tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השלטונות, שהיו מעוניינים בפעילות הכלכלית שהיהודים הביאו עמם, העניקו היתרי ישיבה מיוחדים למשפחות יהודיות בודדות, לשעות היום בלבד.
כעבור שנתיים, הותרה הקמת מסעדה כשרה עבור יהודים שעבדו בעיר.
היתר גורף למגורי יהודים בעיר ניתן רק בשנת 1861, ותוך כשנתיים התארגנה הקהילה מחדש, אך הוכרה על ידי השלטונות רק ב-1869. הקהילה גדלה במהרה הודות לתהליך העיור שעברה האימפריה האוסטרו-הונגרית במהלך המאה ה-19, ובסוף אותה מאה חיו בגראץ 1240 יהודים.
ב-1892 הוקם בית ספר יהודי.
ב-1895 נחנך בית כנסת מפואר.
אגודת "קדימה" ייסדה בגראץ תנועה יהודית-לאומית בשם "הומניסטאס".
ב-1904 הוקמה אגודת ספורט, שהפכה בהמשך ל"מכבי גראץ", שפעלה עד מלחמת העולם הראשונה.
ב-1919 הוקם בגראץ סניף של אגודת הספורט "הכח וינה".
מרבית יהודי העיר, וכך גם הנהגת הקהילה, נטו להתערות בחברה הסובבת, ולכן גם התנגדו לציונות באופן מובהק.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה שטף את העיר גל של פליטים יהודים ממזרח אירופה.
בעקבות הגירת הפליטים התהפכו היוצרות, והציונים היו לרוב במוסדות הקהילה בשנת 1919.
ב-1928 הוקמו בגראץ סניפים של בני ברית והשומר הצעיר.
בשנות ה-30 פעלה בגראץ תנועת "החלוץ".
כמו כן, היו בגראץ מקהלה יהודית ו"התאחדות לוחמי החזית היהודים".
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הייתה גראץ לאחד המרכזים הגדולים של הנאציזם באוסטריה, ומספר אירועים אנטישמיים אירעו בתקופה זו.
ביום סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, ה-12 במרץ 1938, חולל בית העלמין היהודי בעיר, נופצו חלונותיהם של בתי עסק של יהודים.
ארבעה יהודים נהרגו באירועים אלו.
ראשי הקהילה, בהם הרב הראשי ד"ר דוד הרצוג וחתן פרס נובל אוטו לוי, נאסרו ושוחררו לאחר שחתמו כי הם מוותרים על רכושם.
גם הסופר גרשון שופמן, שהתגורר באחד מפרברי העיר, נעצר באותה העת.
ב-19 במרץ הוקם סניף של הגסטאפו בעיר.
אט אט הוצרו צעדיהם של יהודים בעיר, כבכל הרייך השלישי: נאסרה שחיטה כשרה, הוטלו הגבלות על חופש העיסוק, רכוש יהודי הופקע, נסגרו אגודות יהודיות ועוד.
ראש הקהילה אליהו גרינשלאג הצליח להשיג את הסכמתו של אדולף אייכמן לאפשר ל-600 יהודים מגראץ לעלות לארץ ישראל תמורת סכום של חמישה מיליון רייכסמארק, אך התכנית לא יצאה אל הפועל.
כ-400 יהודים הצליחו להמלט מגראץ ולעלות לארץ ישראל עד ליל הבדולח.
בליל הבדולח פוצצה כיפתו של בית הכנסת המפואר.
בהמשך הוא הועלה באש, כמו גם בית ההלוויות.
כ-300 מיהודי העיר נשלחו למחנה דכאו, ושוחררו ממנו כחודשיים מאוחר יותר.
אחד מתושבי העיר, יוזף שלייך, סייע כפי הנראה לאלפי יהודים לחצות את הגבול ליוגוסלביה.
יהודי העיר גורשו באפריל 1939. אחרוני היהודים שעוד נותרו נעצרו באביב 1940 וגורשו לווינה, וגראץ הייתה לעיר הראשונה באוסטריה שהוכרזה כ"יודנריין".
גראץ, בהיותה באזור הכיבוש שיועד להיות בשליטה בריטית, היוותה תחנה חשובה בתנועת הבריחה.
יהודים רצו להימנע מהצורך לחצות את הגבול בין אזור הכיבוש הסובייטי לאזור הכיבוש הבריטי כדי להגיע לאיטליה וממנה להעפיל לארץ ישראל, ולכן עוד בטרם נקבעו גבולות אזורי הכיבוש רצו להגיע לגראץ פליטים יהודים רבים.
הבריטים חששו מתרחיש זה, ומנעו בקפידה מהפליטים להגיע לגראץ, והם השתכנו במחנות עקורים בסביבות העיר ובבית מלון בתוכה.
בספטמבר 1945 ישבו בהם כ-12,000 עקורים יהודים, שהחלו בחודשים הבאים לחצות את הגבול לאיטליה, ובתחילת 1946 לא נותרו כמעט עקורים יהודים בגראץ ובסביבתה.
בין מפקדי תנועת הבריחה בגראץ היה מרדכי סורקיס.
בנוסף לפליטים שבאו לגראץ כתחנת מעבר, היו גם יהודים ששבו להתגורר בגראץ לאחר המלחמה.
מספרם עלה בקצב מהיר, וב-1950 כבר חיו בעיר 290 יהודים.
על חורבות בית הכנסת הוקם בית כנסת קטן יותר ב-1968.
החל משנות ה-90 של המאה ה-20, נמצאת הקהילה בתנופה גדולה.
מוסדות הקהילה חודשו, מונה רב לראשונה מאז השואה, ושוקמו מבני ציבור שנהרסו בליל הבדולח .
ברחבי העיר הוצבו מעל 200 אבני נגף, רבות מהן לזכר נספים יהודים בני העיר.
מפעם לפעם צצים גילויי אנטישמיות בגראץ.
ב-1923 הופרעה הקרנת הסרט היהודי "מזרח ומערב" בבית הקולנוע בגראץ על ידי אנטישמים.
ב-1932, בעת תגרה בין סוציאליסטים לבין תומכי היטלר, נפצעו שני יהודים, שהותקפו בצעקות "מוות ליהודים".
ב-20 באפריל 1999, במלאת מאה ועשר שנה להולדתו של אדולף היטלר, רוססו כתובות נאצה וסמלים אנטישמיים על מצבות בבית העלמין היהודי בגראץ.
ב-2020 הותקף נשיא הקהילה היהודית אלי רוזן במבחט בייסבול, ורוססו כתובות נאצה אנטישמיות ואנטי-ישראליות.
התוקף, אזרח סורי, הודה כי המניע למעשיו היה אנטישמי.
הרב ד"ר שמואל מיזאם כיהן כרבה של גראץ וכרב הראשי לשטיריה, קרינתיה ודרום בורגנלנד מ-1887 עד למותו ב-1907. לאחר פטירתו, שימש באופן זמני כממלא מקומו הרב אנטון אונגר, המורה ללימודי יהדות של הקהילה, עד למינויו של הרב ד"ר דוד הרצוג ב-1908. הרב הרצוג שימש בתפקיד זה עד האנשלוס.
מאז, במשך 75 שנה, לא כיהן רב בגראץ.
בשנת 2016 התמנה לתפקיד הרב הראשי לגראץ ולכל שטיריה הרב שלמה הופמייסטר , המכהן במקביל גם כרבה של הקהילה היהודית בווינה.
החל מ-1865 התפללו באופן קבוע באותו מקום, עד לשנת 1882, אז נחנך בית כנסת מפואר סמוך לגדתו המערבית של נהר מורה, בתכנונו של האדריכל מקסימיליאן קצ'ר, ובסמוך לו נבנו מבני הקהילה.
כיפתו של הית הכנסת התנשאה לגובה 30 מטרים.
בית הכנסת בגראץ עמד על תלו עד ליל הבדולח.
בליל הבדולח הושחת בית הכנסת, כיפתו הגדולה פוצצה וחלקו נשרף.
לאחר הריסת המבנה, הפך שטח בית הכנסת למדשאה.
לאחר המלחמה התפללו היהודים ששבו לגראץ באולם ארעי באולם בתוך מתחם מבני הקהילה הסמוך לאתר בית הכנסת ההרוס.
ב-1988, במלאת 50 שנה לליל הבדולח, נחשפו יסודותיו של בית הכנסת, והוקמה אנדרטת זיכרון בצורת אובליסק.
בשנת 2000 נחנך בית כנסת חדש על שרידיו של בית הכנסת הישן.
בית הכנסת החדש, בתכנונם של האדריכלים יורג ואינגריד מאייר, דומה בצורתו לבית הכנסת הישן, אך קטן יותר.
במרתף בית הכנסת הוקמה בשנת 2017 תערוכה בשם: "מורשת - הווה - עתיד", בנושא יהדות והקהילה היהודית בגראץ הכוללת מיצגי מולטימדיה, תמונות, מסמכים, חפצי אומנות ויודאיקה ומצבות עתיקת.
בית כנסת קטן יותר, המכונה "בית המדרש גראץ" או "בית הכנסת הקטן גראץ" פועל במקום שבו התפללו לפני חנוכת המבנה החדש, והוא משמש לאירועים דתיים ולתפילות כאשר לא ניתן להתפלל בבית הכנסת הגדול.
מצבות יהודיות מימי הביניים נתגלו בגראץ, הקדומה שבהן משנת 1304 (של אישה בשם ציפורה).
לאחר חידוש הקהילה היהודית, לא היה ליהודים בית קברות בגראץ, והם נאלצו להוביל את נפטריהם לקבורה בהונגריה דבר שהיווה מפגע תברואתי ונטל כלכלי כבד.
בעקבות כך, פנו היהודים בבקשה לשלטונות להקמת בית קברות יהודי בעיר.
בית העלמין היהודי בגראץ הוקם בשנות ה-60 של המאה ה-19 בפרבר ווטסלסדורף.
ב-1910 נחנך בצדו בית הלוויות בתכנונו של האדריכל אלכסנדר זרקוביץ.
בליל הבדולח נשרף כליל בית ההלויות, ובית הקברות חולל, אך לא נהרס כליל.
המשטר הנאצי הפקיע את בית העלמין, ומכר אותו לעירייה.
נקברו יהודים הונגרים שמתו במהלך צעדת המוות למאוטהאוזן.
לאחר המלחמה השיבה העירייה את השטח לידי היהודים.
בית ההלוויות נבנה מחדש ב-1991.
