tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, בדרך כלל תכנון בתי כנסת לא הוגבל כמעט וגם אותם חוקים מועטים לא בהכרח יושמו במקרים רבים (במיוחד מכיוון שלרוב, יהודים לא הורשו לבנות מבנים גבוהים).
אין תכנון מוגדר לבתי כנסת והצורות האדריכליות כמו גם העיצוב הפנימי של מבנים אלו הם מגוונים מאוד.
מבחינה היסטורית, בתי כנסת נבנו בסגנון האדריכלי ששרר באותה העת ובאותו מקום.
כך, בית הכנסת בקייפנג, סין מזכיר מקדשים סיניים מאותו אזור ותקופה, עם קיר חיצוני וגן פתוח בו מוקמו מספר מבנים.
הסגנונות של בתי הכנסת המוקדמים יותר דמו למקדשים של דתות אחרות באימפריה הרומית המזרחית.
בתי הכנסת של מרוקו מעוטרים באומנות האריחים הצבעונית האופיינית לאדריכלות המרוקאית.
בתי הכנסת ששרדו מימי הביניים בבודפשט, פראג ובשטחי גרמניה הם מבנים גותיים טיפוסיים.
לאורך חלק ניכר מההיסטוריה, הגבילו אילוצי האנטישמיות וחוקי המדינות המארחות את בנייתם של בתי כנסת הנראים מהרחוב, או אסרו כליל על בנייתם.
מציאות זו גרמה לכך שבתי כנסת נבנו לעיתים קרובות בתוך מבנים קיימים, או בתוך חצרות פנים (פטיו).
הן באירופה והן בעולם המוסלמי ניתן למצוא בתי כנסת ישנים עם ארכיטקטורת פנים מפותחת, הנחבאים בתוך מבנים נעדרי אפיון ויחוד.
במקומות בהם הותר לבנות בתי כנסת, הם נבנו בסגנון האדריכלי המקובל לאותו זמן ומקום.
כך, בערים רבות באירופה נבנו בתי כנסת ברוח עידן הרנסאנס, מהם שרדו רק מעטים.
באיטליה נבנו בתי כנסת רבים בסגנון הרנסאנס האיטלקי .
אלו אשר בפאדובה ובוונציה בולטים ביופי הרב של עיצוב הפנים שלהם, ומהווים דוגמה מצוינת לעבודות הרנסאנס.
עם בוא עידן הבארוק הופיעו ברחבי אירופה בתי כנסת בסגנון הבארוק.
האמנציפציה של יהודי אירופה במדינותיהם ושל יהודים במדינות מוסלמיות שמצאו עצמם תחת קולוניזציה של מדינות אירופה העניקו ליהודים את הזכות לבנות בתי כנסת גדולים ועשירים מבחינה עיצובית, הנראים מהרחוב הציבורי.
אדריכלות בית הכנסת פרחה באותה העת.
קהילות יהודיות גדולות ביקשו להפגין לא רק את עושרן, אלא גם את מעמדן החדש כאזרחים, על ידי הקמת בתי כנסת מפוארים.
בתי כנסת נאים של המאה ה-19 מהווים את תקופת פריחת הדמיון העיצובי היהודי כמעט בכל מדינה בה היו קהילות יהודיות.
רובם נבנו בסגנונות התחייה (Revivalism) שהיה אז באופנה (סגנון אדריכלי המהדהד בעיצובו תקופות קודמות).
בהתאם, נבנו בתי כנסת בשורה של סגנונות ובהם: הסגנון הנאו-קלאסי, נאו-ביזנטי, נאו-רומנסקי, מורי, סגנונות התחיה הגותית והתחייה היוונית, ואף בתי כנסת בסגנון התחייה המצרית ואפילו בסגנון תחיית המאיה.
עם זאת, רוב בתי הכנסת שהוקמו, בשיא תקופת האדריכלות ההיסטוריציסטית של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, ואפילו המפוארים שבהם, לא ניסו להציג סגנון טהור, או אפילו סגנון מסוים כלשהו, וניתן לתאר אותם בצורה הטובה ביותר כאקלקטים.
חסידות חב"ד ליובאוויטש קבעה לעצמה נוהג של עיצוב כמה מבתי ומרכזי חב"ד שלה כרפליקה או מחווה לאדריכלות של מרכז חב"ד העולמי - 770.
החריגים הגדולים לנוהג לפיו בתי כנסת נבנים בסגנון הרווח של זמנם ומקומם הם בתי הכנסת מעץ של האיחוד הפולני - ליטאי לשעבר, ושתי צורות הבנייה של בתי הכנסת שהוקמו בדרך זו: בתי כנסת עם בימה נתמכת ובתי כנסת של תשעה שדות (האחרונים לא מובחנים לגמרי כבתי כנסת).
בתי הכנסת מעץ היו מתכונת ייחודית של אמנות ואדריכלות יהודית.
המאפיינים כוללים את אי תלותו של הגג המשופע בעיצוב הפנים של התקרה הכיפתית, שהייתה מגולפת בצורה מורכבת, מקומרת וצבועה.
הצורניות האדריכלית החיצונית של המבנה נבעה מקנה המידה הגדול שלו, הקווים האופקיים המרובים של שכבות הגג והזיזים המגולפים שתמכו בהן.
בבתי כנסת מעץ ניתן היה למצוא אולם גדול ויחיד.
בניגוד לכנסיות בנות זמננו, לא היו שם גומחות (אפסיס).
יתר על כן, בעוד שכנסיות עכשוויות כוללות מבואה מרשימה, מבואות הכניסה לבתי הכנסת מעץ היו כעין תוספת נמוכה, בדרך כלל עם קרוי פשוט הנשען על גג המבנה.
בבתי כנסת אלה הדגש היה על בניית חלל פולחן כיפתי יחיד וגדול.
לדברי היסטוריון האמנות סטיבן ס.
קייזר, בתי הכנסת מעץ בפולין עם חזיתותיהם הצבועות והמגולפות היו "ביטוי אמנותי מקורי, אמיתי ואורגני - האמנות העממית היהודית האמיתית היחידה בהיסטוריה."
יתרה מזאת, בעוד שבאזורים רבים בעולם היו היהודים מנועים מלהיכנס לעסקי הבניין ואף לעסוק באומנות דקורטיבית של ציור וגילוף בעץ, בתי הכנסת מעץ נבנו למעשה על ידי בעלי מלאכה יהודיים.
סולטס, מציין כי בתי כנסת מעץ, שהיו יוצאי דופן באותה תקופה בהיותם מבנים יהודיים גדולים, ומזוהים ככאלו, שלא הוסתרו בחצרות או מאחורי קירות, נבנו לא רק בתקופת "תור הזהב האינטלקטואלי" היהודי אלא בזמן ובמקום בהם "האוכלוסייה היהודית המקומית הייתה שווה בגודלה או אפילו עלתה במספרה על האוכלוסייה הנוצרית."
בתי כנסת עם בימה נתמכת
במחצית השנייה של המאה ה-16 נבנו ברחבי האיחוד הפולני-ליטאי בתי כנסת אשר חלל הפנים שלהם הציג פתרון מבני מקורי, שלא נמצא בשום סוג אחר של מבנה.
אלה היו אולמות בית כנסת שהבימה שלהם הוקפה בארבעה עמודים.
עמודים אלו הוצבו על פודיום, וחוברו מעל בארקדות, באמצעות עמוד תומך חזק אחד.
העמודים היוו את תמיכת הבימה (או - מגדל בימה) שתמכו בקמרונות, וכללו ארבע קשתות עם לונטות שהצטלבו בפינות.
בסיסי הקמרונות הוצבו על הבימה או הועברו דרך מעקה, מוצק או מנוקב.
קופולה קטנה כיסתה את השטח מעל הבימה.
קופולות אלה הונמכו לעיתים משמעותית בהשוואה לשאר שדות הקמרון.
כך נוצר מעין קפלה פנימית, שנבנתה בתוך מגדל הבימה.
אחד מבתי הכנסת הראשונים עם בימה נתמכת היה בית הכנסת העתיק בפולין , שנהרס במלחמת העולם השנייה.
בתי כנסת עם מגדל בימה הוקמו עד המאה ה-19 והרעיון אומץ במספר מדינות מרכז אירופה.
בתי כנסת עם קמרון תשעת המפרצים
סביב שנת 1630 נבנו בתי כנסת ראשונים עם קמרון בן תשעה שדות.
הם אפשרו אולמות גדולים בהרבה מכפי שהיה עד כה, וכונו גם "בתי הכנסת של תשעת המפרצים".
בית הכנסת הגדול בלבוב, אוקראינה, ובית הכנסת באוסטרוה הוקמו כמעט באותה העת (1625 ו-1627).
באולמות אלה הקמרון נשען על ארבעה עמודים גבוהים ועל גבי פילסטרים הצמודים לקיר.
העמודים והפילסטרים הוצבו ברווחים שווים וחילקו את שטח הגג לתשעה שדות שווים.
בבתי כנסת אלה הבימה הייתה פודיום עומד או מגדלור שמוקם בשדה המרכזי בין העמודים.
בתי כנסת בסגנון התחיה המצרית היו פופולריים בראשית המאה ה-19. ההיסטוריונית רחל וישניצר טוענת שהם היו חלק מאופנת הסגנון מצרי שהתפשטה בהשראת פלישת נפוליאון לאירופה.
לדברי קרול הרשל קרינסקי הם היוו חיקויים של מקדש שלמה שנעשו על ידי ארכיטקטים וממשלות, ותכליתם הייתה להעליב את היהודים ולהציגם כפרימיטיבים.
לדברי דיאנה מיור אפלבאום, הם היו ביטויים לזהות יהודית שנועדה להבליט את המקורות היהודים של ישראל העתיקה.
בספרד של ימי הביניים (הן באל-אנדלוס והן בממלכות הנוצריות), נבנו שלל בתי כנסת, והיה מקובל להזמין את תכנונם מאדריכלים מוריים ובהמשך מאדריכלי המודחאר .
מעטים מבתי כנסת האלו מימי הביניים, שנבנו בטכניקות וסגנון מוריים, נשמרו.
שני בתי הכנסת הספרדיים הידועים ביותר נמצאים בטולדו, ספרד, האחד מכונה "אל טרנסיטו", והשני - "סנטה מריה לה בלנקה", ושניהם, ללא ספק יפים מאוד, ונשמרים כיום כאתרי מורשת לאומיים.
