tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2014 פרסם ספר בשיתוף סטיב וייט ספר המאגד את יצירותיו בתחום האמנות הפלאונטולוגית בשם "The Paleoart of Julius Csotonyi: Dinosaurs Sabre-Tooths and Beyond".
הספר כולל ריאיון עם צ'וטוני ואחריו מספר רב של יצירותיו, מלוות בכתוביות הסבר.
ב-2022 אייר את הספר Dinosaur World ובו למעלה מ-1200 איורים של דינוזאורים.
ג'וליו טונוני (באיטלקית: Giulio Tononi; נולד בשנת 1960) הוא מדען מוח ופסיכיאטר, המשמש כראש הקתדרה ע"ש דייוויד פ.
ווייט ברפואת שינה, וכן בעל מושב כבוד בקתדרה למדעי התודעה באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
הוא מוכר בעיקר בזכות תאוריית המידע המשולב , תאוריה מתמטית של תודעה אותה הציע לראשונה ב-2004 וסמלה הוא פי (φ).
טונוני נולד בטרנטו, איטליה, וסיים תואר MD בפסיכיאטריה ודוקטורט בנוירוביולוגיה ממכון סנט-אנה ללימודים מתקדמים בפיזה, איטליה.
טונוני הוא סמכות בחקר השינה, ובמיוחד בנושאי הגנטיקה והאטיולוגיה של השינה.
טוניוני ושותפיו היו חלוצים בכמה גישות משלימות לחקר השינה:
מודלים של מכרסמים המעסיקים הקלטות פוטנציאליות רב-יחידות / מקומיות בשדה בהתנהגות בעלי חיים
הקלטות EEG בצפיפות גבוהה וגרייה מגנטית מוחית (TMS) בבני אדם
מודלים ממוחשבים בקנה מידה גדול של שינה וערות
מחקר זה הוביל להשערה מקיפה על תפקיד השינה (יחד עם חוקר השינה קיארה סירלי), "השערת ההומאוסטזיס הסינפטית".
על-פי השערה זו, ערות מביאה לעלייה נטו בכוח הסינפטי , ושינה הכרחית כדי לייצב מחדש הומאוסטזיס סינפטי.
להשערה השלכות על הבנת ההשפעות של חסך שינה ופיתוח גישות אבחוניות וטיפוליות חדשות להפרעות שינה והפרעות נוירופסיכיאטריות.
טונוני הוא גם חוקר מוביל בתחום מחקרי התודעה, וכתב יחד עם זוכה פרס נובל ג'רלד אדלמן ספר בנושא.
טונוני פיתח את תאוריית המידע המשולב (IIT): תאוריה מדעית המנסה לענות על שאלות כמו מהי תודעה, כיצד ניתן למדוד אותה, כיצד היא מתואמת עם מצבי מוח, ומדוע היא דועכת כשאנו שוקעים בשינה נטולת חלומות וחוזרת כשאנחנו חולמים.
התיאוריה נבחנת באמצעות הדמיה עצבית, גרייה מגנטית מוחית (TMS) ומודלים ממוחשבים.
עבודתו תוארה על ידי החוקר כריסטוף קוך כ"תיאוריה המבטיחה היחידה לגבי תודעה בסיסית".
ג'וליה רסניק (נולדה ב-9 ביולי 1952) היא פרופ' חבר בגמלאות בבית ספר לחינוך באוניברסיטה העברית.
תחומי המחקר העיקריים שלה הם גלובליזציה של מדיניות חינוך, חינוך משווה, רב תרבותיות, הגירה וילדי מהגרים וחינוך בינלאומי.
רסניק ערכה ספרים וגיליונות מיוחדים ופרסמה מאמרים רבים בכתבי עת מובילים בישראל ובשאר העולם, באנגלית ובצרפתית.
בבית ספר לחינוך הקימה ב־2018 את המסלול האישי למצטיינים לתלמידי מוסמך ומשמשת ראש המסלול.
הייתה חוקרת אורחת ביוניברסיטי קולג' לונדון, ב בבואנוס איירס, באוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד, ב (FLACSO אקוואדור) (FLACSO בואנוס איירס), באוניברסיטת קוסטה ריקה, באוניברסיטת מקגיל, באוניברסיטת מונטריאול ובאוניברסיטת קולומביה.
זכתה במענקים מהקרן הישראלית למדע (אחד מהם בשיתוף עם פרופ' אדריאנה קמפ, אוניברסיטת תל אביב) ומקרן GIF עם שותפיה הגרמניים (Prof.
רסניק נולדה בשם ביאטריס חוליה דורפמן בבואנוס איירס, ארגנטינה, לבנחמין דורפמן ואתל קלוקס, ולה אח ושלוש אחיות (אלברטו, רינה, דורה ואנה).
ב-1964 עלתה עם אחיה דרך עליית הנוער לארץ ושמה הוחלף לטובה דורפמן.
היא התחנכה במוסד אחוזת שרה בבני ברק ובקיבוץ עין צורים.
לאחר מלחמת ששת הימים חזרה לבואנוס איירס ולמדה בבית ספר התיכון תלפיות, למדה במדרשה למורים ובמקביל עבדה כמורה בבית ספר של הקהילה הספרדית.
נישאה לראול רסניק והם עברו להתגורר במאר דל פלאטה, בה הקים ראול מפעל לייצוא דגים.
ראול וג'וליה היו חברים פעילים בקהילה היהודית: ראול כחבר בוועד המנהל ורסניק כחברה בוועדת החינוך וועדת בית הכנסת של הקהילה.
ב-1984 עלו לישראל עם שלושת ילדיהם: אריאל, חביאר- פבלו ומאיה.
משנת 2002 חייתה בזוגיות עם איב דוטרק (Yves Dutercq) פרופ' ב, צרפת.
דוטרק נפטר במרץ 2020 בגיל 64 מנגיף קורונה, והשאיר אחריו אם ושלוש בנות.
רסניק סיימה את לימודי התואר הראשון, השני והשלישי במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
עבודת התזה שלה לתואר שני הוגשה באוקטובר 1993 ועסקה בדימויים לאומיים במערכת החינוך - אידאולוגיה לאומית מדינתית בישראל.
עבודת הדוקטורט שלה הוגשה ביוני 2001 ועסקה בגלובליזציה של מודלים חינוכיים והשוותה בין רפורמות מבניות של מערכות החינוך בישראל (1968) ובצרפת (1975, 1963, 1959).
מיד לאחר סיום הדוקטורט התקבלה רסניק כמרצה בבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית והיא פרופסור חבר שם עד היום.
את השוואת מדיניות חינוך בין ישראל וצרפת בשנות ה-2000 חקרה בשיתוף עם פרופ' איב דוטרק.
המחקר העלה את ה-managerialization של מערכות החינוך בישראל (דו"ח דוברת) ובצרפת.
רסניק ייסדה מחדש את האגודה הישראלית לחינוך משווה ב־2014, אגודה אקדמית שמטרתה לקדם את המחקר החינוכי ההשוואתי ואת ההוראה במוסדות אקדמיים בתחום דעת זה.
היא שימשה נשיאה ראשונה של האגודה ומכהנת כיום כמזכירתה.
ב-2019 ו-2020 התקבלה כחברת ועדה לבדיקת בקשות המכללה האקדמית כנרת והמכללה האקדמית גורדון להארכת ההסמכה להעניק תואר ראשון.
התפתחות החינוך הבינלאומי בבתי ספר ציבוריים ברחבי העולם
מחקר בין־לאומי רחב היקף של בתי ספר IB (International Baccalaureate) שכלל עבודת שדה באנגליה, ארגנטינה, אקוודור, ארצות הברית, צרפת, ספרד, קוסטה ריקה וקנדה.
אימוץ של תוכניות IB בבתי ספר ציבוריים ברחבי העולם הוא תוצר מובהק של הגלובליזציה ושל מדיניות חינוכית נאו-ליברלית.
הלימינליות החוקית של ילדי מהגרי עבודה ומבקשי מקלט בישראל
ילדי מהגרים הגדלים בסטטוס חוקי עמום חווים השלכות חברתיות כתוצאה מקיומם של משפחותיהן בצל החוק.
בישראל מעריכים כי אלפי ילדים וצעירים גדלים באי ודאות חוקית כתוצאה מגלי מהגרי עבודה ומבקשי מקלט.
מחקר זה בדק את תופעת הלימינליות החוקית בקרב צעירים וילדים ברמת המקרו, ברמת המסו (רמת הביניים) ורמת המיקרו ושופך אור על הסיפיות (לימינליות) החוקית ומשמעותה למהלך חייהם של ילדים ובני נוער מהגרים.
המחקר במימון הקרן הישראלית למדע ובשיתוף עם פרופ' אדריאנה קמפ, המחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה, אוניברסיטת תל אביב.
מורים גרמניים לומדים על השואה בישראל - השפעת אוריינטציות דוריות
פרויקט המחקר האתנוגרפי בוחן את הפרקטיקות והפרספקטיבות של מורים גרמניים המגיעים לישראל להשתתף בסמינר בבית הספר הבינלאומי ללימודי שואה ביד ושם, בירושלים.
במסגרת פרויקט המחקר, החוקרים ליוו ארבע קבוצות מורים מאזורים שונים בגרמניה בטיולים החינוכיים שלהן ביד ושם.
המחקר כלל תצפיות, קבוצות מיקוד וראיונות עם המורים ועם אנשי הצוות של יד ושם.
ההבדלים בין הדוריים וההיסטוריה המשפחתית של המורים משפיעים על התייחסותם לזיכרון השואה.
התגלעה מתח בין מטרת יד ושם בהעברת זיכרון השואה לדורות הבאים לבין מטרת המורים המחפשים בלימודי השואה ביד ושם דרכים להתמודד עם אנטישמיות גואה בארצם.
המחקר מומן על ידי הקרן הגרמנית-ישראלית למחקר ופיתוח מדעי.
ג'וליוס אלברט קרוג היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא הארי טרומן בשנים 1946–1949.
ג'וליוס קרוג נולד במדיסון, ויסקונסין כבנם של ג'וליוס ג'.
ב-1929 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
עבודותיו הבולטות הראשונות היו ברשות עמק טנסי, שם הוא החל לעבוד ב-1938 כמהנדס תחנות כוח, וב-1940 כמנהל מערך תחנות הכוח.
ב-1941 קודם קרוג לתפקיד מנהל החשמל של משרד ניהול הייצור.
לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה הפך משרד זה למועצת הייצור המלחמתית.
ב-1943 קודם קרוג לתפקיד מנהל משרד התשתיות המלחמתיות.
באפריל 1944 הוא התגייס לצי ארצות הברית.
באוגוסט אותה שנה הוא נבחר מחדש כיושב ראש מועצת הייצור המלחמתית, תפקיד בו הוא שימש עד פירוק המועצה בנובמבר 1945.
ב-26 בפברואר 1946 מינה הנשיא הארי טרומן את קרוג כמזכיר הפנים של ארצות הברית, וב-18 במרץ הוא החל לכהן בתפקיד.
כמזכיר הפנים התנגד קרוג למאמציהן של חברות עץ להשיג זכויות כריתה ביערות הענק של מדינת וושינגטון, והתנגד לבניית סכרים מיותרים.
כמי שבתחום אחריותו היו מכרות הפחם בארצות הברית, הוא ניהל משא ומתן כושל בין ג'ון ל.
לואיס, נשיא איגוד עובדי המכרות, ובין בעלי המכרות לסיום השביתה הארצית בענף.
ב-1948 חתם קרוג על חוזה על פיו השבט האינדיאני שחי בשמורת האינדיאנים פורט ברתולד בדקוטה הצפונית אולץ למכור 155,000 אקר (627 קמ"ר) של אדמותיו לצורך בניית מאגר המים של סכר גריסון בניו טאון, דקוטה הצפונית.
מימי המאגר הציפו רבע משטח השמורה, החריבו את המרכז של השבט, את בית החולים ו-154,000 אקרים של אדמה פורייה.
ג'ורג' ג'ילט, מנהיג שבטי האינדיאנים באזור הגיב על כך ב-1948, .
באוגוסט 1949 ישב קרוג בראש ועדה של 19 חברים שהשתתפו בוועידה מדעית של האומות המאוחדות לשימור ולניצול של משאבים, שהתקיימה בלייק סקסס.
בין שאר החברים בוועדה היו הרברט הובר, תומאס ווטסון, אדוארד בבקוק ורנדולף גרין פק.
קרוג התפטר מתפקידו כמזכיר הפנים ב-1 בדצמבר 1949, ועבר למגזר התעשייתי הפרטי כיועץ לענייני תשתיות בוושינגטון.
ג'וליוס קרוג נפטר ב-26 במרץ 1970 בנוקסוויל, טנסי, בגיל 62. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
הותיר אחריו את רעייתו מרגרט קתרין דין, בן ובת.
מאייר היה איש עסקים ופוליטיקאי יהודי-אמריקאי מאורגון, שכיהן כמושל אורגון ה-20 בשנים 1931–1935. מאייר היה הפוליטיקאי העצמאי היחידי שנבחר כמושל אורגון.
הוא היה בנו של מייסד רשת חנויות הכלבו "מאייר ופרנק", ולפני שנכנס לעסק המשפחתי בפורטלנד הוא היה לעורך דין.
ג'וליוס מאייר נולד בפורטלנד למשפחת מהגרים יהודים-גרמנים.
הוריו היו אהרון מאייר, סוחר ומייסד של חנות הכלבו הגדולה ביותר בפורטלנד, "מאייר ופרנק" , וג'אנט לבית הירש.
למאייר היו שלושה אחים ואחיות.
ב-1901 הוא נשא לאישה את גרייס מאייר ולזוג נולדו שלושה ילדים.
לימים הוא סיפר שיום חתונתו היה היום היחידי בו הוא הורשה לקחת יום חופש מעבודתו בחנות.
ב-1895 סיים מאייר את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת אורגון, ובארבע השנים הבאות היה לו משרד עורכי דין בשותפות עם ג'ורג' ל.
ג'וזף, ולאחר מכן הוא הצטרף לעסקי המשפחה.
על פי מסורת המשפחה, באותה עת הוא הוסיף את האות L לשמו.
צייר השלטים, שהתקין את השלט על דלת משרדו, עמד על כך שלכל עורכי הדין יהיה שם אמצעי, ומאייר הציע את האות L לצורך כך.
טרם היבחרו למשרה פוליטית נבחרת, הקדיש מאייר שלושים שנה לפעילות ציבורית.
כפילנתרופ בולט, הוא עסק בהובלת פעילויות למטרות שונות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא עמד בראש מיזמים ל"איגרות חוב ליברטי" , שימש כמנהל האזורי של המועצה להגנה לאומית, ולאחר המלחמה הוא סייע לשיקומה של צרפת.
הוא גם עמד בראש הנציבות של אורגון לתערוכה הבינלאומית פנמה-פסיפיק שהתקיימה ב-1915 בסן פרנסיסקו, וב-1922 הוא ניסה להוביל לקיומו של יריד לאומי בפורטלנד ב-1925.
הישג חשוב של מאייר היה הובלת אגודת הכביש המהיר של נהר קולומביה, אגודת אזרחים לתמיכה פוליטית בסלילת הכביש, בתחילה מערבה מפורטלנד לאסטוריה בשנים 1912–1915, ובהמשך מזרחה מפורטלנד לעיר דאלס בשנים 1913–1922.
בשנות ה-20, כעורך דין וכפעיל בולט במפלגה הרפובליקנית בפורטלנד, ירש מאייר מהנרי ל.
קורבט את תפקיד איש הקשר בין המפלגה לבין הממשל העירוני.
משמעות הדבר שהוא קיבל תשלום חודשי מגורמי פשע מאורגן, במיוחד מעסקי מכירת משקאות אלכוהוליים שלפני תקופת היובש ועסקי הימורים.
מדי חודש הוא קיבל סכום של 175,000 דולר מסוחר הפרחים טומי לוק, ידיד קרוב של ראש העיר ג'ורג' לואיס בייקר.
בבחירות למשרת מושל אורגון של 1930, שותפו לשעבר של מאייר, ג'ורג' ל.
ג'וזף, שרישיון עריכת הדין שלו נפסל במהלך עימות מול בית המשפט העליון של אורגון על צוואתו ואחוזתו של ארנסט היינריך ום, זכה בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית והיה למועמדה למשרת המושל, אך זמן קצר לאחר מכן הוא נפטר.
כאשר דחה מאייר את ההצעה להיות מועמד המפלגה, נבחר פיל מטשן הבן, בנו של הגזבר המדינתי לשעבר שהיו לו קשרים עם הקו קלוקס קלאן.
בניגוד לחלק היסודי במצע של ג'וזף, התנגד מטשן למימון המדינה של מיזמי האנרגיה ההידרואלקטרית לאורך נהר קולומביה.
מאייר נכנס למערכת הבחירות כמועמד עצמאי, ואימץ את המצע של ידידו המנוח ג'וזף.
על אף ההתנגדות למועמדותו שהובעה על דפי העיתון הגדול ביותר באורגון, The Oregonian, הוא זכה ב-54.4 אחוזים מכלל הקולות, לעומת יריבו הדמוקרטי אדוארד פ.
ביילי, שזכה ב-25.1 אחוזים מהקולות.
ניצחונו הסוחף של מאייר נחשב להשתקפות של התמיכה הציבורית החזקה במיזם ההידרואלקטרי.
מעשי השחיתות של מאייר נמשכו בעת כהונתו כמושל.
לדוגמה, יריבו בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית, פיל מטשן הבן, היה חבר מועצת נמל פורטלנד.
מאייר שלח רואה חשבון חוקר אגרסיבי, פרנק אקין, כדי לחקור את מעשי השחיתות שם.
אקין חשף בעיות באופן ברור, אך הוא נרצח יום לפני המועד שבו הוא היה אמור להגיש את הדוח שלו לבית המחוקקים של אורגון, והוא היה אמור גם לנהל חקירה במשרד המים של פורטלנד.
העדויות נגד מנהל הנמל ג'יימס ה.
פולהמוס כבר נחשפו בציבור ועלתה דרישה להתפטרותו.
שמועות צצו בנוגע למותו של אקין.
בסופו של דבר נוקה פולהמוס מכל החשדות למעשי שחיתות.
בין הישגיו של מאייר היו הקמת נציבות הפיקוח על משקאות חריפים של אורגון, זאת לאחר שחוק היובש בוטל, הקמת משטרת המדינה של אורגון, סיוע להקמת מועצת החקלאות המדינתית ונציבות האבטלה המדינתית, הפיכתה של מערכת המשפט המדינתית ללא-מפלגתית, ושימוש בתבונתו העסקית לסייע למדינה לנווט בתלאות הפיננסיות במהלך השפל הגדול.
מאמציו להנהיג מס מכירות וקידום המיזמים ההידרואלקטריים לא נחלו הצלחה מידית, אף על פי שחקיקה פדרלית שעברה ב-1933 אישרה את המימון הציבורי להקמתם של סכר בונוויל ושל סכר גרנד קולי.
מאייר כיהן כמושל תקופת כהונה אחת בלבד ודחה הצעות להתמודד על תקופת כהונה שנייה בשל מצב בריאותו.
המגזין טיים דיווח ב-1937 שמאייר השקיע את רוב הונו בבנק הלאומי האמריקאי של פורטלנד, שנסגר ביוני 1933 ונכסיו והתחייבויותיו הועברו לבנק הלאומי הראשון.
לאחר סיום כהונתו כמושל הוא פרש לאחוזתו "מנוחה" (Menucha) בעיירה קורבט, שהשקיפה על נהר קולומביה, ונבנתה על ידי האדריכל הרמן ברוקמן.
ג'וליוס מאייר נפטר באחוזתו ב-14 ביולי 1937. הוא נטמן בבית העלמין בית ישראל שבפורטלנד.
משפחת מאייר מכרה ב-1950 את אחוזת מנוחה לכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה של פורטלנד, שכיום מפעילה אותה כמרכז לכנסים ונופש.
משפחות מאייר ופרנק מכרו את רשת בתי הכלבו ב-1966 לחברת בתי הכלבו מאי.
לאחר שב-2005 התמזגה חברת מאי עם חברת מייסיס, מותגו מחדש החנויות לשעבר של חברת מאייר ופרנק כחנויות של רשת זו.
ג'וליוס מאדה ביו הוא פוליטיקאי סיירה ליאוני, והנשיא הנוכחי של סיירה לאון מאז 4 באפריל 2018. הוא בריגדיר גנרל בדימוס בצבא סיירה לאון וכיהן כראש המדינה מינואר ועד מרץ 1996 – זאת במסגרת החונטה צבאית (ה-NPRC).
