tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נמסר כי טיוטת החלטה קודמת (שהוגשה על ידי ערב הסעודית) קראה להכרת רפובליקת קוסובו על ידי מדינות מוסלמיות, אך נדחתה על ידי כמה ממדינות החברות בארגון, כולל סוריה, מצרים ואזרבייג'ן.
ערב הסעודית תמכה ברפובליקת קוסובו בישיבות בית המשפט הבינלאומי של האו"ם לצדק בנושא חוקיות העצמאות של קוסובו בשנת 2009.
בדומה לערב הסעודית, קוסובו נשלטת על ידי האוכלוסייה המוסלמית.
המגמה המסורתית של האסלאם בקוסובו היא בית הספר למשפטים האסכולה החנפית, הנקרא גם "ליברלי" ו"מתון".
לאחר תום מלחמת קוסובו החריפה הקיצוניות של האסלאם באזור.
הווהאביה, השולטת בסעודיה, השתרשה גם בקוסובו בזכות הדיפלומטיה הסעודית.
ערב הסעודית מימנה את בניית המסגדים החדשים באזור, בעוד שאימאמים הופיעו בקוסובו בסוף 1999.
יחסי ערב הסעודית–קפריסין הם היחסים הבילטרליים והדיפלומטיים בין הממלכה הערבית הסעודית לבין רפובליקת קפריסין.
היחסים הפוליטיים של המדינות חזקים בגלל הדמיון בין שתי המדינות בנושאים היסטוריים, גאוגרפיים וכלכליים.
עמדת ערב הסעודית בסכסוך בקפריסין
עמדת ערב הסעודית בסכסוך בקפריסין נותרת ללא שינוי ומחויבת לאמנת האו"ם.
שר החוץ הסעודי, סעוד אבן פייסל אבן עבדול-עזיז אלסעוד הוסיף בשנת 2012 כי ערב הסעודית תומכת בקפריסין המאוחדת והפדרלית ומתנגדת לכל ניסיונות הפרדה או פילוג בכל בעיות האזור.
קפריסין מחזיקה בערב הסעודית שגרירות בריאד וקונסוליית כבוד בג'דה.
ערב הסעודית מחזיקה בקפריסין שגרירות בניקוסיה.
יחסי עיראק–קנדה הם יחסי החוץ בין עיראק וקנדה.
היחסים בין המדינות כוננו בשנת 1961, אולם נותקו בשנת 1991 בעקבות מלחמת המפרץ וחודשו רק בשנת 2005 לאחר השלבים הראשונים מלחמת עיראק.
קנדה תומכת במאמציה של ממשלת עיראק להחזיר את היציבות, לרפא מחלוקות עדתיות, לבנות ממשל כולל ואפקטיבי ולעודד צמיחה כלכלית.
קנדה פיקדה על משימת האימונים ובניית היכולת של נאט"ו בעיראק במשך שנתיים (2018–2020).
ב-2016 הכריזה קנדה על אסטרטגיית מעורבות ב כדי להגיב למשברים בעיראק ובסוריה ולהשפעתם על האזור.
קנדה התחייבה ליותר מ-4 מיליארד דולר במשך 6 שנים מ-2016 עד 2022 למען ביטחון, ייצוב וסיוע הומניטרי ופיתוח.
חלק ניכר ממימון זה התמקד בעיראק, עם התמקדות חזקה בקידום תפקידן של נשים ובממשל.
קנדה התחייבה למעלה מ-483 מיליון דולר בסיוע לא צבאי לעיראק והגדילה את הנוכחות הדיפלומטית שלה, כולל באמצעות מינוי בשנת 2018 של השגריר הראשון של קנדה תושב קנדה מאז 1991. השגרירות הקנדית בבגדאד והמשרד שלה בארביל עובדים עם הממשלה העיראקית ועוד.
בשנת 2020 הסתכם הסחר בין המדינות ב-88 מיליון דולר, כאשר קנדה ייצאה לעיראק בעיקר דגנים, עץ, מוצרים פרמצבטיים, מכונות וציוד אלקטרוני.
קנדה מחזיקה בעיראק שגרירות בבגדאד וקונסוליה בארביל.
עיראק מחזיקה בקנדה שגרירות באוטווה וקונסוליה כללית במונטריאול.
יחסי ערב הסעודית–שוודיה הם היחסים הדיפלומטיים והדו-צדדיים הרשמיים שבין הממלכה הערבית הסעודית לבין ממלכת שוודיה.
היחסים ידעו עליות ומורדות במהלך השנים.
שתי המדינות חברות באומות המאוחדות וארגונים בינלאומיים אחרים.
ערב הסעודית ושוודיה החלו להקים יחסים דיפלומטיים אחת עם השנייה באמצע המאה ה-20, כאשר שתיהן התחייבו להיות נייטרליות במהלך מלחמת העולם השנייה.
למרות ההבדלים בדת, בתרבות ובכלכלה, בשתי המדינות המשטר הוא מונרכיה, בערב הסעודית - אבסולוטית, ובשוודיה - חוקתית.
בשנת 2015, יחסי המדינות התדרדרו בשל משבר דיפלומטי כאשר שוודיה מתחה ביקורת על זכויות האדם בערב הסעודית לאחר ששרת החוץ לשעבר של שוודיה, מרגוט ולסטרם, האשימה את ממשלת סעודיה בהתעללות בבלוגר הסעודי ראיף בדאווי.
בתגובה, שתי המדינות החזירו את השגרירים שלהן, ושוודיה פרשה מההסכם הצבאי שלה עם ערב הסעודית.
שנה לאחר מכן המדינות חידשו את היחסים הדיפלומטיים שלהן.
שוודיה ספגה ביקורת רבה בהיותה שותפה במלחמת האזרחים בתימן, כאשר שוודיה סיפקה לצבא הערבי הסעודי כלי נשק וציוד ללחימה.
בתגובה, שוודיה החלה לפייס בין הצדדים הלוחמים.
בדצמבר 2018, הסכם בתיווך שוודי נחתם בין ממשלת תימן לבין החות'ים בסטוקהולם, בירת שוודיה.
ערב הסעודית היא הקונה השלישית הגדולה ביותר של נשק משוודיה.
לערב הסעודית שגרירות בבירה סטוקהולם.
יחסי ערב הסעודית – קוריאה הדרומית הם היחסים הבילטרליים שבין ערב הסעודית לקוריאה הדרומית.
הקשר ההיסטורי בין קוריאה וערב החל כאשר סוחרים ערבים הגיעו לממלכה הקוריאנית המאוחדת שילה במאה ה-7 וה-8. קשר סחר זה הביא לצמיחת המסחר בין קוריאה והעולם הערבי למרות שינויי המשטר בשני הצדדים.
בתקופת שושלת גוריו, היגר השבט דיוקסו ג'אנג הערבי-טורקי לקוריאה, שם הגיע ג'אנג סון-ריונג, מוסלמי ממוצא ערבי, לייצג את בית המלוכה בגוריו.
השבט שרד והשתלב בחברה הקוריאנית, אבל צאצאיו כבר לא יכלו לדבר בשפה הערבית וחדלו לקיים את חוקי האסלאם.
במהלך שלטון שושלת ג'וסון, המלך סג'ונג הגדול בדברי הימים שלו הזכיר ערבים הקוראים את הקוראן ואת תורות האסלאם, אם כי המלך מעולם לא היה מוסלמי במהלך חייו.
במהלך מלחמת קוריאה, ערב הסעודית, כחלק מהברית המערבית נגד ההתפשטות הקומוניסטית על ידי ברית המועצות, צידדה בקוריאה הדרומית מ-1950 עד 1953, למרות שהיא לא שלחה חיילים לקוריאה.
גם ערב הסעודית וגם דרום קוריאה חוו פריחות כלכליות בשנות ה-70 וה-80, שבהן שתי המדינות תמכו זו בזו; כיום משקיעים דרום קוריאנים הם בין המשקיעים החשובים ביותר בסעודיה.
בשנת 1977, מהגרים דרום קוריאנים בערב הסעודית היוו כמעט חמישית מכלל ההגירה הרשומה מדרום קוריאה, מה שהפך אותה ליעד השלישי הפופולרי ביותר עבור מהגרים.
ככזה, היחסים בין ערב הסעודית לדרום קוריאה היו בעיקר לבביים ושתי המדינות הן שותפות כלכליות ואסטרטגיות.
במסגרת חזון סעודיה 2030 שהוכרזה על ידי ערב הסעודית ב-2016, דרום קוריאה וסעודיה הגבירו את שיתוף הפעולה הכלכלי ביניהן.
שתי המדינות חתמו על הסכם כלכלי של 8.3 מיליארד דולר, כולל עסקה של 6 מיליארד דולר בין עראמקו הסעודית לחברה הקוריאנית S-Oil ב-2019. גם הסחר התרחב מאז 2018.
לקוריאה הצפונית, שכנתה של קוריאה הדרומית בצפון, יש מערכת יחסים חזקה עם איראן, היריבה של ערב הסעודית, ולכן הברית של סעודיה עם קוריאה הדרומית הופכת חיונית בעימות הציר האיראני-צפון קוריאה.
דרום קוריאה סיפקה את המודיעין של ערב הסעודית על פעילותה של קוריאה הצפונית ב, בעיקר במהלך מלחמת האזרחים התימנים מ-2014.
ביוני 2019, ערב הסעודית וקוריאה הדרומית חתמו על עסקת ייצור נשק, שבה סעודיה וחברות צבאיות של קוריאה הדרומית ישתפו פעולה יחד נגד איומים חיצוניים לצד ייצור משותף של כלי נשק וכלי רכב, כמו גם שיפור הטכנולוגיות הצבאיות בשתי המדינות.
ערב הסעודית מחזיקה בקוריאה הדרומית שגרירות בסיאול.
קוריאה הדרומית מחזיקה בערב הסעודית שגרירות בריאד.
יחסי ערב הסעודית–קוריאה הצפונית הם היחסים הבילטרליים שבין ערב הסעודית לקוריאה הצפונית.
שתי המדינות אינן מקיימות יחסים רשמיים.
