tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנובמבר 2019, הוגשה בבית המשפט המחוזי בתל אביב תביעה על ידי איש העסקים בני שטיינמץ וקבוצת צבר גז ונפט בהיקף 603 מיליון שקל כנגד אנרג'יאן ישראל ונגד מייסדה מת'יוס ריגאס, זאת בטענה כי אנרג'יאן עשתה 'תרגיל עוקץ', פעלה בניגוד להסכמות ומנעה ממנה את חלקה.
חברת אנרג'יאן דחתה את הטענות ומסרה בתגובה כי היא בעלת הזכויות במאגרים כריש ותנין שאותן רכשה כדין באישור ממשלת ישראל ושהיא מתנהלת בשקיפות מלאה ובהתאם לכל הוראות החוק.
ב-25 בנובמבר 2019, חברות צבר ונאמאקס שלחו מכתב לממונה על הנפט שבמשרד האנרגיה יוסי וירצבורגר, שבו הם התלוננו על התנהלות שאינה תקינה לכאורה מצד חברת אנרג'יאן.
בינואר 2020, החברה חתמה על מזכר הבנות עם תאגיד הגז של יוון (DEPA) למכירת גז טבעי בהיקף של עד BCM 2 (שנתי) מן המאגרים הישראליים של החברה ליוון, באמצעות פרויקט ה-EASTMED, צינור הגז הימי בין ישראל לאירופה, אשר ההשקעה בהקמתו נאמדה בכתשעה מיליארד דולר.
בספטמבר 2020, דווח כי אנרג'יאן חתמה עם שותפות רמת חובב על הסכמים למכירת גז טבעי בהיקף שנתי של עד 1.4 מיליארד מטר מעוקב (BCM) במחיר מוערך של כ-4 דולר ליחידת חום.
בספטמבר 2020, דווח כי אנרג'יאן תתחרה עם חברת שברון על קבלת רישיון ימי חדש לחיפושי גז ונפט בבלוק 72, המוכר גם כ-ALON D, וממוקם במים הכלכליים של ישראל - חלקו הדרומי במרחק כמה עשרות קילומטרים מערבית לראש הנקרה, וחלקו הצפוני מרוחק כ-70 ק"מ מהעיר צור שבלבנון.
בחודש ינואר 2021 פורסמה חוות דעת של ועדת הריכוזיות, בראשות הממונה על התחרות עוה"ד מיכל הלפרין, בה המליצה הוועדה לפסול את השתתפותן של החברות דלק ונובל אנרג'י בהליך התחרותי מחשש להגברת כח המיקוח של אלה, ולאפשר את זכייתה של חברת אנרג'יאן.
נכון לחודש ינואר 2020, לאנרג'יאן הסכמים חתומים למכירת גז טבעי בהיקף של 7.4 מיליארד מטרים מעוקבים (BCM).
כל הגז נמכר לשוק הישראלי.
מאגרי הגז של אנרג'יאן יפותחו באמצעות מתקן טיפול צף (FPSO), אשר ימוקם על פי הבאר לאורך כל חיי הפרויקט, במרחק של כ-90 ק"מ מנקודת הקיבול בחוף.
במאי 2022 הודיעה אנרג'יאן על גילוי מאגר גז סמוך לחופי ישראל במסגרת הקידוח שנערך בבלוק 12, שנמצא בין קידוח כריש לקידוח תנין.
במאי 2022 הודיעה אנרג'יאן על גילוי מאגר גז נוסף סמוך לחופי ישראל במסגרת הקידוח שנערך בבלוק 31, בבאר הרמס הדרומית למאגר הגז תמר.
מאגר זה, שבו 3-5 BCM, קיבל את השם "דרקון".
נכסי הנפט והגז של החברה
מאגרי הגז תנין וכריש בישראל
5 רישיונות חיפוש נוספים במימי ישראל
רישיונות חיפוש נוספים ביוון ובמונטנגרו
נכסים פעילים שנרכשו מחברת אדיסון במצרים, באיטליה, באלג'יריה, בקרואטיה ובים הצפוני של בריטניה; וכן נכסים לפיתוח במצרים, באיטליה ובנורווגיה
אנקת גבהים הוא סרט טלוויזיה בריטי משנת 1948, עיבוד לרומן "אנקת גבהים" מאת אמילי ברונטה שיצא לאור ב-1847. את הסרט ביים ג'ורג' מור או'פראל.
קתרין בלייק – קתרין ארנשו
כריסטין לינדזי – אלן דין
פטריק מקני – אדגר לינטון
אנדרה מורל – הינדלי ארנשו
אנאבל מול – איזבלה לינטון
ויוויאן פיקלס – קתרין לינטון
דאגלס הרן – הרטון ארנשו
אנקת גבהים הוא סרט רומנטי גותי בריטי משנת 2011, בבימויה של אנדראה ארנולד, ובכיכובם של קאיה סקודלריו בתפקיד קתרין, וג'יימס האוסון בתפקיד היתקליף.
התסריט, שכתבו אנדראה ארנולד ואוליביה הטריד, מבוסס על רומן באותו שם מאת אמילי ברונטה.
הסרט הופץ לראשונה בוונציה ב-6 בספטמבר 2011, ולאחר מכן ב-11 בנובמבר 2011 בממלכה המאוחדת.
בישראל הסרט הופץ בתרגום עברי ב-26 באפריל 2012.
קאיה סקודלריו – קתרין ארנשו
אוליבר מילברן – מר לינטון
ניקולה ברלי – איזבלה לינטון
איב קוברלי – איזבלה לינטון הצעירה
ג'יימס נורת'קוט – אדגר לינטון
לי שו – הינדלי ארנשו
איימי רן – פרנסס ארנשו
שאנון ביר – קתרין ארנשו הצעירה
סולומון גלייב – היתקליף הצעיר
פול הילטון – מר ארנשו
סימון ג'קסון – נלי דין
ג'וני פאוול – אדגר לינטון הצעיר
הסרט הוכרז באפריל 2008. נטלי פורטמן לוהקה לשחק בתפקיד קאתי בעיבוד קולנועי חדש לרומן "אנקת גבהים".
אבל במאי היא פרשה מההפקה.
באותו חודש בחר הבמאי ג'ו מייבורי במייקל פסבנדר לגלם את היתקליף ואת אבי קורניש לגלם את קאתי.
עם זאת במאי 2009 הוכרז שפיטר ובר יביים את הסרט, והשחקנים בתפקידים הראשיים יהיו אד וסטוויק וג'מה ארטרטון.
בינואר 2010 הוכרז שאנדראה ארנולד תביים את הסרט.
באפריל לוהקה קאיה סקודלריו לתפקיד קתרין, שגילה תואם יותר את הדמות מאשר העיבודים הקודמים של הרומן.
מכיוון שברונטה תיארה את היתקליף כ"בעל עור כהה ומראה צועני", ארנולד חיפשה שחקן בקרב קהילת הצוענים בממלכה המאוחדת.
אחרי שאנשי הקהילה הביעו חשש מהליהוק, הורחב החיפוש לשחקנים מיורקשייר בגילאים 16 עד 21 ממוצא מעורב, הודי, פקיסטני, בנגלדשי או מזרח תיכוני.
בנובמבר פורסם שג'יימס האוסון לוהק לתפקיד היתקליף, וזו הייתה הפעם הראשונה ששחקן שחור גילם את הדמות.
לוסי פארדי ליהקה את הילדים עבור הסרט, וגייל סטיבנס ליהקה את המבוגרים.
פארדי ערכה מבחני בד לילדים בבתי ספר פרטיים בלי רקע במשחק.
שלב הצילומים הסתיים בנובמבר 2010. הצילומים נערכו באתרים שונים בצפון יורקשייר, בהם תווייט, קוטסקיו פארק בקוברהאם, וב-Moor Close Farm במוקר ששימש לצילומי הבית אנקת גבהים.
הקטע הראשון מתוך הסרט שפורסם היה טיזר בן ארבעה צילומים שהוצג במסיבה מוקדמת של פסטיבל הקולנוע בקאן.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה ב-2011 בתחרות השנתית של פסטיבל הסרטים של ונציה.
הוא הוצג גם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בהקרנה מיוחדת.
עוד הוצג הסרט בפסטיבל הסרטים של לונדון, בפסטיבל הסרטים של ציריך, בפסטיבל הסרטים של מרילנד, ובפסטיבל הסרטים של לידס.
ב-11 בנובמבר 2011 יצא הסרט לאקרנים בממלכה המאוחדת.
הלהקה ממפורד אנד סאנז הקליטה שני שירים עבור הסרט.
השיר "Enemy" מלווה את כותרות הסיום.
ב-5 באוקטובר 2011 יצא הסרט לאקרנים בארצות הברית.
רוסיה היא אחת המפיקות הגדולות בעולם של אנרגיה גרעינית ואטומית.
בשנת 2018 סך החשמל המיוצר בתחנות כוח גרעיניות ברוסיה היה 204.3 ואט לשעה והוא מהווה 18.7% מכלל ייצור החשמל במדינה.
הקיבולת הגולמית המותקנת של כורים גרעיניים רוסיים היא 31.3 ג'יגה-וואט, נכון לדצמבר 2018.
האנרגיה הגרעינית ברוסיה יונקת את שורשיה מהאנרגיה הגרעינית שפותחה בתקופת ברית המועצות, כאשר תחנת הכוח הגרעינית הראשונה בעולם נחנכה בעיר אובנינסק, במחוז מוסקבה.
בהתאם לחקיקה שהתקבלה בשנת 2001, כל הכורים האזרחיים ברוסיה מופעלים על ידי חברת רוסאנרגואטום.
ב-2007 אימץ הפרלמנט הרוסי את החוק "אודות חריגויות בניהול והסדרת רכוש ומניות הארגונים המשתמשים באנרגיה גרעינית והשינויים רלוונטיים לחוקי הפדרציה הרוסית", שהובילו ליצירת אטומנרגופרום - חברת החזקות אזרחית במגזר התעשייה הגרעינית האזרחית הרוסית, כולל חברת רוסאנרגואטום, היצרן וספק הדלק הגרעיני TVEL, ספקית האורניום טחסנאבאקספורט (Tenex) וקבלן המתקנים הגרעיניים אטומטסרויאקספורט.
עלות בניית תחנות הכוח הגרעיניות בשנות השבעים הייתה 800 דולר לקילוואט.
בשנת 2019 דו"ח של S&P Global Rating קבע כי עלויות הבנייה הגרעינית ברוסיה היו הרבה מתחת לרמות האירופיות בשל אינטגרציה אנכית, השפעות עקומת למידה מהייצור הסדרתי והפיחות הגדל של המטבעות בשנת 2014.
