tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2006 בוטמן קיבל פרס של פדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה.
בשנת 2011 הוענק לו תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
משנת 2008 הוא חבר פעיל של מפלגת רוסיה המאוחדת.
בשנת 2022 הוא תמך בפלישת רוסיה לאוקראינה.
למרות זאת הוא ציין שאין לו כוונה לוותר על אזרחות ארצות הברית.
בוטמן היה נשוי 4 פעמים (הנשים הראשונות היו אזרחיות ארצות הברית) ויש לו שלושה בנים.
איגור ורניק הוא שחקן קולנוע ותיאטרון, מפיק קולנוע וטלוויזיה, מנחה טלוויזיה ורדיו וזמר סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
בשנת 2016 הוענק לו תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
איגור ורניק נולד בשנת 1963 במוסקבה למשפחה יהודית.
הוא היה שחקן בתחום תיאטרון, בשנת 1999 הוענק לו תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
אשתו קיבלה השכלה במשפטים ועבדה כמורה למוזיקה.
הם הוטמנו בחלקה יהודית בבית העלמין ווסטריאקובסקויה לצד קרובי משפחה נוספים.
לאיגור נולד אח תאום ואדים ורניק, עיתונאי ומנחה טלוויזיה.
בשנת 1984 איגור ורניק סיים לימודים בבית ספר לשחקנים ליד התיאטרון האמנותי של מוסקבה.
בשנת 1986 הוא התחיל לעבוד בתיאטרון אמנותי על שם צ'כוב.
בשנת 1986 ורניק לראשונה שיחק בסרט קולנוע.
בסך הכול הוא שיחק ביותר מ-100 סרטים.
בשנת 1992 ורניק החל לעבוד בטלוויזיה.
הוא היה מנחה של תוכניות טלוויזיה רבות, חלקם לצד אחיו.
חלק מיצירות שהוא כתב שולבו בסרטים בהם השתתף.
בשנת 2024 השתתף בסרט "האמן ומרגריטה" בבימויו של מיכאיל לוקשין המבוסס על הרומן מאת מיכאיל בולגקוב, "האמן ומרגריטה".
מאשתו הראשונה התגרש בשנת 1990 לאחר חמש שנים.
לאשתו השנייה היה נשוי משנת 1999 עד 2009. לזוג נולד בן בשם גריגורי שעובד כשחקן.
באפריל 2023 ורניק התחתן בפעם השלישית.
איגור בראון (נולד ב-1955) הוא פסל ישראלי.
בראון נולד וגדל בלבוב, אוקראינה.
בשנת 1975 סיים את לימודיו במכון לעיצוב בלבוב, במחלקה לעיצוב קרמי.
בשנת 1980 סיים את הלימודים במכון לאמנות מונומנטלית ועיצוב בחרקוב.
הציג בתערוכות יחיד ותערוכות נושא רבות: בלבוב, חרקוב, סופיה (בולגריה), מוסקבה (רוסיה), מוזיאון "אנטוני ד'ארטה" בפורטוגל, מוזיאון לאמנות בצרפת, מוזיאון לאמנות בדרום קוריאה, הנובר ובגלריות בישראל.
בשנת 2011 השתתף בתערוכת פסלי ענק ממלח, ראשונה וייחודית מסוגה בישראל שנערכה במפעלי ים המלח במסגרת פסטיבל התמר.
השתתף בעשרות סימפוזיונים לפיסול באבן ברחבי העולם: ארמניה, פולין, טורקיה, פורטוגל, קולומביה, איטליה, ספרד, אלמריה (ספרד), צרפת, גרמניה, דנמרק, אוסטריה, הולנד וקוריאה הדרומית ובסימפוזיונים לפיסול באבן בישראל: מעלות-תרשיחא, אשדוד, אשקלון, בית שמש, ראשון לציון, נס ציונה, חצור הגלילית, שוהם, יבנה, אילת, דימונה, רעננה, מודיעין וסביון.
2019 – איגור בראון, גלריית הציפור הכחולה, פתח תקווה
קשרים של שלום – שיש, מוצב על אי תנועה, רחוב גבעתי, יבנה.
כפול – שיש ורונה, גן הפסלים, בית חולים תל השומר (2006)
צלילים – כביש 40, רחוב הירקונים (שביל אופניים), פתח תקווה.
סימפוזיון פיסול בפתח תקווה, סוכות 2008
פסל בשכונת מוריה, מודיעין-מכבים-רעות (2009)
עימות – רחוב קוסטה ריקה, שכונת עיר גנים, ירושלים (2013)
בנימין זאב הרצל – ברחבה פינת הרחובות הרצל ותנועת המרי, קריית אונו (2020)
פסל בכיכר הגבורה, אריאל (2022)
קומפוזיציה שנייה – דרך הפסלים ביער צרעה
חלון – נמצא בגדה המזרחית של טירת מוריצבורג, סקסוניה, גרמניה
עוד – פארק הגדול בפתח תקווה
פרס ראשון בסימפוזיון בינלאומי לפיסול באבן רסיסטנסיה, ארגנטינה.
איגור ז'סוס מסיאל דה קרוז (בפורטוגזית: Igor Jesus Maciel da Cruz; נולד ב-25 בפברואר 2001 בקויאבה שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת נוטינגהאם פורסט ובנבחרת ברזיל.
ז'סוס גדל במחלקת הנוער של קוריטיבה, ובשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת המשנה הברזילאית.
בהמשך שיחק עם המועדון בליגת העל הברזילאית.
ב-2 באוקטובר 2020 חתם ז'סוס בשבאב אל אהלי מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
הוא ערך 66 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 34 שערים.
ב-10 ביולי 2024 חזר לליגת העל הברזילאית וחתם בבוטפוגו.
ב-5 ביולי 2025 חתם בנוטינגהאם פורסט מהפרמייר ליג.
ב-27 בספטמבר 2024 זומן ז'סוס לראשונה לסגל נבחרת ברזיל לקראת משחקי מוקדמות מונדיאל 2026 נגד נבחרות צ'ילה ופרו.
ב-10 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 2-1 על נבחרת צ'ילה, בו הבקיע את השער הראשון של נבחרתו.
איגור זָכָרוֹביץ' בּוֹנְדָרֶבְסְקי היה שחמטאי בדרגת רב-אמן ומאמן שחמט סובייטי, מן הבולטים בדורו.
היה גם רב-אמן בינלאומי בשחמט בהתכתבות והיה אחד מהמאמנים המשפיעים בשחמט הסובייטי בשנות ה־60. בונדרבסקי חלק את המקום הראשון באליפות השחמט הסובייטית בשנת 1940, ומאוחר יותר אימן את אלוף העולם בוריס ספאסקי.
הוא היה נשוי לוולנטינה קוזלובסקיה, גם היא שחמטאית.
נולד ברוסטוב על הדון שבאימפריה הרוסית (כיום ברוסיה).
מגיל צעיר בלט בכישרונו לשחמט והתקדם במהירות בזירה הלאומית של ברית המועצות.
את עיקר הקריירה התחרותית שלו עשה בשנות ה־30 וה־40, ולאחר מכן עבר בהדרגה לעיסוק בהדרכה, ניתוחים תאורטיים וכתיבה.
בונדרבסקי שיחק באליפות רוסיה החמישית, גורקי בשנת 1935, והשיג 4/9 נקודות וסיים במקום ה-6-7; המנצח היה אלכסנדר טולוש.
בשנה שלאחר מכן, הוא זכה באליפות ברית המועצות בקטגוריה הראשונה בסנקט פטרבורג, עם 11.5/14, ללא הפסד, בהפרש של שתי נקודות.
בונדרבסקי העפיל לחצי הגמר של אליפות ברית המועצות ה-11 בשנת 1938 עם 10.5/17, וסיים במקום ה-3–4 משותף; המנצח היה מיכאל בוטביניק.
הופעה מאכזבת נוספת הגיעה באירוע הבינלאומי החזק מאוד לנינגרד-מוסקבה בשנת 1939 עם 5/17 בלבד ובמקום ה-17; המנצח היה סאלו פלור.
בונדרבסקי נחשב לשחקן עמוק ומוכן היטב תאורטית.
בוטביניק, שנכשל קשות באליפות הסדירה של 1940, ניצח בתחרות נוספת זו ב-1941, כאשר קרס סיים במקום השני, ולאחר מכן הגיעו בולסלבסקי, וסילי סמיסלוב, לילינטל ובונדרבסקי במקום האחרון.
בונדרבסקי שיחק באליפות הבין-אזורית של 1948 שנערך בסאלטשובאדן (Saltsjöbaden), שם חלק את המקום השישי-תשיעי, והעפיל לטורניר המועמדים בבודפשט 1950, אך לא היה מסוגל לשחק עקב מחלה.
לאחר מכן שיחק רק במספר תחרויות עקב בעיות בריאות, כאשר תוצאה בולטת הייתה המקום השני שלו, אחרי סבטוזר גליגוריץ', בתחרות הייסטינגס 1960/61.
הוא היה בין 27 השחקנים הראשונים שזכו בתואר רב-אמן בינלאומי בשנת 1950 על ידי איגוד השחמט העולמי פיד"ה.
הוא זכה בתואר שופט בינלאומי בשנת 1954, ובתואר רב-אמן בינלאומי בשחמט בהתכתבות בשנת 1961.
משנות ה־50 המאוחרות וה־60 נודע בעיקר כמאמן מן השורה הראשונה.
הוא שימש מאמן ויועץ פתיחות לבוריס ספאסקי, והיה אחראי להכנות של ספסקי לדו־קרב על אליפות העולם מול טיגראן פטרוסיאן (1969).
כתיבתו התאורטית וניתוחי הפתיחות שלו נחשבו יסודיים והשפיעו על דור שלם של שחקנים סובייטים.
בשנים 1977–1978, בונדרבסקי סייע לספאסקי בדו-קרב גמר המועמדים נגד ויקטור קורצ'נוי.
איגור בונדרבסקי - וסילי סמיסלוב מוסקבה 1946
במשחק זה משחקים הרגלים תפקיד חשוב כאשר הם מתקדמים בשני האגפים ומאיימים פעם אחר פעם אחר כלי הלבן וחוסמים את המקומות בהם יוכלו להתמקם.
בסיום המשחק, הרץ השחור נע בשטח הלבן ומכה את הרגלים באגף המלכה.
איגור בונדרבסקי - וסילי סמיסלוב מוסקבה 1946, יוטיוב
איגור דמיטרייביץ' נוביקוב (Igor Dmitriyevich Novikov, רוסית: И́горь Дми́триевич Но́виков נולד ב-10 בנובמבר 1935) הוא אסטרופיזיקאי תאורטי וקוסמולוג רוסי.
