tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל שופט העניק תחילה בנפרד 3 נקודות לשיר האהוב עליו ביותר, 2 נקודות לשיר השני האהוב עליו ונקודה לשיר השלישי האהוב עליו.
אז כל מדינה העניקה נקודה, 2 נקודות ו-3 נקודות לשלושת השירים שקיבלו הכי הרבה נקודות בסיכום הכולל של ניקוד עשרת השופטים.
ניצחונה השלישי של צרפת בתולדות התחרות העמיד אותה כמדינה שזכתה בכמחצית מכלל שבע תחרויות האירוויזיון שהיו עד אז, כולל תחרות זו.
השיר הזוכה של צרפת הוא בסגנון הבלדה הדרמטית הטיפוסית, שבו איזבל אוברה שרה על הכוח שיש לאהבה הראשונה על אנשים.
השיר שייצג את גרמניה – "שני איטלקים קטנים" ("Zwei kleine Italiener"), בביצועה של הזמרת קוני פרובוס, הפך ללהיט לאחר ששימש כשיר רקע בפרסומת לסבון.
כמו בכל מהדורות התחרות הקודמות, גם באירוויזיון זה השיר שייצג את איטליה היה השיר הזוכה בפסטיבל סן רמו.
מבצעמדינהשנים קודמותפוד לקלרק בלגיה1956, 1958 (מקום 5), 1960 (מקום 6)ז'אן פיליפ שווייץ1959 כנציג צרפת (מקום 3)קאמילו פלגן לוקסמבורג1960 (מקום 13)פרנסואה דה גול מונקו1960 (מקום 3)
אֵירוֹגֵ'ל (Aerogel) הוא חומר מלאכותי מוצק, בעל צפיפות החומר המרחבית הנמוכה ביותר הידועה.
בזכות מבנהו המיקרוסקופי, לחומר מספר תכונות ייחודיות כגון יכולת בידוד גבוהה ושטח פנים גדול.
האירוג'ל יוצר לראשונה בשנת 1931 על ידי הכימאי סטיבן קיסטלר (Steven Kistler) על בסיס סיליקה ג'ל.
כיום הוא זוכה למגוון שימושים בתחומים שונים, ביניהם תעשיות קוסמטיקה וצבעים, תעשייה כימית ואף חקר החלל.
אירוג'ל נוצר כאשר נוזל המהווה חלק ממרכיבי ג'ל, מוחלף בגז.
כתוצאה מכך נוצר חומר מוצק בעל צפיפות נמוכה ביותר ובעל כושר בידוד תרמי מעולה.
אירוג'ל מכונה לעיתים "עשן קפוא" או "אוויר מוצק", והתחושה בנגיעה בו דומה לתחושת נגיעה בקצף מוצק.
החומר נוצר באמצעות מיצוי המרכיב הנוזלי של ג'ל בתהליך הנקרא "יבוש סופר-קריטי".
בתהליך זה, המתבצע מעבר לנקודה הקריטית של הנוזל, נמנע המעבר ממצב הצבירה הנוזלי למצב הצבירה הגזי המתקיים בתהליך יבוש רגיל.
התהליך מאפשר הוצאת המרכיב הנוזלי של הג'ל מבלי למוטט את המבנה המרחבי של המרכיב המוצק שלו, כפי שעלול לקרות בתהליך של אידוי.
האירוג'ל הראשון נוצר מסיליקה ג'ל ומאוחר יותר גם מג'לים המבוססים על אלומיניום, בדיל, ופחמן.
הניסוח הכימי של תהליך יצירת החומר
כושר הבידוד המעולה של אירוג'ל נובע מן העובדה כי לא מתקיים בו אף אחד משלושת המאפיינים הדרושים לצורך העברת החום: הסעה, הולכה וקרינה.
רובו של החומר הוא גז הידוע כמוליך גרוע של חום.
אירוג'ל על בסיס סיליקון מצטיין בבידוד שכן גם הסיליקון עצמו הוא מוליך גרוע של חום.
אירוג'ל על בסיס פחמן יוצר בידוד בזכות יכולת הספיגה של הפחמן את הקרינה האינפרה אדומה הנובעת מחום.
בנוסף לכך, מבנה הסריג של החומר מונע מן האוויר שבתוכו את יכולת התנועה והעברת החום (הסעה).
אירוג'ל הוא חומר היגרוסקופי ופועל גם כסופח לחות.
כאשר החומר סופח לחות עלולים לחול במבנה הסריג שינויים שיגרמו לאובדן תכונות הבידוד שלו.
לכן, נהוג להשתמש באמצעים כימיים על מנת להקנות לאירוג'ל תכונות הידרופוביות (דוחה לחות).
צבעו של האירוג'ל נראה כחול, משום שהגז הכלוא בתוכו מפזר גלי אור קצרים בצורה יעילה, בדומה לתהליך שיוצר את הצבע הכחול בשמיים.
כחומר מבודד מפני חום ובעל כושר חדירות לאור - ציפוי חלונות.
כחומר ניקוי סופח של חומרים כימיים - כפועל יוצא של שטח הפנים הגדול שלו.
כחומר נושא לזרזים שונים בתהליכים כימיים.
כחומר עיבוי בתערובת צבעים ובתעשיית הקוסמטיקה.
כחומר מילוי בשמיכות ובמוצרים הדורשים בידוד טמפרטורות מן הסביבה כגון חליפות צלילה וחליפות חלל.
בנאס"א ובתעשיית החלל בכלל, משתמשים באירוג'ל לתפיסת חלקיקים בחלל החיצון לצורכי מחקר.
אירו ארניו (בפינית: Eero Aarnio; נולד ב-21 ביולי 1932) הוא מעצב פנים פיני שהתפרסם בזכות עיצובי הרהיטים החדשניים שעיצב בשנות ה-60, ובפרט - עיצובי כיסאות הפלסטיק והפיברגלאס שלו.
ארניו למד באוניברסיטת אלטו לאמנות ועיצוב (Aalto University School of Art and Design) בהלסינקי ופתח משרד עצמאי ב-1962. בשנה שלאחר מכן הוא עיצב את כיסא כדור, כדור חלול על מעמד, הפתוח בצידו כדי לאפשר ישיבה בתוכו.
הכיסא הוצג לראשונה ביריד הרהיטים הבינלאומי בקלן ב-1966 בו נתקבל כלהיט ותרם להכרה הבינלאומית בארניו.
ב-1968 עוצב כיסא בועה הדומה לו, אך שקוף ותלוי מהתקרה.
הן עיצוב הרהיטים מפיברגלס והן צורת הכיסאות היו מהפכניים באותה עת.
עיצובים חדשניים נוספים שלו היו כיסא פסטיל (טבליית מציצה) (1968) - כדור משוטח עם חלל בתוכו, שמשמש גם ככיסא נדנדה וזכה בפרס העיצוב האמריקאי ב-1968, וכיסא עגבנייה (1971), המעוצב כשלושה כדורים עם מושב ביניהם.
שניהם מיועדים הן לשימוש בבית והן מחוץ לו וכיוון שהם צפים על המים הם מותאמים גם לשימוש בתוך בריכות שחייה.
אחד מכיסאות הפסטיל נמצא באוסף מוזיאון ישראל והוצג בתערוכה של מבחר מאוסף המחלקה לעיצוב ואדריכלות, מוזיאון ישראל בשנת 2010.
ארניו יצר במהלך השנים עיצובים רבים נוספים, ביניהם: "פטריה" - שרפרף שעוצב בשנת 1954 מקנה קלוע, עוצב מחדש כאבטיפוס מפיברגלס בשנות ה-70, ונמצא בייצור מסחרי מסוף שנות ה-90; שולחן בורג (שצורתו כצורת בורג), פוני - צעצוע-כיסא בדמות פוני, כיסא "פורמולה" (1998) בהשראת עיצובן של מכוניות פורמולה.
אירואל נתיבי אוויר הייתה חברת תעופה ישראלית שהוקמה בשנת 1993 ופשטה רגל בשנת 2000.
החברה הוקמה בשנת 1993 על ידי מיקי ויינשטיין.
בשנת 1997 רכש מנכ"ל אל על לשעבר רפי הר-לב 25% מהמניות.
בתחילת דרכה נחכרו 3 מטוסי גראמן גאלפסטרים 1 ששימשו עבור טיסות בקווים קצרים ופנים ארציים.
החברה גם הפעילה מטוס מנהלים מדגם וסטווינד מתוצרת התעשייה האווירית לישראל.
המטוס שימש לטיסות מנהלים ונשכר מספר פעמים לצורך הטסת ראשי הממשלה יצחק רבין ובנימין נתניהו.
בשנת 1997 החברה חכרה מטוסי בומברדיה דאש 8 מחברה קנדית, גם הם שימשו עבור קווים קצרים ופנים ארציים.
בין השאר ביצעה אירואל במטוסי הדאש 8 טיסות עבור אל-על בין נמל התעופה חיפה ללרנקה.
במרץ 1998, התמודדה במכרז למפעיל קו טיסות שני לשדה התעופה ראש פינה ומנחת קריית שמונה, אך לא זכתה בו.
בקיץ 1998 הייתה אירואל חברת השכר הישראלית השנייה בגודלה לאחר סאן-דור, והטיסה 40 אלף נוסעים ליעדים קרובים (יוון וטורקיה).
היא הפעילה גם את הקו בין תל אביב לניקוסיה עבור אל-על וסייפרוס-איירווייס הקפריסאית.
באפריל 1999, החלה להפעיל עבור אל-על את קו הטיסות הסדיר מתל אביב לעמאן שכלל 3 טיסות שבועיות.
הקו פעל עד נובמבר 1999, לאחר שחברת אירואל הפסיקה את פעילותה.
ביול 1999, נחתמה גם עסקה עם אל על לרכישת שני מטוס בואינג 200–737, לאחר משא ומתן של מספר חודשים, תמורת כ-13 מיליון דולר, שכל אחד מהם מסוגל לשאת 120 נוסעים לטווחים בינוניים.
העסקה כללה במקור שני מטוסים שהיו אמורים לשרת את החברה, אך רק מטוס אחד שירת את החברה.
המטוס שימש לטיסות שכר להונגריה.
בנובמבר 1999, בקשה צו להקפאת הליכים עקב חובות של 4.5 מיליון דולר, זמן קצר אחר כך נסגרה.
צי המטוסים של אירואל נתיבי אוויר כלל את המטוסים הבאים:
מטוס הבואינג 200–737 של החברה התחיל את שירותו באל על בשנת 1982, בשנת 1988 הוא הוחכר לחברת Lan Chile ובאותה שנה חזר לשרת באל על.
