tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עוד במאה ה-19 התקיימו בעיר שלוש תערוכות בינלאומיות גדולות, בשנים 1853, 1865 ו-1874. כמה מוזיקאים ואומנים ידועי שם יצאו מדבלין, והתפרסמו בעולם כולו.
"דבלינאים" היא אנתולוגיה של סיפורים קצרים מאת ג'יימס ג'ויס אשר מיקם אף את ספרו המונומנטלי יוליסס בעיר, ושזר בו פרטים רבים הנוגעים לעיר.
ב-1991 נבחרה דבלין על ידי האיחוד האירופי להיות בירת התרבות של אירופה לשנה זו.
בעיר ממוקמים גם מוזיאון ההדפסים הלאומי של אירלנד, שלושת בנייני המוזיאון הלאומי של אירלנד ומוזיאון ספריית צ'סטר ביטי.
אזור הטמפל בר הוא מרכז לחיי לילה תוססים.
מרכז המבקרים של "גינס", בו מייצרים את הבירה שהפכה למותג המסמל את אירלנד בעולם כולו, הוא אחד האתרים המתוירים ביותר באירלנד.
בית הדואר המרכזי - מרכזה ההיסטורי של מרידת חג הפסחא.
ארבעת בתי המשפט - הבניין המרכזי של מערכת בתי המשפט באירלנד.
טירת דבלין - מרכז השלטון באירלנד בין המאה ה-13 והמאה ה-20.
קתדרלת פטריק הקדוש - קתדרלה של "הכנסייה של אירלנד" (אנגליקנית).
קתדרלת כרייסט צ'רץ' - קתדרלה של "הכנסייה של אירלנד" (רשמית גם מקום מושבו של הארכיבישוף הקתולי של דבלין).
גשר "הפני" - מעל הנהר ליפי, בין רחובה הראשי של דבלין, רח' או'קונל, ואזור הבילויים טמפל בר, זהו אחד מסמליה הרומנטיים של העיר.
טרינטי קולג' - נבנה בידי המלכה אליזבת הראשונה ב-1592 ומשמש עד היום כמרכז להשכלה גבוהה.
רחוב או'קונל - אחד מרחובותיה הראשיים של דבלין.
החוד של דבלין - הפסל הגבוה בעולם.
בבסיסו היקפו 3 מטר, וב"שפיץ" היקפו 15 סנטימטר.
הוא נמצא ברחוב או'קונל, ליד בניין הדואר המרכזי, במקום בו עמד בשנות השישים פסל של האדמירל הורציו נלסון שפוצץ על ידי ה-IRA.
מדרחוב גרפטון - אזור קניות רוחש והומה.
בתחילתו נמצא פסלה של מוכרת הצדפות מולי מלון שהשיר עליה הפך ל"המנון" של דבלין.
טיילת הנהר ליפי - חוצה את דבלין לרוחבה.
פניקס פארק - אחד הפארקים הגדולים באירופה, ובו, בין היתר, גן החיות של דבלין ומונומנטים שונים ומשכן נשיא אירלנד.
קרוק פארק - האצטדיון הגדול באירלנד והשלישי בגודלו באירופה.
המוזיאון היהודי האירי - המוקדש להיסטוריה של הקהילה היהודית באירלנד.
הדבלינרס נוסדה בשנת 1962 בדבלין.
חבריה המקוריים של הלהקה היו רוני דרו (גיטרה, שירה), לוק קלי (גיטרה, שירה, בנג'ו), ברני מק'קנה (בנג'ו), קיארן בורק (חלילית, מפוחית, גיטרה, שירה), וג'ון שאן (כינור), ונקראו בהתחלה "The Ronnie Drew Group" (החבורה של רוני דרו).
הם שינו את שמם לדבלינרס בעקבות ספרו של ג'יימס ג'ויס, "דבלינאים", שהרשים את חבר הלהקה לוק קלי.
להיטה הראשון של הלהקה היה Seven Drunken Nights.
הלהקה עברה מספר שינויים במשך השנים, רוני דרו עזב את הלהקה ב-1970, והוחלף על ידי ג'ים מקאן.
קיארן בורק התמוטט על הבמה ב 1974, ומאז לא נרפא (הוא מת ב-1988).
לוק קלי מת ב-1984. בורק וקלי הוחלפו בשין קאנון, ובאמון קמפבל.
הדבלינרס הקליטו עשרות אלבומים במשך השנים.
הם הקליטו שירים עם מוזיקאים רבים, במיוחד הפוגס.
דְּבִיר הוא קיבוץ השוכן באזור הגבול בין דרום השפלה לצפון הנגב, בסמוך ליער להב, מצפון לבאר שבע וממזרח לרהט.
הקיבוץ משתייך למועצה אזורית בני שמעון ולקיבוץ הארצי.
הקיבוץ דביר הוקם ב-13 בספטמבר 1951 על ידי עולים מהונגריה מתנועת השומר הצעיר ושמו כשם העיר העתיקה ששכנה באזור.
הקיבוץ נמצא בסמוך לתל בית מירסים, אשר זוהה כדביר המקראית על ידי ויליאם פוקסוול אולברייט ב-1924 ועל כן נקרא על שמו.
אולם מכיוון שזיהוי זה מוטל בספק וסביר שהוא שגוי החליטה ועדת השמות הממשלתית לקרוא לקיבוץ, עם עלייתו על הקרקע, "דבירה", לאמור "בדרך לדביר" (בדומה לשם היישוב אפרתה).
אך תושבי המקום והציבור נוקטים בדרך-כלל בשם הבלתי-רשמי דביר והיו מקרים בהם חברי הקיבוץ מחקו את האות "ה" מעל שלט הדרכים של מע"צ המורה לכניסה לקיבוץ.
ב-22 ביוני 2022 ועדת השמות הממשלתית התכנסה ואחרי התנגדות ארוכת שנים, אישרה פה אחד את בקשת הקיבוץ לשינוי שמו הרשמי מ"דבירה" ל"דביר".
בתחילת דרכו שכנו תושבי הקיבוץ באוהלים והביאו מים למקום בעגלה רתומה לסוס, מקיבוץ שובל.
עם השנים התפתח הקיבוץ והצטרפו אליו עולים מדרום אמריקה ותושבים מישראל.
החל מ-2009 נבנתה בצמוד לקיבוץ הרחבה קהילתית בכמה שלבים, המיועדת לתושבים אשר אינם חברי קיבוץ, אך שותפים בכל שירותי היישוב ביחד עם חברי הקיבוץ.
ילדי חברי הקיבוץ ותושבי הקיבוץ פעילים יחד בקן השומר הצעיר בקיבוץ, בו מתחנכים כ-120 חניכים ומדריכים.
בסמוך לקיבוץ עובר שביל ישראל.
מפעל פלסטיקה "דולב" (בשיתוף עם קיבוץ להב)
"תבליני הנגב" (ייצור וייצוא פפריקה)
"דביר מוצרי תוכנה" - מפתחת מעבד תמלילים QText
דֶבֶּל הוא כפר נוצרי מרוני בדרום לבנון, בנפת בינת ג'בייל שבמחוז א-נבטיה.
זהו כפר חקלאי המשתרע על גבעות שגובהן נע בין 560 ל-650 מטר מעל פני הים, ובו מטעים רבים של זיתים, חרובים וטבק שמהווים את רוב תוצרת הכפר.
במהלך מלחמת לבנון השנייה הכפר ננטש ותושביו ברחו.
בכפר וסביבתו התנהלו חילופי אש כבדים בין כוחות צה"ל לחזבאללה.
אחד האירועים הקשים הזכורים מהקרבות בדבל הוא פגיעת טיל נגד טנקים במבנה שבו שהו חיילי צה"ל.
באירוע זה נהרגו תשעה חיילי גדוד החבלה של עוצבת האש וכמעט 30 נפצעו.
כתוצאה מהלחימה נפגעו התשתיות בדבל והסביבה, ומבנים רבים ניזוקו.
דביר בֶּנֶדֶק (נולד ב-29 בדצמבר 1969) הוא שחקן, קומיקאי, פרזנטור ומנחה טלוויזיה ישראלי.
בנדק נולד וגדל בקריית חיים.
למד בתיכון רודמן בקריית ים והיה חניך תנועת הנוער "המחנות העולים".
שירת בצה"ל בזמן האינתיפאדה הראשונה ברצועת עזה במסגרת הנח"ל.
לאחר שחרורו טייל ברחבי העולם ועבד במשך כשנה וחצי כנהג מונית באוסטרליה.
עם שובו ארצה, עבד במשך תקופה קצרה בעבודות עפר והחל ללמוד תיאטרון.
ב-1997 סיים בנדק את לימודיו בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
לאחר סיום לימודיו החל לעבוד במועדון צוותא כשחקן, פועל במה, תאורן ולבסוף גם כמנהל טכני.
ב-2008 קיבל את פרס שחקן המשנה ע"ש שמוליק סגל מטעם תיאטרון הבימה; זכה ב"פרס השחקן לדרמות טלוויזיוניות" בפסטיבל סיאול על משחקו בסרט הסטודנטים של אייל אסרף "החונך"; והיה מועמד לפרסי אופיר על תפקידו בסרט "סיפור גדול" ובסרט "ארץ פצועה".
במשך חמש שנים, עד אוקטובר 2012, כיהן כיו"ר הוועד המנהל של "שח"ם - ארגון השחקנים בישראל".
בתום הקדנציה, החליפו בתפקיד אוהד קנולר.
במרץ 2016 התפטר מתפקידו כיו"ר מדור הפרינג' במועצה הישראלית לתרבות ואמנות במחאה על מדיניות שרת התרבות מירי רגב.
בנדק, אשר התמודד עם השמנת יתר, עבר בשנת 2012 ניתוח בריאטרי לצד שינוי באורחות חייו, ובכך השיל כ-60 ק"ג ממשקלו.
בפסטיבל עכו: ב-1995 גילם את פודזו בהצגה "מחכים לגודו" מאת סמואל בקט שביימה נולה צ'לטון.
ב-1998 שיחק בהצגה "התבוננות" שכתב וביים עמיר קליגר בהשראת כתבי קפקא.
ב-1999 שיחק לצד אשתו עירית נתן בנדק בהצגה "גבר אישה מילים" שכתב וביים ניצן כהן.
על משחקם בהצגה זו זכו הזוג בפרס על עבודת משחק.
בפסטיבל תיאטרון קצר בצוותא: ב-1997 שיחק בהצגה "הוא".
ב-2003 שיחק בהצגה "מחזה לילה" מאת יהושע סובול שביים בן לוין.
