tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשיאה, מנתה הקהילה למעלה מ-15,000 נפש.
במהלך השואה הושמדה רוב הקהילה, אך בית הכנסת ברחוב היידוקובה שרד את המלחמה והפך לסמל להמשכיות הקיום היהודי בעיר.
המבנה נבנה בין השנים 1923–1926 לפי תכנונו של האדריכל היהודי הסלובקי ארתור שלטנאי-סלטינסקי (Artur Szalatnai-Slatinský).
בנייתו מומנה על ידי הקהילה האורתודוקסית היהודית בעיר, והוא נבנה בסגנון מודרניסטי עם השפעות של קוביזם ואר דקו.
המבנה בנוי מבטון מזוין, דבר שהיה חדשני לתקופה.
החזית מאופיינת בשבעה עמודים קוביסטיים גבוהים המקנים למבנה מראה מונומנטלי.
החלונות מעוצבים בגאומטריה נוקשה, ועיטורים מינימליסטיים משתלבים באלמנטים פונקציונליים.
פנים בית הכנסת כולל אולם תפילה גדול ותקרה גבוהה עם חלונות עיליים המכניסים אור טבעי.
עזרת נשים ממוקמת בקומה העליונה ומשקיפה אל אולם התפילה המרכזי.
הבימה ממוקמת במרכז, כמקובל במסורת האורתודוקסית.
בית הכנסת האורתודוקסי ברחוב היידוקובה שוכן בלב העיר העתיקה של ברטיסלאבה, והוא בית הכנסת הפעיל היחיד בעיר.
משמש בית הכנסת גם כמקום תפילה וגם כאתר תיירותי.
בקומה העליונה פועל מוזיאון הקהילה היהודית, המתמקד בהיסטוריה ובתרבות של יהודי ברטיסלאבה והאזור.
במוזיאון מוצגת תערוכת הקבע "יהודי ברטיסלאבה ומורשתם", לצד התערוכה המתחלפת "מורשת מחדש", המציגה חפצי יודאיקה נדירים ותצלומים, חלקם מאוספים שלא הוצגו בעבר.
התערוכה מדגישה את תרומתם של רבנים, חוקרים ואירועים מרכזיים בתולדות הקהילה.
פריטים בולטים כוללים טקסטיל יוקרתי מבתי הכנסת בעיר, וקטלוג מקיף דו-לשוני (סלובקית ואנגלית) מלווה את הביקור.
המוזיאון משתף פעולה עם המוזיאון והארכיון היהודי בבודפשט.
עלות הכניסה לבית הכנסת ולמוזיאון: 6 אירו למבקר.
המקום מנוהל על ידי הקהילה היהודית של סלובקיה, ובו נערכים סיורים מודרכים ואירועים תרבותיים הקשורים למורשת יהדות סלובקיה.
בית הכנסת ברחוב היידוקובה הוא השריד האחרון הפעיל מבין שלושת בתי הכנסת שפעלו בעיר טרם השואה.
חשיבותו נובעת גם מהערך האדריכלי שלו, אך בעיקר כעדות חיה לקיום היהודי העשיר שהיה קיים בעיר.
המבנה הוכר כאתר מורשת לאומית סלובקית.
בית הכנסת ברוק אן דר לייטה היה בית כנסת בעיר ברוק אן דר לייטה הנמצאת במחוז ברוק אן דר לייטה שבאוסטריה תחתית.
זהו אחד מבתי הכנסת השמורים ביותר מימי הביניים, שכמוהו היו בקהילות קטנות רבות במרכז אירופה בין סוף המאה ה-13 לאמצע המאה ה-15. במשך זמן רב הוא נחשב למבנה נוצרי בשם "קפלת ניקולס הקדוש", ובעקבות התחייה הגותית הוצב בשם זה תחת תוכנית להגנת מומנטים בדצמבר 1938.
האזכור הכתוב הראשון על יהודים שגרו בעיר מתוארך לשנת 1351, אמנם להערכת היסטוריונים גרו בעיר יהודים כבר בתקופה הרומית או אף קודם לכך.
בשנת 1363 הוקם בעיר בית דין יהודי.
בתקופה שבין 1385 ל-1420 גרו בעיר 12 גברים יהודים בוגרים בלבד.
על פי ההערכות העדכניות, בית הכנסת בברוק נבנה בסביבות שנת 1300.
בתקופת שלטונו של אלברט החמישי דוכס אוסטריה בין השנים 1421 ל-1422, גורשו תושביה היהודים של ברוק, כשהדוכס שנקלע לחובות ולצורך כך החרים את רכושם.
רובם היגרו להונגריה, שם התקבלו בחום על ידי המלך זיגיסמונד, שאף דאג שהיהודים יקבלו פיצויים על רכושן שנותר מאחור.
ב-1420 מבנה בית הכנסת חולל ובהמשך הפך לקפלה נוצרית.
ולאחר מכן הותאם המבנה לשימושים אחרים.
אמנם קפלת ניקולס הקדוש, שאליה יוחס בניין בית הכנסת משך זמן רב, הוזכרה כבר במסמך בשנת 1248, אך ככל הנראה הייתה במקום אחר.
בדצמבר 1938, כבר לאחר ה"אנשלוס", הוכרז בית הכנסת כמומנט מוגן, כ"מבנה כנסייה הראוי לשימור במצוינות אמנותית-היסטורית ובתוכו קמרון מצולע גותי".
הבלבול נמשך עד שנות ה-80, בשנת 1985, ההיסטוריון האמנות ההונגרי דויד פרנץ הטיל ספק לראשונה ביחוס המבנה לקפלה.
אמנם אין עדות ברורה לכך שהמבנה נבנה או שימש כבית כנסת, אך כמה מאפיינים מבניים מתאימים לבתי כנסת יהודיים מימי הביניים, כגון חלונות צרים בין עזרת הנשים לאולם המרכזי, היעדר עיטורים נוצריים, צורת החצר האחורית, מפתח בצלעות גג המבנה בצד מזרח כדי שיהיה מקום לארון הקודש.
בית הכנסת בברוק אן דר לייטה שונה במעט מבתי כנסת אחרים בשטח דומה, שהיו נפוצים בארכידוכסות אוסטריה לשעבר, במאפייני העיצוב שלו.
כגון הקמרון המרשים עם צלע נוספת בצדדים הצרים, כדלהלן, שזה אלמנט ייחודי באוסטריה, כמו גם במצב השתמרותו הטוב.
בית הכנסת בנוי במבנה פשוט וקטן יחסית.
כשהאולם המרכזי הוא בגודל של כ-50 מטר מרובע בלבד.
הכניסה הראשית נמצאת בצד הדרומי, המידות החיצוניות הן 9.8 על 7.5 מטרים, שטח הקרקע כ-70 מ"ר והמידות הפנימיות הן רוחב 6 מטר, ואורך 8 מטר.
גובהו הפנימי הוא 6 מטר (בקודקוד הקמרון), שחולקו בסביבות שנת 1420 לשתי קומות על ידי קמרון חבית פשוט.
מרקם הבנייה של האגף הראשי השתמר ברובו.
האגפים הצדדיים והיציעים שבהם היו מבוא הכניסה ועזרת הנשים אינם קיימים כיום, אך בצילומים מסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80, תוספות אלה עדיין היו ניתנות לזיהוי.
הגג חודש מספר פעמים, כשהגג הנוכחי הוא גג שטוח מהמאה ה-20. הגג המקורי היה כנראה תלול בהרבה.
חלקו החיצוני של המבנה עדיין ברובו במצבו המקורי, עם מספר שינויים: הכניסה המקורית מדרום הייתה דרך שער קשת מחודד, שנקבר שנים רבות מתחת למפלס הקרקע.
בשנת 2012 הוא נחשף שוב בחפירות ארכאולוגיות.
לצורך גישה לשתי הקומות נפרצו בקיר המזרחי דלתות, לשם כך צומצמו שני החלונות הפונים מזרחה.
שני חלונות הקשת המחודדים בקיר המערבי הנגדי עדיין כמעט ללא שינוי, בקיר הצפוני, מול הכניסה המקורית, ישנו חלון קשת מחודד נוסף שהשתמר, שהיה סגור לחלוטין עד שנת 2012.
מאפיין מיוחד של הפנים הוא עיצוב הקמרון: לקמרון המצולע בעל שני המפרצים היו שתי צלעות נוספות שנמשכו עד אמצע הקירות המזרחי והמערבי, וכתוצאה מכך נוצרו ארבע תצוגות קיר, בנוסף לצלע המזרחית שנפתחה לקונסולה רחבה יותר מהצלעות האחרות, כדי לאפשר מקום רחב לארון הקודש.
כיום נותרה רק הצלע המערבית, בצד המזרחי חסרה הצלע והקונסולה.
כמה פתחים סגורים, המוכרים מצפייה פתחים זהים בבתי כנסת אחרים, מרמזים על מרפסות.
ב-29 ביוני 2015 החליטה עיריית ברוק לרכוש את מבנה בית הכנסת הסמוך לבניין העירייה ב-80,000 אירו, ולשפצו בשילוב עם שיפוץ מבנה העירייה, ולהכשירו לביקור תיירים.
נפתח מעבר מבניין העירייה לחצר בית הכנסת, והוצב במקום לוח הנצחה.
בינתיים, בית הכנסת סגור לביקורים עקב היותו מבנה רעוע, כשבתוכנית להנגיש אותו לתיירים במעבר דרך בניין העירייה.
בית הכנסת בביילובאר (בקרואטית: bjelovarska sinagoga) היה בית כנסת אשר פעל בעיר ביילובאר בקרואטיה בין השנים 1917–1941. ב-1951 הולאם המבנה על ידי שלטונות יוגוסלביה, ובראשית העשור השני של המאה ה-21 שימש כמרכז תרבות.
ב-1882, נבנה בית כנסת אך הוא ננטש משום שהיה צר מלהכיל את באיו, וב-1917 חרב.
בשנה זו נחנך בית הכנסת החדש.
מ-1890 ועד 1927 כיהן במשרת הרב הראשי שמואל דוד טאובר שהגיע מהעיר ברטיסלאבה.
בין השנים 1927–1930 כיהן לזר מרגוליס כרבה הראשי של הקהילה, הרב מרגוליס נולד ב-1892 בצ'ורטקוב, עלה לישראל ונפטר ב-1981 בירושלים.
מ-1930 ועד לתקופת השואה כיהן כרב הראשי ד"ר דוד גינסברג.
