tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר הרשימה מכילה את כל הפרוטסטנטים החיים בעיר, פייר מוסר את הרשימה לדוכס גיז, והוא מעורר את טבח ליל ברתולומאוס הקדוש, רצח אכזרי של פרוטסטנטים ברחבי פריז.
במהלך האירוע נד מוצא את סילבי ונותן לה מקלט בבניין השגרירות האנגלית.
אמה של סילבי נרצחת על ידי פייר בעצמו, והוא שורף את החנות שמנהלות השתיים.
נד חוזר לאנגליה יחד עם סילבי, והשניים מתחתנים.
סילבי משאירה את עסק הספרים שלה לנת, בתנאי שהיא תמשיך לספק לה מידע אודות פייר.
נד לוקח את סילבי לקינגסברידג', שם הם פוגשים את מרג'רי ובניה.
סילבי מזהה מיד כי בנה הצעיר של מרג'רי, רוג'ר, הוא למעשה בנו של נד.
היא מתעמתת עם נד בנושא, והוא מבטיח לה כי הוא נאמן לה בלבד.
סילבי מתיידדת עם מרג'רי, למרות הקנאה בין השתיים.
מרג'רי מסתירה מנד את שותפותה עם אחיה.
קרלוס ואברימה חיים עדיין באנטוורפן.
שניהם נישאו ובנו לעצמם בית, ולאברימה יש אף בן חורג.
פרוטסטנטים רבים חיים באנטוורפן, אך הם נאלצים לקיים את טקסיהם בחשאי, כיוון שנציג האינקוויזיציה הספרדית נמצא בעיר ומנסה לעלות על עקבותיהם.
קרלוס ואברימה הם קתולים נאמנים למראית עין, אך בשיאה של מהומה שפורצת בקתדרלה העירונית הם מסרבים לתמוך באינקוויזיציה, והם אף עוזרים לחלק מהצעירים הפרוטסטנטים להימלט מהעיר.
ברני ממשיך בעבודתו על הספינה, בתקווה שבקרוב יגיעו לאנגליה והוא יוכל לבקר את משפחתו בקינגסברידג'.
הספינה מגיעה לצפון היספניולה, בתקווה לסחור שם בעבדים הרחק מעין השלטון הספרדי, האוסר על הסחר.
ברני פוגש את בלה, בתו של ראש העיר, ומתאהב בה.
השניים מבלים יחד את הימים הבאים, עד שברני נאלץ לברוח על ספינתו כאשר מגיעה לעיר ספינת גליאון ספרדית.
בין שתי הספינות מתפתח קרב ימי, אך כישוריו של ברני בתור תותחן מצילים את ספינתו ומאפשרים לה להימלט מהאזור.
ברני שבור לב להשאיר מאחור את בלה, אך הוא שמח על האפשרות לחזור לאנגליה.
הוא פוגש בקינגסברידג' את נד ואת סילבי, ומספיק לפגוש את אמו לפני מותה.
ברני יורש את כל נכסיה של אמו, אך מאפשר לנד להמשיך לגור בביתם בזמן שהוא מפליג בים.
נד וסילבי חיים יחד בלונדון.
הם נותרים חסרי ילדים, לאחר שמגלים כי סילבי עקרה, אך נד מקפיד לבקר את בנו בקינגסברידג', אם כי מרג'רי בוחרת שלא לחשוף את הסוד בפני הילד.
נד עובדת בשירות החשאי של המלכה אליזבת, ומטרתו לזהות מורדים קתולים ולסכל את מזימתם - לרוב תוך עינויים והוצאתם להורג.
ברני הוא קפטן של ספינה, והוא מחליט לנסוע פעם נוספת אל היספניולה ולחפש את אהובתו, בלה.
לאחר חיפושים רבים הוא מוצא את בלה, ומגלה שהיא גוססת.
ברגעים שלפני מותה היא מספרת לו כי נולד לו בן, אלפונסו, המכונה "אלפו".
ברני ואלפו נפרדים מבלה, וחוזרים יחד לאנגליה.
רולו, עדיין תחת הכינוי "ז'אן לאנגלה", מצליח להבריח מכתבים אל כלאה של מרי סטיוארט, וכך הם רוקמים תוכנית לבריחתה של מרי.
אליסון מקיי משחקת גם היא תפקיד בקשר, בהיותה אשת סודה של מרי.
מאחר שהשמירה עליה פחותה יותר, אליסון יכולה להיפגש עם קתולים וליצור קשרים עם העולם החיצון.
פייר אומנד עומד מאחורי הצד הצרפתי של הקשר, והוא עוזר למלך לתכנן פלישה לאנגליה בסיועם של הספרדים.
פייר רואה לנגד עיניו את האפשרות לצבור כוח, פעם נוספת באמצעות המלכתה של מרי הקתולית, קרובת משפחתם של בני גיז, למלכת אנגליה.
פייר ממשיך לצבור כוח, והוא כולא והורג פרוטסטנטים בכל רחבי צרפת.
אחד מאותם פרוטסטנטים הוא המרקיז מנים.
עובדה זו מותירה את אויבתו של פייר, המרקיזה לואיז, חסרת כל.
פייר מנצל את מצבה והופך אותה לפילגשו.
אשתו של פייר, אודט, חולה.
אלן, בנה של אודט, מטפל בה יחד עם נת המשרתת (שממשיכה להעביר מידע לסילבי, במקביל לניהול החנות ולמכירת ספרי הקודש).
פייר מנצל רגע בו הוא נשאר לבד עם אודט, ומחליט לחנוק אותה ולהרוג אותה.
בכך, פייר שם קץ לשנים של סבל, בהן נאלץ לוותר על כל אפשרות לקחת לאישה את אחת מבנות האצולה.
אלן ונת מבינים שפייר עומד מאחורי המעשה, אך נת משכנעת את אלן לעבוד עבורה ולחכות להזדמנות לנקום.
המידע שנת ואלן מעבירים לסילבי הופך להיות מכריע, כאשר השניים שומעים על מזימתם של הצרפתים לפלוש לאנגליה.
מרג'רי שומעת גם היא על המזימה, ואף מתוודעת לעובדה שקתולים רבים באנגליה מתכננים לתמוך בצרפתים ובספרדים ולהצטרף ללחימה, בעזרתם של הכמרים הקתולים שהיא עזרה להבריח לאורך השנים.
סופסוף היא מבינה את התוכנית הזדונית של רולו, ומחליטה להפסיק לשתף איתו פעולה.
בעלה, בארט, מתכנן אף הוא להצטרף ללחימה, יחד עם שני בניה הצעירים של מרג'רי.
מרג'רי חוששת לגורל בניה, והיא פונה אל נד לעזרה, מתוך תקווה שיעזור לה להציל את בנם המשותף.
נד מגיע אל ביתה של מרג'רי יחד עם השריף במטרה לעצור את בארט ואת הבנים, מתוך הבנה שמעצר ימנע מהם להשתתף בקרבות וכך ירחיק אותם מסכנה.
במהלך הפשיטה על ביתו של הרוזן בארט, הוא מתנגד לפעולותיו של השריף ובסופו של דבר נהרג.
בנו הבכור, בארטלט (למעשה, בנו של סוויתין), הופך להיות הרוזן במקומו.
נד משתמש במידע שנמסר לו כדי לרגל אחרי השליחים המוסרים מכתבים למרי.
בסופו של דבר, בהוראתה של אליזבת, הוא מעביר את מרי לכלא מבודד יותר, ממנו לא תצליח לברוח.
הוא משכנע את אליזבת לחתום על צו ההוצאה להורג של מרי, בעוון בגידתה, ולאחר דחיות רבות היא נעתרת לבקשתו.
כשנה לאחר חשיפת הקשר, מרי סטיוארט מוצאת להורג באמצעות עריפת ראשה.
משרתיה, ובכללם אליסון, משוחררים לחופשי.
בתגובה לכישלון המזימה, המלך אנרי השלישי, אחיהם של פרנסואה ושל שארל, מחליט להעניש את אנרי, דוכס גיז.
הוא מזמין אותו לחדריו הפרטיים באמצע הלילה, שם שומריו רוצחים אותו.
פייר המבועת בורח מזירת האירוע, ומורה ללואיז ולאלן לארוז את חפציהם ולהתכונן לבריחה.
השניים, שהיו מודעים למזימה, מנצלים את ההזדמנות ורוצחים את פייר, כנקמה על שנים של התעללות מצדו.
לאחר הוצאתה להורג של מרי, הספרדים מחליטים להמשיך בתוכניתם לפלוש לאנגליה.
הם בונים צי של ספינות, הארמדה הספרדית, ומתכוננים לפלישה.
המלכה אליזבת מגייסת צי של ספינות, בראשותו של פרנסיס דרייק, וברני וילארד מתגייס גם הוא ללחימה יחד עם שתי ספינותיו.
דרייק מוביל את הצי האנגלי אל העיר קדיס, במטרה לפגוע בספינות האספקה של הספרדים ולמנוע מהם לצאת לפלישה.
למרות הצלחת התוכנית, הארמדה הספרדית יוצאת לדרך.
נד פונה לברני בבקשת עצה, וברני מספר לו על האסטרטגיה שעזרה לו להביס את ספינת הגליאון בהיספניולה.
נד יוצא לארצות השפלה, במטרה להעריך את חלקו השני של הצי הספרדי, המחכה שם.
בחזרתו לאנגליה, לאחר פגישתו עם קרלוס ועם אברימה, נד מדווח ליועצי המלכה על הצי הספרדי הענק.
האנגלים מבינים שהם נמצאים בנחיתות מספרית אל מול הארמדה הספרדית, והם מתחילים לתכנן אסטרטגיה שתציל אותם.
הארמדה הספרדית מתקרבת אל התעלה האנגלית, ועל אחת מספינותיה נמצא רולו.
במקביל, הצי האנגלי מחכה בפלימות' ומתכנן את הפגישה עם הספינות הספרדיות.
בעזרת תוכניתו של ברני, וכאשר נד מצטרף גם הוא לקרב על אחת הספינות, האנגלים מצליחים להפתיע את הספרדים ולדחוק אותם אל עבר קאלה.
עם זאת, האנגלים לא מצליחים לשבור את מבנה הצי הספרדי, וכך לא מסוגלים להסב נזק ממשי לספינות.
באמצעות שימוש בספינות הבערה, האנגלים מצליחים לפזר את הארמדה הספרדית, ומתחילים לתקוף כל ספינה בנפרד.
בסופו של דבר, הצי הספרדי מתקבץ מחדש, אך הנזק הרב שנגרם לארמדה גורם להם להתחיל לשוט צפונה, במטרה לברוח מהאנגלים.
