tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מבנה גופם רך ורירי בדומה לרוב השפמנונים, והזנב מזכיר מעט זנב צלופח.
דוקרנים נוספים בולטים מצידי הפה הקצר ועוד כמה מתחת לבטן ולזנב.
צעירי השפמית חיים יחד בקבוצות של מעל 100 פרטים הנעים בצורת כדור וניזונים מזואופלנקטון.
הבוגרים חיים בבדידות או בקבוצות של עד 20 פרטים.
הם חיים בקרבה לקרקעית ושם בוחשים בחול עם לסתותיהם ומחפשים סרטנים, צדפות ושאר רכיכות, תולעים וגם דגים אחרים.
הם קולטים את הטרף באמצעות חישת אמפולות לורנציני בידי חיישנים בלסתותיהם.
שאר הזמן הם נחים על מדפים ולאורך הקרקעית.
תפוצת השפמית היא באזורי ימים רדודים טרופיים סביב האזור האינדו-פסיפי.
היא מצויה במגוון אזורים ובמזרח אפריקה ומדגסקר נצפתה גם במים מתוקים.
השפמית חיה גם בים סוף (לרבות במפרץ אילת) וכן בתעלת סואץ, ממנה היגרה לים התיכון בדומה לדגים נוספים.
היא חיה בשוניות אלמוגים, סביבות החופים, שפכים ובריכות גאות.
היא די נדירה בים הפתוח.
שפם מברשת-שיניים (נקרא גם "שפם היטלר") הוא סגנון שפם.
צידי השפם אנכיים (או כמעט אנכיים) ולא מחודדים, מה שמעניק לשערות השפם מראה של זיפי מברשת-שיניים המחוברים לאף.
סגנון השפם זה התפרסם על ידי קומיקאים כמו צ'ארלי צ'פלין ואוליבר הארדי.
הסגנון הפך לפופולרי לראשונה בארצות הברית בסוף המאה ה-19; משם הוא התפשט לגרמניה ולמקומות שונים, והגיע לשיא של פופולריות בשנים שבין המלחמות, לפני שהפך לבלתי אופנתי לאחר מלחמת העולם השנייה בשל ההקשר שלו למנהיג המפלגה הנאצית אדולף היטלר.
האסוציאציה אף הייתה מספיק חזקה כדי שהסגנון התחיל להיקרא גם כ"שפם היטלר".
הסגנון הפך לפופולרי במקור בסוף המאה ה-19, בארצות הברית.
זה היה סגנון מסודר, אחיד ודל תחזוקה שהדהד את הסטנדרטיזציה והאחידות שהביאו התיעוש והמהפכה התעשייתית, בניגוד לשפמים הראוותניים יותר האופייניים למאה ה-19 כמו השפמים האימפריאליים כגון "הוולרוס", ה"כידון", ה"פרסה" ו"העפרון".
צ'ארלי צ'פלין היה אחד המגדלים המפורסמים ביותר של שפם מברשת השיניים, צ'פלין אימץ אותו לראשונה בשנת 1914 לאחר סרטו הראשון, "Making a Living", עבור אחת הקומדיות האילמות של מאק סנט.
בראיון משנת 1933 אמר צ'פלין שהוא הוסיף את השפם לתחפושת שלו מכיוון שכך שהיה לו מראה קומי, ובכל זאת השפם היה קטן מספיק כדי לא להסתיר את הבעתו.
אדולף היטלר היה מעריץ של סרטי צ'פלין, אבל אך לא הוכח עדיין כי בגלל צ'פלין בחר היטלר לעצב את שפמו כך.
צ'פלין ניצל את הדמיון המוזכר בין הופעתו על המסך לזו של היטלר, כמו בסרטו "הדיקטטור הגדול" משנת 1940, שם הופיע עם השפם כחלק משתי דמויות חדשות שעשו פרודיה על היטלר.
הסגנון הופיע והתפשט בגרמניה בסוף המאה ה-19 על ידי תיירים אמריקאים שבאו.
לפני מברשת השיניים, הסגנון הפופולרי ביותר בגרמניה נקרא שפם קייזר, מבושם והפוך בקצוות, כפי שגידל וילהלם השני, קיסר גרמניה.
עד שנת 1907 גידלו מספיק גרמנים את שפם מברשת השיניים החדש והפשוט עד כדי כך שנכתבה כתבה על כך על ידי הניו יורק טיימס תחת הכותרת "שפם מברשת-שיניים; נשים גרמניות מתרעמות על הקיסר החדש".
סגנון שפם מברשת-שיניים אומץ על ידי נהג מכוניות המרוץ הגרמני וגיבור העם האנס קופן במרוץ ניו יורק לפריז המפורסם משנת 1908, ובכך חיזק את הפופולריות שלו בקרב צעירים.
קופן תואר כ"בגובה שש רגל, רזה ואתלטי, עם שפם מברשת-שיניים האופייני למעמד שלו, הוא נראה הטיפוס האידיאלי של השומר הפרוסי הצעיר." עד סוף מלחמת העולם הראשונה אפילו כמה מבני משפחת המלוכה הגרמניים אימצו שפם מברשת-שיניים.
אף ניתן לראות את הקייזר וילהלם עם שפם מברשת-שיניים בתצלום משנת 1918 המראה אותו עומד להישלח לגלות.
היטלר גידל במקור את שפם הקייזר, כפי שמעידים תצלומים שלו כחייל במהלך מלחמת העולם הראשונה.
אין הסכמה באיזו שנה היטלר אימץ לראשונה את מברשת-השיניים.אלכסנדר מוריץ פריי, ששירת עם היטלר במהלך מלחמת העולם הראשונה, אמר שהיטלר גידל את השפם מברשת השיניים בחפירות לאחר שנצטווה לקצץ את שפמו כדי להקל על חבישת מסכת גז.
היסטוריון התרבות רון רוזנבאום טוען במקום זאת שהיטלר לא גידל אותו עד סוף 1919. הוא גם צולם בתחילת שנות ה-20 עם שפם מסורתי יותר בין שילוב סגנון הקייזר ומברשת השיניים.
למרות העדויות המצולמות לשפם הגדול הרבה יותר שלו במהלך מלחמת העולם הראשונה, גיסתו של היטלר, ברידג'ט היטלר, אמרה כי היא הייתה האחראית לסיבה שלהיטלר יש את שפם מברשת-שיניים שלו לפני המלחמה, אך דבריה מוטלים בספק על ידי רוב החוקרים.
ברידג'ט טענה שאדולף בילה "חורף אבוד" בביתה בליברפול בשנים 1912–13. השניים רבו הרבה, בעיקר, לדבריה, כי לא יכלה לסבול את שפם הקייזר הסורר שלו.
הוא חתך אותו, כפי שהיא אומרת בזיכרונותיה, אך בכך - כמו ברוב הדברים - הלך רחוק מדי.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הסגנון איבד את פופולריותו ברוב העולם בשל הקשר החזק שלו עם היטלר ונודע כ"שפם היטלר".
העיצוב המקורי של האמן האמריקאי סטיב דיטקו לדמות הבדיונית "ג'יי ג'ונה ג'יימסון", דמות משנה בקומיקס של ספיידרמן, כללה שפם מברשת-שיניים, כנראה כדי לגרום לו להיראות "היטלריסטי" ולכן מתועב יותר, בהתחשב באנטגוניזם הקיצוני שלו לספיידרמן.
ורוב הופעותיו של ג'יימסון מאז יצירתו שמרו על הסגנון או גרסה שלו בקומיקס.
היטלר מנגן בפסנתר ב-Top of the Pops!'".
בשנת 2009, הקומיקאי האנגלי ריצ'רד הרינג יצר מופע סטנד-אפ שכותרתו "שפם היטלר" כשהוא מופיע עם שפם מברשת-שיניים כדי לראות אם הוא "יוכל להחזיר את שפם מברשת השיניים לקומדיה - זה היה הראשון של צ'פלין, ואז היטלר הרס אותו".
במאי 2010, כוכב הכדורסל האמריקאי מייקל ג'ורדן הופיע בפרסומת של המותג Hanes עם שפם מברשת-שיניים.
תגובות העיתונות והציבורית היו שליליות, וג'ורדן נפטר מיד מהשפם.
חברו של ג'ורדן, צ'ארלס בארקלי אמר, "אני חייב להודות שאני לא יודע מה לעזאזל הוא חשב ואני לא יודע מה Hanes חשבו.
זאת אומרת, זה פשוט טיפשי.
זה פשוט רע, פשוט ופשוט".
לשפם מברשת-שיניים קיימת עוד גרסה קיצונית שמצמצמת אותו לחריץ השקוע בין השפה העליונה לאף בלבד, סגנון שגודל בעיקר על ידי נשיא זימבבואה לשעבר רוברט מוגאבה.
בזואולוגיה, שפם הוא כינוי לזיפי שיער הצומחים מצידי פניהם של מספר בעלי חיים ומשמשים לחישה בידי מישוש, דומה מעט לזה של מחוש חרקים או למשוש החילזון.
לרוב שפמות מצויים אצל יונקים ובעיקר ליליים כמו חתולים ומיני טורפים אחרים.
עם זאת היא נפוצה גם במיני יונקים אחרים (למעט אצל כמה יונקים ימיים) ואפילו במספר עופות למשל אלקית מצוייצת, תוכיליל או קיווי.
אצל הדגים השפם מוחלף בבינים כמו של השפמנונאים והקרפיונאים והוא משמש למטרה דומה.
השפם מורכב מזקיק שיער ארוך בעל תאים עצביים המקושר בידי סינוסים לאונה הקודקודית של המוח.
לרוב השפמות מפוזרות לאורך הראש בעיקר ב-4 אזורים: מעל העיניים, בלחיים, מתחת האף (באזור של השפם האנושי) ותחת הלסת התחתונה.
אורך השפם משתנה אצל מינים כשאצל הצ'ינצ'ילה למשל אורך השפם הוא שליש מאורכו של הגוף.
שפם החתול והכלב התפתח מחלק מנוצות התרופודים.
אצלם התפתחו סוגי נוצות שונים.
חלק מהשערות האלה עדיין שומרות על התפקיד האבולוציוני הזה, של חיישנים, למשל שפם החתול או הכלב.
מטרת השפם היא בעיקר כחוש המקביל לראייה ומשמש כאשר הראייה חלשה למשל בחשיכה, או במים עכורים.
בנוסף נטען שזרימת האוויר שלאורך השפם יכולה לעזור לבעליו, למשל חתול לעבור לפתח באורך השפם.