גינסברג נולד ב-1905 בביילובאר ורכש השכלה אקדמית באוניברסיטת זאגרב.
ב-1941 נרצחו דוד, אשתו יוהנה וילדיהם רגינה וראובן במחנה ההשמדה יאסנובאץ.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר הפלישה ליוגוסלביה וכינון מדינת קרואטיה העצמאית הוחל ברדיפת יהודי ביילובאר.
בתחילה נדרשה הקהילה לשלם כופר נפש בסכום של 300,000 דינרים יוגוסלביים ובהמשך, בשלהי 1941 נערכו אקציות במהלכן נעצרו בני הקהילה וגורשו לזאגרב.
ב-1882 הוקם בית הכנסת הראשון בביילובאר, עת כיהן מוריץ גרינוולד כרבה הראשי של הקהילה.
בראשית המאה ה-20 גדלה הקהילה לכדי 500 נפשות ובית הכנסת הישן היה צר מלהכיל את באיו.
הקהילה שהייתה אמידה השקיעה 160,000 קרונות בהקמת מבנה חדש.
התכנון הוטל על האדריכל אוטו גולדשיידר (1880–1934) שעבד בעת ההיא במשרד הניגסברג ודויטש, והמבנה הוקם בסגנון אדריכלי אר נובו, ונחנך ב-15 באוגוסט 1917 לקראת חגי תשרי.
החניכה הייתה בטקס חגיגי שכלל העברת ספרי תורה מבית הכנסת הישן לזה החדש.
במהלך השואה נבזז וחולל בית הכנסת.ב-1951 הולאם על ידי שלטונות יוגוסלביה ונמסר לחזקת הרשות המקומית.
המבנה שופץ והוסב לאולם תיאטרון, תוך שכיפותיו, עיטוריו השונים והבימה פורקו, ורק עיטור אחד של מגן דוד הושאר על קירותיו.
ב-1989 שופץ המבנה ובראשית העשור השני של המאה ה-21 שימש כמרכז תרבות.
בית הכנסת בדובוי (בבוסנית: Sinagoga u Doboju) הוא בית כנסת ומרכז תרבות, אשר הוקם בעיר דובוי בצפון רפובליקה סרפסקה, בוסניה והרצגובינה ב-1874. במהלך מלחמת העולם השנייה הוחרב המבנה על ידי שלטונות האוסטאשה.
ב-2003 נבנה מחדש, ובמבנה החדש שולבו שרידיו של זה הישן שחרב.
קהילה יהודית ספרדית קמה במקום בראשית המאה ה-19. ב-1874 הוקם בית הכנסת ולצידו תלמוד תורה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בדובוי 60 יהודים ולאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית הם גורשו למחנה ההשמדה יאסנובאץ.
לאחר המלחמה חזרו מקצת מיהודי דובוי להתגורר בעיר, וב-1960 התגוררו בדובי 27 יהודים.
בית הכנסת בדובוי הוקם ב-1874. הוא היה בן שתי קומות, כאשר הקומה השנייה שימשה לעזרת נשים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר הפלישה ליוגוסלביה והקמת מדינת קרואטיה העצמאית הוחרב בית הכנסת על ידי שלטונות האוסטאשה.
שרידיו, ובכלל זה דלת הכניסה המעוטרת הושלכו בסביבתו, וכן באתרי פסולת בדובוי.
הדלת אותרה ב-2003 שופצה ושוקמה, ושולבה במבנה החדש שהוקם תחת בית הכנסת שחרב.
בשנה זו נחנך המבנה החדש המשמש גם כמרכז תרבות "בית שלום".
המבנה החדש הוא בן שתי קומות ומעליהן עליית גג, חלונות קומת הקרקע מרובעים, עם מסגרות גבס, חלונות הקומה הראשונה מחולקים לשלושה מקטעים, כאשר המרכזי מרכזי הוא בעל צורת קשת, וחלונות עליית הגג מלבניים.
החלק המרכזי של הבניין מודגש על ידי מרפסת הקומה הראשונה עם מעקה ברזל יצוק.
בחלק המרכזי של עליית הגג הוצב מגן דוד.
דלת בית הכנסת הישן היא דו-כנפית עשויה ממתכת, מקושטת במגני דוד בשני הכנפיים ועליה חרוטה השנה 1874, מועד בו נחנך המבנה הישן.
בית הכנסת בהורב על המיין, היה בית כנסת כפרי יוצא דופן בבוואריה, גרמניה, שפעל בראשית המאה ה-18. על אף שננטש ופונה, ציורי הקיר המרשימים שלו נשתמרו בחלקם ומוצגים כיום במוזיאון ישראל בירושלים.
האזכור הראשון לתפילה יהודית בהורב הוא משנת 1707. ככל הנראה, מדובר היה בחדר תפילה ששכן בקומה העליונה של מבנה ברחוב בורגשטלר מספר 27a, מעל קצבייה.
בשנת 1735 קושט חדר זה על ידי הצייר היהודי אליעזר זוסמן מברודי (כיום באוקראינה), ששהה בהורב והתחתן עם תושבת המקום.
לקראת אמצע המאה ה-19 עזבו יהודי הורב את היישוב, והבניין נמכר למבשלת בירה בשנת 1864 ושימש כאסם.
בשנת 1909 גילו מחדש את ציורי הקיר, וב־1913 פורקו החלקים ששרדו והועברו למוזיאון האמנות בבמברג.
במוזיאון זה הוצגו הקמרון והלונטות המצוירות, אם כי מיקומן לא שיקף את הסידור המקורי.
הקהילה היהודית בהורב החלה להתבסס במהלך המאה ה-17. בשנת 1675 נמנו שישה יהודים במקום, וב־1730 כבר היו בו חמש משפחות יהודיות, שחיו בחסות האצולה המקומית (משפחות פון רדוויץ ופון קינסברג).
במהלך המאה ה־19 מנתה הקהילה עד 48 נפשות (1824), שהיוו כמעט שליש מאוכלוסיית היישוב.
רוב בני הקהילה עסקו במסחר, וביניהם גם שוחטים וקצבים מוסמכים.
עם הזמן דעכה הקהילה בשל הגירה לערים גדולות ובשל לחצים כלכליים.
במקביל, יהודים מהורב, בהם אברהם רויטר ובני משפחתו, הקימו בית עסק בטקסטיל ביישוב השכן הוכשטט אם מיין, אך גם שם נעלמה האוכלוסייה היהודית עד תקופת השואה.
פרידה רויטר, בת הורב, הייתה היהודייה האחרונה מהאזור, ונספתה בגטו טרזיינשטט בשנת 1944.
חדר התפילה מוקם בקומה השנייה של מבנה כפרי בן שתי קומות, בפינה הדרום־מערבית של הבית.
קירו המזרחי של החדר, שבו היה מיקומו של ארון הקודש, כוון לירושלים.
הבניין נבנה בסגנון עץ ומסגרות חצי־עץ, והכניסה אליו נעשתה מחצר פנימית, באופן שהקנה פרטיות וביטחון לקהילה.
ציורי הקיר הושפעו מהמסורת האשכנזית ומהקבלה.
קירות החדר עוטרו בעיטורים צמחיים עשירים ובכתובות עבריות, ובהם פסוקי תהילים, דברי תוכחה והוראות מוסר.
אחד האלמנטים המרכזיים היה הדימוי של מנורת המקדש, על פי המבנה המקראי, אשר צוירה על הקיר הדרומי.
בתוך ענפיה שובצו פסוקי תהילים ס"ז, לפי מסורת קבלית שהבטיחה חיי נצח למתבוננים בהם.
על הקירות המערבי והצפוני הופיעו כתובות כגון "שמע ישראל" ו"צדקה תציל ממוות", וכן חתימתו של האמן עם שמו ושם אשתו – ראיה למעמדו החברתי בקהילה.
הקהילה היהודית בהורב הייתה קטנה ומצומצמת – רק חמש משפחות בשנת 1730. בתי כנסת בבוואריה בתקופה זו הוסתרו לרוב בקומות עליונות, מחשש לעוינות מצד האוכלוסייה הנוצרית המקומית.
בית הכנסת שימש מקום מקלט רוחני וחברתי, וביטא את שאיפות הקהילה לחיים יהודיים מוגנים ויציבים.
האמנות בחדר התפילה נועדה להשרות אווירה של קדושה וגן עדן – מעבר מחיי היום־יום אל מרחב דתי־חזותי אוטונומי.
ציוריו של אליעזר־זוסמן העניקו לכך ביטוי פיוטי עשיר, הן בנושאים והן בביצוע.
לאחר מכירת הבניין למבשלת בירה מקומית בשנת 1864, חדלו להתקיים תפילות בבית הכנסת.
במשך כ־40 שנה שימש המקום לאחסון חציר וקש.
בשנת 1909 גילה הכומר היינריך פיהלמן מקופס את המבנה מחדש והבין את ערכו האמנותי.
הוא פעל, יחד עם רבני האזור ד"ר אדולף אקשטיין וד"ר אדוארד גוטיין, למניעת הריסת המקום.
ב־1913 רכשה עיריית במברג את החלקים המעוטרים של בית הכנסת והציגה אותם לראשונה בגלריה העירונית.
חלק מהתקרה נחתך לצורכי התצוגה, והיתר אוחסן במחסנים.
בשנות ה־60 הוצג בית הכנסת בתערוכות "Synagoga" ברקלינגהאוזן ו־"Monumenta Judaica" בקלן.
לאחר נדודים במספר מוזיאונים בגרמניה, הועברו לוחות העץ המקוריים בשנת 1967 למוזיאון ישראל בירושלים, שם הם מוצגים עד היום באגף לאמנות וחיים יהודיים.
בשנת 1987 עברו הלוחות שימור ושיחזור.
תצלומים שהתגלו לאחרונה, אשר תיעדו את קירות בית הכנסת טרם פירוקו, אפשרו הבנה מעמיקה יותר של המבנה המקורי וסידורו הפנימי.
בית הכנסת בוואראז'דין (בקרואטית: Varaždinska sinagoga) הוא בית כנסת אשר פעל בעיר ואראז'דין בקרואטיה בין השנים 1861–1941. מבנה בית הכנסת שרד את מאורעות מלחמת העולם השנייה, שופץ, ונכון ל-2025 משמש כמרכז תרבות.
יהודים הגיעו לוואראז'דין מבורגנלנד, מוראביה והונגריה עוד בראשית המאה ה-18 לצורכי עבודה ומסחר, אך נאסר עליהם להתיישב בתחומה.
