tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא ואחרים שקלו את התוכנית המוקדמת של בנג'מין פרנקלין לאיחוד המושבות, אך עקרונות התוכנית נדחו הן במושבות והן בבריטניה הגדולה.
עם התפתחה המלחמה עם צרפת בפברואר 1756, הורתה העצרת הכללית לגייס 500 אנשי רוד איילנד למשלחת לאגם ג'ורג' בניו יורק.
לאחר שנתיים בתפקיד, הופקינס הובס על ידי ויליאם גרין בבחירות על משרת המושל, אך גרין מת בתפקיד בפברואר 1758, והופקינס שוב הפך למושל.
הנושא הפוליטי המפלג ביותר של התקופה היה השימוש בכסף קשה, לעומת השימוש בכסף נייר, והופקינס צידד בנייר.
סוגיה נוספת הייתה אינטרסים של ניופורט מול אינטרסים של פרובידנס.
במשך מספר שנים, הופקינס היה ביריבות מרה עם סמואל וורד מווסטרלי, תומך חזק במטבעות קשים וגם אלוף ניופורט.
הופקינס תבע את וורד על לשון הרע, והעמיד את הנזק על 40,000 ליש"ט.
התיק הועבר למסצ'וסטס למשפט הוגן; פסק הדין יצא נגד הופקינס כברירת מחדל בשנת 1759, והוא שילם את ההוצאות.
במשך עשר שנים התחרו שני האנשים הלוך ושוב על משרת מושל המושבה, כל אחד בראש מפלגה חזקה.
וורד הוביל את העושר והשמרנות של ניופורט, נראגנסט ומחוז קנט, בעוד הופקינס ייצג את החוזק הגובר של מחוזות פרובידנס ובריסטול.
גלדיאטורים בזירה, צמאים זה לחייו של זה.
הופקינס הפסיד בסופו של דבר לוורד, שנבחר לבסוף למושל ב-1762.
בשנת 1763, הופקינס זכה בחזרה בתפקיד המושל, וסימני השלמה בין שני האנשים הופיעו בשנה שלאחר מכן כאשר וורד כתב להופקינס והציע ששניהם יתפטרו מ"יומרותיהם למושב הראשי של הממשלה".
באותו יום, ללא ידיעת מכתב זה, כתב הופקינס לוורד והזמין אותו לקבל את תפקיד סגן המושל, שזה עתה התפנה במותו של ג'ון גרדנר.
איש לא קיבל את הצעתו של השני, אך הוכן השלב לשיתוף פעולה עתידי.
בתחילת 1765 התקבל חוק הבולים בשני בתי הפרלמנט באנגליה.
חוק זה היה תוכנית למיסוי המושבות, שהורה שכל המסמכים המסחריים והמשפטיים יהיו כתובים על נייר חתום שנמכר במחירים קבועים על ידי פקידי ממשל, וכן הורה להחיל את החובה על עיתונים.
הפרלמנט קיבל על עצמו את הזכות להטיל מס על המושבות ולהטיל מכסים נוספים על סוכר, קפה וחפצים אחרים, ודרש שעץ וברזל מהמושבות יישלחו לאנגליה בלבד.
הידיעה על החוק עוררה את זעמם של האמריקאים, וסמואל אדמס ממסצ'וסטס הזמין את כל המושבות לקונגרס של צירים להיפגש בניו יורק כדי לדון בהקלה מהמיסים הלא צודקים.
העצרת הכללית של רוד איילנד קיבלה החלטות באוגוסט 1765 בעקבות הובלתו של פטריק הנרי מווירג'יניה.
מפיץ הבולים שמונה ברוד איילנד היה התובע הכללי אוגוסטוס ג'ונסון, שסירב לבצע את ההחלטה "בניגוד לרצונו של אדוננו הריבון העם".
האספה הכללית של רוד איילנד התכנסה שוב במזרח גריניץ' בספטמבר 1765, בחרה צירים לקונגרס בניו יורק ומינתה ועדה שתשקול את חוק הבולים.
הוועדה דיווחה על שש החלטות שהצביעו על ביטול כל אמונים לכתר הבריטי אלא אם כן הוסרו התלונות.
חוק הבולים בוטל בשנת 1766, כאשר חדשות הגיעו לאמריקה במאי לשמחת הציבור.
בשנת 1764 התקבל חוק המשלב את המכללה ברוד איילנד.
וורד והופקינס תמכו שניהם מאוד במוסד להשכלה גבוהה בתוך המושבה, ושניהם הפכו לנאמנים של מכללת רוד איילנד.
הופקינס הפך גם לאחד התומכים הנדיבים ביותר של בית הספר ולמנהל הראשון של בית הספר, שבתפקידו החזיק עד מותו ב-1785.
הבחירות של רוד איילנד ב-1767 היו צמודות כמו תמיד, אבל הופקינס ניצח את וורד בהפרש הרחב ביותר מכל הבחירות הקודמות שלהם.
ב-1768, הופקינס הציע לוורד ששני הגברים יוותרו על תביעותיהם על הבחירות ויסכימו למועמד לפשרה.
וורד קיבל את ההצעה, ג'וזיאס לינדון נבחר כמושל, וורד והופקינס נפגשו והתאחדו בידידות לבבית למשך שארית חייהם.
בנובמבר 1764 פרסמה העצרת הכללית של רוד איילנד את החוברת של הופקינס "זכויות המושבות נבחנו".
חוברת זו כוונה בעיקר לחוק הבולים ועזרה לבנות את המוניטין של הופקינס כמנהיג מהפכני, עם תפוצתו הרחבה וביקורת על המיסוי והפרלמנט.
הטקסט מתחיל, "חירות היא הברכה הגדולה ביותר ממנה נהנים בני אדם, והעבדות הקללה הכבדה ביותר שטבע האדם מסוגל לה;" הוא ממשיך ומציג סקירה ברורה והגיונית של יחסי המושבות האמריקאיות עם אנגליה.
העיתון זכה לתפוצה נרחבת והתקבל בהסכמה חמה בכל המושבות.
מושל מסצ'וסטס, תומאס האצ'ינסון, כתב על העיתון, "הוא עוצב בסגנון גבוה יותר מכל מה שנשלח על ידי מושבות אחרות".
במאי 1747, הופקינס מונה לראשונה כשופט של בית המשפט העליון של רוד איילנד.
בשנת 1751, הוא מונה לשופט הראשי השלישי של בית משפט זה, בו החזיק עד 1755 כאשר הפך למושל.
הופקינס מונה פעם נוספת לשופט הראשי של בית המשפט ב-1770 לאחר בסך הכל תשע שנים כמושל; הוא שירת עד אוקטובר 1775 ובמקביל שימש כציר בקונגרס הקונטיננטלי.
אחד האירועים החשובים שבהם התמודד הופקינס במהלך כהונתו האחרונה כשופט ראשי היה פרשת גאספי.
במרץ 1772 שלח סגן המושל דריוס סשנס בפרובידנס מכתב דאגה למושל ג'וזף וונטון בניופורט, לאחר שהתייעץ עם השופט העליון הופקינס.
סשנס הביע תרעומת מכך שהסקונר הבריטית "גאספי" שייטה במפרץ נארגנסט, שיבשה את התנועה על ידי עצירה וחיפוש בספינות מסחריות.
סשנס המשיך וביקש מהמושל לנקוט באמצעים כדי להביא את מפקד הספינה לחקירה.
שרשרת של התכתבויות מאיימות התפתחה בין המושל ומפקדה של גאספי לוטננט ויליאם דודינגסטון, לבין אדמירל הממונה על דודינגסטון ג'ון מונטגו.
בלילה שבין 9 ל-10 ביוני, קבוצה של מתיישבים נלהבים תקפה את כלי השיט ושרפה אותו עד קו המים.
באופן רשמי, סשנס זעם על התקרית והציע את סיועה של המושבה בהבאת העבריינים לדין.
כדי לשפר את הגמול מצד השלטונות הבריטיים, פקידי רוד איילנד נקטו בצעדים גלויים כדי למצוא את האשמים ששרפו את הספינה.
אולם מאחורי הקלעים, סשנס והופקינס עשו כל שביכולתם כדי לסכל כל ניסיונות לזהות את התוקפים.
ועדה מלכותית מונתה על ידי הבריטים לחקור את האירוע, והם דרשו לשלוח כל אדם שהוגש נגדו כתב אישום לאנגליה למשפט.
האיום החריף הזה על החירות המקומית הניע את המתיישבים להקים את ועדות ההתכתבות.
מושל מסצ'וסטס הלויאליסט האצ'ינסון החמיר עוד יותר את רגישותם של המתיישבים בכך שקרא בבריטניה לבטל את האמנה המלכותית של רוד איילנד.
הישיבות נערכו עם השופט העליון הופקינס, עורך הדין ג'ון קול ומוזס בראון, וארבעת הגברים ניסחו מכתב למדינאי ממסצ'וסטס, סמואל אדמס.
אדמס השיב בכך שדרש ממתיישבי רוד איילנד ללהמשיך להתריס כנגד השלטון, או לפחות לבלום את העניינים על ידי ערעור על הקמת הוועדה המלכותית.
המושל וונטון הועמד בראש ועדה זו אך נענה לניסיונותיהם של סשנס והופקינס לסכל את מטרות הוועדה.
סשנס, הופקינס ואחרים תיאמו את מאמציהם לאבד ראיות, לאיים על עדים פוטנציאליים ולהכפיש את אלה שהעידו.
הרוב המכריע של אזרחי רוד איילנד תמכו בתוקפים ושתקו לגבי זהותם.
שנה לאחר התקרית הופסקה הוועדה המלכותית ללא כתב אישום אחד.
ב-1774 התכנס הקונגרס הקונטיננטלי הראשון, וגם וורד וגם הופקינס נבחרו כנציגים מרוד איילנד.
הופקינס, בגיל 68, היה בכיר מכל נציג שם, ורק הוא ובנג'מין פרנקלין השתתפו בקונגרס אלבני 20 שנה קודם לכן.
במהלך השנים הקודמות, הופקינס פיתח שיתוק בידיו, וזה השפיע מאוד על יכולתו לכתוב.
בישיבה של הקונגרס הזה, כתב הנרי ארניט בראון, "שם יושב המבוגר מכולם.
צורתו כפופה, התלתלים הדקים שלו, מצחו קפוץ מגיל ושירות מכובד, וידיו רועדות ברעד כשהוא מקפל פנימה את הברכיים שלו.