בשנת 1989 המטוס הוחכר לארקיע ובשנת 1999 הוא הוחכר לאירואל נתיבי אוויר, אך מכיוון שזו פשטה רגל הוא הוחזר למפעיל המקורי ונמכר לחברה דרום אפריקאית בשם Nationwide Air Charter והוצא משירות בשנת 2008 עקב פשיטת הרגל של החברה.
מטוסי הדאש 8 התחילו את שירותם בחברת TABA בשנת 1991, לאחר מכן בשנת 1996 שירתו בחברת DAC Air, בשנת 1998 חכרה אירואל נתיבי אוויר את המטוסים ובשנת 2000, בסמוך לפשיטת הרגל של החברה, הם הועברו לחברות תעופה אחרות.
החל משנת 2007 הם שירתו בחברת LIAT עד שהוצאו משירות בשנת 2015.
מטוסי ה גראמן גאלפסטרים 1 היו חכורים מחברת תעופה צרפתית, המטוס שהושאר עם אות קריאה צרפתי (F-GFIB) התחיל לשרת בשנת 1988, המטוסים האחרים שהיו רשומים עם אות קריאה ישראלי (4X-ARG, 4X-ARV) התחילו לשרת בשנת 1964.
אירו-קומוניזם (Eurocommunism, מילולית: קומוניזם אירופי) הוא כינוי למגמה שרווחה בקרב מפלגות קומוניסטיות במערב אירופה בשנות השבעים והשמונים, שתכליתה גיבוש סדר-יום רלוונטי למדינות מערביות-דמוקרטיות והנהגה עצמאית מהכתבותיה של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
המפלגות האירו-קומוניסטיות הדגישו שלא מדובר בנסיגה מעקרונות אלא בהתאמתם למדינות בהן הן פועלות.
המפלגות הקומוניסטיות במדינות המערב נוסדו בשנות ה-20, כזרוע מרקסיסטית-לניניסטית לייצוא מהפכת אוקטובר וליצירת ברית-פועלים בינלאומית ("אינטרנציונל").
המפלגות אוגדו וקיבלו הנחיה ישירה במסגרת הקומינטרן, שאישר את ראשי ההנהגה של המפלגות ויכל להדיח אישים שלא נענו לקו הרשמי ממוסקבה.
המתח בין המפלגות הקומוניסטיות לבין המערכות הדמוקרטיות במדינות המערב גבר לאחר מלחמת העולם השנייה, תחילת המלחמה הקרה, יצירת ברית ורשה והצטרפות רוב מדינות המערב לברית נאט"ו.
המפלגות הקומוניסטיות נתפסו כ"גיס חמישי" של מדינת אויב ופעולתן בקרב איגודי העובדים נתפסה כחתירה מהפכנית תחת אושיות הדמוקרטיה.
ב-25 בפברואר 1956 נשא ניקיטה חרושצ'וב, יורשו של יוסיף סטלין, את "הנאום הסודי" בוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, בו הוקיע את פולחן האישיות שהנהיג סטלין ואת פשעיו.
בנובמבר אותה שנה דיכאו הרוסים בכוח את המרד ההונגרי.
אירועים אלה גרמו לירידה בכוחן של המפלגות הקומוניסטיות במערב.
ב-1968 פלשו הסובייטים לפראג ודיכאו שם את ניסיונם של הצ'כים לכונן סוציאליזם-בעל-פני-אנוש שכונה "האביב של פראג", פעולה שחידדה עוד את הקרע בין מוסקבה לבין השמאל האירופי.
אותו שמאל אירופי חגג באותה שנה את מהומות הסטודנטים בפריז במאי 1968, שהתקיים במנותק מהנחיות ממוסקבה.
המפלגות הקומוניסטיות, שהיו אמונות על תמיכה ללא-תנאי במדיניותה של מוסקבה, מצאו את עצמן יותר ויותר במצבים שלא אפשרו להן עוד להמשיך במדיניות של הסכמה בלתי-ביקורתית של מוסקבה.
תהליכים נוספים שהשפיעו על ביזור הקומוניזם מן השליטה הריכוזית של מוסקבה היו הפיצול הסיני-סובייטי במהלך שנות השישים והקומוניזם המתון של יוגוסלביה תחת שלטון טיטו.
פעולותיה הכוחניות של ברית המועצות בשלהי שנות השבעים וראשית שנות השמונים, כגון הפלישה לאפגניסטן ודיכוי ארגון סולידריות הפולני, יחד עם משבר ההנהגה, תרמו גם הן ליצירת קומוניזם אירופאי אוטונומי שיכל להתקיים במדינה מערבית רק תוך הבדלתו מהשיטה הסובייטית.
את הבסיס התאורטי להשקפה המשלבת קומוניזם במדינה המקיימת דמוקרטיה פרלמנטרית הניח הוגה הדעות האיטלקי אנטוניו גראמשי.
לפי גראמשי המפלגה הקומוניסטית צריכה לחתור להובלת מאבקים בתחום יחסי העבודה ורפורמות חברתיות ולפעול במסגרת הדמוקרטית הקיימת, תחת הנטייה לחתור תחתיה ותוך ויתור על השאיפה למהפכה.
המפלגות האירו-קומוניסטיות ביקשו לייצר בריתות ("חזיתות") עם מפלגות סוציאליסטיות, שנחשבו בתפיסת הסטליניזם כריאקציוניות ובעלות-ברית של הקפיטליזם ולבסס תמיכה בקרב מעמד הביניים, תוך השתלבות במגמות של פמיניזם, יחס למהגרי עבודה, תמיכה בכוחות אנטי-אימפריאליסטים בעולם השלישי וזכויות להומוסקסואלים, נושאים שלא הודגשו במסגרת הקומוניזם הסובייטי.
אולם, האירו-קומוניזם לא היה מעולם משנה סדורה, אלא אוסף של השקפות, שלעיתים זכו לפרשנות שונה ואף סותרת בקרב מפלגות במדינות השונות.
אימוץ עקרונות אירו-קומוניסטיים על ידי מפלגות קומוניסטיות בעיקר באיטליה (בראשות אנריקו ברלינגר), פינלנד (בראשות ארנה סארינן), ספרד שלאחר פרנקו וצרפת הצליח לגרום לפריחה ושגשוג שלהן ואף לכניסתן לקואליציה.
בארצות הברית אף התעורר חשש ממשי שמפלגה אירו-קומוניסטית תוכל לזכות ברוב שלטוני במדינה אירופית.
הגישה האירופית החדשה התקבלה בעוינות על ידי ברית המועצות, מעבר לבגידה הרעיונית במהפכה, לראשונה נשמט בסיס תמיכה אוטומטי ב"אינטרנציונל".
לפי מחקרים מודרניים, השימוש העיקרי של מוסקבה במפלגות האירופיות לא היה מעולם עידוד פעיל של מהפכה, אלא הקמת רשת-תמיכה במדיניות החוץ הסובייטית.
אירואינדיה היא תערוכה דו-שנתית בתחום התעופה הנערכת בבנגלורו, הודו, בבסיס חיל האוויר ההודי ילהאנקה.
התערוכה נערכת בחסות ובארגון משרד ההגנה ההודי.
התערוכה הראשונה נערכה בשנת 1996 ומלבד דילוג של שנה בין 1998 ל-2001 נערכת בקביעות כל שנתיים.
במהלך התערוכה יצרנים ונותני שירות רבים מתעשיית התעופה והחלל ההודית פוגשים את הקונים הפוטנציאליים של המוצרים שלהם.
בנוסף יצרנים בינלאומיים באים לשווק את התוצרת שלהם להודו.
בשנת 2005, יותר מ-380 חברות הגיעו לתערוכה החמישית.
בתערוכה זו הוצגו מטוסים צבאיים וגם אזרחיים רבים וכן מוצרי תעופה וחלל.
תערוכת 2007 נערכה לראשונה בבסיס חיל האוויר ההודי ילהאנקה, בנגלורו שמדינת קרנאטקה.
התערוכה השביעית התקיימה בין ה-11 ל-15 בפברואר 2009, וכללה 592 מציגים מלמעלה מ-25 מדינות.
ב התערוכה הייתה לאחת מתערוכות התעופה הצבאיות החשובות והגדולות בעולם.
מטוסי Mikoyan MiG-35 ו-F-16IN Super Viper נחשפו לראשונה בתערוכה.
מאז תחילת שנות ה-2000 משתתפות חברות ביטחוניות ישראליות בקביעות בתערוכת "אירואינדיה".
בתערוכת 2001 חשפה התעשייה האווירית לישראל מסוקי קרב רוסיים שהושבחו בישראל מדגם MI-17 ו-MI-8.
בתערוכת 2003 הציגו התעשייה האווירית לישראל והתעשייה האווירית ההודית מסוק קל מתקדם, המכונה ALH, שפיתחו במשותף.
מסוק רב תכליתי לשימושים צבאיים ואזרחיים מתוצרת התעשייה האווירית של הודו, שבמסוק מותקנת חבילת אוויוניקה מתקדמת מתוצרת מפעל לה"ב של התעשייה האווירית.
בתערוכת 2009, נחתמה סופית עסקת ענק של התעשייה האווירית, בשוי מוערך של כ־1.5 מיליארד דולר, לאספקת של כ־2,000 טילים מדגם ברק–8 לצבא היבשה של הודו.
מחיר העסקה נופח על מנת לאפשר תשלומים של עמלות, שאינן חוקיות במדינה.
העיתון DNA, היוצא לאור בניו דלהי, טען כי בידיו מידע ש־6% מהסכום, שהם כמאה מיליון דולר, מוגדרים "הוצאות עסקיות", שהם בעצם כיסוי לתשלום עמלות או אף שוחד לפקידים בכירים בממשלת הודו, שהיו בסוד העסקה ואישרו אותה.
באפריל 2009 הודיעה ממשלת הודו כי לא תבצע עסקאות עם התעשייה האווירית במשך חמש שנים, אם יתברר שהייתה מעורבת בנתינת שוחד.
בתערוכת 2013, בביתן הישראלי, שהקים משרד הביטחון באמצעות סיב"ט (אגף הסיוע לייצוא הביטחוני), השתתפו 10 חברות ביטחוניות ישראליות, שהציגו פתרונות בתחומי: ההגנה האווירית, מערכות מודיעין ול"א, תקשוב, מערכות אוויר, מל"טים, מכ"מים, מערכות שו"ב, מערכות קשר ותקשורת וציוד לווייני.
