tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוב פולני נשאר בעיקר באזורים הכפריים של הקצה המזרחי של שלזיה, באזורים הסמוכים לקטוביץ, כאשר תחת השלטון הגרמני סבל מדיכוי לאומי ותרבותי.
בשנת 1867, האימפריה האוסטרו-הונגרית ירשה את ממלכת הבסבורג האוסטרית.
קצת מאוחר בהשוואה לשלזיה הגרמנית, גם שלזיה האוסטרית עבר תיעוש ומודרניזציה.
בשנת 1900, עם ראשית המאה ה-20, מפקדי אוכלוסין שנערכו בשלזיה הגרמנית מעידים על רוב גרמני מוצק של כ-75% כאשר, רוב היתר הם פולנים.
מפקדי אוכלוסין מקבילים שנערכו בשלזיה האוסטרית מראים שגם שם הגרמנים הם קבוצת האוכלוסייה הגדולה ביותר, אם כי הם אינם רוב: כ-44.5% הגדירו עצמם גרמנים, כ-33% פולנים וכ-22% סווגו כסלאבים שאינם פולנים, כאשר ככל הנראה מדובר בעיקר בצ'כים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, התפרקה האימפריה האוסטרו-הונגרית ואזור שלזיה האוסטרית הועבר לחזקתה של צ'כוסלובקיה.
בעוד מצב העניינים בחלק האוסטרי של שלזיה היה פשוט יחסית, הדברים בחלק הגרמני הסתבכו.
באותו הזמן פולין הוקמה מחדש לאחר כ-130 שנה של שלטון זר.
עד מהרה הפך אזור שלזיה לאזור מריבה בין גרמניה החדשה לפולין.
לבסוף הועברו שטחים מוגבלים מאזור קטוביץ מגרמניה לפולין כשרוב השטח נשאר בידי גרמניה.
בשנת 1919 פוצלה הפרובינציה לפרובינציית שלזיה העילית ופרובינציית שלזיה התחתית.
בשנת 1938 שוב אוחדו הפרובינציות מחדש, עד לשנת 1941.
פרובינציית קרוליינה הייתה קולוניה אנגלית ולאחר מכן בריטית בצפון אמריקה.
קרוליינה נוסדה בטריטוריה שהיום נמצאת תחת שיפוטה של מדינת קרוליינה הצפונית בארצות הברית, אולם היא התרחבה ובשיא גודלה כללה את הטריטוריות שנמצאות בתחום שיפוטן של המדינות קרוליינה הצפונית, קרוליינה הדרומית, ג'ורג'יה (אזור שהיה מכונה אז בשם קרוליינה), אלבאמה, טנסי, ומיסיסיפי, וחלקים מפלורידה ולואיזיאנה של ימינו.
הפרובינציה נוסדה בשנת 1629 על ידי סר , שהיה התובע הכללי בתקופתו של המלך צ'ארלס הראשון וקיבל ממנו צ'ארטר לצורך העניין.
הפרובינציה נקראה על שמו של המלך צ'ארלס (שבלטינית שמו הוא קרולוס).
לאחר תחילת הרסטורציה, בשנת 1660, ניסו יורשיו של הית' לחדש את הצ'ארטר, אולם צ'ארלס השני קבע כי הוא מבוטל.
בשנת 1663 המלך החדש העניק את הפרובינציה לשמונה אצילים שכונו הבעלים-הלורדים (lord proprietors): אדוארד הייד, הרוזן הראשון מקלרנדון; ג'ורג' מונוק, הדוכס הראשון מאלבמרל; ויליאם קרייבן, הרוזן הראשון מקרייבן; הברון ג'ון ברקלי ואחיו סר ויליאם ברקלי, שהיה גם מושל הקולוניה של וירג'יניה; אנתוני אשלי קופר, רוזן שפטסברי הראשון; וסר ג'ון קולטון.
מבין השמונה הרוזן שפטסברי היה האקטיבי ביותר בניהול ענייניה של הפרובינציה ויחד עם עוזרו, הפילוסוף ג'ון לוק, הוא סייע בניסוח "החוקה היסודית של קרוליינה".
תחת הצ'ארטר המלכותי לשמונת האצילים הייתה הזכות לנהל את ענייניה של הקולוניה באופן עצמאי ובסמכות כמעט זהה לזו של המלך.
במהלך השנים נעשו מספר ניסיונות להקים בפרובינציה התיישבות איתנה ועצמאית.
בשנת 1670 הרוזן שפטסברי הקים את היישוב צ'ארלס טאון שברבות הימים הפך לעיר צ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית.
בין השנים 1691 ל-1712 סכסוכים על הממשל בפרובינציה הביאו לחלוקתה לפרובינציית קרוליינה הצפונית ופרובינציית קרוליינה הדרומית.
החלוקה נהייתה רשמית בשנת 1712, עת הפרובינציה חדלה מלהתקיים.
הבעלות על שתי המושבות החדשות נותרה בידי שמונת הלורדים-הבעלים עד 1729, עת ששבעה מתוך השמונה מכרו את זכויותיהם חזרה לכתר הבריטי.
פרובינציית שלזוויג-הולשטיין הייתה מחוז של ממלכת פרוסיה, ולאחר מכן של המדינה החופשית פרוסיה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוקמה בשטחי הפרובינציה, מדינת שלזוויג-הולשטיין שהשתייכה לגרמניה המערבית.
בשנת 1868 צורפו דוכסות שלזוויג שנכבשה על ידי פרוסיה במלחמת שלזוויג השנייה, ודוכסות הולשטיין שנכבשה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ליצירת פרובינציית שלזוויג-הולשטיין.
בשנת 1876 צורפה לפרובינציה דוכסות סקסוניה-לאוונבורג.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה נכללה הפרובינציה במדינה החופשית פרוסיה, ובשנת 1920 נערך בשלזוויג משאל עם, ובסיומו הצטרפה צפון-שלזוויג לדנמרק.
בשנת 1937 צורפה העיר החופשית ליבק לתחומי הפרובינציה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, נכללו רוב שטחי הפרובינציה בשטח הכיבוש הבריטי.
בשנת 1946 הוקמה בשטחי הפרובינציה מדינת שלזוויג-הולשטיין, שהצטרפה בשנת 1949 לגרמניה המערבית.
פרובינציית שלזיה התחתית הייתה מחוז של המדינה החופשית פרוסיה, שהתקיים בין השנים 1919–1938, ושוב בין השנים 1941–1945.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, פולין הוקמה מחדש לאחר כ-130 שנה של שלטון זר.
בשנת 1938 שוב אוחדו הפרובינציות מחדש ליצירת פרובינציית שלזיה, ובשנת 1941 פוצלו מחדש.
בשנת 1945 התחוללו קרבות קשים מאוד באזור, והשטח נכבש בידי הצבא האדום.
לאחר מלחמת העולם השנייה נמסרו שטחי הפרובינציה לפולין, יחד עם כל השטחים ממזרח לקו אודר-נייסה, והתושבים הגרמניים גורשו לגרמניה.
אסיה הייתה פרובינקיה רומית מסוף המאה השנייה לפנה"ס ועד להתפרקות האימפריה ולחלוקתה לאימפריה הרומית המערבית ולאימפריה הרומית המזרחית בשנת 395 לספירה.
שטחי הפרובינקיה הם חלק מטורקיה המודרנית באזור מערב טורקיה לחוף הים האגאי.
בשנת 190 לפנה"ס, ניהלה הרפובליקה הרומית מלחמה עם הממלכה הסלווקית על שליטה באזור הים האגאי.
עקב תבוסת הסלווקים, הרומאים כבשו את דרום אסיה הקטנה, בשנת 133 לפנה"ס נפטר מלך פרגמון אטלוס השלישי ורומא ירשה את עירו ואת צפון פרובינקיית אסיה שקיבלה את שמה מיד לאחר הסיפוח.
רוב תושבי אסיה היו הלנים וקיבלו על עצמם את הנצרות היוונית אורתודוקסית במאה ה-4 לספירה.
ערים חשובות בפרוביניקה היו: פרגמון - הייתה עיר הבירה של הפרובינקיה, אפסוס - שהיוותה את הנמל הגדול בפרובינקיה ומהגדולים באימפריה, רודוס - היות שהאי שוכן דרומית ליבשה, הרומאים סיפחו אותו לפרובינקיה לאחר שסייעו לסלווקים במלחמות נגד הרומאים והפסידו, עוד מספר ערי מדינה יווניות על חופי הים האגאי.
פרובינציית שלזיה העילית הייתה מחוז של המדינה החופשית פרוסיה, שהתקיים בין השנים 1919–1938, ושוב בין השנים 1941–1945.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, פולין הוכרזה מחדש לאחר כ-130 שנה של שלטון זר.
תושבים פולנים החלו בהתקוממויות אלימות כנגד השלטון הגרמני, ודרשו איחוד עם פולין.
לבסוף הועברו שטחים מסוימים מאזור קטוביץ מגרמניה לפולין כשרוב השטח נשאר בידי גרמניה.
בשנת 1938 שוב אוחדו הפרובינציות מחדש ליצירת פרובינציית שלזיה, ובשנת 1941 פוצלו שוב.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין סופחה העיר קטוביץ לפרובינציה והחלו מעשי דיכוי כנגד הפולנים שישבו שם.
40,000 פולנים גורשו מבתיהם, ובמקומם יושבו גרמנים מהמדינות הבלטיות ומווהלין.
פרובינציית קרוליינה הדרומית הייתה במקור חלק מפרובינציית קרוליינה באמריקה הבריטית, שהוענקה לשמונה אצילים שכונו הבעלים-הלורדים בשנת 1663. הפרובינציה הפכה מאוחר יותר למדינת קרוליינה הדרומית.
הקרוליינות נקראו על שם צ'ארלס השני, מלך אנגליה.
נגזר מהמילה הלטינית קרולוס, שם המושבה היה במקור "Carolana", בסופו של דבר האיות שונה ל"קרוליינה".
צ'ארלס טאון היה היישוב הראשון, שהוקם בשנת 1670.
צ'ארלס השני נתן את האדמה לקבוצה של שמונה אצילים שנקראו הבעלים-הלורדים; הם תכננו מושבה נוצרית פרוטסטנטית.
במקור מושבה קניינית אחת, החלקים הצפוניים והדרומיים התפרקו לאורך זמן, בין השאר בגלל הזנחה של היורשים החוקיים (האישיים) של הבעלים-הלורדים המקוריים.
