tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2010 הופיע מדבדב בהופעת אורח, בתפקיד עצמו בסרט "עצי אשוח", המספר את סיפורן של כמה דמויות מרחבי רוסיה וקורותיהן לקראת ליל השנה האזרחית החדשה, כאשר מדבדב מופיע בסרט בתפקיד עצמו בעת נשיאת הנאום השנתי לקראת השנה האזרחית החדשה.
מדבדב הופיע שם זמן קצר בהופעת קמאו.
כמעט כל תוכניותיו של מדבדב היו תחת מתקפה ציבורית.
ב-6 בספטמבר 2008 הוא פירק את המחלקה למלחמה בטרור ובפשע המאורגן של אם.וה.דה יחד עם כל הזרועות האזוריות, לדעת מומחים ללוחמה בפשיעה צעד זה הנחית מכה קשה על זרועות אכיפת החוק.
הביקורת העיקרית שהופנתה נגדו היא כי הוא התנהל כעין בובה של ראש הממשלה שלו, ולדימיר פוטין, שלדעת רבים נחשב למנהיגה הבלתי מעורער של רוסיה, אף על פי שבהיררכיה הפוליטית הרוסית הוא ניצב במקום הרביעי בלבד.
דוגמה לכך ניתן לראות בעובדה כי מאז מינויו לתפקיד ראש הממשלה, מדבדב לא החליף אותו, כאשר נשיאים קודמים - כולל פוטין עצמו - כבר הספיקו להחליף כמה וכמה ראשי ממשלה בתקופת כהונה דומה.
בתקופת כהונתו כראש ממשלת רוסיה מדבדב הואשם על ידי פעילי אופוזיציה רוסיים בייחוד אלכסיי נבלני בהיותו מושחת וכמי שמחזיק בנכסים רבים, בניגוד לגודל משכורתו הרשמית ויש שמייחסים את התפטרות הממשלה בראשותו בינואר 2020, כתגובה להאשמות אלה.
דמיטרי יבגנייביץ' טורבינסקי הוא כדורגלן עבר רוסי, ששיחק בתפקיד הקשר.
טורבינסקי החל את הקריירה המקצוענית שלו בספרטק מוסקבה.
הוא החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון בעונת 2002. טורבינסקי שיחק בקבוצה 3 עונות מ-2002 עד 2004, ולא כבש אף שער במהלכן.
בעונת 2005 הוא הושאל לעונה אחת לספרטק צ'לייבינסק מליגת המשנה, שם הוא הפגין יכולת טובה וכבש 4 שערים.
בתחילת 2006 הוא חזר לספרטק מההשאלה, ושיחק בה שתי עונות במהלכן כבש 3 שערים.
טורבינסקי עבר מספרטק מוסקבה ללוקומוטיב מוסקבה בשנת 2008. במהלך חצי העונה שלו נכון ליוני 2008 בקבוצה, טורבינסקי כבש שער אחד ב-9 משחקים.
ב-24 ביולי 2013 חתם לשנתיים ברובין קאזאן.
ערך הופעת בכורה במדי האדומים-ירוקים ב-28 ביולי במשחק נגד טרק גרוזני, את שערו הראשון ברובין הבקיע מול ראנס במסגרת הליגה האירופאית.
ב-20 ביולי 2014 חתם על חוזה לשנתיים ברוסטוב.
אחרי עונה מוצלחת ב-10 ביוני 2015 דמיטרי חתם בקרסנודאר ל-3 שנים.
ב-2019 עבר לארצות הברית וצורף לסגן האימון של מיאמי יונייטד מליגת NPSL והוא חי בסאני איילס ביץ'.
מפברואר 2020 עד 2021 אימן את הקבוצה הצעירה (עד גיל 21) של המועדון האמריקאי מיאמי יונייטד.
הוא ייסד אקדמיה לכדורגל במיאמי, TorbiStar Soccer Academy, אותה הוא מנהל.
בנבחרת רוסיה, טורבינסקי רשם עד היום 14 הופעות במדים הלאומיים וכבש 2 שערים.
הוא זומן על ידי המאמן חוס הידינק ליורו 2008, והפגין בו יכולת מצוינת ואף כבש שער במשחק רבע הגמר מול נבחרת הולנד בהארכה, לאחר שעלה כמחליף.
את הופעת הבכורה בנבחרת טורבינסקי ערך במשחק מול נבחרת אסטוניה במסגרת מוקדמות יורו 2008, ואת שער הבכורה כבש במהלך הניצחון 0-6 על נבחרת קזחסטן במשחק הכנה ליורו.
דמיטרי טימופייביץ' יאזוב היה איש צבא ופוליטיקאי סובייטי; מרשל ברית המועצות ושר ההגנה הסובייטי בעת הפיכת ינאייב ב-1991, שבה השתתף כאחד הקושרים.
יאזוב נולד במחוז אומסק שבסיביר.
בשנת 1941 התגייס לצבא האדום לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות.
הוא סיים בית ספר לקציני חי"ר במוסקבה ולחם כמפקד מחלקה וסגן מפקד פלוגה בחזית לנינגרד.
לאחר המלחמה שירת כמפקד פלוגה וסגן מפקד גדוד במחוז צבאי לנינגרד.
בשנת 1956 סיים אקדמיה צבאית במוסקבה ולאחר מכן היה מפקד גדוד ומפקד רגימנט.
בשנת 1962, בעת משבר הטילים, נשלח לקובה כיועץ צבאי.
בשנת 1967 הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקד אוגדה ממוכנת.
יאזוב התקדם מהר מאוד בסולם הדרגות והתפקידים - בשנת 1971 מונה לפקד על גיס משוריין ובשנת 1973 - על ארמייה.
בשנים 1974 - 1976 היה ראש אגף כוח אדם במשרד ההגנה.
בשנים 1979–1980 היה מפקד הכוחות הסובייטים בצ'כוסלובקיה.
לאחר מכן פיקד על כמה מחוזות צבאיים בתוך ברית המועצות.
בשנים 1979–1990 היה מועמד לחברות בפוליטבירו, הנשיאות של המפלגה הקומוניסטית.
בשנת 1986, בעת שהיה מפקד פיקוד המזרח הרחוק הוא התוודע למזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ולמעשה שליטה, מיכאיל גורבאצ'וב.
יאזוב עשה רושם חיובי על המזכיר הכללי, דבר שהוביל בהמשך לקידומו.
בינואר 1987 הועבר למוסקבה ומונה לסגן שר הביטחון.
במאי 1987 פוטר שר ההגנה המרשל סוקולוב בעקבות פרשת רוסט, ויאזוב מונה במקומו.
ב-28 באפריל 1990 הועלה יאזוב לדרגת מרשל.
הוא היה קצין הצבא האחרון שהועלה לדרגת מרשל בטרם פירוקה של ברית המועצות.
באוגוסט 1991, בעת הפיכת ינאייב, שהייתה הפיכה של החוגים השמרנים בשלטון הקומוניסטי, שנועדה לבלום את הרפורמות של גורבאצ'וב, היה יאזוב אחד ממנהיגי הקושרים.
עם הכרזת מצב החירום על ידי הקושרים ב-19 באוגוסט 1991, היה יאזוב חבר בוועדת החירום שנועדה לשלוט בברית המועצות.
עם כישלון הקשר כעבור שלושה ימים, הועמד יאזוב לדין על חלקו בקשר ונשפט לשנות מאסר רבות.
בשנת 1994 הוענקה לו חנינה על ידי הדומה.
בתקופת נשיאותו של ולדימיר פוטין כנשיא רוסיה נשכח ליאזוב חטא היותו בין הקושרים, וב-17 בנובמבר 2004, בהיות יאזוב בן 80, הוענק לו בקרמלין עיטור הכבוד על ידי הנשיא ולדימיר פוטין.
למעמד זה הופיע יאזוב כשהוא לבוש במדי מרשל.
נפטר ב-25 בפברואר 2020 ונקבר בבית העלמין הצבאי הפדרלי להנצחה.
דמיטרי היה נסיך ולדימיר, שכל תקופת שלטונו כנסיך ולדימיר ניהל מאבק נגד יורי ממוסקבה.
דמיטרי היה בנו של מיכאל מטבר, התמנה לנסיך טבר בשנת 1318. בשנת 1322 נסע לאורדת הזהב ודיווח על כך שיורי ממוסקבה אינו מעביר לחאן את המיסים שהוא אוסף בשבילו בנסיכויות הרוסיות.
כתוצאה מכך, החאן מינה את דמיטרי לנסיך ולדימיר, ויורי נמלט לרפובליקת נובגורוד.
בשנת 1324 נאלץ יורי להגיע לאורדת הזהב.
מאוחר יותר הגיע לחצר החאן גם דמיטרי.
במהלך המפגש ביניהם הרג דמיטרי את יורי.
יורי היה החתן של החאן והופעלו על החאן לחצים גדולים.
אחרי תקופת מעצר ארוכה, ב-15 בספטמבר 1326 דמיטרי הוצא להורג.
גופתו הועברה לטבר והוא קבור בקתדרלה בעיר.
הוא היה נשוי לבת של גדימינאס אך הם לא השאירו יורשים.
דמיטרי דונסקוי היה נסיך ולדימיר ונסיך מוסקבה.
בתקופתו התחזק מאוד מעמדה של נסיכות מוסקבה והושג ניצחון צבאי חשוב בקרב קוליקובו.
בזמן מות אביו איוואן השני, נסיך מוסקבה בשנת 1359, היה דמיטרי בן 9 בלבד.
השליט דה-פקטו של נסיכות מוסקבה היה הארכיבישוף המטרופוליטני אלכסיי, שהיה אדם בעל כישרונות פוליטיים ונשאר יועצו של דמיטרי גם בבגרותו.
באותה תקופה צפון-מזרח רוסיה כללה שלוש נסיכויות חזקות עם מרכזים במוסקבה, טבר וסוזדל.
הנסיך הראשי היה בעל התואר של נסיך ולדימיר שהוענק על ידי חאן אורדת הזהב.
בשנת 1359 ניתן תואר זה לדמיטרי מסוזדל אך אצולת מוסקבה המשיכה לפעול להעברת התואר לנסיך דמיטרי.
בשנת 1361, בגיל 11, נסע דמיטרי לאורדת הזהב במטרה לקבל את התואר נסיך ולדימיר.
לאחר מסע שתדלנות ותוך ניצול מאבקי כוח פנימיים בחצר החאן התואר הועבר לנסיך דמיטרי, והנסיך חזר למוסקבה.
אומנם בתחילת 1363 התואר הועבר לנסיך מסוזדל, אך האחרון לא הצליח לממש אותו וגורש מולדימיר על ידי כוחות צבאיים של נסיכות מוסקבה.