בתקופה שאחרי מלחמת קוריאה, כאשר קוריאה הדרומית והצפונית היו מעורבות ב"מרוץ דיפלומטי" כדי ליצור קשרים רבים ככל הניתן ברחבי העולם, פיונגיאנג התרחקה במידה רבה מהמפרץ הפרסי, שמרבית מדינותיו היו בעלות ברית של ארצות הברית ואנטי-קומוניסטיות
בשנות התשעים, לאחר קריסת הגוש הסובייטי והתקררות היחסים עם סין, קוריאה הצפונית החלה ליצור קשרים רשמיים עם חברי מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ (GCC), תחילה עומאן ב-1992 ולאחר מכן קטר ב-1993. כווית ובחריין הגיעו לאחר מכן ב-2001, ואיחוד האמירויות הערביות ב-2007. צפון קוריאה וסעודיה עדיין אינן מקיימות יחסים רשמיים.
קוריאה הצפונית מקיימת יחסים קרובים עם איראן, יריבתה של ערב הסעודית, בעוד ערב הסעודית מקיימת יחסים קרובים עם קוריאה הדרומית, יריבתה של קוריאה הצפונית.
יחסי ערב הסעודית–קרואטיה הם היחסים הדו-צדדיים בין קרואטיה וערב הסעודית.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו ב-18 ביוני 1995.
הנסיך הסעודי אל-וליד בן טלאל ביקר בקרואטיה באוגוסט 2014 ונפגש עם נשיא קרואטיה איוו יוסיפוביץ' ועם שר הכלכלה איוואן ורדולדאק.
הנסיך הביע את רצונו להשקיע בתיירות הקרואטית.
בהצהרתו לעיתונות אמר: "ב-6 השנים האחרונות קרואטיה עוברת כמה קשיים [משבר כלכלי].
במקום להדגיש את השלילי, אני מעדיף להדגיש את הצדדים החיוביים: יש לכם יציבות, נשיא טוב, דמוקרטיה, עיתונות חופשית, חופש ביטוי ומערכת מס טובה מאוד.
אני רואה שאתם עדיין לא מושכים מספיק משקיעים זרים, אבל אני גם רואה שאתם עובדים קשה על זה.
מערכת המס שלכם צריכה להיות אטרקטיבית יותר בהשוואה למדינות אחרות, עליכם להפחית את הבירוקרטיה ולהיות אגרסיבים יותר במשיכת השקעות.
אני תמיד מחפש הזדמנות בכל מדינה, ומה שאני רואה בקרואטיה הוא שמגזר התיירות חשוב ביותר.
ההכנסות מתיירות בקרואטיה בשנה שעברה היו בסביבות 6 מיליארד אירו והיו לכם 10 מיליון מבקרים.
קרואטיה מייצאת ציוד צבאי לערב הסעודית.
בשנת 2013 ייצאה קרואטיה לערב הסעודית כלי נשק בשווי של כ-15 מיליון אירו (1.1 מיליארד קונה).
קרואטיה מיוצגת בסעודיה באמצעות שגרירותה בקהיר, מצרים.
ערב הסעודית אינה מיוצגת בקרואטיה, אך אזרחים סעודים הזקוקים לסיוע מטופלים על ידי שגרירות סעודיה בסרייבו, בוסניה והרצגובינה.
יחסי ערב הסעודית–צ'כיה הם יחסי החוץ בין ערב הסעודית וצ'כיה.
יחסים דיפלומטיים בין צ'כיה לממלכת ערב הסעודית כוננו בשנת 1995. באותה שנה נפתחה שגרירות צ'כיה בריאד.
עד מהרה החל שיתוף הפעולה בין שתי המדינות להתפתח בהצלחה במיוחד בתחום המסחרי.
המסגרת ליחסים דו-צדדיים נקבעה בהתייעצויות בין משרדי החוץ של שתי המדינות במרץ 2002. דינמיקה חדשה הוכנסה בעקבות ביקורו הממלכתי של נשיא צ'כיה, ואצלב האוול, בערב הסעודית בפברואר 2001, במהלכו שתי המדינות חתמו על הסכם על הקמת נציגות דיפלומטית של ערב הסעודית בפראג.
עד מהרה החליפו שתי המדינות מספר משלחות בתחום המדע, החינוך והכלכלה.
נקודת ציון חשובה הייתה החתימה על ההסכם הכללי בין ממשלת צ'כיה לממשלת ממלכת ערב הסעודית במרץ 2002. אישור מסמך מסגרת זה יצר תנאים לחתימה על הסכמים אחרים.
לאחרונה הסתיימו שיחות על נוסח ההסכם לקידום והגנה על השקעות, ונפתח משא ומתן על הסכם למניעת מיסוי כפול.
מועצת העסקים הצ'כית-סעודית הוקמה בספטמבר 2003 בחסות לשכת המסחר והתעשייה הסעודית ולשכת המסחר הצ'כית.
המועצה עוסקת באופן פעיל בקידום היחסים המסחריים של צ'כיה-סעודיה ונפגשת באופן קבוע בשתי המדינות פעמיים בשנה.
ביקורים במישור הממשלתי והפרלמנטרי, במיוחד השתתפותו של נשיא צ'כיה ואצלב האוול בפורום הכלכלי של ג'דה בפברואר 2005, פתחו את הדלת לשיתוף פעולה עתידי בתחומים רבים, כגון חינוך, חקלאות, שיתוף פעולה מדעי וטכני, ובעיקר.
שירותי בריאות, שבהם לרפובליקה הצ'כית יש מוניטין מצוין עם מטופלים סעודים המבקרים בספא ובמתקני השיקום הצ'כיים.
צ'כיה רואה בממלכת ערב הסעודית שותפה חשובה במסגרת היחסים הבילטרליים שלה ומוכנה לפתח מגעים דו-צדדיים מקיפים לטובת אוכלוסיית שתי המדינות.
צ'כיה מחזיקה בערב הסעודית שגרירות בריאד וקונסוליית כבוד בג'דה.
ערב הסעודית מחזיקה בצ'כיה שגרירות בפראג.
יחסי ערב הסעודית–פורטוגל הם היחסים הבילטרליים בין ערב הסעודית לפורטוגל.
את הפגישה ניהל תת-מזכיר משרד הכלכלה והתכנון לעניינים כלכליים בינלאומיים בנדר בן עבדול מוחסן אל-ח'מיס, בעוד שר החוץ לבינאום יוריקו ברילהנטה דיאס עמד בראש הצד הפורטוגלי.
סעודיה מייבאת מוצרים רבים מפורטוגל כמו קרמיקה, אבן, חומרים בסיסיים, קרטון, ועוד.
בנייה, טלקומוניקציה, אנרגיה, שירותי בריאות, סיבים אופטיים, עיצוב ופיתוח אנרגיה, ארגון תערוכות ואירועים, תעשיית המזון והפלסטיק, בנקאות ונדל"ן הם בין הזדמנויות עסקיות טובות אחרות לחברות פורטוגזיות להשקיע בהן.
מצד שני, פורטוגל מייבאת מסעודיה נפט, פטרוכימיקלים ומוצרים אחרים שמקורם בנפט.
ערב הסעודית מחזיקה בפורטוגל שגרירות בליסבון.
פורטוגל מחזיקה בערב הסעודית שגרירות בריאד.
יחסי ערב הסעודית–פינלנד הם היחסים הדיפלומטיים בין ערב הסעודית לפינלנד.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-6 ביוני 1969, ובשנת 2019 ציינו 50 שנה לכינון היחסים ביניהן.
ערב הסעודית פתחה שגרירות בהלסינקי בסביבות 2008.
פינלנד מחזיקה בערב הסעודית שגרירות בריאד וקונסוליה כללית בג'דה.
ערב הסעודית מחזיקה בפינלנד שגרירות בהלסינקי.
יחסי ערב הסעודית–תוניסיה הם היחסים הדו-צדדיים בין סעודיה לתוניסיה.
שתי המדינות חולקות היסטוריה משותפת, שכן שתיהן כוללות בעיקר מוסלמים סונים ומורשתן התרבותית היא ערבית.
למרות זאת, יש בין המדינות הבדלים פוליטיים.
ערב הסעודית היא ממלכה שמרנית ואילו תוניסיה היא רפובליקה ליברלית.
עם זאת, שתי המדינות עסקו בשיתופי פעולה גדולים יותר במטרה לחזק את השפעותיה של סעודיה.
הכיבוש הערבי במאה השביעית הביא את תוניסיה לתחום אסלאמי.
מסגד, הנחשב למקום הרביעי הקדוש ביותר בעולם האסלאם, המסגד הגדול של קירואן, נבנה בתוניסיה.
שתי המדינות הגדילו את שיתוף הפעולה המשמעותי מאז עצמאותה של תוניסיה מצרפת.
הממלכה הסעודית ניסתה להרחיב את השפעת הווהאביה לתוניסיה זה מספר שנים לאחרונה.
לאחר המהפכה התוניסאית בשנת 2011, שהדיחה את הנשיא זין אל-עאבדין בן עלי, סעודיה העניקה מקלט לזין בן עלי, בעוד שהיא תומכת בתוניסיה במסלול ההתאוששות שלה.
עם זאת, ממשלת תוניסיה החדשה גינתה את החלטת סעודיה להעניק מקלט לבן עלי ודרשה מממשלת סעודיה להסגירו חזרה לתוניסיה לצורך העמדתו למשפט.
יחסי תוניסיה עם סעודיה הידרדרו עם עלייתו של מוחמד בן סלמאן אאל סעוד כנסיך הכתר הסעודי, שכן סעודיה הייתה עוינת כלפי האביב הערבי שהחל בתוניסיה.
בנובמבר 2018, בביקור בתוניסיה, התקבל בן סלמאן בהפגנות של תושבים מקומיים בעקבות רצח ג'מאל ח'אשוקג'י.
בשנת 2019 ובמסגרת פסגת הליגה הערבית ביקר המלך סלמאן בן עבד אל-עזיז אאל סעוד בתוניסיה כתגובה להזמנת הנשיא אל-באג'י א-סבסי.
סעודיה מחזיקה בתוניסיה שגרירות בתוניס.
תוניסיה מחזיקה בסעודיה שגרירות בריאד וקונסוליה בג'דה.
יחסי ערב הסעודית–תימן הם יחסי החוץ בין ערב הסעודית ותימן.
שתי המדינות נהנו בעת ובעונה אחת מיחסים טובים ושיתפו פעולה באופן הדוק בנושאים צבאיים, כלכליים ותרבותיים.
היחסים המודרניים של סעודיה–תימן החלו בשנת 1803 עם התקפה של כוחות סעודים על שטחה של אימאמות זיידי בעזרת כמה שבטים תימניים מקומיים.
