tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חופים ראשון לציון זיו רוט-חזן (מ.ס.
קריית גת) זוהר כהן (מ.כ.
חופים ראשון לציון) מריאן עווד (הפועל עירוני פתח תקווה)2 שערים הילי כיוף(מ.כ.
הזוכהמלך השעריםהשחקן המצטייןהשוער המצטייןבני "פלפלה" כפר קאסם ברונו שאבייר(בני "פלפלה" כפר קאסם)8 שערים אדיר דנין(הפועל Towers חדרה) אליוט מונוד(בני "פלפלה" כפר קאסם)
שחקןקבוצהשערים1 ברונו שאביירבני "פלפלה" כפר קאסם82 חמאדה ג'באריןבני "פלפלה" כפר קאסם43 אנדריי לופזמ.כ.
יבלונקה תל אביב3 אדיר דניןהפועל Towers חדרה שלום אדריעירוני ראש העין פיליפ ו.
הליגה הדמוקרטית של קוסובו (באלבנית: Lidhja Demokratike e Kosovës) היא מפלגה פוליטית ברפובליקה של קוסובו.
המפלגה הוקמה על ידי קבוצה של אינטלקטואלים מקומיים ב-1989, זמן קצר לאחר שסלובודן מילושביץ', מנהיג סרביה דאז, ביטל את האוטונומיה של מחוז קוסובו.
במשך תקופה ארוכה הייתה המפלגה הארגון הפופולרי ביותר שנלחם למען עצמאות המחוז, אך לאחר משבר קוסובו בשנים 1998-1999, כאשר הליגה הדמוקרטית של קוסובו, בהמלצת ארצות הברית, החלה לנהל משא ומתן עם מילושביץ' לסיום הסכסוך, הפופולריות שלה ירדה.
בבחירות לפרלמנט, שנערכו באזור ב-2004, קיבלה המפלגה 45.4% מהקולות ו-47 מתוך 120 המושבים בפרלמנט של קוסובו.
הליגה הישראלית בכדורגל חופים 2025 הייתה אירוע של ליגת כדורגל החופים של ישראל, שנערכה בין 11 ביולי ל-1 באוגוסט 2025 בראשון לציון, ישראל.
נותנת החסות הרשמית של הליגה לעונה זו היא אולמי אירועים תרין מראשון לציון.
במקור, הליגה הייתה אמורה להתחיל ב-20 ביוני 2025 ולהימשך עד 11 ביולי 2025; לעומת זאת, הוחלט לדחות את הליגה ל-11 ביולי בשל המבצע הצבאי של ישראל באיראן, מבצע שהוכר מאוחר יותר בשם מבצע עם כלביא.
כמו כן, הוחלט לקיים את הליגה במתכונת ללא שחקנים זרים.
בני "פלפלה" כפר קאסם ניצחה את עירוני ראש העין בגמר הטורניר בתוצאה 2–3 וזכתה באליפות ישראל בפעם השביעית בתולדותיה, כמו כן, הן היו שתי הקבוצות אשר הגיעו לגמר והן קיבלו בצוותא את הזכות להשתתף בגביע אירופה לאלופות.
בניגוד לכך, צפרירים "אורלי אורתופדיה" חולון ומ.כ.
"טומי" תל אביב היו שתי הקבוצות אשר סיימו במקום האחרון בבתים שלהם, במשחק ההישרדות ביניהם, מ.כ.
"טומי" תל אביב ניצחה והבטיחה הישארות בליגה; לעומת זאת, צפרירים "אורלי אורתופדיה" חולון שיחקה משחק מבחן טרום עונה בעונה הבאה נגד מנצחת טורניר מקדים לקבוצות אשר יבקשו לשחק בליגה.
מקוםקבוצהמשחקיםניצחונותתיקוהפסדיםשערי זכותשערי חובההפרש שעריםנקודות1עירוני ראש העין3210118372בני "פלפלה" כפר קאסם3201129363בית"ר "הסטוק" ירושלים3111891−4430035105−0
מקוםקבוצהמשחקיםניצחונותתיקוהפסדיםשערי זכותשערי חובההפרש שעריםנקודות13300157892הפועל "טאורס גרופ" חדרה320176163מ.כ.
בנוסף לקיום הליגה לגברים התקיים טורניר נשים בכדורגל חופים בן שלוש קבוצות.
משחקי טורניר הנשים כללו שתי מחציות, כשכל אחת מהן נמשכה במשך תריסר דקות.
הזוכהמלכת השעריםהשחקנית המצטייןהשוערת המצטיינתמכבי חולון רביד כהן(מכבי חולון)3 שעריםאליסיה פאליסטר(מכבי חולון)אביגיל וולק(מכבי חולון)
הזוכהמלך השעריםהשחקן המצטייןהשוער המצטייןבני "פלפלה" כפר קאסםחמאדה ג'בארין(בני "פלפלה" כפר קאסם)9 שעריםחמאדה ג'בארין(בני "פלפלה" כפר קאסם)רז זרקא(עירוני ראש העין)
שחקןקבוצהשערים1חמאדה ג'באריןבני "פלפלה" כפר קאסם92ציון אזולאיהפועל "ספיידר טולס" באר שבע63אופק יפרחעירוני ראש העין4יוסף אלעזהעירוני ראש העיןאליחי צבריעירוני ראש העיןאיתי בר דודבית"ר "הסטוק" ירושליםגיל נחוםמ.כ.
"טומי" תל אביב4מועאד עאמרבני "פלפלה" כפר קאסם3עומרי עיסאבני "פלפלה" כפר קאסםשליו מימוןהפועל "ספיידר טולס" באר שבעשי גבאימ.כ.
"מפגש סבוי" ראשון לציוןאלירן שמשצפרירים "אורלי אורתופדיה" חולון5שלום אדריעירוני ראש העין2דניאל טסאועירוני ראש העיןדניאל קריוהפועל "ספיידר טולס" באר שבעליאור אסמרההפועל "ספיידר טולס" באר שבעאביב ברכההפועל "ספיידר טולס" באר שבעטרס שולקובסקיהפועל "טאורס גרופ" חדרהליאב שבתהפועל "טאורס גרופ" חדרהצחי אילוזהפועל "טאורס גרופ" חדרהאיתי הרשקובית"ר "הסטוק" ירושליםעמית מגולמ.כ.
הליגה הירוקה (בפינית: Vihreä liitto, לעיתים בקיצור: Vihr), המכונה גם הירוקים, היא מפלגה ירוקה בפינלנד.
מבחינה אידאולוגית, הליגה הירוקה ממוקמת במרכז-שמאל של הקשת הפוליטית.
הליגה הירוקה, שהייתה מפוצלת במקור בשאלה אם פינלנד צריכה להצטרף לאיחוד האירופי, אימצה עמדה פרו-אירופית.
זו הייתה המפלגה הפינית הראשונה שתמכה בפדרליזם של האיחוד האירופי.
הירוקים מחזיקים ב-13 מתוך 200 המושבים בפרלמנט הפיני ובשניים מתוך 15 המושבים של פינלנד בפרלמנט האירופי.
המפלגה חברה בקבוצת וב, חברי הפרלמנט האירופי שלה שייכים לקבוצת הברית החופשית של הירוקים האירופאים.
המפלגה, שנוסדה ב-1987, קלטה מספר ארגונים ירוקים ובחרה את חברי הפרלמנט הראשונים מטעמה לקראת הבחירות לפרלמנט הפיני ב-1987. המפלגה זכתה בעשרה מושבים בבחירות 1991. למרות היחלשות בבחירות של 1995, פקה האוויסטו הצטרף לממשלתו הראשונה של פאבו ליפונן, מה שהפך את הליגה הירוקה למפלגה הירוקה הראשונה בעולם שנטלה חלק בממשלה לאומית.
המפלגה נשארה בממשלה עד 2002, אז התפטרה בגלל התנגדות לאנרגיה גרעינית.
הפופולריות של המפלגה עלתה בהדרגה בין 1995 ל-2007, היא זכתה ב-15 מושבים, והצטרפה לממשלה השנייה בראשות מאטי ואנהאנן.
בבחירות 2011 ספגה המפלגה הפסד משמעותי וירדה לעשרה מושבים, אך נשארה בממשלה.
ב-2015 התאוששה המפלגה וחזרה ל-15 מנדטים.
בבחירות 2019 השיגה המפלגה את התוצאה הטובה ביותר שלה אי פעם, עם 20 מושבים ו-11.5% מהקולות, היא הפכה למפלגה החמישית בגודלה בפרלמנט ולחברה בממשלתו של אנטי רינה.
מאז יוני 2023, מנהיגת המפלגה ויו"ר המפלגה היא .
הליגה הירוקה נוסדה ב-28 בפברואר 1987 ונרשמה כמפלגה פוליטית בשנה שלאחר מכן.
הפעילות הפוליטית החלה כבר בתחילת שנות ה-80, כאשר פעילי סביבה, פמיניסטיות, פוליטיקאים צעירים מאוכזבים מ וקבוצות פעילות אחרות החלו בקמפיין ירוק בפינלנד.
ב-1995 הייתה זו מפלגת הירוקים האירופית הראשונה שהייתה חלק מקבינט ברמת המדינה.
המפלגה נוסדה כתנועה עממית, מה שמסביר את המילה "ליגה".
בתחילה, הייתה התנגדות בתוך התנועה להקמת מפלגה פוליטית, בגלל כלל הברזל של האוליגרכיה, הטוען כי תנועות מתנוונות באופן בלתי נמנע לאוליגרכיות כאשר הן יוצרות ארגון רשמי.
המפלגה עדיין מדגישה פתיחות וקבלת החלטות דמוקרטית, גם לאחר שהמילה הפינית "liitto" הוסרה מאתר המפלגה ומהפרסומות, היא עדיין נשארה בשמה הרשמי והרשום של המפלגה.
שני הנציגים הראשונים נבחרו עוד לפני הרישום כמפלגה, בבחירות לפרלמנט של 1983. הם היו הנציגים העצמאיים הראשונים בפרלמנט הפיני.
ב-1987 עלה מספר המושבים לארבעה, וב-1991 לעשרה.
כמחצית מחברי המפלגה התנגדו להצטרפות פינלנד לאיחוד האירופי ב-1994. מאוחר יותר, סקרים הראו שרוב הירוקים מתנגדים לגוש האירו.
ראשי המפלגה סירבו להילחם נגד אימוץ האירו.
בבחירות 1995 קיבלה הליגה תשעה מושבים מתוך 200. המפלגה הצטרפה לקבינט הקואליציוני בראשות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ופקה האוויסטו הפך לשר לאיכות הסביבה, ובכך הפך לשר הירוק הראשון באירופה.