לאחר כתב הסובלנות שהוציא יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ניתן ב-1786 אישור ראשון למשה נוטל לבנות את ביתו בעיר, וב-1789 לאדם רייכרט לפתוח עסק לזגגות בוואראז'דין.
ב-1800 מתועד יעקב אנהלצר כרבה של הקהילה, ב-1812 הגיע לכהן ברבנות יעקב הירשנשטיין מבורגנלנד, וכיהן עד 1849. ב-1809 נוסדה רשמית הקהילה בהכרת השלטונות.
ב-1826 נחנך בית עלמין לקהילה ובמקביל נחנך בית ספר יסודי יהודי שפעל עד 1875. ב-1861 הוקם בית הכנסת.
בין השנים 1866–1873 כיהן ברבנות הרב איגנאץ גרוסמן (בקרואטית: Ignac Grossman; 1825, טרנצ'ין–1897, ברוקלין, ניו יורק).
במחצית השנייה של המאה ה-19 אימצו בהדרגה יהודי העיר קו של היטמעות בחברה הקרואטית במקביל לאחיזה שקנתה במתכונת בני דת משה בקהילות במרחב האוסטרו-הונגרי.
במקביל, הגיעה הקהילה למעמד כלכלי איתן ובפועל הניעה את כלכלת העיר.
בתקופת בין המלחמות היו בבעלות בני הקהילה מפעלים, תחנות כוח לייצור חשמל ובנקים.
בתקופת בין המלחמות כיהן ברבנות ד"ר ראובן-רודולף גליק (בקרואטית: Rudolf (Reuven) Glück; 1882, לקנבך, ממלכת הונגריה – 1941, יאסנובאץ), אשר נספה בשואה ביחד עם בנו זיגמונד.
לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית והחלת שלטון האוסטאשה הצטרפו מקצת מבני הקהילה לכוחות הפרטיזנים של טיטו.
כבר במאי 1941 החלו גירושים למחנה קרסטינץ ובהמשך לגוספיץ', ידובנו ויאסנובאץ.
הקהילה חרבה לחלוטין בשואה ופעילותה לא חודשה לאחר מלחמת העולם השנייה.
בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכלים ואלנט מוראנדיני (באיטלקית: Valent Morandini; 1835, ג'מונה , האימפריה האוסטרית – 1918, צ'אקובץ, ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים) ולודוויג דויטש (בקרואטית: Ludwig Deutsch) בסגנון אדריכלי נאו-רומנסקי .
ב-1853 הוחל בבניית בית הכנסת והוא נחנך לקראת חגי תשרי של 1861. תקרת המבנה המרכזי קמורה ומשני צדדיו של החלק המרכזי הייתה קומה שנייה שבה שכנה עזרת נשים.
המבנה היה רב מפלסי ועוטר בשני צריחים, ובחלונות רוזטה, וצורתו שדמתה למבנה של כנסייה, תאמה את רצון הקהילה בעת ההיא להיטמע בחברה הקרואטית, כקרואטים בני דת משה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר הפלישה ליוגוסלביה והקמת מדינת קרואטיה העצמאית, חולל ונשדד המבנה על ידי שלטונות האוסטאשה ובהמשך נפגע בהפצצות בעלות הברית.
ב-1946 שוקם והולאם על ידי שלטונות יוגוסלביה.
ב-1969 הוסב הבניין לאולם קולנוע ובהמשך ננטש.
ב-2020 נערכו במבנה עבודות שיפוץ נרחבות ובמהלכן שוחזרו שתי כיפות המגדלים, ונוקו השלטים בעברית שהיו על המבנה, אשר הוסב למרכז תרבות עירוני.
בית הכנסת בביילינה (בבוסנית: Sinagoga u Bijeljinau) היה בית כנסת שפעל בעיר ביילינה בצפון-מזרח בוסניה והרצגובינה בין השנים 1899–1941. ב-1941 לאחר הפלישה ליוגוסלביה וכינון מדינת קרואטיה העצמאית, חולל בית הכנסת ונבזז.
בהמשך הפכו אותו אנשי האוסטאשה לאורווה ומאוחר יותר לאסם.
לקראת סיום מלחמת העולם השנייה הועלה המבנה באש וחרב.
ב-1921 מנתה הקהילה 400 נפשות, ובפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 275 נפשות.
בנייתו של בית הכנסת החלה בקיץ 1897 והסתיימה בינואר 1899. עלות הפרויקט עמדה על 1,240 פלורינים.
לצד בית הכנסת הוקם מלדארי בו לימד הרב יהודה אלקלעי, אשר כיהן גם כחזן בבית הכנסת.
רב בית הכנסת הראשון היה אברהם לוי, אשר רכש את השכלתו הרבנית בסרייבו.
מרבית קהילת ביילינה התפללה בנוסח הספרדים ומיעוטה בנוסח אשכנז.
עם הקמת בית הכנסת, איחד הרב לוי בין שתי הקהילות אשר התפללו באותו המבנה, עם סידורי תפילה שהותאמו לקהלים השונים.
בית הכנסת תוכנן בסגנון אדריכלי נאו מורי, עם שני צריחים ובראש כל צריח הוקמה כיפת "בצל" ובראש כל כיפה הותקן מגן דוד.
אל האולם המרכזי הוביל גרם מדרגות רחב אשר מעליו הותקן מגן דוד.
בקומה השנייה של המבנה שכנה עזרת הנשים.
ב-1941 לאחר הפלישה ליוגוסלביה וכינון מדינת קרואטיה העצמאית, חולל בית הכנסת ונבזז.
בהמשך הפכו אותו האוסטאשה לאורווה ומאוחר יותר לאסם.
לקראת סיום מלחמת העולם השנייה הועלה המבנה באש וחרב, ולאחריה, ב-1945 נהרס כליל המבנה על ידי הרשות המקומית.
במקום הוקם פארק עירוני ובו לוחית זיכרון לבית הכנסת והקהילה אשר חרבו במהלך השואה.
בית הכנסת בווינקובצי (בקרואטית: Vinkovačka sinagoga) היה בית כנסת אשר פעל בעיר וינקובצי בקרואטיה בין השנים 1923–1942. בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר הפלישה ליוגוסלביה והקמת מדינת קרואטיה העצמאית, הוחרב המבנה על ידי אנשי האוסטאשה.
קהילה יהודית התקיימה בעיירה ככל הנראה מאמצע המאה ה-19. ב-1880 התגוררו בווינקובצי 272 יהודים.
בני הקהילה היו ברובם אומנים ומקצתם בעלי מקצועות חופשיים.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה סבלו יהודי וינקובצי מהתקפות של חיילי הקאדר הירוק, רבים נטשו את העיר, ורק כמה עשרות נותרו להתגורר בה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בווינקובצי 630 יהודים.
ב-1941, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה הוחל ברדיפות יהודים.
ביולי 1942 נעצרו בני הקהילה והועברו ביחד עם יהודי אילוק, רומה, שיד וסרמסקה מיטרוביצה למחנה ריכוז בווינקובצי אשר מוקם באצטדיון הכדורגל המקומי.
באוגוסט גורשו כולם אל מותם במחנות ההשמדה יאסנובאץ ואושוויץ.
לאחר המלחמה לא חודשה הפעילות הקהילתית.
בית הכנסת הראשון הוקם בווינקובצי ב-1863 במבנה מעץ המכוסה גג רעפים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה שוקמה הקהילה, ובתקופת בין המלחמות צברה מעמד כלכלי איתן.
הקהילה החליטה להקים בית כנסת חדש שיהלום את צרכיה לאור הגידול במספרם של בני הקהילה, ואת מעמדה הנכבד והשתלבותה במארג החיים במרחב הקרואטי.
עלות הפרויקט השאפתני עמדה על כ-4.5 מיליון כתרים יוגוסלביים , כאשר המימון הגיע מתרומות ורובו מתרומתו של יעקב שלזינגר סוחר אמיד ובעל טחנת קמח בעיר.
תכנונו הוטל על האדריכל .
בית הכנסת נבנה בסגנון אדריכלי נאו-מורי המשולב עם אלמנטים מהאר דקו.
בית הכנסת היה בן שתי קומות כאשר בקומתו השנייה שכנו עזרת הנשים ומגורי הרב.
למבנה היה צריח אחד אשר בראשו כיפה בסגנון שהועתק מבית הכנסת בווקובאר.
במבנה הותקנו חלונות כפולים, ושורת החלונות העליונה הייתה תלת כנפית ונבנתה בסגנון המכונה "רונדבוגנשטיל" אשר היה פופולרי בקרב פולקסדויטשה ברחבי אירופה.
לבית הכנסת היה מבנה אורכי בעל צורה מלבנית, כאשר באולם התפילה הבימה פונה לכיוון מזרח.
במהלך מלחמת העולם השנייה לאחר הקמת מדינת קרואטיה העצמאית, חולל בית הכנסת ונבזז על ידי אנשי האוסטאשה.
בהמשך, הפכו אותו האוסטאשים למחסן וב-1942 הרסו אותו עד היסוד.
ראש הקהל ד"ר איגנאץ לאנג והרב הראשי של הקהילה ד"ר משה פרנקפורטר נרצחו במחנה ההשמדה יאסנובאץ עם קהילתם, ולאחר המלחמה לא חודשה פעילותה.
בית הכנסת בהיידוקובו (בסרבית: Синагога у Хајдуково) הוא בית כנסת אשכנזי פרטי שפעל ב אשר בכפר היידוקובו בצפון סרביה בין השנים 1910–1944.
תיעוד לקהילה יהודית אשכנזית קיים מראשית המאה ה-19. חלק מהיהודים היו בעלי חוות חקלאיות וחלקם בעלי כרמים ויקבים.
לאחר כיבוש יוגוסלביה נמסר האזור לחזקת הונגריה.
מרץ 1944, לאחר פלישת הגרמנים להונגריה הקים שלטון הבובות ההונגרי מחנה ריכוז סמוך לעיירה באצ'קה טופולה.
למחנה הועברו היהודים שעוד נותרו בחבל באצ'קה ובכללם יהודי היידוקובו.
מרבית העצורים הובלו למחנה ההשמדה אושוויץ במקביל להשמדת יהדות הונגריה, והקהילה חרבה.
ב-1910 הקימו הייננים ליפוט (1878–1944) ויוסטינה אינגוס (1882–1944) לבית קליין ואת בית הכנסת לקהילה בשטח חוותם.
בית הכנסת היה בן שתי קומות ובקומתו השנייה שכנה עזרת הנשים.
