tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יישוב הקבע העתיק ביותר שהוקם על ידי אירופאים בארצות הברית - סיינט אוגוסטין בפלורידה - נקרא על שם דמות שגרה בשטחי אלג'יריה: אוגוסטינוס הקדוש.
בסוף המאה ה-18, הכירה ארצות הברית באלג'יריה ואלג'יריה בארצות הברית.
ב-1815, כשחזר השלום לאירופה לאחר המלחמות הנפוליאוניות, מצאה עצמה אלג'יר, שהייתה מוקד לפעילות פיראטית, במלחמה עם ספרד, הולנד, פרוסיה, דנמרק, האימפריה הרוסית וממלכת שתי הסיציליות.
גם האמריקאים מאסו בפיראטים וכך החלה המלחמה הברברית השנייה באותה שנה.
בחודש מרץ אישר הקונגרס האמריקני, פעולה ימית נגד המדינות הברבריות - המדינות המוסלמיות שהיו אז במרוקו, אלג'יר, תוניס וטריפולי - שהסתיימה בניצחון אמריקאי.
לארצות הברית ולאלג'יריה מערכת יחסית מורכבת אשר השתפרה כלכלית ופוליטית.
ניתקה סוריה את יחסיה עם ארצות הברית בעקבות מלחמת ששת הימים.
ב-1974, שוקמו היחסים בין שתי המדינות.
בעקבות משבר בני הערובה בין ארצות הברית לאיראן, שימשה אלג'יריה כמתווכת.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר בארצות הברית, אלג'יריה הייתה אחת המדינות הראשונות אשר הציעו את תמיכתן לארצות הברית במאבק כנגד הטרור.
לאחר הפיגועים, ארצות הברית הפכה את אלג'יריה לשותפה מרכזית במלחמה בטרור.
כיום, אלג'יריה ממשיכה להוביל את המאבק בטרור באפריקה.
ב-2016 הצהירה אלג'יריה כי היא מחויבת לקיים קשרים טובים עם ארצות הברית.
יחסי אלג'יריה–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית ובין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
סן מרינו אינה מיוצגת באלג'יריה בשום דרג, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
אלג'יריה אינה מיוצגת בסן מרינו בשום דרג, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
השגרירות המייצגת של אלג'יריה בסן מרינו היא זו המצויה ברומא בירת איטליה.
בין שתי המדינות נחתם הסכם דיפלומטי אחד:
מזכר הבנות מיוחד לכינון יחסים דיפלומטיים בין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו ברמת השגרירות - 13 בפברואר 2003.
יחסי אלבניה–קוסובו הם היחסים הדיפלומטיים הדו-צדדיים בין רפובליקת אלבניה והרפובליקה של קוסובו.
אורך הגבול המדיני בין המדינות הוא 112 ק"מ.
בשתי המדינות יש רוב מוחלט של אלבנים.
ב-1992, אלבניה הפכה למדינה היחידה שהפרלמנט שלה הצביע להכיר בעצמאותה של הרפובליקה של קוסובו, שהוכרזה ב-1991. ב-1994, בהשפעת אירועי המלחמה בבוסניה, משכה אלבניה את ההכרה בעצמאותה של רפובליקת קוסובו והכריזה על תמיכה בשלמות הטריטוריאלית של הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה.
בשנת 1998 פרצה מלחמת קוסובו.
ממשלת אלבניה הורתה על פתיחת גבולות ועשרות אלפי אלבנים מקוסובו הגיעו למדינה זו כפליטים.
ב-17 בפברואר 2008 התקיימה הכרזה חד-צדדית על עצמאותה של קוסובו.
ב-19 בפברואר 2008, אלבניה הכירה בעצמאותה של רפובליקת קוסובו.
באפריל 2015 אמר יו"ר מועצת השרים של אלבניה אדי רמה כי איחוד אלבניה ורפובליקת קוסובו למדינה אחת הוא עניין של זמן.
הוא מאמין כי ככל הנראה שתי המדינות הללו יתאחדו לאחר הצטרפותן לאיחוד האירופי.
בשנת 2019 נחתם הסכם על איחוד המשימות הדיפלומטיות.
ב-2015 ייצאה הרפובליקה של קוסובו סחורות לאלבניה בסכום של 60 מיליון אירו, ואלבניה העבירה סחורה לרפובליקה של קוסובו בסכום של 200 מיליון יורו.
בשנת 2015 הסחר בין שתי המדינות הציג מגמה חיובית והראה צמיחה של 20 מיליון אירו לעומת תקופת הדיווח הקודמת.
יחסי אלבניה–רוסיה הם יחסי החוץ בין רפובליקת אלבניה לבין הפדרציה הרוסית.
כינון היחסים הדיפלומטיים בין אלבניה לברית המועצות התרחש ב-7 באפריל 1924. שתי המדינות היו גם בעלות ברית בברית ורשה.
שתי המדינות חברות מלאות בארגון השיתוף הכלכלי בים השחור, בארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה, בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי (אלבניה היא חברה ואילו רוסיה היא מדינה משקיפה) ומועצת אירופה.
יחסי אלבניה – ברית המועצות
מכיוון שהצבא האדום מעולם לא נכנס לאלבניה, והאלבנים שחררו בעצמם את המדינה שלהם.
אלבניה פיתחה יחסים טובים מאוד עם יוגוסלביה, וקשריהם שלאחר המלחמה היו טובים מאוד.
בפברואר 1949, אלבניה זכתה לחברות בארגון הגוש הקומוניסטי לתיאום התכנון הכלכלי, המועצה לסיוע כלכלי הדדי.
טירנה התקשרה במהרה בהסכמי סחר עם פולין, צ'כוסלובקיה, הונגריה, רומניה וברית המועצות.
יועצים טכניים סובייטים ויועצים ממזרח אירופה התיישבו באלבניה, וברית המועצות שלחה גם יועצים צבאיים אל אלבניה ואף בנתה מתקן צוללות באי סזאאן.
לאחר הפילוג הסובייטי-יוגוסלבי, אלבניה ובולגריה היו המדינות היחידות בהן ברית המועצות יכלה להשתמש כדי לשלוח אספקה לקומוניסטים הנלחמים ביוון.
עם זאת, לאלבניה היה ערך אסטרטגי מועט עבור ברית המועצות, אך בהדרגה ערך זה הצטמק ככל שהתפתחה טכנולוגיית הנשק הגרעיני.
במהלך הפיצול הסיני-סובייטי, אלבניה תמכה ברפובליקה העממית של סין.
זה בודד אותם מההנהגה הסובייטית והתחיל את הפיצול הסובייטי-אלבני.
לאחר מכן החזירה מוסקבה את כל היועצים והטכנאים הכלכליים הסובייטיים מהמדינה, כולל אלה שעבדו בארמון התרבות, ועצרה משלוחי אספקה וחלפים לציוד שכבר היו באלבניה.
בנוסף, ברית המועצות המשיכה לפרק את מתקניה הימיים באי סזן, תהליך שהחל עוד לפני הפרידה ביחסים.
סין הקומוניסטית פיצתה את אלבניה על אובדן התמיכה הכלכלית הסובייטית, וסיפקה כ-90% מהחלקים, מצרכי המזון וסחורות אחרות שהבטיחה ברית המועצות.
בייג'ינג הלוותה לאלבנים כסף בתנאים נוחים יותר ממוסקבה, ובניגוד ליועצים הסובייטים, טכנאים סינים הרוויחו את אותו שכר נמוך כמו העובדים האלבנים והתגוררו בדיור דומה.
סין גם העניקה לאלבניה תחנת שידור רדיו עוצמתית ממנה היללה טירנה את שבחיהם של יוסיף סטלין, אנוור הוג'ה ומאו דזה-דונג במשך עשרות שנים.
מצידה, אלבניה העניקה לסין זכות שימוש בחוף באירופה ופעלה כדובר הראשי של סין הקומוניסטית באו"ם.
אך לצערה של אלבניה, הציוד והטכנאים הסיניים לא היו באיכות של הסחורה והיועצים הסובייטיים שהם החליפו.
מחסום השפה אף אילץ את הטכנאים הסינים והאלבניים לתקשר ברוסית.
האלבנים כבר לא נטלו חלק בפעילות ברית ורשה או בהסכמי קומקון.
עם זאת, שאר המדינות הקומוניסטיות במזרח אירופה לא ניתקו את הקשרים הדיפלומטיים או המסחריים עם אלבניה.
בשנת 1964 האלבנים הרחיקו לכת עד שתפסו את השגרירות הסובייטית הריקה בטירנה, ועובדים אלבנים נאלצו להמשיך לבנות את ארמון התרבות בעצמם.
באוקטובר 1964, אנוור הוג'ה בירך על נפילתו של ניקיטה חרושצ'וב מהשלטון, והמנהיגים החדשים של ברית המועצות הנהיגו פתיחות יתר כלפי טירנה.
עם זאת התברר עד מהרה שההנהגה הסובייטית החדשה אינה מתכוונת לשנות את המדיניות הבסיסית שתתאים לאלבניה, והיחסים לא הצליחו להשתפר.
התעמולה של טירנה המשיכה במשך עשרות שנים והתייחסה לפקידי ברית המועצות כאל "רוויזיוניסטים בוגדניים" ו"בוגדים בקומוניזם", ובשנת 1964 הוג'ה אמר שתנאיה של אלבניה לפיוס הם התנצלות סובייטית לאלבניה ופיצויים בגין נזקים שנגרמו למדינה.
היחסים בין ברית המועצות לאלבניה ירדו לשפל חדש לאחר הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה בשנת 1968, אז הגיבה אלבניה על ידי נסיגה רשמית מהברית.
היחסים בין סין-אלבניה הסתיימו עד 1978. אפילו לאחר הפילוג הסיני-אלבני, האלבנים סירבו לנרמל את היחסים עם ברית המועצות, והותירו את ארצם מבודדת כמעט לחלוטין מהעולם החיצון.
יחסי אלבניה – הפדרציה הרוסית
מאז הכרזת העצמאות של קוסובו ב-2008, רוסיה גיבתה בעיקר את סרביה.
עם זאת היחסים בין המדינות מתחילים להשתפר דרך הארגונים שהם חלק מהם.
שגריר אלבניה ברוסיה בנובמבר 2018 הוא ארבן גזוני, ושגריר רוסיה באלבניה הוא אלכסנדר קרפושין.
