tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טרם פטירתו, ציווה המהרש"ל לראשי הקהל שימנו את רבי אברהם מוכר ירקות, לכהן תחתיו כרב.
התלמידים פנו לרבי אברהם שיאות לקבל על עצמו את המשרה, ואכן לאחר הפצרות חוזרות ונשנות, הסכים לכך.
בספר 'לקורות היהודים בלובלין', כתב המחבר, שעל פי הידוע רבי אברהם זה, הוא רבי אברהם בן רבי אושעיא, הנקרא רבי אברהם קאשי.
הוא מעיר שאכן דברי החיד"א הן אמת, ואכן חנותו הייתה במרתף, אך הוא שכן במרחק מה מבית הכנסת.
אמנם אודות בקשת המהרש"ל לפני מותו למנותו תחתיו כתב כי הדבר לא ייתכן מאחר שכפי המופיע על גבי המצבה של רבי אברהם זה הוא נפטר בשנת ש"ג והמהרש"ל נפטר אחריו בשנת של"ד.
וכתב שייתכן שרב אחר ביקש למנותו תחתיו.
השערה זו העלה גם בספר 'אשל הגדולים' (אות אל"ף עו) לרבי אלעזר ליפא גרטנהויז.
בספר 'לקורות היהודים בלובלין', וכן הוא בעוד ממקומות, נזכר שרבי אברהם קאשי שימש כאב"ד לובלין.
אמנם בספר יכהן פאר, העיר על כך שבפנקסי הקהילה הישנים של לובלין, אין זכר לכך שרבי אברהם קאשי היה אב"ד לובלין.
בהערות על הספר שכתב הרכבי, העיר על זיהיו של ניסנבוים כי רבי אברהם מוכר ירקות הוא רבי אברהם בן רבי אושעיא, משום שעל מצבתו כתוב שהיה ש"ץ, דבר שלא ידוע לנו על רבי אברהם מוכר ירקות, ומנגד לא נזכר שהיה רב.
חוקרים נוספים העלו תמיהות נוספות, כגון האיך ייתכן שלרבי אברהם הייתה חנות במרתף בית הכנסת, מאחר שבית הכנסת הוקם רק לאחר פטירתו של רבי אברהם, בשנת השכ"ח.
תולדות חייו - גרסה ב'
בשולי הספר הוא מעיר ששמע את הסיפור בשם נכדו של בעל המעשה 'רבי יהודה חסיד'.
על פי המובא בספרו, הסיפור אירע בכלל בעיר אוסטרוה שם שימש המהרש"ל רב קודם בואו ללובלין.
וכאשר עזב המהרש"ל את אוסטרהא ציווה על ראשי הקהל לקחת את רבי אברהם לרב עליהם, על פי דבריו אותו רבי אברהם היה 'מלמד תינוקות, ואיש עני, ואשתו מוכרת ירקות וגריסין, והוא תלמיד חכם גדול'.
ואכן ראשי הקהילה מנו את רבי אברהם עליהם לרב.
הרב לוריא מצדד שאכן ישנו תיעוד שאדם בשם רבי אברהם שימש ברבנות באוסטרוה לאחר שהמהרש"ל עזב את העיר.
רבי אלעזר בן פדת, היה כהן, אמורא בדור השני והשלישי של אמוראי ארץ ישראל, הוא הנקרא בתלמוד בשם הסתמי רבי אלעזר (כאשר מדובר באמורא.
ואולם, בלבול מסוים נוצר לעיתים מכיוון שישנו גם תנא בסתם רבי אלעזר והוא רבי אלעזר בן שמוע).
עלה מבבל לאחר שלמד בישיבתם של רב ושמואל.
בצעירותו חי בבבל, שם למד אצל רב.
עלה לארץ ישראל, נסמך שם וישב בוועד סוד העיבור.
למד רבות אצל רבי יוחנן, והיה מוסר שמועות (=ציטוטים הלכתיים) באופן סתמי, כלומר בלי לציין ששמע אותן מרבי יוחנן, וריש לקיש גער בו על כך.
גם רבי יוחנן בעצמו הקפיד עליו בשל כך, ורבי יעקב בר אידי פייסו ואמר לו: הגיב רבי יוחנן: .
בתלמוד נראה כי אכן העובדה כי תורתו של רבי אלעזר כולה אשר שמע מפי רבי יוחנן רבו הייתה כל כך מפורסמת, עד שגם כאשר היה אומר פסקי דין על דעת עצמו חשבו שרבי יוחנן רבו אמר אותם.
למד גם אצל רבי חנינא בר חמא, והוא מביא בשמו את המשפט "כל האומר דבר בשם אומרו מביא גאולה לעולם".
היה פרנס, ולכן כאשר רבי זירא עלה לארץ ישראל הוא צם מאה תעניות שרבי אלעזר לא ימות, ויפלו עליו צורכי הציבור למרות זאת הוא היה עני מרוד.
הקב"ה התגלה אליו בחלומו ושאל אותו אם ברצונו שיהפוך את העולם ויברא אותו מחדש, כדי שאולי הפעם ייוולד רבי אלעזר במזל טוב.
על אף שהיה אביון ביותר לא הסכים לקבל מתנות ולא להתארח אצל אחרים בנימוק "שונא מתנות יחיה".
גדלותו הייתה מפורסמת, והוא כונה "מרא דארעא דישראל" (בארמית, ופירושו: האדון של ארץ ישראל).
היה נושא ונותן עם חכמי דורו בארץ ישראל - רבי אמי ורבי אסי, רבי זירא ועוד.
וכן היה שולח איגרות לחכמי בבל של אותם ימים.
כאשר ריש לקיש נפטר, ורבי יוחנן התאונן שאין לו חברותא, החליטו חכמי הדור לשלוח לרבי יוחנן את רבי אלעזר כלומר שמועותיו ברורות ומאירות.
למרות זאת רבי יוחנן לא התנחם, שכן הוא רצה בחברותא כריש לקיש, שהיה מפריך את דבריו.
היה לו בן, ושמו רבי פדת כשם סבו.
רבי אֶלְעָזָר בֶּן עֲזַרְיָה (בקיצור: ראב"ע) היה תנא בן הדור השלישי לתנאים.
כיהן תקופה מסוימת כנשיא הסנהדרין במקום רבן גמליאל דיבנה ולאחר מכן יחד עימו.
ידוע בעושרו ובייחוסו ככהן, בהיותו דור עשירי לעזרא הסופר.
דודו הוא התנא שמעון אחי עזריה, ובין צאצאיו נמנו רבי עזריה בן בנו של רבי אבטולס, ושלשלת ראשי ישיבת גאון יעקב (הישיבה הארץ-ישראלית בימי הגאונים) לדורותם.
היה בר פלוגתא של רבי עקיבא.
כאשר חכמי יבנה החליטו להדיח את רבן גמליאל דיבנה מהנשיאות ולמנות במקומו חכם אחר, הם בחרו ברבי אלעזר בן עזריה בשל חכמתו, ייחוסו ועושרו.
על פי התלמוד הבבלי, רבי אלעזר בן עזריה היה אז כבן שמונה עשרה.
כאשר הציעו לו להיות הנשיא, הוא התייעץ עם אשתו האם להיענות בחיוב, והיא ענתה לו שאין לו שערות לבנות של זקנה, כפי שראוי שיהיה לדרשן.
נעשה לרבי אלעזר בן עזריה נס, וגדלו לו כשמונה עשרה שורות של שערות לבנות.
תחת הנהגתו, ועל פי גישתו החינוכית, סילקו את שומר פתח בית המדרש ופתחו את שערי בית המדרש, כך שכל תלמיד שירצה לבוא יוכל.
בו ביום נוספו לבית המדרש ארבע מאות ספסלים לתלמידים החדשים, ולפי דעה אחרת שבע מאות ספסלים.
בנוסף, באותו יום נשנתה כל מסכת עדיות.
מאוחר יותר החכמים התפייסו עם רבן גמליאל והוא הוחזר לתפקידו כנשיא, אך רבי אלעזר המשיך לשמש עמו כנשיא ברוטציה של שבוע אחד מכל ארבעה (ולפי חלק מהגרסאות שבוע אחד מכל שלושה).
בתלמוד הירושלמי מופיע הסיפור בשינויים: רבי אלעזר בן עזריה היה אז בן שש עשרה שנה "ונמלא כל ראשו שיבות", לבית המדרש נוספו שמונים או שלוש מאות ספסלים, ולאחר שרבן גמליאל חזר לתפקידו כנשיא התמנה רבי אלעזר בן עזריה לאב בית הדין.
אחד ממאמריו של רבי אלעזר בן עזריה במשנה פותח במילים: "הרי אני כבן שבעים שנה".
על פי התלמוד הבבלי, את המשפט הזה אמר רבי אלעזר בן עזריה בצעירותו, וכוונתו היא "הרי אני נראה כמו בן שבעים שנה" בשל השערות הלבנות שנוספו לשיערו.
הרמב"ם הסביר שהשיבה זרקה בשיערו של רבי אלעזר בן עזריה בשל שקידתו והתמדתו בתורה.
מהתלמוד הירושלמי משמע שהמשפט המוזכר נאמר על ידי רבי אלעזר בן עזריה בזקנותו, בהיותו אכן כבן שבעים.
רבי אלעזר בן עזריה נהג לפסוק הלכה לפי הפשט של התורה, ועל כך מיוחסת לו האמירה "דיברה תורה כלשון בני אדם".
כמו כן מיוחסות לו מספר אמירות ידועות העוסקות ביחס בין ההלכה לבין המוסר האנושי וערך חיי האדם: "סנהדרין ההורגת אחד בשבוע נקראת חבלנית; רבי אלעזר בן עזריה אומר: אחד לשבעים שנה", "פיקוח נפש שדוחה את השבת" ואחרות.
במחלוקת הראשונה והשלישית נפסקה ההלכה כנגד דעתו, אמנם במחלוקת השנייה דעתו נפסקה להלכה.
אודות עושרו האגדי מסופר, כי מעשר הבהמה שהפריש מבעלי החיים שבעדריו הגיע לסכום של שנים עשר או שלושה עשר אלף עגלים מדי שנה.
יש שכתבו שזו לשון גוזמא, ומדובר במספר טיפולוגי.
באחרית ימיו גר כנראה בציפורי שבגליל.
מקום קבורתו זוהה בימי הביניים על ידי עולי רגל ליד המושב עלמה, לצד אביו רבי עזריה ועוד תנאים.
רבי אלעזר בן שמוע הכהן (מכונה לפעמים "רבי אלעזר", בדרך כלל במשנה ובברייתות) היה תנא בדור הרביעי - באמצע המאה השנייה לספירה, והיה בעל השפעה מרובה על המשכיות מסירת התורה שבעל פה.
