכיר בתנועת החרות ואמו אביבה סגל, משוררת ילידת אנגליה שעלתה ארצה ב-1947. הוא גדל בעכו.
סגל הוא אחיינו של ידידיה סגל, איש האצ"ל שנחטף בידי אנשי ההגנה ומאוחר יותר נמצאה גופתו.
למד בתיכון הדתי "קנדי" בעכו.
את שירותו בצה"ל עשה במערך הנ"מ וכמדריך טירונים.
סיים תואר ראשון במתמטיקה ב, הצטרף להתנחלות עפרה ונמנה עם ראשוני עורכי הירחון "נקודה".
בשנת 1980 השתתף, במסגרת ארגון הטרור שכונה לימים "המחתרת היהודית", בהתנקשות בראשי הערים הפלסטינים שחלקו בה היה מלכוד מכוניתו של ראש עיריית רמאללה, כרים ח'אלף, ומלכוד דלת המוסך של ראש עיריית אל-בירה, איבראהים טאוויל.
מטען הנפץ הראשון התפוצץ וגרם לקטיעת רגלו של ח'אלף, והשני לעיוורונו של חבלן מג"ב סלימאן חירבאווי, שנשלח לנטרל את המטען.
סגל נתפס בשנת 1984 עם שאר חברי המחתרת והורשע בעברות של גרימת חבלה חמורה, החזקת נשק ופעילות בארגון טרור.
הוא נידון לשלוש שנות מאסר בפועל ושנתיים על תנאי.
במהלך מאסרו כתב את הספר "אחים יקרים", העוסק בפעילותה של המחתרת.
סגל היה שדרן וראש מערכת החדשות ב"ערוץ 7", עורך הירחון "נקודה", ובעל טור בעיתונים "חדשות", "מעריב", "בשבע", ידיעות אחרונות ו"מקור ראשון".
פרסם מספר ספרים: "התנחלות דמה", ספר סאטירי על המתנחלים; "ימית סוף", העוסק בקורות התנועה לעצירת הנסיגה מסיני; "והיום עוטפים בזה דגים", שנכתב במשותף עם אורי אורבך ו"כבשה טרפה זאב" שנכתב גם הוא עם אורבך ומציג את תגובת התקשורת והפוליטיקאים לטבח מערת המכפלה כצבועה לכאורה.
בשנת 2003 נבחר לחתן הפרס לביקורת התקשורת מטעם "האגודה לזכות הציבור לדעת".
באותה שנה הועמד לדין, עם מנהלים נוספים בתחנת הרדיו "ערוץ 7", בגין חלקו בשידורים הבלתי חוקיים של התחנה, ונידון לשישה חודשי מאסר על תנאי וקנס בסך 30,000 ש"ח.
ב-8 ביולי 2014 מונה לעורך הראשי בעיתון "מקור ראשון".
הוא הגיש את תוכנית האקטואליה "ראש בראש" בערוץ הכנסת.
בעבר הגיש יחד עם זהבה גלאון ואנשי ציבור מתחלפים אחרים.
ב-2025 פורסם ספרו "משיח בשדה בוקר" העוסק ביחסיו של בן-גוריון עם אנשי ימין, עם לאומיות, עם ארץ־ישראל השלמה, ונושאים נוספים שבין ימין לשמאל.
סגל נשוי ואב לחמישה, בהם העיתונאים ארנון סגל ועמית סגל.
אחייניתו היא הסופרת רותי טננולד.
גיסו הוא הרב הלל גפן, מרבני ישיבת בית אל.
אחים יקרים - קורות המחתרת היהודית, ירושלים תשמ"ז.
יחד עם אורי אורבך, והיום עוטפים בזה דגים - נבואות חורבן ומעשיות 1967–1992, ספריית בית אל, תשנ"ב.
התנחלות דמה - ספר סאטירי על המתנחלים, ספריית בית אל תשנ"ב.
הוצאה מחודשת ומעודכנת בשם חמש דקות מכפר סבא, תשע"ג.
