tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אביו ארלינג קיבל את התואר רוזן והיה השליט בפועל של הממלכה מאחר שמגנוס היה קטין והוא המשיך להיות השליט גם לאחר שמגנוס הגיע לבגרות.
ב-1166, כאשר ארלינג סקקה היה בדנמרק, ריכזו זיגורד אגנהט ובנו המאומץ, אולף אוגיבה, כוח באופלנד ואולף הוכרז כמלך.
אולף היה בנה של מריה, בתו של אייסטיין הראשון, מלך נורווגיה לשעבר.
לאחר שובו של ארלינג לנורווגיה כדי לדכא את המרידה, תקפו אותו אולף ואנשיו במארב ברידיוקול.
ארלינג נפצע ובקושי הצליח להימלט.
ב-1168 פנו אולף ואנשיו דרומה לפיורד של אוסלו, אך הם הובסו בקרב שהתנהל בסטנגר.
זיגורד נהרג בקרב, אך אולף נמלט לדנמרק.
במהלך תקופת מלכותו של מגנוס הגיע לנורווגיה סבר זיגורדסון, שטען לקבל את הכתר לעצמו.
ביוני 1177 הוביל סבר לראשונה את אנשיו לטרונדלג, שם הוא הוכרז כמלך.
עם התקדמות הקרב, נותרו הספינות ששרדו דחוסות באנשים והחלו לשקוע תחת משקלן.
דווח שמגנוס טבע על סיפונה של אחת הספינות האחרונות.
מלחמת האזרחים הנורווגית לא הגיעה לסיומה עם ניצחונו של סבר על מגנוס.
לאחר מותו של מגנוס, טענו זיגורד, אינגה וארלינג להיותם בניו ותבעו לעצמם את הכתר.
מלחמת האזרחים התמשכה על פני 110 שנים.
היא החלה לאחר מותו של זיגורד הראשון ב-1130 והסתיימה עם מותו של הדוכס סקול ברדסון ב-1240.
במהלך תקופה זו התנהלו מספר עימותים מוגבלים ברמות שונות של עצימות.
הרקע לעימותים אלו היה סדר הירושה הנורווגי, שהיה לא ברור, המצב החברתי והמאבק בין המלך לבין הכנסייה.
בתחילה נאבקו זו בזו שתי סיעות, שבשלב הראשון לא נקראו בשם כלשהו, אך בסופו של דבר הם כונו ה"בגלר" וה"בירקביינר".
כל אחת מהסיעות הללו התקבצה סביב בן משפחת המלוכה או טוען לכתר ששימש כמנהיג בובה.
מגנוס הוקונסון (בנורדית עתיקה: Magnús Hákonarson, בנורווגית: Magnus Håkonsson; 1 במאי 1238 – 9 במאי 1280) היה מלך נורווגיה החל ממות אביו ב-1263 ועד מותו, תחת השם מגנוס השישי.
לפני כן, מ-1257 ועד למות אביו הוא כיהן כמלך-שותף.
אחד מהישגיו הגדולים ביותר היה תהליך המודרניזציה וההאחדה של ספר החוקים הנורווגי, תהליך שבזכותו הוא כונה "מגנוס המחוקק" (בנורדית עתיקה: Magnús lagabœtir, בנורווגית: Magnus Lagabøte).
מגנוס השישי היה ראשון מלכי נורווגיה שידוע שהוא השתמש במספר סידורי לשמו מלכותי, למרות שבמקור הוא השתמש במספר "הרביעי".
מגנוס היה צעיר בניהם של הוקון הרביעי ושל רעייתו, מרגרטה סקולדוטר.
הוא נולד בטונסברג והוטבל במאי 1238. את רוב תקופת ילדותו בילה בברגן.
ב-1257 מת אחיו הבוגר הוקון הצעיר, בהותירו את מגנוס כיורש העצר.
באותה שנה העניק לו אביו את התואר מלך.
ב-11 בספטמבר 1261 נשא לאישה את אינגבורג, בתו של אריק הרביעי, מלך דנמרק המנוח, לאחר שלמעשה היא נחטפה מהמנזר בו חיה על ידי אנשיו של המלך הוקון.
המאבק על קבלת ירושתה של אינגבורג מאביה שנרצח, גרמה מאוחר יותר לנורווגיה להיות מעורבת בעימותים עם דנמרק, שנמשכו לסירוגין בעשורים הבאים.
מגנוס ואינגבורג הוכתרו מיד לאחר נישואיהם ולמגנוס ניתן תפקיד השליט הישיר של מחוז רייפילקה.
ב-16 בדצמבר 1263 מת הוקון הרביעי כאשר היה בעיצומה של מלחמה כנגד סקוטלנד על השליטה על האיים ההברידיים ומגנוס היה למלך נורווגיה.
מדיניות החוץ של מגנוס הייתה שונה בהשוואה לזו של אביו שהייתה תקיפה במידה מסוימת.
ב-1266 הוא ויתר לסקוטלנד על השליטה באיים ההברידיים ועל האי מאן, בתמורה לתשלום שנתי גדול במטבעות כסף, על פי הסכם פרת', שבמסגרתו הכירו הסקוטים בשלטונה של נורווגיה על איי שטלנד ועל אורקני.
ב-1269 התבססו היחסים הטובים עם הנרי השלישי, מלך אנגליה במסגרת הסכם וינצ'סטר.
נראה היה גם שלמגנוס היו יחסים טובים עם ולדמאר, מלך שוודיה ובשנות השישים של המאה ה-13 הוגדר לראשונה הגבול בין שתי הממלכות באופן רשמי.
כאשר הודח ולדמאר על ידי שני אחיו ונמלט לנורווגיה ב-1275, גייס מגנוס עקב כך צי מלחמתי בפעם הראשונה והיחידה במשך תקופת מלכותו.
כשהוא עומד בראש צי גדול, הוא נפגש עם המלך השוודי החדש, מגנוס הראשון, כדי להגיע להסדר בין שני האחים, אך ללא הצלחה.
מגנוס השוודי לא נכנע ללחצים ומגנוס הנורווגי נסוג מבלי להיכנס לעימות אלים.
במדיניות הפנים שלו ביצע מגנוס מאמצים גדולים להכניס חידושים בספר החוקים.
שינויים אלו אומצו באספות האצילים שהתכנסו ב-1274 וב-1276. ב-1274 הוא חוקק ספר חוקים לאומי אחיד שיושם בכל חלקי נורווגיה, כולל באיי פארו ובאיי שטלנד.
ספר חוקים זה החליף את החוקים האזוריים השונים שהיו קיימים קודם לכן.
מהלך זה הושלם על ידי חקיקתו של חוק מוניציפלי חדש שחוקק ב-1276 ובמקביל בוצע מהלך דומה באיסלנד.
ספר חוקים אחיד לכל הארץ היה נוהג חדש יחסית באותה תקופה, שעד אז היה מקובל רק בממלכת סיציליה ובממלכת קסטיליה.
ספר החוקים של מגנוס יצר את התפיסה שמעשי פשע הם פגיעה במדינה ולאו דווקא נגד אדם מסוים, וכך צמצם את האפשרויות של מעשי נקם אישיים.
ספר החוקים הרחיב את סמכותו הפורמלית של המלך והפך את כס המלכות כמקור של צדק.
החוק המוניציפלי העניק לערים חרות מורחבת.
פרק מיוחד בספר החוקים קבע את סדר הירושה לכתר, בהתאם להסדרים שהבסיס להם הונח על ידי הוקון הרביעי ב-1260.
למרות שעל פי כל הדיווחים היה מגנוס מבחינה אישית מלך אדוק מאוד באמונתו הדתית, עבודת החקיקה שלו הביאה אותו לעימות עם הארכיבישוף של נורווגיה, שהתנגד לשליטה החילונית על הכנסייה ושאף לשמר את ההשפעה של הכנסייה על הממלכה.
הסכם טונסברג, שנחתם ב-1277 בין מגנוס לבין יון ראודה, הארכיבישוף של נידארוס (טרונדהיים), אישר זכויות מסוימות לכמורה, את החירות לבחירות חופשיות למשרות הכנסייתיות ועניינים דומים.
הכנסייה שמרה על עצמאות משמעותית בעניינים שיפוטיים, אך ויתרה על הטענה העתיקה שעל פיה ממלכת נורווגיה הייתה פייף הכפוף לסמכות המלאה של הכנסייה הקתולית.
בתחום התרבותי, המשיך מגנוס את מדיניות אביו להנהיג בנורווגיה את תרבות חצרות המלכות האירופאית.
ב-1277 החליף את תוארי האצולה הנורדים העתיקים בתארים אירופאים כמו ברון ואביר (riddar), ובאותה עת גם הרחיב את הזכויות של נושאי תארים אלו והעניק להם את הזכות להיקרא בתואר לורד (herra).
מגנוס היה ככל הנראה המלך הנורווגי הראשון שעשה שימוש במספר סידורי בשמו המלכותי.
הוא קרא לעצמו "מגנוס הרביעי", כשהוא לא כולל ברשימת המלכים את מגנוס השני ואת מגנוס הרביעי.
מיד לאחר מות אביו הטיל על הסופר האיסלנדי, סטורלה תורדארסון, לכתוב את הסאגה על אביו.
ב-1278 הטיל עליו את המשימה לכתוב את הסאגה אודותיו.
"הסאגה על מגנוס המחוקק" (Magnúss saga lagabœtis) הייתה לפיכך האחרונה בסאגות שנכתבו על מלכי נורווגיה בימי הביניים ורק קטע קטן ממנה שרד.
באביב 1280 נפל מגנוס השישי למשכב ומת בברגן ב-9 במאי אותה שנה.
עוד קודם לכן הוא תכנן להכתיר באותו קיץ את בנו אריק כמלך-שותף.
תחת זאת עלה אריק לכס המלכות כמלך יחיד בהיותו בן 12. השליטה המעשית על הממלכה נפלה על כתפיו של מעגל יועצים, שהבולטת מביניהם הייתה המלכה אינגבורג.
מגנוס ייזכר כשליט נאור, שמלך בכוח החוק ולא בכוח החרב.
כמה היסטוריונים מודרניים רואים בו כמלך חלש, עקב העובדה שהוא ויתר על השליטה באיים ההברידיים ועל כניעתו לדרישות הכנסייה, אך אחרים רואים בצעדים אלה מדיניות נבונה, שחסכה מנורווגיה מלחמות מיותרות וחסרות תועלת ושמרה על יציבות מבית.
