tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך יום השביתה והמחאה התקיימו הפגנות בלמעלה ממאה מוקדים ברחבי ישראל.
חברות וארגונים רבים אפשרו לעובדות ולעובדים לשבות ולהשתתף בפעולות המחאה.
כן התקיימה עצרת מרכזית בכיכר רבין בתל אביב-יפו.
ב-10 בספטמבר 2014 הוחלט על הקמת ועדה בין-משרדית דחופה לטיפול בתופעת האלימות במשפחה, בראשות המשנה למנכ"ל המשרד לביטחון הפנים.
תפקידי הוועדה היו גיבוש תמונת מצב עדכנית בנוגע לתופעת האלימות במשפחה, גיבוש מדיניות ודרכי פעולה מומלצות וסנכרון בין משרדי הממשלה והארגונים הפועלים בתחום.
הוועדה הגישה את המלצותיה ביוני 2016, ושר העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים אימץ את המלצותיה והורה על הקמת ועדה נוספת – ועדה בין-משרדית לגיבוש תוכניות פעולה למימושה.
ביוני 2017 אימצה עקרונית ועדת שרים למאבק באלימות בראשות השר לביטחון הפנים, גלעד ארדן, את עיקרי תוכנית הפעולה.
ביולי 2017 החליטה הממשלה לאמץ עקרונית את עיקרי תוכנית הפעולה ליישום המלצות הוועדה הבין-משרדית וקבעה כי יש לפעול למימושה בהקדם האפשרי.
מחקר שערך מרכז המחקר והמידע של הכנסת גילה כי ועדת השרים למאבק באלימות, שאימצה את עיקרי תוכנית הפעולה, לא קבעה את היקף התקציב שיוקצה לתוכנית זו ואת המקורות התקציביים למימושה.
עד לתחילת חודש דצמבר 2018 הגיע מספר הנשים הנרצחות בישראל למספר שיא של 24 נשים.
חלק מהנשים נרצחו על רקע חילול כבוד המשפחה, חלקן על רקע פלילי וחלקן על רקע לא ידוע.
טענת תנועת המחאה הייתה שכל 24 הנשים נרצחו על רקע מגדרי.
בעקבות הירצחן של שתי נערות (יארה איוב וסילבנה צגאי) באותו השבוע, ארגוני נשים פמיניסטיים מכלל המגזרים בישראל, בהובלת הפעילות הפמיניסטיות ענת ניר ונאילה עוואד, בשם "דגל אדום" הכריזו על מצב חירום במסגרתו ייצרו ויתמכו בפעולות שטח, הפגנות, ואירועים.
היוזמות התחברו וארגוני הנשים הצטרפו לארגון השביתה המתוכננת ובשיאה עצרת המחאה המרכזית בכיכר רבין.
במסגרת השביתה התקיימו בבוקר ה-4 בדצמבר 2018 מאות פעולות מחאה בהשתתפות עשרות אלפי נשים וגברים, בהן חסימות כבישים ברחבי הארץ, הגדולה שבהן מול קריית הממשלה בתל אביב.
בין השאר התקיימו הפגנות גם בחיפה, ירושלים, תל אביב, באר שבע, באוניברסיטאות ובעשרות צמתים נוספים.
בנמל התעופה בן-גוריון התקיימו שיבושים בלוח הזמנים בעקבות השביתה.
יוזמות השביתה קראו לכלל הציבור לשבות מעבודתו בשעה 10 בבוקר למשך 24 דקות בהן הם יצאו לרחוב ויעמדו לזכר 24 הנרצחות.
בשדרות רוטשילד בתל אביב הוקם אולפן שידור חי והוצגו מיצגי אמנות ומוזיקה, ארגון ויצו הוביל מצעד ארונות קבורה בשדרות שאול המלך בתל אביב וכן מגינת לווינסקי בדרום תל אביב יצאה הפגנה נגד אלימות מגדרית ורצח נשים אריתראיות.
שדולת הנשים בישראל הוציאה "זכותון לשובתת" ופתחה את הקו החם לייעוץ משפטי למי שבוחרת לשבות.
המפגינות נקראו ללבוש בבגדים בצבע שחור.
לאורך כל השבוע שלפני השביתה התקיימו עשרות פעולות שטח ומיצגים, ביניהם צביעה של מזרקות מרכזיות באדום, תליית מודעות אבל לזכר הנרצחות והפגנות.
חברת האופנה comme il faut אף היא הצטרפה למאבק ועזרה לקדם יוזמה ספונטנית של קואליציית דגל אדום ועמותת לילה טוב להקמת מיצב ציבורי להעלאת מודעות והמשך המאבק באלימות נגד נשים בהשראת יצירה של האמנית המקסיקנית אלינה צ'ובט Elina Chauvet.
במשך 5 ימים נאספו מאות נעליים שהועברו אל אותן הנשים שיצרו את המיצב ביום השיא של המחאה - 4.12.18 בכיכר הבימה.
המיצג שכונה על ידי התקשורת "הנעליים המדממות" משך תשומת לב רבה והווה מוקד התעניינות תקשורתית.
נועה לוי, אחת מיוזמות הפרויקט, סיפרה בריאיון ל"חדשות הבוקר" על האמירה מאחורי הצבת הנעליים: "אנחנו קבוצה של פעילות חברתיות שהחליטו לעשות מעשה.
יום השביתה מרגש, האמירה היא שאנחנו לא מקבלים יותר את ההתעלמות וההזנחה מצד הממשלה.
האלימות כלפיי הנשים היא לא תופעת טבע אלא גל טרור של ממש.
לסוג אחד של טרור מתייחסים אבל מתעלמים מסוג אחר של טרור, זו עובדה שתשתנה החל מהיום".
יום השביתה הגיע לשיאו בהפגנת המונית בכיכר רבין בו השתתפו למעלה מ-30 אלף בני אדם.
העצרת הונחתה בעברית ובערבית על ידי נסלי ברדה וסמאח סליימה.
הופיעו יעל דקלבאום, קרולינה, קרן פלס ותאמר נפאר.
רשתות הטלוויזיה המרכזיות בישראל הקדישו חלק ניכר משידוריהן למחאה, ושידרו שידורים ישירים במהלך היום ממוקדים שונים בארץ ומהעצרת בכיכר רבין.
כשבוע לאחר יום השביתה נרצחה אימאן עווד מעכו, על ידי בעלה.
בעקבות כך הכריזו יוזמות השביתה על המשך המחאה וקראו לכלל הציבור לצאת ולהפגין בכל יום למשך 25 דקות, לזכר 25 הנרצחות ובקריאה לממשלת ישראל להעביר לאלת את התקציב שאושר למניעת אלימות במשפחה.
בחסימת כבישים שנערכה מול קריית הממשלה בתל אביב נעצרו שתי מפגינות.
כמו כן, הוציאו יוזמות המחאה מסמך דרישות בו כללו את אישור התקציב וכן עיגונו בחוק, הקמת רשות ממשלתית מתכללת שתרכז תחתיה את נושא המאבק באלימות נגד נשים ושינוי מדיניות מקיף במשטרת ישראל בכל הנוגע לטיפול בתיקי אלימות במשפחה ואלימות כלפי נשים.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת פתחו יוזמות השביתה בקמפיין "אני אישה אני בוחרת" בו הן קוראות למפלגות המתמודדות לכנסת ולבוחרים והבוחרות לשים על סדר היום זכויות נשים.
העיתון ידיעות אחרונות, בחר ביוזמות ומארגנות מחאת הנשים לרשימת "50 הגיבורים החברתיים של 2018".
מחאת ההמנון האמריקאי החלה באוגוסט 2016, כאשר מספר ספורטאים אמריקאים הביעו מחאה כנגד אלימות משטרתית וגזענות באמצעות כריעת ברך בזמן ניגון ההמנון האמריקאי.
בשנת 2017, הביעו שחקנים רבים מחאה נוספת כלפי הביקורת שמתח הנשיא דונלד טראמפ על אותם מוחים וכן על המדיניות בה נקט מאז שנכנס לתפקידו.
יש האומרים כי המחאה נובעת ממניעים פוליטיים ופטריוטיים, בזמן שאחרים נוקטים עמדה יותר ביקורתית כלפיה, על כך שהיא משלבת נושאים פוליטיים באירועי ספורט ועל האופי האנטי-פטריוטי שלה.
ב-24 בספטמבר 2017, התעצמו והתפשטו מחאות הספורטאים לאחר שיותר מ-200 ספורטאים כרעו ברך בזמן ניגון ההמנון הלאומי בתגובה לקריאת הנשיא האמריקאי דונלד טראמפ "לפטר" את הספורטאים המוחים.
רפורמת מערכת המשפט היא אחת מהגורמים העיקריים שהובילו למחאת הספורטאים.
קאפרניק החל למחות בעקבות רצח עצורים אפרו-אמריקאים על ידי המשטרה בזמן שאלו שהו במעצר.
הרצח תפס תאוצה תקשורתית דרך תנועות למען שוויון זכויות בקרב קהילות אפרו-אמריקאיות (Black Lives Matter).
באוגוסט 2016 אמר קאפרניק בריאיון שאינו מוכן לעמוד בהמנון של מדינה שמדכאת קהילות לא-לבנות, ושבעיניו, התעלמות מהמצב זו התנהגות אנוכית.
קריאת הנשיא טראמפ לפטר ספורטאים מוחים
בנאום שנשא בעצרת באלבמה בספטמבר 2017, קרא הנשיא טראמפ לבעלי קבוצות בליגת ה-NFL לפטר שחקנים שיכרעו ברך בזמן השמעת ההמנון, ואף עודד צופים במשחקים לעזוב את האצטדיונים.
טראמפ גם התבטא בחריפות לגבי קאפרניק, קרא לפיטוריו והתייחס למחאת השחקנים כזלזול במורשת.
טראמפ טען כי המחאות לא קשורות לגזע, אלא לכבוד, למדינה ולדגל.
במשחקים שלאחר הצהרה זאת, כמות המשתתפים במחאה גדלה, עד שיותר מ-200 משתתפים נצפו מפגינים בצורה כלשהי.
לאחר הגידול בכמות המשתתפים, הביקורת החלה לסטות מגזענות באמריקה לנשיא טראמפ.
בראיון שנתן במאי 2018, הצהיר טראמפ כי שחקן "חייב לעמוד גאה בזמן ההמנון הלאומי" ואחרת הוא לא אמור לשחק, ואף הציע שאולי אותו שחקן לא אמור להישאר במדינה.
