tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקונגרס הנחה את שר המלחמה לארגן את הכוחות לשמונה פלוגות רגלים ושתי פלוגות ארטילריה.
לפנסילבניה, שהייתה בעלת מכסת גיוס של 260 איש, ניתנה הזכות למנות לוטננט קולונל שישמש כקצין הבכיר.
לקונטיקט ולניו יורק, בעלות מכסת גיוס של 165 איש כל אחת, ניתנה הזכות למנות קצין בדרגת מייג'ור, ו-110 האנשים הנותרים גויסו מתוך מדינת ניו ג'רזי.
חיסכון היה דגלה של הצעה זו, כיוון שכל מייג'ור שימש כמפקד פלוגה וקצינים מן השורה מילאו את כל תפקידי המטה, מלבד תפקידי הכומר, הרופא ועוזרו.
בפיקודו של ג'וזאיה הרמר (Josiah Harmar) התארגן הרגימנט האמריקני ה-1 באיטיות והשיג מקום של קבע כיחידת חיל רגלים בצבא הסדיר.
תחת מנהיגותם של ותיקי הצבא הקונטיננטלי, הורחב הצבא הסדיר בהדרגה במהלך העשור הבא.
הוא ירש את החוקים, התקנות ואת מסורות הצבא הקונטיננטלי.
ה"ספר הכחול" שחיבר שטויבן נותר כספר ההוראות הרשמי של הצבא, כמו גם של כוחות המיליציה במרבית המדינות, עד שנת 1835, בה אימץ וינפילד סקוט את תקנות הצבא הצרפתי של 1791 והתאימן לשימוש האמריקנים.
הטמעתם של ותיקי הצבא הקונטיננטלי בשורות המיליציה, בצירוף העברת חוק המיליציה הלאומית של שנת 1792, שיפרה את היענותו המבצעית של מוסד זה עד להזדקנותם ופרישתם של הוותיקים.
הצבע ארגמן הוא סרט קולנוע אמריקאי המבוסס על ספר באותו שם מאת אליס ווקר.
הסרט צולם ב-1985 בארצות הברית, ובוים על ידי סטיבן ספילברג.
בסרט הופיעו לראשונה השחקניות וופי גולדברג ואופרה וינפרי.
הסרט מתאר כ-40 שנים מחייה של סילי, אישה אפרו-אמריקאית, בין השנים 1909–1947.
סילי ונטי הן זוג אחיות החיות תחת ידו הקשה של אביהן.
סילי, הנתפסת בתור הבת הנחותה לצד אחותה היפה והמשכילה, נאנסת על ידי אביה ויולדת פעמיים לפני גיל ארבע עשרה.
אביה מוסר את שני ילדיה לאחרים, לא לפני שהספיקה להעניק להם את השמות אדם ואוליביה.
אל בית המשפחה מגיע אלברט ג'ונסון, הידוע בכינויו "מיסטר", אלמן ואב לשלושה.
הוא מבקש מאביהן של סילי ונטי להינשא לנטי על מנת שתגדל את ילדיו ותתחזק את משק הבית בזמן שיעבוד בחווה שלו.
האב מסרב אך מציע כפרס ניחומים את סילי ה"פגומה" ואלברט אוסף אותה באי רצון אל ביתו.
עם הגעתה נבלעת סילי בתסבוכת של עבודות פרך, טיפול בילדים לא שלה ועריצות קשה מצד מיסטר, אשר מכה אותה.
במהלך יום קניות במרכז העיר פוגשת סילי אישה הנושאת תינוקת.
כאשר היא שואלת לשמה, מספרת האישה ששם התינוקת הוא אוליביה ושהיא מאומצת.
סילי יוצרת קשר חטוף עם התינוקת עד אשר האישה עוזבת את החנות.
זמן מה לאחר מכן מגיעה אל ביתם נטי, שבגרה מספיק כדי להפוך לקורבן נוסף של אביה, וניצודה בעיני מיסטר.
השתיים מבינות את המצב ונטי מחליטה ללמד את סילי קרוא וכתוב לפני שתסולק, על מנת שיוכלו לשמור על קשר בכתב לאחר שיופרדו.
זמן קצר עובר עד שמיסטר מנסה לבצע את זממו בנטי, אך זו מתנגדת לו ומפעילה מולו אלימות.
כתוצאה מכך קורע מיסטר את השתיים זו מזו ונטי מסולקת מביתם, בורחת אל יעד בלתי ידוע.
נסיונותיה של סילי ליצור קשר עם נטי בכתב נכשלים כאשר מיסטר מטיל הסגר על תיבת הדואר ומונע ממנה גישה אל המכתבים.
בינתיים היא מחליטה להרגיל את עצמה לקרוא באופן שוטף לקראת היום בו יגיע מענה מאחותה.
השנים עוברות וסילי מתבגרת להיות אישה כנועה וצייתנית.
ילדיו של מיסטר גדלים ובנו הבכור, הרפו, מעבר צעירה מן האזור בשם סופיה, צעירה דעתנית וכבדת משקל שאינה נכנעת לכוחם של הגברים.
השניים נישאים למרות התנגדותו של מיסטר, אך שתלטנותה מקשה על התנהלותו של הרפו, וכאשר הוא מתייעץ עם סילי בנידון, היא אומרת לו להכות אותה, כיאה ליחס לו היא זוכה ממיסטר.
לאחר שהרפו מנסה את הצעתה של סילי מתעמתת איתה סופיה (שהחזירה להרפו באותו מטבע), באומרה שאין בכוונתה להיכנס למלחמות בביתה שלה.
בסופו של דבר היא עוזבת יחד עם ילדיה את הבית.
דמות נשית נוספת המשתלבת במארג המשפחתי היא שוגר אייברי, זמרת מועדונים נערצת ומושא הערצתו של מיסטר.
שוגר היא בתו של הכומר המקומי אשר נידה אותה מביתו לאחר שהרתה מחוץ לנישואים, אך היא מלאת אמונה שיום אחד יחזור בו ויקבל אותה.
מיסטר אוסף אותה לביתו לאחר שחלתה וקשרי חברות נוצרים בינה לבין סילי המטפלת בה.
לכבוד הגעתה הופך מיסטר את הצריף הישן שבחלקתו למועדון לילה בו מופיעה שוגר מדי ערב.
כאשר מגיע זמנה לעזוב סילי פותחת לפניה את סגור לבה, ומציינת כי רק כששוגר בסביבה מיסטר לא מכה אותה.
שוגר מתחילה לשאול אותה על טיב יחסיהם ומהר מאוד מסתבר לה שיחסו של מיסטר אל סילי מנוכר והיא לא יודעת דבר על תינוי אהבים ולכאורה היא בתולה.
היא מחליטה לתת לסילי את מה שהגברים בחייה לא נתנו לה והשתיים מעבירות ליל אהבים יחד.
למחרת היום מחליטה סילי לארוז את מטלטליה ולברוח יחד עם שוגר, אך ברגע האחרון נבהלת ונותרת בחווה עם מיסטר.
בינתיים, סופיה חיה חיים חדשים עם ילדיה ועם בן זוג חדש.
במהלך יום סידורים בעיר היא מקבלת הצעה מאשתו של ראש העיר, מיס מילי, לבוא לביתה כדי להפוך לעוזרת.
גאוותה לא נותנת לה לשתוק והיא מתחצפת למיס מילי.
בתגובה מכה אותה בעלה ומכנה אותה כושית, אך סופיה אינה עוצרת כאן ומחזירה לו באותו מטבע.
במהרה נאספים כל לבני העיר סביבה והיא נעצרת לאחר ששוטר מקוף מכה אותה וגורם לה לפגיעת ראש חמורה.
שמונה שנים מאוחר יותר היא משוחררת מהכלא, פגועה וכנועה, ונאספת להיות העוזרת של מיס מילי למרות הכול.
בפעם הבאה ששוגר מגיעה אל העיירה מגלים מיסטר וסילי המאוכזבים כי היא התמסדה ונישאה, והזוג הטרי מגיע להתארח בביתם.
באחד הימים יוצאת שוגר לאסוף את הדואר ומגלה להפתעתה מכתב המיועד לסילי מאחותה נטי.
במהרה מסתבר לשתיים כי מיסטר הסתיר לאורך השנים את כל המכתבים שיועדו לסילי מאחותה, ובמהלך היעדרותו הן מוצאות תיבה עם צרור שמן של כל המכתבים שנשלחו במהלך השנים.
סילי מתחילה לקרוא אותם לפי הסדר ומגלה את סיפורה של נטי: לאחר עזיבתה את בית מיסטר נאספה על ידי זוג מסיונרים חשוך ילדים אשר אימץ את שני ילדיה של סילי, אדם ואוליביה.
כחלק משליחותם נוסעים החמישה לגור באפריקה על מנת לחנך וללמד את בני המקום, אך במהרה פולש האדם הלבן ליבשת ובמהלך סלילת כביש חוצה ארצי רומס את הכנסייה ומפעל החיים של הזוג.
כתוצאה מכך האם המאמצת נפטרת מיגון והארבעה מתכננים לחזור לארצות הברית לאחר שמחלקת ההגירה תעביר את האישורים לכך.
במהלך קריאת המכתב האחרון, מיסטר מכה את סילי על שלא ביצעה את מטלות הבית והיא נקראת לעשות לו תגלחת.
בשלב זה, לאחר שהאמת על המכתבים יצאה לאור, מחליטה סילי לשים קץ למסכת ההתעללות ולשסף את גרונו של מיסטר עם התער, אך שוגר, בעזרת חושיה החדים, חשה בסכנה מבעוד מועד ועוצרת את סילי ברגע האחרון, לפני ביצוע זממה.
בארוחת חג המולד מודיעה שוגר לאדון כי היא ובעלה עוזבים יחד עם סילי לטנסי.
סופיה הנוכחת במעמד מעודדת את מעשיה של סילי וכתוצאה מכך מחליטה לאזור אומץ ולשקם את גאוותה מחדש.
מיסטר מתעמת עם הנשים ומתחיל להטיח עלבונות בסילי, אך זו אינה נשברת הפעם, מאיימת על חייו ובורחת עם שוגר ובעלה מן החווה אחת ולתמיד.
לאחר עזיבתה לחיים עצמאיים מתבשרת סילי על מות אביה.
בהלוויה מסתבר לה כי אותו אדם לא היה האב הביולוגי שלה ושל נטי, ולמעשה אביהן הביולוגי הוצא להורג בלינץ' כאשר היו צעירות.