הוא נבנה מלבנים וכוסה גג רעפים.
לאורך המבנה הייתה שורת חלונות עם גימור מעוגל, אשר עוטרו בוויטראז'ים.
בית הכנסת שימש את קהילה היידוקובו אשר נסמכה הלכתית על קהילת סובוטיצה.
ליפוט ויוסטינה אינגוס נרצחו במחנה ההשמדה אושוויץ.
בנם יושקה אינגוס (1906–1983) שרד את השואה ועלה לישראל לאחר הקמתה.
לאחר השואה הואלמה אחוזת אינגוס על ידי השלטונות, ובהמשך הפכה לאטרקצייה תיירותית.
בית הכנסת הפך למחסן, ונכון ל-2015 עמד המבנה חרב, לא מתוחזק ובסכנת קריסה.
בית הכנסת בדֶבֶּלְיָאצָ'ה (בסרבית: Дебељачка синагога) הוא בית כנסת אשכנזי-נאולוגי שפעל בכפר דבליאצ'ה במחוז באנאט הדרומי שבפרובינציית וויבודינה בסרביה, בין השנים 1895–1941. המבנה שרד את אירועי אירועי השואה ונכון ל-2023 עמד על תילו, נטוש.
קהילה יהודית נאולוגית התקיימה בדבליאצ'ה מהמחצית השנייה של המאה ה-19. ב-1931 התגוררו בכפר 225 יהודים, שהיוו 3.75 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 148 נפשות.
אזור דבליאצ'ה נותר בחזקת הגרמנים עם מרבית סרביה, ונוהל על ידי ממשלת בובות שכונתה "ממשלת ההצלה הלאומית" בראשות הגנרל מילאן נדיץ'.
יהודי הכפר נרצחו בשואה, רובם בסיימישטה ובטופובסקה שופה, ומקצתם נורו למוות באזור פנצ'בו.
נכון ל-2002 נמצאו בכפר שרידי בית העלמין היהודי.
בכפר הוקם בית כנסת מעץ במחצית השנייה של המאה ה-19, וב-1895 הוקם תחתיו מבנה לבנים בן שתי קומות.
רב בית הכנסת היה איגנאץ רוט ושליחי הציבור היה איזידור הרשקוביץ' ואהרן גולדרינג.
לצד בית הכנסת פעל תלמוד תורה.
ראשי הקהל היו ארפאד קראוס ואהרן גולדרינג.
עם הכיבוש הגרמני פסק השימוש בבית הכנסת והוא חולל.
המבנה שרד את מלחמת העולם ונכון ל-2023 עמד על תילו, נטוש ולא מתוחזק.
בית הכנסת בג'נג'ש (מכונה גם "בית הכנסת החדש הגדול" בהונגרית: gyöngyösi zsinagóga), הוא בית כנסת יהודי נאולוגי לשעבר, מהגדולים בהונגריה, הממוקם בג'נג'ש, הונגריה.
הבניין, שהושלם בשנת 1930, שימש כבית כנסת עד מלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן לשימוש מסחרי כחנות רהיטים.
בשנת 2014 הוכרז כי בית הכנסת לשעבר יהפוך למרכז תרבותי.
בית הכנסת הגדול והמכוסה כיפה נבנה בשנת 1930 על פי תוכניותיו של ליפוט באומהורן ובעזרת חתנו, גיורגי סומוגי.
הבניין תוכנן בשילוב אקלקטי של סגנונות אר דקו ונאו-מורית, ומעוטר באלמנטים אירופאיים ומזרחיים מימי הביניים.
גודל מבנה בית הכנסת הוא 27.7 על 36.8 מטרים.
בבית הכנסת היה מקום ל-1100 איש.
באותה תקופה, היהודים היו כעשרה אחוזים מאוכלוסיית העיר.
במהלך השואה רוב היהודים הושמדו, ורק מעטים שרדו.
בית הכנסת המשיך לפעול עד שנת 1959, כשהקהילה במקום התפרקה.
בשנת 2014 לאחר הקמה מחדש של קהילה יהודית מקומית המונה כמאה איש, הוכרז כי בניין בית הכנסת הרעוע יעבור שיפוץ, וגם כיפת הפורצלן מ, עם פסיפס הזכוכית שנעשה על ידי האמן היהודי מיקשה רוט תשוחזר בדומה למקור.
לפי התכנון ההוצאה הצפויה הייתה כמיליארד וחצי פורינטוס (כארבע וחצי מיליון דולר אמריקאי) ותוכנן שהחל מ-2020 ישמש למרכז תרבות וכמרכז זיכרון, עם תצוגות ההיסטוריה של מעל אלף שנות דו-קיום בהונגריה.
בפועל רק בשנת 2024, לאחר פעילות רבה של נשיא הקהילה, פטר וייס, הוחל בפועל בניקוי המבנה והכנתו לשיפוץ שיחל ב-2025, וב-24 ביוני 2024 התקיים במקום האירוע הרציני הראשון לקראת השיפוץ, תחת הכותרת "שיר בבית הכנסת של גיונגיוש".
וחישוב ההוצאות הצפוייות, נכון ל-2024, הם כשלשה מיליארד פורינטוס.
ב-18 באוקטובר 2023 התקיימה במקום אספת תמיכה בישראל בעקבות טבח שבעה באוקטובר, תחת הכותרת "ישראל, אנחנו איתך!", באספה השתתפו גם ראש העירייה, נציגי ציבור, ואנשי דת קתוליים.
הרב והחזן פטר פטרוביץ' התפלל למען מדינת ישראל, הלוחמים, והחיילים הישראלים שנפלו.
בסיום העצרת, הנוכחים הדליקו נרות למען השלום בישראל ובעולם.
ב-21 בספטמבר 2025 התקיים בבית הכנסת בפעם השלישית "פסטיבל התרבות היהודית", כדי להגביר את התודעה הציבורית בצורך לשיפוץ המקום.
בית הכנסת בגיור (בהונגרית: Győri zsinagóga) נמצא בעיר גיור הונגריה, הוא בית כנסת יהודי נאולוגי שנבנה במאה ה-19 בסגנון אר נובו, המקום משמש כיום מוזיאון, ומארח אירועי תרבות של הקהילה היהודית.
הוא נבנה על פי תוכניותיו של האדריכל מפשט, קארולי בנקו , ונחנך ב–15 בספטמבר 1870, בביצועו של האדריכל וילמוש פרנקל.
יחד עם בית הספר בן שתי הקומות המחובר למבנה.
בית הכנסת, שנבנה בהשראת ה המאוחר ושילוב סגנון האר נובו, הפך לאחד המבנים הייצוגיים בעיר גיור.
ושימש משך זמן רב כמודל לבניית בתי כנסת בערים אחרות, וכדוגמה לבתי כנסת גדולים המשתלבים היטב בסביבה המטרופולינית.
באגף של בית הספר שכן בית הספר למוזיקה, ובה קיים עדיין אולם התפילה, אך בית הכנסת הגדול עצמו, נותר ללא שימוש, ומצבו הידרדר בהדרגה.
בית הכנסת הפך לרכוש מדינה בשנת 1968, ולרכוש עירוני בשנת 1993. שיפוצו המלא החל בשנת 2003 כשהושג התקציב לכך.
במהלך השיפוץ, עוצב החלל המרכזי המתומן, וציור הכיפה שוחזר לפי תצלומים ישנים, וכן נוצרו תבניות לשחזור ציורי הקיר.
מיולי 2024 ניתן לראות בבניין את "תערוכת המצוינות היהודית".
מתערוכה הקבועה, בשלשה שפות - הונגרית, אנגלית ועברית, מוצגים חייהם ועבודתם של למעלה מ-400 זוכי פרס נובל, אמנים, חוקרים, ספורטאים וממציאים בעלי שם עולמי, שהותירו חותם מתמשך בתחומם.
וכן מתקיימים במקום תערוכות מתחלפות נוספות, ותוכניות מגוונות.
בית הכנסת מופעל במשותף על ידי הפקולטה למוזיקה של ו.
בעקבות האיכות האקוסטית המצוינת במקום, נערכים בו לעיתים קרובות קונצרטים והרצאות בהשתתפות קהל רב, וכן נערכים בו סיורים מודרכים ואירועים מוזיקליים.
בית הכנסת בהראדץ קראלובה (בצ'כית: Synagoga v Hradci Králové) הוא בית כנסת לשעבר בהראדץ קראלובה, שנבנה בשנים 1904–1905 בפינת הרחובות שלימים ייקראו שדרות פוספישילובה ושדרות הצבא הצ'כוסלובקי.
מבנה פינתי דו-אגפי בעל קומת מרתף, קומת קרקע ושלוש קומות עליונות, כאשר הפינה יוצרת זווית קהה.
החיצוניות של בית הכנסת מעוצבת באר נובו עם השראה מאדריכלות מורית.
בקומת הקרקע מוצב לוח זיכרון מנחושת עם מגן דוד וכתובת יצוקה: "כאן עבדו בני הקהילה היהודית את אלוהיהם".
בית הכנסת החדש נבנה כתחליף לבית תפילה ישן יותר במספר בית 67 בין השנים 1904–1905 על ידי האדריכל וואצלב ויינצטל והבנאי קארל שטיאסטני.
העוגב יוצר וסופק על ידי חברת העוגבים של יאן טוצ'ק מקוטנה הורה.
עבודות הנגרות בבית התפילה החורפי בוצעו על ידי הנגר יוזף הלוואטי, וציור הפנים של בית הכנסת בוצע על ידי הצייר רודולף טומאשק מהוז'יצה.
המבנה נחנך חגיגית ב-24 בספטמבר 1905.
מלבד אולם התפילה עצמו, המעוצב ברוח הריטואל הנאולוגי, בבניין שכנו דירות הרב, החזן, אב הבית והיה חדר ישיבות עם ארכיון.
השינוי הקטן הראשון בפנים המבנה התרחש כבר בשנת 1934, אז הודיעה הקהילה הדתית הישראלית ב-20 באפריל כי תתקין חדר רחצה במקום מזווה בדירת הרב.
תפילות התקיימו במקום עד מלחמת העולם השנייה.
גילויי אנטישמיות צ'כית ב-1939 הגיעו לכדי ניסיונות לפוצץ את בתי הכנסת בדובז'יש, פראג, פלזן וגם בהראדץ קראלובה.
לאחר מלחמת העולם השנייה שימש המבנה לזמן קצר כבית תפילה עבור הקהילה הדתית היהודית שחודשה.
בשל הידלדלות מספר המאמינים הוא נסגר.
