tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המענק שתקבל רשות מקומית בגין כל היתר בנייה של דירת מגורים שהנפיקה החל משנת 2021 יעמוד על סך של 1,850 ש"ח, ועל כל היתר כזה בין השנים 2018–2020 המענק יעמוד על 1,000 ש"ח.
הנתח שייגבה מהכנסות הרשויות המקומיות מהגידול השנתי בארנונה עסקית, יעמוד על 28% ביחס לשנת הבסיס של 2022. ברשויות מקומיות המדורגות באשכול 1 עד 5 הן במדד החברתי-כלכלי והן במדד הפריפריאליות ייגבה שיעור של 20% מהגידול בארנונה שאינה ממגורים.
רשות מקומית שהכנסותיה מארנונה עסקית לא גדלו בשנה מסוימת ביחס להכנסות מארנונה עסקית בשנת 2022, לא תפריש באותה שנה כספים לקרן.
מסכום ההפרשה של כל רשות מקומית יופחת סך המענקים שהרשות הייתה צריכה לקבל באותה שנה.
האפשרות של הקרן לצבור עודפי כספים תוגבל, כך שלא תהיה אפשרות למועצת הקרן להשתמש בכספים עודפים לטובת מטרות אחרות.
במקום זאת, תישאר יתרת הכספים בקרן לצורך העברת מענקים בשנים הבאות.
מועצת הקרן תורכב מ-7 חברים, בהם, בין היתר, נציג משרד האוצר, נציג משרד הפנים, נציג משרד ראש הממשלה, נציג ציבור, יו"ר הגוף המייצג את מרבית הרשויות המקומיות, ונציג הרשויות המקומיות שייבחר "בהליך שבו תינתן לכלל הרשויות המקומיות החברות בו האפשרות להצביע".
מתנגדי הקרן אומרים שזהו תפקידה של המדינה לדאוג לפתרון משבר הדיור, ולמעשה מענישים את הרשויות בגלל ההצלחה שלהן.
בשלטון המקומי חוששים כי החוק יפגע ביכולת של העיריות לספק שירותים מוניציפליים.
לטענתם, לא מתפקידם לדאוג למקורות תקציביים לפתרון המשברים לאומיים והכסף צריך להגיע מהאוצר ומתקציב המדינה.
ביקורת נוספת על הצעת החוק מתמקדת בסעיף לפיו "רשות מקומית ביהודה ושומרון לא תעביר בפועל כסף לקרן – גם אם הסכום שהרשות הייתה צריכה להפריש, יעלה על הכספים שמוקצים לה באותה שנה – היא לא תפריש כספים לקרן".
כלומר, רשויות ביהודה ושומרון לא יעבירו כספים לקרן הארנונה, אך תהיינה זכאיות לקבל ממנה את המענקים עבור היתרי הבנייה שיינתנו שם.
מתנגדים רבים מבקרים סעיף זה, ומציינים שאין סיבה מהותית שכל הרשויות בישראל – גם החלשות והעניות ביותר – יחויבו להפריש לקרן כחלק מהעלייה שלהן בארנונה העסקית, ואילו הרשויות ביו"ש, שמצבן הכלכלי טוב יותר ממספר ערים בישראל, יהיו פטורות מחובה זו.
מתנגדים נוספים טוענים שסעיף זה יעודד בנייה עסקית ביהודה ושומרון יותר מאשר בשאר חלקי הארץ, גם באזורים חלשים, ובכך יפגע גם ברשויות החלשות כלכלית עוד יותר.
כמו כן נטען כי מהקרן צפויים להרוויח יישובים כמו רמת גן ופרדס חנה-כרכור ולהפסיד יישובים כגון בית שאן ומצפה רמון, באופן המנוגד לצדק חלוקתי.
במחאה על קידום החוק, פתחו הרשויות המקומיות בשביתה ביום שני, 15 במאי 2023. השביתה נמשכה גם למחרת, אך מערכת החינוך הוחרגה ממנה.
העתירות נגד הפעלת הקרן נדחו בבג"ץ.
במענה לביקורת השיב מנכ"ל משרד האוצר שלומי הייזלר כי יש בעיה משפטית לגבות את דמי הארנונה מרשויות ביו"ש, ונקבע כי תשלומים שיצטרכו להעביר לקרן יקוזזו עם תשלומים המגיעים להן מהקרן.
כמו כן, טען ראש אגף התקציבים באוצר יוגב גרדוס כי הוא "לא זוכר רפורמה שהשיח הציבורי לגביה הפך מתמיכה נלהבת להתנגדות נחרצת תוך מספר קצר כזה של חודשים.
כשהצגתי אותה בעבר, קיבלתי שבחים מכלכלנים ומהעיתונות הכלכלית.
אני מופתע מהשינוי החד הזה".
קרן גולדמן זקס היא קרן ללא מטרות רווח הרשומה בניו יורק ומהווה חברת בת של חברת השירותים הפיננסיים גולדמן זקס.
מטרת הקרן היא קידום רווחת האנושות בעולם, בעיקר בתחומי הבריאות והחינוך.
בשנים האחרונות מיזמי הפילנתרופיה העיקריים שלה הם פרויקט "10,000 נשים" ופרויקט "10,000 עסקים קטנים".
הקרן היא אחת הקרנות התאגידיות הגדולות בעולם עם נכסים בשווי מאות מיליוני דולרים.
הקרן נוסדה ב-1999, אותה השנה בה חברת גולדמן זקס הפכה לחברה ציבורית, עם בסיס נכסים ראשוני של 200 מיליון דולר.
הקרן הפכה לפעילה במיוחד לאחר המשבר הכלכלי העולמי ב-2008. בין השנים 2008 ו-2013 היא תרמה כ-1.6 מיליארד דולר.
הנשיאה הראשונה שלה, עד ינואר 2010, הייתה סטפני בל-רוז, שהגיעה מקרן אנדרו ו.
ב-2010 היא הוחלפה על ידי דינה פאוול, שנשארה בתפקיד עד ינואר 2017, ולאחר מכן הפכה לסגנית יועץ הביטחון הלאומי של ארצות הברית.
מאז נושא בתפקיד יושב הראש ג'ון רוג'רס, יחד איתו מכהנת כנשיאת הקרן אסאהי פומפיי.
חלק מיוזמות הקרן כוללות תמיכה ופיתוח יזמים ברחבי העולם, ביניהם מיזמי "10,000 נשים" ו-"10,000 עסקים קטנים".
10,000 נשים מספקת השכלה עסקית, גישה להון ומנטורינג לנשים יזמיות במדינות מתפתחות.
תחת פאוול, גולדמן זקס שיתפה פעולה עם המימון הבינלאומי וחברת השקעות פרטיות מעבר לים כדי לגייס 600 מיליון דולר, על מנת לספק גישה להון עבור יותר מ-100,000 נשים ברחבי העולם.
10,000 עסקים קטנים, בשיתוף עם לויד בלנקפיין, וורן באפט, מייקל בלומברג ומייקל פורטר מהרווארד ביזנס סקול, תומכים בצמיחה והתרחבות של עסקים קטנים בארצות הברית ובבריטניה.
ב-2001 הקימה הקרן את קבוצת ההשקעות העירוניות.
קבוצה זו משקיעה בפרויקטים המקדמים פיתוח והתחדשות כלכלית בקהילות עירוניות מוחלשות.
בספטמבר 2006, הפרלמנט של בנגלדש אשרר את הצ'רטר של האוניברסיטה האסיאתית לנשים.
הצ'רטר העניק לאוניברסיטה אוטונומיה מוסדית, חופש אקדמי, ושילב אותה בעיקרון אי-האפליה.
ב-2005 ו-2006, קרן גולדמן זקס וקרן ביל ומלינדה גייטס סיפקו מימון התחלתי שאיפשר לאוניברסיטה להתפתח ולגדול.
ב-2006, התקיימה פסגת הרווארד למנהיגים צעירים בסין, בתמיכת קרן גולדמן זקס וחברת התעופה אמריקן איירליינס.
בפסגה גייסה הקרן 37 סטודנטים מהרווארד ליצור וללמד תוכנית לימודים בבתי ספר בשנחאי.
התוכנית זכתה לסיקור תקשורתי נרחב ברחבי סין.
גולדמן זקס זכתה לסיקור תקשורתי חיובי על ניהול עסקים ויישום מדיניות פנימית במאמציה למנוע שינוי אקלים גלובלי.
על פי אתר החברה, קרן גולדמן זקס תרמה 114 מיליון דולר במענקים מאז 1999, עם המטרה לקדם השכלה לבני נוער ברחבי העולם.
קרן דייוויס היא דמות הפרוטגוניסט הראשית בסרט "הטינה" ודמות משנה בסרט "הטינה 2".
בשני הסרטים, קרן מגולמת על ידי השחקנית שרה מישל גלר.
דמותה של קרן מבוססת ברפרוף על דמותה של ריקה נישינה מהסרט "ג'ו-און: הטינה".
קרן גדלה בפסדינה, קליפורניה לאם (מגולמת על ידי ג'ואנה קסידי ונקראת בסרט השני בפשטות "גברת דייוויס") ולאב לא ידוע.
לקרן יש אחות צעירה בשם אוברי (אמבר טמבלין).
במהלך ילדותן של השתיים, נראה שהאם העדיפה את קרן בבירור על פני אוברי, דבר שיצר מתיחות רבה בין השתיים.
באחד הימים, קרן ניגשה אל אוברי והפצירה בה להירשם לקולג' במטרה שהאחרונה תמצא כיוון לחייה, אך אוברי רבה עם קרן והשתיים לא דיברו מאז.
במהלך התבגרותה, קרן פתחה במערכת יחסים עם אדם בשם דאג (ג'ייסון בהר).
בהמשך, דאג התקבל לבית ספר לאדריכלות בטוקיו שביפן והוא וקרן עברו לשם.
קרן החלה ללמוד עבודה סוציאלית בטוקיו וכחלק מתנאי הויזה שלה, היא החלה להתנדב במרכז טיפולי לקשישים תחת ניהולו של אדם בשם אלכס ().
בשנת 2004, קרן מתבקשת על ידי אלכס להחליף מטפלת בשם יוקו () בטיפול באישה קשישה בשם אמה ויליאמס (גרייס זבריצקי).
כאשר קרן מגיעה לבית בו אמה מתגוררת, היא מוצאת אותו מבולגן לחלוטין ואת אמה במצב של שיתוק חלקי.
במהלך ניקיון הבית, קרן מגיעה לקומה העליונה ובאחד החדרים, היא מוצאת ארון נעול בסרט דביק שממנו בוקעות ייללות חתול.
