tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההנהגה הישראלית העריכה שברית המועצות פועלת לקדם את הכוחות המצרים עד לתעלה ולשתק את חיל האוויר הישראלי בגזרה שלה לפני שתקודם יוזמה אמריקאית להשבת הפסקת האש.
במקביל תעמיק מצרים את הפעילות שלה בגזרה, תוך כדי הגדלת סך הכוחות המעורבים וכמות הפשיטות לגדה המזרחית.
פיקוד צה"ל דן באפשרות לקיים מתקפת מנע שתחרב את מערך ההגנה האווירית המצרית החדש, אך האפשרות נשללה נוכח השיקולים המדיניים, מחשש להסלמת העימות עם ברית המועצות, ומפקד חיל האוויר הוד הבהיר שפעולה נרחבת להשמדת מערך ההגנה האווירית המצרית, שהוא צפוף ומשוכלל בהרבה מקודמו, תהיה במחיר כבד.
ישראל פעלה להגביר את היקף הפעילות שלה נוכח השינוי בעמדת האמריקאים, שהיססו לספק עבורה את הרכש הצבאי החדש וניסו ללחוץ עליה להיענות להפסקת אש מחודשת.
ב-18 ביולי ביצע חיל האוויר את מבצע אתגר - פעולה חריפה נגד מערך ההגנה האווירית המצרית, בשילוב מערכות לוחמה אלקטרונית חדישות, שנרכשו מארצות הברית ונועדו להתגבר על מערכת הנ"מ הרוסית-מצרית.
כתוצאה מהפעולה נעצרה התקדמות מערך ההגנה האווירית המצרי לעשרה ימים.
כאקורד סיום ללחימה נערכו ב-30 ביולי 1970 מבצע "רימון 20" – קרב אוויר באזור התעלה שבו הפילו טייסי חיל האוויר הישראלי חמישה מטוסי קרב שטייסיהם רוסים וב-3 באוגוסט 1970 מבצע "שיער 265" לתקיפת סוללות טילים מצריות וסובייטיות.
קרב האוויר במבצע "רימון 20" היה מקרה תקדימי של עימות ישיר בין ישראל למעצמה (להוציא את תקרית האוויר הישראלית-בריטית).
בחודש שקדם לו התעורר בישראל חשש ממשי כי העליונות האווירית של חיל האוויר תאבד אל מול הכוחות הרוסיים במצרים.
בממשלת ישראל התגבשה התובנה כי מדיניות ההבלגה וההתרחקות מאזורי הפעילות של חיל המשלוח הסובייטי התפרשה כחולשה והביאה להתגרות הולכת וגוברת מצדם, וכי על ישראל לנקוט פעולה שתבהיר לסובייטים את מחירה הגבוה של ההסלמה.
גדלה גם ההבנה שבשלב זה או אחר יתקיים עימות אווירי ישיר בין החילות, ועל כן עדיף שיתקיים בתנאי יוזמה ישראלית.
לנוכח ההתנהגות הבוטחת של הרוסים הוחלט לתכנן קרב אווירי יזום שבו הרוסים יתפתו לרדוף אחר מטוסי חיל האוויר שיחדרו לשטח מצרים ושם יופלו על ידי מטוסים אחרים שיירטו אותם בתכנון מוקפד, ובכך לנצל את יתרונם היחסי של טייסי חיל האוויר הישראלי על מקביליהם הסובייטים.
קרב האוויר עצמו היה גדול במיוחד, עם 14 מטוסים ישראליים ו-24 מטוסים מצריים-סובייטים.
מיד לאחר המפלה הסובייטית ב"רימון 20" הגיע מפקד חיל האוויר הסובייטי, מרשל פאבל קוטאחוב, למצרים, כדי להעריך בקרת נזקים וללמוד את המצב מקרוב.
בראשית העימות, לפני קריסת הפסקת האש, טביעת הצוללת דקר הובילה לחשדות מפני האפשרות שבוצע טיבוע בזדון בידי הצבא המצרי, אך מאוחר יותר התברר שאין שחר לטענות אלו.
היוזמה המצרית התבטאה בפגיעה בכלי שיט בנמל אילת באמצעות צוללני קומנדו ימי שהגיעו מעקבה.
במערב אפריקה נפגעה דוברת קידוח שהייתה בדרכה למפרץ סואץ.
פעולות חיל הים הישראלי כללו פשיטות על מוצבי חוף שנערכו בשיתוף לוחמי שייטת 13: מבצע בולמוס 3, מבצע בולמוס 4, מבצע בולמוס 5 (הראשון שבו עסקו לוחמי השייטת בלחימה יבשתית) והפשיטה על האי גרין.
פעולת הנחיתה המשוריינת במפרץ סואץ - מבצע רביב, תחילתו במבצע אסקורט - הטבעת שתי ספינות טורפדו מצריות במפרץ סואץ על ידי כוח של שייטת 13. יחידה 707 השתתפה במבצע רביב, ומאוחר יותר גם במבצע סרג'נט ובמבצע ויקטוריה, שנערכו בשיתוף עם סיירת שקד.
השיט לישראל וממנה לא נפגע.
לאחר ניסיון הפגיעה במכלית 'קורל-סי' קיבלו מכליות הדלק בים האדום אבטחה צמודה.
הזירה הדיפלומטית והשבת הפסקת האש
בתום מלחמת ששת הימים העניקה ארצות הברית גיבוי לישראל, שהתבטא בין היתר בהחלטה 242 ובפרשנותה, לפיה אל לישראל לסגת מן השטחים שכבשה בלא הסכם שלום של קבע עם שכנותיה הערביות.
ממשל ג'ונסון רצה להתניע את התהליך המדיני במזרח התיכון ולשם כך תמך בהקמתה של שליחות גונאר יארינג, שגריר שוודיה בברית המועצות, שנועדה לתווך בסכסוך מטעם האו"ם.
כאמור העמדה העקרונית של מדינות ערב, מצרים בהנהגתן, הייתה שעל ישראל ראשית כל לסגת מהשטחים ורק מאוחר יותר להתחיל בתהליך המדיני ובמשא ומתן לשלום.
במקביל, שינויים גאו-פוליטיים הובילו לחיזוק יחסי ארצות הברית–ישראל והתלות הישראלית ברכש צבאי מארצות הברית הפך למוחלט כתוצאה מהאמברגו הצרפתי.
החל מ-1969, ארצות הברית הפכה להיות ספקית הנשק הבלעדית לישראל, שבמקביל החלה לפתח תעשיית ייצור נשק עצמאית כדי להפחית את התלות.
ברית המועצות מצידה הגדילה את הגיבוי שהעניקה למדינות ערב, מצרים וסוריה בראשן.
נוכח עלייה על שרטון וחוסר התקדמות של שליחות יארינג, החליטו המעצמות להתדיין ישירות ביניהן במסגרת דיוני ארבע המעצמות (של ברית המועצות, ארצות הברית, בריטניה וצרפת) ודיוני שתי המעצמות (של ברית המועצות וארצות הברית).
לאורך כל מלחמת ההתשה היו ליחסי ארצות הברית–ישראל משקל מרכזי, והסכמות ואי-הסכמות ביניהם היו בעלות חשיבות רבה על מהלכי הלחימה, בדומה להשפעה ולחשיבות הרבה שהיו ליחסי ברית המועצות–מצרים במהלך המלחמה.
בינואר 1969 החליף ממשל ניקסון את ממשל ג'ונסון, ונקט במדיניות של ריאלפוליטיק ודטאנט כדי להפחית את המתיחות בין המעצמות במסגרת המלחמה הקרה.
היה חשש בהנהגה האמריקאית, שהסלמה מחודשת בחזית המזרח תיכונית תפגע במהלך הדטאנט, הסלמה שהתממשה עם נפילת הפסקת האש במרץ 1969. בתוך הממשל החדש, הדעות והגישות היו חלוקות באשר לסכסוך הישראלי-ערבי.
מחלקת המדינה ומחלקת ההגנה דגלו בגישה שקראה ללחוץ על ישראל להגיע לוויתורים בעמדתה ולהפעיל עליה לחצים דרך דחיית אספקת הנשק עבורה.
במקביל הם חששו מפני ההשפעות שתהיה לצידוד בישראל על יחסיה של אמריקה עם העולם הערבי, ובנוסף גם ניסו לפתוח צינור קשר דיפלומטי עם מצרים, לאחר שנים של נתק.
לעומתם, הנשיא, ובעיקר היועץ לביטחון לאומי, הנרי קיסינג'ר, שאחז בהשפעה רבה על התנהלות הממשל, נקט עמדה פרו-ישראלית חד משמעית.
בישראל, גולדה מאיר סירבה להתפשרות בדרישה הישראלית, לפיה נסיגה טריטוריאלית תבוא אך ורק עם הסכם שלום, וסירבה להסתמך על ערבויות ביטחוניות מטעם ארצות הברית.
נוכח חוסר ההתקדמות בזירה המדינית, החליטה ארצות הברית לעשות צעד משל עצמה ולקדם יוזמה בתיווכה, שהיא מעניקה לה גיבוי וצידוד.
ב-9 בדצמבר 1969 הציג מזכיר המדינה האמריקני, ויליאם רוג'רס, את יוזמת השלום שלו למזרח התיכון.
תוכנית רוג'רס (הראשונה) התבססה על החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם, ונגעה לפתרון הנושאים הבאים: ביטחון, נסיגה משטחים, הפליטים וירושלים.
לפי התוכנית תיסוג ישראל לגבול הבינלאומי עם מצרים, ויובטח חופש השיט לכלי שיט ישראלים בתעלת סואץ.
מעמדן של רצועת עזה ושארם א-שייח' יקבע במשא ומתן בין המדינות, וירושלים תישאר מאוחדת, אך תנוהל על ידי נציגי שלוש העדות הדתיות.
הצעה זו נדחתה הן על ידי מצרים, שראתה בה ויתור גדול מדי לטובת ישראל, והן על ידי ישראל, שלא מצאה בה ערובות לביטחונה, קריאה למשא ומתן ישיר, או הבטחה לריבונות ישראלית בירושלים.
עיקר ההתדיינות המדינית שיזמו האמריקאים נעשתה בינם לבין הסובייטים, וההנהגה בישראל חשה כי קולה אינו נשמע בצורה ראויה וברורה.
שר הביטחון דיין אמר בהקשר זה: "אינני חושב שהאמריקאים הם המומחים הגדולים ביותר לנעשה במזרח התיכון, ולפעמים אני חושב שהם המומחים הקטנים ביותר."