בבחירות 1999 הליגה קיבלה 7.3% מהקולות, וזכתה בשני מושבים נוספים, ובסך הכל ב-11. הירוקים המשיכו לחברות גם בקואליציה הבאה, אך התפטרו במחאה ב-26 במאי 2002, לאחר שההחלטה לאפשר בניית תחנת כוח גרעינית התקבלה על ידי הפרלמנט.
היא עלתה ל-15 מושבים בבחירות 2007 עם 8.5% מהקולות.
בבחירות 2011 איבדה המפלגה חמישה מושבים.
בבחירות לפרלמנט האירופי ב-2009 זכו הירוקים בשניים מתוך 13 המושבים הפיניים בפרלמנט.
ברמה המוניציפלית, רשמה המפלגה הישגים בערים המרכזיות בפינלנד.
בבחירות המוניציפליות של 2008 קיבלו הירוקים 8.9% מהקולות.
שיעור ההצבעה היה גבוה משמעותית בהלסינקי, שם הפכו הירוקים למפלגה השנייה בגודלה עם 23.2% מהקולות.
עד לקונגרס מפלגת הליגה הירוקה ב-2017, כיהן שלוש קדנציות מלאות של שנתיים כיו"ר והתפטר בהתאם לכללי המפלגה.
בבחירות הבאות להנהגת המפלגה, התמודדו שישה מועמדים לתפקיד, מתוכם ניצח חבר הפרלמנט .
זמן קצר לאחר בחירתו, הפופולריות של הליגה זינקה בסקרים והייתה לזמן קצר המפלגה השנייה הפופולרית במדינה.
עם זאת, בספטמבר 2017 התהפכה המגמה.
לאחר שלקח חודש חופשת מחלה עקב תשישות בספטמבר 2018, אלטו הודיע שהוא מתפטר מתפקידו, בטענה לדיכאון ועייפות.
בנובמבר 2018 החליטה הליגה לבחור יו"ר זמני שיוביל את המפלגה לבחירות לפרלמנט ב-2019 ועד לוועידת המפלגה הבאה, לתפקיד נבחר היו"ר לשעבר פקה האוויסטו.
ביוני 2019 התפטר האוויסטו מתפקידו.
הייתה המועמדת היחידה והיא נבחרה להחליפו בתפקיד.
בבחירות לפרלמנט ב-2023, הירוקים ספגו תבוסה בבחירות ואוהיסלו הודיעה כי לא תתמודד על כהונה נוספת.
ביוני 2023 היא הוחלפה על ידי .
חלק מהמועמדים הירוקים מסרבים לסווג את המפלגה כשמאל או ימין.
הדעות הכלכליות של החברים נעות בין שמאל לימין.
עם זאת, חברי המפלגה ממקמים בממוצע את מפלגתם משמאל למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומימין ל.
המפלגה תומכת בנישואים חד-מיניים ובשירות צבאי התנדבותי.
ב-2015, המפלגה כללה הכנסה בסיסית אוניברסלית (UBI) כהצעה במצע שלה.
בפברואר 2019 הודיעה המפלגה כי היא רוצה להנהיג הכנסה בסיסית אוניברסלית של 300 אירו בקדנציה הפרלמנטרית של 2019 עד 2023, לפני שתעבור ל-UBI פטור ממס של 600 אירו במהלך הקדנציה הפרלמנטרית הבאה של 2023 עד 2027.
ב-2018 הציעה המפלגה להוריד את גיל ההצבעה ל-15.
המפלגה הצהירה בדצמבר 2018 כי היא תומכת בהשקעה של 10 מיליארד אירו בתשתיות הרכבות של פינלנד ובשיפור חיבורי הרכבות במדינה, כולל בניית חיבורי רכבות מהירות.
בספטמבר 2021, המפלגה הצביעה בעד העברת הצעה פנימית התומכת בלגליזציה ורגולציה של קנאביס בפינלנד.
בכך היא הפכה למפלגה הראשונה בפרלמנט הפיני שהכריזה בפומבי על תמיכה בלגליזציה של קנאביס במדינה.
הליגה הערבית היא ארגון בין-לאומי לשיתוף פעולה אזורי ולתיאום מהלכים חברתיים ופוליטיים משותפים הכולל את כל מדינות ערב ומדינות בעלות זיקה למדינות ערב.
נוסדה ב-22 במרץ 1945 בקהיר שבמצרים.
בסך הכול מונה הארגון כיום 22 חברות, מהן 18 מדינות דוברות-ערבית, שלוש מדינות מוסלמיות אשר הערבית היא אחת השפות הרשמיות בהן אף כי לא השפה הראשית, (סומליה, ג'יבוטי וקומורו), ו"הארגון לשחרור פלסטין" (מאז 1988 נציגותו של אש"ף בליגה נקראת בשם "מדינת פלסטין").
בשנת 2011 הושעתה חברותה של סוריה בליגה הערבית, השעיה שהסתיימה בשנת 2023. מקום מושבה הקבוע של הליגה הערבית הוא בקהיר.
עם הקמתה הצטרפו לליגה שש מדינות ערביות, שכבר היו אז עצמאיות, או קרובות לכך: מצרים, סוריה, עיראק, ערב הסעודית, לבנון וירדן.
לפלסטינים מונה נציג במעמד של משקיף.
תימן הצטרפה לארגון ב-5 במאי 1945.
בשנות החמישים הצטרפו לארגון לוב, סודאן, מרוקו ותוניסיה; בשנות השישים הצטרפו כווית ואלג'יריה; בשנות השבעים הצטרפו איחוד האמירויות, בחרין, קטר, עומאן, מאוריטניה, סומליה וג'יבוטי; בשנת 1976 קיבל אש"ף חברות מלאה במעמד של מדינה (מעת הקמתו בשנת 1964 החזיק העומד בראשו בתפקיד "מייצג פלסטין", במעמד של משקיף); קומורו הצטרפו בשנת 1993.
כבר בשנת 1942 החלה הממלכה המאוחדת לפעול להקמת הליגה הערבית על מנת לשמור על האינטרסים שלה במזרח התיכון.
היוזמה להקמת הארגון הייתה של ממשלת מצרים, בתמיכת בריטניה, ששלטה על חלקים גדולים מן המזרח-התיכון בשנות הארבעים.
בשנת 1942 ניסתה בריטניה ליצור שיתוף-פעולה בינה לבין מדינות ערב במלחמת העולם השנייה.
שיתוף-פעולה כזה היה חיוני, כיוון שחלק גדול מהמנהיגים הערביים נטו לתמוך בגרמניה, ומכיוון שקרבות קשים התנהלו בצפון אפריקה והיו עלולים להתפשט לתוך המזרח התיכון.
בין השנים 1942–1944 נערכו פגישות הכנה בין המדינות המייסדות כאשר מצרים היא זו שהובילה את השיחות.
בספטמבר-אוקטובר 1944 נערכה באלכסנדריה שבמצרים ועידה מכינה, שהמליצה על הקמת ליגה של מדינות ערב.
המדינות המייסדות היו מצרים, עיראק, ערב הסעודית, תימן, עבר הירדן, סוריה ולבנון.
הוועידה הסתימה ב-7 באוקטובר 1944, אז נוסח "פרוטוקול אלכסנדריה", שעליו חתמו שרי החוץ של מצרים, סוריה, לבנון, עיראק ועבר הירדן.
לנציגי ערב הסעודית ותימן לא הייתה סמכות לחתום ללא אישור מלכיהם, אך מאוחר יותר שוכנעו גם שתי מדינות אלה להצטרף.
פרוטוקול אלכסנדריה כלל את עקרונות האיחוד, והסעיפים העיקריים שלו נכללו לאחר מכן באמנת הליגה הערבית, שנחתמה על ידי שרי החוץ הערבים בקהיר ב-22 במרץ 1945. העיקרון הראשי קבע כי הליגה היא ברית של מדינות (ולא פדרציה) ושלל שינויים בסטטוס-קוו הטריטוריאלי ביניהן.
עיקרון חשוב נוסף היה, שרק מדינה ערבית עצמאית תוכל להצטרף כחברה בליגה.
מטרתה הראשית של הליגה מוגדרת כך:
בפסגת אלג'יריה שנערכה ב-22–23 במרץ 2005, הוחלט כי התקנות ישונו, ובחלק מההחלטות יידרש רוב של שני-שלישים בלבד, ואף רוב רגיל בסוגיות מנהלתיות.
כמו כן, הוחלט לאפשר קבלת החלטות בהצבעה במקרה של העדר קונצנזוס.
שינויים אלה בעתיד יאפשרו לליגה הערבית לעמוד בקצב האירועים והאתגרים ולהכריע בסוגיות בלי להזדקק לקונצנזוס, שמעכב קבלת ההחלטות.
סעיף 8 באמנת הליגה קבע כי "כל מדינה חברה תכבד את המשטרים השוררים בארצות האחרות ותתייחס אליהם כאל עניינן הפנימי והבלעדי.
כל מדינה תתחייב להימנע מכל פעילות המכוונת לשנות את המשטרים הקיימים אצל חברותיה".
עד שנת 1950 נחתמו בין המדינות המייסדות הסכמי תרבות, הסכמים כלכליים והסכמי הגנה הדדית, ובשנת 1953 הוקמה מועצה כלכלית-חברתית.
עם הקמתה של הליגה במרץ 1945 צורף לאמנתה נספח על פלסטין, בו הודגשה זכותם של ערביי פלסטין לעצמאות והובטח סיוע למאבקם.
בנספח נקבע שכל עוד אין מדינה לפלסטינים, הם ייוצגו בליגה על ידי "מייצג פלסטין" שימונה על ידי הוועדה.
הפלסטינים יוצגו בוועידת היסוד על ידי נציג שמונה בידי הוועדה הכול-ערבית והוענק לו מעמד של משקיף.
לתפקיד זה מונה מוסא אל-עלמי.
בכך למעשה, נטלו לעצמן מדינות ערב חסות על הפלסטינים ועל מאבקם בציונות.
בתקופה שבין תום מלחמת העולם השנייה ובין מלחמת העצמאות עסקה הליגה הערבית באופן תכוף בשאלת ארץ ישראל.
הכינוסים שעסקו בכך התקיימו באינשאס (מצרים, מאי 1946), בלודאן (סוריה, יוני 1946), צופאר (לבנון, 16–19 בספטמבר 1947) ועאליה (לבנון, אוקטובר 1947).
בשנת 1946 הכריזה הליגה על חרם של מדינות ערב על סחר עם היישוב היהודי בארץ ישראל.
בשנים 1947–1949, התנהלו כינוסי הליגה באופן שוטף.
הליגה הייתה המפעילה להלכה של "צבא ההצלה", אם כי בפועל הפיקוד היה בידי פאוזי אל קאוקג'י.