בתוך אזור הבלקן הרחב יותר נחשבת אלבניה למדינה הפרו-מערבית ביותר באזור, ובניגוד לשכנותיה (למעט קוסובו), יש לה תמיכה מועטה עד זניחה ברוסיה.
הוג'ה טס ביולי 1947 למוסקבה כדי לכרות הסכם סחר עם ברית המועצות ולעסוק במשא ומתן נוסף עם יוסיף סטלין.
במאי 1959 ביקר ראש ממשלת ברית המועצות, ניקיטה חרושצ'וב, בטירנה בביקורו הראשון של מנהיג רוסי במדינה.
מטרת הביקור הייתה ללחוץ על אלבניה לשקם את היחסים בין יוגוסלביה-אלבנים וסובייטים-אלבניים, כמו גם "למקד את כלכלתם בגידול פרי הדר ולא להתרכז בתיעוש".
חרושצ'וב ביקר גם בעיר העתיקה בוטרינט, דרומית, שם העיר לשר ההגנה הסובייטי רודיון מלינובסקי, "תראה, כמה זה נהדר!
אפשר לבנות כאן בסיס אידיאלי לצוללות שלנו.
יש לדאוג לדברים הישנים האלה [התייחסות לממצאים ארכאולוגיים] לחפור אותם ולזרוק לים".
הביקור נכשל על ידי חוסר אמון הדדי, אשר הביא ליציאתו מהארץ יומיים לפני לוח הזמנים.
אלבניה מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה וקונסוליה כללית בסנקט פטרבורג.
מאידך, רוסיה מחזיקה באלבניה שגרירות בטירנה בלבד.
יחסי אלבניה–קרואטיה מתייחסים ליחסים הדו-צדדיים בין אלבניה לקרואטיה.
שתי מדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-25 באוגוסט 1992. אלבניה הפכה לאחת המדינות הראשונות שהכריזו על ההכרה במדינה הריבונית של קרואטיה ב-21 בינואר 1992.שתי המדינות חברות מלאות במועצת אירופה, איחוד הים התיכון ונאט"ו.
קרואטיה חברה באיחוד האירופי ואלבניה מועמדת להצטרף אליו.
קרואטיה תומכת בתוקף בשילוב אלבניה בגוש האירו.
מתנדבים אתניים-אלבניים רבים נלחמו לצד הקרואטים במלחמת העצמאות של קרואטיה.
האלבנים בקרואטיה מוכרים רשמית כמיעוט על ידי החוקה הקרואטית, ולכן יש להם מושב קבוע בפרלמנט הקרואטי.
על פי מפקד האוכלוסין ב-2011, 17,513 אנשים ממוצא אלבני התגוררו בקרואטיה.
באפריל 2009 שתי המדינות הפכו לחברות מלאות בנאט"ו באירוע בו השתתפו גם ראש ממשלת אלבניה סאלי ברישה וגם ראש ממשלת קרואטיה איבו סאנאדר.
באותה שנה החליטו שתי המדינות להקים תחנת כוח גרעינית משותפת בגבול אלבניה עם מונטנגרו.
החלטה זו התקבלה בברכה על ידי ממשלת מונטנגרו, המודאגת מההשפעה הסביבתית על הצומח.
לשתיים יש היסטוריה של הסכמי הגנה, ובסך הכל יש להם מערכת יחסים טובה.
הדגל האלבני הוחזק והונף במלאת 20 שנה למבצע סערה המכונה גם יום הניצחון של קרואטיה, כדי להכיר בתמיכתם של האלבנים במלחמת העצמאות של קרואטיה.
קרואטיה בירכה את אלבניה על בריתה הקרובה באמצעות פעולה זו.
גורם מרכזי נוסף במערכת היחסים הוא הגירה אלבנית היסטורית ועכשווית לקרואטיה, כולל קהילת ארבנאסי בת מאות השנים.
ביולי 2016 נחנך בזאדאר בית ספר אלבני לאנשי ארבנאסי שגרים בו, וספרים באלבנית נמסרו משגרירות אלבניה בזאגרב.
למעלה מ-50 תלמידים החלו את לימודיהם בבית הספר האלבני לשנת הלימודים 2016–2017.
שלושה נשיאי אלבניה (רחספ מיידני, אלפרד מויסיו ובאמיר תופי) זכו לכבוד הגבוה ביותר של הרפובליקה של קרואטיה, המסדר הגדול של המלך טומיסלב.
אלבניה וקרואטיה דנו באפשרות לבנות במשותף תחנת כוח גרעינית באגם שקודרה, סמוך לגבול עם מונטנגרו, תוכנית שגבתה ביקורת מצד מונטנגרו בגלל הפגיעה בסביבה באזור.
קיים שיתוף פעולה כלכלי הדוק של אלבניה וקרואטיה.
מספר הולך וגדל של חברות קרואטיות משקיעות באלבניה.
בשנת 2013, 13.870 מיליון יורו של השקעות ישירות הגיעו מקרואטיה לאלבניה.
בנוסף, חברות אלבניות מרכזיות מתרחבות לקרואטיה.
אלבניה מחזיקה בקרואטיה שגרירות בזאגרב ו-3 קונסוליות בדוברובניק, אוסייק וואראז'דין.
מאידך, קרואטיה מחזיקה באלבניה שגרירות בטירנה בלבד.
יחסי אלג'יריה–דרום אפריקה הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית ובין רפובליקת דרום אפריקה.
ראשית היחסים הפוליטיים בין שתי המדינות נמצאת בשנות ה-50 וה-60. שתי המדינות פיתחו את היחסים על רקע הסכסוכים הפנימיים שלהן ושזכו להתעלמות מצד מועצת הביטחון של האו"ם.
בשנת 1961, באמצעות דרכון אתיופי מזויף, נסע נלסון מנדלה למרוקו בה אומן על ידי החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה.
בספרו Long Walk to Freedom חשף מנדלה כי המאבק שלו באפרטהייד קיבל השראה רבה ממאבקה של החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה.
כמו כן באותה תקופה החזית הלאומית האלג'יראית סיפקה נשק לקונגרס הלאומי האפריקני.
מנדלה הצהיר כי "הצבא האלג'יראי הפך אותי לגבר".
אלג'יריה הייתה המדינה הראשונה בה ביקר מנדלה לאחר שחרורו מהמאסר.
בשנת 1974, במהלך של תמיכה בתנועה נגד האפרטהייד, שר החוץ של אלג'יריה עבד אל-עזיז בותפליקה פעל לגירוש נציגות דרום אפריקה מהעצרת הכללית של האומות המאוחדות, בראשותה עמד באותה שנה; הוא טען כי צירי דרום אפריקה לא לגיטימיים משום שהם מייצגים מיעוט לבן.
כחלק מתמיכתה בקונגרס הלאומי האפריקני, רכשה אלג'יריה אמצעי לחימה וציוד מעקב מדרום אפריקה תמורת יותר מ-15 מיליון דולר ב-1997, ו-51.3 מיליון דולר ב-1999, במטרה להילחם במלחמת האזרחים שהתרחשה במדינה.
בנובמבר 1997 נפתחה שגרירות דרום אפריקה באלג'יר.
בין השנים 2011–2015, אלג'יריה הייתה שותפת הסחר הגדולה ביותר בצפון אפריקה של דרום אפריקה, והיוותה 43% מהיקף הסחר עם האזור.
יחסי אלג'יריה–גרמניה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית ובין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
בשנת 1962 קיבלה אלג'יריה את עצמאותה לאחר מלחמה קשה עם צרפת, וזמן קצר לאחר מכן כוננה יחסים דיפלומטיים עם גרמניה המערבית.
בשנת 1999 העבירה אלג'יריה את שגרירותה מבון לברלין בעקבות איחוד גרמניה מחדש.
מאז השבעתו בשנת 1999, פעל הנשיא עבד אל-עזיז בותפליקה להרחבת ההשפעה הבינלאומית של אלג'יריה וביקר ברחבי העולם.
הוא ערך סדרה של ביקורים רשמיים, במיוחד בצרפת, דרום אפריקה, איטליה, ספרד, גרמניה, סין, יפן ורוסיה.
גרמניה מחזיקה באלג'יריה שגרירות באלג'יר בלבד.
מאידך, אלג'יריה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין וקונסוליה כללית בפרנקפורט.
יחסי אלג'יריה – הממלכה המאוחדת הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית ובין הַמַמְלָכָה הַמְאֻחֶדֶת שֶׁל בְּרִיטַנְיָה הַגְּדוֹלָה וצפון אירלנד.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה אלג'יריה, שהייתה אז תחת שלטון צרפת של וישי, על ידי קבוצת הארמיות ה-18 האנגלו-אמריקנית.
בשנת 1962 קיבלה אלג'יריה את עצמאותה מצרפת לאחר מלחמה קשה, וזמן קצר לאחר מכן כוננה עימה בריטניה יחסים דיפלומטיים.
בין המדינות קיים שיתוף פעולה במגוון רחב של תחומים, כולל קידום עסקי, אנרגיה, תרבות, תיירות וביטחון.
בעקבות מלחמת ששת הימים ב־1967 הכריזה אלג'יריה על ניתוק היחסים עם בריטניה.
בריטניה מחזיקה באלג'יריה שגרירות באלג'יר בלבד.
מאידך, אלג'יריה מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון בלבד.
יחסי אלבניה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת אלבניה לבין הקונפדרציה השווייצרית.
שווייץ ואלבניה כוננו את יחסיהן הדיפלומטיים בשנת 1970. שווייץ פתחה שגרירות בטירנה, בירת אלבניה בשנת 1992. אלבניה מצידה מיוצגת בשווייץ באמצעות שגרירות בברן ושתי קונסוליות בלוגאנו ובציריך.
מאז כינון היחסים הדיפלומטיים גדלה האינטראקציה בין שתי המדינות בהתמדה.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2018 התגוררו באלבניה שישים ושישה אזרחים שווייצרים.
שווייץ מיוצגת באלבניה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטירנה, בירת המדינה.
אלבניה מיוצגת בשווייץ בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בברן, בירת המדינה.
אלבניה מיוצגת בשווייץ גם בדרג הקונסולרי באמצעות שתי קונסוליות רשמיות שהיא מחזיקה בערים לוגאנו, וציריך.