מגנוס נקבר בכנסייה של המנזר הפרנציסקני בברגן, שמאז המאה ה-16 היה לקתדרלה של ברגן.
מגנוס נולד בנורווגיה כבנם של אריק, דוכס סדרמנלנד, בנו של מגנוס השלישי, מלך שוודיה ושל אינגבורג, בתו של הוקון החמישי, מלך נורווגיה.
מגנוס נבחר להיות מלך שוודיה ב-8 באוגוסט 1319 והוכרז כמלך נורווגיה באספת האצילים שהתקיימה בטונסברג באוגוסט אותה שנה.
כשסבתו, הלוויג מהולשטיין, ואמו, אינגבורג, משמשות כעוצרות, נמשלו שתי הממלכות על ידי קנוט יונסון וארלינג וידקונסון.
מגנוס הוכרז כבגיר ב-1331. מהלך זה עורר התנגדות בנורווגיה, שם על פי חוק משנת 1302 הוגדר גיל הבגרות של המלך כגיל 20 ובעקבות כך פרצה התקוממות של ארלינג וידקונסון ושל אצילים אחרים.
ב-1332 נשבעו המורדים אמונים למגנוס.
ב-1332 מת כריסטופר השני, מלך דנמרק, שכונה "המלך ללא ארץ" לאחר שהוא ואחיו הבכור שמלך לפניו משכנו את חלקיה של דנמרק בזה אחר זה.
מגנוס ניצל את מצוקתו של שכנו, פדה את המשכון על המחוזות המזרחיים של דנמרק תמורת סכום עצום של כסף וכך היה לשליט של סקונהלנד.
ב-21 ביולי 1336 הוכתר מגנוס בסטוקהולם כמלך נורווגיה וכמלך שוודיה.
אירוע זה גרם לתרעומת נוספת בנורווגיה, שם חפצו האצילים שיתקיים טקס הכתרה נפרד.
ב-1338 פרץ מרד נוסף של חברי חוג האצולה הנורווגים.
ב-1335 נשא מגנוס לאישה את בלאנש, בתם של ז'אן הראשון, רוזן נאמור ושל מרי ארטואה, צאצאית של לואי השמיני, מלך צרפת.
טקס הנישואים התקיים באוקטובר או בראשית נובמבר 1335, ככל הנראה בטירת בוהוס.
כמתנת חתונה קיבלה בלאנש את מחוז טונסברג בנורווגיה ואת העיר לודוס שבשוודיה.
לזוג נולדו שני בנים, אריק והוקון ולפחות שלוש בנות שמתו בינקותן.
ההתנגדות לשלטונו של מגנוס בנורווגיה הובילה להסדר בין המלך לבין האצולה הנורווגית שעליו הוסכם בורברג ב-15 באוגוסט 1343. תוך הפרה של חוקי הירושה הנורווגיים, הוכרז בנו הצעיר של מגנוס, הוקון, כמלך נורווגיה, כשמגנוס עצמו משמש כעוצר עד הגיעו לבגרות.
מאוחר יותר באותה שנה הוכרז שבנו הבכור של מגנוס, אריק יהיה מלך שוודיה לאחר מות אביו.
כך פורק האיחוד בין שתי הממלכות.
הסכם זה מומש כאשר הוקון הגיע לבגרות ב-1355.
בשל העלאת המיסים שהוצרכה למימון רכישתה של סקונה, כמה אצילים שוודים ניסו להדיח את מגנוס מכסאו בתמיכת הכנסייה ולהמליך את אריק, אך זה האחרון מת ב-1359, ככל הנראה מדבר, יחד עם אשתו, ביאטריס מבוואריה ושני בניהם.
ב-12 באוגוסט 1323 סיכם מגנוס את ההסכם הראשון בין שוודיה לבין רפובליקת נובגורוד, שיוצגה על ידי הנסיך יורי ממוסקבה.
הסכם זה נחתם במבצר שליסלבורג (בשוודית: נטבורג) שעל האי אורחוביי אשר בימת לדוגה, בקרבת מוצאו של הנהר נייבה.
ההסכם התווה את תחומי ההשפעה בין הפינים לבין הקרלים והיה אמור להיות "שלום נצחי", אך יחסיו של מגנוס עם רוסיה לא היו כה שלווים.
ב-1337, גרם סכסוך על רקע דתי בין הקרלים האורתודוקסים לבין השוודים למתקפה שוודית על הערים קורלה וויבורג, שבה נטבחו סוחרים נובגורודים ולדוגים.
בפיקודו של קצין שוודי בשם סטן נכבש מבצר שליסלבורג.
המשא ומתן עם פדור, ראש העיר של נובגורוד לא הגיע לידי סיכום והשוודים תקפו את הקרלים סביב לימת לדוגה וימת אונגה, עד אשר הושג ב-1339 שלום על פי התנאים המקוריים של ההסכם משנת 1323. במסגרת הסכם זה טענו השוודים שסטן ואחרים פעלו על דעת עצמם ללא הסכמת המלך.
היחסים בין שוודיה לבין נובגורוד התנהלו על מי מנוחות עד 1348, כאשר הוביל מגנוס מסע צלב נגד נובגורוד, כשהוא צועד במעל נהר הנייבה, כופה בכוח על השבטים לאורך הנהר להמיר את דתם לנצרות ולזמן קצר הוא כבש את מבצר שליסלבורג בפעם השנייה.
ב-1349 כבשו הנובגורודים מחדש את המבצר לאחר מצור שארך שבעה חודשים ומגנוס נסוג, בין השאר עקב מגפת המוות השחור שהשתוללה ממערב.
אף על פי שהוא בילה את רוב שנת 1351 בניסיון לגייס תמיכה בקרב הערים הגרמניות באזור הבלטי למסע צלב נוסף, הוא מעולם לא שב לתקוף את נובגורוד.
ב-1355 שלח מגנוס ספינה (או ספינות) לגרינלנד כדי לפקח על היישובים במזרח ובמערב האי.
הימאים מצאו את היישובים מאוכלסים בתושבים נורדים ונוצרים בלבד.
הספינה המשיכה לבצע את הפיקוח לסירוגין עד 1369, כאשר היא טבעה ולא הוחלפה באחרת.
ב-1360 כבש ולדמר הרביעי, מלך דנמרק את סקונה.
ב-1361 הוא המשיך וכבש את גוטלנד.
ב-27 ביולי 1361 התקיים הקרב האחרון מחוץ לעיר ויסבי, בירת גוטלנד.
הקרב הסתיים בניצחון מוחלט של ולדמר.
מגנוס הזהיר את תושבי ויסבי במכתב והחל לקבץ כוחות כדי לכבוש מחדש את סקונה.
ולדמר חזר לדנמרק באוגוסט ולקח איתו שלל רב.
בסוף 1361 או בראשית 1362, התקוממו תושבי ויסבי כנגד הכוח המצומצם שהשאיר שם ולדמר והרגו אותם.
ב-1363 הגיעו חברי מועצת האצולה השוודית, בהנהגת בו יונסון, אל החצר במקלנבורג.
הם גורשו משוודיה לאחר המרד כנגד מגנוס.
על פי בקשת האצילים, שיגר אלברכט ממקלנבורג פלישה לשוודיה שנתמכה על ידי כמה דוכסים ורוזנים גרמנים.
כמה מהערים ההנזאיות ודוכסים מצפון גרמניה הביעו תמיכה במלך החדש.
סטוקהולם וקאלמאר, עם אוכלוסייה הנזאית גדולה, קידמו גם הן את הפלישה בברכה.
אלברכט הוכרז כמלך שוודיה וב-18 בפברואר 1364 הוא הוכתר.
מגנוס מצא מקלט אצל בנו הצעיר בנורווגיה, שם הוא טבע בספינה ששטה בבולמפיורד ב-1374. הוא החזיק בריבונותו על איסלנד עד למותו.
למרות פעילויות ההתרחבות הרבות שלו, נחשבת תקופת מלכותו כתקופת שקיעה למלוכה השוודית בפרט ולשוודיה בכלל.
מדינות זרות כמו דנמרק (לאחר התאוששותה ב-1340) ומקלנברוג, התערבו בנעשה בשוודיה ולא נראה שמגנוס היה מסוגל לעמוד מול ההתנגדות מבית שהתעוררה.
הוא נחשב מלך חלש וזכה לביקורת על כך שהעניק למקורביו כוח רב מדי.
איש החצר הצעיר המועדף עליו היה בנגט אלגוטסון, שאותו הוא העלה לדרכת דוכס פינלנד והלנד, וכן לתפקיד המשנה למלך בסקונה.
מאחר שהומוסקסואליות הייתה אז פשע שעונש מוות בצדו ותופעה שזכתה לבוז מוחלט, השמועות על יחסי האהבה לכאורה של המלך עם אלגוטסון ועל הרפתקאות ארוטיות אחרות, הופצו על ידי אויביו של מגנוס, במיוחד על ידי כמה מאנשי האצולה שהתייחסו לחזיונות מיסטיים של בריגיטה הקדושה משוודיה.
החשדות לכאורה הקנו למגנוס את הכינוי "מגנוס המלטף" וגרמו לו נזק רב, אך לא קיים כל בסיס עובדתי להאשמות אלו במקורות ההיסטוריים.
הרוסים חיבור דיווחים אוטוביוגרפיים לכאורה שהיו ידועים בשם "העדות של מגנוס" שהפכו להיות חלק מ"הכרוניקה הראשונה של סופיה" שחוברה בנובגורוד.
על פי הכרוניקה הזאת מגנוס לא באמת טבע בים, אלא הכיר בשגיאות שעשה והמיר את אמונתו לנצרות האורתודוקסית והפך להיות נזיר במנזר נובגורודי בקרליה.
מגנוס השני, או מגנוס הנריקסון (בשוודית: Magnus Henriksson; 1130 – 1161) היה אציל דני ומלך שוודיה משנת 1160 ועד מותו.
אמו, אינגריד, הייתה נכדתו של אינגה הזקן.
אביו היה אציל דני בשם הנריק סקודלור, שהיה בן בלתי חוקי של סוון השני, מלך דנמרק.
הוא נשא לאישה את בריגיטה, בתו של האראלד הרביעי, מלך נורווגיה.
מגנוס, שהיה טוען לכתר ויריב של אריק התשיעי, מלך שוודיה (לימים "אריק הקדוש"), ארב לזה האחרון כאשר הוא יצא מכנסייה ליד אופסלה ב-18 במאי 1160 והרג אותו.