ב-2004 שיחק בהצגה "שטחים ופרידות" מאת אלדד כהן שביימה ליחי בקרמן.
ב-2008 שיחק בהצגה "מאחר" שכתב וביים עוזי וייל.
בתיאטרון צוותא: ב-2000 שיחק בהצגה "ג'ונגול" מאת בעז גאון שביים משה נאור.
ב-2003 שיחק בהצגה "פחד קהל" שכתב וביים משה נאור.
ב-2005 שיחק בהצגה "צפירה" שכתבו וביימו דני אשור ורותם קינן.
ב-2008 שיחק בהצגה "מלחמה - אופרת רוק" שכתב קובי ויטמן וביים איקה זהר.
באנסמבל הרצליה: ב-2001 שיחק בהצגה "גוד" מאת וודי אלן שביים בן לוין.
בתיאטרון אורות: ב-2002 שיחק בהצגה "אני עם אשתך גמרתי" שכתב וביים חנוך רעים.
בתיאטרון תמונע: ב-2005 שיחק בהצגה "משחקי חברה" שכתב וביים ניצן כהן.
ב-2006 גילם את אנטון אנטונובניץ', ראש העיר בהצגה "רביזור" מאת גוגול שביים ישי קרני אקהאוז.
בתיאטרון חיפה: ב-2008 שיחק בהצגה "המכוער" מאת מריוס פון מיינבורג שביים ארי רמז.
ב-2009 גילם את ג'פרי בהצגה "שלוש מסיבות" מאת אלן אייקבורן שביימה רביד דברה, ושיחק בהצגה "המקום ממנו באתי" מאת דייוויד מאמט שביימו משה נאור ואסף צפור.
ב-2013 גילם את טיטו מרלי, טנור, בהצגה "שיגעון באופרה" מאת קן לודוויג שביים משה נאור.
הצגה זו הייתה קופרודוקציה עם התיאטרון הקאמרי.
ביולי 2016 החל לשחק בעיבוד למחזה "גלנגרי גלן רוס" שכתב דייוויד מאמט ועלה בתיאטרון חיפה.
לצד: דב גליקמן, רמי הויברגר וישי גולן.
בתיאטרון גשר: ב-2010 גילם את אנטון אנטונובניץ', ראש העיר בהצגה "רביזור" שעיבד רועי חן ע"פ גוגול וביים יבגני אריה.
ב-2011 גילם את דון ז'ואן בהצגה "דון ז'ואן" מאת מולייר שעיבד וביים אלכסנדר מורפוב.
ב-2012 גילם את פרופ' צ'מלי בהצגה "הארווי" מאת מרי צ'ייס שביים משה איבגי.
בתיאטרון הקאמרי: ב-2019 גילם את סלע בקומדיה "לא לריב" שכתב גור קורן וביים גלעד קמחי.
ב-2021 החל לשחק בהצגת היחיד "כל הדברים הטובים" בהפקה משותפת של תיאטרון הקאמרי ושל תיאטרון אלעד.
בשנת 2023 גילם את ריימונד בהצגה המבוססת על הסרט "איש הגשם".
ב-2010 גילם את שרק בהפקה הישראלית של המחזמר "שרק" מאת דייוויד לינדזי אבייר, שבויימה על ידי עוז מורג.
ב-1998 גילם את מנדל, המלמד של מנשה בהצגה "הדיבוק - בין שני עולמות" שכתב וביים חנן שניר ע"פ ש.
ב-1999 גילם את פובליוס בהצגה "יוליוס קיסר" מאת שייקספיר שביים עודד קוטלר.
באותה שנה גילם את דודו בהצגה "כריש פטיש" מאת פיליפ רידלי שביימה נויה לנצט, ואת צבי קולוסאל בהצגה "לב טוב" מאת גלעד עברון שביים חנן שניר.
ב-2000 שיחק בהצגה "קדיש לנעמי" מאת אלן גינסברג שעיבד וביים חנן שניר.
ב-2002 גילם את אדק המשופם בהצגה "טנגו" מאת סלאבומיר מרוז'ק שביים מישה לוריה.
ב-2004 גילם את החייט אדריאן קורבו בהצגה "בגדי המלך" מאת נסים אלוני שביים מיכאל גורביץ', בקופרודוקציה של תיאטרון הבימה ותיאטרון החאן.
באותה שנה שיחק בהצגה "חודש בכפר" מאת איוואן טורגנייב שעיבד וביים חנן שניר.
ב-2005 גילם את נחמן טוש ואת ציון בהצגה "מבקר המדינה 2005" מאת אילן חצור שביים אילן רונן.
ב-2006 גילם את אהרון, בעלה המת של כרמלה (רונית אלקבץ) בהצגה "פירורים" שכתבה וביימה רביד דברה.
ב-2007 גילם את בול וורת'אן, בנה של דייזי (ליא קניג) בהצגה "הנהג של מיס דייזי" מאת אלפרד יורי שביים איציק ויינגרטן.
ב-1999 גילם את דני איש השב"כ בסרט הטלוויזיה של דרור שאול "מבצע סבתא" והשתתף בסרטי הטלוויזיה "חובו של אהרון כהן" ו"זמן אוויר".
ב-2002 גילם את גרינשפן בסדרת הטלוויזיה "שאול" ששודרה ב"הוט".
בשנים 2003–2005 גילם דמויות שונות בסדרת הטלוויזיה "הרצועה" שזכתה לביקורות מצוינות.
ב-2003 גילם את קובי בסדרת הטלוויזיה של אורי ברבש "מיי פירסט סוני", לצד יורם חטב ודפנה רכטר.
באותה שנה שיחק בסדרת הטלוויזיה "צימרים" ששודרה בערוץ 1.
ב-2005 גילם את מאסטר קים בסדרת הטלוויזיה "זומזום" ששודרה בערוץ הילדים.
ב-2007 הוא שיחק בסדרה מדע בדיוני הנקראת "הנפילים" בתור נח ליטני.
החל משנת 2007, במשך העונות השישית-השמינית, גילם את מיקי הגדול בסדרה "החיים זה לא הכל", וכן בתפקיד אורח בעונה התשיעית והאחרונה של הסדרה.
כמו כן, גילם את כהן בסדרת הטלוויזיה המוקומנטרית "24/7 תום אבני" ששודרה בערוץ הילדים.
באותה שנה גילם את אברהם סטבסקי בסרט הטלוויזיה "אלטלנה".
ב-2009 גילם את יעקב בסדרת הטלוויזיה "שירות חדרים", וכן השתתף בתפקיד קבוע בסדרה הקומית "קוויקי", אשר שודרה בערוץ 2 ובערוץ ביפ.
ב-2010 גילם את התפקיד הראשי (אבי משולם) בגרסה הישראלית של "המשרד" המופקת על ידי yes; וגילם את אלישע אוטומזגין בסדרת הטלוויזיה "טקסי דרייבר".
ב-2011 החל לגלם את דמותו של שי רוזן בסדרה הקומית "סברי מרנן".
ב-2013 החל להגיש תוכנית אירוח יחד עם בובות "רד בנד" בתוכנית "המופע של רד ודביר" של הזכיינית "רשת" בערוץ 2.
החל מ-2009 בנדק הוא הפרזנטור של "בנק מזרחי טפחות" ביחד עם ארקדי דוכין.
ב-2014 הנחה את תוכנית הבידור "הכל הולך" בהשתתפותם של הקומיקאים והשחקנים שחר חסון, קרן מור, נעמי לבוב, מולי שולמן, אליאנה תדהר ועוד.
ב-2018 החל להגיש את סדרת הדוקו "החיים על פי דביר" שמשודרת בכאן 11.
ב-2020 כיכב בסדרה "משפחה בהנפקה" המשודרת ב-HOT ושיחק בתפקיד בלש בעונתה השנייה של הסדרה "שב"ס" בכאן 11. באותה שנה השתתף בתוכנית המציאות "הזמר במסכה" בערוץ 12 בתוך התחפושת של הכריש.
ב-2022 גילם את זאב, מנהל בית הספר, בסדרה "שעת אפס" ששודרה בערוץ "כאן 11".
ב-1996 שיחק בסרטו של יצחק צפל ישורון "קיצור תולדות האוהבים", וב-1999 גילם את אריק בסרטו אף הוא בבימוי יצחק צפל ישורון "זמן אוויר" לצד משה איבגי ויבגניה דודינה.
ב-2001 גילם את בעלה של הלגה בסרטו של צבי שיסל "אסקימו לימון: החגיגה נמשכת"; שיחק בסרטו של איתי לב "חמש דקות בהליכה" לצד טל כהנא, שרון אלכסנדר ואלון אבוטבול; וגילם את ברדוגה בסרטו של עודד דוידוף "מרס תורכי".
ב-2003 גילם את אבנר בסרטו של דובר קוסיאשווילי "מתנה משמיים", וגילם את גדי בסרטו של דרור שאול "סימה וקנין מכשפה".
ב-2005 גילם סרסור בסרטו של יאיר הוכנר "ילדים טובים" המתאר יממה בחייהם של שני נערים תל אביביים העוסקים בזנות; וגילם מאפיונר שכינויו "הבוס" בסרטו זוכה חמישה פרסי אופיר של אייל חלפון "איזה מקום נפלא".
ב-2007 שיחק בסרט הסטודנטים של הגר בן-אשר "משעולים", וגילם את שפילמן בסרטו של יונתן פז "אסקימוסים בגליל".
ב-2008 גילם את צחי בסרטו של יאיר הוכנר "אנטארקטיקה" המספר על בדידות וחיפוש אחר אהבה אצל קבוצת להט"ב בתל אביב; וגילם את בונו בסרטו של יקי יושע "עוד אני הולך".
ב-2009 גילם את "אהרון" בסרט הקולנוע של שרון מימון וארז תדמור "סיפור גדול" והשתתף בסרטו של דורון ערן "רגליים קרות".
ב-2010 שיחק בסרט "יום הולדת"; בסרטה של קרן ידעיה "כלת הים" וגילם את גבי בסרטה של מיכל בת-אדם, "מאיה".
ב-2012 גילם את "רביד" בסרט "הפיגוע" (The Attack) הישראלי-לבנוני.
ב-2013 יצא לאקרנים הסרט "מי מפחד מהזאב הרע" שגם בו שיחק בנדק.
באותה שנה שיחק גם בסרט "סוכריות".
ב-2015 השתתף בנדק בסרט "ארץ פצועה" (של ארז תדמור), עליו היה מועמד לפרס אופיר בקטגוריית שחקן המשנה.
עוד באותה שנה שיחק בסרט "איביזה" בתפקיד ג'וש, עבריין מקומי.
ב-2017 השתתף בסרטו של נוני גפן "הכל שבור ורוקד".
