tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אם משתמשים בו פשוט לחום, חלות מגבלות התרמודינמיקה הרגילות על היעילות התרמית.
מימן נחשב בדרך כלל כמוביל אנרגיה, כמו חשמל, מכיוון שהוא חייב להיות מיוצר ממקור אנרגיה ראשוני כגון אנרגיה סולארית, ביומסה, חשמל (למשל בצורת מערכת פוטו-וולטאית או באמצעות טורבינות רוח), או פחמימנים כגון גז טבעי או פֶּחָם.
ייצור מימן קונבנציונלי באמצעות גז טבעי גורם להשפעות סביבתיות משמעותיות; כמו בכל שימוש בפחמימנים, פחמן דו-חמצני נפלט.
עם זאת, תוספת של 20% מימן (חלק אופטימלי שאינו משפיע על צינורות גז ומכשירים) לגז טבעי יכולה להפחית את פליטת ה-CO2 הנגרמת על ידי חימום ובישול.
מכיוון שמימן טהור אינו מופיע באופן טבעי בכדור הארץ בכמויות גדולות, הוא בדרך כלל דורש קלט אנרגיה ראשוני כדי לייצרו בקנה מידה תעשייתי.
ניתן לייצר דלק מימן ממתאן או באמצעות אלקטרוליזה של מים.
נכון לשנת 2020, רוב המימן (כ-95%) מיוצר מדלקים מאובנים על ידי שינוי קיטור או חמצון חלקי של הגזת מתאן ופחם עם כמות קטנה בלבד בדרכים אחרות כגון הגזת ביומסה או אלקטרוליזה של מים.
שנוי צורה בקיטור-מתאן, הטכנולוגיה המובילה כיום לייצור מימן בכמויות גדולות, מחלצת מימן ממתאן.
עם זאת, תגובה זו משחררת לאטמוספירה פחמן דו-חמצני ופחמן חד-חמצני שהם גזי חממה אקסוגניים למחזור הפחמן הטבעי, וכך תורמים לשינוי האקלים.
באלקטרוליזה החשמל מועבר במים כדי להפריד את אטומי המימן והחמצן.
בשיטה זו ניתן להשתמש באנרגיית רוח, סולארית, גיאותרמית, הידרו, דלקים מאובנים, ביומסה, גרעינית ועוד מקורות אנרגיה רבים אחרים.
השגת מימן מתהליך זה נחקרת כדרך קיימא לייצר אותו מבית באופן זול.
למרות מספר פריצות דרך טכנולוגיות בעשור השני של המאה ה-21, ששיפרו משמעותית את יעילות הפקתו, עד סוף העשור טרם השתלב המימן כמקור אנרגיה נפוץ, מכיוון שעדיין נותר, בהשוואה למקורות האנרגיה המקובלים, פחות יעיל להפקה ולכן יקר משמעותית.
דלק מימן מסוכן בגלל אנרגיית ההצתה הנמוכה שלו יחד עם אנרגיית הבעירה הגבוהה של מימן, וכן מכיוון שהוא נוטה לדלוף בקלות ממכלים.
היו דווחים על פיצוצים בתחנות מילוי דלק למימן.
תחנות תדלוק מימן בדרך כלל מקבלות משלוחי מימן באמצעות משאיות אספקת מימן.
הפרעה במתקן לאספקת מימן יכולה להשבית מספר תחנות לתדלוק מימן.
דלק ישראל נכסים (ד.פ.) בע"מ, המוכרת בשם המקוצר דלק נכסים, היא חברה ציבורית ישראלית העוסקת בנדל"ן.
באוקטובר 2020 רכשו איש העסקים אורי מנצור וחברת להב אל.אר, שבשליטת אלי להב ואיליק רוז'נסקי, 60% מהבעלות בחברת "דלק" חברת הדלק הישראלית, תמורת 750 מיליון ש"ח.
לאחר הרכישה הודיעו שבכוונתם לפצל את פעילות החברה לשתי חברות.
החברה החדשה תחזיק 54 מתחמי תדלוק שבבעלות "דלק", כחברת נדל"ן עם הון עצמי של 400 מיליון ש"ח, ותשכיר אותם בדמי שכירות של כ-50 מיליון ש"ח בשנה.
חברת "דלק" תשכור את המתחמים הללו, תחזיק את פעילות רשת "מנטה" ואת כל שאר התחנות.
תוכנית זו מומשה באפריל 2021, עם הקמתה של דלק ישראל נכסים (ד.פ.) בע"מ, שאליה הועברו אליה מקרקעין, נכסים אחרים והתחייבויות בגינם של חברת "דלק" חברת הדלק הישראלית.
החברה שהוקמה עוסקת ברכישה, ייזום, השבחה, השכרה, ניהול ופיתוח של נדל"ן מניב בישראל.
נכסים עיקריים של החברה הם בעלות או זכות חכירה בקרקעות שעליהן הוקמו תחנות דלק, ובחלק מהמקרים גם תחנות הדלק שהוקמו על קרקעות אלה.
כמעם כל תחנות הדלק וחנויות הנוחות שבבעלות החברה מושכרות ל"דלק" חברת הדלק הישראלית.
החברה פועלת להשבחת נכסים אלה (לרוב ללא פגיעה בפעילות תחנות הדלק) ולמימוש זכויות בנייה קיימות בהם.
החברה פועלת גם בהקמה של מבני מגרים ומסחר.
נכון ל-31 במרץ 2025 החברה מחזיקה ב-61 נכסי נדל"ן שחלק החברה בשטח הקרקע שלהם הוא כ-178 אלף מ"ר, ששוויים כ-1.326 מיליארד ש"ח.
במאי 2023 השלימה החברה הנפקה ראשונה לציבור של 418,215,000 ש"ח ערך נקוב איגרות חוב, נושאות ריבית שנתית של 4.4% וצמודות (קרן וריבית) למדד המחירים לצרכן.
ביולי 2025 גייסה החברה 173 מיליון ש"ח באמצעות הנפקת מניות שנרשמו למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
דלקת היא תגובה מורכבת של מערכת החיסון לגירוי שהיא מזהה כמזיק, כגון פתוגנים (למשל, וירוסים, חיידקים או פטריות שחדרו לגוף), תאים פגועים, חומרים רעילים, או חשיפה לקרינה.
מטרת התגובה הדלקתית היא להסיר את המקור לגירוי ואת התאים הפגועים, ולאפשר לאורגניזם להתחיל בתהליך ההחלמה.
התגובה הדלקתית מערבת פעילות של תאי דם לבנים, כלי דם ואינטראקציות שונות ברמה המולקולרית.
דלקת יכולה להיות תוצאה של זיהום.
דוגמאות לדלקות שלא נוצרות עקב זיהום הן תגובה דלקתית לטרשת נפוצה, טראומה גופנית, איסכמיה, ומחלות אוטואימוניות.
דלקות יכולות להתבטא בתסמינים של אדמומיות והתחממות של האזור, כתוצאה מזרימת דם לאזור, נפיחות, כתוצאה מהצטברות נוזלים, כאב, כתוצאה משחרור של כימיקלים שמגרים את קצות העצבים, ואובדן תפקוד של האזור המודלק כתוצאה משילוב של התופעות האחרות.
כאשר הדלקת היא באיברים הפנימיים, חלק מסימנים אלו עשויים לא להופיע.
על אף שהדלקת היא תגובה חיונית לשמירה על בריאות האורגניזם, היא יכולה במקרים מסוימים לצאת משליטה ולהפוך לדלקת כרונית (נקראת גם "דלקת מערכתית"), שתורמת למחלות שונות.
מקור המושג דלקת במילה דליקה (בעירה, שרפה).
הסיבה לכך היא החום הנוצר במקום הדלקת, ולעיתים אף בכל הגוף.
גם בשפות אחרות קיים הקשר דומה: המילה האנגלית Inflammation, למשל, מקורה במילה Flame ("להבה"), או המילה "炎症" (נהגה באופן שונה בשפות שונות), שפרושה המילולי הוא "מחלת הלהבה".
בלשון העממית מתייחסים לעיתים קרובות בטעות לכל אדמומיות שהיא (בעיקר בעיניים ובעור) כאל "דלקת", אף שבמקרים רבים אין מדובר בתגובה של מערכת החיסון, אלא בתוצאה של שפשוף או גירוי כלשהו.
התהליך הדלקתי מתרחש בכמה שלבים.
להלן תיאור כללי של דלקת זיהומית:
תאי מערכת החיסון הראשונים שפוגשים את הגוף הזר משתייכים בדרך-כלל למערכת החיסון המולדת: נויטרופילים ומקרופאג'ים, בעיקר.
הללו נמצאים בכמויות גדולות בעור וברקמות חיצוניות אחרות, שדרכן פולשים לעיתים קרובות פתוגנים לגוף.
תאי הדם הלבנים מנסים להילחם בפתוגן, בעיקר על ידי פגוציטוזה – בליעת הפתוגן והשמדתו.
במקביל מפרישים תאי הדם הלבנים כימוקינים, אשר מושכים תאי דם לבנים אחרים, ובמיוחד לימפוציטים, אל מקום הזיהום.
מכלול תאי הדם הלבנים באזור הזיהום ממשיכים להילחם בפתוגן, ובמקביל מפרישים חומרים הגורמים להרחבת כלי הדם המגיעים לאזור הזיהום, זאת כדי לאפשר לכמות גדולה של תאי דם לבנים להגיע אל המקום, וכן כדי לספק חמצן לכמות הגדולה של התאים באזור.
לעומת זאת, כלי הדם היוצאים מאזור הזיהום מתכווצים.
זרימת הדם המוגברת אל האזור גורמת לאדמומיות האופיינית לדלקת.
התכווצות כלי הדם היוצאים מהאזור גורמת לעלייה בלחץ הנוזלים ולנפיחות.
כתוצאה מכך מופעל לחץ על חיישני כאב (נוסיצפטורים) במקום הזיהום, דבר הגורם לתחושת כאב אופיינית.
חומרים אחרים המופרשים לעיתים מתאי הדם הלבנים זורמים אל המוח וגורמים לו להעלות את טמפרטורת הגוף.
במקרה של זיהום חיידקי נוצרת לרוב במקום הדלקת מוגלה, המורכבת מחיידקים, מתאי גוף מתים, מתאי דם לבנים ומחומרי פסולת שונים, כגון רעלנים שהחיידקים הפרישו, פיסות ממברנה של תאים שנהרסו וכן חומר בין-תאי, המשמש כדבק בין תאי הרקמה.