טראמפ תמך במדיניות החדשה של ה-NFL, שלפיה שחקנים חייבים לעמוד בזמן ההמנון או לחלופין להישאר בחדרי ההלבשה, אך הרגיש כי מדיניות זו אינה מספיק נוקשה.
ספורטאים מתחומים שונים מצטרפים למחאה
שחקנית הכדורגל האמריקאית מייגן ראפינו, כרעה בזמן השמעת ההמנון ב-5 בספטמבר 2016, על מנת לתמוך בקולין קאפרניק ובמה שהוא מייצג.
ראפינו נקטה בפעולה דומה בזמן משחק ידידות של הנבחרת האמריקאית נגד תאילנד, זאת למרות הביקורת וההתנגדות של מאמנה ג'יל אליס ופדרציית הכדורגל האמריקאית למחאה זו.
מחאה זו הובילה בסופו של דבר לדרישה שהשחקנים יעמדו בצורה "מכבדת" בזמן השמעת ההמנון.
בליגת הכדורסל האמריקאית (לגברים, ה-NBA) קיימת מדיניות הדורשת משחקניה לעמוד בצורה מכבדת בזמן ניגון ההמנון הלאומי, מה שלא מנע ממספר שחקנים משמעותיים להביע את תמיכתם במחאות שחקני הפוטבול דרך אמצעי התקשורת השונים.
בריאיון ל"שרלוט אובזרבר" הביע כוכבה של קבוצת הכדורסל האמריקאית גולדן סטייט ווריורס, סטפן קרי, תמיכה בקולין קאפרניק ובמחאתו והביע ביקורת לגבי המציאות בה מצא עצמו השחקן המוחה בלי קבוצה, "הוא לחלוטין ראוי להיות ב-NFL.
ברור שהעמדה שלו והמחאה הלא אלימה שלו, בזמן ששיחק בסן פרנסיסקו, די זיעזעו את העולם - ואני חושב שזה היה לטובה".
מחאות ג'ורג' פלויד הן סדרה מתמשכת של הפגנות, הפרות סדר, מהומות ומעשי ביזה שהחלו כמחאה מקומית נגד אלימות משטרתית המופנית כלפי אזרחים במטרופולין מיניאפוליס-סיינט פול של אזור מינסוטה, התפשטו במדינות ארצות הברית ומשם – ברחבי העולם.
ההפגנות החלו במיניאפוליס ב-26 במאי 2020, לאחר פרסום סרטון המתעד את רצח ג'ורג' פלויד.
חלק מההפגנות היו אלימות ונגרם בהן נזק רב לרכוש ולגוף.
בעקבותיהן נהרגו מספר אנשים על ידי מפגינים, בהם גם שחורים.
במהלך המחאות נורו 12 שוטרים על ידי מפגינים ושלושה מהם מתו, ביניהם קפטן משטרת סנט לואיס בדימוס דייוויד דורן.
החל מ-1 ביוני התקיימו הפגנות בלמעלה מ-200 ערים בארצות הברית ומדינות אחרות בדרישה לצדק עבור פלויד, כמו גם התבטאות נגד בריונות מצד המשטרה.
לפחות 12 ערים מרכזיות הכריזו על עוצר בערב שבת, 30 במאי, והחל מ-2 ביוני, מושלים ב-23 מדינות ארצות הברית ובוושינגטון די.
סי., קראו למשמר הלאומי, עם למעלה מ-17,000 חיילים לפעול.
היסטוריה של אלימות משטרתית בארצות הברית
מקרים תכופים של אלימות משטרתית ושימוש יתר בכוח על ידי גורמי אכיפת החוק בארצות הברית הובילו זה מכבר תנועות למען זכויות אזרח ופעילים אחרים למחות על חוסר האחריות המשטרתית באירועים בהם נעשה שימוש בכוח מופרז.
בשנת 1965 היו תגובה לאלימות של המשטרה.
עימותים עם המשטרה במהלך המהומות הביאו למותם של 34 אנשים, רובם אפרו-אמריקאים.
מהומות לוס אנג'לס בשנת 1992 היו תגובה לזיכוי שוטרי המשטרה האחראים לכוח מופרז שהופעל על רודני קינג.
בעשור האחרון נכללו עם אלה הירי ב-2014 של מייקל בראון בפרגוסון, מיזורי; הרשלנות שהובילה למותו של פרדי גריי בבולטימור בשנת 2015, הירי ב-2016 על פילנדו קסטיליה והירי ב-2017 על ג'סטין דיימונד, שניהם במינסוטה; ומותו של אריק גרנר בשנת 2014 בעיר ניו יורק, שבדומה לג'ורג' פלויד אמר: "אני לא יכול לנשום".
במרץ 2020, הירי בקנטקי בברונה טיילור בדירתה על ידי המשטרה סוקר רבות בתקשורת.
לצעדים שננקטו כנגד מגפת הקורונה, כולל סגירת עסקים שאינם חיוניים והטלת הנחיות על סגר ביתי, היו השפעה כלכלית וחברתית משמעותית על אמריקאים רבים, לאחר שמיליונים איבדו את מקום עבודתם והיו לפגיעים יותר מבחינה כלכלית.
קית' אליסון, היועץ המשפטי לממשלת מינסוטה, אמר שהוא סבור שאנשים "מסתגרים כבר חודשיים, ולכן הם נמצאים בחלל אחר ובמקום אחר.
חלקם נהיו מובטלים, לחלקם אין כסף לשלם שכר דירה, והם כועסים, הם מתוסכלים."
באפריל 2020 נערכו הפגנות נגד הסגר בכמה מדינות בארצות הברית, כולל במינסוטה, שקראו למושלים להקל על כמה מגבלות ולהתחיל "לפתוח את המדינה מחדש."
ב-25 במאי 2020 שוטרי משטרת מיניאפוליס הגיעו לשדרת שיקגו שבשכונת פאודרהורן שבמיניאפוליס, בעקבות תלונה של מעדנייה מקומית כי אדם ניסה לשלם בשטר של 20 דולר שאותו זיהה בעל המעדנייה כמזויף.
לדברי המשטרה, החשוד - ג'ורג' פלויד, נמצא במכונית סמוכה ונראה היה שהוא תחת השפעת סמים.
לפי סרטונים שצילמו עוברי אורח, פלויד היה אזוק והוטח מטה כשפניו על הכביש, ודרק שובין, אחד מן השוטרים, כרע מעליו ומנע ממנו לזוז באמצעות הנחת ברך על צווארו.
הוא נשאר כך במשך כתשע דקות, כאשר מתוך פרק זמן זה, במהלך 3 הדקות האחרונות, פלויד כבר היה מחוסר הכרה (כך על פי התלונה הפלילית שהוגשה נגד שובין באשמת רצח מדרגה שנייה ושלישית והריגה מדרגה שנייה, שבה הורשע בכל הסעיפים באפריל 2021).
פלויד נלקח למרכז הרפואי במחוז הנפין, שם נקבע מותו מחנק.
חלקים מן המעצר תועדו על ידי עוברי אורח, והסרטונים הפכו לוויראליים.
בארצות הברית התקיימו הפגנות רבות ברחבי המדינה, כאשר מפגינים קוראים לצדק עבור פלויד ויוצאים כנגד אלימות משטרתית.
הפגנות גדולות התקיימו באטלנטה, בוסטון, שארלוט, דנוור, לוס אנג'לס, ניו יורק, מיאמי, פילדלפיה, פיניקס, פיטסבורג, ריצ'מונד, סולט לייק סיטי, סיאטל ווושינגטון די.
עיקר ההפגנות הללו היו שלוות, אך רבות מהן הפכו לאלימות ככל שהאלימות במהומות במיניאפוליס-סיינט פול גברה והתגובה של המשטרה הסלימה.
בדומה לערים אחרות, המחאה על מותו של ג'ורג' פלויד בוושינגטון נעה בין הפגנות המוניות שקטות ומחוות הזדהות של שוטרים לבין גילויי אלימות מצד מתפרעים, שחלקם הציתו שריפות ובזזו חנויות.
ראש העיר קראה למפגינים לגלות אחריות ולמשטרה לכבד את זכות המחאה.
ההפגנות בוושינגטון החלו ב-29 במאי.
בעקבות הגעת המפגינים סמוך לבית הלבן, הוחלט לשלוח את הנשיא דונלד טראמפ לבונקר מאובטח בשטחו.
יום אחרי שמרתף בכנסיית סנט ג'ון הוצת, פונו מפגינים על מנת שהנשיא דונלד טראמפ יוכל לבקר בכנסייה ולהצטלם עם ביבליה בידו.
הפינוי בוצע באמצעות רימוני הלם, רימוני עשן ופרשים וספג ביקורת קשה מפוליטיקאים דמוקרטים ומהתקשורת בארצות הברית, בטענה שהפעולה הפרה את חופש ההפגנה מאחר שנעשתה לפני שעת העוצר.
ב-3 ביוני, בצל המחאה, הודיע הפנטגון כי העביר 1,600 חיילים לאזור.
בפנטגון אמרו כי החיילים שהועברו לבסיסים באזור הבירה נמצאים ב"כוננות מוגברת", אך לא נפרסו בעיר וושינגטון עצמה.
אחרי יומיים, ראש העיר שינתה שם של רחוב שמול הבית הלבן לכיכר "חיי שחורים חשובים".
מפגינים כתבו את הסיסמה על האספלט באותיות צהובות גדולות.
ב-7 ביוני, הורה הנשיא לכוחות המשמר הלאומי שהוצבו בבירה לצאת מהעיר.
ב-20 ביוני, הפילו ושרפו מפגינים את הפסל של הגנרל אלברט פייק, שהיה הפסל היחיד של קצין בצבא הקונפדרציה שהוצב בעיר.
הנשיא טראמפ ביקר בטוויטר את עבודת משטרת העיר, שלדבריו עמדה מנגד ולא מנעה את הפלת הפסל.
אחרי ניסיון להפלת פסלו של הנשיא אנדרו ג'קסון, הודיע הנשיא טראמפ כי חתם על צו מנהלי שיגן על מונומנטים בארצות הברית.
בשכונת קפיטול היל שבסיאטל הכריזו מפגינים בתגובה למותו של ג'ורג' פלויד על הקמת האזור האוטונומי של קפיטול היל כאזור בעל שליטה אוטונומית ללא פעילות משטרתית (מחאת כיבוש ).
ב-12 ביוני התקיים משא ומתן בין מפגיני תנועת חיי שחורים חשובים לרשויות על עזיבת המקום.
