tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספטמבר 2016 עתרה האגודה לזכויות האזרח לבג"ץ וביקשה לבטל את התיקונים.
במאי 2020 פורסמה החלטת בג"ץ שנתקבלה בהכרעת הנשיאה חיות והמשנה לנשיאה חנן מלצר כנגד דעתו החולקת של השופט דוד מינץ.
ההחלטה פסלה את סעיף הבונוס, אבל, בשל שיקולי ההסתמכות של הגופים שקיבלו תמיכה, הפסילה חלה רק ממועד ההחלטה ואילך.
ההחלטה לא פסלה את סעיף הקנס בנימוק של חוסר בשלות מאחר שלא נעשה בו כל שימוש מפורש.
מפלגות שלטון שואפות להיטיב עם ציבור בוחריהן ולתמוך בפעילויות העולות בקנה אחד עם המדיניות שלהן.
אבל, חקיקה ופסיקה מציבות סייגים לתמיכות כאלו.
בג"ץ האגודה לזכויות האזרח נגד שרת התרבות והספורט מדגים זאת.
ממינוי מירי רגב לשרת התרבות והספורט ועד לפסיקת בג"ץ
בחודש מאי 2015 מונתה חברת הכנסת מירי רגב לשרת התרבות והספורט.
בחודש מאי 2016 משרד התרבות והספורט פרסם ברשומות תיקונים (להלן "התיקונים") למבחנים לחלוקת כספי תמיכות של משרד התרבות והספורט.
מבחנים אלה נקבעים בהתאם להנחיות היועץ המשפטי לממשלה בנושא זה התיקונים העיקריים הם שניים: מתן בונוס למוסדות שיופיעו ביהודה ושומרון (להלן: סעיף הבונוס), וגריעת ניקוד ממוסדות שיימנעו מלעשות כן (להלן: סעיף ההפחתה).
סעיף לדוגמה: תיאטרון שקיים בשנת ההערכה הרצות באזור יהודה ושומרון, יוכפל הניקוד שקיבל במקדם של 1.1.
בחודש יוני 2016, כהכנה למימוש התיקונים, משרד התרבות והספורט שלח לאמנים ומוסדות תרבות טופס בו הם מתבקשים להצהיר האם הופיעו, והאם בכוונתם להופיע בעתיד ביהודה ושומרון, בגליל ובנגב.
נרמז שמוסדות שיסרבו למלא את הטופס לא יזכו למלוא התמיכה.
בהמשך נתקיימו מספר דיונים והושלמו נתונים לגבי החלטות תמיכה שהתבססו על התיקונים.
ב-13 במאי 2020 פורסמה החלטת בג"ץ שנתקבלה בהכרעת הנשיאה חיות והמשנה מלצר כנגד דעתו החולקת של השופט מינץ.
ההחלטה פסלה את סעיף הבונוס, אבל רק ממועד ההחלטה ואילך.
הנושאים העיקריים בהם התמקדו השופטים
שוויוניות לפי חוק יסודות התקציב
האם הופעל סעיף הקנס (ההפחתה)?
הערה: להקלה על הקורא יוצגו בהמשך, לכל נושא, עמדות הצדדים, דעת הרוב ודעת המיעוט
העותרים לא צירפו כעותר אף גוף אשר נפגע מהתיקונים.
במקרים קודמים קבע בג"ץ כי אין מקום לפתוח את שעריו בפני עותר ציבורי אשר עתירתו מעמידה לדיון אינטרסים אישיים של פרטים או מוסדות אשר יכלו להגישה בעצמם.
בדעת הרוב הועלו הסברים רבים מדוע מוצדק לחרוג מהכלל.
בדעת המיעוט נטען שההסברים אינם מצדיקים הענקת זכות עמידה.
כמו מרבית הוצאות המדינה, גם התמיכות במוסדות התרבות מעוגנות בחוק יסודות התקציב, תשמ"ה-1985. החוק קובע ב כי הסכום שנקבע בסעיף תקציבי לסוג של מוסדות ציבור יחולק לפי מבחנים שוויוניים.
הפליה מסיבות לא רלוונטיות איננה שוויונית.
פגיעה בזכות לשוויון על בסיס קריטריון גאוגרפי היא אפליה פסולה כיוון שהיא עשויה להעיד על מניע סמוי לאפליה.
הענקת תנאים מועדפים לגופי תרבות, שפעילותם מיועדת לאוכלוסייה מסוימת, על חשבונם של גופי תרבות אחרים, מהווה פגיעה בזכות לשוויון.
במקרה קודם פסק בג"ץ כי קביעת אזורי עדיפות לאומית בנוגע להטבות הניתנות בתחום החינוך פוגעת בזכות לשוויון אם תוצאותיה מביאות להפליה פסולה של בני המגזר הערבי.
תכלית השינויים אינה ראויה ואינה עומדת במבחני פסקת ההתגברות.
תוספת העידוד לגופים המופיעים בשטחים והתמריץ השלילי לגופים שנמנעים מכך אינם קשורים לתכלית עידוד ההופעות בפריפריה או לפיתוח חברתי וכלכלי של אזורי הנגב והגליל.
התכלית היחידה של סעיפים אלה היא אפלייתם לרעה של אמניות, אמנים וגופי תרבות על בסיס השקפה פוליטית.
הענקת תמיכות משמשת כאחד מהכלים לקידום מדיניותן של רשויות המדינה בתחומים שונים.
הלכה היא כי למדינה שיקול דעת רחב בכל הנוגע להענקת כספי תמיכות למוסדות ציבור על פי סדרי עדיפות שהיא קבעה לעצמה.
לפיכך, אין פסול בשני התיקונים.
לא כל חלוקה "בלתי שוויונית" והבחנה בין גופים שונים מהווה הפליה.
הפליה פסולה משמעותה הבחנה בין אנשים או מצבים מסוימים ללא הצדקה עניינית.
ככל שההבחנה מבוססת על טעמים הרלוונטיים לתכלית ההסדר הספציפי, וניתן לה משקל ראוי בהתחשב בין היתר בשאר תכליות ההסדר, אין מדובר בהפליה פסולה.
קיימת הצדקה לתמרץ במיוחד קיומם של מופעי תרבות באזור יהודה והשומרון, לאחר שנמצא כי אזור זה סובל מ"נחיתות תרבותית" במובן זה שקיים פער משמעותי בין מספר המופעים המתקיימים בו לבין יתר חלקי הארץ, ואף ביחס לאזור הנגב והגליל.
זה שיקול ענייני ולא שיקול פוליטי.
כמו כן, את ערך השוויון יש לאזן מול ערכים ואינטרסים ראויים אחרים, ויש להתחשב במשאבים הכספיים העומדים לחלוקה אשר מטבע הדברים הם מוגבלים.
המשקל שניתן להבחנה בין מוסדות תרבות המופיעים באזורים הסובלים מחוסר נגישות לתרבות לבין אלו שאינם עושים כן – הוא סביר ביחס לשאר המשתנים הרלוונטיים.
המשתנה שעניינו הרצה באזור שבו קיים מרחק "תרבותי", משפיע באופן זניח על סך הניקוד ועל שיעור התמיכה לו יזכה מוסד פלוני.
לגבי איסורי ההפליה המנהלית טענו העותרים כי לא נסתרה חזקת התקינות המנהלית.
לא ניתן לקבוע כי סעיף הבונוס שמעניק העדפה רק למי שמבצע הרצות ביהודה ושומרון מחיל קריטריונים שוויוניים.
השאלה איננה כמותית כי אם עקרונית ולכן אין זה משנה שמבחינה כספית ההשפעה הייתה מועטה.
הייתה הסכמה בין הצדדים כי לא היה ניסיון לפגוע בתוכן ההתבטאויות.
חופש הביטוי מהווה חלק מהזכות החוקתית לכבוד האדם שבחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, וחופש הביטוי הפוליטי הוא חלק מהגרעין הקשה של חופש הביטוי.
חופש הביטוי כולל גם את החופש להימנע מביטוי או ממעשה, כמו הימנעות מלהעלות הופעה אמנותית בשל סיבות פוליטיות.
אדם המסרב מסיבות אידאולוגיות לצאת מגבולות מדינת ישראל לשטחים הנמצאים תחת תפיסה לוחמתית מממש במעשה זה את זכותו לחופש ביטוי פוליטי.
פגיעה בזכות זו היא פגיעה בזכות החוקתית לכבוד האדם.
שרת התרבות מנסה ליצור הבחנה מלאכותית בין חופש הביטוי לבין מה שהיא מכנה "חופש המימון".
אלא שמה שהיא מכנה "חופש המימון" הוא עקרון שאינו קיים, לפחות לא במובן שבו מתייחסת אליו שרת התרבות.
חופש הביטוי, ככל זכויות האדם, אינו מוחלט והוא בעל אופי יחסי.
לעיתים, הסדר מסוים מגלם איזון בין חופש הביטוי לבין ערכים אחרים שיש להגן עליהם.
בהקשר זה, לא כל היבטיו של חופש הביטוי הם בעלי אותה חשיבות וראויים לאותה הגנה.
יתר על כן, השיקולים הם מגוונים ונוסחאות האיזון אינן פשוטות.
הימנעות מלהגיע למקום מסוים אינה בהכרח "ביטוי" בהקשר של חופש הביטוי.
בסיכום: התיקונים למבחני התמיכה אינם מפלים ואינם פוגעים בחופש הביטוי.
הזכות לחופש הביטוי הוכרה כנכללת בגדרה של הזכות לכבוד האדם.
הזכות לחופש הביטוי מטילה על המדינה גם חובה להימנע מלהגביל את חירותו של הפרט להתבטא.
גם שלילת תמיכה כספית, או הפחתה של תמיכה כספית, עלולה, בנסיבות מסוימות, להיחשב כהפרה של החובות המוטלות על המדינה מכוחה של הזכות לחופש הביטוי.
הזכות לחופש הביטוי משתרעת לא רק על ביטויים, אלא גם על התנהגות המשמשת הד לביטוי.
הימנעות של מוסד תרבות מלהופיע באזור הנתון למחלוקת רחבה בציבור, היא פעילות הנושאת עמה ביטוי, וביטוי כזה – ראוי להגנה.
הזכות לחופש הביטוי מטילה על הרשות את החובה שלא להפלות בין אנשים או מוסדות על רקע של ביטוי עמדותיהם ודורשת ממנה לשמור על נייטרליות.
