tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפברואר 2019 מרנו הופיעה בתיאטרון רוקסי בלוס אנג'לס והוציאה לאור את הסינגל השלישי שלה "F.E.O.U.".
וב-8 במרץ 2019 יצאה בבכורה המיני-אלבום שלה הקרוי "Me", איתו פורסמו לראשונה השירים "Not Like Me" ו-"Lie To Me".
ב 10 באפריל 2020, מרנו חזרה עם הסינגל החדש "When You Wake Up", ואחריו "Can't Hold On Forever" שיצא במאי אותה שנה.
ביוני 2020 הוציאה מרנו את הרמיקסים לשני הסינגלים האחרונים, ובהם התארחו מארק דיימונד והראפר PLTO.
באוגוסט 2020 הוציאה הזמרת סינגל חדש בשם "Honest With You", ובאותו חודש הוכרז כי המיני-אלבום השני שלה, שייקרא "You", ייצא בסתיו של אותה שנה.
באוגוסט 2013, מרנו הייתה חלק בקמפיין בשם "trick or treat for UNICEF" שבו תורמים בקופסאות הטריק אור טריט המיוחדת של UNICEF כסף כדי לעזור לילדים שאין להם חינוך, מים נקיים לשתייה ועוד.
באוגוסט 2014, מרנו השתתפה בקמפיין של דיסני ו-Birds Eye Vegetables בשם "Step up to the plate" שנועד להגדיל את מספר הילדים שאוכלים ירקות בארצות הברית.
מרנו צפויה לקחת חלק בסדרה "Pandemica" - סדרת אנימציה מבית היוצר של ארגון ONE, אותו הקים בונו, העוסקת בהעלאת המודעות לחשיבותם של חיסונים ככלי לסיום מגפת הקורונה.
+שנהסרטתפקידהערות2003מוצאים את נמוקולות שוניםדיבוב2005החליפהג'קי הצעירה2006עידן הקרח 2: נמסים מצחוקקולות שוניםדיבוב2007סופרבאד - חרמן על הזמןבקה הצעירה2015A Sort of Homecomingאיימי הצעירהאלווין והצ'יפמאנקס 4בייביסיטר במלון2017ליידי בירדדיאנה גרינווי2019הדייט המושלםסיליה ליברמןלהציל את זואיאצ'וסיפור סינדרלה: משאלת חג המולדקאט דקר2020המלחמה עם סבאמיה דקר2022טיפול מלכותיאיזבלה2023לבחור באהבהקמי קונווייTBA2 Men & a Pigג'מהLast Train to Fortune
שנהפרסקטגוריהעבודהתוצאה2014פרסי בחירת הנוערבחירת הטלוויזיה: שחקנית בסדרה קומיתאוסטין ואלי2015פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאוןשחקנית הטלוויזיה המועדפתפרסי רמישחקנית עולהA Short of Homecomingפרסי בחירת הנוער בחירת הטלוויזיה: הכימיה הטובה ביותר (ביחד עם רוס לינץ') אוסטין ואלי בחירת הטלוויזיה: הכוכבת של הקיץ 2016פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאוןשחקנית הטלוויזיה המועדפתפרסי בחירת הנוערבחירת הטלוויזיה: שחקנית בסדרה קומית
לורה אליזבת קרמייקל היא שחקנית אנגלייה.
ידועה ביותר בזכות תפקידה כליידי אדית קרולי בסדרת הדרמה התקופתית "אחוזת דאונטון".
קרמייקל נולדה בסאות'המפטון שבמחוז המפשייר באנגליה, בתם של שרה, ואנדי קרמייקל העוסק בייעוץ תוכנה.
אחד מאבות אבותיה היה הטייס נורמן בלקברן.
היא למדה בבית הספר "שירלי", בבית הספר "מאונטבאטן" וב"פיטר סימונדס קולג'".
ב-2007 סיימה את לימודיה בבית הספר למשחק "בריסטול אולד ויק תיאטר סקול".
היא הופיעה בטלוויזיה כליידי אדית קרולי בסדרת הדרמה "אחוזת דאונטון".
קרמייקל חברה בקבוצת השחקנים "The Fitzrovia Radio Hour".
הופעת הבכורה שלה בתיאטרון בווסט אנד הייתה באוקטובר 2012 במחזה "הדוד וניה" לצידם של אנה פריל וסמואל וסט.
החל מ-2018 היא מקיימת מערכת יחסים עם השחקן מייקל סי פוקס שכיכב לצדה בסדרה "אחוזת דאונטון".
לורה ג'יין האדוק היא שחקנית אנגלייה.
היא מוכרת בעיקר מתפקידיה כקייסי קרטר בסדרת הטלוויזיה "Honest", בת'אן בסרט הטלוויזיה "The Colour of Magic", לוקרציה בסדרת הדרמה "הסודות של דה וינצ'י", נטשה בדרמה הקומית "Monday Monday", סם בסיטקום " How Not to Live Your Life" וכאליסון בקומדיה "קרועים".
האדוק נולדה ברובע אנפילד שבלונדון וגדלה בהרפנדן שבמחוז הרטפורדשייר.
היא למדה בבית הספר סנט ג'ורג' בהרפנדן.
בגיל 17 עזבה את בית הספר ועברה לחיות בלונדון כדי ללמוד משחק.
היא למדה בבית הספר למשחק "Arts Educational School" שבצ'יזוויק.
בשנת 2007, האדוק ביצעה את הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה בפיילוט "Plus One" שהיה חלק מהתוכנית הקומית "Comedy Showcase".
באותה שנה שיחקה בסרט הטלוויזיה "The Colour of Magic" והתארחה בפרק בסדרה "המשפחה שלי".
ב-2008, התארחה בשני פרקים בסדרה "הארמון", ובפרק מסדרת "מיס מארפל" (Marple: A Pocket Full of Rye), ובסדרת הטלוויזיה "Honest" בה שיחקה בתפקיד הראשי כקייסי קרטר.
עוד השתתפה בפרק הפיילוט של הסדרה " Life Is Wild", גרסה אמריקנית לסדרה הבריטית "לב פראי".
בדרמה הקומית של ITV1 "Monday Monday" כיכבה האדוק בתפקיד הראשי, וכמו כן היא השתתפה בעונה השנייה והשלישית של הסדרה "How Not to Live Your Life" אחרי שהחליפה את השחקנית שינייד מויניהן.
בתיאטרון שיחקה האדוק בשנת 2009 במחזה "Famous Last" שהיה חלק מפרויקט "Sky Arts" תיאטרון בשידור חי.
עוד הופיעה במחזה "רתרפורד ובנו" בתיאטרון נורת'רן סטייג' שבניוקאסל.
ב-2011 הופיעה האדוק בדרמה "Strike Back: Project Dawn" של סינמקס / סקיי TV, וגילמה את הבת החטופה של סוחר בנשק בלתי חוקי.
בסדרה "הסודות של דה וינצ'י" היא משחקת בתפקיד לוקרציה דונטי, הפילגש של לורנצו דה מדיצ'י ואהובתו של לאונרדו דה וינצ'י.
בשנת 2016, שיחקה את דמותה של היילי בסדרה "המישור".
ב-2017, שיחקה בסרטים "שומרי הגלקסיה: חלק 2" ו"רובוטריקים: האביר האחרון".
ב-2019, שיחקה את דמותה של האנה במיני סדרה "הלכידה".
ב-2020, כיכבה בתפקיד הראשי בסדרה "קווים לבנים".
בשנת 2022 לוהקה לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה הרכש החדש.
ב-2011, החלה האדוק לצאת עם השחקן סם קלאפלין.
הם הכירו באודישן לסרט "השבוע שלי עם מרילין".
ביולי 2013 נישאו השניים בטקס פרטי.
בדצמבר 2015, נולד בנם פיפ, ובפברואר 2018 נולדה בתם מרגוט.
בשנת 2020, החלה לצאת עם השחקן טום ריס האריס שמשחק לצידה ב"קווים לבנים".
בשנת 2022, השתתפה בתפקיד ראשי בסדרה "הרכש החדש" שיצאה נטפליקס, בתפקיד מקס, לצד נואה סנטינאו.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2009 Famous Last טרינה תיאטרון אורנג' טרי 2009 Rutherford and Son מרי תיאטרון "Northern Stage"
לורה לייטון היא שחקנית אמריקאית.
ב-1993 היא החלה לשחק את תפקידה של סדני אנדרוז בסדרת הטלוויזיה מלרוז פלייס שבה התפרסמה.
ב-1994 הופיעה על שער רולינג סטון ביחד עם הת'ר לוקליר.
ב-1997 הפסיקה לשחק במלרוז פלייס, ולאחר מכן הופיעה במספר פרקים של בוורלי הילס 90210 כשחקנית מתחילה המנהלת רומן עם דייוויד סילבר, שגולם על ידי בריאן אוסטין גרין.
היא שיחקה בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה בגבולות המסתורין ובוסטון ליגל.
בשנת 2000 שיחקה בקומדיה "השמיים נופלים" לצד שון אסטין.
בשנת 2003 שיחקה בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה "Skin" של רשת FOX, לייטון גילמה את סינתיה פטרסון בסדרה שירדה משידור לאחר עונה אחת.
בשנת 2005 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "עיניים", דרמת פשע מבית ABC, בו גילמה את לסלי טאון.
בסדרה שלא צלחה ושידרה רק 4 פרקים (תוך 12), כיכבו בין היתר טים דיילי ואריק מביוס.
ב-2009 הופיעה בגרסה המחודשת של מלרוז פלייס, וב-2010 החלה לשחק את אמה של האנה בסדרה שקרניות קטנות ויפות.
ב-1998 נישאה לשחקן דאג סאוואנט ולהם נולדו שני ילדים.
לורה מיין היא שחקנית סקוטית המוכרת מהופעתה בתפקיד האחות ברנדט (ובהמשך נקראה שילה טרנר) בסדרת הדרמה "מיילדת" של ערוץ BBC One.
היא למדה בבית הספר "הייזלהד אקדמי" והשתתפה בשיעורי מחול ב-Danscentre שבאברדין.
אחר כך למדה היסטוריה של האמנות באוניברסיטה באברדין, ובבית הספר למשחק "Webber Douglas Academy of Dramatic Art" בלונדון.