יחד עם אורי אורבך, כבשה טרפה זאב - סיפור מהג'ונגל, סיפור על רקע הטבח בחברון, ספריית בית אל תשנ"ד.
מונכון: מילון ערוץ 7 לעברית משודרת ומוסף אתיקה, בית אל תשנ"ח, מהדורה מעודכנת שם תשס"א.
ימית, סוף., המאבק לעצירת הנסיגה בסיני, ספריית בית אל תשנ"ט.
בעריכתו, הכתובת הייתה באוויר, ערוץ 7 בעידן אוסלו, ספר ותקליטור, בית אל תשס"ג.
יחד עם אורי אורבך, הבטחתם יונה – תחזיות שווא עיתונאיות 2000–2006, ירושלים תשס"ו.
רק לא מלחמת אחים - פרשת מותו של איש אצ"ל ידידיה סגל (דודו של חגי) שנחטף בידי ארגון ההגנה, בית אל תשס"ט.
שטחים תמורת חלום - יומן לאומי מתש"ח ועד הלום, ידיעות ספרים, תשע"ג.
משיח בשדה בוקר - לגלות מחדש את בן-גוריון, ידיעות ספרים, תשפ"ד.
חגיגות נבי מוסא הן מנהג עלייה לרגל שבו פקדו מאמינים מוסלמים מאזור ארץ ישראל את המסגד במדבר יהודה, כעשרה קילומטר דרומית ליריחו וכעשרים קילומטר מזרחית לירושלים, שבו לפי מסורתם קבור נבי מוסא (השם הערבי של הדמות התנ"כית משה רבנו).
המוסם נחוג כל שנה באביב, באופן בלתי תלוי בלוח השנה המוסלמי.
במשך הזמן התפתח לחג פן חברתי ופוליטי, ובתקופת היישוב נהפך החג למוקד הפגנות לאומניות ואנטי-ציוניות (בהן מאורעות תר"פ), עד שהמשטר הבריטי אסר על מנהג העלייה לרגל ב-1937. על בנייני נבי מוסא ועל קבלת פני החוגגים, היו ממונים בני משפחת אל-חוסייני.
מאז היו ניסיונות רבים לחדש את מסורת העלייה לרגל לקבר, אבל החשש שלאומנים פלסטינים ינצלו את החג לשלהב את ההמון למטרות פוליטיות גרם לממשלות הבאות ששלטו במתחם הקבר להמשיך ולהגבילה.
לכן מצא תירוץ נוח שיבטיח המון מוסלמי באזור העיר לעת כל צרה.
הסבר זה גם מתיישב עם העובדה שלמרות האופי המוסלמי של החג, הוא נחוג לא לפי לוח השנה המוסלמי אלא לפי לוח השנה של הכנסייה האורתודוקסית: החג מתחיל ביום השישי שלפני השבוע הקדוש.
על פי תזמון זה, ההמון המוסלמי היה אמור לחזור ממתחם הקבר לירושלים בדיוק כשהעולים הנוצרים החלו להגיע לחג הפסחא.
להשערה זו אין עדות מבוססת.
כמו דמויות אחרות בתנ"ך, גם משה נזכר בקוראן, בו הוא מופיע בשם "מוסא".
באסלאם נהוג שכל אדם שאלוהים מתגלה לו הוא נביא.
למשה חשיבות רבה באסלאם - מלבד מוחמד, מוסא הוא הנביא המוזכר ביותר בקוראן, ורוב פרטי סיפורו של משה שמופיעים בתורה מופיעים גם בקוראן, החל בהטמנתו בתיבה ביאור וכלה בסיפור יציאת מצרים והמסע במדבר.
אחת הפרשנויות הנפוצות באסלאם היא שמוסא היה סולל דרכו של מוחמד, שגם אליו נגלה אללה וכמו משה היה עבדו הנאמן ועשה כמצוותיו, ומכך טבעי לכבד אותו בחג.