בחילופי מסמכים לפני תחילת המשפט טענה יועמ"ש משרד התרבות והספורט, כי מבחני התמיכה "עולים בקנה אחד" עם חוק החרם ועם פסיקת בית המשפט העליון בבג"ץ חוק החרם.
יש לדחות מכל וכל את הטענה, שבאה לידי ביטוי בתשובה מטעם שרת התרבות, ולפיה מבחני התמיכה "עולים בקנה אחד" עם חוק החרם ומתיישבים עם פסק הדין בבג"ץ חוק החרם.
השופט מינץ שכתב את דעת המיעוט לא חזר על טענות יועמ"ש משרד התרבות והספורט וכלל לא התייחס לנושא החרם.
העותרים טענו שמפני שאף גוף תרבות לא נקנס, הסעיף לא הופעל.
טיעון זה היה הבסיס להחלטת הרוב שלא להחליט בנימוק של חוסר בשלות.
דעת המיעוט, על בסיס טענת המשיבים, קבעה כי עצם העובדה שהסעיף לא הופעל, במובן זה שאף מוסד תרבות לא נפגע ממנו ולא הופחת ניקוד בפועל בגין עמידה בתנאיו, אין משמעותה כי הסעיף לא יושם.
אדרבה, יש בכך כדי לתמוך בטענת המשיבה כי הסעיף כולל בתוכו מנגנון אשר יבטיח את הפעלתו באופן מבוקר ובהתאם לשיקול דעת דקדקני וזאת באופן התומך בטענתה בדבר מידתיות הסעיף.
פסקי הדין של הרוב כמו גם של המיעוט התייחסו למשפט של ארצות הברית.
גם בארצות הברית נתגלעו מחלוקות לגבי חוקתיות תנאים המתנים הענקת תמיכה באמנויות במבחנים שאינם רלוונטיים לאותה תמיכה.
שני פסקי הדין שלנו התייחסו לאותו פסק דין של בית המשפט העליון של ארצות הברית אשר דעת הרוב בו קבעה כי לרשות הוענקה סמכות לשקול בנוסף לשיקולי מצוינות אמנותית גם שיקולים של: "הגינות וכבוד לאמונות ולערכים של הציבור האמריקאי".
דעת הרוב אצלנו אימצה את דעת המיעוט אצלם, ולהפך, דעת המיעוט אצלנו אימצה את דעת הרוב אצלם.
השרה רגב מסרה בתגובה: "החלטת בג"ץ לפסול את התמריץ למוסדות המגיעים ליהודה ושומרון מאכזבת לאור העובדה שבמשך שנים תושבי יהודה ושומרון הודרו ונמנעו מהם תקציבים."
היועץ המשפטי של האגודה לזכויות האזרח עורך הדין דן יקיר מסר בתגובה: "פסק הדין העקרוני והחשוב של בג"ץ קובע שאין בסיס לטענה של השרה רגב כאילו מתן בונוס למוסדות תרבות שמופיעים בהתנחלויות בא לשרת 'פריפריה חברתית'.
זהו אקורד סיום ראוי וחשוב לכהונתה של שרת התרבות היוצאת.
אנחנו מקווים ששר התרבות הנכנס ידאג לא רק לשיקום הכלכלי של מוסדות התרבות אלא גם לשיקום החירות האמנותית שלהם".
יו"ר מועצת יש"ע וראש מועצת בקעת הירדן, דויד אלחיאני מתח ביקורת על החלטת בג"ץ ומסר: "החלטת בג"ץ מונעת על ידי הנרטיב של השמאל, והיא פוגעת בצורה אנושה בהתיישבות ביהודה, שומרון ובקעת הירדן.
התרבות היא נחלתם של כלל תושבי ישראל, ללא הבדל מיקום גאוגרפי, וכנראה שופטי בג"ץ החליטו שלא מגיעה לתושבים שלנו תרבות".
בג"ץ ברגמן הוגש בשנת 1969, לאחר ששישה חברי כנסת הגישו הצעת חוק פרטית בכנסת.
עתירתו של ד"ר אהרן ברגמן, כעותר ציבורי, כוונה נגד הצעת החוק, לפיה רק מפלגות קיימות המכהנות בכנסת תקבלנה מימון מפלגות (ולא מפלגות חדשות).
ששת חברי הכנסת הציעו כי ההוצאות שישנן במהלך בחירות לכנסת ולרשויות המקומיות של המפלגות המיוצגות בכנסת, ימומנו מתקציב המדינה ולא על ידי מקורות עצמיים כמו דמי חבר, או גיוס תרומות מתומכי המפלגה כפי שהיה נהוג קודם.
לאחר שהחוק קיבל אישור בכנסת, ברגמן עתר לבית המשפט הגבוה לצדק בניסיון למנוע את מימושו של החוק שזה עתה התקבל.
בג"ץ קבע שהחוק סותר עקרון השוויון בחוק יסוד: הכנסת.
בעקבות זאת הכנסת תיקנה את חוק המימון.
מטרת החוק הייתה להבטיח את יציבותן הכלכלית של מפלגות כמו מפא"י אשר בעקבות הבחירות בשנת 1965 הייתה במשבר כספי חמור.
בזכות חוק זה, כאשר המפלגות התכוננו לבחירות השביעיות לכנסת ולבחירות לרשויות המקומיות קופתן הייתה אמורה להיות מלאה ולא היו צריכות לדאוג למצבן הכלכלי.
אולם, החוק ספג ביקורת ציבורית רבה, חלקית בגלל הזריזות שבה הוא נקבע וחלקית משום שראו בו פגיעה בזכות לשוויון.
על מנת להקטין את רמת ההתנגדות שהחוק היה עלול לעורר, הצעת החוק הוגשה על ידי חמישה נציגים של הסיעות הגדולות בכנסת שהיו הנציגים הבכירים בוועדת הכספים.
כך, ההצעה לא הייתה משויכת לסיעה מסוימת אלא משותפת לכמה סיעות.
בנוסף, ההצעה הוגשה בתור ניסיון זמני שיהיה נכון לבחירות השביעית לכנסת והבחירות לרשויות המקומיות בלבד.
הנציגים הביאו טיעונים נוספים שמטרתם הייתה להציג כמה שיותר צדדים חיוביים בחוק.
בהצעה ננקב סכום של 14,640,000 ל"י, שנועד להתחלק בין כל המפלגות שנבחרו לכנסת השישית על-פי גודלן של הסיעות המייצגות אותן.
ב־19 בפברואר 1969, דנה מליאת הכנסת בהצעה לקראת אישורה בקריאה שנייה ושלישית.
ההצעה זכתה להסכמה רבה בקרב הסיעות ובהצבעה שנערכה הרוב המוחלט הצביע בעד החוק.
היחיד שהתנגד לעיקרון מימון הוצאות הבחירות של המפלגות באמצעות תקציב המדינה, היה ח"כ אורי אבנרי.
עיקר הביקורת של אורי אבנרי הייתה על האופן שבו חוק המימון היה אמור להתבצע על פי חוק החדש.
לפי טענתו המימון היה צריך להיעשות רק לאחר הבחירות, כאשר התוצאות כבר ברורות, אחרת, לפי דבריו, מדובר בצעד לא דמוקרטי הפוגע בעקרון השוויון ומונע ממפלגות חדשות לקחת חלק בבחירות על ידי הנצחת המפלגות הקיימות.
עתירתו של ד"ר ברגמן לבג"ץ
ד"ר אהרון ארתור ברגמן כיהן בתפקידים בכירים בשירות המדינה, בהם הממונה על הכנסות המדינה ונציב מס הכנסה הראשון.
הוא עתר לבג"ץ נגד שר האוצר ומבקר המדינה ב־1969, כחודשים לאחר שהחוק אושר בכנסת.
עתירה זו הייתה העתירה הראשונה שבה השופטים נתבקשו לפסול חוק של הכנסת.
לטענת ברגמן, חוק המימון לכנסת מנוגד לחוק יסוד הכנסת על פיו הבחירות צריכות להיות מושתתות על צדק ושוויון.
חוק המימון לכנסת לא מאפשר הזדמנות שווה לכל המפלגות להתמודד בבחירות לכנסת, וזוהי, לפי דבריו, פגיעה בעקרון הדמוקרטיה ובעקרון השוויון.
בעקבות החוק עלול להיווצר מצב בו מפלגות שמלכתחילה נמצאות בעמדת כוח ויש להן יתרון, מקבלות חיזוק כלכלי נוסף מה שמחליש עוד יותר את המפלגות שמתמודדות לראשונה בבחירות לכנסת, ויוצר מצב של פער וחוסר שוויון.
סעיף חשוב בעיקרון השוויון הוא שמירה על שוויון ההזדמנויות בין אדם אחד לאחר ובין קבוצות בחברה, כך שחוק אשר מקדם קבוצת מפלגות מסוימת על חשבון מפלגות אחרות, יוצר סטייה חמורה מעקרון השוויון.
ברגמן הביע ביקורת נוספת כלפי ששת חברי הכנסת אשר בהצעתם לא הצביעו על מקורות תקציביים לכיסוי עלויות החוק מה שמנוגד למה שהיה מקובל בפרלמנט האנגלי.
טענה נוספת שהציג ברגמן הייתה שחלק גדול מחברי הכנסת לא השתתפו בישיבה שנערכה בכנסת ביום בו החוק התקבל ברוב קולות, כך שההצבעה עצמה התבצעה באופן לא לגמרי הוגן.
ב-22 ביוני 1969 נערך הדיון בבית המשפט העליון בהרכב של חמישה שופטים בראשות הנשיא שמעון אגרנט.
כיוון שהיה מדובר באירוע חריג הוא חייב את עדכונו של היועץ המשפטי לממשלה מאיר שמגר.
בית המשפט קבע: "בשלילה המוחלטת של הקצבה מרשימות מועמדים חדשות, יש הפרה ממשית של שוויון הסיכויים בין הרשימות, הנוגדת את עקרון השוויון שבסעיף 4 במידה שאין להצדיקה, ולא רק סטייה קלה מעיקרון זה".
משמעות הדבר היא שחוק המימון לכנסת פוגע בעקרון השוויון על ידי כך שהוא לא נותן הזדמנות שווה לכל המפלגות.
בג"ץ קבע שסעיף 46 לחוק היסוד הכנסת מאפשר פגיעה כזו בשוויון אך ורק בתמיכה של רוב חברי הכנסת (משמע, לפחות 61 תומכים).