ב-2019 השתתף בסרטו של אלון גור אריה "המוסד".
בשנת 2023 שיחק בסרט הדרמה הביוגרפי בבימויו של גיא נתיב, "גולדה", בדמותו של מפקד אגף המודיעין אלי זעירא.
בנדק דיבב את הדמויות הבאות:
מר כרטיסן בסרט "תומס ומסילת הקסמים" (2002)
אסלן בסרטי נרניה "סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים" (2005) ו"סיפורי נרניה: הנסיך כספיאן" (2008)
נייג'ל הקואלה בסרט "ג'ונגל סיטי" (2006)
השתתף בדיבוב קולות רקע בסרטים "מכוניות", "שרק השלישי", "מפלצות נגד חייזרים", "הנסיכה והצפרדע", "למעלה", "ארתור: נקמתו של מלתזאר", "בולט", "וול-אי" ועוד.
כמו כן דיבב את הכריש בפסטיגל 2008 ("תפוס ת'פסטיגל").
בנדק מתגורר בתל אביב ונשוי לשחקנית עירית נתן בנדק.
דְּבִר (נקראה גם קִרְיַת סֵפֶר ואולי גם קִרְיַת-סַנָּה) הייתה עיר כנענית חשובה ביותר מדרום לחברון, במעמד דומה לזה של חברון ולכיש.
התנ"ך מספר כי העיר נכבשה בידי כוחותיו של יהושע בן נון והייתה עיר חשובה בנחלת שבט יהודה שניתנה לכוהנים.
דביר היא אחת הערים הבודדות שקיימות בידנו עדויות מפורטות במקרא לגבי נסיבות כיבושה ( ותיאור מקביל ב וב).
בנוסף, דביר מוזכרת בתנ"ך כאחת מ-31 הערים אשר כבש יהושע בן נון: .
כפי שניתן לראות, המקורות המקראיים שלעיל נבדלים במידה מסוימת באשר לכיבוש חברון ודביר, הכרוכים זה בזה.
1. חברון נכבשת בידי כלב בן יפונה, המזכיר ליהושע את ההבטחה שקיבל בתום פרשת המרגלים, ויהושע אכן מאשרר את ההבטחה.
כלב מציע את עכסה בתו למי שיכבוש את דְּבִר /קִרְיַת סֵפֶר; עתניאל בן קנז אחי כלב נענה לאתגר, כובש את דביר וזוכה בעכסה, המבקשת ומקבלת מכלב אביה את גולות המים.
2. חברון נכבשת בידי כלל שבט יהודה במסע כיבושים משל עצמו, כחלק ממסעות כיבושים נפרדים של השבטים השונים לאחר מות יהושע.
לאחר כיבוש חברון נכנס כלב לתמונה, ומכאן מובא מילה במילה הסיפור הקודם על כיבוש דביר, אשר כלב מאציל לעתניאל, ועל גולות המים (שופטים א יב–טו).
3. חברון ודביר נכבשות בידי יהושע וכלל ישראל, כחלק ממסע מלחמה אחד בו הוא כובש את כל מרכז ודרום הארץ, לאחר כיבוש יריחו והעי.
בהמשך לכך מופיעה רשימת 31 מלכי כנען אותם הכו יהושע ובני ישראל, ובהן גם חברון ודביר.
חקר המקרא הביקורתי, לעומת זאת, משחזר כאן 3 גרסאות שונות לכיבוש הארץ בכלל, ודביר וחברון בפרט: מסורת כלבית מקומית, מסורת יהודאית של כלל יהודה, ומסורת שלפיה כבש יהושע עצמו, עם כלל ישראל, את כל הארץ לרבות חברון ודביר.
מקובל להניח כי הסיפור המקומי ביותר הוא גם המסורת הקדומה ביותר: כלב בן יפונה כובש את חברון, ומאציל את כיבוש דביר לעתניאל בן קנז.
כלב מייצג את הכלבים, תת-שבט חזק ביהודה, שמרכזו בחברון וסביבותיה.
גם הקנזים הם תת-שבט בולט, והסיפור מציג את יחסי הכוחות ביניהם, כמקובל בגנאלוגיות מסוג זה המוכרות בחברות שבטיות רבות.
הסיפור גם מוצא לנכון להסביר את בעלות דביר והקנזים על גולות המים שלכאורה אמורות להיות ברשות הכלבים.
הזיהוי ההסטורי-ארכאולוגי של ערי הכלבים מול ערי הקנזים, וזיהויין בשטח של גולות המים, מאששים פרשנות גנאלוגית זו.
דביר נזכרת ברשימת ערי יהודה, בקבוצה 5 היא קבוצת דרום ההר, בספר .
רשימת זו של ערי יהודה מופיעה ב במסגרת תיאור נחלת יהודה; זהו המקור הטופונימי המפורט ביותר במקרא, והבסיס למחקר הגאוגרפי-היסטורי של יהודה המקראית.
הרשימה איננה מהתקופה המשוערת של יהושע או של ההתנחלות, שכן היא משקפת שיא יישובי אליו הגיעה ממלכת יהודה רק במאות 8–7 לפסה"נ, בערך ימי חזקיהו או יאשיהו (עדיפות מסוימת לאחרון).
בתקופת הממלכה המאוחדת הייתה דביר אחת מערי הלוויים ().
רשימת ערי הכוהנים והלויים, = , כוללת 9 ערים ביהודה.
מההר נזכרות 6 ערים, ובדרומו בלבד: חברון, יתיר, אשתמוע, חלן, דביר, יוטה.
בשפלה 3 ערים נוספות: לבנה, עשן, בית-שמש.
ריכוז זה מהווה חריגה בולטת מהסכמטיות הקיצונית של הרשימה, שבה מוקצות לכל שבט 4 ערים כך שהמניין הכולל הוא 48. המחבר או העורך המקראי מצדיק זאת בכך ששמעון ויהודה נטלו חלק אחד ברשימה, אך גם מניין זה צריך להיות 8 ולא 9 ערים (מהן רק עשן עשויה להחשב על שמעון).
בנימין מזר סבר כי הערים הן מרכזי מינהל שארגן שלמה הצעיר בסוף ימי דוד –, כשללויים תפקיד מרכזי במינהל ולא רק בפולחן.
ריכוזן בדרום יהודה מכוון לפקח על האוכלוסייה ה"לא ישראלית" לדעתו – הכלבים והקנזים.
אבי עופר מקבל את דעת נאמן על גרעינה ההיסטורי של הרשימה, ולדעתו, הנסמכת על סקר הר יהודה, ריכוז ערי הלויים בדרום יהודה נראה יותר מכל כמשקף ריכוז התיישבותי פשוטו כמשמעו, באזור בעל ייחוד אקולוגי.
דביר היא אחת הערי החשובות מסוג זה, ומסתבר שהתיישבו בה בני לוי, לצד הקנזים שהמסורת מייחסת להם את כיבוש העיר.
דביר מוזכרת גם כאחת מהערים עליהן נאמר: "וַיַּכְרֵת אֶת-הָעֲנָקִים מִן-הָהָר" ().
זהותם של הענקים או ילידי הענק במסורות חברון ודביר נדונה רבות במחקר הביקורתי.
נראה שלפי המסורת הקדומה יושבי חברון וסביבתה הם אֲחִימַן שֵׁשַׁי וְתַלְמַי יְלִידֵי הָעֲנָק, ולכינוי ענק כנראה לא היה בתחילה גוון אגדי של נפילים אנשי מידות.
ראו בהם קבוצה חורית, פלישתית, חיתית, או קבוצה שמית מערבית הנזכרת גם במקורות חוץ מקראיים מהאלף השני לפסה"נ, למשל בתעודות מארי.
במקרה זה נהוג להבין את השם לפי המילה השמית-עברית שפירושה 'עדי לצוואר' (ברא' רבה כו, 16), שעודנה בשימוש בעברית במובן זה.
בהתאם לניתוח זה, רק במסורות הנחשבות מאוחרות יותר החלו לזהותם עם נפילים ואנשי מידות, והמילה ענק הפכה לשם נרדף למשמעות זו; בעברית המודרנית זו המילה הנפוצה לתיאור אנשי מידות בעלי קומה גבוהה מהרגיל.
נראה איפה שילידי הענק היו יחידה שבטית כנענית / אמורית שישבו בהר חברון ובדביר ערב הגעת הכלבים והקנזים, שהורישו אותם מאזור זה.
העיר נודעה גם בשם קִרְיַת סֵפֶר או קִרְיַת-סַנָּה, כפי שמצוין בספר יהושע: .
בתקופת התנחלות השבטים, נכללה העיר בתחומו של שבט יהודה () .
לגבי השם האחרון יש ויכוח במחקר.
נות טען כי בפסוק זה אכן נזכרה עיר בשם קִרְיַת-סַנָּה, וכי הגלוסה "הִיא דְבִר" אינה אלא זיהוי מוטעה של המעתיק.
אולם בדרך כלל מקבלים את הנוסח במלואו לפי תרגום השבעים, שם מופיע השם קִרְיַת סֵפֶר.
לפי פרשנות זו, קִרְיַת-סַנָּה אינו אלא שיבוש של השם קִרְיַת סֵפֶר, שנובע מדמיון צלילים הומויוטלאוטון לדַנָּה המופיעה קודם לכן.
אם אכן כך הוא, דביר לא נקראה מעולם קריית סנה, אלא שיש כאן שיבוש מעתיק בלבד.
במחצית השנייה של המאה ה-19 זיהה הארכאולוג קלוד קונדר את דביר המקראית עם הכפר דאהרייה, בהר חברון.
זיהוי זה עמד בעינו עד שנת 1924, בה הציע ויליאם פוקסוול אולברייט לזהות את תל בית מירסים עם דביר המקראית.
הזיהוי של אולברייט התקבל בזמנו על דעת כל החוקרים בהיותו תל כנעני מובהק שהושמד בשריפה גדולה במאה ה-13 לפני הספירה.
במשך השנים הועלו ספקות ביחס לתיארוך של אולברייט.
ב-1951 עלה קיבוץ השומר הצעיר על הקרקע כ-10 ק"מ מדרום-מערב לתל.
ועדת השמות הממשלתית סירבה לבקשת אנשי הקיבוץ לקרוא לו "דביר" כשם התל, בשל היותו רחוק מדי, והסכימה לכנות אותו דבירה, לאמור "בדרך לדביר".
בשנת 1968 החלה משלחת ארכאולוגית בראשותו של משה כוכבי לבצע סקר ארכאולוגי בדרום הר חברון.
גולת הכותרת של הסקר הייתה זיהוי דביר המקראית בחירבת רבוד (נ"צ 1515/0933) הסמוכה לכפר רבוד.
