tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מסופר כי כאשר עמד המלך פרננדו להיענות בחיוב להצעתו של יצחק אברבנאל לקבלת סכום עתק של 30,000 דוקט תמורת ביטול הגזרה, התפרץ טורקמדה לחדר ונזף במלך ש- "יהודה איש קריות מסר את ישו תמורת שלושים שקל של כסף וכעת רצונך למכור אותו שוב תמורת 30,000 דוקט!
הנה הוא, קח ותמכור אותו." כשהוא מטיח בזעם את הצלב בפניו.
מעט מאוד ידוע על חייו הפרטיים של טורקמדה, נושא שמאז ומעולם עורר הרבה ספקולציות.
אין ספק כי היה קתולי אדוק ודוגמטי.
בנוסף לכך היה מנהלן יעיל, והארגון שבראשו עמד במשך 15 שנים צמח מבית דין מקומי בסביליה לרשת של 24 "משרדים קדושים".
כדי למנוע את התפשטות הכפירה בנצרות (ולא בהכרח מצד מומרים יהודים), קידם טורקמדה את שריפתם של ספרים לא-קתוליים ובייחוד ספרי תלמוד, ולאחר כיבוש גרנדה ב-1492 גם ספרים בערבית.
טורקמדה נחשב גם לאחראי הראשי להובלת האינקוויזציה הספרדית לשימוש בעינויים, הלשנות אנונימיות והוצאות להורג בטקס ה"אוטו דה פה" ("מעשה האמונה").
עוד בחייו הפך לאגדה ונעשה סמל לקיצוניות דתית ולדיכוי אלים של נפש האדם.
ראיה לקנאותו היוקדת ניתן לקבל מדבריו של האפיפיור סיקסטוס הרביעי בראשית 1482 על האינקוויזיטורים בסביליה:
סר תומאס גייג' היה בוטנאי אנגלי.
הוא היה בן למשפחת גייג' שחיה בפירל, במחוז סאסקס שבאנגליה.
על שמו של גייג' נקרא שמו המדעי של פרח הזהבית, Gagea.
הוא היה נשוי למרי-אן בראון, בתו של ולנטיין בראון, הרוזן הראשון מקנמאר.
תומאס דֶה הוא ראפר בלהקת ההיפ הופ הגרמנית Die Fantastischen Vier ("די פנטסטישן פיר", גרמנית: 'ארבעת המופלאים').
נולד בשנת 1968 בעיירה דיצינגן (Ditzingen) הסמוכה לשטוטגרט, במדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה, בשם תומאס דיר (Thomas Dürr).
לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון, החל דיר לעבוד כשוליית-ספר.
מאחר שעבד הרבה כשרת , נודע בשם הבמה "האוסמייסטר תומאס דה" (Hausmeister Thomas D).
במשך שנים היה טבעוני, ותמך בארגון זכויות בעלי החיים PETA.
ב-2003 ספג ביקורת על התייצבותו מאחורי התערוכה Holocaust on Your Plate , שהשוויתה את תנאי הגידול של חיות משק לפשעי השואה.
תומאס דה נשוי, ואב לבת ולבן.
לצד פועלו של תומאס דה במסגרת להקת Die Fantastischen Vier (גרמנית: 'ארבעת המופלאים'), הוא מנהל קריירת סולו מצליחה, שבמהלכהּ הוציא ארבעה אלבומים: Solo (1997), Lektionen in Demut (2001) ו-Kennzeichen D (2008), שמהם יצאו הסינגלים Rückenwind, Frisör, Liebesbrief ו-Solo (עם נינה האגן).
מחוץ לגרמניה נודע תומאס דה בעיקר בזכות השיר (Komm zu mir) Wish, שאותו ביצע עם פרנקה פוטנטה בפסקול הסרט "ראן לולה ראן".
בשיריו נשמע לעיתים כאילו הוא עובר שיר שלם מבלי לעצור אף לרגע לנשום.
תומאס ג'יין (תומאס אליוט השלישי) ; נולד ב-22 בפברואר 1969) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ובמאי קולנוע אמריקאי מועמד שני פרסי גלובוס הזהב על תפקידו כשחקן ראשי בסדרה "מצויד".
מוכר בנוסף בזכות הופעותיו בסרטי הקולנוע "הערפל" "המעניש", "ים כחול עמוק" ו"הכי מתוק שיש".
ג'יין נולד בבולטימור שבארצות הברית.
לסינתיה, סוחרת אומנות ולמייקל אליוט, מהנדס גנטי.
כשהיה בן 20 נישא ג'יין והתגרש מהשחקנית עיישה האוור, בתו של השחקן ההולנדי המפורסם ראטגר האוור.
ג'יין היה מאורס במשך שלוש שנים לשחקנית האנגלייה אוליביה דאבו.
בשנת 2002 התארס עם השחקנית האמריקאית-יהודייה פטרישה ארקט, ב-2003 נולדה בתם המשותפת, ובשנת 2006 נישא הזוג בטקס בוונציה.
בשנת 2008 ג'יין נעצר על ידי שוטרי סיור על כביש קליפורניה בעוון נהיגה תחת השפעת אלכוהול, מבדיקה שנעשתה לג'יין התגלה בנוסף שהוא נהג עם רישיון נהיגה לא תקף.
בשנת 2009 החלה ארקט הליכי גירושין כנגד ג'יין, הליכים שהפכו לרשמיים בשנת 2011.
התחיל את דרכו כשחקן בתחילת שנות ה-90 בתפקידים קטנים בקומדיית האימה "באפי, ציידת הערפדים" ובסרטי הפעולה "נמסיס" ו"העורב: עיר של מלאכים".
ב-1997 כבר קיבל במה גדולה יותר בדרמה "לילות בוגי" בתור סוחר הסמים טוד פארקר ובסרט הפעולה "עימות חזיתי".
ב-1998 שיחק לצידו של ארון אקהרט בקומדיית הפשע "יום חמישי" והשתתף בתפקיד קטן של חייל אמריקאי בדרמת המלחמה "הקו האדום".
ב-1999 כיכב ג'יין בתפקיד הראשי במותחן האימה "ים כחול עמוק" בתור המומחה לכרישים קרטר בלאק.
בשנת 2000 שיחק לצידם ובהפקתם מורגן פרימן וג'ין הקמן "מעבר לכל חשד".
ב-2001 גילם ג'יין את דמותו של אגדת הבייסבול מיקי מנטל בדרמת הספורט של בילי קריסטל "61" והופיע בדרמה "החטא הראשון" בתור הבלש וולטר דאוונס החוקר את האמריקאית השוהה בקובה, ג'וליה ראסל (אנג'לינה ג'ולי).
ב-2002 הופיע בקומדיה "הכי מתוק שיש" בתפקיד פיטר דונאו, הגבר המאורס בו מתאהבת גיבורת הסרט כריסטינה וולטרס (קמרון דיאז).
ב-2003 הופיע בעיבוד הקולנועי לספר האימה של סטיבן קינג "לוכד החלומות".
ב-2004 שיחק בעיבוד הקולנועי השני לקומיקס הפופולרי "המעניש" בתפקיד הראשי של המעניש פרנק קאסל.
ב-2007 היה ג'יין שותף בהפקת סרט האימה של דייוויד ארקט "המסומם", בו גם שיחק בתפקיד ראשי ושיחק בתור הדמות הראשית של דייוויד דרייטון המתבצר בסופרמרקט מפני יצור קטלני המסתתר בערפל, במותחן האימה של פרנק דרבונט "הערפל".
ב-2008 שיחק במותחן הפעולה העתידני "יומני המוטאנטים" בתור חייל הקפיטול ג'ון מיץ' האנטר ובסרט הפשע "קילשוט" בתור וויין קרלסון, העד לרצח של הרוצח השכיר בלאקבירד (מיקי רורק).
ב-2009 ביים את סרטו הראשון, מותחן המסתורין "ארץ אפלה" ושיחק בתפקיד ראשי.
לאחרונה היה ג'יין מועמד לשני פרסי גלובוס הזהב על תפקידו הקומי כג'יגולו ריי דרקר בסדרה "מצויד".
ב-2016 שיחק בסרט המלחמה "אינדיאנפוליס" לצדם של ניקולס קייג', טום סייזמור ומאט לנטר, ושיחק בסרט האימה "הצעיף" לצד ג'סיקה אלבה.
עתיד לככב ולהפיק בפועל דרמת פשע אוסטרלית בשם "Troppo".
תומאס ג'ונס היה מרצה ראשי בטריניטי קולג' שבקיימברידג' במשך כעשרים שנה, ומורה ידוע למתמטיקה.
מפורסם בעיקר כמנחהו של אדם סדג'וויק.
מאמינים שג'ונס היה בנו הבלתי-חוקי של מר אוון אוון מ-Tyncoed שבמחוז Powys בווילס, ומנהלת משק הבית שלו, שאחר כך נשאה למר ג'ונס מ-Traffin שבמחוז קרי, שגידל את תומאס כבנו.
לאחר שסיים את לימודיו בבית-הספר Shrewsbury, הוא התקבל לקולג' סנט ג'ון שבקיימברידג' ב-28 במאי 1774, כתלמיד המשלם שכר לימוד.
ב-27 ביוני 1776 עבר לטריניטי קולג', שם הפך לתלמיד מן המנין ב-1777, וקיבל את תואר ה-BA ב-1779, כשהוא מגיע למקום הראשון במבחני המתמטיקה וזוכה בפרס סמית'.
ב-1782 קיבל את תואר ה-MA, ונעשה חבר בקולג' ב-1781. הוא היה עוזר לדיקן בשנים 1787-1789, ומרצה מ-1787 עד 1807. התמנה לדיקן בעיר פיטרבורו ב-18 ביוני 1780, ואחר-כך לכומר ב-Ely שב-Cambridgeshire, לקאנון ב-Fen Ditton שבאותו מחוז, ב-1784, ובאותה שנה גם לקאנון ב-Swaffham Prior.
ב-1791 נשא בפני האוניברסיטה דרשה נגד מסורת הדו-קרב, שבעקבותיה התקיים דו-קרב בין שני תלמידי תואר ראשון שבו נפצע ומת אחד מהם.
ג'ונס מת ב-18 ביולי 1807 ב-Edgware Road שבלונדון.
נקבר בבית-הקברות של קולג' דלוויץ'.
פסל ולוח זיכרון מוצבים בבית התפילה של טריניטי קולג'.
למרות שלמד רבות מג'ון קראנק, המנחה שלו בקיימברידג' היה תומאס פוסטלסויט.