חילוקי הדעות על ממשל הפרובינציה הובילו למינוי סגן מושל לניהול המחצית הצפונית של המושבה קרולינה בשנת 1691. חלוקת פרובינציית קרוליינה לקרוליינה הצפונית וקרוליינה הדרומית הושלמה בשנת 1712.
מלחמת יאמאסי (1715–1717) הרסה את עורף המושבה.
תלונות על כך שהבעלים לא עשו מספיק כדי להגן על המתיישבים נגד האינדיאנים או הספרדים השכנים, במהלך מלחמת המלכה אן, שכנעו תושבים רבים בנחיצות לשים קץ לשלטון הקנייני.
מרד פרץ נגד הבעלים בשנת 1719. על פי עצומה של תושבי המושבה מינתה ממשלת בריטניה מושל מלכותי בדרום קרוליינה בשנת 1720. (מושל קרוליינה הצפונית ימשיך להתמנות על ידי בעל הלורדים עד 1729).
אחרי כמעט עשור שבו ממשלת בריטניה בקשה למצוא ולקנות את הקולוניה מהבעלים, הן צפון קרוליינה ודרום קרוליינה הפכו למושבות כתר בריטיות בשנת 1729.
לורד צ'ארלס מונטגו (1741–1784) היה המושל המלכותי של פרובינציית קרוליינה הדרומית בין השנים 1766 ל-1773 עד שנמלט לנובה סקוטיה יחד עם נאמני האימפריה הבריטית.
בית המשפט של המושבה נוסד בשנת 1725, בצ'ארלס טאון (צ'ארלסטון).
פרובינציית קרוליינה הצפונית הייתה במקור חלק מפרובינציית קרוליינה באמריקה הבריטית, שהוענקה לשמונה אצילים שכונו הבעלים-הלורדים בשנת 1663. הפרובינציה הפכה מאוחר יותר למדינת קרוליינה הצפונית.
חלוקת המושבה לצפון ולדרום הושלמה בפגישת בעלי הלורדים שהתקיימה בבית קרייבן בלונדון ב-7 בדצמבר 1710, אם כי אותם בעלים המשיכו לשלוט בשתי המושבות.
המושל הראשון של מחוז צפון קרוליינה הנפרד היה אדוארד הייד.
תסיסה נגד הבעלים בדרום קרוליינה בשנת 1719 הביאה את המלך ג'ורג' הראשון למנות מושל מלכותי באותה מושבה, ואילו הבעלים הלורדים המשיכו למנות את מושל צפון קרוליינה.
שתי הקרוליינות הפכו למושבות מלכותיות בשנת 1729, לאחר שממשלת בריטניה ניסתה במשך כמעט עשר שנים לאתר ולקנות את חלקם של שבעה מתוך שמונה בעלי הלורדים.
ג'ון קרטרט, רוזן גרנוויל השני, הבעלים של חלקה השמיני הנותר של הפרובינציה, לא הסכים למכור את חלקו, והוא נשמר על ידי בני עד 1776, חלק מצפון קרוליינה המכונה .
בסוף המאה ה-18 החלה גאות ההגירה לקרוליינה הצפונית מווירג'יניה ופנסילבניה לצמוח.
הסקוטים-אירים מצפון אירלנד של ימינו היו קבוצת המהגרים הגדולה ביותר מהאיים הבריטיים למושבות לפני המהפכה.
בסך הכל, מהגרים אנגלים מהשכבות הנמוכות, שהגיעו בעיקר במאה השבע עשרה והשמונה עשרה, היוו את רוב המתיישבים האנגלים לפני המהפכה.
ערב המהפכה האמריקאית, צפון קרוליינה הייתה המושבה הבריטית הפורחת ביותר בצפון אמריקה.
החוות המשפחתיות הקטנות של פיימונטה עמדו בניגוד חד לכלכלת המטעים של אזור החוף, שבו בעלי אדמות עשירים הקימו חברת עבדים, גידלו טבק וארזו אותו בעזרת עבודת פרך.
הבדלים בדפוסי ההתיישבות של מזרח ומערב קרוליינה הצפונית, השפיעו על החיים הפוליטיים, הכלכליים והחברתיים של המדינה מהמאה ה-18 ועד המאה ה-20. טיידווטר במזרח צפון קרוליינה יושבה בעיקר על ידי מהגרים מאנגליה הכפרית וסקוטלנד ההררית, בעוד שבאזור ההררי של מערב צפון קרוליינה יושב בעיקר על ידי הסקוטים והאירים, אנגלים וגרמנים פרוטסטנטים.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית, הסקוטים האנגלים וההיילנדיים במזרח צפון קרוליינה נטו להישאר נאמנים לכתר הבריטי, בגלל קשרים עסקיים ואישיים ארוכי שנים עם בריטניה.
המתיישבים האנגלים, הוולשים, הסקוטים-אירים והגרמנים במערב צפון קרוליינה נטו להעדיף את עצמאות אמריקה מבריטניה.
ללא ערים ומעט מאוד עיירות או כפרים, המושבה הייתה כפרית ומאוכלסת מאוד בדלילות.
טברנות מקומיות סיפקו שירותים מרובים החל ממשקה חזק, מיטות למטיילים וחדרי ישיבות לפוליטיקאים ואנשי עסקים.
בית המשפט היה בדרך כלל הבניין המרשים ביותר במחוז.
בתי כלא היו לעיתים קרובות חלק חשוב מבית המשפט, אך נבנו לעיתים בנפרד.
כמה ממשלות מחוזיות בנו מחסני טבק כדי לספק שירות משותף לגידול היבוא החשוב ביותר שלהם.
ההתרחבות מערבה התרחשה החל מתחילת המאה ה-18 מהיישובים בחוף, במיוחד לאחר סיום מלחמות Tuscarora ו-Yamasee, שבהן המכשול הגדול להתיישבות קולוניאלית הוסר.
התיישבות במספרים גדולים הפכה יותר ריאלית מעבר להרי האפלצ'ים לאחר מלחמת הצרפתים והאינדיאנים והמלחמה האנגלו-צ'ירוקי, שבה שבטי צ'ירוקי ו-Catawba נוטרלו ביעילות.
המלך ג'ורג' השלישי הוציא את הכרזת 1763 במטרה להחניק סכסוך פוטנציאלי עם האינדיאנים באזור זה, כולל צ'ירוקי.
ההצהרה חסמה כל יישוב ליד מקורות נהרות או נחלים שזרמו מערבה לכיוון נהר המיסיסיפי.
היא כללה כמה נהרות בצפון קרוליינה, כגון הנהר הרחב הצרפתי ונהר Watauga.
הכרזה זו לא נאכפה בקפדנות בצפון קרוליינה, אך היא עיכבה מעט את ההגירה מערבה עד לאחר מלחמת העצמאות האמריקאית.
המתנחלים המשיכו לזרום מערבה בכמויות קטנות יותר, למרות האיסור, וכמה יישובים חוצי אפלצ'ים הוקמו.
הבולטת ביותר הייתה אגודת וואטוגה, שהוקמה בשנת 1772 כשטח עצמאי בגבולות צפון קרוליינה שאימצה חוקה כתובה משלה.
היספניה טארקוננסיס הייתה אחת משלוש הפרובינקיות הרומיות בחצי האי האיברי בתקופת האימפריה הרומית, יחד עם היספניה בייטיקה ולוסיטניה.
הפרובינקיה השתרעה על שטח שחופף בקירוב עם צפון פורטוגל וספרד של ימינו, למעט אנדלוסיה בדרום (שהייתה בתחום השיפוט של היספניה בייטיקה) ואזורים במרכז ספרד (שהיו בתחום השיפוט של לוסיטניה).
בנוסף לפרובינקיות הרומיות בחצי האי, היספניה טארקוננסיס גבלה מצפון בפרובינקיות גאליה נרבוננסיס וב-אקוויטניה.
בירת הפרובינקיה הייתה העיר טארקו (טרגונה של ימינו), וערים גדולות אחרות היו אמפוריון, קרתגו נובה, קיסראוגוסטה וברקינו.
ההיסטוריה הרומית בחצי האי האיברי מתחילה בשלהי המאה השלישית לפנה"ס, בעקבות המאורעות של המלחמה הפונית השנייה.
הפרובינקיה החליפה את הפרובינקיה הרפובליקאית היספניה קיטריור לאחר הרפורמות של אוגוסטוס ולאחר ניצחונו במלחמות הקנטבריות בצפון חצי האי האיברי, וסיפוח האזור לפרובינקיה.
בשנת 293 לספירה פוצלה הפרובינקיה ל-3 פרובינקיות (טארקוננסיס, קרטגיננסיס וגלאיקיה) כחלק מהרפורמות של דיוקלטיאנוס, כתוצאה מכך תחום השיפוט של הפרובינקיה צומצם לצפון מזרח חצי האי האיברי, וכלל את עמק נהר האברו ושטחים מסביבו.
הפרובינקיה המשיכה להתקיים במאות השלישית והרביעית לספירה עם פלישת עמים גרמניים שהתחילה במאה השלישית לספירה, עד להשתלטות של הוויזיגותים על חצי האי האיברי, ולבסוף ב-476 רומא איבדה לחלוטין שליטה בהיספניה.
חיי החברה והתרבות בפרובינקיה היו תוצאה של התמזגות טבעית של החברה האיברית הילידית עם חברה רומית, מאחר שהאימפריה לא טרחה לכפות את ערכיה ומנהגיה על הפרובינקיות.
מיזוג הדרגתי זה היה בין היתר תוצאת שילובם של האליטה המקומית במנגנוני השלטון המקומי הרומיים, ואימוץ של מנהגים רומיים.
השינוי החברתי הזה לא היה אחיד: בתחילת המאה הראשונה לספירה, היה פער בין צפון מערב הפרובינקיה, שם השתמרו אורחי חיים ילידיים שונים, ובמזרח הפרובינקיה, שעברה רומניזציה עוד בתקופת הרפובליקה שנמשכה כבר כשתי מאות, וכתוצאה מכך נולדה חברה היספנו-רומית ייחודית.
לפני המאה הראשונה לפנה"ס, ההתיישבות הרומית בפרט והאיטלקית בכלל בחצי האי האיברי הייתה מצומצמת, והייתה בעיקרה פקידים אדמיניסטרטיביים, סוחרים ויורדי-ים.
כמו כן, בתקופה זו הייתה הגירה הדרגתית של חיילים רומאים ואיטלקים משוחררים שהתיישבו בעומק חצי האי ביישובים לא רשמיים.
