tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בוולפראיסו הועסק אדמס כמנהל של האחוזה של לורד קוקרן, תמורת שכר של 200 פאונד לשנה.
בשנת 1821 נולד לו בן, ויליאם אלכסנדר אדמס, שמאוחר יותר הפך למהנדס מכונות.
המשפחה שרדה את רעידת האדמה בוולפראיסו ב-19 בנובמבר 1822. אליזבת מתה ב-8 באוגוסט 1823, כשהביאה לעולם ילד שני, שמת גם הוא.
בעקבות הטרגדיה הזו חזר ברידג'ס אדמס לאנגליה, עם בנו, במסע ארוך דרך הרי האנדים לבואנוס איירס ובספינה חזרה ללונדון, דרך פאלמות', בשנת 1826. לאחר טיול נוסף לארצות הברית, התיישב ברידג'ס אדמס בלונדון ומצא עבודה במשרד הובסון ושות', יצרני כרכרות.
בשנת 1834 אדמס התחתן עם שרה פולר פלאוור אדמס והם התגוררו בסאניבנק, וודברי היל, בלאוטן.
במקום הוצב שלט כחול המנציח את בני הזוג.
לאחר מותה של שרה ב-1848, הוא נישא לאלן קנדל.
נולדה להם בת אחת, הופ ברידג'ס אדמס.
אדמס מת בבית קת'ברט, ברודסטרס, קנט, בגיל שבעים וחמש, ונקבר בכנסיית פטרוס הקדוש בעיירה.
חוסר שביעות רצון מחיבור משופע שהיה אז בשימוש לחיבור פסי רכבת, אדמס רשם פטנט על לוח תפס מסילתי, בצורת טריז לא מוברג בין כיסאות סמוכים, בשיתוף עם רוברט ריצ'רדסון, מהנדס זוטר תחת פיטר בראף ברכבת המחוזות המזרחיים.
שני הגברים רשמו פטנט על ההמצאה ב-1847. אף על פי שהעיצוב הצליח והיו מכירות לרכבת המחוזות המזרחיים בין היתר, קשיים כלכליים אילצו את אדמס לוותר על הפטנט.
גרסת ה"טריז" הזו הוחלפה עד מהרה על ידי עיצוב משופר שעוצב על ידי ג'יימס סמואל מרכבת המחוזות המזרחיים.
העיצוב והשימוש הראשונים של לוחות תפס נעשו בשנים 1830-31 על ידי רוברט סטיבנס, נשיא מסילת קמדן ואמבוי, ארצות הברית.
סטיבנס חיבר קצוות של פסי רכבת סמוכים מברזל מעורגל ועם תחתית שטוחה באמצעות לוחות תפס ומסמרות (מאוחר יותר ברגים).
אדמס רשם פטנט על קפיצים משופרים עבור כרכרות כביש וכינה אותם "קפיצי קשת".
ניתן היה להשתמש בהם גם עבור כרכרות מסילות הברזל, והייצור הוכיח רווחי.
הייצור התבסס במפעל קורייר בדרורי ליין וברחוב פרקר, סוהו.
העסק היה רשום על שמו של סמואל אדמס, דודו של ברידג'ס אדמס.
בשנת 1842 עבר המפעל משטחו הקטן לשלושה דונם של קרקע הצמודים לרכבת המחוזות המזרחיים בפיירפילד, בואו.
החברה סחרה כעת בשם אדמס ושות'.
הוא יסד את מפעלי קטר פיירפילד בבאו, מזרח לונדון, בשנת 1843. שם התמחה בקטרים קלים, קרונועי קיטור וקרוניות תחזוקה.
אלה נמכרו במספרים קטנים לתחבורה מסילתית בכל רחבי בריטניה ואירלנד, כולל קרונוע קיטור פיירפילד עבור הרכבת הרחבה בריסטול ואקסטר, והאנפילד עבור הלקוח החשוב ביותר שלו, רכבת המחוזות המזרחיים, עם מטה בסטרטפורד הסמוכה.
הוא סיפק קטר מכל 2-2-0 לרכבת האיטלקית.
אף על פי שהמצאותיו וכתביו של אדמס הפכו ידועים, הקטרים שייצר השפיעו מעט.
עסק ההנדסה נכשל כמה שנים מאוחר יותר, אם כי בשלב זה אדמס הרחיב את עיסוקיו לעיצוב בגדים ועיתונאות.
כתביו, כולל "כרכרות תענוג אנגליות" (1837) ו"כבישים ומסילות" (1862), כיסו את כל אמצעי התחבורה היבשתית.
מאוחר יותר, הפך לסופר ידוע על רפורמה פוליטית, תחת שם ספרותי ג'וניוס נולד מחדש (Junius Redivivus); התייחסות לכותב מכתבים פוליטיים מהמאה הקודמת.
באופן מבלבל, אחת מחברות הרכבת הראשונות שהשתמשה בעיצוב תיבת הסרן שלו באופן נרחב הייתה רכבת לונדון ודרום מערבית, שבה למפקח הקטר, היוצר של חוגון אדמס, קראו גם ויליאם אדמס.
בצירוף מקרים נוסף גם הוא עבד בעבר בתחום קטרים בבואו, אבל זו לא הייתה חברה פרטית אלא הקרפיף של רכבת לונדון צפון.
הקטרים הידועים כיום בשם רדיאלי אדמס נקראים על שם מפקח הקטר, אך הם מפורסמים בזכות הסרן שהומצא על ידי ויליאם ברידג'ס אדמס.
ויליאם אוגוסטוס ברסטו היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מוויסקונסין, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמזכיר המדינה השני של ויסקונסין בשנים 1850–1852, וכמושל ויסקונסין השלישי בשנים 1854–1856. במלחמת האזרחים האמריקאית הוא שירת כקצין בצבא האיחוד.
לפני קבלתה של ויסקונסין כמדינה בארצות הברית הוא היה פעיל בהקמתו של מחוז ווקשה.
ויליאם ברסטו נולד וגדל בפליינפילד שבקונטיקט.
כבנם של ויליאם אוגוסטה ברסטו וסאלי הול ברסטו.
דודיו, ג'ון ואבנעזר ברסטו, היו מתנדבים בצבא הקונטיננטלי במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
נכדו של אבעזר ברסטו, ג'ון ברסטו, היה מושל ורמונט ה-39. ויליאם ברסטו עבד בחווה המשפחתית והתחנך בבתי ספר מקומיים.
בגיל 16 הוא עבר לנוריץ' שבקונטיקט, שם הוא עבד כפקיד בחנותו של אחיו, סמואל.
בהמשך הם העבירו את בית העסק לקליבלנד, אוהיו.
לאחר עברה המשפחה לטריטוריית ויסקונסין, והתיישבה ב-1839 בווקשה.
באותה תקופה הייתה העיר חלק ממחוז מילווקי, ונודעה כ"פריירי וילג'" ומאוחר יותר כ"פרייריוויל".
בני משפחת ברסטו בנו טחנת קמח והתבלטו כאנשי עסקים ביישוב החדש.
ב-1842 נבחר ויליאם כמנהל הדואר של היישוב, וסמואל נבחר ב-1845 לבית המחוקקים של הטריטוריה.
ב-1843 התמודד ויליאם ברסטו על תפקיד השריף של מחוז מילווקי מטעם המפלגה הדמוקרטית, אך נוצח על ידי המועמד העצמאי אדוארד ד.
הוא ספג האשמות בבחירות מצד מצביעים דמוקרטים שטענו שהוא דאג לנוכחות רחבה של תומכיו בוועידה כדי להבטיח את בחירתו.
ב-1844 נשא ברסטו לאישה את מריה קוורלס מקנושה.
באותה תקופה החלו להתגבש כוונות בפרייריוויל ובעיירות אחרות בווקשה להקמת מחוז נפרד ממילווקי.
לכך היו כמה סיבות, אך הסיבה העיקרית הייתה ככל הנראה הרצון של תושבי ווקשה לקבל יותר כספים ממיסיהם לטובת עבודות ציבוריות מקומיות, במקום לממן את צמיחתה של מילווקי.
בני משפחת ברסטו היו לחלק מהמנהיגים של תנועת ההפרדה, יחד עם אלכסנדר רנדל שאיתו הייתה להם ברית פוליטית במהלך אותן שנים.
סמואל ברסטו, שבאותה עת כבר שירת בבית המחוקקים של הטריטוריה, קידם הצעת חוק בבית המחוקקים להעברת שאלת הפרדת המחוזות למשאל עם.
משאל העם התנהל תום מאבקים קשים, אך בסופו של דבר עבר תוך כדי האשמות למעשי הונאה משני הצדדים.
ב-1847 שונה שמה של פרייריוויל לווקשה והיא הייתה למקום מושבו של המחוז החדש.
בוועידת המפלגה הדמוקרטית בוויסקונסין, שנערכה בספטמבר 1849 נבחר ברסטו בסבב ההצבעה החמישי כמועמד המפלגה לתפקיד מזכיר המדינה של ויסוקנסין, והביס את המזכיר המכהן תומאס מקיו, ומועמדים נוספים, כולל מיירון ב.
הוא המשיך וניצח בבחירות הכלליות בנובמבר את מועמד המפלגה הוויגית לוי אלדן ואת מועמד , אדוארד ד.
הולטון, והיה למזכיר המדינה השני של ויסקונסין.
תקופת כהונתו של ברסטו כמזכיר המדינה הייתה רצופה בשערוריות שהיו קשורות לשחיתות בנוגע למענקי הקרקעות הפדרליים ולחוזים של המדינה שהיו קשורים להדפסות, לבית החולים לחולי נפש המדינתי, ולאוצר המדינה.
במיוחד, הוא היה מעורב בהצהרה מצידו של עורך העיתון Argus ממדיסון, שהודיע בנחישות על כוונתו לקבל את חוזה ההדפסה של המדינה גם אם הוא יצטרך "לקנות את ברסטו".
משפט זה נקשר לברסטו עד לסוף הקריירה שלו.
בוועידת המפלגה של 1851 נאבק ברסטו מאבק מר כדי לקבל שוב את מועמדות המפלגה לתפקיד, אך הובס בסבב ההצבעה השלישי על ידי צ'ארלס ד.
ב-1852 כבר השתקם המוניטין של ברסטו במידה מספקת כך שהוא ייצג את ויסקונסין בוועידת המפלגה הארצית של הדמוקרטים בבולטימור.