הראשון הוא מבנה קטן המכיל קישוטים עשירים מאוד; והשני מבוסס על סגנון אלמושד ומכיל שורות ארוכות של עמודים מתומנים עם בירות מגולפות באופן מסקרן, שממנו נובעות קשתות מוריות התומכות בגג.
בית כנסת משמעותי נוסף של אדריכלי מודחאר הוא זה שבקורדובה שנבנה בשנת 1315. כמו באל טרנסיטו, עיטורי הסטוקו הצמחיים והגאומטריים הם מוריים לחלוטין, אך בשונה מבית הכנסת הקודם, הטקסטים האפיגרפיים הם בעברית.
לאחר גירוש ספרד הייתה תחושה כללית בקרב ספרדים בעלי הון כי אדריכלות מורית מתאימה לבתי כנסת.
באמצע המאה ה-19, הסגנון אומץ על ידי האשכנזים של מרכז ומזרח אירופה, שקישרו את הצורות האדריכליות המוריות ואלו של מודחאר עם תור הזהב של היהדות באל-אנדלוס.
כתוצאה מכך, האדריכלות הניאו - מורית החלה להתפשט ברחבי העולם כסגנון מועדף לאדריכלות בתי כנסת, אף על פי שהאדריכלות המורית אינה יהודית בשום פנים ואופן, לא למעשה ולא בתחושה.
אלהמברה סיפקה השראה לבתי כנסת, רבים אך רק לעיתים רחוקות הועתקו בהצלחה בפרופורציות שלה או העיטורים והקישוטים המפורטים שלה.
הסגנון המורי, עת אומץ על ידי האשכנזים, נתפס כביטוי לתור הזהב של יהדות ספרד, זו לא הייתה כוונתם העיקרית של היהודים והאדריכלים שבחרו לבנות בסגנון המורי.
הבחירה בסגנון המורי שיקפה למעשה את גאוותם במורשתם השמית או האוריינטלית.
גאווה זו במורשתם ובובראייתם את עצמם כ"שמיים" או "אוריינטליים" הובילו ארכיטקטים כמו גוטפריד סמפר (בית הכנסת סמפר דרזדן, גרמניה) ולודוויג פרסטר (טמפגאסה או לאופולדסטשטר טמפל, וינה, אוסטריה ובית הכנסת הגדול של בודפשט) לבנות את בתי הכנסת שלהם בסגנון מורי.
סגנון מורי נותר בחירה פופולרית עבור בתי כנסת לאורך כל המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
בתקופה המודרנית המשיכו להיבנות בתי כנסת בכל סגנון אדריכלי פופולרי, כולל ארט נובו, ארט דקו, סגנון בינלאומי, וכל הסגנונות העכשוויים.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה עלתה לקדמת הבמה "תקופה של מודרניזם שלאחר המלחמה", "המאופיינת במחוות ארכיטקטוניות אסרטיביות שהיה להן את הכוח והיושרה לעמוד בזכות עצמן, ללא יצירות אומנות או איקונוגרפיה יהודית." יצירה ראויה לציון של סגנון ארט נובו של טרום מלחמת העולם הראשונה היא בית הכנסת ברחוב קזינזי בבודפשט.
בבריטניה, בתי כנסת שנבנו בתחילת שנות השישים, דוגמת מוסד החינוך היהודי - כרמל, בבריטניה, שתוכנן על ידי האדריכל הבריטי, תומאס הנקוק, עוטרו בחלונות ויטראז' של האמן הישראלי, נחמיה עזז.
חלונות הויטראז' זכו לשבחים על ידי חוקר האמנות והארכיטקטורה ניקולאוס פבזנר והוגדרו על ידו כטכניקה יוצאת דופן של פיסות זכוכית צבעוניות כמו קריסטלים" ועל ידי אנגליה ההיסטורית - ועדת אתרי המורשת הבריטית כ"זכוכית אמנותית מבריקה וחדשנית".
התוכנית הכללית הנפוצה ביותר לפנים בית הכנסת היא ארון בקצה המזרחי מול הכניסה, עם אלממר או דוכן.
בבתי כנסת ישנים או אורתודוקסים עם מקומות ישיבה נפרדים, ייתכנו ספסלים לגברים משני הצדדים, וגלריית נשים אליה הגיעו במדרגות מדרום הפרוזדור החיצוני.
הווריאציות של תוכנית פשוטה זו הן מרובות: הפרוזדור הפך רחב יותר וגרמי המדרגות אל גלריית הנשים הופרדו מהפרוזדור וקיבלו חשיבות רבה יותר.
ככל שהמבנים הלכו וגדלו, נדרשו שורות של עמודים לתמיכה בגג, אך בכל מקרה נשמרה צורת הבזיליקה.
הארון, שהיה מותר בעבר כגומחה בקיר בלבד, התפתח לכדי סממן הפנים האדריכלי העיקרי - מוקף בעמודים, מכוסה בחופה ומעוטר מאוד.
האלממר חובר במקרים רבים למדרך שלפני הארון, עם מדרגות שהובילו אליו.
ארון הקודש (המכונה בדרך כלל תיבה או הקהל) הוא המאפיין החשוב ביותר של פנים בית הכנסת, ובדרך כלל הוא זוכה לכבוד מיוחד דוגמת עיטורים עשירים, והיותו מורם על פני משטח מוגבה שמגיעים אליו באמצעות שלוש מדרגות לפחות, ולעיתים קרובות אף יותר.
הוא בדרך כלל מוקף בעשרת הדיברות והתורה.
מיקום הדוכן משתנה; הוא עשוי להיות ממוקם בשני צדי הארון ולעיתים במרכז המדרגות.
בית הכנסת המודרני, מעבר לכך שהוא מכיל גם את חדר העבודה של הרב, חדרי צוות, חדרי מקהלות, וחדר אורגן, מקדיש מקום רב לשימושים חינוכיים.
בדרך כלל הקומה התחתונה כולה משמשת לחדרי כיתות.
הטיפול הפנימי בבית הכנסת מאפשר מרחב רב בעיצוב.
ההקהל הוא למעשה ארון המאחסן את ספר התורה.
הישיבה, מעוצבת בדרך כלל בצורת ספסלי עץ ארוכים,עם הפנים אל התיבה.
גברים יושבים יחד במפלס העיקרי של המקדש ואילו נשים יושבות באזור ייעודי באותו מפלס כשמדובר בבתי הכנסת קטנים יותר או בקומה העליונה בגלריה נפרדת להן (עזרת נשים).
חריגים ארכיטקטוניים ותכנוניים מעניינים לנוסחה ספרדית נפוצה זו הם בתי הכנסת בקוצ'י בקראלה שבדרום מערב הודו.
כאן, במפלס הגלריה ובצמוד לחלל המיועד לנשים ומשקיף על הבימה למטה, נמצאת תיבה שנייה.
תיבה זו שימשה לחגים ולאירועים ייחודיים.
לכן מעניין שבאירועים המיוחדים יותר, הנשים נמצאות הכי קרוב לנקודה בה מובילים את התפילה הדתית.
בבתי כנסת בבגדדי בהודו נראה כי הקהל הוא ארונן בגודל סטנדרטי מבחוץ (הצד הפונה לאזור הקדוש), אך עם פתיחתו מתגלה חלל גדול מאוד.
אלו הם למעשה חדרים עם מדף היקפי המכילים מאה ספרי תורה.
ישנם רק מעט סמלים שניתן להשתמש בהם שהם יהודיים אופייניים; משולשים השזורים זה בזה, אריה יהודה וצורות פרחים ופירות בלבד מותרים בדרך כלל בבתי כנסת אורתודוקסים.
נר תמיד תלוי מול ארון הקודש; לוחות הברית מסוככות עליו.
ניתן להציב את מנורת שבעת הקנים בצדדים.
לעיתים ניתן להשתמש בעיצוב בשופר ואפילו בלולב.
כתובות בעברית משמשות במשורה או לעיתים רחוקות; חלונות ויטראז', שנחשבו בזמנו לנחלתה של הכנסייה, משמשים כיום, אך לא נעשה בהם שימוש רב.
אדריכלות גוגי (Googie ( /ɡ u ɡ i / GOO-gee) היא סוג של אדריכלות עתידנית (פוטוריסטית) המושפעת מתרבות המכוניות, המטוסים, עידן החלל, והעידן האטומי.
מקורה בדרום קליפורניה עם אדריכלות הסטרים ליין של שנות ה-30. הסגנון הפך לפופולרי בכל רחבי ארצות הברית משנת 1945 ועד תחילת שנות ה-70.
ארכיטקטורה עם עיצוב גוגי הייתה פופולרית בקרב מוטלים, בתי קפה ותחנות דלק.
בהמשך התפרסם הסגנון כחלק מהקו המודרני של אמצע המאה ה-20, שמרכיביו מייצגים את תרבות האסתטיקה של הפופולקס (populuxe),, כמו במרכז הטיסות של חברת התעופה טי.וו.
המונח גוגי מקורו בשמו של בית קפה בהוליווד שכבר אינו קיים שתוכנן על ידי ג'ון לאוטנר.
סגנונות אדריכליים דומים נקראים גם פופולקס (populuxe) או דו-וופ (Doo Wop).
מאפייני גוגי (Googie) כוללים גגות נטויים ומעוקלים, צורות מעוגלות בצד צורות גאומטריות, ושימוש נועז בזכוכית, פלדה וניאון.
גוגי התאפיין גם בעיצובים של עידן החלל עם סמבולים של תנועה, כמו בומרנגים, צלחות מעופפות, תרשימי אטומים ופרבולות, ועיצובים חופשיים כמו מקביליות "רכות" ומוטיב לוח הצבעים של הצייר.
מוסכמות סגנוניות אלה ייצגו את הקסם שהילכו על החברה האמריקאית נושאי עידן החלל והדגש השיווקי על עיצובים עתידניים.
בדומה לסגנון האר-דקו משנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, גוגי הפך פחות מוערך ככל שחלף הזמן, ומבנים רבים בסגנון זה נהרסו.
עם זאת, כמה דוגמאות נשמרו כמו הדוכן הראשון ביותר של מקדונלד (הממוקם בדאוני, קליפורניה).
מקור השם גוגי בשנת 1949, אז תכנן האדריכל ג'ון לאוטנר את בית הקפה ההוליוודי גוגיס (Googies), שהיה בעל מאפיינים ארכיטקטוניים מובחנים.