תחושת הכאב והעלייה בטמפרטורת הגוף הנגרמות בעת דלקת נועדו לגרום לחולה לנוח ולהימנע מפעילות גופנית נמרצת.
כך יכול הגוף להשקיע את מרבית האנרגיה שלו בלחימה בזיהום (בזמן הדלקת נדרשת מערכת החיסון לייצר מיליוני תאי דם לבנים בקצב מהיר, דבר המצריך אנרגיה רבה).
הכאב, במיוחד באזור הזיהום, מונע מהחולה להזיז את האזור, ותורם להחלמה מהירה יותר של הרקמות הפגועות.
יש להבחין בין שני סוגי דלקות: דלקת אקוטית ודלקת כרונית.
דלקת אקוטית היא דלקת קצרת מועד עם הסימנים הקלסיים של דלקת שפעילותה מגינה על הגוף, ואילו דלקת כרונית היא מצב שבו הגוף לא יכול להתגבר על מחוללי הדלקת לגמרי, והיא ממשיכה להתקיים זמן רב על "אש נמוכה", וקיומה הופך להיות לנטל על הגוף.
+ להלן ההבדלים המרכזיים: דלקת חריפה (Acute) דלקת כרונית (Chronic) גורם משפיע בקטריה פתוגנית, רקמה פגועה דלקת אקוטית עקשנית עקב אי יכולת סילוק הפתוגן, זיהום נגיפי, גוף זר עקשן או תגובה אוטואימונית.
תאים ראשיים מעורבים ניוטרופילים – התאים העיקריים, באזופילים – גורמי התגובה הדלקתית, האאוזינופילים – פועלים במקרה של חדירת גוף זר גדול (כתולעת).
פיברובלסטים, מונוציטים, מאקרופאג'ים, לימפוציטים ותאי פלסמה.
תיווך ראשוני זואמין, תרכובת אורגנית בת השפעה על קוטר כלי הדם.
CRP – חלבון מגיב הגורם לעליית חום, הרגשה כללית רעה ואובדן תיאבון ציטוקין, חלבון המופרש על ידי קשרי הלימפה ופועל כמתווך בין תאי וכמווסת התגובה החיסונית.
אנזימים הידרוליטים תגובה מיידי מעוכב משך זמן מספר ימים בין חודשים לשנים תוצאות החלמה, מורסה (אבצס, מוגלה) או מעבר לדלקת כרונית.
מופעלת מערכת לסיום הדלקת, התאים מפרישים נוגדי דלקת כמו ליפוקסינים.
גיוס תאי דם לבנים פוסק.
פיברוזיס (לייפת), נזק רקמתי או נמק.
בעכברים, דיכוי של מעודד הדלקת הציטוקין IL-11 הביא להארכת החיים במעל 20% בבריאות טובה.
דלקת גרון (פרינגיטיס, בלועזית: Pharyngitis, מלשון Pharynx - גרון) היא דלקת של הגרון היכולה לכלול גם דלקת של השקדים (טונסיליטיס Tonsillitis), וסקרלטינה (שנית).
הסיבה השכיחה ביותר לדלקת זו היא זיהום נגיפי.
סיבות אחרות - זיהום חיידקי, חומר המגרה את האזור כגון עשן, זיהום אוויר, או כימיקלים שנבלעו.
זוהי הדלקת השכיחה ואחראית על 80% או יותר ממקרי דלקת הגרון.
דלקת גרון נגיפית נגרמת כתוצאה מחדירת נגיף אל הגרון והתיישבותו באזור השקדים, זאת בשל ריבוי אספקת הדם למקום זה.
נגיפים רבים יכולים לגרום דלקת גרון לדוגמה נגיפי הצינון (common cold), שפעת, אדנווירוס, ועוד.
וירוס אפשטיין בר (EBV) ונגיף CMV הגורמים למונונוקלאוזיס זיהומי ("מחלת הנשיקה") יכולים גם הם להתבטא בדלקת גרון.
תפליטים לבנים על־פני השקדים - פחות נפוצים מאשר בדלקת גרון חיידקית, אך עדיין נפוצים למדי.
דלקת גרון חיידקית נגרמת כתוצאה מחדירת חיידקים פתוגניים אל הגרון.
פרט ל-Streptococcus pyogenes, גם חיידקי Streptococcus מקבוצת לנספילד C ו-G עלולים לגרום לדלקת גרון.
כאב גרון (במיוחד בשעת בליעה)
תפליטים לבנים (הפרשה מוגלתית הנראית כנגעים לבנים על השקדים)
סיבוכי דלקת גרון חיידקית מתחלקים לסיבוכים מקומיים (מורסה מסביב לשקד, דלקת של מכסה הגרון), ולסיבוכים של כלל הגוף או סיבוכים מערכתיים, כגון קדחת השיגרון (Rheumatic Fever) שהיא סוג של דלקת מפרקים, ודלקת פקעיות הכליה (גלומרולונפריטיס) שהן מחלות אוטואימיוניות הנובעות מיצור נוגדנים כנגד החיידק המופעלים כנגד רקמות שונות בגוף.
למרות השכיחות הרבה מאוד של דלקת גרון חיידקית בקהילה, שכיחות סיבוכים אלו נמוכה כיום, מסיבות שלא כולן ברורות (כיוון שרק חלק מהאנשים עם דלקת גרון חיידקית מטופלים באנטיביוטיקה, לא ניתן לייחס את הירידה בשכיחות דלקת מפרקים ראומטית לטיפול האנטיביוטי לבדו, אלא קיימים כנראה עוד גורמים)
חיידקי Streptococcus pyogenes המפרישים רעלן יכולים לגרום לשנית.
זו מחלה המופיעה בעיקר בילדים ומתבטאת בחום גבוה, דלקת גרון ופריחה עדינה מפושטת על הגוף.
בדיקה זו נועדה לזהות את מגוון החיידקים שעלולים לגרום לדלקת גרון ובראשם חיידקי הסוג Streptococcus.
קיימים שני סוגי בדיקה, בשניהם נלקחת בעזרת מטוש דגימה משני השקדים ומהלוע האחורי:
תרבית לוע - גידול החיידקים על גבי קרקע מזון.
זיהוי החיידק בשיטה זו נעשה לאחר 24–48 שעות.
משטח מהיר - שיטה לזיהוי מיידי של Streptococcus pyogenes.
בדיקה זאת פחות רגישה מתרבית הלוע שכן היא מיועדת לזיהוי מהיר של Streptococcus מקבוצת לנספילד A בלבד, דבר שעלול להוביל לקבלת תוצאות שליליות שגויות באבחנה.
ניתן לבדוק בבדיקת דם האם חל שינוי בנוגדנים לחיידקי ה-Streptococcus (ASLO antibodies).
בדלקת גרון חיידקית חלה עליה ברמת נוגדנים אלו.
כאשר קיים חיידק בגרון שלא הוא הגורם לדלקת, לא תהיה עלייה דומה.
הבדיקה אינה עוזרת בניהול המחלה בשלב החריף שלה, ולכן מתבצעת במקרים נדירים של סיבוכים.
נוגדי כאבים כגון פרצטמול או איבופרופן, כדורי מציצה (למשל סטרפסילס או ריקולה) המכילים חומר מאלחש.
לאנטיביוטיקה אין כל ערך בטיפול דלקת גרון נגיפית.
כאשר ישנו חשד גבוה לדלקת לוע חיידקית או כאשר מדובר בזיהום חיידקי מוכח, ישנה התוויה לטיפול אנטיביוטי.
תרופת הבחירה הנה פניצילין V (רפאפן).
אם קיימת רגישות לפניצילין נהוג לטפל באריתרומיצין.
בישראל נהוג לטפל ברוקסיתרומיצין או אזיתרומיצין, על אף שאלו לא הוכחו כמונעים דלקת מפרקים ראומטית, הם קרובי משפחה של אריתרומיצין, עם מיעוט תופעות לואי.
משך הטיפול המומלץ עשרה ימים.
מטרות הטיפול האנטיביוטי: דלקת הגרון החיידקית חולפת ברוב המקרים גם ללא טיפול אנטיביוטי, עם זאת קיימת התוויה לטפל בכל דלקת גרון סטרפטוקוקלית כדי למנוע סיבוכים כדוגמת קדחת השיגרון.
טיפול אנטיביוטי לא הוכח כמונע דלקת פקעיות הכליה שלאחר זיהום סטרפטוקוקלי.
לדלקות גרון סטרפטוקוקליות עלולים להיות סיבוכים זיהומיים ולא זיהומיים.
הסיבוכים הזיהומיים כוללים בעיקר היווצרות של אבצסים בחלל הלוע.
מצב כזה דורש אשפוז או ביקור אצל רופא לניקוז האבצס.
כריתת השקדים מקובלת רק במקרים של דלקות גרון חוזרות ותכופות.
הגישה כיום הנה שמרנית מבעבר - ולרוב מנסים להימנע מניתוח זה.
במקרים של כאבים עזים, טיפול בסטרואידים דרך הפה (כגון פרדניזון) יכול להפחית במהירות את הכאב, גם במקרים של דלקת גרון חיידקית.
טיפול זה אינו מקובל בדרך כלל.
נשאות של חיידקי Streptococcus אינה מהווה סיכון לדלקות גרון חוזרות או לסיבוכים כגון קדחת השיגרון או דלקת פקעיות הכליה.
נשאים עלולים להדביק אנשים הנמצאים במגע צמוד.
נשאות עלולה לגרום לאבחנה מוטעית במקרה של דלקת גרון נגיפית.
בחולים הסובלים מדלקות גרון חוזרות יש לנסות ולזהות את מחולל הדלקת.
אם מדובר בחיידקי Streptococcus יש לתת טיפול אנטיביוטי ומספר שבועות לאחר סיום הטיפול לחזור על משטח הגרון ולוודא העלמות החיידק.
במקרה של חזרת החיידק לאחר הטיפול ייתכנו מספר אפשרויות:
הדבקה חוזרת מנשא הנמצא במגע צמוד - נהוג לבדוק משטחי גרון לאנשים הנמצאים במגע צמוד.
נשאות - נעשה ניסיון טיפולי אנטיביוטי בקלינדמיצין או ריפמפיצין לחיסול הנשאות.
אם אין הצלחה תרופתית במניעת דלקות הגרון או שמדובר בזיהומים נגיפיים חוזרים - נהוג לשקול ניתוח לכריתת השקדים.