אך המחלוקות המשפטיות שלו נמשכו, ובמהלך מושב בית המחוקקים של 1853 נקשר שמו לכמה מעשים מושחתים שעלו בהליך ההדחה של השופט לוי האבל, והוא העיד בפני בית המחוקקים תחת צו זימון לעדות.
על כל פנים, האבל זוכה, ולא הוגשו שום האשמות חדשות נגד ברסטו.
באותו מושב בית המחוקקים, עבר חוק יובש שהתבסס על חוק דומה שעבר במיין, ובו הוחלט להעביר את החוק למשאל עם.
ברסטו היה למתנגד תקיף של החוק, ודיבר נגדו בכל רחבי המדינה.
במהלך קיץ 1853 הוא היה לתומך של א.
האייט סמית' כדי שיקבל את מועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל ויסקונסין, והשתתף בכמה פגישות והצבעות של המפלגה שבהם נבחרו הנציגים.
על כל פנים, בוועידת המפלגה המדינתית, כאשר לא עלה בידו של סמית' לזכות ברוב לאחר שבעה סבבי הצבעה, הוא פרש מהמרוץ ועודד את הנציגים מטעמו לתמוך בברסטו.
בסבב ההצבעה ה-11 נבחר ברסטו כמועמד המפלגה, לאחר שהביס בהפרש קל את ג'יירוס ק.
הוועידה גם קיבלה החלטה שקראה לבטל את חוק היובש.
בבחירות הכלליות שהתקיימו בנובמבר, ניצב ברסטו זו הפעם השלישית מול מועמד מפלגת האדמה החופשית אדוארד ד.
הולטון, שאותו הוא הביס שוב לאחר שקיבל 54 אחוזים מכלל קולות המצביעים.
ב-2 בינואר 1854 הושבע ברסטו כמושל ויסקונסין.
כמושל, הוא תמך בסלילתה של מסילת הברזל הטרנס-יבשתית ועמד נגד הניסיונות של תנועת שאינם יודעים דבר לסכל את אזרחותם של אנשים שנולדו מחוץ לארצות הברית או להאט את תנועת ההגירה.
כמובטח, הוא התנגד והטיל וטו על חוק היובש, זאת על אף העובדה שבמשאל העם הובעה תמיכה בחוק.
על כל פנים, האשמות על התנהלות פיננסית בלתי ראויה צצו שוב, והפעם הן היו קשורות לשימוש בכספי בתי הספר הציבוריים ולהשפעה בלתי ראויה על הלוואות בערבות המדינה, וכספים נוספים שהוקצו על ידי בעלי בריתו בבית המחוקקים שנשלט על ידי הדמוקרטים.
אף על פי שברסטו היה מסוגל להבטיח את בחירתו כמועמד הדמוקרטים לתוקפת כהונה נוספות ב-1853, הוא איבד את התמיכה במפלגתו שלו ובוויסקונסין בכלל.
ב-1855, כאשר התמודד ברסטו בבחירות לתקופת כהונה שנייה כמושל, הוא הוכרז בתחילה כמנצח מול יריבו מהמפלגה הרפובליקנית, קולס בשפורד, בהפרש של 157 קולות.
בשפורד מצדו טען שתוצאות הבחירות הושגו בדרכי הונאה, ועד מהרה הוכח שניצחונו של ברסטו הושג בהצבעות מזויפות של מצביעים שלא היו קימים בחלק שהיה מיושב בדלילות בצפון המדינה, בנוסף לאי-סדרים נוספים כמו שתי ועדות בחירות נפרדות שכל אחת מהן טענה ללגיטימיות במחוז וופאקה, וניסיונות להגיש אישורים סותרים.
תוך כדי התכנסותן של יחידות מיליציה יריבות בקפיטול מדינת ויסקונסין במדיסון, שאיימו לפתוח במלחמת אזרחים בתוך המדינה, הושבע ברסטו לתקופת כהונתו השנייה ב-7 בינואר 1856 בטקס פומבי מלא.
באותו יום הושבע גם בשפורד בטקס צנוע שהתקיים באולם בית המשפט העליון של ויסקונסין ונוהל על ידי נשיא בית המשפט אדוארד ו.
התובע הכללי של ויסקונסין, ג'ורג' בולדווין סמית', פתח בהליכים בבית המשפט העליון של ויסקונסין כדי להעביר מתפקידו את ברסטו, שאיים שהוא "לא יוותר על משרתו כל עוד הוא חי".
לאחר שקרא תיגר על סמכות השיפוט של בית המשפט ללא הצלחה, ולאחר שהבין שדעת הקהל פנתה נגדו, החליט ברסטו שלא להתמודד מול ההאשמות על הונאה, והגיש לבית המחוקקים את התפטרותו ב-21 במרץ, ובכך הותיר את סגן המושל הנבחר ארתור מקארתור האב כמושל בפועל.
ב-24 במרץ פסק בית המשפט העליון פה אחד שהמושל החוקי הוא ברשפורד.
ברסטו עבר לג'יינסוויל שבוויסקונסין, שם הוא פתח בנק, קידם כמה תוכניות לסלילת מסילות ברזל, והיה לנשיא חברת הרכבות סנט-קרואה ואגם סופיריור.
מיזמיו העסקיים לא נחלו הצלחה כאשר הבנק שלו קרס במהלך הפאניקה של 1857, וחברת הרכבות שלו הייתה מעורבת בשערוריית שוחד נוספת.
עם זאת, הוא המשיך להיות מעורב בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית, ושימש כנציג ויסקונסין בוועידת המפלגה הארצית של 1860, בה הוא פעל למען בחירתו של סטיבן דאגלס כמועמד המפלגה לנשיאות.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, כתב ברסטו לגנרל ג'ון פרימונט, שמונה כמפקד מחלקת המערב, והציע לו להקים רגימנט פרשים.
בחודשים הבאים, צמצמה מחלקת המלחמה של ארצות הברית את בקשותיה לרגימנטים של פרשים מתנדבים, ודחתה את הצעתו של ברסטו.
בסופו של דבר נכנס רגימנט הפרשים השלישי של ויסקונסין לשירות בצבא האיחוד תחת פיקודו של ברסטו, שקיבל מינוי של קולונל ב-31 בינואר 1862, במחנה ברסטו, ליד ג'יינסוויל, וב-26 במרץ עזב את גבולות המדינה בדרכו לסנט לואיס.
זמן קצר לאחר הגעתם לסנט לואיס, מונה ברסטו כמפקד המשטרה הצבאית בקנזס, והרגימנט התפרס ברחבי המדינה למשימות שיטור.
במשך רוב תקופת שירותו בתפקיד, פעל ברסטו מבסיסו בפורט לוונוורת'.
חודשים ספורים לאחר תחילת שירותו, הוא חלה, ולאחר מאבק של כמה חודשים, הוא הוצב מחדש בקיץ 1863 כנשיא בתי המשפט הצבאיים בסנט לואיס.
ב-4 במרץ 1865 הוא שוחרר מהשירות, וקיבל קידום רטרואקטיבי לדרגת בריגדיר גנרל בצבא המתנדבים ב-13 במרץ.
לאחר תום שירותו, נשאר ברסטו בעיר לוונוורת' שבקנזס, והגיש מועמדות לחוזה בבית הכלא המדינתי.
שניים מבניו עברו גם הם לעיר.
מצב בריאותו התדרדר במהלך שנות המלחמה, והוא סבל משלשול כרוני.
ויליאם ברסטו נפטר בלוונוורת' ב-13 בדצמבר 1865. הוא נטמן בבית הקברות ברוקמר שבקליבלנד, אוהיו.
על שמו של ברסטו נקרא רחוב במרכז העיר ווקשה.
ויליאם בנג'מין בייקר היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית שייצג את מחוז הקונגרס השני של מרילנד בין השנים 1895 ל-1901. בייקר נחשב לאבי משלוח הדואר הכפרי בארצות הברית.
ויליאם בנג'מין בייקר נולד ב-22 ביולי 1840, ליד אברדין שבמרילנד לאליזבת (לבית גרינלנד) וג'ורג' וו.
הוא היה אחד מחמישה עשר ילדים, ולאביו היה מפעל שימורים באברדין.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים וקיבל שיעורים פרטיים.
הוא נשאר בחווה של המשפחה עד גיל 32. אחיינו פרנק א' בייקר היה חבר בית הנבחרים של מרילנד.
בייקר, חבר בית הנבחרים של מרילנד ומטיף.
ב-1872 הקימו בייקר ואחיו צ'ארלס וו.
הם ניהלו את המפעל עד 1876, אז נהרס הבניין בשריפה.
לאחר מכן הקים מפעל שימורים נוסף בחווה באברדין ומפעל שימורים באודסה, דלאוור.
הוא היה אחד ממארגני הבנק הלאומי הראשון של אברדין וכיהן כנשיא הראשון שלו בין השנים 1891–1911. הוא גם כיהן כנשיא חברת הטלפונים של מחוז הרפורד.
בנוסף, עזר בארגון הבנק הלאומי הראשון של אברדין והיה מארגן ומנהל הבנק הלאומי הראשון של האבר דה גרייס.
הוא כיהן כציר בכמה כינוסים של המדינה והקונגרס.
הוא התמודד לראשונה על מושב בבית הנבחרים של מרילנד בשנת 1875, אך הובס על ידי מורי ונדיבר.
הוא נבחר לחבר בבית הנבחרים ב-1881, והביס את ונדיבר.
הוא כיהן ב-1882 וב-1883 הובס בניסיונו להיבחר מחדש.
ב-1889 התמודד לסנאט של מרילנד, אך הפסיד בהפרש של 550 קולות.
ב-1893 נבחר לסנאט של מרילנד, לאחר שאחיו ג'ון ה.
בייקר חזר בו ממינויו וניצח את תומאס ה.
בייקר נבחר כחבר רפובליקני לבית הנבחרים של ארצות הברית למושבי הקונגרסים ה-54, ה-55 וה-56, וכיהן מ-4 במרץ 1895 עד 3 במרץ 1901. הוא ייצג את מחוז הקונגרס השני של מרילנד שכלל, באותה תקופה, את מחוזות הרפורד, בולטימור וקרול.
הוא היה אבי משלוח הדואר הכפרי.
כאשר דיברו בקונגרס על עניין משלוח הדואר הכפרי, לא היה מי שהיה מוכן לקחת על עצמו את האחריות, שכן זה נחשב שנוי במחלוקת לשמש כמנהלי דואר של סוחרים כפריים.