לאחר שקרן פותחת את הארון, היא מוצאת בתוכו ילד המזדהה בשם טושיו (יויה אוזקי) וכן יומן מסתורי.
לאחר מכן, קרן חוזה באמה נהרגת על ידי רוח רפאים מסתורית.
בעקבות החוויה, קרן מתושאלת על ידי בלש משטרה בשם נאקאגאווה () ונשלחת לבית החולים להשגחה.
בבית החולים, דאג מבקר את קרן ומספר לה שהמשטרה קבעה שאמה נפטרה בשנתה.
קרן מפקפקת בכך וחושפת בפני דאג שמשהו נוסף היה בבית ביחד איתן.
כאשר הבלש נאקאגאווה מגיע לבית החולים לתשאל את קרן בשנית, היא מספרת לו על טושיו ועל היומן שהיא מצאה בארון בו הוא נכלא.
בהמשך אותו היום, קרן משתחררת מבית החולים והולכת עם דאג לביתם, אך היא ממשיכה להירדף על ידי רוח הרפאים שהיא ראתה בבית קודם לכן.
בביתה, קרן מחפשת באינטרנט אחר טושיו ולומדת שהוא, אמו, קיאקו () ואביו, טאקאו () נרצחו בבית שבו גרה אמה ויליאמס.
באותו האתר, היא לומדת על מותו של פרופסור אמריקאי בשם פיטר קירק (ביל פולמן), שביקר באותו הבית וקפץ למותו ממרפסת ביתו.
קרן הולכת לביתו של קירק ומקבלת ממריה (), אשתו קופסת תמונות בהן קרן מבחינה בקיאקו החיה עוקבת אחר הזוג לכל מקום אליו הם הולכים.
קרן ממשיכה את חקירתה ומגיעה אל תחנת המשטרה.
על הגג, היא פוגשת את הבלש נאקאגאווה שמספר לה אודות קללה בשם "ג'ו-און" (למרות שבסרט הוא לא מכנה את הקללה בשמה) ואומר לה בעצבות שגורלה כבר חתום והיא תמות מכיוון שהיא ביקרה בבית ונדבקה בקללה.
קרן חוזרת לביתה ומגלה מהודעה שדאג השאיר לה על מותם של אלכס ויוקו ושדאג הלך לחפש אחריה בבית (לאחר שהוא מצא את המחקר שעשתה באינטרנט).
קרן מבינה שבן זוגה בסכנת חיים ויוצאת אל הבית במטרה להצילו.
בהגיעה לבית, קרן מובלת על ידי חיזיון אל הקומה העליונה וחוזרת אל היום שבו פיטר הגיע אל הבית (לאחר שקיבל מכתבים מקיאקו) ומוצא את גופותיהם של קיאקו וטאקאו.
לפתע, החיזיון מסתיים וקרן מוצאת את דאג, שרוע על הרצפה בלי יכולת לזוז.
קרן מנסה להוציאו מהבית, אך רוחה של קיאקו זוחלת על מדרגות הבית לכיוונם.
או אז, קרן מוצאת את מכלי הבנזין שהבלש נאקאגאווה הביא אל הבית קודם לכן במטרה לשרוף אותו (אך הוא מצא את מותו על ידי טושיו וטאקאו טרם הספיק לעשות זאת).
קרן שופכת את הבנזין על רצפת הבית ובעזרת המצית של דאג, היא מבעירה אותו.
איסון (), עיתונאי סיני שהיגר לטוקיו מהונג קונג, מגיע אל בית משפחת סא'אקי בעקבות הודעה מהבלש נאקאגאווה ומוצא את קרן בבית שעולה בלהבות.
איסון מחלץ את קרן מהבית וקרן מובלת אל בית החולים.
בהגיעה לבית החולים, קרן נשלחת לזהות את גופתו של דאג ולומדת שהיא עדיין מקוללת על ידי הקללה, מבינה שזה עניין של זמן עד שגם היא תמצא את מותה.
בסרט ההמשך, שמתרחש מספר ימים לאחר הסרט הקודם, קרן עדיין מאושפזת בבית החולים לאחר השריפה בבית.
אוברי, אחותה הצעירה נשלחת על ידי אמן להחזירה הביתה לארצות הברית.
כשאוברי מגיעה לבית החולים, היא מוצאת את קרן, שהפכה לפרנואידית.
קרן מפצירה באוברי לשחררה מכיוון שרק היא "יכולה לעצור אותה" (בהקשר לקיאקו).
אוברי, שלא מבינה למי קרן מתכוונת, נבהלת ומסולקת מהחדר על ידי צוות בית החולים, שקושר את קרן למיטה.
בהמשך הערב, קיאקו תוקפת את קרן, אך האחרונה מצליחה לברוח ומגיעה אל גג בית החולים.
בדיוק כשהיא חושבת שהיא ניצלה, קיאקו מופיעה ומשליכה את קרן מגג בית החולים אל מותה.
גופתה של קרן מתרסקת למול אוברי ואיסון ההמומים.
השחקנית שרה מישל גלר קיבלה שבחים על גילום דמותה של קרן בסרט הראשון.
המבקר רוג'ר איברט ייחס את הצלחת הסרט למשחקה של גלר.
לפני שגלר לוהקה לתפקידה של קרן, השחקנית סלמה בלייר נשקלה לגילום הדמות.
השתיים הופיעו יחדיו קודם לכן בסרט "משחקי פיתוי".
לבסוף, גלר זכתה בתפקיד בעקבות הופעותיה בסרטים "אני יודע מה עשית בקיץ האחרון" ו-"צעקה 2".
דמותה של קרן מבוססת ברפרוף על דמותה של ריקה נישינה () מהסרט "ג'ו-און: הטינה".
למרות זאת, מותן של שתי הדמויות שונה: בעוד קרן מושלכת מגג בית החולים על ידי קיאקו, ריקה נרצחת על ידי טאקאו סא'אקי והופכת לרוח נקמנית בעצמה.
דמותה של אוברי, אחותה של קרן, מוצאת את מותה בדרך דומה לדמותה של ריקה.
בדומה לדמותה של קרן, גם דמותה של מיקי ממשחק הווידאו המבוסס על סרטי ג'ו-און מוצאת את מותה גם היא לאחר שקיאקו משליכה אותה מגג של בית חולים.
בסצנה בה קרן מתקלחת בסרט הראשון, גלר חשפה שהיא אלרגית למים ביפן והסצנה צולמה בזמן שגלר הייתה עטופה בשקיות אשפה כדי להימנע מתגובה אלרגית.
בדומה לדמותה של באפי מהסדרה "באפי ציידת הערפדים" (שגם אותה גילמה גלר), גם קרן גודלה על ידי אם חד הורית ביחד עם אחות מרדנית.
למרות שבסרטים האמריקאים נמנעו להציג דמויות עם רגישות לעל טבעי (בניגוד לסרטים היפניים), קרן עצמה מגלה רגישות כזאת בעת הגעתה לבית משפחת סא'אקי לראשונה.
בסרט "מת לצעוק 4" המהווה פרודיה לסרט "הטינה", השחקנית אנה פריס מגלמת את דמותה של סינדי קמפבל, שבסרט זה מבוססת על דמותה של קרן דייוויס.
בסרט זה, סינדי מתחילה לעבוד בתור מטפלת של קשישה ונרדפת על ידי רוח של ילד המזכיר את טושיו.
קרן בָּרִי שגיא (נולדה ב-3 בנובמבר 1983) היא שחקנית ובמאית ישראלית.
ברי נולדה ב-3 בנובמבר 1983 יחד עם אח ואחות.
למדה משחק ובמאות אצל "שקט מצלמים רעש" - ניר ברגמן, רם נהרי, רני בלייר ואורית אזולאי, בוגרת בית הספר למשחק הגבוה "ניסן נתיב", בוגרת בית ספר לביטוי בימתי "הדרך" וסדנאות משחק אצל רות דייכס, מתחילים ומתקדמים.
החלה ברי את הקריירה שלה כשהייתה בלהקות נוער מקומיות בכפר סבא וביישוב רעות בו היא הייתה גרה.
לאחר מכן ניגשה למבחנים ללהקת הנוער "השכנים של צ'יץ'", שם כיכבה שלוש שנים.
בנוסף השתתפה עם הלהקה בפעילות שונות בערוץ הילדים.
בשנת 2001, שיחקה את תפקיד טל בפיילוט לסדרת הדרמה "גולן הייטס".
שיחקה את דמות הנערה דנה פלג בסדרה "סיטי טאוור".
בשנת 2004 שיחקה את טל בתפקיד ראשי במיני סדרת הדרמה "איתמר ואני".
בשנת 2011 שיחקה את שני בפיילוט לסדרת הדרמה "נחיתת אונס".
שיחקה בעונה השנייה של סדרת המתח "תמרות עשן" בתור ריקי שמש.
השתתפה בעונה השנייה של הסדרה "רון", בתור בחורה מהרכבת ב-2015.
במשך השנים השתתפה ושיחקה במספר פרסומות טלוויזיה.
ביניהם; קיבלה קמפיין ל"ראש אינדיאני" בשנת 2003, בשנת 2019 שיחקה בפרסומות של מרכך הכביסה "מקסימה" של חברת סנו לצד הזמר משה פרץ, ועוד.
בשנת 2008 שיחקה בסרט "מרחב מוגן" בערוץ 2, בתור מאיה כתפקיד ראשי.
בשנת 2010 שיחקה בסרט "התגנבות יחידים" בתור אורלי בן חמו.
בשנת 2011 שיחקה בסרט הקולנוע "ריח פועלים" בתור אלה.
שיחקה בסרט "שמור על ילדתי" בתפקיד יסמין.
בשנת 2012 שיחקה בסרט "בצל הכאב" בתפקיד קרן.
בעבר גרה ברי ביישוב רעות.
בשנת 2002, בגיל 18, עברה ברי תאונת דרכים בסמוך לביתה.
קרן החירום הבין-לאומית של האומות המאוחדות לילדים או בקיצור: יוניסף, אוניסף או יוניצף היא ארגון של האומות המאוחדות שנוסד ב-1946 ב-11 בדצמבר בהחלטת העצרת הכללית, ומטרתו עזרה לילדים ברחבי העולם ויצירת מודעות למצוקתם.
ב-1953 קוצר שמו ל"קרן האו"ם לילדים", אך הוא עדיין מוכר בראשי התיבות יוניסף.
הארגון מתרכז בסיוע למדינות מתפתחות, שם קיימות בעיות חמורות של תת תזונה והעדר חינוך וזכה ב-1965 בפרס נובל לשלום.