בנוסף לאלו, לפחות שני לגיונות (כל אחד מהם מנה לפחות 4200 חיילים) שהו בכל רגע נתון בחצי האי.
בעקבות מלחמות האזרחים ב-45–49 ו-31 לפנה"ס, אוגוסטוס שיכן חיילים משוחררים בחצי האי, בין היתר בפרובינקיית היספניה קיטריור טארקוננסיס, מה שהאיץ את תהליך הרומניזציה בפרובינקיה.
כמו כן, מפקדים ונציבים רומיים נהגו לתת אזרחות רומית לתושבים איבריים ילידיים מידיי פעם, כפרס על שירות צבאי ראוי לשבח או ככלי מיקוח.
האריסטוקרטיה בערי הפרובינקיה הייתה מורכבת מצאצאי המהגרים הרומיים והאיטלקיים שהתיישבו עוד בתקופת הרפובליקה, צאצאי משפחות ילידיות שקיבלו אזרחות, ומהגרים חדשים מרחבי האימפריה.
אזרחים בעלי מקצוע התאגדו באיגודים מקצועיים (collegium, ברבים: collegia) על מנת לקדם את האינטרסים המסחריים שלהם, דוגמה לכך היא איגוד הסוללים בטראקו.
בעלי קרקעות קטנים התאגדו באיגודים חקלאיים (centurium, ברבים: centuriae) .
איגוד מהסוג הזה לעיתים בחרו פטרון בעל השפעה שייצג אותם וסייע להם לקדם את האינטרסים שלהם.
כמו בכל רחבי האימפריה, מוסד העבדות היה קיים בפרובינקיה.
עוד בתקופת הכיבוש הרומי בשתי המאות הראשונות לפנה"ס, העמים הנכבשים היו מקור לעבדים רבים שנסחרו ברחבי הים התיכון.
ברוב ערי הפרוביניקה הייתה קיימת אוכלוסייה של עבדים שעבדו במגוון עבודות פשוטות כמו בנייה, אך גם בעלי מקצוע ומלאכה היו עבדים, כגון נפחים, ואפילו היו מורים ומלומדים עבדים, רובם ממוצא יווני.
חלק מהעבדים נולדו לתוך העבדות, וחלק נמכרו על ידי קרוביהם.
עבד שחסך מספיק יכל לקנות את חירותו ובך להפוך לעבד לשעבר (libertas).
עבדים-לשעבר מוצלחים במיוחד מונו למשרת ה-seviri augustales, והיו אחראים על התנהלות הדת הקיסרית בעירם.
חיי התרבות בערים הגדולות אימצו סממנים רומיים מובהקים, וכללו תחרויות ספורטיביות וקרבות גלדיאטוריים באמפיתיאטראות, מופעים אומנותיים מגוונים בתיאטראות (בטארקו נמצאה מצבה של פנטומימאי) ומפגשים יומיומיים בבתי המרחץ.
באזורים הפחות מעוירים בצפון ובצפון מערב הפרובינקיה, מסורות קדם-רומיות שרדו על שלהי המאה השלישית לספירה.
העמים באזור, שהיו מושפעים מתרבויות קלטיות, היו עמידים יחסית להשפעות הרומניזציה.
אזורים אלו היו מחולקים לקונפדרציות שבטיות כמו הקטנברי, הקלאיקי וה-ואקאי, שהורכבו מעמים שהיו מחולקים לשבטים.
לשבטים אלו היה מעמד רשמי של gentilitates.
מעמד זה אפשר לשבטים לקיים הסכמי סחר, הגנה ושיתוף פעולה הדדיים עם קהילות וערים אחרות, ובתמורה על הקהילה היה לספק כוח אדם לחילות העזר הרומיים (ה-Auxilia).
עוד לפני הרומאים, חצי האי האיברי היה מחובר לנתיבי סחר בים התיכון.
מושבות יווניות יבאו סחורות ממקומות שונים באגן הים התיכון ומכרו אותם לקהילות איבריות מקומיות, וחפירות ארכאולוגיות חושפות מספר גדול של כלי חרס יווניים ופיניקיים שנמצאו במזרח היספניה.
בעקבות הכיבוש הרומי התחילה מגמת צמיחה של החשיבות הכלכלית של היספניה, ובשיאה סחורות חקלאיות שגודלו באזורים הפוריים בחוף הים התיכון ובעמק האברו, ומתכות שנכרו בפרובינקיה נסחרו בכל החצי המערבי של האימפריה.
עם השתלטות רומא על היספניה, קהילות חקלאיות מקומיות נאלצו להגדיל את הייצור החקלאי שלהן על מנת לשלם את המיסים הכבדים שדרש השלטון הרומי.
כתוצאה מכך הם ייצאו תבואה לאיטליה ושילמו חלק מהרווחים כמיסים.
בנוסף לכך, עמים מקומיים רכשו סחורות איטלקיות אליהן נחשפו בזכות הנוכחות הרומית בחצי האי.
יין שיוצר במרכז איטליה היה פופולרי במיוחד, וכלי חרס ששימשו לאחסון יין נמצאו בכמויות גדולות ביישובים איבריים ורומיים מהתקופה.
סחר פורה זה בין איטליה להיספניה עודד הגירה רומית של סוחרים ויזמים לקהילות חדשות שנבנו בפרובינקיה.
לקראת סוף המאה הראשונה לפנה"ס, בעלי קרקעות במזרח טארקוננסיס החלו לייצר יין ולייצאו אל מחוץ לפרובינקיה.
החל מתקופת שלטונו של טיבריוס, נפח ייצור היין בטארקוננסיס עלה באופן משמעותי.
היין המקומי הפך לנפוץ במערב האימפריה, וזכה לרוכשים באיטליה, אפריקה, גאליה, גרמניה ובריטניה.
הוא היה נחשב ליין איכותי במיוחד, בין היתר על ידי פליניוס הזקן.
המאה השלישית באימפריה הרומית התאפיינה בחוסר יציבות פוליטיים ובמשבר כלכלי.
בפרובינקיה משבר זה בא לידי ביטוי בדעיכת ייצור וייצוא היין, ובבריחת בעלי הון מהערים אל קרקעות פרטיות, או לחלופין לרומא הבירה.
האדריכלות ביישובים הרומיים והמקומיים בחצי האי האיברי עם תחילת הנוכחות הרומית אופיינה בניגודיות בין סגנונות רומיים ששאבו השראה מהמסורות האדריכליות ברחבי הים התיכון, לבין סגנונות מקומיים.
דוגמה מוקדמת לכך היא היישוב הרומי החדש שנבנה ליד אמפוריון ב-100 לפנה"ס; היישוב כלל פורום רחב ידיים (כ 63 מטרים לאורך וכ38 מטרים לרוחב) ובראשו עמד מקדש גדול שהוקדש לשלשה הקפיטולינית.
המקדש נבנה על גבי פודיום והוקף בעמודי שיש משלושת צידיו שעוטרו בכותרות קורינתיות שתמכו בארכיטרב, אפריז וקורניז ובגג רעפים.
המתחם בלט בגודלו בהשוואה ליישוב היווני וליישובים האיבריים באזור, והיה הדוגמה המוקדמת לסגנון הבנייה הרומית הזה מחוץ לאיטליה.
עם מיסוד הכת הקיסרית במהלך המאה הראשונה לספירה, חלה תנופה של בנייה מונומנטלית ושל התנסות בבניית סוגים חדשים של בניינים ופורומים.
בסביבות 70 לספירה מתחם רחב ממדים שהוקדש לכת הקיסרית נבנה בטארקו.
המתחם כלל מגרש מרוצי מרכבות (קירקוס), פורום שאירח את האסיפות הפרובינקיאליות, ותת-מתחם שבראשו עמד מקדש לרומא ואוגוסטוס.
את המתחם שימשו מעברים תת-קרקעיים וגלריות.
אחד מהפיתוחים הטכנולוגיים שאפשרו את הבנייה של המתחם הוא השימוש בבטון.
מעבר לתפקידו האדמיניסטרטיבי של המתחם, הוא סימל את הנוכחות האיתנה והיעילות של השלטון הרומי בטארקוננסיס.
כמו כן, מבני ציבור מונומנטליים נוספים שהיו חדשים למסורת האדריכלית בחצי האי היו תיאטראות ואמפיתיאטראות.
במקרים רבים מבנה התיאטרון היה בצורת חצי עיגול, נחצב מהטופוגרפיה המקומית, מטעמי נוחות ומטעמי אקוסטיקה.
היציעים נבנו על גבי יסודות בטון, והמושבים סותתו מאבן או משיש.
כך לדוגמה נבנו התיאטראות בטארקו ובסגונטום.
אמפיתיאטראות היו גדולים יותר, נבנו בצורת עיגול מלא או אליפסה.
האמפיתיאטרון באמפוריון הוא אחד מהמוקדמים שנבנו בחצי האי האיברי.
מבנים רומיים נוספים שהיו נפוצים בפרובינקיה היו אמות מים, כמו זו שסיפקה מים לעיר טראקו מנהר הגאיה, כ-10 קילומטרים מהעיר, שנבנתה במאה הראשונה לספירה.
בצפון מזרח טארקוננסיס, ב-לה קורונה של ימינו, מגדלור בגובה 44 מטרים שעוצב בדמותו של המגדלור באלכסנדריה, עדיין עומד.
המבנים הללו ומבנים נוספים כמו גשרים, סכרים ותעלות, נבנו זכות פיתוחים הנדסיים ומדעיים שמקורם ברחבי האימפריה.
בצפון מערב חצי האי, דתות קלטיות ילידיות שרדו בתקופת האימפריה.
טקסים לאלים שונים בוצעו באוויר הפתוח ולא במקדשים, למגוון גדול של אלים שזוהו לעיתים עם אלים רומיים.
בגליציה ובאסטוריאס של ימינו יש שרידים של מזבחים לאלים אנדרוני, קנידיאדו ו-לקידוס, שזוהו עם יופיטר.
באזור של קלטיבריה נמצאו שרידים של פולחן לעלות פוריות וחקלאות שמזוהות בתור "האמהות" (Matres).
בדרך כלל, כל אחד מהאלים הללו לא זכה לפולחן נרחב בקרב עמי האזור אלא היה אל פטרון של שבט או קהילה מסוימים.
לדת הייתה השפעה נרחבת על חיי היום-יום בפרובינקיה.