האסטרטגיה האנגלית הובילה לניצחון, ומתקפתה של הארמדה הספרדית נכשלה.
רולו נותר חסר כל, לאחר שהמזימה להכתרתה של מרי כשלה, ולאחר רצח שותפו פייר.
הוא חוזר אל קינגסברידג', שם הוא פוגש חבורה של כמרים ומתכנן להמשיך במסעו איתם.
במקביל, נד וסילבי נמצאים גם הם בקינגסברידג'.
סילבי מזהה את רולו מהיום בו ראתה אותו יוצא מביתה של פייר בפריז.
היא עוקבת אחריו לקתדרלה הגדולה, שם היא מתעמתת איתו.
פייר בורח לראש המגדל, וסילבי רודפת אחריו.
היא מבינה שהוא הכומר המכונה בשם "ז'אן לאנגלה", והיא מתכננת לספר על כך לנד.
רולו מבין את הסכנה, ומנצל את מצבם כדי להפיל את סילבי מגג הקתדרלה.
סילבי נהרגת בנפילה, כך שנראה כאילו היא הגשימה את משאלתה לעלות למגדל הקתדרלה, אך מעדה ונפלה.
רולו בורח מהאזור, לפני שמישהו יזהה אותו.
נד נותר שבור לב, וקובר את סילבי בבית הקברות שליד הקתדרלה.
רולו חי בתחושה של אכזבה ותסכול, שכן כל מה שעבד למענו כל חייו לא התממש בסופו של דבר.
בקיץ 1602 מגיע אליו שליח מרומא, בשם הכנסייה הקתולית, ומורה לו לנסוע לאדינבורו כדי לפגוש שם את מלך סקוטלנד, ג'יימס.
בתקופה זו, המלכה אליזבת כבר מבוגרת, והממלכה כולה עוסקת בשאלה מי יהיה היורש שלה.
אף אחד מילדיו של המלך הנרי השמיני לא העמיד יורש, כך שהאדם הבא בסדר הירושה לכתר הוא ג'יימס, מלך סקוטלנד ובנה של מרי סטיוארט.
ג'יימס אינו קתולי, אלא פרוטסטנטי, אך הוא נשוי לאישה קתולית.
תקוותו של רולו מתעוררת, והוא נוסע לפגוש את ג'יימס.
הוא מגיע לסקוטלנד, שם הוא פוגש את אליסון מקיי, שעובדת בשירותו של ג'יימס.
הוא מגלה כי היה לה חלק בהזדמנתו של רולו לפגישה עם המלך.
בפגישתו עם ג'יימס, רולו מציע לו את תמיכתם של הקתולים בטענתו לכתר, בתנאי שיבטיח חופש דת עבורם בכל רחבי ממלכתו.
נד ממשיך לעבוד בשירותה של אליזבת עד מותה בשנת 1603, בתור חבר פרלמנט.
לאחר מותם של בארט ושל סילבי, נד ומרג'רי מתחתנים.
בארטלט ממשיך בתפקידו כרוזן שירינג, ומרג'רי מבקרת אותו מפעם לפעם.
אלפו, בנו של ברני, הופך לסוחר חשוב ועשיר בקינגסברידג', ואילו ברני עצמו ממשיך לשוט ברחבי העולם.
בתקופה שלפני מותה של אליזבת, נד עסוק בתכנון העברת השלטון אל ג'יימס.
הוא מודע לכך שיהיו מתנגדים רבים.
המלכתו של ג'יימס מתקיימת כמתוכנן, ונד ממשיך בתפקידו כחבר פרלמנט תחתיו.
שנה לתוך מלכותו של ג'יימס, רולו מאוכזב לגלות שכל הבטחותיו לקתולים הופרו.
כנקמה, הוא מחליט להרוג את המלך ג'יימס.
הוא רוקם מזימה, ומשתף בה את אחיינו, בארטלט.
במהלך החודשים הבאים, רולו מגייס שותפים, ביניהם גאי פוקס, אשר יעזרו לו לתכנן את מותו של המלך.
הוא מתכנן לפוצץ את בניין הפרלמנט בזמן מושב הפתיחה הקרוב, זמן שבו שהמלך וכל חברי הפרלמנט נמצאים בבניין.
הוא מודע לכך שבהזדמנות זו הוא יוכל להרוג גם את נד, האדם שסיכל את מזימותיו במשך שנים.
באחד הימים הוא נתקל במקרה במרג'רי, אשר חוקרת אותו על מעשיו.
מרג'רי מודעת לאופיו הזדוני של אחיה, ובטוחה שהוא זומם משהו.
זמן קצר לאחר מכן, מרג'רי מבקרת את בארטלט בשירינג.
היא מגלה כי הוא מתכנן להיעדר ממושב פתיחת הפרלמנט, דבר שאינו אופייני לו.
היא מבינה כי רולו הזהיר את בארטלט מפני מזימה שצפויה להתרחש באותו הזמן.
מרג'רי מבינה שנד נמצא גם הוא בסכנה, ומחליטה להזהיר אותו באמצעות מכתב עמום ואנונימי שנשלח לאחד מבני האצולה הנאמנים למלך.
המכתב אכן מוצא את דרכו אל נד, ונד מצליח להבין את הסכנה הטמונה במזימה המסתורית.
נד מבין שלמרג'רי יש קשר למכתב שנשלח אליו, והוא מתעמת איתה.
היא חושפת בפניו את זהותו של ז'אן לאנגלה - הכומר המסתורי שנד בילה שנים במרדף אחריו.
נד כועס על מרג'רי, שגוננה על פשעיו של אחיה במשך שנים כה רבות.
בכעסו, הוא עוזב את ביתם.
נד פונה למלך ומציג בפניו את המכתב ואת כל המידע שבידיו.
המלך מורה לנד לעצור את כל האחראים למזימה, ונד ממשיך בחקירתו.
ערב הוצאתה לפועל של המזימה, רולו נוסע לשירינג, שם הוא מחכה לשליח שיבשר לו על הצלחת המזימה.
לאחר מותו של ג'יימס, רולו מתכנן להמליך את אחד האצילים הקתולים בתור מלך אנגליה החדש.
נד מצליח לסכל את המזימה ולתפוס את כל קושרי הקשר, בראשם גאי פוקס.
לאחר סיכול המזימה, נד רוכב לשירינג, שם הוא לוכד את רולו.
מרג'רי מוזמנת לפגוש את המלך.
בכניסה לאולם היא פוגשת את נד, והם נכנסים יחד.
נד מספר למלך על האשמותיו של רולו פיצג'רלד כלפי שותפיו לפשעים לאורך השנים, ביניהם מרג'רי ובניה.
נד מבקש מהמלך שיחוס על מרג'רי, מתוך הבנה שקשריה עם רולו הסתיימו לפני שנים רבות.
המלך, שמודע לחלקו של נד בחשיפת מזימת אבק השריפה ובהצלת חייו, נעתר לבקשתו.
הפרק מסתיים בתיאור נוסף של המספר הגיבור, נד, אשר מספר על הוצאתו להורג של רולו.
הוא מספר כי מרג'רי והוא נכחו באירוע, אשר התרחש בחזית הקתדרלה של קינגסברידג'.
הוא מספר כי הוא פרש מחיי חצר המלוכה, וכי בנו רוג'ר החליף אותו כחבר פרלמנט.
הוא מספר כי אחיינו, אלפו, הוא האיש העשיר ביותר בקינגסברידג'.
הוא מסביר כי החליט לשמור לעצמו את כפרו, ויגלי, אשר קיבל מהמלכה אליזבת.
הוא מסביר גם כי רולו היה האדם האחרון שנד שלח לגרדום, מה שמתכתב עם ההקדמה לספר.
הוא חי בקינגסברידג', בביתה של אמו.
רוג'ר ואלפו חיים בקרבת מקום, יחד עם ילדיהם ונכדיהם.
אלפו הוא ראש העיר, כמו סבו, אביו של נד, ואילו רוג'ר הוא חבר במועצה המלכותית של המלך ג'יימס.
סוויפטי, בנו של בארטלט, ירש אותו בתור רוזן שירינג.
מרג'רי מתה לפני שלוש שנים, והוא מתגעגע אליה מאוד.
בנו של רוג'ר, ג'ק, הוא בן 27, והוא בחר להיות בנאי - מה שמזכיר לנד את הסיפור על אבות אבותיו הבנאים, שבנו חלקים רבים בקינגסברידג'.
ג'ק מתכנן לנסוע אל העולם החדש ונד נותן לו את ברכתו.
הספר מסתיים כאשר נד מהרהר בחייו: הוא חושב על בני בריתו, על משפחתו, על אויביו ועל האירועים הרבים בהם לקח חלק.
הוא נרדם במחשבה על השינויים שעבר לאורך השנים, ועל מותו המתקרב והבלתי נמנע.
הספר כולל בתוכו תיאורים נרחבים של מספר אירועים היסטוריים חשובים שהתרחשו בסוף המאה ה-16 ובתחילת המאה ה-17. פולט עוקב אחרי עובדות היסטוריות ידועות, אך משנה אותן במידת הצורך על מנת לאפשר לדמויות הספר לשחק תפקיד משמעותי:
מותו של אנרי השני, מלך צרפת במהלך תחרות אבירים - אירוע טראומטי אשר הוביל לפריצת מלחמות הדת בצרפת, שנמשכו מספר עשורים.
טבח ואסי - התרחש ב-1 במרץ 1562, והיה הקרב הראשון המשמעותי באותן מלחמות.
בריחתה של מרי, מלכת הסקוטים מכלאה בטירת לוך לבן ב-1568 מתוארת בפירוט מנקודת מבטה של אליסון מקיי, לה ייחס פולט תפקיד של מספר בנות לוויה ומשרתות אמיתיות של המלכה מרי.
אליסון מקיי מתוארת כמי שדוחקת במרי בתקיפות, אך לשווא, שלא לקבל את ההחלטה לנסוע לאנגליה - טעות גורלית, אשר הובילה למאסר ממושך ביותר, אותו אליסון חלקה עם מרי עד להוצאתה של מרי להורג.
טבח ליל ברתולומאוס הקדוש בשנת 1572, בו המון קתולי טבח באלפי פרוטסטנטים בפריז.
פרשנויות סותרות לאירוע זה היו קיימות באותה תקופה, וקיים לגביהן ויכוח בין היסטוריונים מודרניים עד היום - חלקן מתייחסות לטבח בתור השיא הלא מתוכנן של הסלמה בין מתחים דתיים, בעוד שאחרים ייחסו אותו לתכנון ערמומי ומכוון.