ברקע דיוני הליגה התגבשה התוכנית להצטרפות הצבאות הסדירים של מדינות ערב למלחמה.
מנהיג הפלסטינים אמין אל-חוסייני טען בזיכרונותיו ב-1954, כי החלטות המושב השלישי של מועצת הליגה בעאליה בלבנון בין 7 ו-9 באוקטובר 1947, שבו הוחלט על תמרונים צבאיים ועל הכנות לפלישה לארץ ישראל, היו ראשית הבגידה של מדינות ערב בעניין הפלסטיני.
מושב מועצת הליגה בקהיר ב-7 בפברואר 1948 דחה את דרישת הוועד הערבי העליון להקמת ממשלה פלסטינית זמנית במקביל לפינוי הבריטי, ולמסירת השלטון באזורים המפונים לידי "ועדות לאומיות".
כמו כן, הוא לא אישר מינוי נציג של הוועד ליד המפקדה הכללית של צבאות הפלישה לארץ ישראל.
את עמדתה האנטישמית של הליגה כלפי היהודים, התנגדותה להחלטת החלוקה וכוונתם של מדינות ערב לסכלה בכוח היטיב לבטא בסדרת הצהרות מזכיר הליגה הערבית באותה העת עבד א-רחמן עזאם: "הערבים מתעבים את עצם נוכחותם של היהודים בארץ ישראל.
לדעת הערבים, היהודים הם אורגניזם זר אשר הגיע לכאן ללא הסכמתם, אורגניזם אשר מסרב להתבולל באורח החיים הערבי.
זו בעיה"; "אנחנו נטאטא אותם אל הים"; "אני עצמי מקווה שהיהודים לא יכפו עלינו את המלחמה, מפני שזאת תהיה מלחמת השמד וזה יהיה טבח מסוכן, שיירשם בהיסטוריה כפי שנרשמו הטבח המונגולי ומלחמות מסעי הצלב".
בשל נקמת המימסדים של מדינות ערב בהכוונת הליגה הערבית את תקומת מדינת ישראל ותבוסתן בקרב נעקרו הקהילות היהודיות בארצות ערב ובאיראן, ומאות אלפי היהודים שחיו בהן אלפי שנה היו לפליטים חסרי כל שרכושם הולאם.
לאחר סיומה של המלחמה, הפעילה הליגה את ועדת "החרם הערבי", שמקום מושבה בדמשק.
על אף מרכזיותו של הסכסוך הישראלי-ערבי בסדר היום של הליגה הערבית, לא הצליח הארגון לגבש מדיניות אחידה בנושא זה או בנושא בעיית הפליטים הפלסטינים.
בשנת 1949 סיפחה ירדן את הגדה המערבית והעניקה אזרחות לפליטים הפלסטינים שישבו בתחומה, בניגוד לדעת מדינות ערב האחרות.
ב-29 ביוני 1963 נפטר אחמד חילמי עבד אל-באקי, ראש "ממשלת כל פלסטין", שהחזיק בתפקיד "מייצג פלסטין" בליגה.
בעקבות זאת, ב-19 בספטמבר 1963 מונה לתפקיד אחמד שוקיירי.
ב-13 בינואר 1964 התכנסה בבניין הליגה בקהיר ועידת הפסגה הראשונה של הליגה.
בין ההחלטות שהתקבלו בה, נקבע בסעיף 5: "אחמד אל-שוקיירי, שהינו מייצג פלסטין בליגה הערבית, ימשיך את מגעיו עם ממשלות ערב החברות בליגה ועם העם הפלסטיני, במגמה להגיע לכינון היסודות הבריאים לארגון העם הפלסטיני".
בשנת 1976 קיבל אש"ף הכרה של חברות מלאה במעמד של מדינה.
תוכנית הליגה הערבית להטיית מי הירדן
תוכנית ג'ונסטון (1955-1953) סיכמה את המשא ומתן בין המדינות הגובלות בירדן לניצול משותף של מי הנהר בהקציבה לישראל כ-40% ממי אגן הירדן.
הוועדה הטכנית של הליגה הערבית אישרה את התוכנית, אולם הוועדה המדינית של הליגה, שהתכנסה באוקטובר 1955, דחתה אותה משום שסוריה חששה שהמים יאפשרו לישראל להכפיל אוכלוסייתה ואת שאיפות ההתפשטות שלה ועלולה להיראות כהכרה של מדינות ערב במדינה היהודית.
הטיית מקורות הירדן החצבאני והבניאס – תעלת ההטיה הסורית-לבנונית
הקמת מפקדה ערבית מאוחדת (מפע"ם) להגנה על מפעל ההטיה וחיזוק צבאות המדינות הגובלות בישראל כדי להדוף התקפה מצידה.
הקמת "הארגון לשחרור פלסטין", אש"ף, לטיפוח "הישות הפלסטינית".
בספטמבר 1964 התכנסה ועידת הפסגה הערבית השנייה והתוותה את תוכנית ההטיה המפורטת: בתוך כ-18 חודש יוטו מי החצבאני בשטח לבנון, חלקם אל הליטאני וחלקם אל הבניאס ובתוך שנתיים יוטו מי הבניאס, בתעלה לאורך 70 ק"מ, אל הירמוך.
בסמוך למוחייבה יוקם סכר שימנע מישראל אפשרות להשתמש במי הירמוך.
תוכנית הליגה הערבית להטיית מי הירדן המחישה את מידת האיבה לישראל במדינות ערב ומעידה על עומקו של הסכסוך הערבי-ישראלי, שכן היא נועדה בראש ובראשונה לסכל את מפעל הדגל של המדינה הצעירה, עורק חייה – מוביל המים הארצי של ישראל, שנחשב בעיניהם למעשה של גזלת מים השייכים לערבים.
זהו גם מקרה מובהק של הפרת תקנות הלסינקי מצד לבנון, סוריה וירדן בדבר חלוקה הוגנת של משאבי מים משותפים.
כמו כן הוחלט בפסגת ינואר על הקמת ארגוני-משנה בין-ערביים לחינוך, תרבות ומדע.
הוועידה החליטה להעניק לאש"ף את הזכות הבלעדית לייצוג העם הפלסטיני על חשבונה של ממלכת ירדן.
הליגה והסכם השלום בין ישראל למצרים
ב-1979 התחולל משבר בארגון עקב חתימת הסכם השלום בין מצרים לישראל, הסכם שבא בעקבות ביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל ונאומו בכנסת ב-1977, להפתעת כל מדינות הליגה.
מצרים הורחקה מהארגון, ומטהו הועבר מקהיר לתוניס.
רק ב-1989, עשר שנים מאוחר יותר, מצרים הוחזרה לארגון, ובאותה שנה חזר מטה הארגון לקהיר.
גם הסכם אוסלו א' בין ישראל לאש"ף ב-1993 לא נעשה בתיאום עם הליגה הערבית.
בנוגע לבעיית הפליטים, התוכנית מציעה "למצוא פתרון צודק ומוסכם" בהתאם להחלטה 194 של העצרת הכללית של האו"ם.
הליגה הערבית אימצה גם את תוכנית השלום הצרפתית-סעודית המבוססת על מתווה דומה.
בשנה זו נדרש הארגון למשבר מלחמת האזרחים בלבנון והוסכם על הקמת כוח בין-ערבי לשמירת השלום בלבנון.
הצלחתו של כוח זה בהרגעת הרוחות בלבנון לא הייתה משמעותית.
בשנת 1990 התחולל משבר נוסף בארגון כתוצאה מפלישת עיראק לכווית וניסיונה לספח את כווית לשטחה.
הארגון קיבל החלטה המגנה את עיראק, ומאוחר יותר שיתף פעולה עם ארצות הברית ששלחה כוחות צבא לכווית ולעיראק.
עם התחדשות המשבר בעיראק ב-2003 התנגד הארגון לפלישה המחודשת של ארצות הברית לעיראק ולהחזקת כוחות צבאיים אמריקניים בה, אך לא הצליח להוציא מקרבו פעולה ממשית, למרות הסכמים בינערביים המכוונים למקרים מסוג זה ממש (הסכם ההגנה ההדדית).
לוב הכריזה, על רקע זה, על כוונתה לפרוש מהארגון באוקטובר 2002 עקב התנגדותו של מנהיגה, מועמר קדאפי, למדיניות הארגון, ועקב רצונו לשתף פעולה עם מדינות וארגונים אפריקניים תוך צמצום הזיקה למדינות ערב האחרות.
לאחר משא ומתן אינטנסיבי שניהלו מזכ"ל הליגה, עמר מוסא, ושל נשיא מצרים, חוסני מובארכ, חזרה בה לוב מכוונת הפרישה, אף שהיא המשיכה למחות על פעולותיה ומחדליה.
בשנת 1992 התחולל משבר בסומליה שהביא לרעב כבד, ולהתמוטטות המשטר בה.
גם במקרה זה, לא הצליחו חברות הליגה לגבש מענה למשבר.
המצב בסומליה התייצב בעקבות סיוע מארצות הברית ומאירופה, ללא שיתוף פעולה משמעותי מצד מדינות הליגה הערבית.
על אף כל זאת, משמש הארגון פורום חשוב למפגשים קבועים בין ראשי מדינות ערב ולהתייעצויות ותיאומים ביניהם.
במצבי משבר יש חשיבות גדולה ליכולתו של הארגון לכנס בחסותו את כל ראשי מדינות ערב.
הליגה הערבית גם משמשת פורום לגיבוש עמדה ערבית אחידה, בעיקר בעניינים בעלי חשיבות הסברתית, ולהצגתה בפני מדינות אחרות או ארגונים בין-לאומיים אחרים.
היא גם מספקת מראית-עין של שיתוף פעולה בין-ערבי, דבר שעדיין נתפס כבעל חשיבות, אפילו ברמה הסמלית, בקרב הציבור הערבי.
בשנת 2011 החלו גלי מחאות בעולם הערבי.
המחאות הגיעו ללוב, והסלימו למלחמת אזרחים בין המורדים למנהיג לוב מועמר קדאפי ותומכיו.
קדאפי הורה לצבא להשתמש בכל האמצעים כדי לדכא ולהרוג את המורדים, ובעקבות ההוראה הושעתה לוב מהליגה הערבית.
לאחר הדחתו של קדאפי מהשלטון בחודש אוגוסט 2011 והוצאתו להורג באכזריות בידי המורדים הלובים, החזירה הליגה הערבית את לוב לחיק המדינות החברות, כאשר את המדינה ייצגה מועצת המעבר הלאומית.
בחודש נובמבר 2011 השעתה הליגה הערבית את סוריה בעקבות הדיכוי האלים של אזרחיה בידי משטרו של אסד, אך ב-2023 סוריה הוחזרה לליגה הערבית.