לאור המצב, הרכוש אשר היה שייך לאב הביולוגי עובר אליה בירושה, וכן גם החנות המשפחתית.
סילי חוזרת אל בית אביה שם ופותחת חנות מיוחדת למכנסי גברים ונשים כאחד.
לאחר עזיבתה של סילי מתקבל מכתב מנטי בביתו של מיסטר המיועד לסילי ובו בקשה לקבל אישור על היותה אזרחית המדינה.
בצעד לא שגרתי וממקום של תיקון הוא נוסע בעצמו למשרדי הממשלה לסדר את ענייני ההגירה, וזמן קצר לאחר מכן חוזרים נטי ושני ילדיה של סילי אל ביתה של סילי, כשמיסטר משקיף עליהם מרחוק.
דני גלובר - אלברט ג'ונסון
מרגרט אייברי - שוג אייברי
אקוסואה בוסיה - נטי האריס
הסרט היה מועמד ל-11 פרסי אקדמיה באוסקר 1986, אך לא הצליח לזכות באף אחד מהם.
זהו הסרט היחיד שבו 3 שחקניות אפרו אמריקאיות היו מועמדות לזכייה בפרס.
השחקנית הראשית הטובה ביותר (וופי גולדברג)
שחקנית המשנה הטובה ביותר (מרגרט אייברי)
שחקנית המשנה הטובה ביותר (אופרה וינפרי)
השיר המקורי הטוב ביותר (על השיר - Miss Celie Blues)
הסרט היה מועמד ל-5 פרסים, וזכה באחד.
המשחק הטוב ביותר עבור שחקנית בדרמה (וופי גולדברג) - זכה
הבמאי הטוב ביותר (סטיבן ספילברג)
שחקנית המשנה הטובה ביותר בסרט (אופרה וינפרי)
המוזיקה המקורית הטובה ביותר (קווינסי ג'ונס)
"הצבי" היה עיתון שנוסד על ידי אליעזר בן-יהודה בשנת 1884 בירושלים והופיע מאז בגלגולים שונים עד ימי מלחמת העולם הראשונה (1915).
בשער העיתון הוא הוצג כ"עיתון לחדשות, ספרות, מדעי הלשון וענייני המדינות".
בתחילה רצה בן יהודה לקרוא לעיתון "האור" אבל הוא לא הצליח לקבל רישיון לשם זה.
השם "הצבי" נלקח משמו של בעל הרישיון להוצאת העיתון, הרב יצחק הירשנזון (הירש=צבי).
במסגרת ניסיונו של בן יהודה לשנות את שם העיתון יצא כתב העת מאוקטובר 1890 ועד מאי 1893 בשם "האור" ומעליו נכתב "הוספה להצבי".
לאחר שהשלטונות זיהו את המעשה חזר שם כתב העת לשם "הצבי" ובו הופיע ממאי 1893 ועד אפריל 1901, מועד בו נסגר זמנית.
בסוף נובמבר 1893 נעצר בן-יהודה לחקירה בעקבות מאמר שנכתב בעיתון.
ובסופה הוחלט להעמידו לדין על הסתה למרד.
היו שטענו שכמה מאנשי היישוב הישן, שאותם בן־יהודה הרבה לתקוף בעיתוניו, השתמשו במאמר נגדו ולאחר הסכמת כמה מרבני ירושלים ניסחו מכתב לשלטון העות'מאני שבו טענו שהמאמר הוא קריאה למרד, ואף הפיצו שמועה על המרד הקרב בקרב ערביי ירושלים.
מנגד, רבים מאנשי היישוב הישן בירושלים, טענו שמדובר בעלילת שקר והצנזורה העות'מאנית, אשר פעלה באופן מסיבי אז בירושלים, שמה לב בעצמה למאמר, ואילו הרבנים והממונים רק פעלו להסרת הסכנה מעל היישוב ולהצלת בן־יהודה עצמו שבזכות שתדלנותם ניצל "מעונש חמור".
גם הראי"ה קוק העיד שלאחר חקירה ובדיקה עמוקה שניהל העלה שכך היה ומחה על ההאשמה שרבני ירושלים "מסרו" את בן יהודה.
בין השנים 1902–1908 היה העיתון סגור ובמקומו הוציא בן-יהודה את כתב העת "השקפה".
ב-28 בספטמבר 1908 הפך "הצבי" לעיתון היומי הראשון בארץ ישראל, לאחר שהופיע בתחילה כשבועון.
באמצע אדר א' תרע"ה (1915), הוסב סופית שמו של העיתון ל"האור".
בשנת 2024 עלתה לאוויר 'הצבי', סדרת הטלוויזיה של כאן11, בה דמותו של בן-יהודה תופסת מקום מרכזי.
בעיתון לחם בן יהודה נגד כספי החלוקה, פעל למען עבודת האדמה והיישוב החדש, ופרסם את מילותיו החדשות.
השלטונות הטורקיים האשימו את העיתון בהטפה למרד, בעקבות זאת נסגר העיתון, ובמשך כמה שנים ראה אור בשם עיתון "השקפה".
בסופו של דבר, בעזרתו של הברון רוטשילד הצליח בן יהודה לאשר את הוצאתו מחדש.
העיתון עורר מהומה גדולה וחרם על בן יהודה כשכתב בו שאין על איכרי המושבות לקיים את שנת השמיטה, משום הפגיעה הקשה שתיגרם לפרנסתם.
בשנתו הראשונה של העיתון לקחו בו חלק יעקב יהודי, דוד ילין, הרב סולימאן מני, יחיאל מיכל פינס, משכילי היישוב הישן דוד בוימגרטן (ירושלים) ומאיר טויבנהויז (צפת), וכן ישראל בלקינד וחיים חיסין (ראשון לציון), מרדכי לובמן (ראש פינה ויסוד המעלה) ועוזר דב ליפשיץ (יפו).
מאמר פרי עטו של האחרון הצית מלחמה כנגד העדה הספרדית, שבסופה הוחרם העיתון בחודש טבת תרמ"ו.
בגלגוליו השונים של העיתון כתבו בו גם זאב יעבץ, דוד יודילוביץ, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, ישראל זנגוויל, אברהם לודוויפול, אהרן ליבושיצקי, מקס נורדאו, נחום סלושץ, יוסף קלוזנר, מנדל קרמר ואלכסנדר זיסקינד רבינוביץ'.
גם אשתו של בן יהודה חמדה ובנו איתמר לקחו בו חלק פעיל.
כאשר יצא הגיליון היומי הראשון של העיתון, בשנת 1908, הופיעו בו בין היתר מאמרים משל יהושע ברזילי, ארתור רופין וא"ד גורדון.
"האור" החל להופיע בארבעה עמודים קטנים.
אליעזר בן-יהודה היה כותב את מאמרו הראשי של העיתון וחמדה בן-יהודה הייתה כותבת בעיקר על ענייני אופנה; איתמר בן-אב"י כתב מאמרים על מדיניות חוץ, את החדשות המקומיות וידיעות כלליות שהועתקו מתוך עיתונים מצריים.
מדי פעם השתתפו גם כותבים אורחים, כגון: מרדכי אזרחי, אברהם אלמליח, ישעיהו קרניאל וקדיש יהודה סילמן.
כמו כן, נעשה שימוש בידיעות שסיפקה בחינם סוכנות ידיעות גרמנית.
הצבים הייתה להקת רוק אמריקאית מהעיר לוס אנג'לס, שפעלה בשנות ה-60 של המאה ה-20.
הלהקה הוקמה בשנת 1961 על ידי מארק וולמן והווארד קאילן ששמו המקורי היה הווארד קפלן.
בהתחלה הם קראו לעצמם The Nightriders ולאחר מכן The Crossfires ותחת השם הזה הקליטו ב-1963 שלושה סינגלים שלא נכנסו למצעד.
בשנת 1965 הם שינו את שמם ללהקת הצבים ובתחילת דרכם התרכזו בעיקר בלהיטי פולק רוק.
הלהיט הראשון שלהם, It Ain't Me Babe של בוב דילן, הגיע למקום השמיני במצעד האמריקאי ושני הלהיטים הבאים היו של פי.
סלואן וזכו להצלחה בינונית בלבד.
באלבום הראשון שלהם הקליטו הצבים להיט נוסף של פי.
סלואן Eve Of Destruction שהפך ללהיט ענק בביצוע של בארי מקגווייר .
שנת 1966 הייתה לא מוצלחת מבחינת הלהקה, שהחליפה סגנון בשנת 1967. בתחילת השנה הם הקליטו שיר של בונר וגורדון מלהקת הקוסמים.
הלהיט Happy Together כבש את פסגת המצעד האמריקאי והפך אותם ללהקה מפורסמת.
She'd Rather Be With Me, הלהיט הקצבי שבא בעקבותיו הגיע למקום השלישי בארצות הברית והצליח מאוד גם במצעד הבריטי.
בשנת 1968 החלו וולמן וקאילן לנגן מוזיקה ניסיונית וחברת התקליטים החלה לרטון.
והתוצאה - הלהיט Elinore שהגיע למקום השישי ואחריו שיר ישן של להקת הבירדס עוד לפני שהתפרסמו - You showed me שגם הוא הגיע למקום השישי.
המשך דרכה של הלהקה היה בסימן ירידה.
בשנת 1969 הפיק להם ריי דייוויס מהקינקס את האלבום Turtle soup שבקושי הצליח.
בשנת 1970, לאחר שסירבו להשלים לחברת התקליטים את האלבום Shell Shock בהפקת ג'רי יסטר, הצבים התפרקו (האלבום הלא גמור יצא ב-1984 ונכשל).
וולמן וקאילן הצטרפו ללהקת The Mothers Of Invention של פרנק זאפה, והחל מ-1972 הופיעו כצמד Flo and Eddie.
בשנת 1992 השיר Elenore זכה לגרסה עברית בביצועה של להקת אור כשדים.
את המילים לגרסה העברית של השיר כתב סולן הלהקה, רונן בן-טל והוא מופיע באלבום הלהקה אחד מול אחד.
שיר הנושא של אלבום זה נכלל בפסקול הסרט פוקס פייר משנת 1996).
הצבא לשחרור מזרח טימור (בפורטוגזית: Forças Armadas de Libertação de Timor-Leste; בר"ת: FALINTIL, בעברית: פלינטיל) היא הזרוע הצבאית של תנועת פרטילין, החזית המהפכנית למען מזרח טימור עצמאית.
התנועה הוקמה ב־20 באוגוסט 1975 ותחילה התבססה על כ-2,500 חיילים מקצועיים ועוד כ־7,000 שאומנו על ידי הפורטוגזים.