ניצח בבחירות לנשיאות ב-2018 עם 51.8% מהקולות בבחירות שנחשבו להוגנות ושקופות.
ביו ירש את ארנסט באי קורומה כנשיא.
כמנהיג האופוזיציה, ביו היה ממבקרי ממשלו של קורומה.
כנשיא, ביו אף ביטל את רוב המדיניות של קודמו.
ביו היה המועמד לנשיאות SLPP בבחירות לנשיאות 2012, אך הוא קיבל 37% מהקולות כשהובס על ידי הנשיא המכהן ארנסט באי קורומה שזכה ב-58% מהקולות.
כראש המדינה הצבאי, ביו העביר את המדינה תהליכי דמוקרטיזציה והעביר את השלטון למחליפו שניצח בבחירות דמוקרטיות.
עם פרישתו מהצבא ב-1996, עבר ביו לארצות הברית, שם הוא קיבל מקלט מדיני, והוא לא ביקר בסיירה לאון עד 2005.
לביו יש תואר שני ביחסים בין-לאומיים מאמריקן יוניברסיטי בוושינגטון די.
ביו הוא גם בוגר צוערים באקדמיה הצבאית בנגומה שבסיירה לאון.
אשתו, הגברת הראשונה פאטימה ביו, היא מוסלמית.
יוליוס מאדה ווני ביו נולד ב-12 במאי 1964 בטיהון, כפר בדרומה של סיירה לאון.
זאת כשלוש שנים לאחר תחילת עצמאותה של סיירה לאון.
ביו הוא הילד ה-33 (מתוך 35) שנולדו לאחד הצ'יפים המקומיים שנשא תשע נשים.
ביו נקרא על שמו של סבו מצד אביו, יוליוס מאדה ווני ביו.
ביו למד את לימודיו היסודיים בכפר ובפנימייה בבו.
בגיל 21 החל ללמוד באקדמיה הצבאית של הכוחות המזוינים.
הוא סיים את לימודיו כשנתיים לאחר מכן, באוקטובר 1987, וקיבל דרגת קצין.
הוא שירת בגבול עם גינאה על מנת להילחם בהברחות ובמיליציות.
מאוחר יותר אף אומן על ידי כוחות האומות המאוחדות.
ב-16 בינואר 1996 ביו הוביל הפיכה צבאית.
לאחר פרישתו מהצבא ב-1996, עבר ביו לארצות הברית, שם קיבל תואר שני ביחסים בינלאומיים מאמריקן יוניברסיטי בוושינגטון די.
ביו הפך רשמית לחבר במפלגת העם של סיירה לאון (SLPP) ב-2005. באותה השנה ניסה ביו להיבחר להנהגת המפלגה, ללא הצלחה.
בליל 31 ביולי 2011 הכריז ביו על התמודדתו לנשיאות בבחירות ב-2012 מול קורומה.
בסופו של דבר ביו הפסיד וקיבל כ-37% מהקולות.
כתוצאה מההפסד, הוביל ביו את האופוזיציה במדינה.
בסופו של דבר, ביו נבחר בבחירות לנשיאות שנערכו ב-31 במרץ 2018 לאחר שקיבל 51.8% מהקולות.
בחודש הראשון שלו בתפקיד, ביו הציג תוכנית לחינוך חינם.
ביו גם ביטל חלק מאגרות הרישום של הסטודנטים במוסדות הציבוריים להשכלה גבוהה.
ביו ביטל גם הסכם הלוואה מהרפובליקה העממית של סין שיועד לבנות נמל תעופה במדינה.
הממשל של ביו ביקר בחריפות את הממשל של ארנסט באי קורומה, ובמיוחד על השחיתות שלכאורה התקיימה בה.
ההאשמות כללו גזילת מיליוני דולרים מהכנסות הממשלה (שהיו מיועדים בין השאר לקורבנות האבולה ולעניים) ומכירת נכסים לאומיים.
בהוראת ביו, משרד המשפטים הקים ועדה של שופטים שתחקור לעומק את האשמות אלו.
בפברואר 2019, הנשיא ביו הכריז על מצב חירום בסיירה לאון עקב אלימות מינית רבה.
הוא החמיר את העונשים על אונס ועבירות מין אחרות.
מצב החירום בוטל ביוני באותה השנה.
הנשיא ביו השתתף בפסגת החינוך העולמית ביולי 2021, והתגאה ביחסיו עם ראש ממשלת בריטניה בוריס ג'ונסון.
במרץ 2022, הנשיא ביו ביקר בווייטנאם.
ב-2023 נערכו בחירות בהן זכה בכהונה נוספת.
אשתו של ביו, פאטימה ביו, היא מוסלמית ממוצא גמבי.
ביו ופאטימה נישאו ב-2013 בלונדון בטקס מסגד שנערך במסגד ובכנסייה.
לזוג יש שני ילדים שנולדו בלונדון.
לביו יש עוד שלושה ילדים מנישואים קודמים, אשר נולדו בארצות הברית.
ג'וליו פניאנו (באיטלקית: Giulio Fagnano; 26 בספטמבר 1682 – 18 במאי 1766) היה מתמטיקאי איטלקי.
המתמטיקאי הראשון שהפנה את תשומת ליבו לתאוריה של אינטגרלים אליפטיים.
תוצאתו המפורסמת ביותר קובעת שניתן לחלק באמצעות סרגל ומחוגה את עקום הלמניסקטה של ברנולי ל-2, 3 ו-5 חלקים שווים.
פניאנו רכש השכלה גבוהה ב-Collegio Clementino ברומא, והצטיין במידה רבה בכל המקצועות למעט מתמטיקה – אשר הסלידה שחש ממנה הייתה קיצונית.
רק לאחר שסיים את לימודיו בקולג' הוא ניסה שוב להתעמק במקצוע המתמטיקה; אלא שאז, ללא עזרה חיצונית ממורה כלשהו, הוא השתלט מן היסוד על מרבית הידע המתמטי בזמנו.
באלגברה, פניאנו הציע שיטות חדשות לפתרון משוואות פולינומיות ממעלה שלישית ורביעית.
הוא גם ארגן בצורה יותר קוהרנטית ורציונלית את הידע של מדענים באותה תקופה אודות המספרים המרוכבים (מספרים המערבים את הגודל ה"דמיוני" ) שלא נתקבלו על ידי הקהילה המתמטית באותה תקופה.
במסגרת זאת הוא הוכיח את הנוסחה:
עוד בטרם גילה לאונרד אוילר את נוסחת אוילר הידועה.
בגאומטריה זכור פניאנו בשל עבודותיו על תכונות של נקודות מיוחדות במשולש, ויש המחשיבים אותו ל"מייסד החקר הגאומטרי של המשולש".
בין הבעיות אותן פתר באופן סינתטי בפרסומיו:
למצוא נקודה P בתוך משולש ABC כך שהסכום יהיה מינימלי.
למצוא נקודה P בתוך מרובע מישורי ABCD כך שהסכום יהיה מינימלי.
פניאנו גילה גם את המשפט שקובע כי אם X היא מרכז הכובד של משולש ABC אז מתקיים: .
במחקריו על חישוב אורך הקשת של הלמניסקטה של ברנולי, פניאנו הציג טרנספורמציות אנליטיות מבריקות אשר סיפקו את הניצוץ הראשוני שהתניע את פיתוח התאוריה של אינטגרלים אליפטיים.
תוצאתו החשובה ביותר במסגרת זו היא הגילוי שניתן לחלק את הלמניסקטה ל-2, 3 ו-5 חלקים שווים או למספר חלקים שווים המורכב מגורמים אלו, בעזרת סרגל ומחוגה.
פניאנו עצמו קיבץ את מרבית פרסומיו, כמו גם כמה כתבים לא מפורסמים שלו, במסגרת חיבור בשני כרכים שנקרא Produzioni matematiche שפורסם ב-1750, וב-1751 נתבקש אוילר לבחון חיבור זה, והוא מצא בו לא מעט קשרים מתמטיים מפתיעים בין אינטגרלים אליפטיים.
בניסיונותיו להכליל את ממצאיו של פניאנו, אוילר החל ליצור תאוריה כללית ראשונית של אינטגרלים אליפטיים, ובפרט את משפט החיבור שלו (Euler's addition theorem) בעבור אינטגרלים אליפטיים.
המתמטיקאי בן המאה ה-19 קרל גוסטב יעקב יעקובי החשיב את עבודתו זו של אוילר – שהושפעה במידה רבה מממצאיו של פניאנו – כרגע שבו נולדה התאוריה של פונקציות אליפטיות.
ג'וליה פוטינגר , הידועה יותר בשם העט שלה, ג'וליה קווין, היא מחברת רבי מכר אמריקאית יהודיה של ספרות רומנטית היסטורית.
הרומנים שלה תורגמו ל-41 שפות והופיעו ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס 19 פעמים.
היא הוכנסה להיכל התהילה של הסופרים הרומנטיים של אמריקה.
סדרת הרומנים שלה ברידג'רטון עובדה לנטפליקס על ידי שונדלנד תחת הכותרת ברידג'רטון.
קווין נולדה בתור ג'ולי קוטלר בשנת 1970 לג'יין וסטיבן לואיס קוטלר.
יש לה שלוש אחיות: אמילי, אביגיל ואריאנה.
היא גדלה בעיקר בניו אינגלנד, אם כי בילתה חלק ניכר מזמנה בקליפורניה, בעקבות הגירושים של הוריה.
קווין אהבה לקרוא מגיל צעיר.
בגיל 12, אביה לא הסכים לחומר הקריאה שבחרה, שכלל את סדרת הספרים "חלומות מתוקים" וסדרת "תיכון סוויט ואלי".
הוא התנה את המשך קריאתם של ספרים אלה, בכך שתוכיח את תרומתם לפיתוח כישוריה.
היא אמרה לו מיד שהיא לומדת את הסדרה הספרותית, לפי הסדר, כי היא מעוניינת לכתוב רומן בעתיד.
מאותגרת להוכיח שהיא אכן מעוניינת לפתוח בקריירת כתיבה, קווין התיישבה ליד המחשב המשפחתי וכתבה את שני הפרקים הראשונים שלה.
משסיימה את הרומן שלה, שלוש שנים מאוחר יותר, היא הגישה אותו ל- "חלומות מתוקים", אך הוא נדחה.