הקונגרס נקרא למחות על פעולותיה של בריטניה הגדולה ולהבטיח את הזכויות והפריבילגיות של שלוש עשרה המושבות.
גם הופקינס וגם וורד כבר חזו שעצמאות תבוא רק עם מלחמה.
הופקינס אמר למקורביו בקונגרס, "אבק שרפה וקליעים יכריעו בשאלה זו.
האקדח והכידון לבדם יסיימו את התחרות בה אנו מעורבים, ולכל אחד מכם שלא יכול להביא את דעתו לאופן זה של התאמת המריבה, מוטב לו לפרוש בזמן".
הופקינס נבחר שוב כציר לקונגרס הקונטיננטלי השני שהתכנס ב-10 במאי 1775, בעקבות התקפות אפריל על קונקורד ולקסינגטון.
קונגרס זה התכנס כדי לנהל את המאמץ המלחמתי, ולבסוף הכריז על עצמאות מבריטניה הגדולה.
ביולי 1775, הם אימצו מערכת דואר לאומית שהגה ויליאם גודארד, כאשר בנג'מין פרנקלין מונה למנהל הדואר הכללי הראשון.
זה היה רעיון שכבר יושם ברוד איילנד חודש קודם לכן.
בדצמבר 1775, הופקינס היה בוועדה שדיווחה על תוכנית לצירוף המושבות בחימוש ימי.
הידע שלו על עסקי הספנות עשה אותו שימושי במיוחד כחבר בוועדה הימית שהוקמה על ידי הקונגרס כדי לרכוש, להרכיב, לאיש ולהפעיל את הספינות הראשונות של הצי הקונטיננטלי החדש.
הופקינס היה גורם מרכזי בניסוח החקיקה הימית ובניסוח הכללים והתקנות הדרושים לניהול הארגון הצעיר במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית.
שייטת הצי האמריקאית הראשונה הושקה ב-18 בפברואר 1776. הופקינס השתמש בהשפעתו כדי להבטיח את תפקיד המפקד הראשי של הצי החדש עבור אחיו אסק הופקינס, מינוי שהתברר כשגוי.
מושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס הכריזה על עצמאותה המוחלטת מבריטניה בהצבעה כמעט פה אחד ב-4 במאי 1776; הקונגרס הקונטיננטלי אימץ את הכרזת העצמאות של ארצות הברית חודשיים לאחר מכן ב-2 ביולי.
הופקינס נאלץ לתמוך בידו הימנית המשותקת בידו השמאלית בזמן שחתם על המסמך, והעיר, "היד שלי רועדת, אבל הלב שלי לא." התכנסות האבות המייסדים תוארה בהצהרת העצמאות של ג'ון טראמבל, שבה הופקינס ניצב עומד מאחור כשהוא חובש כובע.
ג'ון אדמס העריך את תרומתו של הופקינס במהלך ישיבות הקונגרס:
סטיבן הופקינס היה בעל עבדים, כמו רוב החותמים על הכרזת העצמאות, והוא הזכיר חמישה עבדים בצוואתו משנת 1760 שכללו גבר, אישה ושלושה בנים.
הם הורשו לבני משפחתו הקרובים עם הנחיות לטיפול בהם; זה היה מאוד חריג עבור כל בעל עבדים.
האישה נקראה פיבו והייתה אמורה ללכת לאשתו אן ולהתייחס אליה "כדי שהשעבוד לא יהיה לה נטל"; האיש נקרא סנט ג'אגו והיה אמור ללכת לבנו הבכור רופוס ולהתייחס אליו "כדי שחייו יהיו קלים ונוחים".
הצוואה מעולם לא קוימה כי הופקינס חי עוד 25 שנה, והנסיבות שינו את הוראותיה.
ב-28 באוקטובר 1772, הופקינס שחרר את סנט ג'אגו וכתב את הדברים הבאים במסמך ה-manumission:
הופקינס חש שהשעבוד של "יצורים רציונליים" עצמאיים נוגד את רצון האל; הוא גם חשב שחופש ללא תנאי עבור חלק מהעבדים יהיה חסר אחריות מצדו.
לשם כך, הוא סירב לשחרר את שפחתו פיבו, למרות שזה עלה לו בחברותו בפגישת הקווייקר.
הרציונל שלו היה ש"היו לה ילדים שנזקקו לטיפול מיידי של אמא".
נראה כי עבדיו הנותרים של הופקינס לא שוחררו אלא לאחר מותו, אך לפחות שניים מהם (פרימוס ובונר הבן) חיו באופן עצמאי למחצה מספר שנים לפני מותו.
הופקינס הציג הצעת חוק ב-1774 באספת רוד איילנד שאסרה על ייבוא עבדים למושבה.
זה הפך לאחד מחוקי הסחר הראשונים נגד עבדים בארצות הברית.
התרחשו כמה לחצים במושבה שהובילו להגבלות גדולות יותר על סחר העבדים, הגדול שבהם היה הלחץ שהפעילו הקווייקרים, שהיו אחוז גדול מאוכלוסיית רוד איילנד.
בספטמבר 1776, בריאות לקויה אילצה את הופקינס להתפטר מהקונגרס הקונטיננטלי ולחזור לביתו ברוד איילנד, למרות שהוא נשאר חבר פעיל באספה הכללית של רוד איילנד מ-1777 עד 1779. הוא מת בביתו בפרובידנס ב-13 ביולי 1785, בגיל 78, והוא קבור בבית הקברות הצפונית שם.
הופקינס עזר לייסד את חברת ספריית פרובידנס בשנת 1753, והוא היה חבר באגודה הפילוסופית של ניופורט.
העיירה הופקינטון, רוד איילנד נקראה על שמו.
ה-SS "סטיבן הופקינס" היא אוניית ליברטי שנקראה לכבודו, והיא הייתה הספינה האמריקאית הראשונה שהטביעה אוניית שטח גרמנית במלחמת העולם השנייה.
הופקינס היה גורם מרכזי בהקמת המכללה במושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס (כיום אוניברסיטת בראון) כנאמן מייסד.
הוא כיהן כמנהל הראשון של אוניברסיטת בראון מ-1764 עד 1785.
ביומנו כתב הכומר עזרא סטיילס על הופקינס, "הכרתי היטב את המושל הופקינס.
הוא היה אדם בעל גאונות חודרנית, מלא עדינות, ערמומיות עמוקה, מסקרן ויוזם." סטיילס הוסיף כי הופקינס היה "איש בעל חוזק והחלטה אצילית" ו"פטריוט מפואר!" הופקינס זכה לשבחים חזקים מהיסטוריונים רבים, כולל סנדרסון, ארנולד וביקנל, אך ריצ'מן פשוט כינה אותו "המדינאי הגדול ביותר של רוד איילנד".
הופקינס התחתן עם שרה סקוט ב-1726, בתם של סילבנוס סקוט וג'ואנה ג'נקס וצאצאית של מתיישבי מטעי פרובידנס ריצ'רד סקוט וקתרין מרברי; מרברי הייתה אחותה הצעירה של אן האצ'ינסון.
ריצ'רד סקוט היה הקווייקר הראשון בפרובידנס.
להופקינס היו שבעה ילדים, חמישה מהם חיו עד בגרות.
אשתו נפטרה ב-9 בספטמבר 1753, בגיל 46, והופקינס נישא לאן סמית', בתו של בנג'מין סמית'.
אחיו הצעיר של הופקינס, אסק הופקינס, הפך למפקד הראשי הראשון של הצי הקונטיננטלי, ואחיו ויליאם הפך לסוחר מהולל.
בן דודו של הופקינס הייתה מטיפת הקווייקרים ג'מימה וילקינסון, איתה היה בקשר.
סטיבן תומאס וורד היה אוסטאופת ואמן אנגלי שהיה אחת הדמויות המרכזיות המעורבות במה שנודע כפרשת פרופיומו ב-1963, שערורייה פוליטית בריטית שהביאה להתפטרותו של ג'ון פרופיומו, שר המלחמה, ותרם לתבוסתה של הממשלה השמרנית בבחירות, שנה לאחר מכן.
ב-1945 החל וורד לעסוק באוסטיאופתיה בלונדון, והפך במהירות לדמות בולטת בחברה הגבוהה, עם לקוחות מכובדים.
בזמנו הפנוי למד גם בבית הספר סלייד ופיתח כישרון לאייר פורטרטים מה שסיפק לו רווחים.
העיסוק שלו ואמנותו הביאו להצלחה חברתית ניכרת, והוא רכש חברים חשובים רבים.
בין אלה היה לורד אסטור, שבביתו הכפרי, "קלייבדן", בקיץ 1961, וורד הציג את פרופיומו לנערת שעשועים בת 19 והדוגמנית, כריסטין קילר.
פרופיומו, שהיה נשוי לשחקנית ולרי הובסון, ניהל רומן קצר עם קילר.
רוב הפגישות שלהם התקיימו בביתו של וורד בווימפול מיוז.
ידידותו של וורד עם הנספח הצבאי הסובייטי יבגני איוואנוב, הידוע על ידי MI5 כקצין מודיעין, משכה את תשומת ליבו של המודיעין הבריטי, שביקש להשתמש בו בניסיון להבטיח את עריקתו של איבנוב.
העניין הסתבך כאשר, דרך וורד, איבנוב פגש את קילר, והעלה את האפשרות למשולש פרופיומו-קילר-איבנוב.
פרופיומו סיים את מערכת היחסים שלו עם קילר, שנותרה ללא ידיעת הציבור עד תחילת 1963, כאשר התפוררות חייה הפרטיים של קילר באה לידיעת הציבור והעיתונות.
פרופוימו הכחיש כל קשר לקילר ולפרשה בבית הנבחרים הבריטי, אך כמה שבועות לאחר מכן הודה בכך.
הוא התפטר מתפקידו, מושבו הפרלמנטרי ומחברותו במועצה המלכותית.
בין מגוון שמועות על שערוריות מין בממשלה ובחברה הגבוהה, המשטרה החלה לחקור את וורד.
ביוני 1963 הוא הועמד למשפט.
במשפט, ביולי 1963, ננטש וורד על ידי חבריו לחברה הגבוהה ונחשף לבוז ועוינותם של היועץ והשופט התובע.
למרות מיעוט הראיות היחסי וביטול רוב האישומים נגדו, הוא הורשע בשתי עבירות של חיים מרווחי זנות.
