tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נהג המשאית נהרג מיריית צלף ואחד הנוסעים רץ לקבינה, עצר את המשאית, השכיב את הנהג על שקי הקמח ונהרג בעצמו.
לא היה על המשאית אף אחד שיודע לנהוג, וקניוק, שמעולם לא נהג קודם לכן, נכנס לקבינה ונהג את המשאית על הג'נטים במשך למעלה משעה, תחת אש בלתי פוסקת עד לירושלים.
כשהגיעו לירושלים הרעבה, התקבלו במחיאות כפיים, אבל בשכונות החרדיות קבלת הפנים הייתה שונה: "הניפו דגלים לבנים לכניעה ויידו בנו אבנים...
הם קיללו אותנו ביידיש וצעקו 'שאבעס' 'שאבעס'".
מאוחר יותר בזמן המלחמה, הגיעו קניוק וחברו בטעות למאה שערים.
העיר הייתה תחת הפגזות ובכניסה לשכונה היו גוויות שאף אחד לא ניגש אליהן.
התגובה למבקרים האקראיים לא הייתה נעימה: "אנשים ראו אותנו וצעקו שאנחנו מחרפי השם ובונים מולדת לכופרים".
מישהו אף צעק: "הם באו להחריבנו".
קניוק מתייחס לתהום הפעורה בין המגזרים: "את הבוז שלהם כלפינו לא תפסתי.
הם לא שנאו את הערבים, הם שנאו אותנו...
הלעג שנשמע מפיהם, מול חיילים יהודים צעירים וכופרים, היה מר וזר.
קניוק מספר על הסבל בירושלים הנצורה, שהייתה נתונה תחת הפגזות ירדניות.
שני אנשים ברחביה נהרגו כאשר עמדו בתור למים מאחורי עגלה עם סוס: "המים נזלו על המדרכה מהמכלים שעל העגלה...ואנשים ניסו לספוג את המים מן המדרכה בעזרת המטפחות שלהם ולסחוט אותן לפיותיהם, וילד אחד ליקק את המרצפות".
קניוק מציין כי בעצמו שתה "בקושי כוס מים ליום" ומספר על סדר הפסח שעשה בירושלים.
החיילים חולקו לבתים שונים וקניוק הוגרל למשפחה ייקית בבית המעלות.
הוא הביא עמו כמה דברים שמצא: חצי כיכר לחם יבש, מעט ח'וביזה, עלי גפן ופרח.
הסדר נערך ללא מים, אך עם בקבוק יין, עם לחם במקום מצות, ומוזיקה של ברהמס מתנגנת בגרמופון על רקע הפגזים.
בהיותו צעיר יותר מהזוג המארח, קרא קניוק את הקושיות בחושך.
צער שרר באוויר: "ישבנו מסובין ובכינו...
זה היה הרגע הכי יפה שהיה לי במלחמה".
קניוק מספר על הקרבות הקשים בקסטל.
בהתקפה הערבית הוא נפצע מפגיעה של כדור ליד העין, שיצאה ממקומה והוחזרה על ידו.
הוא מתאר את התקפת הפתע: "אחרי כן נשמע משהו דומה לים זוחל...המון רב כארבה הלוחך את האדמה טיפס במהירות.
הכאפיות השחורות והאדומות עלו בסערה...היו שם מאות אנשים...לא ידענו מנין צמח הצבא הגדול הזה...היה מבהיל לראות אותו זורם כמו עדר קופים המטפסים על עצים ויורה".
ההסתערות הערבית הייתה מלווה בצעקות "עליהום", "אללה אכבר" ו"אל-יהוד בסורמייה" (היהודי בסוליה).
בין הכאפיות בלטה "כאפייה מהודרת מהודקת בעקאל מוזהב סביב לה", אותה לבש "איש מעוטר בחרב" שצעק אליהם באנגלית "Hello Boys" וממש כשהבין ששגה בזהות הנמענים ושלף את אקדחו, נפגע מירייה ונהרג.
כעבור זמן-מה הגיעה תגבורת של 23 בחורים, "מפקדים מהטובים שבחיילי החטיבה" בפיקודו של נחום אריאלי, וסגנו שמעון אלפסי צעק "הטוראים לסגת.
המפקדים "עמדו כמו שדרת אנשים משני צדי השביל" ונורו ונפלו, כשהם מסוככים על הטוראים העוברים ביניהם.
עוד לפני שסיימו לכבוש את ההר, החלו התוקפים להתעלל בגוויות ולשחוט את הפצועים בסכינים.
הטוראים הגיעו למטה, לקבר השייח' שליד הדרך לירושלים ופתאום ראו שהערבים נעצרים "ובמקום לכבוש את ההר שכבר היה בשליטתם, שמו פתאום על עצמם צער איום".
הם התחילו "ליילל" ולצעוק ולהתנועע "כמו רקדנים שיכורים" ונמלטו בין הגוויות.
כשהגיעו הטוראים לקריית ענבים, הביט אחד המפקדים בניירות שהוצאו מכיסו של בעל הכאפייה המהודרת וגילה שמדובר במפקד הכוחות הערביים באזור, עבד אל-קאדר אל-חוסייני.
קניוק מהרהר על הסיסמה "אחרי", שבאה לידי ביטוי בהקרבתם העצמית של המפקדים לטובת הטוראים, ותוהה האם זה בכלל כדאי וחכם.
הוא חושב שה'אחרי' היה "נפלא ונאצל, אבל שגוי...הטובים תמיד שווים יותר.
הם היו יכולים לתרום את מה שאני לא אוכל לתרום".
קניוק מספר על אירוע חמור שקרה באחד הכפרים שנכבשו בסביבת ירושלים.
הוא לא חושף את שמו של הכפר, בו נתגלה לעיניהם מחזה מזוויע: "אחד משלנו...היה תלוי על עץ, חתוך לחתיכות קשורות בחבלים, והזין שלו תקוע בפיו".
חייל שקניוק קורא לו "נ'" נתמלא זעם למראה "רפי", חברו הטוב התלוי, ונכנס לבית הסמוך, בו הייתה אישה כבת 40. הוא שלף סכין חבלנים והחל לדקור את האישה.
חבריהם נותרו במקומם ועצרו בכח את קניוק, שרצה לעזור לאישה.
נ' החל לגדף אותו והאשים אותו בצביעות: "לך לנגן להם באך עם האבא האינטליגנט שלך...אתה חתיכת אפס של השומר הצעיר, איך אתה ישן בלילה המזורגג שלך עם כל הערבים שאתה בעצמך הרגת?
מה, הערבים שירית בהם הם לא אחוות עמים?
הוא הכה את האישה וילד כבן 8 נכנס בריצה.
נ' תפס את הילד וקירב את הסכין אל צווארו.
קניוק כיוון אליו את הנשק ואמר: "אתה עוזב את הילד או שאני יורה בך".
נ' איים שאם לא יירה בילד, ישחט אותו וגם את אמו הגוססת.
קניוק כיוון את הנשק אל נ', שעמד עם הילד במרחק של מעט יותר משני מטרים: "כולם עמדו וחיכו...
כיוונתי לעבר נ' ונשמעה ירייה...
נ' עמד בריא ושלם ואילו הילד נפל...הכדור היה מכוון אל נ', אני יודע שכיוונתי אליו, אבל מי שנהרג הוא הילד".
קניוק מציין שאף אחד מהמחלקה לא סיפר אי-פעם מי מהם הרג את הילד ושגם הוא בעצמו לא רצה לזכור: "מה שידעו, שתקו.
קניוק מזכיר כמה פעמים בספר את התקליטים שלקחו שלל מכפרים ערביים: טנגואים בערבית, עבד אל-והאב, לילה מורד.
אחרי שהקשיבו להם, היו מנפצים אותם אל הסלעים.
כשנמאס לו מ"עבד אל-והאב עם הסלסולים שלו", ביקש מהחבר'ה לשמוע תקליט שקיבל במתנה, פוגה של באך שהזכירה לו את תקופת ילדותו.
כשסירב להפצרת חבריו להחליף את התקליט, לאחר שניגן אותו שוב ושוב, העלה את חמתם והרגיש שהם עומדים לפגוע בו.
הוא כיוון אליהם את הנשק ואיים לירות: "אתם כבר יודעים שהרגתי ילד אז בטח אני יכול להרוג גם אתכם".
תוך שהוא מכוון את הנשק, המשיך להשמיע את הפוגה של באך כמה פעמים נוספות עד שהתנפלו עליו, חטפו את התקליט וזרקו אותו על הסלעים.
באותו ערב התכנסו לשמיעת דרישות שלום מהבית ברדיו.
דדו, "המפקד האהוב ביותר", ציווה לשתוק בפקודה.
בשקט המתוח אמר פתאום הקריין: "ליורם קניוק אי־שם בארץ, במלאת לך שמונה־עשרה שנים מבקשים הוריך לברך אותך ולהשמיע לך את התקליט האהוב של ילדותך".
בשקט מוחלט ישבו כולם ונאלצו לשמוע שוב את הפוגה של באך: "הייתה זאת נקמה מתוקה.
חיבוק של הורי ושל אחותי.
זה היה הדבר הנפלא ביותר שקרה לי במלחמה".
בקרב נבי סמואל נשלח קניוק במשוריין עם דוידקה לפעולת הסחה שכללה 4 משוריינים באזור בית איכסא, סמוך לרדאר הבריטי.
בדרך עלו על מארב מוקשים ושלושה מתוך 4 המשוריינים התהפכו.
החל ירי מן המארב וחיילים נפצעו.
נהג המשוריין של המפקד, שלא נפגע, הצליח לסובב אותו והמפקד אמר שהוא חוזר למעלה החמישה להזעיק עזרה.
החיילים התחננו לפניו שלא ייסע וטענו שאין שם אף אחד שיכול לעזור כי כולם משתתפים בהסתערות הגדולה על ההר.
הם ביקשו שיגיד להם מה הם צריכים לעשות ושייקח איתו כמה פצועים.
המפקד מיהר לעזוב ולא חזר עם עזרה.
קניוק זוכר שהם שכבו פצועים ועשו עצמם מתים, כשהאויב צופה בהם ממקום גבוה יותר.
הם שמעו את הערבים צוחקים, שרים ומבשלים קפה.
מתוך שעמום, הם ירו על הגופות ובהן גם הפצועים שהתחזו למתים, תוך שהם צועקים בעברית "אנחנו הורגים את היהוד המתים".
רק כעבור 3–4 שעות העז לקום ויחד עם שניים נוספים רצו במעלה ההר לעבר מעלה החמישה, כשהערבים לא מבינים מה קורה ומתחילים לירות מאוחר מדי.