העולם הארכאולוגי מעדיף, ככלל, את זיהויו של משה כוכבי שנראה מתאים יותר מבחינות שונות.
אולם אין תמימות דעים בקרב החוקרים ביחס למיקומה האמיתי של דביר המקראית, ובפרט אולברייט עמד על זיהויה בתל בית מרסים.
מאז מותו של אולברייט אין שום ויכוח רציני במחקר על זיהויו של כוכבי.
הממצא הארכאולוגי ב"תל דביר" (ח'רבת רבוד) ופירושו
תל דביר הוא תל קדום השוכן על אפיקו של נחל חברון, כ-8 ק"מ צפון-מערבית לכפר הפלסטיני א-סמוע וכ-3 ק"מ מערבית לעתניאל בדרום בהר חברון.
התל מזוהה כאמור על ידי החוקרים עם העיר המקראית דְּבִיר.
היישוב במקום התקיים ברציפות מתקופת הברונזה העתיקה (על כך מעידים שלל ממצאים ארכאולוגיים, ובעיקר בית קברות מהתקופה שנחשף מזרחית לתל בשנת 1968–1969 על ידי המכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת תל אביב), למעט תקופה קצרה של חורבן בסוף המאה ה-8 לפנה"ס, ועד לחורבן הבית הראשון.
בתקופת ממלכת יהודה, במאה ה-9 לפנה"ס בוצרה העיר באופן משמעותי, על כך מעידים שרידי החומה העבה שנחשפה על גבי התל.
החומה הקיפה שטח בגודל של כ-50 דונם, המעיד על גודלה של העיר באותה תקופה.
אך כאמור תקופה קצרה אחר כך חרבה דביר, במסגרת מסע המלחמה שערך סנחריב מלך אשור, בממלכת יהודה בסביבות שנת 701 לפנה"ס.
דביר נושבה מחדש במאה ה-7 לפנה"ס, בוצרה על ידי חומה חדשה ואף התפשטה אל מעבר לתחום חומותיה, כפי שניתן לראות עד היום, בשרידי הרובע מצפון – מערב לתל.
בשנת 586 לפנה"ס חרבה דביר בשנית, הפעם בידי נבוכדנצאר מלך בבל, בדומה לשאר ערי יהודה.
העיר נושבה לפרק זמן קצר, בתקופת שיבת ציון, אולם היישוב במקום היה דליל בהשוואה לקודמו ולא האריך ימים.
דביר היא הוצאת ספרים לספרות עברית, לשירה ולחכמת ישראל.
ההוצאה נוסדה לראשונה באודסה בשנת 1901 על ידי חיים נחמן ביאליק, ש.
בן ציון, מאיר דיזנגוף, אלחנן ליב לוינסקי ויהושע חנא רבניצקי תחת השם "מוריה".
ספרי ההוצאה היוו את המסד לספריית בית הספר העברי המודרני על ידי הספקת ספרי לימוד וספרי יסוד במקצועות העברית והמקרא ועיבוד לעברית קלה של סיפורי חז"ל ויצירות מתקופת ימי הביניים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ומהפכת אוקטובר נסגרה ההוצאה ברוסיה עקב האיסור של השלטון על הוצאת ספרים בעברית מלבד ספרי קודש.
איש העסקים אליהו פאינסון, ממייסדי בית החרושת "שמן" הקציב סכום כסף נכבד כדי לסייע להוצאה להתבסס בברלין ואפשר להוצאה להיפתח מחדש ב-1919, על ידי אותם אישים.
במשך כחצי שנה הוציאה ההוצאה ספרים תחת השמות "מוריה" ו"דביר" ומשנת 1920 תחת השם "דביר" בלבד, תוך מיזוג הזכויות והנכסים של "מוריה" ב"דביר".
ההבדל העיקרי בין "מוריה" ל"דביר" היה שהוצאת מוריה פנתה לתחום ספרי הלימוד והעיבודים עבור תלמידים בעוד ש"דביר" התמקדה בהוצאת יצירות שלמות לקהל הבוגר ("העם"), בתוכו בוגרי בתי הספר שהתחנכו על ספרי "מוריה".
בשנת 1923 החל לצאת גם ה"מאסף העתי" (כתב עת) לחוכמת ישראל "דביר".
הרוח החיה בהוצאה ומכתיב דרכה היה חיים נחמן ביאליק שכל ספריו יצאו בהוצאת דביר.
סופרים מובילים נוספים בהוצאה היו שלום אש, י"ל פרץ, י"ד ברקוביץ', דוד פרישמן, גרשון שופמן ועוד.
המשוררים הבולטים היו שאול טשרניחובסקי, זלמן שניאור ועוד.
בנוסף הוציאה ההוצאה סדרות ספרים על ההיסטוריה של עם ישראל בעריכת שמעון דובנוב.
השהות בברלין הוגדרה מראש כזמנית, עד שיוקמו התשתיות הדרושות וייאסף הממון הדרוש להעברתה לארץ ישראל.
ואכן בשנת 1924 עברה ההוצאה לתל אביב ואל חברי המערכת שלה נוספו הסופרים אחד העם, שמריהו לוין, יהודה גור (גרזובסקי), ואלתר דרויאנוב על הצד הפיננסי הופקד יצחק גולדברג.
המשבר הכלכלי שפקד את הארץ והעולם בשנות השלושים ומלחמת העולם השנייה הביאו לירידה חדה במכירות ולצבירה מהירה של חובות.
בנוסף, עמודי התווך של ההוצאה הלכו לעולמם.
חיים נחמן ביאליק נפטר ב-1934 ורבניצקי ב-1944. לאחר מותו של רבניצקי, נתמנה שמואל פרלמן לעורך הראשי של ההוצאה.
ההוצאה התמקדה בנכסי העבר, כ-1,400 כותרים שהוציאה בעבר והמשיכה להוציא.
בנוסף רכשה ההוצאה את הזכויות לספרי הוצאת תרשיש שכלל תרגומים ממיטב הספרות העולמית.
הבעלות על ההוצאה התחלקה בין מספר גורמים, ביניהם יורשיו של שמריהו לוין ואיש העסקים אשר רשף (אביהם של רפי וצלי רשף).
שמה של ההוצאה הפך לשם נרדף לעולם מיושן ולא רלוונטי .
בשנת 1969 זכו התרגומים לכתבי זיגמונד פרויד שיצאו בהוצאת דביר בפרס טשרניחובסקי.
מטרת ההוצאה עם הווסדה הייתה "חנוך לאומי מתוקן על יסודות אנושיים כלליים" וזאת על ידי פרסום ספרות מקורית, בדגש על ספרים בעלי תוכן חינוכי וכינוס הספרות היהודית לדורותיה ובעיקר חוכמת ישראל ושירת ימי הביניים.
במכתבו של ביאליק מיום כ"ט באייר תרפ"ג (מאי 1923) לעורכי "המאסף העתי" "דביר" ניתן לראות את ה"אני מאמין" שלו לתפקידה של הוצאת הספרים כולה:
לאחר הקמת האוניברסיטה העברית בירושלים ראתה עצמה הוצאת דביר כמחויבת להוציא את הספרות המחקרית הנדרשת לתלמידי המוסד, הן פרי עטם של חוקרי האוניברסיטה והן ספרי עזר לתלמידיה.
אולם, בהיותה עסק פרטי שלא ראה רווח בהוצאת סוגה זו של ספרות לקהל יעד צר, התמקדה בצד הפופולרי יותר שבשולי העיסוק המדעי והותירה את ההוצאה האקדמית המדעית בידי האוניברסיטה עצמה.
אחד מן העקרונות המנחים של דביר היה אי-התפשרות על איכות החומרים (נייר, כריכה, דפוס וכדומה).
בהוצאה יצאו ספרים בפורמט גדול, על גבי נייר איכותי ובכריכות מהודרות.
מפעלי הכינוס הגדולים (כגון ספר האגדה) יצאו במספר מהדורות מהודרות במיוחד.
הדבר חייב השקעת כספים גדולה שלא תמיד הוחזרה במכירות.
הוצאת דביר ריכזה במהלך שנות השלושים התנגדות מבין הסופרים ובעיקר המשוררים הצעירים (דאז) של ארץ ישראל אשר התאגדו בחבורת "יחדיו", בין הבולטים בחבורה ניתן למנות את נתן אלתרמן, אברהם שלונסקי, יעקב הורוביץ וישראל זמורה.
טענתם העיקרית הייתה שההוצאה החשובה מתמקדת בהוצאה לאור של כתבי "משוררים מתים" ומתעלמת מהיצירה העברית החדשה.
כתגובת נגד קמו הוצאת "יחדיו" ולאחר מכן הוצאת מחברות לספרות של ישראל זמורה.
בשנת 1986 רכש אהד זמורה, שותף בכיר בהוצאת "זמורה-ביתן" ובנו של מתנגדה התקיף של "דביר", ישראל זמורה, את הוצאת דביר.
מלבד יחס נוסטלגי נרכש עם רכישת דביר קטלוג ענק של זכויות ("בקליסט" בלשון ההוצאה לאור) ותדמית מכובדת ושורשית.
מבקר הספרים מיכאל הנדלזלץ כתב:
בשנות ה-90 החלה דביר להוציא לאור את סדרת "מה?
דע!", סדרת ספרי מדע פופולרי.
בשנת 2005, במלאת 70 שנה למותו של ביאליק, פג תוקף זכויות היוצרים על יצירתו, נכס חשוב של "דביר".
למרות זאת יצאו לאור מהדורות חדשות של קובץ השירים וקובץ הסיפורים של ביאליק.
בשנת 2009, השיקה דביר שירות דפוס דיגיטלי שמאפשר להזמין באינטרנט ספרים שאזלו מהמלאי ומהחנויות לפי דרישה.
כך שהספר המבוקש מודפס במיוחד עבור המזמין, כולל העטיפה המקורית.
בשנת 2012, לקראת יום השואה, ראה אור בהוצאת דביר הספר "אנה פרנק - בין מילים לתמונות", שעיקרו תצלומים מחייה של אנה פרנק לצד כיתובים, ציטוטים ועובדות הנמסרות בקצרה.
הוצאת הספרים ממשיכה להוציא תחת המותג "דביר" את ספרי הילדים של מרים ילן שטקליס ופאול קור, כתבי שלום עליכם וסדרת ספרי ההיסטוריה של צבי יעבץ וספרים נוספים.
דבלין קור הוא תקן לתיאור של מקורות ברשת האינטרנט.