בייקר, לעומת זאת, היה מוכן שהניסוי יתבצע במחוז שלו, והמסלול הכפרי הראשון של המדינה החל במחוז קרול, מסניף הדואר של וסטמינסטר.
הוא לא הציב את עצמו לבחירה מחדש ב-1900, וחידש את עסקי השימורים.
ב-1905 הוא נבחר שוב לסנאט של מרילנד, וכיהן בתפקיד בין השנים 1906 עד 1908. הוא הובס בניסיונות להיבחר מחדש ב-1909 על ידי צ'ארלס נ.
ב-1910 התמודד לקונגרס, אך הובס על ידי ג'ושוע פרדריק קוקי טלבוט.
ב-1868 התחתן בייקר עם אוליביה ולס, מאברדין, שמתה לאחר 16 חודשים.
הוליס, ונולדו להם שלושה ילדים: ג'סי מ., נטי פ.
(לימים גברת פיניאס מוריס) והוליס ר.
בייקר זכה לכינוי "הזקן הגדול של הארפורד" על שירותו בפוליטיקה.
במרץ 1911 לקה בייקר בשבץ מוחי.
הוא מת ב-17 במאי 1911 באברדין, מרילנד, לאחר נפילה כמה ימים לפני כן.
הוא נקבר בבית הקברות בייקר, מגרש הקבורה המשפחתי, באברדין.
ויליאם ברנץ' ג'יילס היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, ולאחר מכן המפלגה הדמוקרטית.
ויליאם ברנץ' ג'יילס, בנם של ויליאם ואן ג'יילס, נולד במחוז אמיליה שבמושבת וירג'יניה, שבה בנה את ביתו, "אחוזת ויגוואם" .
הוא למד באקדמיית הנסיך אדוארד (כיום המפדן-סידני קולג' ) ובקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון).
ככל הנראה הלך בעקבותיו של סמואל סטנהופ סמית' , כאשר זה מונה ב-1779 לנשיא קולג' ניו ג'רזי בעת שלימד באקדמיית הנסיך אדוארד.
לאחר מכן למד ג'יילס משפטים בהדרכתו של ג'ורג' ויית' בקולג' ויליאם ומרי, וב-1786 התקבל ללשכת עורכי הדין.
במהלך הדיונים על אשרור חוקת ארצות הברית ב-1788 תמך ג'יילס בחוקה החדשה, אך לא היה חבר בוועידת האשרור של וירג'יניה.
בבחירות מיוחדות שהתקיימו ב-1790 נבחר ג'יילס לבית הנבחרים של ארצות הברית במקומו של תאודוריק בלנד לאחר שזה נפטר.
מקובל לחשוב שהוא חבר בית הנבחרים הראשון שנבחר בבחירות מיוחדות.
לאחר מכן הוא נבחר לשלוש תקופות כהונה נוספות בבית הנבחרים, עד התפטרותו באוקטובר 1798 על רקע בעיות בריאות ועל רקע הסלידה שחש כלפי חוקי הזרים וההמרדה.
במהלך תקופת כהונתו הראשונה בבית הנבחרים תמך ג'יילס בנשיאים בני וירג'יניה ג'יימס מדיסון ותומאס ג'פרסון מול אלכסנדר המילטון ורעיונותיו בנוגע ל, בהעדיפו את הרעיון של ג'פרסון לאגרריות.
בעבודתו עם ג'פרסון ומדיסון, הוא הגיש ב-1793 שלוש סדרות של החלטות, שניסו להוקיע את "המנהל הפיננסי" של המילטון כמזכיר האוצר, והאשים אותו בהתנהלות גרועה בתפקידו במסגרת חוק המימון של 1790 , שאילץ את ארצות הברית לשלם לצרפת את חובותיה לאחר המהפכה הצרפתית.
לצורך מטרה זו, הוא התנגד להסכם ג'יי הפרו-בריטי, והתנגד להקצאת המימון לצי ארצות הברית לצורך פעולות נגד צרפת במהלך המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת.
באותה שנה הוא הצביע בעד החלטות קנטקי ווירג'יניה שהכריזו על חוקי הזרים וההמרדה כנוגדים את החוקה.
לאחר תקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים בשנים 1801–1803 מונה ג'יילס ב-1804 לאייש את המושב של וירג'יניה בסנאט של ארצות הברית, שהתפנה לאחר התפטרותו של וילסון קרי ניקולס.
ב-1810 נבחר ג'יילס לתקופת כהונה נוספת בסנאט, עד התפטרותו במרץ 1815. הוא קידם את הדחתו של שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית סמואל צ'ייס לאחר הליך ההדחה שעבר, בטענה שעל הסנאט לשקול את ההחלטה כפוליטית (בשאלה אם לאזרחי ארצות הברית צריך להיות אמון בצ'ייס), ולא כהחלטה שיפוטית.
ג'יילס היה מאוכזב קשות מזיכויו של צ'ייס.
בבחירות לנשיאות של 1808 הוא תמך בג'יימס מדיסון בהעדיפו אותו על פני מועמד המפלגה הפדרליסטית, צ'ארלס קוטוורת' פינקני.
בווירג'יניה הוביל ג'יילס את התמיכה במדיסון.
עם זאת, לאחר הבחירות, הוא חבר לסנאטור ממרילנד סמואל סמית' ולאחיו, מזכיר המדינה רוברט סמית', בהטחת ביקורת על מדיסון.
ראשית בשל חולשתו מול בריטניה, ולאחר מכן, ב-1812, על חפזונו לצאת למלחמת 1812. אף על פי כן, הוא הצביע בעד הכרזת המלחמה.
הוא סלד מאלברט גלטין, מזכיר האוצר, שהיה האחראי העיקרי למניעה ממנו לקבל את המינוי לתפקיד מזכיר המדינה, והוא הפיל את הצעת החוק של גלטין ב-1811 להקמת הבנק החדש של ארצות הברית.
חבר בית הנבחרים של וירג'יניה ופרישתו הזמנית
סירובו של ג'יילס לקבל את הנחיות האספה הכללית של וירג'יניה הוביל לאי בחירתו לתקופת הכהונה הבאה כסנאטור (באותה תקופה בחרו בתי המחוקקים של המדינות את הסנאטורים).
בשנים 1816–1817 הוא כיהן תקופת כהונה שלא הייתה רצופת אירועים מיוחדים בבית הנבחרים של וירג'יניה, ולאחר מכן פרש לזמן מה מהחיים הפוליטיים.
הוא פרסם מאמרי דעה וטורים, בעיקר בעיתון Enquirer בריצ'מונד, שבו הוא הביע את חוסר שביעות רצונו מ כתחושת שגשוג מוטעית בנוגע לבנקים, למחירים ולהונאה שהייתה קשורה לעבודות הציבוריות.
אלה הובילו לדעתו לממשלה ריכוזית מושחתת והמיטו חורבן על החקלאים.
הוא תקף את ג'ון קווינסי אדמס ואת הנרי קליי כפי שהוא תקף את המילטון, וכינה אותם אנגלופילים מושחתים.
ג'יילס גם פרסם מאמרים שבהם מתח ביקורת על תוכנית אנשי סיעת הג'פרסונים לחינוך הציבורי.
הוא טען שאין זה צודק להטיל מס על אדם אחד כדי לממן את חינוכם של ילדיו של אדם אחר, ושהמורים שמועסקים על ידי הממשלה צריכים להיות בעלי עניין מיוחד ומוכנים להצביע בעד הגדלת מסים ובעד הוצאות הממשלה.
בנוסף, הוא אמר שמתן שלוש שנות לימוד לכל ילד בווירג'יניה יהיה בעל תועלת מעשית מוגבלת, ישלול מהחוות המשפחתיות את כוח האדם שכה היה נחוץ להן, ויותיר את האדם המשכיל הטיפוסי בלתי מתאים לשוב לעבודה הקשה שהמתינה לו.
כאשר פרש ג'יימס ברבור מהסנאט ב-1825 ניסה ג'יילס לשכנע את בית המחוקקים למנות אותו כמחליפו.
תחת זאת הם בחרו בג'ון רנדולף.
ב-1826 הוא נבחר לתקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים המדינתי.
ב-1827 נבחר ג'יילס למושל וירג'יניה.
הוא כיהן בתפקיד עד מרץ 1830. כמושל, הוא עודד את הסנאטור מווירג'יניה, ליטלטון וולר טאזוול, לארגן התנגדות של מדינות הדרום ל"שיטה האמריקאית" של הנרי קליי, שהתמקדה בהחרמת מפעלי התעשייה של הצפון.
טאזוול צבר תמיכה מועטה לתוכניתו בקרב הסנאטורים הדרומיים.
בסוף תקופת כהונתו כמושל היה ג'יילס חבר בוועידת החוקה של וירג'יניה של 1829–1830 , שבה תמך בהתלהבות בחלוקת מחוזות הבחירה של בית הנבחרים המדינתי שהייתה קיימת אז, שנתנה למחוזות במזרח המדינה, שמספר הבוחרים בהם היה דליל, שליטה בבית המחוקקים.
עם זאת, הוא תמך ברפורמה בדרישות לקבלת זכות בחירה.
הוא גם התנגד למגמה שהסתמנה בוועידה לחזק את סמכויות המושל.
הוא אמר שתפקידי המושלים במדינות אחרות, כמו מדינת ניו יורק, היו במרכז המנגנון הפוליטי, ושאבו את כוחם ממערכת הפטרונות וממגמות מושחתות, והסיבה שווירג'יניה לא סבלה מחוליים אלו הייתה שמשרת מושל המדינה הייתה חלשה דיה מכדי שאנשים יאבקו עליה.
במקום להעדיף ללכת בעקבות הדוגמה של ניו יורק, עם המנגנון המפלגתי שלה, היה לדעתו טוב יותר עבור וירג'יניה להמשיך ולהחזיק בדפוס הניהולי של ג'ורג' מייסון.
החלטת הוועידה הייתה מנוגדת בסופו של דבר להשקפתו של ג'יילס.
בעוד שמשך כהונת המושל נותרה קצרה, ועדיין היה על המושל לתת דין וחשבון בפני האספה הכללית, ביטלה חוקת 1830 את קיומה של מועצת המושל, וכך הפכה את התפקיד לעצמאי יותר.
ב-1797 נשא ג'יילס לאישה את מרתה פייטון טאב, ובנה עבורה את בית האחוזה ויגוואם, שכלל 18 חדרים.