כשהגיעו תשושים למפקדה, קיבלו טיפול ומיד יצאו לחפש את המפקד שברח, אלא שהוא כבר הוטס לקרבות בנגב.
לצדו של קניוק המתחזה למת, שכב גם מנחם, ידיד נעוריו, שנהרג.
כעבור חצי שנה הלך קניוק החבוש בגבס לבית חברו כדי לנחם את הוריו.
הוא סיפר לאימו של מנחם איך בנה מת והוא ניצל והיא אמרה שחבל שזה לא היה להפך.
יורם קניוק מכנה את הקרב במנזר סן סימון "טבח".
הוא השתתף בהתקפה השנייה, בה הצליחו כוחות הפלמ"ח לכבוש את המנזר.
הוא מספר שלאחר שהפכו הכוחות נצורים במנזר, עזר לרפול הפצוע לשבת על כיסא.
הוא יצא עם דדו אל מחוץ למנזר עצמו ולקול "הצעקות הפראיות של התוקפים" ראה נזירה צעירה נפגעת מירי.
הבגד שלה היה קרוע ומשוך כלפי מעלה.
זאת הייתה הפעם הראשונה שראה עירום נשי.
בשלב מסוים שמע את דדו מדבר עם רפול על כך "שאין עוד סיכוי לשרוד אבל אין ברירה ונילחם עד הסוף".
קניוק מספר שנודע לו שהניחו חומר נפץ כדי לפוצץ את הפצועים אם יאלצו לסגת, מאחר שלא יוכלו לפנות אותם: "הפצועים שכבו שם עצובים, אילמים, הביטו סביבם ונראו כאילו הם מבינים מה יקרה להם...
הם החזיקו כל אחד את הרימון צמוד בחוזקה כדי שלא ליפול בשבי".
הוא טוען שאליהו סלע (רעננה) היה "המפקד הכי אמיץ והכי חכם" שפגש מימיו.
ממש לפני הכניעה, נסוגו פתאום הערבים ודדו צעק "הם נסוגים, תירו בהם בכל האש שיש לכם".
דדו הביט בהם נסוגים ואמר: "זה היה אישון מול אישון, הם מצמצו ראשונים".
ארי־שם־בדוי ניגש לומר משהו לקניוק ונהרג מירייה.
קניוק נפרד ממנו ונישק אותו על פיו.
הוא היה הגבר היחיד שנישק בחייו.
מיד לאחר שנגמר הקרב במנזר, כבשו הלוחמים את קטמון.
תושבי השכונה נמלטו מבתיהם ההדורים כשהם משאירים "אוכל על השולחנות ומיטות לא מוצעות".
קניוק טוען שמעולם לא ראה פאר כזה: זהב, מראות ענקיות, נברשות בדולח, כלי כסף.
הבתים היו של עשירים והלוחמים רצו מבית לבית וכעבור זמן מה נרדמו בבתים.
כשיצאו משם, לקחו איתם בקבוקי משקה מהבתים וחזרו לבסיסם, שם התפשטו ושפכו זה על זה שמפניה וקוניאק צרפתי מהבקבוקים שלקחו.
בדרכם חזרה ראו תושבים שממהרים לבזוז את הבתים.
הלוחמים הלכו ברחובות ירושלים ושרו, ותושבי העיר מחאו להם כפיים.
קניוק מספר שכעבור שנים סיפר לו דדו שהוא זוכר אותו מסן סימון, שם היה רגע שבו קניוק ירה והציל את חייו.
קניוק השתתף בכיבוש הר ציון וזוכר שנורה ברגלו בפריצה לשער ציון.
הוא נפל על הגב מול החומה בלי יכולת לזוז, וחבריו, שלא ראו אותו נופל, המשיכו לרוץ קדימה.
הוא פקח את עיניו מול אור השמש המסנוור וראה חייל עטוי כאפייה אדומה של הלגיון הערבי על החומה, ככל הנראה מפקד בריטי, מכוון את נשקו אליו ממרחק של כ-20 מטרים.
קניוק עצם את עיניו בציפייה לירייה נוספת ולמוות.
כעבור זמן מה פקח את עיניו וחייל הלגיון נעלם.
חוויה זו חזרה אליו במשך עשרות שנים, כשהתעורר שוב ושוב מחלומות בעתה על הלוע המכוון אליו.
חייל הלגיון המסתורי יצר קשר טלפוני עם קניוק כשהיה בפריז בשנת 1950 ומאוחר יותר כשהיה בלוס אנג'לס בשנות ה-70, אבל לא הסכים להיפגש איתו או לספר לו מי הוא בדיוק, רק הסביר שירה בו ברגליים ונמנע מלירות בו שוב, כי נראה לו "כמו מלאך אלוהים יפה...כמו ישו בידיים פשוטות לצדדים".
יחד עם פצועים אחרים, נלקח קניוק למנזר האיטלקי.
בזמן ששכב תחת התקרה הגבוהה, שעליה היו ציורים דהויים של מלאכים, קרסה התקרה והנזירות-האחיות הובילו את הפצועים למרתף המנזר.
במרתף נלקח "לחדר שנראה כמו בית מטבחיים" ואחד הרופאים הודיע לו שמצאו אצלו "תחילתה של גנגרנה" והם נאלצים לכרות את רגלו, כפי שכבר עשו לשניים מחבריו הפצועים שבאו איתו במשוריין, וזאת משום שאין להם פניצילין שיכול לעצור את הנמק, כי טייסי הפרימוסים כבר יומיים אינם מצליחים להצניח תרופות בגלל הרוח.
הוא נקשר למיטה ואסקימו, "המכה הגדול של החטיבה", השקה אותו קוניאק בכח והחל להכות אותו מכות חזקות.
הרופאים שלפו מרגלו את אחד משני הכדורים שפגעו בו, זה שלא יצא החוצה.
כעבור יום שלם, בו שכב "מעולף מכאבים", הודיע לו רופא שאחד משני הטייסים הצליח להצניח משלוח של פניצילין, כך שחייו (ורגלו) ניצלו.
הוא הוחזר לאולם הגדול: "על המזרן לידי השכיבו אדם שלא היו לו עיניים ולא היו לו רגליים...
מעולם קודם לכן לא ראיתי מישהו בוכה בלי עיניים.
הבחור היה פגר אדם, וכל העת מלמל 'רה בי...
נאמר לו שקראו פעם לבחור "מלך ירושלים".
לאחר מספר שבועות של שיקום, ברח קניוק מבית החולים "דונלו" על שפת הים של יפו כדי לחזור לקרבות שעמדו להתחדש לאחר ההפוגה ונסע לרמלה.
העיר הייתה "ריקה ומוקפת גדרות תיל".
תושביה הותירו "ריחות, בגדים, רהיטים.
היעדרותם הייתה בגדר נוכחות מסיבית".
העיר "נראתה כמו עברה בה סופה...
חיילים, שרובם היו עולים חדשים שלא דיברו עברית, שמרו עליה.
חמורים תועים נעו ברחובות השוממים...
בבתים נראו שולחנות שהיו ערוכים לסעודה.
כלבים רעבים ורזים חיטטו בעצבנות במה שנשאר מגלי האשפה...
מטאטא גדול עבר על העיר וטיאטא את כולם".
קניוק מכנה את מה שראה "אינות", שגרמה לו צער והטרידה אותו אך לא גרמה לו לטראומה, כי נהיה "אטום" לאחר שכבר ראה זוועות במלחמה.
כעבור יומיים-שלושה הלך בצליעה לבקר בלוד הסמוכה, שגם היא הייתה ריקה.
בדרכו חזרה לרמלה ראה בצד הדרך הרבה מאד אנשים מתגודדים ליד קונצרטינה ארוכה: "הנשים בכו, ייללו והתחננו.
הגברים צעקו וגם הם בכו וצווחו".
קניוק ניסה להתקרב אליהם, אבל חייל, עולה חדש שזה עתה גויס, ש"רעד מפחד ונראה שאינו יודע איך מחזיקים את הסטן", פקד עליו לעזוב את המקום ולחזור לרמלה, תוך שהוא מכוון עליו את הנשק.
קניוק טוען שהיו בו הרהורי חרטה: "חשתי שותף לדבר עבירה, הרגשתי שהמצפוניות שליוותה אותי בנעורי, ושעליה סמכתי תמיד, נרדמה בי ברגע הקריטי".
כשחזר לרמלה, ראה אותו המפקד שלו מקיא ואמר לו שהם "נפקדים נוכחים".
כעבור יומיים, הגיע בלילה "צי של משאיות", מהן קפצו עולים חדשים מאירופה ש"נראו כמו ארבה העט על עיר".
הם עטו על הבתים הריקים ולדברי קניוק "היו מרי נפש...
משוללי רומנטיקה או מחשבות על צדק" ולהבדיל ממנו, "לא הקיאו בשל מצפון מזויף".
לשאלותיו על הפליטים הערבים, ענו: "אם לפליטים האלה יש לאן ללכת, הרי שמצבם טוב!...
מה אתה, צבר אחד שכמוך מבין!" וגם: "שלא כמו לערבים, לנו לא היו ארצות שכנות ללכת אליהן!".
לטענת קניוק, "איש לא נתן להם את הבתים, הם פרצו בכוח".
הוא מתאר את שני הימים הראשונים של הפליטים היהודים בבתיהם החדשים: "הם לקחו מזון מהמקררים ואכלו, הם נטלו בגדים מן הארונות והשידות, קיפלו וארזו אותם, כאילו עוד מעט קט יאלצו שוב לנדוד.
הם הבעירו אש בחצרות וצלו את בשר הכבשים שצדו בשדות...כאלף חמש מאות בני אדם...משתקעים בעיר זרה להם...ובו ברגע שהגיעו...נהיו בעלי הבית שלה.
הם לא חדלו לנוע, מכרו וקנו.
הלכו עם שעונים ענודים מתחת לשרוולי מעיליהם ומכרו שיני זהב וטבעות...הם היו מלאי משטמה עמוקה כלפי העולם...
הפעם האחרונה שהיה למישהו מהם בית או דירה משלו לגור בה, הייתה בשנות השלושים".
קניוק משווה בינם לבין הצברים: "לעומתם היינו אנחנו בדיחות מהלכות על שתיים, מנופחים מחשיבות עצמית כי ניצחנו באיזו מלחמת מיקי מאוס...הם עברו מלחמה שבה לא היינו יכולים לנצח...הם חשו שהם עלובי נפש והם ניצחו כי הם חיים".
המלחמה נמשכה בנגב וקניוק הסתובב בתל אביב ב"חבורה של חיילים אבודים" ו"מבולבלים", שישבה בבקרים ב"קפה נוסבאום" על הטיילת.