לפני פרסום פסק הדין, וורד נטל מנת יתר של כדורי שינה ומת שלושה ימים לאחר מכן.
בשנת 2014, פסק הדין הועמד לביקורת על ידי הוועדה לבדיקת תיקים פליליים, אך בשנת 2017 החליטה הוועדה שלא להפנות את התיק לבית המשפט לערעורים מכיוון שלא ניתן היה למצוא את תמליל הסיכום המקורי של השופט.
סטיבן וורד, נולד בלמספורד, הרטפורדשייר, היה בנם השני של ארתור אוולין וורד, הכומר מלמספורד, ואיילין אסמי, בתו של תומאס מרסר קליף ויגורס.
למשפחת וורד היה רקע צבאי ופקידותי; משפחת ויגורס הייתה ממוצא אנגלו-אירי.
החוקר וילפרד תסיגר היה בן דודו; אביו, וילפרד גילברט תסיגר, בנו של פרדריק תסיגר, הברון השני צ'למספורד, נישא לאחותה הגדולה של אמו, קתלין.
היו לו שני אחים ושתי אחיות, סטיבן ג'ון (יליד 1911), ריימונד (יליד 1916) והתאומות ברידג'ט ואיילין (יליד 1925).
בשנת 1920 עברה המשפחה לטוויקנהאם, שם שימש ארתור וורד כומר של כנסיית השילוש הקדוש, ולאחר מכן בשנת 1922 לטורקי בדבון, כאשר הפך לכומר של כנסיית סנט מתיאס.
ארתור וורד הפך לימים לבישוף קתדרלת רוצ'סטר, וב-1934, לבישוף הקתדרלה של אקסטר.
וורד התחנך בבית הספר קנפורד, בכפר קנפורד מגנה (ליד עיירת השוק ווימבורן מינסטר) בדורסט.
וורד עבר ללונדון, שם עבד כמה חודשים כמוכר שטיחים בהאונדסדיץ ' לפני שדודו מצא לו עבודה בהמבורג כמתורגמן בסניף הגרמני של חברת של.
לאחר שנה, הוא עזב את העבודה בהמבורג ועבר לפריז שם נרשם לקורס בסורבון, תוך כדי שהוא מתפרנס כמדריך טיולים.
בשנת 1932, הוא חזר לזמן קצר לטורקוואי, לפני שעבר שוב ללונדון שם עבד כמוכר תה.
בשנת 1934, הוא שוכנע על ידי אמו ללמוד אוסטאופתיה, בקולג ' קירקסוויל לאוסטאופתיה וכירורגיה בארצות הברית.
הוא בילה שם ארבע שנים, והשלים קורס שהכשיר אותו לעבודה בארצות הברית.
וורד התרשם מאוד מארצות הברית.
מאוחר יותר הוא הגיב: "אהבתי את אמריקה והאמריקאים, עם חם לב, פתוח ודינמי.
האדיבות והאירוח שלהם גרמו לי להתבייש על האופן שבו הבריטים מתייחסים לאנשים."
בשובו מארצות הברית, וורד הקים קליניקה בעיירה טורקי.
כשפרצה המלחמה בספטמבר 1939, הוא התנדב לשירות בחיל הרפואה של הצבא המלכותי (RAMC) אך נדחה משום שהלימודים האמריקאיים שלו לא הוכרו.
בשנת 1941, הוא גויס כטוראי לחיל השריון המלכותי, שבסיסו בבוינגטון.
הכישורים הטיפוליים שלו נודעו, ובמשך חלק ניכר מתקופתו בבווינגטון, הוא שוחרר מחובות כלליות והורשה לעסוק במקצועו.
הסדר זה פגע ביחידה, ולאחר בירור, פעילותו של וורד הופסקה.
עם זאת, לאור כישרונותיו הבולטים, הומלץ במיוחד בשבילו על תפקיד "נושא אלונקה".
ב-19 ביוני 1943, הוא הוסמך לסגן שני במחלקה הלא-רפואית של הצבא.
במרץ 1944 הוצב וורד בהודו.
הצבא עדיין התקשה להכיל אותו, והוא השקיע זמן רב בחיפוש אחר הכרה נאותה של אוסטאופת תוך כדי שיבוץ רשמי לתפקידים לא רפואיים.
עם זאת, הוא מצא הזדמנויות לתרגל את כישוריו; בין אלה שטיפל היה מהאטמה גנדי, שהרשים את וורד: "אף על פי שהרבה מהמדיניות שלו הייתה מנוגדת לזו של ארצי.
ידעתי שכשהייתי איתו הייתי בנוכחות גדולה, והמפגש שלי איתו היה ללא ספק המפגש החשוב בחיי".
בעקבות התמוטטות עצבים שהובילה לתקופה בבית חולים פסיכיאטרי, וורד חזר לאנגליה באוקטובר 1945 והשתחרר מהצבא "על רקע רפואי"
לאחר מלחמת העולם השנייה, וורד עבד במרפאת האגודה האוסטיאופתית בדורסט סקוור, לונדון.
כשהיה שם, היו לו הזדמנויות לטפל באנשי ציבור ידועים, הראשון שבהם היה השגריר האמריקני, אברל הארימן.
מאוחר יותר, וורד טיפל בחתנו של וינסטון צ'רצ'יל, דאנקן סנדיס, שהמליץ על וורד לצ'רצ'יל עצמו.
לוורד היה כעת מספיק מעמד והמלצות כדי להקים קליניקה פרטית משלו, בכיכר קוונדיש ממש ליד רחוב הארלי.
עד מהרה משך אליו קהל לקוחות כפוליטיקאים, אנשי החברה הגבוהה והשואו ביזנס, וחייו החברתיים נקלטו במילייה זה.
נימוסיו המלוטשים וכישורי השיחה של וורד הבטיחו לו הצלחה חברתית.
הוא התיידד עם הקריקטוריסט ואיש החברה ארתור פרייר, שבמסיבות שלו השתתף וורד באופן קבוע ושם הכיר בין היתר את הנסיך פיליפ מיוון ודנמרק, לימים הדוכס מאדינבורו אבל אז קצין זוטר בצי המלכותי.
וורד נהנה מחברתן של נשים יפות, אבל מערכות היחסים שלו היו לעיתים קרובות אפלטוניות.
העדפתו הייתה לסוג שהוא כינה "חתולות-רחוב", בנות שהוא יכול היה להרשים ולשלוט בהן.
הוא בדרך כלל נהנה לדון ולצפות בפעילות מינית במקום להשתתף, גורם שאולי תרם לכישלון נישואיו, ב-27 ביולי 1949, לשחקנית, פטרישיה מרי ביינס.
לאורך שנות ה-50 הקליניקה של וורד גדלה ושגשגה.
בין מטופליו החדשים היה לורד אסטור, שהפך לחבר קרוב ועזר לוורד לבסס את מעמדו בחברה הלונדונית.
בתמורה, וורד הציג את אסטור הביישן לעולם שלו, עולם של מועדוני לילה, מסיבות ובנות.
בשנת 1956, תמורת שכר דירה סמלי, העניק אסטור לוורד את השימוש בקוטג' לצד הנהר בשטח אחוזתה של משפחת אסטור בקליוודן, בבקינגהאמשייר.
רבים מחבריו המגוונים של וורד מכל תחומי החיים הצטרפו אליו לסופי שבוע בקוטג', שם מפעם לפעם הצטרפו אליהם אסטור ואורחיו מהבית הראשי.
לפעמים וורד וחבריו היו מתערבבים עם ההתכנסויות בבית הראשי.
בזמנו הפנוי, וורד השתתף בשיעורי אמנות בבית הספר סלייד, ולאחר מכן פיתח צד רווחי בסקיצות של דיוקנאות.
בשנת 1960, הוא הוזמן על ידי The Illustrated London News לספק סדרה של דיוקנאות של דמויות לאומיות ובינלאומיות.
אלה כללו בני משפחת המלוכה, ביניהם הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו והנסיכה מרגרט, רוזנת סנודן.
וורד קיווה לבקר בברית המועצות כדי לצייר דיוקנאות של מנהיגים סובייטים; כדי לעזור לו, אחד ממטופליו, עורך הדיילי טלגרף סר קולין קוטה, הכיר לו את יבגני איוואנוב, נספח ימי בשגרירות הסובייטית.
המודיעין הבריטי (MI5) ידע מהסוכן הכפול הסובייטי אולג פנקובסקי כי איבנוב הוא קצין מודיעין ב-GRU הסובייטי.
איבנוב ביקר לעיתים קרובות בקליניה של וורד בווימפול מיוז ולפעמים הצטרף למסיבות סוף השבוע של וורד בקוטג' קליוודן.
MI5 ראה באיבנוב עריק פונטיאלי וביקש את עזרתו של וורד לשם כך, וגייס אותו לקצין בתיק המכונה "וודס".
מאוחר יותר משרד החוץ הבריטי השתמש בוורד כערוץ בלתי רשמי דרך איבנוב, לברית המועצות, והיה מעורב בדיפלומטיה לא רשמית בזמן משבר הטילים בקובה ב-1962.
בשנת 1959, וורד פגש את כריסטין קילר, נערת שעשועים בת 17 שעבדה במועדון הקברט של מאריי בסוהו.
שבויה בקסמו, היא הסכימה לעבור לגור איתו, אף על פי שהיחסים ביניהם לא היו מיניים, אלא אפלטוניים בלבד.
היא נשארה איתו, לסירוגין, במשך השנים הבאות ולעיתים קרובות בילתה בקוטג' על שפת הנהר.
במהלך סוף השבוע של 8–9 ביולי 1961, קילר הייתה בין כמה אורחים בקוטג' עם וורד.
בבית הראשי, בו נפגשו דמויות מעולמות הפוליטיקה והאמנות, היו ג'ון פרופיומו, שר המלחמה ואשתו, השחקנית ולרי הובסון.
במוצאי שבת, המסיבות של וורד ואסטור עברו לבריכת השחייה של קליוודן, שבה היה לוורד ואורחיו אישור להשתמש.
וורד הכיר לקילר את פרופיומו, שנמשך אליה מאוד והבטיח לשמור על קשר.
מאוחר יותר דיווח וורד ל-MI5 כי פרופיומו ואיבנוב נפגשו, וכי פרופיומו גילה עניין ניכר בקילר.
מידע זה היה סיבוך לא רצוי בתוכניות של MI5 להשתמש בה כמלכודת דבש נגד איבנוב שעלולה להבטיח את עריקתו.
