tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוגמאות בולטות כוללות את טבח לוקסור (1997), מתקפת הטרור בסיני (2004), הפיגועים בשארם א-שייח' (2005), הפיגועים בדהב ב-2006, הפיגוע באלכסנדריה ב-2011, פיגוע הירי באלכסנדריה (2023).
קהיר ואזורים אחרים בדלתא של הנילוס הם מטרות נפוצות לפעילות טרור במצרים, כאשר תיירים, אנשי ממשל ונוצרים קופטים מהווים מטרות נפוצות לפיגועים.
גניבת עתיקות במצרים היא תופעה עתיקת יומין ומושרשת.
במשך מאות שנים, אתרים ארכאולוגיים ובהם קברים מלכותיים ומקדשים עתיקים נבזזו, ואינספור ממצאים כמו פסלים, תכשיטים, פפירוסים, חפצי קבורה ועוד נגנבו והוברחו אל מחוץ למצרים.
מעבר לאובדן הכלכלי, גניבה זו פוגעת במרקם הלאומי והתרבותי המצרי.
הגנבים פועלים בשתי דרכים עיקריות: חפירה לא חוקית וגניבה מאתרים מוכרים, מוזיאונים או מחסני עתיקות.
פשיעה סמויה יכול להיקרא גם כ: "דמות אפלה של פשע" או "דמות נסתרת של פשע".
מתייחס למושג שטבע לראשונה במאה ה-19 הסוציולוג והקרימינולוג הבלגי אדולף קטלה.
ומתייחס לכמות והיקף הפשע שלא דווח או שלא התגלה או שלא התחקו אחריו, והוא מושג מרכזי בויקטימולוגיה, המדגיש את מגבלות ההסתמכות הבלעדית על סטטיסטיקות פשיעה רשמיות.
פשיעה עשויה להימנע מדיווח מסיבות שונות, כגון חוסר מודעות הקורבן להתרחשות פשע כלפיו, דינמיקה אישית מול העבריין, ניסיון הימנעות מסטיגמה חברתית כקורבן פשיעה, חוסר אמון במשטרה או פחד מנקמה.
לפי כל מדדי הפשיעה קיימת מידת מה של פשיעה סמויה.
השוואות בין סטטיסטיקות רשמיות, כמו דוחות פשיעה אחידים ומערכת דיווח לאומית המבוססת על אירועים, לבין חקר קורבנות, כמו סקר קורבנות הפשיעה הלאומי (NCVS), מנסות לספק הבנה לגבי היקף וכמות הפשיעה הלא מדווחת.
כשגם מחקר דיווח עצמי משמש להשוואה לסטטיסטיקות רשמיות ומערכי נתונים מאורגנים.
הפער בסטטיסטיקות הרשמיות הגדול ביותר עבור סוגים מסוימים של עבירות, ובמיוחד במקרי: עבירות לא-אלימות, אלימות במשפחה, פשעי צווארון לבן והתעללות מינית.
כמו חשש מעונשים פוטנציאליים כמו קנסות, בקרות או בדיקות מוגברות שעלולות לנבוע מחקירות משטרה.
גורמים נוספים כמו סיווגים מוגבלים שניתנים לתיעוד בהתייחס לפשעי צווארון לבן, מניפולציה על רשומות רשמיות, מגבלת משאבים לחוקרים משטרתיים והתמקדות בהיסטורית פשעים מסורתית; גם הם פוגעים ביעילות אפשרות דיווח וקבלת נתונים פשיעה אמינים על פשעי צווארון לבן.
עבירות אלימות מינית הן סוג נוסף של פשיעה שלא דווחה היסטורית.
אומדן היקף האלימות המינית מסקרי קורבנות שונה מאומדני הסטטיסטיקות הקיימות אצל רשויות אכיפת החוק.
ההערכה היא שרק 23 מתוך 1,000 מקרי אלימות מינית ואונס מדווחים לרשויות אכיפת החוק, כאשר רק 1 מכל 5 קורבנות חושפים ומדווחים ישירות אודות תקיפתם לרשויות אכיפת החוק.
סיבות נפוצות לאי-דיווח על-ידי קורבנות כוללות ראיית האירוע כעניין אישי, פחד מנקמה, או אמונה שהמשטרה עשויה להיות מוטה או לא יעילה.
מערכת היחסים בין הקורבן לעבריין יכולה גם היא להשפיע באופן משמעותי על הדיווח, לדוגמה במקרי ניסיון לאונס, קורבנות אף עשויים לבחור שלא לדווח על האירוע ואף במטרה להגן על העבריין - דבר שלעיתים עלול לפגוע בקורבן אף יותר.
פשעים שבוצעו על ידי בני זוג נוכחיים או לשעבר נוטים לא להיות מדווחים במיוחד, כמו גם מקרים בהם היו מעורבים חברים, מכרים או קרובי משפחה מדרגה ראשונה עד שלישית.
עבירות התעללות ובמיוחד בחוסים גם הן סוג נוסף של פשיעה שלא מדווחת, לאור אי-יכולת הקורבן לדווח על העבירה וטיוח אירועים על ידי צוותים מטפלים, גם כסיבת מוות בלתי נמנעת.
כשבישראל לא מתקיים מעקב סטטיסטי או משטרתי רציף אחר הצוותים המטפלים בחוסים.
כמו מעקב אחר פגיעות בתינוקות לאחר לידה ובבית החולים ובתי ההחלמה.
מעקב רציף אחר תינוקות ובמיוחד במעונות היום לגילוי מקרי התעללות בתחילתן, או התעללות במטופלים בבתי החולים הכללים, או הגריאטרים.
כמו בבתי הסוהר ובעיקר כלפי אסירים ביטחוניים, או במרכזי בריאות נפש.
פשע ברוסיה מתייחס לסוגיות רב-גוניות של פשע מאורגן, שחיתות פוליטית ומשטרתית נרחבת, וכל היבטי הפשיעה הפועלים ברוסיה.
פשיעה אלימה בסיביר בולטת הרבה יותר מאשר במערב רוסיה.
בחקיקה הפלילית של רוסיה "שחיתות" אינה מוגדרת כפשע ספציפי אלא כמונח קיבוצי הכולל שוחד, מעילה וניצול לרעה של משרה אזרחית או ציבורית ואחרים.
שחיתות מקובלת ונפוצה ברוסיה הן במוסדות המדינה והן במגזר הפרטי-עסקי, ונחשבת לגורם מרכזי לבעיות הכלכליות במדינה.
על פי סקר שערכה האקונומיסט בשנת 1997, ברית המועצות הייתה לאזור המושחת ביותר בעולם, כאשר רוסיה (יחד עם עוד 4 מדינות ברית המועצות האחרות שנבדקו) קיבלה את הדירוג המקסימלי לשחיתות בקרב פקידי ציבור.
שחיתות ברוסיה מחולקת לעיתים קרובות לשתי קטגוריות עיקריות: שחיתות "קטנונית", שבה פקידי ממשל זוטרים מעורבים בשוחד; ושחיתות "ברמה גבוהה" הכוללת את האליטה הפוליטית והעסקית.
