tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-25 בפברואר 2022 בפרק של התוכנית Rampage, אנדרדה כשל בניסיונו לזכות באליפות TNT של AEW לאחר שהפסיד לסמי גווארה.
ב-4 במרץ בפרק של התוכנית Rampage, אנדרדה שוב לא צלח במשימתו להשיג את חגורת אליפות זו לאחר שהפסיד לסמי גווארה בקרב משולש אשר כלל בנוסף את דארבי אלין.
באירוע Revolution, שנערך ב-6 במרץ, אנדרדה ביחד עם חבריו לקבוצת The Andrade-Hardy Family Office (מאט הארדי ואייזיאה קאסידי) נחלו הפסד בקרב טורנדו שלשות לדארבי אלין, סמי גווארה וסטינג.
ב-30 במרץ בפרק של התוכנית Dynamite, אנדרדה ניצח את דארבי אלין.
ב-20 באפריל בפרק של התוכנית Dynamite, אנדרדה נחל הפסד לדארבי אלין בקרב ארון קבורה.
ב-24 ביוני בפרק של התוכנית Rampage, אנדרדה ניצח את ריי פיניקס.
ב-6 באפריל 2019, לאחר חודשים של שמועות, דווח שאנדרדה ושארלוט פלייר מנהלים מערכת יחסים.
ב-31 בדצמבר 2019, דווח שהזוג התארס.
האליפות האוניברסלית של CMLL (פעם אחת)
אליפות הזוגות העולמית של CMLL (פעם אחת) - עם ולאדור ג'וניור
אליפות השלישיות העולמית של CMLL (פעם אחת) - עם מסקרה דוראדה ולה מסקרה
הישגים בארגון ההיאבקות Lucha Libre Azteca - LLA
אליפות האצטקה של LLA (פעם אחת)
האליפות הבין יבשתית של IWGP (פעם אחת)
PWI דירג אותו במקום ה-13 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2018
קרב חמישה כוכבים (2018) - נגד ג'וני גרגאנו ב-27 בינואר
אליפות המהירות של ה-WWE (פעם אחת)
קרב השנה (2018) - נגד ג'וני גרגאנו על אליפות ה-NXT באירוע NXT TakeOver: Philadelphia
אנדרביט הוא סלע יסוד פלוטוני מאפי מסדרת הצ'רנוקיט המורכב בעיקר מקוורץ, פלאגיוקלאז, אורתופירוקסן (בדרך כלל היפרסתן) ומגנטיט.
למעשה ניתן להתייחס אליו כאל אנורתוזיט המכיל כמות משמעותית של פירוקסן, כלומר, זה למעשה סוג של גברו או טונליט, בתלות באחוז הקוורץ.
השינוי בהרכב הפלאגיוקלאז, על הסקאלה שבין אלביט לאנורטיט מעניקה לו גוונים משתנים, עד שבתכולות גבוהות של פירוקסן, הוא עשוי להזכיר אקלוגיט, אף על פי שמדובר בסלע יסוד ולא בסלע מותמר.
בגלל תכולת הפירוקסן והמגנטיט, לאנדרביט משקל סגולי גבוה משמעותית יחסית לגרניט, בערכים שמתקרבים ל-2,900 ק"ג למ"ק.
האנדרביט מופיע יחד עם גרניט וסלעים מאפיים ואולטרה-מאפיים כחלק ממבנים פלוטוניים גדולים.
באוקראינה אותרו כמויות גדולות של אנדרביט, במחוז ויניציאה, באזור הכפר רכנו פוליבסקי.
אזור זה נמצא בשטח בלוק פודולסקי שהוא אחד מחמשת הפלוטונים המרכיבים את מגן אוקראינה.
מרבץ האנדרביט נחשף כתוצאה מחתירה של זרם נהר קרסינינקה (יובל של הבוג הדרומי), שחשפה שכבות גאולוגיות עמוקות.
במשך שנים נחשב בטעות האנדרביט האוקראיני לגרניט, אף על פי שאינו מכיל מיקרוקלין, או אורתוקלז, שהם המינראלים הנפוצים ביותר בסוג סלע זה.
באוקראינה ישנן מחצבות רבות של גרניט בצבע אדמדם כהה ואילו האנדרביט של אזור ויניצה הוא סלע בעל גוון אפור אדום המשולב בכתמים של פלגיוקלז חלבי ולפיכך כונה בשם "הגרניט המכוסה בערפל של ויניצה".
באזור זה מתבצעת כריה של האנדרביט לצרכים מסחריים, כאשר הוא משמש בעיקר כחומר גלם לאריחים ולייצור מצבות.
השם "אנדרביט", נגזר מהמקום בו נתגלה לראשונה, בארץ אנדרבי, באנטארקטיקה.
אנדרדוגס היא קומדיה ישראלית, המתארת מציאות שבה כלבים יודעים לדבר ומתנהלים כבני אדם.
התכנית עוקבת אחרי בכר, רג'י וצביקה במסעם לרכוש דירה בישראל.
הסדרה הופקה עבור yes על ידי אולפני הרצליה ועלתה לשידור בשנת 2020. הסדרה באה להציג את האנשים החלשים בחברה הישראלית ואיך הם לעולם לא יגיעו בכוחות עצמם לדירה.
הסדרה עוקבת אחר חייהם של שלושה כלבים – בכר, רג'י וצביקה, אשר מחליטים יום אחד שהם מאסו במגורים עם בעליהם (או ברחוב במקרה של צביקה) ושהם מעוניים להיות הכלבים הראשונים בעלי דירה בישראל.
במהלך הסדרה הכלבים מתמודדים עם רגולציה ובירקורטיה אשר מציבה להם המדינה ומנסים להגיע לדירה בכל דרך.
פרק 1 – בעליו של רג'י מבשרים לו שהם עוברים לגור בחו"ל בלעדיו.
לאחר שנאלץ לגור עם חתול, רג'י יוצא עם 2 חבריו צביקה, כלב רחוב ובכר, דני ענק וכוכב פרסומות, לחפש לשלושתם בית חדש.
פרק 2 – הכלבים מנסים לבדוק פרויקט מגורים חדש ולנסות להיות הכלבים הראשונים עם בית.
הם יוצאים לעבוד כדי לחסוך לדירה, אבל מגלים שהדרך עוד ארוכה מאוד.
פרק 3 – הכלבים פוגשים בכלביה העירונית את אהוד, כלב מבוגר מהניינטיז שנותן להם קצת פרספקטיבה.
ענת מחליטה להעניש את רג'י שברח מהבית, בכר מתקשה להיפטר מחיידק הבמה וכולם מנסים להציל את צביקה מהרדמה.
פרק 4 – הכלבים מבינים שכדי להצליח להגיע לבית הם צריכים כסף, והרבה.
בכר מנסה לגייס סוכנת חדשה, ורג'י, שעדיין קשור באזיקים לג'פרי, חושב על תוכנית המאה.
פרק 5 – לאחר שהשיגו סכום נכבד למשכנתא, על הכלבים להשיג את רישיון הכלב שלהם כדי להתחיל את ההליך.
רג'י ובכר צריכים להתמודד כל אחד עם עברם, בעוד צביקה מוצא דרכים יצירתיות להשיג רישיון.
פרק 6 – שר האוצר מפתיע את צוות המכירות של "מחיר למתכלב" ושולח את הכלבים לעבור קורס אילוף מופרע במיוחד.
העלילה מסתבכת כאשר כלב חדש מגיע לאילוף וטורף את כל הקלפים.
פרק 7 – רג'י הולך בעקבות האהבה ומחליט להציע לטופי להצטרף אל הכלבים לדירה.
הפה הגדול של צביקה מסבך את הכלבים בקרב על כל הקופה בעוד שבכר רק רוצה שהבנאדם שלו יענה לו.
פרק 8 – ערב ההגרלה על הדירה – בכר מנסה קריירה חדשה, רג'י מנסה להתרגל לרעיון הזוגי החדש וצביקה מנסה שוב להציל את יחזקאל מגורלו.
פרק 9 – בפרק האחרון לעונה הכלבים יצטרכו להתמודד כל אחד עם עברו ולהכריע לגבי עתידם.
על הדרך הם יצטרכו להוכיח שנאמנות היא לא סתם עוד תכונה הקיימת בהם.
בכר (אלון חמאווי) – כלב שהוא שחקן ודוגמן ומנסה להשיג קמפיינים אך בכל פרק משהו חדש מכשיל אותו.
רג'י (יניב הלפגוט) – כלב שבעליו נוסעים לחו"ל ומשאירים אותו בארץ.
צביקה (מוטי וסרמן) – כלב הומלס
ג'פרי (איתי זבולון) – חתול הומוסקסואל אשר מתגורר עם רג'י
טופי (ליז רביאן) – כלבה נוספת בשכונה, אשר רג'י מנסה למצוא חן בעיניה
רענן (אמיר הילל) – כלב נוסף בעסקי הבידור המתחרה בבכר
שירלי (רותי אסרסאי) – הסוכנת של בכר.
פרוספר (יניב סוויסה) – מאפיונר נכה שמסתובב בשכונה ומהלך אימים על צביקה
ופל (מעיין בלום) – הכלב של שר האוצר
צ'רלי (אלון גאווי) – הכלב של פרוספר מסוג רוטווילר
סיסי גולד (שני שאולי)- מנחת ההגרלה למחיר למתכלב.
אנדראש קֶרְן (בהונגרית: Kern András; בודפשט, 28 בינואר 1948) הוא שחקן, במאי, סופר, זמר, הומוריסט יהודי-הונגרי.
זוכה פרס קושוט, פרס יאסאי מרי, פרס האמן המצטיין ופרס האמן הדגול, "חבר לנצח" ב"אגודת בני האלמוות".
אביו, אישטוואן קרן, היה רואה חשבון וסופר, רומן הנוער שלו "קרב בשלג" פורסם בשנת 1963.
אנדראש קרן למד בבית הספר היסודי ברחוב סיגט (היום בית הספר היסודי גזה גארדוני ברחוב רדנוטי 8-10 ברובע 13).
בשנת 1962 בתוכנית "מי יודע מה" הופיע במערכון פרודיה, אותו ביצע עם חברו לכיתה, גאבור פינטר.
כעבור שלוש שנים, בשנת 1965 (הוא עדיין היה רק בן 17!) הסריט סרט חובבים עם חברו.
הסרט "מה יהיה?" זכה בפרס הראשי של פסטיבל סרטי החובבים ההונגרי הלאומי ה-13. כבר בשנת 1958 שיחק כשחקן ילדים בסרט העלילתי הקצר "הרפתקה בגן החיות".