היה האחרון שבחמשת תלמידיו הצעירים של רבי עקיבא ונחשב לתלמיד מובהק שלו, נסמך על ידי רבי יהודה בן בבא, אך למד גם אצל רבי יהושע ורבי טרפון.
לפי מדרש "אלה אזכרה" נמנה עם עשרת הרוגי מלכות.
על פי מסורת חז"ל, 24 אלף מתלמידיו של רבי עקיבא מתו במגפה, ובעקבות כך
בשעת השמד של הקיסר אדריאנוס, כשגזרו הרומאים שאסור לסמוך חכמים: , נסמך רבי אלעזר בן שמוע עם עוד ארבעה מתלמידי רבי עקיבא על ידי רבי יהודה בן בבא, והם אלה שהיוו, לפי אותה מסורת, את ההמשך היחידי לתורה שבעל פה ופסיקת ההלכה כפי שנמסרו לדורות הבאים.
יש משערים שהתגורר בעיר "בוקיא", דרומית מערבית להר מירון, אך השערה זו אינה מבוססת.
בעקבות גזירות הרומאים החלו רבי אלעזר בן שמוע ורבי יוחנן הסנדלר ללכת לנציבין, שהייתה מחוץ לארץ ישראל, כדי ללמוד תורה מרבי יהודה בן בתירא, וכשהגיעו לציידן נזכרו בארץ ישראל, ונכתב כי:
היה תלמיד מובהק של רבי עקיבא, אך למד גם אצל רבי יהושע ורבי טרפון.
חבריו ללימוד היו רבי מאיר ורבי יהודה.
על תלמידיו נמנים רבי יהודה הנשיא מסדר המשנה, ואיסי בן יהודה.
יש הסבורים כי היה אביו של רבי שמעון בן אלעזר, אך אחרים סבורים, על סמך כמה ראיות, כי הדבר לא נכון.
מסופר כי היה בן 105 שנים במותו.
לפי מדרש "אלה אזכרה", היה רבי אלעזר בין עשרת הרוגי מלכות שנהרגו בגזרת הרומאים על שהפרו את הצו הרומאי שלא ללמוד וללמד תורה:
בשלשה מקומות מכנה רב את רבי אלעזר "טובינא דחכימי", כלומר: המאושר שבחכמים.
עוד מסופר עליו "שהיה ליבו כפתח של היכל", ותלמידו הגדול רבי יהודה הנשיא מספר שכשהיה רבי אלעזר דורש, היו יושבים תלמידיו דחוסים שישה באמה, ונדחקים לשמוע את תורתו.
אימרה מפורסמת של רבי אלעזר מובאת במסכת אבות: .
מדרש אגדה מאוחר מדגים עד כמה התנהג רבי אלעזר בכבוד אפילו כלפי רומאי בזמן שהקיסר אינו פוסק מלרדות ולחסל את היהודים: פעם טייל רבי אלעזר על שפת הים, וראה ספינה שטבעה שרק איש אחד מבני עשיו (רומאי) ניצל מתוכה כשהוא ערום וחסר כל.
אנשים שעברו לא עזרו לו, משום שעבורם הוא היה ככובש ואויב ומנצל את מצוקתו ללא בושה מאלו שבהם הוא רודה.
למרות זאת, כשראה זאת רבי אלעזר הוא פשט אחד מבגדיו שלו עצמו והלבישו, שיכן אותו בביתו, האכיל והשקה אותו, נתן לו כסף, וליווה אותו לדרכו.
לאחר זמן נעשה ניצול זה מלך שגזר גזרות קשות על היהודים, ורק לאחר שרבי אלעזר הגיע אליו בעצמו וביקש רחמים, נענה לו וביטל את הגזרות.
אימרה נוספת של רבי אלעזר המאדירה את השלום, מובאת בספרי: .
רבי אלעזר האריך ימים עד גיל 105, ומסופר בתלמוד כי תלמידיו שאלוהו בשל איזה מעשים האריך ימים והשיב להם, שלא קיצר את דרכו דרך בית הכנסת, לא פסע על ראשי עם קודש, ולא נשא כפיו ככהן בלא ברכה.
על פי פירוש רש"י, "פסע על ראשי עם קדוש" מכוון לומר כי לא איחר לבית המדרש, ואם איחר התיישב בחוץ, שכן אם היה נכנס באיחור הוא היה נאלץ לפסוע בין התלמידים, ולמסתכל מהצד זה נדמה כאילו פוסע "על" ראשי הנוכחים.
רבי אמי בן נתן, המוכר כרבי אמי (בירושלמי נקרא לפעמים רבי אימי), היה אמורא ארץ ישראלי בדור השלישי לאמוראים.
תלמידו של רבי יוחנן, חבר ובר פלוגתא של רבי אסי.
עלה מבבל לארץ ישראל והתיישב בקיסריה, שם למד אצל רבי אושעיא.
לאחר מכן עבר לטבריה, שם למד אצל רבי יוחנן, רבו המובהק, וכשנפטר התאבל עליו כמו על קרובו.
לאחר מותו של רבי יוחנן עמד ביחד עם רבי אסי, רבי אבהו, רבי יצחק ורבי שמואל בר נחמני בראש ישיבת טבריה.
עיקר הפסיקה נשארה בידי רב הונא שישב בבבל, אך לאחר מותו עברה לרב אמי.
דבריו מובאים בתלמוד על ידי רבי יוסנא.
יצא בשליחות רבי יהודה נשיאה עם רבי אסי ורבי חייא בר אבא לבדוק את מצב החינוך.
כמו כן היה מלווה את רבי יהודה נשיאה לחמת גדר פעמים רבות.
באופן אישי מתח עליו ביקורת על שנהג למנות אנשים תמורת כסף.
בנו היה רב פנחס בריה דרב אמי, ובן אחר שלו נקרא ינאי בריה דרבי אמי.
מתלמידיו המובהקים, היה רבי זריקא.
מסופר כי פעם אחת קיבל רבא מעות מאיפרא הורמיז אמו של שאפור המלך, לאחר שזו שלחה אותם לרבי אמי כדי שיחלקם לצדקה, והוא סירב לקבלם.
כאשר שמע רבי אמי שרבא קיבל את הכסף וחילקו לצדקה, הוא הקפיד (כעס) על רבא.
רבא, שקיבל את המעות, הסביר כי הוא קיבל אותם משום שלום מלכות.
למרות זאת, רבי אמי הקפיד על כך שרבא לא חילק את הכסף לעניי גויים, כפי שהיה ראוי לנהוג לדעתו, ובתלמוד מובא כי הוא לא ידע שאכן כך נהג רבא למעשה.
קברו המסורתי מצוין כיום במקום מגוריו - טבריה, על פי מסורת מהמאה ה-13, במתחם הסמוך לקבר הרמב"ם לצד רבי אסי.
התוספות סבורים שהיו שני אמוראים: האחד נקרא רב אמי, והוא היה גדול מרב הונא, ואילו השני נקרא רבי אמי והוא היה כפוף לרב הונא.
דאגה בלב איש - ישחנה.
רבי אמי ורבי אסי, חד אמר: ישיחנה מדעתו, וחד אמר: ישיחנה - לאחרים.
אין מטריחין את הציבור יותר מדאי.
אין מיתה בלא חטא, ואין ייסורין בלא עוון.
רבי אסי היה אמורא ארץ ישראלי בדור השלישי.
תלמידו של רבי יוחנן, חבר ובר פלוגתא של רבי אמי.
למד אצל שמואל בנהרדעא וגם אצל רב ורב הונא בסורא.
העריץ עד מאוד את רב הונא ולא יכול היה להרים ראשו בפניו.
הוא עלה לארץ ישראל משום שאמו הזקנה השתגעה, והתיישב בטבריה.
בתלמוד הירושלמי מסופר שכשהגיע לטבריה הוא פנה לטבול בחמי טבריה, ובכניסתו לשם הכה אותו לץ אחד בצווארו, ואמר לו שצווארו חלש והוא צריך לחזק אותו.
כשסיים רבי אסי לטבול, הוא גילה שאותו לץ נתפס על ידי ליסטים שעינו אותו ונתנו עול על צווארו, ואמר לו שמזלו ארור, ועליו נאמר: .
בארץ ישראל למד תורה אצל רבי יוחנן, שהיה רבו המובהק, והעריץ אותו מאוד.
כשלימד אותו רבי יחנן שאף על פי שאיסור ערלה בחוץ לארץ נלמד בהלכה למשה מסיני, ספק ערלה מותר בחוץ לארץ, משום שכך ניתנה ההלכה, הוא אמר: "אילו לא עליתי לארץ ישראל אלא לשמוע דבר זה - די!".
גם רבו חיבב והחשיב אותו מאוד, והוא היה לו כתלמיד-חבר.
לרבי אסי היו יחסים טובים גם עם ריש לקיש, שמסר את נפשו על מנת להציל את רבי אסי מסכנת שבי.
הוא קיבל מספר מימרות גם מרבי חנינא ורבי מני.
חבירו הטוב היה רבי אמי, עמו הוא למד ונסמך, והם כונו "דייני ארץ ישראל".
בתלמוד מסופר, שאף על פי שהיו בטבריה 13 בתי כנסת, רבי אמי ורבי אסי נהגו להתפלל דווקא "בין העמודים" שבבית מדרשם, שהיה מקום לימודם הקבוע, ושם אף היו עורכים משפט.
רבי אסי ורבי אמי יחדיו יצאו בשליחות רבי יהודה נשיאה השני לבדוק את מצב החינוך ביישובי הארץ.
היה בקי במעשה מרכבה ורצה ללמדו את רבי אלעזר בן פדת, אך הלה סירב.
על תלמידיו נמנה רב יהודה בר שילא.
נזכר כמי שהקפיד על מצוות כיבוד אב ואם, וכאשר אמו עלתה מבבל לארץ ישראל והגיעה לעיר בוצרה שבחורן, שלדעת רבי יוחנן דינה כחוץ לארץ, החליט רבי אסי לצאת אליה חרף היותו כהן.
לאחר פטירתו התקבצו החכמים לחזור על ההלכות שלימד כדי שלא תשתכחנה.
קברו מצוין בטבריה, במתחם הסמוך לקבר הרמב"ם, לצד רבי אמי.
דרש רבי עוירא, לפעמים אמר בשם רבי אמי, ולפעמים בשם רבי אסי:
רבי אלעזר ברבי שמעון (מוכר גם בשמות דומים אחרים) היה תנא בדור החמישי, בן תקופתו וידידו של רבי יהודה הנשיא.
בנו של רבי שמעון בר יוחאי וחתנו של רבי שמעון בן יוסי.
בצעירותו היה מבוקש על ידי השלטון הרומי, אך בשלב מאוחר יותר פעל מטעמו של השלטון הרומי כממונה על הסדר והביטחון הציבורי.