אצל חולדות אורך השפם עוזר לחולדה להסתמך על החישה כדי להחליט על מעבר בפתח מקביל לאורך הגוף, אך חתולים רבים ינסו לעבור בפתחים ברוחב שונה מאורך שפמם, כך שהדבר לא מוכח אצלם.
עם זאת אצל כלבי ים נראה שהשפם מצליח להחליף את הראייה וכך כלבי ים עיוורים מצליחים לשרוד עם שפמם.
לעומת זאת פגיעה בזיפים תקשה מאוד על בעליו לנוע ביעילות.
שפמנון אדום-זנב אסייתי (שם מדעי: Hemibagrus wyckioides) הוא מין של דג גדול במשפחת הבגרידיים, החי בדרום-מזרח אסיה והוא מגדול שבבני משפחתו.
דג זה מצוי בטבע בנהר המקונג ויובליו, וכן בצ'או פראיה ובנהר מיי קלונג שבתאילנד ובעוד נהרות בתאילנד.
הדג הוכנס גם כמין פולש למלזיה.
זהו השפמנון הגדול ביותר במשפחתו שמוצאו מאסיה, והוא מגיע לאורך של מעל 130 ס"מ ומשקל של 80 ק"ג.
הוא בעל מבנה מוארך עם לסתות ארוכות בעלות בינים רחבות ועיניים גדולות.
בבגרותו (מעל אורך 15 ס"מ) זנבו נצבע באדום בקצהו וכן שולי סנפיריו.
הדג מצוי בנהרות עמוקים, לרוב בקרבת הקרקעית הסלעית.
השמפנון ניזון מחרקים שונים, סרטנים, חסילונים ודגים אחרים, כשהוא מגוון במזונו בהתאם לגודלו.
השפמנונים לעיתים נכנסים ליערות מוצפים, בדרך כלל בחודשים יולי עד אוקטובר ובהם הם מתרבים.
הצעירים שוחים דרך יובלים אל הנהרות וחיים בהם בבגרותם.
דג זה מגודל ברחבי אסיה למזון ומצוי לעיתים באקווריום.
למרות זאת הוא איננו בסכנת הכחדה.
שפמנון מהלך (שם מדעי: Clarias batrachus) הוא מין של דג גרם ממשפחת השפמנוניים החי בדרום-מזרח אסיה.
שפמנון זה ידוע ממנהגו לצאת ממקווי המים בהם הוא חי.
השפמנון חי לרוב במימי בריכות, ביצות, נחלים ונהרות וכן בשדות אורז באזורי גידול מועדים להתייבשות, כך שמנהגו להלך בין המאגרים הוא יעיל וחסכוני.
שפמנון זה מגיע לאורך של חצי מטר ולמשקל מוערך של 1.2 ק"ג.
זהו דג חסר קשקשים שצבעו עוטה גוון חום אפור או אפרפר.
השפמנון עצמו בעל עור לח מכוסה בריר.
הוא בעל סנפירי גב קטנים ופי טבעת ארוכה, כשהראש גדול וחזק ומצדדיו בינים משופמים העוזרים לו לחוש את סביבתו.
זהו שמפנון שיכול להימצא מהודו ועד סין העממית, דרומה לדרום-מזרח אסיה של תאילנד ומלזיה אך גם מזרחה מכך באיי הפיליפינים, סומטרה ובבורניאו.
השפמנון גם הופץ לארצות הברית ואנגליה.
דג זה ניזון מדגים קטנים יותר, רכיכות וחסרי חוליות אחרים וכן מזבל אורגני עשבים מימיים.
הדג קולט את הטרף באמצעות החיישנים שבמרכז ביניו ואז לוכד אותם בלסתותיו החזקות מלאות השיניים.
למרות שאין לדג ריאות הוא מסוגל להחזיק זמן ממושך מחוץ למים בעודו מתפתל כנחש אחרי מקווי מים שעוד לא התייבשו.
שפניים (שם מדעי: Procaviidae) היא המשפחה היחידה ששרדה בסדרת השפנאים הכוללת מיני יונקים קטנים צמחוניים.
בעברית המודרנית קיים בלבול נפוץ בין שפניים ובין ארנביים, שהן משפחות מסדרה שונה של יונקים.
פעמיים בתורה נזכרים השפן והארנבת כבעלי חיים מעלי גירה אך לא מפריסי פרסה.
בתהילים לעומת זאת מופיע תיאור נכון לשפן: "סלעים מחסה לשפנים".
בעברית משמש בטעות הכינוי "שפן" על מנת לתאר בלעג אדם פחדן.
גם הביטוי "שפן ניסיונות" מקורו בבלבול בין השפן לארנבון המשמש למטרה זו.
סוג ומין יחיד שפן סלע (Procavia capensis) - מצוי בישראל
סוג ומין יחיד שפן הסבך (Heterohyrax brucei)
סוג גיגנטוהירקס (Gigantohyrax) - נכחד
השפניים נפוצים באפריקה, חצי האי סיני, חצי האי ערב, ארץ ישראל ועד דרום סוריה.
מין השפן היחיד החי בישראל הוא שפן הסלע.
אורכם של השפניים עד 60 ס"מ, אוזניהם קטנות, ברגל הקדמית ארבע אצבעות ובאחורית שלוש אצבעות.
הגדול בשפנים הוא שפן הסלע (Procavia capensis) שמגיע למשקל של 4.5 ק"ג.
הקטן ביותר הוא שפן עצים מזרחי (Dendrohyrax arboreus) שמגיע למשקל של 2.27 ק"ג.
השפניים ניזונים מצמחים ומפותחים אצלם המעיים: מערכת העיכול שלהם מכילה זוג מעיים ואיברים נוספים המסייעים לעיכול נוסף של המזון הצמחי.
ההיריון נמשך כ-7.5 חודשים ובסופו נולדים כשלושה ולדות.
תוחלת חייהם 7–13 שנה (שונה בין הסוגים).
אויביהם הטבעיים הם: נחשים, עופות דורסים ויונקים טורפים כמו נמרים, קרקלים, כלביים שונים ונמיות.
ישנם גם שבטים הצדים אותם.
למרות המראה של השפניים המודרניים, הם קרובי המשפחה החיים הקרובים ביותר לפילים ולתחשאים.
שפנאים (שם מדעי: Hyracoidea) היא סדרת יונקים מקבוצת האפרותריה הכוללת כיום משפחה יחידה, השפניים (Procaviidae).
משפחה זו כוללת ארבעה מינים החיים באפריקה ובמזרח התיכון והמין שפן סלע מצוי גם בישראל.
בעבר הייתה משפחה נוספת, פליוהירקיים שכללה מינים גדולים בהרבה והגדול מביניהם היה הטיטאנוהירקס שהגיע עד משקל של 1.3 טון.
השפנאים הם יונקים קטנים דומים למכרסמים או לפיקתיים אך למעשה קרובים יותר לפילאים ולתחשאים.
הם בעלי גוף עגלגל, אוזניים קטנות וניבים חדים בלסת העליונה.
הם ניזונים מצמחים ובעלי קיבות ומעיים ארוכים העוזרים להם לעכל ביעילות.
הם בעלי פרסות קצרות על רגליהם והם בעלי כושר טיפוס.
הם שוכנים רוב הזמן בין העצים או בנקיקי סלעים אליהם הם נמלטים מטורפים.
משפחה פליוהירקיים (Pliohyracidae) - נכחדה
סוג ומין יחיד שפן סלע (Procavia capensis)
שפן סלע (שם מדעי: Procavia capensis) הוא מין יחיד בסוג בעל אותו שם, ממשפחת השפניים שהיא משפחה יחידה בסדרת השפנאים; בהתאם לשמם, שטח המחיה שלהם הוא בעיקר באזורים סלעיים.
שפן הסלע מצוי במרבית אפריקה.
במזרח התיכון הוא נפוץ בחלקו המערבי של חצי האי ערב וכן בחצי האי סיני, בישראל ובחלקים מסוריה ומלבנון.
בישראל מצוי תת-המין שפן סלעים מצוי (Procavia capensis syriaca).
הוא נפוץ בעיקר בהרים: בחרמון, בגליל, בכרמל, במדבר יהודה, בהר הנגב ובשומרון.
השפנים חיים על הקרקע או בנקיקי סלעים.
הם יצורים חברותיים, החיים בקבוצה בה מספר השפנים נע בדרך כלל בין 50 ל-100 פרטים.
הקבוצה מחולקת לקבוצות קטנות יותר.
השפן פעיל בעיקר ביום ומסתתר בלילה בנקיקים, מאורות ומחילות בסלעים.
שפן הסלע יכול לעבור במהירות רבה מסלע אחד לאחר.
במזג אוויר סגרירי שפן הסלע יישאר לרוב במאורתו.
טמפרטורת הגוף של שפן הסלע מושפעת מעט מטמפרטורת הסביבה.
טמפרטורת גופו הממוצעת היא 36.3 (מעלות צלזיוס), אך היא יכולה לעלות ולרדת בעד 1.2 מעלות צלזיוס בהתאם לסביבה.
מסיבה זו, שפן הסלעים מבלה חלק ניכר מיומו – בעיקר בשעות הבוקר – ברביצה על הסלעים, לבדו או יחד עם שפנים נוספים.
בזכות התנהגות זו הם מתחממים, ולאחר שהם מתחממים מספיק הם נעשים פעילים יותר.
מזונו של השפן כולל מגוון רב של צמחים.
כחלק מהחיפוש אחר מזון, שפני הסלע יכולים אף לטפס על עצים.
מכיוון שהם מקבלים את מרבית הנוזלים הדרושים להם מהצמחים שהם אוכלים, בדרך כלל שפני הסלע לא חייבים לשתות כדי להתקיים.
למרות זאת, אם יש מקור מים זמין בקרבת מקום הם לא יהססו להרוות את צמאונם.
שפן הסלע מקדיש בדרך כלל פחות משעה ביום לחיפוש אחר מזון ואכילתו – זמן קצר יחסית לאוכלי עשב אחרים, שבגלל ערכו התזונתי הנמוך של העשב צריכים לאכול כמות גדולה.
בין הטורפים של שפן הסלע ניתן למנות את הנמר, התן, הנמיות, הסמור ועופות דורסים מסדרת דורסי היום.
בשעת סכנה, שפן הסלע בורח במהירות לתוך נקיקי הסלעים הצרים, או לתוך מקומות מסתור אחרים שנמצאים בקרבת מקום.
אם נתפס, שפן הסלע מתגונן באמצעות נשיכות ושריטות.
בחלק ממדינות אפריקה ניצוד שפן הסלע בשל פרוותו או בשרו.