הסעודים ניצחו ושלטו באזור טיחאמה עד 1818, כאשר כוחותיו של הח'דיו העות'מאני של מצרים, מוחמד עלי פשה, השמידו את אמירות דירייה.
הקמת פרוטקטורט על סולטנות אידריסי בעסיר הובילה לעימותים בין אבן סעוד לאימאם יחיא מתימן.
אבן סעוד כבש את אסיר וג'יזאן בזמן שהאימאם הצליח לכבוש את נווה המדבר של נג'ראן.
המשא ומתן היה חסר תועלת, הסעודים חזרו לשלוט על נג'ראן וכבשו כ-100 קילומטרים במישור החוף בשנת 1948, סעודיה העניקה סיוע לאימאם אחמד מחשש לאופיו "החוקתי" של התקוממות בתימן.
בשנת 1934 פרצה מלחמת סעודיה–תימן עם פלישה תימנית, שהמשיכה בתגובה במתקפה סעודית חזקה.
המלחמה הסתיימה בכך שתימן ויתרה על שליטתה על שלושה מחוזות סעודיים מודרניים, עסיר, ג'יזאן ונג'ראן.
מאז, שתי המדינות ניהלו מערכת יחסים מורכבת.
עלי עבדאללה סאלח כיהן כנשיא צפון תימן, ולאחר מכן של תימן המאוחדת בין 1978 ל-2012. בשלושת העשורים העמוסים הללו, מערכת היחסים של תימן עם סעודיה התנודדה בין נקודות שפל כמו צידודו של סאלח בסדאם חוסיין במהלך מלחמת המפרץ הראשונה, להעמקת החסות הסעודית בעשור הראשון של מלחמת הטרור.
הפסקת גיבויו של סלאח על ידי סעודיה הייתה גורם תורם לנפילתו מהשלטון ב-2012. ניסיונו להחזיר את השלטון על ידי ברית עם החות'ים, בהם לחם חיל האוויר הסעודי, הביא בסופו של דבר לכך שנרצח על ידי כוחות החות'ים בדצמבר 2017.
בספטמבר 2003, במאמץ של ממשלת סעודיה לשלוט בפלישות של תימנים לסעודיה ולהאט את פעולות הטרור, החלו הסעודים בבניית קיר בטון, בקוטר 3 מטר לאורך הגבולו עם תימן.
בעקבות תלונות של ממשלת תימן לסעודים כי בניית החומה מפרה אמנה משנת 2000 בין שתי המדינות, הסעודים הפסיקו את עבודות החומה בפברואר 2004. אך באותה תקופה הוקמה חומה לאורך 75 ק"מ מתוך 1,800 ק"מ של גבול.
במלחמת האזרחים בצפון תימן לחמה סעודיה לצד הרויליסטים התימנים (למרות שהשתייכו לשיעים) במאבקם הלא מוצלח, במטרה להפיל את המשטר הרפובליקני הנתמך על ידי מצרים.
בנובמבר 1962 פתחו המצרים במתקפה על הסעודים, מטוסים צבאיים מצריים הפציצו את דרום סעודיה, בעיקר את העיר אבהא, שם מתו 36 חולים בבית החולים כתוצאה מההפצצה.
בשנת 2014, תימן התמודדה עם המשבר הגדול ביותר מזה עשרות שנים, ממשלת תימן הופלה על ידי המורדים החות'ים, מה שהוביל לפלישה לתימן של קואליציה בראשות סעודיה.
פעולות האיבה גרמו לתוצאות הרסניות ולאסון הומניטרי.
אל-קאעידה בחצי האי ערב השתלטה על חלק משטח החוף של תימן.
האו"ם תיאר את המצב ההומניטרי בתימן כמורכב יותר מבעיראק, דרום סודאן ובסוריה.
הלחימה, כמו גם המצור האווירי והימי של עמדות תימן מסעודיה למניעת אספקת נשק, הציבו את אוכלוסיית תימן על סף רעב.
יחסי פולין–צ'כוסלובקיה מאז הקמת צ'כוסלובקיה אחרי מלחמת העולם הראשונה הושפעו רבות מסכסוכי הגבולות בין שתי המדינות מצד אחד ומצד שני מהיותן מדינות קטנות יחסית בקרבת גרמניה ורוסיה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוסדרו היחסים בין המדינות מתוקף היותן תחת השפעת ברית המועצות.
היחסים בין הפולנים לצ'כים היו קשים במשך מאות שנים.
סטריאוטיפים צ'כיים ראו בפולנים לאומנים צרי אופקים הנגועים בקלריקליזם.
סטריאוטיפים פולניים ראו בצ'כים סלאבים שהושפעו יתר על המידה על ידי התרבות הגרמנית.
עם התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית לאחר מלחמת העולם הראשונה, חולקו שטחיה הנרחבים בין מספר מדינות.
כשיקולים לחלוקת השטחים הוזכרו השליטה ההיסטורית בשטחים וההרכב הדמוגרפי של תושבי האזור.
פולין קיבלה לידיה את גליציה שנלקחה ממנה בחלוקת פולין, וצ'כוסלובקיה הוקמה על השטחים של צ'כיה וסלובקיה.
לגבי שטחים מסוימים התגלעו חילוקי דעות בין צ'כוסלובקיה ופולין.
בדצמבר 1918 שלח יוזף פילסודסקי משלחת לנשיא צ'כוסלובקיה, טומאש מסריק, עם מכתב אישי בו הוא הציע הקמת משלחת צ'כוסלובקית-פולנית ליישוב כל הבעיות ביחסי שתי המדינות, כשהכוונה הייתה בעיקר לסכסוך על זאולז'ה בסביבות צ'שין.
מסריק הביע מילות הסכמה בפני המשלחת, אולם לא עשה מעבר לכך.
הוא העביר את העניין לטיפול ממשלת צ'כוסלובקיה אשר לא קידמה את העניין, ואף אישר את תפיסת זאולז'ה על ידי צבא צ'כוסלובקיה.
למרות שהמעצמות כפו על הצבא הצ'כוסלובקי לסגת, בפולין כעסו על כך שצ'כוסלובקיה השתמשה בצבאה בעוד היא עסוקה בלחימה בחזית המזרחית.
ב-6 בנובמבר 1921 נחתם בין המדינות הסכם בנש-סקירמונט על שם אדווארד בנש וקונסטנטי סקירמונט שרי החוץ של המדינות.
בהסכם התחייבו הצדדים לכבד את גבולות המדינה השנייה ולשמור על נייטרליות נדיבה, המאפשרת העברת אמצעי לחימה, במקרה שהמדינה השנייה תותקף.
צ'כוסלובקיה הצהירה שאין לה עניין במזרח גליציה.
בנספח נקבע שהטיפול בסכסוכי הגבולות באזורי זאולז'ה, אורבה וספיש יועבר לוועדה פולנית צ'כוסלובקית שתדון בנושא ושעניין העיירה יאבורינה ייפתר תוך שישה חודשים.
באפריל 1925 נחתמו הסכמים בין בנש לאלכסנדר סקריז'נסקי שקבעו שיתוף פעולה הדוק בענייני חוץ, מיעוטים וסכסוכי גבולות.
אולם סכסוכי הגבולות שלא נפתרו מנעו שיתוף פעולה הדוק בין המדינות.
עם התגברות החשש מגרמניה לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, מנהיגי פולין וצ'כוסלובקיה הבינו שעמידתם מול הגרמנים תלויה בתמיכה של צרפת.
היה ברור שבמקרה שצרפת תצא למלחמה בגרמניה להגנת אחת המדינות, המדינה השנייה תצטרך להצטרף למלחמה נגד גרמניה, מכיוון שניצחון גרמני פירושו חיסול מדינתם שלהם בשלב הבא.
אולם מנהיגי שתי המדינות הטילו ספק בכך שצרפת תעמוד בהתחייבויותיה לבא לעזרת פולין או צ'כוסלובקיה.
מנהיגי שתי המדינות גם האמינו שיש יותר סיכוי שצרפת תעזור למדינתם מאשר לשנייה.
במצב זה, גיבשה כל אחת מהמדינות מדיניות עצמאית שנועדה למזער את נזקיה במקרה שצרפת לא תבוא לעזרה.
בינואר 1934, בז'נבה, ביקש יוזף בק מאדווארד בנש דיון כולל בנושאים על הפרק בין המדינות, במטרה להדק את היחסים ביניהם.
בנש הביע מילות הסכמה, אולם המדיניות של צ'כוסלובקיה הייתה שלא לקשור קשרים קרובים מדי עם פולין על בעיותיה הקשות עם ברית המועצות וגרמניה, בשעה שצ'כוסלובקיה הרגישה בטוחה במעמדה.
כמה ימים לאחר מכן, עוד בינואר 1934, חתמה פולין עם גרמניה הסכם אי-לוחמה דבר שנתקבל במורת רוח רבה על ידי צ'כוסלובקיה.
צ'כוסלובקיה גם הביעה דאגה לנוכח היחסים הקרובים בין פולין להונגריה.
מנגד, פולין חששה מהיחסים הטובים בין צ'כוסלובקיה לברית המועצות.
נוכח היחסים המתוחים בין המדינות, פולין תמכה בתנועות שקראו לעצמאות של סלובקיה, וצ'כוסלובקיה סייעה לתנועות לאומיות אוקראיניות בפולין.
צ'כוסלובקיה אף אירחה בשטחה לתקופה מסוימת ממשלה גולה של אוקראינה.
בפברואר 1937 דרשה פולין מצ'כוסלובקיה שכל ויתור שיינתן לגרמנים בחבל הסודטים יינתן במקביל גם לפולנים באזור צ'שין.
דרישה זאת הוכרה על ידי צ'כוסלובקיה במאי 1937 כאשר שגרירה בפולין אמר ליוזף בק שהמיעוט הפולני יקבל יחס שווה לזה של שאר המיעוטים.
כל עוד האפשרות של ויתורים למיעוט בחבל הסודטים נראה רחוק, הייתה הצהרה זאת פתרון נוח לכל הצדדים.
בעקבות הסכם מינכן והעברת חבל הסודטים לגרמניה, דרשה פולין, וקיבלה באוקטובר 1938, את זאולז'ה.
על פי ההסכם שנחתם ב-1 בנובמבר 1938, ויתרה פולין על אוסטרבה ותמורת זאת קבלה את מסילות הרכבת העיקריים של שלונסק העלית הפולנית.
פולין ספגה ביקורת קשה ביותר על מהלך זה וחוקרים רבים ביקרו בחריפות את הניצול של הפולנים את חולשת צ'כוסלובקיה ואף האשימו אותה בלקיחת חלק בהתפוררותה הסופית.