ייתכן שקישור החג בנבי מוסא נבע מקרבת מועד החג לחג הפסח היהודי שבו הוציא משה את בני ישראל ממצרים, אירוע שכאמור מוזכר בקוראן.
השאלה היותר מורכבת היא מקור האמונה על מקום קבורתו.
בתנ"ך כתוב במפורש שמשה לא נכנס לארץ ישראל אלא נפטר בארץ מואב ושם נקבר במקום לא ידוע, ככתוב:
לעומת זאת, הקוראן לא מדבר על מותו של משה או מקום קבורתו.
לפיכך הטענה שקברו של משה נמצא בתוך גבולות ארץ ישראל אינה סותרת את הקוראן.
מיקום הקבר אינו מסתמך על מקור דתי כלשהו, ועל פי גרסאות מסוימות מקום קבורתו של הנביא נתגלה לצלאח א-דין בחלום, והוא זה שבנה מצבת זיכרון במקום.
אם כן, סביר להניח שצלאח א-דין בחר את המקום בגלל קרבתו לירושלים.
קיימים אתרי תפילה מוסלמים, המכונים "מקאם", שחוקר ארץ ישראל יוסף ברסלבי סבור נבחרו להיות בנקודה נישאה, שממנה רואים מקום קדוש מרחוק.
לפי דעה זאת, אפשר גם לראות בנבי מוסא אתר בו ניתן להשקיף על ערבות מואב ועל הר נבו.
אפשר למצוא לכך דוגמאות נוספות.
בספרו "נקמת האבות" מתאר יצחק שמי את המיתוס הדתי שנתווה סביב המוסם.
במשך החג נהגה כל אחת מהערים הגדולות באזור לשלוח משלחת משלה לחג, ולכל משלחת היה דגל משלה שנישא בגאווה על ידי מנהיגה.
רוב המשלחות באו משכם, חברון, ירושלים ויריחו, אולם היו גם שבטים בדווים שהגיעו מהנגב וגם עולי רגל שהגיעו מיפו ומחיפה.
המשלחות התאספו קודם בירושלים, על הר הבית בחצר "אל-חרם א-שריף", שם התפללו העולים במסגד אל-אקצא.
מה"חרם" הוציאו את דגל ירושלים ומשם החלו במסע למסגד שבו שכן הקבר.
הקבר נמצא בלב מדבר יהודה, כעשרה קילומטר דרומית ליריחו וכעשרים קילומטר מזרחית לירושלים.
המסגד מוקף בפצלי שמן שחורים (אבן ביטומנית) בהם השתמשו עולי הרגל לחימום ובישול.
צלאח א-דין היה הראשון שבנה מסגד על מתחם הקבר, אך המבנה הנוכחי נבנה על ידי הממלוכי ביברס בשנת 1269, כפי שניתן להסיק מהקדשה בערבית שמתנוססת על אחד מקירות המסגד.
במשך הזמן, נוספו למסגד עוד אגפים כדי לשרת את עולי הרגל הרבים שפקדו את הקבר מדי שנה, וגם הוסף בית קברות גדול מחוץ לחומות המסגד שבו נטמנו עולי רגל שנפטרו בעת החג ומכובדים שביקשו להיקבר ליד המתחם.
משכן הקבר בנוי בסגנון מוסלמי קלאסי האופייני לימי הביניים, מבנה מפואר בעל עשרות כיפות לבנות וחצר גדולה הפונה לכיוון מכה שבה יכלו עולי הרגל להתמקם במשך החג.
במתחם כ-120 חדרים, והוא משתרע על כ-5,000 מטר מרובע.
חגיגות נבי מוסא נמשכו שבוע שלם, במקביל לשבוע הפסחא של היוונים-אורתודוקסיים, וזאת כדי לקבץ בירושלים מוסלמים רבים ככל הניתן, שהיו מהווים משקל נגד לעליות לרגל של הנוצרים שחלו באותה עונה.
אלפי מוסלמים היו מגיעים לירושלים מדי שנה.
