tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא החזיר לה את הכבוד הקודם שלה, אפשר לה להתגורר בארמון סנט ג'יימס, ונתן לה את תכשיטיה של מרי, אך מנע ממנה להשתתף בממשלה ונמנע מלמנות אותה לעוצרת במהלך היעדרויותיו בחו"ל.
שלושה חודשים לאחר מכן, החזיר ויליאם את צ'רצ'יל לתפקידיו.
עם השבתה של אן לחצר, הפך בית ברקלי למרכז חברתי עבור חצרנים שנמנעו בעבר ממגע עם אן ובעלה.
לדברי ג'יימס אביה, כתבה לו אן בשנת 1696 וביקשה את רשותו לרשת את ויליאם, ולאחר מכן הבטיחה להחזיר את הכתר לקו של ג'יימס בהזדמנות נוחה; הוא סירב לתת את הסכמתו.
סביר להניח שהיא ניסתה להבטיח את הירושה שלה עצמה על ידי ניסיון למנוע תביעה ישירה של ג'יימס.
הילד היחיד של אן ששרד, דוכס גלוסטר, מת בגיל 11 ב-30 ביולי 1700. היא ובעלה היו "המומים מצער".
אן הורתה לבני ביתה לציין יום אבל בכל שנה ביום השנה למותו.
סופיה הייתה נכדתו של ג'יימס הראשון דרך בתו אליזבת, שהייתה אחותו של סבה של אן, צ'ארלס הראשון.
מעל 50 קתולים בעלי תביעות חזקות יותר הוצאו מקו הירושה.
אביה של אן מת בספטמבר 1701. אלמנתו, המלכה לשעבר, כתבה לאן ולהודיע לה שאביה סלח לה ולזכור את הבטחתה לחתור להשבת קו הירושה שלו, אך אן כבר הסכימה לקו הירושה שנוצר על ידי חוק ההסדר.
אן הפכה למלכה עם מותו של המלך ויליאם השלישי ב-8 במרץ 1702, וזכתה מיד לפופולריות רבה.
בנאומה הראשון לפרלמנט האנגלי, ב-11 במרץ, היא התרחקה מגיסה המנוח ההולנדי ואמרה, "כיוון שאני יודעת שליבי הוא לחלוטין אנגלי, אני יכולה להבטיח לכם בכנות שאין דבר שתצפו או תרצו ממני שלא אהיה מוכנה לעשות למען האושר והשגשוג של אנגליה."
זמן קצר לאחר עלייתה לכס המלכות, מינתה אן את בעלה ללורד האדמירל העליון, מה שנתן לו שליטה נומינלית על הצי המלכותי.
אן נתנה שליטה על הצבא ללורד מרלבורו, אותו מינתה לקפטן-גנרל.
מרלבורו קיבל גם כיבודים רבים מהמלכה; הוא נוצר אביר מסדר הבירית והועלה לדרגת דוכס.
הדוכסית ממרלבורו מונתה למנהלת הלבוש ושומרת הארנק הפרטי.
אן הוכתרה ביום ג'ורג' הקדוש, 23 באפריל 1702. ב-4 במאי, הסתבכה אנגליה במלחמת הירושה הספרדית, בה נלחמו אנגליה, אוסטריה והרפובליקה ההולנדית נגד צרפת וספרד הבורבונית.
קרלוס השני מספרד מת ללא ילדים בשנת 1700, והירושה הייתה שנויה במחלוקת בין שני טוענים: הארכידוכס האבסבורגי צ'ארלס מאוסטריה והדוכס הבורבוני פיליפ מאנז'ו.
אן גילתה עניין רב בענייני המדינה, והייתה פטרונית של תיאטרון, שירה ומוזיקה.
היא תמכה בגאורג פרידריך הנדל עם 200 ליש"ט בשנה.
היא נתנה חסות למדליות איכותיות כפרסים על הישגים פוליטיים או צבאיים, שיוצרו במטבעה על ידי אייזק ניוטון וג'ון קרוקר.
היא העניקה תואר אבירות לניוטון בביקורה בקיימברידג' בשנת 1705.
בעוד שאירלנד הייתה כפופה לכתר האנגלי, ו-וויילס הייתה חלק מממלכת אנגליה, סקוטלנד נותרה מדינה ריבונית עצמאית עם פרלמנט וחוקים משלה.
חוק ההסדר של 1701, שחוקק על ידי הפרלמנט האנגלי, חל בממלכות אנגליה ואירלנד, אך לא בסקוטלנד, שם מיעוט חזק ביקש לשמר את שושלת סטיוארט ואת זכות הירושה שלה לכס המלכות.
אן הצהירה בנאומה הראשון לפרלמנט האנגלי כי "יש צורך רב" להגיע לאיחוד בין אנגליה וסקוטלנד.
באוקטובר 1702, ועדה משותפת אנגלית-סקוטית נפגשה במעונה הקודם של אן, ה"קוקפיט", כדי לדון בתנאים.
המשא ומתן הסתיים בתחילת פברואר 1703 ללא הסכמה.
הפרלמנט הסקוטי הגיב לחוק ההסדר של 1701 על ידי חקיקת חוק הביטחון, אשר העניק לפרלמנט את הסמכות לבחור את המלך הסקוטי הבא מבין הצאצאים הפרוטסטנטים של השושלת המלכותית הסקוטית, אם לא יהיו לאן ילדים נוספים.
האדם שנבחר על ידי הפרלמנט לא יכול היה להיות אותו אדם שעלה לכס המלכות האנגלי, אלא אם אנגליה תעניק חופש מסחר מלא לסוחרים הסקוטים.
תחילה, אן נמנעה מלתת את הסכמתה המלכותית לחוק, אך העניקה אותה בשנה שלאחר מכן כאשר הפרלמנט איים למנוע אספקה, מה שסיכן את התמיכה הסקוטית במלחמותיה של אנגליה.
הפרלמנט האנגלי הגיב בחוק הזרות של 1705, שאיים להטיל סנקציות כלכליות ולהכריז על נתינים סקוטים כזרים באנגליה, אלא אם סקוטלנד תבטל את חוק הביטחון או תתקדם לאיחוד עם אנגליה.
הפרלמנט הסקוטי בחר באפשרות השנייה; הפרלמנט האנגלי הסכים לבטל את חוק הזרות, ונציבים חדשים מונו על ידי המלכה אן בתחילת 1706 כדי לנהל משא ומתן על תנאי האיחוד.
סעיפי האיחוד שאושרו על ידי הנציבים הוצגו בפני אן ב-23 ביולי 1706 ואושרו על ידי הפרלמנטים הסקוטי והאנגלי ב-16 בינואר וב-6 במרץ 1707, בהתאמה.
על פי חוקי האיחוד, אנגליה וסקוטלנד אוחדו לממלכה אחת שנקראה בריטניה הגדולה, עם פרלמנט אחד, החל מ-1 במאי 1707. כתומכת עקבית ונלהבת של האיחוד למרות ההתנגדות משני צדי הגבול, השתתפה אן בטקס הודיה בקתדרלת סנט פול.
הסקוטי סר ג'ון קלרק, הברונט הראשון, שגם השתתף, כתב: "אף אחד לא נראה כמתפלל ומודה בכנות יותר מהמלכה עצמה".
מותו של בעלה, הנסיך ג'ורג'
אן הייתה הרוסה ממותו של הנסיך ג'ורג' באוקטובר 1708, וזה היווה נקודת מפנה במערכת היחסים שלה עם הדוכסית ממרלבורו.
הדוכסית הגיעה לארמון קנזינגטון זמן קצר לפני מותו של ג'ורג', ולאחר מותו התעקשה שאן תעזוב את קנזינגטון לארמון סנט ג'יימס בניגוד לרצונה.
אן כעסה על פעולותיה הפולשניות של הדוכסית, שכללו הסרת דיוקן של ג'ורג' מחדר השינה של המלכה ולאחר מכן סירוב להחזירו, מתוך אמונה שזה טבעי "להימנע מראיית ניירות או כל דבר השייך לאחד שאוהבים כשהם זה עתה מתו".
שרה המשיכה להטריד את אן על חברותה עם בת דודתה אביגיל, ברונית מאשם, ובאוקטובר 1709, אן כתבה לדוכס ממרלבורו בבקשה שאשתו "תפסיק להציק ולייסר אותי ותתנהג בכבוד שהיא חייבת הן לחברתה והן למלכה".
ביום חמישי הקדוש, 6 באפריל 1710, אן ושרה נפגשו בפעם האחרונה.
לפי שרה, המלכה הייתה שתקנית ורשמית, וחזרה שוב ושוב על אותן ביטויים - "כל מה שיש לך לומר, את יכולה לכתוב בכתב" ו"את אמרת שאת לא דורשת תשובה, ואני לא אתן לך אחת".
עם התגברות חוסר הפופולריות של מלחמת הירושה הספרדית, ירדה גם הפופולריות של ממשלת הוויגים.
האימפיצ'מנט של הנרי סצ'וורל, אנגליקני טורי גבוה שהטיף דרשות אנטי-וויגיות, הוביל לאי שביעות רצון ציבורית נוספת.
אן חשבה שסצ'וורל צריך להיענש על הערעור שלו ב, אך שעונשו צריך להיות קל כדי למנוע מהומה ציבורית נוספת.
בלונדון פרצו מהומות בתמיכה בסצ'וורל, אך הכוחות היחידים שהיו זמינים לדיכוי ההפרעות היו משמרות המלכה, ומזכיר המדינה סנדרלנד היה מהסס להשתמש בהם ולהשאיר את המלכה פחות מוגנת.
אן הכריזה שאלוהים יהיה המשמר שלה והורתה לסנדרלנד לפרוס מחדש את כוחותיה.
בהתאם להשקפתה של אן, הורשע סצ'וורל, אך עונשו – השעיית דרשות לשלוש שנים – היה קל כל כך שהמשפט הפך ללעג.
אף על פי שמרלבורו, לעת עתה, נותר כמפקד הצבא.
במקומם, מינתה אן ממשלה חדשה בראשות רוברט הארלי, שהחלה לחפש שלום עם צרפת.
בניגוד לוויגים, הארלי וממשלתו היו מוכנים להתפשר בכך שהעניקו את ספרד לתובע הבורבון, פיליפ מאנז'ו, בתמורה לוויתורים מסחריים.
בבחירות לפרלמנט שהתקיימו זמן קצר לאחר מינויו, הארלי, בסיוע פטרונות ממשלתית, השיג רוב טורי גדול.