בהמשך התפתח מאבק פנימי בנסיכות סוזדל והנסיך דמיטרי מסוזדל נאלץ לבקש עזרה מדמיטרי.
במסגרת עזרה זו נחתם בשנת 1365 הסכם בו הנסיך מסוזדל ויתר על השאיפות לקבל תואר נסיך ולדימיר.
בשנת 1366 דמיטרי אף התחתן עם בתו של נסיך סוזדל.
את המחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-14 הנסיך דמיטרי ניצל להתבססות בשלטון ולרפורמות בניהול המדינה והצבא.
באותה התקופה הוחל בבניית הקרמלין מאבן במוסקבה.
בנייה זו הסתיימה בשנת 1367 ואפשרה לעמוד במצור הליטאי בשנים 1368 ו-1370.
באותה תקופה התחדש המאבק עם נסיכי טבר.
מיכאל, נסיך טבר, הוזמן למוסקבה ונעצר, אך שוחרר לאחר התערבות משלחת מאורדת הזהב.
לאחר שחרורו כרת מיכאל ברית עם נסיך ליטא, והכוחות המשותפים החלו לנוע לכיוון מוסקבה.
בקרב שהתרחש ב-21 בנובמבר 1368 הכוחות של נסיכות מוסקבה נחלו תבוסה והחל מצור על העיר.
העיר עמדה במצור אך הפרברים שלה נבזזו על ידי הכוחות של נסיכות טבר וליטא.
בהמשך היו פשיטות הדדיות מתמשכות ללא הכרעה.
בתחילת 1371 נסע מיכאל לחאן אורדת הזהב וחזר עם פקיד בכיר מאורדת הזהב שדרש מדמיטרי לבוא למשכנו.
דמיטרי סירב לנסוע אך הזמין את נציג אורדת הזהב למוסקבה ונתן לו סכומי כסף גדולים.
בשנת 1371 הוא נסע לאורדת הזהב ותמורת 10,000 רובל קנה מהחאן את בנו של הנסיך מטבר שהוחזק בחצר החאן כבן ערובה.
בשנת 1371 היה ויכוח על גבולות נסיכות מוסקבה עם הנסיך ריאזן.
במספר מהלכים צבאיים הרחיב דמיטרי בהצלחה את גבולות הנסיכות שלו.
בשנת 1372 נחתם חוזה שלום עם הדוכסות הגדולה של ליטא.
בהתאם לחוזה זה הפסיקו הליטאים לתמוך בנסיכות טבר.
הסכם זה חיזק את המעמד של נסיכות מוסקבה ועצר את התקדמות ליטא לשטחים הסלבים.
בשנים 1374–1375 התעוררו חילוקי דעות בין דמיטרי לבין החאן של אורדת הזהב.
מיכאל נסיך טבר ניצל זאת והחל את המאבק מחדש.
הפעם תמכו רוב נסיכי רוסיה בדמיטרי ומוסקבה עמדה במצור במשך חודש.
ב-3 בספטמבר 1375 נערך הסכם שלפיו הנסיך מטבר ויתר סופית על שאיפותיו לקבלת תואר נסיך ולדימיר ואף הבטיח לעזור במאבקי המשך נגד אורדת הזהב, אם כי בהמשך לא עמד בהבטחה זו.
השליטים של אורדת הזהב והמפקד הצבאי ממאי במיוחד היו מודאגים מהתחזקות נסיכות מוסקבה.
בשנת 1377 ערך ממאי פשיטה על ניז'ני נובגורוד ובקרב על נהר פיאנה הכוחות הרוסים נחלו תבוסה כואבת.
בשנת 1378 שלח ממאי צבא לפשוט על מוסקבה.
הכוחות נפגשו על נהר בוז'ה ב-11 באוגוסט 1378 והקרב הסתיים בניצחון של הרוסים.
בקיץ 1380 ממאי החל בפשיטה נוספת על נסיכות מוסקבה.
הקרב המכריע התרחש באזור נהר דון.
קרב קוליקובו הסתיים בניצחון מוחץ של הרוסים.
הליטאים, שהיו לכאורה בעלי ברית של אורדת הזהב עמדו לא רחוק ממקום הקרב אך לא התערבו.
החל ממועד זה הנסיך שינה את שמו לדמיטרי דונסקוי (בתרגום מרוסית: דמיטרי איש הדון).
בשנת 1381 דרש החאן החדש טוכטמיש מדמיטרי להגיע לחצרו.
דמיטרי סירב ואף הפסיק את העברת התשלומים השנתיים.
בשנת 1382 החלו הכוחות של אורדת הזהב להתקדם לכיוון הנסיכות וב-26 באוגוסט נכבשה מוסקבה ונהרסה, ותושבים רבים נלקחו בשבי.
הנסיך דמיטרי מיהר לחצר החאן והצליח לשכנע אותו לא לקחת ממנו את תואר נסיך ולדימיר.
במשך 30 שנות שלטונו הפך דמיטרי למנהיג מדיניות המאבק הצבאי כנגד אורדת הזהב.
כמו כן הוא הרחיב מאוד את שטחה של נסיכות מוסקבה ולמעשה סיים את התהליך של הכללת נסיכות ולדימיר בתוך נסיכות מוסקבה.
בתקופתו התגברו המחשבות על איחוד הנסיכויות הרוסיות עם חיזוק נסיכות מוסקבה וחיזוק שלטון הנסיך הגדול.
שטחה של נסיכות מוסקבה בתקופת שלטונו הוכפל.
בעיר מוסקבה נבנה קרמלין חדש מאבן ומספר מנזרי-מבצר להגנת העיר.
דמיטרי החליט שנסיכים לא יגורו יותר בערים שלהם, אך יעברו לגור במוסקבה בחצר נסיך מוסקבה.
בתקופתו החלה הטבעת מטבעות מכסף בנסיכות.
דמיטרי הנהיג רפורמות בארגון הצבא שהצדיקו את עצמם בקרב קוליקובו.
למספר שנים היה סמל הניצחון רוסי על אורדת הזהב, אף על פי שלא הצליח להשתחרר סופית מהתלות בה.
בשנת 2002 הקימה הכנסייה הרוסית מסדר על שמו.
בשנת 2002 נקראה צוללת על שמו.
- 17 במאי 1606) היה הצאר של רוסיה במשך כשנה, בטענה כי הוא בנו של איוואן הרביעי.
הדעות חלוקות באשר לאמיתות טענתו, ולפי הגרסה הרווחת היום, הוא היה מתחזה.
לפיודור הראשון, יורשו של איוואן הרביעי, היה אח בשם דמיטרי.
הנסיך דמיטרי נולד בשנת 1582 מאשתו השישית של איוואן הרביעי, אך לפי חוקי הכנסייה, הוא לא יכול היה להיות יורש הצאר.
בהתאם להחלטת השלטונות הוא ואימו נשלחו לעיר אוגליץ'.
עם זאת לאצולה היו חששות שדמיטרי יכול להפוך למרכז של מתנגדי השלטון של פיודור.
ב-15 במאי 1591 הוא נהרג במהלך משחק ילדים.
ועדת החקירה שחקרה את הנושא אכן אישרה שמדובר בתאונה למרות הגרסה שהילד נהרג לפי ההנחיות שהגיעו ממוסקבה.
במקביל החלו להתפשט שמועות שהנסיך הצליח להינצל והוא חי.
לאחר פטירת פיודור הראשון נכרת הענף המוסקבאי של שושלת ריוריק.
בזמסקי סובור שנערך, בוריס גודונוב נבחר להיות הצאר.
הוא גם היה קרוב משפחה של הצאר הקודם - אשתו של פיודור הייתה אחות של בוריס.
בוריס גודונוב היה צאר דומיננטי ומנהיג חזק.
בתקופתו החלו בהקטנת זכויות הביוארים שהיו האצולה הגבוהה במדינה.
בתחילת המאה ה-17 פקדו את רוסיה מספר מגפות, עקב מזג האוויר הקשה היו יבולים קטנים במיוחד במשך שלוש שנים.
לאור הרעב שפקד את המדינה נפטרו מאות אלפי אנשים.
כל זה, על רקע השמועות על "הנסיך האמיתי" היוו קרקע מתאימה להופעת הנסיך הכוזב.
קיימות מספר גרסאות למוצאו של נסיך השקר.
גרסה זו נכתבה על ידי היסטוריון שוודי.
בספרו אין הוכחות לגרסתו ואין לה תומכים.
בן לא-חוקי של סטפאן באטורי.
גרסה זו הוצעה על ידי בן התקופה ממוצא גרמני.
ההיסטוריונים גורסים שגרסה זו אינה נכונה לאור העובדה שדמיטרי כתב בשגיאות כתיב בפולנית והיה חלש בלטינית, ולפיכך לא סביר שהיה בן אצולה פולני.
הנסיך האמיתי גרסה לפיה הנסיך הצליח לברוח לפולין, אך אין לה תומכים רבים.
גרגורי היה נזיר במנזר בצפון רוסיה.
זה הייתה הגרסה הרשמית בתקופת בוריס גודונוב וזו גם הגרסה המקובלת היום.
גרגורי היה בן למשפחת אצולה שירדה מנכסיה.
הוא נולד בגאליץ' ואביו נהרג כאשר היה ילד קטן.
לאור כישוריו הוא נשלח למוסקבה והתחנך אצל מיכאל רומנוב (דודו של הצאר מיכאל הראשון).
כאשר משפחת רומנוב החלה לסבול מהתקפות איוואן הרביעי הוא נהיה נזיר.
לפי ההערכה, בהיותו נזיר הוא החל בהכנות לתפקיד חייו.
האזכור הראשון באשר לנסיך התרחש בקייב בשנת 1601. אך הדבר לא תפס תאוצה.
בשנת 1603 הוא הופיע בעיר ברגין בחצר של הנסיך הפולני בעל ההשפעה אדם וישנבצקי.
באותה תקופה הוא פגש את מרינה מנישק שאיתה התחתן בהמשך.
השמועות הגיעו למוסקבה ובוריס גודונוב ניסה להגיע עם הנסיך וישנבצקי לעסקה במהלכה דמיטרי יוסגר לצאר ווישנבצקי בתמורה יקבל שטחים לשליטתו.
בתחילת 1604 דמיטרי והנסיך ושנבצקי הגיעו לחצר סיגיסמונד השלישי.
המלך נפגש איתם בנוכחות שליח של האפיפיור.
במהלך הפגישה הוא הכיר בו כבן של איוואן הרביעי, נתן לו 40 אלף זלוטי כמלגה שנתית ונתן לו רשות לאסוף מתנדבים פולנים לצורך ארגון פשיטה לרוסיה הצארית.
