tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקולופון: "הכותב הקל והנקל סעדיה בר דוד תמכתכ"ה אלהים ימחול לי על כל מה שטעיתי ושגגתי והוספתי וגרעתי דכת' שגיאות מי יבין מנסתרות נקני וכו'".
ההעתקה המאוחרת ביותר הידועה היא כת"י פריז הספרייה הלאומית 701 משנת ה'רמ"ו (1485).
קולופון המעתיק: "השלמתי אני סעדיה בר' דוד נ"ע התימני כתיבת ספר זה בעיר צפת שבגליל העליון באחד בשבת שהוא יום כ"ח לחדש מרחשון שנת חמשת אלפים ומאתים וארבעים ושש שנים ליצירה והיא שנת התשצ"ז לשטרות".
בהגיעו לדמשק, היה המקום מרכז תורני וקהילת היהודים בדמשק הורכבה בעיקרה מיוצאי בבל ומיהודי ארץ ישראל שברחו לדמשק מאימת הצלבנים ועקב מצוקות החיים בארץ ישראל.
הוא עזב את דמשק ועבר לצפת בשנת ה'רמ"ג.
ייתכן שהתגורר זמן מה במצרים, לפי דברים שכתב בחיבוריו.
כשהגיע הרב עדני לצפת, כעשר שנים לפני גירוש ספרד ולפני תור הזהב של המקובלים בצפת, היה היישוב במקום עדיין קטן, ומנה כשלוש מאות יהודים.
הרב עדני הגיע לצפת בין השנים ה'רמ"ג - ה'רמ"ד.
את חיבורו על ספר זמנים סיים בצפת.
רבי סעדיה עדני נפטר לאחר שנת ה'רמ"ו (1486), כנראה בצפת, שכן בשנה זו העתיק שם פירוש על ספר מורה נבוכים מאת משה נרבוני.
במשך שנות חייו הספיק לכתוב חיבורים רבים בנושאים רבים ושונים.
פירוש ליד החזקה להרמב"ם, מדע, אהבה, חלק מזמנים וטהרה.
נאג'ה אלגארקין [=תשועת הטובעים], מדרש על פרשיות התורה וההפטרות (בראשית).
שמו המלא "נגא'ה אלגארקין פי הד'ה אלפרקין".
הרב עדני חיבר את הספר בשנת ה'רמ"ב.
רובו כתוב בערבית, לעיתים מוסיף משפטים בעברית.
מדכל אלתשווק לאלג'אפלין [=מבוא לתשוקות התובעין], מעין אנציקלופדיה למדעים.
שריד מלוח זה בערבית נשתמר בתחילת כתב יד שהועתק בדמשק ונסתיים בכ"ח בניסן א'תשע"ט לשטרות, שהיא שנת ה'רכ"ח לפי הספירה היהודית המקובלת.
הרב עדני כתב גם שירים.
שניים משיריו נשתמרו בהעתקת כתב היד שבו השתמר גם חלק מלוח עיבור הזמנים של עדני.
האחד, שיר פילוסופי בערבית שמתחיל כך: 'סובחאן רבי ד'ו אלגלאלי'.
והשני, שיר בעברית המתחיל כך: 'שמחי יחידתי וצורך בקשי'.
בראש חיבורו 'תשויק אלגאפלין' ציין רשימה של חיבורים שכתב.
אלתשויק לאלגאפלין ("מבוא ההתעוררות למסיחים את דעתם"), עוסק בביאור למילות הגיון הדקדוק והתכונה.
חמדת ישראל על ארבעה ועשרים כד מגלד [=כרוך.]
ביאור מקצת החיבור ד' מגלדה.
ב שרח אלשחיטה [=ד כרוכים.
אור ישראל חסאב קידוש החדש [= חישוב קידוש החודש.]
מכזאן אלעלום מנטק וריאצ'י ז' מגלדה ומסוודה אלטביעה מגלדין [= אוצר המדעים.
תורת ההיגיון ומדעים מדויקים ז' כרוכים טיוטה של מדעי הטבע שני כרכים].
גאמע אלמחאסן פי אלטב עלם ועמל ז' מגלדה [=מקבץ המעלות] (רפואה) תאוריה ופרקטיקה.
לקט אלזהור פי אלטב ]= אריית הפרחים].
צחה אלבדני פי אלטב [=בריאות הגוף].
דלאיל אלגיוב ג' מגלדה [=מופתי הנסתרות.
צפירה אלמלוך אחכאם [אלנגום = גדיל המלכים] (משפטי הכוכבים).
נור אלמעארף [=מאור דעת האלהות].
פרגה אלקלוב ג' מגלדה [=נחמת הלבבות.
אלזיג אלמרשד = הזיג המדריך.
בסתאן אלעלום מגלדין והן טביעיאת אלאהיאת מכזאן אלטב [=גן החכמות.
כוללים: חכמת הטבע, האלוהות ואוצר הרפואה].
אלזיג אלכאפי אלמפתכר [=הזיג המספיק המפואר].
כתאב אלתאריך שעי [=ספר ההיסטוריה].
רק מעטים מחיבוריו נמצאו, ומעטים אף יותר הודפסו.
בשבט ה'תשס"ט יצא לאור חיבור ראשון שכתב, מתוך "הלכות תפלה וברכת כהנים" מספר אהבה על משנה תורה לרמב"ם על ידי מכון מרא"ה.
ובשבט תש"ע יצא לאור המשכו "הלכות קריית שמע וברכות".
ובשנת תשפ"ב יצא כל הפירוש לספר אהבה.
כמו כן בשנת תשע"ט נעשתה עבודת מחקר מאת מיכאל גרשי-גרשוני לספר זה 'פועלו של ר' סעיד בן דאוד אלעדני ופרשנותו לספר משנה תורה לרמב"ם לאור ביאורו לספר אהבה
הרב סעדיה בן יוסף היה מחכמי תימן במאה ה-16, רבה של העיר ג'יבלה ופייטן.
קיים מידע מועט על קורות חייו של הרב בן יוסף.
הוא מוזכר בספר "המוסר", חיבורו של הרב זכריה אלצ'אהרי.
בספר זה מתאר הרב אלצ'אהרי קהילות ודמויות שהכיר בנסיעותיו בעולם.
הוא כותב על הרב סעדיה בן יוסף:
כמו כן, הרב אלצ'אהרי מציין את בקיאותו בתנ"ך בש"ס וברמב"ם ובפירושי רס"ג.
לדבריו, הרב סעדיה חי בצנעא בזמן הרדיפות האנטי-יהודיות של 1568 ולאחר מכן בג'יבלה.
הרב סעדיה בן יוסף חיבר כמה פיוטים, חלקם פורסמו על ידי אברהם צבי אידלסון בספרו "שירת תימן".
כיהן כראש המחלקה בבית הספר לאדריכלות באוניברסיטת אריאל ולימד באוניברסיטה כפרופסור חבר.
קודם לכן לימד גם בטכניון בחיפה.
מנדל נולד בעיר נובי סאד שביוגוסלביה ועלה לארץ ישראל עם משפחתו בגיל שבע.
הוא למד בבוז-אר בפריז וב-AA בלונדון והוא בוגר הפקולטה לארכיטקטורה בטכניון בחיפה וגדל בתל אביב ובירושלים.
את הפרקטיקה הפרטית בארץ החל בשנת 1960 ובשנת 1993 הצטרף למשרדו בנו יריב.
בין השאר הוא השתתף בתכנון הקאנטרי קלאב ליד צומת גלילות, בשנת 1965.
כפרופסור לאדריכלות, מנדל עמד בראש המחלקה לארכיטקטורה בבצלאל בשנים 1988–1990, ובהמשך היה ראש המחלקה לאדריכלות באוניברסיטת אריאל.
החל משנת 1984 הוא שימש כיושב ראש מחוז תל אביב של המועצה לשימור מבנים ואתרים, וכן כיהן כיושב ראש הוועד המנהל של המועצה.
ברשימת עבודותיו בולטים מפעלי שיקום ושימור רבים של בתים ושכונות ברחבי הארץ (שנעשו בשיתוף עם עמיתים שונים): יפו העתיקה, שכונת ימין משה, חברון, משכנות שאננים ומבנים שונים בירושלים, בעכו העתיקה ובצפת העתיקה, כמו גם קריית ברסלב.
עסק גם בפרויקט הקמת מרכזים קהילתיים לאוכלוסייה הבדואית בסיני בישראל שלפני הפינוי.
תכנן את תחנת הרכבת תל אביב אוניברסיטה אשר נבנתה בשנת 2000 ואת מלון חוף הדקלים שנבנה בתחילת שנות ה-90 ופונה במסגרת תוכנית ההתנתקות.
בסוף שנות השישים היה דמות מרכזית בחוג תומכי משה דיין.
בשנת 1956 זכה יחד עם אבא אלחנני, במקום השלישי, בתחרות לציוני מקומות היסטוריים.
בשנת 1967 הוא זכה בפרס על תוכנית לשימור יפו העתיקה.
בשנת 1969 הוא זכה בפרס על תוכנית לשיקום הרובע היהודי.
בשנת 1971 הוא הציג תוכנית אלטרנטיבית לבנייה על הכרמל בחיפה באופן שלא יפגע בנוף.
בשנת 1977 זכה במענק סנדברג למחקר מטעם מוזיאון ישראל בירושלים, יחד עם המעצב אלי גרוס, עבור פיתוח עמוד משולב הכולל פונקציות עירוניות שונות: רמזור, תיבת דואר, תאורת רחוב ועוד.
הרב סעדיה (סעיד) מדמוּני (תעתיק מדויק: מצ'מוני) (?
- כ' בתשרי תר"ן, 15 באוקטובר 1889) היה רב יוצא תימן, יליד העיירה חאפד, מעין פרבר של צנעא הבירה.
מנהיג הגל השני בעליית יהודי תימן, "אעלה בתמר".
בשנת 1881 קיבל הרב סעדיה מדמוני מכתב ברכה מרבני תימן ובראשם הרב סלימאן קארה ראש בית הדין של צנעא באותה תקופה, בו הם מעודדים ותומכים בעלייה לארץ ישראל.
וכך, חודשים אחדים לפני שהחלה עליית הביל"ויים שמקובל לראות בה את העלייה הציונית הראשונה, הוליך הרב מדמוני את קהילתו, כחמישים משפחות, לארץ ישראל, בגל השני של מה שמאוחר יותר נקרא עליית אעלה בתמר.
שבועות ארוכים התנהלו המשפחות, בהן מספר לא קטן של ילדים ואף תינוקות, במסע רגלי מפרך אל עדן, העיר הדרומית בתימן.
משם שכר הרב מספר אוניות שיעבירו את בני הקהילה למצרים.
