tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למעלה מ-750 מתנדבים ארגנטינאים לחמו לצד הבריטים, דרום אפריקה וחיל האוויר הקנדי, בעיקר בטייסת 164 הארגנטינאית-בריטית שלחמה בצפון צרפת ובלגיה.
במהלך המחצית הראשונה של מלחמת העולם השנייה, שמרה ארצות הברית על נייטרליות, כשעם הזמן קשריה עם בעלות הברית הלכו והתהדקו, ובעקבות כך היא החלה לספק להן סיוע בהיקף הולך וגובר (השאל-החכר למשל, העניק לנשיא ארצות הברית את הזכות לסייע למדינות אחרות כראות עיניו).
בדצמבר 1941, לאחר המתקפה על פרל הארבור, הצטרפה ארצות הברית למלחמה, והכריזה מלחמה על יפן.
שלושה ימים מאוחר יותר גרמניה ואיטליה הכריזו מלחמה על ארצות הברית.
ארצות הברית הצטרפה לתוכנית בעלות הברית ובהתאם לכך הגדירה את גרמניה כאויב הראשון במעלה.
כמו כן היא תיאמה עם בריטניה את רוב הפעולות החשובות שהתרחשו במהלך המלחמה.
עם זאת, היא שמרה על מלחמה בעצימות גבוהה מול יפן, והייתה הכוח העיקרי שפעל באוקיינוס השקט.
ארצות הברית סיפקה ייצור תעשייתי יקר, דוגמת ארסנל הדמוקרטיה.
ארצות הברית גם הביאה לסיום המלחמה באמצעות הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי, שהביאה לכניעת יפן.
לאחר המלחמה שמרה ארצות הברית על מחויבות צבאית לביטחון אירופה, תוך שהיא משקיעה כלכלית במדינות שנהרסו במהלך המלחמה, וסייעה לשיקומן.
מבחינה פוליטית, הפכה ארצות הברית לאחת המדינות המייסדות של נאט"ו, ומארחת העצרת הכללית של האו"ם, שמושבה בניו יורק, וכך קיבלה את המקומות הקבועים במועצת הביטחון.
ב-1941, קהיליית הפיליפינים הייתה מדינה עצמאית-למחצה בשליטת ארצות הברית.
ב-12 בדצמבר פלשה האימפריה היפנית לפיליפינים, וב-8 במאי 1942 נכנעו הכוחות המקומיים ליפנים.
במהלך המערכה עמד צבא אמריקאי-פיליפיני בפיקודו של דאגלס מקארתור במצור בחצי האי בטאן, והכוחות שמרו על התנגדות עיקשת לפלישה.
מקארתור הוזמן על ידי הנשיא לסגת למפקדה באוסטרליה, שם הכריז את הכרזתו המפורסמת: "יצאתי מבטאן, ואני אחזור" האמריקאים בפיליפינים נכנעו בקורגידור ב-6 במאי 1942. יתר הכוחות נכנעו יומיים מאוחר יותר, אולם רבים מהחיילים פתחו במלחמת גרילה נגד הכובשים.
למרות הכניעה הרשמית, הייתה תנועת התנגדות משמעותית לכיבוש היפני.
חלקים מהצבא הפיליפיני המשיכו בפעילותם והצליחו לשחרר כמה מחוזות, מלבד אחד מהם.
ב-20 באוקטובר 1944 פלשו כוחות אמריקאים תחת פיקודו של דאגלס מקארתור לפיליפינים, בנחיתתם בלייטה.
ב-2 בספטמבר 1945 נפסקה הלחימה במדינה, והכוחות היפנים הניחו את נשקם.
הפיליפינים קבלו עצמאות מלאה ב-4 ביולי 1946, תאריך שנקבע לפני פרוץ המלחמה ולא הושפע ממנה.
כאשר פרצה המלחמה, היה קיסר אתיופיה היילה סלאסי בגלות באנגליה עקב כיבוש ארצו בידי האיטלקים במלחמת האיטלקית-אתיופית השנייה וניסה לשווא להשיג תמיכה של בעלות הברית.
זאת לאחר שהתנועה הפטריוטית האתיופית החלה במלחמת גרילה נגד השלטון האיטלקי במאי 1936.
כאשר ברח הקיסר לגלות, יחידות הצבא האתיופי המתפרק הפכו ליחידות גרילה.
תושבי האזורים העירוניים הקימו מחתרות לסיוע לתנועה הפטריוטית כמו האוכלוסייה הכללית להובלת מערכת התנגדות פסיבית להתנגדות לתוכנית הכלכלית של מוסוליני באזור.
כתוצאה מכך, השלטון האיטלקי לא הצליח לכבוש ולשלוט בהצלחה בכל חלקי המדינה ונאלץ להעביר את הבירה לעיר גור בדרום מערב אתיופיה.
במשך תקופת הכיבוש ותחילת מלחמת העולם השנייה, ההטרדה המתמדת של האיטלקים באתיופיה פגעה בעמדותיהם, במורל החיילים ובקווי התקשורת שלהם.
בעקבות הפעולות המקומיות נוצרה פרנויה בקרב אזרחים וחיילים באתיופיה, כאשר החלו לאבד את הקשר עם רומא.
פעולות התגמול האכזריות להתקפות האתיופיות שהתמקדו לרוב באוכלוסייה האזרחית, גרמו לעליית מעמד המחתרות באוכלוסייה, דבר שיחד עם התקפת בעלות הברית גרם להיעלמות מזרח אפריקה האיטלקית בסוף שנת 1941.
בהוטן הייתה רשמית מדינה עצמאית ומבודדת מהעולם ולמעשה הייתה נתונה לחסות הודו הבריטית.
זה גרם לכך שהמלך Jigme Wangchuck שעמד בראש המדינה, יכריז מצד אחד על מדיניות נייטרלית, ומצד שני כאות מחווה לבריטים (שהוא תחת חסותם), שלח המלך לממשלת הודו 100,000 רופי.
בולגריה הייתה בעלת ברית של גרמניה הנאצית, לאחר שחתמה על ההסכם התלת-צדדי ב-1 במרץ 1941, בהסכם זה אפשרה בולגריה לכוחות גרמניה הנאצית לעבור בשטחי בולגריה בדרכם ליוון.
בולגריה כבשה שטחים מיוון ויוגוסלביה על מנת לשחזר את בולגריה הגדולה מהמאה ה-19. בולגריה לא השתתפה בפלישה לברית המועצות.
לאחר הפיכה קומוניסטית ב-9 בספטמבר 1944 והגעתם של חיילים סובייטים לבולגריה, ממשלת בולגריה הכריזה מלחמה על גרמניה הנאצית.
ארבעה צבאות בולגריים תקפו את עמדות הגרמנים ביוגוסלביה.
שביתת נשק נחתמה עם בעלות הברית ב-28 באוקטובר 1944. לאחר שהנאצים ברחו מיוגוסלביה, הצבא הבולגרי ה-1 בפיקודו של גנרל ולדימיר סטויצ'ב המשיך במתקפה על אוסטריה והונגריה.
השתתפותה של בולגריה במלחמת העולם השנייה תמה לאחר שחייליה נפגשו עם הכוחות הבריטיים בקלנגפורט, אוסטריה במאי 1945.
בוליביה הייתה אחת מכמה מדינות דרום אמריקאיות נוספות, כאשר הכריזה מלחמה על גרמניה ב-7 באפריל 1943. היא הייתה אחת משתי המדינות שהכריזו מלחמה ב-1943, יחד עם קולומביה.
זמן קצר לאחר הכרזת המלחמה עלה לשלטון בהפיכה גואלברטו וילרואל, שהיה בעל נטיות פאשיסטיות ואנטישמיות, אולם לחץ בינלאומי אילץ אותו להישאר במלחמה עם גרמניה ולדכא גורמים פרו-נאצים בבוליביה.
למאמץ המלחמתי תרמה בוליביה בעיקר בתחום המשאבים הטבעיים, כשהמכרות שברשותה סיפקו לבעלות הברית פח בעיקר.
המדינה לא שלחה חיילים או מטוסי קרב לקרבות.
השייח' של בחריין הכריז מלחמה על גרמניה ב-10 בספטמבר 1939. ב-19 באוקטובר 1940 מפציצים איטלקיים הפציצו את בחריין במטרה לפגוע בבתי הזיקוק בטריטוריה שנשלטה על ידי הבריטים.
ההפצצה גרמה לנזקים קלים ואילצה את הבריטים לשגר לבחריין טייסת קרב, כמה גדודים וסוללות נגד מטוסים.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה הכריזה בלגיה על כוונתה להישאר נייטרלית במקרה של מלחמה, ואף קיבלה מגרמניה ערובה לשמירה על הנייטרליות שלה ב-1937. במאי 1940 פלשה גרמניה לצרפת וארצות השפלה ובהן בלגיה במתקפת פתע.
ב-28 במאי 1940, לאחר 18 ימי לחימה הצבא הבלגי והמלך ליאופולד השלישי נכנעו באופן רשמי וללא תנאי.
המלך ורבים מצבאו הוכנסו למאסר למשך רוב תקופת המלחמה.
ממשלת בלגיה יצאה לצרפת ומאוחר יותר לבריטניה, שם הוקמה ממשלה בלגית גולה, לצד צבא בלגיה החופשית.
בזמן זה הייתה המדינה עצמה הייתה תחת כיבוש גרמני, עד ספטמבר 1944.
במהלך תקופת הכיבוש הגרמני לא פסחו מאורעות השואה על יהודי בלגיה, מהם נרצחו 25 אלף יהודים.
האימפריה הבלגית, בעיקר קונגו הבלגית, נותרה חלק מבעלות הברית למרות הכניעה לגרמניה הנאצית, והיא מילאה תפקיד חשוב כנכס כלכלי, המייצר כמויות גדולות של חומרי גלם חשובים.
בנוסף, חיילים מקונגו לחמו נגד האיטלקים במזרח אפריקה.
בנגלדש הייתה חלק מהודו במלחמת העולם השנייה.
אזור בנגל סבל מרעב כבד ב-1943. נפילת בורמה הפכה בנגלדש לחזית, ובשל כך המלחמה השפיעה על בנגלדש רבות לעומת מקומות אחרים בהודו.
כ-2.3 מיליון איש, מתוך אוכלוסייה של 60.3 מיליון איש, מתו מרעב, מלריה ומחלות אחרות שהחריפו עקב תת-תזונה בה היו שרויה האוכלוסייה, עקירת אוכלוסייה ממקום למקום, תנאים סניטריים לקויים וחוסר טיפול רפואי, החריפו את המצב.