גולת הכותרת של הביתן הייתה תצוגה של סוללת "כיפת ברזל".
בתערוכת 2015, חשפה התעשייה האווירית בין השאר מטוס למשימת סיור ימי על בסיס מטוס המנהלים Bombardier Global 5000. בביתן התעשייה האווירית ביקר גם נרנדרה מודי, ראש ממשלת הודו.
בתערוכת 2017, הציגה התעשייה האווירית לראשונה מל"ט מדגם איתן שנמצא בשימוש חיל האוויר הישראלי, עם התאמות ליצוא.
התעשייה האווירית חתמה על שלושה הסכמים לשיתופי פעולה אסטרטגיים עם חברות הודיות לפיתוח ולייצור משותפים בתחומי הפעילות העיקריים שלה: טילים, מטוסים ללא טייס (מל"טים), מערכות להגנה אווירית וכיסאות לכלי טיס צבאיים ואזרחיים.
מנכ"ל משרד הביטחון אודי אדם, וראש האגף לייצוא ביטחוני, מישל בן ברוך, חנכו את הביתן הישראלי בטקס הפתיחה של התערוכה.
בתערוכת 2021, בעקבות מגפת הקורונה בוטלה המשלחת הישראלית, אולם לאחר לחצים שהופעלו על ראש הממשלה בנימין נתניהו, הוא הסכים ש-80 נציגי חברות ביטחוניות ישראליות וסולרי נשק ישראלים יצאו לתערוכה במטוס פרטי, למרות הסגר שהוטל על יציאת ישראלים למדינה.
אירוהיפוס (שם מדעי: Eurohippus; מילולית: "סוס אירופי") הוא סוג של פרסתן השייך למשפחת הסוסיים ולעיתים נכלל במשפחה הקרובה, פלאותריומיים, שבסדרת מפריטי הפרסה.
סוג זה הוגדר ב-2006, אך לדעת חוקרים רבים הוא מוטל בספק, ומיניו צריכים להיות תחת הסוגים פרופלאותריום ו-Lophiotherium.
הוא היה קרוב גם לאיוהיפוס.
הוא כלל שני מינים: Eurohippus messelensis ו-Eurohippus parvulus, אשר מאובניהם נמצאו ברחבי גרמניה, צרפת ובשווייץ וייתכן שגם בבלגיה.
הוא ידוע בעיקר מבור מסל שבמרכז גרמניה, שם נמצאו מאובני יונקים קדומים רבים.
יצור זה היה אחד מראשוני מפריטי הפרסה והוא היה יצור שוכן יערות קטן, בגובה של 30 עד 35 סנטימטרים ומשקל של 6.5 קילוגרם.
הוא היה בעל גפיים קצרות בעלות 3 אצבעות והיו לו לסתות קצרות יחסית שהותאמו לאכילת עלים.
הוא לא הותאם לאכילת עשב, אשר התפתח לראשונה הרבה לאחר שהוא נכחד.
אירוויזיון: Europe Shine a Light הייתה תוכנית בשידור חי, שאורגנה על ידי איגוד השידור האירופי והופקה על ידי רשתות השידור ההולנדיים AVROTROS, NOS ו-NPO.
היא החליפה את תחרות האירוויזיון 2020, שתוכננה להתקיים ברוטרדם, הולנד, אך בוטלה עקב מגפת הקורונה.
התוכנית שודרה בשידור חי מהילברסום, הולנד ב-16 במאי 2020 ונמשכה כשעתיים.
היא הוגשה על ידי שנטל יאנזן, אדסיליה רומבלי ויאן סמיט, שנבחרו להנחות את תחרות האירוויזיון 2020 לפני ביטולו.
מכיוון שתחרות האירוויזיון 2020 לא הייתה יכולה להתקיים עקב התפרצות מחלת נגיף קורונה 2019 באירופה, החליט איגוד השידור האירופי לארגן את האירוע "אירוויזיון: אירופה מאירה אור" כחלופה.
השם נוצר בהשראת השיר "Love Shine a Light" מאת קתרינה והגלים, שזכה בתחרות האירוויזיון 1997. זו הייתה הפעם הרביעית שאיגוד השידור האירופי ארגן מופע מיוחד במתכונת האירוויזיון, אחרי המופעים ל-25 שנה, 50 שנה ושישים שנה.
כמו מופעי יום השנה ה-25 וה-60, זה היה מופע לא תחרותי.
במהלך התוכנית, כל 41 השירים שנבחרו להשתתף בתחרות האירוויזיון 2020 זכו לכבוד במתכונת לא תחרותית.
יחד ביצעו האמנים את "Love Shine a Light" מארצות מולדתם.
כמו כן הוצגו קטעי מעריצי האירוויזיון לשיר "What's Another Year" מאת ג'וני לוגן, שזכה בתחרות האירוויזיון 1980 בהאג.
ב-1 באפריל 2020 הילברסום אושרה כעיר המארחת של האירוע ואולפן 21 במדיה פארק אושר כמקום המופע.
זו הייתה הפעם השנייה בה הילברסום אירחה אירוע אירוויזיון, לאחר שאירחה בעבר את האירוויזיון 1958.
את המופע הנחו שלושה מגישים: השחקנית ומנחת הטלוויזיה שנטל יאנזן, הזמר והפרשן לתחרות יאן סמיט, והזמרת אדסיליה רומבלי, שייצגה את הולנד בתחרויות 1998 ו-2007. הם היו שלושת המנחים שנבחרו להנחות את אירוויזיון 2020. בלוגרית היופי ניקי דה יאחר, המכונה גם NikkieTutorials, הייתה המארחת של התוכן המקוון של המופע.
בתוכנית הופיעו אמני האירוויזיון הבאים:
אִירוֹ , המכונה גנרל אירו (General Iroh) ודוד אירו (Uncle Iroh), הוא דמות בדיונית בסדרת הטלוויזיה המונפשת "אווטאר: כשף האוויר האחרון".
הדמות, פרי יצירתם של מייקל דנטה דימרטינו ובריאן קונייצקו, דובבה על ידי מאקו איוומאצ'טו בשתי העונות הראשונות, ולאחר פטירתו של מאקו, המדבב גרג בולדווין דיבב את דמותו בעונה השלישית של הסדרה ולאורך הספין-אוף "האגדה של קורה".
אירו הוא כשף אש עוצמתי להפליא, דהיינו יש לו הכוח ליצור בטלקינזיס ולטפלל אש כרצונו.
בעברו היה גנרל בכיר בכוחות המזוינים של אומת האש והנהיג מצור על העיר הבדיונית בה סינג סה, שנשבר רק כאשר בנו היחיד לו-טן נפל בקרב.
הוא אחיו הבכור של שליט האש אוזאי, ראש אומת האש שמנהיג מסע אכזר לכיבוש שלושת העמים האחרים ביקום הדמיוני של אווטאר — שבטי המים, נוודי האוויר וממלכת האדמה.
במהלך הסדרה, הוא מלווה את אחיינו צוקו שהוגלה מאומת האש במסעו לתפוס את הפרוטגוניסט, אווטאר אנג, במטרה להשיב את כבודו של הנסיך הצעיר ואת בכורתו לכתר.
אירו מתגלה כמנטור המבקש לסייע לאחיינו להפוך לאדם טוב יותר מאביו.
בפרק "סיפורי בה סינג סה", שמו של אירו נכתב "艾洛".
הפרק הוקדש "לכבוד מאקו" (מאקו איוומצ'טו), שמת חודשים אחדים לפני שידור הפרק.
לאירו היה חזון בראשית חייו כי הוא זה שיכבוש את עיר הבירה, אך עקב מות בנו היחיד נגוזו תקוותיו כמצביא.
לאחר שתמיד הונע מכוח תחושת שליחות מאשר שאפתנות אישית, נטש אירו את המצור.
אוזאי, השאפתן מבין בניו של אזולון, ניסה לשכנע את אביהם שבגלל התבוסה המבישה של אירו, בנוסף על היעדר יורשים ודעיכת מעמדו הציבורי, עליו להוריש את הכתר לו עצמו ביום מן הימים.
אזולון זעם על חוסר-הכבוד המחוצף שהפגין אוזאי כלפי אחיו הבכור, ולכן הורה לו להרוג את בנו הבכור — צוקו — במטרה לחוש את כאבו של אירו.
אוזאי בתגובה קושר קשר עם רעייתו הנסיכה אורסה להתנקש בחיי אזולון ולתפוס את ההנהגה בזמן שאירו שקוע באבל בעקבות מות בנו ולא מעוניין במתרחש בארמון.
אורסה, שחששה לחיי בנה צוקו חשה כי אין ביכולתה לסרב לקשירת הקשר וסייעה לאוזאי בהרעלה מוצלחת של אזולון, ובשל כך הוגלתה מאומת האש.
אוזאי עלה לעמדת שליט האש בעקבות הפרשה.
אף שהאירועים מיד לאחר ההתנקשות הסודית בחייו של אזולון מעולם לא מתוארים בפלאשבקים בסדרה, נראה כי מותו נתלה בסיבות טבעיות, למרות שהיה במצב בריאותו תקין לחלוטין, ומותו היה פתאומי, וכי לאירו הָאבֵל בעקבות מות בנו ואביו עדיין לא היה שום עניין לאתגר את אחיו בירושת הכתר.
במקום זאת כשאירו חזר לאומת האש.
הוא חבר לאינווסטיטורה של אוזאי כשליט האש וקיבע את פרישתו למחצה מענייני המדינה.
אירו שיקר כי הרג את אחרון הדרקונים בעולם, מה שזיכה אותו בתואר "דרקון המערב" לצד יכולתו לשאוף ולנשוף אש.
בפועל אירו היה התלמיד הסודי והאחרון של שני הדרקונים שנותרו בחיים, ראן ושו, ומהם למד לכשף אש מתוך חיוניות ולא מתוך זעם, בניגוד למרבית כשפי האש בני זמנו.
אירו שיקר בדבר הריגת אחרון הדרקונים כדי להביא לסיום מסורת אומת האש של ציד דרקונים.
הוא היה חבר בכיר באגודת הסתרים הבין-לאומית "מסדר הלוטוס הלבן".
כאשר הסיפור מתחיל בספר הראשון, אירו מלווה את הנסיך צוקו המגורש במסעו ללכוד את האווטאר, כשף על-אנושי שתפקידו לשמור על הסדר העולמי המהווה איום על מסע הכיבוש של אומת האש.