חלק מהאוניות נפלו בידי שודדי ים שהיו נפוצים בים סוף באותה תקופה, אולם אחרי תלאות הצליח הרב להעביר את כל בני הקהילה למצרים.
חלק קטן מבני הקהילה נותר במצרים, אולם רובם הגדול המשיך לארץ ישראל באוניה מאלכסנדריה והגיע ליפו, יותר מחצי שנה לאחר שהחל מסעם.
בהגיעו לארץ ישראל נאלץ הרב מדמוני להתמודד עם פקפוקי היישוב הישן בירושלים לגבי כשרות יהדותו ויהדותם של בני קהילתו עולי תימן.
באמצעות כישוריו ובקיאותו כשוחט, הצליח הרב להוכיח את יהדותו, אך עדיין זכה רק לעזרה מינימלית מבני היישוב הישן, ספרדים ואשכנזים.
אחרי שבועות של לינה מתחת לכיפת השמים התפצלה הקהילה - חלקה הקטן נותר בירושלים וחלקה, בהנהגת הרב מדמוני, עבר לגור במערות שמחוץ לחומות העיר העתיקה שהשקיפו על הכפר הערבי סילוואן.
שם התפרנסו בדוחק בני הקהילה במשך חודשים מעבודות צורפות ונפחות אצל ערבים תושבי הסביבה.
כעבור כחצי שנה הצליחו הרב מדמוני וראשי הקהילה לגייס כסף לבניית בתים בפאתי הכפר סילוואן, באזור שנקרא לאחר מכן כפר התימנים בשילוח.
הקהילה יצרה מעין רובע יהודי בכפר הערבי והכתה בו שורש תוך כדי יחסי שכנות טובים.
הקהילה היהודית הקטנה משכה אליה מעולי תימן שהמשיכו להגיע לארץ ישראל ואף מספר משפחות ממוצא כורדי שלא הצליחו לשרוד בתנאים הקשים ובניתוק מהריכוז העיקרי של בני היישוב הישן שבירושלים.
בני הקהילה התפרנסו מעבודות צורפות, סתתות, מעט חקלאות וכן מתרומות של נדבנים, בעיקר מיהדות אשכנז, כשהבולט בהם היה רבי ישראל דב פרומקין, עורך העיתון 'החבצלת' שארגן קרן 'להצלת נדחי ישראל' על מנת לסייע להם להקים משכני קבע.
עם מותו של סעדיה מדמוני, בנו, הרב יוסף מדמוני, המשיך אותו והיה לרב הקהילה היהודית בכפר השילוח.
הקהילה גורשה בעקבות הגירה של ערביי חברון העוינים לכפר השילוח במאורעות תרצ"ט, ומשם התפזרה לשכונות ירושלים ומחוצה לה.
סעדיה שושני (י"ט באדר א' ה'תרמ"ט, 20 בפברואר 1889 – כ"ה בכסלו ה'תשל"ב, 13 בדצמבר 1971) היה איש ציבור מימי היישוב וראשית ימי מדינת ישראל.
היה ממייסדי אגודת "מכבי יפו", מראשוני אנשי "ההגנה" בתל אביב, חבר המפקדה הארצית של ההגנה, ראש "הקבוצה היפואית", ראש ועדת "כופר היישוב", ממייסדי המשטרה העירונית בתל אביב בראשית ימי המנדט, וסגן ראש עיריית תל אביב-יפו בשנים 1953–1959. כמו כן היה שותפו של אהרן איתין בבית הדפוס "דפוס איתין את שושני".
שושני נולד בבריאנסק, עיר תעשייתית על גדת הדייסנה שנמצאת במחוז אוריול (כיום בירת מחוז בריאנסק) ברוסיה, כ-350 ק"מ דרומית מערבית למוסקבה.
להוריו, גדליהו הכהן רוזנרוט ופייגה-מנוחה לבית איתין, נולדו תשעה ילדים, והם (לפי סדר הולדתם): מנחם, סעדיה, נוח, יוסף, דבשה, מרים, בלה, אהרון ואליעזר.
משפחת אמו של שושני הורשתה להתגורר בבריאנסק שברוסיה בזכות שירותו בצבא הצאר ניקולאי השני של אבי המשפחה, סעדיה איתין שנמנה עם חיילי ניקולאי.
אביו של שושני, גדליהו, גויס גם הוא לצבא הצאר ועבד שם כחייט.
בשהותו עם יחידתו ליד בריאנסק הכיר גדליהו את פייגה-מנוחה והם נישאו בסתר, מאחר שבאותה העת נאסר על חיילים להתחתן.
תחילה רכש סעדיה את השכלתו, כמנהג הימים ההם, בחדר, ובמקביל למד גם בגימנסיה רוסית מקומית.
הוא קיבל תעודת גמר בגיל 16 ובנוסף לה גם תעודת הצטיינות המאשרת לו לבחור מקצוע כרצונו, למרות ההגבלות שהוטלו באותה תקופה על היהודים ברוסיה.
בחוגי משפחתו ובקרב חבריו פיעמה ההכרה שיש לעזוב את רוסיה ולעלות לארץ ישראל.
בשנת 1906 עלה דודו של שושני, אהרון איתין, שהיה בעל בית דפוס בבריאנסק, לארץ ישראל עם משפחתו ורכושו.
עם עלייתו ארצה הקים איתין בית דפוס ביפו.
לאחר שנה, בנובמבר 1907, עלה גם שושני באונייה "קורנילוב", והחל לעבוד בבית דפוס זה כמגיה.
בשנת 1913 העלה איתין את משפחת גדליהו ופייגה-מנוחה רוזנרוט ובני ביתם לארץ ישראל.
המשפחה התגוררה בשכונת נווה צדק.
באונייה שבה נסעו הייתה גם חנה לוינשטיין, ילידת ליטא, שעלתה לארץ בגפה.
עם הגיעם ארצה פרש שושני את חסותו עליה ושמר איתה על קשר במכתבים ובפגישות.
לאחר שש שנים השניים נישאו ונולדו להם שני בנים: שמואל ויונה.
שושני הפך לשותפו של איתין, ובית הדפוס קיבל את השם "דפוס איתין את שושני".
רוב הזמן ניהל שושני את בית הדפוס לבדו, עקב מחלתו הקשה של איתין שהביא לשהות ממושכת בפריז ובאלכסנדריה לצורכי ריפוי.
ב-1917, בשלהי מלחמת העולם הראשונה (1918-1914), נרכש עבור בית הדפוס מגרש בדרך יפו 5 בתל אביב, ועם תום המלחמה בשנת 1919 נבנה עליו הבניין של בית הדפוס החדש.
בבית הדפוס הודפסו ספרי הוצאת שטיבל, ספרי הוצאת "מוריה" שיסדה ברכה פלאי, כל ספרי אחד העם, ספרי "התקופה" וספרי הוצאת אמנות של שושנה פרסיץ.
בבית הדפוס הודפס גם ספרו של אלתר דרויאנוב – "ספר הבדיחה והחידוד", וגיליונות העיתון "הפועל הצעיר".
שושני תמך בסופרים ובמשוררים צעירים והדפיס את יצירותיהם.
למשך תקופה מסוימת נדפס בבית הדפוס גם העיתון "הארץ".
אחד הלקוחות הגדולים והחשובים של בית הדפוס היה בנק אנגלו-פלשתינה (לימים בנק לאומי), אשר כל מערכת הטפסים והניירת שלו הודפסו בבית הדפוס.
כשקרב יום הקמת המדינה חששו בבנק שעם סיום המנדט, ייקחו הבריטים איתם את רוב שטרי הכסף שבמחזור ואז ייתכן שלא יספיקו השטרות שבידי הבנקים לצרכיו של הציבור.
הנהלת הבנק וגזבר הסוכנות היהודית אליעזר קפלן החליטו על הדפסתם של שטרות זמניים שישמשו הילך חוקי במדינה שבדרך.
החלטה זו נעשתה בחשאי ובסודיות רבה.
שטרות הכסף נדפסו בדפוס שושני, אך לצורך חיסכון - רק מצדו האחד של הנייר ובערכים של 500 מיל, לירה אחת, 5 לירות ו-10 לירות.
במקביל הוזמנו שטרות רשמיים מחברת "אמריקן בנקנוטס" בארצות הברית, אך היה חשש שהזמנה זו לא תגיע בזמן.
הדפסת "שטרות הגיבוי" החלה בחודש מרץ 1948, בסמוך להצהרה על הקמת המדינה.
לבסוף נתבדו החששות: מלאי השטרות הקיימים הספיק, ואף השטרות מארצות הברית הגיעו ארצה בזמן.
לכן נגנזו "שטרות הגיבוי" ולאחר מכן גם הושמדו.
בתל אביב החל שושני לעסוק בפעילות ציבורית ונמנה עם ראשוני אגודת "מכבי יפו", "התאחדות בעלי התעשייה" ו"התאחדות בעלי הבתים בתל אביב".
כמו כן, היה בין הראשונים שהצטרפו לשורות ארגון "ההגנה" בעיר.
הוא היה "מפקח ההגירה" של המגורשים לגלות בגליל בימי השלטון העות'מאני וראש "הקבוצה היפואית".
על פועלו הרב למען היישוב קיבל שושני את "אות המתנדב" מידי דוד בן-גוריון.
לצד ארגון "השומר" שתפקידו באותה תקופה היה להגן על היישוב היהודי בארץ, קמה התארגנות נוספת של צעירים, "הקבוצה היפואית", שבראשה היו שושני ואליהו גולומב.
מלבד שושני היו חברים בקבוצה היפואית גם שני אֶחַיו, מנחם ויוסף ואחותו בלה, וכן יצחק הוז.
אחרי פינוי יפו ותל אביב גברה הדאגה לריכוזים בגליל.
תפקיד הכנת ההגנה בגליל הוטל בעיקר על שושני ואליהו גולומב.
באותה תקופה ניסה שושני להבריח נפצים שהשיג אברהם קריניצי שעבד באותו זמן בבית החרושת לנשק בדמשק, אולם נכשל.
במקביל ל"הגנה האזרחית" שנוצרה מתוך כורח על ידי ציבור האזרחים – סוחרים, תעשיינים, בעלי מלאכה וכדומה, ואשר הקבוצה היפואית הייתה חלק ממנו, הוקם ארגון הגנה נוסף שנשלט ונוהל על ידי ההסתדרות הכללית של העובדים בראשותו של דוד בן-גוריון.
בשנת 1930, לאחר הסכם מיזוג שנחתם על ידי נציגי שני הארגונים – דוד בן-גוריון ושושני, נוסד ארגון "ההגנה" המאוחד.
שושני היה אחד מששת חברי המפקדה הארצית של "ההגנה" כאשר מטעם ההסתדרות הכללית כיהנו במפקדה שלושה – אליהו גולומב, מאיר רוטברג ודב הוז, ומטעם האזרחים כיהנו, מלבד שושני, גם יששכר סיטקוב ודב גפן.