השם "גוגי" היה הכינוי המשפחתי של ליליאן ק.
ברטון, אשתו של הבעלים המקורי, מורטימר סי ברטון.
בית הקפה גוגיס היה ממוקם בפינת שדרות סאנסט ושכונת קרסנט הייטס (Crescent Height) בלוס אנג'לס אך הוא נהרס בשנת 1989. השם גוגי הפך לסמן של הסגנון האדריכלי כאשר עורך המגזין האוס אנד הום (House and Home) דגלאס האסקל וצלם האדריכלות יוליוס שולמן נסעו יום אחד בלוס אנג'לס.
האסקל התעקש לעצור את המכונית כשראה את בית הקפה והכריז "זו ארכיטקטורת גוגי".
השם הפך פופולרי לאחר שמאמר שכתב הופיע במהדורת 1952 של המגזין שערך.
אף על פי שהאסקל טבע את המונח גוגי והיה חסיד המודרניזם, הוא לא העריך את האסתטיקה של סגנון הגוגי.
במאמרו הוא השתמש בשבחיו המופרזים מדי של פרופסור ת'ראג כדי ללגלג על גוגי, ובאותה עת ללעוג להוליווד, שלדעתו חשה עצמה מעודכנת באסתטיקה.
ראשיתו של גוגי היא בארכיטקטורה של הזרם מודרני של שנות ה-30. אלן הס, אחד הסופרים הבקיאים ביותר בנושא, כותב בספרו גוגי: אדריכלות צידי הדרך האולטרה-מודרנית (Googie: Ultra Modern Road Side Architecture) כי הניידות בלוס אנג'לס בשנות ה-30 התאפיינה בשטף הראשוני של כלי הרכב ותעשיית השירות שהתפתחה כדי לספק את צורכיהם.
עם הגידול בבעלות על כלי רכב, כבר לא היה הכרח להתמקד רק במרכזי ערים אלא ניתן היה להתפשט גם לפרברים, שם ניתן היה לשלב מרכזי עסקים באזורי מגורים.
הפרברים הציעו פחות עומס תוך הצעת אותם עסקים, אבל עם נגישות לרכב.
במקום חנות אחת מרכזית הממוקמת במרכז העיר, לעסקים היו כעת חנויות מרובות באזורים פרבריים.
מגמה חדשה זו חייבה בעלי עסקים ואדריכלים לפתח דימויים חזותיים כדי שהלקוחות יזהו את העסק תוך נסיעה בכביש.
ארכיטקטורה צרכנית מודרנית זו התבססה על תקשורת.
מסעדות הדריב-אין החדשות, הקטנות והפרבריות היו בעיקר שלטי ארכיטקטורה המפרסמים את העסק לטובת כלי רכב הנוסעים על הכביש.
זה הושג על ידי שימוש בבחירות סגנון נועזות, כולל עמודי חשמל גדולים עם שלטים מוגבהים, אותיות ניאון מנצנצות וביתנים עגולים.
הס כותב כי בגלל הגידול בייצור ההמוני ובנסיעות בשנות ה-30 של המאה ה-20, סטרים ליין מודרני הפך לפופולרי בגלל צלליות האנרגיה הגבוהות שהעיצובים החלקלקים שלו יצרו.
במבנים אלה היו קצוות מעוגלים, עמודים גדולים ופנסי ניאון, וכולם סימלו, לטענת הס, "כוחות בלתי נראים של מהירות ואנרגיה", המשקפים את זרם הניידות שהביאו מכוניות, קטרים וצפלינים .
סטרים ליין, בדומה לגוגי, תוכנן להיראות עתידני כדי לאותת על תחילתו של עידן חדש - עידן הרכב וטכנולוגיות אחרות.
שירותי דרייב אין כמו דיינר, אולמות קולנוע ותחנות דלק שנבנו עם אותם עקרונות שפותחו כדי לשרת את העיר האמריקאית החדשה.
מתקני דרייב אין קידמו תכנון אדריכלי מכוון מכוניות, שכן הן נבנו בסגנון תועלתני, אקספרסיבי, מעגלי ומוקף בחניון, ואפשרו לכל הלקוחות גישה שווה ממכוניותיהם.
התפתחויות אלה בתכנון מוכוון צרכנים קבעו את הבמה עבור סגנון הגוגי בשנות ה-50, מכיוון שבמהלך שנות מלחמת העולם השנייה והקיצוב שהן הביאו, גרמו לעצירת ההתפתחות בשל החסכנות שנכפתה על הציבור האמריקני.
עם השגשוג המתגבר של ארצות הברית בשנות ה-50, מעצבים אמריקאים חגגו את השפע החדש עם עיצובים אופטימיים.
התפתחות האנרגיה הגרעינית ומציאות הטיסות לחלל שבו את דמיונו של הציבור באשר לעתיד.
ארכיטקטורת גוגי ניצלה מגמה זו על ידי שילוב אנרגיה בעיצוב שלה עם אלמנטים כמו בומרנג, אלכסונים, התבקעויות אטום וצבעים בהירים.
לדברי הס, האדריכלות המסחרית הושפעה מרצונותיו של ההמון.
הציבור נשבה בקסמן של החלליות והאנרגיה הגרעינית, ולכן, כדי להפנות את תשומת ליבם, אדריכלים השתמשו בהם כמוטיבים בעבודתם.
מבנים שימשו כדי לתפוס את תשומת ליבם של נהגים מאז המצאת המכונית, אך במהלך שנות החמישים הסגנון הפך נפוץ יותר.
לעיתים קרובות חולקים על זהותו של האדריכל הראשון שהתנסה בסגנון, אם כי וויין מקאליסטר היה ככל הנראה האדריכל הראשון והמשפיע על תחילת הסגנון במסעדת "בוב'ס ביג בוי" ב-1949 בברבנק .
מקאליסטר התחיל בעיצוב מסעדות אופנתיות בדרום קליפורניה, שהובילו לסדרת מסעדות הדריב-אין של הסטרים ליין המודרני בשנות ה-30; אף שלא הייתה לו הכשרה רשמית כאדריכל, הוצעה לו מלגה בבית הספר לאדריכלות באוניברסיטת פנסילבניה בשל המיומנות שלו.
מקאליסטר פיתח מותג לרשתות בתי קפה על ידי פיתוח סגנון מותאם לכל לקוח - מה שאפשר גם ללקוחות לזהות בקלות את חנות מהכביש.
בנוסף למקאליסטר, בין אדריכלי גוגי היצירתיים היו גם ג'ון לאוטנר, דאגלס הונולד, וחברי הצוות של לואיס ארמט ואלדון דייוויס מהפירמה ארמט את דייוויס, שהוקמה ב-1947 בנוסף, מי שסייעה בפיתוח הסגנון הייתה המעצבת הלן לי פונג, חברת הפירמה ארמטאת דייוויס.
כשהיא הצטרפה למשרד במהלך שנת 1951, היא יצרה חללי פנים גוגיים כמו אלה של בית הקפה של ג'וני בשדרות וילשייר ושדרת פיירפקס, מסעדת נורמס הראשונה, ובנין הולידיי בואוול בשדרות קרנשו.
העניין שגילתה אמריקה בטיסות לחלל השפיע משמעותית על הסגנון הייחודי של ארכיטקטורת גוגי.
במהלך שנות החמישים הפכו הטיסות לחלל למציאות לראשונה בהיסטוריה.
בשנת 1957 שיגרה ברית המועצות את ספוטניק 1, הלוויין הראשון מעשה ידי אדם שהקיף את המסלול סביב כדור הארץ.
ברית המועצות שיגרה אז את ווסטוק 1 שנשא את האדם הראשון, יורי גגרין, למסלול סביב כדור הארץ בשנת 1961. ממשלות אייזנהאואר וקנדי הפכו את התחרות עם הסובייטים למאבק על הדומיננטיות בחלל והציבו אותה בעדיפות לאומית בעלת דחיפות וחשיבות ניכרת.
זה סימן את תחילתו של מה שמכונה "המרוץ לחלל ".
שלטים בסגנון גוגי מתהדרים בדרך כלל בזוויות חריפות ונועזות, שנועדו להציע את התכונות האווירודינמיות של ספינת טילים.
כמו כן, באותה תקופה, הארכיטקטורה הייחודית הייתה סוג של אקספרסיוניזם אדריכלי, שכן רקטות חלל היו חידושים טכנולוגיים באותה תקופה.
גגות משופעים בזווית כלפי מעלה: זהו האלמנט הספציפי באמצעותו יצרו אדריכלים מבנה ייחודי.
לבתי קפה רבים בסגנון גוגי, וכן למבנים אחרים, יש גג שנראה כמו 2/3 של משולש קהה הפוך.
דוגמה טובה ומפורסמת לכך היא בית הקפה של ג'וני, הסגור כעת, בשדרות וילשייר בלוס אנג'לס.
קרני אור מתפרצות מנקודת מוקד יחידה: זהו קישוט נפוץ בסגנון הגוגי, המציג את עידן החלל ואת השפעותיו הגחמניות.
אולי הדוגמה הבולטת ביותר לאלמנט זה מופיעה בשלט "ברוכים הבאים ללאס וגאס המופלאה", שהפך למפורסם ומוכר מאוד.
העיצוב הקישוטי הוא בצורה של, כפי שכתב הס, "פיצוץ באנרגיה גבוהה".
צורה זו היא דוגמה לעיצוב לא תועלתני, שכן לצורת הכוכבים אין כל פונקציה בפועל והיא משמשת רק כאלמנט עיצובי.
צורת הבומרנג הייתה אלמנט עיצובי נוסף שכבש את תנועה.
הוא שימש באופן סטרוקטורלי במקום עמוד או באופן אסתטי כחץ מסוגנן.
הס כותב שהבומרנג היה עיבוד סגנוני של שדה אנרגיה כיווני.
העורך דאגלס האסל תיאר את סגנון הגוגי המופשט ואמר כי "אם הוא נראה כמו ציפור, זו בטח ציפור גאומטרית." כמו כן, נראה כי הבניינים מתנגדים לכח הכבידה, כפי שציין האסל: "...
ככל האפשר, הבניין חייב להיות תלוי מהשמיים".
העיקרון השלישי של האסקל עבור גוגי היה שיש לו יותר מנושא אחד - יותר ממערכת מבנית אחת.
בשל הצורך שיש לשים לב אליו תוך כדי תנועת מכוניות לאורך הרצועה המסחרית, סגנון הגוגי לא התאפיין בעידון.