קילר ופרופיומו פתחו ברומן קצר.
בני הזוג נפגשו בדרך כלל בביתו של וורד בווימפול מיוז.
פרופיומו לא שילם לקילר על זמנה, מלבד כמה מתנות קטנות ופעם אחת, סכום של 20 ליש"ט (שווה ערך ל-455 ליש"ט בשנת 2020) ) כמתנה לאמה.
ב-9 באוגוסט 1961, פרופומו הוזהר על ידי סר נורמן ברוק, מזכיר הממשלה, מפני הסכנות הטמונות במפגשים עם חברתו של וורד, מאחר ש-MI5 לא היו בטוחים בשלב זה באמינותו של וורד.
באותו יום, פרופיומו כתב לקילר מכתב, שמתחיל "יקירתי...", וביטל מפגש יום המחרת.
כמה פרשנים הניחו כי מכתב זה סיים את מערכת היחסים; קילר התעקשה שהרומן הסתיים מאוחר יותר, לאחר סירובה העיקש להפסיק לגור עם וורד.
מערכת היחסים לא נודעה לעיתונות והציבור עד בתחילת 1963, כאשר קילר הפכה למוקד תשומת הלב של העיתון בפרשה שבה היה מעורב אחד ממאהביה לשעבר, ג'וני אדג'קום.
בשלב זה החלה קילר לדבר ללא הבחנה וניסתה למכור את סיפורה לעיתונים.
איש בשלב זה לא העז להדפיס אותו, אך שמועות על הפרשה היו נפוצות, והיו ספקולציות רבות.
מספר ימים לאחר המשפט, ב-21 במרץ, הדפיס המגזין הסאטירי Private Eye את התקציר המפורט ביותר והעדכני ביותר של השמועות, כשהדמויות הראשיות מחופשות קלות: "מר ג'יימס מונטסי", "מיס גיי Funloving", "Dr Spook", ו"ולדימיר בולוחוב".
בהצהרה לבית הנבחרים ב-22 במרץ 1963, הכחיש פרופיומו כל קשר לקילר.
וורד, שידע את האמת, תמך בתחילה בפרופיומו; עם זאת, כאשר מצא את עצמו יעד לחקירה אגרסיבית משטרתית ועומד בפני אישומים בשידול לזנות, הוא חשף את המידע.
פרופיומו הודה באשמתו והתפטר מהממשלה ומהפרלמנט.
יומיים לאחר ההתפטרות, על רקע שמועות גוברות על שערוריות מין נרחבות בממשלה ובחברה הגבוהה, וורד נעצר והואשם במספר סעיפים של חיים מרווחים מזנות ושידול לזנות.
ההליכים המשפטיים של וורד החלו ב-28 ביוני, בבית משפט השלום במרילבון, שם דווחו עדויות התביעה במלואן בעיתונות.
וורד הובא למשפט באולד ביילי אך שוחרר בערבות עד למשפט.
בזמן שהתגוררו עם וורד, קילר וחברתה הדוגמנית מנדי רייס-דייוויס תרמו תרומות קטנות להוצאות משק הבית, והחזירו לו חובות שהיו חייבות לו.
עיקרו של תיק התביעה, שבו קילר ורייס-דייווס היו העדות העיקריות שלהם, היה שהתשלומים הללו שהצביעו על כך שוורד חי מהרווחים שלהן מזנות.
הכנסתו המשוערת של וורד, מהקליניקה שלו ומציור הדיוקן שלו, הייתה בסביבות 5,500 ליש"ט בשנה, סכום משמעותי באותה תקופה (equivalent to £125,000 בשנת 2021).
תיק התביעה נראה חלש, אך תדמיתו של וורד הוכתמה.
אף אחד מחבריו הידועים לא הציע לדבר בשמו ו-MI5 לא חשף את השימושים שעשו בוורד כערוץ תקשורת לסובייטים.
התובע, מרווין גריפית'-ג'ונס, תיאר את וורד כמייצג את "מעמקי הזלזול והשחיתות", בעוד השופט, סר ארצ'י מרשל, אימץ גישה עוינת דומה.
וורד יוצג על ידי ג'יימס בורג'.
לקראת סוף המשפט, נחשף מידע המתייחס לתיק אחר, שבו הייתה קילר עדה מובילה בבית המשפט לערעורים.
זה הצביע על כך שהראיות של קילר באותו מקרה קודם היו שקריות.
מרשל לא חשף את העובדה הבולטת בפני חבר המושבעים במשפט וורד כי מהימנותו של העד הראשי של התביעה נפגע והזמין את המושבעים להתעלם מהחלטת בית המשפט לערעורים.
ב-30 ביולי, מרשל החל את הסיכום שלו.
באותו ערב, לאחר שכתב מכתבים רבים לחברים ולרשויות, נטל וורד מנת יתר של כדורי שינה ונלקח לבית החולים.
למחרת, מרשל השלים את הסיכום שלו וחבר המושבעים מצא את וורד אשם בשידול לזנות, עשיית רווחים מזנות, תוך זיכויו ממספר סעיפים נוספים.
גזר הדין נדחה עד שוורד יהיה כשיר להופיע אך הוא מת ב-3 באוגוסט.
ב-9 באוגוסט, חבר המושבעים של חוקר מקרי המוות קבע את מותו של וורד כהתאבדות על ידי הרעלת ברביטורט.
על פי הדיווחים, וורד השאיר כמה פתקים, באחד מהם נכתב, "אני מצטער לאכזב את אוכלי הנבלות [...
] אני מרגיש שהיום אבוד.
הקורבן הפולחני נדרש ואיני יכול לעמוד בפניו".
לאחר טקס אזכרה פרטי בקפלה בבית החולים סנט סטפן, שרידיו של וורד נשרפו במשרפה של מורטלייק.
בדיווחיהם על ההיבטים הביטחוניים של פרשת פרופיומו, אנתוני סאמרס וסטיבן דוריל מספקים מידע נוסף בנוגע לשעותיו האחרונות של וורד, תנועותיו ומבקרים בקליניקה.
הם גם מצטטים מראיון עם "פעיל MI6 לשעבר", שטען כי וורד נרצח על ידי סוכן שעבד מטעם MI6. המניע העיקרי לרצח היה יכולתו של וורד להביך את הממשלה ואת משפחת המלוכה.
השיטה, ככל הנראה, הייתה לעודד את וורד להמשיך ליטול ברביטורטים עד שלקח את המנה הקטלנית.
הכתב טום מנגולד, מהאחרונים שראו את וורד בחיים, דוחה את תאוריית הרצח, תוך שהוא מאפשר שיש נסיבות בלתי מוסברות הקשורות למותו של וורד.
הממשלה מינתה את לורד דנינג, שומר המגילות, לחקור את השמועות השונות שנבעו מפרשת פרופיומו וסביבתה.
הדו"ח של דנינג, שפורסם ב-26 בספטמבר 1963, הגיע למסקנה שלא היו דליפות אבטחה או ראיות לקשר בין חברי הממשלה לשערוריות הקשורות.
הוא הטיל את עיקר האשמה לפרשה על וורד, אדם "לא מוסרי לחלוטין" שפעילותו הדיפלומטית הייתה "שגויה ומוכוונת".
פרשת פרופוימו פגעה בממשלתו של הרולד מקמילן ; מקמילן התפטר מתפקידו כראש ממשלה באוקטובר 1963, בנימוק של סיבות בריאותיות.
בבחירות הכלליות באוקטובר 1964, הממשלה השמרנית הובסה בדוחק על ידי מפלגת הלייבור והרולד וילסון הפך לראש ממשלה.
תפקידו של וורד מטעם MI5 אושר בשנת 1982, כאשר ה"סאנדיי טיימס" איתר את איש הקשר הקודם שלו, "וודס".
קילר, באחד מהראיונות, גינתה את וורד כמרגל סובייטי, ובוגד לצד פילבי, ברג'ס ומקלין.
פרשנים רבים שותפים לדעה לפיה וורד היה שעיר לעזאזל וכי משפטו הוא "עוול היסטורי".
עורך הדין לזכויות אדם ג'פרי רוברטסון, שכתב ספר על המשפט, "סטיבן וורד היה חף מפשע, אוקיי", פעל לפתיחת התיק מחדש מכמה סיבות, כולל תזמון מוקדם של המשפט, חוסר של ראיות התומכות באישומים העיקריים והכוונות מוטעות שונות של השופט בסיכומו.
מעל לכל, השופט לא חשף את עדות השקר של קילר במשפט קודם, מה שהפך אותה לעדה עוינת.
בינואר 2014, התיק, שתואר כ"עיוות דין חמור", הגיע לדיון בוועדה לבדיקת תיקים פליליים, אך בשנת 2017 החליטה הוועדה שלא להפנות את התיק לבית המשפט לערעורים.
גורם אחד הוא חוסר הזמינות של תמליל מלא של המשפט.
תמליל הסיכום של מרשל, נמצא בארכיון הלאומי, נסגר עד שנת 2046.
בסרט סקנדל (1989), על פרשת פרופיומו, מגלם את וורד השחקן ג'ון הרט.
בסרטו של אנדרו לויד וובר, Stephen Ward the Musical, שנפתח בווסט אנד בתיאטרון אלדוויץ' ב-19 בדצמבר 2013 עד 2014, וורד גולם על ידי אלכסנדר הנסון.
לדברי ג'פרי רוברטסון, התסריט של המחזמר "נאמן להפליא לעובדות".
דמותו של וורד הופיעה בעונה השנייה של סדרת הדרמה של נטפליקס, הכתר בשנת 2017, בה גילם אותו ריצ'רד לינטרן.
בשנת 2019 הוקרנה הסדרה המשפט של כריסטין קילר, בה גילם את דמותו השחקן ג'יימס נורטון.
סטיבן הולגייט הוא פילוסוף בריטי ופרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת וורוויק.
הוא ידוע בעיקר בשל מחקריו אודות הגותם הגל, היידגר ודרידה.
תחומי העניין שלו כוללים גם את הפילוסופיות של שפינוזה, קאנט וניטשה, ועיסוק בתאוריית הטרגדיה מאריסטו ועד ימינו.
הולגייט מכהן כנשיא "אגודת הגל של בריטניה הגדולה".
בשנת 1986 פורסם ספרו הראשון Hegel, Nietzsche and the Criticism of Metaphysics (הגל, ניטשה וביקורת המטאפיזיקה) המבוסס על עבודת הדוקטורט שלו בהנחיית ניקולאס בוייל .