בתמורה, דמיטרי הבטיח להחזיר לפולין שטחים באזור סמולנסק, לתמוך בנצרות הקתולית ברוסיה, לאפשר לישועים לפעול ברוסיה, לתמוך במלך פולין בניסיונותיו לקבל את כס המלוכה השוודי ובסופו של דבר לפעול לאיחוד פולני-רוסי.
כבר בשלב זה חלק מהאצולה הפולנית טענה שדמיטרי הוא נסיך כוזב.
עם חזרתם לאחוזת וישנבצקי, דמיטרי הציע נישואים למרינה מנישק אך סוכם שהחתונה תתקיים רק לאחר שיהפוך לצאר.
במקביל הם הצליחו לארגן צבא של כ-3500 לוחמים והחלו בפלישה לרוסיה הצארית.
עקב בעיות ארגוניות הכוח לא הצליח להתחיל את הפשיטה במהלך בקיץ 1604 ורק באוקטובר 1604 הם עברו את הגבול.
חאנות קרים הבטיחה לקיים במקביל פשיטה מדרום, אך תוכנית זו לא יצאה אל הפועל.
בחלק מהערים הייתה התנגדות משמעותית ובחלק מהערים הכוחות התקבלו בשמחה.
הקרב הגדול הראשון עם צבא הצאר התקיים ב-18 בדצמבר 1604. למרות הנחיתות המספרית כוחות דמיטרי נחלו הצלחה גדולה.
בינואר 1605 היה קרב נוסף שבמהלכו כמעט כל הכוח של דמיטרי נהרג או פוזר.
למרות הצלחתם בקרב, הכוחות שתמכו בבוריס גודונוב לא ניצלו את ההצלחה ופעולות ענישה שלהם נגד תומכי דמיטרי ותושבי הסביבה גרמו לכך שתומכים רבים החלו לזרום למחנה של דמיטרי בעיר פוטיבל.
בפוטיבל דמיטרי החל בהכנות ממשיות לכהונה עתידית.
הוא החל בקבלת שגרירים, ראשי כנסייה ואצולה מקומית.
הוא הבטיח לפתוח אוניברסיטה במוסקבה, ועוד.
במאי 1605 מת בוריס גודונוב.
זמן קצר לאחר מכך, וויוודה פיוטר בסמנוב, ראש הצבא של הצאר בוריס גודונוב, ערק לצידו של דמיטרי תוך כדי הכנות לקרב עימו.
כתוצאה ממהלך זה, החל דמיטרי בהתקדמות לכיוון מוסקבה.
ב-20 ביוני 1605 הוא נכנס למוסקבה והתיישב בקרמלין.
ב-18 ביולי 1605 הגיעה לעיר גם אימו של הנסיך דמיטרי האמיתי (אשתו של איוואן הרביעי).
היא נפגשה עם דמיטרי והודיעה שהוא אכן בנה.
לאחר הודעה זו הוא התיישב על כס הצאר.
כל משפחת גודונוב למעט קסניה, בתו של בוריס גודונוב, הוצאה להורג.
קסניה נאנסה על ידי דמיטרי וחויבה לגור בארמונו.
תוך מספר ימים התגלה ניסיון של וסילי שויסקי להרוג את דמיטרי.
לפי וסילי שויסקי, דמיטרי היה נסיך כוזב ובכוונתו להרוס כנסיות ולפעול להעברת הרוסים לנצרות הקתולית.
וסילי נתפס ובהתאם להחלטת זמסקי סובור נגזר עליו עונש מוות.
ב-25 ביולי 1605 הוא קיבל חנינה מהצאר.
עם זאת, מספר מתומכיו הוצאו להורג.
בתחילת כהונתו דמיטרי החזיר מהגלות בויארים ונסיכים שהוגלו בתקופת בוריס גודונוב.
הוא גם החזיר להם את כל הרכוש.
כל המיסים בדרום המדינה בוטלו, אך בחלקים אחרים הם הוגדלו.
הוא יצר מספר תפקידים חדשים בחצרו, אך כולם ניתנו לפולנים שבאו איתו.
גם בראש כוחות ביטחון הפנים הועמדו פולנים.
במדיניות חוץ הוא התכונן למלחמה נגד הטורקים.
יחד עם זאת הוא לא עמד בהתחייבויות שנתן למלך פולין.
במקום העברת שטחים הוא הציע תמורה כספית ולא נתן אישור לנציגי הישועים להיכנס למדינה.
המצב במוסקבה לא היה יציב.
התייחסותו של דמיטרי לכנסייה הרוסית גרמה להתמרמרות בקרב התושבים.
הבטחות להתחתן עם פולנייה וקידום האצולה הפולנית גרמו להתנגדות של האצולה הרוסית.
ב-8 בינואר 1606 היה ניסיון כושל להורגו.
באפריל 1606 הגיעו למוסקבה פולנים רבים במטרה להשתתף בחתונה.
החתונה התקיימה ב-8 במאי תוך פזרנות רבה.
בניגוד לנוהג שלפיו אשתו של הצאר עוברת לנצרות אורתודוקסית, מרינה מנישק נשארה קתולית.
הדבר דרדר עוד יותר את היחסים של דמיטרי עם הכנסייה וגרם להתמרמרות רבה במוסקבה.
ב-14 במאי 1606 וסילי שויסקי אסף את תומכיו והחל בהכנות להתקוממות.
הדבר דווח לדמיטרי אך הוא לא האמין והמשיך בחגיגות.
גרמנים שהופקדו על השמירה האישית אליו הודיעו לו על המצב והסכנות הצפויות.
דמיטרי לא התייחס לכך ברצינות וענה שיטפל בזה לאחר סיום החגיגות.
בלילה של 17 במאי 1606 וסילי שויסקי הקטין באופן משמעותי את הכוח השומר על הקרמלין ופתח את שערי בתי המעצר.
הוא ותומכיו הודיעו שפולנים מתכוונים להרוג את הצאר ותושבי מוסקבה חייבים להגן עליו.
השקר הצליח ותושבי מוסקבה החלו בהריגת פולנים שבתיהם סומנו מראש על ידי הקושרים.
מרפה, אמו של הנסיך הגיעה לקרמלין והודיעה שהבן האמיתי שלה נהרג באוגליץ בהיותו ילד.
מיד לאחר מכך דמיטרי נהרג.
אשתו מרינה מנישק ואביה הצליחו להימלט.
דמיטרי הכוזב השני (רוסית: Лжедмитрий II; ?
- 21 בדצמבר 1610, קלוגה) היה נסיך שקר שטען שהוא בן של איוואן הרביעי וניסה להגיע לכס רוסיה הצארית.
למרות שתקופה מסוימת שלט בחלק משמעותי של המדינה, לא נחשב צאר לדעת ההיסטוריונים כי לא הצליח להשתלט על מוסקבה ולא הוכתר כצאר בדרך המקובלת.
מיד לאחר הריגת דמיטרי הכוזב הראשון החלו להתפשט שמועות על כך שהוא לא נהרג והצליח לברוח ממוסקבה.
כשבוע לאחר האירועים האלימים בהם הוא נהרג, החלו להופיע במוסקבה כרזות שנחתמו כביכול על ידו.
בהופעת הנסיך מחדש היו מעוניינים כוחות שונים, בין היתר הפולנים ומתנגדי הצאר החדש וסילי שויסקי.
דמיטרי הכוזב השני הופיע בפעם הראשונה בשנת 1607 בעיר שדה קטנה בבלארוס.
לא ברור מי הוא היה.
לפי חלק מהגרסאות הוא היה מטביי וריובקין, בן של איש כמורה מאוקראינה.
לפי גרסאות אחרות הוא היה ממוצא יהודי.
עם הזמן מחנה תומכיו גדל.
תומכיו לרוב היו פולנים, אצילים מדרום רוסיה וקוזאקים.
כאשר צבאו הגיע ל-3,000 לוחמים הוא יצא לפשיטה וניצח את כוחות הצאר ליד קוזלסק.
מיד לאחר הקרב, צבאו כמעט התפזר כתוצאה מהשלל הרב שנתפס.
רק הצטרפות מספר אצילים פולנים אפשרה לו להמשיך במהלך.
עם זאת, התלות שלו בפולנים גדלה.
במהלך קרב שהתרחש ב-30 באפריל - 1 במאי 1608 הוא ניצח את הכוחות של וסילי שויסקי.
בתחילת יוני 1608 הוא התחיל במצור על מוסקבה והקים מחנה בפרבר של העיר - בטושינו.
זה היה הבסיס לכינוי - "הגנב מטושינו".
ב-25 ביולי 1608 וסילי שויסקי חתם חוזה עם נציגי המלך הפולני סיגיזמונד השלישי.
בחוזה סוכם בין היתר, שכל הפולנים יעזבו את דמיטרי הכוזב השני ומרינה מנישק תחזור לפולין, לא תכיר בנסיך הכוזב כבעלה ותפסיק לקרוא את עצמה כצארינה.
בהיוודע שמרינה מנישק עזבה את ירוסלבל בדרכה לפולין דמיטרי הכוזב השני שלח כוח צבאי במטרה לתפוס אותה.
הדבר הצליח, אך מרינה מנישק סירבה לבוא אליו והתמקמה במחנה תומכיו הפולנים.
לאחר משא ומתן סוכם שמרינה מנישק תכיר בו כבעלה ולאביה יועברו כספים רבים וערים לאחר שדמיטרי הכוזב השני יתפוס את השלטון.
בינתיים המצור על מוסקבה נמשך ללא התקדמות ממשית ולא נרשמו הצלחות בשדה הקרב.
מצור על מנזר חשוב בסביבת מוסקבה לא צלח.
שוודיה שלחה את כוחותיה במטרה לתמוך בוסילי שויסקי ולכוחות שלו בהנהגת מיכאל סקופין-שויסקי היו מספר הצלחות שהחלו לאיים על עצם קיום המחנה בטושינו.
בתחילת 1609 החלו מהומות בערים שתמכו בדמיטרי וזאת כתוצאה מהמיסים שהוטלו לצורך מימון הצבא.
בקיץ 1609 מלך פולין החל בפלישה גדולה לשטחי רוסיה הצארית ורוב הפולנים עזבו את דמיטרי הכוזב השני.
בסוף 1609 הוא נאלץ לעזוב את טושינו ונמלט לקלוגה.
בסוף שנת 1610 הוא נהרג על ידי אציל ממוצא טטרי.
דמיטרי לוסקוב נולד ב-12 בפברואר 1974 בעיר קורגן (מחוז קורגן, רוסיה); הוא כדורגלן עבר רוסי.