לאחר שרבים מהמפגינים עזבו את האזור, השתלטו שוטרים ועובדי עירייה ב-1 ביולי על האזור ופינו ממנו את המפגינים הנותרים.
כ-100 מפגינים התכנסו בכיכר יוניון ב-28 במאי; נעצרו 72 מפגינים, חמישה מהם הואשמו בתקיפת שוטרים, וכמה שוטרים נפצעו קל.
מפגינים צעדו לעבר בניין העירייה וחסמו את התנועה במנהטן תחתית.
במנהטן, אחד המפגינים הכה קצין בפניו ואילו אחר השליך פח אשפה לעבר קצין והכה אותו בראשו.
המפגינים השליכו בקבוקים לעבר שוטרים.
למחרת, ב-29 במאי, התחדשו הפגנות שלום סביב כיכר פולי במנהטן, אולם בהמשך אירעו התנגשויות בין מפגינים למשטרה במרכז ברקליס בברוקלין והרסו שני רכבי משטרה בשכונת פורט גרין.
מחוץ לארצות הברית התקיימו גם הפגנות מוקדמות נגד מותו של ג'ורג' פלויד, אנטי-גזענות שחורה ובריונות משטרתית, בעיקר בברלין, קופנהגן, לונדון, פריז, פרת', טורונטו וונקובר.
בהמשך, ההפגנות התרחבו למקומות נוספים כמו סיאול, סידני, מלבורן, מינכן ועוד.
ב-7 ביוני הפילו מפגינים בבריסטול, שבבריטניה, את פסלו של סוחר העבדים אדוורד קולסטון, והשליכו אותו לנהר.
באנטוורפן שבבלגיה, הושחת פסלו של לאופולד השני.
בעקבות ההפגנות הוקמה ועדת חקירה לבחינת ההיסטוריה הקולוניאלית של בלגיה.
ועדה דומה הוקמה בהולנד ובעקבות המלצותיה הולנד התנצלה על חלקה ההיסטורי בעבדות ובסחר העבדים, ועל ההשלכות.
היא הקימה גם קרן חינוך בנושא.
מחאת המילואמניקים היא מחאה נגד ממשלת ישראל בראשות אהוד אולמרט, שנפתחה בשנת 2006 בעקבות תוצאות מלחמת לבנון השנייה.
בינואר 2006 שקע ראש הממשלה אריאל שרון בתרדמת.
בעקבות נבצרותו מונה אהוד אולמרט לתפקיד ממלא מקום ראש הממשלה.
במרץ 2006 נערכו הבחירות לכנסת השבע עשרה שבהן זכתה מפלגת קדימה בראשות אולמרט ב-29 מנדטים.
בחודש מאי החל אולמרט בתפקידו כראש ממשלת ישראל.
כחודשיים לאחר מינויו, ב-12 ביולי 2006 נפתחה מלחמה בין ישראל לחזבאללה בלבנון.
המלחמה החלה בעקבות תקרית שבה נחטפו שני חיילי צה"ל ונהרגו שלושה, במקביל להפגזה ארטילרית כבדה על ישראל.
במהלך המלחמה כוחות חיל האוויר וכוחות קרקעיים חצו את הגבול ולחמו נגד החזבאללה.
במהלך המלחמה הותקפה מדינת ישראל בירי רקטי.
במהלך המלחמה נהרגו 121 חיילים (בהם שני החיילים החטופים) ו-44 אזרחים ישראלים.
את המחאה פתחו חיילי המילואים אסף דוידוף ורוני צויגנבוים שהשתתפו במלחמת לבנון השנייה בחטיבת אלכסנדרוני.
הם פתחו בצעדה מהקסטל לירושלים.
לאחר מכן במסגרת המחאה הוקם מאהל מחאה בגן הוורדים מול משרד ראש הממשלה.
המוחים קראו לראש הממשלה אולמרט ולשר הביטחון עמיר פרץ להתפטר מתפקידם וכן לרמטכ"ל דן חלוץ, לאור הכשלים שהתגלו במלחמת לבנון השנייה.
למחאה הצטרף פורום המשפחות השכולות ממלחמת לבנון השנייה והתנועה לאיכות השלטון.
יש הטוענים כי יו"ר האופוזיציה בנימין נתניהו וראש לשכתו דאז נפתלי בנט עמדו מאחורי הקלעים של המחאה, על מנת להפיל את ממשלת אולמרט.
ביולי 2007 התקיימה הפגנה בכיכר רבין בהשתתפות כ-100,000 מפגינים בקריאה להתפטרות אולמרט ופרץ בעקבות פרסום דו"ח חלקי של ועדת וינוגרד.
בינואר 2008 שמונה ימים לפני פרסום הדו"ח הסופי של ועדת וינוגרד פרסמו עשרות מפקדי פלוגה במילואים מכתב הקורא לאולמרט להתפטר.
עם הודעתו של אולמרט על כוונתו לפרוש מהחיים הפוליטיים, הודיעו ראשי המחאה על סיומו של המאבק.
מחאות נגד דונלד טראמפ החלו בשנת 2015, כאשר דונלד טראמפ הכריז על מועמדותו מטעם המפלגה הרפובליקנית במערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, ונמשכו ביתר שאת לאחר שנבחר לנשיא.
הפגנות רבות נערכו בארצות הברית, במדינות אירופה ובמדינות נוספות בעולם.
המפגינים מוחים נגד סגנונו האישי והתבטאויותיו, נגד זכייתו בבחירות, נגד יחסו לנשים והחשדות להטרדה מינית מצידו, נגד מדיניותו בנושא ההגירה לארצות הברית ונגד פרישתה של ארצות הברית מהסכם פריז.
שתי המחאות הנרחבות ביותר, אליהן הגיעו מאות אלפי משתתפים, היו ביום השבעתו כנשיא, ובמצעד הנשים 2017. רוב אירועי המחאה היו לא-אלימים, אם כי במספר מקרים נרשמו מהומות.
כבר במהלך מסע הבחירות ובעצרותיו הפוליטיות החלו אירועי מחאה נגד מועמדותו של דונלד טראמפ לנשיאות.
פעילים המתנגדים לטראמפ נהגו להגיע לעצרות ולהפגין נגדו.
נוכחותם הלכה וגברה, עד שבמרץ 2016 הוא נאלץ לבטל עצרת בשיקגו בגלל חשש ממהומות.
ב-18 ביוני 2016 אירע ניסיון לרצוח את טראמפ בעצרת בלאס וגאס, על ידי אדם בריטי שהגיע לעצרת במיוחד למטרה זו.
הוא נעצר ונידון לשנת מאסר.
במהלך הקמפיין הואשם טראמפ כי אמירותיו מעודדות אלימות, וכי הוא לא מגנה אירועים אלימים מצד תומכיו.
בנובמבר 2015 אמר טראמפ על מפגין באלבמה: "אולי היה צריך לחסל אותו, כי זה היה ממש מגעיל מה שהוא עשה." בעצרת באיווה אמר שאם מישהו יכה מפגינים אז הוא יממן עבורו הגנה משפטית.
בעצרת בלאס וגאס אמר על אחד המפגינים נגדו "הייתי רוצה לתת לו אגרוף בפרצוף [...] פעם אנשים כאלה היו יוצאים מפה על אלונקה."
מיד לאחר בחירתו של טראמפ לנשיא ארצות הברית נערכו הפגנות גדולות בערים מרכזיות בארצות הברית, בהן אוקלנד, בוסטון, ניו יורק, פורטלנד, פילדלפיה ושיקגו.
בהפגנות תחת הסיסמה "לא הנשיא שלי" השתתפו עשרות אלפי מפגינים שטענו שתוצאות הבחירות אינן לגיטימיות, כי הוא קיבל רק 46% מקולות הבוחרים, לעומת 48.2% שקיבלה הילרי קלינטון.
הפגנות דומות נערכו גם באוסטרליה, בריטניה, גרמניה, הפיליפינים, צרפת וקנדה, כאשר חלקן נמשך מספר ימים.
ביום בו נערך טקס ההשבעה נערכו הפגנות ואירועי מחאה נגד טראמפ בערים רבות בארצות הברית.
מחאה בתקופת נשיאותו של טראמפ
מחאות רבות מאוד נערכו בתקופת נשיאותו של טראמפ.
דייוויד מאייר, פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת קליפורניה באירוויין, אמר: "הפגנות נגד נשיא חדש אינן יוצאות דופן, אבל מה שבלתי רגיל זה המרץ, המהירות, הגודל ומספר הנושאים שבהם מאתגרים את טראמפ.
מחאה מתמשכת כזו, בכל סוף שבוע, כל יומיים, בכל פעם בנושא אחר - מעולם לא ראיתי דבר כזה."
חלק מההפגנות היו תנועה שורשית, בעיקר בקליפורניה.
רבות מההפגנות התרחשו לא רק בערים גדולות, אלא גם בערים קטנות יותר ברחבי ארצות הברית, בהן גם ערים שבהן הרוב הצביע עבור טראמפ.
מחאות נגד ממשל טראמפ התרחשו גם ברחבי העולם.
בין נושאי המחאה היו הצו הנשיאותי 13769 שהגביל כניסת אזרחים ממדינות מוסלמיות לארצות הברית, חשש מפני מפגיעה בזכויות להט"ב, והפגנות נגד חומת טראמפ.
אמנים רבים, בהם קייטי פרי, ריהאנה, ברוס ספרינגסטין, ג'ואן באאז וטום מורלו, הביעו תמיכה במחאה.
רבות מההפגנות אורגנו באמצעות מדיה חברתית.
כמו כן נפתחו ברשת טוויטר עשרות חשבונות פיקטיביים המביעים מחאת רשת בנושאים שונים הקשורים לממשל טראמפ.
מחאות נוספות בתקופת כהונתו היו עצרת איחוד הימין האמריקאי בשארלוטסוויל, בעצרת מחו מספר ארגוני ימין קיצוני שדגלו בעליונות לבנה ואף נאו-נאציזם, המפגינים מחו על הסרת פסלים ואנדרטאות לזכר קונפדרציית המדינות של אמריקה מהמרחב הציבורי, ובפרט על הסרת פסל של מפקד הקונפדרציה רוברט אדוארד לי המוצב בפארק האמנציפציה בשארלוטסוויל.
מצעד הנשים נערך ב-21 בינואר 2017, כאשר במוקד המצעד עמדו ההתבטאויות הפוגעניות של טראמפ כלפי נשים לפני מערכת הבחירות לנשיאות ובמהלכה, והעמדות הצפויות של ממשלו בשאלות הנוגעות לזכויות האישה.