הוא מורכב מ-15 שדות של מטא דאטה, ומשמש לתיאור של פריטים דיגיטליים כגון קובצי טקסט, תמונות, אודיו, וידאו או לתיאור של פריטים מורכבים כמו דפי אינטרנט.
התקן נוצר בסדנה של ה-OCLC בעיירה דבלין שבמדינת אוהיו, ומכאן שמו.
שדותיו פותחו על ידי מומחים בספרנות, מדעי המחשב, קידוד תווים ואוצרוּת.
המילה "core" מציינת שרשימת השדות משמשת כבסיס אליו ניתן להוסיף שדות נוספים.
בנוסף, כל אחד מהשדות הוא אופציונלי וניתן לחזרה.
יישומים של הדבלין קור משתמשים בדרך כלל ב-XML ומבוססים על Resource Description Framework.
הדבלין קור מורכב משתי רמות.
הרמה הבסיסית (Simple Dublin Core) מורכבת מ-15 שדות:
הרמה שמעליה (Qualified Dublin Core) כוללת שלושה שדות נוספים – בעל זכויות היוצרים, מוצא וקהל – וכמתים שמעדנים את השדות השונים.
הרמה השנייה של הדבלין קור התפתחה לאחר הפרסום של 15 השדות הראשונים באמצעות ה־Dublin Core Metadata Initiative – קבוצת חשיבה מקוונת שנוסדה בעקבות פרסום הדבלין קור ועוסקת בפיתוח של סטנדרטים למטא דאטה.
דבלינאים הוא אוסף סיפורים קצרים שכתב הסופר האירי ג'יימס ג'ויס בשנים 1904–1907.
הקובץ היה אבן בוחן ליחס הקוראים והמבקרים ליצירתו של ג'ויס, ואף על פי שהיה מוכן כבר ב-1907, עוכב פרסומו מאוד עקב החשש של המוציאים לאור ובתי הדפוס מתביעות משפטיות, והוא יצא לאור רק ביוני 1914 לאחר מאבק ממושך.
הקובץ הוא ניתוח חודרני של הקיפאון והשיתוק של מעמד הביניים בחברה הדבלינאית, בשנים הראשונות של המאה ה-20. רבות מהדמויות המופיעות בדבלינאים מופיעות בתפקידים משניים גם ביצירתו "יוליסס".
"אפיפאניה", מונח נוצרי שבמקור פירושו "התגלות", מציינת אצל ג'ויס "גילוי רוחני פתאומי, בין בדיבור המוני בין בתנועה בין ברובד הזכירה של המוח עצמו".
ב-1904, כשעוד חי בדבלין, כתב ג'ויס לבקשת ג'ורג' ראסל את הסיפור הקצר "האחיות" שפורסם ב"אייריש הומסטד".
לימים נכנס "האחיות" כסיפור הראשון בקובץ.
הוא המשיך בכתיבת סיפורים קצרים, ובהם "אוולין" ו"לאחר המירוץ", והצהיר באוזני ידידיו כי הוא עומד לכתוב סדרה של עשרה סיפורים קצרים, שעל פיהם ניתן יהיה לראות את טיבו של "השיתוק שרבים רואים בו עיר".
את יתר הסיפורים כתב כבר באיטליה, ובפברואר 1906 קיבל הסכמה מהמוציא לאור הבריטי גרנט ריצ'רד להדפיס את הקובץ על שנים-עשר הסיפורים שבו.
הוא הוסיף סיפור אחד, "שני עגבנים", ואז נתקל לראשונה בצנזורה: מדפיס הספר מיאן להדפיס קטעים מסוימים מהספר, וכן התנגד להופעת המילה: bloody.
הוא הוסיף לספר עוד שני סיפורים, "עב קטנה" ו"המתים" שכתיבתו הסתיימה בספטמבר 1907. בעקבות המדפיס שלו נסוג גרנט ריצ'רדס מהוצאת הספר לאור, וג'ויס החל לחפש מו"לים אחרים.
ב-1909, בעת ביקורו בדבלין, מצא את אשר חיפש - הוצאה לאור בשם מונסל שמנהלה, ג'ורג' רוברטס, הציע לו חוזה משופר.
בתחילת 1911 נראה היה שדרכו של "דבלינאים" סלולה, למעט אבן נגף אחת: בסיפור "בחדר הוועד ביום הקיסוס" כתב ג'ויס כמה קטעים על המלך אדוארד השביעי, והמוציא לאור רוברטס התעקש על הוצאתם מהספר.
באוגוסט 1911 הגיעה התשובה מאחד ממזכיריו, כי למלך אין כל עניין בספר, וכי אין זה מכבודו להביע דעה בעניינים כגון אלה.
ג'ויס, בניסיון נואש להשפיע על דעת הקהל, שלח מכתב לכמה מעיתוני אירלנד, ובו פירט את דרך החתחתים שעבר כדי להוציא לאור את "דבלינאים".
בקיץ 1912 ביקר שוב בדבלין בפעם האחרונה בחייו.
הוא עשה ניסיונות נואשים להוציא את "דבלינאים" לאור, ואף הסכים לפצות את המו"ל רוברטס בסכום של 60 לי"ש אם יוחרם הספר.
בתגובה קיבל מכתב מעורכי הדין של רוברטס ולפיהם הספר גדוש בביטויים, העלולים להוביל לתביעות אין ספור בגין לשון הרע.
הם הציעו שיפקיד ערבות בסך 1000 לי"ש לכיסוי התביעות העתידיות, ולא - ייתבע על ידי רוברטס בגין הזמן שהושקע בכתב היד.
הוא הסכים למחיקות, לשינויים ולהחלפת שמות הפאבים בשמות בדויים, אך לשווא.
המדפיס של רוברטס, פוקנר, הודיע כי בכוונתו להשמיד את העותקים שכבר הודפסו.
בספטמבר יצא ג'ויס נסער ללונדון ויותר לא חזר לדבלין.
ב-1914 נמצא מי שיוציא לאור את דבלינאים: המו"ל גרנט ריצ'רד, שמשך ידו מהספר מספר שנים קודם לכן, הסכים לפרסמו.
בניגוד לאזהרת עורכי הדין, לא הוגשו כל תביעות שהן בגין הספר.
דבלינאים כולל חמישה עשר סיפורים.
בספטמבר 1905 שלח ג'ויס מכתב לאחיו סטניסלאוס בו פירט את סדר הסיפורים בקובץ:
ג'ויס מציין במכתבו רק עשרה סיפורים בשמם.
שני הסיפורים הנוספים אותם הזכיר ללא שמם הם "ערבי" ו"חסד אלוהים", שהושלמו רק באוקטובר 1905. שלושת הסיפורים שלא אוזכרו הם "שני עגבנים", "עב קטנה" ו"המתים" שנכתבו רק בשנים 1906–1907.
האחיות - הושלם באוגוסט 1904
אוולין (Eveline) - ספטמבר 1904
אחרי המירוץ (After the Race) - דצמבר 1904
יום הקיסוס בחדר הוועדה (Ivy Day in the Committee Room) - 1 בספטמבר 1905
חסד אלוהים (Grace) - באוקטובר 1905
המתים (The Dead) - הסיפור האחרון, הושלם ב-20 בספטמבר 1907
דבלינאים, סיפורים (תרגם מאנגלית: אברהם יבין, עיצוב עטיפה: גלי הוס), הקיבוץ המאוחד, 1971. הדפסה מחודשת ומעובדת לאותה גרסת תרגום ראתה אור בשנת 2009 בהוצאת עם עובד.
האחיות; המתים, סיפורי ג'יימס ג'ויס (תרגום: אברהם יבין), תל אביב: משרד הביטחון, 1982.
דֶבֶּלְיָאצָ'ה (בסרבית: Debeljača, בסרבית בכתב קירילי: Дебељача, בהונגרית: Torontálvásárhely - טורונטאלוואשארהיי) הוא כפר בסרביה בשטח הרשות המקומית קובאצ'יצה אשר במחוז באנאט הדרומי שבפרובינציית וויבודינה.
היישוב מתועד לראשונה בכתובים החל מהמחצית השנייה של המאה ה-17. היה זה יישוב ובו מספר משפחות אריסות שעסקו בחקלאות.
במחצית המאה ה-18 נכלל היישוב בחזית הספר של ממלכת הבסבורג ולמקום הגיעו תושבים ממוצא סרבי ועמם נמנו אנשי צבא ובני משפחותיהם.
בהמשך, עם שינוי קו חזית הספר נטשו הסרבים את המקום, ובשלהי המאה ה-18 הגיעו למקום מתיישבים ממוצא הונגרי.
מאוחר יותר עבר האזור לחזקת האימפריה האוסטרו-הונגרית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל בשטחי ממלכת יוגוסלביה.
לאחר המלחמה נכלל הכפר דבליאצ'ה בשטחי יוגוסלביה, ולאחר התפרקות יוגוסלביה עבר לחזקת סרביה.
רוב תושבי הכפר הם הונגרים.
קהילה יהודית נאולוגית התקיימה בדבליאצ'ה מהמחצית השנייה של המאה ה-19. ב-1895 הוקם בית הכנסת הקהילתי וכן תלמוד תורה.
ב-1931 התגוררו בכפר 225 יהודים, שהיוו 3.75 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
יהודי הכפר נרצחו בשואה, רובם בסיימישטה ובטופובסקה שופה ומקצתם נורו למוות באזור פנצ'בו.
בית הכנסת חולל על ידי הגרמנים.
נכון ל-2002 עמד על תילו מבנה בית הכנסת וכן אותרו בכפר שרידי בית העלמין היהודי.
דְּבִרָה (ייתכן גם: דְּבִר) כנראה היה אתר או יישוב מקראי בצפון מדבר יהודה, אשר נזכר פעם יחידה בתנ"ך, בתיאור גבולה הצפון מזרחי של נחלת שבט יהודה:
יצוין שיש גם דעות אחרות באשר למשמעות המילה דְּבִרָה בפסוק זה, ולפיהן לא מדובר כלל בשם של יישוב, שכאמור אינו נזכר כלל מחוץ לפסוק אחד במקרא.
נות וחוקרים אחרים סבורים שכיוון שהוראת המילה דְּבִר היא החלק האחורי במקום (כמו, למשל, בבית המקדש), הרי דְּבִרָה היא מילת יחס שהוראתה "מאחורי".
במקרה כזה משמעות הפסוק תהיה שהגבול עלה מאחורי עמק אחור, ושלא מדובר כאן על שם עיר.
אפשרות שימור השם הקדום בואדי א-דַבֶר
יש הרואים בשמו המקורי של נחל אוג התחתון, בין נבי מוסא לים המלח, ואדי א-דַבֶר, שימור של השם הקדום.