בראשיתה של מלחמת ההתשה, כך עולה מדיווחיו של השגריר רבין, האמריקאים התרשמו לטובה מהביצועים של ישראל, וראו בעין טובה את ההצלחה הישראלית, מתוצרת התעשיות האמריקאיות, בעימות מול הצבא המצרי, שכליו סופקו בידי התעשייה הסובייטית.
כל עוד נמשכה הלחימה, ארצות הברית החלה לחשוש מהאפשרות של התערבות סובייטית שתדרדר את המלחמה הקרה ותהרוס את מדיניות הדטאנט.
כאשר החלו הפצצות העומק, הממשל האמריקאי המליץ לישראל להימנע מתקיפות בסביבת קהיר ומרכזי אוכלוסין, כדי להימנע מפגיעה חמורה באזרחים.
בראשית 1970, ברקע הפצצות העומק, שלח ראש ממשלת ברית המועצות, אלכסיי קוסיגין, איגרת חריפה לנשיא ניקסון, ובתוכה האשים את ישראל בהצתה מחודשת של מלחמה נגד מדינות ערב ופגיעה באזרחים ובתשתיות בעזרת גיבוי אמריקאי.
ניקסון מצידו השיב שמצרים היא שפתחה בלחימה ומוטטה את הפסקת האש, וקרא, באיגרת התגובה לקוסיגין, לנאצר לשוב להפסקת האש שתכלול את סיום פעילות המחבלים בגזרה הירדנית.
בתום אותו החודש הבהיר דיין שישראל מעוניינת בשיבה להפסקת האש.
האמריקאים ניסו לדון עם נאצר בעניין, אך בשיחות סגורות הלה התוודה שהוא מתנגד להפסקת אש בהווה או בעתיד, מחשש שכל עוד הפסקת האש תימשך, אזי תתחזק ההבנה שגבול הפסקת האש הוא הגבול הבינלאומי החדש.
במקביל, מחלקת המדינה ומחלקת ההגנה בוושינגטון ניסו ללחוץ על הבית הלבן לעכב את ההיענות לבקשות הסיוע ורכש הנשק לישראל, במטרה ללחוץ עליה להפסיק לגמרי את הפצצות העומק או להתפשר על דרישותיה ולקדם הפסקת אש.
מחלקת המדינה הזהירה שהיענות לבקשת הסיוע הישראלית תוביל להידרדרות משמעותית ביחסיה של ארצות הברית עם מדינות ערב המתונות והפרו-מערביות, כגון ירדן ומדינות המפרץ.
מבחינת האמריקאים היה הכרח בשמירה על המשטרים הפרו-מערביים בעולם הערבי, ולכן ארצות הברית התייחסה בחומרה לפעילות צבאית ישראלית מול ירדן ולבנון אך התירה, תוך הסכמה שבשתיקה, לוחמה מול מצרים וסוריה.
באביב 1970 החל משבר בעמדת הממשלות בין ירושלים לוושינגטון, כאשר ארצות הברית ניסתה לקדם הפסקת אש ישראלית חד-צדדית ובלתי-מוכרזת, וניסתה ללחוץ על ישראל לצדד בה דרך הקפאת רכש להק מטוסים.
ברית המועצות צידדה במהלך של הפסקת אש בלתי-מוכרזת, אך מצרים סירבה לקבלו, וכתוצאה מכך ניסתה ארצות הברית ללחוץ על ישראל לבצע מהלך חד-צדדי.
בתוך הממשל היו הדעות חלוקות, בעיקר בין מזכיר ההגנה מלווין ליירד ליועץ לביטחון לאומי קיסינג'ר.
בסופו של יום, בחודש יוני, הסכימו בכירי הממשל על תוכנית רוג'רס השנייה, שנועדה לחדש את התהליך המדיני דרך שליחות יארינג כאשר השלב הראשון שלה הוא הסכמת הצדדים להפסקת אש מחודשת.
ממשלת ישראל דחתה את ההצעה ב-21 ביוני, אולם הממשלה המצרית הודיעה שהיא מסכימה לדון ביוזמה.
בעקבות ההסכמה המצרית החל נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון ללחוץ על ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר להסכים להצעה.
הוא הבטיח שארצות הברית תערוב לריבונותה, שלמותה וביטחונה של מדינת ישראל ותשמור על מאזן החימוש באזור, והבהיר למאיר כי הדרישה היא לנסיגה ישראלית לגבולות בטוחים ומוסכמים ולא לגבולות הקו הירוק ושלא תיכפה על ישראל נסיגה לפני שיחתם הסכם שלום חוזי מחייב.
כמו כן סוגיית הפליטים תטופל באופן שלא יפגע בקיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית.
בעקבות ההבטחות וההבהרות האמריקאיות הסכימה גם ממשלת ישראל ב-31 ביולי לדון בתוכנית באופן עקרוני, אולם בשל כך פרשה גח"ל מממשלת הליכוד הלאומי.
הסכם הפסקת האש בין ישראל למצרים שסיים את מלחמת ההתשה נכנס לתוקף ב-7 באוגוסט.
דקות לפני כניסת הפסקת האש לתוקף, הופצצו מספר יעדים במצרים ובתוכם גשר פירדאן.
סעיף זה הופר על ידי מצרים מיד ביום כניסתו לתוקף , בצורת קידום סוללות טילי קרקע-אוויר לקרבת התעלה, באופן כזה שמערך ההגנה האווירית המצרית, שבמשך חודשים התקדם בהדרגה מזרחה, היה כעת עם רדיוס של עשרה קילומטרים מזרחית לתעלה, לתוך שטח ישראל בחצי האי סיני.
מאוחר יותר התברר, שקידום המערך היה המניע העיקרי של ההנהגה המצרית בהחלטתה לתמוך בהפסקת האש.
ישראל הקפיאה את שיתוף הפעולה שלה בשליחות יארינג עד להשבת המערך המצרי אחורנית.
האמריקאים מצידם חששו שבתום שלושת החודשים שהוקצו לה, הפסקת האש לא תחודש ומלחמת ההתשה תשוב בסבב מחודש.
כתוצאה מחשש זה נותרה הכוננות הצבאית גבוהה בשני הצבאות.
אלא שדווקא אז, באמצע משבר הטילים, ב-28 בספטמבר 1970, נפטר נאצר, ומחליפו החדש, אנואר סאדאת, נדרש להתרכז בביסוס שלטונו ובבעיות פנים, והחליט להמשיך את הפסקת האש על אף הקיפאון בתהליך המדיני.
סאדאת גם החל במדיניות של התקרבות ביחסי ארצות הברית–מצרים.
כתוצאה מכך, מערך ההגנה האווירית של מצרים נותר במקומו הודות להפרת ההקפאה, אך הפסקת האש לא נשברה, ובתום שלושת חודשיה הראשונים, שבסופם הוארכה, המטה הכללי של צה"ל הוריד את הכוננות מפני חידוש הלחימה.
גם לישראל וגם למצרים היו כעת אינטרסים שהובילו אותם לתמוך בהארכת הפסקת האש.
צעד זה, של הפרת ההקפאה באופן בוטה, נתן למצרים ביטחון ביכולתם לחצות את תעלת סואץ מבלי שיופרעו על ידי חיל האוויר הישראלי, ואפשר להם להתקדם בתכנון מלחמת יום הכיפורים.
בינואר 1971, בלחץ ארצות הברית, חידשה ישראל את השתתפותה במאמצי התהליך המדיני שקידם יארינג, אלא שהשליחות לא הצליחה להוביל לפריצת דרך מדינית, והשיחות התנהלו בעצלתיים.
בשנים הבאות ניהלה מצרים משא ומתן עקיף, תוך ניסיון להביא את ישראל להיענות לתכתיב אמריקאי, ובמקביל סירבה פעם אחר פעם להגיע למשא ומתן ישיר עם ישראל.
יוזמה ישראלית לקדם הסכם ביניים, כדי להוריד את המתיחות, הסתבכה בפערי שאיפות ובאינספור תמרונים דיפלומטים של המתווכים מטעם מחלקת המדינה, וכשלה גם היא.
בזיכרונותיו, טען הגנרל מוחמד עבד אל-ע'ני אל-גמאסי שנוכח הקיפאון במישור הדיפלומטי, "מבוי סתום" כלשונו, הפך הפתרון הצבאי לפתרון היחיד שמצרים יכלה לקבל.
כזאת הייתה גם עמדת סאדאת, שתמרוניו הדיפלומטים בין ברית המועצות לארצות הברית לא הצליחו להביא לכפיית הסדר של המעצמות על ישראל.
באוקטובר 1972, לאחר שהחליט לגרש ממצרים את הקצונה הסובייטית וחיל המשלוח, הורה סאדאת לצבאו להתחיל להתכונן למלחמה יזומה.
הרחקת המעורבות הסובייטית נועדה לסמל את עצמאות הפעולה של מצרים במישור המדיני, להבטיח שמצרים היא שתנהל את המלחמה, ושניצחון במלחמה יהיה ניצחון שלה, לא של ברית המועצות, שישיב לה את היוקרה והמעמד שאבד במפלת ששת הימים.
בינואר 1973 הצטרפה גם סוריה ליוזמת המלחמה של מצרים, דרך מגעים חשאיים.
ב-6 באוקטובר 1973 פתחו השתיים ביוזמה הצבאית בדמות מלחמת יום הכיפורים.
בתקופת מלחמת ההתשה מול מצרים התרחשה בגבול ירדן מלחמה בפני עצמה, שהתאפיינה בהפגזות מתמשכות וקבועות על יישובים אזרחיים: הקיבוצים והמושבים במועצה אזורית בקעת בית שאן, במועצה אזורית עמק הירדן ובבית שאן.
גם בגזרה הסורית נערכו תקריות בודדות של עימותים בין צה"ל לצבא הסורי לאורך הקו הסגול החדש שנוצר לאחר ששת הימים, אלא שהגזרה הסורית הייתה השקטה בין גזרות מלחמת ההתשה.
ישראל ביצעה פשיטות לעבר הגדה המזרחית של הירדן כדי לפגוע במרכזי הפעילות של המחבלים.
עיקר הלוחמה בגבול הירדני הייתה ארטילרית, וההפגזות מהצד הירדני נענו בהפגזות מקבילות מהצד הישראלי על יישובים במדינת ירדן הסמוכים לגבול, ועל עמדות צבא.
עם זאת ביצעו יחידות צה"ל פשיטות כנגד בסיסי המחבלים והצבא הירדני, ובהן הפשיטה על מוצב החרוט.
