tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בניגוד למגרשים אחרים, לא שימש בדרך כלל פנוויי פארק לאירוח הופעות מוזיקה, בין האירועים הבודדים שהתקיימו בו היו הופעותיהם של סטיבי וונדר וריי צ'ארלס בשני ערבים עוקבים בשנת 1973. מאז שנת 2003, לאחר שהתחלפו הבעלים של הרד סוקס, השתנה המצב ובאצטדיון מתקיימות מדי שנה שתי הופעות רוק מרכזיות.
מאז הופיעו בו אמנים מובילים כגון ברוס ספרינגסטין (2003), הרולינג סטונז (שתי הופעות ב-2005), דייב מת'יוס בנד עם שריל קרואו (2006) ולהקת פוליס (שתיים מהופעות האיחוד שלה ב-2007).
פנומנולוגיה (Phenomenology) היא גישה תאורטית בפסיכולוגיה, המדגישה את חשיבות החוויות האישיות של האדם.
על פי הגישה, הגורם המשמעותי בהבנת התנהגות האדם הוא הפרשנות האישית והסובייקטיבית שלפיה הוא עצמו תופס את העולם.
בהשפעת הגישה הפנומנולוגית בפילוסופיה, ואבי הגישה אדמונד הוסרל שהעלה את רעיונותיו כבר בראשית המאה ה-20, התפתחה בשנות ה-60 הגישה הפנומנולוגית גם בתחום הפסיכולוגיה.
על פי הגישה, כל אדם הוא ישות ייחודית, ולפיכך לא ניתן להכניס את ההתנהגות שלו למסגרת תאורטית ולקבוע הסברים כלליים להתנהגות של אנשים; במקום למצוא הסבר להתנהגויות, יש להתמקד בניסיון להבין את האדם ואת האופן הייחודי לו בו הוא תופס את התנסויותיו וחוויותיו בעולם.
בתחום המחקר המדעי בפסיכולוגיה, מהווה הפנומנולוגיה אחת הגישות למחקר איכותני.
על פי הגישה, יש להתמקד במהות של תופעה פסיכולוגית מסוימת כמושא המחקר, ולחקור אותו כפי שהוא נתפס על ידי כל אדם (או כל קבוצת אנשים), בתודעה הספציפית שלו, ולא לעסוק בשאלה האם התופעה קיימת באופן כללי.
למעשה, הגישה גורסת כי לא ניתן להפריד בין הבדיקה האמפירית של תופעות לבין החוקר שבודק אותן, משום שעצם הבדיקה או התצפית משנה את התוצאות של המחקר.
לכן, במקום לנסות לטהר את המציאות מה"הפרעה" של מרכיבי התצפית, יש להכיר בסובייקטיביות של המהות.
בשנות ה-60 גובשה הגישה הפנומנולוגית בכתביהם של מספר תאורטיקנים, שהביעו ביקורת כלפי הגישות הדטרמניסטיות שהיו מקובלות בתקופה זו, כגון גישת הפסיכואנליזה של זיגמונד פרויד.
פרויד התמקד בכך שניתן להגיע לפתרון בעיות ההווה מתוך התבוננות במקורות הבעיה בעבר; לעומתו, הפנומנולוגים טענו כי יש להתמקד בהיכרות ובניסיון להבנה של האופן בו באות לידי ביטוי תופעות פסיכולוגיות שונות בהווה, או ה"כאן ועכשיו", כפי שכינה זאת פרידריך פרלס.
רעיונות הגישה השפיעו על זרמים מרכזיים בתחום הפסיכולוגיה, בהם אקזיסטנציאליזם ופסיכולוגיה הומניסטית.
לשניהם משותפים מספר רעיונות פנומנולוגיים, בהם ההתמקדות בחווייה הסובייקטיבית של האדם את עצמו ואת העולם כמושא החקירה בפסיכולוגיה.
כך למשל, בשיטת הטיפול הפסיכולוגי שהציע הפסיכולוג ההומניסטי קרל רוג'רס, "טיפול ממוקד בלקוח", מתבטא תפקיד הפסיכולוג בהאזנה אמפתית לתיאור חוויותיו ורגשותיו של הלקוח וקבלתו באופן בלתי מותנה, והוא מונחה על ידי החלטות מקבל הטיפול ולא מנסה לשנות אותו בהתאם לדעותיו האישיות.
עם זאת, על הגישה הפנומנולוגית נמתחה ביקורת מזרמים שונים בפסיכולוגיה, בעיקר מזרם הביהביוריזם, על פיו יש לשאוף להפוך את הפסיכולוגיה למדע מדויק, ולפיכך יש לחקור רק את ההתנהגות הגלויה של האדם כדי ללמוד להבין אותה, ולא ניתן להסתמך על תיאוריו את תפיסתו הסובייקטיבית לגבי עצמו ולגבי העולם.
פנורמה הוא עיתון שבועי ארצי מוביל במגזר הערבי שמשרדו הראשי נמצא בעיר טייבה שבמשולש.
העורכים הראשיים של העיתון הם פרידה ג'אבר-בראנסי ובסאם ג'אבר, שעורך גם את האתר פאנט ועבד בחדשות קול ישראל בערבית וברשת ב' במשך שנים רבות.
בעיתון כ-128-120 עמודים, רובם עמודי צבע.
העיתון מסכם מדי שבוע את האירועים החשובים במדינה, במיוחד אלה הנוגעים לאוכלוסייה הערבית.
הוא מודפס בפורמט גדול, שטח כתיבה של 38 ס"מ/26 ס"מ.
העורכים והבעלים של העיתון, מטיפים לדו-קיום ולשלום צודק בין יהודים וערבים, על בסיס של שתי מדינות לשני עמים.
פנורמה ממומן על ידי המודעות והמכירות והוא מופץ ב-35,000 עותקים ונמכר נכון לינואר 2010 ב-4 ש"ח.
חדשות: המכיל את השער, ידיעות וכתבות בעלות אופי חדשותי בכל הנושאים הפוליטיים, החברתיים והכלכליים.
מוסף: המכיל כתבות תחקיר וכתבות צבע לצעירים, מדורי נשים, אמנות, רדיו, טלוויזיה וספורט בהרחבה רבה.
במוסף יש כיסוי מורחב לקבוצות הליגה הלאומית בכדורגל, וכן סיקור הקבוצות הערביות הבולטות כמו שאר הקבוצות הישראליות.
מוסף רכב: פנורמה הוא העיתון היחיד מבין העיתונים בערבית בישראל, המוציא לאור מוסף רכב, המכיל חדשות רכב מהארץ ומהעולם, נסיעות מבחן, המלצות קנייה וכלי רכב משומשים למכירה.
המוסף מחולק ב-35,000 עותקים בתוך העיתון.
לעיתון יש אתר חדשות אינטרנטי בשם פאנט (ראשי תיבות של Panorama Net).
פנזה היא עיר ברוסיה באזור נהר הוולגה, כ־630 ק"מ דרומית־מזרחית למוסקבה.
העיר הוקמה בשנת 1663 בהתאם לפקודת הצאר אלכסיי הראשון כמבצר להגנת הגבול הדרום-מזרחי של המדינה.
בהמשך, עם התרחבות המדינה והעברת הגבול דרומה, העיר איבדה את חשיבותה כמבצר גבול.
בשנת 1796 העיר הפכה להיות מרכז גוברניה שבוטלה בשנת 1797, אך הוקמה מחדש בשנת 1801. גוברניה זו כללה את שטחו של מחוז פנזה של היום ורוב שטח מורדוביה.
באותה שנה החלו לבנות בעיר בנייני אבן.
לקראת שנת 1809 אוכלוסיית העיר הגיעה לכ-13 אלף תושבים.
בתקופת ברית המועצות העיר התפתחה למרכז תעשייתי גדול.
העיר ממוקמת על שבע גבעות סביב נהר סורה.
בנוסף לכך, בשטח העיר זורמים נהרות נוספות.
הטמפרטורה הממוצעת בחורף היא כ-14 מעלות מתחת לאפס.
בחודשי הקיץ הטמפרטורה הממוצעת היא כ-26 מעלות.
מבחינה מנהלית העיר מחולקת לארבעה אזורים (אוקטייברסקי, לנינסקי, פרבומאייסקי וז'לזנודורוז'ני).
העיר ידועה במספר מוסדות להשכלה גבוהה.
בסך הכל פועלות בעיר שבע אוניברסיטאות.
העיר חוברה למערכת מסילות הברזל כבר בשנת 1874. היא מהווה עתה צומת חשוב של מערכת מסילות הברזל הרוסית.
באזור פרבומייסקי בעיר נמצא שדה התעופה של פנזה, שהוא שדה התעופה היחיד במחוז פנזה.
במשך כל השנה יוצאות ממנו טיסות למוסקבה.
בתקופת החופשות מתווספות טיסות נוספות.
פנורמיו (Panoramio) היה אתר שיתוף תמונות של גוגל שמשמש לאחסן תמונות עבור אתר Google Maps ועבור אתר Google Earth.
משתמשי האתר מעלים אליו תמונות בעלות איכון גאוגרפי מרחבי העולם, ומידי סוף חודש אנשי האתר בוחנים את התמונות ומאשרים תמונות חדשות לפי קריטריון של "תיאור מהימן של המקום".
המשרדים הראשיים של האתר שכנו תחילה בבנייני גוגל בשווייץ ולאחר מכן הועברו למאונטיין ויו.
פנורמיו הוקם בשנת 2005 על ידי שני יזמים מספרד, חואקין קואנקה אבלה ואדוארדו מנצ'ון אגילאר.
הוא הושק באופן רשמי ב-3 באוקטובר 2005, ב-19 במרץ 2007 היו מאוכסנים בו 1,000,000 תצלומים שהועלו אליו.
שלושה חודשים לאחר מכן, ב-27 ביוני הגיע מספר המשתתפים באתר ל-2 מיליון.
אחרי ארבעה חודשים נוספים ב-25 באוקטובר הגיע מספר התמונות בארכיון לכדי 5 מיליון.
שני המייסדים עזבו את החברה בשנת 2010, אדוארדו מנצ'ון נטש בינואר והוחלף על ידי ז'ראר סאנז וינאס, וחואקין קואנקה עזב כמה חודשים לאחר מכן.
ב-30 במאי באותה השנה, הודיעה חברת גוגל כי היא מתכננת לרכוש את אתר האינטרנט פנורמיו, וכחודשיים לאחר מכן בחודש יולי נרכש האתר באופן רשמי.
