tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף על פי שקאניה הסכים עם קודמיו שהמפלגה הקומוניסטית חייבת לשמור על שליטה בפולין, הוא אף פעם לא בדק עם הסובייטים לפני שהוא החליט החלטות עצמאיות, וב-1981 הוועדה המרכזית של המפלגה הביעה אי-אמון בו, והוא הוחלף על ידי ראש הממשלה, ושר הביטחון, גנרל וייצ'ך ירוזלסקי.
ב-11 בפברואר 1981, ירוזלסקי נבחר להיות ראש ממשלת פולין, ונהיה המזכיר הראשון של מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית ב-18 באוקטובר 1981. לפני שיישם את תוכניתו לדכא את סולידריות, הוא הציגה לפקיד הסובייטי ניקולאי טיכונוב.
ב-13 בדצמבר 1981, ירוזלסקי הכריז על משטר צבאי בפולין.
ב-1985, ירוזלסקי התפטר מתפקידו כראש ממשלה ושר הביטחון ונהיה יושב ראש מועצת המדינה הפולנית, משרה השווה לתפקידו של נשיא או דיקטטור.
התפרקות מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית
בתחילת ינואר 1990, קריסתה של המפמ"פ הגיעה לנקודת אל-חזור.
בכל רחבי המדינה, ביזות וגניבות נערכו בבנייני המפלגה והחלו להרוס ארכיונים של המפלגה.
ב-29 בינואר 1990, מושב המפלגה האחד עשר נערך אשר נועד כדי ליצור מחדש את המפלגה.
בסופו, המפמ"פ התפרקה, וכמה מחבריה החליטו לייסד 2 מפלגות סוציאל-דמוקרטיות חדשות.
האקטיביסטים של המפמ"פ לשעבר ייסדו את הסוציאל-דמוקרטיה של רפובליקת פולין אשר מארגניה העיקרים היו לשק מילר ומיאצ'יסלב ראקובסקי.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הפולנית הייתה אמורה להחליף את כל תפקידיה של המפמ"פ, ולעזור לחלק את נכסיה.
שאר הפעילים הקימו את האיחוד הסוציאל-דמוקרטי של הרפובליקה של פולין (USdRP), ששינה את שמו להאיחוד הסוציאל-דמוקרטי הפולני, ואת תנועת ה-8 ביולי.
מפלגת הפיראטים של גרמניה היא מפלגה גרמנית הדוגלת במדיניות מתירנית כלפי שיתוף קבצים, בביטול זכויות יוצרים ופטנטים, ובהגברת השקיפות השלטונית, חופש המידע והגנת הפרטיות.
המפלגה נוסדה ב-10 בספטמבר 2006 והיא חברה בארגון הגג הבינלאומי של מפלגות הפיראטים, האינטרנציונל של מפלגות הפיראטים.
ב-27 בספטמבר 2009, בבחירות הפדרליות המפלגה קיבלה 2.0% (845,904 קולות), אך לא עברה את אחוז החסימה.
עם זאת, זו עדיין הייתה התוצאה הטובה ביותר בקרב מפלגות שלא עברו את אחוז החסימה - 5%.
בקרב מצביעים גברים צעירים, המפלגה קיבלה 13%.
בבחירות לפרלמנט של ברלין שהתקיימו בספטמבר 2011 זכתה מפלגת הפיראטים ב-8.9% מהקולות.
זו הייתה הפעם השנייה אי פעם שמפלגת פיראטים זוכה במושבים בפרלמנט כלשהו בעולם, אחרי מפלגת הפיראטים של שוודיה שנכנסה ל ב-2009.
במהלך 2012 זכתה מפלגת הפיראטים לייצוג בפרלמנטים של שלוש מדינות נוספות בגרמניה (נורדריין-וסטפאליה, חבל הסאר ושלזוויג-הולשטיין).
לאחר שבבחירות 2013 לא הצליחה לזכות במושבים לפרלמנט הגרמני, הבונדסטאג, זכתה המפלגה ל-424,510 בבחירות האירופיות בשנת 2014, שהבטיחו לה נציג אחד בפרלמנט האירופי, מתוך 96 נציגי גרמניה.
המפלגה החליטה להצטרף לקבוצה של הברית החופשית של הירוקים האירופאים בפרלמנט.
בבחירות לפרלמנט של ברלין שהתקיימו בספטמבר 2016 זכתה מפלגת הפיראטים ב-1.2% מהקולות ולא נכנסה לפרלמנט.
מפלגת הפטריוטים הלבנים הייתה תנועה נאו-נאצית, אנטישמית וגזענית, אשר פעלה בארצות הברית בין השנים 1987-1980. התנועה נחשבה מבחינה אידאולוגית כממשיכת דרכו של ארגון הקו קלוקס קלאן, יחד עם ארגונים נאו-נאציים נוספים, והייתה בעלת זהות נוצרית מובהקת.
התנועה הוקמה בשנת 1980 על ידי גלן מילר, פעיל נאו-נאצי מוכר אשר דגל בעליונות הגזע הלבן.
בעת הקמתה, שמה המקורי של התנועה היה אבירי הקו קלוקס קלאן של קרוליינה, שם שנועד לבטא את הסתמכותה על דרכי הקו קלוקס קלאן.
בהמשך שנת 1980, התנועה שינתה את שמה לאבירי הקו קלוקס קלאן של הקונפדרציה, ולבסוף, במהלך שנת 1985, התנועה שינתה את שמה למפלגת הפטריוטים הלבנים.
התנועה, אשר פעלה בצפון קרוליינה בעיצומה של תקופת משבר כלכלי, זכתה להד ציבורי מסוים הודות להפניית אצבע מאשימה כלפי הבנקאים היהודים, אשר הואשמו באחריות למצב הכלכלי הקשה במדינה.
חרף זאת, התמיכה בתנועה בקרב תושבי צפון קרוליינה נותרה זעומה, כאשר מספר החברים בתנועה בשיא גודלה, בסביבות שנת 1986, הוערך בכ-3,000 חברים בלבד.
בהמשך, בתאריך ה-6 באפריל 1987, "הכריזה התנועה מלחמה" כנגד הממשל הפדרלי של ארצות הברית, אשר כונה על ידי פעילי התנועה "ממשלת הכיבוש הציונית".
בהמשך שנת 1987, גלן מילר, מייסד התנועה, נשפט והורשע על ידי מערכת המשפט בארצות הברית בחברות בארגון צבאי למחצה, וכן בהפרת זכויות האזרח של מוריס דיס, התובע הראשי של ארגון המרכז המשפטי לדרום העני.
על מילר נגזר עונש מאסר של שלוש שנים, מה שהוביל להתפרקות התנועה, אשר לא הצליחה להמשיך ולהתקיים ללא מייסדה.
בהמשך, התגלה כי מילר קיבל סיוע כספי בסכום של כ-200,000 דולר מטעם ארגון המסדר, וזאת כסיוע לפעילותה של התנועה.
מפלגת הפינים או הפינים האמתיים (בפינית: Perussuomalaiset, באנגלית: The Finns Party או True Finns) היא מפלגה פינית שנוסדה בשנת 1995 לאחר פירוק מפלגת "Finnish Rural Party".
היא מוגדרת כמפלגת ימין קיצוני, ימין או ימין פופוליסטי.
טימו סויני היה למנהיג המפלגה משנת 1997. סויני ניסה פעמיים לרוץ לנשיאות פינלנד: בפעם הראשונה היה במקום החמישי אחרי שהשיג 3.435 ובפעם השנייה הגיע למקום הרביעי אחרי שהשיג 9.4% מהקולות.
עקרונות המפלגה משלבים עקרונות של מרכז-שמאל כלכלי, עם עקרונות שמרניים בנושא החברתי והמדיני.
המפלגה תומכת ב: אירוסקפטיות, לאומיות פינית ורעיון מדינת הרווחה.
בבחירות הראשונות שבהן התמודדה המפלגה שהתרחשו בשנת 1999 קיבלה המפלגה אחוז אחד מהקולות.
בבחירות 2003 קיבלה המפלגה 1.6% מהקולות ובבחירות 2007 קיבלה 4.7% מהקולות.
מפלגת הפינים זכתה ל-19.1% מהקולות בבחירות של 2011 ובכך הייתה לשלישית בגודלה בפינלנד.
כיום המפלגה מחזיקה כ-37 מושבים בפרלמנט (מתוך 200 מושבים), שני מושבים בפרלמנט האירופי (מתוך 13 שמוקצים למדינה כולה), ו-1,195 מושבים במועצות המוניציפליות (מתוך 9,674 מושבים בסך הכל).
כיום המפלגה היא מפלגת האופוזיציה הגדולה ביותר בפרלמנט הפיני.
בבחירות שלאחריהן, שנערכו באפריל 2015, השיגו מושב אחד פחות אך היו למפלגה השנייה בגודלה.
בחודש יוני 2014 המפלגה הצטרפה לקבוצת המפלגות השמרניות בפרלמנט האירופי, בהן חברות מפלגות שמרניות מכל אירופה.
המפלגה הייתה באופוזיציה ב-20 השנים הראשונות לקיומה.
בשנת 2015, היא הצטרפה לממשלת הקואליציה שהוקמה על ידי ראש הממשלה יוהה סיפילה.
לאחר פיצול ב-2017, למעלה ממחצית מחברי הפרלמנט של המפלגה עזבו את הסיעה ולאחר מכן גורשו מהמפלגה.
קבוצת הפורשים הזו, הרפורמה הכחולה, המשיכה לתמוך בקואליציה, בעוד מפלגת הפינים עברה לאופוזיציה.
המפלגה, לאחר שצומצמה ל-17 מושבים לאחר הפיצול, הגדילה את ייצוגה ל-39 מושבים בבחירות לפרלמנט בפינלנד ב-2019, בעוד שהרפורמה הכחולה לא הצליחה לזכות באף מושב.
במהלך הבחירות לפרלמנט בפינלנד בשנת 2023 סיימה מפלגת הפינים במקום השני ורשמה את התוצאה הגבוהה ביותר שלה מאז הקמת המפלגה.
היא הצטרפה לממשלה בראשות פטרי אורפו.
מפלגת הפיראטים (באיסלנדית: Píratar, אות המפלגה: P) היא מפלגה באלת'ינגי, בית הנבחרים של מדינת איסלנד, המתבססת על רעיונות של האינטרנציונל של מפלגות הפיראטים ושל דמוקרטיה ישירה.
היא קוראת לשקיפות בפוליטיקה, לאינטרנט חופשי מצנזורה ולרפורמה בתחום זכויות יוצרים.