קווין סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון הוצ'קיס, בקונטיקט ואת הקולג' בהרווארד עם תואר בתולדות האמנות.
במהלך השנה האחרונה שלה בקולג', היא הבינה שהיא מעוניינת ללמוד בבית ספר לרפואה.
החלטה זו חייבה אותה ללמוד שנתיים נוספות בקולג' כדי להשלים את התנאים המוקדמים במדעים, הדרושים כדי להגיש בקשה לבית ספר לרפואה.
היא דחתה את לימודי הרפואה בשנתיים בזמן שכתבה שני רומנים נוספים.
כדי להעסיק את עצמה במהלך הימים הארוכים של לימודי מדע, קווין החלה לכתוב רומנים קלילים על תקופת העוצרות.
כמה שבועות לאחר שהתקבלה לבית הספר לרפואה, היא גילתה ששני הרומנים הראשונים שלה, בטרילוגיה "הטרילוגיה המופלאה" (The Splendid Trilogy}, נמכרו במכירה פומבית, הישג יוצא דופן עבור סופר מתחיל.
עד שקווין נכנסה סוף סוף לבית הספר לרפואה בייל, שלושה מספריה פורסמו.
לאחר כמה חודשים של לימודי רפואה, הבינה קווין שהיא מעדיפה כתיבה על פני לימודי רפואה.
היא עזבה את בית הספר לרפואה והקדישה עצמה לכתיבה.
קווין מחשיבה את עצמה כפמיניסטית ומעניקה לגיבורותיה איכויות פמיניסטיות שאינן בהכרח נאמנות לגישות הרווחות בתקופה בה מתרחשים הרומנים.
ספריה ידועים בהומור ובדיאלוג חד ושנון.
הם בעיקר מונעי אופי, וחסרים את הקונפליקטים החיצוניים הגדולים שמניעים רומנים רומנטיים רבים.
אחד הרומנים שלה, "כאשר הוא היה שובב", היה יוצא דופן עבור רומן רומנטי, שכן ארבעת פרקיו הראשונים מתארים את הגיבורה נשואה באושר למישהו שאינו הגיבור, שנפטר.
המשך הספר עוסק באבל של הגיבורה והגיבור, לפני שהוא מאפשר לסיפור האהבה העיקרי לפרוח.
רוב ספריה מוקדשים לבעלה, פול פוטינגר, לעיתים קרובות עם הפניות לכותרים חלופיים משעשעים ליצירה.
קווין זכתה בפרס הסופרים הרומנטיים של אמריקה RITA, בשנת 2007, על "בדרך לחתונה" ושוב, בשנת 2008, על "היומנים הסודיים של מיס מירנדה צ'יבר".
כשנכנסה להיכל התהילה של RWA, ב-2010, על "מה שקורה בלונדון", היא הפכה (בשעתה) לחברה הצעירה ביותר בו.
כיום היא אחת מ-16 מחברים בלבד שנכנסו להיכל.
בשנת 2003, זכתה לכתבת פרופיל במגזין "טיים", הישג חריג עבור סופרי רומנים רומנטיים.
בשנת 2005, ה־Publishers Weekly העניק ל"סר פיליפ, עם אהבה" ביקורת נדירה עם כוכב.
מאוחר יותר, הרומן נבחר כאחד מששת הרומנים המקוריים הטובים ביותר בכריכה רכה של השנה.
כל אחד מ-17 הרומנים האחרונים שלה הופיע ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
סדרת הספרים שלה ברידג'רטון עובדה לנטפליקס על ידי שונדה ריימס, תחת הכותרת ברידג'רטון.
בשנת 2001, קווין זכתה ב-79,000 דולר בשעשועון החוליה החלשה.
היא קוראת נלהבת ומפרסמת המלצות על הספרים האהובים עליה בעמוד הפייסבוק שלה.
קווין מתגוררת בסיאטל, וושינגטון, עם בעלה ושני ילדיה.
ב-29 ביוני 2021, אחותה אריאנה אליז קוטלר ואביה סטיבן לואיס קוטלר נהרגו על ידי נהג שיכור בקייסוויל, יוטה,
ג'וליה תעלומה בפריז הוא משחק מחשב מסוג משחק הרפתקאות ותעלומה.
שפותח על ידי חברת Jade וחברת קומפדיה בשנת 2002 והוא השני בסדרת "ג'וליה גולשת בזמן".
המשחק עוקב אחרי נערה בשם ג'וליה שנוסעת בזמן ופותרת תעלומות.
אחרי שפתרה את התעלומה הראשונה ג'וליה שוב חוזרת אחורה בזמן לפריז של שנות ה-20 כדי לעזור לנערה במצוקה שנסחטת על ידי אלמוני.
Jade הייתה חברה לפיתוח משחקי מחשב ישראלים שפעלה בין השנים 2000–2005 שהוציאה לאור שני משחקי מחשב בסדרת המשחקים "ג'וליה גולשת בזמן".
החברה הוקמה על ידי מיכל בן ארי, אורית בינדרמן ואראלה בן שחר, שהגיעו לחברת קומפדיה בהצעה לפתח משחק הרפתקאות-פאזלים שהגיבורה היא אישה.
חברת קומפדיה נענתה לבקשה, ובשיתוף הפעולה בין החברות נוצרו שני המשחקים "ג'וליה וילדי הפרחים" ו"ג'וליה תעלומה בפריז".
מטרת המשחקים הייתה להביא גם בנות לתחום משחקי המחשב, תחום שנכון לאותה תקופה היה פופולרי בקרב בנים, ההפצה בארץ נעשתה על ידי גלובוס יונייטד, המשחק הופץ ברחבי העולם כולל בארצות הברית, רוסיה, ומדינות נוספות.
הפסקול המיוחד של המשחק כולל מספר רצועות ג'אז מקוריות באורך כולל של 16 דק'.
גרסאות מאוחרות יותר של המשחק יכולות לרוץ גם על מחשבים מבוססי 64 ביט מה שמאפשר לשחקנים להשתמש בו גם על מחשבי ווינדוס 10 בלי צורך להתקין אימולטור.
במשחק זה ג'וליה חוזרת בזמן לפריז של שנות ה-20, כדי לעזור לנערה במצוקה שנסחטת על ידי אלמוני.
בגלל שהיא מגיעה בלבוש היפי של שנות ה־60 (מהמשחק הקודם) היא מתועדת על ידי צלמת מקומית, שאוהבת את סגנון הבגדים שלה.
מה שמכריח אותה להחזיר את התמונה כי היא לא יכולה להשאיר תיעוד שלה בעבר.
תוך כדי שיחה עם הצלמת מתברר שהיא הנערה שזקוקה לעזרתה, ועל ג'וליה מוטלת המשימה לפתור את שני הבעיות, למצוא את התמונה, ולעצור את הסוחט.
גם במשחק הזה ישנם שני כיווני חקירה שונים, וכל אחד מהם מוביל לסיום שונה ולחשוד שונה, וכל אחד מונע ממניעים שונים.
ניתן לשוטט ברחובות פריז בין מועדני ג'אז ובתי קפה ולחקור את האנשים לגבי המניעים האפשריים, לאסוף ראיות ולהפליל את הסוחט.
גם במשחק הזה אפשר לשחק במיני גיים עם הסולנית של מועדון הג'אז ובתמורה לקבל רמז.
אם מפלילים בטעות חמש פעמים המשחק יתחיל מההתחלה.
המשחק קיבל בזמן אמת ביקורות טובות, במיוחד על האווירה שהוא מעניק לשחקן, על הוויזואליה, ועל הפסקול.
המשחק נחשב לאהוב בקרב חובבי ז'אנר משחקי הרפתקאות בישראל.
למשחק יש גם אתרי מעריצים ברחבי העולם.
ג'וליו גאודיני (באיטלקית: Giulio Gaudini; רומא, 28 בספטמבר 1904 – רומא, 6 בינואר 1948) היה סייף חרב איטלקי.
הוא השתתף באולימפיאדות 1924, 1928, 1932 ו-1936 וזכה בשלוש מדליות זהב, ארבע מדליות כסף ושתי מדליות ארד.
גאודיני היה נושא הדגל של איטליה במשחקים של 1936. באליפויות העולם הוא זכה ב-17 מדליות בין 1929 לבין 1938. הוא מת מסרטן, בגיל 43.
ג'וליוס פיטר הייל היה פוליטיקאי יהודי-אמריקאי מוויסקונסין, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל ויסקונסין ה-30 בשנים 1939–1943.
ג'וליוס הייל נולד בדוסמונד אן דר מוזל (כיום ברנדרנבורג, אז בתחומי הקיסרות הגרמנית) כבנם של פרנק וברברה הייל, זוג יהודים.
בילדותו היגרה המשפחה לארצות הברית, שם הוא גדל בחווה ליד העיר ניו ברלין שבוויסקונסין, ולמד בבית ספר מקומי עד גיל 12. ב-1900 נשא הייל לאישה את אליזבת קונרד, ולשניים נולד בן אחד.
הייל היה לרתך מומחה, ונסע ברחבי אמריקה הדרומית, שם הוא עסק בריתוך פסי פלדה לקווי חשמלית.
ב-1901 הוא הקים את חברת הייל במילווקי, שייצרה מכליות פלדה לקרונות רכבת.
ב-1933 הוא מונה על ידי הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לעמוד בראש המועצה המייעצת של
ב-1938 נבחר הייל כמועמד המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל ויסקונסין.
בבחירות הכלליות הוא הביס את יריבו איש המפלגה הפרוגרסיבית, המושל המכהן פיליפ לה פולט.
כמושל, הוא הקים את מחלקת כלי הרכב שהורכבה מחמש סוכנויות קיימות, ויצר את מחלקת הרווחה הציבורית.
יוזמה שנויה במחלוקת שלו הייתה הקמתה של החטיבה למחקר מחלקתי, שנועדה להשיג יעילות גדולה יותר בממשל המדינה.
במהלך תקופת כהונתו השנייה של הייל כמושל, נכנסה ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, והוקם משמר מדינתי כתחליף למשמר הלאומי, שנקרא אז לשירות פעיל.
כמי שלעיתים קרובות כונה "ג'וליוס הצודק" (Julius the Just), דיווח הניו יורק טיימס על מעשי ליצנות ותעלולים מטופשים שלו.