בשיאו היה קפטן לוקומוטיב מוסקבה ונחשב לאחד מטובי הקשרים בליגת העל הרוסית.
הוא מחזיק בשיא ההופעות בליגה הרוסית וממוקם שני בדירוג מלכי השערים שלה בכל הזמנים, ונחשב לאחד מגדולי הכדורגלנים בתולדות לוקומוטיב.
בתחילת שנת 1996 הביעה לוקומוטיב מוסקבה עניין בצירופו של השחקן לשורותיה.
לוסקוב עבר ללוקומוטיב מוסקבה ב-1997 וזכה להצלחה גדולה במהלך עשר השנים בהן שיחק במועדון.
הוא שיחק במדיה 355 משחקים והבקיע 108 שערים בכל המסגרות, 95 מהם בליגת העל הרוסית.
בראשית דרכו בקבוצה הגיע לוסקוב עם לוקומוטיב להישגים מכובדים במסגרות האירופיות, כאשר העפיל עמה פעמיים ברציפות לשלב חצי גמר גביע אירופה למחזיקות גביע בעונות ו-.
לשיאו במדי לוקומוטיב הגיע לוסקוב במהלך העשור הראשון של המאה ה-21. בעונת 2002 הוא זכה עם קבוצתו לראשונה באליפות רוסיה, ובנוסף זכה בפרס כדורגלן השנה.
גם ב-2003 הוא נבחר לכדורגלן השנה, וסיים גם כמלך השערים של הליגה באותה עונה עם 14 שערים.
מלבד שעריו הרבים נתן לוסקוב בישולים רבים לחברי קבוצתו, והופעותיו המרשימות משכו עניין מצד מועדונים ברחבי אירופה, כדוגמת טוטנהאם הוטספר וא.ס.
בעונת 2004 הוא זכה עם לוקומוטיב באליפות השנייה שלו, וזכה עמה גם בשלושה גביעי רוסיה (2000, 2001 ו-2007).
הוא נבחר שבע פעמים לנבחרת העונה ברוסיה מטעם התאחדות הכדורגל הרוסית.
בהשתתפויותיו עם לוקומוטיב בליגת האלופות, הישג השיא של לוסקוב היה העפלה לשמינית הגמר בעונת .
על אף הצטיינותו הרבה בלוקומוטיב הוא לא הרבה לשחק בנבחרת רוסיה — הוא ערך במדיה 25 הופעות וכבש שני שערים.
הוא השתתף עם הנבחרת בטורניר יורו 2004, שבו הודחה כבר בשלב הבתים.
ב־2007 עזב לוסקוב את לוקומוטיב בשל סכסוך עם המאמן אנטולי בישובץ וחתם בקבוצת סאטורן ראמנסקו.
ב־2010 חזר למועדונו הקודם לוקומוטיב מוסקבה שם שיחק עד לפרישתו בשנת 2013.
ב־2016 מונה לעוזר מאמן בלוקומוטיב מוסקבה ובאוקטובר 2021 (לאחר פיטוריו של מרקו ניקוליץ' הסרבי) מונה לממלא מקום המאמן הראשי, עד למינויו של מרקוס גיסדול.
דמיטרי אלקסייביץ' מיליוטין היה שר המלחמה הרוסי בין השנים 1861–1881, ב-1898 הועלה לדרגת פילדמרשל והיה האחרון שנשא בדרגה זו מבין אנשי הצבא של האימפריה הרוסית.
מיליוטין אחראי לשיקום צבא האימפריה הרוסית לאחר התבוסה במלחמת קרים, להפיכתו לצבא מודרני, מאומן ובעל תשתית אנושית רחבה המבוססת על גיוס חובה, בסיסי קבע וציוד חדיש אשר הובילו אותו לניצחון המוחץ על האימפריה העות'מאנית במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
דמיטרי מיליוטין מילא תפקיד עיקרי ברצח העם הצ'רקסי.
ב-1833 סיים מיליוטין את לימודיו באוניברסיטת מוסקבה וב-1836 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית.
הוא נטל חלק במלחמת הקווקז כמפקד גדוד, נפצע בקרב ולאחר החלמתו עבר לכהן כמרצה באקדמיה הצבאית, שם התבלט כלוחם למען רפורמות במבנה ושיטות הלחימה של הצבא הרוסי.
לאחר מלחמת קרים העלה מיליוטין הצעות מהפכניות לשינויים בצבא הרוסי אשר מצאו אוזן קשבת אצל אלכסנדר השני וב-1861 הוא מונה לתפקיד שר המלחמה.
עם הכניסה לתפקידו כשר המלחמה, החל מיליוטין בשורת רפורמות חסרות תקדים בצבא הרוסי.
הוא פעל לביטול גזרת הקנטוניסטים והנהגת גיוס חובה כדי ליצור מאגר כוח אדם גדול ומאומן.
מיליוטין חילק את האימפריה למחוזות צבאיים, הקים מנגנון גיוס לכל הגברים בגילאי 20 ומעלה והם חויבו לשרת 6 שנים בשירות סדיר ועוד 9 בשירות מילואים.
מיליוטין הקים לראשונה מחנות קבע ובסיסי אמונים לצבא הרוסי ויצר למעשה את מנגנוני הצבא המודרני של המאה ה-20.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), באו הרפורמות של מיליוטין לידי ביטוי, כאשר הרוסים ניצחו באופן מכריע את המערכה ויצאו ממנה כאחת המעצמות המובילות בעולם.
ב-1898 קודם מיליוטין לדרגת פילדמרשל והיה האחרון בשורת הפילדמרשלים של האימפריה הרוסית (אם כי בשנים 1910–1912 הוענקה דרגה זו כדרגת כבוד לניקולה הראשון, מלך מונטנגרו ולקרול הראשון, מלך רומניה) .דמיטרי מיליוטין מת בעיר סמייז שבחצי האי קרים, ב-25 בינואר 1912 ונקבר במנזר נובודוויצ'י שבמוסקבה.
דמיטרי לויצקי היה צייר רוסי ממוצא אוקראיני מתקופת עידן האורות, בלט בציור פורטרטים.
דמיטרי לויצקי נולד בעיר קייב במשפחת כומר שהיה ידוע כצייר.
בצעירותו למד ציוד דתי אצל אביו וביחד איתו השתתף בעיטור קתדרלת אנדריי הקדוש בקייב.
בשנת 1758 עבר לסנקט פטרבורג והחל ללמוד בבית הספר הגבוה לציור.
בשנת 1779 החל ללמד בעצמו באותו בית הספר.
הוא היה מורה של ולדימיר בורוביקובסקי, אלכסנדר ורנק וציירים נוספים.
בשנים האחרונות לחייו, עקב ויכוחים עם הנהלת בית הספר לציור נאלץ לעזוב את משרתו.
במקביל, מספר ההזמנות קטן בהרבה.
נפטר בסנקט פטרבורג ונטמן בבית הקברות המקומי.
דמיטרי בְּלוּדוֹב (בכתב רוסי: Дмитрий Николаевич Блудов; 16 באפריל 1785 – 2 במרץ 1864) היה דיפלומט ומדינאי בכיר באימפריה הרוסית במחצית הראשונה של המאה ה-19. היה חבר האקדמיה הרוסית למדעים ומשנת 1855 גם נשיאהּ.
דמיטרי בלודוב נולד באחוזה משפחתית באזור מחוז ולדימיר של ימינו.
אביו נפטר בהיותו ילד קטן, והוא התחנך בהשגחת אמו.
בשנת 1800 עבר לסנקט פטרבורג, והחל לשרת במשרד החוץ.
בתקופה זו התקרב לוואסילי ז'וקובסקי ולניקולאי קרמזין, שאליו היה קרוב במיוחד.
דרכו הוא נחשף לפעילות ספרותית.
הוא היה משתתף פעיל בוויכוחים בין הסופרים, אך בעצמו לא כתב.
הסופרים, מצִּדם, העריכו מאוד את השכלתו וידע בנושאים שונים.
בין השנים 1817–1820 הוא שהה בשליחות בלונדון.
הוא הכיר מקרוב את החברה האנגלית ואת יחסהּ לחוק ולחופש הפרט.
ידוע שקרמזין המליץ בפני הצאר ניקולאי הראשון על בלודוב כבעל יכולות בלתי רגילות ויכולת לעמוד בכל תפקיד בשירות הציבורי.
בוועדה שהוקמה לאחר מרד הדקבריסטים כיהן בלודוב כמזכיר כללי.
עם סיום עבודתה של הוועדה, עוד בשנת 1825, הוא קוּדם לתפקיד סגן שר החינוך.
בשנת 1830, בהיעדר שר המשפטים, הוא היה שר המשפטים בפועל.
כמו כן הוא ניהל בתקופות שונות את משרד הפנים ומשרד המשפטים.
על פעילות זו קיבל בשנת 1842 תואר רוזן.
בהתאם להנחיותיו, ובהשתתפותו, יצאו לאור בשנים 1842 וב-1857 ספרים המאגדים את חוקי האימפריה.
בתקופת שלטונו של אלכסנדר השני קוּדם בלודוב ליו"ר המועצה המדינית וראש הממשלה.
הוא פעל רבות לקידום הרפורמה שבוצע בשנת 1861, שבהּ בוטלה שיטת הצמיתות שהייתה נהוגה עד אז באימפריה הרוסית.
בלודוב נפטר בשנת 1864, ונטמן במנזר אלכסנדר נבסקי שבסנקט פטרבורג.
בגיל 16 התאהב בלודוב בנסיכה שצ'רבטובה, שהייתה מבוגרת ממנו ב-7 שנים, אך לאור גילו הצעיר הוא לא יכול היה להינשא לה.
לאחר מספר שנים הוא הציע לה נישואים, אך משפחת הכלה לא אבתה לכך.
הוא התחתן רק בשנת 1812 כאשר היה בן 27 ובחירת לבו הייתה כבר בת 34. לזוג נולדו 5 ילדים.
דמיטרי ליכצ'וב היה פילולוג רוסי וסובייטי.
ליכצ'וב חיבר מספר עבודות חשובות על ההיסטוריה של הספרות הרוסית הקדומה.
עבודתו הקנתה לו מוניטין בכל העולם, והוא זכה במספר רב של פרסים בינלאומיים ותוארי דוקטור לשם כבוד במספר אוניברסיטאות ידועות.
דמיטרי ליכצ'וב נולד בסנקט פטרבורג, לאב שהיה מהנדס חשמל.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר החל ללמוד באוניברסיטת סנקט פטרבורג בפקולטה למדעי החברה.