בנובמבר 2013, החל מהלך של איחוד "פנורמיו" עם מכלול ה"תמונות" של "Google+".
המשתמשים התבקשו לאחד את שמות המשתמש שלהם כך שהשם יהיה אותו שם משתמש כמו של חשבון גוגל הרגיל שלהם.
תמונות שמועלות ל"פנורמיו", אוטומטית (אם המשתמש בחר כך), מגובות ב"גוגל פלוס".
האתר עבר גם שינוי משמעותי של שיטת הצגת התמונות על גבי מסך נתון ובתצורתו החדשה, התמונות תופסות שטח הרבה יותר גדול מהמסך.
בספטמבר 2014, גוגל הודיעה על כוונתה לסגור את האתר ולמזג אותו לתוך "Google Views", תוך שמירה של מספר הצפיות בכל תמונה וללא פרטים מעבר לכך.
סיבת המעבר עליה הצהירה גוגל היא תשתיות ישנות של פנורמיו ורצון לשלב את התמונות בצורה שנותנת מגוון גדול יותר של אפשרויות למשתמש, אינטגרציה משופרת עם "Google Maps", כולל עם האפשרות להעלות Photo-Spheres, ואולם, ללא פירוט רב מעבר לכך.
האתר נסגר באופן רשמי ב-4 בנובמבר 2016, אך ניתן היה לגשת לתמונות עד ינואר 2018.
פנורמה נעה היא אמצעי בידור שהומצא בסוף המאה ה-18. שמה נגזר רעיונית מהציור הפנורמי שהיה פופולרי באותה עת, אם כי עיצובה היה שונה והיא שרדה זמן ממושך יותר.
מקור השם פנורמה ביוונית ומשמעותו "לראות הכל".
הצייר רוברט בארקר המציא את המושג "פנורמה נעה" ב-1791 כדי לתאר את ציורי אדינבורו המרשימים שצייר.
זאת למרות שציוריו הללו לא היו פנורמיים (היקפיים) אלא תצוגה המשכית של סצנות חולפות, כאילו נצפו מתוך סירה שטה או מחלון רכבת נוסעת.
התמונות הותקנו על סלילים ענקיים וגולגלו למול פני הקהל דרך מסך-רקע או פרוסניום, אשר הסתיר את המנגנון מהקהל.
שלא כמו במוצגי ציור פנורמי, לפנורמה הנעה כמעט תמיד נלוותה קריינות שתארה את התמונות החולפות והוסיפה לדרמה של האירועים המתוארים.
לעיתים נוסף גם ליווי נגינת מוזיקה.
אחד הקריינים המצליחים ביותר היה ג'ון בנבארד, שהפנורמה שלו, טיול במורד ובמעלה המיסיסיפי, הניבה סיור עולמי כה מוצלח עד שרווחיו אפשרו לו לבנות אחוזה עצומה בלונג איילנד כחיקוי לטירת וינדזור.
בבריטניה סיירו בכל קצוות המדינה מגוון פנורמות כאלו משנות ה-50 של המאה ה-19 עד סוף שנות ה-1880.
באמצע המאה ה-19 הייתה הפנורמה הנעה אחד מאמצעי הבידור הנפוצים ביותר; מאות פנורמות סיירו בקביעות ברחבי ארצות הברית, בריטניה ומדינות אירופאיות רבות.
פנורמות נעות שימשו גם במחזות מלודרמטיים.
הן הפכו לרכיב ויזואלי חדש בתיאטרון ואפשרו שילוב איכות מציאותית יותר במחזות.
בנוסף להיותן אפקט מיוחד על הבמות, היוו הפנורמות אב-קדמון ובסיס לקולנוע המוקדם.
פנורמות נעות (ולעיתים גם דיורמות נעות) שימשו לשיחזור טקסי ענק.
ב-1811 שוחזר בפילדלפיה אירוע משנת 1788 על גבי 400 מטר של בד מצויר.
כך שוחזר גם טקס ההכתרה של ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת בלונדון.
נופים ומסעות אקזוטיים היוו נושא פופולרי, בעיקר מסעות להודו, ניו זילנד, אוסטרליה והאזור הארקטי.
בארצות הברית פנורמות פופולריות בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19 היו ערים גדולות כגיון ניו יורק ומפלי ניאגרה.
פנורמות מעטות שרדו עד ימינו, ושיקולי שימור מונעים הצגתן בפורמט המקורי.
במוזיאון במיין מצויה פנורמה שצוירה בעבודה משותפת של מיטב ציירי התקופה.
פנורמות מצויות גם במוזיאון במסצ'וסטס ובמוזיאון לאמנות של אוניברסיטת בריגהאם יאנג.
ב-2005 נתרמה לאוניברסיטת בראון פנורמה שצוירה ב-1860 ומתארת את חיי גריבלדי.
אורכה כ-43 מטרים, מצוירת משני צידיה בצבעי מים.
הפנורמה כוללת 42 סצנות, לרבות טקסט הקריינות המקורי הכתוב בדיו.
פנוסקנדיה או פנו-סקנדינביה הוא אזור גאוגרפי הכולל את חצי האי סקנדינביה (נורווגיה ושוודיה), פינלנד, חבל קרליה וחצי האי קולה (רוסיה).
מקובל להגדיר כי תעלת בלומורקנאל היא המחלקת בין שטחי רוסיה ופנוסקנדיה.
האזור גובל בים ברנץ מצפון, והמפרץ הבוטני (חלק מהים הבלטי) הנמצא בתוכו.
המונח משמש כאזור בעל מכנים משותפים בתחומים שונים: ארכאולוגיה, ביולוגיה, גאולוגיה ותרבות.
פנופלוזאורוס (שם מדעי: Panoplosaurus; משמעות השם: "לטאה משוריינת לחלוטין") הוא סוג של דינוזאור צמחוני ממשפחת הנודוזאוריים אשר חי בקרטיקון העליון לפני 76 מיליון שנה.
מאובניו התגלו באלברטה שבקנדה ב-1917 בידי חוקר הדינוזאורים האמריקאי צ'ארלס מורטרם שטרנברג וכעבור שנתיים נתן לו החוקר לורנס למב (Lawrence Lambe) את שמו.
הפנופלוזאורוס היה מקרובי משפחתו של האאופלוצפלוס המשוריין והיה משוריין באופן דומה להם.
הוא הגיע לאורך 5–7 מטרים, לגובה 2 מטרים ולמשקל 1.5-1.6 טון.
רכסי קשקשים גרמיים כיסו את הכתפיים, הגב והצוואר והראש היה בעל רכס גבשושיות רבות לאורכו שיצרו מעין "קסדה".
כמו כן על הכתפיים היו כמה דוקרני עצם ארוכים שפנו החוצה.
רק הזנב היה חסר הגנה בקצהו.
היו לו רגליים קצרות בעלות שלוש אצבעות דמויות-פרסה.
הראש היה קצר ורחב ובו מערכת שיניים טוחנות שעזרו לו לעכל צמחייה מהקרקע.
מספר חוקרים סברו שהוא היה זהה לאדמונטוניה, סוג שנמצא באותם אזורים, אך דעה זו לא מוסכמת על רוב המדענים.
פנופיברט (fenofibrate), שנמכרת תחת שם המותג Tricor של חברת אבווי, בין היתר, היא תרופה ממשפחת הפיברטים המשמשת לטיפול ברמות שומנים בדם.
התרופה מומלצת פחות מסטטינים מכיוון שלא נראה שהיא מפחיתה את הסיכון למחלות לב או למוות.
התרופה מומלצת לשימוש יחד עם שינויים תזונתיים.
תופעות לוואי שכיחות כוללות בעיות בכבד, בעיות נשימה, כאבי בטן, בעיות שרירים ובחילה.
תופעות לוואי חמורות עשויות לכלול נמק אפידרמיס רעיל, פגיעה חמורה בשרירים (רבדומיוליזיס), אבני מרה, קרישי דם ודלקת הלבלב.
השימוש בהריון והנקה אינו מומלץ.
התרופה הוגשה כפטנט בשנת 1969 ונכנסה לשימוש רפואי בשנת 1975. ניתן להשיגה כתרופה גנרית.
אספקה של חודש בבריטניה עולה לשירות הבריאות הלאומי כ-3.67 ליש"ט לחודש נכון לשנת 2019. בארצות הברית העלות הסיטונאית של סכום זה היא בערך 8.40 דולר.
בשנת 2017 הייתה זו התרופה ה-70 הנפוצה ביותר בארצות הברית עם יותר מאחד-עשר מיליון מרשמים.
פנופיברט משמש בעיקר לטיפול בהיפרכולסטרולמיה ראשוני או דיסליפידמיה מעורבת.
נראה כי התרופה מפחיתה את הסיכון למחלות לב בכלי דם ואולי גם רטינופתיה סוכרתית בקרב חולי סוכרת ותיתכן גם הפחתה בהתקדמות מחלת רשתית סוכרתית בקרב חולים בסוכרת מסוג 2. תיתכן גם השפעה מועילה בהפחתת קטיעות הגפיים התחתונות בבוצת אנשים זו.
לפנופיברט יש שימוש כ'טיפול לא מאושר' ברמות גבוהות של חומצת שתן בדם אצל אנשים הסובלים משיגדון.
הוא משמש בנוסף לדיאטה להפחתת כולסטרול ליפופרוטאין בצפיפות נמוכה (LDL), בכולסטרול, טריגליצרידים (TG) ואפולופופרוטאין B (apo B), ולהגברת כולסטרול ליפופרוטאין בצפיפות גבוהה (HDL) בקרב מבוגרים עם היפר-כולסטרולמיה או דיסליפידמיה מעורבת.
תופעות הלוואי השכיחות ביותר (>3% מהחולים עם סטטינים מנוהלים יחד) הם:
כאבי פרקים או דלקת פרקים
הקטבוליזם המשופר של חלקיקים עשירים בטריגליצרידים והפרשת מופחת של VLDL עומדים בבסיס ההשפעה ההיפוטריגליצרידית של התרופה, ואילו השפעתם על חילוף החומרים ב-HDL קשורה לשינויים בביטוי אפוליפופרוטאין HDL.
פנופיברט היא נגזרת של חומצה פיברית, קדם-תרופה הכוללת חומצה פנופיברטית הקשורה לאסטר איזופרופיל.
היא מורידה את רמות השומנים על ידי הפעלת קולטן PPA אלפא (PPARα).