דבלולניים (שם מדעי: Callaeidae) הם משפחה קטנה של ציפורי שיר דמויי-עורב האנדמיים לניו זילנד.
עופות אלה הם דומים וקרובים לעורביים.
מקורם ארוך וצר או מעובה וצבעם שחור והם בעלי דבלולי עור (כמו העור שמתחת למקור התרנגולת) גדולים בצבעים עזים בין אדום לכחול.
עופות אלה הם אוכלי כל הניזונים מפירות ומחרקים והם מעופפים חלשים ובעלי כנפיים קצרות.
רגליהם לעומת זו חזקות והם נעים רוב הזמן על הקרקע או נמצאים על ענפים.
עופות אלה הם בין העופות הראשונים בניו זילנד והם קרובי משפחתה של תפרית ניו זילנדית (Notiomystis cincta), שאנדמית כמותם לניו זילנד.
ישנם 5 מינים במשפחה, ביניהם אחד שנכחד בתחילת המאה ה-20 ואחד נוסף אשר לא נראה מאז שנת 1967 אך עדיין ישנן שמועות לקיומו.
שאר המינים מדורגים על ידי הרשימה האדומה של IUCN כקרובים לסיכון.
מין דבלולן דרומי (Callaeas cinerea) - ייתכן שנכחד
דְּבִיר היה מלך עגלון הכנענית נמנה עם חמשת מלכי האמורי שהביס יהושע בן נון כשנחלץ לעזרתם של תושבי העיר גבעון בני בריתו, כפי שכתוב: "וַיִּשְׁלַח אֲדֹנִי צֶדֶק מֶלֶךְ יְרוּשָׁלִַם אֶל הוֹהָם מֶלֶךְ חֶבְרוֹן וְאֶל פִּרְאָם מֶלֶךְ יַרְמוּת וְאֶל יָפִיעַ מֶלֶךְ לָכִישׁ וְאֶל דְּבִיר מֶלֶךְ עֶגְלוֹן לֵאמֹר.
בהוראת יהושע בני ישראל אטמו את המערה בעזרת גלילת אבנים על פתחה, והציבו על המשמר חיילים מבני ישראל לוודא שאין יוצא ממנה בזמן ששאר הצבא יצא למרדף אחר צבאות כנעניים שנמלטו לעריהם ובמטרה לכבוש ערים אלו.
שמו של דביר מלך עגלון הוא שם יחידאי במקרא.
לדעת שמואל אחיטוב הופעת שם זה ומנגד אי הופעת שמה של העיר דביר בין ערי הברית מעוררת תהיות לגבי מטרת הסופר, ששינה את שם העיר לשמו של המלך, מלך עגלון.
דבלולי עיניים או חנקני חטפיות (שם מדעי: Platysteiridae) היא משפחה של ציפורי שיר אפריקניות הקרובות לחנקניים.
בעבר קישרו אותם למשפחת החטפיתיים אך כיום מסווגים כמשפחה עצמאית.
דבלולי עיניים חיים רק באפריקה שמדרום לסהרה.
האורך הממוצע 8–16 ס"מ והם בעלי מקור נוקשה ועיניים גדולות בעלות דלדל אדום לפניהם.
הם יציבים ובעלי רגליים חזקות וזנב ארוך היכול לאזן אותם בעמידה.
רובם בעלי צבעים כהים ובטן לבנה אך כמה מהם צבעוניים.
המקור אדום או אפור, תלוי במין.
עופות אלה חיים בערבות הסוואנה או ביערות העבותים של אפריקה, כשכמה מינים חיים גם בביצות ובביצות מנגרובים.
הם מסתתרים בחורשים ומחפשים טרף קטן - בעיקר חרקים או עכבישים שיעופו לידם, ואז חוטפים אותו כמו החטפיות.
אפשרות אחרת היא לעוט על טרף השוכן על הקרקע.
אלו עופות חברתיים ווקאליים מאוד ומשתמשים גם בדבלולי העיניים שלהם לצרכים חברתיים שונים.
סוג ומין יחיד Bias musicus
סוג Batis - בו 18 מינים
דבלולן מקור-מחרשה (שם מדעי: Eulacestoma nigropectus) היא ציפור שיר והציפור היחידה במשפחה דבלולני מחרשה (Eulacestomidae).
הוא מצוי בטבע ביערות בהרי גינאה החדשה.
אורכו של הדבלולן 14 ס"מ והוא בעל מקור גדול וכהה בעל עיטורים ורודים דמויי-מחרשה בצידי המקור, דבר הקיים רק אצל הזכרים.
המקור הגדול עוזר לדבלולן לחטט בין ענפים מתים וקליפות בחיפוש אחר חרקים.
זכרי הדבלולן גדולים וכהים יותר (בעיקר בחזה ובכנפיים) מהנקבות שצבעם העיקרי ירוק-זית והם חסרי ה"מחרשה" הכותרתית.
דבלולן (שם מדעי: Callaeas; באנגלית מכונה: Kōkako) הוא סוג של ציפורי שיר ממשפחת הדבלולניים החיים רק בניו זילנד.
בסוג שני מינים, אחד מצוי על האי הצפוני ואחד על האי הדרומי.
עופות אלו אנדמיים לניו זילנד, והם בעלי דלדל תחת מקורם.
אצל המין הצפוני צבע הדבלול כחול, ואצל המין הדרומי הדבלול אדום.
במראם הם מזכירים מעט חוגלות, והם מעופפים חלשים כמותם היכולים כמעט רק לדאות עד ל-100 מטרים.
הם יכולים להגיע לאורך 38 סנטימטרים ולמשקל 250 גרם, כשהמין הצפוני גדול יותר.
מינים אלה די נדירים ומצויים בכמה יערות ממוזגים לאורך ניו זילנד, בעיקר של עצי Prumnopitys taxifolia ו-Dacrydium cupressinum הייחודיים לאיים.
לתזונתם הם מתבססים בעיקר על עלים, שרכים, פירות, פרחים וחסרי חוליות.
מין דבלולן דרומי (Callaeas cinerea) - נדיר מאוד וייתכן שנכחד
דְּבִיקוֹנִיִּים (שם מדעי Cottidae) הם משפחת דגים ימיים מסדרת העקרבנונאים בה 8 סוגים.
תפוצתם היא בימים הארקטים של האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט.
אורך מינים נע בין 2 ל-50 סנטימטרים במין Lethotremus awae.
הם בעלי גוף כדורי בעל צבעים עמומים כהים יחסית וגבשושיות בולטות על עורם, עם ראשים גדולים ולסתות בצורה כדורית בהם שיניים חרוטיות קטנות.
המאפיין הידוע ביותר שלהם הוא כריות יניקה גדולות על גחונם וסנפירי החזה שלהם, איתם הם יכולים לאחוז ולהיצמד לדברים כמו סלעים.
דגים אלה יכולים לצלול עד עומק 1,700 מטרים, אך הם שחיינים גרועים עקב סנפיריהם הקצרים וצורתם המוזרה.
הם מעדיפים להסתתר בין הסלעים או בבוץ ולהמתין לטרף כמו תולעים רב-זיפיות, רכיכות וסרטנאים שונים.
חלק מהמינים הצוללים לעומק יכולים לשחות ולרדוף אחרי טרף כמו מדוזות או מסרקניות, אך גם הם צמודים יחסית לקרקעית.
טורפים בולטים שלהם כוללים את הבקלה ודג הפחם.
דגים אלה משריצים ביצים המזכירות בטעמם את הקוויאר של דג החדקן.
דביר שרייבר (נולד בח' באייר תשל"ג - 10 במאי 1973) הוא מחזאי, במאי יוצר תיאטרון ובעל טור ישראלי.
למד בישיבת בני עקיבא בנתניה ולאחר מכן בישיבת ההסדר במעלות.
החל משנת 1998 מתגורר בבית שמש.
בין השנים 1997–2000 למד משחק ותיאטרון בבית הספר לתקשורת מעלה.
ראש המגמה היה שולי רנד.
בשנת 2000 היה בין מקימי תיאטרון תאיר שפעל עד שנת 2012. במסגרת התיאטרון שיחק בהצגות רבות, ביניהן: בדרך למעלה, מחכים לכבודו, טופל'ה טוטוריטו, יודפת ועוד.
כתב וביים מספר הצגות לתיאטרון תאיר, ביניהן: חבר מרחוב אחר, בעקבות המנורה האבודה, היתקלות ועוד.
בהפקה עצמאית כתב וביים את המחזמר "אביהם של ישראל" על הרב מרדכי אליהו.
כתב מספר הצגות לתיאטרון אספקלריא, ביניהן: סוף הדרך, ארבעה אבות, מעורבות, יוצא מן הכלל ועוד.
כמו כן כתב מחזות נוספים לתיאטראות קטנים (פרינג').
בשנת 2012 הקים עם ישי מאיר ואייל ניידורף את תיאטרון מפתח הלב, המתמחה בהצגות ילדים.
ב-2017 העלה יחד עם ד"ר עליזה בלוך את המופע "לבנות את הגשר הזה" על פי ספר באותו שם שבלוך כתבה על חוויותיה כמנהלת בית הספר ברנקו וייס בית שמש.
שיחק בין השאר בסרט ' עבודה בעיניים' כפקיד בחירות (סרט דתי קומי)
החל את דרכו העיתונאית ככתב נוער בביטאון בני עקיבא "זרעים", בעריכתו ובהדרכתו של אורי אורבך.
כתב גם כמה כתבות בעיתון "נקודה".
בין השנים 1997 ל-2001 עבד ככתב חדשות במקומון "תמורה" בבית שמש.
בשנת 2001 החל לעבוד ככתב מגזין וכעורך חדשות במקור ראשון.
מ-2002 ועד 2018 כתב בעיתון "נשים" טור הומוריסטי קבוע שעסק בזוגיות ומשפחה.
בין השנים 2008 ל-2012 כתב לסירוגין גם טור במוסף דיוקן.
בשנת 2016 החל לכתוב טור במוסף אתנחתא של בשבע, שהחליף את הטור הוותיק של אבי סגל שפרש.
בשנת 2020 הפסיק למשך כשנה וחצי, ולאחר מכן חזר לכתוב.
החל משנת 2019 מכהן כמנהל תחום תוכן וקריאייטיב במשרד הפרסום "פאסי.קראוס".
דביר חבר (נולד בשנת 1980) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, בתפקידו האחרון שימש מפקד יחידת רפאים.
קודם לכן שימש מפקד חטיבת עודד, סגן מפקד חטיבת גולני ומפקד גדס"ר גולני.
חבר, בנם של רבקה וזאב חבר מראשי מועצת יש"ע ומזכ"ל אמנה, נולד וגדל בקריית ארבע.
