tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בבסיס יש בין הקרניים רווח של כ-3 או 6 ס"מ, ומכיוון שהקרן צומחת עם זווית לצדדים, המרחק בין קצוות הקרן יהיה לפחות כ-10 ס"מ.
כמחצית או כשני שלישים מקרן הגוראל מחורצת ברכסי-טבעת, ומספרם הוא בסביבות 8–15 רכסים; הרכסים לעיתים קרובות אינם מקיפים את כל הקרן אלא בחלק הקדמי בלבד, והם גם עלולים להסתכם בחריצים בלבד.
בשני השליש הראשונים הקרן עבה למדי ומשלב זה ואילך היא הופכת לצרה בהדרגה עד שתסתיים בשפיצים חדים ביותר.
צבע הקרניים הוא בז' או אפור בהיר, כשרכסי הטבעת וקצוות הקרן יהיו בדרך כלל בצבע שחור-כחלחל.
הן הזכרים והן הנקבות של הגוראל הסיני מתאפיינים בקרניים, ובדרך כלל קרני הזכרים גדולות ועבות יותר.
לגוראל הסיני פרווה מחוספסת, גסה וקצרה, והיא מורכבת משכבה תחתונה צפופה ועבה ושכבה עליונה של שערות ארוכות יותר.
הפרווה מותאמת לאקלים הקריר באזורים ההרריים שבהם הוא מצוי.
צבע הפרווה הכללי הוא בדרך כלל בהיר יותר משאר מיני הגוראל: אפור-כסוף בהיר הנובע משילוב של שערות אפרפרות,לבנות,חומות ושחורות - לעיתים עם צבע אפור כהה בחזה וסמוך לעכוז או לגב.
צבע פרווה זה הוא הנפוץ ביותר וגם מהווה את סימן ההיכר היחיד בינו לבין גוראל אמור.
עם זאת, הפרווה עלולה להיות לעיתים עם גוון חום דהוי, חום כהה או חום מהגוני, ובמקרים כאלה הזיהוי בין הגוראל הסיני לגוראל אמור (או אפילו לגוראל ההימלאיה) יהיה קשה ביותר.
מהעורף ועד לקצה הזנב - לאורך השדרה של הגוראל הסיני, יש פס דק וברור של שערות סמורות ושחורות - בניגוד לפס הדהוי של גוראל אמור.
הפס עשוי להיות עבה יותר באזור הכתף ולהתפשט לצדדים, אך אין זה נפוץ כל כך כאצל גוראל אמור.
לזכרים תהיה בעורף רעמה קצרצרה, בעוד שאצל הנקבות היא תסתכם בפס-השיער הסמור.
בית השחי והמפשעה ולעיתים גם הגחון יהיו בצבע צהבהב.
החלק העליון של הרגליים בצבע זהה לגוף עם כתמים חזיתיים בצבע אפור כהה או שחור ברגליים הקדמיות, בעוד שהחלק התחתון יהיה בצבע לבן קרמי עד לבן בוהק - לעיתים עם גוון עדין של צהבהב חיוור.
הזנב בצבע חום שוקולד כהה עד שחור בחלק העליון והחלק התחתון יהיה לרוב לבן בוהק.
פרסותיו של הגוראל בצבע אפור כהה או אפור בהיר.
צבע ראשו של הגוראל הסיני עשוי להיות זהה לחלוטין לצבע הגוף.
עם זאת, יותר נפוצה חלוקת צבעים בפנים כדלהלן: הלחיים וצדדי החרטום יהיו בצבע אפרפר בהיר - בהתאם לצבעו של הגוף, ואילו לאורך החרטום והמצח יהיה כתם רחב בצבע חום דהוי ביותר.
החלק התחתון של עצמות הלסת ולפעמים גם הסנטר, עלול להיות שחרחר אצל פרטים רבים.
סביב העיניים יש כתם שחרחר דהוי, ומעליו יש מעין "גבות" בהירות ודהויות.
הלוע נוטה להיות שחרחר - להוציא את חזית השפה העליונה שבדרך כלל תהיה בצבע לבן בוהק.
בדומה למיני הגוראל האחרים, סביב החלק העליון של הגרון יש לגוראל הסיני סינר גדול, רחב ובולט בצבע לבן בוהק עם גוון צהבהב חיוור, והוא מתרחב לעיתים גם סביב הסנטר ועצמות הלסת.
צבען של האוזניים מתחלק בין אפרפר דהוי בצד החיצוני ללבן בוהק בצד הפנימי.
בבסיס האוזן ובקצוות יש כתמים שחורים.
הגוראל הסיני הוא בעל מבנה גוף קומפקטי ושמנמן כיתר הגוראלים, והוא מתאפיין בצוואר וראש קצרים ועבים.ז הראש גדול ביחס לצוואר עם חרטום משולש וקצר.
האוזניים ארוכות למדי ועגלגלות, העיניים בינוניות וזהובות עם אישונים גדולים, והאף גדול, רחב ושחור עם נחיריים מחורצים ורחבים.
העצמות שסביב העיניים בולטות במקצת.
הגוף של הגוראל גוצי ומקושת, ופלג הגוף האחורי נראה לעיתים גדול במעט מהקדמי וגורם לגוראל להזכיר במקצת את הצביון.
רגלי הגוראל הסיני מוצקות, עבות וקצרות, אך באופן כללי הן ארוכות יחסית ליעלים.
הפרסות קצרות וחזקות עם כרית גומי המקנה לגוראל יכולת טיפוס מעולה על סלעים חלקים, והפרסות הקטנטנות שבגב הרגליים האחוריות משמשות ליציבות בעת ירידה במדרונות תלולים ואנכיים.
הזנב של הגוראל ארוך ועבה בניגוד לרוב היעלים, וציצת השיער המברשתנית שלו מורכבת משערות צפופות.
ההבדלים בין הזכר לנקבה נמוכים ביותר אצל מין זה.
מידות הגוף של גוראל סיני:
הגוראל הסיני מצוי בדרום-מזרח אסיה.
התפוצה הגאוגרפית היא לאורך הרי מרכז סין והרי דרום סין (סין, תאילנד ווייטנאם), הרי אנגדואן, הרי שאן, הרי אראקן (מיאנמר), הרי פאת'קאי, הרי חסי, הרי נאגה (הודו), והיא נעצרת ברמה הטיבטית ובתחילת הרי ההימלאיה במערב, במדבר גובי ובערבות העשב בצפון, במישור צפון-מזרח סין במזרח, וביערות הגשומים ההררים בדרום.
בית הגידול של הגוראל הסיני הוא בעיקר באזורים הרריים תלולים ומיוערים בדלילות בגבהים של 1,000–3,000 מטר מעל פני הים, המורכבים מפסיפס של סלעים, שיחים, צוקים, קרסט-גיר וכרי דשא אלפיניים.
הגבהים שבהם הוא מצוי נמוכים יחסית למיני הגוראל האחרים.
הוא עשוי להתרחש לעיתים קרובות גם ביערות טרופיים, יערות ממוזגים, יערות מעורבים סובטרופיים ויערות ירוקי עד.
הטמפרטורות בתחומי המחייה של הגוראל הסיני 30 מעלות בקיץ, ובסביבות 0–10 מעלות בחורף.
כמות המשקעים הממוצעת היא 400–2,000 מילימטר לשנה.
האקולוגיה של הגוראל הסיני אינה ידועה כל כך, והיא זהה ברובה כנראה לאקולוגיה של גוראל אמור.
הגוראל הסיני נוטה להיות פעיל בשעות הבוקר והערב, ואת שאר שעות היום והלילה יינצל למנוחה באזורים מוגנים ובטוחים מפני טורפים.
במזג אוויר נוח הוא עלול להיות פעיל בכל שעות היום.
הגוראל הסיני חברותי בדרך כלל וחי בקבוצות של 4–12 פרטים המורכבים מנקבות וגדיים, ואילו הזכרים יחיו בבדידות.
קבוצות הנקבות יחיו בשטחי פעילות קבועים בגודל של 40 דונם, והזכרים יחיו בשטח פעילות קבוע קטן יותר.
הם אינם טריטוריאליים מלבד בעונת הרבייה.
בתקופת הקיץ הגוראלים עולים לאזורים גבוהים יותר כדי ליהנות מהצמחייה השופעת, אך בחורף הם מחויבים לרדת לאזורים נמוכים יותר בשל השלג המכסה את האדמה.
הטורפים העיקריים או הפוטנציאלים של הגוראל הסיני בטבע הם טיגריס דרום-סין, טיגריס הודו-סיני, נמר השלג, נמר צפון-סין, נמר הודו-סין, דול מצוי, עיט זהוב, וטורפים גדולים נוספים.
על מנת למנוע מלכתחילה היתקלות עם טורפים, הגוראל הסיני נוטה לחיות באזורי הצוקים הקשים לגישה.
במקרה והגוראל יחוש מאוים הוא יימלט במהירות לאזור גבוה וסלעי בו יש לו בדרך כלל עליונות מוחלטת על הטורף.
הגוראלים מתקשרים ביניהם על ידי קולות, וגוראל שמבחין בטורף משמיע נחירה או שריקה קולנית המזהירה את שאר הגוראלים שבאזור.
תזונתו של הגוראל הסיני כוללת עשבי תיבול, שיחים, עשבים, עלים, אגוזים ובלוטים.
לגוראל הסיני יש חפיפה עם מספר פרסתנים בתחומי מחייתו כדוגמת אייל סיקה, אייל סיבירי, אייל סמבר, סרו סיני, טאקין ומונטיאק הציצית, וייתכן כי תהיה ביניהם תחרות מסוימת על מקורות מחייה.
הוא נוהג לשתות פעם ביום - בדרך כלל בשעות הבוקר.
אין כמעט מידע על התרבותו של הגוראל הסיני.
עונת הרבייה היא ככל הנראה בתחילת החורף.
הזכרים ישתלטו על שטחים בגודל 22–25 דונם בפרק זמן זה, ויסמנו אותם על ידי בלוטות הריח וערימות גללים.
זהו הזמן היחיד שבו הזכרים טריטוריאליים באופן מלא ואינם מאפשרים לזכרים אחרים להיכנס לשטחם.
הזכר הוא פוליגמי ויתרבה עם כל הנקבות שיחלפו בשטחו.
ההריון נמשך 170–218 ימים, לאחריהם נקבת הגוראל ממליטה גדי יחיד בדרך כלל.