ישנן אגדות שונות על גודלו הגופני החריג.
בערוב ימיו התייסר בייסורים, והמסורת אודות פטירתו אפופה אגדות שונות.
מסופר שנחשב תלמיד חכם גדול ביותר כבר בצעירותו.
ב, מסופר שרבן שמעון בן גמליאל כינה אותו "ארי בן ארי".
בצעירותו למד ביחד עם רבי יהודה הנשיא, לפני אביו, רבן שמעון בן גמליאל ורבי יהושע בן קרחה.
בתחילה הוא היה תומך בדברי ר' יהודה, אך לאחר שהתפתחו ביניהם מתחים, הוא ניסה תמיד לסתור את דבריו.
דבריו של רבי אלעזר מובאים גם בספר הזוהר בו הוא מופיע פעמים רבות, ומתואר בתור יד ימינו של אביו - רבי שמעון - מנהיג חבורת הזוהר והדמות החשובה ביותר בספר.
על פי המסופר במדרשים ובגמרא הסתתר רבי אלעזר עם אביו במערה מפני הרומאים כשלוש עשרה שנה.
לאחר שהתבטלו גזירות השמד ובוטל גזר דין המוות שריחף על ראשם יצאו מהמערה.
לפי מקורות מסוימים המערה בה הסתתרו הייתה בפקיעין ולפי המסופר בהקדמה לתיקוני זוהר המערה הייתה באזור לוד.
ב, מסופר שכשיצאו מהמערה לאחר שתים עשרה שנה התקשו להבין את עיסוקם של יהודים בעבודות חומריות פשוטות וש"כל מקום שנותנין עיניהן מיד נשרף".
רק לאחר שהות נוספת של שנה במערה הסתגלו לרעיון שלא כל עם ישראל צריך לעסוק במשך כל הזמן בלימוד תורה ופעילות רוחנית.
אמנם קיימים יחידי סגולה כמותם ש"תורתם אומנותם" שתפקידם הוא "לפטור את כל העולם מן הדין" וממילא, פטורים הם מעבודות חומריות.
יתר על כן, רבי שמעון בר יוחאי הוא זה שהבין שלא כל העולם צריך לעסוק בתורה, ר' אלעזר בנו התקשה להבין זאת.
בשורה ארוכה של מקורות במדרשים ובתלמוד הירושלמי מובא סיפור דברים אחר לחלוטין בנוגע לאופן צאתם של רבי שמעון בר יוחאי ובנו רבי אלעזר ברבי שמעון מהמערה.
לפי מקורות אלו, רבי שמעון ובנו רבי אלעזר התעסקו עם טיפול בצורכי החומר והגוף בעת צאתם מהמערה.
תחנתם הראשונה לאחר צאתם מהמערה הייתה העיר טבריה והמעיינות החמים שבה, חמי טבריה וזאת על מנת לטפל בפצעים שעל גופם שנגרמו עקב השהות הארוכה במערה.
המקורות האחרים המתארים את אופן צאתם של רבי שמעון בר יוחאי ורבי אלעזר ברבי שמעון מהמערה הולמים את המהפך שחל בשלב מאוחר יותר בחייו של רבי אלעזר.
בתלמוד, מסופר שבעקבות הערה שלו על תפקודם הלקוי של הרומים בתפיסת פושעים (אף פושעים יהודים), מינוהו השלטונות למעין "מפקד משטרה מקומי".
בתפקידו זה היה ממונה על לכידת גנבים והבאתם לדין.
העונש על גנבה היה בדרך כלל עונש מוות.
העובדה שדווקא בנו של רבי שמעון בר יוחאי פעל בשירות הרומאים לא מצאה חן בעיני רבי יהושע בן קרחה.
מסופר שרבי יהושע בן קרחה הטיח בפניו: עד מתי אתה מוסר עמו של אלוהינו להריגה?
וכינה אותו "חומץ בן יין".
רבי אלעזר בן שמעון השיב לו: "קוצים אני מכלה מן הכרם".
כלומר, האנשים שמובלים למיתה עקב פעולות השיטור שלי הם גורמים שליליים ומזיקים.
רבי יהושע בן קרחה, מצדו, טען שביעור גורמים שליליים בחברה מוטל על אלוהים.
בהמשך המקור במסכת בבא מציעא מסופר שפעם אחת גרם הוצאה להורג לאדם שהקניטו.
מעשה זה גרם לו ייסורי מצפון.
והוא ניסה למנוע את הוצאת אותו אדם להורג ולא הצליח.
ייתכן שחש שידו הייתה קלה על ההדק, שכן מסופר שקרא את הפסוק מספר משלי "שומר פיו ולשונו שומר מצרות נפשו".
היו פרשנים שהסבירו שרבי אלעזר כיוון בדבריו לעצמו (כך למשל כתב המהרש"א).
לאחר שסיפרו לו על מעלליו של אותו אדם (שעבר על איסור עריות חמור) נתרצה רבי אלעזר, וקרא על עצמו "הניח ידו על בני מעיו, אמר: שישו בני מעי שישו, ומה ספיקות שלכם כך, ודאית שלכם על אחת כמה וכמה".
ועדיין לא נחה דעתו לגמרי.
אולם, לפי המסופר בתלמוד, לאחר ניתוח בבשרו של רבי אלעזר, שלאחריו לא הסריח הבשר, ראה בכך הסכמה מן השמים למעשיו וקרא על עצמו את הפסוק "אף בשרי ישכון לבטח".
עקב ההוצאה להורג של אותו אדם ולמרות הניתוח שעשה עדיין חשש ר' אלעזר ובחר לסבול ייסורים כדי לכפר על כך.
בחירתו בדרך זאת הביאה לכך שאשתו (בתו של רבי שמעון בן יוסי) חזרה לבית אביה לכמה זמן.
היא הייתה מבית עשיר ולאחר עזיבתה לא היה מי שיטפל בו, אך בעקבות נס שהיה לנוסעי ספינה שהיטלטלה בים ויושביה הבטיחו לתת סכום גדול לרבי אלעזר, הוא התעשר וגם התחזק וחזר לבית המדרש.
בהמשך התלמוד מספר שהיא עמדה לצדו בעת מיתתו.
מסופר שבעת מיתתו חשש שחכמים אשר נטרו לו טינה לא יטפלו כראוי בקבורתו, ולכן ציווה רבי אלעזר ברבי שמעון להטמין את גופתו בעליית הגג בביתו שבכפר עכברה שבגליל (לפי התלמוד) או בגוש חלב (לפי המדרש).
לפי המסופר בתלמוד ובמדרשים שכנה הגופה בסביבות 20 שנה בעליית הגג בטרם הובאה לקבורה.
באותן שנים היו באים בני הכפר לביתו של רבי אלעזר, שוטחים את הסכסוך שביניהם, ותשובה מאת רבי אלעזר הייתה יורדת כמין הד מעליית הגג.
באותן השנים גופו לא השתנה וכשהייתה נופלת לו שערה היה יוצא דם, גופו לא הרקיב ולא התליע מלבד אוזנו, ר' אלעזר התגלה לאשתו בחלום ואמר לה שההתלעה באוזנו נגרמה מפני ששמע שביזו תלמיד חכם ולא מיחה כהוגן.
כמו כן מסופר שכל השנים ששכנה גופתו בעליית הגג בכפרו הגנה הגופה על הכפר מפני היזקן של חיות רעות.
מסיבה זאת סירבו בני עכברה (או גוש חלב) לאפשר את קבורתו של רבי אלעזר ברבי שמעון וגופתו נחטפה מהכפר בט' בתשרי, ערב יום כיפור, עת היו טרודים בהכנות לצום.
ונקבר לצד אביו בביריה (לפי התלמוד), או במירון הקדומה (לפי המדרש).
החל מסוף המאה ה-12 קברו מזוהה במתחם קבר רבי שמעון בר יוחאי בהר מירון, בעוד רבי שמואל ב"ר שמשון בן המאה ה-13 (1210 לערך), הנוסע היחיד המציין את קבר רבי אלעזר (לבדו), בטבריה, בסמוך לקברי רב כהנא ורבי יוחנן בן נורי, לא רחוק מקבר רבי מאיר.
עדות נוספת מהמאה ה-13 (1215 לערך), היא של מנחם החברוני, מנחם הוא הנוסע היחיד המציין את קבר רבי שמעון, אשתו ובניו בכפר חנניה, בסמיכות לבית כנסת פעיל של רבי שמעון "אשר בנה לו בחייו".
רבי אֶלְעָזָר בֶּן עָרָךְ היה תנא בן הדור השני שפעל במאה ה-1, מחמשת תלמידיו הגדולים של רבן יוחנן בן זכאי ולפי כמה דעות היה הגדול שבהם.
התגורר בירושלים ובתקופת חורבן בית שני (סביב 70 לספירה) עבר לאמאוס, המסורת אודות אחרית ימיו אפופה מסתורין ואגדות שונות.
אבא שאול שיבח אותו ואמר עליו בשם רבן יוחנן בן זכאי רבו:
כמו כן, רבן יוחנן בן זכאי אמר עליו שהוא כ"מעין המתגבר".
רבי אלעזר היה חביב מאוד על רבו, שכן קיימים מספר מאמרים בהם מגלה רבן יוחנן יחס מיוחד לרבי אלעזר.
מסופר עליו כי היה יודע לדרוש במעשה מרכבה, והוא היה אחד משני התלמידים שרבן יוחנן עסק עימם במעשה מרכבה וגילה להם סודות שלא רצה לגלות לאף אדם אחר (השני היה רבי אליעזר בן הורקנוס).
רבן יוחנן אמר עליו: .
על פי הנאמר בפתיחה לספר תגין, רבי אלעזר היה גם תלמידו של רבי נחוניה בן הקנה, אשר העביר חלק משלשלת הקבלה של הספר אותו קיבל מרבי נחוניה ומסרו לחברו רבי יהושע בן חנניה.
מעבר לכך שרבי נחוניה היה בן דורו של רבי אלעזר, רבי נחוניה מוזכר בתלמוד שהוא יושב ודן עם רבן יוחנן בן זכאי ותלמידיו וההשערה היא שרבי נחוניה היה אף תלמידו של בן זכאי.
בנוסף, על פי מדרש תהילים רבי נחוניה התגורר בעיירה אמאוס, - מקום מגוריו של רבי אלעזר בן ערך באחרית ימיו.
במדרש תהילים נאמר שהפסוק מדבר על צדיק "שהכל צריכים לעצתו".
המדרש מביא דוגמה לצדיק כזה, מרבי אלעזר בן ערך:
ישנה דעה בתלמוד, כי התנא המכונה רבי נהוראי הוא בעצם רבי אלעזר בן ערך, הנקרא נהוראי על שם "שהיה מנהיר עיני חכמים בתורה".