נוביקוב העלה את רעיון החורים הלבנים בשנת 1964. הוא גם ניסח את עקרון העקביות העצמית של נוביקוב באמצע שנות ה-80, תרומה לתאוריית המסע בזמן.
בשנת 1966 יעקב בוריסוביץ זלדוביץ ואיגור דמיטרייביץ' נוביקוב הציעו לראשונה את התאוריה על קיומם של חורים שחורים קדמוניים.
נוביקוב קיבל את תואר הדוקטור שלו באסטרופיזיקה בשנת 1965 ואת התואר הרוסי D.Sc.
באסטרופיזיקה בשנת 1970. בין השנים 1974 ל-1990 הוא היה ראש המחלקה לאסטרופיזיקה רלטיביסטית במכון הרוסי לחקר החלל במוסקבה.
לפני 1991 הוא היה ראש המחלקה לאסטרופיזיקה תאורטית במכון לבדב לפיזיקה במוסקבה וכיהן כפרופסור באוניברסיטת מוסקבה הממלכתית.
מאז 1994 הוא מנהל את המרכז לאסטרופיזיקה תאורטית (TAC) של אוניברסיטת קופנהגן, דנמרק.
כיום הוא גם פרופסור לאסטרופיזיקה במצפה הכוכבים של אוניברסיטת קופנהגן, שם הוא נמצא מאז 1991. מאז 1998 הוא חבר בחברה המלכותית לאסטרונומיה.
נוביקוב עבר לקופנהגן, דנמרק, שם עבד ולימד במכון נילס בוהר.
הוא חזר לרוסיה בשנת 2001.
הוא זכה בפרס ג'ון ארצ'יבלד ווילר הראשון (2020), יחד עם הפיזיקאי קיפ ת'ורן (קלטק) ופרופסור רוג'ר פנרוז מאוניברסיטת אוקספורד.
פרס זה מוענק על תרומתו לפיתוח תורת היחסות הכללית והפיזיקה של חורים שחורים.
הפרס מוענק על ידי נשיא האגודה האיטלקית לפיזיקה בטקס הענקת הפרסים הרשמי ברומא ב-22 במאי 2020.
מכניקת הקוונטים של מסע בזמן.
איגור פיודורוביץ' סטרווינסקי היה מלחין רוסי (בעל אזרחויות צרפתית ואמריקאית) של מוזיקה קלאסית מודרנית, מבכירי המלחינים במאה ה-20 ובין המשפיעים ביותר על המוזיקה בזמנו.
בין יצירותיו הנודעות ניתן למנות את הבלטים "פולחן האביב" ו"ציפור האש", את "סימפוניית תהילים", "מזמורי רקוויאם" והאופרה-אורטוריה "אדיפוס רקס".
הוא זכה בפרסים רבים ובאותות כבוד, ביניהם מדליית הזהב של התזמורת הפילהרמונית של לונדון (בשנת 1951), פרס סיבליוס בסך 27,000 דולר מן "הקרן הפינית לאמנויות ולמדעים" (בשנת 1963) ועוד.
סטרווינסקי נודע במעברים שביצע בין סגנונות שונים.
ביצירות "ציפור האש" ו"פולחן האביב" חנך את הפרימיטיביזם במוזיקה של המאה ה-20. יצירות אלו עוררו עליו את חמת המבקרים, שלא קיבלו את החידוש שבהן ושפכו עליו קיתונות של לעג וגינוי.
מאוחר יותר, כאשר נטש את הפרימיטיביזם לטובת הנאו-קלאסיציזם, כבר נתפסו יצירותיו פורצות הדרך כיצירות מופת, וכתיבתו הנאו-קלאסית נראתה למבקרים שמרנית ומיושנת.
כאשר שינה שוב את סגנונו ונטש את הנאו-קלאסיציזם לטובת הכתיבה הסריאלית, נתקל שוב בביקורת מצד מבקרים שהיללו את המוזיקה שכתב המלחין הנאו-קלאסיקן.
סטרווינסקי נולד בעיירה אורניינבאום ליד סנקט פטרבורג ברוסיה.
אביו, פיודור סטרבווינסקי, היה זמר ממוצא פולני, בס ראשון במעלה בתיאטרון מריאינסקי, וגם אחיו היה מוזיקאי, כך שילדותו הייתה עתירת חוויות ורשמים מוזיקליים.
בגיל תשע החל ללמוד נגינה בפסנתר, ולאחר זמן קצר מצא עניין באלתור יותר מאשר בתרגילי נגינה מפרכים (למורת רוחם של מוריו והוריו).
כשהחל את לימודיו הגבוהים, חילק את זמנו בין לימודי משפטים באוניברסיטת פטרבורג ללימודי מוזיקה חלקיים, עד שהצליח לשכנע את הוריו לתמוך בהחלטתו להשקיע יותר במוזיקה.
הוא שכר לעצמו מורה להרמוניה, ובמהרה החל ללמוד באופן עצמאי בעזרת ספרים ומצא עניין מיוחד בתורת הקונטרפונקט.
בשנת1902 פגש ברימסקי-קורסקוב, שלימד אותו את יסודות התזמור ונחשב למורו הרוחני.
רימסקי-קורסקוב יעץ לו להמשיך בלימודיו האקדמיים ובמקביל לרכוש ידיעה מקיפה יותר במוזיקה, באמצעות לימודים פורמליים שיטתיים בהרמוניה ובקונטרפונקט.
סטרווינסקי הצטרף לאגודה מוזיקלית, שקיימה הופעות של מוזיקה קאמרית צרפתית חדישה, וכך נחשף למלחינים כמו פול דיקא, קלוד דביסי וסזר פרנק, שהשפיעו על יצירתו בהמשך.
השפעה גדולה על חייו של סטרווינסקי הייתה לסרגיי דיאגילב, מנהלו של "בלט רוס", שהפך גם למנהלו האישי.
בלט רוס, שפעל בפריז בראשית המאה, העלה את הבלטים של סטרווינסקי: תחילה את "ציפור האש" ו"פטרושקה" ואחר כך ב-1913 את הבלט החדשני והשערורייתי "פולחן האביב" בניצוחו של פייר מונטה.
בבלט הבא – כלולות (Les Noces) – נקט יתר ריסון וצמצם את התזמור לארבעה פסנתרים ו-17 כלי הקשה.
הבלט "פולצ'ינלה" מבוסס על נושאים שסטרווינסקי סבר שהם של פרגולזי אבל היום ידוע שהם מאת מלחינים אחרים, בעיקר דומניקו גאלו.
דיאגילב היה הראשון שעמד על גאוניותו של סטרווינסקי והכריז עליה ברבים.
הקרבה הנפשית בין השניים הייתה רבה, וסטרווינסקי דרש להיקבר לצד דיאגילב, בוונציה.
בהמשך חייו שמר סטרווינסקי אמונים לבלט.
הבלט אפולו מוליך המוזות נכתב להרכב מיתרים קטן בפשטות קלאסית, וזו אולי היצירה המלודית ביותר שלו.
"נשיקת הפיה" משתמש בנושאים של צ'ייקובסקי.
שני בלטים אלה בוצעו לראשונה בשנת 1928 בארצות הברית.
הבלט "משחק הקלפים" בוצע לראשונה בניו יורק בשנת 1937.
בין השיאים בכתיבתו הסימפונית של סטרווינסקי נמצאת סימפוניית תהילים, שנכתבה ליובל התזמורת הסימפונית של בוסטון ולכבוד מנהלה סרגיי קוסביצקי.
בפסטיבל ישראל, באוגוסט 1964, ניצח סטרווינסקי הישיש על סימפוניית תהילים בביצוע התזמורת הפילהרמונית הישראלית והמקהלה הקאמרית תל אביב (בהמשך המקהלה הפילהרמונית תל אביב) בתיאטרון קיסריה.
האופרות של סטרווינסקי מציגות פסיחה על שתי הסעיפים - מעשה בחייל (1919) היא יותר הצגה מאופרה מושרת, וב"שועל" (1922) יש יותר ריקוד ממשחק.
"מאוורה", על פי פושקין דומה יותר לאופרה מקובלת, אך אדיפוס רקס היא יותר אורטוריה מאופרה, גם משום שהיא כתובה בלטינית וגם משום שאין בה כמעט בימוי.
מכל האופרות שלו, רק "דרכו של הולל" (בעקבות ציוריו של הוגארת) היא אופרה של ממש, שיש לה מקום של כבוד ברפרטואר האופראי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עבר סטרווינסקי לארצות הברית וקיבל אזרחות אמריקנית.
ב-1940 התחילה התקופה השלישית של יצירתו, התקופה האמריקנית, שבה מיוצגים הסגנון הרוסי והסגנון הנאו-קלאסי גם יחד.
בין יצירותיו הבולטות בתקופה זו: הבלט "אורפאוס" (1947), "לזכרו של דילן תומאס" (1954) ו"ת'רני" (Threni; בעקבות ספר איכה; 1958).
ביצירות אלה בולט שיתוף הפעולה של האינטלקט והרגש לצורך ארגון מוזיקלי חדש ויצירת אסתטיקה מוזיקלית חדשה.
יצירתו של סטרווינסקי בארצות הברית מתפרשת על תחומי האופרה, הבלט, הקונצ'רטו, המוזיקה הקאמרית והשיר.
בשנותיו האחרונות הלחין מספר יצירות בשיטת שנים-עשר הטונים הקרובה למוזיקה של וברן ושנברג, ביניהן הבלדה "אברהם ויצחק" לבריטון ולתזמורת קאמרית המכילה תמליל עברי (בראשית, כב).
יצירה זו הוקדשה לפסטיבל ישראל (ירושלים, 1964).
סטרווינסקי נפטר בניו יורק ב-6 באפריל 1971, ונקבר בוונציה, בבית עלמין באי סן מיקלה.
המגזין "TIME" ציין את שמו בין האנשים המשפיעים על המאה ה-20.
מפרצון סטרווינסקי באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של איגור סטרווינסקי.
דמותו של סטרווינסקי מופיעה בסרט "ניז'ינסקי" (1980).
איגור איבנוביץ' סיקורסקי היה מהנדס אמריקאי ממוצא אוקראיני.
רבים זוקפים לזכותו את הצלחת התפתחות המסוק.
סיקורסקי נולד בקייב שבאימפריה הרוסית (כיום בירת אוקראינה).
למד בעיקר בביתו לפי תוכנית שבנתה לו אימו ובסנקט פטרבורג.