מיליונים התרוששו כשהמשבר פגע במשק ובמרקם החברתי.
היסטוריונים מתארים לעיתים קרובות את הרעב כ"מעשה ידי אדם", ולדעת רבים מההיסטוריונים המדיניות הקולוניאלית של המלחמה יצרה את המשבר וגרמה להחרפתו.
ברזיל שהייתה תחת הדיקטטורה השנייה שלה תחת שלטון ז'טוליו ורגאס שמרה על נייטרליות עד 1941, כאשר היא אפשרה לארצות הברית להשתמש בבסיסים בברזיל למען פטרולים בדרום האוקיינוס האטלנטי.
ארצות הברית בנתה את הבסיסים מתוך הבנה כי זמן קצר לאחר המלחמה יועברו הבסיסים לרשות ממשלת ברזיל.
בנוסף, לאחר המתקפה היפנית על פרל הארבור והכרזות המלחמה של גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית על ארצות הברית, בינואר 1942 בכנס פאן אמריקן התשיעי שנערך בריו דה ז'ניירו סייעה ברזיל להשפיע על יתר מדינות דרום אמריקה לנתק את יחסיהן עם מדינות הציר.
בתגובה, גרמניה ואיטליה הרחיבו את מתקפת הצוללות שלהן כנגד מדינות אלו ובכך הגדילו את המתיחות בין ברזיל ומדינות הציר האירופי.
במחצית הראשונה של 1942 הטביעו צוללות גרמניות ספינות ברזילאיות וכוחות חיל הים הברזילאי תקפו צוללות אלה.
בחודש אוגוסט אותה שנה הצוללת הגרמנית U-507 הטביעה שבע ספינות ברזילאיות בשבוע, דבר שגרם לסערה לאומית ועל כן ורגאס החליט להכריז מלחמה על גרמניה ואיטליה.
בצפון מזרח ברזיל התארח בנאטל בסיס חיל האוויר האמריקאי הגדול ביותר מחוץ לתחומי ארצות הברית וברסיפה שכן מטה הצי הרביעי של ארצות הברית בפיקודו של אדמירל אינגרם.
בסיס חיל האוויר בנאטל סייע למבצעים בצפון אפריקה והיה בו מסלול למטוסי USAAF בטיסותיהם להודו וסין.
כוחות חיל הים הברזילאיים לקחו חלק בקרב על האוקיינוס האטלנטי ועזרו לציי בריטניה וארצות הברית לפטרל במאבק מול הצוללות הגרמניות.
בשנת 1943 רוב צוללות גרמניה שפעלו במערב דרום האוקיינוס האטלנטי הוטבעו ולאחר מבצעים אינטנסיביים הקרב בדרום האוקיינוס האטלנטי נעשה קרב אבוד עבור גרמניה.
לאחר שנים של הכנות, לחץ עממי ומשא ומתן עם ממשלת ארצות הברית, דיוויזיית חי"ר מלאה (כ-25,000 חיילים), נקראה כוח המשלוח הברזילאי (BEF) נשלחה לאירופה שם השתתפה בקרבות במערכה האיטלקית בשני השלבים האחרונים.
השתתפות ברית המועצות במלחמת העולם השנייה החלה בקרב חלקין גול נגד היפנים במונגוליה בין מאי לאוגוסט 1939. מאוחר יותר אותה שנה, בהיותה מתוקף הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, פלשה ברית המועצות לפולין כשלושה שבועות לאחר פלישת הגרמנים למדינה, ושתי המדינות חילקו את פולין ביניהן.
במהלך 11 החודשים הבאים כבשו הסובייטים גם את המדינות הבלטיות וסיפחו אותן.
במקביל, ברית המועצות סייעה לגרמניה במאמץ המלחמתי נגד מערב אירופה כחלק מהסכם המסחר הגרמני-סובייטי משנת 1939 והסכם המסחר הגרמני-סובייטי משנת 1940 וסיפקה לגרמניה חומרי גלם שנמנעה גישת גרמניה אליהם בעקבות הסגר הימי הבריטי.
בתוך כך המשיכה ברית המועצות להשלים את כל סעיפי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב ובעקבות סירובה של פינלנד לדרישות הסובייטיות להקמת בסיסים צבאיים בשטחה ומסירת שטחים, פלשה ברית המועצות ב-30 בנובמבר 1939 לפינלנד, ופרצה מלחמת החורף, שבסופה חתמו שני הצדדים על הסכם השלום במוסקבה.
מאוחר יותר סיפחה ברית המועצות גם את חבל בסרביה, שגרם לרומניה לחתום על ברית עם גרמניה.
ב-22 ביוני 1941 פתחה גרמניה הנאצית בהתקפת פתע גדולה על ברית המועצות.
למרות האבדות הגדולות שלהם, הצליחו הסובייטים להיות אחראים ל-80% מהאבדות של הגרמנים במלחמה כולה.
כתוצאה מכך, מאחר שרוב הכוחות הגרמניים התרכזו בחזית המזרחית, ברית המועצות הצליחה לבלום ולהסיג את הגרמנים בחזרה למדינתם לאחר שבעלות הברית פתחו בפלישה לנורמנדי.
לאחר התקדמות ראשונית, ספג הוורמאכט את תבוסתו הראשונה בקרב על מוסקבה.
הגרמנים ובעלי בריתם ניסו במהלך 1942 להתקדם דרומה, לקווקז, אולם אחראי שישה חודשי לחימה נוספים, הם ספגו תבוסה נוספת בקרב סטלינגרד, אירוע שנחשב, יחד עם קרב אל עלמיין בצפון אפריקה, לנקודת המפנה במלחמה.
בסוף 1943, בעקבות קרב קורסק, זכה הצבא האדום בשורת ניצחונות, שהגיעו לשיאם בהתקדמות הסובייטים למזרח אירופה ב-1944 ולגרמניה גופא ולברלין ב-1945. הלחימה נגד ברית המועצות גרמה לאובדן חיי אדם (הן צבאיים והן אזרחיים), בהיקף גדול יותר מכל מדינה כלשהי במלחמה.
לאחר תום המלחמה באירופה והטלת פצצת האטום על הירושימה, והפצצה הנוספת שהוטלה על נגסאקי, הצטרפה ברית המועצות למלחמה בחזית היפנית, כמו שהבטיח סטלין לרוזוולט כי תוך 100 יום ממועד סיום המלחמה באירופה, ברית המועצות תתחיל להילחם ביפן.
בעקבות המלחמה, ברית המועצות, כאחת המנצחות הראשיות במלחמה, זכתה במושב קבוע במועצת הביטחון של האו"ם.
לאחר המלחמה הורחב מעגל ההשפעה הסובייטי לכדי רוב מזרח אירופה, דבר שבא לידי ביטוי בברית ורשה.
ברית המועצות נחשבת לאחת משתי המעצמות הגדולות לאחר המלחמה הקרה.
ארמניה ניצלה מההרס והחורבן שהשתוללו ברחבי מערב ברית המועצות בעקבות הפלישה הגרמנית.
לעומת זאת, הנאצים מעולם לא הגיעו לדרום הקווקז.
בתחילת המלחמה התגוררה בארמניה אוכלוסייה של מיליון ו-320 אלף בתחילת המלחמה ב-1939 וכ-300–500 אלף ארמנים שירתו בחזית, מתוכם כמחצית לא חזרו ממנה.
בסך הכול 117 אזרחי ארמניה, מתוכם 10 לא ארמנים, זכו בעיטור גיבור ברית המועצות.
36 מהמעוטרים קיבלו את העיטור אחרי מותם.
27 חיילים וקצינים ארמנים עוטרו גם הם בתואר מסדר התהילה, מתוך 66,802 תושבי ארמניה שזכו במדליות ובעיטורים רשמיים של ברית המועצות.
לצידם, ארמנים שהתגוררו באזורים הכבושים של ברית המועצות, הקימו ארגוני פרטיזנים שנאבקו בגרמנים.
למעלה מ-60 ארמנים הועלו לדרגת גנרל, ועוד ארבע מהם שהגיעו בסופו של דבר לדרגת מרשל ברית המועצות.
איוואן בגרמיאן היה גם המרשל הלא-סלאבי הראשון שפיקד על החזית הבלטית ב-1943. האדמירל איוואן איזקוב הפך לאדמירל השני של צי ברית המועצות.
שש דיוויזיות צבאיות מיוחדות הוקמו בארמניה בשנים 1941–1942, בין היתר משום שרבים מהמגויסים לא הבינו רוסית.
בשש הדיוויזיות הללו שירתו למעלה מ-67 אלף חיילים.
חמש מהדיוויזיות, מספר 89, 409, 408, 390 ו-76 הגיעו להישגים מכובדים בשדה הקרב, ואילו השישית נותרה בארמניה על מנת להגן על הגבולות המערביים של הרפובליקה מפני פלישה טורקית אפשרית.
החטיבה התמאנית ה-89 שהורכבה מארמנים, התבלטה במלחמה.
בהנהגת האלוף נבר סאפאריאן, החטיבה לחמה בקרב על ברלין ונכנסה לעיר.
חיילים ארמנים רבים שירתו גם בחטיבות רב-אתניות אחרות.
הם הגיעו לא רק מארמניה, אלא מכל רחבי ברית המועצות.
מלבד גיוס לוחמים, ארמניה הסובייטית סיפקה נשק למאמץ המלחמתי ותיקנה מטוסים שבורים.
העובדים בארמניה תרמו לקרן הביטחון 216 מיליון רובל.
ארמניה, כמתנה, שלחה לחזית גם 45 עגלות.
גם הקהילות הארמניות במזרח התיכון ובמערב תרמו סכומי כסף ניכרים לממשלה הסובייטית כדי לסייע בבניית טנקים עבור הצבא האדום.
מחוץ לארמניה וברית המועצות, היה מיסאק מאנושיאן, פעיל קומוניסטי ממוצא ארמני, אחד ממנהיגי המחתרת הצרפתית.
ב-1944 הוא נתפס והוצא להורג על ידי הנאצים יחד עם יותר מ-20 מפקודיו ב-F.T.P.
בפריז בראשות מאנושיאן, שהפך לדמות מכובדת בהיסטוריה הצרפתית המודרנית.
בצד מדינות הציר הוקם הלגיון הארמני כחלק מהוורמאכט שכלל בעיקר שבויי מלחמה סובייטים שבחרו להילחם יחד עם הכוחות הגרמניים ולא להישלח למחנות שבויים או להירצח.