תעשיית הגרעין הרוסית מעסיקה כ-200,000 עובדים.
כור המים בלחץ VVER-1200 הוא המערכת המוצעת כיום לבנייה והיא פיתוח של הכור מדגם VVER-1000 עם תפוקת כוח מוגברת לכ-1200 MWe (ברוטו) ומהווה לבטוחה יותר מהדגמים הקודמים יותר.
באוגוסט 2016 הכור מדגם VVER-1200 הראשון, הוכנס לשירות בתחנת הכוח הגרעינית נובו-וורונז' II-1.
באמצעות חברות בפרויקט ITER, רוסיה משתתפת בתכנון כורי היתוך גרעיניים.
בשנת 2013 הקצתה ממשלת רוסיה 80.6 מיליארד רובל (2.4 מיליארד דולר) לטובת צמיחת התעשייה הגרעינית שלה ובמיוחד בפרויקטים של ייצוא שבהם חברות רוסיות מקימות, מחזיקות ומפעילות תחנות כוח, כמו תחנת הכוח הגרעינית באקויו שבטורקיה.
בשנת 2016 הוכרזו תוכניות ראשוניות לבנות 11 כורים חדשים עד שנת 2030, כולל כור VVER-600 ראשון, שהוא גרסת שני מעגלי קירור קטנים יותר של ה-VVER-1200, המיועד לאזורים ושווקים קטנים יותר.
במחוז קרסנויארסק אושרו גם תוכניות מתאר לבניית מתקני סילוק פסולת רדיוקאטיבית.
באוקטובר 2017 דווח כי רוסאטום שוקלת לדחות את הזמנת המפעלים הגרעיניים החדשים ברוסיה בשל כושר ייצור עודף וכי מחירי החשמל הגרעיני החדשים גבוהים יותר מאשר עבור הפעלת התחנות הקיימות.
ממשלת רוסיה שוקלת לצמצם את התמיכה במתקני גרעין חדשים במסגרת חוזי התמיכה שלה, שמבטיחים למפתחים החזר השקעה באמצעות תשלומים מוגדלים מצד הצרכנים למשך 20 שנה.
בשנת 2019 דווח כי יכולת הגרעין המקומית תעלה רק במתינות כי הביקוש לחשמל ברוסיה עומד על שמריו, בהינתן צמיחת תוצר צנועה בלבד, פוטנציאל משמעותי לחיסכון באנרגיה וכוונת הממשלה להימנע מעליית מחירי החשמל באמצעות הגדלת תשלומי קיבולת נוספים.
תחנת הכוח הגרעינית הצפה הראשונה של רוסיה, האקדמיק לומונוסוב, מצוידת בכור שמסוגל לספק אנרגיה לעיירה רוסית נידחת במצרי ברינג.
היחידה הגרעינית כוללת טכנולוגיות כורים מודולריים קטנים.
אחד עשר הכורים ברוסיה הם מסוג RBMK 1000, בדומה לזה שבתחנת הכוח הגרעינית בצ'רנוביל.
חלק מהכורים מדגם RBMK היו אמורים להיות מושבתים, אך במקום זאת ניתנו להם הארכות חיים ושודרגו בתפוקתן בכ-5%.
המבקרים אומרים כי הכורים הללו הם בעלי "תכנון לא בטוח בטבעו", שלא ניתן לשפרם באמצעות שדרוגים ומודרניזציה וכמה חלקי כורים לא ניתן להחליף.
לטענת ארגוני סביבה ברוסיה הארכות החיים "מפרות את החוק הרוסי, מכיוון שהפרויקטים לא עברו הערכות סביבתיות".
רוסאטום, התאגיד הפדרלי לאנרגיה אטומית, הגוף הממשלתי העיקרי לאנרגיה אטומית
רוסאנרגואטום, מפעילת תחנות הכוח הגרעיניות
אטום אנרגומאש: חברת הנדסת חשמל; מייצרת מחוללי אדים עבור תחנות כוח גרעיניות.
אטומאש: חברת הנדסה גרעינית הגדולה ברוסיה שנועד לבנות עד 8 כורים בשנה, אך לאחר קריסת ברית המועצות התארגנה מחדש באופן פרטי על ידי אנרגומש וכיום אינה עוסקת בייצור כורים.
אטומסטרויאקספורט: אספקת ציוד לאנרגיה גרעינית והוא מונופול ייצוא שירותים בתחום
אפריקנטוב: חברה לתכנון וייצור כור גרעיני.
החברה המובילה בעולם בייצור כורי תרבית.
הידרופרס: חברה לייצור כורים גרעיניים ותכנון הנדסי
רוסיה, בתגובה לתאונות הגרעין היפנית בשנת 2011, הודיעה על ביצוע 'מבחני מתח' על כל הכורים שלה "כדי לשפוט את יכולתן לעמוד ברעידות אדמה חזקות יותר ממה שהעיצוב המקורי תוכנן".
"אנרגטיק מינסק (רשמית: "אנרגטיק-BDU"; בבלארוסית: Энергетык-БДУ) הוא מועדון כדורגל בלארוסי מהעיר מינסק, שנוסד בשנת 1996. מארח את משחקיו באצטדיון "BDU".
הישג השיא של המועדון הוא מקום 10 בליגת העל (בעונת 2020) והעפלה לחצי גמר גביע בלארוס.
המועדון נוסד בשנת 1996 ונכנס לליגה השנייה, משם כעבור כמה שנים עלתה לליגה הראשונה, ולאחר מכן לליגת העל.
המועדון בילה ארבע שנים בליגה הבכירה.
המועדון כל הזמן נאבק על הירידה ולבסוף ירד לליגה השנייה, שם שיחק בשנים 2008-2013.
בעונת 2013 נאבק המועדון על העפלה לליגה הראשונה.
בסוף העונה איבד את המקום השני לקבוצת "נאמן מוסטי" והוא עצמו סיים במקום השלישי.
עם זאת, לאחר שנמאן סירבה לעלות בפברואר 2014, מועדון אנרגטיק עדיין קיבל את ההזדמנות לשחק בליגה הראשונה.
במרץ 2014 המועדון נרשם לליגה הראשונה.
בעונת 2014 הרכב הקבוצה נותר כמעט ללא שינוי מהעונה הקודמת והקבוצה סיימה את העונה במקום התשיעי.
בעונת 2015 נוספו לקבוצה מספר שחקנים מנוסים.
הקבוצה פתחה את העונה בביטחון והייתה בין מוליכות הטבלה, אך אז המשחק החל לדעוך והמועדון סיים את העונה במקום העשירי.
בשנת 2017 הקבוצה שינתה את שמה ונודעה בשם "אנרגטיק-BDU".
בעונת 2018 הקבוצה סיימה במקום השני בליגה הראשונה, ובכך זכתה שוב בכרטיס לליגה הבכירה בבלארוס.
בעונת 2019 הקבוצה סיימה במקום ה-12 בליגה העליונה ועונה לאחר מכן סיימה במקום העשירי.
בעונת 2022 סיימה כסגנית אלופת הליגה, במה שהיה להישג השיא בתולדותיה.
המועדון מארח את משחקי הבית שלו באצטדיון המרכז הרפובליקני לאימונים אולימפיים בכדורגל של אוניברסיטת בלארוס.
הקיבולת שלו עומדת על 1,500 מושבים.
במאי 2020, המועדון עבר לארח באופן זמני במגרש מולודצ'נו.
אנרגי מוראמבדורו הוא כדורגלן עבר זימבבואי, ששיחק בעמדת השוער.
מוראמבדורו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל המקומית קאפס יונייטד.
בשנת , מוראמבדורו חתם בהלניק קייפטאון מליגת העל הדרום אפריקאית במדיה שיחק עונה אחת בה ירדה לליגה השנייה.
בקיץ , מוראמבדורו חתם בבני סכנין מליגת העל.
מוראמבדורו, שיחק בכל משחקי הקבוצה עד למחזור ה-9, אחריו איבד את מקומו בהרכב הקבוצה.
את המשך הקריירה שלו מוראמבדורו שיחק בקבוצות בדרום אפריקה, כגון: באוני פרמייר יונייטד, בידווסט ויטס, מפומלאנגה בלאק אסס ואמזולו יונייטד.
ב-9 באוגוסט 2002, מוראמבדורו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת זימבבואה בניצחון 0-1 נגד .
לזכותו של מוראמבדורו, 32 הופעות בנבחרת ואף השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2004 וגביע אפריקה לאומות 2006.
האנרגיה בישראל מגיעה במרביתה מדלקי מאובנים.
צריכת החשמל מהווה כ-30% (נתוני 2004) מסך כל צריכת האנרגיה בישראל.
צריכת החשמל של אוכלוסיית המדינה הייתה 68 ו-72.8 מיליארדי קוט"ש בשנים 2017 ו-2020 בהתאמה.
אנרגיה מתחדשת מהווה חלק מזערי מייצור החשמל בישראל, שמיוצרת בעיקר בעזרת תאים פוטו-וולטאיים, חרף זאת ישנם בישראל למעלה מ-1.3 מיליון דודי שמש המותקנים כתוצאה מתקנות חובה לחימום מים באמצעות אנרגיה סולארית.
נכון ל-2018, 70% מהחשמל בישראל הגיע מגז טבעי וכ-4% ממקורות של אנרגיה מתחדשת (מתוכם כ-95% הם בעזרת אנרגיה סולארית).
בשנת 2020, 67% מהחשמל בישראל יוצר מגז טבעי, 26% מפחם, ו-7% ממקורות מתחדשים.
אחד מהיעדים בישראל היא להגיע לכך שכ-30% מהצריכה בחשמל בישראל תבוצע בעזרת מקורות אנרגיה מתחדשים.
לאורך היסטוריה של מדינת ישראל הבטחת אספקת אנרגיה הייתה דאגה לצמרת המדינית בישראל.
החל מ-1923 ועד ימינו (2021) חברת החשמל לישראל אחראית העיקרית על ייצור חשמל וסיפוק החשמל לישראל (ואף לשכנתה, רשות הפלסטינית).
גם חיפושי אחר נפט בישראל החלו במהרה.
כבר ב-1947 החלו לחפש נפט באזור המושב חלץ, ואכן נמצא שם אחד משדות הנפטים הבודדים בישראל "שדה הנפט חלץ".
שדה הנפט בחלץ היו משדות הנפט הבבודים שהיו בישראל, שדות נפט אחרים נמצאו בברור חיל ובאשד.