מגנוס מלך על כמעט כל שטחה של שוודיה עד ששנה מאוחר יותר הוא הוצא להורג על ידי אנשיו של יריבו, קרל סברקרסון, שהיה שליט יטאלנד.
לאחר נפילתו של מגנוס מלך קרל סברקרסון כקרל השביעי.
מגנוס גודמונדסון (באיסלנדית: Magnús Guðmundsson; 6 בפברואר 1879 – 28 בנובמבר 1937) היה פוליטיקאי איסלנדי.
ב-1907 הוא סיים תואר במשפטים באוניברסיטת קופנהגן.
משנת 1916 ועד מותו הוא היה חבר האלת'ינגי (הפרלמנט האיסלנדי) מטעם מחוז הבחירה שלו בצפון-מערב איסלנד.
מ-23 ביוני ועד 8 ביולי 1926 הוא שימש כראש ממשלת איסלנד בפועל לאחר מותו של ראש הממשלה הקודם, יון מגנוססון ועד לבחירתו של יון תורלקסון.
הוא היה חבר במפלגה השמרנית של איסלנד (Íhaldsflokkurinn) שכבר לא קיימת כיום.
בממשלתו של יון מגנוססון הוא היה שר התעשייה.
קודם לכן היא שימש בתפקיד שר האוצר בשנים 1920 – 1922. הוא היה ממייסדי מפלגת העצמאות ושימש כשר המשפטים בממשלה הראשונה שמפלגה זו הייתה שותפה לה, בין השנים 1932 – 1934.
מגנוס השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג , היה הדוכס בראונשווייג-לינבורג בין השנים 1369–1373.
מגנוס נולד למגנוס הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג ולסופיה מברנדנבורג-שטנדאל, בתם של היינריך הראשון, מרקיז ברנדנבורג-שטנדאל ואגנס מבוואריה.
בשנת 1362 סייעו מגנוס ואחיו לודוויג לאחיהם אלברכט השני, ארכיבישוף ברמן, נגד מנהל הבישופות מוריץ מאולדנבורג, ובסיועו של חותנו של לודוויג - וילהלם השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג, הכריחו את מוריץ להתפטר מתפקידו.
בשנת 1369 מת אביו מגנוס הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ומגנוס ירש את נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל.
באותה שנה מת גם דודו וילהלם השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ומגנוס ירש אף את נסיכות לינבורג.
אולם בשנת 1370 פרצה מלחמת הירושה של לינבורג, וכתוצאה ממנה השתלטו ונצל הראשון, דוכס סקסוניה-ויטנברג ואחיו אלברכט מסקסוניה-ויטנברג, דוכס לינבורג על חלק ניכר מנחלותיו.
ב-25 ביולי 1373 מת מגנוס, ורק כמה שנים לאחר מותו הצליחו בניו לרשת את השטחים שנכבשו במהלך המלחמה.
מגנוס התחתן עם קתרינה מאנהלט-ברנבורג, בתם של ברנהרד השלישי, נסיך אנהלט-ברנבורג ואגנס מסקסוניה, ממנה נולדו לו 11 ילדים:
קתרינה אליזבת מבראונשווייג-לינבורג (לא ידוע–1423), התחתנה עם גרהרד השישי, דוכס הולשטיין-רנדסבורג
היינריך המתון, דוכס בראונשווייג-לינבורג (1355–1416)
אגנס מבראונשווייג-לינבורג (1356–1430/1434), התחתנה עם בוקהארד החמישי, רוזן מנספלד, ולאחריו התחתנה עם בוגיסלאב השישי, דוכס פומרניה, ולאחריו התחתנה עם אלברכט, מלך שוודיה
פרידריך הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג (1357–1400)
סופיה מבראונשווייג-לינבורג (1358–1416), התחתנה עם אריק הרביעי, דוכס סקסוניה-לאוונבורג
ברנהרד הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג (1358/1364–1434)
אגנס מבראונשווייג-לינבורג (לא ידוע–1410), התחתנה עם אלברכט הראשון, דוכס בראונשווייג-גרובנהאגן
הלנה מבראונשווייג-לינבורג (לא ידוע), התחתנה עם אריק הראשון, רוזן הויה
אליזבת מבראונשווייג-לינבורג (לא ידוע–1420), התחתנה עם מוריץ הרביעי, רוזן אולדנבורג
מכטילד מבראונשווייג-לינבורג (1370–לא ידוע), התחתנה עם אוטו השלישי, רוזן הויה
מגנוס הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג , היה דוכס בראונשווייג-לינבורג בין השנים 1344–1369.
מגנוס נולד בשנת 1304, לאלברכט השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג ולריקסה מוורלה, בתם של היינריך הראשון, נסיך מקלנבורג-גיסטרוב וריקיסה בירגרסדוטר.
בשנת 1318 מת אביו אלברכט השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג, אולם מכיוון שמגנוס ואחיו ארנסט היו קטינים, ירש אחיהם אוטו המתון, דוכס בראונשווייג-לינבורג את כל הנחלות.
לאחר שהתחתן מגנוס עם סופיה מברנדנבורג-שטנדאל שהייתה אחייניתו של לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, עבר מגנוס בשנת 1333 להתגורר בזנגרהאוזן.
בשנת 1444 מת אחיו אוטו המתון, ומגנוס וארנסט ירשו את נחלותיו, אולם ב-17 באפריל 1345 הם חילקו ביניהם את הנחלות.
בשנת 1346 פרצה מלחמה בין מגנוס לארכיבישוף מגדבורג, ובתמורה לסיוע מכר מגנוס את מרקיזות לנדסברג לפרידריך השני, מרקיז מייסן.
אולם על אף הסיוע ניצח ארכיבישוף מגדבורג את מגנוס וכבש שטחים נרחבים מנחלותיו, ובעקבות כך השיגו ערי הדוכסות (ובעיקר בראונשווייג) יותר זכויות לעצמם.
בשנת 1348 מסר הקיסר את לנדסברג והפלטינט של סקסוניה לברנהרד השלישי, נסיך אנהלט-ברנבורג, אולם הסכסוך ביניהם נפתר בדרכי שלום, על ידי שבנו של מגנוס - מגנוס התחתן עם קתרינה בתו של ברנהרד מאנהלט.
בשנת 1369 מת מגנוס, ובנו מגנוס השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג ירש את נחלותיו.
מגנוס התחתן עם סופיה מברנדנבורג-שטנדאל, בתם של היינריך הראשון, מרקיז ברנדנבורג-שטנדאל ואגנס מבוואריה, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
מגנוס השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג (1324–1373)
אלברכט מבראונשווייג ולאוונבורג-וולפנביטל (לא ידוע–1395)
מתילדה מבראונשווייג-לינבורג, התחתנה עם ברנהרד השלישי, נסיך אנהלט-ברנבורג
אגנס מבראונשווייג-לינבורג, התחתנה עם היינריך השביעי, רוזן הונשטיין
סופיה מבראונשווייג-לינבורג, התחתנה עם דיטריך החמישי, רוזן הונשטיין
מגנוס הלרן (בשוודית: Magnus Hellgren; נולד ב-1 באוקטובר 1963) הוא דיפלומט שוודי שכיהן כשגריר שוודיה בישראל בין השנים 2017–2020.
הקריירה הדיפלומטית של הלרן החלה בשנות ה-90. בין השנים 1992 - 1990 כיהן בתפקידו הדיפלומטי הראשון כנציב בשגרירות קהיר, לאחר מכן, בשנת 92, כיהן כנציב בלונדון, ב-1993 בקופנהגן, ובין 1993 ל-1996 כנציב בפריז.
בשנת 1998 כיהן כיועץ המועצה לענייני ביטחון ובהמשך קודם לתפקיד מנכ"ל משרד החוץ השוודי.
מ-2001 ועד 2004 שימש כסגן מפקד משימה ראשי (DCM) של שגרירות שוודיה בדמשק.
משנת 2004 עד 2010 שימש כציר (ב-2009 בתפקיד כשגריר) של המשלחת הקבועה של שוודיה בז'נבה.
משנת 2011 ועד 2015 הוא שימש כראש המחלקה של המזרח התיכון במשרד החוץ.
משנת 2015 הוא כיהן כסגן המנהל הכללי במשרד החוץ של שוודיה וראש המחלקה לפירוז ומניעת הפצה ויצוא של נשק במשרד זה.
ב-03 בספטמבר 2017 החל בתפקידו כשגריר שוודיה בישראל באופן רשמי.
כמי שמעורה היטב ובעל ניסיון רב באזור המזרח התיכון, הוא החל לפעול תוך זמן קצר ליצור תרומה משמעותית.
ימים אחדים לאחר תחילת כהונתו כשגריר בישראל, אירח מפגש חגיגי "ישראל כהייטק ניישן", בו השתתפו נציגים בכירים מחברות ההייטק הישראליות המצליחות ביותר, וכן מחברות בינלאומיות בעלות פעילות ענפה בישראל.
ABB, אפל, מלאנוקס, צ'ק פוינט, אאוטבריין, IATI וכן משקיעי הייטק ידועים כיוסי ורדי ומולי עדן היו בין המשתתפים.
בהמשך אירח מפגשים רבים נוספים בסימן חשיבות פיתוח הקשר בין המדינות בהקשר הטכנולוגי, באחד מהם שרת המסחר של שוודיה, אן לינדה, הכריזה על מינוי של נציגה שוודית בתל אביב, המיועדת לפתח את יחסי ישראל - שוודיה בתחום הטכנולוגי.
בדצמבר 2017, בעקבות תקריות אנטישמיות שהתרחשו בשוודיה, יצא לתקשורת הלרן והביע את דאגתו לגבי האירועים, ואמר כי "אנחנו מחויבים לדאוג שהקהילה היהודית בשוודיה תמשיך לפרוח".
להלרן תואר שני בכלכלה ויחסים בינלאומיים מהמוסד האקדמי מבית הספר לכלכלה של גוטנבורג (Gothenburg School of Economics), הוא נשוי לשגרירה השוודית אניקה מולין הלגרן (Annika Molin Hellgren), ולזוג שתי בנות.
היינריך מגנוס מנסקה (נולד ב-24 במאי 1974) הוא מדען בכיר במכון "Wellcome Trust Sanger" בקיימברידג' שבבריטניה והמפתח של הגרסה הראשונה של תוכנת מדיה-ויקי, המשמשת את ויקיפדיה.