אנריקה תומאס גונסאלס ספולוודה (בספרדית: Enrique Tomás González Sepúlveda; נולד ב-22 בנובמבר 1985 בסנטיאגו דה צ'ילה) הוא מתעמל צ'יליאני.
גונסאלס רשם את מרבית הישגיו בתחרויות בתחומי יבשת אמריקה.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בריו דה ז'ניירו ב-2007 זכה במדליית כסף בתרגיל הקפיצות ובמדליית ארד בתרגיל הקרקע, והיה למתעמל הצ'יליאני הראשון שזוכה במדליה במשחקים אלה.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בגואדלחרה ב-2011 זכה במדליית כסף בשני תרגילים אלה, ובמדליית ארד בקרב-רב.
באליפויות העולם העפיל גונסאלס מספר פעמים לשלב הגמר בתרגיל הקרקע, אך לא זכה במדליות.
הוא סיים במקום השביעי בלונדון (2009) ובמקום השישי בטוקיו (2011).
גם בקרב-רב העפיל לגמר פעמיים, וסיים במקום ה-15 ברוטרדם (2010) ובמקום ה-22 בטוקיו.
באולימפיאדת לונדון (2012) רשם גונסאלס את הישג השיא שלו, כשסיים במקום הרביעי הן בגמר תרגיל הקרקע והן בגמר הקפיצות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיים במקום השביעי בתרגיל הקפיצות.
תומאס גריפית' טיילור היה גאוגרף, אנתרופולוג וחוקר ארצות אנגלי.
הוא היה מניצולי משלחת טרה נובה של קפטן סקוט לאנטארקטיקה בשנים 1913-1910.
שנה לאחר הולדתו עברה המשפחה לסרביה, שם התמנה אביו, שהיה כימאי מטלורגיה, למנהל מכרה נחושת.
כעבור שלוש שנים חזרו לבריטניה, כשאביו נקרא לכהן כמנהל כימיה אנליטית בחברה גדולה ליציקות פלדה.
בשנת 1893 היגרה המשפחה לניו סאות' ויילס, אוסטרליה, שם התמנה האב למטלורג מטעם הממשלה.
טיילור, אז בן 13, למד בסידני.
בשנת 1899 נרשם ללימודי אמנות באוניברסיטת סידני ובהמשך עבר למדעים.
בשנת 1904 קיבל תואר ראשון במדעים ובשנת 1905 בהנדסה (מכרות ומטלורגיה).
בשנת 1907 קיבל מלגה לקולג' עמנואל בקיימברידג' ונבחר לחבר בחברה הגאולוגית בלונדון בשנת 1909. בתקופת לימודיו בקיימברדג' קשר ידידות אמיצה עם ריימונד פריסטלי, עם צ'ארלס רייט הקנדי ועם פרנק דבנהאם האוסטרלי.
כולם חלקו עמו את תשוקתו לחקר אנטארקטיקה וכולם ייצאו יחד לאנטארקטיקה כחברים במשלחת טרה נובה, 1913-1910.
מגלה הארצות רוברט פלקון סקוט קיבל את טיילור למשלחת טרה נובה לאנטארקטיקה.
סקוט ביקש להרכיב צוות בעל ניסיון, ומינה את טיילור לגאולוג בכיר.
הוסכם, שטיילור יפעל כנציג של השירות המטאורולוגי, לאור ההשפעות הידועות של מזג האוויר האנטארקטי על האקלים באוסטרליה.
טיילור עמד בראש הצוות הגאולוגי המצליח והיה אחראי למפות ולפרשנויות הגאולוגיות הראשונות של אזורים חשובים באנטארקטיקה.
בינואר 1911 הוביל משלחת אל אזור החוף מערבית למצר מקמרדו, בחבל ארץ בין העמקים היבשים מקמרדו וקרחון קטליץ.
הוא יצא בראש עוד משלחת מוצלחת בנובמבר 1911, שהתמקדה הפעם בחבל הארץ של מעגן הגרניט, אנטארקטיקה, בערך 80 ק"מ צפונית לבאטר פוינט.
בינתיים יצא סקוט בראש קבוצה של חמישה אנשים אל הקוטב הדרומי, בכוונה להגיע לשם לפני המשלחת של יריבו הנורווגי רואלד אמונדסן.
סקוט ואנשיו הגיעו אל הקוטב בינואר 1912, ומצאו את האוהל שהשאיר שם אמונדסן ובו הודעה מתוארכת, לפיה נודע להם שהוא הגיע אל הקוטב חמישה שבועות לפניהם.
סקוט ואנשיו גוועו כולם במסעם חזרה, בקור, בתשישות וברעב, במרחק 17.6 ק"מ בלבד ממצבור מזון ודלק שהיה מציל את חייהם.
קבוצתו של טיילור הייתה אמורה להיאסף אל אוניית האספקה "טרה נובה" ב-15 בינואר 1912, אבל האונייה לא הצליחה להגיע אליהם.
הם חיכו עד 5 בפברואר ואז החלו להתקדם דרומה, וב-18 בפברואר איתרו אותם אנשי ה"טרה נובה" וחילצו אותם.
טיילור עזב את אנטארקטיקה במרץ 1912 על סיפון ה"טרה נובה", בלי לדעת על גורל קבוצת הקוטב של סקוט.
ה"טרה נובה" אספה את הדגימות הגאולוגיות משתי המשלחות אל ההרים המערביים בינואר 1913. בהמשך אותה שנה קיבל טיילור את מדליית הקוטב מטעם המלך והתקבל כחבר בחברה הגאוגרפית המלכותית בלונדון.
המחקר הפיזיוגרפי והגאומורפולוגי שניהל טיילור באנטארקטיקה זיכה אותו בדוקטורט מאוניברסיטת סידני, בשנת 1916. הוא התמנה לפרופסור לגאוגרפיה ב-1921 והיה למייסד ולראש המחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה.
טיילור לא הסכים בלב שלם עם מדיניות "אוסטרליה לבנה" של הממשלה, שביקשה להגביל את ההגירה ללבנים בלבד.
טיילור טען, שמשאביה החקלאיים של אוסטרליה מוגבלים, וכי עובדה זו, יחד עם גורמים סביבתיים אחרים, משמעה, שאוסטרליה לא תוכל לכלכל את יעד האוכלוסייה של 100 מיליון, שאי-אילו אופטימיסטים הציבו להם כחזון לעתיד.
יתר על כן, הוא טען, שבהתחשב בתנאי האקלים, עדיף ליישב את אזוריה הפנימיים של אוסטרליה בבני הגזע המונגולי, המותאמים טוב יותר לסביבה.
הוא הותקף בחריפות והוצג כלא-פטריוטי בשל השקפותיו על התפתחותה העתידית של אוסטרליה.
ספר לימוד שכתב, שהכיל את הדעות הללו, הוחרם ונאסר לשימוש בבתי ספר על ידי רשות החינוך של מערב אוסטרליה.
טיילור היה תומך מוצהר בתפיסה השנויה במחלוקת של דטרמיניזם סביבתי, לפיה "סביבה פיזית קובעת תרבות." בשנת 1927, היה לנשיא הראשון של החברה הגאוגרפית בניו סאות' ויילס.
תומאס סילבסטר ברתל היה אתנולוג ואפיגרף גרמני שהתפרסם בעיקר בשל קטלוג כתב הרונגו-רונגו הבלתי מפוענח של אי הפסחא.
ברתל גדל בברלין וסיים תיכון ב-1940. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא עבד כקריפטוגרף עבור הוורמאכט.
לאחר המלחמה למד פולקלור, גאוגרפיה ופרהיסטוריה בברלין, המבורג ולייפציג.
ב-1952 הוא קיבל תואר דוקטור בגין התזה שכתב על כתב המאיה.
בין 1953 ל-1956 הוא היה חבר בקרן הגרמנית למדע (DFG), ב-1957 מרצה בהמבורג, ובין 4 ביולי 1957 ל-1 בפברואר 1958 חוקר אורח במכון ללימודי אי הפסחא באוניברסיטת צ'ילה.
במטרה לתעד את כתב הרונגו-רונגו ביקר ברתל במרבית המוזיאונים שבהם נשמרו לוחיות עם הכתב, והוא הכין עותקים באמצעות הצמדת דפי נייר על הלוחית ושפשוף עפרון מעל.
את מחקרו בנושא, שכלל את הפרסום הראשון המלא של כל לוחיות הרונגו-רונגו, הוא הוציא לאור ב-1958 בספר "יסודות הפענוח של כתב אי הפסחא" (Grundlagen zur Entzifferung der Osterinselschrift).
הוא היה החוקר הראשון שזיהה נכונה אלמנטים בטקסטים, והוכיח ששתי שורות בלוחית המכונה "מאמרי" (Mamari) מכילות מידע הקשור ללוח השנה.
ב-1959 מונה ברתל לפרופסור חבר לאתנולוגיה באוניברסיטת טיבינגן, ומ-1964 עד 1988 היה פרופסור לאתנולוגיה.
תחום המחקר הראשי שלו היה הפולקלור של ילידי יבשת אמריקה.
את המידע שאסף על הרונגו-רונגו הוא תרם למרכז המחקר של אי הפסחא ופולינזיה (Centre d'Études de l'Îles de Pâques et de la Polynésie בראשי תיבות CEIPP), העוסק באימות עבודתו ובהרחבתה.
ברתל היה גם פעיל בניסיונות באמצע המאה ה-20 לפענח את כתב המאיה, מערכת הכתב ההירוגליפית של תרבות המאיה מהתקופה הפרה-קולומביאנית במסו-אמריקה.
הוא היה בין הראשונים לנתח בפרוטרוט את הסמלים המכונים באנגלית emblem glyph (תגליף הסמל – הירוגליף של תואר אצולה) במונחים של ההקשרים הפוליטיים וההיררכיים.
הצעה שלו, לזיהוי ארבעה מסמלים אלו כסמלים עיקריים, הורחבה אחר-כך על ידי הארכאולוגית האמריקנית ג'ויס מרקוס (Joyce Marcus).
להצעה של השניים לחלק אתרי המאיה הקלאסיים בין ארבע בירות אזוריות, הייתה השפעה רבה בחקר המאיה.
יחד עם הארכאולוג והאפיגרף הבריטי אריק תומסון (John Eric Sidney Thompson; 1975-1898) היה ברתל מבקר חריף של "הגישה הפונטית" לפענוח כתב המאיה, ודגל בדעה שכתב המאיה לא היה פונטי ולא היווה מערכת כתב "אמיתית".