קהילת יהודי ביטום (בויטן) (Beuthen) Bytom, הייתה אחת מעשרים וחמש קהילות יהודיות במחוז אופולה בשלזיה הגרמנית, שהוקמה בעיר בויטן (Beuthen) (לאחר מלחמת העולם השנייה האזור הועבר לפולין והעיר נקראה ביטום - Bytom).
עד מלחמת העולם השנייה בעיר חיו למעלה מ־3,500 יהודים (כ-3.77 אחוז מאוכלוסיית העיר).
לקהילה היהודית היו בית כנסת, בית ספר יסודי יהודי שנתמך על ידי העיר, בית ספר דתי, 13 אגודות צדקה, בית קברות, בית תמחוי, משחטה, מקווה ועוד.
אין מידע מדויק לגבי התאריך בו התיישבו יהודים לראשונה בעיר בויטן.
יש השערות שונות בין היסטוריונים בכל הנוגע ליישוב יהודי שם.
לפי הקודקס דיפלומטיקוס של שלזיה, שפורסם בשנת 1956, היו יהודים שהתגוררו בטירת ביטום בין השנים 1226 ו-1227. עם זאת, היסטוריונים רבים טוענים שככל הנראה הכוונה היא לביטום אודרנסקי הנמצאת בשלזיה התחתונה.
על כן הם מסיקים כי האזכור הראשון של יהודים בביטום/בויטן מתוארך לשנת 1395, במסמך הוזכר אברהם פון בויטן.
בספר הזיכרונות (Memorbuch) של קהילת יהודי מיינץ יש אזכור של העיר בויטן משנת 1231 אך אין זה ודאי.
ידוע שהיהודים חיו בעיר כבר בשנת 1421.
יהודים שהתיישבו בשלזיה במאה ה-14 היו מוגנים בזכויות שהעניקו הדוכסים השלזים.
על פי כתב הזכויות של קאליש, שנקבע על ידי בולסלאוס השני , האדוק, כבר בשנת 1264. ליהודים שהיו בסמכותו של השליט הובטחו הגנתו וחופש הפעילות הכלכלית.
יתר על כן, השליט העניש בחומרה את מי שהרג יהודי, הרס בתי כנסת ובתי קברות או האשים יהודים ברצח פולחני.
במאה ה-15 עבדו רוב היהודים במסחר והעניקו הלוואות לדוכסים השלזים.
חלקם ניהלו סדנאות ובתי מלאכה קלה.
בשנת 1526, כאשר שלזיה הייתה בשליטת קיסרי גרמניה, גם יהודי שלזיה עברו לשליטתם.
בפנקס הבעלויות על הנכסים בבויטן משנת 1532 נכתב: "יהודי העובר לעיר ועוסק בה, ישלם מס של 2 גרוש (100 גרוש = 1 זלוטי ישן).
אם הוא יעזוב את העיר ויעבור לעיר אחרת, הוא ישלם 23 גרוש".
החוק הזה תרם להתבססות היהודים בעיר מבלי שיעזו לעזוב אותה.
באותה תקופה התחרות בין הסוחרים היהודים לנוצרים נעשתה אינטנסיבית יותר.
העובדה שהתושבים היהודים בעיר התעשרו יצרה חוסר שביעות רצון ומתיחות בקרב תושבי העיר, שהגישו תלונות רבות נגד יהודי שלזיה לרשויות האימפריאליות בווינה.
בשנת 1557 פרדיננד הראשון הציע בקונגרס שלזיה לגרש את היהודים מבויטן, בטיעון לפיו היהודים הם "אנשים לא מאמינים, אנשים קשוחים ולא עוזרים, הרודפים ומנצלים כלכלית אנשים אחרים".
ב־14 בספטמבר 1559 הוציא הקיסר פרדיננד הראשון צו קיסרי המגרש יהודים מהארצות ההבסבורגיות, כלומר מבוהמיה, מורבו-שלזיה ושלזיה.
מאז, היהודים לא יכלו להתגורר רשמית בשלזיה; עם זאת, לא נהוג היה לקיים את הצו.
ליהודים היו מובלעות אוטונומיות נפרדות בהן הם יכלו לחיות.
הן כללו את גלוגוב, צילץ בשלזיה ואופבה בטרופאו בשלזיה הצ'כית.
בשנת 1561, לאחר משפט ורוצלב, שבמהלכו הואשמו יהודים בחילול הקודש, הוציא לסלו החמישי, מלך הונגריה צו שהביא לסילוק התושבים היהודים מבויטן.
בין השנים 1582–1584 אישר הקיסר רודולף השני את הצו הקודם שהורה לכל היהודים לעזוב את אדמות הממלכה של הבסבורג, למעט המובלעות המיועדות לכך.
על פי העדויות המתועדות הראשונות הנוגעות ליהודי בויטן נמצא שלמרות האיסורים שהוטלו על היהודים, יהודי בשם יעקב ג'ודט Jacob Judt קבל אישור להתיישב בעיר בשנת 1612. בשנת 1617 החל סלומון שייר להלוות בריבית ולגבות אגרה בתמורה בעיר.
מלחמת שלושים השנים (1618-1648) הובילה לצמצום אוכלוסיית ערים רבות בשלזיה.
בשנת 1627, במטרה לשפר את מצבה של ממלכת הבסבורג, הקיסר פרדיננד מיתן את המדיניות כלפי היהודים.
הוא הוציא צו המאפשר להם להתיישב מחדש בערים לאחר ששילמו מס מיוחד של 40 אלף גולדן דרום גרמני .
הצו אפשר לקבוצה נבחרת של יהודים מיוחסים (Privilegietre Juden), שנקראה גם יהודי החצר (Hofjude), לקיים פעילויות סחר ומלאכה.
הקיסר נתן להם גם אישור להלוות בריבית, לגבות מיסים וחובות ולרכוש בתים.
בעקבות חוזה ורסאי מ־24 באוקטובר 1648, תקנות הקרקעות מותנו תוך מתן אפשרות להתיישבות יהודים במקומות שנאסר עליהם להתיישב.
האמנה המתוקנת נכנסה לתוקף גם בשלזיה עילית.
הודות להכנסת חוקים חדשים וקלים יותר, ב־6 בינואר 1656 הרוזן גאורג פרידריך הסדיר את ההיבטים החוקיים של ההתיישבות היהודית בבויטן ונתן אישור שאפשר ליהודים לבצע סחר חופשי.
באותה שנה העניק הרוזן גבריאל הנקל למשה מאייר את התואר "יהודי חצר".
במסמכים העירוניים מאותה תקופה מוזכרים שמואל יאצ'ימוביץ' (יחימוביץ'), אשתו - חצקה, איסק סקוטצ'יק ומשפחת לבקו (לבקוביץ').
משפחת הנקל פון דונרסמרק העסיקה כמה מהיהודים המשכילים והעניקה להם תפקידים חשובים בבית המשפט.
עד המחצית השנייה של המאה ה-18, בני הקהילה היהודית בבויטן היו תחת תחום השיפוט של הקהילה היהודית בעיר בנדין.
לאחר פרוץ מרד הקוזאקים הגדול של בוגדן חמלניצקי בשנת 1648, יהודים רבים ברחו מפוגרומים שהתרחשו בחלקים המזרחיים של הרפובליקה הפולנית וחיפשו מקלט בעיירות שלזיה.
חלקם הגיעו לבויטן ונשארו בה; הם ניהלו אכסניות ומכרו אלכוהול.
כבר בשנת 1640 קיבל יהודי בשם קרצשאם (Kretscham) מהרוזן גבריאל הנזל את הזכות להקים פונדק, ובשנת 1653 יהודי אחר קבל את הזכות למכור משקאות חריפים.
בשנת 1657 בשו"ת (שאלות ותשובות) של מנחם קרוכמל (Krochmal) מוזכרת רבנות בויטן.
המספר ההולך וגדל של הפליטים היהודים בעיר הביא לכך, שבשנים 1655, 1664 ו-1666 חוקקה הדוכסות של אופולה משלזיה, חוקים המזכירים את תקנות ההתיישבות הכוללות את האיסור על התיישבות יהודית בערי שלזיה ומאיימים בעונשים כבדים ומעצרים במקרה של אי ציות.
בשנת 1688, בהתגברות ההתנכלויות כנגד היהודים, אסר הרוזן ליאו פרדיננד את ההתנכלות והכאת יהודים בבויטן, בעונש של 50 קנסות חמורים.
בראשית המאה ה-17 התיישבו בעיר יהודים רבים נוספים שהגיעו מכל רחבי פולין.
התיישבות זו עוררה שוב את תחרות הסחר בין היהודים וסוחרים נוצרים ממעמד הביניים.
במאי 1713 הוציא הקיסר שארל השישי את כתב הסובלנות (Toleranzpatent), שהתיר ליהודים להתיישב בשלזיה לאחר ששילמו את מס הסובלנות.
הצו חילק את הקהילה היהודית לשתי קבוצות: (1) אלו שהיו ואלו שלא היו בעלי נכסי קרקע (שילמו מס נמוך יותר), (2) היהודים מגלוגוב וצילץ (ביאלה פרודניצקה) היו פטורים ממס.
בשנת 1715 היו רק ארבע משפחות יהודיות בבויטן; בשנת 1732 קיבלו היהודים חלקה להקמת בית קברות יהודי.
המצבה העתיקה ביותר שהייתה קיימת בבית הקברות היא משנת 1743.
בשנת 1738 עקב התגברות העימותים בין מעמד הביניים הנוצרי והיהודי, הקיסר שארל השישי הוציא צו שהורה לכל היהודים שלא היו להם זכויות מיוחדות כגון "יהודי חסות" לעזוב את שלזיה.
אלה שהורשו להישאר הורשו לעסוק במסחר קטן בלבד ולייצר ולמכור וודקה.
במקביל, רשויות העיר קיבלו אישור לגרש יהודים ממרכז העיר לפרברים ולהפוך בתי קברות ובתי כנסת יהודיים לאתרים נוצריים.
בשנת 1750 חיו בבויטן 50 יהודים.
בשנת 1770 הוקמה בבויטן קהילה יהודית עצמאית.
הרב הראשון היה משה ישראל פרוינד, מפיליצה.
הוא כיהן בין השנים 1790 עד 1813. בתחילה נערכו התפילות בבית פרטי, בבית משפחת בוהם, ברחוב לנגשטראסה (רחוב יוזפצ'קה הנוכחי), ומאוחר יותר - בבית הדירות של סיימון גוטמן, הממוקם בכיכר השוק.
