tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קפבלנקה צבר יתרון של נקודה וחצי בשלבים הראשונים של התחרות, ולסקר נלחם קשות כדי לחלץ תיקו במשחקים ביניהם.
קפבלנקה זכה פעם נוספת בפרס היופי של התחרות במשחקו מול ברנשטיין, וכן היו לו ניצחונות מוערכים במשחקים מול דוד ינובסקי, במשחק
נימצוביץ' - קפבלנקה מוקדמות תחרות סנקט פטרבורג ב-1914 ונגד אלכין.
במחצית השנייה של התחרות חזר לסקר לעצמו, ובין היתר ניצח את קפבלנקה במשחק מפורסם.
בסיום זכה אלוף העולם לסקר במקום הראשון עם 13.5 נקודות ובמקום השני זכה קפבלנקה עם 13, הרבה לפני אלכין שהגיע למקום השלישי עם 10 נקודות.
לאחר תחרות זו העניק הצאר ניקולאי השני לחמשת השחקנים שסיימו ראשונים בתחרות את התואר רב-אמן לשחמט.
החל מפרוץ מלחמת העולם הראשונה בקיץ 1914 פסקה למעשה פעילות השחמט ברמה הבינלאומית למשך מעל ארבע שנים.
קפבלנקה שהה בשנות המלחמה בעיקר בארצות הברית, ושיחק במספר תחרויות שבכולן ניצח, אך התחרויות לא היו חזקות מאוד.
בתחרות זו שיחק קפבלנקה בכלים הלבנים מול מרשל שחשף את הגמביט שהכין לפתיחה הספרדית.
מרשל הציג הקרבת רגלי זו כחידוש במשחק - אך הפסיד, לאחר שקפבלנקה הצליח לסכל את הכנתו הביתית תוך כדי המשחק, בהפגנה מרשימה של הגנה וירטואוזית.
לאחר המשחק נפוצה שמועה שמרשל ניתח את העמדה המתקבלת במשך כעשר שנים לפני שהשתמש בגמביט.
למרות ההפסד הוכח פעמים רבות ערכו של הגמביט גם ברמות הגבוהות ביותר: פטר לקו ניצח עמו בשחור את ולדימיר קראמניק במשחק השישי בדו-קרב ביניהם על אליפות העולם ב-2004. הרעיון של מרשל הפך לפופולרי, כאשר שחור מקבל סיכויי התקפה טובים ומגיע לתוצאה של כמעט 50%, תוצאה מצוינת לשחור.
שחקנים מהשורה הראשונה מכבדים התקפה זו כל כך, שרבים בוחרים להימנע ממנה על ידי מסע "אנטי-מרשל" כגון 8. א4.
עמדת המוצא של התקפת מרשל.
בשנת 1919 הביס קפבלנקה את השחקן הסרבי החזק קוסטיץ' 0–5, כאשר לאחר ההפסד החמישי נכנע קוסטיץ' ולא המשיך את הדו-קרב.
בשנת 1927 כתב קפבלנקה כי בחמשת משחקים אלו שיחק ברמה הגבוהה ביותר מעודו.
בתחרות הייסטינגס 1919 ניצח קפבלנקה עם תוצאה של 10.5/11, נקודה לפני קוסטיץ'.
בשנת 1920 נוכח לסקר כי קפבלנקה הפך לחזק מדי, והחליט לוותר על תואר אלוף העולם ולהעבירו אליו באומרו: "זכית בתואר לא על ידי קריאת תִּגָּר פורמלית, אלא בזכות השליטה המבריקה שלך במשחק".
קפבלנקה רצה בכל זאת לזכות בתואר במסגרת דו-קרב, אך לסקר התעקש שהיוצרות התהפכו, והוא יהיה כעת הטוען לכתר.
|+ דו-קרב על אליפות העולם בין קפבלנקה ללסקר, מרץ-אפריל 1921 בהוואנה
קפבלנקה ניצח בקרב בתוצאה 0–4 ו-10 תיקו וזכה באליפות, אך לסקר טען שתנאי המשחקים, שנערכו בהוואנה במזג אוויר טרופי, הפריעו לו.
קפבלנקה השתמט מקרב גומלין וכך לסקר לא הצליח להשיב לעצמו את הכתר, אולם בתחרויות הבאות המשיך לנצח גם את קפבלנקה ואלכין.
לאירוע של זכייה באליפות העולם ללא הפסד לא היה אח ורע עד שנת 2000, כשולדימיר קראמניק זכה 0–2 ו-13 תוצאות תיקו מול גארי קספרוב.
אלוף העולם החדש, קפבלנקה, שלט בתחרות לונדון בשנת 1922 עם 13/15, לפני אלכין (11.5), מילן וידמר (11) ועקיבא רובינשטיין (10.5).
היה מספר גדל והולך של שחמטאים חזקים, והייתה תחושה שאל לו לאלוף העולם להתחמק מהשואפים לתוארו, כפי שעשה בעבר.
במהלך תחרות זו נפגשו כמה מהשחמטאים המובילים באותו זמן, כולל
אלכין, יפים בוגוליובוב, גזה מארוצי, ריצ'רד רטי, רובינשטיין, טרטקובר ווידמר ודנו על כללים לניהול אליפויות עולם בעתיד.
בין היתר, אחד התנאים שהוצעו על ידי קפבלנקה היה שהטוען לכתר יגייס סכום של לפחות 10,000 דולר לפרס הכספי.
באותה שנה נתן קפבלנקה תצוגה של משחק סימולטני מול 103 יריבים, המספר הגדול ביותר בהיסטוריה עד אותה עת, זכה ב-102 מהם, סיים אחד בתיקו, וללא הפסד.
קפבלנקה סיים שני עם 14.5 נקודות אחרי לסקר עם 16, בתחרות העל בניו יורק בשנת 1924, אחת התחרויות החזקות שנערכו אי פעם, שוב לפני אלכין שסיים במקום השלישי.
בתחרות זו הפסיד קפבלנקה לרטי, הפסד ראשון בשמונה שנים.
בתחרות מוסקבה בשנת 1925 סיים קפבלנקה במקום השלישי עם 13.5 נקודות, לאחר יפים בוגוליובוב עם 15.5 ולסקר עם 14. ביצועי קפבלנקה מבחינת מד כושר בתחרות זו עמדו על 2760. קפבלנקה ניצח בתחרות אגם הופאטקונג בשנת 1926 (6/8) לפני אברהם קופצ'יק עם 5 נקודות וגזה מארוצי עם 4.5.
כאלוף עולם עברו על קפבלנקה תהפוכות גם בחייו האישיים.
בדצמבר 1921 התחתן עם גלוריה סימוני בטאנקור; לזוג נולד ב-1923 בן, חוסה ראול ג'וניור, ובת, גלוריה, בשנת 1925, אך הנישואים הסתיימו בגירושין.
בשנים הבאות ניסו שני טוענים לכתר, רובינשטיין ונימצוביץ', לגייס את הסכום הנדרש, אך לא הצליחו בכך.
הטוען לכתר הבא, אלכין, הצליח להבטיח את הסכום הנדרש כאשר נשיא ארגנטינה ערב לסכום שהושג מקבוצה של אנשי עסקים מארגנטינה.
לקפבלנקה הייתה הצלחה מסחררת בתחרות ניו יורק 1927 שבה השתתפו ששת שחקני השחמט הטובים בעולם, כאשר כל שחקן שיחק ארבעה משחקים מול כל היתר.
קפבלנקה סיים בלתי מנוצח, עם 14/20, 2.5 נקודות מעל אלכין שבמקום השני.
הביצועים על פי מד הכושר היו של 2827. לו קפבלנקה היה זקוק לנקודות, היה מסוגל להפוך מספר עמדות עדיפות לזכיות, במקום להסכים לתיקו.
במשחק הראשון מול אלכין ניצח קפבלנקה, הוא קיבל את פרס היופי של התחרות בזכות ניצחונו על רודולף שפילמן, וניצח בשני משחקים את אהרון נימצוביץ'.
תוצאות תחרות זו למעשה גזרו את משתתפי הדו-קרב הבא על אליפות העולם בהמשך אותה שנה.
אלכין, שמעולם לא ניצח את קפבלנקה, התכונן היטב לדו-קרב, שיחק בסבלנות ובצורה יציבה, והדו-קרב המרתוני שהתקיים בבואנוס איירס הפך למפלה של קפבלנקה.
אלכין סירב לקיים דו-קרב גומלין, הגם שזה היה תנאי מוקדם בסיכום על קיום הדו-קרב עמו.
למרות המשבר הכלכלי העולמי של 1929, המשיך אלכין להתעקש על תנאי לונדון, עם סך 10,000 דולר שיביא הטוען לכתר כסכום פרסים מובטח.
קפבלנקה לא הצליח לספק תנאי זה, משום שכלכלת העולם הייתה נתונה במשבר.
במקום זאת קיים אלכין שני דו-קרבות מול יפים בוגוליובוב, שחקן טוב אך כזה שלא היה מסוגל להוות איום ממשי (קפבלנקה ניצח אותו במשך השנים 0–5).
במהלך 8 השנים הראשונות של אלכין כאלוף עולם (1927–1935), הוא סירב לשחק בתחרויות שבהן השתתף קפבלנקה, ואף הצליח למנוע את השתתפותו של קפבלנקה בתחרויות בהן רצה להשתתף בעצמו.
שנים לאחר שזכה בתואר נשאל אלכין כיצד הצליח לנצח את קפבלנקה; הגם שלא היה אדם צנוע ענה: .
לאחר שקפבלנקה הפסיד את התואר, הוא ניצח במספר תחרויות חזקות, בתקווה שהצלחות אלו יאלצו את אלכין להעניק לו דו-קרב גומלין, תקווה שהתבדתה.
קפבלנקה ניצח בתחרות סטוקהולם 1928 עם 4/4 לפי אריק לונדין ויסטה סטולץ.
בתחרות העל של באד קיסינגן באותה שנה, בה השתתפו תשעה מ-14 השחקנים החזקים בעולם סיים קפבלנקה שני עם 7/11, אחרי יפים בוגוליובוב.
קפבלנקה ניצח בתחרות בודפשט 1928 עם 7/9 כאשר פרנק מרשל סיים נקודה אחת אחריו.
בתחרות ברלין 1928 בה השתתפו שבעה מ-13 השחקנים החזקים בעולם ניצח בצורה משכנעת עם 9.5/13, שתיים וחצי נקודות לפני המקום השני אהרון נימצוביץ'.
בין השנים 1929 ל-1931 המשיך קפבלנקה לשמור על רמה גבוהה במיוחד ובשבע תחרויות חזקות שהשתתף זכה במקום הראשון בחמש, במקום השני באחת ובמקום שני-שלישי משותף בתחרות החמישית.