המפלגה הוקמה ב-24 בנובמבר 2012 על ידי בירגיטה יונסדוטיר ועוד מספר פעילים בולטים בתחום האינטרנט במדינה וטוענים כי אין להם מנהיג מאחר שהחלטות מתקבלות באופן ישיר.
כבר בבחירות שנערכו שנה לאחר מכן זכתה המפלגה ל-5.1% מהקולות השווים לשלושה מושבים בפרלמנט האיסלנדי והייתה למפלגת הפיראטים הראשונה בעולם הנבחרת באופן דמוקרטי לפרלמנט של מדינה.
במהלך שנת 2016 נאלץ ראש ממשלת איסלנד סיגמונדור דויד גונלאוגסון להתפטר מתפקידו בעקבות חשיפת מסמכי פנמה, מה שעורר תודעה ציבורית גוברת לנושאים של שקיפות ומנהל תקין.
סקרים שנערכו לקראת בחירות 2016 צפו כי מפלגה זו תהיה הסיעה הגדולה בפרלמנט ואף להקים ממשלה, אך המפלגה הגיעה בסופו של יום בהתאם לתוצאות הבחירות רק למקום השלישי עם 15% מהקולות (לעומת 29% של הסיעה הגדולה ביותר, מפלגת העצמאות).
מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית, או בקיצור המפלגה הסוציאליסטית (בספרדית: Partido Socialista Obrero Español, ידועה גם בראשי התיבות PSOE המבוטאים פֵסואה), היא מפלגה סוציאל-דמוקרטית בספרד.
המפלגה נוסדה במדריד ב-1879 על ידי מנהיג הפועלים פבלו איגלסיאס פוסה (Paulino Iglesias Posse).
ב-1910 היא זכתה לראשונה לייצוג פרלמנטרי כאשר איגלסיאס נבחר לקורטס.
המפלגה הייתה חלק מהחזית העממית (ספרד) שניצחה בבחירות של 1936, בסוף תקופת הרפובליקה הספרדית השנייה.
המפלגה הוצאה מחוץ לחוק ב-1939 אחרי נפילת הרפובליקה במלחמת האזרחים, ופעיליה נרדפו בתקופת הדיקטטורה של פרנסיסקו פרנקו.
בקונגרס ה-26 שנערך ב-1974 בגלות בצרפת נבחר לראשונה פליפה גונסאלס למזכיר הכללי של המפלגה.
בחירתו סימנה עליה של דור צעיר שנולד אחרי מלחמת האזרחים.
גונסאלס הוביל את המפלגה לנטישת שורשיה המרקסיסטיים ואימוץ אידאולוגיה סוציאל-דמוקרטית.
בשתי מערכות הבחירות הראשונות שנערכו בספרד לאחר החזרת הדמוקרטיה, ב-1977 וב-1979 זכתה המפלגה הסוציאליסטית במקום השני, והייתה מפלגת האופוזיציה הראשית.
המפלגה ניצחה בבחירות של 1982, וגונסאלס כיהן כראש ממשלת ספרד במשך ארבע קדנציות רצופות עד ההפסד בבחירות ב-1996.
המפלגה חזרה לשלטון ב-2004 בהנהגתו של חוסה לואיס רודריגס ספאטרו, שכיהן כראש ממשלה במשך שתי קדנציות עד 2011. המשבר הכלכלי שהכה בספרד בסוף שלטון ספאטרו גרם לא רק להפסד בבחירות של 2011, אלא גם לירידה חדה בכוחה של המפלגה לטובת פודמוס שקמה בתקופה זו ואיתגרה אותה משמאל.
למרות זאת, בשתי מערכות הבחירות שהתקיימו ב-2015 ו-2016, בה הוביל את המפלגה פדרו סנצ'ס הגיעה המפלגה במקום השני, לאחר המפלגה העממית ולפני פודמוס.
שתי מערכות הבחירות הובילו למבוי סתום, כשאף מפלגה לא הצליחה להקים ממשלה במשך 10 חודשים.
סנצ'ס סירב לאפשר למנהיג המפלגה העממית מריאנו רחוי להקים ממשלת מיעוט, על ידי הימנעות בהצבעה.
אבל הלחץ בתוך המפלגה להימנע ובכך להימנע ממערכת בחירות שלישית תוך שנה גבר, קרע את המפלגה והביא להתפטרותו של סנצ'ס.
בשנת 2025 נקלעה מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית לסערה ציבורית בעקבות חשיפת פרשת שחיתות חמורה שבמרכזה עמד סנטוס סרדאן, מזכ"ל המפלגה וחבר פרלמנט בכיר.
סרדאן, שנחשב לדמות מפתח בצמרת הפוליטית של המפלגה, הואשם בקבלת שוחד במסגרת סחיטה לקבלת חוזים ציבוריים.
בית המשפט העליון קבע כי קיימות נגדו ראיות לכאורה הקושרות אותו לעבירות של שוחד, פשע מאורגן ועבירות נוספות בתחום טוהר המידות.
בתגובה לכך הודיע סרדאן על התפטרותו מכל תפקידיו במפלגה ובפרלמנט, תוך שהוא מכחיש את המיוחס לו ומצהיר כי הוא מאמין שחפותו תוכח בבית המשפט.
בעקבות הפרשה פנה ראש ממשלת ספרד ומנהיג המפלגה, פדרו סנצ'ס, בנאום מיוחד לאומה, הביע חרטה על המצב שנוצר וביקש את סליחת הציבור.
סנצ'ס הצהיר כי המפלגה תבצע בדיקה עצמאית של התנהלותה הפיננסית והבטיח לבצע שינוי עומק בהנהגה הפנימית של המפלגה.
חרף הקריאות להתפטרות ולהקדמת הבחירות, הבהיר סנצ'ס כי בכוונתו להמשיך ולהוביל את הממשלה עד לתום כהונתה בשנת 2027.הפרשה התרחשה על רקע שחיקה באמון הציבור במוסדות השלטון, כאשר מפלגת השלטון מתמודדת עם ביקורת ציבורית רחבה, הפגנות המוניות וקריאות לפרק את הקואליציה.
People's Action Party (בעברית: מפלגת הפעולה העממית; ראשי תיבות: PAP) היא מפלגה סינגפורית, אשר מהווה המפלגה החזקה והוותיקה מבין המפלגות במדינה.
מאז הקמתה בשנת 1965, לא הפסידה המפלגה באף מערכת בחירות בסינגפור.
דבר זה הופך אותה למפלגה השלטת היחידה בהיסטוריה של הרפובליקה של סינגפור.
כיום (מרץ 2018) מחזיקה PAP ב-83 מתוך 89 המושבים בפרלמנט.
יריבותיה העיקריות הן "מפלגת הפועלים" (Worker's Party) ו-"המפלגה הדמוקרטית של סינגפור" (SPD).
מפלגת הפעולה העממית (PAP) נוסדה ב-21 בנובמבר 1954 על ידי לי קואן יו, ד"ר גו קנג סווי, ס ראג'אטנאם, ד"ר טו, צ'ים צ'יי ולים קים סאן, קבוצת משכילים שרוב חבריה חונכו במוסדות אקדמיים באנגליה.
המפלגה נוסדה מתוך קבוצת אקטיביסטים פוליטיים מקומיים שפעלו לעצמאות סינגפור מידי השלטון הקולוניאלי הבריטי.
בבחירות הראשונות באי בשנת 1955 ניצחה מפלגת "חזית העבודה" בראשות דייוויד מרשל.
PAP קבלה ייצוג בפרלמנט אשר כלל 3 מתוך 4 מושבים עליהם התמודדה המפלגה.
מרשל, השר הראשי הראשון לאחר קבלת האוטונומיה מבריטניה, התפטר כשנה לאחר מינויו, ב-1956. במקומו התמנה לים יו הוק, גם הוא מ"חזית העבודה".
במהלך 4 השנים בהם הייתה "חזית העבודה" בשלטון היא לא הצליחה למנף את סינגפור ולהוציאה מהמשבר הכלכלי בו הייתה נתונה.
בשל כך איבדה "חזית העבודה" את אמונו של הציבור, דבר אשר פתח חלון הזדמנות ל-PAP לשליטה בסינגפור.
בבחירות בשנת 1959, PAP ניצחה וקיבלה 43 מתוך 51 המושבים בפרלמנט.
מאז, לא הפסידה PAP ולו פעם אחת בבחירות.
בשנת 1963 נפרדה סינגפור לחלוטין משלטון הכתר הבריטי והצטרפה למלזיה.
לאחר חילוקי דעות רבים עם השלטון המלזי, ב-9 באוגוסט 1965 הוקמה רפובליקת סינגפור, בראשותו של ראש ממשלתה הראשון לי קואן יו.
בשנותיה הראשונות של סינגפור, PAP בראשות לי קואן יו ניסתה להתמודד עם בעיית כלכלת האי הרעועה.
בתחילת שנות ה-70 החלה ממשלת סינגפור לעודד את העבודה באי במתן תמיכה נרחבת לתחזוקת הנמל, אשר מהווה עד היום מקור הכנסה חשוב בכלכלה הסינגפורית.
כמו כן הממשלה עודדה עבודה בתעשייה וייצור, וכן משיכת חברות בינלאומיות להשקעה בסינגפור.
מסי החברות במדינה היו נמוכים מאוד, וכלכלתה חופשית למדי.
כך, הכלכלה של סינגפור גדלה במהירות עצומה ותוך זמן קצר יחסית הצליחה למנף את כלכלתה בצורה אפקטיבית מאוד, דבר אשר נחשב עד היום לפלא הנהגתי בידי רבים.
עם זאת, המפלגה הנהיגה שלטון דיקטטורי ונוקשה אשר כלל עונשים כבדים אשר חלקם אינם מקובלים במערב, כמו ענישה גופנית.
בהנהגתו של לי קואן יו, הממשלה נקטה גישה לא מתפשרת עבור הפשיעה אשר גרמה לה להיות אחת המדינות בעלות אחוזי הפשיעה הנמוכים בעולם.
ב־28 בנובמבר 1990 נבחר גו צ'וק טונג לראש ממשלתה השני של סינגפור.
ללי קואן יו, מנהיגה האגדי של סינגפור ושל מפלגת הפעולה העממית, עדיין היה תפקיד חשוב בשלטון.
הוא כיהן בתפקיד שר בכיר, תפקיד אשר נוצר במיוחד עבורו.
בשנת 1994 אירעה תקרית דיפלומטית בין ארצות הברית לבין סינגפור.
נער אמריקאי הואשם בוונדליזם ונידון לעונש של שש מלקות.