ב-1951 האשימו ארצות ערב את האמריקאים במכירת נפט סעודי לישראל חרף חרם הנפט הערבי על ישראל, המכירה בוצעה בדרך עקיפה בה הסעודים מכרו נפט למדינות במרכז אמריקה ואלו מכרו אותה לישראל ולבתי הזיקוק שבתי הזיקוק בחיפה.
ב-1965 סיפקו שדה ברור יחד עם שדה חלץ וכוכב הסמוכים 10% מתצרוכת הנפט של מדינת ישראל.
בסך הכל, בישראל נמצאו כ-480 בארות נפט וגז ואף בוצעו בהן קידוחים אך רובם בסופו של יום לא הצליחו באופן מסחרי ולא היו כדאים כלכלית.
לאחר מלחמת ששת הימים השתלטה ישראל על שדות הנפט של אבו רודס ומתקני השינוע של א-טור שבדרום סיני והפיקה נפט לשימושה, תפוקת הנפט הספיקה לכמחצית מהתצרוכת הארצית.
בין מלחמת ששת הימים למלחמת יום כיפור הופעל השדה על ידי חברת נתיבי נפט ובמקום אף הוקם יישוב עבור העובדים בשם "שלהבת".
במלחמת יום כיפור פונו המתקנים והיישוב ולא אויש שנית.
במסגרת הסכם ההפרדה משנת 1975 הוחזרו הבארות למצרים ובמסגרת הסכם השלום עם מצרים הסכימה ישראל לשלם פיצויים על הנפט שהפיקה מהשטח הכבוש.
כבר מהקמת מדינת ישראל ב-1948 הייתה תלויה האחרונה בייבוא אנרגיה ממדינות אחרות.
חלק ניכר מהגז הטבעי שיובא לישראל היה דרך קו אל עריש-אשקלון.
ב-2005 חתמה מצרים על עסקת במסגרת תספק לישראל כ-57 מיליארד מטרים מעקובים של גז טבעי מדי שנה לאורך תקופה של כ-15 שנים וזאת אמצעות חברת EMG דרך צינור הגז הערבי.
ב-2011 ייבאה ישראל כ-720 מיליון מטר מעוקב אך שנתיים לאחר מכן בעקבות גילוי שגות הגז מול חופי הארץ ייצרה כ-7 מיליארד מטר מעקוב של גז טבעי.
התגליות של שדה הגז תמר בשנת 2009 ושדה לוויתן בשנת 2010 מול חופי ישראל היו חשובות מאוד למשק הגז הטבעי בישראל, לוויתן הוא, על-פי הגדרת משרד האנרגיה, מאגר הגז הטבעי האסטרטגי של מדינת ישראל.
ביולי 2015 הגיע כושר הייצור הארצי של יחידות הייצור הגדולות המיועדות להפקת חשמל לשימוש לא-עצמי לכ־15,807 מגה-ואט, כאשר כושר הייצור הארצי של חברת החשמל היה 13,617 מגה-ואט, והשאר סופק על ידי יצרנים פרטיים.
בשיא הקיץ, בשל מגבלות ייצור בעת שיא הביקוש (עקב טמפרטורות חיצוניות גבוהות, המקשות על קירור טורבינות הגז ומונעות תפוקה מלאה שלהם), כושר היצור נמוך בכ־5.5% מכושר היצור הכללי ומסתכם בכ־14,800 מגה-ואט.
במדינת ישראל שתי תחנות כוח, הממוקמות ליד חדרה ואשקלון.
שתי התחנות מופעלות על ידי פחם המיובא מדרום אפריקה, קולומביה, אוסטרליה ורוסיה.
נרכשת כמות שנתית של כ-13 מיליון טון פחם (ביטומיני בלבד).
ממשלת ישראל החליטה בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-21 להפסיק להשתמש בפחם לייצור חשמל בישראל בשל זיהום האוויר הגבוה שהדבר גורם, ולהחליפו בגז טבעי שהשימוש בו נקי יותר משמעותית.
הממשלה קבעה כי עם חיבור מאגר הגז הטבעי לווייתן למשק הישראלי וחיבור מאגרי כריש ותנין, ניתן יהיה לסגור עד לשנת 2022 מחצית מכוח הייצור של תחנת הכוח בחדרה ולהחליפה ביחידות שיונעו בגז טבעי.
בהמשך להחלטה זאת הודיע משרד האנרגיה כי עד לשנת 2030 תופסק לחלוטין עבודתן של תחנות הכוח הפחמיות אורות רבין בחדרה ורוטנברג באשקלון, והן ימשיכו להוות גיבוי בלבד.
היו עיכובים בלוחות הזמנים אך בחברת החשמל מתחייבים לעמוד בלוחות הזמנים המקוריים, ולסיים את השימוש בפחם בישראל עד סוף שנת 2025.
להערכת המשרד להגנת הסביבה עלות התחלואה כתוצאה מזיהום האוויר שמקורו בייצור חשמל מפחם נאמדת ב-3.6 מיליארד שקל וגובה בכל שנה את חייהם של 234 ישראלים.
יצרני חשמל בשיטה פוטו-וולטאית, בהיקף יצור של כ־1,400 מגה-ואט בקיץ, נכון ל־2019. ייצור זה משתנה לפי עוצמת קרינת השמש במהלך היממה ועונות השנה, ומושפע מעננות, אובך והפרעות אחרות.
בקיץ, עיקר התפוקה הסולארית היא מ־8 בבוקר ועד 18:30 בערב, כאשר היא מגיעה לשיאה סביב השעה 13. מאפיין זה קרוב לחפיפה לשיא הביקוש היומי בקיץ, שמתרחש בשעות הצהרים, אך אינו מקביל לשיא הביקוש בחורף, שמתרחש בשעות הערב.
לצד שדות בגודל נרחב ובינוני, ישנם שדות רבים בהיקפים קטנים של מספר קילו-ואט בודד.
התעריף לשדות סולאריים הוא מסובסד (ישנה התחייבות לרכישת החשמל המיוצר בהם בתעריף מסוים), כאשר שיעור הסבסוד יורד בהדרגה במשך השנים עם ירידת מחירי הפאנלים הסולארים בעולם ועלות ההתקנה.
בתחילת 2004 הכריזה המועצה הארצית לתכנון ובניה על תוכנית מתאר להקמת תחנה סולארית, במסגרתה נבנו תחנות הכוח אשלים, בסמוך ליישוב אשלים שבשטח המועצה האזורית רמת הנגב.
החל מיוני 2008 מאשרת ומעדכנת רשות החשמל תקנות העוסקות בייצור חשמל על ידי מתקנים פוטו־וולטאיים.
התקנות מיועדות לעידוד התקנת מערכות סולאריות ביתיות וקובעות כי יינתן תעריף הזנה מיוחד לחשמל עודף שיימכר לחברת החשמל.
בתחילת התהליך נקבע תעריף של 2.04 שקל לקוט"ש.
מכיוון שהחשמל נמכר לצרכנים במחיר של כחצי ש"ח לקוט"ש, היה מדובר בסבסוד של כ־1.54 ש"ח לקוט"ש.
מכסות נוספות שפורסמו מאז, הציעו תעריף נמוך יותר הנובע מירידת עלויות הקמת המתקנים הסולאריים.
נכון ל־2021 תעריף ההזנה המוצע הוא 48 אג' לקוט"ש.
הסובסידיה הכלולה בתעריף זה היא כפולה.
מחד, התעריף משתווה לתעריף שחברת החשמל גובה מלקוחות הקצה ואינו לוקח בחשבון את הוצאות חברת חשמל על הובלה והפצה.
מאידך, התעריף מובטח ל־25 שנה, אף על פי שייתכן שבמהלך 25 שנים עלות ההפקה לחברת חשמל תהיה זולה בהרבה.
שיטת מימון הפרויקטים של ייצור חשמל מאנרגיה סולארית במערכות ביתיות שונה לשיטת מונה נטו.
בשיטה זו, ניתן לייצר חשמל ככמות הצריכה ולהתחשבן מול חברת חשמל.
ב־2019 הוטבו תנאי היצרנים הקטנים לעומת שיטת מונה נטו.
כאשר יצרנים פרטיים קטנים של חשמל סולארי שאינם חברה או עוסק מורשה פטורים מפתיחת עסק עד להכנסה שנתית של 24,300 ₪.
ההקלות הובילו להתעוררות של שוק המערכות הסולאריות הביתיות וניתן לראות בתים ומבנים רבים בישראל שעל גגותיהם יש מערכות סולאריות.
לדוגמה, מלון אורכידאה באילת עושה שימוש בלוחות סולאריים פוטו־וולטאיים.
התעריף המובטח לשדות סולאריים מסחריים נמוך בהרבה ונקבע במתקנים גדולים על ידי מכרז.
בפברואר 2021 חברת נופר אנרגיה סיימה את העבודות להקמת המערכת הראשונה בישראל לאגירת אנרגיה סולארית וזאת בהספק כולל של כ-3.22 מגה ואט.
המערכת הוקמה בניר יצחק שבנגב המערבי ועל פי הצהרת החברה צפויה להתחיל לפעול בעוד מספר חודשים.
בנגב פועלים שני מרכזי חקר בתחום האנרגיה הסולארית, הוותיק יותר הוא המרכז לחקר אנרגיית השמש בשדה בוקר שמהווה חלק מהמכון לחקר המדבר ע"ש יעקב בלאושטיין של אוניברסיטת בן-גוריון.
המרכז השני נמצא בפארק תעשיות רותם,והפעילות בו החלה ב־1996 בהקמת מעבדה של לייזרים שאובי שמש ומרכז שמש אסטיגמטי חדשני אשר הועבר ב־2002 לפארק סולארי בניצנה.
עד 2019 פעל בפארק תעשיות רותם מגדל שמש ניסויי של ברייטסורס תעשיות ישראל, הנראה בתמונה משמאל.
ב־2020 פועלות בפרק מס' חברות הזנק וכן חברת ברנמילר המפתחת שקתות סולאריות ומתקני אחסון אנרגיה ובונה שדות סולאריים במוך לפארק.
בערבה פועלים שני מרכזי מחקר בתחום האנרגיה ובפרט בתחום הסולארי.
הראשון בהם הוא מרכז אימות לבחינת התכנותן של טכנולוגיות אנרגיה מתחדשת בקטורה שבערבה, אשר הוקם ב־2010 על ידי החברה לאנרגיה מתחדשת אילת־אילות.
בנוסף באוגוסט 2008 אישרה הממשלה את ההצעה בדבר מחקר, פיתוח טכנולוגיות וייצור חשמל בתחום אנרגיה סולארית בישראל.