בינואר 1711, אילצה אן את שרה להתפטר מתפקידיה בבית המשפט, ואביגיל לקחה את מקומה כשומרת הארנק הפרטי.
הארלי נדקר על ידי פליט צרפתי מאוכזב, ואן בכתה למחשבה שהוא ימות.
מותו של האח הבכור של הארכידוכס צ'ארלס, הקיסר יוזף הראשון, באפריל 1711, והחלפתו באוסטריה, הונגריה והאימפריה הרומית הקדושה, לא היה יותר באינטרסים של בריטניה לתת לו גם את כס הספרדית, אך השלום המוצע של אוטרכט שהוגש לפרלמנט לאשרור לא הלך רחוק כמו שהוויגים רצו לרסן את שאיפות הבורבונים.
בבית הנבחרים היה הרוב הטורי בלתי ניתן לערעור, אך הדבר לא היה נכון בבית הלורדים.
הוויגים הבטיחו את תמיכת רוזן נוטינגהאם נגד האמנה על ידי הבטחה לתמוך בחוק הקונפורמיות האקראית שלו.
כדי למחוק את הרוב הוויגי בבית הלורדים, אן צירפה שנים עשר לורדים טוריים חדשים, אף על פי שיצירת מסה כזו של עמיתים הייתה חסרת תקדים.
בעלה של אביגיל, סמואל משם, הפך לברון, אף על פי שאן מחתה בפני הארלי שהיא "מעולם לא התכוונה לעשות מגברת [אביגיל] אישה גדולה, ותאבד משרתת שימושית." באותו יום, מרלבורו הודח מתפקידו כמפקד הצבא.
הסכם השלום אושר ומעורבותה הצבאית של בריטניה במלחמת הירושה הספרדית הסתיימה.
על ידי חתימת הסכם אוטרכט, הכיר המלך לואי ה-14 מצרפת בירושת בית הנובר בבריטניה.
למרות זאת, הרכילות שאן ושריה העדיפו שאת המלוכה ייקח אחיה החורג ולא את בית הנובר נמשכה, ולמרות הכחשותיה הפומביות והפרטיות של אן.
השמועות ניזונו מהסירובים העקביים שלה לאפשר לכל אחד מבית הנובר לבקר או לעבור לאנגליה, ומהתככים של הארלי ומזכיר המדינה הטורי לורד בולינגברוק, שהיו בדיונים נפרדים וסודיים עם אחיה החורג לגבי אפשרות להחזרת בית סטיוארט עד תחילת 1714.
אן לא הייתה מסוגלת ללכת בין ינואר ליולי 1713. בחג המולד היא סבלה מחום ושכבה מחוסרת הכרה במשך שעות, מה שהוביל לשמועות על מותה הקרוב.
היא התאוששה, אך שוב חלתה באופן קשה במרץ.
ב-27 ביולי 1714, במהלך הפגרה של הפרלמנט, פיטרה אן את הארלי מתפקידו כלורד האוצר.
למרות בריאותה הרופפת, שלדברי רופאיה נגרמה מהמתח הרגשי של ענייני המדינה, היא השתתפה בשתי ישיבות קבינט מאוחרות בלילה שלא הצליחו לקבוע את יורשו של הארלי.
ישיבה שלישית בוטלה כאשר היא הפכה לחולה מדי כדי להשתתף.
היא איבדה את יכולת הדיבור בשל שבץ מוחי ב-30 ביולי 1714, ביום השנה למותו של גלוסטר, ובעצת המועצה הפרטית העבירה את מקל האוצר לצ'ארלס טלבוט, הדוכס הראשון משורוסברי, וויג בכיר.
הנסיכה סופיה נפטרה ב-28 במאי, חודשיים לפני אן, ולכן בנה של הנסיכה, ג'ורג', הנסיך הבוחר מהנובר, ירש את הכס בהתאם לחוק ההסדר מ-1701. התובעים הקתוליים האפשריים, כולל אחיה החורג של אן, ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, התעלמו מהם.
עלייתו של הנסיך הייתה יחסית יציבה: מרד יעקוביטי ב-1715 נכשל.
מרלבורו הוחזר לתפקידו, והשרים הטוריים הוחלפו בוויגים.
הדוכסית ממרלבורו "השמיצה בצורה בלתי הולמת" את אן בזיכרונותיה, והזיכרונות המוטים שלה שכנעו רבים מהביוגרפים הראשונים שאן הייתה "אישה חלשה, חסרת החלטיות, מוקפת במריבות בחדר המיטות והחליטה על מדיניות גבוהה על בסיס אישיות." הדוכסית כתבה על אן:
היסטוריונים רואים את אן בצורה חיובית יותר.
בביוגרפיה שלו מ-1980, אדוארד גרג מציג את המלכה כאישה בעלת עקשנות בלתי ניתנת לכיבוש, שהייתה דמות מרכזית בתקופתה.
טענתו של גרג מתארת את תקופת שלטונה כ:
תקופת כהונתה זכתה לתהילה הודות להצלחותיה הרבות:
ניצחון האנגלים במלחמת הירושה הספרדית, וחתימת הסכם שהעביר לאנגליה את השליטה במצרי גיברלטר ובאי מנורקה;
בצפון אמריקה הייתה אנגליה מעורבת במלחמה שכונתה מלחמת המלכה אן על שמה, בעקבותיה האנגלים קיבלו מצרפת את ניו פאונדלנד, לאחר סכסוך ממושך;
שטחי הממלכה בצפון אמריקה הורחבו, וצרפת ויתרה על זכויותיה במפרץ הדסון – התפתחות שהעניקה לאנגלים מונופול על הסחר בפרוות באזור;
נחתם הסכם עם ספרד, שאיפשר לאנגלים להעביר לצפון אמריקה כ-4,000 עבדים שחורים בכל שנה, להעמקת התבססותם שם;
ב-1707 התאחדו אנגליה וסקוטלנד סופית, והפכו לממלכת בריטניה הגדולה.
השתיים יצרו מסגרת כלכלית אחידה ללא גבולות מכס (בדומה למודל של השוק האירופי כיום – "האיחוד האירופי").
מבנה כלכלי זה הביא לבריטניה יתרון גדול על פני צרפת, גרמניה ואיטליה באשר לנכסים הפנימיים הרבים שמחזיקה כל אחת מהמדינות.
כמו כן, הממלכות המרכיבות שזה עתה אוחדו לא כפו זו על זו את דפוסי אמונתן הדתית.
השגשוג הכלכלי שבעקבות האיחוד הניב הישגים נוספים, ופריחה של המעמדות העליונים וחיי החברה בממלכה המאוחדת.
האצולה לא הייתה "סגורה" כמו בשאר יבשת אירופה, מעמד הסוחרים היה חזק, והאמידים שבהם רכשו קרקעות ואף הפכו בעצמם לבני אצולה.
המלכה אן נפטרה ב-1714, ללא יורשים ושושלת המלוכה של בית סטיוארט באנגליה הגיעה לקיצה.
תקופת שלטונה של המלכה אן כללה התרחבות בטריטוריות הודו ואמריקה, והשפעת הצרפתים שם סוכלה.
בתקופת מלכותה בריטניה הפכה למעצמה הימית והקולוניאלית הגדולה והחזקה בעולם.
בסרט "המועדפת", שיצא לאקרנים ב-2018, מגלמת אוליביה קולמן את אן, מלכת בריטניה.
אן-מארי דוד היא זמרת צרפתייה.
דוד השתתפה באירוויזיון 1973 שנערך בלוקסמבורג כשהייתה בת 21 וזכתה במקום הראשון כנציגת לוקסמבורג עם השיר "Tu te reconnaîtras" ("אתה תזהה את עצמך").
שש שנים אחר־כך, השתתפה באירוויזיון 1979 שנערך בירושלים והגיעה למקום השלישי כשייצגה את צרפת בשיר "Je suis l'enfant soleil" ("אני ילדת שמש").
דוד נפגעה מאוד מהתגובות הצוננות שקיבלה בשל המקום השלישי שאליו הגיעה.
בשנת 2005 הגיבה דוד בעיתון על ההתנהגות הצוננת והבלתי מפרגנת של אנשי התקשורת בצרפת בעקבות כתבה שנערכה עליה ואמרה: "אם אתה זוכה במקום הראשון באירוויזיון, אתה מלך, ואם אתה זוכה במקום השלישי או השני, אתה כלום".
בשנת 2010 שרה דוד עם הראל סקעת את השיר "Tu te reconnaîtras" בתחרות קדם אירוויזיון 2010.
במאי 2019 נרתמה הזמרת לקמפיין אשר תומך בחזרה של לוקסמבורג לתחרות האירוויזיון.
הזמרת אף הצהירה כי היא תשמח לייצג את לוקסמבורג באירוויזיון 2020. השיר לאירוויזיון נכתב והוקלט כבר לפני מספר שנים ומחכה לחזרתה של לוקסמבורג לתחרות.
כאשר נושא הייצוג יהפוך לרלוונטי הוא יוקלט מחדש ויוגש לרשת הטלוויזיה של לוקסמבורג.
דוד ידועה בתמיכתה המובהקת לישראל.
היא מרבה לבקר במדינה ואמרה כי "בכל פעם שאני מבקרת בישראל אני מתפללת לחזור לכאן שוב כמה שיותר מהר".
לאחר טבח שבעה באוקטובר פרסמה דוד מסר עבור הישראלים ובו אמרה "כל מה שאני יכולה לעשות אני אעשה עבור כולכם".
בקדם האירוויזיון הלוקסמבורגי באותה שנה, הופיעה דוד עם הסרט הצהוב, סמל המאבק של משפחות החטופים בעזה.
אן-סופי מוּטֶר (Anne-Sophie Mutter; נולדה ב-29 ביוני 1963 בבאדן-וירטמברג, גרמניה) היא כנרת גרמנייה.
מוטר החלה לנגן בפסנתר בגיל חמש וזמן קצר לאחר מכן עברה לנגן בכינור, אצל ארנה הוניברגר וואיידה שטוקי.
לאחר שזכתה בפרסים אחדים, שוחררה מן הלימודים הסדירים כדי להקדיש את זמנה לנגינה.
כשהייתה בת 13 הזמין אותה המנצח הרברט פון קאראיין לנגן עם הפילהרמונית של ברלין.
בשנת 1977 הופיעה לראשונה בפסטיבל זלצבורג ועם התזמורת הקאמרית האנגלית בניצוח דניאל בארנבוים.