בניגוד לרוב עיזי הבר, גדיי הגוראל שוהים ימים ספורים כשהם חבויים בצמחייה הסבוכה מפני טורפים, אך הם אינם נמצאים יותר משבוע כאנטילופות.
הגמילה מתרחשת בסביבות 5 חודשים והגדי נשאר לצד אימו במשך כשנה.
גיל הבגרות הוא 2–3 שנים.
תוחלת החיים של הגוראל הסיני היא בסביבות 15 שנים.
הגוראל הסיני מסווג על ידי IUCN במצב השימור "פגיע" (VU), מכיוון שהוא חווה ככל הנראה ירידה משמעותית באוכלוסייה בשיעור של 30% על פני 21 שנים, בגלל שנים של ציד בטווח התפוצה שלו.
הירידה במספריו של הגוראל הסיני מיוחסת ברובה לרמות ציד גבוהות, ולעיתים קרובות הוא ניצוד או נתפס בחיים על ידי הציידים המקומיים לבשרו, פרוותו ואיבריו המשמשים ברפואה הסינית כתרופות למחלות מסוימות כביכול.
במיאנמר הציד העיקרי הוא עבור פרוות הגוראל בעיקר בחלקים הצפוניים של המדינה.
רמות הציד בתאילנד נמוכות מאוד כיום, מכיוון שרובה המכריע של האוכלוסייה מצויה בתוך אזורים מוגנים.
הגוראל אינו מושפע כל כך מאובדן בית גידול, בשל הימצאותו באזורים מחוספסים ובלתי נגישים.
עם זאת, תחרות על מקורות מזון עם בעלי חיים מקומיים עלולה להוות בעיה באזורים מסוימים.
הגוראל הסיני רשום בנספח א' של אמנת וושינגטון, והמשמעות לכך היא שהסחר הבינלאומי בו ובמוצריו נאסר לחלוטין.
להלן נתוני IUCN על השימור של הגוראל הסיני במדינות שבהם הוא מצוי (הרשימה אינה כוללת את וייטנאם):
סין העממית: הגוראל הסיני רשום במחלקה השנייה של המינים המוגנים.
ההגנה בפועל אינה יעילה לחלוטין, ואנשים באזורים מבודדים אף אינם מודעים כלל לחוק האוסר על ציד הגוראל.
הוא מצוי כנראה באזורים מוגנים רבים במערכת של האזורים המוגנים בשלושת הנהרות המקבילים ביונאן, ומזרח טיבט, אך רמת ההגנה בפועל אינה ידועה ברוב האזורים.
פעולת השימור העדיפה לסין היא שליטה בציד כדי שהאוכלוסיות יוכלו להתאושש.
תאילנד: האוכלוסיות העיקריות בצפון המדינה נמצאות כולם ב-3 אזורים מוגנים מרכזיים - הפארק הלאומי דוי ציאנג דאו, הפארק הלאומי אום-קוי ומקדש חות הבר סאלאווין - והם במגמה יציבה.
צעדי השימור הממולצים לתאילנד: לבצע באופן מיידי סקרים שיקבעו את מעמד ותפוצת הגוראל במדינה, כדי שיהא ניתן לנקוט בפעולות שימור לאוכלוסיות הנותרות שמחוץ לאזורים המוגנים.
מיאנמר: אוכלוסיות מסוימות נמצאות באזורים מוגנים הבאים: הפארק הלאומי קיאוקפהנדאיונג, הפארק הלאומי טאונג נאטמה, הפארק הלאומי טאמאנטי, מקדש חיות הבר פידאיונג, וכנראה גם בשמורת החי איאלונגדאו קאטפה.
עם זאת, בחלק מהפארקים הלאומים ישנם רמות ציד לא חוקי גבוהות.
הודו: הגוראל הסיני מתרחש ככל הנראה במספר אזורים מוגנים במדינה, ביניהם הפארק הלאומי נאמדאפה שבארונצ'ל פרדש.
צעד השימור שצריך להיות בראש סדר העדיפויות הוא לבצע סקרים על תפוצת מין זה בצפון מזרח הודו על מנת להעריך את צורכי השימור בשבילו.
אין אומדן אוכלוסייה לגוראל הסיני, ומאמינים כי המספרים ירדו באופן ניכר מבעבר בשל הציד.
ככל הנראה צפיפות האוכלוסייה תהיה גבוהה יותר באזורים מוגנים כמו בתאילנד.
גור אלרואי (נולד ב־10 בספטמבר 1968 בתל אביב-יפו) הוא נשיא אוניברסיטת חיפה, היסטוריון ישראלי המתמחה בתולדות העם היהודי בעת החדשה, ובמיוחד בחקר ההגירה היהודית; פרופסור מן המניין בחוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה, מייסד ועומד בראש תוכנית רודרמן ללימודי יהדות ארצות הברית.
הוא כיהן כדיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת חיפה מאוקטובר 2016 עד אוקטובר 2019. מאפריל 2021 עד אוקטובר 2024 כיהן כרקטור אוניברסיטת חיפה, ובינואר 2024 נבחר לנשיא האוניברסיטה, כאשר נכנס לתפקידו באוקטובר 2024.
גור אלרואי נולד בתל אביב, בילדותו ונעוריו התגורר עם הוריו ושני אחיו בשכונת רמת אשכול בירושלים.
אביו, יואש אלרואי, שימש שנים רבות כמנהל מחלקת הספורט של הטלוויזיה הישראלית.
את לימודיו התיכוניים השלים בבית הספר רנה קסין בירושלים.
בשנת 1987 התגייס ושירת כלוחם בחטיבת גבעתי.
הוא השתחרר מצה"ל בשנת 1991 בדרגת סגן.
מסלולו האקדמי של אלרואי החל באוניברסיטה העברית בירושלים.
את לימודיו לתואר ראשון סיים בשנת 1995 בחוג לתולדות עם ישראל ובחוג להיסטוריה כללית.
בשנת 1997 סיים בהצטיינות יתרה את לימודיו לתואר מוסמך במכון ליהדות זמננו ע"ש אברהם הרמן באוניברסיטה העברית.
עבודת המוסמך שלו עסקה בסוגיית ההתאבדות בתקופות העלייה השנייה והעלייה השלישית.
אלרואי המשיך ללימודי תואר שלישי במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית בירושלים וכתב עבודת דוקטורט על ההגירה היהודית לארץ ישראל בראשית המאה ה־20: המקרה של העלייה השנייה בהנחיית פרופ' חגית לבסקי ופרופ' גדעון שמעוני.
בשנת 2002 התקבל אלרואי כמרצה בחוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה.
בשנת 2014 פרופסור מן המניין.
בשנים 2009–2011 שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת ניו יורק ובאוניברסיטת קולומביה בארצות הברית.
עם חזרתו לישראל התמנה לראש בית הספר להיסטוריה באוניברסיטת חיפה עד שנת 2016. בין השנים 2006–2009 שיש גם כראש החוג ללימודי ארץ ישראל ובשנת 2016 נבחר לדיקן הפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת חיפה.
בשנת 2013 יזם והקים אלרואי את תוכנית רודרמן ללימודי יהדות ארצות הברית, תוכנית ייחודית וחלוצית באקדמיה הישראלית בשותפות עם קרן משפחת רודרמן.
תוכנית רודרמן מכסה מגוון רחב של נושאים הנוגעים לחיים היהודיים בארצות הברית, לחברה האמריקנית ולקשר ארוך הטווח והחשוב בין הקהילה היהודית אמריקנית, מדינת ישראל והחברה הישראלית.
פרופסור אלרואי פרסם שבעה ספרים על ההגירה היהודית בראשית המאה ה־20 ועל האידאולוגיה הטריטוריאליסטית ומאמרים רבים בכתבי עת מובילים בישראל ומחוצה לה.
הוא מלמד באוניברסיטת חיפה קורסים בנושאים מגוונים, ביניהם: "ההגירה היהודית לארצות הברית ולארץ ישראל", "הציונות ומתנגדיה" ו"ארץ ישראל המנדטורית".
לצד עבודת המחקר הפורה שלו שימש כיועץ מוזיאון ההגירה באנטוורפן, בלגיה.
אלרואי משרת במילואים כחוקר ביחידת אית"ן, המערך לאיתור נעדרים בצה"ל והצליח לפענח שלושה תיקי נעדרים ממלחמת העצמאות.
ביולי 2023 הוא הודיע על הפסקת התנדבותו למילואים במסגרת המחאה נגד ממשלת ישראל השלושים ושבע.
כעבור מספר שבועות חזר בו מהחלטתו והוא ממשיך כיום להתנדב ביחידה לאיתור נעדרים.
מחקריו הרבים של אלרואי הטביעו את חותמם בחקר ההגירה היהודית בכלל ובחקר ההגירה היהודית לארץ ישראל בפרט ונחשבים לפורצי דרך הן בזכות המתודולוגיה הייחודית שפיתח והן בזכות מסקנותיו המקוריות.
תרומתו למחקר סבה על ארבעה צירים עיקריים:
הנחת היסוד של אלרואי היא שהגירה היא בראש ובראשונה חוויה אינדיבידואלית וכי יש לבחון אותה מנקודת המבט של המהגר על מנת לעמוד על טיבה.
במחקריו של אלרואי משמשים המהגר היחידני ומשפחתו כקטגוריה אנליטית מרכזית.
באמצעות ניתוח מקורות ראשוניים חדשניים בהיסטוריוגרפיה הציונית והיהודית של חקר ההגירה נחשפים לבטיו ומהלכיו של המהגר היהודי החל מקבלת ההחלטה להגר ועד הגעתו לארץ היעד.
ברוב מחקרי ההגירה נתפס שלב ראשוני זה כמובן מאליו ולא הוקדשו מאמצים לפענחו, בעוד במחקריו של אלרואי נחשף שלב זה כמכריע ומהותי לצורך הבנת תהליך ההגירה בשלמותו.
במחקריו של אלרואי נעשה שימוש בפרספקטיבה ההשוואתית לצורך בחינת ההרכב הדמוגרפי של המהגרים, גלי ההגירה, ארצות המוצא של המהגרים היהודים ועוד.
אחת התרומות המחקריות העיקריות של אלרואי בהקשר זה היא חשיפת קבוצות מהגרים אשר הגיעו לארץ ישראל אך לא זכו להכרה בהיסטוריוגרפיה הציונית.