קולטן PPARα מפעיל ליפופרוטאין ליפאז ומפחית אפופרוטאין CIII, מה שמגביר את הליפוליזה והעלמת החלקיקים העשירים בטריגליצרידים מהפלסמה.
PPARα מגביר גם את ה-HDL המכילים האפרופרוטאינים AI ו-AII, ומפחית את ה-VLDL- וה-LDL המכילים אפופרוטאין B.
ביולי 2020 הציעו חוקרים מישראל ומארצות הברית כי פנופיברט עשויה להאט משמעותית את שכפול נגיף SARS-CoV-2 בתאי ריאה.
מחקר עוקבה קליני שנעשה על 1500 חולים בישראל חיזק את ההשערות על השפעה מיטיבה של התרופה נגד קוביד-19 וכן גם ניסוי התערבותי לא מבוקר עם 15 חולי קוביד-19 מאושפזים, בחסות חברת אבוט.
פנונהלמה (בהונגרית: Pannonhalma) היא עיר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
המקום הוכרז כעיר בשנת 1965 ועד אז היה כפר שנקרא גיורסנטמארטון (Győrszentmárton) נכתב גם ג'ו'ר-סאנט-מארטון.
היהודים הראשונים השתקעו במקום באמצע המאה ה-19. הם עסקו בעיקר במסחר, במלאכה ובחקלאות.
הקהילה הוקמה רשמית בשנת 1850 והצטרפה לזרם הנאולוגי.
במקום היו חברה קדישא ובית כנסת שנחנך בשנת 1882.
בשנת 1944 לאחר כניסת הגרמנים להונגריה, לא הוקם גטו בכפר, וראשי הכנסייה המקומית במקום אף ניסו להקל על היהודים במידת האפשר, אך באמצע מאי הועברו כל היהודים לגטו בעיר גיור בידי חיילים הונגרים, לאחר שרכושם הוחרם וחולק בין תושבי הכפר הנוצריים.
מגיור גורשו כל תושבי הכפר לאושוויץ.
אחרי השואה חזרו לכפר יהודים אחדים שעזבו תוך זמן קצר בגלל עוינות התושבים.
בשנת 1946 לא נותר אף יהודי בכפר, בניין בית הכנסת נהרס ובית העלמין נחרש ומצבותיו נותצו.
פנוקסימתילפניצילין (Phenoxymethylpenicillin), או פניצילין V (Penicillin V), הוא תרופה אנטיביוטית ממשפחת הפניצילין.
התרופה, אשר נמצאת ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי, משמשת נגד זיהומים הנגרמים מחיידקים גראם-חיוביים, ובפרט Streptococcus.
פנוקסימתילפניצילין מסווג כפניצילין טבעי, ויציבותו בחומצה מאפשרת מתן פומי שלו.
ניתן להחליף מתן של בנזילפניצילין בפנוקסימתילפניצילין ברוב המקרים שבהם סביר לטפל בזיהום בפניצילין פומי, למשל דלקת גרון סטרפטוקוקלית ושנית, אולם במקרים של זיהום מחיידקים גראם-שליליים, לא ניתן לעשות כן, מאחר שפנוקסימתילפניצילין פחות יעיל נגדם.
פנוקסימתילפניצילין משמש לטיפול בזיהומים הנגרמים מנקדים גראם חיוביים, כגון Streptococcus pyogenes ומזנים רגישים לפניצילין של Streptococcus pneumoniae ו-Staphylococcus aureus, וכן מחיידקים אל-אווירניים מסוימים.
למעשה, ההתוויות לטיפול בפנוקסימתילפניצילין זהות להתוויות לטיפול בבנזילפניצילין, ובתנאי שהטיפול הפומי שווה ערך לטיפול התוך-ורידי.
זאת, למעט זיהומים הנגרמים מזני Haemophilus או Neisseria, שפנוקסימתילפניצילין פחות פעיל נגדם.
המינון המקובל למבוגרים הוא 1–4 ג' ביממה, המחולקים ל-3–4 מנות.
בילדים המינון המקובל הוא 25–50 מ"ג לק"ג גוף ביממה המחולקים באופן דומה.
פנוקסמתילפניצילין משמש גם לטיפול מניעתי של הישנויות של קדחת שיגרונית ולמניעת התפרצויות של זיהומים מ-Streptococcus pyogenes.
פנוקסימתילפניצילין בנוי מחומצה 6-אמינופניצילנית שאליה מחוברים כשייר צדדי טבעת בנזן הקשורה לאטום חמצן וקבוצת מתילן.
מנגנון הפעולה של פנוקסימתילפניצילין, כמו גם של יתר הפניצילינים, נובע מעיכוב האנזים טרנספפטידאז על ידי הטבעת הבטא לקטמית.
בניגוד לבנזילפניצילין, פנוקסימתילפניצילין יציב למדי בסביבה חומצית, דבר המאפשר מתן פומי שלו.
כאשר ניתן בצורת מלח אשלגן, ספיגתו לדם טובה יותר, והזמינות הביולוגית שלו עומדת על 60%.
נטילה של התרופה יחד עם אוכל דוחה את הגעת התרופה לרמת שיא בדם, אולם אינה מפחיתה אותה.
בדם כ-80% מהתרופה נישאים על ידי חלבונים, ובפרט אלבומין.
התרופה מופרשת בכליה, אולם גם עוברת מטבוליזם בשיעור של כ-55%, וזמן מחצית החיים שלה עומד על 30–60 דקות.
כבכל פניצילין, אלרגיה לפנוקסימתילפניצילין היא תופעת לוואי נפוצה, אשר טווח הביטוי שלה נע בין פריחה לאנפילקסיס.
תופעות לוואי היכולות לנבוע ממתן פומי של התרופה כוללות בחילה, הקאה, שלשול קל והשחרה של הלשון.
פנזשגיור (בהונגרית: Pénzesgyőr) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בפנזשגיור מספר התושבים נמצא בירידה.
הכפר הוקם בשנת 1956 מאיחוד של שני כפרים קישגיור (Kisgyőr) ופנזשקוט (Pénzeskút).
פנווי-קנמור היא שכונה בעיר בוסטון שבארצות הברית.
לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2000 באותה העת גרו בתחום השכונה 36,191 תושבים, השכונה הכילה 12,872 משקי בית, ובסך הכל 5,428 משפחות.
צפיפות האוכלוסין בשכונה באותה העת הייתה 11,268.9 אנשים לקמ"ר.
באותה העת היו בשכונה בסך הכל 13,229 יחידות דיור – 91% אחוז מהן היו מאוכלסות על ידי דיירים ואילו ב-9% מהדירות גרו הבעלים של הדירות עצמן.
גודל משק הבית הממוצע היה 1.69 נפשות, בעוד שגודל המשפחה הממוצע היה 2.61.
בשכונה ישנה אוכלוסיית סטודנטים גדולה בשל קרבתה למכללות ולאוניברסיטאות באזור.
שטח השכונה הוא 3.2 קילומטרים רבועים.
הפנומנולוגיה של הדת נוגעת להיבט החווייתי של הדת, ומתארת תופעות דתיות במונחים התואמים את האוריינטציה של המתפללים.
היא רואה את הדת כמורכבת ממרכיבים שונים, וחוקרת את המרכיבים הללו על פני מסורות דתיות על מנת לקבל הבנה מסוימת לגביהם.
גישה שונה היא פנומנולוגיה טיפולוגית או מיונית (מלושן "מיון"), המבקשת לתאר ולהסביר את הדת על ידי ניתוח התופעות המגוונות של הדתות כגון טקסים, מקומות קדושים, נרטיבים, תפקידים דתיים ושאר ביטוייהם של המאפיינים הדתיים.
מבחינה זו, הפנומנולוגיה של הדת תופסת את התפקיד ההכללתי שיש לבלשנות על פני פילולוגיות או לאנתרופולוגיה על פני אתנוגרפיות ספציפיות: ההיסטוריה של הדתות מייצרת תובנות לגבי מסורות דתיות ספציפיות, אך הפנומנולוגיה של הדת הופכת לכלל מחקרי או מדעי שמסביר ומפרש תופעות דתיות באופוככן כללי.
השימוש המפורש הראשון בביטוי "פנומנולוגיה של הדת" תועד במדריך לתולדות הדתות (Lehrbuch der Religionsgeschichte), שכתב פייר דניאל שנטפי דה לה סוסיי ב-1887, שבו ניסח את המשימה של מדע הדת ונתן "מתווה של הפנומנולוגיה של הדת".
תוך שימוש בטרמינולוגיה של גאורג וילהלם פרידריך הגל, שנטפי חילק את מדע הדת לשני תחומי חקירה, מהות וביטויים, אליהם ניגשים באמצעות חקירות בפילוסופיה ובהיסטוריה, בהתאמה.
עם זאת, הפנומנולוגיה של שנטפי "אינה שייכת לא להיסטוריה ולא לפילוסופיה של הדת כפי שהגל חזה אותן".
עבור שנטפי, המשימה של הפנומנולוגיה היא להכין נתונים היסטוריים לניתוח פילוסופי באמצעות "איסוף, קיבוץ, סידור וסיווג של הקבוצות העיקריות של תפיסות דתיות".
פנומנולוגיה כקיבוץ של ביטויים דומה לתפיסת הפנומנולוגיה שניסחו רוביסון (Robison) והבריטים; עם זאת, שנטפי תפס את הפנומנולוגיה כהכנה לבירור הפילוסופי של המהויות, בדומה לפנומנולוגיה של הגל.
ספרו של שנטפי היה בעל השפעה רבה, תורגם לאנגלית וצרפתית, וחוקרים רבים החלו במאמצים דומים.
ויליאם ברד קריסטנסן מונה בשנת 1901 לפרופסורה הראשונה המתייחסת לפנומנולוגיה של הדת באוניברסיטת ליידן.
חלק מהחומרים מהרצאותיו על הפנומנולוגיה של הדת נערך לאחר מותו, והתרגום לאנגלית פורסם ב-1960 בשם The Meaning of Religion.
ג'ורג' ג'יימס ציין שהפנומנולוגיה של קריסטנסן "מאמצת רבות מהמאפיינים של מצבור התופעות הדתיות של שנטפי", וחודרת אל נבכי הגישה הפנומנולוגית של שנטפי.
עבור שנטפי, הפנומנולוגיה מושפעת מהפילוסופיה ומההיסטוריה של הדת, אבל עבור קריסטנסן, היא גם המדיום שבו הפילוסופיה וההיסטוריה של הדת פועלות זו בזו ומשפיעות זו על זו.