בשנת 1960 נרכש המבנה, שהיה במצב רעוע למדי, על ידי הספרייה המדעית הממלכתית בהראדץ קראלובה, ששיפצה אותו והפנים הוסב והותאם לצרכיה.
שיפוצים נרחבים יותר של הבניין החלו רק ב-1968. נערכו שינויים בפנים המבנה והותקנה מערכת תאורה חשמלית.
בשנת 1970 הסתיימה הסבת פנים בית הכנסת למחסן ספרים, אשר קיבל אישור אכלוס ב-15 בינואר 1971. בשנת 1985 הוחלפו רעפי הגג בנחושת חדשה.
ב-1996 הורחבה ספריית ההשאלה לקומה השנייה.
בשנתיים שלאחר מכן שופצו מסבך הגג וכיפת הבניין.
ב-2007 הוחזר בניין בית הכנסת לידי הקהילה היהודית בפראג, שבכוונתה לעשות בו שימוש רב-תכליתי.
כבר בשנה שלאחר מכן עברה הספרייה למרכז ספרייה ומידע חדש.
בית הכנסת בבידגושץ' (בפולנית: Synagoga w Bydgoszczy) היה בית כנסת של הקהילה היהודית האורתודוקסית המקומית, ששכן ברחוב פוד בלנקאמי, בבידגושץ', במחוז קויאוויה-פומרניה שבפולין.
בית הכנסת, שתוכנן על ידי אלפרד מוטריי ונבנה ב-1884 במטרה להחליף את בית הכנסת הישן מעץ, שימש כבית תפילה עד מלחמת העולם השנייה, אז נהרס על ידי הנאצים באוקטובר 1939.
התיעוד הראשון של התיישבות יהודים בבידגושץ' מתוארך למאה ה-11 או ה-12. עם זאת, הם גורשו ב-1555 והורשו רשמית לחזור משנת 1772, כאשר האישור הקודם בוטל על ידי פרידריך השני, מלך פרוסיה.
הקהילה בבידגושץ' נוסדה רשמית ב-1809.
האדריכל, אלפרד מוטריי, הגיש את תוכניתו ב-27 במאי 1882, והבנייה יוזמה על ידי לווין לואיס ארונסון, ומומנה כספית על ידי הקהילה היהודית כולה.
כאחד המבנים הגדולים ביותר בבידגושץ' עד להריסתו, בית הכנסת יכול היה להכיל 500 איש.
בית כנסת לשעבר נוסף ממוקם ברחוב פשי בוז'ניצי, ביישוב הסמוך פורדון.
בית הכנסת בחמת גדר הוא בית כנסת עתיק הנמצא באתר מרחצאות המרפא חמת גדר.
בית הכנסת נבנה במאה הרביעית לספירה, דבר המעיד על קיומה של אוכלוסייה יהודית בעלת אמצעים באזור שבאה למרחצאות המרפא.
הביקורים החוזרים של המתרפאים במרחצאות הביאו לכך שהם הרימו תרומה נכבדה לבניית בית הכנסת.
מתוכן הכתובות שנמצאו בשלושת הפסיפסים שהיו על רצפת בית הכנסת עולה כי מדובר באוכלוסייה אמידה, אשר הביאה אומן לעיצוב רצפת הפסיפס.
חלקו העליון של הפסיפס שוחזר ומצוי בכניסה לבית המשפט העליון בירושלים.
לדעת החוקרים מצויה רצפה נוספת של בית הכנסת במעמקי האדמה הממתינה לגילויה.
לצורכי ריפוי היה על הבא למרחצאות חמת גדר לשהות זמן מה באתר.
אופי מחלות העור היה כזה שהן מופיעות מחדש כל שנה או בעקבות גרוי חיצוני.
ולכן היו מתרחצים שהיה להם זמן השהיה ארוך במקום ואלה תרמו לבניית בית הכנסת הקבע במקום.
תוכן הכתובות בשלושת הפסיפסים מצביעות על כך כי בית הכנסת נבנה על ידי המתרחצים שבאו לחמת גדר, ואפילו ניתן לאתר מאילו מקומות הם באו ופרטים נוספים עליהם.
שרידי בית הכנסת נמצאו בגבעה במרכז האתר - ב"גובהה של עיר" - בהתאם למסורת.
בבית הכנסת הייתה רצפת-פסיפס עם כתובות אחדות.
רצפת הפסיפס הונחה על גבי רצפת-אבן (אולי מבית כנסת קודם - ראו להלן).
בית הכנסת היה בנוי מצפון לדרום, לעבר ירושלים, כנהוג בבתי הכנסת בעבר הירדן.
מידותיו 13X13 מטר, מבנהו כמו בסיליקה, היינו אולם תווך ומשני צדדיו אולמות צרים וארוכים.
המופרדים על ידי שתי שורות של עמודים.
בראשו של בית הכנסת - מדרום - היה אפסיס, קיר חצי עגול, ולפניו במה מוגבהת, בה היה ארון הקודש.
הפתח הראשי של המבנה היה בקיר המזרחי, בהתאם להנחיה ההלכתית לפיה "אין פותחין פתחים [בבית הכנסת] אלא למזרח", כפי שמצינו בבית הכנסת הסמוך במעוז חיים של היום, בהר ארבל, ובדרום הר חברון.
רצפת הפסיפס התגלתה בשנת 1932 על ידי פרופ' אלעזר ליפא סוקניק, אשר ניהל את החפירות במקום מטעם האוניברסיטה העברית.
הרצפה מורכבת משלושה שדות - פאנלים - המוקפים על ידי מסגרת של תשליבים צבעוניים.
הרצפה כולה כוללת עיטורים גאומטריים פשוטים, כמקובל ברצפות בתי כנסת: עיטורים ולא דמויות.
ברצפה משולבות שלוש כתובות-הקדשה, כולן בארמית.
בסמוך לבימת ארון-הקודש, בדרום, מעוטרת הרצפה בכתובת הראשית הנתונה בתוך זר עגול, ומשני צדדיה מוצגים שני אריות, הניצבים זה מול זה.
בין האריות מופיע, בתוך מעגל זר-עלים, כתובת ששבחה את האנשים שתרמו 5 דינרים.
בכתובת זו, הראשית במתחם, מוזכרים שמות של שישה אנשים בני משפחה אחת.
לכולם, חוץ מאחד, שמות זרים.
הם קרויים בתארים "קירוס" או "קירה" כלומר "אדון" או "גברת".
אחת נושא תואר "קומס" שהוא תואר של משרה בכירה בפקידות הממשל הביזנטי.
לפי התקנות של הקיסר תיאודוסיוס משנת 432 אסור היה ליהודים לשאת תואר זה.
לפיכך ראה פרופ' סוקניק את התאריך לעיל - אמצע המאה ה-5 - כתאריך המאוחר ביותר לבנית בית הכנסת או הפסיפס.
הפירוש בעברית: וזכור (ים) לטוב מר הופלוס ומרת פרוטום ומר סולוסטוס חתנו וקומס פרורוס בנו ומר פוטוס חתנו ומר חנינה בנו הם ובניהם שמיצוותיהם מצויים בכל מקוםאשר נתנו פה חמישה דינרי זהב.מלך העולם יתן ברכתו במעשיהם, אמן אמן סלה.
צורת הישיבה בבית הכנסת הייתה בשורות
בכתובת האחת, הארוכה, 4,80 מטר, נכתב כך:
מעיון במקומות מוצאם של התורמים, עולה כי הם מן הגליל, אך גם מאזורים מרוחקים יותר: מהעיר ציפורי, מכפר עקביה - ממזרח לכנרת, מכפר נחום, מ"חימאוס" (הגרסה היוונית לשם "חמת") – אחת מערי ה'חמת' סביב הכנרת, ומארבל ממערב לטבריה.
בכתובת השנייה, קצרה יותר, 2,20 מטר נכתב כך:
לזיהויה של 'עיריא' בכתובת השנייה בשורה השלישית, יש לומר שכנראה הכוונה ל'בני העיר' שבה הפסיפס, כלומר, בני העיר חמת, חמת-גדר.
קיימת גם הצעת קריאה אחרת: צוריא, וזיהויה בצור (מדרום לצידון או בעבר הירדן המזרחי).
בחרבת בכפר הירדני אומקיס, (מעל חמת גדר), כנראה חורבות העיר "גדר", נמצאו גם קטעי סורג וקישוטי במה, שאחד מהם מתאר מנורת שבעת הקנים שמעבריה שופר ולולב, ומעליה כתובת יוונית שבסופה המלה העברית "שלום".
הנה לפנינו: טרימיסין אחד [=שליש דינר זהב], שלושה גרמין [= כנראה דינר כסף שלם] משלושה אנשים, שלושה [גרמין, כנראה דינר-כסף שלם] מאדם אחד, ו'מחירהון', שאיננו ברור.
אפילו בני-העיר עצמה, בני חמת-גדר, תרמו תרומה צנועה – טרימיסין אחד.
אולי יש לנו עדות על נסיבות חורבן בית הכנסת.
בשרידים נמצא נר שמן ועליו צלב - נר שמן נוצרי.
בחפירות בית הכנסת בראשותו של סוקניק השתתפו שתי קבוצות פועלים: האחת, של השומר הצעיר הרוסי והשנייה, מערביי המקום.
חשיפת בית הכנסת עוררה התרגשות רבה בקרב היישוב העברי.
שנתיים קודם נחשף בית הכנסת בבית אלפא שעורר התעניינות גדולה גם כן.
ההבדל המרכזי בין שתי רצפות הפסיפס נובע מאופייה של הקהילה בה נוצר.
בעוד קהילת בית אלפא נתפשה כקהילה חקלאית, נתפש בית הכנסת בחמת כביטוי של קהילה עירונית ומבוססת.
בבית אלפא היה שפע איורים וסמלים אשר ביטאו אמנות עממית.
בחמת גדר, הפסיפסים ובייחוד פסיפס האריה עשוי ברמה אמנותית גבוהה.
עדות נוספת לביסוסה הכלכלי של הקהילה באזור מציגה כתובת ההקדשה של הפסיפס.
בכתובת מופיעים האריות כשהם ניצבים משני עבריה של רשימה ובה פירוט התרומות לבנייתו של בית הכנסת.
בית הכנסת בטרונדהיים (בנורווגית: Synagogen i Trondheim) הוא בית כנסת הממוקם בטרונדהיים שבנורווגיה, והוא אחד מבתי הכנסת הצפוניים ביותר בעולם.
