tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כרמי, רוני סומק, נורית זרחי ורבים אחרים, עם שירים של משוררים צעירים (שזה להם פרסום ראשון), תרגומים ממגוון שפות - מערבית עד פינית - ויצירות פלסטיות בנושא שבו עסקה האנתולוגיה.
יציאת רוב האנתולוגיות לוותה באירוע שירה רב-תחומי בנושא האנתולוגיה, ובקובצי השירה החדשה פורסמו שירים של בוגרי כיתת השירה של 'הליקון' באותה שנה.
עם חילופי העורכים השתנה אופי כתב העת ונכון ליוני 2021 אינו כולל גליונות על פי נושא.
הגיליונות כוללים בעיקר שירה עברית חדשה, מקורית ומתורגמת, לצד סיפורים קצרים וקטעים מתוך רומאנים שטרם ראו אור, מסות ורשימות.
על כריכת כל גיליון מוצגת יצירת אמנות ישראלית ודבר העורכת מובא בגב הכריכה.
במסגרת העמותה פועלת גם הוצאה לאור, במסגרתה התפרסמו כ-30 ספרי שירה, ביניהם של משוררים ותיקים כחזי לסקלי, נורית זרחי, אגי משעול ואחרים, וכן ספרי ביכורים למשוררים כשי שניידר-אילת, יונתן קונדה, נדיה עדינה רוז, אלון בר ואחרים.
החל משנת 1993 מנהלת העמותה בית ספר למשוררים בתחילת דרכם, במסגרתו מתכנסים המשתתפים לשבעה סופי-שבוע מרוכזים וזוכים להדרכה בכתיבה, בעריכה, בקריאת שירה על במה ובתרגום.
כיתת השירה ניתנת חינם ל-16 המשוררים הלוקחים בה חלק.
כיתת השירה פעלה תחילה במשכנות שאננים, ירושלים, אך מאוחר יותר עברה לזכרון יעקב.
החל מ-2001 מופעלת כיתת השירה במתכונת עברית-ערבית המיועדת למשוררים צעירים בשתי השפות ועוסקת גם בתרגום הדדי.
את הכיתה מנהלים במשותף המשוררים אמיר אור וסיהאם דאוד, ועם מנחיה נמנים אגי משעול, אמיר אור, ויויאן אדן ובסיליוס באווארדי.
בסיום הכיתה נערך אירוע סיום שבו קוראים המשוררים משיריהם ויוצאת חוברת מיוחדת של "הליקון" המוקדשת לכיתת השירה.
בשנים שחלפו זכו בוגרי כיתות השירה של הליקון בפרסים ספרותיים רבים, ביניהם פרס ראש הממשלה ליצירה, פרס שר החינוך והתרבות למשוררים בתחילת דרכם ועוד.
כמו כן יזמו בוגרי כיתות השירה פעילויות ברחבי הארץ והיו ממקימי עמותת כתובת לשירה, שפעלה במרכז העיר ירושלים.
בנוסף לכיתות השירה ארגנה "הליקון" פעילויות הוראה שונות נוספות, ביניהן סדרת "רביעי" בהליקון, פרויקט לתלמידי תיכון בשיתוף עם עיריית ראשון לציון, והחל מ-2006 גם סדנאות שירה ופרוזה בתחומים שונים, הנערכות מדי שבוע ב"בית הליקון" בתל אביב.
בשנת 1998 הקימה הליקון את אתר שירשת בשיתוף עם מערכת המידע והחינוך להוראה "סנונית" של האוניברסיטה העברית בירושלים.
החל משנת 2001 מפיקה הליקון מדי שנה את "פסטיבל שער לשירה חדשה", אירוע המספק במה למשוררים צעירים, יהודים וערבים, במקביל למשוררים ותיקים ומוכרים יותר.
הפסטיבל שם דגש על שילוב בין שירה עם אומנויות אחרות כגון תיאטרון, מחול, מוזיקה, וידאו-ארט ועוד, ומלווה בתערוכה של אמנות פלסטית העוסקת בשירה ובדיאלוג בין שפות שונות ובאירועים נוספים (מפגשים עם משוררים, פאנל בנושאים שונים בהשתתפות הקהל, סדנאות 'פגוש את העורך ועוד).
עם האמנים שהופיעו בפסטיבל נמנים מיכה שטרית, יאיר דלאל, אתי אנקרי, רונה קינן, חנה מרון, רננה רז, אהוד מנור ועוד.
החל משנת 2005, הפך הפסטיבל לבינלאומי, וקיבל את השם "שער - פסטיבל בינלאומי לשירה".
בשנה זו התארחו בו משוררים מתשע מדינות שונות, ביניהם המשוררת הבריטית פיונה סאמפסון, וב-2006 - משוררים מעשר מדינות שונות, ביניהן ניגריה, סין ומקדוניה.
בשנת 2007 הורחב הפסטיבל, ונערך בנוסף ליפו גם בערים נצרת וירושלים.
הפסטיבל המשיך להתקיים בשנים 2008–2010, כשב-2010 התקיים בסימן 20 שנה להליקון.
הליקון הוא שמו של הר במרכז יוון, בין מפרץ קורינתוס ואגם קופאיס.
על פי המיתולוגיה היוונית, בהר זה היו ממוקמים שני המעיינות אגניפה (Aganippe) והיפוקרנה (Hippocrene), המקודשים למוזות.
כתוצאה מכך, נודע הליקון כמקום משכנן של המוזות.
הנוסע הקדום פאוסאניאס תיאר את הליקון כהר הפורה ביותר, בו צומחים עשבים בעלי סגולות פלאיות, ואין בו עשבי רעל או נחשים.
השם הליקון מופיע בסדרת ספרי המדע הבדיוני "המוסד", של אייזיק אסימוב, כשמו של כוכב הלכת שבו גדל וממנו הגיע המלומד הארי סלדון למרכז הגלקסיה.
הלכה ברורה ובירור הלכה היא שיטה ללימוד גמרא שפיתח הרב אברהם יצחק הכהן קוק, במטרה לחדש את הקשר בין התלמוד להלכה, והבנת הדרך בה ההלכה והשתלשלותה, לשיטותיה השונות, נובעות מתוך התלמוד ומפרשיו.
בהרצאת הרב הוא יצא בקריאה ליישומה של השיטה.
הלכה ברורה - סיכום של פסק ההלכה היוצא מסוגיות הגמרא, כפי שהוא מופיע ברמב"ם ובשולחן ערוך.
חלק זה נכתב על ידי הראי"ה קוק עצמו.
בירור הלכה - מחקר וסיכום של שיטות המפרשים על סוגיות הגמרא שנוגעות לפסק ההלכה, והסבר על השתלשלות ההלכה הנובעת מתוך כך, החל מהגאונים והראשונים ועד לפסק בספרי ההלכה המקובלים.
לשם פיתוח השיטה, פרסומה ומילוי מטרותיה, ציווה בנו של הרב קוק, הרב צבי יהודה הכהן קוק, את הרב אריה שטרן והרב יוחנן פריד להקים את מכון הלכה ברורה ובירור הלכה.
כיום ממוקם המכון בישיבת מרכז הרב, ופעילים בו אברכי הישיבה.
בראשותו עומד רבה של ירושלים לשעבר - הרב אריה שטרן.
כתיבת "הלכה ברורה ובירור הלכה" היא אחד המפעלים של יצירת ספרות תורנית שאליהם קרא הראי"ה קוק בהרצאת הרב.
לימוד התלמוד בבלי, שמהווה את החלק המרכזי בתורה שבעל פה.
נועד במקורו להביא לידי פסיקת הלכה.
אולם במהלך הדורות נפרד לימודו מלימוד ההלכה, ונהפך ללימוד עצמאי בשיטות פלפול שונות, שאינן מובילות להסקת מסקנות הלכתיות.
הראי"ה קוק ראה במצב זה קלקול, המזיק הן לגמרא והן להלכה.
וכתב במקומות שונים שיש לחזור לשיטת הלימוד המקורית, המוליכה מהתלמוד אל ההלכה.
כשהוא נסמך בין השאר על הגאון מווילנא שהרבה להרחיק מפלפולים ולעסוק בלימוד של הסוגיה לשיטותיה מתוך חתירה להגעה לאמת ההלכתית.
מתחילה תכנן הראי"ה לכתוב הלכה ברורה ובירור הלכה לתלמוד הבבלי ולתלמוד הירושלמי, וכן למשניות שאין עליהן תלמוד, אך בימי חייו הספיק לכתוב רק הלכה ברורה על התלמוד הבבלי ועל חלק מהמשניות שאין עליהן תלמוד, וכן דפים בודדים של בירור הלכה.
פרויקט "הלכה ברורה" כולל 35 מחברות בכתב היד של הראי"ה, והוא הושלם ביום ח' באלול תרצ"ב, לאחר עשר שנות עבודה.
לפי עדויות תלמידיו, כתב הרב קוק את ה"הלכה ברורה" פעמים רבות ללא ספרים לפניו, ומאוחר יותר העביר את הכתבים לבדיקת התלמידים שמצאו שדייק לחלוטין בכתיבת לשונם של הרמב"ם והשולחן ערוך מהזיכרון.
הרב קוק הביא את המקורות על פי ציוני העין משפט, מלבד במקומות שחלק עליו או שסבר שהציון המודפס בו הוא טעות סופר.
כמו כן הוסיף ציונים להלכות נוספות הקשורות לסוגיה, והביא גם את השגות הראב"ד על הרמב"ם ואת דברי נושאי כלי הרמב"ם העוסקים בבירור מחלוקתם.
עוד בחייו של הראי"ה, קיבץ בעזרת אחיו, הרב דב בער הכהן קוק, צוות של תלמידי חכמים במכון הארי פישל שנוסד בעידודו, לשם מימוש החזון המדובר והוצאה לאור של גמרות על פי דרך זו.
קבוצה זו חיברה יחד עם אחיו בירור הלכה למסכת ביצה.
ואולם לאחר מכן פסקה הכתיבה ולא יצאו עוד מסכתות מפרי עטם.
בשנת ה'תש"ל (1970) הקים הרב צבי יהודה הכהן קוק, בנו של הראי"ה קוק וראש ישיבת מרכז הרב, את "מכון הלכה ברורה ובירור הלכה" על מנת להשלים את המפעל של אביו, למלאות את מטרותיו ולהפיצו.
וקרא לתלמידים להרתם לחידוש מפעל זה.