בגיל 11 כיכבה מיין במחזמר בתיאטרון.
הופעת הבכורה שלה הייתה בתפקיד אחת מילדי פון טראפ בהפקה של "צלילי המוסיקה".
בגיל 13 לוהקה לתפקיד הראשי במחזמר "אנני".
כשהייתה באוניברסיטה הופיעה יחד עם קבוצה מוזיקלית בשם "Treading the Boards" באברדין.
מיין שיחקה בהפקות תיאטרון אחדות עם הלהקה השייקספירית המלכותית.
ב-2011 הופיעה במחזמר "קומפני" מאת סטיבן סונדהיים.
ב-2011 לוהקה מיין לתפקיד הנזירה ברנדט בסדרת הטלוויזיה "מיילדת" של ה-BBC.
מיין שרה כסולנית ברצועות אחדות של האלבום "Call the Midwife" שיצא בפברואר 2013. בנובמבר 2015 זכתה מיין בתחרות הריקודים "Strictly Come Dancing" במסגרת תוכנית הצדקה "Children in Need" יחד עם הרקדן ברנדן קול.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2002 Is Harry on the Boat?
לורה מאלווי היא תאורטיקנית בריטית.
מחקריה משלבים בין תאוריה קולנועית, פסיכואנליזה ופמיניזם.
מאמרה "עונג חזותי וקולנוע נראטיבי" נחשב למאמר מכונן במחקר הקולנוע הפמיניסטי.
היא התחנכה במכללת סנט הילדה (אוניברסיטת אוקספורד).
כיום היא פרופסור ללימודי קולנוע ומדיה בבירקבק, אוניברסיטת לונדון.
לפני מקום עבודתה הנוכחי, היא עבדה במשך שנים רבות במכון הסרטים הבריטי.
במהלך שנת הלימודים האקדמית של 2008–2009, היא שימשה כמרצה אורחת למדעי הרוח במכללת ולסלי.
לפרופ' מאלווי הוענקו שלושה תוארי דוקטור לשם כבוד: מאוניברסיטת מזרח אנגליה, בשנת 2006; מאוניברסיטת קונקורדיה, בשנת 2009 ומאוניברסיטת קולג' דבלין, בשנת 2012.
מאלווי ידועה בעיקר בזכות במאמרה, "עונג חזותי וקולנוע נראטיבי", שנכתב בשנת 1973 ופורסם בשנת 1975 במגזין הקולנוע הבריטי רב ההשפעה "Screen" .
המאמר הופיע מאוחר יותר באוסף מאמריה שנקרא Visual and Other Pleasures, וכן באנתולוגיות רבות אחרות.
מאמרה, אשר הושפע מהתאוריות של זיגמונד פרויד וז'אק לאקאן, הוא אחד מן המאמרים הגדולים הראשונים שאפשרו לשנות את הגישה של התאוריה הקולנועית כלפי המסגרת הפסיכואנליטית.
לפני מאלווי, תאורטיקני קולנוע כגון ז'אן-לואי בודרי וכריסטיאן מץ השתמשו ברעיונות הפסיכואנליזה במחקריהם התאורטיים של הקולנוע.
תרומתה פורצת הדרך של מאלווי, לעומת זאת, הייתה בשילוב תאוריות קולנועיות, פסיכואנליזה ופמיניזם.
מאלווי מצהירה כי היא מתכוונת להשתמש ברעיונותיהם של פרויד ושל לאקאן בתור "נשק פוליטי".
היא מיישמת את הגישות שלהם על מנת לטעון שהמנגנון הקולנועי של הקולנוע ההוליוודי הקלאסי בהכרח מציב את הצופה בעמדה גברית, ומציג את דמות האישה על המסך כאובייקט של תשוקה עבור "המבט הגברי" (Male gaze).
הצופים עודדו להזדהות עם הגיבורים, שהיו ועודם גבריים ברובם.
בינתיים, דמויות נשיות של הקולנוע ההוליוודי של שנות ה-50 ושנות ה-60 היו, על פי מאלווי, מאופיינות בתכונה של "אמורות-שיסתכלו-עליהן" (במקור: to-be-looked-at-ness) בעוד שמיקום המצלמה והצופה הגברי היוו את הצד המסתכל.
מאלווי מציעה שני מצבים שונים של "המבט הגברי" של עידן זה: "מציצנות" (כלומר, ההסתכלות על נשים בתור משהו ש"יש להסתכל עליו") ו"פטישיזם" (כלומר, ההסתכלות על נשים כאל תחליף "החוסר," חרדת הסירוס הפסיכואנליטית הבסיסית).
מאלווי טוענת כי הדרך היחידה להשמיד את מערכת הוליווד הפטריארכלית היא לקרוא עליה תיגר באופן קיצוני ולעצב מחדש את האסטרטגיות הקולנועיות של הוליווד עם שיטות פמיניסטיות חלופיות.
היא קוראת לעשייה קולנועית אוונגרדית פמיניסטית אשר תשבור את מוסכמת העונג הנרטיבי של הקולנוע ההוליוודי הקלאסי.
היא כותבת כי "נטען כי ניתוח הנאה או יופי משמיד אותם.
זוהי הכוונה של מאמר זה".
מאלווי מתייחסת לבעיות אלו במאמר מאוחר יותר, משנת 1981, "Afterthoughts on 'Visual Pleasure and Narrative Cinema' inspired by King Vidor's Duel in the Sun (1946)", בו היא טוענת ל"טרנסווסטיזם" מטאפורי שבו הצופה הנשית עשויה להתנודד בין עמדת צפייה גברית לבין עמדת צפייה נשית.
רעיונות אלו הובילו לתאוריות צפייה מצד צופים הומואים, לסביות וביסקסואלים.
במאמרה נכתב לפני גל מאוחר יותר של מחקרי חוויות צפייה אודות טבען המורכב של תרבויות הערצה וקשרי הגומלין שלהן עם הכוכבים.
תאוריות קוויריות, כגון זו שפותחה על ידי ריצ'רד דאייר, מתבססות על מאמריה של מאלווי על מנת לחקור את ההשלכות המורכבות כי ללהט"בים רבים יש קיבעון כלפי כוכבות מסוימות (למשל דוריס דיי, לייזה מינלי, גרטה גרבו, מרלן דיטריך, ג'ודי גרלנד).
המבקרת הפמיניסטית גאלין סטאדלר כתבה בהרחבה אודות הבעייתיות בתזה המרכזית של מאלווי, כי הצופה הוא גברי המפיק עונג חזותי מנקודת מבט דומיננטית ושולטת.
סטאדלר הציעה כי העונג החזותי לכל הקהלים נגזר מנקודת מבט פסיבית, מזוכיסטית, שבה הקהל מבקש להיות חסר אונים והמום מהדימוי הקולנועי בו הוא צופה.
מאוחר יותר, מאלווי כתבה כי מאמרה היה אמור להיות פרובוקציה או מניפסט, ולא מאמר אקדמי מנומק המתייחס לכל הטיעונים הנגדיים.
היא השיבה למרבית המבקרים שלה, והבהירה את הטיעונים שהציגה ב-"Afterthoughts" (המופיע אף הוא באוסף Visual and Other Pleasures).
בספר זה, מלווי מתארת את הדרכים שבהן טכנולוגיות הוידאו וה-DVD שינו את הקשר בין סרט הקולנוע לבין הצופה.
הצופה איננו עוד חבר בקהל, הנאלץ לצפות בסרט בשלמותו באופן ליניארי מתחילתו ועד הסוף.
במקום זאת, הצופה היום מסוגל להפגין שליטה רבה יותר על הסרטים שהוא צורך.
עם התפתחותן של טכנולוגיות צפייה, מאלווי מגדירה מחדש את היחסים בין צופה לבין הסרט.
תמונות אלו, רפרודוקציות גדולות של פריימים בודדות מתוך הסלילים המקוריים של הסרטים, היוו בסיס לקביעתה של מאלווי שאפילו החוויה הליניארית של צפייה קולנועית תמיד הציגה קורטוב של חוסר-תנועה.
לפיכך, עד אשר המעריצים היו יכולים לשלוט בעצמם בסרט, כראות עיניהם, כדי להגשים את רצונות הצפייה שלהם, מאלווי מציינת כי "הרצון להיות הבעלים ולהחזיק את התמונה החמקמקה הוביל לצפייה חוזרת, חזרה לבית הקולנוע, כדי לצפות באותו הסרט שוב ושוב ושוב".
עם זאת, עם חדירתה של הטכנולוגיה הדיגיטלית, הצופים יכולים להשהות סרטים בכל רגע נתון, לחזור שוב אל הסצנות האהובות עליהם, ואפילו לדלג על הקטעים בהם הם לא מעוניינים לצפות.
לדברי מאלווי, כוח זה הוביל את הופעתו של "הצופה הרכושני", כהגדרתה.
כעת ניתן, אם כן, להשהות סרטים, "ולקטוע את הנרטיב הליניארי לתוך רגעים או סצנות אהובים" שכלפיהם "הצופה מוצא יחס מוגבר אל גוף האדם בכלל, ואל זה של כוכב הקולנוע בפרט".
בתוך הגבולות החדשים של יחסים אלו (שבין הצופה לבין הסרט) מאלווי טוענת כי הצופים יכולים כעת לעסוק בבעלות בעלת אופי מיני של הגופים שהם רואים על מסך.
מאלווי סבורה כי סרטי אוונגרד "מציבים שאלות מסוימות אשר במודע מתעמתות עם פרקטיקות מסורתיות, לעיתים קרובות עם מוטיבציה פוליטית" המובילה לשינוי "אופני הייצוג" כמו גם "ציפיות בצריכה".
אמלווי הצהירה כי פמיניסטיות רואות באוונגרד מודרניסטי כדבר "רלוונטי למאבק שלהן לפתח גישה רדיקלית לאמנות".
מאלווי משלבת את הגישה הפרוידיאנית של פאלוצנטריזם לתוך "עונג חזותי וקולנוע נרטיבי".
באמצעות הגיגיו של פרויד, מאלווי מקדמת את הרעיון כי תמונות ודימויים, דמויות, עלילות וסיפורים, ודיאלוגים בסרטים משרתים אידיאלים פטריארכליים, הן בהקשרים מיניים והן מעבר לכך.