אחד ממבני הגוגי המפורסמים יותר הוא בניין ת'ם (Theme Building) בנמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס (LAX), שתוכנן על ידי ג'יימס לנגנהיים מהפירמה פריירה ו-לאקמן ונבנה במהלך 1961.
אחת ממסעדות הדרייב-אין בסגנון גוגי שנותרו על כנן, היא הגריל של הארווי (פול קלייטון, 1958), שנקראה לימים הגריל של ג'וני בדאוני, קליפורניה, שנהרס חלקית בשנת 2006. עם זאת, הודות למאמציהם של אזרחים, מועצת העיר דאוני, וחסידי שימור היסטורי, המבנה נבנה מחדש ונפתח לציבור בשנת 2009 כמסעדת ביג בוי של בוב.
דוגמה נוספת שנותרה לאדריכלות הגוגי שעדיין מתפקדת, היא הטרמינל הראשי בנמל התעופה הבינלאומי של וושינגטון דאלס, שתוכנן על ידי אירו סארינן בשנת 1958. טרמינל זה מדגים את שיפוע הגג הדרמטי, החלונות הגדולים והשימוש הנדיב בבטון, הדומה מעט למרכז הטיסה TWA שתוכנן אף הוא על ידי סארינן.
מיקומים קלאסיים של בניינים בסגנון גוגי אפשר למצוא במיאמי ביץ' שבפלורידה, שם הותאמו מבנים מסחריים משניים מסגנון הנופש של מוריס לפידוס ומעצבי מלונות אחרים; השלב הראשון של לאס וגאס, נבדה ; ושל דרום קליפורניה, שבו ריצ'רד ניוטרה בנה כנסיית דריב-אין בגרדן גרוב.
עיירת הנופש על שפת הים, ווילדווד, ניו ג'רזי, כוללת מגוון עיצובים של מוטלים, וביניהם מגש פו-פו, וורום, פוני קלוני ועוד, המתוארים בצבעוניות על ידי סגנונות משנה של הגוגי.
הרובע ידוע באופן קולקטיבי כאתר הנופש ההיסטורי של מחוז ווילדווד - (Wildwoods Shore Resort Historic District) של מדינת ניו ג'רזי.
המונח "דו-וופ" ("doo-wop") הומצא על ידי המרכז לאומנויות של לב-האטלנטי של ניו ג'רזי בראשית שנות ה-90 כדי לתאר את הסגנון האדריכלי הייחודי, של עידן החלל.
רבים מהמוטלים בסגנון הדו-ווופ של ווילדווד נבנו על ידי לו מורי, שהתמחה בעיצובים כאלה.
מוטל האב-טייד שעיצב, שנבנה בשנת 1957 ונהרס במהלך 2003, נחשב למוטל הדו-וופ הראשון ב- ווילדווד קרסט.
אחרי שנות ה-60, לאחר נחיתת אפולו 11 על הירח, עלייתן של תנועות אקולוגיות נגד אנרגיה גרעינית וההסלמות של מרוץ החלל ועידן האטום, החל סגנון הגוגי לדעוך.
הקהילה האדריכלית לעיתים רחוקות העריכה או קיבלה את גוגי, שנחשב בעיניה נוצץ מדי ועממי מכדי לזכות להכרה אקדמית, וכך האדריכלות של שנות ה-70, ובמיוחד הסגנון הבינלאומי, נטשה את גוגי.
כפי שמציין הס, החל משנות ה-70 של המאה ה-20, נועדו מבני מסחר להשתלב בסביבה העירונית ולא למשוך תשומת לב.
מכיוון שבנייני גוגי היו חלק מתעשיית השירות, מרבית היזמים לא חשבו ששווה לשמור עליהם כיצירות תרבותיות.
למרות המקורות הצנועים של גוגי, הס כותב כי "אדריכלות גוגי היא חלק חשוב מההיסטוריה של הפרברים." גוגי היה סמל לימיה הראשונים של תרבות המכוניות .
רק בשנות ה-90 נעשו מאמצים לשימור מבני גוגי.
עם זאת, באותה עת כבר היה מאוחר מדי להציל כמה מנקודות הציון המפורסמות של הסגנון כמו בית הקפה גוגי ו-ווסט ווסטווד, שכבר נהרסו.
למרות אובדן ציוני הדרך החשובים האלה, נשמרו ושוחזרו מבני גוגי מפורסמים אחרים, כמו פאן'ס, נורם'ס, דוכן וויץ' וכמה מסניפי דוכן וויץ' וכמה מהאתרים המקוריים של הביג בוי של בוב.
בווילוודווד, ניו ג'רזי, פועלת "ליגת שימור דו-וופ" בשיתוף פעולה עם בעלי עסקים ונכסים מקומיים, פקידי תכנון ובינוי עירוניים, ומשרד השימור ההיסטורי של המדינה, במטרה להבטיח כי המבנים ההיסטוריים שנותרו, אכן יישמרו.
רובע המלונות הגבוהים של וילדווד היה הראשון בארצות הברית לאכוף הנחיות עיצוב של "דו וופ" לבנייה חדשה.
האדריכל מייקל הסו עיצב מספר רב של מסעדות לרשת ההסעדה פ.
כל מיקום מעוצב באופן ייחודי, כולל צורות אלכסוניות, צבע וגגות גאומטריים גדולים.
אדריכלות גוגי התפתחה מהארכיטקטורה העתידנית של הסטרים ליין, והרחיבה ויצרה פרשנות מחודשת לנושאים טכנולוגיים תוך התאמתם לתנאים החדשים של שנות ה-50. בעוד שהארכיטקטורה של שנות ה-30 הייתה יחסית פשוטה, גוגי אימץ את השפע.
הס טוען כי הסיבה לכך הייתה שחזון העתיד של שנות ה-30 היה מיושן עד 1950 והאדריכלות התפתחה במקביל יחד איתה.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20, נחשבו רכבות יעילות ולינקולן-זפיר לטכנולוגיה מתקדמת, והזרם המודרני הקביל לחיצוניות האווירודינמית המפשטת שלהם.
יכול להיות שפשטות זו ייצגה את הפגיעות הכפויה של עידן השפל הגדול .
סגנון הגוגי המושך את העין פרח באווירה של קרנבל לאורך כבישים מהירים רב-נתיביים, באמצעות ארכיטקטורת מוטלים ומעל הכל בשילוט המסחרי.
השפעתו של גוגי נצפתה באופן בולט בארכיטקטורה ובשלטי החוצות של לוס אנג'לס ולאס וגאס בין השנים 1945–1970, היכן שרבים מאותם אדריכלים שתכננו בתי קפה בסגנון גוגי בלוס אנג'לס המשיכו לעצב כמה מהמלונות ובתי הקזינו רבי ההשפעה בלאס וגאס.
לקוחות פרטיים היו הפטרונים העיקריים של גוגי.
בסופו של דבר הסגנון הפך לאופנתי, ועם הזמן, מבנים רבים בסגנון הגוגי נותרו עזובים או נהרסו כליל.
סגנון הגוגי המוגזם, העתידני לזמנו, מופיע בקומדיית המצבים המונפשת סילוני ובדיסנילנד המקורי (אשר מופיע בארץ המחר) הוא שהוליד מספר עשורים מאוחר יותר את סגנון הרטרו-פוטוריזם.
גוגי היה גם ההשראה לסגנון אמנות הרקע של סדרות טלוויזיה וסרטים מונפשים כמו המעבדה של דקסטר, ג'וני בראבו, בנות הפאוור פאף, פיוצ'רמה, ג'ורג' שרינקס, הרפתקאותיו של ג'ימי ניוטרון: ילד גאון, חיי כרובוט מתבגרת, ו-משפחת סופר-על, כמו גם עטיפת ספר הזיכרונות המעוצב סיפור אמיתי מאת הקומיקאי נורם מקדונלד .
אדריכלות האמנויות היפות הייתה הסגנון האדריכלי האקדמי שנלמד בבית הספר לאמנויות יפות בפריז (École des Beaux-Arts), במיוחד מאז שנות ה-1830 ועד סוף המאה ה-19. הוא התבסס על עקרונות הנאו-קלאסיקה הצרפתית, אך שילב גם אלמנטים גותיים ורנסאנס, והשתמש בחומרים מודרניים, כמו ברזל וזכוכית.
זה היה סגנון חשוב בצרפת עד סוף המאה ה-19, שהשפיע מאוד גם על האדריכלות בארצות הברית, בגלל האדריכלים האמריקאים הבולטים הרבים שלמדו בבית הספר לאמנויות יפות, בהם הנרי הובסון ריצ'רדסון, ג'ון גאלן האוורד, דניאל ברנהם ולואיס סאליבן.
סגנון האמנויות היפות התפתח מהקלאסיקה הצרפתית של סגנון לואי ה-14, ואחר כך מהנאו-קלאסיקה הצרפתית החל מסוף ימי לואי ה-15 ולואי ה-16. סגנונות אדריכלות צרפתיים לפני המהפכה הצרפתית נשלטו על ידי האקדמיה המלכותית לארכיטקטורה (1671–1793), ולאחר מכן, בעקבות המהפכה הצרפתית, על ידי מדור האדריכלות של האקדמיה לאמנויות היפות.
האקדמיה קיימה את התחרות על פרס רומא באדריכלות, שהציעה לזוכים בפרסים הזדמנות ללמוד את האדריכלות הקלאסית של העת העתיקה ברומא.
הנאו-קלאסיקה הפורמלית של המשטר הישן אותגרה על ידי ארבעה מורים באקדמיה, ג'וזף-לואי דוק, פליקס דובן, אנרי לברוסט וליאון וודוייר, שלמדו באקדמיה הצרפתית ברומא בסוף שנות ה-20. הם רצו להתנתק מהפורמליות הקפדנית של הסגנון הישן על ידי הצגת דגמי אדריכלות חדשים מימי הביניים והרנסאנס.
מטרתם הייתה ליצור סגנון צרפתי אותנטי המבוסס על דגמים צרפתיים.
סייעה לפועלם החל משנת 1837 הקמת ועדת האנדרטאות ההיסטוריות, בראשות הסופר וההיסטוריון פרוספר מירימה, וכן ההתעניינות הרבה בימי הביניים שנגרמה על ידי פרסומו בשנת 1831 של הספר "הגיבן מנוטרדאם" מאת ויקטור הוגו.
כוונתם המוצהרת הייתה "להטביע על האדריכלות שלנו אופי לאומי באמת."