כבר מצעירותו התעניין בתעופה ובמיוחד במסוקים, ב־1909 בנה את המסוק הראשון שלו, אך זה לא צלח להמריא.
לאחר פיתוחים רבים הצליח להגיע לריחוף של מספר שניות באוויר ולא יותר מכך.
בשנת 1910 התייאש מהמסוקים ופנה לרעיון חדש באותה עת - מטוס רב מנועי.
סיקורסקי היה המהנדס הראשי בפרויקט לפיתוח המטוס הארבע־מנועי הראשון, ואף היה טייס הניסוי בטיסתו הראשונה של מטוס זה ב־13 במאי 1913. מטוסיו של סיקורסקי שימשו את רוסיה כמפציצים במלחמת העולם הראשונה תחת השם "איליה מורומץ".
בעקבות המהפכה הבולשביקית עבר ב־1917 לצרפת, וב־1919 היגר לארצות הברית.
בראשית דרכו היה חסר כל והתפרנס ממתן שיעורים פרטיים למהגרים רוסים.
לאחר שצבר מעט כסף בנה מטוס נוסעים בן 15 מקומות, הבנייה נקלעה לקשיים כספיים והסתיימה רק הודות לתרומה של 5,000 דולר מהמלחין סרגיי רחמנינוב.
מטוס זה התרסק בטיסתו הראשונה, אך דגם משופר בשם A-29 זכה להצלחה גדולה.
סיקורסקי פיתח וייצר גם מטוסים אמפיביים דו־מנועיים.
מטוס הסיקורסקי S-42 היה עמוד השדרה של חברת התעופה פאן אמריקן ואיפשר לה לפתוח קווים טרנס אטלנטיים ארוכים.
בשל כך כונה המטוס גם בכינוי Pan Am Clipper.
בשנת 1938, אחרי שנים של פיתוח פרטי, הצליח לשכנע את ממשלת ארצות הברית להקציב שני מיליון דולר לחקר תעופה בעזרת מסוקים.
הפיתוח הוביל לבנייתו של המסוק VS-300. ה־VS-300 יצר את ההבדל המשמעותי ביותר בין עיצוב "הכנפיים המעופפות" לבין כלי טיס מעשי שמאפשר שימושים צבאיים.
ה־VS-300 אכן היה שונה באופן מהותי מהמודלים הראשוניים.
פיתוחו של סיקורסקי היווה התקדמות רצינית במסוקים ובעקבותיו הגיעו פיתוחים נוספים.
הוא היה מצויד ברוטור תלת־להבי, ברוטור זנב קטן לייצוב ובמנוע בוכנה בן 75 כוחות סוס.
ב־1941 טס כבר המסוק במשך יותר משעה.
החברה מייסודו, Sikorsky Aircraft Corporation, פעילה גם בימינו ומהווה את אחת מיצרניות המסוקים המובילות בעולם.
סיקורסקי גם הקדיש מזמנו לפעילות באגודת פושקין וטולסטוי בארצות הברית.
איגור מיטרסקי (במקדונית: Игор Митрески; ) הוא כדורגלן עבר מקדוני ששיחק בעמדת הבלם.
מיטרסקי החל את הקריירה בשנת 1998 במועדון המקדוני סילקס קארטובו שבו שיחק עד עונת 2000/2001. בעונת 2001/2002 עבר לספרטק מוסקבה הרוסית ושיחק בליגת האלופות שבה הציג יכולת טובה שגרמה להתעניינות מצד מספר מועדונים בכירים באירופה.
הוא המשיך לשחק בספרטק עד עונת 2004/2005. לאחר שסיים את חוזהו בספרטק, חתם מיטרסקי בפורטסמות' מהפרמייר ליג, אך העסקה נכשלה והוא נאלץ לחפש קבוצה אחרת.
בעונת 2005/2006 עבר לשחק בקבוצת מטאלורג זפוריז'יה האוקראינית במשך חצי עונה, ומשם עבר לבית"ר ירושלים.
את שער הבכורה שלו בישראל כבש בנגיחה בניצחון 0-4 על עירוני קריית אתא במסגרת משחקי שמינית גמר גביע המדינה.
מיטרסקי לא זכה להצלחה רבה בבית"ר ועזב אותה בתום העונה.
לאחר מכן הצטרף לאנרגי קוטבוס הגרמנית, שם זכה ליותר הזדמנויות משחק.
מיטרסקי שיחק בקוטבוס ברציפות עד שנת 2010, למעט תקופת השאלה בבירשחוט הבלגית.
בינואר 2010 חתם לשנתיים בצסק"א סופיה הבולגרית, אולם חוזהו הותר בטרם הסתיים, דבר שאפשר לו לחתום בנפטצ'י באקו האזרית.
בהיותו ב"נפט'י" הוא זכה באליפות הליגה שלוש פעמים.
בסוף עונת עזב את המועדון.
מיטרסקי הוא שחקנה לשעבר של נבחרת מקדוניה הצפונית.
בשנת 2001 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת צ'כיה.
בשנת 2011 הודיע על פרישה מהנבחרת, לאחר ששיחק במדיה עשר שנים ורשם 70 הופעות ושער אחד.
איגור מרקביץ' (27 ביולי 1912 - 7 במרץ 1983) היה מלחין ומנצח יליד האימפריה הרוסית.
מרקביץ' נולד בקייב, אך משפחתו היגרה לשווייץ בשנת 1914, כשהיה בן שנתיים.
הראשון שעמד על כשרונותיו המוזיקליים היה הפסנתרן אלפרד קורטו, שלקח אותו לפריז בשנת 1926 להשתלם כמלחין ופסנתרן.
הוא זכה להכרה בשנת 1929, עם ביצוע הקונצ'רטו גרוסו שלו בפריז.
הופעתו הראשונה של מרקביץ' כמנצח הייתה בגיל 18, עם תזמורת הקונצרטחבאו.
הוא השתקע באיטליה וקיבל אזרחות איטלקית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה פעיל בתנועת הפרטיזנים.
הוא עקר ללונדון בשנת 1953 ומאז 1965 ניצח על תזמורת RTVE הספרדית.
הוא מת באופן פתאומי באנטיב, ב-7 במרץ 1983.
בנו של מרקביץ' מאשתו השנייה, דונה טופזיה קטאני, הוא המנצח אולג קטאני.
אשתו הראשונה הייתה קירה, בתו של הרקדן ואצלב ניז'ינסקי.
פרטיטה (1931) לפסנתר ותזמורת קטנה.
גן העדן האבוד (1934-35) אורטוריה לסולנים, מקהלה ותזמורת.
לורנצו הנהדר (1940) לסופרן ותזמורת.
"מחקרים היסטוריים, אנליטיים ומעשיים בסימפוניות של בטהובן", בהוצאת פיטרס, לייפציג.
איגור ניקולאייביץ' סמירנוב היה נשיא הרפובליקה המולדבית טרנסניסטריה מ-1991 ועד 2011.
איגור נולד ב-1941 בפטרופבלובסק-קמצ'טסקי שבברית המועצות אשר במזרח הרחוק הרוסי (כיום בפדרציה הרוסית).
בשנת 1987 סיים את המכון להנדסת מכונות בעיר זפוריז'יה ובנובמבר אותה שנה עבר להתגורר בטירספול.
עם פרוץ האירועים על רקע לאומני בטרנסניסטריה בלט כמנהיג מקומי.
ב-13 בדצמבר 1990 הוצא צו מעצר נגדו ידי שלטונות מולדובה.
ב-9 בפברואר 1991 נבחר לראש הרפובליקה.
ב-28 באוגוסט 1991 נעצר על ידי שלטונות מולדובה אך שוחרר תוך פרק זמן קצר.
במהלך המלחמה בטרנסניסטריה היה מפקד הכוחות המזוינות.
ב-21 ביולי 1992 חתם ביחד עם בוריס ילצין ונשיא מולדובה מירצ'ו סנגור הסכם סיום הלחימה והפרדת כוחות שנשמר עד היום.
עם עצמאותה של טרנסניסטריה ב-1991 נבחר סמירנוב לנשיא המדינה, ומאז במשך ארבע פעמים נוספות.
לאחרונה ב-10 בדצמבר 2006, ברוב של 82.4% מקולות הבוחרים.
בהצהרתו הודיע שיפרוש מהחיים הפוליטיים לאחר שטרנסניסטריה תשיג הכרה בינלאומית, ובכך קבע את מטרה זו כמטרת חייו.
הפסיד בבחירות שהתקיימו בשנת 2011 לראש האופוזיציה.
איגור פטרוביץ' סמשוב הוא כדורגלן עבר רוסי, ששיחק בעמדת הקשר.
לזכותו של סמשוב 57 הופעות במדי נבחרת רוסיה.
שימש כעוזר מאמן בקבוצת ארסנל טולה ובחימקי.
בדצמבר 2022 מונה לאמן את צ'ייקה ממחוז רוסטוב המתמודדת בליגה 2.
לסמשוב היו בילדותו תנאים טובים רבים להצלחה.
הוא נולד במוסקבה, עיר הבירה הגדולה של רוסיה, ומאמנו האישי היה אביו, בוגר אקדמיית הכדורגל של המועדון הרוסי הבכיר צסק"א מוסקבה.
סמשוב שיחק בצעירותו בקבוצת הנוער של צסק"א מוסקבה.
ב-1996 הוא עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון, אך לא הצליח לבסס את מעמדו בקבוצה, ובעקבות כך עזב אותה והצטרף לטורפדו מוסקבה בשנת 1998. בתחילת דרכו, קבוצתו החדשה התנהגה כלפיו בחוסר אמון.
בשנותיו הראשונות בה הוא הפגין גישה לא נכונה למשחק וחוסר רצינות במשחקו.
המקרה המפורסם ביותר מצעירותו הוא השעייתו מחמישה משחקים, לאחר תקרית עם שופט.
בשנת 2001 סמשוב החל לגלות שיפור רב: הוא מיעט לשחק ברשלנות שאפיינה אותו קודם לכן, וגברה תשוקתו למשחק.
סמשוב התגלה כשחקן קישור כשרוני מאוד, עם טכניקה טובה ויכולת מאמץ גופני גבוהה.
הוא הצטיין במדי טורפדו מוסקבה והפך לשחקן מפתח שלה, ובהמשך לשחקן המוביל שלה.
הוא הבקיע 54 שערים במדי הקבוצה ב-216 משחקים, ביניהם 12 שערים בעונתו האחרונה בה.
בסיומה של עונת 2005 עבר סמשוב לדינמו מוסקבה תמורת 6 מיליון אירו.