במובן זה, התיאור של קריסטנסן של הקשר בין ביטויים היסטוריים לפילוסופיה דומה יותר לזה של הגל מאשר לשנטפי.
בהגדרת המהות הדתית שבה הוא חוקר את הביטויים ההיסטוריים של הדתות, קריסטנסן ניכס את תפיסתו של רודולף אוטו לגבי הקדושה (das Heilige).
אוטו תיאר את Das Heilige בביטוי mysterium tremendum et fascinans – כוח עצום המתגלה ברגע של "יראת כבוד", הודיה ברעד הנורא של ה"פחד הדתי" (tremendum) ובפליאה המרתקת (fascinans) נוכח ההוד המכריע (majestas) של התעלומה הבלתי ניתנת לתיאור, ה"אחרת לגמרי" (mysterium, מסתורין).
כמו שנטפי, קריסטנסן טען שהפנומנולוגיה מחפשת את "המשמעות" של תופעות דתיות.
קריסטנסן הבהיר סברה זו על ידי הגדרת המשמעות שהפנומנולוגיה שלו מחפשת, כ"משמעות שיש לתופעות הדתיות עבור המאמינים עצמם".
קריסטנסן טען שהפנומנולוגיה אינה שלמה בקטלוג או סיווג התופעות לפי משמעותן, אלא במעשה ההבנה.
"על הפנומנולוגיה לבוא כמה שיותר במגע ולהבין את הנתונים הדתיים המגוונים והשונים ביותר".
בהיותו פנומנולוג, קריסטנסן התעניין פחות בהנחות יסוד פילוסופיות מאשר במחקר העומק הקונקרטי שלו לגבי התופעות הדתיות המקריות.
נושאים אלו עסקו בחומר מיתולוגי (הבריאה, המבול וכו') ובפעולה אנושית (הטבלה, המשחקים האולימפיים וכו'), וחפצי טבע ומלאכת יד.
הוא עשה שימוש רק במקורות האותנטיים: כתבים ודימויים של המאמינים עצמם.
הליך זה אילץ אותו לצמצם את תחום המחקר שלו – הוא היה צריך לשלוט בצורה עמוקה בכל השפות והכתבים הקשורים כדי להיות מסוגל להבין את מקורותיו באופן שהמאמינים שכתבו אותם היו רוצים להיות מובנים.
כתוצאה מכך, הוא צמצם את תחום המחקר שלו לתופעות בדתות שחיו סביב מוצא הנצרות: במהלך אלפי השנים שלפני ישו ובמאות שאחרי ישו, באיראן (אווסטה), בבל ואשור, בישראל, במצרים, ביוון ורומא.
הידע הנדרש בנאומים הוא אחד הגורמים לכך שרק מעטים מתלמידיו (Van der Leeuw, Bleeker) המשיכו במחקריו, אם כי חוקרים רבים גילו עניין בתוצאות מחקריו.
מלבד התקציר שלו "משמעות הדת" (The Meaning of Religion), ומבואו הפשוט Introduction in History of Religion, פרסומיו מוגבלים בעיקר לתוצאות מחקריו החלקיים, שפורסמו בהודעות האקדמיה המלכותית של הולנד (Royal Netherlands Academy of Arts and Sciences).
הגישה הפנומנולוגית לדת שפותחה ב-Phänomenologie der Religion של חררדוס ואן דר ליאו (Gerardus van der Leeuw, 1933) עוקבת אחר קריסטנסן במובנים רבים, תוך שהיא מנכסת את הפנומנולוגיה של מרטין היידגר ואת ההרמנויטיקה של וילהלם דילתיי.
עבור ואן דר ליאו, ההבנה היא ההיבט הסובייקטיבי של תופעות, השזור מטבעו באובייקטיביות של מה שבא לידי ביטוי.
ואן דר ליאו ביטא את היחס של הבנה לתופעות מובנות על פי הסכימה המתוארת בהגדרתו של דילתיי את מדעי האדם (Geisteswissenschaften) כמדעים "המבוססים על היחסים בין חוויה, ביטוי והבנה" ("Verhältnis von Erlebnis, Ausdruck, und Verstehen").
ואן דר ליאו תיאם חוויה סובייקטיבית, ביטוי והבנה עם שלוש רמות אובייקטיביות של הופעה – הסתרה יחסית (Verborgenheit), שקיפות יחסית (Durchsichtigkeit), והפיכה בהדרגה לגילוי או חשיפה (Offenbarwerden), שבה ההבנה של מה שמתגלה היא רמה ראשונית של הופעה ממנה נגזרות ההסתרה הנחווית והשקיפות המובעת של ההופעה.
ואן דר ליאו, כמו קריסטנסן, מנכס את המושג "קדושה", "דאס הייליגה", של רודולף אוטו (Rudolf Otto) אל הגדרת הקטגוריה המהותית של הדת, ולכן ניתן לתאר את הטרנסצנדנטיות המתגלה בכל הבנה אנושית כקדושה – "אחרות טוטאלית", המתגלה ברגעים מדהימים.
של יראה איומה (Scheu) והיקסמות נפלאה.
ואן דר ליאו טען שמושג זה של אימה דתית נוכח גם בעבודתו של קירקגור על Angst (צער, ובהשאלה – יראה) ובאמירה של היידגר כי "מה שמעורר אימה הוא 'להיות בעולם' עצמו".
יתרה מכך, ואן דר ליאו מכיר בכך שאף על פי שהיות-בעולם היא נוראה, היות-בעולם מאופיינת כדאגה (Sorge), המבנה הקיומי לפיו ה"היות-בעולם", Dasein, עוסק ביחסים משמעותיים בעולם לצד יצורים אחרים.
מכיוון שכל החוויות חושפות טרנסצנדנטיות סמויה (אחרוּת טוטאלית), כל החוויות של הוויה-בעולם הן בסופו של דבר חוויות דתיות של הקודש, בין אם הן מוכרות באופן מפורש ככאלה או לא.
האדם ככזה הוא "האדם הדתי", homo religiosus ההפך "מהאדם הזניח" (homo negligens).
לפי הפרשנות הזו, החוויה הדתית שמה את האדם במרכז, כי היא עוסקת באופן שבו האדם עצמו חווה את העולם, לא באופן שבו אלוהות מסוימת פועלת בעולם.
המשימה של הפנומנולוגיה של הדת היא לפרש את הדרכים השונות שבהן הקדושה מופיעה לבני האדם בעולם, את הדרכים שבהן בני האדם מבינים את מה שמתגלה להם ופועלים לפי התגלות זו 0 נושא שהוא בסופו של דבר מסתורין אחר לגמרי.
בין הפנומנולוגים הגדולים האחרים שהשפיעו על הפנומנולוגיה של הדת נמנים הנרי קורבין, ניניאן סמארט, מירצ'ה אליאדה וקלאס יוקו בלקר (Claas Jouco Bleeker).
1987. "הקודש והחול: טבעה של הדת", סן דייגו: Harcourt Brace Jovanovich, Inc.
1995. "לפרש את הדת: הגישות הפנומנולוגיות של פייר דניאל שנטפי דה לה סוסיי, ברדה קריסטנסן וחרארדוס ואן דר ליאו".
וושינגטון: הוצאת האוניברסיטה הקתולית של אמריקה.
1968. "הרצאות על הפילוסופיה של הדת: יחד עם עבודה על הוכחות קיומו של אלוהים", 3 כרכים.
1962. Being and Time, ניו יורק: הארפר ורו.
2004. "פנומנולוגיה של החיים הדתיים", בלומינגטון: הוצאת אוניברסיטת אינדיאנה.
1970. "המשבר של מדעי אירופה ופנומנולוגיה טרנסנדנטלית: מבוא לפילוסופיה פנומנולוגית".
1960. "הדת בגבולות התבונה בלבד".
בלגרד: 1971. "משמעות הדת: הרצאות בפנומנולוגיה של הדת".
מהדורה 2. טובינגן: JCB Mohr.
1963. "דת במהות ובביטוי: מחקר בפנומנולוגיה", תורגם על ידי JE טרנר.
ניו יורק: הארפר אנד רו.
1978. "הרהורים על חקר הדת: כולל חיבור על עבודתו של ג'רארדוס ואן דר ליאו".
פנזנס היא עיירה וקהילה במערב קורנוול, הממלכה המאוחדת.
העיירה המרכזית המערבית ביותר בקורנוול, פנזנס שוכנת כ-103 קילומטרים מערבית לפלימות', לחופי תעלת למאנש במפרץ מאונטס (שבו האי גבעת סנט מייקל).
בקהילת פנזנס נמנים 21,200 תושבים (נכון ל-2011), כולל העיירה עצמה ומספר כפרים קטנים בסביבתה בהם ניולין, מאוסהול, פול, גולוור והיימור.
עד למאה ה-19 הייתה פנזנס עיירת דייגים קטנה, עד אשר חוברה לרשת הרכבות הבריטית והפכה במהרה ליעד תיירות כחלק ממספר עיירות במערב קורנוול שהוגדרו בתור "הריביירה האנגלית".
האזכור הראשון של השם פנזנס הוא ב-1284, קפלת סנט מרי מוזכרת במסמך משנת 1548 המציין שהיא נוסדה על ידי סר הנרי טייס, אציל מקומי ואדון האחוזה של אלברטון.
מסמך מוקדם יותר משנת 1379, מציין כי הבישוף ברנטינגהם קיבל רישיון לשירותים "הקפלה של מריה הקדושה מפנסנדה".
עדות נוספת להתיישבות היסטורית מתקופה זו היא באזור סנט קלייר של העיר, שם הייתה קיימת קפלה לסנט קלייר או קלר.
ההתייחסות המוקדמת ביותר היא חוזה חכירה משנת 1584: "...קפלה מסוימת ממוקמת מתחת לכביש המהיר בין פנסאונס למדרן." בתחילת המאה ה-19 התגלו יסודות של בניין, שהוערך כי השתייכו לקפלה, ונחשף מספיק כדי להראות את צורת המבנה.
השם סנט קלייר, השתמר בעיירה בשם הרחוב "סנט קלייר" ומגרש הקריקט של סנט קלייר בראש הגבעה.
בימי הביניים פנזנס הייתה נתונה לפשיטות תכופות של "פיראטים טורקיים", למעשה היו אלו שודדי ים ברברים.