במדד השחיתות לשנת 2007, רוסיה דורגה במקום ה-143 מתוך 179 מדינות.
שחיתות משטרתית היא בעיה משמעותית ברוסיה, עם רמת שחיתות גבוהה בהרבה מהמדווח.
סגן שר הפנים הראשון, ולדימיר וסילב, טען ש-1,700 שוטרים הורשעו בשוחד או ניצול תפקיד לרעה בשנת 2001, וכי העניין בשליטה.
כשרבים טוענים כי עובדי מדינה אוהבים להמעיט בערכה של בעיית השחיתות.
על פי Transparency International לשנת 2010, היקף השוחד שרץ ברוסיה שווה 300 מיליארד דולר בשנה.
הפרשן הפוליטי אנדריי פיונטקובסקי אמר במאמר שנכתב בתחילת שנת 2000 כי המערכת הפוליטית הנוכחית ברוסיה היא "השלב הגבוה ביותר של קפיטליזם שודד".
הוא מאמין ש"רוסיה אינה מושחתת.
שחיתות היא מה שקורה בכל המדינות כאשר אנשי עסקים מציעים לפקידים שוחד גדול תמורת טובות הנאה.
כשאנשי העסקים, הפוליטיקאים והביורוקרטים הם אותם אנשים, שרק מתחלפים ביניהם.
הם הפריטו את עושר המדינה ונטלו שליטה על הזרימות הפיננסיות שלה".
גם מנהל ה-CIA לשעבר ג'יימס וולסי, אמר בהצהרה לקונגרס בשנת 1999: "הייתי מודאג החל מתקופת כהונתי, מחדירת" פשע מאורגן רוסי, גורמי מודיעין רוסיים, גורמי אכיפת החוק רוסיים, ועסקים רוסיים.
לעיתים קרובות הדגמתי נקודה זו באמצעות ההיפותטיה הבאה: אם במקרה תפתח בשיחה עם רוסי דובר אנגלית רהוטה, נניח, במסעדה של אחד ממלונות היוקרה לאורך אגם ז'נבה, והוא לובש חליפה בשווי 3,000 דולר וזוג נעלי גוצ'י.
והוא אומר לך שהוא מנהל בחברת מסחר רוסית ורוצה לדבר איתך על מיזם משותף, אז יש ארבע אפשרויות: (1) הוא יכול להיות מה שהוא טוען שהוא.
(2) הוא יכול להיות קצין מודיעין רוסי שעובד תחת כיסוי מסחרי.
(3) הוא יכול להיות חלק מקבוצת פשע מאורגן רוסי.
אבל האפשרות המעניינת באמת היא (4) שהוא יכול להיות שלושתם יחד ושלאף אחד משלושת המוסדות אין שום בעיה מההסדר המוצע על ידו."
סחר בסמים ושימוש בסמים אסורים הם בעיה משמעותית ברוסיה.
התפרקות ברית המועצות, מלחמת האזרחים באפגניסטן, מלחמת האזרחים בטג'יקיסטן והסכסוכים בצפון הקווקז יצרו תנאים נוחים להתפתחות ענף הסחר בסמים בלתי חוקיים.
בתחילת שנות ה-90, השימוש בקוקאין ניכר יותר ויותר בקרב האוכלוסייה הצעירה של המדינה.
באמצע שנות ה-90, השימוש הגובר בסמים ברוסיה נגרם עקב חוסר בבקרת גבולות, והמדינה הפכה לאחד ממסדרונות המעבר העיקריים בעולם לסחר בסמים.
החל משנת 1996, הייצור הפנימי של חומרים נרקוטיים עלה ברוסיה.
כשכניסתם של יצרני קוקאין מדרום אמריקה לשוק הרוסי הובילה לאירוע יירוט משלוחי קוקאין בסנט פטרסבורג בשנת 1993. פרג אופיום ומריחואנה מגודלים באופן בלתי חוקי במחוז הפדרלי הדרומי.
רוסיה היא אחת מ-2 יצרניות הסמים העיקריות יחד עם מרוקו, ואחת מ-5 נקודות הכניסה העיקריות לסחר בסמים יחד עם איראן, טורקיה, איטליה וספרד באזור הים התיכון.
סחר הסמים כרוך גם באספקת אופיום, הרואין ומריחואנה ממרכז אסיה ומאזור הסהר הזהוב, הכולל את פקיסטן, אפגניסטן ואיראן.
רשתות סמים רוסיות עובדות עם המאפיה הסיציליאנית וסוחרי סמים קולומביאנים כדי לייבא ולהפיץ קוקאין.
למפיצים רוסים מקומיים רבים יש קשרים עם ארגוני פשע במרכז אסיה, הקווקז ואוקראינה.
על פי המכון הממלכתי ליחסים בינלאומיים של מוסקבה, קיים נתיב סחר קבוע מטג'יקיסטן לרוסטוב דרך טורקמניסטן, ומשם למערב אירופה.
בין השנים 1993 ו-1995, כמות החומרים הנרקוטיים שנתפסו ברוסיה הייתה גדולה מ-35 טון ועד ל-90 טון.
כיום, כ-5 מיליון איש ברוסיה משתמשים בסמים אסורים.
לרוסיה בעיית ההרואין הגדולה ביותר בעולם יחד עם איראן ואסטוניה.
רוסיה היא מדינת אספקה, מעבר ויעד לגברים, נשים וילדים הנסחרים למטרות שונות.
סחר פנימי הוא בעיה במדינה; נשים נסחרות מאזורים כפריים ליישובים עירוניים לניצול מיני מסחרי.
גברים נסחרים פנימית וממרכז אסיה לעבודות כפייה בתעשיות הבנייה והחקלאות.
רקע של שעבוד חוב נפוץ בקרב קורבנות הסחר.
הסחר הוא רב-ממדי וכרוך בניצול מיני מסחרי והן למטרות ניצול עבודה.
רוסיה היא מקור משמעותי של נשים שנחטפות ונסחרות ליותר מ-50 מדינות.
סחר בנשק הפך לבעיה משמעותית בפדרציה הרוסית לאחר התפרקות ברית המועצות.
מדינות הגוש המזרחי לשעבר (כולל רוסיה) מקור לרוב כלי הנשק הבלתי חוקיים הנמצאים במחזור ברחבי העולם.
החזקת נשק בלתי חוקית היא בעיה באזורים רבים במדינה, במיוחד באזורים הסובלים ממרידות כמו צ'צ'ניה ודאגסטן.
לחיילים רוסים תפקיד חשוב בסחר בנשק, במיוחד באזורי מלחמה.
שכר נמוך לאנשי שירות בשילוב חוסר שליטה על אחסון נשק הובילו למעורבות חיילים בסחר נשק בלתי חוקי.
ראש המטה הכללי אנטולי קוושנין הצהיר בפומבי בשנת 2003 כי שחיתות גוברת הותירה את הצבא הרוסי ב"מצב פוסט-קריטי".
כלי נשק קלים מופצים באופן בלתי חוקי ממרכזי ייצור נשק קל טולה ואיז'בסק.