במסגרת התוכנית הקים משרד התמ"ת באמצעות לשכת המדען הראשי מרכז טכנולוגי לאנרגיה מתחדשת בערבה בהשקעה של 70 מיליון ש"ח על פני 5 שנים.
פעילות זאת נעשית תחת חברת 'הון הטבע' והיא ממוקמת במבנה מחקר ואנרגיה מתחדשת בערבה.
נכון לשנת 2019, יכולת ייצור האנרגיה המתחדשת של ישראל עמדה על כ-1,500 מגה ואט, כמעט כולה בעזרת אנרגיה סולארית (כ-1,438 מגה-ואט), שאר המקורות היו אנרגיית רוח (כ-27 מגה-ווט), ביוגז (כ-25 מגה ואט), אנרגיה הידרואלקטרית (כ-7 מגה ואט) ואנרגיית ביו אחרת (כ-3 מגה-ואט בלבד).
בנוסף לאנרגיה מתחדשת, ישראל בונה תחנות כוח הפועלות בטכנולוגיית אנרגיה שאובה רב בשאיבה בהספק כולל של 800 מגה ואט.
בשנת 2021, החמיצה הממשלה את מימוש היעד לייצור 10% מהחשמל באמצעות אנרגיה נקיה ממקורות מתחדשים, יעד שהוצב לשנת 2020, והסתפקה ב-7.6%.
בהחלטת ממשלה, נקבע כי ישראל תייצר 30% מהחשמל ממקורות מתחדשים בשנת 2030 ואף הוצב יעד ביניים של 25% בשנת 2025.
אף על פי שהכור הגרעיני בדימונה פועל בעזרת מים כבדים, אין בישראל תחנות כוח גרעיניות.
בינואר 2007 הצהיר שר התשתיות, בנימין בן אליעזר, בכנס הרצליה: "אין די בהסתכמות על ייצור אנרגיה באמצעים קונוונציונלים בלבד, מחובותינו לשמר את האפשרות לייצר אנרגיה בדרכים אחרות".
חרף זאת, בעקבות האסון הגרעיני בפוקושימה הצהיר ראש הממשלה, בנימין נתניהו כי "אני רוצה לומר שקודם אהבתי את הרעיון הרבה יותר מאשר עכשיו.
למעשה, יידרש טיעון משכנע מאוד כדי שאסכים לזה עכשיו" לאחר שנשאל על ידי מראיין מרשת CNN לאפשרות להקים תחנת כוח גרעינית במדינת ישראל.
מחקר מ-2018 שבחן את עמדות הציבור הישראלי בנוגע לשילוב אנרגיה גרעינית בתמהיל הדלקים העתידי בישראל מצא כי הציבור מראה העדפה ברורה לאנרגיות מתחדשות, אולם אין עמדה עקרונית כנגד השימוש בטכנולוגיה של גרעין להפקת חשמל.
עם זאת, ישנו חשש מהסיכונים הנלווים לכך, בפרט במקרה של תקלה/תאונה.
כמו כן עולה מהמחקר כי הציבור אינו סומך על מקבלי ההחלטות שייצגו את האינטרסים שלו בדיון על הקמת תחנה גרעינית, ומעוניין לקחת בעצמו חלק בדיון.
הוועדה לאנרגיה אטומית אחראית על הפעילות הגרעינית של מדינת ישראל, המתבצעת, כאמור, בשני מרכזים - המרכז למחקר גרעיני בנחל שורק והקריה למחקר גרעיני ליד דימונה.
הוועדה מייעצת לממשלה בנושאים הקשורים למחקר ופיתוח גרעיני ומבצעת את מדיניות הממשלה בתחום זה.
הוועדה גם מייצגת את מדינת ישראל בתחום הגרעין במוסדות בינלאומיים כגון הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית.
נכון למרץ 2021 זאב שניר עומד בראשות הוועדה.
אנרגיה-100 הוא לוויין תקשורת גיאוסטציונרי שנבנה על ידי החברה הרוסית אנרגיה עבור חברת הבת שלה "אנרגיה טלקום".
מערך הלוויינים הושכר לחברת RTKomm.
RU, חברת בת של רוסטלקום.
מתוכנן כי הלוויין ישוגר בשנת 2021 או 2022 על ידי סויוז-2.1 b או המשגר פרגאט-M, מאתגר השיגור 1C בנמל החלל ווסטוצ'ני.
הלווין משתמש בפלטפורמת USP, המספקת תפוקה גבוהה בטווח K a (כ-100 ג'יגבייט לשנייה).
נטען כי הוא מקביל ל-1,500 משיבים.
ViaSat-1, לוויין בקיבולת גבוהה בטווח K a.
Echostar 17, לוויין בעל קיבולת גבוהה בטווח K a.
הרשות הפלסטינית אינה מפיקה נפט או גז טבעי (אותו היא מייבאת) והיא תלויה בעיקר בחברת החשמל הישראלית עבור אספקת החשמל שלה.
בשנת 2012, החשמל הזמין בגדה המערבית ובעזה היה 5,370 GW-שעה (3,700 בגדה המערבית ו-1,670 בעזה), בעוד שצריכת החשמל השנתית לנפש (בניכוי אובדן ההולכה) הייתה 950 קוט"ש.
הייצור העצמאי של חשמל ברשות מספק פחות מ-10% מהביקוש.
מקור האנרגיה המקומי היחיד הוא שדה הגז הימי מרין שבמחלוקת בעזה, ושטרם פותח.
הדרישה הפלסטינית לאנרגיה גדלה במהירות, ועלתה ב-6.4% מדי שנה בין 1999 ל-2005.
חברת Palestinian Electricity Transmission Company (PETL), שהוקמה בשנת 2013, היא הרוכשת היחידה של חשמל באזורים שבשליטת הרשות הפלסטינית.
היא קונה חשמל מחברת ייצור החשמל הפלסטינית (PPGC), חברת החשמל הישראלית ומדינות שכנות אחרות, אשר מופץ לאחר מכן לשש חברות חלוקת החשמל המחוזיות הפלסטיניות.
מבחינה מבנית, לרשות אין מערכות מספקות של הפצת חשמל.
בעיה זו מובילה למגבלות על יעילות החשמל.
בנוסף הגדה המערבית ורצועת עזה מקבלות וצורכות אנרגיה בדרכים שונות ומערכות החשמל שלהן אינן מחוברות.
כמעט כל הדלק הנוזלי המשמש בשטחים הפלסטיניים מסופק על ידי ישראל או באמצעותה.
אספקת הדלק מתבצעת בשני טרמינלים שונים בגדה ומסוף אחד במכשול ישראל-עזה, במעבר כרם שלום.
לטרמינלים אלו אין קיבולת אחסון לנפט, ולכן יש להעביר אספקה כמעט מדי יום.
במקרה של עזה, נדרש דלק מיובא להפעלת תחנת הכוח בעזה וכן לתחבורה ולגנרטורים.
הסולר קיבל מישראל פטור מהסגר על רצועת עזה, עם הגבלות מסוימות, מאז 2007.
בשנת 2008 החל חמאס לקנות דלק זול יותר ממצרים, להעביר אותו דרך רשת מנהרות, וסירב לקנות אותו מישראל.
בתחילת 2012, אי הסכמה בין הרשות הפלסטינית לחמאס הובילה לכך שמצרים צמצמה את אספקת הדלק שהוברחה דרך המנהרות, בעוד שחמאס המשיך לסרב לקבל דלק מישראל או דרך ישראל.
מצרים ניסתה להפסיק את השימוש במנהרות ההברחה לאספקת הדלק, וצמצמה מאוד את האספקה דרך רשת המנהרות.
ככל שהמשבר העמיק, חמאס רצה לייבא דלק ממצרים כאשר מסוף רפיח בין מצרים לעזה מצויד להעברת דלק, וסירב לקבל דלק שיועבר דרך כרם שלום.
הצעה זו לא עלתה בקנה אחד עם ההסכם של מצרים עם ישראל והרשות.
באמצע פברואר החריף המשבר וחמאס דחה הצעה מצרית להכניס דלק דרך כרם שלום.
החמאס סירב לכך בטענה שכרם שלום מופעל על ידי ישראל.
מצרים לא יכלה לשלוח סולר לעזה דרך מעבר רפיח, המוגבל לתנועת אנשים.
בתחילת מרץ, ראש רשות האנרגיה של עזה שוב התעקש שמצרים תעביר דלק דרך רפיח, למרות שמעבר זה לא היה מצויד לטפל ב-500 אלף ליטר הדרושים לרצועה מדי יום.
בסוף מרץ, מצרים הסכימה לספק 600 אלף ליטר לעזה מדי יום, אך לא הייתה לה דרך לספק אותם.
ישראל התירה את כניסת הסולר לבתי חולים, וכן שלחה 150 אלף ליטר סולר דרך כרם שלום, שרכש הצלב האדום.
באפריל 2012 הגיעו הרשות וחמאס לעסקה, בתיווך הצלב האדום, להעברת דלק דרך כרם שלום, כאשר הדלק יתקבל ברשות, והועבר לאחר מכן לחמאס לאחר שהחמאס שילם לרשות הפלסטינית.
בשנת 1999 הוקמה חברת החשמל פלסטינית (PEC) במטרה להקים מתקני ייצור חשמל בשטחים שבשליטת הרשות הפלסטינית.
בשנת 2010, PADICO Holdings, PEC וחברות פלסטיניות אחרות הקימו את פלסטין Power Generation Company (PPGC) כדי לבנות תחנות כוח באזורים שבשליטת הרשות, ולהפחית את התלות הפלסטינית באנרגיה מיובאת.
תחנת הכוח של עזה היא תחנת הכוח היחידה ברצועת עזה.
היא נמצאת בבעלות Gaza Power Generating Company (GPGC), חברה בת של חברת החשמל הפלסטינית (PEC).
הוא ממוקם בדרך סלאח א-דין ומופעלת בסולר שמיובא דרך ישראל.
בהקמת התחנה היית מעורבת גם חברת האנרגיה האמריקאית אנרון שפשטה את הרגל.
לאחר השתלטות חמאס על רצועת עזה ב-2007, הטילה ישראל סגר על עזה, וצמצמה באופן ניכר את אספקת הדלק, כולל לתחנת הכוח בעזה, וכך גם אספקת החשמל.
פיתוח משק האנרגיה בעזה נפסק, בעוד עזה התמודדה עם ביקוש הולך וגובר מצד אוכלוסייה גדלה.
במהלך התקפות צבאיות שונות, המטרות הישראליות כללו תשתית אנרגיה ברצועת עזה.