הולגייט הוא עמד על קווי הדמיון בין התקפותיהן השונות של הגל ושל ניטשה על המטפיזיקה בתקופתם.
עם זאת, בתחילת הספר הולגייט גם מדגיש את ההבדלים הסגנוניים ואת והמזג השונה של שני הפילוסופים.
הגל הוא פילוסוף שיטתי ששם שמאמין בהתפתחותה הריגורוזית של התבונה הדיאלקטית, ואילו ניטשה הוא כותב לא שיטתי, ספרותי, אלוף הפרספקטיבות המבודדות והמטאפורות הצבעוניות ושובות הלב.
הספר דן גם בהבדלים הלשוניים בין שני הפילוסופים, כאשר השיח הספקולטיבי של הגל הוא מסורבל ומעורפל, בעוד שסגנונו התוסס והצלול של ניטשה נראה כמביס בקלילותו את הכבדות האינהרנטית ללשון הגרמנית.
ב-2011 ערך אסופה נוספת תחת השם A Companion to Hegel יחד עם מייקל באור (Michael Baur).
ב-2005 פרסם ספר מבואי מקיף על שיטתו בפילוסופית של הגל בשם An Introduction to Hegel: Freedom, Truth and History (מבוא להגל: חופש, אמת והיסטוריה).
הפרשנות של הולגייט לפילוסופיה של הגל, מונחית באופן כללי על ידי טענתו של הגל שהמחשבה הספקולטיבית מתפתחת באופן אימננטי וללא הנחות יסוד שיטתיות.
הוא מערער על קביעתו של היידגר לפיה הגל חושב "בהתאם לרעיון קבוע מראש של הוויה", שהתקבלה בין היתר על ידי דרידה ודלז.
חלק מעבודתו נועד להדגים כי פילוסופים פוסט-הגליאנים רבים מבינים את הגל לא נכון, למרות ניסיון להתרחק מרעיונותיו.
בנוסף, הוא חוקר את קווי הדמיון בין הגל, היידגר ודרידה, במיוחד בדקונסטרוקציה שערכו למושג ה"מהות.
From Being to Infinity ("הפתיחה ללוגיקה של הגל: מהוויה לאינסוף") העוסק בחלקים הראשונים של 'מדע הלוגיקה' להגל.
העיסוק של הולגייט בלוגיקה של הגל התרחב לאורך השנים וב-2021 פורסם ספרו Hegel on Being ("הגל על ההוויה") בשני כרכים.
הספר כולל מחקר מקיף על "תורת ההוויה", הספר הראשון של ב'מדע לוגיקה', ובוחן בקפדנות את תיאור האיכות, הכמות והמידה.
בספר זה הוא חוקר את הפרויקט הלוגי של הגל ביחס ל'פנומנולוגיה של הרוח', למטאפיזיקה הפרה-קנטיאנית, ולפילוסופיה הביקורתית של קאנט.
בספר הוא דן בין היתר בתיאור של הגל לחשבון דיפרנציאלי ובאנטינומיה השנייה של קאנט (ב'ביקורת התבונה הטהורה'), ומציג השוואה מקורית בין הגל לפרגה בנושא המספר.
הולגייט גם דן בפרשנות של רוברט פיפן להגל.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית שירת הרד כלוטננט קולונל במיליציה של ג'ורג'יה תחת פיקודו של קולונל ג'ון דולי .
הוא לחם עם הגנרל אלייז'ה קלארק בקרב קטל קריק , שם הוא נשבה אך נמלט.
הרד נבחר לבית הנבחרים של ג'ורג'יה, בו הוא כיהן בשנים 1779–1795.
סטיבן הרד נולד במחוז הנובר שבמושבת וירג'יניה לג'ון הרד הבן ובריג'יט קארול הרד, בעלי מטעי טבק אמידים.
סבו מצד אביו, ג'ון הרד האב, היגר בערך ב-1720 לווירג'יניה מאירלנד.
שני הוריו של הרד נולדו וגדלו בווירג'יניה, שם משפחותיהם היו בעלי מטעים.
כל ארבעת סביו וסבותיו היו אנגלו-אירים פרוטסטנטים.
הוא גדל בווירג'יניה ושם קיבל את חינוכו הבסיסי.
עם פרוץ מלחמת הצרפתים והאינדיאנים ב-1754 עזב הרד את לימודיו בבית הספר בחפשו אחר חיי כבוד והרפתקאות בצבא.
יחד עם כמה מאחיו, הוא התגייס לרגימנט הקולוניאלי של וירג'יניה, ולחם תחת פיקודו של ג'ורג' וושינגטון, אז קולונל בדרגתו.
במהלך המלחמה, קודם הרד על ידי וושינגטון לדרגת קפטן.
הוא לחם עם וושינגטון בקרב ג'ומונוויל , בקרב פורט נססיטי , במשלחת ברדוק ובקרב מונונגהלה .
הרד שירת תחת פיקודו של וושינגטון גם באזור הספר של וירג'יניה (האזור שכיום מהווה את שטחה של וירג'יניה המערבית) מאוגוסט 1755 ועד תחילת 1757 כחלק מהמלחמה של הרגימנט של וירג'יניה נגד כוחות האינדיאנים באזור.
הרד שירת גם תחת פיקודו הישיר של וושינגטון במהלך משלחת פורבס .
שיתוף פעולה צבאי זה הוביל לידידות לאורך כל ימי חייהם של השניים.
הרד קרא לאחד מבניו בשם ג'ורג' וושינגטון הרד, לכבודו של מפקדו.
הרד היה אחד מבני וירג'יניה המעטים שהשתתפו בקרב מישורי אברהם ובן וירג'יניה היחידי הידוע שהשתתף בקרב סינגל היל
לאחר המלחמה קיבלה משפחת הרד מענק קרקע בשטח של 150 אקרים על שירותם באזור שכיום מהווה את מחוז וילקס שבג'ורג'יה.
סטיבן הרד, אחיו ברנרד ואביהם ג'ון, עברו לשם עם משפחותיהם.
קרקע זו שכנה ליד שפך הנהר ליטל באזור שבריטניה עדיין לא רכשה מהאינדיאנים משבטי המוסקוגי והצ'רוקי.
בשל כך, בנתה המשפחה את פורט הרד כעמדת הגנה לנוסעים מפני מתקפות האינדיאנים.
המשפחה בנתה גם מוצב שני במרחק של כ-13 ק"מ מצפון לראשון, שנקרא גם הוא על שמם.
בנייתו של פורט הרד הושלמה ב-1774. אנשים אחרים התיישבו לידו, וב-1780 הוקמה במקום העיר וושינגטון, ג'ורג'יה.
לזמן מה במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית היא שימשה כבירה הזמנית של ג'ורג'יה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית, התגייס הרד מיד לטובתם של הפטריוטים.
הוא הצטרף לעמיתיו בני ג'ורג'יה אלייז'ה קלארק, נאנסי הארט, וג'ון דולי, שכמוהו חיו במחוז וילקס.
תושבי ג'ורג'יה היו חלוקים על סוגיית העצמאות.
במשך כל תקופת המלחמה, התמודדו הפטריוטים מול התנגדות הלויאליסטים.
בחורף 1778, כאשר היה הרד הרחק בשדה הקרב, פרצה קבוצה של לויאליסטים לביתו והעלו אותו באש.
הם אילצו את רעייתו ג'יין, ואת בתם המאומצת לצאת אל החורף המושלג, והשתיים מתו כתוצאה מהחשיפה לקור.
על אף מות משפחתו, המשיך הרד להילחם במלחמה.
הוא השתתף בקרב קטל קריק , שם הוא היה מעורב בחלק האלים והמסוכן ביותר של הלחימה.
על פי אחד המקורות, הרד הבדיל את עצמו באמצעות "עידוד אנשיו והובלתם לנקודות של סכנה".
הרד נשבה בקרב על ידי לויאליסטים בריטים, וקרב זה היה האחרון בו הוא השתתף במלחמה.
אף על פי שהוא היה מיועד להוצאה להורג, הוא שוחרר באמצעות תחבולה על ידי מאמי קייט .
לאחר המלחמה היה הרד לפוליטיקאי ולבעל מטעים.
בית הנבחרים של ג'ורג'יה בחר בו כמושל ג'ורג'יה, תפקיד בו הוא כיהן ממאי 1780 ועד אוגוסט 1781. על פי אחד המקורות הוא התפטר מתפקידו ב-1782.
הרד נבחר לבית הנבחרים של ג'ורג'יה, וכיהן בו בשנים 1779–1795. בשל העובדה שתקופת כהונת המושל הייתה אז קצרה, הותר לו להמשיך ולכהן בבית הנבחרים בעודו מחזיק במשרת המושל.
כתגמול חלקי על שירותו הפטריוטי, קיבל הרד מענק קרקע של יותר מ-6,000 אקרים בתוככי הארץ ליד אזור נהר סוואנה העליון וליד גבול ג'ורג'יה-קרוליינה הדרומית, כ-50 ק"מ מפורט הרד.
הוא הקים אחוזת מטעים שנקראה "הרדמונט".
ב-1790 התפצל מחוז וילקס, והרדמונט הייתה בתחומי מחוז אלברט, מעברו השני של הנהר מול אבוויל, קרוליינה הדרומית.
בוועידה החוקתית של ג'ורג'יה ב-1795 היה הרד אחד מנציגי מחוז אלברט.
הרד ועוד שני אנשים החליטו על מיקומה של אלברטון, מקום מושב המחוז, ב-1803.
אשתו הראשונה של הרד ובתו מתו במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
הוא נישא מחדש לאליזבת דרדן, ילידת וירג'יניה, ויחד איתה נולדו להם חמישה בנים וארבע בנות.
הרד היה תומך נלהב בחינוך הנשים, ובמסגרת חברותו בחבר הנאמנים של סיילם קולג' שבקרוליינה הצפונית, הוא היה מסור לחינוך הנשים.
סטיבן הרד נפטר בביתו, הרדמונט, ב-15 בנובמבר 1815, בגיל 75. הוא נטמן בבית הקברות הרד שבאלברטון.
במקום בו ניצב ביתו עומד שלט הנצחה.
סטיבן היל היה שחקן תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע אמריקאי-יהודי.
הוא נודע בעיקר בשל משחקו בסדרה בסדרה "חוק וסדר" ובסדרה "משימה בלתי אפשרית"
היל נולד בסיאטל, וושינגטון שבארצות הברית, בשם סולומון (שלמה קראַקאָווסקי) קרקובסקי להורים יהודים דוברי יידיש, שהיגרו מהאימפריה הרוסית.
