tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסופיה קיימת שדרה המנציחה את שמו וב-2008 נחנכה בעיר תחנת רכבת תחתית הנושאת את שמו של דימיטרוב.
ביתו של דימיטרוב, אנסטסיה דימטרובה מוזר (נולדה 1937) היא פוליטיקאית בולגרייה, שכיהנה כחברת הפרלמנט הבולגרי בין 1997–2009 וכן כסגנית יושב ראש הפרלמנט.
דימיטרוב תמך בפעילותה של התנועה הציונית בבולגריה ונתן ביטוי פומבי לתמיכתו באמצעי התקשורת השונים.
בראשית דצמבר 1944 ביקר בבולגריה דוד בן-גוריון.
לאחר קבלת פנים בבית הכנסת בעיר, יצא בן-גוריון ברכבת לסופיה בקרון רכבת מיוחד שהעמיד לרשותו דימיטרוב.
עם בואו של בן-גוריון לסופיה ערך לו דימיטרוב קבלת פנים מיוחדת בהשתתפות פוליטיקאים ואנשי תקשורת והשניים נועדו לשיחה ממושכת שעסקה במטרותיה של התנועה הציונית ובעליית יהודי בולגריה לישראל.
בתקופה זו הייתה בולגריה תחנת מעבר לפליטים יהודים בעיקר מרומניה, בדרכם לארץ ישראל.
שר התחבורה הבולגרי היה חבר מפלגת האיכרים ובהוראתו של דימיטרוב מנהיג המפלגה, הועמדו אמצעי תחבורה לפליטים שחלפו דרך המדינה.
גאורגי ונטסיסלאבוב מילאנוב (בבולגרית: Георги Венциславов Миланов, נולד ב-19 בפברואר 1992) הוא כדורגלן בולגרי המשחק בפהרוואר בעמדת הקשר.
מילאנוב התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ליטקס לובץ' ביחד עם אחיו איליה.
בעונתו האחרונה במחלקת הנוער הוא זכה עם המועדון באליפות בולגריה לנוער.
ב-1 באוגוסט 2009 מילאנוב ערך את הופעת הבכורה בבוגרים, בהפסד 1-0 נגד לבסקי סופיה במסגרת הסופר קאפ הבולגרי.
שבוע לאחר מכן, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה נגד לוקומוטיב מזדרה, ואף כבש את השער הראשון במשחק שנגמר בניצחון 0-5. ב-3 בדצמבר, הוא הבקיע את שערו הראשון בגביע, בניצחון 0-4 נגד פירין גוטסה דלצ'ב בשלב האחרון לפני שמינית הגמר.
בעונתו הראשונה זכה מילאנוב עם המועדון באליפות.
ב-14 באוגוסט 2010, מילאנוב הבקיע את שער הבכורה שלו לעונת בניצחון 1-2 נגד פירין בלגואבגרד.
בסיום העונה זכה עם המועדון באליפות שנייה ברציפות ב-24 במאי 2012, זכה בתואר השחקן הצעיר של העונה בבולגריה.
ב-27 באוקטובר 2012, הוא הבקיע את השלושער הראשון שלו בקריירה בניצחון 1-3 נגד מונטנה.
ב-27 בדצמבר 2012, הוא הפך לשחקן הצעיר אי פעם שזוכה בתואר "שחקן השנה בליגה הבולגרית".
ב-30 במרץ 2013, מילאנוב קיבל לראשונה בקריירה שלו את סרט הקפטן בניצחון 1-5 נגד בוטב וראטסה.
ב-14 באפריל 2013, ערך את הופעתו ה-100 בליגה במדי ליטקס בהפסד 2-1 נגד סלביה סופיה.
ב-5 ביולי 2013, מילאנוב חתם בצסק"א מוסקבה לחמש שנים תמורת 5.4 מיליון לב.
ב-18 באוגוסט 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0-1 נגד קובאן קארסנודאר.
עד מהרה הפך מילאנוב לשחקן מוביל במועדון.
ב-16 במרץ 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0-1 נגד זניט סנקט פטרבורג והוא נבחר לשחקן המחזור ברוסיה.
ב-16 בפברואר 2016 מילאנוב הושאל לגראסהופרס ציריך מליגת העל השווייצרית עד לסיום העונה.
ב-3 בספטמבר 2018 מילאנוב חתם ב-MOL וידי מליגת העל ההונגרית.
ב-15 בספטמבר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד פושקש אקדמיה.
בפברואר זומן לראשונה לסגל נבחרת בולגריה בכדורגל עד גיל 21, ב-3 במרץ 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 2-0 נגד מונטנגרו.
בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות נגד .
ב-7 בספטמבר 2012, מילאנוב הבקיע את השער הבינלאומי הראשון שלו בתיקו 2-2 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014.
השחקן הבולגרי הצעיר של השנה (1):
שחקן השנה בליגה הבולגרית (1):
גאורגי ז'וקוב (בקזחית: Георгий Жуков; נולד ב-19 בנובמבר 1994 בסמיי שבקזחסטן) הוא כדורגלן קזחי-בלגי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת צ'אנזו מיית'י ליונס.
ז'וקוב החל לשחק כדורגל מקצועני בבירסחוט, ששיחקה בליגת העל הבלגית.
ב-18 בנובמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-76 בהפסד 1-0 ללוקרן במסגרת המחזור ה-16 בליגת העל הבלגית.
בסך הכל ערך ז'וקוב 3 הופעות ליגה במועדון, ובחודש יוני 2013 התפרק המועדון.
לאחר התפרקות בירסחוט חתם ז'וקוב בסטנדרד לייז', גם היא מליגת העל הבלגית, בהעברה חופשית.
ב-10 בינואר 2014 הושאל ז'וקוב לאסטנה מליגת העל הקזחית לשנה.
ב-28 במאי 2014 ערך ז'וקוב את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-64 בניצחון 2-1 על טראז במסגרת המחזור ה-14 בליגה.
ב-3 ביולי 2014 שיחק לראשונה במסגרת מוקדמות הליגה האירופית, כששיחק 90 דקות בניצחון 4-1 על פיוניק ירוואן.
אסטנה לא העפילה לליגה האירופית.
ז'וקוב ערך 12 הופעות ליגה בעונת 2014, וב-31 בדצמבר 2014 חזר לסטנדרד לייז'.
ב-27 בינואר 2015 הושאל ז'וקוב לאסטנה לעונה נוספת.
ב-19 באפריל 2015 הבקיע ז'וקוב את שער הבכורה שלו בקריירה, שער בדקה ה-11 בניצחון 4-3 על קאיראט אלמטי במסגרת המחזור השמיני בליגה.
ב-14 ביולי 2015 שיחק ז'וקוב לראשונה במוקדמות ליגת האלופות, כששיחק 82 דקות בהפסד 1-0 למריבור.
אסטנה העפילה לליגת האלופות 2015/2016, וב-15 בספטמבר 2015 שיחק ז'וקוב לראשונה בשלב הבתים של ליגת האלופות, כששיחק 90 דקות בהפסד 2-0 לבנפיקה ליסבון במסגרת המחזור הראשון.
הוא שיחק בכל משחקי שלב הבתים, אותו אסטנה לא צלחה וסיימה במקום האחרון.
ב-31 בדצמבר 2015 חזר ז'וקוב לסטנדרד לייז', לאחר 27 הופעות ליגה.
ב-17 בינואר 2016 הושאל ז'וקוב לרודה מליגת העל ההולנדית.
ב-23 בינואר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 81 דקות בניצחון 1-0 על אקסלסיור רוטרדם במסגרת המחזור ה-19 בליגה.
ב-22 ביולי 2017 חתם באוראל מליגת העל הרוסית בה רשם רק ארבעה משחקי ליגה.
ב-5 בדצמבר 2016 חתם בקאיראט אלמטי מליגת העל הקזחית.
ז'וקוב שיחק בנבחרת בלגיה עד גיל 19, ולאחר מכן בנבחרת קזחסטן עד גיל 21. ב-31 במרץ 2015 ערך ז'וקוב את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של קזחסטן, כשנכנס כמחליף בדקה ה-86 בתיקו 0-0 במשחק ידידות נגד נבחרת רוסיה.
גאורגי פדורוביץ' זכרוב (; 23 באפריל 1897 - 26 בינואר 1957) היה מפקד בכיר בצבא האדום אשר פיקד על ארמיות במהלך מלחמת העולם השנייה
זכרוב נולד ב-23 באפריל 1897 במחוז סאראטוב שבאימפריה הרוסית.
ב-1915 התגייס לצבא האימפריה הרוסית בדרגת לייטננט.
הוא לחם במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית, וב-1916 סיים קורס קצינים.
באוקטובר 1917 מונה למפקד גדוד, ובאוגוסט 1919 התגייס לצבא האדום, ולחם במלחמת האזרחים ברוסיה כמפקד פלוגה.
ב-1923 סיים את קורס הקצינים ויסטראל, וב-1933 החל לשמש כמורה באקדמיה הצבאית פרונזה.
ב-1936 מונה לראש מטה הקורפוס הראשון, ובמרץ 1937 מונה לסגן ראש מטה הקורפוס ה-19. ב-28 באפריל 1939 מונה לראש מטה המחוז הצבאי אורל, וב-4 בנובמבר של אותה שנה הועלה לדרגת פולקובניק, וב-4 ביוני 1940 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-22 ביוני 1941, יום הפלישה הגרמנית לרוסיה, הועבר זכרוב להיות ראש מטה הארמייה ה-22 והשתתף עמה בקרבות שונים כנגד הגרמנים ובין היתר בקרב סמולנסק.
ב-16 באוגוסט של אותה שנה מונה לראש מטה חזית בריאנסק בפיקודו של אנדריי יריומנקו.
במסגרת זו המשיך להילחם בקרבות סביב סמולנסק, ובמבצע טייפון.
ב-7 באוקטובר 1941 נפצע יריומנקו ומיכאיל פטרוב מונה למפקד החזית.
פטרוב נהרג ב-10 באוקטובר, וזכרוב מונה למפקד החזית, אשר הייתה כעת אוסף של יחידות שנחלצו אך בקושי מהכיתור הגרמני במבצע טייפון, ונמלטו לכיוון מוסקבה.
ב-10 בנובמבר של אותה שנה הורה הסטאבקה על פירוק החזית.
בדצמבר מונה זכרוב לסגן מפקד החזית המערבית והשתתף בקרב מוסקבה.