ב-1940 נבחר הייל לתקופת כהונה שנייה, אך בניסיונו להיבחר לתקופת כהונה שלישית ב-1942 הוא נוצח על ידי הפרוגרסיבי אורלנד סטין לומיס, זאת בשל חוסר האהדה למדיניותו ביחסי עבודה.
לומיס נפטר טרם השבעתו, ואת הייל ירש בתפקיד סגנו, שהתמודד על תקופת כהונה שנייה כסגן המושל ונבחר, ועקב פטירתו של לומיסף הושבע כמושל עם תום תקופת כהונתו של הייל.
לאחר תום כהונתו כמושל, היה הייל לנשיא, ומאוחר יותר יושב ראש מועצת המנהלים של חברת הייל.
הוא נסע ברחבי ארצות הברית כדי לקדם את תוצרת החלב של ויסקונסין.
ג'וליוס הייל נפטר במילווקי ב-30 בנובמבר 1949 כתוצאה מהתקף לב, בגיל 73. הוא נטמן בפארק הזיכרון של ויסקונסין, בעיר ברוקפילד.
ג'וליה מרגרט פלשר קוק היא מיליארדרית ואשת חברה אמריקאית, מהנשים העשירות בעולם.
בדירוג פורבס לנובמבר 2024, הונה הוערך בלמעלה מ-74 מיליארד דולר.
היא ירשה את הונה מבעלה, דייוויד קוק, שנפטר ב-2019.
חיים מוקדמים והכניסה למשפחת קוק
ג'וליה מרגרט פלשר נולדה בדה מוינס, איווה ב-12 באפריל 1962. משפחתה הגיעה מרקע חקלאי, אבל כשהיא נולדה, הוריה, מרגרט ופרדריק פלשר, החזיקו בחנות רהיטים בשם פלשר'ס.
היא בילתה את ילדותה המוקדמת באינדיאנולה, איווה, ואז כשהייתה בת שמונה עברה משפחתה לקונווי, ארקנסו, שם הקימו הוריה חנות בגדים בשם Peggy Frederic's, שהגדירה כ"חנות יפה, יפה".
עד 1998, אמה עדיין גרה בקונווי, אך אביה חזר לאינדיאנולה.
לאחר שסיימה את לימודיה באוניברסיטת מרכז ארקנסו ועבדה כדוגמנית, פלשר עברה לניו יורק ב-1984, שם עבדה כעוזרת של מעצב האופנה אדולפו ועשתה התאמה עבור ננסי רייגן.
היא פגשה את דייוויד קוק בפגישה עיוורת בינואר 1991, למרות שהם לא המשיכו לצאת באותה תקופה.
מאוחר יותר היא תיארה את תגובתה: "אני שמחה שפגשתי את האיש הזה כי עכשיו אני יודעת שאני אף פעם לא רוצה לצאת איתו".
עם זאת, השניים נפגשו שוב במסיבה מאוחר יותר באותה שנה והחלו לצאת.
היא הפסיקה לעבוד ב-1993, והם התחתנו במאי 1996 בביתו של דייוויד קוק ב-Meadow Lane בסאות'המפטון.
בדצמבר 1997, היא עשתה את מה שהניו יורק טיימס כינה "הבכורה שלה בחברה בניו יורק" במט גאלה.
היא הייתה יו"ר משותפת של הגאלה באותה שנה, יחד עם אנה וינטור ופטריק מקארתי.
מקארתי אמרה שהיא "אחת מאותם אנשים שמתרחשים בניו יורק כל כמה שנים...היא יפה, היא אוהבת אופנה, היא יודעת איך לארח, היא נשואה לגבר עשיר בצורה יוצאת דופן".
בשנת 2018, בני הזוג רכשו גם בית עירוני עם שמונה חדרי שינה במנהטן מהמשקיע ג'וזף צ'טריט תמורת 40.25 מיליון דולר.
דייוויד קוק נפטר באוגוסט 2019, וג'וליה ושלושת ילדיהם ירשו 42% מחברת קוך תעשיות.
כתוצאה מכך, היא נרשמה על ידי בלומברג כאישה העשירה בעולם ונכללה ברשימת 10 הנשים העשירות בעולם של פורבס בשנת 2020.
בשנת 2022 הוציא קוק את הדירה בפארק אווניו 740 לשוק; הדוברת אמרה שהיא רוצה למכור אותו כי היא מבלה יותר זמן בבתים בסאות'המפטון ובפאלם ביץ'.
ג'וליה בכהנת בדירקטוריון קוך תעשיות, ונוטה להתרחק מתשומת לב ציבורית.
לג'וליה קוק שלושה ילדים עם דייוויד; דייוויד ג'וניור, מרי ג'וליה וג'ון מארק.
מרי ג'וליה היא כתבת צוות של הניו יורק סאן.
ג'וליה שלאפפר היא שחקנית אמריקאית, הידועה בעיקר בזכות דמותה של אליס צ'ארלס בסדרת הדרמה הקומית של נטפליקס, "הפוליטיקאי", ואלכסנדרה בסדרת הטלוויזיה של פרמאונט+ "1923".
שנה סרט תפקיד הערות 2018 Charlie Says סנדרה גוד 2022 The Sky Is Everywhere רייצ'ל ברזיל
שנה סדרה תפקיד הערות 2017 גברתי המזכירה אשלי וויטאקר פרק 1 2018 אינסטינקט מגי פאלון 2019–2020 הפוליטיקאי אליס צ'ארלס 15 פרקים 2022 סיפורי אימה אמריקאים סלסטה פרק 1 2022–2025 1923 אלכסנדרה 16 פרקים
ג'וליוס קונברס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מורמונט, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינתו ב-1833 ובשנים 1847–1849, 1867–1868, כחבר הסנאט של ורמונט בשנים 1836–1840, כסגן מושל ורמונט ה-17 בשנים 1850–1852, וכמושל ורמונט ה-34 בשנים 1872–1874.
ג'וליוס קונברס נולד בעיירה סטאפורד שבקונטיקט, כבנם של ג'וזף ומרי (לבית ג'ונסון) קונברס.
הוא גדל בוורמונט, התחנך באקדמיית רנדולף, למד משפטים, וב-1826 היה לעורך דין בעיירה בת'אל שבוורמונט.
ב-1833 נבחר קונברס לבית הנבחרים של ורמונט מטעם המפלגה הוויגית.
בשנים 1836–1840 הוא כיהן מטעמה בסנאט של ורמונט.
לאחר תום כהונתו בסנאט, עבר קונברס לעיירה וודסטוק, שם הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין, ובשנים 1844–1847 שימש כפרקליט המדינה למחוז וינדזור.
לאחר מכן ועד 1849 הוא שב לכהן בבית הנבחרים.
בשנים 1850–1852 כיהן קונברס כסגן מושל ורמונט.
כאשר באמצע שנות ה-50 של המאה ה-19 הוקמה המפלגה הרפובליקנית, הוא שב לבית הנבחרים בפעם השלישית, וכיהן בו בשנים 1867–1868. ב-1869 הוא התמודד ללא הצלחה על משרת מושל ורמונט, ונוצח על ידי פיטר וושבורן.
ב-1872 נבחר קונברס כמועמד המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל ורמונט, אף על פי שכבר היה בן 70, בלתי פעיל בפוליטיקה ואף לא ניהל מסע בחירות.
בחירתו כמועמד המפלגה יוחסה על ידי משקיפים כאמצעי לחסום את מועמדותו של איל הרכבות פרדריק ה.
בילניגס ששב אז לוורמונט מקליפורניה, והצגת מועמדותו של המושל המכהן ג'ון וולקוט סטיוארט הייתה מהווה הפרה של כלל ההרים של המפלגה הרפובליקנית.
קונברס ניצח בבחירות הכלליות וכיהן כמושל עד 1874. לאחר מכן הוא פרש מהחיים הפוליטיים.
ב-1825 נשא קונברס לאישה את מליסה ארנולד.
לשניים לא נולדו ילדים, והיא נפטרה ב-1872. שנה לאחר מכן נישא קונברס בשנית לג'יין מרטין בת ה-31, ולשניים נולדה בת אחת.
ג'וליוס קונברס נפטר בעת ששהה בחופשה בדיקסוויל נוץ' שבניו המפשייר ב-16 באוגוסט 1885. הוא נטמן בבית הקברות ריבר סטריט שבוודסטוק.
ג'וליו מרטינאט (באיטלקית: Giulio Martinat; 24 בפברואר 1891, פררו , ממלכת איטליה - 26 בינואר 1943, ניקולאייבקה , ברית המועצות) היה בריגדיר גנרל איטלקי בקורפוס האלפיני של הצבא האיטלקי אשר נהרג בקרב ניקולאייבקה במהלך מבצע סטורן קטן.
מרטינאט נולד ב-1891 בעיירה פררו הסמוכה לגבול הצרפתי, וב-1910 התגייס לצבא ממלכת איטליה.
הוא לחם במלחמה האיטלקית-עות'מאנית בגזרת לוב, ובמלחמת העולם הראשונה.
בהמשך, סיים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת טורינו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם בחזית המקדונית וב-1916 הועלה לדרגת קפטן.
בנוסף לאיטלקית, שלט מרטינאט גם באנגלית, גרמנית, ספרדית, סרבית, צרפתית, ורוסית.
בהמשך, נטל חלק בפלישה האיטלקית לאתיופיה, ופלישה האיטלקית לאלבניה.
מרטינאט הצטרף לקורפוס האלפיני של הצבא האיטלקי, כיהן כראש מטה הדיוויזיה האלפינית השלישית "יוליה" ובהמשך כראש מטה הקורפוס בדרגת בריגדיר גנרל.
הוא לחם בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה לצד מדינות הציר במסגרת הארמייה השמינית של הצבא האיטלקי והשתתף בקרב סטלינגרד.
ב-17 בינואר 1943 הורה מפקד הקורפוס גבריאלה נאשי לשרידי כוחותיו שהוכו קשות במבצע סטורן קטן לפרוץ את הכיתור הרוסי ולסגת מזירת הלחימה.
במהלך קרבות הקרבה, הצליחה האוגדה ה-2 טרידנטינה לפרוץ נתיב מילוט ובעקבותיה נסוגו מאזור הקרבות בשני טורים יחידות נוספות מהארמייה השמינית האיטלקית וכן כוחות הונגרים, גרמנים ורומנים.
ב-26 בינואר לאחר צעידה רגלית של 200 קילומטרים בתנאי מזג אוויר קיצוניים הגיעו הכוחות לכפר ניקולאייבקה שאויש באוגדה רוסית אשר חסמה את נתיב המילוט.