ב-1921 נבחר שושני למועצת עיריית תל אביב בה כיהן כמעט ברציפות עד שנת 1965.
שושני היה ממייסדי התאחדות בעלי הבתים ונציגה במועצת העיר תל אביב.
שושני, התנגד להענקת זכות בחירה לכל תושבי תל אביב וסבר שזכות זאת צריכה להישמר לבעלי הבתים משלמי הארנונה.
הוא אף תבע את העירייה בערכאות משפטיות של המנדט הבריטי כדי למנוע את הצבעת חסרי הרכוש.
ב-30 ביולי 1926 פרסם בית הדין הגבוה לצדק של השלטון המנדטורי בארץ החלטה זמנית בנוגע לעתירתו בשם הסתדרות בעלי הבתים בתל אביב נגד עיריית תל אביב.
תביעתו זו נגעה לפירוש שנתנה עיריית תל אביב למונח "משלם מיסים" שהופיע בפקודת המועצות המקומיות כתנאי המקנה זכות הצבעה בבחירות לעירייה.
בית המשפט קבע כי המושג "משלם מיסים" מתייחס רק לאלה המשלמים מס בתים (וֵרְקו), ולכן לא ניתן לפרש את המושג "משלם מיסים" לכל תושב המשלם תשלום אחר לעירייה.
באותה עת תקף שושני, בשם בעלי הבתים, גם את המס הפרוגרסיבי שהנהיגה העירייה.
העירייה עצמה קבעה בחוקתה שמס רכוש לא יעלה על 12.5% מערך הנכסים שבגינם הוא נגבה.
גם בתביעה זו הצדיק בית הדין את טענת שושני וביטל את גביית המס הפרוגרסיבי.
פעילות זו גרמה לתרעומת כנגד שושני מצד גורמים שונים על כך שפנה לבתי הדין של שלטון המנדט ולא לערכאות של היישוב היהודי.
שושני שימש כסגן ראש העיר תל אביב בעת כהונתו של חיים לבנון, בין השנים 1953 ל-1959. נוסף לכך שימש שושני בתקופה זו גם כמנהל מחלקת התיעול והביוב וכמנהל מחלקת הגנים של העירייה.
לצורך הקמת מערכות ביוב משופרות, שהיו יקרות מאוד, הקים שושני את "קרן סעדיה שושני לתיעול וביוב".
עם תום תפקידיו בעירייה נתמנה שושני לעמוד בראש "איגוד ערים דן (ביוב)", בו רוכזה האחריות לשפכים של שבע רשויות מקומיות שמסביב לעיר.
בעקבות המרד הערבי הגדול (בשנים 1936–1939) הוקם ביוזמת הוועד הלאומי מוסד לגביית כספים למימון פעולות ההתיישבות והביטחון השוטף.
מוסד זה - "הוועדה היישובית שליד הוועד הלאומי, כופר היישוב – ועדת הביטחון" - פעל בראשות שושני.
ב-1921 היה שושני, במשותף עם שלום פחטר ואברהם קריניצי, חבר הוועדה להקמת משטרת תל אביב, משטרה עירונית עצמאית שפעלה בעיר עד 1932. הוועדה גם בחרה את מפקדה של המשטרה העירונית, חיים אלפרין.
בשנות השלושים נמנה שושני עם מייסדי בנק "הלוואה וחסכון" בתל אביב, ובשנות הארבעים שימש כנשיא "ארגון בעלי תעשיית הדפוס בישראל".
בפרוץ מלחמת העולם השנייה (1939) קראה הסוכנות היהודית לצעירים להתגייס לצבא הבריטי.
סעדיה נתמנה לעמוד בראש לשכת הגיוס.
אחרית ימיו, מותו, מורשתו והנצחתו
בשנת 1966, לאחר 45 שנים כחבר מועצת עיריית תל אביב ו-12 שנים כיושב ראש איגוד הערים של גוש דן ונשיא ארגון תעשיית הדפוס בארץ, פרש סעדיה מפעילות ציבורית אינטנסיבית.
הוא עבר לעסוק בעסקיו הפרטיים וכן סייע בהקמת בית מגן דוד אדום ובית מיח"א, מפעלים שאשתו חנה הייתה פעילה בהם.
שושני הוכתר בתואר "אזרח כבוד של העיר תל אביב".
בשכונת רמת החייל נקרא על שמו גן ציבורי שנתרם על ידי עובדי מחלקת הגנים שעבדו תחתיו.
הקרן הקיימת לישראל נטעה יער על שם שושני ורעייתו חנה ביערות לטרון שבדרך הישנה לירושלים.
סעדיה שושני נפטר ב-13 בדצמבר 1971 ונקבר בבית העלמין שברחוב טרומפלדור בתל אביב.
מחוז סַעְדָה הוא מחוז בצפון-מערבה של תימן.
בירת המחוז היא העיר סעדה.
המחוז הוא ה-11 בגודלו בתימן מבחינת גודל אוכלוסייה (695,033 איש) והמחוז ה-8 בגודלו מבחינת שטח (14,364 קמ"ר).
המחוז גובל בצפון ובמזרח עם המדינה ערב הסעודית, בדרום הוא גובל עם עמראן ועם חג'ה, ובמזרח עם אל ג'וף.
בשנת 2011 חות'ים השתלטו על המחוז ופארס מנאע מונה למושל.
הרב סעדיה בן אור (דוראני, א' באדר ה'תרע"ד, 27 בפברואר 1914 – ה' באדר א' ה'תשנ"ז, 12 בפברואר 1997) היה רב ומקובל תימני-ישראלי.
נולד בשנת ה'תרע"ד במחוז חוגריה שבדרום תימן ביישוב חרף אל הייגה, בן בכור לעובדיה בן שלום דורני וחממה צבר לבית סינואני.
בגיל שלוש ידע קרוא וכתוב.
בגיל 13 הוסמך לרבנות על ידי מורו המובהק מארי חיים סינואני.
בסמוך למקום הולדתו הייתה עיר המקובלים מועצירה ובה הרב יעיש מוסא קורין (בעל "מחמדי שמיים" והסבא של רעייתו לימים, רחל), הרב יעיש חדאד, הרב שלמה טביב ועוד.
הרב סעדיה בן אור למד והושפע מדמויות אלו כמו גם ממורו הרב חיים סינואני.
אביו רכש עבורו ספרי קודש בכל פעם שסוחר הספרים היה מגיע לכפר פעמיים בשנה.
כבר בצעירותו הנהיג את קהילת חרף אל הייגה ולימד ילדים.
מעבר למעמדו בקרב היהודים, גם ערביי הסביבה היו עולים לבקש ממנו ברכה ועזרה.
בשנת ה'תש"י עלה לישראל והתיישב ברעננה.
כרבו מארי חיים סינוואני סירב לקבל משרה רבנית רשמית.
במשך 30 שנה, לאחר פטירת קודמו הרב עובדיה בן חיים יוסף, שימש כרבה של קהילת "נצח ישראל-אור לבנים" ברעננה בה גם הרבה לעבור לפני התיבה, וב-15 השנים האחרונות לחייו גם הנהיג את בית המדרש "לאה ורחל" מיסודו של אחיו הרב המקובל חיים שלום זצ"ל.
למד בחברותא עם הרב יצחק הוברמן שהעיד כי הרב בן אור זכה לגילוי אליהו.
סייע גם למחקריהם של פרופסור שלמה מורג, פרופסור יצחק צפתי וד"ר אפרים יעקב בחקר יהדות תימן והשפה העברית.
הרבה בתעניות דיבור, בפרט ב-40 הימים שבין ראש חודש אלול עד מוצאי יום הכיפורים.
כמו כן, העניק ברכות ועצות למי שבאו לפתחו.
העיר רעננה העניקה לו את התואר "יקיר העיר" בשנת 1994.
בשנה שטרם פטירתו אירעו אסונות כבדים במשפחתו: בית המדרש בראשו עמד עלה באש, אחיו, מייסד בית המדרש ורעייתו נפטרו וכן גם בתו של הרב בן אור.
ביום השביעי לפטירתה נפטר הרב סעדיה בן אור, בה' באדר א' ה'תשנ"ז.
על פי צוואתו לא נישאו בלווייתו הספדים והוא נקבר בית העלמין הישן ברעננה.
על מצבתו נחקקו המילים "אוהב ישראל", וציונו משמש אתר עלייה לתפילות ובקשות.
לאחר פטירתו קראה עיריית רעננה רחוב על שמו בסמוך לרחובה הראשי של העיר.
בשנת ה'תשע"א יצאו לאור דיסקים עם תפילות וניגונים שלו, ודיסק עם דרשותיו.
הרב בן אור כתב תשעה ספרים (בשמונה כרכים):
ערוגות הבושם נתיבות החכמה - שני כרכים
קודש הילולים - שני כרכים
נופת צופים על הנביאים, עצי בשמים על חמש מגילות, משנת חכמים על מסכת אבות
המקובל הרב חיים עדני - הקים בירושלים בית מדרש על שמו ועל שם אחיו חיים שלום בשם "אור חי".
הרב דורון אחיאל - רב קהילת נצח ישראל בלונדון כתב ספר על פרשת השבוע בשם "ואד יעלה" ובו פרק חשוב על הרב בן אור.
רב-דרשן משה בן יצחק - קהילות: עולי בבל, אור ציון, ברעננה.
סעדיה (איסיי) איתין (לעיתים אתין; 20 באפריל 1890 – 11 באפריל 1971) היה המהנדס הראשון של חברת החשמל וראשון למתכנני רשת החשמל בארץ ישראל, וכן המהנדס הראשי שלה מפתיחתה הרשמית ועד לפרישתו לגמלאות באוגוסט 1955.
סעדיה איתין נולד בבריאנסק שבפלך אוריול ברוסיה להוריו רבקה ואהרן איתין.
אביו היה בעל בית דפוס גדול בבריאנסק, ציוני נלהב ומורשה של חובבי ציון בעירו.
בשנת 1906 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה ביפו, ברחוב בוסטרוס היוקרתי דאז.
אביו, אהרן, שהיה חלוץ הדפוס העברי בעיר העברית הראשונה, פתח בית דפוס ביפו ועם הקמת תל אביב העביר אליה את בית הדפוס שלו לדרך יפו 5. בשנת 1909 נמנתה משפחת איתין עם 66 המשפחות אשר ייסדו את העיר תל אביב.
ביתה נבנה ברחוב יהודה הלוי 19, ובית שני בעיר נבנה ברחוב לוינסקי 69.
סעדיה היה הבן הבכור במשפחה.
הוא עלה ארצה בגיל בוגר יחסית ואת לימודיו התיכוניים סיים עוד ברוסיה.