במאי 1942 מונה לראש מטה חזית צפון הקווקז, וב-7 באוגוסט של אותה שנה מונה לראש מטה החזית הדרום-מערבית עד 30 בספטמבר.
הוא השתתף בקרב סטלינגרד בתחילה כראש מטה חזית סטלינגרד, ובהמשך כסגן מפקד החזית.
ב-20 בדצמבר 1942 הוא הועלה לדרגת לייטננט גנרל.
בינואר 1943 מונה זכרוב לסגן מפקד החזית הדרומית, וב-11 בפברואר של אותה שנה מונה למפקד הארמייה ה-51. ב-31 ביולי 1943 מונה למפקד ארמיית המשמר השנייה, אשר הייתה חלק מהחזית האוקראינית הרביעית.
תחת הנהגתו הארמייה חדרה את ההגנות הגרמניות על הנהרות מיוס ומולוחניא, ופרצה את הקווים הגרמניים במצר פרקופ.
בין אפריל למאי 1944 לקח זכרוב חלק במתקפת קרים, והארמייה שלו שחררה את העיר סבסטופול.
ב-16 במאי 1944 הועלה לדרגת גנרל-פולקובניק, וב-28 ביולי הועלה לדרגת גנרל ארמייה.
במהלך מבצע בגרטיון בין יוני לאוגוסט של אותה שנה, קיבל זכרוב את הפיקוד על החזית הבלארוסית השנייה.
תפקוד החזית במהלך המבצע נחשב ללא מספק, וזכרוב הועבר לפקד על ארמיית המשמר הרביעית שלחמה בגרמנים בקרבות על הדנובה ובמצור על בודפשט.
באפריל 1945 מונה לסגן מפקד החזית האוקראינית הרביעית.
ב-9 ביולי 1945 מונה זכרוב למפקד המחוז הצבאי דרום אורל, ובמקביל מונה ב-19 בפברואר 1946 למפקד המחוז הצבאי הסיבירי.
ב-7 באפריל 1950 מונה לראש קורס הקצינים ויסטראל, ובספטמבר 1954 מונה לראש אגף ההדרכה הראשי.
זכרוב נפטר במוסקבה ב-26 בינואר 1957 בגיל 59.
גאורגי מיכאילוביץ' רומנוב , הוא בנה של הטוענת לכתר הרוסי מריה ולדימירובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
גאורגי נולד במדריד ב-13 במרץ 1981, לפרנץ וילהלם, נסיך פרוסיה ולמריה ולדימירובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של ולדימיר קירילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ולאונידה גאורגייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
ב-6 במאי אותה שנה הוטבל גאורגי במדריד, וסנדקו היה קונסטנטינוס השני, מלך יוון.
בנוסף נכחו בטקס חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד, סופיה, מלכת ספרד, סימאון השני, מלך בולגריה ומרגריטה, מלכת בולגריה.
גאורגי קיבל מסבו ולדימיר קירילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה את התואר "הנסיך הגדול של רוסיה", אולם וסילי אלכסנדרוביץ', נסיך רוסיה, שכיהן כנשיא אגודת משפחת רומנוב, הגיב על כך שזה מאורע משמח למשפחת האצולה הפרוסית, ולא קשור למשפחת האצולה הרוסית.
בשנת 1982 נפרדו הוריו, ובשנת 1985 התגרשו הוריו באופן רשמי ואביו חזר לתוארו הפרוסי.
בשנת 1992 ביקר גאורגי לראשונה ברוסיה, במהלך הלוויית סבו ולדימיר קירילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, ובשנת 1996 חזר יחד עם אמו מריה ולדימירובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה וסבתו לאונידה גאורגייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה לרוסיה, בה הוא מתגורר כיום.
גאורגי התחנך במכללת רונימיד במדריד, ולאחר מכן למד באוניברסיטת אוקספורד.
לאחר מכן עבד גאורגי בבריסל בפרלמנט האירופי, שם שימש כעוזר ללויולה דה פלאסיו, הנציב האירופי לשעבר לתחבורה ואנרגיה.
מאוחר יותר הוא עבר ללוקסמבורג, שם הועסק בוועדה האירופית לאנרגיה אטומית וביטחון.
ב-12 בדצמבר 2008 מונה גאורגי ליועץ למנכ"ל נורילסק-ניקל - חברת כרייה רוסית למתכות, ובשנת 2012 הוא היה מועמד למנכ"ל של מטאל סחר בחו"ל, מרכז המכירות העיקרי עבור נורילסק-ניקל בשווייץ.
בשנת 2014 הקים גאורגי את חברת רומנוף ושות', בבריסל.
בינואר 2021 הודיע על אירוסיו לרבקה בטריני, בתו של דיפלומט איטלקי העוסקת בסחר בינלאומי.
היא המירה את דתה לנצרות אורתודוקסית וקיבלה את השם ויקטוריה רומנובה.
ב־1 באוקטובר 2021 הם נישאו בקתדרלת איסק הקדוש בסנקט פטרבורג, במה שהיה לטקס הנישואין הראשון בקתדרלה מזה 120 שנים בהשתתפות בני שושלת רומנוב.
גאורגי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה , היה בנו של מיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, וגנרל בצבא האימפריה הרוסית.
גאורגי נולד ב-23 באוגוסט 1863 בטטריצקארו (כיום בגאורגיה) בקווקז, שם היה אביו הנציב העליון במלכות המשנה של הקווקז, למיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה וצציליה, נסיכת באדן, בתם של לאופולד, הדוכס הגדול של באדן וסופיה, נסיכת שוודיה.
זמן קצר לאחר טבילתו, הוא מונה לפטרון של הרגימנט ה-3 של משמר הפרשים, והוענקה לו דרגת סגן-אלוף.
הוא התחיל את הקריירה הצבאית שלו בקווקז, והמשיך אותה בסנקט פטרבורג, אליה עברה משפחתו כשהיה בן 18.
גאורגי היה גבוה מאוד בגובה 1.80, היו לו עיניים חומות ושפם גדול, ללא זקן, ובגיל צעיר הוא הפך לקירח.
בצעירותו, הוא נהג באורח החיים הטיפוסי של האצולה הרוסית: מסיבות שתייה, הימורים ונשים.
התעניינותו באמנויות הובילה אותו לשמש כאוצר מוזיאון אלכסנדר השלישי, כיום המוזיאון הרוסי, בסנקט פטרסבורג, תפקיד אותו הוא החזיק במשך שנים רבות.
בשנת 1898 הוא מונה ליו"ר החברה הגנאלוגית הרוסית.
גאורגי התעניין בנומיסמטיקה, ובמשך השנים הוא צבר את אוסף המטבעות והמדליות הרוסיים, שהכילו כמעט כל מטבע שהיה בשימוש באימפריה הרוסית.
במהלך המהפכה הרוסית הוברח רוב האוסף לחו"ל, חלק מן האוסף נגנב במערב, אך אלמנתו של גאורגי קיבלה את מרביתו.
המטבעות עשו את דרכם מיוגוסלביה לאוספים הנומיסמטיים הלאומיים בוושינגטון, דרך רומא, ניו יורק וברקלי.
אוסף גדול וייחודי זה שוכן במכון סמית'סוניאן מאז שנות ה-50. יותר מ-10,000 מטבעות רוסיים ו 1,250 מדליות מהווים חלק מהאוסף גאורגי מיכאילוביץ'.
בסופו של דבר, גאורגי החל להתעניין במריה, נסיכת יוון ודנמרק, בתם הצעירה של גאורגיוס הראשון, מלך היוונים ואולגה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
מריה לא הייתה יפה ואף לא הייתה מעוניינת להינשא לו, אבל הוא התמיד בחיזור אחריה.
באפריל 1896 הוא הגיע לאתונה והציע לה נישואין, ובסופו של דבר היא החליטה לקבל את הצעתו של גאורגי, במקום את המחזר השני שלה, אלכסנדר אוברנוביץ', נסיך סרביה.
החיזור שלהם התרחש במהלך המשחקים האולימפיים באתונה, אבל מריה הבהירה לו שהיא לא מאוהבת בו, אלא הם נישואין של נוחות.
החתונה התקיימה רק כעבור ארבע שנים ב-12 במאי 1900 בקורפו, בשל התעקשותה להתחתן על אדמת יוון.
הזוג בילה את ירח הדבש שלהם באיטליה, ולאחר ביקור באוסטריה הם התיישבו ברוסיה, תוך שהם מדברים ביניהם בצרפתית.
גאורגי ואשתו התגוררו במשך שש שנים בארמון מיכאילובסקי מחוץ לסנקט פטרבורג, במעונו של אביו מיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, ונולדו להם שתי בנות.
בשנת 1905 עברה המשפחה לארמון קטן שנבנה לאחרונה בחצי האי קרים, ובמשך תשע שנים ניהלו גאורגי ואשתו חיים שקטים.
גאורגי היה אב מסור, אבל נישואיו היו כישלון.
אשתו מריה מעולם לא חיבבה את רוסיה, ולבסוף אף התנכרה לבעלה.
ביוני 1914 לקחה מריה את שתי בנותיה לאנגליה בתואנה של שיפור בריאות הבנותיה, אך למעשה היא רצתה להיפרד מבעלה.
כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה חודש לאחר הגעתה, לא מיהרה מריה לחזור לרוסיה, ומאוחר יותר כבר היה מסוכן מדי לנסות לחזור.
גאורגי לא ראה שוב את אשתו או את בנותיו.
בצעירותו נפגע גאורגי ברגלו, דבר אשר מנע ממנו לממש את הקריירה הצבאית שרצה.
אף על פי כן, כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, הוא הועלה לדרגת סגן-אלוף, ובשנת 1915 הוא מונה לעוזרו של ניקולאי השני, קיסר רוסיה, והיה עליו לדווח לו על המצב הכללי בחזית.
גאורגי מצא חוסר ארגון נורא בכל הרמות, ואף חשף הרבה שחיתות, מה שהקנה לו כמה אויבים.
כדי לסייע במאמץ המלחמתי, הוא גם ארגן בית חולים פרטי בארמונו בסנקט פטרבורג.
במרץ 1915 מונה גאורגי לקולונל הכבוד של רגימנט "צבאנסקי" ה-4, ובאותה שנה הוא נשלח למשימה ליפן, שהייתה אז בעלת ברית במלחמה נגד גרמניה.