יחסי אלג'יריה–בחריין הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית ובין ממלכת בחריין.
בין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית לבין ממלכת בחריין מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, שתי המדינות כוננו את יחסיהן מעט לאחר שזכתה בחריין בעצמאותה.
בחריין כוננה לראשונה שגרירות בבירת אלג'יריה, אלג'יר, בשנת 1997 ומינתה לה שגריר שנשאר בתפקיד ארבע שנים.
לאחריו נסגרה הנציגות בשנת 2001. ב-2014 נפתחה מחדש השגרירות ומאז היא פועלת באופן רציף.
בחריין מיוצגת באלג'יריה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה באלג'יר, בירת המדינה.
אלג'יריה מיוצגת בבחריין בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה במנאמה, בירת המדינה.
יחסי אלג'יריה–הרשות הפלסטינית מתייחסים ליחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין אלג'יריה להרשות הפלסטינית.
כיום אלג'יריה תומכת בתהליך השלום במזרח התיכון, אך אין לה שום יחסים עם ישראל.
אלג'יריה תמכה בפלסטינים נגד ישראל מאז שזכתה בעצמאות מצרפת בשנת 1962. החזית לשחרור לאומי של אלג'יריה תמכה בעקביות בעניין הפלסטיני.
במהלך מלחמת העצמאות האלג'יראית בין השנים 1954–1962, פלסטינים רבים ראו באלג'יריה ובמאבק שלה לעצמאות מודל טוב ללמוד ממנו.
אלג'יריה תמכה ב מאז 1970 ואף סיפקה נשק והכשרה למיליטנטים פלסטינים.
בשנת 1974 נפתחה שגרירות פלסטינית באלג'יר ובשנת 1975, אלג'יריה נתנה חסות והצביעה לתמיכה בהחלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם אשר השוותה את הציונות לגזענות (ההחלטה בוטלה מאוחר יותר עם החלטה 4686 של העצרת הכללית של האו"ם בשנת 1991, אך אלג'יריה הצביעה נגד אותה החלטה).
לאחר הסכמי קמפ דייוויד ב־1979 אלג'יריה ניתקה את כל היחסים הדיפלומטיים עם מצרים והמשיכה לתמוך בפלסטינים, אם כי הפעם בצורה פחות ברורה.
לאחר הסכמי אוסלו משנת 1993, אלג'יריה המשיכה לתמוך בעמדה הפלסטינית, ותמכה גם ביוזמת השלום הערבית משנת 2002. במהלך מבצע עופרת יצוקה אמר ראש ממשלת אלג'יריה אחמד אויחיא "בשם הממשלה, אני מביע את גינוינו החזק לפשעים נגד האנושות שביצעה ישראל למשך שבוע נגד בני עזה".
לאחר המשט לעזה ב-2010, אלג'יריה גינתה "במילים החזקות ביותר" את ההתקפה הישראלית נגד צי הסיוע הבינלאומי לעזה וביקשה תגובה "חזקה פה אחד" מהקהילה הבינלאומית.
הוא גם הדגיש את הצורך בפעולה דחופה בתוך האומות המאוחדות כדי להגיע לנוסחה שמאלצת את ישראל לעצור את התוקפנות שלה בעזה.
ביולי 2022 אירחה אלג'יריה את יו"ר הרשות הפלסטינית אבו מאזן ואת יו"ר המועצה המדינית של חמאס איסמעיל הניה בטקס יום העצמאות של המדינה.
במהלך כנס בחירות באוגוסט 2024 הצהיר נשיא אלג'יריה עבד אל-מג'יד תבון כי "הצבא שלנו מוכן לגיע לעזה" עם מצרים תפתח את הגבול.
יחסי אלבניה–רומניה מתייחסים ליחסים הדו-צדדיים של אלבניה ורומניה.
לאלבניה יש שגרירות בבוקרשט ולרומניה שגרירות בטירנה וקונסוליה בקורצ'ה.
שתי המדינות חברות ב, נאט"ו ולה פרנקופוני.
בתקופה העות'מאנית המאוחרת, כמה אינטלקטואלים אלבניים פיתחו תאוריה היסטורית-פוליטית לפיה האלבנים והרומנים משווייכים כמעט לאותו הגזע ולאותה התרבות ולכן על שני העמים להילחם באימפריה העות'מאנית.
רומניה הייתה המדינה הראשונה שהכירה בעצמאות אלבניה בשנת 1912. היחסים בין המדינות החלו באופן רשמי ב-16 בדצמבר 1913.
במרץ 2014 ביקר לראשונה ראש ממשלת רומניה ויקטור פונטה באלבניה, ונפגש עם ראש ממשלת אלבניה אדי רמה.
החל משנת 2017 יש הסכם סחר חופשי בין המדינות.
שווי הסחר הדו צדדי בשנת 2016 היה 83 מיליון יורו.
ההמנון האלבני הולחן על ידי המנצח הרומני צ'יפריאן פורומבסקו.
יחסי אלבניה–קנדה הם היחסים הדו-צדדיים של אלבניה וקנדה.
קנדה תומכת באלבניה במסלול ההשתלבות בגוש האירו.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-10 בספטמבר 1987. באפריל 2001 נפתחה לראשונה שגרירות אלבניה באוטווה.
מעשה זה סייע לחיזוק היחסים בין קנדה לאלבניה.
שנת 2012 נקראה כ"שנה של אלבניה" בקנדה, לרגל 100 שנה לעצמאותה.
פעילויות רבות נערכו על ידי הקהילה האלבנית בקנדה, שהדגישו את הידידות והקשרים בין המדינות.
לא קיימת תוכנית סיוע לפיתוח קנדית רשמית באלבניה, אך הסוכנות לפיתוח הבינלאומית הקנדית מפעילה מתקן מקומי "קרן קנדה" בשווי 50,000 דולר לשנה לתמיכה בפרויקטים המועברים על ידי ארגוני החברה האזרחית האלבנית.
קנדה מספקת סיוע גם בתחומים אחרים, ומתמקדת בעיקר בתוכנית להשמדת מוקשים.
יותר מ-500,000 דולר קנדי הוענקו לרשויות באלבניה, כדי לסייע לצבא להשמיד תחמושת מיושנת.
אלבניה הצטרפה לתוכנית הסיוע לאימונים צבאיים קנדיים (MTAP) בשנת 2005, שמטרתה להכשיר קציני צבא אלבניים בקנדה.
היצוא של קנדה לאלבניה בשנת 2013 הסתכם ב-36.84 מיליון דולר, כאשר מכונות, מוצרי ברזל ופלדה, מוצרים מן החי וכלים נחשבים לייצוא המוביל.
היבוא הקנדי מאלבניה הסתכם ב-6.37 מיליון דולר, בעיקר בהנעלה, מוצרי ברזל ופלדה, הלבשה ותבואה.
בנקרי הנפט של קלגרי היא המשקיעה הזרה הגדולה ביותר באלבניה, בפרויקט שמטרתו לפתח את שדה הנפט היבשתי הגדול ביותר באירופה בדרום מרכז אלבניה.
חברות כרייה קנדיות גם משקיעות ומשתתפות באופן מסחרי בפרויקטים של כריית נחושת, אבץ, זהב וכסף.
אלבניה מחזיקה בקנדה שגרירות באוטווה.
קנדה מיוצגת באלבניה באמצעות שגרירותה ברומא, איטליה, ובנוסף מחזיקה קונסוליה בטירנה.
יחסי אלג'יריה–רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית הם היחסים שבין הרפובליקה הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית לבין רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית.
ב-27 בפברואר 1976 הכריזה חזית הפוליסריו על הקמת רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית.
ב-6 במרץ 1976, אלג'יריה הכירה בה, המדינה השלישית שעשתה זאת, ויחסים דיפלומטיים רשמיים כוננו זמן קצר לאחר מכן.
שגרירות סהרה נפתחה באלג'יר באותה שנה.
אלג'יריה דוחה את טענות מרוקו על ריבונות על סהרה המערבית.
בפברואר 2022, קבוצה פרלמנטרית "אלג'יריה-מערבית סהרה" של ידידות ואחווה הותקנה באספת העם הלאומית של אלג'יריה.
יחסי אלג'יריה-ישראל הם היחסים שבין אלג'יריה וישראל.
בין שתי המדינות אין יחסים דיפלומטיים רשמיים והיחסים בין שתי המדינות מתוחים על רקע הסכסוך הישראלי-ערבי, ועל רקע היות אלג'יריה תומכת עיקרית בעמדה הפלסטינית.
ישראל הכירה באלג'יריה לאחר הכרזת העצמאות שלה בשנת 1962. למרות זאת, אלג'יריה מעולם לא הכירה בישראל ובשנת 1967 במהלך מלחמת ששת הימים שלחה כוח סמלי להילחם לצד מצרים.
ביולי 1968 חטפו טרוריסטים מטוס אל על שהמריא מרומא והנחיתו אותו באלג'יריה.
במשך שבועות ארוכים ניהלה ישראל משא ומתן מול אלג'יריה במטרה להביא לשחרורם של הנוסעים, ולאחר כ-40 יום ותחת לחץ כבד של מדינות העולם שוחררו הנוסעים לישראל.
באוגוסט 1970 הגיע לישראל מפקד המשטרה החשאית באלג'יריה בלוויית אזרח אלג'ירי נוסף.
השנים עוכבו במעצר מנהלי מייד עם כניסתם לישראל.
במלחמת יום הכיפורים שלחה אלג'יריה חיל משלוח גדול שהועמד לרשות צבא מצרים במלחמתו נגד ישראל.
חיל המשלוח כלל שלוש טייסות יירוט ותקיפה, ארטילריה וכוחות קרקעיים.
בנוסף סייעה למצרים כלכלית באמצעות העברת מטבע חוץ למימון המלחמה נגד ישראל ורכש צבאי.
בניגוד להתקרבות שהפגינו מדינות צפון אפריקה כלפי ישראל בשנות ה-90 בעקבות תהליך אוסלו, נשארה אלג'יריה קרה ביחסה לישראל וסירבה להכיר בה או להידבר עמה.
בעת הלווייתו של מלך מרוקו חסן השני ביולי 1999 נפגשו ראש הממשלה דאז אהוד ברק ונשיא אלג'יריה בפעם הראשונה ונידונה האפשרות לחימום היחסים, אך זמן קצר לאחר מכן עם פרוץ האינתיפאדה השנייה הפסיקה אלג'יריה את השיחות.