הפעולה הגדולה ביותר, "מבצע רותם" - היא פעולת כראמה (כללה שימוש בכוח אוגדתי בן שלוש חטיבות) - הובילה להסתבכות ולעימות ישיר מול הצבא הירדני, ולאחריה הפחית צה"ל את עומק החדירה לירדן בפשיטות ואת תדירות הפשיטות.
בתום הלחימה, שבה הבהירה ישראל לארצות הברית שתתמוך צבאית בצבא הירדני במאבקו נגד ארגוני הטרור והצבא הסורי שנכנס למערכה כדי לתמוך במחבלים, יצא המלך חוסיין כאשר ידו על העליונה.
מצרים פעלה בניסיון לגשר בין המלך לארגוני הטרור, אך מותו בחטף של מנהיגה, נאצר, טרף את הקלפים.
לאחר מות נאצר היה למלך חוסיין חופש פעולה גדול יותר, הוא מינה את נאמנו, וספי א-תל, לראש ממשלת ירדן, והחל בגירוש ארגוני הטרור הפלסטינים מארצו.
העימות בחזית הסורית היה המוגבל והמתון מבין חזיתות העימות במלחמת ההתשה, אך במסגרתו, מלבד התכתשויות צבאיות לאורך הקו הסגול, המשטר הסורי גם מימן ודרבן פעילות חבלנית של ארגוני טרור פלסטינים מהפתחלנד בדרום לבנון.
במסגרת העימות בין ישראל לסוריה וארגוני המחבלים הפלסטינים שישבו בחבל הפתחלנד אשר בדרום לבנון בוצעו פשיטות, פיגועים ועימותים חזיתיים נגד כוחות צה"ל.
הצבא הסורי התכתש מול כוחות צה"ל בקו הסגול אשר ברמת הגולן וישראל בנתה מערך הגנה לאורכו של הגבול החדש.
שני הצדדים הגבילו את עצמם לפעולות מצומצמות שהפכו את כוח האש למשתנה המרכזי במערכה ונמנעו מהסלמה חמורה.
במהלך העימות כיהן האלוף מרדכי גור כאלוף פיקוד הצפון.
חטיבה 188 בפיקודו של אל"ם משה בר כוכבא הוקמה והפכה למערך ההגנה הקדמי של הזירה לצד חטיבת אלכסנדרוני.
ביוני 1970 נקטה ישראל את היוזמה והתחוללה הסלמה בחזית בדמות: מבצעי שפט, מלחמת שלושת הימים ומבצע קיתון 10, שבעקבותיה פחתה היוזמה של הצבא הסורי כמעט לחלוטין.
התוקפנות הסורית בגזרת רמת הגולן נעצרה לשנתיים הבאות.
בעקבות היוזמה ההתקפית הישראלית, כמו גם העימות בין סוריה לירדן, הוגבל העימות ועצימותו הופחתה בספטמבר 1970.
בשבעה-עשר חודשי הלחימה של מלחמת ההתשה בחזית הדרום נהרגו 367 ישראלים ו-999 נפצעו (968 הרוגים ו-3,730 פצועים בכל החזיתות סה"כ).
המצרים ספגו כ-10,000 הרוגים (אנשי צבא ואזרחים), ערי התעלה ובתי הזיקוק בעיר סואץ הוחרבו, ומאות אלפי פליטים זרמו לקהיר.
המלחמה החלה כיוזמה מצרית להתשת ישראל: את השם "מלחמת ההתשה" ("חרב אל-אסתנזאף") העניק לה נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר, והמלחמה הסתיימה בהתשה קשה של מצרים.
חילות האוויר הערביים איבדו 111 ממטוסיו בקרבות אוויר ועוד כמה מאש נ"מ.
לחיל האוויר הישראלי אבדו חמישה עשר מטוסים מתוכם רק ארבעה בקרבות אוויר.
בתקופת המלחמה המשק הישראלי המשיך לצמוח בקצב מואץ לעומת זאת, במצרים למלחמה הייתה השפעה מרסנת על המשק: צומצמו השירותים שמספקת המדינה, צומצמה פעילות הממשלה והוגבל היבוא כדי לאפשר את מימון ההוצאות הצבאיות שהגיעו לכ־43% מכלל הוצאות הממשלה.
אף שהלחימה התנהלה הרחק מהעורף הישראלי ("תל אביב מוארת, והתעלה בוערת", כתב על כך המשורר חיים גורי), השפיעו קורבנותיה, בחזית התעלה ובחזיתות האחרות, על מורל הציבור בישראל.
בעקבות לחץ ציבורי החליטה הנהלת התיאטרון להוריד את ההצגה ב-19 במאי 1970. לאורכה של מלחמת ההתשה כיהנה בישראל ממשלת אחדות לאומית בראשותה של גולדה מאיר.
התנגדותם של שרי גח"ל להסכם הפסקת האש שהביא לסיום הלחימה הביאה לפרישתם מהממשלה ב-6 באוגוסט 1970. אירועים אלו, והשינויים שהם סימלו, שהושפעו מההתשה שעברה על העורף האזרחי בישראל, פגעו בקונצנזוס הציבורי.
סדקים אלו בקונצנזוס נבלמו, זמנית, כתוצאה מהשבתה של הפסקת האש ותום מלחמת ההתשה.
בתום המלחמה רצתה ישראל לקדם את הפסקת האש מחשש לעלייה בגרף הנפגעים נוכח אובדן העליונות האווירית, ואף על פי כן ההתייחסות הציבורית הכללית למלחמה הייתה כאל ניצחון.
מלחמת ההתשה כן שינתה בתודעה הציבורית את הגישה וההתייחסות למלחמת ששת הימים, והובילה לירידת האופוריה ששררה בעקבות אותה המלחמה.
במהלך מלחמת ההתשה נדרש צה"ל, שלא כמנהגו, להגביל עצמו לגישת מגננה קשיחה, שלא הייתה תחום ההתמקצעות שלו קודם לכן.
אף על פי כן, הוא פעל לנקוט יוזמה דרך פשיטות והפצצות עומק שנועדו לרסן את מדינות ערב, מצרים בראשן, וארגוני הטרור.
כתוצאה ממצב זה של נקיטת יוזמה, על פניו הצליחה ההרתעה הצבאית של ישראל להישמר לכל אורך מלחמת ההתשה ולא להישחק, בהתאם לתורת הביטחון שלה.
הוכחה ברורה לכך טענו המצדדים היא שבשום נקודה בלוחמה משתי גדות התעלה לא ארגנה מצרים את כוחותיה לקראת צליחה רבתי ופתיחה במלחמה ניידת חדשה.
בנוסף, במהלך המלחמה ישראל התמודדה ישירות מול מעצמה, וברית המועצות הייתה נחושה לצדד בעמדת מדינות ערב.
לעומתה, ארצות הברית נקטה גישה הססנית, מחשש לפגיעה ביחסיה עם מדינות ערב ומעימות ישיר מול ברית המועצות, הססנות שהובילה למתח ביחסיה עם ישראל.
מאידך טוענים המקטלגים, מצרים לא הייתה מורתעת: היא מראש נקטה גישה של לוחמת שחיקה נגד ישראל בזמן שהיא מפתחת את צבאה לקראת המערכה הגדולה הבאה.
מצרים היא שיזמה את הלחימה, וכל הפעולות היזומות של ישראל היו למעשה תגובות להסלמה שמצרים החלה בה.
כפי שתיאר זאת תא"ל בדימוס וחוקר תורת הלחימה דב תמרי, מצרים לא הייתה מורתעת מפני ישראל בשום חלק ממלחמת ההתשה או אחריה, ובסופה של המלחמה מצבה האופרטיבי של מצרים התחזק, בייחוד מבחינת יכולת נ"מ שפגעה בחופש הפעולה של חיל האוויר הישראלי.
המלחמה הייתה מבחן לגישת ההגנה הקשיחה, שבאה לידי ביטוי דרך הפעילות המבצעית וקו בר-לב, שלו היו, לפי הרמטכ"ל בר-לב, שלוש מטרות: דחיית המלחמה הבאה דרך הבהרה למצרים שאינה מוכנה לה; שכנוע מצרים שמוטב לה לשמור על הפסקת האש; להקל על הכוחות המחזיקים בגדה המזרחית של התעלה.
מפקד גייסות השריון ולימים סגן הרמטכ"ל, האלוף ישראל טל, סיכם מלחמה זו:
חוקרים רבים ואנשי צבא ממלחמת יום הכיפורים, מהאלוף ישראל טל ועד פרופסור יואב גלבר, מצביעים על אירועי מלחמת ההתשה כמשתנה שפגע בתהליך הפקת הלקחים של צה"ל לאחר מלחמת ששת הימים.
לאחר ששת הימים, הצבא נדרש, כתוצאה ממלחמת ההתשה, להיות במצב תמידי של כוננות מפני הסלמה, והתקשה לבצע הפקת לקחים, הערכת מצב, הכנות ותכנון לקראת אופייה של המלחמה הבאה.
בחיל האוויר לדוגמה, עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים לא העריכו נכונה את החשיבות של מערך ההגנה האווירית, ובשעת המבחן הנ"מ המצרי בלם את התמיכה האווירית לכוחות צה"ל על הקרקע.
חיל האוויר כן החל לתכנן גישות לוחמה ואמצעים חדשים שנועדו להתגבר ולנצח את מערכי הנ"מ של האויב, אך מאמצים אלו נשאו פרי ובאו לידי ביטוי רק במלחמת לבנון הראשונה .
יתרה מכך, הפיקוד העליון בצה"ל התקשה להבחין בשינויים בגישה של אויביו ולהתכונן אליהם לקראת המלחמה הבאה.
דוגמה טובה לכך היא שכתוצאה ממבצע מוקד, תוכניות המלחמה של חיל האוויר התרכזו בפגיעה בשדות התעופה של מדינות האויב, או כלשונו של ישראל טל: "הכוח האווירי היה היחיד מכלל מרכיבי צה"ל שהתכונן, מבחינות מסוימות, למלחמה הקודמת ולא למלחמה הבאה".
מבחינת כוחות הקרקע, הרי שמלחמת ההתשה קיבעה בדרג הפיקודי העליון של צה"ל את הנחת העבודה לפיה בשעה שמצרים תחליט לפתוח במלחמה דרך צליחה רבתי, אפילו אם לישראל תהיה התרעה קצרה בלבד, הרי שהכוחות הסדירים יספיקו לבלום את מהלך הצליחה עד לגיוס כוחות המילואים ולפתיחה במתקפת נגד.
הנחת עבודה זאת, שכונתה "הסדיר יבלום", הסתמכה במידה רבה על קו המעוזים על שם בר-לב, ועל גישת ההגנה הקשיחה שפגעה בניידות הכוחות ולא אפשרה לחילות צה"ל על הקרקע לנצל את יתרונם בתמרון בשדה הקרב.