לאחר בקשה מיוחדת מנשיא ארצות הברית ביל קלינטון עונשו הומתק והוא נידון רק ל-4 מלקות.
עונש זה איננו מקובל בחברה המערבית והוביל לביקורת קשה כלפי הממשל הסינגפורי.
בזמן כהונתו של גו, חוותה סינגפור מספר משברים כלכליים.
ב-12 באוגוסט 2004 לי הסיין לונג, בנו הבכור של לי קואן יו (ראש הממשלה הראשון של סינגפור), התמנה לראשות הממשלה.
בזמן כהונתו הוביל רפורמות ליברליות, כמו שינוי שיטת הבחירות לשיטה האלקטורלית, הגברת חופש הביטוי הפוליטי והיתר פרסום פוליטי באינטרנט.
עם זאת, בשנת 2006 נעצר ראש "המפלגה הדמוקרטית של סינגפור" באשמת נשיאת נאום בציבור ללא רישיון מיוחד לכך.
דבר זה גרם לביקורת רבה מארגוני זכויות אדם כמו Human Rights Watch על שלטונות סינגפור.
עצם מינויו לתפקיד ראש הממשלה למרות היותו בנו של ראש ממשלה קודם, גרף ביקורת בשל היות סינגפור רפובליקה.
למפלגה מספר סממנים בולטים אשר ייצגו אותה מאז הקמתה ועד לימינו:
הסמל- סמל המפלגה, ובו הצבעים לבן, אשר מסמל טוהר ויושרה, אדום אשר מסמל פעולה, ומעגל כחול אשר מסמל את אחדות כל הגזעים.
הצבע הלבן - הצבע הלבן, אשר מהווה חלק מסמל המפלגה, הוא הצבע המזהה את המפלגה.
חברי המפלגה נוהגים ללבוש בגדים לבנים, תומכי המפלגה מציגים שלטים ודגלים בצבע לבן.
ארבעת עקרונות המפלגה - המפלגה דוגלת בארבעה עקרונות פעולה:
מריטוקרטיה - שלטון בו הטובים ביותר והמצליחים ביותר שולטים במדינה.
תחת שלטון המפלגה ניתן היה לזהות עיקרון זה, ובו רבים ממנהיגיה וחבריה הם אנשים משכילים, אנשי עסקים מצליחים, בכירים בצבא, עורכי דין וכו'.
הגינות - המפלגה מקפידה על טוהר המידות בחברה הסינגפורית ומנסה ככל האפשר לדחות שחיתות מכל סוג שהוא.
רב תרבותיות - המפלגה תדאג לכל אזרחי סינגפור באופן שווה, ותתחייב לא לבצע הבדלה מגדרית.
עצמאות - המפלגה תדאג לכך שסינגפור תהיה עצמאית ולא תהיה תלויה בגורמים אחרים.
אידאולוגיית המפלגה השתנתה רבות לאורך השנים, אם כי תמיד סבבה במרכז המפה הפוליטית.
לפי לי קואן יו, "PAP היא מפלגה פרגמטית, ומוכנה לשקול כל רעיון טוב".
לכן, ניתן לראות שמאז תקופת כהונתו של לי קואן יו מצע המפלגה השתנה רבות, וכיום נוטה לכיוון סוציאל-דמוקרטיה וקפיטליזם.
בתחילת דרכה, למפלגה היו מוטיבים רבים אשר מאופיינים במפלגות קומוניסטיות וסוציאליסטיות, כמו תנועות נוער, קוד לבוש אחיד, ואף שימוש במושג "קומרד" ככינוי לחבר המפלגה, כינוי שנפוץ בשימושו במפלגות קומוניסטיות.
בתחילת דרכה שאפה המפלגה לשלטון סוציאליסטי בסינגפור, אך בשביל להשיג מטרה זו, האמינו בכירי המפלגה כי יש ליישם קודם לכן שלטון קפיטליסטי.
בשנים הראשונות של כהונת לי קואן יו ניסו דרכים רבות לבסס את הכלכלה הסינגפורית.
למעט השימוש בנמל, שהווה מקור הכנסה משמעותי לכל אורך היסטורית האי, המדינה אפשרה מסחר חופשי וליברלי, אך עם זאת סייעה לצמיחת עסקים, רבים מהם בתחום האלקטרוניקה, הבנקאות ובניית הספינות.
דבר זה, ובנוסף סיוע ממשלתי בתחומי הבריאות והדיור, עודד סינגפורים רבים לעבוד.
השיטה הכלכלית של סינגפור המודרנית לא שונה בהרבה מזו של לי קואן יו, אך כיום סינגפור מתמקדת הרבה יותר בתעשיות היי-טק וייצור שבבים.
עם זאת בעידן המודרני ניתן לראות כי המפלגה נוטה להזדהות עם ערכים דמוקרטיים ומערביים.
כיום, בשונה מבתקופת לי קואן יו, ישנו ביטוי מסוים לאופוזיציה בשלטון, אשר מתבטא בכך שיש לה חופש ביטוי מוגבל וייצוג בפרלמנט.
עם זאת, עדיין ניתן לראות כי PAP מפרים מפעם לפעם את כללי הדמוקרטיה המערבית, כגון בבחירות בשנת 2011, בהם השיגה המפלגה 60.1 אחוזים מהקולות, דבר אשר מהווה שיא שלילי באחוז ההצבעה למפלגה, אך בכל זאת גרפה 81 מתוך 87 המושבים בפרלמנט, כך שייצוגם הוא 93.1 אחוזים מכל החברים בו.
מפלגת הפועלים עוואמי או מפלגת הפועלים העממית (באורדו: عوامی ورکرز پارٹی) היא מפלגת שמאל פקיסטנית.
המטרה של המפלגה היא לאחד בין המאבקים של פועלים, איכרים, סטודנטים, נשים ומיעוטים אתניים ודתיים בפקיסטן תחת הדגל של פוליטיקה דמוקרטית וסוציאליסטית.
המפלגה הוקמה בנובמבר 2012, כמיזוג של מפלגת העבודה הפקיסטנית, מפלגת עוואמי פקיסטן ומפלגת הפועלים של פקיסטן.
המיזוג שיקף הכרה במעגלי השמאל בסתירות ההולכות וגדלות מבנה הכוחות הרווח בחברה ובממשלך הפקיסטניים, ואת הצורך באחדות כדי להתמודד עמם.
התהליך הונע על ידי צעירי שלוש המפלגות, ומספר פעילים חיצוניים להן, שלא היו מעורים בפוליטיקה של פוסט-המלחמה הקרה והקונפליקטים המובנים בה (לדוגמה, בין הסטליניסטים, הטרוצקיסטים, המאואיסטים וכן הלאה).
על אף שלא היה זה הניסיון הראשון לבנות איחוד שמאל, הקמתה של מפלגת עוואמי עוררה התרגשות בקרב אנשי פוליטיקה פרוגרסיבית, גם מחוץ לפקיסטן, בשל ההבטחה שבפעם הראשונה הפוליטיקה תישען על מיטב המסורת של המאה ה-20, אך תיבנה אידאולוגית ומעשית לצרכים של המאה הנוכחית.
המפלגה קיימה את הקונגרס הראשון שלה בספטמבר 27–28 2012, בו נבחרה המנהיגות הלאומית, לאחר בחירות שהתקיימו בתאים האזוריים ברחבי המדינה.
הנשיא הראשון שנבחר לשלב בניית המפלגה היה עביד חסן מינטו.
כמצע פוליטי, הסכימו המפלגות לעסוק בארבעה נושאים מרכזיים: דיכוי מעמדי, אימפריאליזם, קיצוניות דתית, וזכויות מיעוטים אתניים.
למפלגה אוריינטציה סוציאליסטית, והיא מקדמת את המטרות הבאות:
שהממשלה תיקח אחריות על תכנון כלכלת המדינה
שהצבא והתעשיות הביטחוניות יולאמו ויהיו תחת שליטת ממשלה דמוקרטית
התנגדות לתוקפנות אימפריאליסטית נגד פקיסטן, כולל התקפות מזל"טים, ומדיניות צנע של IMF והבנק העולמי
הכרה בזכותם של עובדים להתאגד ודמוקרטיזציה של מקומות העבודה, יחד עם שיפור תנאי העבודה
רפורמת קרקעות רדיקלית וחלוקה מחודשת לאיכרים, כדי למגר את השיטה הפאודלית הקיימת ומקנה למספר קטן של משפחות את הכוח בחברה ובכלכלה
חשיפת קיצוניות דתית ומאבק נגדה
הכרה וייצוג במגוון הלאומי-אתני של פקיסטן במערך הפדרלי, במבוסס על זכות ההגדרה העצמית לכל העמים
החלפת המערך המדיני הדכאני עם תשתית דמוקרטית שתהיה מעורה בצרכי האוכלוסייה
בנוסף, המפלגה מבקשת רפורמה בבחירות, רפורמת מים, טיפול במצוקת הדיור, חלוקה צודקת בפיתוח, ביטול חובות, וצמצום בהוצאות צבאיות.
המפלגה זכתה בבחירות האחרונות בשלושה מושבים מתוך שמונה השמורים ל"קאצ'י עבאדי" - יישובים לא מוכרים.
עיסמת שאהג'האן, ממייסדות המפלגה וסגנית יו"ר (נכון ל-2018), פועלת להכרתם, ומסבירה באמצעותם את החשיבות של איחוד המאבקים.
היא מספרת שהנשים העניות מיישובים אלה מתפרנסות מעבודת בית אצל המשפחות העשירות.
לילדיות שלהן אין בתי ספר, והן מלוות את האמהות.
האמהות והילדות סופגות אלימות מינית רבה, אך אין להן לאן לפנות כי אין להן כוח פוליטי.
והמצב שלהן לא משתנה, מכיוון שכל עוד היישובים שלהן לא מוכרים, אין להן זכות לקרקעות, ואפילו אין אספקת מים ליישוב.
מפלגת הפועלים הסוציאליסטית היהודית המאוחדת (ביידיש: פֿאַראײניקטע ייִדישע סאָציאַליסטישע אַרבייטער־פּאַרטיי; ברוסית: Объединённая еврейская социалистическая рабочая партия), שנודעה בקיצור כפֿאַראײניקטע (פַראֶייניקטֶה; ה"מאוחדת"), הייתה מפלגה יהודית סוציאליסטית-אוטונומיסטית קצרת ימים, שפעלה ברוסיה של ימי מלחמת האזרחים, בין 1917 ל-1920.