ב-1999 התקיימו קשרים לא רשמיים בין אלג'יריה לישראל, בין השאר לשם קבלת סיוע בהקמת יחידה לאבטחת אישים.
במהלך אולימפיאדת טוקיו 2020 החליט הג'ודוקא האלג'ראי, פתחי נורין, לפרוש מהסיבוב הראשון של טורניר הג'ודו על מנת להימנע מלהתמודד מול הג'ודוקא הישראלי, טוהר בוטבול, בסיבוב השני, ובעקבות כך הוחלט להשעותו מהאולימפיאדה ומהכפר האולימפי.
בעקבות מקרה זה הוחלט להשעות את פתחי נורין למשך 10 שנים מהמשחקים.
בתגובה לעונש צוטט פתחי נורין באומרו: "אני בהלם.
לא ציפיתי שהעונש יהיה כל כך כבד".
יחסי אלג'יריה–קטר הם היחסים בין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית ובין מדינת קטר, אשר החלו זמן קצר לאחר הכרזת העצמאות של קטר בשנת 1972.
אלג'יריה הכירה בקטר בשנת 1972 ואף מיהרה לכונן איתה יחסים דיפלומטיים, זה קרה בשנת 1973. לשתי המדינות תחומי עניין משותפים ומעורבות רבה במה שקורה במזרח התיכון דוגמת הסכסוך הישראלי-פלסטיני וההסכמה על פתרון שתי מדינות לשני עמים.
שתי המדינות ניתקו יחסים עם ישראל בעקבות מגע ותגרה כלשהי עם הפלסטינים והן משתפות פעולה יחדיו עם הפלסטינים.
קטר, בתרומות לחמאס, ואלג'יריה בהחרמה מלאה של ישראל וקמפיין למען הפלסטינים.
באביב הערבי היחסים בין שתי המדינות התקררו באופן מפתיע עקב מעורבותה של קטר במלחמת האזרחים בלוב ותקריות דיפלומטיות שונות.
היחסים התקררו בין שתי המדינות עוד יותר בשנת 2013, השנה בה הצטרפה קטר לצד האמריקאי במלחמת האזרחים בסוריה.
היחסים בין שתי המדינות התקרבו שוב במהרה עקב סחר מוגבר בין השתיים והפסקה חלקית של המעורבות של קטר במלחמת האזרחים בסוריה.
בין השתיים נחתמו הסכמים בתחומים: המלחמה בטרור ובפשעי הסמים, אוצר וכלכלה, חינוך ותרבות.
ההסכמים נחתמו חלקם בשנת 2014 וחלקם בשנת 2016.
יחסי אלג'יריה–מקסיקו הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית והמדינות המקסיקניות המאוחדות.
מקסיקו הייתה הראשונה להכיר בעצמאותה של אלג'יריה ב-1962 ויחסים דיפלומטיים כוננו בשנת 1964. המסחר בין שתי המדינות הסתכם בשנת 2015 ב-243 מיליון דולר.
אלג'יריה היא אף שותפת הסחר האפריקאית השנייה בגודלה של מקסיקו.
בשנת 1962, לאחר סיום מלחמת העצמאות של אלג'יריה וקבלת העצמאות האלג'יראית מצרפת, מקסיקו הייתה המדינה הראשונה שהכירה במדינה החדשה.
יחסים דיפלומטיים רשמיים בין שתי המדינות כוננו ב-21 באוקטובר 1964. בשנת 1965, שגריר מקסיקו בקהיר הואמן לטפל בענייניה של אלג'יריה.
בשנת 1974 שלחה מקסיקו שגריר תושב ראשון לאלג'יריה ובשנת 1975 פתחה אלג'יריה שגרירות במקסיקו סיטי.
בשנת 2008, כאות של ידידות הדדית, נחנך במקסיקו סיטי פסל של עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי.
בשנת 2011, נחנך באלג'יר פסל של אמיליאנו ספאטה.
בחודש אוקטובר 2014, שתי המדינות חגגו 50 שנה ליחסים הדיפלומטיים.
בשנת 2015, המסחר בין שתי המדינות הסתכם בסך של 243 מיליון דולר.
אלג'יריה היא שותפת הסחר האפריקאית השנייה בגודלה של מקסיקו בעוד מקסיקו מדורגת במקום ה-38 מבחינת גודל הסחר של אלג'יריה.
ביקורים רשמיים מטעם שתי המדינות
בשנת 1981 ביקר במקסיקו נשיא אלג'יריה שאד'לי בן ג'דיד.
הוא ביקר שנית במקסיקו בשנת 1985. בשנת 2002 ביקר במקסיקו הנשיא עבד אל-עזיז בותפליקה.
בשנת 1975 ביקר באלג'יריה נשיא מקסיקו לואיס אצ'ווריה אלברס.
בשנת 2005 ביקר באלג'יריה הנשיא ויסנטה פוקס.
לאלג'יריה יש שגרירות במקסיקו סיטי ולמקסיקו יש שגרירות באלג'יר.
יחסי אלג'יריה–קניה הם היחסים בין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית ובין רפובליקת קניה.
לקניה שגרירות באלג'יר, בעוד לאלג'יריה שגרירות בניירובי.
בדצמבר 2013, במסגרת ביקורו בן החמישה ימים באלג'יריה, נפגש יושב ראש האספה הלאומית של קניה ג'סטין מוטורי עם ראש ממשלת אלג'יריה עבד אל-מאלכ סלאל.
במהלך שיחותיהם הסכימו שתי המדינות להקים ועדה משותפת אלג'יראית-קנייתית שמטרתה לחזק את הקשר בין שתי המדינות.
בחודש פברואר 2015 ביקר נשיא קניה אוהורו קניאטה באלג'יריה למשך שלושה ימים בהזמנתו של נשיא אלג'יריה עבד אל-עזיז בותפליקה.
במהלך ביקורו חנך קניאטה את שגרירות קניה באלג'יריה.
שתי המדינות הסכימו לחזק את היחסים ביניהן, בהם היחסים הפוליטיים, הכלכליים והטכנולוגיים.
כחלק ממאמצים אלו שתי המדינות חתמו על שני הסכמי שיתוף פעולה.
שתי המדינות אף הסכימו כי אלג'יריה תרכוש קניינים על ייצור נפט וגז, בעוד קניה תפתח את שעריה בפני אלג'יריה במטרה לסייע במעבר לאנרגיה גאותרמית ומתחדשת.
בשנת 2013 ייצאה קניה סחורות בשווי 5.3 מיליון אירו, בעוד היא ייבאה בהשוואה לייבוא של 126,000 אירו.
יחסי אלג'יריה–צרפת הם היחסים הדו־צדדיים בין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית ובין הרפובליקה הצרפתית, על גלגוליהן ההיסטוריים.
צרפת נחשבת למעצמה אירופאית ואלג'יריה היא המדינה הגדולה באפריקה ובעולם הערבי.
היחסים בין האומות נמשכים לאורך יותר מחמש מאות שנה.
אלג'יריה סופחה לאימפריה העות'מאנית, בהמשך נכבשה ונשלטה על ידי צרפת, שיחקה תפקיד חשוב בשתי מלחמות העולם, עד אשר זכתה לעצמאות לאחר מאבק עקוב מדם.
גם לאחר סיום השליטה הצרפתית ב-1962, נותרו היחסים בין המדינות מורכבים, בין היתר בשל סוגיות היסטוריות בלתי פתורות, הגירה, וכלכלה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20, ידעו היחסים טלטלה נוספת בעקבות מלחמת האזרחים האלג'יראית, שהשפיעה על מדיניות צרפת כלפי אלג'יריה.
למרות המחלוקות ביניהן, אלג'יריה וצרפת חולקות מערכת יחסים עשירה מבחינה היסטורית.
השלטון הצרפתי הממושך באלג'יריה השפיע רבות על עיצוב האומה האלג'יראית ועל היחסים בין המדינות.
התגבשותה של אלג'יריה מחברה מפוררת לזהות לאומית אחידה, הייתה במידה רבה תוצאה של תהליכים שהתרחשו לאחר כינונו של השלטון הצרפתי.
מעמדה של אלג'יריה היה שונה מיתר הקולניות של צרפת.
היא סופחה והפכה לפרובינציה צרפתית אינטגרלית, ולא למדינת חסות.
השליטה הצרפתית בה הייתה הארוכה ביותר, 132 שנה, לעומת כ־75 שנה אצל שכנתה תוניסיה, וכן פחות מ־45 שנה במרוקו.
למלחמת העצמאות האלג'יראית הייתה גם השפעה על צרפת, והייתה לגורם מרכזי בהתמוטטות הרפובליקה הרביעית.
חוסר היכולת של הממשלות הצרפתיות לטפל במלחמה, לצד המשברים הפוליטיים וההתנגדות בתוך צרפת עצמה, הובילו למשבר מאי 1958, שבו צבא צרפת באלג'יר דרש שינוי שלטוני.
כתוצאה מכך, שארל דה גול חזר לשלטון, וב-1958 נוסדה הרפובליקה החמישית, עם חוקה חדשה שהעניקה סמכויות רחבות יותר לנשיא.
לפני השחרור מהכיבוש הצרפתי חיו באלג'יריה כמיליון צרפתים.
נכון ל־2017 חיים בצרפת כ־1.3 מיליון אלג'יראים וזו קבוצת המהגרים הגדולה במדינה.
הקשר הרשמי הראשון בין המדינות החל בשנת 1526, כאשר הייתה אלג'יריה טריטוריה באימפריה העות'מאנית.
פרנסואה הראשון, מלך צרפת והסולטאן העות'מאני סולימאן המפואר חתמו על הברית הפרנקו־עות'מאנית להגדרת הקשר בין צרפת למדינות הברבריות של צפון אפריקה.
מדינות אלה נחשבו כווסאליות עבור האימפריה העות'ומנית וכתוצאה מכך היו קשורות לברית עם צרפת.
בעת השליטה העות'מאנית חלקי אלג'יריה גובשו לראשונה ליחידה גאופוליטית אחת.
ב־1536 שילב האדמירל הצרפתי וברון סנט־בלנקארד, ברטראן ד'אורנסן , את תריסר ספינות המשוטים שלו בצי עות'מאני באלג'יר תחת פיקוד ביי אורוץ' ברברוסה.