היא משלבת יצירותיהם של הוגים כמו ז'אק לאקאן ומהרהרת על יצירות של במאים כמו יוזף פון שטרנברג ואלפרד היצ'קוק.
במאמרה, מאלווי דנה בסוגים שונים של חוויות צפייה.
צפייה בסרט כרוכה, בתת-מודע או בחצי-מודע, בעיסוק בתפקידים החברתיים הטיפוסיים של גברים ונשים.
"שלושת המבטים השונים", כפי שהם מכונים, מסבירים בדיוק איך סרטים נתפסים ביחס לפאלוצנטריזם.
"המבט הראשון" מתייחס אל המצלמה, במהלך צילומם של אירועים אמיתיים על גבי פילם.
"המבט השני" מתאר את המעשה הכמעט מציצני של הקהל, המורכב מצופים העוסקים בצפייה בסרט עצמו.
לבסוף, "המבט השלישי" מתייחס לאינטראקציה בין הדמויות הבדיוניות זו עם זו לאורך כל הסרט.
הרעיון המרכזי שנראה מקשר בין פעולות אלו הוא שה-"הסתכלות" נתפסת בדרך כלל כתפקיד אקטיבי וגברי, בעוד שלתפקיד הפסיבי - מי שמסתכלים עליו - מיוחסים מאפיינים נשיים.
תחת ההבנייה של הפטריארכיה, מאלווי טוענת כי נשים בסרטים משועבדות לתשוקה וכי על דמויות נשיות להיות בעלות "מראה המותאם לדימוי חזותי עוצמתי ולהשפעה ארוטית".
הדמויות הנשיות לעולם לא נועדו לייצג דמויות המקדמות באופן ישיר את העלילה, אלא מופיעות בסרט רק על מנת לתמוך בדמויות הגבריות ו-"לשאת בנטל של ההחפצה מינית" שהגבר לא מסוגל.
הסרט Penthesilea: Queen of the Amazons (בעברית: פנתסיליאה: מלכת האמזונות) היה סרטם המשותף הראשון של וולן ומאלווי.
בסרט זה, מאלווי ניסתה לקשר בין כתביה הפמיניסטיים אודות מיתוס האמזונה לבין ציוריו של האמן אלן ג'ונס.
כתבים אלו דנו בנושאים כגון הפנטזיה הגברית, שפות וסמלים, נשים ביחס לגברים והמיתוס הפטריארכלי.
שני הקולנוענים התעניינו בחקירת אידאולוגיה כמו גם ב"מבנה של יצירת מיתולוגיה, מעמדה בתרבות המיינסטרים ומושגים של מודרניזם".
הסרט משתייך לתחום הקולנוע הניסיוני, שנבחן בעבר על ידי יוצרי סרטים כמו ז'אן-לוק גודאר.
בסרט Riddles of the Sphinx (בעברית: חידות הספינקס) וולן ומאלווי חיברו "צורות מודרניסטיות" עם נרטיב הבוחן תאוריות פמיניסטיות ופסיכואנליטיות.
סרט זה היה בין הראשונים להציג עולם קולנועי כמרחב שבו "החוויה הנשית יכולה לבוא לידי ביטוי".
!AMY (בעברית: איימי!) הוא סרט מחווה לאיימי ג'ונסון הבוחן את אותם נושאים שנבחנו בסרטיהם הקודמים של מאלווי ושל וולן.
אחד הנושאים המרכזיים של הסרט הוא שנשים אשר "נאבקות להישגיות במרחב הציבורי" חייבות לנוע בין העולם לגברי לעולם הנשי.
הסרט Crystal Gazing (בעברית: התבוננות קריסטלית) הוא סרט שנעשה בצורה ספונטנית יותר.
החלטות רבות בנוגע לאלמנטים שונים של הסרט הוכרעו רק לאחר שהחלה ההפקה של הסרט.
הסרט התקבל בצורה חיובית אבל היה חסר בו "בסיס פמיניסטי" שהיה הליבה של רבים מסרטיהם הקודמים.
בשני סרטיהם האחרונים של וולן ומאלווי כצוות, Frida Kahlo and Tina Modotti (1982) ו-The Bad Sister, הם שבו לעסוק בנושאים פמיניסטיים שנבחנו על ידיהם בעבר.
בשנת 1991, מאלווי חזרה לקולנוע עם Disgraced Monuments, אותו ביימה יחד עם מארק לואיס.
הסרט הזה בוחן את "גורלם של מונומנטים מהפכניים בברית המועצות שלאחר נפילת הקומוניזם".
"עונג חזותי וקולנוע נרטיבי" (1975) תרגום: רועי רוזן, הקדמה: רונה ברייר-גארב, בתוך: ללמוד פמיניזם: מקראה (דלית באום ואח', עורכות), האגודה הישראלית ללימודים פמיניסטיים ולחקר המגדר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006, עמ' 118
אדיפוס באמריקה: עיון בסרטו של אורסון וולס "האזרח קיין" (1992) תרגום: נעם אורדן, הוצאת רסלינג
לורה פויטרס היא במאית ומפיקה של סרטים תיעודיים.
פויטרס זכתה בפרסים רבים, בהם פרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר בשנת 2015, "האזרח מספר 4" (CitizenFour), המתעד את תחילת פרשת אדוארד סנודן.
פויטרס נולדה בבוסטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית.
בתחילה חשבה להיות שף, ואף בילתה מספר שנים כטבחית במסעדת L'Espalier, מסעדה צרפתית נושאת פרסים.
היא סיימה את לימודיה בבית הספר סדברי ואלי, בית ספר פתוח ללא ציונים וללא חלוקה של תלמידים לפי גילם.
לאחר לימודי התיכון החלה פויטרס ללמוד במכון לאומנות של סן פרנסיסקו.
בשנת 1992 עברה לניו יורק כדי להתמקד בתעשיית הקולנוע.
בשנת 1996 סיימה תואר ראשון בניו סקול בניו יורק.
בין סרטיה המוקדמים של פויטרס כלולים "פנטסיה מדויקת" (1995) ו"הו, אמור, התוכל לראות" (2003, שם הסרט לקוח מהשורה הראשונה של המנון ארצות הברית).
בשנת 2003 הפיקה וביימה פויטרס יחד עם לינדה גודה בריאנט את הסרט הדוקומנטרי "מלחמות הדגל" אודות ג'נטריפיקציה (עילות) בעיר קולומבוס, אוהיו.
הסרט הראה את תהליך ההתמודדות של שכונת אפרו-אמריקאים בעיר המתמודדים עם הגירת תושבים לבנים לשכונה ועלייה בתקנות הבנייה עקב הכרזת חלק מהשכונה כשכונה לשימור היסטורי.
הסרט זכה בפרסים רבים, ובינם פרס פיבודי, פרס הסרט התיעודי ביותר לפלסטיבל סיאטל לסרטים הומוסקסואלים, פרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל South by Southwest.
הסרט פתח את עונת 2003 של סדרת הטלוויזיה POV (מילולית: נקודת מבט) והיה מועמד לפרס אמי ב-2004.
פויטרס ביימה שלושה סרטים אותם היא מחשיבה כטרילוגיית 9/11, העוסקים בהיבטים הנובעים ממדיניות ארצות הברית לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
בשנת 2006 כתבה, הפיקה וביימה את הסרט "המדינה שלי, המדינה שלי" (My Country, My Country).
הסרט מתמקד בחיים בעיראק תחת כיבוש ארצות הברית.
פויטרס שהתה במשך שמונה חודשים בעיראק, כאשר חלק מהזמן עקבה אחרי צוות של הצבא האמריקאי שעסק בענייני האוכלוסייה המקומית.
הסרט מראה את חיי האזרחים תחת הכיבוש, כאשר הוא מתמקד בד"ר רידא אלהאדה, רופא סוני, אבא לשישה ילדים ומועמד לבחירות המקומיות.
הסרט "השבועה" (The Oath) יצא בשנת 2010. הסרט מספר אודות סיפורו של אבו חנדאל, שומר ראש לשעבר של אוסאמה בן לאדן, שעזב את אפגניסטן לטובת תימן בשנת 2000. לאחר פיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001, הפר את שבועתו כחבר בארגון אלקאידה, שלפיה הוא תמיד יציית להנהגת הארגון ללא היסוס.
בזמן הפיגועים הוא שהה בכלא בתימן ואז חשף בפני ה-FBI את כל מה שידע אודות ארגון אלקאידה.
המידע שהעביר סייע לארצות הברית בכיבוש אפגניסטן.
סיפורו משולב בסרט עם הסיפור של גיסו, חמדאן.
חמדאן גויס לאלקאידה על ידי חנדאל, ששימש כנהג לאוסמה בן לאדן.
חמדאן נתפס ושהה בגוואנטנמו במשך כמה שנים לפני שהשתחרר לאחר שהיה מעורב בתביעה נגד דונלד רמספלד, מי שהיה אז שר הביטחון של ארצות הברית, על כליאתו.
בסרטה פויטרס מדגישה את הגוונים בסיפור, כיוון שמי שהיה בעל מידע רב יותר מסתובב חופשי כנהג מונית לאחר שנידב מידע, לעומת הנהג הפשוט שנכלא לשנים רבות בכלא.
הסרט "השבועה" פתח את פסטיבל סאנדנס לשנת 2010, וזכה בפרס המצוינות לסרטים תעודיים בארצות הברית.
כמו כן פויטרס זכתה בפרס בפסטיבל True Vision לסרטים תיעודיים במיזורי.
בשנת 2012, פויטרס הייתה מעורבת בפורום של סרטים דוקומנטריים קצרים.
היא פרסמה מאמר דעות בניו יורק טיימס אודות "התוכנית" (The Program).
הסרט, שנועד במקור להיות חלק מטרילוגיית 9/11, מבוסס על ראיונות עם ויליאם ביני, בעל ותק של 32 שנים בסוכנות לביטחון לאומי, שחשף תוכנה בשם "רוח כוכבית" (stellar wind) שנועדה לרגל על מדינות זרות.
ביני דיבר על כך שבשנת 2001, התוכנית הוסבה לריגול אחר אזרחי ארצות הברית.
ביני נחשף כיוון שחשש לאי חוקיות המעקב.