על אף גדולתו, מעטות מאוד המשניות בהן מוזכרים דבריו.
יש המעריכים שנפטר בגיל צעיר ולכן אינו מוזכר כמעט.
ראיה לכך שלא האריך ימים הוא דיון של רבי יהושע בן חנניה (חברו של רבי אלעזר בן ערך) עם רבי עקיבא (תלמידו של רבי יהושע):
בתלמוד ובמדרשים נכתב, שהסיבה לכך היא, משום שלאחר מותו של רבן יוחנן בן זכאי רבו, לא הצטרף רבי אלעזר לבית המדרש ביבנה, אלא פנה בעצת אשתו לאמאוס, משום שהיו בו "מים יפים ונוה יפה", בחשבו שחבריו יבואו אליו.
משלא באו חבריו, שכח את כל תלמודו, וכשבא לקרוא את הפסוק "החדש הזה לכם", קרא בטעות "החרש היה לבם".
אולם, החכמים התפללו עליו, וחזרה אליו תורתו.
מחמת מעשה זה, "לא נתגדל שמו בחכמה", למרות השבחים הרבים שהרעיף עליו ריב"ז.
רבי אלעזר בן ערך מוזכר במשנה רק בפרק ב' במסכת אבות, שם מובאות בשמו מספר הוראות בענייני מוסר ודרך ארץ:
בברייתות המובאות בתלמוד, מובאות בשמו מספר הלכות.
בתלמוד הבבלי הוא מוזכר במסכת חולין, בתור מי שדרש את דין נטילת ידיים באסמכתא מן הפסוק .
בתלמוד הירושלמי מובאות בשמו שתי הלכות נוספות, האחת במסכת דמאי בעניין מדומע, והאחת במסכת יבמות, בעניין הקניין הגמור שעושים קידושי מאמר.
בילקוט שמעוני מובאות מספר דרשות של רבי אלעזר בן ערך באגדה, ביניהן הדרשה האומרת, כי .
רבי אלעזר בן ערך מוזכר בספר הזוהר מספר פעמים, בהם הוא מתואר כאדם קדוש ועליון, הבקיא בתורת הסוד.
החכמים המוזכרים בזוהר מכנים את רבי אלעזר בכינויים כגון "מראה האור של מאור העולם", "סֵבֶר פני הימים", ו"מי שיורדים לפניו גדולים עליונים של המלך ברוך הוא".
פעמים רבות בספר הזוהר מתואר צערו ובכייו של רבי אלעזר על הגלות ועל הטומאה השולטת בעולם.
בזוהר מסופר שכאשר היה לומד את הפסוק , הוא היה בוכה ומצטער על ירידתם של יעקב ושנים עשר השבטים לגלות במצרים.
כמו כן, מסופר שפעם רבי זירא (שחי כ-200 שנה אחרי רבי אלעזר בן ערך) נכנס לבקר את רבי אלעזר בן ערך, וראה שהוא בוכה.
לאחר שסיים את בכיו, הוא הסביר לרבי זירא שהוא בכה על כך שבעתיד הגויים ישימו על אבן השתייה את טומאת העמים ופגרי מתים, והתבטא על הדור שבו יקרה דבר זה: "אוי לאותו הזמן!
ככשמע זאת רבי זירא הוא בכה גם, ואמר (בתרגום לעברית): "המלאך הקדוש יודע את זה, ראוי הוא לבכות עליה.
אשריכם הצדיקים שאתם קדושים בעולם הזה ובעולם הבא!".
בפעם אחרת הסביר רבי אלעזר לרבי יהושע שצערו הוא על כך שרק בשנת ה'ת"ח "יהיו עומדים כל שוכני עפר בקיומם".
במקום אחר בספר הזוהר מובאים סודות בענייני קריאת שמע שלימד רבי אלעזר בן ערך את רבי דוסתאי ורבי חגי.
מקום קבורתו לא נזכר בספרות חז"ל, אך לפי עדותו של רב אביתר גאון (נובמבר/דצמבר 1083) מהמאה ה-11, קברו שכן באזור דלתון.
אמנם התיאור שטחי למדי ולא נושא כל פירוט על המקום וישנה השערה כי התכוון לעלמא הסמוכה.
בנימין מטודלה (1170 לערך) הראשון לציין את מקום קבורתו ביישוב עלמא, כך גם רבי שמואל ב"ר שמשון (1210 לערך) בספרו "מסע דפליסטינא" ונוסעים נוספים.
מסורת מאוחרת מהמאה ה-18, מציינת את קברו בצפת.
הנוסע רבי יוסף סופר (1760 לערך), היחיד לציין את קברו בבית העלמין העתיק בצפת, בסמיכות לקברו המסורתי של רבי יהושע בן חנניה.
במאה ה-20 צוין קברו בחלקת התנאים סמוך לרבו רבן יוחנן בן זכאי בטבריה, אך זיהוי זה נעשה ככל הנראה ללא מקור מפורש, פרט לאזכורו של יעקב בן נתנאל הכהן (1153–1187) המציין שרבן יוחנן נקבר יחד עם שמונה מתלמידיו אך לא פירט איזה מהם.
בית הכנסת לרבי אלעזר בן ערך
מספר נוסעים בימי הביניים (המאה ה-13) כגון יעקב השליח ומחבר תוצאות ארץ ישראל, מתארים כי בדמשק ישנו בית כנסת של (או על שם), רבי אלעזר בן ערך.
רבי אליעזר (או אלעזר) הקפר (או הכפר) היה תנא שפעל במחצית השנייה של המאה ה-2 לספירה, בדור החמישי והאחרון לתקופת התנאים.
הוא היה מקורב לרבי יהודה הנשיא, עורך המשנה.
זהותו שנויה במחלוקת בין החוקרים - חלקם מזהים אותו כבר קפרא וחלקם כאביו.
הוא נמנה עם החכמים הבודדים בחז"ל שלגביהם נמצאו עדויות ארכאולוגיות ישירות.
ישנם שלושה הסברים לכינויו הקפר:
מקצועו של ר' אלעזר היה הכנת זפת הקרויה בארמית 'כופר'.
מקצועו היה הכנת יין או תרופות מצמח הצלף, שכונה באותה עת קפר או קפרס.
מוצאו של ר' אלעזר היה מהכפר 'קפירה'.
רבי אלעזר הקפר מוזכר במשנה רק פעם אחת, במסכת אבות:
למרות מיעוט דבריו במשנה, אנו למדים הרבה על מידותיו ופועלו בספרות החיצונית של התנאים.
הוא שלל את תופעת ההתנזרות והוקיע את הגאווה העצמית היתירה של האדם.
הוא אהב מאוד את ארץ ישראל ואת החיים בה, וראה את השלום כערך עליון.
על מידות אלו אנו למדים מאמרותיו:
"עתידין בתי כנסיות ובתי מדרשות שבבבל שייקבעו בארץ ישראל"
"גדול השלום – שאין חותם כל הברכות אלא בשלום".
רבי אלעזר אף הביא משל יפה מעולם הבנייה לגבי הגאווה:
כלומר: יש צורך להיות ענו ולא להתגאות, וגם כשהכל ייחרב הענו יחזיק מעמד.
ציטוט זה הוא בעל משמעות סמלית, בהתחשב בתגלית שנתגלה במרכז רמת הגולן;
ממצא ארכאולוגי חשוב שנמצא במסגד כפר דבורה הוא משקוף מעוטר בשני עופות דורסים, האוחזים זר במקוריהם.
על המשקוף חרותה הכתובת: זה בית מדרשו שהלרבי (= של רבי) אליעזר הקפר.
זה הממצא היחיד מתקופת התנאים שבו נזכר המושג בית מדרש.
וזהו אם כן המבנה היחיד מימי חז"ל המזהה את עצמו כבית מדרשו של אחד הרבנים.
מעניינת העובדה כי הקפר צוטט כאומר שאל יהיה אדם כמשקוף, שהרי בשעת חורבן המשקוף לא ישרוד, ודווקא שמו שרד על משקוף.
המשקוף מוצג כיום ב"מוזיאון עתיקות הגולן" בקצרין.
תלמידו היה רבי יהושע בן לוי.
לדעת בעל הערכי תנאים ואמוראים, היו שני רבי יהושע בן לוי, והזקן שבהם היה תלמידו של רבי אלעזר הקפר ונפטר על מיטתו (ולא עלה השמימה בחייו).
ייתכן שהוא "רבי יהושע בן לוי הקפר" שקברו נמצא, בהתאם לשם רבו "רבי אלעזר הקפר".
רבי אֶלְעָזָר הַמּוּדָעִי היה תנא בדור השלישי בתקופת רבי עקיבא.
התגורר ב"הר המודעי" שבקרבת ירושלים.
מסיפורים שמובאים עליו בתלמוד, ניתן ללמוד כי הוא בן הדור השלישי לתנאים, לפי ההשערה היה מתלמידיו של רבן יוחנן בן זכאי, וחי זמן רב.
במשנה מופיע מאמר אחד בלבד שלו: "המחלל את הקודשים, המבזה את המועדות, המפר בריתו של אברהם אבינו, המגלה פנים בתורה, והמלבין פני חברו ברבים, אף על פי שיש בידו תורה ומעשים טובים אין לו חלק לעולם הבא".
מאמר דומה בעניין קדשים מופיע בשמו בספרי: "המחלל את הקדשים, אף על פי שיש בידו מצוות הרבה כדאי הוא לדחותו מן העולם".
במדרשים ובתלמוד מובאות בעיקר דברי אגדה שאמר, במספר ברייתות, וכן מספר אגדתות.
בתלמוד מובא סיפור אודות מעמד בו ישב עם רבי טרפון רבי ישמעאל ושאר החכמים, ובו נענה רבי אלעזר המודעי ואמר כי "מָן שירד להם לישראל היה גבוה שישים אמה".
רבי טרפון נענה בתרעומת ואמר "מודעי!
עד מתי אתה מגבב דברים ומביא עלינו", אך רבי אלעזר המודעי נענה כי "רבי, מקרא אני דורש!" והסביר באריכות את ראיותיו, המתבססים על כך שמי המבול, שבהם כתוב "וארובות השמים נפתחו" היו גבוהים 15 אמה (מההרים הגבוהים), ואודות ירידת המן כתוב "ודלתי שמים פתח", ובדלת יש ארבע ארובות.
ממדרשים אחרים לומדים כי רבן גמליאל חיבב את דבריו, ואמר "עדיין צריכין אנו למודעי דמוקים ליה כוליה בחד מקום".
על פי המסופר בתלמוד הירושלמי, מנע רבי אלעזר המודעי בתפילתו את נפילת ביתר בימי מרד בר כוכבא.