בשנת 1928, לקראת סיום הלימודים באוניברסיטה, נעצר בשל השתתפותו בחוג סטודנטים, בו הרצה על חוקי הדקדוק הרוסי שהופרו על ידי "אויבי הכנסייה והעם הרוסי".
הוא נידון ל-5 שנות מאסר.
עד לשנת 1931 היה במחנה מעצר באיי סולובצקי, ובתקופת שהותו במחנה כתב את עבודת המחקר הראשונה שלו, על משחקי קלפים של פושעים פליליים.
בנובמבר 1931 הועבר לעבודה בהקמת של תעלת בלומורקנאל.
בשנת 1932 שוחרר ליכצ'וב וחזר ללנינגרד.
הוא הצליח לחזור לפעילות מדעית בתחום הפילולוגיה, ובשנת 1936 נמחק האישום שהיה כנגדו בגין פעילות נגד המדינה.
באותה תקופה התחתן, ובשנת 1937 נולדו לו תאומות.
במהלך מלחמת העולם השנייה היו הוא ומשפחתו נצורים בלנינגרד.
הם שרדו את המצור על העיר, אך רק בשנת 1943 הצליחו לצאת ממנה.
החל משנת 1938 ועד לשנת 1954 עבד ליכצ'וב במכון לספרות רוסית בלנינגרד.
בשנת 1941 סיים את עבודת הדוקטורט שלו שהוקדשה לספרות הרוסית של המאה ה-12. בשנים 1945–1946 פרסם מספר ספרים על ההיסטוריה של רוסיה ועל הספרות הרוסית בין המאה ה-11 למאה ה-17. בשנת 1946 החל ליכצ'וב ללמד באוניברסיטת סנקט פטרבורג, ובשנת 1951 התמנה לפרופסור.
בשנת 1950 פרסם ליכצ'וב תרגום לרוסית מודרנית של משא מלחמת איגור ושל הכרוניקה הרוסית הראשונה עם הערות מדעיות.
בשנת 1952 הוענק לו פרס סטלין על עבודותיו בתחום ההיסטוריה.
ב-1953 נבחר ליכ'צ'וב לחבר בהתכתבות באקדמיה הרוסית למדעים.
בשנת 1955 פרסם ליכ'צוב מאמר בו קרא להגנת עתיקות בברית המועצות.
מאמר זה היה הראשון בסדרת פעולותיו בנושא, תחום שתפס אצלו מקום משמעותי במהלך תקופה ארוכה.
ב-1965 היה בין מייסדי הוועדה להגנת העתיקות.
הוא פעל להקמת מוזיאונים לסופרים רוסים ידועים, פעל להגנת בניינים היסטוריים ועוד.
ב-1969 קיבל ליכצ'וב את פרס ברית המועצות בפעם השנייה, ובשנת 1970 נבחר לחבר באקדמיה הרוסית למדעים.
ב-1986 קיבל ליכצ'וב את תואר גיבור העמל הסוציאליסטי, והוענק לו עיטור לנין.
ליכצ'וב לא היה חבר המפלגה הקומוניסטית, ופעל להגנת אנדריי סחרוב ואלכסנדר סולז'ניצין.
הוא סירב לחתום על מכתבים קבוצתיים בגנות פעילי תרבות.
יחד עם זאת הוא לא היה דיסידנט ותמיד ניסה למצוא פשרה עם השלטונות.
ב-30 בספטמבר 1998 קיבל ליכצ'וב את עיטור אנדריי הקדוש, העיטור הגבוה ביותר ברוסיה.
דמיטרי אלכסנדרוביץ' חבורוסטובסקי היה זמר בריטון רוסי.
חבורוסטובסקי נולד ב-1962 בקרסנויארסק שבסיביר.
אביו, אלכסנדר סטפנוביץ' חבורוסטובסקי, היה מהנדס כימיה שאהב לשיר ולנגן על פסנתר, והיה בעל אוסף הקלטות גדול של זמרי אופרה.
אמו, ליודמילה פטרובנה חבורוסטובסקי, הייתה רופאה גניקולוגית.
דמיטרי היה בנם היחיד, ובשל עומס העבודה של הוריו גודל בעיקר על ידי סבתו.
חבורוסטובסקי למד בבית הספר לאומנויות בקרסנויארסק והופעת הבכורה שלו הייתה באותה עיר, באופרה ריגולטו, בתפקיד מרולו.
בשנים 1985 - 1990 היה חבורוסטובסקי הסולן באופרה של קראסנויארסק ובתיאטרון הבלט של העיר.
חבורוטובסקי פרץ לתודעה הבינלאומית ב-1989, לאחר שזכה בתחרות הזמר העולמי של BBC קארדיף (Cardiff Singer of the World), תוך שהוא מנצח את המועמד המקומי, ברין טרפל (Bryn Terfel).
מיד לאחר התחרות החל בסדרת רסיטלים בינלאומיים, בלונדון (1989) ובניו יורק (1990).
הופעתו הבינלאומית הראשונה של חבורוסטובסקי הייתה בבית האופרה של ניס, בצרפת ב-1989, עם יצירתו של צ'ייקובסקי פיק דאם.
באיטליה הופיע בבית האופרה לה פניצ'ה בוונציה באופרה יבגני אונייגין, תפקיד מוצלח שהזניק את הקריירה שלו.
הוא הופיע בבריטניה ב-1992 בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן ובארצות הברית ב-1993 באופרה הלירית של שיקגו, באופרה לה טרוויאטה.
בהמשך הופיע בכל בתי האופרה החשובים בעולם, ובהם האופרה המטרופוליטנית של ניו-יורק, בית האופרה של ברלין, תיאטרון לה סקאלה והאופרה של וינה.
הוא נודע במיוחד בגילום דמותו של יבגני אונייגין של צ'ייקובסקי; העיתון הניו יורק טיימס תיאר את חבורוסטובסקי כמי ש"נולד לתפקיד".
חבורוסטובסקי היה אדם גבוה עם שיער כסוף, שזכה להכרה בינלאומית כשחקן אופרה וכזמר בקונצרטים.
הוא נבחר כאחד מחמישים האנשים היפים ביותר ברשימה שערך מגזין פיפל (People), הישג נדיר עבור מוזיקאי קלאסי.
לקולו הגבוה במשקל בינוני היה גוון האופייני לבריטונים ממוצא רוסי.
ב-2002 הופיע חבורוסטובסקי ב"נשף פטרושקה", אירוע גיוס התרומות המרכזי עבור העמותה למען רווחת ילדי רוסיה.
חבורוסטובסקי היה חבר כבוד בוועד המנהל של העמותה.
באביב 2003 הופיע חבורוסטובסקי בקונצרט שנערך בארמון הקרמלין הגדול במוסקבה.
הקונצרט נקרא "אחי, היכן אתם?" וכלל גרסאות כיסוי ל-13 שירים מתקופת מלחמת העולם השנייה.
הקונצרט נערך מול 6,000 צופים, וזכה ל-90 מיליון צופים בטלוויזיה.
בינואר 2004 ביצע חבורוסטובסקי את הקונצרט שוב, הפעם בלנינגרד, בפני שורדי לנינגרד במלחמת העולם השנייה.
בהזמנתו של נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, ביצע חבורוסטובסקי את הקונצרט במסע הופעות ברחבי רוסיה.
בשנותיו האחרונות כלל הרפרטואר שלו בעיקר אופרות של ורדי כמו נשף המסכות, לה טראוויאטה וסימון בוקנגרה.
ב-2009 הופיע באופרה הטרובדור במטרופוליטן אופרה בניו יורק, יחד עם זמרת הסופרן האמריקנית-קנדית סונדרה ראדוונובסקי.
ב-1986 הכיר חבורוסטובסקי את הבלרינה סבטלנה איבנובה.
השניים נישאו ב-1991. ב-1996 עבר הזוג להתגורר בלונדון.
חבורוסטובסקי אימץ את בתה של סבטלנה מנישואיה הראשונים, מריה.
בנוסף אליה, נולדו לזוג ב-1996 תאומים, בת - אלכסנדרה, ובן - דנילה.
ב-1999 נפרד הזוג, וב-2001 הוגשה על ידי סבטלנה בקשת לגירושים.
סבטלנה נפטרה באופן פתאומי ב-2015. חבורוסטובסקי נישא בשנית לזמרת האופרה פלורנס אילי.
ב-24 ביוני 2015 נמסרה הודעה באתר הרשמי של חבורוסטובסקי על ביטול כל הופעותיו במהלך הקיץ בשל גילוי גידול סרטני במוחו.
חבורוסטובסקי תיאר תופעות של דיכאון ואפאתיה בטרם התגלה הגידול.
הוא טופל בלונדון ובסוף ספטמבר 2015 שב לפעילותו, והופיע באוקטובר מטרופוליטן אופרה בניו יורק ובמוסקבה (שר לצד אלינה גרנצ'ה).
בסתיו 2016 שוב ביטל הזמר הופעות בשל טיפולים כימותרפיים בהנחיית רופאיו.
במהלך החודשים הבאים הופיע חבורוסטובסקי מספר פעמים, במקביל להמשך טיפולים רפואיים.
ב-22 בנובמבר 2017 מסרה משפחתו של חבורוסטובסקי רשמית על מותו, בביתו בלונדון, לאחר שנתיים וחצי של מאבק במחלת הסרטן.
נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, הביע את תנחומיו למשפחתו.
חבורוסטובסקי הובא למנוחות במוסקבה ב-27 בנובמבר, לאחר טקס באולם הקונצרטים על שם צ'ייקובסקי בעיר.
בהתאם לצוואתו, נשרפה גופתו והאפר חולק לשני חלקים: חלק אחד נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה והאחר נקבר בקראסנויארסק, עיר הולדתו.
חבורוסטובסקי זכה בפרסים רבים במהלך חייו.