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע בשנת 1970 וחתם חוזה בתיאטרון הקומדיה של בודפשט.
הוא עדיין חבר בסגל התיאטרון.
אנדראש קרן הופיע בכמה סרטים, הוא כותב ומופיע בקביעות בקברט הרדיו, והתארח בכמה תוכניות טלוויזיה פופולריות ( Heti Hetes, Activity Show).
התכנית Heti Hetes כלומר "שבע שבועי" הייתה תוכנית בידור ששודרה בערוץ הטלוויזיה המסחרי RTL Klub מספטמבר 1999 עד דצמבר 2016. קול הדיבוב הקבוע של וודי אלן להונגרית הוא של קרן.
בשנת 1976 הוא הכיר את אשתו, יודית קובאץ' בצילומי סרט, שם הופיע אנדראש קרן בתפקיד "המספר" (Narrator) בסרט הטלוויזיה "חלומותיו של אברהם לינקולן".
יודית קובאץ' כבר הייתה אז אלמנה ועבד כאסיסטנטית בסרט.
בנם טמאש נולד בשנת 1977 והופיע בתקשורת מספר פעמים בחברת אביו, אך נפטר ממחלה בגיל 17.
קֶלֶמֶן הבנאי (תחרות הבנייה הבינלאומית)
חדשות ערב ראש השנה 1990 (יחד עם רוברט קולטאי 1990)
אלה יכולים לספר לי סיפורים (פרודיה על תוכניות טלוויזיה בהונגריה 1997)
מספר הופעות הבכורה של קרן שנרשמו במאגר התיאטרון: 132.
סיפורים קצרים של דקה אחת (1976)
נמר זכוכית וחרוזי זכוכית (2000)
מכיכר לוולדה עד סרדיניה (מבחר, 2002)
שבועי שבע ואחרים ; סדנת גלוריה, בודפשט, 2002
טבעת הזיכרון של דיולה הגדוש (1976)
פרס הזיכרון של אנדור אייטאי (1988)
צלב קצין מסדר הכבוד של הרפובליקה של הונגריה (1996)
פרס מיוחד של פסטיבל התיאטרון (1997)
"חבר לנצח" ב"אגודת בני האלמוות" (2003)
פרס השחקן של אנטל פאגר (2007)
פרס פרו אורבה בודפשט (2010)
אנדראש השלישי ה"ונציאני" (בהונגרית: III.
András magyar király; גם לפעמים Harmadik Velencei András, בקרואטית: Andrija Treći Mlečanin, בסלובקית: Ondrej Tri; סביבות 1265 – 14 בינואר 1301) היה מלך הונגריה וקרואטיה בין השנים 1290–1301, ובנו של אישטוואן "פוסטומוס" (בהונגרית Utószülött István), שנולד למלך אנדראש השני אחרי מותו ושנחשב ל"ממזר" על ידי אחיו.
אנדראש השלישי גדל בוונציה והוזמן לבוא להונגריה בשנת 1278 על ידי הברון המורד איוואן קסגי.
קסגי ניסה להעמיד את אנדראש כטוען לכתר מול המלך לסלו הרביעי "הקומני" אבל הקנוניה נכשלה ואנדראש שב לוונציה.
הוא נבחר למלך אחרי מותו של המלך לסלו הרביעי בשנת 1290 והיה היורש הזכר האחרון של בית ארפאד.
הוא היה גם כן המונרך ההונגרי הראשון שהנפיק דיפלומת הכתרה שאישרה את זכויות היתר מהן נהנו האצילים והכמרים.
קמו נגדו לפחות שלושה טוענים לכתר – אלברכט מאוסטריה, מריה מהונגריה, מלכת נאפולי ועוד הרפתקן אחד שקרא לעצמו "אנדראש, דוכס סלבוניה".
אנדראש גירש את ההרפתקן מהונגריה ותוך שנה אילץ את אלברכט מאוסטריה לחתום הסכם שלום.
אולם מריה מהונגריה וצאצאיה לא ויתרו על טענותיהם.
אנדראש סמך בעיקר על תמיכתם של הבישופים ההונגרים ושל משפחתו מצד אמו מוונציה.
ראשי האצולה הקרואטית והסלבונית התנגדו לשלטונו.
בימי מלוכתו הייתה הונגריה שרויה באנרכיה מתמדת.
בני המשפחות קסגי, צ'אק ואחרות שלטו באחוזותיהם הגדולות ביד רמה כשליטים אוטונומיים וכמעט כל שנה התקוממו נגד המלך.
עם מותו של אנדראש השלישי נכחד בית ארפאד ופרצה מלחמת אזרחים על הירושה, שנמשכה יותר משני עשורים והסתיימה בניצחונו של קארוי רוברט (קארוברטו), נכד של מריה מהונגריה.
אנדראש היה בנו של אישטוואן "פוסטומוס" שקרא לעצמו "דוכס סלבוניה" ושל רעיתו השנייה, טומזינה לבית מורוזיני
האב נולד לביאטריצ'ה ד'אסטה, אשתו השלישית של המלך אנדראש השני, אחרי מות המלך ומסיבה זו נקרא "פוסטומוס".
אולם שני בניו הגדולים של אנדראש השני, בלה וקלמן מהליץ' האשימו את ביאטריצ'ה ד'אסטה בגילוי עריות וסירבו להכיר באישטוואן פוסטומוס כאחיהם החוקי.
אמו של אנדראש, טומזינה מורוזיני, הייתה בת של אציל אמיד מוונציה, מיקלה מורוזיני.
התאריך המדויק ללידת אנדראש אינו ידוע.
לדעת ההיסטוריונים טיבור אלמאשי, דיולה קרישטו ואטילה ז'ולדוש, הוא נולד בסביבות 1265,
לפני מותו בשנת 1272 מינה אישטוואן פוסטומוס שני קרובי משפחה של אשתו, כולל אחיה אלברטו מורוזיני לאפוטרופסים של הילד אנדראש.
אנדראש הגיע להונגריה לראשונה בשנת 1278 להזמנת המגנט איוואן קסגי.
קסגי ביקש להשתמש באנדראש במאבק שניהל נגד המלך לסלו הרביעי.
אנדראש היה הצאצא הזכר היחיד של בית ארפד להוציא המלך.
הוא אימץ את התואר "דוכס סלבוניה, דלמטיה וקרואטיה והגיע עם מלוויו עד לאגם בלטון.
הוא לא הצליח דבר ובסתיו שב לוונציה.
בתחילת שנת 1290 חזר אנדראש להונגריה.
הפעם גם הארכיבישוף של אסטרגום, לודומר, האיץ בו לבוא, מכיוון שיחד עם איוואן קסגי רצה להדיח את המלך לאסלו שהשניא עצמו על הכנסייה ונודה על ידה.
גם הפעם לא עלה בידי אנדראש להשיג את יעדיו מפני שהמגנאט ארנולד השלישי האהוט, אויב של בני קסגי, שהזמין אותו במרמה למבצר שטריגובה לקח אותו בשבי.
האהוט שלח את נער לווינה, שם הוחזק בשבי על ידי דוכס אוסטריה, אלברכט.
ב-10 ביולי 1290 שלושה קומנים רצחו את המלך לסלו.
הארכיבישוף לודומר שלח אז שני נזירים לווינה כדי ליידע את אנדראש על מות המלך.
בעזרת הנזירים ברח אנדראש בתחפושת ומיהר להגיע להונגריה.
בהגעתו של אנדראש, ניסו יריביו לשחד את תאודור טנגרדי, ראש (פרובוסט) של צ'פטר הקתדרלה בסקשפהרוואר, על מנת שלא ימסור את הכתר הקדוש של הונגריה לידי המועמד הצעיר, אבל הלה דחה את דרישתם.
הארכיבישוף לודומר הכתיר את האנדראש בסקשפהרוואר ב-23 ביולי 1290. בכירי האצולה והכמרים נשבעו אמונים לאנדראש, אך רק אחרי שהוא הוציא צ'רטר שבו הבטיח להחזיר את השלום הפנימי ולכבד את הפריבילגיות של האצולה והכמורה.
את ראשי המגנטים, שכבר מזה שנים רבות שלטו באחוזותיהם באופן אוטונומי, הוא מינה בתפקידים הבכירים ביותר בממלכה.
אמדאוש אבא ששלט בצפון-מזרח הונגריה, התמנה כפלטין הונגריה, איוואן קסגי, ששלט בחלקים המערביים של טרנסדנוביה התמנה לשר האוצר ורולנד בורשה הושאר בתפקיד ווייבוד טרנסילבניה.
לפני 1 בספטמבר כינס המלך החדש את הדייטת הונגריה על מנת לשים קץ לאנרכיה "הכמרים, הברונים והאצילים" התבקשו להרוס את הטירות שבנו באופן בלתי חוקי, ללא רשות המלך ולהחזיר את האחוזות שכבשו ללא היתר, לבעלים החוקיים.
אנדראש השלישי הבטיח שיכנס את הדייטה כל שנה בשנה.
בהמשך קמו נגד אנדראש יריבים חדשים שטענו גם הם לכתר הונגריה.
אחד מהם, רודולף הראשון, מלך גרמניה טען שהוא היורש הלגיטימי של המלך לאסלו הקומני שהיה חסר ילדים, וזאת מכיוון שבימי פלישת המונגולים להונגריה סבו של לסלו, בלה הרביעי נשבע אמונים להקיסר פרידריך השני.
אף על פי שמזמן שחרר האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי את בלה הרביעי משבועתו, ב-31 באוגוסט 1290 ניסה רודולף לנכס את הונגריה לטובת בנו, אלברכט מאוסטריה,.
הופיע גם הרפתקן שקרא לעצמו "אנדראש, דוכס סלבוניה" והזדהה כאחיו הצעיר של המלך לסלו המנוח - ופלש להונגריה מכיוון פולין.
זמן קצר אחר כך אולץ לשוב לפולין שם נרצח.
בסוף שנת 1290 נשא אנדראש לאישה את הנסיכה הפולניה פננה מקויאוויה, בתו של זיימומיסל מקויאוויה.
בתחילת שנת 1291 הוא כינס בנאג'וואראד (כיום אוראדיה) אספה כללית של הברונים וכלל האצילים מחמישה מחוזות ממזרח לנהר טיסה: ביהר, קראסנה, סבולץ', סטמר וסולנוק.