"התוכנית" מספר אודות מתקן ביוטה, ארצות הברית, המכיל את מאגרי המידע שנאסף, ושבאמצעותו ניתן להשתמש במידע בצורה לא חוקית, ללא צווים משפטיים.
הסרט השלישי בטרילוגיה, "האזרח מס' 4" (2014), מתאר איך אדוארד סדונדן יצר קשר עם פויטרס ואיך היא עזרה לו, יחד עם העיתונאי גלן גרינוולד מהגארדיאן, לפרסם את המידע אודות מעקב הסוכנות לביטחון לאומי אחר אזרחי ארצות הברית.
רוב הסרט עוסק בריאיון אותו נתן סנודן לפויטרס במלון בהונג קונג.
בינואר 2013 קיבלה לורה פויטרס הודעת דואר אלקטרוני מוצפנת מאדם שמכנה את עצמו "אזרח מס' 4" (Citizenfour).
בהודעה הוא מציע לה מידע אודות האזנות סתר שמבצעות הסוכנות לביטחון לאומי וסוכנויות נוספות.
לאחר מספר התכתבויות השתכנעה פויטרס כי מדובר במידע אמיתי והסכימה לחשוף את הסיפור.
ביוני של אותה שנה נסעה פויטרס להונג קונג ובמשך 8 ימים תיעדה את פגישותיה עם מי שהזדהה כמקור ההדלפות, אדוארד סנודן.
חבר לפגישות אלה העיתונאי גלן גרינוולד, ששימש כתב של הגרדיאן.
הסרט מתעד את המפגשים בחדר במלון, את עדותו של סנודן ואת הימים שבמהלכם הופך סנודן מדמות אלמונית לאדם ידוע בכל העולם, פליט המבקש מקלט מטעם נציבות האו"ם לפליטים.
במהלך הסרט נחשפות רשתות הציתות בבריטניה, גרמניה, ברזיל ומדינות נוספות.
הריאיון שנתן סנודן לפויטרס בהונג קונג הופץ באמצעי התקשורת.
פויטרס וגרינוולד הם היחידים שהחזיקו בעותק מלא של כל מסמכי ה-NSA שסנודן העביר.
הסרט מסתיים במפגש נוסף בו פויטרס מתעדת את סנודן וגרינוולד, הפעם ברוסיה, מקום המקלט של סנודן.
גרינוולד מספר על תוכניות ביון כלשהן, ותוך כדי דיבור הוא רושם בכתב יד פרטים על דפי נייר ולאחר מכן קורע את הדפים לפיסות זעירות ואוסף אותן מהשולחן.
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה באוקטובר 2014, בפסטיבל הקולנוע של ניו יורק.
לאחר הפצת הסרט, אמרה פויטרס כי היא ערכה את הסרט בברלין מתוך חשש שחומר הצילומים יתפס על ידי רשויות הממשל האמריקאי.
בריאיון לוושינגטון פוסט על הסרט זמן קצר לפני הפצתו, הסבירה פויטרס את בחירתה לא להיות קריינית בסרט ולא להיחשף מול המצלמות: "אני באה מעולם הקולנוע המסורתי שבו אני משתמשת במצלמה שלי, העדשה, כדי לבטא את הסרטים שאני עושה.
באותו אופן שבו סופר משתמש בשפה, אצלי התמונות מספרות את הסיפור.
המצלמה שלי היא הכלי לתעד את הדברים, ולכן אני נשארת מאחוריה".
"האזרח מס' 4" זכה בפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 2014.
בסרט הדרמה הביוגרפי "סנודן" אודות הפרשה, מליסה לאו מגלמת את פויטרס.
הסרט יצא בשנת 2016, בבימויו של אוליבר סטון, ובכיכובם של ג'וזף גורדון-לוויט כאדוארד סנודן.
חשיפת פעילויות סוכנויות הביטחון במעקבים בין-לאומיים
פויטרס המשיכה לכסות את פעילויות המועצה לביטחון לאומי, ולדווח על פעילויות מעקב לא חוקיות.
דיווחיה פורסמו בוושינגטון פוסט, בגארדיאן, דר שפיגל והניו יורק טיימס.
פויטרס וגרינוולד זכו בפרס פולק ותרמו לזכייה של הוושינגטון פוסט בפרס פוליצר לשירות ציבורי.
פויטרס עבדה בצמוד עם העיתונאי ג'ייקוב אפלבאום, (הידוע ביצוג ויקיליקס ומעורבות בהקמת Tor), ויחד עם עורכי דר שפיגל פעלו לחשיפת גילוי מעקב המוני ופעילות ה־NSA בגרמניה.
ב-2013 צילמה, ערכה והפיקה גרסה אלטרנטיבית להודעת חג המולד המלכותית בכיכובו של סנודן במקום המלכה אליזבת השנייה, ששודרה בערוץ 4 הבריטי.
באוקטובר 2013, פויטרס הצטרפה לעיתונאים גריוונלד וג'רמי שאהיל, כדי להקים את First Look Media.
המטרה להקים גוף חדשות חוקר עצמאי, והם השיגו מימון מהמילארדר פייר אומידיאר, מייסד eBay.
פויטרס הייתה העורכת של העיתון הדיגיטלי "Intercept" מפברואר 2014 ועד ספטמבר 2016.
בספטמבר 2016 עזבה את העיתון ועברה להתמקד ב־Field of Vision, פרויקט לקידום סרטי עיון.
תחת מעקב ממשלת ארצות הברית
בעקבות טרילוגיית 9/11 פויטרס הייתה תחת מעקב ממשלת ארצות הברית.
היא מספרת כי לאחר הסרט "המדינה שלי, המדינה שלי" היא הוכללה ברשימת האנשים המעקב של המשרד לביטחון פנים.
בין השנים 2006–2012 עוכבה להערכתה כ-40 פעמים כאשר נכנסה או יצאה מתחומי ארצות הברית.
על כן, בשנת 2012 עזבה את ארצות הברית ועברה לגור בברלין, שם המשיכה לערוך את סרטיה.
בינואר 2014 פויטרס הגישה בקשה תחת "החוק לחופש המידע" כדי לגלות את הסיבה שהיא נחקרת ומעוכבת בכל פעם.
משלא קיבלה תשובה במסגרת הזמן המוקצה בחוק, הגישה תביעה נגד מחלקת המשפטים וגופי הביון של ארצות הברית ביולי 2015.
ב-2011 הייתה מעורבת כמפיקה בסרט שלטון החוק, בבימוי רענן אלכסנדרוביץ' והמפיק לירן עצמור.
הסרט מתאר את מערכת החוק והמשפט בשטחים שבהם ישראל מקיימת ממשל צבאי מאז תום מלחמת ששת הימים ב-1967.
1971 הוא סרט תיעודי בבימויה של ג'והנה המילטון.
הסרט מתאר את פשיטת ועדת האזרחים לחקירת ה-FBI (באנגלית "Citizens' Commission to Investigate the FBI"), קבוצת שמאל שפרצה למשרדי ה־FBI בעיר מדיה, פנסילבניה, בשנת 1971. מטרתם הייתה לגנוב קבצים מפלילים אודות האזנה לאזרחים ולהדליף אותם לתקשורת.
רוב ערוצי התקשורת החזירו את המסמכים ללא פרסום, אולם חשיפת הוושינגטון פוסט הביאה לחשיפת האזנות סתר לא חוקיות של ה־FBI לאקטיביסטים אפרו-אמריקאים, ולשינוי פרוטוקול אישורי האזנות הסתר.
הסרט פתח את פסטיבל הסרטים של טריבקה ב-2014.
בשנת 2012 פויטרס הייתה חלק ממיצג אודות מעקב ממשלת ארצות הברית אחר אזרחים, שהוצג ב בניו יורק במשך שלושה חודשים.
בשנת 2016, הציגת את תערוכת הסולו הראשונה שלה במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית.
התערוכה, בשם "Astronoise", מציגה את הסביבה והחיים באמריקה לאחר פיגועי 11 בספטמבר
פויטרס זכתה בפרסים רבים, בינם:
2010 – פרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל סרטי סאנדס, עבור הסרט "השבועה"
2012 – מלגת עמיתי מקארתור
2014 – פרס פוליצר לשירות ציבורי על עבודתה יחד עם הוושינגטון פוסט לחשיפת המידע שנתן אדוארד סנודן.
2014 – פרס ג'ורג' פולק בעיתונות, עבור המעקב ודיווח פעילויות המועצה לביטחון לאומי, יחד עם העיתונאים גלן גרינוולד ואוון מק'אסקיל.
2015 – פרס במאי השנה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי של סנטה ברברה, עבור הסרט "האזרח מס' 4"
2015 – פרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר, עבור הסרט "האזרח מס' 4"
(2003) מלחמות הדגל (Flag wars)
(2006) המדינה שלי, המדינה שלי (My country, My country)
(2025) סימור הרש: כיסוי וגילוי (Cover Up)
הו, אמור, התוכל לראות (O`say can you see) (2003)
עדשה: ריאיון עם אדוארד סנודן בהונג קונג (PRISM: Snowden Hong Kong Interview)
(2011) שלטון החוק, בבימוי רענן אלכסנדרוביץ' והמפיק לירן עצמור
לורה אלודי פלסל-קולוביק היא ספורטאית צרפתייה שהייתה הסייפת המעוטרת ביותר בתולדות המדינה, זכתה בחמש מדליות אולימפיות מהן שתיים מזהב, ב-13 מדליות באליפות העולם בסיף מהן שש מזהב, בשש מדליות באליפות אירופה מהן אחת מזהב ו-18 פעמים באליפות צרפת.
היא כיהנה כשרת הספורט תחת הנשיא עמנואל מקרון ממאי 2017 עד ספטמבר 2018.
פלסל נולדה בפטי-בור שבגוואדלופ, ממחוזות צרפת מעבר לים, אחת מארבעה ילדים של אדואר ומרי-אווה.
אביה עבד כחזאי מזג אוויר ואמה כמורה.
פלסל החלה להתאמן בסיף בגיל שבע לאחר שצפתה בטלוויזיה בסיף הצרפתי ז'אן-פרנסואה לאמור.
היא זכתה להצלחה בתחרויות המקומיות בגוואדלופ, ב-1990 עברה לצרפת, הצטרפה למועדון ראסינג פריז והתמחתה בענף הדקר.