הפֿאַראײניקטע קמה בקייב ביוני 1917 מאיחודן של מפלגת הפועלים הציונית-סוציאליסטית (מפצ"ס), שדגלה בטריטוריאליזם יהודי ומרקסיזם בנוסח פְּלֵחַנוֹב ושהתפלגה ב-1904 מהארגון הציוני המרכזי במחאה על דחיית תוכנית אוגנדה ועל רקע פוגרום קישינב, ומפלגת הפועלים היהודית-הסוציאליסטית (מפי"ס), שנוסדה ב-1906 בטענה שאוטונומיה יהודית ברוסיה היא הכרחית לפני כל פתרון של השאלה היהודית.
כמו יתר גופי האופוזיציה, שתיהן התקיימו במחתרת ונרדפו על ידי האוֹכרָנָה (המשטרה החשאית) עד נפילת שלטון הצאר במהפכת פברואר 1917. המפצ"ס נוסדה בשעתו על ידי נחמן סירקין ויעקב לשצ'ינסקי, והמפי"ס על ידי אברהם רוזין ומשה זילברפרב.
ששאבו השראה מתורת חיים ז'יטלובסקי.
המפלגה המאוחדת דגלה באוטונומיה לאומית פרסונלית ליהודים ולכל עמי רוסיה האחרים במסגרת פדרטיבית כלל-רוסית.
מנסחי המצע הסבירו כי אוטונומיה על בסיס טריטוריאלי היא בלתי-אפשרית ממילא עקב הפיזור הרב של הקבוצות האתניות השונות, וכי כל ניסיון בכיוון זה יוביל בהכרח לעריצות הרוב בכל יחידה טריטוריאלית.
מאותה סיבה הם שללו ייצוג פרופורציונלי למיעוטים בפרלמנט כללי.
תחת זאת הם קראו להקים מדינה פדרטיבית גדולה עם ממשל מרכזי שיעסוק בעניינים המשותפים לכלל, כמו צבא וכלכלה, בעוד שענייני תרבות וחינוך יופקדו בלעדית בידי פרלמנטים נפרדים ("סֶיימים") של כל מיעוט.
מסגרת כזו, לדעת הפֿאַראײניקטע, תהיה הערובה היחידה להרמוניה ולאי-אפליה של מאות העממים השונים בכל רוסיה.
לצד תוכניתה המדינית, בפן החברתי היא דגלה ביידישיזם חילוני מובהק ותמכה בניסיונות ליצור תרבות לאומית יהודית חדשה על בסיס השפה היידית.
עוד בטרם מהפכת אוקטובר נהנתה הפֿאַראײניקטע מפריחה.
התמוטטות ממשלת המעבר הרוסית פינתה את הדרך להכרזת ריבונותה של הרפובליקה העממית האוקראינית, שהייתה נכונה להציע ליהודים אוטונומיה נרחבת כחלק ממאמציה להקים מדינה עצמאית.
בניגוד לבונד, המפלגה המאוחדת חששה פחות מעצמאות אוקראינית ופעלה בשיתוף עם הראדה (המועצה) העליונה של וולודימיר קירילוביץ' ויניצ'נקו, סימון פטליורה והאחרים.
מנהיגהּ זילברפרב מונה כבר ב-27 ביולי לתת-המזכיר לעניינים יהודיים במועצה האוקראינית וב-22 בינואר 1918 קיבל תואר שר בממשלה החדשה, אם כי פרש במהרה כדי לעבור לתפקיד רקטור האוניברסיטה הלאומית היהודית בקייב.
בקיץ נערכו בחירות לנציגות היהודית ברפובליקה, בהם הטילו קול רק כ-180,000 איש (בערך 10% מהאוכלוסייה היהודית, שרובה היה נחשל מאוד ובהתאמה אדיש פוליטית).
במבחן היחיד אי-פעם לכוחה האלקטורלי קיבלה המפלגה 8.2% מהקולות, בערך 15,000.
היא הוציאה ביטאון בשם "ניַיע ציַיט" ('זמן חדש') ואמנים ופעילים מתומכיה השתתפו ב"קולטור-ליגע" בקייב, שהפיקה יצירה תרבותית ענפה ביידיש.
השותפות בין הפֿאַראײניקטע לרפובליקה האוקראינית נגוזה במהירות.
בסוף 1918 התלקחה מחדש מלחמת האזרחים ברוסיה בשטח אוקראינה, והצבא האדום פלש לארץ יחד עם כוחות אחרים.
על רקע התוהו ובוהו פרצו פוגרומים קשים שבהם נהרגו רבבות יהודים.
יחידות צבאה הסדירות-למחצה של הרפובליקה המותקפת נטלו חלק פעיל בפרעות, למרות פקודות וקריאות של מנהיגיהם שאסרו וגינו פגיעה ביהודים.
פעולותיהם של פטליורה ויתר השרים התקבלו בציבור היהודי כחסרות אונים לכל היותר, אם לא כמחוות ריקות שכיסו על חוסר-נכונות לאכוף משמעת על הצבא או אף על אנטישמיות ושמחה לאיד.
על רקע אלפי ההרוגים והצורך בפעולה מיידית, רוב הציבור והגופים הפוליטיים היהודים – לא רק באוקראינה אלא גם בבלארוס ובאזורים אחרים באימפריה-לשעבר שבהם השתוללו מלחמה ופרעות – פנו לצדד בצבא האדום, שהיה הכוח הסדיר היחיד שסיפק הגנה וטיפל ביד קשה בפורעים, בין אם בשורותיו או מחוצה להם.
ב-25 בפברואר 1919, בעת כינוסה הארצי, התפרקה הפֿאַראײניקטע באוקראינה.
רוב ציריה פרשו והקימו את "המפלגה היהודית הסוציאליסטית המאוחדת", שבחודש מאי התאחדה עם האגף השמאלי של הבונד.
ביחד הם ייסדו את הקאָמפֿאַרבאַנד (קוֹמפַרבָּנד; "הברית הקומוניסטית היהודית"), שהצטרפה ב-20 באוגוסט למפלגה הקומוניסטית של אוקראינה.
הפֿאַראײניקטע הוסיפה להתקיים מחוץ לאוקראינה, בשטח בלארוס, אך התהליך חזר על עצמו שם במהרה.
ביוני 1920 שאריותיה בבלארוס הצטרפו לקאָמפֿאַרבאַנד המקומי.
מפלגת הפועלים הנציונל-סוציאליסטית של דנמרק (בדנית: Danmarks Nationalsocialistiske Arbejderparti או בראשי התיבות: DNSAP) הייתה מפלגה נאצית שפעלה בדנמרק בין השנים 1930–1945.
בעקבות הצלחת המפלגה הנאצית של גרמניה בבחירות לרייכסטאג ב-1930, החליטו פעילי ימין קיצוני בדנמרק להקים מפלגה דומה שתרוץ בבחירות לפולקטינג.
ב-16 בנובמבר הוקמה מפלגת הפועלים הנציונל-סוציאליסטית של דנמרק.
המפלגה הייתה מלכתחילה חיקוי של המפלגה הנאצית הגרמנית.
בהשראת הגרמנים, אימצו הדנים את צלב הקרס כסמלם, וכן את ההצדעה במועל יד למנהיג המפלגה.
המיליציה הצבאית למחצה של המפלגה נקראה "אס אה" (ראשי תיבות של Storm Afdeling - פלוגות הסער), בהשראת האס אה הגרמני.
אפילו המנון המפלגה היה דומה לשיר הורסט וסל.
למפלגה היה גם ארגון נוער שנקרא "הנוער הנציונל-סוציאליסטי של דנמרק".
עם זאת, הנאצים הדנים היו חלוקים על עמיתיהם הגרמנים בכמה נושאים.
האנטישמיות של המפלגה הנאצית הדנית הייתה מרוככת בהרבה מזו הגרמנית.
כמו כן, הנאציזם הדני היה בעל אופי דתי, והדגיש את הנאמנות לכנסייה הדנית.
הנאצים הדנים גם קראו לנאמנות מוחלטת למלך דנמרק, בזמן שהנאצים הגרמנים ראו במלוכה מוסד מיושן שעבר זמנו.
מחלוקת נוספת הייתה פוליטית: הדנים שאפו לספח מחדש לדנמרק את שלזוויג-הולשטיין.
הנאצים הדנים ראו באזרחים הגרמנים שחיו בשני המחוזות, דנים לכל דבר.
הנאצים הגרמנים לעומת זאת, שאפו להרחיב את שליטת גרמניה עוד צפונה, על חשבון דנמרק.
בשנותיה הראשונות הונהגה המפלגה בידי קאי למבקה.
המפלגה נכשלה לחלוטין בבחירות 1932 וקיבלה רק כמה מאות קולות.
עקב כך, הוחלף למבקה בידי פריטס קלוזן.
בבחירות של 1935 שוב לא עברה המפלגה את אחוז החסימה, אולם זכתה בהישג נאה יחסית של 16,257. בבחירות של 1939 המפלגה כמעט הכפילה את כוחה, והצליחה להכניס שלושה נציגים לפולקטינג.
ב-9 באפריל 1940 פלשה גרמניה הנאצית לדנמרק וכבשה אותה כמעט ללא קרב.
מפלגת הפועלים הנציונל-סוציאליסטית תמכה בפלישה מהרגע הראשון, וקיוותה שהגרמנים יעניקו לה את מוסרות השלטון במדינה.
הממונה הגרמני לענייני דנמרק, ססיל פון רנטה-פינק החל לבחון את האפשרות של הקמת ממשלת בובות בהנהגת הנאצים הדנים.
ב-17 בנובמבר החליטו הנאצים הדנים לכנס עצרת תמיכה בכיבוש הגרמני, וקיוו להפוך את האירוע להכרזה רשמית על העברת השלטון לידיהם.
אולם העצרת הפכה לכישלון מוחלט כאשר התברר שמספר האנשים שהגיעו אליה היה קטן בהרבה ממספר האנשים שהגיעו כדי להפגין נגד העצרת.
בסופו של דבר המשטרה נאלצה לפנות את הנאצים הדנים מהאזור מחשש שההמון יבצע בהם לינץ'.
בעקבות האירוע, הגיע רנטה-פינק למסקנה שממשלת בובות נאצית לא תזכה לתמיכת העם הדני והחליט לשמר את הממשל הקיים בשיתוף כוח כיבוש גרמני.
למרות זאת, הגרמנים העניקו לנאצים הדנים תמיכה כלכלית ופוליטית.
הנאצים הדנים רשמו לעצמם הצלחה כאשר הצליחו להוביל את הקמת "הגייסות החופשיים הדנים" - יחידה של מתנדבים דנים שלחמה לצד הוורמאכט.
אולם בבחירות 1943 המפלגה לא הצליחה להגדיל את כוחה.