בשלב הראשון נענו לקריאתו הרב אריה שטרן, הרב יוחנן פריד, הרב יהושע רוזן, הרב משה גנץ, הרב נפתלי בר-אילן והרב אריה הורוביץ, שהחלו בהוצאת מסכת סוכה.
במשך השנים הצטרפו תלמידי חכמים רבים.
בייסוד המכון עמדו לצידם הרב שלמה יוסף זווין, הרב אליעזר רבינוביץ והרב אברהם שפירא.
בראש המכון העמיד הרצי"ה את הרב יוחנן פריד ואת הרב אריה שטרן (רב הראשי לירושלים לשעבר), וכמנהל המכון שימש ר' אביב רייך.
עם התמנותו של הרב פריד לתפקיד מנהל האגף לתרבות תורנית במשרד החינוך פרש ממשרתו.
בהמשך פרש גם אביב רייך, והוחלף על ידי הרב דוד שלם.
המכון היה ממוקם בעבר בבית הרב - ביתו של הראי"ה ברחוב הרב קוק בירושלים, עד שעבר למקומו הנוכחי בקומה התחתונה של ישיבת מרכז הרב.
מטרת המכון היא להוציא לאור את התלמוד באופן שיאפשר לימוד אחיד של כל סוגיה בגמרא יחד עם מסקנותיה להלכה, תוך עיון בהשתלשלות ההלכה מתוך הסוגיה ומפרשיה השונים והבנת ההקשר שבין המקורות להלכה הפסוקה.
בשנת תשל"ז זכה המכון בפרס כבוד מטעם פרס הרב קוק לספרות תורנית.
כיום כולל המכון שלושים לומדים - חוקרים, ומהווה אחד מחמשת מכוני המחקר הגדולים בארץ.
הוא מוכר על ידי משרד התרבות כ"מכון מחקר בעל חשיבות לאומית" ומתוקצב בהתאם.
העורך הראשי הוא ראש המכון - הרב אריה שטרן.
עד שנת ה'תשפ"א יצאו לאור בידי המכון עשרים ושש מסכתות.
בתוך פחות מעשר שנים מתוכננת השלמת התלמוד הבבלי כולו בהוצאת המכון.
במקביל הוציא המכון מאגר ממוחשב של הגמרא עם הלכה ברורה ובירור הלכה, הכולל את כל עשרים ושש המסכתות שהודפסו על ידו, ומשלב יכולות חיפוש מתקדמות.
במסכתות המודפסות על ידי המכון תוקנו השינויים שנעשו על ידי הצנזורה.
בעת סיומה של כל מסכת והדפסת הכרך שלה, נערכת במכון חגיגת סיום "לכבודה של תורה" בה משתתפים רבנים רבים ואישי ציבור.
בין המשתתפים בסיומים אלו ניתן למנות את הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, הרב מרדכי אליהו, הרב זלמן נחמיה גולדברג, הרב חיים דרוקמן, הרב יעקב אריאל, הרב אליהו בקשי דורון, הרב שלמה משה עמאר, הרב יעקב אלעזר כהנא שפירא, הרב יצחק יוסף, הרב קלמן בר ועוד.
עד היום יצאו לאור הגמרות (המסכתות) הבאות עם ביאור "הלכה ברורה ובירור הלכה":
חוקרי המכון מסדרים לדפוס את ה"הלכה ברורה" שנכתבה במלואה על ידי הרב קוק ומודפסת על דף הגמרא.
ועוסקים במחקר מקיף על כל סוגיה, לשם כתיבת ה"בירור הלכה" (המופיע בסוף כל כרך) בו מובאת בתמצית השתלשלות ההלכה וסיכומה באופן עקבי ומסודר.
החל מהסוגיה בגמרא, עבור בדברי הגאונים והראשונים, ועד דברי האחרונים והפסיקה בספרי ההלכה.
כתיבת ה"בירור הלכה" נעשתה לאחר עיון בסברות, השוואה לסוגיות מקבילות ובדיקת גרסאות שונות.
גם בירורים אלו - כמו ה"הלכה ברורה" שכתב הרב קוק, מובאים לרוב על פי ציוני בעל ה"עין משפט".
עם זאת, במקרים שדי בציונים אלו ואין תוספת משמעותית אחרת, לא נכתבו בירורים סביב הציונים.
כמו כן, לעיתים נכתבו בירורים גם על הלכות שאינן מופיעות בציונים, כאשר מדובר בנושא משמעותי דיו.
הלכות המסתעפות ממסקנות הסוגיה ואינן נוגעות באופן ישיר לסוגיה או לשיטות השונות בפירושה - אינן נכללות בעבודת הבירור הלכה.
בסופו של כל כרך מודפסות בשנים האחרונות ההערות מכתב ידו של הרצי"ה קוק, שנכתבו על גליונות הש"ס האישי שלו.
ההערות מובאות כלשונן ומצורף אליהן ביאור.
כן מובאים מראי מקומות שציין אליהם - במלואם.
בחלק מהמסכתות צורף בסוף הכרך "לקט ביאורי אגדות" שנועד לאפשר לימוד מעמיק ומקיף אף בחלקי האגדה שבמסכת.
הלקט כולל מדברי ראשונים ואחרונים, תורת החסידות וקבלה, גימטריאות, הגותה של תנועת המוסר ועוד.
וכן מובאים בו דבריהם של הראי"ה, הרצי"ה, והרב יעקב משה חרל"פ.
גם מפעל זה נסמך על קריאתו של הראי"ה בהרצאת הרב (אשר בה קרא לייסד את מפעל הלכה ברורה ובירור הלכה) בה קרא לחבר את העמל באגדה עם זה שבהלכה, באמרו שדווקא מתוך כך יאיר ביותר אף חלק ההלכה:
המאגר הממוחשב "הלכה ברורה ובירור הלכה"
לאחרונה יצא לאור מאגר תורני המכיל את ה"הלכה ברורה" ו"בירור הלכה" על המסכתות שכבר יצאו לאור, כולל מפתח נושאים הלכתיים מפורט המקושר לבירורי ההלכה המתאימים.
בנוסף לכך במאגר ישנו גיליון הש"ס של הרצי"ה שנדפס בגמרות שבהוצאת המכון.
קישורים לספרי קודש המופיעים באינטרנט בטקסט מלא.
ספרים נוספים שיצאו בהוצאת "מכון הלכה ברורה וברור הלכה"
מפתח לפירושים על משנה תורה להרמב"ם - מראי מקומות להלכות הרמב"ם.
בעריכת הרב ברוך כהנא, הרב אליהו שלמה רענן הרב יעקב בלום.
בריתו להודיעם - בענייני ברית מילה - מדברי ראשי ישיבת מרכז הרב בתוספת בירורי הלכה בעניין ברית מילה.
הֲלָכָה בְּרוּרָה הוא חיבור הלכתי מעשי הכולל 26 כרכים על סדר השולחן ערוך מאת הרב דוד יוסף.
סדרת הספרים מקיפה את רוב חלק אורח חיים שבשולחן ערוך, תכניו של הספר נערכו על ידי המחבר יחד עם הגהה ומעט תיקונים של צוות כולל אברכים שבראשו הוא עומד.
הספר מיועד לספרדים ואשכנזים כאחד.
על כל סעיף בשולחן ערוך, מובאות ההלכות הקשורות לסעיף, ובנוסף לכך מובאים טעמי ההלכה ומקורות ההלכה.
עד כה (תשפ"ד) יצאו 26 כרכים.
הכרכים הראשונים (עד הכרך השביעי), המבארים את הלכות השכמת הבוקר ותפילת שחרית וכל הקשור בתפילה (תפילין, ק"ש וכו'), הגיעו בסימני השולחן ערוך לסימן קכ"ז ודברו על ענייני תפילה וברכות.
כרך ח' הוא הכרך הראשון שמתעסק בהלכות ברכות, בשנת תשע"ב יצא לאור הכרך הי"ג שהתחיל לעסוק בהלכות שבת.
בשנת תשע"ד יצאו שני כרכים חדשים העוסקים בדיני "אמירה לנוכרי בשבת", וכן בדין "הנאה ממלאכת נכרי בשבת" (בשולחן ערוך סימנים: רנ"ב, רע"ו, ש"ז, שכ"ה ועוד).
בשנת תשע"ה יצא כרך נוסף על סימן שי"ח (הלכות שבת - אפיה ובישול).
בשנת תשע"ז יצא כרך ארבעה עשר (הלכות שבת ח"ב, סימנים רנג-רנט).
בשנת תשע"ח כרך חלק ט"ו (הלכות שבת ח"ג, סימנים רס-רסו).
בשנת תשע"ט יצא כרך ט"ז (הלכות שבת ח"ד, סימנים רסז - רעד).
בשנת תש"פ יצא כרך י"ז (הלכות שבת ח"ה, סימנים ערה - רפו).
בשנת תשפ"א יצא כרך י"ח (הלכות שבת ח"ו, סימנים רפז - ש).
בשנת תשפ"ב יצא כרך י"ט (הלכות שבת ח"ז, סימנים שא - שב).
בשנת תשפ"ד יצא כרך כ' (הלכות שבת ח"ח, סימנים שג - שז).
ועוד יצאו שני כרכים קיצור לשולחן ערוך.
ספר נוסף שניתן להכליל בסדרת הספרים הוא "כי בא השמש", אשר עוסק בענייני בין השמשות ותוספת שבת.
יצא לאור בשנת תשע"ז, לקראת יום השנה השלישי לפטירת אביו.
מהדורה שנייה של הספר נדפסה במדור "אוצרות יוסף" בכרך י"ד.
הספר נכתב על בסיס שיעור שנותן הרב דוד יוסף כל יום ראשון.
הספר כולל שלושה חלקים, בדומה לספר משנה ברורה:
הלכה ברורה - ההלכות הקשורות לאותו סעיף לפי השולחן ערוך.
בירור הלכה - ובו בירורי הלכה ומשא ומתן הלכה והערות והארות בעניינים הצריכים עיון ובירור.
שער הציון - ובו ציוני מקורות בהלכה מדברי רבותינו חכמי התלמוד ועד רבותינו הפוסקים ראשונים ואחרונים.
ובנוסף הספר מכיל נספח בשם "שו"ת אוצרות יוסף" ובו שאלות ותשובות בהלכה בעניינים אקטואליים.
כמו כן, יצאו לאור 2 חלקים של קיצור שולחן ערוך הלכה ברורה (סימנים: א-קכ"ז, קכ"ח-רל"ט).