בקבוצה זו המשיך סמשוב להצטיין, וכבש 18 שערים לזכותה בשלוש עונות, כאשר הוא תורם גם להנהגת המשחק.
בתקופתו בדינמו הוא ביסס את מעמדו כאחד מטובי הקשרים בליגת העל הרוסית; ב-2005 ו-2008 הוא נבחר במקום השני ברשימת הכדורגלנים הטובים של העונה של התאחדות הכדורגל הרוסית וב-2007 ו-2009 נבחר במקום השלישי בתואר זה.
בעונתו האחרונה בדינמו, 2008, הוא כבש שישה שערים, שסייעו לקבוצה לסיים במקום השלישי בליגה ולהעפיל למוקדמות ליגת האלופות.
לפני עונת 2009 עזב סמשוב את דינמו ועבר לזניט סנקט פטרבורג, מהקבוצות הבכירות בליגה הרוסית.
לאחר שסיים עם זניט במקום השלישי בליגה, הוא חזר לדינמו מוסקבה בעונה הבאה.
נכון לדצמבר 2009, סמשוב מדורג חמישי בדירוג ההופעות בליגת העל הרוסית בכל הזמנים (337).
סמשוב משחק בנבחרת הלאומית של רוסיה מאז שנת 2002. כבר בתחילת דרכו בנבחרת הוא זומן לשחק במונדיאל 2002, אך לא שיחק בעמדתו הטבעית באותו הזמן בקישור השמאלי, ועל כן התקשה לתרום לנבחרתו שאכזבה בטורניר והודחה כבר בשלב הבתים.
גם המשך הקריירה הבינלאומית שלו לא היה מוצלח: הוא לקח חלק עם נבחרת רוסיה ביורו 2004, אך הטורניר היה מאכזב מבחינתו שוב.
רוסיה הודחה כבר בסיבוב הראשון, וסמשוב שיחק במשחק האחרון שלו בלבד.
סמשוב זומן על ידי המאמן ההולנדי, חוס הידינק, לסגל נבחרת רוסיה ליורו 2008. בטורניר היורו הוא פתח בהרכב בכל משחקי נבחרתו, והיה שותף לטורניר המוצלח שלה, שבו היא העפילה לחצי הגמר לראשונה בתולדותיה.
לאורך טורניר המוקדמות והטורניר עצמו הוא היה שחקן מפתח בנבחרת של הידינק.
מ-2017 עד 2021 שימש כעוזר מאמן בקבוצות ארסנל טולה, חימיק נובומוסקובסק וחימקי (בה גם שימש כממלא מקום המאמן).
בדצמבר 2022 מונה לאמן את צ'ייקה ממחוז רוסטוב שהתמודדה בליגה 2.
רשימת הכדורגלנים הטובים של העונה של התאחדות הכדורגל הרוסית:2005, 2007, 2008, 2009
אליפות אירופה: 2008 (חצי גמר)
איגור ניקולאיביץ פוליאנסקי הוא שחיין מברית המועצות לשעבר.
אלוף אולימפי (סיאול 1988), אלוף עולם (מדריד 1986), אלוף אירופה (סופיה 1985), אלוף האוניברסיאדה (קובה 1985) ושיאן עולם במשחי הגב.
פוליאנסקי נולד בנובוסיבירסק, ברית המועצות.
הוא התאמן בקבוצת דינמו בעיר מגוריו.
בתחרות שנערכה בארפורט, מזרח גרמניה במרץ 1985, קבע פוליאנסקי את שיאו העולמי הראשון במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:58.14 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במדריד, ספרד בשנת 1986 זכה פוליאנסקי בשתי מדליות זהב במשחים האישיים ב-100 מטר גב (55.58 שניות) לפני ריכטר (56.49 שניות) וזאבולוטנוב (56.57 שניות) וב-200 מטר גב (1:58.78 דקות) לפני באלטרוש (2:01.11 דקות) ופרנק הופמייסטר ממערב גרמניה (2:02.42 דקות).
בנוסף הוא זכה במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:42.63 דקות אחרי הרביעייה המנצחת של ארצות הברית (3:41.25 דקות) ומערב גרמניה (3:42.26 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בשטרסבורג, צרפת בשנת 1987 זכה פוליאנסקי במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה 1:59.37 דקות, שתי מאיות השנייה לאט יותר מזאבולוטנוב (1:59.35 דקות) ובמדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:41.51 דקות.
במרץ 1988 שיפר פוליאנסקי את שיאו העולמי של ריק קארי מארצות הברית לאחר 4 וחצי שנים במשחה ל-100 מטר גב כשקבע תוצאה של 55.17 שניות.
בנוסף הוא זכה במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:39.96 דקות אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש (3:36.93 דקות) וקנדה (3:39.28 דקות).
לאחר הזכייה, פוליאנסקי אמר שמשחה 200 מטר גב הוא משחה קשה עבורו הדורש ריכוז רב כל הזמן ושמירה על קצב והניצחון היה מתנה יפה עבורו.
למרות זאת משחה 100 מטר גב הוא החביב עליו.
כיום מתגורר פוליאנסקי עם משפחתו באוקלנד, ניו זילנד.
בסך הכל שיפר פוליאנסקי 5 פעמים את השיא העולמי.
3 פעמים במשחה ל-100 מטר גב, פעם אחת במשחה ל-200 מטר גב ופעם נוספת במשחה ל-200 מטר גב בבריכות קצרות.
שיאו העולמי ב-200 מטר גב החזיק מעמד 6 שנים עד שנישבר על ידי השחיין הספרדי מרטין לופז זוברו.
בשנת 2002 זכה פוליאנסקי להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
איגור מילושביץ' (בסרבית: Igor Milošević, ביוונית: Ιγκόρ Μιλόσεβιτς; נולד ב-14 באפריל 1986 בבלגרד, סרביה) הוא כדורסלן סרבי-יווני המשחק בעמדות הרכז והקלע.
בשתי עונותיו הראשונות ככדורסלן שיחק מילושביץ' בהירקליס סלוניקי מהליגה היוונית.
גם באולימפיאקוס מיעט לקבל דקות משחק ובסיום העונה עבר למארוסי, אך גם בה לא שיחק ולאחר שנתיים לא מוצלחות ביוון, עבר לליטא וחתם בקבוצת ריטאס וילנה.
איגור אלכסנדרוביץ' נטו היה כדורגלן סובייטי-רוסי ששיחק בעמדת הקשר, ונחשב לאחד מגדולי הכדורגלנים הסובייטים בכל הזמנים.
נטו החל את הקריירה שלו כמגן שמאלי, אך בשל יכולות הכדרור והטכניקה המרשימה שהפגין הוסט בהמשך לקישור.
נטו החל את הקריירה שלו בקבוצת ספרטק מוסקבה ב-1949, ושיחק בה במשך כל הקריירה.
הוא הבקיע 37 שערים ב-367 משחקי ליגה, וסייע לקבוצתו לזכות בחמש אליפויות של ליגת העל הסובייטית בשנים 1952, 1953, 1956, 1958 ו-1962, ובשלושה גביעי ברית המועצות.
בעקבות היכולת המרשימה שהפגין במדי ספרטק, קיבל נטו את סרט הקפטן של נבחרת ברית המועצות ב-1954, ושימש בתפקיד עד לסיום הקריירה שלו.
נטו הוביל כקפטן את נבחרת ברית המועצות לזכייה במדליית הזהב בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת מלבורן ב-1956. כעבור שנתיים נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 1958, אך בשל פציעה החמיץ את כל משחקי הטורניר, למעט המשחק השלישי בשלב הבתים מול נבחרת ברזיל.
באליפות אירופה בכדורגל הראשונה שנערכה ב-1960, הוביל נטו את ברית המועצות לזכייה, לאחר ניצחון על נבחרת יוגוסלביה במשחק הגמר.
במהלך הטורניר המוצלח הוא ניהל את משחקה של הנבחרת במרכז המגרש לצידו של יורי וובינוב.
במונדיאל 1962 סייע נטו לנבחרתו להעפיל לרבע הגמר, שם הודחה על ידי נבחרת צ'ילה.
במהלך משחק נגד אורוגוואי הפגין הגינות יוצאת דופן: איגור צ'יזלנקו הצליח להכניס את הכדור לשער, אך היה זה דרך חור ברשת החיצונית; נטו עדכן את שופט המשחק בכך על מנת שיפסול את השער.
ב-1966 פרש נטו ממשחק, ומאוחר יותר הפך למאמן הוקי קרח.
ב-1967 החל לעבוד גם כמאמן כדורגל, ושימש כמאמנן של אומוניה ניקוסיה, שיניק ירוסלבל, נבחרת איראן, פאניוניוס ונפצ'י באקו.
ב-1957 הוענק לו עיטור לנין על הישגיו בספורט.
אצטדיון קבוצת המילואים של ספרטק מוסקבה נושא את שמו.
איגור ולריוביץ' קולומויסקי (באוקראינית: Ігор Валерійович Коломойський; נולד ב-13 בפברואר 1963) הוא איש עסקים יהודי ואוליגרך אוקראיני.
דורג במקום ה-57 ברשימת 500 העשירים של ישראל, של העיתון "TheMarker" לשנת 2020, עם הון בשווי מיליארד דולר.
קולומויסקי נולד בעיר דנייפרופטרובסק שבאוקראינה הסובייטית.
בוגר לימודי מטלורגיה בשנת 1985. לקולומויסקי יש אזרחות משולשת של אוקראינה, ישראל וקפריסין, למרות שחוק האוקראיני אוסר על אזרחות כפולה.
קולומויסקי הצהיר כי: "החוקה אוסרת אזרחות כפולה אך אזרחות משולשת אינה אסורה".
קולומויסקי, יחד עם גנאדי בוגולובוב, הוא ממייסדי תאגיד "פריבט גרופ", ומונה ליו"ר דירקטוריון החברה בשנת 1997. תחומי הפעילות שלו כוללים: כריית ברזל, פיננסים (באמצעות פריבט-בנק), נפט ומוצריו, תעופה ותקשורת.
בנוסף החזיק בקבוצת הכדורגל דניפרו, בקבוצת כדורסל והוקי קרח.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 הוא התחיל בקריירה עסקית ושיתף פעולה עם אולכסנדר פטרובסקי.
קולומויסקי, באמצעות פריבט-בנק, שלט בחברת התעופה אארוסוויט, דניפראוויה ודונבאסאירו (שפשטה את הרגל).