בתחרות רמסגייט ניצח עם 5.5/7 לפני עקיבא רובינשטיין וורה מנצ'יק.
בתחרות קרלסבד 1929, אחת התחרויות החזקות בהיסטוריה של השחמט בה השתתפו 14 מ-17 השחקנים החזקים בעולם חלק מקום שני-שלישי משותף עם רודולף שפילמן עם 14.5/21, מחצית נקודה אחרי אהרון נימצוביץ'.
ביצועי קפבלנקה מבחינת מד כושר בתחרות זו עומדים על 2770.
קפבלנקה שלט בתחרות ברצלונה 1929 עם 13.5/14, שתי נקודות לפני סבלי גריגורייביץ' טרטקובר.
בבודפשט, באותה שנה ניצח קפבלנקה עם 10.5/13 נקודה לפני עקיבא רובינשטיין וביצוע מבחינת מד כושר של 2746.
בתחרות הייסטינגס 1930 ניצח קפבלנקה עם 6.5/9 לפני מילן וידמר ופרדריק ייטס.
בתחרות הייסטינגס 1931 סיים קפבלנקה במקום השני עם 6.5/9 חצי נקודה אחרי מקס אויבה.
בתחרות ניו יורק 1931 ניצח קפבלנקה בתוצאה מצוינת של 10/11, נקודה וחצי לפני יצחק קשדן וביצוע מבחינת מד כושר של 2732.
בשנת 1931 התקיים דו-קרב בן 10 משחקים באמסטרדם בין קפבלנקה לבין השחקן ההולנדי מקס אויבה, שבשלב זה היה מדורג שישי בעולם.
קפבלנקה ניצח 0–2 ושמונה תוצאות תיקו.
לאחר מכן פרש קפבלנקה משחמט תחרותי, ושיחק רק במשחקים לא מקצועניים במועדון השחמט במנהטן ובמשחקים סימולטניים.
לדברי ראובן פיין, הוא (פיין) שיחק ברמה כמעט שווה לאלכין בשחמט מהיר, אך קפבלנקה הביס אותו ללא רחמים בהזדמנויות המעטות שבהן שיחקו.
ב-6 בדצמבר 1933 השיג קפבלנקה תוצאה של 9/9 בתחרות בליץ חזקה שבה שמואל רשבסקי ופיין חלקו מקום שני משותף.
בשנת 1934 חזר קפבלנקה לשחק בתחרויות מקצועניות.
הוא החל לחזר אחרי אולגה צ'אבודייב, איתה התחתן בשנת 1938, והיא עודדה אותו לשוב ולשחק.
התחרות הראשונה שבה השתתף לאחר למעלה משלוש שנים הייתה הייסטינגס 35–1934, תחרות חזקה מאוד שבה סיים רביעי עם 5.5/9, נקודה לאחר שלושת המנצחים מקס אויבה, סאלו פלור וג'ורג' אלן תומאס ולפני מיכאל בוטביניק ואנדור לילינטל.
בתחרות מרגייט בשנת 1935, קפבלנקה סיים שני עם 7/9, מחצית הנקודה לאחר שמואל רשבסקי.
קפבלנקה השתתף בתחרות העילית שהתקיימה במוסקבה בשנת 1935, בה השתתפו שמונה מ-18 השחמטאים המובילים בעולם וסיים רביעי עם 12/19, כאשר בוטביניק ופלור חלקו את המקום הראשון עם 13/19, מחצית הנקודה לפני לסקר בן ה-65.
בהמשך שנת 1935 איבד אלכין את אליפות העולם לאויבה.
מאוחר יותר האשים את אובדן האליפות בהתמכרותו לאלכוהול.
אצל קפבלנקה התחדשה התקווה להחזיר לעצמו את התואר, ובשנת 1936 היו לו תוצאות מעולות.
הוא זכה בתחרות מוסקבה 1936, שנערכה בסיבוב כפול והשתתפו בה חמישה מעשרת הראשונים בעולם, בתוצאה של 13/18 וללא הפסד.
לאחר מכן ניצח בתחרות מרגייט 1936 עם 7/9, חצי נקודה לפני פלור.
בתחרות העל של נוטינגהאם, חלק עם בוטביניק את המקום הראשון עם 10/14. ביצועי קפבלנקה מבחינת מד כושר בתחרות זו עומדים על 2754.
זה היה המשחק הראשון שקפבלנקה שיחק עם אלכין מאז הדו-קרב ביניהם, וקפבלנקה לא החמיץ את ההזדמנות לנקום את הפסדו.
הוא הגיע לעמדה נחותה, אך לכד את אלכין במלכודת כה עמוקה, תוך פיתוי להחליף שלושה כלים קלים תמורת שני צריחים, שאיש משני השחקנים לא הצליח להבין היכן בדיוק טעה אלכין.
היחיד שמיד הבין את הטעות היה לסקר.
קפבלנקה מתאר אירוע זה בספרו: "מורשתו של קפבלנקה: שעורי השחמט האחרונים של קפבלנקה" בעמודים 111–112, שם הוא מבטא את הערצתו לתובנות של לסקר גם בשנות השישים שלו.
קפבלנקה לא מציין שהיריב עמו שיחק היה אלכין.
האיבה ביניהם הייתה עדיין עזה, והם לא נראו יישובים באותו השולחן יותר מכמה שניות.
כל אחד מהם ביצע את מסעו ולאחר מכן קם והחל מסתובב באולם התחרות.
בשנת 1937, בניגוד להתחמקותו של אלכין מדו-קרב גומלין עם קפבלנקה ומתוך כבוד לאלכין, מילא אויבה את מחויבותו לאפשר לאלכין דו-קרב גומלין, בדו-קרב זה ניצח אלכין.
בזאת נגוזו תקוותיו של קפבלנקה להחזיר לעצמו את התואר ואמנם, אלכין לא שיחק יותר בדו-קרבות על אליפות העולם עד יום מותו בשנת 1946. השליטה המלאה שהייתה למחזיק בכתר הייתה תמריץ מרכזי לפיד"ה ליטול לעצמה את השליטה ולנסות להבטיח כי למתמודד הראוי ביותר יהיה סיכוי לזכות בתואר.
קפבלנקה חלק את המקום השלישי/רביעי בתחרות העילית זמרינג באדן עם 7.5/14. המנצח בתחרות היה פאול קרס.
קפבלנקה ניצח בתחרות פריז 1938 עם 8/10.
אחרי תחרות פריז לקה קפבלנקה בשבץ קל במהלך תחרות AVRO 1938, שם הייתה לו התוצאה הגרועה בקריירה שלו, מקום שביעי מבין שמונה, עם 6/14; בתחרות זו ניצחו קרס ופיין.
זו הייתה התחרות היחידה בחייו שבה סיים עם פחות מ-50% מהנקודות, והתחרות היחידה שבה לא סיים בין ארבעת הראשונים.
גם לאחר שסבל מהשבץ המשיך להצליח בתחרויות בהמשך.
בתחרות מרגייט בשנת 1939, קפבלנקה חלק מקום שני שלישי עם 6.5/9, נקודה אחרי קרס.
באולימפיאדת השחמט שהתקיימה בבואנוס איירס בשנת 1939, קפבלנקה עשה את התוצאה הטובה ביותר על הלוח העליון בנבחרת קובה, עם 11.5/16 ללא הפסד, לפני אלכין וקרס, ובכך זכה במדליית זהב.
אחת מתוצאות התיקו של קפבלנקה הייתה נגד משה צ'רניאק.
קפבלנקה סירב לשחק מול אלכין בדו-קרב של קובה נגד צרפת.
זו הייתה התחרות האחרונה שבה השתתף.
מלחמת העולם השנייה פרצה במהלך האולימפיאדה.
ב-7 במרץ 1942, בשעה שצפה בהנאה במשחק ידידותי במועדון השחמט במנהטן התמוטט קפבלנקה משבץ.
הוא הובהל לבית החולים הר סיני שם מת למחרת.
יריבו המר אלכין כתב על מותו:.
במהלך כל הקריירה שלו, קפבלנקה הפסיד פחות מ-40 משחקים בתחרויות מקצועניות.
הוא לא נוצח משך למעלה משמונה שנות פעילות ברמה העולמית הגבוהה ביותר, מ-10 בפברואר 1916, כאשר הפסיד מעמדה עדיפה לאוסקר חאייס, ועד 21 במרץ 1924, עת הפסיד לריצ'רד רטי בתחרות הבינלאומית בניו יורק.
מדובר על רצף של 63 משחקים תחרותיים, כולל התחרות החזקה בלונדון בשנת 1922 וכן בדו-קרב על אליפות העולם מול לסקר.
קפבלנקה אהב עמדות פשוטות וסיומי משחקים, וההערכה שלו של עמדות הייתה כה טובה עד שמרבית הניסיונות לתקוף אותו נכשלו ללא כל מאמץ הגנתי נראה לעין מצידו.
למרות זאת הוא היה יכול לשחק משחק טקטי משובח כאשר נדרש לכך.
ידוע במיוחד משחקו משנת 1918 במועדון השחמט במנהטן מול מרשל, כאשר מרשל שיחק הסתעפות שהוכנה בקפידה וניתח אותה לעומק במשך שנים.
קפבלנקה הצליח לסכל את התחבולה תוך אילוצי הזמן של משחק תחרותי רגיל (הגם שמאז נמצאו דרכים לחזק את התקפת מרשל).
הייתה לו גם יכולת גבוהה להשתמש במשחק טקטי תוקפני כדי לנצל יתרון עמדתי שאליו הגיע, ובתנאי שחשב שההסתעפות הטקטית בטוחה ומהווה את הדרך היעילה ביותר להגיע לניצחון, למשל במשחקו מול שפילמן מתחרות ניו יורק 1927.
מחקר גילה שקפבלנקה היה המדויק ביותר מכל אלופי העולם בהשוואה לניתוחי מחשב, הגם שנמתחה ביקורת מסוימת על מחקר זה.
קפבלנקה לא השאיר אחריו תלמידים שלמדו ויישמו את שיטתו, אך לסגנונו הייתה השפעה חזקה על אלופי העולם בובי פישר ואנטולי קרפוב.
מיכאל בוטביניק כתב אף הוא עד כמה למד מקפבלנקה וציין כי גם אלכין למד רבות מקפבלנקה בכל הקשור למשחק עמדתי, לפני העימות ביניהם על אליפות העולם שהפך אותם לאויבים מרים.
בוטביניק החשיב את ספרו של קפבלנקה "יסודות השחמט" כספר השחמט הטוב ביותר שנכתב מעולם.