וכיוון שהחוק עבר בפחות מ-61 תומכים הוא נפסל מכיוון שאינו עומד בפרוצדורה הנדרשת.
בג"ץ הבהיר שלכנסת פתוחה הדרך לחוקק מחדש את החוק אם תעמוד בפרוצדורה הדרושה:
ההצעה של שמגר לחוק המימון המתוקן התקבלה ברוב של 76 עם שישה מתנגדים ושני נמנעים.
בג"ץ 8070/98 האגודה לזכויות האזרח בישראל נ' משרד הפנים הוא פסק דין של בית המשפט העליון שניתן ב-24 ביוני 2004, על ידי השופטים דליה דורנר, אליעזר ריבלין ואשר גרוניס.
השאלה המשפטית בעתירה היא בדבר האיסור על המדינה לאפשר גישה ישירה למאגרי המידע על פי חוק מרשם האוכלוסין, התשכ''ה–1965. הגישה למאגרי המידע נעשתה על ידי חיבור מחשב משרד הפנים למחשבים של משרדי הממשלה השונים שנותנים שירות לציבור, ובנוסף למחשבי הבנקים המסחריים המספקים שירות ללקוחותיהם.
בית המשפט קבע סעד של צו מוחלט שהאיזון הראוי להגביל את מסירת המידע לעובדי ציבור, יהיה בתקנות או בהנחיות מנהליות, ואילו עניין הבנקים יחייב חקיקה מתאימה.
העתירה התקבלה ברוב קולות של השופטים דורנר וריבלין, כנגד דעתו של השופט גרוניס לעניין העברת המידע ממרשם האוכלוסין אל הבנקים המסחריים.
עד לעתירה זו הייתה נהוגה במדינת ישראל פרקטיקה שבה גופים ממשלתיים ובנקים מסחריים, היו בעלי נגישות למידע אישי של התושבים/לקוחות.
כתוצאה מכך אלפי פקידים של משרדי הממשלה השונים, והבנקים המסחריים נחשפו שלא לצורך למידע אישי של אזרחים ותושבים.
העותרת ביקשה לאסור על המדינה לאפשר גישה ישירה למאגר המידע לפי חוק המרשם, באמצעות חיבור מחשב משרד הפנים למחשבי נציבות מס הכנסה, המוסד לביטוח לאומי, רשות השידור, בנק ישראל והבנקים המסחריים.
העותרת ביקשה שהדרך היחידה לקבל את אותו המידע לפי חוק המרשם תהיה לפי בקשה אישית המעוגנת בס' 29(ג) לחוק המרשם.
בנוסף ביקשה העותרת לחייב את המדינה באמצעות משרד הפנים, לפרסם נהלים בעניין העברת המידע שניתן להעביר ומי זכאי יהיה לקבלו.
בית המשפט דן בשאלה אם העברת מידע ממאגר מרשם האוכלוסין לגופים ציבורים ולבנקים המסחריים, מאזנת כדין בין הזכות לפרטיות לבין האינטרס הציבורי לשמירה על שטף המסחר וקבלת שירות יעיל ומהיר.
שאלה נוספת שעלתה בפני בית המשפט הייתה אם גם פגיעה קלה בזכות יסוד (הזכות לפרטיות), מחויבת לעמוד במבחני פסקת ההגבלה (מבחני תכלית ומידתיות).
בית המשפט החליט בדעת רוב של השופטת דורנר והשופט ריבלין לקבל את העתירה.
השופטת דורנר קבעה כי ניתן לפגוע בזכויות אדם, ובתוכן הזכות לפרטיות, רק כאשר הפגיעה מקיימת את כל ארבעת המבחנים המצטברים הקבועים בס' 8 לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
ההגנה על זכויות אדם מחייבת להקפיד על יישום מבחנים אלו.
כל סטייה מאחד המבחנים וללו במקרים קלים, עלולה להביא לפיחות במדרג הזכויות ובכך להחליש את ההגנה עליהן.
דרישת המידתיות מחייבת למזער את הפגיעה בזכות לפרטיות.
מזעור הפגיעה יעשה על ידי צמצום מספר עובדי הציבור שלהם יש גישה למידע, צמצום היקף המידע שנמסר כך שיועבר רק המידע הדרוש בכל מקרה לגופו, וקביעת היקף המידע בהתחשב במטרה שלשמה הוא נדרש.
האיזון הראוי מחייב להגביל את מסירת המידע באמצעות חקיקה מתאימה, ועד שהחקיקה תחוקק יש להעביר מידע, הן לעובדי ציבור והן לבנקים, על בסיס פניות אינדיבידואליות בלבד לפי ס' 29(ג) לחוק מרשם האוכלוסין.
בית המשפט הורה שהצו המוחלט ייכנס לתוקפו חצי שנה לאחר מתן פסק הדין.
השופט גרוניס בדעת המיעוט הסכים לתוצאה שאליה הגיעה השופטת דורנר בעניין העברת המידע לגופים הציבוריים, אולם סבר שככל שמדובר בהעברת מידע ממרשם האוכלוסין אל הבנקים לצורך אימות פרטים של לקוחות הבנק, הפגיעה היא שולית ולכן אין צורך להעבירה במבחנים של פסקת ההגבלה.
השופט גרוניס נימק את עמדתו בכך שהפרקטיקה בה נהגו בעבר היא היעילה והמתבקשת ביותר ליישום הוראת צו איסור הלבנת הון.
לפיכך הוא סבר שבכל הנוגע אל הבנקים המסחריים דין העתירה להידחות.
בעקבות פסק הדין העברת מידע בין הגופים מחייבת בקשה פרטנית לפי ס' 29(ג) לחוק מרשם האוכלוסין.
בדנג"ץ 4907/04 איגוד הבנקים בישראל נ' האגודה לזכויות האזרח בישראל – נדחתה בקשה לקיום דיון נוסף בפסק הדין.
פסק הדין נזכר בפסיקה מאוחרת כפסק דין שמבטא את הזכות לפרטיות כזכות מהחשובות שבזכויות האדם בישראל, וכביטוי של מעמדה של הזכות לפרטיות כאחת החירויות המעצבות את האופי של המשטר הדמוקרטי בישראל, ושהזכות לפרטיות היא אחת מזכויות העל המבססות את הכבוד והחירות להן זכאי אדם כאדם.
בשיח האקדמי זכה פסק הדין לשבחים.
מיכאל בירנהק מתייחס להשפעת פסק הדין נוכח היעדרם של כללי מידור מספקים בקשר לבקרת גישה למידע אלקטרוני והעברתו, בקרה שמטרתה הגנה על אינטרס הפרטיות.
בירנהק אף מציין שפסק הדין (משקף הכרה נחרצת בתחום הפרטיות בהעברת מידע, והדגשת המשמעות של פעולת העברת המידע בעידן המודרני.
עומר טנא סבור שבפסק הדין ניכרת "המהפכה החוקתית" של הזכות לפרטיות, ובנוסף בית המשפט מרחיב את תחולת חוק הגנת הפרטיות ומספק לה ביטוי רחב ומקיף ביותר.
בג"ץ בן מאיר נגד הכנסת (בג"ץ 5744/16 עו"ד שחר בן מאיר נ' הכנסת) הוא פסק דין שעסק בשאלה משפטית חוקתית שנויה במחלוקת - תיקון חוקה שאינו חוקתי.
בבסיס הדיון עמדה הצעת חוק לתיקון חוק יסוד: הכנסת שתאפשר לחברי הכנסת להדיח חבר כנסת מכהן אם הוא שולל את זהותה של ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, מסית לגזענות או תומך במאבק מזוין נגד ישראל.
העותרים טענו שמדובר בפגיעה קשה בזכות לבחור ולהיבחר.
מבלי להכריע בשאלה האם אכן רשאי בית המשפט לדון בעתירות נגד חוק יסוד, אישר בג"ץ את התיקון וקבע שהוא לא פוגע פגיעה ממשית בעקרונות היסוד של השיטה.
תיקון מספר 9 לחוק יסוד: הכנסת, שהתקבל בי"ג אב התשמ"ה (יולי 1985), הכניס לחוק היסוד את סעיף 7א, הקובע כי רשימת מועמדים לא תוכל להשתתף בבחירות אם היא שוללת את זהותה של ישראל כמדינה יהודית או דמוקרטית או מסיתה לגזענות.
תיקון מספר 35 שהתקבל בד' אייר התשס"ב (מאי 2002) הרחיב את תחולת החוק גם למועמד ספציפי ולאו דווקא לרשימת מועמדים.
כמו כן הוסיף התיקון על שתי העילות הללו עילה נוספת לפסילת מועמדות - תמיכה במאבק מזוין נגד ישראל.
התיקון קבע גם שוועדת הבחירות תחליט אם מועמד מסוים עונה על אחת עילות הפסילה, אך החלטתה דרושה אישור של בית המשפט העליון.
בשנת 2016 עלתה הצעת חוק לתיקון נוסף לחוק היסוד, לפיו הכנסת תוכל בעצמה להדיח חבר כנסת מכהן מתפקידו אם מתקיימת בו אחת העילות המאפשרות את פסילת מועמדותו: שלילת זהותה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, הסתה לגזענות או תמיכה במאבק מזוין נגד ישראל.
על פי התיקון, הצעת הדחה כזו דורשת המלצה של 70 חברי כנסת (הכוללים לפחות 10 חברי אופוזיציה) לוועדת הכנסת, אישור של ועדת הכנסת על פי הסכמה של שלושה רבעים מחבריה, ולבסוף הסכמה של 90 חברי כנסת שאכן מתקיימת בחבר הכנסת הנידון אחת מעילות הפסילה.
החלטה כזו לא יכולה להתקבל בתקופת בחירות.
בשונה מפסילת מועמדות לפני הבחירות, הדחת חבר כנסת מכהן לא דורשת באופן מובנה אישור מבית המשפט, אך חבר הכנסת המודח יכול לערער על ההחלטה לבית המשפט העליון.
החוק התקבל בי"ד תמוז התשע"ו (יולי 2016).
לאחר אישור הצעת החוק בוועדת חוקה, הוגשה עתירה לבג"ץ נגד התיקון לחוק.
לדברי העותרים תיקון חוק היסוד פוגע פגיעה קשה בזכות לבחור ולהיבחר, בחופש הביטוי ובעיקרון הפרדת הרשויות.