באמצעות חברת ניהול הנכסים Mansvell Enterprises Limited, הוא שלט בחברות התעופה בדנמרק ושוודיה שפשטו את הרגל, סקייווייס אקספרס, סיטי איירליין וחברת קימבר סטרלינג.
יש לו גם החזקה בקבוצת המדיה 1+1, המפעילה שמונה ערוצי טלוויזיה אוקראינים.
מאז שנת 2010 נפוצו שמועות על כך שנכסיו של קולומויסקי החלו להיות במעקב ולחץ מצד הרשויות.
בספטמבר 2013 ספג קולומויסקי ביקורת על ידי שופט בבית משפט בלונדון, בעקבות סכסוך בניסיון השתלטות עוינת על חברת הנפט והגז JKX של אלכסנדר ז'וקוב.
השופט קבע כי יש לקולומויסקי יש מוניטין של אדם המשתלט על עסקים באיומי אקדח.
לאחר סיפוח חצי האי קרים בשנת 2014 בידי רוסיה, הולאמו נכסיו בקרים.
לדברי מנהיג קרים סרגיי אקסיונוב זה היה "מוצדק לחלוטין בשל העובדה שהוא אחד היוזמים והמממנים של הפעולה המיוחדת נגד הטרור במזרח אוקראינה שבה נהרגים אזרחים רוסים".
בתגובה הגיש קולומויסקי תלונה נגד רוסיה לבית המשפט הבינלאומי לבוררות.
רוסיה טענה כי, לבית המשפט אין סמכות שיפוט בנושא ושהיא לא תשתתף פעולה בהליכים.
בסוף 2016 הלאימה ממשלת אוקראינה את פריבט-בנק, שמחזיק בכשליש מפיקדונות אזרחי המדינה, לאחר שהיה על סף קריסה עקב המשבר הכלכלי במדינה והממשלה נאלצה להזרים לו הון בסך 5.6 מיליארד דולר.
קולומויסקי ובוגלובוב שהחזיקו ב-49% ממניות הבנק הואשמו במעילה.
בדצמבר 2017, בית המשפט העליון בלונדון הורה על הקפאת נכסים שבבעלות קולומויסקי ובוגלובוב בשווי של 2.5 מיליארד דולר.
קרן המטבע הבינלאומית, שאוקראינה תלויה בהלוואותיה, אף עצרה את העברת הכספים למדינה בעקבות שערוריית פריבט-בנק.
השניים הכחישו כי מעלו בכספי הבנק, אך קולומויסקי נאלץ לעזוב את המדינה.
בדצמבר 2019, הבנק הגיש תביעה על סך 2.1 מיליארד שקל נגד איגור קולומויסקי ושותפו גנדי בוגולובוב; וכן נגד בנק דיסקונט, בו נוהל חשבון אליו קולומויסקי ובוגולובוב העבירו כספים, שלפי התביעה מקורם במעילת ענק מהבנק.
קולומויסקי ובוגולובוב התגוררו באותה עת בישראל.
אחר כך חזר קולומויסקי לאוקראינה בניסיון להחזיר לעצמו את השליטה בבנק באמצעות קשריו הפוליטיים, לאחר שתמך בולדימיר זלנסקי, שנבחר לתפקיד נשיא אוקראינה.
קולומויסקיי היה בן ברית של הפוליטיקאית האוקראינית יוליה טימושנקו ומפלגתה.
אך היחסים עלו על שרטון כנראה בשל סירובו לממן את מערכת הבחירות של טימושנקו בשנת 2010. העיתון הקרואטי נסיונל טען בספטמבר 2007 כי קולומויסקי הפך לבעל בריתו של נשיא אוקראינה ויקטור יושצ'נקו, ומימן את מפלגתו.
ב-2 במרץ 2014, בעקבות הסכסוך האוקראיני-רוסי, מינה הנשיא בפועל אולכסנדר טורצ'ינוב את קולומויסקיי למושל מחוז דניפרופטרובסק.
יומיים לאחר מכן, תיאר נשיא רוסיה ולדימיר פוטין את קולומויסקיי כ"נוכל", ואמר שאזרחי דניפרופטרובסק אינם מרוצים מהמינוי שלו למושל המחוז.
לדברי פוטין, קולמויסקי הונה את רומן אברמוביץ'.
פוטין טען כי קולומויסקי התנער מחוזה עם אברמוביץ' לאחר שזה העביר לו כמה מיליארדים.
שבועות ספורים לאחר שמונה למושל, הצטלם קולומויסקי כשהוא לובש חולצה בצבעי שחור־אדום ששילבה את מנורת שבעת הקנים עם סמל הלאומנות האוקראינית - קלשון מחודד.
מתחת הופיע הכיתוב "ז'ידובנדרה" - שילוב של מילת הגנאי ברוסית ובאוקראינית ליהודים ושמו של מנהיג התנועה הלאומנית האוקראינית, סטפן בנדרה, הדמות השנויה ביותר במחלוקת בהיסטוריה של אוקראינה, שלפחות חלק מתומכיו השתתפו בפוגרומים ומסעי הרג של יהודים,
באפריל 2014 הציע קולומויסקי כסף לכל מי שילכוד לוחמים הנתמכים על ידי רוסיה ותמריצים להפעלת נשק נגדם.
הוא גם הוציא כ-10 מיליון דולר להקמת גדוד המתנדבים דנייפרו-1, וגם מימן גדודי ההתנדבות נוספים בלחימה נגד רוסיה, בהם רגימנט אזוב, יחידה עליה נטען כי היא ימנית קיצונית ונאו-נאצית.
בתגובה רוסיה ביקשה להכניס את קולומויסקיי לרשימת המבוקשים של אינטרפול.
ב-2 ביולי 2014 אישר בית המשפט המחוזי הרוסי צו מעצר נגדו בגין "ארגון הרג אזרחים".
במרץ 2015, לאחר פיטוריו של אולכסנדר לזורקו, שהיה בן חסותו של קולומויסקיי, כמנכ"ל חברת UkrTransNafta, מפעילת צינורות הנפט בבעלות המדינה באוקראינה, דיווחו גברים מהמיליציה האישית של קולומויסקי פשטו על מטה אוקטרנסנפטה לגרש את ההנהלה החדשה.
בזמן שלזורקו היה אחראי על הצינורות בבעלות המדינה, הן העבירו נפט לבית זיקוק בבעלות קולומויסקי על פני המתחרים.
ב-25 במרץ 2015 חתם נשיא אוקראינה על צו שפיטר את קולומויסקיי מתפקידו כמושל המחוז.
במהלך הבחירות לנשיאות אוקראינה 2019 היה אחד מהאוליגרכים שעומדו מאחורי המועמד לנשיאות שנבחר, וולודימיר זלנסקי.
קולומויסקי הוא הבעלים של ערוץ הטלוויזיה המשדר את הסדרה "משרת העם", שבה זלנסקי כיכב.
ב-21 ביולי 2022, חבר הראדה העליונה סרגיי ולסנקו , ממפלגת האיחוד הכל-אוקראיני "מולדת", פרסם בפייסבוק תמונה של מסמך שהוגדר כצו של נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי מס' 502. הצו הורה לשלול אזרחות אוקראינית מכמה אנשים כולל איגור קולומויסקי.
בספטמבר 2024 פורסם שממשלת קפריסין שללה את אזרחותם של שמונה אנשים, כולל איש העסקים האוקראיני איגור קולומויסקי.
בתחילת ספטמבר 2023, נעצר קולומויסקי בצו בית המשפט באוקראינה בחשד להונאה והלבנת הון.
מ-2 בספטמבר 2023 קולומויסקי נמצא במעצר.
ב-28 בפברואר 2024 פורסם שקולומויסקי יישאר במעצר לפחות עד 25 באפריל 2024.
ב-9 במאי 2024, נודע כי קולומויסקי יישאר במעצר לפחות עד 7 ביולי 2024 ללא אפשרות ערבות בגין תיק פלילי חדש שבו הוא חשוד כי מעורב בעסקה של ביצוע רצח בתשלום של עורך דין.
ב-6 במאי 2025, בית המשפט האריך את מעצרו של קולומויסקי לפחות עד 4 ביולי 2025.
קולומויסקי ושותפו גנאדי בוגולובוב תורמים כספים ליד ושם.
בשנת 2008 תרם יחד עם שותפו בוגלובוב וודים רבינוביץ' לשחזור בית הכנסת החורבה, ברובע היהודי בירושלים.
וב-21 בספטמבר 2011 ייסד יחד עם ודים רבינוביץ' את ערוץ החדשות היהודי שפעל בשנים 2011–2014.
קולומויסקי נשוי ואב לשני ילדים.
הוא מחזיק בבית מפואר בהרצליה פיתוח, אך התגורר מאז 2015 רוב הזמן בשווייץ.
במרץ 2012 העריך המגזין פורבס את הונו של קולומויסקי בכ-3 מיליארד דולר.
במרץ 2015, לאחר הירידה החדה בערך הריבניה (המטבע האוקראיני), העריך המגזין "אקונומיסט" את הונו בכ-1.36 מיליארד דולר.
איגור איוואנוביץ' סצ'ין הוא מדינאי ומנהל בכיר רוסי המכהן כמנכ"ל רוסנפט מאז מאי 2012.
בשנים 2008–2012 כיהן כסגן ראש ממשלת רוסיה והיה סגן ראש סגל הקרמלין מ-1999 ועד שנת 2008, ב-2004 התמנה לעוזרו של הנשיא ולדימיר פוטין.
היה יושב ראש מועצת המנהלים של חברת רוסנפט (בשנים 2004-2011) ונכון ליוני 2017 נשיא החברה.
נחשב למרוויח הגדול ממעצרו של מיכאיל חודורקובסקי ומיזוגה של חברת יוקוס עם רוסנפט ב-2007. יו"ר דירקטוריון החברה הממלכתית רוסנפטגז, בעלת השליטה ברוסנפט.
איגור סצ'ין נחשב לאחד האנשים המשפיעים ביותר ברוסיה ולראש מחנה הסילוביקי ברוסיה.
סצ'ין נולד לאיוואן סצ'ין, בלנינגרד בספטמבר 1960.
ב-1977 סיים את בית הספר התיכון מס' 133 בלנינגרד והצליח מאוד בלימוד השפה הצרפתית.
באותה שנה הוא התקבל לאוניברסיטת לנינגרד הממלכתית ע"ש אנדריי ז'דאנוב בפקולטה לפילולוגיה.
הוא בוגר האוניברסיטה על פי כמה מקורות משנת 1982 או משנת 1984. מומחיותו היא בלשנות והוא מדבר פורטוגזית וצרפתית.