בסוף אוקטובר 2007, בתגובה לירי רקטות מתמשך על דרום ישראל, קיצצה ישראל את יצוא הסולר לעזה ב-15% ואת יצוא הבנזין ב-10%, ויצרה הפסקות חשמל ממוקדות של 15 דקות לאחר מתקפת רקטות.
עד יוני 2013, סולר שנדרש כדלק לתחנת הכוח הוברח ממצרים, שם הדלק היה אז מסובסד מאוד.
מצרים נקטה צעדים נגד מנהרות ההברחה של רצועת עזה, ועצרה את היבוא הזול הזה.
עם הפסקת הברחות מסוג זה ועם כמויות מוגבלות של דלק שסופקו דרך ישראל, החלה תחנת הכוח לפעול בהספק חלקי.
מכלי הדלק העיקריים של תחנת הכוח בעזה נפגעו מפגז טנק ישראלי במבצע צוק איתן ב-2014, והציתו כ-3 מיליון ליטר של דלק.
בתחילה דווח כשמתקן נהרס ויצריך שנה של תיקונים, אך הוא חזר לפעול תוך מספר שבועות.
ב-2018 החלה קטר לממן דלק לתחנת הכוח בעזה.
נשיא הרשות מוחמד עבאס התנגד להסדר, משום שהרשות הפלסטינית לא תוכל לגבות מיסים על הדלק שסופק.
באוגוסט 2019, בעקבות ירי רקטות מרצועת עזה, קיצצה ישראל בחצי את כמות הדלק שסיפקה לתחנת הכוח של עזה.
לפני הקיצוץ היו לתושבים שש שעות חשמל ואחריהן 12 שעות של הפסקת חשמל, והוא ירד לפרקי זמן של ארבע שעות בלבד מדי יום.
באוגוסט 2020, בעקבות שיגור בלוני תבערה מרצועת עזה שגרמו לשריפות בדרום ישראל, השעתה ישראל את משלוחי הדלק לרצועת עזה, וכתוצאה מכך השבתה את תחנת הכוח של עזה בתוך שבוע.
בספטמבר 2020, תיווכה קטר בהפסקת אש בין ישראל לחמאס.
במשך שנת 2021, ואולי גם בשנים קודמות, קטר שילמה עבור דלק עבור תחנת הכוח של עזה.
העברות הדלק לתחנת הכוח הופסקו על ידי ישראל במהלך מלחמת עזה במאי 2021 וחודשו עד סוף יוני.
ב-2011 אישרה הרשות את הצעת חברת PPGC להקמת תחנת הכוח בג'נין, בצפון הגדה המערבית.
PPGC רכשה קרקע עבור הפרויקט בג'לאמה, נפת ג'נין.
תחנת הכוח בג'נין מתוכננת כתחנת כוח מופעלת בגז טבעי, בהספק ייצור של כ-450 מגה וואט.
תחילה התנהל משא ומתן עם בעלי השליטה במאגר תמר על מנת לרכוש מהם גז טבעי עבור התחנה.
אחר כך, בינואר 2014, נחתם הסכם לאספקת גז ממאגר לוויתן.
הסכם זה בוטל במרץ 2015 לטובת אספקה משדה הגז הימי בעזה.
ייצור החשמל היה צפוי להתחיל בסוף 2023 ולספק כ-40% מצרכי החשמל השנתיים הן של הגדה המערבית והן של רצועת עזה, עם כושר ייצור שנתי כולל של כ-3,700 GWh.
הרשות העניקה לחברת החשמל הפלסטינית זכות בלעדית לייצר חשמל ברצועת עזה, ולמכור אותו למוסדות בבעלות הרשות או בניהולו למשך 20 שנה, אשר ניתן להאריך לכל היותר לשתי קדנציות רצופות של חמש שנים.
החשמל המיוצר בתחנת הכוח בג'נין יימכר ל-PETL.
נכון לשנת 2017, צורכי האנרגיה הרגילים של עזה נאמדו בכ-400-600 מגה וואט (MW) לאספקה מלאה של 24 שעות ביממה לכל התושבים.
החשמל של עזה מסופק בדרך כלל על ידי תחנת הכוח היחידה שלה בדיזל, בעלת דירוג נומינלי של 60-140 מגה וואט (הנתונים משתנים בהתאם לדרגת הפעולה והנזק למפעל) ואשר נשענת על סולר גולמי, אשר מיובא דרך ישראל.
125 מגוואט נוספים מסופקת על ידי ישראל באמצעות 10 קווי מתח, ו-27 מגוואט מסופקת על ידי מצרים.
אפילו בתנאים רגילים, האספקה המדורגת הנוכחית של עזה אינה מספקת כדי לענות על הצרכים ההולכים וגדלים של עזה.
משבר החשמל בעזה הוא תוצאה של המתיחות בין חמאס השולט ברצועת עזה לבין הרשות הפלסטינית שבשליטת הפת"ח, השולטת בגדה המערבית, על הכנסות ממסים, מימון רצועת עזה וסמכות פוליטית.
תושבי עוטף עזה מקבלים חשמל לכמה שעות ביום על בסיס האפלה מתגלגלת.
כתוצאה מהמשברים הצטמצמה תחנת הכוח של עזה ולאחר מכן הפסיקה לפעול עקב מחסור בדלק, וגם כמות החשמל המיובאת מישראל וממצרים הצטמצמה.
בגלל מחסור באספקת החשמל, חלק מתושבי עזה ומוסדות ממשלתיים משתמשים בגנראטורים חשמליים פרטיים, פאנלים סולאריים ויחידות אל-פסק כדי לייצר חשמל כאשר חשמל רגיל אינו זמין.
מקורות כוח חלופיים אלה תלויים בזמינות הדלק.
חברת החשמל הישראלית מספקת את רוב החשמל בשטחים הפלסטיניים.
PETL היא הקונה הבלעדי של החשמל המיובא לחלוקה באזורי הגדה המערבית A ו-B וברצועת עזה, אשר בתורה מספקת את החשמל לשש חברות ההפצה הפלסטיניות.
בשטחי הגדה המערבית C, לרבות בהתנחלויות, חברת החשמל מספקת את החשמל ישירות.
בנסיבות רגילות סיפקה חברת החשמל 125 מגה-ואט של חשמל לרצועת עזה באמצעות עשרה קווי מתח גבוה, אשר קיבלו פטור מהמצור על רצועת עזה, עם הגבלות מסוימות.
PETL קונה גם 27 MW של חשמל ממצרים לחלוקה ברצועת עזה.
ב-2008 הודיעה מצרים כי תספק את כל החשמל לרצועת עזה במקום ישראל, אך הדבר לא יצא לפועל.
במאי 2021, במהלך משבר ישראל-פלסטין של 2021, רקטות תועה ששיגר חמאס מרצועת עזה לעבר ישראל פגעו בחמישה מתוך עשרת קווי החשמל המספקים חשמל מישראל לרצועת עזה, והפחיתו קשות את אספקת החשמל.
חברת החשמל הצהירה בזמנו כי אין ביכולתה לתקן את הקווים, ולאחר הפסקת הקרבות פרסם הסתדרות עובדי חברת החשמל הודיעו שיסרבו לתקן את המתקנים עד שהאסירים הישראלים של חמאס יוחזרו.
בגדה המערבית, PETL קונה כ-5% מהחשמל מחברת החשמל של Jordan Electric Power (JEPCO) כדי להפיץ רק בנפת יריחו.
חברת החשמל הפלסטינית (PETL) הוקמה בשנת 2013, וכיום היא הרוכשת היחידה של חשמל בשטחים הפלסטיניים, אם כי היא פועלת למעשה רק באזורי הגדה המערבית A ו-B, שם היא קונה חשמל מחברת החשמל וחלקם מירדן.
חברת החשמל מחלקת חשמל בשטחי גדה המערבית.
תחנת משנה ליד ג'נין מופעלת מאז יולי 2017 על ידי חברת PEC, ומסוגלת לספק עד 135 MW, אשר נרכש מחברת החשמל של ישראל כדי לספק חשמל לצפון הגדה המערבית.
באוקטובר 2020 העבירה ישראל את השליטה על שלוש תחנות משנה נוספות בגדה המערבית לידי הרשות.
שלוש תחנות המשנה נבנו על ידי חברת החשמל וממונו על ידי בנק ההשקעות האירופי.
שתיים מהתחנות מנוהלות על ידי PETL, ואילו השלישית מנוהלת על ידי JDECO.
PETL מחלק חשמל לחמש חברות חלוקת החשמל המחוזיות הפלסטיניות הפועלות באזורי הגדה המערבית A ו-B, אשר בתורן מחלקות ללקוחות באזורי הרישוי שלהם.
ישנן שש חברות חלוקת חשמל שקיבלו רישיון מהרשות הפלסטינית לחלק חשמל ללקוחות בתוך אזורי הזיכיון הבלעדיים שלהם.
חמישה נמצאים באזורי הגדה המערבית A ו-B: חברת החשמל מחוז ירושלים (JDECO); חברת חלוקת החשמל הצפונית (NEDCO), המכסה את שכם ואזור ג'נין, וחברת טובאס לחלוקת חשמל (TEDCO), המשרתות את החלקים הצפוניים של הגדה המערבית; וחברת החשמל לחברון (HEPCO) וחברת החשמל הדרומית (SELCO), המשרתות את החלקים הדרומיים של הגדה המערבית.
חברת חלוקת החשמל בעזה (GEDCO) היא מפיץ החשמל הבלעדי ברצועת עזה.
JDECO הוא מפיץ החשמל הגדול והוותיק ביותר בגדה המערבית, הקיים מתקופת השלטון הירדני בגדה המערבית .
אזור הרישוי של JDECO מכסה את אזור מזרח ירושלים, בית לחם, רמאללה ויריחו.
JDECO רוכשת גם כ-5% מהחשמל שלה מ-JEPCO של ירדן, שנמצאת בשימוש רק במחוז יריחו.
JDECO מספקת חשמל ל-30% ממשקי הבית בגדה המערבית ובמזרח ירושלים.
פעילותה של JDECO במזרח ירושלים מוסדרת על ידי רשות החשמל, ובגדה המערבית על ידי הרשות הפלסטינית (הרשות הפלסטינית) או, במקרים מסוימים, על ידי המנהל האזרחי הישראלי .
לאחר כיבוש הגדה המערבית ב-1967, הסכמים לחלוקת חשמל לגדה המערבית מירדן בוטלו על ידי הממשל הצבאי הישראלי.
צו 389 משנת 1970 הקנה את השליטה במשאבי האנרגיה לסמכות שימנה המפקד הצבאי.
למנהל האזרחי הישראלי הייתה הסמכות לספק חשמל להתנחלויות הישראליות, כמו קריית ארבע .