בשנת 2003 הוערך כי 300,000 עד 1.5 מיליון כלי נשק בלתי חוקיים היו במחזור ברוסיה.
רוסיה טענה כי בדלנים צ'צ'נים קיבלו נשק דרך רשתות בלתי חוקיות שהגיעו לצ'צ'ניה דרך גאורגיה ואזרבייג'ן.
מצד שני, גאורגיה האשימה את רוסיה בשחיתות בבסיסים צבאיים, תשתית ביטחוניות ברמה ירודה ומקצועיות נמוכה בקרב החיילים הרוסים כסיבות להפצת נשק בלתי חוקי.
דפוסי גיל קורבנות רצח ברוסיה שונה מזה שבארצות הברית.
שיעור הרצח בסיביר גבוה יחסית לעומת המזרח הרחוק הרוסי, וזה גם בהשוואה לרוסיה האירופית.
בשנת 2001, 32% מקורבנות הרצח ברוסיה היו מתחת לגיל שלושים וחמש, ו-30% מהקורבנות מעל גיל חמישים.
בתחילת שנות ה-80, הוערך כי "2/3 ממקרי הרצח ופשעי האלימות בוצעו בעת שכרות; כשנהגים שיכורים היו אחראים ל-14,000 מקרי מוות בתאונות דרכים ול-60,000 פציעות קשות בתאונות דרכים".
בשנת 1995, כ-3/4 מהעצורים בגין רצח היו תחת השפעת אלכוהול.
דו"ח משנת 1997 מצא כי 60-75% מהעבריינים גברים שרצחו את בנות/י זוגם שתו אלכוהול לפני האירוע.
במחקר משנת 2004 על אלימות במשפחה באזור צ'רנוזמיה, נמצא כי 77% מעברייני האלימות כלפי בני משפחה היו שתיינים תכופים - 12% עסקו בשתייה מופרזת באופן קבוע שלוש או ארבע פעמים בחודש, 30% שתו באופן מופרז שלוש פעמים בשבוע או יותר, ו-35% שתו באופן מופרז כל יום או כמעט כל יום.
ציד בלתי חוקי היה תופעה שכיחה ביותר בברית המועצות, לאחרונה התופעה הפכה לבעיה משמעותית ברוסיה.
כשהסיבה העיקרית לציד בלתי חוקי היא תוצר השינויים החברתיים והפוליטיים מאז פירוק ברית המועצות.
חוות שהיו בשליטת המדינה הפסיקו לתפקד עקב קריסת המערכת הקודמת, מה שהוביל לאבטלה גבוהה, עוני, אינפלציה, מחסור במזון וביקוש למטבע חוץ שהשפיעו רבות על חיות הבר במדינה.
בין 1992 ו-1996, רשויות אכיפת החוק ברוסיה התמקדו בעיקר בסחר בסמים, סחר בנשק, הלבנת הון ומלחמת צ'צ'ניה הראשונה.
פשעים סביבתיים כמו ציד בלתי חוקי והברחת עצים בלתי חוקית לא טופלו בדרך כלל כסוגיות ביטחון לאומי.
במעבר שלאחר הפרסטרויקה, סוכנויות ממשלתיות להגנת הסביבה וחיות הבר חוו קיצוצים תקציביים חמורים, שהובילו לפיטורים וקיצוצי שכר אצל שומרי חיות בר, במקומות כמו מחוז פרימורסקי.
והדבר צמצם את משאבי השומרים למאבק בציידים.
בעלי חיים נפוצים שניצודים תדיר במדינה כוללים דובים, איילים, טיגריסים וכו'.
כ-50,000 מקרים של ציד בלתי חוקי נרשמים מדי שנה בשטחי רוסיה.
לדברי מומחי טיגריסים וגורמי אכיפה ברוסיה, מאפייני הציד הבלתי חוקי ברוסיה הם:
ביצוע על ידי שתי קבוצות ציידים עיקריות: כנופיות ציד בלתי חוקי מאורגנות וציידים אופורטוניסטים.
ציד בלתי חוקי של בסיס טרף הטיגריסים (כלומר חזירי בר ואיילים) שמתרחש לאור צורכי הצריכה של האוכלוסייה המקומית.
הציידים מוכרים בדרך כלל את חלקי הטיגריס למתווכים מערים כמו ולדיווסטוק, חברובסק, אוסוריסק, נחודקה ופלסטון.
המתווכים שקונים או מוכרים חלקי טיגריס הם בדרך כלל רוסים, קוריאנים או סינים.
רוב חלקי הטיגריס מוברחים לסין, דרום קוריאה ויפן.
ההערכה היא כי עלייה חדה בציד בלתי חוקי במחצית הראשונה של שנות ה-90 הביאה לירידה מהירה באוכלוסיית הטיגריסים הסיביריים.
על פי הערכה, היו בין 330 עד 371 טיגריסים סיביריים בוגרים במזרח הרחוק הרוסי בשנת 1996, בעוד שמספרם עמד על 600 בסוף שנות ה-80. בתקופת השלטון הקומוניסטי, הגבולות נסגרו והגישה לביקוש האסייתי למוצרי טיגריסים כמעט ולא הייתה קיימת.
עקב כך, בין השנים 1972 ל-1992 לא דווח על ציד בלתי חוקי.
קריסת ברית המועצות הביאה להקלות בפיקוח הגבולות ובחוקי הנשק.
הצורך הדחוף של תושבי הכפר להשיג הכנסה בכלכלה ההרוסה עם רמות אינפלציה גבוהות הובילו להפיכת הטיגריסים למקור רווח בתקופה עם ביקוש עצום לחלקי טיגריסים לצורכי רפואה סינית מסורתית.
בתקופה זו מנתונים שהתקבלו מבדיקות שטח, כמו החרמת עורות ומעקב אחר בעלי חיים עם קולרי איתור רדיו, הצביעו על כך ש-58%-73% ממקרי מוות הטיגריסים היו קשורים לציד בלתי חוקי.
ציד הטיגריסים הגיע ככל הנראה לשיאו בתחילת שנות ה-90. מגמה דומה נמצאה בהתייחס לצייד דובים.
כששותפות הסחר העיקריות לסחר בחלקי דוב הן בעיקר מדינות אסייתיות סמוכות כמו דרום קוריאה וסין.
ציד לא חוקי של נמר השלג היא בעיה חמורה ברוסיה, יחד עם מדינות כמו: אפגניסטן, הודו, קזחסטן, קירגיזסטן, מונגוליה, נפאל, פקיסטן, סין, טג'יקיסטן ואוזבקיסטן.
מצב האנטילופות הידרדר משמעותית מאז קריסת המערכת הסובייטית.
חלה עלייה בציד לא חוקי של אנטילופת הסאיגה, מה שהפחית את אוכלוסיית הסאיגה במדינה.
מגמה הפגיעה בזכויות אדם ברוסיה מתבטאת בדיכוי שיטתי של קבוצות מיעוט, רדיפה פוליטית, והגבלת חירויות יסוד.
קהילת הלהט"ב ברוסיה סובלת מאפליה חמורה, המעוגנת בחוקים כמו "החוק נגד תעמולה הומוסקסואלית" שאוסר על "קידום יחסים לא מסורתיים".