לאחר מותה של מרתה ב-1808 נישא ג'יילס בשנית ב-1810 לפרנסס אן גוויין, ולשניים נולדו שלושה ילדים נוספים.
ויליאם ברנץ' ג'יילס מת בעת ששהה בבית המשפט של מחוז אמיליה ב-4 בדצמבר 1830, תשעה חודשים לאחר תום כהונתו כמושל.
הוא נטמן בחלקת הקבר המשפחתית של משפחות ג'יילס וגוויין שבמחוז.
שני מחוזות נקראו על שמו, האחד בווירג'יניה, והאחר בטנסי.
על שמו קרוי גם בניין מעונות סטודנטים בקולג' ויליאם ומרי.
אחוזת ויגוואם הוכנסה ב-1969 אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
דעות החוקרים בנוגע לג'יילס היו מעורבות.
פרדריק סקוט אוליבר הגדיר אותו כ"דמות מגוחכת ואגרופנית", שהקריירה שלו עמדה בסימן של "זלזול פזיז באמת", ובסימן "אופיו הגס".
קלוד באוורס כינה את תיאורו של אוליבר "קריקטורה עלובה ובלתי הוגנת", ותיאר את ג'יילס באור חיובי, בציינו בין השאר את השבחים שקיבל ג'יילס מפטריק הנרי, מג'ון רנדולף ומאחרים מבני תקופתו.
ג'וזף סטורי, אף על פי שהטיח עלבונות דומים בג'יילס לנוכח ההגזמות הרטוריות שלו לכאורה, ושם לב לרושם העלוב שיצרה הופעתו המרושלת, כתב ש"כאשר הוא מדבר, דעתך משתנה באופן מידי":
ויליאם בראון מקינלי היה בנקאי ופוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית שייצג את מדינת אילינוי בבית הנבחרים של ארצות הברית במשך שבע קדנציות (1905 1913, 1915 1921) ובסנאט של ארצות הברית למשך קדנציה אחת מ-1921 עד 1926.
הוא גם שימש כמנהל הקמפיין הלאומי של הנשיא ויליאם הווארד טאפט בניסיונו להיבחר מחדש ב-1912, והבטיח את מינויו של טאפט על ידי הוועידה הלאומית הרפובליקנית.
ויליאם בראון מקינלי נולד ב-5 בספטמבר 1856, ליד פיטרסבורג שבאילינוי.
לאחר שלמד באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין במשך שנתיים, בסביבות 1875 עבד מקינלי כפקיד בחנויות תרופות בספרינגפילד.
עד מהרה חזר לשמפיין כדי להפוך לבנקאי, המתמחה במשכנתאות לחוות.
ב-1902 נכנס לפוליטיקה, ונבחר לנאמן של אוניברסיטת אילינוי.
ב-1904 התמודד מקינלי לבית הנבחרים של ארצות הברית, וזכה בקדנציה הראשונה מתוך ארבע קדנציות רצופות.
ב-1912 הפסיד לצ'ארלס בורצ'רס בניסיונו להיבחר מחדש לבית הנבחרים.
ההפסד שלו בבחירות החוזרות עלה במקביל לשירותו כמנהל הקמפיין הלאומי של הנשיא המכהן ויליאם הווארד טאפט, שהפסיד גם הוא בבחירות לנשיאות שנערכו ב-1912.
ב-1914 נבחר מקינלי מחדש לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בתפקיד מ-1915 עד 1921. ב-1920 נבחר מקינלי לסנאט של ארצות הברית, ונכנס לתפקידו ב-1921. ב-1926, התמודד בניסיון להיבחר מחדש אולם הפסיד לפרנק סמית' (שבסופו של דבר הודח מהמושב על ידי הסנאט בטענה של הונאה ושחיתות בקמפיין שלו).
מקינלי היה גם המנכ"ל של אילינוי Traction System, רכבת חשמלית בין עירונית.
גשר מקינלי בין ונציה, אילינוי וסנט לואיס, מיזורי נקרא על שמו.
גם מרכז הבריאות של מקינלי באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין נקרא על שמו.
מקינלי מת ב-7 בדצמבר 1926 בגיל 70 במרטינסוויל שבאינדיאנה.
ויליאם ג'ואל סטון היה פוליטיקאי דמוקרטי ממיזורי שייצג את מדינתו בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-1885 עד 1891, ובסנאט של ארצות הברית מ-1903 ועד מותו.
סטון נולד ליד העיר ריצ'מונד שבמחוז מדיסון, קנטקי, ב־7 במאי 1848. בילדותו למד בבתי הספר הציבוריים של ריצ'מונד, וב־1867 השלים את לימודיו באוניברסיטת מיזורי שבקולומביה, שם החל ללמוד משפטים.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ב־1869 והחל לעסוק בעריכת דין בעיר בדפורד שבאינדיאנה.
בהמשך חזר לקולומביה ושימש כיועץ המשפטי של העיר בשנת 1870. באותה שנה עבר לנוואדה, מיזורי, שם המשיך לעסוק במשפטים.
בין השנים 1873–1874 כיהן כתובע המחוזי של מחוז ורנון, וב־1876 היה אלקטור נשיאותי מטעם המפלגה הדמוקרטית.
ב־1884 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו עד 1891, אז בחר שלא להתמודד מחדש.
במהלך כהונתו שימש כיו"ר ועדת התביעות ממלחמות (War Claims).
בין 1893–1897 כיהן כמושל מיזורי ועבר להתגורר בג'פרסון סיטי.
החל מ־1896 כיהן כחבר בוועדה הלאומית הדמוקרטית, תפקיד שבו החזיק עד 1904, ובין השנים 1900–1904 שימש כסגן יו"ר הוועדה.
לאחר סיום כהונתו כמושל עבר לסנט לואיס, שם המשיך לעסוק בעריכת דין, אך ב־1903 שב לג'פרסון סיטי.
בבחירות 1902 נבחר לסנאט, וב־1908 נבחר מחדש וכיהן עד מותו.
בסנאט היה חבר בוועדת יחסי החוץ, ועמד בראשה מ־1913 ועד מותו.
בתפקיד זה היה מעורב במחלוקות עם ממשל וילסון בנוגע למדיניות ארצות הברית כלפי אירופה ערב כניסתה למלחמת העולם הראשונה.
ב־4 באפריל 1917 היה אחד משישה סנאטורים בלבד שהצביעו נגד הכרזת המלחמה של ארצות הברית על גרמניה (החמישה האחרים היו אסלה גרונה, רפובליקני מדקוטה הצפונית, רוברט לה פולט, רפובליקני מוויסקונסין, הארי ליין, דמוקרטי מאורגון, ג'ורג' נוריס, רפובליקני מנברסקה, וג'יימס ורדמן, דמוקרטי ממיסיסיפי).
לצד זאת, תמך ברכישת איי הבתולה על ידי ארצות הברית.
בנוסף שימש בזמנים שונים כיו"ר ועדת המתקנים הנוספים לספרייה, ועדת התביעות מתקופת המהפכה, ועדת החברות שנוסדו במחוז קולומביה, וועדת ענייני אינדיאנים.
ב־14 באפריל 1918, ונקבר בעיר נוואדה, מיזורי.
עד הבחירות של 1918 הוחלף על ידי קסנופון וילפלי, שמונה זמנית למושבו.
חלק מניירותיו האישיים והציבוריים שמורים כיום בחברה ההיסטורית של מיזורי ופתוחים לעיון חוקרים.
בנו, קימברו סטון (1875–1958), כיהן כשופט בערכאת הערעורים הפדרלית – בית המשפט הפדרלי השמיני לערעורים של ארצות הברית.
ויליאם אמרסון ברוק היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת טנסי בין השנים 1929 עד 1931. הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית.
ברוק נולד ב-14 במרץ 1869 במחוז דייווי, קרוליינה הצפונית, והיה בנם של מרי אן (האוול) וריצ'רד אמרסון ברוק.
הוא למד בבית ספר ציבורי ועסק בחקלאות עד 1894. לאחר מכן הוא עבר לוינסטון סיילם, קרוליינה הצפונית, והפך לפקיד בסופר.
בשנת 1909 הוא עבר לצ'טנוגה, טנסי.
בצ'טנוגה, ברוק התערב בייצור ממתקים, וגם היה לו מעורבות בתחומי ביטוח ובנקאות.
בנוסף הוא הפך לנאמן של אוניברסיטת צ'טנוגה (כיום אוניברסיטת טנסי בצ'טנוגה), אוניברסיטת אמורי והנרי, וגם מכללת מרתה וושינגטון.
ב-2 בספטמבר 1929, מושל טנסי, הנרי הוליס הורטון, מינה את ברוק למושב שהתפנה בסנאט האמריקני בשל מותו של לורנס ד.
טייסון; הורטון הציע לראשונה את המינוי לסנאטור לשעבר לוק לי, שסירב למינוי.
ב-4 בנובמבר 1930 נבחר ברוק להשלמת כהונה זו.
הוא לא התמודד לתקופת הכהונה המלאה של שש השנים באותו זמן, וכהונתו כסנאטור אמריקאי הסתיימה ב-3 במרץ 1931. החליף אותו קורדל הול.
לאחר שעזב את הסנאט, חזר ברוק לעסקי ייצור הממתקים שלו בצ'טנוגה ונשאר מעורב בעסקי הייצור עד מותו ב-5 באוגוסט 1950. הוא נקבר בבית הקברות פורסט הילס בצ'טנוגה.
נכדו של ברוק, ביל ברוק, היה חבר רפובליקני בבית הנבחרים של ארצות הברית וחבר הסנאט של ארצות הברית מטנסי.
נקודות המבט הבלתי מתפשרות והרדיקליות של בראונלו הפכו אותו לאחת הדמויות המפלגות ביותר בהיסטוריה הפוליטית של טנסי ולאחד הפוליטיקאים השנויים במחלוקת של תקופת השיקום של ארצות הברית.
בראונלו החל את הקריירה שלו כמטיף נודד מתודיסט בשנות ה-20 של המאה ה-19, וספג ביקורת וגם זכה לשבחים מהממונים עליו על הוויכוחים המילוליים המרושעים שלו בתגובה למיסיונרים יריבים מאמונות נוצריות עדתיות אחרות.
מאוחר יותר, כמוציא לאור ועורך עיתונים, הוא נודע לשמצה בתשובותיו הבלתי פוסקות בצורה של התקפות אישיות נגד יריביו הדתיים והפוליטיים, לעיתים עד כדי תקיפה פיזית.