מספר מצביעיה גדל אמנם ב-10,000, אולם מספר נציגיה בפולקטינג נותר שלושה בלבד.
קלוזנר המאוכזב, החליט לוותר על התמיכה הכלכלית הגרמנית, והחליט להוביל את מפלגתו בכיוון דני לאומני בלי תלות בגרמנים.
עם סיום המלחמה והכיבוש הגרמני של דנמרק, התפרקה המפלגה באופן רשמי.
למרות זאת, כמה מחבריה המשיכו לפעול בזירה הפוליטית הדנית.
גלגול מודרני של המפלגה היא התנועה הנציונל-סוציאליסטית של דנמרק.
מפלגת הפועלים הקומוניסטית של איראן (בפרסית: حزب کمونیست کارگری ایران) היא מפלגה איראנית אשר נוסדה בשנת 1991. היא שואפת להחלפת הרפובליקה האסלאמית של איראן ברפובליקה סוציאליסטית במקומה.
סיסמאות המפלגה העיקריות הן "חירות, שוויון, שלטון עובדים", "הלאה הרפובליקה האסלאמית", "למען רפובליקה סוציאליסטית" ו"בסיס הסוציאליזם הוא האדם".
המפלגה מפעילה תחנת טלוויזיה בשם New Channel, שמשדרת 24 שעות ביממה, בעיקר בפרסית, אם כי תוכניות מסוימות משודרות באנגלית, בכורדית ובטורקית אזרית.
"ארגון הנוער הקומוניסטי" הוא אגף הנוער של המפלגה.
מנהיג המפלגה נכון ליולי 2022 הוא חמיד תע'וואיי.
המפלגה הוצאה מחוץ לחוק ברפובליקה האסלאמית של איראן, כמו כל המפלגות האחרות המתנגדות לרפובליקה האסלאמית.
על אף זאת, במפלגה חברים עובדים, סטודנטים, ובני מגזרים אחרים בחברה האיראנית.
המפלגה מקיימת פעילות במדינות המערב; היא מפעילה ארגונים רשמיים בגרמניה, בריטניה, שוודיה, הולנד, נורווגיה, צרפת, פינלנד, דנמרק, ארצות הברית, קנדה, טורקיה ואוסטרליה.
מתוך מדינות אלו פועלת המפלגה בקרב הפזורה האיראנית כדי לקדם את הפלת הרפובליקה האסלאמית.
הפלגה נוסדה בשנת 1991 כתוצאה מפרישת כמה מחברי המפלגה הקומוניסטית של איראן לשם הקמת מפלגה חדשה.
מייסד המפלגה ומנהיגה הראשי הראשון היה מנסור הקמט, שמת ביולי 2002. על הצהרת הייסוּד של המפלגה חתומים ארבעה: מנסור הקמט, כורוש מוֹדָרֶסי, רזא מוע'דאם ואיראג' אזארין.
שלושת האחרונים עזבו מאז את המפלגה.
לאחר מות הקמט ב־2002 התקיים ויכוח במפלגה, בשאלת הצורך במינוי מנהיג חדש.
הוויכוח הוביל לפילוג לשתי סיעות: האחת התרכזה סביב חאמיד תע'וואיי, שדגל ב"מנהיגות קולקטיבית", והשנייה סביב כורוש מודארסי, שהאמין שהמפלגה חייבת לבחור מנהיג באופן מיידי.
הוועד המרכזי הכריע בעד בחירה מיידית של מנהיג.
תע'וואיי ומודארסי הציגו מועמדות, ומודארסי נבחר.
במהלך הקונגרס הרביעי של המפלגה, לא שב והציג מודארסי מועמדות, ואמר שבדעתו לפרוש לטובת חמיד תע'וואיי, שזכה בהנהגה כמועמד יחיד.
ויכוחי ההנהגה הובילו בסופו של דבר לפרישה של יותר ממחצית מחברי הוועד המרכזי ורוב ועדת כורדיסטן באוגוסט 2004. הפורשים בחרו כמנהיג במודארסי, שהיה עד אז יו"ר הלשכה המדינית של המפלגה.
מהלך זה נתמך על ידי הנהגת מפלגת הפועלים הקומוניסטית של עיראק.
יחד הקימו מפלגה חדשה בשם "מפלגת הפועלים הקומוניסטית של איראן–הקמטיסטית".
מפלגה זו טוענת להמשך דרכו של מנסור הקמט; הנהגת מפלגת הפועלים הקומוניסטית של איראן, שממנה פרשו, חולקת על כך, ומכריזה על עצמה שדרכה היא הממשיכה האמיתית של הקמט.
המפלגה מוציאה לאור שבועון בשם "אַנטרנסיונל", פרסום בן שמונה עמודים שמתפרסם מדי יום שישי.
במקביל, היא מוציאה פרסום באנגלית בשם WPI Briefing, פרסום בפרסית לבני נוער, ועוד.
מאז הקמת המפלגה, חבריה משתתפים בקמפיינים ובארגונים אחרים בעלי קרבה רעיונית לעמדות המפלגה.
ביניהם, איגוד הנוער הקומוניסטי, הפדרציה הבינלאומית של פליטים איראניים ("סולידאריות"), קמפיין Children First למען זכויות ילדים באיראן, אגודת מרקס בלונדון (מייסודם של הקמט ומודארסי), והאגודה האתאיסטית האיראנית.
לאחר הפילוג הגדול במפלגה בשנת 2004, הוקמה גם בעיראק מפלגה אחות למפלגה, ושמה המפלגה הפועלים הקומוניסטית השמאלית של עיראק (LWPI).
מנהיג ה־LWPI, אוסאם שוקרי, חבר גם בוועדה המרכזית ובלשכה הפוליטית של מפלגת הפועלים הקומוניסטית של איראן.
מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית (בהונגרית: Magyar Szocialista Munkáspárt; בקיצור: MSZMP) הייתה מפלגה מרקסיסטית-לניניסטית בהונגריה שהפעילה את השלטון באופן בלעדי כמפלגת מדינה בין נובמבר 1956 לבין אוקטובר 1989 במסגרת מערכת חד-מפלגתית בתמיכה ובפיקוח של ברית המועצות.
במהלך חילופי המשטר בהונגריה, בשנת 1989 היא לא נעלמה לחלוטין, אלא עברה טרנספורמציה, ליתר דיוק התפצלה לשני חלקים: הנוקשים והדוגלים בקו המסורתי הקימו את "מפלגת הפועלים ההונגרית", ואילו אלה שתמכו בתהליך הדמוקרטיזציה הקימו את המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית.
(MSZP), האחרון הוא גם היורש המשפטי של המפלגה.
במהלך המרד ההונגרי של 1956 (בהונגריה נקראת המהפיכה של 1956) החל בפתאומיות ייסוד של מפלגות דמוקרטיות.
ב-31 באוקטובר כמה מנהיגים לשעבר של מפלגת העובדים ההונגרית, מפלגת המדינה היחידה דאז, הכריזו על פירוקה והקימו מפלגה חדשה.
באותו היום הוקמה ועדה להכנת הקונגרס המייסד בהשתתפות פרנץ דונאט, יאנוש קאדאר, שאנדור קופאצ'י, גזה לושונצי, ג'רג' לוקאץ', אימרה נאג' וזולטאן סאנטו.
ב-2 וב-3 בנובמבר 1956 גם קאדאר וגם פרנץ מיניך היו במוסקבה (למעשה ברחו).
ההנהגה הסובייטית הפקידה לבסוף בידי יאנוש קאדאר את ניהול המדינה מתוך כמה מועמדים.
לאחר תבוסת המרד, שמרה המפלגה שעמדה אז מאחורי ממשלת הפועלים והאיכרים המהפכנית ההונגרית את השם מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית.
ב-26 בפברואר 1957 נבחר קאדאר ליושב ראש הוועד המרכזי של ה-MSZMP.
ה-MSZMP מילאה אותו תפקיד כמו מפלגות המדינה של מדינות סוציאליסטיות אחרות: הבטחת המונופול השלטוני של אליטה צרה באמצעות מבנה מפלגתי היררכי נרחב שהוקם גם במקומות העבודה והיה בעל השפעה משמעותית ברמה המקומית.
למפלגה הייתה כוח בלעדי לבחור חברי פרלמנט וחברי ממשלה.
היא שלטה במערכת המשפט, ולמנהיגיה הייתה המילה האחרונה בכל הרמות והתחומים של הפוליטיקה הלאומית והמקומית.
בקצרה, ה-MSZMP היה הגוף הביצועי העליון של ההנחיות והמגמות האידאולוגיות שהוציאה המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות למדינה הכבושה ושנשלטה על ידי המשטר הסובייטי.
עד 1989, כמפלגה הפוליטית החוקית היחידה במדינה, היא שלטה בניהול המדינה ובחקיקה, נאסרה הקמת מפלגות אחרות, התנגדות פוליטית דוכאה ונרדפת.
ההיסטוריה של המפלגה שזורה בשמו של המנהיג מספר אחד שלה, יאנוש קאדאר.
התקופה שסימנה אותו, כמו גם פעילותו האישית, נמצאים בעיבוד ונותרים באש הצולבת של מחלוקת.
לאחר 1956, ה-MSZMP בראשותו של קאדאר השיגה חופש כלכלי פנימי גדול יותר בהשוואה לרוב המדינות הסוציאליסטיות (אך הרבה פחות מיוגוסלביה, בעקבות מסלול הניהול העצמי הסוציאליסטי, וכמובן לאין ערוך פחות ממדינות קפיטליסטיות מערביות), אך במקביל במדיניות החוץ שלו, הוא היה כפוף יותר לרצון הסובייטי.
קאדאר, שקבע את מדיניות המפלגה, פעל ברובו ב"עבדות" על פי הוראות הסובייטים, ביצע את הוראותיהם ללא התנגדות, אך הייתה לו גם מידה מסוימת של חופש תזוזה עצמאי.
הוא השתמש בכך כדי לבודד את מתנגדי מפלגתו, לחנוק את השאיפות הדמוקרטיות של העם, ובמקביל להבטיח רמת חיים גבוהה יותר בהשוואה לשאר מדינות הגוש המזרחי.
אפשר לדבר על המשטר החד-מפלגתי המקורי עד 1989, סופה של מדינת המפלגה, אם כי רק בתקופה האחרונה שלה, ככל שהתקרב שינוי המשטר, האירועים יצאו יותר ויותר משליטתה.
במאי 1988, בוועידת המפלגה הלאומית של ה-MSZMP, קאדאר איבד את כוחו, קארוי גרוס שפרץ למעלה במפלגה והחוג שלו השאירו אותו מחוץ לוועדה המדינית והוא גם לא נבחר למזכיר הכללי של המפלגה.