בשנת 2016 התמנה שר החוץ לשעבר של מצרים אחמד אבו אל-רייט למזכיר הכללי של הליגה הערבית.
כל המזכירים הכלליים של הארגון, למעט אחד, היו מצרים.
בשנים 1979–1990 כיהן בתפקיד שאד'לי קליבי מתוניסיה.
أحمد عصمت عبد المجيد מצרים 1991 2001 עמר מוסא عمرو موسى מצרים 2001 2011 ד"ר נביל אל-ערבי نبيل العربي מצרים 2011 2016אחמד אבו אל-רייט أحمد أبو الغيط מצרים 2016 מכהן
החברות הנוכחיות בליגה ומועדי הצטרפותן:
– 28 במרץ 1953 (הודיעה על פרישה מהליגה הערבית באוקטובר 2002, אך חזרה בה)
פלסטין (מיוצגת על ידי אש"ף) – 9 בספטמבר 1976
מטה הליגה הערבית נמצא בקהיר שבמצרים.
במהלך השעייתה של מצרים – תוניס שבתוניסיה שימשה כמטה הליגה.
כיום בליגה הערבית ישנן שבע מדינות משקיפות :
– דוברי ערבית ועם רוב מוסלמי
הליגה הקורינתית (מכונה גם בשם הברית ההלנית) הייתה ברית בין ערי מדינה ביוון בין היתר תבאי, ארגוס, כלקיס (פוליס), פרט לספרטה עם פיליפוס השני, מלך מוקדון.
נחתמה בקורינתוס, בחורף שנת 338/337 לפני הספירה.
בקרב כירונאה שנערך ב-338 לפנה"ס בכירונאה אשר בבויאוטיה, נחלו כוחות מוקדון ובנות בריתה ניצחון, בעקבות הקרב הושמד רוב צבא תבאי, וגם צבא אתונה ספג אבדות כבדות, ואתונה איבדה את עצמאותה לעד.
בעקבות הניצחון בקרב כירונאה נוסדה הליגה הקורינתית.
פיליפוס הוכרז הגמון (שליט) יוון ומוקדון, והחלו ההכנות לקראת מסע מלחמה נגד ממלכת פרס.
לאחר רציחתו של פיליפוס הליגה התפרקה, תבאי פרשה מהליגה ומרדה באלכסנדר הגדול.
אלכסנדר הגדול כינס את הליגה הקורינתית שוב בקורינתוס.
שם הוכרז ב-336 לפנה"ס על ידי כל חברות הליגה, חוץ מספרטה, כ"מנהיג כל-יכול" במלחמתה של הליגה ההלנית נגד פרס.
תבאי המורדת הוחרבה על ידו ב-335 לפנה"ס, כהרתעה נגד כל ניסיון מרידה עתידי, או פרישה מהליגה הקורינתית.
הליגה הפלופונסית (ידועה גם כברית הפלופונסית) הייתה ברית בין מספר ערי מדינה בראשות ספרטה, ביוון העתיקה.
הרכב הליגה השתנה עם השנים, אך מרכזה היה בחצי האי פלופונסוס, שם כללה את כל המדינות פרט לאכאיה וארגוס.
שיאה של הליגה היה בין הקמתה בשנת 555 לפנה"ס למחצית הראשונה של המאה ה-4 לפנה"ס, כאשר כמעט כל הפולייס היווניות, כולל אתונה ותבאי, היו חברות בליגה.
לאחר הדיפת הפלישה הפרסית בשנת 479 לפנה"ס, הספרטנים רצו להתרכז בבעיות פנים יווניות והאתונאים הקימו ליגה משלהם - הליגה האטית-דלית.
בשנת 431 לפנה"ס פרצה מלחמה בין שתי הליגות, המלחמה הפלופונסית.
לאחר יציאת אתונה מהברית, עדיין כללה הברית ערים ושטחים נרחבים ביוון (כל פלופונסוס ורוב יוון המרכזית).
לאחר הניצחון על אתונה כוח הספרטנים נחלש.
הם הסתבכו במלחמה עם הפרסים, שלא הצליחו בה יותר מדי.
בשנת 398 לפנה"ס היה מרד נגד הספרטנים ביוון.
הם הצליחו להתגבר עליו בקושי רב ובשנת 371 לפנה"ס תבאי הכריזה עליהם מלחמה.
במלחמה זו, הצבא הספרטני הובס בפעם הראשונה מזה 300 שנה (קרב לאוקטרה, 371 לפנה"ס).
כתוצאה מכך הליגה התפרקה מרוב חברותיה ונשארה בגבולות הפלופונסוס בלבד.
לאחר התבוסה הראשונית התבאיים עזרו לארקאדים לפרוש מהברית עם ספרטה וכעבור כמה שנים פלשו שוב לאדמת ספרטה.
הספרטנים הצליחו לנצח אותם הפעם, אך במחיר גבוה מדי.
כתוצאה מהמלחמות האחרונות הספרטנים ירדו מגדולתם ולא הצליחו להשתקם עוד לעולם והפכו לפוליס משני.
במשך הזמן הם שולבו בכוח בליגה האכאית
הליגה הסוציאליסטית הייתה מפלגת פועלים סוציאליסטית מרקסיסטית ציונית, שנוסדה בשנת 1936 ושימשה מפלגת לוויין עירונית של תנועת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר.
הליגה נוסדה כמסגרת פוליטית השותפה לאידאולוגיה הסוציאליסטית של השומר הצעיר, שמטרתה לאגד פועלים שאינם חברים בקיבוצי השומר הצעיר (ולכן אינם יכולים להיות שותפים מלאים בתנועתם הקיבוצית).
הליגה הסוציאליסטית הייתה קיימת במשך 10 שנים ופעלה באופן עצמאי למחצה בצמידות לקיבוץ הארצי.
הליגה השתתפה בבחירות להסתדרות הכללית בשנת 1942 וב-1944 ברשימה משותפת עם תנועת השומר הצעיר וחיזקה את כוחה האלקטורלי של תנועה זו.
כמו כן השתתפה הליגה באותה שנה בבחירות לאספת הנבחרים במסגרת חזית השמאל.
בשנת 1946 התאחדה הליגה עם תנועת הקיבוץ הארצי-השומר הצעיר בהקמת מפלגת פועלים השומר הצעיר.
הליגה הסוציאליסטית הוקמה כתוצאה מרצונה של תנועת הקיבוץ הארצי להרחיב את מסגרתה הפוליטית המצומצמת שכללה רק חברי קיבוצים ובמטרה ליצור קשר ואף ברית עם הפועל העירוני.
מכיוון שהקמת מפלגה עצמאית הוא רעיון שעמד בסתירה מוחלטת לדרכה ולעקרונותיה של תנועת השומר הצעיר, הקיבוץ הארצי חיפש תחילה דרכים לאיחוד עם מפא"י.
כאשר ניסיונות האיחוד לא צלחו החלה תנועת הקיבוץ הארצי להרחיב את מסגרתה הפוליטית העצמאית.
ב-1936 הוקמה הליגה הסוציאליסטית שהייתה מעין "סקציה עירונית" של הקיבוץ הארצי.
נהוג היה לחשוב, כי הליגה היא מסגרת להתארגנותם של מי שהיו בעבר חברי השומר-הצעיר ולא הגשימו את חזון חיי הקיבוץ, עם-זאת רוב חבריה הצטרפו אליה לא בגלל נוסטלגיה תנועתית, אלא מתוך חיפוש אחר מסגרת פוליטית חדשה התואמת את השקפותיהם הפוליטיות.
ביוני 1936 הוקם סניף הליגה הראשון בת"א, והתקיימה פגישה ארצית ראשונה.
העקרונות האידאולוגיים של הליגה נתפרסמו בהמשכה של אותה שנה בעיתון הקיבוץ הארצי "השומר הצעיר".
בסעיף הדן במטרות הליגה נאמר:
"לשם הגשמת המטרות הסופיות, שהן ריכוז לאומי-טריטוריאלי של המוני היהודים בארץ ישראל והקמת חברה סוציאליסטית דו-לאומית בתוכה, תפעל הליגה בשלושת השטחים הבאים:
תילחם על השחרור הלאומי והסוציאלי של העם היהודי.
תילחם על הקמת תנועת פועלים סוציאליסטית-מהפכנית בא"י.
כחלק מתנועת הפועלים בעולם, היא תשתף את עצמה במלחמת הפרוליטאריון העולמי".
הליגה כללה כבן-ברית פוליטי מאורגן לקיבוץ הארצי בעיקר עוזבי קיבוצים של הקיבוץ הארצי, ואחרים שהזדהו עם דרכו של השומר הצעיר.
הליגה לא הייתה מפלגה פוליטית עממית אלא פעלה מתוך שותפות רעיונית עם השומר הצעיר והייתה נתונה לפיקוחו של הקיבוץ הארצי בכל המישורים.
הקשר הסבוך עם הקיבוץ הארצי
היחסים בין הליגה לבין הקיבוץ הארצי היו מורכבים וידעו עליות ומורדות, את התנגדות הקיבוץ הארצי להקמת מסגרת משותפת הוביל יהודה גוטהלף.
ההתנגדות נבעה משתי סיבות עיקריות:
התנגדות לחיוב עקרוני של הצטרפות למפלגת מעמד רחבה
חשש לערעור היסודות הקיבוציים של התנועה על ידי שילוב עם חברים שאינם חברי קיבוץ.
בפגישה הארצית הראשונה של הליגה הציבו נציגי הקיבוץ הארצי בראשותו של מ.יערי שלושה תנאים:
לא לאוריינטציה ליצירת מפלגה חדשה.
אנשי הליגה הוזהרו שלא להתקשר עם אופוזיציות אחרות, ואף לא לדחוק בקיבוץ הארצי לאיחוד עימהם ולהקים מפלגה עצמאית.
על הליגה הסוציאליסטית בעצם נכפה במשך העשור בו היא הייתה קיימת קיום חצי עצמאי, בצמידות לקיבוץ הארצי, קיום שלא היה לרצונה.
שאלת המסגרת החריפה ביותר בשנת 1942 אחרי הבחירות לוועידה החמישית שם השומר הצעיר נחל את ניצחונו הציבורי הגדול בעלותו למדרגת האופוזיציה הגדולה ביותר להסתדרות עם למעלה מ-20 אחוז מכלל הבוחרים.
עם בוחריו נמנו אלפים של פועלים שמחוץ לקיבוץ, המשתייכים לליגה הסוציליאסטית, שעלו הרבה במניינם על חברי השומר הצעיר.
מהקמתה ועד לשיאה בשנת 1942 גדלה הליגה והתפרסה על-פני הארץ כולה.