הוא למד ביוכימיה באוניברסיטת קלן, וסיים את לימודיו בשנת 2006 עם דוקטורט.
עבודת המחקר של מנסקה הייתה יצירת כלי בשם GENtle, לשימוש בתחום הביולוגיה המולקולרית.
בהיותו סטודנט, היה מנסקה מהתורמים הראשונים שהשתתפו בפיתוח האנציקלופדיה האינטרנטית "נופדיה", אשר קדמה לוויקיפדיה.
בהמשך הוא יצר את אחת הגרסאות הראשונות של תוכנת מדיה-ויקי, אשר בהמשך החלה לשמש כפלטפורמה של ויקיפדיה, אתרי הבת של קרן ויקימדיה, כמו גם אתרי ויקי רבים אחרים באינטרנט.
באפריל 2007 החל מנסקה לעבוד בקיימברידג' במכון Wellcome Trust Sanger, אך נותר פעיל במקביל בפיתוח כלים לוויקיפדיה וכמו גם לוויקינתונים ולוויקישיתוף.
בשנת 2012 השתתף בכתיבת מאמר שפורסם בכתב העת "Nature", אשר הדגים דרכים חדשות לזיהוי אזורים בהם טפילי מלריה מתפתחים, ותיאר טכניקות למיפוי העמידות של המלריה לתרופות.
בעת היותו סטודנט היה מנסקה אחד מהתורמים הפעילים ביותר במיזם נופדיה, הוסיף תוכן רב במיוחד בתחום הביולוגיה ופיתח כלים והרחבות עבור נופדיה.
מאוחר יותר, משום שלא היה מרוצה מהמגבלות של התוכנה, מנסקה פיתח את אחת הגרסאות הראשונות של מה שיהפוך בהמשך לימים ל"מדיה-ויקי".
תוכנת הויקי החדשה שיצר מנסקה הותקנה במהלך 2002.
תוכנת הוויקי ששימשה בתחילת הדרך את ויקיפדיה נקראה UseModWiki ונכתבה בשפת התכנות Perl.
לאחר שהחלו לצוץ בעיות שונות בתוכנה בעקבות העלייה בשימוש בוויקיפדיה, מנסקה החל כתוצאה מכך במהלך קיץ 2001 לעבוד על יצירת התוכנה שתחליף את UseModWiki אשר תהיה מגובה בבסיסי נתונים ותכלול "תכונות ייחודיות לוויקיפדיה".
ב-25 בינואר 2002 מנסקה פרסם את הגרסה הראשונה של מנוע ויקי מבוסס PHP אותו הוא כינה Phase II.
אחד מהחידושים של מנסקה ב-Phase II כלל את ההתחלה של השימוש במרחבים שונים על מנת שניתן יהיה להבדיל בין הסוגים השונים של הדפים באתרי הויקי - כגון מרחב "שיחה" או מרחב "משתמש".
גרסת ה-Phase II הכילה גם מספר תכונות חדשות אחרות שעדיין נמצאות בשימוש עד היום, כגון היכולת להעלות קבצים לאתר, פיצ'ר רשימת המעקב, חתימות אוטומטיות ורשימת השינויים האחרונים.
גרסת ה-Phase II שפיתח מנסקה הקלה באופן מהותי על שילוב תצלומים בערכי ויקיפדיה, ותרם ליצירת קבוצת משתמשים חדשה: מפעילי מערכת, אשר הוסמכו לראשונה למחוק דפים ולחסום משתמשים אנונימיים במידת הצורך.
כל הגרסאות המוקדמות של מדיה-ויקי אותם פיתח מנסקה שוחררו תחת רישיון GPL.
בעקבות הצמיחה בפופולריות של ויקיפדיה ובעיות העומס בהן נתקלה גרסת ה-Phase II של מנסקה, המתכנת האמריקני לי דניאל קרוקר יצר בהמשך גרסה מחודשת לתוכנת הויקי של ויקיפדיה, אשר כונתה בתחילה Phase III, אשר הותקנה לראשונה ביוני 2002 כאשר משנת 2003 ואילך היא נקראת "מדיה-ויקי".
תוכנת מדיה-ויקי משמשת כיום כפלטפורמת הליבה הן לוויקיפדיה ואתרי האחות של ויקיפדיה, והן לאתרי הויקי של ארגונים ומוסדות רבים ברחבי העולם.
מנסקה המשיך לפתח הרחבות שונות למדיה-ויקי וכלים המשמשים לבניית ויקיפדיה ואתרי הבת של ויקיפדיה, כולל כלים למיפוי קטגוריות, חישוב צמתים בקטגוריות, וייבוא תמונות מ-Flickr לויקישיתוף.
מנסקה פיתח גם את הסיומת Cite שהביאה תחביר ויקי דמוי XML לצורך שילוב ציטוטים בדפים של תוכנת מדיה-ויקי.
מנסקה הוא היוצר של הערך החמישי בוויקיפדיה הגרמנית, אשר עוסק ב-PCR, אותו הוא החל לכתוב במהלך שנת 2001. בעיה טכנית בהיסטוריית הגרסאות באתר ויקיפדיה הגרמנית, גרמה למצג שווא כאילו זהו הערך הראשון, ולכן מנסקה מוכר בתור יוצר הערך הראשון, למרות שהערך הראשון שעוסק בפילוס לא נכתב על ידו.
במהלך 2002 הצהיר ג'ימי ויילס כי 25 בינואר יהיה "יום מגנוס מנסקה" כהכרה על תרומותיו של מנסקה למיזם ויקיפדיה, וציין במהלך האירוע כי "הלילה בארוחת הערב, כל ויקיפד צריך להרים כוסית למגנוס ולהמצאותיו הרבות".
לארי סנגר ציין בספר זיכרונותיו, שעסק בתחילת ההיסטוריה של ויקיפדיה, את תרומתו של מנסקה למיזם, ומייחס את הצלחתה של ויקיפדיה למספר אנשים אשר כללו את מנסקה.
מגנוסאורוס (שם מדעי: Magnosaurus; מילולית: "לטאה גדולה") הוא סוג דינוזאור תרופוד שהשתייך למשפחת המגלוזאוריים וחי במשך היורה של אנגליה לפני 173 עד 169 מיליון שנה מזמננו.
דינוזאור זה ידוע רק משרידי מאובנים מקוטעים וחלקם משויכים למגלוזאורוס הקרוב.
הסוג תואר בשנת 1932 בידי החוקר הגרמני פרידריך פון הינה, אשר גילה את ממצאיו ב-1923 בתצורות "Inferior Oolite" שליד שרבורן בדורסט, דרום אנגליה.
בסוג זה נכללים בו 3 מינים.
הממצאים של המנגוסאורוס כללו שרידי לסת תחתונה, מספר שיניים חדות, חוליות זנב, שוקה ועצם ירך וכן חלקי אגן ירכיים, כל הממצאים היו שבורים וחלקיים אך העידו שהשתייכו לדינוזאור טורף בעל קרבה למגלוזאורוס שחי גם הוא באנגליה של היורה.
במשך שנות ה-90 התייחסו לממצאים כאל ממצאים שבורים של מגלוזאורוס אך מחקר מופולוגי ראה בו סוג נפרד, זאת לצד האאוסטרפטוספונדילוס שגם הוא סווג בעבר כמגלוזאורוס.
בשל הממצאים הקטועים קשה להעריך במדויק את גודל הדינוזאור אך הוא היה טורף דו-רגלי בעל זנב ארוך מייצב.
פאול העריך על פי השוואה לתרופודים אחרים שהגיע לאורך של 4 מטרים ולמשקל של 170 קילוגרם.
לעומתו החוקר בנסון העריך ב-2010 שהגיע למשקל חצי טון ובגובה של עד מטר בירך.
מגנוס פון וריקט (בפינית: Magnus von Wright; 13 ביוני 1805 – 5 ביולי 1868) היה צייר ומחנך שוודי-פיני.
הוא נודע בציורי נוף ובציפורים.
מגנוס פון וריקט נולד בכפר בקואופיו, פינלנד.
אבותיו היו סוחרים סקוטים שהתיישבו בנארווה במהלך המאה ה-17. אביו הנריק מגנוס פון וריקט היה מייג'ור בדימוס שהיה הבעלים של האחוזה המשפחתית בהמינלאחתי.
הוא היה הבכור במשפחה של תשעה ילדים.
הם למדו בתיכון גימנסיה בטורקו בשנים 1823–1825. שם פיתח לראשונה את התעניינותו בציפורים, ואף שלא היה סטודנט באוניברסיטה, הצליח להצטרף לאגודה המדעית לפאונה ופלורה של פינלנד, שאורגנה על ידי קרל ריינהולד סהלברג (1779–1860).
מ-1823 עד 1825, הוא למד באקדמיה המלכותית השוודית לאמנויות יפות בסטוקהולם ולמד באופן פרטי אצל קרל יוהאן פאהלקרנץ (1774–1861).
הוא גם הורשה לחקור את האוסף האורניתולוגי באקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
עבודתו המקצועית הראשונה הגיעה כאשר התבקש לספק איורים עבור חיבור בן שלושה כרכים על התרבות וההיסטוריה של פינלנד, ב-1828, שהוכן ופורסם על ידי קרל אקסל גוטלונד (1779–1860).
לאחר שסיים את עבודתו באוטאבה, הוא הועסק על ידי האורניתולוג השוודי נילס בונד.
בסיוע אחיו וילהלם, הוא סיפק איורים לפרסום רב הכרכים.
עם שובו לפינלנד, הוא עבד כקרטוגרף במשרד המדידות.
בין השנים 1845–1849, הוא היה מפחלץ במוזיאון הזואולוגי של אוניברסיטת הלסינקי ולימד רישום באוניברסיטה בין השנים 1849–1868.
ב-1857 הוא ערך טיול לימודי לדיסלדורף, שם יצר סדרה של ציורי טבע דומם.
שנתיים לאחר מכן פרסם עבודה משלו על ציפורים פיניות.
הוא גם בילה שנים רבות בסיוע לשחזור האוספים הבוטניים והזואולוגיים שנהרסו בשריפה הגדולה של טורקו.
ציוריו של הלסינקי וסביבתה נחשבים לבעלי ערך היסטורי רב.
ב-1846 הוא נבחר לוועד המנהל של אגודת האמנות הפינית ומילא תפקיד זה עד מותו ב-1868 בהלסינקי.
מגנוס הדמן (שוודית: Magnus Hedman; נולד ב-1973) הוא כדורגלן עבר שוודי ששיחק בתפקיד השוער.