בנוסף לכך, חקלאים דרום אפריקנים תובעים לצמצם את אוכלוסיית שפני הסלע, משום שהם מתחרים עם צאנם על אותם מקורות מזון.
גם זכרים וגם נקבות משמיעים קולות אזהרה חזקים וחוזרים.
בעונת הרבייה החלה בחודשים מרץ–אפריל, הזכרים הבוגרים, בפרט הדומיננטיים שבהם, יושבים על סלעים בולטים ופותחים ב"שירה".
מטרת השירה היא להכריז על תחום המחיה ועל הבעלות על העדר.
השירה, הנשמעת כקריאות צרחניות עולות ויורדות, מהווה רצפים מורכבים של צלילים.
השירה מורכבת מסדרת מקטעים, שכל אחד מהם מכיל רצף הברות מסוגים שונים: יללה, קרקור, נחירה, חריקה וציוץ.
הן מאפייני הצליל והן המקצב של ה"שיר" אופייניים לפרט ואינם משתנים בהתאם לנסיבות.
מחקר השוואתי של אוכלוסיות שפנים שונות העלה כי קיימים הבדלים בתחביר, כלומר בסדר ההשמעה של אלמנטים קוליים שונים בשירי הזכרים בין קבוצות מופרדות של שפנים, ככל שהאוכלוסיות מרוחקות יותר יורד הדמיון בתחביר של שירת הזכרים.
התלות של מאפייני השירה בתפוצה מחזקת את ההנחה כי שירת הזכרים היא התנהגות נלמדת.
לשפן פרווה חומה קצרה, רגליים קצרות ואוזניים קטנות.
משקלו של שפן הסלעים נע בין 2 ל-4.5 קילוגרמים.
בכפות הרגליים רפידות גדולות ורכות שנשארות לחות כל העת בזכות הפרשה דמוית-זיעה.
היריון נקבת שפן הסלע אורך בין שישה לשבעה חודשים, שבסופם נולדים שניים עד ארבעה גורים.
הגורים נולדים מפותחים יחסית: עיניהם פקוחות עם היוולדם, וגם פרוותם שלמה.
הגורים מסוגלים לאכול מזון מוצק שבועיים לאחר לידתם, והם נגמלים מחלב אימם עשרה שבועות לאחר לידתם.
בסביבות גיל שלוש שנים הם מגיעים לממדים של שפן סלע בוגר.
שפן הסלע מגיע לבגרות מינית בגיל 16 חודשים, ותוחלת חייו עומדת על עשר שנים.
בקרב דוברי העברית קיים לעיתים בלבול בין השפן לארנבון, על אף שמדובר בשני בעלי חיים רחוקים זה מזה מבחינה ביולוגית.
בלבול זה השתרש גם בספרות ובשירה, ובשירי ילדים רבים, כמו "לשפן יש בית" ו"השפן הקטן" הכוונה היא בעצם לארנבון, כמו גם בביטויים רווחים כמו "שפני מעבדה", או "לשלוף שפן מהכובע".
מעבדות וקוסמים משתמשים בארנבונים ולא בשפנים, משום שהשפן אינו מבוית, ואופן אחיזת הארנבון באוזניו בלתי אפשרי עבור השפן בעל האזניים הקצרות.
הסיבה לבלבול היא שהשפן אינו חי באירופה, ולכן היהודים באירופה, שלא הכירו את השפן, המוזכר בתנ"ך בצמוד לארנבת, חשבו שהכוונה היא לארנבון.
אלא שהתיאור המקראי של בעלי חיים המסתתרים בין הסלעים, כמו גם שמו של השפן בשפות שמיות אחרות (כגון "תֻ'פֻן" בערבית דרומית) בצירוף העובדה שהארנבון, כפי הנראה, לא היה קיים בישראל בתקופת המקרא, אינם מותירים מקום רב לספק לגבי זהותו של השפן המקראי.
יש אומרים שהפיניקים שהגיעו לחצי האי האיברי קראו לה (HISPANIA) דהיינו "אי השפנים" על שם הארנבונים הרבים שהיו בו, וכבר אז נוצר הבלבול ביניהם.
שפנדאו (Spandau) היא אחת מתשע השכונות המרכיבות את רובע שפנדאו בברלין, גרמניה.
שטחה של השכונה 8.03 קמ"ר.
בעבר הייתה שפנדאו עיר עצמאית.
ב-1 באוקטובר 1920 איבדה שפנדאו את מעמדה כעיר והייתה לשכונה של ברלין.
לאחר מלחמת העולם השנייה שויכה שפנדאו לחלק הבריטי.
השכונה התפרסמה ב-1947 כשבית הכלא ששכן בה נבחר כמקום כליאתם של הפושעים הנאצים שנדונו לתקופות מאסר במשפטי נירנברג, ביניהם רודולף הס ואלברט שפר.
מיד לאחר מותו של הס ב-1987 נהרס בית הכלא, ועל חורבותיו הוקם מרכז קניות לכוחות הבריטיים.
השכונה מהווה מרכז תעשייה חשוב לעיר ובין היתר נמצאים בה מפעלים של סימנס, BMW, בוש (Bosch), אחד משני סניפי איקאה בעיר ועוד.
במרכז שפנדאו נמצאת העיר העתיקה (Altstadt), ששופצה בשנות השבעים ונמצאים בה אחדים מהבתים העתיקים ביותר בברלין.
העיר העתיקה מהווה אחד מאתרי התיירות הראשיים בברלין.
שמה של להקת שפנדאו בלט נבחר בהשראת גרפיטי שנתקלו בו במהלך סיבוב הופעות בשפנדאו.
בעבר בשכונה התקיימה קהילה יהודית.
בסוף המאה ה-19 נבנה בית כנסת שנהרס בשנת 1933.
שפסי הוא נהר קצר הנובע בהר פסאושחו (Псеушхо) בקווקז המערבי ברוסיה.
מקורו של הנהר בגובה 750 מטרים לערך, והוא זורם לאורך 22 ק"מ אל הים השחור.
הנהר מסמן את גבולה הצפון-מערבי של העיר סוצ'י.
השַׁפְּסוּגים (באדיגית: Шапсыгъ שַׁפְּסֶר', ברוסית: Шапсуги) הם שבט צ'רקסי החי ברובו במחוז קרסנודר ולאורך חוף הים השחור במחוז שפסוגיה בסמוך לעיר סוצ'י.
מרבית תושבי כפר כמא שבצפון מדינת ישראל נמנים עם בני השבט שגורשו ברובם עם כיבוש הקווקז על ידי האימפריה הרוסית בשנת 1864.
אחד מכוכבי הזהב בדגל הצ'רקסי מסמל את השפסוגים, כאחד מ-12 השבטים הצ'רקסים.
שבט שפסוג' היה אחת מהקבוצות הגדולות של אדיגיה בים השחור.
בני השבט התגוררו בין האזור Dzhubga (פירושו "רוחות" באדיגית) לבין האזורים ההררים בגובה רב של המדרונות הצפוניים בטווח הקווקז לאורך הנהרות Antkhir, Abin, Afips, Bakan, Ships ונהרות נוספים.
כיום השפסוגים שנשארו ברוסיה גרים בעיקר ב-Thapsinsky District, Krasnodar Kari, Lazarevsky City District של סוצ'י וגם ברפובליקת אדיגיה.
הקהילות הגדולות ביותר של השפסוגים נמצאות בטורקיה, ישראל (כפר כמא) ירדן (עמאן), עיראק, סוריה, מערב אירופה ובארצות הברית.
הצ'רקסים הראשונים שהתיישבו בעמאן היו בני שבט השפסוג' ולכן שכונות השפסוג' נחשבות לשכונות הישנות והעתיקות ביותר בעיר.
נכון לשנת 2015 שבט שפסוג' מוערך כשלישי בגודלו, אחרי השבטים הקברדינים והאבזים.
לפי מספר מקורות מידע, בשנת 1926 מנו השפסוגים קרוב ל-4,000 נפש, אך במפקד האוכלוסין הרוסי בשנת 2002 נקבע כי מספר השפסוגים הכולל הוא 3,231. נשיא אדיגיה השני חאזרת סובמן הוא שפסוג במוצאו.
שבט שפסוג' היה שבט גדול שכבש שטחים נרחבים של חוף הים השחור ונהר קובאן (Kuban).
מקורות שונים מציינים כי מספרם של אנשי שפסוג' נע בין 150,000 ל-300,000 לפני מלחמת הקווקז.
אדמות שפסוג' היו מחולקות לאדמות גדולות וקטנות.
אדמת שפסוג' הייתה קרובה לאדמת שבט נאתוכאי (Natukhai).
השפסוג'ים לקחו חלק פעיל מאוד במלחמת הקווקז.
היה להם מוניטין של בלתי מנוצחים והיו מהאחרונים שהניחו את נשקם תחת לחץ הכוחות הצארים בשנת 1864. לאחר מכן הוקמה מועצה על ידי נציגי שלושת השבטים (שפסוג', אובח, נאתוכאי), המועצה ראתה את סוצ'י כבירת ההתנגדות הצ'רקסית האחרונה.
חלק מכוחות שפסוג' לחמו עד שנות השמונים של המאה העשרים.
עם תום המלחמה גורש הרוב המכריע של השפסוג'ים בכוח לטורקיה ולמקומות אחרים במזרח התיכון.
נותרו לא יותר מ-6,000 שפסוג'ים במולדתם (אדמת קווקז).
השפסוג'ים שנשארו במולדתם גרים בטריטוריה של krasndorsky Kari שבה נמצאים כ-20 כפרים.
משנת 1924 עד 1945 התקיים מחוז לאומי של השפסוג'ים שבוטל בתקופת הדיכוי.
בתרבות השפסוג' המסורתית יש הרבה מנהגים שמשותפים עם שאר השבטים הצ'רקסים.
השבט עסק בחקלאות, גידול בקר וסוסים, גינון וגידול דבורים.
בתקופה הטרום-אסלאמית שלהם, כלומר, טרם חדירת האסלאם לתרבותם, סגדו השפסוג'ים לאלים הצ'רקסיים: שיבלי (אל הרעם והברק), סוזרש (אל הפריון), יימיש או ימיג (אל המלחמה), אקין או וחקוסטאש (מגיני גידול הבקר) טפלש (אל הנפחות), קשקוגוואשה (אל הים השחור) וכו'.
השפסוג'ים נהגו לבצע טקס גשם שנקרא: "ח'צא גואש", על ידי נשיאת בובה לבושה והטבעתה בנהר ולא להוציאה עד הגעת הגשם.