במקרה של הפרשנות השנייה, האשמה בתכנון הטבח מיוחסת באופן שונה למשפחת גיז, מנהיגי הליגה הקתולית הקנאית, למלך שארל התשיעי ולאמו קטרינה דה מדיצ'י, או לכולם יחד.
פולט מייחס את האשמה של תכנון וייזום הטבח לנבל המרכזי של הספר, פייר אומנד - אדם אינטליגנטי, מוכשר וחסר רחמים.
פייר מתואר כמי שמתמרן את משפחת גיז, את המלך, את אמו ואת ראש עיריית פריז.
הוא מגייס את המיליציה בתואנות שווא ולאחר מכן מעודד הרג של פרוטסטנטים, תוך שימוש קטלני ברשימות מוקפדות של שמות וכתובות של פרוטסטנטים בפריז, אשר אומנד חיבר במהלך שנים של ריגול שיטתי.
בכך, אומנד מוצג כמי שמונע מאופורטוניזם, כאשר הוא מבקש לשמר את מעמדו כיועץ הראשי של בני משפחת גיז, תוך שהוא עושה שימוש בטבח הכללי כדי ליישב חשבונות אישיים באופן סדיסטי.
הפרוטגוניסט נד וילאד, יחד עם סילבי, הצרפתייה הפרוטסטנטית בה הוא מתאהב, מקבלים אזהרה מאוחרת על הטבח המתקרב, ומצליחים להזהיר בזמן רק מעטים מהפרוטסטנטים המאוימים - תוך סיכון חייהם.
מזימת בבינגטון בשנת 1587, במהלכה סוכניה של המלכה אליזבת הראשונה השיגו תכתובות חשאיות בהן מרי, מלכת הסקוטים הסכימה במפורש לתוכניתם של הקושרים לרצוח את המלכה אליזבת הפרוטסטנטית ולהמליך במקומה את מרי הקתולית.
הוכחה זו הובילה להוצאתה של מרי להורג בעוון בגידה.
פולט מייחס לנד וילארד - העובד בשירותה החשאי של המלכה בתור סגנו של פרנסיס וולסינגהם - את הקרדיט על חשיפת המזימה, על הפיכתו של גילברט גיפורד לסוכן כפול ועל העברת המכתבים של מרי לסוכניה של המלכה אליזבת.
במציאות, גיפורד גויס על ידי וולסינגהם עצמו.
פשיטתו של דרייק על קדיס בשנת 1587 - תוך שימת דגש כי לצד עיכוב ההפלגה של הארמדה הספרדית, האנגלים הונעו גם על ידי הרצון לבזוז ספינות ספרדיות (כולל דמותו של פולט, רב החובל ברני וילארד).
הארמדה הספרדית שנשלחה על ידי פליפה השני, מלך ספרד בשנת 1588, במטרה לכבוש את אנגליה.
פולט מייחס לנד וילארד שתי תרומות חשובות לניצחון האנגלי.
ראשית, שנים קודם לכן, נד מדבר עם אחיו ברני, מלח אנגלי ותיק שספינתו יצאה בשלום מקרב ימי עם ספינת גליאון ספרדית מול חופי היספניולה.
בהתבסס על ניסיון זה, ברני מאמין שאנגליה לא צריכה לבנות ספינות גליאון משלה, אלא לבנות צי של ספינות קטנות וזריזות יותר, שיוכלו לרקוד סביב הספינות הספרדיות ולהמטיר עליהן אש תותחים.
נד מעביר את העצה למלכה, אשר פועלת לפיה, ובונה ספינות אשר בסופו של דבר מביסות את הארמדה.
קרוב יותר להתרחשות האירועים, נד יוצא למשימת ריגול מסוכנת מאנטוורפן לקאלה, כדי להעריך את חוזקם של הספרדים.
מבן דודו הסוחר, החי באנטוורפן, נד שומע על ספינות התופת, ספינות הבערה שנעשה בהן שימוש נגד הספרדים במהלך המצור על אנטוורפן.
על בסיס מידע זה, וילארד מייעץ למפקדים האנגלים להעמיס את התותחים של ספינות ההבערה הנשלחות לנמל קאלה, כך שגם ללא צוותים אנושיים התותחים יתחילו לירות כאשר האש תגיע אליהם.
עצה זו הופכת למכריעה, שכן אחרת הספרדים היו יכולים לגרור את ספינות ההבערה האנגליות כדי שישרפו בים הפתוח ללא נזק לארמדה.
ללא ספינות ההבערה, שגרמו לספרדים להתפזר ולשבור מבנה, תוצאות הקרב היו עשויות להיות שונות.
כפי שמתואר בסיפור, לא נד ולא אף אחד אחר היו מודעים לתפקיד המכריע שהיה לעצותיו בניצחון האנגלי.
המספר הכל יודע מעביר את עובדה זו לקורא בעזרת מעבר הלוך ושוב בין נקודת מבט אנגלית לנקודת מבט ספרדית.
בתיאורו את הארמדה, פולט שואף בבירור להיות הוגן כלפי שני הצדדים, ומדגיש מספר פעמים כי גם לאנגלים וגם לספרדים היו לוחמים אמיצים ומלחים מיומנים.
מזימת אבק השרפה בשנת 1605, במהלכה קושרים קתולים שאפו לפוצץ את בית הפרלמנט, ולהרוג במכה אחת את המלך החדש, ג'יימס הראשון, את בניו, הנרי וצ'ארלס, ואת כל השרים והיועצים החשובים, תוך שהם משתמשים בחלל שנוצר על מנת לצבור כוח.
פולט מייחס את ייזום הפעולה ואת גיוסו של גאי פוקס ליישם אותה לאנטגוניסט של הספר, הקתולי המושבע רולו פיצג'רלד.
לנד וילארד מיוחד התפקיד של חשיפת הקשר ומניעת המזימה ברגע האחרון.
לצרכים דרמטיים, פולט משמיט את העובדה ההיסטורית שאבק השריפה עבר התדרדרות מסוימת, ואולי לא היה מתפוצץ בכל מקרה.
כפי שמתואר בספר, אבק השריפה היה דליק לחלוטין והמזימה הייתה עלולה לצאת לפועל, עם תוצאות משמעותיות עבור ההיסטוריה האנגלית המאוחרת יותר, למעט וילארד שגילה אותה בדיוק בזמן.
נד וילארד - בנה הצעיר של משפחת סוחרים משגשגת מקינגסברידג', פרוטסטנט סובלני שרוצה שאף אדם לא ימות בשל אמונתו.
מרג'רי פיצג'רלד - בתו של ראש העיר קינגסברידג', קתולית שנאמנותה מחולקת בין דתה לבין אהבתה לנד וילארד, איתו היא חולקת אידיאלים משותפים.
רולו פיצג'רלד - אחיה הגדול של מרג'רי, קתולי קפדן ונוקשה.
בריון חסר רחמים שרואה בכבוד המשפחה ערך חשוב יותר מאשר בני המשפחה עצמם.
פייר אומנד - רמאי צרפתי קתולי, שאפתן אך בן למעמד נמוך.
ככל שהסיפור ממשיך הוא מתגלה כסדיסט וכשחור-לב.
סילבי פאלו - בתו של מדפיס ומוכר ספרים פריזאי, פרוטסטנטית קנאית אך סובלנית.
באומץ רב, ומתוך רצון לשנות את העולם, היא מסכנת את עצמה למען אמונתה ולמען האידיאלים שלה.
אליסון מקיי - בת-לוויה וחברת ילדות קרובה של מרי, מלכת הסקוטים.
מתוארת בתור יפה ונאמנה עד בלי די, אין דבר שהיא לא תעשה למען מרי.
ברני וילארד - אחיו הבכור של נד, סוחר שחי עם קרובי משפחה בספרד, קתולי סובלני.
שובב, פזיז ובעל יוזמה, אשר חי למען הריגוש שהוא מוצא בהרפתקה, בחברתן של נשים יפות ובחיי המלח.
אברימה דאבו - עבד ממערב אפריקה, אשר משועבד לקרובי המשפחה הספרדים של משפחת וילארד.
קתולי סמלי, אשר עוקב בסתר אחרי אמונות מנדינקה מסורתיות.
אליס וילארד - אמם של נד ושל ברני, אלמנתו של ראש העיר הקודם של קינגסברידג', סוחרת משגשגת ופרוטסטנטית סובלנית.
סר רג'ינלד פיצג'רלד - אביהם של מרג'רי ושל רולו, ראש העיר של קינגסברידג', קתולי נקמן.
בארט שירינג - בנו של רוזן שירינג, מחזר המתחרה על ידה של מרג'רי.
סוויתין, רוזן שירינג - אביו של בארט.
ג'וליוס, בישוף קינגסברידג' - קתולי נוקשה, רוצה לקנות את המנזר של קינגסברידג' מסר רג'ינלד פיצג'רלד.
פילברט קובלי - סוחר פרוטסטנטי קפדן מקינגסברידג', אשר מקיים את בסתר פולחן הדת הפרוטסטנטית האסורה.
דן קובלי - בנו של פילברט, סוחר פרוטסטנטי קפדן מקינגסברידג'.
איזבל פאלו - אמה של סילבי, פרוטסטנטית.
לואיז, המרקיזה מנים - אריסטוקרטית פרוטסטנטית, חברה בקהילה של סילבי.
קרלוס קרוס - סוחר מסביליה, בן דוד של נד וברני וילארד, קתולי וסבלני.
אודט - משרתת של ורוניק דה גיז, בהמשך אשתו של פייר אומנד.
נת - משרתת אשר עובדת עבור פייר אומנד, פרוטסטנטית.
אלן דה גיז - בנו החורג של פייר אומנד, פרוטסטנט.
בלה - מזקקת רום יוזמת, ממוצא רב-גזעי, אשר חיה באי הקריבי היספניולה.
אלפונסו וילארד - בנה של בלה מברני וילארד, בסופו של דבר נקלח לקינגסברידג' והופך להיות ראש העיר.
בארטלט שירינג - בנה הבכור של מרג'רי, ורשמית גם של בארט שירינג (בפועל בנו של סוויתין), רוזן שירינג לאחר בארט.
רוג'ר - בנה השני של מרג'רי, ורשמית גם של בארט שירינג (בפועל בנו של נד), נציגה של קינגסברידג' בפרלמנט ובמועצה הפרטית של המלך, לאחר נד.
דונל גלוסטר - עובר לשעבר של פילברט קובלי, אשר מנסה לפתות את רות קובלי, בתו של פילברט.
כישלונו הופך אותו לאלכוהוליסט מניפולטיבי.