היא זכתה שלוש פעמים באליפות פאן-אמריקה (1991, 1992 ו-1994) וב-1995 זכתה במדליה ראשונה באליפות העולם בסיף, כשסיימה שלישית בתחרות שהתקיימה בהאג.
היא נבחרה לייצג את צרפת באולימפיאדת אטלנטה (1996) וזכתה בשתי מדליות זהב, בתחרות הדקר האישית והקבוצתית.
בעקבות הצטיינותה במשחקים האולימפיים זכתה לכינוי "La Guêpe" ("הצרעה").
יחד עם נבחרת צרפת בכדורגל הפכה לסמל לצרפת החדשה, שבה ספורטאים שצבע עורם כהה מייצגים את המדינה וזוכים להצלחה והערצה.
באליפות העולם בסיף שהתקיימה ב-1998 בלה שו-דה-פון זכתה בשתי מדליות זהב, אישית וקבוצתית.
באליפות העולם ב-1999 שמרה על תוארה האישי.
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה במדליית ארד.
בשנת 2002 הושעתה מפעילות למשך שלושה חודשים לאחר שנכשלה בבדיקת סמים.
לטענתה החומר האסור שהתגלה בבדיקות מקורו בתרופה ללא מרשם שסופקה לה על ידי רופא נבחרת צרפת.
לאחר שחזרה להתחרות זכתה בגביע העולם ב-2002 וב-2003. באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה במדליית כסף בתחרות הדקר האישית ומדליית ארד בתחרות הקבוצתית.
היא זכתה שלוש פעמים נוספות עם נבחרת צרפת באליפות העולם בסיף ב-2004, ב-2007 וב-2008. כמו כן זכתה במדליית זהב בתחרות האישית באליפות אירופה ב-2007. באולימפיאדת בייג'ינג (2008) הודחה בשלב רבע הגמר.
באולימפיאדת לונדון (2012) נבחרה לשאת את דגל משלחת צרפת בטקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים.
בתחרות לא עברה את שלב המוקדמות וסיימה במקום ה-13 הכללי.
לאחר המשחקים הודיעה על פרישה.
פלסל נישאה ב-1996 לדניס קולוביק והם הורים לבת שנולדה ב-2001. היא השתתפה ב-2012 בתוכנית "רוקדים עם כוכבים" הצרפתית והודחה בסיבוב השני.
בשנת 2000 עוטרה באות מסדר הכבוד הלאומי הצרפתי בדרגת קצין גבוה.
לאחר היבחרו של עמנואל מקרון לנשיא צרפת מונתה פלסל במאי 2017 לשרת הספורט בממשלתו של אדואר פיליפ.
היא התפטרה מתפקידה בספטמבר 2018 ובמקומה מונתה שחיינית העבר רוקסנה מרסיננו.
לורה הווארד היא שחקנית אנגלייה.
תפקידה הידוע ביותר הוא בדמות קאלי ברנבי בסדרת המשטרה הוותיקה "רציחות במידסומר".
הווארד נולדה בשם לורה סימונס בצ'יזיק שבלונדון.
הרקע המשפחתי שלה אינו מעולם המשחק.
אביה הוא יועץ ספנות ואמה היא פסיכיאטרית.
היא גם לא למדה בבית ספר למשחק.
תפקידה הגדול הראשון היה ב-1992 בתפקיד תמי רוקבי, בת העשרה, בסדרה הקומית "So Haunt Me" של ה-BBC.
היא כיכבה בדרמה "Eskimo Day" מאת ג'ק רוזנטל ובסדרת ההמשך "Cold Enough For Snow".
עוד בטלוויזיה שיחקה בסדרות "Soldier Soldier", "רופאים", "חדר מיון" ו-"The Bill".
הווארד הופיעה בתפקידים רבים בתיאטרון בהם הפקת הבכורה של "Life of Riley" מאת אלן אייקבורן.
ביוני 2012 שיחקה במחזה נוסף של אייקבורן "כיבושי נורמן" (The Norman Conques) בתיאטרון ליברפול פלייהאוס.
ב-2016 הופיעה בשני מחזות עם הלהקה השייקספירית המלכותית.
1998 – "אילוף הסוררת" בתפקיד ביאנקה
1999 – "אלוף הבונים" בתפקיד קאיה
2000 – "ארקדיה" בתפקיד תומאסינה
2003 – "מלון באמסטרדם" מאת ג'ון אוסבורן בתפקיד ג'יליאן
2008 – "החדר הכחול" תפקידים שונים
2008 – "Switzerland" מאת ניק פיין בתפקיד ג'ני
2009 – "הבט אחורה בזעם" בתפקיד הלנה
2010 – "Life of Riley" בתפקיד מוניקה
2012 – "אבודים ביונקרס" בתפקיד בלה
2014 – "Invincible" מאת טורבן בטס בתפקיד אמילי
2016 – "Always Orange" בתפקיד דולורס
לורה רבקה קני היא רוכבת אופניים בריטית לשעבר.
קני זכתה בחמש מדליות זהב במשחקים האולימפיים, יותר מכל ספורטאית בריטית אחרת וכן במדליית כסף אחת.
היא בעלת 15 מדליות מאליפויות העולם, מהן שבע מזהב, בעלת 18 מדליות מאליפות אירופה מהן 14 מדליות זהב ופעמיים אלופת משחקי חבר העמים הבריטי (גלאזגו 2014, ברמינגהאם 2022).
קני נולדה בהארלו שבמחוז אסקס באנגליה, בתם של גלנדה ואדריאן טרוט (Trott).
היא נבחרה לסגל בריטניה לאולימפיאדת לונדון (2012), זכתה במדליית זהב בתחרות האומניאום (קרב רב) ובמדליית זהב כחלק מקבוצת המרדף, עמה הייתה שותפה גם לקביעת שיא עולם.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הגנה על תוארה בשתי התחרויות, ופעם נוספת הייתה שותפה לקביעת שיא עולם.
בזכות הישגיה עוטרה למפקדת במסדר האימפריה הבריטית.
קני נישאה בספטמבר 2016 לג'ייסון קני, אף הוא אלוף עולם ואלוף אולימפי ברכיבה.
לורה מיור היא אתלטית סקוטית, סגנית האלופה האולימפית (טוקיו 2020), סגנית אלופת העולם באולם (ברמינגהאם 2018), פעמיים אלופת אירופה (ברלין 2018, מינכן 2022) שלוש פעמים אלופת אירופה באולם (בלגרד 2017, גלאזגו 2019, איסטנבול 2023) בריצת 1500 מטר.
נוסף לכך, היא פעמיים ברציפות אלופת אירופה באולם (בלגרד 2017, גלאזגו 2019) בריצת 3000 מטר.
היא החלה להתאמן בריצה בגיל 11.
ב-2010 סיימה במקום הרביעי בריצת 800 מטר באליפות סקוטלנד עד גיל 20. ב-2012 זכתה באליפות סקוטלנד לבוגרים בריצת 800 מטר.
באליפות העולם לנוער ב-2012 במקום ה-16 בריצת 3000 מטר.
באליפות אנגליה שהיותה גם את המבחנים לקראת אולימפיאדת לונדון סיימה במקום ה-12 בריצת 1500 מטר.
ב-2013 זכתה במדליית ארד בריצת 1500 מטר באליפות אירופה U23, באותה שנה נכללה בנבחרת בריטניה לאליפות העולם באתלטיקה וסיימה במקום ה-9 בריצת 800 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם 2015 סיימה במקום הרביעי בריצת 3000 מטר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיימה במקום השביעי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:12.88 דקות.
ב-2016 זכתה באליפות ליגת היהלום בריצת 1500 מטר, עם ניצחונות בתחרות בלונדון ובפריז.
בשתי התחרויות שיפרה את שיא בריטניה.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם 2017 שהתקיימה בבלגרד זכתה במדליות זהב הן בריצת 1500 מטר (4:02.39 דקות) והן בריצת 3000 מטר (8:35.67 דקות).
באליפות העולם באתלטיקה 2017 סיימה רביעית בריצת 1500 מטר בזמן של 4:02.97 דקות ושישית בריצת 5000 מטר בזמן של 14:52.07 דקות.
באליפות העולם באתלטיקה באולם 2018 זכתה במדליית ארד בריצת 3000 מטר בתוצאה של 8:45.78 דקות ובמדליית כסף בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4.06.23 דקות.
באליפות אירופה באתלטיקה 2018 זכתה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:02.32 דקות.
באותה שנה זכתה בפעם השנייה באליפות ליגת היהלום.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם 2019 זכתה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בריצת 3000 מטר, בשיא אליפות של 8:30.61 דקות ובפעם השנייה ברציפות בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:05.92 דקות.
באליפות העולם באתלטיקה 2019 סיימה במקום החמישי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:55.76 דקות.
באולימפיאדת טוקיו (2020) זכתה במדליית כסף בריצת 1500 מטר, בשיא בריטי חדש של 3:54.50 דקות.
באליפות העולם באתלטיקה 2022 זכתה במדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:55.28 דקות לאחר פיית' קיפייגון (3:52.96 דקות) וגודאף צגאי (3:54.52 דקות).
במשחקי חבר העמים הבריטי שהתקיימו בברמינגהאם זכתה במדליית זהב בריצת 1500 מטר ובמדליית ארד בריצת 800 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה 2022 זכתה במדליית זהב בתוצאה של 4:01.08 דקות.
באולימפיאדת פריז (2024) סיימה חמישית בריצת 1500 מטר בשיא בריטניה של 3:53.37 דקות.
מיור סיימה ב-2018 לימודי רפואה וטרינרית באוניברסיטת גלאזגו.
לורה פאולין וירס היא זמרת-יוצרת אמריקאית.
היא ידועה בזכות אלבומיה בסגנון פולק/קאנטרי אלטרנטיבי והופעותיה החיות.
היא למדה גאולוגיה וסינית מנדרינית בקרלטון קולג', ועבדה כמתרגמת עבור משלחת גאולוגית בסין.
בנעוריה היא נהגה להאזין למוזיקת פולק-קאנטרי, קלאסית ופופ.
בזמן לימודיה בקרלטון קולג', היא הצטרפה ללהקת פאנק בשם Rair Kx!