הרב יצחק יוסף טוען שחלקים מהספר מועתקים מספרו ילקוט יוסף.
הסדרה זכתה בפרס לספרות תורנית מטעם "מרכז מורשת מרן הרב מלובלין".
הליקון או הליקון מיוזיק היא חברת תקליטים ישראלית אשר נוסדה בשנת 1985. מייסדיהּ, איציק אלשיך ורוני בראון, בחרו לקרוא לה על שם ההר "הליקון" שביוון, "אשר על פי המיתולוגיה היוונית שכנו בו תשע המוזות – אלות היצירה, האמנויות והמדעים, שעיקר תפקידן היה להעניק השראה ליוצרים ובעיקר למשוררים, למוזיקאים ולפילוסופים".
החברה הוקמה ב-1985 על ידי איציק אלשיך, שניהל לפני כן את חברת התקליטים "ישראפון" ורוני בראון, ששימש לפני כן כסמנכ"ל "סי בי אס ישראל".
התקליט הראשן שהפיקה היה "גנבים" של דורי בן זאב.
אחר כך הפיקה את תקליטי הבכורה של דני בסן, ריטה ורמי קלינשטייןשזכו להצלחה רבה ומכרו עשרות אלפי עותקים.
ריטה ורמי קלינשטיין עזבו את החברה ב־2007, בעקבות סכסוך משפטי מתוקשר.
ב־1986 קיבלה החברה את הזיכיון לייצוג חברת "וירג'ין רקורדס" בישראל ואת הזכות להדפיס ולהפיץ את תקליטיה באופן מקומי.
הליקון החלה בהדפסות מקומיות של כמה מן האלבומים הבולטים של שנות ה-70 וה-80 מהקטלוג של חברת "וירג'ין".
המוצר הראשון מהקטלוג של "וירג'ין" בהפקת "הליקון" היה אלבום כפול של רוברט ואייט.
אלבומים נוספים מהקטלוג שהפיצה בהמלחה היו "בנים ובנות" של בריאן פרי, שלושת אלבומיו הראשונים (שהוא ללא שם) של פיטר גבריאל, פס־הקול של הסרט "בירדי", אלבום כפול בהופעה חיה של להקת "ג'נסיס", שני אלבומי הבכורה של להקת "קינג קרימזון" ועוד.
החברה גדלה במהירות ותוך שנים ספורות הייתה בין שלוש חברות המוזיקה הגדולות בישראל (יחד עם "הד ארצי" ו"אן.אם.סי").
בקיץ 1999 החליטה החברה להיכנס לתחום הקמעונאות, שרכשה 50% מרשת חנויות המוזיקה "צליל".
במאי 2001 רכשה את מלוא הבעלות על הרשת, שהפעילה באותה עת 14 חנויות.
בסוף 2007 מכרה את רשת "צליל" לרשת חנויות הספרים "סטימצקי".
בסוף שנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000 החלה החברה לסבול מירידה במכירות, עקב תפוצתם של תקליטורים מזויפים, הפצה ושיתוף של קובצי MP3 באינטרנט.
בנוסף נתקלה בקשיים בגביית תשלומים מחנויות התקליטים – אחת הרשתות הגדולות במדינה, רשת "פיקדילי", פשטה את הרגל ורשת "טאוור רקורדס", הרשת הגדולה במדינה, נקלעה לקשיים.
במטרה להתמודד עם התופעה השקיעה החברה באתר להפצת מוזיקה דיגיטלית שהקימה חברת התוכנה הישראלית "קומברס" בשיתוף עם המתחרה חברת "אן.אם.סי".
המיזם הושק בספטמבר 2000, אולם נסגר לאחר כשנה והביא למאבק משפטי נגד "קומברס".
ב־2003 החלה "הליקון" לייצג בישראל את חברת התקליטים "קפיטול רקורדס".
בינואר 2013 הגיעו ריטה ורמי קלינשטיין לפשרה עם "הליקון", במסגרת הליכי גישור, לפיו "הליקון" שילמה להם כ-2.5 מיליון שקל, ובנוסף קבלו השניים את כל זכויות התמלוגים על יצירותיהם שחלקו עם "הליקון".
בסוף 2015 החלה החברה להוציא לאור שוב תקליטי ויניל, לאחר הפסקה של יותר מ-20 שנה.
ב־2021 רכש איציק אלשיך את חלוק של רוני בראון בחברה ואחר כך מיזג אותה עם חברת התקליטים "ארומה מיוזיק" ליצירת "הליקון ארומה מיוזיק גרופ".
הליקון מייצגת ומפיצה אמנים רבים כגון אביב גפן, שירי מיימון, יהודית רביץ ועברי לידר.
כמו כן, הליקון היא היבואן והמפיץ הבלעדי של שתיים מחברות התקליטים הגדולות בעולם – EMI ו-Universal Records שמייצגות אמנים כגון ליידי גאגא, קניה וסט וג'סטין ביבר.
בנוסף מפיצה הליקון בישראל את האלבומים של חברת Snapper Records האנגלית שמייצגת אמנים כגון פורקיופיין טרי, קריידל אוף פילת' ועוד.
כמו כן, מנהלת הליקון תת-מותג בשם Helicon Classics, שתחתיו מופצים כותרים קלאסיים, בעיקר הקלטות של הפילהרמונית הישראלית, ומופץ ברחבי העולם על ידי הלייבל הקלאסי הבינלאומי Harmonia Mundi .
תתי-לייבל ישראלים נוספים שמופצים בישראל ומחוצה לה על ידי הליקון הם נענע דיסק, היי פידליטי, עננה, התקליט חיפה, ויזארט ותקליטי יהלום.
הליפקס היא העיר הגדולה ובירתה של הפרובינציה נובה סקוטיה בקנדה.
העיר שוכנת לחוף האוקיינוס האטלנטי ונמל העיר הוא אחד החשובים שבקנדה ומילא תפקיד חשוב בתולדותיה בתקופות שונות.
הליפקס היא מרכז כלכלי משמעותי בקנדה האטלנטית, עם ריכוז גדול של שירותים ממשלתיים וחברות מהמגזר הפרטי.
מעסיקים גדולים ומנועי צמיחה כלכליים בעיר כוללים את המחלקה להגנה לאומית, אוניברסיטת דלהוסי, אוניברסיטת סנט מרי, מספנת הליפקס, ארגונים ממשלתיים שונים, ונמל הליפקס.
חקלאות, דיג, כרייה, ייעור והפקת גז טבעי הם ענפי משאבים מרכזיים הנמצאים באזורים הכפריים של העיר.
תיירים רבים המבקרים בעיר מדי שנה תורמים לכלכלתה.
העיר הליפקס הוקמה בשנת 1749 על ידי הבריטים כדי לבסס את אחיזתם באזור.
העיר שימשה כבסיס לכוחות הצבא הבריטי בזמן מרד המושבות האמריקניות.
לאחר עצמאות קנדה בשנת 1867 התרחבה העיר, והנמל שלה הפך לנקודת המוצא העיקרית במדינה לספינות המפליגות לאירופה וממנה.
רבים מהמהגרים לקנדה נחתו לראשונה בעיר.
בשנת 1912 טבעה האנייה טיטאניק באוקיינוס האטלנטי וכוחות סיוע נשלחו מהליפקס שהייתה עיר הנמל הקרובה ביותר למקום האסון.
בדצמבר 1917, בזמן מלחמת העולם הראשונה התפוצצה אניית נשק בנמל.
פיצוץ הליפקס גרם למותם של למעלה מ-2,000 איש ולפציעתם של למעלה מ-9,000, ונחשב לאחד מהאסונות הגדולים בהיסטוריה.
עד שנת 1996 התקיימו למעשה ארבע ישויות מוניציפליות בשטח העיר אשר התאחדו ב-1 באפריל של אותה השנה לעיר אחת, לאחר כעשרים שנה של שיתופי פעולה.
הממשל המקומי בנוי על ראש עיר נבחר ומועצה בת 16 נציגים הנבחרים במחוזות בחירה מדי ארבע שנים.
תקציבה השנתי של העיר (2023–2024) עומד על 1.3 מיליארד דולר קנדי.
בנוסף על המועצה העירונית, ישנן גם ועדות קהילתיות האחריות על כמספר אזורים בתוך העיר.
רוב ההחלטות וועדות אלו כפופות לאישור סופי של המועצה העירונית.
כבירת נובה סקוטיה, האספה הלאומית מתכנסת בהליפקס.
להליפקס רשת מפותחת של בתי ספר ציבוריים ופרטיים, המספקת חינוך מגיל 5 עד כיתה יב', 136 בתי ספר ציבוריים מנוהלים על ידי מועצת בתי הספר האזוריים הליפקס, ואילו שישה בתי ספר ציבוריים מנוהלים על ידי הקונסיל המחוזי.
בעיר ישנם ארבעה עשר בתי ספר פרטיים המופעלים באופן עצמאי.
בעיר שוכנים גם מוסדות החינוך העל-תיכוניים הבאים: אוניברסיטת דלהוסי, אוניברסיטת סנט מרי, אוניברסיטת הר סנט וינסנט, אוניברסיטת קינגס קולג', בית הספר האטלנטי לתאולוגיה, אוניברסיטת NSCAD והמכללה הקהילתית נובה סקוטיה, בנוסף בהליפקס פועל קמפוס של אוניברסיטת סיינט אן ומספר מוסדות פרטיים.
הגדולה ביניהן, אוניברסיטת דלהוסי, היא האוניברסיטה הבכירה של אטלנטיק קנדה המדורגת במקום ה-7 בקרב מקלין ו-228 בעולם.
בית ספר זה מארח ברוב בתי הספר המקצועיים במחוז בעוד שמוסדות אחרים מתמקדים בעיקר בלימודי חינוך לתואר ראשון.
שפע הסטודנטים באוניברסיטאות ובקולג' תורם לתרבות הנוער התוססת באזור, וכן הופך אותה למרכז עיקרי לחינוך אוניברסיטאי במזרח קנדה.
הליפקס הוא מרכז תרבותי מרכזי במחוזות האטלנטיים.
העיר שמרה על רבות מהמסורות הימיות והצבאיות שלה, ובמקביל נפתחה בפני אוכלוסייה רב-תרבותית הולכת וגדלה.
הגרעין העירוני של העיר נהנה גם מאוכלוסייה גדולה של סטודנטים על-תיכוניים המשפיעים מאוד על זירת התרבות המקומית.