אחרי העלייה ארצה נסע סעדיה לגרמניה, במימון אביו, ללימודים אקדמאיים.
הוא בחר בהנדסת חשמל, בתקווה לפתח תחום זה בארץ ישראל, וסיים את לימודיו האקדמיים בגרמניה בשנת 1912. באוקטובר 1921 נשא סעדיה את רבקה חנוך לאישה.
רבקה הייתה מורה לנגינה בפסנתר ובתם של מלכה ואברהם-גרשון חנוך אשר נמנו גם הם בין 66 המשפחות המייסדות של תל אביב.
בדצמבר 1924 נולדה בתם אריאלה, שהייתה הנכדה הראשונה לשניים ממייסדי העיר.
מאוחר יותר עבר סעדיה איתין לחיפה, ובנה את ביתו על הר הכרמל, ברחוב ווג'ווד 13 א' (תוכנן על ידי משה חת).
הבית כלל 6 דירות ש-5 מתוכן הושכרו, ובחזיתו הייתה נטועה חורשת עצים.
בתקופה טרם נישואיו לא הייתה בארץ ישראל תעסוקה למהנדסי חשמל, ובמשך 4 שנים (1914–1918) מצא איתין את פרנסתו בהוראת מתמטיקה ופיזיקה בבית הספר הריאלי בחיפה.
הוא כתב, קרא ודיבר בחמש שפות: עברית, גרמנית, רוסית, אנגלית וצרפתית.
עם סיום לימודיו ובמקביל לעבודתו בהוראה תר איתין אחר מקורות להפקת חשמל.
במסגרת סיוריו הגיע לנהריים, ושם מצא את הפוטנציאל למבוקשו.
על פי העובר מפה לאוזן במשפחתו, סעדיה יצר קשר עם פנחס רוטנברג, שהיה מהנדס סכרים, איש אשכולות ויזם רב פעלים, אשר התמקד בהקמת מפעל לאנרגיה חשמלית, במטרה לקדם את חזונו.
מידע על היקף פועלו ותרומתו של סעדיה איתין לתכנון ולפיקוח על הקמת רשת החשמל בישראל ניתן ללמוד מסיפורו האישי, השמור בארכיון חברת החשמל.
להלן מספר ציטוטים מתוך מסמך זה:
ב-23 בדצמבר 1919 החל סעדיה איתין את עבודתו עם פנחס רוטנברג בחברה שלימים הייתה חברת החשמל לישראל:
במהלך שנות עבודתו בחברת החשמל פעל איתין בתפקידים רבים, אשר דרשו גם נסיעות תכופות לחו"ל (חלקן יחד עם פנחס רוטנברג), דבר שלא היה עניין של מה בכך בימים ההם.
במהלך שנות עבודתו בחברה כתב איתין את הספר "קווים עיליים של מ.ג.
רשתות עילייות ומקומייות" שיצא לאור בהוצאת מסדה ב-1963 ובו הדרכה לבאים אחריו גם בנושאים שלא נלמדו אז בבתי הספר הגבוהים.
הספר מלווה ב-259 ציורים ו-48 טבלאות.
סעדיה-איסיי איתין נפטר ב-11 באפריל 1971 ונטמן בבית הקברות הישן חוף הכרמל.
המצבה על קברו הוקמה ומומנה על ידי חברת החשמל לישראל כאות הוקרה.
סעדיה עמיאל (1929 – 8 באוגוסט 1978) היה פרופסור לכימיה ופיזיקה גרעינית ומבכירי מדעני האטום בישראל.
הוא היה ממקימי הכור הגרעיני בשורק.
בצד היותו מדען הוא היה מעורב בחייה וסבך בעיותיה של המדינה והחברה, מפורצי הדרך בתחום התכנון והחשיבה הביטחונית-אסטרטגית.
חתן פרס האוואסי לשנת 1977 על תרומה בולטת בתחום האנליזה בשיטות הגרעיניות.
בשנת 1936, בהיותו בן שבע, עלה עמיאל עם משפחתו לארץ ישראל.
למד והתחנך במסגרת של חינוך דתי, היה בתנועת-נוער של "המזרחי" ולמד בגימנסיה הרצליה.
בין השנים 1945 - 1946, כמי שקפץ כיתות וסיים מוקדם את לימודיו, הצטרף להגנה, לגדנ"ע של אז, ומיד עבר לפלוגה הדתית של החי"ש (חיל-שדה).
כבר בכיתה י"א היה מפקד בחג"ם, שהייתה חלק מפעילות נוער ב'הגנה'.
עמיאל החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים, בפקולטה למדעי הטבע.
במסגרת שנת שירות, שירת בתור נוטר במרכזיית הטלפונים של מפקדת חיל האוויר המלכותי הבריטי (R.A.F.).
מדי בוקר היה עולה להר הצופים ללמוד, לוקח איתו את המדים, ובערב לובש אותם ונכנס לתפקיד.
לאחר חצות היה רץ להעביר דו"ח לשירות הידיעות של ה'הגנה'.
עקב מלחמת השחרור ערק סעדיה מתפקידו בשירות הבריטי, ואת המלחמה עשה ב'גבעתי', כמפקד כיתה וכמפקד מחלקה.
בזמן המלחמה ירד לבן-שמן, אשר הייתה נתונה תחת מצור.
"זו הייתה תקופה של עייפות מתישה.
אני זוכר את עצמי ישן בעמידה, כמעט.
היינו כל כך מעטים, ועמדנו בעומס בלתי רגיל ובתנאי לחץ.
יצאנו תוך כדי קרב מבן-שמן".
עמיאל למד בצורה מסודרת מ-1947 במשך חודשיים בלבד, ולאחר מכן, עם פרוץ המלחמה, נקראו כל חברי ה'הגנה' להצטייד בנשק ולצאת לכיוון העיר העתיקה.
רק לאחר שנתיים, ביולי 1949, שב ללמוד בצורה עקבית.
עמיאל ניצל את הזמן ביעילות מרבית, וב-1952 כבר סיים את מרבית הקורסים שהיה עליו לקחת, והחל מיד בעבודת-גמר בכימיה פיזיקלית.
הוא בחר בנושא מודרני ולא נפוץ אז, עבודה באיזוטופים רדיואקטיביים.
לימודים ותחילת המחקר בנושא גרעין
בשנת 1952, בהיותו בן 23, הצטרף לצוות הוועדה לאנרגיה אטומית ושימש בין היתר כיועץ מדעי בנושאי גרעין.
הוא פעל במחלקה למחקר איזוטופים במכון ויצמן ובמסגרת זו סיים את הדוקטורט ב-1954. את עבודת המאסטר בפיזיקה עשה במסגרת המחלקה לפיזיקה גרעינית, למרות שהיה כימאי.
ב-1955 נסע לארצות הברית במסגרת הפוסט-דוקטורט והיה לעמית מחקר במעבדות הגרעיניות של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי ולאחר מכן במעבדה הלאומית ברוקהייבן שליד ניו-יורק, שם עסק במחקר כימי גרעיני.
בארצות הברית שהה במשך שנתיים וחצי.
עם שובו מארצות הברית חזר תחילה רק לתחום המדע הטהור, זו הייתה לו תקופה של פרסומים רבים והתמודדות על מציאת מקומו במערכת המדעית-ביטחונית.
בשנת 1958 הטיל עליו ארנסט דוד ברגמן, שהיה מנכ"ל הוועדה לאנרגיה אטומית, להקים את המחלקה לכימיה גרעינית בכור שבנחל שורק.
עמיאל הקים את המחלקה ובכך היה בין מקימי הכור האטומי הראשון בנחל שורק.
לימים הקים את בניין "המעבדות החמות" ובכך אפשר לו ולקבוצות המחקר שלו לפעול באותם כיוונים שהוא חשבם לחשובים, הערכה אשר הצדיקה את עצמה יפה.
רק ב-1961, לאחר שהמציא שיטה מהפכנית לגילוי והפקת אורניום בהוצאה קטנה יחסית, הוא זכה להכרה.
בגיל 33 היה פרופסור לכימיה גרעינית וכימיה של אנרגיות גבוהות, בקתדרה ע"ש מ"ב קרנצברג של האוניברסיטה העברית בירושלים.
במסגרת הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית.
הוא שימש יועץ גרעין במדינות רבות כגון ארצות בדרום מזרח אסיה, טורקיה, יפן, מקסיקו ויוון.
כמו כן, היה לחבר בפנלים בינלאומיים והיה לחבר הראשון בוועדה הישראלית לאנרגיה אטומית ששימש יו"ר בכנסים בינלאומיים בתחום הגרעין.
במקביל לעבודתו כמדען וכאיש במערכת הביטחון בשנים שלאחר מכן, עסק בהוראת כימיה גרעינית ורדיוכימיה באוניברסיטה העברית ירושלים, במכון ויצמן למדע ברחובות, חיפה, באר-שבע ובאוניברסיטת תל אביב.
עמיאל הצטרף למפלגת רפ"י בשנת 1965 וניסח את מצעה ומדיניותה המדעית (המדע היה בעיניו דרך להגשמת החזון הציוני הלאומי).
הוא תלה ברפ"י תקוות להתחדשות פוליטית והתרעננות מחשבתית ציונית וחברתית.
מאחר שהיה עובד מדינה הכפוף למגבלות ברורות בשטח זה, הייתה פעילותו הפוליטית במסגרת רפ"י מצומצמת כך שלא היה רשאי להופיע בפומבי ומרבית פעילותו הייתה פנימית והצטמצמה להופעה בפני חוגים סגורים למיניהם.
עמיאל היה בעד האיחוד של רפ"י עם מפא"י להקמת מפלגת העבודה.
הוא היה חבר במוסדותיהם המרכזיים של רפ"י ומפלגת העבודה, אך סירב להציג מועמדותו לחברות בכנסת, למרות שהדבר הוצע לו.
הוא היה פעיל בצוותי החשיבה של מפלגת העבודה ובמיוחד בצוות לענייני חינוך ומדע.
כמו כן, סעדיה הקים עם מספר חברים את התנועה לשינוי שיטת הבחירות והיה חבר בהנהלתה ובנוסף היה ממקימי המכון למחקרי מדיניות ואסטרטגיה (סטרטיס).
משנת 1971 היה יועץ לשרי הביטחון השונים, כמדען בכיר במשרד הביטחון.
כמו כן, היה ראש היחידה לתכנון לטווח ארוך במשרד הביטחון (אסטרטגיה חברתית, כלכלית וביטחונית) בין השנים 1971–1976.
כתוצאה מן הידע שרכש, תרם עמיאל לדיאלוג האסטרטגי בין ישראל לארצות הברית.