בייחוד הביע ברתל התנגדות למתודולוגיית הפענוח הפונטי שהוצעה בשנות ה-50 המוקדמות על ידי האפיגרף הרוסי יורי קנורוזוב (Ю́рий Валенти́нович Кноро́зов; 1999-1922), שכמו ברתל עבד הן על כתב המאיה והן על כתב הרונגו-רונגו.
הביקורת שמתח ברתל בקונגרס הבינלאומי של אמריקנולוגים (International Congress of Americanists) ב-1956 שנערך בקופנהגן, שבו נכח קנורוזוב, על הגישה הפונטית של קנוזורוב תרמה לדחייה המתמשכת של רעיונותיו של קנוזורוב.
בדיעבד הוכחו ההשערות של קנוזורוב כנכונות, והגישה הפונטית, שקנוזורוב היה המוביל שלה, הניחה את היסודות לפריצת הדרך בפענוח כתב המאיה שאירעה משנות ה-70 ואילך.
ברתל וקנוזורוב נשארו חלוקים עד לסוף הקריירה המקצועית שלהם.
תומאס אליס גיבסון הוא שחקן אמריקאי, המוכר בשל תפקידיו כדניאל ניילנד בסדרה "שיקגו הופ", גרג מונטגומרי בסדרה "דארמה וגרג" וארון הוצ'נר בסדרה "מחשבות פליליות".
גיבסון נולד בצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית.
אביו היה עורך דין, וכיהן כחבר בסנאט של קרוליינה הדרומית מטעם המפלגה הדמוקרטית.
הוא החל לשחק בגיל 9, בתיאטרון ילדים מקומי, ובהמשך בתיאטרון לבני נוער.
ב-1979 החל ללמוד במכללת צ'ארלסטון, וב-1981 התקבל לבית הספר לאמנויות הבמה ג'וליארד בניו יורק, בו למד עד 1985. במהלך שנות ה-80 השתתף במספר מחזות בברודוויי.
הופעתו הטלוויזיונית הראשונה הייתה באחד מפרקי סדרת הדרמה המשפטית "Leg Work" של רשת CBS, בשנת 1987.
בין 1988 ל-1990 השתתף באופרת הסבון "כשהעולם מסתובב" של רשת CBS, וב-1990 השתתף באופרת הסבון "עולם אחר" של רשת NBC.
ב-1992 רשם גיבסון את הופעתו הקולנועית הראשונה, בתפקיד בסרט "הרחק מכאן", בכיכובם של טום קרוז וניקול קידמן.
ב-1993 גילם את התפקיד הראשי בסרט "אהבה ושרידי אנוש" בבימויו של הבמאי הקנדי דני ארקאן.
בשנה זו גם שיחק במיני-סדרת הטלוויזיה "סיפורי סן פרנסיסקו", שעלתה בערוץ 4 הבריטי ומבוססת על סדרת הספרים מאת ארמיסטד מופין.
ב-1994 החל לגלם את דמותו של ד"ר דניאל ניילנד בסדרה "שיקגו הופ" של רשת CBS.
הוא גילם את התפקיד עד 1998, ובשנים 1995, 1996 ו-1997 היה מועמד עם צוות הסדרה לפרס גילדת שחקני המסך בקטגוריית אנסמבל השחקנים הטוב ביותר בסדרת דרמה.
בשנת 1997, בנוסף שיחק בסרט הטלוויזיה "הילד של השטן", סרט אימה לצד מאיה רודולף.
גיבסון החל ב-1997 לגלם את דמותו של גרג מונטגומרי בסדרה הקומית דארמה וגרג של רשת ABC, עד ירידתה מהמרקעים ב-2003. על תפקידו בסדרה היה מועמד בשנים 1999 ו-2000 לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסדרה קומית.
בשנת 2001 גם ביים כמה מפרקי הסדרה.
ב-2005 החל לגלם את דמותו של החוקר ארון הוצ'נר בסדרת הדרמה "מחשבות פליליות של רשת CBS.
גיבסון הוא אחד משלושה שחקנים ששיחקו בסדרה בתפקידים ראשיים ב-11 מעונותיה, לצדם של שמאר מור ומתיו גריי גובלר.
גם בסדרה זו גם ביים גיבסון כמה מהפרקים בעונות השמינית, התשיעית והעשירית.
ב-2016 זמן קצר לאחר תחילת צילומי העונה ה-12 של הסדרה פוטר ממנה, לאחר שבעט במפיק במהלך הצילומים.
במקביל לעבודתו הטלוויזיונית המשיך להשתתף גם בסרטי קולנוע.
גיבסון חי עם בת זוגו ושלושת ילדיהם בסן אנטוניו.
סר תומאס רוברט גור בראון היה פקיד קולוניאלי בריטי, שכיהן כמושל סנט הלנה, מושל ניו זילנד, מושל טסמניה ומושל ברמודה.
תומאס גור בראון נולד באיילזברי (Aylesbury) שבמחוז בקינגהאמשייר שבאנגליה כבנם הבכור של רוברט בראון ושל שרה דורותיאה סטיוארד.
אחיו הצעיר היה הרולד בראון, לימים הבישוף של וינצ'סטר.
הוא שירת בצבא הבריטי באפגניסטן ובהודו.
לאחר סיום תפקידו זו הוא שב לרגימנט המקורי שלו, הרגימנט ה-44. ב-1857 הוא עבר לרגימנט ה-43.
בספטמבר 1855 מונה גור בראון להיות מושל ניו זילנד והוא החליף את מנהלת הממשלה הזמני, רוברט ויניארד.
דרך הטיפול שלו בקרקעות של האוכלוסייה המאורית הייתה גורם שתרם לפרוץ מלחמת טראנאקי הראשונה.
למרות המחלוקות בקרב המאורים בנוגע לבעלות על הקרקעות, גילה גור בראון עקשנות בתהליך הרכישה, גישה שמאוחר יותר הציתה את המתחים בין המאורים לבין המתיישבים האנגלים.
ב-5 במרץ 1860 הורה גור בראון על כיבושן הצבאי של הקרקעות שבמחלוקת, צעד שהוביל לפרץ המלחמה 12 ימים לאחר מכן.
על שמו של גור בראון קרויה העיר גור (Gore) שבדרום האי הדרומי של ניו זילנד.
בין השנים 1861–1868 שימש גור בראון בתפקיד מושל טסמניה.
בין השנים 1870–1871 הוא שימש כמנהלן של האי ברמודה.
תומאס גור בראון מת בלונדון ב-17 באפריל 1887.
גור בראון נשא לאישה את הרייט, בתו של ג'יימס קמפבל מקרייגי שבמחוזות סקוטלנד דרום איירשייר שבסקוטלנד.
בנם הבכור, הרולד, פיקד על גדוד הרובאים המלכותי הראשון במלחמת הבורים ולקח חלק בהגנת העיר ליידיסמית', כאשר הוטל עליה המצור.
בתו, אתל, נישאה ליו לוק קינג ויחד הם בנו את מסלול מרוצי המכוניות בברוקלנדס שבמחוז סארי באחוזה שהייתה בבעלותם.
בנו הצעיר, וילפריד, היה הבישוף של קימברלי וקורומן בדרום אפריקה.
תומאס גייג' היה גנרל בריטי, הידוע בעיקר בשנים הרבות ששירת בצפון אמריקה, כולל התפקיד שלו כמפקד של הכוחות הבריטיים בימיה הראשונים של המהפכה האמריקאית.
גייג' נולד למשפחה אריסטוקרטית באנגליה.
הוא החל לשרת בצבא הבריטי במלחמת הצרפתים והאינדיאנים, שם שירת לצד היריב העתידי שלו, ג'ורג' וושינגטון, בקרב של מונונג'אלה, בשנת 1755. לאחר נפילתה של מונטריאול לידי הבריטים בשנת 1760, הוא זכה בתואר המושל הצבאי שלה.
במהלך הזמן הזה הוא לא בלט בכשרונותיו הצבאיים, אך הוכיח את עצמו כאדמיניסטרטור מוכשר.
משנת 1763 עד 1775 שימש גייג' כמפקד העליון של הכוחות הבריטים בצפון אמריקה, כך פיקח על התגובה הבריטית למרד פונטיאק בשנת 1763. בשנת 1774 הוא מונה גם למושל מושבת מסצ'וסטס, עם הוראות ליישם את חוקי הכפייה, כעונש למסצ'וסטס על מסיבת התה של בוסטון.
ניסיונותיו להשתלט על מאגרי נשק וציוד צבאי של מיליציות מקומיות באפריל 1775 עוררו את קרבות לקסינגטון וקונקורד, שהיו למעשה הקרבות הראשונים במלחמת העצמאות האמריקאית.
לאחר ניצחון פירוס ביוני בקרב באנקר היל הוא הוחלף בגנרל ויליאם האו, שהתמנה במקומו למפקד של הכוחות הבריטיים בצפון אמריקה באוקטובר 1775, וחזר לבריטניה.
תומאס דאוסגור (בדנית: Thomas Dausgaard, נולד ב-4 ביולי 1963 בקופנהגן) הוא מנצח דני.
מאז 1997, דאוסגור הוא המנצח הראשי של התזמורת הקאמרית השוודית.
בשנים 2004-2001, היה מנצח אורח ראשי של התזמורת הסימפונית הלאומית של דנמרק (DNSO), והיה למנצחה הראשי בשנת 2004, המנצח הדני הראשון בתפקיד זה.
במרץ 2006 הוארך החוזה ההתחלתי שלו עם התזמורת עד 2010. הוא סיים את כהונתו בתזמורת הדנית הלאומית עם תום עונת 2011-2010, ולאחר זאת היה למנצח כבוד (æresdirigent) שלה.
בינואר 2022 התפטר מתפקידו בתזמורת סיאטל.
במרץ 2015 הודיעה התזמורת הסימפונית הסקוטית של ה-BBC על מינוי דאוסגור למנצח הראשי הבא שלה, החל בעונת 2017-2016. בשנת 2022 סיים את תפקידו בתזמורת.
דאוסגור מנצח בקביעות על המוזיקה של פר נורגארד, שהקדיש לו את יצירתו "Terrains Vagues".
דאוסגור ניצח על כמה הקלטות של מוזיקה דנית וסקנדינבית, לחברות התקליטים צ'אנדוס ודה קאפו, בהן יצירות מאת פר נורגארד.
לדאוסגור ואשתו, הלה הנצר, שלושה בנים.