במקביל, בראונלו הצליח לבנות בסיס גדול של מנויים נאמנים עזים.
בראונלו חזר לטנסי ב-1863 וב-1865 הפך למושל עם תמיכה של צבא ארצות הברית מאחוריו.
בראונלו יישר קו עם הרפובליקנים הרדיקלים במדינה, תמך במדיניות מלחמת האזרחים והשיקום של הנשיא לינקולן, ובילה חלק ניכר מתקופת כהונתו בהתנגדות למדיניות של רפובליקנים שמרנים.
מדיניותו כמושל של בראונלו, שהייתה גם אוטוקרטית וגם מתקדמת, סייעה לטנסי להפוך למדינת הקונפדרציה לשעבר הראשונה שהתקבלה מחדש לאיחוד ב-1866, "ופטרה אותה מהשיקום הצבאי הפדרלי הארוך שנגרם על רוב הדרום".
לאחר מלחמת האזרחים, בראונלו שוב חידש את התנגדותו לאויב פוליטי ותיק ולנשיא באותה העת אנדרו ג'ונסון, עוינות הדדית שבראונלו וג'ונסון הניחו בצד במהלך הימים האפלים של מלחמת האזרחים.
זמן קצר לאחר מלחמת האזרחים, בראונלו והרפובליקנים הרדיקליים ניצלו את שליטתם בממשלת המדינה כדי להעניק זכויות לעבדים לשעבר אפרו-אמריקאים להצביע ולהתמודד על תפקידים ציבוריים בטנסי ולהרחיב זכויות אזרח אחרות לכל העבדים לשעבר.
רפובליקנים שמרנים התנגדו בדרך כלל לפעולות אלה של בראונלו והבסיס הרפובליקני הרדיקלי שלו, וזמן קצר לאחר מכן, מנהיגים פוליטיים וקציני צבא לשעבר מהקונפדרציה הצטרפו לאופוזיציה זו שהופנתה נגד בראונלו והשתמשו בקו קלוקס קלאן וקבוצות דומות במאמצים לשלול את הזכויות של אפרו-אמריקאים ברחבי טנסי.
בראונלו נולד במחוז ויית', וירג'יניה, ב-29 באוגוסט 1805, והיה בנם הבכור של ג'וזף א.
בגיל 18, בראונלו נסע לאבינגדון שם למד את מקצוע הנגרות מדוד אחר, ג'ורג' ויניפורד.
בשנת 1825, בראונלו השתתף בפגישת מחנה ליד סולפור ספרינגס, וירג'יניה, שם חווה לידה רוחנית דרמטית.
מאוחר יותר הוא נזכר שפתאום "כל החרדות שלי הסתיימו, כל תקוותיי התגשמו, האושר שלי היה מוחלט".
הוא נטש מיד את מקצוע הנגרות והחל ללמוד להיות כומר מתודיסטי.
בסתיו 1826, הוא השתתף במפגש השנתי של ועידת הולסטון של הכנסייה המתודיסטית באבינגדון.
הוא הגיש בקשה להצטרף למטיפים הנודדים, והתקבל באותה שנה על ידי הבישוף ג'ושוע סול.
התחרות בדרום האפלאצ'ים הן על המאמינים החדשים והן על המעשרות שלהם בין הבפטיסטים, המתודיסטים והפרסביטריאנים הייתה עזה, והדיבורים הן בנאומים והן בדפוס נגד אמונות ומנהיגים נוצריים עדתיים יריבים היו דבר שבשגרה בקרב מיסיונרים.
בהגנה על הכנסייה המתודיסטית שלו ועל מנהיגיה הראשונים, בראונלו, לקח ויכוחים כאלו לרמה חדשה לגמרי, ותקף לא רק את התאולוגיה הבפטיסטית והפרסביטריאנית, אלא גם את אופי המיסיונרים היריבים שלו.
בשנת 1826, סול נתן לבראונלו את המשימה הראשונה שלו כמטיף נודד - מחוז בלאק מאונטיינס בקרוליינה הצפונית.
כאן התמודד בראונלו לראשונה עם הבפטיסטים - שהתפשטו במהירות ברחבי דרום האפלצ'ים - ופיתח סלידה מיידית מהם, והתייחס אליהם כקנאים צרי אופקים שעסקו בטקסים "מלוכלכים" כמו שטיפת רגליים.
במהלך השנה שלאחר מכן בשנת 1827, בראונלו הוקצה כמטיף נודד למריוויל, טנסי, שם הייתה נוכחות פרסביטריאנית חזקה, ולימים נזכר שהוטרד ללא הרף על ידי מיסיונר פרסביטריאני צעיר שהתגרה בו בביקורת קלוויניסטית על המתודיזם.
בשנת 1828, בראונלו נתבע על לשון הרע, אך התביעה נדחתה.
בשנת 1831, בראונלו נתבע על הוצאת דיבה על ידי מטיף בפטיסט, ונצטווה לשלם למאשים שלו 5 דולר.
בשנת 1832, בראונלו הוקצה כמטיף נודד למחוז פיקנס בקרוליינה הדרומית, שלטענתו "הוצף עם בפטיסטים" ו"מבטלים".
מאחר שלא הצליח להתקדם במחוז, הפיץ בראונלו את החוברת הארסית שלו בת 70 עמודים שגרמה לזעם רב בקרב הבפטיסטים של המחוז, ודהר בביטחה בחזרה אל ההרים בזמן שתושבי המחוז הזועמים דרשו שיתלו אותו.
ההתמודדות של בראונלו עם המבטלים בקרוליינה הדרומית השפיעה על דעותיו המאוחרות יותר על היפרדות המדינות מהאיחוד.
זמן קצר לאחר מכן פרסם בראונלו את ספרו מ-1834 Helps To The Study of Presbyterianism (המתייחס, בין השאר, לקידום של בראונלו בהפרדת הכנסייה והמדינה בארצות הברית ושל השליטה של הכנסייה הפרסביטריאנית ב-American Sunday School Union בנוקסוויל, טנסי על ידי מוציא לאור של עיתונים וספרים פרדריק ס.
בראונלו התחתן עם אלייזה אן אוברייאן הצעירה במהלך 1836 במחוז קרטר, טנסי, שם התגוררו השניים בעיר הולדתה אליזבתטון.
בראונלו החל לעבוד כפקיד בניהול תנורי אוברייאן (בית יציקת ברזל) של משפחתה, אשר הייתה ממוקמת לאורך גדות נהר האיילה בעמק פורג', כארבעה קילומטרים דרומית מזרחית לאליזבתטון.
בראונלו היה נוסע לעיתים קרובות בסירה שטוחה הן על נהר הוואטאוגה והן על נהר הולסטון במזרח טנסי, והביא משלוחים של יציקות ברזל מ-O'Brien Furnance לנוקסוויל.
על אף שבראונלאו עזב את המחוז זמן קצר לאחר נישואיו במהלך 1836, הוא המשיך בהגנה האיתנה שלו על מנהיגי המתודיזם נגד ההתקפות שפורסמו על ידי מנהיגים דתיים וכותבים של אמונות נוצריות עדתיות אחרות בתוך טוריו, ספריו ונאומיו המאוחרים יותר.
במשך כל חייו ואף לאחר מכן, בראונלו היה מוכר לחבר ולאויב כאחד בתור "הכומר הלוחם".
בראונלו החל את דרכו בעסקי העיתונים במהלך 1838 כתיבה עבור Elizabethton Republican and Manufacturer's Advocate, בתחילה תחת העורך שלו ויליאם גוט.
העיתון השבועי הזה של אליזבתטון קידם את הפוליטיקה הוויגית, וכאשר בראונלו קודם מאוחר יותר כעורך, היו ל-Elizabethton Republican and Manufacturer's Advocate כשלוש מאות מנויים והוא היה קשור קשר הדוק עם מייסון ר.
ההיסטוריון סטיבן אש טוען:מה שגרם לבראונלו להתבלט היה, יותר מכל דבר אחר, הלשון והעט שלו.
במהלך הקריירה הארוכה שלו, הוא פגע בהרבה מטרות.
אלו כללו לא רק מתודיסטים, ויגים ויוניוניסטים, אלא גם מתונים, שאינם יודעים דבר ותומכי עבדות.
השיטה האהובה עליו לקדם את המטרות הללו הייתה להעליב וללעוג ליריביו, ומעטים האנשים שיכולים לעשות זאת עם שנינות ארסית כמוהו.
בפטיסטים, פרסביטריאנים, קתולים, מורמונים, דמוקרטים, רפובליקנים, תומכי פרישה, שיכורים, מהגרים ואנשי ביטול - כולם ספגו בזמן זה או אחר מבראונלו חסר הרחמים.
באופן לא מפתיע, הוא יצר לעצמו אויבים רבים.
כמה מהם השיבו באדיבות; חלקם ניסו להרוג אותו.התובע הכללי העולה של אליזבתטון, ט.
נלסון, הציע שבראונלו ישיק עיתון כדי לתמוך במועמדים של המפלגה הוויגית בבחירות הקרובות.
בראונלו שיתף פעולה עם מו"ל העיתונים של אליזבתטון, מייסון ר.
ליון, וכעורך במסגרת השותפות שלהם, עם ההסכם שבראונלו יקבל שליש מהרווחים החדשים מה-Tennessee Whig.
בראונלו וליון השיקו את השבועון Tennessee Whig שלהם ביום חמישי, 16 במאי 1839, ותוך מספר שבועות, בראונלו וליון ימתגו מחדש את העיתון השבועי החדש שלהם כ-Elizabethton Whig החל מהמהדורה של העיתון ב-13 ביוני 1839.
סגנון העריכה המתלהם של בראונלו גרם במהירות מחלוקת מרה באליזבתטון, והוא החל לריב עם הוויגי המקומי שהפך לדמוקרט לנדון קרטר היינס.
היינס למד משפטים תחת התובע הכללי של אליזבתטון ט.
נלסון, והיינס הלך מאוחר יותר אחרי נלסון לג'ונסבורו במהלך 1840, שם היינס בסופו של דבר יערוך את העיתון של ג'ונסבורו.
בראונלו וה-Elizabethton Whig עברו גם הם מאליזבתטון אל ג'ונסבורו במהלך אותה שנה, שם השבועון של בראונלו מותג מחדש כ-Jonesboro Whig, ופרסם את המהדורה הראשונה של הכרך השני ב-7 במאי 1840. בראונלו גם הביא איתו את ולנטיין גרלנד כשותף עסקי חדש ב-Jonesboro Whig שלו.