בזמן כהונתו פתח במסע בארצות הברית שמטרתו שישראל תרכוש ידע אמריקני בנשק גרעיני כדי שתוכל להגן על עצמה.
אחרי מלחמת יום הכיפורים התזה שלו הייתה שאם הכול יעמוד על מערכת מטה אחת ומערכת תכנון אחת, שתהיה נעולה בקו ישר עם מערכת קבלת ההחלטות, לא יהיה ויכוח מפרה, לא יכוסו כל האפשרויות והאלטרנטיבות, וסופו של דבר שיתבצעו טעויות קריטיות.
לכן, שאף לעמוד בראש יחידה עצמאית, נפרדת, לתכנון וחשיבה, יחידה שתיצור את הניגודיות והאתגרים המפרים בתוך המערכת.
עמיאל היה ממארגני המאמץ המדעי של ביטחון ישראל וחלק ניכר מעבודותיו היה בעל אופי חסוי.
אחת מהמצאותיו שהותרו לפרסום הייתה עבור חיל האוויר, כפי שתיאר אליעזר כהן בנוגע לפשיטה על נמל התעופה של ביירות (28 בדצמבר) בספר "השמיים אינם הגבול- סיפורו של חיל האוויר הישראלי".
"בחשיכה ובדממת אלחוט טסו מעל הים, רואים ואינם נראים.
למרות שאורות הזיהוי שלהם היו כבויים, הם "ראו" אחד את השני הודות ללוחיות עשויות מחומר פלסטי רדיו-אקטיבי, שהיו מחוברות לקצות כנפי הרוטור, ובעת סיבובו יצרו מעל המסוק הילה זוהרת.
הפנסים הלא נראים למרחוק היו פרי המצאתו של פרופ' סעדיה עמיאל ז"ל, פיזיקאי הגרעין וחבר הוועדה האנרגיה אטומית, אשר נרתם לפתח אותם ביוזמתו של צ'יטה.
מפקד הטייסת חיפש אמצעי תאורה לא תלוי במערכת החשמל של המסוק, אשר טווח קרני האור שלו יהיה מוגבל לטווח המסוקים במבנה.
פרופ' עמיאל שקד על המצאתו במעבדות הכור הגרעיני בנחל שורק.
לוחות אלו הוצמדו לכל מסוקי החייל, ותוך זמן קצר בכל כוח מסוקים המכבד את עצמו בצבאות זרים, שרכשו את הלוחות מהתעשייה האווירית הישראלית.
זהו הפטנט הרדיו-אקטיבי הזוהר של פרופ' עמיאל".
בינואר 1977 לקה בסרטן קטלני במוחו, סרטן מסוג גליאובלסטומה-מוליפורה.
בתקופת מחלתו כתב את ספרו "עד כלות".
הספר יצא לאור בהוצאת ספריית מעריב.
עמיאל נפטר ב-8 באוגוסט 1978. היה נשוי לאסתר אייזנשטדט (ארדון) ואב לשתי בנות.
בישיבה מיוחדת של הנהלת ארגון מסיימי האוניברסיטה העברית בירושלים הוחלט להקים קרן מלגות לסטודנטים ע"ש פרופ' סעדיה עמיאל כדי לגייס סכומים נוספים ולהגדיל את קרן המלגות אשר תסייע בחינוך דור חדש של מדענים.
כמו כן, הבניין למדעי הגרעין במרכז למחקר גרעיני (ממ"ג) בנחל שורק ובניין המעבדות החמות בממ"ג הוקדש על שמו של פרופ' סעדיה עמיאל.
הטקס נערך ביום השנה לפטירתו.
ב-24 בדצמבר 2014 נחנכה כיכר סעדיה עמיאל בקריית האוניברסיטה בתל אביב, בין רחוב שלום רוזנפלד לרחוב ג'ורג' וויז.
סעדיה תובל (1932, זאגרב, יוגוסלביה - 17 באפריל 2008, רוקוויל, מרילנד) היה חוקר ישראלי בתחום מדע המדינה ויישוב סכסוכים ושימש כדיקאן הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב.
תובל נולד בנובי סאד שביוגוסלביה, למאיר תובל, לימים ציר ישראל בבודפשט, ועלה לישראל בגיל שבע עם הוריו.
הוא למד בירושלים, בילה שנה בקיבוץ נחשון.
לאחר שירותו הצבאי למד באוניברסיטה העברית, ואחר כך המשיך ללימודים מתקדמים בהרווארד, שם למד גאולוגיה וסיים דוקטורט במדע המדינה.
את עבודת הדוקטורט שלו עשה על סומלילנד הצרפתית בהנחייתו של הנרי קיסינג'ר.
בשנת 1960, לאחר סיום כתיבת הדוקטורט, ביקר בסומלילנד.
בשנת 1962 חזר לישראל והחל ללמד באוניברסיטת תל אביב, שם שימש כראש החוג למדע המדינה ודיקאן הפקולטה למדעי החברה.
במקביל מונה למזכיר המועצה למחקר ולפיתוח.
בשנת 1970 הועלה לדרגת פרופסור חבר.
בשנת 1975 מונה לדיקן הפקולטה למדעי החברה.
בשנת 1985 נהרג בנו בעת שירותו הצבאי.
לאחר האירוע עקרה המשפחה לבוסטון ואחר כך לוושינגטון, שם לימד תובל באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, במסגרת בית הספר הבינלאומי ללימודים מתקדמים.
בשנת 2008 נפטר מסרטן הקיבה.
רבי סעדיה אבן דנאן (הראשון; רס"ד) היה משורר, בלשן, פרשן מקרא, דיין וכרוניקאי בן המאה ה-15. מחשובי החכמים בספרד וצפון אפריקה בתקופה שלאחר פרעות קנ"א.
רבי סעדיה בן מימון אבן דנאן נולד בגרנדה שבספרד, כנראה בראשית המחצית השנייה של המאה ה-15. הוא מונה להיות הדיין של העיר וזכה למוניטין רב בזכות ידענותו בתלמוד.
אחת מפסיקותיו הנודעות נוגעת למעמדם של האנוסים בספרד לאחר האינקוויזיציה.
אבן דנאן פסק שהמומרים, במיוחד בדור הראשון אך גם אחריו, לא נחשבים לגויים אלא ל"אנוסים גמורים" או כאלה שמוגדרים הלכתית כ"יהודים רשעים".
לאחר גירוש ספרד רס"ד התיישב באוראן שבאלג'יריה ושם נפטר ב-1493. צאצאיו בני משפחת אבן דנאן היו לשושלת ארוכה של רבנים וחכמים בעיר פאס, שושלת זו מנתה מספר חכמים בשם זהה.
רס"ד עיגן את שיטת פסיקתו ההלכתית, בשלשה עקרונות: .
ידוע על לפחות תשעה חיבורים פרי עטו של רס"ד:
"ספר השורשים" - חיבור בלשני על השפה העברית.
פרשנות לפרק נג' של ספר ישעיהו.
חיבור פילוסופי על צורת אותיות האלפבית העברי.
"מאמר על סדר הדורות" - חיבור על מלכי ישראל ושליטי העם היהודי לאורך הדורות.
'מורה נבוכים' - שיר הלל לספר מורה נבוכים של הרמב"ם.
"החוק החיוני לשפה העברית" (נכתב בערבית) - עוסק, בין היתר, במלאכת השיר (פרוזודיה) והוא החיבור הראשון שניסה להשוות את המשקל העברי לערבי.
סעדיה אבן דנאן - כתביו, שיריו ופסיקותיו בתוך: פאס וחכמיה - כרך שני בעריכת דוד עובדיה, ירושלים: הוצאת בית עובד, תשל"ט, עמ' 1-91.
סעדיה אבן דנאן, מבוא לספר השורשים, בתוך: משה כהן, ההקדמות הדקדוקיות לספר השורשים של רבי סעדיה בן־מימון אבן־דנאן: בלשן, משורר והיסטוריון בתקופת גירוש ספרד, ירושלים: כפיר, 2000.
רבי סעדיה שוראקי (1603 – 1704) היה מלומד רבני בן המאה ה-17 מתלמסאן שהיה ידוע בשל מאבקו בשבתאות וכזכות השכלתו הכללית הרחבה.
הוא עסק במתמטיקה ופילוסופיה וכן חיבר שירה ופיוטים.
רבי סעדיה נולד לאביו ר' אליהו שוראקי נולד בשנת 1603 בתלמסאן, על הגבול המערבי של אלג'יריה של היום.
משפחתו היא משפחת רבנים ידועה ממגורשי ספרד.
ר' יעקב אבן צור מפאס כתב עליו ש"בכל חכמה ימינו רוממה", ואכן לצד השכלתו המסורתית הוא גילה עניין רב גם במדעים של זמנו.
הוא האמין שהשכלה במדעים עוזרת להתמודד עם אתגרי החיים ומסייעת להתנהגות מוסרית מצד הפרט.
ר' שוראקי חיבר ספר לימוד למתמטיקה, "מונה מספר" (1691), מהראשונים בסוגו בעברית.
בנוסף ר' שוראקי חיבר ספר פרשנות רחב היקף בשם "שיר חדש" (1706) על מזמור קי"ט של ספר תהילים.
בפרשנותו הוא מביא לביטוי את ידיעותיו בפילוסופיה, מדעי הטבע, השפה העברית וקבלה.
ר' שוראקי נודע גם כמשורר ופייטן, שיריו נוגעים בעיקר לנושאים של גאולה וארץ ישראל.
בתיאוריו של הגאולה העתידה לבוא באה לידי ביטוי דחייתו ומאבקו בשבתאות וטענתה שהגאולה הגיעה.
מספר משיריו שולבו במסורת התפילה של יהודי אלג'יריה.
רבי סעדיה שוראקי, מונה מספר, מהדיר: גד בן עמי צרפתי, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1973.
רבי סעדיה שוראקי, שיר חדש, ירושלים: הוצאת מכון בני יששכר, תש"ס.
רבי סעדיה ב"ר נתן נטע משקלוב (1751 - כ"ה באב תקע"ג, 21 באוגוסט 1813, ירושלים) היה רב ליטאי מתלמידי הגר"א, שעלה לארץ ישראל במסגרת עליית תלמידי הגר"א.
מתלמידיו הבולטים של הגאון מווילנה, וגיסו של תלמיד מפורסם אחר, רבי שלמה זלמן מוולוז'ין.
השנה בה התחיל ללמוד אצל הגר"א אינה ידועה, אולם כבר בשנת תקמ"ח (1788) הוא מתואר בתור איש ביתו של "הגאון החסיד דק"ק ווילנא".
למד עם רבו הגר"א את קובץ החיבורים "מסכתות קטנות", והוא כותבן של "הגהות הגר"א" למסכתות אלו.
מלבד לימודיו בהלכה ובתלמוד, למד עם הגר"א גם קבלה.