בשנת 1782 גדל מספר המשפחות בעיר ועמד על כעשרים ושלוש משפחות.
בשנת 1784 חיו בבויטן 132 יהודים; הם היוו 8% מכלל אוכלוסיית העיר.
זו הייתה הקבוצה היהודית הגדולה ביותר בשלזיה עילית באותה תקופה.
בין השנים 1789–1799, אירופה הושפעה מאוד מהמהפכה הצרפתית, ורעיונותיה התפשטו ברחבי אירופה על ידי הצבא הצרפתי של נפוליאון בונפרטה.
המהפכה הצרפתית הולידה את תנועת ההשכלה היהודית (השכלה), שמטרתה הייתה שחרור יהודים.
כל אלה עודדו את הרשויות הפרוסיות ליישם רפורמות חברתיות וכלכליות, ששינו סופית את מצב היהודים בממלכת פרוסיה.
ב־17 באפריל 1797, אימצו רשויות העיר את החוק היהודי הכללי (General-Juden Reglement für Süd und Neu-Ostpreussen), שעדיין ראה ביהודים מעמד חברתי נפרד, אך העניק להם זכות חלקית לקבלת אזרחות עירונית.
בשנת 1802 היו בידי היהודים 14 בתים בעיר.
בשנת 1808 נבחר יהודי לחבר המועצה המשותפת של העיר.
בהמשך לתפילות בבית סיימון גוטמן, בשנת 1809, הרוזן הנקל נתן את הסכמתו להקמת בית כנסת ברחוב פריידריק וילהלם רינג (כיכר גרונוואלדצקי הנוכחית).
טקס חנוכת בית הכנסת, התקיים ב־16 בספטמבר 1810.
בשנת 1811 הקהילה היהודית, כללה 255 נפשות.
בשנת 1812 החלה האמנציפציה הכלכלית, התרבותית ובהמשך, השחרור הפוליטי של יהודים, והקמת קהילה ליברלית יהודיות בעיר לצד קהילה שמרנית אורתודוקסית.
קיומה של הקהילה היהודית בבויטן אושר רשמית ב־11 ביולי 1821 במסמך שהוציאו מושלי המחוז קרל טראוגוט והרוזן הנקל פון דונרסמרק.
המסמך הסדיר את נושא מקום קבורתם של חמש הקהילות היהודיות שהוקמו באותה עת במחוז בויטן.
בשנת 1830 עבר הירש יעקובסון, מורה מגליביצה, לבויטן.
הוא החל ללמד בבית הספר היהודי הראשון בעיר שנפתח באותה שנה.
בשנת 1846 חיו בעיר 922 יהודים שהיוו 17% מכלל האוכלוסייה.
הקהילה היהודית הגדלה בבויטן נזקקה לבית כנסת גדול יותר.
לכן, בסתיו 1867 נהרס בניין בית הכנסת הישן ובמקומו החלה בנייה של בית כנסת גדול יותר.
טקס חנוכת בית הכנסת התקיים ב־2 בדצמבר 1869. עוד בטרם חנוכת בית הכנסת השני מונו הקורא בתורה והשוחט הראשונים.
בשנת 1872 נוסדה אגודת קהילות בתי כנסת בשלזיה העליונה (Oberschlesische Synagogen-Gemeinden); הקהילה בבויטן הייתה אחת מחברותיה.
בשנת 1883 הפכו הסוחר היהודי אוסקר קארו ואחיו, שניהם מגליביצה, לבעלים של מפעלי הברזל "ג'וליה" בבוברק (מחוז ביטום של ימינו).
בשנת 1887 אוסקר קארו הצליח למזג את מפעל ג'וליה עם מפעל הברזל "הרמינה", חברת "היינריך קרן ושות" (מפעל חוטי תיל) ומפעל הברזל "ביילדון" (בקטוביץ).
בהמשך, גם מפעלי הברזל "שלזיה" בריבניק הפכו לחלק מהמיזם.
בשנת 1891 פריץ פרידלנדר, יזם יהודי מגלביצה, פתח את מפעל ייצור הדלקים הראשון בשלזיה העליונה (מזפת פחם, מבנזן וטולואן) - הוא היה ממוקם ליד מפעל הברזל "ג'וליה" בבוברק.
בסוף מלחמת העולם הראשונה התחוללו שינויים משמעותיים בשלזיה עילית.
ב־11 בנובמבר 1918 נולדה מחדש המדינה הפולנית ולסכסוכים בין פולנים והקהילה הגרמנית ולמרד בשלזיה.
באותה תקופה יהודים רבים, כולל יהודים מבויטן, עזבו למערב, במיוחד לערים גרמניות כגון ברלין.
בין ראשי הקהילה באותה תקופה היה מקס קופשטיין.
ב־6 במאי 1932, קבוצת ספורטאים יהודים מבויטן השתתפה בעצרת גדולה של קבוצות נוער יהודיות משלזיה עילית שהתארגנה בטאצ'ישוב Taciszów.
בסך הכל השתתפו בעצרת כ־250 איש.
הנאום שנשא הרב אוכס, רופא והרב של קהילת יהודי גליביצה, שניתח את המצב המידרדר של הנוער היהודי בגרמניה, היה נקודת השיא של העצרת.
הוא קרא לבני הנוער שלא לוותר על יעדי חייהם ודחק בהם להתגבר על כל הקשיים.
השתתפו באירוע גם נציגי קהילת יהודי גליביצה, סטרצלצה אופולסקי, קהילת יהודי קנדז'ז'ין-קוז'לה, אופולה, ז'אברז'ה ורביבורז
הרייך השלישי ומלחמת העולם השנייה
בינואר 1933 אדולף היטלר עלה לשלטון ובאפריל 1933 הוכרזו ימי חרם והגבלות מסחר ותנועה על היהודים.
ב־12 במרץ 1938, הרייך השלישי סיפח את אוסטריה ובאוקטובר 1938, את החלק הצ'כי של הסודטים.
בין השנים 1933–1939 בתקופת הרייך השלישי האוכלוסייה היהודית של בויטן מנתה כ־3,500 נפש (לפי מוקוטוב) או 5,000 לפי עדות של תושב לשעבר בעיר.
בתקופה זו כ־4,000 מהם עזבו את בויטן.
רבים מיהודי העיר ושלזיה בכלל, שחוו את האנטישמית של היטלר והנאצים, לא המתינו עד שמהלך האירועים יתפתח והחליטו לעזוב את העיר למערב אירופה, אמריקה ורוסיה.
כתוצאה מכך, מספר היהודים בעיר פחת.
בשנת 1939 התגוררו בעיר 1362 יהודים.
בליל 9–10 בנובמבר 1938 התרחשו אירועי ליל הבדולח בכל גרמניה ביוזמת השלטונות הנאצים.
בבויטן שרפו הנאצים את בית הכנסת עד היסוד והרסו כ-70 חנויות יהודיות.
באותו לילה היהודים הוצאו מבתיהם, רוכזו מול בית הכנסת ונאלצו לעמוד שעות מול בית הכנסת הבוער.
מאוחר יותר בסמוך לליל הבדולח ג'וזף גבלס נאם נאום אנטישמי לוהט בבויטן, עם קריאה לנקמה ביהודים.
370 יהודי מבויטן נעצרו, בערך 200 מתוכם נכלאו זמנית בבית הספר היהודי בלנגסטראז, שהוסב לכלא.
לאחר יומיים הם הועברו למחנות הריכוז בבוכנוולד וזקסנהאוזן, משם חזרו מעטים לאחר מספר חודשים וזאת רק לאחר שהמציאו מסמכי הגירה מגרמניה.
בסתיו 1938 התגוררו בעיר 1843 יהודים מקומיים ו-270 יהודים בעלי אזרחות זרה.
בראשית שנת 1939 בבויטן, הועסקו יהודים בביצוע העבודות הגרועות ביותר, כולל ניקוי רחובות.
במהלך המלחמה, החיים הכלכליים בבויטן עברו שינוי מהיר.
מרבית מפעלי התעשייה החלו לייצר מוצרים עבור הצבא.
מאוקטובר 1941 צעירים יהודים נשלחו לעבודות כפייה ליד קטוביץ.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בחורף 1941/1942, עצר הגסטפו מספר יהודים בעיר, והאשים אותם בעבירות על חוקי הרייך השלישי.
ב־15 בפברואר 1942 יהודי בויטן נשלחו בטרנספורט הראשון של אסירים שנשלחו למחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו.
עם הגעתם למחנה הריכוז, כולם הוצאו להורג בבונקר תאי הגזים הראשון שהוקם באתר מחנה אושוויץ-אני, באמצעות גז ציקלון B.
במאי וביוני 1942 הגרמנים החלו בגירוש יהודי העיר למחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו.
בחודש מאי ויוני גורשו לשם כמעט כל היהודים מבויטן כ־1362 יהודים.
בחודשים שלאחר מכן נהרס בית הספר היהודי ברחוב רוסטק.
ב־13 בנובמבר 1942 נשלחו לגטו בטרזינשטט, 33 יהודים מבויטן.
בטרנספורט השלישי ב־4 בדצמבר 1942, היו 50 יהודים מרסיבורץ, קולה ובויטן.
רק 7 יהודים מקבוצה זו שרדו.
סוף המלחמה ועד שנות האלפיים
לאחר מלחמת העולם השנייה שהסתיימה במאי 1945, התיישבה בביטום קבוצה גדולה של יהודים.
עד שנות החמישים פעל בעיר קואופרטיב בשם אנילביץ'; רוב עובדיו היו יהודים.
באותה תקופה החיים היהודיים בעיר אורגנו על ידי הוועד המרכזי של יהודי פולין.
שני מוסדות פעלו באזור באופן עצמאי זה מזה: ועדות יהודיות חילוניות שתואמו על ידי הוועד המרכזי של יהודי פולין ועמותות דתיות.
לאחר השואה התנועה הציונית הקימה בביטום את "הקיבוץ העובד" בו התרכזה והוכשרה שארית הפליטה לפני העלייה לארץ ישראל.
בשנת 1962 התגוררו בביטום 248 יהודים.
בשנת 2006 הפכה הקהילה הדתית היהודית בעיר קטוביץ השכנה, לסניף של איגוד הקהילות הדתיות היהודיות בפולין (TSKŻ).
במסגרת ההתארגנות מחדש של הקהילות היהודיות בפולין הוחלט לסנף לקהילה היהודית בקטוביץ את הקהילות היהודיות בביטום וגליביצה.