הסגנון המכונה "אמנויות יפות" (Beaux-Arts) הגיע לשיא התפתחותו במהלך האימפריה השנייה (1852–1870) והרפובליקה השלישית שלאחריה.
סגנון ההוראה שייצרה אדריכלות האמנויות היפות נמשך ללא הפרעה משמעותית עד 1968.
סגנון האמנויות היפות השפיע מאוד על הארכיטקטורה של ארצות הברית בתקופה שבין 1880 עד 1920. לעומת זאת, אדריכלים אירופאים רבים מהתקופה 1860–1914 מחוץ לצרפת, נעו החוצה מהאקדמיה לאמנוית היפות לעבר המרכזים האקדמיים הלאומיים שלהם.
בשל הפוליטיקה התרבותית של סוף המאה ה-19, אדריכלים בריטים של קלאסיקה אימפריאלית עברו מסלול קצת יותר עצמאי, התפתחות שהגיעה לשיאה בבנייני הממשל של סר אדווין לוטינס בניו דלהי.
תהליך הכשרה של האמנויות היפות הדגיש את דגמי הזרם המרכזי של האדריכלות הרומית הקיסרית בין אוגוסטוס לקיסרים הסוורים, רנסאנס איטלקי, ודגמי הבארוק הצרפתיים והאיטלקיים במיוחד, אולם ניתן היה ליישם את ההכשרה הזו על מגוון רחב יותר של דגמים: חזיתות ארמון פלורנטין קוואטרוצ'נטו או גותי צרפתי מאוחר.
אדריכלים אמריקנים בני דור האמנויות היפות חזרו לרוב למודלים יוונים, שהייתה להם היסטוריה מקומית חזקה בתקופת התחייה היוונית האמריקאית של תחילת המאה ה-19. לראשונה, רפרטוארים של תצלומים הוסיפו רישומי קנה מידה מדויקים ורישומי פרטים באתר.
ההכשרה באומנויות היפות עשתה שימוש רב בסיכות, אבזמים המקשרים פרט אדריכלי אחד למשנהו; מערבים צורות, הרגל שהיה מקובל בבארוק של: "ארכיטקטורה מדברת" (פרלנטה ארכיטקטורה), בה ניתן היה להתאים את מידת הסמליות לקצוות בעלות אופי מילולי.
כמו כן הדגישה ההכשרה את הפקתם של רישומים רעיוניים מהירים ורישומי מצגת פרספקטיבית מוגמרים מאוד.
תשומת לב רבה ניתנה לתוכנית ולפרטי בנין מבוססי ידע.
ניתוח תנאי האתר כלל את ההקשר החברתי והעירוני.
כל האדריכלים עברו את שלבי החובה - לימוד מודלים עתיקים, ניתוח מודלים יוונים או רומיים, לימודי "כיס" קונבנציונליים אחרים - בתחרות העזה על המקומות המעטים הנחשקים באקדמיית צרפת רומא (ששכנה בווילה מדיצ'י) עם דרישות מסורתיות לשלוח בפרקי זמן מוגדרים את תרגילי החובה שלהם שנקראו "משלוחים מרומא" (envois de Rome).
אדריכלות האמנויות היפות הייתה תלויה בעיטור פיסולי לאורך קווים מודרניים שמרניים, תוך שימוש בנוסחאות בארוק ורוקוקו צרפתיות ואיטלקיות בשילוב גימור אימפרסיוניסטי וריאליזם.
בחזית המוצגת לעיל, דיאנה אוחזת בכרכוב שעליו היא יושבת באופן טבעי האופייני לאקדמיה לאמנויות היפות של שילוב פיסול באדריכלות.
פרטים מעט מוגזמים, קונסולות תומכות פיסוליות נועזות, כרכובים עמוקים ועשירים, עיטורים פיסוליים עשירים ותלויים בגימור הכי אמיץ שהלקוח יכול היה להרשות לעצמם העניקו תעסוקה למספר דורות של מעצבים ארכיטקטוניים ונגרים עם רקע איטלקי ומרכז אירופי.
תחושה של שפה אדריכלית הולמת ברמת האומן תמכה בצוותי העיצוב של משרדי האדריכלות המודרניים הראשונים.
המאפיינים של אדריכלות האמנויות היפות כללו:
היררכיה של חללים, החל מ"מרחבים אצילים"- כניסות גדולות וגרמי מדרגות - ועד אלו התועלתיים
פרטים קלאסיים: התייחסות לסינתזה של סגנונות היסטוריים ונטייה לאקלקטיות; בצורה שוטפת ובמספר "אופנים"
פסלות ופיסול (לוחות תבליט, פסלים פיגורטיבים, מקבצי פיסול), ציורי קיר, פסיפסים ויצירות אמנות אחרות, כל אלו מתואמים לפי נושא כדי להכריז על זהות המבנה
פרטים ארכיטקטוניים קלאסיים: עמודי מעקה, פילסטרים, מקלעות מפוסלות, תליונים גליליים, עם תצוגה בולטת של תפסים ומחברים עתירי פרטים, חיזוקים וקונסולות תומכות
אדריכלות האמנויות היפות לפי מדינה
הם כוננו מסגרת הוראה על מגוון סגנונות אדריכליים בבית הספר לאמנויות היפות, ומיקמו חלקים של מבנים מתקופת הרנסאנס וימי הביניים בחצר בית הספר כדי שהתלמידים יוכלו לצייר ולהעתיק אותם.
יחד, מבנים אלה, שהתבססו על סגנונות הרנסאנס, הגותי והרומנסקי ואחרים שאינם קלאסיים, שברו את המונופול של האדריכלות הנאו-קלאסית בפריס.
האדריכל האמריקני הראשון שלמד בבית הספר לאמנויות היפות היה ריצ'רד מוריס האנט, בין 1846 ל־1855, ואחריו הנרי הובסון ריצ'רדסון בשנת 1860. אחריהם הגיע דור שלם.
הנרי הובסון ריצ'רדסון התמקד בלימוד האומנויות היפות בהקשר של תכנון המוני ותכנון מרחבי, ואז יישם זאת על מודלים אדריכליים רומנסקיים שלא היו אופייניים לרפרטואר האמנויות היפות.
ההכשרה שקיבל איפשרה לו להתעלות מעל להעתקה צייתנית וליצור מחדש מודלים משלו באופן מהותי, מעובד והאידיומטי.
ריצ'רדסון פיתח סגנון אישי ביותר ("רומנסק ריצ'רדסוני") משוחרר מההיסטוריזם שהשפיע מאוד בראשית המודרניזם.
"העיר הלבנה" של התערוכה העולמית של שיקגו (1893) הייתה ביטוי של ניצחון עבור התנועה ותנופה מרכזית לתנועת "סיטי ביוטיפול" קצרת המועד בארצות הברית.
התכנון העירוני של האומנויות היפות, עם התעקשותם הבארוקית על נופים מודגשים באמצעות סימטריה, מונומנטים מושכי עין, שדרות ציריות, גבהי כרכוב אחידים, "הרכב" הרמוני, ומעט אצילות תיאטרלית וקסם נגיש, אימצו אידיאלים שהתנועה המודרניסטית שבאה בעקבותיהם זלזלה בהם או סתם נפטרה מהם.
האוניברסיטה האמריקאית הראשונה שפתחה תוכנית לימודים של האומנויות היפות היא המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) בשנת 1893, אז הובא האדריכל הצרפתי קונסטנט-דזירה דפרדל ל-MIT כדי ללמד.
לאחר מכן נפתחו תוכניות לימודים דומות באוניברסיטת קולומביה, באוניברסיטת פנסילבניה, ובמקומות נוספים.
החל משנת 1916 לימד מכון האמנויות היפות לעיצוב בניו יורק אדריכלים, ציירים ופסלים לעבוד בשיתוף פעולה אקטיבי.
בוסוורת'; אוניברסיטת אמורי ואוניברסיטת קרנגי מלון (הוזמנו בשנת 1908 ו-1904 בהתאמה), שתיהן עוצבו על ידי הנרי הורבונסטל; ואוניברסיטת טקסס (הוזמן בשנת 1931), עוצבה על ידיפול פיליפ קרט.
בעוד סגנון מבני האמנויות היפות הושפע מדגמים היסטוריים, הקונסטרוקציה השתמשה בטכנולוגיה המודרנית ביותר הקיימת.
בארמון הגדול (Grand Palais) בפריס (1897–1900) הייתה מסגרת ברזל מודרנית בפנים; העמודים הקלאסיים היו אך ורק לקישוט.
אחוזת קרולנדס (Carolands Chateau) מדרום לסן פרנסיסקו בין השנים 1914–1916 נבנתה כדי לעמוד בפני רעידות אדמה, בעקבות רעידת האדמה ההרסנית של שנת 1906. מהנדס המבנים הספרדי הנודע רפאל גואסטבינו (1842–1908), שהיה מפורסם בזכות הקמרונות שלו, המכונים אריחי גואסטבינו תכנן קמרונות בעשרות מבנים בסגנון האמנויות היפות בבוסטון, ניו יורק, ובמקומות אחרים.
אדריכלות האמנויות היפות הביאה גם פנים אזרחיות למסילת הרכבת.
גרסה כנסייתית בסגנון האמנויות היפות היא בזיליקת סנט מארי של מיניאפוליס, הבזיליקה הראשונה בארצות הברית, שתוכננה על ידי האדריכל הפרנקו-אמריקני עמנאל לואי מסקריי (1861–1917) ונפתחה בשנת 1914 ו - והיכל הבונים החופשיים, בפלינפילד, ניו ג'רזי, שתוכנן על ידי ג'ון א.
מינוט בשנת 1927. שתי הדוגמאות האמריקאיות הטובות ביותר למסורת האמנויות היפות עומדות במרחק של כמה רחובות זה מזה: מסוף גרנד סנטרל והספרייה הציבורית של ניו יורק.
דוגמה בולטת נוספת של ארצות הברית לסגנון זה היא מבנה המעונות האקדמיים הגדול בעולם - אולם בנקרופט באקדמיה הימית של ארצות הברית.
תחנת הרכבת של מישיגן - הגבוהה ביותר בעולם בעת השלמתה, תוכננה גם היא בסגנון זה.
בשלהי 1800, במהלך השנים בהן אדריכלות האמנויות היפות הייתה בשיאה בצרפת, אמריקאים היו אחת מקבוצות הזרים הגדולות ביותר בפריס.