לאחר שנודע לו על התוכנית של צאו, אדמירל בצבא אומת האש, לחסל את רוח הירח כדי להפשיט את כשפי המים בשבט המים הצפוני מכוחם ובכך לשבש את הסדר הטבעי, אירו מתקיף את צאו ומוכרז כבוגד.
במהלך הספר השני, הוא ואחיינו נמלטים מאומת האש.
לאחר שנפצע קשות על ידי אחייניתו אזולה ועובר טיפולי שיקום בידי צוקו, אירו מלמד את צוקו טכניקה להכוונה מחדש של ברקים בהשראת כשפות המים, שיכולה להיווצר על ידי צורה מתקדמת של כיבוי אש אשר צוקו, עם מוחו הלא-ממוקד, לא הצליח לשלוט בה.
זאת בשעה שאזולה המתחרה לכס המלוכה שולטת בקלות בכשפות הברקים שכן היא ילדת-פלא מבחינת כשפות אש.
בסופו של דבר אירו נטמע כפליט בבה-סינג-סה, שם הוא וצוקו מנהלים בית עסק לממכר תה.
אירו נחרד כאשר אזולה משכנעת את צוקו לחבור אליה ולשוב אל הארמון באומת האש, ולאחר מכן נעצר אחרי שחיפה על אווטאר אנג וחבריו להימלט מהעיר הכבושה.
בספר השלישי, אירו אסור בבית כלא באומת האש, גלמוד ומוקצה.
לאורך כל תקופת המאסר הוא מזייף תחושות ייאוש בזמן שהוא מכין עצמו לליקוי החמה, במהלכו כשפות האש שווה כקליפת השום.
ברגע שהליקוי מתחיל, אירו נמלט בקלות מתא המאסר שלו, בהיותו לוחם עוצמתי גם ללא שימוש בכשפות אש.
בפרק הסיום של הסדרה אירו מכנס את הלוטוס הלבן לשם שחרור את בה-סינג-סה מאומת האש — הגשמת חזון ילדותו, אך כמשחרר ולא ככובש.
בתום המלחמה מוצע לאירו כס המלוכה כשליט האש, אך הוא ממאן ודוחק בצוקו לרשת את אוזאי.
זמן קצר לאחר הכתרתו של צוקו כשליט האש, אירו שב לבה-סינג-סה כבעל חנות תה, שם מתרחשת הסצנה שחותמת את הסדרה.
ברומן הגרפי "ההבטחה" אירו מעניק ייעוץ פילוסופי לאנג ולצוקו בהתמודדות עם "תנועת שיקום ההרמוניה", תנועה חברתית שמטרתה לגרש את בני הקבוצה האתנית של אומת האש משטחי ממלכת האדמה.
בנוסף, הוא ממציא "בועת תה" .
בספר הקומיקס "החיפוש", אירו מתפקד כשליט האש דה פקטו בזמן שצוקו נוסע לחפש את אמו.
אירו השתעמם מתפקידו כשליט האש בפועל, וניצל את סמכותו כדי להכריז על יום הערכת תה לאומי.
בסדרת ההמשך של "אווטאר: כשף האוויר האחרון", "האגדה של קורה", נחשף כי בזמן מותו אירו ביצע מסע אסטראלי כדי להפוך לתושב עולם הרוחות.
בפרק "עידן רוחני חדש", אירו נחלץ לעזרתה של קורה, הגלגול הבא של אנג כאווטאר, שנלכדה בעל כורחה במעמקי עולם הרוחות.
בפרק "אפלה נופלת" ("Darkness Falls"), לאחר שהכיר אותם בחיים, אירו נתקל בילדיו של אנג — טנזן, קאיה ובומי — כשהם נכנסים לעולם הרוחות ומספק להם רמזים למיקומה של ג'ינורה, בתו של טנזן.
קורה פוגשת את אירו שוב בפרק "האולטימטום", כשנכנסה בשנית לעולם הרוחות בחיפוש אחר האנרכיסט זאהיר.
קורה מסבירה לאירו שהיא מבולבלת ואינה יודעת כיצד להתמודד עם האיום שזאהיר הציב הן על נוודי האוויר והן על העולם.
אירו מציע שקורה תשמע בעצתו של צוקו, כפי שעשה בעבר אנג.
נכדו של צוקו נקרא גם הוא אירו לזכרו, וב"האגדה של קורה" הוא גנרל בכוחות המאוחדים, הכוחות המזוינים של הרפובליקה המאוחדת של ארבע האומות, מדינה רב-אתנית שהוקמה על ידי אנג וצוקו מחוץ לשטחים שהיו במחלוקת בין אומת האש לממלכת האדמה בתום מלחמת מאה השנים.
אירו הוא קליל, ידידותי ובעל חוש הומור יבש, והתייחס לגלותו מאומת האש כאל חופשה ממושכת.
לא פעם הוא מתגלה כנהנתן, ומגלה עניין רב ברגיעה ובשעשוע מאשר במצוד של אחיינו אחר האווטאר.
חרף גילו המבוגר, נראה אירו מפלרטט עם נשים שונות לאורך הסדרה והוא זכה לכינוי "נאה" (handsome) פעמים רבות .אף על פי כן, הוא אסטרטג מנוסה וערמומי, כשף אש מימון ועוצמתי, ומנטור אוהב ומלא רעות לאחיינו.
באופן כללי, טבע אישיותיו של אירו ומהלך חייו הביאו אותו לאימוץ פילוסופיה הדוגלת בשלווה, הרמוניה והימנעות מקונפליקטים.
עם זאת, כאשר הוא מאוים באופן אישי או נלחם נגד עוולות ואלימות כלפי חפים מפשע, הוא מסוגל להפוך ליריב עז ומפחיד.
בניגוד למגמה הרווחת באומת האש מאז סבו סוזין פתח במסע כיבושים עולמי, אירו מעדיף לתפוש את ארבע האומות חיות בהרמוניה ובשלום הדדי.
אף על פי שאינו מוכן לגרור את אומתו למלחמת אזרחים שכן הוא היורש החוקי של אזולון כשליט האש, מתברר יותר ויותר שהוא רואה באחיינו כמי שיש לו הפוטנציאל להעלות את אומת האש על דרך המלך, וכשמגיעה העת המתאימה — הוא מעודד את צוקו להילחם באזולה בטרם תוכתר לשליטת האש.
בפרק "סיפורי בה-סינג-סה" נדמה כי חלק מאדיבותו והאופטימיות שלו הן סוג של צמיחה פוסט-טראומטית הנובעת ממות בנו לו טן.
ניתן לראות זאת בקינתו "עלים מהגפן", אותה הוא שר ביגון ביום הולדתו של לו טן.
אירו אוהב במיוחד אוכל, תה משובח, את משחק האסטרטגיה "פאי שו", ומוזיקה נעימה.
מאוחר יותר הוא מגלה מיומנות בנגינה על פיפה וכלי נגינה אחרים.
ככל הנראה בגלל חיבתו הבלתי-נלאית לתה, הוא בוטנאי חובב, אם כי זיהויו השגויים של זני צמחים גרמו לו להרעיל עצמו בתום לב.
אישיותו מוצגת על הצד הטוב ביותר באינטראקציה עם אחיינו צוקו, עליו לקח חסות כסוג של אב.
אירו (באנגלית ודנית: Ærø) הוא אחד מאיי הים הבלטי הדני, שבאזור דרום דנמרק.
מאז 1 בינואר 2006, כל האי אירו מהווה עירייה אחת, הידועה בשם עיריית אירו.
לפני תאריך זה, היו שתי עיריות באי: מחוז ארוסקובינג במערב ועיריית מרסטל במזרח.
מיזוג זה היה חלק מרפורמה במגזר הציבורי שנכנסה לתוקף החל מ-26 ביוני 2005. המיזוג אושר לביצוע במשאל עם של כלל תושבי האי בו הצביעו רוב המצביעים בעד המיזוג, כשנה לפני התאחדות העיריות.
אוכלוסיית האי נכון לחודש ינואר 2022 מספר התושבים החיים באי הוא 6015 נפש.
שטח האי: 88 קילומטרים רבועים.
אורך קו החוף: 167 קילומטרים.
אורכו של האי אירו הוא בערך 30 קילומטרים מצפון-מערב לדרום מזרח ומשתנה ברוחב בין 4 ל-8 קילומטרים.
האי נמצא באזור ארכיפלג דרום פין, הוא מוקף באי פין (דנית פין) מצפון, לאנגלנד ממזרח, שלזוויג-הולשטיין מדרום, ואלס (אלס) ממערב.
עד ינואר 2006 היו באי שלו שלוש עיירות קטנות ונכון לשנת 2020: הגדולה ביותר שביניהן היא מרסטל בה חיו 2,111 נפש.
בעיירה אירוסקובינג חיו 942 תושבים ובעיירה השלישית סובי חיו 438 תושבים.
בנוסף באי ישנם עוד ארבעה עשר כפרים ומספר חוות.
אירוסקובינג, עיירה, עם שבילים צרים ובתים ציוריים מהמאה ה-18, היא העיירה ההיסטורית הראשית באי אירו והיא נותרה הנמל העיקרי באי למעבורות המקשרות את האי ליבשת.
מרסטל, המכונה גם "כפר הסקיפרים", מהווה ביתם של מלחים וקברניטים רבים.
היא העיירה הגדולה ביותר באי עד לאיחוד העיירות והיא היוותה גם המרכז המסחרי והקניות העיקרי באי.
האזור הכפרי באי הוא אזור גבעות מתונות.
בחוף המערבי של האי קיים קטע באורך של מספר קילומטרים של מצוקים בגובה 33 מטרים, שנקרא וודרופ קלינט Voderup Klint.
האי אירו הוא יעד פופולרי למטיילים ורוכבי אופניים.
חופי האי מושכים גם דייגים ואמנים.
הוא אחד האיים המרכיבים את ארכיפלג דרום פין.
האי אירו מועדף על התיירים כי מזג אוויר בו נאה במיוחד.
האי נהנה ממספר שעות שמש גבוה מהממוצע מאשר בשאר דנמרק, גם הטמפרטורה באי לאורך כל ימות השנה היא בכמה מעלות מעל הממוצע הארצי בדנמרק.
באחת הנקודות הגבוהות באי שנקראת Olde Mølle, בסמוך למרכז האי, יצר הפסל אריק ברנדט פסל שהוא קרא לו "ספסל השלום", האתר נועד לספק לתיירים הזדמנות לסקור את האי ואת הים הסובב אותו ולהרהר בנושא השלום העולמי.