בערים אלה לקהילת קטוביץ יש משרדים מקומיים המנהלים את הקהילות הקטנות הקיימות בערים אלה.
סניפי איגוד הקהילות הדתיות היהודיות בפולין (TSKŻ) בקטוביץ, ביטום, גליביצה, פעילים גם בשנת 2021.
אוכלוסיית יהודי בויטן - ביטום
+התפלגות האוכלוסייה היהודית בבויטן/ביטום בין השנים 1750–1962שנההאוכלוייה
ישראל דויטש, נולד בקהילת יהודי צילץ, בעיירה צילץ/ביאלא, מחברם של מספר כתבים, 1829 עד 1853, Israel Deutsch
מקס קופפשטיין, 1889 עד 1924, Max Kopfstein
החלקה לבניית בית הכנסת הראשון בבויטן נרכשה בדצמבר 1809 בזכות השתדלותו של הרוזן קרל הנקל פון דונרסמרק.
חנוכת בית הכנסת התקיימה ב־16 בספטמבר 1810. האדריכל ובונה בית הכנסת היה אנדראס לנגר מגליביצה.
בית הכנסת היה ממוקם באזור כיכר גרונוואלדצקי של היום.
בית הכנסת היה בניין צמוד קרקע, מטויח חלקית, דו קומתי, ועליו גג גמלוני מקומר.
הבניין היה בנוי על פי תוכנית מלבנית, עם מבואה קטנה לאולם המרכזי המיועד לגברים.
בחלק המערבי של האולם המרכזי, בקומה הראשונה, הייתה עזרת הנשים.
בבית הכנסת היו 13 חלונות ובתוכו 142 מושבים.
במרכז האולם המרכזי הייתה בימה.
בראשית שנות השישים של המאה התשע עשרה בית הכנסת היה קטן מלהכיל את יהודי העיר ועל כן הוחלט להקים במקומו בית כנסת גדול ומפואר.
התפילות והשירותים הקהילתיים, התקיימו בבית הכנסת הישן עד שנת 1864. במהלך בניית בית הכנסת החדש, ספר התורה מבית הכנסת הישן נשמר בבית תפילה זמני בדירתו של ס' גרופנר.
אף תצלום או רישום של בית הכנסת העתיק בבויטן לא שרדו עד ימינו.
בית הכנסת בבויטן נמצא בכתובת גרונוואלדצקי 8 pl.
Grunwaldzki (רחוב טבעת פרידריך וילהלם לשעבר).
הוא נבנה בשנים 1867–1869 במקום בו עמד בית כנסת שהוקם בשנת 1809.
ב־3 באפריל 1868 פנתה הנהלת הקהילה היהודית בראשותו של מיכאל גוטמן לבית משפט השלום בבקשה לקבלת היתר להקמת בית כנסת חדש.
ההיתר התקבל ב־18 באפריל 1868. האדריכל ומעצב הבניין היה פרויד מברלין, קבלן הבנייה וההקמה היה, פול ג'אקיש, הקונסטרוקטור היה ריטר מבויטן.
הפתיחה החגיגית של בית הכנסת החדש הייתה בהשתתפות הרב פרדיננד רוזנטל, התקיימה על פי לוח השנה היהודי ב - כח' כסלו ה'תר"ל, 2 בדצמבר 1869. החזן הראשי הראשון היה יוזף זינגר, שהתחנך בקונסרבטוריון למוזיקה בפראג, לימים הפך למומחה מצטיין במוזיקת בתי כנסת.
הוא מילא תפקיד זה עד 1873.
בית הכנסת נבנה מלבנים, בסגנון האדריכלות הנאו-מורית ועוצב על פי בית הכנסת הגדול של בודפשט, שתוכנן על ידי לודוויק פון פרוסטר.
רכיב אופייני של בית הכנסת בבויטן היו שני מגדלים שעיטרו את חזית הכניסה משני צדיה.
מגדלים עטורי כיפות בצורת בצל כשבקודקודים של הכיפות מגני דוד.
שטח הקירות הצדדיים היו מלאים בחלונות צרים ומוארכים.
הקירות החיצוניים עוטרו בפסים אופקיים של לבנים בשני גוונים.
בראש חזית הכניסה, בין המגדלים, היו לוחות הברית.
בחזית הכניסה היו שלוש כניסות לתוך בית הכנסת.
ציר האורך של בית הכנסת היה בכיוון מזרח-מערב.
בתוך בית הכנסת היה מקושט בדימוי משולש המתאר את המקדש בירושלים.
תָוֶך הַאוּלָם המרכזי היה חטיבה אחת.
מאידך עמודי העץ שתמכו את עזרת הנשים מתחת, יצרו תחושה של שני מעברים משני צדדי האולם המרכזי.
בבית הכנסת היו מקהלה ועוגב.
מאוחר יותר נוספה בצד המזרחי של בית הכנסת, מבנה ששימש משחטת עופות כשרה.
בחלקו האחורי של בית הכנסת היה מקווה.
בשנת 1889 הוחלט להרחיב את הבניין ובשנים 1897–1901 נבנה האולם המרכזי מחדש.
במהלך ליל הבדולח (9–10 בנובמבר 1938) נשרף בית הכנסת.
מספר ימים לאחר האירוע הורו רשויות העיר לקהילה היהודית לפרק במהירות את ההריסות, לנקות את האזור ולמכור אותו.
הקהילה היהודית סרבה לבצע את הוראת הרשויות העירוניות.
במקביל נכתב מכתב תלונה לשר לענייני דת.
הוא לא ראה כל אפשרות לבנות מחדש את בית הכנסת.
הלבנים והאבנים מהבניין שימשו לביצוע תיקונים ברחובות פרברי ביטום.
רשויות העירייה תכננו להשתמש בשטח בית הכנסת השרוף להקמת אולם שוק.
ב־9 בנובמבר 2007 נקבע במקום בו עמד בית הכנסת לוח הנצחה עם כיתוב בפולנית, באנגלית, בגרמנית ובעברית שבו כתוב: "במקום זה שכן בית הכנסת של ביטום, אשר נבנה בשנת 1869 והיווה עדות לקיום ידידותי בן מאות שנים של הקהילה היהודית בתולדות העיר.
בית הכנסת הוחרב בידי הנאצים ב"ליל הבדולח" בין 9 ל־10 בנובמבר 1938. "
בבויטן היה מקווה שני, בנוסף למקווה שהיה בבית הכנסת הגדול.
המקווה השני הוקם באחד משני בתים דו-משפחתיים ששמשו בית זקנים, ברחוב סמולניה, במרתף של אחד הבניינים.
המקווה שרד את מלחמת העולם השנייה.
הבריכה מצופה באריחים לבנים וכחולים.
נכון לשנות האלפיים המקווה שמור יחסית.
אספקת המים הזורמים נותקה, אך התנור נשמר.
בראשית המאה ה-18 אנשי הקהילה היהודית עשו מאמצים להקים בית קברות משלהם בעיר.
כי כל עוד לא היה בית קברות יהודי במקום, היה צריך להעביר את הנפטרים לערים צ'שובה, לבנדין או למיקולוב שהיו מרוחקות מהעיר כמה עשרות קילומטרים.
בית הקברות היהודי הראשון בבויטן הוקם בשנת 1720. בשנת 1732 העניק הרוזן לזרוס הנקל פון דונרסמרק לישראל בוהם את אתר בית העלמין.
בתחילה, בני משפחת בוהם החשיבו את שטח בית הקברות כרכושם הפרטי.
על כן, יהודי בויטן, ובמיוחד אנשים מחוץ לעיר, נאלצו לשלם עבור הקבורה בנקרופוליס.
בשנת 1780, בניו של ישראל בוהם - הירשל ויונאס, ניסו לאשרר את הבעלות על בית העלמין.
בדיון בבית המשפט השופט הוציא את מסמכי ההענקה מתאריך 7 בינואר 1732 ומצא בהם אינדיקציה ברורה שהאזור ניתן לקהילה היהודית ולא רק לישראל בוהם.
על פי פסק דינו של ראש עיריית בויטן מיום 13 במרץ 1789, נצטוו יורשי ישראל בוהם להחזיר את זכויות הקבורה לקהילה היהודית.
בשנת 1732 שילמה הקהילה את שכר הדירה העירוני עבור בית העלמין, שהיה 4 טאלר בשנה.
בשנת 1810 הורחב הנקרופוליס והוקף בחומת אבן.
בשנת 1848 הוגדל שטחו בפעם השנייה.
בבית העלמין נקברו ארבעה רבנים מבויטן.
הרב יעקב יחזאל לוי (נפטר בשנת 1864).
מכובדים אחרים הטמונים בבית הקברות
יוליוס לוי (נפטר בשנת 1864)
סימון פרידלנדר - תעשיין מבויטן
הקבורה האחרונה התרחשה בשנת 1897. כאשר בית העלמין היה מלא לחלוטין, החליטה הקהילה היהודית המקומית לארגן אתר קבורה חדש.
מתצלומים מהמקום נראה כי מלבד מצבות יהודיות מסורתיות היו בבית הקברות גם מצבות בצורת סרקופגים.
עד המחצית השנייה של המאה ה-19 נקברו בבית קברות זה גם יהודים מהעיירות הסמוכות.
החברה קדישא, שנרשמה בשנת 1789, עסקה בכל הנושאים הקשורים להכנת המנוח לקבורה.
המצבה העתיקה ביותר שנשתמרה היא משנת 1757.
בשנת 1939 הפך בית הקברות לנחלת התאחדות היהודים בגרמניה (Reichsvereinigung der Juden ב-Deutschland) - איחוד שנכפה על ידי השלטונות הנאציים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הנקרופוליס לא נהרס.
בשנת 1965 חוסל בית העלמין בהוראת הרשויות והמצבות שהיו בשטחו הועברו לבית העלמין העירוני, שם הוצבו זו על גבי זו.
שטח בית העלמין שחוסל יועד לפיתוח.
בשנת 1995, הודות למאמציה של החברה לשימור אנדרטאות מביטום, נשמרו מצבות ישנות והפכו לאנדרטה, מה שמכונה "כותל הדמעות" בנקרופוליס היהודי החדש.
בשנים 1989–1990 המצבות צולמו על ידי ברברה קנובסקי ממינסטר, הכתובות בעברית נקראו ותורגמו לאנגלית על ידי ניל רוזנשטיין מהעיר אליזבת שליד ניו יורק, והנתונים על אנשים שמצבותיהם שרדו נמצאים בארכיונים בקטוביץ.