הוא שירת בחיל הים האמריקאי במהלך מלחמת העולם השנייה ולמד באוניברסיטת וושינגטון.
לאחר שסיים את לימודיו עבר לשיקגו לעבוד ברדיו, וכעבור זמן קצר עבר לניו יורק.
הוא למד משחק באולפן השחקנים בניו יורק, כשבין עמיתיו לכיתה היו מרלון ברנדו, מונטגומרי קליפט, וג'ולי האריס.
הבכורה שלו בברודוויי הייתה ב-1946 במחזה הציוני "דגל נולד" מאת בן הכט עם מוזיקה מאת קורט וייל ובכיכובו של פול מוני.
ב-1948 השתתף היל במחזה זוכה פרס הטוני "מר רוברטס" בכיכובו של הנרי פונדה.
שנתיים לאחר מכן הוא השתתף במחזה "נערה כפרית" מאת קליפורד אודטס בכיכובם של אוטה האגן ופול קלי.
ב-1949 הופיע היל לראשונה בטלוויזיה בסדרה "אולפן השחקנים" וב-1950 הופיע לראשונה בקולנוע בסרט "גברת ללא דרכון" בכיכובה של הדי למאר.
היל לא הצליח להתפרנס ממשחק והוא התגייס מחדש לחיל הים לשנתיים נוספות.
לאחר מכן חזר היל לשחק בתיאטרון וגם הופיע במספר סרטים כמו "האלה" (The Goddess, 1958) ו"נשקה לשלום" (Kiss Her Goodbye, 1959).
בשנות ה-60 החל היל בתהליך של חזרה בתשובה.
בראיון ל"הניו יורק טיימס" ב-1983, אמר היל כי ההשראה לחזור בתשובה ולשמור שבת הגיעה מהשתתפותו במחזה "ארץ רחוקה", בו גילם את זיגמונד פרויד.
בשל חזרתו בתשובה, לא הייתה באפשרותו להופיע בהצגות בשבתות, וקריירת התיאטרון שלו נקטעה.
הוא המשיך להופיע בסדרות טלוויזיה כמו "הבלתי משוחדים", "רוהייד" ו"הנמלט".
ב-1966 לוהק היל לעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "משימה בלתי אפשרית" בתור מפקד הצוות, דניאל בריגס, אך עזב כעבור עונה אחת.
באותה תקופה הוא היה בעיצומו של תהליך החזרה בתשובה והחל לשמור שבת, דבר שהתנגש עם לוחות הזמנים של הצילומים, וזמן המסך שלו בסדרה ירד בהדרגה.
בהמשך אמר כי אותה עונה הייתה "התנסות רעה", אך מעבר לכך סירב לאורך השנים להתייחס לעזיבתו את הסדרה.
השחקן פיטר גרייבס לוהק במקומו לתפקיד הראשי.
במשך כעשור עסק היל ובנדל"ן ובמכירות.
ב-1990 לוהק היל לתפקיד התובע המחוזי אדם שיף בסדרת הדרמה המשפטית והמשטרתית "חוק וסדר".
דמותו הייתה מבוססת באופן חלקי על רוברט מורגנתאו, שהיה התובע המחוזי במנהטן בשנים 1975–2009. היל בעצמו נפגש עם מורגנתאו שייעץ לו להיות "קשוח אבל הוגן".
בסדרה היה על אדם שיף לאזן אילוצים מוסריים מול אילוצים פרקטיים.
הוא דמוקרט המתנגד לעונש המוות ובדרך כלל פועל להשיג עסקאות טיעון.
יוצר הסדרה, דיק וולף, אמריקאי-יהודי גם כן, סיפר על היל כי הוא "ההשפעה התלמודית על רוח הזמן של הסדרה" וכי "יש לו סמכות מוסרית יותר מאשר לכל אחד אחר בסדרות טלוויזיה".
ב-1998 ו-1999 היה היל מועמד פעמיים לפרס אמי עבור שחקן בתפקיד משנה בסדרת דרמה.
הוא גם השתתף בפרק אחד של סדרת הבת, "חוק וסדר: מדור מיוחד".
היל גילם את אדם שיף עד שנת 2000. ההסבר שניתן בסדרה לעזיבתו הוא קבלת תפקיד בקרן להנצחת זיכרון השואה.
לאורך שנותיו ב"חוק וסדר" המשיך היל במקביל לשחק בקולנוע, למשל בסרטים "בילי בת'גייט" (1991) ו"הפירמה" (1993).
היל התחתן עם סלמה סטרן ב-1951 ונולדו להם ארבעה ילדים.
הם התגרשו ב-1964 והיל נישא מחדש לרייצ'ל שנקר ב-1967, איתה הביא לעולם חמישה ילדים ולה היה נשוי עד לפטירתו.
הוא התגורר בקהילה יהודית-אורתודוקסית במונסי במחוז רוקלנד שבניו יורק.
הוא נפטר מסרטן בבית החולים מאונט סיני שבניו יורק ב-23 באוגוסט 2016, ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
בנו, המוזיקאי יונתן היל המשתייך לחסידות סקווירה, הוא אביהם של דוד היל (נפטר בגיל 14 מלוקמיה) ושל המוזיקאים ארי ויענקי היל.
סטיבן וילר דאוני היה עורך דין ופוליטיקאי בוויומינג.
מוותיקי צבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית, הוא היה מתיישב לבן מוקדם של ויומינג, ושימש כגזבר, מבקר וציר לקונגרס שלה.
לאחר הקמת המדינה, דאוני המשיך לכהן בפוליטיקה המקומית והממלכתית, כולל יו"ר בית הנבחרים של ויומינג.
דאוני היה מייסד אוניברסיטת ויומינג, והנשיא הוותיק של חבר הנאמנים שלה.
דאוני נולד בווסטרנפורט, מרילנד ב-25 ביולי 1839, והיה בנם של אוון דורסי דאוני ואליזבת ל.
הוא התחנך בעיירה, ולמד משפטים אצל פרנסיס תומאס מקמברלנד, מרילנד כהכנה לקריירה כעורך דין.
ב-31 באוקטובר 1861, דאוני התגייס לצבא האיחוד למלחמת האזרחים האמריקאית, והצטרף לרגימנט הרגלים השלישי של מרילנד, חטיבת הבית של פוטומק כטוראי.
הוא הועלה לדרגת לוטננט ראשון בינואר 1862, לדרגת לוטננט קולונל במרץ 1862 ולקולונל בספטמבר 1862. במרץ 1862, דאוני פיקד על חיילי האיחוד ברומני, וירג'יניה (כיום וירג'יניה המערבית).
במאי, הרגימנט שלו שירת כחלק מהדיוויזיה כריסטופר ק.
אוגור, הקורפוס של נתנאל פ.
כאשר החלה המערכה במרילנד בתחילת ספטמבר 1862, דאוני פיקד על העמדה בקירניסוויל, וירג'יניה (לאחר מכן וירג'יניה המערבית).
ב-10 בספטמבר הוא פיקד על סיירת סיור מגדוד הפרשים הראשון של מרילנד, חטיבת הבית של פוטומק.
ליד בונסבורו, מרילנד, הסיור של דאוני נתקל במפקד הקונפדרציה סטונוול ג'קסון וצוותו רכובים לפני חייליהם בכביש שרפסבורג.
ג'קסון ברח, הליווי שלו התכתש עם חיילי דאוני, ודאוני נפצע.
דאוני והפיקוד שלו נתפסו עם חיל המצב של האיחוד בקרב מעבורת הארפרס ב-15 בספטמבר.
כתוצאה מפצעיו, דאוני שוחרר מהצבא בנובמבר 1862.
לאחר שעזב את הצבא, דאוני זכה להתקבל ללשכת עורכי הדין והקים משרד עריכת דין בוושינגטון הבירה.
בשנת 1869, הוא עבר לטריטוריית ויומינג והקים משרד עריכת דין בלאראמי.
דאוני, רפובליקני, שימש כפרקליט התובע של מחוז אולבני, ויומינג בשנים 1869 ו-1870. הוא גם פתח משרד סקר בלאראמי והוקצה לשישה חוזי סקר ממשלתיים בין 1870 ל-1873. הוא כיהן כחבר במועצה הטריטוריאלית של ויומינג ב -1871, 1875 ו-1877. דאוני היה גזבר טריטוריאלי בשנים 1872 עד 1875, ומבקר טריטוריאלי מ-1877 עד 1879.
בשנת 1878, דאוני נבחר כנציג ויומינג לבית הנבחרים של ארצות הברית.
במהלך כהונתו בקונגרס, דאוני זכה לכותרות ברחבי הארץ לאחר שהציע חקיקה שהייתה מכריזה על ארצות הברית כ"עם נוצרי" והקציב 500,000 דולר (כ-14.5 מיליון דולר בשנת 2022) ליצירה והתקנה של ציורים בנושא נוצרי ויצירות אמנות אחרות במבנים פדרליים.
סיקור עיתונאי של הצעת החוק הלא מוצלחת של דאוני החל לאחר שקיבל אישור להדפיס בפרוטוקול את דבריו בעד הצעת החוק שלו, שהתגלתה כשיר פרוזה בן 15 עמודים, "טיעון של כבוד.
לאחר שהבינו שהטקסט של דאוני מוגן בזכויות יוצרים, מנהיג הסיעה הרפובליקנית ג'יימס א.
גארפילד שכנע את רוב חברי בית הנבחרים כי חוקי הגוף אוסרים על הדפסת יצירות המוגנות בזכויות יוצרים, והם הצביעו נגד מתן אישור לשירו של דאוני לתיעוד.
לאחר שעזב את הקונגרס, דאוני חזר לעסוק בעריכת דין בלאראמי.
הוא שירת בבית הנבחרים הטריטוריאלי ב-1886 וב-1890, והיה חבר בוועידה החוקתית של המדינה ב-1889. בשנת 1886, דאוני נתן חסות להצעת החוק שיצרה את אוניברסיטת ויומינג ונודע כ"אבי אוניברסיטת ויומינג".
מ-1891 עד 1897 הוא היה חבר נאמן באוניברסיטה, והוא היה הנשיא הוותיק של חבר הנאמנים.
וויומינג השיגה מעמד של מדינה ב-1890, ודאוני היה חבר בבית הנבחרים של ויומינג ב-1893 וב-1895. ב-1895 כיהן כיו"ר ועדת המשפט וכיו"ר הזמני.