ראשית, הוא ביקר בקוריאה, ומשם הוא הפליג בספינה ליפן.
בתחילת 1916 הוא חזר לרוסיה דרך ולדיווסטוק, ובדרכו חזרה בדק את המצב במזרח הרחוק.
מאוחר יותר נשלח לבדוק מחנות שבויים גרמנים ואוסטרים.
בתחילת 1917 הוא נשלח לבקר את כוחות הצבא הרוסי בבסרביה וברומניה, ובדרכו הוא ביקר את דודתו הקיסרית האלמנה בקייב, ואת מריה מאדינבורו, מלכת רומניה בבוקרשט, ולאחר מכן חזר למוגילב למטה הצאר.
בשנת 1916 היה גאורגי משוכנע בהתקרבות המהפכה, ובשל כך ניסה לשכנע את ניקולאי השני בצורך להעניק חוקה.
ב-2 במרץ בעת שהותו בגטצ'ינה התפטר ניקולאי השני, וב-31 במרץ 1917 התפטר גאורגי מתפקידו הצבאי.
הוא רצה לנסוע לאנגליה, אך ממשלת בריטניה אסרה על כניסתם של כל הנסיכים הרוסים לשטחה.
כמו כן, הנסיך לבוב, ראש ממשלת המעבר הרוסית, סירב לבקשתו של גאורגי לתת לו לעזוב את הארץ.
שלושה חודשים לאחר מכן, הותר לגאורגי על ידי ממשלת המחוז לעזוב לפינלנד, משם הוא קיווה להימלט לשוודיה ולמצוא את דרכו למשפחתו באנגליה.
ביוני 1917 הוא הצליח להשיג אישור לנסוע לפינלנד, ושכר שם וילה בכפר רטיירבה.
בחורף 1917 הוא עזב את רטייר, מפני שהבית היה קר מדי ועבר לגור בהלסינגפורס.
בינואר 1918 נמסר לו כי ניקולאי השני ומשפחתו נשלחו לטובולסק.
בסופו של דבר המצב השתנה לרעה בפינלנד, וגאורגי שהיה נואש להימלט ולהתאחד עם משפחתו לאחר ארבע שנים של נתק, עשה את הטעות וביקש מאת הממשלה הסובייטית החדשה דרכון חדש ורשות לעזוב את המדינה.
ב-3 באפריל 1918 הוא נעצר והוחזר לפטרוגרד תחת ליווי המשמרות האדומים.
בתחילה הוא נדרש רק לא לעזוב את העיר, ומאחר שהארמון שלו נכבש על ידי הצבא האדום, הוא עבר לגור בביתו של מזכירו לשעבר.
בחודש שלאחר מכן פורסמו בעיתונים של פטרוגרד צו המורה לכל הרומנובים לדווח לצ'קה .
גאורגי הלך עם מזכירתו והתראיין אצל מויסיי אוריצקי, אחד המנהיגים הבולשביקים של פטרוגרד, והוא נותר רשאי להישאר חופשי.
זמן קצר לאחר מכן החליטו הבולשביקים לשלוח את בני בית רומנוב, אשר נענו לרישום הקודם, לגלות פנימית בעומק רוסיה, וגאורגי נשלח לוולוגדה.
כשהגיע לוולוגדה, הוא פגש בתחנה בסוכן מסחרי שבביתו הוא היה עתיד לחיות.
מכיוון שהיה זה בית זעיר, לא רצה גאורגי להוות נטל על מארחו שגר עם אשתו וארבעת ילדיו, ובשל כך הוא מצא בית אחר שהיה שייך לסוחר עשיר, וטופל היטב על ידי הבעלים.
הוא חלק את גלותו עם אחיו ניקולאי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ועם דודנו דמיטרי קונסטנטינוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, והם יכלו לנוע בחופשיות ברחבי העיר ולבקר זה את זה לעיתים קרובות.
בבוקר ה-14 ביולי, יומיים לפני רצח משפחת הצאר, הגיעה מכונית עם ארבעה חמושים, ואספה את הנסיכים הגדולים ממקום מגוריהם.
הם נעצרו ונאסרו בכלא קטן, מוקף חומה, שם ניתן היה לשמור עליהם ביתר קלות.
אשתו ניסתה להביא לשחרורם תמורת 50 אלף לירות שטרלינג באמצעות השגריר הדני בפטרוגרד, אולם נכשלה במשימתה.
ב-28 בינואר 1919 הועברו גאורגי ובני דודיו לכלא אחר, ובשעה 03:00 לפנות בוקר הוצאו לחצר הכלא, בליווי חיילים מכל צד, וכעבור זמן קצר הוצאו להורג ביריות.
בן דודו פאבל אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה שהיה כחוש וחולה מכדי לעמוד, נורה תוך שהוא שוכב על אלונקה.
ארבעת הנסיכים נקברו בקבר אחים בחצר המבצר, וב-31 בינואר 1919 פורסם בפראבדה הידיעה על הוצאתם להורג של ארבעה הדוכסים.
ב-12 במאי 1900 התחתן גאורגי עם מריה, נסיכת יוון ודנמרק, בתם של גאורגיוס הראשון, מלך היוונים ואולגה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, ממנה נולדו לו שתי בנות:
נינה גאורגייבנה, נסיכת רוסיה (1901–1974)
קסניה גאורגייבנה, נסיכת רוסיה (1903–1965)
גאורגי אלכסנדרוביץ' דיופרון היה עסקן ספורט רוסי ממוצא צרפתי-גרמני, נחשב לאבי הכדורגל ברוסיה והתנועה האולימפית ברוסיה.
עמד בראש התאחדות הכדורגל הרוסית, במשך שנתיים, משנת 1915 .
דיופרון היה שופט כדורגל, עיתונאי ספורט, היסטוריון, תאורטיקן וביבליוגרף של הספורט הרוסי.
גאורגי נולד למשפחתו של אלכסנדר דיופרון, סוחר מהגילדה הראשונה ואזרח כבוד בסנקט פטרבורג שאבות אבותיו היגרו לרוסיה בתחילת המאה ה-19.
משנת 1887 ועד 1895 גאורגי למד בגימנסיה של המכון הגרמני הראשי על שם הקדוש פטרוס.
ידוע שמגיל 14 היה מגיע לגן יוסופוב בעיר וצופה במרוצי סוסים.
לאחר סיום הגימנסיה, בקיץ 1895, נסע לפריז והחל להכיר את החיים הספורטיביים בעיר.
באותה שנה הוא מתקבל ללימודי משפטים באוניברסיטת סנקט פטרבורג ובמקביל ללימודיו הצטרף לחוגי ספורט שונים בענפי כדורגל, הוקי קרח, מרוצי אופניים ומרוצי סוסים.
משחק הכדורגל הראשון ברוסיה נערך ב-24 באוקטובר 1897 באי וסילי.
באותו יום נערך משחק בין "חוג חובבי הספורט" ו"חוג הספורטאים של סנקט פטרבורג".
המשחק הסתיים בתוצאה 4:3 לטובת "חוג חובבי הספורט"
ב-27 באוקטובר 1897 דיופרון משתתף בכנס בין נציגי חוגי הספורט של פטרבורג, בה דנו בהשתתפות הספורטאים הרוסיים במשחקים האולימפיים.
באותן שנים גם החל לכתוב עבור עיתוני ספורט שונים.
בשנת 1900 עבד בעיתון "ספורט" ושנה לאחר מכן מונה לעורך הראשי ובאותה שנה גם החל לקדם את ענף הכדורסל ברוסיה.
לאחר הקמת התאחדות הכדורגל הרוסית עמד בראש ההתאחדות בשנים 1915–1917. דיופרון היה ממייסדי ליגת הכדורגל בסנקט פטרבורג ומשנת 1913 עד 1915, היה חבר בוועד האולימפי הבינלאומי והיה מאמן נבחרת האימפריה הרוסית בכדורגל באולימפיאדת 1912 שנערכה בסטוקהולם.
לאחר הקמת ברית המועצות, דיופרון עבד באוניברסיטת סנקט פטרבורג לתרבות פיזית על שם לסגאפט בשנת 1925 או 1926. בתקופה זו הוקמה תערוכה ראשונה ברוסיה של ספורט, לצורכי לימוד.
הוא פרסם למעלה משלושים ספרים אודות ענפי הספורט.
משנת 1930 שוב עבד באוניברסיטת סנקט פטרבורג לתרבות פיזית על שם לסגאפט, הפעם בהזמנת מנהלי האוניברסיטה, בעקבות פרסום "הקורס הקצר לתולדות תרגולים פיזיים", שכתב דיופרון בשנת 1925. באפריל 1934 הוא היה למרצה בקתדרה לספורט, אך לא שמר על משרתו לזמן רב והוא מת ביולי אותה שנה.
דיופרון סבל מהמנגנון הסובייטי ונרדף על ידי גופי ביטחון המדינה הגפא"ו ונעצר בשנים 1921 ו-1927. נאסר עליו לעזוב את עיר מגוריו במשך 3 שנים.
בהמשך האיסור בוטל, אם כי נחקר מספר פעמים בחשד להיותו מרגל.
הוא מת, כאמור, בשנת 1934 בלנינגרד ונקבר בבית העלמין הלוטרני וולקוב, אף שמאוחר יותר שרידיו הועברו לבית העלמין הפרבוסלבי סמולנסק בלנינגרד.
רעייתו מרגריטה, הייתה ילידת ולדיווסטוק.
גם היא נרדפה ונאסרה על ידי הנקוו"ד בינואר 1938. הוצאה להורג ביולי 1938.
ב-27 במאי 2018, במלאת 315 שנה להקמת העיר סנקט פטרבורג, נחנך שלט זיכרון לזכרו, בבית מספר 21 ברחוב דוברוליובובה שבפטרוגראדסקאיה סטראנה, שבו התגורר.
גאורגי טימופייביץ' דוברובולסקי היה קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל במשימה במסגרת תוכנית סויוז.
בשנת 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה וכיבוש אודסה על ידי רומנים, הוא נעצר על ידי המשטרה, הואשם באחזקת אקדח ונשפט ל-25 שנות בבית הסוהר.
במרץ 1944 בעקבות תשלום שוחד הוא שוחרר מהכלא.
לאחר שחרור העיר דוברובולסקי התחיל לימודים בבית הספר של חיל האוויר הסובייטי ומשם המשיך לבית הספר לטייס.
בשנת 1950 הוצב כטייס קרב באחת מיחידות של חיל האוויר הסובייטי.