היה מראשי ה"קלויז" בווילנא שלאחר פטירת הגר"א נודע כ"קלויז הגר"א".
בשנת תקנ"ו (1796) נשלח יחד עם חברו ר' חיים מסארהיי, על ידי הגר"א, להפיץ בפזורה היהודית במזרח אירופה את עמדתו המתנגדת לחסידות.
עמד בראש הגל השני של עליית תלמידי הגר"א בתחילת הקיץ של שנת תקס"ט (1809), והתיישב בצפת.
בצפת רשם את הנהגותיו והליכותיו של רבו הגר"א, רשימותיו נשלחו בידי בנו ר' נתן נטע לווילנה, שם נוספו להן הערות והקדמה, ומהן נדפס הספר "מעשה רב".
בחורף תקע"ב ביקר עם בנו בירושלים כדי לבדוק את האפשרות לעבור אליה.
בסופו של דבר בעקבות מגפה שפרצה בצפת ובגליל נאלצה קהילת תלמידי הגר"א לברוח מצפת, חלקם ובתוכם רבי סעדיה ברחו זמנית לירושלים, בה נפטר רבי סעדיה בשבת, כ"ה באב תקע"ג, 21 באוגוסט 1813. ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
סעדיה פז (19 בינואר 1882 ברית המועצות - 12 בדצמבר 1961 חיפה) היה פעיל בתנועת פועלי ציון.
עלה לארץ ישראל במסגרת העלייה השנייה.
מראשוני החברים בארגונים בר גיורא והשומר.
ממתיישבי אום ג'וני, הקואופרציה במרחביה ותל עדשים.
יד ימינו של יהושע חנקין בגאולת הקרקעות.
סעדיה פז נולד ב-1882 בשאמובו שבפלך מוהילב של האימפריה הרוסית כסעדיה גולדברג לאביו אברהם גולדברג ולאימו גנסיה (מבית יפה).
הבית בו גדל היה חרדי ופז נשלח בצעירותו ללמוד בחדר.
ב-1897 נשלח ללמוד בישיבה במינסק, שם נחשף לפעילים ציונים שהביאוהו להצטרף לפעילות בתנועת פועלי ציון.
כך, בנוסף ללימודיו בישיבה, עסק בפעילות ציונית ובמקביל למד את השפה הרוסית וכן לימודים כלליים אלמנטריים.
בנובמבר 1904 עלה לארץ ישראל, במסגרת העלייה השנייה, והחל לעבוד כפועל חקלאי בזכרון יעקב, פתח תקווה ובת שלמה.
שם פגש את ישראל שוחט ואיתו גיבש את הרעיון לבנות כח שמירה יהודי.
את יישום הרעיון הלכה למעשה ביצע פז במסגרת הקולקטיב בסג'רה כחבר הארגון המחתרתי בר גיורא.
בהמשך, הצטרף לארגון השומר והיה חבר בארגון החורש.
לאחר סג'רה, עבר פז לעבוד במסחה ומשם עבר לאום ג'וני, לקואופרציה במרחביה.
ב-1916 רכש המשרד הארצישראלי את אדמות תל עדשים ואנשי השומר עברו להתיישב שם.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הפעיל את קשריו במוסדות השלטון על מנת להקל על היישוב ולבטל גזירות.
ב-1917, כשהחל גירוש תל אביב, הגיש עזרה למגורשים שהגיעו לגליל.
כשנחשפה מחתרת ניל"י, נאסר ונשלח לבית סוהר בנצרת ובדמשק, שם עונה והועמד למשפט באשמת בגידה.
בית המשפט אומנם זיכה אותו אך הורה לגייסו לצבא העות'מאני, שם שירת בתפקיד עורפי.
עם סיום המלחמה חזר ארצה.
עיקר תרומתו של פז לתנועה הציונית הייתה עזרתו ליהושע חנקין בגאולת הקרקעות בתקופה בה עבד בחברת הכשרת היישוב.
תפקידו העיקרי היה לסייר בין כפרי הערבים, לקשור קשרים עם אנשי הכפרים, לקדם את תהליכי הרכישה, לפשר במקרים של סכסוכים ולדאוג להוצאת האריסים מהאדמות.
לאחר הקמת המדינה המשיך לעבוד בחברה עד פרישתו לגמלאות.
בשנת 1960 זכה פז באזרחות לשם כבוד בעיר לחיפה.
ב-1916 התחתן עם גיטל לינבסקי.
לאחר שנפטרה בחיפה ב-1933, נשא ב-1936 את יפה זופמן.
נכדו היה חוקר האסלאם ראובן פז.
סעדיה פז, זכרונות, הוצאת "חיפה", 1963
סעדיה פז, מזיכרון לסג'רה, ספר השומר, הוצאת דביר, 1957, עמודים 106–108
הרב סעדיה שרעבי (נולד בתש"ב-מאי 1942) הוא דיין ישראלי, לשעבר אב"ד בבית הדין הרבני בירושלים.
נולד וגדל ברחובות, אביו, המקובל רבי שלום שרעבי, היה שוחט ברחובות וממנהיגי העדה התימנית בעיר.
הרב שרעבי למד בישיבת הדרום, בישיבת חברון, ולאחר מכן בישיבת מרכז הרב.
מתלמידי הרב צבי יהודה הכהן קוק והרב אברהם אלקנה שפירא.
בשנת תשל"ב קיבל סמיכה לרבנות מהרב אברהם שפירא, הרב בצלאל ז'ולטי, הרב זבולון גרז והרב יונה שיבר.
לאחר מכן למד בכולל 'שבט מיהודה' בתל אביב אצל הרב אפרים בורודיאנסקי.
התמנה לדיין בבתי הדין הרבניים בשנת תשל"ו.
תחילה שימש כדיין בבית הדין הרבני ברחובות ובניסן תשנ"ב (1992) מונה לאב בית הדין.
בתשנ"ג עבר לירושלים והתמנה לאב בית הדין.
כיהן כדיין עד שנת תשע"א.
בשנת תשמ"ט כיהן לזמן מה כדיין בפועל בבית-הדין הגדול לערעורים בירושלים.
ברחובות היה פעיל בהקמת כולל אברכים אורות התורה, הקמת אולפנת 'צביה' ועוד.
אחיו הרב נתן הוא רב העדה התימנית ברחובות (אשר שכל את בנו במלחמת לבנון הראשונה).
אח נוסף, הרב אשר ליטוב, היה רב היישוב אבן שמואל.
אחיו הרב מרדכי הוא ראש כולל ברחובות.
הרב יעקב, דיין בבית הדין הרבני בחיפה ובבית הדין לממונות במערב בנימין.
לשעבר ראש ישיבת נחלת ישראל במגדל העמק ור"מ בישיבת ניר קריית ארבע.
הרב יאיר, ר"מ בישיבת ירושלים לצעירים וחתנו של הרב ירחמיאל ויס.
אורי, היה היועץ הפרלמנטרי והדובר של ח"כ שולי מועלם.
ביתו נשואה לרב נתנאל הראל, ר"מ בישיבת המאירי.
בעבר ראש המכינה הקדם צבאית של ישיבת עטרת כהנים.
הרב סעדיה "רבנו" בנבנישתי (1876–1957) היה מורה ומחנך בירושלים, בבוכרה, בסוריה ובלבנון, מנהיג הקהילה היהודית בקוריינטס שבארגנטינה, וחבר בית הדין של העדה הספרדית בירושלים.
נולד בירושלים ב-29 בפברואר 1876 (ד' באדר ה'תרל"ו) לרחל ולרב בכור יוסף בנבנישתי.
בילדותו למד בבית הספר דורש ציון, ומשם המשיך לישיבת תפארת ירושלים, שם למד אצל הרב יצחק אשכנזי והרב בן ציון אברהם קואינקה.
בגיל 18 סיים את לימודיו והחל לשמש כמורה לעברית, לדקדוק ולתלמוד בתלמוד תורה של העדה הספרדית בירושלים שהיה תחת ניהולו של הרב נסים אלישר.
בהמשך שימש במשרות הוראה שונות בבית הספר דורש ציון ובבית יתומים מקומי.
נישא ליוכבד בת אברהם מזרחי שהייתה אחייניתו של הרב נחמן בטיטו, ופעלה רבות באגודת "בנות ירושלים".
לאור הצלחתו בתחום ההוראה, נשלח בשנת 1911 (ה'תרע"א) למוסקבה שברוסיה, ומשם עבר לח'אנות קוקנד, שם שימש כמורה בבית הספר של הקהילה היהודית בעיר במשך שבע שנים, ולצד זאת גם כשוחט וכמוהל.
בסיום תפקידו עבר לבוכרה, שם שהה במשך כשנתיים.
בשנת 1920 (ה'תר"ף) חזר לירושלים, ולאחר תקופה קצרה הוזמן על ידי הרב חזקיה שבתי, ששימש כרבה של חלב שבסוריה בתקופה זו, לבוא לשמש בעירו כמורה בבית הספר של חברת כל ישראל חברים ובתלמוד תורה למשך ארבע שנים.
בסיום תפקידו שם עבר לביירות שבלבנון, שם שימש כמורה במשך כשנתיים.
בשנת 1927 (ה'תרפ"ז) עבר להתגורר בקוריינטס שבארגנטינה, שם שימש כמנהיגה הרוחני של הקהילה הספרדית המקומית, וסיפק להם את כל צורכי הדת.
בשנת 1937 (ה'תרצ"ז) חזר לירושלים, ומונה לשמש כחבר בבית הדין של העדה הספרדית בעיר.
הלך לעולמו בחודש אוגוסט 1957 (אב ה'תשי"ז) ונקבר בהר המנוחות.
סעדיה: שורשים במולדת הוא סרט קצר ישראלי עלילתי–תעמולתי באורך 18 דקות שנעשה בשנת 1951 על ידי הבמאי זאב רב-נוף וצולם על ידי הצלם חיים שרייבר.
בסרט מתוארת ישראל בשנות ה-50: המעברות, החיילים, הגדנ"ע, העולים החדשים וההוויה הישראלית המתגבשת.
הסרט צולם בבסיס הגדנ"ע באר-אורה על ידי יחידת ההסרטה של הגדנ"ע.
לימים אותר הסרט באוסף הסרטים העצום של ארכיון צה"ל על ידי הקולנוען יעקב גרוס.
גרוס ערך ושחזר את הסרט, והקרין אותו מחדש בסינמטק תל אביב בשנת 2011. במקביל, ניסה לאתר את הנער סעדיה ופנה לתוכנית הרדיו של ירון אנוש, בתקווה לאתרו ולהביאו להקרנה בסינמטק וכך לסגור את המעגל.
לאחר תחקיר הסתבר שהנער סעדיה הוא , שנהרג בקרב על ארמון הנציב במלחמת ששת הימים.