קניוק מספר על ניצול שואה שעבר "עם שעונים על שתי הידיים ושיני זהב" וצעק ביידיש.
מישהו קרא לו "סבון" וקניוק הכה אותו בשל כך "מכות רצח".
לאחר מכן, עלה לאנייה "פאן יורק" להביא פליטים.
הוא מתוודה שכשראה אותם לראשונה עולים לאנייה, שנא אותם ואת העם היהודי, אך אחר כך שינה את דעתו: "התאהבתי בהם.
הבנתי שהם הגיבורים הגדולים, לא אנחנו".
על האנייה פגש נער שבגיל 12 באושוויץ "חיפש יהלומים ברקטומים של הוריו המתים כדי למכור אותם לאנשי אס-אס" ותוהה "איך מסבירים לו מה קרה בקסטל?
הרי הקסטל היה סיפור ילדים נחמד לעומת מה שהבחור הזה מיעט לספר לי".
כעבור שנים רבות זיהה אותו נער את קניוק ברחוב.
הנער היתום מאושוויץ הפך לאדם מבוגר ובעל משפחה.
קניוק דן במושג "מדינה": "טעות לומר שלחמנו על הקמת המדינה הזאת.
שכן מנין ידענו איך מקימים מדינות?".
הוא מזכיר מספר פעמים בספר את בני מרשק, "הפוליטרוק", "המטורף המתוק", שהיה צועק "שנקים לו כבר את המדינה".
בפרק האחרון של הספר, מביע קניוק ביקורת על משמרי מורשת הפלמ"ח.
על המיליונים שעלו "בית הפלמ"ח ובית מורשת רבין, שעוד לא נולד האיש שיסביר מהי אותה מורשת".
על המפקדים והמקורבים אליהם ש"עזרו אלה לאלה ובראו פלמ"ח וירטואלי".
על כך ש"שיר הרעות" מדבר עליהם: "הרעות של מה שעשיתי למען עצמי ולמען החבר'ה כל השנים האלה אחרי המלחמה".
הוא טוען שלאחר המלחמה היו "אלפי דונמים לנתינה...ואלה שהיו ליד הצלחת קיבלו או קנו בפרוטות את הרכוש הנטוש...וידעו לייעץ לחבריהם ולספק להם ידע שיעזור להם בעסקיהם".
הספר התקבל בביקורות חמות ונחשב כספר שמנציח את כישרונו של קניוק כסופר.
הספר זיכה את קניוק בפרס ספיר לשנת 2010 ובעיטור "קצין מסדר האמנויות והספרות של צרפת" בשנת 2012.
הספר עובד למחזה בתיאטרון חיפה בשנת 2011, בבימוי ובעיבוד של נויה לנצט.
תרשיש הייתה מפלגה שהתמודדה בבחירות לכנסת השתים עשרה בשנת 1988. בראש המפלגה עמד משה דואק, שהשליך רימון יד בכנסת בשנת 1957 וריצה בעקבות כך 15 שנות מאסר.
סימנה היה "זעמ", היא זכתה ל-1,654 קולות ולא עברה את אחוז החסימה.
מצע המפלגה כלל דרישה לשילוב הספרדים במחצית ממשרדי הממשלה, חברי הכנסת, ההסתדרויות, העיריות, ההנהלה הציונית והסוכנות היהודית.
כמו כן דרש דואק להקים טכניון ואוניברסיטה בנתניה ולנהל את משרד ראש הממשלה, משרד הביטחון, משרד החינוך, משרד האוצר ומשרד המשפטים.
תשדיר הבחירות שהגיש נפתח בקריאה "נוער נוער נוער!
כולם משקרים לכם, כל הנאבקים לשלטון, מכל המפלגות, הם כנופיות שקרנים שאפתנים קרייריסטים על חשבון העם", והסתיים בפניה "לנוער לנוער לנוער!
לעיניים של המדינה, לחשופים בצריחים, לכנפיים של המדינה ולצולחים במצולות" להצטרף אליו.
התשדיר הפך עד מהרה לקאלט.
תַרְשִׁישׁ היא שמה של ארץ עתיקה, המוזכרת בתנ"ך מספר פעמים.
הארץ הייתה ידועה במסחרה, ומלכי יהודה, ישראל ופיניקיה ניהלו קשרים ענפים איתה.
מתוך אזכורה בספר בראשית עם שאר בני יוון, ניתן להסיק שהיא הייתה ממערב לארץ ישראל.
בתרגום השבעים ובוולגטה וכן בתרגום יונתן בן עוזיאל תורגמה כקרתגו.
אולם בימינו מקובל לזהות את הארץ עם טרטסוס שבחצי האי האיברי, או עם טרסוס שבאסיה הקטנה.
תרשיש נודעה במסחרה הענף, ופריטים רבים יובאו בדרך קבע ממנה למזרח התיכון.
בין השאר מוזכר בתנ"ך: מתכות שונות (זהב, כסף, ברזל, בדיל ועופרת), בעלי חיים אקזוטיים (תוכים, פילים וקופים) ומקנה.
"אוניות תרשיש" היה כינוי לאוניות חזקות, המסוגלות לשוט למרחקים.
האוניות יועדו לנסיעות למרחקים ארוכים יחסית והיו בעלות תפוסה גבוהה יחסית.
בניית האוניות היוותה אתגר כלכלי והנדסי עבור הממלכות, ואחזקת אוניות שכאלה הייתה הכרחית עבור התפתחות ממלכה.
השם תרשיש מוזכר בתנ"ך לראשונה כאחד מבניו של יון.
היא מוזכרת בתנ"ך לראשונה כמקום העומד בקשרי מסחר עם שלמה המלך, שאוניותיו הביאו משם סחורות.
קשרי המסחר נזכרים גם בתקופה מאוחרת יותר, אצל יהושפט שמנסה לבנות אוניות בעציון גבר כדי ללכת לתרשיש, וגם בירמיהו מוזכרים אוצרות שהובאו מתרשיש.
תרשיש תופסת מקום דומיננטי בקינת ישעיהו () ובדברי יחזקאל (–) על העיר צור.
כאשר יונה הנביא רצה להתחמק מקיום הוראת האל להוכיח את בני נינוה הוא עלה על ספינה מנמל יפו אל תרשיש.
ניכר איפוא, שנסיעות אל תרשיש מנמלי ארץ ישראל הקדומה היו דבר שבשגרה.
מאידך, ברור שנסיעה אל תרשיש הייתה נסיעה ארוכה, ותרשיש נחשבה ארץ רחוקה.
כאשר ישעיהו מנבא אודות אחרית הימים, הוא אומר: .
אזכור נוסף מופיע בספר דניאל, בו תואר המלאך גבריאל שגופו כגודל תרשיש:
ישנו ממצא ארכאולוגי בו מופיע השם תרשיש, הממצא הוא כתובת אבן שנמצאה בסרדיניה בשם Nora Stone, הכתובת חרוטה בכתב פיניקי.
אין תמימות דעים לגבי פרשנות הכתובת, לפי אחת הדעות בכתובת מוזכר שליט מסרדיניה (שרדן) שנלחם בשליט מתרשיש, ניצח אותו ואז חזר לסרדיניה.
בתנ"ך עצמו יש קושי בזיהוי המיקום של תרשיש.
מספר יונה נראה שמדובר במקום בים התיכון, משום שיונה יורד אל יפו כדי לנסוע אליה: "ויקם יונה לברח תרשישה מלפני ה' וירד יפו וימצא אונייה באה תרשיש ויתן שכרה וירד בה לבוא עמהם תרשישה מלפני ה'".
מאידך גיסא, בתיאור מפעליו של יהושפט בספר דברי הימים, נאמר שהוא בנה אוניות בעציון גבר ללכת תרשיש, ומשתמע שהיא נמצאת באזור הים האדום: "וַיְחַבְּרֵהוּ עִמּוֹ לַעֲשׂוֹת אֳנִיּוֹת לָלֶכֶת תַּרְשִׁישׁ וַיַּעֲשׂוּ אֳנִיּוֹת בְּעֶצְיוֹן גָּבֶר".
על סתירה זאת עמד האברבנאל והציע שני פירושים: א.
עזרא (מחברו של ספר דברי הימים, לפי המסורת) לא דייק.
יהושפט ניסה לשלוח אוניות מעציון גבר דרך היאור (מפרץ סואץ) והם נשברו בדרך שם.
לעומתו הציע המלבי"ם, שהאוניות הקיפו את אפריקה כדי להגיע לספרד, ושתרשיש היא טרטסוס שבספרד, המוזכרת על ידי הרודוטוס ועוד.
גם בין שאר פרשני המקרא לא קיימת הסכמה לגבי זהותה של תרשיש.
בעוד שבתרגום יונתן בן עוזיאל, תרגום השבעים והוולגטה תרשיש היא קרתגו, בעוד יוסף בן מתתיהו בקדמוניות היהודים מצביע על טרסוס שבקיליקיה כתרשיש המקראית.
כיום מקובל שתרשיש הייתה במערב הים התיכון, בייחוד בטרטסוס .
קיימים גם פרשנים המציעים שתרשיש הכוונה לחוף באופן כללי, ובפרט, לחופים האירופיים שממערב ליון הקדומה.
תַּרְתָּן מוזכר בתנ"ך כשליחו של סנחריב אל חזקיה המלך, יחד עם רב סריס ורבשקה, וכן ככובש אשדוד בשליחות סרגון השני מלך אשור.
המילה תרתן שימשה לתיאור דרגה צבאית גבוהה בצבא אשור.
בזמן מסע סנחריב בארץ ישראל, לאחר שכבש את ערי יהודה כולן חוץ מירושלים, שלח המלך חזקיה בקשת כניעה לסנחריב ומסכים לקבל כל שיטיל עליו.
סנחריב מסכים לבקשתו, ומטיל עליו מס של 300 כיכרות כסף, ו-30 כיכרות זהב.
לאחר שחזקיה נותן לסנחריב את בקשתו, סנחריב מחליט לכבוש את ירושלים למרות זאת.
בשלב זה שולח סנחריב שלושה משריו, כדי לדבר עם יושבי ירושלים ולשכנע אותם להיכנע לסנחריב.
על פי הכתוב בספר מלכים השרים שנשלחו היו, תרתן, רב-סריס ורבשקה.
בספר ישעיה מופיע הסיפור כמעט כהעתק מושלם של זה שבמלכים אך בו מופיע רק רבשקה כשליחו של סנחריב.