דאוסגור הקליט מוזיקה דנית וסקנדינבית אחרת לחברות צ'אנדוס ודה קאפו.
כמו כן החל בהקלטת סדרה של יצירות מאת בטהובן וסימפוניות של ושומאן.
גיירין הוא פרופסור אמריקאי לסוציולוגיה באוניברסיטת אינדיאנה.
במחקריו, גיירין מתמקד בפילוסופיה של המדע ובסוציולוגיה של המדע, מזוויות תרבותיות, חברתיות, היסטוריות ואנושיות.
ידוע בפיתוח הקונספט של עבודת גבול, כלומר יצירתם של גבולות בין תחומי דעת, תמיכה בהם, תקיפה שלהם ואכיפה שלהם.
כיהן בעברו כחבר במועצות מדעיות רבות, בין היתר במועצה המייעצת של התערוכה "מדע בחיים האמריקאים" של מכון הסמית'סוניאן.
1982, פרס ההוראה ע"ש אדווין ה.
סת'רלנד, המחלקה לסוציולוגיה, אוניברסיטת אינדיאנה
מרטון בוק, המחלקה למדע, ידע וטכנולוגיה של אגודת הסוציולוגים האמריקאית.
1994, פרס הנשיא להוראה יוצאת דופן, אוניברסיטת אינדיאנה
תומאס גבע (27 באוקטובר 1929 - 27 באוגוסט 2024) היה מהנדס יהודי, סופר וניצול שואה ממוצא גרמני.
גבע נולד בשצ'צ'ין וחי בילדותו בביטום, לפני שעבר לברלין עם אמו ב-1939. בשנות מלחמת העולם השנייה והשואה עבד כמה חודשים כקברן בבית הקברות היהודי בווייסנזה.
ביוני 1943 גורש לאושוויץ עם אמו, שנספתה במחנה.
הוא נשאר באושוויץ עד פינויו בינואר 1945, שרד את צעדת המוות, מחנה הריכוז גרוס-רוזן ומחנה הריכוז בוכנוואלד, בו שוחרר באפריל 1945. עם שחרורו היה חלש מכדי לעזוב, ולכן נותר במחנה ותיעד את החיים במקום ב-82 רישומים.
אחרי המלחמה נסע גבע למחנה לניצולי שואה יתומים בשווייץ, ועם איתור אביו, התאחד עמו באנגליה.
בשנת 1950 עלה לישראל והתיישב בחיפה.
חוויותיו של גבע מסופרות בשני ספרים ובשני סרטים דוקומנטריים.
ספרו הראשון, "נעורים בכבלים", בו תיאר את שנות המלחמה, יצא לאור באנגלית ותורגם לשש שפות, בהן עברית.
ספרו השני, בו סיפר על חוויותיו לאחר המלחמה, יצא לאור בגרמנית.
ציוריו פורסמו בנפרד והיוו מקור לסרט תיעודי בצרפתית.
הוא מרצה על השואה בבתי ספר בגרמניה ובמדינות אחרות.
הלך לעולמו בכ"ג באב ה'תשפ"ד, 27 באוגוסט 2024 ונקבר בבית העלמין בקיבוץ יסעור.
תומאס דה חנט הוא רוכב אופניים בלגי מקצועי לשעבר.
חלק גדול מהקריירה שלו עשה בקבוצת לוטו–סודאל.
דה חנט סיים שלישי בג'ירו ד'איטליה 2012 והוא מלך ההרים מוואלטה אספניה 2018. הוא ניצח שני קטעים בטור דה פראנס (2016, 2019) קטע בוואלטה אספנייה (2018), וקטע בג'ירו ד'איטליה (2012).
דה חנט חתם על החוזה המקצועני הראשון שלו בשנת 2007, כאשר הצטרף לקבוצת טופ ספורט ולאנדרן - מרקאטור.
הוא לא רשם תוצאות בולטות בחלקה הראשון של העונה, והשתתף בקלאסיקות האביב מרוץ אמסטל גולד, לה פלש ואלון ובלייז'–בסטון–לייז'.
בלה פלש וואלון, הגיע במקום ה-132, אך את שני המרוצים האחרים לא סיים.
הוא ניצח את הקטע ה-4 של הטור של וואלני, לאחר שגבר על פאבל ברוט הרוסי בספרינט.
באליפות בלגיה בנגד השעון, הגיע במקום ה-7. ב-2010 דה חנט לא רשם תוצאות בולטות מלבד הישג שיאו באותה שנה, המקום ה-2 בקלאסיקה, חץ ברמברנט, לאחר שנכנע לסבסטיאן רוסלר בספרינט.
ב-2011 חתם דה חנט על חוזה בקבוצת וורלד טור עם קבוצת ואקאנסוליל די.סי.אמ ההולנדית.
בתחילת מרץ, השיג את הישגו הגדול הראשון בקריירה שלו, כאשר ניצח בשלב הראשון של מרוץ הפריז-ניס.
מאוחר יותר בעונה הוא גם נבחר לסגל קבוצתו לטור דה פראנס, מה שהפך לגראנד טור הראשון בקריירה שלו.
התוצאה הטובה ביותר שלו הייתה המקום ה-3 שלו בקטע ה-20. (במקור, אלברטו קונטאדור סיים שלישי אך תוצאה זו הייתה חלק מתוצאותיו שנשללו ממנו).
ב-2012 סיים שני בתחילת העונה בטור דאון אנדר בדירוג המטפסים.
הוא ניצח את הקטע ה7 של פריז-ניס בפער של יותר
מ6 דקות מריין טראמיי האסטוני שהגיע במקום השני.
במאי, רכב את הגרנד טור השני בקריירה שלו כאשר נבחר לסגל קבוצתו בג'ירו ד'איטליה, הוא ניצח את קטע 19 ובקטע ה-20 שהיה נגד שעון והיה גם הקטע האחרון במרוץ, סיים חמישי ועלה על חשבונו של מיקלה סקרפוני למקום השלישי הכללי.
ב-2013 דה חנט לא הצליח להתבלט, כאשר מלבד הניצחון שלו בקטע ה-7 של וולטה אה קטלוניה והמקום ה-3 שלו בקטע ה-11 של טור דה פראנס לא רשם הישגים בולטים.
2014 (אומגה פארמה קוויק סטפ)
בשנת 2014 חתם דה חנט בקבוצת אומגה פארמה קוויק סטפ הבלגית, הוא נבחר לסגל הקבוצה לג'ירו ד'איטליה 2014. וסיים שישי בקטע ה-18 ורביעי בקטע ה-17, מלבד זה, לא רשם עוד תוצאות בולטות.
בשנת 2015 עבר דה חנט מקבוצה בלגית אחת לאחרת, ללוטו סודאל.
הוא ניצח את דירוג המטפסים בטור דה סוויס, פריז - ניס, וסיים שני באותו הדירוג בטור של טורקיה.
הוא השתתף בפעם השלישית בטור דה פראנס, והתוצאה הטובה ביותר שלו הייתה המקום ה-8 שלו בקטע ה-16.
בשנת 2016 דה חנט ניצח שוב את דירוג המטפסים של פריז - ניס, וגם את דירוג המטפסים של וולטה אה קטלוניה, ואף ניצח את הקטע הרביעי.
הוא נבחר שוב לטור דה פראנס ואף ניצח את הקטע ה-12, בעקבות ההישג עלה למקום הראשון בדירוג המטפסים ושמר עליו עד לקטע ה-15, בו הפסיד אותו לרפא מייקה הפולני.
דה חנט נבחר גם לוואלטה אספנייה, באותה שנה.
את 2017 פתח דה חנט עם ניצחון בדירוג המטפסים בטור דאון אנדר, והוסיף ניצחון בקטע הראשון של דופינה ליברה.
בטור דה פראנס סיים שלישי את דירוג המטפסים ובוואלטה אספנייה ניצח את הקטע ה-19, ובכך הצטרף לרשימה של רוכבים שניצחו קטע בכל גראנד טור.
ב-2018 ניצח את דירוג המטפסים בפריז - ניס, בטור דה רומאנדי (בנוסף לכך, ברומאנדי זכה גם בדירוג המאיצים).
בנוסף לכך ניצח את הקטע ה2 בטור דה רומאנדי ואת הקטע ה-3 בוולטה אה קטלוניה.
בטור דה פראנס, לא הגיע להישגים בולטים.
ב-2019 ניצח דה חנט את דירוג המטפסים בפריז - ניס ובוולטה אה קטלוניה, וגם ניצח את הקטע הראשון במרוץ האחרון.
בג'ירו ד'איטליה, הישגו הבולט היה המקום ה-3 בקטע האחרון.
בטור דה פראנס, ניצח את הקטע ה-8 לאחר שהקדים את טיבו פינו ואת ז'וליאן אלאפיליפ ב-6 שניות.
ואף סיים שלישי בקטע ה-13 שהיה נגד השעון.
באוגוסט הפך דה חנט לרוכב היחידי שרכב בעונה הזו גם את הג'ירו ד'איטליה, גם את הטור דה פראנס, וגם את הוואלטה אספנייה.
דה חנט סיים רביעי באליפות בלגיה בנגד השעון, 1:47 דקות מווט ואן ארט המנצח.
הוא השתתף בטור דה פראנס בו סיים במקום ה-52 ונבחר גם לג'ירו ד'איטליה.
דה חנט סיים רביעי בקטע ה-14 שהיה נגד השעו, 1:11 מפיליפו גאנה המנצח.
הוא גם סיים שלישי בקטע ה-17, 1:10 מבן או'קונור המנצח.
דה חנט סיים את הג'ירו במקום ה-41 ושלישי בקטגוריית ההרים.
דה חנט נחשב לאחד הרוכבים ההתקפיים והאגרסיביים בעולם, עקב הישגיו השונים שמו נקשר והפך למזוהה עם קבוצת הבריחה במרוץ, כשהוא נוהג להצטרף אליה באופן שכיח ולנצח ממנה.
הפודיום שלו בג'ירו ד'איטליה 2012 מחשיב אותו גם למטפס לא רע, אך במהלך הקריירה הראה יכולות טובות גם בנגד השעון, ספרינט, ומרוצים חד יומיים, מה שהופך אותו לרוכב "אול–אראונדר" שמסוגל להתבטא בתוואי מרוץ שונים.
תומאס גוטשאלק הוא מנחה ושחקן גרמני.
לאחר בית הספר הוא למד היסטוריה ופילולוגיה גרמנית.
הוא ניגש למבחני הסמכה על מנת להיות מורה אך לבסוף פנה לתחום הבידור.