אולם היו שטענו שהמדיניות הפולנית נבעה מההערכה הפולנית שצ'כוסלובקיה ממילא אבודה ותבלע על ידי גרמניה, ועל כן עדיף למנוע מגרמניה להשתלט על זאולז'ה, במיוחד מכיוון שגרמניה יכלה להשתמש בה כגשר להשתלטות על סלובקיה, השתלטות שתביא את גרמניה להקיף את פולין גם מדרום.
בנוסף, ייתכן שפולין ביקשה למצוא חן בעיני גרמניה, בגלותה עוינות לצ'כוסלובקיה, בתקווה שדבר זה יעמוד לה בהמשך.
במהלך מלחמת העולם השנייה היו פולין וצ'כוסלובקיה תחת כיבוש גרמני, אולם לשתי המדינות היו ממשלות גולות אשר ניהלו יחסי חוץ וניסו להגיע לשיתוף פעולה.
הפולנים ניסו להקים פדרציה עם צ'כוסלובקיה, אך הכעס על שיתוף הפעולה של הפולנים עם גרמניה בעקבות הסכם מינכן וסירוב של סיקורסקי להשיב את זאולז'ה לצ'כוסלובקיה מנעו זאת.
צ'כוסלובקיה גם לא ששה לאיחוד כלכלי עם מדינה נחשלת ממנה.
הקשר הקרוב בין אדווארד בנש וברית המועצות, הייתה למורת רוח גדולה של הפולנים שראו בקומוניסטים סכנה רבה לארצם.
מיד לאחר מלחמת העולם השנייה, התעורר מחדש סכסוך הגבולות בזאולז'ה ואף היה חשש להתפתחות סכסוך מזוין בחודשים מאי-יוני 1945. יתרה מזאת, צ'כוסלובקיה דרשה חלקים מגרמניה שהועברו לפולין על פי הסכם פוטסדאם, דוגמת קלצ'קו ורציבורז, אשר באופן היסטורי היו שייכים לה והיו בהם מיעוט צ'כי ניכר.
הסכם ראשון לשיתוף פעולה בין פולין לצ'כוסלובקיה הושג ב-10 במרץ 1947 אך היא לא פתרה את בעיית הגבולות.
לאורך השנים, לא נעשו מאמצים ממשיים להשלמה בין שתי המדינות והקשרים בין המדינות היו בעיקר בין האליטות הקומוניסטיות שלהן.
ב-21 במרץ 1958 נחתם הסכם בין המדינות על השימוש בנהרות בגבולות ביניהן, וב-13 ביוני 1958 הושג הסכם שיישב את סכסוכי הגבולות בין המדינות.
היחסים בין השלטונות הקומוניסטיים של המדינות הורעו בשנת 1980 בעקבות הקמת סולידריות בפולין, והשלטון בצ'כוסלובקיה שחשש מערעור מעמדו סגר את הגבול עם פולין לקראת סוף השנה.
החל מאמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 התפתח שיתוף פעולה בין תנועות הדיסדנטים בשתי המדינות.
אולם היחסים בין שתי המדינות בשנת 1989, עת נפלו המשטרים הקומוניסטיים והדיסדנטים הגיעו לשלטון, החלו ברגל שמאל.
צ'כוסלובקיה סירבה לפתוח את גבולותיה עם פולין לתנועה חופשית כפי שעשתה עם שאר שכנותיה, מחשש לגלישת פעילויות פליליות פולניות לתחומה.
בפולין גם מחו על כך שנשיא צ'כוסלובקיה בחר לבקר קודם בגרמניה ולא בפולין, על כל הסמליות הכרוכה בכך.
נטען שהסיבות האמיתיות לסגירת הגבולות היא פוליטית.
על פי טענות אלו, צ'כוסלובקיה אינה רוצה בקשרים קרובים עם פולין, מחשש שהדבר יפריע להתקבלותה לחיק האיחוד האירופי.
בנוסף, סגירת הגבולות אמור למנוע קשר קרוב מדי בין המיעוט הפולני בצ'כוסלובקיה לבין מדינת האם שלהם.
בשנת 1991 הופשרו היחסים, נחתם בין המדינות ברית ידידות ושיתוף פעולה, ובמאי 1991 הוסרו מגבלות המעבר בגבולות.
היחסים בין צ'כיה לפולין נשארו טובים, גם לאחר התפרקות צ'כוסלובקיה.
יחסי פולין–צ'כיה הם היחסים הדו-צדדיים בין שתי המדינות.
שתי המדינות חברות הן באיחוד האירופי אליו הצטרפו ב-1 במאי 2004, והן בנאט"ו, אליה הצטרפו ב-12 במרץ 1999. שתי המדינות גם חולקות גבול משותף עם סלובקיה והונגריה והן חברות בקבוצת וישגראד, אשר מהווה כוח אזורי חשוב במרכז אירופה.
שתי המדינות חולקות גבול משותף לאורך 796 ק"מ, אשר ניתן לחצות אותו ללא דרכון, בעקבות אמנת שנגן.
בשנת 2010 סקר שנערך על ידי CVVM בצ'כיה, דירג את היחסים עם פולין במקום השני אחרי סלובקיה, מתוך 13 מדינות, עם 92% מהנסקרים שאמרו שדעתם היא חיובית או אפילו חיובית ביותר על יחסי המדינות.
שתי המדינות הוקמו לאחר מלחמת העולם הראשונה, אולם היה קיים בין המדינות סכסוך על אזור צ'שין שנותר בידי צ'כוסלובקיה, ובשנת 1938 מיהרה פולין לספח את האזור לאחר הסכם מינכן.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשו שתי המדינות על ידי גרמניה הנאצית, והן שוחררו בשנת 1945 על ידי כוחות הצבא האדום.
עד מהרה הקימה ברית המועצות ממשלות קומוניסטיות בשתי המדינות, והן אף הצטרפו לברית ורשה בשנת 1955. בשנת 1968 התרחשו בצ'כוסלובקיה אירועי האביב של פראג, ובעקבות כך פלשו אליה כוחות ברית ורשה, ובכלל זה פולין, וחיזקו את הכוחות הקומוניסטיים במדינה.
בשנת 1989 פרצו אירועי סתיו העמים שהובילו לנפילת המשטרים הקומוניסטיים בפולין ובצ'כוסלובקיה (מהפכת הקטיפה), ובסופו של דבר הביאו לקריסת ברית המועצות.
בינואר 1993 התפצלה צ'כוסלובקיה לצ'כיה וסלובקיה, ועד מהרה כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים עם פולין.
כיום שתי המדינות מקיימות יחסים דיפלומטיים מלאים, והם חברות באיחוד האירופי, בנאט"ו, ובקבוצת וישגראד.
פולין מחזיקה בצ'כיה שגרירות בפראג ו-2 קונסוליות בברנו ובאוסטרבה.
מאידך, צ'כיה מחזיקה בפולין שגרירות בוורשה ו-5 קונסוליות בבידגושץ', צ'נסטוחובה, לודז', פוזנן וורוצלב.
היחסים בין פולין לצרפת קיימים כבר מאות שנים, אולם רק במהלך המהפכה הצרפתית ושלטונו של נפוליאון הם הפכו לרלוונטיים.
הפולנים היו בעלי בריתו של נפוליאון, וקהילה הפולנית גדולה התיישבו בצרפת במאה ה-19. בין שתי מלחמות העולם שוב היו הפולנים והצרפתים בעלי ברית, ובמהלך מלחמת העולם השנייה היו שתי המדינות חלק מבעלות הברית, אולם שתיהן נכבשו על ידי גרמניה הנאצית.
במהלך המלחמה הקרה הצטננו יחסי המדינות.
כיום שתי המדינות חברות באיחוד האירופי ובנאט"ו, ופולין היא גם משקיפה בארגון לה פרנקופוני.
בשל המרחק הגאוגרפי לא היה קשר חזק בין המדינות לפני המאה ה-18, להוציא את בחירתו של אנרי מוולואה למלך פולין בשנת 1573. כמו כן התקיימו קשרי נישואין מעטים בין בתי המלוכה בפולין ובצרפת במשך השנים.
המהפכה הצרפתית השפיעה על הסיים הגדול, והביאה לאימוץ חוקת 3 במאי 1791, אך לא התקיימו קשרים רשמיים בין צרפת המהפכנית לפולין.
חלוקת פולין העסיקה את האימפריה האוסטרית וממלכת פרוסיה, ובעקבות כך פחת הלחץ מעל צרפת.
בשנת 1807 הקים נפוליאון את דוכסות ורשה, אשר הייתה מדינה עצמאית בחסות צרפת, ופולנים רבים לחמו לצד הצבא הצרפתי.
אולם לאחר מפלתו של נפוליאון פורקה הדוכסות, ובשנת 1815 הוחלט על צירוף רוב שטחי הדוכסות לרוסיה, כחלק מפולין הקונגרסאית.
בין השנים 1831–1870 התרחשה הגירה משמעותית מפולין לצרפת, אשר הוגברה בעקבות דיכוי מרידות נובמבר וינואר.
בין שתי מלחמות העולם פולין וצרפת היו בעלות ברית פוליטית וצבאית, ובעקבות הצבא הכחול שסייע צרפת במלחמת העולם הראשונה, נשלחה המשלחת הצבאית הצרפתית לפולין במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית (1919–1921), ובשנת 1921 נחתמה הברית הצרפתית-פולנית, אשר נמשכה עד הפלישה הגרמנית לפולין.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית וכיבוש פולין, הוקם צבא פולני חדש בצרפת תחת פיקודו של הגנרל ולדיסלב שיקורסקי בשנת 1939, אשר לחם לצד הצרפתים במהלך המערכה על צרפת.
עם זאת, היחסים הפולנים-צרפתים החמיצו בשל חוסר הרצון הצרפתי לסייע לפולין ("הבגידה המערבית").
לאחר נפילת צרפת בשנת 1940 הופסקו היחסים בין המדינות, אולם כמה פולנים הפכו לחלק מן המחתרת הצרפתית.
במהלך המלחמה הקרה היחסים בין פולין לצרפת היו גרועים, משום ששתי המדינות נמצאו משני צידי המתרס.
עם זאת, צרפת הייתה אתר של קהילה פולנית משגשגת.