במקום זאת קיבל תפקיד של נשיא המפלגה, שלא היה כרוך בו עוד כוח ממשי.
בבחירות החופשיות הראשונות לפרלמנט בשנת 1990, המפלגה החדשה (MSZP) שהוקמה נבחרה לפרלמנט החדש, זכתה ב-33 מושבים, והשיגה תוצאה של 8.5% מהקולות.
אלה שלא הצטרפו ל-MSZP באמצע דצמבר 1989 המשיכו את ה-הקונגרס ה-14, ודיולה טירמר נבחרה לנשיא המפלגה.
שני פוליטיקאים מהמפלגה לשעבר, קארוי גרוס ויאנוש ברץ, הפכו גם הם חברים בוועד המרכזי.
עם התוצאה של 3.68% בבחירות ה-MSZMP לא נכנסה לפרלמנט החדש.
מבין שתי המפלגות, המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית (MSZP) זו שירשה את הון מפלגת המדינה, בעוד מפלגת הפועלים המשיכה את האידאולוגיה.
לכך מרמזת הבדיחה העכשווית ש "ה-MSZP קיבלה את ההון (הקפיטל), ואילו מפלגת הפועלים ה-MSZMP קיבלה את מרקס".
ב-1992 המשיכה המפלגה (MSZMP) את המורשת הפוליטית של משטר קאדאר, אך שינתה את שמה ל"מפלגת הפועלים" והמשיכה בפעילותה בשם זה.
פורום קבלת ההחלטות הגבוה ביותר של המפלגה היה הקונגרס, שבו נבחרו המנהיגים הבכירים של המפלגה.
בתחילה, הוא נערך כל 3, לאחר מכן 4, ולבסוף כל 5 שנים.
רשימת חברי הוועדות הפוליטיות של המפלגות הקומוניסטיות ההונגריות
מפלגת העבודה ההונגרית 2006 - שמאל אירופי
מפלגת הפעולה (באיטלקית: Partito d'Azione, PdA) הייתה מפלגה פוליטית ליברלית-סוציאליסטית , רפובליקנית ואנטי-פשיסטית שפעלה באיטליה של שנות ה-40 של המאה ה-20.
נוסדה ב-14 ביוני 1942 על ידי לוחמים לשעבר של תנועת ההתנגדות האנטי-פשיסטית "צדק וחרות" (Giustizia e Libertà) , ליברלים-סוציאליסטים ודמוקרטים-ליברלים.
מבחינה אידאולוגית, הם היו יורשים של של קרלו רוסלי ושל המהפכה הליברלית של , שכתביו דחו את הדטרמיניזם הכלכלי המרקסיסטי ותמכו במאמץ לנצח במאבק המעמדי ובצורה חדשה של סוציאליזם, כיבוד זכויות האזרח ושינוי רדיקלי, הן במבנה החברתי והן במבנה הכלכלי של איטליה.
החל מינואר 1943 פרסמה המפלגה עיתון מחתרתי בשם "איטליה החופשית" ("L'Italia Libera" ), בעריכת לאונה גינצבורג.
באותה שנה, חברים במפלגה באו במגע עם השירותים החשאיים של בעלות הברית שהיו מוצבים בשווייץ הנייטרלית, בניסיון לגרום לבעלות הברית להימנע מהפצצות על איטליה ולהשיג תמיכה בוועדת השחרור הלאומית שהייתה אמורה להנהיג את השלטון החדש באיטליה אחרי הפיכה נגד משטרו של מוסוליני.
במהלך מלחמת העולם השנייה, יחידת פרטיזנים של מפלגת הפעולה, בפיקודו של אדוארדו וולטרה, שפעלה במסגרת תנועת ההתנגדות האיטלקית, ביצעה מספר התקפות על מחנה ריכוז 59 ב שעל החוף הים האדריאטי.
התקפות אלה אפשרו את בריחתם של מאות יהודים מהמחנה ומנעו את שילוחם למחנות ההשמדה של הנאצים.
באותה תקופה יצרה המדענית ריטה לוי-מונטלצ'יני קשר עם חברי מפלגת הפעולה וסייעה להם בזיוף תעודות ובהשגת מסמכים למי שהיה זקוק להם.
מפלגת הפעולה הייתה חברה מרכזית בוועדת השחרור הלאומית .
לאחר שביתת הנשק בין איטליה לבעלות הברית ב-8 בספטמבר 1943, מפלגת הפעולה השתתפה באופן פעיל בתנועת ההתנגדות האיטלקית עם יחידות של תנועת "צדק וחרות" (Giustizia e Libertà) בפיקודו של פרוצ'ו פארי.
היא נקטה עמדה אנטי-מלוכנית ברורה והתנגדה לפלמירו טוליאטי וליוזמת סלרנו של המפלגה הקומוניסטית האיטלקית לגבי הממשל שלאחר המלחמה.
המפלגה אימצה את סמל החרב הבוערת, ובתקופה שמייד לאחר המלחמה הצטרפה לממשלה ששמרה את תפקיד ראש הממשלה לפרוצ'ו פארי, מיוני עד נובמבר 1945.
הקונפליקט הפנימי במפלגה בין הקו הדמוקרטי-רפורמיסטי של לבין הקו הסוציאליסטי של ותבוסתה בבחירות של 1946 גרמו לקריסת המפלגה.
תרם לכך גם חוסר נכונותם של חברי המפלגה לשתף פעולה עם מפלגות פוליטיות מתחדשות "הנגועות בקשר עם הפשיזם".
מפלגת הפעולה התפרקה סופית ב-25 באפריל 1947. הקבוצה העיקרית של חברים לשעבר, בראשות , הצטרפה אל , בעוד שקבוצת לה מלפה הצטרפה אל .
מפלגת הצדק , בשמה הרשמי הפדרציה הליברלית של דרום הודו , הייתה מפלגה טמילית שפעלה בנשיאות מדראס שבהודו הבריטית.
המפלגה ייצגה את התנועות האנטי-בהרמניות והיוותה בסיס למפלגות הפועלות היום בטאמיל נאדו.
מפלגת הצדק הייתה הביטוי הפוליטי של , שמקובל לראות את תחילתה בכינוס שנערך במדראס (כיום צ'נאי) בנובמבר 1916, בו השתתפו מרבית הדמויות המובילות הלא-ברהמניות בנשיאות מדראס.
למפלגה קדמה הליגה הדראווידית, שהוקמו ב-1912 כתנועה פוליטית לא-ברהמינית, אך כשלה כתנועה פוליטית ולא הצליחה לסחוף תמיכה המונית.
עקב הכישלון הקימו מנהיגי התנועה חברה בשם ארגון אנשי דרום הודו בע"מ, שנועדה להוציא לאור עיתונים של התנועה הלא-ברהמינית.
החברה הוציאה לאור שלושה עיתונים: צדק (Justice) באנגלית, דראווידאן בטמילית ואנתריה פרקשיני בטלוגו, כשהעיתון האנגלי היה העיתון הרשמי של התנועה וממנו נגזר כינויה של המפלגה.
המפלגה הוקמה באופן רשמי באוגוסט 1917 תחת השם הפדרציה הליברלית של דרום הודו.
המפלגה הרכיבה ארבע מתוך מתוך חמש ממשלות בנשיאות מדראס מ-1920 ועד 1937 והייתה בשלטון במשך 13 שנים.
ניצחונותיה נבעו בעיקרם מהחרמת הבחירות בידי הקונגרס הלאומי ההודי, ולאחר שהקונגרס החליט להשתתף בבחירות ב-1937 הנחילה הקונגרס מפלה נחרצת למפלגה, שלא התאוששה מאז.
ב-1944 קיימה המפלגה ועדה ב, בה התחלקה המפלגה בין הרדיקליים והשמרנים.
הרדיקליים קידמו החלטה לשנות את שם המפלגה לדראווידר קזגאם, ופרשה מפעילות פוליטית.
השמרנים פרשו והקימו את מפלגת הצדק המקורית, שהתמודדה וזכתה במושב אחד בחירות ב-1952 במדינת מדראס, אך התפורר לאחר תבוסתו בבחירות ב-1957.
המפלגה התנגדה ל ואנני בזנט, עקב חשדה כי הגברת הממשל העצמי בהודו הבריטית יחזק את כוחם של הברהמניים.
לצד זאת, המפלגה פעלה לחיזוק הממשל המקומי לעומת התחזקות הממשלה המרכזית שנוצרה ב-1910, והסתכסכה עם מהאטמה גנדי עקב התנגדותו להקמת מדינה דראווידית עצמאית.
המסמך האידאולוגי של התנועה היה "המניפסט הלא-ברהמיני", מנשר שחובר ב-1916 על ידי .
המנשר כלל ניתוח של ייצוג היתר של הברהמינים במוסדות ההשכלה, מערכות הממשל ומועצה המחוקקת, ותבע כצעד ראשון ייצוג נפרד ללא-ברהמינים במועצה.
המניפסט גם קרא לגילוי חמדש של כבוד עצמי, דבר שהיווה בסיס ל, והתנגד לדרישה למממשל עצמי, שהוגדרה על ידי המנשר כדרישה ברהמינית.
ב-1934 אימצה המפלגה מסמך אידאולוגי שחיבר פראייר, בשם "תוכנית ארבע עשרה הנקודות של ארוד".
לאחר בחירת פראייר לנשיא המפלגה ב-1938 אימצה המפלגה את הדרישה "טאמיל נאדו לטמילים", שקראה להפרדת נשיאות מדראס מהודו הבריטית והכפפתה הישירה ללונדון.
ב-1939 אימצה המפלגה דרישה נרחבת יותר, לפדרציה דראווידית, מתוך טענה כי דוברי השפות ההודו-אירופיות הארים ודוברי שפות דראווידיות הם קבוצות אתניות נפרדות.
מפלגת הפועלים של בריטניה (WPB), היא מפלגת שמאל סוציאליסטית-שמרנית בבריטניה שנוסדה בדצמבר 2019 בראשות ג'ורג' גאלאוויי, חבר הפרלמנט של רוצ'דייל מאז בחירות המשנה ב-2024. המפלגה הוקמה בתגובה לתבוסה המוחצת של מפלגת הלייבור בבחירות הכלליות בבריטניה ב-2019 והתפטרותו של ג'רמי קורבין מראשות מפלגת הלייבור.
הקמת המפלגה זכתה לתמיכת המפלגה הקומוניסטית של בריטניה (CPGB-ML), ובכנס הייסוד של המפלגה נבחר ג'וטי בראר, סגן יו"ר ה-CPGB-ML, כסגן מנהיג מפלגת הפועלים.