ג'ונס בייקון - קפטן האוניות "הנץ" ו"סנט מרגרט", האחרונה בהן נלכדה בקאלה על ידי הצרפתים, מה שמוביל להרס של רג'ינלד פיצג'רלנד ושל אליס וילארד.
מרי טיודור - מלכת אנגליה, אחותה למחצה של אליזבת, קתולית נוקשה (מוזכרת בספר, אך לא מופיעה בפני עצמה)
פיליפה השני - מלך ספרד, ומלך אנגליה בזכות נישואיו, בעלה של מרי טיודור, קתולי נוקשה (מוזכר ספר, אך לא מופיע בפני עצמו)
אליזבת טיודור - המלכה אליזבת הראשונה, פרוטסטנטית סובלנית.
טום פארי - גזבר המלכה אליזבת הראשונה.
ויליאם ססיל - יועצה הראשי של המלכה אליזבת הראשונה.
פרנסואה, דוכס גיז - ידוע בתור "פני צלקת", גנרל צרפתי מהולל, אביו של אנרי הראשון, דוכס גיז, ודודה של מרי, מלכת הסקוטים.
שארל, קרדינל לורן - רב-המרגלים, אחיו הצעיר של פני צלקת ודודה של מרי, מלכת הסקוטים.
מרי סטיוארט - מלכת סקוטלנד, קתולית, לזמן עצר המלכה-הרעייה של צרפת, אחייניתם של פני צלקת ושל הקרדינל שארל.
ידועה בתור מרי, מלכת הסקוטים.
פרנסואה השני, מלך צרפת - בנם של אנרי השני, מלך צרפת ושל קטרינה דה מדיצ'י.
בעלה הראשון של מרי, מלכת הסקוטים.
קטרינה דה מדיצ'י - המלכה-הרעייה של צרפת, ומאוחר יותר העוצרת בזמן מלכותו של בנה, שארל.
אשתו של אנרי השני, אמם של פרנסואה השני, שארל התשיעי ואנרי השלישי.
פרנסיס וולסינגהם - מזכיר וסוכן חשאי של המלכה אליזבת הראשונה.
פרנסיס תרוקמורטון - קושר נגד המלכה אליזבת הראשונה.
פרנסיס דרייק - מפקד צי אנגלי.
אנרי הראשון, דוכס גיז - מנהיג הליגה הקתולית הצרפתית, בנו של פני צלקת.
שארל התשיעי, מלך צרפת - בנם של אנרי השני ושל קטרינה דה מדיצ'י, אחיו הצעיר של פרנסואה השני.
גספר דה קוליני - אדמירל צרפתי ומנהיג פרוטסטנטי, יועצו של שארל התשיעי.
אנרי השלישי, מלך צרפת - בנם של אנרי השני ושל קטרינה דה מדיצ'י, אחיהם הצעיר של פרנסואה השני ושל שארל התשיעי.
הנסיכה מרגו - נסיכת צרפת, בתם של אנרי השני ושל קטרינה דה מדיצ'י.
מאהבתו של אנרי הראשון, דוכס גיז, מתחתנת עם אנרי מנווארה.
אנרי מנווארה - יורש העצר של ממלכת נווארה.
פרוטסטנט, נישא לנסיכה מרגו על מנת לכונן שלום בין קתולים לפרוטסטנטים.
רוברט ססיל - רוזן סולסברי, בנו של ויליאם, יועץ ומזכיר המדינה תחת המלכה אליזבת והמלך ג'יימס.
ג'יימס השישי והראשון - מלך סקוטלנד, ומאוחר יותר מלך אנגליה.
בנם של מרי, מלכת הסקוטים, ושל לורד דרנלי.
גאי פוקס - קתולי, אחד מהקושרים במזימת אבק השרפה.
תומאס פרסי - קתולי, אחד מהקושרים במזימת אבק השרפה.
"עמוד האש" חולק מרכיב עלילתי מרכזי עם ספר נוסף של פולט, "שקיעת העולם".
למרות ששני הספרים מתרחשים בתקופות זמן שונות (המאה ה-16 מול המאה ה-20), דמות מרכזית בשניהם היא אישה עשירה מפשוטי העם (מרג'רי פיצג'רלד בספר אחד, ודייזי פשקוב באחר), אשר מתחתנת עם נצר למשפחה אנגלית אריסטוקרטית ובעלת תארים.
בשני הספרים הדמות מוצאת את עצמה לכודה בנישואים אומללים וחסרי אהבה, בצל אביו הכוחני של בעלה, והיא חייבת לנסות להפיק מכך את המיטב.
שתיהן מתחילות רומן חשאי עם האדם שהן אוהבות באמת, ולאחר תלאות רבות שתיהן מצליחות להימלט מנישואיהן ולהתחתן באושר עם אהבת האמת שלהן.
סביב עמוד המאי נהוג לעיתים רבות לרקוד את הריקוד העממי ריקוד עמוד מאי.
באופן מסורתי נהוג להקים את עמוד המאי במרכז היישוב בו הקהילה נוהגת להתאסף בשמחות ואשר בו יש מספיק מקום לאנשים לרקוד.
המקור של מסורת עמוד המאי לא ברור, אך לאורך השנים הועלתה ההשערה שהמקור של עמוד המאי הוא בטקסים פגאניים עתיקים החוגגים את האביב, ושהמסורת הזו הצליחה למעשה לשרוד את תהליך ההתנצרות של אירופה, אם כי היא איבדה את המשמעות המקורית שהייתה לה.
בעת המודרנית ממשיכים להקים עמוד המאי במדינות שונות ברחבי אירופה, למרות שהוא הפך פחות נפוץ באזורים מסוימים.
עמוד הגבורה הוא אתר הנצחה ביד ושם, המנציח את לוחמי המחתרות היהודיות, הפרטיזנים והמורדים שפעלו נגד המשטר הנאצי בתקופת השואה.
האתר נבנה כחלק מהמאמץ להנציח לא רק את קורבנות השואה אלא גם את ההתנגדות היהודית המאורגנת לנאצים.
את העמוד יצר הפסל בוקי שוורץ.
בשנת 1967 פנה האדריכל אריה אלחנני, אחד מתכנני אוהל יזכור, אל האמן בוקי שוורץ בבקשה להציע תכנון לאנדרטה להנצחת הגבורה היהודית.
אלחנני הדגיש את רצונו שהאנדרטה תהווה את נקודת הסיום של הביקור ביד ושם, עובדה שהובילה להחלטה למקם אותה בנקודה הגבוהה ביותר באתר, כך שתהיה נראית למרחוק.
האנדרטה נחנכה במרץ 1970 במסגרת הוועידה העולמית הראשונה של אסירי המחנות והלוחמים היהודים נגד הנאצים.
במרכזה ניצב עמוד בגובה 21 מטרים, המורכב משלושה מקטעים מקושתים כלפי חוץ.
על העמוד חקוקה כתובת שחיבר יהודה לייב ביאלר, חבר הוועד המנהל של יד ושם, המוקדשת ללוחמים ולמתקוממים היהודים בתקופת השואה.
העמוד מתנשא לגובה, מה שעשוי לסמל כוח, התנגדות ונחישות.
העיצוב המינימליסטי משדר מסר של פשטות ורצינות, ללא עיטורים מיותרים, וכך ממקד את תשומת הלב בעצם המעשה ההירואי של הלוחמים.
הפרשנות של האנדרטה עשויה להתקשר גם לאתרים נוספים בישראל שמדגישים את הגבורה היהודית בתקופת השואה, ולא רק את זיכרון הקורבנות.
עמוד הגבורה מהווה מוקד חינוכי משמעותי, בו נערכים טקסים, סיורים ואירועי זיכרון.
האתר משתלב בתפיסה רחבה יותר של הנצחת השואה, המדגישה את ההתנגדות הפעילה לצד תיעוד סבלם של הקורבנות.
בכך הוא מצטרף למספר אתרי זיכרון בישראל השמים דגש על גבורת הלוחמים ולא רק על השמדת העם היהודי.
לאורך השנים סבלה האנדרטה מבלאי ומנשירת אותיות מהכיתוב המקורי.
בחודש מאי 2025 (כ"א באייר תשפ"ה), לקראת יום השחרור וההצלה (כ"ו אייר), המציין את כניעת הרייך השלישי במלחמת העולם השנייה, נחנך עמוד הגבורה המחודש, לאחר שעבר תהליך שימור ושיקום מקיף.
את חידוש המונומנט תרם הנגיד היהודי גבריאל גרמן זכרייב, סגן יו"ר הקונגרס היהודי הרוסי ונשיא קרן סטמאג"י העולמית, וכן יוזם ציון "יום השחרור וההצלה".
טקס החניכה החגיגי התקיים במעמד אישים בולטים ביניהם הרב ישראל מאיר לאו, הרב הראשי לשעבר ויו"ר מועצת 'יד ושם", דני דיין יו"ר הנהלת יד ושם, שגריר רוסיה בישראל מר אנטולי ויקטורוב וח"כ אביגדור ליברמן.
עמוד המגפה (גרמנית: Wiener Pestsäule) או עמוד השילוש הקדוש (Dreifaltigkeitssäule), הוא עמוד השילוש הקדוש הממוקם בגראבן, רחוב במרכז וינה.
האנדרטה הבארוקית, שהוקמה לאחר המגפה הגדולה בשנת 1679, היא אחת מיצירות האמנות הפיסוליות הידועות והבולטות ביותר בעיר.
בשנת 1679 סבלה וינה מאחת ממגפות הדבר הגדולות האחרונות.
קיסר הבסבורג, לאופולד הראשון, נמלט מהעיר ונשבע להקים עמוד רחמים אם תסתיים המגפה.
באותה שנה נחנך עמוד עץ זמני שנבנה על ידי יוהאן פריווירת', ובו השילוש הקדוש על עמוד קורינתי יחד עם תשעה מלאכים מפוסלים (עבור תשע מקהלות המלאכים).
ב-1683 הוזמן מתיאס ראוכבילר להציג עיצוב כללי וכן כמה פסלים.
ראוכבילר הלך לעולמו בשנת 1686, אך את תוכניתו הראשונית ושלוש מדמויות המלאכים שלו הם חלק ההאנדרטה המודרנית.
עיצובים חדשים נוספו לאחר מכן, בין היתר על ידי יוהאן ברנהרד פישר פון ארלך, שתכנן את הפסלים בבסיס העמוד.
לבסוף, ניהול הפרויקט הוטל על פאול שטרודל, שביסס את עבודתו על הקונספט של מהנדס התיאטרון לודוביקו בורנצ'יני.