היחסים בין צרפת לצרפת השתפרו לאחר נפילת הקומוניזם בשנת 1989. צרפת כחברה מייסדת של הקהילה האירופית, האיחוד האירופי, ונאט"ו, כמו גם חברה קבועה של מועצת הביטחון של האו"ם והיותה מעצמה גרעינית, היא אחת השותפות הראשיות ביחסים הפוליטיים, כלכליים, תרבותיים, מדעיים וטכנולוגיים של פולין.
שנת 2004 הייתה פורצת דרך ביחסי פולין-צרפת.
לאחר תקופה של מתח הנגרם מגישות שונות למשבר עיראק ולחקיקת חוקה אירופית, השתפרו היחסים בעקבות הצטרפות פולין לאיחוד האירופי ב-1 במאי 2004, ואורגנו פגישות מדי שנה של ראשי שתי המדינות.
צרפת היא התורמת הגדולה ביותר של השקעות זרות ישירות בפולין.
החברות הצרפתיות עם נוכחות גדולה בפולין כוללות את אורנג', ויוונדי, קרפור, קבוצת קזינו, קרדיט אגריקול, סן גובין ואושה (סופרמרקט).
כמיליון פולנים אתניים חיים בצרפת, ומרוכזים בעיקר נור-פה דה קאלה, באזור המטרופולין של ליל, באזור מכרות הפחם סביב לאנס וואלנסיין.
פולין מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז ו-6 קונסוליות בליל, ליון, ננסי, ניס, רן וטולוז.
מאידך, צרפת מחזיקה בפולין שגרירות בוורשה ו-7 קונסוליות בגדנסק, קטוביץ, קרקוב, לודז', פוזנן, שצ'צ'ין וורוצלב.
יחסי פולין–קוריאה הדרומית הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת פולין ובין הרפובליקה של קוריאה.
שתי המדינות קיימו קשרים רשמיים כבר במאה העשרים, כאשר נשלטו על ידי האימפריה הרוסית והאימפריה היפנית בהתאמה, בגלל רגשות זהים מדיכוי דומה.
לכן תנועת 1 במרץ, שקמה במטרה להקים את קוריאה העצמאית, עודדה את הפולנים לשאוף לעצמאות בארצם.
עם זאת, היחסים בין המדינות לא נשמרו לאחר מלחמת העולם השנייה, עקב שיוכן לגושים מנוגדים במשך המלחמה הקרה.
פולין תמכה בקוריאה הצפונית אויבת קוריאה הדרומית, וכמעט שלא התקיימו יחסים בין המדינות לאורך המלחמה.
בשנות התשעים, לאחר סיום המלחמה, שבו המדינות לקיים יחסים ביניהן.
פולין הייתה המדינה השנייה אחרי הונגריה לחדש את קשריה עם קוריאה הדרומית.
לצורך עזרה בשיקום המדינה, העבירה קוריאה הדרומית לפולין מענק סיוע בסכום של 450 מיליון דולר.
בשנת 2018 הביע נשיא פולין, אנדז'יי דודה, את רצונו לתמוך ביוזמה לאיחוד שתי הקוריאות, בהנהגת האו"ם.
קוריאה הדרומית מיוצגת בפולין על ידי שגרירות שהיא מחזיקה בוורשה, בירת פולין.
פולן מיוצגת בקוריאה הדרומית על ידי שגרירות שהיא מחזיקה בסיאול, בירת קוריאה הדרומית.
יחסי פולין–צ'ילה הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין צ'ילה לפולין.
בסוף המאה ה-18, מספר קטן של מהגרים פולנים התיישבו בצ'ילה, כמה מהם שירתו במלחמות נפוליאון.
בשנת 1916 הקימה צ'ילה קרן Pro Polonia.
באוגוסט 1919 הכירה צ'ילה בפולין העצמאית החדשה לאחר שהמדינה חזרה לעצמאותה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1920, שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים.
בשנת 1921 פתחה פולין קונסוליית כבוד בסנטיאגו דה צ'ילה והוסמכה על היחסים משגרירותה בבואנוס איירס, ארגנטינה.
בשנת 1926 פתחה צ'ילה קונסוליה בגדנסק.
בתקופת זמן זו היגרו לצ'ילה כ-1,200 יהודים פולנים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, היחסים הדיפלומטיים בין שני העמים לא התקיימו.
במהלך המלחמה הקימה צ'ילה "קרן לסיוע לנפגעי מלחמה" שתפקידה היה לסייע לפולנים תחת הכיבוש הנאצי.
זמן קצר לאחר המלחמה הכירה צ'ילה בממשלה הזמנית של האחדות הלאומית בפולין ב-18 בפברואר 1946. במהלך תקופה זו קיבלה צ'ילה כ-1,500 פליטים פולנים, אסירים לשעבר ממחנות עבודה וריכוז וחיילים לשעבר של הצבא הפולני.
בשנת 1949 נוסד "איגוד העם הפולני בצ'ילה" והיה להם כתב עת משלהם בשם Polak w Chile (העם הפולני בצ'ילה).
ב-25 במאי 1962 פתחה פולין משרד מסחרי בסנטיאגו וב-7 בינואר 1965 שדרגו שתי המדינות את היחסים הדיפלומטיים שלהן לשגרירות.
ב-10 באוקטובר 1973, זמן קצר לאחר ההפיכה הצ'יליאנית, נותקו היחסים הדיפלומטיים בין צ'ילה לפולין על ידי הגנרל הצ'יליאני אוגוסטו פינושה שהיה אנטי-קומוניסט נאמן.
לאחר השבת הדמוקרטיה לצ'ילה בשנת 1989, שתי המדינות כוננו מחדש את היחסים הדיפלומטיים ב-11 במרץ 1990. בשנת 1995 ביקר נשיא פולין לך ולנסה בצ'ילה כדי להשתתף בכנס שכותרתו סולידריות ושלום במילניום החדש.
במרץ 2000 ערך ראש הממשלה יז'י בוזק ביקור רשמי בצ'ילה והיה לראש הממשלה הפולני הראשון שביקר במדינה.
בשנת 1999 הפך הנשיא אדוארדו פריי רואיס-טאגלה לראש המדינה הצ'יליאני הראשון שביקר בפולין.
ביקורים רמי דרג מצ'ילה בפולין
נשיא צ'ילה אדוארדו פריי רואיס-טאגלה (1999)
נשיא צ'ילה ריקארדו לאגוס (2002)
ביקורים רמי דרג מפולין בצ'ילה
ראש ממשלת פולין יז'י בוזק (2000)
נשיא פולין אלכסנדר קוושנייבסקי (2002)
ראש ממשלת פולין דונלד טוסק (2007)
בשנת 2002 חתמה צ'ילה על הסכם סחר חופשי עם האיחוד האירופי (הכולל את פולין מאז הצטרפותה לאיחוד האירופי בשנת 2004).
בשנת 2018, המסחר בין צ'ילה לפולין הסתכם בכ-393 מיליון דולר.
הייצוא העיקרי של צ'ילה לפולין כולל: נחושת, דגים קפואים, יין, ענבים וסלמון.
הייצוא העיקרי של פולין לצ'ילה כולל: טורבינות גז, בשר קפוא, תרופות, כלי תחבורה ומנופים.
חברת הכרייה הרב-לאומית הפולנית KGHM Polska Miedź פועלת בצ'ילה.
צ'ילה מחזיקה בפולין שגרירות בוורשה.
פולין מחזיקה בצ'ילה שגרירות בסנטיאגו דה צ'ילה.
יחסי פולין–קפריסין הם יחסי החוץ בין קפריסין לפולין.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות נוצרו במהלך שנות השישים.
לקפריסין יש שגרירות בוורשה ו-2 קונסוליות של כבוד (בגדיניה ושצ'צ'ין).
לפולין יש שגרירות בניקוסיה וקונסוליית כבוד בלימסול.
אחד המגעים הראשונים שנרשמו בין פולין לקפריסין היה בשנת 1364, במהלך פגישת מלכים, נסיכים ואצילים בקונגרס המפורסם של קרקוב.
אחד המשתתפים בה היה המלך פטר הראשון מלך קפריסין, שניסה לגייס תמיכה במסע צלב לשחרור קדושת ארץ ישראל.
במהלך ימי הביניים, נוסעים פולנים שהיו בדרך לירושלים דרך נתיב הים התיכון נעצרו לעיתים קרובות בקפריסין, וחלקם התיישבו שם לצמיתות.
מבקר בולט היה בוגוסלב הגדול, שליט מערב פומרניה, באפריל 1497. עם זאת, עם כיבוש קפריסין על ידי האימפריה העות'מאנית בשנת 1570, פסק הקשר בין שתי המדינות כמעט 300 שנה.
במאה ה-19 נוסעים פולנים שוב החלו לבקר בקפריסין, עם מספר הולך וגדל לאחר שהבריטים השתלטו על האי לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
במהלך מלחמת העולם השנייה 500 נכבדים פולנים ופליטים ומשפחותיהם הגיעו לקפריסין בספטמבר 1940. ביניהם היה הסופר מלכיאור וונקוביץ'.
העם הפולני הוא בעיקר רומאי קתולי, אך לכנסייה האורתודוקסית הפולנית יש מעקב משמעותי במזרח פולין והיא נמצאת בקהילה מלאה עם הכנסייה האורתודוקסית הקפריסאית.
שתי הכנסיות סבלו מדיכוי במדינותיהן.
בשנת 2009 הציע הארכיבישוף ליאון ממקרליה וכל פינלנד לקפריסין, פולין והכנסייה האורתודוקסית הפינית לתבוע את החזרת המורשת התרבותית שלהם מהאיחוד האירופי.
בין השנים 1971–2000 סיכמו פולין וקפריסין 15 הסכמים בנושאים כמו הובלה אווירית, סחר, אשרות, שילוח ומיסוי.
לדוגמה, בספטמבר 1998 חתמו המדינות על הסכם בניקוסיה המגדיר חילופי דברים בתחומי המדע, החינוך, התרבות, האמנות, הארכאולוגיה, הספורט והתקשורת.
באוגוסט 2008 אמר שגריר פולין בניקוסיה זביגניב שימנסקי כי מאז הצטרפותם לאיחוד האירופי שתי המדינות מצאו אזורים נוספים לשיתוף פעולה הדוק יותר, והדגישו את המגעים ההדוקים בין מנהיגי פולין וקפריסין.
הוא התייחס גם לתכנון הנשיאות המשותפת של האיחוד האירופי על ידי קפריסין, פולין ודנמרק.
