tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדמות הנשית בשיר מטפלת באמנון החולה, היא משקה אותו ביין שהורג אותו ומפסיק את ייסוריו הכרוכים בסבל פיזי ונפשי.
הדמות הנשית בשיר היא בגדר מראה, כלי לשיקוף תחושותיו ורגשותיו של הגבר.
האונס לא מופיע כלל בשיר.
הציר הסיפורי המרכזי של הסיפור התנ"כי, והסיבה למותו של אמנון בסיפור המקראי, נעלמת לחלוטין מהשיר.
העובדה שאונס לא מוזכר כלל מעידה על כך שהוא לא נתפס כאלמנט החשוב בסיפור המקראי, אלא כאלמנט שולי.
הזיכרון הקולקטיבי שהותיר סיפור המקרא על השיר הוא זיכרון ה"אהבה האסורה" וה"אהבה הבלתי ממומשת".
לדעת בן ראובן, היחס של המקרא לגילוי עריות הוא חד משמעי ואסור.
למרות החוקים הנזכרים ב, ובספר דברים פרק כ"ז פסוק כ"ב האוסרים גילוי עריות באופן מפורש, בימי דוד, הייתה מוסכמה חברתית שעל פיה מי שנולד לפני גיור הוריו והוא במעמד של אח או אחות למחצה יכול לקיים יחסי אישות עם אחיו או אחותו.
הפרשנות הזו מרמזת על כך שמקרה אהבה בין אחים, מותר בתנאים מסוימים.
גם מדבריה של תמר בפרשת האונס ניתן להסיק כי מוסכמה זו המקובלת אסרה אונס בכל מובן: "כי לא יעשה כן בישראל".
היא מוסיפה וטוענת שאביהם דוד יאפשר את הזיווג בניהם אם אמנון יבקש זאת ממנו: "דבר נא אל המלך כי לא ימנעני ממך".
בן ראובן טוענת כי האונס כשלעצמו גרוע בהרבה מגילוי עריות.
בתפיסה הרווחת באותה עת ניתנה, במידה מסוימת, גושפנקא חברתית לגילוי עריות ואילו אונס נחשב לחרפה ולקלון על משפחה.
מעשה במונית הוא סרט קומדיה ישראלי משנת 1956 שצולם בשחור-לבן בבימויו של לארי פריש שכתב גם את התסריט.
זה היה סרט הקומדיה הראשון בישראל באורך מלא שגם צילומו ופיתוחו הושלמו באולפני גבע שהיו אז בגבעת רמב"ם בגבעתיים.
העלילה היא על חמישה נוסעים במונית ישנה לירושלים.
המונית נעצרת בגלל קלקול והנוסעים נכנסים בינתיים למבנה נטוש בצד הכביש וממתינים לנהג שיסיים את התיקון.
בינתיים כל אחד מספר על מקרה מעניין שקרה לו.
הסרט מסתיים לאחר שהמונית תוקנה והם נכנסים וממשיכים לירושלים.
בגלל דלות התקציב שולבו חלק מאנשי ההפקה כשחקנים.
שייקה אופיר מדגים בפעם ראשונה בקולנוע את כישוריו בפנטומימה אותם רכש אצל אטיין דקרו בצרפת.
את הפסקול הלחין אדמונד (אדי) הלפרן.
את שיר הנושא שר מרדכי בן שחר למילותיו של אברהם ברושי.
הסרט יצא גם בגרסה אנגלית הנמצאת בספריית סינמטק תל אביב.
המועצה לביקורת סרטים ומחזות הורתה להשמיט את הסיפור על פקיד הבנק המחלק לעניים את כספי הבנק שגנב היות שהוא היה דומה למקרה דומה אמיתי שקרה שלוש שנים לפני כן.
מפיקי הסרט פרסמו הודעה שאין קשר בין עלילת הסרט למקרה אמיתי וכן מחקו את המילה "משוגע" מהתסריט והקטע אושר.
חמישה נוסעים במונית בדרך לירושלים - סימון (שייקה אופיר), שחקן פנטומימה, קלרה (מרים ברנשטיין כהן), קשישה הנוסעת לבקר את נכדיה, קצין המשטרה נתן (נתן כוגן) וגילדה (גילדה דורן ואן שטיין) שנוסעת עם בנה דוד לביקור משפחתי.
המכונית נעצרת בגלל קלקול והנהג (דוד הרשקוביץ) יוצא לבדוק את המניע וקובע שהתיקון יארך זמן ולכן מציע לנוסעים להיכנס למבנה נטוש סמוך.
הם נכנסים ומתחילים לספר כל אחד סיפור על מקרה שקרה לו.
סיפור ראשון - החייל האמיץ
סימון (שייקה אופיר) מספר כי השתתף בעבר בתמרון צבאי בין "האדומים" ו"הירוקים".
מפקדת "הירוקים" הייתה במבנה בה הם נמצאים כעת.
הוא היה מוצב המפקדה ויום אחד בעת האימונים הוא נפגש עם בחורה נאה מהכפר הסמוך (מינה כרובי, שהייתה אשתו של בומבה צור), "הדגים" לפניה (בפנטומימה) את כישוריו כלוחם ומצא חן בעיניה.
בערב הוא ביקש מהסמל (מיכה נבון) לצאת לפגישה אך זה סירב, הורה לו לשמור על אנשי המפקדה בלילה והזהיר אותו לבל ינטוש את משמרתו.
בלילה התייפה לקראת הפגישה, נטש את המפקדה להגיע לכפר שם חיכתה לו הבחורה והם תינו אהבה בדיר כל הלילה.
לפנות בוקר הוא חזר למפקדה וגילה שהיא נכבשה ומוחזקת על ידי "הירוקים".
הוא הפתיע את ה"ירוקים", שבה אותם ושחרר את חבריו " האדומים" שניצחו בתמרון.
במקום לקבל תלונה מהסמל על נטישת השמירה הוא מקבל מהסמל אות הצטיינות וכיתת חיילים יורה לכבודו מטח כבוד...
סיפור שני - הקשישה החשדנית
קלרה (מרים ברנשטיין כהן) נמצאת בבית אבות בנתניה.
הדוור צ'רלי (חנן סימטאי) מחזר אחריה ומוסר לה מכתב הזמנה למסיבת בר מצווה בתל אביב.
כל הקשישים מזהירים אותה מהעיר הגדולה ומייעצים לה לא לנסוע אבל לשווא.
היא נוסעת ברכבת בקרון צפוף עם אנשים מוזרים שמפצחים גרעינים, יורקים ואחד מנסה כל הזמן לישון על כתפה.
בעיר היא מתקשה לחצות את הכבישים העמוסים באוטובוסי "שוסון".
היא מחליטה לחזור מיד ורוצה להיכנס לתא טלפון.
היות שהוא קטן וצפוף, היא מבקשת מבחורה צעירה לשמור לה לרגע קט את ארנקה.
היא נכנסת לתא אבל מיד חושדת בצעירה.
כעת הצעירה נכנסת לתא ומבקשת מקלרה לשמור על תיקה.
קלרה מפשפשת בתיק שלה ולא מוצאת את שטר עשר הלירות שנתן לה הדוור.
היא מניחה שהצעירה היא זו שגנבה, פותחת את התיק של הצעירה, שולפת משם שטר של עשר לירות ושמה בתיקה.
כשהיא חוזרת לבית האבות ורוצה להחזיר לצ'רלי את עשר הלירות, היא פותחת את ארנקה מוצאת בו שני שטרות של עשר לירות...
סיפור שלישי - הפקיד הרובין הוד
קצין המשטרה נתן (נתן כוגן) מספר על פקיד בבנק לאומי ברמת גן בשם יעקב (יוסף קארל).
יעקב היה עובר יום-יום במעברה סמוכה והתרשם ממצבם הקשה של האנשים.
יום אחד בתום העבודה כשנשאר לבד בסניף הבנק הוא פתח את הכספת ורוקן את חבילות השטרות לתוך תיקו.
הוא עבר במעברה והשליך חלק מהחבילות לעבר האנשים.
לאחר מכן נעלם והמשטרה מצאה אותו ישן על ספסל בכיכר דיזנגוף.
קצין המשטרה נתן, לא הצליח לגלות היכן הוטמן הילקוט עם שארית הכסף.
יעקב טען שהוא אהרון הכהן והוא שייך למחתרת האמורה להביא צדק לעולם.
קצין המשטרה נקט בשיטה פסיכולוגית, הוא התחפש למשה רבנו ואמר ליעקב שהוא אחיו והוא בראש המחתרת הזקוקה לכסף.
יעקב האמין בו והביא אותו למקום המטמון בבית הקברות.
סיפור רביעי - הרבי והעז
הנוסעים מתלוננים בפני הנהג שהמקום צפוף והוא מספר להם על עזרא (רפאל קלצ'קין), מלמד מצפת שגר בחדר קטן עם אשתו שרה (בת עמי פוגצ'וב) וזוג תאומים.
האישה מתלוננת על הצפיפות ועזרא הולך לרב (דוד ורדי) לקבל עיצה.
הרב מייעץ לו להכניס עז ואחר כך תרנגולות וחמור.
המקום נעשה צפוף עוד יותר.
כעת מייעץ הרב להוציא את החיות והחדר נראה גדול ומרווח לשמחת הזוג....
סיפור חמישי - פטריות רעל
גילדה (גילדה דורן ואן שטיין) מספרת שהגיעה לארץ כתיירת, פגשה בחיפה את נתן (עזריה רפפורט) ונולד להם בן, דוד.
נתן עבד הפקיד בנמל חיפה.
הוא רצה לבקש מהבוס שלו (שמואל רודנסקי), העלאה בדרגה.
הוא מתחנף לבוס ומזמין אותו ואת אשתו לארוחה בביתו.
נתן יודע שהבוס אוהב פטריות ומבקשת מגילדה להכין כהפתעה פטריות ממולאות.
גילדה מכינה את הפטריות אבל ליתר ביטחון היא נותנת לחתולה לטעום מהן.
הבוס ואשתו מרוצים מהאוכלוסייה אבל לפתע נכנס הבן דוד ומודיע כי החתולה מתה...
כולם מובהלים לבית החולים באמבולנס לשטיפת קיבה.
למחרת מגיע בנם דוד לבית החולים ובידיו זר פרחים שקיבל מהנהג שדרס את החתולה....
הדוקטרינה המשפטית של "מעשה בית דין" (res judicata בלטינית) משמעה כי פסק דין שניתן בסיומו של הליך שיפוטי, מביא לסיומה המוחלט של ההתדיינות בין הצדדים.