10,000 חיילים נוספים קבלו הדרכות קצרות יותר.
לאחר מכן מחיילי הארגון נוסד צבא מזרח טימור.
הצבא הרומי היה אחד היסודות העתיקים ביותר של רומא העתיקה, שהחלה את דרכה כמונרכיה מהווסדה באמצע המאה ה-8 לפנה"ס ועד נפילת משטר המלוכה בשנת 509 לפנה"ס וראשית הרפובליקה הרומית, שהייתה בעלת מאפיינים דמוקרטיים רבים.
הגאלים שרפו את רומא באחת מפלישותיהם בשנת 390 לפנה"ס וכתוצאה מכך אבדו הארכיונים המתארים תקופות הקודמות לשריפתה.
כתוצאה מכך, קיים מידע מועט מאוד אודות הצבא הרומי שקדם לשנה זו.
הצבא הרומי לא היה גוף סטטי, אלא הוא התפתח באופן תדיר.
מפלנקס בסגנון יווני שהביאו עמם האטרוסקים התפתח הצבא הרומי בתקופת הרפובליקה ללגיון מניפולרי ובהמשך ללגיון אימפריאלי בעל חיילים המשרתים בו באופן קבוע.
בהתחלה רק בעלי הממון שירתו בצבא היבשה הרומי ואילו האזרחים העניים איישו את הצי (מרגע הופעתו במלחמה הפונית הראשונה).
הסדר זה בוטל על ידי גאיוס מריוס שפתח את שורות הצבא לבני כל המעמדות ואף הנהיג תשלום שכר שאפשר לאזרחים העניים לראות בצבא מקור לפרנסה ולא רק שירות למולדת.
מעט ידוע על הכוחות הצבאיים בתקופת המלוכה והרפובליקה המוקדמת.
ההיסטוריון העתיק ביותר שכתביו השתמרו הוא ההיסטוריון היווני פוליביוס שחי כ-300 שנה לאחר התקופה הנדונה.
כמו כן, מרבית נתוני הקנסורים הושמדו בזמן החרבת רומא על ידי הגאלים, וגם אלו שהשתמרו נחשבים כלא אמינים.
מה שנשתמר הם סיכומים קצרים על נתוני המפקדים, שהחוקרים חלוקים על פרשנותם.
שיטת הלחימה בתקופת זו הייתה הפלנקס.
הייתה זו השיטה הנפוצה ביותר בעולם העתיק ללוחמה בחימוש כבד ללא אימון מאסיבי.
הפלנקס הסתער כגוש אחד אל עבר האויב, וההכרעה הושגה בכוח המחץ וההתמדה.
אם ברגע ההתנגשות הראשונית לא הושגה הכרעה, והאויב הצליח לשמור על שורותיו, החל קרב דחיפות, תוך כדי ניסיון לדקור את היריב בחניתות.
לבסוף ניצח הפלנקס שהצליח לשמור על הסדר ולהמשיך ללחוץ קדימה, עד לשבירת גוש היריב.
הנופלים הוחלפו כל הזמן על ידי השורות האחוריות, כדי לשמר את הלחץ.
לאחר הרפורמה של המלך סרוויוס טוליוס, בוסס הצבא הרומי על המעמדות החברתיים-כלכליים הגבוהים.
על פי רישומי הקנסורים ששרדו, החברה הרומית הייתה מחולקת לשישה מעמדות.
הפרולטרים, שהיו האזרחים עם רכוש דל, וחמישה מעמדות נוספים, מהמעמד הראשון (העשירים ביותר) ועד למעמד החמישי (העניים ביותר מקרב בעלי הרכוש, אך עדיין בעלי רכוש מסוים).
היו סיבות רבות להסדר זה.
אחת מהן היא רכישת הנשק והציוד.
בעת העתיקה המדינה לא סיפקה בדרך כלל את ציודו של החייל והוא היה אמור לחמש את עצמו בממונו הוא.
מי שידו לא משגת לרכוש נשק לא גויס לצבא.
סיבה אחרת שמופיעה במקורות העתיקים מדברת על הזיקה בין בעל הרכוש לרכושו.
הטענה הייתה שבעלי הרכוש ייטיבו להילחם כי הם מגינים על רכושם ואילו דלת העם חסרת הרכוש לא תיטיב להילחם כי בלאו הכי אין לה מה להפסיד.
המעמסה הכלכלית הכבדה הכרוכה בשירות צבאי שרבצה על בעלי הרכוש המשתייכים לשכבות הביניים בחברה הרומית הייתה קשה ביותר.
הציוד היה יקר והשירות ארוך.
תיקון מסוים נעשה על ידי גאיוס גרקכוס שפטר את החיילים מהתשלום על חלק מההוצאות הצבאיות, אך עד הרפורמות של מאריוס המדינה לא סיפקה את צרכיו של החייל.
חמשת המעמדות העליונים היו חייבים בשירות צבאי.
החלוקה למעמדות נשמרה גם בקרב עצמו כששני המעמדות העניים ביותר משרתים בחיל הווליטים שהרכיבו את חיל הרגלים הקל ברומא העתיקה ואילו שלושת המעמדות האחרים נלחמו בשורות צפופות כשהעניים ביותר בשורה הראשונה, בני המעמד השני בשורה השנייה ואילו בני המעמד השלישי בשורה האחרונה.
הפרולטרים לא גויסו כלל לצבא היבשה, פרט לשעת חירום.
עם זאת, עם כינון הצי באמצע המאה ה-3 לפנה"ס גויסו חותריו מקרב הפרולטרים.
העשירים ביותר מתוך המעמד העליון שימשו כפרשים.
המעמד העליון היה ממוקם בחזית הפלנקס, והיה חמוש בצורה דומה להופליט היווני.
חימושו כלל חנית ארוכה (hasta), ששימשה כנשק התקיפה העיקרי, חרב, קסדה, שריון חזה, מגיני שוקיים ומגן עגול (clipeus).
המעמד השני היה חמוש בדומה למעמד הראשון, אולם ללא שריון חזה ועם מגן מוארך.
המעמדות השלישי והרביעי היו חמושים באופן קל יותר, ונשאו חניתות וכידונים להטלה, אותם הטילו מעל ראשי החיילים שעמדו בחזית.
המעמד החמישי לרוב היה חמוש באבנים או בקלע בלבד.
המעמד החמישי לא היה חלק ממבנה הפלנקס, ולרוב היה ממוקם לפניו.
מהסיבות שנמנו למעלה, קשה להעריך את גודל הצבא בתקופת הרפובליקה הקדומה.
ידוע כי לאחר הרפורמה נרשמו אנשי שלושת המעמדות העליונים בשישים קנטוריות בנות 100 חיילים.
מכאן, שגודל הצבא על הנייר היה 6,000 איש.
מספר זה הוא גבוה למדי - לשם השוואה הצבא הספרטני בתקופת השיא לא מנה יותר מ-10,000 ספרטנים.
לאחר ייסוד הרפובליקה, פוצל הצבא לשני לגיונות, בני 3,000 איש כל אחד, ולכל לגיון הצטרפו אנשים מהמעמד הרביעי ומהמעמד החמישי.
הצבא הרומי בתקופת הקיסרות היווה את בסיס כוחם הפוליטי של קיסרי רומא.
מקורו בארגון מחדש של הצבא הרומי שנעשה לאחר ניצחונו של אוגוסטוס בקרב אקטיום.
בניגוד לצבא הרומי בתקופת הרפובליקה הצבא בתקופת הקיסרות היה צבא מקצועי שישב דרך קבע בפרובינקיות.
עם תום מלחמת האזרחים וניצחונו של אוגוסטוס על מרקוס אנטוניוס, אוגוסטוס פנה לארגון מחדש של הצבא.
בכך הפך אוגוסטוס את הצבא לאלמנט שמרני התומך במשטר, ומנע אפשרות שמצביאים פופולריים ינצלו את כוחם הצבאי, לשם ניסיון הפיכה כנגד השלטון, כפי שקרה מספר פעמים בימי הרפובליקה.
אולם ההבדל הגדול הוא שעידן הכיבושים של שטחים חדשים הסתיים במידה רבה, בשלהי תקופת שלטונו של אוגוסטוס.
לאחר מותו כמעט שלא נכבשו פרובינקיות חדשות.
הצבא החל להתרכז בעיקר בשמירה על הקיים, בין אם בדיכוי מרידות של העמים הכבושים, ובין אם בקיום מסעות עונשין, כנגד הברברים שהעזו לחדור לשטחה של האימפריה.
רבים מהלגיונרים בחרו להישאר בפרובינקיה עם שחרורם, ולהתחתן עם בנות המקום, ורבים מן המקומיים הועסקו בחיילות העזר ובכך ספגו את תרבותה של רומא.
אולם לא תמיד הדבר היה כך, ויש מקומות שמחנות הלגיונות עוררו התמרמרות בקרב האוכלוסייה המקומית, והביאה אותה למרוד כנגד כוחה של רומא.
ההיסטוריון דיו קסיוס מצטט נאום של הקיסר מרקוס אורליוס בפני חייליו בשנת 175, בו הוא מתייחס לחייליו של המורד אבידיוס קסיוס – "קיליקיים, סורים, יהודים ומצרים".
ייתכן ואזכור זה מלמד על כך שבתקופה זו יהודים עדיין שרתו לעיתים בצבאות הרומיים.
הצבעה היא כלי לקבלת החלטות בנוגע לשאלה, הצעה או מועמד, בדרך כלל במסגרת הליך קבוצתי, ציבורי או מוסדי.
ההצבעה משמשת לקבלת החלטות בחברות דמוקרטיות, בארגונים, בגופים ציבוריים ובמוסדות פרטיים, ומאפשרת הכרעה בין אפשרויות שונות על פי הכרעת רוב או לפי שיטה מוסכמת אחרת.
הצבעה משמשת אמצעי לביטוי אישי, להשתתפות בתהליך קבלת החלטות ולהבטחת ייצוג הולם של רצון המשתתפים.
היא מבטאת עקרונות של שוויון, אחריות אזרחית, שקיפות ולעיתים גם הכרעה מוסרית או ערכית.
בחירות – לתפקידים שלטוניים כגון נשיאות, חברות בפרלמנט, שופטים, ראשי וחברי מועצות רשויות מקומיות ועוד.
החלטות בארגונים – קבלת החלטות בדירקטוריון, באסיפות כלליות או בוועדות.
הצבעות ציבוריות או קהילתיות – משאלי עם, פלטפורמות מקוונות, סקרים פתוחים.