ב-1971 החל לעבוד באופן עצמאי בתוכנית נוער ב-Bayerischer Rundfunk, רשת שידור ציבורית בבוואריה.
ב-1973 החל להגיש מהדורת חדשות.
ב-1978 הופיע לראשונה בקולנוע בסרט "Summer Night Fever" לצד באה פידלר.
ב-1979 ו-1980 הנחה את המשדרים לבחירת נציגות גרמניה לאירוויזיון.
הוא פרשן את אירוויזיון 1989 עבור הטלוויזיה הגרמנית.
ב-1990 שיחק בסרט ההרפתקאות האמריקאי "Think Big".
ב-1991 גילם ממציא מזרח גרמני הנוסע לארצות הברית על מנת למכור מוצר מהפכני בסרט "Driving Me Crazy".
מ-1992 ועד 1995 הגיש את תוכנית האירוח "Gottschalk Late Night".
במסגרת התוכנית אורגנה תחרות הדוגמנות "מודל 92" בה זכתה היידי קלום.
ב-2008 הרוויח מיליון יורו בפרק של הגרסה הגרמנית של "מי רוצה להיות מיליונר?", בו השתתפו ידוענים.
את הכסף הוא תרם לצדקה.
ב-2011 הופיע בסרט שומר גן החיות.
תומאס ווקר גילמר היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן במספר משרות פוליטיות בווירג'יניה, כולל משרת מושל המדינה ה-28. משרתו הפוליטית האחרונה של גילמר הייתה מזכיר הצי של ארצות הברית, אך הוא נהרג בתאונה עשרה ימים בלבד לאחר שנכנס לתפקידו.
תומאס גילמר נולד ב-6 באפריל 1802 ב"גילמרטון", החווה של משפחתו במחוז אלברמארל, וירג'יניה לג'ורג' ואליזה.
את חינוכו קיבל ממורים פרטיים בשארלוטסוויל ובסטאונטון ולאחר מכן למד משפטים בליברטי (כיום בדפורד, וירג'יניה).
לאחר סיום הכשרתו עסק גילמר בעריכת דין בשארלוטסוויל.
לזמן קצר היה עורך העיתון המקומי Virginia Advocate.
ב-23 במאי 1826 נשא גילמר לאישה את אן אליזבת בייקר משפרדסטאון (כיום בווירג'יניה המערבית).
אביה המנוח, ג'ון בייקר, היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
לשניים נולד בן, ג'ורג' הדסון גילמר, שהיה כומר פרסביטריאני.
ב-1829 רכש גילמר עבד בשם ישראל ג'פרסון, שהיה קודם בבעלותו של תומאס ג'פרסון.
ישראל ג'פרסון נודע כמי שטען ששסאלי המינגס הייתה פילגשו של תומאס ג'פרסון.
מאוחר יותר, לאחר בחירתו לקונגרס, התיר גילמר לישראל ג'פרסון לשלם את מחיר רכישתו ולקנות את חירותו לאחר שביקש להתאחד עם אשתו, שהייתה אישה חופשית.
הקריירה הפוליטית של גילמר החלה עם כהונתו בבית הנבחרים של וירג'יניה בין השנים 1829–1836, בו ייצג את מחוז מגוריו.
הוא שב לבית הנבחרים לתקופת כהונה נוספת בין השנים 1839–1840 וכיהן אז כיושב ראש הבית.
ב-14 בפברואר 1840 נבחר לתפקיד המושל ה-28 של וירג'יניה.
בתקופת כהונתו היו לו מחלוקות עם האספה הכללית של המדינה בנוגע להסגרת גנבי עבדים, סוגיה שהייתה חלק ממסע הבחירות שלו לקונגרס בחורף שלאחר מכן.
טיילר ירש את ויליאם הנרי הריסון, שהיה חבר המפלגה הוויגית ונפטר חודש לאחר השבעתו.
טיילר זכה לתמיכה מועטה מאוד במפלגה ובסופו של דבר שירת רק עד תום תקופת כהונתו מבלי שנבחר מחדש.
לעומתו גילמר נבחר מחדש לקונגרס בבחירות של 1842 בהפרש קטן מאוד.
יריבו בבחירות אלו, ויליאם ל.
גוגין, ערער על התוצאות ללא הצלחה.
כאחד מבעלי בריתו הקרובים ביותר של טיילר בווירג'יניה, היה גילמר מעורב במאמצי הממשל של טיילר לספח את טקסס כבסיס למערכת הבחירות של 1844 בה כשל טיילר בניסיונו להיבחר לתקופת כהונה נוספת.
ב-15 בפברואר 1844 מינה טיילר את גילמר לתפקיד מזכיר הצי של ארצות הברית ולשם כך ויתר גילמר על מושבו בקונגרס.
עשרה ימים לאחר מכן נהרג גילמר מהתפוצצות תותח על סיפון הספינה "פרינסטון" (USS Princeton) בעת שהיה בסיור על נהר הפוטומק.
משמעות מותו של גילמר הייתה מבחינתו של הנשיא טיילר אובדן של בעל ברית רב ערך וכמה היסטוריונים טוענים שאירוע זה עיכב את סיפוחה של טקסס.
גילמר נטמן בבית הקברות מאונט אייר בגילברט, וירג'יניה.
שנה לאחר מותו נקרא על שמו מחוז גילמר בווירג'יניה, שכיום הוא חלק מווירג'יניה המערבית.
על שמו נקראה גם העיר גילמר שבטקסס.
עיר זו היא מקום מושב מחוז אפשור, שקרוי על שמו של קורבן נוסף של הפיצוץ על הפרינסטון, אבל אפשור.
צי ארצות הברית הנציח את גילמר בקריאת משחתת על שמו שהייתה בשירות בין השנים 1920–1946, וספינת סיור שהייתה בשירות בין השנים 1942–1946.
הוא היה תלמידו של ריצ'רד וילסון והיה ידוע כצייר נופים וולשיים ואיטלקיים.
עם זאת, המוניטין של ג'ונס צמח במאה ה-20 כאשר יצירותיו הלא שגרתיות, שלא נועדו במקור לתערוכה, נתגלו.
בולטת בהם היא סדרת תמונות של נאפולי שצייר בשנים 1782 ו-1783. על ידי הפרת המוסכמות של ציור נוף קלאסי לטובת ציור בתצפית ישירה.
האוטוביוגרפיה שלו, לא פורסמה עד שנת 1951, אך מוכרת כמקור חשוב למידע על עולם האמנות של המאה ה-18.
תומאס ג'ונס נולד ב-26 בספטמבר 1742, ברדנשורשייר, השני מבין שישה עשר ילדים לבעל האדמות תומאס ג'ונס מטראפונן ואשתו חנה.
את שנותיו הראשונות הוא בילה באחוזתו של אביו בויילס; לפיכך הוא מכונה לעיתים קרובות תומאס ג'ונס מפנצ'רריג כדי להבדיל אותו מאחרים בעלי אותו שם.
הוא התחנך במספר בתי ספר ומכללות, לפני שהלך לאוקספורד בשנת 1759. השכלתו באוניברסיטה מומנה על ידי דוד אימו שבניגוד לרצונו של ג'ונס קיווה שהוא ייכנס לעבוד בכנסייה.
ג'ונס נשר מאוקספורד לאחר מותו של דודו בשנת 1761 והמשיך בקריירה המועדפת עליו כאמן.
ג'ונס עבר ללונדון ונרשם לבית הספר לרישום של ויליאם שיפלי בנובמבר 1761. אף על פי שהשתתף בכיתת הרישום באקדמיה של סנט מרטין, הוא נותר לא בטוח ביכולתו לצייר דמויות בצורה משכנעת.
בשנת 1763 שכנע את צייר הנוף המוביל ריצ'רד וילסון שייקח אותו כתלמיד.
בשנת 1765 ג'ונס הציג בתערוכה באגודת האמנים.
משנת 1769 ואילך נופיו החלו להתבלט "בדרך המלך" האומנותית בסצנות היסטוריות, ספרותיות או מיתולוגיות.
הוא שיתף פעולה עם ג'ון המילטון מורטימר, שצייר את הדמויות.
אחת העבודות הידועות ביותר שלו מתקופה זו היא "המשורר הנודד", המבוססת על שירו של תומאס גריי.
שנות ה-70 של המאה ה-18 היו תקופה מוצלחת עבור ג'ונס.
הוא נבחר כעמית ב"אגודת האמנים" בשנת 1771 ושימש כמנהל החברה בשנים 4–1773. תקופה זו הוא התחיל לצייר רישומי נוף קטנים בשמן על נייר.
ג'ונס יצא למסע לאיטליה בספטמבר 1776. בעבודות שייצר שם במיוחד בציורי צבעי המים שלו, הוא פיתח פלטת צבעים ייחודית בגווני כחול שונים.
ג'ייקוב מור ותומאס בנקס היו בין עמיתיו באטליה.
המשימה הראשונה שלו באיטליה הייתה ציור נוף שכותרתו "אגם אלבנו - שקיעה" עבור הרוזן-בישוף של דרי, שהפך לפטרון החשוב ביותר של ג'ונס.
ג'ונס ערך את ביקורו הראשון בנאפולי בספטמבר 1778, שם שהה חמישה חודשים.
הוא חזר לרומא לתקופה מסוימת וגר בבית ליד המדרגות הספרדיות.
הוא לקח לעצמו אלמנה דנית בשם מריה מונקה בתור "משרתת" באפריל 1779, ונסע איתה לנאפולי שנה לאחר מכן.
נאפולי הייתה באותם הימים, העיר הגדולה ביותר באיטליה, ויצרה יותר הזדמנויות לפטרונות מאשר ברומא.
מריה ילדה שתי בנות בנאפולי, אנה מריה (בשנת 1780) ואליזבת (בשנת 1781).
לאחר ששמע על מות אביו בשנת 1782, אחרי שש שנים באיטליה ג'ונס נהיה חסר מנוחה וגעגועים ושב לבריטניה.
הוא יצא ללונדון עם מריה ובנותיהם.
והגיע לשם בנובמבר ומצא כי רבים מציוריו נהרסו על ידי הלחות, כולל כל הציורים שצוירו בטבע.
בלונדון ניסה ג'ונס להחיות את הקריירה שלו כצייר, אך היה לו פחות מוטיבציה לעשות זאת מכיוון שאביו השאיר לו הכנסה שנתית של 300 פאונד.
אף על פי שהציג עשר עבודות באקדמיה המלכותית בשנים 1784–1798. כבר בשנת 1785 הוא הרגיש שהקריירה האמנותית שלו הסתיימה.