התגייס לצה"ל בשנת 1998, ושובץ בחטיבת גולני.
לאחר מכן מונה למפקד פלוגת מסלול בגדוד 12, בין היתר במהלך מלחמת לבנון השנייה.
בהמשך שירת כמפקד פלוגה רובאית בגדוד 12. לאחר מכן מונה למפקד פלחה"ן גולני בין השנים 2008–2009, והוביל אותה בין היתר במהלך מבצע עופרת יצוקה.
בהמשך שימש כמפקד בית הספר להכשרות בגדס"ר גולני.
לאחר נפילת רס"ן בקרב ברצועת עזה, מונה במקומו לסגן מפקד גדוד 12. לאחר מכן שירת כמפקד מחזור בבא"ח גולני.
ב-7 באוקטובר 2023, עם פתיחת מתקפת החמאס על עוטף עזה, קפץ חבר מביתו והצטרף ללחימה בקיבוץ רעים.
זמן קצר לאחר מכן מונה למפקד יחידת רפאים, לאחר נפילתו של מפקד היחידה הקודם רועי לוי, בתחילת מלחמת חרבות ברזל.
פיקד על היחידה במשך שישה חודשים שבהם השתתפה היחידה בלחימה אינטנסיבית ברצועת עזה.
ב-20 באפריל 2024 פרש מיידית מהפיקוד על היחידה, בשל אי מינויו למפקד הקבוע שלה, לאחר שהוחלט שהפיקוד על היחידה יעבור לאלוף-משנה טל אשור.
חבר מתגורר בסוסיא, נשוי לרותם ואב לארבעה.
דביר (דוד) אדרי (נולד ב-1979) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף שמכהן כמפקד חיל האיסוף הקרבי והגנת הגבולות בזרוע היבשה.
קודם לכן שימש כמפקד חטיבה 460, רמ"ח תכנון של זרוע היבשה ומפקד חטיבה 14.
אדרי עשה את לימודי התיכון בפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה וסיים את לימודיו בשנת 1997. התגייס לצה"ל ושובץ בחיל השריון.
לאחר מכן מונה למפקד פלוגת קמ"ט ל'.
בהמשך מונה למפקד גדוד 53 והוביל את הגדוד בין היתר במהלך מבצע צוק איתן.
עם סיום תפקידו בחטיבה 14 נכנס לתפקיד רמ"ח התכנון של זרוע היבשה.
ב-3 במאי 2023 החל לפקד על חטיבה 460. אל"ם אדרי פיקד על חטיבה 460 עת החלה מלחמת חרבות ברזל, והוא הוביל אותה עד כה בארבעה סבבי לחימה ברצועת עזה.
ב 22 בנובמבר 2024 פורסם כי ימונה למפקד מערך הגנת הגבולות ויועלה לדרגת תת-אלוף.
דבינצנזיה (שם מדעי: Devincenzia) הוא סוג של עוף נכחד טורף בן משפחת הפורוסרקוסיים שבסדרת הקריאמאים, אשר חי באמריקה הדרומית במהלך תחילת המיוקן עד לתחילת הפליוקן לפני 4–21 מיליון שנה מהיום.
הוא קיבל את שמו על שם גריבלדי דבינצנזי (Garibaldi Devincenzi).
הדבינצנזיה היה טורף-על גדול באזור מחייתו בערבות הקדומות של אורוגוואי ושל צפון ארגנטינה (סביב בואנוס איירס ואנטרה ריוס), שם התגלו מאובניו.
הוא הגיע לגובה 2.5 מטרים ולמשקל 250 קילוגרם ובמראהו דמה לפורוסרקוס, אך היה בעל עצמות חזה רחבות וחזקות יותר.
עד לגילוי הקלנקן בערבות ארגנטינה הוא נחשב לסוג הגדול ביותר.
המקור של עוף זה היה מרתיע מאוד ואורך הגולגולת הגיע ל-65 סנטימטרים מה שאיפשר לו להרוג בחבטה קלה ממקורו.
דביון ד'מונטה ארל מיטשל הוא כדורסלן אמריקאי, שמשחק במיאמי היט בליגת ה-NBA.
הוא שיחק כדורסל מכללות באוניברסיטת ביילור.
מיטשל למד בתיכון ליברטי קאונטי בהיינסוויל, ג'ורג'יה.
בשנתו האחרונה בקבוצת הכדורסל של התיכון, העמיד מיטשל ממוצעים של 23.8 נקודות, 5.3 ריבאונדים ו-5.2 אסיסטים למשחק.
בשנתו הראשונה כסטודנט באוניברסיטת אובורן, מיטשל העמיד ממוצעים של 3.7 נקודות ו-1.9 אסיסטים למשחק כרכז מחליף לג'ארד הרפר.
לאחר העונה, הוא עבר לאוניברסיטת ביילור.
בעונת 2020/2021 רשם מיטשל ממוצעים של 14.1 נקודות ו-5.5 אסיסטים למשחק, ועזר לביילור לזכות באליפות ליגת המכללות, עם 15 נקודות, 6 ריבאונדים ו-5 אסיסטים במשחק הגמר מול אוניברסיטת גונזגה.
ב-13 באפריל, הוא הכריז על כניסתו לדראפט ה-NBA לשנת 2021.
מיטשל נבחר בבבחירה התשיעית בדראפט ה-NBA 2021, על ידי סקרמנטו קינגס.
לקינגס לזכות בליגת הקיץ ואף נבחר ל-MVP.
ביוני 2024 עבר בטרייד לטורונטו ראפטורס.
בינואר 2025 עבר לשחק במדי מיאמי היט.
מיטשל, שידוע במשחק ההגנה שלו, מתאים מאוד ל-"Heat Culture" של מיאמי.
גבינת דבלינר היא גבינה מתוקה וגרגירית העשויה מחלב פרה מפוסטר, מיושנת מעל שנה.
הגבינה מיוצרת על ידי Carbery, הממוקמת במחוז קורק, אירלנד והפכה למפורסמת מאוד גם מחוץ לאירלנד.
מאז 1996, היא משווקת בין-לאומית על ידי Ornua שפירושה באירית "זהב חדש" (לשעבר ה-Irish Dairy Board) תחת תווית השם Kerrygold.
הגבינה נקראת על שם העיר דבלין, אף על פי שהיא מיוצרת כאמור במחוז קורק.
היא שואפת לשלב את החריפות של צ'דר בוגרת עם המתיקות החמאתית של פרמזן.
גבינת דבלינר עשויה להכיל גבישי סידן חומצת חלב טבעיים (Calcium lactate), המופיעים בגבינה כחתיכות לבנות קטנות.
ג'ון לוסי, חקלאי אירי, יצר גבינה בשם "ארגלן" (Araglen) ב-1990; המטרה שלו הייתה לייצר אלטרנטיבה לגבינת צ'דר שניתן לייצר "באמצעות (בעיקר) ציוד צ'דר קיים, למכירת הגבינה באירופה".
שנה לאחר מכן, Carbery Milk Products חתמה על הסכם למסחור של Araglen.
הייצור המסחרי החל ב-1994. חמש שנים מאוחר יותר, היא הוצגה גם בארצות הברית, ועד 2011, יותר מ-40,000 טונות יוצרו למכירה במספר שווקים.
דביר דיאמונד (נולד ב-16 ביוני 1986) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש מפקד חטיבת כרמלי.
קודם לכן שימש מפקד יחידת דובדבן ומפקד גדוד 101.
למד בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה, בישיבת חומש ובמוסדות בני דוד בעלי.
התגייס לצה"ל בשנת 2006, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 101. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
שירת כמ"פ מסייעת של גדוד 101. במהלך מבצע צוק איתן נפצע ואיבד את עינו.
בשנת 2020 מונה למפקד גדוד 101, בתקופות זכה הגדוד באות הצטיינות ממפקד אוגדת אזור יהודה ושומרון.
בשנת 2022 מונה למפקד יחידת דובדבן ושימש כמפקדה במהלך מתקפת הפתע ב-7 באוקטובר ובמהלך מלחמת חרבות ברזל.
ביום העצמאות 2023 השיא משואה בטקס הדלקת המשואות.
ב-2024 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת כרמלי.
דביר הוביל את צק"ח כרמלי בתמרון הקרקעי בלבנון במלחמת חרבות ברזל.
נשוי ואב לשישה מתגורר ביישוב עלי.
דֶּבֶר היא מחלה מידבקת הנגרמת על ידי חיידק ופוגעת במכרסמים ובאדם.
למחלת הדבר שלוש צורות ולהן סימפטומים שונים.
בתנאים מסוימים הדבר עלול להתפרץ כמגפה המונית עם שיעור תמותה גבוה.
המחלה נגרמת על ידי חיידק מקבוצת החיידקים הארגמניים בשם Yersinia Pestis (חיידק גראם שלילי, פליאומורפי, אירובי פקולטטיבי, תוך תאי) שנתגלה ב-1894 על ידי הצרפתי אלכסנדר ירסין (Alexandre Emile Jean Yersin), ובנפרד, באופן בלתי תלוי גם על ידי היפני קיטסאטו שיבסבורו (Kitasato Shibasaburō).
החיידק מתקיים בטבע בחולדות-בית, בנברני בר וכן במכרסמים אחרים.
הדבר מועבר ממכרסם אחד לשני, וממכרסמים לבני אדם, דרך עקיצת פרעושים.
עובדה זו נתגלתה על ידי מסאנורי אוגאטה ב-1897 והוכחה על ידי הצרפתי פ.ל.
סימון (Simond) שנה לאחר מכן, אף שתושבים בסין ידעו זה מכבר על הקשר הזה, כשהבחינו בתמותה רבה של חולדות – לפני התפרצות מגפת דבר בין בני אדם.
ב-2023 נמצאה עדות קדומה ביותר למחלה, העדות נמצאה בבריטניה בשרידי אדם בן 4,000 שנים.
התפרצותה של מגפת הדבר דורשת מעורבותם של שלושה "נשאים", בעלי חיים המעבירים את החיידק מאחד למשנהו – ולאדם:
מכרסמי הבר הם המאגר הטבעי של חיידק הדבר, והוא מסוגל להתקיים בהם מבלי לעורר בהם מחלה כלל, או שהוא גורם להם למחלה קלה בלבד (sylvatic plague), אשר מחסנת אותם כנגד החיידק הממשיך לשכון בקרבם.
מכרסמי בר מתערבבים לעיתים עם אוכלוסיות של חולדות המצויות במשכנות האדם ומעבירים אליהן את מחלת הדבר.