הוא מנוהל על ידי נציגים הנבחרים בידי ועדת האו"ם לעניינים חברתיים וקובע בעצמו את תחומי פעילותו.
המימון מגיע ברובו מממשלות ומיעוטו ממבצעי גיוס תרומות מהציבור הרחב.
חמש המטרות העיקריות שהציג לעצמו הארגון היו: רכישת השכלה לנשים, תוכנית חיסונים, הגנה על ילדים, פעילות נגד התפשטות האיידס, ותוכנית "ילדות מוקדמת" המבוססת על התובנה שהשנים הראשונות לחייהם הן המשפיעות ביותר על התפתחות הילדים ותפקודם כבוגרים.
במועדון הכדורגל של ברצלונה, התנוסס הסמל של UNICEF על חולצות השחקנים, במקום חסות.
על זכות זו שילמה ברצלונה מיליון וחצי יורו מדי שנה, אם כי מדצמבר 2010 החלו השחקנים ללבוש חולצות שלצד הסמל של UNICEF, הופיעה גם חסות של קרן קטר שהפכה לקטר איירווייז ולבסוף גם ראקוטן עד החלפתם בנציבות האו"ם לפליטים.
החל מחודש מאי 2015, גם על חולצות השחקנים של מועדון הכדורגל מכבי תל אביב מתנוסס הסמל של UNICEF, מתוך מטרה שהפעילויות והכספים שיגויסו כתוצאה משיתוף הפעולה עם הסניף הישראלי של יוניסף יהיו למען ילדים בישראל, הסכם זה היה תקף לעונת 2015/16 ומאז סמליל UNICEF לא מופיע על חולצת המועדון.
בשנת 1950 סיפק הארגון לישראל סיוע לתוכנית לאומית להזנת הילדים, תוכנית שהקיפה 162,000 ילדים.
משנת 1951 יחסי יוניסף וישראל הוסדרו בהסכם רשמי.
יוניסף תמכה במפעל חיסונים נגד שחפת ומפעלים רפואיים נוספים ובשיתוף עם ארגון הבריאות העולמי סייע בבדיקתם של 365,000 ילדים ישראלים וחיסונם של 208,900 נגד שחפת.
הקרן סיפקה גם עורות להכנת נעליים, מהם הוכנו 16,000 זוגות נעליים, כולל 260 זוגות נעליים אורתופדיות עבור חולי שיתוק ילדים.
יוניסף סיפק לישראל סיוע רפואי, שכלל 4 ריאות ברזל, רפואות סולפה, פניצילין, סטרפטומיצין, ציוד רנטגן, אינקובטורים וסכום של 29,000 דולר לרכישת ציוד רפואי נוסף.
ב-1952 הושיט הארגון סיוע של 300,000 דולר לישראל, סיוע שנועד לאפשר מעבר לשיווק חלב בבקבוקים במקום השיווק בכדים, שלא הצליח לשמור על ההיגיינה של החלב.
ב-1957, בעקבות היווצרות של משבר חלב בישראל, ביקשה ישראל מהארגון את הגדלת הסיוע.
הסיוע נמשך ברציפות עד שנת 1966. בשנת 1957 סיפק יוניסף לישראל סיוע דחוף של 1,900,000 קפסולות שמן דגים ו-5,000 שפופרות אורימיצין.
הסיוע נדרש בעיקר עבור ילדי העולים החדשים, האורימיצין עבור העולים ממצרים שסבלו מטרכומה חמורה.
יוניסף מתח ביקורת חמורה על ישראל בגין התנהגותה כלפי ילדים פלסטינים עצורים.
לעומת זאת, גורמים שונים בישראל מתחו ביקורת חריפה על יוניסף, בטענה שבפעילות הארגון בקרב הפלסטינים נכרכו אלמנטים של הסתה נגד ישראל.
בטבח שבעה באוקטובר נמצאו אצל מחבלי חמאס מספר גדול של תיקי חובש בכיר, המכילים מנות דם וציוד רפואי שהנפיק UNICEF.
הקרן הישראלית למען יוניסף היא עמותה ישראלית שתומכת ב"יוניסף".
הקרן הוקמה ב-1969 בתור עמותת מתנדבים לחינוך וגיוס תרומות מייסודה של זינה הרמן.
הרמן כבר הייתה ידידה טובה של יוניסף.
כנציגת ממשלת ישראל בוועד המנהל של יוניסף, היא שימשה כיו"ר הוועד בשנים 1963–1965, תקופה שבמהלכה היא קיבלה פרס נובל לשלום בשם הארגון.
עם שובה לישראל, היא נבחרה ליו"ר הראשונה של הקרן הישראלית למען יוניסף.
הקרן הישראלית היא אחת מ-36 ועדות וקרנות שתומכות ביוניסף דרך הסברה, קידום, וגיוס תרומות.
הקרן הישראלית למען יוניסף שואפת לקדם את זכויות הילד בארץ ולעודד את החברה הישראלית להיות שותפה פעילה במאמצים של יוניסף בכל העולם.
יושב ראש הקרן הישראלית הוא עו"ד מוריאל מטלון.
קרן הכרמל (ערבית دَيْر المحرقة, תעתיק: דַיְר אלְמֻחְרַקַה - "מנזר השריפה") היא פסגה ברכס הכרמל, והיא מתנשאת לגובה של 474 מטר מעל פני הים.
הפסגה שוכנת בצידו הדרום-מזרחי של רכס הכרמל, כ-2.5 ק"מ צפונית-מערבית ליקנעם עילית, וכארבעה קילומטרים דרומית-מזרחית למרכז היישוב דאלית אל-כרמל.
על פי המסורת, במקום זה התחולל העימות בין אליהו לבין נביאי הבעל, כשאש ירדה מן השמים ורק קורבנו של אליהו נענה.
מסיבה זו הוקם במקום בשנת 1867 מנזר על ידי נזירים כרמליתים שהגיעו מאירופה, ואשר ראו באליהו מודל לנזירות, לקנאות דתית ולמסירות טוטלית לאל, תכונות שבאו לידי ביטוי בין היתר במלחמתו בנביאי הבעל.
אל המנזר מוליך כביש, אך המקום אינו מחובר אל מערכת החשמל הארצית וניזון מגנרטור מקומי.
האתר משך אליו במהלך ההיסטוריה עולי רגל יהודים, מוסלמים ונוצרים.
לפי עדויות שונות, שהמוקדמת שבהן היא של רבי בנימין מטודלה, מאמצע המאה ה-12, עמד במקום מבנה שהנציח את המזבח שהקים אליהו, אם כי נראה שהוא מתייחס אל קצה ההר המערבי (כיום "סטלה מאריס").
אנשי המסדר הכרמליתי רכשו את האדמה בקרן הכרמל באמצע המאה ה-19, בין היתר על רקע חששם כי הכנסייה היוונית-אורתודוקסית בארץ ישראל תקדים אותם.
לאחר שנאסף די כסף, הופקד האח הכרמליטי ג'ן בטיסט קסיני על הבנייה.
עם זאת, סדרה של תסבוכות, בירוקרטיות ואחרות, הביאו לכך שרק ב-1867 הושלמה במקום בנייתם של קפלה ושל מבנים אחרים.
דרישות חוזרות מצד השלטונות העות'מאניים לבירור סוגיית הבעלות על הקרקע, וחשש מהתמוטטות המבנים שכבר הוקמו במקום, הביאו לעיכובים נוספים בבנייה.
לורנס אוליפנט שנודע, בין היתר, כדיפלומט וכעיתונאי שנון, התגורר בסוף המאה ה-19 עם אשתו בכפר הדרוזי דאלית אל-כרמל, הסמוך לאתר.
באחת מכתבותיו לעיתון ה"סאן" הבריטי, דיווח אוליפנט כי להקמת המנזר החדש משתמשים הכרמליתים גם באבנים שיש להן כנראה ערך ארכאולוגי.
ביקורתו של אוליפנט לא עיכבה את העבודות, וב-1883 הושלמו הקמתו של גרעין המנזר, ובו קפלת תפילה קטנה.
המקום אוכלס תחילה על ידי נזירים בודדים, וב-1907 פעל באתר גם סמינר תאולוגי.
על רקע המתיחות הגוברת באזור, ימי פעילותו של הסמינר, שיועד בעיקר לתלמידים מלבנון, היו קצרים.
המנזר הוגדר ב-1911 כקהילה במסגרת המסדר הקתולי הכרמליטי, אך הוא נסגר עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, והנזירים נאלצו לעזוב את המקום.
הכנסייה הקטנה שופצה בשנות ה-60 של המאה ה-20.
חצר המנזר מטופחת, ובה גן קטן.
בגן פינת התכנסות ושולחן דרשה, ומספר פסלים עשויים מאבן.
הפריט הבולט ביותר בחצר המנזר הוא פסל אליהו, שהיה לסמלו של המקום.
הפסל נעשה בשנת 1958 על ידי האמן הנצרתי, נג'יב נוּפִי.
נוּפִי פיסל את אליהו לפי התפיסה הרווחת בנצרות, והוא מתואר כנביא לוחם מלא חרון הכופה את האמונה הדתית באמצעות חרב שלופה נוטפת דם שהוא נושא בידו המונפת, ורגלו דורכת על ראשו הכרות של אחד מנביאי הבעל.
הפסל פונה אל מבנה המנזר וניצב בקו ישר עם דלת ומזבח הכנסייה.
על בסיס הפסל מופיעים פסוקים בלטינית, ערבית ובעברית.
פסל אליהו הניצב בחצר אינו הפסל המקורי.
הפסל הראשון היה מעשה ידיו של נזיר כרמליתי מבוואריה והוא הובא לארץ בשנת 1914 ביוזמת האב סיריל שהיה ראש המסדר הכרמליתי בכרמל בשנים 1905–1919. הפסל השוכן כיום בנצרת, נעשה מאבן חול צהבהבה וגסה, מהסוג ממנו בנויים בתי העיר מינכן בבוואריה.
אליהו פוסל כשראשו שמוט בעצב על חזהו, כאילו הוא בוש במעשהו.
ידו הימנית אוחזת בחרב שמוטה.
חוקר ארץ ישראל יהודה זיו סבור כי התנוחה ביטאה חרטה וצער על תוכחת ה': "לֹא בָרוּחַ ה'...
לפי תפיסת עולמה של היהדות.
בעודו מונח באריזתו, פרצה מלחמת העולם הראשונה וחיילים טורקים שפשטו על המנזר, פרצו את הארגז בתקווה למצוא בו מטמון.