בספר זה ציין קפבלנקה כי בשעה שרץ בדרך כלל חזק יותר מפרש, מלכה ופרש עדיפים בדרך כלל על מלכה ורץ - הרץ רק מחקה את מסעה האלכסוני של המלכה בשעה שהפרש יכול להגיע מידית למשבצות שאליהן המלכה לא יכולה להגיע.
בוטביניק מציין כי קפבלנקה היה הראשון שהגיע לתובנה זו (אם כי מחקר מודרני אינו תומך בגישה זו).
עם צאת ספרו הראשון של קפבלנקה "קריירת השחמט שלי" הוא ספג ביקורת, בעיקר באנגליה, על תיאוריו היהירים של הצלחותיו.
מסיבה זו עשה קפבלנקה מעשה תקדימי וכלל כערך לימודי את כל משחקיו התחרותיים כולל הפסדיו בדו-קרבות בספרו "יסודות השחמט", וזאת לצד ניצחונותיו.
בהקדמה לספרו של הארי גולומבק "100 משחקי השחמט הטובים ביותר של קפבלנקה" כתב דו מונט כי הוא הכיר את קפבלנקה היטב והוא יכול להעיד שלא היה יהיר.
לדבריו על המבקרים ללמוד את ההבדל בין האדם הכישרוני לבין הגאוניות המיתמרת של קפבלנקה, וההבדל בין הנטייה הבריטית לצניעות מעושה והנטייה הלטינית להגיד "שיחקתי את המשחק טוב ככל שניתן לשחקו" אם הוא בכנות מאמין שזה נכון.
דו מונט כותב גם שקפבלנקה היה רגיש לביקורת והיסטוריון השחמט אדוארד וינטר מתעד מספר דוגמאות של ביקורת עצמית בספר "קריירת השחמט שלי".
קפבלנקה המציא וריאצית שחמט המכונה "שחמט קפבלנקה" ובה שני כלים אגדתיים:(קנצלר) chancellor שהוא שילוב של צריח ופרש ו־archbishof (ארכיבישוף), שהוא שילוב של רץ ופרש.
המשחק משוחק על לוח 8×10 (בניגוד לשחמט רגיל - 8×8 ולכל צד מצטרפים שני חיילים.
קפבלנקה המציא אותו מכיוון שהוא חשב שבעתיד כל משחק בין שחקני צמרת יסתיים בתיקו.
שבעה אטיודים שחיבר ניתן למצוא באתר ARVES.
אטיוד של קפבלנקה משנת 1908 - לבן מתחיל וזוכה.
אטיוד של קפבלנקה משנת 1910 - לבן מתחיל וכופה תיקו.
הערה: היום ניתן לפתור סיומים של עד שישה כלים בצורה מלאה בסיוע בסיסי נתונים עצומים המכילים פתרונות מלאים לכל הסיומים.
ראו: אטיוד של קפבלנקה משנת 1921 - לבן מתחיל וזוכה.
אטיוד של קפבלנקה משנת 1941 - לבן מתחיל וזוכה.
אטיוד זה ממחיש את טכניקת הסיום המעולה שהייתה לקפבלנקה עד למותו.
לבן: פרנק מרשל - שחור: חוסה ראול קפבלנקה ניו יורק 1909
קפבלנקה מדגים במשחק זה את הטכניקה שלו לזכייה במשחק, שנראית נטולת מאמץ.
למרות שמרשל לא עשה טעות בולטת, קפבלנקה מצליח להשיג רגלי עודף באגף המלכה לאחר חמישה עשר מסעים בלבד.
יתרון עמדתי זעיר זה מספיק לו לצורך הזכייה.
ההתקדמות העקבית של הרגלים לקראת ההכתרה מאלצים בסופו של דבר את מרשל להקריב כלי כדי למנוע ההכתרה.
בתוך 14 מסעים בלבד מרגע שקיבל רץ נגד שני רגלים מצליח קפבלנקה לטוות רשת מט סביב המלך הלבן.
לבן: עקיבא רובינשטיין שחור: חוסה ראול קפבלנקה סן סבסטיאן 1911
במשחק זה מפגין קפבלנקה שליטה במגוון סגנונות - נסיגת הרץ מ-ו5 ל-ד7, ולאחר מכן סגירתו על ידי ה-6, היא דוגמה לרעיון אסטרטגי עמוק שהקדים את זמנו.
לבן: חוסה ראול קפבלנקה שחור: אדריאן גרסיה קונדה הייסטינגס 19.8.1919
לבן: חוסה ראול קפבלנקה שחור: מספר שחקנים תוך התייעצות לונדון 1920
קפבלנקה משיג יתרון זעיר בפתיחה - מלך קרוב יותר למרכז וצריח פעיל יותר.
את היתרון הקטן הזה הוא שומר לאורך המשחק, ולבסוף הוא מתביית על רגלי א', מאיים עליו עם כל כליו ולבסוף זוכה בו.
מרגע שיש לו יתרון רגלי הוא מנצח בצורה שנראית פשוטה, ואופיינית לקלות בה ניצח סיומים.
לבן: יפים בוגוליובוב שחור: חוסה ראול קפבלנקה ניו יורק 1924
העמדה לאחר המסע ה-13 - מבחינה חומרית - היא שקולה.
לעובדה שהמלכה השחורה ניצבת בעומק מחנה הלבן, ב-א3 אין משמעות משום שקל להבריח אותה משם.
היתרון של השחור נעוץ בסיכויי ההתקפה שלו באגף המלכה.
מבנה הרגלים של הלבן באגף המלכה איתן, ומוגן היטב.
החולשה היחידה היא בקידום הרגלי ל-ב-3, אחרת היה ניתן לשחק ג3 ולשחור לא הייתה אפשרות ללחוץ על רגלי ג' ולהביא את כליו לטור הפתוח מבחינתו.
בעקרון השחור יכול למקם את שני צריחיו ומלכתו בטור ג', ולבסוף להביא גם את הפרש לשם.
במסע ה-16 של השחור אנו רואים את נכונותו להחליף רצים גם במחיר רגלי כפול בטור ב'.
אמנם הרגלי ב-ב5 ימנע מהלבן את קידום הרגלי ל-ג4 ובכך יסייע להתקפתו העתידית.
לאחר המסע ה-21 של השחור שני הצדדים ריכזו את כל כליהם בטור ג'.שני הצריחים השחורים מאיימים על ג3, הפרש השחור שולט על ג4, שני הצריחים הלבנים מגינים על ג3 והפרש הלבן יכול להגיע ל-ה5 או ל-ג5. לאחר המסע ה-23 של השחור הלבן לא יכול למנוע הפסד רגלי.
לבן: שחור: חוסה ראול קפבלנקה הייסטינגס 1931
ניצחון משכנע של חאן על אלוף העולם לשעבר.
במשחק זה ורה מנצ'יק, אלופת העולם הראשונה בשחמט לנשים מנסה לכפות תיקו על ידי החלפה של כלים רבים ככל האפשר.
לבן: מיכאל בוטביניק שחור: חוסה ראול קפבלנקה AVRO 1938
ניצחון של אלוף העולם לעתיד על קפבלנקה.
סיום משחק שהתקיים בניו יורק, בשנת 1913 בין קפבלנקה בלבן ל בשחור.
הלבן מנצל את חולשת הקו האחורי של השחור
סיום משחק שהתקיים במוסקבה, בשנת 1914 בין אוסיפ ברנשטיין בלבן לקפבלנקה בשחור.
השחור מנצל את חולשת הקו האחורי של הלבן בצורה מרשימה.
חואן קורזו, אלוף קובה מול חוסה ראול קפבלנקה בן ה-12, 19.11.1901, Jose Raul Capablanca The Saga Begins
חוסה ראול קפבלנקה מול פרנק מרשל, 29.4.1909, Chess?
זיגברט טאראש מול חוסה ראול קפבלנקה, 24.2.1911, No Way, Jose!
חוסה ראול קפבלנקה מול דוד ינובסקי, 27.2.1911, You Only Get One Chance!
עקיבא רובינשטיין מול חוסה ראול קפבלנקה, 13.3.1911, The Great Akiba!
מילן וידמר מול חוסה ראול קפבלנקה, 16.3.1911, Finally, Respect!
חוסה ראול קפבלנקה מול עמנואל לסקר, 28.4.1914,Finally, The World Champion!
חוסה ראול קפבלנקה מול אוסיפ ברנשטיין, 30.4.1914, The Brilliancy Prize!
חוסה ראול קפבלנקה מול דוד ינובסקי, 3.5.1914, Unstoppable!
איזידור גונסברג מול חוסה ראול קפבלנקה, 5.5.1914, King's Gambit!
חוסה ראול קפבלנקה מול עמנואל לסקר, 11.5.1914, Stop Trying to Hit Me and Hit Me!
חוסה ראול קפבלנקה מול פרנק מרשל, 14.5.1914, Attack and Defend!
חוסה ראול קפבלנקה מול רוי טורנבול בלק שזכה באליפות ניו יורק בשנת 1914, 17.1.1916, The Queen Hunt!
חוסה ראול קפבלנקה מול אלברט הודגס, 27.1.1916, Who Dares Question Me?
אוסקר חאייס מול חוסה ראול קפבלנקה, 7.2.1916, Legendary Streak Begins!
חוסה ראול קפבלנקה מול אוסקר חאייס, 26.10.1918, Not Today!
חוסה ראול קפבלנקה מול דוד ינובסקי, 29.10.1918, Congratulations!
חוסה ראול קפבלנקה מול רוי טורנבול בלק, 2.11.1918, Your Honor, I Object!
חוסה ראול קפבלנקה מול עמנואל לסקר, 15.3.1921, Challenger?
חוסה ראול קפבלנקה מול עמנואל לסקר, 29.3.1921,End of an Era?
עמנואל לסקר מול חוסה ראול קפבלנקה, 3.4.1921, Unassailable!
חוסה ראול קפבלנקה מול עמנואל לסקר, 19.4.1921, Waste of Time...
לבן: חוסה ראול קפבלנקה שחור: סבלי טרטקובר ניו יורק 1924
משחק זה מופיע באנתולוגיות רבות כמופת של ניהול סיום צריח ורגלים.
השתלט על השורה השביעית עם הצריח, ואז קדם את המלך לשורה השישית!
קפבלנקה מקריב מספר רגלים כדי להעמיד את המלך והצריח בערוגות המפתח.
לאחר שהם הגיעו ליעד הכלים מאלצים את המלך היריב לעסוק בהדיפת איומי מט ולא מאפשרים לו להגן על הרגלים.
ארבעה רגלים נופלים בתוך מספר מסעים, ולאחר מכן ההתנגדות של השחור כבר לא קיימת.