הקושי המובנה בעתירה מסוג זה הוא שמדובר בעתירה לפסילת תיקון לחוק יסוד.
אף על פי שאין חוקה בישראל, בית המשפט מתייחס לחוקי היסוד של הכנסת כאל חוקה חלקית, ולכן פוסל חוקים שפוגעים בצורה לא מידתית בעקרונות הכתובים בחוקי היסוד.
לפי גישה זו, לכנסת יש שני כובעים: בכובע אחד היא משמשת כרשות מחוקקת, כאשר היא מחוקקת חוקים רגילים.
בכובעה השני - הגבוה יותר - משמשת הכנסת כרשות מכוננת, כאשר היא מכוננת חוקי-יסוד שהופכים לחלק מהמארג החוקתי.
מכח חוקי היסוד בית המשפט שואב את כוחו להגביל את יכולת החקיקה של הכנסת, כאשר היא פוגעת בעקרונות החוקתיים שבחוק יסוד מסוים.
לפי הגיון זה, אין בסמכותו של בית המשפט להפעיל ביקורת שיפוטית על חוקי היסוד עצמם.
שאלה זו על היבטיה השונים ידועה במשפט חוקתי כשאלת השימוש בדוקטרינת התיקון החוקתי שאינו חוקתי.
על פי דוקטרינה זו, לא כל תיקון יכול להיכנס לחוקה, אלא יש להפעיל ביקורת שיפוטית גם על תיקונים לחוקה ולפוסלם אם הם פוגעים קשות בעקרונות היסוד של השיטה המשפטית.
בחוקות מסוימות, כמו חוקת ארצות הברית או חוקת גרמניה, ישנם סעיפים משוריינים בפסקת 'נצחיות' שלא מאפשרת את תיקונם העתידי.
בישראל, לעומת זאת, אין הגבלה בחוקי היסוד עצמם לאופי חוקי היסוד שניתן להוסיף ולכונן.
מה עוד שגם כאשר החוקה אוסרת על תיקון חוקתי מסוים, הדבר מעלה שאלות כבדות משקל בפילוסופיה ובלוגיקה באשר לאפשרות של 'הדור המכונן' להגביל את הדורות אחריו ואת תפיסת עולמם ובאשר ללגיטימציה של בית משפט להגביל את סמכויותיה של הרשות המכוננת.
למעשה, השופטים הסכימו כי לא ראוי בשלב זה להכריע בשאלה האם ניתן לאמץ את דוקטרינת התיקון החוקתי שאינו חוקתי במשפט הישראלי, וגם אין צורך בכך, מפני שהפגיעה של התיקון הנידון בעקרונות יסוד כלל אינה מתקרבת לרף הגבוה הנדרש כדי להצדיק שימוש בדוקטרינה חריגה זו.
יתר על כן, השופטים נעם סולברג ואורי שהם סברו שבמקרה זה אין אפילו שינוי או פגיעה בזכות לבחור ולהיבחר, אלא רק יצירת מסגרת נוספת בה המאזנת זכות זו עם עקרונות אחרים, איזון שכבר קיים ממילא במסגרת שונה בסעיף 7א לגבי פסילת מועמדים.
בג"ץ 389/80 דפי זהב בע"מ נגד רשות השידור הוא פסק דין שניתן בשנת 1980 בבית המשפט הגבוה לצדק, ונחשב לפסק הדין המרכזי שביסס את הגישה המרחיבה לשימוש בעילת הסבירות, וצפה בו באופן גלוי המחלוקת העקרונית בין נשיא בית המשפט העליון משה לנדוי לשופט אהרן ברק בעניין זה.
בפסק הדין אומנם נדחתה הטענה לאי-סבירות, אך בחוות דעתו ניסח ברק את גישתו העקרונית, שאותה הוא ביטא כבר קודם לכן בבג"ץ בעניין מרכז הקבלנים, ולפיה טענת אי-הסבירות עומדת כעילת פסלות גם כשלעצמה.
חברת "שירותי פרסומת בשידור – רג'י בע"מ" (להלן: שפ"ב) קיבלה מרשות השידור זיכיון בלעדי לפרסומת המשודרת ב"קול ישראל", ועסקה בכך מאז שנת 1961. על פי ההסכם בין צדדים אלה הזיכיון מתחדש אוטומטית בתום תקופתו, לתקופה נוספת של עשר שנים, אלא אם בוטל על־ידי אחד הצדדים לפני מועד חידושו.
באוקטובר 1979 דרשה חברת "דפי זהב" מרשות השידור להפעיל את זכותה לבטל את הזיכיון בתום תקופתו ולקיים מכרז לקביעת מקבל לזיכיון.
רשות השידור התבססה על חוות דעת מקצועית שקיבלה מפרופ' עזרא סדן ועל ניסיונה הארוך והטוב עם שפ"ב, וסירבה לבטל את הזיכיון לשפ"ב, ועל כך באה העתירה של "דפי זהב".
"דפי זהב" הציגה שלוש טענות לפסילת החלטתה של רשות השידור:
(א) הרשות חייבת בהתאם לכללי הנוהל הפנימי שלה לפרסם מכרז למסירת הזיכיון הנידון.
(ב) גם אלמלא אותו נוהל, חובה על הרשות לתת לעותרת הזדמנות שווה להתחרות על קבלת הזיכיון, אם בדרך פרסום מכרז ואם בדרך מתן אפשרות אחרת לעותרת להגיש לרשות הצעה משלה על התנאים, שבהם היא מוכנה להפעיל את הזיכיון.
(ג) החלטת הרשות פסולה, מפני שהתקבלה בגלל נימוק פסול, שהוא החשש שאם ההסכם עם שפ"ב לא יוארך, תהיה הרשות נטולת סמכות על-פי דין להמשיך בשידורי פרסומת ברדיו.
אלמלא חשש זה לא היה לרשות שום טעם סביר, שלא להשתמש בזכותה להביא את ההסכם עם שפ"ב לידי גמר, כדי להבטיח לעצמה חופש פעולה להתקשר להבא שוב עם שפ"ב או עם העותרת או להסדיר את שידורי הפרסומת בדרך אחרת.
העתירה נדחתה על ידי שלושת השופטים שישבו בדין, משה לנדוי, מרים בן-פורת ואהרן ברק, כל שופט ונימוקיו.
הנשיא לנדוי דחה את שלוש טענותיה של "דפי זהב", ונימוקיו לדחיית כל טענה הם:
(א) הנוהל הפנימי של רשות השידור נועד למכרזים בנושאים פשוטים, ולא לנושא מורכב כמו זה שבו עוסקת העתירה.
יתרה מזו, גם אם נקבל שהנוהל חל גם על נושא העתירה, כבר נפסק שרשות מינהלית, שקבעה לעצמה הוראות פנימיות, רשאית לסטות מהוראות אלה, כאשר קיימת סיבה עניינית מספקת לכך, ורשות השידור אכן הראתה סיבה מספקת שלא לנהוג על-פי הנוהל, בהתבססה על חוות הדעת של פרופ' סדן.
(ב) אין להניח שקיימת חזקה של חובת מכרז.
יש להשאיר למינהל הציבורי מרחב פעולה, כדי שיוכל לפעול בהחלטותיו המינהליות לפי מיטב שיקול-דעתו, וגם החלטותיו בדבר התקשרויות חוזיות אינן יוצאת מכלל זה; שאם לא כן עלולים יעילות המינהל הציבורי וכשרו לפעול ללא השהיות להיפגע מרוב הגבלות משפטיות.
(ג) אכן יותר סביר היה שלא להקפיא את המצב הקיים לעוד עשר שנים, כי אם לבחור בפתרון ביניים של הארכת ההסכם עם שפ"ב לתקופה קצרה יותר.
אבל חוסר סבירות במובן זה של החלטת הוועד המנהל אין די בו כדי להצדיק סתירת החלטה מינהלית, שנתקבלה בתום לב מטעמים כלכליים ענייניים.
השופט ברק קבע (ונימק בהרחבה) שעקרונית די בעילת הסבירות כדי לפסול החלטה מינהלית, אך ההחלטה של רשות השידור נמצאת במתחם הסבירות ולכן אינה פסולה.
הוא החל בהתייחסות כללית וציין כי:
הדעה המקובלת כיום היא, כי מדינת הסעד המודרנית אינה יכולה לפעול בלי מתן שיקול־דעת לרשות המבצעת, והאיזון הראוי בין צורכי הפרט לבין צורכי הכלל עשוי להיעשות באופן הטוב ביותר דווקא על־ידי שימוש בשיקול הדעת המינהלי, המתחשב בנסיבותיו המיוחדות של כל מקרה ומקרה.
כדי ששיקול הדעת המינהלי ימלא את תפקידו המרכזי במינהל המודרני, עליו להיות מופעל בתום־לב, שלא בשרירות ומתוך שקילת השיקולים הרלוונטיים בלבד.
אך בנוסף לכך, על שיקול הדעת להיות סביר.
באמצעות עיקרון זה מובטחת מחד גיסא מציאת איזון ראוי בין צורכי היחיד לבין צורכי הכלל, וניתן מאידך גיסא בידי הרשות השיפוטית אמצעי ביקורת על פעולות הרשות המינהלית.
שכן זאת יש לזכור — שיקול־דעת ללא פיקוח וביקורת עשוי להוביל לשרירות מינהלית.
אילו הייתי חבר הוועד המנהל של רשות השידור, ייתכן שהייתי מצביע בעד מתן אפשרות לעותרת להציע את הצעותיה.
הייתי אולי מנסה לשכנע את שאר חברי הוועד המנהל, כי בכך לא ייגרם נזק לרשות השידור, וכי אף עשויה לצמוח מכך תועלת, שכן ייתכן שהעותרת תציג הצעה טובה מזו הכלולה בחוזה עם שפ"ב.
אך כפי שניסיתי להראות, לא זו השאלה אשר עליי להציג לעצמי.
השאלה אינה מה אני הייתי עושה כחבר בוועד המנהל של רשות השידור.
השאלה היא, אם רשות מינהלית סבירה, במקומה של רשות השידור, עשויה להגיע להחלטה שלא להזמין הצעות מהעותרת.
בהעמידי שאלה זו לנגד עיניי, נראה לי, כי אין אני יכול לומר, כי החלטתה של רשות השידור היא בלתי סבירה.