לאורך כל התקופה שלפני שקיבלה מעמד עירוני ב-1614, המשיכו הכפר והאזורים הסובבים להיות בשליטת האחוזה של אלברטון והיו כפופים למיסוי לאותה אחוזה.
בהיותם במערב הרחוק של קורנוול, פנזנס והכפרים שמסביב הותקפו רבות על ידי כוחות זרים.
ב-23 ביולי 1595, מספר שנים לאחר הארמדה הספרדית של 1588, נחת באזור כוח ספרדי תחת דון קרלוס דה אמסקיטה.
המיליציות המקומיות שמנו כמה מאות איש ברחו בבהלה, רק פרנסיס גודולפין, סגן הלורד לוטננט מקורנוול ומפקד המיליציות יחד עם 12 מחייליו עמדו להציע התנגדות כלשהי.
כוחו של אמסקיטה פשט ושרף את פנזנס והכפרים הסובבים אותם והפליג משם כדי להצליח להצטרף ולהימלט מכוח הצי ההולנדי של 46 ספינות.
הענקת מעמד של רובע הפכה את העיירה לבלתי תלויה מבתי המשפט המחוזיים, זכות שהוחזקה עד להקמת מועצות מחוז ב-1888. הרשאות אחרות כללו בעלות על קרקע ורכוש; הטלת קנסות בגין הפרת חוקי עזר ; קיום בית משפט אזרחי בעל סמכות שיפוט בתיקים שלא יעלו על 50 פאונד; ומתן כלא.
האמנה גם אישרה את זכויות הנמל שניתנו קודם לכן בשנת 1512 והעניקה שני שווקים שבועיים שיתקיימו בימי שלישי וחמישי; שהחליף שוק יחיד שנערך בעבר בימי רביעי.
במהלך מלחמת האזרחים האנגלית פנזנס נפלה בידי הכוחות הפרלמנטריים של סר תומאס פיירפקס, ככל הנראה בגלל האדיבות שהפגינו לורד גרינג ולחיילים של לורד הופטון במהלך הסכסוך.
המפקד, שנערך כל עשר שנים, רשם שיא האוכלוסייה ב-1861 של 3,843, אך לאחר מכן הוא ירד בהדרגה במחצית השנייה של המאה והגיע ל-3,088 תושבים ב-1901.
בתקופה זו פנזנס החלה לבסס את עצמה כמרכז אזורי חשוב.
האגודה הגאולוגית המלכותית של קורנוול נוסדה בעיירה בשנת 1814 ובערך בשנת 1817 היא החלה לסייע להגברת בטיחות של כורים באזור, מה שמשך את הנסיך יורש העצר להפוך לפטרונה.
תחנת הרכבת פנזנס, התחנה הסופית של קו מערב קורנוול, נפתחה ב-11 במרץ 1852 בצד המזרחי של הנמל.
מ-25 באוגוסט 1852 הוארך הקו לטרורו, אך מסילת הרכבת המקשרת את המקום הזה עם פלימות' נפתחה רק ב-4 במאי 1859. נוסעים וסחורות נאלצו להחליף רכבת בטרורו מכיוון שמערב קורנוול בעקבות הבדלים ברוחב המסילה.
חוק הרכבת של ווסט קורנוול כלל סעיף לפיו יומרו המסילות לאותו רוחב, אך החברה לא הצליחה לגייס את הכספים לשם כך.
ב-1 בינואר 1866 נמכר הקו ל, הבעלים החדשים הסבו במהירות את רוחב המסילות באמצעות שלוש מסילות כך שרכבות רחבות ו"צרות" יוכלו לפעול.
רכבות סחורות בקו החלו לפעול בנובמבר אותה שנה, כאשר רכבות נוסעים ללונדון פדינגטון מ-1 במרץ 1867.
היכולת של הרכבת לשאת תוצרת טרייה לשווקים מרוחקים כמו בריסטול, לונדון ומנצ'סטר אפשרה לחקלאים ודייגים מקומיים למכור יותר תוצרת ובמחירים טובים יותר.
כמו כן נשאו פירות ופרחים; האקלים המתון סביב פנזנס ואיי סילי גרם לכך שהם היו מוכנים למכירה מוקדם יותר מאזורים אחרים בבריטניה ולכן מחירם יכל להיות גבוה יותר.
השלמת מסילת הרכבת דרך קורנוול הקלה על תיירים ליהנות מהאקלים החמים יותר של פנזנס.
מכונות רחצה פורסמו להשכרה על החוף כבר בשנת 1823, והעיירה כבר "נודעה בנעימות מצבה, ברוחות האוויר שלה וביופיים של ילידיה".
ספר תיירות הרשמי הראשון של העיר פורסם בשנת 1860, ומלון המלכה נפתח על שפת הים בשנה שלאחר מכן.
במקביל לבניית מסילת הרכבת נעשו שיפורים נוספים בנמל, עם מזח שני בצד המזרחי של הנמל, מזח אלברט, שהושלם ב-1853 כדי לספק מחסה טוב עוד יותר לשייט.
במקביל הוארך גם המזח הישן, ועליו נבנה מגדלור (שהודלק במקור על ידי מנורת שמן בתוך עדשת פרנל) שהוזמן ב-1855.
תחנת הרכבת פנזנס ממוקמת בקצה המזרחי של רחוב מרקט ג'ו וקרוב לנמל; זוהי התחנה הדרומית ביותר ברשת הרכבות היבשתית של בריטניה.
התחנה היא הקצה המערבי של הקו הראשי של קורנוול,
קווים היוצאים מהתחנה מופעלים על ידי שתי חברות הפעלת רכבות:
הרכבת המערבית הגדולה: מפעילה שירותים מקומיים בין מספר עיירות באוזר, ומספקת קווים בין עירוניות לפלימות', אקסטר, בריסטול, רדינג ולונדון פדינגטון.
רכבת ריביירת הלילה מציעה שירות קרונות שינה ללילה מרדינג ומלונדון.
זמן הנסיעה לפלימות' הוא בדרך כלל פחות משעתיים, לבריסטול כארבע שעות וללונדון בסביבות חמש וחצי שעות.
קרוסקאונטרי: מפעילה מספר קטן של שירותים מספקים שירות למספר יעדים כמו ברמינגהאם, דרבי, שפילד, לידס, יורק, ניוקסל ואדינבורו.
החברה מפעילה שירות יומי לאברדין עם זמן נסיעה של למעלה מ-13 שעות; זהו שירות הרכבות הישיר הארוך ביותר בבריטניה.
הרב פנחס הוא בנו של הרב שמחה-ג'אן.
הוא נודע גם בכינוי "מולא נייאז" או בכינויו פנחס "הקטן" ובבוכרית פנחס "נייאז".
יליד בוכרה, מראשי הקהילה היהודית במאה ה-19 בבוכרה.
(תקמ"ה, 1805 - תרל"ה, 1875) היה אב בית-דין, מדריך ליהדות והחזיק בבית המדרש שהוקם בעיר בידי חכם יוסף ממאן.
הוא היה נשיא ורב ועם זאת בעל השכלה רחבה, מומחה לקוראן ולאסלאם והוגה דעות.
נולד בבוכרה בשנת 1805 למשפחתו האמידה של יוסף חסיד.
אביו היה שמחה-ג'אן בנו של יוסף.
הוא למד והתחנך על ברכיו של הרב יוסף ממאן, בבית המדרש שהקים האחרון בבוכרה, הצטיין בלימודיו ונחשב ל"עילוי".
בהיותו בן למשפחה עשירה מאוד הוא היה פטור מדאגות פרנסה דבר שאיפשר לו ללמוד תורה ותלמוד.
בשנת 1822, בגיל 17 שנים שודך למרים, בתו של הרב חכם יוסף ממאן.
אחרי החתונה המסר ביתר שאת לבית המדרש ונשא בכל הוצאות הבית.
לאחר מותו של הרב ממאן ירשו את תפקידיו פנחס "הגדול" ופנחס "הקטן" בתקופה הראשונה, עסק פנחס הקטן בניהול ענייני העדה בצד החומרי, הוא תמך חומרית בקיומה של הישיבה בבוכרה.
הוא קיבל את התואר "כלנתאר" משמע נשיא הקהל.
במסגרת זו הוא גבה כספי מיסים עבור השלטונות, ואף קשר קשרים עם חכמי ארץ-ישראל.
משנות הארבעים לחייו התמסר פנחס נייאז לענייני העדה ואת ניהול עסקיו המסחריים הרבים מסר לבניו: משה, מתתיה, אהרון, דוד וציון.
בתקופתו התפתחה הקהילה היהודית בבוכרה הן כלכלית והן רוחנית.
פנחס הקטן ביחד עם פנחס הכהן אשר כונה "פנחס "הגדול", השלים את מפעלו של הרב יוסף ממאן.
הם הכינו רבנים ומורי הוראה ובזה קנו את עולמם.
פנחס דייאז היה בקיא בקוראן, והיה משכיל בהלכות היהודים והמוסלמים כאחד.
כמומחה לאסלאם נהג לבקר את האמיר המוסלמי מוזפפר חאן, וזה אף נהג לבקר בבתי אמידי העיר וכך התארח לא פעם אצל פנחס.
בעת דרשותיו בבית הכנסת הגדול בבוכרה הגיעו לעיתים אורחים מוסלמיים נכבדים ואזי מספרים כי תיבל את דרשותיו באגדות מרתקות.
לימים נקראה המשפחה על שמו פנחסוב.
נינו יעקב-חי פנחסוב היה הנשיא (קלנתר) האחרון של העיר בוכרה.
בתקופתו של פנחס נייאז חלו שני אירועים שמעותיים הנוגעים לו.
מועדם המדויק של האירועים אינו ידוע בהיעדר עדויות כתובות, אך הסברה המקובלת היא שהם אירעו סביב מחצית המאה ה-19.
בעת ההיא היו בבוכרה שתי שכונות יהודיות אשר נחלקו בין שנים-עשר מוכתרים-פנקסנים, לצורך גביית מס גולגולת (ג'זיח) מהיהודים.
השלטון היה מוסלמי, ולכן מנוע משתיית משקאות חריפים או ייצורם.
ליהודים הותר השימוש לצרכים דתיים אך נאסר עליהם למכור למוסלמים.
תחת חוק זה הגיעה שמועה לשלטונות שיש יהודים המוכרים משקאות חריפים למוסלמים.
היהודים הוזהרו שלא לנהוג כך, אך לאחר האזהרה נתפסה יהודיה מוכרת ערק למוסלמי.