הדמן חתם ב-1987 על הצטרפות לקבוצת א.י.ק סולנה.
ב-1990 ביצע את הופעתו הראשונה בליגת העל השוודית וב-1990 זכה עם קבוצתו באליפות שוודיה.
ב-1997 עבר לאנגליה על מנת לשחק בקובנטרי סיטי.
ב-2002 בחל לשחק בסלטיק שבליגת העל הסקוטית וביצע בקבוצה 36 הופעות.
ב-2004 הושאל לקבוצת אנקונה האיטלקית.
הדמן היה נשוי לזמרת מגדלנה גראף.
מגנוס ג'ונסון היה פוליטיקאי אמריקאי.
הוא כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית וכחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מינסוטה מטעם מפלגת העבודה החקלאית של מינסוטה.
ג'ונסון הוא יליד שוודיה היחיד שכיהן בסנאט האמריקני.
ג'ונסון נולד ב-19 בספטמבר 1871 ליד קרלסטד, שוודיה, ומשפחתו עברה ללה קרוס, ויסקונסין, ארצות הברית, ב-1891. הם עברו למחוז מיקר, מינסוטה, ב-1893.
הוא עבד כחוטאי וכחוטב עצים, הפך לחקלאי, ועד 1913 היה מנהיג סניף מינסוטה של האגודה האמריקאית לאקוויטי וסגן נשיא בורסת הדגנים השיתופית בבעלות החקלאים.
הוא כיהן גם בבית הנבחרים של מינסוטה וגם בסנאט של מינסוטה לפני שנבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם מפלגת העבודה החקלאית של מינסוטה, כדי למלא את המושב שהתפנה בשל מותו של קנוט נלסון.
ג'ונסון כיהן בסנאט מ-16 ביולי 1923 עד 3 במרץ 1925, במהלך הקונגרס ה-68. הוא הפסיד בניסיונו להיבחר מחדש ב-1924. בהמשך הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן מ-4 במרץ 1933 עד 3 בינואר 1935 במהלך הקונגרס ה-73, וזכה באחד מהמושבים הכלליים.
לאחר מכן, הוא חזר לעסוק בחקלאות ושימש כמפקח המדינה על שוקי בהמות ציבוריים בין השנים 1934–1936. הוא היה מועמד מטעם מפלגת העבודה החקלאית של מינסוטה לתפקיד מושל מינסוטה ב-1936, אולם לא הצליח להיבחר לתפקיד.
ג'ונסון מת בליצ'פילד, מינסוטה, לשם הלך לטיפול רפואי, ב-13 בספטמבר 1936, ונקברבבית הקברות הקהילתי של דאסל בדאסל, מינסוטה.
בנו, פרנסיס אוסטין ג'ונסון (1904–1989), הוא יוצר כדור החוט הגדול ביותר בעולם; כדור החוט נמצא תחת פגודה סגורה בעיירת דרווין, מינסוטה.
הוא קבור באותו בית קברות, קרוב לאביו.
מגנוס אלקיאר מאטסון (בדנית: Magnus Elkjær Mattsson; נולד ב-25 בפברואר 1999) הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בפ.צ.
מאטסון החל את הקריירה שלו בפודבולד ועבר לסילקבורג בגיל 13 ב-2012. ב-25 באוגוסט 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של סילקבורג בליגת העל הדנית, נגד הוברו.
ב-28 ביוני 2021 עבר מאטסון לניימכן מליגת העל ההולנדית, וחתם על חוזה עד יוני 2024.
קופנהגן מליגת העל הדנית, וחתם על חוזה עד סוף עונת 2027/2028. את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך ב-13 בפברואר 2024 בליגת האלופות, כאשר כבש בהפסד 3–1 למנצ'סטר סיטי בשלב שמינית הגמר.
מגנט, או מגנט קבוע, הוא גוף או חפץ המשרה סביבו שדה מגנטי.
הוא נקרא על שם המקום בו נתגלה מחצב המושך אליו ברזל ביוון הקדומה - בקרבת מגנסיה שבאיוניה (דרום-מערב טורקיה של היום), וכונה, משום כך, ביוונית מגנס.
מגנט קבוע הוא חפץ העשוי חומר פרומגנטי כגון ניקל או ברזל שעבר תהליך של מגנוט.
כל אטום בחומר פרומגנטי יוצר סביבו שדה מגנטי, והשדה המגנטי הכללי הוא סופרפוזיציה (חיבור) של השדות הללו.
כאשר סידור האטומים בחומר אקראי מבטלים שדותיהם המגנטיים זה את זה.
תהליך המגנוט גורם לכך שבהשפעת שדה מגנטי חיצוני חזק המופעל לזמן מוגבל מסתדרים אטומי החומר כשהשדות המגנטיים שלהם מצביעים באותו הכיוון, ונשארים כך לאורך זמן.
עוצמת השדה המגנטי של מגנטים קבועים העשויים מסגסוגת של נאודימיום, ברזל ובור יכולה להגיע עד 1.4 טסלה.
מגנטים קבועים מסגסוגת זו הם החזקים ביותר הידועים כיום.
מאפיין מעניין של מגנט הוא העדר קיומו של מונופול מגנטי - כלומר, מגנט, בכל אורך נתון, יכיל 2 קטבים - מבנה הנקרא דיפול מגנטי.
נהוג לסמן קטבי מגנט "צפון" ו"דרום" בהתאם לקטבי כדור הארץ שאליהם הם נמשכים בהשפעת השדה המגנטי של כדור הארץ.
קטבים מגנטיים בעלי סימן זהה דוחים זה את זה וקטבים בעלי סימן מנוגד מושכים זה את זה.
משום כך, מגנט חופשי הנתון בתוך שדה מגנטי נוטה להסתדר במרחב כך שהשדה המגנטי שלו מנוגד בכיוונו לשדה המגנטי החיצוני (כפי שמצפן מסתובב בהשראת השדה המגנטי של כדור הארץ).
מכאן נובע שהקוטב הדרומי גאוגרפית של כדור הארץ הוא הקוטב הצפוני של השדה המגנטי שלו.
ניתן לזהות קטבי מגנט על ידי שימוש באלקטרומגנט אשר קטביו ידועים על פי "כלל יד ימין".
כאשר חותכים או שוברים מגנט לרוחב (במיקום שבין שני הקטבים) הופך כל אחד משני החלקים למגנט בפני עצמו (בעל עוצמה פחותה) אשר לו שני קטבים מנוגדים.
מגנטיות תבוטל או תוחלש על ידי סידור אקראי של כיוון קטבי האטומים המגנטיים (Domains).
ניתן לבטל מגנטים קבועים בדרכים הבאות:
חימום המגנט מעל טמפרטורת קירי יבטל את המאפיינים המגנטיים שלו.
מגע - שפשוף של מגנט אחד כנגד אחר באופן אקראי תבטל את המגנטיות במגנט המשופשף.
קירוב והרחקת המגנט ממגנט בעל עוצמה גבוהה יותר - החלשת שדה מגנטי חיצוני חזק שמשפיע על המגנט שברצוננו להוציא ממגנוט.
הנחת המגנט בשדה מגנטי המנוגד לו לזמן ממושך תגרום לו לאבד את תכונותיו.
הלמות פטיש ו/או הרעדה - פעולות כאלו יחלישו את המגנט.
קווי השדה המגנטי נסגרים על עצמם (אין להם נקודת התחלה או סוף).
קווי השדה המגנטי לא חותכים האחד את השני.
צפיפות הקווים הגדולה ביותר היא בקרבת קטבי המגנט.
זרימת השטף המגנטי מחוץ למגנט היא מצפון לדרום, ובתוכו מדרום לצפון.
מַגְנֶטִיּוּת היא תופעה פיזיקלית לפיה עצם המפיק שדה מגנטי, כגון חומר פרומגנטי, מפעיל כוח דוחה או מושך על עצם אחר המפיק שדה מגנטי.
כל חומר מושפע בצורה זו או אחרת מנוכחות שדה מגנטי אולם ברוב המקרים ההשפעה קטנה מכדי להבחין בה ללא ציוד מיוחד.
חומרים שמראים תכונות מגנטיות בולטות הם מתכות מסוימות בכמה צורות וכן תחמוצת הברזל מגנטיט.
כוחות מגנטיים הם כוחות יסוד שעולים כתוצאה מתנועה של מטען חשמלי.
משוואות מקסוול מסבירות את המקור וההתנהגות של השדות האחראים על הכוחות הללו לכן, מגנטיות נראית בכל זמן שחלקיקים טעונים חשמלית נמצאים בתנועה.
זה יכול להגרם או מתנועת אלקטרונים בזרם חשמלי, היוצרת אלקטרומגנטיות, או מהתנועה התת-אטומית של אלקטרונים, היוצרת מה שנקרא 'מגנט תמידי'.
בדרך כלל, מתייחסים לשדות מגנטיים כדו־קוטביים (דיפולים מגנטיים), בעלי 'קוטב דרומי' ו'קוטב צפוני'; מונחים המתוארכים לשימוש במגנטים כמצפנים, היוצרים אינטראקציה עם השדה המגנטי של כדור הארץ כדי להצביע על צפון ודרום על כדור הארץ.
שדה מגנטי מכיל אנרגיה, ומערכות פיזיקליות יתייצבו לתוך התצורה עם האנרגיה הנמוכה ביותר.
לכן, כשמונח בשדה מגנטי, מגנט דו-קוטבי יטה לישר את עצמו בקוטביות מנוגדת לזו של השדה, ובכך מבטל את נטו חוזק השדה ככל האפשר ומוריד את האנרגיה המאוחסנת בשדה למינימום.
לדוגמה, שני מוטות מגנט זהים בדרך כלל יתיישרו צפון לדרום הגורמים לאי נטו שדה מגנטי, ויהיו עמידים בפני כל ניסיון לשנות את כיוונם שיצביעו לאותו כיוון.
האנרגיה הדרושה לשינוי הכיוון בתצורה הזו נשמרת בשדה המגנטי שנוצר, שהוא כפול החוזק של השדה של כל מגנט.
(זו הסיבה שבגללה המגנט המשמש כמצפן יקיים יחסי גומלין עם השדה המגנטי של כדור הארץ להצבעה על צפון ודרום).
בפיזיקה קלאסית (או ליתר דיוק משוואת מקסוואל הרביעית) לא קיימים מגנטים חד-קוטביים.