כדי להבין את החברה הכללית וחברת המהגרים בפרט אלרואי בוחן את החוויה המגדרית כמעורבות האקטיבית והפסיבית של נשים בתהליכי הגירה וחוקר תופעות חברתיות שליליות הנלוות לתהליך ההגירה, כגון: נטישת נשים, אונס, זנות וסחר בנשים.
ההבחנה הטיפולוגית בין עולים ומהגרים
בציר זה מתגלמת במחקריו של אלרואי הבחנה טיפולוגית בין עולים ומהגרים המבוססת על ניתוח סמנטי של מונחים אלה במחשבה הציונית.
אלרואי יצא נגד טענה רווחת בהיסטוריוגרפיה, לפיה 'עלייה' הוא מונח נייטרלי.
לטענתו המונח חדור תוכן ערכי ואידאולוגי אשר מצד אחד מייחס לכל יהודי שמגיע לארץ ישראל מוטיבציה לאומית ומצד אחר מטשטש, עד כדי מעלים, גורמי הגירה אחרים.
לפי אלרואי זוהי דוגמה מובהקת המעידה על גיוס השפה למטרותיה של תנועה לאומית.
על כן הוא סבור כי אין ההיסטוריון נדרש לקבל את המינוח הלאומי ללא ערעור ועליו לבחון את ההגירה לארץ ישראל באותן אמות מידה המקובלות בחקר ההגירה הכללי.
כפתרון וכאתגר מציע אלרואי הבחנה טיפולוגית בין שני המונחים המגדירים כניסה לארץ חדשה, בין אם זו ארץ ישראל ובין אם ארץ יעד אחרת: "עלייה" ו"הגירה".
עבודתו המחקרית הפורה זיכתה את אלרואי בקרנות מחקר ובפרסים.
פרס ורבורג של המכון ליהדות זמננו ע"ש אברהם הרמן באוניברסיטה העברית (2002)
פרס משה דייוויס של המכון ליהדות זמננו (2002)
פרס הכט של אוניברסיטת חיפה (2005)
פרס החוקר הצעיר המבטיח של האגודה ללימודי ישראל (2013)
אימיגרנטים: ההגירה היהודית לארץ ישראל בראשית המאה העשרים
ספר זה ראה אור בשנת 2004 בהוצאת יד בן-צבי.
הספר מבקש לבחון, באמצעות סיפוריהם של מהגרים מן השורה, את שלביה והשתלשלותה של ההגירה היהודית.
הספר בוחן מנקודת מבט השוואתית את הרכב המהגרים שהגיעו לארץ ישראל בתקופת העלייה השנייה (1914-1904) וממצאיו מצביעים, בין היתר, על מספר קווי דמיון בין המהגרים שהגיעו לארץ ישראל לבין אלו שהיגרו לאמריקה, כמו גם על קבוצות מהגרים שהגיעו לארץ ישראל אך לא זכו להכרה בהיסטוריוגרפיה הציונית.
בשנת 2014 התפרסמה גרסה אנגלית של הספר בהוצאת סטנפורד המרחיבה את היריעה בהיבטים מסוימים, כגון ההיבט המגדרי.
המהפכה השקטה: ההגירה היהודית מהאימפריה הרוסית, 1870–1924
ספר זה יצא לאור בשנת 2008 על ידי מרכז שזר.
ספר זה הוא אחד החשובים שנכתבו על ההגירה היהודית הגדולה ממזרח אירופה.
הספר שופך אור על "המהפכה השקטה" שבמהלכה עזבו את מזרח אירופה כשליש מכלל היהודים אל עבר העולם החדש.
פרופסור אלרואי ביקש להתחקות אחר מגוון לבטיו וקשייו של המהגר היהודי היחידני משך כל תהליך הגירתו ועד הגעתו לנמלי היעד בניו יורק, בואנוס איירס או יפו.
הספר בוחן גם את השפעת תהליך ההגירה על המשפחה היהודית ואת יחס החברה היהודית המזרח אירופאית להגירה היהודית ההמונית.
מחפשי מולדת: ההסתדרות הטריטוריאליסטית היהודית (יט"א) ומאבקה בתנועה הציונית בשנים 1905–1925
עוסק בהיסטוריה אינטלקטואלית בשונה מקודמיו אשר עסקו בהיסטוריה חברתית.
בספר מתחקה אלרואי אחר נבכי המחשבה הטריטוריאליסטית מראשיתה, עם פרסום ה"אוטואמנציפציה" של פינסקר ועד התפרקות יט"א ודעיכת הרעיון שעמד בבסיסה.
הספר מספר את קורות מסע החיפושים אחר ה'מולדת' ובוחן את האירועים הדרמטיים שקדמו להקמת יט"א, את פולמוס אוגנדה בימי הרצל ולאחר מותו, את פרישתם של מייסדי יט"א מההסתדרות הציונית והקמת ארגונם ואת האידאולוגיה של הארגון ומאבקו עם ההסתדרות הציונית.
הספר מציג היבט חשוב בשיח האידאולוגי שרחש בתנועה הציונית בעשור שקדם למלחמת העולם הראשונה ומהווה תרומה חשובה להבנת תולדות העם היהודי והתנועה הציונית בעידן שקדם להכרה הבין-לאומית בזכויותיו של העם היהודי בארץ ישראל.
גרסתו האנגלית של הספר יצאה לאור בשנת 2016 בהוצאת אוניברסיטת ויין מדטרויט.
ספר זה יצא בשנת 2011 בהוצאת אוניברסיטת ויין.
חלקו הראשון של הספר כולל מבוא נרחב המתאר את היקף ההגירה היהודית ומאפייניה הייחודיים, דן בהקמת לשכות המודיעין שהקימו ארגונים יהודים בינלאומיים ומנתח היבטים שונים של ההגירה היהודית כפי שהם משתקפים במכתבי המהגרים.
חלקו השני של הספר כולל 66 מכתבים פרי עטם של יהודים ממזרח אירופה.
מכתבים אלה מעידים על התהליך המורכב של ההגירה, על הצורך העז של המהגרים במידע, על מצבם העגום של הנשים היהודיות שנותרו מאחור, על הפוגרומים מהם סבלו היהודים ועל מכשולים נוספים שעמם התמודדו המהגרים בדרכם לארץ היעד.
ארץ מקלט: ההגירה היהודית לארץ ישראל, 1919–1927, מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשפ"א 2021
שבר לב פצוע: יומנו של אלכסנדר ברקנר, פועל בעלייה השנייה 1910–1911. ירושלים: יד יצחק בן צבי, ©תשפ"ב 2022.
בשעות הבוקר המוקדמות ביום שישי, 27 באוקטובר 1911, נשמע קול ירייה בחוות כנרת.
הרועה אלכסנדר ברקנר כיוון אקדח אל ליבו ושם קץ לחייו.
הכדור פילח את בית החזה ויצא מגבו.
ברקנר גסס שעות ארוכות, גנח, צעק והתפתל.
דקות אחדות לפני שנפח את נשמתו השתתק ועצם את עיניו.
סיפור חייו ומותו של החלוץ אלכסנדר ברקנר נשכח, אך מתוך היומן שהותיר אחריו, וראה אור בהוצאת יד יצחק בן צבי, מצטיירת ועולה דמותו המורכבת על לבטיה ועל מצוקותיה.
כותב היומן לא היה ממנהיגיה הידועים של העלייה השנייה – נקודת מבטו היא של פועל פשוט החי בשוליה של החברה החלוצית וטרוד בצרותיו ובחולשותיו.
כתיבתו חפה מכל תחבולה אידאולוגית – ודווקא בזכות זה אפשר ללמוד מהיומן לא רק על קשייו שלו, אלא גם על קשייהם של בני דורו, בטרם עמעם או עיוות הזיכרון את המעשה ההיסטורי.
סיפור חייו של ברקנר מרתק ונוגע ללב.
יש לו חשיבות רבה להבנת תקופת העלייה השנייה כולה.
לפנינו מקור היסטורי אותנטי המשקף את חיי הפועלים באותה העת: המפגש עם אנשי העלייה הראשונה, כיבוש העבודה והשמירה, האכזבה מן הארץ ומתושביה, הייאוש ומפח הנפש, התאבדויות וירידה מן הארץ.
מחד גיסא, חוויותיו של ברקנר הן אישיות וייחודיות; מאידך גיסא הן חוויות קולקטיביות של דור, שעלה לארץ-ישראל בעקבות הקול הקורא של יוסף ויתקין ומות הרצל, ביקש לבנות את הארץ ולהיבנות ממנה ולהקים בה חברת מופת עובדת אדמה ודוברת עברית.
ולא נודע מקומם: שישה נעדרים בקרבות תש"ח, ראשון לציון: ידיעות ספרים, 2023
וְלֹא נוֹדַע מְקוֹמָם מגולל את קורותיהם של שישה נעדרים מקרבות תש"ח.
בשפה קולחת ומרתקת מתאר אלרואי את עבודתו כחוקר ביחידת אית"ן ופורש בפני הקוראים את הגיגיו ואת ניתוחיו בנוגע לקורות הלוחמים ולפעולותיהם.
כמו הדרך המתפתלת אל בית העלמין בקריית ענבים, שבו נקברו מרבית חללי חטיבת הראל, כך מתפתלים גם הסיפורים, נפרדים לעלילות משנה על קרבות ועל נופלים, מתפזרים בין שלל מאורעות התקופה ומגיעים לבסוף אל הנחלה ואל פתרונם.
החקירות באשר לנסיבות נפילתם והיעלמותם של ששת גיבורי הספר החזירו אותם לתודעה הלאומית, וכפועל יוצא חזרו לתודעה גם חללי תש"ח, ובהם נופלי הפלמ"ח, שסיפוריהם שזורים בסיפורי השישה.
וְלֹא נוֹדַע מְקוֹמָם מגולל גם את סיפורהּ של מלחמת העצמאות על צדדיה הכואבים והמכוערים, על הנחישות, ההקרבה וההתמדה של הלוחמים, וגם על המחיר האישי הכבד ששילמו בני דור תש"ח.
גיבורי הספר היו שישה מתוך 6,000 שמסרו את נפשם במלחמת העצמאות, וגם שישה מתוך 600 אלף אזרחים יהודים צמאי עצמאות.
– סוגיית ההתאבדות על סדר יומן של העליות השנייה והשלישית, יהדות זמננו (13), תשנ"ט, עמ' 209–241.
ההרכב הדמוגרפי של העלייה השנייה, ישראל: היסטוריה, תרבות וחברה (2), 2002, עמ' 33–55.
"רוסלאן" – האומנם הסנונית הראשונה המבשרת את בוא העלייה השלישית?