חוקים אלו מובילים לעלייה בפשעי שנאה ולסביבה עוינת.
גם מיעוטים דתיים ואתניים, כמו מוסלמים ויהודים, נתקלים באפליה ובמגבלות על חופש הפולחן, לעיתים תחת אמתלה של לחימה בקיצוניות.
עדי יהוה, לדוגמה, הוצאו מחוץ לחוק כארגון "קיצוני".
מיעוטים אתניים, כולל קווקזים ושחורים, סובלים מאפליה וסטריאוטיפים שליליים, ולעיתים קרובות מטרות לאכיפת חוק מפלה.
הממשלה הרוסית מפעילה לחץ כבד על אנשי עסקים שאינם משתפים פעולה עם השלטונות או נתפסים כאיום פוליטי.
ניתן לראות זאת במקרים של מעצרים שרירותיים, הפקעת נכסים והאשמות שווא.
כדוגמת מקרי: מיכאיל חודורקובסקי, בוריס ברזובסקי, וניקולאי גלושקוב.
השלטונות ברוסיה בין היתר פועלים לדיכוי מממנים ומשקיעים של אנשי עסקים או יזמים הנתפסים כמתנגדי שלטון או איום פוליטי כמו במקרי מייקל קלווי.
בנוסף, חלה החמרה דרמטית ברדיפת אקטיביסטים, עיתונאים ומתנגדי משטר.
חוקים מגבילים כגון חוק "הסוכנים הזרים" המשמשים לדיכוי חברה אזרחית וארגוני זכויות אדם, המגבילים את פעילותם ומטילים עליהם סנקציות.
ההפגנות נגד מלחמת אוקראינה–רוסיה דוכאו באלימות, ומפגינים רבים נעצרו ונכלאו.
הפשע העיקרי שתיירים צריכים להיזהר ממנו ברוסיה הוא כייסותהנפוצים במקומות רבים במוסקבה (קתדרלת בזיל הקדוש, הכיכר האדומה, המטרו של מוסקבה) ובסנט פטרסבורג (מוזיאון ארמיטאז הממלכתי, כנסיית הגואל שעל הדם, הארמון הגדול בפטרהוף).
פשעים נוספים שעשויים להשפיע על תיירים כוללים אלכוהול מזויף.
באשר להונאות, העיקריות שיש להיזהר מהן כוללות הונאות מוניות, מכירת ענברים מזויפים, כרטיסי מופעי בלט מזויפים והונאת ברים עם הכיתוב "תרצה משהו לשתות".
פשע בסין ממשלת סין אינה מפרסמת נתונים סטטיסטיים מאוחדים מדויקים על שיעורי הפשיעה ושיעור העבירות הפליליות, משום שמידע כזה נחשב רגיש מבחינה פוליטית וחברתית.
נתונים סטטיסטיים רשמיים מועטים שפורסמו הם נושא לוויכוח אקדמי רב עקב טענות על זיוף סטטיסטי, דיווח חסר ושחיתות.
סחר הסמים הבלתי חוקי בסין הוא גורם משמעותי לפשיעה אלימה, כולל רצח.
על פי מדד הפשע המאורגן העולמי (2023), סין מתמודדת עם פעילות פלילית מושרשת בשווקים מגוונים, בעוד שחוסנה מוגבל על ידי שחיתות ושליטה ריכוזית על ממשל ומידע.
סין נוסדה בשנת 1949, ובין השנים 1949 ל-1956 עברה תהליך של העברת אמצעי הייצור לבעלות משותפת.
במהלך תקופה זו, הממשלה החדשה פעלה להפחתת השפעתן של כנופיות פשע, להפחתת שכיחות הסמים (שהתעצמה ליניארית לאחר מלחמות האופיום) והפחתת ההימורים.
מאמצים לדכא פעילות פלילית מצד הממשלה הובילו לירידה בפשיעה.
בין השנים 1949 ל-1956, רוב הפשעים הכלכליים בוצעו על ידי אנשי עסקים ופקידי ממשל שעסקו בפעילות כלכלית בלתי חוקית, העלמות מס, גניבת רכוש ציבורי ושוחד.
בין השנים 1957 ו-1965, אזורים כפריים חוו מיעוט מקרי פשיעה.
לאחר מכן, שיעורי הפשיעה עלו לשיא בשנת 1981. ייתכן בקשר עם הרפורמה בכלכלת סין של סוף שנות ה-70, שאפשרה אלמנטים מכלכלת שוק והולידה עלייה בפעילות הכלכלית.
מספר הפושעים הנמלטים גדל עם השנים.
כשבין השנים 1982 ל-1988, המספר הכולל של פשעים כלכליים עמד על 218,000. בשנת 1989 נרשמו סך של 76,758 מקרים של עבירות כלכליות, שכללו שוחד, הברחות והעלמת מס, עם עלייה ליניארית בפשעים הכלכליים.
השינויים במדיניות הכלכלית השפיעו על מאפייני הפשיעה.
מאז מושב המליאה השני של הוועד המרכזי ה-11 של המפלגה הקומוניסטית של סין, הפשיעה גדלה והתגוונה.
גורמים תורמים שונים לפשע בסין הם: שחיתות, צפיפות אוכלוסין גבוהה, מעקב נרחב (מערכות מצלמות במעגל סגור התורמות להפחתת פשיעה ולגילויה בקלות) ואכיפת חוק קפדנית.
בין השנים 1978 ו-2003, הוברחו והועלמו מהמדינה כ-50 מיליארד דולר על ידי פקידי ממשל מושחתים.
קיים תת-דיווח על מקרי רצח בסין, לאור מספרם הרב של תיקי רצח לא פתורים והשתהות המשטרה בטיפול בהם.
וזאת לאור התבססות השוטרים על תיקים פתוחים אלו לשכר והמשך אחזקה בתפקיד.
בסין נוכחות משמעותית של פעילות פשע מאורגן במגוון מגזרים.
כשהמדינה עצמה גם היא מקור ויעד לסחר בבני אדם, הכולל עבודת כפייה וניצול מיני.
רשתות הברחה מנצלות לעיתים קרובות שאיפות כלכליות, כאשר אזרחים סינים נסחרים לחו"ל בתואנות שווא.
סין היא שחקנית מרכזית בשוק הסמים הסינתטיים העולמי ומרכז מעבר חשוב להרואין וקוקאין.
סין נותרה היצרנית הגדולה בעולם של מוצרים מזויפים, הנסחרים בפלטפורמות מסחר אלקטרוני.
למרות המאמצים לרסן זאת, הסחר נותר נפוץ.
כריתת עצים בלתי חוקית, סחר בחיות בר וכרייה הם נושאים קריטיים, המונעים מביקוש למשאבים נדירים כמו עץ ומינרלים.
הונאה פיננסית, הלבנת הון ופשעי סייבר הם דאגות משמעותיות וגוברות, כאשר ארגוני פשע מאמצים כלים דיגיטליים מתוחכמים כדי להתחמק מאיתור וגילוי.