חברת החשמל הוסמכה לספק ולמכור חשמל לעיריית חברון.
עד 1980, חברת החשמל החזיקה בזיכיון לכל אספקת החשמל בגדה המערבית.
ב-1994, עם חתימת הסכמי אוסלו, הפכה הרשות הפלסטינית לאחראית לעניינים אזרחיים באזורי הגדה המערבית A ו-B, אך לא באזור C, וברצועת עזה.
בשנת 1999 הוקמה חברת החשמל פלסטינית (PEC) בשטחים הפלסטיניים כחברה בת של חברת החשמל של פלסטין.
מניות PEC נרשמו ב-Palestine Exchange בשנת 2004, כאשר 33% ממניותיה נמצאות בבעלות בעלי מניות ציבוריים ו-67% בבעלות חברות מייסדות.
המטרות העיקריות של PEC הן הקמת מפעלי ייצור חשמל בשטחי הרשות הפלסטינית וביצוע כל הפעולות הדרושות לייצור והפקת חשמל.
בשנת 1999 קיבלה קבוצת BG רישיון חיפוש על ידי הרשות, ובשנת 2000 גילתה החברה גז טבעי כ-36 קילומטרים (22).
mi) מהחוף בים התיכון בשדה הגז הימי של עזה.
נכון לשנת 2021, ניצול שדה הגז עדיין נתון למשא ומתן.
חברת החשמל מוכרת חשמל לחברת חברת החשמל המזרח-ירושלמית (JDECO) ולרשות הפלסטינית, המוכרת אותם לארבע חברות חלוקת החשמל המחוזיות הפלסטיניות האחרות בגדה המערבית ולחברת חלוקת החשמל של עזה (GEDCO) ב- את רצועת עזה.
המפיצים מספקים חשמל ללקוחות באזורי הרישוי שלהם בשטחי הגדה המערבית A ו-B ורצועת עזה.
המפיצים תלויים בכך שלקוחותיהם ישלמו את חשבונותיהם כדי לאפשר למפיצים לשלם לחברת החשמל או לרשות הפלסטינית עבור החשמל שסופק.
מנהלת Northern Electric, למשל, הפציר בלקוחותיה לשלם את החשבונות שלהם.
רוב החוב לחברת החשמל הוא של הרשות ו-JDECO.
חברת החשמל מסרה כי היא מפסידה 85 מיליון ש"ח בחודש על אספקת חשמל לשכם וג'נין שלא שולם עבורה, מה שגורם למרבית ההפסד הרבעוני שלה.
JDECO, למשל, ב-2012 הייתה חייבת לחברת החשמל 458 מיליון ₪.
בפברואר 2015, הרשות ומפיצי החשמל הפלסטינים היו חייבים לחברת החשמל סך של 1.9 מיליארד ש"ח (כ-500 מיליון דולר).
ב-23 בפברואר, לאחר הודעות רבות, ניתקה חברת החשמל את החשמל לכמה ערים בגדה המערבית למשך כ-45 דקות.יומיים לאחר מכן הוא שוב ניתק את החשמל, ואמר שזו אזהרה לרשות להתחיל לפרוע את החוב.
הפלסטינים האשימו את ישראל ואת חברת החשמל בענישה קולקטיבית, בעוד חברת החשמל אמרה שהיא חייבת לפעול ללא תלות בממשלה ומתייחסת למפיצי החשמל הפלסטינים כפי שהיא מתייחסת לכל לקוח שלא שילם את חשבונותיה.
ב-31 במרץ ניתקה חברת החשמל את אספקת החשמל באזור יריחו, ב-4 באפריל באזור בית לחם, ולמחרת באזור חברון.
ב-6 באפריל החזירה חברת החשמל את מלוא הכוח לגדה המערבית לאחר שקיבלה תשלום של 20 מיליון שקל, והסכמה למתן לוח פירעון חוב מלא בתוך שבעה ימים.
באפריל 2017 הודיעה הרשות לחברת החשמל כי היא תשלם רק 25 מיליון ש"ח מתוך החשבון החודשי של 40 מיליון ש"ח לעזה והורתה לחברת החשמל לצמצם את האספקה ברצועה.
חברת החשמל צמצמה את האספקה לעזה בחודשים מאי ויוני 2017, בטענה שהמחלוקת בין חמאס לרשות הפלסטינית היא עניין פלסטיני פנימי.
במאי 2018 הסכימה PETL לפרוע את חובה של הרשות בהיקף של כמעט מיליארד ש"ח.
באפריל 2019 עמדו החובות על 2.0 מיליארד ש"ח (כ-540 מיליון דולר), והרשות הפסיקה את כל התשלומים לחברת החשמל.
ביולי 2019, בהסכמת הרשות, נוכו 300 מיליון ש"ח ממסים שנמשכו על ידי ישראל עבור הרשות והחלו כנגד חוב חברת החשמל.
ב-8 בספטמבר 2019, החוב עמד על 1.7 מיליארד ש"ח (כ-460 מיליון דולר) וחברת החשמל הודיעה על כוונתה להפסיק את החשמל.
חודשיים קודם לכן קבע בית המשפט העליון בישראל כי על חברת החשמל להודיע 35 יום לפני שהיא תוכל לנתק את החשמל.
ב-28 בדצמבר 2019, חברת החשמל החלה בהפסקות חשמל ספורדיות של שלוש שעות באזורי JDECO, כדי ללחוץ על תשלום של כ-519 מיליון דולר ש-JDECO חייבת.בינואר 2020, הפסקות החשמל פסקו לאחר ש-JDECO שילמה 740 מיליון ש"ח (214.21 מיליון דולר).
באוגוסט 2023 דווח כי חוב החשמל הפלסטיני תפח ל–2 מיליארד שקל.
אנקת גבהים הוא סרט דרמה רומנטית בבימויה וכתיבתה של אמרלד פנל, המהווה עיבוד לרומן באותו השם מאת אמילי ברונטה משנת 1847.
מרגו רובי – קתרין ארנשו
שרלוט מלינגטון – קתרין, בצעירותה.
אוון קופר – היתקליף, בצעירותו.
הונג צ'או – נלי דין
וי נוין – נלי, בצעירותה.
שזאד לטיף – אדגר לינטון
אליסון אוליבר – איזבלה לינטון
ב-13 ביולי 2024, הכריזה אמרלד פנל לראשונה בפלטפורמות המדיה החברתיות שלה כי הפרויקט הבא שלה יהיה עיבוד חדש לרומן "אנקת גבהים" מאת אמילי ברונטה.
עוד נמסר כי את העיבוד תביים, תכתוב ותפיק פנל בעצמה, וכי חברות ההפקה "MRC" ו-"LuckyChap Entertainment" יהיו שותפות להפקת הסרט.
בספטמבר 2024, נמסר על ליהוקם של מרגו רובי וג'ייקוב אלורדי לתפקידים הראשיים.
באוקטובר 2024, דווח כי "נטפליקס" הציעה לפנל ורובי 150 מיליון דולר עבור רכישת זכויות הפצת הסרט; פנל ורובי היססו מכיוון שהיו מעוניינות להפיץ את הסרט בבתי קולנוע ולקדמו בקמפיין שיווקי.
בסופו של דבר, זכו אולפני "האחים וורנר" במכרז על זכויות ההפצה על אף שהצעתם, 80 מיליון דולר, הייתה נמוכה משמעותית משל "נטפליקס"; בשל התחייבותם להפצה קולנועית ולקידום הסרט בצורה משמעותית.
בנובמבר 2024, נמסר על ליהוקם של הונג צ'או, אליסון אוליבר ושזאד לטיף לצוות השחקנים.
צילומי הסרט החלו בממלכה המאוחדת בינואר 2025.
הסרט עתיד לעלות לאקרנים בארצות הברית ב-13 בפברואר 2026.
אנר קרימוב (באזרית: Anar Kərimov; נולד ב-3 ביוני 1977) הוא פוליטיקאי אזרי.
קרימוב נולד ב-3 ביוני 1977 במחוז פוזולי שבאזרבייג'ן.
בשנת 1998 סיים תואר ראשון בערבית ובפילולוגיה מהפקולטה ללימודי המזרח של האוניברסיטה הממלכתית של באקו, ובשנת 2003 סיים תואר שני ביחסים בין-לאומיים ודיפלומטיה מהאקדמיה למינהל ציבורי תחת נשיא אזרבייג'ן.
בשנת 2000 קרימוב שימש כנספח וכמזכיר שלישי במחלקה לזכויות אדם, דמוקרטיזציה ועניינים הומניטריים של משרד החוץ של אזרבייג'ן.
בשנים 2004–2008 עבד כמזכיר השלישי והשני של שגרירות אזרבייג'ן בבלגיה ובאיחוד האירופי.
בין השנים 2008–2009 שימש כמזכיר של המחלקה לנושאים הומניטריים וחברתיים של משרד החוץ של אזרבייג'ן.
בשנים 2010–2014, שימש ככיועץ ונציג עניינים של הנציגות הקבועה של אזרבייג'ן בפני אונסק"ו.
ב-23 במאי 2014, בהוראת נשיא אזרבייג'ן, הוענקה לקרימוב הדרגה הדיפלומטית של שליח יוצא דופן ובעל סמכות והוא מונה לנציג הקבוע של אזרבייג'ן לארגון אונסק"ו.
ב-9 ביולי 2019, הוענקה לקרימוב דרגה דיפלומטית של שגריר יוצא דופן ובעל בעלות.
ב-20 ביולי 2020, בהוראת נשיא הרפובליקה של אזרבייג'ן, הוא מונה לסגן ראשון וממלא מקום של שר התרבות של אזרבייג'ן.
ב-5 בינואר 2021 הוא מונה לשר התרבות של אזרבייג'ן.
הוא סיים את תפקידו ב-22 בדצמבר 2022.
אנרבוקס פיס חדרה הוא היכל רב-תכליתי הממוקם בחדרה שנחנך ב-2020. באולם מתקיימים אירועי תרבות ובידור והוא משמש כאולמן הביתי של קבוצות הכדורסל והכדורעף של מכבי חדרה.
ההיכל תוכנן על-ידי משרד האדריכלים גולדשמיט-ארדיטי-בן נעים.
טקס הנחת אבן הפינה של ההיכל התקיים ביוני 2017 במעמד ראש עיריית חדרה, צביקה גנדלמן, יושב ראש דירקטוריון מפעל הפיס, עוזי דיין ובכירים נוספים בעיריית חדרה.
השם שנבחר הוא צירוף של המילים "אנרגיה" ו"בוקס" (קופסה באנגלית), כצורתו של המבנה.