מתחילת המאה ה-19 השפסוג'ים התאסלמו והזדהו כמוסלמים סונים מהזרם הח'נפי.
השפסוג'ים מעריכים ומכבדים את הגיבורים והלוחמים שלהם שהקריבו את עצמם כדי לשמור על צ'רקסיה עצמאית בקרבות וגם במאבק נגד האימפריה הרוסית.
שפת השפסוגים נקראת שפסוגית (באדיגית: шапсыгъэбзэ) והיא ניב של השפה האדיגית.
לפני גלות הצ'רקסים היו שני ניבים עיקריים לשפסוגים.
כאשר השפסוגים התפזרו ברחבי העולם, כל חברה שפסוגית פיתחה את שפתה באופן שונה.
שפסוגית של כפר כמא היא הניב המשמש את תושבי כפר כמא שבישראל.
בגאנה (באדיגית: Бгъанэ) שהשתה בירדן לחאקוז (באדיגית: Хэкужъ).
משפחות שפסוגים בכפר כמא בישראל
ש'גאש' (סגס או צחאץ) (באדיגית: Шъэгьашъ)
שפנפנת פלייבוי היא מלצרית במועדון פלייבוי.
"שפנפנות" במועדוני פלייבוי המקוריים שפעלו בין השנים 1960 ו-1988 נבחרו באמצעות מבחני בד, עברו הכשרה מתוקננת ולבשו תלבושת הנקראת "חליפת שפנפנה" בהשראת קמע החברה - הארנבון הלבוש בטוקסידו - המורכבת ממחוך חסר רצועות, אוזני ארנבון, גרביונים שחורים, צווארון, שרווליות וזנב כותנה פרוותי.
גם מועדוני פלייבוי חדשים יותר הציגו "שפנפנות", במקרים מסוימים בתלבושות מחודשות המתבססות על עיצובה של חליפת ה"שפנפנה" המקורית.
לימים פרסמו נשים ששימשו כ"שפנפנות" תיאורים על התייחסות שלילית ומשפילה כלפיהן.
כיום נחשב הביטוי "שפנפנת פלייבוי" כדוגמה שוביניסטית להחפצת נשים ויש כנגדו ביקורת חברתית.
הביטוי "שפנפנת פלייבוי" בעברית מקורו בטעות בתרגום מאנגלית.
למעשה, התרגום הנכון למושג "Playboy Bunny" היה אמור להיות "ארנבונת פלייבוי".
אולם בעברית קיים לעיתים קרובות בלבול, שמקורו לא ברור, בין השפן ממשפחת השפניים, לבין הארנבת ממשפחת הארנביים.
מדובר בבעלי חיים ממינים שונים, השייכים למשפחות טקסונומיות נפרדות.
שפנדאו (גרמנית: Spandau) הוא אחד מ-12 הרבעים המרכיבים את העיר ברלין, בירת גרמניה.
רובע שפנדאו שוכן בצפון-מערב ברלין.
כל השכונות המרכיבות את שפנדאו שכנו לפני נפילת חומת ברלין ב-1989 במערב ברלין.
רובע שפנדאו גובל ברבעים רייניקנדורף, שרלוטנבורג-וילמרסדורף ושטגליץ-צלנדורף ממזרח, ובמדינת ברנדנבורג ממערב.
רובע שפנדאו לא הושפע מרפורמת השכונות של ברלין ב-1 בינואר 2001, כיוון שבאותה העת התגוררו בו למעלה מ-200,000 תושבים.
רובע שפנדאו הוא הרביעי בשטחו מבין רובעי ברלין; אוכלוסייתו היא הקטנה ביותר בברלין, והדלילה ביותר אחרי רובע טרפטו-קפניק.
השכונה המאוכלסת ביותר היא שטאקן, בה חיים כמעט חמישית מתושבי הרובע.
"שפן", או "צ'יקן" בלעז, הידוע גם כמשחק "הנץ והיונה", הוא מודל רב השפעה של קונפליקט בתורת המשחקים.
המשחק מדגים סיטואציה שבה בעוד שכל אחד מהשחקנים מעדיף שלא לוותר, אם שניהם יתעקשו שלא לוותר התוצאה המתקבלת תהיה הגרועה ביותר עבור שניהם.
השם "צ'יקן" מגיע ממשחק בו שני נהגים נוהגים אחד אל עבר השני במסלול התנגשות: אחד חייב לסטות, אחרת שניהם ימותו בהתנגשות.
אבל אם אחד סוטה והשני לא, הנהג שסטה יקרא "צ'יקן", כלומר "פחדן".
השם "הנץ והיונה" מתייחס למצב בו ישנה תחרות על משאבים משותפים, והמשתתפים צריכים לבחור בין פשרה לקונפליקט.
זוהי טרמינולוגיה רווחת בביולוגיה ותורת משחקים אבולוציונית.
מנקודת המבט של תורת המשחקים, שני המשחקים זהים לחלוטין.
מקורו של ההבדל במונחים הוא בפיתוח במקביל של העיקרון הבסיסי בתחומים שונים.
במשחק זה השתמשו גם כדי לתאר את ההשמדה ההדדית המובטחת של לוחמה גרעינית.
המשחק דומה לדילמת האסיר בכך שפתרון הפשרה הסבירה לשני המשתתפים איננו יציב כי שניהם מתפתים לסטות ממנו.
עם זאת, הוא שונה במחיר הסטיה.
משמע, שגם במשחק איטרטיבי, נקמה איננה אפקטיבית ואסטרטגיה מעורבת עשויה להיות מועילה יותר.
המשחק "צ'יקן" ממדל שני נהגים, שניהם נוסעים לכיוון גשר חד-נתיבי מכיוונים שונים.
הראשון שיסטה מדרכו, יפנה את הגשר עבור השני.
אם אף אחד מהשחקנים לא סוטה, התוצאה תהיה התנגשות חזיתית.
לפי הגדרת המשחק, האפשרות המועדפת על כל אחד מהשחקנים היא לדבוק במסלול בעוד שהשני סוטה.
בנוסף, התנגשות היא התוצאה הכי גרועה האפשרית עבור שני השחקנים.
כך מתקבל מצב שבו כל שחקן, בניסיון להבטיח את התוצאה הטובה ביותר האפשרית עבורו, מסתכן בגרוע ביותר.
הגרסה המתמטית של המשחק הייתה מושא למחקר רציני בתורת המשחקים.
המשחק מוגדר כך שכל אחד מהשחקנים יעדיף לנצח מאשר לסיים בתיקו, וכל אחד מהם יעדיף תיקו על התנגשות חזיתית.
בגלל שההפסד הכרוך בסטייה הוא כל כך פעוט ביחס להתנגשות המתרחשת כאשר איש אינו סוטה, נראה שהאסטרטגיה הסבירה היא לסטות לפני שהתנגשות מתרחשת.
ברם, בידיעה זו, אם אחד המשתתפים מאמין שיריבו יהיה הגיוני ויסטה, הוא עלול להחליט לא לסטות כלל, מתוך אמונה שאם יסטה, יפנה את הדרך ויתן את הניצחון ליריבו.
את מצב לא יציב זה ניתן לנסח מתמטית על ידי כך שיש יותר משיווי משקל נאש אחד.
בספרות הביולוגית, מתייחסים למשחק זה כאל משחק "הנץ והיונה".
הפרסום הראשון בצורה זו היה של ג'ון מיינרד סמית' וג'ורג' פרייס במאמר משנת 1973 שפורסם במגזין Nature, "הלוגיקה של קונפליקט בין בעלי חיים".
גרסת "הנץ והיונה" מניחה שני שחקנים שהם בעלי חיים המתחרים על משאב.
כל שחקן יכול להחליט בין שתי אסטרטגיות, האחת יותר קיצונית מהשנייה.
הם יכולים לבחור בין תצוגות איום (אסטרטגית היונה) לתקיפה פיזית אחד של השני (אסטרטגית הנץ).
אם שני השחקנים בוחרים את אסטרטגיית הנץ, הם נלחמים עד שאחד מהם נפצע והשני מנצח.
אם רק שחקן אחד בוחר את אסטרטגיית הנץ, הוא מביס את השחקן שבחר באסטרטגיית היונה.
אם שני השחקנים בוחרים באסטרטגיית היונה, אז יש תיקו, וכל שחקן מקבל תמורה שהיא קטנה מהרווח של נץ המנצח יונה.
גם "צ'יקן" וגם "הנץ והיונה" אינם משחקי תיאום, היינו - לשני השחקנים עדיף לבחור באסטרטגיות הפוכות.
בפוליטיקה, משתמשים במונח Brinkmanship (הליכה על סף תהום).
התנהגות זו מתוארת ככניסה למצב מסוכן, על סף אסון, כדי לקבל את התוצאה המוצלחת ביותר האפשרית.
גרסה זו מציגה אלמנט של סיכון שאיננו בשליטה: גם אם כל השחקנים יתנהגו בהגיון אל מול הסכנה, אירועים שמחוץ לשליטתם עלולים עדיין להביא לתוצאה קטסטרופאלית .
המשחק מכיל שני שיווי משקל נאש טהורים, ואלה שני המצבים בהם אחד השחקנים מעז והשני סוטה.
כמובן שלאף אחד מהם אין שום סיבה להחליף אסטרטגיה:
לשחקן המעז לא כדאי לסטות, כי אז הוא מקבל 0 במקום 1.
לשחקן שסוטה מהכביש לא כדאי להעז, כי אז שניהם מקבלים 5-.
ישנו גם שיווי משקל מעורב יחיד במשחק זה.
ידוע שאסטרטגיה מעורבת היא התגובה הטובה ביותר אם ורק אם כל אחת מהאסטרטגיות הטהורות המוגרלות באסטרטגיה הן התגובה הטובה ביותר.
התועלת של שחקן העמודות לסטות:
התועלת שלו אם הוא נוסע ישר: מה שגורר
אז במשחק הנ"ל השיווי משקל המעורב הוא והתוחלת היא
אם נסתכל על גרסה קצת שונה של אותו המשחק, למשל זו:
ניתן לראות שגם בגרסה זו קיימים שני שיווי המשקל הטהורים, וכן שיווי משקל מעורב (אם כי אחר מזה שמצוין לעיל) - אבל אף אחד מהם אינו אופטימלי חברתית.
אם נניח שיש גורם שלישי שמכתיב לשחקנים מה לשחק, וכן שהוא אף פעם לא מורה להם לשחק (D,D) (כלומר, הוא אף פעם לא יביא להתנגשות).
אזי אפשר לראות שלשחקן 1 (ומהסימטריה גם לשני) כדאי להקשיב לו:
אם המכתיב אומר לשחקן 1 לנסוע ישר, הוא בוודאות אמר לשחקן 2 לסטות.