במרץ 2021 הציבה המפלגה לראשונה מועמד מטעמה, בבחירות-המשנה למועצה מקומית במחוז ארגייל וביוט.
פול בארוז, מועמד המפלגה, הגיע למקום האחרון מתוך שישה עם 22 קולות בלבד.
הפעם הראשונה בה מועמד מטעם מפלגת הפועלים התמודד לפרלמנט הבריטי הייתה בבחירות המשנה במחוז באטלי וספן שנערכו ביולי 2021. ג'ורג' גאלאוויי ייצג את המפלגה בבחירות אלה והגיע למקום השלישי עם למעלה מ-20% מהקולות, בעוד מועמד המפלגה הליברל דמוקרטית הוותיקה הגיע למקום הרביעי.
במהלך מסע הבחירות שלו התמקד גאלאוויי בסוגיות השטחים הפלסטיניים, הסכסוך על חבל קשמיר, וביקורת על מנהיג הלייבור קיר סטארמר.
הקמפיין זכה לתשומת לב תקשורתית רבה בעיקר לאחר מקרי הטרדה כנגד המועמדים שעליהם דווח בימים האחרונים לפני הבחירות עצמן.
לאחר פרסום התוצאות פרסמה השדולה היהודית במפלגת הלייבור הצהרה כי זהו "ניצחון לתקווה ולהגינות על פני הפוליטיקה הרעילה של גאלאוויי".
בכינוס המפלגה בדצמבר 2023 נבחר גאלאוויי מחדש כיו"ר ולצידור שלושה סגנים – כריס ויליאמסון, חבר פרלמנט לשעבר מטעם הלייבור שהושעה מהמפלגה; אנדי האד, סגן נשיא ארגון העובדים בתחבורה הציבורית; ופיטר פורד, שגריר בריטניה לשעבר בבחריין ובסוריה.
המפלגה מגדירה את עצמה כ"רדיקלית כלכלית עם מדיניות חוץ עצמאית" ו"מחויבת חד משמעית לפוליטיקה מעמדית".
היא הביעה תמיכה בכלכלה מתוכננת.
במאי 2021 תיאר גאלאוויי את המפלגה כ"אלטרנטיבה הפטריוטית של מעמד הפועלים ל"ווק" המזויף והאנטי-בריטי של הלייבור".
המפלגה ספגה ביקורת בביטאון המפלגה הסוציאליסטית בבריטניה, והואשמה בריאקציונרית ובכך שהיא "מתנגדת למאבקים רבים של מעמד הפועלים, כמו דיכוי חברתי והידרדרות באיכות הסביבה".
מצע המפלגה כולל תוכנית של 10 נקודות, הדוגלת ב"שיקום התעשייה הבריטית", "דיור הגון" לכולם, תחבורה ציבורית "חינמית או זולה" וחיסול רשימות ההמתנה של שירותי הבריאות הממלכתיים (ה-NHS).
התכנית קוראת ליציאה של בריטניה מברית נאט"ו ולקיום משאל עם על התכנית הממשלתית לצמצום פליטות מזהמים לאוויר בשל ה"היסטריה האפוקליפטית הירוקה שמציפה את התקשורת".
מפלגת הפעולה הרודזית הייתה מפלגה פוליטית ברודזיה שהוקמה בשנת 1977 על ידי קבוצת חברי פרלמנט מההחזית הרודזית.
חברי הקבוצה היו מאוכזבים מהנהגתו של איאן סמית', ובמיוחד מניסיונותיו להגיע ל"הסדר פנימי" עם לאומנים אפריקאים.
עם הקמתה במאי 1977, הצטרפו למפלגה 12 חברים מבית הנבחרים של רודזיה, ביניהם טד סאטון-פרייס, רג' קאופר, איאן סנדמן ויו"ר החזית הרודזית לשעבר, דס פרוסט.
המפלגה האשימה את החזית הרודזית בכך שהיא "פשטה את הרגל רעיונית", ותמכה "בכל צעד בונה לקראת פתרון הבעיה החוקתית של רודזיה", שבו "אנשים מתרבויות שונות יוכלו לחיות יחד בכבוד הדדי ובביטחון".
פרוסט תיאר את סמית' כ"עייף ושלילי", מה שגרם לסמית' לתאר אותו בתגובה כ"צבוע לחלוטין".
העריקים מהחזית הרודזית לא פגעו ברוב הפרלמנטרי של המפלגה, אך שללו ממנה את הרוב של שני השלישים שהיה דרוש לתיקון החוקה.
בשל כך, החליט סמית' להקדים את הבחירות הכלליות כדי לנסות ולהשיב את היוזמה לידיו.
בבחירות הכלליות של 1977, התמודדה המפלגה על 46 מתוך 50 המושבים ה"לבנים", עם קמפיין שהכריז בהתרסה: "אם הצעות הפשרה של שאר העולם לרודזיה לא יצליחו – הנה הצעות הפשרה של רודזיה לשאר העולם".
המפלגה נחלה כישלון חרוץ ולא זכתה באף אחד מהמושבים עליהם התמודדה, כאשר כל המושבים נותרו בידי החזית הרודזית.
בסך הכל, זכתה המפלגה ל-9.3% מהקולות.
במשאל העם על החוקה של 1979, ניהלה המפלגה קמפיין נגד ההסכם, אך ננזפה על ידי שר החוץ של דרום אפריקה, פיק בותה, לאחר שטענה כי פרטוריה תמשיך לתמוך ברודזיה גם אם המצביעים ידחו את הסדר חלוקת הכוח.
נשיאת המפלגה, אינה ברסי, אמרה לתומכיה: "כשאני משתמשת בשם האל, איני חוטאת בחוסר כבוד, משום שאם תצביעו 'כן' תמצאו את עצמכם בהכרח עם ממשלה מרקסיסטית".
לאחר פרסום תוצאות משאל העם, שבו זכו תומכי ההסכם לרוב, גינתה ברסי את ההחלטה והכריזה: "העם הרודזי מכר את נשמתו לשטן וראוי לקצור את פירות הסופה".
היא הודיעה כי המפלגה תפורק וכי היא עצמה תהגר מרודזיה.
+תוצאות בבחירות לבית הנבחריםשנההצבעה פופולריתאחוזיםמושביםממשלה19776,2249.26%
מפלגת הפעולה הדמוקרטית (בספרדית: Acción Democrática; בראשי תיבות: AD) היא מפלגה סוציאל-דמוקרטית ומפלגת מרכז-שמאל שהוקמה בוונצואלה ב-1941. המפלגה מילאה תפקיד חשוב בשנים הראשונות של הדמוקרטיה בוונצואלה, והובילה את הממשלה בתקופה הדמוקרטית הראשונה (1945–1948).
לאחר מכן הגיע עשור של דיקטטורה תחת מרקוס פרס חימנס, במהלכו הודחה AD מהשלטון.
עם שובה של הדמוקרטיה ב-1958, ארבעה מנשיאי ונצואלה הגיעו מהמפלגה משנות ה-50 עד שנות ה-90 במהלך תקופת הסכם פונטו פיחו עם .
מאז שנת 2000, המזכיר הכללי של המפלגה הוא .
בבחירות לפרלמנט בוונצואלה ב-2015, AD תמכה בברית האופוזיציה "" (MUD) שהצליחה להשיג רוב גדול.
AD זכתה ב-26 נציגי מחוזות בחירה מתוך 167 מושבים באספה הלאומית החד-ביתית, מה שהפך אותה למפלגה השנייה בגודלה באופוזיציה לניקולאס מדורו.
ביולי 2018, AD עזבה את הברית האופוזיציונית של השולחן העגול לאחדות הדמוקרטית.
לאחר ש הפך את כל המפלגות הפוליטיות בוונצואלה לחוקיות, AD נוסדה על ידי רומולו בטנקור ואחרים, ובהם דמויות בולטות כמו הסופר והמשורר .
לאחר כיהן בטנקור כנשיא ונצואלה עד לניצחונו של רומולו גאלגוס בבחירות של 1947, שנחשבות לבחירות החופשיות וההוגנות הראשונות בהיסטוריה של ונצואלה.
המפלגה זכתה ברוב מכריע של המושבים בבחירות המוניציפליות בשנה שלאחר מכן.
גאייגוס שלט עד שהודח במהלך .
רבים ממייסדי AD ומחבריה הראשונים יצאו לגלות במהלך הדיקטטורה של מרקוס פרס חימנס, וחזרו ב-1958.
לאחר שיקום הדמוקרטיה, הצטרפה AD להסכם פונטו פיחו ב-1958, והחלה תקופה של ארבעים שנה של דומיננטיות דו-מפלגתית של AD ו-COPEI.
בין השנים 1958 ל-1999, מועמדי המפלגה הפסידו רק בארבע מתוך תשע מערכות הבחירות לנשיאות (שתיים ל-COPEI, ב-1968 וב-1978, שתיים למועמדים ממפלגה שלישית ב-1993 וב-1998), ואחת מהן התרחשה במהלך פיצול גדול ב-AD.
הבחירות לנשיאות של 1968 הושפעו מהפיצול הפנימי של המפלגה, כאשר סיעה שמאלית בתוכה פרשה והקימה את (MEP).
הפיצול היה כתוצאה מניצחונו של בבחירות המקדימות של 1967, מאחר שמועמדותו נדחתה על ידי הפלג הסוציאל-דמוקרטי הרפורמיסטי של המפלגה (בהנהגת בטנקור), שסבר שהוא שמאלני מדי, לטובת .
פיגרואה, נשיא הסנאט של ונצואלה באותה תקופה, התפצל מ-AD בגלל הפרשה יחד עם מספר ניכר של תומכיו והקים את MEP.
התוצאה הייתה שבחירות 1968 סימנו את ההפסד האלקטורלי הראשון אי פעם של AD, כאשר מ-COPEI זכה בנשיאות עם פחות מ-30% מהקולות.
בפיצול מוקדם יותר, ב-1960, עזבה תנועת השמאל המהפכני את AD.
עידן צ'אווס/מדורו: 1999 – הווה
בארבעה מושבים נוספים זכתה ברית AD-COPEI.
בבחירות לפרלמנט ב-2005 הפעולה הדמוקרטית החרימה את הבחירות וכתוצאה מכך לא זכתה באף מושב.
במהלך הבחירות של 2010 ו-2015, AD הייתה חלק מהברית הפוליטית שנקראה 'שולחן עגול לאחדות דמוקרטית'.
בבחירות 2015 בהן זכתה השולחן העגול באספה הלאומית ברוב של 109 מושבים, זכתה AD ב-25 מושבים.