האספה הוציאה מחוץ לחוק את אישטוואן באלוגשמיין, אחד המקורבים של המלך הקודם, לסלו הקומני, בגין עבירה חמורה,.
המלך הצעיר המשיך לאספה כללית נוספת בעיר אלבה יוליה (גיולאפהרוואר) בטרנסילבניה, שבה השתתפו אצילים ומנהיגים מקומיים:הונגרים, סקסונים טרנסילבנים, סקלרים ורומנים ("ולאכים").
באותה תקופה החליף המלך את אמדאוס אבא על ידי איוואן קסגי בתפקיד פלטין הממלכה.
אחותו של לסלו הרביעי, מריה מהונגריה, מלכה רעיה של נאפולי, אשתו של קרלו השני, מלך נאפולי, הודיעה באפריל 1291 שהיא טוענת גם כן לזכותה על כס המלכות ההונגרי.
המשפחות בבוניץ', פרנקופן, שוביץ' ואצילים אחרים מבכירי קרואטיה וסלבוניה הכירו בה כמונרך חוקי.
אולם דאגתו העיקרית של אנדראש הייתה תביעתו של אלברכט מאוסטריה.
הוא פלש לאוסטריה ואילץ את אלברכט להסיג את חילי המצב שלו מערים ומבצרים כמו פרסבורג ושופרון - שאותן כבש כמה שנים לפני כן, רבים מהם מידי משפחת קסגי.
הסכם השלום בהיינבורג בין שני היריבים נחתם ב-26 באוגוסט 1291 ואושר כעבור שלושה ימים במפגש בין השניים שהתקיים בקופצ'אן
ההסכם דרש החרבת המבצרים שכבש אלברכט ממשפחת קסגי.
בסופו של דבר הגיבו בני קסגי בזעם ומרדו באנדראש באביב 1292. הם החליטו להכיר כמלך הונגריה בבנה של מריה, קרלו מרטלו מאנז'ו.
עד יולי 1292 הצליח צבאו של אנדראש להכניע את המורדים אבל בני קסגי לכדו את המלך באוגוסט אותה השנה בסלבוניה.
אנדראש שוחרר לחופשי כעבור ארבעה חדשים, אחרי שתומכיו שלחו לבני קסגי מספר קרובי משפחה כבני ערובה במקומו.
עוד התקוממויות וניסיונות המלך לחזק את השלטון - 1298-1293
לבקשת אנדראש, בשנת 1293 הגיעה אמו, טומזינה, להונגריה.
המלך מינה אותה למושלת קרואטיה, דלמטיה וסלבוניה.בעקבות התערבותה, בני בבוניץ', בני שוביץ' וערי דלמטיה הכירו לשלטונו של אנדראש.
כשביקר בפברואר בצפון הונגריה, הורה המלך לבחון מחדש את המענקים באדמות.
כששב לבודה מינה שוב את אמדאוס אבא בתפקיד הפלטין.
באוגוסט שידך אנדראש נישואים בין דודתו, קונסטנצה מורוזיני וולדיסלב, בנו של שליט סרביה, שטפאן דרגוטין, שהכיר בעבר בזכותו של קרלו מרטלו לרשת את כתר הונגריה.
ב-23 במאי 1294 הטיל וויבוד טרנסילבניה, רולנד בורשה, מצור על מבצרו של בנדק, בישוף [[אוראדיה{ואראד]] בפנש (כיום פיניש)
אנדראש כינס אספה כללית ועל בורשה הוטל חרם.
לפי ההיסטוריון אטילה ז'ולדוש, בהזדמנות הזאת מינה המלך את מיקלוש קסגי לפלטין הונגריה.
למשך שלושה חדשים צר אנדראש השלישי על מבצרו של בורשה ביישוב אדוריאן (כיום ליוואדה, במחוז סאטו מארה של רומניה) עד שנכנע למלך בחודש אוקטובר.
במקום רולנד בורשה התמנה לסלו השלישי קאן בראש הוויבודות טרנסילבניה, אבל בורשה שמר עדיין אחוזות גדולות ממזרח לטיסה.
בתחילת שנת 1295 פנה שוב השוע הקרואטי פאבל שוביץ' נגד המלך והצטרף למחנה של קרלו מרטלו, אולם קרלו הלך לעולמו בחודש אוגוסט,תוך חודשיים גם בני בבוניץ' מרדו נגד המלך.
בהתחלת השנה הבאה, אנדראש, שהתאלמן לא מזמן, ביקר בווינה וקיבל את ידה של אגנס מאוסטריה (1364-1281), בתו של הדוכס אלברכט
במהרה גם בני קסגי קמו בגלוי נגד המלך.
אנדראש הכריז מלחמה במורדים והארכיבישוף לודומר הטיל עליהם חרם.
באוקטובר אנדראש יחד עם אלברכט כבשו את המבצר העיקרי של משפחת קסגי ביישוב קסג, אבל לעא הצליחו לגבור עליה סופית.
בשלהי השנה ככל הנראה מתה אמו של אנדראש, מכיוון ששמה ומעשיה נעלמו מתעודות התקופה.
מתיאש השלישי צ'אקי שהתמנה לפלטין בשנת 1296, קם גם הוא נגד המלך בסוף שנת 1297.
המלך איבד את עזרתו של הארכיבישוף לודומר, תומך עקבי שלו, שמת באותם הימים.
בתחילת פברואר 1298 אנדראש ביקר שוב אצל חמיו אלברכט בווינה והבטיח לו תמיכה נגד מלך גרמניה, אדולף מנסאו.
אנדראש עמד במילתו ושיגר כוח צבאי לעזרת אלברסט והמלך אדולף הובס על ידי האוסטרים בקרב גלהיים ב-2 ביולי 1298.
בקיץ 1298 כינה אנדראש בעיר פשט דיאטה - אספת אצילים, כמרים, סקסונים, סקלרים וקומנים.
פתיח הצווים שאושרו באספה הזכיר את "רפיסות גישתו של אדון המלך".הצווים הסמיכו את המלך להרוס מבצרים שנבנו ללא אישור והורו להעניש את כל אלו שסיפחו לעצמם אחוזות בכוח הזרוע, ואף איימו את המלך בנידוי במקרה שלא יישם את הצווים.
בעת האספה מינה המלך את דודו, אלברטינו מורוזיני, לתפקיד דוכס סלבוניה.
אחרי סיום הדיונים כרת אנדראש ברית עם חמישה מגנטים - אמאדאוש אבא, אישטוואן אקוש, דומוקוש ראטוט, דמטר באלאשה ופאל סץ' שההעירועל רצונם לתמוך בו נגד האפיפיור והבישופים.
הארכיבישוף והמנהל האפוסטולי של אסטרגום אסר ע הכמרים להשתתף בדיאט נוספת שהתכנסה ב-1299. הכמרים לא כיבדו את האיסור ואנדראש נישל אותו מהמחוז אסטרגום.
קבוצה של מגנאטים - כולל בני סוביץ', קסגי וצ'אק - האיצו את קרלו השני מנאפולי לשלוח את נכדו, קרוברטו או בהונגרית, קארוי רוברט, שהיה בן 12, להונגריה על מנת להפוך למלך הונגריה.
קרלו רוברטו הצעיר נחת בספליט באוגוסט 1300. רוב המגנאטים הקרואטים והסלבונים וכלל ערי דלמטיה פרט לטרוגיר הכירו בו כמלך בעת מסעו לזגרב.
אולם בני קסגי ומאתה צ'אק השלימו תוך זמן קצר עם אנדראש ומנעו את הצלחתו של קרוברטו.
אנדראש שזמן מה לא היה בקו הבריאות, תכנן ללכוד את הטוען לכתר, אבל מת במצודת בודה ב-14 בינואר 1301. לפי ההיסטוריונים אטילה ז'ולדוש וגיולה קרישטו, לאל ניתן להוכיח את השמועה שנפוצה לפיה המלך הורעל.
אנדראש השלישי נקבר בכנסייה הפרנציסקנית בבודה.כעבור שנים תיאר אותו הפלטין אישטוואן אקוש כ"נצר זהב אחרון" לאילן משפחתו של אישטוואן הקדוש מכיוון שמותו של אנדראש ציין את קיצה של שושלת בית ארפאד, השושלת המלכותית הראשונה של הונגריה.
בעקבות מות אנדראש פרצה מלחמת אזרחים בין הטוענים לכתר הונגריה - קארוי רוברט, וצלב, מלך בוהמיה ו-אוטו השלישי, דוכס בוואריה - והיא נמשכה שבע שנים.
המלחמה הסתיימה בניצחונו של קארוי רוברט, אבל הוא נאלץ להמשיך להילחם עד לשנות ה-1320 המוקדמות בבני קסגי, בני אבא, מאתה צ'אק ומנגאטים אחרי מלאי עוצמה
אשתו הראשונה: מ-1290 - פננה מקויאביה (מתה ב-1295) בתו של שמומיסל מאינוורוצלב, דוכס קויאביה.
מנישואים אלה ב-1291 או 1292 נולדה בת: ארז'בט מטס (Töss) - התארסה ב-1298 עם ואצלב, יורש הכתר, בנו של ואצלב השני, מלך בוהמיה ולימים לסלו החמישי, מלך הונגריה.
ארז'בט התנזרה והצטרפה למנזר הדומיניקני בטס, שבו מתה כנזירה ב-5 במאי 1338.
כיום היא ידועה כמבורכת של הכנסייה הרומית קתולית בשם "אליזבת המבורכת מהונגריה".
אשתו השנייה: אגנס מהבסבורג או אגנס מאוסטריה (1364-1281), בתו של אלברכט הראשון, מלך גרמניה.
שרדה את בעלה, אולם לא נישאה שוב.
היא מתה ב-1364 בשווייץ, במנזר קניגספלדן של מסדר קלרה הקדושה
אנדראש הבשי (בהונגרית: Hevesi András; בודפשט, 3 בדצמבר 1901 – אפינאל, 3 ביולי 1940) היה סופר, עיתונאי ומתרגם יהודי-הונגרי.
אנדראש הבשי הוא בנו המאומץ של שאנדור הבשי (מקודם: הופמן).
אביו עבד בעולם העסקים, כך שהבשי גדל במשפחה אמידה מאוד סביב כיכר סבדשאג (Szabadság tér) ברובע 5, ממש במרכז בודפשט.
סביבה זו חוזרת לעיתים קרובות במאמרים שלו.