ייתכן שהרשות טעתה, אך טעותה היא סבירה.
רשות השידור עיינה בחוות־דעתו של פרופסור סדן, אשר ציין, כי לא רק שחברת שפ"ב השיגה רמת ביצוע המנצלת את הפוטנציאל של הפרסומת ברדיו, אלא אף הצביע על כך, כי בתנאים הקיימים יש יתרון גדול לחברה מנוסה.
אין לשכוח, כי כעשרה אחוזים מכלל תקציב רשות השידור בא לה משירותי הפרסומת, וסביר הוא, כי הרצון לשמור על הקיים והבטוח עדיף בעיני רשות השידור על פני כל שינוי הטומן בחובו, מטבע הדברים, חוסר ביטחון וכניסה למצב של אי־ודאות.
השופטת בן-פורת הצטרפה לדעתו של השופט ברק לפיה יכול חוסר סבירות להוות נימוק בלבדי המצדיק את התערבותו של בית המשפט, אך שהחלטתה של רשות השידור במקרה הספציפי איננה בלתי סבירה במידה המצדיקה את התערבות בית המשפט, אם כי ייתכנו בגבול הסבירות גם דעות אחרות.
מחלוקת השופטים בעניין עילת הסבירות
אף שלמעשה כל שלושת השופטים דחו את העתירה של "דפי זהב", נימוקיהם היו שונים, בפרט בעניין משקלה של עילת הסבירות כנימוק לפסילת החלטה מינהלית.
בדבריו הציג השופט ברק ארבעה כללים לשימוש בעילת הסבירות:
חוסר סבירות כשלעצמו הוא עילה לפסילתו של שיקול-דעת מינהלי – עילת הסבירות תשמש גם ללא הצטרפות לעילות המסורתיות של שקילת שיקולים זרים, אפליה וכדומה.
ברק הביא שלל פסקי דין של בג"ץ, החל משנת 1954, שציינו את עילת הסבירות כנימוק לפסילת החלטה מינהלית, והביא דוגמאות לכך גם ממדינות שבהן נוהגת שיטת המשפט המקובל בתחומי המשפט המינהלי.
בין השאר ציטט את השופט מאיר שמגר שאמר: "למרות העובדה שאי-הסבירות מוצאת ביטויה, בעיקרה, בתופעות אשר להן גם קיום עצמאי כמדדים על-פיהם נבחנים שיקולים של רשות סטטוטורית, יכולה אי-הסבירות גם להתגלות כאשר היא בגפה".
חוסר הסבירות נמדד באמות מידה אובייקטיביות – בית המשפט לא יבחן מה סביר ונכון בעיניו אלא מהו המעשה הסביר מבחינה אובייקטיבית; איזו פעולה יכולה להיעשות בידי "עובד הציבור הסביר".
חוסר סבירות, הפוסל שיקול דעת מינהלי, הוא חוסר סבירות מהותי או קיצוני.
עקרון הסבירות מביא לפסילתו של שיקול דעת מינהלי שאינו נותן משקל ראוי לאינטרסים השונים שעל הרשות המינהלית להתחשב בהם בהחלטתה.
כנגד טענתו של ברק כי השימוש בעילת הסבירות כעילה נפרדת מקובל במשפט הישראלי, התייצב הנשיא לנדוי בחוות דעתו.
לדבריו, הניסוח שנתן ברק בבג"ץ בעניין מרכז הקבלנים, לאופן הבדיקה של בית המשפט את סבירות פעולות הרשות ביחס להסתמכותו של ברק על מקרי פסילה של פעולה "מופרכת מעיקרה ובשל כך בלתי-סבירה לחלוטין", טען לנדוי כי פעולה כזו ש"אף פקיד סביר לא היה יכול לעשותה", נחשבת לפעולה 'שרירותית', וזוהי העילה לפסילתה.
משכך, גרס לנדוי, אין סיבה להעניק לטענת האי־סבירות מקום של עילה עצמאית, שכן חוסר סבירות כשלעצמו, כל עוד אינו נחשב לשרירותיות, אינו מספיק לשם פסילת פעולה מינהלית.
לעומת ניסיונו של ברק לנסח כלל רחב באשר לשימוש בעילת הסבירות ציין לנדוי כי
בג"ץ בן ישראל נגד המפקח הכללי של המשטרה הוא פסק דין של בג"ץ בו קבע הרכב בראשות מ"מ הנשיא מאיר שמגר את התנאים בהם תסייע המשטרה לעשיית דין עצמית במקרקעין על פי סעיף 18(ב) לחוק המקרקעין.
פסק הדין עוסק בניסיונותיהם של דיירי בניין בערד למנוע מן העותר, עזריה בן ישראל, בן לקהילת העבריים מדימונה להיכנס לבית שהושכר לו, ובחובתה של המשטרה לסייע לו במקרה זה.
העותר, עזריה בן ישראל, שכר דירה בערד למגוריו ומגורי משפחתו, בני קהילת העבריים מדימונה.
הוא עזב את הדירה לתקופה קצרה על מנת לערוך בה חיטוי.
כששב, מנעו השכנים בכוח את כניסתו לדירה.
העותר פנה למשטרה, אך זו סירבה לעזור לו, שכן דיירי הבניין ריתכו בכוח את דלת הכניסה, והתכוננו להתנגד למשטרה בכוח.
בהוראת שר המשטרה יוסף בורג הודיע מפקד מרחב הנגב לבן ישראל כי עליו לפנות לבית המשפט וכי המשטרה לא תסייע לו.
בינתיים הודיעה בעלת הבית כי הוא הפר את חוזה השכירות, וכי היא השכירה את הדירה לאחר, והוא כבר עבר להתגורר בדירה.
העותר עתר לבג"ץ, אך בינתיים חלפה תקופת 30 הימים האמורה בסעיף 18 (ב) והמשטרה סירבה לסייע גם מטעם זה.
על פי סעיף 18 (ב) לחוק המקרקעין, "תפס אדם את המקרקעין שלא כדין רשאי המחזיק בהם כדין, תוך שלושים ימים מיום התפיסה, להשתמש בכוח במידה סבירה כדי להוציאו מהם." פנייתו של העותר הייתה על מנת לממש את זכותו לעשיית דין עצמית באמצעות המשטרה.
בפסק דין הרוב, שנכתב על ידי השופט אלישע שיינבוים קובע השופט שיינבוים כי על המשטרה לסייע לעותר במקרה של תפיסת נכס על ידי פולש שלא כדין, וזאת אם הפנייה למשטרה נעשתה כשהפלישה הייתה 'טריה' ואם זכותו של העותר ברורה, כגון שהוא שוכר המחזיק בדירה על פי חוזה שכירות.
כן פסק השופט שיינבוים כי הפנייה למשטרה עוצרת את מניין שלושים הימים האמורים בסעיף 18 (ב) לחוק המקרקעין וגם אם אלו חלפו לאחר מכן, עדיין זכותו של המחזיק כדין היא כי המשטרה תסייע לו אם ביצע את הפנייה הראשונית בתוך שלושים הימים.
בנוגע לטענה כי העותר הפר את חוזה השכירות פסק השופט שיינבוים כי אם הייתה בעלת הבית סבורה כי העותר הפר את החוזה, היה עליה לפנות לבית המשפט בתביעה כנגד העותר, ואין בידה לקבוע בעצמה כי הפר את החוזה ולהכניס דייר חדש במקומו.
בסיכומו של דבר הורה השופט שיינבוים למשטרה לסייע לעותר להיכנס אל הדירה.
לפסק דינו הסכים השופט יהודה כהן.
מ"מ הנשיא מאיר שמגר שהסכים אף הוא לפסק דינו של שיינבוים, הוסיף באשר לחובתה של המשטרה לסייע לכל הדורש סיוע -
איכות הסביבה נגד שר האוצר הוא פסק דין של בג"ץ שדן בעתירת חברה לאיסוף פסולת כנגד שלילת מענק שניתן לה על פי החוק לעידוד המגזר העסקי.
בפסק דין זה דן השופט יצחק זמיר בדעת הרוב בשאלות הנוגעות להגדרתו של קניין, ועד כמה משתרעת ההגנה החוקתית על הקניין בישראל על זכויות, טובות הנאה והענקות הניתנות מאת המדינה, וזאת על רקע דוקטרינת הקניין החדש בארצות הברית.
בית המשפט יישם את המבחנים הנוגעים להגנה החוקתית על הקניין על פי חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
כן נקבע כי מקום בו נשללת טובת הנאה או זכות גם באופן שאינו מוגן חוקתית, יש לבחון האם השלילה היא מיידית, או לקבוע תקופת מעבר.
פסק דינו של בג"ץ הוא בין החשובים והמשמעותיים בשאלת היקף הזכות הקניינית, והגנתה על ידי המשפט החוקתי והמשפט המינהלי.
איכות הסביבה בע"מ, היא חברה העוסקת בפינוי פסולת.
בשנת 1991 נחקק חוק לעידוד המגזר העסקי (קליטת עובדים) (הוראת שעה), ועל פיו, אם הייתה החברה מעסיקה מספר עובדים הגדול מן המספר הממוצע שהעסיקה עד אז, זכאית תהיה לתמריץ כספי תלת-חודשי, עד לשנת 1995.
העותרת התחילה להעסיק עובדים נוספים, וזאת על סמך ההנחה שתקבל בשל כך תמריץ.
היא אכן החלה לקבל תמריץ מחודש יולי 1991. בשנים 1992 ו-1993 פרסם שר האוצר צווים ולפיהם חברות שעיקר פעילותן היא במתן שירותים לרשויות מקומיות, לא תהיינה זכאיות לתמריץ.
בביקורת שערך המוסד לביטוח לאומי בפברואר 1994, החליט המוסד כי בשל העובדה ששני שלישים מהכנסות העותרת מקורם ברשויות מקומיות, חלים עליה הצווים, ולכן היא חדלה מלקבל את התמריץ, ונדרשה להחזיר את התמריץ שקיבלה רטרואקטיבית מיום תחולת הצווים המתקנים.
העותרת טענה כנגד תוקף הצווים המתקנים, שכן הזכות לקבלת תמריץ היא קניין, והקניין מוגן על פי חוק יסוד כבוד האדם וחירותו, וכנגד יישומם של הצווים, תחולתם כלפיה בנסיבות העניין, והמועדים בהם נקבע כי עליה לחדול מלקבל את התמריץ.