כותי (שומרוני) אחד חדר לעיר, ודיבר עם רבי אלעזר המודעי, דודו של בר כוכבא דברים של מה בכך.
משתפס בר כוכבא את הכותי, החשיד הכותי את אלעזר המודעי בכך שהוא מתכוון למסור את העיר לאויב.
בר כוכבא חקר את רבי אלעזר בדבר חשד זה, ורבי אלעזר הכחיש את הדברים (ככל הנראה לא שמע כי היה עסוק בלימוד התורה).
בעקבות המדרש, יש חוקרים המזהים אותו עם רבי אלעזר הכוהן המופיע על מטבעות בר כוכבא.
לפי המסורת התלמודית, רבי אלעזר המודעי נהרג בביתר שבהרי יהודה.
עם זאת, המסורת הקשורה למקום קבורתו מופיעה לראשונה בתיעודים מאוחרים משמעותית לתקופתו.
קברו מוזכר במגילת פירנצה (המתוארכת לשלהי המאה ה-14) וכן בחיבור "ציוני קברים בארץ ישראל" המתוארך לשלהי המאה ה-15 (אם כי יש המקדימים ומאחרים את זמנו של חיבור זה).
על פי מקורות אלה ואחרים, נטען כי רבי אלעזר המודעי נקבר בסמוך ליישוב נבוריה שב, לצד יעקב איש כפר נבוריא.
קברו של יעקב איש כפר נבוריא הוזכר לראשונה בחיבור האנונימי "תוצאות ארץ ישראל" מסוף המאה ה-13.
בחיבור "שבילי דירושלים" המיוחס ליצחק חילו מהמאה ה-14 נאמר שקברו נמצא בביתר.
בעקבות מחקרו, חוקרים בני ימינו נוטים לקבל את החלק הגאוגרפי שבספר.
רבי אפס היה אמורא ארץ ישראלי מהדור הראשון של האמוראים (בסביבות שנת 225).
רבי אפס היה מבית דינו של רבי יהודה הנשיא.
במדרש מובא כי רבי מינה אותו לכתוב מכתב לאנטונינוס, והרב היימן מסיק מכך שהוא היה סופרו של רבי יהודה הנשיא.
גר בדרום הארץ והוא מכונה בתלמוד הירושלמי רבותינו שבדרום.
רבי יהודה הנשיא ציווה לפני מיתתו שימנו את רבי חנינא בר חמא כממלא מקומו בראשות הישיבה, אך הוא סירב ליטול את המשרה כל עוד היה רבי אפס בחיים מכיוון שרבי אפס היה גדול ממנו שתי שנים ומחצה, לכן הוכתר רבי אפס כראש הישיבה לאחר רבי.
בתפקיד זה שימש לפחות עשרים שנה, עד פטירתו, ורק אחריו מונה רבי חנינא בר חמא.
רבי אושעיא מזכירו פעמים רבות.
מתלמידיו היה לוי בר סיסי.
רבי אִלְעָאי (או רבי אלעאי הזקן, רבי אילעא, רבי לעאיי), היה תנא בן הדור השלישי לתנאים.
אביו של התנא המפורסם רבי יהודה בר אלעאי.
הוא מוזכר פעם אחת במשנה, ושש פעמים בתוספתא.
מפורסמת אמרתו: "בשלושה דברים אדם ניכר: בכוסו ובכיסו ובכעסו".
היה תלמידם של רבי אליעזר בן הורקנוס, רבן גמליאל דיבנה רבי יהושע בן חנניה, רבי אליעזר בן יעקב, רבי אלעזר בן עזריה וכן תלמיד חבר של רבי ישמעאל, בתלמוד מובא כיצד רבי ישמעאל כינה אותו "בני".
בין תלמידיו נמנים בנו – רבי יהודה ורבי יצחק.
מעבר לבנו המפורסם (רבי יהודה), בן אחר הוא רבי יוחנן ברבי אלעאי.
מסופר במסכת סוכה, כי רבי אליעזר שבת בחג הסוכות בסוכתו של רבי יוחנן ברבי אלעאי (בנו של תלמידו) בקיסרי.
נכדו הוא רבי יוסי ברבי יהודה.
רבי חיים ויטאל (מקובל בולט מהמאה ה-16), טען בשם רבו האר"י, כי רבי אילעאי נקבר בעין זיתים לצד בנו – רבי יהודה: "לצפון הציון הזה הר אחד, ושם בראשו מערה אחת, ואומרים כי שם קבור רבי אלעאי אביו של רבי יהודה הנזכר, וכן הוא האמת.
והנה הוא קבור בכוך השני שבצד מזרח, בכוך הסמוך לקרן דרומי מזרחי".
מסורת קברו של בנו (רבי יהודה) בעין זיתים, מתועדת לראשונה בסוף המאה ה-13.
רבי בנאה (במקורות ארץ ישראליים: רבי בניה, או בנייה) היה תנא-אמורא בדור המעבר בין התנאים לאמוראים (סוף המאה ה-2 ותחילת המאה ה-3).
רוב מאמריו בתלמוד מובאים בסגנון המקובל לגבי אמוראים, אולם מצאנו שהוזכר בתוך ברייתא בתלמוד, וכן מספר פעמים במדרש "ספרי", המאגד את תורת התנאים ופירושיהם לספר דברים.
מרבית מאמרי רבי בנאה הם בענייני אגדה, ומיעוטם בהלכה.
האמורא רבי יוחנן מרבה לשאול אותו, ולמסור הלכות בשמו, ורוב מאמרי רבי בנאה בתלמוד מובאים על ידיו.
כנראה התגורר בטבריה, שכן התלמוד הירושלמי מספר שרבי יוחנן לאחר עלותו לגדולה היה דורש לפעמים בבית מדרשו של רבי בנאה, רבו.
לא ידוע דבר על משפחתו.
הרב אהרן הימן בספרו תולדות תנאים ואמוראים, משער שנולד בחוץ לארץ, על פי דבריו אודות שפת מקומו.
התלמוד מספר שרבי בנאה נהג לסמן מערות קבורה, על מנת שידעו להימנע מטומאה.
יש משערים שנקרא "רבי בנאה" על שם מנהגו לסמן ולציין את הקברות (כלשון הכתוב:"וְרָאָה עֶצֶם אָדָם וּבָנָה אֶצְלוֹ צִיּוּן עַד קָבְרוּ אֹתוֹ הַמְקַבְּרִים".).
בהקשר זה מסופר בתלמוד סיפור מפליא אודות ביקורו של רבי בנאה במערת המכפלה, והאופן שבו ראה את אברהם ושרה ואדם הראשון.
הסיפור זכה לפירושים רבים, על דרך הפשט והדרש.
רבי בנאה היה מכריע לעיתים בדין על פי אומדן בלא ראיות קבילות.
כך, למשל, מסופר על אדם שנודע לו שתשעה מתוך עשרת בניו הם ממזרים ואינם שלו, והותיר צוואה ובה כתב "כל נכסי - לבן אחד".
לא ידעו למי מהם כוונתו, ורבי בנאה הורה להם שילכו לחבוט בקבר אביהם, עד שיעמוד ויגלה למי התכוון.
הלכו כל הבנים לבית הקברות פרט לאחד, שסירב לחבוט על קבר אביו, ורבי בנאה הורה שזהו הבן החוקי.
שאר הבנים התלוננו בפני השלטון הביזנטי על פסק זה, ורבי בנאה נאסר, עד שאשתו שחררה אותו בחכמתה.
עוד מסופר, שעל פי חוקי השלטון היה מקובל שכל דיין שהייתה כנגדו תביעה משפטית - נפסל מלדון עוד, ורבי בנאה שכנע אותם שהדבר אינו צודק, אלא רק אם הדיין הפסיד במשפט, והתברר שהחזיק בידו רכוש שאינו שלו - ראוי שייפסל.
רבי בנאה הקפיד על הופעה מכובדת וסדר ונקיון, ואף דרש זאת מתלמידי חכמים.
כך הורה בתשובה לשאלותיו של רבי יוחנן:
אכן, רבי יוחנן תלמידו נהג בעצמו יחס מכובד לביגוד.
רבי חיים ויטאל, מקובל בולט מהמאה ה-16, מביא את גרסת רבו האר"י כי רבי בנאה נטמן יחד עם הנביא אלקנה סמוך לכפר קיומה שבין צפת למירון.
באזור הוקם מבנה בן שני כיפות, המציין את קברם.
אמנם, על פי מחקר שפורסם בשנת 2007 בספר "מקומות קדושים וקברי צדיקים בגליל" אותר המקום המדויק אותו תיאר ויטאל בכתביו.
השותפים בחצר רשאים למנוע זה מזה שימוש בחצר לצרכים שונים, אבל אינם יכולים למנוע מן השכנות השותפות בחצר לכבס בה, כי אין זה כבודן של בנות ישראל לכבס ברשות הרבים.
תורה - מגילה מגילה ניתנה.
ארבע כוסות - כנגד ארבע גאולות.
לעולם ישקיע אדם עצמו במשניות.
כל העוסק בתורה לשמה – תורתו נעשית לו סם חיים...
וכל העוסק בתורה שלא לשמה – נעשית לו סם המות.
באוצר המדרשים מופיע מדרש בשם "דרשת רבי בנאה".
רבי אלעזר חסמא (נקרא גם רבי אֶלְעָזָר בֶּן חֲסָמָה או רבי אלעזר הסמא) היה תנא בדור השלישי, מתלמידיו החשובים של רבי עקיבא.
למד גם אצל רבי יהושע בן חנניה ואצל רבן גמליאל דיבנה.
רבי אלעזר מופיע במשנה ובתלמוד פעמים בשם "אלעזר חסמא" ופעמים בשם "אלעזר בר חסמא".
המילה "בר" בשם אלעזר בר חסמא מופיעה בגרסאות שונות, עתים שהיא מופיעה בסוגריים ועתים ללא סוגריים, ולפעמים כתוב "בן" (בעברית) ולא "בר" (בארמית).
ריבוי הגרסאות והנוסחאות עורר את השאלה מהו המקור לשם חסמא, ומי נקרא כך – רבי אלעזר או אביו.
חז"ל מסבירים כי שמו של רבי אלעזר בא בעקבות אירוע:
יש המבקשים לומר כי שמו של רבי אלעזר הוא שם עט, וניתן לו על שם הלכה שפסק בקשר להגבלת פועל באכילה מן השדה בו הוא עובד, שלא יאכל יותר מכדי שכרו, והגבלה זאת נקראת חסימה (כמו: .
באשר לתואר "בן" או "בר", יש האומרים (כמו התוי"ט) כי זו טעות, וכי "חסמא" היה שמו של רבי אלעזר ולא של אביו.