בית הקברות עצמו לא הוקם, עכשיו הוא כיכר ריקה בין בתי דירות.
שום מצבה לא שרדה בשטח של כ־0.2 דונם.
אין מידע על קברי אחים בבית הקברות.
Piastów Bytomskich 3-5 יש לוח המציין את בית הקברות.
בית הקברות היהודי החדש בביטום באול.
Piekarska 56 נוסדה בשנת 1866. שנה קודם לכן, לאור מספר החברים ההולך וגדל, החליטה הקהילה היהודית לרכוש אדמות לנקרופוליס חדש המיועד לאלף נפטרים.
האדמה לבית הקברות נתרמה על ידי ד"ר אוטו פרידלנדר.
בסביבות שנת 1890, בזכות הכספים של קרן מוריץ ואוטו פרידלנדר, חדר טהרה בסגנון אדריכלי נאו-גותי.
בית הקברות משתרע על שטח של 1.2103 דונם (השטח המקורי היה 1.2713 דונם, אך בשנות השבעים הוא הצטמצם ב-0.061 דונם - נבנתה מדרכה ברחוב פייקרסקה).
בתחילת 1989 ו-1990, במהלך סקר בית העלמין שביצע ק' דומנסקי, נרשמו 1,307 מצבות עומדות, 122 מצבות שוכבות, 34 תלוליות ו-11 מקומות קבורה משוערים.
בבית העלמין היו בין היתר 627 מצוות (מקושתות, משולשות, מלבניות, מחודדות, אובליסק), 261 אובליסקים, 19 עמודים, 71 מצבות פלאק, 17 מצבות עמוד, 8 סרקופגים, 38 אנדרטאות אדריכליות.
במחקר משנת 2004, שבצע ד' ולרנסקי נמצא כ־800 מצבות משומרות.
המצבות מתייחסות לצורות אדריכליות שונות - חלקן נבנו בסגנון "עתיק" או בסגנון הרנסאנס, אחרות היו אר-נובו או מודרניסטיות.
המצבות היו עשויות גרניט, אבן חול ואבן גיר.
אין מידע על קברי אחים הנמצאים בבית העלמין.
החלק הדרומי של הנקרופוליס התמלא על ידי מצוות ישנות, שראשיתן במאה ה-19. החלק הצפוני של בית קברות הוא חדש ובו קברים מודרניים.
האזור מגודר לחלוטין עם קיר לבנים גבוה, מטויח חלקית.
בקיר הדרומי של הנקרופוליס יש בניין מגורים מלבני בן שתי קומות של שומר בית העלמין.
גבולות הנקרופוליס תואמים את גבולות 1939. שביל אבן רחב ומרוצף עובר במרכז, מחלק את הנקרופוליס לשני חלקים סימטריים ומחבר בין הצדדים הנגדים של בית העלמין.
בחלקו המרכזי של בית העלמין יש שביל צר החוצה את שטחו בקו מזרח-מערב ומוביל לקבוצת מונומנטים אדריכליים בקיר המערבי.
מספר שבילים קטנים יותר יוצאים משני השבילים הראשיים הללו המחלקים את האזור לתשעה רבעים.
בבית הקברות ישנם עצי ערמונים, האזור מכוסה בקיסוס.
צמחייה עבותה מקשה על קביעת המספר המדויק של הקברים, שמעידים על שטח לא אחיד וממצעים מגודל.
הנפטרים הראשונים נקברו בבית העלמין בתחילת שנת 1868 ו-1869. בית העלמין חולק לכמה עשרות רבעים ליד השביל הראשי נקברו אנשי הקהילה היהודית המכובדים.
לאורך השביל המרכזי נמצאים הקברים המשפחתיים של משפחת פרידלנדר, משפחת לוי, רוזנטל, רוארק, סוראואר, סקלארק, פרוסקאוטר, פינצ'ובר, קרבס וקבר משפחת קופפשטיין.
המצבות העתיקות ביותר השתמרו במתחם קברי הילדים מימין לכניסה הראשית, ביניהן התאריך המוקדם ביותר על המצבה של מרתה שטייניץ, ילדה שנפטרה בשנת 1868. בשנת 1894 גודר בית הקברות בקיר לבנים.
בשנת 1939 הפך בית הקברות לנחלת האגודה היהודית בגרמניה (Reichsvereinigung der Juden ב-Deutschland - איחוד שנכפה בכוח על ידי השלטונות הנאציים).
בשנות השישים, לאחר הסגירה הרשמית של בית העלמין היהודי העתיק בביטום, הועברו המצבות ששרדו לבית העלמין החדש בו יצרו מהם "קיר זיכרון", שתוכנן על ידי האדריכל מארק מיודונסקי, ונבנה על ידי הפסל סטניסלב פיטרוס.
בין המצבות המרכיבות את האנדרטה, ניתן למצוא את מצבותיהם של שלושה מרבני בויטן - פרוינד, כהן ודויטש.
בסמוך, יש אנדרטה ליהודי הולנד שנאלצו לבצע עבודות כפייה בשלזיה במהלך מלחמת העולם השנייה.
בית העלמין בביטום הוא אחד משלושת בתי העלמין היהודיים הפעילים במחוז שלזיה.
אתרי מורשת והנצחה יהודית בעיר
אין הרבה מונומנטים של תרבות חומרית יהודית בביטום.
במקום בו היה בית כנסת בכיכר גרונוואלדצקי 8, שהושלם בשנת 1869 נמצא רק לוח להנצחת 370 יהודים שנעצרו ו-70 חנויות יהודיות שנהרסו.
הוא מכיל כתובות בארבע שפות: פולנית, עברית, אנגלית וגרמנית.
להלן הכיתוב בעברית שעל לוח הזיכרון: "במקום זה שכן בית הכנסת של ביטום, אשר נבנה בשנת 1869 והיווה עדות לקיום ידידותי בן מאות שנים של הקהילה היהודית בתולדות העיר.
ליד בית הכנסת היה בית המלון "המבורגרוף הוף", בו חגגו יהודי העיר באופן מסורתי חגיגות משפחתיות כגון חתונות, בריתות ועוד.
בניין מרשים זה מתחילת המאות ה-19, בכתובת Plac Grunwaldzki 6 / ul.
פודגורנה 5, שרד עד היום.
לוח זיכרון נוסף נמצא ברחוב קרקובסקה 24. על בית דירות שנבנה בשנת 1874 על ידי פרדיננד הרמן עבור היועץ המסחרי המלכותי, התעשיין היהודי המצטיין, ד"ר אוטו פרידלנדר, בנו של מוריץ פרידלנדר.
בבניין היה בית ספר יהודי.
בית הדירות נהרס ב־28 בדצמבר 2010.
בית הקברות הישן - שום מצבה לא שרדה בשטח של כ־0.2 דונם.
Piastów Bytomskich 3-5 יש לוח המציין שבמקום היה בית הקברות יהודי.
קהילת יהודי בקש (בהונגרית: Békés) נמצאת במחוז בקש, בחלקה הדרום-מזרחי של הונגריה, שבירתו העיר בקשצ'בה.
ההיסטוריה של תולדות יהודי בקש בהונגריה (בהונגרית: Békés megyei zsidók) החלה בעשור הראשון של המאה ה-18 בסביבות 1700. באותה תקופה דובר רק על יהודי אחד שישב במחוז בקש, בעל מזקקת אלכוהול.
על פי רישומיו של עורך מפקד האוכלוסין, השופט הראשי של בקש, דניאל אלמאשי, בשנת 1768 התגוררו רק בכפר וארי שלוש משפחות יהודיות.
"אדנות הרוקרן" (Harruckern), אחוזה שלטונית גדולה במחוז, אסרה על התיישבות יהודים, כך שברוב המקומות היהודים לא הורשו להתגורר קבע עד אמצע המאה ה-19. מנקודת הקצה של 1700, הקהילות היהודיות הראשונות נוצרו בכפרים ובעיירות: וארי, דוואוואניה, וסנטאנדראש ומשנת 1840 ואילך החלה ההתיישבות המואצת ברחבי המחוז.
תקופה זו היא תקופת התפתחות היהדות במחוז בקש ובסוף המאה היא כבר הייתה בשיא פריחתה.
מלחמת העולם הראשונה והאירועים הפוליטיים והכלכליים שלאחר מכן, מהפכת החרציות, הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, הכיבוש הרומני, עשיית השלום שלאחר חוזה טריאנון, המשבר הכלכלי העולמי (1929), התפשטות האנטישמיות והנהגת חוקים (אנטי) יהודיים במיוחד הנומרוס קלאוזוס, החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי הביאו לשינויים משמעותיים בחיי יהדות הונגריה ושל יהודי המחוז.
במהלך מהפכת החרציות, בעיקר בחלק הדרומי של המחוז, בטוטקומלוש, במזקובאצ'האזה - היישוב בו נולדה אמו של בני גנץ הרמטכ"ל ה-20 של צה"ל - במדגיישג'האזה וביישובים רבים אחרים, עסקים, חנויות ובתים של יהודים נבזזו במהלך פוגרומים, ובמקרה אחד היה גם רצח.
משפחת רוזנטל נכנסה לתעשיית טחנות הקמח ולסחר תבואה משנת 1872, כאשר הטחנה הישנה בבקשצ'בה הועברה מידי אלמנתו של לאיוש אפשטיין ובמקומה נבנו מיד שתי טחנות קיטור מופעלות במנועים שהניבו 16 קרונות קמח משובח ביום.
העסק המשפחתי של רוזנטל חרג במהרה מהתעשיות בקנה מידה קטן, המודרניזציה נמשכה, עד שלבסוף "רוזנטל טחנת קיטור בע"מ" הפכה לתעשיית הטחנות המודרנית ביותר במחוז.
ההתפתחות נפגעה בשריפה בשנת 1915 ואחר כך במלחמת העולם הראשונה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 עברה המשפחה להתגורר בפריז, שם המשיכה בעסקיה כך שלא נפלו קורבן לשואה בהונגריה.
במחוז בקש פרחה גם תעשיית הדפוס ושתי משפחות יהודיות של מוציאים לאור מפורסמות גרו במחוז.
איזידור קנר ייסד את בית הדפוס המשפחתי בגיומנדרד בשנת 1882, אך הוצאת הספרים החלה למעשה בתקופת הניהול של הבן הבכור, אימרה קנר.