דלקת דרכי השתן התחתונות בחתול היא מחלה נפוצה בקרב חתולים בוגרים.
המחלה מתבטאת בבעיות שונות בדרכי השתן העלולות להוביל לחסימתה המוחלטת של מערכת השתן, אשר מובילה למוות אם אינה מטופלת כראוי.
הדלקת יכולה לקרות לשני המינים, אך היא יותר מסוכנת אצל זכרים מכיוון שצינור השופכה שלהם ארוך וצר יותר ולכן נוטה יותר להיסתם.
לחתול שחלה בדלקת יש סיכויים גבוהים לחלות בה שוב.
גחינה ממושכת ומאמצים גדולים להשתין
ביקורים תכופים בארגז החול או סירוב לעזוב את האזור שלו
הטלת כמות קטנה של שתן בכל ניסיון
חתולים זכרים עלולים לסבול מחסימה מוחלטת של צינור השופכה, המובילה להתנפחות של שלפוחית השתן עד כדי כאב.
לאחר מספר שעות מתרחש כישלון כלייתי, המוביל לאורמיה (זיהום הדם בשתנן).
חתול זכר עשוי לדחוף החוצה את הפין שלו.
החתול עשוי להתבודד, להפסיק לאכול ולשתות ולהקיא.
אחר כך הוא נעשה תשוש ומתעלף עקב הצטברות רעלנים בדמו.
זהו מצב חירום שמוביל למוות אם אינו מטופל על ידי וטרינר.
מצבים המובילים לדלקת בשלפוחית השתן או ללחץ על צינור השופכה עשויים להוביל למחלה.
עיוות מולד של מערכת השתן
גביש סטרוביט - החומר הנפוץ ביותר שגורם לחסימת צינור השופכה
אבנים בכליות או בשלפוחית השתן - מסטרוביט או ממינרלים אחרים
היווצרות "פקק" מליחה או מתאי דם
הימנעות מכוונת מהשתנה - התנהגות שכיחה אצל חתולים שאין להם מקום מתאים להטיל בו שתן
המחלה יכולה לנבוע גם משילוב של גורמים אלה.
דיאטה של מזון יבש עם רמות גבוהות של מגנזיום או מינרלים אחרים וערך הגבה גבוה, בשילוב עם צריכה בלתי מספקת של מים, עשויה להוביל להיווצרות משקעים בדרכי השתן התחתונות.
עם זאת, גורמים אלה משפיעים בצורות שונות על כל חתול.
רוב החתולים יכולים לעמוד בדיאטה של מזון יבש, בלי לחלות בדרכי השתן.
בשופכה חסומה יש לטפל באופן מיידי.
יש להסיר את ה"פקק" ולרוקן את השלפוחית.
עיסוי עדין של הפין עשוי לפתוח את החסימה, ולעיתים צריך להשתמש בצנתר לריקון השלפוחית.
כדי לרפא את הזיהום הדמי מבצעים בחתול עירוי.
אחרי כן מתחילים לעיתים בטיפול אנטיביוטי ובדיאטה מיוחדת הכוללת מזון דל במגנזיום ורמת חומציות גבוהה יותר.
לעיתים נדרש ניתוח לחתולים עם נטייה לחסימה, בו מתוקנים מומים במערכת השתן.
במקרים חמורים הניתוח עשוי לכלול הסרה של הפין.
דלקת אמתחת רגל האווז (Pes Anserinus Bursitis) מתארת מצב דלקתי באמתחת המפרידה בין עצם השוקה לבין הגיד המשותף של שריר החייטים, השריר העדין והשריר החצי גידי המכונה "רגל האווז".
הופעתה של הדלקת גורמת לכאב בחלק התיכון של הברך ולמגבלות בהנעת הברך המתבטאים בקשיים בהתניידות החולה או בעיסוקו בספורט.
דלקת זו מטופלת לרוב על ידי נוגדי דלקת לא סטרואידים ופיזיותרפיה.
רגל האווז היא כינויו של הגיד המשותף של שריר החייטים, השריר העדין והשריר החצי גידי.
רגל האווז נאחז בחלק העליון של הפן התיכון של השוקה, מעט מתחת לקו המפרקי של הברך.
השרירים המתחברים לרגל האווז פועלים כמקרבים של הירך, כמכופפים של הברך וכן לסיבובה הפנימי של הברך.
אזורי החיבור של השרירים מאפשרים להם לפעול כנגד מאמצים חיצוניים השואפים לפתל את הברך או לכופף אותה במישור החזיתי, קרי לכיוון התנועה הלא טבעית של השוקה יחסית לעצם הירך הצידה והחוצה.
בין רגל האווז לראש השוקה נמצאת אמתחת המונעת פגיעות בגיד עקב חיכוך עם העצם.
מאמצים א-נורמלים המופעלים על האזור, מאמצים חוזרניים או טראומה גופנית עשויים לעורר את הדלקת.
נראה שהדלקת עשויה להימצא באמתחת גיד רגל האווז או בגיד עצמו או במחתלת (רקמת חיבור רפה) או אף ברקמת השומן התת-עורי.
דלקת אמתחת רגל האווז נפוצה בעיקר בקרב צעירים העוסקים בספורט, בקרב נשים עם משקל יתר ובקרב אנשים עם דלקת מפרקים ניוונית בגילאים שבין 50 ל-80. בנוסף נמצא קשר בין הימצאות ההפרעה לסוכרת ולליקויי יציבה מסוג ברך קלובה ופלטפוס.
הדלקת יכולה להתפתח בעקבות פגיעה ישירה ברגל האווז, בעקבות מאמצים חוזרניים המופעלים על הגיד הנפוצים בקרב ספורטאים וכהפרעה משנית להפרעה אחרת בברך כגון דלקת מפרקים ניוונית.
דלקת אמתחת רגל האווז נמצאה כמאובחנת לעיתים בטעות כהפרעה אחרת.
כמו למשל כהפרעה תוך מפרקית של הברך.
התלונה העיקרית של הסובלים מהדלקת היא כאב ורגישות בחלק הפנימי (התיכון) של הברך.
הכאב מופיע או מוחרף בעת עלייה או ירידה במדרגות ובזמן פעילות ספורטיבית הכוללת כיפופים ויישורים חוזרים של הברך.
לעיתים נלווית לכאב נפיחות בחלק התחתון של הצד הפנימי של הברך.
בבדיקה פיזיקלית נמצאת רגישות באזור האחז של גיד רגל האווז.
מישוש של המקום יכול לגלות חריקות בזמן הנעת הרקמה (קרפטציות) או קפצוץ של הגיד.
גם הפעלה סטאטית של שרירי מיתר הברך או בדיקת הפעלת מאמץ על חלקה החיצוני (הצידי) של הברך ("Valgus stress"), המותחת את הרקמות בחלקה הפנימי של הברך, עשויה לעורר כאב.
לרוב לא נדרשות בדיקות נוספות מעבר לאנמנזה ולבדיקה פיזיקלית.
בצילום רנטגן לא ניתן לזהות את ההפרעה ובדיקה על-שמעית (US) לא תמיד מדגימה את ההפרעה.
מבין בדיקות הדימות, דימות תהודה מגנטית נחשב לבדיקה הרגישה ביותר בעת אבחון של דלקת אמתחת רגל האווז.
טיפול הבחירה בדלקת כולל מנוחה מפעילויות מעוררות כאב, פיזיותרפיה ושימוש בנוגדי דלקת לא סטרואידים (למשל במשחה לטיפול מקומי).
במהלך השיקום אפשר ויעשה שימוש בקרח (קריותרפיה) לעיסוי אזור הכאב או במכשיר על-שמעי טיפולי.
תרגול יכלול תרגילים למתיחת שרירי רגל האווז ושרירים אחרים המניעים את הברך בנוסף לתרגילים לשם חיזוקם.
במידה וטיפולי הקו הראשון לא הביאו לתוצאות משביעות רצון, זריקה מקומית של משכך כאב או קורטיקוסטרואיד או שילוב של שניהם, עשויה להפחית את הכאבים.
במקרים מסוימים, למשל פגיעה ממושכת בתפקוד של ספורטאים, יש שמציעים להסיר את האמתחת ורקמות עצם פתולוגיות במסגרת ניתוח.
דלקת המוח היפנית או קדחת המוח היפנית היא מחלה זיהומית מסוג דלקת מוח נגיפית הנגרמת על ידי נגיפים ממשפחת הפלאוויווירידה, הנפוצה במזרח אסיה ובדרום מזרח אסיה ומועברת על ידי עקיצות יתושי כולכית (Culex vishnui ו-Culex tritaeniorhynchus).
מרבית מקרי ההידבקות מתרחשים באזורים כפריים, כיוון שהנגיף חי בגופם של חזירים ושל עופות מים כמו אנפתיים.
המחלה הקלינית יכולה להיות מתונה עד חמורה עם שיעור תמותה גבוה (20-30%).
רבים מבין השורדים אותה (30-50%) לוקים בנזקים נוירו-פסיכיאטריים בלתי הפיכים.
המחלה כונתה בעבר "דלקת המוח מסוג B" כדי להבדילה מדלקת המוח על שם פון אקונומו מסוג A.
רוב האנשים החולים בדלקת המוח היפנית יפתחו תסמינים קלים הכוללים כאב ראש וחום בלבד.
פחות מ-1% מהמקרים הנדבקים יפתחו מחלה עם תסמינים קשים (קלינית).
הצורה הנפוצה ביותר של המחלה הקלינית היא דלקת מוח חריפה.
קיימות גם צורות המתבטאות בדלקת קרום המוח אספטית או של מחלת חום בלתי מובחנת.
אחרי תקופת דגירה של 5–16 יום המחלה יכולה להתפרץ עם חום גבוה, כאב ראש והקאות, עם קשיון עורף.
תוך ימים ספורים מופיעים שינויים במודע, ליקויים נוירולוגיים כמו שיתוקים (כולל המיפרזיס), חרשות, פרכוסים, חולשה כללית, לביליות רגשית, תנועות בלתי רצוניות, לפעמים התנפחות האשכים.
הצורה הקלאסית של דלקת המוח היפנית כוללת תמונה של תסמונת פרקינסונית עם פנים קפואות כמו מסיכה, רעידות, נוקשות בתנועות בצורת "גלגל שיניים" ותנועות מסוג מחולית או אתטוזיס.
לפעמים מופיעים שיתוקים רפים חריפים כמו בפוליומייליטיס.