המצעד כלל הפגנות רבות ברחבי העולם, בהשתתפות מאות אלפי בני אדם, בעיקר נשים.
בספטמבר 2017 תקף טראמפ בטוויטר את שחקן הפוטבול קולין קאפרניק, שכרע ברך בזמן השמעת המנון ארצות הברית במשחקים כמחאה מופגנת נגד השלטון.
בתגובה החל גל מחאה מצד שחקנים, מאמנים ובעלי קבוצות נגד טראמפ, שנמשך חודשים ארוכים.
מחאות רבות התרחשו נגד הצעדים של טראמפ להגבלת ההגירה לארצות הברית, בהן הפגנות תמיכה במהגרים ליד נמלי תעופה, שביתה של בעלי חנויות בניו יורק ממוצא תימני, ועצרות תפילה במסגדים.
מחאות נוספות כללו את "צעדת המדע" שקראה לטפל במשבר האקלים ומדענים שהשתתפו בה הביעו מחאה נגד פרישת ארצות הברית מהסכם פריז.
בחלק מביקוריו של טראמפ במדינות שונות נערכו בהן הפגנות נגדו.
בין השאר נערכו הפגנות בבלגיה, בריטניה, הודו, פולין והפיליפינים.
לאחר ההכרזה על הכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל נערכו הפגנות מחאה בערים רבות בארצות הברית וכן במדינות רבות, בהן אוסטרליה, אינדונזיה, איראן, בריטניה, גרמניה, הולנד, טורקיה, יוון, ירדן, לבנון, מונטנגרו, מצרים, מרוקו, פולין ופקיסטן.
חלק ניכר מהמחאה על רצח ג'ורג' פלויד הופנה כלפי דונלד טראמפ ותמיכתו בארגוני הימין האלטרנטיבי.
"בלון טראמפ התינוק" הוא בלון הליום גדול בדמותו של דונלד טראמפ כתינוק ממורמר המחזיק בידו סמארטפון, שהפך לאחד מסמלי המחאה נגדו והונף במחאות רבות בעולם.
הבלון נוצר על ידי קבוצת פעילים פוליטיים בבריטניה, כמחאה נגד מדיניותו בנושא ההגירה לארצות הברית ונגד פרישתה של ארצות הברית מהסכם פריז.
הוא הוצג לראשונה בהפגנה נגד ביקור טראמפ בבריטניה, שנערכה בכיכר פרלמנט בלונדון ב-13 ביולי 2018 ונכחו בה כ-100 אלף מפגינים.
למחרת ובימים שלאחר מכן הונף הבלון במחאות שנערכו באתרים שונים בבריטניה שבהם ביקר טראמפ.
בהמשך הונף הבלום באירועי מחאה שונים בארצות הברית, צרפת, ארגנטינה ואירלנד.
מחאת החקלאים בהודו הייתה מחאה נגד שלושה חוקים שנחקקו בפרלמנט של הודו בספטמבר 2020. לדברי החקלאים, חוקים אלו מיטיבים עם תאגידים גדולים ופוגעים בחקלאים.
לדברי הממשלה החוקים נועדו להקל על מכירות סיטונאיות של תוצרת חקלאית.
המחאה החלה במדינת פנג'אב, ומשם התפשטה למדינות ראג'סטאן והריאנה ולמדינות נוספות בהודו.
בחודש נובמבר הוחלט לערוך מצעד מחאה מפנג'אב לדלהי.
משטרת הודו ניסתה למנוע מהמפגינים להגיע לדלהי באמצעות התזת סילוני מים וגז מדמיע, אך הם לא הצליחו לעצור את המצעד ולקראת סוף נובמבר הגיעו החקלאים לדלהי, ומאז בין 200,000 ל-300,000 חקלאים מפגינים בעיר באופן קבוע.
ב-26 בנובמבר 2020 נערכה שביתת הזדהות כלל-ארצית של איגודי העובדים בהודו, בהם איגוד נהגי המשאיות, שבה השתתפו כ-250 מיליון איש.
ב-8 בדצמבר נערכה שביתת הזדהות דומה.
שיחות בין איגודי החקלאים לבין ממשלת הודו החלו ב-4 בדצמבר.
נציגי הממשלה הציעו מספר תיקונים בחוקים שנחקקו, אך האיגודים מבקשים לבטל את החוקים כליל.
ב-19 בנובמבר 2021 הכריז ראש ממשלת הודו, נרנדרה מודי, בנאום בטלוויזיה על כוונתו לבטל את שלושת החוקים שנחקקו.
הדיון אמור להתקיים במושב הפרלמנט החורפי בדצמבר.
ב-11 בדצמבר, לאחר 15 חודשים, הסתיימה המחאה.
במשך עשרות שנים התנהלה החקלאות בהודו, ובעיקר בפנג'אב, בשיטה שכונתה "מנדי" (Mandi system).
שיטה זו הגדירה מספר שווקים חקלאיים שבהם חקלאים יכולים למכור את תוצרתם, ותאגידים ממשלתיים מחויבים לרכוש אחוז מסוים מהתוצרת החקלאית במחיר בסיס, המכונה (Minimum Support Price, MSP).
עסקאות אלה היו מקור הכנסה עיקרי עבור רבים מהחקלאים בפנג'אב.
בשנת 2017 החליטה ממשלת הודו לבצע רפורמה בשיווק התוצרת החקלאית, והגדירה הנחיות חדשות לגידול תוצרת חקלאית, שיווק, אחסון והתקשרות חוזית עם מפיצים סיטונאים.
הממשלה הפיצה את ההנחיות לכל מדינות הודו, אבל רובן לא יישמו אותן.
ועדת שרים שדנה בנושא החליטה להחליף את ההמלצות בסדרה של חוקים מחייבים.
החוקים אושרו על ידי מועצת המדינות במהלך חודש ספטמבר 2020, וב-28 בספטמבר חתם עליהם נשיא הודו, והם נכנסו לתוקף.
בדצמבר 2019 החלה המחאה נגד חוק האזרחות בהודו.
מחאה זו נקטעה עקב התפרצות מגפת הקורונה במדינה, אך התסיסה בקרב האוכלוסייה לא גוועה, וחוקי החקלאות עוררו אותה מחדש.
חוקי הרפורמה בחקלאות שנכנסו לתוקף הם:
חוק מסחר ושיווק תוצרת חקלאית: מגדיר "אזורי סחר חיצוניים" ואתרי מסחר אלקטרוני למסחר בתוצרת חקלאית, בנוסף לשווקים החקלאיים המסורתיים.
החוק אוסר על ממשלי המדינות בהודו לגבות עמלות או היטלים עבור עסקאות המתנהלות באזור סחר חיצוני או במסחר אלקטרוני.
תקנת הבטחת מחירים ושירותי משק: מאפשרת לקבוע הסכם חוזי בין חקלאי לקניין של תוצרת חקלאית, לפני הייצור או הגידול של מוצר.
כמו כן קובע מנגנון משפטי ליישוב סכסוכים עסקיים.
תיקון לחוק סחורות חיוניות: מאפשר לממשלת הודו לבצע רגולציה של סחר בתוצרת חקלאית במצבי חירום, כגון רעב המוני או מלחמה.
תיקון זה הוצע על ידי שרת הכלכלה נירמלה סיטרמן.
לדברי האיגודים החקלאיים, החוקים החדשים מעודדים סחר אלקטרוני וסחר באזורי סחר חיצוניים, ואלו יסיימו בהדרגה את שיטת ה"מנדי" ויפגעו בחקלאים.
דרישתם המרכזית היא שהממשלה תמשיך לרכוש מהם תוצרת חקלאית במחיר תמיכה מינימלי.
במשך שנים רבות חקלאי הודו חיו במצוקה וחוו תחושת ניצול, ובכל שנה נרשמו מקרי התאבדות רבים של חקלאים שנקלעו לקשיים כלכליים ושקעו בחובות.
שיעור ההתאבדויות במגזר החקלאי עולה משנה לשנה, ובשנת 2019 התאבדו 42,563 חקלאים ופועלים.
הפגנות החקלאים החלו בפנג'אב בקנה מידה קטן באוגוסט 2020, כאשר נודע על הכוונה לבצע רפורמה במגזר החקלאי.
לאחר שהחוקים אושרו בוועדת השרים הצטרפו למחאה נגד הרפורמה חקלאים ואיגודים חקלאיים רבים ברחבי הודו.
ב-25 בספטמבר נערכה שביתה כללית של האיגודים החקלאיים.
רוב המחאה התקיימה במדינות פנג'אב, הריאנה ומערב אוטר פרדש.
הפגנות נוספות התקיימו במדינות נוספות, בהן אוטר פרדש, קרנאטקה, טאמיל נאדו, אודישה וקרלה.
במהלך המחאה התארגנו מספר משלחות של חקלאים ממדינות שונות שצעדו לדלהי כדי למחות נגד הרפורמה.
החקלאים מתחו ביקורת על כך שכלי התקשורת מיעטו לדווח על המחאה.
בחודש בנובמבר החל מצעד גדול של חקלאים לדלהי, שנועד ללחוץ על ממשלת הודו לבטל את חוקי הרפורמה.
המשטרה הפעילה נגד הצועדים זרנוקי מים, גז מדמיע ומחסומים משטרתיים.
במהלך העימותים נהרגו לפחות שלושה מפגינים.
בין 28 בנובמבר ל-3 בדצמבר נאמד מספר החקלאים שהפגינו בדלהי בין 150 ל-300 אלף.
ב-13 בדצמבר ניסתה משטרת דלהי למנוע מקבוצת מפגינים להגיע לדלהי, ובמחאה החקלאים התיישבו על הכביש המהיר מדלהי לג'איפור וחסמו את התנועה.
מצעד המחאה לדלהי קיבל תמיכה רחבה.
תושבים העניקו לצועדים מזון, טיפול רפואי ועיסויי רגליים, והקימו עבורם אוהלי שינה ונקודות טעינה לטלפונים סלולריים.
מאות חקלאים נפצעו במהלך המחאות, ולפחות 41 חקלאים נהרגו, בהם שניים שהתאבדו, 4 הרוגים בתאונות דרכים, 10 חקלאים שלקו בהתקף לב, וחקלאי שמת עקב מזג האוויר הקר.
ב-26 בנובמבר נערכה שביתת הזדהות כלל-ארצית של איגודי העובדים בהודו, בהם איגוד נהגי המשאיות, שבה השתתפו כ-250 מיליון איש.