חוק יסוד כבוד האדם וחירותו נחקק בשנת 1992 ועתירת חברת ד.ש.א.
היא אחת הראשונות בהן ניתח בית המשפט העליון את החוק ואת הזכויות המוענקות על פיו, בהקשר של הטענה לקיומו של קניין חדש המקנה הגנה חוקתית גם על זכויות וטובות הנאה המוענקות על ידי המדינה כגון רישיונות וקיצבאות.
זכות הקניין מוגנת באופן מפורש על ידי החוק, בסעיף 3, הקובע - "אין פוגעים בקניינו של אדם".
אך הגנה זו היא יחסית, ואינה מוחלטת.
סעיף 8 לחוק (המכונה פסקת ההגבלה) קובע כי - "אין פוגעים בזכויות שלפי חוק-יסוד זה אלא בחוק ההולם את ערכיה של מדינת ישראל, שנועד לתכלית ראויה, ובמידה שאינה עולה על הנדרש, או לפי חוק כאמור מכוח הסמכה מפורשת בו."
לטענת העותרת אם אכן הזכות לתמריץ היא זכות קניין, הרי שזו מוגנת על פי החוק, ואם אין הצווים שהוציא צו האוצר עומדים בתנאי פסקת ההגבלה, הרי שהם בטלים.
השופט יצחק זמיר הוא שכתב את פסק הדין, והסכימו איתו השופטות דורית בייניש ודליה דורנר.
בפסק דינו שואל זמיר ראשית לכל, האם זכות לתמריץ מסוג זה שהעניקה המדינה לעותרת הוא בבחינת קניין?
זמיר אינו קובע בעניין זה באופן החלטי.
הוא כותב כי בארצות הברית התפתחה גישה המבוססת על תורתו של המשפטן צ'ארלס רייך ולפיה זכות הקניין אינה מוגבלת לחפצים, מקרקעין ומיטלטלין ולקניין רוחני אלא היא כוללת גם זכויות והענקות שמקורן במדינה.
גישה זו נקראת "קניין חדש".
אך גם אם הזכות לתמריץ היא בגדר "קניין חדש" ומוגנת על פי החוק, זמיר קובע כי הצווים המתקנים לא פגעו בה, שכן הזכות ניתנת מלכתחילה כשהיא מתוחמת בגבולות שקבע לה המחוקק, ולכן אם איפשר המחוקק את נטילת הזכות או צמצומה, הרי משעשה זאת לא פגע בזכות הקניין.
החוק לעידוד המגזר העסקי איפשר מראש לשר האוצר לשנות את היקף התמריצים הניתנים בצווים שיוציא, ולכן משעשה זאת לא פגע בזכות.
עוד ניתח זמיר את טענת העותרת כי שלילת התמריץ ממנה, שכן עיקר עבודתה הוא עם רשויות מקומיות, פוגעת בזכות לשוויון, המוגנת, לטענתה, על ידי ההגנה החוקתית על כבוד האדם.
זמיר אינו קובע בשאלה האם הזכות לכבוד כוללת גם את הזכות לשוויון, וקובע כי הזכות לשוויון מוגנת על ידי החוק גם בטרם נחקק חוק היסוד.
אך בשל כך ששיקוליו של שר האוצר היו ענייניים, ובהתאם למטרת החוק, אין כאן פגיעה בשוויון אלא הבחנה עניינית שאינה פוגעת בשוויון.
באשר לטענות באשר לדרך מימוש הצווים, קבע זמיר כי כאשר נשללת זכות מסוג זה, הרי שעל הרשות השוללת את הזכות לתת את הדעת לגבי האופן בו היא נשללת, ויש לשקול מתן תקופת מעבר כדי לאפשר למקבל הזכות להסתגל לשלילתה.
תוצאת פסק הדין כלפי העותרת היא כי יהיה עליה להחזיר את התמריץ שקיבלה אך לא מיום שניתן הצו המתקן, אלא שלושה חודשים לאחר מכן, בשל 'תקופת ההסתגלות'.
פסק הדין הוא אחד הראשונים מפסקי דין רבים בהם דן בית המשפט בשאלת "הקניין החדש" וההגנה עליו במסגרת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
השופט אהרן ברק התבסס על פסק דין זה כאשר קבע כי קצבת זקנה היא קניין מוגן, בפרשת מנור, בה טענו העותרים כנגד קיצוץ בקצבאות הזקנה.
עם זאת מצא ברק כי הפגיעה בקצבאות נעשתה בהתאם לפסקת ההגבלה, דהיינו בחוק ההולם את ערכיה של מדינת ישראל, לתכלית ראויה ובאופן מידתי.
ברק מקבל את גישתו של זמיר בפסק הדין דשא, ובספרו על הזכות החוקתית לקניין הוא משבח את הגישה לזכויות הקניין החדש שאינה מקיפה ונעשית בזכירות תוך צעידה ממקרה למקרה".
הוא מביא בהסכמה את דברי זמיר בפסק הדין כי: ""
נראה כי בשנים שלאחר מתן פסק הדין, בית המשפט העליון הלך בדרך שהתווה זמיר בעניין ד.ש.א.
ובאופן זהיר נוטה לוותר על תיחום מדויק של הזכות החוקתית, על מנת לאפשר בחינה של האיזון בין צרכיו של הרגולטור, לבין הנטל המוטל על הגורם הפרטי הטוען לזכות הקניינית.
פסק הדין ניתן על ידי נשיא בית המשפט העליון (בדימוס) אהרן ברק, ואליו הצטרפו נשיאת בית המשפט העליון דורית ביניש והשופטים אליעזר ריבלין, אילה פרוקצ'יה, מרים נאור ואסתר חיות.
השופט אליקים רובינשטיין כתב דעת מיעוט.
חמישה זוגות גברים ישראלים ערכו מחוץ לישראל, בטורונטו שבקנדה, טקס נישואים המוכר באותה מדינה.
עם שובם לישראל פנו לפקיד הרישום, וביקשו לשנות את רישומם במרשם האוכלוסין מ"רווק" ל"נשוי".
פקיד הרישום סירב לבקשה, בנימוק ש"נישואין שכאלו אינם מוכרים באופן חוקי במדינת ישראל, ולפיכך לא ניתן לרושמם בקובץ המרשם" (מכתבו של מנהל הלשכה למנהל אוכלוסין בתל אביב מיום 24.5.2005).
הזוגות פנו לבג"ץ על מנת שיקבע כי חובה על פקיד המרשם לרשום את נישואיהם.
שתי העתירות הראשונות הוגשו על ידי עוה"ד דן יקיר, היועץ המשפטי של האגודה לזכויות האזרח, ויונתן ברמן.
שלוש העתירות הנוספות בפרשה יוצגו על ידי עוה"ד און אנטוני שטוק.
בית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ שמע את העתירות, שהוגשו בשם הזוגות ובשם האגודה לזכויות האזרח, בפני הרכב של שלושה שופטים (הנשיא אהרן ברק והשופטים אליקים רובינשטיין ואסתר חיות) והוחלט על הרחבת ההרכב לשבעה שופטים בשל חשיבות הסוגיה.
שאלת שיקול הדעת של פקיד הרישום
השאלה שעמדה בפני בית המשפט לא הייתה השאלה האם הנישואים בין בני אותו מין, שנערכו מחוץ לישראל, תקפים בישראל.
אלא האם פקיד הרישום - אשר סמכותו קבועה בחוק מרשם האוכלוסין, כפי שפורשה בהלכת פונק שלזינגר - פעל במסגרת סמכותו כאשר סירב לרשום את נישואיהם.
על פי סעיף 17 לחוק המרשם:
הודעה זו צריכה להיות מלווה ב"תעודה ציבורית המעידה על השינוי", ואין די בהודעת האזרח בלבד.
היקף שיקול דעתו של פקיד הרישום נדון בשורה ארוכה של פסקי דין.
כאשר המרכזי הוא הלכת פונק שלזינגר, שבה הוחלט כי
בהתאם נפסק בפסק דין שלזינגר כי:
נושא זה נדון שוב בבג"ץ שליט נגד שר הפנים שבו נפסק בשאלת רישום אדם כיהודי:
בבג"ץ ש"ס נפסק ברוב דעות כי על פקיד הרישום לרשום גיורו של אדם על יסוד מסמך המעיד על הגיור בקהילה יהודית מחוץ לישראל.
מאחר שגם מנהל מינהל האוכלוסין במשרד הפנים הסכים כי תעודות הנישואין שהוגשו לפקיד הרישום ערוכות כדין על פי הדין הקנדי, כי נערך בקנדה טקס נישואין וכי הפרטים המופיעים בתעודת הנישואין הם נכונים, הרי על בסיס החלטות בית המשפט העליון מהעבר על פקיד הרישום לרשום את בני הזוג כנשואים.
מנהל מינהל האוכלוסין טען כי הלכה זו חלה רק על מצב משפחתי הנופל לגדר תבנית משפטית המוכרת בדין הישראלי, היינו לנישואין בין גבר לאישה בלבד.
אולם בית המשפט דחה טענה זו.
המונח "נישואין" משתנה מארץ לארץ, ופקיד המרשם אינו צריך לבדוק את המונח, ומחובתו לרשום את הנישואים על פי התעודה הנחזית (ואף בפועל) אמיתית ונכונה.
משמעותו המוגבלת של פסק הדין
בסיום פסק דינו הבהיר הנשיא (דאז) ברק את המשמעות המוגבלת שיש לייחס לפסק הדין:
דעת המיעוט של השופט רובינשטיין
השופט רובינשטיין סבר כי המרשם אינו סטטיסטיקה גרידא, ולו השלכות פרקטיות וחברתיות בעיני הציבור, הרשויות והמחוקק.
לדעתו בית המשפט צריך להביא בחשבון שיקוליו את מידת ההסכמה החברתית לערכים החברתיים ולנורמות המשפטיות הנגזרות מהם.
רובינשטיין קבע כי רישום זוגות הומוסקסואליים מהווה למעשה גושפנקה רשמית של המדינה ליצירת תא משפחתי, המוכר רק במיעוט קטן ממדינות תבל, ולכן התנגד להחלטת הרוב.