הצבעות טכניות – מערכות דירוג, תיעדוף או הכרעה (כגון הצבעות בתחרויות).
הצבעה נעשית בשני מסלולים עיקריים:
הצבעה חשאית, שבה ידוע מספר הבוחרים הכולל בכל אפשרות שעמדה להצבעה, אך לא ידועה בחירתו של כל אחד מהמצביעים.
הצבעה כזו נערכת בדרך כלל באמצעות הכנסת פתקי הצבעה, הנספרים לאחר תום מועד ההצבעה.
ישנן גם שיטות הצבעה אחרות, כגון הצבעה ממוחשבת שמשתמשת במחשבים.
הצבעה גלויה, שבה ידועה בחירתו של כל אחד מהמצביעים.
הצבעה כזו נערכת בקהל מצביעים מצומצם, למשל באמצעות הנפת יד לאות בחירה באפשרות מסוימת.
הצבעה שוויונית, בה לכל אחד מהמצביעים קול אחד
הצבעה לא שוויונית, בה לחלק מהמצביעים ניתנת עדיפות, כגון הזכות להכריע במקרה של שוויון בקולות המצביעים.
בהצבעה בין שותפים המחזיקים בחלקים לא שווים של נכס כלכלי, משקלו של כל מצביע עשוי לשקף את חלקו בנכס.
הצבעה ייצוגית, כאשר נציגים מצביעים בשם ציבור רחב יותר (כגון פרלמנט).
בהצבעה רשאים להשתתף רק בעלי זכות הצבעה, בהתאם לכללים שנקבעו לכל הצבעה.
ישנן מדינות שבהן בעלי זכות הצבעה מחויבים להשתתף בה.
זכות בחירה לנשים החלה להינתן רק במאה ה-19. לעיתים ישנה השפעה של אחוז ההצבעה על ההצבעה – נדרשת השתתפות מינימום של מצביעים כדי שלהצבעה יהיה תוקף.
התחום החוקר הצבעות נקרא תורת הבחירה החברתית, שהוא ענף של תורת המשחקים.
במסגרת תחום זה מפתחים ומנתחים שיטות הצבעה ומוכיחים תוצאות כלליות התקפות לשיטות הצבעה רבות.
תוצאות מפורסמות בתחום זה כוללות את פרדוקס ההצבעה, משפט ארו ומשפט גיבארד-סתרסוויט.
הצבי הוא גופן עברי המשמש בעיקר לכותרות ושילוט.
הגופן עוצב על ידי צבי האוזמן ולאחר מותו הושלם על ידי ד"ר משה שפיצר ופורסם ב-1954.
שפיצר היה מנהל הוצאת הספרים "שוקן" שבגרמניה, ולאחר מכן היה מנהל הוצאת הספרים של הסוכנות היהודית לאחר עלייתו ארצה.
הוא יזם את עיצובו של הגופן "הצבי" בהתבסס על צורות האותיות הסאנס-סריפיות הלועזיות (כגון "פוטורה" של פול רנר שעוצב בשנת 1927) שהתאפיינו במבנה גאומטרי ובניקיון צורני.
הגופן נוצר מתוך כוונה ליצור גופן עברי מקורי, היונק ישירות מכתובות עבריות עתיקות מן האלף הראשון (לספירה הנוצרית) שנמצאו חקוקות באבן בארץ ישראל ובכתבי יד.
האות מודרנית מאוד, אינה מצועצעת ונעדרת תגים.
הייחוד של האות הוא בכך שהיא מתבססת על צורות משולשות (אותיות א', ג', ט', ע', פ', ף', צ', ץ', ק', ש') בנוסף לצורות מרובעות (לדוגמה האותיות ב', ד' ח'), מה שמקנה לאות דינמיות מסוימת.
הצבי היא האות העברית הראשונה שלמענה עוצבו ספרות תואמות.
האות הייתה נפוצה בקרב מוסדות הציונות הן בכותרות פרסומים והן בשילוט.
עם חנוכת קמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית, נבחרה וריאציה של האות, שהשתלבה היטב עם האדריכלות המודרניסטית שלו, לאות השילוט לבניינים בקמפוס ואף שימשה במשך שנים רבות כאות בכותרות הפרסומים של האוניברסיטה (בעיקר במשקל הייחודי שפותח לגופן, "הצבי חלול").
גופן הצבי שימש במשך שנים רבות כגופן המצוי בחותמות דיו.
עקב ריחוקן היחסי של צלעות האותיות זו מזו, נמנע טשטוש בעת ההחתמה.
עיצוב הגופן מתבסס על צורות כתבי יד וכתובות מהאלף הראשון לספירה, בתוספת סממני עיצוב מודרניים.
מקורה באות שצייר צבי האוסמן לשימוש בכתובות לחלונות ראווה.
הצבעה במעטפות כפולות היא שיטת הצבעה שנועדה לאפשר לבעל זכות הצבעה להצביע שלא בקלפי הסמוכה למקום מגוריו, תוך שמירה על חשאיות ההצבעה מחד גיסא, ומניעת הצבעה כפולה, מאידך גיסא.
שיטת הצבעה זו נהוגה במקומות, כגון ישראל, בהם כל בעל זכות הצבעה משובץ לקלפי מסוימת, הסמוכה למקום כתובתו הרשומה במשרד הפנים, והוא רשאי להצביע רק בה.
באופנים בהם בעלי זכות ההצבעה אינם מסוגלים להצביע בקלפי שאליה שובצו, למשל דיפלומטים שנשלחו על ידי המדינה מחוץ לישראל, או חיילים שנמצאים בבסיס צבאי מרוחק מביתם, וכדומה, ההצבעה נעשית במעטפה כפולה.
לקראת הבחירות לאספה המכוננת הוחלט לקיים הצבעה במעטפות כפולות בצבא.
הצעה לאפשר הצבעה במעטפות כפולות לאזרחים נדחתה.
לקראת הבחירות לכנסת השלישית נדונה בכנסת הצבעת השוטרים ונקבע בחוק שייקבעו הסדרים כדי לאפשר לימאים להצביע.
אך הכנסת התעכבה מלקבוע בחוק הסדרים עבור הימאים ובשנת 1964 פתחו הימאים במאבק לאפשרות הצבעה על אניותיהם.
אליהם הצטרפו גם עובדי השגרירויות ושליחים אחרים מחוץ לישראל שדרשו גם הם אפשרות להצביע.
הכנסת דנה בחוק, אולם הדברים התקדמו בעצלתיים בגלל חששות לחוסר אפשרות לפקח על הקלפיות.
כן בקשו המחוקקים לוודא שלילת אפשרות הצבעה מיורדים.
לקראת הבחירות לכנסת השביעית בשנת 1969, חוקק נוסח חדש לחוק הבחירות לכנסת, שיאפשר גם לימאים להצביע, אך מבלי לאפשר לישראלים אחרים השוהים מחוץ לישראל להצביע.
בעקבות זאת, ספירת קולות המעטפות הכפולות בוצעה בשני גלים: קולות החיילים, ולאחר מכן קולות הימאים.
החוק קבע ששוטרים שיוצבו ביום הבחירות במקום מרוחק מבתיהם יירשמו בקלפי ליד המקום בו יוצבו, ולא יצביעו במעטפות כפולות.
חידוש נוסף בבחירות אלו היה מתן אפשרות לסוהרים, שוטרים ואזרחים עובדי צה"ל בשטחי יהודה, שומרון ועזה להצביע בקלפיות צבאיות.
בשנת 1973 תוקן חוק הבחירות כך ששוטרים יימחקו מרשימת הבוחרים שבאזור מגוריהם, והצבעתם תתאפשר בכל קלפי במסירת תעודת הצבעה ייעודית לידי יושב ראש ועדת הקלפי.
מאחר ששמו של השוטר אינו מופיע באף רשימת בוחרים והתעודה נמסרת לוועדת הקלפי – אין חשש שהשוטר יצביע במקום אחר, ולכן הצבעתו נערכת במעטפה רגילה.
הסדר זה היה בתוקף עד לאחר הבחירות לכנסת העשרים ושתיים.
בשנת 1984, לאחר שהתפרסם שהחיילים הצביעו באופן מובהק יותר לימין, דרש שבח וייס שקולות החיילים יעורבבו עם קולות האזרחים כדי שלא יהיה ניתן לדעת מה הצביעו החיילים.
במידה מסוימת בקשתו התמלאה, ככל שאזרחים רבים מצביעים במעטפות כפולות.
בשנת 2020 שונה החוק, ומהבחירות לכנסת העשרים ושלוש שמותיהם של השוטרים החלו להיכלל ברשימת הבוחרים, אך באפשרותם להצביע בכל קלפי במעטפות כפולות בהצגת תעודת שוטר.
בבחירות לכנסת התשיעית בשנת 1977 הצביעו גם חלק מן המתיישבים, למשל בקדומים ואופירה בקלפיות צבאיות.
בבחירות לכנסת ה-17 נחקקה הוראת שעה על-פיה בעל זכות בחירה מאחד מיישובי רצועת עזה וצפון השומרון, שפונה מביתו במסגרת תוכנית ההתנתקות, יוכל להצביע בכל אחת מן הקלפיות באזור שבו הוא נמצא בשיטת "המעטפות הכפולות".
בשנת 1984 עתרו לבג"ץ מספר אסירים בדרישה שיינתן להם להצביע.
בג"ץ קבע שהאסירים צודקים שעל פי חוק יסוד הבחירות זכותם להצביע, אך דחה את העתירה תוך קביעה שעל הכנסת לתקן את החוק לאפשר לאסירים להצביע או לקבוע ברוב מיוחס שאינם זכאים להצביע.
בעקבות זאת, תוקן החוק באוגוסט 1986, באופן המאפשר לאסירים להצביע.
דיפלומטים בתי חולים וקלפיות מונגשות
בשנת 1988 מחו עובדי משרד החוץ בנציגויות בעולם על שהם אינם יכולים להצביע, בעוד הם נדרשים להעביר את הקלפיות של הימאים לישראל.
בשנת 1991 תוקן החוק באופן המאפשר לשליחים רשמיים של ישראל והמוסדות הלאומיים להצביע מחוץ לישראל.
בשנת 1996 תוקן החוק כדי לאפשר הצבעה במעטפות כפולות בבתי חולים.
בשנת 2000 תוקן החוק באופן המאפשר לאנשים המוגבלים בניידות להצביע בקלפיות מיוחדות שהונגשו לאנשים המוגבלים בניידות.