ב-8 בדצמבר נערכה שביתת הזדהות דומה, אך היא צומצמה לשעות 11 בבוקר עד 3 אחר הצהריים, כי למנוע אי-נוחות לציבור.
ב-30 בנובמבר התייחס ראש ממשלת הודו, נרנדרה מודי, למחאת החקלאים, ואמר כי ההפגנות מבוססות על מידע מוטעה: "אותם אנשים שרימו את החקלאים במשך עשרות שנים מוליכים אותם שולל בקשר לחוקי הרפורמה." הוא הוסיף כי אין כוונה להחליף את השיטה הקיימת, אלא להרחיב אותה ולפתוח אפשרויות חדשות לחקלאים.
ב-3 בדצמבר הודיעה ממשלת הודו כי היא מוכנה לשאת ולתת עם איגודי החקלאים ולבצע שינויים בחוקים, אך הציבה לחקלאים תנאים מגבילים.
השיחות עלו על שרטון, והמחאה נמשכה.
מספר פוליטיקאים ממפלגת העם ההודית גינו את המחאה וטענו שחלק מהמפגינים קראו קריאות הזדהות עם פקיסטן או עם , תנועה סיקית בדלנית.
אתרי בדיקת עובדות הזימו טענות אלה.
פוליטיקאים נוספים ממפלגת העם ההודית כינו את המפגינים "אנטי-לאומיים", "שמאלנים ומאואיסטים", וכן טענו שהמחאה היא קנוניה בינלאומית במימון הרפובליקה העממית של סין ופקיסטן.
מספר פוליטיקאים מאוסטרליה, איטליה, ניו זילנד, פקיסטן וקנדה הביעו תמיכה במחאה והתנגדות לרפורמה בחקלאות שמקדמת ממשלת הודו.
מספר חברי פרלמנט בבריטניה הביעו תמיכה בהפגנות וביקשו ממזכיר המדינה דומיניק ראב להתערב במצב.
גם בארצות הברית כתבו שבעה חברי קונגרס מכתב למזכיר המדינה של ארצות הברית וביקשו ממנו להעלות את סוגיית מחאת החקלאים מול ממשלת הודו.
המזכיר הכללי של האומות המאוחדות, אנטוניו גוטרש, אמר כי זכותם של המפגינים להתנגד למדיניות הממשלה, וקרא לממשלת הודו לאפשר את המחאה.
בפברואר 2021 הביעו ריהאנה וגרטה טונברי תמיכה במחאת החקלאים בהודו.
בתגובה אמרו בניו דלהי כי התערבויות מסוג זה "אינן מקובלות עלינו ומהוות התערבות בענייני פנים".
מחאות אום אל-פחם היו סדרת מחאות אשר התקיימו בעיר אום אל-פחם כנגד אלימות משטרתית כלפי המגזר הערבי ונגד הפשיעה בחברה הערבית בישראל.
המחאה פרצה ב-7 בינואר 2021 לאחר ניסיון הרצח של ראש עיריית אום אל-פחם לשעבר סלימאן אגבאריה, והתחזקה לאחר שצעיר בן 21 שהשתתף בהפגנות נרצח, כנראה על ידי מתנקשים.
ב-24 בינואר, 3 ימים לאחר הריגת הצעיר, התקיימה מחאה בהשתתפות של כאלף מפגינים בכביש 65, ובה נעצרו 3 אזרחים.
ב-5 בפברואר 2021 התקיימה מחאה שכללה אלפי אזרחים בכניסה לעיר אום אל-פחם, ואשר בסופה צעדו המפגינים לכיוון תחנת המשטרה.
המפגינים מחו גם על מותו של הצעיר מוחמד עיג'ו בתוך ביתו, הקורבן הרביעי במשפחתו.
150 יהודים הגיעו לתמוך במחאה.
ב-26 בפברואר 2021 התקיימה מחאה ובה השתתפו כ-500 אזרחים.
משטרת ישראל השתמשה בכוח רב הכולל אמצעים לפיזור הפגנות, כגון גז מדמיע, כדורי ספוג ורימוני הלם כלפי המפגינים.
גבר כבן 30 פונה במצב קשה לבית החולים רמב"ם בחיפה עם פציעה בראשו.
במהלך ההפגנה נפגעו גם חבר הכנסת יוסף ג'בארין מהרשימה המשותפת וראש עיריית אום אל-פחם סמיר מחאמיד.
ב-5 במרץ 2021 התקיימה מחאה נוספת באום אל-פחם, בה השתתפו יותר מ-12,000 איש.
חבר הכנסת מנסור עבאס ממפלגת רע"מ הותקף על ידי מפגינים.
המפגינים צעקו על עבאס: "אין לך כבוד, לאום אל-פחם לא תיכנס".
כביש 65 נחסם לזמן קצר והמחאה נחשבה למחאה הגדולה ביותר באום אל-פחם.
ב-22 באוקטובר 2021 הפגינו מאות באום אל-פחם בהפגנה מחודשת, על רקע פשיעה בחברה הערבית ושני מקרי רצח בשבוע.
המחאה התקיימה מול תחנת המשטרה בעיר.
מחאת המתמחים (נקראה גם: מחאת 26 שעות) הייתה סדרה של מחאות מתמחים רופאים אשר התעוררו במספר רב של מוקדים ברחבי ישראל מ-30 במאי 2020 עד 30 באוגוסט 2023, בדרישה לקיצור משמרת עבודתם מ-26 ל-16 שעות.
המחאה היוותה המשך למחאה קודמת של המתמחים, בדרישה לשיפור תנאי עבודתם, במהלך שביתת הרופאים בשנת 2011.
המחאה הסתיימה בהסכמות בין האוצר להסתדרות הרפואית ועמותת מרשם אשר במסגרתה התורנויות יקוצרו בחמש שעות (מ-26 שעות ל-21 שעות), ומתמחים יקבלו תוספת של 300% על תורנויות רבע.
המוחים האשימו תחילה את שר הבריאות יולי אדלשטיין בעומס שעות עבודה על המתמחים, ושלחו מכתב בקשה לחקיקה מהירה לקיצור משך שעות העבודה של המתמחים והקימו מאהל בו הם שהו 26 שעות.
באותה התקופה הם גם החלו את ההאשטג #NoMore26. את המחאה הוביל ארגון מרשם, שהוקם בעקבות התחושה של חלק מהמתמחים, שההסתדרות הרפואית בישראל (הר"י) לא מייצגת את האינטרסים הייחודיים של המתמחים.
ב-30 באפריל 2020, הכריזו ארגון מרשם והמתמחים על סדרה חדשה של מחאות הדורשות לקצר את משמרתם מ-26 שעות ל-16 שעות.
המחאה הראשונה התקיימה ב-10 במאי 2020, וזכתה לסיקור תקשורתי נרחב.
אחמד טיבי, יו"ר רשימת חד"ש-תע"ל, אמר: "אנחנו עומדים לצד מחאת המתמחים".
בעקבות אותה מחאה, משרד הבריאות הביע תמיכה רשמית בקיצור תורנויות.
המחאה המשיכה לאורך השנה במספר מוקדים.
בשנת 2021, המתמחים המשיכו במאבק ציבורי רחב, כדי להגיע למתווה משופר לקיצור התורנויות, ופתחו בשורת צעדי מחאה והפגנות, שהגיעו לשיאם ב-9 באוקטובר, כאשר כ-2,500 מתמחים הגישו מכתבי התפטרות ותלו אותם על דלת משרד הבריאות כאקט מחאתי.
באותו יום הפגינו כאלף מתמחים ברחבת הסינמטק בתל אביב, במחאה נגד מתווה קיצור התורניות המוצע, ובראשם ד"ר ריי ביטון, יו"ר ארגון "מרשם".
ב-18 באוקטובר 2021, לאחר שמאות מתמחים הגישו מכתבי התפטרות אישיים להנהלות בתי החולים, הציג ניצן הורוביץ מתווה משופר לקיצור תורנויות המתמחים, המרחיב אותו לבתי חולים במרכז הארץ כבר במהלך 2022, ומעניק ערבויות ומסגרת תקציבית להשלמת יישומו.
ב-20 בחודש אימצה הנהגת "מרשם" את המתווה החדש לקיצור התורנויות, הכריזה על ניצחון מאבק המתמחים, והודיעה על משיכת מכתבי ההתפטרות של המתמחים.
ההסכם לקיצור התורנויות נתקל בהתנגדות של חלק מהרופאים הבכירים, מנהלי בתי החולים ומנהלי מחלקות בבתי החולים, שטענו שאם מערכת הבריאות לא תקבל תוספת תקנים משמעותית, כדי לפצות על קיצור זמן התורנויות, הוא עלול לגרום לפגיעה קשה במערכת הבריאות.
בנוסף, מספר רופאים בכירים טענו, שקיצור התורנויות יפגע באיכות ההכשרה הרפואית של המתמחים, ולפגוע ברמתם המקצועית.
מתווה קיצור התורנויות היה צריך להתחיל בראשית אפריל 2022 בעשרה בתי חולים בפריפריה.
מחוסר תקציבים ותקנים ודחיית החלת המתווה, נאלצו המתמחים לעתור לבג"ץ ב-13 באפריל 2022, נגד שר הבריאות ניצן הורוביץ ומנכ"ל משרדו נחמן אש, שרת הכלכלה אורנה ברביבאי, שר האוצר אביגדור ליברמן וההסתדרות הרפואית.
הפרקליטות טענה שעדיין אין הסכמות בין הצדדים, ובקשה דחייה של חודש נוסף.
מתחילת אפריל היו הפגנות ומחאות בכל אחד מבתי החולים להחלת קיצור התורנויות, וקיימת כוונה להמשיך בדרך זו עד לפתרון.
ב-23 במאי 2022, כ-200 מתמחים נעדרו מהעבודה במחאה על השינוי בקיצור התורנויות.
ב-2 ביוני 2022, עשרות רופאים מתמחים מבית החולים העמק בעפולה פתחו בשביתה אשר נמשכה מספר שעות, בשל העובדה כי התורניות בסוף לא קוצרו בבית החולים כנאמר.
בשל השביתה, מחלקות האשפוז ומיון הילדים עבדו במתכונת חירום, והמתמחים המשיכו במחאה זאת עד השעה 14:00.
ב-30 ביולי 2022, בשל דחיית קיצור התורנויות לספטמבר 2023, ד"ר ריי ביטון, יו"ר ארגון המתמחים "מרשם", הודיעה על חידוש מחאת המתמחים לאור דחיית קיצור התורנויות ואמרה: "אם עד 25 באוגוסט לא ימולאו דרישותינו, נתחיל בהתפטרות המונית".