גדוד העבודה" של בעלי מלאכה: סיפורו של אתוס שנכשל, עיונים בתקומת ישראל (13), 2003, עמ' 255–275
מבקשי מולדת': תנועת הליגה לארץ חופשית (הפריילאנד ליגע), היישוב ומדינת ישראל 1934–1956, עיונים בתקומת ישראל (15), 2005, עמ' 413–434.
הסחר בנשים בחברה היהודית בראשית המאה העשרים ו"בעמק הבכא" של מנדלי מוכר ספרים: ניתוח היסטורי-ספרותי, ביקורת ופרשנות (40), 2008, עמ' 37–59.
משרתי המושבה או רודנים גסי רוח?: מאה שנה לאגודת השומר – פרספקטיבה היסטורית, קתדרה, תשרי תש"ע (133), עמ' 77–104.
'ההגירה הנעלמה': יחסה של ההיסטוריוגרפיה הישראלית להגירה היהודית הגדולה, 1881–1914, ציון, עד, (תשס"ט), עמ' 267–285.
'מפעל לאומי זה אי־אפשר להעמיד על החמלה והרחמים': תגובתם של היישוב והתנועה הציונית לפוגרומים באוקראינה בשנים 1918–1920, עיונים בתקומת ישראל (23), 2013, עמ' 411–450
'מה לנו ארץ אבות': היישוב היהודי בארץ־ישראל והאידאולוגיה הטריטוריאליסטית, 1903–1914, קתדרה 157, תשרי תשע"ו, עמ' 77–112
אלרואי מתגורר בחיפה ואב לשניים.
גור עופר (23 בספטמבר 1934 – 19 בנובמבר 2022) היה כלכלן ישראלי, פרופסור לכלכלה באוניברסיטה העברית.
מומחה בתחום כלכלת בריאות וכלכלת ברית המועצות.
גור עופר נולד ב-1934 בירושלים.
בשנים 1959–1964 למד באוניברסיטה העברית, בה קיבל תואר ראשון בהיסטוריה ובכלכלה ותואר שני בכלכלה.
בשנים 1964–1968 עשה דוקטורט בכלכלה באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
בשנת 1968 מונה למרצה באוניברסיטה העברית, בשנת 1972 מונה למרצה בכיר ובשנת 1977 מונה לפרופסור חבר.
בין תחומי העניין העיקריים שלו נמצאו כלכלת ברית המועצות וכלכלת בריאות.
הוא חקר את גלי העלייה לישראל מברית המועצות (לשעבר).
בנושאים אלו שיתף פעולה ופרסם מחקרים משותפים עם קרנית פלוג וניצה קלינר קסיר, ואהרון וינוקור.
בתחום הבריאות בולטים מחקריו על שירותי רפואה פרטיים, הקמת בתי חולים ותקצובם ועל חוק הבריאות הממלכתי.
כיהן כראש החוג לכלכלה בירושלים, בשנים 1985–1996. בשנים 1998–1999 עמד בראש האגודה הישראלית לכלכלה.
כמו כן עמד בראש הקתדרה על שם מאירהוף.
היה ראש המכון הלאומי לחקר מדיניות בריאות ושירותי בריאות.
במהלך השנים היה פרופסור אורח באוניברסיטאות שונות מהמובילות בארצות הברית, ובהן אוניברסיטת נורת'איסטרן, אוניברסיטת הרווארד, MIT.
בין השנים 1991–2004 היה יו"ר הוועדה האקדמית של בית הספר החדש לכלכלה במוסקבה, בית ספר שהיה ממייסדיו וממקימיו.
היה שותף בהכנת "תוכנית חזון לירושלים - תוכנית לשיקום ירושלים, בירת ישראל" במכון ירושלים.
עופר התגורר בירושלים בשכונת רמות.
היה נשוי עד לפטירתו לפרופסור דליה עופר, היסטוריונית וחוקרת שואה.
לבני הזוג נולדו ארבע בנות: טלל, נטע, נורית וניבי.
גור עופר נפטר ב-19 בנובמבר 2022, והובא לקבורה בהר המנוחות.
"חזון לירושלים, תוכנית לשיקום ירושלים, בירת ישראל", בעריכת גור עופר, מכון ירושלים, 2009.
ברוך רוזן, גור עופר, מרים גרינשטיין, יאיר בירנבאום ויונתן הלוי, "הנגישות הכלכלית של שירותי רפואה פרטיים, בבתי חולים ציבוריים בירושלים", ביטחון סוציאלי, 2006.
גור מושיוב הוא פרופסור לחקר ביצועים וניהול התפעול בבית הספר למנהל עסקים של האוניברסיטה העברית בירושלים ובעל הקתדרה לניהול על שם צ'ארלס רוזן.
מושיוב נולד בירושלים למשפחה ירושלמית שורשית.
בתיכון למד בתיכון ליד האוניברסיטה, במחזור ל"ד (1972).
הוא סיים תואר ראשון במתמטיקה-פיזיקה ותואר שני במנהל עסקים (חקר ביצועים) באוניברסיטה העברית בירושלים.
את הדוקטורט עשה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
מכהן כפרופסור בבית הספר למנהל עסקים של האוניברסיטה העברית בירושלים ובעל הקתדרה לניהול על שם צ'ארלס רוזן.
מחקריו עוסקים בעיקר באופטימיזציה קומבינטורית, ומתמקדים בבעיות תזמון (scheduling) מסוגים שונים.
הוא פרסם כ-120 מאמרים בכתבי עת מובילים בחקר ביצועים.
הוא קיבל את פרס הרקטור לחוקר מצטיין.
בשנת 2020 נכלל ברשימה של אוניברסיטת פרינסטון של 2 האחוזים מהחוקרים המובילים במחקר תפעולי.
לצד הישגיו האקדמיים נבחר למרצה מצטיין במשך שנים ועל הישגים אלו קיבל את פרס מילקן למרצה מצטיין באוניברסיטה העברית.
לימד באוניברסיטאות שונות, ביניהן אוניברסיטת קולומביה ואוניברסיטת ניו יורק.
מאז שנת 1999 עומד בראש תוכנית MBA של האוניברסיטה העברית.
מושיוב מכהן כעמית בכיר בכלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת אריאל בשומרון, והוא פרופסור מן המניין בהמכללה האקדמית נתניה.
מושיוב נשוי לשלומית הבר מושיוב פסיכואנליטיקאית.
לזוג שני בנים ובת, שלושתם אומנים.
אחיו הוא פרופ' רם מושיוב, אורתופד במרכז הרפואי הדסה.
גור שרייבמן (נולד ב-11 בספטמבר 1975) הוא קצין במילואים בדרגת תת-אלוף.
שימש מפקד עוצבת אדום, מפקד בה"ד 1, מפקד שייטת 13, מפקד פלגת הלוחמים בשייטת 13 ומפקד גדס"ר גבעתי.
שרייבמן נולד וגדל במושב נאות הכיכר, ובבגרותו עבר להתגורר בכפר סבא.
התגייס לצה"ל בשנת 1994 והתנדב לשייטת 13. השלים את הכשרת מסלול הלוחם בשייטת, ויצא לקורס קציני חי"ר.
בסיום הקורס שב לשייטת ומונה למפקד צוות, ולקח חלק בלחימה בדרום לבנון, בין היתר במבצע ענבי זעם.
לאחר שירות של חמש שנים השתחרר מצה"ל.
לאחר זמן מה חזר לשירות ושובץ ללימודים במכללה לפיקוד טקטי.
לאחר הלימודים חזר לשייטת, ומונה למפקד יחידת הפשיטה בתקופת האינתיפאדה השנייה, והוביל את היחידה בלחימה, בין היתר בפשיטה על ספינת הנשק קארין איי במבצע "תיבת נוח".
בהמשך שירת כסגן מפקד פלגת לוחמים בשייטת.
לאחר מכן מונה למפקד סיירת גבעתי בין השנים 2004–2005, והוביל אותה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני ברצועת עזה.
בשנת 2005 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד פלגת הדרכה בשייטת 13. במהלך התפקיד שימש אחד ממפקדי הכוחות במבצע יער הנגב במלחמת לבנון השנייה, את תפקידו סיים בשנת 2007. בהמשך מונה למפקד גדס"ר גבעתי בין השנים 2007–2009, והוביל אותו בלחימה בין היתר במבצע חורף חם ובמבצע עופרת יצוקה.
באפריל 2008, הגדוד בפיקודו קיבל את פרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות.
לאחר מכן מונה לסגן מפקד שייטת 13, תפקיד אותו מילא בין השנים 2009–2011. במהלך התפקיד שימש בין היתר כמפקד הכוח שפשט על ספינת הנשק "פרנקופ" במבצע ארבעת המינים.
בשנת 2011 מונה למפקד פלגת לוחמים בשייטת 13. בספטמבר 2012 סיים את תפקידו ויצא ללימודים בוושינגטון.
ב-2 ביולי 2014 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד שייטת 13, והוביל אותה בלחימה בין היתר במבצע צוק איתן, בתפקיד זה שימש עד 2 באוגוסט 2017. ב-27 באוגוסט 2017 מונה למפקד בה"ד 1, ושימש בתפקיד עד 22 במאי 2019. בסיום התפקיד הועלה לדרגת תא"ל.
ב-28 במאי 2019 מונה למפקד עוצבת אדום, ושימש בתפקיד עד 4 באוגוסט 2021. בסיום תפקידו פרש מצה"ל.
שרייבמן מתגורר בכפר סבא, נשוי ליערה ואב לשלושה.
בעל תואר ראשון במנהל ומשפט מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני בניהול משאבים אסטרטגיים מהאוניברסיטה לביטחון לאומי בוושינגטון.
אחיו למחצה, רס"ן , נפל במלחמת חרבות ברזל בעת פעילות מבצעית.
גור מגידו (נולד ב-1983) הוא עיתונאי חוקר ישראלי.
מגידו נולד בשנת 1983 וגדל ביישוב נטף.
הוא שירת בצה"ל כלוחם בחיל השריון.
למגידו תואר ראשון במשפטים ומנהל עסקים מהמרכז הבינתחומי הרצליה.
מגידו החל את דרכו העיתונאית באוקטובר 2014 ככתב משפטי ב"גלובס".
סדרת תחקירים שפרסם עם העיתונאי משה ליכטמן על פעילות עמותת "הקרן לגאולת קרקע", הביאה לפתיחת חקירה פלילית של רשות המסים בישראל נגד עו"ד משה גליק ואחרים, בחשד להלבנת הון בהיקף של מאות מיליוני ש"ח.