חפירות ארכאולוגיות מספקות עדות להתנחלויות זמניות של בני אדם מלפני 8000 שנה לפני הספירה באי.
ישנם באי כמה תלי קבורה, כמו גם אתר עתיק של התוועדות המונים.
שרידים מהעת העתיקה נמצאים בכל רחבי האי.
תלי קבורה ודולמנים המעידים על פעילות אנושית במשך יותר מ-10,000 שנה.
במהלך תקופה הדוכסות - מהמאה ה-14 ועד שנת 1864 - האי אירו אוחד והופרד, לסירוגין, למספר מובלעות.
האי אירו היה מחוץ לגבולות חומת התעריפים של הממלכה הדנית, דבר שהוביל להברחה משגשגת שהייתה דרך חיים עבור רבים מתושבי האי אירו.
בשנת 1629 נשרפה העיירה הראשית אירוסקובינג.
לא היה באי אסון אחר בקנה מידה דומה.
בשנת 1750 האי, פוצל למספר מובלעות של מספר דוכסים, בהמשך הוא אוחד כמחוז מנהלי אחד.
עד 1864, האי אירו היה חלק מהדוכסות הדנית שלזוויג - אזור שלזוויג / דרום יוטלנד מחולק כעת בין דנמרק (צפון שלזוויג) וגרמניה (דרום שלזוויג).
בן דודו של המלך הדני כריסטיאן הרביעי, היה הדוכס מהאי אירו בין השנים 1622 ל-1633, שחי עם פילגשו קתרין גריבלס בבית אחוזת גרסטן.
כשהדוכס מת, נמצאה כרזה בגרסטן המורכבת מתשע פיסות בד ובשלושה צבעים - צבע גוף, ירוק ים וצהוב זהוב.
כרזה זו סיפקה את ההשראה לדגל של האי אירו שנראה בכל רחבי האי.
לאחר מות הדוכס כריסטיאן, האי אירו חולק בין ארבעה מאחיו.
עובדה זו מציעה את אחד ההסברים מדוע התפתחו באי שתי עיירות, אירוסקובינג ומאוחר יותר במרסטאל.
בית אחוזה גרסטן נהרס ב-1766. שמו של Gråsten עדיין קיים בבית החווה שניצבת כמעט באותו מקום של האחוזה הדוכסית.
(חוות Gråsten מציעה אירוח על בסיס לינה וארוחת בוקר).
בשנת 1750, האי אירו אוחד, ומאז לא הופרד.
איחוד זה מצוין על אבן הזיכרון באתר אולד מולה Olde Mølle (אנגלית = הטחנה העתיקה).
שימור המורשת המקומית של האזור בעלת חשיבות עליונה בקרב התושבים.
התשוקה הזו של תושבי האי הוכחה בשנת 2000 כאשר נתקבלה הוראה מטעם ממשלת דנמרק, לסגור את בית הספר הימי מרסטל.
יותר מ-2,000 תושבי האי (כשליש מתושבי האי) נסעו לקופנהגן כדי למחות על סגירת בית הספר ההיסטורי.
בסופו של דבר, הממשלה אפשרה לבית הספר הימי להישאר פתוח.
האי אירו שואף להיות עצמאי בתחום האנרגיה.
יוזמות האי בתחום טכנולוגיות אנרגיה מתחדשת זוכות להכרה בינלאומית.
האי מוכר כאחד המובילים בעולם בתחום זה.
כבר בשנת 2002 הוקמו באי שלוש טורבינות רוח מודרניות עם טורבינות שקצות כנפיהן מגיעות לגובה של 100 מטרים מעל הקרקע.
מה שהופך את האי לעצמאי מבחינה אנרגטית בזכות 40% של אנרגיה מתחדשת שהוא מייצר.
החל מינואר 2013 הורחב שטח תחנת הכוח הסולארית הגדולה של האי מ-18,365 מטרים רבועים עד 33,300 מ"ר במסגרת פרויקט Sunstone 4 .
שלוש מערכות החימום המחוזי של קולטי שמש של האי אירו זכו להערכה בינלאומית.
עם ההרחבה האחרונה, המערכת במרסטאל נחשבת כמערכת קולטי השמש הגדולה בעולם לחימום.
מאז אוגוסט 2019, האי משרת את מעבורות E-ferry אלן , מעבורות אלה הן מעבורות חדשניות במשקל נמוך המיועדות להובלת נוסעים ומכוניות, המונעות על ידי חשמל ירוק המאוחסן בסוללות שעל סיפונן .
הן נבנו על ידי Søby Værft, במונחים של כוח טעינה ומרחק פעולה המעבורות נחשבות לייחודיות במיוחד.
פרויקט המעבורות מומן בחלקו על ידי מענק של 17 מיליון אירו באמצעות תוכנית Horizon 2020 של האיחוד האירופי .
אירו הוא האי היחיד מבין איי הים הבלטי הדני הגדול שאינו מחובר ליבשת באמצעות גשרים, והתנועה אליו בדרך כלל דלילה.
ישנם 4 קווי מעבורות לרכבים במסלולים שונים מהיבשת וחזרה .
האי אירו שוכן באזור פופולרי לשיט סירות מפרש, שבאזור ארכיפלג דרום פין.
ליד מרסטאל יש שדה התעופה הקטן עם מסלולי דשא לנחיתה שהארוך ביניהם באורך 789 מטרים.
בנוסף בשדה התעופה נמצא מנחת מסוקים המשמש בעיקר תיירים.
אִירִינָה חֶצַ'אנוֹבִי (; נולדה ב-3 בדצמבר 2000), ידועה בשם הבמה שלה אִירוּ (), היא זמרת-יוצרת גאורגית.
זכתה באירוויזיון הילדים 2011 עם השיר "Candy Music", כשהייתה חברה בלהקת הבנות "קנדי".
ב-2023 זכתה בעונה החמישית של The Voice Georgia, ונבחרה לייצג את גאורגיה באירוויזיון 2023, שהתקיים בליברפול שב.
חצ'אנובי נולדה ב-3 בדצמבר 2000 בטביליסי, בירת גאורגיה.
בשנת 2011 ייצגה את גאורגיה באירוויזיון הילדים 2021 בירוואן, בירת ארמניה, כחלק מלהקת הבנות "קנדי מיוזיק".
היא ניצחה באירוע עם 108 נקודות.
בשנת 2019 השתתפה ב-Georgian Idol, וב-2021 הוציאה לאור את סינגל הבכורה שלה, "No Jerk Around Me".
בשנת 2022 הופיעה באירוויזיון הילדים 2022, כחלק מסדרת הופעות של זוכי התחרות בעבר.
היא הייתה שותפה לכתיבת השיר הגאורגי באותה האירוע, "I Believe", שהגיע למקום השלישי.
מאוחר יותר באותה שנה השתתפה בעונה החמישית של The Voice Georgia.
ב-2 בפברואר 2023 זכתה בתחרות, ונבחרה לייצג את גאורגיה באירוויזיון 2023. ב-11 במאי 2023 ביצעה חצ'אנובי את "Echo" על בימת חצי הגמר השני של אירוויזיון 2023. היא נכשלה בניסיון להעפיל לגמר התחרות, שהתקיים ב-13 במאי.
אירו-אסיאניות היא אידאולוגיה ותנועה חברתית-פוליטית ברוסיה שקמה בתחילת המאה ה-20 תחת האימפריה הרוסית, הקובעת כי רוסיה אינה שייכת לקטגוריות "אירופאיות" או "אסייתיות" אלא במקום זאת התפיסה הגאופוליטית של אירואסיה הנשלטת על ידי "העולם הרוסי" , היוצרות תרבות רוסית עצמאית לכאורה.
האידאולוגיה מתנגדת לתרבות המערבית וליברליזם והיא מסבירה מדוע רוסיה חייבת להתנגד ל"קולונאליזם המערבי" ולהפוך בעצמה לאימפריה אזורית או עולמית.
האידאולוגיה זכתה לפופולריות תחת משטרו של ולדימיר פוטין.
פיוטר סביצקי היה המנהיג הראשון של התנועה האירו־אסיאנית שהתפתחה בגלות של רוסים במערב לאחר המהפכה הבולשביקית ומלחמת האזרחים ברוסיה.
הספר Foundations of Eurasianism, הוא אסופת טקסטים שחיברו חברי התנועה, ורבים מהם מופיעים בו באנגלית לראשונה.
סביצקי כתב בספר את המאמר "שני עולמות" בו כתב כי "גולים רוסים הם כמו מהגרים 'מעולם אחר', כמו תושבי כוכבי לכת אחרים".
בניסיון ליצור זהות לעצמם, הגולים הרוסים פיתחו אידאולוגיה חדשה.
לפי סביצקי, המהפכה הבולשביקית, רק האיצה את המערביזציה שאליה חתרו הצארים לבית רומנוב מאז ימי פטר הגדול.
הוא והוגים דומים תפסו דבר זה כתהליך הרסני.
לטענתו רוסיה צריכה להבין שהיא אינה שייכת לציוויליזציה האירופית אלא לעולם נפרד לגמרי של "אירו־אסיה".
לפי האידאולוגיה, מבחינה תרבותית, היסטורית ופסיכולוגית, הרוסים הם אנשי ערבות שדומים לעמים הטורקיים והמונגוליים (או ה"טוראניים") של מרכז אסיה.
לתיפסתו הכיבוש המונגולי של רוסיה (בשנים 1240–1480 לערך) היה ברכה ולא אסון, משום שבודד את רוסיה מאירופה, וכי בתקופה זו נוצר "האופי הרוסי" כסינתזה בין הסלאבי לטוראני.
הוגים אירו־אסיאניסטים כוללים גם את הבלשנים טרובצקוי ויאקובסון.
ניקולאי טרובצקוי כתב מספר ספרים בנושא (אירופה והאנושות (1920), ג'ינגיס חאן: מבט אל ההיסטוריה הרוסית לא ממזרח, אלא ממערב (1925)).
הם השתמשו בתאוריות בלשניות כדי להגיע בהמשך למסקנות תרבותיות ופולטייות נרחבות.
לדוגמה הם טענו, השפה הרוסית והשפה הטוראנית יוצרות "איחוד לשוני" שנועד לקיים התמזגות הולכת וגדלה.
מטענה זו שנוגעת לעתיד הלא ידוע, הם גם הסיקו בקפיצה לוגית, כי אותו הדבר צריך לחול גם על כל דבר אחר בתרבות הרוסית ובתרבות הטוראנית.