המוחים הפגינו כנגד ראש הממשלה יאיר לפיד.
ב-17 באוגוסט 2022, החל ארגון "מרשם" לאסוף מכתבי ההתפטרות של הרופאות והרופאים המתמחים.
ב-24 באוגוסט 2022 הודיעה המתמחה ואשת הטלוויזיה הילה קורח שהיא "נשברה" והתפטרה.
הודעתה שודרה במסגרת מהדורת החדשות שהגישה בחדשות 13. בעקבות התפטרותה ובעקבות הודעת ארגון מרשם לאיומי הפטירה הממונית, כ-500 מתמחים התפטרו ב-25 באוגוסט 2022.
ב-20 במרץ 2023, התפרסם מתווה התורנויות לקיצור התורנויות בתגובה למחאה.
המתווה יחל בספטמבר בשורת בתי חולים בפריפריה, שם יקוצרו תורנויות המתמחים מ-26 שעות ל-19 עד 21. עם זאת, אותו המתווה עורר זעם אצל המתמחים, והם טוענים כי מדובר במתווה לא מהותי כלל, וכינו אותו "מתווה הבושה".
ב-30 באוגוסט 2023, המחאה הסתיימה בהסכמות בין האוצר להסתדרות הרפואית ועמותת מרשם אשר במסגרתה התורנויות יקוצרו בחמש שעות (מ-26 שעות ל-21 שעות), ומתמחים יקבלו תוספת של 300% על תורנויות רבע.
מספר גורמים נוספים עוררו את גל המחאות וביניהם: ההתערבות האיראנית בעיראק וההשלכות של עליית המדינה האסלאמית (דאעש) במדינה.
למרות הדיכוי האלים של המחאות, דרישתם המרכזית של המפגינים - חילופי שלטון - מולאה בהצלחה עם התפטרותו של ראש הממשלה בסוף נובמבר 2019.
המחאות הגיעו כתוצאה של הצטברות בעיות ומשברים בעיראק בשנים האחרונות, לצד הידרדרות המצב הביטחוני והכלכלי במדינה, העדר התשתיות והשירותים בה, המחסור במקומות עבודה, בעיות ביטחון ומאי-יציבות פוליטית וביטחונית.
לצד זאת, רבים טענו כי הסיבה האמיתית לפרוץ המחאות באוקטובר 2019 הייתה החלטתו השנויה במחלוקת של ראש הממשלה עאדל עבד אל-מהדי מספטמבר 2019 להעביר מתפקידו את הגנרל עבד אל-והאב א-סאעדי, ששימש עד אז כמפקד הכוחות למלחמה בטרור ושזכה לתהילה רבה כמי שעמד בראש המאבק של צבא עיראק בארגון המדינה האסלאמית.
למחאות אוקטובר 2019 בעיראק קדמו גלי-מחאה רבים שקראו לתקן את הליקויים בממשל ולבצע בו רפורמות על מנת לכונן דמוקרטיה אמיתית ללא כל אפליה אתנית בין האזרחים.
הבולט מבין גלי המחאה האלה היה זה של 2011, שפרץ במקביל לפריצת מחאות האביב הערבי, ושבמהלכו יצאו עיראקים רבים לדרוש מממשלתם שירותים ותשתיות חיוניים.
במחאות שפרצו בשנים 2015–2016, דרשו המפגינים הפחתה בשכרם של פקידים, שרים ונציגים ומינוי ממשלת טכנוקרטים ובמקביל שיפור של השירותים לאזרח, ובראשם של רשת החשמל.
בספטמבר 2018, נהרגו כ-30 מפגינים במהלך הפגנות גדולות שהתקיימו בעיר בצרה, בדרום עיראק.
למרות עושר המשאבים העצום הנתון בידיה של המדינה העיראקית, כישלונה של הממשלה לנקוט בצעדים אחראיים בניהול המשאבים והתשתיות וכו', לצד השחיתות המשתוללת של מעמד השלטון ושל פקידי הממשל הובילו להידרדרות משמעותית בתנאי החיים במדינה ובאיכותם ובאמינותם של השירותים הניתנים לאזרח.
חרף העובדה שעיראק, על מקורות המים המגוונים שלה ונהרות הפרת והחידקל החוצים אותה, היא אחת המדינות העשירות ביותר במשאבי מים במזרח התיכון, גורמים שונים, חיצוניים ופנימיים, הובילו לכך שמיליוני עיראקים סובלים ממחסור במים נקיים.
משבר המים רק מחריף עם עליית הטמפרטורות ועם התפשטות המדבר לחלקים גדולים של המדינה.
מצב משק המים של עיראק היה טוב עד לשנת 1970 בשל שפיעת המים בנהרות הפרת והחידקל וביובליהם השונים, אך לאחר מכן ירדה ספיקת המים בחלק הנהרות העובר במדינה בכ-40%, בעיקר כתוצאה מבניית סכרים במעלה הנהרות בטורקיה, בסוריה ובאיראן.
כמו סכר דרבנדיח'אן (בצפון עיראק) שכמות המים בהם ירדה.
כמו כן, ספיקת המים בנהר הזב הקטן באזור כירכוכ ירדה בכ-70%.
שנית, השפעת הטמפרטורות הגבוהות ומיעוט המשקעים על מאגרי המים בעיראק, הובילה להתאדות של כ-8 מיליארד קוב מים ממאגרי המים בעיראק בשנת 2018. אמנם בעיראק יש שמונה אגמים גדולים, אך בכולם ניכרה ירידה חמורה במפלס עד כדי שנשקפת במדינה סכנה של התייבשות מוחלטת.
זה שנים רבות סובל תחום בריאות הציבור בעיראק מבעיות רבות, ובראשן המחסור בתרופות הדרושות והרס עשרות בתי חולים במחוזות השונים במהלך המלחמה בין הכוחות העיראקיים לבין המדינה האסלאמית (דאעש).
תחום הבריאות סובל גם מגירעונות עצומים ומחובות, שכן התקציב שהוקצה לתרופות ולציוד רפואי עומד על 1.3 מיליארד דולר בלבד, הכוללים בתוכם את ההוצאה על רכש מכשור רפואי.
עיראק סובלת גם ממחסור חמור בתרופות למחלות חשוכות מרפא כגון סרטן, תלסמיה ומחלות כרוניות אחרות שהתרבו בשנים האחרונות.
בין המחסור בתרופות והרס תשתיות הבריאות בגופים המשוחררים לבין הגירה של רופאים ומחסור בכוח אדם מקצועי, סבלם של האזרחים העיראקים בבתי החולים רק הלך וגבר ורק החמיר את מצבן הרעוע ממילא של תשתיות הבריאות.
העובדה שטיפולים, חיסונים ותרופות למחלות שונות סופקו על-ידי משרד הבריאות בלבד ולא היו זמינים בכל בתי החולים במדינה או בבתי מרקחת פרטיים, הניעה רבים מבני משפחותיהם של חולים לרכוש אותן באיראן.
הממד הכלכלי הוא אחד הביטויים הבולטים של המשבר העיראקי, שכן החוב הציבורי העיראקי חרג ממחסום 100 מיליארד הדולרים בשנת 2018, מה שהקטין את התקציב הציבורי בשיעור של לפחות 8.4% ממנו להחזר הלוואות אלה ואינטרסים שלהם.
הממד הכלכלי של המשבר בא לידי ביטוי ביכולתה של המדינה לספק לאזרחיה ביטחון תזונתי, דבר הבולט במיוחד במדינה חקלאית כדוגמת עיראק.
עיראק היא מדינה רב-דתית ורב-עדתית, עובדה שהובילה לאורך השנים להתפרצות סכסוכים ומחלוקות בין הקבוצות השונות במדינה.
בשנת 2019 האשימו העיראקים את מערכת השלטון המבוססת על מכסות עדתיות ("מוחאססה") במקום על ייצוג על-עדתי ומריטוקרטי בהידרדרות התנאים הפוליטיים והביטחוניים במדינה ובשירותים הלקויים המסופקים להם.
התפשטות השחיתות בתוך מערכות השלטון, שבה אליטות פוליטיות רבות תופסות עמדות מפתח לשם השגת רווח או תועלת, במיוחד בכל הנוגע להכנסות מנפט, הובילה לעלייה בתחושת האפליה וחוסר השוויון בקרב הציבור הרחב.
החברה העיראקית סובלת מקיטוב גובר בין המעמדות העשירים לבין רוב העם שהולך והופך עני יותר, בהיעדר מעמד ביניים חזק.
דוח של המכון הלאומי הדמוקרטי (NDI) על מחאות 2019 בעיראק קבע כי ההפגנות היו יוזמה של אזרחים עיראקיים שהתרעמו על תנאי חייהם ועל חולשת השלטון העיראקי.
עבורם, המחאות הללו היוו מקור גאווה לאומית, שכן הם איחדו את העיראקים בשורה אחת והעירו בהם אקטיביזם אזרחי שידחוף אותם להטיל רפורמות עצומות במערכת הפוליטית המבוססות על שיקום כבוד ושיפור חיי אנשים.
ככאלה, התפתחו המחאות של 2019 כתנועה מקומית ללא מנהיגות מוגדרת.
נראה כי הסיבה לכך היא העובדה שהעיראקים ראו במנהיגים הפוליטיים כאלה המחויבים לאינטרסים של מפלגות פוליטיות, לאג'נדות זרות ולאינטרסים אישיים.
זאת לצד תחושתם שהשחיתות המשתוללת בעיראק בזבזה את עושרה של המדינה ובמקביל לכך החוקה ומערכת הבחירות מסייעים למנהיגים מושחתים וחסרי יכולת להישאר בתפקידיהם.
הקריאות לצאת לרחוב ולהשתתף במחאות הועברו באופן מילולי בין אנשים או באמצעות הרשתות החברתיות, אך בלא נוכחות של כל מנהיג או של ארגונים מובילים, עובדה שיכולה להעיד על מרמור רב-שנים ומיאוס כלפי שחיתות ההנהגה.
העדר המנהיגות העניק למחאות הללו תמיכה רבה מכל חלקי החברה העיראקית כשהמטרה שעמדה לנגד עיני המוחים הייתה הפלת המשטר שלא הצליח למלא את צורכיהם.