במבחן האמת גם גישה זאת נכשלה, קו המעוזים קרס בתחילת מלחמת יום הכיפורים ועימו גם הגישה לפיה "הסדיר יבלום".
באמצע המלחמה, כתוצאה מכישלון מתקפת הנגד של 8 באוקטובר, הוחלט לשנות גישה אופרטיבית ולנקוט במערך הגנה ניידת, שהובילה לקרב השריון ב-14 באוקטובר שפתח את הדרך של צה"ל לצליחת התעלה במבצע אבירי לב.
הנחות היסוד השגויות שהתפתחו בפיקוד העליון של צה"ל, שכישלונם הוא שהוביל במידה רבה ל"מחדל" של יום הכיפורים, נבעו מאירועי מלחמת ההתשה ופותחו בתגובה אליה.
לצד זאת, החוקר שמואל גורדון (אל"ם במיל') עמד על המהפך שהביאה המעורבות הסובייטית:
תחומה של המלחמה ואות המערכה
בשנת 2003 קבעה ועדת השרים לטקסים וסמלים את מועד תחילת המלחמה וסיומה.
עד להחלטה זו הייתה הסכמה מלאה על יום סיומה של מלחמת ההתשה, אך היו דעות שונות על מועד תחילתה.
אי-ההסכמה החלה כבר במהלך המלחמה.
היו בישראל כאלה שראו את תחילתה ב-8 במרץ 1969, שבו החלו חילופי אש ארטילרית לכל אורך תעלת סואץ.
אולם, כבר זמן קצר אחרי סיום המלחמה פרסם משרד הביטחון אלבום צילומים שנקרא '1000 הימים' ומנה את תחילת המלחמה כבר בתקריות האש הראשונות שאחרי סיום מלחמת ששת הימים.
תפיסה זו הייתה מקובלת על חלק מהחוקרים הישראלים שעסקו במלחמה.
כך, לדוגמה, טענו ש"מלחמת ההתשה החלה ביום שהסתיימה מלחמת ששת הימים".
היו שהקדימו את תחילת המלחמה לאוגוסט 1968. במצרים שלטת הטענה כי המלחמה החלה עם סיום מלחמת ששת הימים ועל כן מכנים אותה "מלחמת אלף הימים".
יש אף גורמים הכוללים את מלחמת ששת הימים במלחמה ורואים בה את תחילתה של מלחמת ההתשה.
יש גורמים מצריים הרואים את תחילתה של מלחמת ההתשה ב-8 בספטמבר 1968.
גם מבחינת היקפה הגאוגרפי של מלחמה זו היו דעות שונות: יש המצמצמים אותה למלחמה בין ישראל למצרים, ויש הכוללים בה את כל הפעילות המלחמתית של ישראל באותה תקופה, גם בגבולותיה עם לבנון, סוריה וירדן.
ועדת הסמלים לטקסים וסמלים קבעה שהמלחמה כללה את כל הפעילות המלחמתית של ישראל באותה תקופה בכל הגבולות ואף העניקה בגינה את אות מלחמת ההתשה.
לאורך שנים רבות לא זכתה מלחמת ההתשה להכרה רשמית בישראל, ולוחמיה עוטרו באות השירות המבצעי על שירותם במהלך הקרבות.
רק בשנת 2003, באיחור של 32 שנים, הוענק אות מלחמת ההתשה לחיילים שהשתתפו בה.
בהחלטת ממשלת ישראל מינואר 2003 נקבע כי אות מלחמת ההתשה יינתן למי ששירת בצה"ל לפחות 30 יום בתקופה שמ-11 ביוני 1967 עד 8 באוגוסט 1970.
מלחמת הודו–סין (סינית מפושטת: 中印边境战争, סינית מסורתית: 中印邊境戰爭, פין-יין: Zhōng-Yìn Biānjìng Zhànzhēng, הינדי: भारत-चीन युद्ध) היא מלחמה שהתרחשה בשנת 1962 בין הרפובליקה העממית של סין והרפובליקה של הודו.
ראשית העילה למלחמה הייתה סכסוך גבולות באזור ההימלאי סוכנות הגבול הצפון-מזרחית (היום ארונאצ'ל פרדש), שנקרא בסין "דרום טיבט".
הלחימה החלה ב-20 באוקטובר 1962 בין צבא השחרור העממי לכוחות המזוינים של הודו.
סין והודו חולקות גבול ארוך, שחולק לשלושה חלקים על ידי נפאל, סיקים (אז מדינת חסות הודית) ובהוטן, העוקב אחר ההימלאיה מבורמה עד למה שהיה אז מערב פקיסטן.
לאורך גבול זה שוכנים מספר אזורים במחלוקת.
בקצהו המערבי נמצא אזור אקסאי צ'ין, אזור בגודל שווייץ, היושב בין האזור האוטונומי הסיני שינג'יאנג וטיבט (אשר סין הכריזה כאזור אוטונומי בשנת 1965).
הגבול המזרחי, בין בורמה לבהוטן כולל את סוכנות הגבול הצפון-מזרחית.
שני האזורים הללו נכבשו על ידי סין בסכסוך של 1962.
מלחמת הודו-סין הייתה מלחמה הררית בעיקרה.
הקרבות הגדולים התבצעו בגובה של מעל ל-4,250 מטרים.
מה שיצר בעיות לוגיסטיות לשני הצדדים.
באזור אקסאי צ'ין מדבריות מלח בגובה 5,000 מטר.
ארונאצ'ל פראדש הוא הררי עם מספר פסגות העולות על 7,000 מטר.
הצבא הסיני החזיק באחד הרכסים הגבוהים ביותר באזורים.
הגובה הרב והקור הקשה גרמו לקשיים גופניים ולקשיים לוגיסטיים.
כוחות רבים משני הצדדים נפגעו מתנאי מזג האוויר, יותר מאשר פעולות האויב.
כמו כן הפסדה של הודו במלחמה גרר ביקורת קשה על ראש ממשלת הודו ג'ווהרלל נהרו, שנתפש כאחראי לכישלון ועל שר ההגנה, קרישנה מנון, שנאלץ להתפטר.
מלחמת הדפדפנים הוא השם שניתן לתחרות על השליטה בשוק הדפדפנים.
השימוש במונח מתייחס לשתי תקופות: התחרות הראשונה התחוללה בין אינטרנט אקספלורר לנטסקייפ והסתיימה בשלהי שנות ה-90 בניצחונו של אינטרנט אקספלורר, שהפך לדפדפן הכמעט בלעדי בשוק.
התחרות השנייה החלה בשנת 2003 עם עליית מספר המשתמשים בדפדפנים אחרים על חשבון אקספלורר.
תחילה היו אלה מוזילה ואופרה, ובהמשך נוספו ספארי ב-2003 וגוגל כרום ב-2008. במהלך 2012 עקף גוגל כרום את אינטרנט אקספלורר, ונכון לנובמבר 2022 שולט גוגל כרום בנתח של כ-66 אחוזים משוק הדפדפנים.
מאז שנת 2015 החלה מיקרוסופט בהחלפת האקספלורר בדפדפן מיקרוסופט אדג', ובשנת 2022 הסתיימה התמיכה באינטרנט אקספלורר.
בתחילת שנות ה-90 היו דפדפנים רבים בעלי ממשק משתמש גרפי.
הראשון שהשיג תפוצה נרחבת ופופולריות היה מוזאיק, שפותח על ידי NCSA (National Center for Supercomputing Applications).
מספר חברות קנו את רישיון הדפדפן במטרה לייצר דפדפנים מסחריים משל עצמן המבוססים על מוזאיק, ובהם Spry Mosaic ו-Spyglass Mosaic.
אחד ממפתחי Mosaic, מארק אנדריסן, ייסד את החברה Mosaic Communications Corporation ויצר דפדפן חדש בשם מוזאיק נטסקייפ (Mosaic Netscape).
התקופה הראשונה של מלחמת הדפדפנים (1995–2001)
שליטתו הבלעדית של NN בשוק הדפדפנים הייתה מוחלטת גם באמצע שנת 1995, כשחברת מיקרוסופט השתמשה ב-Mosaic כבסיס לפיתוח הדפדפן IE 1.0 ששוחרר כחלק מחבילת ה-Plus Pack (אוגוסט 1995) למערכת ההפעלה Windows 95 של מיקרוסופט.
הדפדפן IE 2.0 שוחרר כעבור שלושה חודשים, ומאז החלה להתערער שליטתו הבלעדית של NN בשוק.
גרסאות חדשות של NN ו-IE שוחררו לעיתים קרובות, אך מפתחי שני הדפדפנים השקיעו את עיקר מאמציהם בהוספת תכונות ואופציות חדשות ולא בתיקון באגים.
כתוצאה מכך, תקופה זו הייתה תקופה של דפדפנים לא יציבים שנטו לקרוס, היעדר סטנדרטים קבועים ובעיות אבטחה שונות.
IE היה דפדפן נחות בהשוואה ל-NN עד לשחרור גרסה 3.0 בשנת 1996. גרסה זו כללה תמיכה בסקריפטים והייתה הראשונה בשוק שיישמה וביצעה שימוש מסחרי ב-CSS.
באוקטובר 1997 שוחררה גרסה 4.0 של IE.
בעת ההכרזה על הדפדפן שהתקיימה בסן פרנסיסקו הוצג לראשונה לוגו בגודל של שלושה מטרים הנושא את האות "e".
עובדי נטסקייפ שהגיעו לעבודה בבוקר שלאחר מכן, מצאו את הלוגו הענק בכניסה, עם הודעה מצורפת שעליה נכתב "From the IE team".
עובדי נטסקייפ סילקו את הלוגו, והציבו במקומו סמל ענקי של הדרקון של החברה, עליו נכתב: "נטסקייפ 72, מיקרוסופט 18" (אחוזי השימוש בכל אחד מן הדפדפנים).
בזמנים אלה זה היה מקובל שמעצבי אתרים הציגו לוגואים של "האתר נצפה במיטבו בדפדפן נטסקייפ" או "האתר נצפה במיטבו בדפדפן אינטרנט אקספלורר".
התמונות היו "מקושרות" והפנו לעמוד שממנו ניתן היה להוריד את הדפדפן.
במידה מסוימת, הלוגואים האלה הצביעו על השוני והסטייה בין הסטנדרטים שנתמכו על ידי הדפדפנים ואמרו באיזה דפדפן השתמשו על מנת לבדוק את הדף.
התומכים בדעה שאתר צריך להיות קריא עם כל דפדפן, התחילו את הקמפיין "בר צפייה בכל דפדפן" ("Viewable With Any Browser").