בהליפקס מספר גלריות אמנות, תיאטראות ומוזיאונים, כמו גם מרבית מתקני הספורט והבילוי האיכותיים של האזור.
הליפקס היא גם ביתם של רבות מהאטרקציות התרבותיות העיקריות באזור, כגון פסטיבל "Pop Explosion" למוזיקה, התזמורת הסימפונית של נובה סקוטיה, הגלריה לאמנות של נובה סקוטיה, הקיבר, המוזיאון הימי של האטלנטיק ותיאטרון נפטון.
האזור ידוע בזכות עוצמת סצנת המוזיקה וחיי הלילה שלו, בעיקר בליבה העירונית המרכזית.
ראה רשימה של קבוצות מוזיקליות מהליפקס, נובה סקוטיה לקבלת רשימה חלקית.
המאפיינים ההיסטוריים הם אוסף של מבנים היסטוריים על הטיילת של הליפקס.
הגאווה של הליפקס הוא אירוע הלהט"בים הגדול ביותר בקנדה האטלנטית ואחד הגדולים במדינה.
רבים מהפסטיבלים והאירועים השנתיים של הליפקס הפכו ידועים עולמיים במהלך השנים האחרונות.
בהליפקס מבנים רבים המשמשים להופעות, כגון אולם רבקה כהן, תיאטרון נפטון וחדר המוזיקה.
תיאטרון נפטון, מפעל בן 43 הממוקם ברחוב ארגייל, הוא התיאטרון הגדול ביותר של הליפקס.
היא מבצעת מגוון של מחזות שהופקו בצורה מקצועית כל השנה.
להקת התיאטרון שייקספיר מאת הים מופיעה בפארק פוינט נעימים הסמוך.
תיאטרון החזית המזרחית מופיע באלדרני נחיתה במרכז העיר דרטמות ', אליו ניתן להגיע בקלות דרך שירות המעבורות של מעבר הליפקס.
ישנם מקומות מופעים קטנים יותר בספרייה המרכזית של הליפקס, בית הספר התיכון מצודה (תיאטרון שפץ) ובית הספר התיכון הליפקס מערב (מרכז בלה רוז לאמנויות).
הליפקס הפכה גם למרכז הפקות קולנוע משמעותי, כאשר רבים מיוצרי הקולנוע האמריקאים והקנדיים משתמשים בנופי הרחובות, לעיתים קרובות כתחליף לערים דומות שיקר יותר לצלם בהן.
לתאגיד השידור הקנדי יש מרכזי הפקה אטלנטיים בקנדה (רדיו וטלוויזיה) שממוקמת בהליפקס, ומספר רב של תוכניות רדיו וטלוויזיה מיוצרים באזור לשידור ארצי.
הספרייה המרכזית החדשה של הליפקס ברחוב ספרינג גארדן זכתה לשבחים על הארכיטקטורה שלה ותוארה כאתר תרבותי חדש, המציע מתקנים קהילתיים רבים כולל אודיטוריום בן 300 מקומות ישיבה.
ענף התיירות של הליפקס מציג את התרבות, הנוף וקו החוף של נובה סקוטיה.
ישנם כמה מוזיאונים וגלריות אמנות במרכז הליפקס.
מוזיאון העלייה הקנדי במזח 21, נקודת כניסה לעולים הבולטת בשנות השלושים, הארבעים והחמישים, נפתח לקהל כאתר היסטורי לאומי של קנדה בשנת 1999, והוא המוזיאון הלאומי היחיד במחוזות האטלנטיים.
הגלריה לאמנות של נובה סקוטיה שוכנת בבניין בן 150 שנה המכיל למעלה מ-9000 יצירות אמנות.
המרכז התרבותי השחור לנובה סקוטיה בדרטמות' משקף את המורשת האתנית העשירה באזור.
טיילת הליפקס היא שביל ציבורי לאורך נמל הליפקס.
בהליפקס ישנם אתרים היסטוריים לאומיים רבים, ובמיוחד גבעת המצודה (פורט ג'ורג'), ממש מחוץ לאזור העירוני.
מפרץ Peggys האייקוני מוכר בינלאומית ומבקרים בו יותר מ־600,000 איש בשנה.
קו החוף במרכז העיר הליפקס הוא אתר גשר ההליפקס (Halifax Harbourwalk), הטיילת שאורכה כ-3 ק"מ פופולרית בקרב תיירים ומקומיים כאחד.
ספינות בינוניות רבות עוגנות כאן באחד מהרציפים.
בסביבת הנמל שוכנים טרמינל מעבורות של הליפקס, מאות חנויות, נכסים היסטוריים, כמה מבני משרדים, קזינו נובה סקוטיה, מדי שנה בחודש אוגוסט מתקיים פסטיבל האוטובוסים הבינלאומי של הליפקס.
אזור Downtown בעיר הוא מרכזה של הליפקס, ביתם של חנויות ועסקים קטנים רבים, הוא אזור קניות מרכזי, כולל כיכר סקוטיה, חנויות ברינגטון פלייס וקניון הימי.
בקרבת מקום נמצאים מספר קניונים ברחוב ספרינג גארדן, כולל קניון פארק ליין.
באזור שוכנים כ-200 מסעדות וברים המציעים מגוון רחב של מטבחים עולמיים.
ישנם גם יותר מ-60 בתי קפה שנפתחים בחודשי הקיץ.
חיי הלילה מורכבים ממספר מועדוני לילה, ברים ומקומות מוזיקה קטנים כמו גם קזינו נובה סקוטיה, קזינו גדול שנבנה בחלקו מעל המים.
ספינות שייט רבות פוקדות את המחוז לעיתים קרובות.
בהליפקס אזורי בילוי שונים, כולל חופי ים, אגמים ופארקים כפריים ועירוניים.
יש בו שורה של ספורט פנים קהילתי המאורגן במתקנים שונים.
בתי ספר ציבוריים ומוסדות על-תיכוניים המציעים ספורט.
מרכז סקוטיה בנק הוא זירת הספורט הרב תכליתית הגדולה ביותר בקנדה האטלנטית.
המתחם מארח את מרבית אירועי הספורט והקונצרטים הגדולים המבקרים בהליפקס, ובו כמה זיכיונות ספורט מקצועיים למחצה, כולל קבוצת Halifax Hurricanes המשחקת ב NBL שהיא כאמור ליגת הכדורסל הבכירה של קנדה.
קבוצת Mooseheads של ליגת ההוקי.
הליפקס נבחרה בשנת 2006 כעיר המארחת בהצעת המחיר של קנדה למשחקי חבר העמים של 2014, אך נסוגה ב־8 במרץ 2007, הרבה לפני תאריך הבחירה של ה-9 בנובמבר 2007, תוך ציון אי ודאות כספית.
בפברואר 2011 אירחה העירייה את משחקי החורף בקנדה 2011.
ב־26 במאי 2013, הליפקס Mooseheads סיימה את העונה עם 74 ניצחונות בכך שהביסו את פורטלנד ווינטרוהוקס 4–6 בגמר גביע הזיכרון של מאסטרקארד, וזכו בגביע הזיכרון הראשון שלהם בגביע תהליך.
בהליפקס נמצאים גם כמה מועדוני רוגבי, מועדון כדורגל רוגבי הליפקס, טארסי הליפקס, חזיר הדארטמות', ריברליי רמבלרס ומועדון הכדורגל הרוגבי המזרחי.
רמות הליפקס הן קבוצת ההורלינג והגאליות המקומית המתמודדות באירועי GAA הקנדיים.
בעיר שוכנת גם HFX Wanderers FC, מועדון כדורגל מקצועי המתמודד בליגת העל הקנדית, וצוות הלקרוס המקצועי של הליפקס.
נמל הליפקס הוא נמל מרכזי המשמש מספר רב של קווי שילוח, המנוהלים על ידי רשות נמל הליפקס.
לצי הקנדי המלכותי ולמשמר החופים הקנדי יש מתקנים גדולים לאורך קטעי חוף בולטים הן בהליפקס והן בדרטמות'.
בנמל שוכן גם שירות מעבורות ציבורי המחבר בין מרכז העיר הליפקס לשני מוקדים בדרטמות'.
נמל Sheet הוא הנמל העיקרי האחר בעירייה ומשרת משתמשים תעשייתיים בחוף המזרחי.
נמל הליפקס הוא שער המשלוח היוצא והאחרון הראשון של צפון אמריקה לאירופה.
מסופי השילוח השונים של רשות הנמל מהווים את הטרמינל המזרחי של הרשת הטרנס יבשתית של הרכבת הלאומית הקנדית.
דרך רכבת קנדה מספקת שירות רכבת לילה נוסעים מתחנת הרכבת הליפקס שלושה ימים בשבוע למונטריאול עם האוקיינוס, רכבת המצוידת במכוניות ישנות שעוצרת במרכזים מרכזיים לאורך הדרך, כמו מונקטון.
תחנת הרכבת הליפקס משמשת גם כטרמינל לאוטובוסים ימיים, המשרת יעדים ברחבי הים.
שדה התעופה הבינלאומי של חניפקס סטנפילד משרת את הליפקס ואת מרבית המחוז, ומספק טיסות סדירות ליעדים מקומיים ובינלאומיים.
שדה התעופה שימש 4,083,188 נוסעים בשנת 2017, מה שהפך אותו לשדה התעופה השמיני העמוס ביותר בקנדה בתנועת הנוסעים.
Shearwater, חלק מ־CFB הליפקס, הוא בסיס האוויר למסוקים ימיים המועסקים על ידי הצי הקנדי המלכותי ונמצא בצד המזרחי של נמל הליפקס.
הגשר העירוני מקושר על ידי גשרי התלייה Angus L.
Murray MacKay, כמו גם רשת הכבישים המהווים 100 סדרות המשמשות כבישים מהירים.
מעגל התנועה ארמדייל הוא נקודת חנק ידועה לשמצה לתנועת כלי רכב בחלק המערבי של הגלעין העירוני, במיוחד בשעות העומס.
התחבורה הציבורית ניתנת על ידי חברת Halifax Transit, המפעילה קווי אוטובוס סטנדרטיים, קווי אוטובוס אקספרס אזוריים וכן שירות המעבורות Halifax-Dartmouth בלבד.
שירות המעבורות של העירייה, שהוקם בשנת 1752, הוא שירות המעבורות המובילות ברציפות במי מלח בצפון אמריקה.
השפה הדומיננטית בעיר היא אנגלית, אשר מדוברת בקרב למעלה מ-90% מהאוכלוסייה.