בגיל 15 ביצעה מוטר את ההקלטה הראשונה שלה, הקונצ'רטי השלישי והחמישי של מוצרט, עם הפילהרמונית של ברלין בניצוח הרברט פון קאראיין.
באותה שנה הוכתרה בתואר "אמנית השנה".
בשנת 1980 הופיעה לראשונה בארצות הברית עם הפילהרמונית של ניו יורק בניצוח זובין מהטה.
בשנת 1985, בהיותה בת 22, הוכתרה לחברת כבוד באקדמיה המלכותית למוזיקה (לונדון) ולראש הפקולטה ללימודי כינור בין-לאומיים שם.
בשנת 1988 יצאה לסיור רחב-ממדים בקנדה ובארצות הברית וניגנה לראשונה בקרנגי הול.
בשנת 1998 ניגנה והקליטה לתקליטורים ו- DVD את מכלול הסונאטות לכינור של בטהובן, בליווי לאמברט אורקיס; ההקלטות שודרו בטלוויזיה בארצות רבות.
אף כי הרפרטואר של מוטר כולל יצירות קלאסיות רבות, היא נודעת בעיקר בביצועי מוזיקה מודרנית.
מספר יצירות נכתבו במיוחד למענה או הוקדשו לה, ביניהן Sur le Même Accord של אנרי דיטייה, פרטיטה של ויטולד לוטוסלבסקי, הקונצ'רטו השני לכינור של קשישטוף פנדרצקי ו"Gesungene Zeit" של וולפגנג ריהם.
היא קיבלה פרסים שונים, ביניהם פרסי גראמי אחדים.
כמו כן יש לה שני כינורות סטרדיוואריוס ("אמיליאני" מ-1703 ו"לורד דן-ראוון" מ-1710).
בשנת 1989 נישאה אן-סופי מוטר לבעלה הראשון, דטלף וונדרליך, שמת בשנת 1995. לשניים שני ילדים, אראבלה וריכרד.
היא נישאה שוב לפסנתרן והמנצח אנדרה פרווין בשנת 2002. הזוג חי במינכן עם ילדיה של מוטר עד מותו של פרווין בשנת 2019.
פרס גראמי על ביצוע מצטיין של מוזיקה קאמרית:
אן סופי מוטר ולמברט אורקיס על בטהובן: הסונאטות לכינור (מס' 1-3 אופוס 12; מס' 1-3, אופוס 30; סונאטת "האביב") 2000
פרס גראמי על ביצוע כלי מצטיין לסולן (עם תזמורת):
אן-סופי מוטר ואנדרה פרווין (מנצח) על פרווין: קונצ'רטו לכינור "אן-סופי"/ברנשטיין: סרנדה (2005)
אן סופי מוטר, קשישטוף פנדרצקי (מנצח) והתזמורת הסימפונית של לונדון על פנדרצקי: קונצ'רטו לכינור
אן-סופי מוטר, ג'יימס לוויין (מנצח) והתזמורת הסימפונית של שיקגו על ברג, קונצ'רטו לכינור/ריהם: (1994)Gesungene Zeit
פרס ארנסט פון סימנס (2008)
בשנת 2019 זכתה יחד עם ארבעה אמנים נוספים, ביניהם הפסלת הפלסטינית מונה חאטום והצייר ויליאם קנטרידג' בפרס התרבות היפני פרמיום אימפריאלה בקטגוריית מוזיקה.
אן-סופי בראסם היא סופרת צרפתייה שפרסמה את ספרה הראשון "לנשום" בגיל שש-עשרה.
הספר שהיה לרב מכר בצרפת ובגרמניה מגולל את קורותיה של שרלן בוהר, נערה בת טובים בת תשע עשרה, שרצחה את שרה, נערה בת גילה עימה קיימה מערכת יחסים אובססיבית ואפלה.
בשנת 2014 התפרסמה גרסה קולנועית של היצירה עם שינויים מסוימים בבימויה וכתיבתה של מלאני לורן.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל קאן וזכה לשבחים רבים.
אן-מרי מקדונלד היא סופרת, מחזאית ושחקנית קנדית.
נולדה בבסיס חיל האוויר ליד באדן-באדן, בגרמניה, וכיום חיה בטורונטו, שבאונטריו.
זכתה בפרס על ספרה הראשון, "מאחורי דלתות" (1996), שהופיע ברשימת המומלצים במועדון הספרים בתוכנית הטלוויזיה של אופרה וינפרי.
זכתה בפרסים על המחזה שלה "בוקר טוב דסדמונה (לילה טוב ג'ולייט)".
בין הסרטים ששיחקה בהם: "שמעתי את בנות הים שרות" (1987) שנבחר בסקר מקיף בין מבקרי קולנוע כאחד מעשרת הסרטים הקנדיים הטובים ביותר שנעשו, וגם בסרטים "פחיות צבע" (1994), ו"יותר טוב משוקולד" (1999).
בשנת 2003 ראה בקנדה אור ספרה "מעוף העורב".
"מאחורי דלתות" (2000), הוצאת כנרת, תרגום: ליאורה כרמלי
"מעוף העורב" (2005), הוצאת כנרת, תרגום: שאול לוין
אן מארי לואיז ד'אורליאן, דוכסית מונפנסייה
אן נולדה בארמון הלובר בפריז לגאסטון, דוכס אורליאן (אחיו של המלך לואי השלושה עשר) ולאשתו, מארי דה בורבון (יורשתו של דוכס מונפנסייה) שנפטרה אחרי הלידה.
היא נועדה להינשא ללואי בן דודה (לואי הארבעה עשר מלך צרפת לעתיד), שהיה צעיר ממנה באחת עשרה שנה- נישואים שלא יצאו אל הפועל בגלל התנגדותו של הקרדינל מזראן.
במרד הפרונד הראשון (1648 - 1649) תמכה במורדים נגד מזראן ובית המלוכה, והשתלטה על העיר אורליאן שהייתה נחלתו של אביה.
במרד הפרונד השני (1650 - 1653) פקדה על יחידה של צבא המורדים, ועזרה למנהיגם, לואי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה להשתלט על פריז (2 ביולי 1652).
דה קונדה לא היה מסוגל לשלם לחייליו, ופריז נמצאה במצב של מצוקה כלכלית.
ההמונים השתלטו על העיר, ואנשי המעמד הבינוני שחששו מהשתלטות ההמונים, צידדו בהשבת הסדר על כנו, ולו במחיר שובם של מזראן ושל בית המלוכה לפריז.
ב-21 באוקטובר 1652 נכנסה המשפחה המלכותית לפריז, וב-6 בפברואר 1653 מזראן שב אל העיר ואל תפקידו כשר הראשי.
המלך לואי הארבעה עשר לא סלח לאן, דוכסית מונפנסייה על השתתפותה במרד נגד בית המלוכה.
היא נאלצה לעזוב את פריז ולפרוש לאחוזותיה, שם החלה לכתוב את ספרה זיכרונות ששרד עד ימינו אלה, והמהווה עדות חיה על צרפת של המאה השבע עשרה תחת שלטונו של המלך לואי הארבעה עשר.
ב-1657 הורשתה לשוב לחצר המלוכה.
ב-1670 ביקשה את רשות המלך להינשא לאנטואן נומפאר דה שומון, דוכס לוזון.
המלך נטה תחילה לתת את הסכמתו, אך בהשפעת אשתו מריה תרסה, נסיכת ספרד החליט להתנגד לנישואים אלה.
ב-1 בדצמבר של אותה שנה ציווה המלך על מעצרו של דוכס לוזון באשמת ניסיון לשאת בסתר לאישה את אן, דוכסית מונפנסייה.
רק ב-1681 הצליחה לשחררו מכלאו תמורת ויתור על חלק מאחוזותיה לטובת הכתר.
אן, דוכסית מונפנסייה נפטרה בארמון לוקסמבורג בפריז ב-1693, ונקברה בבזיליקת סן-דני.
ב-1729 יצא לאור באמסטרדם ספרה "זיכרונות".
ב-1793 חולל קברה על ידי המהפכנים.
אן, נסיכת דנמרק (12 בדצמבר 1574 - 2 במרץ 1619, באנגלית: Anne of Denmark) הייתה בתו השנייה של פרדריק השני, מלך דנמרק ואשתו של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה.
אן נישאה לג'יימס הראשון בשנת 1589, בגיל ארבע-עשרה, וילדה לו שלושה ילדים שהגיעו לבגרות, ביניהם המלך לעתיד צ'ארלס הראשון.
אן אהבה ככל הנראה את בעלה בתחילת נישואיהם, אך במהלך השנים התרחקו בני הזוג זה מזה, ולבסוף החלו חיים בנפרד.
אן הייתה פעילה בפוליטיקה האנגלית והסקוטית וכן הייתה פטרונית של האמנויות.
הסלון התרבותי שלה נחשב לאחד הנחשבים של התקופה באירופה והיא הקיפה את עצמה בחצר מלוכה מפואר.
לאחר שנת 1612 בריאותה החלה להתרופף והיא פרשה מחיי חצר פעילים.
היסטוריונים רבים נטו להחשיב את אן כמלכה חסרת חשיבות, קלת דעת ונהנתנית, אולם הערכות מחודשות בתקופה האחרונה הביאו להכרה בעצמאות האסרטיבית של אן ובמיוחד בחשיבותה כפטרונית האמנות באיים הבריטיים במהלך העידן היעקוביני.
אן נולדה ב-12 בדצמבר 1574 בטירת סקאנדרבורג שבממלכת דנמרק.
אביה, פרדריק השני, מלך דנמרק, היה מאוכזב מלידתה שכן זו הייתה לו הבת השנייה והוא קיווה להולדת בן יורש.
אמה של אן, סופיה ממקלנבורג-גיסטרוב, הייתה רק בת 17 כאשר ילדה אותה, ושלוש שנים לאחר מכן אכן ילדה יורש לכתר הדני, המלך לעתיד כריסטיאן הרביעי.
אן נשלחה בגיל צעיר יחד עם אחותה הגדולה אליזבת להתחנך אצל סבה מצד אימה במקלנבורג אשר בגרמניה.
בניגוד לחצר המלוכה הדנית, שהייתה ידועה כסוערת במיוחד, מקלנבורג הייתה רגועה יחסית וסיפקה לשתי הבנות ילדות יציבה ושקטה.
עם חזרתה לדנמרק אן נהנתה מחיי משפחה מאושרים, במיוחד הודות לאימה, שטיפלה בילדיה בעצמה.