הוא למד תחילה בבודפשט, אך עקב חוק הפליית היהודים והגבלת מספרם באוניברסיטאות הנומרוס קלאוזוס, המשיך בפריז.
לאחר מכן בסיום לימודיו הפך לעיתונאי.
הוא היה הכתב בפריז של "עיתון השעה 8" (8 Órai Újság), ולאחר חזרתו להונגריה עבד במערכת של "העיתון של בודפשט" (Budapesti Hírlap), בחדר אחד עם אנדרה אילש.
בנוסף לעבודתו כמתורגמן (הוא תרגם בין השאר מיצירות גוסטב פלובר, רוז'ה מרטן די גאר), הוא פרסם גם בכתב העת הספרותי החשוה ניוגט.
במהלך נדודיו כחלק מחיי הסטודנט המבולבלים שלו, הוא נתקל בטאורוסקאס, המהגר הליטאי בו הוא מגלה את דמותו המעוותת שלו.
לאחר הצלחת הספר הוזכר כאחד הסופרים המוכשרים ביותר.
הוא קיבל את פרס באומגרטן לרומן בשנת 1937, באותה השנה עם המשורר מיקלוש רדנוטי.
בניגוד למצופה, הקריירה של הבשי לא הובילה אותו לקיומו של סופר בוגר.
על פי האוטוביוגרפיות שלו, חייו הפרטיים היו פרועים לאורך כל חייו, ובני דורו ראו בו "מפלצת" מיטיבה שהתקשתה ליצור קשרים קרובים.
לקראת סוף שנות ה-30 הוא חשש יותר ויותר מהתחזקות גרמניה הנאצית ויצא לגלות בצרפת אחרי האנשלוס.
בסמוך לפני עזיבתו כתב את הרומן שלו אירן (Irén), שמשלב אי הבנות של פרטיות עם תחושת חיים תחת איום פוליטי.
בשל היחסים החיצוניים והפנימיים המבלבלים, הוא מעולם לא עיבד את הרומן לצורתו הסופית, לכך הוא התייחס גם עם הערות בטקסט, לכן הרומן מראה למעשה מעבר מוזר בין היצירה הספרותית לבין מסמך של חיי היומיום של המחבר.
עם זאת, היא מספקת את אחת העדויות הנאמנות ביותר למצוקות של מבוגר לא בשל בעל רקע בורגני.
מבחינה זו, אף כי יצירתו מעידה גם על השפעתה החזקה של הספרות הצרפתית המודרנית, הוא יכול להיחשב גם כמייצג רדיקלי יותר של קו תומאס מאן או של אנטאל סרב.
עם זאת, בשל חסרונותיו הפורמליים, הרומן השני של הבשי לא זכה להערכה מצד המבקרים ומעטים מחשיבים אותו עד היום למעט ההיסטוריה הספרותית.
בהתאם להחלטתו, המוזכרת גם בספר, יצא הבשי לצרפת בשנת 1939, שם התגייס לצבא הצרפתי להילחם בנאצים כחייל מתנדב.
אולם מבחינת מבנה גופו, התנדבותו לא נבעה מכושרו הגופני אלא יותר מתחושת הייעוד הרגשית שלו.
הוא נפל בשדה הקרב בלורן במהלך אחת ההתקפות הגרמניות המוקדמות בקיץ 1940. הוא הוכרז כחלל שנפל מות גיבורים והוענק לי אות לגיון הכבוד לאחר מותו בשנת 1945 בתום מלחמת העולם השנייה.
אף על פי שבעשורים של הסוציאליזם בהונגריה נמתחה עליו ביקורת מתמדת לאורך עשרות שנים, מדוע לא הוא מתח ביקורת די קשה על יחס הקפיטליזם הבורגני-ליברלי.
לספרו "גשם של פריז" יש אינספור מהדורות לאחר מותו.
"אירן" ומאמריו יצאו בספר אחד בשנת 1980. בשנת 1984 התפרסם גם אוסף סקירותיו העיתונאיות בשם "שבח הרשעות".
ביבליוגרפיה של מחזות צרפתיים הקשורים להונגריה; מחברים, 1929 (הדפסה מיוחדת מתוך סקירת הספרים ההונגרית)
אירן; אילונה פטראני; 1980 (בנוסף לרומן, הוא מכיל גם את התיקים האוטוביוגרפיים של המחבר)
רחילדה: מרד זאבות [Meneur de louves]; 1923
גוסטב פלובר: שלושה סיפורים; לַחֲצוֹת.
אנדראס הבשי, ויקטור לאני, בלה זולנאי, 1924
פייר בנואה: האי הירוק [L'île verte]; בסביבות 1934.
לואי פרדינאן סלין: נסיעה עמוק אל תוך הלילה [Voyage au bout de la nuit]; 1934
אנדרה מורואה: בית החרושת לטקסטיל [Bernard Quesnay]; 1934
לואי אראגון: פעמוני בזל [ Les cloches de Bâle], 1935 (חלק 1 של מחזור הרומן של המחבר העולם האמיתי - Monde réel)
ז'אן שלומברגר: ראש המשפחה [Saint-Saturnin]; 1935 (סופרים זרים)
אוולין וו: חופן אבקה, 1935
אלדוס האקסלי: שתיים או שלוש גרציות.
דוד ספנסר; 1936 (סופרים זרים)
תומאס מאן: הסבל והגדולה של האדונים.
ז'אק באנוויל: נפוליאון; אתנאום, Bp, 1937
אלדוס האקסלי: שמשון העיוור 1–2. [ללא עיניים בגאזה]; הקדמה Cs László Szabó; פרנקלין, Bp., 1937 (סופרים זרים)
אלברט ג'רווייס: קשה להיות רופא בסין [Esculape en Chine]; זינגר וולפנר, Bp, 1938
רוז'ה מרטן די גאר: סיפורה של נשמה 1–2. [Jean Barois]; 1939 (סופרים זרים)
שני מחקרים; פרויד והעתיד, מקומו של פרויד בהיסטוריה הרוחנית, 1947
Pluie de Paris - roman [גשם של פריז]; תורגם לצרפתית.
יהודית קארינתי, פייר קארינתי, הקדמה פרנץ פייטה; פריז, 1999
רומנית [גשם של פריז]; מתרגם לסרבית.
באותיות לטיניות מרקו צ'ודיץ'; פורום, נובי סאד, 2012
אנדראש וארקוני (בהונגרית: Várkonyi András; גיור, 12 במרץ 1926 – בודפשט, 21 בנובמבר 1977) היה עיתונאי, עורך עיתון, מנחה טלוויזיה יהודי-הונגרי.
אנדראש וארקוני נולד במשפחה יהודית ובשל יהדותו נבצר ממנו להמשיך בלימודיו, לכן עבד כשוליית רצען ועבודות עור אמנותיות בבודפשט עד 1944, אז גורש למחנה ריכוז.
הוא הצליח לשרוד ובין השנים 1945-1950 שירת בכוחות המזוינים בהונגריה ולאחר מכן הפך לעובד במפלגה.
משנת 1953 היה חבר מערכת בעיתון "נוער חופשי" (Szabad Ifjúság), ומשנת 1957 עבד בשידורי הרדיו ההונגרי לחו"ל.
בשנת 1962, סיים את לימודיו בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת אטווש לוראנד וקיבל גם תעודת הוראה.
משנת 1964 היה כתב השבועון טיקר (Tükör) שפירושו בהונגרית "מראה" ולאחר מכן, מייסוד היומון "עיתון הונגרי" Magyar) Hírlap), היה העורך של היומון.
רבים מדיווחיו ומכתביו העיתונאיים וכן ביקורותיו הופיעו בשני העיתונים הללו גם יחד.
משנת 1972 ועד מותו, היה העורך הראשי של התוכנית הפוליטית השבועית של הטלוויזיה ההונגרית.
חברת השקעות בבנייני ציבור (1950)
חברת הוצאת עיתוני נוער (Szabad Ifjúság)
חברת הוצאת עיתוני חדשות Magyar) Hírlap) (1968-1964))
וארקוני הובא למנוחות בבית הקברות פרקשרט בבודפשט.
ילדיו הם יודית וארקוני ופטר וארקוני.
מדליית מסדר העבודה דרגת כסף (1969)
אנדראש שֶפֶר (בהונגרית: András Schäfer; נולד ב-13 באפריל 1999) הוא כדורגלן הונגרי המשחק בעמדת הקשר באוניון ברלין ובנבחרת הונגריה.
שפר התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנערים של סומבטהיי האלאדאש ובגיל 15 הצטרף לזו של מ.ט.ק.
ב-1 באפריל 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הליגה נגד גימירוט.
ב-10 בספטמבר 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–2 נגד נירגאזה ספרטקוס.
ב-25 בינואר 2019 חתם בגנואה מהסרייה א'.
ב-21 באוגוסט הושאל לקייבו ורונה.
כאשר שפר שיחק בגנואה, לא צבר ולו דקת משחק אחת.
ב-30 בינואר 2020 הושאל לדונאיסקה סטרדה מליגת העל הסלובקית.
בסיום העונה, החליט המועדון לרכוש את כרטיס השחקן שלו.
ב-1 באוגוסט 2021 שפר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–3 נגד ליפטובסקי מיקולש.
ב-21 בינואר 2022 חתם באוניון ברלין מהבונדלסיגה.
ב-7 במאי כבש בה שער בכורה בניצחון 1–4 על פרייבורג.
בצעירותו, שפר שיחק בנבחרות הנוער של הונגריה, אך מעולם לא שיחק עבור הנבחרת הצעירה.
ב-3 בספטמבר 2020 ערך שפר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 0–1 נגד .
ב-4 ביוני 2021 שפר הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–1 נגד .
19 ימים לאחר מכן, הבקיע בתיקו 2-2 נגד במסגרת שלב הבתים של יורו 2020. נכלל בסגל נבחרת הונגריה ליורו 2024.
אנדראש פטקוש (בהונגרית: Patkós András; בודפשט, 12 במאי 1947) הוא פיזיקאי יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה וחבר מן המניין באקדמיה ההונגרית למדעים (MTA).
פטקוש הוא חוקר בעל שם בפיזיקת חלקיקים, בפיזיקה סטטיסטית ובקוסמולוגיה.
פטקוש סיים את לימודיו בגימנסיה ע"ש מיקלוש רדנוטי (לשעבר הגימנסיה היהודית של בודפשט ב-1965 והתקבל למחלקה לפיזיקה בפקולטה למדעים של אוניברסיטת אטווש לוראנד (ELTE-TTK), שם סיים את לימודיו בפיזיקה ב-1970. ב-1973 הגן על עבודת הדוקטורט שלו.