משפחת קנר בחנה את ההרמוניה של ייצור המוני ואסתטיקה והצטיינה בעבודה טיפוגרפית מתוחכמת.
עם זאת, עם כניסתם של החוקים היהודיים, חייה של משפחה זו הפכו סוערים גם הם: בשנת 1944 נלקח אימרה קנר לאושוויץ, משם לא שב.
לאחר גירוש הבעלים ניהלה אשתו של אנדרה קנר את בית הדפוס עד להלאמתו בשנת 1949.
משפחת טבאן החלה את פעילות הדפוס שלה על ידי אדולף טבאן בשנת 1903, ובזכות הפרסומים היפים והאיכותיים נודע עד מהרה בית הדפוס טבאן בכל רחבי הונגריה.
משנת 1928, כבר בהנהלתו של אנדור טבאן אחד מבניו של המייסד, ייצר בית הדפוס גם חומרי אריזה וקופסאות איכותיים ומורכבים לתעשיית התרופות.
משפחת טבאן הייתה יהודית מצבוללת בעלת חשיבה שמאלנית ולכן קיבלה פחות ופחות הזמנות משנות העשרים ואילך (עליית שלטון ימני ולאחר זמן קיצוני ואנטישמי).
אנדור טבאן, בנו של המייסד, גורש לווינה בשנת 1944, משם שב כעבור שנה והמשיך להפעיל את בית הדפוס שלו עד שנת 1949, עד להלאמתו.
לאחר מכן התיישבה חלק מהמשפחה בארצות הברית.
מבין ניצולי זוועות השואה היו גם בני משפחת איצקוביץ, שעסקו בסחר בתמונות במחוז בקש, ובית כלבו למכונות בטוטקומלוש היה שלהם.
לאחר מותו של ליפוט איצקוביץ', בניו השתלטו על ניהול החברה שהרחיבה את פעילות העסק המשפחתי לכל המישור ההונגרי הגדול.
בני משפחת איצקוביץ היו דתיים מאוד, יהודים אורתודוקסים עד חרדים, ובביתם הוקם חדר תפילה נפרד.
בתקופת השואה מרבית המשפחה הייתה נעולה בגטו, לאחר המלחמה כבר לא חזרו למחוז בקש, אלא עלו לישראל או היגרו לשווייץ, שם המשיכו בעסק המשפחתי.
(הדברים הובאו מעבודת מחקר של אישטוואן באלוג).
החוק היהודי הראשון הזניק את תהליך גיוס הגברים היהודים לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
התהליך נמשך בגירוש לאוקראינה והרג אלפי משפחות יהודיות חסרות אזרחות רשמית והסתיים באביב 1944 עם סגירתם, גירושם ורציחתם של יהודי המחוז ושל הונגריה כולה.
יהודי מחוז בקש הועברו מ-18 גטאות במחוז דרך מחנות האיסוף-הריכוז בבקשצ'בה ובסולנוק למחנה ההשמדה אושוויץ ומחנה הריכוז שטרסהוף.
כ-5,000 יהודים ממחוז בקש נפלו גם הם קורבנות השואה.
חלק מאלפיים הניצולים היגרו לאחר המלחמה מהונגריה ורק מעטים נותרו במחוז בקש.
כיום יש רק קהילה יהודית בבקשצ'בה.
בשנת 2003–2004 נבנה שם בבית הכנסת החדש, מאחורי חורשת סצ'ני והאצטדיון ב"רחוב בית החולים".
טקס זיכרון השואה מתקיים מדי שנה בבקשצ'בה, אורושהאזה, גיולה, סרווש, טוטקומלוש ודובוז.
בטוטקומלוש בכיכר הראשית של העיר קיימת אנדרטה לזכר היהודים בני העיר שנספו בשואה, אנדרטה שנחנכה בשנת 2004.
יותר ממחצית הזכרונות היהודים למיניהם שנבנו נהרסו.
בתי כנסת בעלי ערך אדריכלי ואמנותי (בקשצ'בה, גיולה, בקש אורושהאזה, פיזשדיארמט), בתי תפילה, בתי ספר, רכוש קהילתי כמו מקוואות, בתי קברות, בתי לוויות, לוחות הזיכרון והמונומנטים אחרים מעטים נותרו לדורות הבאים.
קהילת יהודי גלוגובק התקיימה בעיירה גלוגובק (בפולנית: Głogówek ;) בשלזיה עד למלחמת העולם השנייה השתייכה העייר לפרוסיה, וכיום היא מצויה בדרום פולין.
האזכורים הראשונים של יהודים החיים בגלוגובק מגיעים משנת 1349 בתקופת הרעב בשלזיה, שקדמה למגפת "המגפה השחורה".
התושבים המקומיים חיפשו אחר אנשים אשמים ברעב.
הם האשימו את היהודים בהרעלת הבארות, דבר שהוביל לפוגרום בגלוגובק בשנת 1349. עובדה זו מוכיחה בבירור כי באותה תקופה יהודים גרו בגלוגובק.
בשנת 1468 שלטונות גלוגובק ניצלו את האווירה האנטי יהודית שהייתה בעיר כדי להכיל את חוקי אי הסובלנות כלפי היהודים-de non tolerandis Judeis של המלך ולדיסלב השני יגיילו.
כאשר שלזיה נכבשה על ידי קיסרי גרמניה בשנת 1526, גם יהודי גלוגובק היו בשליטה הקיסרית שלהם.
מסמכים היסטוריים משנת 1534 מצביעים על הימצאותם של יהודים בגלוגובק.
בשנת 1540 שוב דרשו תושבי העיר והסוחרים להרחיק את היהודים מהעיירה, אך המונרך ומושל צבאי, המארקגראף לא אישר את גירוש היהודים.
בנו, יז'י פרידריק, המשיך במדיניותו הפרו-יהודית לאחר 1543.
בשנת 1562 אמצה אספת הדוכסים של דוכסות אופולה-ריביבורץ החלטה המחייבת את יהודי שלזיה למכור את בתיהם, לשלם את חובותיהם ולעזוב את גבולות הנסיכות בתוך שנה.
בתוקף החלטה זו בשנת 1563 גורשו היהודים מגלוגובק.
בשנת 1625 שכר מושל גלוגובק, הנסיך יז'י אופרסדורף, יהודי לניהול את המזקקה של הטירה שלו.
עובדה זו עוררה מחאות מצד הבורגנות, אך הנסיך לא שינה את החלטתו.
כתוצאה ממלחמת שלושים השנים (1618–1648), עיירות שלזיות רבות קראו להגדלת האוכלוסייה שלהן כדי לשפר את מצבן הכלכלי.
בנוסף, גם הקיסר פרדיננד ביקש לשפר את המצב הכלכלי במדינה, לכן בשנת 1627 הוא הקל את המדיניות כלפי היהודים והוציא צו המאפשר ליהודים להתיישב מחדש בערים בכל פולין וזאת לאחר תשלום מיוחד של מס סובלנות בסך 40,000 זלוטי.
הצו האימפריאלי רק חיזק את ההחלטות של משפחת אופרסדורף ששלטה בגלוגובק והעניקה ליהודים חוזי שכירות והיתרים לסחר בגלוגובק.
המדיניות הידידותית הזאת משכה יותר משפחות יהודיות לעיר.
בשנים 1631–1633 הוכתה העיירה גלוגובק במגפה ושוב יהודי העיירה הואשמו בגרימתה וגורשו.
לאחר גירושם הצטרפו היהודים לקהילת צילץ הסמוכה.
בפברואר 1672 קיבלה קהילת יהודי צילץ את ההודעה הקיסרית, שבה נכתב: "זכויות היתר של יהודי קהילת צילץ כוללות גם את יהודי קהילת יהודי גלוגובק".
לפי המקורות ההיסטוריים, בשנת 1694 יהודי גלוגובק שבו לעיירה.
במהלך מלחמת שלזיה הראשונה בשנת 1742, חלקה הגדול של שלזיה היה תחת שלטון ממלכת פרוסיה.
במחצית השנייה של המאה ה-18 הוקמה שוב קהילת יהודי גלוגובק.
ככל הנראה בשנת 1821 הוקם בית קברות יהודי מחוץ לגבולות העיירה.
בשנת 1840 חיו בגלוגובק 133 יהודים שהיוו 4.3% מכלל האוכלוסייה.
בשנת 1845 היה בגלוגובק בית ספר (חיידר) יהודי עם 23 תלמידים.
בשנת 1851 כבר היה בית כנסת בעיירה.
158 יהודים חיו בעיירה בשנת 1858 והם היוו 4% מכלל האוכלוסייה.
בשנת 1864 נבנה בית כנסת חדש ברחוב שולשטראסה.
במחצית השנייה של המאה ה-19 הוקמו עמותות וארגונים יהודיים בגלוגובק כגון אגודת הנשים העבריות.
בשנת 1880 גודלה של הקהילה היהודית המקומית הגיע לשיא של כ־170 נפש.
יהודי גלוגובק הוטמעו בסביבה הגרמנית ונציגיהם העשירים ביותר השתייכו לאליטה של העיירה.
עם כינונה מחדש של הרפובליקה הפולנית השנייה לאחר מלחמת העולם הראשונה בקונגרס וינה בשנת 1815, רוב יהודי גלוגובק תמכו בצד הפרו-גרמני.
על כן, באותה תקופה, רבים מהם החליטו לנסוע למערב, לרוב למרכזים עירוניים גדולים בגרמניה.
במשאל עם ב־20 במרץ 1921, 5,093 מתושבי גלוגובק הצביעו בעד השארת העיירה בגרמניה (96% מהמצביעים) ו-226 הצביעו בעד העברה לפולין (4%).
כתוצאה ממשאל העם נותרה העיירה בגרמניה.
בשנת 1932 גרו 50 יהודים בגלוגובק והיוו 0.7% מכלל האוכלוסייה.
יו"ר הקהילה היהודית המקומית היה ארנסט לדרמן וסגניו היו ג'וליאן שרליצר והיימן קייזר.
בראשות איגוד הנשים העבריות עמדה הנרייטה לדרמן.
13 תלמידים למדו בבית הספר היהודי המקומי.
לקהילה לא היה רב משלה, ובמידת הצורך הרב אלגוטר של קהילת יהודי ניסה הגיע לגלוגובק.
פעולת החרם האנטי-יהודית בגלוגובק התקיימה כמו בכל גרמניה, ביום שבת, 1 באפריל 1933. באותה שנה התגוררו בעיירה 63 יהודים.