הרבה היה מונח על כף המאזניים בשביל שתי החברות שהיו מעורבות במלחמת הדפדפנים.
דפדפן פופולרי יכול היה להרוויח סכומים גדולים של כסף: חברות של מנועי חיפוש היו משלמות ונותנות הצעות מחיר כדי להיות מנוע החיפוש ברירת המחדל בדפדפן, וחברות בעלות נוכחות ברשת היו משלמות ונותנות הצעות מחיר כדי להיות רשומות ברשימת המועדפים הראשונית שנוצרת בהתקנת הדפדפן.
מאז שדפדפן נהיה שער רב-עצמה להרבה מאוד מידע, לחברה שתשלוט על השער הזה, תינתן יכולת להשפיע על המשתמשים.
למיקרוסופט היו שני יתרונות חשובים במלחמת הדפדפנים.
הראשון היה פשוט משאבים: אמנם נטסקייפ התחילה עם כ-80% מהשוק, טיפול טוב בקהל המשתמשים ויחסי ציבור מעולים, אבל כחברה קטנה יחסית (מלבד הדפדפן, פיתחה נטסקייפ גם תוכנות שרת http והפעילה את הפורטל netscape.com), היא הייתה פגיעה ביותר מבחינה כלכלית.
ההכנסות הכוללות של נטסקייפ אף פעם לא התקרבו להכנסות העצומות של מיקרוסופט.
היתרון השני, החשוב יותר, היה התקנתה כברירת מחדל: מערכת ההפעלה חלונות של מיקרוסופט הייתה כעת מונופול בשוק מערכות ההפעלה, דבר שנוצל על ידי חברת מיקרוסופט על מנת לקרב את IE למצב שבו השימוש ב-IE היה למעשה ברירת המחדל של המשתמש בהפעלה הראשונה ברוב המחשבים החדשים שנרכשו.
הדפדפן IE הוכנס לתוך כל עותק של חלונות החל מגרסה 98 ולמעשה לא ניתן היה להסירו, בשל שילובו החזק מאוד בתוך מערכת ההפעלה.
(ההתקנה של הדפדפן התקינה במקביל קבצים שבלעדיהם לא יכלה מערכת ההפעלה לפעול).
למרות דרישות חוזרות ונשנות, הן מהציבור והן מהאיחוד האירופי, ניצלה חברת מיקרוסופט את כוחה הכלכלי וגרמה להתמשכות התביעות נגדה, דבר שלמעשה הפך אותן לחסרות חשיבות.
כתוצאה משליטת מיקרוסופט, למרות הנחיתות הטכנולוגיית הניכרת של הגרסאות הראשונות של IE, בהשוואה לדפדפן של נטסקייפ, עדיין יכלה מיקרוסופט להרחיב את חלקה בשוק.
מלבד זאת, הדפדפן IE המשיך להיות מחולק בחינם, בעוד ההכנסות העצומות שמיקרוסופט קיבלה מ"חלונות" שימשו על מנת לממן ולהרחיב את הפיתוח והשיווק שלו, מה שהביא לידי כך שהוכנסו בו שיפורים בקצב מהיר.
הוא נעשה כה דומה ל-NN בעל האפשרויות הרבות והמגוונות, כך שלמשתמשים לא היו סיבות להוריד ולהתקין את נטסקייפ.
פעולות נוספות של מיקרוסופט פגעו בנטסקייפ:
הרווחים של נטסקייפ לא הגיעו מהדפדפן (שהופץ חינם) אלא ממכירת תוכנות לשרתי אינטרנט.
מיקרוסופט שהבינה זאת החליטה לתקוף את מקורות ההכנסה של נטסקייפ, חבילת ה-IIS של מיקרוסופט חולקה "חינם" עם קניית מערכת הפעלה לשרתים של מיקרוסופט.
מהלך זה לא השפיע בהתחלה על נטסקייפ, מכיוון שרוב הכנסותיה הגיעו מלקוחות שמשתמשים בשרתי סאן מיקרוסיסטמס אבל התוצאה הסופית הייתה העדפתו של Windows NT כשרת אינטרנט.
מיקרוסופט חתמה על הסכם רישיונות עם AOL שכלל הפיכת הממשק הראשי של החברה למבוסס על IE במקום על נטסקייפ.
מיקרוסופט רכשה והפיצה כלי לבניית אתרי אינטרנט (Microsoft FrontPage) שיצר דפי אינטרנט שמתאימים רק לאקספלורר.
התקופה השנייה של מלחמת הדפדפנים (2004–2017)
מאז שחרורו של הדפדפן מוזילה פיירפוקס 1.0 בשנת 2004 החלה עלייה בנתח שוק של דפדפני מוזילה ודפדפנים מבוססי מוזילה.
בשנת 2003 הכריזה מיקרוסופט כי אינטרנט אקספלורר גרסה 6.0 SP1 תהיה הגרסה העצמאית האחרונה של הדפדפן, לפני שישולב במערכת ההפעלה ויסטה.
בתגובה, קרן מוזילה ודפדפן אופרה החליטו לשתף פעולה ולפתח תקנים חופשיים חדשים תוך כדי שמירה על תאימות לאחור.
בפברואר 2005 הכריזה מיקרוסופט כי אינטרנט אקספלורר 7 יהיה זמין עבור משתמשי Windows XP SP2 וגרסאות עוקבות.
ההכרזה הציגה את גרסה 7 של אינטרנט אקספלורר כעדכון משמעותי לעומת גרסה 6.1 SP.
אינטרנט אקספלורר 7 שוחרר באוקטובר 2006. תכונות חדשות לעומת הגרסה הקודמת כללו בין השאר לשוניות (תכונה שקיימת כבר בדפדפנים המתחרים החל מהגרסאות הראשוניות של מוזילה פיירפוקס ואופרה 2.0), סרגל חיפוש מובנה ותמיכה משופרת בתקני הרשת.
בנוסף, הדפדפן כולל מסנן דיג מקוון (phishing), ושינוי משמעותי בממשק המשתמש.
הפצת הדפדפן התבצעה באמצעות התקנה.
בסוף אוקטובר 2006 שוחררה גרסה 2.0 של הדפדפן מוזילה פיירפוקס, שכללה שיפורים רבים, ביניהם מסנן דיג מקוון, שינוי לממשק המשתמש, בודק איות ותכונות נוספות.
ביוני 2008 שוחררה גרסה 3.0 של הדפדפן.
ביוני 2007 נכנסה אפל באופן רשמי למלחמת הדפדפנים ושחררה גרסה של הדפדפן ספארי עבור מערכת ההפעלה חלונות.
בספטמבר 2008 נכנסה גוגל באופן רשמי למלחמת הדפדפנים ושחררה את הדפדפן כרום עבור מערכת ההפעלה חלונות.
כרום השפיע מאוד על התחרות בשוק, והוא הפך תוך זמן קצר יחסית לאחד הדפדפנים הפופולריים בעולם.
לכך תרמו העדכונים השוטפים שלו, מה שהפך אותו לדפדפן שמתעדכן בקלות ובמהירות ביחס למתחרים.
במרץ 2011 שחררה מיקרוסופט את גרסה 9 של אינטרנט אקספלורר (מיקרוסופט לא התאימו את הדפדפן ל-Windows XP), והממוצע העולמי בשימוש בגרסה 6 של אינטרנט אקספלורר עמד על 12 אחוז
ביוני 2011 דפדפן כרום זכה ליותר מ-20 אחוז של שימוש עולמי.
באוגוסט 2011 שחררה גוגל את כרום 13, ומוזילה שחררה את פיירפוקס 6.
בספטמבר 2011 שחררה גוגל את גרסה 14 של דפדפן כרום, והדפדפן זכה ל-22 אחוז של שימוש עולמי.
מוזילה שחררה באותו חודש את גרסה 7 של דפדפן פיירפוקס.
מוזילה הודיעה שתוציא גרסה חדשה לדפדפן מדי 6 שבועות.
בשנת 2015, בעקבות ההפסד במאבק על השליטה בשוק, מיקרוסופט הודיעה על הפסקת הפיתוח של אינטרנט אקספלורר, ותחת זאת השיקה דפדפן חדש, מיקרוסופט אדג'.
עם זאת, גם לאחר מכן הדפדפן לא תפס תאוצה רבה, וב-2020 מיקרוסופט הודיעה על השקה מחודשת של הדפדפן כשהוא מבוסס על מנוע כרומיום, עליו פועל גם גוגל כרום.
במאי 2017 אמר אנדראס גל, לשעבר מנהל הטכנולוגיות הראשי במוזילה, כי גוגל ניצחה במלחמת הדפדפנים השנייה.
במאי 2012 עקף גוגל כרום את אקספלורר והגיע ל-32.76% מדפדפני העולם לעומת 32.31% של אקספלורר.
מלחמת הודו-סין הראשונה התרחשה בהודו-סין בין 19 בדצמבר 1946 ל-1 באוגוסט 1954 בין צרפת לבין הווייט מין בפיקודם של הו צ'י מין ווו נגויין גיאפ.
מרבית הלחימה התרחשה בטונקין - החלק הצפוני של וייטנאם, אך התנהלו קרבות גם בשאר שטחי וייטנאם, ואף באזורים נוספים של הודו-סין הצרפתית, כמו לאוס וקמבודיה.
לאחר שאזור הודו-סין נתפס מחדש על ידי צרפת לאחר מלחמת העולם השנייה, מרדו אנשי הווייט מין נגד השלטון הקולוניאלי הצרפתי בשטחי הודו-סין שבמהלך מלחמת סין–יפן השנייה נכבשו בידי היפנים.
השנים הראשונות למלחמה התאפיינו בעיקר במרידות קטנות באזורים הכפריים נגד השלטון הצרפתי.
אלא שלאחר שהכוחות הקומוניסטים של סין הגיעו עד גבולה הצפוני של וייטנאם ב-1949, החלה מלחמה בהיקף מלא, כששני הצדדים מצוידים בנשק מתקדם שסופק על ידי ארצות הברית, ברית המועצות וסין.
הכוחות הצרפתיים כללו חיילים מהמושבות הצרפתיות שבצפון אפריקה, מרוקו, אלג'יריה, תוניסיה, חיילים מהשטחים הצרפתיים שבדרום-מזרח אסיה, כמו לאוס וקמבודיה, וקבוצות מיעוט וייטנאמיות שתמכו בצרפת, וכן יחידות מקצועיות של אירופאים מהלגיון הצרפתי.