בתום סיום לימודיו החל ללמד במחלקה לפיזיקה אטומית באוניברסיטה, תחילה כמרצה בעל מלגה ולאחר מכן כמרצה בכיר.
משנת 1980 מונה לפרופסור חבר.
בשנת 1989, מונה כפרופסור מן המניין.
בין 1989 לבין 1992 היה ממלא מקום ראש המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת אטווש לוראנד.
ב-1998 הפך לראש המחלקה ועבד בתפקיד זה עד 2003. לאחר מכן הוביל את קבוצת המחקר המשותפת לפיזיקה סטטיסטית של ELTE ו-MTA עד 2006. ב-2007 הפך שוב לראש המחלקה.
בין 2000 לבין 2003 הוא היה בעל מלגת סצ'ני לפרופסורים.
בין 2005 לבין 2007 ניהל גם את המכללה המקצועית בויאי של אוניברסיטת אטווש לורנד.
בתקופה זו הוא היה גם נשיא האגודה לפיזיקה של אוניברסיטת אטווש לוראנד (לפני כן עבד כסגן נשיא האגודה מ-2003).
ב-1987 הפך לחבר מערכת כתב העת "עולם הטבע" (Természet Világa).
בין השנים 1996–1998 היה ראש המחלקה המדעית במשרד התרבות והחינוך של הונגריה.
הוא הפך לחבר בוועדות הפיזיקה של החלקיקים והפיזיקה הסטטיסטית של האקדמיה ההונגרית למדעים.
בשנת 2001 נבחר לחבר נספח של האקדמיה ובשנת 2007 לחבר מן המניין.
פטקוש עובד גם בוועדה להוצאת ספרים וכתבי עת של האקדמיה.
תחומי המחקר שלו כוללים פיזיקה סטטיסטית, קוסמולוגיה ופיזיקת חלקיקים.
באופן מצומצם יותר, פיזיקת החלקיקים התאורטית, תורת השדות הקוונטית (ומאפייני מצב הבסיס שלה), מעברי פאזה בשיווי משקל, והתפתחות היקום החם ודינמיקת שיווי המשקל הרחוק של מרחבים קוונטיים.
הוא הצליח להקים ענף למוצא התיאוריה הדיאלקטרית היעילה של סגירת קווארקים כרומודינמיקה קוונטית.
הוא היה מסוגל לחשב את מתח הפנים בין שלבי הגלואון החופשי ופזות כדור הגלואון.
פטקוש קבע את דיאגרמת הפאזות של בוזון היגס, ההשפעה במודל הסטנדרטי של פיזיקת החלקיקים, כפונקציה של מה שנקרא מסת בוזון היגס.
פטקוש הציג את שיטת "חישוב הפרעות ממוגן" כדי לחשב את הפוטנציאלים התרמודינמיים של תיאוריות שדות קוונטיים.
הוא מחבר או מחבר שותף של יותר ממאה ועשרים פרסומים מדעיים.
נשוי, אשתו אנהמריה קלוג כימאית, Ph.D.
להם שני בנים: מדען המחשב טמאש והמתמטיקאי באלאז'.
פרס לפיזיקה של האקדמיה ההונגרית למדעים (1990)
מדליון של החברה לפיזיקה ע"ש אטווש לוראנד (2010)
מדען כבוד של השנה (2013), שמו נשמר כעת על האסטרואיד 348407 Patkosandras.
קרינה וחלקיקים (עם יאנוש פולוני, 2000)
מנחה הרצאות באקדמיה ההונגרית למדעים (2001)
קוסמולוגיה אינפלציונית (עם ז'ולט פריי, 2005)
הסימטריות הנסתרות של פיזיקת החלקיקים .
הרצאות יו"ר באקדמיה ההונגרית למדעים (2015)
אנדראש הייזלר (בהונגרית: Heisler András; בודפשט, 7 בינואר 1955) הוא מהנדס-כלכלן יהודי-הונגרי ומנהיג קהילתי מרכזי ביהדות הונגריה.
יושב ראש התאחדות הקהילות היהודיות בהונגריה (Mazsihisz)
לשעבר יושב ראש-שותף של הקרן לפעולה והגנה (הקרן היא ארגון יהודי לא-ממשלתי בהונגריה, שמטרתה לשקף את המגמות הדתיות והתרבותיות היהודיות העיקריות הפועלות בהונגריה על פי אסטרטגיה של זהות יהודית חיובית וארגון קהילתי).
אנדראש הייזלר נולד בבודפשט וגם למד שם.
הוא פעיל בחיים הציבוריים היהודיים בבודפשט מאז 1985. נבחר למועצת בית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהאני ב-1990, בה היה חבר עד 2011. ב-1993 הצטרף להתאחדות הקהילות היהודיות בהונגריה (Mazsihisz), וב-1995 נבחר להנהגת הקהילה היהודית של בודפשט (BZSH).
הוא נבחר לסגן היושב ראש של Mazsihisz ב-1999 ולאחר מכן ליושב ראש ב-2003. הוא עזב את תפקידו וגם את הנהלת Mazsihisz ו-BZSH בשנת 2005. אחריו נבחר פטר פלדמייר.
הוא חזר להנהלת MAZSIHISZ ב-2011 ונבחר ליושב ראש הארגון בפעם השנייה.
בשנת 2011 הוא קיבל את צלב האבירים של מסדר ההצטיינות ההונגרי, אותו החזיר באוגוסט 2016 בשל הענקת העיטור לז'ולט באייר (סופר ועיתונאי שמרן וימני קיצוני מקורב לראש ממשלת הונגריה ויקטור אורבאן ולמפלגת פידס השלטת).
בשנת 2023 טען הייזלר כי יש קשר הדוק בין ראשי חב"ד בהונגריה לבין ממשלת ויקטור אורבן, וכי זו מסייעת לחסידי חב"ד להשתלט על הקהילה היהודית בהונגריה ועל אתרי היהדות.
אנדראש בק (בהונגרית: Beck András; גד, 13 בינואר 1911 – קלמארט - Clamart, איל-דה-פראנס, 13 בדצמבר 1985) היה פסל, מדליסט, מרצה במכללה יהודי-הונגרי.
בנו של פילפ אדן בק.
הוא למד תחילה אצל אביו, פילפ אדן בק.
אחר כך סיים את לימודיו באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות אצל ז'יגמונד קישפלודי שטרובל.
בין 1929 לבין 1931 התוודע לאמני האוונגרד הגרמניים באמצעות ג'רג' קפש.
ב-1933 גורש מהאוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות בשל עמדתו השמאלנית ונידון למאסר.
בשנת 1937 זכה בפרס בתערוכת KUT (האגודה החדשה לאמנים) בסלון הלאומי עם הפסל שלו "פועל".
יחד עם יאנוש קמטי, הוא הקים את מכללת דרקוביץ בשנת 1946 עבור צעירים ממוצא פועלים ואיכרים שלא התקבלו למכללה ההונגרית לאמנויות יפות, כדי להכין אותם לקבלה למכללה.
מאז 1948 הוא היה מרצה באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות.
בינתיים, ב-1947, שימש גם כמזכ"ל האיגוד החופשי של האמנים ההונגרים.
אבדה גדולה הייתה לו שרבות מיצירותיו נהרסו במהלך מאסרו, מלחמת העולם השנייה והמרד ההונגרי של 1956. הוא התגורר בפריז מ-1957. מאז יצר בתפיסה לא פיגורטיבית, כלומר באמנות מופשטת.
הוא השתתף במספר תערוכות יחיד וקבוצתיות עם עבודותיו בערים במערב אירופה ובארצות הברית.
בתחילת הגירתו זכה להצלחה כאמן מדליות, אבל אחר כך הצליח גם עם פסליו הקטנים.
תערוכתו האחרונה בחייו, בה הוא עדיין יכול היה להשתתף, נערכה במטבעה בפריז.
הוא בתאונה בקלמארט (איל-דה-פראנס) ליד פריז ב-1985 כשנדרס על ידי מכונית בזמן שניסה להגיע לסטודיו שלו.
עבודותיו נשמרות במספר אוספים ציבוריים הונגריים, כולל הגלריה הלאומית של הונגריה, המוזיאון הספרותי פטופי, מוזיאון סנט אישטוואן קיראי בסקשפהרוואר ובמוזיאון אישטווא טירן בבאיה.
1955 • אולם אדולף פניאש, בודפשט
1958 • הסטודיו של ארפאד סנש, פריז
1975 • גלריה באבת כהן, ניו יורק
1982 • בניין BP, אנטוורפן
1990 • גלריית קיש, סקשפהרוואר (עם קטלוג)
2004 • תערוכת הפסל אנדראש בק, המכון הצרפתי, בודפשט
1934 • סלון אביב 9, הסלון לאומי, בודפשט
1935 • תערוכת CL, מוזיאון ארנסט, בודפשט
1937 • תערוכות של האגודה החדשה לאמנים, הסלון הלאומי, בודפשט
1938 • פסל קטן הונגרי מודרני, גלריה טמאש, בודפשט
1940 • פיסול הונגרי עכשווי, גלריה טמאש, בודפשט
1942 • למען חופש האמנוות, מטה עובדי הברזל, בודפשט
1943 • תערוכה קבוצתית 99, הסלון הלאומי, בודפשט
1944 • חמישים שנה לאמנות ההונגרית, גלריה בודפשט,
1945 • חדשני האמנות היפה שלנו מבאיה מארה ועד היום, בודפשט
1948 • יצירות של מאה אמנים הונגרים, גלריה בודפשט,
1949 • עשרה ציירים ופסלים הונגרים, מוזיאון לאמנות מודרנית, פריז
1949 • אמנות מדליה ולוח הונגרים משנת 1800 ועד היום, גלריה בודפשט
1950 • 1. תערוכת אומנויות יפות הונגרית, היכל האמנות, בודפשט
1952 • תערוכת דיוקנאות, מוזיאון ארנסט, בודפשט
1954 • תערוכת פיסול וגרפיקה הונגרית 1800–1954, מוזיאון ארנסט, בודפשט
1955 • עשר שנים של האמנות היפה שלנו, היכל האמנות, Budapest
1955 • 6. התערוכה הלאומית לאמנויות יפות, מוזיאון הרמן אוטו, מישקולץ
שאיפות בונות, סלון לאומי, בודפשט
1966 • פיסול הונגרי 1920–1945. אמנות הונגרית של המאה העשרים, גלריית צ'וק, סקשפהרוואר
1977 • אמנות הונגרית 1945–1949. אמנות הונגרית של המאה העשרים, גלריית צ'וק, סקשפהרוואר
אמנות הונגרית של המאה העשרים, גלריית צ'וק, סקשפהרוואר
אמנים ממוצא הונגרי המתגוררים בחו"ל II.