הליפקס מאכלסת גם את בית הספר לתאולוגיה האטלנטית ללימודי דת.
משתייכים לדתות אחרות – 0.36%
מוזיאון ההגירה הקנדי: המוזיאון מציג את סיפור המהגרים לקנדה מזמן ייסודה בשנת 1867 ועד היום, וכן את סיפור רציף 21 בו עברו כמיליון וחצי איש בין השנים 1971-1928.
המוזיאון הימי: מוזיאון האוקיינוס האטלנטי הממוקם במעגן ההיסטורי של העיר.
מכיל מוצגים הנוגעים לאסון טביעת הטיטאניק ולפיצוץ הליפקס.
הליקאז הם קבוצת אנזימים שחיוניים לאורגניזמים חיים.
חלבונים אלה הם חלבונים נעים, הפורמים את המבנה הדו-גדילי של מולקולת ה-DNA על ידי פירוק קשרי המימן בין הבסיסים בשני הגדילים.
פגם בגן המקודד להליקאז גורם לסינדרום ורנר, שמאופיינת בהזדקנות מוקדמת.
לתהליכים תאיים רבים (בהם שכפול DNA, תעתוק, תרגום, שחלוף, תיקון DNA) דרושה הפרדה בין גדילים של חומצות גרעין.
על מנת להפריד בין הגדילים, של הסליל הכפול של ה-DNA, או על מנת להפריד את סליל של RNA מ-DNA, מולקולת ההליקאז משתמשת בהידרוליזה של ATP, באמצעותם נשברים קשרי המימן בין זוג הבסיסים.
ההליקאזים נעים לאורך הגדיל הכפול של חומצת הגרעין באופן כיווני ספציפי לכל אנזים.
הליקאזים מקבלים מספר צורות ומצבים אוליגומריים שונים.
מחקרים הראו שיש הליקאזים פסיביים, בהם אין זירוז של ההפרדה, ואילו יש שממלאים תפקיד פעיל בזירוז של הפרדת הגדילים תוך שימוש באנרגיה המופקת מהידרוליזת ATP.
נראה שהליקאזים מעבדים מהר יותר אין ויוו מאשר אין ויטרו, לאור נוכחותם של חלבונים שמסייעים לערעור היציבות של צומת המזלג (fork junction).
ההליקטיתיים (שם מדעי: Halictidae) היא משפחה גדולה מאוד וכמעט קוסמופוליטית של דבורים קצרות-לשון.
מרבית ההליקטיתיים מקננים בקרקע, אם כי מספר טקסונים מקננים בעץ.
מינים רבים בתת-המשפחה Halictinae מראים דרגות שונות של אורח חיים חברתי, לעיתים עם הפרדה לקסטות של מלכה ופועלות.
במינים מסוימים קיימת שונות תוך-מינית בדרגת החברתיות בין קינים שונים, המושפעת ככל הנראה מתנאי הסביבה.
מספר סוגים ומינים של הליקטיתיים הם חומסנים (קלפטופרזיטים), המטפילים מינים אחרים של דבורים (לרוב מאותה המשפחה).
חומסנות התפתחה באופן עצמאי לפחות תשע פעמים בתוך המשפחה.
בין החומסנים, ידוע במיוחד הסוג Sphecodes, שמראהו מזכיר מעט צרעות (גוף קרח ובטן לרוב בצבע אדום).
נקבת ה-Sphecodes מתגנבת לתא שהפונדקאית סיימה לצייד אותו בלחם דבורים והטילה בו כבר את הביצה.
הנקבה הטפילה משמידה את הביצה ומטילה ביצה משלה במקומה.
ההליקטיתיים היא אחת מארבע משפחות דבורים הכוללת מינים הפעילים אך ורק בשעות דמדומים (למשל בתת-סוג Sphecodogastra של Lasioglossum) או אפילו בשעות הלילה (למשל בסוג Megalopta).
מינים אלו מאופיינים בעיניות מוגדלות, המסייעות בראייה בחושך.
המאובנים העתיקים ביותר של הליקטיתיים מתוארכים לאאוקן המוקדם, וכוללים מספר מינים כגון Neocorynura electra ו-Augochlora leptoloba, הידועים ממצבורי ענבר.
על פי המיון העדכני, המשפחה מחולקת לארבע תת-משפחות, סוגים רבים ויותר מ-2,000 מינים מוכרים.
תת-משפחת Rophitinae היא ככל הנראה קבוצת אחות לשלוש התת-משפחות האחרות (Nomiinae, Nomioidinae ו-Halictinae), בהסתמך על תכונות מורפולוגיות ונתונים מולקולריים.
תת-המשפחה הקדומה ביותר, מהווה קבוצת אחות לשלוש תת-המשפחות האחרות.
מינים רבים בתת-משפחה זו הם אוליגולקטיים (אוספים אבקה ממשפחת צמחים אחת בלבד).
Systropha דבורים בינוניות, מגושמות, אוליגולקטיות על מינים שונים של חבלבל.
בישראל שני מינים, האחד (S.
planidens) נפוץ באזור הים-תיכוני והשני (S.
hirsuta) מעט קטן יותר, נדיר מאוד ומוגבל לאזור המדברי.
Dufourea - דבורים זעירות עד בינוניות, בדרך כלל אוליגולקטיות
תת-משפחה קטנה של דבורים זעירות המונה שלושה סוגים.
לרוב המינים צבעי שחור וצהוב עם פספוס על גב הבטן.
תפוצתם בכל הארץ, אך עיקר השפע והמגוון הוא באזור המדברי.
מונה מינים רבים עם דרגות שונות של חברתיות וכן מינים קלפטופרזיטיים.
לרוב הטקסונים בעולם הישן צבעים שאינם בולטים, בדרך-כלל בגוון שחור-אפור.
לעומתם, בעולם החדש ישנם טקסונים רבים בעלי צבע ירוק-כחול ססגוני עם ברק מתכתי, למשל בשבט Augochlorini ובסוג Agapostemon:
חריצית (Lasioglossum) - סוג ענקי של דבורים זעירות עד בינוניות (בדרך כלל) המקננות באדמה, מונה מעל 1700 מינים, מתוכם מעל 70 מופיעים בישראל.
לרוב המינים צבע אפור כהה עד שחור וקשה מאוד להבדיל ביניהם; למינים בודדים צבע אדום או מתכתי.
מקור השם הוא בפס קצר דמוי חריץ בחלק האחורי של הבטן.
בישראל נפוצים בכל הארץ ובייחוד באזור הים-תיכוני.
נפוצה באזור הים-תיכוני באביב, בעיקר על קרקעות כבדות.
נפוצה באזור הים-תיכוני באביב, בעיקר בשטחי חורש ים-תיכוני.
הזכרים נמשכים לריחו של סחלב הגליל המחקה ככל הנראה את פרומון הנקבה וכך מאביקים אותו (מנגנון של האבקת רמייה).
חלקו הקדמי של הבטן בצבע אדום.
נפוץ בעונת הקיץ באזור הים-תיכוני.
politum - מין זעיר, צבעו שחור.
הליקטית (Halictus) - דומה מבחינות רבות לסוג חריצית, אשר פוצל ממנו בעבר.
להליקטית פספוס בולט יותר על גב הבטן בהשוואה לחריצית, וקיים מגוון של מופעי צבע בין המינים השונים.
תת-הסוג Seladonia מתאפיין בצבעים מתכתיים מבריקים; תת-הסוג Vestitohalictus, הנפוץ בעיקר במדבר, מתאפיין בקוטיקולה בהירה ושעירה חסרת ברק; ואילו תתי-הסוגים האחרים לרוב בצבע אפור כהה עד שחור בדומה לסוג חריצית, אך עם פסי רוחב לבנים בולטים יותר.
quadricinctus) - המין הגדול ביותר, יחידאי
הבטן לרוב בצבע אדום לפחות בחלקה.
קרוב לסוגים הליקטית וחריצית ונבדל מהם בגפי פה ארוכות ובולטות, בייחוד בזכר.
הלך מטורף היא פואמה משנת 1803, שחיבר המשורר הבריטי ויליאם בלייק.
הפואמה מהווה חלק מלקט שירים שבלייק לא הוציא לאור בשם "כתב יד פיקרינג".
היצירה נכתבה באופן המצביע על כך שהיא יועדה להיקרא ישירות מהאוסף.
הפואמה מדברת בצורה כללית על נסיעה ונדודים בין מצבים שונים מבחינה תודעתית במוח האדם, בדומה לנסיעה וירטואלית במין מערבולת או סחרחרת, המסמלת מעבר בין עולמות שונים.
מעבר זה הוא מעבר רוחני מבחינה עקרונית ובלייק מדבר פה על ההיסטוריה הרוחנית של המין האנושי כחוויה שאנו, בני האדם, עוברים במהלכה.
ניתן לתאר היסטוריה זו גם כהיסטוריה בעלת מאפיין של יחסים מעגליים.
יחסים אלו מציבים ביצירה את החברה בכללותה אל מול רעיון החירות בדמות גבר ואישה המזדקנים ומצעירים לסירוגין, זה מול זה, בניגוד תמידי.
בלייק השאיר את כתב היד של היצירה כפי שהוא, ללא ביצוע עבודות חריטה וללא כוונה להדפיסה ולהוציאה לאור.
היצירה היוותה חלק מ"כתב יד פיקרינג" (The Pickering Manuscript), אוסף בן 10 שירים, ללא איורים, אשר 8 מתוכם היו עותקים במצב קריאה סביר, בלא שבלייק יצטרך לנסח ולתקן טקסט של אחד מהשירים.
מאחר ששירים אלו נכתבו ללא חריטה ואיור, הם הועתקו למחברת כתב היד כדי שייקראו מתוכה.
כתב היד נרכש על די ב.
Pickering), ב-1866, ולכן כתב היד קיבל את שמו הנוכחי.
הפואמה פורסמה לראשונה ב-1863, בכרך השני של הספר "חיי ויליאם בלייק, פיקטור איגנוטוס", אותו חיבר אלכסנדר ג'ילכריסט , בעמ' 98-102, על ידי דנטה גבריאל רוסטי, כשאחיו ויליאם מייקל רוסטי כותב דברי פרשנות.
היצירה תורגמה מאוחר יותר כמה פעמים.
בספטמבר 1925, המגזין הצרפתי Navire התמקד בבלייק וכלל סדרה של תרגומים לשירתו שחוברו על ידי אוגוסט מורל ואני הרביו.
במסגרת סדרת תרגומים זו תורגמה הפואמה, לצרפתית, בשם Le Voyageur mental.