בעקבות שימוש בקלפיות אלו על ידי אנשים שנמצאו במרחק רב ממקום הקלפי שלהם, תוקן החוק בשנת 2011 באופן המחייב אדם, שבעיית המוגבלות שלו אינה ניכרת לעין, לחתום על הצהרה שהוא אכן מוגבל ניידות.
החוק גם הטיל עונש של עד חצי שנת מאסר על אדם שחתם על הצהרת כזב.
בבחירות להסתדרות נהג שימוש במעטפות כפולות לחיילים ולמקומות עבודה מאורגנים, לפחות מאז 1955.
אך בניגוד להצבעה רגילה, שבה המעטפה האטומה מוכנסת ישירות לקלפי, היא מוכנסת לתוך מעטפה חיצונית נוספת שעליה נרשמים פרטי הזיהוי של המצביע.
הצורך בטכניקה זו נובע מהניהול המבוזר של ההצבעה: בכל קלפי יש לוועדת הקלפי גישה רק לרשימת המצביעים באותה קלפי, ולכן יכולת לוודא זכות הצבעה רק למצביעים אלה.
בבחירות לראשות הממשלה בשנת 2001 הוערך מספר המצביעים במעטפות כפולות בכ-150,000, שכללו 6,000 אסירים, 2,500 נציגי ישראל בחוץ לארץ ו-30,000 מאושפזים.
בבחירות לכנסת העשרים ושתיים הצביעו 279,412 איש במעטפות כפולות.
בספירת הקולות של המעטפות הכפולות נהוג לחלק את המעטפות לוועדות קלפי שכל אחת סופרת כמות מסוימת של קולות.
בבחירות לכנסת ה-22 ניתנו לכל קלפי כזאת כ-1,000 מעטפות הצבעה.
מקומות הצבעה במעטפה כפולה והרשאים להצביע בהם
בישראל, מורשים להצביע במעטפות כפולות:
חיילים, המצביעים בקלפיות מיוחדות של חיילים.
אסירים בקלפיות מיוחדות המוצבות בבתי הסוהר.
ימאים בספינות הנושאות את דגל ישראל, בקלפיות המוצבות על האוניות, במקרה שיש לפחות 14 ימאים ישראליים על האונייה.
נכון ל-2020, אין אוניות ישראליות כאלה, ולכן אין הצבעה של ימאים.
נציגים דיפלומטיים של מדינת ישראל ונציגים של הסוכנות היהודית וקק"ל המוצבים מחוץ למדינת ישראל, המצביעים בקלפיות בנציגויות ישראליות ברחבי העולם (וכן בני זוגם וילדיהם עד גיל 20).
ההצבעה נעשית לפני תאריך הבחירות על מנת שמעטפות ההצבעה תגענה לישראל עד יום הבחירות.
חברי ועדת קלפי מכהנים (והחל מ־2022 גם משקיפים), שעובדים בקלפי יותר מ-6 שעות ברצף רשאים להצביע בקלפי שבה עבדו.
כמו כן, מזכיר ועדת הקלפי, סדרן, אב בית, ומאבטח רשאים להצביע בקלפי שבה הם עובדים.
עובדי ועדת הבחירות רשאים להצביע בכל קלפי.
מוגבלים בניידות, על סמך הצהרתם רשאים להצביע בקלפיות נגישות מיוחדות ברחבי ישראל המיועדות למוגבלים בניידות.
נשים השוהות במעון לנשים מוכות רשאיות להצביע בקלפי נגישה מיוחדת להצבעת מוגבלים בניידות, בכפוף להצגת אישור מוועדת הבחירות, חתום על ידי מנהלת המעון.
מאושפזים וצוותי רפואה השוהים בבתי חולים רשאים, בתנאים מסוימים, להצביע בקלפי מיוחדת המוצבת בבית החולים.
החל מהבחירות לכנסת העשרים ושלוש גם שוטרים מצביעים באמצעות מעטפות כפולות.
קולות המעטפות הכפולות נספרים בערך יום וחצי לאחר שנודעו תוצאות הבחירות בקלפיות הרגילות.
במעטפות כפולות מצביעים כ-3-6% מהמצביעים בלבד, ולכן השפעתן על תוצאות הבחירות היא קטנה.
כיוון שרוב המצביעים במעטפות כפולות הם חיילים, דפוסי ההצבעה במעטפות הכפולות עשויים להיות שונים במקצת מדפוסי ההצבעה של כלל האזרחים.
העובדה שחלק מההצבעות במעטפות כפולות נערכות לפני יום הבחירות גורמת לכך שלעיתים המצביעים במעטפות כפולות מצביעים עבור מפלגות ומועמדים שפרשו מההתמודדות סמוך לבחירות.
תופעה זאת זניחה יחסית בגלל מספרם הקטן של המצביעים לפני יום הבחירות והתמיכה הקטנה יחסית במועמדים הפורשים מהתמודדות.
+ השוואות תוצאות הבחירות לקולות מצביעי המעטפות הכפולות הכנסת הבדלי הצבעה שינוי בתוצאות בעקבות ספירת הקולות במעטפות הכפולות הערות הבחירות לאספה המכוננת מפא"י, מפ"מ וחרות קיבלו קולות רבים יותר בקרב החיילים.
הבחירות לכנסת השמינית אחוז גבוה בהרבה לליכוד, אחוז נמוך משמעותית למפד"ל ולחזית התורתית המפד"ל הפסידה מנדט לרצ הבחירות נערכו בעוד כוחות מילואים רבים נמצאים בחזית לאחר מלחמת יום הכיפורים הבחירות לכנסת התשיעית הליכוד (45% לעומת 33%) וד"ש (16% לעומת 12%) קיבלו משמעותית יותר קולות בקרב מצביעי המעטפות הכפולות.
המערך (32% לעומת 35%) קיבלה פחות קולות המערך איבד מנדט והתחיה זכתה במנדט נוסף התוצאות הצמודות בין שני הגושים הביאו לדריכות רבה לקראת ספירת קולות החיילים.
הבחירות לכנסת ה-13העבודה ומפלגת ש"ס איבדו מנדט, לטובת צומת ומולדת שקיבלו מנדט נוסף.
לעומת זאת, מצביעי המעטפות הכפולות הצביעו באופן מובהק יותר לאיחוד הלאומי-מפד"ל (10.3% לעומת 7.1%), מפלגת הירוקים (3.8% לעומת 1.5%), מרצ (5.2% לעומת 3.8%) ועלה ירוק (5.2% לעומת 1.3%) ובאופן מובהק פחות למפלגות החרדיות והערביות.
קדימה, הליכוד ומרצ קיבלו כל אחת מנדט נוסף, על חשבון העבודה, מפלגת ש"ס וישראל ביתנו.
הבחירות לכנסת ה-18 אצל מצביעי המעטפות הכפולות נמצא אחוז גבוה יותר של הצבעה למפלגות שלא עברו את אחוז החסימה (5.4% לעומת 3.0% בכלל הציבור), בעיקר בגלל הצבעה באחוז גבוה יותר לתנועה הירוקה (1.20% לעומת 0.81%), למפלגת הירוקים (0.99% לעומת 0.36%), לעלה ירוק (1.35% לעומת 0.38%) ולמפלגת צבר (0.49% לעומת 0.14%).
מבין המפלגות הגדולות, זכו העבודה (11.1% לעומת 9.8%), ישראל ביתנו (13.1% לעומת 11.5%) והליכוד (24.8% לעומת 21.3%) לאחוזי הצבעה גבוהים יותר, בעוד קדימה זכתה באחוז נמוך יותר (20.9% לעומת 22.2%) אצל מצביעי המעטפות הכפולות.
כבבחירות קודמות זכו חד"ש, רע"ם-תע"ל ובל"ד בתמיכה נמוכה בהרבה אצל מצביעי המעטפות הכפולות, וגם יהדות התורה ומפלגת ש"ס קיבלו תמיכה נמוכה יותר.
המפלגות הערביות והחרדיות קיבלו כרגיל שיעור נמוך יותר במעטפות הכפולות מאשר בכלל האוכלוסייה.
תמיכה רבה יותר באופן מתון לליכוד, המחנה הציוני, כולנו ויש עתיד.
המפלגות הערביות והחרדיות קיבלו כרגיל שיעור נמוך יותר במעטפות הכפולות מאשר בכלל האוכלוסייה, וגם ישראל ביתנו זכתה לשיעור הצבעה נמוך יותר בקרב מצביעי המעטפות הכפולות הליכוד קיבל מנדט על חשבון יהדות התורה הבחירות לכנסת ה-22 תמיכה משמעותית לכחול לבן עם 30.2%, לעומת 25.9% מכלל הקלפיות.
חלה גם עלייה בהצבעה לכחול לבן במעטפות הכפולות ביחס לבחירות הקודמות, שנערכו חודשים ספורים קודם לכן.
במקום השני הליכוד, אשר נחלשה ביחס לבחירות הקודמות מ-29.3% ל-27.8% מקולות המעטפות הכפולות, אך לעומת 25.15% מכלל הקולות.
השלישית בגודלה היא ימינה, עם 8.8% מהקולות, לעומת 5.9% בכלל הקלפיות.
בעוד שישראל ביתנו קיבלה 7% מכלל הקולות, היא קיבלה רק 5% מקולות המעטפות הכפולות.
כחול לבן התחזקה במנדט על חשבון ישראל ביתנו הבחירות לכנסת ה-23 תמיכה רבה יותר באופן משמעותי למפלגות הגדולות הליכוד (32.67% לעומת 29.46%) וכחול לבן (29.85% לעומת 26.59%), וימינה (8.33% לעומת 5.24%).
המפלגות הערביות והחרדיות קיבלו כרגיל שיעור נמוך יותר במעטפות הכפולות מאשר בכלל האוכלוסייה ישראל ביתנו התחזקה במנדט על חשבון יהדות התורה
הצבע הכי יפה בעולם הוא ספר ילדים מאת פאול קור.
הספר יצא לאור על ידי הוצאת דביר.
הספר מתאר תחרות יופי בין צבעים שונים כאשר בתפקיד השופט נמצא "השחור".
כל אחד מן הצבעים תיאר את נפלאותיו והילל את עצמו, בטוח מאוד כי הניצחון יהי שלו.
אף על פי שסופר על היותם "כל צבעי הקשת" למעשה היו שם גם צבעים שלא מופיעים בה.
השופט לא בחר מנצח אחד מסוים.
הוא הודיע למתחרים שכולם, ללא יוצא מן הכלל, יפים.