הדוקטרינה מקימה מחסום דיוני, אשר מונע מהצדדים לחזור ולהתדיין ביניהם בבתי משפט בכל עניין או שאלה שנדונה והוכרעה בפסק הדין.
במשפט העברי תחולתו של כלל זה מצומצמת למדי, וככלל גישת המשפט העברי היא כי ניתן לסתור את הדין כמעט בכל טענה שהיא.
הכלל בדבר סופיות הדיון, חל הן במשפט המקובל והן במשפט האמריקני.
תחולתו במשפט הישראלי באה לידי ביטוי בתקנה 43 לתקנות סדר הדין האזרחי, התשע"ט-2018. משפסק הדין נעשה חלוט, הערעור עליו יתאפשר רק במקרים חריגים.
לדעת מלומדים רבים, גישה זו תורמת ליציבות המשפט והסתמכות הצדדים ומפחיתה התדיינויות חוזרות בבתי המשפט.
עם זאת, המשפט מכיר במצבים בהם על אף שתנאי הכלל מתקיימים בית המשפט יוכל לשוב ולדון בטענות מי מהצדדים.
לדוגמה: כאשר פיצול התביעות נעשה כדין ולאחר שהתקבל היתר מבית המשפט לפיצול סעדים בשל אותה עילה, או בשל חלוקת הסמכויות בין בתי המשפט, כאשר הדבר ראוי מטעמים של צדק או תקנת הציבור ועוד.
לעומת זאת, נקודת המוצא בדין העברי הפוכה.
על פי המשנה במסכת סנהדרין: "דיני ממונות מחזירין בין לזכות בין לחובה, ודיני נפשות מחזירין לזכות ואין מחזירין לחובה".
משמעות הדברים היא שככלל, המשפט העברי אינו מכיר בעיקרון סופיות הדיון בדיני ממונות (הדין האזרחי), שכן נקבע שניתן להחזיר את הדיון לבית הדין בכל שלב.
המשנה מכירה באופן חלקי בעקרון סופיות הדיון בדיני נפשות (הדין הפלילי) במקרה בו צד להליך מעוניין להפוך את תוצאת ההליך לחובת הנאשם.
כלל זה נפסק להלכה על ידי הרמב"ם.
עם זאת, אין מדובר בכלל מוחלט ויהיו מצבים בהם המשפט העברי יעדיף את סופיות הדיון, יגדיר את הפסק כ'מעשה בית דין' ולא יפנה לדון בטענות החדשות של מי מהצדדים להליך המבקש דיון נוסף על עניין שכבר נידון ונפסק, כפי שיפורט בהמשך.
פער העמדות בין המשפט הישראלי לבין המשפט העברי ביחס למעשה בית דין קשור להבדל שבין שיטות המשפט הללו ביחסן לערעור.
המשפט הישראלי, בשם היציבות המשפטית, מעדיף את סופיות הדיון.
ברם, לצד זאת, המשפט הישראלי מאפשר לצדדים ביקורת על פסק הדין באמצעות מנגנון ממוסד של הליך ערעור, שנועד להגשים את מטרת המשפט להביא למיצוי האמת.
לעומת זאת, במשפט העברי ככלל, לא קיים הליך ערעור על פסק דין, ולכן הוא מאפשר לצדדים לפתוח מחדש הליכים משפטיים.
כך ניתן לקיים ביקורת על ההליך המשפטי, על מנת להגיע לחקר האמת.
הנימוקים לשלילת 'מעשה בית דין'
הטעם העקרוני למתן האפשרות לדיון מחדש נעוץ בחובתם של הדיינים לדון דין אמת, ובאופייה של שיטת המשפט העברי כשיטת משפט דתית.
התלמוד הבבלי במסכת סנהדרין מדבר על חשיבות בירור האמת:"אמר רבי שמואל בר נחמני אמר רבי יונתן דכל דיין שדן דין אמת לאמיתו משרה שכינה בישראל, שנאמר () "אֱלֹהִים נִצָּב בַּעֲדַת אֵל בְּקֶרֶב אֱלֹהִים יִשְׁפֹּט".
וכל דיין שאינו דן דין אמת לאמיתו - גורם לשכינה שתסתלק מישראל, שנאמר (תהלים יב, ו) "משוד עניים מאנקת אביונים עתה אקום יאמר ה' וגו'".
ואמר רבי שמואל בר נחמן אמר רבי יונתן הכל דיין שנוטל מזה ונותן לזה שלא כדין הקדוש ברוך הוא נוטל ממנו נפשו שנאמר (משלי כב, כב) "אל תגזול דל כי דל הוא ואל תדכא עני בשער כי ה' יריב ריבם וקבע את קובעיהם נפש".
ואמר רבי שמואל בר נחמני אמר רבי יונתן ולעולם יראה דיין עצמו כאילו חרב מונחת לו בין ירכותיו וגיהנם פתוחה לו מתחתיו".כלומר, במילוי תפקידו השיפוטי אין הדיין ממלא רק פונקציה של בורר בסכסוך שבין איש לרעהו, אלא גם ממלא חובה דתית.
כשהוא דן דין אמת הוא משרה שכינה בישראל.
חובה זו היא ערך עליון, והוא גובר על שיקול העלות הציבורית של אי סופיות הפסק ועל ערך היציבות המשפטית.
הרב יוסף שלום אלישיב סיכם רעיון זה באחד מפסקיו: "מטרת משפט התורה ומגמתו היא שיהיה פסק הדין אמת לאמיתו, אמת לפי הטענות והבירורים שהיו לפני בית הדין; לאמיתו - אמת בתוצאות .
וע"כ לפי משפט התורה אין לסתום את הפתח ולהיאחז בטענת קם דינא ובמעשה בית-דין עד שאין להרהר אחריו".
העילה לפתיחת דיון מחדש עשויה להיות הימצאותן של ראיות או טענות חדשות שנמצאו לבעל הדין לאחר מתן פסק הדין ויש בהן כדי לסותרו, ולחלופין, טעות שנתגלתה בפסק הדין.
למרות גישתו הכללית של המשפט העברי המצמצמת את עקרון סופיות הדיון, ישנם מצבים בהם גם ההלכה מעניקה לבית הדין את האפשרות לקבוע 'מעשה בית דין', ככל הנראה בשל החשיבות לקיים מערכת משפטית המעניקה וודאות מסוימת לצדדים, לצד חשיבות בירור האמת.
1. הבאת ראיות או טענות חדשות
התשתית הראייתית היא שמניחה את האפשרות לבית הדין להסיק מסקנות משפטיות ולהחיל את הדין על המקרה הנדון.
הימצאותן של ראיות חדשות יש בה כדי לשמוט את הקרקע מתחת לפסיקה.
עם זאת, במקרים מסוימים חכמים הגבילו את מועד הבאת ראיות חדשות, כדי להשיג יציבות משפטית וביטחון ביחסים המשפטיים שבין אדם לחברו.
בהקשר לדיני ממונות, המשנה מציינת כי "כל זמן שמביא ראיה, סותר את הדין".
דהיינו, המשפט יכול להתחדש שוב בכל נקודת זמן, אם נתגלו ראיות חדשות.
עם זאת, המשנה מוסיפה כי "אמרו לו כל ראיות שיש לך הבא מכאן עד שלשים יום.
מצא בתוך שלשים יום, סותר.
לאחר שלשים יום, אינו סותר".
דהיינו, המועד להבאת ראיות חדשות מוגבל לשלושים יום שלאחר מתן פסק הדין.
רבן שמעון בן גמליאל מקשה (במשנה, שם) על מגבלה זו: "מה יעשה זה שלא מצא בתוך שלשים ומצא לאחר שלשים"?
במענה לקושיה זו חכמים מבחינים בין ראיות שנמצאו על ידי בעל דין בעבור המועד, לבין בעל דין שנדרש להביא ראיות בעת קיום ההליך המשפטי והשיב שאין לו, ולאחר שלושים יום טען שמצא ראיות.
במקרה הראשון, בו נמצאו ראיות בעבור המועד, נפסק להלכה בשולחן ערוך שניתן לסתור את הדין, ואפילו לאחר ביצוע פסק הדין.
זהו הדין גם לגבי טענות חדשות: אפילו אם היה יכול בעל-דין לטעון אותן קודם לכן, אם אין בהן סתירה לטענותיו הקודמות, - הטענות קבילות.
בית הדין נדרש להתחשב בטענות החדשות ולשנות את פסק הדין, בהתאם להן.
במקרה האחרון, בו בעל הדין אמר בעת ההליך שאין לו עדים וראיות, ולטענתו הם נמצאו רק שלושים יום לאחר מתן פסק הדין, נפסק שככלל לא ניתן לסתור את הדין מכוחן של ראיות אלו.
הרציונאל של הלכה זו הוא החשש שבעל הדין משקר ובודה ראיות; שהרי לשאלת בית הדין בעת ההליך ענה חד משמעית שאין לו ראיות, ולא ענה בהסתייגות שיש לו ראיות אלא שאבדו או שאינו מוצא אותן.
עם זאת, גם במקרה האחרון, אם מתוך נסיבות העניין, עולה הסבר הגיוני לכך שהראיות לא הוצגו בעת ההליך, ניתן יהיה להציגן בעבור המועד ולסתור את הדין על פיהן.
לפי התלמוד, כך יהיה במקרה שבו בעל הדין אומר בעת ההליך שאין לו עדים, ובעבור המועד "באו עדים ממדינת הים או שהייתה דיסקיא (שטרות בתוך שק של עור) של אביו מופקדת ביד אחר הרי זה מביא ראיה וסותר".
בנסיבות המתוארות לא ניתן היה לדעת על קיומן של הראיות בעת ההליך.
מתוך הנסיבות ברור שהראיות התגלו מאוחר יותר.
לכן, אין חשש לאמינותן, ובית הדין נדרש לקבלן, ואף לסתור את הדין על פיהן, אם יהיה צורך בכך.
מתוך ההלכה האחרונה נראה שניתנת עדיפות לדרישת הצדק ולבירור האמת, על פני עקרון סופיות הדיון והערכים שבריקעו (טובת הציבור שלא להרבות במשפטים ושמירה על הוודאות המשפטית).
הפוסקים התלבטו בשאלה מה יהיה הדין במקרה שהתובע הוא זה שמעלה ראיות או טענות חדשות לאחר שלושים יום., מקרה כזה ניתן לטעון שגם אם הנסיבות מלמדות על אמינותן של הראיות, התובע יכול היה להביאן בעת ההליך, לו התנהג ביסודיות וברצינות המתבקשות.