הצורה השיטתית, הנקייה, בה משחק קפבלנקה כה פשוטה להבנה שהסיום הזה הוא מופת של הדרכה.
בעמדה המוצגת לאחר המסע ה-34 של השחור, ממשיך קפבלנקה עם רעיון מבריק תוך הקרבת שני רגלים.
המסע 35. מז3 מאפשר לשחור להכות את הרגלי ג3 תוך התראת שח.
יעדו של המלך הלבן הוא ב-6, לשם יגיע לאחר שיעבור דרך ח4.
חוסה ראול קפבלנקה - סבלי טרטקובר ניו יורק 1924, יוטיוב
תחרות מוסקבה, כמו קודמותיה בשנים 1925 ו-1935, נערכה בחסות ממשלתית, כדי לבחון את כוחם של השחקנים הסובייטים המובילים מול אמנים זרים מהשורה הראשונה.
היה זה היו"ר רב ההשפעה של מדור השחמט של מועצת כל האיגודים לתרבות גופנית, ניקולאי קרילנקו, שהיה הכוח המניע מאחורי ארגון התחרויות הללו.
קרילנקו, שחמטאי נלהב ועורך מגזין השחמט הסובייטי 64, היה קומיסר למלחמה בממשלה הבולשביקית הראשונה, המפקד העליון של הכוחות הרוסיים לאחר מהפכת אוקטובר, תובע ציבורי של בתי הדין המהפכניים, ועד 1936, קומיסר המשפטים של ברית המועצות.
ב-1938 הוא בעצמו נעצר והוצא להורג במהלך הטיהורים של סטלין, אך המוניטין שלו שוקם מאוחר יותר וההכרה הראויה ניתנה בחשיבות הרבה של עבודתו עבור השחמט הסובייטי.
תחרות מוסקבה ב-1936 נועדה להוות מבחן עבור השחקנים הסובייטים - אירוע של סיבוב כפול עם חמישה מהנציגים הסובייטים המובילים שאמורים לשחק מול חמישה שחקנים מערביים מובילים.
למעשה רק ארבעה שחקנים מערביים נענו להזמנות: לסקר, קפבלנקה, פלור ולילינטל.
קיוו שהחמישי יהיה אמריקאי (רשבסקי, פיין או קשדן), אבל כשהאירוע התנגש באליפות ארצות הברית, זה התברר כבלתי אפשרי ואת המקום מילא אלוף אוסטריה, אליסקסיס.
התחרות הסתיימה בניצחון גדול של גאון השחמט הקובני, חוסה ראול קפבלנקה, נקודה לפני השחקן הסובייטי הטוב ביותר, מיכאל בוטביניק.
בשנת 1936, נראה היה שקפבלנקה החזיר לעצמו את צורת משחקו הישנה והמדהימה, שחסרה לו מאז הפסד אליפות העולם לאלכין ב-1927.
המקום השני של בוטביניק אולי אכזב את תומכיו, אבל לא היה ספק לגבי עוצמת המשחק שלו: הוא סיים 2.5 נקודות לפני פלור, שכבר ביקש להתמודד על התואר העולמי עם אלכין.
שלושה חודשים לאחר מכן, בוטביניק השתווה לקפבלנקה במקום הראשון בנוטינגהאם, לפני כמעט כל צמרת השחקנים הטובים בעולם, באחת התחרויות החזקות ביותר שנערכו אי פעם.
המעמד של השחקן הצ'כי השאפתני, סאלו פלור, נהרס בארבע תבוסות - כל אחת לשחקן סובייטי, אבל הכוכב החדש של הונגריה, אנדריי לילינטל, שזכה לתהילת עולם בשנה הקודמת כשהביס את קפבלנקה בהקרבה מבריקה של מלכה, הוכיח את כוחו כשסיים במקום הרביעי.
לאורך כל התחרות, ויאצ'סלב רגוזין נשאר נאמן לסגנונו הנועז והיצירתי ביותר, מושפע מאוד מצ'יגורין, וקיים את המוניטין שלו של "רוצח רבי אמנים", עם ניצחונות מול פלור ולסקר.
עד מהרה הפך רגוזין לשותף חשוב לאימונים של בוטביניק, ובשנות ה-50 ניצל את כוחותיו האנליטיים עד תום בזכייה באליפות העולם בשחמט בהתכתבות.
הלוחם הזקן, אלוף העולם לשעבר עמנואל לסקר, הציג הופעה יוצאת דופן עבור אדם בסוף שנות ה-60 לחייו.
הפילוסופיה שלו שהשחמט הוא מאבק הפכה אותו לפופולרי מאוד ברוסיה.
עם סגנון נוטה לכיוון הפוזיציוני, איליה קאן החזיק מעמד בעקשנות וסירב להתרשם מאיכות יריביו, למרות שדי נחלש במחצית השנייה.
במהלך השנים הוא נהנה מחיי שחמט פעילים, התחרה עשר פעמים בגמר אליפות ברית המועצות, והיה לו עניין מיוחד בהגנה ובהתקפות נגד, דבר שבא לידי ביטוי בכתביו ובהסתעפות של ההגנה הסיציליאנית הנושאת את שמו.
גריגורי לבנפיש הוותיק שיחק שחמט מעניין באופן עקבי וזכה בשני פרסים מיוחדים - על ניצחונו היפה על פלור, ועל משחק הסיום הטוב ביותר של הטורניר, מול אליסקסיס.
תלמיד מושבע נוסף של צ'יגורין הגדול, ניקולאי ריומין, שכבר עמדו לזכותו ניצחונות קודמים מול קפבלנקה ואויבה, הפעם לא ממש הצליח לייצר את סגנון ההתקפה המבריק שלו.
למרבה הצער הוא היה חולה בשחפת, שהביאה למותו כמה שנים מאוחר יותר.
המתחרה הצעיר ביותר, אריך אליסקסיס, הפך בטוח יותר ושיחק חזק יותר ככל שהטורניר התקדם.
לחוויותיו החשובות במוסקבה בהחלט הייתה השפעה מועילה על התפתחות סגנון המשחק העמוק והעמיד שלו.
תחרות מוסקבה 1936 הייתה תחרות של צעירים.
למעט לסקר, קפבלנקה ולבנפיש, שהתחרו כולם באירועי שחמט ברוסיה המהפכנית, כל המתמודדים היו בשנות ה-20 לחייהם.
רוב המשחקים היו קשים ועשירים בתוכן, ובכל זאת לא זכו לפרסום רחב בעיתונות השחמט העולמית.
ההערות, לרוב על ידי השחקנים עצמם, מפורטות ומלמדות כאחד.
מיכאל בוטביניק מול חוסה ראול קפבלנקה, 22.5.1936, The Primus!
ניקולאי ריומין מול חוסה ראול קפבלנקה, 29.5.1936, Study The Endgame!
חוסיין בִּן טלאל היה מלך ירדן בשנים 1952–1999. אל מול מאורעות סוערים ב-47 שנות כהונתו, הצליח חוסיין לשמור על כתרו ולהעבירו לבנו.
חוסיין שימש בתפקיד חשוב בהיסטוריה של ארצו והשפיע רבות גם על תולדותיה של מדינת ישראל.
חוסיין היה בין המנהיגים הערבים הראשונים שנפגשו עם מנהיגים פוליטיים ישראלים והיה ראש המדינה הערבי השני אשר חתם עם ישראל על הסכם שלום.
חוסיין נולד למשפחת המלוכה ההאשמית הערבית-מוסלמית.
אביו טלאל הוא בנו של המלך עבדאללה הראשון.
אמו היא זיין א-שריף בנת ג'מיל.
הוא נשלח ללימודים ב במצרים, ולאחר מכן לבריטניה: ב"הארו" וב"סאנדהרסט", וזאת כחלק מנטייתו הפרו-בריטית של סבו, אשר היה אחראי לגידולו.
אביו, טלאל, היה סכיזופרן שבילה את רוב זמנו בסנטוריום בשווייץ, ודודו, נאיף, היה בעל שאיפות משלו לשלטון.
ב־20 ביולי 1951 הגיע עבדאללה לירושלים במטרה להתפלל את תפילת יום שישי עם נכדו הצעיר, הנסיך חוסיין.
מתנקש בודד ירה לעברם ורצח את המלך.
שולחי המתנקש היו בני משפחת חוסייני, מהמשפחות המובילות והמכובדות באוכלוסייה הפלסטינית.
חוסיין אמר שהוא ניצל מיריית הרובה בזכות סיכת מדליה שסבו נתן לו והתעקש שיענוד אותה.
אירוע זה היה מעצב בחייו של הנסיך הצעיר, וזכרו ליווה אותו כל חייו.
הבן הבכור של עבדאללה, המלך טלאל, הוכתר, אך לאחר כשנה נאלץ להתפטר בגלל מחלת הנפש ממנה סבל.
בנו הנסיך חוסיין הוכרז כמלך ירדן ב־11 באוגוסט 1952, אך בחודשים הראשונים מונתה מועצת עוצרים עד שהוא הוכתר ב־2 במאי 1953.
חוסיין עלה לשלטון בעת של תמורות בעולם, ובמיוחד ב.
האימפריה הבריטית, אליה היה סבו קשור, התפרקה מנכסיה הטריטוריאליים ברחבי העולם, ואילו הלאומנות הערבית החילונית הייתה בשיאה, עם עלייתו של גמאל עבד אל נאצר לשלטון במצרים, כשבפיו רטוריקה פאן-ערבית, רפובליקנית, ואנטי-אימפריאליסטית.
מגמות אלו לא הבטיחו למלך הצעיר שלטון ארוך ימים.
האופוזיציה הפלסטינית הפכה עד מהרה לתומכת נלהבת בברית עם מצרים ובניתוק הקשרים עם בריטניה.
על הפרק עמדה באותה העת ברית פרו-מערבית שיזמה בריטניה בפברואר 1955 עם מדינות האזור – איראן, טורקיה, עיראק ופקיסטן.
הברית, המכונה "ברית בגדאד" הייתה ניסיון ליצור חזית אל מול ניסיונות החדירה של ברית המועצות לאזור, והיה מקום לראותה בהקשר הרחב של המלחמה הקרה.
ברור היה כי הצטרפות הממלכה הירדנית לברית תתקבל על ידי השותפים לברית בברכה.
חוסיין עמד תחת לחצים כבדים, אך החליט שלא להצטרף.
בחודש מרץ 1956 חיזק את תדמיתו האנטי-בריטית, כאשר פיטר את גלאב פאשה, המפקד הבריטי של צבא ירדן.
האזור היה ערוך להכרזת נאצר על הלאמתה של תעלת סואץ, אשר הביאה למלחמת סיני שבה נלחמו ישראל, בריטניה וצרפת כנגד מצרים הנאצריסטית.