בית הכנסת משרת את הקהילה היהודית של טרונדהיים מאז הקמתו ב-13 באוקטובר 1925. הבניין שימש קודם לכן את חברת הרכבות הנורווגית.
הוא החליף את בית הכנסת הראשון של טרונדהיים (Synagogen i St.
יהודים הגיעו לטרונדהיים החל משנות ה-80 של המאה ה-19, בעיקר מן הארצות הבלטיות.
ב-1905 הוקמה רשמית קהילה בעיר.
ב-1941, כשנה לאחר פלישת גרמניה הנאצית לנורווגיה, חיללו הגרמנים את בית הכנסת, בזזו אותו והפכו אותו לאורווה.
135 יהודים מטרונדהיים שלא ברחו לשוודיה השכנה, גורשו אל מותם.
רק חמישה מבין המגורשים שרדו את השואה.
ב-1947 שוקם בית הכנסת וב-1997 הוקם במקום גם מוזיאון יהודי.
בית הכנסת ישראל הצעיר בית אל הוא מבנה המשמש קהילה אורתודוקסית המשתייכת לתנועת ישראל הצעיר, וממוקם בשכונת בורו פארק ברובע ברוקלין בניו יורק.
בית הכנסת הוקם בשנת 1902, לשמש מבנה ל"קהילת בית אל", שחבריה היו מהגרים יוצאי מזרח אירופה.
בית הכנסת ממוקם בשדרה ה-15 פינת רחוב 48, בשכונת בורו פארק בברוקלין.
בבית הכנסת כיהן הרב ד"ר ישראל שור במשך 62 שנים.
כיום מכהן בתפקיד הרב משה סנואו.
בית הכנסת התפרסם בזכות החזנים המפורסמים שכיהנו בו, ובכך היווה מוקד משיכה לחובבי החזנות בניו יורק.
ברשימת החזנים המכובדת נמנים מרדכי הרשמן, ברהלה חגי, משה קוסביצקי, משה שטרן ובן ציון מילר.
בית הכנסת בית אהרן היה בית כנסת ספרדי בשאנגחאי, סין, שנבנה בשנת 1927 על ידי איש העסקים הבגדאדי סאלח חרדון לזכר אביו אהרן.
במהלך מלחמת העולם השנייה סיפק בית הכנסת מחסה לישיבת מיר שהיגרה לעיר מיפן.
לאחר הקמת הרפובליקה העממית של סין שימש המבנה את העיתון הפופולרי Wenhui Bao המחולק בשנחאי, ובהמשך כבית חרושת.
בית הכנסת נהרס בשנת 1985.
בית הכנסת בית אהרן נבנה בשנת 1927 על ידי איש העסקים היהודי העיראקי הבולט סאלח חרדון, אחד האנשים העשירים ביותר בשאנגחאי, כתרומה לקהילה היהודית העיראקית שבעיר.
על פי המסופר, אביו, אהרן חרדון, התגלה לו בחלום הלילה וזעם עליו קשות.
בעקבות כך, החליט חרדון להשקיע סכומי כסף עצומים על מנת לרכוש שטח אדמה ולממן את הוצאות הבנייה של בית הכנסת.
סאלח הנציח את שם אביו בשם בית הכנסת.
בית הכנסת היה ממוקם על כביש 20, בסמוך לאזור הבונד ולמחוז הונגקו (Hongkou, בימינו מחוז הונגפו - Huangpu).
הוא החליף את בית הכנסת שארית ישראל, שנבנה בשנת 1900. בית הכנסת תוכנן על ידי משרד האדריכלים פאלמר וטרנר, אשר עיצב גם את סמלי בניין HSBC על הבונד, והכיל 400 מקומות ישיבה.
עד מלחמת העולם השנייה היה בית הכנסת שומם רוב הזמן ואף מנין קבוע כמעט ולא היה בו.
בשנת 1941, אלפי יהודים פולנים שברחו מהרדיפה הנאצית הגיעו לעיר קובה שביפן דרך סיביר.
יפן, שהייתה אז באמצע ההכנות לקראת מלחמה עם ארצות הברית, לא ששה לקבל את הפליטים היהודים וניסתה לגרש אותם.
הפליטים ביקשו רשות מן המשטרה העירונית של שאנגחאי להיכנס לעיר, אשר ניתנה מתוך הבנה כי הם יהגרו לארצות הברית לאחר שישה חודשים.
היהודים עברו לשנגחאי בין אוגוסט לאוקטובר.
בין הפליטים היו 400 רבני ותלמידי ישיבת מיר, הישיבה האירופית היחידה במזרח ששרדה בשואה בשלמותה, וכן מספר תלמידים אחרים מישיבת חכמי לובלין, ישיבת טלז, ישיבת קלצק וישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש.
הם שוכנו בבית הכנסת בית אהרן, שהספיק להכיל אותם בדיוק.
היה עבורם אולם לימודים ענק, מטבח וחדרי אוכל מרווחים.
פנימיות הישיבה נשכרו בתוך גטו שאנגחאי, ברובע הונגקיו.
במהלך המלחמה הם המשיכו את לימודיהם הסדירים בבית הכנסת, ואף הדפיסו מספר ספרים ביידיש ובעברית.
לאחר מספר שנים, בראשית שנת תש"ה (1944), הודיעו השלטונות על שלילת רישיון הלימוד בבית הכנסת בית אהרן, בנימוק רשמי שהמקום דרוש לצבא.
לאמתו של דבר היה זה ביטול הזכות לצאת מהגטו לצורך הלימוד וריכוז מוחלט של היהודים בגטו.
הלימוד הופרע לזמן קצר עד שהושג בשכונת המעונות הרחוקה בניין רעוע שם שהתה הישיבה כחצי שנה.
הנוכחות של ישיבת מיר עשתה את שאנגחאי באופן זמני לאחד המרכזים הפעילים ביותר בעולם של לימוד תורה באותה העת.
לאחר שהמפלגה הקומוניסטית הסינית זכתה בשלטון לאחר מלחמת האזרחים הסינית, והקימה את הרפובליקה העממית של סין בשנת 1949, בית הכנסת בית אהרן הפך לחלק ממתחם של העיתון הממשלתי Wenhui Bao.
במהלך מהפכת התרבות בסין שונה מבנה בית הכנסת והוא הפך מפעל.
בשנת 1985 נהרס מבנה בית הכנסת ובמקומו נבנה בנין משרדים.
אגודת בית-אל (בספרדית: Asociación Bet-El) הוא בית כנסת ספרדי-אורתודוקסי בעיר קראקס שבוונצואלה, המשויך לאגודה היהודית של ונצואלה .
בית הכנסת נבנה בין השנים 1969–1973, בעזרת תרומות מהבנקאי הברזילאי אדמונד ספרא, וממוקם בשכונת סן ברנרדינו (San Bernardino) בקראקס.
הקהילה מורכבת ביקר מיהודים מחלב (סוריה), ממלייה (ספרד) ומצפון מרוקו, בעיקר מהערים טטואן ושפשאוון.
בית הכנסת נמצא בשדרת קחיגל (Cajigal), ויכול להכיל כ-300 איש בעזרת הגברים שמעוטרת בחלונות ויטראז' שעיצב האמן הישראלי יעקב אגם; בנוסף, את הקיר שבו ההיכל עיצב כפסל האמן הוונצואלני הארי אבנד .
עזרת הנשים שבקומה השנייה יכולה להכיל כמאה אנשים, ובמרתף טרקלין שנחנך ב-1988 לשימוש מתפללי בית הכנסת; לרוב נערכות במקום מסיבות ואירועים, דוגמת בר מצווה ובת מצווה, קבלות פנים בחתונות, ארוחות חגיגיות ושבע ברכות.
בקומה העליונה של בית הכנסת, סמוך לעזרת הנשים, ישנו חדר לימוד או בית מדרש.
בבית כנסת סידורים עם תעתיק פונטי לספרדית עבור אלו שאינם שולטים בשפה העברית.
רב בית הכנסת הוא יצחק סאנאנס (Isaac Sananes).
בית הכנסת בטאלין הוא בית כנסת יהודי אורתודוקסי בעיר הבירה טאלין שבאסטוניה המשרת את הקהילה היהודית במדינה.
בית הכנסת, היחיד במדינה כולה, נחנך במאי 2007 בטקס רשמי בהשתתפות נציגי ממשלת אסטוניה ונציגים מישראל, בהם המשנה לראש הממשלה שמעון פרס.
בית הכנסת מכיל כ-180 מקומות ישיבה, ומכהן בו כרבה, הרב שמואל קוט, שליח חב"ד בטאלין, והוא מנוהל על ידי הקהילה היהודית המקומית.
בית כנסת זה הוא הראשון שנבנה במדינה מאז מלחמת העולם השנייה, כאשר בשנת 1944 נחרב בית הכנסת בטאלין על ידי הנאצים במהלך הקרב על העיר טאלין במלחמה שנערך בין הצבא האדום לצבא הגרמני.
עלות בנייתו של בית הכנסת הייתה כ-2 מיליון דולרים, והיא מומנה מכספי תרומות, כאשר בין היתר תרמו גם ראש הממשלה ושר האוצר של אסטוניה.
בית הכנסת בטומאר הוא בית הכנסת העתיק ביותר בפורטוגל, ומבתי הכנסת העתיקים באירופה, שהשתמרו בצורתם המקורית מתקופת ימי הביניים.
הוא ממוקם ברחוב ז'ואכים ז'אקינטו 73 (73 Rua Dr.
Joaquim Jaquinto, T), במרכז ההיסטורי של העיירה טומאר.
המקום מהווה גם מוזיאון יהודי קטן.
בית הכנסת של טומאר נבנה בין שנת 1430 ל-1460 על ידי הקהילה היהודית המשגשגת שהתגוררה בעיר באותה תקופה.
באופן התואם את התקופה שבה נבנה, מבחוץ הוא לא נראה שונה משאר הבתים ברחוב ואין לו כל ייחוד חיצוני.
הכניסה הנוכחית של בית הכנסת, מהרחוב הראשי (כיום רחוב ז'ואכים ז'קינטו), לא הייתה קיימת בימי הביניים.
הכניסה הייתה דרך קשת פנימית גדולת ממדים בסגנון אדריכלות גותית שהייתה מכוונת לכיוון ירושלים (לכיוון מזרח).
החלק הפנימי של בית הכנסת הוא אולם רבוע, שבו שלושה מעברים, והוא מחולק לארבעה חלקים, על ידי ארבעה עמודי תמיכה גותיים, התומכים בארבע קשתות.