בראש הלגיון עמד שר ההגנה לשעבר של ארמניה, גנרל דראסטמנט קניין שנלחם נגד ברית המועצות בחזית המזרחית.
קניין היא בין המיעוט שהתנדב ללגיון, וקיווה לשחרר את ארמניה מהשלטון הסובייטי.
מספרם הכולל של הארמנים ששירתו בצבא הגרמני במהלך המלחמה הגיע ל-33 אלף: 14 אלף השתתפו בגדודי שדה ו-7,000 ביחידות לוגיסטיות אחרות.
הלגיון השתתף בכיבוש חצי האי קרים והקווקז.
הוא לא נטל חלק בשואה, וכמה חיילים יהודים שנתפסו כשבויי מלחמה אף ניצלו באמצעות עזרתם של חיילים אמרנים מהלגיון.
בכמה מהמקרים הם הצטרפו לכוח הארמני על מנת להתחמק מגילוי על ידי הנאצים.
לקראת סוף המלחמה רבים מהחיילים ערקו או התקוממו.
אף שגרמניה הנאצית הכירה בכך שהארמנים הם הודו-אירופיים, הודה היטלר כי "אני לא בוטח בארמנים".
במהלך מלחמת העולם השנייה, בלארוס הייתה חלק מברית המועצות, דבר שהוסכם עליו בהסכם ריבנטרופ מולוטוב.
לאחר תקופת השלום המדומה בין גרמניה לברית המועצות, ב-22 ביוני 1941 פלשה גרמניה הנאצית למדינה.
במהלך הכיבוש הגרמני האיינזצגרופן רצחו את התושבים היהודים במדינה.
במהלך מבצע בגרטיון שוחררה בלארוס, באוגוסט 1944.
בתחילה נותרה גואטמלה נייטרלית, כשהנשיא חורחה אוביקו הכריז על נייטרליות ב-4 בספטמבר 1941. הכרזה זו קיבלה רוח גבית חמישה ימים אחר כך, כשאוביקו הצהיר כי תיאסר תעמולה נאצית בגואטמלה, אשר התגוררה בה אוכלוסיית מהגרים ממוצא גרמני מהגדולות ביותר באמריקה הלטינית.
ב-9 בדצמבר אותה שנה שינתה גואטמלה את מצב הלוחמה שלה, כשהכריזה מלחמה על יפן, ושלושה ימים לאחר מכן על גרמניה ואיטליה.
גרמניה הנאצית, בהנהגתו של אדולף היטלר הייתה כוח הציר העיקרי בזירה האירופאית.
שלימים ניתנה למלחמה בשם מלחמת העולם השנייה.
כניעת כוחות גרמניה הנאצית באירופה בין ה-4 ל-8 במאי 1945 מסמלת את סוף המלחמה באירופה.
לפי חוזה ורסאי, נאסר על אוסטריה להצטרף לגרמניה, זאת אחרי שפורקה האימפריה האוסטרו-הונגרית ב-1919. עם זאת, ב-12 במרץ 1938 הפכה המדינה לחלק מגרמניה הנאצית, תוך שמעצמות המערב מתעלמות מהפרה זו של החוזה.
במהלך המלחמה, כ-1.2 מיליון אוסטרים שירתו בצבא הגרמני.
אחרי המלחמה, צ'רצ'יל רצה בהקמת מדינה בדרום גרמניה שתכלול את אוסטריה ובוואריה, אך באפריל 1945 הכריז קרל רנר, פוליטיקאי אוסטרי, על עצמאותה של אוסטריה ועל הקמת ממשלה שכללה את הסוציאליסטים, השמרנים והקומוניסטים, ובכך תרם לראיית בעלות הברית את אוסטריה כמדינה משוחררת ולא מובסת, ועל כן הן הכירו בעצמאותה.
בעלות הברית כבשו את אוסטריה ב-9 במאי 1945 וביולי אותה שנה היא חולקה לארבעה אזורי כיבוש שונים, שנשלטו על ידי ארצות הברית, צרפת, בריטניה וברית המועצות, כשווינה הייתה מחולקת בנפרד גם כן לארבעה אזורים.
זאת ושיתופי פעולה נוספים קירבו בין אוסטריה לבין ארצות הברית, ותחומים רבים בהם מערכת החינוך והתקשורת הושפעו רבות מארצות הברית.
ב-1955, במסגרת אמנת המדינה האוסטרית נקבעה עצמאותה של אוסטריה תוך שהאחרונה מתחייבת שלא להצטרף עוד לגרמניה.
ברית המועצות דרשה גם מאוסטריה להכריז על נייטרליות כדי שלא תצטרף לנאט"ו, אולם פרט זה לא נכלל בהסכם עצמו, אם כי באוקטובר אותה שנה הכריז הפרלמנט האוסטרי על הנייטרליות.
דנמרק הכריזה על נייטרליות במלחמת העולם השנייה, אם כי ב-9 באפריל 1940 נכבשה דנמרק במסגרת מבצע וסרבונג, לאחר כמה שעות לחימה.
ב-10 במאי 1940 כבשו הבריטים את איסלנד ואיי פארו, אשר היו תחת שלטון דנמרק.
ארצות הברית כבשה את גרינלנד שהיה אף הוא שטח דני תוך תמיכה של הנרי קאופמן, שגריר דנמרק בארצות הברית.
איסלנד, אשר השלטון בה הועבר לידי האמריקנים, הכריזה על עצמאות בשנת 1944.
ממשלת דנמרק נותרה בקופנהגן עד 1943 וחתמה על הסכם האנטי-קומינטרן.
ב-29 באוגוסט 1943 התפטרה הממשלה בתגובה לדרישות גרמניות לוויתורים דניים נוספים.
לאחר מכן דנמרק עברה לידי כיבוש גרמני.
עניינים אזרחיים טופלו על ידי גנרל ורנר בסט.
ב-4 במאי 1945 נכנעו הכוחות הגרמניים בדנמרק לידי הבריטים.
המפקד הגרמני של בורנהולם סירב להיכנע לברית המועצות ושתי הערים הופצצו וחיל המצב נאלץ להיכנע.
בורנהולם נותר תחת כיבוש סובייטי עד 1946.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשה האיטי על ידי ארצות הברית מחשש שחוסר היציבות הפוליטית שלה תנוצל על ידי גרמניה, זאת כבר ב-1915, זמן רב לפני הכניסה הרשמית של ארצות הברית למלחמה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשארה האיטי נייטרלית, אך ב-8 בדצמבר 1941, זמן קצר אחרי המתקפה היפנית על פרל הארבור הכריזה האיטי מלחמה על יפן וזמן קצר לאחר מכן גם על גרמניה, איטליה, בולגריה, הונגריה ורומניה.
רומניה הייתה המדינה היחידה שהכריזה מלחמה על האיטי מבין השש, ביום הכרזת המלחמה של האיטי עליה, ב-24 בדצמבר.
תרומתה למאמץ המלחמתי הייתה מצומצמת וכללה בעיקר אספקת חומרי גלם ואירוח פלוגה של משמר החופים של ארצות הברית.
התרומה הצבאית היחידה של האיטי הייתה צירוף חמישה טייסים מחיל האוויר של האיטי לצבא ארצות הברית.
מבחינה פנימית, נשיא האיטי, אלי לסקוט, הכריז במהלך המלחמה על מספר צעדי חירום שספגו ביקורת בטענה שמדובר בניסיון להעצים את כוחו של הנשיא.
הוא הודח כשנה אחרי תום המלחמה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ארצות הברית תפסה את השליטה באיים הקריביים.
בספטמבר 1940 שתי המדינות חתמו על הסכם החכר-השאל (המכונה גם הסכם בסיסים עבור משחתות).
הסכם זה כלל הלוואה של ארבעים משחתות אמריקניות, בסיסים בריטיים באיי הבהאמה, ג'מייקה, אנטיגואה, סנט לוסיה וטרינידד וטובגו וכן גם גויאנה הבריטית, ברמודה, איי ליוורד, איי ווינדוורד וניופאונדלנד.
הסכם החכר השאל נחתם רשמית ב-27 במרץ 1941. על פי תנאיו, ארצות הברית הקימה עשרה בסיסים צבאיים באזור (כולל ברמודה) והפכה במהירות את חמש המושבות הבריטיות באיי הודו המערביים למאחז הגנה כנגד מלחמת הצוללות הגרמנית.
המשמעות האסטרטגית של האיים הקאריביים התבררה במהלך המלחמה.
יותר מ-50 אחוז מהאספקה שנשלחה לאירופה, נשלחה דרך מפרץ מקסיקו.
שנה לאחר המתקפה על פרל הארבור, פיקוד הגנת הקאריביים מנה 119,000 עובדים, מחציתם מוצבים בפנמה על מנת להגן על התעלה.
אף על פי שהמתקפה היפנית הצפויה לא באה, הגרמנים הסבו נזקים לאניות בים הקאריבי וחלק מהן אף נכנסו לתוככי התעלה במטרה להטביע ספינות ששטו בה.
עד סוף השנה טבעו 336 ספינות, לפחות חצי מהן היו מכליות נפט, במשקל כולל של 1.5 מיליון טון.
האימפריה היפנית הייתה הכוח העיקרי שפעל מצד מדינות הציר במערכה באוקיינוס השקט ומזרח אסיה, כחלק ממלחמת סין–יפן השנייה.
יש אנשים שמציינים את פרוץ מלחמת העולם השנייה למעשה בפלישת האימפריה לסין ב-1937. במהלך מלחמתה בסין הוטלו על יפן הגבלות שונות בהן: אמברגו נפט על האימפריה היפנית, סגירת תעלת פנמה לאניות יפניות והקפאת נכסים יפניים.
צעדים אלו הקשו מאוד על יפן להשיג נפט לצי היפני החזק וחיזקו את עמדתה של האימפריה היפנית כי היא חייבת להשתחרר מהתלות במערב.
מטרתה של האימפריה היפנית במתקפה על בעלות הברית הייתה לכבוש שטחים עשירים במשאבי טבע, שהיו בשליטתן.
התחזיות של גנרלים יפנים הייתה כי על מנת לכבוש את כל השטחים הדרושים ישנו צורך בשנה, בה ישותקו כוחותיה הימיים של ארצות הברית.
לאחר המתקפה הצליחה ארצות הברית להתאושש מהמתקפה לאחר כשנה והחלה לתקוף את האימפריה היפנית, שהחלה לאבד שטחים.