בשנת 1963 הוא נכלל ביחידת הסוקמונאטים.
בשנת 1971 גאורגי דוברולסקי ושני אנשי צוות נוספים שוגרו לחלל בחללית סויוז 11. במהלך הטיסה הושג שיא השהייה בחלל.
לאחר סיום הטיסה שנמשכה 23 ימים במהלך הנחיתה התרחשה בריחת אוויר מהתא, בעקבות זאת, כשנפתחה דלת הקפסולה בהם חזרו לכדור הארץ, התגלו השלושה כמתים.
גאורגי דוברובולסקי נטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין.
גאורגי זנטראיה (בגאורגית: გიორგი ზანთარაია; באוקראינית: Георгій Зантарая; נולד ב-21 באוקטובר 1987) הוא ג'ודוקא אוקראיני יליד גאורגיה.
זנטראיה התחרה שלוש פעמים במשחקים האולימפיים.
באולימפיאדת לונדון 2012 הוא הודח בסיבוב השני לאחר הפסד לאליו ורדה האיטלקי, באולימפיאדת ריו 2016 הוא הודח שוב בסיבוב השני לאחר הפסד לסרג'יו אולייניק הפורטוגלי ובאולימפיאדת טוקיו 2020 הוא הודח פעם נוספת בסיבוב השני לאחר הפסד לאדריאן גומבוץ הסלובני.
שנה קטגוריה עיר מדינה 2009 גראנד פרי אבו דאבי איחוד האמירויות 2010 גראנד פרי דיסלדורף 2011 גראנד פרי צ'ינגדאו סין 2013 גראנד פרי סמסון 2015 גראנד פרי זאגרב 2015 מאסטרס רבאט
גאורגי זלמה (שם אמיתי הוא זלמנוביץ'; 1906 – 1984) היה צלם ועיתונאי יהודי-סובייטי.
כתב צלם של העיתונים איזווסטיה, אוגוניוק, קרסנאיה זבזדה ופרסומים נוספים בשנות ה-20 וה-30, כתב צלם צבאי בקרבות מלחמת העולם השנייה.
עסק בצילום למעלה מ־60 שנה.
נולד בשנת 1906 בטשקנט במשפחתם של אנטולי ואסתר זלמנוביץ'.
בשנת 1921 עבר למוסקבה, שם החל לצלם במצלמת קודאק 9 × 12 הישנה.
קיבל את חוויית הצילום הראשונה שלו באולפן "פרולטקינו" ובמהלך חזרות תיאטרון למגזין "תיאטרון".
הוא המשיך לעבוד בסוכנות "רוספוטו" לשם הגיע כמתלמד ובמהרה החל לעבוד באופן עצמאי.
בשנים 1924 – 1927 עבד ככתב צלם של הסוכנות במולדתו באוזבקיסטן, אפגניסטן , איראן ומרכז אסיה.
בשנת 1927 גויס לשורות הצבא האדום, שירת במוסקבה.
לאחר השחרור למילואים בשנת 1929 חזר לטשקנט לזמן קצר.
לאחר שחזר למוסקבה פרסם את צילומיו במגזין "צילום סובייטי", צילומיו צולמו במצלמת לייקה.
לאורך כל שנות ה-30 הוא נסע למשימות צילום במכרות ומפעלים של דונבאס, לחוות קולקטיביות של אזור טולה ולאימונים של הצבא האדום בחוף הים השחור.
עבד עם רומן כרמן על הפרויקטים "ברית המועצות משמיים" ו-"10 שנים של הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית של יקוטיה", שפורסמו בכתב העת "ברית המועצות באתר בנייה".
עבד גם עם מקס אלפרטום ואלכסנדר רודצ'נקו.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת כאינטנדנט (מעמד דמוי עובד צה"ל לדרגות תומכות לחימה) בדרגה השלישית, ככתב העיתון איזווסטיה, בחזיתו במולדובה, אודסה ואוקראינה.
התצלומים המפורסמים ביותר שלו צולמו במהלך קרב סטלינגרד, שם נלחם בחורף 1942–1943. הוא יצר תיעוד מהלך הקרבות בעיר.
לאחר המלחמה עבד במגזין "אוגוניוק", ומאז 1962 - בסוכנות "חדשות" .
בנו במאי הקולנוע טימור זלמה.
המוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק
תצלומי צבע בספר "10 שנות לטביה הסובייטית", 1950
גאורגי פרוקופייביץ' דוברינין היה אחד מראשי הגולאג, גנרל לייטננט
דוברינין נולד בשנת 1907 בסראטוב במשפחה ממעמד הפועלים.
משנת 1925 עד 1928 שירת דוברינין בשורות הצבא האדום: מאוגוסט 1925 למד בבית הספר לחי"ר בסראטוב, ומאוגוסט 1927 עד ספטמבר 1928 - בבית הספר לחי"ר אוליאנובסק.
במרץ 1930 הצטרף למפלגה הקומוניסטית (ב).
כבר בשנת 1928 הצטרף דוברינין לסניף המשטרה החשאית בקאזאן.
ב-7 באוקטובר מונה למפקד מחלקה של הגדוד ה-25, במרץ 1930 - הדיוויזיה ה-32 הנפרדת, במרץ 1932 - שוב חזר לפקד על הגדוד ה-25, ומאז דצמבר פיקד על מחלקה של המשטרה החשאית בזלנודולסק.
ב-4 באוגוסט 1934 מונה למפקד אוגדת הגדוד ה-192 לביטחון הפנים של הנ.ק.ו.ו.ד.
בינואר 1939 סיים דוברינין את האקדמיה הצבאית על שם פרונזה, לאחר מכן עבד במערכת מחנות עבודת הכפייה של משרד הפנים של ברית המועצות.
מ-7 במרץ 1939 עד 15 במאי 1943 עבד כסגן ראש מערך הגולאג של ברית המועצות: עד מאי 1939 - ראש מחלקת הביטחון, ממאי 1939 עד מרץ 1941 - ראש אגף בגולאג של ברית המועצות, ומרץ 1941 עד מאי 1943 - ראש המחלקה להגנה ומשטר הגולאג.
ב-13 באוקטובר 1941 מונה דוברינין לתפקיד ראש הביטחון של קלינין במוסקבה.
מאז ספטמבר 1942 שירת בצבא, השתתף בהגנת הקווקז.
מ-15 במאי 1943 עד 2 בספטמבר 1947 עבד כסגן ראש המנהל הראשי של הגולאג.
מאפריל עד מאי 1944 היה ראש המחלקה המבצעית הששית ביבפטוריה, שם כיוון את הפינוי מחצי האי קרים ומספטמבר 1944 היה ראש אספינדזה ותיאם יישוב מחדש מאזורי הגבול בגאורגיה.
ממאי עד 2 באוגוסט 1945 היה דוברינין בנסיעת עסקים לגרמניה, שם עבד כראש תחום המבצעים של נקוו"ד במקלנבורג-מערב פומרניה.
ב-2 בספטמבר 1947, מונה לראש המינהל הראשי של מחנות העבודה במשרד הפנים של ברית המועצות, בו עבד עד 31 בינואר 1951, אז הועבר לתפקיד סגן ראש אגף הכוחות במשרד הפנים לענייני הגנה על רכבות ומתקני תעשייה חשובים במיוחד.
ב-19 במרץ 1952 מונה לאחראי על הבנייה של תעלת וולגה-דון.
מ-12 בספטמבר 1952 עד ה-12 במרץ 1953, היה המפקד בפועל, ומה--18 בנובמבר 1952, הוא היה ראש המינהל הראשי במשרד לביטחון המדינה של ברית המועצות לבקרה ובדיקה של הביטחון המחלקתי.
מאפריל 1959 עד ינואר 1962 עבד כיועץ בכיר ויועץ של הק.ג.ב במשרד הפנים של מונגוליה.
דוברינין התפטר עקב מחלה ביולי 1962. הוא גר במוסקבה, שם מת במאי 1977.
גאורגי דז'יקייה הוא כדורגלן רוסי ממוצא גאורגי-מגרלי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אנטליהספור.
דז'יקייה, נולד במוסקבה להורים ממוצא גאורגי שגורשו מאבחזיה.
דז'יקייה, התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של לוקומוטיב מוסקבה.
ב-24 במאי 2011, דז'יקייה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים של המועדון, אך מעולם לא שיחק בקבוצה הבוגרת.
ב-27 בפברואר 2014, דז'יקייה חתם בספרטק נלצ'יק ובסיום העונה חתם בחימיק דזרז'ינסק.
ב-10 ביולי 2015, דז'יקייה חתם באמקאר פרם.
ב-26 בפברואר 2016, דז'יקייה חתם בספרטק מוסקבה.
ב-18 בינואר 2018, דז'יקייה נפצע ברצועה הצולבת וסיים את העונה.
הוא שיחק במדי הקבוצה עד מאי 2024, במהלך תקופתו בקבוצה זכה בסופרקאפ, בגביע ובאליפות והיה לכדורגלן הרוסי הראשון לזכות בכל שלושת התארים הלאומיים.
בנובמבר , דז'יקייה זומן לראשונה לסגל נבחרת רוסיה.
ב-5 ביוני 2017, דז'יקייה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד .
ב-16 בנובמבר 2019, דז'יקייה הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 1–4 ל.
דז'יקייה זומן לסגל הנבחרת לקראת גביע הקונפדרציות 2017 ויורו 2020.
גאורגי איוואנוב סטראנסקי (בבולגרית: Георги Иванов Странски; 13 באוגוסט 1847, קאלופר, האימפריה העות'מאנית – 17 בינואר 1904, סופיה, נסיכות בולגריה) היה רופא, מהפכן, דיפלומט ופוליטיקאי בולגרי, אשר בשלהי המאה ה-19 כיהן כשר החוץ ושר הפנים של נסיכות בולגריה.
גאורגי סטראנסקי נולד בעיירה קאלופר הסמוכה לקרלובו.
ב-1864 עבר לבוקרשט, וב-1874 הוסמך כדוקטור לרפואה באוניברסיטת בוקרשט.
לאחר סיום לימודיו הועסק כרופא בבוזאו ובבוקרשט.
הוא התיידד עם המהפכן הבולגרי חריסטו בוטב והפך לפעיל למען שחרור בולגריה מהעות'מאנים.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) שירת כרופא צבאי בצבא ממלכת רומניה.