לאחר מכן, הנוסע המנטלי תורגם לספרדית על ידי פבלו נרודה, ופורסם ב-1935 ב"חזיונות בנות אלביון והנוסע המנטלי מאת ויליאם בלייק" (Visiones de las hijas de Albión y El viajero mental, de William Blake).
הירש מעריך שהפרשנות הטובה ביותר לפן האוניברסלי של הפואמה היא זו שניתנה על ידי ויליאם מייקל רוסטי, אחת מהמוקדמות ביותר, משנת 1863:
היצירה "הנוסע המנטלי" מצביעה על אדם החוקר את הפנומנולוגיה המנטלית, השכלית-תודעתית.
התופעה המנטלית המדוברת פה, מסמלת את התפתחותו של כל רעיון רחב היקף או תנועה אינטלקטואלית.
ניתן להביא כדוגמאות את הדת הנוצרית, תופעת האבירות, האמנות וכו'.
באופן כללי ניתן לדבר על התפתחות רעיון כבעל 5 שלבים של התפתחות: 1. לידה.
5. שינוי הדרגתי, תחת סיטואציה חדשה, לכיוון רעיון חדש אחר שבאופן שחוזר על עצמו חייב לעבור את כל אותם שלבים.
במילים אחרות, הפואמה מייצגת את פעולתם ופעולתם מחדש של רעיונות על החברה ושל החברה על רעיונות.
הבית הראשון מכניס את הקורא לעולם המטריד ואפילו טרגי של השכל או הרוח.
הבית הראשון מדבר על "ארץ הגברים וארץ הנשים", אשר השוני המיני ביניהם מסמל את "ההבדל בין סוגים שונים של רעיונות רוחניים":
"נוודי הארץ הקרה" הישנים את "שנת ניוטון", השרויים בטרדות העולם החומרי-פיזי, "אינם מודעים להיסטוריה הרוחנית הטרגית של האדם" אותה רואה המשורר.
המשורר מכנה את עצמו "צופה מהר האולימפוס על רוח האדם".
הבית השני מסביר את ההבדל בין שני העולמות.
פה ה"תינוק נולד בשמחה/ אשר נולד בסבל".
מצב זה מנוגד למצב הטבעי הראשון.
כך שהרעיון, אשר נהגה תחת תנאים של סבל וכאב, נולד בהתלהבות.
דיימון (Damon) מחשיב רעיון זה כרעיון החירות.
הבית השלישי הוא ההתחלה של הסיפור הראשון.
"אם האדם הוא שרירי וחזק, הטבע המחזיק מעמד, השורד, אזי הוא נמצא תחת כנפי השליטה והאיסור של מוסדות החברה הקיימים (האישה הזקנה)".
בלייק, במסגרת "הנוסע המנטלי" ופואמות נוספות, חוזר על ההסתמכות האליזבתנית על מטאפורה, במיוחד כשהוא אומר:
ה"אישה הזקנה" מסמלת את האדמה, העולם הנפול העתיק, המתנגד לרעיונות החדשים .
אך תכליתו של התינוק הזכר שזה עתה נולד, היא לחדש את העולם, הוא מסמל רעיון רוחני או דתי חדש.
כך ש"האישה הזקנה מהווה למעשה את רעיון הרדיפה הדתית ובנוסף לכך את הרדידות והשחיתות.
רדיפת התינוק מעלה על נס את רדיפת פרומתאוס, ישו ודיוניסוס, מאחר שהאישה הזקנה "שורטת אותו על גבי ראש הצוק" ובבית הרביעי "קושרת שלשלאות ברזל סביב ראשו", "מנקבת הן את כפות ידיו והן את כפות רגליו", ו"חותכת את לבו החוצה":
בבית החמישי, "אצבעותיה סופרות כל עצב/ כפי שקמצן סופר את כספו".
כשהאישה הזקנה נצלבת, היא יכולה להירפא.
רוסטי פירש זאת: ככל שמתפתח הרעיון, מבנה החברה הישן מתגבש למבנה חברתי חדש (האישה הזקנה נהיית צעירה)
בבית 6 "המטרה הושלמה", העולם לכאורה בדרך לגאולה, ו"גן העדן הארצי הגיע לאדמתנו".
בית 7. עכשיו הרעיון נהיה חופשי ודומיננטי.
הרעיון מתאחד עם החברה בסוג של נישואים:
בית 8. "בהדרגתיות, הוא מזדקן ונחלש והוא חי רק בזכות האוצרות הרוחניים שנצברו בימי צעירותו.
הפרוטגוניסט "נודד סביבותיו", בלי שום אמונה בתחושת מטרה כלשהי, הוא איבד את האידיאל שלו (הרעיון):
בית 9. בעצב רב, הוא מביט בכל אוצרותיו: עדיי נשמתו, וזהב לבו, אשר מהווים תוצאה של פעילותו היצירתית.
כנראה, בלייק מתכוון, בנוסף לכך שתכשיטים אלו הם פרי עבודת לבו.
שורות אלו מתייחסות, כך נדמה, לפרטים ביוגרפיים על בלייק, ואולי זהו "הבור העמוק של העצבות" אשר בלייק רשם במכתב לג'ורג' קמברלנד ב-2 ביולי 1800:
בית 10. "רעיונות אלו משרתים המון מטרות של הטוב הפרקטי, וכלפי חוץ הרעיון נמצא במצב המשגשג ביותר, גם כשהמיץ יוצא מכל שורשיו".
עבודות האמנות שלו הן "בשרו ויינו" והוא מאכיל אחרים מזון רוחני זה, את "הקבצן והרש" או אפילו גם את "הנוסע בדרכים":
רוסטי ממשיך: "הילת הסמכות והמסורת, או היוקרה, הנסובה אל מול הרעיון, האידיאל, מיוצגת על ידי התינוקת הזורחת, הנולדת על האח".
כפי שדיימון מצהיר, "מתוך יכולת ההארחה שלו (האש שעל האח), נולדה החלוקה שלו, התינוקת".
התינוקת מסמלת את חוסר הסובלנות, "הכנסייה המזויפת, המסתורין של בבל", אותה מכנה לרוב בלייק רחב.
(הדמות התנ"כית) הירש מציע פרשנות אחרת.
ברגע שהתינוקת חסרת השם נעלמת, "מפני שהפרוטגוניסט לא מוטרד מבעיות הארץ", הוא רואה "כורח טרגי וחסר משמעות במעגל ההיסטורי של רעיונות אנושיים דתיים".
כך שהתינוקת מסמלת רעיון רוחני "הנולד מתוך חורבותיהן של תקוות ארציות", ואין לכך שום קשר עם האישה הזקנה..
הבית ה-12 מבהיר ש"היא כולה עשויה מאש יצוקה, תכשיטים וזהב" ושום דבר ארצי יכול לגעת בתינוקת אשר "צמחה מתוך האש של השכל היצירתי"
בית 13. יוקרה זו מייבשת את הרעיון עצמו, ומתקשרת לאינדיבידואל מסוים, המנצל את הכבוד תודות לרעיון עצמו (כפי שאנו רואים למשל במקרה של מוסד האפיפיורות, המלוכה ועוד).
הרעיון מואפל על ידי יוקרתו שלו עצמו, המשיג לעצמו אדם בעל חיים ונשמה".
בבית 14, האדם חסר הבית, הזקן הדומע, נודד שוב, אבל כבר לא סביב החורבות הישנות של עריסתו.
הוא נודד הרחק הרחק, בגלות, תר אחר אמונה חדשה שתחדש אותו ("עד שהוא יזכה בבתולה חדשה"):
בית 15. הירש מציע שהבתולה היא התינוקת שגדלה כבר, ו"בהתחבקות הראשונה שלהם, הרעיון הארצי, הישן, נעלם באופן מוחלט" (הקוטג', הגן והיופי הקסום שלו, נעלמים לפני מראה עיניו).
בתים 16-17. גברים אחרים, "האורחים על האדמה", גם נעלמו מפני ש"עינו המשתנה משנה הכל".
בדרך דומה, עינו של בלייק, השתנתה בגלל "הדיכאון המטופש" שלו, והוא התוודה לפני קמברלנד: "אני נחבאתי...
אני מזניח את חובתי כלפי כל חבריי".
כל חושיו שונו והוא יכול היה לראות רק "מדבר שחור מסביב":
רוסטי מסביר שבבית 18, הרעיון הישן "חוזר לינקות" ו"הופך לרעיון חדש, המשפיע על קהילה חדשה, ותחת תנאים משתנים".
בית 19. מוקסם מיופייה וממיניותה, הוא "אוכל ושותה" את "הלחם והיין", של חיוכה ועיניה, כך שהוא "נהיה צעיר יותר ויותר מיום ליום":
בית 20. אבל הזוג אינו ביחד, היא "כמו האייל הפראי", בורחת הרחק.
"חרדתה נוטעת עשב פראי", והיא "מצורות אהבה שונות מתפזרת", כך שהיא "מרגע לרגע נהיית לא כנה" והופכת להיות "מפלרטטת בצורה לא ישרה"
בית 21. הם נכנסים לנבכי האהבה הסוררת, חסרת המוסר, "במקום שמשוטטים אריה-הזאב וחזיר הבר".
למרות זאת, דבר זה הופך את העולם ליותר ראוי למחיה.
בית 22 מחזיר אותנו לחלק הראשון של הנושא.
הרעיון מתחיל בכיוון חדש - הוא כמו תינוק שנולד; החברה שעליה הוא פועל היא חברה זקנה - היא כבר לא בתולה נאה, היא אישה מבוגרת.
בית 23. בית זה את "המימוש הרגעי של האידיאל הנשי".
תחום רוחני זה של בלייק המדמה את עצמו לרועה צאן בבית זה נקרא בעולה .
הסיום הוא מלא בדימויים השליליים של שירתו של בלייק משנת 1790. בבתים 24-25 הרעיון נראה כל כך חדש ולא רגיל, כך שזה נראה מקרוב, שהרעיון מעורר תדהמה רבה.
התינוק שזה עתה נולד מזעיף פניו ומפחיד, מה שמתאים לאופיו המדכא של הסדר האוריזני
בית 26. לבסוף, "הוא חוזר להיות התינוק שוב והיא האישה הזקנה", ו"הכל נעשה כפי שאמרתי".
"כל מי שמעז לגעת בתינוק הזעוף ייענש", למעט האישה הזקנה ה"ממסמרת אותו על הסלע".