לאחר סיום הלימודים הטעם המוזיקלי שלה השתנה והיא החלה להאזין למוזיקת קאנטרי ופולק ישנה יותר, ובזמן שהותה בסין היא החלה לכתוב שירים.
בשנת 1999 הוציאה באופן עצמאי את אלבום הבכורה שלה, Laura Veirs, אשר הוקלט בהופעה חיה.
בשנת 2003 הוציאה את האלבום Troubled by the Fire, בהשתתפות מוזיקאים ותיקים כמו ביל פריזל.
לאחר מכן היא חתמה על חוזה הקלטות בחברת Nonesuch והוציאה את האלבום Carbon Glacier.
היא גם חתמה בחברת ההקלטות Bella Union על חוזה הפצה של אלבומיה באירופה.
האלבום Year of Meteors יצא לאור באוגוסט 2005, ונבחר על ידי הניו יורק טיימס ב"בחירת המבקר".
וירס הוציאה את אלבומה Saltbreakers בשנת 2007, והוא היה האלבום האחרון שהוציאה עם חברת התקליטים Nonesuch.
האלבום July Flame יצא בינואר 2010 תחת חברת התקליטים שהקימה, Raven Marching Band Records, וקיבל שבחים מהוושינגטון פוסט.
בנובמבר 2011 הוציאה את האלבום Tumble Bee, שבו היא שרה שירי פולק שמיועדים לילדים.
באלבום ישנם בעיקר שירים מסורתיים, ומתארחים בו מוזיקאים רבים, ביניהם קולין מלוי, ג'ים ג'יימס ובלה פלק.
האלבום זכה בפרס "בחירת ההורים" לשנת 2012.
בספטמבר 2012 יצא לאור הסרט שלום אני חייב ללכת (Hello I Must Be Going), שהפסקול שלו נכתב על ידי וירס, והוא מכיל חמישה שירים נבחרים מתוך הרפרטואר שלה, שמונה גרסאות אינסטרומנטליות של שירים שהוציאה בעבר, ושיר אחד חדש, Spring Song.
באוגוסט 2013 היא הוציאה את האלבום Warp and Weft שזכה לשבחים רבים.
בשנת 2015 היא השתתפה באלבום Carrie and Lowell של סופיאן סטיבנס.
בעלה של וירס, טאקר מרטין, שבמקצועו הוא מהנדס הקלטות והוא גם שותף מקצועי שלה זה שנים רבות, עבד גם הוא על חלק מהאלבום.
וירס הייתה שותפה ליצירת האלבום case/lang/veirs, שהוא שיתוף פעולה בינה לבין הזמרות קיי די לאנג וניקו קייס.
האלבום קיבל ביקורות חיוביות וציון 83 באתר
וירס גרה כיום בפורטלנד, אורגון.
בעלה, טאקר מרטין, הפיק את תשעת האלבומים האחרונים שלה, ומנגן בכלי נגינה רבים באלבומים אלה.
בנם הבכור, טנסי וירס מרטין, נולד באפריל 2010. בנם השני, אוז רודס מרטין, נולד במאי 2013.
וירס הקימה ומנהלת את חברת ההקלטות Raven Marching Band Records, והוציאה תחתיה את אלבומיה האחרונים וגם אלבומים של מוזיקאים אחרים.
case/lang/veirs, עם קיי די לאנג וניקו קייס (2016)
לורה סורטן היא דוגמנית ומנחת טלוויזיה אוסטרלית.
סורטן נבחרה למיס אוסטרליה 1997 והלכה לייצג את המדינה בתחרות מיס תבל 1997, שם זכתה בתואר המתמודדת בעלת ההתנהגות המנומסת, הסימפתית והחיובית ביותר (Miss Congeniality) ובמיס עולם 1997 שם עלתה לשלב עשר המובילות.
היא לקחה חלק בקמפיין הפוני הוורוד של ראלף לורן הבא לקדם מודעות לסרטן השד ובקמפיין של ארגון רווחת בעלי החיים "RSPCA".
לורה קלי היא מושלת קנזס.
טרם השבעתה לתפקיד ב-14 בינואר 2019 כיהנה כנציגת טופיקה בסנאט של קנזס מטעם המפלגה הדמוקרטית מאז 2005, וכעוזרת מנהיג המיעוט בסנאט.
קלי נולדה בניו יורק שבמדינת ניו יורק, למשפחה צבאית, אשר עקרה מביתה לעיתים קרובות והוצבה לא פעם מעבר לים.
היא למדה באוניברסיטת ברדלי שבאילינוי, שם היא סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה.
היא הוסיפה ללמוד גם באוניברסיטת אינדיאנה, שם היא קיבלה תואר שני בתרפיה דרך שעשוע.
היא נשואה לרופא טד דוטי, מומחה להפרעות ריאה והפרעות שינה, מאז 1979. הם עברו לטופיקה ב-1986, בין השאר בגלל איכות מערכת החינוך שהתקיימה שם בימים אלה.
לזוג שתי בנות, קתלין ומולי דוטי.
בשנת 2005 נבחרה אל הסנאט של קנזס מטעם המחוז ה-18 של קנזס, הכולל בתוכו את טופיקה.
בשלהי 2009 שקלה קלי בקצרה להתמודד לייצוג מחוז הקונגרס השני של קנזס בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ב-2018 נבחרה למועמדת המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל קנזס.
מולה התמודד מזכיר המדינה של קנזס, כריס קובאק.
היא זכתה לתמיכתם של מספר אישים דמוקרטים, ובהם מזכירת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית לשעבר קתלין סבליוס.
במהלך מערכת הבחירות הובילה קלי על קובאק השמרני, שנחשב רדיקלי בכל הנוגע להגירה בלתי חוקית לארצות הברית.
סקרים הראו כי קלי זוכה ל-48% תמיכה בעוד קובאק ל-43% בלבד.
ב-6 בנובמבר 2018 הביסה את קובאק ונבחרה לתפקיד מושל קנזס.
היא נכנסה לתפקידה לתפקידה בינואר 2019.
לורה מנל היא שחקנית קנדית.
לורה מנל נולדה ב-18 באפריל 1980 בסארי, קולומביה הבריטית שבקנדה להורים ממוצא אירי, בריטי וצרפתי.
מנל היא בת דודתו של השחקן אלן יאנג (אנ'), כוכב סדרת הטלוויזיה הקלאסית "מיסטר אד" (1961–1966).
מנל היא צמחונית ודוברת אנגלית וצרפתית שוטפת.
+שנהסרטתפקידהערות200113 רוחות (אנ')סוזן לגרואו200411:11שרה טוביאס2007תעלולים נבזיים (אנ')אלי2008חולשה ליופי (אנ')בחורה חמודהChristmas Cottageניקול2009השומריםג'ני סלייטרנחוש להרוג (אנ')לייני דראצ'ב2010Hard Ride to Hellטסה2022Dangerous Game: The Legacy Murdersמארי בייטס2025הקוףגרושתו של האל
לורה סלייד ויגינס היא שחקנית וזמרת אמריקאית.
מוכרת בעיקר עקב משחקה כקארן ג'קסון בסדרת הטלוויזיה האמריקאית חסרי בושה.
ויגינס נולדה בעיר את'נס שבג'ורג'יה למארק, עורך דין, ולקאת'י.
תפקידה הראשון על המסך היה בשנת 2006, כששיחקה בתפקיד שולי בסרט הטלוויזיה "לא כמו כל אחד אחר".
הופעתה הראשונה הבולטת בטלוויזיה הייתה בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "חסרי בושה" של רשת שואוטיים, בה שיחקה בשנים 2011–2013, במהלך 30 פרקים.
בשנים 2010–2014 שיחקה כאורחת בסדרת הטלוויזיה "CSI".
בשנים 2013–2014 שיחקה ב-5 פרקים של סדרת הטלוויזיה "אנשי המחר".
בשנים 2010–2017 שיחקה בתפקיד קטנים בסדרות הטלוויזיה האמריקאיות "מרפאה פרטית", "חוק וסדר: מדור מיוחד", "שיקגו PD" ועוד.
בשנת 2019 שיחקה בתפקידים ראשיים בסרטים "ננסי דרו והמדרגות הנסתרות" ו"Stand!".
ב-23 ביוני 2018 נישאה לפעלולן קייל וויישר.
לורה מאייר היא אתלטית יהודייה-גרמנייה, אלופת המכביה השנייה (1935).
מאייר התאמנה בבר כוכבא פרנקפורט.
במכביה השנייה שנערכה באפריל 1935 זכתה מאייר ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
ביום הספורט הבינלאומי של מכבי ברלין שנערך ב-16 ביוני 1935 זכתה מאייר במדליית זהב בריצת 100 מטר לפני אלן קנדזיורה.
בתחרות שנערכה ב-14 ביולי 1935 היא קבעה בקפיצה לרוחק שיא אישי חדש של 4.88 מטר.
בתחרות שנערכה בלייפציג ב-18 באוגוסט 1935 היא קבעה בריצת 100 מטר שיא אישי חדש של 12.8 שניות.
בתחרות שנערכה בברלין ב-6 בספטמבר 1936 היא קבעה בריצת 200 מטר שיא אישי חדש של 27.3 שניות.
לורה בארני דרייפוס הייתה נדבנית אמריקאית ומורה לדת הבהאית.
לורה נחשבת לאחת מגדול חוקרות הדת הבהאית עוד מראשית דרכו.
ספרה הראשון מכיל שאלות ותשובות מפי עבד אל-בהאא (Some Answered Questions), שנכתב במהלך שהותה בעיר עכו בין השנים 1904–1906. ספר זה פורסם בשנת 1908 בפרסית וערבית.
מעבר לכך, הצטרפה לורה למסעותיו של עבד אל-בהאא באירופה ובאמריקה כחלק ממסעו להפצת את הדת הבהאית.
ביחד עם בעלה איפוליט דרייפוס, היו בני הזוג פעילים מבחינה דתית וחברתית בפריז ובארצות הברית.
לורה נפטרה ב-1974 כתוצאה ממחלת השיגרון ונקברה בפריז.
לורה ברני, נולדה בסינסינטי לאלברט בארני שהיה תעשיין עשיר ובעל הון ואליס פייק בארני, משוררת, אמנית, מוזיקאית ופעילה חברתית.
במהלך שנות ילדותה זכתה לורה לחינוך ממורים פרטיים ומאומנת צרפתייה.