בין השאר זכה בפרסים ובעיטורים הבאים:
מקום ראשון בתחרות השירה על שם גלינקה (1987)
גראנד פרי בתחרות השירה הבינלאומית בטולוז, צרפת (1988)
המקום הראשון בתחרות השירה הבינלאומית בקארדיף, הממלכה המאוחדת
אמן כבוד של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (RSFSR), 1991, על הישגיו בתחום האמנות המוזיקלית הסובייטית
פרס הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית בתחום הספרות והאמנות, על ביצוע תפקידים ראשיים ברפרטואר של אופרות קלאסיות באופרה הרשמית ובתיאטרון הבלט של קראסנויארסק, בשנים 1988 - 1990
תואר הכבוד "אמן עממי של הפדרציה הרוסית" (1995), על הישגים מעולים בתחום האמנות
אזרח כבוד של העיר קראסנויארסק (2000)
חתן פרס "אזרח השנה" לשנת 2005
מסדר "מפתח הידידות" של מחוז קמרובו, 2005
אזרח כבוד של מחוז קמרובו, 2006
עיטור אלכסנדר נבסקי, על הישגים יוצאי דופן בפיתוח התרבות והאמנות ושנים רבות של פעילות פוריה, 2015
אזרח כבוד של חבל קראסנויארסק, 2015
מדליית כבוד "על הצטיינות בהגנה על יליד רוסיה, 2015
צירוף להיכל התהילה של כתב העת גרמופון
מסדר הצטיינות למען המולדת, דרגה IV, 2017
עיטור המסדר סרגיי הקדוש מרדונז'
האסטרואיד 7995 חבורוסטובסקי, שהתגלה ב-1983 על ידי האסטרונומית ליודמילה קרצ'קינה במצפה הכוכבים האסטרופיסי של קרים נקרא על שמו של הזמר.
ב-2018 נקראו האופרה של קראסנויארסק ותיאטרון הבלט בעיר על שמו של חבורוסטובסקי, וגם המכון הלאומי לאומנויות של סיביר נקרא על שמו באותה שנה.
חברת התעופה הרוסית ארופלוט קראה לאחד ממטוסיה "דמיטרי חבורוסטובסקי", על שמו.
המטוס שכונה בשם זה טס לקראסנויארסק ב-23 ביוני 2018, כשעל סיפונו משפחתו של הזמר.
על פי החלטתו של נשיא הפדרציה הרוסית הוסב שמו של נמל התעופה ימליאנובו, הנמצא במרחק 27 קילומטרים מקראסנויארסק, על שמו של הזמר.
ב-22 בנובמבר 2018, יום השנה הראשון לפטירתו, הוצב פסלו של הזמן בתיאטרון הליקון במוסקבה, בנוכחות ידידיו והוריו.
פסלו של חבורוסטובסקי הוצב בקראסנויארסק, סמוך להיכל האופרה, מקום שבו נקבר מכל עם חצי מאפרו.
פסל נוסף הוצב ביום הולדתו בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
דמיטרי בילוזרצ'ב היה מתעמל סובייטי.
אלוף אולימפי (סיאול 1988), בעל 13 מדליות, מהן 9 זהב באליפויות העולם במחצית השנייה של שנות ה-80.
דמיטרי בילוזרצ'ב נולד במוסקבה והחל להתאמן בצעיר.
בשנת 1983, בגיל 19 בלבד הוא כבר זכה באליפות העולם בקרב רב והיה מועמד למספר מדליות באולימפיאדה הקרובה.
בשנת 1984 ברית המועצות החרימה את המשחקים האולימפיים.
כתוצאה מכך בילוזרצ'ב, שהיה בשיא כושרו, לא השתתף בתחרויות.
הוא השתתף במשחקי הידידות וזכה בתחרות הקרב רב אישי.
בשנת 1985 הוא עבר תאונת דרכים קשה ונפצע קשה מאוד.
לא היה ברור האם הוא ימשיך באימונים והאם יהיה מסוגל לחזור ליכולת גבוהה.
אומנם תוך זמן קצר הוא השתקם ונכלל במשלחת המדינה לאליפות העולם בשנת 1987 בו זכה במספר מדליות.
במהלך התחרות בסיאול 1988 הוא היה מוביל בתחרות קרב רב אישי ורק טעות במהלך תרגיל במקבילים גרמה לו לאבד את הבכורה לבן ארצו ולדימיר ארטיומוב.
בילוזרצ'ב זכה בקרב רב אישי במקום השלישי אך זכה במספר מדליות זהב בתרגילים אישיים.
בילוזרצ'ב ראה ככישלון את המקום השלישי בקרב רב אישי ותוך זמן קצר הוצא מנבחרת ארצו.
לאחר שנת 1988 בילוזרצ'ב עזב את הספורט התחרותי.
בתחילת שנות ה-90 הוא ואשתו עזבו את ברית המועצות והשתקעו בארצות הברית.
הם מנהלים אולם אימונים בעיר ביוורטון שבמדינת אורגון.
בנם היה חבר נבחרת ארצות הברית לנוער.
דמיטרי דונסקוי (Дмитрий Донской; לפי קוד דיווח נאט"ו: SSBN Typhoon) הוא שמה של צוללת טילים בליסטיים רוסית בשירות הצי הצפוני של הצי הרוסי.
הצוללת מהווה לצוללת הדגל של הצי וחמושה בטילי בולבה אסטרגיים בעלי יכולת גרעינית בין-יבשתית.
הצוללת נחשבת לאחת הצוללות המתקדמות והמהירות בשירות צבא רוסיה ומגיעה למהירות של 50 קמ"ש.
דמיטרי דונסקוי מהווה חלק מסדרת הצוללות אקולה, סדרת הצוללות הגרעיניות הכבדות בעולם.
מהירותה המרבית העל-מימית מגיעה ל-22.2 קשרים ו-27 קשרים בצלילה.
הצוללת מסוגלת לשהות בצלילה עד 180 יום, עם עומק צלילה מרבי של 400 מטרים.
הצוללת הוכנסה לשירות הצי הסובייטי לראשונה, ב-29 בדצמבר 1981 ותחילה נקראה "אקולה" 941UM.
בשנים 1991–1996 עברה מודרניזציה ושיפוצים שונים.
ב-7 באוקטובר 2002 הוענק לה השם "דמיטרי דונסקוי" על שם נסיך ולדימיר ומוסקבה דמיטרי דונסקוי.
בשנת 2008 נשלחה למספנות סבמאש לשלב שיפוצים נוסף וביוני 2014 הושבה לשירות הצי הרוסי.
ביולי אותה שנה ערכה ניסויים בלב ים עם צוללות נוספות של הצי וב-30 באוגוסט 2014 יצאה אל הים הלבן בליווי ארבע צוללות נוספות.
באוקטובר 2014 נפוצו דיווחים שונים על כך שמאות חיילים מצבא שוודיה יצאו למבצע צבאי לאיתור כלי שיט צבאי רוסי שחדר למים הטריטוריאליים של שוודיה, לאחר מכן נודע כי הצוללת הרוסית נתקעה מול סטוקהולם ושידרה אותות מצוקה.
בתקשורת הרוסית דווח כי הצוללת שנתקעה היא "דמיטרי דונסקוי" הנושאת צוות של 165 חיילים, אם כי התקשורת הממלכתית ברוסיה לא אישרה נתונים שכאלה.
ב-20 ביולי 2022 דווח בעיתונות הרוסית כי הצוללת הוצאה משירות.
צוללת זו ואחיותיה למשפחת הטייפון יוחלפו בצוללות רוסיות מדור רביעי מדגם בוריי (אנ').
בשנת 2021 החלה בנייתה של הראשונה מהן שתישא גם היא את השם "דמיטרי דונסקוי".
דמיטרי מָזוֹ (נולד ב-4 באוקטובר 1963) הוא אדריכל ישראלי.
בבעלותו משרד אדריכלים ומתכנני ערים (DMazo) אשר עוסק בפרויקטים אורבניים, בתכנון מבני מגורים, מוסדות ציבור, בעיצוב פנים של חברות היי-טק ובתים פרטיים.
מזו חבר באגודת האדריכלים של ברית המועצות, חבר בעמותת האדריכלים בישראל וכן חבר באגודת מהנדסי הערים של ישראל.
מזו נולד במוסקבה ב-1963. בתום לימודיו התיכוניים, קיבל תעודת בגרות בהצטיינות בבית הספר מס' 127 ובגיל 17 החל ללמוד אדריכלות ובינוי ערים במכון לאדריכלות במוסקבה בפקולטה לאדריכלות ובינוי ערים, בקבוצה של פרופ' ב' ג' בארקין, פרופ' א' ב' נקרסוב ומ' בלוב, וקיבל תעודת אדריכל.
בשנת 1986 הוא סיים את לימודיו וקיבל תואר שני בארכיטקטורה March.
כבר בגיל 24 מזו זכה בתחרות אדריכלים צעירים והפך לחבר הצעיר ביותר באגודת האדריכלים של ברית המועצות.
עם סיום לימודיו, החל מזו לעבוד כאדריכל במכון מרכזי לתכנון בנייני מופעים וספורט במוסקבה.
בשנת 1990 עלה עם משפחתו לישראל, והחל לעבוד במשרד ב.
בין השנים 1991–1992 עבד במשרד יער בתל אביב.
בשנת 1992 ייסד מזו סטודיו לאדריכלות בשם DMazo אשר פועל עד היום.
הסטודיו ממוקם בתל אביב ומבצע פרויקטים בתחומים רבים וביניהם אדריכלות ותכנון ערים.
בשנת 2006 הוא מונה למפקח מטעם המדינה על פינוי ההתנחלויות מרצועת עזה.
ב-2012, הוא מונה לחוקר בהשגות לתוכנית לחיזוק מבנים והכנת ישראל לרעידות אדמה (תמ"א/38).
משנת 2016, הוא עבד כחוקר בהשגות על תוכניות הרכבת הקלה המהירה בתל אביב (הקו הסגול והקו הירוק).
כמו כן, בשנים 1998–2006 מזו לימד אדריכלות במכללת יהודה ושומרון באריאל (לימים אוניברסיטת אריאל בשומרון).
בשנת 2010, קיבל תואר פרופסור מטעם האקדמיה הבינלאומית לאדריכלות שליד UNESCO.
שיחזור ושימור של תיאטרון ע"ש מייקובסקי במוסקבה, 1986.
תיאטרון PLAYHOUSE באמסטרדם, הולנד, 1987.
תיאטרון בעיר מאגאדן רוסיה, 1987.
תיאטרון ילדים בעיר מורמנסק רוסיה, 1987.
מרכז בילוי בעיר דרחן מונגוליה, 1987.
מרכז בילוי בעיר בקוריאני גאורגיה, 1987.
תיאטרון בובות בעיר קלוגה, 1987.
מרכז אדמיניסטרטיבי של עיריית גז'ל, 1988.
שכונת מגורים ל 700- דירות בעיר וולסק רוסיה, 1988.
מרכז בילוי בעיר וולסק ברוסיה, 1989. תוכנית מתאר של עיר חדשה - תל צופית, 1991.
תכנון של שכונת מגורים באלעד, 1993.
שכונת צמודי קרקע בעיר אזור, 2000.
שכונת מגורים של 4,200 דירות בהוד השרון, 2002.
פרויקט הרחבה של מרכז תרבות ובילוי בהוד השרון, 2003.
בית כנסת ומרכז תרבות בעיר וולגו-גראד רוסיה, 2004.