כמו בתחומים אחרים, לחיי הדת בפרובינקיה היו סממנים איבריים מקומיים, שהתערבבו עם סממנים רומיים, יווניים וקרתגניים/פיניקיים שיובאו לחצי האי.
עוד ב-206 לפנה"ס, עם גירוש הכוחות הקרתגניים מחצי האי בעקבות המלחמה הפונית השנייה, פולחן של אלים רומיים יובא על ידי החיילים המשוחררים שנשלחו על ידי רומא ליישב את האזור.
בין היתר, את האלים יופיטר, יונו ומינרווה, הידועים גם בתור השלשה הקפיטולינית.
במבצר בטראקו שנבנה בשלהי המאה השלישית לפנה"ס נמצא תבליט בדמותה של מינרבה, זו הדוגמה הידועה המוקדמת ביותר של נוכחות דתית רומית בחצי האי האיברי.
בתקופת הרפובליקה, המושבות הרומיות בחצי האי בחרו כוהני דת ומגיסטרטים שניהלו את ענייני הדת והפולחן.
הקפיטוליום (מקום פולחן המוקדש לשלשה הקפיטולינית) באמפוריון הוא הראשון שהוקם מחוץ לאיטליה, והוא דוגמה לחשיבות של ניהול קפדני של הפולחן הציבורי בעיניי תושבי הפרובינקיה הרומאיים.
בניגוד לדת הרומית, בדתות האיבריות המקומיות לא היה מנהג של פולחן באמצעות תמונות ופסלים.
למרות זאת, אלים רומיים אומצו בהדרגה על ידי האליטה של הערים הילידיות במזרח חצי האי, ראייה לכך היא הופעתם של מטבעות עם דמויות ופרצופים המזוהים עם אלים רומיים שנטבעו על ידי האליטה המקומית, בהשראת וברשות השלטון הרומי.
כמו כן, אלים יווניים ופיניקיים אשר זכו לפולחן בחצי האי החלו להיות מזוהים עם מקביליהם הרומיים.
דוגמה לכך הוא הזיהוי של דיאנה הרומית עם ארטמיס מאפסוס.
פסל שיוחס לדיאנה נמצא באמפוריון, מקום בו היה במשך זמן פולחן לארטמיס.
בנוסף להתמזגות של אלים רומיים ויוונים, ניתן גם לראות חלחול של אלים לא-רומיים חדשים לחצי האי בזמן השלטון הרומי.
לדוגמה, מקדש לאל היווני-מצרי סרפיס נבנה באמפוריון בשלהי המאה הראשונה לפנה"ס.
בתקופת האימפריה המוקדמת, גל ההגירה של מתיישבים רומאיים למזרח הפרובינקיה (שהוקמה כפרובינקיה אימפריאלית באופן רשמי ב-27 לפנה"ס) האיץ את התבססות הדת הרומית באזור.
כמו כן, תושבים היספניים ששירתו בחילות העזר (auxilia) שהקים אוגוסטוס, כאשר חזרו למקומות מגוריהם לאחר מסעות הקרב בהם היו במגע קרוב עם אזרחים רומיים ששירתו בלגיונות, סייעו להתשפטות הדת הרומית אל החלקים הפחות מעוירים של הפרובינקיה.
למרות זאת, בצפון מערב השפעתה של הדת הרומית הייתה מצומצמת ומוגבלת רק למרכזים אדמיניסטרטיביים כמו אסטוריקה אוגוסטה (אסטורגה של ימינו).
לקראת אמצע המאה הראשונה לספירה, הפולחן לשלשה הקפיטולינית בפרובינקיה היה ממוסד ונרחב.
בקלוניה (קורונה דל קונדה של ימינו) נמצא קפיטוליום גדול שהכיל מקדשים, מזבחים, ומבנים אדמיניסטרטיביים שהקיפו פורום בסגנון רומאי.
השלשה הקפיטולינית זוהתה עם השלטון הרומי, והיה נהוג להביע נאמנות לרומא באמצעות פולחן לאלים הללו.
פסל שיש של ראשה של מינרבה, החבוש בקסדה בסגנון יווני, נמצא בטראקו ומתוארך לתקופה זו.
במהלך המאה הראשונה לספירה, חלקים מסוימים מהאריסטוקרטיה בטארקוננסיס החלו לאמץ מנהגים של דתות מסתורין שונות, דתות שהיו מאופיינות באחווה קהילתית, פילוסופיה של הארה מיסטית ואמונה בחיים לאחר המוות.
בין היתר, כת מאמיני איסיס יובאה על ידי סוחרים לערי החוף של הפרובינקיה במהלך המאה הראשונה, פסל שיש בקלוניה שמיוחס לאיסיס הוא ראייה לכך.
כתות מסתורין נוספות שהיו קיימות בפרובינקיה היא כת מאמיני מיתראס וכת האלה האם קיבלי.
היבטים רבים של חיי היום-יום בפרובינקיה יוצגו על ידי אלים.
חיילים ומפקדים נהגו לבצע פולחן לאל המלחמה מארס.
אנשים שעסקו במסחר ומלאכה נהגו לבצע פולחן לאלים אפולו ומרקוריוס, דוגמה לכך הוא המזבח שהוקדש לאפולו באקוואה קלידאה (קלדס דה מלוולה של ימינו).
אלי רפואה ובריאות, כגון אסקלפיוס היווני וסאלוס הרומי, זכו לפולחן מצד אנשים חולים, אנשים בריאים שרצו להימנע ממחלות, רופאים, ובאופן כללי על ידי שכבות נמוכות בחברה.
אנשים שחיו באזורים כפריים היו תלויים בתוצר חקלאי, במיוחד לאור המיסוי הכבד מצד בעלי הקרקעות והשלטון הרומי, ולכן ביצעו פולחן לאלות קרס וטלוס, שהיו מזוהות עם פוריות חקלאית.
כמו כן נמצאו ראיות לפולחן לוונוס, פריאפוס (אל פריון שייצג גנים וכרמים), פלוטו ואשתו פרוסרפינה (המזוהים עם אל המוות היווני האדס ואשתו פרספונה, בהתאמה).
עם ניצחונו של אוגוסטוס במלחמת האזרחים וההכרזה על הקמתה של האימפריה הרומית, אוגוסטוס זכה לתהילה וליוקרה, והחלה מגמה של פולחן אישיות לאוגוסטוס ומשפחתו, ובהמשך לשאר הקיסרים.
מסורת זו בחצי האי האיברי שאבה ממנהגי פולחן אבות רומיים, ומנהגי פולחן אישיות איבריים ילידיים, שהיו מוקדשים בדרך כלל למנהיגים פוליטיים וצבאיים.
הדוגמה המוקדמת לפולחן קיסרי בפרובינקיה היא מזבח שנבנה ב-26 לפנה"ס בטראקו והוקדש לאוגוסטוס ורומא.
ב-14 לספירה, טיבריוס נתן רשות לאנשי טראקו לבנות מקדש גדול לאוגוסטוס האלוהי.
עד לשנת 25 לספירה הדת הקיסרית בפרובינקיה התמסדה והפולחן נוהל על ידי היררכיה של כוהנים ופקידים, שניהלו את ימי החג שנועדו להנציח את הקיסרים וצוינו בתאריך ימי ההולדת שלהם, ימי ההכתרה, ניצחונות צבאיים ועוד.
כמו כן תפקידם של כוהנים אלו היה לעודד נאמנות לקיסר ולאימפריה בקרב השכבות הנמוכות, לבנות על חשבונם פסלים ומקדשים, ועוד.
כוהנים וכוהנות הדת הקיסרית נבחרו כל שנה על ידי מועצות העיר.
בחירה לתפקיד זה הייתה הזדמנות לבעלי הממון להביע בפומבי את נאמנותם לאימפריה ולקיסר, וחיזק את מעמדם בחברה.
החוף המזרחי של האזור לפני הכיבוש הרומאי והקמת הפרובינקיה אופיין בקהילות ותרבויות חקלאיות ילידיות שהיו נתונות תחת השפעה של מושבות פיניקיות ויווניות, ושל העמים הקלטיים מצפון-מערב.
החל ממחצית המאה השישית לפנה"ס, מתיישבים יווניים מהעיר פוקאיה שבמערב אסיה הקטנה, הקימו את הערים רודוס, אמפוריון והמרוסקפאיון (רוזס, אמפוריאס ודניה המודרניות בהתאמה).
היוונים ייבאו לעמים האיבריים טכנולוגיית חרשות ברזל, וסחרו בסחורות מכל הים התיכון.
כמו כן, ישנן ראיות לסחורות שיובאו ממושבות פיניקיות באיביזה.
לקראת סוף המאה השישית לפני הספירה, אמפוריון הפכה למרכז סחר חשוב ודרכה סחורות עברו במעלה נהר האברו ולעומק החצי האי.
המושבות היווניות צמחו והתעשרו בזכות התוצר החקלאי של הקהילות בעמק האברו ולאורך החוף הים תיכוני של חצי האי, ובזכות מרבצים של מתכות ומינרלים בהרים.
כמו כן, הנוכחות היוונית השפיעה על העמים המקומיים מבחינה כלכלית ותרבותית.
סופרים רומיים מתארים מספר גדול של שבטים ועמים שחיו באזור בעת הכיבוש הרומי, ביניהם הקונטסטני (במחוז אליקנטה של ימינו), האילרגאונס (בעמק האברו), ומדרומם האדטני (במחוזות קסטלון וטרואל של ימינו).
מצפונם שכנו הקונפדרציות השבטיות של הדסטני (במחוז סרגוסה של ימינו).
אולם העמים הבולטים בכתבים הם אלו אשר נלחמו ברומאים – הקלטיברים במזרח-מרכז חצי האי, הקנטברים והאסטורים בצפון, והקלאיקים בצפון-מערב.
לקראת סוף המאה השלישית לפנה"ס, חלק מהקהילות המקומיות התנהלו באופן שהושפע מבחינה פוליטית ותרבותית מהמתיישבים היווניים בחצי האי.
העיר סגונטום (סגונטו של ימינו) הייתה אחת מהערים האיבריות הגדולות בתקופה, ונוהלה על ידי אריסטוקרטים בעלי ממון.
לעומת זאת, עמים אחרים כמו האילרגטים והאווסטנים הונהגו על ידי מנהיגים צבאיים וכרתו בריתות קצרות טווח עם שכניהם השבטיים.
יישובים מקומיים רבים נבנו באופן הדומה ליישובים יווניים, עם חומות מונומנטליות, רחובות ישרים ומקדשים בסגנון יווני.