סצ'ין שירת במודיעין הצבאי הסובייטי של הכוחות המזוינים בשנים 1984–1986.
הוא עבד בחברה למסחר חוץ בשם "טכנואקספורט" שהייתה חלק מהוועדה הממלכתית לקשרי חוץ כלכליים של מועצת השרים הסובייטית.
במסגרת עבודתו זו עסק בסחר בכלי נשק למדינות זרות.
הוא עבד כמתרגם במוזמביק, מושבה פורטוגזית לשעבר, בה סייע כיועץ צבאי להקמת הכוחות המזוינים של מוזמביק.
הוא עסק בהדרכה לוגיסטית, ארגון ומשלוח אמצעי וציוד צבאי מברית המועצות.
לאחר מכן הוא עבד כמתרגם צבאי באנגולה - עוד מושבה פורטוגזית לשעבר, שם באותה תקופה חימש את שני הצדדים במלחמת האזרחים.
עם שובו מאנגולה, השתלב איגור סצ'ין במחלקת החוץ של אוניברסיטת לנינגרד, והיה אחראי להגשת סיוע לסטודנטים שנסעו לחו"ל במסגרת תוכניות לחילופי סטודנטים.
עבודתו במועצת העיר לנינגרד וסנקט פטרבורג
בשנת 1988 התקבל סצ'ין לעבודה בוועד הפועל של מועצת העיר לנינגרד (לנסובייט) במחלקה לערים אחיות, שבו נדרשו בדחיפות אנשים דוברי השפה הפורטוגזית.
הוא התבקש לעבוד עם אחת הערים התאומות של לנינגרד - ריו דה ז'ניירו.
הוא היה המדריך הראשי ומומחה ליחסי חוץ של הוועד הפועל של מועצת העיר לנינגרד.
סצ'ין נפגש עם ולדימיר פוטין לראשונה בסוף שנות ה-80 בעת שעבד במחלקת החוץ של אוניברסיטת לנינגרד ופוטין היה עוזר המכללה ליחסים בינלאומיים.
יש הטוענים כי הם נפגשו בשנת 1990 במהלך ביקור בברזיל, כאשר ולדימיר פוטין, היה עוזרו של ראש עיריית לנינגרד, אנאטולי סובצ'אק.
ב-23 במאי 1990, נבחר אנטולי סובצ'אק ליו"ר מועצת העיר לנינגרד.
הוא מינה ליועץ שלו, את ולדימיר פוטין.
סצ'ין באותו הזמן המשיך לעבוד במחלקה לערים תאומות והוביל במספר תחומים בריו דה ז'ניירו, ברצלונה, ולאחר מכן מילאנו.
ב-1992 פוטין היה ליו"ר הוועדה ליחסי חוץ של העירייה וסצ'ין עבד אז לצדו עד שנת 1996. באותן שנים עבד סצ'ין כסגנו של פוטין, יו"ר הוועדה לקשרי חוץ.
ב-1996 - לאחר הפסדו של סובצ'אק בבחירות לעירייה - התפטר סצ'ין מתפקידו, יחד עם ולדימיר פוטין.
בחודש אוגוסט 1996, לאחר תבוסתו של אנטולי סובצ'אק בבחירות למושל העיר, הוזמן ולדימיר פוטין לעבוד במוסקבה כמנהל העסקים של ראש סגל הקרמלין פאבל בורודין.
יחד עמו למוסקבה, הזמין פוטין את ידידו איגור סצ'ין.
בשנים 1996–1997 - היה סצ'ין סגן ראש המחלקה לעבודה עם רכוש המדינה בחו"ל של המחלקה לקשרי חוץ כלכליים של המינהל הנשיאותי של רוסיה.
בשנים 1997–1998 היה לראש מחלקה במינהל הבקרה הראשי של המינהל הנשיאותי של רוסיה.
ב-1998 מונה לראש המטה של סגן ראש המינהל הנשיאותי של רוסיה ובשנים 1998–1999 היה ליועץ סגן ראש המינהל הנשיאותי של רוסיה.
ב-1999 מונה לראש המזכירות של סגן ראש ממשלת רוסיה, באוגוסט 1999 התמנה לראש המזכירות של ראש ממשלת רוסיה, שבאותה עת היה ולדימיר פוטין עצמו.
ב-31 בדצמבר 1999 בעקבות התפטרותו של בוריס ילצין מתפקיד נשיא רוסיה, לממלא מקומו התמנה ולדימיר פוטין.
באותו יום, הוא קבע את הרכב הממשלה שלו.
והוא מינה את איגור סצ'ין לסגן ראש סגל הקרמלין.
ב-4 ביוני 2000, במהלך ישיבת הממשלה, חיזק פוטין את עמדתו של סצ'ין בתפקידו כסגן ראש סגל הקרמלין.
בפברואר 2004 הומלץ סצ'ין על ידי הדירקטוריון של חברת הנפט "רוסנפט" כמנהל החברה והוא מונה ליו"ר מועצת המנהלים של החברה.
ב-25 במרץ 2004, במהלך פגישה של הנשיא פוטין עם חברי ממשלתו, איגור סצ'ין, שמר על תפקידו - הוא מונה בפעם השלישית לתפקיד סגן ראש סגל הקרמלין, אך הפעם היה לעוזר הנשיא.
ב-25 ביוני 2004 סצ'ין נבחר לראשות מועצת המנהלים של חברת הנפט "רוסנפט" וחודש לאחר מכן, ב-27 ביולי, נבחר ליו"ר הדירקטוריון.
ב-2007 איגור סצ'ין נטל חלק פעיל במיזוגה של יוקוס עם רוסנפט - ונטען כי היה לו חלק בפרשיית יוקוס ובמעצרו של חודורקובסקי.
ב-12 במאי 2008 סצ'ין מונה לסגן ראש הממשלה ולדימיר פוטין.
ב-12 בדצמבר 2008 היה ליו"ר מועצת המנהלים של "UES INTER RAO", חברת בת של מערכת האנרגיה המאוחדת של רוסיה.
בינואר 2011, נראה כי הוריד הרבה במשקלו, מה שגרם להפרחת שמועות בתקשורת הרוסית כי חלה בסרטן.
ביולי 2011 נאלץ סצ'ין להתפטר מתפקידו ברוסנפט כחלק מהרפורמות הכלכליות של דמיטרי מדבדב להפרדת הפוליטיקה מן הכלכלה (באותה תקופה הוא היה חבר בממשלה).
סצ'ין היה אחד משורת פוליטיקאים רוסיים שהתפטרו מחברות כלכליות שעמדו בראשן.
הוא נכלל הממשלה החדשה של דמיטרי מדבדב וב-23 במאי 2012 התמנה לנשיא רוסנפט.
בתו של איגור אינגה סצ'ינה, היא ילידת 1982, נשואה לבנו של שר המשפטים לשעבר, התובע הכללי של רוסיה, ולדימיר אוסטינוב.
ב-4 ביולי 2005 נולד נכדו של איגור.
ב-20 בפברואר 2024 פורסם שבנו של איגור סצ'ין, איבן סצ'ין נפטר בגיל 35.
איגור אלכסנדרוביץ' סמולניקוב הוא כדורגלן עבר רוסי.
איגור הוא בוגר האקדמיה לכדורגל של קבוצת לוקומוטיב מוסקבה.
הוא שיחק בשורות טורפדו מוסקבה לפני שהבחינו בו ציידי הכישרונות של הקבוצות הגדולות בליגת העל הרוסית.
הוא שיחק בלוקומוטיב עד במרץ 2009 זו השאילה אותו לאורל מיקטרינבורג.
במדיה שיחק 12 משחקים לפני שהושאל שוב, הפעם לצ'יטה.
בנובמבר 2009 חזר להרכב לוקומוטיב והיה אמור תחילה להיות מושאל לקבוצת המילואים של לוקומוטיב, לפני שהועבר לבסוף לקבוצה העיקרית.
הוא שיחק כמה משחקים במדי לוקומוטיב בליגת העל הרוסית, ובסוף יולי הוזמן לנבחרת הצעירה, אבל לבסוף ישב על הספסל במשחק הניצחון נגד לטביה.
באוגוסט 2011 הושאל לרוסטוב וביוני 2012 עבר לקרסנודאר.
ב-13 באוגוסט 2013 זניט סנקט פטרבורג וקרסנודאר הגיעו להסכמה לפיה סמולניקוב יעבור לזניט תמורת 6 מיליון יורו.
את הופעת הבכורה שלו במדי זניט ערך ב-17 באוגוסט 2013 במשחק נגד אנז'י, וב-9 באוגוסט 2014 הבקיע במדי זניט את שער הבכורה שלו והבקיע את שער הניצחון על דינמו מוסקבה ב-13 בספטמבר 2014, במשחק שהסתיים בתוצאה 3:2 לזניט.
ביולי 2020 עבר לקרסנודאר תמורת חוזה לשנתיים.
הוא שיחק במדי קרסנודאר בליגת האלופות וערך את הופעת הבכורה במשחק הגומלין של סיבוב המוקדמות השלישי מול פאוק סלוניקי, ב-30 בספטמבר 2020, במשחק שבו הוא בישל את 2 שערי הניצחון של קרסנודאר שהבטיחה למועדון השתתפות ראשונה בהיסטוריה בשלב הבתים של המפעל.
בתום עונת 2020/2021 שוחרר מהקבוצה
סמולניקוב היה בהרכב נבחרת רוסיה בכדורגל עד גיל 19 ביורו 2007 עד גיל 19, הנבחרת הצליחה לגבור על אנגליה וצ'כיה במשחקי המוקדמות, אף שבטורניר עצמו כשלה להעפיל משלב הבתים.
הוא שיחק במדי במשחק הידידות נגד ב-19 בנובמבר 2013. הוא צורף להרכב הנבחרת ליורו 2016 בצרפת, לגביע הקונפדרציות 2017 ברוסיה ולמונדיאל 2018. במשחק נגד צבר שני כרטיסים צהובים ונאלץ לרדת מהמגרש בעקבות כך, כבר במחצית הראשונה.
איגור נשוי לעיתונאית יקטרינה סמולניקובה.
איגור דמטרייביץ' סרגייב מראשי הצבא הסובייטי, והצבא הרוסי.
הראשון והיחיד שהוענקה לו דרגת מרשל הפדרציה הרוסית.
איגור סרגייב נולד למשפחת כורה פחם בקרבת העיר לוהנסק (אז בתחומי ברית המועצות, היום באוקראינה).
לאחר סיום בית הספר, בשנת 1955 הוא גויס לצבא והחל ללמוד בבית הספר לקציני הצי בסבסטופול.