בנוסף בספר ישעיה בהמשך השיח של שליחי סנחריב לאנשי ירושלים, מופיע רק רבשקה ולא תרתן ורב-סריס.
בשל סיבות אלו נכתב במדרש כי בנקודת זמן זו, אכן רק רבשקה נשלח, ותרתן ורב-סריס נשלחו בשנית על ידי סנחריב לאחר זמן, כששמע שתרהקה מלך כוש בא להילחם בו, ויצא לקדם אותו במלחמה, אך רצה שחזקיה לא יחשוב שברח או נכנע, אלא רק הלך לזמן מוגבל ויחזור להילחם בו.
בספר ישעיה מופיע תרתן ככובש אשדוד מטעם סרגון מלך אשור, כ-3 שנים לפני מפלת סנחריב בירושלים.
בהמשך לתיאור זה, נכתב כי באותו זמן מצווה ישעיה על ידי נבואה כי עליו ללכת ללא נעליים ובבגדים בלויים, 3 שנים.
משמעות מעשה זה נאמרת לישעיה בנבואה, שכשם שהוא עצמו הלך יחף ובלוי בגדים, כך יובלו שבויי כוש ומצרים, על ידי סנחריב.
הפרשנים דנים בקשר בין עיתוי הנבואה הנזכר, לבין הנבואה עצמה.
יש הסוברים כי הקשר הוא שאז החל סנחריב במסע כיבושיו, וכיבושי כוש ומצרים היו חלק ממסע זה.
לדעה אחת כיבוש אשדוד המוזכר בספר ישעיה על ידי תרתן, היה בשנת 14 למלכות חזקיה, והתרחשות מאורע זה הייתה, כאשר הגיע סנחריב אל לכיש, וניהל משם מלחמה על ממלכת יהודה, והחריב את רוב עריה, ובמקביל שלח את תרתן להילחם באשדוד.
לאחר ששלח סנחריב את רבשקה, אל חזקיה והעם היהודי אשר בירושלים, אשר אמור היה לרפות את ידם ממלחמה בו, שמע סנחריב כי תרהקה מלך כוש בא להילחם בו, ומחליט לשוב על עקבותיו כדי לקדם עת פני תרהקה במלחמה.
בשלב זה מתנבא ישעיה שכשם שניצח תרתן את אשדוד, כך ינצח סנחריב את ממלכת כוש.
לדעה אחרת כיבוש אשדוד היה בשנת 11 למלכות חזקיה, ואז נאמרה נבואת ישעיה שכשם שילך 3 שנים יחף ובלוי בגדים, כך לאחר 3 שנים ילכו שבויי מצרים וכוש בלויי בגדים ויחפים.
המילה תרתן שימשה על פי חוקרים, לתיאור דרגה צבאית גבוהה בצבא אשור.
על פי חלק מהם, גם רב-סריס ורבשקה המופיעים במקרא בסמיכות לתרתן, הם תארים צבאיים.
בתורת ההסתברות, ניתן להשתמש בתרשים עץ (דיאגרמת עץ) כדי לייצג מרחב הסתברות.
תרשימי עץ עשויים לייצג סדרה של מאורעות בלתי תלויים (כגון סדרה של הטלות מטבע) או מאורעות בעלי הסתברויות מותנות (כגון הוצאת כדורים משק).
כל צומת בתרשים מייצג מאורע וההסתברויות שלהן זהות.
צומת הגזע (הצומת הראשון) מייצג מאורע ודאי.
כל קבוצה של צומתי אחים מייצגת חלוקה בלעדית וממצה של מאורע ההורה.
הסתברותו של צומת שווה להסתברות המאורע אליו הוא מקושר, לאחר שמאורע ההורה התרחש.
ההסתברות שסדרת מאורעות המובילה לצומת מסוים תתרחש שווה למכפלת הסתברויות הצומת וכל הוריו.
למשל, אם יש כד עם 3 כדורים שחורים ו-2 כדורים לבנים, ואני מוציא שני כדורים בזה אחר זה – בלי להחזיר את הכדור הראשון שהוצאתי.
אולם, אם הוצאתי כדור לבן בתחילה – אזי בצומת השנייה יש לי סיכוי של 0.75 להוצאת כדור שחור, ו-0.25 להוצאת כדור לבן (כיון שנותרו בכד 3 כדורים שחורים וכדור אחד לבן).
המשמעות של זה היא שההסתברות להוצאת שני כדורים שחורים למשל היא מכפלה של ההסתברויות 0.6 ו-0.5, כלומר 0.3. לעומת זאת ההסתברות להוצאת שני כדורים לבנים היא מכפלת ההסתברויות 0.4 ו-0.25, כלומר 0.1.
תרשים מינקובסקי, הידוע גם בתור תרשים חלל-זמן, הוא תרשים הנותן ייצוג ויזואלי של תכונות החלל והזמן בתורת היחסות הפרטית.
התרשים פותח בידי הרמן מינקובסקי בשנת 1908, והוא נותן הערכה כמותית לתופעות כמו תופעת התארכות הזמן וטרנספורמציות לורנץ ללא שימוש במשוואות המתמטיות המתאימות.
תרשים מינקובסקי הוא גרף דו-ממדי המתאר אירועים שקורים ביקום עם מימד חלל אחד ומימד זמן אחד.
הציר האופקי בתרשים מינקובסקי מתאר את המיקום התלת־ממדי של גוף או אירוע, והציר האנכי את הזמן, בניגוד לגרף מיקום כתלות בזמן של גוף בתנועה חד־ממדית בו הציר האנכי מתאר את המיקום ואילו הציר האופקי מתאר את הזמן.
בנוסף, היחידות על הצירים נבחרו כך שעצם הנע במהירות האור יצור זווית של 45 מעלות עם הצירים, או יהיה בעל שיפוע של 1.
באופן כזה - כל עצם, כגון צופה או כלי רכב - יוצר קו מסוים בתרשים, וקו זה נקרא קו העולם שלו.
כל נקודה בתרשים מציינת נקודה מסוימת במרחב החלל והזמן וכל נקודה כזאת נקראת אירוע, ללא קשר אם קורה בה משהו רלוונטי.
לדוגמה, קו העולם של גוף העומד במקומו יהיה מקביל לציר הזמן.
התרשים יכול לבוא לידי שימוש בשני מצבים, מצב כללי ומצב פרטי.
באופן כללי, תרשים מינקובסקי הוא ייצוג גרפי דו־ממדי של חלק של מרחב מינקובסקי, כאשר ברוב המקרים המרחב התלת־ממדי שאנו מכירים מקוצץ לממד אחד בגרף – ציר ה-x.
בגרף תלת־ממדי יחידות המידה של התרשים מותאמות כך שקונוס האור באירוע מסוים יוצר שיפוע בגרף ששווה לאחד או מינוס אחד (כלומר, אם , אז ) דרך אירוע זה.
כלומר, כל קרני האור שיכולות להגיע לאירוע מסוים, נכללות בקונוס זה, כפי שמודגם בתרשים.
קו אופקי בתרשים כללי זה ייצג אירועים בו זמניים במקומות שונים, בזמן שקו אנכי ייצג אירועים בו מקומיים בזמנים שונים – כל זה מנקודת מבט של צופה במנוחה בראשית הצירים.
תרשים מינקובסקי פרטי מדגים את התוצאה של מקרה של טרנפורמציית לורנץ.
טרנפורמציית לורנץ מקשרת בין שתי מערכות ייחוס אינרציאליות, כאשר יש צופה אחד שנמצא במנוחה בראשית הצירים (לצורך הדיון, הצירים מנקודת המבט שלו יסומנו ב-x ו-ct) וצופה שני שמתחיל את תנועתו בראשית הצירים אך נע במהירות הגדולה ממהירות הצופה הנמצא במנוחה (הצירים מנקודת המבט שלו יסומנו ב-x' ו-ct').
ציר הזמן של הצופה השני יוצר זווית α עם ציר הזמן של צופה הראשון כאשר α<π/4 (ברדיאנים; ראו תרשים ראשון).
במסגרת ייחוס זו, מצבים בו זמניים מתרחשים לאורך קו המוטה בזווית α יחסית לקו הבו-זמניות של הצירים x ו-ct.
קו זה מייצג גם את ציר x'.
גם זוג הצירים של הצופה הראשון וגם זוג הצירים של הצופה השני מקיימים את התכונה שהם ניצבים ביחס למכפלה הפנימית של מינקובסקי או מכפלה סקלרית יחסית.
בנוסף, הישר ct=x משמש כחוצה זווית אוניברסלי, ללא קשר לגודל הזווית α.
באיור, הצירים השחורים x ו-ct הם מערכת הקוארדינטות של הצופה שנמצא במנוחה וממוקם בנקודה x=0. קו העולם של צופה זה נמצא על ציר ct.
כל קו אחר שמקביל לציר זה נמצא גם הוא במנוחה במיקום אחר.
הקו הכחול מייצג תנועה של עצם כלשהו (למשל, צופה אחר) במהירות קבועה v ימינה.
הקו הכחול 'ct יכול להתפרש בתור ציר הזמן של הצופה השני.
יחד עם ציר המיקום המסומן ב-x (שזהה עבור שני הצופים), זוהי מערכת הקוארדינטות שלו.
שני הצופים מסכימים על ראשית הצירים.
הצירים של הצופה שבתנועה אינם מאונכים זה לזה, והמידות בציר הזמן שלו מתארכות.
על מנת למצוא את הקוארדינטות של אירוע מסוים צריך להעביר שני קווים, אחד מקביל לכל ציר ולמצוא את נקודת החיתוך אחד עם השני.
באופן כזה, מציאת המיקום והזמן של האירוע A בתרשים מוביל לכך ששני הצופים יראו שהאירוע קורה באותו הזמן.
שני הצופים מקבלים תשובות שונות על מיקום האירוע כיוון שהצופה השני הלך לכיוון מיקום האירוע.
באופן כללי, כל האירועים המתרחשים על קו מקביל לציר ה-x מתרחשים בו זמנית עבור שני הצופים.
יש רק זמן אחד אוניברסלי 't=t שיוצר ציר מיקום אחד משותף.
מצד שני, בעקבות שני צירי הזמן השונים הצופים בדרך כלל ימדדו קואורדינטות דרך שונות עבור אותו האירוע.
התרגום הגרפי של x ו-t ל-'x ו-'t מתוארת באופן מתמטי בטרנספורמציית גליליי.
אלברט איינשטיין גילה בשנת 1905 שהתיאור הניוטוני שגוי, ובשנת 1908 הרמן מינקובסקי הוסיף את התיאור הגרפי.
לחלל והזמן יש תכונות אשר מובילות לחוקים שונים בתרגום מערכת הקואורדינטות במקרים של צופים בתנועה.