בשנותיו המאוחרות ג'ונס נמשך יותר ויותר לוויילס, ובמיוחד לאחוזתו בפנצ'רריג.
הוא ירש את האחוזה בשנת 1787, עם מות אחיו רב-סרן ג'ון ג'ונס.
עם הביטחון הכספי החדש שלו תומאס ג'ונס נישא לבסוף למריה מונקה ב־16 בספטמבר 1789. החתונה נערכה בכנסיית סנט פנקראס בלונדון.
ג'ונס התעניין באופן פעיל באחוזתו, ותיעד את התפתחויות החקלאיות בה.
תומאס ג'ונס נפטר 29 באפריל 1803. הוא נקבר בקפלה המשפחתית בלנדרינדוד ויילס.
תומאס גירטין היה צייר מים וחרט אנגלי.
גירטין מילא תפקיד מפתח בהכרת צבעי המים כצורת אמנות מכובדת.
תומאס גירטין נולד בסאות'ווארק, לונדון, בנו של יצרן מברשות עשיר ממוצא הוגנוטי.
אביו נפטר בזמן שתומאס היה ילד, ואמו התחתנה עם מר ווהן, שרטט.
גירטין למד רישום כילד (השתתף בשיעורים אצל תומאס מלטון), ולמד אצל אדוארד דייס (1763–1804), צייר מים טופוגרפי.
גירטין האמין כי מילא את תקופת חניכותו בת שבע השנים, אם כי ישנם דיווחים לא מאושרים על עימותים בין המורה לחניך, שהביאו לכך שגירטין נכלא כחניך עקשן.
אבל אין ספק שדייס לא העריך את כישרונו של תלמידו, וזלזל בו גם לאחר מותו בגיל צעיר.
בגיל צעיר התיידד גירטין עם ויליאם טרנר והם הועסקו בהדפסים ובצבעי מים.
גירטין הציג באקדמיה המלכותית לאמנויות משנת 1794. הרישומים האדריכליים והטופוגרפיים שלו ביססו את המוניטין שלו.
השימוש שלו בצבעי מים לנופים היה כזה שיוחס לו הקרדיט של יצירת אווירה רומנטית.
הוא יצא למספר סיורי שרטוטים, בצפון אנגליה, צפון ויילס ומדינת מערב אירופה.
בשנת 1799 הוא נקשר לפטרונים משפיעים כמו ליידי סאת'רלנד ואספן האמנות סר ג'ורג' ביומונט.
בשנת 1800 התחתן עם מרי אן בורט, בת ה-16, בתו של צורף אמיד, והקים בית ליד הייד פארק, בסמוך לצייר פול סנדבי.
ב־1801 הוא הפך למבקר רצוי בבתי הכפר של פטרוניו כמו הארווד ווד וטירת מולגרב, והצליח לגבות 20 גינאה תמורת כל ציור, אך בריאותו הלכה התדרדרה.
בסוף 1801 ותחילת 1802 בילה חמישה חודשים בפריז, שם צייר צבעי מים ועשה סדרה את רישומי עפרון אותם חרט עם שובו ללונדון.
הם פורסמו בפריז לאחר מותו.
באביב ובקיץ 1802 הפיק גירטין פנורמה של לונדון, "איידומטרופוליס", בגובה של 6 מטר ורוחב של 30 מטר שהוצגה בהצלחה באותה שנה.
הפנורמה הייתה בולטת בזכות הטיפול הנטורליסטי שלו באור האורבני ובאווירה.
בנובמבר אותה שנה נפטר גירטין בחדר הציור שלו.
הוא נקבר בחצר הכנסייה של סנט פול, קובנט גארדן בלונדון.
נופיו המוקדמים של גירטין דומים לרישומים טופוגרפיים מהמאה ה-18, אך בשנים מאוחרות יותר פיתח סגנון רומנטי נועז יותר, שהשפיע לאורך זמן על הציור האנגלי.
הנוף של הצפון עודד אותו ליצור פלטת צבעי מים חדשה של חומים חמים, אפור צפחה, אינדיגו וסגול.
הוא זנח את המנהג של הצללה תחתונה ואז הוספת כתמי צבע פסטליים, לטובת משיכות מכחול רחבות של צבע חזק.
הוא התנסה בשימוש בעט, דיו חום ולכה, כדי להוסיף גוונים עשירים יותר.
על פי הדיווחים, מותו המוקדם של גירטין גרם לטרנר להעיר: "לו היה תום גירטין חי הייתי צריך לגווע ברעב."
במוזיאון הבריטי ובמוזיאון ויקטוריה ואלברט יש אוספים של עבודותיו.
המוזיאון הבריטי קיבל אוסף גדול של ציורי צבעי מים של גירטין מהאספן צ'יימברס הול.
ביולי 2002 ארגנה גלריית טייט בריטניה תערוכה, "תומאס גירטין: אמנות האקוורל", שמטרתה "לחשוף את גאונותו הטכנית".
תומאס ג'ונס בארקר היה צייר היסטורי ודיוקנאות אנגלי.
נולד בבאת', בשנת 1815. הוא היה בנו של הצייר תומאס בארקר ולמד בפריז אצל הוראס ורנה, בשנים 45–1835 הציג הרבה בסלון בפריז ובהמשך באקדמיה המלכותית.
ככל הנראה בהשפעתו של ורנה, כמה מציוריו הצבאיים המוקדמים ביותר היו של סצנות ממלחמות נפוליאון, כולל הציור באקדמיה המלכותית שלו משנת 1853 "ולינגטון בסוברורן".
בחייו המאוחרים הוא נודע במיוחד כצייר צבאי, ותיעד את מלחמת צרפת-פרוסיה.
לא ברור אם הוא היה עד ממקור ראשון למלחמת קרים, אך הוא הציג מספר ציורים המתארים מלחמה זו.
אחד הציורים המפורסמים ביותר שלו משנות ה-50 של המאה ה-19 היה "ההצלה של לאקנאו" שהושלם בשנת 1859. התמונה, שהוצגה למלכה ויקטוריה במאי 1860, הכילה דיוקנאות רבים המבוססים על רישומים שצוירו על ידי האמן השוודי אגרון לונדגרן, שנסע להודו בשנת 1858.
יצירות משמעותיות אחרות של בארקר כוללות את "כלת המוות" (1840); "מפגש ולינגטון ובליכר" (1851); "ולינגטון חוצה את הפירנאים (1857); "השיבה דרך עמק המוות" (1876); "האלוף ויליאמס וצוותו עוזבים את קארס 28 בנובמבר 1855" (1857); ו"סוסי מלחמה ללא רוכבים לאחר קרב סדאן" (1873).
תומאס גיבסון בולס היה עיתונאי, פוליטיקאי בריטי, וחבר בפרלמנט של הממלכה המאוחדת.
הוא נודע גם בזכות היותו המייסד של "Vanity Fair" - מגזין שבועי שהופץ לאור בין השנים 1868-1914, ובתור המייסד והעורך של המגזין השבועי לאישה, "The Lady".
המגזין נחשב לאחד מכתבי העת הוותיקים ביותר בלונדון, ובריטניה כולה - ומאז שנוסד בשנת 1885, הפצתו ממשיכה באופן רציף עד היום.
תומאס גיבסון בולס (הידוע גם בכינויו "טומי") נולד בשנת 1841, כבנם הממזר של הפוליטיקאי הבריטי תומאס מילנר גיבסון, וסוזנה בולס, שהייתה עובדת משק בית במקצועה.
על אף היותו ממזר, אביו (ואף אשתו של אביו, וילדיהם) הכירו בו כבנם.
הוא למד בצרפת, ואחר כך למד באוניברסיטת המחקר הבריטית "King's College" במשך כשנה.
במהלך שהותו באוניברסיטה, אביו סייע לו כלכלית, ואף עזר לו למצוא את עבודתו הראשונה.
בעקבות כך, בגיל 19, החל בולס לעבוד כפקיד משרדי, תחת האגף הממשלתי למחסר ותעשייה (The Board of Trade).
עיקר עבודתו הייתה במחלקת מיסי הירושה.
במהלך עבודתו כפקיד, פגש לראשונה גיבסון את אלגרנון בורטוויק (Algernon Borthwick).
בורטוויק היה עיתונאי בריטי, והבעלים של היומון הבריטי "The Morning Post".
זמן קצר לאחר פגישתו עם בורטוויק, בשנת 1866, גיבסון החל את הקריירה העיתונאית שלו, וכתב מאמרים לעיתונים ומגזינים רבים, ביניהם גם ליומון בבעלותו של בורטוויק.
בין כתבי העת שבהם פורסמו מאמריו, נמנים: "The Glow Warm" (בעברית: הגחלילית), שהיה עיתון פוליטי וסאטירי שהופץ מדי ערב; "The Tomahawk", עיתון סאטירי שהכיל קריקטורות "נועזות" בגודל של דף שלם, ושלל עיתונים נוספים.
באותה השנה, הוא עזב את עבודתו בתור פקיד משרדי, ולווה מחבריו כ-200 פאונד, על מנת לייסד את המגזין הראשון שלו, "Vanity Fair".
העותק הראשון של המגזין יצא לאור ב-14 בנובמבר 1868, במחיר של שישה אגורות לעותק.
המגזין היה ידוע בעיצובו המרשים, ובסגנון אומנותי שהקדים את זמנו, מה שעזר לו לצבור אהדה רבה.
לשם כך, גיבסון שכר את שירותיו של האמן האיטלקי, קרלו פלגריני (באיטלקית: Carlo Pellegrini), ולאחר מכן את שירותיו של הצייר הצרפתי, ג'יימס טיסו .
בשנת 1887, בעקבות מות אשתו, ג'סיקה אוונס גורדון , הוא מכר את אחזקותיו בשבועון "Vanity Fair" תמורת 20,000 פאונד.
בשנת 1885, החליט בולס לייסד מגזין חדש שקהל יעדו היה נשים.
שמו של המגזין היה "The Lady" (בעברית: "הגברת").
הדעה הרווחת היא כי היוזמה לייסוד המגזין היא עצה שקיבל מג'סיקה, אשתו המנוחה, טרם פטירתה.
גיבסון היה העורך הראשי של המגזין במשך שני עשורים.
בזכות ניהולו המוצלח של בולס, המגזין השני שייסד צבר תאוצה ופופולריות רבה כבר בשנותיו הראשונות.