הכיבוש הרומי של חצי האי האיברי התחיל ברקע מאבקה של רומא בקרתגו.
בעקבות ניצחונה של רומא במלחמה הפונית הראשונה, קרתגו איבדה שליטה באיים סרדיניה, סיצילה וקורסיקה, שהיו חשובים לכלכלה ולצבא הקרתגני.
על מנת לחפות על ההפסד הזה, ההשפעה הקרתגנית בחצי האי האיברי התרחבה, וב-227 לפנה"ס הוקמה העיר קרתגו נובה בדרום-מזרח, בהתחלה כבסיס צבאי על מנת להבטיח את השליטה באזור.
ב-219, הגנרל הקרתגני חניבעל צר על העיר סגונטום במזרח חצי האי, ובתגובה ב-218 הגנרל הרומאי גנאיוס קורנליוס סקיפיו הפליג עם 2 לגיונות לאמפוריון על מנת למנוע מהכוחות הקרתגניים מלגהיע לאיטליה.
הוא התקדם דרומה והקים ביצורים נרחבים בטראקו.
סקיפיו בעל אותו השם (שלימים יקרא סקיפיו אפריקנוס כפרס על כיבוש קרתגו) קיבל את מושכות הפיקוד באיבריה, וב-209, לאחר מצור יבשתי וימי כבש את קרתגו נובה ונתן לצבאו לבזוז את העיר ולטבוח בתושביה.
באזור של קרתגו נובה היו מרבצי כסף רבים וניצחון זה היה משמעותי לרומא גם מבחינה כלכלית.
לאחר מספר קרבות בדרום חצי האי, לאחר הניצחון הרומאי בקרב איליפה ב-206, הרומאים השתלטו על העיר גדיר והקרתגנים איבדו את אחיזתם האחרונה בחצי האי האיברי.
הכיבוש הרומי של חצי האי האיברי
במהלך המחצית הראשונה של המאה השנייה לפנה"ס, מספר מרידות התרחשו מצד השבטים הילידיים בחצי האי.
על מנת לנהל את המאבק במורדים, השלטונות הרומיים פיצלו את היספניה לשתי פרובינקיות, היספניה קיטריור (שבהמשך תהפוך להיספניה טארקוננסיס) והיספניה אולטריור בדרום.
מתקופה זו עד ימי שלטונו של אוגוסטוס בשלהי המאה הראשונה לפנה"ס, ההיסטוריה של היספניה מאופיינת במלחמות רבות, בין כוחות רומאיים לשבטים מקומיים, ובין רומאים לרומאים אחרים במלחמות האזרחים הרומיות.
לאחר דיכוי המרידות בצפון מזרח, ב-153 פרצה מלחמה בין השלטונות הרומיים לבין השבטים הקלטיבריים במרכז-מזרח חצי האי לאחר שלפי הסנאט הרומי יישוב איברי מקומי הפר את ההסכמים שנחתמו לאחר המרידות בתחילת המאה, וזו התחילה כ-20 שנה של המלחמות הקלטיבריות.
המלחמה כללה תקופות של לחימה אינטסיבית ותקופות של רגיעה.
ב-134 הקונסול פובליוס קורנליוס סקיפיו אימיליאנוס, אותו האחד שהשמיד את קרתגו בשנת 146 לפנה"ס, יצא לכבוש את העיר הקלטיברית נומטיה בראש צבא של כ-60000 חיילים שכלל כ-20000 לגיונרים וכ-40000 שכירי חרב ובני ברית מקומיים, בקרב שהשאיר שרידים ארכאולוגיים רבים ותועד על ידי ההיסטוריון היווני פוליביוס שהיה נוכח באירוע (עמ' 39).
ב-133 לפנה"ס העיר נכנעה וסקיפיו בזז והחריב אותה ומכר את רוב תושביה לעבדות.
הניצחון הרומי במלחמות הקלטיבריות הנציח את השליטה הרומית במרכז חצי האי ומנע מרידות משמעותיות נוספות מצידם של שבטי האזור.
במאה הראשונה לפנה"ס, המציאות הפוליטית והצבאית בחצי האי האיברי הושפעה מהתהפוכות הפוליטיות ברומא.
בשנות השמונים של מאה זו, בשנת 83 לפנה"ס מונה למושלות היספניה קיטריור הסנטור קווינטוס סרטוריוס, שהיה מתומכיו של לוקיוס קורנליוס סינה.
במשך כעשור סרטוריוס ניסה להשתלט צבאית על כל היספניה, והדף מספר צבאות רומיים שנשלחו להדיחו.
הקרבות התנהלו בין היתר בחוף המזרחי של חצי האי, בעמק נהר האברו ובצפון.
ניצחונותיו של סרטוריוס נגד צבאות גדולים משלו גרמו לו להיות מפורסם ופופולרי בקרב שבטים מקומיים שהפכו לבני בריתו.
סרטוריוס נרצח על ידי אחד ממפקדיו ב-72. פומפיי, שעמד באחד הצבאות הרומיים שנשלחו להדיח את סרטוריוס, בזז מספר יישובים קלטיבריים ו-ווקאיים כעונש על תמיכתם בסרטוריוס.
בשנת 62 לפנה"ס, גאיוס יוליוס קיסר שהיה אז מושל היספניה אולטריור (הפרוביקיה בדרום היספניה שבעתיד תהפוך להיספניה בייטיקה) יצא למסע כיבושים במערב היספניה כתגובה על פשיטות של שבטים לוסיטניים על הערים בדרום חצי האי.
במהלך מסעות אלו קיסר הגיע עד לקלאיקיה בראש צבא של כ-15000 חיילים וכבש את המבצר הקלאיקי ב-בריגנטיום (ליד בטנזוס של ימינו).
בשנים 49-44 לפנה"ס החצי האי האיברי היה אחד מאינסוף זירות הקרב בין הצדדים הלוחמים במלחמת האזרחים הרומית.
בקרבות אלו פומפיי וקיסר ניסו לבצר את אחיזתם בחצי האי, ולבסוף ידו של קיסר הייתה על העליונה.
בין השנים 29-19 לפנה"ס אוגוסטוס השלים את הכיבוש הרומי על היספניה במלחמות נגד הקנטברים והאסטורים בצפון חצי האי.
לאחר מרד אחרון של הקנטברים ב-19 לפנה"ס אותם הביס מרקוס וספניוס אגריפה, הכיבוש הרומי של החצי האי האיברי הושלם.
בשנת 27 לפנה"ס הסנאט העניק לאוגוסטוס את התואר פרינקפס (princeps) וזוהי הייתה ההתחלה של האימפריה הרומית.
בחלק ממהלך זה, היספניה חולקה ל-3 פרובינקיות: היספניה בייטיקה שהוקמה כפרובינקיה סנאטוריאלית (כזאת שושליה נבחרו על ידי הסנאט(, בעוד שהיספניה טארקוננסיס ולוסיטניה היו פרובינקיות קיסריות שאת מושליהן (שנקראו legati Augusti) בחר הקיסר.
בהיספניה שנות שלטונו של אוגוסטוס אופיינו ברגיעה משמעותית ביחס לעשרות שנות הלחימה בזמן הכיבושים הרומיים, ושבעת הלגיונות הרומיים שהיו מוצבים בחצי האי הצטמצמו לשלושה בלבד.
מדיניותה של רומא בחצי האי האיברי בתקופתו של אוגוסטוס הייתה של בנייה ופיתוח, בעיקר של מושבות (coloniae) רומיות חדשות לחיילים משוחררים, מביניהם היו הערים ברקינו וקיסראוגוסטה.
בנוסף לכך, ערים קיימות חוו תנופה פיתוחים, כמו אמפוריון (שם נבנה פורום חדש) והעיר הקלטיברית סגובריגה.
בהיספניה, שתי המאות הראשונות לספירה התאפיינו ברגיעה מבחינה צבאית, וברומניזציה מתמדת של האוכלוסיות המקומיות, שכללה נתינת אזרחות לתושבים ילידים ואינטגרציה כלכלית של חצי האי האיברי עם העיר רומא ושאר האימפריה.
בטארקוננסיס, קבוצות אוכלוסין בעלות רקע תרבותי שונה בתכלית המתפרשות על שטח גאוגרפי נרחב נשלטו בתקופה זו ברשת של ערים בעלות שלטון עצמי.
חוסר ריכוזיות זה, והצטרפותן של משפחות מקומיות למעמדי האצולה והפרשים הרומיים הביאו לדעיכתם של מרכזים עירוניים בפרובינקיה ולהגירה של תושבי הפרובינקיה (שכעת רבים מהם היו אזרחים רומיים) לעיר רומא.
בד בבד עם היחלשותם של מרכזים עירוניים רומיים בחצי האי הייתה הופעתן והתחזקותן של קהילות נוצריות בחצי האי שהיו בעלות אופי בדלני כלפי מנהגים רומיים, בפרט דתיים.
למרות כל זאת, הפרובינקיות ההיספניות ידעו שקט ושגשוג כלכלי עד שלהי המאה השנייה לספירה.
במאה השלישית החלה מגמה של פשיטות מצד עמים שבטיים על חצי האי האיברי, שלוותה במשבר כלכלי שהתחיל עקב החלטות כלכליות של הקיסר ספטימיוס סוורוס שגרמנו לפגיעה בערכם של המטבעות הרומיות ולאינפלציה.
מגמות אלו גרמו להתפרקות הדרגתית של הסדר העירוני בטארקוננסיס, והערים שהיו תלויות בתרומותיהם של פטרונים עשירים כמו בירת הפרובינקיה טארקו, חדלו מלגדול.
כתגובה לשינויים אלו, ניתן לראות ניסיונות של השלטונות הרומיים בפרובינקיה להתאים את עצמם לסיטואציה החדשה, ובין השנים 211–217 לספירה היה ניסיון מצד הקיסר קרקלה לפצל את טארקוננסיס לשתי פרובינקיות חדשות על מנת להסדיר את השליטה במכרות הזהב בפרובינקיה.
בין השנים 258 ו-270 לספירה, חצי האי האיברי היה תחת שליטתו של הגנרל פוסטומוס, שמרד בשלטונו של הקיסר גליאנוס.
שלטונו בהיספניה היה רופף, וב-262 קבוצה של פרנקים פשטו על טארקוננסיס מהצפון, ולפי כתביו של אוקליוס ויקטור, בזזו את העיר טארקו.