למרות כל העיכובים והמכשולים מבית, וחרף התנגדויות של יריבים פוליטיים, הפכה הליגה לגורם פוליטי, שהשאיר מאחור את פועלי ציון שמאל ומנה בשיאו, ב-1941, 600 חברים.
סוף דרכה של התנועה באיחוד עם מפלגת השומר הצעיר
השומר הצעיר ציפה כי מפא"י, אשר ליכדה בתוכה את רוב-רובו של ציבור הפועלים בעל ההכרה הפוליטית, תגבש עמדות סוציאליסטיות מהפכניות.
רק כאשר בשנת 1944 פרש ממפא"י הפלג השמאלי שלה (התנועה לאחדות העבודה) ומפא"י נתפסה כמפלגה רפורמיסטית מובהקת, החל השומר הצעיר לצדד בבהירות ברעיון איחוד השמאל.
כך, נוסדה, בשנת 1946 בחיפה, מפלגת פועלים השומר הצעיר, על ידי איחוד התנועה הפוליטית הקיבוצית של השומר הצעיר עם מפלגת הלוויין העירונית שלה, הליגה הסוציאליסטית.
בסיכום עשר שנות קיומה של הליגה הסוציאליסטית ניתן היה לומר, שהקמתה הייתה ניסיון נועז להקמת תנועה שאינה מוגבלת לצורת יישוב (קיבוץ), המזדהה עם תנועה קיבוצית מובהקת כדוגמת השומר הצעיר.
פתוחה הייתה השאלה בדבר מידת האמון שירחש לה ציבור הפועלים בעיר ובכפר, נוכח קשריה ההדוקים, אך המסובכים מבחינה ארגונית, עם הקיבוץ-הארצי, היה גם חשש שמא יצטמצם הבסיס הסוציאלי של הליגה לעוזבי קיבוצים והתנועה החינוכית של השומר הצעיר.
הליגה הרחיבה את מסגרתה והשפעתה וחרגה הרחק מן השכבה של עוזבי הקיבוצים והתנועה.
בשורותיה נקלטו פעילים ואנשי שורה שעזבו מפלגות אחרות והצטרפו אליה וכן פעילים מקצועיים רבים ממקומות עבודה, בעלי מוצא תנועתי שונה ומגוון שהייתה זו הפעם הראשונה שבה הם נקלעו אל תוך פעילות פוליטית וחברות מפלגתית.
הליגה גילתה נאמנות ללא תנאי לשומר הצעיר, ושימשה עדות חיה לפועלים הבודדים שיחסו של השומר הצעיר אל הפעילות הפוליטית והמקצועית בעיר ובמושבה הוא יחס רציני ללא חרטה, זאת מול התקפות כבדות מחוץ, ומאבק על איחוד-המסגרות והסרת-המחיצות מבית.
צבי נתנזון - ממנהיגי מפ"ם, חבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות, יקיר העיר תל אביב, יקיר ההסתדרות, איש רב מעש במלחמתו למען הצדק החברתי.
היה מזכיר הליגה הסוציאליסטית בתקופת הליכתה לבחירות בהסתדרות.
חנן (הנס) רובין - יליד גרמניה, התבלט ביכולותיו האינטלקטואליות והארגוניות.
גישתו נסמכה על השכלה רחבה ועל התמחות בתורת המשפטים.
יהודה יודין - דרניצקי בשם משפחתו הקודם, הגדיר את חברי הליגה כ"קבוצה של יוצאי קיבוצים, עם הרבה אינטליגנציה, שחיפשה פתרונות אידאולוגיים, גישה לסוציאליזם וזיקה למרקסיזם".
כיהן כחבר כנסת מטעם מפ"ם לאורך קדנציה אחת.
אריה ליכטינגר - חניך השומר-הצעיר, בשנות ה-80 היה פקיד בכיר בקרן הקיימת.
חייקל וישינסקי - עיברת את שם משפחתו ל"רמות", היה חבר מועצת ע.ת.א מטעם מפ"ם לענייני תחבורה בתקופת כהונת ראש העיר יהושוע רבינוביץ.
משה ליפשיץ - משורר ודרמטורג עברי.
שימש כעורך ספרותי של עיתון השומר הצעיר.
הליגה הקתולית היא קואליציה צרפתית שנוסדה ב־1576 על ידי אנרי הראשון, הדוכס מגיז, במטרה לחדש את מלחמות הדת בצרפת נגד ההוגנוטים (פרוטסטנטים צרפתיים).
ליגה זו נתמכה על ידי פליפה השני, מלך ספרד, האפיפיור סיקסטוס החמישי והישועים.
הליגה נוסדה כתגובה על צו בוייה (6 במאי 1576) שהביא לסיומה של מלחמת הדת החמישית.
על פי צו זה זכו ההוגנוטים בשליטה מדינית וצבאית בשמונה ערים בצרפת.
צו בוייה גרם לזעזוע בקרב הקתולים ולמרד נגד המלך אנרי השלישי, מלך צרפת.
הקתולים התאחדו בשם השילוש הקדוש כדי להגן על הכנסייה הקתולית.
התנועה התפשטה במהירות, תחילה בחבל פיקרדי ואחר כך בכל רחבי צרפת, ונתמכה על ידי ספרד שצבאה ניצב על גבולה הצפוני של צרפת בארצות השפלה.
בנובמבר 1576 ארגן אנרי הראשון הדוכס מגיז את הליגה הקתולית בפריז.
בדצמבר של אותה שנה המלך אנרי השלישי, שפחד מעליית כוחו של בית גיז, השלים עם קיומה של ליגה זו והעמיד את עצמו בראשה.
בשנה שלאחריה נרגעו הרוחות ונחתם שלום ברז'ראק שהביא לסיומה של מלחמת הדת השישית (17 בספטמבר 1577).
ב-1582 כרת הדוכס מגיז ברית עם פליפה השני מלך ספרד שמימן את פעולות הליגה הקתולית.
ב-1584, מותו של יורש העצר פרנסואה דוכס אנז'ו ( 19 ביוני) הותיר את אנרי מלך נווארה ההוגנוטי (לימים אנרי הרביעי, מלך צרפת) כיורש העצר החדש.
האפיפיור סיקסטוס החמישי נידה את אנרי מלך נווארה ושלל ממנו את הזכות לשמש כיורש עצר.
הכמורה הקתולית, בהשפעת הישועים, קראה לכל המאמינים אל דגל הליגה הקתולית כדי להילחם בהוגנוטים.
כדי להחליש את מעמדו של בית המלוכה הצרפתי, שהיה מתחרהו על השלטון באירופה, פליפה השני מספרד אישר את הסכם ז'ואנוויל (31 בדצמבר 1584) שלפיו מועמדם של הקתולים, שארל הראשון, קרדינל דה בורבון, הוכר כיורש העצר הצרפתי.
ב-31 במרץ 1585 הכריזה הליגה הקתולית על תמיכתה במלך אנרי השלישי בתנאי שיכיר בדת הקתולית כדת המדינה ויכנס את אספת המעמדות הצרפתית לעיתים מזומנות.
ב-7 ביולי של אותה שנה נאלץ המלך לחתום על הסכם לפיו ביטל את צווי הסובלנות כלפי ההוגנוטים, והוציא את הכפירה הפרוטסטנטית אל מחוץ לחוק.
מאורע זה הביא למלחמת הדת השמינית.
יורש העצר אנרי מלך נווארה פתח במלחמה נגד אנרי הדוכס מגיז ונגד המלך אנרי השלישי (מלחמת שלושת ההנרים) והביס אותם בקרב קוטרה (1587).
אולם גם אנרי הדוכס מגיז זכה בניצחונות (קרב אונו וקרב וימורי 1587).
במקביל לליגה הקתולית התארגנה ברית ערים שכללה את פריז ואת ערי חבל שמפאן, חבל בורגון וחבל טורן.
הייתה זו ברית סודית של הקתולים הקיצוניים שהעמידו לרשותה כוחות צבא ניכרים.
ברית זו שללה את חוקיותו של אנרי השלישי כמלך צרפת וראתה את הריבונות באספת המעמדות הצרפתית.
הקתולים הקיצוניים הקימו ממשלה מהפכנית בפריז וקראו למלך ספרד לפלוש לאנגליה ולצרפת, ולדוכס מגיז לכבוש את פריז.
ב-12 במאי 1588 נמלט המלך אנרי השלישי מפריז, אחרי שהדוכס מגיז השתלט על העיר.
ב- 15 ביולי של אותה שנה הוא נאלץ לחתום על צו שלפיו העיר בולון-סור-מר שלחופי התעלה הועמדה לרשות הליגה הקתולית כדי שאנשיה יוכלו לקבל שם את פני חיל המשלוח הספרדי.
יתר על כן, המלך נאלץ למנות את הדוכס מגיז למפקד העליון של הצבא המלכותי, ולקרוא לאספת המעמדות הצרפתית, שרוב נציגיה התנגדו לשלטונו, להתכנס בארמונו בעיר בלואה (שעל גדות הנהר לואר).
ביום המחרת ניתן צו מעצר נגד מנהיגי הליגה הקתולית, ולואי השני הקרדינל מגיז, אחיו של הדוכס מגיז, הוצא להורג.
מאורעות אלה גרמו להתקוממות כללית נגד המלך.
הפגנות רחוב קראו להדחתו והתאולוגים של סורבון, בתמיכת האפיפיור סיקסטוס החמישי, שחררו את הצרפתים משבועת האמונים למלך אנרי השלישי.
כל חבלי צרפת תמכו בליגה הקתולית, ובמיוחד חבל לורן שהיה כפוף לבית גיז.
אחרי מות הדוכס מגיז, אחיו שארל מלורן, דוכס מאיין מילא את מקומו כראש הליגה הקתולית.
המלך כרת ברית עם אנרי מלך נווארה, ושניהם הטילו מצור על פריז.
ב-1 באוגוסט 1589, בעת שהמלך הכין את צבאו למתקפה על פריז, הוא נפצע קשה בידי המתנקש ז'אק קלמנט איש הליגה הקתולית, ומת למחרת.
עם מותו של המלך הפך אנרי מלך נווארה למלכה החוקי של צרפת.
אולם הליגה הקתולית סירבה להכיר בו, ותמכה בשארל הראשון קרדינל דה בורבון כמועמדה לכס המלוכה.
הליגה הקתולית שנתמכה על ידי פליפה השני מלך ספרד הייתה חזקה דייה כדי לאלץ את אנרי מלך נווארה לסגת צפונה ולבקש את עזרת אנגליה.
ב-21 בספטמבר 1589 אנרי מלך נווארה הביס את שארל מלורן דוכס מאיין, שפיקד על צבא הליגה הקתולית, בקרב ארק שהתחולל ליד חופי התעלה.
אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה שלחה לאנרי מלך נווארה אנשי צבא, זהב ואספקה.
ב-14 במרץ 1590 התחולל קרב איברי שבו הובס שוב צבא הליגה הקתולית בידי אנרי מלך נווארה.
הליגה הקתולית, שכרתה ברית עם ספרד נגד בית המלוכה של צרפת, החלה לאבד את מעמדה בקרב הלאומנים הצרפתיים.
אחרי 1591 היא איבדה את תמיכתן של ערי צרפת בזו אחר זו.
ב-25 ביולי 1593 אנרי מלך נווארה קיבל עצמו את הדת הקתולית, וב-27 בפברואר 1594 הוא נמשח למלך צרפת בקתדרלה של שארטר בשם אנרי הרביעי.
ב-5 ביוני 1595 הביס המלך אנרי הרביעי את שארית כוחות הליגה הקתולית בקרב פונטן-פרנסז בחבל בורגון.
באוקטובר 1595 הוא חתם על הסכם שלום עם שארל מלורן, דוכס מאיין, ובכך הליגה הקתולית הגיעה לקיצה.
הליגה הספרדית בכדוריד או ליגת אסובל היא הליגה הספרדית הבכירה בכדוריד.
הליגה הוקמה ב-1958 בשם "ליגת הכבוד", ובשנת 1990 שונה שמה לליגה אסובל.
ליגה אסובל בשנת 1958 בשם "ליגת הכבוד" תחת איגוד הכדוריד הספרדי, אך בשנת 1984 עברה הליגה להתנהל תחת ארגון קבוצות הכדוריד, המכונה בשם Asobal.
ב-1990, לקחה אסובל את האחריות על הליגה, ושינתה את שם הליגה ל-ליגה אסובל.
בליגה משחקים 30 מחזורים, כאשר אין משחקי הכרעה בשיטת פלייאוף.
בחודשים ינואר ופברואר, הליגה יוצאת לפגרת החורף, כמו בליגות אחרות באירופה.
קבוצה שמנצחת משחק, זוכה ב־2 נקודות.
קבוצה שמסיימת משחק בתוצאת תיקו, מרוויחה נקודה בלבד, וקבוצה שמפסידה לא מקבלת נקודות.
אם 2 קבוצות מסיימות באותו סכום נקודות, הם הולכות למשחק הכרעה בו נקבעת האלופה.
בליגה משחקות כיום 16 קבוצות:
מקוםקבוצהאליפויות1 ברצלונה28 2 גרנולס133 אתלטיקו מדריד114 סיודד ריאל55 אליקנטה46 טקה2 בידוסה27 ריאל מדריד1 אדאמר ליון1 סבאדל1
הליגה המקצועית של IFBB (באנגלית :IFBB Professional League) נוסדה בשנת 2005 כתוצאה מהתרבות תחרויות פיתוח הגוף של הפדרציה הבינלאומית של פיתוח הגוף.
בשנת 1946 ייסדו בן וג'ו וידר את ארגון IFBB, בשנת 1965 יצר ג'ו וידר את התחרות המקצועית הראשונה של הארגון מר אולימפיה.
בשנת 1978 תחרות לילה של אלופים הראשונה נערכה בניו יורק.
בשנת 1980 יצר ג'ו וידר את התחרות מיס אולימפיה.
בשנת 1987 עבר חלק מ-IFBB מפתחי גוף ארגון מחדש וקיבל את השם החדש "IFBB-המחלקה המקצועית".
ב-1989 התאחדו ארנולד שוורצנגר וג'ים לורימר ויצר את התחרות ארנולד קלאסיק.
ב-1990 יצר ג'ון באליק את איש הברזל.
ב-1995 ג'ו וידר יצר את פיטנס אולימפיה, וב-2003 את פיגר אולימפיה.
בשנת 2005. הפכה המחלקה המקצועית של IFBB לליגה המקצועית של IFBB באופן רשמי.
בשנת 2006 היו למעלה מ-40 תחרויות פיתוח גוף של ארגון IFBB וסכום כל הפרסים המחולקים היה בשווי 1.6 מיליון דולר.
הליגה הסרבית הראשונה בכדוריד (בסרבית: Суперлига Србије у рукомету) היא ליגת הכדוריד הבכירה של מדינת סרביה.
הליגה קמה כתוצאה מהתפרקות הליגה היוגוסלבית בשל פירוק יוגוסלביה.
הליגה מורכבת מ-14 קבוצות, כאשר בכל עונה האלופה מעפילה לליגת האלופות, והסגנית והמסיימת שלישית מעפילות לגביע EHF.
הקבוצות שסיימו במקום הרביעי והחמישי מעפילות לגביע האתגר, מחזיקת הגביע מעפילה לגביע המחזיקות ושתי הקבוצות האחרונות בטבלה יורדות לליגת המשנה.
הסגונדה דיוויסיון (בספרדית: Segunda División, פירוש מילולי: "המחלקה השנייה") היא ליגת הכדורגל השנייה בחשיבותה בספרד, לאחר הלה ליגה (ליגת העל הספרדית).
מטעמי חסות מסחרית שמה הרשמי של הליגה השנייה הוא La Liga Hypermotion, והיא מוצגת גם כ-La Liga2.
ריאל מורסיה היא הקבוצה שזכתה באליפות הליגה השנייה מספר הפעמים הרב ביותר עם 8 זכיות במפעל.
בליגה הספרדית השנייה משתתפות 22 קבוצות המשחקות זו מול זו בשני סיבובים, בשיטת בית וחוץ.
שתי הקבוצות שסיימו את העונה במקומות הראשונים בליגה מעפילות ללה ליגה, הליגה הבכירה בספרד, עולה נוספת נקבעת בפלייאוף בין הקבוצות שסיימו במקומות 3 עד 6. ארבע הקבוצות שסיימו אחרונות נושרות לליגה השלישית.
קבוצות בת שקבוצת האם המשחקת בליגה הראשונה אינן יכולות לעלות לליגה הראשונה ואם הן מסיימות באחד מהמקומות הראשונים, שמובילים לעלייה או לפלייאוף, מתעלמים ממיקומה ומתייחסים לקבוצות שמתחתיה כאילו תפסו את מקומה.
כמו כן, אם קבוצת האם יורדת לליגה השנייה, בה משחקת קבוצת הבת, קבוצת הבת נושרת אוטומטית לליגה השלישית ללא שום קשר למיקומה בליגה.
הליגה השנייה, הסגונדה דיוויסן הוקמה בשנת 1929, במקביל להקמתה של הלה ליגה.
במהלך השנים השתנה מספר הקבוצות המשתתפות בליגה, כמו כן גם פורמט התחרות.
בעונה הראשונה 1929, הליגה חולקה לשני בתים, שלמעשה תיפקדו כשתי ליגות, משום שבית A נחשב לגבוה יותר מבית B, ושתי הקבוצות שהיו מסיימות בשני המקומות הראשונים בבית B היו עולות לבית A.
עונה לאחר מכן בעונת 1929/30, בוטלו הבתים והליגה נהייתה יחידה אחת.
בעונת 1934/35 שוב חולקה הליגה למספר בתים, אך הפעם כל הבתים היו באותו מעמד ולא היה בית גבוה ובית נמוך.
מבנה זה נשמר עד עונת 1968/69 שבה שוב בוטלו הבתים והליגה חזרה להיות מקשה אחת.
בשנת 1977, הוקמה שוב הסגונדה דיוויסן ב', אך הפעם כליגה השלישית בחשיבותה בספרד מתחת לסגונדה.
מאז שנת 1984 הליגה מאורגנת על ידי מנהלת הליגות (LFP).
בשנת 2006, ל-LFP היה הסכם חסות של עשר שנים עם קבוצת הבנקאות BBVA.
בתחילה הסגונדה מותגה מחדש כ-Liga BBVA, שם הליגה הוחלף ל-Liga Adelante שנתיים לאחר מכן, לאחר שהחסות של קבוצת BBVA הוארכה גם ללה ליגה, אשר קבלה את השם Liga BBVA.
קבוצת בנקאות נוספת, בנקו סנטנדר, קנתה את החסות של שתי הליגות העליונות בשנת 2016, ומתחילת עונת 2016/17 הסגונדה מותגה בשם 3|2|1 LaLiga.
החל מעונת 2019/2020 ועד לעונת 2022/23 שמה של הליגה היה LaLiga SmartBank.
החל מעונת 2023/24 חברת משחקי הווידאו EA Sports רכשה את זכויות הליגות המקצועניות בספרד ושמה של הליגה הוא LaLiga Hypermotion .
המועדון ששיחק הכי הרבה עונות בליגה השנייה הוא ריאל מורסיה, ששיחק 54 עונות בליגה, בנוסף לכך גם זכה תשע פעמים באליפות הליגה השנייה.
המועדונים האחרים שיחקו הכי הרבה עונות הם ספורטינג חיחון עם 45 עונות, הרקולס וסבאדל עם 43 עונות, וקאסטיון עם 40 עונות.
מבין כל הקבוצות אשר שיחקו בליגה השנייה, רק שש מעולם לא ירדו ושיחקו בליגות נמוכות יותר: ולנסיה, אתלטיקו מדריד, אספניול, סביליה, ספורטינג חיחון וריאל סוסיאדד.
בעונת 2011/12, דפורטיבו לה קורוניה שברה את שיא הנקודות שקבוצה השיגה בעונה אחת, כשסיימה כאלופת הסגונדה עם 91 נקודות.
טקסט מודגש : האלופה הנוכחית
הליגה הקומוניסטית המהפכנית (מצפן מרכסיסטי) היה שמו של פלג טרוצקיסטי-פאבליסטי שפרש ממצפן בינואר 1972.
בתחילת 1972 פורסמו שתי גרסאות שונות לגיליון מס' 62 של "מצפן".
גרסה אחת הייתה פרי ידם של חברי התא התל אביבי של מצפן ואוהדיו בחו"ל ובחיפה, והגרסה השנייה הייתה פרי ידם של חברי התא הירושלמי של מצפן וגרורותיו בחיפה.
בשני הגיליונות נטען כי הכותבים אותם הם אנשי מצפן האמיתיים, בשני הגיליונות נכתב על התרחשותו של "הפילוג" ועל "הפורשים" מתוך נקודת המבט של "הארגון המקורי".
בגיליון התל אביבי של "מצפן", נכתב בגילוי הדעת תחת הכותרת "על הפילוג" כי הפילוג החליש את הארגון יותר מכל הפילוגים הקודמים.