באוגוסט 1945, לאחר שהטילה ארצות הברית פצצות אטום על הערים הירושימה ונגסאקי, נכנעה יפן ומלחמת העולם השנייה באה לקיצה בכל החזיתות.
בדומה לשכנתה בלגיה, הכריזה הולנד על נייטרליות ב-1939. עם זאת, במאי 1940 פלשו הנאצים להולנד, והערים רוטרדם ומידלבורג הופצצו.
עקב המתקפה ההולנדים הצטרפו לבעלות הברית ותרמו את חיל הים שלהם והחיילים ששרדו להגנת מזרח אסיה, ובייחוד להגנת איי הודו המזרחיים (אינדונזיה) שהיו אז מושבה הולנדית.
עד לשחרורם בשנת 1945, נלחמו ההולנדים לצד בעלות הברית, מהאוקיינוס השקט ועד הקרב על בריטניה.
באיי הולנד המזרחית (אינדונזיה) היה בעבר בית זיקוק נפט גדול, שהיה בעל חשיבות רבה למאמץ המלחמתי של בעלות הברית, ובייחוד לאחר הנחיתה בנורמנדי.
עקב כך הוצב כוח הגנה אמריקאי גדול באזור.
איי הודו המזרחית ההולנדית (אינדונזיה)
איי הודו המזרחית ההולנדית העשירים במשאבים היו ללא ספק מטרת היפנים ב-7 בדצמבר 1941. הצי המלכותי ההולנדי והצבא המלכותי ההולנדי במזרח אסיה היו חלק מהפיקוד האמריקאי-בריטי-הולנדי-אוסטרלי עד שכוחות בעלות הברית הובסו באיי הודו המזרחית ההולנדית במארס 1942. כמה ספינות הולנדיות הצליחו להימלט לאוסטרליה, משם המשיכו להילחם ביפנים.
האיים נותרו תחת כיבוש יפני למשך כל המלחמה.
תוך כדי כך נקלעה הונגריה לברית עם אדולף היטלר, אשר תמך בה בבוררויות בינלאומיות שהחזירו לה את מקצת השטח, בשנים 1938 ו-1940.
ממותו של גומבוש ואילך הפכה הונגריה לתלויה יותר ויותר בגרמניה של היטלר.
כבר ב-1937 הבטיח היטלר שהונגריה תקבל חלק מצ'כוסלובקיה, אותה תכנן לחלק לחלקים.
לאחר כיבוש צ'כוסלובקיה בידי גרמניה הנאצית, במרץ 1939 הכריזה סלובקיה על עצמאות מלאה, וצ'כוסלובקיה חדלה מלהתקיים.
ב-15 במרץ תקפו כוחות הונגריה אף את סלובקיה, אך לאחר מלחמה קצרה ביותר, שכללה בפעם הראשונה את הפעלת חיל האוויר ההונגרי, הורתה גרמניה להונגריה לעצור ולהסיג את כוחותיה, שכן ראתה בסלובקים בני ברית אסטרטגים במאבקים הטריטוריאליים במרכז אירופה.
הרוסים, מצדם, הפגיזו את העיר קאסה (קושיצ'ה) אם בטעות, ואם במזיד, והדבר תרם להחלטה להצטרף אל המלחמה בסוף 1940.
במרס 1942 הוחלף ברדושי במיקלוש קאלאי, שמרן זהיר, בעל מחויבות פחותה למטרה הגרמנית, משרידי ממשלתו השמרנית של בתלן.
במרץ 1944 כבשה גרמניה את הונגריה, לאחר שזו ניסתה לפרוש מהברית ולייסד שלום עם גרמניה הנאצית.
מיקלוש הורטי הושם במעצר בית והתחדשו המשלוחים של יהודי הונגריה לאושוויץ.
הונגריה נכבשה באפריל 1945 והורטי ברח לגלות, והונגריה הצטרפה לגוש הקומוניסטי למשך כארבעה וחצי עשורים.
הונדורס שמרה בתחילה על נייטרליות במהלך מלחמת העולם השנייה, אך לאחר המתקפה על פרל הארבור, בצל ההשפעה האמריקאית העזה על מדינות מרכז אמריקה, הכריזה מלחמה על יפן ב-8 בדצמבר ועל גרמניה ואיטליה 5 ימים לאחר מכן, והצטרפה למלחמה לצד בעלות הברית בכך שתרמה מזון וביגוד לבעלות הברית.
בנוסף, היא שלחה כמה מאות חיילים, שמתוכם מתו 150 במלחמה.
הונדורס הטיסה טייסים מעל מדינתה נגד מדינות הציר, וכן, יחד עם ארצות הברית ועוד מספר מדינות מאמריקה, מעל מפרץ מקסיקו, כדי להגן על ספינות.
במהלך המלחמה, הטביעו הגרמנים להונדורס 3 ספינות, ואחת נלקחה על ידי היפנים.
הממלכה המאוחדת הייתה אחת מבעלות הברית הגדולות, ובין הראשונות שנכנסו למלחמה ב-1939, בשל ערבותה לשלמות פולין.
לאחר נפילת צרפת, עד פלישת גרמניה לברית המועצות, בריטניה הייתה היחידה שנלחמה נגד גרמניה הנאצית, תקופה שהגיעה לשיאה עם הקרב על בריטניה.
בריטניה השתתפה בעיקר במערכות במערב אירופה, האוקיינוס האטלנטי, הים התיכון, אפריקה ודרום מזרח אסיה, וכפועל יוצא השתתפה כאחת משלוש בעלות הברית המובילות, בוועידותיהן במהלך המלחמה.
בריטניה קיימה קשרים הדוקים עם האומות שחיו בשטחי האימפריה הבריטית ולעיתים קרובות שילבה אותן בצבאה, וביניהן היישוב היהודי בארץ ישראל.
לעומת זאת, בצפון אירלנד, טריטוריה של בריטניה, לא בוצע גיוס חיילים בשל התנגדות לאומנית אירית, שהדהדה את התסיסה נגד גיוס חובה, התנגדות שהחלה עוד במלחמת העולם הראשונה.
בכל אופן, המלחמה גבתה קורבנות רבים מבריטניה, שעם סיום המלחמה החלה לרדת מכוחה הפוליטי והצבאי הרב שהיה לה לפני המלחמה לצד תהליכים גלובליים נוספים דוגמת הדה-קולוניזציה.
כיום היא בעלת בריתה של ארצות הברית, שסייעה לה רבות במהלך התקופה בה לחמה לבד, ולאחריה.
ארץ ישראל נשלטה במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי בריטניה, כחלק מהמנדט הבריטי.
במהלך המלחמה, התרחשו בארץ פעולות איבה, וביולי 1940 הפציצה איטליה את תל אביב, חיפה וערי החוף.
מאחר שגרמניה הנאצית נתפסה כאיום גדול יותר, קבע דוד בן-גוריון כי "נילחם בספר הלבן כאילו אין מלחמה בהיטלר ונילחם בהיטלר כאילו אין ספר לבן".
האצ"ל, אף על פי שלא היה תחת הנהגתו של בן-גוריון, גם פעל כך ורבים ממנהיגיו שוחררו מהכלא.
תנועה קיצונית יותר התפצלה מהאצ"ל ב-17 ביולי 1940, תחת הנהגתו של אברהם שטרן, ושינתה את שמה לאחר מכן ללוחמי חרות ישראל (לח"י).
במהלך המערכה בסוריה ובלבנון שהחלה ב-8 ביוני 1941, השתתפו בה מתנדבים יהודים רבים מארץ ישראל, ובהם יחידות פלמ"ח ולחמו לצד הבריטים.
על מנת לשמור על הסטטוס קוו, קבעו הבריטים מדיניות של גיוס שווה של חיילים בין היהודים לערבים, אולם בשל אירועי המרד הערבי הגדול בין השנים 1936–1939, ובריתו של אמין אל-חוסייני עם אדולף היטלר, התגייס רק ערבי אחד על כל שלושה יהודים.
ב-6 באוגוסט 1942 ננטשה המדיניות.
ב-3 ביולי 1944 ניאותה בריטניה לאפשר ליהודים להילחם ישירות בנאצים ולא רק לשמש כתומכי לחימה.
כך אורגנו מחדש שלושה גדודים יהודיים אשר לחמו באיטליה.
בתחילת המלחמה, כאלף אזרחים גרמנים שהתגוררו בארץ ישראל וכונו טמפלרים, גורשו על ידי בריטניה לאוסטרליה, שם הוחזקו במחנות מעצר עד 1946–1947. אף שכמה מהם היו חברים במפלגה הנאצית ואף היה קיים סניף של המפלגה בארץ ישראל, לא הוצגו עד 2007 עדויות לכך שרובם תמכו בהיטלר.
על אף שרכושם הוחרם על ידי השלטונות הבריטיים, מדינת ישראל בחרה לפצות את הטמפלרים בשנת 1962.
בורניאו חולקה לחמישה אזורים: ארבעה בצפון תחת השלטון הבריטי- סראוואק, ברוניי, לבואן (אי) וצפון בורנאו הבריטי.
(כיום סבאח); וחלק הארי של האי מדרום היה תחת השלטון ההולנדי כחלק מאיי הודו המזרחית ההולנדית (כיום אינדונזיה).
תוכנית הפלישה היפנית תוכננה כך שהשטח הבריטי ייכבש על ידי צבא האימפריה היפנית והשטח ההולנדי ייכבש בידי הצי היפני.
הכוחות היפניים התכוונו לכבוש את מירי וסריה, כאשר יתר הכוחות יועדו ללכוד את קוצ'ינג ושדות תעופה בסמוך.
ב-8 בדצמבר 1941, ממשלת ברוק הורתה להרוס את בתי הזיקוק בלוטונג.
הטריטוריה הבריטית בגיברלטר נשלטה בידי בריטניה במשך 300 שנים כשפרצה מלחמת העולם השנייה.
כבר מימיה הראשונים של מלחמת העולם השנייה היה צוק גיברלטר נקודה אסטרטגית בים התיכון.
מבצע לפיד, פלישת בעלות הברית לצפון אפריקה הצרפתית תואמה מהצוק.
במהלך המלחמה תוכנן מבצע טרקר, מבצע חשאי, בו שישה גברים אמורים היו להיקבר בחיים בצוק באם האויב יכבוש אותו, כדי לדעת מהן פעולות האויב.
במהלך המלחמה הופצצה הטריטוריה הבריטית בידי מטוסים צרפתיים של וישי, כנקמה על הטבעת האניות הצרפתיות במרס אל כביר כדי למנוע את נפילתן לידי הגרמנים.