כתוצאה מכך הובאו כל שנים-עשר נכבדי העדה היהודית אל האמיר מוזפפר-חאן.
האשה נענשה קשות ובעלה שלא עמד לו כוחו לקבל מלקות התאסלם.
אך גם נכבדי העדה ובכללם פנחס נייאז נענשו, למען יראו וייראו.
12 המוכתרים היהודיים נדונו להשלכה ממגדל הארמון של האמיר שנקרא "נג'ארה-כאנה" - מקום בו תופפו בחגים ואירועים מוסלמיים.
לאחר גזר הדין הקל האמיר בעונש וצווה במקום לזרקם לאפשר להם גלישה מטה.
היחיד שנפצע באירוע היה הרב בנימין (אביו של יהודה אשר על שמו נקראת משפחת יהודיוף).
אירוע זה נחשב לנס בעיני היהודים והמוסלמים כאחד, ויהודי בוכרה קיבלו את הניצולים בתופים ומחולות.
ביטול מרבית סימני ההשפלה "עלאמאת" מהיהודים
בזמן כהונתו של פנחס נייאז ולאחר מות פנחס הגדול, ככל הנראה לאחר כיבוש סמרקנד בשנת 1868, שינה האמיר את דעתו לרעת היהודים והפך לשונאם.
בעקבות זאת ראש העירייה (ה"ראיס") הטיל 18 הגבלות או סימני השפלה על היהודים.
הסימנים נועדו להבדיל בין היהודים למוסלמים במראם החיצוני ובהגבלות שהוטלו עליהם.
לשם דוגמה היה על היהודים להתלבש בצורה מסוימת עם חוט מעל הבגד, עם כובע ארוך או מעיל פסים שחור.
לצד זאת נאסר עליהם לרחוץ בבית מרחץ מוסלמים, לרכב על סוס בתוך העיר או להיכנס אל העיר לאחר שקיעת החמה.
בהיותו נשיא העדה ורב ראשי, פנחס נייאז ובהוודע התקנות המשפילות, הוא ביקש להפגש עם השופט העליון 'קאדי-חלאן'.
בפגישה זו הלין בפני השופט על התקנות המשפילות וטען כי יהודים ומוסלמים הם בני דודים ומאמינים באל אחד.
אחרי דין ודברים הביא השופט את העניין להחלטת האמיר.
האחרון מחק מאת מרבת הסימנים והשאיר חמישה על תוקפם.
והם נותרו בתוקף עד הפיכת בוכרה לרפובליקה העממתו הבוכרית ב-1920. נותרו החובות לחגור חוט מעל החלוק העליון, לחבוש כובע ארוך, לרכב על סוס בבוכרה העיר, לעלות ע גג בית הסמוך לבית מוסלמי ולפתווח חלון על קיר הבית הפונה אל הרחוב.
פנחס בִּיזְבֶּרג (בכתיב יידי: ביזבערג; בספרדית: Pedro (Pinjas) Bizberg; 20 ביולי 1898 – 1970) היה סופר יידיש, מבקר ספרות ועורך.
פנחס ביזברג נולד בפולין בעיירה זגיֶיז', שליד לודז', למשפחת סוחרים יהודים.
הוא קיבל חינוך מסורתי ב"חדר" ובישיבות, ובגיל 20 עבר לזוננברג שבגרמניה, שם סיים את לימודי הבגרות שלו.
החל בלימודיו באוניברסיטאות קיל ובון, ובשנת 1923 קיבל תואר אגרונום.
במקצועו עבד בגרמניה, דנמרק וצרפת.
בשנת 1927 מונה לאגרונום של יק"א במושבות הברון הירש בארגנטינה, ובבואנוס איירס שימש כמזכיר של ייוו"א, והקים בתי ספר יהודיים דוברי יידיש.
ביזברג החל את כתיבתו ככתב שטח בעיתון היידי "היינט" בגרמניה, ולאחר שהיגר לארגנטינה, פרסם סיפורים ומאמרים בעיתונות היידיש.
הוא היה עורך של "נייע צייט", ביטאון פועלי ציון בבואנוס איירס, ערך אנתולוגיות וכתב ספרים.
זמן קצר לאחר מכן עלה לישראל, אך אף אחד מספריו לא תורגם לעברית.
ארכיון כתביו שמור בספריה הלאומית.
נייע היימען: דערציילונגען און נאוועלן, בואנוס איירס: עבודה, 1939.
מיגעל סאכאראוו: פערציק יאר צו דינסט דער קאאפעראציע; מאנאגראפיע און רעדאקציע: פנחס ביזבערג; ארויסגעגעבן פון די אידיש-קאלקאניסטישע קאאפעראטיוועט..., בואנוס איירס: (דפוס Cultura),
ד"ר ירחי-בוך: לכבוד דעם אנדענק פון ד"ר נח ירחי, פערציק יאר נאך זיין פטירה; מאנאגראפיע און רעדאקציע: פנחס ביזבערג, בואנוס איירס: באערונגס-קאמיטעט, תשי"ב [!] 1953.
אמאל איז געווען א דאקטער: וואר און לעגענדע וועגן נח ירחי, בואנוס איירס: [חמו"ל], תשי"ג 1953.1940.
שבת-יום-טובדיקע יידן: דאס געזאנג פון א דור, בואנוס איירס: צענטראל-פארבאנד פון פוילישע יידן אין ארגענטינע ('דאס פוילישע יידנטום'), 1949.
משה דוד גיסער, דאס געזאנג פון א לעבן; מיט א הקדמה פון פנחס ביזבערג, בואנוס איירס: ארויסגעגעבן דורכן צענטראל-פארבאנד פון פוילישע יידן אין ארגענטינע און באערונגס-קאמיטעט פאר משה דוד גיסער אין טשילע ('דאס פוילישע יידנטום'), תשי"ג 1953.
הרב פנחס גולדשמידט (נולד ב-21 ביולי 1963) כיהן כרבה של הקהילה היהודית במוסקבה, חבר נשיאות בקונגרס יהודי רוסיה.
נבחר ב-2011 לכהן כנשיא ועידת רבני אירופה, לאחר תפקיד קודם כיו"ר הוועדה המתמדת של הארגון.
אב"ד של בית הדין הרבני בציריך וכן אב"ד בית הדין הרבני של אירופה (EBD) אשר הוקם ע"י ועידת רבני אירופה לפני כ 35 שנה.
משפחתו מתגוררת מזה ארבעה דורות בשווייץ.
אביו היה תעשיין שפיתח מערכת למיון וסידור ביגוד.
אבי סבו מצד אביו שימש כרב הראשי של יהודי דנמרק ומאוחר יותר של קהילת ציריך.
למד אצל הרב משה סולובייצ'יק, ולאחר מכן בישיבת פוניבז' בבני-ברק, בישיבות מרכז הרב, טלז, במיר, ובישיבת נר ישראל בבלטימור, שם גם הוסמך לרבנות.
במקביל למד במכון ג'ונס הופקינס, שם קיבל תואר שני.
בין 1987–1989 עסק ברבנות בנצרת עילית, ועסק רבות בקליטה רוחנית של העולים מברית המועצות.
בשנת 1989 נשלח על ידי רבו הרב משה סולובייצ'יק לעמוד בראשות בית הדין של ברית המועצות ואחר כך של חבר המדינות.
ב-1993 החל לשמש הרב הראשי ליהודי מוסקבה.
בשנת 1996 היה הרב גולדשמידט בין המייסדים של הקונגרס היהודי-רוסי, שבו כיהן כחבר הנשיאות.
כמו כן ביוזמתו הוקמה ישיבת אוהלי יעקב במוסקבה ובית הספר היהודי הכללי "עץ חיים".
הרב גולדשמיט נודע בקרבתו לכמה מהאוליגרכים הרוסים, בהם ולדימיר גוסינסקי וארקדי גאידמק.
הרב חיבר שו"ת על בעיות הלכתיות של יהודי חבר העמים בשם "זיכרון בספר".
בסוף שנת ה'תשע"ב (2012) פרסם מאמר ביקורתי נגד מוסד הרבנות הראשית לישראל והרבנים הראשיים לישראל.
בעקבות כך פרסמו חברי נשיאות הארגון המקביל מרכז רבני אירופה מכתב תמיכה ברבנים הראשיים לישראל ומחו "על כל ניסיון לפגוע במעמדו של הרב מצגר ולהצר את צעדיו על ידי גורמים שונים וח"ו יכול להביא לידי חילול השם".
בשנת 2016 ממשלת הרפובליקה הצרפתית העניקה לרב גולדשמידט את אות המסדר הלאומי של לגיון הכבוד על תרומתו הרמה לחיזוק היחסים בין רוסיה וצרפת.
בזמן מלחמת רוסיה-אוקראינה בשנת 2022 יצא בפומבי נגד התקיפה הרוסית על אוקראינה, עזב במפתיע, לדבריו בכדי לסעוד את אביו.
הוא מינה את סגנו, הרב דוד יושובייב, לממלא מקומו – והודיע שימשיך לכהן כראש בית הדין הרבני של מדינות חבר העמים והמדינות הבלטיות.
בשבועות הראשונים אחרי עזיבתו שהה הרב גולדשמידט בבירות במזרח אירופה, ועסק בסיוע לפליטים היהודים מאוקראינה, אך בשלב מסוים הגיע לישראל ומאז היה בארץ.
לפי ציוץ של כלתו, הוא עזב את רוסיה לאחר שהופעל עליו לחץ מצד הרשויות להביע תמיכה במלחמה באוקראינה – והוא סירב לעשות זאת.
ב-7 ביולי 2022 סיים את תפקידו כרב הקהילה במוסקבה, לאחר 33 שנים.
על פי דיווח של סוכנות הידיעות הרוסית "אינטרפקס", ביולי 2023, משרד המשפטים הרוסי הודיע כי הרב פנחס גולדשמידט נחשב ל"סוכן זר".
נשוי לדרה, ילידת ארצות הברית, ואב לשבעה ילדים.
פנחס אברמוביץ (Abramovic Pinhas; 1909 – יוני 1986) היה צייר נודע בתקופת היישוב ובימי המדינה.
נמנה עם מייסדי קבוצת אופקים חדשים.
פנחס אברמוביץ נולד ב-1909 במאזייק, האימפריה הרוסית (כיום בליטא).
בשנת 1925 למד בבית הספר לאמנות בקובנה.
עלה לארץ ישראל בשנת 1929. בשנים הראשונות בארץ היה פועל וחבר קיבוץ בית זרע.