יש הסוברים כי היה זה דווקא שמו של אביו, ולשיטתם לא מסתדר הסברם של חז"ל הקושר את מקור השם לאירוע שקרה לרבי אלעזר ולא לאביו.
הרמב"ם סובר כי היו שני רבי אלעזר – האחד חסמא והשני בן חסמא.
שיטה נוספת גורסת כי בר אינו בן במובן המשפחתי אלא חלק מן השם.
זאב וילנאי העלה סברה כי חסמא היא חיזמא של היום וייתכן שזה היה מקום הולדתו או מגוריו של רבי אלעזר.
רבי אלעזר חסמא ורבי יוחנן בן גודגדא, היו עניים מרודים, וכדי לאפשר להם להתפרנס בכבוד, מינה אותם רבן גמליאל למשגיחים בישיבתו.
המשיכו השניים לשבת בשורות האחוריות של בית המדרש, ביחד עם התלמידים.
אמר להם רבן גמליאל: .
רק אז התחילו השניים לשבת במקום המגיע להם על פי תפקידם.
רבי אלעזר היה גדול בתורה ובנוסף לכך היה בקיא בחישובי חשבונות, עד שרבי יהושע סיפר עליו בגוזמא כי הוא יודע להעריך במדויק כמה טיפות מים יש בים.
למרות ידיעותיו הרבות של רבי אלעזר בנושאים אלו, לא החשיבם כגופי תורה, אלא כפרפראות לחכמה, שאין להתייחס אליהם כמו שמתייחסים לדברי הלכה.
רבי בנימין בר יפת היה אמורא ארץ ישראלי, מהדור השלישי של התקופה (סוף המאה השלישית).
היה מתלמידי רבי יוחנן וכן היה תלמידו של רבי אלעזר בן פדת.
כתלמידו של רבי יוחנן מסופר עליו שליווה את רבו בביקור בצור או צידון.
עם זאת, בהשוואה לגדולי תלמידיו של רבי יוחנן היה רבי בנימין בר יפת נחשב לפחות מוסמך במסירת שמועותיו של רבו.
כאשר התגלתה סתירה בין מאמר שמסר רבי בנימין בשם רבי יוחנן לבין מאמר שמסר רבי חייא בר אבא, הכריע רבי זירא לטובת רבי חייא בר אבא, מפני שהיה דייקן יותר וגם היה נוהג לחזור על תלמודו בפני רבי יוחנן לעיתים תכופות, בניגוד לרבי בנימין.
על מקומו ומשפחתו לא ידוע דבר.
בעל ספר יוחסין השלם מזכיר את אביו ברשימת האמוראים, ונראה שהחשיבו לאמורא.
רבי בנימין בר יפת מוזכר כחמש עשרה פעמים בתלמוד בבלי, ופעמים ספורות בתלמוד ירושלמי (בדרך כלל בכתיב 'בנימן').
כל מאמריו בתלמוד אינם משל עצמו אלא בשם רבותיו; מאמריו בשם רבי יוחנן עוסקים בדרך כלל בענייני הלכה, ואלו שבשם רבי אלעזר בן פדת - בדרך כלל באגדה.
ממאמריו בהלכה: גם מי שאומר הבדלה ("אתה חוננתנו") במוצאי שבת בתפילת העמידה - צריך לשוב ולהבדיל על כוס יין.
ממאמריו באגדה: יעקב אבינו השתחווה ליוסף בנו, על פי הפתגם המקובל: "תעלא בעידניה - סגיד ליה" (אפילו שועל, בזמן שהוא המושל - השתחווה לו).
רבי ברכיה (או רבי ברכיה הכהן) היה מגדולי חכמי האגדה בדור הרביעי לאמוראי ארץ ישראל.
רוב מאמריו עוסקים באגדה ורק מאמרים בודדים בהלכה מצויים ממנו.
במדרשים שמו של רבי ברכיה נפוץ ביותר.
לעומת זאת בתלמוד הבבלי הוא מופיע פעמים בודדות בלבד.
רבו המובהק היה רבי חלבו.
משמו ומשם רבו, רבי שמואל בר נחמני, הוא מרבה למסור מאמרים באגדה.
כן הוא מוסר ממאמרי הדרשנים המפורסמים: רבי לוי, רבי אבא בר כהנא, רבי יהודה בר סימון ודרשנים מדורות קודמים.
רבי ברכיה מכונה לעיתים "הכהן".
שמו של אביו היה רבי חייא ושניהם יחד מסרו דברי אגדה.
כן מסר רבי ברכיה מסר בשמו של אביו אחיו היה האמורא רבי שמואל שמוזכר כמה פעמים בתלמוד הירושלמי בענייני הלכה.
נכדו, בן בתו, היה רבי חייא.
הרוצה לנסך יין על גבי המזבח ימלא גרונם של תלמידי חכמים יין.
אם רואה אדם שתורה פוסקת מזרעו ישא בת תלמיד חכם.
אמר הקב"ה לישראל בני אם ראיתם זכות אבות שמטה וזכות אמהות שנתמוטטה לכו והידבקו בחסד.
רבי אֶלְעָזָר בֶּן יְהוּדָה אִישׁ בִּרְתוֹתָה היה תנא בן הדור השלישי לתנאים.
היה תלמידו של רבי יהושע בן חנניה וחברו של רבי עקיבא, ומספר פעמים רבי עקיבא חלק על דברים שמסר בשם רבי יהושע ומסרן בלשון אחרת.
מאמריו במשנה ובתלמוד מועטים, וכמחציתם בשם רבו.
רבן גמליאל מסר בשמו, וכן רבי שמעון.
יצחק אייזיק הלוי כתב שאליעזר בן יהודה איש ברתותא היה מראשי "התנאים השונים" אשר היו עוסקים בהעברת נוסח המשנה ודברי התנאים הראשונים בסגנונם.
מפורסם מאמרו במסכת אבות: תן לו משלו, שאתה ושלך - שלו.
כלומר: תן מרכושך ליהוה, לצדקה ומצוות אחרות, כי מה שתתן לה' - לא משלך אתה נותן אלא משלו, שהרי גם אתה עצמך שייך לה'.
מסופר עליו כי היה נאה דורש ונאה מקיים בהתאם למאמרו זה.
כשפגש גבאי צדקה היה נותן להם את כל אשר בידו, עד כדי כך שהם החלו להתחמק ממנו כדי שלא יתן את כל רכושו.
פעם הלך עם סכום גדול כדי לקנות נדוניא לבתו, וראה את גבאי הצדקה בשוק כשהם מנסים להתחבא מפניו.
הוא רדף אחריהם, והשביע אותם שיגלו לו לאיזו מטרה הם אוספים כסף הפעם, וכשהשיבו שהם עוסקים בהכנסת כלה של יתום ויתומה - נתן להם את כל כספו, פרט לזוז אחד.
קנה בו מעט תבואה ושם במחסן, ואירע נס והמחסן התמלא תבואה.
למרות זאת סירב ליהנות מן הנס, ואמר לבתו שהיא תקבל מן התבואה כאחת מכל עניי העיר.
מקום עירו "ברתותא" אינו ידוע, ויש משערים כי הייתה בגליל.
יש אומרים שרבי שמעון בן אלעזר היה בנו.
רבי אלעזר (או "אליעזר") בר צדוק היה תנא, כהן, בנו של רבי צדוק.
תולדות חייו של רבי אלעזר בר צדוק לוטות בערפל, וכפי שכותב החוקר אהרן היימאן: .
בעקבות כך פתח היימן במחקר מקיף, ולפיו היו במשפחת צדוק שבעה דורות של חכמי התורה המוזכרים במשנה, בהם שלושה רבי צדוק ושלושה רבי אלעזר ברבי צדוק.
הראשון - בנו של "צדוק", שלאחר פטירתו הוזכר לפעמים בשם "רבי צדוק".
היה תלמידו של רבי יוחנן החורני, היה חנווני בירושלים כל ימי חייו, יחד עם אבא שאול בן בטנית.
השני היה בנו של רבי צדוק הידוע, והוא זה שהעיד את העדויות השונות מביתו של רבן גמליאל וגם נחשב לאחד מגדולי תלמידיו, והשלישי - בנו של רבי צדוק השלישי - היה תלמידו של רבי מאיר.
רבי צדוק ובנו רבי אלעזר היו מקורבים לבית הנשיא רבן גמליאל, וביקרו שם לעיתים תדירות.
הם העידו על הנהגות בית הנשיא.
כך למשל, כאשר העידו חכמי המשנה על רבן גמליאל שהעיד שמותר לטאטא את הבית מהלכלוך אחרי הסעודה, העיד רבי אלעזר ברבי צדוק: .
על קבלה אחרת של חכמי המשנה שהם נהגו להניח "מוגמר" (בשמים המונחים על גחלים כדי להפיץ בבית ריח טוב) ביום טוב, העיד רבי אלעזר ברבי צדוק, כי הייתה להם טכניקה מיוחדת שעל ידיה הפיצו בבית ריח טוב ללא עשיית "מוגמר" בחג.
הם הביאו כלים מנוקבים בחג מילאו אותם בריח הטוב וסתמו היטב את נקביהם, ובחג היו פותחים את הנקבים והריח הופץ בבית.
ייתכן שלעדות הלכתית זו השפעה על השאלה האם מותר לאדם שמכור לעישון סיגריות, למלאות כלי ריק בעשן הסיגריה, ולהריח מתוך הכלי בשבת, בה העישון אסור.
מכמה מקורות משמע שרבי אלעזר ורבי צדוק אביו היו כוהנים, בעוד שממקור אחר נראה שהיה משבט בנימין.
יש שיישבו את הסתירה ואמרו שרבי אלעזר בן צדוק היה כהן, אך מצד אמו היה משבט בנימין או שאשתו הייתה משבט בנימין.
לפי גרסת ה, לא הוא היה משבט בנימין אלא רבי אליעזר בן רבי יוסי הגלילי.
רבי אלעזר בן פרטא היה תנא בדור הראשון לתנאים.
נכדו, תנא הנקרא באותו שם, חי בדור השלישי של התנאים.
לפי בעל סדר הדורות, היו שני תנאים בשם רבי אלעזר בן פרטא: הראשון חי בדורו של רבי יוחנן בן זכאי, והשני בדורו של רבי יהודה הנשיא, כמוזכר בירושלמי: .
בדומה לכך, מוזכר גם בתלמוד בבלי: .
רבי אלעזר בן פרטא נאסר יחד עם רבי חנניא בן תרדיון וניצל על ידי אליהו הנביא.
על כך מובא בתלמוד הבבלי:
מתורתו של רבי אלעזר מובא בתלמוד הן בתחומי ההלכה והן בתחומי האגדה.