רבים מהם היו אדריכלים וסטודנטים לאדריכלות שהביאו את הסגנון הזה לאמריקה.
האנשים הבאים, תלמידי בית הספר לאמנויות היפות מזוהים כמי שיצרו עבודה המאפיינת את סגנון האמנויות היפות בארצות הברית.
ארתור בראון ג'וניור (Arthur Brown Jr.)
צ'ארלס מק'קים, ויליאם מיד וסטנפורד ווייט הפכו בסופו של דבר לשותפים במשרד האדריכלים שתכנן מבנים ידועים רבים בסגנון האמנויות היפות.
סגנון האמנויות היפות בלט מאוד במבני ציבור בקנדה בראשית המאה ה-20. בולטים בהם שלושת מבני התחיקה של מחוזות הערבה הם בסגנון זה.
היכל התהילה של ההוקי (לשעבר סניף בנק מונטריאול), טורונטו (1885)
בנין לונדון ולנקשייר, מונטריאול (1898)
בנין הבורסה הישן של מונטריאול (1903)
התיאטרון המלכותי אלכסנדרה, טורונטו (1906)
מוזיאון האמנויות היפות של מונטריאול, מונטריאול (1912)
מרכז הכנסים הממשלתי, אוטווה (1912)
בית המחוקקים של ססקצ'ואן, רג'ינה (1912)
בית המחוקקים של אלברטה, אדמונטון (1913)
בית המחוקקים של מניטובה, ויניפג, (1920)
קשת הנצחה, המכללה הצבאית המלכותית של קנדה, בקינגסטון, אונטריו (1923)
מבנה משרדים ציבורי של דומיניון, טורונטו (1935)
בנין הכיכר של דומיניון, מונטריאול (1930)
בנין חברת הביטוח לייף של קנדה, טורונטו (1931)
בקתת הר רויאל, מונטריאול (1932)
בנין בית המשפט הגבוה לצדק לשעבר, ת'אנדר ביי (1924–2017)
משנת 1880 עלה לשלטון מה שמכונה דור ה-80 בפוליטיקה הארגנטינאית.
אלה היו מעריצי צרפת שראו בה מודל לרפובליקה המופתית, במיוחד בכל הקשור לתרבות וטעמים אסתטיים.
בואנוס איירס היא מרכז של אדריכלות האמנויות היפות שהמשיכה להיבנות עודבשנות ה-50.
1898: בית התרבות של בואנוס איירס, בואנוס איירס
1906: ארמון הקונגרס הלאומי של ארגנטינה, בואנוס איירס
1908: תיאטרו קולון, בואנוס איירס
1931: בית המחוקקים של העיר בואנוס איירס, בואנוס איירס
1890: תחנת הרכבת של מאר דה פלאטה (התחנה נסגרה בשנת 1949, ואחר כך ניזוקה בשריפה.
אף על פי שהמבנה שופץ, הוא היום פחות מעוטר מאשר במקור)
1910: ארמון הממשל של טוקומאן, סן מיגל דה טוקומן
1892: ארמון חברת המים, בואנוס איירס
1889: הפביליון הארגנטיני - פריז 1889 התערוכה העולמית ), פורק ושוחזר בבואנוס איירס (נהרס ב-1932)
1929: בנין אסטרוגאמו, בואנוס איירס
גאינזה ואגוטה (Gainza y Agote)
לאון דורז' (לימים מבקר הרציונליזם) (León Dourge)
קרלוס טייס (אדריכל נוף) (Carlos Thays)
בכמה ערים באוסטרליה יש כמה דוגמאות משמעותיות לסגנון האמנויות היפות.
זה יושם בדרך כלל במבני משרדים ציבוריים גדולים ומוצקים למראה ובבנקים, במיוחד בשנות ה-20.
תחנת הרכבת ברחוב פלינדר, מלבורן (1910)
חברת הנאמנות, רחוב האנטר, סידני (1916)
בניין הדואר לשעבר, מלבורן (1917)
בניין סניף הדואר הכללי, פרת' (1923)
בניין ארגוס, רחוב לה טרוב, מלבורן (1927)
מכללת אמילי מקפרסון לכלכלת בית, מלבורן (1927)
בנין בנק חבר העמים, מרטין פלייס, סידני (1928)
בניין ווסטפאק בנק, רחוב אליזבת, בריסביין (1928)
בניין רשות הנמלים, מלבורן (1928)
בניין הראלד וויק טיימס, רחוב פלינדרס, מלבורן (1928)
בניין בנק חבר העמים, פורסט פלייס, פרת' (1933)
בנין פדר, מרכז, הונג קונג 1923
משרדי רכבל הפסגה, דרך לוגארד 1 1927
בנין הבית הפיליפיני, אסקולטה, מנילה (1914)
בנין רג'ינה, אסקולטה, מנילה (1915)
בניין נאטיוידאד, אסקולטה, מנילה (תחילת שנות העשרים)
בנין קלבו, אסקולטה, מנילה (1938)
אחוזת נטליו אנריקז, סאריה, קוזון
מנילה גשר ג'ונס, ארמיטה ובינונדו, מנילה (1916)
מלון לונטה, ארמיטה, מנילה (1910)
הבניין הראשי של אוניברסיטת סנטו תומאס, סאמפלוק, מנילה (1926)
אדריכלות יפנית מתאפיינת בעיקר במבני עץ מוגבהים מעט מהקרקע, עם גגות רעפים או סכך.
במקום קירות פנימיים יש דלתות הזזה, המאפשרות התאמה של החלל הפנימי לשימושים שונים.
האנשים בדרך כלל ישבו על הרצפה או על כריות, ועד המאה ה-20 לא נעשה שימוש נרחב בכסאות ושולחנות גבוהים.
האדריכלות היפנית התפתחה מהאדריכלות הסינית ומהאדריכלות הקוריאנית, ונחשבת לפופולרית לצד אדריכלות הגנים היפנית.
מאז המאה ה-19 שילבה יפן בבנייה ובעיצוב, חלק ניכר מהאדריכלות המערבית, המודרנית והפוסט-מודרנית, והיא מובילה בתחומי העיצוב והטכנולוגיה החדישים של אדריכלות.
אדריכלות יוון ורומי, אדריכלות ימי הביניים והאדריכלויות האירופאיות שהתפתחו אחריה, היו מבוססות על האבן והשיש כחומר הבנייה העיקרי, שסיפקו מראה אסתטי של המבנה, לצד יכולת העיצוב של האבן וחוזקה כחומר בנייה.
יפן עשירה ביערות ויש בה חומר גלם משובח של עץ.
כתוצאה מכך, פיתחה יפן את התרבות האדריכלית שלה על ידי בנייה בעץ.
התכונות ההנדסיות של העץ והמראה שלו, לצד תרבות יפן והאסתטיקה שהתפתחה ביפן, גרמו לעיצוב האדריכלות היפנית בסגנון שונה מזה של האדריכלות האירופית.
באדריכלות יפנית מסורתית, יש סגנונות שונים, מאפיינים וטכניקות ייחודיות ליפן בכל תקופה, בהתאם לשימוש הקרקע: מגורים, טירה, מקדש בודהיסטי (בסיומת ג'י) ומקדש שינטו (בסיומות גוּ, ג'ינגוּ וסיומות נוספות).
מצד שני, בעיקר בימי קדם, הושפעה מאוד האדריכלות היפנית מהתרבות הסינית, כפי שהושפעו מדינות אחרות בדרום מזרח אסיה, ולכן יש לה מאפיינים משותפים לאדריכלות במדינות אסיה.
בשל האקלים המגוון ביפן ואלף השנים שחלפו מהייבוא הראשון של התרבות עד ייבואה האחרון, יש שוני רב באדריכלות ביפן, אבל בכל זאת ניתן למצוא מספר מאפיינים אוניברסליים.
המאפיין הראשון היה בחירת החומרים: תמיד עץ, ובצורות שונות: קרשים, קש, קליפת עצים, נייר – כמעט בכל המבנים.
בשונה מאדריכלות סינית ומערבית, לא היה שימוש באבן מלבד שימושים ספציפיים מסוימים, כמו יסודות מקדש וטירה.
גם המבנה הכללי כמעט תמיד זהה: עמודים וקורות התומכים בגג גדול ומעוקל בעדינות, עם קירות דקים מנייר, לרוב ניתנים להזזה ואף פעם לא קירות נושאים.
קשתות וקמרונות חבית נעדרים לחלוטין.
גמלונים וגגות מקומרים עדינים יותר מאשר בסין, ובניית אנטזיס, עמודים קמורים, הייתה מועטה.
גם כשנבנו עיטורים מאסיביים על גבי המבנה, כמו במקדש השינטו ניקו טושו-גו, התאימו העיטורים למבנה הבסיסי והדגישו אותו, במקום להסתירו.
הגג הוא המאפיין הדומיננטי באדריכלות יפנית מסורתית, ולעיתים קרובות מהווה מחצית מגודל המבנה כולו.
קצוות הגג המעוקלים קמעה, משתרעים הרבה מעבר לקירות, מהווים קירוי למרפסות, ובמקדשים והיכלות הם נתמכים על ידי תומכים מורכבים הנקראים .
במבני מגורים בוצעו פתרונות פשוטים יותר.
הגגות הגדולים מעניקים לחלל הפנים אפלוליות אופיינית, התורמת לאווירת הבניין.
פנים הבניין מורכב בדרך כלל מחלל מרכזי יחיד הנקרא , וממנו מסתעפים חללי משנה.
חלוקת החלל הפנימי היא גמישה, וניתן לשנות את גודל החדר באמצעות פרגודים או קירות נייר נעים.
בהתאם לצורך, ניתן לחלק את החלל הגדול והיחיד של האולם הראשי.
לחלופין, ניתן להסיר קירות בהיקף החלל הראשי, ולצרף אותו לחללי משנה על מנת לאפשר מקום לאנשים נוספים כאורחים.
השימוש ב, מודול בנייה, שומר על פרופורציות בין החלקים הקבועים של המבנה ועל ההרמוניה הכוללת שלו.
גם ההפרדה בין פנים לחוץ איננה מוחלטת, משום שניתן להסיר קירות שלמים, ובכך להוסיף שטח למבקרים בבית מגורים או במקדש.
מרפסות הן בנייה חיצונית של הבניין, אך הן עולם חיצוני מול פנים הבניין.