לדוגמה, אירועים המשוערים שהתרחשו בו זמנית מנקודת מבט של צופה אחד התרחשו בזמנים שונים מנוקדת מבטו של צופה אחר.
בתרשים מינקובסקי, היחסיות של הבו-זמניות מתאימה לקיום של ציר מרחק שונה עבור הצופה שבתנועה.
בעקבות יחסיות זו, כל צופה מתייחס לכל האירועים על קו המקביל לקו הדרך שלו כאל אירועים המתרחשים בו- זמנית.
אם נשתמש ב-ct במקום t על ציר הזמן, הזווית α בין שני צירי הדרך x ו-'x תהיה שווה לזווית בין שני צירי הזמן ct ו-'ct.
זה נובע מההנחה שמהירות האור היא קבועה עבור כל הצופים, ללא קשר למהירותם היחסית.
תרגום היחידות מ-x ו-t ל-'x ו-'t מתואר באופן מתמטי בטרנספורמציית לורנץ.
המידות על הצירים יהיו כדלקמן: אם U היא יחידת מידה אחת על הצירים ct ו-x אז יחידת מידה אחת ב-'ct ו-'x תהיה:
ציר ה-ct הוא קו העולם של שעון במנוחה בראשית הצירים, ואילו U מייצג את משך הזמן בין שני אירועים, הנקרא גם הזמן העצמי בין שני אירועים אלה.
האורך U מייצג את האורך במנוחה, או האורך העצמי של מוט הנמצא בראשית הצירים.
אותו פירוש ניתן גם ל-'U עבור הצירים 'ct ו-'x.
תַּרְתֵּי דְּסָתְרֵי הוא תיאור מקרה בו ישנה סתירה והתנגשות בין שתי הלכות, שכל אחת בפני עצמה נפסקה להלכה.
במקרה של תרתי דסתרי אין לפסוק להקל כשתיהן, מאחר שהדינים סותרים זה את זה.
לכתחילה יש להימנע מלהגיע למצבים שכאלו, או להחמיר ולאסור במקרה שכזה.
בתלמוד אין מקור מפורש לדין זה, אך בספרי הראשונים למדו כן, מסוגיית שני שבילין הנזכרת ב :
בתלמוד נחלקו רבי יהודה ורבנן בזמן תפילת המנחה, לדעת רבי יהודה זמנה של תפילת המנחה הוא עד פלג המנחה ולאחריו מתחיל זמנה של תפילת ערבית, אך לדעת חכמים זמנה של תפילת מנחה הוא עד הלילה, וזמנה של תפילת ערבית הוא רק מהלילה.
בתלמוד לא נפסקה הלכה כדברי אחד מהם, וכך אמרו , פירוש הדבר שכל אדם יכול לנהוג בדין זה כרצונו.
אמנם כתבו בראשונים, שמכל מקום אי אפשר להתפלל מנחה ומעריב לאחר פלג קודם הלילה, מאחר שהדברים הם תרתי דסתרי, דאם זמן זה הוא זמנה של תפילת המנחה אין להתפלל בו ערבית וכן להפך.
בגדר הדבר נחלקו בראשונים, יש שכתבו שכל אדם יכול לנהוג, ביום אחד כדעת רבי יהודה וביום אחר כדעת רבנן, ורק באותו יום אין לנהוג כדעת שניהם משום 'תרתי דסתרי'.
אמנם יש שכתבו שאף מיום ליום איש לנהוג באותה הדעה, ואם התפלל יום אחד מנחה לאחר פלג, שוב לעולם לא יוכל להתפלל בזמן זה ערבית, מדין תרתי דסתרי.
אמנם יש חולקים על זה וסבורים שמקרה זו אינו בכלל 'תרתי דסתרי'.
אם בכל זאת נמשכה הסעודה אף בלילה, ישנם כמה דעות בפסוקים.
תרשים לבדיקת ראייה הוא תרשים המשמש למדידת חדות הראייה.
תרשימים לבדיקת ראייה נמצאים בשימוש של אנשי מקצוע בתחום הבריאות, כמו אופטומטריסטים, רופאים או אחיות, כדי לבדוק אנשים עם לקויי ראייה או אנשים עם חשד ללקויי ראייה.
רופאי עיניים, משתמשים בתרשימים לבדיקת ראייה כדי לפקח על חדות הראייה של מטופליהם בתגובה לטיפולים שונים כמו תרופות או ניתוחים.
במהלך הבדיקה, התרשים ממוקם במרחק סטנדרטי מהנבדק.
הנבדק מתבקש לזהות את הסמלים המופיעים בתרשים, החל מהסמלים הגדולים ביותר ועד הקטנים ביותר שהוא מסוגל לזהות.
חדות הראייה נקבעת על פי הסמלים הקטנים ביותר שהנבדק מצליח לזהות.
החוק מגדיר מהי חדות הראייה שבה לקויי ראייה נחשבים לעיוורים.
נכון לימינו, לפי החוק אדם נחשב לעיוור אם חדות הראייה שלו עומדת על 3/60 או פחות מכך.
בתרשימי בדיקת הראייה מוצגות מספר שורות של סמלים סטנדרטיים לבדיקת ראייה.
הסמלים המשתמשים לבדיקת הראייה יכולים להיות אותיות, ספרות או צורות גאומטריות.
כל שורה בתרשים מציגה סמלים בגודל שונה.
בדרך כלל הסמלים הגדולים ביותר נמצאים בשורה העליונה והם הולכים וקטנים בהדרגה עד לתחתית התרשים.
לפני הבדיקה הנבדק מתבקש להסיר עזרי ראייה כמו משקפיים או עדשות מגע.
את הבדיקה אפשר לבצע בישיבה או בעמידה, כאשר הנבדק מוצב במרחק סטנדרטי מתרשים הבדיקה.
במהלך הבדיקה, הנבדק מתבקש לזהות את הסמלים המופיעים בתרשים, החל מהסמלים הגדולים ביותר ועד הקטנים ביותר שהוא מסוגל לזהות.
חדות הראייה של הנבדק נקבעת על פי הסמלים הקטנים ביותר שהנבדק מצליח לזהות.
כל אחת מהעיניים נבדקת בנפרד, כאשר העין השנייה מכוסה.
ניתן לכסות את העין שלא נבדקת באמצעות כף היד של הנבדק, פיסת נייר או כל כיסוי אטום אחר.
לאדם המשתמש בעזרי ראייה כמו משקפיים או עדשות, ניתן לעשות בדיקה נוספת עם עזרי הראייה כדי לוודא שהם אכן מתקנים את חדות הראייה שלו למצב התקין.
למעשה ניתן לבדוק חדות ראייה מכל מרחק (הגורם המכריע הוא הגודל הזוויתי אותו תופס האובייקט על רשתית העין), אך כמוסכמה עושים את הבדיקה ממרחק של 6 או 3 מטרים.
הנבדק צריך להגיד מה הוא רואה בשורה, כל עין בנפרד, ואחר בשתי העיניים יחדיו.
התוצאה היא שקלול של שלוש הבדיקות.
התוצאה היא שבר פשוט (ישנן עוד שיטות למתן התוצאה (LogMAR, שבר עשרוני), אך הן מבוססות על אותה בדיקה), המכונה "השבר של סנלן".
המונה קבוע (בד"כ 6) ומציין את מרחק הבדיקה במטרים ממנו מזהה הנבדק עצם כלשהו.
המכנה מבטא את המרחק בו יצטרך לעמוד אדם שראייתו טובה ותקינה על מנת לזהות את אותו העצם.
6/6 מוגדרת כראייה תקינה, והיא אומרת שהנבדק מזהה אובייקט ממרחק 6 מטרים בדיוק כמו אדם בעל ראייה תקינה שיזהה את האובייקט ממרחק 6 מטרים.
6/15, הנבדק מזהה אובייקט ממרחק של 6 מטרים, שאותו יזהה אדם בעל ראייה תקינה ממרחק 15 מטרים.
ז"א, ככל שמנה השבר יותר קטן, חדות הראייה של האדם יותר לקויה, והוא מוגדר כבעל קוצר ראייה.
ישנן חלופות מבוססות מחשב לתרשים בדיקת הראייה, אך הן לא היו נפוצות במיוחד לפני שהטלפונים החכמים עם רזולוציית תצוגה גבוהה ו-DPI נכנסו לשימוש נרחב.
לתרשימים ממוחשבים לבדיקת הראייה יש מספר יתרונות פוטנציאליים, למשל: מדידה מדויקת יותר וצמצום הטיה של הבודק.
במקרים שבהם ילדים צעירים מתקשים לשתף פעולה עם בדיקת הראייה, הבודק יכול להעריך את חדות הראייה באמצעות תשאול ההורים.
למשל, האם הילד נוטה להחזיק חפצים קרוב לפנים כדי להתמקד בהם.
תַרְשִׁישׁ הוא דמות מקראית, אחד משרי פרס ומדי של המלך אחשוורוש המוזכר במגילת אסתר.
שרים אלו היו היחידים שיכלו לבוא אל המלך כל יום.
תרשיש נזכר במגילת אסתר פעם אחת, כאחד משרי פרס ומדי, שאיתם התייעץ אחשוורוש בשאלה מה לעשות לוושתי לאחר שלא הגיעה למשתה שערך:
יש חוקרים הסוברים ששמו מגיע מהמילה בפרסית עתיקה tršus שפירושה בעל תאוה.
חוקרים אחרים סבורים שהמקור לשם הוא מהמילה tršaiča, שנגזרת מהמילה trša שפירושה לפחד.
במדרש אבא גוריון נאמר שמוצאו היה מארץ "קרשון".
תרשים נולאן הוא תרשים פוליטי המאפשר לסווג תפיסות פוליטיות על פני מערכת צירים קרטזית דו-ממדית שבה ציר אחד נוגע לזכויות הפרט והציר השני נוגע לחופש כלכלי.
תרשים זה מהווה הרחבה לחלוקה על פני ציר אחד בין שמאל פוליטי לימין פוליטי.
התרשים הוצע לראשונה בשנת 1969 על-ידי דייוויד נולאן .
תרשים נולאן הוא תרשים בצורת מעוין.
תנועה ימינה ולמעלה על גבי המעוין שקולה לשימת דגש על חופש כלכלי ועל נטייה לימין הפוליטי.
תנועה שמאלה ולמעלה על גבי המעוין שקולה לשימת דגש על חופש הפרט ועל נטייה לשמאל הפוליטי.