במכתב הייתה הצעה לכריתת ברית שלום וידידות.
עם זאת, הכנסותיה של ממשלת אלג'יריה התבססו בין היתר על דמי כופר ששולמו לקורסארים בתמורה לפדיון שבויים אירופאים (בהם צרפתים).
בשנת 1681 יזמה ממלכת צרפת מערכה ימית נגד עוצרות אלג'יריה , שהייתה חצי-אוטונומית.
היא הפגיזה את אלג'יר המבוצרת, במטרה לשכנע את המקומיים להפסיק את פעילות השוד ולשחרר שבויים נוצרים.
תחת שלטונו של לואי ה-14, שאפה צרפת להרחיב את השפעתה בים התיכון ולשמור על נתיבי הסחר שלה, ובמיוחד להיאבק בשודדי הים הברברים שפגעו בסחר הימי.
לאחר סדרת הפגזות ממושכות, התנהל משא ומתן שהביא להסכם שלום זמני בשנת 1684. במסגרת ההסכם שחררו האלג'יראים שבויים נוצרים והפחיתו את פעילות השוד.
ברם, המתיחות נותרה גבוהה, ולאחר תקופת שקט קצרה ההתקוממות חודשה ב-1685. בשנת 1688, הצרפתים הפגיזו את אלג'יר מחדש, אך האלג'יראים השיבו במתקפות שוד על ספינות צרפתיות.
המלחמה הסתיימה בשנת 1688 ללא ניצחון לאף צד.
הצרפתים הצליחו אמנם להפחית את פעילות השוד ולשחרר שבויים, אך לא הביסו את אלג'יר באופן מוחלט.
ב־1798 יצא נפוליאון בונפרטה, שליט צרפת ומייסד הקיסרות הראשונה, למסע כיבושים במצרים.
את מרבית אספקת המזון למסע קיבל הצבא הצרפתי מחברת מסחר יהודית אלג'יראית בשליטת המשפחות בוג'נאח ובכרי.
פעילות החברה מומנה באמצעות הלוואה משליט אלג'יריה, חוסיין דיי, והחובות של צרפת היו בעקיפין חובות לדיי האלג'יראי.
עיכוב תשלום החובות מצד הממשלה הצרפתית העיב במשך למעלה משלושה עשורים על יחסיה עם אלג'יריה.
החוב תפח עם השנים לכ־14 מיליון פרנק צרפתי, כולל ריבית, אולם בהסדר חוב משנת 1819 הופחת החוב ל־7 מיליוני פרנק בלבד.
למרות זאת, הצרפתים לא החלו בהעברת התשלומים, מה שהוביל את חוסיין דיי לזמן אליו ב־30 באפריל 1827 את הקונסולים של צרפת.
במהלך הדיון הכה השליט האלג'יראי את הקונסול הצרפתי פייר דיאבל באמצעות מניפה נגד זבובים.
לפי גרסה אחת, הוא עשה זאת כאות מחאה על אי התשלום, לפי גרסה אחרת, הוא בסך הכל ניסה לגרש זבוב שהפר את שלוותו.
פרשת בכרי-בוג'נאח, הפכה לשערורייה בינלאומית.
סירובו של הדיי להתנצל הוביל את הצי הצרפתי לפתוח במצור ימי על נמל אלג'יר אשר נמשך שלוש שנים.
אחת הטענות של הצרפתים הייתה שמדובר בפעולת נגד לפעילותם של שודדי ים שפעלו בגלוי סמוך לחופי אלג'יר וסיכנו את השייט בים התיכון.
בשנת 1830 יצא מצרפת צי פלישה בן 35 אלף חיילים, על סיפוניהן של כ־600 אוניות.
ב־14 ביוני הללו נחתו בעיירת החוף האלג'יראית סידי פרדג' 27 ק"מ ממערב לאלג'יר, וב־5 ביולי, לאחר מערכה בת שלושה שבועות, הביסו את הכוחות העות'מאניים.
על פי הגרסה הרשמית של צרפת, ממשלתו של שארל העשירי החליטה על הפלישה כתגובה לפגיעה בכבוד הקונסול דיאבל.
המלך שארל העשירי הודח במהפכת יולי, כחודש בלבד לאחר הפלישה לאלג'יריה, והכוחות הצרפתיים נותרו בתחומה.
האלג'יראים מיהרו להיכנע לאחר נחיתת הצבא הצרפתי וחוסיין דיי נכנע בתמורה לחירותו ושמירת רכושו האישי.
הוא הוגלה לנאפולי, שהייתה תחת האימפריה האוסטרית, ובהמשך הוא עבר למצרים.
זה היה קיצו של שלטון עות'מאני בן 313 שנים באזור, ותחילת הקולוניאליזם הצרפתי באלג'יריה.
למזלם של הצרפתים, כבר במאה ה־18 הקשר בין השלטון העת'ומאני המרכזי לבין אלג'יריה התרופף.
בזכות כך, במהלך ההשתלטות הצרפתית התמוטטו מוסדות המנהל העות'מאני לחלוטין.
בשל העובדה שקונסטנטינופול, בירת האימפריה העותמ'אנית, מרוחקת מרחק רב מאלג'יר, צרפת הפסיקה בקלות את ההשפעה העות'מאנית באזור, ובמקומו החל הליך השתקעות ארוך טווח.
למרות הטענה כי השתלטות צרפת על אלג'יריה נעשתה לשם השבת הכבוד הצרפתי, היו לה גם מניעים כלכליים ברורים.
מעמדה האירופי של צרפת נחלש ביותר לאחר המלחמות הנפוליאוניות והיא איבדה את הדומיננטיות שהייתה לה באירופה מאז ימי לואי הארבעה עשר.
בחוזה פריז שנחתם ב־20 בנובמבר 1815 היא חויבה לשלם פיצויים בשווי 700 מיליון פרנק, וגבולותיה צומצמו לגבולות 1790. למעשה, לאחר חתימת ההסכם צרפת שלטה בשטח הקטן מהשטח עליו חלשה לפני המלחמה.
צרפת נכבשה על ידי 1.2 מיליון חיילים זרים, כיבוש שנמשך עד 1818. בנוסף, היא נאלצה לשלם על מחייתם של 150,000 חיילים בפיקודו של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, אשר שהו בגבולותיה המזרחיים.
בשל כך, צרפת לטשה עיניה להתפשטות ולהגברת פעילותה הכלכלית והמסחרית.
כיבוש אלג'יריה העשיר את צרפת בשטח נרחב, שופע משאבים יקרי ערך מסוגים שונים, במיוחד סוכר, קפה וכותנה.
בנוסף סוחרים ממרסיי חפצו בהקמת תחנת מסחר על החוף האלג'יראי וכן אזרחים צרפתים רבים חשקו באדמות שבאלג'יריה.
הייתה גם סיבה מדינית־פנימית ששימשה כגורם מרכזי לפלישה.
המלך שארל העשירי וחוגי הימין השמרני סברו כי משלחת כיבוש שטחים מחוץ לצרפת תלהיב את הציבור ותביא להם יתרון פנימי ומפלגתי.
צרפת השתמשה בתקרית המניפה שהתרחשה שלוש שנים קודם לכן כסיבה הרשמית לפלישה, אך למעשה היא הייתה לא יותר מעילה למלחמה.
השלטון הצרפתי לא התקבל בברכה.
הצרפתים לא הכירו את השפה הערבית או את מנהגי התושבים הברברים.
בנוסף, מערכת המנהל הצרפתית הייתה שונה לחלוטין מזו שהייתה נהוגה באלג'יריה.
אף על פי שחוסיין דיי מסר את הבירה אלג'יר ללא קרב, ביתר אלג'יריה נתקלו הצרפתים בהתנגדות עיקשת ביותר.
בשל כך, השלמת כיבושה התארך כ־18 שנה.
רק ב־22 ביולי 1834 אלג'יריה הוכרזה כחבל צרפתי והוקמה בה לראשונה אדמיניסטרציה צבאית סדירה על ידי ממשלת צרפת.
זאת משום שבדומה לשארל העשירי, גם יורשו לואי פיליפ, מלך הצרפתים, לא ייחס משנה חשיבות לאלג'יריה.
לואי פיליפ בעיקר נהג לגרש לאלג'יריה אסירים רפובליקנים ואת מי שלדעת השלטון סיכן את המשטר או את שלום הציבור.
הכיבוש שהחל בעקבות תקרית דיפלומטית מצערת, הפך לתחילת הקולוניאליזם הצרפתי באפריקה.
בשנים הראשונות לכיבוש הצרפתי הונהגה באלג'יריה מדיניות "כיבוש מוגבל", שבה השליטה הצרפתית הישירה הייתה בערי החוף בלבד וביתר אלג'יריה הוחלה שליטה עקיפה על ידי הסכמים עם המנהיגים המקומיים.
באמצעות מדיניות זו שמרו הצרפתים על הביטחון והסדר בלא שימוש בכוחות צבאיים סדירים אשר עלותם גבוהה.
עם זאת, רוב האלג'יראים המוסלמים, שהיו בעיקר סופיים ומראבוטים, ראו בצרפתים כאויב נוצרי אשר השתלט על אדמות מוסלמיות (דאר אל־אסלאם).
לפיכך, יש לנהל נגד פולשים זרים אלו מלחמת מצווה.
תחילה התלכדו השבטים סביב מחיי אל־דין, מנהיג שבט מרכזי – האשם.
אל־דין היה איש דת חשוב, השיח' של מסדר הקאדריה הגדול באזור, בורר בסכסוכים שבטיים ונחשב לעושה נסים.
עם זאת, לאחר כמה חודשים העביר את המקל לבנו, עבד אל־קאדר, מפאת גילו המופלג.
באוקטובר 1833 הרגו לוחמיו של עבד אל־קאדר חייל צרפתי ושבו ארבעה, לאחר שהניחו מארב לכוחותיו של הגנרל לואי אלקסי דמישל .
לאחר שהצרפתים השיבו בפעולת נגד מוצלחת, חתמו דמישל ועבד אל־קאדר על הסכם שלום ב־26 בפברואר 1834. הצרפתים זכו בשקט ועבד אל־קאדר זכה להכרה כמנהיג מחוז אוראן, בחיזוק מעמדו המקומי, ובהגבלת השליטה הצרפתית לאזור החוף.