בקרב ניקולאייבקה עליו פיקד ג'וליו מרטינאט הצליחו שרידי הקורפוס האלפיני לפרוץ את קווי האוגדה הרוסית תוך מניין נפגעים כבד ובכללם מרטינאט עצמו שנפל בראש כוחותיו.
ב-1 בפברואר הצליחו שרידי הקורפוס להשלים את נסיגתם.
כ-5,500 חיילים בלבד שרדו את הקרב.
באפריל 1943 שבו נאשי וחייליו לאיטליה והקורפוס האלפיני פורק רשמית.
ב-1950 הוקמה אנדרטה לזכרו בעיר הולדתו פררו.
ג'וליוס רוקוול היה פוליטיקאי אמריקאי ממסצ'וסטס, ואביו של פרנסיס ויליאמס רוקוול.
רוקוול נולד ב-26 באפריל 1805 בקולברוק שבקונטיקט, והתחנך בבתי ספר פרטיים ולאחר מכן באוניברסיטת ייל, שם למד משפטים, ובשנת 1826 השלים את לימודיו.
לאחר שהוסמך ללשכת עורכי הדין, החל לעסוק בעריכת דין ב־1830 בעיר פיטספילד שבמסצ'וסטס.
בשנת 1834 נבחר לחבר בבית הנבחרים של מסצ'וסטס וכיהן ארבע שנים, שלוש מהן כיושב ראש הבית.
בין השנים 1838–1840 מונה לנציב בבנק מסצ'וסטס.
ב־1842 התמודד בהצלחה בבחירות לבית הנבחרים כנציג המפלגה הוויגית ונבחר מחדש שלוש פעמים, וכיהן מ־1843 עד 1851. בשנת 1850 לא ניסה להיבחר מחדש.
ב־1853 שימש כנציג בוועידת החוקה של מסצ'וסטס, וב־1854 מונה לסנאט כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות התפטרותו של אדוארד אברט, וכיהן מ־3 ביוני 1854 עד 31 בינואר 1855, אז נבחר מחליפו, הנרי וילסון.
בבחירות לנשיאות של 1856 הצביע רוקוול בחבר האלקטורים עבור מועמד המפלגה הרפובליקנית, ג'ון פרימונט.
ב־1858 חזר לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים של מסצ'וסטס, עד שמונה לשופט בבית המשפט העליון של מסצ'וסטס ב־1859. הוא פרש מכהונתו כשופט בשנת 1886 ונפטר ב־19 במאי 1888 בעיר לנוקס שבמסצ'וסטס, שם הוא קבור.
ג'וליוס סיזר בורוז היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור מטעם מדינת מישיגן.
בורוז נולד ב-9 בינואר 1837 בעיר נורת' איסט שבפנסילבניה, ועבר בילדותו עם הוריו למחוז אשטבולה שבמדינת אוהיו.
הוא למד בבתי ספר אזוריים, באקדמיית קינגסוויל ובמכון גרנד ריבר שבעיירה אוסטינבורג, אוהיו.
בשנים 1853–1854 עבד כמורה בסמינר מדיסון.
לאחר מכן למד משפטים ובשנת 1859 התקבל ללשכת עורכי הדין בג'פרסון שבאוהיו.
בשנת 1860 עבר לעיירה ריצ'לנד שבמישיגן, שם היה מנהל הסמינר המקומי, וב־1861 החל לעסוק בעריכת דין בעיר הסמוכה קלמזו.
בשנת 1862 הקים יחידת חי"ר שתשתתף במלחמת האזרחים האמריקאית ושירת כמפקדה עד סתיו 1863. בשנת 1864 נבחר לממונה על בתי המשפט המחוזיים, ובשנים 1866–1870 כיהן כתובע הכללי של מחוז קלמזו.
בשנת 1868 סירב למינוי כמפקח על ההכנסות הפנימיות של מישיגן וויסקונסין.
בשנת 1872 נבחר בורוז מטעם המפלגה הרפובליקנית כנציג מחוז הקונגרס הרביעי של מישיגן לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בקונגרס ה־43 בין 4 במרץ 1873 ל־3 במרץ 1875. הוא שימש כיו"ר ועדת ההוצאות במחלקת הצי.
בורוז הפסיד בבחירות החוזרות של 1874, אך נבחר שוב לקונגרסים ה־46 וה־47 (1879–1883), שם כיהן כיו"ר ועדת הטריטוריות.
הוא נודע גם בשל תקרית פוליטית שהשפיעה על עיכוב קבלתה של ניו מקסיקו כמדינה.
בשנת 1876, בעת נאום נלהב בעד הצעת חוק להגנת זכויות האזרח של עבדים משוחררים, הגיע באיחור נציג טריטוריית ניו מקסיקו, סטיבן אלקינס, וברך את בורוז בלחיצת יד – מחווה שנתפסה בטעות כתמיכה בהצעה מצד אלקינס שהיה דרומי.
כתוצאה מכך איבדה ניו מקסיקו את תמיכת הדמוקרטים הדרומיים, והפכה למדינה רק 36 שנים מאוחר יותר, בעוד שקולורדו התקבלה כבר באותה שנה (1876).
בורוז נכשל שוב בבחירות של 1882, אך נבחר מחדש ב־1884 וכיהן ברציפות שישה קונגרסים נוספים – תחילה כנציג מחוז הקונגרס הרביעי של מישיגן (1885–1893), ואחר כך כנציג מחוז הקונגרס השלישי (1893–1895).
במהלך כהונתו שימש כיו"ר ועדת הסכרים ושיפורי נהר המיסיסיפי בקונגרס ה־51.
בשנת 1895 נבחר לסנאט של ארצות הברית למלא את מקומו של פרנסיס סטוקברידג' שנפטר, ונבחר מחדש ב־1899 וב־1905. הוא כיהן כסנאטור מ־24 בינואר 1895 ועד 3 במרץ 1911.
בשנת 1910 הפסיד בהתמודדות על מועמדות נוספת לסנאט.
הוא עמד בראש ועדת תיקון חוקי ארצות הברית (בקונגרסים ה־54 עד ה־56) ובראש ועדת הזכויות והבחירות (בקונגרסים ה־57 עד ה־61).
הוא היה חבר בוועדת לודג' שחקרה פשעי מלחמה במלחמת ארצות הברית–הפיליפינים, ונמנה עם תומכי הקו האימפריאליסטי בראשות הסנאטור הנרי קבוט לודג'.
כמו כן שימש כסגן יו"ר הוועדה המוניטרית הלאומית בשנים 1908–1912.
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים ומהעסקים, חי בשלווה בעיר קלמזו, שם נפטר ב-16 בנובמבר 1915. הוא נקבר בבית העלמין "מאונטן הום" בעיר.
ג'וליס היא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל.
הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1967. כל תושבי ג'וליס הם דרוזים.
בג'וליס התקיים יישוב בתקופת התלמוד ובימי הביניים.
לפי תעודות בארכיון הטורקי, במאות ה-14 וה-16 הייתה בג'וליס קהילה יהודית.
ב-1388 העתיק סעדיה בן יעקב את "ספר המספיק" מאת תנחום הירושלמי "בעיר ג'ולס דעל מי בורות הסמוכה לעכו, די על שפת הים".
לפי יצחק בן-צבי קיומה של קהילה יהודית בתוך כפר חקלאי מובהק שאיננו מרכז מסחרי מעיד כי אנשיה עסקו גם הם בחקלאות.
היישוב הנוכחי הוקם במאה ה-16.
בשנת 1870, ביקר בג'וליס המטייל והחוקר הצרפתי ויקטור גרן וכתב כי מצא במקום כארבעים בתים, ויושביהם דרוזים.
על-פי עתיקות בורות המים ואבני הגזית המשוקעות במספר בתים בכפר, הוא הציע כי הוא שוכן באתרו של יישוב עתיק.
בנוסף, הוא ציין כי הכפר מוקף בעשרה דקלים תמירים, ועל גבעה סמוכה מצא וואלי המוקדש לשיח' עלי.
בשנת 1517 כבש הסולטן סלים הראשון את אזור החלק המזרחי של אגם הים התיכון כולל את ארץ ישראל, עד היום ישנם שרידים ארכאולוגים בכפר ג'ולס וסביבתו מתקופה זו.
ברשימות המיסים הטורקיות מהמאה הזו שם המקום הוא Juls.
ג'וליס אז נחשבה לאחת מענקיות ייצור הכותנה באזור, עד כדי כך שמושל עכו באותם זמנים פטר אותם מתשלום המיסים של האימפריה העות'מאנית.
במפקד האוכלוסין של 1922 נמנו בכפר מוסלמי אחד, 3 נוצרים ו-442 דרוזים.
במסגרת תוכנית החירום הכלכלית של 2003 אוחדה ג'וליס עם שכנותיה, אבו סנאן, יאנוח-ג'ת וירכא לרשות מקומית אחת - גיי"א.
כעבור כשנה בוטל האיחוד וג'וליס חזרה להיות מועצה מקומית עצמאית.
בג'וליס נמצא קברו של המנהיג הרוחני הקודם של העדה הדרוזית בישראל, השיח' אמין טריף, בבית שבו התגורר.
ג'וליס היא מקום מושבם של מחליפו נכדו השייח' מוואפק טריף שמכהן בתפקיד זה מאז וגר בסמיכות לבית סבו, ושל השייח' נעים כאמל הנו, קאדי בית הדין השרעי הדרוזי בישראל.
ב-5 בספטמבר 2016 ירה ראש המועצה סלמאן עאמר למוות בקבלן הגינון מוניר נבואני, לאחר שזה תקף אותו.
כעבור יומיים הוצת מבנה עמותת "עמירים" בג'וליס ו-30 מבני משפחת עאמר עזבו זמנית את ג'וליס מחשש לנקמת דם.
בשנת 2018 נבחר בסיבוב השני וסאם נבואני כראש המועצה.
ביתו וקברו של השיח' אמין טריף שהיה שנים רבות מנהיג העדה הדרוזית במדינת ישראל.
גני אל מונא בחצר ביתו של נאג'י עבאס.
ג'ולייטה אנה מזינה (באיטלקית: Giulia Anna (Giulietta) Masina; 22 בפברואר 1921 – 23 במרץ 1994) הייתה שחקנית קולנוע איטלקייה.