לפי סמ"ע גם תובע זכאי להביא ראיות בעבור המועד, כאשר הנסיבות מלמדות על אמינותן, וכשמסתבר שלא היו ידועות קודם לכן.
פרופ' אליאב שוחטמן סבור שזו הדעה הרווחת בין הפוסקים.
עם זאת, אם התובע הצהיר שאין לו ראיות נוספות, הוא לא יוכל להביא ראיות נוספות לאחר מכן, גם אם מסתבר שהן אמינות.
הדברים הללו אמורים כאשר הטענות החדשות מובאות לפני בית הדין שדן בתביעה מעיקרה.
אם הטענות החדשות מובאות בפני בית דין אחר, הן יידחו על ידי בית הדין על פי העיקרון של "מעשה בית דין".
במקרה המתואר יופעל עקרון סופיות הדיון, על מנת שלא להכביד על הנתבע.
מן הטעם הזה, הנתבע פטור מלהתייצב לדין ואינו נדרש להשיב על טענות התובע.
במקביל, בית הדין לא נזקק לטענותיו ותביעתו תידחה על הסף.
כאמור, המשנה במסכת סנהדרין קובעת כי "דיני ממונות מחזירין, בין לזכות בין לחובה".
בקשתו של בעל דין לסתור את הדין עשויה אם כן לנבוע לא רק מראיות או מטענות חדשות שלא הוצגו קודם בפני בית הדין, אלא גם ממקרים בהם נפלה טעות בפסיקה.
לעומת זאת, על פי המשנה במסכת בכורות "דן את הדין זיכה את החייב וחייב את הזכאי, טימא את הטהור וטיהר את הטמא, מה שעשה עשוי וישלם מביתו...".
דהיינו, במקרה של טעות אין מחזירים את הדין, ו"מה שעשה עשוי".
חכמים הציעו לתרץ את הסתירה לכאורה בין המקורות על ידי הבחנה בין שני סוגים של טעויות – טעות בדבר משנה וטעות בשיקול דעת:
טעות בדבר משנה היא פסיקה בניגוד להלכה המפורשת במשנה, בתלמוד או במקור הלכתי מקובל אחר.
לדעת רב ששת, "טעה בדבר משנה חוזר", בין שהדיין מומחה ובין שאינו מומחה.
כך קובע הרמב"ם בפירושו למשנה:"והכלל הנכון שכל טועה בדבר משנה חוזר הדין ואינו חייב לשלם כלל, יהיה המורה מי שיהיה, ואף על פי שאין באותו דבר מה להציל".
דהיינו, הכלל של "מעשה בית דין" לא חל במקום שבו הדיין טעה בדבר משנה ויש להחזיר את הדין, אפילו אם פסק הדין הוצא לפועל.
בנסיבות אלו, הזכויות שרכש הזוכה מכוח פסק הדין - מקורם בטעות יסודית, ואין הזוכה יכול לטעון לסופיות הדיון, ובמיוחד לאור חובת הדיינים לדון דין אמת.
כך נפסק בשולחן ערוך: "כל דיין שדן דיני ממונות וטעה אם טעה בדברים הגלויים והידועים כגון דינים המפורשים במשנה או בגמרא או בדברי הפוסקים חוזר הדין ודנין אותו כהלכה".
טעות בשיקול דעת הינה טעות בדבר שאין בו הלכה ברורה ומפורשת, אלא דעה מקובלת, ובית הדין הגיע למסקנתו מבלי לסתור את הדין.
לדעת רב ששת, "טעה בשיקול הדעת מה שעשה עשוי".
בנסיבות המתוארות ניתן להפעיל את הכלל של מעשה בית דין, על בסיס שלושה משתנים: האם הדיין מומחה; האם סמכות הדיין היא מכוח קבלת הצדדים או שהיא מכוח הסמכה שלטונית (נטילת רשות מריש גלותא); והאם פסק הדין מנומק:
דיין מומחה שטעה בשיקול הדעת, בין שנטל רשות לדון ובין שהצדדים קיבלוהו עליהם, בין שפסה"ד מנומק ובין אם לא - הדיין פטור מלשלם ולשפות את הצד הנפגע.
לכן, לא יופעל הכלל של 'מעשה בית דין', ויש להחזיר את הדין ולדון שוב, כדי למנוע הפסד כלכלי לבעל הדין.
דיין מומחה שלא נטל רשות, הצדדים לא קיבלוהו עליהם ופסק הדין לא מנומק – לא יופעל הכלל של 'מעשה בית דין' ומחזירים את הדין כדי למנוע הפסד לבעל הדין.
דיין מומחה שלא נטל רשות, הצדדים לא קיבלוהו עליהם ופסק הדין מנומק – לא מחזירים את הדין, אך הדיין נדרש לשפות את הניזוק.
דיין לא מומחה, שהצדדים קיבלוהו עליהם ופסק הדין לא מנומק - לא יופעל הכלל של 'מעשה בית דין' ומחזירים את הדין כדי למנוע הפסד לבעל הדין.
דיין לא מומחה, שהצדדים קיבלוהו עליהם ופסק הדין מנומק – לא מחזירים את הדין, אך הדיין משפה את הניזוק.
דיין לא מומחה, שהצדדים לא קיבלו אותו עליהם ופסק הדין שלו לא מנומק – פועל בחוסר סמכות.
לכן, לא יופעל כאן הכלל של 'מעשה בית דין' ומחזירים את הדין.
דיין לא מומחה והצדדים לא קיבלו אותו עליהם ופסק הדין מנומק – יש אפשרות להחזיר את הדין או לבקש את שיפוי הנפגע על ידי הדיין.
במידה והצד שהפסיד יבקש שיפוי מהדיין, הדיין יכול לתבוע מהצד הזוכה להחזיר את שקיבל.
זאת, משום שאין בכוחו של פסק הדין המוטעה להקנות זכויות לצד שזכה.
מספר מקרהדיין מומחההסמכה שלטונית או מכח קבלת הצדדיםפס"ד מנומקתוצאה1VVVאין מעשה בית דין.
הדין חוזר כדי למנוע הפסד לבעלי הדין.1VVXאין מעשה בית דין.
הדין חוזר, כנ"ל.2VXXאין מעשה בית דין.3VXVיש מעשה בית דין, אך הדיין משפה את הניזוק.4XVXאין מעשה בית דין.5XVVיש מעשה בית דין, אך הדיין משפה את הניזוק.6XXXאין מעשה בית דין.7XXVיש אפשרות להחזיר את הדין או לבקש את שיפוי הנפגע.
עיקרון סופיות הדיון בבתי הדין בימינו
בתי הדין הרבניים בישראל הם חלק ממערכת המשפט הישראלית.
בתי הדין פוסקים על פי דין תורה ובהתאם להוראות חוק המופנות אל בתי הדין.
החוק מעניק לבתי הדין הרבניים סמכות שיפוט בלעדית בנושא נישואין וגירושין של יהודים העניינים הכרוכים בהם וכן סמכויות בענייני המעמד האישי והקדשות.
סדרי הדיון מוסדרים בתקנות בתי הדין הרבניים בישראל משנת התשנ"ג.
פרק י"ד לתקנות, מתייחס לעניין סתירת הדיון ודיון מחדש.
על פי התקנות, אם "חושש בית הדין שטעה בפסק דינו, יזמן את הצדדים לבירור נוסף, ובמקרה זה רשאי בית הדין לעכב את ביצוע פסק הדין עד לבירור".
תקנה זו מאפשרת לדיינים לפתוח את הדין מחדש, במקרים בהם יש חשש לטעות בפסק דינם.
ניתן לראות כי בהתאם להלכה, אין בתקנה הגבלת מועדים.
בשונה ממה שראינו עד כה, התקנה אינה מבחינה בין טעות בדבר משנה לטעות בשיקול דעת.
כותרת התקנה היא "דיון מחדש ביוזמת בית הדין".
עם זאת, התקנה פותחת במילים "חושש בית הדין".
סגנון זה מעלה את השאלה האם היוזמה לסתירת הדין הינה רק בידי בית הדין או גם בידי בעלי הדין.
מחד, ניתן היה לומר כי לאור העובדה שקיים מוסד ערעור במערכת בתי הדין הרבניים, אין לאפשר לבעלי הדין לבקש את סתירת הדין בגין טעות בפסק הדין, והסמכות לכך מסורה רק לבית הדין לערעורים.
מאידך, בית הדין פסק שאין מניעה שבית דין אזורי יזמן את הצדדים לדיון מחדש בשל חשש לטעות בפסק הדין, גם בעקבות בקשתו של בעל דין לעיון מחדש בפסק הדין.
בנוסף לתקנה הנזכרת, נקבע עוד:"(1) בעל-דין זכאי בכל זמן לבקש דיון מחדש מבית-הדין שדן בעניינו על סמך טענות עובדתיות או ראיות חדשות שלא היו ידועות לו בדיון הקודם.
(2) המבקש יגיש בקשה בכתב ויפרט בה את הטענות או הראיות החדשות ואת הסיבה למה לא הביא אותן בדיון הקודם".
תקנה זו משתלבת עם העקרונות שראינו בעניין אי סופיות הדין, ומכריעה בסוגיות בהם נחלקו הפוסקים:
ראשית, היא קובעת כי את הבקשה לסתירת הדין יש להגיש אך ורק לבית הדין האזורי שדן בעניין.
יצוין כי הדבר אינו עולה בקנה אחד עם משפט הישראלי לפיו יש להגיש את הבקשה לסתירת דיון לערכאה גבוהה יותר.
שנית, על פי התקנה אפשרות הגשת הבקשה לסתירת הדיון אינה מוגבלת בזמן.
בהסרת מגבלת הזמן, בתי הדין הולכים כשיטת רבן שמעון בן גמליאל, ומכריעים במחלוקת לגבי משך הזמן שבו ניתן להביא ראיות או טענות חדשות לסתירת הדין.
עם זאת, שיהוי בהגשת הבקשה לסתירת הדין עלול לעורר חשש לדין מרומה ולדחיית הבקשה.
שלישית, בדומה למשפט הישראלי, הן התובע והן הנתבע יכולים להגיש בקשה לסתירת הדיון.
בכך מכריעה התקנה במחלוקת שראינו בשאלת יכולתו של התובע להגיש בקשה לסתירת הדיון בשל טענות או ראיות חדשות.