אולם מלבד שבוע המוסם עצמו בירושלים, ימי ההתארגנות והמסע של המשלחות האזוריות שבאו מחוץ לירושלים היו מאורע בפני עצמו.
יום השישי שלפני יום השישי הראשון לחגיגות, נקרא "יום השישי של הקריאה" (ג'ומעת אל-מונאדאת), והימים שעד יום השישי הראשון לשבוע החגיגה נקראו "לילות הכוננות" (לילת אל-וקפה).
לקראת החג, החלו עולי הרגל מהערים הגדולות לצאת למסע לקראת ירושלים.
פשוטי העם הלכו ברגל, בעוד שהאפנדים רכבו על סוסים (ונשותיהם ומשפחתם בכלל הובלו למתחם הקבר מבעוד מועד).
כבר בשלב זה החלו החגיגות: בדרך נהגו לעצור בתחנות שונות, בפרט בקברי צדיקים, ושם לפרוץ בשירה ומחול דרווישים, בלווי תופים וחלילים.
כשהגיעו לירושלים, התמקמו עולי הרגל במחנות על פי מקום מוצאם.
בשיאו, מפקד עולי הרגל הגיע לאלפים.
בבוקר יום שישי הראשון לחגיגות, הוא "יום השישי של הירידה" (ג'ומעת א-נזלה), התקבצו ההמונים ברחבת הר הבית לתפילות הבוקר.
לאחר תפילת הצהריים של יום שישי, הייתה השיירה יוצאת לנבי מוסא דרך שער האריות, כשאלפי אנשים מתקהלים כדי לצפות בה.
הקהל יצא לכיוון הקבר, חלקו ברגל, חלקו ברכיבה, ולימים חלקו גם במכוניות ומשאיות.
מכיוון שירושלים הייתה חלק אינטגרלי מהחג, לפעמים נקרא המואסם על שמה, "חג' אל קודס".
במשך שבעת ימי החג הקימו העולים מחנות סביב הקבר והעבירו את הזמן בפולחנים דתיים, שירה, ריקודים וחגיגות, סעודות, אירועים מיוחדים, משחקים ותחרויות ושיחות חולין.
מכיוון שלחג התכנסו עולי רגל מכל רחבי הארץ, הייתה זו הזדמנות להחליף מידע ולשמור על קשר עם קרובים רחוקים.
לאווירה החגיגית הצטרפו גם רוכלים על רחבת המסגד בו שוכן הקבר שניצלו את ההזדמנות למכור את מוצריהם לקהל גדול.
כל יום במשך השבוע היו יוצאים עולי רגל מירושלים בתהלוכות להצטרף לחוגגים.
שיירות היו מגיעות ועוזבות מדי יום.
חלק מהמבקרים התאכסן בחדרים ואחרים לנו באוהלים על הגבעות סביב הבניין.
אחד מהאירועים הפופולריים בחג היו מרוצי סוסים שנערכו מחוץ למתחם הקבר.
יש הסוברים שתחרויות אלו הן זכר עוד מימי צלאח א-דין, בהם נהגו פרשים ערבים להצטרף לתהלוכה ולהפגין כוח כמול קהל הצליינים הנוצרים שפקדו את ירושלים במפגן אימונים.
בספרו "נקמת האבות" תיאר יצחק שמי אחד מהמרוצים האלו:
בגמרו את הכנותיו שלף את סיפו, ונתן אות לרוכבים להתחיל במרוץ הסוסים.
לחצו אלה ברגליהם את סוסיהם, הרעישום בכידונים שנופפו ממעל להם והשתרעו אלה לקראת אלה במרוצה שוטפת ובשאגות קרב פראיות.
בהיזהרם לבל יעברו את הגבול, התאמצו לפגוע בראשי המתחרים של הצד שכנגד בכידונים אשר בידיהם, ובהתקרבם, שחו ויורידו כולם את ראשם בבת-אחת, משכו במתגי סוסיהם ויסוגו אחור; התקדמו שוב בצריחה כדי לחזור ולהירתע.