משום כך נבנו המבנים כחלק מסביבתם, תוך כדי הקפדה על מיזוג המבנה עם הסביבה הטבעית הסובבת אותו.
המאפיינים האוניברסליים המשותפים לאדריכלות מקודשת ולאדריכלות חילונית, איפשרו הפיכת בניין חילוני למקדש או להפך.
זה קרה למשל במקדש הוריו-ג'י, שבו הפכה אחוזה של אישה אצילה לבניין דתי.
התקופה הפרהיסטורית כוללת את תקופת ג'ומון משנת 14,000 לפני הספירה עד שנת 400 לפני הספירה.
אחריה היו תקופת יאיואי מ-300 לפני הספירה עד שנת 400 לספירה ותקופת קופון משנת 250 לספירה עד שנת 538 לספירה.
עקב חוסר תיעוד בכתב, אין מסמכים המתעדים את ההיסטוריה היפנית בכלל ואת האדריכלות היפנית בפרט.
בנייה בעץ איננה שורדת, ושרידיה הארכאולוגיים מעטים ובלתי ברורים.
עם זאת התגלו שרידי מבנים, שבהם נותרו רק יסודות של עמודי עץ, המעידים על ארגון התכנית של הבניין ובכך מספקים מושג מסוים על צורתו המרחבית.
לצד היסודות, התגלו כלי חרס שנוצרו כחיקוי של מבנים, או שצוירו עליהם מבנים.
הציורים אינם מדויקים במיוחד, אך מספקים מידע מסוים של צורות המבנים.
שרידי קברים מהמאות הראשונות לספירה מעידים על היכולת הארגונית וההנדסית של התרבות היפנית.
הממצאים מגלים שתי צורות בנייה שונות: בית מגורים אחד נבנה כבור רדוד באדמה, והיה מוקף גזעי עצים שסגרו על גג חרוטי.
בית מגורים שני היה בנוי מארבעה עד שישה כלונסאות עץ התקועים באדמה, שעליהם רצפת עץ אופקית בגובה של מטר וחצי מעל פני הקרקע, עליה נמצא חלל הבית, ועליו בנוי גג דו שיפועי של קורות עץ עם כיסוי קש על גביהן.
במאה השישית לספירה נכנסו ליפן הכתב הסיני והתרבות הסינית, שהשפיעו על תרבות ואדריכלות יפן.
המשפחה הקיסרית ביפן עודדה את הקשרים התרבותיים, ושלחה יפנים לסין על מנת שילמדו את התרבות הסינית ויביאו אותה עימם ליפן.
שושלת טאנג בסין הייתה בודהיסטית, והמנזרים הבודהיסטים בסין היו המקומות שבהם נלמד הידע המקיף על תרבות סין, והועבר בצורה ממוסדת מהמורים לתלמידים.
החל מהמאה השביעית לספירה, השפיעו על אדריכלות יפן אורח החיים והתרבות הסיניים, שנקלטו ביפן עם חזרת הסטודנטים היפנים מסין.
במקביל להשפעה הדתית של הבודהיזם על יפן, הדגימו המקדשים הבודהיסטיים בסין את שיטות הבניה והעיצוב הסיניים לסטודנטים היפניים.
בתקופה זו כבר הייתה לסין שיטה אדריכלית קבועה לפי עקרונות ההנדסה, שיטת הבנייה, חלוקת המרחב, והעיצוב, והקונספציה הפילוסופית שמאחוריה.
התאוריה האדריכלית הסינית כללה את כל הבנייה בסין, וליפן נכנסה התאוריה דרך המקדשים הבודהיסטיים.
מקדשים בודהיסטיים רבים נבנו ביפן מהמאה השישית ואילך, אך רובם לא שרדו.
המקדש העתיק ביותר שנותר ביפן הוא הוריו-ג'י בנארה.
המקדש נבנה במהלך המאה השביעית, נפגע בשרפה ב-670 ונבנה מחדש בתחילת המאה השמינית.
מקדש הוריו-ג'י זכה להגנתה של משפחת המלוכה היפנית, והיווה אבן דרך באימוץ הבודהיזם על ידי הקיסרות היפנית.
מעמד הוריו-ג'י דעך החל מ-1868 בעקבות רסטורציית מייג'י ומתן עדיפות לשינטואיזם, אולם ב-1897 הועבר חוק הנוגע לשימור מקדשים עתיקים, שכתוצאה ממנו זכה המקדש לתשומת לב מחודשת בכל הקשור לשימורו.
המקדש הנוכחי מורכב משני חלקים: סאי-אין במערב וטו-אין במזרח.
החלק המערבי של המקדש כולל את הקונדו (ההיכל) ואת הפגודה החמש-קומתית.
באזור טו-אין, הנמצא במרחק 122 מטרים מסאי-אין, שוכן היכל יומדונו (היכל החלומות) המתומן.
במתחם יש גם מגורי נזירים, חדרי הרצאות, ספריות וחדרי אוכל.
המראה הנוכחי של הוריו-ג'י אינו מייצג רק את סגנון אסוקה.
בעוד שמקדשים יפניים רבים שנבנו בתקופת אסוקה היו מאורגנים בדומה למקדשים קוריאניים וסיניים: השער הראשי (הפגודה), ההיכל הראשי וחדר ההרצאות היו על קו ישר, המתחם החדש של הוריו-ג'י לא נבנה בהתאם לדפוס זה, אלא הקונדו והפגודה שכנו זה ליד זה באותה חצר.
מנגד, בהוריו-ג'י יש מאפיינים ייחודיים לתקופת אסוקה, הדומים לעיצובים שנמצאו במערות יונגאנג בסין, ולא נמצאו במקדשים מתקופת נארה.
המאפיינים הם עמודי אנטזיס והמעקות, המקושטים בתבניות חוזרות ונשנות של סווסטיקה, אשר מונחים מתחת למבנה בצורת V הפוכה שנועדה לתמיכה.
מאפיין נוסף מתקופת אסוקה שנמצא רק ביפן ונמצא בצורתו המקורית בהוריו-ג'י הוא מבנה תומך בצורת ענן.
המבנים בהוריו-ג'י מהווים דוגמה קלאסית לאדריכלות של שושלת טאנג הסינית.
בסין נחשב העץ לחומר בנייה איכותי ומועדף, אבל לא תמיד התאפשר להשיגו בקלות, ולעיתים נאלצו הבנאים הסיניים להתפשר על חומרי בנייה בסיסיים אך זמינים יותר, כמו אדמה נגוחה למשל.
ביפן יש חומרי גלם איכותיים מעץ, והוריו-ג'י נבנה מעץ בלבד ובאיכות בנייה גבוהה.
כך החזיק המבנה מעמד כ-1,200 שנה, ומהווה דוגמה טובה ליכולת הלימוד של התרבות היפנית.
בהשפעת התרבות הסינית, החליטה המשפחה הקיסרית היפנית לבנות עיר בירה חדשה לפי המודל הסיני.
ב-708 הורתה גנמיי, הקיסרית ה-43 של יפן, לאנשי חצרה לבנות את נארה, ונארה נבנתה ב-710 כמו שיאן, עיר הבירה של שושלת טאנג.
שיאן בנויה על רשת משבצות ריבועית סביב ציר סימטריה ראשי מדרום לצפון, שעליו היה ממוקם ארמון הקיסר בקצהו הצפוני של הציר.
משני צידי הציר ממוקמים מוסדות השלטון והדת, ורבעי המגורים, ונארה נבנתה באופן דומה.
נארה הייתה עיר בירה עד 784, כאשר הורה הקיסר על העברת הבירה לעיר קיוטו, שנקראה הייאן-קיו, ונבנתה גם כן לפי דגם העיר הסינית.
קיוטו שימשה כבירת הקיסרות מ-794 עד 1868, כאשר הבירה עברה לעיר טוקיו, שנקראה קודם אדו.
מקדש איסה המוקדש לאלת השמש אמטראסו בעיר הוא מקדש השינטו החשוב ביפן.
מתחם המקדש הוא קומפלקס מקדשים, המרוכזים סביב שני מקדשים עיקריים, נאיקוּ וגֶקוּ.
המקדש באיסה נבנה במאה השביעית לספירה, כתגובה לכניסת הבודהיזם ליפן וכניסיון לחזק את דת השינטו העתיקה מול ההתפשטות המהירה והאינטנסיבית של דת הבודהיזם.
המקדש באיסה שונה באופן משמעותי מהמקדשים שנבנו בסגנון הבודהיסטי, ומציג את הערכים האסתטיים היפניים ואת הרעיונות האדריכליים של התרבות היפנית הטרום-סינית.
הסגנון האדריכלי של מקדש איסה נקרא שינמֵיי-זוּקוּרי.
הוא מבוסס על פשטות, ועקרונותיו התפתחו בתקופת קופון.
כדי לשמור על מבנהו המקורי של המקדש תוך כדי חידושו, מפורק מבנה המקדש מדי עשרים שנה ונבנה מחדש באתר סמוך.
הבנייה נעשית באופן טבעי, על ידי שימוש בטכניקות נגרות עתיקות, ללא מסמרים או חלקי מתכת, אלא בעץ בלבד.
המגרש הריק הסמוך למקדש – מקום עמידתו של המקדש הקודם, ומקום בנייתו של המקדש הבא – נקרא קודנצ'י.
השטח מכוסה באבני חצץ לבנות, ונותר ריק מלבד מבנה עץ קטן שנבנה סביב עמוד עץ בגובה שני מטרים שנקרא שין-נו-מיהאשירה (העמוד המרכזי החדש).
כשהמקדש נבנה מחדש, הוא נבנה סביב עמוד זה, ואחר כך מסירים את מבנה העץ.
לפני סיום הפירוק של המקדש הישן, בונים את מבנה העץ מחדש סביב העמוד הישן, וכן נותרים שני העמודים המרכזיים נסתרים תמיד.
בתוך המקדש יש רצפה מוגבהת, ואל הכניסה מוביל גרם מדרגות יחיד.
הגג עשוי מקנים מיובשים, על רכס הגג מונחים עשרה בולי עץ, ורכס הגג נתמך על ידי שני עמודים חיצוניים מקדימה ומאחורה.
המקדש שנבנה ב-2013, הוא הגרסה ה-62 של המקדש, ומקדש חדש עתיד להיבנות בשנת 2033. במקדש מאוחסן הראי הקדוש, שלפי המסורת ניתן למשפחת המלוכה בידי אלת השמש.