רביעית, על הבקשה להיות מנומקת ועל המבקש לפרט את הסיבה שלא העלה את אותן טענות או ראיות בדיון הקודם.
נראה כי הדרישה לנימוק על ידי בעל הדין נועדה להתגבר על הפגיעה בוודאות וביציבות המשפטית כתוצאה מהדיון המחודש.
כמו כן, חובת ההנמקה נועדה למנוע הגשת פזיזה של בקשה, כאשר לבעל הדין אין את מלוא הראיות או הטענות בידיו.
לחלופין, ההנמקה עשויה לסכל הליך שבו בעל הדין-המבקש בודה ראיות או טענות כדי לסתור את הדין.
לצד מערכת המשפט המדינתית, פועלים במדינת ישראל מגוון בתי דין לממונות כמוסדות בוררות פרטיים.
בתי דין אלו, אינם שואבים את סמכותם מכוח סעיף 9 לחוק שיפוט בתי דין רבניים, אלא שואבים אותה מן הסמכות הרבנית של דייניהם ומהסכמת הצדדים למנות את בית הדין כבורר.
רבים מבתי הדין מחתימים את המתדיינים על הסכמי בוררות בכתב, בין היתר, כדי לתת תוקף חוקי לפסק, וזאת על פי חוק הבוררות.
על פי סעיף 21 לחוק הבוררות, בכפוף לאפשרות לערער על פסק הדין או לפנות לבית המשפט לביטול הפסק, ובאין כוונה אחרת המשתמעת מהסכם הבוררות, פסק הבוררות מחייב את בעלי-הדין וחליפיהם כמעשה בית-דין.
הוראה זו משתלבת עם המגמה במשפט הישראלי להכיר בדוקטרינה של "מעשה בית דין", כפי שהוזכר לעיל.
חלק מבתי הדין הפרטיים מתגברים על הוראת חוק זו באמצעות סעיף בהסכם הבוררות הקובע כי פסק הבוררות יוכל להבחן שוב על ידי בית הדין ללא הגבלת זמן.
בתי הדין אף מרחיבים את סמכותם ואינם מגבילים אותה רק לעילות הקלאסיות שראינו לעיל לצורך בחינה מחדש של הדיון.
בשטרי בוררות בהם אין סעיף הצהרתי כזה, עולה שאלת תחולת הכלל של "מעשה בית דין" במקרים בהם צד מעוניין לבחון מחדש פסק בורר של בית דין פרטי.
לדעת פרופ' שוחטמן, בעלי דין המבקשים להתדיין בפני בוררים ולמנוע מראש את האפשרות שמי מהם יוכל לסתור את הדין באמצעות ראיות חדשות, צריכים לכלול בהסכם הבוררות פסקה בה יצהיר כל אחד מהם על כך במפורש.
מערת שאפור (בפרסית: غار شاپور) ממוקמת בקצה תנג-י צ'וגאן כשישה קילומטרים מהעיר בישאפור במחוז כאזרון.
בפתח המערה ניצב פסל של שאפור הראשון (המלך הסאסאני השני) ולכן המערה נקראת על שמו.
הפסל של שאפור, שגובהו כ-7 מטרים ורוחבו כשני מטרים, נחצב מזקיף ענק שהיה קיים במערה זו והוא עדיין עומד על כנו למרות הזמן הרב שחלף מאז יצירתו (265–270).
ראש הפסל עדיין שלם, אבל שתי ידיו שבורות.
הפסל נפל כנראה בעקבות רעידת אדמה והוחזר למקומו בהוראת מוחמד רזא שאה פהלווי בסביבות 1950.
בפתח המערה ישנן שתי כתובות אבן, אחת מהן היא תרגום הכתובת של שאפור בנקש-י רג'ב, והשנייה מתארת את מבצע הקמת הפסל שנפל בידי צבא השאה.
המערה היא חלק מהנוף הארכאולוגי הסאסאני בחבל פארס שהוכר על ידי אונסק"ו.
מערת תיאופטרה היא מערה פרהיסטורית הממוקמת בהר שולחן, בחבל תסליה, במרכז יוון, כ-6 ק"מ דרומית מזרחית למטאורה.
נחשבת לאחד האתרים החשובים באירופה לחקר התיישבות האדם הקדמון, עם עדויות לפעילות אנושית שנמשכה עשרות אלפי שנים.
פתח המערה פונה צפונה ומשקיף על נחל ליתאוס שזורם למרגלותיה.
המערה, כמעט מרובעת בצורתה עם גומחות קטנות (חללים קרסטים) בשולייה, משתרעת על שטח של כ-500 מ"ר, ולה כניסה מקושתת, עם פתח ברוחב של 17 מ' וגובה של 3 מ', המאפשרת כניסת שפע אור טבעי פנימה.
המערה התעצבה מבחינה גאולוגית לפני 65 עד 135 מיליון שנים, ונודעה בגלל חשיבותה הארכאולוגית הייחודית, שכן, היא אוכלסה על ידי בני אדם במשך כ-130,000 שנים, החל מהתקופה הפלאוליתית התיכונה ועד התקופה הנאוליתית.
הממצאים מהמערה מספקים צוהר ייחודי להיסטוריה של מגורים אנושיים ביוון, וכן הניבה שפע של מידע על תרבויות אנושיות מוקדמות, כולל הכלים, התזונה והמנהגים החברתיים שלהם, מה שהופך אותה לאחד האתרים הארכאולוגיים החשובים ביותר ביוון.
המערה ננטשה מיושביה בסביבות 4,000 לפני הספירה, ככל הנראה בשל שיטפונות עזים בסוף התקופה הנאוליתית, שחדרו דרך פתח המערה והסדקים הקרסטיים, בעטיים חלקים גדולים מהתקרה התנתקו והתמוטטו, דחקו את הדיירים החוצה, בחיפוש אחר מקום אחר למגורים, ולהסתגלות לאורח חיים שהם כבר הכירו מהיישובים שהיו באזור.
בשנים האחרונות שימשה המערה מקלט לאוכלוסייה המקומית בעתות מלחמה, ובתקופות אחרות גם כמכלאות לבעלי חיים.
מפאת חשיבותה לפרהיסטוריה של דרום מזרח אירופה, המערה הפכה לאתר ארכאולוגי הפתוח למבקרים, ואילו ממצאיה מוצגים במוזיאון התיעוד וההדרכה בעיירה תיאופטרה הסמוכה.
האתר נפתח לציבור בשנת 2009, אך נסגר מספר פעמים מסיבות בטיחות.
לאחר עבודות שיקום ממושכות נפתח מחדש באפריל 2025.
החפירות במערה החלו בשנת 1987 על ידי ד"ר יקטריני קיפאריסי-אפוסטוליקה, ראש המחלקה לפלאואנתרופולוגיה וספלאולוגיה של משרד התרבות והספורט של יוון, ומאז היא נחקרת על ידי צוותים בינתחומיים ובינלאומיים.
הרבדים הארכאולוגיים (הסטרטיגרפיה) של המערה הופרעו מאוד לאורך העיתים, בעיקר על ידי שיטפונות מים עצומים דרך חללי הקרסט והכניסה הרחבה וכן משום ששכבה ענקית מתקרת המערה התנתקה ונפלה.
כך גם מפאת התערבויות אנושיות, כמו יישור המערה לביטחון החיות שאוכלסו שם ועקב השימוש במערה כמקלט על ידי האוכלוסייה המקומית בתקופות מלחמה.
גורם נוסף שהפריע את הסטרטיגרפיה הוא פעילות בעלי חיים שחפרו מחילות וגררו חומר ארכאולוגי משכבה לשכה.
החפירות במערה חשפו עדויות לכך שהיא שימשה כמחנה ציד ולמגורים של בני אדם עוד מהתקופה הפלאוליתית התיכונה (לפני כ-130,000-35,000 שנים), שהשאירו אחריהם מגוון כלי אבן, מהתקופות הפלאוליתית, המזוליתית והנאוליתית, וכן כלי חרס, עצם וקונכייה נאוליתיים.
המחקר במערה אפשר לארכאולוגים להבין טוב יותר את המעבר מאורח החיים הפלאוליתי לנאוליתי ביוון היבשתית.
על פי מחקר שפורסם בשנת 2024, ניתוח מיקרוסקופי וכימי של סימני שריפה שהתגלו במערה מעיד על שימוש בחומרי בעירה לא שגרתיים, כגון גללי בעלי חיים וכבול.
הממצאים מצביעים על כך שחומרים אלה שימשו בתקופות שונות לאורך זמן – מהתקופה הפלאוליתית ועד לתקופה הנאוליתית – ומשקפים התאמות טכנולוגיות וסביבתיות שביצעו הקהילות הקדומות שחיו במערה לנוכח שינויים אקלימיים ואקולוגיים.
המחקר תורם להבנה מעמיקה יותר של האופן שבו אוכלוסיות פרהיסטוריות באזור זה ניהלו את משק האנרגיה שלהן, ומציע תובנות חדשות על הדינמיקה החברתית והכלכלית שלהן.
בשנת 2010 בפתח המערה נמצאה ערימת אבנים שכסתה את כל רוחב הכניסה.
נראה שהאבנים היו שם בכוונה ופעם יצרו חומת אבן שסגרה חלקית את הכניסה למערה, כמחסום בטיחותי שהגן על יושביה מפני בעלי חיים ומפני תנאי מזג אוויר קיצוניים של קור.
באמצעות שיטת תיארוך המכונה 'לוּמִינֶסֶנְצְיָה אופטית מומרצת (אנ' - OSL - Optically Stimulated Luminescence), הצליחו המדענים לתארך את הקיר הזה ל-22,000 עד 24,000 שנים לפני זמננו, ולמקם את בנייתו בעידן הקרח האחרון.
על כן נטען, כי זהו המבנה העתיק ביותר מעשה ידי אדם הידוע ביוון, ואולי אף בעולם כולו.
באמצעות ניתוח מיקרו-מורפולוגי על דגימות משקעים שנאספו מכל שכבה ארכאולוגית, מדענים גילו שבמשך השנים בהם המערה הייתה בשימוש של בני אדם, האקלים השתנה לסירוגין עם שלושה עידני קרח ושתי תקופות חמות, שבמהלכן אוכלוסיית המערה גדלה או קטנה בהתאם.
הראשונה מתוארכת לפני כ-60,000 שנה.
ד"ר קיפאריסי-אפוסטוליקה טוענת שהממצאים השונים במערה ועצם הימצאותם של קברים אנושיים, מעידים ללא ספק שהמערה שימשה מקלט לאנשים במשך אלפי שנים.