בניגוד לחוויה הרגילה, פיזיקה תאורטית חוזה את הקיום של מגנטים חד-קוטביים.
פול דיראק ציין ב-1931 את העובדה שהתאוריה החשמלית והתאוריה המגנטית מראות סימטריה מסוימת, על כן כמו שתורת הקוונטים חוזה שמטענים חשמליים חיוביים או שליליים יחידים יכולים להתקיים ללא המטען הנגדי, קטבים מגנטיים צפונים ודרומיים מבודדים אמורים להיות אפשריים.
בפועל, לעומת זאת, על אף שניתן בקלות לבודד פרוטונים ואלקטרונים למטענים אלקטרוניים יחידים, מוצאים רק שדות מגנטיים דו-קוטביים, בעלי קוטב דרומי וצפוני.
שאלה זו נותרה אחת השאלות הישנות והקשות ביותר בפיזיקה.
חוץ מההשפעה על מגנטים אחרים, למגנטים יש גם השפעה על זרמים שעוברים לידם, ובכיוון ההפוך - זרמים יוצרים שדה מגנטי.
ההשפעה של שדה מגנטי על מטען נע היא מסובכת מעט, ומתוארת על ידי חוק ביו-סבר.
התכונה העיקרית של הכח המגנטי היא שהוא פועל בניצב למהירות החלקיק.
זרם הוא, בתכלית, אוסף מטענים נעים - ולכן שדה מגנטי משפיע גם על זרם, ופועל גם עליו בניצב לכיוונו.
מכיוון שכל מגנט יוצר שדה מגנטי, אם נשים מגנט ליד חומר שזורם בו זרם, נוכל לראות את השפעת המגנט על החומר.
כך למשל בנורת ליבון, בה זורם זרם שמגיע מרשת החשמל, וכן בטלוויזיות המשתמשות בטכניקה של שפופרת קרן קתודית (טלוויזיות ה"קופסה" הישנות).
במקרה של נורת ליבון, הזרם משנה את כיוונו בתדירות גבוהה - 50 או 60 הרץ, כתלות במערכת חשמל, ולכן גם הכח מתהפך - ומתקבלות רטיטות של התיל בנורה, שמופעל עליו כח בכיוון משתנה.
במקרה של הטלוויזיה, אלקטרונים "נזרקים" מהצד האחורי שלה לכיוון הצד של המסך.
הצמדת מגנט תגרום לשינוי מסלול האלקטרון בניצב לכיוונו, כלומר על אחד הצירים למעלה-למטה או ימינה-שמאלה (אבל לא קדימה-אחורה, כי זה הכיוון בו הוא נע מראש) ולכן להסטת התמונה.
אלקטרומגנטים הם שימושיים מאוד במקרים שבהם צריך מגנט שניתן לכבות ולהדליק; לדוגמה, מנופים גדולים המשמשים להרמת מכוניות הרוסות.
במקרה של זרם חשמלי העובר דרך חוט, השדה הנוצר מופנה בהתאמה לכלל יד ימין.
אם משתמשים ביד ימין כמודל, והאגודל של יד ימין מופנה לאורך החוט מהצד החיובי לשלילי ('זרם קונבנציונלי', ההפך מהכיוון של תנועת אלקטרונים), השדה המגנטי יתעטף מסביב לחוט בכיוון המצוין על ידי האצבעות של יד ימין.
כפי שניתן לראות גאומטרית, אם עושים לולאה או סליל של חוט בצורה כזאת שהזרם עובר בצורה סיבובית, כל קווי השדה במרכז הלולאה מופנים לאותו כיוון, ובכך נוצרת מגנטיות דו-קוטבית שכוחה תלוי בזרם שמסבב ללולאה, או הזרם בסליל כפול מספר הסיבובים של החוט.
במקרה של לולאה כזאת, אם האצבעות ביד ימין מצביעות בכיוון של הזרם הקונבנציונלי, האגודל תצביע לכיוון של הקוטב הצפוני.
בשל הספין של אלקטרונים בלתי-מזווגים, מתכות מסוימות (בעיקר ברזל, קובלט וניקל וסגסוגותיהן) יכולות להפוך למגנטיות כתוצאה מהשדה המגנטי של כדור הארץ, גם בצורתן הטבעית, כמחצבים, כגון עפרת ברזל (מגנטיט).
תופעת המגנטיות תוארה לראשונה בסלעים מגנטיים שנוצרו בצורה טבעית במגנזיה שביוון.
חומרים אלה בצורתם המתכתית יכולים להיות ממוגנטים כתוצאה מתהליך החישול.
מגנטים כגון אלה שימשו בניסויים הראשונים במגנטיות.
מגנטים קרמיים, או פריטיים, נוצרים מתרכובת מודבקת של אבקת תחמוצת ברזל וקרבונטים של בריום או סטרונציום.
בשל עלות החומרים הנמוכה ושיטות הייצור, ניתן לייצר בייצור המוני מגנטים זולים (או ליבות פרומגנטיות לא ממוגנטות, לשימוש ברכיבים אלקטרוניים כמו אנטנות רדיו) בעיצובים שונים.
המגנטים הנוצרים לא מחלידים, אבל שבריריים וצריך לטפל בהם כבקרמיקות אחרות.
מגנטי אלניקו מיוצרים על ידי יציקה או סינטור תערובת של אלומיניום, ניקל וקובלט יחד עם כמויות קטנות של יסודות אחרים שמחזקים את תכונות המגנט.
סינטור מאפשר מאפיינים מכניים עדיפים ועיצוב של צורות גאומטריות מורכבות, אך תהליכי הייצור מורכבים יותר מאשר יציקה.
מגנטי אלניקו יוצרו לראשונה בשנות ה-30 של המאה ה-20, ואיפשרו יצירת שדה מגנטי חזק משמעותית מאשר מגנטים מבוססי ברזל.
הם עמידים בפני קורוזיה ושומרים על מגנטיות גם בטמפרטורה גבוהה, אך אינם גמישים כמו מגנטים מתכתיים או פריטיים.
מגנטים המעוצבים בהזרקה הם תרכובת מסוגים שונים של שרף ואבקות מגנטיות, ובכך מתאפשר ייצור של מגנטים בעלי צורות רצויות.
התכונות הפיזיקליות והמגנטיות של המוצר תלויים בחומרי הגלם, אבל בדרך כלל חלשים בחוזקם המגנטי ומזכירים פלסטיק בתכונותיהם הפיזיקליות.
מגנטים גמישים דומים למגנטים מעוצבים בהזרקה.
הם בנויים משרף גמיש או מקשר כגון ויניל, ומיוצרים כרצועות או דפים שטוחים.
המגנטים הללו חלשים בחוזקם המגנטי אבל יכולים להיות מאוד גמישים, כתלות במקשר שבשימוש.
מגנטים מהסוג הזה משמשים בין היתר כמצע לדפוס - למשל תמונות על גבי מגנט, או פרסומות.
ליסודות מקבוצת המתכות הנדירות יש עד 14 אלקטרונים בקליפת האלקטרונים f, ולכן יכולים להיות עד שבעה אלקטרונים בלתי-מזווגים, היוצרים מומנט מגנטי חזק.
בנוסף, גבישים של סגסוגות של מתכות אלה הם אנאיזוטרופיים, כלומר בעלי כיווניות מרחבית.
ניתן לגרום לספין של אלקטרונים אלה להיות בכיוון אחיד על כל המבנה הגבישי.
כיוון אחיד זה יוצר שדות מגנטיים חזקים מאוד.
משתמשים ביסודות אלה לבניית מגנטים קומפקטיים בעלי חוזק מגנטי גבוה ביישומים שבהם המחיר הגבוה אינו בעיה.
מגנטי קובלט סמריום (Samarium Cobalt) עמידים מאוד בפני חימצון, עם חוזק מגנטי ועמידות בפני טמפרטורות גבוהות יותר מאלניקו או חומרים קרמיים.
מגנטי קובלט סמריום מסונטר שבריריים מאוד, נוטים להיסדק ועלולים להישבר כתוצאה משוק תרמי.
למגנטי בור ברזל נאודימיום (Neodymium Iron Boron - NdFeB) חוזק השדה המגנטי הגבוה ביותר, אבל הם נחותים מקובלט סמריום בעמידות בפני חימצון וטמפרטורה.
סוג המגנט הזה הוא יקר, הן בשל מחיר חומרי הגלם והן בשל פטנטים המגינים עליהם.
מחיר גבוה זה מגביל את שימושם למקרים בהם הצורך במגנטים קטנים וחזקים הוא קריטי.
שימוש בציפויי מגן כגון זהב, ניקל, אבץ, שרף אפוקסי, ולוחיות פח יכולים לתת הגנה בפני חלודה וטמפרטורות.
וולט - יחידת מערכת היחידות הבין-לאומית (SI) למתח חשמלי.
אמפר - יחידת SI לזרם חשמלי.
ובר - יחידת SI לשטף מגנטי, שקולה לוולט-שנייה.
טסלה - יחידת SI לשדה מגנטי (B), שקולה לוובר למטר רבוע.
גאוס - יחידת מערכת היחידות cgs לשדה מגנטי, שקולה ל- (רבבית) טסלה.
ארסטד(אנ') - יחידת cgs לעוצמת השדה המגנטי (H), שקולה ל-1000/4π אמפר למטר.
מקסוול(אנ') - יחידת cgs לשטף המגנטי, שקולה ל- (מאית-מיליונית) ובר.
מגנטיט הוא מינרל שנוסחתו Fe3O4, אחד מתחמוצות הברזל (תחמוצת אחרת לדוגמה היא המטיט).
מגנטיט הוא המינרל המגנטי ביותר על כדור הארץ ומצפנים קדומים היו מורכבים ממנו.
מגנטיט מתמוסס באיטיות בחומצת מימן כלורי וגרגריו נמצאים כמעט בכל סלעי היסוד וברוב סלעי המשקע, בנוסף לכך מגנטיט הוא מקור חשוב להפקת ברזל.
לעיתים מגנטיט נמצא בכמויות גדולות בחול ים (מספיקה העברת מגנט קרוב לחול על מנת לתפוס גרגרי מגנטיט).
חול שמכיל מגנטיט נמצא במגוון מקומות כמו קליפורניה וניו זילנד.
מרבצי מגנטיט אחרים נמצאים בשוודיה, נורווגיה, גרמניה, איטליה, שווייץ, דרום אפריקה, הודו, מקסיקו ובארצות הברית באורגון, ניו ג'רזי, פנסילבניה, צפון קרוליינה, וירג'יניה, ניו מקסיקו, יוטה וקולורדו.