בהלכות לשון הרע הוא תולה את עונש שנים עשר המרגלים בכך שהוציאו דיבה על עצים ואבנים, ולומד מכאן קל וחומר לעונשו של מי שמדבר לשון הרע על חבירו.
ורבה בר נחמני מביא אסמכתא לדבריו מהמקרא: "וימותו האנשים - מוציאי דבת הארץ רעה" () - על דיבת הארץ שהוציאו.
גם באגדה מובא כי רבי אלעזר סבר כי בזמן שאכלו ישראל מן הם לא הוצרכו ליפנות, כיוון שלא רק המן עצמו היה מתמוסס כליל במעיהם, אלא "אפלו דברים שתגרי אֻמות העולם מוכרין להן – מן מבטלן".
רבי אלעזר בן דורדיא היה אדם שחי בתקופת התנאים כרשע וביום מותו חזר בתשובה.
סיפורו מובא כברייתא בתלמוד הבבלי, ומשמש דוגמה בסיפורי מוסר השכל רבים כיצד אדם יכול לשנות את גורלו אפילו רגע קט לפני מותו ולהטות כף המאזניים מחובה לזכות.
עוד משמש סיפורו דוגמה לכך שמקבלים את תשובתו של אדם אפילו רשע גמור, ולא מזכירים לו את עוונותיו כלל אלא אדרבא שנחשב צדיק.
על פי חז"ל, בעל תשובה, לא רק שחטאיו נמחלים לו, אלא שחכמי ישראל הפליגו במעלתו כדברי רבי אבהו, שאמר: וכן בדברי הרמב"ם:
בספר "אמרי חן" מסביר הרב חיים בן סניור את המשמעות של "מזומן לחיי העולם הבא":
רבי אלעזר (אליעזר) בן חנניה היה תנא שחי בתקופת הבית השני, בדור הראשון לתנאים.
אביו היה חנניה בן חזקיה בן גרון.
לרבי אלעזר בן חנניה מייחסת הגמרא את האימרה (מכילתא יתרו, ז').
כמו כן, מיוחסים לו גם עריכת החלק המאוחר במגילת תענית ספר מימי בית שני, המונה את החגים הלאומיים שנחוגו בתקופה זו (ועל כן אסור לצום בהם) וכן את ימי הזיכרון לאירועים לאומיים.
רבי אפטוריקי הוא אמורא המוזכר בתלמוד הבבלי פעמים בודדות בלבד, וקשה לדעת עליו פרטים ביוגרפים מדויקים.
נראה שהיה מאמוראי ארץ ישראל ולא מאמוראי בבל, משום שנזכר בתלמוד בתוספת התואר "רבי" המקובל אצל אמוראי ארץ ישראל, ולא "רב" כמקובל אצל אמוראי בבל.
אמנם הוכחה זו מושתתת על דעת התוספות במסכת בבא בתרא דף כ"ב עמוד א' שזה שהיה חי בדור החמישי הוא רב אדא בר "אבא" ולא רב אדא בר "אהבה".
וכן לדעת רש"י במסכת קידושין שם שהיה רב אדא בר אהבה אחד אבל האריך ימים מאוד עד הדור הרביעי והחמישי, אין לדעת את דורו של רבי אפטוריקי.
בסך הכל מובאים בתלמוד רק שני דברים שאמר רבי אפטוריקי.
האחד במסכת זבחים דף י"ב עמוד א' ובמסכת חולין דף פ"א א' עמוד א' לגבי מחוסר זמן, שאפשר להקדיש קורבן בהמה מליל יום השמיני ללידתה (כלומר מיום השביעי בלילה), אבל אפשר להקריבה רק מהיום השמיני.
והשני במסכת מנחות דף נ"ה עמוד ב' לגבי כלל ופרט, שאם הם מרוחקים זה מזה אין דנים אותם בכלל ופרט.
אביו של רבי אפטוריקי מוזכר בתלמוד גם כן פעמים בודדות בלבד, אבל מתוך כך אפשר ללמוד את חשיבותו של רבי אפטוריקי, שכן בכל פעם שהוא נזכר אינו נזכר בשמו אלא בתואר "אבוה דרבי אפטוריקי", כלומר אביו של רבי אפטוריקי.
אמנם במסכת חולין דף ס"ד עמוד ב' מוזכר שמו "דוסתאי" (ויש מהראשונים הגורסים "דרוסאי"), אבל גם שם הוא מוזכר על שם בנו, דהיינו "דוסתאי אבוה דרבי אפטוריקי".
מה גם שיש שם גרסה "אחוה דרבי אפטוריקי", כלומר אחיו של רבי אפטוריקי, ואם כן דוסתאי זה אינו אביו של רבי אפטוריקי המוזכר במקומות אחרים, אלא אחיו, ושם אביו לא נודע לנו.
בסך הכל מובאים בתלמוד רק שני דברים שאמר אבוה דרבי אפטוריקי, וגם שני הדברים הללו אינם חידושים שאמר מעצמו אלא ציטוטים של ברייתות.
הברייתא הראשונה ששנה נמצאת במסכת בבא מציעא דף ה' עמוד א', ועוסקת בעניין מודה במקצת, שאם ההודאה במקצת נעשית על ידי עדים אינו חייב שבועה.
למד בישיבת חפץ חיים בקווינס, לאחר מכן עלה לישראל והתגורר בירושלים.
שימש כמלמד בתלמוד תורה כנסת יהודה ובתלמוד תורה המסורה, שם החל לחבר שירים כדי להעביר באמצעותם חומר לימודי.
כשנוצר ביקוש להקלטות השירים, הוציא קלטת שמע עם שיריו, באמצעות חברת גל פז.
האלבום הראשון שהוציא נקרא 'רבי אלתר עם פרחי פורים', ומאז הוא התפרסם בשם זה.
במשך השנים הוציא לאור עשרות אלבומים בעברית ובאנגלית עם שירים לחגי ישראל ומועדיו ועוד.
בשיריו השתמש יכנס בלחנים ידועים של יוצרים אחרים.
בין שיריו המפורסמים: 'פרעה בפיג'מה', 'משיב הרוח' ו'אש אש אש'.
בחלק מהעשור השני של המאה ה-21 התגורר במיאמי שם לימד ב'אקדמיה היהודית' ילדי חוזרים בתשובה.
באותו העשור החל להוציא גם סרטים לילדים, בסדרה שבה יצאו הסרטים: פסח עם ר' אלתר וילדים, ושמחת בחגך על סוכות.
וכן (בפורמט אחר): פורים עם ר' אלתר, וליל הסדר עם ר' אלתר.
נפטר בליל שבת, אור לכ"ד בשבט ה'תשפ"ד (2 בפברואר 2024), לאחר אשפוז ממושך.
חומש בראשית עם רבי אלתר
לכה דודי עם רבי אלתר
סבא ספר לי (7 חלקים)
פסח עם רבי אלתר והילדים
רבי אלעזר בן מתיא היה תנא בדור השלישי, מחכמי דור יבנה.
רבי אברהם זכות סובר שהוא בנו של רבי מתיא בן חרש, אך הרב אהרן היימאן חולק על כך בטענה שהדבר אינו אפשרי מבחינה כרונולוגית.
למד מפי רבי טרפון וכנראה גם מרבי עקיבא.
היה חברו של רבי חנינא בן חכינאי, ונאמר עליהם שכאשר כתוב "אמרו תלמידים לפני חכמים" הכוונה לשניהם.
היה מחכמי יבנה שהין בקיאים בשבעים לשון, יחד עם בן עזאי, בן זומא ורבי חנינא בן חכינאי.
יצא עם רבי חלפתא ורבי חנינא בן חכינאי, לראות את גל האבנים שהקימו בני ישראל בירדן.
מוזכר פעם אחת במשנה, כשדרש דרשה "'ואשה גרושה מאישה' ולא מאיש שאינו אישה", כנימוק לדין שאישה שהתקדשה בטעות משום שסברה שבעלה מת, וטרם הנישואים החדשים התברר שבעלה הראשון חי - אינה נפסלת לכהונה בשל כך.
הוזכר גם בברייתא שהובאה בתלמוד, שם סבר שבקרה שבו מחצית מהציבור טמאים ומחציתם טהורים, ואדם אחד מכריע את הכף לצד הטמאים - לא מגדירים את המצב כרוב טמאים לעניין טומאה הותרה בציבור.
רבי חוּצְפִּית הַמְּתוּרְגְּמָן היה תנא בדור השלישי, בתחילת המאה השנייה, מעשרת הרוגי מלכות.
רבי חוצפית חי בדור השלישי של התנאים.
מוזכר כי בתקופת שהותו בציפורי, ישב שם אצל רבי אלעזר בן עזריה יחד עם רבי ישבב, רבי חלפתא ורבי יוחנן בן נורי.
נקרא מתורגמן כיוון שהיה מתורגמנו של רבן גמליאל דיבנה - כאשר היה רבן גמליאל דורש את דבריו בשקט, רבי חוצפית היה משמיע את דבריו בקול.
כלומר היה לו קול נעים ובשעה שהיה דורש היו כולם באים לשמוע וכך היה מקרב לבבות.
בספרות חז"ל מופיעות מספר אמרות בודדות שלו.
יש הרואים זאת כתוצאה מהריגת תלמידיו עמו.
כשיצאה גזירת רומי, בזמן רדיפות אדריאנוס, הלך והסתתר בציפורי יחד עם רבי ישבב הסופר ואחרים.
וכך היה מעשה ההריגה לפי לשון המדרש:
יש אומרים שאלישע בן אבויה יצא לתרבות רעה לאחר שראה את לשונו של רבי חוצפית המתורגמן מוטלת באשפה, ויש אומרים שראה את לשונו נגררת על ידי חזיר.
על פי מסורת יהודית-עממית מימי הביניים נקבר בסמוך לעיר צפת.
רב זירא (כשמוזכר בתלמוד הבבלי, קודם סמיכתו) רבי זירא (בבבלי, לאחר סמיכתו, לפי רש"י.
לפי תוספות אלו שני חכמים שונים) או רבי זעירא (בתלמוד הירושלמי) - אמורא בבלי, ואחר כך ארץ ישראלי, בדור השלישי.
מעתיקים שונים החליפו בטעות בינו לבין רבי זעירא השני שחי בדור החמישי לאמוראים.
רבי זירא נולד למשפחת כהנים.
אביו של רבי זירא היה מוכס, ומוזכר בגמרא כאדם כשר וישר במיוחד.
הגמרא מספרת כי שבעת ימי המשתה שלו היו במהלך סוכות, ושמחת החתונה נערכה בסוכה.
בהיותו בבבל, למד בסורא ובפומבדיתא, אצל רב הונא ורב יהודה בר יחזקאל.