אן ואחותה אליזבת חוזרו על ידי נסיכים מרחבי אירופה, וביניהם ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד (ויורש אפשרי לכתר האנגלי), שביקש למצוא כלה דווקא בדנמרק על מנת לחזק את קשרי המסחר בין המדינות, וכן בשל העובדה שבית המלוכה הדני היה פרוטסטנטי, כמוהו.
השגרירים הסקוטים בדנמרק ביקשו להכריז על אירוסי המלך לבת הבכורה של מלך דנמרק, אליזבת, אולם פרדריק כבר הבטיח אותה להיינריך יוליוס, דוכס בראונשווייג-לינבורג, וביקש מג'יימס "להסתפק" בבתו השנייה, אן.
אירוסי הזוג הוכרזו ביולי 1589, ולפי תאוריהם של מרגלים אנגלים ששהו באותו הזמן בחצר הדנית, הנסיכה הייתה מאושרת ונרגשת מהשידוך והחלה לרקום חולצות עבור בעלה לעתיד, בעוד ששלוש מאות חייטים עמלו על שמלת החתונה שלה.
ב-20 באוגוסט 1589 אן נישאה לג'יימס על ידי בא כוח בטירת קרונבורג.
הטקס הסתיים בכך שנציגו של מלך סקוטלנד, ג'ורג' קית', התיישב לצד אן על מיטת הכלולות.
עשרה ימים לאחר טקס הנישואין אן הפליגה לסקוטלנד, אולם הצי עמו יצאה למסע נתקל במזג אוויר קשה ונאלץ לנחות על חופי נורווגיה, ואן נאלצה להמתין מספר חודשים באוסלו.
ג'יימס, ששמע על הסערה וחשש לחייה של כלתו הטרייה, ציווה על צום לאומי ותפילות פומביות לשלומה ברחבי סקוטלנד, וכן שלח משלחת חיפוש לים הצפוני.
כשגילה המלך כי הדנים החליטו להפליג לסקוטלנד רק לאחר החורף, הוא החליט לצאת בראש משלחת של 300 איש כדי להביא את כלתו לארצו בעצמו, והגיע לאוסלו ב-19 בנובמבר.
אן וג'יימס נישאו רשמית בטקס מפואר בארמון הבישוף הישן שבאוסלו ב-23 בנובמבר 1589. כדי שהטקס יהיה מובן גם על ידי החתן וגם על ידי הכלה, הכומר הסקוטי שהשיא אותה ניהל את הטקס בצרפתית.
לאחר חודש של חגיגות הזוג הטרי הפליג לדנמרק וג'יימס הכיר לראשונה בטירת קרונבורג את קרוביו החדשים, משפחת המלוכה הדנית.
הזוג נסע לקופנהגן ב-7 במרץ על מנת להשתתף בחתונתה של אליזבת, אחותה של אן, ויומיים לאחר מכן הפליגו לכיוון סקוטלנד.
הם הגיעו לחוף הסקוטי ב-1 במאי, וחמישה ימים לאחר מכן המלכה אן נכנסה לראשונה לאדינבורו בכרכרה עשויה כסף טהור שהובאה מדנמרק.
אן הוכתרה ב-17 במאי 1590 בכנסייה של ארמון הולירוד, במה שהיה טקס ההכתרה הפרוטסטנטי הראשון בסקוטלנד.
במהלך הטקס, שנמשך כשבע שעות, נמשח שמן על גופה של אן כדי להכתירה כמלכה, למרות שאנשי דת סקוטים רבים התנגדו למנהג זה, בטענה שזהו מנהג פגני ויהודי.
כתר המלכה הושם על ראשה של אן והיא נשבעה להגן על "הדת האמיתית של האל" ולהתנגד לכל ה"אמונות הטפלות הקתוליות שבאות בניגוד לדבר האל".
לכל הדעות של בני התקופה, המלך היה "מהופנט" על ידי אשתו בתחילת נישואיהם, אולם ההתאהבות התפוגגה במהירות והזוג החל לריב לעיתים קרובות.
למרות זאת, במהלך השנים הראשונות לנישואיהם ג'יימס תמיד נראה מתייחס לאשתו בסובלנות וחמימות.
כבר מתחילת הנישואים היה על אן לחץ אדיר להביא לממלכה יורש זכר, אולם לאחר שנתיים של נישואים ללא הריון הביאו לשמועות כי המלך היה מעוניין יותר בגברים וכי אן הייתה עקרה.
לבסוף האומה נשמה לרווחה כאשר ב-19 בפברואר 1594 אן ילדה את בנה הראשון, הנרי פרדריק.
אן גילתה במהרה כי גידולו של בנה לא יהיה תחת אחריותה: המלך מינה את אומנתו לשעבר כאומנת הראשית של התינוק, והכריז כי הילד יגדל בטירת סטרלינג, בהתאם למסורת הסקוטית המלכותית.
בסוף שנת 1594 אן החלה במסע שכנועים להחזרת בנה אליה, והיא גייסה לשם כך תומכים רבים מקרב האצולה הסקוטית.
ג'יימס לא הסכים בשום פנים ואופן להחזיר את התינוק לאימו, ואן הייתה כל כך נסערת בשל העניין שהיא הפילה את עוברה ביולי 1595. לאחר ההפלה היא נסוגה ממאמציה להחזיר את בנה אל החצר אולם נישואי הזוג המלכותי ניזוקו לתמיד בשל העניין.
בשנת 1603, לאחר מותה של המלכה אליזבת, המלך ג'יימס ירש אותה כג'יימס הראשון, מלך אנגליה ונסע ללונדון יחד עם הרוזן מאר, האפוטרופוס של הנרי פרדריק.
אן, שהייתה בהריון באותו הזמן, ראתה בכך הזדמנות להשיב אליה את בנה ונסעה לסטרלינג בליווי כוח של אצילים תומכים על מנת לקחת את הילד בן התשע, אותו לא ראתה כמעט במשך חמש שנים.
אולם אימו ואחיו של הרוזן מאר לא הרשו למלכה להיכנס לטירה בליווי יותר משני מלווים, והעקשנות של האפוטרופוסים גרמה לאן להתמוטטות עצבים שגרמה לה להפלה שנייה.
כאשר הרוזן מאר חזר לסקוטלנד עם הוראות מג'יימס שאן תצטרף אליו בלונדון, היא כתבה למלך כי היא לא תעשה זאת אלא אם תקבל משמורת על בנה.
המלך ג'יימס נכנע סוף סוף ולאחר התאוששות קצרה מההפלה שעברה נסעה המלכה דרומה יחד עם הנסיך הנרי, במסע שגרם להתרגשות רבה בדרכי אנגליה שכן כל האצולה האנגלית רצתה לפגוש לראשונה במלכה החדשה שלהם.
חייהם הנפרדים של הזוג המלכותי
המלכה אן אימצה בלונדון אורח חיים קוסמופוליטי, בעוד שג'יימס העדיף לצאת מהבירה ולבלות את רוב זמנו בבקתת הציד שלו בהרטפורדשייר.
אן עברה להתגורר בארמון גריניץ' ולאחר מכן בבית סומרסט, לו היא שינתה את השם ל"בית דנמרק".
לאחר 1607 הזוג כמעט ולא התגורר עוד יחדיו.
אן הספיקה להוליד עד אז שבעה ילדים ולעבור לפחות שלוש הפלות.
לאחר ששרדה בקושי את לידתה ומותה של בתה האחרונה, סופיה, ב-1607, החלטתה של אן שלא להביא עוד ילדים לעולם העמיקה את הקרע בינה לבין בעלה.
מותו של הנסיך הנרי בשנת 1612 בגיל 18, ככל הנראה ממחלת הטיפוס, ועזיבתה של הנסיכה אליזבת להיידלברג ב-1613 החלישו עוד יותר את הקשר בין אן וג'יימס.
מותו של הנסיך הנרי פגע במלכה קשות, ובריאותה הדרדרה החל מאותה התקופה.
היא החלה לסגת מהחיים הפומביים והחל משנת 1614 לא החזיקה כבר בחצר אצולה.
נושא אחר למחלוקת בין אן לג'יימס היה נושא הדת.
אן אמנם חונכה כלותרנית בדנמרק, אולם יכול להיות שהיא המירה את דתה בסודיות לקתוליות.
המלכה אליזבת חששה מאוד מהאפשרות שאן תמיר את דתה ושלחה לה מכתבים בהם הזהירה אותה שלא להקשיב ליועציה הקתולים שניסו להמיר את דתה.
בעוד שהותה בסקוטלנד, אן ניצלה לעיתים את הפוליטיקה של החצר על מנת להשיג את מטרותיה.
כתוצאה מכך, ג'יימס לא בטח בה עם סודות המדינה.
כשהגיעה לאנגליה, אן עברה מפעילות פוליטית לפעילויות חברתיות ואמנותיות.
למרות שהיא החזיקה בחצר מלוכה נפרדת משל בעלה בה קיבלה רבים שלא התקבלו בחצר המלך, היא כמעט ולא תמכה בצדדים פוליטיים שנגדו לאלו של בעלה.
למרות הקשיים בחיי הנישואים של הזוג, היא הוכיחה עצמה כנכס דיפלומטי באנגליה, שכן היא תמיד התנהגה בתבונה ובטוב לב בפומבי.
אן וג'יימס שניהם היו אשמים בפזרנות, למרות שלקח למלכה מספר שנים עד שבזבזה את כל נדונייתה.
היא אהבה נשפים וריקודים, פעילויות שלא נראו בעין יפה בסקוטלנד, אולם היו מאוד מקובלות בלונדון, שם היא יצרה אקלים תרבותי עשיר בחצר המלוכה.
בנשפים המפוארים שאורגנו על ידי המלכה השתתפו שגרירים ונכבדים מרחבי אירופה, ובכך היא עזרה להדגים לעולם את חשיבותו של הכתר האנגלי.
אן הזמינה מחזות רבים על מנת שיוצגו בנשפיה, והיא ובנות לווייתה אף השתתפו ברבות מההופעות.
אן הזמינה את בנייתם של מספר מבנים וגנים בארמונותיה, מבנים שהיו המבנים הפלדיאנים הראשונים באנגליה.
היא גם אהבה מאוד מוזיקה והייתה הפטרונית של המלחין ג'ון דאולנד ושל מוזיקאים צרפתיים רבים.
תחת שרביטה של המלכה אן האוסף המלכותי של משפחת המלוכה הבריטית גדל בצורה משמעותית.
בסוף שנת 1617 בריאותה הרופפת של המלכה החלישה אותה מאוד.