משנתאכזבו, כרתו את ראש הפסל ואת ידו הימנית שולפת החרב.
הראש הוטל לבור מים סמוך.
לאחר המלחמה הועלה הראש מהבור והושב על כנו, אולם היד הקטועה לא נמצאה.
שתי אגדות עם קשורות בפסל זה.
תחילה ייחסו את קטיעת היד לנפוליאון בונפרטה בעת המצור על עכו ב-1799 וכן גם לקאוקג'י בעת קרב משמר העמק.
לפי האגדה האמינו השניים כי כל עוד יניף אליהו את החרב הם לא יצליחו במלחמתם, ולפיכך שלחו חיילים לקטוע את היד.
הכנסייה הקטנה במנזר עשויה מחלל בודד, והיא מקורה בתקרת קמרון.
אור חודר אליה דרך דלת הכניסה ודרך חלון עגול הקבוע בקיר מעליה.
קירות הכנסייה צבועים בלבן ומעוטרים בשורה של אבנים חומות המקיפות את האולם בבסיסו של הקמרון.
במוקד הכנסייה מזבח שמורכב מ-12 אבנים לא-מסותתות, כמו המזבח שלפי הסיפור המקראי בנה אליהו במקום.
מאחורי המזבח צלב עץ פשוט.
על אחד הקירות יש תבליט שמתאר את המלאך שסיפק לאליהו מזון בבורחו למדבר במצוות האל, לאחר שהודיע למלך אחאב על הבצורת הקשה שתפגע בממלכתו.
מימין למזבח קפלה ובה נראים המדונה והילד.
שני טורים של ספסלי עץ פשוטים משמשים את קהל המאמינים.
בקיר בו נמצאת הכניסה לכנסייה, תלויים שני ציורים המתארים את אליהו, ומעל לפתח מופיעים בעברית ובערבית דבריו של הנביא:
על הקירות הצדדיים של האולם מופיעים פסוקים נוספים בעברית ובערבית, שנלקחו מסיפור העימות בין אליהו לבין נביאי הבעל.
הגישה אל גג המנזר היא דרך חנות מזכרות קטנה שמפעילים הנזירים.
בכניסה לחנות שלושה תבליטים המתארים את מאבקו של אליהו בנביאי הבעל.
הגג עצמו רחב ידיים; שושנת רוחות גדולה מצוירת על רצפתו, והשמות בה מופיעים באנגלית ובעברית.
מהמקום ניתן לצפות בנוף: במזרח נראים הגלבוע, גבעת המורה, הר תבור והרי ירדן; בצד דרום נראה המשכו של רכס הכרמל וחוף הים התיכון; ולכיוון צפון ניתן להבחין בגליל ובחרמון.
קרן המטבע הבין-לאומית הוא ארגון בין-לאומי המסונף לאו"ם היושב בוושינגטון.
הארגון נוסד ב-27 בדצמבר 1945 במטרה לפקח על תקן הזהב והצמדת ערך הדולר לזהב.
לאחר ביטול תקן הזהב בשנת 1971 עבר הארגון לעסוק במתן הלוואות למדינות בקשיים, בתיאום המדיניות הכלכלית בעולם, ובמעקב אחר ניהול המדיניות הכלכלית של המדינות החברות.
הארגון מנטר את המערכת הפיננסית העולמית, באמצעות בקרה של שערי החליפין וכן של מאזן התשלומים.
הארגון פועל לצד ארגונים כארגון הסחר העולמי והבנק העולמי.
הצורך בארגון בין-לאומי כמו קרן המטבע התברר בתקופת המשבר הכלכלי הבין-לאומי בשנים 1929–1932. למשבר הייתה השפעה מהירה על הכלכלה הבין-לאומית.
אינפלציה גבוהה, יצרה אצל הציבור חוסר אמון בשטרות כסף והגבירה את הביקוש לזהב (שנתפס כבעל ערך יציב), ושימש במשך שנים רבות לקביעת ערכי המטבע במדינות העולם.
הביקוש לזהב עלה על ההיצע שהמדינות יכלו לספק.
על כן, נטשה בריטניה את השימוש בזהב, ומדינות אחרות הלכו בעקבותיה, וכך נשמר ערך המטבע במדינות אלו.
אולם, אז נוצרו בעיות בביצוע המרה בין מטבע הנקוב בערכים של זהב, לבין מטבע שאינו.
ובנסיבות אלו, הגבילו ממשלות אחדות פעולות המרת מטבעות בין מדינות, וחלקן אף העדיפו סחר חליפין ללא שימוש בכסף, ביצוע פיחותי מטבע והחלשת המטבע המקומי, פעולה שגרמה מצדה להחלשת המטבע של מדינות אחרות.
המשבר כלל ירידת ערך המסחר הבין-לאומי ב-63% וירידת מחירי סחורות ב-48% ברחבי העולם.
ועידות מוניטריות בין-לאומיות אחדות שנערכו בשנות ה-30 נכשלו, בגלל העדר שיתוף פעולה.
ועל כן, שני הוגי הדעות והכלכלנים: ג'ון מיינרד קיינס והארי דקסטר ווייט הציעו להקים ארגון בין-לאומי שיתופי קבוע, שיטפל בערכם החד-משמעי של ערך מטבעות המדינות.
לאחר עיון בהצעותיהם ודיונים רבים הוחלט על הקמת קרן המטבע הבין-לאומית.
על הקמת הקרן הוחלט כחלק מהסדרי ברטון-וודס שגובשו לקראת תום מלחמת העולם השנייה ונחתמו ב-22 ביולי 1944 על ידי נציגי משלחות של 44 מדינות.
אדריכלי הקרן היו הכלכלנים ג'ון מיינרד קיינס והארי דקסטר ווייט.
הקרן החלה לפעול ב-1 במאי 1947, בוושינגטון די.
והיו חברות בה 39 מדינות, אשר נבחרו על פי רמת ייצוגן היחסי והשקעתן.
מטרתה המקורית של קרן המטבע הבין-לאומית הייתה לספק הלוואות קצרות טווח למדינות במסגרת ההבנות של בסיס הזהב שגובש בהסדרי הסכם ברטון-וודס.
מטרת ההסכמות הייתה למנוע ממדינות לפחת את שער המטבע שלהן יחסית למדינות אחרות ובכך להפוך את הייצוא שלהן ליותר תחרותי.
העילה להסדרים אלו הייתה הטענה שפיחותים כאלו יכולים לשמש מדינות דיקטטוריות ולאומניות.
במסגרת הסכמי ברטון-וודס התחייבה ארצות הברית לספק למדינות זהב תמורת דולרים, וקרן המטבע הייתה האמצעי לשמור על הסדר זה.
החברות בקרן המטבע הייתה תנאי מקדים לחברות בבנק העולמי ולקבלת הלוואות פיתוח ממנו.
כבר בתחילת הדרך התברר שתפקיד קרן המטבע אינו פשוט, אל מול ההבדלים האדירים באינפלציה במדינות השונות.
כך, בינואר 1948 החליטה צרפת לפחת את ערך הפרנק, גם ללא אישור קרן המטבע.
קרן המטבע עסקה באישור פיחותים של מטבעות של מדינות שונות ובבקרת התנהלותן של מדינות שונות בענייני סחר חוץ.
קרן המטבע גם עודדה את החברות בה לעבור למסחר חופשי של אזרחיהם במטבע חוץ.
בסוף שנות ה-60 ביקשו מדינות רבות להשתחרר מהתלות בדולר וקרן המטבע הנפיקה "זכויות משיכה מיוחדות" (SDR) שנועדו להחליף את הדולר בשמירת הנזילות של הבנקים הלאומיים בשמירת ערך המטבעות שלהן.
עם התמוטטות הסדרי הסכם ברטון-וודס בשנת 1973 ומעבר למערכת מטבע עולמית שבה אין שער קבוע בין המטבעות, השתנו במידה רבה תפקידי קרן המטבע.
קרן המטבע הבין-לאומית החלה מאז לעודד בהדרגה את המדינות החברות בה, במיוחד המתקדמות שבהן, לאפשר לערך המטבע שלהן להיקבע בשוק החופשי.
במהלך השנים החלה הקרן להעניק הלוואות כדי לסייע למדינות החברות להתגבר על בעיה במאזן התשלומים.
לעיתים קרובות, הבעיות של מדינות במאזן התשלומים נובעות מקושי לאזן את תקציב הממשלה, ולכן דורשת הקרן מהמדינה הלווה לאמץ תוכנית שתבריא ותצמיח את הכלכלה תוך שמירה על משמעת פיסקלית.
מעבר לרצון הקרן לקדם את כלכלת המדינה הלווה, תוכנית זו נועדה להבטיח את החזר ההלוואה לקרן.
הקרן מעניקה את ההלוואה רק אם ברור מעבר לספק סביר שהתכנית של הקרן בשילוב צעדים אחרים יבטיחו את יציבות החוב של המדינה.
בשל כך, אי-החזר הלוואה לקרן הוא אירוע נדיר, ותמיכה מהקרן מהווה איתות חיובי לשווקים הפיננסים שמסייע לה לזכות באשראי מגורמים נוספים.
קרן המטבע הבין-לאומית הציגה באפריל 2010 שלושה סוגים של מס על רווחי הבנקים שכל מדינה רשאית להטיל.
חלק ניכר מהמדינות אימצו את ההצעה.
נכון לשנת 2024, חברות בקרן 191 מדינות.
ההצטרפות לקרן פתוחה בפני כל מדינה המקבלת על עצמה את החובות ואת הזכויות, הכרוכות בחברות בה.
המדינה האחרונה שהצטרפה לקרן הייתה ליכטנשטיין (באוקטונר 2024).
הארגון מפרסם תחזיות פיננסיות על מדינות בעולם ומספק הדרכה פיננסית עולמית.
הקרן מהווה ערוץ תקשורת והחלפת מידע בנושא כוונותיהן של המדינות במדיניותן הכלכלית והמוניטרית, ואף מעורבת באופן מוגבל בנושאים אלו.
היא מעריכה את המתחולל בכלכלת המדינות, ובוחנת את הגורמים לשינויים בשערי המטבעות.
עם זאת, סמכויותיה כלפי מדינות שאינן לווות ממנה מוגבלות, ורבות ממדינות אלה, במיוחד הגדולות שבהן, מובילות את המדיניות של הקרן כלפי המדינות הלווות וקובעות קווים מנחים לפעילות הארגון.