הייתה נשואה לבמאי הקולנוע פדריקו פליני מ-1943 ועד מותו, וכיכבה ברבים מסרטיו.
ב-1945 ילדה בן שמת לאחר שבועיים.
הוא היה ילדם היחיד של השניים.
מזינה מתה ממחלת הסרטן ברומא ב-1994, בגיל 73, חמישה חודשים לאחר שנפטר בעלה, פליני.
גֻ'מַאדַא (א)לְאוּלַא הוא החודש החמישי בלוח השנה המוסלמי.
מקור השם נובע מהתקופה שלפני האסלאם, שבה הלוח המוסלמי היה לוח ירחי-שמשי.
המילה "ג'ומאדא" מתארת אדמה צחיחה שלא ירד עליה גשם, כך שמשמעות שם החודש היא החודש הצחיח הראשון.
ב-15 בג'ומאדא אל-אולא נולד האימאם השיעי הרביעי עלי בן חוסיין.
גֻ'מַאדַא א-תַ'אנִיָה או ג'מאדא אל-אַאחִ'רַה הוא החודש השישי בלוח השנה המוסלמי.
שם החודש מתאר את עונת היובש - המילה "ג'ומאדא" משמעה אדמה צחיחה שלא ירד עליה גשם, כך שמשמעות שם החודש הוא החודש הצחיח השני.
מקור השם בתקופה שלפני התאסלמות הערבים.
בימיו של מוחמד בוטל עיבור השנים וכיום חודש זה יכול לחול בכל אחת מעונות השנה.
ב-3 בג'ומאדא א-ת'אניה שנת 11 להג'רה נולדה בתו של הנביא מוחמד פאטמה.
ב-10 בג'ומאדא א-ת'אניה נערך קרב הגמל בין תומכי הח'ליף עלי בן אבו טאלב לאלמנתו של מוחמד עאישה.
ב-20 בג'ומאדא א-ת'אניה מתה פאטמה, בתו של מוחמד.
ג'ולפה (בפרסית: شهر جلفا; בארמנית: Ջուղա) היא עיר על גדת נהר האראס, הגובלת בנחצ'יבאן (אזרבייג'ן) וממוקמת צפונית לתבריז, בפרובינציית מזרח אזרבייג'ן שבאיראן.
בעיר וסביבותיה מתגוררים כ-56,000 תושבים.
בעבר שימשה העיר כעיר גבול לסחורות לתוך איראן, ובשיא, בשנות ה-90 המוקדמות, עברו כ-10% מסך הסחורות המיובאות לאיראן דרך העיר.
בעקבות המחלוקת בין ארמניה לאזרבייג'ן בנוגע לחבל נגורנו קרבאך ירדה משמעותית כמות הסחורות.
מנזר סטפנוס הקדוש – המנזר נמצא כחמישה עשר ק"מ צפונית לעיר ג'ולפה.
הוא נבנה במאה השביעית ושופץ מספר פעמים במהלך השנים.
בשנת 2008 הוכר כאתר מורשת עולמי מטעם אונסק"ו.
כנסיית צ'ופאן – כנסייה ארמנית שנבנתה במאה-16. נכללת במקבץ "הכנסיות הארמניות באיראן" של אונסק"ו.
ג'ולייט לייק לואיס היא שחקנית קולנוע ומוזיקאית אמריקאית.
לואיס נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית.
אביה הוא המוזיקאי ושחקן הקולנוע ג'פרי לואיס ואמה היא אשתו הראשונה מעצבת גרפית בשם גלאניס (דאגן) באטלי.
לה שמונה אחים ואחיות, חלקם למחצה.
בגיל 14 עזבה לואיס את ביתה ועברה לגור יחד עם חברת משפחה, השחקנית קארן בלאק.
לואיס לא-סיימה את לימודיה, ונשרה מבית הספר התיכון, דבר שגרם לה להסתבך לא פעם עם המשטרה.
בגיל 15 נעצרה כשנהגה ברכב שלא כחוק, ובגיל 16 נעצרה במועדון לילה על היותה קטינה.
בנוסף נשלחה בצעירותה למכון גמילה מסמים.
לואיס החלה להתעניין בתחום המשחק בגיל 6 ומאז הופיעה במעל 40 סרטים וסדרות טלוויזיה.
היא התפרסמה לראשונה כשהשתתפה בשלושה פרקים בסדרת הטלוויזיה "שנות הקסם".
את תפקידה הקולנועי הראשון עשתה בשנת 1989 בקומדיית חג המולד "כיף של חופשה".
לואיס הדהימה את מבקרי הקולנוע במשחקה ומועמדותה הוגשה לפרסים שונים.
באותה שנה שיחקה לואיס בסרטו של וודי אלן "בעלים ונשים".
היא הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב ולפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על משחקה בסרט "פסגת הפחד".
בשנת 1994 שיחקה בסרט הפשע האלים של אוליבר סטון "רוצחים מלידה", שם התפרסמה בדמות הראשית של מלורי וילסון נוקס שיוצאת למסע רציחות המוני כשהיא בורחת מהביתה עם בן זוגה למעשי הזוועה מיקי נוקס (וודי הארלסון).
על תפקידה בסרט קיבלה לואיס פרס בפסטיבל הסרטים של ונציה בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר.
תפקידה הבולט הבא היה בסרט האימה של רוברט רודריגז וקוונטין טרנטינו "מצאת החמה עד צאת הנשמה", בסרט גילמה לואיס את קייט פולאר הנחטפת יחד עם אחיה ואביה ג'ייקוב (הרווי קייטל) בידי שני אחים סת' (ג'ורג' קלוני) וריצ'י (טרנטינו) ומוברחת בעל כורחה למקסיקו.
ב-2001 כיכבה בסרט לכל המשפחה "My Louisiana Sky".
על משחקה בסרט זה הייתה מועמדת לפרס אמי לבידור בשעות היום.
ב-2002 שיחקה בתפקיד משנה בסרט הדרמה הקומית "עיוורון היסטרי", לצד אומה ת'ורמן.
על משחקה בסרט זה הייתה מועמדת לפרס אמי לבידור בפריים טיים.
בשנת 2010 שיחקה בקומדיה הרומנטית "אהבה בהחלפה" בכיכובה של ג'ניפר אניסטון.
בדצמבר 2011 השתתפה לואיס בסדרת רשת ויראלית בהפקת גריידון שפרד בשם "שטויות שבנות אומרות".
ב- 2015 שיחקה בסדרה האמריקאית "סודות ושקרים" בתפקיד בלשית המשטרה אנדריאה קורנל.
בשנת 2016 שיחקה בסרט הפשע עתיר האפקטים "משחקי חובה", בכיכובם של דייב פרנקו ואמה רוברטס.
בשנת 2019 שיחקה בסדרת הפשע הביוגרפית "הפשע: ג'יפסי רוז" ב-Hulu, לצידן של פטרישה ארקט וג'ואי קינג.
לואיס שיתפה פעולה שוב עם טייט טיילור בסרטו חדשות חמות במחוז יובה, בכיכובן של אליסון ג'ני, מילה קוניס ורג'ינה הול שצולם בקיץ 2019.
בינואר 2025 לואיס השתתפה בסרט המתח Opus של A24 ותופיע בהמשך השנה בסרט By Design בבימוי אמנדה קריימר.
במאי 2025 פורסם שלואיס תככב בסרט Jesus Land, המבוסס על ספר הזיכרונות רב-המכר של ג'וליה שרס.
לואיס התחילה את הקריירה המוזיקלית שלה בשנת 2003 בתור זמרת סולו, סולנית להקת "Juliette and the Licks".
לואיס ששרה בסגנון רוק הוציאה ביחד עם להקתה שלושה אלבומים עד היום הנקראים "You're Speaking My Language", "Four on the Floor" ו"...Like a Bolt of Lightning".
במהלך השנים האחרונות הופיעה לואיס עם להקתה במקומות רבים בעולם, ביניהם גם בישראל בשנת 2007 וצברה לעצמה קהל מעריצים מכובד.
לואיס פרשה מהלהקה בשנת 2009 והקימה לעצמה הרכב חדש הנקרא "The New Romantiques"
לואיס ניהלה מערכת יחסים מתוקשרת עם השחקן בראד פיט אותו הכירה בשני הסרטים "קליפורניה" ו"נערה נבגדת".
בשנת 1999 התחתנה לואיס עם הסקייטר המקצועי, סטיב ברה, אולם בשנת 2003 התגרש הזוג.
באוקטובר 2023, לואיס, יחד עם עוד מאות שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן.
מצאת החמה עד צאת הנשמה (1996)
חדשות חמות במחוז יובה (2021)
My Louisiana Sky (2001) - סרט טלוויזיה של שואוטיים
ג'וּליס היה כפר ערבי ששכן במישור החוף הדרומי, צפונית-מערבית לקיבוץ נגבה, על צומת דרכים אסטרטגי (כיום צומת הודיה).
החוקר ויקטור גרן ביקר בכפר בשנת 1863 ומצא בו כחמש מאות תושבים.
הקרן לחקר ארץ ישראל ביקרה בכפר ב-1882 ודיווחה שרוב בתיו עשויים טיט ובדרומו באר מים.
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת עזה ושכן כ-26.5 קילומטרים צפונית-מזרחית לעיר עזה.
על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל מנה 1,030 נפשות.
בשנת 1937 הוקם בכפר בית ספר.
במהלך מלחמת העולם השנייה סללו הבריטים כביש שעבר בכפר וחיבר אותו לכביש החוף.
כמו כן הקים הצבא הבריטי מחנה סמוך לכפר על מנת להבטיח שליטה בכביש.
במלחמת העצמאות נכבש הכפר בקרב ג'וליס, שנערך ב-10 ביולי 1948, במהלך קרבות עשרת הימים.
בשנת 1949, לאחר מלחמת העצמאות, הוקם מושב הודיה דרומית-מערבית למרכז הבנוי של ג'וליס, על אדמותיו החקלאיות.
בתי ג'וליס פוצצו, ובמקומם הקימה הקרן הקיימת לישראל חניון פיקניק (חניון הודיה).
במקום נמצא שלט הסבר על קרבות ג'וליס ושרידי בית הבאר של הכפר.
סמוך לו נמצא מחנה עמנואל הידוע כ"מחנה ג'וליס".
ג'ולייטה של הרוחות (באיטלקית: Giulietta degli spiriti) הוא סרט קולנוע סוריאליסטי משנת 1965 בבימויו של פדריקו פליני.