המלחמה לא נהנתה מתמיכה בצרפת, וכונתה בה לעיתים "המלחמה המטונפת" (la sale guerre), בעיקר בידי קומוניסטים ואינטלקטואלים צרפתיים שמאליים כז'אן-פול סארטר.
האסטרטגיה הצרפתית לדחוק את הווייט מין לתקוף בסיסים צרפתיים מוגנים היטב באזורים מרוחקים פעלה היטב בקרבות כדוגמת קרב נה סאן, אך המחסור באמצעי בנייה (במיוחד בטון), בטנקים ובכיסוי אווירי אפקטיבי, מנעו הגנה יעילה של הכוחות הצרפתיים.
הצרפתים הובסו וספגו אבדות כבדות במרבית היחידות הלוחמות שלהם, וזאת בעיקר כתוצאה מלוחמת גרילה ומתקיפות ממארבים שהטמינו לוחמי הווייט מין.
לאחר תום המלחמה התכנסה ועידה בז'נבה, שהחליטה, ב-21 ביולי 1954, על חלוקה זמנית של וייטנאם לאורך קו הרוחב 17, כך שהשטח שמצפון לו הועבר לידי הווייט מין תחת שליטת הו צ'י מין, והשטח שמדרום לו הפך לדרום וייטנאם תחת שלטון המלך באו דאי.
שנה אחר-כך הודח המלך על ידי ראש הממשלה שלו נו דין דיים, והוקמה הרפובליקה של דרום וייטנאם.
סירובו של דיאם לשאת ולתת עם הצפון על בחירות כלליות ב-1956, אף שכך נקבע בוועידה שהתכנסה בז'נבה, ושאיפתו של הו צ'י מין להשתלט על הדרום ולהפוך את וייטנאם כולה למדינה קומוניסטית תחת שלטונו, הובילו בסופו של דבר לפריצתה של מלחמת הודו-סין השנייה, היא מלחמת וייטנאם, ב-1959.
ההתיישבות הצרפתית באזור הודו-סין, אשר שכנה בשטחם של לאוס, קמבודיה ווייטנאם, החלה בשליחויות מיסיונריות קתוליות במאה ה-16 ונמשכה בתמיכת מיעוט מקומי שהתנצר.
מאוחר יותר התפשטה וייטנאם והפכה לאימפריה ששלטה על כל האזור והתייחסה בחוסר סובלנות לזרים.
ב-1858 נקט נפוליאון השלישי במהלך צבאי שנמשך עד 1888 והסתיים בהשתלטות צרפת על האזור הגאוגרפי שכונה "הודו-סין".
ההשתלטות הקולוניאלית שנמשכה כמאה שנה, העשירה את כלכלת צרפת.
הקולוניה לא הפכה למושבת התיישבות, אלא נותרה מקור כוח שלטוני-כלכלי-תרבותי.
המצב בצרפת ערב מלחמת הודו-סין
מלחמת הודו-סין התנהלה 15 אלף קילומטר מצרפת.
השלטון בצרפת שאחרי מלחמת העולם השנייה לא יציב, הכלכלה ההרוסה ודעת הקהל הצרפתית אדישה למדיניות החוץ.
בנוסף הייתה מגמה הכללית של דה-קולוניזציה של מעצמות.
הצירוף של מוטיבציה נמוכה ודלות באמצעים הקשה על השלטון הקולוניאליסטי הצרפתי להגדיר אסטרטגיית פעולה ברורה בלחימה בהודו-סין.
המצב הגאופוליטי ערב מלחמת הודו-סין
בתום מלחמת העולם השנייה ארצות הברית נקטה בעמדה נייטרלית לגבי הסכסוך בחבל הודו-סין, והעדיפה להתמקד בשיקום כלכלת אירופה ההרוסה (תוכנית מרשל).
עם עליית הגוש הסובייטי והאיומים הגלויים מצד ברית המועצות כלפיה, ארצות הברית נתנה תמיכתה המדינית כלכלית לצרפת להמשך פעילויותיה בחבל הודו-סין כנגד המחתרת המזוהה עם הגוש הקומוניסטי.
המצב בווייטנאם ותנועות ההתנגדות הלאומיות
כבר בתחילת המאה ה-20 קמו תנועות התנגדות לשלטון הקולוניאליסטי.
לקראת פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 הגיע המהפכן הקומוניסטי הו צ'י מין מצרפת והקים ארגון גג לכל תנועות ההתנגדות הלאומיות הווייטנאמיות - ה"וייט מין".
התנועה מתחילה בתעמולה לאומנית ומאוחר יותר בלחימת גרילה נגד השלטון הקולוניאליסטי.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, יפן הציבה אוגדות בגבול עם המושבה ואיימה בגלוי על צרפת.
צרפת - תחת משטר וישי - חתמה הסכם עם יפן על מתן חסות צבאית על רוב המושבה.
מטרת יפן הייתה גירוש המעצמות המערביות מהאזור.
עם שחרור צרפת ב – 1944, יפן הבינה שהיא צועדת לקראת הפסד במלחמה והחליטה לצאת למתקפת פתע נגד הישות הצרפתית על מנת למנוע חזרתה לאזור הודו-סין.
היא הצליחה ליצור ואקום פוליטי והקימה תחת חסותה את וייטנאם הריבונית, ועם כניעת יפן וייטנאם הפכה לעצמאית.
בהסכמי פוטסדאם שלאחר המלחמה, המושבה חולקה בין סין לבריטניה שהעבירו את השליטה בחזרה לצרפת.
המתקפה היפנית חשפה את חולשתה של צרפת לאיומים, והו צ'י מין ראה בשלטון צרפתי דרך סלולה לעצמאות.
במרץ 1946 הכירה צרפת באוטונומיה בלאוס וקמבודיה, ובריבונות בווייטנאם תחת חסות צרפתית למשך חמש שנים.
הזרוע הצבאית של התנועה הלאומית בראשות הו צ'י מין התמרדה והשתלטה על צפון וייטנאם בתמיכת סין.
בחיפוש אחר פתרון פוסט קולוניאליסטי וכהתנגדות פוליטית לווייט מין, מינתה צרפת ב-1948 את הקיסר הקודם לשליט על וייטנאם "העצמאית", והפכה במהלך טקטי את המלחמה ממלחמה בכובש אימפריאליסטי למלחמת אזרחים.
צבא הווייט מין מנה כמה עשרות אלפי לוחמים ונקט בלחימת גרילה על מנת לנצל את היתרון הלוקאלי שלו בהיכרות השטח כנגד העליונות הצבאית הצרפתית.
בשנותיה הראשונות של המלחמה צבא הווייט מין לא הצליח לגרום לנזקים כבדים לצבא הצרפתי בשל חוסר ניסיון מלחמתי.
עם זאת, הוא הצליח להביא להתשה במורל החיילים הצרפתים שנלחמו באויב ללא חזית, ועורר בצרפת התנגדות מבית ללחימה במושבה.
ב-1949 סין הפכה לקומוניסטית בראשות מאו דזה-דונג והתקרבה למחתרת.
היא העבירה נשק לצבא הווייט מין והפכה אותו מלוחמים כפריים לצבא קונבנציונלי.
תמיכת סין הביאה את ארצות הברית, כחלק מהאסטרטגיה של מלחמת קוריאה ללחימה בגוש הקומוניסטי, לתמיכה בשלטון הצרפתי באזור.
כצעד-נגד הכירו רוסיה הסובייטית וסין הקומוניסטית בשלטונו של הו צ'י מין בצפון המדינה, והמלחמה בהודו-סין הפכה למערכה במלחמת המערב בגוש הסובייטי.
המלחמה בין צרפת לווייט מין
צבא הווייט מין בראשות הגנרל ג'יאפ התחיל בלחימה מאורגנת: השתלט על בסיסים צרפתים מבודדים, וגרם אבדות רבות ללגיונות חיל המשמר הצרפתי.
צרפת הגדירה את האויב ושינתה אסטרטגיה.
מרדיפת האויב בשטח לא מוכר כהגנה אקטיבית היא עברה ליזום התקפות על מוצבי המורדים ולבנות קווי ביצורים.
הצרפתים לא הצליחו למנף את ההצלחה הצבאית להצלחה מדינית, וההתנגדות מבית גברה בשל האבדות בצד הצרפתי.
גנרל ג'יאפ, שעמד בראש צבא הווייט מין, איתר נקודת תורפה זו והתחיל במלחמת התשה - התקפות נגד חיילי המשמר הצרפתי תוך כדי ביצוע פעולות טקטיות כגון ניתוק קווי ההספקה.
צרפת יזמה מהלך צבאי לדיכוי תנועת ההתמרדות בפלישה נרחבת לצפון וייטנאם.
הגנרל ג'יאפ הממונה על צבא הווייט מין לא השיב מלחמה מיידית והגביר את הלחץ על קווי האספקה היבשתיים.
הצבא הצרפתי הבין שנכנס למלכודת והתחיל בנסיגה לא מבוקרת שגרמה לאלפי אבדות בצד הצרפתי.
המהלך הוכיח שאומנם הצבא הצרפתי מסוגל להגיע בכוחות גדולים למעוזים של הווייט מין בצפון, אך בעיקר כי הצבא של הו צ'י מין מתחיל לתפקד כצבא מאורגן וחמוש היטב המסוגל לרכז מאמץ ולאיים על השלטון הצרפתי.
למרות התקפות רבות של הווייט מין על מעוזים צרפתים, צרפת הצליחה לנצל את עליונותה הצבאית והטקטית וניצחה ברוב הקרבות במישור הצבאי.
הווייט מין שינו אסטרטגיה והחליטו להפעיל לחץ על השלטון הקולוניאליסטי על ידי פלישה באוקטובר 1953 ללאוס השכנה, בת בריתה של צרפת.
צרפת יצאה להגנת לאוס בת בריתה כדי להפגין חוסן מדיני וצבאי.
היא שלחה כוח מוצנח להגן על עיירה בשם דיאן ביין פו, שנמצאת צפונית לגבול בין וייטנאם ללאוס ושהיוותה ציר מרכזי לדרכי ההספקה של הווייט מין לצפון לאוס.
המבצע נחל הצלחה, צרפת השתלטה על האזור הטקטי ומנעה את המשך התקדמות צבא הווייט מין ללאוס.
הגנרל ג'יאפ זיהה את החולשה בכוח הצרפתי הנמצא במיעוט מספרי ובשטח עוין.
בריכוז מאמץ גדול הוא החזיר את כוחותיו מהחזיתות הלוחמות בהבנה שבקרב זה תוכרע המלחמה, שכן אם יביס את הכוח הצרפתי בלאוס צרפת תקבל מכה קשה ולא תמשיך להחזיק כוחותיה במלחמה ללא מוצא.