רשתות פשע פועלות לעיתים קרובות בשיתוף פעולה עם גורמים זרים.
בעוד שקבוצות בסגנון מאפיה קטנות יחסית ולא אלימות בסין היבשתית, שחיתות במוסדות המדינה הסינית מאפשרת עוד יותר את המשך קיומו של הפשע המאורגן בסין.
כשלמרות מסגרת אכיפת חוק חזקה יחסית, מאמציה של סין להילחם בפשע המאורגן נפגעים ומנוטרלים על ידי פקידי ממשל מושחתים ושחיתות, חוסר עצמאות שיפוטית והפרות זכויות אדם.
בעוד שהמדינה הפגינה נחישות בטיפול בפשיעה, הקמפיינים שהיא מקדמת נגד שחיתות נתפסים כבעלי מוטיבציה פוליטית, המשאירים את החברה האזרחית ומטרותיה מוגבלות.
בסין מתקיימים מספר סוגי סחר בבני אדם למטרות שונות.
רוב הסחר בבני אדם בסין הוא פנימי, ומהווה בעיה המשמעותית במדינה.
נשים מפותות באמצעות הבטחות שווא לתעסוקה לגיטימית למטרות ניצול מיני מסחרי בטייוואן, תאילנד, מלזיה, פקיסטן ויפן.
גברים סינים מוברחים למדינות ברחבי העולם למטרות ניצול עבודה.
נשים וילדים נסחרים לסין ממונגוליה, בורמה, צפון קוריאה, רוסיה ווייטנאם לעבדות מין ועבודת כפייה.
ארגוני פשיעה מקומיים ומחו"ל מבצעים סחר בבני אדם למטרות מין בסין.
סין היא נקודת מעבר מרכזית להרואין המיוצר באזור משולש הזהב.
שימוש מוגבר בסמים באופן מקומי בסין הוא בעיה משמעותית.
קיימות הערכות המעריכות כי היקף ההוצאות המקומיות על סמים בלתי חוקיים הוא כ-17 מיליארד דולר בשנה.
השימוש בסמים התפשט במהירות בסין מאז הופעתו מחדש כבעיה לאומית בסוף שנות ה-80.
בסין שיעור גבוה של אלימות במשפחה.
בשנת 2004, פדרציית הנשים של סין ריכזה תוצאות סקר שהראו כי 30% מהנשים בסין חוו אלימות במשפחה בביתן.
בשנת 2015, ממשלת סין חוקקה את חוק נגד אלימות במשפחה.
לאור נתוני עלייה באלימות במשפחה שהגיעו ל-40% מכלל הנשים בסין שמתמודדות עם אלימות במשפחה, כשעוד 10% ממקרי הרצח במדינה נובעים מאלימות מצד בן זוג אינטימי.
יש הטוענים כי בעיה זו נובעת בעיקר מהנורמות הפטריארכליות המושרשות עמוק בחברה הסינית.
בסין פגיעה בזכויות אדם מתבטאת בצורות שונות.
החל מהפרות בוטות ושיטתיות מצד ממשלות ועד לפגיעות עקיפות יותר הנובעות ממצוקה חברתית-כלכלית או אפליה מובנית.
וזאת למרות היות סין חתומה על ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם ואמנות בינלאומיות נוספות.
הקבוצות הפגיעות ביותר לעניין זה הן: מיעוטים אתניים ודתיים, נשים, ילדים, פליטים, מהגרים, אנשים עם מוגבלויות, ובני קהילת הלהט"ב.
לעיתים קרובות, הפגיעות בהן מועצמות בשל דעות קדומות, סטריאוטיפים ואפליה מובנית בחברה, שהופכים אותן לפגיעות במיוחד.
אחד מסוגי הפגיעות בזכויות אדם הבולטות ביותר הוא הפרה של הזכות לחיים ולביטחון אישי.
שבאים לידי ביטוי במקרי רצח, עינויים, הוצאות להורג ללא משפט, ניצול לרעה של פסיכיאטריה, היעלמויות כפויות, ודיכוי אלים של הפגנות.
במקרים רבים, הפרות אלו מתבצעות על ידי כוחות ביטחון וגורמי שלטון, ולעיתים קרובות מלוות בחסינות מהותית למבצעים, מה שמקשה על העמדתם לדין.
פגיעה בזכויות אזרחיות ופוליטיות נפוצה גם היא.
זו יכולה לכלול הגבלת חופש הביטוי, חופש ההתאגדות וההפגנה, מעצר שרירותי ללא משפט הוגן, שלילת זכות הבחירה או הזכות להיבחר, דיכוי מתנגדי שלטון, אקטיביסטים עצמאיים, ודעות פוליטיות אחרות וחולקות.
אפליה והדרה מהוות פגיעה חמורה בזכויות אדם, גם אם אינן בהכרח כרוכות באלימות פיזית.
אפליה יכולה להתבטא על בסיס גזע, מין, דת, מוצא אתני, נטייה מינית, נכות ועוד.
היא שוללת מאנשים גישה שווה לחינוך, תעסוקה, שירותי בריאות ודיור, ומונעת מהם השתתפות מלאה בחברה.
הדרה חברתית וכלכלית יכולה להוביל לעוני קיצוני, חוסר ביטחון תזונתי ומחסור בצרכים בסיסיים, המהווים אף הם פגיעה בזכויות יסוד.} פגיעה בזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות מתייחסת למצבים בהם נשללים מאנשים זכות לעבודה הוגנת, שכר הולם, שירותי בריאות נאותים, חינוך איכותי, דיור הולם וביטחון סוציאלי.
במקרים רבים, מדינות אינן מקצות משאבים מספקים להבטחת זכויות אלו, או שקיימים פערי גישה משמעותיים בין קבוצות אוכלוסייה שונות, מה שמוביל לאי-שוויון חברתי עמוק שנשמר ומועצם עם הזמן.
הפשע באפריקה מאופיין בשחיתות, פשיעה אלימה, פשע מאורגן חוצה גבולות לרבות סחר בבני אדם, פשיעת סייבר, פשעי רכוש ופשעי מיליציה וקבוצות מזוינות.
אפריקה מסווגת כיבשת המושחתת ובעלת הפשיעה הגבוהה ביותר בעולם.
עוני, שחיתות המגדילה ומשמרת אי-שוויון חברתי ואי-שוויון כלכלי, מוסדות חלשים וכשל מדינתי, גידול אוכלוסין מואץ, עיור מהיר וצמיחת שכונת מצוקה, השפעות סכסוכים מזוינים, היעדר הזדמנויות חינוכיות ותעסוקתיות, ותרבות פטריארכית אלימה.
שיעור הפשיעה בלסוטו גבוהים, החל מגנבת מכוניות, פריצות לבתים, שוד, תקיפה מינית ועוד.
רוב מקרי הפשיעה המדווחים במדינה מהווים הזדמנות לרווח מיידי, הן לגורמי האכיפה והשלטון.
פשע מאורגן במדינה קשור בדרך כלל לאנשים מדרום אפריקה, ומתמקד בסחר בבני אדם וגנבת מכוניות.