שבו על עקבם ועמדו עמידה זועמת כשהם נושמים בחזקה, פניהם לאופק וכידוניהם על כתפם.
בתום ימי החג חזר ההמון לירושלים, בצהרי יום חמישי הקדוש על פי הכנסייה האורתודוקסית (היום שלפני יום שישי הטוב).
למחרת, ביום שישי, היו המונים נאספים לתהלוכת הדגלים (זפת אל-עלאמאת), בה נישאו דגלי כיפת הסלע והנביא ממסגד אל-אקצא אל מסגד הכיפה, מבצע שבעלת הזכות המסורתית עליו הייתה משפחת אל-קוטוב הירושלמית.
ביום הזה וביום שלאחריו, קבוצות המבקרים היו עוזבות את ירושלים בתהלוכות פרידה עם דגלים ותזמורות.
בתקופה העות'מאנית, ככל הנראה במאה ה-19, הופקדה האחריות על המסגד בנבי מוסא בידי משפחת אל-חוסייני, והם אלו שארגנו את התהלוכות מדי שנה וסיפקו אוכל לחוגגים.
על פי המסורת, היה המופתי של ירושלים הדמות המרכזית בניהול החגיגות, שהפכו בעידודו לחגיגה לאומית גדולה והפגינו את חשיבותו.
הקונסול הבריטי בירושלים באמצע המאה-19, ג'יימס פין, תיאר בספרו את קהל החוגגים המגיע לירושלים:
המפגש השנתי בין משלחות של עולי רגל מכל חלקי ארץ ישראל הדרומית והמרכזית, וכן מעמדו החשוב של החג בדת העממית של ערביי ארץ ישראל, יצרו תחושה של קשר בין חלקי הארץ, שעד תקופת המנדט הבריטי לא הייתה יחידה מנהלית בפני עצמה, אלא מחולקת למחוזות שונים.
עם התעוררות תנועות לאומניות בקרב ערביי ארץ ישראל בתחילת שנות המאה ה-20, התפתח לחג נבי מוסא פן לאומני.
מכיוון שבחג התכנסו תושבי האזור, החג תרם ליצור זהות משותפת לבני ערים וכפרים שלרוב היו מנותקים אחד מהשני.
מנהיגים לאומנים פלסטינים, בפרט החג' אמין אל-חוסייני (אחיינו של ראש עיריית ירושלים ולימים המופתי של ירושלים), ניצלו עובדה זאת להתסיס את קהילת ערביי ארץ ישראל כנגד התנועה הציונית וההתיישבות היהודית.
מהר מאוד החל החג ללבוש ממדים אנטי-ציונים, שגלשו לבסוף לאלימות.
לאור הרקע המשוער של החג, תמיד היה לחג פן מיליטנטי.
רבים בקהל היו חמושים, ובשנים קודמות נהגו להטיל אימה על קהילות נוצריות שנקרו בדרכן.
גם מתיחות בין המשלחות השונות לפעמים הסתיימה בדמים: כדוגמה, יצחק שמי ביסס את ספרו "נקמת האבות" על אירוע משנות המאה העשרים המוקדמות בהן מריבה על דגל של אחת המשלחות הסתיימה במותם של מנהיג משלחת עולי הרגל של שכם ושניים מעוזריו ושני חברי המשלחת החברונית.
יונה סוקולובסקי תיאר איך עוד בשלבים מוקדמים מצאו עצמם תושביה היהודים של ירושלים בעין הסערה של ההמון החוזר ממתחם הקבר: "אחר התפילה והריקודים ברחבה שלפני המסגד החל ההמון לשוב לירושלים ברגל.
הראשונים הגיעו לירושלים בשעות אחר הצהרים המאוחרות.
הם היו נתונים באקסטזה דתית, מלוהטים ומסונוורים.
בראשם היה דרוויש לבוש בגד לבן, מנופף חרב גדולה מעל ראשו ומחולל תוך נפנוף החרב לכל עבר.
התהלוכה הייתה נכנסת לירושלים בעד שער האריות ומגיעה עד לצומת עם רחוב הגיא.