אך כמו כן, סביר מאוד שהיו גם תקופות בהן הם עזבו אותה, בהתאם לתנאי מזג האוויר ושינויי האקלים.
במערה נמצאו חמישה שלדים אנושיים, אחד מהתקופה הפלאוליתית העליונה שעצמותיו מתוארוכות ל-14,990-14,060 שנים לפני הספירה, כלומר לאחר עידן הקרח האחרון.
שלד נוסף שנמצא, כנראה מאותה תקופה, היה צמוד אליו ובאותו עומק בערך, אך בשל מצב העצם הרע לא שרד קולגן כדי לחשוף את גילו.
שלושה קברים נוספים שייכים לתקופה המזוליתית ותוארכו בערך ל-7000-7500 לפנה"ס.
אחד מהם נמצא בתנוחה שפופה, והוא מוצג במערה במקום בו נמצא.
נראה שכל השלדים שייכים למין האדם הנבון (Homo Sapiens sapiens).
אמנם בחינת השלדים העלתה פגיעות שונות ונגעים, אך ככלל, נראה שמדובר באוכלוסייה בריאה, שהתקיימה על תזונה צמחונית בעיקר ומעט בשר.
מפאת הריחוק של תיאופטרה מהים, הם צרכו מעט מאוד דגים.
סביר מאוד שסוגי האדם שחיו במקום השתנו במהלך אלפי השנים שבהן הייתה המערה בשימוש אך ראוי גם לציין שניתוחי DNA שבוצעו הן בעצמות של השלד הפלאוליתי והן בעצמות מאוחרות יותר הראו קשר גנטי ברור ביניהן.
ניתוח פלאו-פתולוגי (אנ') של עצמות האדם מהתקופה הנאוליתית, הביא את החוקרים לאמוד את אוכלוסיית המערה באותה תקופה לכ-43 אנשים (תינוקות, ילדים ומבוגרים).
הממצאים מעידים שהקהילה ייצרה גם תכשיטים, קדחה חורים בשיני צבי ובקונכיות מהנהר הסמוך.
אחד הממצאים החשובים ביותר במערת תיאופטרה היה שלד שהשתמר בשלמותו של אישה צעירה שחיה לפני כ-7,000 שנה, בתקופה המזוליתית, שכונתה בפי החוקרים "אבגי" (שחר, ביוונית).
אבגי נקברה בבור רדוד כשהגולגולת במפלס גבוה יותר מביטה לפנים, בעוד שאר השלד היה במצב שפוף למחצה, מופנה ימינה לעבר פתח המערה.
היא הייתה מתבגרת, בגיל 17–19 במותה, וככל הנראה סבלה מאנמיה מחוסר ברזל ומסתימת שיניים.
נמצאו גם נגעים שונים בשלד פחות משמעותיים ששיקפו פתולוגיות פוטנציאליות קלות.
לאחר שנים של עבודה אינטנסיבית, צוות רב-תחומי (שכלל, רופאים מתחומים שונים עם פלאו-פתולוגים והיסטוריונים רפואיים, ארכאולוגים, אנתרופולוגים ומהנדסים) הצליח לשחזר את פניה.
בגדיה, ובמיוחד שיערה, היו קשים מאוד לשחזור לאור היעדר ראיות מהותיות.
אך לבסוף, החוקרים הצליחו לשחזר את דמותה במלואה, והיא מוצגת במוזיאון האקרופוליס באתונה.
אחד הממצאים הנדירים של החוקרים היו עקבות הומינידיים שהוטבעו על קרקעית עפר רכה במערה.
משערים כי אלה נעשו על ידי ארבעה ילדים ניאנדרטליים, בני שנתיים עד ארבע, שחיו במערה במהלך התקופה הפלאוליתית התיכונה.
תיארוך באמצעות זהירה תרמית העריך את גיל העקבות ל-110-135,000 שנים לפני זמננו, ולפי סוגי כלי האבן שנמצאו בשכבות אלה, העקבות מיוחסות לאדם הנאדרטלי.
שתי עקבות רגליים היו מכוסות בכיסוי כף רגל כלשהו, כך שקשה לזהות מאפיינים אנטומיים מסוימים.
השלישית הוטבעה על ידי כף רגל יחפה, והרביעית הופרעה וקשה לנתחה.
תשבי המערה הנאוליתיים אכלו בין היתר חיטה ושעורה מבויתים, זיתים, עדשים ואגסי בר.
הם אכלו מעט בשר, בעיקר של כבשים ועיזים מבויתות וגם גידלו בקר וחזירים.
מבין העצמות שנמצאו במערה ניתן היה לזהות עצמות של בעלי חיים כמו דוב המערות, עיזים, איילים שונים, שועלים, גיריות, דובים, ארנבות, צבועים, זאבים, צבים, ברווזים, חוגלות ועופות כמו יונים, עורבים, נשרים ועוד, התואמים את התקופות הפלאוליתית והמזוליתית.
יתרה מכך, מהממצאים על גדות נהר פיניוס הסמוך מסתבר כי בתקופות החמות של התקופה הפלאוליתית חיו בתסליה גם, פילים, קרנפים, היפופוטמים, סוסים וזנים שונים של מעלי גירה.
מהשכבה הנאוליתית זוהו עצמות של בעלי חיים רבים, כמו כבשים שהן המין הדומיננטי (כ-60%), בקר, כלבים מבויתים וחזירים.
גם של חיות הבר שניצודו (כ-11%) כמו מינים שונים של צבי, חזיר, דוב, ארנבת, חתול בר וגירית.
על עצמות דוב מהתקופה הנאוליתית, לקראת סוף האלף החמישי נמצאו עקבות של פגיעות סכין המיוחסות לניסיון לבתר את החיה.
בין מוקדי המדורות בני כ-60,000 שנה נמצאו עשרות תצורות חרסית, בדרך כלל גליליות, ככל הנראה מיובשות מעט ולא שרופות.
נוכחותן בשכבות כה מוקדמות בלבלה את החוקרים לגבי התקופה שבה החל השימוש בחרסית.
אולם, לפי הבדיקות הסטרטיגרפיות שנערכו, תצורות אלו מגיעות מהרובד המזוליתי.
הן הגיעו לשכבות עמוקות יותר דרך הסדקים הקרסטיים שנפערו בקרקע ונסחפו במי שיטפונות עזים.
מלבד החפצים הללו נמצאו שאריות גדולות של חרסית לא שרופה בשכבות העמוקות יותר של התקופה הפלאוליתית שגם מקורם ברובד המזוליתי.
תצורות חרסית אלה בוודאי מייצגות ניסיונות מוקדמים ליצור חומר גמיש כמו חרסית, שתכונותיו, כך נראה, היו ידועות כבר בתקופה המזוליתית והן הוכחה לכך שטכנולוגיית הקרמיקה החלה אז ובשרה את המהפכה הטכנולוגית בעידן הנאוליתי.
עם זאת, ליד מוקד של מדורה מסוף התקופה הפלאוליתית נמצאו גם שאריות של חרסית לא מעוצבים.
דגימה זו תוארכה לפי פחמן 14 כשייכת לשנים 13,480-12,320 לפני הספירה, על כן מתחייבת בחינה מחדש של טכנולוגיית הקרמיקה המקומית או המיובאת ביוון בתחילת הדרך של התקופה הנאוליתית.
מַעֲשֵׂה אֱלֹהֵינוּ הוא פיוט "רהיט" בתוך הקדושתא "אֵמֶיךָ נָשָׂאתִי" מאת רבי משולם בר קלונימוס מלוקה, הנאמר בקהילות האשכנזים בחזרת הש"ץ של תפילת שחרית של יום הכיפורים.
הפיוט נכתב בעקבותיו של פיוט מקביל מאת רבי אלעזר הקליר בקדושתא שלו ליום הכיפורים 'שושן עמק'.
הפיוט (בנוסחו המלא) כולל שנים-עשר בתים, שישה עוסקים בגדלותו של האל, ושישה עוסקים בשפלות האדם לעומתו.
ככל הנראה, כוונתו המקורית של הפייטן הייתה לסדר את הבתים לסירוגין: בית אחד עוסק בגדלות האל ולאחריו בית העוסק בשפלות האדם.
הבתים העוסקים בגדלות האל פותחים במילים "מעשה אלהינו" ומתארים בארבעה טורים מחורזים את גדולת מעשיו של האל.
בתים אלו חותמים במשפט הפותח במילים "לכן יתגאה" ולאחריהן תיאור של האל (בדרך כלל תיאור הלקוח מפסוק במקרא) המתחרז אף הוא עם טורי הבית.
שבחי האל מסודרים בסדר אלפביתי, בכל בית ארבע אותיות.
הבית האחרון כולל ארבעה טורים לשתי האותיות האחרונות, ש' ו-ת'.
הבתים העוסקים בשפלות האדם פותחים במילים "מעשה אנוש" וחותמים במשפט הפותח במילים "ואיך יתגאה" ולאחריהן תיאור של האדם, גם הוא מבוסס על פסוק.
בתים אלו בנויים לפי סדר אלפביתי הפוך (תשר"ק).
במחזורים לפי מנהג אשכנז, מופיע הפיוט בחזרת הש"ץ של תפילת שחרית של יום הכיפורים.
אף על פי שככל הנראה כוונתו המקורית של הפייטן הייתה שהבתים יסודרו לסירוגין "מעשה אלהינו" ו"מעשה אנוש", בפועל, בחלק מכתבי היד מופיעים כל בתי "מעשה אלהינו" ברצף, ולאחריהם ברצף כל בתי "מעשה אנוש".
בדומה לתהליך מקביל שאירע לפיוטים מסוג , בכתבי יד אחרים נשמטו לחלוטין הבתים המתארים את שפלות האדם.
במנהגי התפילה המאוחרים, במנהג אשכנז המערבי אומרים רק את בתי "מעשה אלהינו" ולא אומרים כלל את בתי "מעשה אנוש", ובמנהג אשכנז המזרחי נהוג לומר את בתי "מעשה אלהינו", ולשבץ רק את הבית הראשון מסדרת "מעשה אנוש" לפני הבית האחרון מסדרת "מעשה אלהינו".
בהתאם לכך, נהוג להוסיף את המילה "אבל" לפני הבית האחרון, כדי להדגיש את ההנגדה בין הבתים.
לפי מנהג זה, נוהגים לפתוח את ארון הקודש בעת אמירת הפיוט, לסוגרו כשאומרים "מעשה אנוש", ולפתחו מחדש כשאומרים "אבל מעשה אלהינו".