רמת השחיתות בלסוטו גבוהה החל מתקופת החסות תחת השלטון הבריטי, ומאופיין בהשתרשות במערכות הפוליטיות והכלכליות של המדינה.
עם ניצול תושבי מדינה בעבודה בתנאי עבדות, נפוטיזם וניצול לרעה של הזדמנויות תעסוקתיות מטיבות וחוזים מכספי מדינה לטובת מקורבים לא מוכשרים או מתאימים, בצורה שהנציחה עד היום את רמת הפיתוח הכלכלי הפחות במדינה.
בנוסף למצבי עוני, אי-שוויון חברתי, אי-שוויון כלכלי, גזענות, אפליה, חוסר בגישה שווה לחינוך, שירותי בריאות והזדמנויות כלכליות.
השחיתות באה לידי ביטוי גם במעילה בכספי סיוע ופיתוח, וגישה מוגבלת למידע וחופש עיתונות מוגבל.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ובפרט מזרח הרפובליקה תוארו כ"בירת האונס של העולם".
שכיחות ועוצמת האלימות המינית באזור תוארו כגרועות בעולם.
כשחלק נרחב ממקרי אונס הנשים ברפובליקה קורה בהקשר ובאזורי סכסוכים מזוינים אזוריים ועל ידי מליציות חמושות.
קונגו מדינת מקור ויעד לסחר בבני אדם, ובמיוחד בתנאי עבודת כפייה וזנות בכפייה של גברים, נשים וילדים.
רוב הסחר פנימי, וחלק ניכר ממנו מבוצע על ידי קבוצות חמושות וכוחות ממשלה שנמצאות מחוץ לשליטת הממשלה באזורי המחוזות המזרחיים הלא יציבים של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
השחיתות ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו נפוצה בכל רמות הממשל, ומתאפיינת בשוחד פעוט במעורבות ביורוקרטים מקומיים ועד מעילה בקנה מידה גדול בכספי ציבור על ידי אליטות פוליטיות.
לעיתים גם במטרה מקבילה להבטיח נאמנות פקידי צבא, פוליטיקאים ואליטות נוספות.
פרופיל המדינה על ידי ה-BBC אפיין את קונגו ב"מלחמת אזרחים ושחיתות".
דו"ח משנת 2024 של ארגון Transparency International תיאר את הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו כמדינה השמינית המושחתת ביותר באפריקה.
נמצא כי קציני צבא לעיתים קרובות נוטלים באופן בלתי חוקי משאבים שהוקצו לחייליהם לשימושם האישי.
חברי הרשות השופטת פוסקים בענייני צדדים לטובת בעלי עושר, מעמד חברתי ופוליטי.
תוך שיתוף פעולה של בתי המשפט באלו בשימוש בבתי המשפט למטרות נקמה ויישוב חשבונות אישיים.
כשעובדי מכס נוטים גם הם לעסוק בהברחות.
עניין המשפיע ומשמר את רמתה הכלכלית והפיתוחית, שיעורי עוני ומחסור גבוהים, כמו גישה ורמה נמוכה של שירותים ציבוריים בסיסיים כבריאות, מים נקיים, חשמל ואכיפת חוק.
בקונגו קיימות מסגרות נגד שחיתות, אך אלו מוגבלות על ידי יישום חלש, חוסר רצון פוליטי או שקיפות, כמו גם אינטרסים מושרשים ותרבות של חסינות מעונש בגופים אלו.
הפשיעה באתיופיה כוללת טכניקות שונות, החל מגניבה קלה ועד רצח.
הגורמים התורמים לפשיעה באתיופיה כוללים: שחיתות, גידול אוכלוסין מהיר, רמת אבטלה גבוה, חוסר בצרכים בסיסיים של חיים, דיור וחינוך.
באזור אדיס אבבה שיעורי פשיעה נמוכים יותר בהתייחס לערים אחרות באתיופיה, אך עדין כוללים שוד, כייסות, הונאה, פריצה והטרדה מינית.
בשנים האחרונות חל זינוק בפשעים נגד האנושות באתיופיה, ובעיקר על ידי אמהרים ונגד אזרחים תגרים במהלך מלחמת תיגראי.
פשעים אלו כללו רצח מתנגדי שלטון ומתנגדים פוליטיים פוטנציאליים, עינויים המוניים במרכזי מעצר משטרתיים ובתי כלא ברחבי המדינה.
בנוסף לגירוש שיטתי של כמה מאות אלפי אזרחים תגרים מבתיהם תוך שימוש באיומים, רציחות, אלימות מינית אכזרית, מעצרים שרירותיים המוניים, ביזה, העברה בכפייה וחסימת אפשרות לסיוע הומניטרי.
גאנה היא מדינת מוצא, מעבר ויעד לנשים וילדים למטרות סחר בבני אדם, ובמיוחד לעבודות כפייה וזנות בכפייה.
כשניצול אזרחים גאנים ובמיוחד ילדים למטרות סחר בבני אדם, נפוץ יותר מסחר במהגרים זרים.
תנועת ילדים שנסחרו באופן פנימי היא או מאזורים כפריים לעירוניים, או מאזור כפרי אחד לאחר.
כמו מאופיינת במעבר מקהילות חקלאיות לקהילות דייגים.
הילדים מנוצלים לעבודת כפייה בתוך גאנה בדייג, עבדות ביתית, סחר ברחובות, קבצנות, סבלות וחקלאות.
הבנות, ומיעוט בנים, מנוצלים מינית באופן מסחרי בתוך גאנה.
נשים וילדות מועברים בכפייה למטרות סחר בבני אדם גם לאזורים בסין, ניגריה, חוף השנהב ובורקינה פאסו.
קורבנות הסחר בבני אדם סובלים מיחס קיצוני וקשה, שעות עבודה ארוכות, שעבוד בחובות, חוסר שכר, סיכונים פיזיים והתעללות מינית.
אלימות במשפחה נפוצה בגאנה, בין היתר בשל אמונה תרבותית עמוקה שמקובל חברתית שגברים יענישו את נשותיהם פיזית.
בערך אחת מכל שלוש נשים בגאנה חוות אלימות במשפחה.
גאנה היא אחת מהמדינות בעלות שיעורי פשעי הסייבר מהגבוהים בעולם, ומדורגת במקום ה-7 בסקר פשעי אינטרנט משנת 2008. הצורה הפופולרית ביותר של פשעי סייבר בגאנה היא הונאת סייבר מסוג דיוג, והיא מושגת בדרך כלל בשיטת הונאת כרטיסי אשראי.
עם זאת, הירידות האחרונות בשימוש האוניברסלי בכרטיסי אשראי הביאו להתרחבות פשעי סייבר אחרים, כמו סחיטה ברשת ופריצה מקוונת לנתונים אישיים.
בנוסף ל"האקרי צדק", אשר מכוונים לפריצה לאתרים ממשלתיים במטרה לחשוף שחיתות.
סאקאווה הוא מונח גאני לפרקטיקות בלתי חוקיות המשלבות הונאה מודרנית מבוססת אינטרנט עם טקסים מסורתיים אפריקאים.