שם היה הדרוויש מחולל והקהל שהתאסף סביבו סתם את המעבר בסמטה.
יהודים שעשו דרכם אל הכותל באותה שעה מצאו עצמם נדחקים על ידי ההמון לעבר חרבו המתנופפת של הדרוויש.
לרוב היו נחלצים משם בפצעים קלים ובגדים מושחתים".
בספרם המרדף אחרי הנסיך האדום מביאים מיכאל בר-זוהר ואיתן הבר תיאור נוסף של האווירה האנטישמית שאפפה את החג בתקופה זו: "רוח המדבר שעלתה מעמק יריחו טלטלה את הדגלים, והם נראו מרחוק כגליו של ים סוער.
בסוף הטור צעדו אלפי ערבים, נופפו בסכינים, חרבות ואלות וקראו בהתלהבות ובקצב: "ביסמילה!" ("בשם אללה"), "א-דאולה מענא!" ("הממשלה איתנו"), "אל יהוד כילבנה!" ("היהודים הם כלבינו")."
ב-1920 נפלו חגיגות נבי מוסא וחג הפסח היהודי באותו זמן.
באותה שנה התסיסו אמין אל-חוסייני ועורך העיתון עארף אל-עארף את הקהל בנאומיהם.
ב-4 באפריל, לאחר התפילה המסורתית בתום החג, יצא הקהל בצעקות "איד'בח אל-יהוד, א-דאולה מענא" (טבחו ביהודים, הממשלה איתנו) לעבר הרובע היהודי.
בהיעדר יחידות הצבא הבריטי, שיצאו את העיר כמה ימים לפני כן, נותר לתושבים היהודים להגן על עצמם.
נרצחו שישה יהודים ונפצעו בסביבות מאתיים.
המהומות שככו רק כעבור ארבעה ימים.
ב-1921 מונה אמין אל-חוסייני ל"מופתי הגדול".
בתפקידו זה המשיך לטפח את חגיגות נבי מוסא, והן הפכו ליום חג לאומי-ערבי בכל רחבי הארץ.
הקולונל פרדריק קיש תיאר ביומנו את יציאתה של תהלוכת נבי מוסא מירושלים ב-30 במרץ 1923. במעמד הנציב העליון היהודי הרברט סמואל, ברכו זה את זה רונלד סטורס ואמין אל-חוסייני, כאשר המופתי יושב על סוסו.
ראש התהלוכה, שעמד מאחוריו, קרא אחר כך בערבית את הקריאות "יחי חאג' אמין" ו"הלאה היהודים".
השתלשלות החג מימי המנדט הבריטי ועד היום
ב-1937, כשנה לאחר פרוץ המרד הערבי הגדול שמטרתו הייתה להפסיק את העלייה היהודית לארץ ישראל, אסר השלטון הבריטי על עליית הרגל המסורתית, מחשש שהחג יצית עוד מהומות.
איסור זה המשיך עד אחרי מלחמת העצמאות, כשעבר מתחם הקבר לממלכת ירדן.
בגלל המתיחות שנוצרה עקב ההגירה של פליטים פלסטינים לתחומה של ירדן, המשטר ההאשמי לא שש לחגיגות אלו.
לאחר שנרצח המלך עבדאללה הראשון על ידי מתנקשים פלסטינים שהיו בקשר עם חג' אמין אל-חוסייני, אסרו הירדנים על ההתקהלות הגדולה בהר הבית בתחילת החג, והיקף החגיגות הוגבל למתחם הקבר.
לאחר מלחמת ששת הימים, כשהר הבית ומתחם קבר נבי מוסא עברו לידי ישראל, נמשך האיסור על מנהג העלייה.
המוסם הראשון שהותר היה 50 שנה לאחר האיסור הבריטי, בשנת 1987, ואורגן על ידי הווקף המוסלמי בירושלים.
עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה בסוף אותה שנה, בוטלו שוב החגיגות.