אבל כל זה הוא רק חלק מהמעגל אשר יחזור על עצמו שוב ושוב.
רוסטי מסכם: אין אף אחד שמסוגל להתמודד עם הרעיון ולפתח אותו באופן מלא, למעט החברה הזקנה אשר איתה הוא בא במגע.
בתחילה, החברה יכולה להתמודד עם הרעיון באופן ראשוני רק באמצעות סילופו, שדרכו (כמו במקרה הקודם, בפתיחת השיר) הרעיון חייב לקבל מרות עד לניצחון הסופי.
המסקנה של הירש היא, כי בעולה פנתה לכמורה, כיוון שהיא הייתה צריכה לעשות זאת, מפני שהאידיאל הרוחני תמיד קורס לתוך מדינת דת.
פרשנות לשיר מאת ויליאם בטלר ייטס
בספר הפרשנות בן 3 הכרכים ליצירותיו של ויליאם בלייק, עבודותיו של ויליאם בלייק: פואטיקה, סימבוליזם וביקורת (The Works of William Blake: Poetic, Symbolic and Critical, 1893) מובאת גישתו הפרשנית של ייטס באשר לשיר:
"הנוסע המנטלי מהווה בו-זמנית הן מיתוס סימבולי של השמש והן סיפור המתאר גלגול נשמות.
השיר מייצג גם חזון של זמן ומרחב, אהבה ומוסר, דמיון וחומרנות.
באופן דומה לשאר הסמלים המיניים השיר מאגד לתוכו שלוש משמעויות ובמרומז משמעות רביעית.
לשיר יינתן פירוש נפרד מנקודת המבט של כל זואה (חיה ביוונית), פירוש עבור אוריזן (Urizen), פירוש עבור לובה (Luvah), עבור תרמאס (Tharmas) ועבור אורת'ונה (Urthona).
לא יהיה זה קשה לקורא עבורו הסימבוליזם של בלייק כבר לא מהווה מסתורין מבלבל, להתחקות אחר המשמעויות הללו.
כמו ברוב הפסקאות הסתומות האחרות, בלייק מעניק לנו בשיר זה, רמזים אין-ספור באילו דפים לחפש אחר נרטיב מקביל הנמצא ב"ספרי הנבואה".
רמזים, השופכים אור וחושפים את המשמעויות הנסתרות בשיר.
רמזים אלו יימצאו לפעמים בתמונה המוצעת, ולפעמים במילים מנחות או מונחים טכניים סימבוליים אשר הרעיון העומד מאחוריהם לא מפורט בשיר עצמו, אלא במקום אחר ביצירותיו של בלייק.
הארץ בה "הנוסע המנטלי" נודד, נמצאת בתוך כל אחד מאיתנו.
הגברים והנשים הם למעשה ("ירושלים", לוח מס' 38, שורה מס' 33).
אחד מהאיורים הרבים ליצירתו של יאנג, "מחשבות לילה", בספרו של אדון ביין, אשר צוירה בצבעי מים, מתאר את לובה (Luvah) וואלה (Vala) בשעה שהם "יורדים לתוככי הלב האנושי".
הגבר והאישה שבשיר זה, הם, בין היתר, לובה וואלה.
אם התינוק הוא רגש נפשי, שמחת תינוק המייצגת את הצלם האנושי, או אז הוא ניתן לאשת הצללים חסרת השם, אישה, שבצלמה העתיק, מאחדת את התכונות של רחב (Rahab), תרצה (Tirzah), גואנדולן (Guendolen), אניון (Enion), ואלה (Vala) ושאר הדמויות הנשיות האחרות במיתולוגיה של בלייק.
האישה היא בעצם האהבה, "הצדף הארצי" (Mundane Shell), כאשר היא "מובאת לאור יום, בגאוות יופי צנוע" ("ירושלים", לוח מס' 22, שורה מס' 17).
הוא קשור לסלע, העשוי דם ("ירושלים", לוח מס' 83, שורה מס' 56) הנהפך לסלע קשה ואטום, העוטה כל דבר צמחייה ("ירושלים", לוח מס' 67, שורה מס' 5).
הטבע הנשי גומע לתוכו את האהבות, אותן מסמלים בני ירושלים, דן וגד (שורה מס' 22, שם).
האהבות הללו, הן למעשה, צלם האנוש, הרחמים, החמלה, השלום והאהבה, אשר עתה חבליה קשורים או ממוסמרים לסלע ("ירושלים", לוח מס' 67, שורה מס' 44) או לגבעולי הצמח ("ירושלים", לוח מס' 67, שורה מס' 44 - לוח מס' 68, שורה מס' 9).
לכידתן של היללות בספלים, מהווה את אחד מסוגי הספורט של משחקי האהבה אשר נפוצים בקרב דורכי הגת ביקב של לובה (Luvah).
דורכי הגת הללו משמשים כדמויות אנוש של עשבים - כך מזוהות דמויות כ"סלע", "דם", "נקבה", "ירק" ("ואלה", לילה 9, שורה מס' 768 ו"מילטון", לוח מס' 24, שורה מס' 38).
כל זה גם שייך למלחמה (שמו האחר של היקב), אויבה של האמנות ומכאן של האדם.
הוא מתקשר להפרדה בין הזכרי לנקבי וביניהם לבין האדם ("ירושלים", לוח מס' 90, שורה מס' 14).
כשהסכין עורפת את הראש זוהי הכחשה ("ירושלים", לוח מס' 67, שורה מס' 24).
היא עורפת את הנצח בקרב אלו אשר נכנעים לה תחת הפילוסופיה האפיקוריאנית של העץ של אלביון ("ירושלים", לוח מס' 67, שורה מס' 13).
כשהסכין מפלחת את הלב, זוהי אהבה הנדחית באכזריות של קדושה הלוקחת את הבשר מהקורבן ובוחנת את גפיו של העולל ("ירושלים", לוח מס' 68, שורה מס' 57).
אם כן, "האשה הזקנה" פועלת על "שמחת התינוק" כפי שאלביון ותרמאס פועלים כשהם במצב המוסרי של תמותה ושגיאה ("ירושלים", לוח מס' 22, שורה מס' 20 ו"ואלה", לילה 1, שורה מס' 46).
הדברים הללו מראים מיהו התינוק שעל הסלע.
אך האישה הופכת להיות צעירה ואילו התינוק זקן, בהתאם לחוק האומר שהמעניש מתמזג עם רוחו של הקורבן ("ירושלים", שורה מס' 14).
כשהתוצאה היא כשהם נמצאים באותו גיל, אזי הם מחליפים תפקידים והוא הופך להיות אורק ברגע שאורק שחרר עצמו לחופשי מאשת הצללים חסרת השם ואף כבש אותה.
כשהוא מזדקן, עושר נשמתו מורכב ממצבור חיוכיו ובכיותיו.
אך הוא זכר, וגם נפש והדברים הללו משמחים אחרים, כשהוא "מלמד ברון" - כפי שהביטוי הנדוש אומר - מה שהוא "למד בסבל".
מהלהבה הנפשית שלו, צורה של יופי מתחילה ללבלב, הגורמת להנאה לבן אדם אחר.
הוא, כמו טיריאל (Tiriel), מודח, לאחר ששחק את אונו הגברי - רוצה לומר, הנפשי.
דבר זה היווה חלק מאמונתו של בלייק במציאותן של ישויות שכליות העשויות לגרש את יוצרן מעולמו שלו.
עתה, זהו מעשה ידיו של השכל אשר סיים את עבודתו כדי ליהנות מאחר, כשישות שכלית אחרת נהנית משלו ("בעת זריעה, למד; בעת קצירה, חנך; בחורף, הפק הנאה" - "נישואי העדן והשאול", פתגם ראשון).
האורחים המנטליים, אשר עליהם הוא כבר לא חושב יותר, נידפים ומתפזרים ברוח.
יש לציין, שאך ורק ראשו, הוא זה שריכז אותם.
הקוטג' שלו נעלם (האם זה נכתב בפלפהאם?
השווה את הביטוי הנוגע ל"ארץ השטוחה" הנהפכת לכדור, לביטוי המופיע במכתבו של מר באט, ספטמבר, 1801).
מה שהתרחש הוא זה: האדם נכנס למצב של מוסריות, כאשר הצמחייה משוכה למטה באמצעות אהבה גופנית.
בנוסף, האהבה המנטלית החלישה אותו כיוון שאשת הצללים ונשים נוספות משכו למטה את ארבע הזואות (החיות, ביוונית) ואת הנשמות כדי לחיות דורות של בני תמותה.
כרגע, לידה מנטלית חדשה תופסת את מקומה.
התינוק חייב להימסר ולהיות נתון לחוקיו העתיקים של "הצדף הארצי".
גולגונוזה (Golgonooza) נבנית על סלעים ("ירושלים", לוח מס' 53, שורה מס' 17) ואם הרעיון אמור להיכנס למצב של אושר מושלם, הוא חייב להיכנס למצב של חיי בן תמותה (האמת חייבת להיות אדם/זכר) ("ירושלים", לוח מס' 69, שורה מס' 31 ולוח מס' 86, שורה מס' 42).
אם כך, המחשבות והחושב אותן מתמוססים אחד בתוך השני, יצירות האמנות וחוויית האהבה מהווים את השערים דרכם המנטלי עובר לאישי והאישי למנטלי.
ההקשר של השיר ביחס ל"חזון" ייטס
ייטס, בספרו "חזון", אשר אותו הוא הוציא לאור בשנת 1925, כלל דיון נוסף על השיר, כשהוא בא להסביר את "המערכת" שלו לפי התנועה הניגודית של הג'ייר הספירלי (Spiral Gyre).
מודל זה, משמש את ייטס לתיאור מחזוריות היסטורית בת כ-אלפיים שנה ולתיאור מחזוריות של גלגולי נשמות סובייקטיביים ואובייקטיביים (Antithetical and Priamry).
מובאת כאן הפרשנות של ייטס לשיר, בהתאם ל"מערכת" האזוטרית-מטאפיזית המוסברת בספרו "חזון" (1925, כרך א', עמ' 133-134):
בלייק, ב"נוסע המנטלי", מתאר מאבק, מאבק החוזר על עצמו באופן תמידי בין גבר לאישה וכשהאחד מזדקן, האחר הופך לצעיר.
ילד נמסר לאישה זקנה ו:
אם כן, הוא בתורו נהפך ל"צל זקן", כאשר הוא נדחף מדלת ביתו, בו .