חולדות הבית אינן מחוסנות ואצלן פורצת המחלה במלוא חריפותה.
הפרעושים העוקצים את היונקים כדי להיזון מדמם הם נושאי המחלה ממכרסמי הבר לחולדות – ומהן אל האדם, לאחר שהם עוקצים גם אותו.
באירופה מעביר את המחלה "פרעוש החולדה" (Nosopsyllus fasciatus), ובאסיה "פרעוש הדבר" (Xenopsylla cheopis).
החיידקים מתפתחים יפה בטמפרטורה של 20 מעלות צלזיוס, ולפיכך מגיעות המגפות לשיאן בארצות טרופיות, כמו הודו, בחודשי החורף ואילו בארצות קרות באירופה הדבר מתפשט בחודשי הקיץ.
פרעושים נדבקים בחיידקי הדבר כשהם עוקצים את המכרסמים ומוצצים כמחצית מ"מ מעוקב מדמם, כמות שיש בה ריכוז מספיק של חיידקי דבר להיווצרות המחלה.
באדם חולה אין בכמות כזו ריכוז מספיק של חיידקים כדי לעורר מחלה, לכן אין הפרעוש יכול להעביר את המחלה מאדם לאדם.
החיידקים הנבלעים על ידי הפרעוש מגיעים עם הדם לקיבתו ונעצרים על ידי זיפי שסתום הקיבה (proventriculus).
החיידקים מתרבים בקיבתו עד שהם ממלאים את כל חללה, מתפשטים ממנה אל תוך הקיבה הפנימית וממנה אל הוושט, ועלולים לגרום לסתימת דרכי העיכול.
פרעוש שכזה מכונה "פרעוש חסום" (blocked flea).
כשפרעוש כזה מנסה למצוץ דם, הדם מגיע לקיבתו הסתומה בחיידקים, הוא לא יכול לזרום ומוחזר לנעקץ – אך הפעם עם חיידקים.
בשעת הנשיכה אף נדחפים החיידקים שבוושט ובקיבה הקדמית לתוך הפצע שנגרם על ידי חלקי הפה של הפרעוש.
בדרך כלל מעדיפים הפרעושים דם חולדות על פני בעלי חיים אחרים.
אולם, כשהחולדות מתות בהמוניהן מן הדבר, עוזבים הפרעושים בעל כורחם את פגרי המאכסנים ונטפלים ליונקים אחרים, ביניהם האדם – המאכסן הזמין ביותר בקרבת חולדות הבית.
"הפרעושים החסומים" רעבים כל הזמן ולכן מרבים בניסיונות עקיצה ומגבירים מאוד את תפוצת המחלה.
שלוש צורות המחלה שלהן החיידק גורם הן:
דבר הבלוטות או דבר המפשעה (Bubonic plague).
לאחר כניסתו למערכת הדם, יש שהחיידק מתיישב בקשרי הלימפה (Lymph nodes), ובהם הקשרים באזור המפשעה (bubones – ומכאן שם אחת מצורות המחלה) וגורם בהם לדלקות וכאבים חזקים מאוד.
אם הוא מתיישב בריאות – גורם החיידק לדלקת ריאות ומופץ מהן באמצעות דרכי הנשימה, וזו למעשה דרך ההדבקה לאחר שהמגפה פורצת.
תקופת הדגירה 2 עד 6 ימים.
הסימנים הראשונים הם צמרמורות, חום וכאבי ראש.
בהמשך גורם החיידק להקאות בלתי פוסקות עם דם ולזיהום מערכת הדם.
אז מתחיל דימום תת-עורי שגורם לכתמים אדומים, שמאוחר יותר הופכים לשחורים שמופיעים על פני העור – ומכאן השם המוות השחור.
בהיעדר טיפול, נע שיעור התמותה של חולי דבר קשרי הלימפה בין 60% ל-90%.
כשמתפתחת כבר דלקת ריאות, שיעור התמותה הוא 100%.
סוגי הדבר מטופלים היטב באנטיביוטיקה, אף שעקב מוטציה מתגלים זני חיידקים העמידים לרוב סוגי האנטיביוטיקה, ולאחרונה אותר במדגסקר זן של חיידק הדבר שעמיד בפני כל סוגי האנטיביוטיקה הידועים.
כדי למנוע את התפרצות המחלה יש להטיל הסגר באוניות ובנמלים על מטען העלול להכיל חולדות נגועות.
במקומות החשודים שמתקיים בהם נגע הדבר יש לבצע ריסוס כנגד חרקים, על מנת להשמיד את הפרעושים.
קיים חיסון חלקי כנגד דבר באמצעות תרכיב, ובמקרה של חשד להתפרצות יש להשתמש בו וכן לעשות שימוש בטיפול מונע בתרופות.
דָּבָר היה עיתונה היומי של ההסתדרות הכללית, שיצא לאור מ-1 ביוני 1925 עד ל-21 במאי 1996.
העיתון נוסד בידי ברל כצנלסון ומשה בילינסון, וגליונו הראשון ראה אור ב-1 ביוני 1925, בשם "דבר - עיתון פועלי ארץ ישראל".
ההצעה לשם העיתון מיוחסת בדרך כלל לחיים נחמן ביאליק, אך יש המייחסים אותה לברל כצנלסון.
על כל פנים, ביאליק היה האיש שהכריע ובחר בשם "דבר".
את הצורה הגרפית של כותרתו עיצבה לילי צדק.
כצנלסון ראה את העיתון כמכשיר בידי תנועת העבודה, לקידום חזונה הסוציאליסטי והלאומי.
העיתון יצא באמצעות הוצאת דבר שהוקמה במיוחד לשם כך והוציאה לאור גם ספרים.
בין הכותבים הקבועים בתחילת ימי העיתון גם זלמן שזר, לימים נשיא מדינת ישראל, אשר התמנה לעורך העיתון לאחר מותו של כצנלסון בשנת 1944.
טרם הוצאת העיתון נתחוללה שערורייה.
באביב 1924 הוחלט במועצת ההסתדרות העשירית על בחירתו של כצנלסון לעורך, לצדם של שני חברי מערכת נוספים.
לופבן פרסם בתגובה מאמר בו האשים את כצנלסון בשימוש בבימת ההסתדרות להשמצת הפועל הצעיר.
בעקבות זאת, החליט הוועד הפועל לתבוע את לופבן למשפט ההסתדרות.
במועצת ההסתדרות הי"א שנערכה בינואר 1925, הוכר כצנלסון כנציג כלל הציבור ונתמנה לעורך יחיד.
עוד בקיץ 1924 פנה כצנלסון אל משה שרתוק, וביקש שישוב לארץ ישראל כדי להיות חלק ממערכת העיתון.
שרתוק היה היחיד במערכת שידע אנגלית ויכול היה לתרגם ידיעות ממרכז השלטון הבריטי, ולכן ערך את ה"טלגרמות" מחוץ לארץ.
ב-1931 עזב את העיתון לטובת פעילות פוליטית.
העיתון כלל בתחילה ארבעה עמודים בימי חול וששה עמודים בסופי שבוע ולא היה לו בית דפוס משלו, ותמונות לא הדפסו תחילה עקב חוסר יכולת טכנית.
מחיר העיתון היה חצי גרוש, אך ציבור הפועלים הדל התקשה לעמוד גם בהוצאה זו ו"דבר" הוצרך להישען על החתמה מרוכזת של מנויים כבר מתחילת קיומו.
בין השאר על עשרות קיבוצים הוטלה מכסה של רכישת גיליון אחד או שניים.
והוא צבר בסיס של 3,000 מנויים.
העיתון החל לצאת כעיתון צהריים, אולם מאחר שהיה צריך לשלוח אותו לנקודות יישוב מרוחקות, ולעיתים לאחר עיכוב בהדפסה הוא היה נשלח באיחור, הוחלט להוציא אותו כעיתון בוקר.
בימי מאורעות תרפ"ט עלתה התפוצה ל-15 עד 18 אלף עותקים.
בתקופת היישוב, כאשר תנועת העבודה על מפלגותיה ובראשן מפא"י, הנהיגה את היישוב, ולהסתדרות הכללית היה מעמד-על, נתפס "דבר" ככלי הביטוי של הנהגת היישוב.
דבר היה העיתון הנפוץ ביותר בקרב היישוב היהודי בארץ ישראל ובמיוחד בקרב אנשי ההתיישבות העובדת שראו בו את ביטאונם.
עוז אלמוג מציין כי העיתון "עוצב בעיקרו במתכונת העיתונות המודרנית, אך היה שונה ממנה בחד-צדדיות המובהקת שלו שהתבטאה בנאמנות כמעט עיוורת למפא"י ולתנועה הציונית, בתקיפת יריבים מבית ומחוץ, ובטשטוש גבולות שכיח ובלתי מוסתר בין דיווח להבעת דעה".
העיתון ידע מאבקים רבים בין כותבים שביקשו חופש פעולה וסיקור לבין חברי התנועה שהכתיבו את הקו.
מספר פעמים נסגר העיתון על ידי שלטונות המנדט, במיוחד על רקע מאמרים כנגד מדיניות שלטונות המנדט ביחס להעפלה.
ביולי 1937 נסגר העיתון לשבועיים ובמקומו שלח עיתון דבר למנוייו את העיתון "אֹמֶר" ואת החלק החדשותי של העיתון "הצופה", משום שלעיתון חד-פעמי לא היה צורך ברישיון.
ב-22 באוקטובר 1937 פרסם העיתון מאמר מערכת שיצא בחריפות נגד כוונת השלטונות לצמצם את העלייה וטען שההצעה נגועה בגזענות.
בעקבות זאת סגרו השלטונות את העיתון לשבוע.
ב-13 באוגוסט 1939 כאשר נודע דבר העברתם ביום השבת של מעפילים שחולצו מסירות קטנות מחיפה למחנה המעצר בצריפין נכתבו במאמר המערכת של העיתון הדברים הבאים:
"כשהובאו מעפילי הסירות לחיפה הזדעזעו כל רואיהם; השוטרים הבריטים ופקידי הנמל גילו אליהם יחס אנושי למופת ונראה שאף הממונים נבהלו לשמע האסון האנושי הזה והתירו את העברתן של הנשים עם ילדיהן לבית העולים.
אולם בהלה זו הייתה כנראה עד ארגיעה.
אולם אחרים יראו ולא יפחדו.
שלוש מאות מעפילי הסירות ודאי ידעו לפני צאתם כי לא דרך-שעשועים היא הדרך הצפויה להם.
ואף על פי כן יצאו.
ממשלת ארץ ישראל תווכח כי התעללותה בפליטים היהודים היא לא רק אכזרית ומשועת, כי אם גם נטולת תכלית...