הצרפתים היו מוכנים להכיר בעבד אל־קאדר כשליט אזורי המערב והפנים, אם יכיר הוא בהם, או לפחות יניח להם לשלוט בשטחי החוף.
עבד אל־קאדר אף הוכר כדי של מועסכר , עיר מדרום־מזרח לאוראן.
הנוסח הערבי של ההסכם נכתב בהתאם להלכה האסלאמית והבטיח את הגנת הדת והמנהגים המוסלמיים.
ההסכם היה בבחינת הסכם שלום (צֻלְח), ולא "הוּדְנָה" זמנית.
עם זאת להסכם היה חלק סודי שאפשר לעבד אל־קאדר לקבל הכנסות, נשק ותחמושת מהצרפתים.
אולם הסכם השלום לא האריך ימים והשקט לא נמשך לאורך זמן.
לאחר שהוחלף הגנרל דמישל בפברואר 1835 קרס הסכם השלום, בין השאר בשל הפרשנות השונה של הנוסחים הצרפתי והערבי.
הצרפתים מחד נמשכו לאזור ההינטרלנד והאמיר הברברי מנגד לא השלים עם השלטון הזר.
הקרבות מול המורדים משכו את הצבא הצרפתי לעומק שטחי אלג'יריה.
במהלך המסעות הצבאיים כבשו הצרפתים עוד שטחים, ביססו את שלטונם והגבירו את ההשתלטות האימפריאלית באלג'יריה.
הכיבושים הללו הכשירו את הקרקע להשתקעות עשרות אלפי אזרחים צרפתים על אדמת אלג'יריה.
כבר ב־1835 פרצה מלחמה חדשה בה נחלו הצרפתים תבוסות רבות .
בנאומיו במסגדים האשים עבד אל־קאדר את הצרפתים בכפירה, במעילה באמונו ובהפרת ההסכם עליו הם חתומים.
הלחימה נמשכה עד 1837 ולכל אורכה המשיך עבד אל־קאדר את הסחר עם האויב הצרפתי.
במקביל העניש שבטים אשר קיימו עם הצרפתים קשר ישיר ואת הבסיס ההלכתי לענישותיו שאב אל־קאדר מפתוות של העלמאא' של פס.
בהסכם תאפְנה אשר נחתם ב-30 במאי 1837, הכירו הצרפתים בשליטת עבד אל־קאדר בשטח כפול מבעבר.
כעת, הוא שלט בכל אלג'יריה הפנימית והמערבית, בחלק מרצועת החוף ובמספר נמלים.
במילים אחרות, בעוד שעבד אל־קאדר החזיק בכשני שלישים מאלג'יריה (ובהם המחוזות אוראן, קוליאה, מדיאה, תלמסאן וחלקים מאלג'יר), צרפת החזיקה בכמה נמלים ספורים.
עם התעצמות הלחימה משכה אלג'יריה יותר ויותר את תשומת לב ההנהגה הצרפתית.
בשנת 1839 קרא שוב האמיר עבד אל־קאדר למלחמת קודש (ג'יהאד) נגד הצרפתים.
הוא איגד את השבטים המערביים בין אלג'יר לגבול מרוקו והמריד אותם בשלטון הזר.
בשנת 1841 הכריז המלך לואי פיליפ כי "אלג'יריה תישאר צרפתית לעולם", בשעה שמרשל צרפת, תומא רובר בּוּגוֹ , נשלח לדכא את המרידות בהנהגת עבד אל-קאדר.
בוגו, שהיה מושל אלג'יריה בין השנים 1841–1847, הצהיר עם בואו שבכוונתו להשיג שליטה מוחלטת באלג'יריה כדי לאפשר התיישבות אזרחית ושימור הכיבוש.
הוא פתח במתקפה כוללת על הכוחות של עבד אל־קאדר והעמיד את ממשלת צרפת בפני עובדות מוגמרות.
בוגו מיגר את כוחו של האמיר ונקט בטקטיקה של "אדמה חרוכה": בקרב סיקאק הוא חיסל שבטים וכפרים שלמים אשר תמכו באמיר הסורר.
עבד אל־קאדר ברח לצפון מרוקו ובלחץ צרפת הוסגר על ידי השלטונות המרוקאיים.
הוא נאסר בצרפת עד 1852, אז עבר לאיסטנבול, ובשנת 1855 השתקע בדמשק עם קבוצת גולים אלג'יראים.
בשנת 1848, לאחר 18 שנה של לחימה כמעט בלתי פוסקת, הובסו האלג'יראים בידי צבא שכלל כ-95 אלף חיילים.
השטח חולק לשלוש פרובינציות, אוראן במערב, אלג'יר במרכז, וקונסטנטין במזרח.
כל פרובינציה זכתה לייצוג ישיר בימיה הקצרים של הרפובליקה השנייה.
צרפת הכריזה על צפון אלג'יריה כ"מחוז מעבר לים" וחלק בלתי נפרד ממנה.
הכיבוש הצרפתי הוביל לתמורות רבות בקרב התושבים המקומיים והוא נתקל בהתנגדות קשה מצד התושבים הברברים עד 1872. הצרפתים הפקיעו אדמות ורכוש מידי תושבי אלג'יריה כחלק מהליך דיכוי המרידות והטרור באזור.
במקביל להפקעת השטחים ונישול זכויות המקומיים, יישבו את אלג'יריה אזרחים צרפתים אשר תמכו בשלטון שבמכורתם.
הצבא הצרפתי החזיק כ-75 אלף קצינים וחיילים על אדמת אלג'יריה אשר זכו להכשרה וניסיון מלחמתי.
התארגנויות פוליטיות נאסרו על התושבים הברברים, הוגבלה תנועתם בין האזורים ולא אושר להם להתכנס.
ההגמוניה הצרפתית ניצלה את משאביה של אלג'יריה לרווחת התושבים הצרפתים ולרווחתה של כלכלת צרפת, בין היתר באמצעות פיתוח התעשייה והתוצרת החקלאית.
בנוסף, הצרפתים מיגרו את תופעת שודדי הים הברברים, עד חיסולה המוחלט.
אך הכלכלה והתעשייה המקומית לא התפתחה במיוחד.
גם כחצי יובל לאחר הכיבוש צרפתי, הייצור החקלאי לא זאת בלבד שלא גדל, אלא אף קטן.
היצוא מאלג'יריה, עלה מ-10 מיליון פרנק בשנת 1845 ל-42 מיליון פרנק ב-1854 והיבוא ירד מ-100 מיליון פרנק ל-81 מיליון פרנק.
כלומר, למרות צמצום הפער, הייבוא של אלג'יריה מצרפת עדיין היה גדול כפליים מאשר הייצוא אליה.
לאחר שעבד אל־קאדר נאסר שררה רגיעה זמנית באלג'יריה.
הקיסר נפוליון השלישי היה בעל יחס חיובי לתושבי אלג'יריה.
הוא הבטיח לתושביה המוסלמים כי צרפת תדאג למחסורם ותתייחס אליהם באהדה.
בנוסף, הוא שינה את מדיניות ההגירה הצרפתית: הוא עצר את מעבר האירופאים לפנים הארץ, הגביל את אזור מגוריהם לאזור החוף, והפסיק את מדיניות עידוד ההגירה לאלג'יריה.
בנוסף, הוא שחרר את עבד אל-קאדר והעניק לו 150 אלף פרנק.
כמה שנים לאחר מכן הוא אף העניק לו את עיטור הצלב הגדול של לגיון הכבוד עם זאת, בשנת 1865 הוא פרסם צו לפיו תושבי אלג'יר הלבנים (כולל היהודים) הם נתיני צרפת, אך לא כלל את התושבים המוסלמים.
נפוליון באישורו החל הליך גיוס מוסלמים לשירות צבאי, הותרה הגירתם לצרפת והתאפשר להם לעסוק בשירות המדינה.
השינוי החשוב ביותר שערך נפוליאון השלישי באלג'יריה הוא מודרניזציה במערכת רישום המקרקעין.
השיטה המסורתית התבססה על בעלות שבטית במקרקעין, והחדשה התבססה על בעלות יחידים, כאשר הבסיס היה ישיבה במקרקעין במשך שלושה דורות.
החלפת השיטה המסורתית הביא לנישול ילידים רבים מאדמותיהם, וחלק גדול מהמקרקעין הפך לאדמות ציבוריות.
במקביל, בניסיון אחרון להביא לליברליזם, נפוליון ניסה לכונן חוקה שתאפשר למוסלמים להשתתף בבחירות לאספה חדשה בפריז.
הניסיון קרס עם הדחתו לאחר תבוסת צרפת בקרב סדאן.
המבנה הפרלמנטרי החדש של הרפובליקה השלישית לא כלל את הרוב המוסלמי.
הוא תגמל את המתיישבים האירופאים על תמיכתם ברפובליקנים והעניק להם ייצוג ישיר באספה ובסנאט.
שינוי נוסף במעמדה של אלג'יר חל ב־1870 כאשר אדולף כרמיה, שר המשפטים של צרפת, פרסם צווים שנועדו להפוך את אלג'יר לחלק מצרפת.
גזל האדמות על ידי הצרפתים ונישול האוכלוסייה הברברית מאדמתה, הביא לתסיסה בהרי הקביליה בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19. בשנת 1871 הללו פתחו במרד בהנהגת מוחמד אל מוקראני וגרמו לאבדות קשות.
הצרפתים בתגובה דיכאו את המרד ביד קשה הם גרמו להרג והרס כלכלי בלתי פרופורציונלי לברברים.
עם ביסוס המנהל האזרחי באלג'יריה גברו תהליכים של נישול האוכלוסייה הכפרית מאדמותיה, הרס החברה המסורתית וחיסול ההנהגה הדתית.
בהליך שיטתי הורחקו התושבים המקומיים מהאזורים החקלאיים ומאזור החוף הפורה ובמקום התיישבו הצרפתים.
לאחר המרד של 1871 הוחרמו אדמות שבטיות והואצה התפשטות ההתנחלות לפנים הארץ.
במקביל, התרחבו גבולותיו של הממשל האזרחי.
עד סוף המאה ה-19 רק כ-8% מאוכלוסייה המוסלמית התיישבו בערים, רובם בקונסטנטין ותלמסן.
בשנת 1881 הונהג רשמית קוד הילידים, המאפשר לפקידים רשמיים להעניש מוסלמים באופן מזורז וללא הליך משפטי.