הם טענו, כי בדיון שהתקיים בערב הפילוג הם הגישו הצעה לעקרונות יסוד שנועדו להפריך את טענת המתפלגים שמצפן הפכה ל"ארגון שאינו ארגון" ושאלה שאינם מתפלגים הם "אנרכיסטים, מבולבלים ואנטי-מרקסיסטים".
עוד הם טענו, כי החברים המתפלגים סירבו לקיים דיון על ההצעה והגדירו את מסמך עקרונות היסוד שנוסח כ"מסמך רשלני".
חברי "מצפן תל אביב" טענו שהמתפלגים רצו לקבוע ש"הארגון הסוציאליסטי הישראלי (מצפן)" הוא ארגון טרוצקיסטי המשתייך לאינטרנציונל הרביעי, אך אנשי תל אביב סירבו לדעה זו.
בנוסף, התנגדו חברי מצפן תל אביב למבנה ההיררכי והאליטרי שהציעו המתפלגים מן הארגון והעדיפו מבנה דמוקרטי יותר.
לבסוף דרשו מן המתפלגים שיחדלו מן הניסיון לשקר ולהופיע תחת השם "הארגון הסוציאליסטי הישראלי (מצפן)".
בגיליון הירושלמי של "מצפן", נותר שמם של עודד פילבסקי כעורך ומשה מחובר כמוציא לאור - כפי שנכתב מאז ומתמיד בגיליונות מצפן, על אף שגם פילבסקי וגם מחובר נותרו חלק מאנשי מצפן תל אביב, דבר זה העלה את חמתם של אנשי מצפן תל אביב שהאשימו את אנשי ירושלים בהונאה.
בתוך הגיליון, בגילוי דעת שנכתב תחת הכותרת "לכו לשלום" נטען כי החברים שהוציאו את הגיליון הם החלק הגדול של הארגון ואילו החברים מתל אביב הוצגו כ"מיעוט" שהתפלג ממצפן.
בתגובה לפרסום זה - איים משה מחובר לנקוט בצעדים כנגד "הפרסום הכוזב והמזויף", שהיה לדעתו "ניסיון זדוני להונות, להטעות ולהוליך שולל את הציבור", באותו מכתב הדגיש כי אין לו שום קשר לגיליון הירושלמי.
מערכת "מצפן" הירושלמית השיבה למשה מחובר בתגובה כי הוא אינו חבר מערכת העיתון מאז שעזב לחו"ל ב-1968, ושטענתו בדבר העדר הקשר בינו לבין הגיליון הירושלמי נכונה, אך היעדר קשר זה נכון גם לשאר הגיליונות שהודפסו, יוצרו ופורסמו על ידי המערכת "במשך השנתיים האחרונות".
עם כל זאת, החליטה הקבוצה לשנות את שם ביטאונה מ"מצפן" ל"מצפן (מרכסיסטי)", זאת מסיבות משפטיות מובהקות.
השם החדש "מצפן (מרכסיסטי)" רמז לכך שעל פי דעתם, חברי "מצפן" שאינם משתייכים אליהם אינם מרקסיסטים.
שאיפה אליה, לטענתו, התנגדו התל אביבים..
אנשי "מצפן מרכסיסטי" הורכבו מחברי התא הירושלמי וביניהם מיכאל ורשבסקי (מיקדו), אריה בובר, נביל סעד, לאה צמל ואלי אמינוב, חברים מן התא החיפאי ביניהם יעקב טאוט וג'ברא ניקולא וחברה אחת מן התא התל אביבי - סילביה קלינגברג.
חברי "מצפן מרכסיסטי" שאפו להפוך לסקציה מקומית של האינטרנציונל הרביעי.
בגיליון מס' 64 של "מצפן מרכסיסטי", בתשובה לשאלת קורא, נאמר כי "מאז ומתמיד היה בתוך אס"י (מצפן) חברים שהשתייכו לפני 48' לסקציה הפלסטינית של האינטרנציונל הרביעי.
כיום חברי אס"י (כלומר:מצפן מרכסיסטי) רואים עצמם כאוהדי האינטרנציונל הרביעי, והדבר בא לידי ביטוי בביטאון הארגון ובהסברתו.
כאשר יבוטא הקשר עם האינטרנציונל באופן פורמלי, בין כקבוצה אוהדת ובין כסקציה רשמית - נודיע על כך במצפן (מרכסיסטי)"
ביוני 1972 התפרסמה בגיליון 65 של "מצפן מרכסיסטי" ברכה אל חברי הארגון ואוהדיו מאת ראשי האינטרנציונל הרביעי באותה העת - ארנסט מאנדל, טאריק עלי ואלן קריווין.
בספטמבר 1972 זכו חברי הארגון לביקור של חבר "המזכירות המאוחדת של האינטרנציונל הרביעי" - ג'רר ורג'ט, ודנו עמו על הצטרפות לארגונו.
משהצטרפה "מצפן מרכסיסטי" לאינטרנציונל הרביעי בסוף 1972, טען החבר אלי אמינוב בכתבה אותה פרסם בגיליון מס' 67 של "מצפן מרכסיסטי", כי הצטרפות זו היא צעד המסמל את "קץ הפרה-היסטוריה של הארגון ותחילת ההיסטוריה שלו".
באותה הכתבה ניסה אמינוב להציג שוב את "מצפן מרכסיסטי" כארגון המקורי של מצפן, הוא טען כי מצפן נוצרה מלכתחילה על ידי ארבעה פורשים ממק"י וקבוצה גדולה יחסית של טרוצקיסטים.
בתגובה לכך כתב משה מחובר כתבה בגיליון מס' 68 של "מצפן" תחת הכותרת "אסכולה של זיופים: הטרוצקיסטים משכתבים את תולדות "מצפן"", בה טען כי הטרוצקיסטים הצטרפו למצפן רק שנה לאחר הקמתה והיו בה למיעוט קטן.
ב-1974 התפתחה בתוך "מצפן מרכסיסטי" מחלוקת בין שתי סיעות.
סיעת הרוב הורכבה ממיכאל ורשבסקי, סילביה קלינגברג ויעקב טאוט ומנגד סיעת המיעוט הורכבה מאלי אמינוב ויוסי בן עקיבא (סוכן של השב"כ).
סיעת המיעוט האשימה את ורשבסקי כי "מטרתו להיות דיקטטור" ואת סיעת הרוב בפאבלואיזם.
חברי סיעת המיעוט שלחו מכתב תלונה לאינטרנציונל הרביעי כנגד סיעתו של ורשבסקי, ובמכתב זה טענו שהקבוצה אינה מנהלת ויכוח על המסמכים שהיא מפרסמת, והאשימו את סיעת הרוב בסטליניזם.
בסופו של דבר, סולקה סיעת המיעוט מן הארגון והצטרפה לקבוצה טרוצקיסטית אחרת שפרשה ממצפן - היא ברית הפועלים (אוונגרד).
בין "אבנגרד" לבין "מצפן מרכסיסטי" נסב ויכוח סביב השאלה מי מהם מבטא את "הטרוצקיזם האמיתי", ויכוח זה היה חלק מן העימות שהתחולל במקביל ב"עולם הטרוצקיסטי" כולו בין "המזכירות המאוחדת של האינטרנציונל הרביעי" (ש"מצפן מרכסיסטי" הייתה סקציה מקומית שלו) לבין "הוועד הבינלאומי לשיקום האינטרנציונל הרביעי" (ש"אבנגרד" הייתה סקציה מקומית שלו).
קבוצת "אבנגרד" טענה שחברי "מצפן מרכסיסטי" הם פאבליסטים הדוגלים בתפיסת "תורת השלבים" במזרח הערבי כמו אנשי "מצפן" התל אביבים.
ע"פ חברי "אבנגרד" זיקתה של קבוצת "מצפן מרכסיסטי" ל"מזכירות המאוחדת" מהווה "סכנה לטרוצקיזם ולאינטרנציונל הרביעי".
מנגד, "מצפן מרכסיסטי" ראתה את "אבנגרד" כיריבתה העיקרית בשל ההרכב הפעיל של הקבוצה, יציבותה התעמולתית ויכולתה לפעול במסגרת כלל-ארצית ולקנות לעצמה מאחז בשכונות.
אך בנוסף לכך, האשימה הקבוצה את "אבנגרד" בהיותה "כת פרזיטית" שעמדותיה הפוליטיות ויחסה לציונות מציב אותה מימין לרק"ח.
בפברואר 1975 שינתה קבוצת "מצפן מרכסיסטי" את שמה מ"הארגון הסוציאליסטי הישראלי" (שמה של "מצפן" המקורית) ל-"הליגה הקומוניסטית המהפכנית", הוויתור על השם "הארגון הסוציאליסטי הישראלי" לטובת שם זה ביטא את הקרע שהעמיק עם "מצפן", ובנוסף היווה תזכורת של כבוד ל"ברית הקומוניסטים המהפכנים" ,מי שהייתה הקבוצה הטרוצקיסטית הראשונה שקמה לה בפלשתינה.
עם זאת, שם הביטאון נותר על כנו.
באפריל 1979, התאחדה "הליגה הקומוניסטית המהפכנית" עם אנשי "דרך הניצוץ" שפרשו כמה שנים קודם לכן משורות "אבנגרד".
האיחוד נבע מהתנגדותם המשותפת של שני הארגונים להסכם השלום בין ישראל למצרים ונעשה בברכת "המזכירות המאוחדת של האינטרנציונל הרביעי"
האיחוד החזיק מעמד למשך שנה תמימה, בשירת הברבור של האיחוד - אנשי "דרך הניצוץ" טענו בפני אנשי האינטרנציונל הרביעי, כי אנשי "מצפן מרכסיסטי" נעשו ציונים וקפיטליסטים ושבכוונתם לזרוק אותם (את "דרך הניצוץ") מן הארגון.
קבוצת "מצפן מרכסיסטי" לא הייתה מוכנה לשנות את האידאולוגיה שלה בנוגע לסיום הסכסוך הערבי-ישראלי, גם לא כאשר בתום מלחמת יום הכיפורים קיבל על עצמו אש"ף את "תפיסת השלבים" ששאפה לפתרון שתי מדינות לשני עמים כפתרון ראשוני לסכסוך.
יתר על כן, חברי "מצפן מרכסיסטי" ביקרו בצורה חריפה את אנשי "מאבק" על שהסכימו לשנות את עמדתם וללכת אחר תפיסה זו.
אנשי "מצפן מרכסיסטי" הודו כי גם ארגוני "חזית הסירוב" אינם פועלים למען "מהפכה ערבית כוללת", אך בירכו את הארגונים על נכונותם להמשיך ולהיאבק כנגד המדינה הציונית מבלי להתפשר עמה.
עם כל זאת, גם ב"מצפן מרכסיסטי" הכירו באש"ף כהנהגה הלאומית הפלסטינית, על אף ההתמתנות שחלה בו.