ירדן לא נטלה חלק במלחמה, אף כי הביעה אהדה לצד המצרי.
ב-13 במרץ 1957 ביטל חוסיין את החוזה האנגלו-ירדני, והורה על פינוי כל הכוחות הבריטיים משטח הממלכה.
באפריל 1957 חידשה הממלכה את היחסים הדיפלומטיים עם ברית המועצות.
יחסיו האישיים של חוסיין עם גלאב פאשה היו מעולים, ונטיית לבו הייתה פרו-בריטית הרבה יותר משהייתה פרו-רוסית.
הפרלמנט הירדני נטה עתה שמאלה, ראש הממשלה, סולימאן א-נאבולסי היה מהמפלגה הסוציאליסטית ויציבותו של הכתר נראתה כמעורערת.
לאחר פיטורי גלאב פחה הגדיל המלך חוסיין את מספר החיילים בלגיון ושלח צעירים ירדנים ללמוד באקדמיות צבאיות בבריטניה.
ב-13 באפריל 1957, במה שנודע לימים בתור "קשר זרקא", הציג הרמטכ"ל הירדני, עלי אבו נוואר בפני המלך חוסיין אולטימטום לפיו עליו להקים ממשלה שתהיה מוסכמת על כלל הפלגים בממלכה והורה לאחת החטיבות (בראשות בן דודו מען אבו נוואר) לכתר את ארמון המלוכה.
אולם רוב הצבא נשאר נאמן למלך וניסיון ההפיכה נכשל.
בעקבות הקשר והחשש של חוסיין, הוא הפסיק את המדיניות הליברלית שניסה להנהיג במדינה למן עלותו לשלטון.
בסוף אפריל הוכרז מצב עוצר, וכל המפלגות הוצאו אל מחוץ לחוק.
חוסיין החל לנקוט בצעדים לאיזון המצב, ביצע טיהורים בצבאו, הפנה עורף לגוש הקומוניסטי ורקם קשרים צבאיים עם ארצות הברית במסגרת דוקטרינת אייזנהאואר.
פעולות אלו הביאו לערעור היחסים עם מצרים וסוריה, אשר הכריזו על איחוד מדיני ביניהן בינואר 1958 ויצרו את "הקהיליה הערבית המאוחדת" (קע"מ).
כתגובת נגד לכך הכריזו ירדן ועיראק על הקמת "הממלכה ההאשמית המאוחדת", בראשה עמד המלך פייסל השני, אשר היה בן דודו השני של חוסיין (שניהם היו ניניו של האמיר חוסיין), בן גילו של חוסיין, וכמו חוסיין בוגר בית הספר הבריטי "הארו".
ביולי 1958 חש חוסיין כי מרידה צבאית ממשמשת ובאה כנגדו.
הוא הזעיק לעזרתו את המלך פייסל, אשר שלח חטיבה מצבאו, בפיקודו של הגנרל קאסם.
חטיבה זו לא הגיעה מעולם ליעדה.
קאסם החליט להגיע לבגדאד ולהפיל שם את משטרו של פייסל.
פייסל נתפס ונתלה בכיכר העיר.
חוסיין נחרד למראה בן דודו התלוי.
משטרו של פייסל היה אף הוא פרו מערבי, האשמי, ואף הוא לא נשען על רוב דמוגרפי ברור בממלכה העיראקית.
הדמיון בין חוסיין ופייסל היה ברור, ולחוסיין היה סופו של פייסל אות וסימן באשר לצפוי לו אם לא ישכיל לאזן בין הכוחות בממלכתו, באזור, ובין המעצמות שביניהן הוא נדרש לתמרן.
הדרך אל מלחמת ששת הימים
לאחר מותו של פייסל מצא עצמו חוסיין במצור.
הרפובליקה הערבית המאוחדת ראתה בו עתה את היחיד המקלקל את השורה, והכריזה על סגר אווירי, ועל סגירת הכבישים ומעברי הגבול.
חוסיין ציפה לפלישה מבחוץ, שתהיה משולבת עם מהומות פרו נאצריסטיות מבפנים.
בצר לו פנה חוסיין שוב לבריטניה, וביקש משלוח כוח צבאי.
כוח זה נשלח, תוך תיאום עם ישראל, שכן היה עליו לעבור בתחומה האווירי.
לפי יובל נאמן, בריטניה הסכימה למכור לישראל 2 צוללות ו-50 טנקי צנטוריון תמורת ההרשאה הישראלית להטיס כוח זה מעל ישראל.
זו כנראה הייתה הפעם הראשונה שבה התרחש שיתוף פעולה עם ישראל להצלת המשטר ההאשמי, אך לא הפעם האחרונה.
בתקופת המלחמה הקרה הייתה משמעות מיוחדת לשהיית חטיבה בריטית בתחום ירדן.
העניין הובא לעצרת האו"ם, ולבסוף התחייבה קע"מ לכבד את ריבונות ירדן, במסגרת התחייבות כללית של מדינות הליגה הערבית לכבד זו את עצמאותה של זו.
הכוחות הבריטיים פונו באוקטובר 1958.
בנובמבר 1958 הוסר המצור האווירי על מנת לאפשר לחוסיין נופש מחוץ לירדן.
בהיות מטוסו של חוסיין מעל לתחומה האווירי של סוריה נעשה ניסיון להכריחו לנחות בתחומי המדינה, והוא שב לירדן.
היחסים בין הצדדים המשיכו להיות בלתי יציבים.
באוגוסט 1959 חידשה ירדן את יחסיה עם קע"מ, ובספטמבר 1961 הם נותקו שוב.
באותה תקופה קיים חוסיין תקשורת אלחוטית מוצפנת ישירה עם המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
אפרים הלוי סיפר על כך:
בשנת 1963 נפגש חוסיין לראשונה עם ישראלי.
היה זה יעקב הרצוג, יועץ לראש הממשלה החדש של ישראל, לוי אשכול.
פגישה זו הייתה ראשונה מבין פגישות רבות, ונערכה בלונדון.
בין היתר נפגש חוסיין בשנת 1965 עם גולדה מאיר.
בפגישות אלו תואמו היחסים בין שתי המדינות, סוכם על שיתוף פעולה מודיעיני, ושיתוף פעולה בתחום המים כולל הסכם על חלוקת מי הירדן במאי 1964, כמו גם על מגבלות על העברת משוריינים ליהודה ושומרון, שהיו עדיין בשליטת חוסיין.
למרות כל אלה היה על חוסיין לאזן בין כל הגורמים, ולשתף פעולה עם הלכי הרוח בעולם הערבי.
בינואר 1964 חידש את היחסים הדיפלומטיים עם מצרים הנאצריסטית.
בספטמבר 1964 השתתפה ירדן בוועידת הפסגה הערבית שנערכה באלכסנדריה, שם נאלצה להכיר בישות חדשה, "הארגון לשחרור פלסטין", על אף שמכך השתמעה קריאת תיגר על שליטתה בשטחי יהודה ושומרון.
ירדן ויתרה על כ-6,000 קמ"ר שטחי מדבר נרחבים בפנים היבשה (מעל 6% משטח הממלכה), תמורת רצועת חוף של 12 קילומטרים דרומית לעיר עקבה.
פעילותם של אנשי הארגון לשחרור פלסטין הביאה את צה"ל להבנה כי אין לסמוך על חוסיין בבלימת המחבלים.
ב-13 בנובמבר 1966 ביצע צה"ל את פעולת סמוע, אחת הגדולות שבפעולות תקופה זו, כשפשט על הכפר סמוע הסמוך לחברון.
בפעולה נהרגו עשרות חיילים ירדנים.
הפעולה הביאה לגל של מחאות כנגד חוסיין ולערעור נוסף של משטרו, כאשר תחנות הרדיו במצרים שידרו תעמולה המציגה אותו ככלי שרת של הישראלים ושל המעצמות המערביות.
המתיחות באזור, כמו גם התחושה שפעולת סמוע נועדה לפגוע במשטרו, הביאה את חוסיין לכלל החלטה אסטרטגית, לשתף פעולה עם מצרים ועם סוריה במה שהסתמן כסיבוב נוסף במלחמות המזרח התיכון.
ב-30 במאי 1967 טס חוסיין לקהיר ושם חתם עם נאצר על "הסכם הגנה".
צבאו של חוסיין הועמד תחת פיקוד מצרי, וניתנה ערובה מצרית להגנה על ירדן במקרה של תקיפה ישראלית.
בכך הפך עצמו חוסיין מטרה לתקיפה ישראלית, כאשר המלחמה הייתה בשלב זה כמעט בלתי נמנעת.
הצבא הירדני נתפס כאיום גדול אף מן הצבא הסורי, והצטרפותו לברית כנגד ישראל הידקה את תחושת המצור והדחיפות שקדמה למלחמת ששת הימים.
כאשר פרצה מלחמת ששת הימים, ב־5 ביוני 1967, שלחה ישראל לחוסיין באמצעות האו"ם אזהרה כי אם לא יפעל כנגדה, לא ישמש כמטרה לתקיפה.
חוסיין, שהושפע כפי הנראה מן התעמולה המצרית ומשיחת הטלפון עם נאצר לפיה היום הראשון של המלחמה היה ניצחון מצרי גדול (וזאת כאשר חיל האוויר המצרי הושמד, וטורי הטנקים הישראלים שועטים בתוך סיני), התעלם מן האזהרה הישראלית והצטרף למלחמה.
בשעות הצהריים של 5 ביוני החל צבאו להפגיז את מערב ירושלים.
פגזים פגעו בכל רחבי העיר וחללים ראשונים נפלו במלחמה.
מתחם ארמון הנציב שהיה שייך לאו"ם נכבש בידי הלגיון.
כאשר תקף צה"ל את צבאו של חוסיין הובס צבא זה בתוך זמן קצר, ועוד בערבו של ה־7 ביוני היה צה"ל פרוש לאורכם ולרוחבם של יהודה ושומרון, ואף ירושלים נכבשה.
לאחר מלחמת ששת הימים מצא עצמו חוסיין במצב חמור.
הוא איבד חלקים ניכרים מממלכתו ומצבאו, וזרם חדש של פליטים שטף את הממלכה.
המלחמה וכיבוש יהודה ושומרון הביאו תנופה לארגוני הטרור הפלסטינים, ואלה מצאו שדה פעולה נוח בירדן.
חוסיין המשיך, אמנם, בפגישותיו עם ישראלים כאבא אבן ויגאל אלון, אך נאלץ לשתף פעולה עם התבססות ארגוני הטרור בממלכתו.
ארגוני הטרור הפגיזו יישובי ספר ישראלים, ככפר רופין ומעוז חיים, והציתו מלחמה לאורך נהר הירדן.