סקר דעת קהל שהוכן על-ידי המכון הלאומי הדמוקרטי על המחאות בעיראק בשנת 2019 קבע כי הפגנות אלה היו יוזמה של אזרחים עיראקיים שהתרעמו על תנאי חייהם הקשיים ועל היעדר הסמכות והאחריות של המנהגים כלפיהם.
בנוסף, נטען בדוח, המחאות היו מקור לגאווה לאומית שכן הן איחדו את העיראקים ועוררו בהם אקטיביזם אזרחי שעודד אותם לחולל רפורמות משמעותיות במערכת הפוליטית שעיקרן שיקום כבודם של האזרחים ושיפור חייהם.
איש הדת הבולט הכורדי-עיראקי עלי אל-קאראדאגי אמר: "המפגינים הם קבוצת צעירים שנולדו וחיו בצל ייאוש ושחיתות וכבר לא אכפת להם מסיסמאות פוליטיות ומהבטחות שמפזרות המפלגות.
כיכר תחריר ("השחרור") היא אחת הכיכרות המרכזיות בבגדאד, בירת עיראק, והיא שוכנת באזור באב א-שרקי במזרח העיר.
שמה של הכיכר ניתן לה כאות לשחרור מהכיבוש הזר ומהקולוניאליזם.
במרכז הכיכר ניצבת אנדרטת החירות המפורסמת שפיסל ג'וואד סלים, המתארת את אירועי מהפכת 14 ביולי 1958 ואת השפעתה על העיראקים, ובצידה המערבי של הכיכר גשר אל-ג'ומהוריה, שנקרא בעבר גם גשר המלכה עאליה, אשתו של המלך ראזי בן פייסל ואמו של המלך פייסל השני.
בשל מיקומה המרכזי וגם בשל קרבתה לאזור הירוק שבו שוכנים משרדי הממשל העיראקי, שימשה כיכר תחריר משך השנים כזירה מרכזית להפגנות וגם עם פרוץ המחאות ב-2019, הבחירה בכיכר הייתה טבעית וברורה.
הפגנות פרצו בתוך הכיכר בשנת 2019, כשהבולטת שבהן, ביום שישי, 25 באוקטובר 2019, כינסה במקום כמיליון איש.
"אני יורד לדרוש את זכותי" היו המילים ששרו הצעירים העיראקים כשירדו באלפיהם לכיכר כדי לדרוש דין וחשבון מפוליטיקאים עיראקים מושחתים ואת בלימתה של כל התערבות זרה בעיראק, במיוחד מצידה של איראן.
מאז תחילת ההפגנות, הכיכר הזו, שהייתה לפנים שוק גדול עמוס בסחורות סיניות ואיראניות, הפכה לצומת בה נפגשים המפגינים שהגיעו אליה מבגדאד וממחוזות עיראקיים אחרים.
עם פרוץ ההפגנות, החלה הכיכר להיראות כעיר המנהלת את עצמה ומספקת את צרכיה: מספר רב של אוהלים הוקמו במקום על-ידי המפגינים, דגלי עיראק הונפו בכל עבר ותמונותיהם של צעירים בגילאים שונים שנפלו קורבן לאלימות כוחות הביטחון וחמושים אלמונים במהלך ההפגנות הנרחבות שהתקיימו במקום.
נשים עיראקיות רבות התנדבו להגיע לכיכר ועבדו מסביב לשעון כדי לסייע ובחלוקת מזון ותרופות שנתרמו על-ידי המשפחות לבני הנוער המפגינים במקום, במאמץ התנדבותי חסר תקדים.
נהגי טוק טוק נרתמו לחילוץ פצועים והרוגים מן ההפגנות באמצעות רכביהם, במקרים רבים תחת אש, וזכו להוקרה על ידי המפגינים, שקראו לעיתון שיצא לאור בכיכר "טוק טוק".
הבניין בן 14 הקומות החולש על כיכר תחריר, הנחשב כנקודה האסטרטגית ביותר באזור, נבנה על-ידי חברה הודית בשנות השמונים של המאה הקודמת ונפתח בשנת 1983. הוא מכיל מוסך מרווח בקומותיו התחתונות, וקומותיו האחרות התמלאו בחנויות והן מהוות עד היום מרכז קניות גדול.
הבניין לקח את שמו ממסעדה שנודעה בשם "המסעדה הטורקית" שאכלסה את הקומה העליונה בבניין והייתה מפורסמת במרפסות המציעות נוף פנורמי של העיר בגדאד.
המפגינים העניקו לבניין שמות סמליים שונים.
חלקם כינו אותו "הר אוחוד" בהתייחס למיקום המוסלמים על ההר בקרב אוחוד בתקופת הנביא מוחמד.
לאורך ההיסטוריה של תנועת המחאה בעשור האחרון בעיראק, התחרו מפגינים וכוחות הביטחון לשלוט במקום האסטרטגי המשקיף על כיכר תחריר, שבה נערכו רבות מן ההפגנות מצד אחד ושגובהו הרב מאפשר צפייה על כל הגשר והאזור הירוק (מקום מושבם של משרדי הממשלה העיראקית) בצד השני.
בתוך ענני הגז המדמיע וכדורי הגומי ולפעמים אף כדורים חיים, מצאו רבים ממפגיני הפגנות אוקטובר מקלט בבניין זה ותפסו מחסה בין קירות קומותיו הריקות ועל גגו.
באשר לאווירת הסולידריות הגדולה השוררת במקום ורמת התיאום בין מחנות הצעירים בבניין לבין המפגינים בכיכר וברחובות שמתחת לבניין, נאמר: "מבנה וגברים רבים מגיעים לבניין זה לברך את המפגינים העיקשים ולספק להם צרכים הומניטריים שונים שיסייעו להם לשמר את נוכחותם במקום ולהגן על המפגינים בתחתית הבניין, בחזית כיכר תחריר".
תגובת כוחות הביטחון העיראקיים למחאות
תגובת כוחות הביטחון העיראקיים למחאות אוקטובר 2019 הייתה אלימה מאוד ותוארה על-ידי משקיפים מקומיים וזרים כעבירה על האמנות הבינלאומיות בנושאי זכויות האדם.
ירי רימוני הלם וגז מדמיע לעבר המפגינים הוביל לפציעות רבות, וירי אש חיה של הכוחות לעבר חלק מהמפגינים הוביל למותם של כ-450 בני אדם לאורך תקופת המחאות.
לצד זאת, מפגינים רבים נחטפו או נעצרו ונמנע מעיתונאים לסקר את האירועים או לדווח עליהם באמצעי התקשורת השונים ורבים מהם אף קיבלו איומים על חייהם.
החיבור לאינטרנט בכמה מחוזות במדינה נותק לפרקי-זמן ארוכים במהלך תקופת המחאות בניסיון לשלול מן המוחים גישה לרשות החברתיות שהיו אמצעי הגיוס המרכזיים שלהם.
גופים בינלאומיים רבים פנו לממשלת עיראק בניסיון לעצור את הפגיעה הבלתי מידתית במפגינים ואת ההפרות החוזרות ונשנות של זכויות-אדם במהלך דיכוי המחאות.
תגובה אלימה זו והשימוש המופרז בכוח רק גרמו להתגברות המחאות.
למחאות אוקטובר 2019 בעיראק היו דרישות רבות, שכולן קשות להשגה תחת השלטון הקיים במדינה.
אולם חלק מהתוצאות הישירות של המחאות אילצו את ממשלת עיראק לשנות את דרכיה ולערוך חילופים בהנהגתה, דבר שנרשם כניצחון גדול למחנה המוחים.
ראש הממשלה עאדל עבד אל-מהדי הגיש את התפטרותו ב-30 בנובמבר 2019, בתנאי שהוא וממשלתו יישארו בתפקידיהם עד שהגושים הפרלמנטריים הגדולים יגיעו להסכמות על מינוי ראש ממשלה חדש תחתיו.
בינתיים, איש הדת השיעי הבכיר בעיראק, עלי סיסתאני, הודיע על חשיבות העברתו המהירה של חוק בחירות חדש במדינה.
במקביל, האו"ם העלה שורה של המלצות, כולל חקירת הנסיבות של הרג מפגינים, קיום משפטים על פרשיות שחיתות, ביצוע רפורמות בשיטת הבחירות והכנסת שינויים חוקתיים שונים.
בנוסף להתפטרות ממשלתו של עבד אל-מהדי, אחת הסיבות שגרמו להפסקת המחאות היא מינויו לתפקיד ראש הממשלה של מוסטפא אל-כאזמי שהבטיח לשמור על אזרחי עיראק ולענות על צורכיהם ודרשותיהם.
אלא שחרף ההבטחות שליוו את מינויו של אל-כאזמי, פעילים עיראקים מונים דרישות שטרם התממשו: אי אישור חוק הבחירות העיראקי החדש, שתלוי במספר מחוזות בחירות ומועמדות פרטנית, בנוסף לכישלון הבאתם לדין של אלה שהרגו מפגינים במהלך מחאות אוקטובר, כפי שהבטיח ראש הממשלה אל-כאזמי בתוכנית הפעולה של ממשלתו.
בנוסף על כל אלה, המשך ההידרדרות במצב הכלכלי, העלייה בשיעורי האבטלה, המשך שיטת המכסות הפוליטיות והתערבותם של כוחות אזוריים חיצוניים בפוליטיקה העיראקית, היו כולן סוגיות שהמפגינים דרשו לפתור.
בנוסף לכך, עם תחילת התפשטות נגיף הקורונה, החמיר המצב הפוליטי בעיראק ומפגינים רבים חילקו עלונים והעבירו הרצאות הקשורות בדרכים למניעת המגפה, וחילקו מסכות רפואיות בחינם למפגינים.
מחאות הוועידה הדמוקרטית ב-1968 היו סדרה של פעילויות מחאה נגד מלחמת וייטנאם שהתרחשו לפני ובמהלך הוועידה הלאומית של המפלגה הדמוקרטית בשיקגו באוגוסט 1968.
המפלגה הדמוקרטית תמכה במעורבות ארצות הברית במלחמת וייטנאם, דבר שגרר הפגנות של קבוצות תרבות הנגד וארגונים פציפיסטיים, לפני הוועידה ובמהלכה.
משטרת שיקגו הגיבה באלימות משטרתית חסרת הבחנה כלפי מפגינים, כתבים, צלמים ועוברי אורח, התנהגות שכונתה מאוחר יותר "התפרעות משטרתית".
בשעות הערב של 28 באוגוסט 1968 שודרו בשידור חי העימותים בין המשטרה למפגינים ליד מלון הילטון.
בשידור נראים מפגינים שרים את השורות שהפכו להמנון המחאה: "כל העולם צופה בנו".