בניית ההיכל הייתה פרויקט משותף לחברה הכלכלית חדרה, מפעל הפיס, הטוטו וחברת החשמל.
עלות הקמת ההיכל מוערכת ב-100 מיליון שקל והוא יכול להכיל 2582 צופים באירועי ספורט ועד 3414 צופים באירועי תרבות.האירוע הראשון התקיים בפברואר 2020 ובו הופיעו סטפן לגר והצמד סטטיק ובן-אל.
מספר ימים לאחר מכן נערכה בהיכל הופעה של שלמה ארצי, שנבחר בסקר תושבים לזמר האהוב ביותר בעיר.
ההיכל משמש כאולמן הביתי של קבוצת הכדורסל מכבי חדרה המתמודדת בליגה הארצית וכן של קבוצת הנשים של מכבי חדרה בכדורעף, המתמודדת בליגת העל.
ב-2022 אירח ההיכל את טורניר גביע ווינר בכדורסל.
ההיכל שימש באופן זמני כמגרשה הביתי של הפועל גליל עליון שלא יכלה לארח משחקים באולמה בכפר בלום בשל מלחמת חרבות ברזל.
מאז הקמתו נערכו באולם מספר משחקי גמר גביע המדינה בכדורעף גברים ונשים.
בנוסף לכך, ב-2021 שימש ההיכל כמגרשה הביתי של נבחרת הגברים של ישראל בכדורעף במסגרת מוקדמות אליפות אירופה וב-2022 התקיימו בו משחקים של נבחרת הנשים של ישראל בכדורעף.
אֵנֶרְגִּיָּה קִינֵטִית או אנרגיית תנועה היא האנרגיה בה ניחן גוף מתוקף תנועתו, והיא תלויה רק במסת הגוף ובמהירותו.
בדינמיקה, השימוש באנרגיה קינטית מקל על החישובים.
בהקשר זה, העבודה הכוללת שמושקעת בגוף שווה להפרש בין האנרגיה הקינטית במצב הסופי ובין האנרגיה הקינטית במצב ההתחלתי.
בתורת היחסות הפרטית, השקילות בין מסה לאנרגיה מובילה לזיהוי של אנרגיה קינטית עם גידול במסת הגוף כתוצאה מתנועה במהירות גבוהה.
השימוש באנרגיה קינטית נפוץ גם בתחומים אחרים של הפיזיקה, כמו תרמודינמיקה ומכניקת הקוונטים.
כך למשל, הטמפרטורה של גוף יכולה להיות מוסברת באמצעות האנרגיה הקינטית של המולקולות של הגוף.
בתהליכים רבים מנסה האדם לבצע המרה של אנרגיה פוטנציאלית לאנרגיה קינטית שאותה ניתן לנצל בצורה הרצויה לו.
זה התהליך המתרחש בתחנות הכוח השונות ברחבי העולם, וההבדל בין מקורות אנרגיה שונים, המשמשים להפקת אנרגיה, מתבטא רק בצורתה של האנרגיה הפוטנציאלית.
אנרגיה קינטית בתצורתה כאנרגיית רוח משמשת להפעלת טחנות רוח וטורבינות.
כל גוף שנמצא בתנועה נושא אנרגיה קינטית, ולכן היא משתתפת בתהליכים בהם אנרגיה עוברת ממקום אחד לשני.
כך למשל, הפוטונים המרכיבים את הקרינה האלקטרומגנטית נושאים אנרגיה קינטית.
מקור המילה קינטי במילה היוונית Κίνητικός (קינטיקוס) שמשמעותה "נמצא בתנועה".
השימוש הראשון בביטוי "אנרגיה קינטית" מיוחס ללורד קלווין באמצע המאה ה-19.
הראשון שהבין את החשיבות של מכפלת המסה בריבוע המהירות היה גוטפריד לייבניץ, שבסוף המאה ה-17 הגה את המושג ויס ויוה ("כוח חי").
לייבניץ טען שסכום "הכוחות החיים" עבור כל הגופים במערכת נתונה: , הוא גודל שחל עליו חוק שימור.
אף על פי שכיום ידוע שאנרגיה קינטית לא בהכרח נשמרת, היה בכך ניסיון ראשוני לנסח את חוק שימור האנרגיה.
עבודתו של לייבניץ עוררה התנגדות מצד אייזק ניוטון שטען, בעקבות רנה דקארט, כי התנע הוא גודל יסודי וחוק שימור התנע אמור להיות עיקרון מנחה במכניקה.
ניוטון ותומכיו בהמשך המאה ה-18 סברו שלמושג "ויס ויוה" אין משמעות פיזיקלית.
תומאס יאנג, בהרצאה שנשא בשנת 1807, היה הראשון שהשתמש במונח "אנרגיה" בהקשר של הגודל אולם, היו אלה גספאר גוסטב קוריוליס וז'אן-ויקטור פונסלה שהחלו להבין את הקשר בין עבודה מכנית לגודל , שנקרא בפי קוריוליס "כמות של עבודה" ובפי פונסלה "עבודה מכנית" (travail mécanique).
בעבודתם שהתפרסה על פני שני עשורים החל מ-1819, הם היו הראשונים שהשתמשו בחישובי אנרגיה ועבודה עבור יישומים הנדסיים.
הדבר סלל את הדרך לשימוש בשיקולי אנרגיה גם בחישובים תרמודינמיים ולהתקדמות בתחום התאוריה הקינטית של הגזים, שנועדה להסביר את התכונות המקרוסקופיות של גזים תוך שימוש בשיקולי תנועה מולקולרית.
כך למשל, לפי אחת ההגדרות של הטמפרטורה, גודלה יחסי לאנרגיה הקינטית הממוצעת של המולקולות או של האטומים המרכיבים את הגז.
הקשר בין עבודה לאנרגיה קינטית
במערכת מכנית, העבודה הכוללת הנעשית לאורך דרך מסוימת, על ידי כל הכוחות הפועלים על גוף, שווה להפרש בין האנרגיה הקינטית של הגוף במצבו הסופי לאנרגיה הקינטית במצבו ההתחלתי.
אם העבודה מסומנת ב- והאנרגיה הקינטית ב-, אז:
משוואה זו יכולה לשמש כהגדרה של אנרגיה קינטית, ולהצטרף בכך להגדרה לפיה אנרגיה קינטית היא צורת אנרגיה הנובעת מתנועה בלבד.
משוואה זו, המכונה עקרון עבודה-אנרגיה (Work-Energy principle), מאפשרת להבין את חשיבותה של האנרגיה הקינטית בחישובים מכניים.
עבודה חיובית יכולה להתפרש כהשקעת אנרגיה בגוף על ידי כוח חיצוני, ועבודה שלילית מציינת איבוד אנרגיה על ידי הגוף.
כך למשל, כוח החיכוך, הפועל על גוף שנע על פני משטח, יכול להאט את תנועתו של הגוף.
אי לכך, כוח החיכוך מבצע בהכרח עבודה שלילית על הגוף שהוא פועל עליו.
לפי חוק שימור האנרגיה, האנרגיה הכוללת במערכת סגורה, שאין עליה השפעות חיצוניות, היא קבועה.
בהיבט זה, עבודה חיובית הנעשית על גוף מייצגת העברת אנרגיה אל הגוף שמתפרשת כתוספת לאנרגיה הקינטית שלו, ואילו עבודה שלילית שמתבצעת על הגוף מציינת העברת אנרגיה ממנו לסביבה או לגוף אחר.
בהתאם לנקודת מבט זו, כוח החיכוך גורם למעבר של אנרגיה קינטית מהגוף לסביבה והפיכתה לאנרגיית חום.
באופן דומה, כוח הכבידה גורם לעליית האנרגיה הקינטית של גופים נופלים על חשבון האנרגיה הפוטנציאלית שלהם.
לעומת זאת, האנרגיה הקינטית של גופים שנעים כלפי מעלה קטנה, בעוד שהאנרגיה הפוטנציאלית שלהם גדלה.
במערכות מסוימות מתקיים לא רק שימור אנרגיה אלא גם שימור אנרגיה קינטית, אך אין לראות בשימור האנרגיה הקינטית מקרה כללי או חוק טבע.
דוגמה למערכת כזו היא התנגשות אלסטית שבה חוק שימור התנע ושימור האנרגיה הקינטית מאפשרים לחשב את מסלולם של הגופים לאחר ההתנגשות.
באופן כללי, השימוש באנרגיה קינטית בחישובים יכול להיות נוח, משום שאנרגיה, בניגוד לכוח, היא גודל סקלרי, ובדרך כלל חישובים הנעשים תוך שימוש בסקלרים פשוטים יותר מאלו שמעורבים בהם וקטורים.
עבור גוף נקודתי שמסתו ומהירותו , האנרגיה הקינטית היא:
הנוסחה מתקבלת תוך שימוש בנוסחה המקשרת בין עבודה לאנרגיה קינטית.
הואיל ואנרגיה קינטית תלויה בתנועה בלבד, הגיוני לדרוש שערכה יהיה אפס עבור גוף שנמצא במנוחה.
נניח שכוח קבוע מופעל על גוף שנמצא במנוחה.
אם הגוף עבר מרחק , אז העבודה שהכוח ביצע עליו שווה ל-.
לפי החוק השני של ניוטון, , כאשר היא מסת הגוף, ו- היא תאוצתו.
אם היא מהירותו הסופית של הגוף, אז:
עבור המקרה הכללי, שבו פועל כוח משתנה, יש להשתמש בהגדרה הכללית של העבודה.
בהנחה שהמהירות ההתחלתית היא אפס, ולכן גם האנרגיה הקינטית ההתחלתית היא אפס, לפי החישוב מתקבל ביטוי זהה לאנרגיה הקינטית:
בחישוב זה נעשה שימוש בביטויים הקינמטיים: , .
עבור גוף לא נקודתי, או גוף שלא ניתן להתייחס אליו כאל גוף נקודתי, יש להתחשב הן בתנועת מרכז המסה של הגוף והן בסיבוב הגוף סביב מרכז המסה.
במקרה זה, האנרגיה הקינטית מתחלקת לשניים.
החלק הראשון שמתייחס לתנועת מרכז המסה נקרא אנרגיה קינטית קווית, והוא מבוטא כמקודם:
כאשר היא מהירות מרכז המסה.
החלק השני, המיוחד לגוף שסובב סביב צירו, נקרא אנרגיה קינטית זוויתית.
אנרגיה זו מבוטאת באמצעות מומנט ההתמד ובאמצעות המהירות הזוויתית :
סך האנרגיה הקינטית של גוף לא נקודתי שווה ל:
בתורת היחסות הפרטית הקשר בין מסה לאנרגיה מבוטא באמצעות הנוסחה המפורסמת E=mc².