מתחת לדמות השילוש הקדוש, דמיין בורנצ'יני פירמידת עננים עם פסלי מלאכים וכן את הקיסר לאופולד הכורע ברך, מתפלל לפסל האמונה.
בין היתר, תרמו הפסלים טוביאס קרקר ויוהאן בנדל להקמת העמוד שנחנך בשנת 1694.
למרות תקופת הבנייה הארוכה, התיקונים התכופים בעיצוב ומספר הפסלים הרב, לאנדרטה מראה הומוגני למדי.
במהלך תקופת התכנון היא השתנתה מעמוד זיכרון שמרני לסצנה בסגנון הבארוק הגבוה, המספרת סיפור בצורה תיאטרלית ובכך מצביעה אפוא על המעבר לעידן הבארוק הגבוה בווינה.
היא השפיעה רבות על הסגנון וזכתה לחיקויים בכל אזור אוסטריה.
לעמוד איקונוגרפיה מורכבת, שהמסר הבסיסי שלה הוא שהמגפה והמצור השני של העות'מאנים על וינה (1683), שניהם עונשים על חטא, נמנעו או הובסו בזכות אדיקותו והתערבותו של הקיסר לאופולד הראשון (העמוד הוא, אפוא, גם אנדרטת ניצחון לקיסר).
באיקונוגרפיה, מתבטא השילוש הקדוש מספר פעמים במספר שלוש:
הכן, השמור לאנושות, בשליש העליון שלו לאופולד הראשון מתפלל לאלוהים כמתווך;
רמה שנייה, גבוהה יותר, המאוכלסת על ידי מלאכים, באזור ביניים בין אלוהים לבני האדם;
הרמה הגבוהה ביותר, השמורה לשילוש הקדוש.
בנוסף, בתוכנית כוללת חלוקה תלת-צדדית, המקשרת בין התוכנית הקדושה לבין שלושת חלקי המלוכה ההבסבורגית:
הצד המערבי מוקדש לאלוהים האב ונושא נשר דו-ראשי, את סמל האימפריה הרומית הקדושה, כמו גם את שלטי הסמל של ארצות אוסטריה הפנימית, דוכסויות שטיריה, קרינתיה וקרניולה.
בין הכנף המערבית והמזרחית נמצאים שלטי הסמל של מדינות הליבה של המלוכה.
הצד המזרחי מקושר לבן האלוהים ונושא את שלטי האצולה של ממלכות הונגריה, קרואטיה ודלמטיה, וכן בוסניה .
הצד הצפוני, השייך לרוח הקודש, מעוטר בשלטי האצולה של ממלכת בוהמיה, מרקיזות לוסאציה עילית ושלזיה תחתית, וכן של דוכסות שלזיה .
עמודו הוא משחק ילדים, המשוחק בקבוצה עם כדור.
בתחילת כל סיבוב המשתתפים עומדים במעגל כאשר אחד מהם מחזיק בכדור.
מחזיק הכדור זורק את הכדור למעלה וקורא בשמו של שחקן אחר.
השחקן שקראו בשמו צריך לתפוס את הכדור מהאוויר בעוד המשתתפים האחרים מתרחקים.
את הכדור יש לזרוק בזווית אנכית למעלה כדי שיפול בסמוך למקום בו נזרק.
אם הכדור נזרק בזווית כך שהוא נופל הרחק ממקום הזריקה - הזריקה פסולה ("אמריקה") ויש לחזור עליה.
אם הצליח השחקן לתפוס את הכדור, נפתח מיד סיבוב חדש והשחקן שתפס את הכדור זורק אותו מעלה תוך קריאה בשם של משתתף אחר.
קיים סיכוי רב יותר שהוא יקרא בשמו של משתתף שהתרחק יותר מהאחרים.
אם השחקן נכשל, עליו להרים את הכדור מהר ככל הניתן ולקרוא עמודו.
יתר השחקנים רשאים לברוח עד קבלת ההוראה לעמוד.
השחקן המחזיק בכדור מיידה את הכדור באחד השחקנים האחרים.
פגע בו - לשחקן האחר מתווספת נקודה רעה.
לא פגע - לזורק יש נקודה רעה.
בזמן זריקת הכדור מעלה המשתתפים האחרים כבר מתרחקים כדי שאם הכדור לא ייתפס הם יוכלו להמשיך ולברוח עד קריאת ה"עמודו", אך מצד שני הם לא מתרחקים מדי למקרה שהכדור ייתפס והשחקן יזרוק אותו מיד מעלה תוך קריאת שמם.
כאשר שחקן צובר שלוש נקודות מתוועדים יתר חברי הקבוצה ומחליטים על כינוי עבורו, והנקודות נמחקות.
השחקן יגלה מה כינויו החדש כאשר מישהו יזרוק כדור לאוויר ויקרא בשם בלתי מוכר לו, שהרי הוא נוכח בכל ההתוועדויות בהן מחליטים על כינויים עבור השחקנים האחרים.
הוא גם יווכח שיתר המשתתפים מתרחקים מהכדור.
המשחק נקרא גם שמות (במלעיל) או שמות אוויר.
משחק זה דומה למשחק הקלפים מאו בכך שחוקי המשחק משתנים כאשר שחקן מגיע להישג מסוים, ויש לגלות מהם חוקי המשחק החדשים "בזמן אמת", כלומר על ידי שגיאה בציות לחוקים.
ההבדל הוא שבמשחק מאו שחקן מנצח מכתיב חוק חדש לכלל, ולכן זהו סוד של יחיד, ואילו במשחק זה הכלל מכתיב חוק חדש לפרט המפסיד.
הצד השווה בשני המשחקים הוא כי שחקנים חלשים יכולים להמשיך לשחק עם שחקנים טובים, ואינם מושבתים (כפי שקורה למשל במשחק כדור פגיעה).
בני עמון (בעמונית: 𐤁𐤍𐤏𐤌𐤍 – בנעמן; באשורית: או ba-an-am-ma-na) הם עם שמי צפון־מערבי קדום שחי בממלכה הקרויה על שמו בעבר הירדן, שבירתה הייתה רבת עמון, בעיקר בתקופת הברזל.
האל הראשי של העמונים נקרא מלכום או "מֹלֶךְ".
תיאור העמונים במקרא עד התפלגות ישראל
בפסוק אחד במקרא ייתכן שיש הפרדה בין "עמון" ל"בני עמון": "וַיְהִי אַחֲרֵי כֵן בָּאוּ בְנֵי מוֹאָב וּבְנֵי עַמּוֹן וְעִמָּהֶם מֵהָעַמּוֹנִים עַל יְהוֹשָׁפָט לַמִּלְחָמָה" (); עם זאת, מפסוקים אחרים עולה זהות בין השמות.
המקרא מספר על התקופה הקדומה של בני עמון.
בספר בראשית מיוחס לעמונים אב קדמון, "בן עמי" הוא בן בתו הצעירה של לוט מגילוי עריות אתו.
בספר במדבר מסופר שישראל הכו את סיחון מארנון עד יבוק עד בני עמון, "כי עז גבול בני עמון".
בסיפור הנדודים במדבר, כשהתקרבו בני ישראל לבני עמון, אמר להם יהוה לא לצור עליהם ולא להתגרות בהם, כי ארצם נתונה לצאצאי לוט ולא לישראל; כן מוזכר שבעבר ישבו בהם הרפאים הענקים, להם קראו העמונים "זַמְזֻמִּים", ויהוה הורישם ונתן ארצם לעמונים.
מיטת הברזל העצומה של עוג מלך הבשן נמצאה בימי כתיבת ספר דברים, לפי הכתוב, ברבת עמון.
לפי ספר שופטים, עגלון מלך מואב נעזר גם בבני עמון כדי לשעבד את ישראל אליו.
יפתח השיב שמדובר בשטחים שנלקחו כדין מהאמורי, והוסיף: "את אשר יורישך כמוש אלהיך אותו תירש, ואת כל אשר הוריש יהוה אלהינו מפנינו אותו נירש".
לאחר מכן נלחם יפתח עמון ניצח והכניע אותם.
על שאול מסופר במקרא שנלחם בנחש העמוני ליד יבש גלעד, המתואר כמתאכזר לתושבי המקום, וניצח ניצחון מוחץ.
במגילות קומראן וכן אצל יוסף בן מתתיהו מופיעים פרטים נוספים על הקרב של שאול.
בהמשך מסופר שדוד כבש את עמון (כמו גם את כל העמים הסובבים את ישראל).
לאחר מכן מוזכר שנחש העמוני דווקא עשה חסד עם דוד, ולכן כשמת, רצה דוד לעשות חסד עם בנו ויורשו חנון, ושלח שליחים לנחמו.
כשהגיעו, שרי בני עמון טענו בפני המלך שלא מדובר במנחמים אלא במרגלים שבאו לחקור את העיר במסוה, ולכן חתך את זקניהם ובגדיהם ושלחם חזרה.
בני עמון ראו שנעשו שנואים על דוד, ושכרו את ממלכת ארם בית רחוב, ארם צובא ומעכה, ומולם יצא יואב בראש צבא ישראל; לאחר שהביסם, הוציא הדדעזר ארמים מעבר הנהר, ודוד בתגובה אסף את כל ישראל למלחמה בעבר הירדן, ניצח ושעבד את ארם, ומאז פחדו הארמים לעזור לבני עמון במלחמותיהם.
לאחר שנה שלח דוד את יואב וישראל להשחית את בני עמון ולצור על רבת עמון, ובמהלך מלחמה זאת התרחש מעשה דוד ובת שבע.
לבסוף לכד יואב את "עיר המלך" ו"עיר המים", ויחד עם דוד לכדו את רבת עמון, דוד לקח את עטרת מלך מואב היקרה וחבש אותה, ודש בחריצי ברזל את אדמת עמון.
שלמה נישא לנעמה העמונית שהייתה אמו של רחבעם, מלך יהודה.
על המונולית מכורח מוזכר, בתיאור קרב קרקר, מלך בשם Baʾasa (בעשא) מ"בית רֻחֻֿבִ" (על שם אבי השושלת) העמוני (אף שבניגוד לרוב הופעות השם באכדית, העיצור m איננו מוכפל), שתרם כמה מאות חיילים לברית מלכי הלבנט נגד שלמנאסר השלישי.
לפי המקרא, עוזיהו מלך יהודה (784–757 לפנה"ס) הכניע את העמונים והם שלמו מס לו ולבנו יותם מלך יהודה (757–741 לפנה"ס).