היה זה סרטו הראשון באורך מלא של פליני בצבע.
ג'ולייטה של הרוחות זכה בפרס גלובוס הזהב עבור הסרט הזר הטוב ביותר.
ג'ולייטה (ג'ולייטה מזינה) בוחנת את תת-ההכרה שלה ואת אורח-חייה המשונה של שכנתה הסקסית, סוזי (סנדרה מילו), בעוד היא מנסה להתמודד עם חיי השיגרה ועם בעלה הנואף (מריו פיסו) המדכא אותה.
ככל שתשוקותיה, כמו גם שדיה, נעשים יותר ויותר נגישים לה, מודעותה העצמית גוברת בהדרגה, ולבסוף היא זוכה בעצמאות.
ג'ולס טראמפ הוא איש עסקים יהודי-אמריקאי, בעל השליטה בחברת "חיפה כימיקלים" הישראלית (באמצעות "קבוצת טראמפ" וחברת "Trans Resources Inc") ומכהן כיושב ראש מועצת המנהלים שלה.
טראמפ נולד בשנת 1945 בדרום אפריקה, לוויליאם (ווילי) וסיליה טראמפ.
בשנות ה-60 הביאו התנאים בדרום אפריקה את המשפחה להגר להולנד.
לאחר זמן, עברה המשפחה להתגורר בארצות הברית, תחילה בניו יורק ולאחר מכן במיאמי.
טראמפ מנהל את עסקיו בשותפות עם אחיו, אדי.
פעילותם החלה בהולנד, שם התפרנסו מעסקאות נדל"ן קטנות.
כיום מחזיקים האחים ב"קבוצת טראמפ", שעשתה את הונה בעסקי נדל"ן, קמעונאות והייטק.
בבעלות הקבוצה, בין השאר, שלושה אתרי דירות נופש יוקרתיות במיאמי, וסניף מנהטן של סוכנות הדוגמנות "עלית".
אשתו של טראמפ, סטפני, פעילה אף היא בקבוצה.
בשנים 2001 עד 2003 הייתה קבוצת טראמפ בעלת השליטה בחברת ההשקעות הישראלית "גמול".
מאז ספטמבר 2008, הקבוצה היא בעלת השליטה בחברת TRI (Trans Resources Inc) האמריקאית, אשר נוסדה על ידי אריה גנגר, ובאמצעותה היא מחזיקה בשליטה בחברת "חיפה כימיקלים".
טראמפ מרבה לתרום לישראל, בעיקר לארגון בית איזי שפירא הפועל למען קידום איכות חיים וזכויות של ילדים עם צרכים מיוחדים ובני משפחותיהם.
מתקני בית איזי שפירא ברעננה שוכנים ב"קמפוס ווילי וסיליה טראמפ", שנקרא על שם הוריו של טראמפ.
טראמפ נפגש בשנת 2017 עם אנשים המקורבים לבנימין נתניהו, בהם מנכ"ל משרד ראש הממשלה אלי גרונר, השר איוב קרא, וראש לשכת ראש הממשלה יואב הורוביץ.
הנושא העיקרי בפגישות היה משבר האמוניה והאפשרות לסגור את מכל האמוניה במפרץ חיפה.
לדברי ראש עיריית חיפה, יונה יהב, לאחר פגישות אלו החלה מעורבות ראש הממשלה בסוגיה בנטייה להשאיר את המכל בחיפה, בניגוד להחלטת הממשלה מ-2013 לפיה יועבר מכל האמוניה לנגב.
ג'ולייטה נחום (נולדה ב-4 בינואר 1987) היא זמרת ומוזיקאית ישראלית, המוכרת בשמה הפרטי, ג'ולייטה.
נולדה בשם ג'ולייטה אגרונוב בדרבנט, רפובליקת דאגסטן (השוכנת בקווקז) שבברית המועצות דאז (כיום ברוסיה) למשפחה יהודית-מסורתית.
היא נקראת על שמה של יוליה מהמחזה השייקספירי, "רומיאו ויוליה".
ב-1993 כשהייתה בת 6 עלתה משפחתה יחד עמה לישראל.
כבר בגיל צעיר נמשכה למוזיקה, ואף השתתפה בלהקת צעירי שדרות.
ב-2001 בגיל 14 עזבה את ביתה וחיה בגפה בתל אביב, עקב התנגדות משפחתהּ לפיתוח קריירה מוזיקלית.
ב-2003 הוציאה אלבום בכורה בשם אני לא ברבי, שמתוכו בלט הלהיט "הבחורים הכי טובים".
את החשיפה הגדולה קיבלה כבר באותה השנה, כאשר זכתה להימנות עם האמנים הצעירים ביותר שנבחרו אי פעם לככב בפסטיגל.
בשנת 2004 הוציאה סינגלים לרדיו עם קליפים שכיכבו בערוץ המוסיקה 24, כשהבולטים בהם הם "אורות אדומים", "אתה לא רומיאו", ו"שלך לעד", האחרון הוא במקור שיר יווני מפורסם.
בין השנים 2009–2011 הוציאה מספר סינגלים לרדיו.
מהם התפרסמו בין היתר הסינגלים: "רוצה רק אליך", "קעקוע", "תן לי", "כבר לא ילדה", "יהיה טוב", "צא מזה", "תתחתן איתי", "תאהב אותי", "מלכה גדולה", "בוא בוא בוא" ו-"No No No".
ב-2011 הוציאה את אלבומה השני, "כבר לא ילדה".
אלבום זה לא נחל הצלחה רבה, אך מתוכו בלט הלהיט "No No No" שבמקור לא היה מתוכנן לצאת כסינגל, והגיע למקום 9 במצעד השירים השנתי של חריף בשיתוף קליק לים התיכון לשנת תשע"ב 2011.
בשנת 2011 השתתפה בתוכנית הדוקו-ריאליטי "חי ב-LA LA לנד" של yes, אשר צולמה בלוס אנג'לס.
שם נפגשה עם מפיקים ויוצרים גדולים וידועים, בין היתר המפיקים של מייקל ג'קסון, ג'ניפר לופז, כריסטינה אגילרה ועוד.
באוגוסט 2011 החלה להנחות תוכנית יומית "ג'ולייטה על חוף" מדי יום בערוץ 24, שבה היא יוצאת מדי יום לחופי הים בארץ, מראיינת את הנופשים ומשדרת קליפים שונים הנבחרים על ידי המרואיינים.
ביוני 2011 הוציאה לאור את הסינגל "דרמה".
בספטמבר 2011 הוציאה את השיר "מלכה גדולה" ובנובמבר הוציאה את השיר "לא יודע/ת כלום על אהבה" יחד עם אביהו שבת.
בדצמבר 2011 הוציאה את הלהיט "תסתדר בלעדיי".
ב-2011 עלתה ג'ולייטה לכותרות עקב הסכסוך המתוקשר בינה להן מנהלה האישי גילי מסמי מה שמנע ממנה להמשיך לעסוק במוזיקה.
ביוני 2012 הבעיה הניהולית שלה נפתרה בזכות דודו אהרון ומנהלו אייל מלכא שלקחו תחת חסותם את ג'ולייטה, וסייעו לה לסגור את החוזה עם מסמי.
בשנה זו הופיעה ג'ולייטה בקיסריה במסגרת הופעתו של דודו אהרון.
בספטמבר 2012 הוציאה לאור ג'ולייטה סינגל ראשון תחת הניהול המוזיקלי של דודו אהרון ותחת הניהול של אייל מלכא שנקרא "בא לי, בא לי" ובנובמבר הוציאה לאור את הסינגל "לשכוח".
בנוסף ב-2012 שודר בערוץ הוט בידור ישראלי סדרת הדוקו-ריאליטי "הסוכנים", בה ג'ולייטה משתתפת.
בפברואר 2013 התחרתה ג'ולייטה בקדם האירוויזיון, אך לא צלחה את שלב חצי הגמר.
במאי 2013 הוציאה ג'ולייטה את הסינגל "כל מה שתרצה", וב-6 ביולי 2013 של אותה שנה הוציאה דואט עם דודו אהרון בשם "לילה מסובך" שהופיע בהמשך באלבומו "ימים טובים".
באוקטובר 2013 הוציאה ג'ולייטה את הסינגל "כזאת תמימה" שכתב לה ירון כהן.
בתחילת 2017 השתתפה בתוכנית הריאליטי "הכוכב הבא לאירוויזיון" בערוץ 2 של שידורי קשת, ועלתה לגמר.
בתום ההצבעה בתוכנית הגמר, נקבע כי הגיעה למקום השלישי.
במאי 2017 הוציאה ג'ולייטה סינגל בשם "I Do", הראשון שלה מאז 2013. באוגוסט 2017 יצא הדואט של ג'ולייטה וסטפן, שצבר למעלה מ-4 מיליון צפיות ביוטיוב.
ב-24 בדצמבר 2016 פורסם שהיא התארסה לבן זוגה רונן נחום, לאחר ארבע שנים של זוגיות.
ג'ולייט מריון מילס היא שחקנית אנגלייה.
בתם של השחקנים סר ג'ון מילס ומרי היילי בל, אחותה היא השחקנית היילי מילס.
מילס החלה את קריירת המשחק כילדה, הייתה מועמדת לפרס טוני על תפקידה ב-"תרגיל בחמש אצבעות" בשנת 1960. בשנים הבאות המשיכה להופיע בקולנוע ובטלוויזיה, ב-1970 וב-1971 כיכבה בסיטקום "נני והפרופסור".
הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב על תפקידה בסדרה ועל הופעתה בסרט "אוואנטי!" (1972).
על תפקידה במיני סדרה "QB VII" זכתה ב-1974 בפרס אמי.
משנת 1999 ועד 2008, שיחקה באופרת הסבון "תשוקות" והייתה מועמדת לפרס אמי לשעות היום על הופעתה.
מילס נולדה בלונדון בתקופת מלחמת העולם השנייה.
הוריה, השחקן סר ג'ון מילס והמחזאית מרי היילי בל, עברו לכפר כדי להתרחק מההפצצות של הגרמנים.
אחותה של מילס היא השחקנית היילי מילס ואחיה הוא הבמאי ג'ונתן מילס.
כיוון שהוריה היו מפורסמים כבר בילדותה הכירה בשחקנים ידועים כגון רקס הריסון, דייוויד ניבן ומרלון ברנדו.