בשנת 1960 הוא הוסמך כמהנדס טילים והחל את השרות הצבאי בחיל הטילים.
סרגייב התקדם בסולם הדרגות והתקדם בתפקידים שונים בחיל.
בסוף שנות ה-70 הוא הוצב כמפקד אוגדת טילים.
בשנת 1983 סרגייב הועבר למטה חיל הטילים הסובייטי ובשנים 1989–1992 היה הסגן הראשון של ראש מטה החיל.
ב-26 באוגוסט 1992 איגור סרגייב מונה למפקד של חיל הטילים האסטרטגיים של רוסיה.
בשנים 1997-2001 סרגייב כיהן כשר ההגנה.
לאחר סיום תפקידו הוא היה יועץ מיוחד של הנשיא ולדימיר פוטין לענייני יציבות אסטרטגית.
בשנת 2004 סרגייב סיים את פעילותו בתפקיד עקב מחלתו.
איגור סרגייב קיבל תואר דוקטור על עבודתו בתחום מערכות בקרת נשק.
הוא פרסם מעל ל-90 מאמרים בתחום יציבות אסטרטגית, בקרת הנשק ועוד.
במהלך הקריירה הצבאית סרגייב לא השתתף באף קרב.
תואר גיבור הפדרציה הרוסית הוענק לו בהיותו שר ההגנה.
ב-22 במאי 1997 בעקבות התפטרות של שר ההגנה הקודם, מונה איגור סרגייב לתפקיד שר ההגנה.
איגור סרגייב כיהן בתפקיד זה במשך 4 שנים תחת ראשי ממשלה שונים: ויקטור צ'רנומירדין, סרגיי קיריינקו, יבגני פרימקוב, סרגיי סטפשין, ולדימיר פוטין ומיכאיל קסיאנוב.
במהלך כהונתו ביצע סרגייב כמה רפורמות בצבא:
חיל הטילים האסטרטגיים חוזק ושולבו בו יחידות נוספות
החייל נגד מטוסים אוחד עם חיל האוויר
בוצעו רפורמות בארגון של חיל היבשה
הוחל בהקמת יחידות קומפקטיות בעלות כוננות גבוהה
סרגייב קידם את השקפתו האסטרטגית שנתן להשיג איזון עם ארצות הברית באמצעות פיתוח חיל הטילים.
בנושא זה סרגייב נכנס לוויכוח עם ראש המטה הכללי הרוסי שטען שניתן לצמצם את החיל.
במהלך כהונתו כשר ההגנה עד מרץ 2001 ניהלה רוסיה את מלחמת צ'צ'ניה השנייה.
איגור אנאטולייביץ' קומארוב הוא איש עסקים, כלכלן ותעשיין רוסי, מנכ"ל רוסקוסמוס מה-21 בינואר 2015 עד מאי 2018.
מאז ספטמבר 2018 מכהן כנציגו המיוחד של נשיא רוסיה במחוז הפדרלי של הוולגה.
איגור קומארוב השלים את השכלתו בשנת 1986 ככלכלן מאוניברסיטת מוסקבה.
בשנים 1992–2002 עבד בתחום האשראי והפיננסים וניהל את "אינקום בנק", "בנק הרזרבות הלאומי" ו"סברבנק".
מ-2002 ועד שנת 2008 היה לסמנכ"ל הכספים בחברת נורילסקי ניקל, מפיקת הניקל הגדולה בעולם.
ב-2008 ייעץ למנכ"ל "רוסטכנולוגיה" ובמאי 2009 מונה לסגן נשיא חברת הרכב אווטוואז ובאוגוסט אותה שונה מונה לנשיא החברה.
באוקטובר אותה השנה מונה כחבר בדירקטוריון "GM-אווטוואז".
בעת כהונתו כנשיא החברה הוביל שורת שינויים בהתנהלות הכספית של החברה.
באוקטובר 2013 הוא התפטר לאחר שהוחלט בממשלת רוסיה למנותו לנשיא תאגיד הטילים והחלל המאוחד (Объединённая ракетно-космическая корпорация).
במקביל, ב-23 באוקטובר 2013, הוא מונה על ידי ראש ממשלת רוסיה, דמיטרי מדבדב לסגן ראש רוסקוסמוס, סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה.
ב-21 בינואר 2015 ממשלת רוסיה החליטה על מינויו למנהל סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה, במסגרת תוכנית ייעול להפיכת הסוכנות הממשלתית לתאגיד ממלכתי.
ביולי 2018 מונה לסגן שר המדע וההשכלה הגבוהה.
בספטמבר 2018 ולדימיר פוטין החליט למנותו לנציגו המיוחד במחוז הפדרלי של הוולגה.
איגור ולדימירוביץ' קוליבנוב הוא כדורגלן עבר סובייטי ששיחק בעמדת החלוץ בקבוצות דינמו מוסקבה, פוג'ה ובולוניה.
קוליבנוב הספיק לשחק גם בשלוש נבחרות - ברית המועצות, חבר המדינות ורוסיה.
מאז פרישתו ממשחק פעיל הפך למאמן כדורגל.
בתפקידו האחרון אימן עד שנת 2024 את קבוצת טקסטילשצ'יק איוואנובו כששיחקה בליגה הרוסית השנייה.
כדורגלן השנה בברית המועצות - 1991
מלך השערים של ליגת העל הסובייטית - 1991
מקום ראשון באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 17 - 2006
אליפות מרכז של ליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה - 2019
איגור (יז'י) אברמוב-נוורלי (בפולנית: Igor Abramow-Newerly; 24 במרץ 1903, ביאלובייז'ה – 19 באוקטובר 1987, ורשה) היה סופר ופדגוג פולני, מזכירו האישי של יאנוש קורצ'אק וחסיד אומות העולם.
איגור נוורלי נולד בפולין למשפחה צ'כית-רוסית.
בילדותו איבד רגל אחת והפך לנכה.
בין השנים 1915–1932 היה נוורלי ברוסיה, שם חזה במהפכת אוקטובר והפך לאוהד הקומוניזם.
בין 1918 ל-1921 היה פעיל באגודת הנוער הקומוניסטית הכלל-סובייטית של לנין.
הוא למד משפטים באוניברסיטת קייב, אולם עקב השתתפותו באגודה הקומוניסטית נעצר ונשלח לאודסה.
בשנת 1924 נידון לגלות וכדי להימלט מגזר הדין היגר באופן לא חוקי למולדתו, ושב אל הרפובליקה הפולנית השנייה.
בפולין למד נוורלי חינוך בוורשה ופעל שם בתחום הפדגוגיה.
הוא החל לעבוד יחד עם המחנך הנודע יאנוש קורצ'אק, ובשנת 1926 הפך למזכירו האישי.
ב-1931 נשא נוורלי לאישה את ברברה גרשקה (Barbara Abramow-Newerly), מורה, פעילה חברתית, זמרת, שחקנית ומנהלת תיאטרון פולנית, ובשנת 1933 נולד להם בנם ירוסלב.
בשנת 1932 העביר אליו קורצ'אק את תפקיד העורך של עיתון הילדים "מאלי פשגלונד" (Mały Przegląd), עיתון ששימש כמוסף הילדים לעיתון היהודי בשפה הפולנית של קורצ'אק, "נאש פשגלונד" , ונכתב כולו על ידי ילדים (ביניהם הילד יוזף הן).
קודם לכן היה קורצ'אק עצמו עורך העיתון, אותו הקים ב-1926. נוורלי ערך את העיתון עד לגיליון האחרון שלו, שיצא לאור ביום שישי, 1 בספטמבר 1939. אשתו ברברה הפכה למזכירת המערכת של ה"מאלי פשגלונד", לצד שיתוף הפעולה הפדגוגי שלה עם בעלה.
במקביל כתב נוורלי מספר ספרים ברוח ערכי ההשכלה, והתנגד לגזענות ולאנטישמיות.
פעולותיו להצלת יהודים בפולין הכבושה
לאחר כיבוש פולין על ידי גרמניה הצטרף נוורלי לתנועת ההתנגדות הפולנית.
נוורלי סירב לנתק את קשריו עם קורצ'אק, סייע לבית היתומים המפורסם שלו שברחוב קרוכמלאנה 92 בוורשה, ולמרות היותו נכה התגנב מדי פעם לגטו ורשה כדי להביא לקורצ'אק מסמכים מזויפים וכסף.
הוא אף הציל את יומנו של קורצ'אק מהשמדה.
נוורלי סייע בחיפוש מקומות מסתור ליהודים שנמלטו מגטו ורשה.
ביתו היווה מקום מסתור זמני ליהודים רבים, ביניהם עמיתיו מעיתונו של קורצ'אק "נאש פשגלונד", עד שנמצא להם מקום מסתור קבוע.
בשנת 1943 נעצר נוורלי על ידי הגסטפו, בין היתר עקב הסיוע שהושיט ליהודים, נכלא בכלא פאוויאק שבוורשה ומשם נשלח למחנה הריכוז וההשמדה מיידאנק.
לאחר חיסול מחנה מיידאנק נשלח למחנות ריכוז אחרים, בהם אושוויץ, מחנה אורניינבורג וברגן-בלזן, שם שוחרר בתום המלחמה.
לאחר שחרורו ב-1945 המשיך נוורלי בקריירה החינוכית שלו, לצד כתיבת ספרים וסרטים.
הוא המשיך להיות פעיל באגודות קומוניסטיות והצטרף לאיגוד הסופרים הפולני.
נוורלי היה מעורכיו של יומנו האישי של יאנוש קורצ'אק, אותו הציל נוורלי.
יחד עם אשתו ברברה ועוד ייסד בשנת 1946 את ועד ההנצחה ליאנוש קורצ'אק.
בשנת 1966 פרסם נוורלי ספר בשם "קשרי חיים" (Żywe wiązanie), בו תיאר את קשריו עם קורצ'אק ועם בית היתומים שלו בוורשה.
בסך הכל פרסם תשעה ספרים, בהם ספרי שואה ורומנים שבהם שילב את ערכי ההשכלה עם ערכים פדגוגיים.
בייחוד בולטת בספריו אמונתו ביכולתו של האדם להפוך לטוב יותר.
רוב כתיבתו לאחר המלחמה הייתה ברוח הריאליזם הסוציאליסטי.
בנו הוא הסופר והמלחין הפולני ירוסלב אברמוב-נוורלי .
הנער מערבות הקוזקים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1963 (תשכ"ד), בתרגומו של יוסף רב ומלווה באיוריו של משה קופפרמן.