לאחר המלחמה שירת כרופא מחוזי בפלבן ובהמשך כיהן כחבר האספה הלאומית הבולגרית הראשונה.
לאחר מלחמת בולגריה–סרביה (1885) נשלח כנציג הדיפלומטי הבולגרי לממלכת סרביה.
בין 1887–1894 כיהן כשר הפנים של נסיכות בולגריה בממשלתו של קונסטנטין סטואילוב, ובין 1887–1890 כיהן כשר החוץ של נסיכות בולגריה בממשלתו של סטפן סטאמבולוב.
סטראנסקי כיהן כחבר האספה הלאומית עד 1893.
בהמשך, חסר סטראנסקי לעסוק ברפואה.
בין השנים 1900–1904 כיהן כמנהל משרד מבקר הכספים של הנסיכות.
גאורגי סטראנסקי החל לעולמו ב-1904. בית החולים האוניברסיטאי בפלבן נושא את שמו.
גאורגי וולקוביץ' צ'אלקוב (בבולגרית: Георги Чалъков Вълкович; 1833, אדירנה, האימפריה העות'מאנית – 24 בפברואר 1892, קונסטנטינופול, האימפריה העות'מאנית) היה רופא צבאי, דיפלומט, ופוליטיקאי בולגרי, אשר בין השנים 1881–1883 כיהן כשר החוץ, המיעוטים והדתות של נסיכות בולגריה בממשלתו של אלכסנדר באטנברג, נסיך בולגריה.
גאורגי וולקוביץ' נולד באדירנה למשפחת סוחרים אמידה מקופריבשטיצה.
הוא רכש השכלה תיכונית בפלובדיב ובהמשך, ב-1857 סיים את האקדמיה הצבאית העות'מאנית לרפואה בקונסטנטינופול .
ב-1865 כיהן מספר חודשים כמנהל מחלקה בבית החולים במרכזי בדמשק.
בין השנים 1870–1871 ניהל בית חולים בקונסטנטינופול, וב-1872 הועלה לדרגת אלבאיי בצבא העות'מאני.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) והקמת נסיכות בולגריה השתלב וולקוביץ' במנגנון הממשל של הנסיכות הצעירה והפך לאחת הדמויות המשפיעות שבה.
הוא נבחר לאספה הלאומית הבולגרית הראשונה.
ב-1879 מונה לממונה על החקלאות, המסחר ומבני הציבור של המחוז האוטונומי רומליה המזרחית, וב-1881 מונה לממונה על הדואר והטלגרף של רומליה המזרחית.
בין 1881–1883 כיהן כשר החוץ, המיעוטים והדתות, ויושב ראש מועצת המדינה בממשלו של אלכסנדר באטנברג, נסיך בולגריה.
במהלך מלחמת בולגריה–סרביה (1885) היה וולקוביץ' ממונה על בתי החולים הצבאיים של הנסיכות.
ב-1886 מונה למנהל בית החולים האוניברסיטאי "אלכסנדרובסקה" אשר בסופיה, וב-1887 מונה לנציג הדיפלומטי הבולגרי לאימפריה העות'מאנית.
בעת מינויו נחשב התפקיד לבכיר ביותר בשירות הדיפלומטי הבולגרי, ונתפש כתפקיד אמון.
וולקוביץ' היה מקורב ואיש אמונו של ראש הממשלה סטפן סטאמבולוב.
ב-24 בפברואר 1892 נדקר גאורגי וולקוביץ' בקונסטנטינופול על ידי שני אזרחים בולגרים שפעלו מטעם גופי הביטחון של האימפריה הרוסית כנגד ממשלתו של סטפן סטמבולוב ותומכיו הבולטים.
סטמבולוב הפגין עמדות פרו מערביות ודגל בצמצום משמעותי של השפעת הרוסים על המשטר בבולגריה.
וולקוביץ' מת מפצעיו יומיים מאוחר יותר.
הוא הובא לקבורה בבית הקברות המרכזי בפלובדיב.
גאורגי גריגורייביץ' מונדזולבסקי היה שחקן כדורעף יהודי-סובייטי, יליד בלארוס.
פעמיים ברציפות היה אלוף אולימפי (טוקיו 1964 ומקסיקו סיטי 1968), עם נבחרת הכדורעף של ברית המועצות.
מונדזולבסקי נולד וגדל באורשה, בלארוס.
הוא שיחק כדורעף מ-1951 עד 1968 בקבוצת צסק"א מוסקבה ובנבחרת הגברים של ברית המועצות.
באליפות העולם שנערכה בצרפת בספטמבר 1956 זכה במדליית ארד, אחרי צ'כוסלובקיה ורומניה.
באליפות העולם שנערכה בברזיל בנובמבר 1960 זכה במדליית זהב לפני צ'כוסלובקיה ורומניה.
באליפות העולם שנערכה בברית המועצות באוקטובר 1962 זכה במדליית זהב בפעם השנייה ברציפות לפני צ'כוסלובקיה ורומניה.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה במדליית זהב בטורניר הכדורעף.
לצידו שיחק היהודי יורי ונגרובסקי
באליפות אירופה שנערכה בטורקיה בנובמבר 1967 זכה במדליית זהב.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה במדליית זהב בטורניר הכדורעף לאחר שנבחרתו ניצחה ב-8 משחקים והפסידה במשחקה הראשון לנבחרת ארצות הברית.
לצידו שיחק היהודי יבגני לפינסקי.
מונדזולבסקי פרש כסגן אלוף מהצבא הסובייטי וחיבר את הספר "נדיבות השחקן" בשנת 1984. לאחר שסיים את לימודיו במכון הפדגוגי של אודסה בשנת 1956, חזר לאקדמיה ולימד כפרופסור באוניברסיטה הממלכתית לכרייה במוסקבה .
בשנת 2012 נכנס להיכל התהילה של הכדורעף.
היה פיזיקאי סובייטי ממוצא יהודי.
הוא היה מומחה בפיזיקה מתמטית.
לגאורגי היה אח אלכסנדר, פרופסור לכימיה.
גאורגי גרינברג נולד בשנת 1900 בסנקט פטרבורג למשפחה יהודית.
הוא דאג שבניו יקבלו השכלה ואביו של גאורגי היה מהנדס מכרות.
גאורגי בצעירותו התעניין במתמטיקה וחשמל.
בשנת 1917 הוא התחיל ללמוד בפקולטה לאלקטרו-מכניקה של המכון הפוליטכני בסנקט פטרבורג.
באותה תקופה במכון עבד אברם יופה.
בשנת 1919 הם נפגשו וגאורגי גרינברג סיפר ליופה שהוא מתעניין בפיזיקה.
לאחר מספר ימים הוא התחיל לעבוד במחלקה של יופה.
כאשר גרינברג סיים את הלימודים הוא החל לעבוד במכון שהוקם על ידי יופה.
בשנת 1924 במקביל לעבודה במכון לפיזיקה וטכנולוגיה על שם יופה גרינברג החל ללמד במכון הפוליטכני בו סיים את הלימודים.
בשנת 1930 הוא מונה לפרופסור ובהמשך הקים קתדרה לפיזיקה מתמטית אותה ניהל עד שלנת 1955.
בשנת 1955 גרינברג עזב את ההוראה והתרכז בעבודה במכון יופה.
פעילות של גרינברג התרכזה בפיתוח שיטות מתמטיות מתקדמות למציאת פתרון לבעיות פיזיקליות.
הוא התרכז בחקר גלים, אלקטרודינמיקה תורת הגמישות, פיזיקה של פלסמה ונושאים נוספים.
בשנת 1949 גרינברג פרסם ספר על ניצול שיטות מתמטיות מתקדמות.
בשנת 1946 גרינברג התקבל בחבר בהתכתבות באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1949 הוא קיבל פרס ברית המועצות.
בנוסף הוענקו לו מספר עיטורים.
גרינברג נפטר בשנת 1991 בסנקט פטרבורג ונטמן בקומרובו בפרברי העיר.
גאורגי ירמקוב (באוקראינית: Георгій Єрмаков; נולד ב-28 במרץ 2002 בקייב שבאוקראינה) הוא כדורגלן יהודי-אוקראיני המשחק בעמדת השוער בקבוצת מכבי חיפה.
ירמקוב נולד בקייב למשפחה יהודית-אוקראינית וגדל במוסדות חינוך של הקהילה.
זמן קצר לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה עלו הוריו לישראל.
ימרקוב גדל בבית הספר הספורטיבי לנוער #15 קייב.
בחודש אוגוסט 2019 חתם בשחטאר דונצק מליגת העל האוקראינית, והחל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
בחודש מרץ 2021 הושאל לאולקסנדריה מליגת העל האוקראינית, ובחודש יולי 2022 חתם על חוזה קבוע במועדון.
ב-26 בספטמבר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על רוך ויניקי במסגרת שלב שמינית הגמר של הגביע האוקראיני לעונת .
ב-1 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בהפסד 2–4 לדינמו קייב במסגרת המחזור התשיעי לעונת 2023/2024. בסך הכל ערך שמונה הופעות ליגה בעונה זו.
באוגוסט 2024 נרכש על ידי קבוצת מכבי חיפה תמורת 100 אלף אירו, אך נשאר לשחק באולקסנדריה בהשאלה.
לקראת עונת 2025/2026 חזר למכבי חיפה, וערך הופעת בכורה בליגת העל ב-23 באוגוסט, בניצחון 0-4 על מכבי בני ריינה.
ירמקוב נכלל בסגל הנבחרת האולימפית של אוקראינה לטורניר הכדורגל באולימפיאדת פריז (2024), אולם לא ערך הופעות בטורניר.
גאורגי נתנסון היה במאי קולנוע ותסריטאי סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
בשנת 1994 הוא קיבל תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
גאורגי נתנסון נולד בשנת 1921 בקאזאן למשפחה יהודית.
אביו היה כלכלן, פרופסור באוניברסיטה רוסית לכלכלה ע"ש פלחנוב.
הוא נהרג בשנת 1941 בקרבות בקרבת מוסקבה.
בשנת 1939 נתנסון סיים לימודי בית ספר והחל ללמוד במכון לקולנוע.
בשנת 1941 הוא גויס לשורות הצבא האדום.
תוך זמן קצר הוא חלה בדלקת ריאות קשה ולאחר החלמה שוחרר מהצבא.
הוא עבר לאלמטי ועבד באולפני קולנוע.
בשנת 1944 הוא סיים את הלימודים.