התרשים מחולק לחמשה חלקים המאפיינים חמש תפיסות פוליטיות:
סמכותנות: בתחתית התרשים ניצבת הסמכותנות שבה אין דגש לא על חופש כלכלי ולא על חופש אישי.
בתפיסה הסמכותנית כל הכוח מצוי בידי הממשל והוא השולט בכל מארג החיים החברתי.
שמרנות: בצד הימני של התרשים ניצבת השמרנות אשר שמה דגש על חופש כלכלי על פני חופש אישי.
תפיסה זו שואפת לעודד יזמות ועסקים מתוך ההנחה שחופש כלכלי מוביל לצמיחה ולשיפור אורח החיים.
עם זאת, השמרנות מתנגדת לחופש אישי מוחלט בטענה שהדבר מוביל לשחיקת מארג החיים החברתי ולדעיכה תרבותית.
חרותיות: בצד השמאלי של התרשים ניצבת החרותיות אשר שמה דגש על חופש אישי על פני חופש כלכלי.
תחת החרותיות ישנה חשיבות רבה ליכולת הבחירה החופשית של האדם, לקיום אורח חיים על פי רצונו, ובכך היא דוגלת בחופש הפולחן, חופש התנועה וזכויות הפרט.
עם זאת, התפיסה החרותית שמה דגש נמוך יותר על חופש הקניין ועל המסחר החופשי.
מרכז: במרכז התרשים ניצב המרכז הפוליטי המבקש לפשר בין החופש הכלכלי לחופש האישי.
תפיסה זו מאמינה בשימור הסטטוס קוו החברתי ומכוונת כמיטב יכולתה לפישור הכוחות הפוליטיים המעצבים את החברה.
תפיסת המרכז הוא תפיסה פרגמטית המבקשת לבחון כל מקרה לגופו ולקבל החלטות על בסיס הקולות השונים הנשמעים בחברה.
חרותנות: בראש התרשים ניצבת התפיסה החרותנית אשר מבקשת למקסם הן את החופש האישי והן את החופש הכלכלי.
על פי תפיסה זו יש לתת לכוחות השוק להוביל את הכלכלה מחד, ולתת חופש אישי מלא לאינדיבידואלים בחברה.
בתוך כך החרותנית מאמינה בהתערבות מינימלית של המשטר בחיי האזרחים.
גרסה מוקדמת של תרשים נולאן ניתן למצוא בספרו של הנס אייזנק משנת 1954 "הפסיכולוגיה של הפוליטיקה", שם הציע איינק תרשים דו-ממדי דומה שבו ציר אחד הוא ציר ימין-שמאל וציר שני הוא ציר נוקשות-קלות.
פרסומו הראשון של תרשים נולאן היה בשנת 1971 במאמרו של דייוויד נולאן "סיווג וניתוח מערכות פוליטיות-כלכליות" בכתב העת "האינדיבידואליסט".
בדצמבר של אותה שנה פעל נולאן להקמת קבוצה שהפכה לימים למפלגה הליברטריאנית של ארצות הברית.
בשנת 1987 פורסם "השאלון הפוליטי הקצר בעולם" שנכתב על-ידי מרשל פריץ.
שאלון זה מסווג את תפיסותיהם הפוליטיות של העונים עליו על פי תרשים נולאן.
תרשים תזמון ספרתי הוא תרשים המציג מספר אותות לאורך זמן.
התרשימים כוללים בדרך כלל מספר שורות, כאשר אחת מהן היא בדרך כלל אות השעון.
תרשימי תזמון נפוצים באלקטרוניקה ספרתית, בדיקת חומרה ותקשורת ספרתית.
בנוסף להצגת הקשרים בזמן בין האותות, הם מסייעים בזיהוי ובטיפול בבעיות לוגיקה ספרתית.
רוב תרשימי התזמון משתמשים במוסכמות הבאות:
ערך גבוה מייצג לוגיקה 1
ערך נמוך מייצג לוגיקה 0
משבצת זמן שבה הערך גבוה ונמוך בו זמנית – מייצג מצב מורכב יותר שבו הערך הוא לא בהכרח גבוה או נמוך (לדוגמה, בקו נתונים)
"Z" מציין עכבה גבוהה (High Impedance)
משבצת זמן עם גוון אפור מציינת מצב לא חשוב או בלתי מוגדר
תרשים התזמון בצד מציג את אפיק ה־SPI .
ב־SPI השולטים יכולים בדרך כלל לקבוע את קוטביות השעון (CPOL) ואת פאזת השעון (CPHA) ביחס לנתונים.
התרשים מראה את השעון עבור שני ערכי CPOL ואת שתי שורות הנתונים (MISO ו־MOSI) עבור כל הגדרת CPHA.
כאשר CPHA = 1, שידור הנתונים מעוכב בחצי מחזור שעון.
השולט בוחר ערכי CPOL ו-CPHA מתאימים
השולט מושך את קו הבחירה של הנשלט (SS) למצב נמוך עבור המכשיר הנשלט המתאים
השולט מניע את אות השעון (SCK) בתדר מוגדר
במהלך כל אחד משמונה מחזורי השעון, ההעברה היא דו-כיוונית מלאה:
השולט כותב ל־MOSI וקורא מ־MISO
הנשלט כותב ל־MISO וקורא מ־MOSI
בסיום השידור, השולט יכול להעביר עוד בית או להחזיר את SS למצב גבוה על מנת לסיים את ההעברה
כאשר קו SS של הנשלט גבוה, קווי MISO ו-MOSI שלו חייבים להיות במצב עכבה גבוהה כדי לא להפריע להעברות אחרות.
לפני שה-SS נמשך למטה, MISO ו־MOSI מסומנים ב-"Z", כלומר עכבה גבוהה.
כמו כן, השורה "cycle #" מוצגת באפור לפני שה-SS נמשך למטה.
עבור CPHA = 1, קווי MISO ו־MOSI אינם מוגדרים עד לאחר עליית השעון הראשונה ומוצגים באפור לפני כן.
תרשים תזמון טיפוסי בדרך כלל מכיל שעון יחיד וריבוי קווי נתונים.
תוכנות הבאות מאפשרות יצירת תרשימי תזמון:
Wavedrom – עורך מקוון עם אפשרות יצוא לא מקוון
תשדיר החרצית הוא תשדיר בחירות של נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון בבחירות של 1964. התשדיר הופק על ידי יועצו האסטרטגי לענייני תעמולה, טוני שוורץ.
בקמפיין זה נוסתה כמעט לראשונה גישה שלפיה תעמולה אינה יכולה ליצור עמדות אשר אינן קיימות בציבור, אלא רק לחזק נטיות קיימות.
בהתאם לכך נעזר שוורץ בסקרים על מנת למצוא את הדימוי של המועמד המתחרה, בארי גולדווטר, ומצא כי מיוחסת לו פזיזות.
בנוסף, היה זה אחד הקמפיינים הראשונים שתפס את כוחה העולה של הטלוויזיה ואת השפעתה על חברת ההמונים.
על רקע האִיום במלחמה גרעינית בין הגוש המערבי לגוש הקומוניסטי ששרר באותה תקופה, יצר שוורץ סדרת תשדירים שהציגו את גולדווטר כמחרחר מלחמה.
בתשדירים השתמש שוורץ בהעצמת החרדה והפחד בציבור מפני הפזיזות של גולדווטר.
תשדיר החרצית היה הבוטה והמניפולטיבי ביותר בקמפיין.
הוא שודר רק פעם אחת במהלך הקמפיין ברשת NBC, ב-7 בספטמבר 1964. התשדיר הורד מיד לאחר מכן עקב ההד הציבורי השלילי שליווה אותו וביקורת כלפי ג'ונסון על הפחדת הציבור.
אף על פי כן, רבים מייחסים דווקא לתשדיר זה את נקודת המפנה במערכת הבחירות של 1964.
בתשדיר נראית ילדה (מוניק קוזי ) התולשת עלי חרצית וסופרת אותם בסדר עולה.
בסוף הספירה מחליף אותה קול מבוגר ומאיים הסופר דווקא לאחור.
המצלמה מתקרבת לעינה הימנית של הילדה ובה משתקף שיגור טיל גרעיני.
בתום הספירה נשמע פיצוץ חזק, ועל רקע צילום פטרייה גרעינית נשמע הטקסט: .
לסיכום התשדיר הוצגה הדרישה: .
הבחירות הסתיימו בניצחון מוחץ של ג'ונסון בפער של יותר מ-20%.
התשדיר הפך לאבן דרך בשפה השיווקית הטלוויזיונית והשפיע רבות על תרבות השיווק והתעמולה בארצות הברית.
תשבץ הוא חידת מילים או מספרים המשתלבים בהצלבה, במאוזן ובמאונך, בתוך תבנית משורטטת של משבצות ריקות, לפי רמזים הניתנים לצד התבנית או בתוכה.
בין המילים מפרידים באמצעות משבצות המכילות צבע או צורות שונות.
יש גם תשבצים בהם המילים מופרדות באמצעות קווים מעובים.
במסורת הבריטית מציבים את המשבצות המפרידות בתבנית סימטרית, אך במסורות אחרות (האמריקנית, היפנית) נהוגות שיטות אחרות.
פתרון תשבצים הוא אתגר ליכולות חשיבה שונות או לאוצר הידע הכללי והלשוני של הפותר.
יש המשתמשים בתשבצים ככלי להוראת השפה ומשלבים אותם בספרי לימוד, ויש אף מחקרים המראים שהם יכולים לשמש כרפואה מונעת לשיטיון ולמחלת אלצהיימר.
אפשר לראות באקרוסטיכון את רעיון היסוד של התשבץ, רעיון שפותח בהמשך.
התשבץ הראשון מיוחס לארתור וין (Arthur Wynne), ופורסם ב-21 בדצמבר 1913 בכתב העת New York World (עדיין ללא משבצות שחורות).
אך כבר במאה ה-19 הופיעו משחקי מילים דמויי תשבץ בחוברות ילדים בבריטניה, בצרפת ובאיטליה.
בשנת 1924 פרסמה הוצאת הספרים "Simon and Schuster" את קובץ התשבצים הראשון.
לפנים קראו לתשבץ בעברית "חידת שתי וערב"; את השם "תשבץ", המקובל בימינו, נתן לו קדיש סילמן, לשונאי ומשורר.
התשבצאי הפורה ביותר היה רוג'ר סקוויירס (Roger Squires) מבריטניה, שב-14 במאי 2007 פרסם את תשבצו ה-66,666 (התשבץ פורסם בחמשת העיתונים החשובים ביותר בבריטניה).