לאחר התפרצות מגפת הקורונה העניקה קרן המטבע הלוואות חרום ל-90 מדינות בשווי כולל של כ-171 מיליארד דולר (נכון לפברואר 2022).
הלוואת חרום אינן מותנות בביצוע רפורמות אך הן כן מחייבות הערכה אמינה שהחוב הציבורי של המדינה הלווה יתייצב בעזרת ההלוואה של הקרן ובעזרת צעדים אחרים, כולל גיוס משאבים ממקורות נוספים.
במהלך המשבר עודדה הקרן את הממשלות ברחבי העולם להגדיל את ההוצאה הממשלתית ובכך לסייע למגזר העסקי ולמשקי-הבית להתגבר על הקשיים הכלכליים שהמגפה והמגבלות הפיזיות יצרו.
ביוני 2021 הנפיקה קרן המטבע נכסי רזרבה הנקובים ב-SDR, סל המטבעות של קרן המטבע, בשווי 650 מיליארד דולר והעניקה אותם למדינות החברות על פי משקלן בארגון.
נכסי SDR אינם מטבע, אך מדינות הנזקקות למטבע חוץ יכולות להחליף נכסי SDR עם חברות אחרות בקרן ולקבל תמורתם שווה ערך של מטבע בין-לאומי.
עסקה זו כרוכה בתשלומי ריבית של המדינה שקיבלה מטבע בין-לאומי.
Special Drawing Rights - SDR בתרגום חופשי לעברית - "זכויות משיכה מיוחדות" הוא הילך חוקי המשמש את קרן המטבע הבין-לאומית.
ערכו של ה-SDR משוקלל על פי השווי יחסי של סל המטבעות החשובים - דולר ארצות הברית, אירו, ין יפני ולירה שטרלינג.
לפני היות האירו, כלל סל המטבעות את הפרנק הצרפתי והמארק הגרמני.
השימוש העיקרי בהילך זה הוא לעסקאות בין מדינות במקרים בהם לא רוצים להצמיד את העסקה למטבע בודד וכן כמטבע הפיצוי הנקוב באמנת ורשה לתעופה.
ארגונים רבים מתחו ביקורת על "חבילות הסיוע" של קרן המטבע הבין-לאומית.
חבילות אלו ניתנו בעיקר למדינות עניות שנזקקו להן כדי להיחלץ מחובותיהן לבנקים פרטיים ולממשלות מערביות.
תוכניות הסיוע של קרן המטבע הבין-לאומית כללו תנאים שבהן המדינות נאלצו לעמוד.
החבילות כללו דרישות להפרטת שירותים ציבוריים וחברות ממשלתיות, קיצוץ בתקציב הממשלה לשירותים כמו חינוך ובריאות, קיצוץ בסובסידיות למוצרי יסוד, הורדת מכסים, ביטול רגולציה של הממשלות על התנהלותם של עסקים, והכוונת הכלכלה מקיום עצמי ליצוא.
מטרתם המוצהרת של צעדים אלו הייתה לכוון את המדינות העניות לעבר פסים של צמיחה כלכלית ולהקטין את העוני השורר בהן.
נראה כי במדינות עניות רבות צעדים אלו הובילו להעמקה של הפערים והמצוקה של השכבות העניות, או של המדינה כולה לפחות לתקופה של כ־20 השנים בהן התוכניות האלו קיימות.
לדוגמה: תושבים עניים נאלצו לנסות לחיות ללא שרותי בריאות שנעשו מעבר להישג ידם.
מדינות רבות נקלעו לחובות גדולים עוד יותר מאשר החובות המקוריים מהם ניסו להיחלץ.
הפניית מדינות רבות מכלכלת קיום לכלכלת יצוא, לדוגמה, גררה היצף של השוק העולמי במוצרי חקלאות ובפלדה.
כתוצאה מכך נפלו מחירי המוצרים בשווקים אלו כאשר ההיצע עלה בהרבה על הביקוש.
מדינות עניות שלקחו הלוואות כדי לממן את המעבר לכלכלת יצוא, בהסתמך על תחזית המחירים הקודמת, שקעו בחובות גדולים עוד יותר, כשבנוסף לכך הן נאלצות לייבא מוצרים שבעבר ייצרו בעצמן.
הביקורת על קרן המטבע העולמית התחזקה כאשר לרשימת המבקרים הצטרף גם ג'וזף שטיגליץ, שהיה הכלכלן הראשי של הבנק העולמי וזכה לאחר מכן בפרס נובל לכלכלה.
שטיגליץ טען שהתוכניות של קרן המטבע הבין-לאומית מנוסחות בצורה חשאית ללא השקיפות שהיא מטיפה לממשלות המקבלות ממנה סיוע.
הוא גם האשים את הקרן בכך שהיא מדרדרת את כלכלתן של המדינות העניות, שהיא פוגעת בדמוקרטיה ושהיא פוגעת ביציבות הפיננסית העולמית.
בינואר 2022 ביקר הכלכלן קנת' רוגוף את קרן המטבע על מדיניותה בתקופת מגפת הקורונה.
לטענתו, קרן המטבע העניקה הלוואות בקלות רבה מדי (במנגנון חירום) ובכך עודדה ממשלות להיכנס לחובות גדולים שהן יתקשו להחזיר.
לדבריו, קרן המטבע אינה ארגון סיוע, בשונה מהבנק העולמי, ועליה להתמקד, כבעבר, בסיוע שמותנה בפעולות של המדינות לעזור לעצמן בראש ובראשונה.
בכך סותר רוגוף, לפחות במידת מה, את הביקורת הציבורית הוותיקה על קרן המטבע ומתנגד לתהליכי השינוי בקרן המטבע שמתאפיינים בתשומת לב גדולה יותר לצורכי הפיתוח ולאתגרים החברתיים והפוליטיים של המדינות הענייות והמתפתחות.
יו"ר הקרן כיום היא קריסטלינה גאורגייבה, כלכלנית בולגרייה שמילאה לפני כן תפקידים בכירים בבנק העולמי והייתה סגנית נשיא הנציבות האירופית.
גאורגייבה נכנסה לתפקידה ב-1 באוקטובר 2019 ותפסה את מקומה של כריסטין לגארד, שהתפטרה כדי להתמנות ליושבת ראש הבנק המרכזי האירופי.
מדינת ישראל התקבלה לקרן המטבע ב-14 בינואר 1954 ובמרץ 1954 אישרה הממשלה את ההצטרפות לקרן.
בתחילת אפריל 1954 אישרה הכנסת בקריאה ראשונה חוק להצטרפות לקרן ובסוף מאי נתקבל החוק סופית.
ההצטרפות התבצעה באופן רשמי ב-12 ביולי 1954, בטקס בוושינגטון בנוכחות שגריר ישראל, אבא אבן.
קרן המטבע הביעה ביקורת רבה על מדיניותה של ישראל לקיים שערי מטבע שונים לענפים שונים של המשק ולתת פרמיות בשיעורים שונים ליצואנים.
אנשי הקרן תבעו מישראל להנהיג שער מטבע אחיד ובמידת הצורך לפחת את הלירה הישראלית.
כן דרשה הקרן ביטול הפיקוח על מטבע חוץ.
מאז שנת 1977 ועלייתו של הליכוד לשלטון, רעיונות קרן המטבע הליברלים השפיעו הן על קובעי המדיניות הכלכלית בישראל והן על מבצעיה - פקידי האוצר לדרגותיהם ועובדי בנק ישראל.
סטנלי פישר, נגיד בנק ישראל לשעבר, היה משנה למנכ"ל קרן המטבע הבין-לאומית בין השנים 1993 - 2001.
עיקר הקשר בין ישראל לקרן המטבע מתנהל סביב תהליך "סעיף 4", Article IV, שבו נפגש צוות הקרן עם מוסדות שונים בישראל, ובראשם בנק ישראל ומשרד האוצר.
לאחר השלמת התהליך מפרסמת קרן המטבע את מסקנותיה הראשוניות ומספר שבועות לאחר מכן דו"ח מקיף על כלכלת ישראל.
מעבר לכך, קרן המטבע מסייעת לישראל באמצעות מידע, חומרים מקצועיים וכן משימות "סיוע טכני" ממוקדות שבמסגרתן מעמידה הקרן לרשות ישראל מומחים מהקרן ומחוצה לה שמייעצים לגופים הכלכלים הציבוריים ביישום מדיניותם.
נגיד בנק ישראל, הפרופ' אמיר ירון חבר במועצת הנגידים של קרן המטבע הבין-לאומית ובנק ישראל אחראי על הקשר מול קרן המטבע.
החל מאוגוסט 2023 מייצג ד"ר נדב שטינברג את ישראל בדירקטוריון של קרן המטבע, במסגרת משרדו של הדירקטור הבלגי שעומד בראש קבוצת המדינות שבה ישראל חברה בקרן.
קרן היסוד – המגבית המאוחדת לישראל היא המוסד הכספי המרכזי לפעולותיה של ההסתדרות הציונית בארץ ישראל, מרכזת את כל המגביות בחו"ל (למעט ארצות הברית) לאיסוף תרומות לבניין הארץ.
קרן היסוד נוסדה בוועידה השנתית של ההסתדרות הציונית העולמית שנערכה בלונדון ביולי 1920 במטרה להוות את הזרוע לגיוס הכספים של התנועה הציונית.
מניפסט קרן היסוד מ-1920 שיקף את נחישותו והחלטיותו של הארגון הציוני החדש: .
קרן היסוד אחראית למימון העלייה וההתיישבות בארץ ישראל.
לפני הקמת קרן היסוד, איסוף הכספים למען פעילות ההסתדרות הציונית נעשה על ידי "קרן הגאולה", שהתאפיינה בפעולות גבייה נקודתיות וזמניות.
בשונה מהנהוג עד הופעתה ביססה קרן היסוד את מערך הגבייה על הטלת מס-חובה שנתי קבוע, על בסיס רעיון המס התנכ"י (מעשר).
רעיון זה השתנה בהמשך למגבית שנתית לגיוס הכספים לקרן היסוד – המגבית המאוחדת לישראל, שהפכה לגוף הכלכלי המרכזי שפעל להקמת תשתית המדינה שבדרך ופיתוחה.
ב-23 במרץ 1921 נרשמה קרן היסוד באנגליה, כחברה שמטרותיה העיקריות הן לפעול לקידום הגשמת רעיון הקמת בית לאומי יהודי בארץ ישראל, כפי שנוסח בהצהרת בלפור (1917).
מעבר למגביות המבוססות הרחיבה קרן היסוד כל העת את פעילותה בגיוס כספים גם דרך תרומות, הלוואות, מתנות, הכל למימון הקמת היישוב בארץ ישראל, בניינו וחיזוקו.