לא מצא-חן בעיניו שיהיה ריב בין הצבעים.
בסוף הסיפור הצבעים חולמים יחדיו חלום משותף כאשר קשת בענן מופיעה בחלומם.
הצבא הרומי בתקופת הרפובליקה התיכונה (315 לפנה"ס - 107 לפנה"ס; ידוע גם בשם "הצבא הפוליביאני" על שמו של ההיסטוריון פוליביוס שתיאר אותו) עבר שינויים רבים.
ללוחמה בשיטת הפלנקס היו מספר חסרונות גדולים.
בשטח הררי התקשה הפלנקס לשמור על מערך מסודר, וכוח המחץ שלו נפגע משמעותית.
כמו כן, הייתה יכולת התמרון של הפלנקס מוגבלת מאוד, ולכן הייתה פגיעה מאוד להתקפה מן האגף או מהעורף.
התבוסה שספגו הרומאים בקרב נהר אלייה, והצורך להילחם בשטחים הרריים בעקבות הפלישה הקלטית לחלקים נרחבים של איטליה בתחילת המאה הרביעית לפנה"ס גרמו לפיתוח תורת לחימה חדשה.
התורה החדשה הייתה מבוססת על יחידה צבאית חדשה, שנקראה מאניפולוס (Manipuli).
על פי פוליביוס הורכב עיקר כוחו של הלגיון מארבעה סוגי חיילים רגלים:
וליטים (Velites) - 1,200 חיילים, חמושים בכידוני הטלה, חרב ומגן עגול.
הווליטים הורכבו מהחיילים הצעירים והעניים ביותר.
סימן היכר של הווליטים היה עור הזאב שנהגו לעטות על גופם.
האסטאטים (Hastati) - 1,200 חיילים מבוגרים יותר, שהצטיידו במגן גדול בצורת מלבן מקומר (סקוטום), בחרב ובשני כידונים להטלה (פילום).
רובם לא יכלו לממן שריון מתקדם, והשתמשו בלוח ארד שהודק לגופם בעזרת רצועות.
פרינקיפים (Principes) - חיילים מבוגרים ואמידים יותר מההאסטאטים, שהיו חמושים בצורה דומה ומנו גם כן 1,200 איש.
חיילים אלו יכלו לממן שריון איכותי, ולרוב הצטיידו בשריון שרשראות (Lorica hamata).
טריאריים (Triarii) - החיילים המבוגרים והמנוסים ביותר (וגם העשירים ביותר).
הם מנו 600 איש, ונשאו חניתות דקירה (האסטה) במקום כידוני הטלה.
בדומה להאסטאטים ולפרינקיפים, לבשו הטריארים מוקיים.
לרוב רק על רגל אחת.
על האגפים הגנו 10 להקות (Turmae) בנות 30 פרשים (Equites) כל אחת.
בתחילת הקרב, היה הלגיון כולו מורכב משורת וליטים רציפה בחזית, ומאחוריה 3 שורות, של 10 מאניפולים כל אחת, העומדים זה מלצד זה עם רווחים ביניהם.
כאשר הגיע הלגיון לטווח מגע נפתח הקרב.
בתחילת הקרב הטילו הווליטים את כידוניהם.
לאחר מכן הם נסוגו בין הרווחים של המאניפולים, והמשיכו להילחם בחרב.
על פי חלק מהחוקרים, לאחר הטלת הכידונים, נסוגו הווליטים לאגפים.
אחרי שהווליטים הטילו את כידוניהם, הטילו ההאסטאטים את כידוניהם, ולאחר מכן נלחמו בחרבות.
הטריאריים נשארו מאחור, והצטרפו לקרב רק במידת הצורך.
מאז המאה הרביעית, גבר הלגיון הרומי על כל אויביו, והמבנה המניפולארי הוכיח את עצמו במשך מעל למאתיים שנה.
אולם, העימותים עם חניבעל בזמן המלחמה הפונית השנייה, אילצו את הצבא הרומי לערוך שינויים מבניים.
בזמן המלחמה הפונית השנייה, הצליח חניבעל להביס את הצבא הרומי שוב ושוב בזכות שימוש יעיל בחיל פרשים, טקטיקות לחימה חדשניות וניצול מדויק של החולשות במבנה המניפולארי.
קרב קאנאי מהווה דוגמה טובה לניצולן של חולשות אלו.
על אף גמישותו, היה המאניפולוס פגיע להתקפה מן האגף והיה קטן מכדי לעמוד במשימה עצמאית.
אם נפלו הפרשים המגנים על האגף, היה נאלץ הלגיון לפנות ולהילחם כאשר צידו מופנה אל האויב.
המאניפולים בקווים האחוריים לא הצליחו לפנות בצורה יעילה, וללכד את שורותיהם אל מול האויב.
האבדות הכבדות במלחמה הפונית השנייה גרמו למחסור חמור בכח אדם בצבא.
בעקבות האבדות, גויסה כמות גדולה של לגיונות חדשים בשנות המלחמה.
לדוגמה, בשנת 216 (השנה בה נערך קרב קאנאי), גויסו לצבא הרומי שבעה לגיונות חדשים.
בסך הכל, בתקופה הקצרה שבין השנים 214–218 גויסו לצבא 26 לגיונות חדשים.
לשם השוואה, בשיא המלחמה הפונית השנייה, מנה הצבא כולו כ־20 לגיונות, שהיוו כשליש מאוכלוסיית הגברים ברומא כולה.
מחסור חמור זה גרם להורדה משמעותית של הסטנדרטים בגיוס החיילים.
בשנת 213, ירד ההון הנדרש להצטרפות לצבא מ-11,000 איסרים ל-4,000 איסרים.
גויסו גם חיילים שלא יכלו לממן את ציודם, ולכן מומן ציוד זה עבורם מקופת המדינה.
תהליך זה נמשך עד שבשנת 123 ירד ההון הנדרש ל-1,500 איסרים בלבד.
תוך כדי תהליך זה וכתוצאה ממנו, היטשטשו גם ההבדלים בין סוגי החיילים השונים, עד שנעלמו כליל.
לאור השינוי שעבר על הצבא, הטקטיקה של הלגיון החלה להתבסס על הקוהורטה, כתחליף למאניפולוס.
הקוהורטה הופיעה לראשונה בזמן המלחמה הפונית השנייה כצירוף של שלושה מאניפולים, אחד מכל סוג.
לאחר מכן, התקיימה הקוהורטה כיחידת משנה נפרדת בת 480 חיילים, עם שש קנטוריות, בנות שמונים חיילים כל אחת.
הקוהורטה נערכה לקרב עם שלוש קנטוריות מלפנים ושלוש מאחור.
היא הייתה יכולה לבצע תפניות בקלות, ולהתגונן מפני התקפות מאחור ומהאגף.
הלגיון כולו כבר לא היה כבול לתוכנית הקרב המוכתבת ממערך בן שלושה קווים, עם סוג חיילים שונה בכל קו.
בזכות היחידה ההומוגנית החדשה, הלגיון יכול היה להיערך במספר קווים משתנה (לרוב בין אחד לשלושה), בהתאם לתנאי הקרקע ותוכנית הקרב.
הלגיון כולו היה מורכב מ-10 קוהורטות ובסה"כ מנה כ־5,000 חיילים.
הצבא הרומי בתקופת הרפובליקה המאוחרת התחיל את דרכו ברפורמה המריאנית, אחת מנקודות המפנה החשובות ביותר בהתפתחות הצבא הרומי.
יוזם הרפורמה הוא גאיוס מריוס שעל שמו קרויה הרפורמה.
מריוס, שהיה בין הבולטים במנהיגיה הצבאיים והפוליטיים של רומא, ערך שינוי יסודי ביחס בין צבא לחברה ברומא העתיקה בסוף המאה ה-2 לפנה"ס.
בנוסף, הוא ארגן מחדש את מבנה צבא, שינה את שיטת האימונים הישנה ושיפר את החימוש באופן משמעותי.
אף שמריוס יזם את הרפורמה שורשיה ותיקים בהרבה.
השינוי במבנה הלגיון הרומאי היה הדרגתי ונמשך לאורך המאה ה-2 לפנה"ס ומריוס לא המציא משהו חדש, אלא שיפר והתאים את השינויים ארוכי הטווח לדרישות הזמן.
הרפורמות המריאניות החזיקו מעמד כ-80 שנים (107 לפנה"ס – 27 לפנה"ס) ללא שינויים גדולים עד הרפורמות שערך אוגוסטוס במבנה הצבא הרומי.
הרפורמה של אוגוסטוס לא שינתה באופן יסודי את מבנה הצבא הרומי והמבנה שהגה מריוס המשיך לתפקד עם שינויים מסוימים עד סוף תקופת הפרינקיפט ומשבר המאה ה-3.
הצבא גויס מקרב אזרחים רומאים שהיו חלק מהמחלקה החמישית ומעלה (בעלי הכנסה של 11,000 איסרים ובהמשך בעלי הכנסה של 1,500 איסרים ומעלה).
אזרחים אלה גויסו משני טעמים.
הראשון - הם היו בעלי אמצעים שהספיקו כדי לממן את רכישת כלי הנשק.
השני - הרומאים טענו שאדם שאין לו רכוש לא ירצה להילחם כי אין לו מה להפסיד.
החיילים קיבלו אמנם תשלום בעת שירותם הצבאי, אך תשלום זה לא היה בבחינת שכר אלא אמצעי כדי לקיים את החייל בזמן שהותו מחוץ לביתו.
סכום זה לא אפשר פרנסה מסודרת וציפו מהחייל שיחזור לעיסוקו שלפני הגיוס בתום תקופת השירות.
עיקר כח האדם בלגיונות הרומאים הגיע בשכבת האיכרים שהיו בעלי קרקעות.
שיטת גיוס זו הייתה טובה בתקופה שבה הלוחמה הייתה מוגבלת לחצי האי האפניני או לכל היותר דרשה ניתוק זמני מהבית.
האיכרים הרומאים לא רצו להתנתק לזמן ארוך מהבית כי מישהו היה צריך לטפל בנחלתם.
כשהיה צורך לגייס צבא לשירות במזרח, לא הייתה בדרך כלל בעיה למלא את השורות כי המזרח ההלניסטי היה עשיר וניצחון במלחמה באזור זה הבטיח תמורה נאה.
לעומת זאת, שירות בפרובינקיות מערביות, דוגמת ספרד או נומידיה, לא היה רווחי די הצורך.