נוסחה זו קיבלה משמעות עמוקה בעקבות הגילוי שבתהליכים רבים בפיזיקה גרעינית, למשל ביקוע גרעיני והיתוך גרעיני, מסה אכן הופכת לאנרגיה.
את הביטוי ההרסני ביותר של תופעה זו ניתן למצוא בפצצה גרעינית ובפצצת מימן.
כאשר פיתח אלברט איינשטיין את נוסחת האנרגיה הקינטית הוא התחשב בשני תנאים: הביטוי היחסותי צריך להתקרב לביטוי הלא יחסותי עבור מהירויות נמוכות, והאנרגיה הקינטית צריכה להתאפס עבור מהירות אפס.
בהתאם לפיתוח של איינשטיין, הביטוי של האנרגיה הקינטית מורכב משני חלקים.
אם היא מסת המנוחה של הגוף, היא מהירות האור בריק ו- הוא פקטור לורנץ שנתון על ידי:
אז האנרגיה הקינטית של הגוף היא:
עבור מהירויות קטנות באופן ניכר ממהירות האור, ביטוי זה נותן בקירוב מצוין את הביטוי הלא יחסותי של האנרגיה הקינטית.
אפשר לראות זאת על ידי פיתוח טור טיילור מסדר ראשון עבור , או מסדר שני עבור ).
החלק השני בביטוי האנרגיה הקינטית, , הוא איבר קבוע שאינו תלוי במהירות.
לאיבר זה אין משמעות פיזיקלית שכן בתהליכים פיזיקליים חשובים רק הפרשי האנרגיה בין שני מצבים.
איינשטיין הכניס אותו על מנת להבטיח שהאנרגיה הקינטית תתאפס עבור מהירות אפס.
בנוסחה E=mc², המסה תלויה במהירות.
למעשה, ניתן לרשום את האנרגיה הכוללת של הגוף בצורה הבאה:
האיבר הראשון הוא האנרגיה הקינטית של הגוף שתלויה במהירות, והאיבר השני הוא קבוע התלוי במסת המנוחה בלבד.
הוא מכונה אנרגיית המנוחה של הגוף.
במכניקת הקוונטים, האנרגיה הקינטית המסומנת באות נחשבת כאופרטור הפועל על פונקציית הגל.
המשוואה המקשרת בין תנע לאנרגיה קינטית: , כאשר היא האנרגיה הקינטית, היא המסה ו- הוא התנע, יחד עם הגדרת אופרטור התנע, בעזרת אופרטור הגרדיאנט, בתור:
מאפשרים לזהות את אופרטור האנרגיה הקינטית עם:
ביטוי זה אפשר את פיתוח משוואת שרדינגר שמתארת את פעולת אופרטור האנרגיה על פונקציית הגל.
בדומה לאנרגיה במכניקה קלאסית, אופרטור האנרגיה במכניקת הקוונטים הוא סכום אופרטור האנרגיה הקינטית ואופרטור האנרגיה הפוטנציאלית.
אנרגיה מתחדשת היא אנרגיה המתקבלת ממקורות טבעיים כמעט בלתי נדלים, אם בגלל כמות האנרגיה העצומה העצורה בהם, ואם בגלל יכולתם להתחדש תוך זמן קצר באמצעות תהליכים טבעיים.
מקורות אלה נחשבים כבלתי מתכלים, בניגוד למקורות אנרגיה מתכלים כגון מרבצי פחם, נפט וגז טבעי, אשר הולכים ומתדלדלים בעקבות השימוש הרב הנעשה בהם.
מקורות אנרגיה בלתי מתכלים הם השמש (אנרגיה סולרית), המים (אנרגיית מים כולל אנרגיית גאות ושפל וזרמים ימיים) והרוח (אנרגיית רוח).
האנרגיה המתחדשת היא אחת מצורות האנרגיה הירוקה.
מקורות האנרגיה המתחדשת היו מקורות האנרגיה הראשונים בהם השתמשה האנושות.
הם היו זמינים ולא דרשו רמה טכנולוגית גבוהה ליישומם.
מספרים על ארכימדס, אשר בעת המצור על סירקוסאי, בשנת 212 לפני הספירה, המציא מערכת מראות שהבעירה את ספינות המלחמה של האויב באמצעות קרינת השמש.
תרבויות עתיקות, כגון היוונים, הרומאים, הפרסים והסינים השתמשו באנרגיית הרוח והמים תוך הפיכתה לאנרגיה מכנית, בטחנות קמח המופעלות על ידי הרוח או המים, ובמבטשות לעיבוד צמר שנבנו ליד נהרות.
האוניות הראשונות היו אוניות מפרשים המונעות בכוח הרוח תוך הסתייעות בזרמים הימיים.
לצד מקורות האנרגיה המתחדשת נעשה תמיד שימוש בחומרי בערה טבעיים, כגון עץ, כבול ומאוחר יותר פחם, לצורך הפקת חום לשימושים ביתיים ותעשייתיים.
נקודת המפנה, בה נזנחו מקורות האנרגיה המתחדשים לטובת מקורות אנרגיה מתכלים, חלה בשנת 1744 עת נכנס לשימוש מנוע הקיטור, שהומצא על ידי ג'יימס ואט, אירוע שסימן את תחילתה של המהפכה התעשייתית.
מנוע הקיטור החליף את הפועלים, את בעלי חיים ובמקרים רבים את כוח הרוח והמים, בהפעלת מכונות.
הנפט נכנס לשימוש כמקור אנרגיה בסוף המאה ה־19 ובמיוחד לאחר המצאת מנוע בעירה פנימית בעל ארבע פעימות על ידי ניקולאוס אוטו בשנת 1867 והמשך שיפורו.
בתחילת המאה ה־20, הודות לפיתוח טכניקות זיקוק הנפט ליצירת בנזין, סולר, קרוסין וחומרי סיכה, הנפט הפך למקור האנרגיה העיקרי עבור כל ענפי המשק.
הגז הטבעי נכנס לשימוש כמקור אנרגיה במהלך המאה ה־20, במיוחד אחרי מלחמת העולם השנייה.
הגז הטבעי התגלה כמקור אנרגיה נקי מתאים לחימום ביתי, לבישול וליצור חשמל בתחנות כוח.
הפקת אנרגיה ממקורות מתחדשים אפשרית רק בזמן שאותם משאבים טבעיים זמינים להפקת אנרגיה.
לכן, שימוש רחב היקף באנרגיה מתחדשת דורש פתרונות לאגירת אנרגיה, כדי שיהיה אפשר לצרוך אותה גם בזמן שמקורות האנרגיה אינם זמינים.
פיתוח טכנולוגיות המאפשרות ניצול מרבי ומיטבי של אנרגיה מתחדשת, אגירתה והפצתה הכרחי לנוכח דלדול מקורות האנרגיה המתכלה והנזקים שהשימוש בה מסבים לסביבה כגון, התחממות עולמית ונזקים אקולוגיים.
בשנת 2013, 30 מדינות דיווחו שהן מפיקות מעל 20% מהאנרגיה ממקורות אנרגיה מתחדשת.
120 מדינות הציבו יעדים לתווך ארוך לשימוש באנרגיה מתחדשת, דוגמת היעד של האיחוד האירופי המדבר על 20% עד שנת 2020. מחוץ לאיחוד האירופי, קבוצה של מעל 20 מדינות שונות הציבה יעדים שבין 10% ל־50% שימוש באנרגיה מתחדשת לתקופה 2020 - 2030.
בשנת 2014, מקורות אנרגיה מתחדשים, כגון אנרגיית הרוח, אנרגיה גיאותרמית, אנרגיית השמש והאנרגיה המופקת משריפת פסולת ועצים סיפקו 19% מכלל האנרגיה שנצרכה בעולם.
המגזר בעל הצריכה הגבוהה ביותר של אנרגיה הוא מגזר הפקת החשמל, בו 22.8% מהתפוקה התבססה על מקורות בלתי מתכלים, מתוכם 16% אנרגיית המים ו-3.1% אנרגיית הרוח.
החסמים העיקריים ליישום בקנה מידה גדול של אסטרטגיות השימוש באנרגיה מתחדשת דלת פחמן הם פוליטיים ולא טכנולוגיים, וביניהם הכחשת שינוי האקלים, הלובי של הדלקים המאובנים, צריכת אנרגיה שאינה בת קיימה, תשתיות אנרגיה מיושנות ואילוצים כלכליים.
אנרגיה סולארית היא אנרגיה שמקורה בקרינה ישירה מן השמש.
אנרגיה זו נקלטת בכדור הארץ בשפע, בכמויות העולות בהרבה על התצרוכת האנושית.
פיתוח טכנולוגיות לייצור חשמל מאנרגיית השמש התחיל כבר בשנת 1860. בשנת 1884, צ'ארלס פריץ (אנ') התקין את הלוחות הסולריים הראשונים על גג בניין בניו יורק אשר עבדו בנצילות של 1%.
הלוויין הראשון בו נעשה שימוש באנרגיה סולרית הושק בשנת 1957, אבל יישום הטכנולוגיה בשוק הרחב נחשבה עדיין לא כלכלי והמשיך להיות תלוי במחירי הדלקים המאובנים.
בסוף המאה העשרים, חל זינוק בפיתוח טכנולוגיות לניצול אנרגיית השמש, הודות לשילוב בין הספקה בעייתית של דלקים מאובנים, הדאגה להתחממות עולמית והשיפור בטכנולוגיה הזמינה.
ניצול אנרגיית השמש אפשרי בשתי דרכים: המרה ישירה לאנרגיה חשמלית, או המרה לאנרגיה תרמית אשר תנוצל בשלב שני לצרכים ביתיים, או בתעשיות השונות, כולל תחנות הכוח לייצור חשמל.
תא פוטו-וולטאי הוא מתקן המאפשר המרה ישירה של הקרינה האלקטרומגנטית של השמש לחשמל על בסיס האפקט הפוטו-וולטאי (אנ').
פאנלים עשויים תאים פוטו-וולטאיים (פאנלים סולריים) מיוצרים בגדלים שונים ולשימושים שונים, החל מתאורה דקורטיבית לגינות ועד להקמת חוות סולאריות ותחנות כוח מבוססות על אנרגיית השמש.
פאנלים סולאריים המותקנים על גגות של בניינים, מרכזים מסחריים ומגרשי חנייה בסביבה העירונית מספקים חשמל לאותם אתרים בשעות האור ואוגרים את החשמל העודף לשימוש בשעות הלילה, או מעבירים אותו לרשת החשמל הארצית.