בג"ץ 2605/05 המרכז האקדמי למשפט ולעסקים ואח' נ' שר האוצר ואח' (מכונה בקיצור בג"ץ הפרטת בתי הסוהר) הוא פסק דין של בית המשפט העליון (בשבתו כבית המשפט הגבוה לצדק) שבו נפסל תיקון מס' 28 לפקודת בתי הסוהר, שאפשר הקמה של בית סוהר בניהול פרטי.
נשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש, קבעה בפסק דינה, ואליה הצטרפו שבעה שופטים נוספים, כי בעצם העברת סמכויות פוגעניות הכרוכות בהפעלת בית סוהר לזכיין פרטי הפועל למטרות רווח, יש פגיעה בלתי מידתית בכבודם ובחירותם של האסירים.
בדעת המיעוט, סבר השופט אדמונד לוי כי מוטב היה להתחיל בהפעלת בית הסוהר, ולבחון האם בהפעלתו נגרמת פגיעה באסירים.
פסק הדין ניתן ב-19 בנובמבר 2009. פסק דין זה הוא השישי בעידן המהפכה החוקתית שבו פסל בית המשפט העליון חוק שחוקקה הכנסת.
ככל הנראה, מדובר בפסק הדין הראשון בעולם שבו אסר בית משפט על הפעלת בית סוהר בידי גורם פרטי.
במרץ 2004 אישרה הכנסת את תיקון מס' 28 לפקודת בתי הסוהר, שאפשר את הקמתו של בית סוהר פרטי.
החוק נחקק ביוזמת משרד האוצר והמשרד לביטחון הפנים, במטרה להתמודד עם המצוקה במקומות הכליאה בבתי הסוהר בישראל.
לפי החוק הוסמך שירות בתי הסוהר, באישור השר לביטחון הפנים, להתקשר עם זכיין פרטי לשם הקמה, ניהול והפעלה של בית סוהר.
כיוון שדובר על ניסיון ראשון, נקבע בחוק כי יוקם בית סוהר אחד בלבד במתכונת זו (בסמוך לבאר שבע), ובו תפוסה של 800 אסירים.
כמו כן נקבעה אוכלוסיית היעד של בית הסוהר:
אסירים שתקופת מאסרם אינה עולה על שנה, ושלא נקבע לגביהם – על פי פקודות שירות בתי הסוהר – כי אין להוציאם לחופשה.
אסירים שתקופת מאסרם (או יתרת תקופת מאסרם) אינה עולה על שלוש שנים ושניתן להוציאם לחופשה לפי פקודות שירות בתי הסוהר.
עם זאת, נקבע כי במקרה שהתפוסה בבית הסוהר לא תהיה מלאה, ניתן יהיה לשכן בבית הסוהר גם אסירים שתקופת מאסרם אינה עולה על שבע שנים, אם ריצו לפחות רבע מתקופת מאסרם.
כחלק מאמצעי הפיקוח על הזכיין, נקבע כי תוקם ועדה מייעצת לנציב בתי הסוהר, שתייעץ בכל הנוגע לזכויות האסירים בבית הסוהר הפרטי, לרבות שיקומם, רווחתם ובריאותם.
חברי הוועדה יהיו שופט בית משפט מחוזי בדימוס, נציג הסניגוריה הציבורית, נציג לשכת עורכי הדין, נציג המועצה לקרימינולוגיה, עובד סוציאלי ונציג הרשות לשיקום האסיר.
בנובמבר 2005 זכתה חברת "א.ל.א.
ניהול והחזקה", בבעלותן של "אפריקה ישראל" ו"מנרב", במכרז להקמתו ולהפעלתו של בית הסוהר למשך 25 שנים.
עלות ההסכם בין המדינה לבין החברה נאמדה ב-1.4 מיליארד דולר, מתוכם הוקצו 250 מיליון דולר להקמת בית הסוהר.
עוד קודם לכן, במרץ 2005, הגישו חטיבת זכויות האדם של המרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן וגונדר (בדימוס) שלמה טוויזר עתירה לבית המשפט העליון, בבקשה להורות על ביטולו של תיקון מס' 28. מאוחר יותר הצטרף לעתירה האסיר המשוחרר ידין מכנס.
המשיבים היו שר האוצר, השר לביטחון הפנים וחברת "א.ל.א.
מאוחר יותר הגישה גם הכנסת תשובה לעתירה מטעמה.
העותרים ביססו את עתירתם על שלוש טענות עיקריות.
ראשית, טענו העותרים כי החוק עומד בסתירה לסעיף 1 לחוק יסוד: הממשלה, הקובע כי .
לפי הטענה, העברת סמכויות שלטוניות לידי גורמים פרטיים עומדת בסתירה לעיקרון זה, ועל כן יש להורות על בטלותה.
טענה נוספת בהקשר זה הייתה כי מדובר בשינוי של חוק יסוד: הממשלה, ועל כן, בהתאם ל, היה על הכנסת לאשרו ברוב של 61 מחבריה בכל שלוש הקריאות.
משלא עשתה זאת, טענו העותרים, החוק בטל.
טענה נוספת הייתה כי זכויותיהם של האסירים ייפגעו באופן שאינו עומד במבחני פסקת ההגבלה שבחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
, המכונה "פסקת ההגבלה", קובע כי .
העותרים טענו כי החוק אינו עומד במבחני פסקת ההגבלה, משום שתכליתו, שהיא תכלית כלכלית, אינה ראויה בנסיבות אלה, וכן כי החוק פוגע בזכויות האסירים לכבוד ולחירות במידה העולה על הנדרש.
טענה שלישית שהעלו העותרים הייתה כי בהליכי חקיקתו של החוק נפלו פגמים המחייבים את פסילתו.
ההרכב הדן בעתירה הורחב בתחילה לשבעה שופטים, בראשותו של נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, ומאוחר יותר הורחב לתשעה.
עם צאתו של ברק לגמלאות, החליפה אותו דורית ביניש.
ביולי 2006 דחה בג"ץ את בקשת העותרים להוציא צו ביניים המורה למדינה לעכב את הליכי בניית בית הסוהר.
לאחר דחיית הבקשה להוצאת צו הביניים המשיכו פעולות הקמת בית הסוהר, וניתן היה להתחיל בהפעלתו בין אפריל ליוני 2009. בשלב זה ביקשו העותרים צו ביניים האוסר על הפעלת בית הסוהר.
ביניש החליטה לקבל את העתירה למתן הצו, וכתבה כי בנסיבות שבהן ניתן צו על תנאי המורה למדינה לנמק את חוקיות התיקון לפקודת בתי הסוהר שאפשר את בניית הכלא, תהיה ההתקדמות בבנייתו "על סיכונם של הזכיין ושל המדינה".
פסק הדין של הנשיאה ביניש
את דעת הרוב בפסק הדין הובילה נשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש.
ביניש עמדה על כך שלעובדי הזכיין נמסרו סמכויות הכרוכות בפגיעה קשה בזכויות האדם, ובהן הסמכות להחזיק אסיר בהפרדה, לבצע בחינה חזותית של גופו העירום של אסיר, ליטול דגימת שתן, להשתמש בכוח סביר לשם ביצוע חיפוש ולמנוע פגישה של אסיר עם עורך דינו.
ביניש קבעה כי פגיעה כזו בזכויות האדם מוצדקת כאשר היא נעשית לשם קידום מטרה ציבורית או שמירה על אינטרס ציבורי חיוני.
ביניש הזכירה גם את האמנה החברתית, העומדת בבסיסה של המדינה הדמוקרטית המודרנית, שלפיו מעניקים האזרחים למדינה את האחריות לשמור על הביטחון ועל הסדר הציבורי, ובכלל זה סמכויות שעשויות להיות פוגעניות.
ביניש קבעה כי הלגיטימיות להפעלת כוח לשם הגבלת חירויות ושלילת זכויות, נשענת על כך שכוח מאורגן המופעל על ידי המדינה ומטעמה הוא שמבצע את הפעולות הפוגעניות.
כאשר פגיעה כזאת נעשית באמצעות שירות בתי הסוהר, שהוא זרוע של המדינה, המדינה מגשימה את אחריותה הבסיסית כריבון, ומקדמת את האינטרס הציבורי הכללי.
כאשר התכליות הציבוריות המובהקות של המאסר נמהלות בשיקולים שאינם ממין העניין, קבעה ביניש, יש חשש טבוע ומובנה כי האסירים יהפכו לאמצעי להפקת רווחים כספיים על ידי התאגיד שמנהל ומפעיל את בית הסוהר, ולפיכך עצם קיומו של מוסד שהוא כלא הפועל למטרות רווח מבטא פגיעה בכבודם של האסירים כבני אדם.
פגיעה זו אינה תלויה במידת הפגיעה המתרחשת בפועל בין כותלי בית הסוהר, או בתחושותיהם הסובייקטיביות של האסירים (למעשה, ייתכן שמבחינה סובייקטיבית יהיו תנאיהם של האסירים טובים יותר מאשר בבית הסוהר ציבורי).
הפגיעה היא פגיעה אובייקטיבית בזכותם החוקתית לכבוד האדם.
לאחר שקבעה כי התיקון כשלעצמו מהווה פגיעה בזכויות האדם של האסירים, בחנה ביניש האם הפגיעה עומדת בתנאי פסקת ההגבלה שבסעיף 8 לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
סעיף זה קובע כי "אין פוגעים בזכויות שלפי חוק-יסוד זה אלא בחוק ההולם את ערכיה של מדינת ישראל, שנועד לתכלית ראויה, ובמידה שאינה עולה על הנדרש או לפי חוק כאמור מכוח הסמכה מפורשת בו".
ביניש קבעה כי החוק הולם את ערכיה של מדינת ישראל, וכי תכליתו ראויה.
לעניין זה, קבעה כי תכלית החוק היא חיסכון כלכלי, ולא שיפור תנאי הכליאה של האסירים, שכן את תנאי הכליאה ניתן היה לשפר גם באמצעים אחרים, ללא צורך בתיקון החקיקתי.
באשר למידתיות החוק, קבעה ביניש כי החוק עומד במבחן המידתיות הראשון, שבו נשאלת השאלה האם יש קשר רציונלי בין החוק לבין תכליתו.
בפני בית המשפט הוצגו חוות דעת שונות באשר למידת החיסכון הכלכלי הטמון בהצעת החוק, ומשלא ניתן היה להכריע ביניהן, נהנה החוק מחזקת החוקתיות.
גם במבחן המידתיות השני - הבחירה באמצעי שפגיעתו היא הפחותה ביותר - נפסק כי החוק עומד בו.