גרלנד עבד בעבר כמדפיס עם Jonesboro Whig ורכש את חלקו של ליון ב-Jonesboro Whig תמורת 550.00 דולר, אך השותפות העסקית שלהם ב-Jonesboro Whig הייתה קצרת מועד, שכן הודעה שפורסמה ב-12 באוגוסט 1840 הודיעה לקוראי ה-Whig כי השותפות העסקית של בראונלו וגרלנד פורקה.
מאוחר יותר בראונלו ניגש להיינס ברחוב בג'ונסבורו ולאחר מכן המשיך להכות את היינס במקל חרב, מה שגרם להיינס לשלוף את אקדחו ולירות בבראונלו בירכו.
היינס נשכר מאוחר יותר כעורך של Tennessee Sentinel המתחרה הדמוקרטי בשנה שלאחר מכן, והעורכים בראונלו והיינס יפרסמו פולמוסים המכוונים זה לזה בעיתונים שלהם במהלך השנים הבאות.
בשנת 1845, בראונלו התמודד נגד אנדרו ג'ונסון על מושב המחוז הראשון של המדינה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
באמצעות ה-Whig כדי לתמוך בקמפיין שלו, הוא האשים את ג'ונסון בחוסר לגיטימיות, טען שקרוביו של ג'ונסון הם רוצחים וגנבים והצהיר שג'ונסון הוא אתאיסט.
ג'ונסון ניצח בבחירות בהפרש של 1,300 קולות, מתוך קצת יותר מ-10,000 קולות.
בראונלו תמך במדיניות ויגית כגון בנק לאומי, מימון פדרלי לשיפורים פנימיים (ליתר דיוק, שיפורים ציבוריים באזור Moccasin Bend של נהר טנסי ליד צ'טנוגה המאפשרים הובלה טובה יותר בסירת קיטור של סחורות לניו אורלינס), פיתוח תעשיות בצפון מזרח טנסי, ונשיאות מוחלשת.
הוא כינה את אנדרו ג'קסון "הקללה הגדולה ביותר שאי פעם פקדה את האומה הזו", ותקף את תומכיו של ג'קסון, הלוקופוקוס, בספרו מ-1844, A Political Register.
בעוד שבראונלו תמך בנחישות במועמדים ויגים כמו ג'ון בל וג'יימס ק.
ג'ונס, האליל הפוליטי האמיתי שלו היה הסנאטור מקנטקי הנרי קליי.
קליי היה בעקביות הבחירה הראשונה של בראונלו למועמד המפלגה לנשיאות לאורך שנות ה-40 של המאה ה-19.  בנו של בראונלו ג'ון זכר שאחת הפעמים הבודדות שאי פעם ראה את אביו בוכה הייתה לאחר שקיבל את החדשות על תבוסתו של קליי בבחירות לנשיאות ב-1844.
במאי 1849, בראונלו העביר את ה-Whig לנוקסוויל, טנסי, שם הוא כבר היה ידוע בהתנגשויות שלו עם ה-Standard הדמוקרטי, שאותו כינה "סדין שקר מטונף".
לפני עזיבתם של בראונלו ועיתונו מג'ונסבורו, תוקף אלמוני חבט את בראונלו בראשו, והותיר אותו מרותק למיטה למשך שבועיים.
הוא האשים במעשה הזה בעלי אינטרסים של העיתון של נוקסוויל, שחששו מתחרותו.
עם הגעתו, הוא הסתבך במלחמת עריכה עם עורך ה-Knoxville Register, ג'ון מילר מק'קי, שנמשכה עד עזיבתו של מק'קי ב-1855.
בראונלו הצטרף לבני המתינות ב-1850, וקידם מדיניות מתינות ב-Whig (אחת ההתקפות האישיות הנפוצות יותר שלו הייתה האשמת מתנגדיו שהם "שיכורים").
לאחר התמוטטות מפלגת הוויגים באמצע שנות ה-1850, הוא יישר קו עם תנועת "לא לדעת כלום", מכיוון שהיה שותף זה מכבר לרגשות האנטי-קתוליים והנייטיביסטיים של תנועה זו.
ב-1856 פרסם ספר, Americanism Contrasted with Foreignism, Romanism and Bogus Democracy ("אמריקניזם בניגוד לזרים, רומניזם ודמוקרטיה מזויפת"), שתקף את הקתולים, זרים ופוליטיקאים דמוקרטיים.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-19, הפנה בראונלו את תשומת ליבו למנהיגי המפלגה הדמוקרטית של נוקסוויל ולמקורביהם.
הוא הסתכסך עם ה-Southern Citizen הרדיקלי, עיתון פרו-פרישה שיצא לאור על ידי איש העסקים ויליאם ג.
סוואן והפטריוט האירי ג'ון מיטשל (שבילה בנוקסוויל בגלות), ולפחות בהזדמנות אחת, איים על סוואן באקדח.
בעקבות הכישלון של בנק מזרח טנסי ב-1858, תקף בראונלו באכזריות את מנהליו.
קרוזייר וויליאם צ'רצ'וול לברוח מהמדינה, והרחיקו את ג'ון ה.
בראונלו תבע דירקטור אחר, ג'.
רמזי, שזכה בפסק דין אזרחי בשם המפקידים בבנק.
חלקית כתוצאה מההתנגדות העיקשת של בראונלו להיפרדות בדפי עיתוניו (ובחלקית בשל הריב הממושך שלו עם אוהד הקונפדרציה, הבנקאי וההיסטוריון של טנסי ג'.
רמזי), הוא נכלא מאוחר יותר על ידי רשויות הצבא של מדינות הקונפדרציה (ה-CSA).
התובע המחוזי בנוקסוויל, טנסי חנן אותו בדצמבר 1861, ולאחר מכן נאלץ לצאת לגלות בצפון ארצות הברית.
בעוד בראונלו עזב את המטיפים הנודדים בשנות ה-30 של המאה ה-19, הוא המשיך להגיב למבקרים שתקפו את האמונה המתודיסטית עד למלחמת האזרחים.
בשנת 1843, הריב שלו עם היינס הוביל לכך שהיינס הוברח מאנשי הדת המתודיסטים.
סמית', עורך העיתון Abingdon Virginian, האשים את בראונלו בגניבת תכשיטים בפגישה במחנה.
בראונלו הכחיש את האשמה, והאשים את סמית' שהוא נואף.
בפגישה של ועידת הולסטון של המתודיסטים באותה שנה, סמית' ניסה ללא הצלחה לגרום לגירוש בראונלו מהכנסייה.
הוא הצהיר שרוב המתודיסטים היו צאצאים של הלויאליסטים במלחמת העצמאות, והאשים את מייסד הכנסייה המתודיסטית, ג'ון וסלי, באמונה ברוחות ובמכשפות.
בראונלו הגיב בתחילה לרוס עם טור תגובה, "FA Ross' Corner", ב-Jonesborough Whig.
ב-1847, הוא השיק מאמר נפרד, ה-Jonesborough Quarterly Review, שהוקדש להפרכת התקפותיו של רוס, ויצא למסע הרצאות באותו קיץ.
בראונלו טען שבעוד שהיה נפוץ בתקופתו של וסלי שאנשים מאמינים ברוחות רפאים, הוא סיפק ראיות לכך שכמרים פרסביטריאנים רבים עדיין האמינו בדברים כאלה.
הוא לעג לרוס כ"נואף רגיל" ובנו של עבד, והאשים את קרוביו בגניבה ובביצוע מעשים מגונים (בנו של רוס הגיב לאישום האחרון באיום מוות).
המריבה הזו נמשכה עד שבראונלו עבר לנוקסוויל ב-1849.
בשנת 1856, ג'יימס רובינסון גרייבס, הכומר הבפטיסטי של הכנסייה הבפטיסטית השנייה של נאשוויל, הוקיע את המתודיסטים בספרו The Great Iron Wheel Examined, שהשתמש בטרמינולוגיה ובהתקפות דומות לאלו שרוס השתמש בעשור הקודם.
הוא האשים את גרייבס בהשמצת חבר קונגרס לשעבר, טען כי כמרים בפטיסטים אינם יודעים קרוא וכתוב ומתנגדים ללמידה, והאשים כי הדת הבפטיסטית נעשתה ב"אנוכיות, קנאות, חוסר סובלנות וחוסר מביש בליברליות נוצרית".
בראונלו גם לעג לשיטת הטבילה הקבוצתית הבפטיסטית.
השקפותיו של בראונלו על עבדות השתנו עם הזמן.
בעוד שכתביו שלפני מלחמת האזרחים חושפים נטייה חזקה בעד עבדות, שמו מופיע בעצומה של הביטול 1834. בתחילת שנות ה-1840, בראונלו תמך באגודת הקולוניזציה האמריקאית, אשר ביקשה ליישב מחדש עבדים משוחררים בליבריה.
עם זאת, בשנים שלאחר מכן, הוא עבר לעמדה פרו-עבדות נחרצת.
ואף היו לו עבדים בעצמו.
ידידו ועמיתו של בראונלו, אוליבר פרי טמפל, הצהיר כי לחץ חברתי בשנות ה-30 של המאה ה-19 דחף את רוב תושבי הדרום לאמץ דעות פרו-עבדות.
ההיסטוריון רוברט מקנזי, לעומת זאת, מציע שייתכן שהשינוי התומך בעבדות של בראונלו נעוץ ביריבות בין המתודיסטים הצפוניים והדרומיים על הנושא בשנות ה-40 של המאה ה-19.
בשנות ה-50 של המאה ה-19, בראונלו היה בעד עבדות באופן קיצוני, בטענה שהמוסד "הוסמך על ידי אלוהים".
הוא מצא הגנה בכתבי הקודש על העבדות בנאום שנשא בנוקסוויל בשנת 1857, ובשנה שלאחר מכן, הוא אתגר את המתנגדים לעבדות הצפוניים לדון בנושא.
האתגר התקבל בתחילה על ידי פרדריק דאגלס, אך בראונלו סירב לדון עימו בגלל הגזע שלו.
האתגר נלקח אז על ידי אברם פרין ממקגרוויל, ניו יורק, איש דת בכנסיית הקהילתיות, ועורך עיתון נגד העבדות.