במהלך שנת 1967 קמו מספר ארגוני מחאה נגד מלחמת וייטנאם ברחבי ארצות הברית.
בתחילת שנת 1968 החלו לפעול ארגונים אלה גם בשיקגו, בהם סטודנטים למען חברה דמוקרטית, ארגון בו טום היידן היה פעיל.
ארגונים אלה ניסו לגייס מספר רב ככל האפשר של משתתפים לאירועי המחאה.
ארגוני המחאה תכננו מספר אירועי מחאה במהלך הוועידה הדמוקרטית: שתי צעדות במהלך הוועידה, כנס רב-משתתפים בסופה, וסדנאות הסברה ב-10 פארקים ברחבי העיר.
במקביל פעלו אבי הופמן וג'רי רובין בארגון "מפלגת הנוער הבינלאומית" וארגנו אירועי מחאה מלווים בהופעות מוזיקה ותיאטרון.
אירועים אלה אושרו על ידי משטרת שיקגו.
עם זאת, חלק מחברי הארגון פרסמו עלונים פרובוקטיביים, בהם נכתב: "אנחנו מלוכלכים, מסריחים, מזוהמים ומגעילים...אנחנו נשתין ונחרבן ונזיין ברחובות...
נהיה כל הזמן מסוממים ונצרוך כל סם אפשרי." כמו כן איימו לחסום כבישים ולהרעיל את תשתיות המים בעיר.
כתוצאה מכך, במשטרת שיקגו התכוננו לכל איום אפשרי.
משטרת שיקגו ציידה את שוטריה בכלי נשק, אלות, גז מדמיע, קסדות להגנה מפני מהומות, ומכשירי קשר צבאיים.
במשך מספר חודשים השוטרים תרגלו אמצעים לפיזור הפגנות.
בנוסף ל-12,000 שוטרים הוצבו בעיר גם 6,000 חיילים מצבא ארצות הברית, 6,000 חיילי המשמר הלאומי, 1,000 אנשי FBI ומודיעין צבאי ו-1,000 סוכני השירות החשאי של ארצות הברית.
מארגני המחאה פנו לעיריית שיקגו בבקשה לקבל היתרים לצעוד 8 קילומטרים מאזור הלופ עד לקרבת הוועידה, לקיים מספר עצרות בפארקים שעל שפת האגם הקרוב, ולהתמקם לבסוף בפארק לינקולן.
כלל הבקשות נדחו, למעט עצרת אחת שאושרה, והתקיימה ב-28 באוגוסט.
הבקשות נדחו בעיקר בגלל החששות למהומות גזע בעיר.
חלק מהבקשות נדחו על רקע טכני.
אחד הארגונים עתר לבית המשפט בניסיון לקבל אישור לפעילויות המחאה, אך העתירה נדחתה על הסף, בטענה שהעיר רשאית לא לאשר פעולות שעלולות לפגוע ברווחת הציבור.
אירועי המחאה החלו בימים שלפני הוועידה, והיו בתחילה לא-אלימים.
בפארק לינקולן נערכה עצרת שלווה בהנהגת רובין והופמן, שקראו למפגינים לכבד את העוצר בשעה 23:00. בסיום ההפגנה פתח המשורר הביטניק אלן גינזברג בקריאות "אום" בהשתתפות הקהל.
למחרת התרחשה עצרת דומה, בה הופיעו פיטר, פול ומרי.
התקרית האלימה הראשונה התרחשה ב-22 באוגוסט.
דין ג'ונסון, נער בן 17, נהרג לאחר שהפר את העוצר שהוטל על העיר.
הוא נעצר על ידי שוטרים אך שלף אקדח וניסה לירות בהם, ובתגובה הם ירו בו והרגוהו.
למחרת נערכה לזכרו של ג'ונסון אזכרה מאולתרת.
ב-23 באוגוסט נערך כנס מחאה בנוכחות חזיר בשם "Pigasus" אותו ניסו להכתיר לנשיא ארצות הברית.
לאחר ההפגנה עצרה המשטרה את מנהיגי המחאה, בהם ג'רי רובין והזמר פיל אוקס.
ב-24 באוגוסט נערכה הפגנה של תנועת שביתת הנשים למען השלום ואחריה צעדה של ארגוני המחאה.
ב-11 בלילה החלו עימותים בין המשטרה למפגינים, שיידו אבנים על ניידות המשטרה.
משתתפי הפסטיבל חשבו שהמשטרה עצרה את המופע, והחלו עימותים אלימים עם כוחות המשטרה.
הקהל ברח לרחוב הסמוך לפארק, והשוטרים רדפו אחריהם.
ברחוב הוכו גם עיתונאים, צלמים ועוברי אורח על ידי המשטרה.
המהומות במרכז העיר נמשכו מספר ימים.
ב-28 באוגוסט התקיימה עצרת בפארק גרנט, אליה הגיעו כ-15 אלף מפגינים.
באותו יום הגיעו לשיקגו אנשי "מצעד האביונים" בהנהגתו של ראלף אברנתי והתאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית, והצטרפו למפגינים.
בשעות הערב החל "הקרב על שדרת מישיגן", עימות אלים בין מפגינים לבין כוחות משטרה ליד מלון הילטון, שחלקים ממנו תועדו בשידור חי בטלוויזיה.
השוטרים ניסו להרחיק את המחאה מאזור המלון, ותקפו באלות ובגז מדמיע מפגינים, עוברי אורח, עיתונאים וצלמים.
יוברט האמפרי סיפר מאוחר יותר כי הריח את הגז המדמיע בסוויטת המלון שלו.
השוטרים הדפו מפגינים דרך חלונות זכוכית, ואז רדפו אחריהם והכו אותם כשהם שרועים על שברי הזכוכית.
במהומות נפצעו 100 מפגינים ו-119 שוטרים, ו-600 מפגינים נעצרו.
מצלמות הטלוויזיה תיעדו את האלימות המשטרתית, וכן את המפגינים שרים את השורות שהפכו להמנון המחאה: "כל העולם צופה בנו".
חלק ממשתתפי הוועידה הדמוקרטית התנגדו לאלימות המשטרתית וגינו אותה בנאומיהם, בהם הסנאטור אברהם ריביקוף, שטען שמשטרת שיקגו משתמשת ב"טקטיקות גסטאפו".
אולם הכנסים תואר כמתקן צבאי, עם גדרות תיל וסידורי אבטחה נוקשים.
באותו ערב הסתיימה הוועידה, ויוברט האמפרי נבחר למועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות.
ב-29 באוגוסט נערך כנס מחאה על ידי יוג'ין מקארתי, ורוב משתתפיו נעצרו על ידי המשטרה.
לאחר מכן שב השקט לרחובות שיקגו.
שבעה משתתפים ("השבעה משיקגו") הואשמו על ידי הממשלה הפדרלית של ארצות הברית בקשירת קשר, הסתה להתפרעויות ואישומים נוספים, וזוכו לאחר מכן.
מספר גופים מונו לחקור את אירועי המחאה בזמן הוועידה.
ועדת חקירה פדרלית בראשות דן ווקר הגישה את הדו"ח שלה בדצמבר 1968, לאחר שראיינה 1,400 עדי ראייה וסקרה דו"חות של ה-FBI וסרטונים של האירועים.
בדו"ח נכתב שבעוד שהמפגינים הטרידו את כוחות המשטרה והציקו להם, המשטרה הגיבה באלימות משטרתית מוגזמת וחסרת הבחנה נגד המפגינים ונגד עוברי אורח, שכונתה בדו"ח "התפרעות משטרתית".
הדו"ח טען שרבים מהשוטרים ביצעו פשעים פליליים, וקרא להעמידם למשפט או לפחות לדין משמעתי.
זה אסון לתנועה נגד מלחמת וייטנאם, כי העם האמריקאי רואה במפגינים מחרחרי מדון וחושב שאלימות המשטרה מוצדקת."
לאחר תום האירועים שוחח ראש עיריית שיקגו, ריצ'רד דיילי, עם נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון וטען שהמפגינים הם "היפים אנטי-חברתיים ומסוכנים שמעוניינים להרוס כל דבר טוב באמריקה", ומשטרת שיקגו נאלצה להשתמש באלימות נגדם.
הוא טען גם שמפגינים שרפו את דגל ארצות הברית, הניפו את דגל הווייטקונג והשליכו צואה על השוטרים.
מאוחר יותר אמר דיילי שהוא קיבל 135,000 מכתבים התומכים בצעדים שננקטו ורק 5,000 המגנים אותם.
גם סקרי דעת קהל הראו שרוב האמריקאים תמכו בגישתו של דיילי.
מחאת ההייטק הוא ארגון מחאה ישראלי המורכב מאנשי תעשיית הטכנולוגיה והחדשנות הישראלית.
ההתארגנות החלה לאחר נאומו של שר המשפטים, יריב לוין, על צעדיו כחלק מהרפורמה במערכת המשפט.
ההתארגנות כוללת חברות ועובדי היי-טק, יזמים, מנכ"לים ומשקיעי הון סיכון, החברים בהייטק הישראלי.
טענתם המרכזית היא שחוקי הרפורמה המשפטית מאיימים על הדמוקרטיה הישראלית ועלולים לגרום פגיעה בתעשיית ההייטק.
לאחר מתקפת הפתע של החמאס על ישראל ב-7 באוקטובר 2023 נדחקה לשוליים פעילות המחאה, והארגון הסב את עיקר פעילותו לתמיכה אזרחית בעורף ובמאמץ המלחמתי.
הפעילות הראשונה של מחאת ההייטק הייתה הפצת מכתב פומבי ב-15 בדצמבר 2022, עליו חתמו כ-1200 חברים בתעשיית הייטק הישראלית, ובמקביל החלו להתגבש קבוצות של עובדי הייטק לפעולת מחאה.
המכתב נכתב בעקבות התפרסמות סעיפים שונים מההסכמים הקואליציוניים בין הליכוד למפלגות אחרות שעסקו במשא ומתן להקמת קואליציה ב, בהם הובעו התחייבויות לשינויים במערכת המשפט בישראל.
במכתב טענו בכירי ההייטק כי "התערערות האמון במערכת המשפט הישראלית וכתוצאה מכך בדמוקרטיה הישראלית, וחקיקה ששמה בסימן שאלה זכויות בסיסיות ויסודיות של כל אדם באשר הוא, עשויים להרתיע את אותם משקיעים שהניעו את צמיחתה של התעשייה המופלאה הזו."