אתר משחקים אולימפיים - חורף 2014 בסוצ'י רוסיה, 2006.
ולדיווסטוק, אי רוסקי, חצי אי ספרניי רוסיה, 2008.
מבנה תחנת מטרו באזרבייג'ן, 2009.
מרכז ספורט ובילוי בעיר רוסטוב, 2009.
מוזיאון למוזיקה, קונסרבטוריון בצפת (שלב הקונספט), 2011.
בניין מגורים, מסחר ומשרדים ברחוב יפת, יפו, 2012.
חנות הרשת "צומת ספרים" (שלב הקונספט), 2012.
התחנה המרכזית החדשה, תל אביב (שלב הקונספט), 2012.
מתחם "דרייב אין" תל אביב (שלב הקונספט), 2012.
שוק סיטונאי למחוז מוסקבה רוסיה (שלב הקונספט), 2013.
בשנת 2006, זכה מזו בתחרות של תכנון מתחם המשחקים האולימפיים בסוצ'י 2014. הקונספט הראשוני של מזו היה בניית חלל מרכזי פנימי, שסביבו מתרכזים מבנים קטנים נוספים, ושדרה אחת גדולה אשר מתחברת לכביש הראשי.
המטרה הייתה לראות את הלפיד האולימפי מהכביש.
בפועל, מסיבות פוליטיות, ביטלו את השדרה המרכזית והכניסה הועברה למקום אחר.
מזו נשוי ואב לשתי בנות.
דמיטרי איגורביץ' בלנדין (; נולד ב-4 באפריל 1995) הוא שחיין קזחי, הוא האלוף האולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016) במשחה ל-200 מטר חזה ובכך היה לשחיין הקזחי הראשון שזוכה במדליה אולימפית.
הוא אלוף אסיה במשחי החזה ושיאן אסיה במשחה ל-50 מטר חזה.
במשחקי אסיה שנערכו באינצ'ון, קוריאה הדרומית בשנת 2014 זכה בלנדין ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חזה בשיא משחקים חדש של 27.78 שניות, במשחה ל-100 מטר חזה בשיא משחקים חדש של 59.92 שניות ובמשחה ל-200 מטר חזה בשיא משחקים חדש נוסף של 2:07.67 דקות.
באוניברסיאדה שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית בתחילת יולי 2015 זכה בלנדין בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 59.96 שניות ומדליית ארד, במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.47 שניות.
חודש לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה בתחילת אוגוסט סיים בלנדין במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 59.42 שניות.
בשלב המוקדמות הוא קבע שיא לאומי חדש של 59.38 שניות ועלה מהמקום השלישי.
במקום שישי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:09.58 דקות.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 2:09.22 דקות ובמקום תשיעי במשחה ל-50 מטר חזה בשיא אסיה חדש של 27.24 שניות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה בלנדין במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא לאומי חדש של 2:07.46 דקות, לפני ג'וש פרנוט מארצות הברית (2:07.53 דקות) ואנטון צ'ופקוב מרוסיה (2:07.70 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 59.85 שניות.
בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 59.45 שניות.
דמיטרי דנילוביץ' לליושנקו (; 2 בנובמבר 1901 – 20 ביולי 1987) פיקד על כוחות שריון במהלך מלחמת העולם השנייה, ונחשב לאחד ממפקדי השריון המוכשרים ביותר בצבא האדום.
לליושנקו נולד ב-2 בנובמבר (20 באוקטובר לפי הלוח היוליאני) 1901 בכפר במחוז רוסטוב, שהשתייך לאימפריה הרוסית.
בשנת 1919 הצטרף לליושנקו לצבא האדום, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה כחלק מארמיית הפרשים הראשונה.
לאחר מכן מילא לליושנקו תפקידים שונים, ובשנת 1933 מונה למפקד גדוד טנקים.
בשנת 1939 מונה לליושנקו למפקד חטיבת הטנקים ה-39, והשתתף עמה בפלישת ברית המועצות לפולין ובמלחמת החורף.
עם פלישת הכוחות הגרמניים לברית המועצות לחם לליושנקו עם חטיבתו, ובאוגוסט 1941 מונה למפקד הקורפוס הממוכן ה-21. באוקטובר אותה שנה מונה למפקד קורפוס הרובאים המיוחד של המשמר ה-1, והוטל עליו לבלום את יחידות ארמיית הפאנצר השנייה שהתקדמו לעבר מוסקבה.
ב-11 באוקטובר מונה למפקד הארמייה החמישית, אולם כעבור 6 ימים נפצע באחד הקרבות.
בנובמבר 1941 מונה למפקד הארמייה ה-30, והשתתף עמה במתקפת הנגד באזור מוסקבה, ושחרר עמה את העיר קלינין.
בקיץ 1942 לחם לליושנקו בקרב רז'ב הראשון וספג אבדות כבדות, ובנובמבר 1942 מונה למפקד ארמיית המשמר הראשונה ולחם עמה במבצע אורנוס.
לאחר מכן מונה למפקד ארמיית המשמר השלישית, ולחם עמה בקרב דנייפר ובמבצע דנייפר-קרפטי.
במרץ 1944 מונה לליושנקו למפקד ארמיית הטנקים הרביעית, אשר שמה שונה במרץ 1945 לארמיית המשמר המשוריינת הרביעית, ולחם עמה במבצע לבוב-סנדומייז' ובמבצע ויסלה-אודר.
במהלך הקרב על ברלין לחם לליושנקו עם הארמייה כחלק מהחזית האוקראינית הראשונה, ולאחר מכן השתתף בקרב על פראג.
לאחר המלחמה מילא לליושנקו תפקידים בכירים בצבא האדום.
בשנת 1956 מונה למפקד המחוז הצבאי טרנס באיקל, ובשנת 1958 מונה למפקד המחוז הצבאי אורל.
בשנת 1960 מונה לליושנקו ליו"ר ארגון ДОСААФ, ובשנת 1964 מונה ליועץ המפקח במשרד ההגנה.
ב-20 ביולי 1987 מת לליושנקו בביתו שבמוסקבה, ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
דמיטרי אלכסנדרוביץ' בשקירוב היה פסנתרן ומורה רוסי.
בשקירוב נולד בטביליסי, גאורגיה למשפחה ממוצא יהודי.
דודה-רבתא שלו, לינה שטרן, ביוכימאית, פיזיולוגית והומניסטית, הייתה החברה הראשונה באקדמיה הסובייטית למדעים.
בשקירוב קיבל תואר אמן כבוד של ברית המועצות בשנת 1968 ואמן העם של ברית המועצות בשנת 1990. הקלטות שלו יצאו בחברת ההקלטות הקלאסיות השווייצרית קלייבס, בהן יצירות של יוהאן סבסטיאן באך ושל לודוויג ואן בטהובן.
כמורה בקונסרבטוריון של מוסקבה (ובהמשך בקולג' למוזיקה ע"ש המלכה סופיה במדריד), הוציא מתחת ידיו הרבה אמנים בעלי שם עולמי, כמו ארקדי וולודוס, דמיטרי אלכסייב, לואיס פרננדו פרס, דאנג תאי סון, ניקולאי דמידנקו, אלנה בשקירובה, קיריל גרשטיין, אוקסנה יבלונסקיה ועוד רבים אחרים.
בשקירוב היה אביה של הפסנתרנית אלנה בשקירובה, הנשואה לפסנתרן דניאל בארנבוים, וסבו של הכנר מיכאל בארנבוים.
דמיטרי אלברטוביץ' יבלונסקי הוא צ'לן ומנצח יהודי רוסי-אמריקאי בעל אזרחות ישראלית.
אמו, אוקסנה יבלונסקיה, היא פסנתרנית מפורסמת ומורה בבית הספר למוזיקה ג'וליארד בניו יורק, ואביו, אלברט זאיוֹנְץ , היה נגן אבוב במשך 30 שנה בתזמורת הרדיו והטלוויזיה במוסקבה.
בגיל תשע הופיע לראשונה בנגינת הקונצ'רטו לצ'לו בדו מז'ור מאת היידן.
ב-1977 היגר לארצות הברית עם אמו.
בארצות הברית למד בבית הספר למוזיקה ג'וליארד אצל לורן מונרו והמשיך את לימודיו באוניברסיטת ייל, שם החל להתעניין בניצוח.
כצ'לן הוא הופיע בכל רחבי העולם במקומות ידועים כאולם קרנגי הול, לה סקאלה, אולם הקונצרט הגדול במוסקבה, אולם התזמורת הפילהרמונית בסנקט פטרבורג, אולם הקונצרטים הלאומי בטאיוואן, תיאטרון מוגדור, סיטה דה לה מוזיק, הלובר ואחרים.
בין האמנים שניגן אתם מוזיקה קאמרית היו בוריס ברזובסקי, שלמה מינץ, ויקטור טרטיאקוב, לייף אווה אנדסנס ויורי בשמט.
בין היתר ניגן יבלונסקי את ביצועי הבכורה בארצות הברית של הסונטה מס' 26 מאת בוקריני.
בשנת 1990 עלה לראשונה על דוכן המנצחים בביצוע של שמינייה מאת סטרווינסקי עם מוזיקאים מתזמורת סנטה צ'צ'יליה ברומא.
במאי 2014 התמנה יבלונסקי למנהל מוזיקלי בתזמורת הקאמרית האוקראינית "הווירטואוזים של קייב" – תזמורת של נגנים צעירים שגילם נע סביב 30.
יבלונסקי הקליט למעלה מ-70 הקלטות כמנצח וכצ'לן.
כמה מהקלטותיו זכו בפרסים רבים, ובהם פרס המבקרים של ברלין.
ההקלטה של סוויטות הג'אז של שוסטקוביץ בביצועו צעדה במשך זמן רב במצעדי המוזיקה בבריטניה ובארצות הברית והייתה מועמדת לגראמי ב-2007.
הוא שיתף פעולה עם סולנים כגון מונסרט קאבייה ואולגה בורודינה, ואף ביצע את הקונצ'רטו לצ'לו של פנדרצקי בשיתוף עם המלחין.
בשנים האחרונות שיתף פעולה עם אמו, והקונצרטים המשותפים שלהם זכו לשבחים רבים הן מהקהל והן מהמבקרים.
יחדיו הקליטו תקליטורים רבים של יצירות לצ'לו ולפסנתר וכן קונצ'רטי לפסנתר עם התזמורת הפילהרמונית של מוסקבה בניצוחו של יבלונסקי.
יבלונסקי מארגן פסטיבלי מוזיקה ברחבי העולם, ומשנת 2009 הוא מכהן כמנהלו האמנותי של פסטיבל גבלה באזרבייג'ן.