בתשבץ המקובל הגדרת כל מילה אמורה להיות מנוסחת בצורה מדויקת וחד-משמעית, ולפיה ניתן למצוא את המילה המבוקשת, אלא אם הפותר אינו מכיר את המילה או המושג ואז הוא יכול להיעזר בכלים שונים כגון מילונים ואנציקלופדיות, אולם תמיד קיימת אפשרות לתשובה מתאימה עליה לא חשב מחבר התשבץ.
בדרך כלל ההגדרה מנוסחת כשאלה ממנה נגרעו מילות השאלה (מי, מה, איפה וכדומה) והמענה לשאלה היא המילה המבוקשת.
מבנה התשבץ משתנה גם לפי הארץ בה הוא מתפרסם, יש מבנים מקובלים בצפון אמריקה, מבנים אחרים בבריטניה, מבנים מקובלים ביפן וכך הלאה בארצות שונות.
לפעמים (בעיקר בתשבצים המופיעים בביטאונים מקצועיים) מפרסמים תשבץ בנושא ספציפי (למשל תשבץ בנושא "רפואה ובריאות" ב"מכביתון", כתב העת של מכבי שירותי בריאות).
במקרה כזה מקובל שרוב ההגדרות עוסקות באותו נושא (שכן כמעט אי אפשר שכולן יהיו באותו נושא).
מספר גדול יחסית של משבצות שחורות בתשבץ מעיד על איכות נמוכה.
היחס מחושב על ידי חלוקת סך כל משבצות התשבץ במספר המשבצות השחורות שיש בו.
למשל, תשחץ ברוחב של 13 משבצות ובאורך של 18 משבצות מכיל בסך הכול 234 משבצות.
אם יש בו 50 משבצות שחורות (או משבצות שבהן מצויות ההגדרות בתשחץ) זה יחס של 4.68=234:50, יחס טוב למדי, אך אם היחס יהיה מספר נמוך בהרבה כמו 3.25=221:68, זה תשבץ באיכות טכנית נמוכה.
לפי דרך הגשת השאלות, מחלקים את התשבצים לשלוש קבוצות:
תשבץ רגיל - בתשבץ רגיל מגישים את ההגדרות לפי הסדר הרץ במאוזן ואחרי כן במאונך.
לכל הגדרה יש מספר סידורי נפרד ומיקום המספר במסגרת התשבץ מציין מהיכן מתחילים לכתוב את התשובה.
תשבץ איטלקי - בתשבץ איטלקי מגישים את ההגדרות לפי סדר השורות במאוזן (מסומנות במספרים) והטורים במאונך (מסומנים באותיות).
בין הגדרות שונות באותה שורה או טור מפרידים בעזרת מקף.
תשחץ - בתשחצים השאלות נכתבות בתוך מסגרת התשבץ ומסמנים בעזרת חיצים מהיכן מתחילים לכתוב את התשובה.
בנוסף לתשבץ המלבני המקובל, קיימים תשבצים מסוגים נוספים, שחלקם נוסחים השאובים ממנו, וחלקם מוסיפים לחידה גורמים חדשים.
סוגים עיקריים של תשבצים מעין אלו הם:
תשבץ קו - תשבץ שבו ההפרדה בין המילים אינה באמצעות משבצת שחורה, אלא באמצעות קו מעובה.
תשבץ לבן - תשבץ שמודפס ללא המשבצות השחורות או הקווים המעובים שמפרידים בין המילים.
בתשבץ כזה על הפותרים לגלות ולמקם, בנוסף לתשובות של ההגדרות, גם את המשבצות השחורות או הקווים המעובים.
תשחץ - תשבץ שבו ההגדרות מוצבות בתוך המשבצות המפרידות וחצים היוצאים מתוך המשבצת מבארים לפותרים היכן צריך להציב את המילה המוגדרת.
בגלל המקום המצומצם הניתן להגדרות בתשחצים, הן שטחיות וכוללניות יותר, אך הנוחות לפותר, שאינו צריך להעביר את מבטו מההגדרות לתשבץ ומהתשבץ להגדרות, מושכת רבים לסוג זה של תשבץ.
בארצות מסוימות מכונה התשחץ "תשבץ שוודי".
תשבץ מוצפן - תשבץ פתור שבו הוחלפו האותיות במספרים לפי קוד מסוים.
הפותרים מקבלים חלק מהקוד והם אמורים להשלים את גילוי הקוד.
תשבץ היגיון - תשבץ שמבחינה טכנית דומה לתשבץ הרגיל, אך שונה ממנו באופי ההגדרות.
ההגדרות בתשבצי היגיון מבוססות על "תרתי-משמע" - כלומר הגדרה המורכבת משני חלקים, כך שהפתרון מתאים למשמעות של כל אחד מחלקי ההגדרה.
דוגמה: "הקרקס יסתדר בלי החיה, די להם בקוסם" התשובה: הארי פוטר (הסבר: הארי פוּטר, כלומר הקרקס יסתדר בלי החיה, והארי פוטר הוא הקוסם).
ההגדרה יכולה גם לתת רמזים למובנים שונים של המילה כמו בדוגמה: "אנרגיה פוליטית", התשובה היא "מרץ" - גם אנרגיה וגם פוליטיקה.
תשבץ הקשרים - תשבץ רגיל, אך במקום ההגדרות למילים, שצריכים לשבץ בו, ניתנים הקשרים או צירוף מילים או מטבע לשון או פתגם, שחסרה בהם מילה, המילה המבוקשת.
למשל בהגדרה "צה"ל הפעיל יד ...
ברצועה" מבוקשת המילה "חזקה" או בהגדרה "הפוליטיקאית שזכורה במטבחה, בנעליה ובמחדל" מבוקשת ראש הממשלה לשעבר "מאיר".
תשבץ מספרים - תשבץ שהפתרונות להגדרותיו הם מספרים.
דוגמה להגדרה: 12 מאונך כפול 1 מאוזן.
תשבץ פסיפס - תשבץ בו המספרים, המפנים להגדרות, משובצים בתוך התשבץ לסירוגין.
המראה של התשבץ, מזכיר פסיפס.
תשבץ פירמידה - תשבץ בעל מבנה של פירמידה ובו המילה הארוכה שבבסיס הפירמידה מורכבת מאותיות המילה שמעליה, בתוספת אות אחת וכך הלאה מקומה לקומה.
תשבץ שלד - תשבץ חסר הגדרות בו נתונות כל המילים והפותר צריך לשבץ אותן במקומות הנכונים כשהוא מתאים את המילים למקומן על פי אורכן ועל פי הצטלבותן.
תשבץ תלת-מישורי - תשבץ המשתרע על שלושה משטחים, שפוגשים זה את זה ויוצרים אשליה של שלושה מישורים.
בשנת 1985 פורסמו 3 תשבצים בשם "תשבצים מהסוג השלישי" או "תשבצים תלת-ממדיים" שחיבר דב (דובה) פרימרמן.
לסוג זה של תשבצים לא היה המשך.
תשבץ חילזון - תשבץ שבנוי בצורת חילזון.
בישראל מתקיימת פעילות ערה בתחום התשבצים:
במוספי סוף השבוע מתפרסמים תשבצים (תשבץ רגיל, תשבץ היגיון ותשחץ).
בעיתונים היומיים מתפרסמים תשבצים (תשבץ רגיל ותשחץ)
באינטרנט מתקיימים פורומים אחדים העוסקים בנושא זה.
בתשבצים בשפה העברית לא תמיד ברור מהו הכתיב הנכון לצורך שיבוץ המילים בתשבץ.
יש תשבצאים המשתמשים בכתיב חסר, יש המשתמשים בכתיב מלא, ויש המשתמשים בדרך ביניים.
בעבר היה מקובל בקרב התשבצאים מתן הגדרות בכתיב חסר, תוך ציון כל הגדרה החורגת מכלל זה, אך כיום יש שינוי במגמה, ורוב התשבצים מבוססים על כתיב ביניים, הדומה לכתיב המקובל בבתי הספר ובעיתונות.
יש בין התשבצאים מי שמפרסם את דרך הכתיבה הנהוגה בתשבצים שלו, יש שאינם מפרסמים, ויש אף תשבצאים שאינם עקביים, המשתמשים לעיתים בכתיב חסר ולעיתים בכתיב מלא.
תשבץ היגיון הוא תשבץ, שבו כל הגדרה היא מעין חידה לשונית בזעיר אנפין, אשר על פי רוב מכוונת את הפותר אל הפתרון בשתי דרכים שונות.
הקשר שבין הגדרה של תשבץ היגיון ("הגדרת היגיון") ופתרונה כפוף לחוקים פנימיים, ובלי להכירם קשה לפתור תשבץ היגיון בהצלחה וביעילות.
ליאור ליאני, מחבר תשבצי ההיגיון במעריב ומחבר הספר "חוכמת ההיגיון - המדריך המלא לפתירה ולחיבור של תשבצי היגיון", תִמצת כך בספרו את ההגדרות של תשבץ ההיגיון, משפט שלדבריו מהווה את "התורה כולה על רגל אחת":
אמנון בירמן, מחברם של תשבצי היגיון, עמד על ההבדל בין תשבץ היגיון לתשבץ רגיל:
תשבצי ההיגיון הראשונים בהיסטוריה פורסמו בעיתונים בריטיים כדוגמת "הטלגרף" בשנות העשרים של המאה העשרים.
בימינו הם נפוצים בעיקר בשפה האנגלית בבריטניה, באוסטרליה, בניו זילנד ובהודו, אך גם בשפות אחרות: למשל בעברית בישראל ובפולנית בפולין.
כל עיתוני בריטניה מפרסמים תשבצי היגיון על בסיס יומי, כשעיתון הטיימס הבריטי ידוע ברמת הקושי הגבוהה של תשבצי ההיגיון שלו.
תשבצי היגיון אינם נפוצים בארצות הברית, אך הם מופיעים לפעמים בניו יורק טיימס ובמגזיני תרבות.
התשבצים האמריקאים והקנדיים מאופיינים בכללים נוקשים יותר מאלה של התשבצים הבריטיים, למשל בהקפדה על כך שכל מילה ומילה בהגדרה תהיה חלק ממשחק המילים.
תשבצי היגיון פולניים מכונים "תשבצי הטמן".
השם "הטמן" (התואר שניתן למפקד הצבאי השני בחשיבותו באיחוד הפולני ליטאי, לאחר המלך) מטרתו להדגיש את חשיבותו של תשבץ ההיגיון בהשוואה לתשבצים הרגילים.
בישראל מתפרסמים תשבצי היגיון מדי סוף שבוע בכל עיתון יומי גדול, וכן בכתבי עת נוספים.