פולין תשתלט על נשיאות האיחוד האירופי במחצית השנייה של 2011, ואחריה דנמרק וקפריסין.
מנהיגי שלוש המדינות מחויבים לפעולה משותפת בנושא המשבר הכלכלי ותקציב האיחוד האירופי לשנת 2014–2020.
מאז שגם קפריסין וגם פולין היו חברות באיחוד האירופי במאי 2004, כ-350 פולנים הקימו מגורים קבועים בקפריסין, ו-2,500 עובדים פולנים הם תושבים זמניים באי.
בית ספר פולני שהוקם בשנת 1999 מסייע לילדים להורים פולנים לשמור על כישורי שפה וידע על פולין.
איגוד העסקים הקפריסאי-פולני, בחסות רשמית על ידי ממשלות פולין וקפריסין ועם חברות קפריסאיות/פולניות רבות כחברים, פועל להביא אנשים משתי המדינות לקשר הדוק יותר ולפתח את קשריהם ברמות רבות ושונות.
מיסי העסקים היעילים והנמוכים בקפריסין יצרו אמנה למניעת כפל מס בין קפריסין לפולין מעדיפים יזמים שמחליטים לבסס את החברה שלהם בקפריסין, למרות שהם עושים עסקים בפולין.
מספר חברות ניצלו את ההזדמנות הזו.
יחסי פולין–קנדה הם יחסי החוץ בין קנדה לפולין.
שתי המדינות חברות מלאות בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי, נאט"ו וארגון הסחר העולמי.
המהגרים הפולניים הראשונים לקנדה הגיעו זמן קצר לאחר החלוקה הראשונה של פולין בסוף המאה ה-18. מתחילת המאה ה-19 ועד סוף הקומוניזם בפולין; קנדה קלטה גלי הגירה גדולים מפולין.
הפולני הראשון שידוע שהגיע לקנדה היה סוחר הפרוות דומיניק בארץ', שהגיע למונטריאול מדנציג (גדנסק המודרנית) בשנת 1752. מהנדס הרכבת סר קזימיר גזובסקי מילא תפקיד בולט בקנדה של המאה ה-19 על ידי בניית מספר מסילות ברזל, בעיקר הרכבת הראשונה שקישרה בין אונטריו לקוויבק, שעבורה קיבל תואר אביר מהמלכה ויקטוריה.
בשנת 1858, ההתיישבות הגדולה הראשונה של פולנים בקנדה הייתה ייסודה של העיירה וילנו שבמזרח אונטריו כיום על ידי קבוצת חקלאים מאזור כשוב בפרוסיה, בצפון פולין המודרנית.
בשנת 1862 התיישבה קבוצה נוספת של פולנים בברלין, מערב קנדה (קיצ'נר המודרנית, אונטריו).
בראשית המאה ה-20 התיישבו מספר לא מבוטל של חקלאים פולנים ממחוז גליציה באימפריה האוסטרית במחוזות הערבה אלברטה, ססקצ'ואן ומניטובה.
הרוב המכריע של המהגרים הפולנים לקנדה במכתבים לחברים ולמשפחות תיאר את קנדה במונחים חיוביים מאוד עד כדי כך שהמונח "קנדה" נכנס לשפה הפולנית כמונח סלנג לכל מקום של שגשוג בלתי מוגבל ושפע.
גליציה הייתה אחד האזורים העניים והנחשלים ביותר באירופה, שכונה בזלזול על ידי פקידי אוסטריה halbasien ("חצי אסיה") מכיוון שאנשיה חיו ברמה של עוני "אסייתי".
תנאי החיים בגליציה החמירו בגלל ריבוי האוכלוסייה והפאניקה של 1893, שדרדרה את כלכלת העולם.
הסיפורים על אדמה פורייה חופשית בערבות קנדה עודדו את האיכרים הגליצאניים לחלום על קנדה כמקום לברוח אליו.
עם זאת, השלאכטה הפולנית ששלטה בכוח הפוליטי והכלכלי ראו בהגירה המונית מגליציה לקנדה כאיום לשלטון הכלכלי שלהם, ולכן נציגיהם ב"רייכסראט" האוסטרי בשנת 1895 הגישו הצעת חוק אשר יאסור כל פרסום שקידם הגירה.
דמות קנדית בדיונית שהשפיעה משמעותית בפולין הייתה אן מגדלי גייבלס או אניה זיאלונגו ווזגורצה כפי שהיא מכונה בפולין.
בשנת 1912 תורגמה לראשונה אן מהגמלונים הירוקים לפולנית ופורסמה במהדורה פיראטית בוורשה, כאשר הספר זכה לתואר "אנה מונטגומרי" (המחברת הייתה לוסי מוד מונטגומרי).
הספר זכה להצלחה מיידית בפולין ועבר כמה מהדורות.
בשנת 1932 נבחרה אן מהגמלון הירוק בסקר לספר הרביעי הפופולרי ביותר בפולין.
היחסים הדיפלומטיים בין קנדה לפולין כוננו לראשונה ביוני 1919 ונערכו על ידי שגרירות פולין בלונדון.
בתקופת בין המלחמות המשיכו מהגרים פולנים להתיישב בעיקר בערבות וויניפג הייתה העיר הפולנית הגדולה ביותר בקנדה.
חלק ממהגרי הגל השני היו משכילים יותר מהגל הראשון ורבים פתחו עסקים קטנים.
מכיוון שהחקלאות הייתה עסק הולך ופוחת בשנות העשרים ואף יותר מכך בשנות השלושים, מהגרים פולנים רבים לאחר שחיו את שנותיהם הראשונות במערב קנדה נטו לעבור לצפון אונטריו לעבוד ככורים או לדרום אונטריו לעבוד במפעלים.
כמו לפני מלחמת העולם הראשונה, מהגרים פולנים לקנדה הגיעו באופן לא פרופורציונלי מהאזור שהיה גליציה תחת האימפריה האוסטרית, כאשר מעט מאוד פולנים הגיעו מהאזורים שהיו שייכים לאימפריה הגרמנית או הרוסית לפני 1914.
תחת הרפובליקה הפולנית השנייה הייתה זו מדיניות רשמית לעודד הגירה לקנדה מגליציה, בעיקר כדרך להוריד את מספר האוקראינים האתניים בגליציה, אזור שבו היחסים בין הפולנים לאוקראינים היו קשים במקרה הטוב.
הקונסוליה של ויניפג הופנתה לכתוב חומר נוסף המקדם את קנדה כגן עדן, ובמקביל עודדו כמרים קתולים לעבור לקנדה מתוך תקווה שקהילותיהם ילכו בעקבותיהם.
בידיעה כי WASPs קנדיים רבים (פרוטסטנטים אנגלו-סכסים לבנים) לא אוהבים מאוד מהגרים קתולים, יעץ קוטילובסקי כי מדיניות עידוד ההגירה לקנדה תיעשה "באופן טקטי".
בשנת 1929 שלחה ממשלת פולין את הרוזן אלכסנדר דה לארגו מאגודת הקולוניזציה הפולנית לחקור את המקומות הטובים ביותר לפולנים להתיישב במערב קנדה.
לארו המליץ על אזור פרינס אלברט בססקצ'ואן ובאזור אתבסקה באלברטה, אך השפל הגדול הוביל להחמרת חוקי ההגירה של קנדה בשנת 1930, מה שהביא לסיום תוכנית ההגירה של לארגו.
באופן כללי, מהגרים פולנים לקנדה בתקופת בין המלחמות עלו על ספינות בעיר החופשית דנציג או גדיניה שלקחו אותם להליפקס, לקוויבק או למונטריאול.
עם הנחיתה הועברו המהגרים ברכבת למערב קנדה, יעדם המועדף.
סכסוך גדול בין קנדה לפולין היה לגבי קו הספנות שייקח את המהגרים לקנדה; ממשלת פולין רצתה שהמהגרים ישתמשו בספינות השייכות לקו גדיניה-אמריקה הממשלתי ואילו ממשלת קנדה העדיפה שהמהגרים ישתמשו בספינות שבבעלות הרכבת הקנדית הפסיפית או הרכבת הלאומית הקנדית.
במהלך משבר דנציג בקיץ 1939 קיווה ראש ממשלת קנדה ויליאם ליון מקנזי קינג שהמשבר ייפתר עם פולין שתסכים לדרישת גרמניה כי העיר החופשית דנציג "תחזור הביתה לרייך".
הפלישה לפולין החלה ב-1 בספטמבר 1939 על ידי גרמניה וב-3 בספטמבר 1939 בריטניה וצרפת הכריזו מלחמה על גרמניה הנאצית.
קנדה הצטרפה לבעלות הברית ונכנסה למלחמת העולם השנייה בהכריזה מלחמה על גרמניה ב-10 בספטמבר 1939. קינג לא התלהב מהיציאה למלחמה, אך בקנדה האנגלית הייתה דרישה כה פופולרית שקנדה תעמוד לצד "מדינת האם" של בריטניה הגדולה, כך שלא הייתה לו ברירה.
קינג לא חש שום חיבה לפולין, ואחרי שהצהיר מלחמה כתב ביומנו שאם היטלר לא ינצח במלחמה, אז בהחלט סטלין ינצח.
בפולין, דמותה של קנדה הייתה תמיד של ארץ חסרת גבולות של שפע ועושר.
תמונה זו השתקפה במחנה ההשמדה אושוויץ, המחסנים המאחסנים את הפריטים השייכים לאסירים שהוחרמו נקראו מחסני קנדה .
הספר "אן מהגמלונים הירוקים" נותר פופולרי מאוד בפולין ובמהלך המלחמה, קבוצת ההתנגדות של ארמייה קריובה העבירה לחבריה עותקים של אן גייבלס גרין לחבריה כסמל למה שהם נלחמים.
במרץ 1942 פתחה הממשלה הפולנית הגולה צירות באוטווה.
היחסים עם ממשלת פולין הגולה בלונדון טופלו על ידי הוועדה הגבוהה הקנדית בלונדון.
במהלך המלחמה לחמו כוחות קנדים ופולנים לצד הפשיטה על דייפ בצרפת באוגוסט 1942. הקורפוס הקנדי הראשון והקורפוס הפולני השני לחמו יחד כחלק מהארמייה השמינית הבריטית במערכה האיטלקית מפברואר 1944, כאשר הקורפוס הפולני השני נכנס לפעולה עד לפברואר 1945, כאשר הקורפוס הקנדי הראשון הועבר לארצות השפלה.