אצל ילדים מופיעים תכופות פרכוסים, שינויי התנהגות, עלול להתחולל פיגור שכלי ומצב של תרדמת.
אדם אשר נדבק בעבר בדלקת מוח יפנית לא ידבק שוב.
למניעת המחלה יש להימנע מעקיצות של יתושים.
עומדים לרשות הציבור שלושה סוגי חיסונים, המבוססים על הגנוטיפ III של הנגיף.
אחד מהם, IXIARO (תרבית תאי ורו שעברו אינאקטיבציה) אושר בשנת 2009 לשימוש בארצות הברית ובו נעשה שימוש בישראל.
סוגים אחרים אושרו לשימוש באוסטרליה וניו זילנד.
אין ממליצים על חיסון לנוסעים לזמן קצר שביקוריהם מוגבלים לאזורים עירוניים או בזמנים שהם מחוץ לעונה הידועה היטב כבעלת סיכון גבוה להעברת הנגיפים.
אין למחלה טיפול ספציפי אלא תומך בלבד וטיפול בסיבוכיה.
הוא כולל למקרה הצורך הזנה, הנשמה, טיפול נגד פרכוסים, מניטול נגד לחץ תוך-גולגולתי.
אין צורך בבידוד מפני שאין הדבקה מאדם לאדם.
דלקת באוזן החיצונית היא דלקת אוזן העלולה להופיע אצל אנשים אשר שוחים הרבה ונמצאים בבריכות.
אורכה של תעלת האוזן החיצונית הוא כ 2.5 ס"מ.
חלקה החיצוני בנוי מסחוס האפרכסת ומצופה בעור, והחלק הפנימי מורכב מעצם הרקה ללא סחוס, ומצופה בעור בלבד.
במידה ויש זיהומים בחלק הפנימי, הסכנה להתפשטות של הזיהום לעצם היא גדולה למדי.
תעלת האוזן החיצונית מכילה גם את שעוות האוזניים אשר משמנת את התעלה, מונעת כניסה של זיהומים ובעלת אפקט אנטי דלקתי.
דלקת באוזן החיצונית יכולה להופיע אצל אנשים אשר שוחים הרבה ונמצאים בבריכות ומכאן כינויה באנגלית: swimmer's ear.
על הלוקים בדלקת האוזן החיצונית להימנע מחשיפה למים במשך מספר ימים ולרוב הדלקת עוברת לבד.
ואולם, יש מצבים בהם קיימים זיהומים חזקים מאוד באוזן החיצונית (malignant otitis externa) אשר מופיעים בעיקר אצל חולי סוכרת.
הזיהום פוגע בחלק התיכון של האוזן החיצונית ובזיז הפטמתי (Mastoid process) של עצם הרקה.
גורמי המחלה הם במרבית המקרים חיידקים בסוג Pseudomonas, אך גם חיידקי Streptococcus יכולים לגרום לכך.
הסימן העיקרי הוא כאב באוזן, המוחמר בעת הנעת האפרכסת, יש בצקת ואודם של תעלת השמע ולעיתים יש הפרשה מוגלתית.
לא תמיד דלקת זו מלווה בחום, והסכנה העיקרית שבה היא התפשטות לאזורים אחרים.
הטיפול הוא אנטיביוטי, ולעיתים די בטיפול מקומי הכולל טיפות אוזניים.
סיבה נוספת לדלקת היא שימוש במקל ניקוי אוזניים לניקוי תעלת האוזן משעוות אוזן: העמדה הרווחת בקרב רופאים היא כי שימוש זה מיותר ויכול להזיק, שכן השעווה נועדה להגן על תעלת האוזן מפני דלקות, והסרתה הופכת את התעלה לפגיעה יותר.
בנוסף, השימוש עלול לשרוט את עור התעלה ולגרום לזיהום.
מחקר שנערך במרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל מצא קשר בין שימוש במקלות אוזניים לשכיחות דלקת האוזן החיצונית בקרב ילדים.
דלקת האוזן התיכונה (Otitis media) היא דלקת הנגרמת לאחר חוסר אוורור תקין בחלל האוזן דבר שגורם לרירית האוזן התיכונה להפריש תפליט אל החלל.
דלקת חריפה של האוזן התיכונה
דלקת כרונית של האוזן התיכונה
היא מחלה מאוד שכיחה בקרב ילדים במיוחד בשש השנים הראשונות בחייהם, בגילאים יותר מבוגרים המחלה הופכת להיות נדירה יותר.
דלקת האוזן התיכונה נמשכת ברוב המקרים מספר ימים עד לשבוע ללא טיפול תרופתי.
פגיעה בדרכי הנשימה העליונות מווירוס או חיידק שהתפשט דרך חצוצרת השמע.
העברת הגורמים בדם כמו אלח דם.
החולה יסבול מכאבי אזניים תחושת מלאות בחלל האוזן וירידה בשמיעה אך לעיתים, כאשר הדלקת ממקור חיידקי או דלקת ויראלית, יחווה החולה גם חום גבוה, שלשול או הקאה, תשישות ואדישות לסביבה.
האבחנה מתבצעת על ידי הסתכלות באוטוסקופ או במיקרוסקופ מיוחד שנמצא בשימושם של רופאי אף־אוזן־גרון.
משככי כאבים בצורת טיפות מסוגים שונים המוזלפות ישירות לחלל חצוצרת השמע.
מתן טיפול באנטיביוטיקה בטיפות אוזניים או בכדורים או סירופ המקטינה את הסיכוי לסבול מסיבוכים.
שאיבה או שטיפה סטרילית של הנוזל התפליטי המצטבר בתעלת השמע על ידי רופא אף אוזן גרון.
דלקת אוזן תיכונה תפליטית מוגדרת כהצטברות נוזלים באוזן התיכונה ללא תסמיני דלקת אוזן תיכונה חריפה.
מצב זה שכיח אצל ילדים ותינוקות (בין גילאי חצי שנה ו-4 שנים).
בדרך כלל המצב חולף לאחר שלושה עד שישה חודשים.
הדלקת נפוצה יותר בקרב בנים מאשר בנות.
היא עשויה לגרור ירידה בחוש השמיעה עקב חסימת הולכת הקול אל האוזן הפנימית, בנוסף היא עלולה להוביל להפרעות בשינה, בעיות התנהגותיות, בעיות תפקודיות בבית הספר וכן בעיות בהתפתחות הדיבור והשפה.
לעיתים, כאשר הנוזל חלקי, ייתכנו גם כאבי אוזניים בטיסות ובייחוד בנחיתה.
אנשים מבוגרים עשויים לחלות בדלקת אוזן תיכונה תפליטית לאחר מחלת דרכי נשימה עליונות או בגלל מעבר לסביבה שבה הפרשי הלחצים מאוד גדולים.
דלקת אוזן תיכונה תפליטית עשויה להיגרם לאחר דלקת בדרכי הנשימה העליונות, עקב אי ספיקה של תעלת השמע או עקב דלקת והגדלה של השקד השלישי.
המחלה עשויה לחלוף ללא צורך בטיפול תרופתי, כאשר לרוב ניתן לעקוב אחר מטופל בכל 4 עד 6 חודשים עד להיעלמות הנוזלים, או עד להופעת תסמין המחייב טיפול נוסף.
אם התסמינים אינם חולפים, או שמופיעים תסמינים חדשים - יש צורך לעיתים בהכנסת צינוריות אוורור כדי לנקז את הנוזלים, בניתוח כריתת רקמת השקד השלישי (ניתוח שאינו מומלץ בילדים מתחת לגיל 4 שנים), או בשילוב של שני אלו.
דלקת העצם או אוסטיאומייליטיס (בלעז: Osteomyelitis) היא זיהום המערב בעיקר את רקמת העצם.
הגורם העיקרי לזיהום זה הוא חיידק מהמין Staphylococcus aureus (ובחלק נוסף מהמקרים כתוצאה מזיהום על ידי Streptococcus pyogenes וחיידקים גראם-שליליים).
התסמין הקליני יכול להיות שונה בין קבוצות גיל שונות (למשל, אצל תינוקות יכולה להיות מחלת חום או שיתוק של הגפה הפגועה, אצל ילדים תיתכן צליעה, ואצל מבוגרים לעיתים מדובר במעורבות של חוליות עמוד שדרה או כאבי גב ממושכים).
דלקת העצם היא זיהום שמתחיל באזור הגרמי של העצם ועלול לפגוע גם בחלק הפנימי - מח העצם.
הזיהום עלול להגיע דרך הדם (המטוגני) או כתוצאה מהתפשטות של זיהום סמוך.
לעיתים המחלה היא אקוטית, וכוללת תסמינים של חום, ולעיתים היא מחלה כרונית אשר יכולה להימשך עד שנים.
מהלך המחלה: חיידקים, לרוב מהמין Staphylococcus aureus, נכנסים לעצם וגורמים למוגלה, בצקת וגודש בכלי הדם.
מאחר שהתהליך מוגבל לתוך העצם, נוצרת האטה בזרימת הדם בעצם וכתוצאה מכך נוצרים קרישי דם בכלי דם קטנים.
קרישי הדם גורמים בסופו של דבר להפרעה באספקת החמצן לעצם (איסכמיה) למוות של אזורים מסוימים בעצם - sequestra.
בתוך אזורים אלו החיידקים משגשגים וממשיכים את הזיהום עצמו.
החיידק העיקרי המקושר עם אוסטאומייליטיס הוא Staphylococcus aureus.
חיידק זה מאופיין באגרסיביות ובפולשנות, ולרוב מגיע לאזור לאחר התהוות של בקטרמיה בדם (זיהום של הדם עם החיידק).
חיידקים אחרים שמעורבים בזיהום שייכים לסוג Staphylococcus (Coagulase negative Staphylococci) ו-Streptococcus (אשר עלולים להתפשט במהירות דרך רקמות רכות), חיידקי מעיים שונים (דוגמת Escherichia coli ו-Klebsiella pneumoniae), וחיידקי הסוג Pseudomonas.
סיבות נפוצות פחות הן זיהומים על ידי חיידקים אל-אווירניים, Mycobacterium tuberculosis וחיידקי הסוג Brucella ו-Bartonella, פטריות (בעיקר מהסוג Candida), וכן נגיפים (VZV).
אצל ילדים ותינוקות- הזיהום מתחיל כמורסה במטפיזה (האזור שבין הדיאפיזה לאפיפיזה בעצם).
הנימים המצויים באזור זה מאופיינים בזרימה איטית ואין קישור (אנסטמוזות) בין כלי הדם השונים - מצב אשר עלול להביא לנמק של האזור.