ב-2016 פרסם לראשונה כי יועץ התקשורת מוטי מורל עסק ב"תפירת" תיק אונס לעו"ד אורי דניאל, יחד עם ארבע נשים שהיו מסוכסכות עם דניאל.
בעקבות הפרשה, שנודעה בכינוי "תוכנית הנאנסות", הופסק שיתוף הפעולה של יצחק הרצוג עם מורל.
באותה שנה חשף מגידו כי משרדם של עורכי הדין יצחק מולכו ודוד שמרון העניק שירותים משפטיים לארנו מימרן, גיבור פרשת "עוקץ המאה", עד שנת 2006 לפחות, ואף הקימו למענו חברה פרטית בשם "טראק פרפורמנס בע"מ", שמימרן הוא בעל 36% ממניותיה.
באוקטובר 2016 החל מגידו את תפקידו ככתב בדסק הכלכלי של כאן – תאגיד השידור הישראלי.
בתפקיד זה פרסם לראשונה את הקשר בין בן דודו של ראש הממשלה בנימין נתניהו נתן מיליקובסקי לבין תאגיד טיסנקרופ העומד במרכז תיק 3000 ("פרשת הצוללות").
בפברואר 2019, ערב הבחירות לכנסת, עמד פרסום זה במרכז החלטת ועדת ההיתרים במשרד מבקר המדינה שלא לאפשר לנתניהו לקבל כספים ממיליקובסקי למימון הליכיו המשפטיים.
החלטת הוועדה הביאה לגילוי של מה שהפך לימים ל"פרשת מניות הפלדה", שבמסגרתה חשף מגידו כי נתניהו קיבל מבן דודו ב-2007 הזדמנות לרכוש מניות בהנחה מופלגת של עד 95%.
באפריל 2019 פורסם כי משרד המבקר העביר למשרד המשפטים חומרים בעניין, משום שהדבר מצדיק פתיחה בחקירה פלילית נגד נתניהו.
מגידו עסק במשך השנים בתחקירים כלכליים.
בין היתר, חשף את הונאת הקרקעות של חברת "אדמה", במסגרתה איש העסקים אורן קובי נטל עשרות מיליונים מכספי לקוחות חברת הנדל"ן והשתמש בכספים, שנועדו לרכישת אדמות חקלאיות עבור לקוחותיו, לרכישת דירות ומכוניות פאר לשימושו של קובי.
החשיפה הביאה לפירוק החברה ולחקירה פלילית הצפויה להביא לכתבי אישום נגד אורן קובי ואחרים.
כמו כן, פרסם מגידו בתאגיד השידור הציבורי את סדרת התחקירים "מוכרי החלומות" שעסקה בהצעות השקעה מפוקפקות בתחום הנדל"ן, תחקירים שזכו למאות אלפי צפיות ברשתות החברתיות.
ביולי 2017, עת עלייתו לאוויר של ערוץ "כאן 11", עבר מגידו לתפקיד כתב-מגיש בתוכנית הטלוויזיה "שטח הפקר" לצד רוני זינגר.
בתוכנית פרסם מגידו תחקירים שונים, ובהם תחקיר בשם "סודות הקבלה" שעסק בנעשה בתנועת "קבלה לעם".
תחקירים אחרים עסקו בין היתר בעסקים הביטחוניים שמנהלים אלופי צה"ל במילואים במדינות ערב ובקלות שבה ניתן לגנוב כלי נשק מצה"ל, תחקיר שבמסגרתו פרץ מגידו בעצמו לבסיסים ולטנקים של צה"ל באזור הדרום ובגבול רצועת עזה.
ביולי 2018 שודר ב"כאן 11" הסרט "שחורוּת", שיצר מגידו יחד עם אסנת ניר ודני טנא, העוסק בחוויית הנעורים של צעירים בני העדה האתיופית בישראל.
בין הישגיו העיתונאיים נמנית חשיפת החשד לפיו יו"ר לשכת עורכי הדין אפי נוה פעל לקידום מקורבים בוועדה למינוי שופטים.
מאז 2018 משמש מגידו ככתב התחקירים של עיתון TheMarker.
ב-TheMarker פרסם יחד עם העיתונאית הגר שיזף ועיתונאים נוספים בכלי תקשורת בעולם סדרת תחקירים על אודות מעלליו של איל כריית המחצבים דן גרטלר, ופעילות שביצעו מקורבים לו במזומן בבנק ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
התחקירים הביאו להרחבת הסנקציות שהוטלו על גרטלר ומקורביו על ידי הממשל האמריקני.
ב-2021 זכה מגידו בפרס אורי אבנרי לעיתונות אמיצה.
בנימוקים למתן הפרס נכתב כי מגידו שייך ל"נבחרת מצומצמת של עיתונאים שממשיכים לעבוד על תחקירי עומק ארוכים ומורכבים" וכי סוג התחקירים שמגידו עושה מוכיח גם "יכולת עמידה בלחצים אדירים מצד בעלי כוח, עמדה וממון".
יחד איתו זכתה בפרס העיתונאית אור-לי ברלב.
במאי 2022, חשף מגידו פרטים על נסיעות חשאיות שביצע ראש המוסד לשעבר יוסי כהן יחד עם גרטלר לקונגו, כאשר הצנזורה אסרה על מגידו לפרסם את הסיבה לאותן נסיעות.
לימים חשף הגארדיאן הבריטי את הפרטים המלאים: כהן פעל כדי להטריד את תובעת בית הדין לשעבר בהאג, פאטו בנסודה, במסגרת מבצע של המוסד על רקע כוונה לחקור ישראלים בחשד לפשעים בין-לאומיים.
במאי 2022 זכה בתואר אביר איכות השלטון לשנת 2021.
במהלך 2022-2023, הוביל מגידו יחד עם עיתונאי "הארץ" עומר בן יעקב והעיתונאי הצרפתי פרדריק מטזאו, תחקיר בן חצי שנה בזהות בדויה שהביא לחשיפת פעילותו של ארגון הפשיעה הדיגיטלי המכונה "צוות חורחה" , בראשות האזרח הישראלי טל חנן, שבאמצעות מתקפות סייבר ודיסאינפורמציה שיבש מערכות בחירות בעשרות מדינות ברחבי העולם.
השלושה התחזו ללקוחות פוטנציאליים ותיעדו את אנשי הארגון מציעים שירותי פריצה לחשבונות ניידים, הפצה של מידע כוזב באמצעות רשת של עשרות אלפי אוואטרים ברשתות החברתיות ואף תשלום שוחד לעיתונאים.
התחקיר, שהחל ביוזמת ארגון Forbidden Stories הצרפתי, פורסם בעשרות כלי תקשורת ברחבי העולם תחת השם Story Killers (בישראל כונה הפרויקט "סוחרי הכאוס") והוא הביא לפתיחת חקירה פלילית בצרפת וכן זכה בפרס הבין-לאומי Online Journalism Award.
במרץ 2024 חשף כי עיתונאי וואלה!
חדשות יקי אדמקר דרש תשלום תמורת גניזת כתבה.
בעקבות החשיפה הושעה אדמקר והתפטר.
נגד מגידו הוגשו תביעות משפטיות שונות בהן שתי תביעות שהגישה לשכת עורכי הדין.
תביעות אלו עסקו בשני פרסומים שפרסם מגידו ב"גלובס", ואשר נגעו בהעסקה של לוביסטים בכנסת הפועלים לקידום האינטרסים של לשכת עורכי הדין, וכן בנושא מימון הטיסות של שופטים לכנס לשכת עורכי הדין באילת ועל הנעשה בכנסים אלה.
לשכת עורכי הדין חזרה בה בהמשך מהתביעות, ללא ששולם לה כל פיצוי ומבלי שהכתבות הוסרו מאתר "גלובס".
שלוש תביעות בסך כולל של 1.3 ממיליון ש"ח הוגשו נגדו בידי עמותת "בני ברוך - קבלה לעם".
שתיים מהתביעות נסגרו בפשרה שמגידו לא היה צד לה, והעמותה חויבה לשלם לו 20,000 ש"ח הוצאות משפט, ולאחר שערערה על חיוב זה חויבה בתשלום נוסף בסך 4,000 ש"ח.
ערעור של התובעים נדחה ברובו בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
בבית משפט בקליפורניה הוגשה נגד מגידו ותאגיד השידור הישראלי תביעת ענק בסך של 65 מיליון דולר על ידי חברת "פסיפיק הולדינגס", שעמדה במרכז אחד מתחקירי "מוכרי החלומות".
לפי התחקיר החברה נוהגת לשווק ללקוחות ישראלים נכסים בערים שונות בארצות הברית במחירים של עד פי 3 ממחירם הריאלי.
לפי כתב התביעה, התחקיר, שזכה למעל 700 אלף צפיות ברשתות החברתיות, חיסל כמעט לחלוטין את עסקיה של "פסיפיק הולדינגס" ונזקיה כתוצאה מהתחקיר מוערכים ב-50 מיליון דולר.
התביעה נדחתה מחוסר מעש של התובעים.
מגידו נתבע על ידי ראש עיריית אור יהודה, ליאת שוחט ומנהל הקמפיין שלה, נדב אברמוביץ, בעקבות כתבה אודות פגמים לכאורה בהליך מכרזי שבו זכו יועצי הקמפיין שלה בעירייה.
בעקבות גישור בין הצדדים הסתיימו תביעות אלה בלא כלום.
גוראגאצ'ה ז'וגדרדמיידין (במונגולית: Жүгдэрдэмидийн Гүррагчаа; ) הוא קוסמונאוט מונגולי, שטס לחלל במשימה במסגרת תוכנית אינטרקוסמוס.
גוראגאצ'ה ז'וגדרדמיידין נולד ראשנט, מונגוליה.
לאחר סיום בית הספר הוא למד חקלאות.
בשנת 1968 הוא התגייס לצבא ובשנת 1971 נשלח לברית המועצות ללימודי תעופה.
בשנת 1977 הוא קיבל השכלה גבוהה וחזר למונגוליה בה המשיך לשרת בתפקיד טכני בחיל האוויר.
בשנת 1978 נכלל גוראגאצ'ה ז'וגדרדמיידין ביחידת הקוסמונאוטים.
בשנת 1981 הוא ביצע טיסה בחללית סויוז 39 לצד ולדימיר דז'ניבקוב.