המלך bu-du- (בדאל, כלומר בְיד־אל, או פדאל) מארץ בית עמון מוזכר בכתובות סנחריב בין מלכי ארץ אמורו שהגישו לו מנחה.
bu-du-DINGIR מוזכר גם כאחד מעשרים ושניים מלכי חֿתִי (בהקשר זה, סוריה הגדולה), עבר הנהר וידננה שאסרחדון כינס ושלח להם להביא לו חומרי בנייה ופסלים גדולים לארמונו בנינוה.
אשורבניפל הזכיר את עַמִנַדבִ מלך בית עמון כאחד מעשרים ושניים מלכי החוף, לב הים והיבשה שהגישו לו מנחה במהלך מסעו הראשון נגד מצרים.
בתיאור מסעו התשיעי סיפר איך הצעיד את צבאו נגד קדר, שבגדו בבריתו ופרקו את עולו, ובפיקוד אשור ואשתר הם הביסו את הקדרים בערים באדום, בעיר יַברֻדֻ בבית עמון ובערים במואב.
לפי המקרא, העמונים השתתפו עם הבבלים במלחמה נגד יהויקים מלך יהודה (609–599 לפנה"ס).
אחר חורבן ממלכת יהודה, יזם בעליס מלך בני עמון את רציחת גדליה בן אחיקם ובעקבות כך נחתם הגולל על היישוב היהודי בארץ.
הקיום של יישובים קבועים בחלקים מעמון נפסק באמצע המאה ה-6 לפנה"ס אחרי כיבושם על ידי שבטים מזרחיים ובעיקר הנבטים.
אבל אזורים אחרים בעמון הוסיפו להיות מיושבים כמו העיר רבת עמון שלאחר הכיבוש היווני עברה תהליך של התייוונות ושמה שונה לפילדלפיה על שמו של תלמי פילדלפוס.
ב נמצאו כמה אזכורים לעמונים: במכתב אחד מוזכרים העמונים שמקרבם נקנתה נערה ונמכרה בפטולמאיס (עכו); במכתב אחר מוזכרת העיר "בירתה/בירטה של העמונים" , שם התרחשה מכירה של נערה אחרת; כן מופיע במכתבים של זנון ואצל פוליביוס תעתיק יווני לשם העיר "רבּת־עמַנַ".
סטפנוס מביזנטיון כתב כי בתחילה נקראה העיר עמַנַ , לאחר מכן עשתרת , ואז תלמי שינה את שמה ל"פילדלפיה" על שמו.
ככל הנראה בתקופת השלטון היווני מצרי והיווני סורי העם העמוני התייוון בהדרגתיות ונטמע בתרבות ההלניסטית.
משילוב המקורות היסטוריים ניתן לשחזר רשימה, מקוטעת יחסית, של מלכי עמון, ובנוגע לחלקם ניתן לזהות שנים בהן ישבו בוודאות על כס המלוכה:
נחש, הידוע מהמקרא בלבד, מתוארך למאה ה־10 לפנה"ס.
חנון בן נחש, הידוע גם הוא מהמקרא בלבד, מתוארך למאה ה־10 לפנה"ס.
בעשא, הידוע מכתובות שלמנאסר השלישי על קרב קרקר, ידוע שמלך ב־853 לפנה"ס.
שנב, הוא Sanipu מכתובות תגלת פלאסר, ידוע שמלך ב־734–732 לפנה"ס.
בדאל/פדאל, הוא Budu-il מכתובות סנחריב ואסרחדון, ידוע שמלך ב־701 לפנה"ס.
ברכאל, ידוע רק מבולה שנמצאה ונושאת את שמו.
עמנדב הראשון, הוא Amminadbi מכתובות אשורבניפל, ידוע שמלך ב־667 לפנה"ס.
עמנדב השני, כנראה נכדו של עמנדב הראשון (או אולי עמנדב הראשון בעצמו), מופיע על כתובת בקבוק תל סיראן.
הצלאל בן עמנדב השני, מופיע על כתובת בקבוק תל סיראן.
עמנדב השלישי בן הצלאל, מופיע על כתובת בקבוק תל סיראן.
בעליס, אולי בנו של עמנדב השלישי, מוזכר ב, מלך כנראה בסביבות 580 לפנה"ס.
העמונים היו דוברי עמונית, ניב כנעני שברובו זהה לעברית מקראית, ונכחד עם היעלמותו או היטמעותו של העם העמוני.
על היחס בין "עמונים" ל"בני עמון" הסביר הרד"ק בפירושו לפסוק המזכיר את שניהם בנפרד: "'ועמהם מהעמונים' - אמרו במדרש שהם בני שעיר...
וקראם: 'עמונים' - כי התנכרו והתחפשו ולבשו בגדי עמונים כדי שלא יכירום בני ישראל...
וייתכן לפרש שהיו אומה אחרת נקראו: 'בני עמונים', כי לא נקראו בני עמון עמונים בשום מקום, כי אם: בני עמון, והעמונים היו אומה אחרת, נקראו כן על שם מקומם.
ואפשר שהם המעונים שזכר שם והוא הפוך, והוא הנכון, ושם מקומם: מעון, וכן מצאנו בספר שופטים: .
איסור נישואים עם בני עמון
אמנם בני עמון יכולים להתגייר, אך התורה מונעת מהם, כמו גם מהמואבים, להתערב בישראל בקשרי נישואים, והסיבה: .
בספר עזרא ונחמיה, בתחילת ימי בית שני, מסופר על נישואי תערובת רבים עם בני עמים אלו ועל מאבקם העיקש של מנהיגי המתיישבים לסלקם מישראל על פי דין התורה.
אולם, על פי המשנה, איסור החתנות הוא רק עם הגברים שהתגיירו מבני עמון וצאצאיהם הגברים אחריהם, אך אין איסור לשאת עמוניות שהתגיירו או בנות של מתגיירים מבני עמון.
דוגמה ידועה למתגיירת מבני עמון שנישאה ליהודי היא נעמה העמונית, אשת שלמה המלך ואימו של רחבעם מלך יהודה.
בתלמוד הבבלי מובא דיון נרחב בטעם היתר הנשים מבני עמון ומואב.
במשנה מסופר על יהודה גר עמוני שבא לפני חכמים ושאל אם הוא מותר לבוא בקהל ישראל.
רבן גמליאל פסק שאסור, על פי דין התורה, אך רבי יהושע התיר לו בטענה ש"כבר עלה סנחריב מלך אשור ובלבל את כל האומות" (אף שמאבקם של עזרא ונחמיה היה מאוחר בכ־250 למסע סנחריב בלבנט), וכל הפורש - מהרוב פורש.
כלומר, משום שהעמים התערבבו, התבטלו העמים האסורים ברוב של שאר העמים, ולכן, אחרי גיור, הם מותרים כשאר העמים.
שיטת רבי יהושע נפסקה להלכה.
איסור דרישת שלומם וטובתם של בני עמון
לצד איסור הנישואים עם בני עמון ומואב, אסרה התורה גם לדרוש שלומם וטובתם - .
בעקבות כך, חז"ל מבקרים את דוד המלך על ששלח לנחם את חנון מלך בני עמון על מות אביו, מעשה שתוצאותיו הביאו למלחמות קשות - כל זאת משום שעבר על צו התורה.
עמונית היא ניב כנעני נכחד אשר דובר על ידי בני עמון.
יש הרואים בעמונית ניב עברי.
קשה לזהות את מאפיינה הייחודיים של הניב העמוני בקרב הניבים הכנעניים האחרים (מואבית, יהודית, ישראלית, פיניקית וכו') בשל מיעוט העדויות, אך ניתן למצוא את אוצר המלים העמוני כמעט במלואו בלשון המקרא.
האזור בו דיברו את השפה הוא ארץ בני עמון, בין נחל ארנון לנחל יבוק, ובמיוחד אזור רבת עמון, בירת העמונים.
השרידים הארכאולוגיים העיקרים לשפה הם הכתובות העמוניות, ובמיוחד כתובת מצודת רבת עמון מאמצע המאה ה-9 לפנה"ס, בקבוק ארד עם כתובת מלכותית מסוף המאה ה-7 לפנה"ס, אוסטרקונים שונים, מנהליים בעיקרם (כגון מחשבון, תל אל־מזאר וכלח), וחותמים.
עמונה היה מאחז ויישוב קהילתי, שהוקם בנובמבר 1996, על שלוחה של הר בעל חצור, בגובה של 901 מטרים מעל פני הים, כקילומטר מזרחית לעפרה.
היישוב השתייך למועצה אזורית מטה בנימין.
מקור השם ביישוב "כפר העמונה" הנזכר בספר יהושע כחלק מרשימת יישובים בצמוד לעפרה המקראית בנחלת שבט בנימין.
מן היישוב תצפית לירושלים, לים המלח, לעבר הירדן המזרחי ולהרודיון שבמדבר יהודה.
בפברואר 2006 נהרסו תשעה מבני קבע בעמונה לאחר שנקבע על ידי בבית המשפט כי אינם חוקיים, לאחר שכוחות משטרה פינו אלפי מפגינים שהתבצרו במקום.
בשנת 2013, בעקבות עתירה לבג"ץ של כמה בעלי הקרקע הפלסטינים, הרסו התושבים מיוזמתם בית נוסף.
בג"ץ פסק שיש לפנות את המאחז כולו.
בתחילת 2015 היו ביישוב כחמישים משפחות שהתגוררו בקרוואנים, והוא היה המאחז הגדול ביותר ביהודה ושומרון.
לאחר דחיות אחדות החל הפינוי ב-1 בפברואר 2017, והושלם יום לאחר מכן.
למפונים הובטח הקמת היישוב על אותה גבעה מעט צפונה, אך ההבטחה בוטלה על ידי הממשלה ובמקומה הוקם יישוב חדש בעמק שילה: עמיחי.
המאחז הוקם בשנת 1995, תחילה כאתר ארכאולוגי ואתר מכלי מים של "מקורות", ובנובמבר 1996 הוצבו במקום שלושה קרוואנים, בהנחיית ראש המועצה האזורית, פנחס ולרשטיין.
ולרשטיין בחר את המקום הזה עקב מיקומו השולט על עפרה.
גם שר הביטחון, יצחק מרדכי, ייחס לעמונה חשיבות אסטרטגית.
ב-1997 התיישבו במקום צעירים מבני היישוב עפרה.
עם הזמן הצטרפו למאחז משפחות, ולקראת סוף שנת 2005 היו בעמונה כ-30 משפחות על שטח של כ-400 דונם.
משרד השיכון חתם על חוזים עם קבלנים לפיתוח היישוב בשווי של כ-2 מיליון ש"ח, בין השאר להקמת תשתיות לבתי קבע, מימן את רכישתם של חמישה קרוואנים שהוצבו במקום ב-2004 בעלות של כ-275 אלף ש"ח.