הונג קונג הייתה במהלך מלחמת העולם השנייה תחת שליטה בריטית, ונכבשה על ידי האימפריה היפנית בשנת 1941. היא שוחררה בשנת 1945, לאחר כניעת היפנים.
האימפריה ההודית (שכללה את הודו, פקיסטן, בנגלדש ובורמה כיום), נשלטה בידי בריטניה במהלך המלחמה ונכנסה למלחמה כאשר בריטניה הכריזה על מלחמה בספטמבר 1939. ב-12 בספטמבר, שלח הבית העליון של בית המחוקקים של הודו הודעת תמיכה בפולין שהותקפה בידי גרמניה הנאצית.
באותו יום, הציב אגא חאן, שליט הודו את שירותיו לידי ממשלת הודו.
חטיבת החי"ר החמישית של הודו לחמה בסודאן באיטלקים טרם הועברו להילחם בלוב נגד הגרמנים.
לאחר מכן עברה החטיבה לעיראק על מנת להגן על שדות הנפט.
לאחר מכן הועברה לחזית בורמה יחד עם שמונה חטיבות הודיות נוספות וכבשה את מלאיה.
אחר כך עברה לג'אווה שבאינדונזיה כדי להילחם בחיל המצב היפני ששלט באי.
חטיבת החי"ר הרביעית של הודו נלחמה בצפון אפריקה, סוריה, ארץ ישראל וקפריסין טרם נשלחה לאיטליה.
יחד עם החטיבות השמינית והעשירית.
באיטליה השתתפה החטיבה בקרב על מונטה קאסינו, ולאחריו הועברה ליוון.
הודו גם סיפקה לבעלות הברית בסיסי תקיפה והכשרה וגם כמויות גדולות של מזון וחומרים אחרים ואנשים לעורף הבריטי.
למעלה מ-6.8 מיליון הודים נלחמו במסגרת הצבא ההודי, חיל האוויר המלכותי ההודי והצי המלכותי ההודי, וכוח זה היה הכוח הגדול ביותר שנוצר באמצעות התנדבות לצבא.
חלק מהודו נכבש במהלך המלחמה, ו-400,000 עד 1,500,000 הודים סבלו מרעב באזור בנגל, שנכבש בידי היפנים.
בנוסף במהלך המלחמה 96,000 הודים ששירתו בכוחות המזוינים של הודו הבריטית נהרגו או נעלמו ונפצעו 74,354 הודים.
2,000 הודים קיבלו עיטורים על פעולותיהם במלחמה, 31 מהם זכו בצלב ויקטוריה.
בתקופת המלחמה ניסו לאומנים הודים להילחם בבריטים, והדבר הוביל הודים רבים להילחם לצד מדינות הציר במלחמה.
40,000 הודים לחמו במסגרת הצבא ההודי הלאומי שפעל מטעם הודו החופשית שאורגן על ידי היפנים ו-1,000 הודים לחמו בלגיון ההודי הפרו-גרמני.
פיג'י הייתה מושבה בריטית במהלך מלחמת העולם השנייה.
צבא פיג'י שירת יחד עם צבא ניו זילנד בפיקוד המפקדה של בעלות הברית לאוקיינוס השקט.
חטיבת רגלים מפיג'י לחמה במבצע איי שלמה.
מלטה הייתה מושבה בריטית במהלך מלחמת העולם השנייה.
המועצה המחוקקת של מלטה אשררה את נאמנותם של אנשי האי לבריטניה ב-6 בספטמבר 1939.
בין יוני 1940 לדצמבר 1942 הייתה מלטה לאחד המקומות המופצצים ביותר בעולם.
מלטה הפכה לאחת הזירות החשובות ביותר של המלחמה ואף היה עליה מצור.
ישנם כמה היסטוריונים הקוראים למלטה "סטלינגרד של הים התיכון".
כוח הסבל של האוכלוסייה תחת ההפצצות האוויריות המתמשכות והמצור הימי שכמעט והרעיבה את האי, זכה להערצה בבריטניה ומדינות אחרות.
בפינת הדגל של מלטה כיום, מתנוסס צלב ג'ורג', העיטור האזרחי הגבוה ביותר בבריטניה, שהוענק לכל תושבי האי.
במהלך מלחמת העולם השנייה שלטה בריטניה בדומיניון של ניופאונדלנד.
היא הצטרפה למלחמה ב-4 בספטמבר 1939 והכריזה מלחמה על גרמניה.
ההגנה על הדומיניון בוצעה בידי המשמר המקומי, תוך שילוב הצבא הקנדי, ושתי הממשלות הסכימו על הקמת ארגון משותף להגנה על החוף.
במסגרת הסכם בין בריטניה לארצות הברית אף הוענקו לארצות הברית בסיס חיל אוויר וחיל ים בשטח הדומיניון.
ממשלת ניופאונדלנד עודדה גיוס לכוחות המזוינים של בריטניה וקנדה.
מעל 3,200 נתיני ניופאונדלנד התגייסו לצי המלכותי.
ב-14 בספטמבר 1939 הצי המלכותי ביקש 625 דייגים מנוסים או ימאים לשמירה על נתיבי המשלוח באוקיינוס האטלנטי.
בסך הכול התגייסו 15,000 אזרחי ניופאונדלנד לשירות פעיל, ואלפים נוספים עסקו בהגנה על הצי הסוחר.
כ-900 (מתוכם לפחות 257 סוחרים) איבדו את חייהם במהלך המלחמה.
במהלך המלחמה הייתה קניה אחת מארצות הגיוס החשובות ביותר לצבא הבריטי באפריקה.
במהלך המלחמה התגייסו 98,240 קניאתים לכוח הרובאים האפריקנים המלכותי (KAR), והיוו 30% מכלל היחידה.
בשל ההפרדה הגזעית בצבא הבריטי ובשל העובדה כי רוב החיילים היו בעלי צבע שחור, הם היו בפיקודם של קצינים לבנים, ואילו השחורים לא יכלו להתעלות על דרגה של מעל לפקיד.
חיילים קניאתים השתתפו במערכה במזרח אפריקה האיטלקית, בפלישה למדגסקר שנשלטה בידי משטר וישי והמערכה בבורמה נגד היפנים, לצד חיילים ממערב אפריקה.
קניאתים גם שירתו בצי המלכותי ובחיל האוויר המלכותי.
הגדוד הקפריסאי נוסד ב-12 באפריל 1940 והיה חלק מהצבא הבריטי.
הגדוד כלל בעיקר מתנדבים משני חלקי האי - טורקים ויוונים, אם כי כלל גם מתנדבים נוספים מחבר העמים הבריטי.
הגדוד כלל חיל רגלים, ציוד מכונות, תחבורה וחברות תובלה.
נהגי הפרדות הקפריסאים היו החיילים הקפריסאים הראשונים אשר השתתפו בקרבות בחזית המערבית.
הם לחמו בצרפת, אתיופיה ואיטליה ונשאו ציוד באזורים חסרי גישה לכלי רכב.
הגדוד הקפריסאי שירת במערכה ביוון, צפון אפריקה ("מבצע מצפן") וכמו כן בצרפת, המזרח התיכון ואיטליה.
לאחר מלחמת העולם השנייה שירת הגדוד במזרח התיכון ובכלל זה ארץ ישראל בשנים 1945–1948, עת פינו הבריטים את ארץ ישראל.
רודזיה הדרומית (כיום זימבבואה) הייתה מושבה בריטית עצמאית מאז 1923. למרות זאת, הכרזת המלחמה הבריטית כללה גם את המושבה, ולצד זאת הממשלה המקומית פרסמה הכרזת מלחמה סמלית.
הכוחות הלבנים ברודזיה הדרומית לא שירתו ביחידות מלוכדות (שלא כמו עמיתיהם האוסטרלים, הקנדים או הדרום אפריקאים) משום שהם היוו חלק ניכר מאוכלוסיית הלבנים שהתיישבו במקום; והיה קיים חשש לעתיד המושבה אם כל יחידה מהמקום תסבול מאבדות כבדות ומרוכזות בשדה הקרב.
כוחות מרודזיה הדרומית שירתו ביחידות במזרח אפריקה, אירופה, צפון אפריקה, המזרח התיכון ובמערכה על בורמה.
מספר לא מבוטל של חיילים מדרום רודזיה, ובמיוחד הרובאים הרודזיים האפריקאים היו שחורים או מעורבים.
השירות שלהם למען מולדתם מעולם לא זכה להכרה מהממשלה.
איאן סמית', ראש ממשלת רודזיה הדרומית לעתיד, שירת גם הוא תחת פיקוד בריטי כטייס קרב בחיל האוויר המלכותי.
רודזיה הצפונית (כיום זמביה) הייתה מושבה בריטית.
ככזו, היא פעלה בהתאם להכרזת המלחמה הבריטית.
יחידות מרודזיה הצפונית שירתו בחזית במזרח אפריקה (שנשלטה על ידי איטליה), מדגסקר (שנשלטה על ידי צרפת) ובורמה (בה התנהלו קרבות נגד היפנים).
הרפובליקה הדומיניקנית הכריזה מלחמה על גרמניה ויפן לאחר המתקפה על פרל הארבור ולאחר הכרזת המלחמה הגרמנית על ארצות הברית.
המדינה לא תרמה באופן ישיר למלחמה במטוסים, חיילים או ספינות אולם 112 אזרחי המדינה שולבו בצבא ארצות הברית ונלחמו במלחמה.
בנוסף 27 דומיניקנים נהרגו לאחר שצוללת גרמנית הטביעה ארבע ספינות דומיניקניות מאוישות בים הקריבי.
הרפובליקה הסינית הייתה במלחמה עם האימפריה היפנית לסירוגין מאז תקרית מוקדן ב-1931, כאשר יפן סיפחה את מנצ'וריה.
ב-7 ביולי 1937 תקרית גשר מרקו פולו הובילה למלחמה בהיקף מלא בין הצדדים.
סין עסקה כבר במלחמה עם יפן, יחד עם המאבק האזרחי בין המפלגה הלאומנית הסינית (KMT) אל מול המפלגה הקומוניסטית הסינית.
למרות זאת, עיקר תשומת הלב של ממשלת הגואמנידנג הייתה במלחמה עם יפן ולא בסכסוך עם הקומוניסטים.
המלחמה בין סין ליפן גרמה ל-1.5 מיליון חיילים יפנים "להיתקע" בסין והאבדות היפניות במלחמה מול סין מוערכות בין 1.1 ל-1.9 מיליון הרוגים ופצועים.