המלך ג'יימס ביקר אותה רק לעיתים רחוקות במהלך השנים האחרונות לחייה, אולם הנסיך צ'ארלס ישן בחדר השכן בהמפטון קורט ושהה לצידה בשעותיה האחרונות, לאחר שאיבדה את מאור עיניה.
המלכה אן ילדה שבעה ילדים, מתוכם ארבעה מתו בילדותם, ועברה לפחות שלוש הפלות טבעיות.
בנה השני ירש את אביו כמלך צ'ארלס הראשון ובתה אליזבת הייתה סבתו לעתיד של המלך ג'ורג' הראשון.
הנרי פרדריק, נסיך ויילס (19 בפברואר 1594 - 6 בנובמבר 1612) מת ממחלת הטיפוס בגיל 18.
אליזבת סטיוארט, נסיכת אנגליה וסקוטלנד (19 באוגוסט 1596 - 13 בפברואר 1662) נישאה לפרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ והפכה למלכת בוהמיה.
צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה (19 בנובמבר 1600 - 30 בינואר 1649), ירש את אביו כמלך אנגליה והוצא להורג בשנת 1649.
אן, הנסיכה המלכותית (, 2 בנובמבר 1709 – 12 בינואר 1759) הייתה בתו של ג'ורג' השני, מלך בריטניה ורעייתו של וילם הרביעי, נסיך אורנז'-נסאו, הסטאדהאודר של הרפובליקה ההולנדית.
הנסיכה אן הייתה הנסיכה הבריטית השנייה שנשאה את התואר נסיכה מלכותית, השמור לבת הבכורה של מלך בריטי מכהן.
הנסיכה אן נולדה ב-2 בנובמבר 1709 בארמון הרנהאוזן, משכנם של הנסיכים הבוחרים של הנובר.
היא הייתה ילדתם השנייה ובתם הבכורה של גאורג, יורש העצר של הנובר ורעייתו קרולין, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך.
כשהייתה בת חמש עלה סבה, גאורג, הנסיך הבוחר של הנובר, לכס המלוכה הבריטי לאחר מותה של בת דודתו, אן.
אביה הפך ליורש העצר לממלכה הבריטית ואן קיבלה את התואר "נסיכת ויילס".
אן הייתה בילדותה תלמידתו של גאורג פרידריך הנדל, מלחין החצר של המלך ג'ורג' הראשון.
הנדל לימד אותה הלחנה, שירה ונגינה בצ'מבלו, ובמהלך כל חייה היא המשיכה לתמוך בו ולהשתתף בהופעותיו.
ב-11 ביוני 1727 מת המלך ג'ורג' הראשון ואביה של אן עלה לשלטון כג'ורג' השני, מלך בריטניה.
באוגוסט של אותה השנה העניק המלך החדש לבתו את התואר נסיכה מלכותית, השמור לבת הבכורה של מלך בריטי מכהן.
אן הייתה השנייה בהיסטוריה להחזיק בתואר זה, אחרי מרי הנרייטה, בתו של המלך צ'ארלס הראשון.
ב-25 במרץ 1734 נישאה הנסיכה אן לוילם הרביעי, נסיך אורנז', שהיה באותה התקופה הסטאדהאודר של פריזלנד, חרונינגן וחלרה ולעתיד הסטאדהאודר של הרפובליקה ההולנדית כולה.
לזוג נולדו שישה ילדים, מתוכם שלושה מתו עם לידתם.
נישאה לקרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג.
וילם (1748–1806) – ירש את אביו בתפקיד הסטאדהאודר של הרפובליקה ההולנדית כוילם החמישי.
נישא לוילהלמינה, נסיכת פרוסיה, אחותו של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה.
וילם הרביעי מת בשנת 1751 והנסיכה אן מונתה לעוצרת בשמו של בנה בן השלוש, וילם.
היא כיהנה בתפקיד עד למותה בשנת 1759 ואז החליפה אותה כעוצרת חמותה, מריה לואיזה, רוזנת הסן-קאסל.
עם מותה של מריה לואיזה בשנת 1765, כשוילם היה בן 17 ונחשב עדיין לקטין, מונתה בתה הבכורה של אן, קרולינה, כעוצרת.
אן, הנסיכה המלכותית היא בתה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, אחותו של המלך צ'ארלס השלישי והנסיכה השביעית שנושאת בתואר "נסיכה מלכותית".
הנסיכה הייתה הראשונה מבית המלוכה הבריטי שהשתתפה בתחרויות האולימפיאדה.
הנסיכה אן אליזבת אליס לואיז נולדה בבית קלרנס שבלונדון.
לנסיכה אליזבת, הדוכסית מאדינבורו ופיליפ דוכס אדינבורו ונכדתם של ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת ואליזבת, המלכה האם, מצד אמה, ושל אנדראס, נסיך יוון ודנמרק, ואליס, נסיכת באטנברג, מצד אביה.
בעת לידתה היא הייתה השלישית בסדר הירושה לכתר הבריטי (לאחר אמה, שהייתה אז יורשת העצר, ואחיה הבכור, הנסיך צ'ארלס, דוכס קורנוול).
אן התחנכה בארמון בקינגהאם ולאחר מכן נשלחה לבית ספר ציבורי בקנט, שם התחברה עם הנסיכה בסמה מירדן.
בנעוריה היא החלה לקחת חלק במחויבות הממלכתיות שהוטלו על אמה.
בשנת 1981, לאחר פרישת סבתה אליזבת מהתפקיד, נבחרה אן לרקטור אוניברסיטת לונדון.
בשנת 1987 הוענק לאן תואר נסיכה מלכותית, תואר המוענק באופן מסורתי לבתו הבכורה של מלך אנגליה.
בשנת 1996 מונתה על ידי אמה לשמש כבאת כוחה בראש אספת הכנסייה של סקוטלנד.
בתפקיד זה הייתה אן חברת משפחת המלוכה הבריטית בעלת החשיבות הגבוהה ביותר בסקוטלנד (לאחר הוריה, ראשי המדינה).
בשנת 1974 הצליחה הנסיכה לחמוק מניסיון חטיפה בעת שנסעה ברחובות לונדון (שומר ראשה ואחרים נפצעו בתקרית).
הנסיכה אן היא בת משפחת המלוכה המבצעת נכון ל-2011 את מרב עבודות הצדקה שבחסות בית המלוכה.
אן מחזיקה בתפקידים רשמיים ביותר מ-200 ארגוני צדקה ורווחה.
משנת 1970 היא עומדת בראש ארגון ארצי למען ילדים, ובשנת 1991 נוסדה על ידה קרן למטרות סיוע.
פעילות מטעמה מבוצעת גם מחוץ לממלכה, בין היתר בטיפול במדינות העולם השלישי.
בשנת 1994 היא הוכתרה על ידי אמה כחברת מסדר הבירית.
אן מעורבת באופן ניכר בתחום הספורט.
היא התחרתה ברכיבה על סוסים באליפות אירופה בשנים 1971 ו-1975, ובאולימפיאדת מונטריאול בשנת 1976. היא שימשה ומשמשת נציגת בריטניה בוועד האולימפי הבין-לאומי ונשיאת ארגוני ספורט שונים.
מנישואיה הראשונים למארק פיליפס נולדו שני ילדיה: פיטר פיליפס וזארה טינדל.
נישואיהם התקיימו בין השנים 1973–1992. לאחריהם נישאה בשנית לטימותי לורנס.
פיליפס ולורנס שירתו כקצינים בצבא הבריטי בזמן הכרותם עם הנסיכה.
ב-30 בדצמבר 2010 נולדה נכדתה הראשונה של הנסיכה אן, סוואנה פיליפס (בת בכורה לפיטר פיליפס), שהיא גם הנינה הראשונה של המלכה אליזבת השנייה.
אן-אפרודיזיאקיים , או בקצרה אן-אפרודיים, הם חומרים שביכולתם לדכא את החשק המיני ברמה מסוימת.
לרוב, חומרים אלו הם טבעיים (למשל צמחי מרפא או תבלין).
לצד אלו, הרפואה הקונבנציונלית מציעה מספר מצומצם של תרופות אן-אפרודיות שניתנות בדרך כלל לאנשים הלוקים בהיפרסקסאוליות, פראפיליה, פדופיליה, וכן למטרות אחרות (כאשר האפקט האן-אפרודי הוא אפקט משני שלהן).
המילה אפרודיזיאק נקראת על שם אפרודיטה אלת האהבה במיתולוגיה היוונית.
המילה "אן" או "A" בפשטות, פירושה "לא".
מדד החשק המיני קיים באדם באופן טבעי בהתאם למשתנים שונים.
המשתנים הנפוצים התורמים לעלייתו הם ביו-כימיים, הורמונאליים, נוירו-כימיים, ונפשיים; הגורמים הנפשיים הם לא-מודעים ומודעים.
הגורמים המודעים מתבטאים הן ברמה הסנסורית (חישתית), והן ברמה הפנטסטית (דמיונית), לדוגמה: ראיית אישה מושכת או דמיונה.
בהתאם לאלו, החשק המיני (שתשתיתו ביולוגית), עולה.
חומרים המדכאים את החשק המיני מתנגשים בתהליכים הטבעיים של עליית החשק המיני, ומווסתים אותו בהתאם.
צמחים שהוצע או הוכח כי הם בעלי השפעה אן-אפרודית
כשות (נקרא גם "הופ"), מרכיב בבירה, הוכח כפיטו-אסטרוגן.
נטען כי מלח הסלפטר ואבקת סודה לשתיה הם בעלי השפעה כזו, עם זאת, לא ידוע על מחקר שאישש טענות אלו.
ציפרוטרון אצטטי, מוכר בשמותיו המסחריים "ציפרון" ו"אנדרוקור", פועל כאנטי-אנדרוגני, הוא ניתן בכדורים, או בזריקות, ללוקים בהיפר-סקסואליות, או לבעלי פארא-פיליות מסוימות מאוד, וזאת במינונים גבוהים, כסירוס כימי.
הוא גם ניתן לזכרים המבקשים לשנות את מינם.
ברם, היות שתרופה זו ניתנת אך ורק במצבים שתוארו לעיל, במינונים של למעלה מ-50 מ"ג, קיים סיכוי גבוה שתגרום לרמת אסטרוגן חריגה, העלולה לגרום להתפתחות גינקומסטיה, השמנת יתר, עייפות, ותופעות לוואי קשות אחרות.