בשנת 1926 עבר המשרד הראשי של קרן היסוד מלונדון לירושלים, ובשנת 1929 הוקמה הסוכנות היהודית - הזרוע המבצעת של ההסתדרות הציונית העולמית.
שני הארגונים החלו שותפות היסטורית, שממשיכה עד היום.
קרן היסוד נחלצה לעזרתם של אלפי יהודים, אשר נמלטו מרדיפות באירופה עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה (1933), ועזרה להם להתיישב בארץ ישראל.
היא הקימה מעל 900 יישובים עירוניים וכפריים, וסיפקה בכך דיור ותעסוקה למתיישבים החדשים.
קרן היסוד סייעה גם במימון צעדיהם הראשונים של רבים ממוסדות המדינה העכשוויים, כגון האוניברסיטה העברית בירושלים, אל על, חברת החשמל, סולל בונה ומפעלי ים המלח.
היא תרמה תרומה חשובה לפיתוח מוסדות ותיקים יותר, כמו בנק לאומי ובית הספר לאמנות בצלאל.
היא תמכה בהקמת התזמורת הפילהרמונית הישראלית והתיאטרון הלאומי "הבימה" ומוסדות תרבותיים אחרים.
לאחר סוף מלחמת העולם השנייה מימנה קרן היסוד את העלייה ההמונית של ניצולי השואה ולאחר מכן של יהודי ארצות האסלאם.
הוקמה התיישבות חקלאית ענפה, ופותחה תשתית חינוכית, תעשייתית ותרבותית רחבה, שתרמה להקמת מדינת ישראל ב-1948
במרץ 1948 נפגעו משרדי קרן היסוד בפיגוע טרור נגד בית המוסדות הלאומיים.
11 איש נהרגו בפיצוץ מכונית תופת, ובהם מנהל קרן היסוד, לייב יפה.
בשנת 1956 נחקק בכנסת , שהכיר בקרן היסוד כזרוע הרשמית לגיוס כספים למען מדינת ישראל.
קרן היסוד נותרה ארגון גיוס הכספים היחיד הפועל על פי חוק של הכנסת.
מאז נטלה קרן היסוד על עצמה את האחריות לקידום שורה של נושאים לאומיים רבי חשיבות.
תורמי קרן היסוד הושיטו יד במימון כל פעולות ההצלה החשאיות של המדינה.
בנוסף מילאה קרן היסוד תפקיד מרכזי בפיתוח החברתי של הארץ, תמכה בקליטתם של מעל 3 מיליון עולים חדשים, עמדה לצידם של 300,000 נערים בכפרי נוער, שיקמה קרוב ל-100 שכונות חלשות באמצעות פרויקט שיקום שכונות, והקימה מעל ל-1400 פרויקטים חברתיים, חינוכיים ותרבותיים בכל הארץ, בעיקר באזורי הפריפריה בנגב ובגליל.
בשנת 1971 הקים צבי רביב את החטיבה לדור ההמשך בקרן היסוד שמטרתה הייתה גיבושו של דור צעיר של מנהיגים (בגילאי 25–40) כדי לשמר ולהבטיח את הישרדותה של קרן היסוד לאורך זמן.
החטיבה יזמה קיומן של תוכניות לפיתוח מנהיגות באוסטרליה, באירופה, בדרום אמריקה ובדרום אפריקה.
בשנת 1972 קיימה החטיבה את המפגש האירופי הראשון של דור ההמשך במינכן, בו השתתפו נציגים מכל רחבי אירופה.
מפגשים אזוריים קוימו בשנים שלאחר מכן בלימה, בסאו פאולו, בבריסל, בלונדון ובאמסטרדם.
בשנת 1977 התארגנה משלחת עולמית של דור ההמשך תחת הכותרת "יחדיו 77" בה השתתפו כ-280 משתתפים מ-5 יבשות.
משלחת זו נתנה דחיפה עצומה לפעילות דור ההמשך, ומשלחת המשך בשנת 1979 כבר מנתה כ-500 משתתפים.
הפעולה החינוכית והמנהיגותית נמשכה והתעצמה באמצעות תוכניות "פיתוח מנהיגות" פרטניות למספר רב של מדינות ובמקרים מסוימים תוכניות אשר עוצבו לפי אופיין של קהילות ממוצא שונה.
בשנת 1981 ארגן דור ההמשך בציריך בראשותו של ארתור מאייר סומר וד"ר דוד פדר כינוס אירופאי בדאבוס, תחת הכותרת "הפסטיבל האירופאי הראשון של דור ההמשך" בפסטיבל נטלו חלק כ-650 משתתפים.
במאי 1982 אורגן המפגש השני בדאבוס ובו השתתפו כבר כ-950 משתתפים.
בשנת 1982 סיים צבי רביב את תפקידו והעבירו לרב עדי סולטאניק.
תוכניות לפיתוח מנהיגות, כינוסים אזוריים, משלחות ארציות ומקומיות, חילופי מרצים ומשלחות "יחדיו" המשיכו להגיע לישראל.
בשנת 1920 חבר ליאו הרמן לברתולד פייבל בייסודה של קרן היסוד, והפך למזכירה הכללי, תחילה בלונדון ומאז שנת 1926 בירושלים המנדטורית.
בשנת 1926 מונו לעמוד בראש הלשכה המרכזית של קרן היסוד אריה לייב יפה וארתור מנחם הנטקה.
בשנת 1935 הצטרף אליהם קורט בלומנפלד.
בשנת 1937 כיהנו בדירקטוריון של קרן היסוד אריה לייב יפה, ארתור מנחם הנטקה, יוסף שפרינצק, ג'ורג' הלפרין, שלמה קפלנסקי וד"ר אהרן ברט.
בשנת 1951 הוצע מבנה חדש להנהגת קרן היסוד.
על פי ההצעה, תקום מועצה כללית של נציגים מארצות שונות, דירקטוריון של 13–15 חברים ושני יושבי ראש הסוכנות היהודית יכהנו בנשיאות הקרן.
קרן היסוד – המגבית המאוחדת לישראל מפעילה כיום 60 מגביות (מפעלי התרמות) ב-47 מדינות המחולקות לפי ארבעה אזורים: אירופה, אמריקה הלטינית, המדינות הדוברות אנגלית והמזרח.
נציגי קרן היסוד, מנהיגיה המקומיים ומתנדביה, הם הכוח המניע של ארגון גיוס הכספים העיקרי מחוץ לגבולות ארצות הברית.
במסגרת רבות ממגביות אלו פועלות גם חטיבות נשים וחטיבות לפיתוח מנהיגות צעירה.
בנוסף לגיוס כספים באמצעות תרומה שנתית, קרן היסוד – המגבית המאוחדת לישראל מציעה לתורמיה אפשרות ל"נתינה מתוכננת" באמצעות צוואות ועיזבונות המשמשים ליצירת קרנות.
משימותיה ההיסטוריות הבסיסיות של קרן היסוד - הצלה, עלייה, העצמת עולים, פיתוח התשתית החברתית של מדינת ישראל והבטחת העתיד הקולקטיבי של העם היהודי ממשיכות.
עם זאת, קרן היסוד מתאימה את פעילותה לצרכים החדשים שהופיעו בשנים האחרונות, ובראשם צמצום פערים חברתיים בישראל, סיוע לקורבנות טרור ועזרה לנוער בסיכון.
סיוע לעלייה, לקליטה ולהצלה: מרכזי קליטה, מלגות לסטודנטים, טיסות עולים.
תמיכה באזורי הפריפריה של ישראל בעיקר בגליל ובנגב, בשכונות מצוקה, עיירות פיתוח וקהילות חלשות: פותחים עתיד, קהילות צעירות, סיוע במיגון מקלטים, עמיגור, קדמה, ניצנה.
חיזוק הקשר בין התפוצות וישראל: פרויקט מסע, פרויקט תגלית, מחנות קיץ, שליחים צעירים.
קרן הקולנוע הישראלי (בעבר הקרן לעידוד סרטי קולנוע ישראליים איכותיים), היא גוף התמיכה המרכזי בקולנוע הישראלי הפועל כעמותה רשומה בחסות משרד התרבות והספורט והמועצה הישראלית לקולנוע.
בשנת 1954 נחקק חוק לעידוד הסרט הישראלי, שמטרתו הייתה לעודד יצירה של סרטים בישראל, על ידי חיוב בתי קולנוע להקרין אחוז מסוים של סרטים ישראלים.
כדי לאכוף את החוק הוקמה "מועצת הסרט הישראלי".
החוק גם חל על יומני חדשות, כך נהנתה מהחוק בעיקר חברת "סרטי גבע" שהפיקה את יומני גבע שהוקרנו לפני הקרנת הסרט.
עם זאת גם התשלום שקיבלה חברת סרטי גבע לא כיסה את הוצאות ההפקה.
בשנת 1962 הוחלט לעודד את הקולנוע הישראלי באמצעות סבסוד ישיר, על ידי קרן שנוהלה על ידי משרד המסחר והתעשייה.
הסבסוד ניתן לסרט, רק לאחר הקרנתו בבתי הקולנוע, כפוף למספר הצופים בכל סרט.
על שיטה זו נמתחה ביקורת לפיה היא מעודדת קולנוע מסחרי ועממי ששיאו גל "סרטי הבורקס", הפקיעה ערכים של איכות, חדשנות יצירתית, חותם אישי ואמירה, והפכה את המפיקים, המפיצים ובעלי בתי הקולנוע לגורמים המרכזיים הנהנים מתמיכה ציבורית.
במהלך שנות ה-70 פנו יוצרים שחתרו לקולנוע אישי, ובהם אורי זוהר, ג'אד נאמן, יצחק צפל ישורון, ואברהם הפנר לשר החינוך והתרבות דאז, יגאל אלון, לתמיכה בסרטי איכות באמצעות מענק השקעה של המשרד.
מענק זה ניתן במשך שנתיים על ידי משרד החינוך והתרבות על-פי תחרות תסריטים שנתית, עד שהופסק.
בשנת 1975 העלה לראשונה חבר הכנסת עדי אמוראי מהמערך את בעיית איכות הסרטים המופקים בישראל, עקב שיטת הסבסוד.
ב-1977 התכנסו ג'אד נאמן, ועמו פעילי "קבוצת קי"ץ" (קולנוע ישראלי צעיר) המיליטנטית – הבמאים הצעירים יעוד לבנון ורנן שור.