הוא אנוס לנדוד ואז הכל חוזר על עצמו פעם נוספת:
כאשר אדווין ג'יי אליס ואני סיימנו לחבר את הספר הגדול על הפילוסופיה של ויליאם בלייק (עבודותיו של ויליאם בלייק: פואטיקה, סימבוליזם וביקורת, The Works of William Blake: Poetic, Symbolic and Critical, 1893), הרגשתי שלא הייתה לנו הבנה של השיר הזה.
הסברנו את פרטיו, שכן הם מופיעים במקום אחר, בשיריו או בציוריו.
אך לא את השיר בכללותו, לא המיתוס, החזרה המתמדת לאותו הדבר; לא מה שהניע את בלייק לכתוב אותו; אבל כאשר הבנתי את החרוטים הכפולים, אני הבנתי גם את השיר.
האישה והגבר הן שתי ספירלות מתחרות (Gyres), הגדלות אחת על חשבון השנייה.
אך באשר לבלייק, זה לא מספיק לומר כי הספירלה האחת היא יופי והאחרת היא חוכמה.
משום שהוא תופס את המאבק הזה כמאבק המתרחש בכל יחסי האהבה - אם בין האלמנטים של פרמנידס - "האהבה הסוררת" של אריסטו, או בין גבר לאישה - המאלצת כל אחד, לפי תורו, להיות עבד ועריץ.
גם ב"מערכת" שלנו, זהו עיקרון ראשי האומר שכל דבר המופרד מהדבר הנגדי לו - וניצחון הוא הפרדה - "מכלה את עצמו החוצה".
קיומו של האחד תלוי בקיומו של האחר.
בלייק ואשתו קתרין, חתמו ב-1789 על מסמך המאשרר את הקמתה של הכנסייה השווידנבורגיאנית, אחיו נשאר שווידנבורגיאני עד לסוף חייו, חברו פלקסמן (Flaxman) היה שווידנבורגיאני ואף אדם מלומד ביותר.
לכן, קיימת גם אפשרות שבלייק גילה בקרב שותפיו לאמונתו הדתית ידע על ספירלות ומערבולות.
ידע שהתקבל משווידנבורג עצמו, אף על פי שבאותו זמן הוא לא היה נגיש בדפוס.
או מהצד השני, אותם יצורים אשר העניקו ידע זה כפי שהוא מופיע ב"יומן הרוחני" של שווידנבורג, העבירו ידע זה גם לבלייק.
לדברי דיימון, המוקד העיקרי בתוך השיר הוא התפתחותה של החירות.
בלייק מתאר איך החירות נוסדת וקורסת באופן מחזורי.
הזקנה בתוך השיר מייצגת את החברה, ההפך לחירות.
היא צולבת את החירות, דבר הדומה למה שקורה לדמותו של בלייק אורק .
אבל החירות אכן משתחררת וחוברת אליה וביחד הם מסוגלים ליהנות מהשפע הקיים.
עם זאת, הם חובקים ילד, המייצג את כנסיית השווא, רעיון הדומה לדמותו של בלייק רחב.
סטיבנסון מציע כי השיר פועל במחזוריות של קונפליקטים בין המינים הגורמת לבעיות רבות.
באופן כללי, השיר מלא בעירוב של דעות מנוגדות המונע את הקורא אותו מלהיצמד רגשית לאיזשהי נקודת מבט.
לעובדה זו יש סימוכין כיוון שהמבנה הדקדוקי של השיר כולל בתוכו מילים שהן גם בעלות לוגיקה לשונית ומהצד האחר מילים שהן לא.
הבלדות של כתב-יד פיקרינג, על פי נורתרופ פריי, נועדו "כדי לחקור את היחסים בין תמימות וניסיון במקום להציג רק את הניגוד ביניהם כפי ששני התחריטים עושים.
רעיון זה נכון ביותר לגבי "הנוסע המנטלי" ו"מופתי התום".
דנטה גבריאל רוסטי, אשר הוציא לאור לראשונה את "הנוסע המנטלי" ב-1863, התייחס בהתחלה לשיר כ"חידה חסרת-תקווה" והתוודה שהוא הגיע לנקודה שבה .
רוסטי שכנע את אחיו לכלול את השיר באוסף, כשהוא נותן את פרשנותו: .
במאמר סקירה משנת 1888, אשר נקרא "תמהונות אישית", אשר פורסם ב"לונדון סטנדרט", הכותב טוען שהשיר "נשמע כמו שירה, אך זוהי עבודתו של אמן הכותב לפי האוזן המוזיקלית שלו עצמו, ומתעלם מחושים אחרים ומהמשמעות הכוללת, כניסיונו הכאוטי הראשוני של טירון לחבר אורטוריה.
במקרה האחד, אי הבהירות, נובעת מבליל גדול למדי של רעיונות, ובמקרה האחר הערפול נובע מחוסר כמעט מוחלט ברעיונות כאלה.
במאמר משנת 1922 על המשורר פרסי שלי, הכותב, אשר הזדהה בשם עט ולא בשמו הפרטי, מצהיר: .
ב-1990, בירדסול ויו (Birdsall Viault), טען שבלייק: .
הליקה (נקרא גם Jupiter XLV) הוא ירחו של כוכב הלכת צדק.
הליקה התגלה בשנת 2003 על ידי קבוצת אסטרונומים מאוניברסיטת הוואי בהדרכת סקוט שפרד וקוטלג בשם S/2003 J 6. את שמו קיבל במרץ 2005 על שם הליקה, אחת הנימפות שגידלה את זאוס באי כרתים על פי המיתולוגיה היוונית.
קוטרו של הליקה הוא 4 ק"מ.
רדיוס מסלולו של הליקה סביב צדק הוא 20,540,000 קילומטר וזמן הקפתו את צדק הוא 601.402 ימים.
מהירות הקפתו סביב צדק היא 2.48 קילומטר לשנייה.
הליקה משתייך לקבוצת הירחים אננקה אליה שייכים ירחים המקיפים את צדק במרחק של 19.3 עד 22.7 מיליון קילומטר וקרויה על שם הירח אננקה.
הליקטית-רחבת פסים (שם מדעי: Lasioglossum malachurum) היא מין של דבורה חברתית במשפחת ההליקטיתיים.
היא שייכת לסוג חריצית (Lasioglossum), שפוצל בעבר מהסוג הליקטית (Halictus) הקרוב לו.
זוהי דבורה קטנה ומבריקה באורך של כ-10 מילימטרים, עם פסי שיער רוחביים בהירים בבסיס פרקי הבטן.
הליקטית רחבת-פסים היא אחד המינים הנחקרים ביותר בסוג חריצית.
המין מראה דרגות שונות של חברתיות באזורי תפוצה שונים.
המין נפוץ במרכז ודרום אירופה, בצפון אפריקה ובלבנט, כולל ישראל, ומאכלס מגוון בתי גידול ואזורים אקלימיים.
גופה של המלכה גדול משמעותית מזה של הפועלת, והן נחשבו בעבר בטעות כמינים שונים.
הכנפיים והלסתות של המלכות בדרך כלל שחוקות יותר עקב פעילות מוגברת, השחלות שלהן יותר מפותחות, ויש להן מאגרי שומן גדולים.
הבדלים אלה בין המלכות לפועלות בולטים הן בשלב הגולם והן בשלב הבוגר.
הקן הוא מחילה אנכית באדמה המסתיימת בתאי ההטלה.
פתח המחילה לעיתים מוסתר תחת עלווה.
לעיתים קרובות קינים מופיעים בצברי ענק של אלפי פרטים.
פתח המחילה ודופן תא ההטלה מצופים בהפרשות מבלוטת דופור, שהרכבן הכימי משתנה בין פרטים שונים ועשוי לסייע באיתור המחילה במקרה של קינון באגרגציה.
הקינים נחפרים באדמה קשה ודחוסה, ויכולים להיחתם על ידי המלכה בעזרת בטנה.
חפירת הקן צורכת אנרגיה רבה מהמלכה, ומלכות רבות חומסות קינים שכנים במקום לחפור קן חדש בעצמן.
המלכות המופרות מתחילות להופיע לקראת האביב, כשיש מספיק משאבי פריחה להחזיק אותן אחרי תקופת הדיאפאוזה.
מספר מלכות בדרך כלל עוברות את הדיאפאוזה יחדיו באותה מחילה.
עם בוא האביב, הן נהיות תוקפניות אחת כלפי השנייה, עד שמלכה אחת נשארת בקן בעוד שהאחרות עוזבות על מנת לחפור או לחמוס קינים משל עצמן.
מלכה שמצאה לעצמה מחילה מתחילה לבנות תאי הטלה צדדיים המסתעפים מהמחילה המרכזית.
כל תא שנחפר מצויד בגוש מוצק של תערובת צוף ואבקה, המכונה לחם דבורים, עליו מוטלת ביצה יחידה, ואחר כך התא נאטם, והמלכה מתחילה לחפור תא חדש.
התפתחות הביצה עד שלב הבוגר אורכת כ-22 ימים.
הדור הראשון של הצאצאים כולל רק כחמש פועלות.
עד להגחתן, המלכה עוזבת את הקן לעיתים קרובות על מנת לאסוף צוף ואבקה מפרחים לצורך ציוד תאי ההטלה.
היעדרויות אלה מהקן מלוות בסיכון גבוה של חמיסת הקן על ידי מלכות שכנות.
עם סיום בניית תאי ההטלה של הדור הראשון, המלכה אוטמת את פתח המחילה בסינכרון עם שאר המלכות בצבר, וכל הפעילות העל-קרקעית פוסקת למשך כשלושה שבועות.
הבדלים בתנאי האקלים ומיקרו-אקלים של בתי גידול שונים עשויים להשפיע על ההתנהגות החברתית של ההליקטית רחבת-הפסים.
עונת קיץ ארוכה יותר עשויה להאריך את עונת הרבייה ולגרום להופעת דור נוסף, ואף להביא לפוריות של הפועלות.
באוכלוסיות של אקלימים קרים יותר עם עונת רבייה קצרה, כל צאצאי הדור הראשון הם פועלות עקרות, קטנות יותר מאימן.
הנקבה המייסדת נשארת בתוך הקן ושומרת על פתח המחילה, והיא כעת מתפקדת כמלכה בעוד שבנותיה העקרות מתפקדות כפועלות.
הפועלות יוצאות לאסוף צוף ואבקה מפרחים ועוזרות בבניית תאי הטלה חדשים, בהן המלכה תטיל ביצים חדשות.