אלו היודעים כי רגישים הם לאסטרוגן, יוכלו להיעזר בתרופות אלטרנטיביות מסוימות, או לפנות לפסיכיאטריה, אשר הטיפול העיקרי שהיא מציעה הוא מעכבי ספיגת סרוטונין, דוגמת סרוקצט (Seroxat).
חומרים אלו הם אנטי-דיכאונית במקור, ולחלקן תופעות לוואי כדוגמת בכי פתאומי ולא-רצוי, או חוסר תיאבון, חוסר סבלנות, ועוד.
שיטה זו מוכרת יותר כאגדה אורבנית.
אן-סופי פיק היא שפית ובעלת מסעדה משפחתית בואלאנס בדרום.
מאז שנת 1934 המסעדה החזיקה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום, הראשון שזכה בהם היה סבה, אנדרה פיק, אחריו אביה, ז'אק (3 כוכבים מאז 1973) ואן-סופי עצמה זכתה בשלושה בשנת 2007, בהם היא מחזיקה עד היום (2011).
בספטמבר 2007 בחרו בה 8,000 עמיתיה המופיעים במדריך המישלן ל"שף השנה".
היא האישה הראשונה שזכתה בפרס זה מאז נוסד ב-1987.
ב-1891 פתחה סופי פיק פונדק בארדש ליד ואלאנס בשם ל'אוברז' דו פן (L'Auberge du Pin).
בנה של סופי, אנדרה פיק, למד אצלה והשתלם במסעדות שונות ונטל את הפיקוד על העסק המשפחתי ב-1924, הוא זכה בשלושה כוכבים במדריך מישלן ב-1934.
ב-1936 הוא ייסד את "מזון פיק" בואלאנס בסמוך לכביש הארצי 7 שלאורכו נמצאו גם מסעדת לה פיראמיד של פרנאן פואן ומסעדת לה קוט ד'אור של אלכסנדר דימן בסולייה בבורגון.
בין שתי מלחמות העולם הם היו שלושת השפים המובילים במטבח הצרפתי.
רומן גארי מזכירם בשמותיהם בספרו "עפיפונים", העוסק בשמירת הגחלת של המטבח העילי הצרפתי ובתנועת ההתנגדות הצרפתית בזמן הכיבוש הגרמני של צרפת במלחמת העולם השנייה.
ז'אק פיק (נולד ב-1932) התלמד במסעדה המשפחתית, תפס את המושכות של "מזון פיק" בואלאנס ושמר על שני הכוכבים של אביו אותם קיבל ב-1973. לו שני ילדים, אלן, ואן-סופי והם הדור הרביעי במשפחת המסעדנים.
אלן פיק נולד בפברואר 1959, ב-1976 התלמד אלן אצל אביו ז'אק פיק ולסירוגין השתלם גם אצל פול ומארק אברלין ב"לאוברז' דה ל'לאיל" באילהאוזן, אלזס.
במסעדת לה ויווארואה (Le Vivarois) של קלוד פרו (Claude Peyrot) בפריז.
בבית הספר לשוקולד לנוטר בפריז ואצל דברו ופייר, אמני השוקולד מואלאנס.
ב-1995 "מזון פיק" אותו ניהל אלן פיק איבד כוכב וירד לשני כוכבים במישלן.
הוא ניסה לשמור על תהילתו באמצעות מתכונים שקיבל מקודמיו (פילה של דג זאב וקוויאר, קסרול זנבות של סרטני נהרות).
ב-1998 עזב אלן פיק את המסעדה המשפחתית וביחד עם אשתו מארי-אלן תפס את המושכות על מסעדת פיק "לה מזאנז'" במונבונו-סן-מרטן, 7 ק"מ צפון-מזרח לגרנובל הניבטת על רכס הרי שן דה בלדון באלפים.
בנם, גיום פיק, הוא הדור החמישי בשושלת הבשלנים המשפחתית.
הוא שב לצרפת אחרי שהות בברזיל.
אן-סופי פיק נולדה ב-1969, אביה רצה שבתו תלמד בבית הספר למלונאות בלוזאן.
אולם אן-סופי בחרה ללמוד לימודים גבוהים בניהול בפריז ואחר-כך בפריז ופתחה בקריירה של יועצת לחברות כמו מואה א שאנדון וקרטייה.
ב-1991 אן-סופי פיק נסעה לחופשה עם משפחתית עם הוריה בוילרוויל, קלבדוס, נורמנדי, שם הראה לה אביה את המסעדה מאאו (Mahu), כיום בית מגורים, שם שירת כשוליה.
אן-סופי החליטה להיות טבחית ולהמשיך את המסורת המשפחתית והיא החלה להתלמד אצל אביה ואחיה.
ערב אחד בספטמבר 1992, אחרי יום עבודה במסעדה, אביה שמסעדתו החזיקה בשלושה כוכבים לקה לפתע, בגיל 59, במפרצת.
אן-סופי, שאז מלאו לה 23 שנה, המשיכה להתלמד עם אחיה אלן (אז בן 33) וצוות המטבח של המסעדה.
היא הושפעה מאוד מהיעלמותו של אביה והייתה חדורת דאגה מלעגו של הצוות בשל מעמדה כך שהיא הייתה בוסית אך גם מתלמדת מתחילה והיא החליטה להגיב במרץ כדי שבית פיק לא יתמוטט.
ב-1993 נישאה אן-סופי לדייוויד סינאפיאן שנעשה מנהל כללי של מזון פיק ודאג לכל יוזמות הפיתוח ולניהול כל הקבוצה.
אן-סופי יכלה להקדיש עצמה באופן בלעדי לשאיפתה ולהשיב לעצמה את שלושת הכוכבים המיוחלים שקודמיה החזיקו בהם.
החל מ-1999 ניהל אן-סופי את המטבח.
היא הייתה לדור הרביעי במטבח המסעדה, שכעת תחת פיקודה החזיקה בשני כוכבים במישלן.
היא החליפה את כל העיצוב הפרובאנסלי מסורתי והעדיפה על פניו דקורציה מודרנית יותר.
ב-2001 ייסדה אן-סופי ביחד עם הלן דארוז (שהיו לה שני כוכבי מישלן) את מועדון "הטבחיות האמהות החדשות" על מנת לאתר, להכשיר ולקדם נשים שיהיו כדוגמת אז'ני בראזייה, מר בלאן ואמא פולאר.
ב-2005 היא הולידה את נתן סינאפיאן-פיק.
ב-2006 היא פתחה ביחד עם בעלה את בית הקפה "7 אנה-סופי פיק" כאות הוקרה לקודמיה, בית הקפה ממוקם בדרך הארצית 7.
ב-2007, בהיותה בת 37, אן-סופי פיק הצליחה להשיב למסעדה את הכוכב השלישי במישלן, אותה איבדה ב-1995 בעקבות מותו של אביה.
היא האישה העשירית שהשיגה זאת.
הנשים הראשונות היו אז'ני בראזייה ומארי בורז'ואה ב-1933 ואחריהן מרגריט ביז ב-1951.
מסעדתה נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם.
"פיק" - שדרות ויקטור הוגו 285 בואלאנס.
"ביסטרו 7 של אנה פיק" בואלאנס.
מלון ארבעה כוכבים המשתייך לרשת הרלה א שאטו בואלאנס.
"סקוק של אנה-סופי פיק" בואלאנס.
"מסעדת אנה-סופי פיק במלון בו-ריבג, לוזאן (שווייץ) - נפתחה ב-15 באפריל 2009
אבירת מסדר ההצטיינות של צרפת (Ordre national du Mérite).
אבירת מסדר האמנויות והספרות (Ordre des Arts et des Lettres).
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מונטריאול.
2011 - נבחרה לשפית אשה הטובה בעולם במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם
אן-טרה-אנה מכיש, לפי רשימת המלכים השומרית היה המלך הרביעי של שומר מהשושלת הראשונה של כיש.
מלוכתו נמשכה לפי המיתוס 420 שנים.
אן-מרגרט אולסון היא שחקנית וזמרת שוודית-אמריקאית.
אן-מרגרט זכתה בחמישה פרסי גלובוס הזהב ובפרס אמי, הייתה מועמדת לשני פרסי גראמי ולשני פרסי אוסקר על הופעותייה בסרטים "טומי" ו"ידע הבשרים".
אן-מרגרט נולדה בסטוקהולם, שוודיה לאנה ולגוסטב אולסון.
כשהייתה ילדה התגוררה מספר שנים במחוז ימטלנד ולאחר מכן עברה להתגורר בארצות הברית שם עבד אביה.
היא גדלה בשיקגו ולמדה בבית ספר לריקוד.
אן-מרגרט למדה ב"אוניברסיטת נורת'ווסטרן" אך לא סיימה את לימודיה.
כחלק מהרכב מוזיקלי חובבני הופיעה אן-מרגרט במועדונים בשיקגו ובלאס וגאס, כשהגיעו ללוס אנג'לס נפגשה עם מרילין מונרו שהתרשמה מיכולותייה של אן-מרגרט.
את אן-מרגרט גילה לראשונה שחקן הקולנוע ג'ורג' ברנס ששמע אותה בעת הופעתה בלאס וגאס, סידר לה חוזה מוזיקלי בחברת התקליטים "תקליטי RCA" וחוזה משחק בחברת ההפקה "פוקס המאה ה-20".
אן-מרגרט הוציאה את אלבום הבכורה "And Here She Is...Ann-Margret" שלה בשנת 1961 והייתה מועמדת לפרס גראמי לפריצת השנה.
סיפקה בתחילת דרכה כזמרת גרסאות כיסוי נשיים מוצלחות לשיריו של אלביס פרסלי.
את הסינגל שלה "I Just Don't Understand" מאלבומה השני שהגיע לצמרת מצעדי הפזמונים ביצעה להקת הביטלס במספר הופעות.
בשנת 1962 ביצעה אן-מרגרט בטקס האוסקר את השיר "Bachelor in Paradise" שהיה מועמד לשיר הטוב ביותר.
בשנת 2001 הייתה אן-מרגרט מועמדת בפעם השנייה לפרס גראמי על אלבומה העשירי בקריירה "God is Love: The Gospel Sessions".
בכל הקריירה המוזיקלית שלה הוציאה לאור אן-מרגרט 14 אלבומים.
אן-מרגרט החלה את קריירת המשחק שלה ב-1961 בקומדיה הקלאסית של פרנק קפרה "גברת ליום אחד" בתפקיד לואיז בתה של הרוכלת אנני (בטי דייוויס).