ביוני 2005 חברת מחקר מצאה מרבץ עצום של מגנטיט בפרו.
גבישי מגנטיט נמצאו במספר חיידקים (דוגמת Aquaspirillum magnetotacticum) ובמוחן של דבורים, טרמיטים ובמספר ציפורים (למשל במקורן של יונים יש מבנה תלת־ממדי של תאי עצבים המכילים את המינרלים מגהמיט ומגנטיט העוזר להן לנווט את דרכן).
גם באדם נמצא גביש מגנטיט זעיר באף.
השערות מציעות שאורגניזמים מסוימים יכולים לחוש בשדה המגנטי של כדור הארץ בעזרת גבישי המגנטיט שמצויים בגופם וכך לנווט בו.
צורות מגנטיט שכמעט זהות לצורות הקיימות בחיידקים מסוימים בכדור הארץ נמצאו במטאור ALH84001 שמקורו במאדים.
גילו של המטאור נאמד בכ-3.9 מיליארד שנים.
ההשערה שמקור המגנטיט הוא בחיידקים פרימיטיביים שחיו בעבר על מאדים, עדיין שנויה במחלוקת.
מגנזיום גופרתי הוא מלח אי-אורגני שנוסחתו MgSO4. מופיע לעיתים קרובות בצורה הממויימת MgSO4·7H2O כמינרל אפסומיט.
מגנזיום גופרתי מופיע ברשימת התרופות הבסיסיות של ה-WHO, רשימת תרופות שנבחרה על פי יעילותן, בטיחותן ועלותן לצורך שמירה על בריאות הציבור.
על פי מסמך ה-WHO, מגנזיום גופרתי נועד לטיפול במצבי פרכוס אצל נשים הסובלות מרעלת היריון ולא למצבי פרכוס אחרים.
מגנזיום גופרתי הוא תרכובת מינרלית הנמצאת בבתי מרקחת וידועה בשם המסורתי "מלח אנגלי" לשימוש חיצוני ופנימי.
התרכובת מסיסה במים בקלות וניתן לעכב מסיסות זו במשחות המכילות ליפידים.
לכן מגנזיום גופרתי במשחה אינו נספג באותה קלות בעור האדם.
אף טמפרטורת התמיסה וריכוזה עשויים להשפיע על מהירות הספיגה בעור.
בשימוש חיצוני, משחת מגנזיום גופרתי משמשת לטיפול בדלקות של העור, כיבים קטנים, או זיהומים מקומיים.
בבריטניה משחת מגנזיום גופרתי משמשת גם לסיוע בהוצאת כפיסים, או קוצים, הכלואים בעור.
משחת מגנזיום גופרתי בריטית מכילה 47.76% מגנזיום גופרתי, פנול 0.49% וגליצרול.
מגנזיום גופרתי משמש גם כמלח אמבטיה ובמכל ציפה.
שימוש פנימי במגנזיום גופרתי כולל:
סם משלשל חריף הפועל תוך חצי שעה עד שעתיים לאחר נטילתו דרך הפה.
פעולת הסם מבוססת על כך שיוני המגנזיום מתקשים להיספג במעיים וקושרים כמות גדולה של מים, דבר הגורם ישירות לשלשול.
אין להשתמש בחומר זה להקלה ממושכת מעצירות, שכן הוא עלול להפר את האיזון הכימי בדם.
כתרופה תחליפית במצבי היפומגנזימיה, מצב של חוסר איזון אלקטרוליטי שבו יש רמה נמוכה של מגנזיום בדם.
כתרופה אנטי-אריתמית, לטיפול בהפרעת קצב במצבי טורסד דה פואנט.
כמרחיב סמפונות, במצבי אסתמה קשים, לאחר ששימוש בתרופות אחרות (למשל, תרופות אנטיכולינרגיות) נכשל.
תרופה זו ניתנת בדרך כלל בעירוי.
בטיפול בנשים הסובלות מרעלת הריון כדי להפחית את הסיכון לפרכוסים, ולטיפול בפרכוסים כתוצאה מרעלת הריון.
מגנזיום גופריתי מוריד לחץ דם סיסטולי, אולם אינו משנה לחץ דם דיאסטולי ולכן זרימת הדם לעובר אינה נפגעת.
בתחום החקלאות השימוש במגנזיום גופריתי הוא לצורך העלאת תכולת המגנזיום, או הגופרית, בקרקע.
עיקר השימוש במלח זה הוא בצמחי עציצים, או בצמחים הזקוקים לתכולה גבוהה של מגנזיום בקרקע, כגון תפוחי אדמה, שושניים, עגבניות, עצי לימון, גזר ופלפל.
היתרון של מגנזיום גופריתי על פני דשנים אחרים המכילים מגנזיום הוא במסיסות הגבוהה של החומר המאפשרת את פיזורו כדשן נוזלי בריסוס.
מגנזיום גופריתי משמש כמלח התססה בתהליך יצור בירה.
ניתן להשתמש בו כגורם קרישה בייצור טופו.
בתחום הכימיה משמש המגנזיום הגופרתי כחומר סופח מים בתהליכי הפרדת חומרים אורגניים בתמיסה אורגנית.
מגנטו הוא דמות בדיונית של נבל-על/אנטי-גיבור מוטאנט המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת X-Men #1 מספטמבר 1963 כאויב הראשי של קבוצת האקס-מן ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי.
מגנטו, הידוע גם בשם אריק מגנוס לנשר, הוא מוטאנט בעל יכולות על-טבעיות לשלוט בשדה המגנטי של סביבתו.
בקומיקס יכולת זו מאפשרת לו לשלוט במתכות, לרחף, להפעיל שדה כוח בלתי חדיר, לעצב חומרים כרצונו ואף להפעיל טלקינזיס.
בנוסף ליכולותיו העל טבעיות המרשימות מגנטו הוא גם מדען מוכשר.
כוחותיו וכשרונותיו של מגנטו הם כה אדירים עד שבעולם הקומיקס של מארוול הוא נחשב לאחת הדמויות החזקות ביותר.
במהלך עלילות הקומיקס מגנטו נחשף כיהודי ניצול שואה וכדמות מורכבת של נבל הפועל מתוך מטרה צודקת - מניעת דיכוי המוטאנטים על ידי בני האדם ה"רגילים" - בדרכים אלימות ומרושעות.
מגנטו עצמו מאמין כי הוא פועל למען אוטופיה וצדק, מתוך דאגה ל"גזע" המוטאנטי.
עם התקדמות העלילה עוברת דמותו של מגנטו הליך של כפרה וגאולה ובכך מעוררת דיון בדבר הצדקת פעולות על ידי מטרתן.
ההיסטוריה המוקדמת של הדמות הושוותה לזו של פעיל זכויות האדם מלקולם אקס ומנהיג הימין הרדיקלי הרב מאיר כהנא.
דמותו של מגנטו מדורגת במקום הראשון ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים לפי אתר IGN, במקום ה-17 ברשימת הנבלים הגדולים של כל הזמנים לפי מגזין ויזארד וכן במקום התשיעי ברשימת 50 דמויות הקומיקס הגדולות של כל הזמנים לפי מגזין אמפייר.
את דמותו המבוגרת של מגנטו בסרטי אקס-מן גילם השחקן איאן מקלן, בעוד את דמותו הצעירה גילם מיכאל פסבנדר.
לאחר שאולפני מארוול קנו חזרה את זכויות זיכיון האקס-מן מפוקס המאה ה-20, מקלן ישוב לגלם את דמותו של מגנטו בסרט היקום הקולנועי של מארוול "Avengers: Doomsday".
בהופעתו הראשונה בקומיקס הייתה דמותו של מגנטו שטחית לחלוטין, נבל המנסה להשתלט על העולם על ידי אלימות לקידום עצמו.
עם הזמן והתפתחות העלילה עוצבה דמותו של מגנטו והפכה מורכבת יותר ויותר.
סיפור הרקע הנרחב שנכתב עבורה היה לסדרות קומיקס בפני עצמן וגלגוליו השונים המשיכו להופיע בסדרות רבות שפוצלו מקו העלילה הראשי של "אקס-מן".
קווי עלילה נוספים נוצרו בסדרות מקבילות שתיארו מציאות "אלטרנטיבית", המתרחשת ביקום מקביל.
באחת מאותן סדרות, בשם "עידן אפוקליפס", מגנטו הופיע בהיפוך הגמור של דמותו הרגילה - כמוטאנט שוחר שלום הדוגל בדו קיום של בני האדם והמוטאנטים.
במהלך עלילות הקומיקס השונות מגנטו ניסה פעמים רבות להשתלט על העולם או להכריח את מנהיגיו להיכנע למול כוחו העצום.
פעם אחר פעם הובס על ידי האקס-מן או גיבורים אחרים מיקום הקומיקס של חברת מארוול, אשר נוהגת לשלב דמויות משלל חוברות הקומיקס שהוציאה בעלילות שונות.
כך, לדוגמה, מגנטו נאבק לא אחת גם עם ארבעת המופלאים והענק הירוק.
עם הזמן מגנטו הפך לאחד מהנבלים הגדולים ביותר בעולם הקומיקס של מארוול, מעין אויב מושבע של כל האנושות שלא מוותר על מסע הצלב שהכריז כנגדה.
לרוב שכן מגנטו בבסיס שבנה על אסטרואיד שהקיף את כדור הארץ, לו קרא "אסטרואיד M".
מבסיסו החללי תכנן מגנטו את תוכניותיו להגשמת חזונו ואסף סביבו צוות מוטאנטים שיהווה משקל נגד ל"אקס-מן" של פרופסור אקסבייר - "אחוות המוטאנטים".
במהלך עלילות השונות קבוצה זו התפרקה, הורכבה מחדש עם חברים אחרים, הוחלפה בקבוצות אחרות וכן הלאה.
ילדות - השואה, גילוי הכוחות ועיצוב החזון
מגנטו נולד כמקס אייזנהארדט למשפחה יהודית באירופה בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20. אביו, יעקב אייזנהארדט, היה יוצא מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1939, מקס הצעיר ומשפחתו שרדו אפליה ומצוקה כלכלית במהלך עלייתם של הנאצים לשלטון, ליל הבדולח ואישורם של חוקי נירנברג.
הם ברחו לפולין אך נלכדו בעקבות פלישתם של הגרמנים לפולין ונשלחו לגטו ורשה.