כיום, "The Lady" הוא אחד המגזינים הוותיקים ביותר בבריטניה, ומאז ייסודו על ידי גיבסון, הוא ממשיך לפעול גם בהווה, כבר למעלה ממאה שנים.
בבחירות הכלליות של הממלכה המאוחדת, שנערכו בשנת 1892, בולס נבחר לבית הנבחרים הבריטי כנציג של המפלגה השמרנית.
הוא כיהן בתפקיד עד לשנת 1906. בשנת 1910 הוא נבחר בשנית, הפעם כנציג המפלגה הליברלית, אך הפסיד בבחירות הכלליות שנערכו בחודש דצמבר באותה השנה.
בשנת 1922 תומאס גיבסון בולס נפטר במהלך חופשה בעיר אלחסירס שבספרד (בספרדית: Algecrias), ונקבר בגיברלטר.
תומאס ג'ונסון היה שופט ופוליטיקאי אמריקאי, שהשתתף בכמה פעולות לתמיכה במהפכה האמריקאית.
ג'ונסון היה מושל מרילנד הראשון (לאחר העצמאות), נציג לקונגרס הקוטיננטלי ושופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ג'ונסון היה השופט הראשון בבית המשפט העליון שמונה לכהונתו לאחר מינויים של ששת השופטים הראשונים שאיישו את כס השיפוט עם הקמתו של בית המשפט.
תקופת כהונתו בבית המשפט ארכה 163 ימים בלבד, ובכך הוא השופט העליון שכהונתו היא הקצרה ביותר בהיסטוריה.
תומאס ג'ונסון נולד במחוז קלברט שבמרילנד לתומאס ולדורקס סדג'וויק ג'ונסון.
סבו, שגם הוא נקרא תומאס, היה עורך דין בלונדון, שהיגר למרילנד בזמן כלשהו לפני שנת 1700. תומאס ג'ונסון הצעיר היה הרביעי מבין עשרת ילדי המשפחה.
לואיזה ג'ונסון, בתו של אחיו, ג'ושוע, הייתה רעייתו של נשיא ארצות הברית ג'ון קווינסי אדמס.
ג'ונסון ואחיו התחנכו בחינוך ביתי.
כבחור צעיר הוא נמשך לעיסוק במשפטים, למד את המקצוע במשרד עורכי דין מוכר וב-1753 התקבל ללשכת עורכי הדין של מרילנד.
ב-1760 הוא העביר את משרדו למחוז פרדריק, וב-1761 הוא נבחר לראשונה לאספה הכללית של הפרובינציה.
בפברואר 1766 נשא ג'ונסון לאישה את אן ג'נינגס, בתו של שופט מאנאפוליס.
ב-1774 וב-1775 שלחה האספה של מרילנד את ג'ונסון כנציג לקונגרס הקונטיננטלי.
בקונגרס חבר ג'ונסון לאלו שהעדיפו היפרדות מבריטניה הגדולה.
בנובמבר 1775 הקים הקונגרס את הוועדה להתכתבויות חשאיות שחיפשה תמיכה של מדינות זרות במלחמה.
ג'ונסון, יחד עם בנג'מין פרנקלין ובנג'מין הריסון החמישי היו חברי הוועדה.
ג'ונסון שב למרילנד והמשיך את פועלו באספה המדינתית כאשר נחתמה הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
ב-1775 הוא ניסח את הכרזת הזכויות שאומצה על ידי האספה של מרילנד ומאוחר יותר נכללה בחלק הראשון של החוקה הראשונה של המדינה, שכוננה בוועידה החוקתית שהתקיימה באנאפוליס ב-1776. ג'ונסון גם שירת כקצין בדרגת בריגדיר גנרל במיליציה של מרילנד.
ג'ונסון ואחיו העניקו תמיכה למהפכה האמריקאית כאשר ייצרו תחמושת וכלי נשק.
המפעל שלהם, כבשן קטוקטין , הוא כיום חלק מהפארק המדינתי הסמוך לקמפ דייוויד, שמצפון לפרדריק.
ב-1777 בחר בית המחוקקים של מרילנד בג'ונסון כמושל המדינה הראשון.
אף על פי שג'ונסון לא היה חבר בוועדה, הוועידה שהתכנסה בעקבות הצעתו להסדיר וליישב את הצדדים השיפוטיים ואת השיט בגבולם המשותף שעל הנהר.
ג'ונסון השתתף בוועידה המדינתית של מרילנד ב-1788, שם הוא קידם בהצלחה את אשרור המדינה לחוקת ארצות הברית.
בספטמבר 1789 מינה הנשיא ג'ורג' וושינגטון את ג'ונסון כשופט הפדרלי הראשון של מחוז מרילנד, אך הוא דחה את המינוי.
ב-1790 וב-1791 הוא היה השופט הבכיר בבית המשפט הכללי של מרילנד.
בינואר 1791 מינה וושינגטון את ג'ונסון, יחד עם דייוויד סטיוארט ודניאל קארול כחברי הוועדה להנחת היסודות לבירה הפדרלית בהתאם לחוק המושב של 1790. בספטמבר 1791 החליטו חברי הוועדה לקרוא לעיר הבירה הפדרלית "העיר וושינגטון" (The City of Washington) ולמחוז הפדרלי "טריטוריית קולומביה.
ב-5 באוגוסט 1791 מינה וושינגטון את ג'ונסון במינוי פגרה כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של ג'ון ראטלדג' שהתפטר.
ב-31 באוקטובר הוגש מינויו של ג'ונסון לסנאט באופן רשמי, שאישר אותו ב-7 בנובמבר.
תקופת כהונתו של ג'ונסון כשופט, שארכה 163 ימים בלבד, היא הקצרה ביותר בתולדות בית המשפט העליון.
ג'ונסון סבל מבריאות לקויה במשך שנים רבות וזו הייתה הסיבה לדחיית ההצעה של וושינגטון ב-1795 למנותו כמזכיר המדינה, על פי המלצתו של תומאס ג'פרסון.
ביום ההולדת הראשון של ג'ורג' וושינגטון שצוין לאחר מותו ב-22 בפברואר 1800 הוא נשא את ההספד לזכרו.
בתו של ג'ונסון, אן, נישאה ב-1788 לג'ון קולין גרהאם, ובשנותיו האחרונות הוא התגורר עמם בבית שהם בנו בפרדריק.
הבית, שקרוי אחוזת רוז היל , הוא כעת פארק מחוזי, ועל מחצית שטחו ניצב כיום בית הספר התיכון שקרוי על שמו של ג'ונסון.
תומאס ג'ונסון נפטר ברוז היל ב-26 באוקטובר 1819. הוא נטמן בתחילה בכנסיית כל הקדושים ומאוחר יותר הוא נטמן מחדש בבית הקברות מאונט אוליב שבפרדריק.
על שמו נקראו גם בתי ספר נוספים בפרדריק, בלנהאם ובבולטימור.
ב-1978 נחנך גשר שנקרא על שמו ושחוצה את נהר פטקסנט ומחבר את מחוז קלברט עם מחוז סנט מרי.
תומאס גולד ; 22 במאי 1920 – 22 ביוני 2004) היה אסטרופיזיקאי אמריקאי יליד אוסטריה ממוצא יהודי.
פרופסור לאסטרונומיה באוניברסיטת קורנל, חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, ועמית החברה המלכותית (לונדון).
גולד היה אחד משלושה מדענים צעירים מאוניברסיטת קיימברידג' שהציעו בשנת 1948 את תאוריית המצב היציב של היקום, שכיום אינה מקובלת.
עבודתו של גולד חצתה גבולות אקדמיים ומדעיים, לביופיזיקה, אסטרונומיה, הנדסת אווירונאוטיקה וגאופיזיקה.
גולד גם פרסם הסברים לתצפיות אסטרונומיות שלא היה להן הסבר, ולמרות התנגדות מדענים להסבריו נמצא שהם נכונים, והם מקובלים כיום.
בין השאר הסביר ופירט שפולסרים הם כוכבי נייטרונים הסובבים במהירות.
גולד נולד ב-22 במאי 1920 בווינה, אוסטריה, בנם של מקס גולד, תעשיין יהודי עשיר (לפני המלחמה) שניהל את אחת מחברות הכרייה והייצור הגדול של מתכות באוסטריה, והשחקנית הגרמנית לשעבר יוזפין מרטין (Josefine Martin).
בעקבות ההתמוטטות הכלכלית של תעשיית הכרייה האירופית בשלהי שנות העשרים, העביר מקס גולד את משפחתו לברלין, שם עבד כמנהל חברת סחר במתכות.
לאחר עלייתו לשלטון של המנהיג הנאצי אדולף היטלר בשנת 1933, עזבו גולד ומשפחתו את גרמניה בגלל מוצאו היהודי.
המשפחה טיילה באירופה בשנים שאחר כך.
גולד למד בפנימייה בבית הספר הבינלאומי "Lyceum Alpinum Zuoz" שבצוץ, שווייץ, שם התגלה במהרה כאדם פיקח, תחרותי ותוקפני מבחינה פיזית ונפשית.
גולד סיים את לימודיו בצוץ בשנת 1938, ונמלט עם משפחתו לאנגליה לאחר פלישת גרמניה לאוסטריה בתחילת 1938. גולד התקבל למכללת טריניטי קולג' באוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1939 והחל ללמוד הנדסת מכונות.
במאי 1940, בדיוק כשגרמניה פלשה לבלגיה וצרפת, נשלח גולד למעצר כנתין של האויב.
בלילה הראשון של המעצר, בצריף צבאי בעיר ברי סנט אדמונדס, הוא פגש את מי שעתיד להיות שותפו לעתיד למחקרים וחברו הקרוב, הרמן בונדי.
כמעט את רוב 15 חודשי המעצר בילה גולד במחנה בקנדה, לאחר מכן חזר לאנגליה ושב ללימודיו באוניברסיטת קיימברידג', שם החליף את לימודיו מהנדסת מכונות ללימודי הפיזיקה.
לאחר שסיים תואר ראשון ביוני 1942, עבד גולד זמן קצר כפועל חקלאי וחוטב עצים בצפון אנגליה לפני שהצטרף לבונדי ופרד הויל במחקר ימי על מכ"ם ליד דונספאלד, במחוז סארי.
שלושת הגברים היו מבלים את שעות עבודתם ב"דיון מדעי אינטנסיבי ורחב היקף" בנושאים כמו קוסמולוגיה, מתמטיקה ואסטרופיזיקה.
בתוך חודשים הוטלה על גולד משימה להקים מערכות מכ"ם חדשות.