"מעשה באחד שיצא ללמוד פחד" הוא סיפור עם גרמני שנאסף על ידי האחים גרים בספרם "אגדות האחים גרים" .
סיפור זה נכלל גם בספר הספר הכחול של הפיות מאת אנדרו לנג (1889).
האגדה פורסמה על ידי האחים גרים במהדורה השנייה של "הסיפורים לילדים ולבית" בשנת 1819. המהדורה הראשונה, שפורסמה בשנת 1812, כללה גרסה קצרה יותר שכונתה "הקובייה הטובה ומשחקי הקלפים" .
מקורם הישיר של הסיפורים היה פרדיננד זייברט מהכפר טריסה הסמוך לקאסל; האחים גרים הכירו גם מספר גרסאות נוספות של הסיפור שהתפשטו ברחבי האזור.
היה פעם אב עם שני בנים.
הצעיר מביניהם היה מעט טיפש, וכשאבא שלו שאל אותו מה ירצה ללמוד כדי להתפרנס, הוא ענה שהוא רוצה ללמוד להצטמרר מפחד.
הכומר המקומי הציע לאב לעזור, ולאחר שלימד את הבן לצלצל בפעמון הכנסייה, שלח אותו בלילה לצלצל בפעמון בחצות, כשהוא עצמו התחפש לרוח רפאים וארב לו.
אך הבן לא פחד כלל, וכששאל את הכומר לפשר המראה הזה, והלה לא ענה, דחף אותו הבן במדרגות ושבר לו את הרגל.
בעקבות האירוע, האב נחרד וגירש את הבן מהבית.
הצעיר יצא לדרכו, מחפש דרך ללמוד מהו הצטמררות מפחד.
בכל מקום שבו היה, התלונן: "אילו רק יכולתי להצטמרר מפחד!".
מישהו הציע לו לנסות לבלות לילה ליד גרדום, שם נתלו שבעה אנשים.
הוא נענה להצעה, הדליק מדורה ושם את הגופות ליד האש.
כשהן החלו לרעוד מהקור ולא זזו גם כשהאש החלה לשרוף את בגדיהן, הוא כעס ותלה אותן בחזרה על הגרדום.
לאחר המקרה הזה, הבן המשיך בדרכו והצטרף לעגלון.
בלילה אחד עצרו בפונדק, שם אמר לו בעל הפונדק שאם הוא רוצה ללמוד להצטמרר מפחד, עליו ללכת לטירה רדופה.
אם יישאר שם שלושה לילות רצופים, יזכה באוצרות הטירה וגם בבתו של המלך.
הרבה גברים ניסו לפניך, אמר לו בעל הפונדק, אבל אף אחד לא הצליח.
הבן קיבל את האתגר והלך אל המלך, שביקש ממנו לבחור שלושה חפצים לקחת עמו לטירה.
הוא בחר אש, מחרטה וקרש חיתוך עם סכין.
בלילה הראשון, ישב הבן בטירה ושמע שני קולות מתלוננים על הקור.
בלי לפחד, הוא אמר להם שהם טיפשים אם הם לא מתחממים ליד האש.
לפתע קפצו שני כלבים שחורים והציעו לשחק בקלפים.
הבן רימה אותם במשחק ותפס אותם בקרש החיתוך.
מיד הופיעו עוד כלבים שחורים מכל פינה, אבל הוא נלחם בהם עם הסכין שלו והרג אותם.
אז הופיעה מיטה מתגלגלת מהחושך.
הוא נשכב עליה ודרש שתנוע מהר יותר כשהיא התחילה לזוז.
כשהיא התהפכה עליו, הוא זרק אותה הצידה והלך לישון ליד האש.
בלילה השני, חצי גוף נפל מהארובה.
הוא צעק לעבר הארובה שחסר החצי השני, וזה נפל גם כן והתחבר לגוף.
בהמשך הגיעו עוד גברים שהביאו גולגולות ורגלי מתים כדי לשחק כדורת.
הבן שיפר את הגולגולות עם המחרטה ושיחק איתן עד חצות, אז נעלמו כולם.
בלילה השלישי, שמע הבן רעש כבד.
שישה אנשים נכנסו לחדר כשהם נושאים ארון מתים.
כשהביט פנימה, חשב שהגופה שבתוכו היא בן דודו המת.
הוא ניסה לחמם את הגופה, וזו לפתע התעוררה ואיימה לחנוק אותו.
הבן, בלי לפחד אבל כועס על כפיות הטובה, סגר את הארון עליה.
מיד הופיע זקן שהתפאר שהוא יכול להפיל סדן לאדמה.
הם ירדו למרתף, וכשהזקן הראה לו את התרגיל, הבן תפס אותו בזקנו והחל להכות אותו במוט ברזל.
הזקן התחנן על חייו, ובתמורה הראה לו את אוצרות הטירה.
למחרת בבוקר, המלך הודיע לו שהוא זכה בבתו, אבל הבן עדיין התלונן שהוא לא למד לפחד.
לאחר שהתחתנו, התלונות הבלתי פוסקות של הבן שיגעו את אשתו, ובסופו של דבר, אחרי שכבר לא יכלה לשאת זאת, היא שלחה דלי מים קרים עם דגיגים מהנחל ושפכה עליו כשישן.
כשהוא התעורר, רועד כולו, הוא צעק "עכשיו אני יודע מה זה להצטמרר מפחד!"
מעשה בחמישה בלונים הוא סרט ילדים, המבוסס על שלושה ספרים מאת הסופרת מרים רות.
הסרט הופץ והופק על ידי קלסיקלטת, ים הפקות ואולפני הבירה ירושלים בקלטות וידאו ב-1992. בינואר 2003 יצא הסרט ב-DVD.
ירון לונדון מספר את שלושת סיפורי הילדות הקלאסיים מאת מרים רות: "מעשה בחמישה בלונים", "הבית של יעל" ו"תירס חם".
הסרט מלווה גם בשירי ילדים שנכתבו על ידי רחל שיין ארגמן ובוצעו על ידי נורית גלרון שגם היא השתתפה בקלטת.
הסרט צולם בקיבוץ גבעת ברנר.
שירי הקלטת שודרו בעבר בערוצים: הופ!
ובקטע של הסיפור בערוץ ילדותי
מערת תנשמת היא אתר ארכאולוגי מן התקופה הפלאוליתית התיכונה, על גדתו המזרחית של נחל בית עריף, ליד היישוב שוהם, בתוך שטח אש שבשטח שמורת הדום השומרון.
המערה עשירה בממצאים כמו כלי צור, פאונה, אוכרה וגם קבורות אנתרופוגניות.
המערה תועדה לראשונה על ידי משה שטקליס.
בשנת 2016 החלו חפירות מטעם המכון לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית.
נתגלו בה פריטי צור, עצמות בעלי חיים וגושי ואוכרה.
פריטי הצור הם כלים בסיסיים בהתפתחות של בני האדם, ועצמות בעלי החיים שניצודו ונאכלו היו של בעלי חיים גדולים כמו שור הבר ויחמור.
במערה שוכנים עטלפים רבים והיא מגודרת וסגורה לקהל הרחב.
בשנת 2025 פרסם צוות החופרים באתר מאמר מדעי, בו דיווחו על תיארוך השכבות הגאולוגיות והממצאים הארכאולוגים באתר.
במאמר זה דווח לראשונה גם על מספר שלדי אדם קדום שהתגלו בשכבה המתוארכת לגיל של 120 עד 100 אלף שנים לפני זמננו.
לפי ממצאי החוקרים, שלדים אלו נקברו באתר באופן מכוון המעיד על תרבותם והתנהגותם.
בשכבה זו התגלו גם עדויות לשימוש באש ולהכנת כלי צור.
חשיבותה של המערה כמקור ארכאולוגי התבלטה רק במחקרים האחרונים.
החוקרים סבורים כי ההומו ספיינס והניאנדרטלים לא היו אויבים ואף שיתפו פעולה.
הפרסום על מערת תנשמת מציג עדויות חדשות לכך שניאנדרטלים והומו ספיינס שחיו באזור לא רק התקיימו במקביל, אלא אף חיו חיי היומיום צייד, מזון ומנהגי קבורה.
ריכוז הקברים במערת תנשמת יד על על קיום טקסים משותפים ועל קשרים קהילתיים חזקים.
הצבת חפצים בתוך הקברים מצביעה על תחילתן של אמונות מוקדמות בחיים שלאחר המוות.
במאמר מציגים כמה חוקרים מסקנות מעניינות מאוד.
ד"ר מריון פרוו מהאוניברסיטה העברית בירושלים כתב על מיקומו הייחודי של אזור הלבנט כצומת הדרכים של נדידות אנושיות.
"בתקופה הפלאוליתית התיכונה, תנאים אקלימיים משופרים הגדילו את כושר הנשיאה של האזור, מה שהוביל להתרחבות דמוגרפית ולהגברת המגעים בין מיני אדם שונים'".
פרופ' יוסי זיידנר מהאוניברסיטה העברית – החוקר הראשי – כתב כי גם לפני 110 אלף שנים אזור הלבנט היה כור היתוך שבו קבוצות אנושיות שונות נפגשו, יצרו קשרים והשפיעו זו על זו.
"הנתונים שלנו מראים כי קשרים בין אוכלוסיות אנושיות היו גורם מרכזי בהתפתחות חדשנות טכנולוגית ותרבותית לאורך ההיסטוריה," הוא מסביר.
בנוסף כתב כי הקשרים בין קבוצות אנושיות שונות בלבנט מלמדים על יחסים עמוקים ועל אסטרטגיות הסתגלות משותפות: "הממצאים מציירים תמונה של אינטראקציות דינמיות שהושפעו הן משיתוף פעולה והן מתחרות ביניהן".
מערת שולגן-טש (בשקירית Шүлгәнташ мәмерйәһе) או מערת קפובה (רוסית Капова пещера) היא מערה קארסטית עשויה אבן גיר במחוז בורזיאנסקי בבשקורטוסטן שברוסיה.
היא שוכנת בשמורת טבע שולגן-טש בצידם המערבי של הרי אוראל הדרומיים, כ-200 ק"מ דרומית-מזרחית לעיר אופה.
המערה ידועה בעיקר בשל 192 ציורי מערות מהתקופה הפלאוליתית העליונה שרובם מתארים את עולם הפאונה של הערבה, כמו גם דמויות אדם, סימנים אבסטרקטיים ודוגמאות גאומטריות.