בוויכוח, שהתקיים בפילדלפיה בספטמבר 1858, אמר בראונלו בטיעון הפתיחה שלו:לא רק לאורך הדיון הזה אני אקח בפתיחות ובאומץ את הטענה שצריך "להנציח את העבדות כפי שהיא קיימת באמריקה", אלא שעבדות היא מצב מבוסס ובלתי נמנע לחברה האנושית.
אשמור על הטענה שאלוהים תמיד התכוון להתקיים יחסי האדון והעבד; כי ישו והמורים הראשונים לנצרות, מצאו שהעבדות אינה שונה בשום עניין מהותי מהעבדות האמריקאית, "משולבת בכל מעמד בחברה" ...
שהעבדות הייתה קיימת מאז הארגון הראשון של החברה, היא תתקיים עד קץ הימים.
במהלך מלחמת האזרחים, בראונלו חזר לעמדה נגד עבדות, וקרא לאמנציפציה.
בראונלו התנגד נחרצות לפרישת הדרום.
הוא טען שהפורשים רוצים להקים מדינה הנשלטת על ידי "אריסטוקרטים גאים בארנק" ממעמד בעלי המטעים הדרומיים.
בראונלו תמך בחברו, המועמד התומך באיחוד, ג'ון בל, בבחירות לנשיאות ב-1860, ובספטמבר אותה שנה, קטע עצרת בעד ברקינרידג' בנוקסוויל כדי להתעמת עם הדובר המרכזי של העצרת, ויליאם לוונדס יאנסי מאלבמה.
כאשר קרוליינה הדרומית נפרדה בעקבות בחירתו של לינקולן בנובמבר 1860, בראונלו לעג למדינה ול"עלה הכרוב האומלל של דגל פלמטו" שלה כצאצאים של לויאליסטים בריטים, ובכך העניק לה זיקה לטיפוסים האריסטוקרטיים שישלטו בקונפדרציה הדרומית המוצעת.
עד 1861, ל-Knoxville Whig היו 14,000 מנויים, ונחשב בעיני הפורשים לשורש הרגש הפרו-איחוד העיקש במזרח טנסי (האזור דחה באופן מהדהד משאל עם על היפרדות בפברואר אותה שנה).
הדמוקרטים של נוקסוויל ניסו להתנגד לבראונלו על ידי מינוי הפורש הרדיקלי ג'יי אוסטין ספרי כעורך ה-Noxville Register, תוך היכנסות למלחמת עריכה שנמשכה לאורך רוב השנה.
בראונלו כינה את ספרי "מנוול" ו"הולל", ולעג לתפוצה הקטנה יחסית של ה-Register.
לאורך אביב 1861, בראונלו ועמיתיו, אוליבר פרי טמפל, ט.
נלסון והוראס מיינרד, צפו במזרח טנסי, ונשאו עשרות נאומים פרו-איחוד.
בחודשים מאי ויוני 1861, ייצג בראונלו את מחוז נוקס בוועידת מזרח טנסי, אשר פנתה ללא הצלחה לבית המחוקקים של המדינה כדי לאפשר למזרח טנסי להקים מדינה נפרדת הדוגלת באיחוד.
בשבועות שלאחר הפרישה של טנסי ביוני 1861, השתמש בראונלו ב-Whig כדי להגן על תומכי מפלגת האיחוד שהואשמו במעשי בגידה מצד שלטונות הקונפדרציה.
בסתיו 1861, ה-Whig היה העיתון התומך באיחוד האחרון בדרום.
הוא צוטט כאומר "אנחנו מתכוונים להילחם בפורשים עד שהגיהנום יקפא, ואז להילחם בהם על הקרח".
ב-24 באוקטובר 1861, השעה בראונלו את הפרסום של ה-Whig לאחר שהתוודע שרשויות הקונפדרציה מתכוננות לעצור אותו.
ב-4 בנובמבר, הוא עזב את נוקסוויל והסתתר בהרי הסמוקי הגדולים מדרום, שם הייתה נוכחות פרו-איחוד חזקה, ובילה מספר שבועות עם חברים ב-Wears Valley ו-Tuckaleechee Cove.
ב-8 בנובמבר שרפו לוחמי גרילה פרו-איחוד כמה גשרי רכבת במזרח טנסי, ותקפו כמה אחרים.
מנהיגי הקונפדרציה חשדו מיד בבראונלו בשותפות במעשים, אך הוא הכחיש כל מעורבות בהתקפות.
בראונלו ביקש רשות לעזוב את המדינה, אשר ניתן על ידי מזכיר המלחמה של הקונפדרציה יהודה פ.
אולם ב-6 בדצמבר, כשהיה בנוקסוויל והתכונן לעזוב, נציב מחוז נוקס רוברט בריינולדס והתובע המחוזי של מדינות הקונפדרציה, ג'ון קרוזייר רמזי (בנו של מזכיר האוצר של מדינות הקונפדרציה ג'.
רמזי, המבוגר שאליו התייחס בראונלו מוקדם יותר באותה שנה.
בתור "ההיסטוריון הוותיק והשקרן של טנסי") עצר וכלא את בראונלו באשמת בגידה.
בעודו בכלא, בראונלו היה עד למשפטים ולרגעים האחרונים של רבים משורפי הגשרים הנידונים, אותם תיעד ביומן.
הוא שלח מכתב לבנימין במחאה על כליאתו, וכתב, "שהיא הסמכות העליונה שלך, מזכיר המלחמה, מייג'ור גנרל, או עורך דין שיכור קטן ומלוכלך כמו ג'ון רמזי!"  לאחר שבנג'מין איים לחון את בראונלו, הוא שוחרר בסוף דצמבר 1861.
בראונלו לווה לנאשוויל (שצבא האיחוד כבש), וחצה לשטח שבשליטת האיחוד ב-3 במרץ 1862. מאבקו נגד ההיפרדות הפך אותו לסלבריטאי במדינות הצפוניות, והוא יצא למסע הרצאות, החל בנאומים בסינסינטי ובדייטון בתחילת אפריל.
הוא נאם לצד מושל אינדיאנה אוליבר פ.
מורטון במטרופוליטן הול באינדיאנפוליס ב-8 באפריל, ודיבר בבורסת הסוחרים בשיקגו כמה ימים לאחר מכן.
ב-14 באפריל הוא נאם בבית המחוקקים של מדינת אוהיו בקולומבוס.
הוא אירח משתה בבית Monongahela בפיטסבורג ב-17 באפריל, ונאם באולם העצמאות בפילדלפיה יומיים לאחר מכן.
בפילדלפיה, המוציא לאור ג'ורג' וו.
צ'יילדס שכנע את בראונלו לכתוב ספר, Sketches of the Rise, Progress and Decline of Secession, שהושלם במאי 1862. עד ספטמבר, הספר נמכר ביותר מ-100,000 עותקים.
לאחר מכן פנה בראונלו לצפון מזרח, שם נאם בלשכת המסחר של העיר ניו יורק ב-14 במאי, ובאקדמיה למוזיקה ב-15 במאי.
בשבועות שלאחר מכן, הוא נאם בבוסטון ובערים שונות בניו אינגלנד, ולאחר מכן סייר במערב ניו יורק ואילינוי.
בסוף יוני, הוא העיד במשפט ההדחה של וסט יוז האמפריז, שופט בקונפדרציה שדחה את ערבות בראונלו בעקבות מעצרו בדצמבר.
ביוני 1862, העובדים ב-Colt Armory בהרטפורד הציגו אקדח לבתו של בראונלו, סוזן, שאיימה לירות בשני חיילי הקונפדרציה בניסיון להסיר את הדגל האמריקאי מביתם של משפחת בראונלו בנוקסוויל בדצמבר של השנה הקודמת.
בשנת 1863, הוצאת המוזיקה מפילדלפיה, לי אנד ווקר, הוציאה פריט מוזיקלי, Parson Brownlow's Quick Step.
בראונלו חזר לנאשוויל בתחילת 1863, ועקב אחרי כוחותיו של אמברוז ברנסידס חזרה לנוקסוויל בספטמבר.
בנובמבר 1863, תוך שימוש בהכנסות מסיבוב הרצאות שלו, הוא השיק מחדש את ה-Whig תחת הכותרת, Knoxville Whig and Rebel Ventilator, והחל לרדוף באופן נקמני אחר חברי הקונפדרציה לשעבר.
הוא בילה חלק משנת 1864 בניסיון לארגן מחדש את ועידת הולסטון של הכנסייה שלו וליישר אותה מחדש עם המתודיסטים הצפוניים.
בראונלו היה מועמד לתפקיד מושל טנסי על ידי כינוס של יוניוניסטים מטנסי בינואר 1865. הוא היה המועמד היחיד.
ועידה זו הגישה גם תיקונים חוקתיים של המדינה המוציאים מחוץ לחוק את העבדות ומבטלים את פקודת ההפרדה, ובכך הפכה את מדינתו לראשונה מבין מדינות הדרום שעזבה את הקונפדרציה.
המושל הצבאי, אנדרו ג'ונסון, חוקק שורה של צעדים שבעצם מנעו ממדינות הקונפדרציה לשעבר להצביע, וב-4 במרץ, בראונלו נבחר בהצבעה של 23,352 מול 35 קולות, והתיקונים עברו בפער דומה.
ההצבעה עמדה ב"מבחן 1/10" של הנשיא לינקולן, שהכיר בבחירות במדינות הדרום אם סך ההצבעה היה לפחות עשירית מסך ההצבעה בבחירות לנשיאות ב-1860.
בתחילת אפריל 1865 הגיע בראונלו לנאשוויל, עיר שהוא תיעב אותה, לאחר שכינה אותה "דוחה", והצהיר שיש לה "נשיפה קטלנית ובוגדנית".
הוא הושבע ב-5 באפריל, והגיש את התיקון ה-13 לאשרור למחרת.
לאחר אישור התיקון הזה, הגיש בראונלו שורה של הצעות חוק להעניש את תומכי הקונפדרציה לשעבר.
הוא שלל זכויות לפחות במשך חמש שנים לכל מי שתמך בקונפדרציה, ובמקרים של מנהיגי הקונפדרציה, חמש עשרה שנים.
מאוחר יותר הוא חיזק את החוק הזה כדי לדרוש מבוחרים פוטנציאליים להוכיח שהם תמכו באיחוד.
הוא ניסה להטיל קנסות על לבישת מדי הקונפדרציה, וניסה למנוע מכמרי הקונפדרציה לערוך נישואים.