ב-298 לספירה, בתקופת שלטונו של דיוקלטיאנוס וכחלק מהרפורמות שלו, היספניה טארקוננסיס פוצלה שלוש פרובינקיות קטנות יותר: טארקוננסיס שמרה את בירתה טארקו תחום השיפוט שלה כלל את עמק נהר האברו ושטחים מסביבו, ואת החוף הים תיכוני הצפוני.
שתי הפרובינקיות האחרות היו קרתגננסיס בדרום-מזרח וקלאיקיה בצפון-מערב.
ב-312 התנצרותו של הקיסר קונסטנטינוס סיימה עשרות שנים של דיכוי אלים מצד השלטונות הרומיים נגד הקהילות הנוצריות בחצי האי האיברי, ומשנים אלו החלה מגמת דעיכה בקרב הדתות הפגאניות וצמיחה של הקהילות הנוצריות.
במאה הרביעית נבנו מבנים נוצריים בין היתר בקיסראוגוסטה ב-380 ובטולטום ב-400. בתקופה זו הכנסייה קיבלה מקום מרכזי בערי הפרובינקיה.
במאה החמישית לספירה הפלישות הברבריות לחצי האי האיברי התעצמו עד שלבסוף ב-476 הויזיגותים גירשו את הכוחות הרומיים מחצי האי, ובכך סיימו יותר משש מאות שנה של עליונות רומית בחצי האי, והפרובינקיה חדלה מלהתקיים.
מחוז קוויבק הייתה מושבה בצפון אמריקה הבריטית אשר כללה את המושבה הצרפתית לשעבר של קנדה.
היא הוקמה על ידי ממלכת בריטניה הגדולה בשנת 1763, לאחר כיבוש צרפת החדשה על ידי הכוחות הבריטיים במהלך מלחמת שבע השנים.
במסגרת הסכם פריז משנת 1763, ויתרה צרפת על תביעתה למושבה; במקום זאת היא ניהלה משא ומתן לשמור על האי הקטן הרווחי גוואדלופ.
בעקבות ההכרזה המלכותית של 1763, שונה שמה של קנדה לפרובינציית קוויבק, ומשנת 1774 השתרעה מחופי לברדור באוקיינוס האטלנטי, דרום מערבה דרך עמק נהר סנט לורנס אל האגמים הגדולים ומעבר להם עד למפגש של נהרות אוהיו ומיסיסיפי בארץ אילינוי.
חלקים מדרום-מערב המחוז, אותם אזורים מדרום לאגמים הגדולים, נמסרו מאוחר יותר לארצות הברית החדשה שהוקמה בחוזה פריז מ-1783 בסיום המהפכה האמריקאית; למרות שהבריטים שמרו על נוכחות צבאית שם עד 1796 והסכם ג'יי.
בשנת 1791, השטח שמצפון לאגמים הגדולים אורגן מחדש וחולק לקנדה תחתית וקנדה עילית.
על פי ההכרזה, קוויבק כללה את הערים קוויבק ומונטריאול, כמו גם את האזור המקיף אותן, אך לא השתרעה מערבה עד האגמים הגדולים או צפונה עד לארץ רופרט.
בשנת 1774, הפרלמנט של בריטניה העביר את חוק קוויבק שאפשר לקוויבק להחזיר את השימוש במשפט המנהגי הצרפתי () בעניינים פרטיים לצד שיטת המשפט המקובל האנגלי, והתיר לכנסייה הקתולית לגבות מעשר.
המעשה גם הרחיב את גבולות קוויבק כך שיכללו את מדינת אוהיו וחלק מארץ אילינוי, מהרי האפלצ'ים במזרח, דרומה לנהר אוהיו, מערבה לנהר המיסיסיפי וצפונה עד לגבול הדרומי של אדמות בבעלות חברת מפרץ הדסון, או ארץ רופרט.
המחוז המערבי היה אחד מארבעת המחוזות של מחוז קוויבק שנוצרו ב-1788 באזורים המערביים של מחוז מונטריאול, אשר נותקו מאוחר יותר ב-1791 כדי ליצור את המושבה החדשה של קנדה עילית.
ידוע כמחוז הסה (על שם הסן בגרמניה) עד 1792.
דרך קוויבק, הכתר הבריטי שמר על גישה למדינות אוהיו ואילינוי לאחר שהסכם פריז (1783) ויתר על השליטה בארץ זו לארצות הברית.
על ידי נתיבי מסחר וצבא מבוססים היטב על פני האגמים הגדולים, הבריטים המשיכו לתספק לא רק חיילים משלהם אלא ברית רחבה של מדינות אינדיאניות דרך דטרויט, מבצר ניאגרה, מבצר מיצ'ילימאקינאק וכן הלאה, עד שעמדות אלו נמסרו לארצות הברית בעקבות הסכם ג'יי (1794).
קוויבק שמרה על המערכת השלטונית שלה לאחר הכיבוש.
בגלל זרם של פליטים לויאליסטים ממלחמת העצמאות האמריקאית, הדמוגרפיה של קוויבק השתנתה וכללה כעת אלמנט פרוטסטנטי מהותי דובר אנגלית משלוש עשרה המושבות לשעבר.
נאמני האימפריה המאוחדת התיישבו בעיקר בעיירות המזרחיות, מונטריאול, ובמה שהיה ידוע אז כ-pay d'en haut ממערב לנהר אוטווה.
החוק החוקתי משנת 1791 חילק את המושבה לשניים בנהר אוטווה, כך שהחלק המערבי (קנדה עילית) יכול להיות תחת מערכת המשפט האנגלית, עם דוברי אנגלית ברובם.
החלק המזרחי נקרא קנדה תחתית.
בשנת 1760, בעקבות הכניעה של מונטריאול, הושבה המושבה תחת ממשל צבאי, כאשר ממשל אזרחי הוקם רק ב-1764. אלה היו המושלים:
גי קרלטון, הברון הראשון דורצ'סטר 1766–1778
גי קרלטון, הברון הראשון דורצ'סטר 1786–1796
היו גם "סגן-מושלים", אך אלה היו רק סגני המושלים, ואין לבלבל אותם עם סגן-מושל קוויבק שלאחר מכן בשנת 1791.
הקטור תיאופילוס דה קרמהה (סגן מושל לגי קרלטון) 1771–1782
הנרי המילטון (סגן מושל לפרדריק האלדימנד) 1782–1785
הנרי הופ (לוטננט מושל של הלורד דורצ'סטר) 1785–1788
אלורד קלארק (לוטננט מושל של הלורד דורצ'סטר) 1790
בפרובינציית קוויבק לא היה בית מחוקקים נבחר והוא נשלט ישירות על ידי המושל עם עצות של יועצים.
מועצה האחראית לייעץ למושל (אז ג'יימס מאריי) בכל ענייני המדינה הוקמה ב-1764. בשנת 1774, חוק קוויבק יצר מועצה לענייני מחוז קוויבק כדי לייעץ למושל בענייני חקיקה.
המועצה המחוקקת שימשה מועצה מייעצת למושל עד שהוקמה אספה מחוקקת לאחר 1791.
בסביבות 1763 עד 1764, הפרובינציה חולקה לשני מחוזות שיפוט:
מחוז מונטריאול - מכסה את החלקים המערביים של קוויבק לאורך נהר סנט לורנס כולל מונטריאול וחלק גדול מאונטריו (מזרח ודרום אונטריו)
מחוז קוויבק - מכסה את החלקים המזרחיים של קוויבק לאורך סנט לורנס ולברדור
בשנת 1790, מחוז טרואה-ריבייר נוצר מחלק ממחוז קוויבק.
מחוזות טרואה-ריבייר וקוויבק המשיכו לאחר 1791 כאשר קנדה תחתית נוצרה, בעוד שמחוז מונטריאול ממערב לנהר אוטווה הפך לקנדה עילית וממזרח לנהר אוטווה היה מחולק למחוזות בחירות רבים.
בין המאה ה-2 לפנה"ס למאה ה-3 לספירה היא נודעה בשם סירטיקה; במאה ה-3 שונה שמה לטריפוליטניה שמשמעותו "אזור שלושת הערים", בהתייחסו לאואה (טריפולי המודרנית של לוב), סברתה ולפטיס מגנה.
לאחר התבוסה של קרתגו במלחמות הפוניות, רומא העתיקה ארגנה את האזור (יחד עם מה שהוא כיום תוניסיה המודרנית ומזרח אלג'יריה), לפרובינקיה המכונה אפריקה, והפקידה אותו תחת ניהולו של פרוקונסול.
טריפוליטניה הייתה האזור הפחות עירוני באפריקה הרומית.
במהלך הרפורמות של דיוקלטיאנוס של סוף המאה ה-3, כל צפון אפריקה הוכנסה לדיוקסיה החדשה שהוקמה באפריקה, שטריפוליטניה הייתה חלק ממנה.
פרובינקיה דלמטיה הייתה פרובינקיה רומית.
שמה נגזר משמו של שבט אילירי בשם דלמטה, שחי באזור המרכזי של החוף המזרחי של הים האדריאטי.
היא כללה את החלק הצפוני של אלבניה של ימינו, חלק גדול מקרואטיה, בוסניה והרצגובינה, מונטנגרו וסרביה, ובכך כיסה שטח גדול משמעותית מהאזור הקרואטי והמונטנגרי הנוכחי של דלמטיה.
במקור האזור הזה נקרא איליריה (ביוונית) או איליריקום (בלטינית).
פרובינקיה איליריקום התמוססה והוחלפה בשתי פרובינקיות נפרדות: דלמטיה ופאנוניה.
האזור שנמשך לאורך חופי הים האדריאטי והשתרע פנימה על הרי האלפים הדינריים נקרא בפי היוונים איליריה במקור, הרומאים קראו לאזור גם איליריה ומאוחר יותר, איליריקום.
הרומאים נלחמו בשלוש מלחמות איליריות (229 לפנה"ס, 219/8 לפנה"ס ו-168 לפנה"ס) בעיקר נגד ממלכת הארדיאים מדרום לאזור.
בשנת 168 לפנה"ס הם ביטלו את הממלכה הזו וחילקו אותה לשלוש רפובליקות.
האזור הפך למדינת חסות רומית.
מרכז וצפון האזור עסקו בפיראטיות ופשטו על צפון מזרח איטליה.
בתגובה, אוקטביאנוס (שהפך מאוחר יותר לקיסר אוגוסטוס) ערך סדרה של מסעות באיליריקום (35–33 לפנה"ס).
האזור הפך לפרובינקיה הסנאטורית הרומאית של איליריקום כנראה בשנת 27 לפנה"ס.