הטקסים, שברובם משלבים את דמויות הקורבנות, נועדו לתמרן בקורבנות מבחינה רוחניות ואשליתית כך שההונאה של הנוכל תצליח.
גלמאסאי הם כורי זהב בלתי חוקיים בגאנה.
שפעילותם דלדלה את כיסוי היערות של גאנה וגרמה לזיהום מים.
השחיתות בגאנה אינה מבין הגבוהות באפריקה, אך מורגשת.
מגזר הבריאות של גאנה דורג במקום השני המושחת ביותר באפריקה, כאשר רוב המשאבים הציבוריים המוקצים לבריאות מגיעים לכיסיהם של אנשים פרטיים מושחתים.
בשנת 2017, נטען על ידי סגן שר הבריאות דאז כי במגזר הבריאות של גאנה בעל שיעורי שחיתות גבוהים בגלל רמת האחריות הנמוכה שלו.
רופאים נוטלים שוחד בתמורה לגישה לשירותים שאמורים להיות בחינם.
רופאים מוכרים תרופות מדוללות ואף מבקשים שוחד כדי לאפשר למטופלים לדלג בתורים.
רופאים בבית החולים הלימודי טמאלה מזמנים סוכנים להפנות מטופלים מבית החולים למרפאות שלהם ולהפנות מטופלים לרכוש תרופות ובדיקות מעבדה מחוץ לבית החולים, ובכך מפחיתים את הכנסות בית החולים.
הם נכנסים להסכמים עם בתי המרקחת והמעבדות במטרה להרוויח אישית מההפניות.
שיעור הפשיעה בקניה משמעותי בכל עיר.
עבירות קלות הן הפשע הנפוץ ביותר, כאשר שוד וגניבה היא הפשע המדווח ביותר.
שיעור הפשיעה בקניה דומה לזו שבתוניסיה.
עם זאת, הפשיעה בקניה לרוב אינה מדווחת והמשטרה עשויה להיות חסרת הכשרה, רקע או ניסיון להגיב ביעילות לפשעים.
למרות שיעור הפשיעה הנמוך המדווח, קניה מתמודדת עם אתגרים משמעותיים במאבק מול פשע מאורגן, כאשר כנופיות רבות עובדות בשיתוף עם שוטרים מושחתים ולפעמים אפילו עם הממשלה.
קניה במקום ה-11 לשנת 2021 במדד הפשיעה המאורגנת.
גניבת רכב היא הפשע הנפוץ ביותר בקניה, בניירובי מתבצעות בממוצע כ-10 גניבות רכב ליום.
כייסים וגנבים מבצעים פשעי "חטיפה ובריחה" ברחובות העיר, בפארקים הלאומיים ושמורות הטבע, בתחבורה ציבורית, ברמזורים, בפקק תנועה כבדה, ובקרבת קהל, כמו גניבת כספות מחדרי מלון.
בנוסף קיימים המתחזים לשוטרים למטרות נטילת שוחד.
פשעי גזענות על רקע אתני הכוללים רצח נפוצים בקניה, ובעיקר בזמני משברים פוליטיים ובחירות.
בהקשר לשחיתות על פי EACC, לפחות 30% מהתמ"ג, ששווים לכ-6 מיליארד דולר אובדים לשחיתות." לפי אמנסטי אינטרנשיונל קיימת גם שחיתות ממשלתית בניפוח עלויות תהליכי רכש.
קיימת שחיתות מורגשת בכוחות הביטחון בקניה המאופיינת בגזענות כש"סוכנויות הביטחון היו מעורבות בהפרות זכויות אדם, כולל הוצאות להורג ללא משפט, היעלמויות בכפייה ועינויים".
וזאת למרות ההגנות החוקיות על חופש הביטוי והדיבור, ישנן עדויות לכך שרשויות קניה מאיימות על עיתונאים, בלוגרים וחברים בעלי השפעה בחברה האזרחית.
בקניה פועלת קבוצת הטרור א-שבאב, הפועלת לאיסלום צעירים שהופכים לקנאים מדי, גידול האוכלוסין המואץ כמו היותם עניים הופכת אותם למטרות קלות יותר לפעילויות הגיוס של הארגון.
בקניה קיימת פעילות ציד בלתי חוקי וסחר בחיות בר המלווה בצמצום שטחי המחיה של חיות הבר.
בין החיות בסכנת הכחדה נמנים: קרנף לבן, גנו כחול, אריות, פילים, צבאים, ג'ירפה, קרנפים, קרנף שחור, הירולה, אנטילופה סייבל ואנטילופה רואן.
בחוף השנהב הפשעים הנפוצים ביותר הם מתחום עבודת ילדים, סחר בנשק, טרור והפרת זכויות אדם.
סוגים נוספים פחות נפוצים אך בולטים, כוללים סחר בקנאביס ובסמים סינתטיים, סחר בבני אדם למטרות מין, ציד בלתי חוקי וסחר בחיות בר וצמחים, ופשעי סייבר.
כששחיתות פוליטית מונעים התקדמות בהפחתת שיעורי הפשיעה.
יוזמות רבות ננקטו על ידי ארגונים כמו האומות המאוחדות וקרן החירום הבין-לאומית של האו"ם לילדים, כדי להפחית את הפשיעה בחוף השנהב, במיוחד בסחר בנשק ועבודת ילדים.
קטינים מנוצלים ונמכרים על ידי הוריהם לעיתים קרובות למטרות עבודה בחקלאות, כרייה, עבודות בית ועבודות מין.
קיימים גם קטינים הנסחרים ממדינות שכנות עניות יותר כמו בורקינה פאסו ומאלי לאזורים אמידים יותר בחוף השנהב.
בנות עובדות לרוב כמשרתות בית, בעוד בנים נלקחים לעבודות כפייה בחוות קקאו וקפה שם הם מנוצלים ועוברים התעללות.
נשים ונערות מניגריה לא פעם נסחרות דרך בנין, טוגו, גאנה ובורקינה פאסו לחוף השנהב בהבטחת חיים טובים יותר בעבודה במסעדות, מספרות, חייטות או מכוני עיסוי.[15] לאחר ההדעה לחוף השנהב אלו נסחרות כבני אדם במטרה להחזיר את חובות השינוע לחוף השנהב המופקעים, בסך כ-1.5-2 מיליון פרנק CFA (3,000-4,000 דולר אמריקאי).
כשהעובדות מקבלות כ-1,000 פרנק CFA (2 דולר אמריקאי) לכל פעולה או 5,000 פרנק CFA (10 דולר אמריקאי) ללילה.
50% מעובדות תעשיית המין באביג'אן נגועות ב-איידס (HIV).
המחלה מתפשטת באמצעות יחסי מין ללא קונדומים.
אפילו עובדים המודעים לסיכונים הכרוכים במין לא מוגן מתקשים לשכנע לקוחות גברים להשתמש באמצעי הגנה, מה שמגדיל את הסיכון להידבק ב-איידס בהמשיך עיסוק.
חוף השנהב הוא מרכז סחר חוצה גבולות נפוץ להברחת נשק קל חוקי ולא חוקי בין מדינות.