לב גומיליוב הוא הוגה אירואסיאני נוסף.
פיתח רעיונות אירו־אסיאתיים בדרכים יצירתיות ופסאודו-מדעיות המקשרות לכאורה בין עליונתה של רוסיה לבין אנתרופיה.
הוא פיתח מושגים כמו "פַּסיונָריוּת", "משלימוּת" ו"כימרה" – שנכנסו לשפה המדוברת.
ב־1995 זכה אחד מספריו על תולדות רוסיה בפרס יוקרתי מטעם הדוּמה הממלכתית.
ונהנה מתמיכתם של הדרגים הבכירים של המפלגה הקומוניסטית, המטה הכללי של הצבא ומשרד החוץ הרוסי.
אלכסנדר דוגין אימץ רעיונות אירו־אסיאניזם וחיבר אותם לתוצרי עבודתם של חוקרי גאופוליטיקה כגון הלפורד מקינדר, לעבודותיהם של סטרוקטורליסטים, פוסט־מודרניסטים (ז'אן-פרנסואה ליוטר, ז'יל דלז), הוגים צרפתים (רנה גנון ואלן דה בנואה) וכמה הוגים בעלי קשר לנאצים ובהם יוליוס אבולה, קרל שמיט, מרטין היידגר.
ספרו המשפיע ביותר של דוגין, עקרונות הגאופוליטיקה, החל כסדרת הרצאות שהעביר באקדמיה של המטה הכללי הרוסי, ועד היום הוא קריאת חובה באקדמיות צבאיות.
לדעתו של איגור פנארין, רוסיה פועלת כאמצעי הגנה עולמי לפוליצנטריות.
מעצם קיומו, הוא מוכיח שהמערב אינו הכוח המניע היחיד של הפיתוח: "במובנים רבים, העתיד של העידן הפוסט-תעשייתי תלוי בעתידה של רוסיה.
אם רוסיה תהפוך שוב רומא השלישית לחברה פוסט-תעשייתית.
יהיו סיכויים טובים יותר להפוך לאלטרנטיבה לגטו התעשייתי".
אימוץ המודל המערבי יהיה שווה ערך למוות גאופוליטי ותרבותי של המדינה הרוסית; הדרך היחידה שבה רוסיה יכולה להימנע מגורל זה היא על ידי דחיית הדילמה הכוזבת של צפון מול דרום וגלובליזציה מול אתניות ועל ידי ביסוס מחדש של מה שהאירואסיאניות רואה כדיכוטומיה הקדמונית: זו שבין מערב למזרח.
כפי שקובע אחד מתלמידיו של פנארין, "הטבע ומהותה של כל תרבות וציוויליזציה ניתנים להבנה רק על ידי קביעת מקומם במערכת הכפולה הגלובלית הזו של מערב ומזרח".
על ידי הצגת עצמה כמזרח (ולא צפון-דרום), רוסיה יכולה לסרב להפוך לחלק מהדרום במונחים כלכליים, תוך דחיית הצפון מבחינת פוליטיקה ותרבות.
לפיכך, הנאו-איראסיאניות מנצלת בעדינות את הנחות היסוד הגלומות במטאפורות גאוגרפיות כאלה.
בכל מקום שבו הם "ממקמים" את רוסיה, פנארין ואראסוב מגנים בחריפות את הלאומיות האתנית, אותה הם מציגים כרגש פגאני שמסכן את האחדות האירואסיאנית, שכן "ההיגיון של הריבונות האתנית מחזיר אותנו לתקופות קדם ימי הביניים".
הסנטימנט הלאומי נתפס גם כביטוי לערכים פוליטיים זרים: המדינה הלאומית היא יצירה של צרפת המהפכנית; זהו סמל החברה התעשייתית והמערכת הרפובליקנית.
מכיוון ששני האידאולוגים אינם מבחינים בין אתני ללאומי, הם אינם מספקים עילה לגינוי מדינת הלאום בסגנון הצרפתי, פשוט מקשרים אותה עם הרעיון המזלזל של אתניות.
הביקורת שלהם על הרגש האתני הולכת יד ביד עם דחייה של האתניות של גומילב ושל הגאופוליטיקה של דוגין.
לפי גישתו של ארסוב, האימפריה הרוסית הייתה אוניברסלית יותר מדתה הרשמית או מתרבותה.
מידת האוניברסליזם של האימפריה הרוסית היא זו שהבדילה אותה מאימפריות אחרות בתקופתה והפכה אותה ליורשת של רומא הראשונה והשנייה.
ההגדרה של פנארין ואראסוב ליחסים בין רוסיה, מדינתה ושטחה אינה כרוכה בקריטריונים אתניים כלשהם.
המדינה נחשבת לנושאת היחידה של מהות האומה: אחדות אירו-אסיה אינה נטועה באחדות התרבותית של עמיה; הוא מבוסס על המציאות של המדינה השולטת במרחב האירואסיאני.
להיות לאומן רוסי פירושו אפוא תמיכה נחרצת במדינה.
ראשית, והאימפריה היא המערכת הפוליטית היחידה שמסוגלת להגיב לאתגרי החברה ה"פוסט-מודרנית", מכיוון שהיא מקדמת מודעות לתרבויות בעולם המחולק בקווים אזוריים ואתניים ומספקת ואידאולוגיה של סדר כמעוז נגד הכאוס של עולם מודרני.
שנית, אימפריה תהיה ההתגלמות הפוליטית של הטבע האופקי והרחבה המרחבית של אירואסיה, ובכך תעניק לה לגיטימציה כישות "טבעית".
לבסוף, אימפריה היא התגובה לגיוון הלאומי והדתי של אירואסיה, "כאמצעי פוליטי לארגון של דו-קיום של קונגלומרט אתני וידוי הטרוגני, של עמים שאין להם כל בסיס אחר למערכת של נורמות אוניברסליות וחוק משפטי.
לפיכך, הציוויליזציה האירואסייתית מבטלת את כל ההבדלים הלאומיים והחברתיים במכלול הגדול בהשראת רעיון אימפריאלי בסיסי משותף.
לרעיון הזה יש בהכרח בסיס דתי, שכן האירואסיאנים מאמינים שרק אמונה יכולה להתעלות מעל ההבדלים הלאומיים ולהציע חזון מובנה ומקובל על העולם.
לדבריהם, רוסיה נכנסה למאה ה-21 עם נכס חשוב: הרוחניות הגבוהה שלה מבטיחה כי אירואסיה תהיה אחת התרבויות הגדולות של הפוסט-מודרניות, שתכונתה העיקרית תהיה חידוש הסגפנות והחזרה בתשובה בעולם התעשייתי.
האירואסיאניות מתייחסת לדת כאל לאומים ולא ליחידים, ולכן מה שחשוב הוא לא הדוגמה התאולוגית ולא ההיבט הטרנסצנדנטלי של האמונה, אלא דת טקסית ו"לאומית", גרסה חילונית של הטקסטים הקדושים של הדתות האירואסיאניות.
עוד הציע פנארין להפוך את הטקסטים הקדושים לאתיקה של ציוויליזציה הנקראת המסורת הגדולה ושיש להעמיד אותה לשירות המדינה.
השאיפה לשלב בין דתות אירואסיה נובעת משורשיה של האבות המייסדים של האירואסיאניות, לפיה האחדות הדתית של המרחב האירואסיאתי היא מרכיב מרכזי בהצהרת הטבע הכפול של היבשת.
מאז התנועה האירואסיאנית המקורית בשנות העשרים של המאה הקודמת, רעיון קיומה של יבשת שלישית מרמז על רעיון של דרך שלישית כלכלית וחברתית - לא מזרח ולא מערב.
אירואסיניים כמו דוגין מחזיקים בדעה שעליונות הקולקטיביות על הפרט חייבת להתבטא בשדה הפוליטי כ"אתניות פוליטי".
פלורליזם דיפרנציאלי זה יתבסס על מערכת קורפורטיבית שתמסד את דרגי הביניים בין הפרט למדינה, שכן היא תחשוף את האופי האימפריאלי האמיתי של רוסיה.
בניגוד לרוסים, שהם האומה המכוננת של האימפריה, העמים הלא-רוסים עשויים להפיק תועלת מאוטונומיה תרבותית אך לא מריבונות, בניגוד למה שהוכרז במהלך הפרסטרויקה.
אין להכיר בשום לאום טריטוריאלית, כי הרוסים יתקיימו כקהילה הלאומית היחידה בתוך מתחם אימפריאלי על-לאומי.
אירו ריינו לייטונן (בפינית: Eero Lehtonen; 21 באפריל 1898 – 9 בנובמבר 1959) היה אתלט פיני.
הוא התחרה באולימפיאדת 1920 בפנטאתלון, קפיצה לרוחק וקרב עשר, ובאולימפיאדת 1924 בפנטאתלון ובריצת שליחים 4 × 400 מטר.
הוא ניצח בפנטאתלון בשני המשחקים, אך הציג ביצועים חלשים במקצועות אחרים.
הוא פרש לאחר שנודע לו שפנטאתלון אינו נכלל באולימפיאדת 1928.
בשנת 1920 זכה לייטונן בתארים הלאומיים בפנטאלתון ובקפיצה לרוחק, וקבע שיא לאומי חדש בקפיצה לרוחק של 7.02 מטר.
באולימפיאדת 1920 ניסה להתחרות בקרב עשר, אך ויתר לאחר חמישה מקצים.
הוא פרש למחצה לאחר האולימפיאדה, אך חזר בשנת 1922, וזכה שוב בתארים הלאומיים בקפיצה לרוחק ובפנטאתלון.
בפנטאתלון האולימפי של 1924, רוברט לג'נדרה קבע שיא עולם בקפיצה לרוחק, אך לייטונן הצליח יותר בממוצע וזכה במדליית הזהב.
בשנת 1984 הוצב פסל ברונזה של לייטונן בפארק הספורט במיקלי, עיר הולדתו.
10 מתוך 25 המדינות שהשתתפו בחצי הגמר, והשיגו את הניקוד הגבוה ביותר, עלו והצטרפו ל-14 מדינות שכבר העפילו אוטומטית לגמר.
שני האירועים הועברו בשידור חי לכל אירופה מאולם "Palace of Sport" שבקייב, ובזמן האירוויזיון היו באולם כ-6000 צופים.
באוקראינה קיוו מאוד שהאירוע יעזור להם באופנים שונים, כמו עידוד התיירות והצטרפות עתידית לאיחוד האירופי.