בראייה עכשווית מעלה הסרט שאלות רבות ורלוונטיות במדינת ישראל של ימינו בנושאים כמו: יחסי עולים וותיקים בראשית המדינה, יחסים בין אשכנזים למזרחים, ומה משמעות יצירת "היהודי החדש"?
הסרט נפתח בצילומים של אחת המעברות שקמו בארץ בשנות החמישים, ומלווים במוזיקת מארש ושירת ילדים.
מיד לאחר מכן מתחיל הסרט לגולל את קורותיה של רותי (תהילה באומן), חיילת אשר לומדת מהן מטרותיה כמדריכה: "אורבת לנו סכנה של היווצרות שני עמים בארץ, של רמות חיים שניגודם משווע, של גלות מתחדשת המתרפקת על עולמה החרב, ואילו אנו מצווים על התבוללות מהירה.
עלינו לערות בארץ את החדשים מקרוב באו בזמן קצר ביותר למען נוכל לעמוד בסכנות הקרובות, כאומה ולא כצירוף של עדות או שבטים".
מטרות אלה מהוות את הלך הרוח בישראל של אותה תקופה.
השאיפה ליצירת יהודי חדש, ולהיפטר מהיהודי הגלותי והפרימיטיבי, הייתה בראש מעייניה של התנועה הציונית בארץ, ואחת הדרכים הייתה שליחת ילדי עולים לבסיסי גדנ"ע לחינוך מחדש על ידי מדריכים חיילים.
הסרט ממשיך באותו קו, ורותי המדריכה החיילת, מתוארת כ"בת האור", היורדת אל המעברה, אל "בני החושך".
בין אותם "בני חושך" הוא הילד סעדיה, גיבור הסרט, שבעזרת רותי משלים תהליך של חינוך מחדש: סעדיה לומד לקרוא, לכתוב, לאכול בסכין ומזלג ולהפסיק לעשן.
בכתבה ששודרה בערוץ 2 בשנת 2011, ובה השתתפו בנותיה של תהילה באומן (החיילת רותי), אלי רפיד, שהשתתף בסרט בעצמו כאחד מהילדים בגדנ"ע, ורות רפפורט (זקהיים), שקריינה את הסרט יחד עם בעלה.
לעומתם, רפיד ורפפורט, בני הדור הישן, פחות מתרגשים.
רפיד מסביר: "אתם דור אחר.
אתם רואים את זה בעיניים אחרות.
חבר'ה, אתם נולדתם לתוך מדינה על מגש של כסף.
אנחנו באנו למדינה של כלום".
בעיניהם, כמו שמתאר מפַקדה של רותי בתחילת הסרט, זו הייתה הדרך ההגיונית והלגיטימית אז, שאפשרה למדינת ישראל לקום ולהתגבש בזמן מועט כל כך.
קריינות: עזריה רפפורט ורות זקהיים
תסריט: זאב רב-נוף ואירנה קרבצ'ינסקה
צילום: שמואל אלכסנדר, חיים שרייבר וניסים לאון
מוזיקה: אדמונד הלפרן ונתן גרוס
סעדה צובירי (שרווי) (שמחת תורה ה'תר"פ, צ'ליימה - י"ג בשבט ה'תשס"ב; 16 באוקטובר 1919 – 26 בינואר 2002) הייתה משוררת עממית וזמרת ישראלית מיהדות תימן.
נולדה בעיר צ'ליימה ממחוז עמראן שבתימן.
אביה, רבי יוסף שרווי, היה רב בעיר ובן לשושלת רבנים.
אמה הייתה גם היא נצר לשושלת רבנים, בתו של רבי דוד בן רבי חיים ממשפחת גדיס.
נתייתמה מאביה בהיותה בת שישה חדשים, ואחיה יוסף, הגדול ממנה בשלוש שנים, נחשב לה לאב במקום אביה, כבת ארבע עשרה נישאה, אלא שנישואים אלה הסתיימו באסון משולש, הבעל ושני הבנים שנולדו נפטרו בזה אחר זה.
עלתה לישראל בשנת 1950 במבצע "על כנפי נשרים", עם העלייה הגדולה מתימן.
לאחר כמה חודשים נישאה בשנית, ובני הזוג התגוררו בירושלים.
שני בנים ובת נולדו לה מנישואים אלה.
כבר בגיל צעיר מאוד הייתה מטה אוזן לשירת גברים ונשים בתימן, ובמרוצת השנים אף ידעה לדקלם עשרות שירים בעל פה.
בינה לבין עצמה חרזה עשרות שירים בערבית ובעברית, ולעצמה הייתה מזמזמת אותם.
העובדה שלא ידעה קרוא וכתוב העיקה עליה מאוד.
אישה יהודיה בתימן הייתה פטורה מלימודים כלשהם, והיא לא יכלה להיות יוצאת דופן,
לאחר עלייתה לישראל למדה קרוא וכתוב, וכבר ידעה לתת ביטוי לרגשותיה בכתב.
על דפי מחברת רגילה העלתה על הכתב עשרות שירים.
נושאים לא חסרו לה: היא הייתה מאזינה לחדשות ברדיו, וכעבור שעות ספורות היה לה מה לומר בחרוז על הנושא שעמד על סדר היום.
הלכה ברחוב ופגשה ילד מוטל ללא השגחה, ולמחרת היו בתי השיר על אודות אותו ילד מונחים לפניה.
בשיר על מלחמת ששת הימים היא כותבת:
על חללי המלחמה היא כותבת:
עיקר שיריה עסקו באהבתה לארץ ישראל ולירושלים, ובכמיהתה לגאולה.
ב-26 בינואר 2002 הלכה לעולמה בגיל 83, ונטמנה בהר המנוחות בירושלים.
סעדיה ("סופאפו") אלקיים (כ"ב בכסלו ה'תר"ץ, 24 בדצמבר 1929 – ו' באדר ה'תשט"ו, 28 בפברואר 1955) היה לוחם ומפקד בצנחנים בדרגת רב-סרן, מעוטר עיטור העוז.
לזכרו נקראה הפעולה בחאן-יונס מבצע אלקיים.
נולד בתל אביב לאליהו ואסתר.
סבו היה יועץ השולטן המרקשי במרוקו, אשר עזב את כהונתו מאהבתו הרבה לציון, והוא היה יהודי יחיד בין הערבים בלוד שבה גר.
אביו, שירש את בית-מסחרו העדיף לגור בתל אביב.
אחרי שסעדיה סיים את לימודיו בבית-הספר לדוגמה למד שנתיים בגימנסיה העברית "הרצליה" ולאחר-מכן סיים את לימודיו במוסד החקלאי בבן-שמן.בסיום לימודיו החל לעבוד כחקלאי במספר קיבוצים.
בקיבוץ חולתה שבגליל העליון דבק בו הכינוי "סופאפו" על שם "סופפים", כינוי לחלק במנוע הטרקטורים, שבהם אהב להתעסק.
לאחר מכן, החליט להתגייס לפלמ"ח.
מלחמת העצמאות ותקופת פעולות התגמול
אלקיים היה לוחם בגדוד השלישי בחטיבת יפתח ולחם בחזיתות שונות בהם פעולת סאסא, כיבוש נבי יושע, פיצוץ גשר מירון, כיבוש עין זיתים, התקפה על הרובע הערבי בצפת, בלחימה בלטרון, כיבוש חדותה, גמזו ודניאל, בכיבוש לוד ורחובות, בלחימה בבית חאנון ובמבצע יואב.
לאחר המלחמה השתחרר וחזר לחקלאות, אולם מספר שנים לאחר מכן החליט לשוב לצבא, לחטיבת הנח"ל, ולאחר שסיים קורס קצינים והתמנה למפקד מחלקה.
ב-1954 שימש כמפקד פלוגה א' בגדוד הצנחנים 890 שבפיקודו של אריאל שרון.
השתתף בפעולת כיסופים, ובפעולת חירבת סיכה.
מרדכי גור, ששימש כמפקד פלוגה ד' בגדוד 890 (במקביל לאלקיים) תיאר אותו מספר פעמים בספרו "פלוגה ד'": על פי גור "תאוריית סופאפו" גרסה כי
בתרגיל גדודי שהתקיים בספטמבר 1954 תיאר גור את פעולת פיקוד פלוגה א' (בפיקוד אלקיים) "נראה היה לי שמעולם לא בוצעה התקפת-נגד במהירות כה רבה.
מרגע קבלו את הפקודה ועד הגיעו עד למרגלות הגבעה שלנו לא הפסיק סופאפו את הריצה ולו אף לשנייה אחת.
הייתה זו פעולה מעוררת כבוד והערצה.
פלוגה א' גמאה מרחק של כחמישה קילומטרים בריצה בלתי-פוסקת על כל חגורה ונשקה ונכנסה מייד לפעולה.
לקראת פעולה בכפר צוריף, שבסופו של דבר בוטלה, התעורר ויכוח בין שני מפקדי הפלוגות; גור, שפלוגתו סיימה את הכשרתה, דרש להיות בגל ההסתערות השני (לאחר כוח הסיירת הגדודית בפיקוד מאיר הר ציון שבגל ההסתערות הראשון), במקום פלוגה א' שיועדה להסתערות בתכנון המקורי.
גור מתאר בספרו: "אריק היה נבוך.
מצד אחד רצה את סופאפו בהסתערות.
אותו כבר כבר הכיר מפעולות כיסופים וח'רבת סיכה, ולא היה כל ספק, שסופאפו הוא התגלמות המפקד המסתער."
מבצע חץ שחור או פעולת עזה היה פעולת תגמול צבאית שנערכה החל ב-28 בפברואר ועד 1 במרץ 1955 על ידי צה"ל ברצועת עזה, כתגובה לסדרת מעשי רצח ואלימות שביצעו מסתננים, ששיאם ברצח של תושב ישראלי ברחובות.
בסעיף "כוחות ומשימות" בפקודת המבצע הוגדר: "פלוגה א'- בפיקודו של סופאפו, תוביל בתנועה, תשמיד את המחנה המצרי".
בגלל הסתמכות על צילום אוויר לא מעודכן, טעה הכוח והסתער על מחנה של משאבות מים ולא על המחנה המצרי הסמוך אליו.
כשהתגלתה הטעות - תקף הכוח בפיקוד אלקיים את המחנה המצרי ונתקל באש מקלעים חזקה של הכוח המצרי שהיה מוכן בעמדות הגנה.
אלקיים נפגע מצרור מקלע ונהרג במקום.
חייליו המשיכו בהתקפה וכבשו את המחנה.
אלקיים נקבר בבית-הקברות הצבאי בקריית שאול.