גם כאן נהנה החוק מחזקת החוקתיות, לאחר שלא היו בפני בית המשפט די נתונים כדי לבחון האם היו חלופות סבירות אחרות להשגת התכלית הכלכלית תוך פגיעה פחותה בזכויות.
בסופו של דבר, פסקה ביניש כי החוק אינו עומד במבחן המידתיות השלישי, "מבחן המידתיות הצר", שלפיו יש לבחון האם מתקיים יחס ראוי בין התועלת הציבורית שבחוק לבין הנזק שנגרם לזכות החוקתית כתוצאה מחקיקתו.
בפסק הדין ציינה ביניש כי הפגיעה בזכויות האדם של האסירים מתמשכת ומתקיימת בכל רגע שבו האסיר נתון למרותם של עובדי זכיין פרטי, וכי פגיעה זו חמורה יותר מהתועלת הכלכלית שעשויה לצמוח מכך.
לאחר שקבעה כי החוק אינו עומד בתנאי פסקת ההגבלה שבחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, נמנעה ביניש מלהכריע בשאלות האחרות שהעלו העותרים, בדבר החריגה מהוראות חוק יסוד: הממשלה והפגם בהליכי החקיקה.
בסופו של דבר קבעה ביניש כי הסעד היחיד במקרה זה הוא הכרזה על בטלותו המיידית של תיקון 28 לפקודת בתי הסוהר.
היא הדגישה כי בית המשפט אינו נוקט עמדה באשר להסדר החלופי הרצוי, אך ציינה כי "העותרים לא חלקו על הבסיס החוקתי להעברתם של תפקידים לוגיסטיים בבית הסוהר כגון שירותי מזון, בינוי וכביסה לידי תאגידים פרטיים, וקביעותינו בפסק דין זה אינן שוללות אפשרות זו".
כן הדגישה כי אין בפסק הדין משום הבעת עמדה באשר להפרטות אחרות.
פסקי דין נוספים בדעת הרוב
השופטת אילה פרוקצ'יה הגיעה לאותה תוצאה שאליה הגיעה ביניש, אך לאחר שאיזנה בין האינטרסים באופן שונה.
בניגוד לביניש, קבעה פרוקצ'יה כי תכליתו של החוק אינה חיסכון כלכלי, אלא קידום רווחת האסיר בדרך של הקטנת הצפיפות בבתי הסוהר, השבחת השירותים הניתנים בו, והרחבת תוכניות הטיפול והשיקום הפתוחות בפני האסיר.
תכלית זו בחנה פרוקצ'יה לא מול פגיעה קונקרטית בזכויותיו של האסיר, אלא מול "הפגיעה הפוטנציאלית בליבת זכויות האדם".
היא קבעה כי "ההטבה עם האסיר ועמה התועלת הכלכלית למדינה אינן שקולות, ואף בטלות בשישים, כנגד עוצמת הפגיעה בליבת זכויות האדם של האסיר, הצפויה מהפקדת כח-המרות השלטוני בידי זכיין פרטי".
ביניש הסתייגה מגישתה של פרוקצ'יה בנוגע לפגיעה פוטנציאלית בזכויות, וקבעה כי "אילו היה מדובר בפגיעה פוטנציאלית בלבד בזכויות אדם, הרי ספק אם יש בכך כדי להצדיק קביעה שיפוטית בדבר אי-חוקתיותה של חקיקה ראשית של הכנסת", נוכח מדיניות הריסון שנוקט בית המשפט בהפעלת ביקורת שיפוטית על חקיקה של הכנסת.
השופטת מרים נאור טענה כי החוק פוגע גם בשוויון, שכן הוא מפלה בין אסירים בבית סוהר פרטי בהנהלת זכיין מוטה רווח, לבין אסירים בבית סוהר מדינתי.
היא ציינה היבט נוסף של פגיעה, שבא לידי ביטוי בעבודת אסירים, שכאשר מתבצעת אצל זכיין פרטי המפיק מהם רווחים, יוצרת פגיעה בכבוד האדם.
לדעתה של נאור, ייתכן שניתן היה להכריע את שאלת המידתיות כבר במבחן המידתיות השני, מאחר שטענות המדינה נגד חלופה הכוללת הפרטה חלקית של שירותים שאינם כוללים סמכויות שלטוניות, לא היו משכנעות.
עם זאת, נאור העדיפה שלא להכריע בשאלת נטל ההוכחה במבחן המידתיות השני, ומאחר שממילא גם לשיטתה החוק אינו עומד במבחן המידתיות השלישי, גם לא נדרשה לעשות זאת.
השופט אשר גרוניס קבע כי הוא מסכים עם פסק דינה של ביניש, אך לשיטתו ניתן היה לבססו רק על הפגיעה בחירות, ולא היה צורך להידרש לסוגיית הפגיעה בכבוד האדם.
בשאלות המשטריות, עמדה השופטת אסתר חיות על כך שהתפרקות המדינה מסמכויות הכליאה שהוקנו לה במסגרת האמנה החברתית, יש בה משום פגיעה בתנאיה של אמנה זו, ובעקרונות היסוד שעליהם מושתתת שיטת המשטר כולה.
עמדה דומה ביטא גם סלים ג'ובראן.
השופטת חיות ציינה כי התפרקות המדינה מסמכויות המסורות לה, כמי שמופקדת על שלום הציבור וביטחונו ועל שמירת הסדר הציבורי, יש בה משום פגיעה בעקרונות יסוד של שיטת המשטר בישראל, אף שלא התנערה מהן לחלוטין, באשר נותרו בידיה סמכויות פיקוח.
השופטת נאור ציינה כי גם הדוגלים במדינת שומר הלילה מסכימים כי אכיפת הסדר הציבורי היא חלק מתפקידה של המדינה, ולפיכך אין בפסיקת בית המשפט בעניין כדי לעגן את ערכיה של ישראל כמדינת רווחה, וכי אין בפסק הדין סטייה מנקודת המוצא של נייטרליות חוקתית בהקשר של כלכלה פוליטית.
עם זאת היא הביעה הסתייגות מההסתמכות על האמנה החברתית ככלי לפרשנות חוקתית במקרים שבהם ניתן להסתפק בפרשנות חוקי היסוד.
דעת המיעוט של אדמונד לוי
בניגוד לשמונת השופטים האחרים, פסק השופט אדמונד לוי כי אין לפסול את החוק.
לוי קבע כי "סוגיה מורכבת זו, על שאלת השפעתה על זכויות יסוד של האדם ועל ערכים מוגנים אחרים, ראוי כי תונח למבחנה של המציאות...".
בדומה לפרוקצ'יה, טען לוי כי תכלית החוק היא שיפור תנאי הכליאה, וכי הרווח הכספי הוא רק אמצעי להשגת תכלית זו.
עם זאת, הוא כלל לא נדרש לבחינת עמידתו של החוק בתנאי פסקת ההגבלה, משום שלשיטתו, אין מקום להפעיל ביקורת שיפוטית בנקודת הזמן בה נמצא המהלך, אלא רק לאחר שיוחל ביישומו של החוק.
בדומה לנאור, הסתייג מההתבססות על האמנה החברתית, ויתרה מכך, אף קבע כי דווקא מי שמתבסס על האמנה החברתית יתקשה לבטל חוק של הכנסת.
לוי גם דחה את שני טיעוניהם הנוספים של העותרים.
הוא קבע כי יהיה זה מרחיק לכת לצקת ל (הקובע כי "הממשלה היא הרשות המבצעת של המדינה") הסדרים מוסדיים רחבי היקף, המקיימים תשתית לקיומה של החברה המדינית, ומשקפים ערכים חוקתיים מוגנים.
באשר להליכי החקיקה, פסק לוי כי לא נפלו בהליך החקיקה פגמים המצדיקים התערבות שיפוטית, בהתאם להלכה שנקבעה בבג"ץ ארגון מגדלי העופות בישראל.
יו"ר חברת מנרב, אברהם קוזניצקי, התבטא בחריפות נגד פסק הדין, ואמר כי "רצחו לי את החלום".
במקביל הודיע כי יגיש תביעה בסך מאות מיליוני שקלים נגד המדינה, לכיסוי העלויות שנגרמו לחברה, ולפיצוי בגין אובדן רווחים עתידיים.
כן הודיע על פיטוריהם של 120 העובדים שנקלטו בחברה, וקרא להעסיקם בשירות בתי הסוהר כחלק מעסקת העברת מבנה בית הסוהר לידי השירות.
במשרד האוצר הודיעו כי ילמדו את פסק הדין, וינסו להכניס בחוק תיקונים שיאפשרו את קיומו, אך בפועל לא ננקטו צעדים כאלה.
הפרשן הכלכלי נחמיה שטרסלר מתח ביקורת על פסק הדין, וכינה אותו "פסק דין אנטי-חברתי בעליל" ו"מכה חברתית קשה".
שטרסלר טען כי פסק הדין יוביל להמשך הצפיפות בבתי הסוהר, וכי התנאים הטובים בבית הסוהר הפרטי היו משפיעים על שיפור התנאים גם ביתר בתי הסוהר.
מנגד, הביעו מתנגדי ההפרטה, ובהם חברת הכנסת שלי יחימוביץ' ונציב בתי הסוהר לשעבר, חבר הכנסת אריה ביבי, את שביעות רצונם מפסק הדין.
יחימוביץ' ציינה כי "בית המשפט העליון הוכיח כי הוא מהווה סמן חברתי ומוסרי ועוצר את המדינה מהידרדרות להפרטה מוחלטת של כוחות הביטחון.
בניית הכלא הפרטי בבעלות לב לבייב הייתה מעשה שגוי ומסוכן המפקיד בידי אנשי עסקים כוח שעליו להיות שמור בידי המדינה בלבד.
טוב שהושם לכך קץ בפסיקת בג"ץ".
יושב ראש ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת, דוד אזולאי, שהיה היחיד מבין חברי ועדת הפנים שהצביע נגד החוק בשנת 2004, בירך אף הוא על החלטת בג"ץ, אף שהביע צער על כך שבוטל חוק של הכנסת.
נשיא בית המשפט העליון לשעבר, אהרן ברק, הביע תמיכה בהחלטת בית המשפט, ואף טען כי מדובר בפסק הדין החשוב ביותר מאז פסק דין בנק המזרחי, שסימן את תחילת עידן המהפכה החוקתית.