בשנת 1932 עבר להתגורר בתל אביב ועבד שנתיים בסטודיו של יוסף זריצקי.
1934 התקבל כחבר באגודת הציירים.
מ-1938 - 1941 היה פעיל בהגנה וב 1942 - 1943 שהה במצרים, עיראק ופרס מטעם הצבא הבריטי וכשחזר הטמיע בציורין איכויות צבע דקורטיביות מזרחיות ושילבן עם אסכולת פריס שכה השפיעה עליו בהיותו שם.
אברמוביץ צייר בטכניקות שונות, עבודות על נייר, רישום, ובצבעי מים.
בעבודות על נייר הוא הצליח להתמודד עם צורות ואמצעי ביטוי חדשים, המראות אמן של צבע וקומפוזיציה אך גם אמן של רישום.
חיבה מיוחדת הייתה לו לנופי הארץ והוא נהג לנסוע ולצייר בטבע.
אברמוביץ היה בין מייסדיה של קבוצת אופקים חדשים ומזכיר הקבוצה.
בשלהי שנות השלושים יצא ל"השתלמות" מקצועית בפריז.
הביקורים של הציירים היו קצרי מועד, אך אברמוביץ אהב את האווירה התוססת של פריז ונשאר שם כשנה וחצי.
במהלך חייו חזר כמה פעמים לפריז שכה אהב.
בשנים 1952-1972 לימד ציור בסמינר הקיבוצים.
והיה יו"ר אגודת הציירים והפסלים בסניף תל אביב בשנים 1981-1984 ונשיא כבוד של האגודה.
השנים העוברות הייטיבו עם פנחס אברמוביץ.
האיש שקנה לעצמו שם כמחנך מעולה בתחומי אמנות שונים (הדפס משי, קרמיקה ועוד), התפתח צעד אחר צעד כצייר חשוב שבדיו כמו רקומים ויוצרים שטיחים מזרחיים עשירים הכובשים את הדמיון.
הוא שנמנה עם הצנועים באמני ישראל נחשב כיום לאחד המקוריים והבולטים בין בני החבורה המוכרת כ"אופקים חדשים".
ידידו, הסופר יוסף אריכא, אמר עליו כי "התמדתו של אברמוביץ היא חלק בלתי-נפרד מכישרונו.
הוא הולך ומתפתח ממש מול עינינו." וכפי שציין אברמוביץ ביומן זכרונותיו שהשאיר: תמיד חיפשתי לחדש את עצמי ולשמור על ביטוי אישי.
אברמוביץ נפטר ביוני 1986 בתל אביב ממחלת לב קשה בהיותו בן 79.
1985: תואר של כבוד מאיגוד אמני פרנקפורט
1986: נשיא כבוד של אגודת הציירים והפסלים בישראל
פנחס בוכריס (הראל) (נולד ב-11 באפריל 1956) הוא קצין בצה"ל בדימוס, שירת כמפקד יחידה 8200 בדרגת תת-אלוף, וכיהן כמנכ"ל משרד הביטחון וכמנכ"ל חברת "בתי זיקוק לנפט".
פועל כיועץ ומשקיע הון סיכון.
זכה בפרס ביטחון ישראל ובעל עיטור נשיא מדינת ישראל ועיטור נשיא סינגפור.
בוכריס נולד למשפחת עולים מתוניסיה, השלישי משבעה בנים.
הוא גדל והתחנך במושבה יבנאל ובפנימייה שבכפר הנוער ע"ש ב.צ.
עם גיוסו לצה"ל החל קורס טיס, אך נשר ממנו והתנדב לסיירת מטכ"ל.
זמן קצר לאחר שהשלים את מסלול הלוחם השתתף בפשיטה על שדה התעופה באנטבה ב"מבצע יונתן".
בהמשך הוסמך לקצונה, שירת כמפקד צוות ביחידה, ועבר קורס סיור ביחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית.
ב-11 במרץ 1980 פיקד על תרגיל מבצעי בשיתוף עם לוחמי שייטת 13, שכלל את חציית נהר הירדן, ובמהלכו טבע לוחם השייטת, רס"ל .
ב-1982 השתחרר מצה"ל והחל בלימודים בטכניון, שם סיים תואר ראשון בהנדסת מחשבים.
ב-1988 נקרא על ידי מפקד סיירת מטכ"ל, משה יעלון, לשוב לשירות קבע ולשרת כסגנו ביחידה.
בדצמבר 1988 פיקד על מבצע בן בליעל לחטיפתו של ג'וואד קצפי מדרום לבנון.
בשנים 1989 עד 1997 שירת בתפקידים בכירים ביחידות הטכנולוגיות באגף המודיעין וכיהן כמפקד יחידה 81 ומפקד מערך המבצעים המיוחדים.
ב-1997 התמנה למפקד יחידה 8200 - יחידת האיסוף המרכזית של אמ"ן, ופיקד עליה עד יולי 2001.
עם שחרורו מצה"ל פנה לעסוק בתחום ההשקעות.
בינואר 2003 הצטרף כשותף עצמאי לקרן ההשקעות "אייפקס ישראל".
בין היתר השתתף בצוות שהוביל את ההשקעה בבזק.
במקביל לעבודתו באייפקס, שימש כנציגו בישראל של המיליארדר הבריטי־יהודי פויו זבלודוביץ'.
משנת 2007 עד ינואר 2010 כיהן כמנכ"ל משרד הביטחון.
בתפקידו זה השפיע השפעה מכרעת על ההחלטה לדחיית רכישת מערכת ההגנה "נאוטילוס" מארצות הברית ופיתוח עצמאי של מערכת כיפת ברזל.
באפריל 2011 מונה למנכ"ל בתי זיקוק לנפט ופרש לאחר פחות משנתיים.
באותה תקופה שימש במקביל כיועץ לחברת ההזנק "אדאלום", שנמכרה ב-2015 לחברת "מיקרוסופט תמורת 320 מיליון דולר.
בינואר 2015 הצטרף כדירקטור חיצוני לחברת "שירותי בנקאות אוטומטיים", כמומחה סייבר.
בקיץ 2015 הצטרף כשותף בקרן הון סיכון "State of Mind Ventures" (SOMV), שהקים עם יובל בהרב וניר אדלר.
במאי 2016 הושלם גיוס של 75 מיליון דולר.
בקיץ 2021 גייסה SOMV 140 מיליון דולר לקרן חדשה אך בוכריס החליט לא להיות שותף בקרן זו.
באפריל 2019, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת, חתם על עצומת תמיכה פומבית ברשימת "כחול לבן".
במדעי המחשב מהטכניון, השלים את תוכנית הניהול המתקדמת בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד, והוא בעל תואר MBA משלוחת אוניברסיטת דרבי בישראל.
נשוי ליודפת הראל-בוכריס, יועצת עסקית, משקיעה בהיי-טק ודירקטורית במספר חברות ציבוריות.
ניהלה בעבר את קבוצת טמרס של המיליארדר פויו זבלודוביץ'.
בשנת 1993 זכה בפרס ביטחון ישראל.
בשנת 2022 זכה בעיטור נשיא מדינת ישראל על תרומתו לביטחון ישראל, לחוסנה הכלכלי, תרומתו בנושא הסייבר, קידום פיתוח כיפת ברזל ועוד.
פנחס גולדשטיין (26 באוגוסט 1939 – 14 באוגוסט 2007) היה פוליטיקאי ישראלי, כיהן כחבר הכנסת מטעם הליכוד.
גולדשטיין נולד ב-26 באוגוסט 1939 בתל אביב, למד בפנימייה צבאית בחיפה ובבגרותו למד משפטים באוניברסיטה העברית.
הוא הצטרף למפלגה הליברלית והתקדם במהירות בשורותיה.
תחילה היה פעיל ב"ארגון הסטודנטים הליברלים", ואחר כך פעיל ב"איגוד העובדים שליד המפלגה הליברלית" (גלגול מאוחר של תנועת העובד הציוני).
בשנת 1978 נבחר כחבר מועצת המנהלים של חברת החשמל, תפקיד אותו מילא עד 1981. בשנים 1978–1982 גם שימש חבר נשיאות הוועד הפועל הציוני.
ב-1981 נבחר גולדשטיין לכנסת העשירית מטעם הליכוד.
בכנסת זו שימש יושב ראש ועדת הספורט של הכנסת ויושב ראש הוועדה לנושאי הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו.
בכנסת ה-12 מונה לסגן שר התחבורה, ולאחר ארבעה חודשים עבר לתפקיד סגן שר החינוך.
במקביל לחברותו בכנסת, שימש גולדשטיין כדירקטור בחברת הבנייה של הקבלן אברהם גינדי, שהייתה מחברות הבנייה הגדולות שפעלו בישראל באותן שנים.
דבר שהביא לביקרות נגדו על ניגוד עניינים.
בשנת 1984, לאחר הבחירות לכנסת האחת עשרה, תמך בהקמת ממשלת האחדות.
בכנסת ה-11 שימש כחבר בוועדת החוץ והביטחון.
במהלך כהונתו בכנסת נודע בכך שהעלה מספר הצעות חוק יצירתיות.
בין השאר יזם הצעת חוק פרטית, שעל פיה בשידורי הטלוויזיה הישראלית "יינתן מקום לביטוי עמדת הממשלה" (לאחר שטען שהשמאל שולט ברשות השידור).
חוק שיחייב מסעדות להניח קנקן מים קרים על כל שולחן, חוק להגנת חסכונות הציבור, ויזם את הצעת חוק ההמנון, ששנים אחר כך, ב-2004, אכן התקבלה.
פנחס גולדשטיין נמנה עם חמשת חברי הכנסת הליברליים שפרשו מהליכוד בתחילת 1990 והקימו את המפלגה לקידום הרעיון הציוני.
עד מהרה הפכה הסיעה החדשה למושא חיזוריה של מפלגת העבודה, שפרשה מהממשלה וביקשה להקים קואליציה חדשה בראשות שמעון פרס.
בניגוד לאברהם שריר, שהשתכנע לתמוך בקואליציית פרס ולמנהיג הסיעה, יצחק מודעי, שנאבק על שריון תפקידו האישי כשר האוצר תוך דרישת ערבויות כספיות לקיום התחייבות כזו מצד הליכוד, הודיע גולדשטיין (יחד עם חבריו פסח גרופר ויוסף גולדברג) כי לא יתמוך בקואליציה בראשות פרס.