הצגת הראי בפומבי אסורה, והמבנה שבו הוא נמצא, מוקף בחומת עץ.
לקודש הקודשים יכולים רק הכוהנים ובני המשפחה הקיסרית להיכנס.
עם היחלשותה של שושלת טאנג בסין, הפסיק השלטון היפני את המשלחות הרשמיות שנסעו בצורה סדירה לסין במשך תקופת טאנג, וייבאו ליפן את תרבות סין.
בתקופת הייאן גיבשה יפן את תרבותה, תוך כדי ניתוק מההשפעה הסינית.
התממשו עקרונות העיצוב, שהיו הבסיס של תרבות יפן לפני ההשפעה הסינית, ועיצבו מחדש את הבנייה אחרי ההשפעה העמוקה מסין שגבלה בהטמעה מוחלטת.
המבנים הראשונים שהשתנו היו בתי המגורים והגנים, אך גם המקדשים הבודהיסטים, שהיו נושא תרבותי ואדריכלי סיני מובהק, החלו לעבור שינויים איטיים במשך מאות שנים, לכיוון של הפשטה, א-סימטריה, והעדפה לחומרים טבעיים – עץ חשוף וגגות קש – בניגוד לצבעוניות הסינית.
ננטשו חומרי בנייה כבדים כמו אבן, טיט וחימר, ונעשתה נפוצה בנייה בקירות עץ פשוטים, רצפות ומחיצות.
ארז, עץ מקומי, היה פופולרי בגימור פנים עקב מבנהו המחוספס, ועצי אורן ולגש נועדו לשימוש מבני.
לוחות רעפים ועץ ברוש שנקרא "הינוקי" שימשו לגגות.
בתקופה זו נעשה שימוש ב כפתרון יפני לבעיות ניקוז של גגות.
כיוון זה המשיך לאורך תקופה של מאות שנים, אך לא היה יציב, אלא הפגין רגישות לתקופות היסטוריות של פתיחות מחודשת בקשרים עם סין בזמן שושלת סונג ואחר כך בזמן שושלת מינג.
מנגד, הייתה תקופה של סגירת שערים בזמן שושלת יואן המונגולית שאיימה לכבוש את יפן, אבל לא הצליחה בכך.
עם כניסת הזן בודהיזם ליפן, בתקופה של פריחת היחסים עם שושלת סונג, קיבלו הרעיונות העתיקים של דת השינטו – הפשטות והקרבה לטבע, בסיס פילוסופי מוגדר.
בתקופת קמקורה, שהייתה גם תקופת הניתוק משושלת יואן בסין, התגבשה ביפן האמירה האדריכלית הוודאית לכיוון ההפשטה, החומרים הטבעיים והא-סימטריה, ששירתו את האדריכלות היפנית מאות שנים אחרי תקופה זו, תוך כדי המשך התפתחות טבעית של רעיונות ועיצוב.
צמיחת הגודל של המבנים בעיר הבירה הובילה לאדריכלות הנשענת על עמודים שהמרחק ביניהם היה קבוע בהתאם לקן, יחידת מידה יפנית השווה לקצת פחות משני מטרים.
הקיסרי הגדיר את התחלת הסגנון האריסטוקרטי שנקרא , והתאפיין במבנים סימטריים שנבנו כזרועות התוחמות גן פנימי.
גן זה השתמש ב כדי להשתלב לכאורה עם הנוף הרחב יותר.
דוגמה מהותית ששרדה מאדריכלות שינדן-זוקורי היא אולם הפניקס של מקדש שנבנה ב-1053 בעיר אוג'י, הנמצאת דרום-מזרחית לקיוטו.
האולם בנוי כמבנה מלבני המוקף בבריכה מלאכותית, עם שני מסדרונות בצורת L משני צידיו, ומסדרון אחורי העובר מעל הבריכה ומתחבר לקרקע מאחור.
בתקופה זו הסגנון האדריכלי של המקדשים הבודהיסטיים החל להשפיע על הסגנון של מקדשי השינטו.
במקדשי השינטו החלו לצבוע את העצים, שלפני כן בדרך כלל נבנו ללא גימור, בצבע הצינובר האדום האופייני לבודהיזם.
בחלקה המאוחר יותר של תקופת הייאן הייתה בנייה מתועדת ראשונה של בתים עממיים בסגנון , שהתאפיינו בשימוש בחומרים ועבודה מקומיים, ונבנו בעיקר מעץ עם רצפות מאדמה וגגות סכך.
בתקופת קמקורה (1185–1333) ובתקופת מורומאצ'י (1336–1573), הייתה התקדמות טכנולוגית באדריכלות היפנית, שפנתה לכיוון שונה במקצת מהאדריכלות הסינית.
השינויים נבעו מדרישות מקומיות כמו עמידות לרעידות אדמה, ובניית מחסה מפני גשמים עזים וחום הקיץ.
במענה לדרישות, יצרו נגרי אמן את סגנונות האדריכלות היפניים ("בודהה גדול") ו ("סגנון הזן").
תקופת קמקורה החלה בהעברת השלטון ביפן מהחצר הקיסרית לשוגונות קמקורה, שנוסדה על ידי מינאמוטו נו יוריטומו.
ב (1180–1185) נפגעו מבנים מסורתיים רבים בנארה ובקיוטו, כמו טודאי-ג'י ו, שנשרפו בשנת 1180 על ידי טאירה נו שיגירה משבט טאירה.
רוב המקדשים נבנו מחדש מאוחר יותר על ידי שוגונות קמקורה כדי לאחד ולחזק את שלטון השוגון.
בתקופת קמקורה האדריכלות הייתה פחות מפורטת ועשירה מאשר בתקופת הייאן, והתאפיינה בפשטות עקב הקשר שלה לסדר צבאי.
מגורי סמוראים נבנו בסגנון בוק-זוקורי שדמה לסגנון השינדן-זוקורי, והבניינים היו מוקפים בחפירים צרים או שוחות.
הגנת המבנים הייתה בעדיפות ראשונה, והם נבנו כשהם מקובצים תחת קורת גג אחת ולא סביב גן.
גני הבתים מתקופת הייאן הפכו לרוב למגרשי אימונים.
אחרי נפילתה של שוגונות קמקורה ב-1333, קמה שוגונות אשיקאגה, שמאוחר יותר קבעה את מושבה במחוז קיוטו במורומאצ'י.
קרבת השוגון לחצר הקיסרית הובילה ליריבות בדרגים העליונים של החברה, שגרמה לצריכת מוצרי יוקרה ולניהול אורח חיים ראוותני.
בבתים אריסטוקרטיים בוצעו שינויים מסגנון הבוק-זוקורי הפשוט כדי להתאימם לסגנון השינדן-זוקורי הקודם.
דוגמה לאדריכלות ראוותנית זו היא המקדש המוזהב קינקאקו-ג'י בקיוטו, המעוטר בלכה ועלי זהב, בניגוד למבנים פשוטים אחרים עם גגות פשוטים.
בניסיון לרסן את עושר המעמדות העליונים, הנהיגו אדוני הזן את טקס התה היפני, ונבנו בתי תה (צ'שיצו) בגודל צנוע עם פרטי בניין וטקסטורה בסיסיים.
הסגנון קבע אדריכלות למגורים במבנים קלים ואינטימיים יותר, שהתבססו על עמודים דקים וקורות עץ עם פוסומה, מחיצות הזזה פנימיות, ושוג'י, קירות הזזה חיצוניים.
מחצלות טטאמי, שבתקופת קמקורה הונחו לרוב על הרצפה, עברו בתקופת מורומאצ'י למחצלות בגודל קבוע הצמודות זו לזו, ושטח רצפה טיפוסי של בית תה נקבע לארבע וחצי מחצלות.
בתכנון הגן, החליפו עקרונות הזן את המים בחול או חצץ כדי ליצור את הגן היבש מטיפוס קארסנסואי, כפי שמדגים הגן במקדש הזן בקיוטו.
בזמן (1467–1477) בתקופת מורומאצ'י, התפתחה אדריכלות הטירות ביפן.
בתקופת אזוצ'י-מומויאמה (1568–1600) עברה יפן תהליך של איחוד, לאחר תקופה ארוכה של מלחמת אזרחים.
הטירה שנבנתה, בדרך כלל הייתה מורכבת ממגדל הטירה שנקרא "טנשו", "הגנת גן העדן" ביפנית, והיה מוקף בגנים ובבניינים מבוצרים.
הכל נבנה בתוך קירות אבן מסיביים והוקף בחפירים עמוקים.
חללי הפנים הכהים של הטירות עוטרו לרוב על ידי אמנים, והופרדו זה מזה עם פוסומה, מחיצות הזזה, וביובו, פרגודים מתקפלים.
סגנון השואין-זוקורי, שמקורו בצ'שיצו (בית התה) של תקופת מורומאצ'י, המשיך להיות מעודן.
מרפסות מקורות קישרו את הפנים של מבני המגורים לגנים חיצוניים המעובדים היטב.
הפוסומה והביובו עוטרו בציורים מדוקדקים, ולעיתים קרובות שימש חדר פנימי עם גומחה (טוקונומה) ומדפים לתצוגה של עבודות אמנות, בדרך כלל עם מגילה תלויה.
טירות מצומוטו, קוממוטו והימג'י, הידועה כטירת האנפה הלבנה, הן דוגמאות מצוינות לטירות התקופה, ואילו בקיוטו היא דוגמה לאדריכלות טירה המשולבת בזו של ארמון קיסרי, כדי ליצור סגנון המתאים יותר להשפעה הסינית של המאות הקודמות.
תקופת אדו, המכונה גם תקופת טוקוגאווה, החלה בשנת 1603 והסתיימה בשנת 1868, עם ביצוע הרסטורציה של מייג'י.
בתקופת אדו שלטה ביפן שוגונות טוקוגאווה, שבירתה הייתה אדו, וב-1869 שינה הקיסר מוצוהיטו את שמה לטוקיו כשעבר אליה מקיוטו.
התקופה החלה עם כינון השוגונות על ידי טוקוגאווה איאיאסו, והסתיימה בכניעתו של השוגון האחרון טוקוגאווה יושינובו.
שוגונות טוקוגאווה בנתה את , שסביבה נבנו בניינים של ממשל המדינה ובתי מגורים לדאימיו המחוזיים.
העיר התפתחה סביב בניינים אלה, שהיו מחוברים ברשת של דרכים ותעלות.
בשנת 1700 גדלה האוכלוסייה למיליון תושבים.