מסופר כי הוא השתוקק לעלות לארץ ישראל, אותה חיבב מאוד והפליג בשבחיה ("אוירא דארץ ישראל מחכימא", "שיחתן של בני ארץ ישראל תורה" ועוד), ולבסוף אכן עלה אליה, למרות התנגדות רבו, רב יהודה, שטען כי אסור לעלות לארץ ישראל מבבל.
לפני עלייתו צם מאה תעניות כדי לשכוח את התלמוד הבבלי וללמוד תלמוד ארץ ישראל ביישוב הדעת ודעה צלולה.
כשעלה לארץ ישראל התיישב בטבריה ולמד אצל רבי יוחנן, ריש לקיש ותלמידיהם: רבי אמי, רבי אסי ורבי אלעזר.
בר הפלוגתא העיקרי שלו היה רבי אבא בר ממל.
רב שמואל בר יהודה כינה אותו ואת רב שמואל בר רב יצחק "גדולי הדור".
הכינוי "זעירא" (קטן בארמית) ניתן לו בשל קומתו הנמוכה (ובהגייה הבבלית שמשמיטה עיצורים גרוניים: זירא).
היה מכונה בפי חבריו 'קטינא חריך שקי' בארמית- 'הקטן חרוך השוקיים'.
שרבי זירא היה מופלג בחומרות וסגפנות, והקפיד שלא למלא פיו שחוק מחשש קלות ראש.
ומסופר שהיה בודק את גופו באש התנור אם שולטת בו האש עד שפעם אחת משום הקפדת החכמים נחרכו שוקיו מהאש
הוא אהב להתעסק בחיפוש נוסחאות קדומות לדברי חכמים וגם בקירוב רחוקים.
מסופר שקירב את בריוני טבריה על מנת להחזירם בתשובה, דבר שהחכמים בדורו לא ראו בעין יפה, אולם אחרי שנפטר, חזרו אותם בריונים בתשובה מפחדם שאין מי שיתפלל עליהם כעת ויצילם מעונש בעולם הבא.
רבי זירא זכה לאריכות ימים, ונפטר בשיבה טובה.
במסכת מגילה מתואר גורלו המופלא של רבי זירא כאשר קיים מצוות סעודת פורים עם חברו רבה:
הוא סירב לקבל מתנות בטענה שזו סגולה להאריך ימים שהרי "שׂוֹנֵא מַתָּנֹת יִחְיֶה", אבל כאשר קראו לו לבית הריש גלותא הוא הסכים לבוא והסביר שבני הריש גלותא מתכבדים בכך שהוא מגיע לביתם, וכבוד זה נחשב כתשלום.
בנו, חכם בשם אהבה, מוזכר בתלמוד.
על חבריו נמנה רב נחמן, עמו דן.
אחת הסוגיות הידועות במסכת בבא מציעא היא סוגיית "תקפה אחד בפנינו", הוא בדין "שנים אוחזין בטלית" שניים התופסין בידם בגד וכל אחד מהם טוען שהבגד שייך לו.
במקרה כזה נפסק הדין במשנה, כי מכיוון ששניהם תופסים בטלית חשובים שניהם מוחזקים, וכל אחד ישבע שאין לו פחות מחציה ויחלוקו.
השאלה היא האם אנו אומרים שהיה עליו למחות בפני בית הדין על הגזילה כדי שלא תראה שתיקתו כהודאה, או שמא טענתו נכונה - שאינו צריך למחות במקרה שבית הדין עצמו רואה כי השני התגבר עליו ולקח ממנו את הטלית בחזקה.
רב נחמן הביא ראיות שונות כדי להשיב על שאלה זו, ממשניות וברייתות.
חבר אחר שלו היה רבי אבא בר פפא שעלה לפניו לארץ ישראל.
הקרוב ביותר מבין תלמידיו היה רבי ירמיה, שהרבה פעמים הקשה ושאל ממנו, ורבי זירא חיבבו עד שקרא לו 'ירמיה בני'.
במסכת נידה מובא ששאלו רבי ירמיה שאלה היפותטית שהייתה על גבול הגיחוך, אך רבי זירא, שהיה מחמיר מאוד וסגפן, לא היה ממלא פיו שחוק ולא צחק.
במסכת מגילה מובא דיון בין השניים לגבי הלכה שנמסרה מפי רבי זכאי דכבול בדבר תיקון טעויות בקריאת התורה בבית הכנסת.
מקום קבורתו לא נזכר בספרות חז"ל, אך על פי מסורת עממית מימי הביניים נקבר ביישוב ארבל.
האזכורים הראשונים לקברו מצויים בכתבי עולי הרגל החל מהמאה ה-11 (או המאה ה-12).
ביניהם ניתן למנות את יעקב בן נתנאל הכהן (סוף המאה ה-12), שמואל ב"ר שמשון (תחילת המאה ה-13), מנחם החברוני (תחילת המאה ה-13) ועוד.
במחקר שנערך בשנת 2007 נטען שקברו, על פי המסורת, נמצא ביישוב ארבל, על בסיס התיאור בכתבי עולי הרגל:
משה ירושלמי (1769 לערך), מציין את קבר רבי זירא בארבל, אמנם הוא מציין את קברו גם בטבריה: "דרומית לטבריא קבור הרמב"ם בתוך גן… ולא הרחק משם בית מדרש בו קבורים ר' אמי ור' אסי ורב זירא".
לאחר עדותו של משה ירושלמי, אזכור קברו בטבריה מצוי במספר מקורות מצומצם.
ביניהם, משה ריישר (1850 לערך) ואברהם מנחם מנדל מור (1850 לערך).
כל הראוי לבילה אין בילה מעכבת בו
רבי חייא (נקרא גם רבי חייא הגדול או חייא רובא) היה חכם מפורסם, שחי בדור המעבר בין התנאים לאמוראים, בסוף המאה השנייה לספירה.
היה בנו של אבא כרסלא מכפרי שבבבל.
רבי חייא נולד וחי בבבל, סמוך לעיר סורא במאה השנייה לספירה, ועבר לארץ ישראל כדי ללמוד מפי רבי יהודה הנשיא (רבי).
הוא עלה לארץ ישראל יחד עם אשתו יהודית, בניו התאומים, שתי בנותיו, ואחייניו רבה בר חנא ורב.
רבי שמח לקראת בואו של רבי חייא, ואמר: .
לפי התלמוד הירושלמי, רבי חייא היה מצאצאי שפטיה בן אביטל.
מאידך, התלמוד הבבלי מייחס את רבי חייא לשמעה אחי דוד, כמסופר במסכת כתובות: ().
תרגום: "רבי היה עסוק [להשיא] לו לבנו מבית רבי חייא, כאשר הגיע לכתוב כתובה נפטרה הנערה.
אמר רבי: חס ושלום יש פסול?
ישבו ועיינו במשפחות, רבי בא משפטיה בן אביטל ורבי חייא בא משמעי אחי דוד (שנחשב פחות מיוחס).
הלך ועסק [להשיא] לו לבנו [בת] מבית רבי יוסי בן זימרא...".
הרב אהרן היימן שיער שמדובר בבנו הצעיר של רבי, רבי שמעון.
מימרה מפורסמת שלו הובאה בתלמוד:
ממדרש בראשית רבה עולה כי עסק במסחר משי עם ר' שמעון בירבי.
יחסיו עם רבי יהודה הנשיא
רבי חייא היה תלמיד חבר של רבי יהודה הנשיא, ושניהם העריכו מאוד זה את זה.
רבי חייא התגורר בטבריה, אך הקפיד לבקר את רבי יהודה הנשיא בציפורי.
רבי אף הוא העריכו מאוד וכינה אותו באוזני רבי ישמעאל: "אדם גדול, אדם קדוש", ונעזר בו רבות לכתיבת המשנה.
גם רבי חייא נתן כבוד גדול לרבי וכינה אותו: "רוח אפינו משיח ה' ".
רבי חייא פעל רבות לפרנסת יתומים ולמניעת השכחות התורה מישראל, וכששמע זאת רבי אמר: "כמה גדולים מעשי חייא".
רבי חייא ביקש מרבי לבצע סמיכה לאחייניו רבה בר בר חנה ורב.
רב הקים ישיבה בסורא, הידועה כישיבת סורא, אשר יחד עם ישיבתו של שמואל בנהרדעא היו הישיבות הגדולות בבבל.
רבי חייא, יחד עם תלמידו רבי אושעיא, קיבצו אוסף של ברייתות, קובצי משניות שרבי לא הכניסן למשנה, וערכו אותם כתוספתות וכברייתות עצמאיות.
על כך נאמר במסכת חולין: כל ברייתא שאינה נשנית בבית מדרשם של רבי חייא ורבי אושעיא משובשת היא, ולא תביאו ממנה ראיה לבית המדרש.
שני בניו של רבי חייא, יהודה וחזקיה, נמנו אף הם עם החכמים.
התלמוד מספר כי פעם אחת בשבתו הוא ובניו על שולחנו של רבי, השתכרו בני חייא ופגעו ברבי על ידי דרשה מסוימת, ואמר להם רבי: "קוצים אתם משימים בעיני".
אחיינו של רבי חייא, בן אחיו, היה האמורא רבה בר בר חנה.
בנוסף, רב היה בן אחיו וגם בן אחותו.
פסיקותיו של רבי חייא היו מקילות יותר מהמקובל בתקופתו, והוא התיר דברים שנאסרו על ידי חכמים אחרים.
מסופר כי הוא אמר, כי לולי קראו לו היה מתיר לטלטל סנדל המסומר, אפילו יש בו עשרים וארבעה מסמרים (לפי גרסת ישיבת פומבדיתא) או עשרים ושניים (לפי גרסת ישיבת סורא).
רבות מאמרותיו מתייחסות לטבען של נשים.
הוא קבע כי "אין אשה אלא לבנים", ואף עסק בטבע האשה להוליד בנים, ואמר כי כשם שהשאור יפה לעיסה - כך דמים יפים לאשה.
כן אמר רבי חייא כי "אין אשה אלא ליופי", ובדומה לכך קבע כי "אין אשה אלא לתכשיטי אשה" והיה נותן עצות כיצד לשפר את יופי הנשים: .
לפי שיטתו, פטורה האשה ממלאכות העשויות לפגוע ביופיה.
מאמרים אלו של רבי חייא, מתקשרים לביטוי שהתבטא אודות אשתו יהודית שציערה אותו ולמרות זאת הוא נהג לכבדה: די לנו להכיר טובה לנשותינו, על כך שהן מגדלות את בנינו, ומצילות אותנו מחטא של הרהור בנשים אחרות.
על פי האגדה, כאשר הגיע זמנו של רבי חייא להפטר מהעולם, לא יכול היה מלאך המוות ליטול את נשמתו, ואף לא היה יכול להתקרב אליו מרוב קדושתו.