בשנים אלו הוא היה עוזר במאי בסרטים של איוואן פירייב, אלכסנדר דובז'נקו ואלכסנדר פטושקו.
בשנת 1956 נתנסון ביים קומדיה עם בובות של תיאטרון בובות של סרגיי אוברזצוב.
הסרט קיבל פרס בפסטיבל הקולנוע בוונציה.
בשנת 1957 הוא ביים סרט מוזיקלי על פי איסאק דונייבסקי.
בשנת 1960 הוא ביים סרט "יום רועש" ביחד עם אנטולי אפרוס.
סרט זכה להצלחה גדולה תוך מכירת 22,5 מיליון כרטיסים.
בשנת 1966 נתנסון ביים סרט "האחות הגדולה" עם טטיאנה דורונינה בתפקיד ראשי.
על משחקה היא הוכרזה "שחקנית השנה" בברית המועצות.
בשנת 1968 הוא ביים איתה סרט נוסף "עוד פעם על אהבה".
בסך כול נתנסון ביים כ-20 סרטים ובחלק מהם הוא היה תסריטאי.
בשנותיו האחרונות נתנסון עבר לתחום של סרטי תעודה.
הוא עבד על סדרת סרטים על מיכאיל בולגקוב אך הספיק לסיים רק שני פרקים מתוך שלושה.
על פעילותו בקולנוע נתנסון קיבל מספר עיטורים ופרסים מקצועיים.
בשנת 1977 הוא קיבל פרס ברית המועצות.
בשנת 2004 הוא קיבל פרס נשר הזהב.
נתנסון נפטר במוסקבה בשנת 2017 ונטמן בבית העלמין טרויקורובסקויה.
לנתנסון נולדה בת שגם הייתה במאית קולנוע.
גאורגי פטרוב זֶנְגילֶקוֹב (בבולגרית: Георги Петров Зенгилеков; 1912, סלוניקי, האימפריה העות'מאנית – ?) היה דיפלומט בולגרי אשר בין השנים 1954–1957 כיהן כמיופה הכח בצירות של בולגריה בישראל.
גאורגי זנגילקוב נולד בסלוניקי ולאחר מלחמת הבלקן השנייה עברה משפחתו לבולגריה.
הוא רכש השכלה תיכונית והצטרף לחוגי הנוער של המפלגה הקומוניסטית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר תחילת מבצע ברברוסה, החלו הקומוניסטים בבולגריה בפעילות צבאית נגד הממשל הבולגרי, בשל חברותה במדינות הציר, וזנגילקוב הצטרף לכוחות הפרטיזנים.
לאחר המלחמה הצטרף לשירות הדיפלומטי הבולגרי במקביל לחברותו במנגנון המפלגה הקומוניסטית.
בין השנים 1952–1954 כיהן כמנהל מח' המינהל והתיאום של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הבולגרית, שתפקידה היה לפקח על פעולות משמר הגבול וכוחות המיליציה העממית .
בין השנים 1954–1957 כיהן כמיופה הכח בצירות של בולגריה בישראל.
בהמשך, בין 1958–1961 כיהן כשגריר בולגריה בממלכה המאוחדת.
ב-1 ביוני 1961 הודח מתפקידו על ידי הפוליטביורו הבולגרי ונקרא לשוב לבולגריה.
בהמשך, נחקרו זנגילקוב וצוות השגרירות על ידי הוועדה לביטחון המדינה והוא סולק משירות החוץ ומכל תפקיד ציבורי.
גאורגי מיכאילוביץ' ליסיצין היה אמן שחמט רוסי מלנינגרד.
לאחר התיכון נכנס למכון התעשייתי של לנינגרד, ממנו סיים את לימודיו כמהנדס מכונות.
הוא זכה בתואר אמן בשנת 1931 על הישגיו באליפות ברית המועצות השביעית.
הוא זכה שלוש פעמים באליפות העיר לנינגרד בשחמט, בשנים 1933/34 (חלק מקום ראשון-שני), 1939 ו-1947 (חלק מקום ראשון-שני).
הוא השתתף תדיר באליפות ברית המועצות בשחמט.
התוצאה הטובה ביותר שלו הייתה בשנת 1933, כאשר חלק את המקום השלישי, אחרי המנצח מיכאל בוטביניק.
הוא גם שיחק בתחרויות בינלאומיות, וסיים במקום ה-15 במוסקבה 1935. (בוטביניק וסאלו פלור ניצחו.) הוא סיים במקום השני בהלסינקי 1946 אחרי המנצח ויאצ'סלב רגוזין.
ליסיצין נחשב למומחה בפתיחת רטי מעל כולם וניצח ברבים ממשחקיו הטובים ביותר איתה.
הוא היה מחברם של מספר ספרי שחמט, שרק בודדים מהם תורגמו מרוסית לאנגלית.
הוא כתב בעיקר על אסטרטגיה, טקטיקות ותורת משחקי הסיום.
הוא זכה בתואר אמן בינלאומי בשנת 1950.
לבן: מיכאל טל, שחור: גאורגי מיכאילוביץ' ליסיצין, לנינגרד 1956.
המלך נראה חשוף ופגיע, אך טל מדגים כיצד כוחו של המלך הולך וגדל ככל שהמשחק מתקדם והכלים נעלמים מהלוח.
כאשר המשחק מגיע לסיום, המלך של טל מהווה כלי התקפה של ממש, מתקדם ללב מחנה היריב, ומתכונן ללוות את אחד הרגלים שלו עד נקודת ההכתרה.
שיעור של ממש בתורת הסיום.
העמדה המוצגת לאחר מסע 24 של השחור היא תחילתו של המסע של המלך.
החל מכאן המלך מגיע לאגף המלכה ועושה שמות ברגלים של השחור.
לאחר מסע 33 ללבן שני רגלים פחות, אך פעילותו של המלך מפצה על הגירעון החומרי.
מיכאל טל, שחור: גאורגי מיכאילוביץ' ליסיצין, לנינגרד 1956, יוטיוב
לבן: יצחק בולסלבסקי שחור: גאורגי מיכאילוביץ' ליסיצין מוסקבה 1956
בולסלבסקי יודע שאחיזה חזקה במרכז הלוח כמעט תמיד מבטיחה התקפה מוצלחת באגף המלך.
הוא מתכנן לנעוץ פרש ב-ד5, כך שלא תהיה לשחור לסלקו משם.
כדי להצליח לעשות זאת הלבן צריך להיפטר משני כלים ששומרים על ערוגה זו, רץ ופרש.
את הרץ הוא מפתה על ידי הקרבת רגלי ואת הפרש על ידי ריתוק זמני ולאחר מכן החלפתו.
מרגע שהפרש הלבן הגיע ל-ד5 מגיעות הזדמנויות טקטיות ונראה כי ההתקפה באגף המלך מתנהלת מאליה.
יצחק בולסלבסקי גאורגי מיכאילוביץ' ליסיצין מוסקבה 1956, יוטיוב
גֵּאוֹרְגִיָה (כתיב מלא: גאורגייה; בגאורגית: საქართველო, בליטון : Sakartvelo, תעתיק עברי: סַכָּרְתְבֵלוֹ, ), המוכרת גם כגְּרוּזְיָה , היא מדינה בעבר הקווקז באירואסיה.
גאורגיה גובלת ברוסיה מצפון, באזרבייג'ן במזרח, בארמניה ובטורקיה בדרום, ובים השחור במערב.
גאורגיה היא חלק ממדינות הקווקז, והעם הגאורגי הוא קבוצה אתנית קווקזית.
גאורגיה היא מדינת לאום ליברל-דמוקרטית, בעלת מסורת ותרבות עתיקה הקשורה באופן הדוק למדינות הקווקז עליהן היא נמנית.
ההיסטוריה הגאורגית משתרעת על פני כ-3,000 שנים, ועל פי האמונה היא הייתה יעדו של יאסון במסעו להשבת גיזת הזהב.
גאורגיה נחשבת כמדינה המשתרעת ביבשת אירואסיה, אולם במקורות שונים שיוך המדינה לעיתים הוא ליבשת אסיה בלבד או אירופה בלבד.
גאורגיה, או בשמה ברוסית "גרוזיה", הייתה חלק מברית המועצות וב-9 באפריל 1991, מועד ההכרזה הרשמי על פירוק הברית, היא זכתה בעצמאות מלאה.
בשנת 327 הוכרזה הנצרות כדת הרשמית של המדינה בממלכה הגאורגית העתיקה של ממלכת איבריה, וכך הפכה גאורגיה לממלכה השלישית שקיבלה את הנצרות כדת מדינה (אחרי ארמניה הארתשסית וקיסרות אקסום האתיופית).
הממלכה הגאורגית הייתה ממלכה כלל-קווקזית שהשתרעה בשיאה מצפון הקווקז ועד לחלקים הצפוניים של איראן ואסיה הקטנה, הייתה ממלכה בולטת בנצרות המזרחית והמבשר ההיסטורי העיקרי של גאורגיה של ימינו.
גאורגיה השתמשה באלפבית היווני ובאלפבית הארמי לפני שאימצה את האלפבית הגאורגי, שאינו משויך ישירות לשום אלפבית אחר בעולם.
ספרות גאורגית כתובה מתועדת מהמאה החמישית.
תרגומי הביבליה הנוצרית הראשונים הופיעו בגאורגיה, ככל הנראה לאחר הפצת הנצרות – במאה החמישית.
גאורגיה, ששטחה הררי ברובו, משופעת במשאבים טבעיים.
תערובת של אזור אלפיני בהרי הקווקז, וחוף ים בעל אקלים סובטרופי של הים השחור, המושך אליו תיירים רבים, כך שבגאורגיה יש גם אתרי ספורט חורף וגם אתרי נופש ימי.
השם "גאורגיה" נהוג בשפות רבות.
"גֶאוֹרגֶה" ההלניסטי נובע מ"גאורגיוס" שמשמעותו "איכר", ולפיכך גאורגיה משמעותה "אדמה חקלאית".
הגאורגים מכנים את עצמם "כּארתבֶלֶבּי" , את ארצם הם מכנים "סַכּארתבֶלוֹ" , ושפתם נקראת בפיהם "כּארתוּלי" .
מקור המילה הוא משמו של גיבור מהמיתולוגיה הגאורגית בשם כרתלוס שנחשב לאבי הגאורגים.
על פי המיתוסים הגאורגיים, כרתלוס היה בנו של תוגרמה (מצאצאיו של יפת בנו של נח).