תגובת צה"ל בפעולת כראמה במרץ 1968 לא הביאה לסילוק המחבלים, ואלה הציגו אותה כניצחון פלסטיני גדול.
ב־4 בנובמבר 1968 פרצו קרבות בעמאן.
לבסוף הגיע חוסיין להסכם עם ארגוני הטרור שנתן להם יד חופשית לפעולה, במגבלות מסוימות.
כך נוצרה מדינה בתוך מדינה בירדן.
היה ברור כי ההסכם רק זמני.
מטרתם של ארגוני הטרור הייתה ליצור בירדן בסיס של קבע בו יעשו כאוות נפשם, ולמעשה ליצור מדינת טרור המתבססת על הרוב הפלסטיני.
חוסיין ידע כי המשך המצב הקיים בו גורם זר שולט בחלקים ניכרים בארצו יביא בסוף לנפילתו.
לאחר עליות וירידות, הסכמים שנוסחו והופרו, וניסיונות תיווך של גורמים ערבים, החליט המלך כי הגיע הזמן לפעול.
ואכן, בחודש ספטמבר 1970 הפך העימות לגלוי ולמזוין.
עימות זה זכה לכינוי אירועי ספטמבר השחור.
תחילת העימות הגלוי בהתנקשות כושלת בחיי חוסיין, שנערכה ב-1 בספטמבר כשהיה בדרכו לנמל התעופה בעמאן, והובילה לקרבות שפרצו בעמאן.
ב-6 בספטמבר חטפו אנשי החזית העממית לשחרור פלסטין שלושה מטוסי נוסעים והנחיתו שניים מהם בירדן, וכעבור שלושה ימים נחטף מטוס נוסף והונחת בירדן.
הנוסעים הוחזקו בני ערובה, והפלסטינים הצהירו שהחטיפות נעשו על מנת ללמד את ארצות הברית לקח על תמיכתה הבלתי מסויגת בישראל.
הצבא הירדני הגיב בהפצצה על בסיסי הפלסטינים, בפרט באזור אירביד.
ההפצצה הפכה את האירועים למלחמה כוללת, שהתפרסה על פני שטחים רחבים במדינה.
התערבותה של סוריה לטובת הפלסטינים לא הביאה לשיפור במצבם.
הכוחות הסורים שפלשו לאזור אירביד לא תוגברו (בין השאר בשל ריכוז כוחות ישראלים ברמת הגולן) ולבסוף נהדפו בחזרה, והארגונים הפלסטיניים הוכו מכה ניצחת.
רבים מן הפלסטינים העדיפו להסגיר עצמם לישראל ולהסתכן במאסר, על פני הצפוי להם מצבא ירדן.
בסיומו של החודש דעכו הקרבות, אולם רק באמצע יולי 1971 הסתיימו סופית.
מספר ההרוגים הפלסטינים בקרבות של ספטמבר 1970 נאמד לפי הירדנים ב־2,500, ואילו יאסר ערפאת עצמו העריך אותם ב־3,400 הרוגים ו־10,800 פצועים.
ישראל העריכה אותם במספר הרבה יותר גבוה, כ־20,000.
לאחר עקירת ארגוני הטרור מממלכתו, ראה חוסיין כיעד את השבת שטחי יהודה ושומרון לריבונות ירדן.
הוא החל בסדרת פגישות חשאיות עם מנהיגים ישראלים בכירים, ובהם גולדה מאיר ומשה דיין.
בין שתי המדינות שרר מצב של דו קיום.
מעברי הגבול פעלו, והמטבע הירדני המשיך להיות הילך חוקי ביהודה ושומרון.
בין היתר המשיכה ירדן בתשלום משכורות עובדי מדינה בשטחי יהודה ושומרון.
במרץ 1972 הציע חוסיין בשידור רדיו תוכנית מדינית המבוססת על פדרציה בין ממלכתו ובין מדינה פלסטינית אוטונומית ביהודה ושומרון.
הצעה זו נדחתה על ידי הפלסטינים ומדינות ערב, כאשר מצרים אף ניתקה את היחסים הדיפלומטים עם ירדן עקב שידור רדיו זה.
גם ישראל דחתה את התוכנית שהתעלמה מתוכניות ישראליות לפשרה טריטוריאלית.
המתיחות הגוברת בין ישראל, מצרים וסוריה, הביאה שוב את רוחות המלחמה לאזור בשנת 1973. מפקד אוגדה סורית שהיה סוכן ירדני, העביר לירדן את תוכנית המתקפה הסורית ואת זמנה המדויק.
כדי למנוע מלחמה שתערער את יציבות ממלכתו וכדי להצליב את המידע עם מידע ישראלי, חוסיין נפגש עם גולדה מאיר מספר פעמים לפני המלחמה, כולל ב-25 בספטמבר 1973, כשבועיים לפני המועד להתקפה, ובכל הפעמים הזהיר אותה אזהרה כללית מפני התקפה קרובה.
גולדה מאיר התייעצה עם שר הביטחון משה דיין שהרגיע אותה.
חוסיין העביר ל-CIA את תוכנית המלחמה הסורית המפורטת, אך הדיווח שה-CIA העביר להנרי קיסינג'ר היה עמום כך שארצות הברית לא פעלה בהתאם.
צבא ירדן השתתף חלקית במלחמת יום הכיפורים.
חוסיין שלח שתי חטיבות שריון לעזרת סוריה, ובמקביל ביקש שישראל לא תתקוף את ממלכתו.
חטיבות אלו נקלעו למאמץ ההבקעה הישראלי בגולן, ואיבדו כעשרים טנקים בקרבות מגננה.
במהלך המגעים הדיפלומטיים שלאחר המלחמה, באפריל 1974, העלה חוסיין הצעה ל"הסכם הפרדת כוחות", במסגרתו ייסוגו כוחות שני הצדדים וישאירו אזור מפורז בבקעת הירדן, וזאת כצעד ראשון לפתרון של קבע.
גם הצעה זו נדחתה על ידי גולדה מאיר, בימים האחרונים לכהונתה.
הפגישות עם גורמים ישראלים המשיכו, ובהן השתתף אף ראש הממשלה החדש יצחק רבין.
הפגישות נערכו אף בשטח ישראל, בתל אביב ונמסר כי במהלכן טייל חוסיין, כשהוא מחופש, ברחוב דיזנגוף.
חילוקי דעות בממשלתו של רבין שהייתה קרועה בין גורמים שונים, ועמדה בפני משימת שיקום המדינה לאחר המלחמה, ובמיוחד הקרע בין רבין ובין שר הביטחון שלו שמעון פרס, אשר בתקופה זו הביע עמדות נציות, גרמו לכך שהמגעים לא הביאו לחתימת הסכם.
באוקטובר 1974 החליטה ועידת הפסגה הערבית ברבאט כי זכותו של העם הפלסטיני להקים מדינה ביהודה ושומרון, וכי "הנציג הלגיטימי של העם הפלסטיני" הוא אש"ף.
החלטה זו סתמה את הגולל על המגעים, שכן חוסיין הבין כי לא יוכל לפעול נגד ההחלטה, ולקבל בחזרה את הריבונות בשטחים שאבדו.
הדרך אל השלום עם ישראל
הזדמנות נוספת לקידום השלום עם ישראל הגיעה אך בשנת 1987. ממשלת האחדות הלאומית בישראל שלחה את שר החוץ שמעון פרס לשורת מגעים, שהסתיימו זו הפעם הראשונה בהסכם כתוב, הסכם לונדון.
ב-11 באפריל 1987 הסכימו הצדדים על ועידה בינלאומית לקידום השלום במזרח התיכון.
הסכם לונדון לא מומש, שכן במערך הפוליטי הפנימי בתוך ישראל, ולאור עמדתו הניצית התקיפה של ראש הממשלה יצחק שמיר לא היה לפרס הכוח להוציא את ההסכמה אל הפועל.
בסוף שנת 1987 פרצה האינתיפאדה הראשונה, והמצב השתנה באופן קיצוני.
"האופציה הירדנית" – הרעיון כי ניתן יהיה להשתמש בחוסיין ככלי לשמירת השליטה בשטחים במידה זו או אחרת, תוך הגעה להסכמות עם ירדן בדבר השליטה בשטח, והתעלמות מדרישות הפלסטינים לעצמאות, הייתה לנחלת העבר.
במצב שנוצר הודיע חוסיין באופן רשמי ב־31 ביולי 1988 כי הוא מוותר על כל תביעה לריבונות בשטחים.
בשנת 1990 פנה חוסיין למהלך פנימי לדמוקרטיזציה בירדן, והורה לוועדה לנסח "אמנה לאומית".
האמנה הלאומית, ביחד עם החוקה הירדנית הקיימת, ניסחה מחדש את היחסים בין זרועות הממשל השונות, והתייחסה לזכויות פוליטיות ולתנאי פעולתן של מפלגות.
ביוני 1991 התקבלה האמנה בכינוס מיוחד של 2,000 נציגים מכל שכבות העם הירדני.
1990 הביאה למשבר נוסף, עם כיבוש כווית על ידי כוחותיו של סדאם חוסיין.
שוב מצא עצמו חוסיין לכוד בין השכן האלים ממזרח, הנתמך על ידי ההנהגה הפלסטינית, בראשות יאסר ערפאת, ובין דרישות המערב.
חוסיין שב ושגה כאשר תמך בסדאם חוסיין, נמנע מלהצטרף לקואליציה המלחמתית כנגדו, ואיבד את אהדת ארצות הברית, דבר שלווה בסנקציות כלכליות.
בשנת 1991 הביא "חלון ההזדמנויות" שיצרה מלחמת המפרץ להשתתפות ירדן בוועידת מדריד.
על אף שהוועידה עצמה לא השיגה את מטרותיה, היא נתנה תנופה לשיחות בין ישראלים וירדנים.
בשנת 1992 עלה לשלטון בישראל יצחק רבין.
הסכמי אוסלו, שנחתמו בשנת 1993 בין ישראל ובין הפלסטינים, אף נתנו תנופה למשא ומתן עם ירדן.
לאחר משא ומתן חשאי ממושך, נפגש רבין עם חוסיין ב־25 ביולי 1994 בוושינגטון, ובנוכחות הנשיא ביל קלינטון הודיעו השניים על סיום מצב הלוחמה בין ישראל לירדן.
ההכרזה לוותה בצעדים סמליים כגון מטס של מטוסו המלכותי של חוסיין בשמי ישראל ב־3 באוגוסט 1994 (המלך היה טייס מוכשר ומנוסה), כשהוא מלווה בשלושה מטוסי קרב ישראלים, ומשט של רבין ביאכטה המלכותית של חוסיין.