עקב צרות בחלק הצפוני של האזור בשנים 16–10 לפנה"ס, הוא הפך לפרובינקיה אימפריאלית.
הארגון המנהלי של איליריקום בוצע בשלהי תקופת שלטונו של אוגוסטוס (27 לפנה"ס – 14 לספירה) ובתחילת שלטונו של טיבריוס (14–37 לספירה).
בגלל שאוקטביאנוס הכניע את האזור הפנימי יותר של פאנוניה (לאורך אמצע נתיב נהר הדנובה), הרומאים שינו את שמו של אזור החוף לדלמטיה.
בשנים 6–9 לספירה, היה מרד בקנה מידה גדול במחוז איליריקום, המלחמה הבטוניאנית.
וליוס פטרקולוס מתאר את גאיוס ויביוס פוסטומוס כמפקד הצבאי של דלמטיה בפיקודו של גרמניקוס בשנת 9 לספירה; זהו הכתב הקדום ביותר שקיים, המצביע על כך שפרובינקיה איליריקום כללה את דלמטיה ופאנוניה.
פרובינקיה איליריקום התמוססה בסופו של דבר והוחלפה בשתי פרובינקיות קטנות יותר: דלמטיה (האזור הדרומי) ופאנוניה (האזור הצפוני והדנובי).
לא ברור מתי זה קרה.
קובץ' ציין כי כתובת על בסיס פסל של נירון שהוקם בין השנים 54 ל-68 לספירה מעידה על כך שהוא הוקם על ידי ותיק הלגיון המוצב בפאנוניה וטוען שזו העדות האפיגרפית הראשונה לכך שפאנוניה נפרדת הייתה קיימת לפחות מאז שלטונו של נירון.
עם זאת, שסל-קוס מציין כי כתובת מעידה על מושל איליריקום תחת שלטונו של קלאודיוס (41–54 לספירה) ובדיפלומה צבאית שפורסמה בסוף שנות ה-90, מתוארכת ביולי 61 לספירה, יחידות עזר מהחלק הפאנוני של הפרובינקיה הוזכרו כמוצבים באיליריקום.
כמה תעודות אחרות מעידות על כך.
זה היה בתקופת שלטונו של נירון (54–68 לספירה).
לכן, שסל-קוס תומך ברעיון שהפרובינקיה התמוססה בתקופת שלטונו של אספסיאנוס (69–79 לספירה).
בשנת 337, כשקונסטנטינוס הגדול מת, חולקה האימפריה הרומית בין בניו.
האימפריה חולקה לשלושה מחוזות פרטוריאניים: גאליה; איטליה, אפריקה ואיליריקום ; והמזרח.
גודל המחוזות הצטמצם ומספרם הוכפל על ידי דיוקלטיאנוס.
דלמטיה הפכה לאחד משבעת המחוזות של הדיוקסיה של פאנוניה.
בתחילה, זה היה תחת הפרפקטורה הפרטוריאנית של איטליה, אפריקה ואיליריקום.
נראה ששלוש הדיוקסיות של מקדוניה, דאקיה ופאנוניה קובצו לראשונה במחוז פרטוריאני נפרד בשנת 347 על ידי קונסטנס על ידי הוצאתן מהפרפקטורה הפרטוריאנית של איטליה, אפריקה ואיליריקום (שהפכה אז לפרפקטורה הפרטוריאנית של איטליה ואפריקה) או שהפרפקטורה הפרטוריאנית הזו הוקמה בשנת 343 כשקונסטנס מינה פרפקט לאיטליה.
ההיסטוריון הגרמני תאודור מומזן כתב (ב"פרובינציות האימפריה הרומית") שחוף דלמטיה והאיים שלה עברו רומניזציה מלאה ודברו לטינית עד המאה ה-4.
ההיסטוריון הקרואטי אלכסנדר סטיפצ'ביץ' כותב שניתוח של חומר ארכאולוגי מאותה תקופה הראה שתהליך הרומנטיזציה היה סלקטיבי למדי.
בעוד שמרכזים עירוניים, הן בחופים והן בפנים הארץ, היו רומניים כמעט לחלוטין, המצב באזורים הכפריים היה שונה לחלוטין.
למרות שהאילירים היו נתונים לתהליך חזק של תירבות, הם המשיכו לדבר בשפת האם שלהם (השפה האילירית), ללכת בעקבות האלים והמסורות שלהם, ולקיים ארגון חברתי-פוליטי משלהם, שהותאם למינהל הרומי ולמבנה הפוליטי בלבד.
בשנת 454 מרקלינוס, מפקד צבאי בדלמטיה, מרד בוולנטיניאנוס השלישי, הקיסר הרומי במערב.
הוא השתלט על דלמטיה ושלט בה באופן עצמאי עד מותו בשנת 468. יוליוס נפוס הפך למושל דלמטיה למרות שהיה קרוב משפחה של קיסר המזרח, לאון הראשון התראקי, ודלמטיה הייתה תחת החלק המערבי של האימפריה הרומית.
בשנת 474, לאון הראשון מינה את נפוס כקיסר של החלק המערבי של האימפריה על מנת להדיח את גליקריוס, טוען לתפקיד הקיסר.
נפוס הדיח אותו, אך בתורו הודח בשנת 475 על ידי פלביוס אורסטס, שמינה את בנו רומולוס אוגוסטוס לקיסר במערב.
לאון הראשון סירב להכיר בו ועדיין החזיק ביוליוס נפוס כקיסר המערב.
רומולוס אוגוסטוס הודח בשנת 476 על ידי אודואקר, שהכריז על עצמו כמלך איטליה.
נפוס נשאר בדלמטיה והמשיך לשלוט בה עד שנרצח ב-480. אובידה, מפקד צבאי, היה אחראי על דלמטיה לאחר מכן.
עם זאת, אודואקר השתמש ברצח של נפוס כעילה לפלוש לדלמטיה, הביס את אובידה וסיפח את דלמטיה לממלכת איטליה שלו.
בשנת 488 שלח זנון, הקיסר החדש של המזרח, את תיאודריך הגדול, מלך האוסטרוגותים, לאיטליה כדי להדיח את אודואקר.
זנון רצה גם להיפטר מהאוסטרוגותים, שהיו בעלי ברית רומאים והתיישבו בחלק המזרחי של האימפריה, אך הפכו חסרי מנוחה וקשים לניהול.
תיאודריך לחם במלחמה של ארבע שנים באיטליה, הרג את אודואקר, יישב את עמו באיטליה והקים בה את הממלכה האוסטרוגותית.
דלמטיה ושאר הדיוקסיה לשעבר של פאנוניה עברו תחת הממלכה האוסטרוגותית.
סיקיליה הייתה הפרובינקיה הרומית הראשונה שיוסדה ושכנה באי הנקרא כיום סיציליה.
היא הייתה מיושבת עוד מהעת העתיקה והייתה אחד האתר המרכזים להתיישבות יוונית מחוץ ליוון עם העיר הגדולה סירקוזי.
הפרובינקיה סופחה לשטחה של הרפובליקה הרומית בשנת 241 לפנה"ס, לאחר שנכבשה מידי קרתגו במהלך המלחמה הפונית הראשונה.
לאורך תקופת הרפובליקה ידעה הפרוביניקה מרידות עבדים ואיכרים רבות, בייחוד לאור הניצול הקשה שהפעילה רומא בשטחי האי וחוות העבדים הענקיות שהיו קיימות בה.
פרוג'ה (באיטלקית: ) היא עיר במרכז איטליה, בירתם של מחוז אומבריה ונפת פרוג'ה.
העיר שוכנת במרחק 137 ק"מ מצפון לרומא, 112 ק"מ מדרום-מזרח לפירנצה, 107 ק"מ מדרום-מערב לאנקונה.
הערים הקרובות לה הן אסיזי (במרחק 22 ק"מ ממנה) ואורבייטו (51 ק"מ).
לעיר היסטוריה עשירה הבאה לידי ביטוי בשרידים ארכאולוגיים.
בעיר עומדות על תלן שתי חומות המקיפות אותה: חומה אטרוסקית וחומה מימי הביניים.
החומה האטרוסקית כוללת שער מקורי שלם מהמאה ה-2 לפנה"ס.
בנוסף, בין מבני העיר עוברת אמת מים עתיקה.
המרכז ההיסטורי של העיר כולל ארמונות, מבנים ורחובות, שנשארו ללא שינוי מאז המאה ה-14.
העיר היא מרכז תרבותי וכלכלי והיא מוקד תיירות.
בעיר פועלת אוניברסיטת פרוג'ה, אחת האוניברסיטאות העתיקות באיטליה, שהוקמה בשנת 1308. בנוסף פועלת בעיר אוניברסיטת פרוג'ה לזרים.
פרוג'ה נבנתה על שיפועי גבעות שלמרגלותיהן נמצא עמק נהר הטיבר.
מימיה הראשונים של העיר, כבר מהתקופה האטרוסקית, היה לעיר יתרון בזכות מיקומה הגאוגרפי.
היא שלטה על הדרכים שעברו במרכז חצי האי האפניני בדרך לרומא.
העיר הייתה מבוצרת ומוגנת מפני פולשים, ובכך הצליחה לשמור על מעמדה העצמאי שנשמר בתקופת הקיסרות הרומית ובימי הביניים.
העיר בנויה על שתי גבעות בגובה ממוצע של 450 מטר מעל פני הים, שביניהן זורמת תעלת המים לאנדוני (Landoni).
המקום הגבוה ביותר בעיר הוא פורטה סולה (Porta Sole), המצוי בגובה 493 מטר מעל פני הים.
רוב העיר העתיקה מצוי בגובה 250 מטר מעל פני הים (בגובה זה נמצאים גם בניין העירייה וחומות העיר).
האזור החדש של העיר נבנה בחלקה התחתון של העיר, עד לגובה של 170 מטר מעל פני הים.
עמק נהר הטיבר היה בעברו אזור חקלאי.
בצפון העיר מצויים ההרים טציו (Tezio) ואקוטו (Acuto).
במערב, מעט רחוק יותר, נמצא אגם טראזימנו, הידוע כמקום שבו התרחש קרב טראסימנו של חניבעל.
במזרח נמצאות הגבעות הנמוכות של הרי האפנינים והעיר אסיזי.
החל מהמאה ה-11 ועד למאה ה-13 העיר התרחבה וקיבלה מבנה של כוכב מחומש.