1988 • היכל התערוכה, בודפשט
תבליט רדנוטי (ברונזה, שיש, 1948, סגד)
שחרור ושיקום (תבליט, אבן, 1948-1950, הוקם 1952, בודפשט, המטה של העם החופשי, עם Jenő Kerényi ו-Sandor Mikus)
לוח זיכרון של István Dési Huber (ברונזה, אבן גיר, 1949, בודפשט, רובע IX.
אטילה יוז'ף (בודפשט ה-13, מול מרכז התרבות Attila József, 1949)
פועל קריאה (ברונזה, 1951, בודפשט, XXI.
אטילה יוזף (ברונזה, פיסול, 1952, בודפשט, רובע 13).
בלה בארטוק (ברונזה, דיוקן, 1954, בודפשט, מכללת ליסט פרנץ למוזיקה)
Béla Bartók (אבן גיר, חזה, 1955, בודפשט, Városliget, עבר לטיילת האמנות באי מרגרט ב-1966)
מטיילים (ברונזה, 1958, בודפשט, הגן של אצטדיון העם)
Hommage à Béla Bartók - מזרקת ברטוק (נירוסטה, 1981, ז'נבה)
מזרקת ברטוק (נירוסטה, 1985, פריז)
קבר תמאס מייג'ור (1988, בודפשט, גן הקבר הלאומי פיומי אוט)
מזרקת ברטוק (פלדת כרום, 1990, סקשפהרוואר, Mátyás király körút חצר של בית הספר למוזיקה הרמן לאסלו ובית הספר התיכון למוזיקה, ממוקם: מאי 1993).
פרס על שם מיהאי מונקאצ'י (1950)
אנדראש בלצו (בהונגרית: Balczó András; קונדורוש, 16 באוגוסט 1938) הוא ספורטאי הונגרי בעבר, אלוף אולימפי (רומא 1960, מקסיקו סיטי 1968 ומינכן 1972) בקרב חמש מודרני, זוכה ב-5 מדליות אולימפיות מהן 3 זהב.
הוענק לו תואר "ספורטאי האומה".
בלצו נחשב לאחד הספורטאים הטובים בהיסטוריה בקרב חמש מודרני.
אנדראש באלצ'ו היה בן שנה וחצי כשאביו, כומר לותרני, הועבר לעיר נירג'האזה, שם הוא בילה את ילדותו.
בשנת 1955, בתחרות ארצית גילה אותו פרנץ בנדק, את הילד הרזה, אז היה בן 17. בסיום הלימודים של אנדראש ובהסכמת הוריו, לקח אותו בנדק לבודפשט, שם הפך לספורטאי ב-Csepel SC.
ב-1957 צוות הקרב שלוש שלו היה אלוף המדינה.
ב-1958 סיים במקום השישי בגביע העולם ושנה לאחר מכן זכה במדליית כסף.
הכישרון שלו היה מדהים ביחד עם כוח הרצון.
בשנת 1960 היה חבר בנבחרת האולימפית ברומא, וסיים במקום הרביעי בתחרות האישית.
באליפות העולם ב-1961 זכה במדליית ארד, ב-1962 סיים במקום הרביעי.
למעט 1969, הוא היה חבר בנבחרת ההונגרית המנצחת עם פרנץ טרק ואיסטוואן מונה.
באליפות העולם בשנת 1970 זכה בכסף אישי ובזהב בקבוצתי.
הוא היה האלוף האישי של אולימפיאדת מינכן (1972) ומדליית כסף בקבוצתי.
הוא זכה באליפות הונגריה שמונה פעמים בתחרות האישית ושש פעמים בקבוצתית.
פרנץ קושה עשה סרט על הקריירה שלו ב-1976 בשם "שליחות".
הסרט היה להיט גדול בבתי הקולנוע.
בינתיים, השיג שני תארים במכללה לחינוך גופני (מאמן סיוף, פנטאתלון), אחר כך השלים את כל ההכשרה האפשרית הדרושה לניהול נבחרת קרב החמש ההונגרית.
הוא פרש מספורט פעיל ב-1973. מכיוון שלא העניקו לו את התמיכה שהגיעה לו הוא הפך לרוכב סוסים בפיקוח הלאומי על גידול סוסים.
עיתונאי הספורט שאנדור דוד כתב עליו את ספרו בשם "בלצו".
הוא חבר בחבר הנאמנים של קרן טרנסילבניה הבינלאומית.
הוא אינטלקטואל עצמאי מאז 1983.
יחד עם אשתו, מוניקה צ'אסאר, מדליסטית ארד באולימפיאדת מינכן, הם גידלו את 12 ילדיהם באהבה ובשלווה בביתם בבודקסי, אותו בנה אנדראש בלצו בעצמו.
הוא הפך לאב לראשונה בגיל 38.
מאז סרטו "שליחות", הוא פגש אנשים יותר מ-2,500 פעמים, נתן הרצאות וסיפר חוויות על הקריירה שלו.
בשנת 2004 נבחר ל"ספורטאי האומה".
על אף שלא הופיע לטקס הענקת הפרס במחאה על מדיניות ההפלות של "הממשלות חילופי המשטר", הוא קיבל את הפרס - ואת התמלוגים הנלווים - ואמר שאינו רוצה להעליב את האומה.
ב-2011 הפך לאזרח כבוד של בודפשט.
אחותו, אדית הייתה קרמיקאית ונפטרה ב-2010.
אחיו הצעיר, זולטאן הוא מהנדס חשמל ופוליטיקאי.
מ-1998 עד 2002 הוא היה חבר במפלגה הימנית רדיקלית MIÉP, מ-2010 עד 2014 היה חבר פרלמנט מטעם יוביק ואחד מסגני הנשיא של הפרלמנט.
בלצו זכה בפרסים רבים, להלן החשובים שבהם:
תג הנצחה של הוועד האולימפי הבינלאומי (1988)
חבר בהיכל התהילה של קרב חמש (2016)
פרס מפעל חיים של איגוד עיתונאי הספורט ההונגרי והוועד האולימפי ההונגרי (2018)
רשימת זוכי מדליות זהב אולימפיות מרובות
אנדראש הראשון, מלך הונגריה (לפעמים מופיע גם בצורת אנדרה - Endre; בהונגרית: I.
András magyar király; בסביבות 1015 – לפני 5 בדצמבר 1060), היה מלך הונגריה בין השנים 1046 לבין 1060.
אנדראש חזר מגלותו לממלכת הונגריה בשנת 1046, ולאחר מכן, בברית זמנית עם הפגאנים, במהלך מרד ואטה, הדיח את פטר, מלך הונגריה ואנדראש הוכתר למלך מאוחר יותר באותה שנה.
במהלך שלטונו חיזק את הנצרות במדינה והתמודד בהצלחה עם התקפות האימפריה (הגרמנית) הרומית הקדושה.
אף על פי שהכתיר את בנו שאלאמון (לימים שאלאמון, מלך הונגריה) כמלך עוד בימי חייו, הוא לא יכול היה למנוע מאחיו בלה (לימים בלה הראשון, מלך הונגריה) לעלות לכס המלכות.
אנדראש מזוהה עם ייסוד מנזר טיהאן ועם הענקת אמנת היסוד של המנזר (בו ציין המלך אנדראש הראשון את חלקי אחוזת המנזר בשנת 1055, אחת התעודות החשובות ביותר בהונגרית, המילים ההונגריות משובצות בטקסט הלטיני).
אביו של אנדראש היה הנסיך ואזול, שבשל המרד שלו נגד אישטוואן הראשון, מלך הונגריה המלך עיוור אותו ועופרת חמה נשפכה לאוזנו כדי להפוך אותו לבלתי כשיר לשלוט.
ואזול היה בנו של אחי אישטוואן מיהאי.
אביו של בני ואזול נקרא לעיתים בטעות (או שלאׂ) על ידי כותבי הכרוניקות המאוחרים יותר כלאסלו סאר, שהיה למעשה אחיו של ואזול.
אמו של אנדראש הייתה מקלאן טאטון.
המקורות מזכירים את שני אחיו, לוונטה הבכור ואחיו הצעיר בלה.
כשאביהם התעוור, נאלצו בניו לברוח.
תחילה נסעו לממלכת בוהמיה, וזמן קצר לאחר מכן המשיכו לפולין, שם התקבלו על ידי הנסיך מיאסקו.
הגעתם הייתה יכולה להיות בין 1031 לבין 1034 (מועד מותו של מיאסקו).
רק בלה נשאר בחצר הפולנית, שני האחים האחרים נסעו לכיוון הרוס של קייב.
שם נהנו מאירוחו של הדוכס יארוסלאב הראשון, (החכם) נסיך קייב.
בסביבות 1038, אנדראש זכה בידה של בתו של הנסיך, אנסטסיה מקייב.
יש להניח שהתנאי המקדים לנישואים אלה היה שאנדראש נאלץ לאמץ את הנצרות האורתודוקסית.
מאותה תקופה הוא נקרא על שמו של אנדראש הקדוש, הקדוש הפטרון של הרוס של קייב.
השם הפגאני המקורי שלו לא נשמר במקורות.
בינתיים, בהונגריה, הציע פטר, מלך הונגריה, (פטר אורסאולו) את הונגריה לקיסר כמדינה וסאלית, והמלך המשיך בפעילותו הקודמת, בה העניק את המשרות הדתיות והחילוניות המובילות בממלכה בעיקר לגרמנים ולאיטלקים.
כתוצאה מכך, כבר בשנת 1045 אורגנו נגדו שתי מרידות.
האחת בהובלת וישקה והשנייה בהובלת בויה ובוניהה, האיש החזק של דיולה של טרנסילבניה ושני בניו.
בקונספירציה זו בגדו אצילים אחדים ומשתתפיה הוצאו להורג או עונו קשות.
את הקונספירציה האחרת ארגן הבישוף גלרט הקדוש, שבדומה למשתתפי המרידה הראשונה, רצה להחזיר את בני ואזול לכס המלכות ההונגרי.
לקריאתו של גלרט, הנסיכים לוונטה ואנדראש עזבו את קייב ב-1046 בדרכם לממלכת הונגריה.