גילם המוערך של ציורי הסלע, בהתבסס על תיארוך אורניום-תוריום, נע בין 36,400 ל-14,500 שנים לפני זמננו, בעוד שתיארוך פחמן-14 קבע תחום צר יותר הנע בין 19,600 ל-16,300 שנים לפני זמננו.
פירוש שמה של המערה בבשקירית הוא נעלם באבן - "טאש" היא אבן ו"שולגן" הוא נעלם, כמו גם שמו של אדון השאול באפוס הבשקירי.
השם קפובה מיוחס לצליל נפילת טיפות מים או למילה "מקדש" שלכאורה שכן במערה בימי קדם.
בשנת 2025 הוכרזה המערה כאתר מורשת עולמית.
המערה שוכנת בשכבת אבן גיר במסיב מעידן הפלאוזואיקון שאורכו 640 מטרים ורוחבו 550 מטרים, המשתרע סמוך לנקודת המפגש של נהר בלאיה עם יובלו הקרסטי שולגן.
הכניסה למערה היא דרך פתח בצורת קשת בגובה של 30 מטרים שנמצא בצידו הדרומי של הר סריקוסקאן (Сарыкускан), בגובה של 280 מטרים מעל גובה פני הים.
צורתה של המערה מורכבת והיא משתרעת על פני שתי קומות.
אורכה של המערה הוא 3,123 מטרים, כולל חלק מוצף במים באורך של כ-800 מטרים שנחקר עד לעומק של 84 מטרים.
בחלל המערה שוררים טמפרטורה ולחות קבועים אשר סייעו בהשתמרות ציורי הקיר במשך אלפי שנים.
בחללים הקרובים לפתח המערה ישנה זרימת אוויר דו-כיוונית בעוד שבחללים עמוקים יותר האוויר עומד.
ככל שמתקדמים לתוככי המערה, שכיחותם של נטיפים וזקיפים עולה.
המערה עשויה מאולמות גדולים, גלריות, מעברים תלולים וסיפונים, ושתי קומותיה שוכנות בגבהים שונים - הנמוכה בגובה הנע בין 280-295 מטרים מעל פני הים, והגבוהה בגובה הנע בין 320–335 מטרים מעל פני הים.
האולמות העיקריים במערה הם "אולם הכניסה" שבו שוכנים "האגם הכחול" וקטע ממסלולו התת-קרקעי של נהר שולגן.
רוחבו של האולם הוא 37 מטרים וגובהו 15 מטרים, והוא מוביל אל "הגלריה המרכזית" שאורכה 150 מטרים, רוחבה 20 מטרים וגובהה נע בין 5–8 מטרים.
הגלריה המרכזית מוליכה בתורה ל"אולם הסטלגמיטים" שבו מתפצלת המערה לשתי קומותיה.
הקומה התחתונה כוללת את "אולם הכיפה", "אולם הסימנים" ו"אולם הכאוס" שבשלושתם ציורי קיר רבים.
בקומה העליונה שוכנים "אולם הציורים", "אולם המקדש", "האולם העליון", "אולם היהלום" ו"אולם הקשת בענן".
באולמות אלו נמצאו גם ממצאים ארכאולוגיים וכן ספלאותם.
הציורים מרוכזים בארבעה אולמות באזורים חסרי אור של המערה: שלושה בקומה העליונה - "אולם הכיפה", "אולם הסימנים" ו"אולם הכאוס"; וכן ב"אולם הציורים" בקומה התחתונה.
הציורים העתיקים ביותר נמצאים בקומה העליונה של המערה והם מתארים בעיקר את הפאונה של הערבה בפלייסטוקן המאוחר - ממותות (9 ציורים), סוסים (8 ציורים), קרנפים צמריריים (2 ציורים) וביזונים (2 ציורים).
בנוסף לאלה ישנם גם חמישה ציורים של דמויות אדם, וכן ציורים רבים של סימנים אבסטרקטיים ודוגמאות גאומטריות.
בקומה התחתונה נמצאים ציורי קיר צעירים יותר מסופה של התקופה הקרחונית האחרונה וציורים רבים בקומה זו נותרו מכוסים בקלציט.
הציורים הידועים ביותר הם של "סוסים וסימנים", ציור ייחודי של גמל דו-דבשתי שנחשף רק ב-2017 ו"סימני קפובה" הייחודיים שהם מוטיבים בצורת טרפז הקרויים על-שם המערה.
גודלם של הציורים נע בין 44 ל-112 ס"מ, ורובם נעשו באוכרה אדומה וחלקם בפחם עץ שחור.
ככל הנראה נעשה שימוש בכלי אבן לטחינת הפיגמנטים, והציורים עצמם נעשו במברשות או באצבעות חשופות.
במערה נמצאו גם חרוזים, תליונים, פיסות אבן צבועות, עפרונות אוכרה, כלי אבן, כלי צור ועצמות בעלי חיים, וב"אולם הכאוס" נמצאו ראיות להדלקת אש.
המערה הייתה ידועה לתושבים מקומיים שמאמינים כי הממצא הארכאולגי שבה ועצמים טבעיים בסביבותיה הם קדושים, וכי לאוויר, למים, לחרסית ולנטיפים שבה יש סגולות ריפוי.
לראשונה תוארה המערה ב-1760 על-ידי פיוטר ריכקוב ונחקרה ונמדדה בסוף המאה ה-19. בעקבות ביקור במערה ב-1923, פרסם חוקר בשם וחרושב את הספרון "תעלומת מערת קפובה".
מחקר מסודר החל באמצע המאה ה-20 כאשר מדענים זיהו את הציורים על קירות המערה לראשונה ב-1959. בין השנים 1960-1974 נערכו באתר מחקרים מטעם המכון הארכאולוגי של האקדמיה למדע של ברית המועצות ברשות אוטו באדר.
תחילה זוהו 30 ציורי קיר אשר נוקו מקלציט וגילם הוערך ב-25,000 עד 10,000 שנים לפני זמננו, ובאדר האמין שכל אלה נוצרו במקביל ביחידת זמן אחת.
מחקר נוסף נערך בין השנים 1982–1991, ומאז 2008 נערכים במערה מחקרים שנתיים בהיקף מצומצם.
בסוף המאה ה-20 נעשה תיארוך אורניום-תוריום ותיארוך פחמן-14 שבדקו את גיל משקעי הקלציט במערה.
מאוחר יותר נעשה שימוש בטכנולוגיות מודרניות דוגמת סריקת לייזר בתלת-מימד ובדיקות גאוכימיות.
ההרכב והסטרטיפיקציה של ממצאים תרבותיים במערה רומז על כך שבני אדם פקדו את המערה בתדירות גבוהה אך לתקופות קצרות.
נוכחות אנושית במערה הייתה גם בתקופת הברונזה ולאחריה.
מעשה סדום מתייחס בדרך כלל למין אנאלי (אך מדי פעם גם לאוראלי) בין אנשים, או לכל פעילות מינית בין אדם לחיה (בהמות).
המונח עשוי גם להתייחס לכל פעילות מינית שאינה למטרות רבייה.
במקור, המונח סדום, שמקורו בסיפור סדום ועמורה בספר בראשית התייחס להתנהגות בלתי מוסרית קיצונית כמו אונס, אלימות מינית ואכזריות לשמה.
החל מהמאה ה-5 מעשה סדום התייחסו בעיקר ליחסי מין הומוסקסואליים בין גברים.
מתואר שהיו רקע להומופוביה קשה, חקיקת חוקים נגד הומואים שכללה רדיפות והוצאות להורג במשך מאות שנים.
במדינות רבות בעולם התקיימו גם במהלך המאה ה-20 חוקים נגד "מעשי סדום" שכוונו נגד הומואים, וזאת בצד ראית הומוסקסואליות גם כמחלת נפש וקידום צעדים כמו "טיפולי המרה" בניסיון להפוך את אנשים מקהילת הלטה"ב לסטרייטים.
במחצית השנייה של המאה החלה ירידה באכיפת חוקים אלה, במדינות מערביות רבות, והם הוחלפו בחוקים המעניקים זכויות ללהט"ב.
"מעשי סדום" הוא המונח המשפטי המשמש גם ב לתיאור מין אנאלי ומין אוראלי.
למונח שורשים דתיים יהודיים, נוצריים וטרום-מודרניים.
בתנ"ך נכתב שהעיר סדום הוחרבה על ידי האל מאחר שאנשיה היו "רעים וחטאים לה' מאד".
במקרא מתואר מקרה חמור אחד בהקשר זה, ובו התקבצו אנשים לביתו של לוט, דרשו לאנוס את אורחיו - "וַיִּקְרְאוּ אֶל-לוֹט וַיֹּאמְרוּ לוֹ אַיֵּה הָאֲנָשִׁים אֲשֶׁר-בָּאוּ אֵלֶיךָ הַלָּיְלָה הוֹצִיאֵם אֵלֵינוּ וְנֵדְעָה אֹתָם" וסירבו לקבל את בנותיו כתחליף.
(במקרא משמשת לפעמים לשון 'ידיעה' לתיאור יחסי מין, כמו -"והאדם ידע את חוה אשתו")
חז"ל, בפרשנותם לסיפור סדום, כתבו שהתנהלותה הכללית של העיר אופיינה בשחיתות מוסרית וחברתית .
הפעם הראשונה שבה יש עדות לכך שהמונח "מעשה סדום" קשור לקיום יחסי מין בין גברים היו התיקונים של יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית לספר החוקים שלו -הקורפוס יוריס קיוויליס; בנובלה 77 (מתוארכת לשנת 538) ומס' 141 (מתוארכת לשנת 544).
יוסטיניאנוס הראשון, שהיה נוצרי אדוק, פרש כי מעשי סדום היו יחסי מין בין גברים, או אף התשוקה להם, וכי "פשעים אלה" מביאים לרעב המוני, לרעידות אדמה ולמגפות.
יוסטיניאנוס הקפיד על עונש מוות על ידי עריפת ראשים כעונש על הומוסקסואליות או ניאוף.
הרדיפות הגיעו לשיא במהלך האינקוויזיציות של ימי הביניים, כאשר כתות הקתרים והוולדסנים (ב) הואשמו בזנות ובסדום, לצד האשמות בשטניזם.
חומרת עונשם הייתה לא טיפוסית לתקופה זו בצרפת, שבה הדיכוי של ההומוסקסואליות הלך ופחת.
צרפת סיימה את הפללת יחסי מין בין גברים ב-1791
עד 1988 היו אסורים בישראל מעשי סדום אנאליים גם אם נעשו בהסכמה.