גולד קבע כיצד נחתות יוכלו להשתמש במכ"ם כדי לנווט למקום הנחיתה המתאים ביום הפלישה לנורמנדי, וכן גילה כי הצי הגרמני התאים שנורקלים לצוללות שלו, מה שאפשר להם לפעול מתחת למים תוך שהם שואבים אוויר מפני השטח.
מיד לאחר המלחמה חזרו הויל ובונדי לקיימברידג', ואילו גולד המשיך במחקר ימי עד 1947. לאחר מכן החל לעבוד במעבדת קוונדיש בקיימברידג' כדי לסייע בבניית המגנטרון הגדול בעולם, מכשיר שהומצא על ידי שני מדענים בריטים בשנת 1940 שהפיק גלי מיקרו אינטנסיביים עבור המכ"ם.
זמן קצר לאחר מכן הצטרף גולד לר.
פומפרי, זואולוג במעבדת הזואולוגיה בקיימברידג', ששימש כסגן ראש חקר המכ"ם הימי במהלך המלחמה, כדי לחקור את השפעת התהודה על האוזן האנושית.
הוא מצא שמידת התהודה שנצפתה בשבלול אינה תואמת את רמת הריסון שניתן היה לצפות מצמיגות הנוזל המימי הממלא את האוזן הפנימית.
בשנת 1948 שיער גולד כי האוזן פועלת על ידי "התחדשות", בכך שפעולה אלקטרו-מכנית מתרחשת כאשר משתמשים באנרגיה חשמלית כדי לנטרל את השפעות הריסון.
אף על פי שגולד זכה במלגת פרסים מטריניטי קולג' על עבודת התזה שלו בנושא התחדשות וקיבל מינוי כמרצה זוטר במעבדת קוונדיש, התאוריה שלו זכתה להתעלמות רחבה ממומחי אוזניים ופיזיולוגים, כמו זוכה פרס נובל לעתיד, גאורג פון בקשי, שלא האמין שהשבלול פועל תחת מערכת משוב.
בשנות השבעים גילו החוקרים כי ההשערה של גולד הייתה נכונה - האוזן מכילה תאי שיער מיקרוסקופיים שפעלו על מנגנון משוב ליצירת תהודה.
גולד התחיל לדון שוב בבעיות בפיזיקה עם הויל ובונדי, ובייחוד בסוגיות הקשורות להסחה לאדום וחוק האבל.
זה הביא את השלושה לחקור את תאוריית המפץ הגדול, שהוצעה במקור על ידי ז'ורז' למטר בשנת 1931 ואחר כך קידם אותה ג'ורג' גאמוב.
על פיה היקום התפשט ממצב צפוף וחם ביותר וממשיך להתרחב גם היום.
כפי שסיפר בראיון שנערך בשנת 1978 עם הפיזיקאי וההיסטוריון ספנסר ר.
Weart), גולד האמין שיש סיבה לחשוב שיצירת החומר "נעשית כל הזמן, ואז אף אחת הבעיות בקשר לרגעים חולפים לא מתעוררת.
זה יכול להיות רק במצב יציב עם התרחבות המפרקת דברים במהירות כשחומר חדש מתעצב ומתעבה לגלקסיות חדשות".
שני מאמרים שפורסמו בשנת 1948 דנו ב"תאוריית המצב היציב" כחלופה למפץ הגדול: האחד מאת גולד ובונדי, והשני מאת הויל.
במאמר המכונן טענו גולד ובונדי שאף על פי שהיקום מתרחב, הוא בכל זאת לא משנה את מראהו לאורך זמן; אין לו התחלה ואין לו סוף.
הם הציעו את כבסיס התיאוריה שלהם, שקבע כי היקום הוא הומוגני ואיזוטרופי במרחב ובזמן.
בקנה מידה גדול הם טענו כי "אין שום דבר יוצא דופן בשום מקום ביקום, וכי ההבדלים הקיימים הם בעלי משמעות מקומית בלבד; ומה שנראה בקנה מידה גדול הוא שהיקום הוא הומוגני".
עם זאת, מכיוון שהיקום לא התאפיין בחוסר אבולוציה, תכונות מובחנות או כיוון זמן מוכר, הם הניחו כי חייבים להיות תנועות רחבות היקף ביקום.
הם הדגישו שני סוגי תנועה אפשריים: התרחבות בקנה מידה גדול והתנועה ההופכית, התכווצות בקנה מידה גדול.
הם העריכו שבתוך היקום המתרחב נוצרו אטומי מימן מתוך הריק בקצב של אטום אחד למטר מעוקב לכל 109 שנים.
יצירת חומר זו תשמור על צפיפות היקום קבועה עם התרחבותו.
גולד ובונדי גם הצהירו כי הסוגיות הקשורות לגיל היקום שהטרידו תאוריות קוסמולוגיות אחרות - כמו הפער בין גיל היקום כפי שחושב על ידי האבל לתאריכי התפרקות רדיואקטיבית בסלעים יבשתיים - נעדרו מתאוריית המצב היציב.
רק בשנות השישים החלו להתעורר בעיות גדולות בתאוריית המצב היציב, כאשר תצפיות תמכו לכאורה בגישה שהיקום אכן משתנה: קוואזרים וגלקסיות רדיו נמצאו רק במרחקים גדולים (ולכן היו קיימים רק בעבר הרחוק מאוד), לא בגלקסיות קרובות יותר.
בעוד שתאוריית המפץ הגדול חזתה מצב כזה, תאוריית המצב היציב ניבאה כי אובייקטים כאלה יימצאו בכל מקום, כולל קרוב לגלקסיה שלנו, מכיוון שהאבולוציה תהיה מפוזרת באופן שווה יותר, ולא יימצאו רק במרחקים גדולים.
בנוסף, תומכי התיאוריה ניבאו כי בנוסף לאטומי מימן, יופק גם אנטי-חומר, כמו בקרינת רקע של קרני גמא קוסמיות מהשמדה הדדית של פרוטונים ואנטי-פרוטונים וגז הפולט קרני רנטגן מיצירת נייטרונים.
עבור מרבית הקוסמולוגים, ההפרכה של תאוריית המצב היציב הגיעה עם גילוי קרינת הרקע הקוסמית בשנת 1965, שתאוריית המפץ הגדול ניבאה.
סטיבן הוקינג אמר כי העובדה כי נמצאה קרינת מיקרוגל שנחשבת כי היא שארית מהמפץ הגדול, הייתה "המסמר האחרון בארון הקבורה של תאוריית המצב היציב".
בונדי הודה כי התיאוריה הופרכה, אך הויל וגולד לא השתכנעו במשך מספר שנים.
גולד אף תמך בתאוריית המצב היציב המתוקן של הויל, אולם ב-1998 הוא החל להביע ספקות לגבי התאוריה, אך טען כי למרות חסרונותיה התאוריה סייעה לשיפור ההבנה ביחס למוצא היקום.
גולד הציע "תאוריית אשפה" למוצא החיים שהיה פנספרמיה מקרית.
התאוריה טוענת שייתכן שהחיים על כדור הארץ החלו מערימה של מוצרי פסולת שהושלכו בטעות על כדור הארץ לפני זמן רב על ידי חייזרים.
בשנת 1951, בפגישה של , הציע גולד שמקור אותות הרדיו האחרונים שהתגלו מהחלל היה מחוץ לגלקסיית שביל החלב, וספג קיתונות של בוז מאסטרונום הרדיו מרטין רייל וכמה קוסמולוגים מתמטיים.
עם זאת, כעבור שנה זוהה מקור רחוק וגולד הודיע בישיבת האיחוד האסטרונומי הבינלאומי ברומא כי התיאוריה שלו הוכחה.
מאוחר יותר עתיד היה רייל להשתמש בטיעון של גולד כהוכחה להתפתחות חוץ-גלקטית וטען כי הוא מבטל את תאוריית המצב היציב.
גולד עזב את אוניברסיטת קיימברידג 'בשנת 1952 והפך לעוזרו הראשי של האסטרונום המלכותי במצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ' בסאסקס, באנגליה.
בעודו שם, עורר גולד מחלוקת מסוימת בכך שהציע כי פעולת הגומלין בין חלקיקים טעונים מהשמש לבין השדה המגנטי של כדור הארץ ביצירת סופות מגנטיות באטמוספירה העליונה היא דוגמה לגל הלם ללא התנגשות.
התאוריה הייתה שנויה במחלוקת רחבה, עד שבשנת 1957 גילו מדענים אמריקאים כי התאוריה של גולד עמדה בבדיקה מתמטית על ידי ביצוע סימולציה באמצעות צינור הלם.
גולד התפטר מהמצפה המלכותי בעקבות פרישתו של ספנסר ג'ונס ועבר לארצות הברית בשנת 1956, שם שימש כפרופסור לאסטרונומיה (1957–1958) ופרופסור לאסטרונומיה שימושית (1958–1959) באוניברסיטת הרווארד.
בתחילת 1959 הוא קיבל מינוי באוניברסיטת קורנל, שהציעה לו את האפשרות להקים יחידה בינתחומית לרדיופיזיקה וחקר החלל, ולנהל את המחלקה לאסטרונומיה.
באותה עת היה רק חבר סגל אחד נוסף במחלקה.
גולד שימש כמנהל המרכז לרדיופיזיקה וחקר החלל עד 1981, והציב את קורנל כמרכז מוביל של מחקר מדעי.
במהלך כהונתו, העסיק גולד אסטרונומים מפורסמים כמו קרל סייגן ופרנק דרייק, סייע בהקמת הרדיו-טלסקופ הגדול בעולם במצפה הכוכבים ארסיבו בפוארטו ריקו (שקרס בשנת 2020), ובהקמת מרכז האסטרונומיה של אוניברסיטת קורנל-סידני יחד עם הארי מסל (Harry Messel).
בנוסף, שימש גולד כעוזר סגן נשיא למחקר בין השנים 1969–1971 וכפרופסור לאסטרונומיה משנת 1971 עד לפרישתו בשנת 1986.
בשנת 1959 הרחיב גולד את תחזיתו הקודמת על גל הלם ללא התנגשות וטען כי התפרצויות שמש יפלטו חומר לעננים מגנטיים וייצרו חזית הלם שתביא לסופות גאומגנטיות.
הוא טבע גם את המונח "מגנטוספירה" במאמרו "תנועות במגנטוספירה של כדור הארץ" לתיאור "האזור שמעל ליונוספירה בו השדה המגנטי של כדור הארץ הוא בעל שליטה דומיננטית על תנועות הגז וחלקיקים טעונים מהירים.