אז ברור שאין לשחקן 1 טעם לסטות, כי הוא מעדיף לקבל תועלת 4 ולא 3.
אם המכתיב אומר לשחקן 1 לסטות, אזי בהסתברות 1/2 הוא אמר לשחקן 2 לנסוע ישר, ובהסתברות 1/2 הוא אמר לו לסטות.
אי לכך, במקרה זה תוחלת התועלת של שחקן 1 היא: וזו בדיוק התוחלת של בחירה לנסוע ישר, ולכן אין לו סיבה להחליף את בחירתו.
אפשרות זו נקראת שיווי משקל מתואם.
שפמנון מתהפך מְכוּתָּם (שם מדעי: Synodontis nigriventris) הוא דג ממשפחת המוקוקיידים.
תפוצתו בנהרות ואגמים במרכז אפריקה.
שפמנון מתהפך מְכוּתָּם ניזון מצמחייה שעל גדות הנהר וכן מחרקים שעליהם.
בנוסף הדג ניזון מאצות וכן מדגים קטנים.
שפמנון מתהפך מְכוּתָּם נקרא כך משום שהוא מתהפך תוך כדי שחייה ואף נשאר מהופך במצב מנוחה.
מחקרים הראו שהוא עושה זאת מפני שכך קל לו יותר לתפוס את מזונו הנמצא על שפת המים.
שפמתן (שם מדעי: Panurus biarmicus) הוא מין ייחודי של ציפורי שיר במשפחה עצמאית - השפמתניים (Panuridae).
הוא מכונה שפמתן עקב הצבע השחור של אחורי המקור שמזכיר צורת שפם.
מבחינה טקסונומית הוא מקורב למשפחת הסבכיים, אך נחשב למין היחיד הקיים במשפחתו.
בישראל הוא מזדמן נדיר ביותר עם כ-12 תצפיות עד היום.
רוב התצפיות הן משנות השמונים.
התצפית האחרונה הייתה בפארק נחל באר שבע בנובמבר 2024, כשלפניה, נצפה רק בינואר 1995 בעמק החולה.
השפמתן הוא ציפור קטנה בצבע חום-כתום עם זנב ארוך יחסית.
ראש הזכר אפור ומקורו כתום.
בקצה מקורו יש סימן חזק בצבע שחור.
היא חיה בעיקר בביצות ובאזורי גדות מים.
התזונה שלה מושפעת מהעונות - בחורף היא אוכלת בעיקר גרגירים וזרעים של צמחי הקנה המכילים את תזונתו העיקרית, ואילו בקיץ תאכל כנימות וחרקים קטנים אחרים.
ציפורים אלה אינן נוהגות לנדוד, ותפוצתן היא בעיקר באסיה ואירופה.
היא מגיעה גם לישראל ואינה נודדת.
יש לציין שהתנהלות השפמתן מאד מזכירה את הפשוש גם במיבנה גופו וצורת זנבו והעדפתו בתי גידול עם צמחייה צפופה.
שַׁפְּסוּגִית (באדיגית: Шапсыгъэбзэ) היא ניב של השפה הצ'רקסית שמדוברת על ידי הצ'רקסים משבט שפסוג.
שפסוגית היא הניב המדובר ביותר על ידי הצ'רקסים שחיים מחוץ לרפובליקת אדיגיה.
שפסוגית הגדולה (השפסוגים הצפוניים, השפוסוגים ליד חבל קובאן)
שפסוגית הקטנה (השפסוגים הדרומיים, השפסוגים שהיו ליד חופי ים השחור)
לניב זה יש מכתשי, חוכך שורק, מסודק [sʼ], ובתר-מכתשי משופתת מחוכך אטום [ʧʷ] אשר בניבים אחרים הם [t͡sʼ] ו-[t͡sʷ].
בשפסוגית יש וילוני מחונכך סותם אטום [kʲ], מקביל קולי [ɡʲ] ו-עיצור וילוני מחונכך מסודק [kʲʼ] כאשר בניבים אחרים עיצורים אלו התמזגו עם [d͡ʒ], [t͡ʃ] ו-[t͡ʃʼ].
שפסוגית гь הפך ל-дж בניבים אחרים :
שפסוגית кь הפך ל-ч בניבים אחרים :
שפסוגית кӏь הפך ל-кӏ בניבים אחרים :
במילים מסוימות בשפסוגית העיצורים н , м ו- р נעלמו כאשר בניבים אחרים מהגיים אותם.
דוגמאות כאשר העיצור м נעלם :
דוגמאות כאשר העיצור н נעלם :
דוגמאות כאשר העיצור т נעלם :
שְּׂפַמְנוּנָאִים (שם מדעי: Siluriformes) הם סדרת דגים גדולה החיה במים מתוקים ברחבי העולם.
מקור שמם הוא הזיפים, הקרויים בינים, שצומחים לרוב המינים מהפה ומשווים להם צורת שפם.
ישנם סוגים מגוונים של שפמנונים משפמנון המקונג הענקי או דג הסילור האירופי ששוקל 200 ק"ג ועד לדג הקנדירו הטפיל וכמה מהמינים חסרי קשקשים או עור בכלל.
בישראל קיים מין אחד של שפמנון - שפמנון מצוי (Clarias gariepinus).
חלק ממיני השפמנונאים נפוצו בהשפעת האדם באזורים שמחוץ לאזור המחיה הטבעי שלהם והפכו למינים פולשים ומזיקים לסביבה הטבעית.
לדוגמה, השפמנון הכחול שנפוץ באופן טבעי באוהיו, מיזורי, מיסיסיפי ואגן הריו גרנדה הובא בשנות ה-60 וה-70 של המאה העשרים למפרץ צ'ספיק ומאז הוא נפוץ שם ומזיק למערכת האקולוגית.
השפמנון המהלך, שמקורו במזרח אסיה הפך למין פולש ומזיק בפלורידה ופרטים מהמין נמצאו גם במדינות אחרות בארצות הברית.
חלק ממיני השפמנונים הם דגים מסחריים וראויים למאכל, אך לפי חלק מפוסקי ההלכה אינם כשרים.
הם גם מותאמים לאקווריומים במקרים רבים וחלקם תורמים לאקווריומים כמו דגי השרייניים והקוריסיים.
משוער שבריחה או שחרור מאקווריומים הם אחד הגורמים לתפוצתם של מינים פולשים מסוימים, כגון ה- Pterygoplichthys multiradiatus שמקורו באמריקה הדרומית והפך לפולש בהוואי, פלורידה וטקסס.
המין שפמנון תניני ענק יכול להגיע למשקל של כ-90 ק"ג וקיימות טענות לא מבוססות ששפמנונים מסוג זה עשויים לטרוף בני אדם.
השמועות נפוצו בעקבות מספר מקרים של העלמות בני אדם בנהר קורי בהודו ובנפאל, והן היו נושא בתוכנית הדוקומנטרית River Monsters.
עם זאת, לא קיים אישוש מדעי לטענות.
השפמנונים משתמשים בזיפיהם כדי לחוש את הסביבה ולמצוא טרף.
הם מזנקים לעבר טרפם ובולעים אותו ברגע ובהרבה מקרים הם מתקבצים יחד ב"סעודת זלילה".
לעיתים הם נמצאים גם על היבשה במים רדודים.
לשמפנונאים חוש טעם מפותח במיוחד, וכזה שאינו מוגבל לאזור הפה בלבד.
לשפמנון הערוצים הנפוץ בצפון אמריקה יש כ-680,000 בלוטות טעם המפוזרות על פני כל גופו (כולל הסנפירים) - פי 100 ממספר בלוטות הטעם בגוף האדם.
Chacidae - בו סוג יחיד
שפן עצים מזרחי או שפן עצים דרומי (שם מדעי: Dendrohyrax arboreus) הוא מין של שפן החי על עצים וקרוב משפחתו לסוג של שפן עצים מערבי.
שפן זה כשמו חי באזור דרום-מזרח אפריקה.
לשפן העצים פרווה אפורה-חומה ושופעת, בהירה בחלקה התחתון.
הוא בעל אף ושפתיים וכן עיניים שחורות ושערות אוזניים לבנות.
השפן חי בטבע ביערות גשם טרופיים וממוזגים, ערבות עשב וסוואנות לחות ואזורי סלעים באנגולה, קניה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, מוזמביק, דרום אפריקה, טנזניה וזימבבואה.
שפנים אלה חיים בזוגות, ביחידות או בקבוצות קטנות והם בעיקר ליליים ומשמיעים קריאות חזקות וצורמות.
הם שוכני עצים כשמם ונוטים לטפס על עצים כדי לאכול עלים, זרעים ופירות שונים.
עם זאת הם מתרחקים מצמרות עצים גבוהים, שם הם חשופים לטורפים.
הטורפים העיקריים שלהם הם עיט לוחם ועיט סוואנות ונטרפים גם על ידי אריות, נמרים, צבועים, תנים, ופיתונים.
באזור רואנדה הם בסכנה בעיקר מצד כלבים מבויתים והם ניצודים גם על ידי הילידים.
שפן הסבך (שם מדעי: Heterohyrax brucei) הוא מין יחיד בסוגו של יונק קטן ממשפחת השפניים.
שפן זה חי בערבות עשב וסוואנות במזרח אפריקה והוא בעל פרווה חומה-זהובה.
שפן זה מזכיר מעט את שפן הסלע אך יותר קטן ובעל לסתות קטנות ועגולות יותר.
הוא בעל פרווה חומה מעט ובקצה הגב ישנם שערות מנומרות בחום-זהוב.
הרגליים קצרות ויש לו טוחנות גדולות המזכירות ניבים בקצה הלסת.
כמו לרוב השפנים הוא בעל אוזניים, אף וזנב קצרים.
השפנים חיים במחילות באזורי אפריקה המזרחית וחיים בחבורות בינוניות של 5–34 פרטים.
הם שוכני אזורים סלעיים אך יורדים לאכול מהעצים ומבלים הרבה מהזמן בסבכים ומכאן שמם.
מזון: השפן בעיקר מניצנים, פרחים, עלים וזרעים של צמחים שונים ורק לעיתים נדירות אוכלים עשב.
לעיתים הם גם עולים על עצים כדי למצוא מזון.
אויבים: לשפן הקטן מגוון אויבים ביניהם חתולים גדולים כמו האריה והנמר, צבועים, תנים, עופות דורסים ונחשים גדולים.
הקטנים פגיעים גם לחתולים קטנים, שועלים, נמיות, נחשים, בזים וינשופים.