בנוסף לכך הביעה הקבוצה תמיכה במאבקו כנגד הציונות.
ב-1976 חל שינוי גם בעמדות "הליגה הקומוניסטית המהפכנית" (מצפן מרכסיסטי), אנשיה הסכימו לקיים מגעים עם אש"ף תוך תחרות עם אנשי "מצפן" שקיימו מגעים שכאלה כשנה קודם לכן והפיצו שיחות אלה גם בתוך גיליונם וגם כחוברת נפרדת.
לק"מ הביעה התנגדות לעמדת מצפן, כפי שהתבטאה בשיחות הללו וטענה כי מתביעת מצפן שאש"ף יכיר ב"זכויות הלאומיות" של "העם היהודי-ישראלי" עולה דרישה שאש"ף יפסיק את מאבקו כנגד הקולוניאליזם הציוני.
באפריל 1977 פורסמה בגיליון מס' 94 של "מצפן מרכסיסטי" החלטה, בה הודיעה הליגה כי היא תומכת תמיכה בלתי מותנית באש"ף ורואה את עצמה כחלק בלתי נפרד מארגון זה, שבתוכו תפעל כזרם פוליטי מוגדר במטרה לחזק את "הפלג המהפכני" של התנועה ותתמוך בארגוני "חזית הסירוב" שפועלים כנגד "הנהגתו הזעיר-בורגנית של אש"ף".
ב-1981 היו אנשי הליגה ממייסדי "הוועד לסולידריות עם אוניברסיטת ביר זית".
ב-1982, עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה הייתה "הליגה הקומוניסטית המהפכנית" (לק"מ) לחלק מרכזי מהתנועה כנגד המלחמה, וכמה מאנשיה היו ממייסדי תנועת "יש גבול".
ב-1984 החליטה "הליגה הקומוניסטית המהפכנית" לאמץ את "תפיסת השלבים", והגדירה את תוכנית השלום בשלבים כ"אסטרטגיית מעבר לשחרור ולסוציאליזם".
באותה שנה הקימו אנשי הקבוצה את "המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית".
בדצמבר 1988 במהלך האינתיפאדה הראשונה, הוציא הוועד המרכזי של הליגה הודעה, בו הודיעה הליגה כי היא מברכת על הצהרת העצמאות הפלסטינית שהוכרזה בוועידה ה-19 של "המועצה הלאומית הפלסטינית" באלג'יר.
הקבוצה קראה למדינת ישראל לפתוח במשא ומתן עם אש"ף על נסיגה מהשטחים שנכבשו ב-1967 ועל פתרון "בעיית הפליטים הפלסטינים" והזכויות הלאומיות של האוכלוסייה הערבית-פלסטינית החיה בישראל.
אך לטענתם, כשם שהארגונים הערבים-פלסטינים מתייצבים מאחורי יאסר ערפאת, כך יכולה לעשות גם הקבוצה.
נוסף על כך קראה הליגה לתנועת השלום ולמפלגות השמאל בישראל לתמוך בהחלטת המועצה הלאומית הפלסטינית.
עם חתימת הסכמי אוסלו הצביעו רוב חברי הקבוצה בעד ההסכמים, ומיכאל ורשבסקי יחד עם חיים הנגבי מ"מצפן" ואורי אבנרי היו ממקימי "גוש שלום".
ב-1996, לאחר רצח יצחק רבין ובחירות בנימין נתניהו לראשות הממשלה, הפסיקה "הליגה הקומוניסטית המהפכנית" את פעילותה.
ע"פ מיכאל ורשבסקי, הליגה "מתה מהתשה בשל הוויכוח על הסכמי אוסלו".
כמה מחברי הליגה המשיכו את פעילותם במסגרת "המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית", שפעיל עד היום.
כשלושה מן החברים (ביניהם: מיכאל ורשבסקי, לאה צמל ותקוה פרנס) הצטרפו לבל"ד והיו ברשימת המפלגה לבחירות מספר פעמים.
הליגה הפורטוגלית השנייה בכדורגל (נקראת גם "הסגונדה ליגה"), היא ליגת הכדורגל השנייה בחשיבותה בפורטוגל, לאחר ליגת העל.
עד שנת 1990 הליגה הפורטוגלית השנייה בכדורגל הייתה ליגה אזורית.
בשנה זו נוסדה ליגה ארצית.
בליגה הפורטוגלית השנייה משתתפות 18 קבוצות המשחקות זו מול זו בשני סיבובים, בשיטת בית וחוץ, סך הכל 34 משחקים בעונה.
שתי הקבוצות שמסיימות את העונה במקומות הראשונים בטבלה מעפילות ישירות לפרמיירה ליגה, הליגה הבכירה בפורטוגל.
הקבוצה שמסיימת במקום השלישי מתמודדת בפלייאוף נגד הקבוצה שמסיימת במקום ה-16 בליגה הבכירה, כשהמנצחת ביניהן משחקת בעונה שלאחר מכן בליגה הבכירה, והמפסידה משחקת בליגת המשנה.
שתי הקבוצות שמסיימות אחרונות נושרות לליגה השלישית.
הקבוצה שמסיימת במקום ה-16 מתמודדת בפלייאוף נגד הקבוצה שמסיימת במקום ה-3 בליגה השלישית, כשהמנצחת ביניהן משחקת בעונה שלאחר מכן בליגת המשנה, והמפסידה משחקת בליגת השלישית.
קבוצות המילואים אינן עולות לליגת העל, אך יכולות לרדת לליגה השלישית.
פאסוש די פריירה זכתה באליפות הליגה 4 פעמים, יותר מכל קבוצה אחרת.
הליגה הצבאית או האיחוד הצבאי (בבולגרית: Военна лига וגם Военен съюз) היה ארגון פוליטי בממלכת בולגריה שהורכב מקציני צבא בסדיר ובמילואים, אשר מילא תפקיד מרכזי בעיצוב המפה הפוליטית בבולגריה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם הן באופן גלוי והן באמצעות הפעלת מיליציות שפגעו במתנגדיה.
לאחר תבוסת בולגריה במלחמת העולם הראשונה נחתם חוזה ניי ובמסגרתו נקרעו מהממלכה שטחי תראקיה היוונית, מקדוניה הווארדארית ודרום דוברוג'ה.
הממלכה נאלצה לשלם פיצויי עתק וצבאה צומצם לכדי ז'נדרמריה.
אלפי קצינים נפלטו מהצבא וחלקם כגון הגנרל פנצ'ו זלאטב והקולונלים קימון גאורגייב ודמיאן ולצ'ב הקימו את "הליגה הצבאית".
חלק מחברי הליגה היו אנטי מלוכנים דה פקטו וחלקם כגון הגנרל זלאטב החזיקו בעמדות פרגמטיות ושירתו מעת לעת גם את בית המלוכה.
ב-1923 נטלו חברי הליגה הצבאית חלק בהפיכה שהובילה להדחתו ולרציחתו של ראש ממשלת בולגריה אלכסנדר סטמבוליסקי.
בהמשך אותה השנה, בעת ניסיון ההפיכה של הקומוניסטים תמך חלק נכבד מחברי הליגה בשלטון המלוכני.
במהלך תקופת כהונתו של אלכסנדר צאנקוב כראש הממשלה ולאחר הפיגוע בכנסיית סווטה נדליה היו רבים מחברי הליגה הצבאית חברים במיליציות שתקפו ורצחו אישים מחוגי השמאל הפוליטי בבולגריה.
ב-1927 נוסד החוג הרעיוני זוונו שכלל רבים מחברי הליגה, וגם אינטלקטואלים וסיפק בסיס רעיוני נוסף לפעולת הליגה.
ראשי הליגה קימון גאורגייב ודמיאן ולצ'ב הובילו את ההפיכה.
בהמשך, מינה בוריס השלישי לראש הממשלה את הגנרל פנצ'ו זלאטב שהיה חבר זוונו והליגה הצבאית, אך שמר אמונים למלך.
לאחר ביצור השלטון ומעמדו של המלך, פיטר בוריס השלישי את זלאטב ומינה תחתיו את אנדריי טושב.
החל ממועד זה הפך שלטונו של המלך לאבסולוטי.
בהמשך, פעל דמיאן ולצ'ב לביצוע הפיכה נוספת אך הוא נלכד, הועמד לדין ונדון למוות.
בשלהי 1935 וראשית 1936 פירק המלך בוריס השלישי את הליגה הצבאית והמשטרה הבולגרית עצרה רבים מחבריה.
מקצת מחברי הליגה הצטרפו למפלגה הקומוניסטית אשר הוצאה רשמית אל מחוץ לחוק והמשיכו בפעילות מחתרתית תחת השם "הליגה הצבאית" כתא במפלגה.
בהמשך, הצטרפה התנועה לחזית המולדת ובספטמבר 1944 הובילה את ההפיכה שהדיחה את הממשל הפרו-מלוכני.
ב-1947 פורקה רשמית "הליגה הצבאית".
הליגה הסקוטית הראשונה היא הליגה השלישית בסקוטלנד.
הליגה כוללת 10 קבוצות שמשחקות נגד כל קבוצה אחרת 4 פעמים, פעמיים בבית ופעמים בחוץ.
הקבוצה שמסיימת במקום הראשון זוכה בקידום אוטומטי לצ'מפיונשיפ הסקוטי, והקבוצה שמסיימת במקום ה-10 נושרת לליגה הסקוטית השנייה (הליגה הרביעית).
הקבוצות שסיימו במקומות 2-4 מתמודדות בפלייאוף עם מקום 9 בצ'מפיונשיפ, על הזכות לשחק בצ'מפיונשיפ הסקוטי בעונה הבאה.
הקבוצה שמסיימת במקום התשיעי תתמודד עם הקבוצות שסיימו במקומות 2-4 מהליגה הסקוטית השנייה על הזכות לשחק בעונה הבאה בליגה הסקוטית הראשונה.
מועדון אצטדיון עיר תכולה אלואה אתלטיק רקריטיאון פארק אלואה 3,100אנן אתלטיקאנןגאלבאנק2,504קוב ריינג'רסקוב בייאצטדיון בלמורל3,023פ.ק.
אדינבורואדינבורואצטדיון מאדובאנק1,280פאלקירקפאלקירקאצטדיון פאלקירק7,937המילטון אקדמיקלהמילטוןפארק דאגלס החדש6,018קלטי הארטסקלטיאצטדיון סנטרל פארק החדש2,181מונטרוזמונטרוזאצטדיון לינסק פארק4,936קווין אוף דה סאות'דמפריזפאלמרסטון פארק8,690סטירלינג אלביוןסטירלינגאצטדיון פורט'בנק3,808