בשנת 1886 נשלחו לורה ואחותה נטלי ללימודים בצרפת.
כשלוש שנים מאוחר יותר, עברה לורה ביחד עם משפחתה לפריס, שם למדה אומנות ופיסול.
בפריז פגשה לראשונה מאמינים בהאיים כמו מאי אליס בוולס, קנדי בהאי שבעקבותיו החליטה לשנות את דתה לבהאית.
בעקבות לורה שינתה גם אמה, אליס את דתה.
שינויי הדת של לורה ואליס גררו תגובות ציבוריות רבות, עקב היותן דמויות ידועות ומוכרות בקהילה בוושינגטון.
תגובות אלו השפיעו גם על אלברט ברני, שהחליט לעזוב את ביתם שבוושינגטון ולעבור לאירופה עם אחותה של לורה, נטלי.
אלברט נפטר ב-5 בדצמבר 1902 במונטה קרלו.
את בעלה לעתיד, איפוליט דרייפוס, פגשה לורה בשנת 1900 בפריס.
איפוליט היה דוקטור למשפטים, והפך לאזרח הצרפתי הראשון שקיבל על עצמו את הדת הבהאית.
בשנת 1903, יצאו בני הזוג לביקור משותף בעכו.
העיר עכו הפכה למרכז החיים של לורה במשך שנתיים נוספות, מתוך רצון ללמוד פרסית ולחזק את הקשר עם עבד אל-בהאא'.
במהלך תקופה זו החלה לשאול את עבד אל-בהאא' שאלות בנושאי פילוסופיה, ותאולוגיה נוצרית.
תשובתיו אוגדו מאוחר יותר על ידי לורה לכדי "תשובות לכמה שאלות".
בשנת 1904 מימנה לורה את נסיעתו של החוקר הבהאי הפרסי, מירזא אבו אל-פצ'ל גולפאיגאני לארצות הברית במטרה להפיץ את הדת הבהאית באופן נרחב.
בשנות 1905–1906, יצאו לורה ואיפוליט לטיול משותף באיראן, בקווקז, ברוסיה ובטורקמניסטן בה נבנה בית התפילה הבהאי הראשון.
במקביל, המשיכה לורה לעבוד על הספר תשובות לכמה שאלות עד לכדי פרסומו בשנת 1908. מאוחר יותר באפריל 1911, התחתנו בני הזוג ושינו את שם משפחתם ל"ברני-דרייפוס".
בשנת 1912, התלוו בני הזוג דרייפוס למסע הפצת הדת הבהאית ביחד עם עבד אל-בהאא'.
מסע זה החל באירופה והסתיים בארצות הברית.
במהלך טיול זה אירחו בני הזוג את עבד אל-בהאא' בביתיהם בוושינגטון ובפריז.
בשנת 1914, לאחר בקשת עבד אל-בהאא, יצאו לורה ואיפוליט להפיץ את הדת במזרח הרחוק.
במהלך סיור זה הגיעו בני הזוג ליפן, קוריאה, סין, הודו, פרס ולבסוף לצרפת.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה חייב את איפוליט לחזור לצרפת ולהתגייס.
במקביל, הצטרפה לורה לצלב האדום ולחברת אמבולנסים אמריקאית (American Ambulance Corps).
בעקבות תרומתה בטיפול בפצועי המלחמה ועבודתה החברתית-פילנתרופית זכתה לורה בשנת 1925 לתואר הכבוד הגבוה ביותר בצרפת - "Chevalier".
בשנת 1918, עזרה לורה בהקמת בית החולים הראשון לילדים באבניון ועבדה בבית חולים לפליטי המלחמה במספר מחלקות שונות.
מעבר לכך, לורה הצטרפה לפעילות חינוך וסיוע פיזי ומנטלי לנכי המלחמה בבית החולים הצבאי במרסיי.
לאחר המלחמה, היו בני הזוג דרייפוס המאמינים המערביים הראשונים שביצעו את מצוות עליית הרגל למקומות הקדושים.
בשנת 1920 ביקר שוגי אפנדי את בני הזוג בפריס.
במהלך הביקור העמיקו את קשריהם עקב הבנתם בתחומי האומנות, הפיסול והאדריכלות, שעניינו מאוד את שוגי אפנדי.
כשנה מאוחר יותר, בשנת 1921 קרא שוגי אפנדי לבכירי המאמינים להגיע לעכו מכל קצוות תבל עקב מותו של עבד אל-בהאא'.
בזמן קבלת הבשורה, שהו לורה ואיפוליט בבורמה והחליטו להגיע לעכו.
עם הגיעם לארץ הקודש, התייעץ שוגי אפנדי עם בני הזוג על עתיד הדת הבהאית ועל הצורך בהקמת בית הצדק העולמי.
הייתה זו העלייה האחרונה לרגל שביצעו בני הזוג.
לאחר מכן, המשיכו לורה ואיפוליט ללמד על הדת הבהאית בעיקר באירופה וארצות הברית.
כמו כן, הקדישה לורה את מרבית זמנה בתרומה לחברה ולאנושות.
היא ייסדה את "ועדת לייסון", ארגון בינלאומי שתכליות היא קידום ההבנה והשיח בין אוכלוסיות, גזעים, מעמדות ומגדרים שונים.
בעקבות פעילותה הענפה, הפכה לורה לאישה היחידה שלקחה חלק בוועדת החינוך של חבר הלאומים כבר החל משנת 1926.
בשנת 1928 נפטר איפוליט דרייפוס לאחר מחלה ארוכה והתדרדרות גופנית איטית.
לבני הזוג לא היו ילדים ואילו לורה ניסתה למלא את החלל והבדידות שהותיר לה בעלה על ידי התקרבות לדת.
כשלוש שנים מאוחר יותר איבדה לורה גם את אמה, אליס דרייפוס.
למרות אובדנה הרב, המשיכה לורה את פעילותה בחבר הלאומים ופעילותה החינוכית.
כתוצאה מכך, זכתה לורה לתואר "Officier " בשנת 1937 על ידי חבר הכבוד הצרפתי.
מעבר לכך, היא גם הפכה לנאמנה בקרן מונרו ע"ש הנשיא ג'יימס מונרו.
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה אולצו לורה ואחיותיה לעזוב את פריז עקב היותן אזרחיות אמריקאיות.
לאחר שחזרו לוושינגטון, ייצגה לורה את מועצת הנשים הלאומית בארצות הברית בנושאי יחסי גזעים ומגדרים.
כמו כן, היא העניקה פרסי אומנות הנושאים את שמה של אמה בקרב קהילת האמנים של וושינגטון וגם פתחה תערוכות המציגות את יצירותיה של אליס.
בתערוכה הראשונה שנערכה בשנת 1941 נכחה אפילו אשת הנשיא - אלינור רוזוולט.
בשנת 1944, נשלחה לורה על ידי שוגי אפנדי לארגן את חגיגות המאה להולדת הדת הבהאית בעיר וילמט, אילנוי.
עם סיום הלחימה, חזרה לורה לפריז וגילתה שחלק מחפציה נלקחו על ידי הנאצים.
בין הדברים שנגנבו נמנה היומן שתיעד את נסיעותיה המשותפות עם עבד אל-בהאא', אותו תכננה לערוך ולשלוח לשוגי אפנדי.
בשנותיה האחרונות שהתה לורה בעיקר לבדה ובקרבת ביתה עקב השיתוק שחוותה כתוצאה ממחלת השיגרון.
למרות השיתוק, לורה תפקודה השכלי של לורה היה מבריק עד ימיה האחרונים.
בשנת 1960, החליטו לורה ואחותה נטלי לתרום את ביתה של אמם כדי להפוך אותו לגלריה לאומנות ולמופעים תרבותיים.
מאוחר יותר, תרמו גם את יצירותיה של אליס למוזיאון האומנות האמריקאית.
ב-19 באוגוסט 1974, נפטרה לורה כשהייתה בת 94. היא נקברה בבית הקברות "פאסי" בפריז.
מותה הוזכר בחדשות ובעיתון בוושינגטון ובפריז.
במקביל, פרסם בית הצדק העולמי הודעה המכירה בתרומתה העצומה של לורה לדת הבהאית.
כתיבת הספר תשובות לכמה שאלות
הספר תשובות לכמה שאלות מכיל בתוכו תיעודים ממפגשיה של לורה עם עבד אל-בהאא' במהלך שהותו כאסיר בעכו בין השנים 1904–1906. במהלך תקופה זו דאגה לורה לתעד באופן סיסטמטי את אמרותיו של עמד אל-בהאא' ולתרגם את השאלות והתשובות מפרסית לאנגלית.
יונס חאן, שתיעד את פעולותיה של לורה בימים אלו טוען כי לורה כמעט ולא יצאה מתחומי ביתו של עבד אל-בהאא'.
היא עשתה זאת רק פעמים נדירות ורק לצורך ביקור באתר הקדוש בעכו.
עקב רצונה והתלהבותה של לורה לרכוש מיומנויות רוחניות, העניק לה עבד אל-בהאא' את הכינוי "עמתול בהאא".
בתחילה נקרא הספר "שיחות שולחן", משום שמרבית השיחות התנהלות במהלך ארוחת הצהריים, כאשר ישבה לורה בצמוד לעבד אל-בהאא' והקשיבה להגותו הדתית.
המסמכים המקוריים שנכתבו בשפה הפרסית נמצאים כיום בארכיון הבהאי בחיפה.
לורה קיבלה את אישורו של עבד אל-בהאא' לפרסם את הספר בשנת 1907. כשנה מאוחר יותר, פרסמה את הספר באנגלית ובפרסית.
החלק הראשון של הספר מדבר על השפעתם של מייסדי הדתות השונות לאורך ההיסטוריה האנושית וכן מבהיר מספר נבואות מסוימות המסופרות בתנ"ך.
החלק השני, מכיל פרשנויות חדשות למאפיינים ייחודיים בנצרות כמו הטבילה, השילוש הקדוש ותחייתו של ישו.
החלק השלישי, עוסק בכוח של האל, בדרך בה מציג את אלוהותו ובמעגל החיים הטבעי.
החלק הרביעי, עוסק בכוחותיהם ויכולותיהם של בני האדם, אלמותיות הנפש, האבולוציה, והקשר בין הטבע, הנפש והגוף.