אצל תינוקות בעיקר, אוסטאומייליטיס מלווה לעיתים קרובות בדלקת פרקים זיהומית, מכיוון שכלי הדם חודרים גם את לוחית הגדילה של העצם.
אצל מבוגרים לעיתים מדובר במעורבות של חוליות עמוד השדרה.
העורק המספק את חוליות עמוד השדרה נכנס דרך המרווח שבין החוליות, ומזין את החלק העליון של החוליה שמתחתיו והחלק התחתון של החוליה שמעליו.
אצל ילדים ותינוקות הביטוי הקליני של דלקת עצם בגפיים יכול להיות צליעה, כאב חריף עם חום, צמרמורות, חוסר שקט, אודם ונפיחות עם חוסר יכולת של הנעת הגפה הפגועה, אולם יכולים להיות תסמינים קליניים מתונים יותר, כגון הרגשה כללית לא טובה, ירידה בתיאבון, חום נמוך.
אצל מבוגרים הביטוי הקליני הוא לרוב איטי ומאופיין בתלונות לא ספציפיות וכאבים לא ממוקמים לאורך מספר חודשים.
לעיתים תיתכן תלונה על כאבי גב (לא תמיד מלווים בחום ובאודם) ולצורך אבחון המחלה יש לקחת בדיקות דם.
אצל חולי סוכרת, בכיב סוכרתי מזוהם הנוצר ברגל סוכרתית, ייתכן מצב שהעצם עצמה תיפגע כתוצאה מהזיהום שחדר את הכיב (contiguous osteomyelitis); במקרים כאלו יש לקחת ביופסיה מהעצם כדי לדעת באיזה חיידק מדובר לצורך מתן הטיפול הנכון.
אצל ילדים הריפוי של דלקת העצם טוב יחסית מאשר אצל מבוגרים.
קיימת ספיגה של האזורים הנקרוטיים (בעלי הנמק), תגובה טובה של האזור העוטף את רקמת העצם (פריאוסט) ויצירת עצם חדשה אשר מחליפה את רקמת העצם המתה.
במידה וניתנת אנטיביוטיקה בשלב מוקדם ניתן להגיע לריפוי מלא והזיהום לא מתפתח לזיהום כרוני.
סוכרת אצל מבוגרים נחשבת כגורם סיכון משמעותי ביותר.
הבדיקה הטובה ביותר היא מיפוי עצמות עם טכנציום, אשר נקלט על ידי אוסטיאובלסטים - במקרה של קליטה מוגברת ניתן לאבחן כי קיים תהליך דלקתי נרחב.
עם זאת הבדיקה פחות טובה לחוליות עמוד השדרה מאחר שבחוליות עמוד השדרה קיימת עצם ספוגית אשר באופן רגיל גורמת לקליטה גבוהה יחסית.
ניתן לאבחן באמצעות צילום רנטגן, אולם רק לאחר 10-14 ימים צילום הרנטגן יצביע על הפגיעה עצמה (אזורים של הרס בעצם הנראים כאזורים כהים יותר).
ניתן להשתמש גם בצילום CT בעל רגישות גבוהה יותר מצילום רנטגן, או ב-MRI אשר מדגים היטב את הזיהום עצמו.
בבדיקות המעבדה ניתן למצוא שקיעת דם מוחשת ולויקוציטוזיס.
הטיפול הוא על ידי מתן אנטיביוטיקה במינון גבוה, עקב הקושי של האנטיביוטיקה לחדור לעצם הפגועה.
על כן, בתחילת הטיפול נהוג לתת אנטיביוטיקה דרך הווריד ולאחר מכן דרך הפה.
ניתן לעשות ניתוח הטריה להסרת הרקמה המתה, וניקוז מתאים של החומר המוגלתי.
לעיתים ממלאים את החלל שנוצר ברקמה לאחר הוצאת העצם המתה ברקמה עם אספקת דם טובה, למשל השתלת עצם ממקום אחר או לקיחת חלק משריר המכסה על העצם החשופה ומביא לחידוש אספקת הדם.
הטיפול האנטיביוטי המקובל לזנים של Staphylococcus aureus שאינו עמיד וכן למיני ה-Streptococcus השונים מתבצע בתרופות ממשפחת הפניצילין או הצפלוספורין.
במקרה ומדובר ב-MRSA הטיפול המקובל יהיה מתן ואנקומיצין (אם כי קיימת עליה בעמידות אליו לאחרונה) או לינזוליד.
כאשר מדובר בזיהום על רקע של חיידקי Pseudomonas הטיפול הוא ציפרופלוקסצין (קינולונים) במרבית המקרים.
הטיפול באנטיביוטיקה תוך ורידית ולאחר מכן דרך הפה ממושך ולרוב נע בין 4-6 שבועות.
טיפול מקוצר יותר יכול להינתן לילדים, או במידה ובוצעה הטריה כירורגית של העצם המזוהמת.
דלקת אוזניים היא מונח כללי המתאר דלקת או זיהום של האוזן.
המונח מתייחס הן לבעלי חיים והן לבני אדם.
מחלקים את דלקת האוזניים לשלושה סוגים על פי מיקומה באוזן:
דלקת האוזן החיצונית, Otitis externa, external otitis - בדלקת זו הפגיעה היא מהאפרכסת עד לעור התוף.
סימניה הם כאבים המתחזקים בנגיעה באוזן או במשיכתה, באודם בתעלת השמע ובהפרשות.
דלקת האוזן התיכונה, Otitis media - דלקת מעור התוף ועד לעצמות השמע, כתוצאה מהצטברות של נוזל מאחורי עור התוף.
דלקת זו נפוצה מאוד אצל ילדים ולעיתים מצריכה ניתוח מירינגטומיה והחדרת טובוס.
היא מתבטאת בכאבים חזקים, חום, הפרעות בשמיעה ובשיווי המשקל, הפרשות רבות המתחזקות עם קרע עור התוף, ואודם באזור עור התוף.
דלקת האוזן הפנימית, Otitis interna, labyrinthitis - האוזן הפנימית כוללת את השבלול וכן איברי חישה, איזון ושמיעה.
לכן, כשאזור זה לוקה בדלקת סימן מרכזי הוא סחרחורת.
הגורמים לדלקת אוזניים כוללים זיהומים חיידקיים וויראליים, אלרגיות ושינויים בלחץ האוויר.
זיהומים בדרכי הנשימה העליונות יכולים להתפשט אל האוזן התיכונה ולגרום לדלקת.
הדלקת יכולה להתרחש בעקבות מחלות כמו הצטננות, שפעת או דלקת גרון, שמובילות להצטברות נוזלים באוזן התיכונה.
גורמים נוספים כוללים אלרגיות, עישון פסיבי, שינויי גובה, לחות גבוהה או חשיפה לאוויר מזוהם.
ילדים צעירים נמצאים בסיכון מוגבר בשל מבנה תעלות השמע שלהם.
התסמינים לדלקת אוזניים כוללים כאב אוזניים, ירידה בשמיעה, חום והפרשות מהאוזן.
אצל תינוקות וילדים קטנים ניתן להבחין בתסמינים נוספים כגון בכי מוגבר, אי שקט ואיבוד תיאבון.
במקרים חמורים יותר, הדלקת עלולה לגרום לקרע בעור התוף וליצירת הפרשה מוגלתית.
האבחון של דלקת אוזניים (otitis media) מתבצע על ידי רופא באמצעות מספר בדיקות, הכוללות:
בדיקה פיזית: הרופא יבחן את האוזן בעזרת , מכשיר עם אור ועדשה, כדי לבדוק אם יש סימנים של דלקת או הצטברות נוזלים.
טימפנומטריה: בדיקה זו מודדת את תגובת עור התוף לשינויים בלחץ אוויר, מה שעוזר לזהות אם יש נוזלים באוזן התיכונה.
בדיקות שמיעה: במקרים מסוימים, הרופא עשוי להמליץ על בדיקות שמיעה כדי להעריך את ההשפעה של הדלקת על השמיעה.
הטיפול בדלקת אוזניים משתנה בהתאם לחומרת המצב וסוג הדלקת.
במקרים קלים ניתן להסתפק בטיפולים ביתיים כמו חימום מקומי ומשככי כאבים.
במקרים חמורים יותר, ייתכן צורך בטיפול אנטיביוטי או בניתוח קטן לניקוז הנוזלים מהאוזן התיכונה.
חשוב לעקוב אחר ההנחיות הרפואיות ולפנות לרופא במקרה של חשש להחמרה.
כדי למנוע דלקות אוזניים, מומלץ להימנע מחשיפה לעשן סיגריות, לשמור על היגיינה טובה, הימנעות משחייה במים מזוהמים ושימוש באטמי אוזניים במצבים של חשיפה למים עלולים לסייע במניעת דלקות אוזניים, במיוחד בקרב אנשים המועדים לדלקות חוזרות.
כמו כן, שמירה על ניקיון האוזניים והימנעות משימוש במכשירים חדים לניקוי האוזן יכולים להפחית את הסיכון לפציעות ודלקות.
סיבוכים אפשריים של דלקת אוזניים לא מטופלת כוללים דלקת כרונית, פגיעה בשמיעה והתפשטות הזיהום לאזורים אחרים בראש ובצוואר.
דלקת דרכי המרה היא דלקת של דרכי המרה, לרוב על ידי חיידק אשר עולה מאזור השקת דרכי המרה לתריסריון.
דלקת זו מתרחשת לרוב כאשר דרכי המרה חסומות על ידי אבני כיס מרה.
כולנגיטיס יכולה להיות מסכנת חיים, והיא נחשבת כמצב חירום רפואי.
הסימפטומים הקליניים כוללים צהבת, חום, כאב בטן, ובמקרים חמורים תת-לחץ דם ובלבול (הפנטדה ע"ש Reynold).
הטיפול ההתחלתי הוא מתן נוזלים תוך-ורידי ואנטיביוטיקה, ופתיחת החסימה בדרכי המרה, לרוב בצורה אנדוסקופית.
חולה בכולנגיטיס יתלונן על כאבי בטן, בעיקר בבטן הימנית העליונה, חום, רעד שאינו ניתן לשליטה, וחוסר נוחות; בחלק מן המקרים תתפתח צהבת.
בבדיקה פיזית ניתן למצוא צהבת ורגישות בבטן ימנית עליונה, וכן חום (קרוי גם הטריאדה ע"ש Charcot).