אחר כך שחקה בסרט "לרקוד עם שחר" (1962) ושנה לאחר מכן פרצה לתודעת הציבור בקומדיה המוזיקלית "ביי ביי בירדי" (1963), בתפקיד הנערה קים מק'פי, שזיכה אותה בפרס גלובוס הזהב..
הסרט הפך את אן-מרגרט לכוכבת על באמצע שנות ה-60 והוביל אותה לתפקיד ראשי לצידו של אלביס פרסלי בסרט "אהבה בלאס וגאס".
את שיר הנושא של הסרט שרה אן-מרגרט, כמו גם את פסקול הסרט.
היא התפרסמה באותן שנים גם לצידם של סטיב מקווין ואדוארד ג'י רובינסון בדרמת ההימורים "הנער מסינסינטי".
למרות תפקידים מרשימים בתחילת דרכה, אן-מרגרט נחשבה לסמל מין מרכזי של שנות ה-60 ולא קיבלה את הערכת המבקרים, שסלדו מהופעתה הזולה מדי לטעמם.
ב-1971 הצליחה אן-מרגרט להתגבר על כך, זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בדרמה הקומית-אירוטית של מייק ניקולס "ידע הבשרים", בה שיחקה את בובי, חברתו של ג'ונתן (ג'ק ניקולסון).
ב-1975 נתנה את הופעת הקריירה שלה בקולנוע בדרמה המוזיקלית של קן ראסל "טומי".
בסרט גילמה את נורה אמו של הנער החירש והעיוור טומי ווקר (רוג'ר דלטרי).
היא זכתה על משחקה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסרט קומי/מוזיקלי, והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
אן-מרגרט לקחה גם חלק בפסקול הסרט.
אן-מרגרט הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר גם על הופעתה לצידו של פיטר פירת' בעיבוד הקולנועי לספרו של הנרי פילדינג "ג'וזף אנדרוס".
הופיעה במותחן האימה "קסם" לצידו של אנתוני הופקינס, במערבון "אוכפים מצחיקים" לצידו של ארנולד שוורצנגר ובמלודרמה "פעמיים במשך החיים", בתור המלצרית אודרי בה מתאהב הארי מקנייז (ג'ין הקמן).
באמצע שנות ה-80 הוסיפה אן-מרגרט למאזנה שני פרסי גלובוס זהב על הופעותיה בעיבוד הטלוויזיוני למחזה "חשמלית ושמה תשוקה" ובסרט הטלוויזיה "מי יאהב את הילדים שלי?".
בשנות ה-90 התפרסמה אן-מרגרט בזכות שיתוף הפעולה שלה עם האגדות ההוליוודיות וולטר מתאו וג'ק למון בקומדיות "זקנים חסרי מנוח" ו"משתגעים על אהבה", בהן שיחקה את אריאל טראוקס, השכנה האלמנה של הפנסיונרים ג'ון ומקס בסרט הראשון ואשתו של ג'ון בסרט השני.
ב-2004 הופיעה בעיבוד האמריקאי של טוני סקוט לסרט הפעולה הצרפתי "טקסי", בתור אמו של הבלש דני וושבום.
ב-2006 שיחקה את וונדי אמה של ברוק מאיירס (ג'ניפר אניסטון) בדרמה הקומית "הצד שלו הצד שלה" ובקומדיית חג המולד "סנטה במשרה חלקית 3".
ב-2010 זכתה אן-מרגרט בפרס אמי היחיד בקריירה שלה על הופעת האורח שעשתה בסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד".
בשנת 2017 שיחקה בסרט פורשים בסטייל.
הסרט הוא קומדיה שחורה בבימויו של זאק בראף ובכיכובם של מורגן פרימן, מייקל קיין ואלן ארקין.
אן-מרגרט הייתה נשואה לרוג'ר סמית', משנת 1967 ועד שנפטר ב-2017, שחקן שהפך גם למנהל האישי שלה.
בשנת 2000 עברה אן-מרגרט תאונת אופנוע, פרקה את הכתף ושברה שלוש צלעות.
השחקנית רוז מק'גוון גילמה את דמותה של אן-מרגרט במיני סדרה "אלוויס".
באס ריילי חוזר לעיר (1965)
החידוש האחרון של בו גסט (1977)
אני צריכה להיות בסרטים (1982)
המלכה של אלכס היילי (1993)
רצח מושלם בעיירה מושלמת (2000) - סרט טלוויזיה
בלונדי (2001) - סרט טלוויזיה של CBS
A Holiday Spectacular (2022) - סרט טלוויזיה של הולמרק
אן-מרי ג'אסיר היא משוררת ובמאית קולנוע פלסטינית.
ג'אסיר נולדה בבית-לחם וגדלה בערב הסעודית.
אחותה היא האמנית אמילי ג'אסיר.
בגיל 16 נשלחה ללמוד בבית ספר פרטי לבנות בדאלאס.
בשנת 2002 קיבלה תואר שני בלימודי קולנוע מאוניברסיטת קולומביה.
2003 - كأننا عشرون مستحيل – כמו עשרים בלתי-אפשריים.
סרט קצר באורך 17 דקות.
כותרת הסרט הוא שיר של תאופיק זיאד
בסרט משתתפים סאלח בכרי, ישי גולן ועדנה בליליוס.
בעקבות מלחמת ששת הימים טארק בן ה-12 ואמו מוצאים עצמם במחנה הפליטים "אלתחריר" בירדן.
במהומה הגדולה של המלחמה והבריחה נפרדו מע'סאן, אביו של טארק.
טארק בורח ממחנה הפליטים כדי למצוא אותו ומגיע אל מחנה אימונים של פדאיון.
כאשר אמו מוצאת אותו שם, הוא מסרב לחזור למחנה הפליטים ומתעקש להישאר עם הלוחמים.
בסרט הזה, בניגוד לסרט הקודם, לא מופיעים ישראלים.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו ב-5 בספטמבר 2025 ונבחר לייצג את "מדינת פלסטין" בפרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר ה-98.
ניימכן (ראשי תיבות בהולנדית: Nijmegen Eendracht Combinatie, מילולית: קומבינציה איינדראכט ניימכן, הגייה: אֶן אֶה סֶיי), או בקיצור NEC, הוא מועדון כדורגל הולנדי מהעיר ניימכן שבהולנד, המשחק בליגת העל ההולנדית.
המועדון נוסד בשנת 1910 כתוצאה ממיזוג של המועדונים איינדראכט (1900) ו-NVV ניימכן (1908) ושיחק בליגה השנייה בהולנד עד עונת 1935/1936 שבסופה עלה בפעם הראשונה לליגה הראשונה בהולנד.
המועדון שיחק בליגה הראשונה ברציפות עד עונת 1954/1955 שבסופה ירד לליגה השנייה ובהמשך ירד לליגה השלישית.
בעונת 1958/1959 הגיע לשמינית גמר הגביע ההולנדי והפסיד לקבוצת VV זברטמיר.
בעונת 1962/1963 הגיע לחצי גמר הגביע והפסיד לקבוצת דן האג.
בעונת 1963/1964 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת RKVV וילהלמינה.
בסוף העונה עלה מהליגה השלישית לליגה השנייה.
המועדון שיחק 3 שנים בליגה השנייה ועלה לליגה הראשונה.
המועדון שיחק בליגה הראשונה מעונת 1967/1968 ועד עונת 1973/1974. בעונת 1967/1968 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת גו אהד איגלס.
בעונת 1968/1969 הגיע לרבע גמר הגביע והפסיד לקבוצת פיינורד.
בעונות 1970/1971, 1971/1972 הגיע לחצי גמר ולרבע גמר הגביע והפסיד לקבוצת אייאקס אמסטרדם.
בעונת 1972/1973 הגיע בפעם הראשונה לגמר הגביע ההולנדי והפסיד לקבוצת נאק ברדה.
בעונת 1973/1974 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת חרונינגן.
המועדון ירד לליגה השנייה, שיחק עונה אחת ועלה לליגה הראשונה.
המועדון שיחק בליגה הראשונה מעונת 1975/1976 ועד עונת 1982/1983. בעונת 1979/1980 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת רודה.
בעונת 1981/1982 הגיע לרבע גמר הגביע והפסיד לקבוצת HFC הארלם.
בעונת 1982/1983 הגיע בפעם השנייה לגמר הגביע והפסיד לקבוצת אייאקס אמסטרדם.
בסוף העונה ירד לליגה השנייה.
עקב הגעתו של המועדון לגמר הגביע בעונת 1982/1983, השתתף בפעם הראשונה במפעלים האירופאיים במסגרת גביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1983/1984 כששיחק בליגה השנייה.
בסיבוב הראשון ניצח את קבוצת בראן מנורווגיה.
בשמינית הגמר הפסיד לקבוצת ברצלונה מספרד והודח מהטורניר.
בעונה זו הגיע לרבע גמר הגביע והפסיד לקבוצת פיינורד.
מעונת 1984/1985 ועד עונת 1993/1994 שיחק לסירוגין בליגה השנייה ובליגה הראשונה.
בעונת 1985/1986 הגיע לחצי גמר הגביע והפסיד לקבוצת אייאקס אמסטרדם.
בעונות 1987/1988, 1989/1990 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצות וילם II ואמן בהתאמה.
בעונת 1993/1994 הגיע בפעם השלישית לגמר הגביע והפסיד לקבוצת פיינורד.
בסוף עונה זו עלה מהליגה השנייה לליגה הראשונה.
המועדון שיחק 20 שנים ברציפות בליגת העל ההולנדית מעונת 1994/1995 ועד עונת 2013/2014. בעונת 1994/1995 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת אייאקס אמסטרדם.
בעונות 1996/1997, 1997/1998 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת הירנביין.
בעונת 1999/2000 הגיע בפעם הרביעית לגמר הגביע והפסיד לקבוצת רודה.
בעונת 2000/2001 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת פיינורד.
בעונת 2002/2003 סיים את הליגה במקום החמישי, המקום הגבוה ביותר אליו הגיע המועדון בליגת העל והעפיל בפעם הראשונה לגביע אופ"א בעונת 2003/2004. המועדון הפסיד בסיבוב הראשון לקבוצת ויסלה קרקוב מפולין והודח מהטורניר.
בעונה זו הגיע לרבע גמר הגביע והפסיד לקבוצת ספרטה רוטרדם.
בעונת 2007/2008 סיים את הליגה במקום השמיני והעפיל בפעם השנייה לגביע אופ"א בעונת .