שפן עצים מערבי (שם מדעי: Dendrohyrax dorsalis) הוא מין של שפן החי על עצים וקרוב משפחתו לסוג של שפן עצים מזרחי.
כפי שמשתמע משמו הוא נפוץ במערב אפריקה.
סימני הזיהוי העיקריים שלו הם גבו השעיר, כתם פרווה לבן מתחת לסנטר ושיניים אחוריות תחתונות גדולות מעט יותר משאר השפנים.
הוא בעל פרווה אפורה-לבנה וכמו רוב השפנים הוא איטי ובעל רגליים וזנב קצרים.
השפן חי בטבע ביערות טרופיים, אזורים סבכים לחים ואזורים סלעיים שונים במערב אפריקה המשוונית במדינות: בנין, קמרון, הרפובליקה המרכז אפריקאית, הרפובליקה של קונגו, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, חוף השנהב, גינאה המשוונית, גבון, גמביה, גאנה, גינאה, גינאה ביסאו, ליבריה, ניגריה, רואנדה, סנגל, סיירה לאון, דרום סודאן, טוגו, אוגנדה וייתכן שגם בניז'ר.
שפן זה חי בבדידות או בקבוצות של 2–3 פרטים החיים במאורות בימים ויוצאים לטפס על עצים בלילות.
הם בעלי כריות מתחת אצבעותיהם העוזרים להם לטפס.
הם צמחונים וניזונים מעלים, פירות וזרעים על העצים ולעיתים נדירות יורדים לאכול עשבים.
הם לא שותים לעיתים קרובות.
הם עשויים להיטרף על ידי עיטים, נצים, נמרים, תנים, סרוואל, חתול זהוב אפריקני ופיתון.
הם גם ניצודים על ידי התושבים המקומיים.
בכמה מקרים נצפו כמה שימפנזות צדות שפנים אך הם לא הרגו אותם אלא השתעשעו איתם בקינם.
המין שפן עצים בניני פוצל ממין זה ב-2021.
שפן עצים (שם מדעי: Dendrohyrax) הוא סוג במשפחת השפניים החי רק באפריקה שמדרום לסהרה.
בסוג ישנם 3 מינים שאחד חי במערב אפריקה ואחד בדרום מזרח אפריקה .
שני המינים בעלי כריות שטוחות העוזרות להם לטפס על עצים ביעילות והם יוצאים בלילות לאכול מהעצים עלים, פרחים, זרעים ופירות.
הם חיים בלהקות קטנות ומשמיעים בלילה צווחות חזקות.
הם נפוצים ואינם בסכנה אם כי יש להם טורפים רבים.
שפמנוניים (שם מדעי: Clariidae), היא משפחה של דגי מים מתוקים מסדרת השפמנונאים.
גופם של השפמנונים צר וארוך ויש להם סנפיר גב ארוך, המשווה להם מראה של צלופח.
עורם חלק וחסר קשקשים, ראשם פחוס ופיהם הרחב מכיל שיניים.
סביב הפה מצויים 8 בינים ארוכים הדומים לשפם ומכאן שמם (נון בארמית פירושו דג).
חלק מהשפמנונים מסוגלים להגיע למשקלים עצומים.
המין הקרוי שפמנון מהלך (Clarias batrachus) המצוי בעיקר בדרום-מזרח אסיה, יכול לזחול על קרקע יבשה באמצעות סנפירי החזה שלו בתנועות מפותלות.
שפמנוני כריש (שם מדעי: Pangasiidae), היא משפחה של דגים מסדרת השפמנונאים.
שפמנוני כריש הם שפמנונים גדולים החיים בנהרות בדרום אסיה מפקיסטן עד בורנאו.
הם נחשבים לגדולים יחסית, אוכלי צמחייה והמין הגדול בהם הוא המין שפמנון המקונג שמגיע למשקל 293 ק"ג.
שם המשפחה נובע מהסנפיר הגבי העליון, שהוא בצורת משולש, המזכיר צורת כריש.
הסנפירים והזנב גדולים, וכן הפה גדול, אך השפמות קטנים.
סוג Pangasius - בו פנגסיוס ענק ופנגסיוס פאנגס
שפמנוני חשמל (שם מדעי: Malapteruridae), היא משפחה של דגים מסדרת השפמנונאים.
אלו הם דגי חשמל החיים במים מתוקים באפריקה שמדרום לסהרה.
הגדול בשפמנוני החשמל יכול להגיע לאורך 1.2 מ' ולמשקל 20 ק"ג אך רוב המינים קטנים בהרבה.
שפמנונים אלה בעלי שפמות קשיחים לבנים וקצרים הבולטים מתחת לפיהם.
הם בעלי גוף לבן או אפור עד כתום ועיניהם קטנות ביותר.
במקום העיניים הם מסתמכים על ראיית חשמל שהם פולטים סביבם ללא הרף.
לשפמנונים אלה אין סנפירי גב או זנב.
את החשמל הם מפיקים מאיבר הקרוב לסנפירי החזה היכול לייצר מתח חשמלי של עד 350 וולט.
תפוצתם באגמי אפריקה ובנילוס הלבן.
הם פעילים בלילות וצדים דגים, ביצי דגים, וחסרי חוליות באמצעות החשמל שהם פולטים.
שפמנונים ערפדיים (שם מדעי: Trichomycteridae) היא משפחה של דגים מסדרת השפמנונאים.
מינים אלה הם הקטנים שבשפמנונים והם אינם עולים כמעט על 2 ס"מ וחלקם שקופים לגמרי.
הם משתמשים בחוש הריח כדי למצוא את דרכם יותר מראייה.
אלו דגים מוארכים בעלי כריות יניקה גדולות בשפתיהם והסנפירים קטנים מאוד.
כמו ששמם מרמז אלו דגים טפיליים הניזונים מדם ומבשר של מיני דגים אחרים כולל שפמנונים אחרים החיים בנהר.
הם נצמדים להם לזימים ומוצצים את דמם.
חלקם ניזונים כאוכלי קשקשת מקשקשי הדגים במקום מבשרם.
דגים אלה חיים בנהר האמזונאס והאורינוקו ובעוד נהרות באמריקה הדרומית ובאמריקה המרכזית.
שפמנוני לווייתן (שם מדעי: Cetopsidae) היא משפחה של דגים מסדרת השפמנונאים החיים בנהרות באמריקה הדרומית.
דגים אלה יכולים להגיע לאורך 26 ס"מ והם בעלי גוף חיוור עד חום.
הם חיים בקרבה לקרקעית הנהרות בהם הם חיים ומגיעים עד לעומק הנהרות אמזונאס וריו נגרו.
חלק מהמינים ניזונים מסחופת או מחרקים אך כמה ממיני הסוג Cetopsis הם אוכלי נבלות תוקפניים ביותר בעלי חיבה לבשר ולעיתים יימשכו לבשר פתיון גם אחרי שעולה אל מעל המים.
עקב התנהלותם כמה אנשים מאמינים שהם טפיליים כמו שפמנוני הערפד.
שפמנון תניני ענק (שם מדעי: Bagarius yarrelli) הוא מין של שפמנון גדול ממשפחת הסיסוריים החי בנהרות דרום אסיה ואולי גם בכמה נהרות באינדונזיה (סומטרה ובורנאו).
מין זה יכול להגיע לאורך שני מטרים ולמשקל של 90 ק"ג.
הוא בעל גוף ארוך עם שפמות ארוכות והוא בעל פה ענקי.
צבעו חום כהה עם פסים אופקים שחורים.
לעיתים קרובות מתקיים בלבול בזיהוי טקסונומי בינו לשפמנון תניני בגריוס (Bagarius bagarius) ואחרים טוענים שהמין השני הוא קטן ואורכו רק 20 ס"מ.
מחקר שפורסם ב-2021 מצא שה-Bagarius yarrelli הוא שם נרדף ל-Bagarius bagarius, מה שיביא בעתיד לאיחוד טקסונומי של שני המינים.
הוא חי בנהרות גדולים כולל נהרות מהירים ברחבי דרום אסיה מנפאל והודו ומזרחה.
דג זה הוא צייד תוקפני של טרף קטן יותר.
בתקרית שאירעה בנהר קורי בנפאל שבה נטרפו מספר אנשים ששחו בנהר על ידי בעל חיים, ונטען כי הטורף היה שפמנון ממין זה.
תקריות אלה הוצגו בסדרה "מפלצות נהר" של ג'רמי וייד.
שפמנון שטוח-ראש (שם מדעי: Pylodictis olivaris) הוא מין של דג גדול ממשפחת האיכטלוריים שבסדרת השפמנונאים המצוי בנהרות באמריקה הצפונית מהימות הגדולות עד ליובלים במקסיקו.
הפך למין פולש מזיק מאוד, בידי האדם.
דג זה הוא היחיד בסוג Pylodictis.
שפמנון זה מגיע לאורך מרבי של 155 ס"מ ולמשקל מרבי של 56 ק"ג, מה שהופך אותו לשפמנון השני בגודלו באמריקה הצפונית לאחר קרובו השפמנון הכחול.
הוא מסוגל לחיות מעל 24 שנים בטבע.
לרוב מגיע הדג לאורך 64–117 ס"מ, והוא מתבגר אצל זכרים באורך 16 ס"מ ואצל נקבות באורך 18 ס"מ.
הדג הגדול ביותר נתפס בנהר בקנזס במשקל 56 ק"ג.
תיעוד אחר (שנעשה על פי "שיטות מדידה" אחרות) בנהר ארקנסו נעשה לדג באורך 175 ס"מ ומשקל של 63.45 ק"ג, מה שהופך אותו לגדול שבשפמנוני ארצות הברית.
השפננון הוא טורף רעבתן בעל לסת גדולה שסביבה בינים דמויי-שפם שמהם קיבל את שמו.
השפמנון בעל עור רירי בצבע ירוק עד חום כהה שלרוב מתאים לצבע הנהרות הרדודים בהם הוא חי.
הוא מצוי מצפון קנדה לאורך הרי האפלצ'ים, לאורך ארצות הברית המזרחית ודרומה עד למפרץ מקסיקו.
הוא מצוי בעיקר לאורך תחומי נהרות גדולים כגון המיסיסיפי, המיזורי ואוהיו.
הוא נעשה נדיר יותר בקרבת הים; הוא ימות אם יספוג מי ים, אך נראה שכמות מועטה יחסית לא מזיקה לו.
הדג מחפש לאורך הקרקעית בעזרת ביניו המפותחים טרף חי הכולל בעיקר דגים אחרים, סרטנים כגון סרטני נהרות, רכיכות מים מתוקים, תולעים וטרף דומה.