בסוף שנת 2002 קיבלה חברת אמנה הלוואה מהמדינה בסך 5 מיליון שקלים בתיווך בנק טפחות למימון הצבת מבנים במאחז.
כבטוחה להלוואה משכנה חברת אמנה קרקעות שלאחר מכן פסק בג"ץ כי הן בבעלות פרטית של פלסטינים.
חברת החשמל חיברה את המאחז לרשת החשמל הארצית לאחר שהתקבל אישורו של קמ"ט חשמל במנהל האזרחי לטענת תושבי המקום, בשנת 2001 עודד ראש הממשלה אריאל שרון את התושבים להתחיל בבניית בתי קבע במקום, ומנכ"ל משרד ראש הממשלה, אביגדור יצחקי, ביקר במקום ב-2002 על מנת לבחון אפשרויות ודרכים לסיוע ליישוב.
בספטמבר 1998 העביר משרד השיכון 300 אלף ש"ח, לסלילת כביש גישה לאתר הארכאולוגי במקום.
בי"ט בשבט ה'תשס"ג, (21 בינואר 2003) נערך טקס חנוכת המקווה של היישוב.
באירוע השתתף הראשון לציון, הרב מרדכי אליהו.
בפברואר 2006 נהרסו תשעה מבני קבע לא חוקיים בעמונה, לאחר שכוחות משטרה פינו בכוח אלפי מפגינים שהתבצרו במקום, בשונה מהפינוי בתוכנית ההתנתקות זמן קצר קודם לכן.
לפי טענת אריה אלדד, פינוי הבתים בעמונה היה אמור להוות פתיח לתוכנית ההתכנסות של ראש הממשלה, אהוד אולמרט, במטרה להביא לפינוי היהודים מיהודה ושומרון.
בעקבות הפינוי טען אולמרט ששימוש המשטרה היה בכוח סביר, ושהמפגינים היו האלימים, כשזרקו לבנים על השוטרים.
בסוכות תשס"ח, ספטמבר 2007, הוקם מרכז מבקרים בעמונה ביוזמת צעירים מעפרה.
המרכז כולל מגדל תצפית, שלטי הדרכה וחיזיון אורקולי.
בנוסף מוצגת במרכז תערוכה המנציחה את המאבק בעמונה בפברואר 2006. בתחילת 2015 נערך ביישוב מעמד הכנסת ספר תורה לבית הכנסת המקומי
בשנים שלאחר מכן התפתחה בעמונה פעילות חקלאית ענפה.
ניטעו בה כרמי זיתים, כרמי ענבים ומטע גודגדנים.
בין שאר תחומי התעסוקה במקום: דיר כבשים, אומנות בברזל, בנייה בעץ, חברת הפקה והוצאה לאור.
אוכלוסיית היישוב הטרוגנית, וכללה סטודנטים, בעלי מקצועות חופשיים, מורים, אברכים, חקלאים ואמנים.
מוסדות היישוב כללו בית כנסת, מקווה, מעון, גן ילדים, תלמוד תורה, משחקייה לילדים וגני שעשועים.
עפרה הסמוכה סיפקה לתושבי עמונה בתי ספר, מרכז מסחרי, קופת חולים ושירותי דואר.
בנובמבר 2008 עתרו פלסטינים וארגון יש דין לבג"ץ בדרישה לפינוי היישוב.
בדצמבר 2014, במענה לעתירה, הורה בג"ץ למדינה לפנות את היישוב תוך שנתיים.
יו"ר הכנסת, יולי אדלשטיין ושרים ביקרו בחריפות את הוראת בג"ץ.
בתחילת שנת 2016, וביתר שאת לקראת חודש סיוון, נערכו תומכי היישוב עמונה למאבק ציבורי פוליטי כשטענתם היא שמערכת הביטחון כפופה לממשלה, והיא זו שיכולה להחליט בסופו של דבר על דרך למנוע את הריסת היישוב.
הוגשה עצומה ונערכה הפגנה מול הכנסת, והוחל בקמפיין שלפיו פירוק עמונה הוא למעשה תחילת פירוק ההתיישבות בכל יהודה ושומרון.
במאי 2016 התפטרותו של משה יעלון מתפקיד שר הביטחון וכניסתו של אביגדור ליברמן לתפקיד, חיזקה את תקוות התושבים שהיישוב לא ייהרס.
בספטמבר 2016 התייחס ליברמן, בתיאום עם ראש הממשלה בנימין נתניהו, לסוגיית פינוי עמונה ואמר: "אין שום סיכוי להשאיר את עמונה במקום שבו היא נמצאת היום זאת מאחר שיש נגדה פסק דין חלוט.
אנחנו מדינת חוק ונכבד את החלטת בית המשפט".
ב-18 ביולי 2000 גילו פקחי בנייה של משרד השיכון עבודות להכשרת הקרקע לצורך בניית קבע על ידי חברת אמנה, והוצא צו הפסקת עבודה, שבעקבותיו העבודות נפסקו למשך ארבע שנים.
בשנת 2004 נערכו מספר דיונים משפטיים בעניין עמונה.
ב-18 באפריל ארגון 'יש דין' גילה כי העבודות חודשו, ושוב הוצאו צווים להפסקת עבודה, אך למרות זאת העבודות נמשכו כסדרן.
לטענת "שלום עכשיו", תחילת בניית מבני הקבע בעמונה היא תולדה של הסכמות שבשתיקה בין הממשלה ותושבי המקום, שנוצרו במהלך הסכם לפינוי שבוצע באותה תקופה למאחז סמוך בשם גינות אריה.
בדיון מ-10 ביוני טענה המועצה כי הקרקע בבעלות יהודית, וכי נחוצים לה 30 יום לשם סיום הליך רכישת הקרקע ורישומה בטאבו.
בעקבות זאת ניתנה ארכה נוספת וב-18 באוקטובר הוצאו צווים סופיים להפסקת העבודות ולהריסת המבנים, לאחר שלא הוצגו שום עדויות על התקדמות הליך הרכישה.
למחזיקים בשטח ניתנה ארכה של 30 יום כדי לבצע זאת בעצמם, אולם גם לאחריהם המבנים עדיין עמדו על תילם.
בביקורים של רכז הפיקוח החל מ-24 בינואר 2005 ושלושה שבועות לאחר מכן, הוא הבחין בהמשך העבודות.
ב-15 במאי 2005 הוחרמו כלי עבודה ששמשו לביצוע עבודות הבנייה.
בעקבות המשך הבנייה ואי הריסת המבנים על ידי הבונים, החליטו הרשויות להרוס את המבנים בעצמן, אולם החליטו לדחות את הביצוע עד לאחר השלמת תוכנית ההתנתקות, שנערכה בקיץ 2005. מנגד, בינתיים החל אכלוס הבתים בתושבים.
ב-3 ביולי 2005 הוגשה עתירה לבג"ץ על ידי "שלום עכשיו", אשר דרשה את הריסת הבתים בנימוק שנבנו על קרקע פרטית של פלסטינים, וכי כבר הוצאו כנגד המבנים צווי הריסה.
אנשי "שלום עכשיו" טענו מאוחר יותר שהתביעה נגד בנייה על אדמות פלסטיניות תקפה לגבי היישוב כולו והעתירה הוגשה רק ביחס לבתי הקבע, כיוון שהיחס אליהם בחוק היה ברור יותר, והסיכויים להצלחת העתירה היו גדולים יותר.
מנגד, מועצת יש"ע ואנשי המאחז טענו כי אין תובע לבעלות על האדמות (בהסתמכם על הסכם הרכישה הבלתי פורמלי בתיווכו של אניס, כאמור), ועל כן אין בעיה בהקמת הבתים.
ב-7 ביולי 2005 הוציא בג"ץ צו ביניים למניעת אכלוס הבתים ויום לאחר מכן הוציא אלוף פיקוד המרכז צו בהתאם.
בעקבות זאת יושבי הבתים התפנו מבתיהם ב-10 ביולי 2005, ופרקליטות המדינה התחייבה להרוס את הבתים, ובג"ץ מחק את העתירה.
בנובמבר 2005 הפרקליטות הציבה תאריך להריסת מבני הקבע, עד סוף חודש ינואר 2006.
ב-3 בינואר 2006, תחילת החודש שעד סופו נועדו הבתים להריסה, הוגשה עתירה לבג"ץ על ידי אגודה שיתופית עמונה בע"מ ושלושה מתושבי היישוב, המבקשת לדחות את ביצוע ההריסה בנימוק שלא צורפו כמשיבים לעתירה שהוגשה על ידי "שלום עכשיו".
בעתירה נטען שוב כי הקרקע שעליה נבנו הבתים היא בבעלות תושבי עמונה, ולא בבעלות פרטית של פלסטינים, והוצא צו ביניים המונע את הריסת המבנים.
ב-29 בינואר 2006 יום טרם המועד להריסת הבתים, דחה בג"ץ את העתירה והסיר את צו הביניים, בשל היעדר הוכחות לקניית הקרקע על ידי תושבי המקום, היעדר היתר בנייה, וצו ההריסה שהוצא כנגד המבנים.
בנוסף, תקף בג"ץ את ההכנות שכבר נעשו במקום למאבק בכוח כנגד הריסת הבתים.
"העותרים מבקשים לקיים את הפסוק: "טוב אשר תאחוז בזה וגם מזה אל תנח את ידך", לאמור אם תצלח דרכו בבג"ץ - מה טוב, ואילו אם לא תצלח דרכנו - נידרש לעוצם ידינו כי רב.
לא כך ראוי שינהג אדם הפונה לבג"ץ".
בלילה שלפני העימות הציע הרב חנן פורת, בשם מועצת יש"ע, שתוענק למתנחלים ארכה של שבוע להעתיק את הבתים ליישוב עפרה, ואם לא יצליחו, הם יהרסו אותם בעצמם.
ההצעה הוגשה ליועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, וקיבלה את הסכמת הגורמים הצבאיים, אך ממלא מקום ראש הממשלה, אהוד אולמרט, סירב להצעה.
פורת פנה לבג"ץ, והשופט אליקים רובינשטיין נתן צו זמני המונע את כניסת כוחות המשטרה עד לדיון בעתירתו בבג"ץ.
בשעה שמונה וחצי בבוקר החל הדיון בעתירה, ובסופו, בסביבות השעה עשר, דחו השופטים את העתירה.
ב-1 בפברואר 2006 (ג' בשבט ה'תשס"ו) הגיעו כששת אלפים שוטרים וחיילים בפיקודו של תנ"צ מאיר בוקובזה לעמונה, כדי להרוס את הבתים ולאבטח את המשימה.