לפני שנים ספורות עלו יבלונסקי ואמו לישראל, וכעת הם מחלקים את זמנם בין הארץ לקריירה מצליחה בחו"ל.
כיום יבלונסקי מלמד בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב.
ליבלונסקי בית נוסף בכפר קטאלוני קטן בהרים על גבול צרפת וספרד.
דמיטרי יאקובנקו הוא שחמטאי רוסי בדרגת רב-אמן.
היה אלוף אירופה בשחמט (2012), מקום חמישי בעולם לפי מד כושר ביולי 2009.
נכון ליולי 2021, מדורג במקום ה-14 ברוסיה וה-50 בעולם, לפי מד כושר.
דמיטרי יאקובנקו נולד באומסק, ברית המועצות.
הוא התחיל לשחק שחמט בגיל שלוש בהדרכת אביו, שהיה חובב שחמט.
בשנת 2009 יאקובנקו החל ללמוד באוניברסיטת מוסקבה בפקולטה למתמטיקה ולקיברנטיקה.
גם את לימודיו אלו הוא סיים בהצטיינות.
בשנת 1999 הוא זכה במקום השני באליפות העולם לגיל 16 ובשנת 2001 היה אלוף העולם לגיל עד 18.
בשנים 2005–2006 הוא סיים שני באליפות רוסיה בשחמט.
בשנת 2007 הוא היה חבר נבחרת רוסיה שזכתה באליפות אירופה.
ב-2012 זכה באליפות אירופה ליחידים.
בגביע העולם בשחמט 2007 ו-2009 הוא הודח ברבע הגמר.
בין השנים 2008 ל-2018 השתתף דמיטרי יאקובנקו ב-4 אולימפיאדות שחמט:
דמיטרי גורביץ' הוא שחמטאי סובייטי ויהודי-אמריקאי בדרגת רב-אמן, שזכה ארבע פעמים פעמים באליפות ארצות הברית הפתוחה.
לאחר סיום בית הספר הוא למד במכון למהנדסי תחבורה במוסקבה.
בשנת 1980 הוא היגר מברית המועצות לארצות הברית.
הוא ניצח ארבע פעמים באליפות ארצות הברית הפתוחה, ושש פעמים בתחרות לאומית בלאס וגאס.
גורביץ' השתתף במספר תחרויות בישראל - סיים במקום 1–2 בירושלים בשנת 1986, ובמקום שלישי בבאר שבע בשנת 1987.
בשנת 1989 הוא היה חבר נבחרת ארצות הברית לאליפות העולם לנבחרות וזכה במקום הרביעי אישי וה-5 קבוצתי.
דמיטרי בונצמן (נולד ב-21 בפברואר 1982, טקלי קזחסטן) הוא שחמטאי יהודי-גרמני בדרגת רב-אמן.
דמיטרי בונצמן נולד בעיירה טקלי שבקזחסטן (אז בברית המועצות).
בהמשך המשפחה היגרה לאוזבקיסטן וממנה בשנת 1992 לגרמניה.
הוא התאמן אצל סרגיי קליניצ'ב, מאמן שחמט רוסי שעבר לגרמניה.
בונצמן השתתף באליפויות העולם בשחמט לנוער ובשנת 1994 סיים במקום החמישי.
בשנת 1996 הוא סיים במקום השני באליפות העולם לנוער (ניצח לבון ארוניאן).
בשנים 1996 ו-1997 הוא זכה באליפות גרמניה לנוער עד גיל 20.
במהלך הקריירה הוא שיחק עבור מועדוני שחמט גרמנים שונים .
דמיטרי ויקטורוביץ' חַרין הוא כדורגלן עבר סובייטי-רוסי ששיחק בעמדת השוער בקבוצות טורפדו מוסקבה, דינמו מוסקבה וצ'לסי.
חרין שיחק גם במדי שלוש נבחרות: ברית המועצות, חבר המדינות ורוסיה.
נכון להיום (2025) הוא מאמן שוערים בקבוצת "המל המפסטד טאון" שמשחקת מנשיונל ליג דרום.
את קריירת הכדורגלן המקצועי החל במועדון הכדורגל טורפדו מוסקבה.
הוא גדל במחלקת הנוער שלה ובשנת 1983 קודם לקבוצה הבוגרת לתפקיד של שוער שני.
בנובמבר 1984 השתתף לראשונה במשחק ליגה ובכך הפך לשוער הצעיר ביותר שהשתתף במשחק ליגת העל הסובייטית.
בשנת 1988 עבר לדינמו מוסקבה, אך גם שם שיחק כשוער שני.
בשנת 1991 עבר לצסק"א מוסקבה, הפעם לעמדת השוער הראשון של הקבוצה.
בשנת 1992, בשל קשיים כלכליים, נאלצה צסק"א להעמיד את כרטיס השחקן של חרין למכירה.
צ'לסי האנגלית רכשה את הכרטיס במחיר יחסית נמוך - כ-400 אלף לירות שטרלינג.
במשך שלוש שנים היה חרין שוערה הראשון של הקבוצה.
בשנת 1996 הוא נפצע באחד המשחקים ונאלץ לפנות את מקומו לשוער הנורווגי פרודה גרודוס.
בהמשך החתימה צ'לסי את השוער ההולנדי אד דה חוי.
בעקבות הרכישה הזו הועבר חרין לתפקיד של שוער שלישי.
בשנת 1999 איפשרה הנהלת צ'לסי לחרין לעזוב את הקבוצה, והוא עבר לקבוצת סלטיק הסקוטית.
הוא פתח טוב את העונה הראשונה במדי הקבוצה, אך פציעות ישנות מנעו את המשך השתתפותו במשחקים רבים.
במשך 3 שנים במועדון הוא שותף ב-11 משחקי ליגה בלבד.
בשנת 2002 הוא עזב את סלטיק ועבר לקבוצת הורנצ'רץ' מאחת הליגות הנמוכות באנגליה, שם סיים את קריירת הכדורגלן שלו.
חרין שיחק בנבחרות הנוער ובנבחרת הנערים של ברית המועצות.
עם נבחרת הנערים זכה באליפות אירופה עד גיל 17 בשנת 1985. בשנת 1986 זומן לנבחרת האולימפית של ברית המועצות.
חרין השתתף בכל משחקי מוקדמות של אולימפיאדת סיאול.
גם באולימפיאדה עצמה השתתף חרין בכל 6 משחקי הנבחרת וזכה במדליות זהב.
בסיום האולימפיאדה זומן חרין לנבחרת הלאומית של ברית המועצות, בעקבות הופעתו המוצלחת באולימפיאדה.
הוא השתתף במדיה בכמה משחקי ידידות.
מאמן הנבחרת, ולרי לובנובסקי, החליט כי חרין עדיין צעיר מדי כדי לסגל הנבחרת הלאומית והעביר אותו לנבחרת הצעירה.
בשנת 1990 השתתף חרין באליפות אירופה עד גיל 21 בה זכתה הנבחרת הסובייטית במקום ראשון בטורניר.
הנבחרת של ברית המועצות חדלה מלהתקיים בדצמבר 1991 לאחר פירוק המדינה.
במקומה הוקמה נבחרת חבר העמים.
חרין זומן לסגל הנבחרת החדשה שהוקמה כשוער ראשון.
הוא לקח חלק ב-9 מתוך 11 משחקי הנבחרת - חרין הוא שיאן ההופעות של נבחרת חבר העמים.
הוא היה בסגל הנבחרת ליורו 1992 ושותף בכל שלושת משחקי הנבחרת בתחרות.
בשנת 1992 הוקמה נבחרת רוסיה וחרין זומן לסגל שלה.
הוא היה בסגל הנבחרת במונדיאל 1994 והשתתף בשניים מתוך שלושת משחקי הנבחרת בטורניר.
חרין זומן לסגל הנבחרת לטורניר יורו 1996, הפעם כשוער שני.
במשחק הראשון בשלב הבתים נגד נבחרת איטליה ספג השוער הראשון של הקבוצה, סטניסלב צ'רצ'סוב, שני שערים.
מאמן הנבחרת, אולג רומנצב, טען כי שניהם הובקעו בשל טעותיו של צ'רצ'סוב.
במשחק הבא (מול גרמניה) עלה חרין בהרכב במקומו של צ'רצ'סוב.
במשחק הזה הבקיעו הגרמנים שלושה שערים לרשת של נבחרת רוסיה.
במשחק הבא (מול צ'כיה) שב צ'רצ'סוב לעמוד בשער של רוסיה (וספג 3 שערים).
לאחר יורו 1996 המשיך חרין להיות חבר בסגל נבחרת רוסיה למשך שנתיים נוספות, אך זכה להשתתף בשני משחקים בלבד.
אולימפיאדת סיאול - מדליית זהב.
אליפות אירופה עד גיל 17 - מקום ראשון
אליפות אירופה עד גיל 21 - מקום ראשון
גביע אירופה למחזיקות גביע - 1998
אליפות ברית המועצות - 1991
גביע ברית המועצות - 1986
גביע הפוטבול ליג - 1998
דמיטרי אלכסנדרוביץ' בוגאייב הוא כדורגלן עבר ששיחק כמגן.
בוגאייב החל לשחק כדורגל בגיל עשר שנים.
מאמנו הראשון היה ואלרי זאינולין.
סקאוטים של "זניט" הבחינו בו והחל משנת 2011 שיחק באקדמיה של המועדון.
בהרכב האקדמיה זכה בגביע העיר.
תחילה שיחק בעמדת החלוץ, משנת 2014 — כקשר ימני.
שיחק לראשונה באליפות הנוער בשנת 2012, במשחק המחזור השלישי נגד צסק"א מוסקבה, כשעלה כמחליף במקום אלכסיי פנפילוב.
באוגוסט 2013 צורף לסגל קבוצת המילואים "זניט-2", ששיחקה בליגה השנייה.
ב-2015, אנדרה וילאש-בואש לקח אותו להרכב הקבוצה הבוגרת וב-23 בספטמבר במשחק הגביע הרוסי עשה את הופעת הבכורה שלו במשחק נגד "וולגה" טבר, כשעלה כמחליף בדקה ה-78 במקום אלכסנדר ריאזנצב.
ב-9 בדצמבר עלה מהספסל בדקה 82 במקום אניוקוב במשחק הששי של שלב הבתים בליגת האלופות נגד "גנט".
ב-5 ביולי עזב את המועדון כאשר החוזה שלו פג.
ב-24 באוגוסט 2016 הועבר עד סוף העונה הושאל ממועדון פלאנגה, מהליגה הליטאית השנייה למועדון ליגת המשנה "טוסנו", שבו שיחק בעמדת הקשר.