השלושה ניתחו את המצב והחליטו לפעול פוליטית לשינוי עולם הקולנוע הישראלי, מקולנוע המוגדר כתעשייה לקולנוע כתרבות, מקולנוע של מפיקים לקולנוע של במאים.
הם הסתייעו בכתב הכלכלי של עיתון "דבר" יוסף פריאל, שטווה את האסטרטגיה – שכנוע ראשי ועדת הכספים של הכנסת עדי אמוראי מהמערך ואברהם שריר מהליכוד בחשיבות העניין, שתדלנות אצל חברי הוועדה האחרים ופרסום המהלך בעיתונות וברדיו.
נאמן, לבנון ושור רתמו אנשי קולנוע נוספים לשתדלנות, ניסחו בעזרת נחמן אינגבר את תקנון הקרן העתידי, ושכנעו את הבנקאי חיים דובשני לשמש כיו"ר הקרן.
ב-1979 החלה הקרן לפעול תחת השם "הקרן לעידוד סרטי קולנוע ישראליים איכותיים" מכספים ייחודיים של ועדת הכספים שיועדו לכך.
שנה לאחר מכן פעלו חברי הכנסת להגדלת בסיס תיקצוב הקולנוע הישראלי, והעבירו סכומים משמעותיים למשרד החינוך והתרבות.
בשנת 1983 הוחלט לממן את הקרן על ידי היטל על הקרנת סרטים.
הסרט הראשון שזכה לתמיכת הקרן היה "טרנזיט" (1980) בבימויו של דניאל וקסמן.
במהלך שנות ה-80 צומצמה תמיכת משרד המסחר והתעשייה בקולנוע הישראלי, ומשרד החינוך והתרבות, באמצעות הקרן, הפך לכתובת ליוצרי הקולנוע הישראלי.
הקרן נוהלה על ידי הבמאי-מפיק ברוך דינר ורשמה מספר הצלחות, ובהן "מאחורי הסורגים", "מתחת לאף", "חמסין", "בלוז לחופש הגדול", "אוונטי פופולו", "הקיץ של אביה" ועוד.
ב-1989 אוחדו משאבי שני המשרדים והקרן הגדילה פעילותה, תחת ניהולה של נילי המאירי.
דרכי הפעולה של הקרן, בהיעדר הנהגה אמנותית ברורה, עוררו לאורך כל שנותיה ויכוחים נוקבים בין יוצרי הקולנוע לבין הקרן באשר לאישור פרויקטים להפקה.
ביקורת נוספת טענה, כי הקרן לא ראתה צורך לפתח את הקולנוע התיעודי העצמאי ולא נתנה דעתה על פיתוח התשתיות של הקולנוע הישראלי.
באפריל 2022 מונתה ד"ר נועה רגב למנכ"ל הקרן.
במהלך השנים פורסמו ביקורות על התנהלות הקרן בכך שאיננה מעודדת מתן ביטוי למגוון הקולות בחברה הישראלית אלא מעניקה כוח לקבוצה הומוגנית מהצד השמאלי של המפה.
כמו כן נטען כי הקרן פוסלת תסריטים בעלי איכות מקצועית מוכחת רק בשל העדר מסרים אנטי-מלחמתיים או אי-הלימה עם עמדות השמאל.
בכתב העת שילוח הובא כדוגמא את פרשיית דחיית סרטו של הבמאי רועי הורנשטיין, קרב אוויר, בשנת 2015 כאשר אחד הלקטורים של הקרן כתב בחוות דעתו "היוצר לא מתעכב על שאלות מוסריות.
בתור סרט מלחמה בוחר התסריט להימנע מלגעת בנושאים מורכבים כמו אימת המוות וההרס שמלחמה גורמת לשני הצדדים הנלחמים והאבסורד שבעצם קיומה של מלחמה.
התסריט מכיל מינון נמוך מדי של הממד האנטי מלחמתי".
בעקבות חוות הדעת הזו שלח הורנשטיין תלונה לשרת התרבות, מירי רגב, שבועות בודדים לאחר שמונתה.
רגב הורתה למועצת הקולנוע לערוך בדיקה בעניין.
המסקנה של מועצת הקולנוע הייתה שחוות הדעת של קרן הקולנוע הישראלי פגעה בחופש היצירה שלו.
בדצמבר 2016 הקימה מירי רגב, שכיהנה כשרת התרבות, ועדה לבחינת קרנות הקולנוע ובין השאר את קרן הקולנוע הישראלי.
ביוני 2018 הגישה הוועדה את מסקנותיה שבה הוזכרה קרן הקולנוע הישראלי פעמים רבות.
הדו"ח, שכולל כ-100 עמודים מצביע על ליקויים הן בתחום המנהל התקין והן בתחום השוויון בייצוג.
בתגובה תקף מנהל הקרן, כתריאל שחורי, את שרת התרבות והביע תקווה שיצליח לדחות את הרפורמה שעליה היא הכריזה.
בנובמבר 2018 כאשר פרש מתפקידו שחורי תקף שוב את רפורמת הקולנוע והתבטא ש"יש פה מהלך ברור וחד משמעי לסרס את הקרנות ולהיכנס בכוח לכל המערך של התמיכה הציבורית בתחום הקולנוע".
קרן הפלא היא חפץ דומה לקרן השפע (קורנוקופיה).
שירים רבים מתוך האוסף כדוגמת ישנו קוצר ומוות שמו, הולחנו בידי מלחינים נודעים, בהם פליקס מנדלסון, רוברט שומאן, קארל לווה, יוהנס ברהמס, ואלכסנדר זמלינסקי.
קרן הכט (נולדה ב-11 בספטמבר 1970) היא זמרת ישראלית.
בגיל שבע עשרה החליטה הכט להגשים את חלומה להיות זמרת והחלה לשיר.
שוקי שוקי, בעלה של הזמרת דורית פרקש (שאיתה הקים את הצמד "שוקי ודורית"), הלחין לה את שירה הראשון "אחרי אטום" ויגאל גלאי, אז עורך עיתון "לאישה", כתב את המילים.
השיר עוסק באישה הקמה משינה ומגלה שכל העולם נחרב בשל פצצת אטום והיא היחידה ששרדה את המתקפה.
הקליפ לשיר, שביימה חדוה גלילי, הגיע לתחרות הקליפים השנתית בפסטיבל הסרטים בחיפה ב-1988. היא החלה לעבוד על אלבום, אך הוא נגנז לאחר שהתגייסה לצבא, שם שירתה בלהקת חיל האוויר.
משסיימה את שירותה הצבאי יצרה קשר עם אביב גפן, שכתב לה אחד עשר שירים בעלי אופי מלנכולי, ובהם השיר "הראש שלו" שנכתב בהשראת צ'ייקובסקי, "תן לי לבד", "בתנאי שישוב" (שהפך לשיר זיכרון בולט של יום הזיכרון, ואף צולם לו קליפ בטלוויזיה החינוכית לתוכנית משירי יום הזיכרון) ו"לנצח".
גפן עיבד, שר קולות רקע, ניגן והפיק ביחד עם ליאור טבת את תקליט הבכורה של הכט ואף הקליט עימה את הדואט "זה הרגש".
האלבום, שנקרא בפשטות "קרן הכט", יצא לאור בסוף שנת 1993 ושיריו זכו להשמעות רבות מעל גלי האתר, אך ההתייחסות להכט קיבלה ביקורת שלילית כ"מוצר הלוואי של גפן" ולא כיצירה עצמאית.
מעבר לזאת, בעת ההיא דרך כוכבה והכט הוגדרה כ"התשובה הנשית לאביב גפן".
היא הרבתה להופיע במועדונים בתל אביב, אך הקריירה שלה החלה לדעוך.
היא החלה לעבוד עם ירוסלב יעקובוביץ' על אלבום שני, שלבסוף נגנז.
בשלהי שנות התשעים חברה לגיטריסטי הרוק ארז נץ ואלי זולטא.
בשנים 1997 ו-1998 יצאו לאור שיריה בהפקת ובעיבוד נץ על גבי תקליט שדרים לרדיו ובהם "אחרי ההתחלה", "אהבתי הפצועה", "קרן עכשיו" ו"בפרשת דרכים", אולם עוררו תשומת לב מועטה.
בשנת 2000, בהפקתו ובעיבודו של אלי זולטא, השתתפה הכט עם זהבה בן וחיה סמיר בהקלטת חידוש לשירו של שלום חנוך "ילדים של החיים".
בנובמבר 2001 יצא לאור אלבומה השני, "עונה שנייה לאהבה", בהפקת ירום כהן ואלי זולטא ובעיבודם עם ניר ריחני ("אדוש" מלהקת אלמנה שחורה) וארז נץ.
בין שיריו היו "שכרון חושים", "אילו רק ידעתי", "זמן מת", "הירח של רומיאו" ו"ירח כתום".
ב-2013 סיפרה הכט, לקראת הוצאת אלבומה השלישי "צבעוני", שבמהלך עבודתה על אלבום הבכורה היחסים בינה ובין גפן היו קשים ומתוחים.
בין השאר, היא טענה שניסה להפריד בינה לבין גיטריסט להקת התעויוט הראל בן עמי שהיה באותה עת בן זוגה ושהשיר "תן לי לבד" מתוך האלבום נכתב על השניים והיה מעין ניסיון לגרום להם להיפרד, ושהסינגל "ילד משוגע" מתוך אלבומה החדש נכתב נגד גפן, שלטענתה "בעט בה בכל דרך אפשרית".
בשנת 2014 היא הופיעה ביחד עם להקת פנטגון.
בשנת 2025 הוציאה לאור אלבום משותף עם גיטריסט להקת בית הבובות לשעבר נתן סלומון.
הכט נשואה לזיו כץ והיא אם לתאומות.
קרן הזהב (בטורקית: Haliç - "האליץ'"; ביוונית: Χρυσόν Κέρας) היא לשון ים צרה באורך של כ-8 ק"מ היוצאת ממצר הבוספורוס ומחלקת את חלקה האירופי של איסטנבול לשני חלקים.
מצפון וממזרח לה משתרע רובע בייאואולו (Beyoğlu) ומדרום וממערב לה רבעי אמינאני (Eminönü) ופתיה (Fatih) וכן העיר אייפ (Eyüp).
קרן הזהב מהווה מעגן טבעי ומקיפה, יחד עם הבוספורוס וים מרמרה את חלקה העתיק של העיר איסטנבול, והופכת אותו לחצי אי.
לפי אגדה יוונית, מקור שמה של קרן הזהב ביוונית (חריסון קרס) בשמה של קרואסה, אימו של ביזס (Βύζας) מייסדה של ביזנטיון בשנת 667 לפנה"ס.