בנוסף, הוא אפשר להטיל על מוסלמים מיסים מיוחדים ועבודת כפייה.
בשנת 1909, 70% מכל המיסים הישירים באלג'יריה שולמו על ידי המוסלמים, למרות העוני הכללי שלהם.
מתוך תחושת עליונות אתנוצנטרית של התרבות הצרפתית, השלטון הצרפתי דגל ב"תירבות" תושבי אלג'יריה וראה בקולניאליזם "שליחות מתרבתת".
בשלב הראשון, הם ניסו להטמיע את התרבות הצרפתית באלג'יריה וליצור אסימילציה.
המבנה הריכוזי של השלטון הצרפתי הועתק גם לאלג'יריה, ומערכת אחידה נתבנתה כמעט בכל האזורים בהם התיישבו הצרפתים.
מדיניות האסימילציה דגלה בהפיכה הדרגתית של האלג'יראים לצרפתים.
לימים שונתה הגישה הצרפתית והם ופיתחו את רעיון האסוציאציה, המדגיש את הנחלת התרבות הצרפתית, מבלי לאזרח את תושבי המושבה.
כך, מחד צרפת לא קלטה את התושבים האלג'יראים לשטחה האירופאי, מאידך היא המשיכה בעקרונות השליחות המתרבתת.
הצרפתים ערערו עד היסוד את התשתית החברתית של האוכלוסייה המקומית במהלך המאבק מול עבד אל־קאדר וממשיכי דרכו.
שבטים פוזרו ללא הבחנה וכפרים שלמים הושמדו.
בנוסף לכך, בוטלו כל הסמכויות של ההנהגה השבטית המסורתית.
כל הנכסים של ההנהגה נושלו ותפקידיה המסורתיים בוטלו, בהם פתרון סכסוכים שבטיים פנימיים וחיצוניים וסמכות הבוררות המשפטית.
הצרפתים השקיעו משאבים רבים כדי להטמיע את התרבות הצרפתית ביושבי אלג'יריה, והפיכת בניה למוסלמים-צרפתיים-אלג'יראיים.
כמו כן, צרפת המשיכה לעודד את אזרחיה להגר לאלג'יריה כדי לחזק באזור את הנאמנות למדינה.
המיעוט האירופי הנוצרי מנה בשנת 1860 כ-200 אלף תושבים והוא שלט על אוכלוסייה מוסלמית בת 2.5 מיליון תושבים.
הצרפתים התיישבו בבירה אלג'יר ובערי החוף אשר קיבלו אט אט צביון אירופאי.
ההגירה ההמונית השפיעה רבות על החברה המקומית ותחת השלטון הצרפתי העירוניים החלו לאמץ את סגנון החיים האירופאי.
הללו זנחו את התלבושות המסורתיות לטובת הלבוש המערבי והצרפתית הפכה לשפה רווחת בקרב האוכלוסייה הילידה.
נבנו אזורי מסחר ורובעי מגורים בסגנון אירופי.
הבתים החדשים הוקפו בכנים ופותחו גנים ציבוריים, כיכרות, בתי מלון, מסעדות, בתי קפה, חנויות ותיאטראות.
באלג'יר וערי החוף נקראו רחובות רבים בשמות הקשורים להיסטוריה של צרפת.
כך גם באלג'יר נבנתה כיכר גדולה בשם "כיכר הרפובליקה", בדומה לכיכר הרפובליקה הידועה, אשר בפריז.
גם לצו שפרסם נפוליאון השלישי בשנת 1865, המאפשר מתן אזרחות למסולמים באלג'יריה, היו דרישות תרבותיות נוקבות.
הדרישה הבסיסית ביותר היא הכרה בחוקי המדינה, חוקים שהושפעו מעקרונות הנאורות שהיו זרים ליושבי צפון אפריקה.
אך מעבר להכרה בחוקי המדינה, הגשת בקשה לקבלת אזרחות צרפתית, דרשה שהמבקשים ירכשו השכלה צרפתית, יעמדו בדרישות מערכת החינוך הצרפתית ויותר מכל - יסתגלו לתרבות הצרפתית.
כלומר, תושבי אלג'יריה נדרשו לעבור שינוי תרבותי מקיף, שרק בסופו יוכלו לקבל אזרחות צרפתית.
האזרחות הצרפתית הקנתה מעמד שווה, ובמילים אחרות, כל עוד המוסלמים לא עברו שינוי תרבותי מסוג זה, הם לא זכו לשוויון.
מדיניות השלטון של הטמעת התרבות הצרפתית באלג'יריה, התבססה על הסברה כי החינוך המודרני ימחק את ההבדלים, התרבותיים והגזעיים, בין הצרפתים לאלג'ריאים.
את החסר תמלא הקדמה, כלומר, התרבות הצרפתית.
למרות זאת שתושבי אלג'יריה לא היו אזרחים צרפתים, אלג'יריה נחשבה כחלק מצרפת עצמה ולא כיתר הקולוניות.
אף המוסלמים האלג'יראים המעטים שאימצו את התרבות, הלבוש, ההשכלה והשפה הצרפתית לא זכו לאזרחות צרפתית.
הסיבה לכך נעוצה בעובדה שהמעמד האישי-משפחתי עמד בסתירה גמורה לחוק הצרפתי.
החוק בצרפת שווה לכל אזרחיה, ללא התחשבות בדת.
הוא אוסר על ריבוי נשים ועל גירוש אישה באקט חד-צדדי מצד הבעל.
איסורים לא עולים בקנה אחד עם התרבות הצפון אפריקאית והדין האסלאמי.
הכפילות הדתית-משפטית לא אפשרה את קיום החוק הצרפתי את האזרחות הצרפתית.
אף בני אלג'יר שאימצו את התרבות הצרפתית, המשכילים והמתמערבים, דוברי צרפתית ואמונים על מנהגי החברה בצרפת, אף הם לא יכלו להתאזרח, עד שלא יוותרו על אלה מחוקי האסלאם העומדים בסתירה לחוקי צרפת.
בשל כך, אפילו אלג'יראים שאימצו את הצביון הצרפתי, פעמים רבות לא זכות לאזרחות הנכספת.
לאימפריאליזם נלווה גם מניע דתי.
לאלג'יריה יצאו מיסיונרים אירופאים רבים אשר ביקשו להטביל לנצרות את יושביה, בעיקר את עובדי האלילים.
בנוסף, בתקופת השלטון הצרפתי שימשה הנצרות ככלי להתבוללות.
חלק מהמיסיונרים יצאו ביוזמתם והאחרים יצאו בשליחות המדינה.
אמנם הנצרות נכנסה לראשונה לאלג'יריה עוד בימי האימפריה הרומית, אך היא התבססה מחדש עם בוא הצרפתים והקמת הדיוקסיה של אלג'יר ב-1838. כמו לעמים רבים בצפון אפריקה, לתושביה הברברים של אלג'יריה הייתה היסטוריה נוצרית טרם הכיבוש הערבי.
האסלאם הגיע לאלג'יריה רק עם התרחבות האימפריה המוסלמית בתקופת בית אומיה, ומשכך מפקדים בצבא הצרפתי סברו כי ניתן יהיה להשיב את הברברים "לדתם הקודמת" - הנצרות.
כמו כן, הצרפתים סברו שיש להמיר את דתם של בני האוכלוסייה המוסלמית לנצרות כחלק מתהליך המודרניזציה, והם פעלו בדרכים שונות כדי ליישם מטרה זו.
כך למשל התקיימה אפליה מעמדית על רקע דתי.
חוקים נקבעו כדי לבסס את זכויות האלג'יראים על זהותם הדתית.
צו כרמייה משנת 1870 היווה דוגמה לכך, שכן הוא נתן אזרחות מלאה לתושבי אלג'יריה בתנאי שהיו נוצרים או יהודים.
רוב תושבי אלג'יריה, אשר היו מוסלמים, לא זכו למעמד זה.
למרות זאת, מעטים המוסלמים באלג'יריה אשר המירו את דתם בעקבות צו כרמייה.
עם התרחבות האוכלוסייה הנוצרית השתנתה החלוקה המנהלתית במדינה והיא חולקה לארכידיוקסיה של אלג'יר או לאחת משלוש הדיוקסיות האחרות: הדיוקסיה של לאגוואט, הדיוקסיה של אוראן או הדיוקסיה של קונסטנטין.
בשיאה, הקהילה הנוצרית באלג'יריה מנתה כמיליון תושבים, רובם קתולים.
אף על פי שהנוצרים הם מיעוט דתי באלג'יריה, כנסיות שנבנו במהלך השלטון צרפתי עומדות על תילן עד היום.
מתחילת הכיבוש הצרפתי המוסלמים באלג'יריה נתנו ללחימה נופך דתי.
המנהיג המורד המרכזי, האמיר עבד אל קאדר, היה מוסלמי אדוק ביותר.
הוא בא ממשפחה דתית מיוחסת וקיבל ייעוץ רוחני ופתוות מהעלמאא' של פס.
כמו כן, הוא החשיב את הלחימה בצרפת כמלחמת מצווה וניהל אותה בהתאם לחוקי השריעה.
בהתאם לכך, הקפיד שגם ההסכמים עליהם חתם מול הצרפתים יעמדו בעקרונות האסלאם.
הצרפתים לא קיבלו את התנהלות המשפטית בתחומי המעמד האישי של יושבי אלג'יריה המוסלמים.
ההלכות הדתיות-מוסלמיות עמדו בסתירה לרוח המהפכה הצרפתית ובהתאם לכך לחוקי צרפת, אשר מחייבים את כל אזרחיה.
כמו כן, עם התרחבות הכיבוש הצרפתי, נסגרו האגודות המוסלמיות.
אף על פי שנפוליאון השלישי אפשר בשנת 1865 לתושבי אלג'יריה המוסלמים לקבל אזרחות צרפתית, על המבקשים היה לקבל את מלוא הסמכות המשפטית הצרפתית, לרבות חוקים המשפיעים על נישואין ועל ירושה, ובכך לדחות את סמכות בתי הדין הדתיים.
למעשה, פירוש הדבר שמוסלמי שהתאזרח נאלץ לוותר על כמה מערכי הדת שלו כדי להפוך לאזרח צרפתי.
מצב זה עורר תרעומת מצד המוסלמים, שהרי הדרך היחידה שלהם לקבל שוויון פוליטי נתפסה ככפירה באסלאם.