שיחה בגן בחמישה באוגוסט; על נער מתצלום ישן מאוד, הוצאת יד ושם, 1989 (תש"ן).
בספר שני סיפורים, שהאחד מהם עוסק בתורתו החינוכית של יאנוש קורצ'אק והשני מגולל את קורות חייו.
תורגם על ידי יוסף רב.
ליידיש תורגם ספרו דער וועג פון חבר בידע, מאת איגאר נעווערלי, הוצאת יידיש בוך, ורשה 1954, בתרגומו של לייב אוליצקי.
בשנת 1982 הכיר יד ושם בנוורלי כחסיד אומות העולם על פועלו למען הצלת יהודים.
איגור דמיטרייביץ סרגון היה קולונל-גנרל רוסי אשר כיהן כראש המודיעין הצבאי הרוסי וסגן הרמטכ"ל הרוסי.
סרגון נולד בעיר פודולסק שבמחוז מוסקבה, ב-28 במרץ 1957. הוא שירת בכוחות המזוינים של רוסיה החל משנת 1973. סיים את בית הספר הצבאי סובורוב במוסקבה, את בית הספר העליון לפיקוד, ואת האקדמיה הצבאית של מטכ"ל הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
ב-1984 הצטרף למודיעין הצבאי וכיהן בתפקידים שונים באגף המודיעין.
ב-1998 שירת כקולונל בתפקיד הנספח הצבאי בטירנה, אלבניה.
בדצמבר 2011 התמנה לראש אגף המודיעין במטה הכללי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית, במקום אלכסנדר שליאחטורוב.
הוא נפטר באופן פתאומי ב-3 בינואר 2016 מהתקף לב.
איגור גריגורוביץ' פטרוב (באוקראינית: Ігор Григорович Петров, ברוסית: И́горь Григо́рьевич Петро́в; נולד ב-30 בינואר 1964) הוא כדורגלן עבר סובייטי-אוקראיני ששיחק בעמדות קשר התקפי בקבוצת שחטאר דונצק בתקופת ברית המועצות.
בשנת 1991 הגיע פטרוב לישראל ובמשך 3 שנים שיחק בקבוצות ישראליות - בית"ר תל אביב ומכבי עירוני אשדוד.
שיחק 3 משחקים במדי נבחרת אוקראינה.
בשנת 1994 שב לאוקראינה ושיחק 4 שנים נוספות בליגת העל האוקראינית.
אחרי פרישתו ממשחק פעיל הוא החל בקריירת האימון.
בהתחלה היה עוזר מאמן בקבוצת שחטאר דונצק במשך עונה אחת ולאחר מכן אימן את קבוצת אולימפיק דונצק במשך 7 שנים.
איגור ויטאלייביץ' סימוטנקוב הוא מאמן כדורגל רוסי, כדורגלן לשעבר.
כיום, הוא עובד כעוזר מאמן בזניט סנקט פטרבורג.
סימוטנקוב התחיל את הקריירה המקצוענית שלו בליגה הסובייטית עם דינמו מוסקבה ב-1990. הוא בילה את חמש השנים הבאות עם דינמו, שלוש העונות האחרונות בליגה הרוסית, שבה התבלט כמלך שערים עם 21 שערים בעונת 1994 והוכתר לכדורגלן השנה.
לאחר שעבר לסרייה א' הוא שיחק בשורות רג'אנה ובמשך חמש עונות שיחק באיטליה (האחרונה עם בולוניה), כשהוא מבקיע 23 שערים.
בשנת 1999, הוא עבר למועדון הספרדי טנריף, ושיחק בה 3 עונות.
הוא חתם בקנזס סיטי וויזארדס ב-2002, מליגת MLS והיה לכדורגלן הרוסי הראשון שמשחק בארצות הברית.
איגור הבקיע ארבעה שערים בעונתו הראשונה (ועוד אחד בגמר), שבעה שערים בעונתו השנייה (ועוד שניים בשלבי הפלייאוף), לפני שפציעה במהלך עונתו השלישית השביתה אותו ממשחק והבקיע שער בודד.
הוא הבקיע את שער הזהב בגמר של 2004 גביע ארצות הברית הפתוח, אך שוחרר על ידי הוויזארדס בעונת 2004 וחזר לרוסיה כשהוא חותם על חוזה עם רובין קאזאן.
בסוף עונת 2005, הופיע 3 פעמים בלבד במדי רובין, ולבסוף הכריז על פרישתו מכדורגל מקצועי.
הוא אמר שכבר אינו מסוגל לשמור על רמת משחק גבוהה בשל פציעות חוזרות ונשנות.
עם זאת, ב-2006 עוד נכלל בסגל של דינמו וורונז', מהליגה השנייה.
סימוטנקוב ידוע בשל פרשת סימוטנקוב שבו בית הדין האירופאי לצדק הכיר בהשפעה הישירה של הסכם השותפות בין הקהילה האירופית ורוסיה.
בפסק דין זה נמצאו פריצות בחקיקה של האיחוד האירופי בעניין אזרחותו הספרדית.
סימוטנקוב כבש תשעה שערים ב-20 גביעים במדי נבחרת רוסיה, ששיחקה ביורו 1996, אך הופעתו האחרונה הייתה ב-1998.
ב-2007 הוא אימן קבוצה מהליגה השנייה קבוצת טורפדו-RG.
מ-2007 עד סוף שנת 2009, אימן את נבחרת רוסיה שהורכבה מילידי 1993. ב-18 בדצמבר 2009, מונה לעוזר מאמן בזניט סנקט פטרבורג עם לוצ'אנו ספאלטי כמאמן ראשי.
הוא נשוי ליוליה ולשניים בן בשם ואדים סימוטנקוב, שנולד להם בטנריפה, ספרד ב-4 באוגוסט 2001. הוא בוגר אקדמיית זניט סנקט פטרבורג ובעונת 2018/19 שיחק במדי זניט ב'.
ב-12 ביולי 2021 צורף לרשימת שחקני זניט סנקט פטרבורג לעונת 2021/2022 בליגת העל הרוסית בכדורגל.
איגור קולשוב (נולד ב-5 בנובמבר 1994) הוא כדורסלן ישראלי המשחק בהפועל ירושלים מליגת העל.
ב-2001 עלה עם משפחתו לישראל.
הוא גדל בקיבוץ נווה אור ובראשון לציון.
שיחק כדורסל בקבוצות הנוער של מכבי ראשון לציון וב-2010 עבר לשחק בקבוצת האקדמיה למצוינות בספורט של מכון וינגייט.
בגיל 16 עבר בגפו לארצות הברית שם למד בתיכון מקומי בווסטון שבדרום פלורידה מתוך שאיפה לפתח קריירה ככדורסלן.
ב-2013 החל ללמוד באוניברסיטת המדינה של אריזונה ולשחק בקבוצת הכדורסל שלה השייכת לדרג הראשון של ליגת המכללות ב-NCAA.
לאחר שנה בה מיעט להשתתף במשחקי הקבוצה בחר לעבור לאוניברסיטת רייס בטקסס.
בשל חוקי ה-NCAA נמנע ממנו לשחק בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה במשך שנה.
בעונת 2015/2016, הראשונה שלו ככדורסלן ברייס, פתח בכל 32 משחקי הקבוצה וסיים את העונה עם ממוצע של 16.7 נקודות ו-7 ריבאונדים למשחק.
בעונתו השנייה ברייס פתח בכל 35 משחקי הקבוצה ורשם ממוצע של 18.2 נקודות ו-8.9 ריבאונדים למשחק.
הוא נבחר לחמישיית העונה בחטיבת USA לה משתייכת רייס.
את לימודי התואר הראשון ברייס סיים ב-2017, אף על פי כן היה זכאי על חוקי ה-NCAA לשחק עונה נוספת במכללות בשל העונה שהושבת, כסטודנט לתואר שני.
בעונת 2017/2018 הוא בחר לעבור לאוניברסיטת פלורידה.
הוא השיג ממוצע של 13.8 נקודות ו-6.4 ריבאונדים במהלך 34 משחקים והעפיל עם פלורידה עד לסיבוב השני של טורניר אליפות המכללות בו הודחה על ידי אוניברסיטת טקסס טק.
למכבי ראשון לציון היה חוזה עם קולשוב בו היה סעיף שלפיו אם השחקן מחליט לחזור לשחק בארץ, למכבי ראשון לציון יש עליו זכות ראשונים.
ב-9 באוגוסט 2018, חתם בקבוצה על חוזה לשנתיים.
ב-4 באוקטובר זכה עם מכבי ראשון לציון בגביע ווינר, לאחר ניצחון 66:78 על הפועל באר שבע.
במשחק הגמר קלע 9 נקודות.
ב-9 בדצמבר קלע שיא קריירה של 21 נקודות בהפסד 78:70 להפועל חולון.
ב-14 בפברואר 2019 הגיע עם מכבי ראשון לציון לגמר גביע המדינה, שם הפסידו להפועל ירושלים בתוצאה 67:82.
ב-18 באפריל הושאל להפועל חולון עד לסוף העונה.
עד ההשאלה שיחק ב-26 משחקי ליגה עם מכבי ראשון לציון, בהם העמיד ממוצעים של 11.5 נקודות ו-5.4 ריבאונדים ב-27.9 דקות למשחק.
ב-22 בינואר 2022 חתם קולשוב בהפועל תל אביב.
ביולי 2022 חתם בהפועל באר שבע.
בדצמבר 2024, לאחר שפתח את העונה באבטודור סראטוב מהליגה הרוסית, חתם בהפועל ירושלים מליגת העל על חוזה לשלושה חודשים, עם אופציה להארכה עד סוף העונה, עקב גל הפציעות של שחקני הפועל ירושלים.
קולשוב היה חבר בנבחרת הקדטים של ישראל שסיימה במקום ה-15 באליפות אירופה עד גיל 16 ב-2010. הוא הוביל את הנבחרת עם 14.6 נקודת (חמישי בטורניר).
ב-2011 היה חבר בנבחרת הנוער ששיחקה באליפות אירופה דרג ב' וכך גם ב-2012 בה היה השחקן המוביל בנבחרת עם 19.8 נקודות (שני בטורניר כולו) ו-7.9 ריבאונדים.
ב-2013 היה חבר בנבחרת העתודה שסיימה במקום ה-15 באליפות אירופה דרג א', הוא רשם ממוצע של 12 נקודות ו-4.6 ריבאונדים למשחק.
ב-2014 סיים עם נבחרת העתודה במקום השביעי באליפות אירופה בה השיג ממוצע של 7.8 נקודות.