אצל אנשים מבוגרים הסימפטומים יכולים להיות אחרים – למשל, התהוות של ספסיס מהיר ומיידי.
בדיקות דם רוטיניות יראו עליה במדדי הדלקת כגון לויקוציטוזיס, עליה בחלבון CRP, ותפקודי כבד אבנורמליים.
תרביות דם הנלקחות יציגו בכ-36% מן המקרים הימצאות של החיידק אשר גרם לכולנגיטיס, לרוב תוך 48 שעות של הדגרה.
החיידק השכיח ביותר במקרים אלו הוא E.
coli אשר אחראי לכעד 50% מן המקרים, ולאחריו Klebsiella, אנטרובקטר ואנטרוקוקוס.
מאחר שכולנגיטיס קורה במרבית המקרים לאור חסימה של דרכי המרה, ניתן להדגים את דרכי המרה לצורך אפיון החסימה עצמה.
ההדמיה הנבחרת הראשונה לרוב תהיה אולטראסאונד לאור הזמינות והמהירות של הבדיקה עצמה.
אולטרסאונד ידגים התרחבות של דרכי המרה, כאשר בכ-40% מן המקרים יאובחנו אבני מרה כסיבה לגורם ההרחבה עצמו.
בדיקה מדויקת יותר היא בדיקת MRCP (MRI של דרכי המרה).
הבדיקה שנחשבה עד היום למדד הזהב באבחון דלקת של דרכי המרה היא בדיקת ERCP: בבדיקה זו משתמשים באנדוסקופ הנכנס לתריסריון (דרך הפה) ומשם לדרכי המרה.
בשלב זה מוזרק חומר ניגוד ודרכי המרה מודגמות על ידי צילום רנטגן (כולנגיוגרמות).
כיום בדיקת MRCP מחליפה ת בדיקת ה- ERCP בכל הקשור למטרות דיאגנוסטיות.
ERCP מבוצע אצל חולים במצב קריטי, שבהם לא ניתן לדחות את ביצוע הדיאגנוזה, או במצבים שבהם החשד לכולנגיטיס גבוה באופן המצדיק ביצוע ERCP וניקוז דרכי המרה באמצעותו.
אם יש חשד לסיבה אחרת מלבד אבני מרה המביאה לחסימת דרכי המרה (כגון גידול) מבוצע CT או בדיקת EUS כדי לזהות את טיב החסימה עצמה.
בבדיקת EUS ניתן לקחת ביופסיה מהמסה עצמה ולשלוח לבדיקה.
חסימת דרכי המרה היא לרוב כתוצאה מאבני מרה.
בין 10% ל-30% מהמקרים, עם זאת, מיוחסים לסיבות אחרות כגון היצרות של דרכי המרה (עם או ללא גידול), נזק כתוצאה מניתוח באזור עצמו, וסוגים שונים של סרטן המביאים לחסימת דרכי המרה.
גם הכנסת סטנט לדרכי המרה (למשל בניתוחי סרטן הלבלב) מעלה מעט את הסיכון לכולנגיטיס.
מרה מיוצרת על ידי הכבד, ומטרתה בסילוק כולסטרול ובילירובין מהגוף, כמו גם המסת שומנים והפיכתם למסיסים יותר במים ופירוקם לצורך עיכולם בגוף.
המרה מיוצרת על ידי תאי כבד מסוג הפטוציטים ומופרשת לצינור הנקרא common hepatic duct.
חלק מהמרה מאוחסן בתוך כיס המרה ומופרש מתוך כיס המרה בעת עיכול האוכל.
כיס המרה מרכז את המרה על ידי ספיגת מים ומלחים מתוך המרה עצמה.
המרה מגיעה לתריסריון דרך דרכי המרה (common bile duct) והאמפולה ע"ש ווטר.
הספינקטר ע"ש oddie, הממוקם בצומת של האמפולה ע"ש ווטר והתריסריון, הוא שריר מעגלי אשר שולט על שחרור המרה והפרשות הלבלב לתוך התריסריון עצמו.
לרוב דרכי המרה עצמן נקיות מחיידקים.
למערכת דרכי המרה יש לרוב לחץ נמוך, בין 8–12 לחץ H20, והיא מאפשרת למרה לזרום בחופשיות- בצורה כזו נשטפים חיידקים לאורך דרכי המרה ומועברים לתריסריון ואינם מצטברים בדרכי המרה עצמן.
גם תוכן מיץ המרה- הכולל מלחי מרה ואימונוגלובולין המופרש על ידי אפיתל דרכי המרה, הוא בעל תפקיד הגנתי.
זיהום חיידקי כשלעצמו ללא חסימה בדרכי המרה אינו מביא לרוב לכולנגיטיס.
עם זאת, כאשר יש חסימה (המאופיינת בעליית הלחץ בדרכי המרה מעל 20 לחץ H20), מביא למפגש בין החיידקים בזרם הדם לבין דרכי המרה.
בנוסף, תאי קופפר (מקרופאגים) נפגעים.
לבסוף, עליה בלחץ של דרכי המרה מביאה לירידה בייצור אימונוגלובולינים.
זה גורם לבקטרמיה ומביא לתגובה סיסטמית דלקתית (SIRS) הכוללת חום, טכיקרדיה, ועליה בקצה בנשימות ובספירת הדם הלבנה.
בכולנגיטיס, ההנחה היא שאורגניזמים נודדים במעלה דרכי המרה כתוצאה מחסימה חלקית וירידה בתפקוד הספינקטר ע"ש oddie.
כולנגיטיס היא מצב רפואי המחייב אשפוז בבית החולים.
יש לתת נוזלים תוך ורידית, ואנטיביוטיקה רחבת טווח, למשך 7–10 ימים.
הטיפול הדפניטיבי לכולנגיטיס הוא הקלה בחסימת דרכי המרה- תוך 24 עד 48 שעות ממועד אשפוז החולה בבית החולים, אם החולה יציב והראה שיפור תחת אנטיביוטיקה.
אם מצב החולה מתדרדר יש צורך בפעולה דחופה לצורך הניקוז.
בדיקת ERCP היא הבדיקה התרפויטית העיקרית אשר נעשית לצורך ניקוז דרכי המרה.
פעולה זו מערבת אנדוסקופיה והכנסת צינורית דרך דרכי המרה.
לרוב מבוצע חתך בספינקטר (ספינקטרטומי) על מנת להקל על זרימת המרה והכנסת נקזים או אמצעים אחרים לצורך ניקוז דרכי המרה או סילוק הגורם החוסם.
אבנים מוסרות על ידי שאיבה ישירה או על ידי סוגים שונים של טיפולים כגון שימוש בבלונים, שאיבת האבן על ידי basket ועוד.
אבנים גדולות יחסית מטופלות על ידי ליטותריפטור (ריסוק אבנים) או שימוש בגלי קול לריסוק.
במצבים נדירים לא ניתן לפתוח את החסימה, ויש לעשות אקספלורציה של דרכי המרה עצמן על ידי ניתוח בטן פתוח.
אזורים מוצרים יכולים להיות מורחבים על ידי סטנט.
לעיתים קיים קושי לחסימה הממוקמת גבוה יותר במערכת הביליארית, או כחסימה הנובעת מהיצרות של דרכי המרה כתוצאה מהשקתן עם המעי לאחר ניתוח.
במצבים כאלו, יש לערוך PTC- percutaneous transhepatic cholangiography כדי להקל על הלחץ: בדיקה זו כוללת אבחון של דרכי המרה על ידי אולטרסאונד והעברת צינורית דרך העור לניקוז דרכי המרה.
ביצוע ניתוח להסרת כיס המרה (כולציסטקוטומי) לרוב מבוצע אצל אנשים שסבלו מכולנגיטיס על רקע של אבני כיס המרה.
לרוב ניתוח כאמור נדחה עד לרזולוציה של התהליך הדלקתי ואבחון ב- ERCP או MRCP שדרכי המרה נקיות מאבנים.
דלקת הלחמית , המכונה בלשון הדיבור בשם הלא-מדויק "דלקת עיניים", היא דלקת בלחמית העין.
הלחמית היא קרום שקוף המצפה את לובן העין ואת החלק הפנימי של העפעפיים.
זוהי אחת ממחלות העיניים הנפוצות ביותר.
היא יכולה להיגרם על ידי נגיף, חיידק, תגובה אלרגית לקרדית אבק הבית, אבקנים, עישון, חומרים נדיפים או כימיקלים שונים.
הטיפול במחלה אם היא ממקור נגיף ההרפס סימפלקס הוא באמצעות אציקלוביר.
דלקת נגיפית (Viral Conjunctivitis) לרוב פוגעת בעין אחת וגורמת להדמעה מרובה והפרשה בהירה ושקופה.
דלקת חיידקית (Bacterial Conjunctivitis) לרוב פוגעת בשתי העיניים וגורמת להפרשה סמיכה צהובה ולעיתים ירקרקה.
דלקת אלרגית (Allergic Conjunctivitis) פוגעת בשתי העיניים וגורמת לגירוד, עקצוץ ודמעות בעיניים.
סוג מיוחד של דלקת לחמית אלרגית הנקרא , מופיעה לאחר הרכבה ממושכת של עדשות מגע.
דלקת כימית כתוצאה מחשיפה לחומרים כימיים.
באזורים טרופיים דלקת מסוג "אפולו" מתפשטת כל שנה לפני עונת הגשמים.
דלקת נגיפית - דלקת הלחמית הנגיפית קשורה לעיתים קרובות עם זיהום בדרכי הנשימה העליונים, הצטננות או כאבי גרון.
התסמינים שלה כוללים הפרשות מימיות וגרד משתנה.
הזיהום מתחיל בדרך כלל עם עין אחת, אך עלול להתפשט בקלות אל השנייה.
אנצפליטיס (Encephalitis; בעברית: דלקת המוח) היא דלקת חריפה של המוח.
אנצפליטיס המשולב עם מנינגיטיס קרוי מנינגו-אנצפליטיס.
ויראלי – אנצפליטיס ויראלי מתרחש כתוצאה ממעורבות של וירוסים, או באופן ישיר, או כהתפרצות לטנטית לאחר שהאדם הודבק בעבר בווירוס.
הווירוס המקושר ביותר לאנצפליטיס ויראלי הוא הרפס סוג I, אולם קיימים וירוסים נוספים העלולים לגרום לכך, דוגמת נגיפי משפחת ה- Flaviviruses; וירוס קדחת מערב הנילוס ועוד.