יחד עם זאת, המבנה העירוני המרכזי נשמר, בכך שלעיר היה רחוב ראשי שממנו יצאו רחובות צדדים לרובעי העיר.
לקראת המאה ה-20 העיר התרחבה לכיוון דרום-מערב במישור, ובאזור החקלאי לשעבר הוקמו דירות למגורים, כולל שכונות יוקרה, מתקני שעשועים ואזור תעשייה.
אוכלוסיית העיר מעט מבוגרת מהממוצע באיטליה: הגיל הממוצע בעיר הוא 44 לעומת 42 במדינה כולה.
שיעור הגידול של אוכלוסיית העיר עולה על הממוצע באיטליה: 7.86% לעומת 3.85%.
90.8% מאוכלוסיית העיר איטלקים, 3.9% ממזרח אירופה (בעיקר מרומניה ומאלבניה), 2% מאמריקה ו-1.3% מצפון אפריקה.
למרות ריחוקה מהים, מזג האוויר של העיר נוח למדי.
הטמפרטורה הממוצעת הייתה 13 מעלות צלזיוס וממוצע המשקעים עמד על 850 מ"מ.
מספר הימים הגשומים בשנה היה 96 ימים.
לעיתים נדירות יורד שלג בעיר.
בימים אחדים מגיעה הטמפרטורה עד 35 ואפילו 40 מעלות.
פרוג'ה נוסדה במאות ה-10 וה-11 לפנה"ס על בסיס כפרים שהוקמו בשיפועי הגבעות באזור.
החל מהמאה ה-8 לפנה"ס תחומי הכפרים הגיעו עד לראשי הגבעות, שבהן גם החלה להבנות העיר.
העיר התפתחה במהירות בעיקר בזכות מיקומה: העיר ממוקמת על שפת נהר הטיבר ומשמשת גבול בין האוכלוסייה האטרוסקית לאומברית.
גרעינה של העיר החל להתבסס במאה ה-6 לפנה"ס, בה נבנה הנקרופוליס.
קיימת עדות עקיפה לפיה העיר הייתה אחת משתים עשרה ערי אטרוריה החשובות.
בתקופה זו מוזכר לראשונה שמה הראשון של העיר - "פרוסיה" (Perusia), ולראשונה נזכרת בכתובים החומה המקיפה את העיר, הקיימת עד היום.
בין השנים 309-310 לפנה"ס הגיע לעיר לראשונה הצבא הרומי.
בשנת 295 לפנה"ס, בעקבות המלחמות הסאמניטיות, העיר נכללה בתחום ההשפעה של רומא.
עם זאת, תושבי העיר וחלק גדול מהמחוז, המשיכו להשתמש בשפה האטרוסקית עד התקופה המאוחרת של הרפובליקה הרומית וכן הייתה לעיר אוטונומיה עירונית.
בשנת 217 לפנה"ס פרוג'ה סייעה לרומא במתן מקלט לצבאה אחרי שנחלה מפלה מידי חניבעל בקרב טראסימנו.
בשנים 205-216 לפנה"ס העיר נטלה חלק במלחמה הפונית השנייה.
בשנת 89 לפנה"ס, במלחמת בעלות הברית, העיר שולבה בממלכה הרומית וזכתה למעמד של עיר.
בשנים 40-41 לפנה"ס התרחשה מלחמת אזרחים בפרוג'ה - מלחמת פרוג'ה (Bellum Perusinum) - בין אוקטביוס לבין מרקוס אנטוניוס.
במהלכה, בשנת 41 לפנה"ס, העיר עלתה בלהבות.
אוגוסטוס קיסר בנה את העיר מחדש והקים בה קולוניה בשם "Vibia Augusta Perusia".
עם זאת היא הורשתה לשמור על גרעינה האטרוסקי המקורי.
בימי הקיסרות הרומית התפשטה העיר מעבר לתחומה בתקופה האטרוסקית.
במאה ה-3 הקיסר טרבוניאנוס גאלוס, שמוצאו היה מהעיר, הכתיר את העיר בתור ius coloniae (יוס קולוניה).
העיר הייתה למרכז מסחרי חשוב בין ויה אמרינה (via Amerina) וויה פלמיניה (Via Flaminia).
בשנת 493 העיר נכבשה על ידי תאודוריק הגדול (Flavius Theodericus) מלך האוסטרוגותים.
בשנת 537 העיר נכבשה על ידי צבא האימפריה הביזנטית של בליסאריוס יחד עם ויטיגה (Vitige) מלך האוסטרוגותים.
בשנת 548 היא עברה לשליטת טוטילה מלך האוסטרוגותים לאחר שרצח את סנט ארקולנו (Sant'Ercolano) שהיה הבישוף של העיר.
במאה ה-8 פרוג'ה הייתה תחת שלטון בלעדי של הביזנטים, לאחר שהייתה תחת שליטה לומברדית לפני כן.
החל מהמאה ה-9, בימי קרל הגדול, העיר עברה לשליטת האפיפיור ושלט בה הבישוף המקומי.
במאה ה-11 היא שבה להיות עצמאית.
בשנת 1139 הושבעו לראשונה בימי הביניים מושלי העיר (Console), ועמם הוקם השלטון המקומי העירוני.
במאה ה-12 השליטה בעיר חולקה בין המושלים, "האספה הכללית" (l'Arengo) ומועצה מצומצמת.
במחצית השנייה של המאה תחום העיר התרחב באופן ניכר.
העיר זכתה לחסות האפיפיור אינוקנטיוס השלישי בהסכם הגואלפים והגיבלינים (Guelfi e Ghibellini), שבו היו 41 סעיפים הקשורים בעיר.
במאה ה-13 התפתח המסחר בעיר.
בשנת 1308 הוקמה האוניברסיטה המקומית, אוניברסיטת פרוג'ה.
בשנת 1342 הוטלו הגבלות על הסחר בשל המוות השחור.
בשנת 1358 העיר נוצחה בקרב טוריטה (Battaglia di Torrita) ונחרבה יחד עם סיינה.
בשנת 1370 פרוג'ה חזרה להיות תחת שליטת האפיפיור.
בתקופה זו נעשו בעיר עבודות ציבוריות כגון: בניית כיכר ובניית בנייני הצבא (Bracciole logge).
בתקופה זו גברה השפעת משפחת בליוני (Baglioni) בעיר.
המאה ה-15 הייתה תקופה שקטה לעיר וחלה בה פריחה תרבותית.
שנת 1539 הייתה שנה גרועה בחקלאות.
כתוצאה מכך, האפיפיור פאולוס השלישי החליט להטיל מס מלח על כל נתיניו, על-מנת לשמור על הכנסותיו.
תושבי פרוג'ה התמרדו, ובשנת 1540 צבא העיר הובס בקרב נגד צבא האפיפיור ב"מלחמת מלח", עליו פיקד בנו של האפיפיור, פייר לואיג'י פרנזה (Pier Luigi Farnese) וסופחה למדינת האפיפיור.
מצודת רוקה פאולינה Rocca Paolina, על שמו של האפיפיור פאולוס השלישי, נבנתה כמושב האפיפיור בנקודה אסטרטגית וגבוהה בפרוג'ה, כסוג של עונש ולמען יראו וייראו .
לבניית המצודה השתמשו נציגי האפיפיור בכמות גדולה של אבנים שנלקחו מהעיר העתיקה של פרוג'ה.
מאז המאה ה-16 ועד הקמת ממלכת איטליה בשנת 1860 פרוג'ה הייתה בתקופת קיפאון דמוגרפי וכלכלי, בדומה לשאר הערים שהיו תחת שלטון הכנסייה בתקופה זו.
בתקופה זו נבנו ארמונות נוספים וכנסיות מפוארות.
ב-20 ביוני 1859 התרחש "הטבח של פרוג'ה" על ידי המשמר השווייצרי שנשלח על ידי האפיפיור פיוס התשיעי לדכא את המרד של פטריוטים מקומיים.
פעולה זו לא הועילה, ובשנת 1860 אומבריה הייתה לחלק מממלכת איטליה.
באוקטובר 1922 הוקם בעיר המטה למימוש השלב הסופי של המצעד על רומא.
המטה נעזר בבסיס החשוב של המיליציה הפשיסטית בעיר.
באמצעות המטה אורגנו הצועדים לעלות לרומא, בחלקם, באמצעות הדרכים הרומיות העתיקות שעברו ליד העיר.
במלחמת העולם השנייה מחתרת העיר הייתה חלק מהמחתרת באסיזי.
הצבא הבריטי כבש את העיר מהגרמנים ב-20 ביוני 1944.
ב-24 בספטמבר 1961 יצא מהעיר מסע האינטלקטואלים האנטי-פשיסטי, Marcia per la pace Perugia-Assisi.
בפרוג'ה פועלת חברת הממתקים המפורסמת "פרוג'ינה", שנוסדה בשנת 1907. אחד ממוצריה המפורסמים של החברה הם ה"באצ'י" (Baci, מילולית - נשיקה), שוקולד ממולא באגוזי לוז ועטוף באיגרת שרשום עליה היגד אהבה בשפות שונות.
חברת פרוג'ינה היא כיום חלק מחברת נסטלה.
על פי המסורת מקור המנהג הוא סיפור אהבה שנרקם בין אשתו של אחד ממייסדי החברה, לואיזה ספניולי, לג'ובני בואיטוני, בנו של אחד ממייסדי החברה.
לואיזה הייתה מגישה לגובני קפה עם שוקולד וכך הייתה מצהירה על אהבתה לו.
בכל שנה מתקיים בפרוג'ה פסטיבל שוקולד.
ברחוב הראשי של העיר העתיקה ובאתרים אחרים בעיר.
בעת קיום הפסטיבל, בעיר כולה יש ריחות מתוקים של שוקולד.
בזמן הפסטיבל, תושבי העיר ותיירים יכולים ליהנות מטעימות חינם בחלק מהתצוגות.
פרוג'ה ידועה בפעולותיה לעידוד התחבורה הציבורית.
העירייה נקטה לא מכבר בצעדים המגבילים את תנועת כלי הרכב הפרטיים בעיר, ובמרכז העיר אף נאסרה כניסת מכוניות לחלוטין.
בכניסות לחלק המישורי של העיר הוקמו מגרשי חניה, מהם ניתן לעלות במעליות ובמדרגות נעות למקום גבוה בעיר רוקה פאולינה (Rocca Paolina).
מאז 2008 מופעלת בעיר מערכת הסעה אוטומטית, הנוסעת ממרכז העיר למגרשי-החניה למרגלות העיר.