מ-1897 ועד מותו שימש כפרקליט תובע של מחוז אולבני.
דאוני מת בדנוור, קולורדו ב-14 באוגוסט 1902. הוא נקבר בבית הקברות גרינהיל בלאראמי.
לדאוני היו שתי בנות עם אשתו הראשונה, פאני פישר, שמתה ב-1870, זמן לא רב לאחר שהמשפחה עברה ללאראמי, ויומינג.
דאוני התחתן עם אוונג'לין ויקטוריה אוון (1853–1937) בלאראמי, ויומינג ב-1872 ונולדו להם עשרה ילדים.
בנו, שרידן דאוני (1884–1961), הפך לעורך דין וסנאטור ארצות הברית מטעם קליפורניה.
בתו, ד"ר ג'ון אטה דאוני (1875–1932), הפכה לפסיכולוגית בולטת ולפרופסור לפסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת ויומינג.
המסמכים המשפחתיים של דאוני (1866–1997) נמצאים בארכיון מרכז המורשת האמריקאית של אוניברסיטת ויומינג.
סטיבן פורסטר הייז (נולד ב-1974) הוא עיתונאי וסופר אמריקאי.
באוקטובר 2019 הייז היה שותף להקמת אתר הדעות והחדשות .
בעבר היה כותב בכיר ב- ועורך ראשי של הוויקלי סטנדרד.
התפרסם כתומך נלהב של מלחמת עיראק ודמות משמעותית בקידום הקונספירציה שהופרכה, ולפיה היו יחסים מבצעיים בין סדאם חוסיין ובין ארגון הטרור אל-קאעדה.
הייז נולד ב-1974 בוואוואטוסה, ויסקונסין.
הוא סיים את לימודיו ב, שם היה חבר באחוות .
לאחר מכן המשיך ללימודי תקשורת בבית הספר ללימודי תקשורת של אוניברסיטת קולומביה.
כעיתונאי פוליטי, כתבותיו של הייז פורסמו בין השאר בניו יורק פוסט, וושינגטון טיימס, National Review ובמגזין ריזן.
הוא היה פרשן אורח ברשתות פוקס, CNN, CNBC, MSNBC ועוד.
בשנת 2016 מונה לעורך הראשי של ויקלי סטנדרד, עד החלטתה של חברת 'קלריטי מדיה גרופ' שהמגזין היה בבעלותה להפסיק את הדפסתו בדצמבר 2018.
בשנת 2019 הקים הייז יחד עם ג'ונה גולדברג את חברת המדיה השמרנית .
בשנת 2021, הייז נשכר על ידי MSNBC עבור כלל הפלטפורמות שלה.
ב-2003, בגיל 32, נישא לרעייתו קארי, עיתונאית במקצועה.
בני הזוג מתגוררים ב, מרילנד עם ארבעת ילדיהם.
בספטמבר 2014, שמו של הייז נוסף לרשימת המעקב אחר הטרור של המשרד לביטחון המולדת של ארצות הברית, ככל הנראה בטעות לאחר שנסע לביקור בטורקיה, אך הוא הוסר מהרשימה לאחר מכן.
לפני הפלישה לעיראק ב-2003, הייז התראיין ל-BBC, וטען בעד התערבות אמריקאית: "אני חושב ששחרור עיראק ישלח מסר חזק לאיראן, לצפון קוריאה ולמשטרים עוינים אחרים.
זה יראה שארצות הברית לא תסבול בריונים, במיוחד בריונים עם נשק להשמדה המונית...
זה יהיה מודל נפלא, לא רק עבור המזרח התיכון, אלא עבור מקומות נוספים ברחבי העולם שלא היו להם חירויות כאלה בעבר".
ב-2004, , העורך של Foreign Affairs, תיאר את הייז כ"תומך הבלתי נלאה ביותר של הקשר עיראק-אל-קאעידה מחוץ לממשל [של ג'ורג' ווקר בוש]".
בשנת 2008, ספנסר אקרמן אפיין את הייז כאחד ממובילי הדעה היעילים ביותר בעד מלחמת עיראק בגלל הטענה לקשר בין עיראק ובין אל-קאעידה.
קשר שבסופו של דבר הופרך.
בשנת 2004, הייז גם הוציא ספר "הקשר: כיצד שיתוף הפעולה של אל-קאעידה עם סדאם חוסיין מסכן את אמריקה" ובו טען שיש קשר מבצעי בין עיראק של סדאם חוסיין לאל -קאעידה.
המקור העיקרי עליו התבסס, היה תזכיר שדלף מתת מזכיר ההגנה דאגלס פיית' לקונגרס האמריקאי ב-27 באוקטובר 2003; פיית' התבקש על ידי סגן שר ההגנה פול וולפוביץ לקשור את חוסיין לאל-קאעידה.
הייז סיקר את התזכיר המדובר גם במאמר ב בשנת 2003, והגיע למסקנה ש"לא יכול להיות עוד ויכוח רציני אם עיראק של סדאם חוסיין עבדה עם אוסאמה בן לאדן ואל קאעידה כדי לתכנן מזימות נגד אמריקאים".
גורמי מודיעין אחרים חלקו על דיוק התוכן בתזכיר של פיית', כולל שהיה ראש מדור המזרח התיכון בסוכנות ביון ההגנה (DIA) ותיארו את המאמר כ"איסוף מסה של דיווחים לא מאומתים, שרבים מהם מצביעים בעצמם על כך ששתי הקבוצות המשיכו לנסות ליצור איזשהו סוג של מערכת יחסים".
הערכות של הפנטגון ושל ה־CIA שללו את תוכן המזכר של פיית'.
סטיבן מלורי וייט היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, אשר נודע בעיקר בזכות כהונתו כסנאטור מטעם מדינת קליפורניה בשנים 1893–1899.
וייט נולד בסן פרנסיסקו שבקליפורניה ב־19 בינואר 1853, והיה בנם של ויליאם פ.
וייט, סוחר וסופר ששימש גם כבנקאי מטעם המדינה, ושל פרנסיס ג'.
אמו נותרה יתומה בגיל צעיר וגדלה אצל קרובי משפחה בפלורידה, ביניהם הסנאטור סטיבן מלורי, שעל שמו נקרא.
עד גיל 13 למד וייט בבית עם מורתו, דודתו, ולאחר מכן למד בבית ספר פרטי במחוז סנטה קרוז.
בגיל 16 החל ללמוד בבית הספר התיכון סנט איגנציוס בסן פרנסיסקו, שם למד כשנה וחצי.
בשנת 1871 השלים את לימודיו במכללת סנטה קלרה, למד משפטים אצל שלושה עורכי דין באזור סנטה קרוז, והוסמך לעריכת דין בשנת 1874.
וייט השתקע בלוס אנג'לס ופתח משרד עורכי דין.
בשנת 1882 היה ממייסדי לשכת עורכי הדין של מחוז לוס אנג'לס.
הוא נודע כסנגור מוכשר, אך העדיף לעסוק בתיקים אזרחיים ולא פליליים.
בנוסף היה פעיל בגופים אזרחיים כמו לשכת המסחר של לוס אנג'לס וארגון "בני בניה של קליפורניה המוזהבת".
וייט, חבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן כתובע המחוזי של לוס אנג'לס בשנים 1882–1884. בשנת 1888 היה נציג בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית בעיר סנט לואיס, שם נבחר לכהן כיושב הראש הזמני של הוועידה.
בין השנים 1887–1891 כיהן בסנאט של מדינת קליפורניה.
הוא נבחר לנשיא הזמני של הסנאט, וכשסגן המושל ירש את משרת המושל בעקבות מותו של המושל המכהן, כיהן וייט בפועל כסגן המושל במשך רוב כהונתו.
במקביל כיהן כחבר מועצת הנאמנים של בית הספר למורים בלוס אנג'לס (שמאוחר יותר הפך לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס – UCLA).
בשנת 1893 נבחר וייט לסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קליפורניה, והיה היליד הראשון של המדינה שכיהן בתפקיד זה.
הוא כיהן כהונה אחת בלבד, עד 3 במרץ 1899. במהלך כהונתו עמד בראש ועדת ההשקיה והשבת הקרקעות הצחיחות.
וייט נודע במיוחד בזכות מאמציו להקים נמל מים עמוקים בלוס אנג'לס – מה שהוביל לייסוד נמל לוס אנג'לס.
ב־1896 כיהן כיו"ר הקבוע של הוועידה הדמוקרטית הלאומית בשיקגו, שבה נבחר ויליאם ג'נינגס ברייאן למועמד לנשיאות.
לאחר סיום כהונתו לא התמודד וייט לכהונה נוספת וחזר לעסוק בעריכת דין בלוס אנג'לס.
בין 1899–1901 שימש כחבר מועצת הנאמנים של אוניברסיטת קליפורניה.
וייט נפטר בלוס אנג'לס ב־21 בפברואר 1901 ונקבר בבית העלמין קלווארי בעיר.
לזוג נולדו שישה ילדים, מתוכם ארבעה הגיעו לבגרות.
בית הספר התיכון סטיבן מ.
וייט בקרסון, קליפורניה, שנפתח בשנת 1957, נקרא על שמו.
בשנת 1908 הוקמה פסל דמותו מחוץ לבית המשפט של מחוז לוס אנג'לס, ובמהלך השנים הועבר הפסל למיקומים שונים בעיר.
כיום הוא מוצב סמוך לכניסה לחוף קברילו בסן פדרו.
מאז 2019 מתנהל ויכוח ציבורי סביב תמיכתו של וייט בחוק הדרת הסינים ובצעדים גזעניים נוספים, והועלו הצעות להסיר את שמו מבית הספר ואף להסיר את הפסל ממקומו הציבורי.
גנרל סטיבן אלכסנדר מלוויל , מפקד הצבא הדרום אפריקני בסוף שנות החמישים ובראשית שנות השישים של המאה ה-20.
הצטרף לחיל האוויר הדרום אפריקני בשנת 1924, ובמהלך מלחמת העולם השנייה פיקד על גיחות חיל האוויר במזרח אפריקה, צפון אפריקה, מדגסקר ואיטליה.
סטיבן ליקוק היה סופר הומוריסטן קנדי, ממוצא אנגלי, ביוגרף וכלכלן.
ב-1876. בעודו ילד, היגרה המשפחה לקנדה, למדינת מניטובה.