במהלך ליל הבדולח שרפו הנאצים בגלוגובק בית כנסת ושברו חלונות בחנויות ובבתים יהודיים.
לאחר אירועים אלה עזבו רוב היהודים את גלוגובק.
ב־19 בנובמבר 1942 היו עדיין שישה יהודים בגלוגובק.
ב־11 בדצמבר 1942, הם נשלחו לגטו בטרזינשטט (בטרנספורט הרביעי ממחוז אופולה).
XVIII / 4 כלל 53 יהודים מהעיירות גלוגובק, ראסיבורץ, וכנראה מפישקוביץ ואופולה.
7 יהודים מאותו טרנספורט שרדו את השואה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הקהילה היהודית בגלוגובק לא התאוששה.
+התפלגות האוכלוסייה היהודית בגלוגובק בין השנים 1840–1942שנההאוכלוסייה
בית הכנסת בגלוגובק (ברחוב ul.
Szkolna 1) נבנה בשנת 1864 על פי תכנון של האדריכל פרנקל ווין-Frankl Wien.
הוא היה בית כנסת ליברלי.
בשנות השלושים של המאה העשרים הבניין עבר שיפוץ נרחב.
בית הכנסת הוקם כמבנה מלבני במידות 11.7 מטרים הרוחב ו-19 מטרים האורך.
בית הכנסת התאפיין בכך שבארבע פינות הבניין נבנו 4 מגדלים מסיביים.
בצד המערבי הייתה הכניסה לאולם הראשי ומעליו עזרת הנשים בקומה הראשונה.
אולם התפילה הראשי היה בצורת מלבן.
ארון קודש היה ממוסגר בשקע בקיר ומעליו כיפה.
עזרת הנשים הייתה ממוקמת בקומה שמעל לאולם התפילה הראשי והיא נתמכה מלמטה על ידי עמודי ברזל יצוק.
בליל הבדולח הנאצים שרפו את בית הכנסת, אך הבניין לא נהרס והוא שרד את המלחמה.
לאחר המלחמה המבנה שופץ ביסודיות והותאם להיות המחסן.
באותה שיפוץ פנים המבנה חולק לחדרים, התקרה הוחלפה וכמה חלונות נבנו מחדש.
העמודים מברזל יצוק שתמכו במקור שתמכו מלמטה בעזרת הנשים שרדו.
בראשית שנות החמישים של המאה העשרים, ניתן היא לראות את החלל החצי עגול של ארון הקודש בצד המזרחי שבלט לרחוב.
בשנות התשעים, הבניין נבנה מחדש והפך לחנות.
בשנת 2008 הוסבו החדרים הפנימיים לדירות הפרטיות.
בית העלמין היהודי בגלוגובק הוקם לפני 1821, מחוץ לגבולות העיר באותם ימים.
הוא ממוקם על מדרון של גבעה קטנה, ביער, בצד שמאל של הדרך לקראפקוביצה-Krapkowice, ברחוב אולשינקה-ul.
Olszynka נכון 2021. הקבורה האחרונה שתועדה הייתה ב־15 במרץ 1936.
בשנת 1939 הפך בית הקברות לרכוש התאחדות היהודים בגרמניה (Reichsvereinigung der Juden).
במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנת 1943, השתלט הגסטפו על בית הקברות (Geheime Staatspolizei)
בשנת 1976 סתתים מקומיים גנבו מבית הקברות שיש גרניט שחור שמהן היו עשויות המצבות בחלק הגברי של בית העלמין.
שטח בית הקברות הוא כ־3.7 דונם ונשתמרו בו כ־65 מצבות (במקור אחר מצוין 150 מצבות ששרדו), חלקן הופלו.
המצבה העתיקה ביותר הגיעה משנת 19 באוגוסט 1821 ושייכת לגיטל לובה-Gitel Lowe.
המצבות עשויות ברובן אבן חול ואבן גיר.
האזור מגודר בשרידי קיר לבנים.
גבולות הנקרופוליס נשמרו כפי שהיו בשנת 1939. אין שער כניסה.
הכניסה היא מהשטחים החקלאיים או מהיער.
בית הקברות מבוקר באופן ספורדי.
אין ונדליזם או השלכת אשפה.
האזור מוזנח, עצים ובצמחייה עבותה גדלים בין המצבות.
אבותיו היהודים של הפוליטיקאי האמריקאי ג'ון קרי הגיעו מגלוגובק וקבורים בבית העלמין.
הקרן לשימור המורשת היהודית בפולין Fodz דאגה לקיים ב־13 במאי 2021 מבצע לניקוי בית הקברות על ידי תנועת הצופים המקומית.
קהילת יהודי גליביצה התקיימה בעיר גליביצה (בפולנית: Gliwice - "גְּליבִיצָה", , בגרמנית: Gleiwitz, גלייביץ), בדרום פולין, בחבל שלזיה עילית, בסמוך לעיר קטוביץ.
העיר שוכנת על גדתו של הנהר קלודינקה (יובל של נהר האודר), ואוכלוסייתה מנתה 184,993 נפש במרץ 2014.
ישנן עדויות לכך שהיה קיים רחוב שנקרא בשם סימטת היהודים - Judengasse.
רובם עזבו בהדרגה למדינות המערב ולישראל.
ראשית ההתיישבות היהודית בגליביצה אינה מתועדת ביסודיות.
מאוחר יותר שונה שם הרחוב ליודנשטראסה - Judenstrasse, שהיה ממוקם באזור שוק תפוחי האדמה (Kartoffelmarkt).
יהודי העיר נאלצו לעזוב אותה לאחר שהוכרז בעיר צו אי הסובלנות כנגד היהודים בשנת 1587. צו זה הוצא על ידי הקיסר רודולף השני בשנים 1582–1584 והוא נוסף על צווים אימפריאליים קודמים שהורו ליהודים לעזוב את אדמות המורשה ההבסבורגית, למעט מובלעות מיוחדות המיועדות למגורי היהודים.
כתוצאה ממלחמת שלושים השנים (1618–1648), עיירות וערים שלזיות רבות אכלסו יהודים.
במטרה לשפר את מצב הכספי של הערים והמדינה, הקל הקיסר פרדיננד השני את המדיניות כלפי היהודים בשנת 1627 והוציא צו המאפשר להם להתיישב מחדש בערים לאחר ששילמו תשלום מיוחד בסך 40,000 זלוטי.
הצו האימפריאלי איפשר ליהודים לקיים מסחר ומלאכה במסגרת קבוצה נבחרת של יהודים מיוחסים, שנקראה יהודי חצר או יהודי חסות (בגרמנית, Hofjuden).
הקיסר גם איפשר ליהודים לשכור, לגבות חובות ומיסים ולקנות בתים.
חוזה שלום וסטפאליה, שהביא לסיום מלחמת שלושים השנים (המלחמה הסתיימה ב־24 באוקטובר 1648), הפך את אישור ההתיישבות היהודית שנתן הקיסר לתלוי בהחלטות בעלי הקרקעות והערים.
הוראות אלו חלו גם על אדמות שלזיה.
קיים תעוד על כך שיהודי ניצל את ההטבות אלו ונראה ששכר טברנה עירונית בגליביצה באמצע המאה ה-17.
האזכור המתועד הראשון על נוכחותם של יהודים בגליביצה הגיע משנת 1698. ב-1 במאי 1698 הטביל הכומר המקומי פרוליך אישה יהודייה בת 18 והעניק לה את השם: אנה מריה רנטה.
זו הייתה בתם של דיירי הטברנה בעיר, חנוך ואשתו מגדלנה.
במאי 1713 הוציא הקיסר קרל השישי צו סובלנות חיובי כלפי היהודים (גרמנית, Toleranzpatent), המאפשר ליהודים להתיישב בשלזיה לאחר ששילמו מס סובלנות מיוחד.
בשנת 1715 קיבלו היהודים את הזכות לנהל טברנות בגליביצה.
בשנת 1715 או 1717 עבר סלומון לובל לעיר, ובהסכמת הברון וולצ'ק חכר את פונדק העיר.
סולומון עצמו התגורר בבית שהיה פטור ממסים עירוניים.
בשנת 1721 הורשה יוסף הירשל, שהגיע מריבניק, להשכיר דוכן בשוק.
בשנת 1739, יהודי החצר "הנסבלים" בגליביצה היו: סלומון לובל עם אשתו חנה ובניו סמואל, דוד, מיוחס, יעקב והבת מגדלנה.
יעקב לובל עם אשתו אווה, הבנים יצחק ושמואל והבת לודישה (הם שכרו פונדק משקאות והייתה להם עוזרת משלהם.
יעקב היה חתנו של סלומון לובל), וכן יוסף הירשל עם אשתו רוזינה, הבנים פייטל, שמואל ומאייר, והבנות מאכל, זרטל ורחל (הם היו בעלים של דוכן קטן בשוק, היה להם אישור לקבל מורה פרטי משלהם).
בשנת 1742, סלומון לובל הפך לבעלים היהודי הראשון של בית בגליביצה (הוא רכש את הנכס מהברון וולצ'ק).
במהלך המלחמה השלזית הראשונה בשנת 1742, רוב שלזיה הייתה תחת שלטון ממלכת פרוסיה.
יהודי שלזיה קיבלו את השלטון הפרוסי בתקווה גדולה לחיים טובים יותר.
ככל הנראה במעבר הכוחות הלוחמים דרך גליביצה נשדד סלומון לובל והוא נאלץ לוותר זמנית על חוזה השכירות שלו.
המלחמה אילצה גם את יעקב לובל לסגור את הפונדק, והירשל הפך לאיש עני.
עם זאת, למרות הצרות הזמניות הללו, הם הצליחו במהירות לבנות מחדש את עסקיהם וכבר בשנת 1743 שכר סולומון לובל מזקקה ופונדק, ובנו שמואל הפך לעצמאי, שכר בית וניהל פונדק.
יעקב לובל היה הבעלים של בית וניהל פונדק.
הירשל פתח דוכן תבלינים וצמר וקנה בית.
באותה שנה עבר לגליביצה שמואל משה (הוא מכר אלכוהול), הירשל לובל (ניהל פונדק בבית הברון וולצ'ק) ולבק וולף (היה סוחר עורות).
בשנת 1743 התגוררו בגליביצה ארבע משפחות שכללו 28 נפשות.
עבור הזכות להתגורר בשלזיה הם שילמו דמי סובלנות, אותם הסדירו עם המדינה בעיר קנדז'ז'ין-קוז'לה בשני תשלומים כל חצי שנה.