בראש העמודים יש כותרות המעוטרות באיורי צמחים חצובים באבן.
חפירות בבניין ליד בית הכנסת חשפו שרידים של מקווה טהרה.
מנואל הראשון, מלך פורטוגל קיבל לארצו מעל 150,000 מיהודי ספרד, לאחר גירוש ספרד.
בחמש השנים הראשונות לקליטתם בפורטוגל קיבלו היהודים יחס טוב יחסית למה שזכו בספרד, והקהילה היהודית הגדולה פרחה.
בשנת 1497, נשא לאשה את איזבלה מאראגון, בת מלך ספרד.
הנישואים הותנו בגירוש כל יהודי הממלכה.
מנואל בחר שלא לגרש את היהודים, אלא להטבילם בכפייה לנצרות.
כנוצרים חדשים, נדרשו היהודים לקבל עליהם את הדת הנוצרית במלואה.
אלה שנתפסו שומרים על מנהגי היהדות נדונו למוות.
בית הכנסת בטומאר, שנבנה בתקופת פריחתה של יהדות פורטוגל עוד לפני גירוש ספרד, שימש כבית כנסת במשך כמה עשרות שנים, עד סוף המאה ה-15, עד לאובדנה של יהדות פורטוגל.
עם ההטבלה בכפייה של היהודים לנצרות, לא נותרו עוד יהודים שיכלו להשתמש בגלוי במבנה.
במשך מעל חמש מאות שנה, החליף ידיים ושינה ייעוד לפחות ארבע פעמים.
בשנת 1496-97, נקנה בית הכנסת על ידי אדם פרטי.
שמכר את המבנה ב-1516 על מנת שישמש כבית הכלא של העיר, שהיה עד אז בטירה.
לפי הרשומות, שימש המבנה כבית סוהר משנת 1516 עד 1550 לפחות.
באופן אירוני, נערכו בו גם משפטים מטעם בית המשפט של האינקוויזיציה, שדנו למוות נוצרים חדשים שהואשמו בקיום אמונות יהודיות.
בתחילת המאה ה-17, עבר המבנה לשמש ככנסייה נוצרית.
רשומות המחוז, של כנסיית סנט ג'ון המטביל, מעידות על קיום חתונה בשנת 1613 בבניין התפילה החדש של הכניסה, באותו מקום.
במאה ה-19 הפך המקום לבית אחסון.
בתחילה שימש כאסם עבור חציר, ובהמשך כמחסן לתבואות ומוצרי מזון.
זהותו המקורית של המבנה כבית כנסת יהודי עתיק, ששירת את הקהילה היהודית לפני מאות שנים, לא נשכחה והייתה ידועה.
עם זאת, עובדה זאת לא הייתה רלוונטית במשך תקופה ממושכת, מאחר שבאופן פורמלי לא היו יהודים בפורטוגל.
ב-29 ביולי 1921 הוכר המבנה כאתר מורשת לאומי.
המועצה המקומית של העיר טומאר ביקשה לרכוש את המבנה, אולם לא היה ברשותה הסכום הדרוש לשם כך.
לפי הרשומות, ב-5 במאי 1923, מכר הבעלים של הבניין, חואקין קרדוסו טאוורס, את המבנה לשמואל שוורץ, מהנדס ואיש עסקים יהודי פולני.
שוורץ שהבין את חשיבות המקום שיקם את הבניין וניהל את החפירה הראשונה.
שוורץ תרם את הבניין ב-27 ביולי 1939 לממשלת פורטוגל, בתנאי שהמקום ייהפך למוזיאון להנצחת יהדות פורטוגל שאבדה.
על תרומתו זאת קיבלו שמואל שוורץ ואשתו אזרחות פורטוגלית, דבר שהגן עליהם במהלך מלחמת העולם השנייה ושמר על חייהם.
מאז 1939, משמש המבנה כבית כנסת יהודי, הקרוי על שם אברהם זכות.
עם זאת, בהיעדר יהודים בעיירה טומאר ובאזור, לא מתקיימות בו תפילות או טקסים יהודיים (פרט לתפילות במהלך טיולי יהודים מישראל).
המקום משמש כמוזיאון יהודי קטן, ובו מספר מוצגים ששרדו, כגון מספר לוחות מהעיירה בלמונטה ששרדו, כתובת החקוקה באבן מהקהילה העתיקה בליסבון, המתוארכת לשנת 1307, ועוד.
בית הכנסת העתיק בעיר חמאם ליף (ערבית: حمام الأنف) שבתוניסיה, היא נארוֹ (Naro) הפניקית והרומית, כ-20 ק"מ מדרום לאתר , התקיים במאות הרביעית עד השישית (ואולי אף תחילת המאה השביעית) לספירה הנהוגה.
שרידי בית הכנסת העתיק, שעיקרם רצפות פסיפס, נחשפו באקראי בשנת 1883, שנתיים אחרי השתלטות צרפת על תוניסיה, כשקצין הצבא ארנסט דה פּרוּדוֹם (Ernest de Prudhomme) ביקש להתקין גינה לביתו.
הגילוי פורסם עוד באותה שנה בכתב העת הצרפתי Revue Archéologique.
זיהוי האתר כבית כנסת נקבע על פי כתובת הקדשה במרכז רצפת פסיפס נרחבת, שבה מופיעות המלים "בית הכנסת הקדוש של נארו" ברומית – SANCTA[m] SINAGOGA[m] NARON[itanam וכן לפי סמלים יהודיים מובהקים הצמודים לכתובת: דימויי מנורות שבעה קנים, שופר (או לולב, לפי ביאור שונה) ואתרוג.
כתובת ההקדשה וציורי המנורות מופנים מזרחה.
בעת הגילוי נמצאה רצפת הפסיפס המרכזית של המבנה כמעט בשלמותה, אך סמוך לכך פשטו עליו חובבי עתיקות.
מרִצפות הפסיפס של בית הכנסת נשתמרו המקטעים שנטל הסרן פרודום לאוספו הפרטי בצרפת, ואלה נמכרו ב-1905 למוזיאון ברוקלין בניו יורק.
מקטעים בודדים אצורים במוזיאון בַּארדוֹ בתוניס.
בשנת 1909 חודשו החפירות במקום, גם הן בידי חובבים, בתקווה לגלות שרידים נוספים של בית הכנסת, אולם האתר כבר נהרס, ונמצאו בו בעיקר נרות מעוטרים בסמלי מנורת שבעה קנים.
בגלל ההרס לא ניתן לשחזר כהלכה את תוכנית המבנה, והמחקר מסתמך על תרשים שנעשה סמוך לַגילוי ב-1883. התוכנית מציגה מבנה מרובע (מידותיו כ-22 מ' X 20 מ') שנמנו בו 16 חדרים, והיא אינה שונה בעיקרה מתוכניות של וילות רומיות בנות התקופה.
אולם-התפילה, שבו נמצאה כתובת ההקדשה המרכזית, הוא רוחבי, וגומחה (להיכל ?) קבועה בקירו המערבי.
בתוכנית מסומנים קטעי רצפות פסיפס בחדרים נוספים.
רצפת הפסיפס המרכזית של בית הכנסת מוכרת כמעט בשלמות הודות לציור בצבעי מים (אקוורל) שנעשה מיד לאחר חשיפתה ב-1883, ככל הנראה על פי תצלום.
הציור הוצג לראשונה במאמרו של ארנסט רנאן ב-Revue archéologique מ-1884. מרִצפה זו נותרו קטעי לוחות מבודדים.
ציור רִצפת הפסיפס מראֶה ארבעה שטיחים ממוסגרים בדגמי תשליבים גאומטריים.
בשטיחים הימני והשמאלי, בתוך מדליונים עשויים משריגי קוציץ (אקנטוס) מסוגננים, מתוארים עופות למיניהם (ובהם ניתן לזהות ברווזים, אווזים, חסידות, חוגלות ואולי גם סוּפיוֹת).
בשטיח השמאלי מתוארים שני סלים, שבאחד מהם פירות ובשני – ככרות לחם, וכן ארנב במרוצה.
בשטיח הימני הצר יש תיאורים של אווז ושל אריה.
השטיח המרכזי מחולק לרוחבו לשני אזורים שכל אחד מהם נתון במסגרת משלו.
ביניהם קבועה כתובת ההקדשה של יוליאנה (מידותיה 56.2 X 193.04 ס"מ) ומשני עבריה לוחות עם דימויי מנורת שבעה קנים.
מלבד המנורות שבלוחות הנפרדים יש סימון של המנורה בסיום הכתובת.
משני צדי הקנה המרכזי של המנורה שבלוח השמאלי מוצגים סימונים של אתרוג ושופר (לולב ?).
בשטיח המרכזי העליון, שחלקים נרחבים שלו חסרים, מתוארים דגים (אחד מהם הוגדר כדולפין) שבפיותיהם קטעי חבלים (?), וביניהם מתוארים שני אווזים.
חלק ניכר מצדו השמאלי של השטיח חסר ומתוארים בו עצמים מנותקים מהֶקשר גלוי לעין.
ייתכן שתיאורי הדגים ועופות המים היו חלק ממחזה דיִג, כמקובל בתיאורי נופים נילוֹטיים באמנות הרומית.
בשטיח המרכזי התחתון מתוארים שני טווסים משני עברי מזרקת מים כשמימינם ומשמאלם דקלי תמר ולמרגלותיהם שני בעלי כנף.
תיאורים אלה מוכרים מן האמנות הרומית ומן האמנות הנוצרית הקדומה, שבה הטווסים מסמלים את האלמוות, ומזרקת המים והדקלים – את החיים, ולפיכך היו שפירשו את התמונה כחזיון גן עדן.
התיאורים למיניהם ברצפת בית הכנסת של נארו (חמאם ליף) שגורים ברצפות הפסיפס שבווילות הרומיות המהודרות בצפון אפריקה ובכנסיות נוצריות שם, ואלמלא דימויי המנורה והמלים בכתובות ההקדשה לא היה אפשר לזהות באתר בית כנסת יהודי.
לא נמצאו ידיעות מפורשות על יהודי נארו (חמאם ליף) הרומית והביזנטית.
הקהילה חדלה להתקיים, ככל הנראה, אחרי הכיבוש הערבי במאה השביעית.
היישוב היהודי התחדש במקום במאה השמונה-עשרה.