ב־26 באוקטובר 1994 נחתם הסכם השלום בין ישראל לירדן בטקס במעבר ערבה, בנוכחות נשיא ארצות הברית.
ההסכם כלל תיקוני גבול קלים, הסכמים בדבר השימוש במים, והסכמה על נורמליזציה מלאה בין הצדדים.
במהלך השנתיים שלאחריו נחתמו עוד שישה-עשר הסכמים מפורטים בין הצדדים בנושאים שונים.
ב־4 בנובמבר 1995 נרצח שותפו של חוסיין להסכם השלום, יצחק רבין.
חוסיין חלק לו כבוד והשתתף בהלווייתו ונשא דברי הספד.
עלייתו לשלטון של יריבו של רבין, בנימין נתניהו, ואירועים בסכסוך הישראלי פלסטיני, כמו מאורעות מנהרת הכותל ובניית השכונה בהר חומה, העכירו את היחסים בין המדינות.
ב־13 במרץ 1997 חייל ירדני פתח באש לעבר קבוצת ילדות שביקרו במובלעת הירדנית ב"אי השלום" בנהריים ורצח שבע ילדות ישראליות.
המלך חוסיין ביקר את משפחותיהן וניחם אותן באופן אישי.
בשנת 1997 אירע אירוע נוסף אשר העכיר את היחסים עם ישראל.
היה זה ההתנקשות הכושלת בח'אלד משעל בידי המוסד על אדמת ירדן.
שני סוכני המוסד נמלטו לשגרירות ישראל בעמאן, והשגרירות הוקפה בכוחות מיוחדים ירדניים.
חוסיין כעס מאוד על ניסיון ההתנקשות וראה במעשה מעילה באמונו ואף איים לפרוץ לשגרירות אם לא יוסגרו הסוכנים לידיו.
בתיווכם של שר החוץ אריאל שרון ושל איש המוסד אפרים הלוי, שהיה בעל קשרי אמון עם המלך חוסיין, הוסגרו הסוכנים לידי הירדנים.
לאחר משא ומתן הם שוחררו בתמורה למתן סם הנגד לרעל שהוזרק למשעל, ושחרור שייח' אחמד יאסין מכלאו.
בין חוסיין ונתניהו לא היו יחסים חמים כמו שהיו עם רבין.
בשנת 1992, אובחן כחולה בסרטן הכליה אך הצליח להתגבר על מחלתו לאחר שהוסרה אחת מכליותיו.
בריאותו לא האריכה ימים, ובסוף יולי 1998 פורסם כי חוסיין נאבק במחלת הלימפומה (סרטן הלימפה) ומטופל במרפאת מאיו.
חוסיין אובחן כבר 6 שנים קודם לכן, באותם ימים הקדיש חוסיין חלק ניכר מזמנו לטיפולים רפואיים.
כאשר ראה כי המחלה עומדת להכריעו, החליט כי עליו להסדיר את ענייני הממלכה, וב־19 בינואר 1999 שב לירדן.
ראשית, הכריז כי יורשו לא יהיה יורש העצר עליו הכריז מאז שנת 1965, אחיו, הנסיך חסן, כי אם בנו עבדאללה.
בנאום לאומה האשים את חסן בהתערבות בענייני הצבא ובהפצת שמועות אודות המלכה נור, והכריז על עבדאללה כיורש.
לאחר מכן שב לארצות הברית על מנת להשלים את הטיפולים הרפואיים.
לאחר שטיפולים אלו נכשלו, הושב חוסיין, כשהוא חולה אנוש וללא הכרה לממלכת ירדן.
לזכרו הפיקה מדינת ישראל מדליות מזהב, כסף וארד עם דיוקנו לצד הכיתוב: "חוסיין מלך ירדן", ומצדה השני חרות: "שלום לילדי אברהם".
חוסיין היה איש העולם הגדול.
השכלתו הבריטית וגינוניו הבריטיים השתלבו עם אהבתו לחיים הטובים.
הוא היה איש הספורט המוטורי – טייס מנוסה ומוכשר, אופנוען ונהג מרוצים.
כן נהנה מספורט המים, מסקי ומטניס.
חוסיין היה חובב רדיו, והיה מוכר בקרב קהילת חובבי הרדיו בעולם בכינוי "JY1".
בנוסף, השתייך למסדר הבונים החופשיים.
חוסיין היה נשוי ארבע פעמים:
אשתו הראשונה הייתה דינא בנת עבד אל-חמיד, דודנית מדרגה שלישית של אביו, אשר נולדה במצרים, חונכה באוניברסיטת קיימברידג', והייתה מרצה לספרות אנגלית באוניברסיטת קהיר.
ב־19 באפריל 1955 נישאו השניים בטקס מרשים.
הכלה הייתה בת 26, ואילו החתן היה בן 19. בשנת 1956 השניים נפרדו, ובשנת 1957 התגרשו.
בשנת 1970 נישאה דינא מחדש לאסעד סולימאן עבד אל-קאדר, המכונה צלאח תעאמרי, מבכירי אש"ף.
תעאמרי נפל בשבי ישראל במלחמת לבנון.
על פרשת השבי, ויחסיו של תעאמרי עם דינא ועם הישראלים, כתבו אהרון ברנע ועמליה ארגמן ברנע את הספר "ללכת שבי", הפורש את מסכת יחסיה המורכבים של דינא עם הישראלים, שהפכו לידידיה.
לחוסיין ולדינא בת בשם עאליה, ילידת 1956.
אשתו השנייה הייתה האנגלייה, אנטואנט (טוני) אבריל גרדינר, בתו של קצין בריטי ששירת בירדן.
ב־25 במאי 1961 נישאו השניים, לאחר שטוני המירה את דתה לאסלאם ושינתה את שמה למונא אל-חוסיין.
אשתו השלישית הייתה עאליה בהאא א-דין טוקאן, בתו של שגריר ירדן בלונדון.
היא נישאה לחוסיין בשנת 1972, ונהרגה בתאונת מסוק בשנת 1977. על שמה נקרא נמל התעופה הבינלאומי המלכה עאליה בעמאן, וכן חברת התעופה הלאומית, עד שזו שינתה את שמה לרויאל ג'ורדניאן.
לזוג נולדו הבת האיה (בשנת 1972; לימים נישאה לאמיר דובאי מוחמד בן ראשד אאל מכתום; בשנת 2019 פורסם כי היא נמלטה מדובאי לאירופה עם שני ילדיהם, לאחר סכסוך ביניהם וטענות לאלימות מצידו.), הבן עלי (1975), וכן בת מאומצת ילידת 1972, שאומצה בשנת 1976 בשם עביר.
אשתו הרביעית הייתה אליזבת (לייזה) נג'יב חלבי, אמריקנית ממוצא נוצרי-לבנוני.
היא נישאה לחוסיין ב-15 ביוני 1978 לאחר שהמירה את דתה לאסלאם, וקיבלה את השם "המלכה נור".
חוסיין בן עלי הוא בנם הצעיר של עלי בן אבי טאלב (הח'ליף הרביעי באסלאם) ופאטמה, בתו של מוחמד; הוא מייסד השיעה.
חוסיין ואחיו, חסן בן עלי, היו מבני משפחתו האהובים ונכדיו של הנביא מוחמד.
הוא נהרג יחד עם תומכיו על ידי שליחיו של הח'ליף יזיד הראשון, בנו של מֻעאויה אבן סופיאן, יריבו המר של עלי, בכרבלא שבעיראק.
בתקופתו היה מאבק על ההנהגה בין צאצאי הח'ליף הרביעי לבין בית אומיה על הנהגת האסלאם.
הח'ליף יזיד הראשון רצה הכרה מחוסיין שהוא (קרי, יזיד) המנהיג הלגיטימי של העולם המוסלמי, ואילו חוסיין רצה לתבוע את השלטון מידי יזיד.
חוסיין הוזמן על ידי אנשי כופה, אשר תמכו בהנהגה של משפחת הנביא את הקהילה שם.
כאשר נודע הדבר לאבן סעד, מנהיג העיר כופה, הוא יידע את יזיד על כך.
יזיד שלח את ראש צבאו שמר (شمر) כדי לעצור את שיירתו של חוסיין, שכללה נשים, ילדים וטף, מלהגיע לכופה.
זכרו של חוסיין נשמר עד היום בקרב השיעים.
הללו מציינים את יום מותו על ידי צום וטקסי זיכרון ומעלים הצגות (תעזיה, בערבית: "ניחומים") שבהן מזכירים את כל ההיסטוריה הדתית של האנושות עד לאירוע בכרבלא.
ישנם חלקים בעולם השיעי שבמהלך טקסים אלה אף מכים עצמם עד זוב דם.
יום זה נקרא עשוראא', לפי המסורת השיעית מלשון "עשר", משום שמותו חל ביום 10 בחודש המוסלמי מוחרם, שנת 61 להג'רה.
צבאו של יזיד הגיע אל חוסיין, הסיט אותו מדרכו והביא אותו אל מישורי כרבלא, שם החל המצור על שיירתו של חוסיין במטרה למנוע ממנו להגיע לכופה.
חוסיין לא נכנע וביום העשירי יצא לקרב נגד צבאו האדיר של יזיד.
על פי המסורת השיעית, לאחר שחוסיין נתפס בידי אנשי צבא יזיד, רבים סירבו ונמנעו מלהוציא אותו להורג, אז שמר ירד מסוסו, בכוונה לשסף את גרונו של חוסיין בחרבו תוך כדי שחוסיין משתטח בפניו בתפילה לאלוהים.
אולם רגע לפני שגרונו שוסף חוסיין שאל את שמר "האם התפללת היום?", מה שזעזע את שמר שכן לא ציפה שמישהו במצב שכזה ישאל שאלה כזו.
אז נעשתה עצירה לתפילה השלישית ביום.
אנשיו של בן סעד בזזו את כל חפצי הערך מגופו של חוסיין.
כל אנשי שיירתו של חוסיין נהרגו ביום זה, מלבד בנו החולה של חוסיין, עלי (המכונה "זין אל-עאבדין"), שהפך לאימאם הרביעי של השיעים.
הגופות נשארו ללא קבורה במשך ארבעים יום, וניצולים ממשפחתו של חוסיין נלקחו כאסירים לא-שאם (סוריה ולבנון היום).
ראשו של חוסיין נשלח ליזיד ושם הוצג לראווה כסמל לניצחונו של יזיד על ההנהגה, ובכך גם היווה את ניצחונם של הסונים על השיעים שמאז הפכו למיעוט נרדף.
גופתו של חוסיין נקברה בכרבלא, בסמוך למקום מותו.
לפי המסורת ראשו הושב מדמשק ונטמן לצד גופו.