מולם התבצרו בבתים כשלושת אלפים פעילים, רובם בני נוער, שניסו ללא הצלחה למנוע את הרס הבתים.
בתחילת השבוע שבו נהרסו הבתים החלו להתאסף במקום צעירים רבים, עד שביום שלישי התאספו במקום יותר משלושת אלפים איש.
בין האנשים שנאספו בעמונה היו גם חברי הכנסת מסיעות הימין ראש המועצה המקומית מטה בנימין, פנחס ולרשטיין.
רבה של עפרה התיר לנשים להתבצר בבתים, בהנחה שכוחות הביטחון ישלחו חיילות לפינוי הנשים.
בפינוי עצמו, אף שהיו חיילות, שוטרי היס"מ הוציאו את הנשים מהבתים.
כמה בני נוער התנכלו לכלי רכב של אמצעי התקשורת ואף ידו אבנים עליהם, אך הנהגת המאבק השתדלה להרחיקם ובהמשך התקשורת עבדה ללא הפרעות.
בלילה שקדם לעימות כבר התרחשו עימותים 'קלים'.
הנהגת היישוב ביקשה מהמתבצרים שלא לנהוג באלימות ולהרחיק את האבנים מקצה הגג, אך הסתבר כי היא אינה שולטת במצב.
כוחות הביטחון נפרסו בארבעה מעגלים.
בחיצוני עמדו חיילים שחצצו בין היישוב עפרה לעמונה, ומנעו ממתגברים להתקרב לעמונה.
בשלישי עמדו שוטרי מג"ב שמנעו מהסובבים להתקרב.
אלה לא השתמשו בכוח פיזי כלל.
למטה עמדה שורת שוטרי יס"מ שמנעה מהנמצאים בחוץ ומאלה שהוצאו מהבתים להיכנס לאזור הבתים.
הכוח הפנימי עסק בפינוי עצמו.
לקראת העימות התמקמו רבים מהנוכחים במאחז בגבעה שממול לבתים ולא השתתפו בעימות.
אלו שהשתתפו בעימות התחלקו לשלושה מקומות, כאשר הרוב התמקמו בבתים עצמם ומסביבם ואחרים בגגות שחלקם בוצרו בתיל.
בשעה 09:15 הוכרז במערכת הכריזה של היישוב: "השוטרים עולים לכיוון היישוב - כולם לרוץ לבתים ולהתכונן".
כוחות משטרה פרצו את המתרסים שהקימו מתנחלים.
אחרי כן, נתקלו הכוחות בחומה אנושית, שאותה הובילו ראשי מועצת יש"ע, פנחס ולרשטיין וח"כים מהימין, חומה זו נפרצה על ידי פרשי המשטרה שהכו את המפגינים באלות ובפרסות סוסיהם, מה שהביא למטחי אבנים מצד הנערים שעמדו על גגות הבתים.
במהלך הפריצה נפצעו מספר שוטרים ומתנחלים רבים, בהם חבר הכנסת אפי איתם שאושפז לאחר שנפגע בראשו מפרסת סוסו של שוטר יס"מ, אל"ם במילואים מוטי יוגב שהוכה בביטנו ורגליו וגיד נקרע ברגלו וח"כ אריה אלדד, שידו נשברה.
כאשר הגיעו הכוחות לבתים עצמם, הגבירו המתבצרים בגגות את זריקת האבנים, ואף זרקו בלוקים ומוטות ברזל על שוטרים ופצעו כמה מהם, אחד באורח בינוני.
השוטרים הציבו סולמות על הבתים, והורידו נערים מהגגות תוך שימוש באלות.
במהלך שלב זה נפצע קשה בראשו יחיעם אייל, בנו של מזכ"ל מפלגת תקומה נחי אייל, שהוכה בראשו על ידי שוטר בעזרת אלה הפוכה.
תוך כדי העימות תמונות וסרטי וידאו צולמו ותיעדו הכאה של נערים שישבו על הרצפה ללא התגרות.
המתבצרים העידו כי אף מי שביקש לצאת ללא התנגדות הוכה, וכל מי שעבר במסדרון בדרך החוצה הוכה שוב.
מגן דוד אדום הכריז על אירוע רב נפגעים.
גילויי האלימות החריפים במאבק, משני הצדדים, עלו על כל עימות קודם מסוג זה ומספר הפצועים במהלך יום הפינוי והריסת הבתים עלה על מספר הפצועים בתוכנית ההתנתקות כולה.
תמונה שצילם במקום צלם AP עודד בלילטי ובה נערה המנסה לחסום קבוצת שוטרים, זכתה בפרס פוליצר בקטגוריה של סיקור חדשותי.
את האירועים האחרונים והתנהגות המשטרה בדקה ועדת החקירה הפרלמנטרית לאירועי עמונה, שסיימה את עבודתה בהגשת דו"ח ביניים חריף לפני הבחירות במרץ 2006.
טענות בדבר אלימות משטרתית מופרזת
פעילי הימין התלוננו שהאלימות שהופעלה כנגדם הייתה מופרזת וללא הצדקה ונבעה משיקולי בחירות.
יידוי האבנים, לטענתם, בא כתגובה על האלימות המשטרתית.
חברי הכנסת אפי איתם ואריה אלדד טענו כי המשטרה באה מראש על מנת לנהוג בברוטליות כלפי המפגינים ולא ניתנה הזדמנות לח"כים להרגיע את הרוחות.
איתם ואלדד תקפו בחריפות את ממלא מקום ראש הממשלה, אהוד אולמרט.
אלדד אף טען שאולמרט הורה על פינוי אלים כדי לזכות בקולות השמאל בבחירות לכנסת ה-17. גם ארגון "בצלם" פנה אל היועץ המשפטי לממשלה בדרישה לחקור את השימוש המופרז בכוח משטרתי.
ראשי הנאבקים טענו כי שוטרים הכו זמן רב לאחר שכל איום כלפיהם חלף ותקפו את הגיבוי המוחלט שאלימות הזו זכתה לה בדרגי המשטרה והממשלה.
היו שציינו גם את העובדה שהשוטרים (למעט שניים) נפצעו פציעות קלות מאוד, לעומת המתבצרים שנפגעו פגיעות ראש, ופונו לבית החולים במספרים גבוהים בהרבה.
הועלו גם טענות על הטרדות מיניות בזמן הפינוי על ידי שוטרים כלפי מפגינות.
המשטרה טענה שהופעל כוח סביר והיא נערכה כראוי לאירועים וזכתה לגיבוי מלא מצד מ"מ ראש הממשלה אהוד אולמרט, שר הביטחון שאול מופז, המפכ"ל משה קראדי והרמטכ"ל דן חלוץ.
הממשלה הנחתה את פרקליטות המדינה להגיש במהירות כתבי אישום כנגד המתפרעים האלימים ולגלות "אפס סובלנות" כלפי מפגינים אלימים.
מפקדי האירוע טענו כי המשטרה השתמשה בכוח "פחות מהסביר".
המשטרה שחררה קלטת וידאו, המוכיחה, לטענתה, שאיתם לא נפצע מפרש משטרה, ולא היו פרשים בסביבתו סמוך לזמן הפגיעה.
לטענתם נפצע מאבנים שזרקו המתנחלים.
לעומתם הציג איתם תמונות בהן הוא נראה סמוך לפרש משטרתי, שניות אחרי שפגע בו, לדבריו.
המשטרה הציגה גם סרטי וידאו שהוכיחו לטענתה כי הכניסה הראשונה של השוטרים למאחז הייתה ללא אלות או מגנים, ורק בהמשך נעשה שימוש באלות.
זאת לעומת הסרטים שנראו בתקשורת, שמראים את הסוסים פורצים בלא שנזרקות אבנים.
בנוסף הראו קלטות וידאו שבהן נראה לטענתם ח"כ בני אלון מעודד את המפגינים.
בישיבת הממשלה שלאחר הפינוי העריכו ראש השב"כ יובל דיסקין ואלוף פיקוד המרכז יאיר נוה שנוצר קרע חמור בין המתנחלים, החשים נבגדים, לבין הממשלה וכוחות הביטחון, וכן את החומרה בכך שרוב הציבור שמתנגד לפינויים דומים רואה במתבצרי עמונה גיבורים ולא פורעי חוק.
ב-5 בפברואר נערכה הפגנת המונים שאורגנה על ידי מועצת יש"ע בכיכר ציון בירושלים במחאה על אירועי עמונה, שבה השתתפו לפי נתוני המשטרה כ-80,000 איש.
בעקבות העימות דרשו ח"כים מהימין והשמאל להקים ועדת חקירה ממלכתית כדי לחקור את מה שהתרחש בעמונה.
אולמרט דחה בתקיפות את הבקשה.
גם מפלגת העבודה ומפלגת שינוי הציגו את התנגדותן למהלך בנוסף למפלגת קדימה ויצאו להגנת השוטרים.
בימין החלו באיסוף עדויות לצורך חקירה עצמאית.
ב-8 בפברואר 2006, על רקע הבחירות המתקרבות, החליטה הכנסת ברוב של 37 נגד 33 להקים את ועדת החקירה הפרלמנטרית לאירועי עמונה.
לאחר מכן נקבע כי ועדת החוץ והביטחון היא שתשמש כוועדת החקירה.
הוועדה הגישה את מסקנותיה לאחר מספר שבועות.
היא מתחה ביקורת חריפה על גדעון עזרא, שר המשטרה, ועל שאול מופז, שר הביטחון, וקבעה כי הדרג המדיני לא תיאם כראוי את הפינוי עם כוחות הביטחון בשטח והמשטרה הפעילה כוח מופרז בפינוי.
בקרב חלק מהציבור הדתי-לאומי התגברו רגשות קשים שנולדו עוד בתוכנית ההתנתקות לגבי יחסה של המדינה אליהם ויחסם למדינה.
מבחינת ציבור זה מדובר היה בטראומה שתרמה הן להקצנה לכיוון של אלימות והן להגברת האמונה שישנם גורמים בשלטון ובתקשורת שמנסים במתכוון לפגוע בציונות הדתית.
מאידך בקרב חלקים מהציבור התגברה התחושה והחשש לגבי יחסם של המתנחלים לשלטון החוק וסירובם לקבל החלטות ממשלה.
הפורום המשפטי למען ארץ ישראל וארגון זכויות האדם ביש"ע אספו עדויות על מנת להגיש תלונות למחלקה לחקירות שוטרים ותביעות אזרחיות כנגד שוטרים שהיו לטענתם אלימים.