לסין היו יחסים טובים עם גרמניה הנאצית, אולם לאחר המתקפה על פרל הארבור הכריזה סין מלחמה על גרמניה ב-9 בדצמבר 1941.
רבים מהמרכזים העירוניים של סין, משאבים תעשייתיים ואזורי חוף נכבשו על ידי יפן במשך רוב המלחמה.
סין סבלה ממניין הרוגים גדול מהמלחמה, הן צבאיים והן אזרחיים.
הצבא הסיני הלאומני סבל כ-3.2 מיליון הרוגים ו-17 מיליון אזרחים סינים מתו באש הצולבת.
למרות זאת, לאחר המלחמה סין הייתה חלק מהמדינות המנצחות הראשיות וזכתה במושב קבע במועצת הביטחון של האו"ם שהוקם לאחר המלחמה.
לאחר תום המלחמה נפתחה מלחמת אזרחים חדשה בסין בין הלאומנים לקומוניסטים.
הממשלה הלאומנית אשר כוחה הצבאי פחת וכלכלתה ניזוקה מאוד בימי המלחמה עם יפן, הובסה על ידי הקומוניסטים ב-1949. הרפובליקה של סין הוקמה בטאיוואן והרפובליקה העממית של סין הוקמה ביבשת.
האימפריה של מנצ'וקוו הייתה מדינת בובות של יפן במנצ'וריה שבאותה תקופה כבשה חלקים גדולים מסין, והונהגה בידי פויי, הקיסר האחרון של סין.
המדינה תרמה מעט למלחמה, אם כי נותרה בעלת ברית נאמנה של יפן עד 1945, אז פלשה ברית המועצות לשטחי מנצ'וקוו והמדינה הובסה.
עם תום המלחמה הוחזרה המדינה לסין.
לאחר ההתקפה על פרל הארבור, ניתקה ונצואלה את היחסים הדיפלומטיים שלה עם איטליה, גרמניה ויפן, והחלה לספק לבעלות הברית נפט בכמויות גדולות.
עם זאת, המדינה שמרה על נייטרליות, עד השנים האחרונות של המלחמה, כשוונצואלה הכריזה מלחמה על גרמניה ויתר מדינות הציר.
מלכת טונגה, סאלוטה טופו השלישית, העמידה לידי בריטניה את משאבי מדינתה והייתה תומכת נאמנה של בעלות הברית לאורך כל המלחמה.
במשך רוב תקופת המלחמה, שמרה טורקיה על נייטרליות, עד שב-23 בפברואר 1945 הכריזה טורקיה מלחמה על מדינות הציר, והצטרפה בכך לבעלות הברית.
עוד טרם פרוץ המלחמה, ב-1939 חתמה טורקיה על הסכם סיוע הדדי עם צרפת ובריטניה, אולם למרות זאת טורקיה נותרה נייטרלית לאחר פרוץ המלחמה מתוקף סעיף שקבע כי ההסכם לא תקף במקרה ופעולה צבאית עשויה להביא לעימות עם ברית המועצות, דבר שייתכן שהיה מתרחש, לאחר חלוקת פולין והסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
מאוחר יותר, ביוני 1941, אחרי שבולגריה השכנה הצטרפה למדינות הציר, חתמה טורקיה על הסכם ידידות עם גרמניה.
טורקיה הייתה יצרנית חשובה של כרומיט, שהוא מרכיב חיוני בתעשיית המלחמה, ומשום שלגרמניה הייתה גישה מוגבלת לעופרות הכרומיט, חשיבותה של טורקיה עלתה.
אף על פי כן, בעלות הברית הקדימו וקנו את הכרומיט מטורקיה, בעיקר במטרה למנוע את העברתן לגרמניה, משום שלהן כבר הייתה גישה למשאב זה.
טורקיה עצרה את המכירות לגרמניה באפריל 1944, וכמה חודשים לאחר מכן, באוגוסט, ניתקה את היחסים עם גרמניה.
בפברואר 1945 הכריזה טורקיה מלחמה על גרמניה, לאחר שבעלות הברית הזמינו את טורקיה לאו"ם.
אף חייל טורקי מעולם לא השתתף בקרבות.
לאחר המלחמה נהנתה טורקיה מהשקעות אמריקאיות כחלק מתוכנית מרשל, והושקעו בה 274 מיליון דולר.
בזמן מלחמת העולם השנייה, על אף שלא הייתה מוכרת כמדינה הלכה למעשה, תפקדה כמדינה עצמאית מאז נפילת שושלת צ'ינג.
שאפה לשמור על נייטרליות על אף שהייתה תלויה, במידת, מה בבריטים ששאפו להרחיב את כוחם באזור על חשבון סין.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הופעל לחץ כבד על פאבלה, נסיך יוגוסלביה ששלט במדינה, להצטרף לצד מדינות הציר.
ב-25 במרץ 1941 חתם הנסיך על ההסכם התלת-צדדי בתקווה שיוגוסלביה תוכל להימנע מהשתתפות במלחמה.
בעקבות החתימה התרחשה במדינה הפיכה צבאית בתמיכה בריטית, ועלה לשלטון בנו של אלכסנדר הראשון, פטר השני.
ימים אחדים לאחר ההפיכה פלשו גרמניה ובעלות בריתה לממלכה היוגוסלבית, דבר שהביא לעיכוב של ארבעה שבועות במבצע ברברוסה, שהתברר כמכריע.
לאחר כיבוש הממלכה, הקימו הגרמנים כמה מדינות בובות: המדינה העצמאית של קרואטיה, ממשלת הישועה הלאומית, המדינה העצמאית של מקדוניה, והנפה האיטלקית של מונטנגרו.
חלקים אחרים מיוגוסלביה היו תחת כיבוש ישיר של מדינות הציר.
לאחר הכיבוש, החלו מעטים להתארגן בתנועות התנגדות, הפרטיזנים, שהתחלקו לשתיים: צבא השחרור העממי של יוגוסלביה שבראשה עמד יוסיפ ברוז טיטו והמפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה, והצ'טניקים תומכי המונרכיה, בהנהגת דארז'ה מיכאילוביץ'.
לשתי התנועות היו מטרות סותרות, והצ'טניקים החלו לשתף פעולה עם כוחות מדינות הציר כדי להילחם נגד כוחותיו של טיטו.
לקראת סוף המלחמה ניסו ממשלות המערב ליישב את ההדורים בין שתי התנועות, ניסיון שהביא לחתימת הסכם טיטו-סובשיץ' ביוני 1944. לאחר שפיכות דמים ומלחמה קשה, יוגוסלביה הוקמה מחדש ב-1945, וכללה אזורים שנשלטו בעבר על ידי ממלכת איטליה (איסטריה וחלקים מדלמטיה).
לאחר המלחמה הצליחה המפלגה הקומוניסטית לתפוס את השליטה על יוגוסלביה, ומיכאילוביץ' יחד עם רבים מהמלוכנים, הוצאו להורג.
לאחר מותו הוענק למיכאילוביץ' אות לגיון ההצטיינות מנשיא ארצות הברית הארי טרומן על מאמצי ההתנגדות שלו לאורך כל המלחמה ועל תפקודו במבצע הליארד.
יוון הייתה המדינה הראשונה מצד בעלות הברית שהצליחה לנצח את כוחות מדינות הציר, כשהסיגה את הכוחות האיטלקיים לאלבניה ב-28 באוקטובר 1940. הדבר אילץ את גרמניה לשלוח כוחות צבא להכנעת יוון (מבצע מריטה), באפריל 1941 ובכך נדחתה הפלישה לברית המועצות בשישה שבועות.
המהלומות הגדולות שספגו הצנחנים הגרמניים בכיבוש כרתים שמו קץ לשימוש בצנחנים גרמנים במהלך המלחמה, אם כי בעלות הברית הכניסו צנחנים לשימוש צבאי בהמשך המלחמה.
המדינה נכבשה בידי איטליה, בולגריה וגרמניה והמלך וממשלתו ברחו למצרים, שם ייסדו ממשלה גולה שעמדה לצד בעלות הברית.
ביוון ייסדו מדינות הציר כמה ממשלות בובה, אם כי רוב האוכלוסייה לא תמכה בהן.
התנגדות נמרצת לשלטון הכיבוש החלה ב-1942, בעיקר על ידי ה-EAM, חזית השחרור הלאומית.
במהלך 1943 הצליחה הגרילה היוונית לשחרר שטחים נרחבים מהאזורים ההרריים של המדינה והוקם אזור סחר חופשי בשם "יוון החופשית".
לאחר כניעת איטליה בספטמבר 1943, הגרמנים השתלטו על האזור האיטלקי, בליווי שפיכות דמים ומעשי זוועה, למשל כאשר האיטלקים ניסו להתנגד בקאפלוניה, או כאשר בעלות הברית ניסו לכבוש שטחים איטלקיים הדודקאנס.
כאשר השחרור התקרב, נחלקו הקווים הפוליטיים ונוצרה מלחמת אזרחים בין קבוצות מימין ל-EAM לבין גדודי הביטחון של ממשלות הבובה.
במאי 1944 הושג הסכם בכנס לבנון, הסכם שהרגיע מעט את המצב בחודשים האחרונים של הכיבוש הגרמני.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה שמרה לוקסמבורג על נייטרליות, אולם ב-10 במאי 1940, כחלק מהמערכה במערב אירופה, פלשה גרמניה לשטח הדוכסות וכבשה אותה במהירות, על אף ניסיונות הממשלה להאט את התקדמות הכוחות הגרמניים, נכנעה לוקסמבורג לאחר התנגדות מעטה.
ממשלת לוקסמבורג אמנם ברחה לגלות, אך מעולם לא הכריזה מלחמה על גרמניה.
באוגוסט 1942 סופחה לוקסמבורג לגרמניה, ונותרה תחת שליטתה עד ששוחררה על ידי בעלות הברית בסוף שנת 1944.
ממשלת לוקסמבורג הגולה תרמה לצבא הבריטי מספר עשרות חיילים מתנדבים שהרכיבו את סוללת לוקסמבורג.
על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, נכללה לטביה בשטחי ההשפעה הסובייטים, ועל כן נאלצה המדינה לקבל חיל מצב סובייטי.
ב-16 ביוני 1940 פרסמה ברית המועצות אולטימטום ללטביה, שדרש את החלפת הממשלה והיתר לכניסת מספר בלתי מוגבל של חיילים סובייטים.
ממשלת לטביה נענתה לדרישות, ויום לאחר מכן נכבשה לטביה בידי ברית המועצות.