בזמן זה שיווי המשקל השתנה: ארצות הברית לא הייתה מוכנה לממן עוד את מלחמת צרפת באזור אחרי סיום מלחמת קוריאה, ולעומתה סין העבירה כמויות נשק גדולות וטכנולוגיות מתקדמות לצבא הווייט מין.
צרפת לא הצליחה להעביר עתודה, ולאחר קרב שנמשך 57 ימים הובסה צרפת.
זו הייתה תבוסה קשה לצרפת במישור הפסיכולוגי יותר מאשר במישור הטקטי.
דעת הקהל בצרפת לחצה על סיום הפעולות בהודו-סין, וממשלת צרפת הגיעה להחלטה לעזוב את המושבה הקולוניאלית האחרונה שלה באסיה.
בסוף אפריל 1954 פתחה צרפת במהלך מדיני בשיחות שלום בז'נבה מול המורדים.
בסופן הוחלט על חלוקת וייטנאם לשתי מדינות, כאשר בצפון הוקמה מדינה קומוניסטית, ומדינה פרו-מערבית בדרום.
בהסכם הוחלט על בחירות שאמורות להתקיים ב-1956, שבסופן תוקם מדינה וייטנאמית מאוחדת.
הו צ'י מין החליט חד-צדדית על איחוד שתי המדינות תחת שלטונו הקומוניסטי, ויזם מהלכים להפלת ממשלת הדרום.
המלחמה בין שתי המדינות הסלימה עד לפלישת הצפון לדרום, פלישה שהתפתחה למלחמת ארצות הברית בווייטנאם.
מלחמת צרפת בהודו-סין התנהלה במישור פוליטי, הפסיכולוגי והצבאי.
לצרפת הייתה אמנם עליונות צבאית טקטית לאורך כל המלחמה, אך השלטון בבירה לא הצליח להגדיר לעצמו יעדים למלחמה, דבר שהקשה על תפקוד הצבא בכל הרמות.
צבא הווייט מין ידע לנצל את יתרונותיו המקומיים והצליח להביא להתשה בצד הצרפתי ולמצב הקיפאון הצבאי וחוסר יכולת להביא למימוש יתרונותיו הטכנולוגיים של צבא צרפת.
בנוסף, בשל התפתחות התקשורת ונזק כלכלי עצום לכלכלת צרפת, נוצרה התנגדות דעת הקהל מבית.
מכלול הגורמים האלה הביא את צרפת להפסד במלחמה למרות הניצחון הצבאי היחסי.
הגנרל ג'יאפ קרא את ההתרחשויות במישור הפוליטי-פסיכולוגי בצרפת, ולפיהם תיאם את מהלכיו הצבאיים.
מלחמת הגרילה נתנה גמישות רבה לצבאו, הוא תקף ישירות את המשלוחים ודרכי הגישה של הצרפתים שלא יכלו להגיב מול אויב שנעלם מיד אחרי התקפה.
אסטרטגיה זו התפתחה וכיום מתנהלות רבות מן המלחמות בדרך זו.
אמנם לא כל תנועות ההתנגדות דבקו באידאולוגיה הקומוניסטית, אך הו צ'י מין הצליח להוביל אותן לכיוון זה, ובכך הפכה מלחמה זו לחלק ממערכה יותר גדולה שהתנהלה בין שתי תפישות עולם בראשות שתי מעצמות, ברית המועצות וארצות הברית.
מערכה זו התפתחה עם השנים והפכה למלחמה הקרה.
צרפת הגיעה במצב של נחיתות לשיחות השלום בז'נבה ולחתימת הסכמי סיום המלחמה.
בחיפוש נמהר אחרי פתרון לווייטנאם, היא קיבלה על עצמה הסכם שבהמשך לא קוים והוביל לאחת המלחמות הגדולות במחצית השנייה של המאה ה-20 — מלחמת וייטנאם.
מלחמת ההרים הייתה סבב לחימה בין המיליציה הנוצרית הכוחות הלבנוניים למיליציות הדרוזיות במהלך ספטמבר 1983 באזור הרי השוף, במסגרת מלחמת האזרחים בלבנון.
במהלך מלחמת ההרים התרחשו מספר מעשי טבח בנוצרים, ובסופה איבדו הנוצרים שטח רב לדרוזים באזור האסטרטגי של הרי השוף.
ב-3 בספטמבר 1983 ישראל הסיגה את כל כוחותיה ממחוז הרי השוף (דרומית-מזרחית לביירות), ובכך הסירה את החיץ האנושי של חייליה שניצב בין המיליציות הנוצריות לבין הדרוזים.
המלחמה פרצה מיד עם עזיבת הכוחות הישראלים, במתקפה של "הכוחות הלבנוניים" (שבאותה העת הורכבו כמעט לחלוטין מלוחמי הפלנגות הנוצריות, שהפסיקו לשעות לפקודותיו של הנשיא אמין ג'ומאייל) על המיליציה הדרוזית של המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית בעיר בחמדון, הנמצאת על כביש דמשק-ביירות, באזור הרי השוף.
בה בעת פעל צבא לבנון לאבטחת הערים סוק אל-גרב וח'לדה הנמצאות בדרך לביירות, מפני פלישה דרוזית לבירה.
לאחר מספר ימי לחימה, הונסו הכוחות הנוצריים מבחמדון, ונסוגו למעוזם בדיר אל-קמר, בה שהו כ-40,000 תושבים ופליטים נוצרים וכ-2,000 לוחמים.
ברצף מעשי טבח, החריבו הדרוזים 62 כפרים נוצרים במרחב השוף, והרגו כ-1,500 אזרחים נוצרים.
עד הכרזת הפסקת האש ב-25 בספטמבר, הדרוזים הצליחו להשתלט כמעט על כל השוף.
במלחמת ההרים הצטרף ללחימה גם צבא לבנון, אשר הקפיד עד אז ולאחר מכן לשמור על נייטרליות (כגוף כולל, היחידות השונות המחולקות על-פי מפתח עדתי, לעיתים סייעו ללוחמיהן, ראו למשל במלחמת המחנות).
צבא לבנון היה זה שהגן על הערים בדרך לביירות מהשוף מפני היחידות הדרוזיות, והבריגדה השמינית של הצבא אף התעמתה עימן במשך שלושה ימים (16 - 19 בספטמבר) בניסיון להחזיק בעיירה סוק אל-גרב בפני המתקפה הדרוזית.
חיל האוויר הלבנוני החלש גם הוא השתתף בלחימה, במהלכה מספר מטוסיו הופלו על ידי טילים של הדרוזים.
ארצות הברית גם כן הייתה מעורבת בסכסוך, וסייעה לצבא לבנון בניסיונו לחסום את הדרך לביירות, על ידי הפצצה מספינות את העמדות הדרוזיות.
ההשלכות הפוליטיות של מלחמת ההרים היו מרחיקות לכת; הלחימה גרמה לאמין ג'ומאייל להיראות כמנהיג חלש וסקטוריאלי, אשר למרות היותו נשיא לבנון, אינו מתפקד כמנהיג כלל הלבנונים.
בנוסף, מרבית התושבים הנוצרים של אזור הרי השוף, המהווה חלק ממרחב הר הלבנון, אולצו לעזוב אזור שהיה בעל נוכחות ורוב נוצרי במשך מאות שנים.
כמו כן, הלחימה ניפצה את המיתוס של לבנונים רבים, כי מלחמת האזרחים הסתיימה ב-1976, והלחימה מאז נבעה מהמעורבות הסורית או הישראלית.
היא המלחמה הראשונה בסדרה של ארבע מלחמות שנערכו בין ציי אנגליה (בתקופה זו אנגליה הייתה רפובליקה; באנגלית: Commonwealth of England) וארצות השפלה (United Provinces of the Netherlands) במאה ה-17. הסיבה למלחמה הייתה השליטה בסחר העולמי ובהובלה ימית בין אנגליה ומושבותיה.
לאחר חקיקת חוקי הסחר הימי, שהטילו הגבלות על הסחר וההובלה הימית לאנגליה ובמסגרתם נדרשו העוברים בתעלת למאנש לשלם 10% ממרכולתם כמס וכן להצדיע לאוניות המלחמה האנגליות, חוקים שההולנדים לא היו מוכנים לציית להם.
נשלח לאנגליה בחודש דצמבר 1651 שגריר מיוחד, שדרש ביטול החוק.
בעוד שהדיונים נערכים בלונדון, בית המחוקקים ההולנדי (State-General) החליט על גיוס צי של כ-150 אוניות מלחמה להגן על דרך הסחר במצרי גיברלטר, בפיקודו של תת-אדמירל מרטן הרפרצזון טרומפ.
אף על פי שההולנדים היו יורדי ים מצטיינים, הם סבלו מנחיתות כי אוניותיהם היו בעלות שוקע נמוך, כדי לשוט בבטחה במימיהם הרדודים, מה שהגביל את גודל הספינות וכוח האש שלהן.
בעוד שלאנגלים היו אוניות בעלות שוקע עמוק, מה שאיפשר הגדלת האוניות וממילא את מספר התותחים המוצבים עליהן ועוצמת האש.
כמו כן, אנגליה בהיותה אי, השקיעה את כל משאביה הצבאיים בבניית הצי ואילו הולנד הוכרחה להקצות חלק ממשאביה לקיום צבא יבשתי גדול.
אלמנט נוסף: אנגליה בהיותה מדינה אגררית, סיפקה לעצמה את מרב צרכיה ויכלה לעמוד במצור לזמן ארוך.
כלכלת הולנד לעומת זאת הייתה מבוססת על סחר בינלאומי ודיג.
משום כך הייתה מחויבת בהמשך ההפלגות של צי הסוחר וצי הדיג ואבטחתם.
ב-1652, בטרם הושלמה בניית הכח, מנה הכוח ההולנדי 115 אוניות קרב בראשות המפקדים: טרומפ, ויט דה-ויט' ההולנדים ויוהאן אוורסטן מזיילנד, שלושתם השתתפו בקרב הגדול כנגד הארמדה הספרדית ב-21 באוקטובר 1639 והיו בעלי ניסיון ימי-קרבי עשיר.
מצד שני, אוניית הדגל האנגלית סוביריין (Soverign) הייתה בת 100 תותחים ובנוסף היו להם 18 אוניות בנות 40 תותחים ויותר.
העליונות הצבאית של האנגלים הייתה אם כך ברורה.
במרץ 1652 בית המחוקקים פנה לטרומפ בשאלה כיצד יש לפרוס אסטרטגית את הצי, שזה אך הוחל בגיוסו.