בינתיים, גם האציל ואטה מבקש ארגן צבא להשבת הדת הפגאנית בהונגריה.
הלא מרוצים האלה ושני הנסיכים נפגשו בשנת 1046 באבאויוואר.
לאפשר את פולחני אמונת הפגאנים
להרוס את הכנסיות ואת המנזרים
הנסיכים הסכימו לדרישות, בידיעה שהצבא שקיבלו מחמו של אנדראש לבדו לא מספיק כדי לגרש את פטר.
הצבא שלהם, בתוספת בצבא הפגאני מחקו עד מהרה את שלטונו של פטר ובסתיו 1046 שלטו במדינה עד הדנובה.
ההתקוממות המתגלגלת נקראת בכרוניקות מרד ואטה.
אולם בינתיים, חסידי הדת הישנה המשיכו להשמיד את הנצרות בהונגריה ולחסל את חסידיה, כולל הבישוף גלרט, שאכן נרצח ב-1046. פטר פנה שוב לגרמנים, והחיילים כבר התאספו בגבול המערבי.
לאחר שלושה ימי לחימה פטר נתפס והוצא להורג, לפי מקור אחד רק עיוורו אותו.
אנדראש עלה לכס המלכות ההונגרי בשנת 1046, לאחר שבנו הבכור של ואזול, לוונטה מת זמן קצר לפני כן.
אנדראש הוכתר למלך בסקשפהרוואר לקראת סוף 1046 על ידי שלושת הבישופים שנותרו בחיים בהונגריה.
לאחר שעלה לכס המלכות, החל לחסל את הפגאניזם, והוא עמד במרץ בתוך העם נגד מתנגדי הדת הנוצרית.
בשנת 1047 הכתיר את עצמו על פי הסדר הטקסי הנוצרי - בכתר מונומאכוס התשיעי.
היא נשלחה אליו על ידי קונסטנטינוס התשיעי מונומכוס, קיסר האימפריה הביזנטית והוא אישר שוב את הנצרות, ושוב כיוון את עמו לפי הוראותיו של המלך אישטוואן.
עם השבעתו למלך, הוחזר גם סדר הירושה העתיק - senioratus או successio gradualis.
עד תחילת שנת 1047 הוחזרה אחדות המדינה, וידו של הצבא המלכותי הייתה על העליונה בתמיכה מאוחדת של האצילים.
כמרים הגיעו מצרפת כדי להחליף את הכמרים שנהרגו על ידי המורדים.
בכך סייעה אשתו של אנדראש, שאחת מאחיותיה הייתה נשואה למלך צרפת.
לאחר השבת הסדר הפנימי, משימתו הראשונה של אנדראש הייתה לכרות שלום עם הגרמנים.
לשם כך שלח שגרירים כבר ב-1047 להיינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והיה מוכן למסור אדמות וגם לשלם מיסים, אבל לא קיבל על עצמו להיות מדינה וסאלית של גרמניה.
שיחות השלום בזמן זה פסקו, ותשומת לבו של הקיסר הופנתה לשטחי איטליה.
אנדראש התכונן לכך שעם הזמן היינריך ירצה לנקום על נחלתו האבודה.
בתחילת שנת 1048 קרא אפוא לאחיו הביתה מפולין והפך את בלה למפקד העליון של צבאות הונגריה, בלה היה בעל ניסיון מדיני וצבאי רב.
אנדראש העניק לאחיו שליש מהמדינה (דוקאטוס כלומר דוכסות), שמשמעותו עבור בלה הייתה מידה גדולה של עצמאות בנוסף לשליטה באזור העצום.
בשנת 1050 אכן יצא היינריך במלחמה נגד הונגריה.
הצבא הגרמני התקרב להונגרים משני כיוונים.
אחד החיילות חצה את הוואג וחדר עד לנהר הניטרה.
היינריק עקף את שער הגבול המערבי ופרץ לתוך טרנסדנוביה מכיוון סטיריה.
החיל השני הונהג על ידי הבישוף גבהרד מרגנסבורג.
חיל זה הגן על הדנובה שדרכה הועברה האספקה לצבא.
הגרמנים נתקלו באדמה חרוכה ובכפרים ריקים לכל אורך צעידתם ונסוגו.
היינריך פרץ שוב להונגריה באביב של השנה שלאחר מכן.
למד מהכישלון של המערכה הקודמת, התקדם באוניות לאורך הדנובה.
הקרב הראשון היה ליד ברטיסלאבה, שם הטירה שהוכנה היטב על ידי ההונגרים עמדה בהתקפה של הגרמנים במשך שמונה שבועות.
הקרב הוכרע בסופו של דבר על ידי אדם שמכונה היום "הצוללן קונד".
הוא היה שומר טירה, שנקרא במקור זוטמונד.
הוא שחה מתחת לספינות הגרמניות וקדח בהן חורים.
הקיסר הגרמני נאלץ לעזוב שוב את הונגריה כמפסיד.
האפיפיור לאו התשיעי נכח בברטיסלבה ובאותה עת וניסה לגשר במשא ומתן בין הצדדים.
שיחות השלום עם היינריך המפסיד התחדשו ב-1053 - הגרמנים דרשו כסף ושטחים משמעותיים - אך ההסכם נתקע עקב סכסוכים פנימיים גרמניים.
היינריך השלישי נפטר בשנת 1056 והיינריך בנו בן השש, היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה עלה לכס המלכות.
שיחות השלום התחדשו על בסיס יסודות חדשים.
הן הושלמו בשנת 1058. בהסכם השלום בשדות מוראביה לא העלה הקיסר דרישות חומריות או טריטוריאליות והיחס להונגריה כמדינה וסאלית לא עלה כלל בשיחות.
כדי לחתום את השלום, בנו של אנדראש שאלאמון, לימים מלך הונגריה, ואחותו של היינריך יודית התארסו.
לפני האירוסין, הכתיר אנדראש את בנו, שאלאמון (שלמה), למלך (בשנת 1057).
גורלו של אנדראש המשותק נחרץ.
במהלך קרב מושון, המרכבה שנשאה את אנדראש התהפכה, כך הוא נלקח בשבי על ידי אחיו למנזר זירץ ומת שם במהרה.
יש עוד כמה גרסאות למותו.
לפי אחד מהם רצו להעביר אותו במקור למנזר טיהאן, אך בדרך קיפח את חייו בזירץ.
האפשרות השלישית היא שהמלך השבור טופל רע בשבי עד שבכך נגרם מותו.
אשתו של אנדראש הייתה משושלת רוריק, היא הייתה בתו של יארוסלאב הראשון, נסיך קייב שלימים כונה רק "החכם", ושל אנסטסיה מקייב, בתו השלישית של הדוכסית הגדולה אינגיגרדה השוודית מבית מונסה .
נישואיהם התקיימו במהלך שהותו של אנדראש בקייב, מתישהו בין 1037 ל-1039, על פי טקס אורתודוקסי.
לאשתו נולדו שלושה ילדים, ילדה ושני בנים.
בתה, הנסיכה אדלהייד , נולדה אי שם בסביבות שנת 1040. היא הפכה לנסיכה הבוהמית מבית Přemysl, לימים אשתו השנייה של ורטיסלב .
בנו הבכור, הנסיך שאלאמון, נולד בשנת 1053, מאוחר יותר הפך למלך הונגריה בין 1063 לבין 1074, בעוד שבנו השני, הנסיך דוד, שנולד בסביבות 1055 בחר בחיי נזירות.
לאנדראש היה גם בן לא חוקי, ג'רג', שנולד לאישה ששמה לא ידוע מתישהו בסביבות 1037. כל מה שידוע על פילגש המלך, שהייתה מהכפר מארוט.
הוא לא הכיר בילד ומעולם לא מינה אותו ליורש.
משפחת דראמונד הסקוטית מחשיבה עצמה כצאצא שלו.
אנדראש פלדמר (בהונגרית: Feldmár András; באנגלית: Andrew Feldmár; בודפשט, 28 באוקטובר 1940) הוא פסיכותרפיסט יהודי קנדי ממוצא הונגרי.
פעילותו מנוגדת לפרקטיקה המסורתית של פסיכולוגיה ופסיכיאטריה, ככל שהוא מחשיב את מה שנקרא שיטה נפוצה לאבחון מחלות נפש (ראה.
מהות גישתו היא שבמקום להשתמש בהתבוננות ובשיטות, על המטפל להיכנס למערכת יחסים אנושית אמיתית, כלומר ספונטנית וכנה, עם המטופל שלו.
במקום תיוג, טיפול תרופתי ושינוי של המטופל, הוא שם דגש על שינוי סביבת האדם הסובל והזדהות עמו.
פלדמר תומך בשימוש מוצדק מבחינה טיפולית ב-MDMA, LSD וחומרים פסיכדליים אחרים תחת פיקוח מומחים, ומדגיש שתרופות אלו יכולות לעזור לא לבד, אלא כמרכיב של מערכת היחסים בין מטפל למטופל.
הוא משתתף כיועץ במחקר שנערך בימינו על פסיכותרפיה פסיכדלית ומציג את הנושא בכנסים בינלאומיים.
אנדראש פלדמר נולד ב-1940 בבודפשט, במשפחה יהודית חילונית.
הטראומה שהשפיעה על כל חייו היא, שבהיותו בן שלוש וחצי אמו גורשה לאושוויץ, אביו נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) וסבתו נשלחה לגטו בודפשט.
הוא עצמו ניצל על ידי אישה קתולית צעירה, שסיכנה את חייה והסתירה אותו בתור קרוב משפחתה במשך שנה וחצי עד ליום הולדתו החמישי.
אביו, אמו וסבתו שרדו בנס את השואה וחזרו הביתה למזלם והם החזירו אותו אליהם מהאישה הצעירה שהוא, הילד, כבר למד לאהוב.
משפחתו התפרקה לחלוטין לאחר מכן.
הוריו התגרשו במהרה, הוא גר עם אמו וסבתו, ביקר את אביו פעם בשבוע רק לכמה שעות.
בדצמבר 1956 (לקראת סוף המרד ההונגרי), בהיותו בן שש עשרה בלבד, בעידוד אביו ולמרות מחאות אמו, הוא יצא לגבול לבדו, עבר אותו בהצלחה ובילה את ערב השנה החדשה כבר בווינה.
לאחר עיכוב קצר בלונדון, מצא הצלב האדום לבסוף את קרוביו בטורונטו, שסיפקו לו לינה ועזרה עד שהצליח לעמוד על רגליו, ללמוד אנגלית, להירשם לאוניברסיטה ולמצוא עבודה.