ב בשנת 1992 נמנה גולדשטיין על ראשי המפלגה הליברלית החדשה שהקים יצחק מודעי.
המפלגה התמודדה בבחירות, אך לא עברה את אחוז החסימה.
בשנות חייו האחרונות שימש גולדשטיין כגזבר כבוד של הוועד האולימפי הישראלי, ודירקטור של חברת הביטוח הפניקס.
גולדשטיין נפטר בביתו שבכפר סבא ממחלת הסרטן ביום שלישי, 14 באוגוסט 2007, ל' באב ה'תשס"ז, בגיל 67.
הותיר אחריו אישה, בן, ובת.
פנחס אילון (אפריל 1909 – אוקטובר 1987) היה איש ציבור ישראלי.
כיהן כראש העירייה השני של חולון וכיו"ר מרכז השלטון המקומי בישראל.
פנחס אילון (צוקר) נולד בעיר אופוצ'נו שבפולין ב־1909. סבתו הייתה נינה של הגאון מווילנה.
אילון למד בישיבה ואף למד קורסים באוניברסיטה בפולין.
ב־1930 נשא לאישה את בת עירו מרים (מניה) לבית לנדסברג.
כחודש לאחר נישואיהם עלו יחד לארץ ישראל והתיישבו בהרצליה, שם עבדו כפועלים חקלאיים בפרדסים.
חמש שנים לאחר מכן הצטרף אילון לעובדי המרכז החקלאי כחבר מערכת הירחון החקלאי "השדה".
בשנת 1937 היו מרים ופנחס אילון בין הראשונים שהתיישבו בקריית עבודה (לימים חלק מחולון).
בד בבד עם עבודתו במרכז החקלאי החל להיות פעיל בקרב תושבי חולון ועמד בראש ועדת החינוך המקומית.
למרים ופנחס נולדו שני ילדים: חגי, נולד ב־1931 ונפטר בשנת 1983 בעת ששירת כציר בשגרירות ישראל בהולנד; ודרורה (לימים הרלינג), אשת חינוך, נולדה בשנת 1937. לזוג אילון היו ארבעה נכדים.
נכדם הבכור הוא הכימאי פרופ' גלעד הרן.
עם פטירתו של ראש העירייה הראשון, ד"ר חיים קוגל, התמנה אילון לתפקיד ראש העירייה.
פנחס אילון התמסר לשיפור חיי התושבים בעיר והאיץ את הבנייה, את הטיפוח האסתטי של חזות העיר ואת קליטת העולים.
בראשית שנות החמישים, בתחילת כהונתו כראש עיר, קלטה חולון אלפי עולים אלה התגוררו במעברה שהייתה מהגדולות בישראל.
אילון החל לקדם בניית שיכוני עולים ברחבי העיר, כדי לחסל את המעברות.
בעת כהונתו של אילון נבנו בעיר מוסדות חינוך ותרבות רבים: גני ילדים, בתי ספר יסודיים, תיכונים עיוניים, מקיפים וטכנולוגיים, מועדוני נוער ותרבות ועוד.
חרף מאבקים וקשיים רבים הקים אילון בשיתוף עם אברהם מרגלית את המכון האוניברסיטאי לטכנולוגיה בחולון בשנת 1969.
אילון הקים את אזור התעשייה השני בגודלו בארץ והצליח להביא אליו מפעלים גדולים וחשובים כאמקור ותדיראן.
התעשייה הביאה לתנופת פיתוח רבה בעיר.
אילון כונה "האבא של חולון", והוא כיהן כראש העירייה במשך 34 שנים, משנת 1953 ועד 1987.
אילון היה מיוזמי הקמתו של המרכז לשלטון מקומי בישראל ובמשך כ־19 שנה (1985-1966) היה יו"ר המרכז.
הוא היה אחד המומחים בקנה מידה בינלאומי לנושא השלטון המקומי ויחסיו עם השלטון המרכזי.
הוא ראה בתלותו של השלטון המקומי בשלטון המרכזי בישראל גורם מרכזי במשברים שפקדו את הרשויות המקומיות לעיתים קרובות.
בהבינו את חשיבותו ומעמדו של המרכז לשלטון מקומי, הפך אותו אילון לכוח מאורגן המייצג את הרשויות כלפי השלטון המרכזי.
הוא לחם למען הפניית משאבים מהשלטון המרכזי לשלטון המקומי לצורך מתן שירותים לאזרח בשטח המוניציפלי.
אילון היה חבר מרכז מפלגת העבודה, חבר מזכירות המחלקה המוניציפלית של המערך וחבר ועדת החינוך שליד משרד החינוך והתרבות.
בשנת 1980 קיבל אילון פרס הוקרה מטעם משרד הפנים "על מעשיו ופעליו הרבים שתרמו תרומה משמעותית לשלטון המקומי, למִנהל המקומי ולחיי הדמוקרטיה".
אילון קיבל גם את אות הכבוד מטעם נשיא גרמניה המערבית מידי שגרירה בישראל.
רעייתו, מרים אילון, אשת סודו ויד ימינו, ייסדה בשנת 1960 את המשכן לאמנות בחולון, ועמדה בראשו במשך שנים רבות.
בשנת 1994 קיבלה את התואר יקירת העיר חולון.
פנחס אילון פרש מתפקידו כראש עיריית חולון ביוני 1987. באוקטובר אותה שנה הלך לעולמו.
נכדו הוא פרופ' גלעד הרן.
הביוגרפיה שכתב עליו אריה קרישק, אזרח העיר (1989), מתארת את מאבקו לביסוסה ושגשוגה של חולון והובלתו את מרכז השלטון המקומי, לצד שורת טרגדיות אישיות.
לאחר מותו שונה שמו של תיכון חדש בחולון לתיכון העירוני ע"ש פנחס אילון.
על שמו נקראים גם שכונה בעיר, קריית אילון, הידועה גם בכינוי ח'-300, ואחד הרחובות המרכזיים בה.
הרב פנחס אפשטיין (כתב את שמו בכתיב יידי: עפשטיין; נפטר בי"ז בטבת תש"ל, 26 בדצמבר 1969) היה ראב"ד העדה החרדית בירושלים.
נולד בעיירה גראייבה שבלטביה, בנו הצעיר של הרב ישעיה אפשטיין (נפטר בי' באייר תרע"ה), מחבר "לבוש ישע" שר' פנחס דאג להוצאתו לאור.
אביו לימד בכמה עיירות בליטא וכיהן כראש ישיבה בקוידנוב ובישיבת "תורת חיים" בירושלים.
אמו אסתר, בת ר' אברהם רבינוביץ.
למד בכמה מקומות, בין השאר בקריניק, מפי הרב זלמן סנדר כהנא שפירא.
בהיותו כבן 18 עלה לארץ ישראל.
נשא לאישה את חיה פסיל בת הרב ברוך שלאם (קרי: שְלוֹם), למד ולימד בתלמוד תורה בקעלם, אותו נהל הסבא מקעלם, בתרס"ג עבר עם אנשי קהילתו וכיהן כרב בדרום אפריקה, והיה נכדו של הרב אורי דוד אפריון, רבה של זאגר שבליטא ומחבר ספר "אפריון דוד".
אשתו של הרב אפשטיין נפטרה בגיל 37.
כיהן כדיין בבית הדין של העדה החרדית, בתקופתם של הרב יוסף חיים זוננפלד והרב יצחק ירוחם דיסקין.
בשנת תש"ח נבחר להיות ראב"ד העדה החרדית לאחר שהרב זליג ראובן בנגיס עבר לשמש הגאב"ד.
לאחר פטירת הרב אפשטיין החליפו הרב דוד יונגרייז.
התנגד לציונות ולהשתתפות בבחירות לכנסת.
היה חבר ב"אגודת הקודש" שהתנגדה להגעת הרב קוק לשמש כרב בירושלים.
עם זאת העריך את הרב קוק, ובמכתב אליו מתרפ"ג הוא מציע לפני הרב קוק את דעתו בעניין הלכתי מסוים, וכותב בראשו: 'לכבוד הרב הגאון המפורסם כש"ת מוהרא"י (=מורנו הרב אברהם יצחק) קוק שליט"א (שיחיה לימים טובים ארוכים), האב"ד (הרב אב בית דין) פה עיה"ק (=עיר הקודש)".
הרב פנחס אפשטיין נפטר ביום שישי י"ז בטבת ה'תש"ל, 26 בדצמבר 1969, סמוך לכניסת השבת.
הלווייתו התקיימה במוצאי שבת והוא נקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
אשתו הראשונה הייתה חיה פעסיל לבית שלום (שלאם), בניו מנישואיו אלו היו: הרב ישעיה ואברהם חיים.
ובנותיו: אסתר - אשת הרב הלל וינד שהיה משמשו של האדמו"ר הרב אהרן רוקח מבלז, ואהובה דינה ליבא - אשת הרב אברהם ברדקי (חזן בבית הכנסת בבתי הורודנא.
אחות אשתו נישאה לרב ישראל אזרחי, אבי הרבנים ברוך מרדכי ויצחק אזרחי.
אשתו השלישית הייתה שושנה (רוזה), ילדיהם היו: רחל אפשטיין-זוסמן, זרח יוסף ליב אפשטיין, יונה אפשטיין-פרידמן ויעקב (שמעון) אפשטיין.
אחיו היה הרב זרח אפרים אפשטיין, ראש ישיבת תורת חיים.
אחותו אלקה, נישאה לרב משה וינוגרד, ממנהלי ישיבת תורת חיים (שהיה אחיינו של אחיו ר' זרח).
יצא לראשונה בירושלים תרע"ג, ובתש"ל יצא דפוס צילום של דברי ר' פנחס עם הוספות של הרב ישראל וינר וקונטרס 'יש"א ברכה' מבן המחבר, הרב ישעיה.
מנחה חרבה - חידושים על מסכת סוטה מן התלמוד הבבלי.
הודפס לראשונה בירושלים תרפ"ג והודפס שוב בדפוס צילום עם הוספות בתשנ"ג (1992) וכן הודפס בתש"ס.
דבריו בדיני שמיטה מופיעים בקבץ גנזי שביעית: אוסף חידושי תורה, מכתבים ומודעות, מגדולי עולם...
בענייני שביעית..., בהוצאת כולל "עוללות אפרים" (על שמו של הרב אפרים פישל סופר), ירושלים תש"ס.
זהו חלק ראשון של "מנחת ירושלים", אך אין לזה המשך.