הוא ניזון כמעט מכל יצור קטן שהוא נתקל בו, לרבות שפמנונים צעירים.
השפמנונים הם קניבלים מובהקים, מה שמונע לפתח את המין לחקלאות.
למרות זאת הוא נחשב לדג מבוקש בקרב דייגים.
שפמנון תניני (שם מדעי: Bagarius) הוא סוג של דג מסדרת השפמנונאים השייך למשפחת הסיסוריים.
הוא חי בטבע בנהרות רחבים לאורך דרום אסיה מפקיסטן והודו לדרום-מזרח אסיה עד לאיי אינדונזיה.
כיום כלולים בו ארבעה מינים.
לשפמנון תניני גוף שטוח יחסית וסנפירים רחבים ושטוחים, העוזרים לו לשכב רוב הזמן על קרקעית הים.
השפמות שלהם ארוכות ועוזרות להם לחוש בטרף במים העכורים בהם הם חיים.
כמו כן הם בעלי זנב חזק ורחב העוזר להם להאיץ אחרי טרף, והם בעלי לסתות גדולות וחזקות בעלות שיניים מחודדות.
הם טורפים יעילים של טרף מימי כמו דגים, סרטנים, חרקי מים ודו-חיים ואף שפמנונים אחרים.
המין הקטן ביותר, שפמנון תניני בגריוס (B.
bagarius) עולה לעיתים רחוקות על 20 סנטימטרים בעוד מינים אחרים כמו B.
rutilus מגיעים לאורך של 1 מטר.
המין הגדול ביותר הוא שפמנון תניני ענק שאורכו מעל 2 מטרים ומשקלו עולה על 90 קילוגרם.
פרטים גדולים במיוחד יכולים להיות איום על אנשים השוחים בנהרות בהם הם חיים, כך קרה בנהר קורי בנפאל, אז תועדו גופות שנטרפו בידי שפמנון גדול זה.
עם זאת מדובר בהתנהגות נדירה.
שפמנון תניני בגריוס (Bagarius bagarius)
בעבר נכללו עוד 2 מינים בסוג:
Bagarius gigas - התקיים באאוקן של סומטרה
Bagarius bagarius - התקיים בסומטרה ובהודו במשך הפליוקן.
שפמנון מקרוצפלוס (שם מדעי: Clarias macrocephalus) הוא מין של דג גרם מהסוג שפמנון שבמשפחת השפמנוניים, החי בדרום-מזרח אסיה.
שפמנון זה הוא קרובו של השפמנון המהלך (Clarias macrocephalus), אך הוא בעל גוונים כהים יותר ומנומר לאורך גופו.
הוא יכול להגיע לאורך 130 סנטימטרים ולמשקל 45 קילוגרם.
השפמנון בעל רעמת סנפיר גבית ובעל סנפירי חזה מעוגלים.
ראשו גדול ומצידי פיו זיפי חישה ארוכים.
השפמנון יכול לנשום אוויר בעת הצורך.
הוא מצוי בביצות, בריכות ושדות אורז מוצפים לאורך דרום-מזרח אסיה בתאילנד, וייטנאם, סין, מלזיה והפיליפינים כשכמה אוכלוסיות נכחדו עקב דיג, פגיעה בבתי הגידול ודילול ה-DNA בידי התרבות עם דגים מוכלאים שנמלטו מחוות דגים.
השפמנון ניזון לאורך הקרקעית מדגים, חסילונים וחרקי מים, אך יכול לתפוס גם טרף גדול יותר.
הוא יכול לשרוד עונות יובש ללא מים באמצעות שכיבה בבוץ ותרדמה.
השפמנון הוא דג מאכל במדינות בהן הוא חי וחלק מהאוכלוסיות הידלדלו עקב כך.
שפמנון תניני בגריוס (שם מדעי: Bagarius bagarius) הוא מין של דג גרם ממשפחת הסיסוריים, החי בנהרות הודו ודרום אסיה.
מין שפמנון זה קרוב למין שפמנון תניני ענק אך קטן ממנו.
המין תואר לראשונה ב-1822 בידי החוקר הסקוטי פרנסיס בוכמן המילטון .
בעוד שהוא נחשב לדג באורך של מעל 2 מטרים, ככל הנראה זהו בלבול עם קרובו הענקי.
הפרטים הגדולים ביותר שתועדו במין זה הגיעו לאורך 25 ס"מ בלבד, כך שאיננו מהווה איום על האדם כפי שנשמע מתקריות בנהר שרדה שבין נפאל להודו, שם נמצאו שפמנונים שאכלו אנשים שנפלו למים.
השפמנון בעל ראש רחב, בינים בולטים משני צידי הלסתות והוא בעל סנפירים בשרניים ונמוכים.
השפמנון הוא מין שוכן קרקעית המחפש בעזרת זיפיו חסרי חוליות כמו חרקי מים, רכיכות ותולעים וגם דגים קטנים ודו-חיים.
הוא מתרבה במים רדודים יחסית סמוך לשיטפונות השנתיים בסביבות חיותו.
מין זה נידוג לאורך נהרות הודו וסביבותיה, אך בשרו מתקלקל במהירות מה שיכול לגרום להרעלות.
שפן עצים בֶּנִינִי (שם מדעי: Dendrohyrax interfluvialis) הוא מין של שפן שוכן עצים ממערב אפריקה (למשל בבנין, שזה מקור שם המין) הקרוב למין שפן עצים מערבי והופרד ממנו ב-2021 עקב בדיקות מבנה הגולגולת הקצרה יותר שלו, פרוותו הבהירה יותר ונביחותיו האופייניות אותן הוא משמיע בלילה.
שפן זה נראה מעט בטבע וידוע שהוא חי באזורי יערות טרופיים בין הנהרות ניז'ר לוולטה, מה שהעניק למין את שמו המדעי (מילולית: interfluvialis - בין שני נהרות).
מין זה מגיע לאורך של 50 עד 55 סנטימטרים והוא בעל פרווה ארוכה וגסה עם גוונים בהירים כשאחורי הגב לבנים.
הוא בעל "מסיכה" כשל רקון בצבע בהיר ובעל אוזניים מעוגלות קטנות.
השפן עוטה טפרים על כפות דמויות-פרסה והוא מטפס עצים מומחה.
הוא ניזון מעלי עצים ופעיל במשך הלילה.
השפנים מתקשרים באמצעות צווחות קולניות ויבבות, השונות מאלה של שפני עצים אחרים.
לא ברור מה מצב שימור, אך ייתכן שהוא ניצוד בידי מספר שבטים ואוכלוסייתו עלולה להיפגע מבירוא יערות.
שָׁפָן בֶּן-אֲצַלְיָהוּ בֶן-מְשֻׁלָּם הַסֹּפֵר (או בקיצור, שפן הסופר) היה סופרו של יאשיהו, מלך יהודה בשלהי תקופת בית המקדש הראשון.
מפורסם בשל חלקו בפרשת מציאת ספר התורה, ולאחר מציאתו היה זה שפן שקרא בספר התורה לפני המלך יאשיהו.
בעקבות כך, בשנת 622 לפנה"ס, חולל יאשיהו רפורמה פולחנית משמעותית בממלכת יהודה, שעד אז היה נהוג בה פולחן לאלים רבים במקומות רבים.
שפן הוא חלק מרשימה בת 53 דמויות מקראיות, שאושרו במחקר מבחינה ארכאולוגית כדמויות היסטוריות.
מופיע בתנ"ך כסופרו של יאשיהו מלך יהודה.
בשנה ה-18 למלכותו, התעורר יאשיהו לשפץ את בית המקדש שהיה מוזנח עד אותו הזמן.
במהלך השיפוץ שלח יאשיהו את שפן אל חלקיהו בן שלום הכהן הגדול, למנות את הכסף שנאסף מהעם לצורך השיפוץ.
חלקיהו מצא בבית המקדש ספר תורה, וכאשר שפן בא אליו למניית הכסף מסר לו חלקיהו את הספר שייתן אותו למלך.
שפן הגיע למלך וקרא לפניו את ספר התורה.
כאשר שמע יאשיהו את התוכחה הקשה הכתובה בתורה, והעונשים הקשים הצפויים לבוא על עם ישראל כאשר יעברו על התורה, קרע את בגדיו לאות צער, ושלח את חלקיהו ושפן יחד עם שרים נוספים לשאול את פי חולדה הנביאה על העניין.
לאחר שחולדה התנבאה על קיומם של העונשים הקשים המוזכרים בתורה, בעקבות חטאי מנשה ובנו אמון, חולל יאשיהו מהפכה דתית משמעותית בארץ, שבה אסר בממלכה את הפולחן הפוליתאיסטי, כמו גם את הבמות שבהן הקריבו לה' מחוץ לבית המקדש, וריכז את הקרבת הקרבנות בבית המקדש בלבד.
שפן השתייך למשפחה שבניה כיהנו במשרות בחצר המלוכה ביהודה, ונטייתם הייתה לטובת ציות לבבלים.
בניו של שפן היו שרים וסופרים חשובים אצל מלכי יהודה:
אחיקם – היה מחשובי השרים בתקופת יאשיהו ובניו, והיה מן השרים אותם שלח יאשיהו אל חולדה הנביאה בעקבות קריאת ספר התורה.
אחיקם היה מתומכי ירמיהו הנביא, והצילו ממוות בידי העם.
גדליהו בן אחיקם – היה מושל יהודה האחרון, לאחר חורבן הבית.
גמריהו – היה שר בחצר המלך יהויקים.
מיכיהו בן גמריהו – סיפר לאביו ושאר השרים על הדברים שקרא ברוך בן נריה תלמידו של ירמיהו הנביא מתוך מגילה שכתב ירמיהו על הפורענות שתבוא על יהודה בידי מלך בבל.
אלעשה – היה אחד משני השרים שנשלחו על ידי צדקיהו מלך יהודה אל נבוכדנצר השני מלך בבל.
באותה הזדמנות שלח בידם ירמיהו הנביא איגרת לגולים, להודיע כי הם עתידים להישאר בבבל זמן רב.
מעשה זה מורה לכאורה על נאמנותם של שני השרים (אלעשה בן שפן וגמריה בן חלקיהו) לנביא, למרות שזה היה נגד המגמה הרווחת אצל שרי המלוכה באותה תקופה.
יאזניהו – נזכר לגנאי בספר יחזקאל, בין שבעים אנשים מזקני ישראל שהקטירו קטורת לעבודה זרה.