טרומפ הציע להקים צי ראשי שייערך בים הצפוני, שיוכל לתצפת על הצי האנגלי ויתקיף אותו לכשתוכרז מלחמה.
מנגד, מועצת המדינה האנגלית הורתה לרוברט בלייק, אלוף הימים האנגלי (General-at-Sea) ליירט ולעצור את שיירת אוניות חברת הודו המזרחית ההולנדית, שהייתה אמורה להגיע בקיץ (יולי-ספטמבר) וכן לשבש את דיג ההרינג ההולנדי בים הצפוני ולהתקיף את השיירות לים הבלטי, במילים אחרות, היעד היה הסחר ההולנדי ולא אוניות הקרב.
בעוד שכוונתו של טרומפ הייתה לפגוע ולחבל בצי האנגלי עד שזה יאפשר את מעבר אוניות הסחר בתעלת למאנש.
אף אחד מהצדדים לא השיג את מטרתו אולם האנגלים יכלו להיות מרוצים יותר: אף על פי שלא הצליחו למנוע את מעבר אוניות הסחר בתעלה הם התנכלו לספינות הדיג ההולנדיות ברחבי הים הצפוני, שפרנסתן על דיג ההרינג, ושבו רבות מהן, מה שגרם למחסור בהולנד.
המסע החל בתעלה האנגלית בקיץ 1652 ומנע עריכת חיפושים באוניות ההולנדיות.
צעד זה התפרש באנגליה כהפרה או כאיום על הריבונות במימיהם.
ההתנגשות הבלתי נמנעת התרחשה ליד דובר במאי 1652 בין בלייק וטרומפ.
בהתנגשות זו אבדו להולנדים 2 אוניות בעוד שלאנגלים אף לא אחת אולם ההולנדים הצליחו במשימתם והיא להעביר בשלום את שיירת ספינות הסוחר.
ביוני שלח בית המחוקקים את הפקיד הבכיר אדריאן פאו (Pauw) (סמכויותיו היו כשל ראש ממשלה בימינו) לניסיון אחרון להגיע לעמק השווה אולם הניסיון כשל וכחודש לאחר מכן פרצה המלחמה בכל עוזה.
פאו עצמו התבטא בפסימיות: "האנגלים עומדים לתקוף הר של זהב, בעוד אנו עומדים לתקוף הר של פלדה."
בקרב הראשון ב-15 ביולי 1652 טרומפ הוביל את כוחותיו כנגד המפקד האנגלי ג'ורג' אייסקיו בראש 21 אוניות קרב.
אייסקיו נסוג מפניו ועגן בדאונס (Downs) טרומפ הגיע לדאונס ב-20 ביולי אולם כשהתכונן להתקיף בראש כח של 100 ספינות שככה הרוח ואחר הפכה לדרומית, מה שמנע מטרומפ לחדור למעגן.
טרומפ המשיך צפונה ונתקל בבלייק ב-4 באוגוסט.
אולם סערה שפרצה למשך יומיים, פיזרה את ספינותיו.
אבדותיו של טרומפ היו כבדות משל בלייק: 11 ספינות-קרב, 4 ספינות-אש וגאליוט אחת טבעו וספינות אחרות ניזוקו.
במהלך הסערה הצליחו רב אוניות הסחר ההולנדיות לצלוח את התעלה האנגלית ולהגיע להולנד, אם כי רבות מהן ניזוקו.
בעוד טרומפ נאלץ לחזור הביתה והודח מהפיקוד ומיכיל דה רויטר מונה למפקד הצי.
הוא יצא בראש פלגה בת 38 אוניות קרב ללוות שיירת אוניות סוחר וב-16 באוגוסט נתקל בכוחותיו של אייסקיו שמנו 42 אוניות קרב וספינות עזר.
למרות יתרונו אייסקיו נאלץ לסגת לפליימות' אולם דה רויטר לא ניצל את הצלחתו.
שני המפקדים הודחו ואת הפיקוד על הצי ההולנדי קיבל אדמירל דה-ויט'.
הוא הגשים את שאיפת חייו אולם מה רבה הייתה האכזבה.
"ויט הכפול" (Double With) נתקל בקשיים באיוש ובשיפוץ ספינותיו.
למרות זאת הפליג בראש הצי והתרברב: "אני אביא בשמחה את הצי לאויב והשטן כבר יסיים זאת בהצלחה".
עמדו לרשותו כ-60 אוניות מלחמה וב-28 בספטמבר נפגשו הציים.
יום קודם לכן רצה דה-ויט לקבוע את מושבו באוניית הדגל של טרומפ, ברדרודה בת 59 תותחים, אולם הצוות סירב לקבלו והוא נאלץ לעלות על אונייה אחרת "הנסיך וילם" בת 45 תותחים.
שם הוא פגש בקפטיין בן 70, הנווט וחלק מהקצינים שתויים ורוב אנשי הצוות חולים.
דה-ויט' ניצל את הרוח לדחוק את ספינותיו של בלייק למים רדודים במקום שנקרא קנטיש נוק (Kentish Knok) ואכן שתיים מספינותייו של בלייק נתקעו בקרקעית (כזכור הן היו עמוקות-שוקע) אולם המשיכו בירי ודה-ויט' נאלץ לסגת בבושת פנים אף על פי שהוא איבד רק שלוש אוניות מלחמה.
אין ספק, שהמורל הנמוך וחוסר המשמעת תרמו לכך רבות.
טרומפ הוחזר אפוא לפקד על הצי ההולנדי.
האנגלים החליטו לנצל את תקופת החורף, שהסערות שכיחות בה, לארגון מחדש של הצי אולם טרומפ לא טמן ידו בצלחת.
הוא יצא ללוות שיירה של 450 אוניות סוחר בדרום התעלה, שפניהן לצרפת, לספרד ולים התיכון.
כשנודע לטרומפ שבלייק נמצא בדאונס בראש כ-40 ספינות מפרש הוא עזב את השיירה המסורבלת בראש 73 אוניות קרב וספינות-עזר.
בצהרי 30 בנובמבר נפגשו הציים אולם סערה שפרצה מנעה את התפתחות הקרב.
למחרת, החל הקרב במים העמוקים מול דובר.
בקרב בלייק נפצע קשה ונאלץ לסגת.
לאנגלים אבדו 6 ספינות (3 טבעו, 1 עלתה באש ו-2 נשבו) לעומת אונייה הולנדית אחת בלבד.
השיירה ההולנדית עברה בשלום וטרומפ, בחוזרו הביתה, קשר מטאטא לתורן לאות כי טאטא את הים מכל אויב.
ומאז זה הסימן המקובל לניצחון ימי, עד לימינו אנו.
בלייק חזר לאנגליה והציע את התפטרותו, אולם זו לא התקבלה היות שנאלץ לצאת לים כשהצי אינו מוכן והפרלמנט הכיר באחריותו שלו למצב.
קרב פורטלנד: או קרב שלושת הימים (18–20 פברואר 1653)
בפברואר 1653 יצא טרומפ ללוות שיירה שהמתינה לו ליד לנדס אנד (Land's End, הכף הדרום-מערבי של אנגליה).
בלייק ארב לו בראש 80 אוניות קרב, שהיו מחולקות לשלוש פלגות: אדומה, כחולה ולבנה.
ב-18 בפברואר החל "קרב שלושת הימים" או "קרב פורטלנד": הכוח של בלייק היה מפוזר ונמצא "מתחת לרוח" ביחס להולנדים, מה שהקנה להולנדים יתרון בתמרון.
לנוכח הכוחות ההולנדיים כינס בלייק את אוניותיו אולם רוח מערבית מנעה מהפלגה הלבנה של מונק, שהייתה מרוחקת כדי 5 מייל לכנוס.
כך הייתה לטרומפ עדיפות צבאית אולם זה לא מנע מבלייק מלהשיב אש.
בעוד בלייק נלחם נגד טרומפ, דה רויטר ואוורטסן, שניסו לבודדו, התאחדו הפלגות הכחולה והאדומה ובתרגיל ימאות מבריק שטו "מול הרוח" וביצעו "סיבוב" וכך התייצבו בעורפם של ההולנדים "מעל לרוח".
כוחותיו של טרומפ נחלצו בקושי ממצבם המסוכן.
דה רויטר, באונייה קטנה בת 28 תותחים הצליח להשתלט על ה"פרוספריטי" (Prosperity) בת 54 תותחים אולם נאלץ לנטוש אותה לנוכח עדיפותם של יריביו.
מונק ניסה להגיע לאתר הקרב אולם נתקל בכוחותיו של אוורטסן, ונחלץ רק לאחר קרב שארך 4 שעות.
לכל צד אבדו 2 אוניות.
בשעות הלילה התארגנו ההולנדים ושיירת אוניות הסחר המשיכה בדרכה, מוקפת באוניות המלחמה.
האנגלים ירו ממרחק ולאף על פי שלא גרמו לנזק, תחמושת ההולנדים החלה לאזול.
למחרת, הגיעו הספינות ההולנדיות למי החופים, מקום שלא יכלו הספינות האנגליות לשוט ולתמרן בגלל השוקע העמוק של ספינותיהם.
האנגלים פרצו לתוך השיירה והתחולל קרב בטווחים קצרים, כשההולנדים מוגבלים בעוצמת האש בגלל מחסור באבק שרפה.
להולנדים אבדו 50 אוניות-סוחר ו-12 אוניות מלחמה (חלקן טבעו וחלקן נשבו) בעוד שלאנגלים אבדו 6 אוניות מלחמה בלבד.
עם זאת, עברה מרבית השיירה בהצלחה.
בלייק, בשוכבו מחלים במיטתו, לאחר פציעתו בקרב, פיתח את תורת המלחמה הימית כתשובה להצלחת ההולנדים להעביר את שיירות הסחר.
הוא השתדל לתת פתרון לכל מצב שיתפתח תוך כדי קרב ימי.
התורה התפרסמה כקובץ "הוראות לחימה" (Fighting Instructions) וקובץ "הוראות הקבע לשיוט" (Sailing Instructions), שיצאו לאור ב-1653. הוראות אלו חייבו את מפקדי הצי.
ואכן, הקצין הממוצע יצא ידי חובתו כאשר ציית להוראות, אולם מאידך, ההוראות חנקו או מנעו כל מחשבה רעננה או יוזמה.
נזקקה אנגליה לגאון אסטרטגי כהוריישו נלסון שיחרוג מהמוסכמות ויכתיר אותה כמלכת הימים.
ההתנגשות הבאה ארעה כשלושה חודשים לאחר קרב פורטלנד.
טרומפ יצא וירה על דובר וביצוריה, כשהוא לא היה במשימת ליווי.