החלק החמישי, חותם את הספר בנושאים שונים כמו יחסי עבודה, גלגול נשמות, אחדות הקיום ושכר ועונש.
מאז יציאתו לאור ספרה של לורה כמעט ולא שונה, זאת מלבד לכמה שיפורים ניסוחיים בתרגום לאנגלית.
הספר נחשב למרכיב הכרחי בכל ספרייה בהאית ושוגי אפנדי אף טען כי הספר הוא תוכן חיוני לפירוש המשמעות וההשלכות של ההתגלות הבהאית בשפה פשוטה וברורה.
עוד הוא מוסיף כי ככל שקוראים בספר ב"זהירות וסבלנות", כך גילוייו גדולים יותר ונחשפת האמת ומשמעותו הפנימית.
לכן, הוא מציין כי הספר יסייע לדורות הבאים בטיפול בבעיות רוחניות, אתיות וחברתיות בסיסיות.
מפגשיהם של לורה ועבד אל-בהאא במהלך מסעותיו במערב
בני הזוג דרייפוס התלוו לעבד אל-בהאא' בנסיעותיו הראשונות לאירופה – ללונדון, פריז, ושווייץ.
חלק נרחב ממסע זה תועד על ידי ג'ולייט תומפסון, מאמינה נוספת שהתלוותה לזוג דרייפוס ועבד אל-בהאא.
במהלך הטיול מתארת ג'ולייט את מידותיו הטובות, טוב ליבו של עבד אל-בהאא, והגיגים פילוסופיים שהעלה.
לורה התלוותה מאוחר יותר לעבד אל-בהאא בדרכו מפריס ללונדון, מתוך רצון לעזור לו בתרגום בפרסית לאנגלית.
במהלך שהותם באירלנד, שהו בביתה של המאמינה הבהאית האירית הראשונה בגני קדוגאן.
עם הגיעם לפריס, הצליחו לורה ואיפוליט למצוא לעבד אל-בהאא' דירה בעיר.
עבד אל-בהאא' נהג לאכול ולשהות זמן רב בקרב בית משפחת דרייפוס-ברני.
שהותו של עבד אל-בהאא באותה תקופה תועדה על ידי מספר גורמים שונים וגם היא אוחדה לכדי ספר שנקרא "שיחות פריז", לורה סייעה בתרגום ספר זה מפרסית לצרפתית ועזרה בעריכת ובפרסמו בז'נבה.
במאי 1912, ביצע עבד אל-בהאא ביקור באמריקה, במהלכו שהה בביתם של הזוג ברני-דרייפוס בוושינגטון.
מטרת ביקורו של עבד אל-בהאא' היה להקדיש זמן רב ככל הניתן עם קהילת המאמינים.
לורה ואיפוליט התלווה לעבד אל- בהאא' גם במהלך סיור זה.
המוניטין לו זכתה לורה בפעילותה הדתית והחברתית האפיל על המוניטין האומנותי שלה.
אולם, כבתה של אליס ברני, שהייתה ציירת, כותבת מחזות ואספנית אומנות, ספגה לאורה עוד בימי ילדותה את הכישרון והאהבה לאומנות.
מרבית יצירותיה של לאורה מוצגות כיום במוזיאון "סמיטסוניאן" לאומנות אמריקאית הממוקם בוושינגטון די.סי.
עבודה המפורסמת ביותר היא פסל אישה ערומה שיצרה עבור אחותה נטלי.
לאורה יצרה גם פסלי פורטר רבים, ואף ציור של הדמות המיתולוגית "מדוזה" על קנבאס שנתרם למוזיאון סמיתסוניאן לזכר אמה.
לורה גם כתבה בשנת 1909 מחזה המכונה "גיבורי האל".
המחזה שפורסם כשנה מאוחר יותר בלונדון, הוא המחזה השני המתאר את עלילות בהאא אללה וקהילת המאמינים שלו.
המחזה הראשון "הבאב", נכתב על ידי איזבלה גרינבסקייה והשפיע מאוד על הסופר והפילוסוף לאו טולסטוי בהבנת ההתגלות של בהאא-אללה.
המחזה מחולק ל-4 חלקים, אך אינו מציג את בהאא אללה או את עבד אל-בהאא.
הנ"ל מופיעים כדמויות שמסביבן מתחולל הסיפור עצמו, אך אינן דמויות אקטיביות במחזה.
לורה נייט הייתה אמנית אנגלייה שעבדה בשמנים, צבעי מים, ליטוגרפיה.
נייט הייתה ציירת במסורת הפיגורטיבית, הריאליסטית, שאימצה את האימפרסיוניזם האנגלי.
בקריירה הארוכה שלה, נייט הייתה בין הציירים המצליחים והפופולריים ביותר בבריטניה.
הצלחתה במערכת האמנות הבריטית הנשלטת על ידי גברים, סללה את הדרך למעמד ולהכרה גדולים יותר של אמניות נשים.
בשנת 1936 הפכה לאישה הראשונה שנבחרה לחברות מלאה באקדמיה המלכותית.
התערוכה הרטרוספקטיבית הגדולה שלה באקדמיה המלכותית בשנת 1965 הייתה הראשונה לאישה.
נייט הייתה ידועה בציור עולם התיאטרון והבלט בלונדון, והייתה אמנית מלחמה במלחמת העולם השנייה.
היא גם התעניינה מאוד בקהילות ואנשים שבשוליים, כולל צוענים ואנשי קרקס.
לורה ג'ונסון נולדה בלונג איטון שבדרבישייר, הצעירה מבין שלוש בנותיהם של צ'ארלס ושרלוט ג'ונסון.
אביה נטש את המשפחה זמן לא רב לאחר לידתה, ולורה גדלה עם בעיות כלכליות.
סבה היה בעל מפעל לייצור תחרה אך כניסת הטכנולוגיה החדשה הביאה לכך שהעסק פשט את הרגל.
למשפחה היו קשרים בצפון צרפת בעסקי ייצור התחרה ובשנת 1889 נייט נשלחה אליהם מתוך כוונה שבסופו של דבר תלמד אמנות בפריז.
לאחר תקופה קצרה בבתי ספר בצרפת, היא נאלצה לחזור לאנגליה.
אמה, שרלוט ג'ונסון, לימדה במשרה חלקית בבית הספר לאמנות בנוטינגהאם, ולורה הצליחה להירשם שם כ"סטודנט אומן", בלי לשלם שכר לימוד בגיל 13 בלבד.
בגיל חמש עשרה, ועדיין סטודנטית בעצמה, השתלטה נייט על תפקידי ההוראה של אמה כשזו אובחנה כחולה בסרטן.
מאוחר יותר נייט זכתה במלגה ובמדליית הזהב בתחרות הסטודנטים הארצית שנערכה על ידי מוזיאון דרום קנזינגטון.
היא המשיכה להעביר שיעורים פרטיים לאחר שעזבה את בית הספר לאמנות, שכן גם היא וגם אחותה אוונג'לין אגנס נותרו לבד עם מעט מאוד כסף, לאחר מות אִמן, עם אחותן נלי ושתי הסבתות שלהם.
בבית הספר לאמנות פגשה לורה את אחד התלמידים המבטיחים ביותר, הרולד נייט, אז בן 17, והבינה כי השיטה הטובה ביותר ללמוד היא להעתיק את הטכניקה של הרולד.
הם התיידדו והתחתנו בשנת 1903.
בשנת 1894 ביקרו בני הזוג בסטיטס, כפר דייגים בחוף יורקשייר ובמהרה חזרו לגור שם בליווי אחותה אוונג'לין.
בסטיטס התרשמה לורה מתושבי כפר הדייגים והחוות שמסביב, אנשים קשיי יום ועוני שמאפיין את חייהם.
היא עשתה רישומים, ציורים וצבעי מים ממראות הכפר.
המחסור שלה בכסף לקניית חומרים יקרים הביא אותה ליצור מעט ציורי שמן בשלב זה.
עבור פרוטות ילדים מקומיים היו מדגמנים בשבילה ונותנים לה את ההזדמנות לפתח את טכניקת ציור הדמות שלה.
באותה תקופה פחות הדגישה את ציורי הנוף.
לורה ג'ונסון והרולד נייט התחתנו בשנת 1903 ועשו את נסיעתם הראשונה להולנד בשנת 1904. הם שהו שם שישה שבועות באותה שנה ושישה חודשים בשנת 1905. הם ביקרו במושבת האמנים בלארן.
המושבה הייתה של קבוצת חסידי בית הספר לאמנים בהאג אשר ציירו ביישובים כפריים מרוחקים מאז שנות ה-50 של המאה ה-19. הזוג עשו נסיעה שלישית ללארן בשנת 1906 לפני שבילו את החורף ביורקשייר.
בסוף 1907 עברה משפחת נייט לקורנוול, ושהתה בהתחלה בניולין, לפני שעברה לכפר מורנה הסמוך.
שם הם הפכו לדמויות מרכזיות במושבת האמנים המכונה בית הספר ניולין.
בחודש מרץ 1908 הציגו שניהם עבודות בגלריה לאמנות של ניולין, והרולד נייט היה צייר דיוקנאות מקצועי מבוסס, ואילו לורה נייט עדיין פיתחה את אמנותה.
סביב נילין הזוג מצאו את עצמם בקבוצה של אמנים חברותיים ואנרגטיים, שנראה כי אפשרה להיבטים דינמיים באישיותה של לורה לבוא לידי ביטוי.
לורה נייט בילתה את קיץ 1908 בעבודה בחופים בניולין וציירה ילדים באור שמש בהיר.
ציור החוף הוצג באקדמיה המלכותית בשנת 1909, ונחשב להצלחה גדולה, ושייך את לורה לסגנון אימפרסיוניסטי יותר ממה שהציגה בעבר.
באותה העת, היא החלה לצייר קומפוזיציות של נשים באוויר הפתוח, לעיתים קרובות על הסלעים או פסגת הצוק סביב למורנה.
נייט השתמשה לפעמים בדוגמנים מלונדון שהיו מוכנים לדגמן עירום.
הציור "בנות השמש", שהראה כמה נשים, חלקן עירומות, יושבות ליד החוף, הושלם בשנת 1911 והתקבל היטב כשהוצג באקדמיה המלכותית, אך לאחר מכן הוא נפגע והושמד.