החל מחודש יולי 1944, הדיוויזיה הפולנית המשוריינת הראשונה בפיקודו של הגנרל סטניסלב מאצ'ק שרתה בקורפוס הקנדי השני בפיקודו של הגנרל גיא סימונדס.
דיוויזיית השריון הראשונה נלחמה כחלק מהקורפוס הקנדי השני במערכה בנורמנדי, ההתקדמות לארצות השפלה, קרב שפך הסכלדה ובשחרור הולנד.
בים, המשחתת הפולנית ORP Błyskawica (שהקנדים כינו אותה "בקבוק הוויסקי" בגלל חוסר יכולת לבטא נכון את Błyskawica) שרתה לצד המשחתת הקנדית HMCS Haida בשייטת המשחתות ה-10 שנלחמה במשחתות הגרמניות על השליטה בתעלת לה מאנש.
בשנת 2007, Błyskawica ו-Haida'' הוכרזו כ"תאומות" בגלל השירות שלהם יחד.
זמן קצר לאחר תום המלחמה, שתי המדינות כוננו מחדש את היחסים הדיפלומטיים והצירויות שלהן שודרגו לשגרירויות באפריל 1960.
לאחר 1945 הגיע לקנדה גל נוסף של מהגרים פולנים, שהורכב ברובו מוותיקי מלחמת העולם השנייה, ניצולי מחנות הריכוז ופליטים מהקומוניזם.
הגל השלישי נטה להתיישב באונטריו והיה משכיל יותר מהגלים הקודמים, ורבים הגיעו ליהנות מאורחות חיים של המעמד הבינוני.
לאחר מלחמת העולם השנייה, דמותה של אן שירלי הפכה פופולרית עוד יותר בפולין.
במאמר שכתב המשורר יז'י ויסומירסקי בכתב העת Tydzieri משנת 1948 ביקש להסביר מדוע ספרי אן היו כה פופולריים בפולין.
ויסומירסקי התווכח עם פולין בהריסות, אנשים זקוקים לדמות כמו אן שנשארה אופטימית ועליזה.
ויסומירסקי טען עוד כי מאז ההתקוממות האחרונה נגד השלטון הרוסי בשנים 1863–1864, היו בפולנים שני אידיאלים מנוגדים - הפוזיטיביסטי המדגיש את המעשיות והריאליזם שקראו להפיק את המיטב בעולם כפי שהוא עם דגש על פיתוח כלכלי.
לעומת הרומנטי עם דגש על גבורה רומנטית, חזיונות חולמניים של עולם טוב יותר, וחוסר נכונות להתפשר לא משנה כמה המצב נואש.
מבין שני המנהיגים הפולנים החשובים ביותר בתחילת המאה ה-20, רומן דמובסקי גילם את האידיאל הפוזיטיביסטי ואילו יריבו הגדול יוזף פילסודסקי גילם את האידיאל הרומנטי.
ויסומירסקי טען כי הפולנים אוהבים את ספרי אן מכיוון שרוב האנשים החיים באי הנסיך אדוארד בספרים מייצגים את האידיאל הפוזיטיביסטי ואילו אן מייצגת את האידיאל הרומנטי שמגיע לאתגר את האורתודוקסיה הפוזיטיביסטית הרווחת.
ויסומירסקי כי מונטגומרי השיגה בספריה סינתזה של "רומנטיקה מעשית", אשר ייצגה את היחס הדרוש ביותר בפולין המודרנית, ומכאן הפופולריות של ספריה בפולין.
בשנת 1954, נחתמו הסכמי ז'נבה על חלוקת צפון וייטנאם ודרום וייטנאם.
כדי לפקח על הסכמי ז'נבה, הוקמה ועדת הבקרה הבינלאומית שמורכבה ממשלחות מהודו, פולין וקנדה.
יו"ר ה-ICC היה תמיד הודי, כשהנציבים הפולנים והקנדיים דיווחו לו.
אחד הנציבים הפולנים של ה-ICC, מייצ'יסלב מנלי כתב מאוחר יותר: "בתקופה זו של עבודתי עם עמיתי ההודים והקנדים, נדהמתי משיתוף הפעולה הנאמן שלהם.
זו הייתה תקופה שרוב התיקים היו נגד רשויות הדרום בכל פעם שהיה חשד מוצדק לפיו רשויות הדרום מתייחסות לאזרחיהן באופן לא אנושי, הנציגים הקנדיים מעולם לא היססו לגנות את הפשעים.
תמיד חשבתי שזה משמעותי ביותר".
במהלך שנות השמונים התעניינה קנדה בתנועת סולידריות בראשות לך ואלנסה.
רבים מחברי האיגוד נעצרו זמן קצר לאחר כניסת חוק הלחימה בין דצמבר 1981 - יולי 1983. לאחר עונש המאסר שלהם, הציעו לרבים מבכירי האיחוד מקלט בקנדה.
בנוסף, קנדה הסכימה לקבל 6,000 פליטים פולנים שנמלטו מהידרדרות התנאים בפולין במהלך הדיכוי הכלכלי והפוליטי המוגבר של הממשלה.
לאחר הסכם השולחן העגול הפולני באפריל 1989, ערך ולנסה ביקור בקנדה בנובמבר 1989, וסלל את הדרך לביקור רשמי של ראש ממשלת פולין טדאוש מזובייצקי בשנת 1990, ראש הממשלה הפולני הראשון שביקר בקנדה.
מאז הביקור ההיסטורי נערכו כמה ביקורים רמי דרג של מנהיגי שתי המדינות.
מאוחר יותר בשנת 1990 הודח מזובייצקי בסיבוב הראשון של הבחירות לנשיאות על ידי סטניסלב טימינסקי, איש עסקים פולני-קנדי שטען כי הוא אמיד מאוד שחזר הביתה כדי להתמודד לנשיאות.
בסיבוב השני של הבחירות הובס טימינסקי על ידי ולנסה.
ביקורים רמי דרג מקנדה בפולין
ראש הממשלה ז'אן קרטיין (1999)
ראש הממשלה ג'סטין טרודו (2016)
ראש הממשלה תדיאוש מזובייצקי (1990)
ראש הממשלה דונלד טוסק (2012)
בפברואר 1998 הייתה קנדה המדינה הראשונה בנאט"ו שאשררה את הצטרפות פולין לברית הצפון אטלנטית.
קנדה הפכה למובילה בקרב מדינות נאט"ו בתחום אימוני שפה ושמירת שלום בפולין, כאשר מאות קצינים פולנים וסגל כללי בכיר קיבלו הכשרה בקנדה ובפולין.
הסוכנות הבינלאומית הקנדית לפיתוח (CIDA) התחייבה 75 מיליון דולר לפרויקטים של שיתוף פעולה טכני בפולין בשנות התשעים לתמיכה בשינוי המדינה.
תוכניות אלה נפסקו בשנת 2004 עם הצטרפותה של פולין לאיחוד האירופי.
התמיכה בקנדה התפתחה ושתי המדינות מממנות כעת ביחד פרויקטים של פיתוח במדינות שלישיות.
הסיוע הרשמי לפיתוח של CIDA במרכז אירופה (ODACE) מפתח את יכולותיה של פולין כתורמת סיוע חוץ.
מרכזי לימוד קנדיים ותוכניות פורחות באוניברסיטאות בפולין.
עד כה הוקמו שש מחקרים קנדיים ושמונה אוניברסיטאות בפולין מציעות קורסים רבים בנושא קנדה והיבטי החיים הקנדיים.
פולין היא השוק הגדול ביותר של קנדה במרכז ומזרח אירופה.
בשנת 2018 הסתכם המסחר בין שתי המדינות ב-1.6 מיליארד דולר.
הייצוא העיקרי של קנדה לפולין כולל מכונות, עפרות מינרלים, מכשירים רפואיים או כירורגיים ודלק מינרלי.
הייצוא של פולין לקנדה כולל מכונות, עורות פרווה, רהיטים, מכונות חשמל, מטוסים וחלקים.
באוקטובר 2016 חתמו קנדה והאיחוד האירופי (הכולל את פולין) על הסכם סחר חופשי המכונה "הסכם הכלכלה והסחר המקיף".
הכלכלה הדינמית של פולין והצטרפותה לאיחוד האירופי בשנת 2004 יצרו הזדמנויות למגזר הפרטי הקנדי.
תחומי ההזדמנות העדיפים כוללים מגוון רחב של פרויקטים תשתיתיים בענפי התחבורה והנפט והגז, חלל, מוצרים סביבתיים, מדע וטכנולוגיה (טכנולוגיית מידע וטלקומוניקציה) ומוצרי ביטחון וביטחון.
ההשקעה הקנדית בפולין עמדה על 264 מיליון דולר בשנת 2015.
קנדה מחזיקה פולין שגרירות בוורשה.
פולין מחזיקה בקנדה שגרירות באוטווה וקונסוליות כלליות בטורונטו ובוונקובר וקונסוליה במונטריאול.
יחסי פולין–פורטוגל הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה של פולין לרפובליקה הפורטוגזית.
שתי המדינות חברות במועצת אירופה, באיחוד האירופי, בנאט"ו ובאו"ם.
ב-21 ביוני 1919 הכירה ממשלת פורטוגל בעצמאות פולין.
במאי 1922 כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
ביולי 1923 פתחה פורטוגל שגרירות בוורשה.
בשנת 1945, זמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה, פורטוגל ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם פולין העצמאית החדשה, שכן פורטוגל לא חזרה בה מהכרתה בממשלת פולין הגולה בלונדון.
כתוצאה מכך, היחסים בין שתי המדינות נותרו קרים.
הרפובליקה העממית הפולנית מתחה ביקורת על משטרו של אנטוניו דה אוליביירה סלאזאר בפורטוגל ולא הודתה באפשרות לכונן יחסים דיפלומטיים עם ליסבון.
הרשויות הפורטוגליות גילו את אותה גישה כלפי פולין, בעוד פוליטיקאים פורטוגלים היו ביקורתיים באותה מידה כלפי המשטר הקומוניסטי בוורשה.
עם זאת, מהפכת הצפורנים והשינויים הפוליטיים בפורטוגל אפשרו כינון יחסים דיפלומטיים.
ב-11 ביולי 1974, שתי המדינות כוננו מחדש את היחסים הדיפלומטיים.
בדצמבר 1974 הקימה פולין שגרירות בליסבון.
בינואר 1975 פתחה פורטוגל שגרירות בוורשה.