במהלך טיסה זו החללית התחברה לתחנת החלל סאליוט 6 בה כבר שהה צוות משלחת מס' 5. ז'וגדרדמיידין ביצע מספר מחקרים.
לאחר סיום הטיסה, גוראגאצ'ה ז'וגדרדמיידין חזר למונגוליה והתחיל עבודה במנגנון המפלגה הקומוניסטית של מונגוליה.
בשנת 1984 הוא קודם לדרגת גנרל-מיור.
הוא המשיך להתקדם במערכת הצבאית ובשנים 2000–2004 כיהן כשר ההגנה.
בשנים 2005–2008 גוראגאצ'ה ז'וגדרדמיידין היה חבר פרלמנט.
בשנים האחרונות הוא מכהן בתפקיד ניהולי במערכת האקדמיה למדעים של מונגוליה.
גור בן-דוד (נולד ב-15 באפריל 1952) הוא כדורסלן עבר ישראלי, בגובה 1.89 מטר ששיחק בין היתר בעמדת הפורוורד בהפועל תל אביב ובנבחרת ישראל בכדורסל.
שירת כטייס קרב בחיל האוויר וכן שימש כקברניט במספר חברות תעופה וכמשנה למנכ"ל חברת ישראייר.
אביו הוא עשהאל בן-דוד, לימים יו"ר איגוד הכדורסל.
בן-דוד למד בבית הספר "גאולים", בהמשך עבר עם משפחתו לארצות הברית ולמד ובחטיבת הביניים "רסל סייג'" בפורט הילס, ניו יורק.
בן-דוד החל את דרכו הספורטיבית בקבוצת הנוער של הפועל תל אביב.
בשנת 1970 התגייס לצה"ל, הגיע לקורס טיס ועבר הכשרה של כשנתיים במהלכן מיעט לשחק ולהתאמן.
אחרי שסיים את הקורס וקיבל את כנפי הטיס, שובץ לבסיס רמת דוד ושירת בטייסת העמק ובטייסת אבירי הצפון.
באותן שנים, 1970–1972, רשם בן-דוד שש הופעות בבוגרים של הפועל תל אביב.
תחילה התקשה בן-דוד לשלב את קריירת הכדורסלן עם הקריירה הצבאית, וכשהרהר בפרישה, פנה אליו נח רם, שאימן באותם ימים את הפועל גבת/יגור.
נח הציג בפניו את היתרון לשחק בגבת, היות שהקבוצה שיחקה בצמוד לבסיס.
רם הצליח לגרום למאמן הפועל עמי שלף לשחרר את בן-דוד בהשאלה לשנתיים ולהשיג הבטחה לעזרה בשחרורים מהצבא למשחקים ממפקד הבסיס ארלוזור לב, בשתי העונות ששיחק בהפועל גבת, קלע בן-דוד בממוצעים של 18.1 ו-12.2 למשחק בהתאמה.
בשנת 1973 השתתף בן-דוד במדי נבחרת ישראל באליפות אירופה בכדורסל 1973 תחת המאמן אברהם חמו.
הנבחרת סיימה שביעית בטורניר במאזן של שלושה ניצחונות וארבעה הפסדים.
בן-דוד הצטיין וקלע 24 נקודות בניצחון על פולין, אבל בששת המשחקים האחרים יחד קלע רק עוד שלוש נקודות.
למחרת המשחק האחרון בטורניר פרצה מלחמת יום הכיפורים.
כששב לארץ נסע ישירות לבסיס חיל האוויר שבצפון.
בתוך שעות ספורות הוא נקלע ישירות לשדה הקרב.
תחילה השתתף בהפצצה על פורט סעיד וזה נמשך בעוד גיחות שבהן הפציץ ברמת הגולן בבלימת הסורים ואת סוללות הטילים במצרים.
בשנת 1975 עבר בן-דוד להפועל חיפה, שיחק תחת המאמן רלף קליין וקלע בממוצע של 15.1 נקודות למשחק.
בשנת 1976 עבר בן-דוד לשרת בבסיס חיל האוויר בדרום הארץ והצטרף לקבוצת נעוריו - הפועל תל אביב.
בקדנציה השנייה שלו בהפועל תל אביב שיחק בסך הכל 5 עונות, עד שפרש בתום עונת 1979/1980. הישגי השיא של בן-דוד בהפועל הן פעמיים העפלה לגמר גביע המדינה בכדורסל - בעונות 1976/1977 ו-1977/1978 - אך בשתיהן הפסידה הקבוצה למכבי תל אביב.
סך הכל שיחק בן-דוד 10 עונות בליגה הבכירה בישראל, בהן קלע בממוצע של 13.4 נקודות למשחק.
בנבחרת ישראל השתתף בן-דוד ב-16 משחקים ולקח חלק באליפות אירופה 1973.
לאחר הפרישה, המשיך בחיל האוויר ובהמשך עבד כטייס, כקברניט בשלוש חברות ישראליות, והיה משנה למנכ"ל בחברת ישראייר.
בשנת 2017 טס בן-דוד את טיסתו האחרונה, ולאחריה פרש מתחום הטיס והצטרף לאיגוד שופטי הכדורסל בישראל.
בין השנים 2006 ל-2014 שימש בן דוד כמנכ"ל בחברה לניירות אריזה ומיחזור בקבוצת נייר חדרה.
בן דוד משמש כמנטור ומנחה למנהלים בכירים והנהלות בתחומי התעשייה והשירותים.
גור-אלקטרוטרנס הוא שמה של חברת תחבורה רוסית מהעיר סנקט פטרבורג האחראית להפעלת מערך החשמלית של סנקט פטרבורג והטרוליבוסים העירוניים.
נכון ל-2019 החברה מפעילה 83 קווים (46 קווי טרוליבוס, 37 קווי חשמליות) והיא גם מפעילה את מוזיאון התחבורה החשמלית בסנקט פטרבורג, זו אחת מחברות התחבורה הגדולות בצפון-מערב רוסיה ועובדים בה 1,100 עובדים.
החברה הוקמה בשנת 1907 בשם "מינהל למסילות הברזל העירוניות" (Управление городских железных дорог ,УГЖД) ונועד להפעיל את מערך הרכבות בעיר.
בשנת 1931 החברה הפכה לחברה ממשלתית בשם "לנטרמוואי" («Лентрамвай») ונוהל על ידי מחלקת התחבורה של עיריית לנינגרד.
ב-1936 הפכה למינהל הטרוליבוסים והחשמליות של העירייה.
ב-1989 נכנס לתוקף החוק המאפשר פתיחת חברות ועסקים פרטיים ברוסיה והמינהל הפך לחברה פרטית בשם לנגור-אלקטרוטרנס (ТПО «Ленгорэлектротранс»).
בשנת 1994 החברה הולאמה מחדש.
בשנת 2003 החלו תוכניות פיתוח ותקציב החברה גדל והיא כיום אחת מחברות התחבורה הגדולות במדינה.
גּוּר-יִ אָמִיר (באוזבקית: Go'ri Amir, בפרסית: گورِ امیر) הוא מאוזוליאום הקבורה של טימור לנג, אבי האימפריה הטימורידית ואבי האומה האוזבקית, אשר ממוקם בבירתו העתיקה סמרקנד.
האדריכלות של המאוזוליאום מהווה פתיח למה שעתיד להיקרא אדריכלות מוגולית (אשר התפתחה מתוך אדריכלות איראנית) אותה אפשר למצוא בגני באבור אשר בקאבול, קבר הומאיון בדלהי והטאג' מהאל באגרה.
מאז הקמתו בידי יורשיו של טימור עצמו המאוזוליאום חודש ושונה פעמים רבות.
מעל פתח המקדש ישנה כיפת תכלת מחורצת וסימן מסחרי של מאוזוליאום גור-י אמיר מסמנת את מקום המנוחה האחרון של טימור, יחד עם שני בנים ושני נכדים (כולל אולוג בג).
זה בניין צנוע יחסית לבתי קבורה של שליטים מפוארים אחרים, בעיקר מכיוון שטימור מעולם לא ציפה להיקבר בו.
טימור בנה לעצמו מתחם קבורה פשוט בשאחריסאבז, ובנה גור-י אמיר בשנת 1404 עבור נכדו ויורשו, מוחמד סולטאן, שמת בשנה הקודמת.
הסיפור הוא שכאשר טימור נפטר באופן בלתי צפוי מדלקת ריאות בקזחסטן (במהלך תכנון משלחת לכבוש את שושלת מינג) בחורף 1405, נסגרו המעברים חזרה לשאחריסאבז והוא נקבר במקום.
כמו במוזוליאומים מוסלמים אחרים, האבנים הן רק סמנים; מתחמי הקבורה בפועל נמצאים בחדר שמתחת.
במרכז נמצאת האבן של טימור, זוהי אבן חן אחת מסוג ירקן כהה.
בשנת 1740, אבי השושלת האפשארית נאדיר שאה העביר את הקבר לפרס, שם הוא נשבר בטעות לשניים - ומאז נאמר כי לנאדיר שאה היה בעל מזל רע מאוד.
בדחיפת יועציו הדתיים אשר חשדו מאמונות טפלות אלה דאגו להחזיר את האבן לסמרקנד.
גור (בפשטו/דארי/פרסית: غور) היא אחת מבין 34 מחוזות אפגניסטן.
מחוז גור, ביחד עם המחוזות הראת, פראה ובאדגיס, מרכיבים את אזור צפון-מערב אפגניסטן.
שטח המחוז הוא 36,478.8 קילומטר רבוע ואוכלוסייתו 700,296 איש.
בירת המחוז היא העיר צ'חצ'רן.
גור היא מקום הולדתו של מוחמד מגהור, שליט השושלת הגורית והשליט המוסלמי הראשון שכבש לתוך תת-היבשת ההודית את נהר הגנגס עד אל חבל בנגל.
מחוז גור הוא מבין הגדולים ביותר באפגניסטן ורוב הכלכלה מפותחת על חקלאות, בייחוד גידולי אופיום.
עם זאת, במחוז גור ישנם שבעה משאבי הטבע מרכזיים המשמשים תפקיד חשוב בכלכלת המחוז ואלו הם:
יער הפיסטוק, מבין היערות הגדולים ביותר באפגניסטן.
נהרות מורגהאב הייארוד ופרהרוד, המספקים את רוב מקורות המים הגדולים במחוז.
מעיינות המספקים גם הם מים אם כי בדלילות רבה במהלך תקופות הקיץ.
גשמים רבים במהלך החורף המזינים את הגידולים החקלאיים והקרקעות.