לפי מקורות אחרים מקור שמה של קרן הזהב באדמות הפוריות ובנוף היפה שסביב לה, אך ככל הנראה השם מתייחס לעושרם של המבנים שנבנו סביב לשון הים בתקופה הביזנטית.
בתקופת זו שימשה קרן הזהב כנמל העיקרי של הצי וחומות העיר נמתחו על גדתה הדרומית כמו גם סביב לעיר כולה.
על חופה הצפוני של קרן הזהב (כיום באמינני) הוקם "המגדל הגדול" (Megalos Pyrgos) ושרשרת נמתחה בינו ובין העיר שעל הגדה הדרומית, כדי למנוע מכלי שיט זרים מלהיכנס אל לשון הים.
המגדל נהרס ברובו בידי צלבני מסע הצלב הרביעי ב-1204. השרשרת נמתחה בשלוש הזדמנויות לאורך ההיסטוריה - במאה ה-10 בעת מתקפת רוס של קייב, בעת מסע הצלב הרביעי ובעת הכיבוש העות'מאני.
לאחר כיבוש איסטנבול בידי העות'מאנים ב-1453 התיישבו לאורך קרן הזהב שהייתה אותה עת בקצה העיר יהודים, איטלקים, יוונים ולא מוסלמים אחרים.
הגשר של לאונרדו דה וינצ'י
בשנת 1502 ערך לאונרדו דה וינצ'י שרטוט של גשר לרוחבה של קרן הזהב.
הגשר באורך של 240 מטר תוכנן לבקשתו של הסולטאן באיזיט השני אולם הוא לא הוקם לבסוף.
בשנת 2001 הוקם לפי שרטוטיו של דה וינצ'י גשר להולכי רגל בממדים קטנים יותר בעיר אוס (Ås) בנורווגיה, וב-17 במאי 2006 הודיעו ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן וראש עיריית איסטנבול כי הגשר יוקם מעל קרן הזהב לפי תוכניותיו וקנה המידה המקוריים של דה וינצ'י.
אם אכן יוקם הגשר הוא יהיה הגשר החמישי החוצה את לשון הים.
כיום משתרעים בניינים לכל אורכן של שתי גדותיה של קרן הזהב, אם כי בחלקים מחופיה ישנם גנים ופארקים.
בשנות השמונים של המאה ה-20 נוקו מימיה של קרן הזהב והופסקה הזרמת שפכים תעשייתיים אליהם.
שלושה גשרים חוצים את קרן הזהב - גשר גלאטה (Galata Köprüsü) סמוך למקום מפגשה עם הבוספורוס, גשר אטאטורק (Atatürk Köprüsü) כ-750 מטר ממנו וגשר הליצ' (Haliç Köprüsü) הנושא את הכביש המהיר הפנימי של העיר (Çevre yolu - D100/O-1).
גשר רביעי שעליו תחצה הרכבת התחתית של איסטנבול את קרן הזהב נמצא בשלבי הקמה.
לאורכה של קרן הזהב מזגזגים קווי אוטובוס הים באיסטנבול.
אחד האתרים הידועים הנמצאים בסמוך לקרן הזהב הוא מסגד וקבר איוב אל-אנסרי (Eyüp El-Ansari'nin camii ve türbesi) בעיר אייפ (Eyüp), שהיה למקום קדוש ומוקד לעלייה לרגל.
עוד נמצאת לידה העיר המיניאטורית "מיניאטירק" (Miniatürk).
הקרן נוסדה בשנת 1990 על ידי מיטץ' קאפור, ג'ון גילמור וג'ון פרי בארלו, שנפגשו בקהילה המקוונת The WELL במסגרת דיון על פשיטה שביצע האף.בי.איי על קבוצת אנשים שנחשדה בעבירות על דיני מחשבים ושנראתה לשלושה בלתי חוקית.
ההקמה מומנה על ידי קאפור, סטיב ווזניאק ותורם אלמוני נוסף.
הארגון היה גם שותף למאבקים המשפטיים נגד הדרישות של כנסיית הסיינטולוגיה להטיל הגבלות על הבעת התנגדות לסיינטולוגיה ועל הפצת החומרים הסודיים של הכנסייה באינטרנט.
הארגון שותף למאבקים ציבוריים בעד תוכנה חופשית ונגד ניהול זכויות דיגיטלי (DRM).
בשנת 2014 הוא הוציא תוסף לדפדפן Privacy Badger.
קרן הישג היא קרן פילנתרופית הפועלת בישראל בעיקר בתחום החינוך ומעניקה מלגות על בסיס מצוינות.
הקרן הוקמה על ידי ג'רי שוורץ והת'ר ריסמן מקנדה.
נציג הקרן בישראל הוא אביב בושינסקי.
משרדי הקרן ממוקמים בבית הישג בשדרות רוטשילד בתל אביב .
ג'רי שוורץ, איש עסקים יהודי קנדי, המתגורר בטורונטו.
שוורץ הקים את חברת ONEX, חברת ההחזקות הגדולה בקנדה ומשמש בה מנכ"ל ויו"ר.
חברת ONEX משקיעה במגוון רחב של תחומים עסקיים.
רעייתו, הת'ר ריסמן, המנכ"לית והבעלים של Indigo, רשת חנויות הספרים והמוזיקה הגדולה בקנדה.
בני הזוג שוורץ-ריסמן רואים בחיילים הבודדים הבוחרים לשרת בצה"ל את חוד החנית בתחום ההתנדבות והתרומה למדינת ישראל:
מדי שנה עורכת הקרן טקס קבלת מלגות עבור כ-100 מלגאים חדשים.
בסה"כ מונה הקרן כ-400 מלגאים וכ-400 בוגרים.
מלבד המלגה משתתפים מלגאי ובוגרי הקרן בקורסים, חוגים, פרויקט מנטורים, חדר כושר וספרייה בתוך בית הישג, משלחות ייצוגיות למצעד החיים בפולין ומשלחות הסברה לקנדה, אירועים שונים בחגים ומגוון רחב של פעילויות התנדבות.
מועדון הבוגרים של הקרן קיים משנת 2008 ומדי שנה גדל עם הצטרפותם של בוגרים חדשים.
הקרן יושבת בבית הישג, בניין ששימש בשנות ה-50 של המאה ה-20 את השגרירות הרוסית בישראל.
בשנת 2006 נרכש הבניין שבשדרות רוטשילד בתל אביב על ידי הקרן ומאז משמש כמרכז עבור פעילויותיה.
הבניין המכונה "בית השגרירות הרוסית" או "בית לוין" נמצא בשדרות רוטשילד פינת רח' שד"ל בתל אביב והוא אחד מבנייניה הנודעים של העיר.
הבית נבנה צבי יעקב לוין שעלה משיקגו.
לוין הזמין את האדריכל יהודה מגידוביץ לתכנן את בית מגוריו כך שיהיה גדול ומרווח, וממנו פעל לבניית הארץ ולעידוד עלייה.
בשנת 1948 החרימה את הבית מפקדת 'ההגנה' לטובת המאמץ המלחמתי, בשנת 1953 נפגע הבית מפצצה שהונחה על ידי יוצאי הלח"י.
מאז עבר הבניין כמה ידיים עד ששופץ לראשונה בשנת 1991, עת שהוכרז כמבנה לשימור.
בנובמבר 2006 הבית נרכש על ידי בני הזוג ג'רי שוורץ והת'ר ריסמן.
בני הזוג תרמו את הבניין לקרן הפילנתרופית שאותה הקימו וכיום, לאחר שיפוץ יסודי, משמש הבניין לפעילויות הפילנתרופיות של בני הזוג בארץ ובראשן "קרן הישג".
מתן מלגות לימוד ודמי מחייה לחיילים בודדים: הסטודנטים זכאים למימון מלא של שכר הלימוד לתואר ראשון ולדמי מחייה חודשיים למימון הוצאות קיום.
כמו כן, מוצעים לסטודנטים שירותים כגון הכוונה לייעוץ קריירה, מפגשים עם מנטורים, תוכנית יזמות ועוד.
מתן מלגות לימוד לחיילים משוחררים מצטיינים, יוצאי יחידות עילית
מתן מלגות לימוד לבני העדה האתיופית
מתן מלגות לימוד לבני העדה הדרוזית
תמיכה בפרויקט 'מחשב לכל מורה' באשדוד
מימון פרויקט לימוד השפה האנגלית בירוחם
תמיכה בבית הספר התיכון ללימודי מדעים בתל אביב
מימון משלחות של מובילי דעת קהל קנדיים לישראל
משלחת קרן הישג למצעד החיים בפולין
קרן השביעית או קרן השמיטה הוא כינוי לקרן סיוע שהוקמה במטרה לתמוך בחקלאים יהודים שבחרו לקיים את מצוות שנת השמיטה, בה נאסרת הפעילות החקלאית בארץ ישראל, בלא להסתמך על היתר המכירה, היתר הלכתי שנוי במחלוקת המאפשר את המשך הפעילות החקלאית גם בשנת השמיטה.
המטרה העיקרית שלשמה נוסדה קרן השמיטה היא לסייע לחקלאים אשר הכנסתם קטנה בשנת השמיטה, כיון שחדלו מלעבוד את האדמה ולמכור את התוצרת.
מטרות נוספות המנחות כיום את הנהלת הקרן הן ריבוי החקלאים שומרי השמיטה והאדמות המושבתות, החדרת תודעת השמיטה בקרב כלל הציבור בארץ ובעולם, שיתוף כל הציבור במצוות השמיטה, וליווי ותמיכה רוחנית וכלכלית לחקלאים.
בעת הקמת הקרן, התעורר דיון רבני הנוגע למטרת הקרן ואופן השימוש בה, כיון שאחת המטרות של קרן השמיטה היא לחסוך ואף למנוע את השימוש בהיתר מכירה - היתר שעורר הדים רבים באותם הימים ונחלקו בו גדולי הפוסקים.
היתר המכירה נולד בעקבות הקושי הכלכלי הגדול של החקלאים והחלוצים שהגיעו ארצה, וקרן השמיטה הייתה פתרון אחר לבעיה הזו.
טענת המתנגדים להיתר המכירה היא שאם כל הציבור לא היה משתמש בהיתר המכירה הייתה נמצאת הדרך לממן את כלל החקלאים השובתים.
זו הייתה הטענה בשמיטת תרמ"ט בעת שהמושבות הסתמכו בעיקר על תרומות של הברון, אך נאמרה גם בשנים מאוחרות יותר כשהיקף החקלאות בארץ ישראל היה הרבה יותר גדול.