בסיבוב הראשון ניצח את קבוצת דינמו בוקרשט מרומניה והעפיל לשלב הבתים.
בסיום שלב הבתים סיים במקום השלישי בבית אחרי הקבוצות אודינזה וטוטנהאם הוטספר והעפיל לשלב 32 האחרונות.
בשלב 32 האחרונות הפסיד לקבוצת המבורג מגרמניה והודח מהטורניר.
בעונת 2013/2014 הגיע לחצי גמר הגביע והפסיד לקבוצת זוולה.
במאי 2021 שב המועדון לליגה הבכירה לאחר שגבר בפלייאוף העלייה על נאק ברדה.
אן-לואי ז'ירודה דה רוסי-טריוזון היה צייר צרפתי בן דור הנאו-קלאסיציזם בצרפת, מבשר הזרם הרומנטי בציור הצרפתי, כנר, הוגה דעות ומאייר.
ידוע כז'ירודה-טריוזון (Girodet-Trioson) או כז'ירודה.
ז'ירודה דה רוסי-טריוזון נולד ב-9 בדצמבר 1974, למשפחה עשירה במונטרז'י, שממוקמת דרומית לפריז.
בשנת 1785 לאחר מות אביו (אנטואן פלורו ז'ירודה) עבר לרשות האפוטרופוס שלו, ד"ר בנואה פרנסואה טריוזון, גינקולוג שעבד בפריז, שדאג לחינוכו.
בפריז למד ז'ירודה אדריכלות, לימודים קדם-צבאיים וציור אצל ליקאן (Luquin).
ב-1785, בגיל 18 עבר ז'ירודה לסדנה לציור של ז'אק-לואי דויד שפתחה את שעריה חמש שנים קודם לכן.
ז'אק-לואי דויד הוגדר כצייר מוביל בצרפת, הוא היה מבין הציירים המוערכים ביותר ולאחד מהאמנים הבולטים בזרם הנאו-הקלסי.
לז'ירודה נפתחה הזדמנות בשנת 1785 כשנכנס לסדנה זו אנטואן-ז'אן גרו שהתפתח והיה לצייר גדול שאתגר את כישוריו.
אנגר למד אצל דויד במשך ארבע שנים והיה לתלמיד שהביא את הנאו-קלסיקה אל שיאה.
ז'ירודה-טריוזון היה תלמיד מצטיין וסטודנט אהוב על דויד.
הוא הושפע מהסגנון של מורו ורכש מיומנות בטכניקה הניאו קלאסית שסייעה לו רבות בהמשך דרכו.
במהלך לימודיו שם, בשנת 1787, מתה אמו אן אנז'ליק קורניי.
שנתיים לאחר מכן, כשהיה בן 22, טריוזון אימץ אותו לבן.
ז'ירודה צירף את שמו של טריוזון לשמו.
מקורות הציור של ז'ירודה טריוזון יונקים מזרם מחשבה אמנותי ותרבותי ששלט בצרפת משנות ה-60 של המאה ה-18 ועד לתחילת המאה ה-19 הוא הזרם הניאו קלאסי.
הנאו-קלאסיציזם מאופיין עם תולדות הציור בצרפת וצמח בעקבות המהפכה הצרפתית וחשיפתם של שרידי העיר פומפיי בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בשנת 1748. הפיסול והארכיטקטורה שנתגלו בהן ובחפירות נוספות ביוון ובאיטליה באותה תקופה, הפכו לאופנתיים.
הניקיון והסדר המופתי של יצירות אילו שימשו לאמנים השראה והחזירו את האידיאל הקלאסי שכלל ויתור על שאיפות הפרט למימוש עצמיותו למען הכלל אל מרכז העשייה האמנותית והיו בצרפת לנאו-קלאסיקה.
ציור מאופק שמדגיר (בהבדל משיא הרנסאנס – רמברנדט) את הרגע שלפני או אחרי השיא לשם הנצחה, בקומפוזיציה פשוטה, מרכזית, ברורה, ומאוזנת.
תצוגה הרואית וממרכזת מנהיגים, ואנשי חברה גבוהה תוך כדי מתן תחושה של הדרת כבודם.
ז'אק-לואי דויד נחשב לאחד הציירים החשובים של הזרם הנאו-קלאסי.
דויד העמיד 40–50 תלמידים ביניהם ז'ירודה טריוזון, ז'אן-ז'רמן דרואה, שנמנה עם ראשוני תלמידיו וז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר שהביא את הנאו-קלאסיקה אל שיאה.
הזרם הניסיוני החל בעבודה של טריוזון, פרץ והתפתח אל שיאו בעבודותיו של אז'ן דלקרואה ששימש בין השאר מודל לצייר רומנטי נוסף תאודור ז'ריקו.
דלקרואה שימש מודל עבור "רפסודת המדוזה", ציור רב עוצמה שקידם את התפתחות הזרם הרומנטי וסייע לדלקרואה לפתחו ולהביאו אל שיאו.
החיים שלאחר סדנת הציור של דויד ופרס רומא
התלמיד המצטיין והנאמן למורו ולדרכו החל לחרוג בהדרגה מדרכם של הנאו-קלסיים הצרפתיים.
הדרך הבטוחה והמבטיחה לא שכנעה אותו והצעיר הזה יצא לדרך חדשה שאין עמה שום הבטחה להצלחה.
הביטוי העיקרי לדרכו נקשר בבחירת הצבעים.
המניע היה בסקרנות לרגש והסיבה הייתה החיפוש אחר דרכים לביטוי הרגשות שמשתקפים מהרעיונות.
נושא הרגש לא הובלט באסכולה של דויד, שדרשה רק האיפוק.
בשנת 1791 החיפוש של ז'ירודה נשא תוצאות ובציור "שנתו של אנדימיון" (הלובר, פריז, 1791, The Sleep of Endymion) הרגש פרץ, האפלה הרוחשת בפנים נחשפה והוארה באור ירח.
האור בציור היה מסתורי עם היבט ארוטי.
נושא סקרנותו (הביטוי לרגשות) נסק אל מרכז הדיון האמנותי שהגדירו מאוחר יותר, כסגנון חדש בציור – ציור רומנטי צרפתי.
קולו האישי של רעיון הציור פרץ אל מרכז הסלון בפריז בתיבול הומו-ארוטי שקרא תיגר על הקונצנזוס הממסדי ופעל נגד ההנאו-קלסיקה המאופקת והמדויקת מבית מדרשו של דויד.
ז'ירודה-טריוזון התפרסם בניסיונותיו לקדם את תורת הצבע הצרפתית בהשפעת תורת האור והצל של האסכולה הוונציאנית בציור.
דרכם של הציירים מוונציה (טינטורטו, ג'ובאני בליני) השפיעה מאז ימי עידן הברוק הצרפתי (סימון ווּאֶה) על צרפת, פלדריה וגרמניה.
יחסיו המיוחדים לאור ולצל, בהבדל משל האמנים הוונציאנים ג'ובאני בליני המייסד, וטינטורטו שהביא זרם זה אל שיאו, שהתבוננו בנפילת הצל באור יום, התבססו על נפילת הצל באור הירח המלא בלילה.
הרעיונות החדשים יצרו צללים ונקודות צבע אחרות בציור החדש.
אלו החלו לפעם בנפשו מרגע הגעתו לרומא.
שם נקשרה נפשו בעבודותיהם של האולד מאסטרים.
הוא התרשם במיוחד מהאפקטים החדשים של הצבע בעבודותיו ההומו-ארוטיות של מיכלאנג'לו מריזידה קאראווג'ו.
קאראווג'ו השתמש בתאורה מלאכותית, באור ירח, תאורה מלודרמטית, שמרחיקה את הצללים הטבעיים מיזנסצנה ומקנה לה מראה אחר, מודרני, מסתורי, ארוטי ופנטסטי אפילו אשלייתי.
טריוזון הלך אחריו וצעד בדרך הפנטזיה בה ראה סמל לגאולה תפיסתית ולרווחת הנפש של הצייר.
בשנת 1789 זכה ז'ירודה-טריוזון בפרס רומא, שנתיים לפני שאנגר שזכה בפרס רומא כמי שהמשיך את דרכו של דויד.
זכייתו של טריוזון באה אליו לאחר שני ניסיונות כושלים לזכות בפרס רומא (הניסיון הראשון היה בשנת 1787 והניסיון השני בו קיבל מקום שני – בשנת 1788).
"ישו (המת) נתמך על ידי הבתולה" (או The Entombment) היה הציור הראשון שייצר לאחר שזכה בפרס רומא ולפני צאתו לאיטליה.
בשנים 1790–1795 חי ז'ירודה-טריוזון באיטליה.
תחילה הוא התגורר ברומא ולאחר מכן, ומסיבות פוליטיות ובשל היותו אזרח צרפת עבר לנאפולי, לג'נובה, לפירנצה ולוונציה, בה פגש באסכולת הציור הוונציאנית בגדולתה.
ברומא צייר פורטרט עצמי רב עוצמה (1790, מוצג בורסאי).
הוא נחשף (כאמור לעיל) לעבודתו של מיכלאנג'לו מריזי דה קאראווג'ו (1571–1610).
הארוטיקה, תעוזת הרגשות והשימוש החדשני של מיכלאנג'לו מריזי באור וצל עלו והדהדו בנפשו.
הצורך של הצעיר האיטלקי לבטא אמירה אישית, בלט ויצר בו בה את קולו החדש.
קולה של צרפת, קול אישי שהתפרץ בעצמה אל הקנבס ומשתקף בעבודתו המדוברת משנת 1791 "שנתו של אנדימיון" (1791, הלובר, פריז In The Sleep of Endymion).
"אנדימיון" עורר עניין רב ונוצר כעבודת בוחן עבור האקדמיה הצרפתית (the French Academy).
המוסד היוקרתי חייב את מקבלי פרס רומא לשוב ולצייר עבודה במהלך תקופת המלגה באיטליה.
ציור שיוכיחו בו עצמם כראויים לפרס הכבוד.
בהמשך דרכו יצר את היפוקרטס מסרב למתנות של ארתחששתא (1792- Hippocrate refusant les presents d'Artaxerxes, הפקולטה לרפואה, פריז).
ה"היפוקרטס" הוקדש ל מ' טריוזון.
מששב ז'ירודה דה רוסי-טריוזון לצרפת (1795) הוא התמקם בפריז ופתח סדנה לליתוגרפיה שהמשיכה לפעול לאחר מותו בהנהגת תלמידו הנאמן Jean Antoine Pannetier שהוגדר גם כחברו.