תיירות גדולה יחסית למחוזות אחרים באפגניסטן, בעיקר הודות לאטרקציות היסטוריות.
מכרות סיד, אך הם אינם בשימוש הולם ונראה בו שימוש רק באופן מסורתי.
דבורי דבש אשר משמשים מקור טבע נוסף בשימוש האוכלוסייה המקומית, במיוחד בנפת סאגאר.
עקב אירועי מלחמת אפגניסטן (2001–2014) והמלחמה בטליבאן, כ-25,000 משפחות נעקרו מהמחוז, חלקם שבו בהמשך וחלקם עברו לגמרי.
לרוב 70% מהם חזרו לבתים הכפריים שלהם ורק 30% עדיין לא שבו.
משרד ההגירה של גור הקצה שטחים להקמת בתים חדשים ולהשיב את האוכלוסייה העקורה.
רק 750 משפחות קיבלו אדמות ו-62 החלו בבנייה בעוד אחרים עדיין לא יכלו להתחיל בגלל מחסור במים וחוסר בכסף לרכוש חומרי בניין.
באופן כללי בהשוואה למחוזות אחרים האבטחה והמשמר נגד פעילות של הטליבאן חזקה במחוז גור.
אבטחת מחוז גור מושפעת משמעותית מהמחוזות הדרומיים לה אשר יש אליהם ומהם סחר מרכזי.
בעיות בתשתיות הביאו להצפות מדי שנה לתקופת החורף, מה שפוגע בכלכלה אבל פוגע גם בסדר פעילותם של כוחות הביטחון.
עקב סמיכות האזור לפיתוח אפיום ישנה תעשיית פשע בעייתית אשר רוב פעולתה מקורה במחוז פראה השכן ממערב.
עם זאת, השטח ההררי והתשתיות הלא מפותחת שלו הופכים אותו לשדרת תחבורה פחות סבירה.
אופיום שמקורו בהלמנד ונע בסחר לא חוקי מתחת לפני השטח לעבר מרכז אסיה עשוי להיות נפוץ יותר במחוז גור עקב מיקומו כנקודת מעבר.
הברחת סחר לא חוקי הופכת בעייתית יותר עקב מחסור בכוחות ביטחון המוצבים יותר ויותר במחוזות פראה והראת.
מחוזות אפגניסטן מחולקות ליחידות שלטוניות בשם "נפות", להלן הנפות של מחוז פראה ואוכלוסייתן.
גור לביא (נולד ב-27 במרץ 2001) הוא כדורסלן ישראלי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד במכבי תל אביב ובנבחרת ישראל בכדורסל 3x3.
לביא נולד בבת שלמה והחל את דרכו במחלקת הנוער של מכבי זכרון יעקב.
בעונתו האחרונה בנוער, בה שיחק במקביל להתנדבות בשנת שירות הוא הוביל את קבוצתו למקום השני בליגה הלאומית לנוער ולעלייה לליגת העל לנוער.
תחילה הוא עלה לדקות מועטות, אך ככל שהעונה התקדמה קיבל לביא יותר קרדיט ובמיוחד לאחר פציעתו של כרם משעור.
ב-29 במאי 2021, קלע לביא שיא עונתי של 9 נקודות יחד עם 6 ריבאונדים ב-21 דקות במהלך הניצחון 69–86 על הפועל חולון.
באותה עונה שותף לביא ב-19 משחקים, בהם העמיד ממוצעים של 0.7 נקודות ו-0.6 ריבאונדים ב-4.3 דקות למשחק.
בעונת 2021/2022 הושאל לביא לעירוני קריית אתא מהליגה הלאומית במסגרת הכרטיס הכפול.
בעונה זו העפיל עם הקבוצה לפלייאוף העליון לאחר שסיימה במקום ה-4 ולאחר מכן העפיל עם הקבוצה לשלב חצי הגמר והגמר בו זכתה והעפיל עמה לליגת העל.
במהלך העונה פתח בחמישייה בכל המשחקים והעמיד 11.9 נק', 6.5 ריבאונדים ו-2 אסיסטים בעונה הסדירה.
בסיום העונה הסדירה נבחר לתגלית העונה בלאומית.
בעונת 2022/2023 מיעט לביא לקבל דק' באופן יציב תחת המאמן שרון דרוקר, אך לקראת סיום העונה תחת המאמן מיקי גורקה זכה לקבל דק' משמעותיות.
בסופו של דבר שותף בכ20 משחקים כ-8.8 דק' בממוצע והעמיד 2.4 נק' ו-2.2 ריב' כאשר משחק השיא שלו היה נגד הפועל גלבוע גליל כאשר העמיד 12 נק', 16 ריב'ו-6 אסיסטים.
ב-26 ביוני 2025 חתם לביא במכבי תל אביב על חוזה לשלוש עונות, במסגרתו יצטרף לסגל הקבוצה בליגת העל וביורוליג.
ב-2021 זומן לביא לסגל נבחרת העתודה לטורניר הצלנג'ר 2021 (שהחליף את אליפות אירופה דרג א' בשנה זו) בחמשת משחקי הטורניר עלה מהספסל והעמיד ממוצעים של 8.4 נק' נק', 4.2 ריב', 1.6 אס', 1.6 חט' ו-10 במדד ה+- ב-62.5 % מהשדה.
ב-2022 זומן לנבחרת ישראל בכדורסל 3x3 והשתתף עם הנבחרת במוקדמות אליפות אירופה, בה סיימה הנבחרת במקום הראשון בשלב המוקדמות ועקב כך העפילה לאליפות.
גור שוחט האלים הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס תור ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Thor: God of Thunder #2 מנובמבר 2012 ונוצרה על ידי הכותב ג'ייסון אהרון והמאייר אסאד ריביק כחלק מהרצה מחודשת של זיכיון תור בעקבות המיתוג מחדש "מארוול עכשיו!".
גור נולד בכוכב לכת שומם ועקר ללא שם, שבו רעידות אדמה, מחסור במים וחיות פרא היו דבר שבשגרה.
אף אחד מהאלים לא עזר לבני עמו, אך עדיין הם צייתו באופן עיוור להם.
כאשר אמו, זוגתו וילדו מתו, הוא חשב שהאלים לא יכולים להתקיים ובשל כך גורש משבטו.
כאשר גילה שהאלים אכן קיימים אך לא עוזרים לנזקקים - כמו משפחתו הגוססת, הוא נשבע להרוג את כולם.
הוא השיג לידיו את חרב הנקרו מנול אל השאול ושליט הסימביוטים, אחר שחזה בו נלחם נגד אל מוזהב.
בסופו של דבר הוא מוצא את תור הצעיר על כדור הארץ, באיסלנד של ימי הביניים.
הוא כמעט והרג את אל הרעם, אך קבוצת ויקינגים הגיעה ועזרה לו במהלך הקרב.
בשעה שגור נמלט כשידו נקטעה בקרב ביניהם, הוא הבין שעליו לקבל עזרה ולכן הוא יוצר צבא של ברסרקרים מהצללים, ובאיטיות ובחשאיות החל לקטול יותר ויותר אלים.
בזמנים המודרניים, תור החל להבחין באלים החסרים ויצא לחקור את פשר היעלמותם.
הדבר הביא לעימות נוסף בין השניים, אך גור השתגר לפתע לזמן העתיד שבו תור המזדקן היה האסגרדי היחידי שנותר להגן על הממלכה מפני צבא הברסרקרים המשתולל.
גור גם מביא את תור הצעיר לזמן העתיד, ונדמה שבני משפחתו הוחיו מחדש והוא עומד לשחרר פצצה שמיועדת לחסל את שארית האלים הנותרים.
מתברר כי בנו של גור היה למעשה תוצרתם של הכל-שחור וחרב הנקרו.
הוא תיעב את מה שאביו הפך אליו ונתן לתור את הכוח המספיק כדי לשאוב את אנרגיית הפיצוץ.
בסופו של דבר, תור מזמן ההווה משתמש בשני פטישי המיולניר כדי להרוג את גור.
אפילו לאחר מותו, גור ממשיך להשפיע על תור מאחר שהפילוסופיה המעוותת שלו הייתה אחראית לכך שתור הפך ללא ראוי ולא יכל להרים את מיולניר.
תודעתו של גור שכנה בתוך הכל-שחור והייתה שלווה לבסוף בקיום ללא אלים.
מספר עידנים לאחר מותו, גור מוחייה מחדש בידי המלך לוקי - שהיה מארח נוכחי של הכל-שחור.
את דמותו של גור שוחט האלים בסרט היקום הקולנועי של מארוול "תור: אהבה ורעם" מגלם השחקן כריסטיאן בייל.
גור רוזנבלט (נולד ב-5 ביולי 1973) הוא סמנכ"ל במשרד החינוך העומד בראש מנהל חברה ונוער, וכן אלוף-משנה במילואים.
בתפקידו במילואים, פיקד עד 2025 על חטיבת החי"ר הצפונית של פיקוד העורף.
למד בישיבה הגבוהה אור עציון.
עם גיוסו לצה"ל שובץ רוזנבלט בחטיבת גולני בגדוד 51, ועבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה ולקח חלק בלחימה בדרום לבנון.
לאחר שחרורו, בשנים 1997–2006, שירת כמפקד מחלקה בגדוד 9208 שבחטיבת הנגב.
לאחר מכן שימש כמפקד פלוגה בגדוד, בין היתר בלחימה בעזה במבצע עופרת יצוקה.
בשנים 2012–2017 שימש כמפקד גדוד 9208, בין היתר במהלך מבצע צוק איתן.
בשנים 2018–2020 שימש כסגן מפקד חטיבת הנגב.
ולאחר מכן עבר לפיקוד העורף ושימש כסגן מפקד נפת הרטוב.
בשנת 2022 מונה למפקד חטיבת החי"ר הצפונית במילואים, עליה פיקד עד שנת 2025.
רוזנבלט, עורך דין בהשכלתו, שימש בתחילה כסמנכ"ל אחראי על מינהל רישוי בקרה ואכיפה וכממונה בחוק על המעונות במדינת ישראל.
בשנת 2023 עבר לתפקיד סמנכ"ל נוסף ועומד בראש מינהל חברה ונוער במשרד.
גור שטיינברג (נולד ב-23 באוקטובר 1968) הוא מאמן שיט ומהנדס ישראלי.
אימן את נבחרת הגברים של ישראל בגלישת רוח במספר אולימפיאדות.