את התחרות הנחתה מנחת הטלוויזיה, מריה אפרוסינינה, יחד עם הדי ג'יי, פאבלו שילקו.
כדי ששמותיהם יהיו קליטים יותר כונתה מריה "מאשה", ואילו פאבלו כונה "פאשה" (כינוי זה הוא גם כינוי בתור די ג'יי, "די ג'יי פאשה").
יחד איתם במהלך המשדר, שידרו מחדר ההמתנה של המבצעים מנצחת השנה שעברה, רוסלנה יחד עם צמד האחים המתאגרפים ויטאלי וולדימיר קליצ'קו.
בתום הקראת הנקודות על ידי כל המדינות המשתתפות, הוכרזה יוון כמנצחת עם 230 נקודות בשיר "My Number One" (מספר אחד שלי), שבוצע על ידי הלנה פפאריזו.
פפאריזו ייצגה את יוון גם באירוויזיון 2001, כחלק מההרכב Antique, ובו היא הגיעה למקום השלישי.
למקום השני, הגיעה לבסוף מלטה עם 192 נקודות בשיר "Angel" (מלאך), שבוצע על ידי קיארה סירקוזה.
למרבה האירוניה, גם סירקוזה כמו פפאריזו ייצגה את מלטה קודם לכן באירוויזיון 1998, שבו היא גם הגיעה למקום השלישי.
את החמישייה הראשונה סגרו רומניה, ישראל ולטביה.
"4 הגדולות" (גרמניה, בריטניה, צרפת וספרד), סיימו כולן בארבעת המקומות האחרונים.
אלבניה, בוסניה והרצגובינה, קפריסין, צרפת, גרמניה, יוון, מלטה, רוסיה, סרביה ומונטנגרו, ספרד, שוודיה, טורקיה, אוקראינה, בריטניה.
אנדורה, אוסטריה, בלארוס, בלגיה, בולגריה, קרואטיה, דנמרק, אסטוניה, פינלנד, הונגריה, איסלנד, אירלנד, ישראל, לטביה, ליטא, מקדוניה, מולדובה, מונקו, הולנד, נורווגיה, פולין, פורטוגל, רומניה, סלובניה, שווייץ
+מדינהשפהביצועשירתרגום צרפתית וערביתאלין לחודQuand tout s'enfuitכשהכל נמוג
קיארה ממלטה - באירוויזיון 1998 הגיעה למקום השלישי.
סלמה מאיסלנד - באירוויזיון 1999 הגיעה למקום השני.
הלנה פפאריזו מיוון - באירוויזיון 2001 הופיעה כחלק מהצמד Anitque שהגיעו למקום השלישי.
לבחירת השיר שייצג את ישראל באירוויזיון באותה שנה, הודיעה רשות השידור על החזרת הקדם אירוויזיון.
הנחיית קדם-אירוויזיון 2005 הופקדה בידי מורן אטיאס ודידי הררי.
במהלך המופע שולבו קטעים בביצוע רוסלנה, זוכת אירוויזיון 2004, אשר הגיעה לארץ לשם כך.
14 שרים הוצגו בפני הקהל בבית.
השיר נבחר באמצעות 5 צוותי שיפוט אזוריים (בקריית שמונה, תל אביב, חיפה, ירושלים ובאר שבע) ו-5 נקודות שיפוט מטעם הטלמסר, שהתחלקו על פי קידומות מספרי הטלפון.
בקדם זכתה שירי מימון עם 116 נקודות (מתוך 120).
השיר שנבחר היה "השקט שנשאר" שנכתב בידי פיני ארונבייב והולחן בידי פיני יחד עם אייל שחר.
עוד לפני האירוויזיון החליטה שירי מימון לשנות את החלק השני של השיר לאנגלית, וכן את שם השיר, שהפך להיות "Time to say goodbye".
באירוויזיון עצמו השתתפה ישראל בשלב חצי הגמר, בו סיימה במקום ה-7 ועלתה לגמר.
בגמר נאבקה ישראל על הניצחון, כשבתחילת הדרך הובילה ישראל יחד עם שווייץ, כשבין היתר נרשמו 12 הנקודות היחידות לישראל ממונקו.
ישראל סיימה במקום ה-4 עם 154 נקודות והצליחה להעפיל אוטומטית לגמר האירוויזיון ב-2006.
חלקה של לבנון באירווזיון 2005
לבנון, שמעולם לא נטלה חלק בתחרות, רצתה ליטול חלק לראשונה בתחרות בשנה זו, כאשר הזמרת שנבחרה כנציגתה של המדינה הייתה אלין לחוד עם השיר "Quand tout s'enfuit", שהייתה אמורה להופיע בחצי-הגמר של התחרות.
בתחילה, לבנון הודיעה כי היא נאלצת לפרוש מהתחרות עקב אילוצים כספיים, והיא הכחישה את כל הדיווחים התקשורתיים לגבי פרישה עקב בעיות פוליטיות עם ישראל.
עם זאת בסופו של דבר לבנון פרשה מסיבות אלו.
תחרות הזמר אירוויזיון 1979 הייתה ההפקה ה-24 של תחרות השירים הבינלאומית השנתית של איגוד השידור האירופי.
התחרות נערכה בבנייני האומה שבירושלים, ישראל לאחר זכייתה באירוויזיון 1978. הגישו שדרן הטלוויזיה דניאל פאר (עברית ואנגלית) והזמרת ירדנה ארזי (בעיקר בצרפתית, אם כי בתחילת הערב דיברה גם בעברית).
ארזי ייצגה את ישראל באירוויזיון 1976, כחלק משלישיית שוקולד מנטה מסטיק (ועתידה לייצג את ישראל באירוויזיון 1988).
נציגיה של ישראל, להקת חלב ודבש (סולנית: גלי עטרי) ניצחו באירוויזיון הזה עם השיר "הללויה", אחד השירים המצליחים והאהובים ביותר בתחרות.
זה היה ניצחון שני רצוף לישראל באירוויזיון.
את סמל האירויזיון המשלב מפתח סול עם סמל רשות השידור, עיצב האומן יוסי קוגוט.
באירוויזיון נרשמו מספר חזרות מרשימות של משתתפים מהעבר; צרפת שלחה את אן-מארי דוד, שזכתה באירוויזיון 1973 עם השיר Tu te reconnaîtras, עבור לוקסמבורג.
שווייץ שלחה בפעם השלישית באותו עשור את פטר, סו ומארק, כשהפעם הם מלווים בפורי, גורפס וקנירי.
סנדרה רימר שייצגה כבר את הולנד פעמיים בעבר, נשלחה בפעם השלישית.
אניטה סקורגן הנורווגית נשלחת לייצג את ארצה, שנתיים אחרי ההופעה הקודמת שלה, ב-1977.
בתחרות ניצחה כאמור ישראל, שהייתה למדינה השלישית (אחרי ספרד ב-1969 ולוקסמבורג ב-1973), שזכתה שנתיים ברציפות.
זכייתה של ישראל באירוויזיון זה הייתה דרמטית במיוחד, כאשר נותר צוות שיפוט אחרון וספרד הובילה על ישראל ביתרון של נקודה אחת (116 לספרד לעומת 115 לישראל).
ישראל הייתה זקוקה לשתי נקודות כדי לזכות בתחרות, וצוות השיפוט האחרון – של ספרד – העניק לישראל 10 נקודות.
ישראל זכתה בתחרות עם 125 נקודות לעומת 116 נקודות של ספרד, שהסתפקה במקום השני.
שיר זכור ואהוב מהתחרות הוא "ג'ינגיס חאן" בביצוע הלהקה בשם זהה.
הלהקה ייצגה את גרמניה וסיימה במקום הרביעי, כשלאחר התחרות השיר נהפך ללהיט מצעדים והוא מהזכורים ביותר בתולדות התחרות.
זאת הייתה הופעת הבכורה של הכותבים ראלף זיגל וברנד מיינונגר כצמד, כשבשנים הבאות הם כתבו, הלחינו והפיקו יחד שירים נוספים בתחרות (למדינות כמו גרמניה, לוקסמבורג, שווייץ, דנמרק, פורטוגל ומונטנגרו).
למקום השני, כאמור, הגיעה ספרד, ואילו במקום השלישי זכתה צרפת, כשגרמניה ואירלנד סוגרות את החמישייה במקום הרביעי והחמישי, בהתאמה.
זכייתה של ישראל בתחרות שימשה גם כבסיס לקומדיית הפולחן הטלוויזיונית "הללויה" משנת 2003, ורגעי הזכייה המקוריים אף מונצחים באותו סרט.
בתחרות השתתפו 19 מדינות, לאחר שטורקיה החליטה לפרוש.
בספר על האירוויזיון שיצא בשנת 2005 ונכתב על ידי ההיסטוריון ג'ון קנדי אוקונור, נכתב כי טורקיה התכוונה להשתתף בתחרות, והוגרלה להופיע כשיר מס' 11 (בין ישראל וצרפת), עם הזמרת מריה ריטה אפיק בשיר "Seviyorum" ("אני אוהבת").
למרות זאת, טורקיה הוכרחה לפרוש מהתחרות תחת לחץ מהמדינות המוסלמיות שהתנגדו לקיום התחרות בישראל.
המשלחת השווייצרית נתקלה בבעיות ביטחוניות בנמל התעופה בן-גוריון כשנאלצה להסביר מדוע היא נושאת עמה כמות כה גדולה של פחים, מגרפות, קוצרים ופותחני בקבוקים, שבהם נעשה שימוש במהלך ההופעה התיאטרלית של הלהקה שייצגה אותם.
הנציגה הבלגית, מישה מרה, התאכזבה מהשיר " היי ננה" איתו נשלחה להשתתף בתחרות.
היא סירבה להקליט אותו לקראת התחרות ולאורך השנים באולפן מקצועי, ורק בשנים האחרונות נאותה להקליט סינגל שלו.
השיר זכה במקום האחרון עם 5 נקודות בלבד (יחד עם אוסטריה).
מונקו, שסיימה במקום ה-16 בתחרות, החליטה לפרוש מאירוויזיון 1980, וחזרה רק 25 שנים לאחר מכן, באירוויזיון 2004.
מלבד המדינות המתחרות, התחרות שודרה גם ברומניה, בהונג קונג ובאיסלנד.
בראש מטה הפקת המופע של הטלוויזיה הישראלית עמד יצחק שמעוני, הבמאי היה יוסי צמח, ומפיק המופע היה אלכס גלעדי.