ניסיון נוסף לקיים את מצוות החג נעשה ב-1997, אך הוא היה מצומצם והגבלות על תנועת תושבי הגדה הגבילה את מספר המשתתפים.
חגי שחם (נולד ב-8 ביולי 1966) הוא כנר וירטואוז ישראלי, פרופסור בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב.
שחם נולד ב-1966 בקריית ביאליק, בן למורה למוזיקה, שנהג לנגן מוזיקה קאמרית להנאתו עם חברים.
הוא החל ללמוד נגינה בכינור בגיל שש ובגיל 12, אחרי שעבר בהצלחה מבחן בכיתת אמן עם אייזק שטרן ודורותי דיליי, התקבל ללימודים אצל אילונה פהר, שהתקרבה אז לגיל שמונים, והיה תלמידה האחרון.
בשנת 1985 הוזמן להצטרף אל אייזק שטרן ופנחס צוקרמן בקונצרט גלה בקרנגי הול, ואחריו הזמין אותו זובין מהטה לנגן את הקונצרט הכפול של ברהמס בקרנגי הול.
הוא ביצע כסולן את אותה היצירה עם מישה מייסקי ומהטה בחגיגות השבעים של התזמורת הפילהרמונית (דצמבר 2006).
הוא מופיע גם ברסיטלים ובקונצרטים של מוזיקה קאמרית.
שחם מסייר בקביעות ברחבי אירופה, צפון ומרכז אמריקה, ומנגן בסדרות רסיטלים בינלאומיות ובפסטיבלים.
חגי שחם מקליט בקביעות לחברת "היפריון" הבריטית.
בין הקלטותיו מיצירות יוסף אחרון, ינה הובאי, גריג, ברהמס, ארנסט בלוך, מוצרט ועוד.
בספטמבר 1990 זכו חגי שחם והפסנתרן ארנון ארז בפרס ראשון בתחרות המוזיקה הבינלאומית במינכן, בקטגוריית דואו כינור-ופסנתר.
פרסים אחרים שזכה בהם כוללים פרסים ראשונים בתחרות אילונה קורנהאוזר, תחרות האמן הצעיר של רשות השידור הישראלית, תחרות האקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בתל אביב, ארבעה פרסי קלרמונט, ומלגה שנתית מקרן התרבות אמריקה-ישראל.
מאוגוסט 2007 עד דצמבר 2010 לימד שחם כפרופסור לכינור באוניברסיטת דרום קליפורניה בלוס אנג'לס.
כיום הוא פרופסור בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב, ומדריך כיתות אמן, בעיקר בישראל ובאירופה.
חגי שחם שותף, עם איתי שפירא ועוד מתלמידיה הנאמנים של אילונה פהר, להקמת קרן לזכרה, שמטרתה לחנך דור חדש של מורים לכינור בשיעור קומתה.
משנתו המוזיקלית והחברתית היא לחנך דור של צעירים להקשבה באמצעות המוזיקה.
שחם משמש גם כמנהל מוזיקלי של עמותת מאסטרו.
בני משפחתו הקרובה של חגי שחם גם הם מוזיקאים: רעייתו אפרת שכטר-שחם היא חלילנית שפנתה למנהל עסקים, בתו נעמי שחם (ילידת 1997) היא נגנית קונטרבס, בתו השנייה נגה שחם (ילידת 2001) היא נגנית כינור וויולה, ובנו הצעיר מיכאל שחם (יליד 2003) הוא כנר.
שלושת ילדיו זכו בפרסים ובמלגות.
אחותו היא זמרת המצו-סופרן רינת שחם.
חגי נצר (נולד ב-1945) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לאסטרופיזיקה באוניברסיטת תל אביב, חוקר גלקסיות פעילות, גלקסיות יוצרות כוכבים וחורים שחורים.
בשנת 2005 הוענק לו פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים על תרומתו לאסטרופיזיקה ובמיוחד לחקר גרעינים פעילים של גלקסיות ומדידת מסות של חורים שחורים ענקיים.