שטיינברג גדל ברמת השרון ולמד בתיכון רוטברג בעיר.
בשירותו בצה"ל היה קצין בחיל הים.
באליפות העולם בגלשני מפרש שנערכה באילת ב-18 בינואר 1990 זכה במדליית זהב בדוויז'ן 1.
בעל תואר ראשון בהנדסת חשמל מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
במהלך לימודי התואר הראשון החל באימון לאומי, בהתחלה במשרת סטודנט ובהמשך במשרה מלאה.
שטיינברג אימן את נבחרת הגברים של ישראל בגלישת רוח באולימפיאדת אטלנטה (1996), באולימפיאדת אתונה 2004 ובאולימפיאדת טוקיו (2020).
באולימפיאדת אטלנטה זכה חניכו גל פרידמן במדליה האולימפית הראשונה של ישראל, מדליית ארד, בגלישת רוח.
באולימפיאדת אתונה זכה פרידמן במדליית זהב בגלישת רוח, מדליית הזהב הראשונה של ספורטאי ישראלי ב ובכך היה שטיינברג למאמן, למעט סרגיי וייסבורג, שהוביל ספורטאי ישראלי לשתי מדליות אולימפיות אישיות.
באולימפיאדת טוקיו סיים חניכו יואב כהן במקום הרביעי.
לאחר האולימפיאדה בטוקיו סיים את תפקידו כמאמן הנבחרת.
שטיינברג גר בקיבוץ נחשולים, נשוי לפרופ' נילי שטיינברג, בעברה שחיינית מצטיינת בהפועל נהריה וכיום ראש בית הספר לחינוך ולהוראת החינוך הגופני ב, ולהם ארבעה ילדים.
בתו, תמר שטיינברג, היא אלופת ישראל בגלישת רוח לשנת 2023 ואלופת העולם עד גיל 23 לשנת 2024.
גוּקש דומרזו (נולד ב-29 במאי 2006) הוא שחמטאי הודי בדרגת רב-אמן, המחזיק בתואר אלוף העולם בשחמט.
הוא השחמטאי השלישי הכי צעיר אי פעם שזכה בתואר רב-אמן, הצעיר ביותר שהגיע למד כושר 2750, השלישי הכי צעיר שהשתתף בתחרות המועמדים והצעיר ביותר שניצח באליפות העולם בשחמט.
אביו רג'יניקנט הוא מנתח אא"ג ואמו פדמקומארי היא מיקרוביולוגית.
גוקש למד לשחק שחמט בגיל 7. בשנת 2017, התפטר אביו מעבודתו כדי ללוות את גוקש לטורנירי שחמט ברחבי העולם ואמו הפכה למפרנסת היחידה.
בעקבות ההוצאות הרבות, התמודדה משפחתו בשנים 2017–2018 בקשיים פיננסיים ובתקופה זו סייעו חברי הוריו במימון, תמיכה עליה דיבר לעיתים קרובות מאז.
גוקש פרש מבית הספר בכיתה ד', על מנת להתמקד בשחמט.
בהמשך בעקבות הצלחותיו ולאחר שכישרונו יוצא הדופן זכה להכרה, התאפשר מימון ההוצאות בעזרת הפרסים הכספיים וביוזמות למימון המונים.
ב-2015 זכה באליפות אסיה לבתי ספר.
ב-2018 זכה באליפות העולם לנוער עד גיל 12, ובנוסף זכה בחמש מדליות זהב באליפות אסיה לנוער לשנת 2018.
במרץ 2018 זכה בתואר אמן בין-לאומי.
ובכך הפך לשחקן השני הכי צעיר שזכה בתואר.
הוא כמעט עקף את סרגיי קריאקין כרב-האמן הצעיר ביותר אי פעם, אך "החמיץ" את השיא בשבעה עשר ימים.
באוגוסט 2022 החל את אולימפיאדת השחמט ה-44 עם 8/8, הוא סיים עם 9/11 עם רמת ביצוע של מד כושר 2867, וזכה במדליית זהב על הלוח הראשון.
באוגוסט 2023 הגיע למד כושר 2750 ובכך הפך לשחקן הצעיר ביותר אי פעם שהגיע לדירוג זה.
באותו חודש השתתף בגביע העולם בשחמט והגיע עד לשלב רבע הגמר.
בדצמבר 2023 העפיל לתחרות המועמדים 2024 בזכות זה שסיים ראשון מבין מי שטרם העפיל לתחרות המועמדים בסבב תחרויות פיד"ה 2023 והפך לשחקן השלישי הצעיר ביותר שעשה זאת, כשלפניו רק בובי פישר ומגנוס קרלסן.
באפריל 2024 השתתף בתחרות המועמדים וסיים במקום הראשון עם 9 נקודות מתוך 14. בכך הפך גוקש לשחקן הצעיר ביותר שמנצח בתחרות המועמדים.
בעקבות זכייתו בתחרות המועמדים עלה לשחק אל מול אלוף העולם המכהן דינג לירן וניצח אותו, בכך היה אלוף העולם בשחמט לשנת 2024 ואלוף העולם לשחמט הצעיר ביותר אי פעם.
ביוני 2025 השתתף בתחרות העל בנורווגיה וסיים במקום השלישי לאחר מגנוס קרלסן ופביאנו קרואנה.
בין השנים 2022–2024 השתתף גוקש ב-2 אולימפיאדות שחמט:
תחרות העל טאטא סטיל 2025
גור מורד (נולד ב-13 בדצמבר 1989) הוא שחקן, מדבב, ומוזיקאי ישראלי.
מורד נולד בתל אביב-יפו, ולמד ברימון בית ספר למוסיקה.
בשנת 2001 השתתף בסרט הטלוויזיה "ורק אני לא" ששודר בערוץ הילדים שיחק בתפקיד שי.
בשנת 2002 הופיע בתוכנית "בראבו" ששודרה בערוץ הילדים.
בשנים 2004–2005 השתתף בעונה הראשונה של סדרת הנוער "ראש גדול" ששודרה בערוץ הילדים בחברת הכבלים של yes גילם את דמותו של אורי גברון.
השתתף בהצגות "מאמא מיה" (2004), ו"יוסף וכתונת הפסים המשגעת".
ב-2018 יצר, השתתף, ועיבד מוזיקלית קליפ מחווה לערוץ הילדים שהיה גם מוקדש לזכרו של עמוס שוב שהנחה בערוץ.
2000 "סיפורי דרקונים" דיבב את מקס.
2001 "פלינט בלש הזמן" דיבב את פלינט ראש סלע.
2001 "המופע של לולו" דיבב את וילי.
2001 "ברבי במפצח האגוזים" דיבב את ילד זנגביל.
2002 "ברבי הנסיכה רפונזל" דיבב את טומי.
2003 "מתחת לאף" דיבב ילדים / קריינות.
2003 "בייבלייד" דיבב את מקס טייט.
2014 – "המחזמר אלדורדו" – עיבוד והפקה מוזיקלית/ זמר ליווי.
2015 "אור של כוכבים" – עיבודים והפקה מוזיקלית.
2015 "הדינוזאורים – מסע בממלכת היורה" – עוזר עיבודים.
2015 "לא כולל שירות" – עיבוד והפקה מוזיקלית/זמר ליווי.
2017 "משפחת קדמוני בממלכת הדינוזאורים" – עיבודים והפקה מוזיקלית.
2018 "רוי בוי והאי הנעלם" – הפקה מוזיקלית.
"חנן הגנן" – עיבוד והפקה מוזיקלית.
"גבעת האיריסים השחורים" – עיבודים והפקה מוזיקלית.
2021 "הלל" – עיבודים והפקה מוזיקלית.
ב-2008 ביים, כתב, וערך את הסרט "אבות" הסרט זכה בפרס הסרט הזר הטוב ביותר בפסטיבל סרטי הסטודנטים בהוליווד לשנת 2008.
גור בשם סקובי-דו היא סדרת טלוויזיה מונפשת אמריקאית לילדים מסוגת קומדיית-מסתורין שהופקה על ידי האנה-ברברה.
זהו הגלגול השמיני של זיכיון סקובי-דו של האולפן ומתאר גרסאות צעירות יותר של דמות הכותרת וחבריו כשהם פותרים תעלומות, בדומה לסדרת הטלוויזיה המקורית.
הסדרה פותחה על ידי טום רוגר והוצגה בבכורה ב-10 בספטמבר 1988, ושודרה במשך שלוש עונות ברשת ABC ובמהלך רצועת השידור של הסינדיקציה The Funtastic World of Hanna-Barbera עד 17 באוגוסט 1991.
יחד עם רוב צוות ההפקה של האנה-ברברה, רוגר עזב את האולפן לאחר העונה הראשונה כדי ליצור את הסדרה עלילות טייני טון עבור האחים וורנר הנפשה, ודון לוסק, אנימטור ותיק באולפני ההנפשה של דיסני וביל מלנדז, נכנסו לתפקיד הבמאי.
זוהי סדרת הטלוויזיה האחרונה בזכיינית שבה גילם דון מסיק את דמותו של סקובי-דו לפני מותו בשנת 1997 והראשונה שבה פרד ג'ונס מדובב על ידי מישהו אחר מלבד פרנק ולקר, שכן הדמות דובב על ידי קרל סטיבן, למרות שהוא דיבב דמויות אחרות בתוכנית.
מסיק שדיבב את דמותו של סקובי-דו וקייסי קאסם, שדיבב את דמותו של שאגי רוג'רס, היו השחקנים המדובבים המקוריים היחידים מהפקות קודמות של סקובי-דו שחזרו על תפקידיהם, ושניהם קיבלו קרדיטים בכיכובה על עבודתם.
סקובי-דו (מדובב על ידי דון מסיק) - הדמות הראשית של הסדרה והקמע של סוכנות הבילוש סקובי-דו.
נורוויל "שאגי" רוג'רס (מדובב על ידי קייסי קאסם) - החבר הכי טוב של סקובי-דו.
פרד "פרדי" ג'ונס (מדובב על ידי קרל סטיבן) - המנהיג הפזור של סוכנות הבילוש סקובי-דו.
דפני בלייק (מדובבת על ידי קלי מרטין) - נערה עשירה מתנשאת וסרקסטית.
ולמה דינקלי (בקולה של כריסטינה לאנג) - בחורה אינטליגנטית, אך ביישנית ורכה.
רד הרינג (מדובב על ידי סקוט מנוויל) - בריון העיירה, שלעיתים קרובות מייסר את החבורה אך תמיד מסוכל.