אנצפליטיס מתווכת חיסונית (Immune mediated encephalomyelitis) – הוא מצב שמופיע לאחר זיהומים ויראליים כגון שפעת, חצבת, או אבעבועות רוח וקשה להבדילו מאנצפליטיס ויראלית.
במצב זה יש פגיעה נוירולוגית פרוגרסיבית מספר ימים לאחר הזיהום, אך הפגיעה יכולה להתחיל גם סימולטנית (תוך כדי המחלה) וגם מספר שבועות לאחר הזיהום.
הפגיעה נובעת מתהליך בו מתבצעת דה-מייאלינזציה (הרס של שכבות המייאלין) שעלולה לפגוע קשות בגזע המח.
בניקור מותני יש ריבוי של לימפוציטים ועליית חלבון קלה.
חיידקי או אחר – אנצפליטיס עלול להיגרם כתוצאה מזיהום חיידקי, כגון מנינגיטיס חיידקי אשר התפשט באופן ישיר למוח, או כסיבוך של זיהום חיידקי ממקור אחר בגוף.
טפילים, כגון Toxoplasma gondii, Plasmodium falciparum ו-Naegleria fowleri יכולים לגרום לאנצפליטיס, במיוחד אצל אנשים שמערכת החיסון שלהם חלשה יותר.
התסמינים העיקריים של אנצפליטיס כוללים כאב ראש, חום, בלבול ועייפות.
סימנים מתקדמים וחמורים יותר כוללים פרכוסים או התכווצויות, רעד, הזיות ובעיות זיכרון.
בקרב ילדים, בפרט תינוקות, התסמינים הנפוצים הם עצבנות הכוללת חוסר תיאבון וחום.
אנשים מבוגרים עם אנצפליטיס מדגימים תמונה קלינית של חום, כאבי ראש, בלבול ולעיתים פרכוסים.
בבדיקה נוירולוגית ניתן להבחין לעיתים בכך שהחולה שרוי במצב של בלבול.
נוכחות של קשיון עורף בבדיקה יכולה לרמז על מעורבות של קרומי המוח כגון מנינגיטיס או מנינגו-אנצפליטיס.
אבחון הפתוגן אשר גרם למחלה נעשה באמצעות ניקור מותני.
דלקת בדרכי השתן היא מחלה שכיחה הנגרמת בשל הימצאותם של חיידקים בדרכי השתן.
חיידקים אלו גורמים לתסמונות שונות כגון צריבה וכאב במתן שתן, תכיפות ודחיפות במתן שתן ולעיתים אף התפתחות של חום וכאבים במותן עקב מעורבות של הכליות במחלה.
בעבר גרמה דלקת בדרכי השתן לתחלואה קשה, אך המצאת האנטיביוטיקה הובילה לשינוי מאחר שמחלה זו מגיבה היטב לטיפולים אנטיביוטיים שונים.
דלקת בדרכי השתן יכולה להתמקד בדלקת של דרכי השתן התחתונות, או דלקת שלפוחית השתן, הקרויה גם "ציסטיטיס".
בנוסף, היא עלולה לערב גם את דרכי השתן העליונות והכליות, מצב הקרוי פיאלונפריטיס.
בגלל השוני במבנה האנטומי, דלקת דרכי השתן נפוצה בעיקר אצל נשים – בין 50% ל-80% מהנשים יחוו לפחות פעם אחת בחייהן דלקת בדרכי השתן.
אצל ילדים, דלקת בדרכי השתן מתרחשת בכ-3% עד 5% מן הבנות, ואצל 1% מן הבנים.
אצל בנות, הדלקת לרוב תתרחש עד גיל 5, עם שיא בהיארעות סביב גמילה מחיתולים.
לאחר האירוע הראשון של דלקת בדרכי השתן אצל בנות, כשני שלישים מהן תפתחנה אירוע שני תוך שנה וחצי.
אצל בנים, מרבית הדלקות בדרכי השתן מתרחשות בשנה הראשונה לחיים, ונפוצה יותר בקרב גברים לא נימולים.
סוגים שונים של דלקת בדרכי השתן
דלקת בדרכי השתן כוללת מספר סוגים.
היא מתאפיינת בתסמינים שונים, בעיקר: שרפה או צריבה במתן שתן, תכיפות ודחיפות במתן שתן וכן הלאה.
תחת הגדרה רחבה זו יש סוגים שונים של המחלה:
ציסטיטיס - דלקת של שלפוחית השתן ודרכי השתן התחתונות.
פיילונפריטיס - דלקת המערבת את הכליות.
דלקת פשוטה של דרכי השתן - מוגדרת כציסטיטיס או פיילונפריטיס אצל אישה שאיננה בהריון ואיננה מאושפזת, ללא הפרעות אנטומיות שונות במערכת השתן.
דלקת מורכבת של דרכי השתן - מוגדרת ככל המצבים שאינם תחת ההגדרה של דלקת פשוטה בדרכי השתן.
דלקת חוזרת של דרכי השתן - מצב המתאפיין בדלקות חוזרות של דרכי השתן, מצב שאינו חייב להיות תחת ההגדרה של דלקת מורכבת של דרכי השתן.
לעיתים ניתן למצוא חיידקים בדרכי השתן אשר אינם גורמים לתסמינים ניכרים.
מצב זה מכונה בשם בקטריוריה א-סימפטומטית, והוא מתגלה לרוב בבדיקת שתן אקראית.
במקרים אלו לרוב אין צורך בטיפול רפואי, אלא במקרים מסוימים מאוד.
למשל, הימצאות חיידקים בשתן במהלך הריון מחייבים טיפול כיוון שנמצא קשר בינם ללידה מוקדמת ואף לתמותת תינוקות סביב הלידה והתפתחות של פיילונפריטיס אצל האם.
דלקת בדרכי השתן מתרחשת בכל הגילאים, הן אצל גברים והן אצל נשים.
בין גיל שנה עד גיל 50, המחלה נפוצה בעיקר אצל נשים.
החל מגיל 50, בעקבות הגדלה שפירה של הערמונית אצל גברים הגורמת לבעיות חסימה בדרכי השתן, יש שכיחות כמעט שווה של דלקות בדרכי השתן אצל גברים ואצל נשים.
לעומת זאת, מתחת לגיל שנה יש שכיחות מעט גבוהה יותר אצל תינוקות בנים עקב מומים מולדים במערכת השתן.
אצל נשים וגברים מבוגרים יש שכיחות גבוהה במיוחד של בקטריוריה אסימפטומטית, כלומר הימצאות חיידקים בדרכי השתן אולם ללא סימפטומים מיוחדים.
גורמים המקושרים עם סיכון גבוה לדלקת בדרכי השתן כוללים:
קיום יחסי מין באופן תדיר.
שימוש בדיאפרגמה עם קוטל זרע (קוטל זרע מכיל חומרים רעילים למיקרו-פלורה של הנרתיק ומעודד התיישבות של חיידקים).
היסטוריה של דלקות בדרכי השתן, ובפרט דלקת בשנה האחרונה.
אצל נשים שעברו את גיל המעבר, נמצאו גורמי סיכון נוספים להתפתחות דלקת, כגון דליפה בדרכי השתן וסוכרת.
מום אנטומי או מכני אצל גברים.
הסיבה המרכזית לדלקת אצל גברים נובעת מהגדלה שפירה של הערמונית המובילה לבעיות חסימתיות של דרכי השתן ומכאן לדלקות בדרכי השתן.
ובמקרה של דלקת מסוג פיילונפריטיס, הגורמים כוללים בנוסף:
פרטנר חדש לקיום יחסי מין.
כמו כן, התאפקות במתן שתן מגבירה את הסיכון לדלקת, בעוד שהקפדה על שתייה מרובה ועל השתנה סדירה, במיוחד לאחר קיום יחסי מין, מפחיתות את הסיכון.
היסטוריה אישית של דלקות בדרכי השתן היא גורם מנבא חשוב, שכן כ-20% עד 30% מהנשים שחוו דלקת בדרכי השתן יחוו אפיזודה נוספת .
במרבית המקרים, החיידקים המביאים להיווצרות הדלקת הם חיידקי מעיים שנדדו לדרכי השתן.
החיידקים מגיעים לפתח השופכה, אשר אצל נשים קרוב יחסית לפתח פי הטבעת, ועולים במעלה דרכי השתן עד הגעתם לשלפוחית השתן ולעיתים עד הגעתם לכליה עצמה.
בעת קיום יחסי מין מגיעים חיידקים לפתח השופכה אצל נשים, אולם לא תמיד תתפתח דלקת.
גורמי הגנה של הגוף, כמו גם הקפדה על השתנה לאחר קיום יחסי מין, מהווים אמצעי לסילוק חיידקים אלו ולמניעת הדלקת.
הגעת חיידקים לדרכי השתן דרך זרימת הדם (כלומר, באופן המטוגני) אפשרת גם היא, אך מתרחשת לעיתים נדירות: פחות מ-2% מן המקרים.
עם זאת, היא מקושרת להדבקה בחיידקים אלימים יותר.
בקטריוריה אסימפטומטית - במצב זה, האבחנה נערכת באמצעות בדיקת שתן אשר נעשתה באופן אקראי והראתה קיומם של חיידקים בשתן.
דלקת של שלפוחית השתן, ציסטיטיס - הסימפטומים הקלאסיים כוללים כאב בעת מתן שתן (דיסאוריה), תכיפות בהשתנה ודחיפות במתן שתן (תחושה ש"דחוף" להטיל שתן).
השתנה לילית (נוקטוריה), היסוס בעת מתן שתן, כאב או אי נוחות באזור האגן או מעל האגן ודם בשתן אף הם ממצאים מתועדים נוספים.
במידה ויש כאב במותן או בגב, או כאשר יש חום, זהו לרוב סימן לכך שיש מעורבות של דרכי השתן העליונות ופיילונפריטיס.
פיילונפריטיס - במצב של פיילונפריטיס שאיננו חמור, לעיתים יהיה חום נמוך וכן כאב בגב או במותן.
פיילונפריטיס חמור ילווה לרוב בחום גבוה, בחילות, הקאות וכאבים במותן.
במרבית המקרים הסימפטומים יתחילו באופן חריף, ולא תמיד ילווו בתלונות הקשורות לדלקת בשלפוחית השתן.
החום הוא המאפיין העיקרי המבדיל בין פיילונפריטיס לבין דלקת פשוטה של שלפוחית השתן, והוא לרוב גבוה ועובר בתום 72 שעות מתחילת הטיפול.