תיקון חוק העונשין באותה שנה, ביוזמת שולמית אלוני, שינה את החוק, אולם גם קודם לכן הייתה בתוקף החלטתו משנת 1953 של היועץ המשפטי לממשלה חיים כהן שלא להעמיד לדין על ביצוע מעשי סדום בהסכמה.
מעשה מרכבה הוא כינוי לספרות אזוטרית, הקשורה לתורת הסוד היהודית או האוניברסלית.
ספרות זו מופיעה לרוב בסמיכות למעשה בראשית.
אזכורה הראשון היה בתקופת התנאים, והיא מהווה כיום חלק מספרות הפרדס ותורת הסוד.
ניתנו לה לרוב שני פרושים מרכזיים: אלו הקושרים אותה עם ספרות מיסטית יהודית ייחודית, כדוגמת ספר היצירה; או לספרות והבנות פילוסופיות העוסקות במהות האל.
המילה "מרכבה" (במובן מרכב, מושב) התייחסה במקור למרכבת הכרובים מבית המקדש: הכרובים נחשבו כנושאים מעליהם את האל.
בהמשך מתייחסת המילה בהשאלה למקום מושבו של האל.
ישנם כמה טקסטים שזכו לאפיון כספרות של "מעשה מרכבה".
המוקדמים שבהם שאפו לסווג פרקים מסוימים מהתנ"ך ככאלו העוסקים במעשה מרכבה.
כך ספר יחזקאל, המתאפיין לעיתים בדרכי ההנהגה של האל, זכה לכך שחלקים מסוימים בספר מכונים "מעשה מרכבה"; כגון .
כך ההתייחסות הראשונית לאפיון "מעשה מרכבה" מופיעה ב.
המשנה () קובעת שמותר ללמד מעשה מרכבה רק ל"יחיד" כאשר הוא "חכם ומבין מדעתו".
בתלמוד בבלי () מובאים כמה סיפורים והתייחסויות העוסקים במעשה מרכבה, דברים הכלולים ב"כניסה לפרדס".
המקור הראשוני המתייחס למושג "מעשה מרכבה" הוא במשנה (חגיגה ב,א).
אולם מקור זה אינו מזהה במפורש מהו אותו 'מעשה מרכבה'.
דברים אלו הובילו לגישות והגדרות שונות לדבר זה, וההוגים השונים מייחסים את הדברים בהתאם לגישתם היסודית.
הגישה המיסטית זיהתה את מעשה מרכבה בספרות ההיכלות והמרכבה, כגון ספר שיעור קומה.
גישה זו, שאליה שותפים המקובלים, רואה את "מעשה מרכבה", כספרות יהודית, סודית וייחודית.
כתוצאה מכך ספרות זו מיוחסת למערך הורשה ומסורת שהעבירו בסודיות את ענייני "מעשה מרכבה".
כמה התנגדויות הובאו ביחס לקביעה ש"מעשה מרכבה" הוא ספרות הסוד האיזוטרית.
חלק מההתנגדויות הופנה במשמעותו לספרות זו, ולפרשנות הפשטנית שניתנה לטקסטים מסוימים.
כך הרמב"ם כותב באחת מאגרותיו, שספר "שיעור קומה" מהווה כפירה מעצם היותו מגשים את האל.
בנוסף, אף בדורות מאוחרים יותר הובאה התנגדות לספרות הספירות (עשר הספירות), כגון בתשובת הריב"ש.
כפי שטען הרב יצחק טברסקי, ניתן לראות שהרמב"ם שאף רבות לאחד בין הפילוסופיה להלכה; אחד מהתחומים האלו היה בהגדרת "מעשה מרכבה" והקשרו לפילוסופיה.
הרמב"ם בפירושו למשנה, מסווג את מעשה מרכבה כספרות המטאפיזיקה.
בקביעה זו הוא מזהה את השיא הלימודי וההכשרתי בעיון פילוסופי, המהווה התעסקות במהות האל.
בהמשך לתפיסה זו, הרמב"ם פוסק ששיא הלימוד התורני מהווה התעסקות במעשה מרכבה ( בסופו); ולכך הקדיש הרמב"ם את ספרו האחרון "מורה הנבוכים".
לגישתו הרציונלית של הרמב"ם ניתן למצוא התנגדויות רבות.
כך לדוגמה הר"ן (בדרשותיו), טוען שספרות פילוסופית כגון זו שהציג הרמב"ם, אינה ספרות יהודית ייחודית, אלא היא ספרות אוניברסלית שעוסקת במה שמעבר לטבע.
לדעת הר"ן, ספרות סודית, צריכה להיות ספרות ייחודית.
בעברית הישראלית משמש צירוף המילים "מעשה מרכבה" כביטוי המתאר תהליכים מורכבים.
בפוליטיקה הישראלית רווח השימוש במונח כמבטא את המשא ומתן להרכבת הקואליציה.
זהו אחד משורה של מונחים שמקורם דתי וקיבלו בעברית המודרנית משמעות חילונית.
מעשה בראשית הוא כינוי לספרות אזוטרית, הקשורה לתורת הסוד היהודית; כשהיא מתייחסת לדברים שאלוהים ברא בתחילת העולם, או למהות השמימית או לגורמי הטבע.
ספרות זו מופיעה לרוב בסמיכות למעשה מרכבה.
אזכורה הראשון הופיע בתקופת התנאים, ולפי הדעה המקובלת, היא מהווה כיום חלק מספרות הפרדס ותורת הסוד.
ניתנו לה לרוב שני פרושים מרכזיים: אלו הקושרים אותה עם ספרות מיסטית יהודית ייחודית, כדוגמת ספר היצירה; או לספרות הקשורה בענייני הטבע והפיזיקה.
לעומת מעשה מרכבה, מעשה בראשית לא זכה תמיד לאפיונים מקראיים; אולם האפיון הברור מתייחס לפרקי הבריאה בתחילת ספר בראשית.
לרוב מסווגים הפרקים א-ד ככלולים בענייני "מעשה בראשית", אולם יש המכלילים אף את פרק ה.
הפרקים עוסקים בבריאת העולם והאדם, ובשלביו הראשונים.
ההתייחסות הראשונית למעשה בראשית, מופיע במסכת חגיגה פרק שני הלכה א.
המשנה קובעת שמותר ללמד מעשה בראשית רק בתלמיד יחיד "ולא במעשה בראשית בשניים".
כשמעשה בראשית מסווג מעל רמת הסודיות הנדרשת בעיסוק בעריות, אך פחות מרמת הסודיות במעשה מרכבה.
ההקשר התלמודי (חגיגה יד ע"ב), מקשר את מעשה בראשית לחכמת הסוד, ואמנם שהפרדס מיוחס רק למעשה מרכבה, אלא שנראה ששניהם נחשבים כחלק מתורת הסוד.
המקור הראשוני המתייחס למושג "מעשה בראשית" הוא במשנה (חגיגה ב,א).
ההקשר האסוציאטיבי הראשוני, מקשר עניין זה למעשים שנעשו בראשית העולם, בבריאתו.
אולם קיים דיון ודעות שונות בפרשנות של פרקים אלו ובמשמעותם הפנימית.
הגישה המיסטית זיהתה את מעשה בראשית בספרות מיסטית וקבלית.
כך היא ראתה בספרות זו עיסוק במעשה הבריאה בדרכי הנסתר, המובנות לחוג מצומצם; כאשר המטרה היא חשיפת הרבדים הנסתרים של התיאור המקראי.
מטרת ספרות זו היא הבנת השתלשלות הבריאה, כשדוגמה מובהקת לכך היא שיטת "הספירות", המזהה השתלשלות של עשר ספירות (כתר, חכמה, בינה, דעת, חסד, גבורה, תפארת, נצח, הוד, יסוד, מלכות [למעשה מדובר בעשר ועוד אחד שמעל כולם]).
ההתנגדות למעשה בראשית, הייתה בעצם ההתנגדות לקבלה, ולספרות מיסטית בכלל.
כך היו שראו בתיאורים השונים כפירה, והשלכה של גופים שונים המהווים חלק מיצירת העולם; לדעת המתנגדים כגון שהנצרות כוללת "שילוש קדוש", שיש בו כפירה מערכת הספירות והפרשנות למעשה בראשית, כוללת "עשריות" (כלומר עשר ספירות).
אנשי הגישה הרציונלית טענו שמעשה בראשית משמעותו הדברים שהתרחשו בראשית העולם; כלומר תיאור חוקי הטבע, שנקבעו בראשית העולם ומתפקדים עד היום.
כך הרמב"ם טען שיש ללמוד את הפיזיקה, ואת מכלול החכמות ההכשריות.
תפיסה זו גם זיהתה בעיון בחוקי הטבע, בסיס להוכחת קיום האל, ומידע כלשהו אודות מהותו (תוארי פעולותיו), מקור להתפעלות מגודלו ועצמתו של האל; ומניע לאהבת האל ויראתו.
הרמב"ם פירש את דברי חז"ל על העיסוק ב'מעשה בראשית' כמכוונים ללימוד מדעי הטבע.
את חשיבותם הדתית של מדעי הטבע הבין הרמב"ם כבסיס חיוני ומרכזי לתורת האלהות, אותה זיהה עם 'מעשה מרכבה'.
ברוח זו נטה הרמב"ם להבין גם את תיאור מעשה הבריאה הפותח את תורת משה, כניסוח מוסווה ליסודות מדעי הטבע.
אנשי המיסטיקה התנגדו לגישה רציונלית זו, שהפכה את "מעשה בראשית" לספרות אוניברסלית.
לדעתם מעשה בראשית, כמו מעשה מרכבה, מהווה ספרות ייחודית, שהוענקה לעם ישראל; לכן ספרות זו היא ייחודית וסודית.
ההבדל בין מעשה בראשית למעשה מרכבה
בדיקה של הפרשנות למעשה בראשית לעומת מעשה מרכבה, ביחס לדעות השונות, מראה שיש כאן מצב הפוך; בו אלו שפרשו במעשה בראשית פרשנות יותר "פשטנית", בתיאור מעשה מרכבה בחרו יותר את הפרשנות ה"אלגורית".
כך הרמב"ם, ואנשי הגישה הרציונלית בעניין מעשה בראשית, מתייחסים יותר לפשט הדברים, ורואים בתיאור תהליכי הבריאה, באמת כוונה לתאר את תהליכי הבריאה, אלא שהדברים מופיעים כרמזים; כאשר הדבר מתייחס לפיזיקה.