אחרי נופלו צוין לשבח על ידי הרמטכ"ל, רב-אלוף משה דיין, על גבורה ורוח מנהיגות למופת, ובשנת 1973 הוענק לו עיטור העוז על ידי הרמטכ"ל, רב-אלוף דוד אלעזר.
זכרו מונצח בגבעת התצפית ע"ש סופאפו באנדרטת חץ שחור ושמו חרוט על "סלע הגיבורים" באנדרטת חץ שחור ליד העיר שדרות.
ב-12 בנובמבר 1960 נערך משחק כדורגל לזכרו בין שמשון תל אביב לבני יהודה תל אביב.
רבי סעדיה הלוי המכונה מירקאדו (נולד בא' בכסלו ה'תקכ"ח, 22 בנובמבר 1767) היה פוסק הלכה, ומרבני העיר איזמיר שבטורקיה.
נולד באיזמיר, לאביו אברהם הלוי.
בבר המצווה שלו נשא נאום שהפליא את שומעיו בגדולתו כבר בגיל זה.
בבחרותו למד אצל הרב אלישע שוחמי.
בי"א באייר ה'תקנ"ג נפטרה רעייתו בגיל צעיר, ובהספד לה כתב "שבחיים חיותה לא הפילה דבר מדברי ארצה, ומכל שכן עכשיו שמתה בעווה"ר, שבודאי אני חייב להתעסק בהספדה, לספוד לצרה ולבכותה, וכן לעשות השתדלות כדי לקבור אותה בקבר טוב ולעשות כל דצריך לפי הכבוד".
תאריך פטירתו לא ידוע, אך ידוע שנפטר קודם שנת ה'תר"א, בה יצא ספרו.
נכדתו קאדין רחל נישאה לרבי רחמים נסים יצחק פלאג'י, בנו של רבי חיים פלאג'י.
בין המחותנים היה קשר רב שנים, והרב פלאג'י הביאו רבות בספריו.
ציטוט מעניין שמביא בשמו הרב פלאג'י "ובכתבי הקודש להרב סעדיה הלוי ז"ל בעל ס' נוה צדק, נמצא כתוב דיש להיזהר שלא לעשות זיווג עם אשתו בלילה שנולד הנביא שלהם דקורין לא כן תדפנו רוח, כי הזמן גרמא שיוליד בן פריץ.
וגילה הרב בעש"ט זיע"א דמשומדים שיש בעולם הן הם שיצאו מזיווג אותה הלילה".
בשנת ה'תר"א 1840 יצא לאור ספרו נווה צדק על יד החזקה לרמב"ם ובסופו לקט חידושים ודרשות, בהשתדלות בנו אברהם חיים הלוי, אשר נודע כמומחה לענייני טריפות.
האמין בלימוד תורה לצד עיסוק במלאכה, ולא רצה ליהנות מכתרה של תורה.
וכן כותב בהקדמתו לספרו "שלש שעות ראשונות ביום יצא אדם לפעולתו ולעבודתו, ואחרי כן עלה אל ביתו יושב ודן בעומקא של הלכה".
מארי סעדיה בן משה קטיעי (ה'תמ"ב – ה'תקי"ז, 1682 – 1757) היה חכם מחכמי יהדות צנעא במאה ה-18, וראב"ד בבית הדין הגדול בצנעא.
מארי סעדיה נולד בשנת ה'תמ"ב (1682) בערך, בקאע אל-יהוד בצנעא שבתימן.
בשנת ה'תק"ט (1749), לאחר פטירת הראב"ד מארי דוד חותר, התמנה כראב"ד, והיה לראש בית הדין הקבוע החמישי בצנעא.
רבי סעדיה אָזַנְקוֹט היה פילולוג, משורר, מתרגם ומזרחן מיהדות מרוקו.
פעל במרקש שבמרוקו ובאמסטרדם שבהולנד, במחצית הראשונה של המאה ה-17.
רבי סעדיה נולד לאביו רבי לוי בעיר מרקש שבמרוקו.
בשלב מסוים בחייו הוא היגר להולנד והתיישב בעיר אמסטרדם.
הוא היה למורו של המזרחן יוהאן היינריך הוטינגר לספרות עברית.
הוטינגר העיד כי על ידי מכתביו של רבי סעדיה הוא התעורר ללמוד שפות שמיות.
מתשרי ועד סוף טבת ה'ת"ה (1645) הוא שקד בישיבה הגדולה בליידן על תמלול הספר "מורה הנבוכים" שבשפה ערבית לכתב ערבי, עבור המזרחן יעקובוס גוליוס .
בסיום החיבור הוא כתב לכבוד המלאכה שיר בעברית עם אקרוסטיכון של שמו.
הוא תרגם לערבית בכתב ערבי את הספרים בראשית, תהילים ודניאל, עבור חכם בשם ג'ון פאגר.
עבור חכם בשם הארן פאג'ט הוא תרגם מספר יצירות של סופרים ערבים לעברית, אותן כלל בקובץ אחד ולו הוא נתן את השם "עץ המוסר מדבר הערבים".
בשנת ה'ת"ז (1646/1647) הוא הדפיס באמסטרדם פרפרזה לסיפור מגילת אסתר בשיר וחרוז עם אקרוסטיכון, תחת השם "אגרת הפורים".
סעדיה דמארי (1919 – 7 ביוני 1988) היה שחקן, קריין ומחזאי ישראלי.
סעדיה נולד בד'מאר ליחיא זכריה וגזאל-איילה דמארי, במשפחה בת חמישה ילדים.
למד שם בחדר ובגיל שבע הוסמך להיות שוחט.
אביו היה מלמד (מארי) לילדים ובשארית שעות היום היה עובד בבית-מלאכתו לתיקון כלי-ירייה של תושבי המקום.
הוא עלה עם משפחתו לארץ ישראל בשנת 1924. הם יצאו ברגל מד'מאר לעדן ומשם עלו לאנייה שהשיטה אותם ליפו דרך תעלת סואץ.
הם התיישבו בשכונת התימנים "שיבת ציון" בפאתי ראשון לציון שם שימש אביו כ"מארי" (רב ומורה) בחדר תימני וסעדיה עזר לו.
אהרון קרון, מנהל בית הספר חביב ביקר ב"חדר, והתרשם מהקריאה ויכולת הביטוי של סעדיה והציע שימשיך את לימודיו בבית ספרו.
סעדיה הופיע שם כבועז בהצגת רות המואביה ובקהל נכחה חמדה בן יהודה שהתרשמה מהופעתו והזמינה אותה לקרוא שיר של אביגדור המאירי לזכר אליעזר בן יהודה.
ההופעה הייתה בקולנוע אדיסון מול קהל נכבדים שכלל את חיים נחמן ביאליק, שאול טשרניחובסקי, יוסף קלאוזנר ועוד.
בהמשך עבר לירושלים ולמד בבית המדרש למורים מזרחי (כיום: מכללת ליפשיץ) בירושלים.
הוא למד גם משחק בבית המדרש בהדרכתו של אלף ארי וולף ובסטודיו דרמטית ירושלמית בהדרכתו של בן-חנוך.
במלחמת העצמאות גויס למחת"ר (מחלקת תרבות) בצה"ל והופיע לפני חיילים בכל רחבי הארץ במערכונים משעשעים.
ב-1950 מונה למנהל המדור לעולי תימן בקול ישראל והיה שדרן ב"קול ציון לגולה" ששידר אל בני תימן שטרם עלו ארצה.
התכנית שודרה במשך 16 שנה ואות הפתיחה שלה היה השיר "אני צמא" למילים של שלום בן דוד/שלום שבזי.
ייסד להקות אחדות שהעלו מופעים בסגנון תרבות יהודי תימן:שולמית (1939-1935), קדמה (1941), משכן (בתמיכת הסתדרות העובדים) סמדר ועוד.
ייסד גם את להקת המחול התימנית הראשונה בארץ לכנס מחולות העם הראשון בדליה.
בלהקות התימניות ובהופעות היחיד, העלה חומרים מהווי הדורות בישראל מהווי התנ''ך, מהווי האגדה ומהווי יהדות תימן.
שיחק בתיאטרון "אהל" "דו רה מי", "תילון" ועוד, בהצגות "העיר הזאת", "סוף העולם", "אלדורדו", "דוד וגוליית", "חג'י בבה", "המבשר" ועוד.
ב-1956 שיחק בתיאטרון "דו רה מי" במחזמר "שולמית" לצד אחותו שושנה שהופיעה בתפקיד הראשי כשולמית.
כתב מחזות -הגר, בואי תימן (1956), רות המואביה, אליעזר בן הורדוס, ועוד.
ומערכונים: הלל הענוותן, בדרך לציון, דרך הנשר בשמים (עיבוד) ועוד.
תיאטרון אהל העלה על במתו את מחזהו - המבשר (1957).
ב-1987 כתב אוטוביוגרפיה בשם "כשהתימני צוחק".
דמארי נפטר ב-7 ביוני 1988 ונקבר בבית העלמין הדרום.
סעדיה היה אחיה הגדול של הזמרת שושנה דמארי, איתה הופיע במחזמר "שולמית" ובסרט "באין מולדת".
היה נשוי לשחקנית שאני לבית כהן (נפטרה ב-1997) ולהם בת, העיתונאית חבצלת דמארי ובן, מאמן כדורגל לשעבר של הפועל שער הנגב אביחי דמארי.
נכדתו, בתו של אביחי, היא אמילי דמארי שנחטפה מביתה בקיבוץ כפר עזה במתקפת השבעה באוקטובר 2023 וחזרה מהשבי
סעדי יוּסף (ערבית:سعدي يوسف; 1934 – 13 ביוני 2021) היה משורר, סופר, מוציא לאור ועיתונאי עיראקי.
הוא פרסם שלושים כרכי שירה בנוסף לשבעה ספרי פרוזה.
נולד באבו אל-אלחציב ליד בצרה.
הוא הושפע מהשירה החופשית של שאת'ל טאקה ועבד אל-ווהאב אל-ביאתי.
היה מעורב בפוליטיקה מגיל צעיר.
באותה תקופה, עבודתו הושפעה מאוד מהאהדה לסוציאליזם ולפאן-ערביות, אך מאז שירתו קיבלה תפנית לירית יותר מופנמת.
הוא גם תרגם יצירות ידועות לערבית, בהן מליח ג'וודט אנדאי, פדריקו גארסיה לורקה, וולט ויטמן וקונסטנדינוס קוואפיס.
סעדי סבל הרבה מהממשל בעיראק בעקבות דעותיו השמאלניות והוא חי רוב חייו בגלות.
בעקבות גלותו מעיראק, יוסף חי במדינות רבות, כולל אלג'יריה, לבנון, צרפת, יוון, קפריסין, והתגורר בלונדון עד מותו.
בשנת 2004 הוענק ליוסף פרס הסולטן אל אוויס לשירה.