בנוסף לשם גאורגיה ידועים הגאורגים גם בשם "גורג'ים" על פי השפה הערבית: "גוּרג'" והפרסית: "גוּרג'י" שפירושה "זאב" (گرگ – gurğ/gurğān).
אם כי ביוונית, הפירוש הוא "חקלאי" ושם המדינה "גוּרגֶ'סטַן".
הכינוי הפרסי לגאורגים, גורג'י, הוא גם המקור לשמם של גאורגים בטורקית "גוּרג'וּ" ומכאן שם המדינה "גוּרג'יסטַן" בנוסף לשם "גורג'ים" ידועים הגאורגים כ"גרוּזין" ברוסית ושם המדינה "גרוּזיה", והיה נפוץ בקרב העמים הסלאבים, במדינות ברית המועצות לשעבר, ובמדינות נוספות בעולם כמו ישראל ויפן.
על פי העדויות הארכאולוגיות הייתה גאורגיה מיושבת כבר מתחילת תקופת האבן.
גילוי טכניקות עיבוד הברזל באנטוליה ובקווקז היו תחילת תקופת הברזל.
בתקופה זו החלו לצמוח הממלכות הגאורגיות המוקדמות: ממלכת קולכיס (ואגריסי אחריה) במערב גאורגיה וממלכת איבריה במזרחה.
תושבי ממלכות אלה היו השבטים הפרוטו-גאורגים הראשונים המופיעים בהיסטוריה הכתובה מהמאה ה-12 לפנה"ס.
העדויות הארכאולוגיות מאופיינות באלמנטים של כלי מתכת וצורפות שיוצרו בטכניקות עיבוד מתקדמות, ומאששות קיום ישות מדינית של ממלכה.
במאה הרביעית לפנה"ס הייתה הממלכה הגאורגית המאוחדת, ממלכת איבריה, דוגמה מוקדמת לארגון מדינה מתקדם בימי שלטון מלך אחד והיררכיה של אצולה.
הכרזת הנצרות כדת-הממלכה בשנת 337 השפיעה על התפתחות הספרות והאמנות, והביאה לאיחוד הממלכות הגאורגיות.
העובדה כי גאורגיה ניצבה בתווך בין העולם המוסלמי לעולם הנוצרי הפכה את האזור למוקד מאבקים וחילופים דינמיים בין העולמות שהגיעו לשיאם בסביבות המאה השתים-עשרה והשלוש-עשרה ברנסאנס של האומה הגאורגית.
במאה החמישית ייסד וחטנג גורגסלי, מלך הגיאורגים, את טביליסי, עיר בירתה הנוכחית.
בתחילת ימי הביניים השתלטה האימפריה הערבית על הממלכות הגאורגיות.
הממלכה הערבית שהוקמה נקראה אמירות טביליסי והשתרעה על כמחצית שטח גאורגיה כיום.
ברבות הימים פרשה האמירות מהאימפריה הערבית, דבר שהביא לחורבנה של העיר טביליסי.
במהלך תקופה זו גיאורגים רבים נחטפו ונמכרו בטורקיה, איראן, אירופה, וארצות המזרח וערב כחיילים לוחמים, ממלוכים.
הגאורגים השתחררו מעול הערבים רק במאה ה-11, לאחר 400 שנות שלטון זר, על ידי המלך דוד הבנאי.
תור הזהב של גאורגיה היה במאה ה-12, אז הייתה המעצמה החזקה במזרח התיכון.
תקופה זו התאפיינה בפריחה תרבותית ודתית, כפי שבאה לידי ביטוי ביצירת המופת הספרותית של שותא רוסתאוולי ובניית האקדמיות התאולוגיות במנזרי גלאתי ואיק'לתו.
לפסגה תרבותית ופוליטית זו גאורגיה האמירה במלכותה של המלכה תמר (1184–1210).
למרות מלחמות ההישרדות התכופות נגד שכניה המוסלמים, הייתה זו גם תקופת סובלנות דתית כלפי נתיניה המוסלמים והיהודים של הממלכה הגאורגית.
במאה ה-13 פלשה מונגוליה לגאורגיה.
המונגולים שלטו בגאורגיה כשהם מותירים את המלוכה הגאורגית על כנה.
בתחילת המאה ה-18 ניסה המלך וחטנג השישי לשקם את השלטון המרכזי בעזרת רפורמה חוקית וסיוע לתרבות.
בהוראתו נוסד בשנת 1709 בית הדפוס הגאורגי הראשון בבירה טביליסי, אך שמרנותו הפוליטית הייתה בעוכריו, והכשילה את ניסיונותיו לחלץ את ארצו מן הקיפאון הכלכלי-חברתי.
בשנת 1783 חתמו רוסיה והממלכה הגיאורגית כארתלי-קאחתי על חוזה גאורגייבסק, שלפיו הפכה כארתלי-קאחתי למדינת חסות של רוסיה, דבר שלא מנע את ביזת טביליסי, בעקבות קרב קרצניסי בשנת 1795.
ב-8 בינואר 1801 חתם הצאר פאבל הראשון על צו המספח את ממלכת כארתלי-קאחתי לאימפריה הרוסית, צו שאושר גם על ידי בנו אלכסנדר הראשון קיסר רוסיה ב-12 בספטמבר של אותה שנה.
השליח הגאורגי בסנקט פטרבורג הגיב במכתב מחאה, שנשלח לנסיך קורקין, שהיה סגן השגריר.
במאי של אותה שנה, הגנרל הרוסי קארל היינריך קנורינג, שמונה למלך המשנה של הקווקז מטעם הצאר, הדיח את היורש הגאורגי המיועד לכס המלכות, דוד בטונישווילי וייסד ממשלה בראשות הגנרל איוון פטרוביץ' לסרייב.
האצולה הגאורגית לא קיבלה את ההדחה עד אפריל 1802, כאשר גנרל קנורינג הקיף את האצילים בקתדרלת סיוני שבטביליסי והכריח אותם להישבע אמונים לאימפריה הרוסית.
אלה שלא הסכימו נעצרו באופן זמני.
בקיץ 1805 הנחיל הצבא הרוסי מפלה בנהר אסקרני ליד זגם לצבא הפרסי, ובכך הציל את טביליסי מהכיבוש.
בשנת 1810, אחרי קרב קצר, נכבשה הממלכה הגאורגית המערבית, ממלכת אימרתי, על ידי הצאר אלכסנדר הראשון.
המלך האימרתי האחרון, והשליט האחרון לבית בגרטיוני, סולומון השני, מת בגלות בשנת 1815. משנת 1803 ועד שנת 1878, בעקבות מספר רב של מלחמות רוסיות נגד הטורקים והפרסים, סופחו מספר מחוזות נוספים של גאורגיה לאימפריה הרוסית (מחוז בתומי, ארטווין, אחלציחה, פותי ואבחזיה).
נסיכות גוריה בוטלה בשנת 1828, ונסיכות מגרליה בשנת 1857. מחוז סוואנתי סופח בהדרגה בשנים 1857–1859.
הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה 1918–1921
אחרי מהפכת פברואר ב-1917, ממשלת המעבר הרוסית כוננה ועדה טרנס-קווקזית מיוחדת כדי שתשלוט באזור.
ועדה זו הוחלפה אחרי מהפכת אוקטובר, בקומיסריון של עבר-הקווקז שנועד לשלוט באופן רשמי באזור.
ועדה טרנס קווקזית, בראשות המנשביק הגאורגי, ניקולאי צ'לידזה, הכריזה ב-24 בפברואר 1918, על הקמת פדרציה דמוקרטית ועצמאית שנקראה הרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז.
הרפובליקה התפרקה עם הכרזתה של גאורגיה על עצמאות ב-26 במאי 1918, באמצע מלחמת האזרחים ברוסיה.
הרפובליקה החדשה הייתה דמוקרטיה פרלמנטרית, ובבחירות היחידות שהתקיימו לפרלמנט ניצחה המפלגה הגאורגית הסוציאל-דמוקרטית, שנחשבה למפלגה של המנשביקים.
מנהיגם נואה ז'ורדניה, הפך לראש הממשלה הגאורגית.
הממשלה החדשה ניסתה לשקם את גאורגיה, והחלה ברפורמות כוללות במדינה.
בשנת 1918 אף ייסדו אוניברסיטה בטביליסי.
אבל ממשלה זו נתקלה בקשיים מבית ומחוץ כבר מתחילתה.
בשנת 1918 התחוללה מלחמה גאורגית-ארמנית במחוזות הגאורגיים שאוכלסו ברוב ארמני, שהסתיים בהתערבות ישירה של הבריטים.
בשנים 1918–1919, הגנרל הגאורגי מזניאשווילי הנהיג את ההתקפה הגיאורגית כנגד הצבא הלבן, שהונהג על ידי מויסייב ודניקין במטרה לתבוע את ערי החוף טואפסה סוצ'י ואדלר, לגאורגיה.
עצמאות המדינה לא האריכה ימים, ובפברואר 1921 תקף הצבא האדום את גאורגיה.
הצבא הגאורגי שמנה רק 30 אלף חיילים לא הצליח לעמוד מול צבא של כ-200 אלף חיילי הצבא האדום ולאחר שהפסיד בקרב, נאלצו חברי הממשלה הסוציאל-דמוקרטית לברוח מהמדינה.
ב-25 בפברואר 1921 נכנס הצבא האדום בראשות הקומיסר סרגו אורדז'וניקידזה לבירת גאורגיה, טביליסי, וכונן ממשלה קומוניסטית, שנקראה "הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה" והונהגה על ידי הבולשביק הגאורגי פיליפ מחרדזה.
החל מ-12 במרץ 1922 ועד 5 בדצמבר 1936 הייתה חלק מהרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז, שכללה גם את ארמניה ואזרבייג'ן.
הרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז לא הצליחה להתגבש ליחידה אחת, וגאורגיה הפכה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה.
הממשלה הגאורגית, שנמלטה על אונייה צרפתית, המשיכה לתפקד כממשלה גולה, ניסתה לערער את השלטון בגאורגיה הסובייטית, ותמכה בהתארגנויות אנטי-סובייטיות בגאורגיה ומחוצה לה.
קבוצת גרילה קטנה השם "הקושרים של גאורגיה", בראשות קולונל ככוצה צ'ולוקאשווילי, התארגנה באותם ימים במטרה להילחם בשלטון הבולשוויקי.