השיעים (לפי השושלת הפאטמית) מאמינים שראשו של חוסיין נקבר תחילה בחצר מאהל יזיד (המסגד האומיי), ולאחר מכן הועבר מדמשק, לאשקלון ואז לקהיר.
ישנה מסורת שלפיה נקבר ראשו של חוסיין במקאם א-נבי חוסיין, מבנה באשקלון שפוצץ ביולי 1950 בהוראת אלוף פיקוד הדרום דאז משה דיין.
בסמוך להריסות המבנה הוקם מרכז רפואי ברזילי.
מדי שנה מגיעים למקום עשרות מאמינים שיעים, בעיקר בני הבוהרה דאודייה מהודו ומפקיסטן.
הקרב בכרבלא ומותו של חוסיין הטביעו את חותמם העמוק על האמונה השיעית, והפכו אותה ממפלגה המבקשת להחליף את השלטון, לתנועה דתית.
על פי האמונה השיעית, חוסיין בחר למות בקרב שהיה בעצם אבוד מראש, כביטוי לאהבת האסלאם והגנה על אללה.
אמרה נפוצה אצל השיעים: "כל יום הוא עשוראא, כל מקום כרבלא".
על פי המסורת, בתו קבורה במסגד סיידה רוקיה בדמשק.
חוסה קרלוס מריאטגי (בספרדית: José Carlos Mariátegui; 14 ביוני 1894 - 16 באפריל 1930) היה עיתונאי פרואני, הוגה דעות ופעיל פוליטי.
בטרם נפטר בגיל 35 היה סופר מחונן אשר נחשב לאחד הסוציאליסטים המשפיעים ביותר של אמריקה הלטינית במאה ה-20. עבודתו המפורסמת ביותר "שבעה מאמרי פרשנות על המציאות הפרואנית" (1928) עדיין נקראת בדרום אמריקה.
על אף שהיה מרקסיסט מוצהר ואוטודידקט, טען מריאטגי כי המהפכה הסוציאליסטית צריכה להתפתח באופן אורגני באמריקה הלטינית על בסיס התנאים וההוויה המקומיים, ולא כתוצאה מיישום מכני של נוסחאות אירופאיות.
חוסיין פח'רי אל-ח'אלדי היה רופא ופוליטיקאי ערבי-פלסטיני, נתין המנדט הבריטי ומאוחר יותר אזרח ירדני, היה מזכיר הוועד הערבי העליון המחודש, ראש עיריית ירושלים וראש ממשלת ירדן.
אל-ח'אלדי נולד בירושלים, בן למשפחת ח'אלדי המפורסמת.
ג'ורג' בירושלים, ורפואה באוניברסיטה האמריקאית בביירות, ובאיסטנבול.
במלחמת העולם הראשונה שירת בצבא טורקיה והפסיק את שירותו כדי להשלים את לימודיו באיסטנבול.
לאחר מכן שירת בחזית עזה, עד שנת 1918. בשנים 1918–1919 היה קצין רפואה בכיר בצבא הערבי של המלך פייסל.
הוא עבד כרופא במחלקה לבריאות הציבור בחלב.
בשנים 1920–1934 היה ממלא מקום הרופא הממשלתי הראשי במחוז ירושלים.
כן הרצה על רפואה משפטית בבית הספר המנדטורי למשפטים.
הוא כיהן כראש עיריית ירושלים בשנים 1934–1937.
ב-23 ביוני 1935 יסד את "מפלגת הרפורמה" ובמרד הערבי הגדול הצטרף לוועד הערבי העליון כנציגה.
עקב מעורבות הוועד במרד, כשאר חברי הוועד הוגלה אל-חאלדי לאיי סיישל באוקטובר 1937. הוא שוחרר עם שאר המגורשים בדצמבר 1938. הוא השתתף בוועידת לונדון בארמון סנט ג'יימס בפברואר 1939 והיה בין אלו שדחו את הספר הלבן.
הוא שב לארץ ישראל בשנת 1943. הוא הצטרף לוועד הערבי העליון המחודש בשנת 1945, ובשנת 1946 הפך למזכיר הוועד.
בתחילה סירב אל-ח'אלדי להשתתף בממשלת כל פלסטין של אמין אל חוסייני, שהעדיף להצטרף אל עבדאללה מלך ירדן, אולם בהמשך שינה את דעתו והיה לשר הבריאות והחינוך בממשלת כל פלסטין שהוקמה תחת חסות מצרית בעזה בספטמבר 1948. במרץ 1949 הוא השתתף במשלחת של הוועד הערבי העליון לוועדת הפליטים בביירות.
ח'אלדי נשאר במצרים עד תחילת 1951, אז התפייס עם עבדאללה, עבר לירדן ומונה באפריל 1951 ל"שומר המקומות הקדושים".
הוא מונה לשר החוץ וממלא מקום זקן השופטים בממשלה של פאוזי אל-מולקי שהוקמה עם עליית חוסיין לכס המלכות.
בנובמבר 1953 קיבל לידיו גם את התיק לעניינים סוציאליים.
באפריל 1954 הצהיר ש"מדינות ערב לא יסכימו להכיר בישראל ...
משום שמדינה זו לא תוסיף להחזיק מעמד זמן רב".
ח'אלדי שב והתמנה לתפקיד שר החוץ בינואר 1956, בממשלתו של סמיר א-ריפאעי.
באפריל 1957, לאחר שפיטר את סולימאן א-נאבולסי, הטיל המלך חוסיין על ח'אלדי להקים ממשלה.
בתחילה סירבו המפלגות בפרלמנט להצטרף לממשלתו, אולם ב-15 באפריל הוא הצליח להקים ממשלת מעבר, שאחד החברים בה היה א-נאבולסי.
אולם בעקבות התגברות המהומות התפטר אל-ח'אלדי לאחר תשעה ימים.
חוסה קלדרון (בספרדית: José Manuel Calderón Borrallo; נולד ב-28 בספטמבר 1981) הוא כדורסלן עבר ספרדי, אשר שיחק בעמדת הרכז.
נחשב לאחד מגדולי הכדורסלנים הספרדים בכל הזמנים.
בתחילת הקריירה, בעונת 99-00, שיחק קלדרון בליגה השנייה בספרד בקבוצת לוסנטום אליקנטה.
הוא סיים את העונה עם ממוצע של 9.0 נקודות ו-2.1 ריבאונדים ועלה עם הקבוצה לליגה הראשונה.
בעונת 00-01 המשיך בלוסנטום אליקנטה וסיים את העונה עם 17.5 נקודות למשחק בליגה.
ביורוליג הוא סיים עם ממוצע של 7.5 נקודות, 2.4 ריבאונדים ומעל 40 אחוז לשלשות.
משחקו הטוב ביותר בעונה זאת היה ביורוליג מול פנאתינייקוס שם קלע 18 נקודות ונתן 6 אסיסטים ללא אף איבוד ב-30 דקות משחק.
בשנה זו הוא גם זומן לנבחרת ספרד וזכה עימה במדליית הכסף באליפות אירופה ב-2003.
בעונת 03-04 זכה בגביע הספרדי עם טאו, סיים את העונה בליגה עם ממוצע של 8.0 נקודות, 2.0 אסיסטים ו-2.6 ריבאונדים וקלע 59.2 אחוז מהשדה.
ביורוליג שיחק 19 משחקים וסיים עם 7.2 נקודות ו-2.0 אסיסטים.
בעונת 04-05 הוא שכלל את יכולתו ונתן עונה מצוינת בה הוביל את טאו ויטוריה לאליפות ספרד כאשר הוא מסיים את העונה בליגה עם ממוצע של 17.2 ו-6.6 אסיסטים ב-52.4 אחוז מהשדה.
באותה עונה הוא גם הוביל את טאו עד לגמר היורוליג שם הפסידה למכבי תל אביב.
ביורוליג הוא נתן ממוצע של 13.2 נקודות -6.8 אסיסטים.
יכולתו בעונה זאת הרשימה את הסקאוטים של הטורונטו ראפטורס וקלדרון עבר ל-NBA לשחק בטורונטו וחתם בשורותיה ב-3 באוגוסט 2005.
עונת 2005-2006 - ההתאקלמות בליגה הטובה בעולם לא הייתה קלה, למרות זריזותו ומהירותו של קלדרון הוא לקה בקליעה אך בהמשך השתפר במידת מה אם כי לא כמו שחפץ.
הוא סיים במקום השלישי באסיסטים בין ה"רוקיז" (כדורסלנים בעונת הבכורה) עם 4.5 אסיסטים למשחק.
הוא שיחק 64 משחקים אך באופן כללי עונתו הראשונה לא הייתה מרשימה.
בעונה זאת הוא גם נתן משחקים טובים במדי נבחרת ספרד ויחד עם פאו גאסול הוביל את ספרד לזכייה היסטורית באליפות העולם בכדורסל שנערכה ב-2006 ביפן.
בעונתו השנייה בליגה, עונת 2006-2007, חל שיפור גדול ביכולתו.
הוא שיפר את קליעתו בצורה דרסטית, הסתגל לליגה והחל להפגין את היכולת שצפו ממנו.
ככל שהעונה התקדמה כך קלדרון השתפר בכל התחומים ובסוף אותה עונה הראפטורס סיימו בראש הבית האטלנטי ובמקום השלישי באזור המזרח כולו.
בפלייאוף קלדרון נתן סדרת משחקים נהדרים מול הניו ג'רזי נטס, אך לבסוף הנטס ניצחו בסדרה 4-2 והדיחו את הראפטורס בסיבוב הראשון בפלייאוף.
השינוי הגדול ביכולתו נגלה גם באליפות אירופה בכדורסל שנערכה בספרד בשנת 2007 כאשר לאליפות זו הגיע ספרד כפייבוריטית לזכייה עם סגל "כוכבים" ברמה האירופאית שכלל את חורחה גרבאחוסה, פאו גאסול, חואן קרלוס נבארו, רודי פרננדס וקלדרון עצמו שהיה מספר 2 רק לגאסול.
למרות אליפות יוצאת מן הכלל לקלדרון אישית, שבסופה נבחר לחמישיית מצטייני הטורניר, ספרד כשלה במשחק הגמר מול רוסיה והפסידה את מדליית הזהב לרוסים למרות הצטיינות של קלדרון בגמר.
עונת 2007-2008- קלדרון סיים עונה זאת מקום ראשון ב-NBA ביחס אסיסטים-איבודים, 5.38. הוא הצטרף למועדון ה-90-40-50 כאשר קלע מעל 90% מקו העונשין, יותר מ-40% מקו השלוש ויותר מ-50% מהשדה.
הוא סיים את העונה במקום החמישי באסיסטים.