ב-5 באוגוסט 1940 סופחה לטביה לברית המועצות.
בשנה שלאחר מכן החלו לפעול סוכנויות הביטחון הסובייטיות בלטביה, וכתוצאה מפעולותיהן נהרגו בין 35,000 ל-50,000 תושבי לטביה.
לאחר פרוץ המלחמה בין הגרמנים לסובייטים, כבשו הגרמנים את לטביה במהירות והם נחשבו כמשחררים כמעט על דעת כולם, אם כי בהמשך מדיניות הכיבוש הנאצית השתנתה.
המצב השתנה כאשר ריגה שוחררה מידי הגרמנים ב-13 באוקטובר 1944, וחלק גדול מהכוחות הגרמניים (כ-200,000 חיילים) כותרו בקורלנד.
בחצי האי גויסו יחידות לטביות מקומיות.
חצי האי לא נכבש בידי הסובייטים והכוחות הגרמניים בו נכנעו רק ב-8 במאי 1945, עם כניעתה הכללית של גרמניה.
תחת הכיבוש הנאצי, גייסו הנאצים כוחות מקומיים למשטרה.
ב-1 ביולי 1944 היו למעלה מ-110,000 חיילים לטבים תחת פיקוד גרמני.
חיילים לטבים אף לקחו חלק ברצח יהודים בשואה.
ליבריה העניקה לכוחות בעלות הברית אישור לשימוש בשטחה מעת פרוץ המלחמה.
היא שימשה נקודת מעבר לחיילים ומשאבים בדרכם לצפון אפריקה, ובעיקר לאספקה מלחמתית שהוטסה מברזיל, מאזור ליד נאטאל.
חשוב מכך, היא שימשה כאחד ממקורות הגומי היחידים של בעלות הברית, לאחר שהיפנים השתלטו על דרום מזרח אסיה.
חשיבותו של משאב זה הביאה לשיפור משמעותי בתשתיות התחבורה של ליבריה ובמודרניזציה של כלכלתה.
חשיבותה האסטרטגית של ליבריה הודגשה כאשר פרנקלין דלאנו רוזוולט, נשיא ארצות הברית, לאחר שהשתתף בוועידת קזבלנקה ביקר בליבריה ונפגש עם הנשיא אדווין בארקלי.
למרות סיועה המשמעותי לבעלות הברית, ליבריה לא רצתה לבטל את הנייטרליות שלה ולא הכריזה מלחמה על גרמניה, עד ה-27 בינואר 1944.
על פי הסכם מולוטוב-ריבנטרופ, נכללה ליטא בשטחי ברית המועצות, ועל כן נכבשה ליטא על ידי הצבא האדום יחד עם לטביה ואסטוניה, ללא כל התנגדות צבאית.
עם זאת, היו כמה אזרחי ליטא שעמדו לצד גרמניה הנאצית והיטלר בתקווה כי ישיב לליטא את עצמאותה.
משתפי פעולה מליטא היו אף מעורבים בשואה ובפשעים אחרים נגד האנושות.
זמן קצר לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, חתמה ליכטנשטיין על הסכם מכס עם שווייץ השכנה.
ב-1919 התחזק הקשר בין שתי המדינות כאשר ליכטנשטיין הפקידה את ניהול יחסי החוץ שלה בידי שווייץ.
עם פרוץ המלחמה הבטיח הנסיך פרנץ יוזף השני להרחיק את הנסיכות מהמלחמה והסתמך על קשריה ההדוקים עם שווייץ להגנתה.
ניסיונות להניע את הממשלה למלחמה התרחשו.
לאחר ניסיון הפיכה במרץ 1939, בנסיכות התקיימה תנועה גרמנית לאומנית פעילה אך קטנה.
הארגון כמו כל האהדה לנאצים, נעלמו עם פרוץ המלחמה.
במהלך המלחמה, מונגוליה החיצונית - השם הרשמי של הרפובליקה העממית המונגולית - נשלטה על ידי הממשלה הקומוניסטית בהנהגת הורלוגין צ'ויבלסאן שהייתה קשורה קשר הדוק לברית המועצות.
היחסים הסובייטיים-מונגוליים פורסמו בהסכם סיוע הדדי ב-12 במרץ 1936. ב-13 באוגוסט 1937, כחלק ממאמציהם לתמוך בסין במלחמתה ביפן, החליטו הסובייטים להציב חיילים לאורך הגבולות הדרומיים של מונגוליה.
הגעתו של הצבא הסובייטי עלתה בקנה אחד עם שורה של חרדות וטיהורים מוגברים ("הטרור הגדול").
בנאומו בפני המושב השלישי של הסובייט העליון ב-31 במאי 1939 הצהיר הקומיסר הזר, ויאצ'סלב מולוטוב כי "נגן על גבולות הרפובליקה העממית המונגולית באותה נחישות כמו על הגבולות שלנו".
ברית הנייטרליות הסובייטית-יפנית מ-13 באפריל 1941 הכיר בנייטרליות של מונגוליה ובהיותה כחלק משטח ההשפעה הסובייטי.
בנוסף לשמירה של כ-10% מהאוכלוסייה תחת נשק, סיפקה מונגוליה חומרי גלם לצבא הסובייטי, ומימנה חצי מיליון סוסי צבא.
ב-10 באוגוסט 1945 פרסם, הפרלמנט המונגולי, הכרזת מלחמה רשמית נגד יפן.
עבור מונגוליה, ההישג הגדול ביותר ממלחמת העולם השנייה היה העובדה שהרפובליקה הסינית הכירה בעצמאות שלה, כפי שגם נקבע בהסכם יאלטה.
על אף שאהדתו של נסיך מונקו לואי השני הייתה פרו-צרפתית, הוא ניסה לשמור על המדינה נייטרלית במהלך מלחמת העולם השנייה ואף תמך, לאחר הקמתו, בממשל וישי בראשות עמיתו, פיליפ פטן.
על אף מאמציו של לואי השני, ב-1943 פלש צבא איטליה לנסיכות והקים ממשל פשיסטי.
זמן קצר לאחר מכן, עקב קריסתו של מוסוליני באיטליה, כבש הצבא הגרמני את מונקו והחל בגירוש האוכלוסייה היהודית למחנות ההשמדה.
בין הנרצחים היה רנה בלום, מייסד הבלט רוס דה מונטה קרלו ואחיו של ראש ממשלת צרפת בעבר, לאון בלום.
מלאיה הייתה תחת השלטון הבריטי לפני פרוץ המלחמה.
היא נכבשה בידי יפן ב-1942 ושוחררה ב-1945. המפלגה הקומוניסטית של מלאיה הפכה לעמוד השדרה של הכוחות האנטי-יפנים במלאיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה השתתפה איטליה בלחימה לצד מדינות הציר.
טרם המלחמה אף עסקה איטליה בהתפשטות טריטוריאלית, בין היתר בכיבוש אתיופיה, וממלכת אלבניה, כחלק ממטרתו של בניטו מוסוליני להקים "אימפריה רומית חדשה".
לאחר מסעות הכיבושים המוצלחים הראשוניים של גרמניה הנאצית, בפולין וצרפת, הצטרפה איטליה למלחמה ביוני 1940, במטרה לזכות בנתחים מצרפת.
המאמץ המלחמתי האיטלקי והצבא שלה היה חלש מאוד, וניתן לראות זאת בבירור בתבוסותיה המהדהדות ביוון וצפון אפריקה.
בעלות הברית פלשו לאיטליה בקיץ 1943, וממשלתו של מוסוליני התמוטטה.
ממשלתו החדשה של מרשל פייטרו באדוליו חתמה על הסכם שביתת נשק עם בעלות הברית, אך רוב המדינה נכבשה במהירות על ידי הגרמנים שפלשו מצפון והקימו ממשלת בובות בראשותו של מוסוליני שנקראה הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית או הרפובליקה של סאלו, על שם עיר הבירה בפועל שלה.
מפחד הגרמנים, ברחו באדוליו והמלך ויטוריו אמנואלה השלישי, ברחו לברינדיזי ללא נתינת פקודה לצבא, שנותר מפולג בתוהו ובוהו וחסר הנהגה; על כן בעוד כמה אוגדות איטלקיות נכנעו לגרמנים, אחרות לחמו בהם לבדן.
ממשלת המלוכה המשיכה לשלוט על הדרום, שנכבש על ידי בעלות הברית, הכריזה מלחמה על הגרמנים; הכוחות הצבאיים שעדיין שלטו הצטרפו לבעלות הברית ושיתפו איתן פעולה.
לאחר המלחמה הוקמה ממשלה איטלקית ששלטה בכל איטליה באביב 1945. איטליה הייתה חברה בנאט"ו לאחר המלחמה, אך איבדה את אזור איסטריה ואת העיר זאדאר ליוגוסלביה, ואת כל מושבותיה מלבד סומליה.
בשנת 1946 החליטו אזרחי איטליה במשאל עם להדיח את משפחת המלוכה ואיטליה הפכה לרפובליקה.
בשנת 1912 כבשה איטליה את לוב, ובעקבות כך גם קמה התנגדות של חלק מהאוכלוסייה המקומית לכיבוש זה בהובלת ארגון בשם צבא סנוסי.
שעתיד לסייע לבעלות הברית בזירת לוב ולאחר מכן להוביל את לוב לעצמאות.
ביוני 1940 הצטרפה איטליה למלחמת העולם השנייה לצידה של גרמניה.
בעקבות כך, הפכה לוב לחזית במערכה בצפון אפריקה נגד הבריטים במצרים, שהסתיימה ב-1943 עם תבוסת איטליה וגרמניה בחזית זו.
בלוב פעלו בתחילה כוחות איטלקיים שנלחמו נגד הבריטים בהצלחה מועטה, ובהמשך הצטרף אליהם גם קורפוס אפריקה בפיקודו של ארווין רומל.
בקרב אל-עלמיין השני נתון היה השלטון הבריטי במצרים ובארץ ישראל בסכנה, שחלפה עם הפסדה של איטליה בקרב זה.
לאחר נסיגת האיטלקים, בין השנים 1943–1951 הייתה לוב תחת כיבוש בעלות הברית.
הצבא הבריטי ניהל את מחוזות טריפוליטניה וקירנאיקה, ואילו הצרפתים ניהלו את מחוז פזאן.
ב-1944 שב אידריס הראשון, מלך לוב מהגלות, אך סירב לקבל תושבות קבע בקירנאיקה עד לשינוי עניינים מסוימים בנושא השלטון הזר ב-1947. על פי הסכם השלום עם בעלות הברית מ-1947, ויתרה איטליה על כל טענותיה על לוב.