הליווי המוזיקלי בוצע על ידי 39 נגנים מישראל, בניצוחו של יצחק גרציאני.
תפאורת המופע תוכננה על ידי דב בן-דוד, ולטובת הקמתה פורקו הכיסאות של 10 שורות הישיבה הראשונות בבנייני האומה.
במסגרת ההכנות הותקנה תאורה שצרכה כחצי מגוואט חשמל, ולטובת הפעלתה הותקן חיבור חשמל משני מקורות נפרדים וגנרטור לגיבוי.
ציוד השידור כלל גם שש מצלמות טלוויזיה צבעוניות ו-65 מיקרופונים.
המופע כלל את הסרטון "מראות מירושלים" שארך כ-5 דקות והוקרן לפני השירים המתחרים, והופעת ריקודי עם ישראליים.
תחרות אירוויזיון זו הייתה הראשונה שבמסגרתה שולבו קטעי קישור בין השירים.
קטעי הקישור בתחרות זו בוצעו על ידי דודו גבע ויוחנן לקיצביץ, וכללו איורי נוף טיפוסיים של המדינה המתחרה.
האיורים שימשו כרקע להופעה של להקת פנטומימה, שחבריה היו יורם בוקר, עזרא דגן, חנוך רוזן ואחרים.
במאי קטעי הקישור היה יורם בוקר.
בכל אחת מההופעות בקטעי הקישור הלהקה הציגה דמויות שונות הקשורות למדינה המתחרה.
הערכות היו כי כלל המשתתפים במשלחות הגיע לכ-700 אנשים בסך הכול.
מבצע מדינה שנים קודמותאן-מארי דוד צרפת1973 (מקום ראשון) כנציגת לוקסמבורגסנדרה רימר הולנד1972 (מקום 4), 1976 (מקום 9)אניטה סקורגן נורווגיה1977 (מקום 14)פיטר סו ומארק שווייץ1971 (מקום 12), 1976 (מקום 4)
אירוויזיון 2006 הייתה התחרות ה-51 במניין תחרויות האירוויזיון.
בשנה זו, נערך חצי גמר התחרות ב-18 במאי, וב-20 במאי 2006, התקיים גמר התחרות.
שני המופעים, חצי הגמר והגמר, נערכו באולם האולימפי באתונה, יוון, המכיל 18,989 מקומות ישיבה.
בתחרות ניצחה פינלנד בפעם הראשונה בתולדותיה, לאחר שלהקת המטאל "לורדי" זכתה במספר שיא של 292 נקודות עם שירה "Hard Rock Hallelujah".
בתחרות השתתפו 37 מדינות שהציגו את שיריהן לאורך התחרות.
מספר זה נקבע לאחר פרישתן של אוסטריה והונגריה שהשתתפו בתחרות בשנת 2005, הצטרפותה של ארמניה ופרישתה של סרביה ומונטנגרו ברגע האחרון כתוצאה ממחלוקות פנימיות במדינה.
בדומה לשנתיים שקדמו לתחרות, גם ב-2006 התחרות חולקה ל-2 חלקים: בחלק הראשון, חצי הגמר, השתתפו 23 מדינות שהתחרו על מיקום בין 10 הראשונות שהעפילו לשלב הגמר.
בשלב הגמר הצטרפו לשירים מחצי הגמר 14 שירים - 10 המדינות שסיימו במקומות הראשונים בשנה שעברה וכן "4 הגדולות" (בריטניה, גרמניה, צרפת וספרד).
סה"כ השתתפו בגמר - 24 מדינות.
הסמליל הרשמי של התחרות המשיך במסורת שהתחילה בתחרות ה-49 בשנת 2004, כשבכל שנה משתנה הדגל בתוך ציור הלב, על פי המדינה המארחת.
הפעם נקבע גם לוגו משני שיוצר עבור הטלוויזיה היוונית על ידי חברת Karamela.
הלוגו התבסס על דיסק הפאיסטוס (Phaistos Disc) המסמל את יוון העתיקה.
על פי החברה מפיקת התחרות ERT, הלוגו נוצר בהשראת הרוח, הים, בהירות השמש וזוהר החול.
כהמשך לשנים האחרונות, גם ב-2006 נקבע סלוגן לתחרות - "Feel The Rhythm" (הרגש את הקצב).
כותרת זו הייתה גם הבסיס לגלויות השירים שהופיעו במהלך התחרות, שהציגו את עברה המרשים של יוון, יחד עם המודרניות של המדינה כיעד תיירותי מוביל.
את התחרות הנחו הזמר המקומי המפורסם סאקיס רובאס, שייצג את יוון באירוויזיון 2004 כשהגיע למקום השלישי עם השיר "Shake It", ועמו השחקנית/עיתונאית האמריקאית ממוצא יווני מריה מנונוס.
הלנה פפאריזו, זוכת אירוויזיון 2005 שהביאה את התחרות לארצה הפעם, השתתפה בתחרות הן בהנחיה מאזור ה"גרין רום" והן בהשתתפות במופעי הביניים.
בעקבות הכוונה לקצר בזמן התחרות, הוחלט בתחרות זו להציג את חלוקת הנקודות בצורה מקוצרת, כך שבמהלך הגמר חלוקת הנקודות 1–7 של כל מדינה הוצגה מיידית על לוח הניקוד וכך מקריאי הנקודות של המדינה הכריזו רק על 3 השירים שזכו במרב הנקודות וקיבלו 8, 10 ו-12 נקודות.
כדי לשמור על המתח ברגעי ההכרעה, הוחלט שמקריאי הנקודות של שלוש המדינות האחרונות על פי סדר הקראת הניקוד במהלך הערב יציגו את מלוא חלוקת נקודותיהם, כפי שבוצע בשנים האחרונות.
למרות זאת, ההחלטה לא באה לידי ביטוי בתחרות עצמה, כנראה מפני שבשלב זה הפער לטובת הזוכה, פינלנד, היה כל כך גדול, שלא היה צורך ביצירת אווירת מתח מלאכותית.
במהלך התחרות הופיע השיר ה-1,000 שהוצג על במת האירוויזיון מאז היווסדו.
השיר שזכה לכבוד הוא השיר השמיני על פי הסדר בחצי גמר התחרות, שירה של אירלנד, שגם מחזיקה בתואר המדינה העטורה ביותר בתחרות עם שבע זכיות עד היום, לרבות ההישג המכובד בשנות ה-90' של ארבע זכיות בחמש שנים.
השיר ה-1,000 בתולדות התחרות הוא "Every Song Is A Cry For Love" (כל שיר הוא זעקת אהבה) של הזמר בריאן קנדי.
השיר העפיל לגמר הגדול, וסיים במקום העשירי, מה שהבטיח לאירלנד "כרטיס כניסה" אוטומטי לגמר הגדול בהלסינקי 2007.
בין משתתפי התחרות בשנת 2006, ניתן למצוא מספר שמות שהיו מוכרים עוד קודם לכן, הן בעולם האירוויזיון והן בזירה הבינלאומית:
Las Ketchup (ספרד) - רביעיית הבנות שהביאה לעולם בקיץ 2002 את הלהיט "Aserejé", המוכר יותר כשיר הקטשופ.
למרות זאת, הלהקה אכזבה והגיעה רק למקום ה-21, עם 18 נקודות (12 מהן מאנדורה, ו-6 מאלבניה).
פבריציו פניאלו (מלטה) - השתתף בתחרות האירוויזיון בשנת 2001 עם השיר "Another Summer Night" שהקנה למלטה את המקום ה-9 בתחרות.
בשנים האחרונות הוציא מספר סינגלים שזכו לפרסום בינלאומי, ביניהם נמנה השיר "I'm In Love" שהושמע רבות גם בתחנות הרדיו הישראליות.
למרות זאת, אכזב פניאלו והגיע למקום האחרון, עם נקודה אחת מאלבניה, שלוש נקודות מאחורי ישראל.
דאז סאמפסון (בריטניה) - הזמר הבריטי שהוציא מספר סינגלים בינלאומיים מוכרים ביניהם "Out of Touch" כחלק מהצמד Uniting Nations והשיר "Kung Fu Fighting" כחבר להקת Bus Stop.
למרות הציפייה לזכייה והמיקום הגבוה יחסית בהימורים, אכזב סמפסון והגיע רק למקום ה-19 בתחרות.
אנה ויסי (יוון) - מוכרת הן בסצנה הבינלאומית והן בזירת האירוויזיון.
הזמרת הקפריסאית, מהמצליחות ביותר ביוון, כבר ייצגה את המדינה בשנת 1980 עם השיר "Autostop" שהגיע למקום ה-13. כמו כן, שנתיים אחר כך ייצגה את מולדתה קפריסין עם השיר "Mono i Agapi" (רק אהבה) עמו סיימה במקום החמישי.
בשנים האחרונות היא שחררה מספר אלבומים וסינגלים ביוון וכן ברחבי אירופה ושאר העולם שזכו להצלחה, ביניהם הלהיט "Call Me" שכיכב במצעדי הרדיו בישראל בשנים 2004–2005. למרות שכמעט כל אתרי ההימורים הצביעו על וישי כזוכה כמעט ודאית, הפתיעה וישי כשהגיעה רק למקום התשיעי בתחרות.
קייט ראיין (בלגיה) - זכתה להצלחה בינלאומית עם גרסת הכיסוי שלה לשיר "Désenchantée" של מיילין פארמר.
כמו כן, אלבומה Stronger שהופץ באירופה בשנת 2004 ובארצות הברית בשנת 2005 הצליח אף הוא במכירות.
למרות זאת, אכזבה ראיין ולא העפילה לגמר.
קרולה (שוודיה) - Carola Häggkvist - אחת הזמרות המוכרות בעולם המוזיקה הסקנדינבי.
קרולה בעלת ניסיון רב בעולם האירוויזיון.
השתתפה כבר בגיל 17 כנציגת שוודיה באירוויזיון 1983 עם השיר Främling ("זַר") עמו סיימה במקום השלישי.
בשנת 1990 קיווה לבצע את הופעתה השנייה בתחרות, אך סיימה רק במקום השני בתחרות השוודית המוקדמת עם השיר Mitt i ett äventyr ("בתוך הרפתקה").
בשנת 1991, בניסיונה השלישי, זכתה להעפיל לתחרות האירוויזיון ואף להביא לשוודיה את זכייתה השלישית בתחרות עם שירה Fångad av en stormvind ("נסחפת ברוח סערה").