אצל חולי סוכרת, מלווה פיילונפריטיס בסיבוכים נוספים, אחד מהם נקרא Emphysematous pyelonephritis, מצב בו יש ייצור של גז ברקמות הכליה וברקמות מסביב לכליה.
לעיתים עלול להתפתח אבצס – יש לחשוד בכך כאשר החום ממשיך או יש נוכחות עיקשת של בקטרמיה (חיידקים בדם) למרות טיפול אנטיביוטי.
חולים הסובלים גם מאבנים בדרכי השתן, ובעיקר מחסימת אגן הכליה על ידי אבן, מצב הנגרם על ידי אבן staghorn, מועדים יותר לפתח פיילונפריטיס קסנטוגרנולומטוטי: מצב המאופיין על ידי הרס מוגלתי של רקמת הכליה והמחייב את הסרתה.
אצל תינוקות, פיילונפריטיס יכול להסתמן כהפרעה בהאכלה, עצבנות וירידה במשקל, כאשר חום אצל ילדים קטנים ללא מוקד ברור לחום (כגון, למשל, דלקת ריאות) צריך להחשיד לקיום פיילונפריטיס ועל כן יש לקחת בדיקות שתן בכל מקרה כאמור.
בדלקת פשוטה של שלפוחית השתן, תלונות על כאב בהשתנה, דחיפות או תכיפות בהשתנה לרוב יכוונו לאבחנה וללא צורך בנטילת תרבית שתן.
עם זאת, מחלות מין שונות כגון זיבה, כלמידיה, מחלות מיקופלזמתיות וטריכומוניאזיס, גורמות לתסמינים דומים לאלו של דלקות בדרכי השתן.
אי לכך, חשוב לאבחן מצבים אלו ולטפל בהם גם.
בכל המצבים האחרים שאינם מוגדרים תחת דלקת פשוטה של שלפוחית השתן (כלומר מצבים של פיילונפריטיס, דלקת אצל נשים בהריון, נשים הנמצאות בסיכון למחלות מין, גברים או חולים עם קתטר למשל) יש לבצע תרבית שתן ובדיקת שתן כללית ולטפל בהתאם.
אצל גברים קיימת חשיבות נוספת לכך, היות שלעיתים התסמינים הקליניים קשורים בדלקת כרונית של הערמונית, אשר לרוב איננה קשורה לזיהום חיידקי ולכן טיפול אנטיביוטי לא בהכרח יעזור.
כלים אבחנתיים נוחים לשימוש הם סטיק שתן (urine dipstick) וביצוע בדיקת שתן כללית, כמו גם תרבית שתן לאישוש ממצאים חיידקיים:
סטיק שתן - בסטיק שתן ניתן לראות ניטריטים המעידים על פעילות של חיידקי מעיים (חיידקי מעיים הם היחידים אשר יכולים להפוך ניטראט לניטריט).
עם זאת, לא תמיד ניתן לאתר ניטריטים גם כאשר יש עדות לחיידקי מעיים בדרכי השתן.
מצב זה מתרחש אצל נשים אשר צורכות הרבה נוזלים וכתוצאה מכך מטילות שתן תכופות, באופן שאינו מאפשר לניטריטים כאמור להצטבר.
כדי לאתר את האנזים אשר הופך ניטראט לניטריט ניתן להשתמש במבחן הקרוי leukocyte esterase test.
ממצאים של ניטריט או מבחן חיובי לאנזים עצמו מעידים על אבחנה ("תוצאה חיובית").
דם בשתן גם יכול לשמש כאבחנה של דלקת בדרכי השתן.
סטיק שתן שהוא שלילי הן לניטריטים והן לקיום האנזים ("תוצאה שלילית") יכול להעיד על הסבר אחר לסימנים הקליניים שמציגים החולים ולכן יש במצב זה לקחת תרבית שתן ובדיקת שתן כללית.
בדיקת שתן כללית - בדיקה זו מגלה נוכחות של תאי דם לבנים בכמעט כל המקרים של דלקת בשלפוחית השתן בנוסף להמטוריה (דם בשתן) בכ-30% מן המקרים.
תרבית שתן - הימצאות של חיידקים בתרבית שתן נחשבת ל-gold standard באבחנה של דלקת בדרכי השתן.
עם זאת, לא ניתן לקבל תוצאות של תרבית במהלך 24 השעות הראשונות לאחר הגעת החולים ולעיתים אבחנה מדויקת דורשת יממה נוספת.
אצל ילדים, קיום מעל 100,000 מושבות של חיידק, או מעל 10,000 מושבות חיידק עם קליניקה מתאימה- מהווה אבחנה של דלקת בדרכי השתן.
אצל תינוקות, קיים קושי לקחת תרבית שתן וניתן להשתמש בקתטר שתן או בשקית המוצמדת לחיתול.
הדמיה - הדמיית דרכי השתן באמצעים שונים נעשית בעיקר אצל ילדים עם דלקות בדרכי השתן, כאשר מטרת הדמיה תהיה בחינת מומים אנטומיים (כגון רפלוקס) המביאים לעליה בסיכון לדלקות חוזרות ולהצטלקות רקמת הכליה כתוצאה מכך.
כך למשל, אצל ילדים הסובלים מפיילונפריטיס יש לבצע אולטרא-סאונד של דרכי השתן כדי לשלול הפרעות שונות, הגדלת אגני הכליה ומומים מסוימים.
בדיקה נוספת קרויה VCUG- voiding cystourethrogram - בה ניתן להעריך קיום של רפלוקס של דרכי השתן, והיא נעשית במקרים בהם יש יותר מאירוע אחד של דלקת בדרכי השתן או קיום של פיילונפריטיס אצל ילדים.
ברוב המקרים בדיקה זו מזהה VUR, רפלוקס של דרכי השתן , אשר גרמה להתהוות הדלקת.
US הוא כלי דימות פחות מדויק מה- VCUG, ומזהה רק 40% ממקרי הרפלוקס, ועל כן גם כאשר ה- US נורמלי לא ניתן לשלול רפלוקס של דרכי השתן.
בדיקה המאפשרת לזהות פיילונפריטיס וכן מהווה אמצעי להערכת מידת הנזק לכליה, קרויה בדיקת מיפוי כליות- DMSA .
בדיקה זו לרוב מבוצעת בנוכחות רפלוקס מאובחן של דרכי השתן, כאמצעי להעריך האם יש הצטלקות כלייתית.
ממצאים נורמליים בבדיקה זו מצביעים על כך שככל הנראה אין הצטלקות כלייתית.
קיימות מספר אפשרויות לטיפול בדלקת פשוטה של שלפוחית השתן:
טיפול קו ראשון: מתן טרימטופרים-סולפמתוקזול (TMP-SMX, שם מסחרי לדוגמה, רספרים), טבלייה אחת פעמיים ביום למשך 3 ימים, כשלתרופה זו יעילות גבוהה יחסית בטיפול.
תופעות לוואי אפשרויות יכולות לכלול פריחה, גרד, בחילות, הקאות והפרעות בספירת הדם.
טיפול קו ראשון נוסף הוא מתן ניטרופוראנטואין (שם מסחרי בישראל: מקרודנטין).
המינון הוא 100 מ"ג פעמיים ביום למשך 5 ימים עד שבוע.
יעילותו גבוהה אולם מעט פחות מאשר TMP-SMX.
תופעות לוואי יכולות לכלול בחילות וכאבי ראש.
תרופה זו איננה מגיעה למינונים גבוהים ברקמות ולכן לא ניתן להשתמש בה במידה ומדובר בפיילונפריטיס.
טיפול קו שני: יכול להתבצע על ידי תרופות ממשפחת הפלורוקינולונים, תרכובות בתא-לקטמיות, פוספומיצין.
פוספומיצין למשל ניתן בפעם אחת (3 גרם), פלורוקינולונים הניתנים לרוב למשך 3 ימים (שמות מסחריים: ציפרופלוקסצין, ציפרודקס, לבופלוקסצין, אופלוקסצין וכדומה).
הטיפול בקינולונים נפוץ ויעיל יחסית לטיפול בדלקת פשוטה של שלפוחית השתן, עם זאת הבעיה בשימוש בתרופות אלו היא התפתחות של עמידות חיידקים אליו, עליה בהתפרצות של חיידק מסוג קלוסטרידיום דפיצילה בבתי חולים, ועליה בשכיחות של קרע גיד אכילס אצל מבוגרים.
ההמלצה היא לטפל בפלורוקינולונים רק במצבים בהם לא הייתה תגובה לטיפול מקו ראשון.
בנוסף לטיפול האנטיביוטי, מקובל לתת טיפול אנלגטי (הפחתת כאב) בדרכי השתן- התרופה phenazopyridine (הידועה בארץ בשם "סדורל") היא תרופה אנלגטית המשמשת לצורך הפחתת הכאב הנלווה להשתנה בעת דלקת בדרכי השתן.
התרופה מתחילה לפעול בתוך כשעה מרגע נטילתה, ומשפיע במשך כ-8 שעות ואף יותר.
אמצעים נוספים להפחתת כאב כוללים קומבינציות של תרופות אחרות הפועלות במנגנונים נוספים.
אצל נשים בהריון - ניטרופורנטואין, אמפיצילין וצפלוספורינים הוכחו כבטוחים יחסית לשימוש במהלך ההריון, אם כי נמצא קשר מסוים שטרם הוכח בין שימוש בניטרופורנטואין לבין מומי לידה שונים.
בכל מקרה, אין לתת תרכובות סולפה (כמו ב- TMP-SMX) או פלורוקינולונים אשר מקושרים עם טרטוגניות לעובר, ועל כן טיפולי הבחירה הם אמפיצילין וצפלוספורינים.
אצל גברים- מאחר שבלוטת הערמונית אף היא מעורבת במרבית מקרים של דלקות בדרכי השתן, המטרה תכלול גם טיפול בה.
במרבית המקרים, מומלץ מתן טיפול אנטיביוטי בין 7-14 ימים על ידי פלורוקינולון או TMP-SMX.
במידה ויש דלקת כרונית של הערמונית שהיא חיידקית, לעיתים יש צורך בטיפול אנטיביוטי למשך חודש עד חודש וחצי.
פלורוקינולונים: התפתחות של עמידות ל- TMP-SMX במצבים של פיילונפריטיס הביא לכך שכיום הקו הראשון בטיפול בפיילונפריטיס אצל מבוגרים הוא פלורוקינולונים.