מנג'ינג הוקמה במונגוליה הפנימית כמדינת חסות של יפן, ותרמה כוחות שלחמו לצד החיילים היפנים בסין.
לאחר הפלישה הסובייטית ב-1945, חדלה המדינה מלהתקיים.
בריטניה הכירה בעצמאותה של מצרים בשנת 1922 אולם המשיכה לכבוש את המדינה מבחינה צבאית, פוליטית וכלכלית.
לאחר ההסכם האנגלו-מצרי ב-1936 הכיבוש הבריטי היה מוגבל לאזור תעלת סואץ; עם זאת ההסכם אפשר לבריטים לכבוש מחדש את כל מצרים בעת מלחמה.
הנוכחות המתמשכת של כוחות בריטיים במצרים- כחלק מהמאמצים הבריטיים לשלול ממצרים את שליטתה בסודאן גרמו לרגש אנטי-בריטי במצרים.
מצרים נתפסה על ידי שני הצדדים במלחמת העולם השנייה כבעלת חשיבות אסטרטגית בשל תעלת סואץ והמיקום הגאוגרפי של מצרים בעולם הערבי.
ממשלת מצרים ניהלה משא ומתן חשאי עם הגרמנים למקרה שבריטניה תובס במדבר המערבי.
רבים מהפוליטיקאים המצרים וקציני צבא, כולל אנואר סאדאת, נשיא מצרים לעתיד תמכו בברית עם מדינות הציר במטרה להסיר את השליטה הבריטית במצרים.
המלך פארוק התכתבו ישירות עם ברלין למטרה זו.
לאחר שהכוחות הבריטיים במצרים תחת פיקודו של גנרל וייוול גרמו לתבוסה קשה של הכוחות האיטלקיים שפלשו למצרים, גרמניה נאלצה להזין את חזית צפון אפריקה בחיילים כדי להפוך את ההצלחות הבריטיות ולמנוע את התפוררות הצבא האיטלקי בלוב.
סדרת ניצחונות של הגנרל הגרמני ארווין רומל הביאו את הגרמנים למרחק 160 ק"מ (99 מיילים) מקהיר יצרה ציפיות של הלאומנים המצרים כי הבריטים יובסו.
מקסיקו הייתה פעילה במהלך מלחמת העולם השנייה החל משנת 1942, אשר עד אז הייתה נייטרלית.
מעורבותה היחידה של מקסיקו עד אז הייתה סחר עם מדינות הציר, שנקטע לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין.
ארצות הברית, שכבר קיבלה החלטה להכריז מלחמה על מדינות הציר, השתתפה במלחמה ומקסיקו סייעה לה.
במאי 1942 הטביעו צוללות של חיל הים הגרמני שתי מכליות נפט מקסיקניות, "שומרת המישור" (Portero de Llano) ו"חגורת הזהב" (Faja de Oro), שהעבירו דלק מנמל טמפיקו במקסיקו לנמל פילדלפיה בארצות הברית.
מרבית שטחה של מרוקו היה מדינת חסות של צרפת עד יוני 1940, כשחלק קטן מהשטח נשלט בידי ספרד.
כאשר הובסה צרפת, הפכה מרוקו למדינה תחת חסות משטר וישי, ולפיכך הייתה לצד מדינות הציר, אם כי פעלה במדינה תנועת התנגדות משמעותית.
בנובמבר 1942 כבשו בעלות הברית את מרוקו במסגרת מבצע לפיד לשחרור כל צפון אפריקה.
החל מכיבושה של מרוקו נלחמו מתנדבים מרוקאים (גומיאר) לצד בעלות הברית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, שמרה נורווגיה על נייטרליות, ונמנעה מלהביע תמיכה בצדדים הלוחמים, אולם היא סחרה עמם וניהלה קשרים דיפלומטיים עם כל המדינות.
נורווגיה אף מכרה (כמו גם שוודיה) עפרות ברזל, שהיו חיוניות לתעשיית המלחמה הגרמנית.
ב-9 באפריל 1940 פלשה גרמניה לדנמרק ולנורווגיה.
זאת משום שגרמניה חששה שבריטניה וצרפת יכבשו את נורווגיה וינתקו את גרמניה מעפרות הברזל, חששות שקיבלו ביסוס לאחר שבריטניה וצרפת הציעו לשלוח חיילים לפינלנד דרך נורווגיה, הצעה שלא יצאה לפועל בסופו של דבר.
נוסף על כך, בצי הגרמני לחצו לכבוש את נורווגיה, כדי למנוע מצור ימי על גרמניה, בדומה למלחמת העולם הראשונה.
ב-14 בפברואר 1940 ספינה גרמנית שייטה במים הטריטוריאליים של נורווגיה, כשהיא נושאת מאות שבויים בריטים.
משחתת בריטית תקפה את הספינה ושחררה את השבויים, ונורווגיה הגישה מחאה בלבד, דבר שהביא את היטלר למסקנה כי נורווגיה לא תתנגד אם בריטניה תפגע בריבונותה.
גרמניה הצליחה לכבוש את נורווגיה לאחר מערכה של כחודשיים, עד 7 ביוני, בעת שהמלך וממשלתו ברחו.
לאחר הכיבוש מונה וידקון קוויזלינג, פוליטיקאי נורווגי ששיתף פעולה עם הגרמנים, לראש ממשלת הבובות הגרמנית.
במהלך כל תקופת הכיבוש הגרמנית, סבלה נורווגיה מעול הגרמנים, דבר שהתגבר ככל שהתקרב השחרור ופעולות המחתרת הנורווגית גברו.
כמו כן, גם יהודי נורווגיה סבלו, ומאות מהם נרצחו.
ב-8 במאי 1945 נסתיים הכיבוש הגרמני, עם כניעת גרמניה.
ניו זילנד הכריזה מלחמה על גרמניה ב-3 בספטמבר 1939, תוך חזרה על ההכרזה הבריטית:
ניו זילנד שלחה חטיבת צבא אחת, שנלחמה ביוון, צפון אפריקה ואיטליה, והיא תרמה מספר לא מבוטל של טייסים ואנשי צוות לחיל האוויר המלכותי של בריטניה.
ספינות חיל הים המלכותי של ניו זילנד נלחמו בדרום האוקיינוס האטלנטי, כולל בקרב בריו דה לה פלטה במהלך שנת 1939, עד שהן נקראו בחזרה להגן על מדינתן.
ניו זילנד נטלה חלק במלחמה באוקיינוס השקט באמצעות חיל הים וחיל האוויר שלה, לצד חטיבות צבאיות עצמאיות.
בעוד שאיי המדינה לא הותקפו, שיעור הנפגעים לנפש שספגה המדינה, היה הגבוה ביותר, מלבד הממלכה המאוחדת.
בחזית דרום מערב האוקיינוס השקט, השתתף חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד (RNSAF) בכוח מיוחד באיי שלמה, לצד חיל הנחתים האמריקאי, הצי האמריקאי, ומדי פעם גם בסיוע של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי.
במהלך המלחמה שלט בניקרגואה אנסטסיו סומוסה גרסיה, שקיבל על עצמו את הנשיאות לאחר הפיכה צבאית ב-1937. סומוסה היה בעל בריתה של ארצות הברית, ומיד לאחר המתקפה על פרל הארבור הכריזה ניקרגואה מלחמה על יפן.
שלושה ימים מאוחר יותר, ב-11 בדצמבר 1941, הכריזה ניקרגואה מלחמה גם על גרמניה ואיטליה וב-19 בדצמבר גם על בולגריה, רומניה והונגריה.
מתוך שש המדינות הללו, רק בולגריה הכריזה בתגובה מלחמה על ניקרגואה.
נפאל הכריזה מלחמה על גרמניה הנאצית ב-4 בספטמבר 1939, ובמהלך המלחמה השתתפו כוחות צבא שלה בלחימה בחזית הבורמזית.
מעבר לסיוע הצבאי, תרמה נפאל אקדחים, ציוד צבאי וכן תה, סוכר ועץ בשווי מאות אלפי פאונד למאמץ המלחמתי של בעלות הברית.
ערב מלחמת העולם השנייה, סינגפור הייתה מושבה בבעלות בריטניה ששלטה באזור במלואו כבר מ-1824. המושבה שכנה במיקום אסטרטגי עבור נתיבי הספנות שחיברו בין אסיה ואירופה.
מסיבות אלה, פלשה יפן למושבה ופתחה בקרב על סינגפור, שנמשך שבוע בין ה-7 ל-14 בפברואר 1942. במהלך הכיבוש היפני, שנמשך עד ספטמבר 1945, שם העיר היה סיונאן.
הכיבוש היפני התאפיין בהמשך הניסיון היפני לטהר את השטחים שנכבשו מכל מי שנחשד כעוין לאימפריה, בדגש על תושבים ממוצא סיני.
היפנים הקימו גם מערכת משטרה חשאית שהטילה טרור על האזרחים.
עוד הקימו היפנים רשת של בתי ספר שלימדו יפנית וחייבו את הילדים בהם לשיר מדי בוקר את ההמנון היפני תוך שפניהם פונות לכיוון יפן.
הורגש בשנים אלו גם מחסור במזון, בשל הצורך בשליחת משאבים רבים לצבא היפני.
לאחר חלוקת צ'כוסלובקיה, הוקמה ממשלת בובות פרו-נאצית בסלובקיה בראשותו של יוזף טיסו.
דרום סלובקיה, לרבות רותניה סופח על ידי ההונגרים.
זאולז'ה סופחה על ידי הפולנים שאיבדו שטח זה לאחר כיבוש פולין כמעט שנה מאוחר יותר.
ב-1940 הוכרה ממשלת צ'כוסלובקית גולה בראשות הנשיא לשעבר אדווארד בנש.
מרידה סלובקית באוגוסט 1944 דוכאה באוקטובר אותה שנה; לחימה פרטיזנית בהרים נמשכה לעומת זאת עד סוף המלחמה.
לאחר שהביס את הגרמנים באפריל 1945, סיפח הצבא האדום את קרפטיה רותניה לברית המועצות.
סמואה הכריזה מלחמה על גרמניה יחד עם ניו זילנד, אשר במלחמת העולם הראשונה כבשה את קבוצת האיים מידי גרמניה, וניהלה את השטח באמצעות מנדט שקיבלה מחבר הלאומים.
על פי הסכם ורסאי, גרמניה ויתרה על דרישותיה לאיים.