בשנת 1882 הוא החל את לימודיו בקולג' יוקרתי בטורונטו והיה סטודנט מבריק.
הוא שב לחווה במניטובה, אך עזב אותה עם אחיו הגדולים, בשל שתיינותו הגוברת של אבי המשפחה, שנטש אותם בשנת 1887.
בשנת 1887 החל ליקוק את לימודיו באוניברסיטת טורונטו, מדינת אונטריו.
הוא הצטיין בלימודיו ואף החל בכתיבתו ההומוריסטית שהקנתה לו שם של מי שמיועד לגדולות.
ליקוק החל ללמד באוניברסיטת שיקגו בד בבד עם משרת הוראה שהחל בה באוניברסיטת מקגיל בקנדה.
והחל משנת 1894 פרסם דברי הומור בעיתונים שונים בקנדה.
בשנת 1910 פרסם את ספר ההומורסקות הראשון שלו, והוכר מיד כאחד מגדולי ההומוריסטנים בלשון האנגלית.
משנה זו ואילך שילב בחייו עבודה והוראה באקדמיה, עם כתיבת הומורסקות.
הוא היה גם קריין מצטיין של יצירותיו, וערך נשפי קריאה רבים.
בחייו הפרטיים ידע כמה אובדנים מכאיבים, אך בחייו הציבוריים זכה להצלחה ולפרסום לפרסים ולכיבודים.
בשנות מלחמת העולם השנייה שהה באנגליה, וקרא מיצירות ההומור המפורסמות שלו באוזני תושבי לונדון ששהו במקלטים הציבוריים, בעת מתקפת הבליץ הנאצית על לונדון.
הומורסקות רבות שלו תורגמו ללשונות שונות, ובהן גם לעברית.
הן יצאו בספרים והוקראו רבות ברשתות הרדיו במדינות שונות.
בשנת 1944 נפטר ליקוק בטורונטו.
אגודת מעריציו הקנדית מחלקת פרס ומדליית כבוד על שמו בכל שנה, ליצירות הומור מצטיינות.
יצירותיו נלמדות בגדר לימוד חובה בקנדה ואתרים רבים הוקמו לכבודו.
ליקוק חיבר באנגלית עשרות כרכים של הומורסקות, ביוגרפיות וספרי כלכלה.
הוא אף החל בכתיבת האוטוביוגרפיה הגדולה של עצמו, אך לא זכה לסיימה.
תחי אמא!, הומורסקות מאת סטיפן ליקוק, מאנגלית - י' צבי, תל אביב, 1940.
כתבי סטיפן ליקוק, תל אביב, כרמי את נאור, 1955.
פרופ' סטיבן כץ הוא פילוסוף יהודי, יושב ראש מרכז אלי ויזל למדעי היהדות באוניברסיטת בוסטון במסצ'וסטס, ארצות הברית.
כץ קיבל תואר דוקטור בפילוסופיה מאוניברסיטת קיימברידג', אנגליה ב-1972. לפני מינויו באוניברסיטת בוסטון, לימד כץ בדארטמות' קולג' מ-1972 עד 1984. הוא הצטרף לפקולטה של אוניברסיטת קורנל ב-1984 עד 1998 כפרופסור ללימודים בנושאי מזרח (יהדות); במהלך השנים 1985–1989 כיהן כיושב ראש של המחלקה ללימודים בנושאי מזרח וכמנהל תוכנית הלימודים היהודיים.
פרופסור כץ הוא העורך של הרבעון האקדמי "Modern Judaism".
נמנה עם המערכת של האנציקלופדיה של השואה.
1984 - פרס הספר היהודי הלאומי על "דיאלוגים שלאחר השואה".
1994 - "ספר יוצא מן הכלל בפילוסופיה ובתאולוגיה" (אגודה אמריקאית של מו"לים אוניברסיטאיים) על "השואה בהקשר היסטורי".
1999 - פרס לוקאס (אוניברסיטת טיבינגן).
סטיבן מילהאוזר הוא סופר אמריקאי המתמחה בכתיבת סיפורים קצרים ורומנים.
בשנת 1997 זכה בפרס פוליצר לספרות על רומן, "מרטין דרסלר" - (Martin Dressler).
הזכייה בפרס הביאה להוצאה מחודשת של ספריו הישנים.
מילהאוזר גדל בקונטיקט וקיבל בשנת 1965 תואר B.A מאוניברסיטת קולומביה.
לאחר מכן, המשיך ללימודי דוקטורט באנגלית באוניברסיטת בראון, אך לא סיים.
הוא החל בכתיבת ספריו - (Edwin Mullhouse) ו-"בניית ממלכת מורפאוס" - (From the Realm of Morpheus) בעת ששהה באוניברסיטת בראון.
כתב את ספרו "הדיוקן של הרומנטיקה" - (Portrait of a Romantic) בעת שהותו בבית הוריו שבקונטיקט.
הצלחתו הלא צפויה של ספרו "מרטין דרסר" הביאה להגברת המודעות כלפיו ובעקבות זאת בשנת 2006 סיפורו הקצר "אייזנהיים אמן-האשליות" - (Eisenheim The Illusionist) הופק לסרט המצליח "אמן-האשליות" בבימויו של נייל בורגר.
כיום מילהאוזר מתגורר בניו יורק ומלמד בקולג' סקידמוד.
סטיבן טיילר הוא מוזיקאי ופזמונאי אמריקאי.
טיילר הוא רב-נגן והוא מנגן על פסנתר, מפוחית פה, תופים, גיטרה בס, כינור, מנדולינה, חליל צד, סקסופון וחצוצרה, בנוסף להיותו סולן להקת אירוסמית'.
נולד בשם סטיבן ויקטור טלריקו (Steven Victor Tallarico) במנהטן, ניו יורק שבארצות הברית.
הוא ילדם השני של הוריו סוזן ריי, מזכירה, ושל ויקטור טלריקו, פסנתרן ומוזיקאי.
כשהיה בן שלוש עברה משפחתו לרובע הברונקס, וכשהיה בן תשע עברו ליונקרס.
כבר בילדותו נמשך לכלי נגינה.
בגיל צעיר למד לנגן על פסנתר ותופים.
בשנות ה-70 הקים טיילר את להקת אירוסמית' יחד עם ג'ו פרי, טום המילטון, ג'ואי קרמר וריי טבנו.
הלהקה הצליחה בשנות ה-70 והצלחתה הגדולה נמשכת עד שנות ה-2000. טיילר ידוע בהופעותיו הססגוניות והצעקניות, והוא כונה בעבר "The Demon of Screamin'" ("שד הצרחות").
נוהג ללבוש על הבמה חליפות צבעוניות וצעיפים תלויים מן המיקרופון, שהפכו לסימן היכר שלו.
בימיה המוקדמים של הלהקה עלה גם עם בקבוק ג'ק דניאל'ס, אך הוא כבר לא עושה זאת.
בשנת 1996 נגמל ביחד עם כל חברי ארוסמית' מהתמכרות לסמים, וב-1997 הוציאה הלהקה את האלבום "Nine Lives".
בשנים שלאחר הגמילה, הציג טיילר יכולות ווקאליות יוצאות דופן שלא הוצגו קודם לכן.
ג'ו פרי אמר על טיילר בתקופה שלאחר הגמילה: "באותן שנים היה לו קול כה זך שרק רציתי לשמוע ממנו עוד ועוד בהופעות".
בשנת 2002 עבר ניתוח לאחר שנקרע לו גיד בצוואר במהלך הופעה בשיר "Dream On", ובשנת 2003 הציג את להקת הרוק הוותיקה AC/DC וביצע עמה את השיר "You Shook Me All Night Long".
מגזין הרולינג סטון דירג את טיילר במקום ה-99 ברשימת "100 הזמרים הטובים ביותר בכל הזמנים".
בשנת 2005 שיתף פעולה עם הגיטריסט קרלוס סנטנה באלבומו "All That I Am" בסינגל "Just Feel Better", שזכה להצלחה רבה.
אמן נוסף עמו שיתף פעולה הוא כריס בוטי, בשיר "Smile".
בשנת 2006 נתגלה כחולה בצהבת נגיפית והחל להתמודד עם המחלה.
בשנת 2010 הוציא את הפרויקט האישי שלו, סינגל בשם "Love Lives".
הסינגל משמש כשיר הנושא לסרט היפני "Space Battleship Yamato".
לשיר ארבע גרסאות: גרסת סינגל, גרסה אקוסטית, גרסה בפסנתר וגרסה אינסטרומנטלית.
בשנת 2011 הצטרפו סטיבן טיילר וג'ניפר לופז לרנדי ג'קסון כצוות השופטים של התוכנית "אמריקן איידול".
בשנת 2023, להקת אירוסמית' דחתה את סיבוב ההופעות שתוכנן בתחילה לשנת 2023, לשנת 2024, עקב פציעה קולית של טיילר.
הפציעה טיילר תוארה בתחילה כ"דימום במיתרי הקול".
עם זאת, מצבו התברר כחמור יותר, וכי יש לו שבר בבית הקול.
בתחילת אוגוסט 2024, ביטלו אירוסמית' את ההופעות הבאות שלהם בטור, וכך גם הודיעו על סיום ההופעות שלהם לתמיד, מכיוון שטיילר כבר לא היה מסוגל לשיר.
ב-1975, טיילר הכיר נערה בת 16, ג'וליה הולקומב, ושכנע את הוריה להעביר אליו את האפוטרופוסות עליה, כיוון שהייתה קטינה כשהכירו.
הולקומב נכנסה להריון, ונשאה בבטנה בן זכר.
לבקשתו, היא עברה הפלה יזומה, דבר שדיכא מאוד את טיילר.
לאחר שוויתר על האפוטרופוסות להוריה של הולקומב, נכנס טיילר למערכת יחסים עם מעצבת האופנה והזמרת בבה בוול וב-1977 נולדה לו ממנה בת, השחקנית ליב טיילר.
ב-1978, נישא לסירינדה פוקס, עיתונאית, שחקנית ודוגמנית.
ובאותה השנה נולדה להם בת, מיה טיילר, שחקנית, דוגמנית למידות גדולות ועורכת דין.
הזוג התגרש ב-1987 ופוקס נפטרה ב-2002 מסרטן במוח.
ב-1988 נישא טיילר למעצבת האופנה תרזה באריק ולהם נולדו בת ובן, צ'לסי אנה טלאריקו (1989) וטאג' מונורה טלאריקו (1992).