בתשבצים הראשונים נכללו רק הגדרות מילוניות, אך החל מ-1920 החלו התשבצים להכיל מרכיבים מתחכמים: לא הגדרות היגיון במובן המודרני, אלא אנגרמות, ציטוטים חלקיים, דו-משמעויות ומשחקי מילים.
המחבר בעל שם העט "טורקמדה" (אדוארד פאויס מאת'רס, 1939-1892), שחיבר תשבצים עבור העיתון "סטרדיי וסטמיניסטר" החל מ-1925 ועבור ה"אובזרבר" החל מ-1926 ועד למותו, היה התשבצאי הראשון שעשה שימוש בהגדרות היגיון בלבד, ולעיתים קרובות מתואר כהוגה תשבצי ההיגיון.
תשבצי היגיון החלו להתפרסם בשלבים בעיתונים אחרים, החל מ-1929 ב"מנצ'סטר גארדיאן" והחל מ-1930 ב"טיימס" וב"ליסנר".
תשבציו של טורקמדה נחשבים למשונים וקשים באופן קיצוני, ומחברים מאוחרים יותר הגיבו כנגד נטייה זו בפיתוחו של סטנדרט לחיבור תשבצי היגיון סבירים, כאלו שבאופן עקרוני יוכלו להיפתר תוך הסקת מסקנות הגיונית ולא תוך ניחוש פרוע של הלך מחשבתו של המחבר.
ב-1949 כתב המחבר "אפריט" (אליסטר פרגוסון ריצ'י): "עלינו לצפות מן המחבר שישתמש בתחבולות, אך עלינו לעמוד על כך שישחק בהגינות.
תנ"ך התשבצים ציווה עליו: אינך חייב להתכוון למה שאתה אומר, אך עליך לומר מה שאתה מתכוון...
זוהי אשמתו בלבד אם אינך מסוגל להבין את ההגדרה תוך הפעלת ההיגיון".
דוגמה להגדרה שנחשבה לבלתי הוגנת, היא כזו שכללה אנגרמה של הפתרון אך "מציין האנגרמה" (חלק ההגדרה שתפקידו לרמז על הימצאותה של אנגרמה בהגדרה) והאנגרמה עצמה חלקו מילה משותפת.
יורשו של טורקמדה באובזרבר היה "חימנס" (דריק סומרסט מק'נאט, 1971-1902), שבספר ההדרכה המשפיע שלו מ-1966 יצר קווי הנחיה לחיבור תשבצי היגיון שידועים כיום כ"עקרונות חימנס".
המצוטט ביותר מביניהם הוא: "תשבץ היגיון טוב כולל שלושה מרכיבים: 1. הגדרה מדויקת; 2. הכוונה הוגנת אל הפתרון; 3. שום דבר אחר." עקרונות אלה מיושמים באדיקות על ידי קבוצת המחברים השמרניים יותר, שמעניקים חשיבות לכל תו בהגדרות ומשתמשים באוצר מילים גדול.
אחד מהמחברים הידועים ביותר מן האסכולה הגמישה יותר הוא "ארוקריה" (ג'ון גאלבריית' גרהאם, נולד ב-1921) שידוע בהגדרותיו השנונות והלא-אורתודוקסיות לעיתים.
מאז בחירתו של חלוץ תשבצי ההיגיון טורקמדה לחתום על תשבציו בשמו של האינקוויזיטור הידוע לשימצה תומאס דה טורקמדה, נוהגים מחברים בריטיים באופן מסורתי לבחור לעצמם שם עט המורכב ממילה יחידה.
הגדרת היגיון היא סוג של חידה לשונית.
הגדרות ההיגיון הראשונות פותחו מתוך סוג של הגדרות מתוך תשבצים רגילים, שנקרא "Double entendre" (מובן כפול).
הגדרה מסוג זה מכוונת לכאורה לפתרון מסוג מסוים, אך בשינוי קל של נקודת המבט עליה היא יכולה לכוון לפתרון מסוג שונה לחלוטין.
המילה flower מכוונת לכאורה לסוג של פרח, אך כאן הכוונה היא לנהר התמזה הלונדוני, כשהמילה flower מכוונת למשהו שזורם (flow-er) ונמצא בלונדון.
סימן השאלה הוא לרוב סימן ההיכר של הגדרות מסוג זה בתשבצים רגילים, אך בהגדרות היגיון לא תמיד יש לו משמעות מיוחדת.
באופן כללי, הגדרת היגיון מתארת את פתרונה בדיוק רב, אך מאידך, גם בצורה עקיפה מאוד.
למשמעותה של ההגדרה על פני השטח כמעט אף פעם אין קשר לפתרון והיא קיימת לשם הסחה.
האתגר של הפותר הוא למצוא את הדרך הנכונה לקרוא את ההגדרה, ולזהות את האסוציאציה שחלפה במוחו של המגדיר בעת שיצר הגדרה זו.
מרכיב מרכזי בהגדרת ההיגיון הוא עניין ה"תרתי משמע", כלומר הגדרה המורכבת משתי הגדרות פנימיות שמכוונות את הפותר אל אותו הפתרון.
על הפותר מוטל, בין השאר, לגלות היכן עובר הגבול בין שתי ההגדרות הפנימיות ולדעת להפריד ביניהן במחשבתו תוך כדי פענוח ההגדרה.
לפעמים שני חלקי ההגדרה מופרדים פיזית באמצעות מילת קישור או מילים שמונעות מן ההגדרה מלהפוך לבליל חסר היגיון של מילים.
בזכות העובדה שהגדרת היגיון מתארת את פתרונה בצורה מפורטת ולעיתים קרובות אף יותר מפעם אחת, לפותר יכולה בדרך כלל להיות מידה גדולה יותר של ביטחון שפתרונו הוא הפתרון הנכון מאשר בהגדרה מתוך תשבץ רגיל.
להגדרה רגילה יש בדרך כלל מספר פתרונות פוטנציאליים, ולכן היא מחייבת את הפותר להשתמש בפתרונות המצטלבים כדי להסיק מן האותיות המשותפות לאיזה פתרון המחבר התכוון.
על מנת להקל על הפותר נהוג בהגדרות בתשבצי היגיון לציין (בספרות הניתנות בסוגריים בסוף ההגדרה) את מספר האותיות של מילת או מילות הפתרון.
אם הפתרון מורכב משתי מילים או יותר, מפריד פסיק בין מספר למספר.
גודל התשבץ לא מונע את קיומם של פתרונות המורכבים ממספר רב של מילים, מפני שקיימת האפשרות לעשות שימוש ברצפי משבצות שונים בתשבץ לשם אחסונו של הפתרון בחלקים.
דבר זה מתבצע על ידי הכוונת הפותר אל רצפי המשבצות הבאים בהם הפתרון יאוחסן.
לדוגמה, בתשבץ המפורסם בהמשך, פתרונה של ההגדרה רבד?
מורכב משלוש מילים, כאשר המילה הראשונה בת 5 האותיות מיועדת לרצף המשבצות 17 אנכי, והמילים השנייה והשלישית בנות 2 ו-3 האותיות מיועדות לרצף 18 אנכי.
כאשר מדובר בשני רצפי משבצות קצרים מאוד, קיימת אפשרות לפתרון של הגדרה (בעיקר בתשבציו של נדיב אבידן) המורכב ממילה אחת שתאוחסן בשני הרצפים, כאשר היא מחולקת לשתי מחרוזות של אותיות.
אחסונו של פתרון בשני רצפי משבצות נדיר בתשבצים רגילים.
פתרונות להגדרות נכתבים בדרך כלל בכתיב חסר.
בעת חריגה מכלל זה נהוג לציין זאת בסימון (כ"מ) או (מ).
אחת מהגדרות ההיגיון המצוטטות ביותר בהיסטוריה, שתוארה כהגדרה הטובה ביותר אי פעם וחוברה על ידי אחד מגדולי מחברי תשבצי ההיגיון הבריטיים, "ארוקריה" מעיתון הגארדיאן, היא:
משמעות ההגדרה בעברית, בתרגום חופשי, היא "אתר פואטי טיהר במפתיע את לורד ארצ'ר המשותק מאשמת ניאוף" והפתרון הוא "The Old Vicarage Grantchester", שהוא שמו של בית מפורסם בעיר הבריטית גרנצ'סטר שהיווה השראה לפואמה מאת רופרט ברוק, וכמו כן אנגרמה של "chaste Lord Archer vegetating".
ההגדרה מתייחסת באורח מתחכם לשערוריית המין בה הסתבך הסופר והפוליטיקאי ג'פרי ארצ'ר, שהבית בגרנצ'סטר היה בבעלותו והוא פרש אליו בתקופה שלאחר פריצתו של הסקנדל.
איכותה של ההגדרה מתבטאת בהפעלת אנגרמה על רצף אותיות ארוך מאוד (26 אותיות) לקבלתו של רצף מילים שמעניק נופך "הגיוני" להגדרת ההיגיון, עד כדי כך שהיא יכולה הייתה לכאורה לתפקד כהגדרה של תשבץ רגיל שפתרונה זהה.
המדינה השישית מתועדת בקלטת חדשה (4,5) (על פי ליאור ליאני) פתרון: קוסטה ריקה הסבר: השישית = האות ו'.
בתוך קסֵטה רֵיקה = ק (ו)סטה ריקה (מדינה באמריקה התיכונה).
הר במזל (3,3,3) (אמנון בירמן) פתרון: בלי עין הרע.
הסבר: המילה הרע בלי האות עין יוצא הר.
במזל זה ביטוי נרדף לביטוי בלי עין הרע.
פתרון: האיש שידע יותר מדי.
ההגדרה מכוונת מחד אל סרטו של אלפרד היצ'קוק, ומאידך אל שלמה המלך שניחן בשפע של חוכמה, ואף ידע (במשמעות המקראית של מילה זו) את נשותיו הרבות (ויש כאן אפילו תלת-משמע).
פתרון: שלחן; שייך = של, יופי = חן, שֻלחן הוא רהיט.
זו דוגמה לטכניקה נפוצה, שבה המילה המוגדרת מפוצלת לשני חלקים, כך שחצי מההגדרה מתייחס לכל אחד משני החלקים, והחצי הנותר מתייחס למילה השלמה.
ההגדרה לא בהכרח תורכב משני חלקים הנפרדים זה מזה באופן ברור לעין.
דוגמה קיצונית לכך היא הגדרה בת מילה אחת:
פתרון: אמיתי; "נכון" היא מילה נרדפת ל"אמיתי".
לאחר פיצול של המילה "אמיתי" ל"א-מיתי", מתקבל צירוף של התחילית הלועזית "א-" והמילה הלועזית "מיתי", שמשמעו "שאינו אגדי".