האוכלוסייה הילידית הייתה ענייה ולא היה מה לבזוז ממנה, לכן התקשו הרומאים לגייס חיילים במספר מספיק לשירות באזורים אלה.
נראה כי דווקא חוסר הרצון של האיכרים לשרת בפרובינקיות עניות היה הבסיס לפתיחת השורות לדלת העם ולאו דווקא הקושי הכלכלי הכרוך בשירות הצבאי.
מבנה הצבא הרומי בתקופת הרפובליקה התיכונה
החיילים רכשו את כלי נשקם בעצמם, לכן לא היה תו תקן סטנדרטי אחד לכולם.
חיל הרגלים הכבד חולק ל-30 מאניפולים.
המאניפולים של ההאסתטים והפרינקיפים כללו 120 לוחמים ואלה של הטריארים - 60. על כל מאניפול פיקדו שני קנטוריונים.
לעיתים, צירפו כמה מאניפולים כדי ליצור קוהורטה שהייתה מבנה אד-הוק ולא קבוע.
מכיוון שאזרחים ללא רכוש לא היו מסוגלים לממן לעצמם ציוד וחימוש, מריוס הנהיג שיטה שבה המדינה נתנה לחייל את ציודו ואילו הוא פרע את חובו למדינה בתשלומים נמוכים במהלך השירות.
הוא הציע להמונים חסרי הרכוש תעסוקה כחיילים מקצועיים והזדמנות לשפר את מעמדם החברתי ולהרוויח רכוש מהשלל שיבזזו במלחמה.
בהיעדר הזדמנויות תעסוקה טובות אחרות, ההמונים נהרו לצבא והתגייסו לתקופה של 25 שנים.
כאשר עמד לרשותו צבא מקצועי, אשר האנשים בו משרתים לזמן ארוך, שינה מריוס את שיטות האימון, והכניס אחידות באימון ובחימוש לרוחב כל הצבא הרומי.
מריוס אימץ את שיטת האימון של הקונסול משנת 105, פובליוס רוטיליוס רופוס, שהתבססה על שיטות האימון של בתי הספר לגלאדיאטורים.
כמו כן, כל הליגיונרים חומשו מעתה באופן אחיד בחרב, בכידון ההטלה פילום (pilum) ובמגן מלבני סקוטום (scutum).
שיפורים בכידון גרמו לכך שהאויבים לא יוכלו להשתמש בו לאחר שהוטל עליהם.
בעיתות שלום הצבא התאמן בצורה יסודית במקום להתפזר איש לביתו, ואף עסק בפעולות תשתית אזרחיות, כגון חפירת תעלות, סלילת דרכים ותחזוקתן ועוד.
הלגיון המריאני היה מורכב מ-10 קוהורטות (סדר גודל של גדוד - 480–600 לוחמים), כל אחת בת שש קנטוריות (סדר גודל של פלוגה - 80–100 לוחמים) סביר להניח שלגיון ממוצע כלל כ-5,000 לוחמים ולעיתים ירדו כוחו לכדי 4,000 חיילים בגלל האבדות בקרבות.
כל קנטוריה חולקה לעשר יחידות בנות שמונה חיילים כל אחת (שנקראו conteburnia).
כל קנטוריה נלחמה, צעדה וחנתה כיחידה אחת.
הקנטוריה נשאה את כל החימוש שהייתה זקוקה לו, ומזון שהספיק לה ל-15 ימים.
הציוד הרב שנשאו החיילים הוליד כינוי שדבק בהם - "הפרדות המריאניות" (muli mariani).
הציוד הרב שנשאו החיילים הקטין מאוד את הצורך בבהמות משא ובשיירות אספקה, והצבא כולו הפך לנייד יותר.
כלי הנשק של הצבא הרומי בתקופת הרפובליקה המאוחרת נותרו דומים לאלה שהיו מקובלים בתקופת הרפובליקה התיכונה, למעט חנית הדקירה הכבדה, ההסטה שבה היו חמושים הטריאריים.
חנית זו בוטלה ביחד עם ביטול חלוקת הלגיונרים ליחידות שונות בתוך הלגיון.
להתקפה חומשו הלגיונרים בשני כידוני הטלה - הפילומים.
האחד קל יותר והשני כבד יותר.
הפילום שימש להטלה מרוכזת של כל השורות הראשונות באויב ממרחרק של כ-15 מטרים.
במידת הצורך, הלגיונר היה יכול לשמור את הפילום ולא להטיל אותו להתגונן בעזרתו נגד התקפת פרשים.
הפילום היה כידון רב עצמה שהיה ביכולתו לחדור את המגן של האויב או לכל הפחות להתקע בו ולמנוע את השימוש בו.
בנוסף לפילום השתמשו הלגיונרים בחרב הגלדיוס.
בתקופה זו החרב הייתה באורך של 50 - 65 ס"מ.
מקורה של חרב זו בפלקטה שהייתה נפוצה בחצי האי האיברי ואומצה בלגיונות הרומאים במאה ה-3 לפנה"ס.
החרב שימשה בעיקר לדקירה, אך הייתה יעילה גם בשיסוף.
בדרך כלל הלגיונר כיוון את דקירותיו לאזורים הלא מוגנים של היריב: הבטן והמפשעה.
החרב נלבשה על צדו הימני של החייל כדי להקל עליו לשלוף אותה בלי שהיא תתקע במגן.
פגיון הפוגיו הכבד השלים את חימושו של הלגיונר.
פוגיו הוא פגיון כבד והוחזק ביד שמאל, שאחזה במגן.
הפגיון שימש את החייל אם החרב נשברה או לדקירות מטווח קצר.
מחוץ לשדות הקרב שימש הפגיון כסכין רב תכליתית.
להגנת גופו עטה הלגיונר שריון שרשראות.
שריון זה היה יעיל מאוד נגד כלי הנשק המקובלים של התקופה.
שריון זה הקנה ללגיונר יתרון רב על פני יריביו ה"ברברים" שלא היו מוגנים בדרך כלל בשריון.
בנוסף לשריון הגוף השתמש הלגיונר במגן גדול הנקרא סקוטום.
מגן זה היה עשוי משכבות של לוחות עץ הדבוקות יחדיו שתי וערב בדומה לעץ לבוד.
מבנה זה הקנה למגן חוזק רב.
המגן שימש את הלגיונר גם כנשק התקפי - בתחילת ההתגוששות נהגו הלגיונרים להטיח את המגן בפניו של האויב כדי להמם אותו ומיד לאחר מכן עברו להתקפה עם החרב.
על ראשו חבש קסדה עשויה ארד או ברזל.
לרוב עם כיסוי לחיים, אך ללא מגן פנים.
קסדה זו השאירה אמנם את הפנים חשופות, אך היו בה יתרונות רבים - היא לא הפריעה לשדה הראייה של הלגיונר ולא כיסתה את אוזניו וכך הלגיונר היה יכול לשמוע את הפקודות שניתנו לו.
סמלו של הלגיון בתקופת הרפובליקה היה בעל חיים כלשהו.
מאריוס השאיר מנהג זה, אך ייחד במיוחד את הנשר הרומי (aquila).
נשר זה סימל את הלגיון באופן כללי ולא היה מוקדש ללגיון ספציפי, שהמשיך להציג את סמלו על המגן.
נפילתו של הנשר בקרב נחשבה לחרפה גדולה עבור הלגיון והייתה עילה לפירוקו.
מומסן מתאר תהליך זה בצורה הטובה ביותר בספרו דברי ימי רומא:
"ביתו היחיד של זה (החייל ממעמד הפלבס)- המחנה; מדעו היחידי - המלחמה; תקוותו היחידה - המצביא".
התוצאה הבסיסית ביותר של הרפורמות הייתה שיפור משמעותי ביכולתה הצבאית של רומא.
מריוס הצליח להפוך את הצבא הרומי ממיליציה של איכרים הנקראים לקרב בשעת הצורך, לצבא מאומן, חזק ומנוסה.
לצבא המריאני כמעט ולא הייתה תחרות בעולם העתיק.
צבא מהדגם המריאני שירת גם את האימפריה הרומית בתחילת דרכה.
תוצאה נוספת של הרפורמות הייתה שליטה קלה יותר באזורים הכבושים, מכיוון שכעת לגיונרים רומאים שסיימו את תקופת שירותם התנחלו באדמות הכבושות.
התנחלות זו סייעה לרומא להטמיע בתוכה את האזורים הכבושים, ולקרב את העמים הנכבשים לתרבות ולרוח הרומאית.
השפעה נוספת של הרפורמות הייתה הסטה של נאמנות הצבא.
לעומת הצבא הקודם, שהיה מורכב מאזרחים חופשיים, שראו בצבא תקופת ביניים קצרה בחייהם, ושרתו בצבא מתוך תחושת חובה לרפובליקה, הצבא החדש הורכב מאנשים שמבחינתם הצבא היה חזות הכל.
הצבא היה המושיע שלהם מחיי הדלות והעוני, לחיים של ביזה, מסעות כיבושים ולבסוף חלקת אדמה משלהם.
הנאמנות של החיילים עברה מן הרפובליקה, אל המפקדים והמצביאים.
שינוי זה בנאמנות הצבא היה אחד הגורמים המכריעים להתפוררותה של הרפובליקה והפיכתה לקיסרות.
הצבא הרומי בתקופת הקיסרות המאוחרת הוא השם שנתנו היסטוריונים לצבא האימפריה הרומית החל מתקופת שלטונו של דיוקלטיאנוס שהחלה בשנת 284 ובמהלך שלטונו של קונסטנטינוס, שני רפורמטורים גדולים ששינו את האימפריה הרומית, חלוקתה השלטונית ואת המערכת הצבאית באופן מהותי.
צבא זה לעיתים נקרא במחקר בשם "הצבא הביזנטי המוקדם".
השינוי במבנה הצבא של הקיסרות המאוחרת, בהשוואה לצבא הפרינקיפט, נבע משינוי שיטת הממשל וחלוקת האימפריה ל 2 חלקים עצמאיים למחצה.
מדובר בסדרת רפורמות מעמיקות שהביאו לשינויים משמעותיים באופיו של הצבא הרומאי.
מספר החיילים שהיו מוצבים לאורך הגבולות פחת באופן משמעותי והלגיונות הפכו לחיל מצב מקומי.
יחידות העילית שהיו מבוססות על חיל רגלים במשך מאות שנים הפכו ליחידות חיל פרשים.