המשפחה ברחה מהגטו, אך נבגדה ונלכדה בשנית.
אמו, אביו ואחותו הוצאו להורג על ידי חיילי האס אס אך מקס שרד, ככל הנראה בעקבות התפתחות כוחותיו המוטאנטים לראשונה.
הוא נשלח למחנה ההשמדה אושוויץ, שם הוא אולץ לעבוד בכפייה כזונדרקומנדו.
לקראת סופה של מלחמת העולם השנייה הצליח מגנטו להימלט מאושוויץ יחד עם אישה צוענית בשם מגדה.
הזוג התאהב, התחתן והתיישב בוויניצה אשר באזור הרי הקרפטים, ומקס אימץ את השם "מגנוס".
למגדה ולמגנוס נולדה בת בשם אניה והם חיו בשלווה עד אשר המון זועם שרף את ביתם כשאניה בפנים לאחר שכוחותיו של מגנוס התגלמו לראשונה.
ההמון מנע ממנו להציל את בתו הקטנה, ומותה גרם לו לאבד את עשתונותיו.
הוא השמיד את אלו אשר הפריעו לו במלאכת הצלת הנפשות הקרובות לו.
בהתקף הזעם כילה מגנטו באכזריות את כל העומד בדרכו.
מגדה חזתה באימה וברחה ממנו פן יהרוג גם אותה.
מאוחר יותר היא הביאה לעולם את צמד התאומים המוטאנטים קוויקסילבר ומכשפת השני.
לאחר שהבין את מעשיו בילה מגנטו זמן מה באלמוניות בניסיון לחפש את אשתו ולברוח מהק.ג.ב., אשר סוכניו שמעו על כוחותיו ורצו לרתום אותם למניעיהם.
בעת זו אימץ את השם אריק מגנוס לנשר, שיהפוך עם הזמן לשמו ה"אמיתי" היחיד, לאחר שזהותו המקורית כבר תשכח.
לבסוף מגנטו ויתר על תקוותו למצוא את אשתו האובדת והחליט לפתוח בחיים חדשים.
הוא היגר למדינת ישראל והחל לעבוד בבית חולים פסיכיאטרי בפאתי חיפה, שם עסק בשיקום ניצולי שואה.
במהלך תקופה זו הוא הכיר לראשונה והתיידד עם המוטאנט רב-העוצמה צ'ארלס אקסבייר, שהתנדב במקום.
השניים, אף שלא גילו אחד לרעהו את מורשתם המוטאנטית וכוחותיהם העל-טבעיים, נהפכו לחברים טובים.
במהלך הזמן הם ניהלו דיונים רבים וארוכים על האפשרות כי יום אחד האנושות תאלץ להתמודד עם גזע חדש של אנשים בעלי כוחות-על.
השניים חשפו את כוחותיהם זה לזה כאשר עמדו בפני חוליית חיילים נאצים נמלטים אשר חיפשו אוצר זהב חבוי באזור חיפה.
על אף שגילו את קרבתם זה לזה, התפצלו דרכיהם שכן השניים הבינו שחזונותיהם שונים מדי זה מזה; חזונו של אקסבייר דגל בדו-קיום עם בני האדם הרגילים בעוד שמגנטו סבר שמדובר במלחמה בין-גזעית בה רק החזק ינצח ואם לא ילחמו - יושמדו.
נבל - מטבעו או מעברו?
הזוועות להן היה עד מגנטו בשואה, מותה של בתו, ובריחתה של אשתו מפחד כוחותיו העצומים השפיעו רבות על אופיו כאדם בוגר.
במשך כל חייו הבוגרים הוא נרדף על ידי המחשבה שלו היה מודע לכוחותיו בנעוריו היה מסוגל למנוע את רציחתם של משפחתו, ועמו ואכן ראיית עולמו על טיב הקשר בין ה"גזעים", המוטאנטים ובני האדם הרגילים, התעצבה בעקבות השואה.
מגנטו השליך את אשר חזה במאורעות השואה למאבק הכוחות שהלך והתגבש בעולם בין אותם גזעים והאמין כי בני האדם ישתתפו בתאוות ההשמדה של הנאצים ויפנו אותה כלפי המוטאנטים.
נחוש בדעתו למנוע זאת גיבש מגנטו את דרך פעולתו - מתקפת מנע שתביא להשתלטות המוטאנטים על העולם.
מגנטו הוצג לראשונה כנבל בחוברת הראשונה של "אקס-מן".
בעלילת חוברת זו הוביל מגנטו קבוצה של מוטאנטים נוספים במתקפת טרור על בסיס צבאי אמריקני במטרה להשתלט על הטילים הגרעינים שבתחומו.
עם זאת, דמותו של מגנטו הוצגה בחוברת זו כשטחית, נבל ותו לא שמטרתו היא פשוט להשתלט על העולם.
עיקר החוברת עסק בכלל בהיכרות ראשונית של הקורא עם חבורת האקס-מן המקורית והבנת כוחותיהם של הגיבורים.
לאחר היכרות זו נשלחו גיבורי האקס-מן להילחם במגנטו ובפקודיו, עמם התעמתו בקרב והניסו.
עם התפתחות סדרת הקומיקס נגלה לקורא סיפור הרקע העשיר המתואר לעיל על מגנטו והמניעים לפעולותיו.
הוא יוצר את "אסטרואיד M", בסיס מבצעים שחג במסלולו של כדור הארץ, ומתכוון להפוך אותו למקום מפלט לגזע המוטאנטים.
בהמשך, הוא אוסף קבוצה של מוטאנטים ומקים את "אחוות המוטאנטים" לצורך קידום מטרותיו.
בין חברי הקבוצה נמנו באותה עת ילדיו מכשפת השני וקוויקסילבר, אם כי הוא לא היה מודע לכך.
באותה תקופה הוא יצר את המוטאנטים של הארץ הפראית, ארץ בדיונית נסתרת באזור הארקטי שקיימים בה חיים פרהיסטוריים.
אותם מניעים הפכו את דמותו של מגנטו לדמות מורכבת מאשר דמות נבל רגילה והמשיכה להיות אחד מהכלים העיקריים של יוצרי הקומיקס להעביר את מסריהם.
אחד משיאי תוכניותיו של מגנטו לטובת עליונות "הגזע המוטאנטי" הייתה יצירת מוטאנט בשם "אלפא" בעזרת טכנולוגיה חוצנית מתקדמת ועתיקה אותה מצא בסמוך לגלעין כדור הארץ.
מגנטו הביא את אלפא לחיים בבסיסו החללי והניעו לסייע לו בתוכניותיו.
אלפא התמים, שהיה בעל כוחות על-טבעיים אדירים, כגון יכולת לשנות את הרכבם של חומרים, טלקינזיס, טלפורטציה ועוד, עשה כרצונו והחזיק את מועצת הביטחון של האו"ם כבת ערובה עד אשר יכנעו מנהיגי העולם.
גיבורי-העל השונים שניסו להביס את אלפא ומגנטו נכשלו בזה אחר זה.
לבסוף פרופסור אקסבייר וגיבור-העל דוקטור סטריינג' הצליחו לשכנע את אלפא כי מעשיו עבור מגנטו אינם מוסריים.
בזעמו השתמש אלפא בכוחותיו, הפך את מגנטו לתינוק והשיב את שאר הדברים לקדמותם.
כתינוק היה מגנטו חסר ישע ונשלח לידידתו של פרופסור אקסבייר, מוירה מק'טאגרט, אשר בעזרת הנדסה גנטית ניסתה לבטל את "רשעותו" של מגנטו.
הניסיון נראה ככושל כאשר מגנטו הוחזר לגיל צעיר יותר, שכן מגנטו פעל בחרון אף גדול אף יותר לקידום תוכניותיו ואיים על ממשלות העולם בסדרה של רעידות אדמה, הציף עיר בזרם לבה והטביע צוללת על אנשי צוותה.
כאשר נשלחו חברי האקס-מן לעצור אותו, מגנטו נלחם בפראות רבה.
לבסוף עצר עצמו משהבין כי בעוז לחימתו הוא כמעט והרג את חברת האקס-מן הצעירה (היהודייה) קיטי פרייד.
מזועזע ממעשיו נראה שניסיונה של מק'טאגרט צלח ומגנטו החליט לסגת למחבואו ולשקול מחדש את דרך פעולתו.
בעודו מתבודד בבסיסו זה הושמד בהיסח הדעת על ידי החוצן וורלוק.
אמנם הרס "אסטרואיד M" היה פרט קטן ולא חשוב במיוחד בעלילותיו של וורלוק, אך הייתה זו נקודת תפנית עבור מגנטו, אשר נאלץ לנחות נחיתת אונס על כדור הארץ, שם הוצל על ידי ימאית שלקחה אותו לביתה לאחר מכן וגילתה את צידו הרחום יותר.
לאחר שהתרכך בעקבות רומן קצר זה החליט מגנטו להסגיר עצמו לידי האו"ם ולעמוד למשפט בעוון פשעיו.
עלילת המשפט תוארה בחוברת ה-200 החגיגית של עלילות האקס מן וסימנה עבור רבים את סופה של תקופה - מגנטו לא היה עוד נבל אלא כפר בדרכיו ונראה כי יצא מהתמונה.
אך כותבי מארוול החליטו על שינוי גדול יותר ובעוד מגנטו עומד למשפט על פשעיו הרבים ודמויות רבות מעלילות החוברות הקודמות של אקס-מן משמשות כעדים, מטען חבלה שהטמין בנו של הקצין הנאצי אותו הביסו אקסבייר ומגנטו בחיפה כדי לנקום בהם התפוצץ.
לאחר שהעשן התפזר גילו קוראי הקומיקס כי אקסבייר נפגע אנושות אך מגנטו נותר בחיים.
אקסבייר ביקש ממגנטו לקחת תחת חסותו את חבורת האקס-מן אותה הקים אקסבייר בזמן שימסר לטיפולם של חברים חוצנים מגזע השי'אר.
מגנטו הסכים לבקשתו של עמיתו ובכך נתרחש היפוך תפקידים מוחלט - מנבל והאויב הראשי של גיבורי הקומיקס הפך מגנטו למנהיגם ולגיבור בפני עצמו.
עוד לפני המשפט גילה מגנטו שחברי "אחוות המוטאנטים" לשעבר, מכשפת השני וקוויקסילבר, הם צאצאיו, אך כאשר ניסה להתקרב אליהם זכה ליחס קר כיוון שאלו הרגישו שניצלם והסיתם לרוע.