מפלגות השולחן העגול החרימו את הבחירות לאספה המכוננת ב-2017 והשתתפו במשאל עם לא רשמי נגד הקמתה.
ביולי 2018 עזבה AD את השולחן העגול, בטענה ל"בעיות אופרטיביות בתוך הארגון" וקשיים בבחירת המזכ"ל החדש של הברית.
המזכיר הכללי של AD הוא הנרי ראמוס אלופ.
AD היא חברה באינטרנציונל הסוציאליסטי, וחברה ב-.
מפלגת הפטריוטים היא מפלגה אירופאית לאומנית, ימנית ואירוסקפטית המונהגת בידי סנטיאגו אבסקל, פוליטיקאי ספרדי ומנהיג מפלגת הימין הקיצוני ווקס.
מפלגת הפטריוטים הוקמה ב-2014 כתוצאה מפיצול ממפלגת הברית האירופית לחופש .
היא הייתה חלק ממנה מ-2015 עד 2019, ומ-2019 עד 2024 הייתה חלק מסיעת הימין הרדיקלי זהות ודמוקרטיה.
כלל המפלגות באיחוד ממוקמות באירופה, למעט מפלגת הליכוד הפועלת בישראל.
יש לה 83 מושבים (12%) בפרלמנט האירופי, 2 מושבים (7%) במועצה האירופית (EUCO), ו-101 מושבים (17%) באספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה (PASE).
מפלגת הפטריוטים מתנגדת למדיניות האיחוד האירופי ומאמינה באירוסקפטיות, גישה אירופית המתנגדת לעירוב של האיחוד האירופי בעניינים השוטפים של מדינות האיחוד וכן לאינטגרציה כלל-אירופית בין המדינות.
לטענתה, האיחוד האירופי הוא אולטרה-ליברלי ובירוקרטי מדי.
לטענת המפלגה, היא מקדמת מפלגות המאמינת בזהות ובריבונות של מדיניותיהן.
לאחר כישלון הימין בבחירות לפרלמנט האירופי ב-2014, מפלגות ימין לאומיות כגון החזית הלאומית (צרפת, כיום ה'איחוד הלאומי'), הליגה הצפונית (איטליה), מפלגת החירות האוסטרית, פלאמס בלאנג (בלגיה), והמפלגה השמרנית הצ'כית, הקימו את האיחוד המפלגתי MENF.
המפלגה למען החירות (PVV) סירבה להצטרף בשל סירובה לקבל מימון מהאיחוד האירופי.
התנועה הוכרה על ידי הפרלמנט האירופי ב-2015 וקיבלה מענקים משמעותיים, יחד עם קרן המחקר המסונפת אליה, הקרן לאירופה של אומות וחופש.
ביוני 2015 קמה קבוצה פרלמנטרית בשם "אירופה של אומות וחופש" (ENF), שכללה חברים מ-MENF וכן את חברי PVV, המפלגה הפולנית KNP (לאחר שינוי הנהגה), וחברה לשעבר ב-UKIP, ג'ניס אטקינסון.
לפני הבחירות לפרלמנט האירופי ב-2019, המפלגה התרחבה ושינתה את שמה למפלגת זהות ודמוקרטיה, בהתאם לקבוצה הפרלמנטרית החדשה שהוקמה באותה שנה, "זהות ודמוקרטיה" (ID).
ב-2020, המפלגה הלאומנית הפורטוגלית "צ'גה" (Chega) הצטרפה לתנועה.
ביולי 2023, אלטרנטיבה לגרמניה הצטרפה לתנועה באופן רשמי.
בספטמבר 2024, המפלגה ההונגרית פידס, המפלגה היוונית קול של הגיון, המפלגה הספרדית ווקס והמפלגה הצ'כית כן הצטרפו לאיחוד.
ב-10 במרץ 2025, מפלגת העם הדנית והמפלגה לטביה קודם הצטרפו לאיחוד.
מפלגת פועלים סוציאליסטית יהודית , שלעיתים כונתה גם מפלגת ה"סיימיסטים" (Seymists), המפלגה פעלה בשנים 1906–1917. היא דגלה בשיפור תנאי חייהם של היהודים, בקידום ממשל עצמי יהודי ברוסיה ובהקמת חברה סוציאליסטית.
היא הייתה מפלגה סוציאליסטית יהודית באימפריה הרוסית.
המפלגה נוסדה באפריל 1906, כשיצאה מתוך מעגלי הווזרוז'דניֶה (ברוסית Vozrozhdenie, באנגלית Renaissance – התחייה או תחיית הרוח).
לתחייה (לווזרוז'דניֶה) הייתה נטייה אנטי־מרקסיסטית בראשותו של ההוגה והפוליטיקאי הבלתי־מרקסיסטי חיים ז'יטלובסקי.
ז'יטלובסקי היה התאורטיקן של המפלגה החדשה, שדגלה באותה מידה בעצמאות יהודית ובסוציאליזם.
בין מנהיגי המפלגה נמנו אברום רוזין (בן־אדיר), נחום שטיף, משה זילברפרב ומארק רטנר.
המפלגה התקרבה אידאולוגית למפלגה הסוציאליסטית-רבולוציונית (PSR) שהייתה גם חברה בדומה.
בין מנהיגי PSR נמנו מנהיגים ציונים-סוציאליסטיים בולטים ברוסיה כגון פנחס רוטנברג ויוסף טרומפלדור שהיו בו זמנית חברים במפלגה במקביל לפעילותם הציונית.
המפלגה תמכה ברעיון של אספה לאומית יהודית ("סיימ-a Seym").
היא דמיינה פדרציה של לאומיות באימפריה הרוסית, שכל אחת מהן תונחה על ידי גוף נבחר של נציגים בעלי סמכויות פוליטיות בתוך הקהילה שלה.
בשלב מאוחר יותר חברי המפלגה צפו כי היהודים יפעלו להשגת אוטונומיה טריטוריאלית משלהם.
המפלגה תמכה באופן פעיל בשפה ובתרבות היידיש.
היא הוציאה לאור את העיתון ביידיש "פולקס-שטיים" "Folks-shtime" ("קול העם"), שיצא לאור מקייב ומווילנה.
בנוסף, פרסמה המפלגה גם את כתב העת "הרנסאנס" ("Vozrozhdenie") "תחית הרוח".
במהלך שנת 1906 היו למפלגה כ־3,000 פעילים שאורגנו ביחידות הגנה עצמית בעלות אופי צבאי למחצה.
עם זאת, כ־400 מהם נהרגו או נפצעו בלחימה, וכ־1,000 נעצרו.
בשנת 1907 נחתמה ברית רשמית בין המפלגה הסוציאליסטית היהודית של הפועלים (SERP) לבין המפלגה הסוציאליסטית-רבולוציונרית (PSR), שבמסגרתה הפכה SERP לתת-סקציה של ה־PSR.
עם זאת, הברית הייתה בעיקר תוצר של היחסים האישיים בין חיים ז'יטלובסקי למארק רטנר, ולא זכתה לתמיכה מלאה מצד גורמי מפלגת SERP.
סניפים מקומיים רבים של SERP העדיפו איחוד עם קבוצות מרקסיסטיות ולא עם ה־PSR.
באמצעות הקשר עם ה־PSR נכללה SERP באינטרנציונל השני, וזמן קצר לאחר ההסכם קיבלה זכות הצבעה מייעצת בקונגרס שטוטגרט של האינטרנציונל בשנת 1907.
בשנת 1911 חתמו מפלגת הפועלים הציונית-סוציאליסטית (SERP), המפלגה הסוציאליסטית הציונית של הפועלים ופועלי ציון על קריאה משותפת אל הלשכה הסוציאליסטית הבין־לאומית, שבה ביקשו מהאינטרנציונל הסוציאליסטי להכיר באופיו הלאומי של העם היהודי.
בשנת 1917 התמזגה המפלגה עם מפלגת הפועלים הציונית-סוציאליסטית, ויצרה את מפלגת הפועלים היהודית-סוציאליסטית המאוחדת.
מפלגת הקדמה הגרמנית הייתה המפלגה המודרנית הראשונה בגרמניה שהייתה מבוססת-מצע.
היא יוסדה על ידי חברים שונים בבית הנבחרים הפרוסי ב-1861, כאופוזיציה לקנצלר גרמניה אוטו פון ביסמרק.
המפלגה התקיימה בין השנים 1861–1884.
מפלגת הקדמה הייתה המפלגה המודרנית הראשונה בגרמניה שהחזיקה מצע מסודר.
מצע זה סבב, בין השאר, סביב הדרישה לאיחוד גרמניה תחת הגמוניה פרוסית, חיזוק שיטת הדמוקרטיה הפרלמנטרית, עיקרון שלטון החוק והגדלת סמכויותיהם של הממשלים המקומיים.
אנשי המפלגה ובראשם פרנץ הרמן שולצה דליטש, פנו לציבור הפועלים בקריאה לאמץ את עקרון ה'עזרה עצמית' כפתרון למצוקם.
בפתרון ליברלי זה הם עודדו את הפועלים לחסוך משכרם, לרכוש השכלה ולהתקדם מבחינה מקצועית ופוליטית.
שולצה-דליטש קרא לפועלים להשתלב במאבק הלאומי כשותפים זוטרים ולחזק את סמכות הפרלמנט אל מול הממסד הצבאי והבירוקרטי הפרוסים
המפלגה נוסדה ב-6 ביוני 1861 על ידי הצירים הליברלים בבית הנבחרים הפרוסי.
ציריה היוו את הקבוצה הגדולה ביותר בבית הנבחרים הפרוסי התחתון בין השנים 1861–1865. בשנת 1866, בעקבות מלחמת שבעת השבועות, התפצלה המפלגה.
חברי המפלגה שתמכו במדיניות החוץ של אוטו פון ביסמרק פרשו ממפלגת העם ויצרו את מפלגת הליבראלים הלאומיים.
פיצול נוסף התרחש בשנת 1868, כאשר צירים מדרום גרמניה פרשו ויצרו את מפלגת העם הגרמני.
המפלגה הגיעה לסוף דרכה ב-5 במרץ 1884.
מפלגת הצדק והפיתוח (בטורקית: Adalet ve Kalkınma Partisi - AKP או באופן חלקי ל-AK Parti, צירוף היוצר את המשמעות "המפלגה הנקייה") היא מפלגת ימין שמרנית בטורקיה, המתוארת לעיתים כמפלגה "מוסלמית מתונה".
המפלגה נוסדה ב-14 באוגוסט 2001 על ידי רג'פ טאיפ ארדואן והיא המפלגה השלטת בטורקיה מאז שנת 2002.