העניין עורר רגשות פטריוטיים, והמרד, שתפס תאוצה, הגיע לשיאו בקרב שהתרחש באוגוסט 1924 ונקרא "מרד אוגוסט בגאורגיה".
קרב זה נסתיים ללא הכרעה.
בסופו של דבר הוכרעו המורדים ונמלטו מהמדינה.
תחת שלטונו של סטלין (שהיה גאורגי בעצמו) נרצחו כ-100,000 גאורגים בטיהורים פוליטיים.
במלחמת העולם השנייה כ-700,000 גאורגים נלחמו בשורות הצבא האדום כנגד הנאצים.
כ-350,000 מתוכם נפלו בחזית המזרחית.
היה זה הגאורגי מליטון כנתריה, שהניף את דגל הניצחון על הרייכסטאג.
חלק קטן מהגאורגים נלחם במסגרת הלגיון הגאורגי של הוורמאכט, וחלק מרד.
אחרי המלחמה עברה גאורגיה תהליכי תיעוש ועיור.
בבירה טביליסי, שמספר תושביה עלה על מיליון, נחנכה ב-1966 רכבת תחתית.
לאחר טבח טביליסי בשנת 1956, התפתחה תנועת מחתרת של צעירים גאורגים בראשות מרב קוסטבה וזוויאד גמסחורדיה בשם "גורגסליאני" (על שם וחטנג גורגסלי), שנעצרו מספר פעמים על ידי השלטונות הסובייטים.
שר החוץ הסובייטי, אדוארד שוורדנדזה, היה "ארכיטקט" הפרסטרויקה של שנות ה-80. במהלך אותה תקופה התפתחה בגאורגיה שיטה רב-מפלגתית שהעדיפה עצמאות.
המדינה ערכה את הבחירות הדמוקרטיות הרב-מפלגתיות הראשונות בברית המועצות ב-28 באוקטובר 1990. החל מנובמבר 1990 ועד מרץ 1991 היה אחד ממנהיגי תנועת השחרור הלאומית ד"ר זוויאד גמסחורדיה, נשיא המועצה העליונה של הרפובליקה של גאורגיה (הפרלמנט של גאורגיה).
ב-9 באפריל 1989, בשיא המאבק האזרחי לעצמאות, בעקבות המהומות, בגין הרצון לעצמאות, פתחו באש חיילי הצבא האדום בעצרת שקטה במרכז הבירה – 20 בני-אדם נהרגו – מרביתם נשים צעירות – ועשרות נפצעו.
האירוע כונה "הטרגדיה של 9 באפריל", והיה אבן דרך במאבק הגאורגי לעצמאות.
בדיוק כעבור שנתיים, ב-9 באפריל 1991, הכריזה גאורגיה על עצמאותה והקימה את הרפובליקה של גאורגיה, לא לפני הבחירות הדמוקרטיות הראשונות במרחב הסובייטי ב-28 באוקטובר 1990.
ב-26 במאי 1991 נבחר זוויאד גמסחורדיה לנשיאה הראשון של גאורגיה העצמאית.
המלחמה נמשכה עד שנת 1995 והסתיימה בתבוסת הזוויאדיסטים, בפרישתם של החבלים המורדים והכרזתם על עצמאות דה פקטו.
עצמאותם של החבלים המורדים, שנתמכה על ידי הפדרציה הרוסית אך לא הוכרה על ידי הקהיליה הבין-לאומית, הביאה לטיהור אתני בו גורשו כרבע מיליון גאורגים מאבחזיה ומדרום אוסטיה, וכן היגרו אוסטים מתחומי גאורגיה.
ב-2003 הודח שוורדנדזה (שנבחר בבחירות דמוקרטיות ב-1995 וב-2000) באירוע שכונה "מהפכת הוורדים", והיה בעיקרו מחאה עממית שהיוותה דוגמה ל"מהפכה הכתומה" באוקראינה, ואירועים דומים במרחב הפוסט סובייטי.
המפגינים, שמחו על זיופים בבחירות לפרלמנט, העלו לשלטון באופן זמני את הנשיאה נינו בורג'נדזה, אך לאחר קיום בחירות דמוקרטיות נבחר לנשיא מיכאיל סאקשווילי.
הנשיא החדש פתח בשורת רפורמות שמטרתן לחזק את צבאה וכלכלתה של גאורגיה, ולהשליט את מרותה של גאורגיה בחבלים הבדלניים.
הצלחה ראשונה נחל סאקשווילי כאשר הצליח לאחד את מחוז אג'ריה עם גאורגיה.
אך הצלחה זו לוותה בהחרפת העימות בדרום אוסטיה, שהדרדר לחילופי אש בשנת 2004 שאיימו על יציבות הסדר הפסקת האש שהושג בחבל בשנת 1992. אירועים אלו הביאו להחרפת היחסים עם רוסיה, שסייעה לבדלנים באוסטיה ובאבחזיה באופן גלוי כמעט, ולשם הגנתם.
ב-7 באוגוסט 2008 נכנסו כוחות גאורגיים לדרום אוסטיה, ופתחו במבצע בדרום אוסטיה, שמטרתו כיבוש צחינוואלי והשתלטות על החבל הבדלני.
בתגובה ביצעו הרוסים ב-8 באוגוסט 2008 שורה של תקיפות אוויריות נגד מטרות צבאיות ואחרות בגאורגיה.
צעדים אלה גרמו לפי הערכות האו"ם לכ-115 אלף פליטים גיאורגיים.
ממשלות ארצות הברית, בריטניה וצרפת דרשו מממשלת רוסיה לסגת משטחיה של גאורגיה וגינו את מוסקבה על הפעלת הכוח המאסיבית נגד גאורגיה.
ממשלת גאורגיה ביקשה סיוע מממשלות המערב ומנאט"ו.
לבסוף, לאחר חמישה ימי לחימה, הודיע נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב כי הכוחות הרוסיים נסוגים משטחי גאורגיה, אך בפועל לא התבצעה נסיגה, דבר שהביא ב-19 באוגוסט להודעה חריפה מצד נאט"ו ולטיוטת החלטה במועצת הביטחון של האו"ם נגד רוסיה.
בעקבות השהות הרוסית במדינה, הצביע הפרלמנט הגאורגי פה אחד לא לחדש את חברות גאורגיה בחבר המדינות, וזו הסתיימה ב-17 באוגוסט 2009.
בעקבות בחירות שנערכו באוקטובר 2024 מהומות אזרחיות התחזקו.
שטחה של גאורגיה, כ-69,700 קמ"ר, ומשתרע ביבשות אסיה ואירופה.
גבולה הצפוני באורך של 723 ק"מ הוא עם רוסיה.
המחוזות הרוסיים הגובלים בגאורגיה הם: המחוז הפדרלי מחוז קרסנודר והרפובליקות קאראצ'אי-צ'רקסיה, קברדינו-בלקריה, צפון אוסטיה - אלניה, אינגושטיה, צ'צ'ניה ודאגסטן.
בדרום מזרחה היא חולקת גבול באורך 322 ק"מ עם אזרבייג'ן, וגבול באורך 164 ק"מ עם ארמניה ובדרום עד דרום מערב גבול באורך 252 ק"מ עם טורקיה.
יתרת הגבול המערבי הוא חופי הים השחור.
הרי הקווקז הגדולים שמצפונה מקושרים בשרשרת הרי סוראמי או הרי ליחי שבמרכזה להרי הקווקז הקטן שבדרומה.
הרי סוראמי מחלקים את גאורגיה לשני אזוריה הגאוגרפיים העיקריים – מזרח ומערב גאורגיה:
מזרח גאורגיה – (להוציא מורדות הרי הקווקז) הוא אזור של עמקי נהרות רחבים, המופרדים בהרים נמוכים יחסית.
באזור זה האקלים יבש יותר מאשר במערב בגלל ניתוקו הטופוגרפי מן הים והיותו חשוף לרוחות מזרחיות.
האזור מושקה בנהר מטקווארי (קורה), שיובליו העיקריים הם אראגווי, ליאחווי, יורי, אלזני וכסאני.
מערב גאורגיה – (להוציא מורדות הרי הקווקז) הוא אזור מישורי יחסית, המתחבר להרי הקווקז הקטן בהרים נמוכים שבדרומו.
באזור זה האקלים ברובו סובטרופי לח עקב הקרבה לים השחור והיותו חשוף לרוחות מערביות, הגורמות לריבוי משקעים.
בחורף יורד כאן (חוץ מבמישור החוף) שלג רב.
מישור קולכתי, המהווה את ליבתו המאוכלסת, מושקה על ידי הנהר ריוני, שיובליו העיקריים הם צחניסצקאלי וקווירילה.
האקלים של גאורגיה מגוון מאוד יחסית לגודלה.
ישנם שני אזורי אקלים עיקריים המזרחי והמערבי.
רכס הרי הקווקז הגדול משחק תפקיד חשוב במיתון אקלימה של גאורגיה, ומגן על המדינה מחדירה של אוויר קר יותר מצפון.
רכס הרי הקווקז המשני מגן על האזור מהשפעת אוויר חם ויבש מדרום.
רוב חלקה המערבי של גאורגיה שוכנת באזור אקלים סובטרופי לח עם כמות משקעים שנתית הנעה בין 1,000–4,000 מ"מ.
כמות המשקעים מתחלקת בצורה אחידה בין כל עונות השנה, אף על פי שירידת הגשמים יכולה להיות כבדה במיוחד במהלך הסתיו.
האקלים של האזור משתנה באופן משמעותי באזורים הגבוהים של גאורגיה, וכאשר האזורים הנמוכים של מערב גאורגיה הם חמים יחסית במשך השנה, אזורי ההרים ומרגלות ההרים (כולל את הקווקז הגדול והקווקז המשני) קרים, הקייצים רטובים ומושלגים בחורף (השלג נערם לעיתים לגובה של שני מטרים במחוזות רבים).
אג'ריה הוא המחוז בעל כמות המשקעים הרבה ביותר בקווקז, כאשר יער הגשם הממוזג מטירַלה, מזרחית לכובולתי מקבל בסביבות 4,500 מ"מ גשם בשנה.
למזרח גאורגיה יש אקלים הנע בין מאקלים סובטרופי לח לאקלים ים תיכוני.
מזג האוויר באזור מושפע מאוויר יבש הנע מאזור הים הכספי/מרכז אסיה ממזרח ואוויר לח המושפע מהים השחור ממערב.