הזכרת שמו של יאזניהו בייחוד בין שבעים האנשים, מעידה לדעת רש"י על חשיבותו המיוחדת בתוך העם, שעל כך הקפיד עליו ה' יותר משאר הזקנים, כי הוא עלול ללמד יותר את העם לחטוא בעבודה זרה.
נוסף על בני המשפחה המוזכרים במקרא, ייתכן שניתן לזהות בני משפחה נוספים לפי בולות שהתגלו הנושאות שמות הזהים לשמות דמויות מוכרות במשפחה.
אישים שייתכן שמתייחסים למשֻלם, סבו של שפן, הם: מעשיהו בן משֻלם, נריהו בן משלם, יחמליהו בן מעשיהו, שפטיהו בן מעשיהו, וחנניהו בן נריהו; ואישים שייתכן שמתייחסים לצאצאי שפן הם: אלשמע בן גדליהו ונחמיה[ו?] בן מיכיה[ו?].
ב"בית הבולות" שבעיר דוד נמצאה בולה בקוטר 1 ס"מ ועליה הכתובת .
הבולה זוהתה כשייכת לבנו של שפן הסופר, גמריהו בן שפן.
שפן מוזכר בספרות חז"ל באופן חיובי ביותר, כמי שהציל את עם ישראל משכחת התורה, ובכך העמידו אותו בשורה אחת עם משה רבנו, עזרא הסופר ורבי עקיבא:
משמעות דברי חז"ל אלו היא, כי חטאי מנשה ואמון, והובלתם את העם בדרך הרחוקה מן התורה, הובילו את העם כמעט לשכחת התורה כליל.
אך מעשי שפן שבא והקריא לפני המלך את ספר התורה - וגרם בכך למהפך שהוביל יאשיהו - הובילו לכך שלא תשתכח תורה מישראל.
מסיפור קריאת ספר התורה על ידי שפן בפני המלך יאשיהו, למדו חז"ל את דין שומע כעונה.
כי אף על פי ששפן היה הקורא בתורה, נאמר בפסוק: , הרי שהקריאה מתייחסת ליאשיהו מפני הקשבתו לקריאת שפן.
מנהל ההדפסה של ש"ס וילנא, שמואל שרגא פייגנזון (1838–1932), השתמש בכינוי "שפ"ן הסופר".
בשנות ה-60 וה-70 פרסמה הוצאת עם עובד סדרת ספרי ילדים בשם "ספריית שפן הסופר".
בין הספרים שיצאו במסגרת הסדרה: פטר והזאב, המפוזר מכפר אז"ר, מיץ פטל והביצה שהתחפשה.
שפנים קטנים ומצחיקים הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי מסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות".
הסרט מתרחש בעולמם הקסום של ארנבי הפסחא, שעל פי האגדות, רק מי שמאמין שהסיפורים שלהם נכונים יכול לבקר אותם.
הארנבים בסרט מראים כיצד הם מכינים את המתנות השונות לכבוד חג הפסחא.
שפמשותפת: מועדון השירים הבודדים (או שפה משותפת: מועדון השירים הבודדים) הוא אלבום אוסף מאת אמנים שונים שהוציאה לאור חברת התקליטים הישראלית הד ארצי במאי 1991. האלבום מכיל סינגלים שלא מתוך אלבומים, אותם הוציאו לאור אמנים החתומים בחברת התקליטים בשנים 1985, 1989-1991.
לצד אמנים מוכרים, כגון נוער שוליים, החברים של נטאשה, אתניX ואפרים שמיר, הופיעו באלבום אמנים אינדיים ואלמוניים, כגון קסבה, קבינט, שמוליק כהן ואביב גפן והתעויוט (שבאלבום זה נקראו "הטעויות").
את עטיפת האלבום עיצבה האמנית ויויאן סהר.
מאחר שהאלבום כלל שירים שהופיעו בתקליטי שדרים בלבד, אשר לא היו זמינים ומוכרים לקהל הרחב, אלא רק לתקליטנים ושדרני רדיו, היה האוסף לכישלון מסחרי.
שפעת או גְּרִיפָּה (Influenza) היא מחלה זיהומית הפוגעת ביונקים ובעופות, הנגרמת על ידי נגיף שפעת והיא התוקפת את דרכי הנשימה.
נגיף השפעת הוא ממשפחת ה-Orthomyxoviridae מקבוצת נגיפי ה-RNA.
קיימים שלושה סוגי נגיף שפעת שפוגעים בבני אדם – B, A ו-C.
בכל שנה גורמים A ו-B לתחלואה עונתית ששיאה בחורף.
שפעת מסוג C היא הנדירה והקלה מכולם.
מבין שלושתם, שפעת A עלולה לגרום למגפות עולמיות משתי סיבות: האחת, יכולת השתנות מהירה ביותר – במהלך התרבותו עובר הנגיף מוטציות רבות ומהירות.
השנייה, נגיף השפעת מסוג A מדביק גם מינים רבים של בעלי חיים, כולל חיות משק וחיות בר.
בעלי החיים הללו יכולים להיפגש, להחליף זני נגיפים שונים ולייצר גֵּנוֹטִיפּ (מערך גנטי) חדש.
שתי התכונות הללו יחד מסייעות לנגיפי A לעבור שינויים מהירים וכך לחמוק מהמערכת החיסונית של הנדבק.
בבני אדם מתבטאת השפעת לרוב בחום (מעל 38 מעלות צלזיוס), כאב גרון, כאב ראש, נזלת, שיעול, כאבי שרירים, וכן חולשה ועייפות, איבוד תיאבון, ליחה, סחרחורת ובחילה.
סיבוך אופייני של השפעת היא מחלת דלקת ריאות, אשר עלולה להיות קטלנית, בעיקר בילדים קטנים, קשישים ובחולים עם דיכוי של מערכת החיסון.
ישנו חיסון כנגד שפעת, שנלקח בין השאר בקרב קבוצות סיכון.
יש להבדיל בין שפעת ובין הצטננות, שנגרמת על ידי נגיפים אחרים, שתסמיניה דומים מאוד לאלו של השפעת, אולם מתבטאים לרוב בצורה קלה יותר, ללא חום גבוה או תשישות.
אולם, הבחנה מדויקת בין השתיים אפשרית רק באמצעות בדיקות רפואיות שונות.
ההרגשה הכללית בזמן המחלה היא חולשה, כאבים בכל הגוף וחוסר שקט ומנוחה.
באין סיבוכים, המחלה עוברת לאחר כשבוע.
מקור השם "שפעת" מהמילה הלטינית influentia משמעותה "השפעה".
בשנת 1743 התחוללה מגפת שפעת באירופה והרופאים סברו שהיא התפרצה מהשפעה אסטרולוגית שלילית.
לאחר מכן כונתה כך המחלה בשל האמונה שההידבקות מושפעת מן הקור.
נגיפי השפעת מועברים בין יונקים שנדבקו במחלה בעיקר כאשר אלו מתעטשים ועקב כך מפיצים תרסיס של טיפות רוק מיקרוסקופיות המכיל כמות גדולה של הנגיפים.
שפעת יכולה לעבור גם מהפרשות של עופות נגועים וכן ממגע עם רוק, נזלת, צואה ודם של חיות נגועות.
ניתן להידבק במגע ישיר עם הפרשות אלו או מגע עם משטחים שזוהמו בהפרשות.
יכולת נגיפי השפעת להדביק נשארת גם לאחר שבוע בו הנגיף נמצא בטמפרטורת גוף האדם (כאשר הנגיף אינו חשוף לאוויר יבש), מעל שלושים יום כאשר הנגיף נשמר בטמפרטורה של 0 מעלות צלזיוס, ולזמן בלתי מוגבל בטמפרטורות מאוד נמוכות.
ניתן להשמיד נגיפי שפעת בקלות באמצעות חומרים מחטאים (דיסאינפקטנטים) ודטרגנטים.
השפעת מתפשטת ברחבי העולם בהתפרצויות עונתיות העלולות לקטול מיליוני בני אדם בשנות פנדמיה (מגפה כלל עולמית), ובשנים של התפרצות לא פנדמית מאות אלפי בני אדם.
במהלך המאה ה-20 התרחשו שלוש פנדמיות של שפעת – כל אחת מהן כתוצאה משינוי גנטי משמעותי בנגיף.
התחלת פנדמיות מיוחסת להעברת נגיף השפעת בין מיני בעלי חיים שונים.
קיים חשש כי הפנדמיה הבאה תיגרם משפעת העופות, שנתגלתה לראשונה באסיה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 והיא קטלנית במיוחד.
מכיוון שבשלב זה המחלה אינה עוברת מאדם לאדם, אלא רק בהדבקה מעופות נגועים, הסיכוי להידבק בשפעת עופות נמוך ביותר.
החיסון כנגד שפעת מומלץ לאנשים הנמצאים באוכלוסיות הסיכון וכן לתעשיית העופות.
החיסון הנפוץ ביותר הוא החיסון הטריוולנטי המכיל חלקי שלושה זני נגיפים שעברו אינאקטיבציה.
החיסון מכיל לרוב שני זנים של שפעת מסוג A וזן אחד של שפעת מסוג B.
חיסון המיוצר בשנה מסוימת עשוי להיות לא יעיל בשנה שלאחריה, מאחר שזני שפעת חדשים ושונים הופכים להיות דומיננטיים.
לפיכך בכל סתיו מיוצר חיסון שיכיל את שלושת זני השפעת הצפויים להיות דומיננטיים בשנה הקרובה.
מדי שנה חולים במחלה 10–20 אחוזים מהאוכלוסייה הכללית, כאחד מכל 10 מבוגרים ואחד מכל שלושה ילדים.
עקב חולשת מערכת החיסון עלולה השפעת להיות קטלנית לחלשים, לקשישים ולחולים כרוניים.
20 אחוזים מהחולים במחלה מפתחים בעקבותיה סיבוכים.
בין הנפוצים שבהם: ברונכיטיס, דלקת ריאות וסינוסיטיס.
עם זאת, קיימת הסברה, שישנם נשאים שנדבקו בנגיף אבל אינם מפתחים את תסמיני המחלה.
מדי שנה מתים בארצות הברית לבדה כ-36,000 בני אדם מסיבוכים של מחלת השפעת.
בישראל, על פי נתוני משרד הבריאות, בכל שנה מתים כמה עשרות אנשים משפעת וסיבוכיה.
היפוקרטס תיאר בבהירות כבר לפני כ-2,400 שנה סימפטומים של שפעת אצל בני אדם.
מאז ועד היום תוארו סימפטומים דומים, אולם קשה לדעת האם היו אלו מגפות שפעת, דיפתריה, דבר, טיפוס הבטן או טיפוס הבהרות.