שתי המדינות עובדות בצמוד זה לזה כחברות משותפות באיחוד האירופי.
נערכו גם כמה ביקורים רמי דרג בין מנהיגי שתי המדינות.
נשיא פולין לך קצ'ינסקי ביקר בפורטוגל בשנת 2007, ונשיא פורטוגל אניבל קבאקו סילבה ביקר בפולין בשנת 2008.
שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים דו צדדיים כגון הסכם לפיתוח סחר, ניווט ושיתוף פעולה כלכלי, תעשייתי וטכני (1975); הסכם לשיתוף פעולה תרבותי ומדעי (1975); הסכם תחבורה אווירית (1975); הסכם לשיתוף פעולה מדעי וטכנולוגי (2005); והסכם להכרה הדדית בתעודות אקדמיות שהונפקו על ידי אוניברסיטאות שתי המדינות (2015).
פולין מחזיקה בפורטוגל שגרירות בליסבון.
פורטוגל מחזיקה בפולין שגרירות בוורשה.
יחסי פולין–פינלנד הם יחסי החוץ של פולין ופינלנד.
שתי המדינות חברות באיחוד האירופי ובמועצת מדינות הים הבלטי.
שתי המדינות היו חלק מהאימפריה הרוסית עד לאחר מלחמת העולם הראשונה, וכוננו יחסים דיפלומטיים ב-8 במרץ 1919.
שווי המסחר הדו-צדדי בין פולין לפינלנד בשנת 2015 הסתכם ב-2.8 מיליארד אירו.
לשתי המדינות שני הסכמים בנוגע להגנת הסביבה שנחתמו בשנת 1990.
פינלנד הצטרפה לאיחוד האירופי בשנת 1995. פולין הצטרפה לאיחוד האירופי בשנת 2004.
פינלנד מחזיקה בפולין שגרירות בוורשה.
פולין מחזיקה בפינלנד שגרירות בהלסינקי.
יחסי פולין–קוריאה הצפונית הם יחסי החוץ בין פולין וקוריאה הצפונית.
פולין היא אחת המדינות הבודדות המקיימות יחסי סחר דיפלומטיים ומוגבלים (דיג) עם קוריאה הצפונית.
פולין הכירה בקוריאה הצפונית ב-16 באוקטובר 1948 כממשלה הלגיטימית היחידה של כל קוריאה.
על פי סקר השירות העולמי של ה-BBC משנת 2013, רק 5% מהפולנים רואים בחיוב את השפעת קוריאה הצפונית, כאשר 68% מביעים דעה שלילית.
מיוני 1956 עד 1993 נותרה פולין חלק מוועדת הפיקוח על האומות הנייטרליות (NNSC) שהוקמה על ידי קוריאה הצפונית והמתנדבים הסינים כחלק מהסכם שביתת הנשק.
כשנפל הקומוניזם בפולין ובצ'כוסלובקיה, KPA השתלט על המחנות וגירש את הפולנים והצ'כים.
בשנת 1989 איבדה פולין את מעמדה כ"חבר" ואת מעמדה המיוחס במגעים עם קוריאה הצפונית.
למרות השינוי מקומוניזם לקפיטליזם בפולין בשנת 1989 וביסוס היחסים של פולין עם קוריאה הדרומית, היחסים בין פולין וקוריאה הצפונית נותרו ברמה הוגנת.
פולין מעניקה גם לקוריאה הצפונית מענקים קטנים בתחום ציוד חקלאי ותרופות.
היחסים הכלכליים בין שתי המדינות נשמרים כרגע ברמה הסמלית של שיתוף פעולה בסחר ושייט (החברה הפולנית-קוריאנית CHOPOL Sp.
שווי המסחר בשנת 2007 עמד על 15.207 מיליון דולר, כולל ייצוא פולני על 0.507 מיליון דולר:
ייצוא פולני: 0.507 מיליון דולר
יבוא פולני: 14.7 מיליון דולר
הסחורה החשובה ביותר שיצאה פולין הייתה בשרים ומוצרי מזון אחרים, כלים מכניים ואלקטרוניים כמו גם מוצרי ביגוד.
נכון לשנת 2009, רפובליקת פולין וקוריאה הצפונית חתמו על 16 חוזים דו-צדדיים, 12 כרפובליקה העממית של פולין וארבעה כרפובליקת פולין.
קוריאה הצפונית מחזיקה בפולין שגרירות בוורשה.
פולין מחזיקה בקוריאה הצפונית שגרירות בפיונגיאנג.
יחסי פולין–פקיסטן הם היחסים הדו-צדדיים בין פולין לפקיסטן, אשר החלו בשנות הארבעים.
לאחר העצמאות של פקיסטן ב-14 באוגוסט 1947, ליקאת עלי ח'אן, ראש ממשלת פקיסטן הראשון, יצר את הקשרים הדיפלומטיים הראשונים עם הרפובליקה העממית של פולין ולבסוף, ב-17 בדצמבר 1962, פקיסטן הפכה לאחת הראשונות במדינות המוסלמיות ליצור קשרים עם ממשלת פולין הקומוניסטית.
פולין פתחה שגרירות בקראצ'י בשנת 1962, אך העבירה אותה לאסלאמאבאד בשנת 1965. ממשלת פקיסטן פתחה את שגרירותה בוורשה בשנת 1969. נכון לעכשיו, פולין מקיימת גם קונסוליה כללית תרבותית בקראצ'י וכן קונסוליית כבוד בלאהור.
יחסי פולין עם פקיסטן מתוארכים למלחמת העולם השנייה.
בספטמבר 1939 ברית המועצות בפיקודו של יוסיף סטלין סיפחה את פולין המזרחית בשיתוף פעולה עם גרמניה הנאצית ועקרה פולנים רבים.
ברגע שגרמניה הנאצית תקפה את ברית המועצות ביוני 1941, האימפריה הבריטית וברית המועצות יצרו יחסי ידידות והשתדלו לשפר את התנאים לפולנים העקורים.
בין התאריכים 24 באוגוסט 1942 ועד 31 בדצמבר 1944 פונו פליטים פולנים מברית המועצות דרך "המסדרון הפרסי" באיראן ולמעלה משלושים אלף מהם שוכנו במחנות פליטים והתיישבו בקראצ'י (אז חלק מהודו הבריטית), אשר היה הנמל הגדול הקרוב ביותר.
חלקם נשארו בקראצ'י, והפכו לאזרחים במדינת פקיסטן שהוקמה בשנת 1947.
כמה אנשי אקדמיה פולנים הצטרפו לפקולטה של אוניברסיטת קראצ'י, והעבירו קורסים החל ממדעי הפיזיקה ועד מדעי החברה.
לאחר עצמאותה של פקיסטן, ולדיסלב טורוביץ', יחד עם שלושים קצינים וטכנאים פולנים, תרמו להקמת חיל האוויר הפקיסטני וסייעו לו.
ב-14 באוגוסט 2006 הוקמה אנדרטה במוזיאון חיל האוויר של פקיסטן בקראצ'י כדי להכיר בשירותיהם של אנשי האוויר הפולנים בראשות קומודור טורוביץ'.
ב-1 בנובמבר 1970 נהרג סגן שר החוץ הפולני זיגפריד וולניאק בשדה התעופה בקראצ'י במהלך טקסי קבלת פנים על ידי עובד של פקיסטן אינטרנשיונל איירליינס ופונדמנטליסט אסלאמי אנטי-קומוניסטי בשם מוחמד פרוז עבדאללה שניסה להרוג את כל המשלחת אך כיוון לנשיא הפולני מריאן ספיצ'לסקי במיוחד.
כשהוא נוהג במשאית מטען PIA במהירות גבוהה הוא פגע במשלחת, והחמיץ במעט את מטרתו המיועדת.
שלושת הקורבנות האחרים היו פקיסטנים; סגן מנהל לשכת המודיעין, Chaudhri מוחמד נזיר, ושני צלמים ממשלתיים.
המוטיבציה המוצהרת שלו לחוקרים הייתה רצונו להרוג סוציאליסטים, מתוך אמונה שהסוציאליסטים והסוציאליזם מנוגדים לאסלאם ולמוסלמים.
זה קרה ערב הבחירות הכלליות הראשונות בפקיסטן, בהן מפלגות ימין אסלאמיות כמו האיסלאמי ג'מאטי (שמעוזן העיקרי באותה עת היה קראצ'י) השתמשו ברטוריקה חריפה מאוד נגד סוציאליסטים במסגרת מסע הבחירות שלהן.
Feroze נידון למוות על ידי בית משפט צבאי מיוחד ב-10 במאי 1971, אך קיבל חנינה.
היחסים בין שתי המדינות התרחבו תחת ממשלו (1999–2008) של הנשיא פרבז מושארף.
עם זאת, היחסים הקרובים הללו נפגעו כאשר חברי הטליבאן הפקיסטניים תפסו ורצחו באכזריות מהנדס פולני, פיוטר סטנצ'אק, בספטמבר 2008. הוא נערף על ידי חמושים בפברואר לאחר שהשיחות עם הממשלה לשחרור חברי הטליבאן שנלכדו נכשלו.
הסוכנות הפדרלית לחקירות בפקיסטן פתחה בחקירת הפשע.
ה-FIA עצרה את הפרלמנטרית לשעבר, מולאנה עבדול עזיז, יחד עם מבצעים אחרים.
עזיז ואטאללה, חשוד נוסף ברצח המהנדס, הובאו לבית המשפט נגד טרור II במנשא שריון בהגנת משטרת אסלאמאבאד ואטוק.
השופט העניק תוקף למעצר של חבר האספה הלאומית לשעבר, שנבחר במקומה של מוטהידה מג'ליס-א-אמאל בשנת 2002. משטרת בוסאל השיגה גם מעצר פיזי של יומיים על אטאללה.
בשנת 1948 ראש ממשלת פקיסטן ליקאת עלי ח'אן חתם על הסכם לשלוש שנים עם אנשי גולה וקציני חיל האוויר הפולני להקמת חיל האוויר הפקיסטני (PAF).
ביניהם היה הגנרל ולדיסלב טורוביץ', שהפך לסגן ראש מטה האוויר ב-PAF.
הקצינים הפולנים והגנרל טורוביץ' הקימו מכונים טכניים, בעיקר המכון לטכנולוגיה של חיל האוויר בקראצ'י.
בתחילה הוא פיקח על הכשרה טכנית בבסיס התעופה וכמה מהמומחים הפולנים במדור הטכני בקראצ'י.