הרכב החיילים ביחידות הצבא השתנה אף הוא: החיילים שהיו אזרחי רומא - עמוד השדרה של הלגיונות המסורתיים איבדו את מקומם וחשיבותם ואת מקומם תפסו חיילי יחידות שבעבר הוגדרו כיחידות עזר או יחידות משלימות ( auxillia) שהורכבו מחיילים ממוצא גרמאני רובם גותים או סרמטים.
רפורמה זו הייתה מחויבת המציאות לאור הדלדלות האוכלוסין בגין מחלות ומגפות שהיו סימן היכר של המאה השלישית ובגין מלחמות אזרחים בלתי פוסקות.
בשיאו התבסס צבא האימפריה המאוחרת על יחידת שדה גדולה, ששמה היה קומינטאטנסס שליוותה את פמליית הקיסר במערכות השונות לאורך גבולות האימפריה.
יחידות המשנה של קומינטאטנסס נקראו בשמות המסורתיים: לגיונות, חיילות עזר.
הלגיון היה יחידה צבאית בת 1000 חיילים ובראשו עמד טריבון צבאי החיילים ללגיון גויסו בעיקר מיחידות חיל מצב שהוסטו מהגנת הגבולות וחלקם מקוהורטות של חיילות עזר שקיבלו מעמד של לגיון.
יחידות העזר היו יחידות העילית שגויסו משבטים גרמאניים או גאלים, כל יחידה מנתה 500 פרשים.
חיל המצב הלימיטאני (limitanei) שהיווה כוח שהיה מסופח לפרובינקיה ספציפית ובדרך כלל היה מוצב בגבולה ותפקידו על לשמור עליה מפלישה, כוח זה היה תחת פיקודו של המפקד האזורי (dux) ולעיתים חלשו על פרובינקיה אחת ולפעמים על מספר פרובינקיות.
הסדר זה השלים את התהליך של ניתוק המנהל האזרחי של הדיאוקסיות והפרובינקיות מהפיקוד הצבאי.
צבא הפרינקיפט הוקם על ידי הקיסר אוגוסטוס ששלט בשנים 30 לפנה"ס - 14 לספירה.
צבא זה נותר באופן כללי ללא שינוי עד סוף המאה ה-3. הצבא הסדיר כלל שתי זרועות נפרדות, שניהם מורכבים בעיקר מאנשי מקצוע מתנדבים.
זרוע ראשונה הורכבה מהלגיונות המובחרים, יחידות חיל רגלים שמספרם היה בין 25 ל-33. בכל לגיון שירתו 5,500 איש, רובם חיילים רגליים ויחידת פרשים קטנה שמנתה כ 120 איש.
הלגיונות הורכבו מאזרחים רומאיים בלבד.
הזרוע השנייה הייתה חיל עזר בצבא הרומי שנילוו ללגיונות.
כ-400 יחידות קטנות אלו הרכיבו את חיל העזר ובהן כ 500 לוחמים כל אחת.
יחידות של חיל העזר כללו 100 יחידות חיל פרשים, 100 יחידות חיל רגלים, ו 200 יחידות פרשים/חי"ר מעורבות, יחידות בודדות של חיל העזר נקראו "סגיטריום" sagittariorum, כלומר הם התמחו בלחימה בחץ וקשת.
למעשה חיילות העזר היו עיקר כוח הפרשים והקשתים של הצבא הרומי.
חיילי כוח העזר גויסו בעיקר מפרגריני (בלטינית peregrini) נתינים של הפרובינציות הרומאיות שלא החזיקו באזרחות רומית.
בצבא הפרינקיפט הלגיונות וגם יחידות העזר חנו לאורך גבולות האימפריה, הכוח הצבאי המשמעותי היחיד שעמד לרשותו המיידי של הקיסר היה המשמר הפרטוריאני יחידה מובחרת שחנת ברומא.
שדרת הפיקוד הבכירה של הצבא הרומאי הורכבה מהאצולה הרומאית, ילידי איטליה שבאו מחברי הסנאט, מעמד חברתי שכלל את חברי הסנאט הרומי בניהם ונכדים שלהם.
המעמד השני שהיה זכאי להיות בעל תפקידים בכירים בצבא היה מעמד הפרשים.
סנאטורים ופרשים שילבו שירות צבאי עם משרות אזרחיות, במסלול המשרות שהיה סדר המשרות הציבוריות של מדינאים והורכב ממשרות צבאיות ומנהליות גם יחד.
לצורך בחירה לכל אחת מן המשרות נקבע גיל מינימום ואף נקבעו פרקי זמן מינימליים כדי לעבור ממשרה אחת לאחרת.
האוליגרכיה השלטת בקטנה ביחס לתושבי האימפריה של פחות מ-10,000 איש הייתה בעלת מונופול על הכוח הפוליטי, הצבאי והכלכלי באימפריה של כ 80 מיליון תושבים.
והשיגו מידה יוצאת דופן של יציבות פוליטית.
במהלך 200 השנים הראשונות לקיום האימפריה הרומית.
בסוף המאה ה-1, חל שינוי בהרכב מעמד הפרשים, בני המעמד הפכו ברובם להיות אזרחים רומאיים בעלי עבר צבאי שנולדו או חיו מחוץ לגבולות איטליה.
שינוי זה חל כתוצאה של המנהג שנקבע לפיו הקיסר העלה את הקנטוריון (מלטינית: centurio) או שר-מאה של כל לגיון לדרגת פרש עם סיום שנת כהונתו.
מהלך זה הביא לכך שכ-30 חיילים מקצועיים, רובם לא איטלקים הצטרפו לאצולה מדי שנה.
מצטרפים חדשים אלו היו הרבה פחות עשירים מעמיתיהם האיטלקיים, רבים מהם היו שייכים למשפחות שסיפקו חיילים מקצועיים במשך דורות.
המאה השלישית החלה עם שלטון השושלת הסוורית שבנתה את בסיס כוחה על הצבא על ידי הרעפת פריבילגיות ושיפור תנאי השירות של החיילים ומפקדי הצבא.
עם זאת המהלך המשמעותי ביותר היה בתחום האזרחי ההכרזה של הקיסר קרקלה על תקנת קונסטיטוטיו אנטוניניאנה שהוצאה ברומא בשנת 212 כהכרזה קיסרית (לטינית: Edictum) ולפיה הוענקה אזרחות רומית לכל התושבים החופשיים.
היה בכך כדי לשבור את ההבחנה בין הלגיונות האזרחיים לגדודי העזר.
האזרחות הרומית שהייתה בתחילה הסך של כל זכויות היתר שהגדירו את תושבי רומא בהיותם האדונים של האימפריה והבדילה בינם לבין בני העמים הכבושים שזכו לקבל מהרומאים זכויות שונות לפי האינטרסים של רומא.
בכך בנו ריבוד חברתי שונה בפרובינציות שבראשו מי שהוכרו כבעלי ברית ומעמדם היה תלוי בשלטון הרומאי, בהם שליטים ומעמדות אצולה במדינות חסות, שזכו בתמורה לאזרחות רומאית.
במהלך ההיסטוריה של האימפריה הרומית הוענקה האזרחות הרומאית לקבוצות שונות, תחילה לכל תושבי חצי האי האפניני שהפכו להיו חלק מהאדונים, שליטי האימפריה הגדלה ולאחר מכן לעמים אחרים וקבוצות שונות, תהליך ששינה את שיווי המשקל של איטליה ורומא מול הפרובינציות.
קונסטיטוטיו אנטוניניאנה היה השלב האחרון בתהליך הארוך של מערכת היחסים בין המרכז השלטוני של האימפריה לפרובינציות ובתוך הצבא הרומאי.
התהליך המסורתי של מסלול המשרות חדלה להתקיים במתכונתה המסורתית במאות ה-2 וה-3, כאשר האריסטוקרטיה האיטלקית שהרכיבה את שדקת הפיקוד הבכירה בצבא הוחלפה בהדרגה על ידי הפרימיפילארים ( קצינים בכירים בדרגת קנטוריון) .
במאה ה-3, רק 10% מהקצינים נושאי דרגת פרפקט בחיילות העזר היו איטלקיים ממעמד הפרשים לעומת הרוב במאתיים הקודמות.
במקביל, קצינים ממעמד הפרשים החליפו את הקצינים ממעמד הסנטורים בתפקידי הפיקוד העליונים.
התקופה הידועה בהיסטוריה בשם משבר המאה ה-3, הייתה תהליך היסטורי שבמהלכו התחלפו 25 קיסרים על כס השלטון, והקיסרות חוותה משברים צבאיים, מדיניים וכלכליים חמורים.
שלטונו של דיוקלטיאנוס היה נקודת מפנה בהיסטוריה של האימפריה הרומית, המבנה השלטוני של האימפריה שיסודותיו הונחו על ידי אוגוסטוס קיסר השתנה במהלך 300 השנים עד לשלטונו של דיוקלטיאנוס אך המסגרות והמערכות השלטוניות נותרו על כנן.
דיוקלטיאנוס יזם סדרת רפורמות שהקיפה את כל מערכות השלטון ובסיכומה הייתה האימפריה שונה לחלוטין וזכתה לשם דומינט.
הרפורמה המשמעותית ביותר הייתה המערכת השלטונית המשותפת הטטררכיה - חלוקת השלטון לארבעה מנהיגים, שנים מהם בעלי התואר "אוגוסטוס" ושניים נושי התואר "קיסר".
חלוקה זו הביאה לחלוקה מעשית ומנהלתית של האימפריה לשתי יחידות נפרדות: חלק מערבי וחלק מזרחי.
רפורמה זו נערכה בשלבים בשנת 285 ולאחר מכן בשנת 293. ההיסטוריון סטפן ווליאמס קובע בספרו "דיוקלטיאנוס והתאוששות רומא" כי למרות המורכבות האדמיניסטרטיבית ושלטונית הטטררכיה לא הייתה מערכת שלטונית וקונסטיטוציונית יציבה אלא "רציונליזציה מוצלחת של יריבויות צבאיות" והצלחתה הזמנית משקפת את יכולותיו הייחודיות של דיוקלטיאנוס.
בבסיס הצלחת הטטררכיה עמדה יכולת הניהול של דיוקלטיאנוס שכפה את רצונו מחד והצליח להאציל את סמכויותיו באופן שאפשר לשאר השליטים לנהל ולשלוט באימפריה על פי חוקים של דיוקלטיאנוס.
דיוקטליאנוס ויורשיו ובראשם קונסטנטינוס גדלו והתחנכו בתוך הצבא של האימפריה של המאה השלישית.
והותירו אחריהם צבא ששונה מהותית מצבא האימפריה של המאה השלישית לפני שלטון הטטררכיה.