הוא הפך למתמטיקאי ולאחר מכן למד פילוסופיה, אך לאחר שגם נישואיו התפרקו ופעמיים, ושניהם לאחר שלוש וחצי שנים בלבד, הוא החל ללכת לפסיכואנליזה וכתוצאה מהניסיון הזה בחר לבסוף בפסיכותרפיה כמקצוע.
הוא קיבל תואר ראשון בהצטיינות (Bachelor of Arts - תואר ראשון של ארבע שנים) במתמטיקה באוניברסיטת טורונטו, ואחריו תואר דוקטור, גם הוא במתמטיקה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור, אותה נטש בשנתו האחרונה.
הוא השלים תואר שני (Master of Arts) בפסיכולוגיה ותואר שני באמנויות, ולאחר מכן השלים את לימודי הדוקטורט שלו באוניברסיטת סיימון פרייזר בוונקובר, אך לא השלים את הכשרתו עקב מחלוקות מקצועיות בנוגע לתזה שלו על מצבים היפנוטיים עמוקים.
ספרו של גזה גארדוני: The Invisible Man פורסם בארצות הברית ב-1969 בתרגומו של פלדמר.
מ-1969 עבד כפסיכולוג קליני בוונקובר, שם פגש את רונאלד דייוויד לאינג ב-1974. הפסיכיאטר הסקוטי הטיל ספק באופן קיצוני בדוגמות של הפסיכיאטריה של המאה ה-20 הן בעבודתו התאורטית והן המעשית.
פגישה זו הגדירה את עבודתו המדעית של פלדמר, את תפיסתו המקצועית, את יחסיו עם העולם ואת מקצועו לכל החיים.
לפגישה הייתה השפעה רבה עליו: הוא עבר ללונדון, הפך לתלמידו של לאינג ולחברו לכל החיים.
בלונדון למד לא רק מלאינג, אלא גם מאחרים שעבדו סביב לאינג.
האנתרופולוגיה של הריפוי מהבוטנאי פרנסיס האקסלי , פסיכותרפיה קיומית מג'ון היטון (John Heaton), ניהול משברים רוחניים ותרפיה או מדיטציה בישיבה, "זאזן" של ליאון רדלר (Leon Redler), יוגה ממינה סמיון (Mina Semyon), וטיפול קהילתי מיו קרופורד (Hugh Crawford).
את תעודת ההכרה שלו כפסיכותרפיסט קיבל מהמייסדים והמורים של אגודת פילדלפיה (Philadelphia Association), באופן אישי מרונאלד לאינג ומפרנסיס האקסלי.
הוא חזר לקנדה ב-1975, ובחר בקריירה מעשית ולא תאורטית, נאמן למורשת לאינג התחיל פרקטיקה פרטית בוונקובר, יותר מ-100 אלף שעות בילה עם המטופלים שלו.
הוא השיג תוצאות יוצאות דופן עם טיפול באנשים פסיכוטיים, ובבית הספר בפאלו אלטו רכש ניסיון בטיפולים קצרים מיוחדים אצל פאול ואצלאוויק.
הטיפול של פלדמר הוא פנומנולוגיה בין-אישית אמפירית, כלומר על מנת לרפא כאב ובלבול, הוא אינו מחפש את ההסבר אצל הפרט החולה, אלא אמונתו היא שצרות מתעוררות תמיד במרחב שבין הפרטים, במערכות יחסים, ונובעות מהאופן שבו אנו, בני אדם, מתייחסים זה לזה.
פלדמר מכנה את הטיפול שלו רדיקלי או טיפול אימהי.
זה רדיקלי כי הוא ניזון מהשורשים העתיקים ביותר, הוא אימהי, כי בטיפול הוא יוצר סביבה למטופל, כמו אמא אוהבת לילד שלה, שבה במהלך המשחק אתה יכול להראות את עצמך ללא בושה, כפי שאתה, להתאבל ולבכות על מה שאיבדת .
פלדמר הופיע בסרט מ-1989 בשם Did you used to be R.
בשנת 2001 Benedek Fliegauf צילם עליו סרט דיוקן בשם "האם יש חיים לפני המוות?" שהוצג לאחר מכן במשך כמה שנים בבית הקולנוע בבודפשט, וחומריו פורסם גם בספר ב-2004.
ב-2004 צילמה סינדי לו גריפית' (Cindy Lou Griffith) סרט ראיון עם אנדראש פלדמר בשם Deconstructing Psychiatry, שהוקרן בקנדה ב-2009 וב-2013.
התוכנית הקומית האמריקאית Colbert Report צולמה עם אנדראש פלדמר בשנת 2007, בעת שנאסרה עליו הכניסה לארצות הברית למספר שנים בגלל אחד ממחקריו הקשור לסמים פסיכדליים.
הוא הופיע כמומחה בסרט תיעודי משנת 2014 From Neurons to Nirvana: The Great Medicines שהציג סמים פסיכדליים ואפשרויות הפסיכותרפיה עימם.
בשנת 2019, Clear Horizon הפיק איתו סרט דיוקן מרובה חלקים.
לאסלו לנהרדט צילם סרט קצר באיטליה בשנת 2021, אשר נוצר בהשראת עבודתו של אנדראש פלדמאר.
האם יש חיים לפני המוות?
סרטו של בנדק פליגאוף על אנדראש פלדמר (2001)
אנדראש פלדמר : מציאות, דמיון, שפה ויחסי אנוש (2005)
אנדראש פלדמר: אהבה, תשוקה, רצון ומין (2005)
קרן סוטריה: אנדראש פלדמר – קרבה, מרחק – גבולות האינטימיות (2007)
אנדראש פלדמר: אם אני מדבר על חופש, אני צריך לדבר על זה בצורה כזו שהוא ישחרר אותי (2008)
קרן סוטריה: איך אדם אחד יכול לעזור לאחר?
המצגת של אנדראש פלדמאר בכנס חוכמת הדורות, 2019
שיחות עם אנדראש פלדמאר (HVG Psychology, 2020-)
יחסים חברתיים: גיהנום או גן עדן?
- המצגת של אנדראש פלדמר בכנס יום האושר העולמי, 2022
אנדראש מיהאי (במקור מאוטנר, בהונגרית: Mihály András; בודפשט, 6 בנובמבר 1917 – בודפשט, 19 בספטמבר 1993) היה מלחין, מנצח, נגן צ'לו יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, ראש קתדרה; מנהל מקהלות, המזכיר הכללי ולאחר מכן מנהל בית האופרה של בודפשט, מייסד ומנהל האנסמבל הקאמרי של בודפשט.
כמלחין עטור פרסים זכה בפרס קושוט, פרס פרנץ ליסט, פרס האמן המצטיין, פרס האמן הדגול ופרס פרנץ ארקל.
אנדראש מאטונר השלים את לימודיו באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בשנים 1934 עד 1938 כתלמידם של אדולף שיפר (צ'לו), של אימרה ולדבאואר ושל ליאו ויינר (מוזיקה קאמרית).
הוא למד קומפוזיציה באופן פרטי אצל פאל קדושה ואצל אישטוואן שטרסר.
מ-1941 עד 1946 (בהפסקת תקופת גירושו כיהודי) ניצח על מקהלות פועלים, תוך שהוא זכה להכרה על נגינת יצירותיהם של אלבר ברג, ארנולד שנברג, פאול הינדמית ובלה בארטוק עם רביעיית כלי הקשת שלו.
עם כניסת הגרמנים לממלכת הונגריה הוא נעצר וגורש ב-1944, נכלא במחנה הריכוז בוכנוואלד עד תום מלחמת העולם השנייה, הוא שרד, חזר לבודפשט ומונה לסולן הצ'לו של האופרה הממלכתית ההונגרית (בית האופרה של בודפשט), ובמשך שנה היה גם המזכיר הכללי של המוסד.
משנת 1949 היה פרופסור למוזיקה קאמרית באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, ולאחר מכן (1950–1992) ראש הקתדרה.
בין תלמידיו היו חברי רביעיית המיתרים בארטוק, רביעיית אדר ורביעיית טאקץ'-נאג'.
בשנת 1968 הקים את האנסמבל הקאמרי של בודפשט, שמטרתו הייתה להפוך את המוזיקה העכשווית לפופולרית.
כמנצח ניצח כמעט על כל רפרטואר האופרה של המוסד.
אנדראש מיהאי נולד במשפחה יהודית.
אשתו הראשונה הייתה אגנש טאטלר, איתה נולד לו בן, טמאש מיהאי, מוזיקאי זוכה פרס קושוט, שהיה חבר בלהקת אומגה (הוא נפטר מסרטן ב-2020).
אשתו השנייה הייתה קלרה א.
פייפר, ממנה נולד לו עוד בן, ג'רג' מיהאי, מפיץ סרטים, מפיק סרטים, ממייסדי חברת אינטרקום (InterCom), ומומחה לתקשורת.
אשתו השלישית הייתה צ'ילה וארגה, פסנתרנית, ממנה נולדו בנותיו, אסתר מיהאי ואנדראה מיהאי.
פרס פרנץ ארקל (1952, 1954, 1964, 1967; פרס ממלכתי למלחינים מצטיינים, מנהלים מוזיקליים ופעילות אמנותית)
פרס קושוט (1955; הפרס הממלכתי הגבוה בהונגריה, מקביל לפרס ישראל)
שאלות בסיסיות של תרבות המוזיקה; הוצאת סיקרה, בודפשט, 1947 (עלוני סמינר למנהלי תרבות)
אנדראש סילאדי (בהונגרית: Szilágyi András; באלינץ , 25 באפריל 1904 – בודפשט, 10 בדצמבר 1984) היה רופא, סופר מהמעניינים בספרות ההונגרית, מספר סיפורים, כתב.
אנדראש סילאדי נולד במשפחה יהודית בכפר קטן.
הוא למד בתיכון בטימישוארה; קיבל תואר דוקטור לרפואה בפראג, באוניברסיטת קארל בפראג (1930).
זה המקום שבו הוא התחיל גם לכתוב.
הוא הופיע לראשונה עם שירים אקספרסיוניסטיים בעיתוני מהגרים הונגריים בברטיסלאבה ובווינה, ולאחר מכן פורסם הרומן הראשון שלו, "רועה חדש" (פריז, 1930).
לאחר שחזר הביתה, השתקע בקלוז' ופתח מרפאה רפואית באחד הפרברים.