למרות יתרונותיה הרבים, רוב מוחלט מקרב המוסלמים ויתר על האזרחות הצרפתית, ובחר לשמור על התרבות המקומית.
בהתאם לכך, עד שנת 1871 פחות ממאתיים מוסלמים ביקשו אזרחות צרפתית.
אמנם הרפובליקה השנייה אפשרה את הקמה מחדש של מוסדות המדרסה כדי להכשיר שופטים אסלאמים, אך ניתנה להם סמכות לדון בדיני אישות בלבד.
מצב זה הוביל לאי שוויון מעמדי ומשפטי, בו תושבי אלג'יריה משוללי זכויות ובתי הדין שלהם מוגבלים בסמכותם.
בתוך כך, הצרפתים החלו לפגוע במוסדות הדת המוסלמיים, מתוך תחושת עליונות תרבותית על תושבי אלג'יריה המוסלמים.
הצרפתים פגעו גם במנהיגים הדתיים המקומיים וצמצמו את סמכויותיהם ואת סמכויות בתי הדין השרעיים.
עשרות מסגדים נסגרו על ידי שלטונות צרפת ולעיתים אלו אף הוסבו לכנסיות.
נכסי הווקף הופקעו מידי העולמא וניהולם הועבר לפקידים צרפתים, אשר לא פעם חילקו אותם בין המתיישבים האירופאיים.
פגיעת השלטון הצרפתי באסלאם הייתה אחת הסיבות להתעוררות הלאומית באלג'יריה ובדומה, גם במדינות נוספות בצפון אפריקה.
הצרפתים לא כיבדו את האופן שבו הדת האופן שבו החברה באלג'יר הדגישה את מרכזיות הדת בקביעת זהותה והתנהלותה.
הפגיעות במוסדות האסלאם העלו את חמתם של המוסלמים הרבה יותר מאשר הדיכוי הפוליטי והכלכלי ומוסלמים רבים הפגינו את כעסם על הסלידה שהפגינו הצרפתים כלפי דתם.
על פי החוק הצרפתי, המוסלמים לא יכלו לקיים פגישות ציבוריות, לשאת נשק או לעזוב את בתיהם או כפריהם ללא אישור.
אדמת נאמנויות הצדקה האסלאמית (habus) נחשבה רכוש הממשלה והוחרם.
חלק גדול מרשת בתי הספר הקוראניים המסורתיים והזאואיות - שנחשדו בחשד כמרכזי התנגדות פוטנציאליים - התמוטטו, ושיעור האוריינות נפל.
עם זאת, הופעתו של החוקר הדתי והרפורמיסט עבד אל-חמיד בן-באדיס תלך לשנות את המגמות הללו.
החל משנות ה-90 הוא הטיף נגד המראבים המסורתיים והכתות הקדושות, האמינו בבובות וודו, וקרא לחשיבות החינוך הערבי והאסלאמי; תלמידיו הקימו רשת ענפה של בתי ספר, ובמהרה הביאו את הכתות הקדושות לחרפה נרחבת, מה שהפך את האסלאם האלג'יראי ליותר אורתודוקסי.
בעוד שבאסלאם, חברה מוסלמית הכפופה לשליטים לא מוסלמים מקובלת (ראה הקוראן), ההפליה נגד האסלאם הובילה אותה להיות מרכיב חזק בתנועת ההתנגדות לצרפתים במלחמת העצמאות באלג'יריה.
לוחמי העצמאות נקראו "מג'אהדין" - אנשי הג'יהאד - ונופליו נקראים צ'והאדה, קדושים מעונים, למרות הסוציאליזם המוצהר של המהפכה; אפילו במהלך המהפכה, עשה ה-FLN מאמצים סמלי להטיל עקרונות אסלאמיים, כגון איסור על יין וזנות.
חופש הדת והפולחן הובטח כבר בהסכם הכניעה מאלג'יר.
עם זאת חיי הדת של היהודים באלג'יריה הושפע רבות מהתערבות השלטון הצרפתי במדינה.
מה־16 בנובמבר 1830, היום בו מונה יעקב בכרי ל'ראש האומה היהודית', החל תהליך כרסום הדרגתי במעמדה של הנהגת הקהילה ובמערכת המשפט העברי, שעל־פיו התנהלה האוטונומיה הקהילתית.
במרץ 1831 צומצם חופש הפעולה של הדיינים.
אלה לא הורשו למלא תפקידם.
אלא אם כן הוסמכו לכך על ידי המפקד העליון של הצבא הצרפתי, שהיה רשאי לבטל את פסקיהם.
ב־10 באוגוסט 1834, לאחר שהוגבלה האוטונומיה השיפוטית של הרבנים לענייני אישות בלבד, שונה הארגון של מערכת השיפוט מן היסוד: המפקד העליון הוסמך להקים, במידת הצורך, בתי דין רבניים בהרכב של דיין אחד או שלושה.
הללו הורשו לעסוק אך ורק בענייני נישואין וגיטין וכן באותן עבירות על מצוות הדת שלא טופלו בחוק הצרפתי.
בפברואר 1841 הוצא צו חדש, שביטל למעשה את מערכת בתי־הדין הרבניים.
על היהודים חל במלואו החוק האזרחי הצרפתי.
בנושאים הנוגעים לענייני אישות ודת, התבקשו הרבנים לצרף את חוות־דעתם בכתב, אך הערכאות הצרפתיות היו רשאיות להחליט אם להתייחס לתוכנן אם לאו.
מה שמצטייר בעינינו כפגיעה באושיות החברה היהודית, נחשב אז על ידי הצרפתים כיוזמה שבאה לקדם את הקהילה לקראת "שיקומה" ושילובה בתוך החברה הצרפתית: שכן הם נמנעו מכל צעד דומה כלפי הערבים, ששמרו על מוסדותיהם ועל חוקיהם הדתיים.
כבר בתחילת הקולוניאליזם הצרפתי על אדמת אלג'יריה, צרפת הנהיגה רפורמות בקהילה היהודית.
השינויים שערך הממסד הצרפתי פגעו במוסדות המסורתיים כמו ראשי הקהילה ובתי הדין הרבניים.
במקום זאת, היהודים הוכפפו לחוק ולשלטון הצרפתי.
בשנת 1858 החל קמפיין לאזרוח יהודי אלג'יריה בנימוק שהיהודים מהווים גורם נאמן לצרפת.
כשביקר נפוליאון השלישי באלג'יריה בשנת 1860, הוא קיבל עצומה של 10 אלף יהודים המבקשים אזרחות צרפתית.
ואכן בשנת 1870 המדינאי היהודי-הצרפתי אדולף כרמיה פרסם את פקודת כרמיה שאזרחה את יהודי אלג'יריה.
מבחינה חברתית השוואת מעמדם של היהודים למעמד הצרפתים סייע בהתפתחות הקהילה.
המעמד החדש החליף את מעמד הד'ימיף כלומר בני חסות החייבים במס גולגולת, מגבלות בלבוש ובנשיאת נשק.
עם זאת, הללו סבלו מאנטישמיות הן מצד הצרפתים והן מצד המוסלמים.
יהודי אלג'יריה נותרו בין הפטיש לסדן.
מחד הם כבר אינם דומים לתושבים הערבים, מאידך בעיני אירופאים רבים הם לא נחשבו צרפתים באמת.
לפני כיבוש אלג'יר על ידי צרפת בשנת 1830, התשלום למורים מוסלמים בוצע באמצעות העברת קרקעות אשר נקראו חוּבוּס.
הצרפתים השמידו את מוסדות החינוך הקדם-קולוניאליי לאחר שתפסו את האדמות הללו.
עצירת המימון הובילה להפסקת התעסוקה של המורים ואת החינוך המסורתי.
כדי לתת מענה לבעיה זו החלה הרפובליקה השנייה, בהנהגת נפוליון השלישי, לפתח מערכת חינוך בחסות צרפתית, אשר שאפה לשנות את התרבות והמסורת של האוכלוסייה המוסלמית באלג'יריה.
ב-1850 הצרפתים החלו בפתיחת בית ספר פרנקו-ערביים אשר הציעו חינוך דו-לשוני בו שולבו הן הערבית הספרותית והן השפה הצרפתית.
לפני הקולוניאליזם, השפות המדוברות באלג'יריה היו בעיקר ערבית וברברית.
בשל העבר הקולוניאלי הצרפתי של אלג'יריה, הצרפתית הייתה השפה הזרה הראשונה שנלמדה בבתי ספר באלג'יר.
החל מ-1857 השכלה ברמה גבוהה יותר הוצעה לבני הנכבדים והמנהיגים האזוריים במכללות הערביות-צרפתיות באלג'יר ובהמשך גם בקונסטנטין ואוראן.
עם זאת, במהלך הרפובליקה השלישית, הממשלה הפריזאית ניסתה להטמיע את האלג'יראים בתרבות הצרפתית.
מדיניות זו לא עלתה יפה בקרב תושבי אלג'יריה הצרפתים, ואלה עצרו את המימון לבתי ספר החדשים.
אם כן, נמשכה מדיניות החינוך הממלכתית-אליטיסטית וחינוך גבוה הוענק רק למספר מצומצם של תלמידים.
לצד החיילים ואנשי הממשל הצרפתים שלחו גם מורים ומיסיונרים, שלימדו לימודי דת, קרוא וכתוב ובשלב מתקדם אף לימודים כלליים כגון היסטוריה וספרות צרפתית.
הצרפתים התפארו כי בכל יום לומדים ילדים ברחבי האימפריה הצרפתית את אותו חומר לימודי, בין אם הם בצרפת עצמה, באלג'יריה או במערב אפריקה.
לצרפתים הייתה התערבות עמוקה בחינוך באלג'יריה.
לפי הגישה הצרפתית, אלג'יריה הייתה חלק מצרפת, ולכן הצרפתים שאפו באמצעות החינוך לתרבות את האלג'יראים ולהטמיע בהם את התרבות הצרפתית.
הגישה הצרפתית הייתה שאלג'יריה פעמים רבות המעמד הסוציואקונומי של תושבי אלג'יריה, נקבע בעקבות בהתאם למידה שבה אימצו את ההשכלה והתרבות הצרפתית.
עמדות הכוח באלג'יריה וסמכויות ההנהגה המקומית הוענקו אך ורק למנהיגים חדשים שטופחו על ידי הצרפתים.