בין השנים 1753–1795 בעלי דוכנים וסוחרים נוצרים בגליביצה, בקשו מרשויות העיר, ללא הצלחה, לאשר שוב את צו אי-הסובלנות כנגד היהודים.
בטענה שזה יאפשר להגביל את ההתיישבות היהודית בעיר.
בשנת 1755 הונהגה שיטת מס חדשה שחילקה את היהודים לבעלי נחלות וחסרי בעלות על נחלות.
בהתאם הם שילמו מס בין 10 ל־30 טאלרים.
לאחר שנה 1750 הוקמה הקהילה היהודית בגליביצה, הקמתה הותנתה במספר של לפחות עשרה גברים בוגרים הדרושים למניין ולתפילה.
התפילות הראשונות נערכו בבית פרטי בסימטת פפארגאסה-Pfarrgasse (השם המעודכן הוא רחוב פלבנסקה-Plebańska).
ב־29 באוקטובר 1753 דרש סלומון לובל (הבעלים של בית מרזח למכירת משקאות חריפים) מרשויות העיר גליביצה למנוע מיהודים אחרים להתיישב בעיר.
ההחלטה הרלוונטית בעניין זה ניתנה ב־27 במרץ 1755. לפיה יהודים שכבר היו להם בתים בגליביצה יכלו להישאר בעיר עד סוף חייהם.
עם זאת, יורשיהם נאלצו למכור את אחוזותיהם לנוצרים ולעזוב את העיר.
במקביל, ניתנה לעירייה הזכות לגבות מס מקרקעין מיוחד מיהודים.
בנוסף, היהודים חויבו לשלם מס סובלנות ובלו אישי.
בשנת 1757 היו שבע משפחות יהודיות בגליביצה, 41 נפשות בסך הכל.
בשנת 1763 התגוררו בגליביצה עשר משפחות יהודיות (51 נפשות).
האזכור הראשון של בית כנסת בגליביצה מגיע משנת 1763. בשנת 1765 עבר סלומון אברהם (בעל האכסניה) לעיר עם אשתו הנלה וחמשת ילדיהם.
מפקד האוכלוסין משנת 1766 מציין שסמואל לובל היה השוחט בקהילה היהודית.
באותה תקופה היהודי העשיר ביותר בגליביצה היה ברוך סלמון (בעל מפעל לעיבוד עורות), הוא שימש באופן לא רשמי כראש הקהילה היהודית.
בשנת 1770 הפך ארון אברהם לשמש והגבאי החדש של בית הכנסת.
בשל תקנות ההתיישבות השליליות כנגד היהודים, מספר המשפחות היהודיות שהתגוררו בגליביצה פחת עם השנים.
בשנת 1773 היו בעיר שש משפחות יהודיות, שמנו 31 נפשות.
למרות זאת, בשנת 1776 שולמו 1,268 טאלרים שנגבו כמס על יהודי החצר ה"מקובלים" לאוצר העירוני של גליביצה.
בשנת 1776 הורו השלטונות הפרוסיים להעביר את כל היהודים החיים בגדה השמאלית של נהר אודר לגדה הימנית של הנהר תוך חודש.
במקומות החדשים הם יכלו לחיות רק בכפרים.
כעבור שלוש שנים, בספטמבר 1779, שינו השלטונות הפרוסיים את דעתם והורו לכל היהודים לעזוב את הכפרים ולהתיישב בערים.
באותה תקופה נבחרה גליביצה כעיר המגורים העיקרית ליהודי שלזיה.
בשנת 1780, לובל ברל מוזס היה השוחט הקהילתי בגליביצה.
בשנת 1782 הוא לקח על עצמו בנוסף את תפקיד החזן.
למרות האווירה הלא טובה לנוכח ההתיישבות היהודית בעיר, מנדל רפאל הגיע לגליביצה בשנת 1780 והסוחר יואכים אברהם מהעיר ליסניקה, בשנת 1782. לאחר ששלמו את מס הסובלנות הם קבלו את האישורים המתאימים לגור בעיר.
בשנת 1783 היו בעיר 11 משפחות יהודיות המונות 68 איש.
בשנת 1787, השלטונות הפרוסיים נסוגו מהצווים להעתיק יהודים לערי יישוב מחדש ייעודיות, מכיוון שהערים שנעזבו סבלו מאובדן הכנסה רב.
בשנת 1790 התגוררו בגליביצה 77 יהודים..
בשנת 1791, הרשויות הפרוסיות אפשרו ליהודים להקים גילדות מלאכה משלהם, אך בפועל החלטה זו נתקלה בהתנגדות עזה ומחאות מצד בעלי מלאכה וסוחרים נוצרים שפחדו מהתחרות עם היהודים.
בשנת 1793 התגוררו בגליביצה 16 משפחות יהודיות המונות 62 נפשות.
ב־27 באוגוסט 1796, שלושה יהודים (יואכים אברהם לואינפלדט, הירשל וולף היין ומשה וולף גוטמן) ביקשו מהעירייה בשם הקהילה היהודית למנות יושב ראש רשמי לקהילה.
שופט בית המשפט העירוני הסכים לבקשה ומשה גוטמן הפך ליו"ר הרשמי הראשון של הקהילה היהודית בגליביצה.
על אי ציות לפקודותיו העבריין נענש בקנס של 5 טאלרים או 8 ימי מאסר.
בשנת 1803 היו כבר בגליביצה 33 משפחות יהודיות, המונות 109 נפשות.
בשנת 1803 ביקשו היהודים המקומיים מרשויות העירייה היתר לבנות בית כנסת בגליביצה.
הוא תוכנן לקום בכיכר ליד המבשלה.
מאידך, רשויות העיר סירבו להתיר את הבנייה.
בשנת 1805 גיטל ברוך פלסנר, יהודי בעל זכויות יתר, בקש שוב היתר מרשויות העירוניות להקים את בית הכנסת.
ב־25 ביולי 1806 הפך יוזף בלומנריך, (סנדלר), לחבר היהודי הראשון בגילדת המלאכה בגליביצה.
בדרך זו הוא השיג את הזכות לעסוק במקצועו יחד עם הזכות להחזיק דוכן בשוק.
הוא רכש את ספסל הסנדלרים מספר 20 תמורת 186 טאלרים מאת הסנדלר הנוצרי יוהאן לייקרט.
בשנת 1807 היהודי העשיר ביותר בגליביצה היה וולף גוטמן מוזס, ששילם שכר דירה שנתי בגובה 1,200 טאלרים.
בפברואר 1808 ביטלו הרשויות הפרוסיות את כל הצווים הפיאודלים של הגילדות והעיירות, כולל את צווי חוסר הסובלנות כנגד יהודים.
מכאן ואילך, יהודים יכלו, בהסכמת השלטונות, להתיישב בכל ערי שלזיה ולרכוש נדל"ן בחופשיות.
בשנת 1809 היו בבעלותם 20 בתים בגליביצה.
שלטונות העיר החליטו שיש יותר מדי יהודים בעלי בתים בעיר וב־30 באוגוסט 1809 נאסר על היהודים לרכוש מקרקעין חדשים.
באותה שנה נחקק חוק עירוני שאיפשר ליהודים להחזיק רק 18 בתים במרכז העיר.
בשנים 1808–1809 הוקם בית הכנסת הראשון של יהודי גליביצה.
הוא הוקם בביתו הפרטי של הסוחר שלזינגר, בסמטת הקהילה ליד כנסיית כל הקדושים.
בשנת 1811 התגוררו בעיר 170 יהודים.
יושבי ראש הקהילה היהודית היה הסוחר, יואכים לוונפלד, ומשה לוונשטיין.
בשנת 1811 התירו רשויות העיר לבנות בית כנסת בכיכר בה ניצבה בעבר הטירה.
ב־8 ביולי 1811 הקהילה היהודית רכשה את חלקת האדמה מאלמנתו של ראש שירותי המשטרה העירונים.
הסכם הרכישה הוא המסמך העתיק ביותר בו מוזכר שמו של רבה של גליביצה הרב "שמואל הירשל רבינר", החתום על רכישת בניין מספר 155 בגליביצה לצורך בית כנסת.
בשנת 1812 היו 46 משפחות יהודיות, סך הכל 174 חברי קהילה בגליביצה.
באותה שנה נבנה בית כנסת בגליביצה (נכון לשנת 2008 במקום עומד בניין המשטרה).
חנוכת בית הכנסת נערכה ב-4 בספטמבר 1812. הרב סמואל בידרמן (נולד ב־1768 בכפר אולשנו) הועסק באותה תקופה על ידי הקהילה.
הקהילה שילמה לו 67 טאלרים ו-6 גרושים מכסף מדי שנה.
במקביל, הוקם בגליביצה בית הספר היהודי הפרטי הראשון, יצחק סנדר מקהילת יהודי ניסה היה המורה הראשון.
הוא לימד 48 ילדים, תלמוד, קריאה ואיות בשפה הגרמנית.
לזרוס סילבר גם הוא היה מורה מעט מאוחר יותר.
בשנת 1814 התקיימה בגליביצה אספה של הקהילות היהודיות בשלזיה העליונה.
חבר מועצת העיר פשצ'ינה, אברהם מוהר (1780–1874), עמד בראש הישיבה.
באותה תקופה אומצה אמנה לאיחוד הקהילות היהודיות בפעילות דתית ומתן עזרה הדדית.
רבי נחמן וולף ווישניץ הגיע לגליביצה בשנת 1814 או 1815 מוורוצלב.
בשנת 1815 הוקם בית קברות יהודי בגליביצה בפרבר פיאסקו.
היעדר התקנות החוקיות בנוגע לחינוך יהודי הוביל בשנת 1820 להחלטת רשויות החינוך במחוז אופולה להעביר ילדים יהודים לבית הספר העירוני הקתולי בגליביצה.
למרות עובדה זו, המורים יצחק סנדר, משה ברנר, הירש יעקובסון ומרקוס ליכטביץ המשיכו בהוראת הילדים באופן פרטי.
בשנת 1822, ליבט לנדסברגר בת ה-19 עזבה את היהדות והמירה את דתה לאוונגליזם בגליביצה.
בטבילה היא קיבלה את השם: מתילדה קונסטנזה.
ב־17 ביולי 1822, אחיה ניסה לקחת אותה בכוח חזרה לבית משפחתה.
הוא נעצר יחד עם שני יהודים נוספים.
בשנת 1823 התגוררו בעיר 84 משפחות יהודיות סך הכל 430 חברים.