לאחר כמה חודשים בתפקיד החליט בראונלו שג'ונסון, שעד אז הפך לנשיא ארצות הברית, סובלני מדי כלפי מנהיגי הקונפדרציה לשעבר, והתיישר עם הרפובליקנים הרדיקליים, קבוצה ששלטה בקונגרס והתנגדה בתוקף לג'ונסון.
בבחירות למושבי הקונגרס של המדינה שנערכו באוגוסט 1865, דחה בראונלו כמעט שליש מסך הקולות כדי לאפשר למועמד הרדיקלי סמואל ארנל לנצח במחוז הקונגרס השישי.
קבוצה קטנה של מחוקקים במדינה, בראשות יושב ראש בית הנבחרים ויליאם הייסקל, פנתה נגד בראונלו, בטענה שמעשיו היו רודניים מדי, והתיישרו עם ג'ונסון.
עד 1866, בראונלו החל להאמין שכמה מתושבי הדרום זוממים מרד נוסף, ושאנדרו ג'ונסון יהיה המנהיג שלו.
בראונלו החל לקרוא להרחבת זכויות האזרח לעבדים משוחררים, וקבע כי "כושי נאמן הוא ראוי יותר מאשר לבן לא נאמן".
במאי 1866 הוא הגיש לאשרור את התיקון ה-14, בו תמכו הרדיקלים בקונגרס, אך ג'ונסון ובני בריתו התנגדו.
המיעוט הפרו-ג'ונסוני בבית הנבחרים של המדינה ניסה לברוח מנאשוויל כדי למנוע קוורום, וסמל הבית נשלח לעצור אותם.
שניים נלכדו - פליזנט ויליאמס וא ג' מרטין - והוגבלו בחדר ועדת הבית הנבחרים, מה שהעניק לבית את המספר הדרוש של חברים שנכחו כדי לקבוע קוורום.
לאחר שהתיקון עבר בהצבעה 43–11, הייסקל סירב לחתום עליו והתפטר במחאה.
יורשו חתם עליו, עם זאת, והתיקון אושרר.
בהעברת החדשות לקונגרס, בראונלו לעג לג'ונסון וקבע: "המחמאות שלי לכלב המת בבית הלבן".
טנסי התקבלה מחדש לאיחוד זמן קצר לאחר מכן, ויוצגה שוב בקונגרס עד 1866; טנסי הייתה מדינת הקונפדרציה היחידה לשעבר שעקפה את השיקום הצבאי.
הרדיקלים הציעו את בראונלו לכהונה שנייה לתפקיד המושל בפברואר 1867. יריבו היה אמרסון את'רידג', מבקר תדיר של ממשל בראונלו.
באותו חודש העביר בית המחוקקים הצעת חוק המעניקה לתושביה השחורים של המדינה זכות הצבעה, וליגות האיחוד התארגנו כדי לסייע לעבדים משוחררים בתהליך זה.
חברי הליגות הללו התעמתו לעיתים קרובות עם חברי קונפדרציה לשעבר חסרי זכויות, כולל חברי קו קלוקס קלאן המתפתח, ובראונלו ארגן משמר מדינה, בראשות הגנרל ג'וזף אלכסנדר קופר, כדי להגן על הבוחרים (ולהציק לאופוזיציה).
כשנשללו הזכויות מהתומכים לשעבר בקונפדרציה, בראונלו ניצח בקלות את את'רידג' בבחירות של 1867
עד 1868, האלימות של הקו קלוקס קלאן עלתה משמעותית.
הארגון שלח לבראונלו איום במוות, והתקרב להתנקשות בחיי חבר הקונגרס סמואל ארנל.
פורסט הצטרף לקלאן, והפך לקוסם הגדול הראשון שלו, חלקית בתגובה למדיניות שלילת הזכויות של בראונלו.
"המסמכים המשפחתיים של ויליאם ג.
בראונלו, 1836–1900", שנכנסו לארכיון על ידי מזכיר המדינה של טנסי, מכילים מכתב אחד מיום 4 ביולי 1868, מהקיקלופ הגדול של הקו קלוקס קלאן סטלה מורטון, שבו מאיים מורטון על חייו של המושל בראונלו.
בראיון ל-Cincinnati Commercial הצהיר פורסט, "מעולם לא הכרתי בממשלה הנוכחית בטנסי כבעלת קיום חוקי כלשהו".
הוא התנגד לכך שהמושל בראונלו יזעיק את המיליציה והזהיר אם הם "מבצעים פשעים" ש"הם וממשלתו של מר בראונלו יושמדו, אף רדיקל לא יישאר בחיים".
פורסט טען שלקלאן היו יותר מ-40,000 חברים בטנסי ו-550,000 במדינות הדרום.
הוא אמר שהקלאן תמך במפלגה הדמוקרטית.
פורסט טען שהכרזה של בראונלו קראה לירות בחברי הקלאן.
פורסט הכחיש שהוא בעצמו חבר בקלאן.
פורסט ושנים-עשר חברי קלאן נוספים הגישו עצומה לבראונלו, והצהירו שהם יפסיקו את פעילותם אם לתומכי הקונפדרציה תינתן זכות הצבעה.
בראונלו דחה זאת, עם זאת, והתחיל לארגן מחדש את משמר המדינה וללחוץ על בית המחוקקים לסמכויות אכיפה גדולות עוד יותר.
גרנט לנשיאות בבחירות 1868, וביקש להציב חיילים פדרליים ב-21 מחוזות של טנסי כדי להתמודד עם הפעילות הגואה של הקלאן.
בית המחוקקים של המדינה העניק לו את הסמכות לזרוק רישומי בוחרים שלמים של מחוזות אם הוא חושב שהם כוללים מצביעים חסרי זכויות.
באוקטובר 1868, לפני הבחירות, השליך בראונלו את כל המצביעים הרשומים במחוז לינקולן.
לאחר הבחירות, שניים מהמועמדים של הרדיקלים לקונגרס, לואיס טילמן במחוז ה-4 וויליאם ג'יי סמית' במחוז ה-8, הובסו בתחילה.
בראונלו, שהאמין שהפחדת הקו קלוקס קלאן היא הסיבה לתבוסתם, דחה את הקולות ממחוזות מרשל וקופי, ואיפשר לטילמן לנצח, ודחה את הקולות ממחוזות פייט וטיפטון, מה שאפשר לסמית' לנצח.
בפברואר 1869, כאשר כהונתו האחרונה של בראונלו הגיעה לסיומה, הוא הציב תשעה מחוזות תחת ממשל צבאי, בטענה שזה הכרחי כדי לדכא את האלימות הגואה של הקלאן.
הוא גם שיגר חמש פלוגות שמירה של המדינה כדי לכבוש את פולאסקי, שם הוקם הקלאן.
לאחר שבראונלו עזב את תפקידו במרץ, פורסט הורה לקלאן להרוס את התלבושות שלהם ולהפסיק כל פעילות.
לאחר בחירתו מחדש כמושל טנסי ב-1867, החליט בראונלו שלא יבקש קדנציה שלישית, ובמקום זאת ביקש להיבחר למושב הסנאט האמריקני שיפנה דייוויד פטרסון, חתנו של אנדרו ג'ונסון, ב-1869. באוקטובר 1867, בית המחוקקים של המדינה בחר בבראונלו על פני ויליאם ב.
סטוקס בהצבעה של 63 מול 39 קולות.
עד שהושבע ב-4 במרץ 1869, מחלת עצבים מתמשכת החלישה אותו במידה ניכרת, ופקיד הסנאט נאלץ לקרוא את נאומיו.
אחד מנאומיו היה הגנתו על אמברוז ברנסייד, גנרל האיחוד ששחרר את נוקסוויל מכוחות הקונפדרציה ב-1863.
בראונלו היה חבר בסנאט האמריקני כאשר הגרסה הסופית של הצעת החוק S.
810 הוצגה במליאת הסנאט ב-19 באפריל 1870, שחוקקה בחודש שלאחר מכן על ידי הקונגרס האמריקני, ונחתמה בחוק על ידי הנשיא יוליסס ס.
בראונלו (בזמן שסבל בעליל מה"שיתוק" שפקד אותו בהמשך חייו) ב-1871 בראיון של כתב מ"ניו יורק הראלד", חזה בראונלו בעצם את כישלון תקופת השיקום, השפל הקרוב של יחסי הגזע האמריקאי, ומעבר לו:
לאחר סיום כהונתו בסנאט ב-1875, חזר בראונלו לנוקסוויל.
יורשו כמושל, דהוויט קלינטון סנטר, ביטל את רוב היוזמות הרדיקליות שלו, ואיפשר לדמוקרטים להחזיר לידיהם את השליטה בממשלת המדינה.
לאחר שמכר את ה-Whig ב-1869, רכש בראונלו עניין ב-Noxville Chronicle, עיתון רפובליקני שפורסם על ידי בן חסותו הוותיק, ויליאם רול.
בשנת 1876, בראונלו תמך ברתרפורד הייז לנשיאות.
בדצמבר של אותה שנה, הוא נאם בפתיחת קולג' נוקסוויל, שהוקם עבור תושבי העיר האפרו-אמריקאים.
בליל ה-28 באפריל 1877, התמוטט בראונלו בביתו ומת למחרת אחר הצהריים.
סיבת המוות ניתנה כ"שיתוק המעיים".
הוא נקבר בבית הקברות אולד גריי של נוקסוויל בעקבות מסע הלוויה שתואר על ידי עמיתו, אוליבר פרי טמפל, כגדול בהיסטוריה של העיר עד לאותו זמן.
ב-1870 השיק ויליאם רול, שהיה עיתונאי עבור ה-Whig, את Knoxville Chronicle, שנחשב ליורשו הפרו-רפובליקני של ה-Whig.
רול המשיך לערוך את העיתון הזה, שבסופו של דבר שונה שמו ל-The Knoxville Journal, עד מותו ב-1928. The Knoxville Journal נשאר אחד מהעיתונים היומיים של נוקסוויל עד שנסגר ב-1991. אדולף אוקס, שלימים הפך למוציא לאור של הניו יורק טיימס, החל את הקריירה שלו ב"כרוניקל" בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19.
ויליאם רול כתב כי בראונלו היה "אמן של סרקזם נבזי ובוער, והוא פרח בעידן שבו ציפו לדברים כאלה מעיתונאי ציבורי".
ג' אוסטין ספרי, העורך המתחרה של בראונלו בנוקסוויל שלפני מלחמת האזרחים, הודה שבראונלו היה שופט יוצא דופן של הטבע האנושי.