בית הכנסת בזאגרב (בסרבו-קרואטית: Zagrebačka sinagoga) היה בית הכנסת המרכזי של יהודי זאגרב ופעל מ-1867 עד אוקטובר 1941, עת החלו שלטונות האוסטאשה בהריסתו, וזו הסתיימה באפריל 1942.
בשלהי המאה ה-18 התיישבו בזאגרב יהודים אורתודוקסים מאזור בורגנלנד, מדרום הונגריה המודרנית ומדלמטיה.
ב-1806 הוקמה רשמית הקהילה וב-1809 מונה אהרן פאלוטה לרב הראשי.
בראשית המאה ה-19 הגיע גל הגירה שני לעיר, ובו יהודים נאולוגים בעיקר מאזור מוראביה.
ב-1831 נרכש בית תפילה ובו שכנו מגורי הרב ותלמוד תורה.
עד מהרה נקלעו שתי הקהילות לסכסוך ביניהם ובשיאו ב-1840 הודח דה פקטו הרב פאלוטה מתפקידו ומוריץ גולדמן מונה תחתיו.
גולדמן היה אולטרא-רפורמיסט ופעולותיו הובילו לקרע גלוי ולנתק בין שתי הקהילות.
ב-1853 התמנה יעקב אפשטיין לראש הקהל בזאגרב.
אפשטיין ואחיו יוליוס וז'יגה שהיו אישי ציבור בולטים בזאגרב ונודעו בהקמתה והפעלתה "האגודה למען האנושיות" (בקרואטית: Društva čovječnosti), אשר פעלה לסיוע לנזקקים מכל שכבות האוכלוסייה בעיר ונתמכה על ידי השלטונות האוסטרו-הונגריים, פעלו באופן נמרץ לתמיכת השלטון המקומי בפרויקט הקמת בית כנסת לקהילה.
ב-1854 פנה יעקב אפשטיין לראשי השלטון המקומי, שיבח והביאו כדוגמה את ראשי השלטון המקומי בווינה על תמיכתם בהקמת בית הכנסת טמפלגאסה.
בתקופתו החלה הפעילות לאיחוי הקרע בין האורתודוקסים לנאולוגים למטרה המשותפת של הקמת בית כנסת גדול ומרכזי לקהילה הגדלה.
ב-1854 התמנה ד"ר מאברו זק"ש לראש הקהל בזאגרב.
זק"ש מבולטי האקדמאים באזור קרואטיה ואיש ציבור מקושר בזאגרב, הוביל לאיחוי הקרע בין הנאולוגים לאורתודוקסים.
ב-1858 הגיעו שתי הקהילות להסכמה על נוסחי התפילות, ועל הצורך באיחוד כוחות למען הקמת בית כנסת לקהילה.
הקהילה האורתודוקסית פסקה מלפעול עצמאית.
ב-1861 מינתה הקהילה ועדה שתהיה אחראית להקמת המבנה.
ב-1862 נרכש שטח סמוך לכיכר המרכזית של העיר הנקראת בָּאן יֶלָאצִ'יץ'.
ראשי הקהילה ניהלו משא ומתן ארוך עם ראשי השלטון המקומי לקבלת אישורי בנייה.
ב-1864 התפרסמו תוכניות בניין עיר חדשות אשר הפחיתו את הקצאת הקרקע המקורית.
לבסוף, ב-1865 ניתנו אישורי הבנייה.
האדריכל פראניו קליין תכנן את המבנה בקווי המתאר של בית הכנסת טמפלגאסה.
בית הכנסת תוכנן בסגנון אדריכלי נאו-מורי.
בבית הכנסת היו שתי קומות אשר נבנו כאולמות תווך.
באולם התפילה נבנו 422 מושבים ובמבואה אליו נבנו 3 קשתות.
הקומה השנייה הייתה טריפוריום, היא שימשה לעזרת נשים ואליה הוביל גרם מדרגות מעוטר ברוזטות.
העבודות החלו ב-1866 וב-27 בספטמבר 1867 נחנך המבנה בטקס חגיגי בהשתתפות ראשי הקהילה והשלטון המקומי.
עם תחילת הפעילות במקום החליטו ראשי הקהילה להתקין עוגב בבית הכנסת.
הדבר הוביל לקרע מחודש עם המיעוט האורתודוקסי שהדיר רגליו מבית הכנסת, ובניו התפללו בחדרי תפילה שכורים בזאגרב.
ב-1880 נפגע מבנה בית הכנסת מרעידת אדמה והוא שוקם במשך כשנה.
הגידול המואץ במספר בני הקהילה הוביל לצורך בהגדלת מספר המושבים.
תכנון הרחבת המבנה נמסר למשרד הניגסברג ודויטש ויישומו בפועל נדחה עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
ב-1921 הסתיימו עבודות ההרחבה ומספר המושבים הוגדל ל-708. תוכנית להרחבה נוספת ל-944 מושבים נגנזה.
ב-6 באפריל פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה וכבשה אותה תוך ימים אחדים.
ב-10 באפריל 1941 נכנסו כוחות גרמניים לזאגרב ועימם עשרות רבות של גולים לאומניים קרואטים ועם הגעתם כוננה המדינה העצמאית של קרואטיה בראשות אנטה פאבליץ'.
ב-11 באפריל פוזרה הנהלת הקהילה והוחרמו משרדיה.
איוואן ורנר מונה לראש העיר זאגרב ובאוקטובר 1941 הוציא צו הריסה לבית הכנסת.
חזן בית הכנסת ברנרד גרונר בסיוע גורמים מקומיים הצליח להציל 8 ספרי תורה.
מספר תשמישי קדושה ומספר מצומצם של עיטורים מהמבנה חולצו מההריסות ומוצגים במוזיאון העיר זאגרב.
לאחר המלחמה הלאימו שלטונות יוגוסלביה את הנכס.
ב-1959 נבנה במקום בניין משרדים, והוא חרב כליל בשריפה שפרצה במקום ב-1980. המקום הוסב למגרש חנייה.
החל מהמחצית השנייה של שנות ה-80 ביקשה הקהילה משלטונות יוגוסלביה להקים בית כנסת ומרכז תרבות חדשים באתר ונתקלה בסירוב מוחלט.
לאחר עצמאות קרואטיה אישר הממשל המקומי את הפרויקט.
ב-31 בדצמבר 1999 לאחר מאבק משפטי הוחזר הנכס לידי הקהילה היהודית.
התחולל ויכוח בתוך הקהילה האם להקים בניין מודרני ובתוכו בית כנסת, או להקים מבנה הדומה אדריכלית לבית הכנסת שנהרס במהלך השואה.
הפיצול בקהילת זאגרב בין הקהילה הכללית לבית קהילת "בית ישראל" בראשון סלאבקו גולדשטיין ואיבו גולדשטיין עיכב את התכנון הסופי של האתר.
ב-2015 הציגה הקהילה תוכנית למבנה החדש המשולבת בתוכנית המתאר המקומית והוחל בהליך אישורה.
בית הכנסת עתיד להכיל אולם תפילה בן 200 מושבים, את משרדי רב הקהילה וכן אולם תרבות.
בית הכנסת בימבול היה בית כנסת אשר פעל בעיר ימבול בדרום-מזרח בולגריה בין השנים 1896–1948.
תיעוד לקהילה יהודית בימבול קיים מהמאה ה-14. במקום התגוררו יהודים רומניוטים.
בהמשך, בשלהי המאה ה-16 ובתחילת המאה ה-17 הגיעו לעיר מגורשי ספרד ופורטוגל.
בראשית המאה ה-20 נכללה קהילת ימבול ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בנסיכות בולגריה ומנתה כ-1,000 נפשות.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה נמנו בימבול 1,600 יהודים שהתגוררו בשכונה יהודית ובה בית כנסת, בית ספר יסודי ובית מרחץ.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בימבול 1,193 יהודים, רובם עלו לישראל לאחר המלחמה במסגרת העלייה ההמונית.
ב-1952 התגוררו בימבול 333 יהודים ובראשית המאה ה-21 נמנו בעיר 90 יהודים.
בית הכנסת הספרדי בימבול נחנך ב-1896 במרכז השכונה היהודית.
לצידו שכן בית מרחץ ובו מקווה, ובסמוך אליו בית הספר היהודי.
המבנה היה בן 2 קומות והכיל מקום לכמה מאות מתפללים.
הקומה השנייה שימשה לעזרת נשים.
ב-1948 נמכר מבנה בית הכנסת לצבא בולגריה ושימש מחסן תחמושת עבור יח' ברית ורשה.
ב-1971 רכשה עיריית ימבול את המבנה ושיכנה בו גלריה לאמנות.
בחפירה ארכאולוגית שבוצעה במקום, נתגלו מתחת למבנה הקיים שרידי בית כנסת קדום.
החפירה כוסתה והשרידים לא נחקרו מסיבות תקציביות.
בית הכנסת בזניצה (בסרבו-קרואטית: Sinagoge u Zenici) היה בית כנסת, אשר פעל בעיר זניצה במרכז בוסניה והרצגובינה בין השנים 1903–1941.
יהודים ספרדים הגיעו לזניצה במהלך המאה ה-18. המצבה הקדומה ביותר שאותרה בבית הקברות היהודי בזניצה היא מ-1747. ב-1880, לאחר סיפוח בוסניה בפועל על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית נוסדה רשמית הקהילה במקום.
בשלהי המאה ה-19 היגרו לעיר משפחות של יהודים אשכנזים שראשיהן הועסקו במנגנון הממשל המקומי או שהיו בעלי מקצועות חופשיים.
בראשית המאה ה-20 התגוררו בזניצה כ-300 יהודים, וערב הפלישה ליוגוסלביה כ-200. בשואת יהודי יוגוסלביה נספו 185 מבני הקהילה, והיא לא חודשה לאחר מלחמת העולם השנייה.
בית הכנסת הוקם ב-1903 בסגנון אדריכלי נאו-מורי.
המבנה היה בן שתי קומות.
גובהו הפנימי היה 10 מטרים, שטחו 120 מטר מרובע, וקומתו השנייה שימשה לעזרת נשים.
אף על פי שהקהילה היהודית הייתה מעורבת, היה בית הכנסת בעל צביון ספרדי והתפילות נוהלו בדרך כלל בנוסח הספרדים.
בתקופת בין המלחמות כיהן ליאון יהודה פינצי כרב הראשי של הקהילה, החזנים היו מוריץ אלטרץ ומוריץ שלום, וראשי הקהל היו יהודה מונטיליו, משה דאנון והרמן לייב ליבלינג.
ב-1960 נמכר מבנה בית הכנסת לרשות המקומית זניצה.