נתיבים עיקריים לסחר בנשק מתרחשים בשני משולשי גבולות.
הראשון בין בורקינה פאסו, חוף השנהב ומאלי, והשני בגבולות גאנה, בורקינה פאסו וחוף השנהב.
לרוב ניתן לייחס למלאי נשק שנתפס במדינות כמו בורקינה פאסו, צפון ניגריה ומרכז מאלי, למקור בחוף השנהב.
נתיבים אחרים לסחר בנשק מתרחשים בין חוף השנהב לליבריה.
סחר בנשק מהווה קריירה אחרי תפקיד ללוחמים משוחררים, שכן הוא מספק עבורם הזדמנות להיחלץ מאבטלה, תוך ועל בסיס קשרים שפותחו משפחתית ובעת שירות בחברויות חוצות גבולות, על בסיס אתניות בתנועת כוחות הביטחון.
שימוש באמצעי חטיפות תמורת כופר וסחיטה מגבירות את כוחם של העוסקים בסחר לא חוקי בנשק בחוף השנהב.
בין השנים 2011–2012, חוף השנהב היה בעל שיעור מקרי הרצח האלים הגבוה ביותר במערב אפריקה, כאשר מקרי מוות רבים בוצעו כתוצאה ממתח פוליטי.
שבעקבותיו באמצעות נשק בלתי חוקי, אלפי אזרחים נהרגו על בסיס מוצא אתני ושיוך פוליטי.
לקראת הבחירות לנשיאות 2010, המדינה הייתה מפולגת במידה רבה על פי מוצא אתני, דת וכלכלה בעקבות הגירה גדולה ממדינות שכנות עניות יותר כמו בורקינה פאסו.
הבחירות הביאו לגל עוינות שהתעוררה בין הצפוניים לאזרחים מדרום-מערב, מה שהוביל למגמת אפליה מדינתית כוללת נגד הראשונים לאחר בחירתו של אאלאסן ואטארה לנשיאות.
המתח גבר ואלימות פרצה בין נאמני לוראן גבאגבו לואטארה המהגרים המוסלמים ממערב אפריקה.
כוחות ותומכי לוראן גבאגבו תקפו תושבים, מהגרים וצוותי או"ם באמצעות כלי נשק כמו מרגמות ומקלעים כבדים.
כוחות ואטארה בתגובה שרפו כפרים במערב חוף השנהב, תקפו, אנסו ורצחו אזרחים ותומכי גבאגבו במהלך הסכסוך.
ההערכה היא כי 3,000 בני אדם מתו כתוצאה מסכסוך זה, 150 נשים נאנסו ויותר ממיליון אזרחים נעקרו או נמלטו מבתיהם.
איום הטרור העיקרי של חוף השנהב הוא אל-קאעדה במגרב האסלאמי והקבוצות הקשורות אליו (לרבות מוראביטון (התנועה האיסלאמית)), המפעילות בעיקר את כוחן באזור סאהל במערב אפריקה.
בין השנים 1550 ל-1890, זמביה הייתה ידועה באכזריות בכל הנוגע לעבדות וקורבנות אדם, בשותפות המלך בממלכת קאזמבה.
כמו במעורבות במעשי טבח של כפרים ושבטים שלמים שסירבו להיכנע לשלטונו או לשלם מס.
הענישה כללה עינויים, הטלת מום וביתור גפיים ופשיטות רבות על שבטים וממלכות שכנות, תוך גזילת משאביהם ועושרם.
בתקופה הקולוניאלית זמביה נשלטה על ידי הבריטים, והייתה שכיחות גבוהה של פשיעה בקרב פקידי הקולוניאליזם והמתיישבים הבריטים.
שערוריית "גניבת הקרקעות" כללה פקידי קולוניאליזם בריטים וכן מתיישבים שהשתלטו על אדמות קהילות מקומיות ללא כל תוקף חוקי, בין אם מחוקת זמביה או בריטניה, שתוצאותה עקירת אלפים.
בתקופה זו התקיים גם ניצול משאבי הטבע של זמביה, כאשר חברות כמו חברת דרום אפריקה הבריטית עסקו בפעלות כרייה וסחר בלתי חוקי.
שחיתות פוליטית ובפרט בדמות שוחד, היא תופעה שכיחה ונפוצה ביותר.
על פי סקר משנת 2019 18% ממשתמשי השירות הציבורי טענו כי שילמו שוחד בשנה האחרונה.
בשנת 2018 בריטניה, פינלנד, אירלנד ושוודיה הפסיקו סיוע כספי בסך 34 מיליון דולר שנתית לזמביה עקב שחיתות וניהול כספי כושל.
שנה לאחר מכן, [[בריטניפפה קראה לזמביה לנקוט צעדים רציניים במטרה להילחם בשחיתות כדי לקבל סיוע כספי מחודש.
אוגנדה מהווה מקור, דרך ויעד לסחר בבני אדם למרות ניצול מיני ועבודת כפייה.
בין מדינות היעד נמנים: קנדה, מצרים, איחוד האמירויות הערביות, עיראק וערב הסעודית.
דווח כי עובדים פקיסטנים, הודים וסינים נסחרו לאוגנדה, ורשתות הודיות סוחרות בילדים הודים למטרות ניצול מיני לאוגנדה.
בטוגו קיימת מערכת שחיתות המאופיינת בנפוטיזם ופטרונות ומתבטאים במגזר הציבורי, מערכת המשפט, בסקר משנת 2015 טענו 26% מתושבי טוגו כי שילמו שוחד בתמורה לגישה לשירות הציבורי.
השחיתות בדרום סודן היא מבין הגרועות בעולם.
כשלפי דיווחים, היקף השחיתות והניהול הכושל שנחשפו בדו"ח מבקר המדינה לשנים 2005 ו-2006 "הביא כמה חברי פרלמנט באספה המחוקקת הלאומית של דרום סודאן לדמעות".
בין הגורמים המשמעותיים ביותר לפשיעה הגבוה בדרום אפריקה נמנה "תרבות נורמליזציה של אלימות" המאדירה שימוש באלימות בין גברים ואלימות מינית כלפי נשים, כמו השתייכות לכנופיות פשע העושות שימוש בנשק חם וסכינים.
כשמאפייני הפושעים הם עוני ואנאלפבטיות]].
בדרום אפריקה אחד משיעורי האונס הגבוהים בעולם, עד כי כונתה "בירת האונס של העולם".
בסקר משנת 2019 על כי יותר מ-25% מהגברים הדרום אפריקאים הודו באונס; מתוכם, כמעט מחצית טענו כי אנסו יותר מאדם אחד.
3 מתוך 4 מאלו שהודו באונס, ציינו כי תקפו לראשונה בשנות העשרה שלהם.
שכיחות אונס ילדים ותינוקות היא בין הגבוהות בעולם.
כשאלימות מינית נותרה מכה במעונות יום, בתי ספר, מכללות, אוניברסיטאות וכנסיות.
ההערכה היא בין 0900-800 ילדים נרצחים בדרום אפריקה מדי שנה.
כשקיים חשד משמעותי לפשיעה סמויה לא מדווחת של מקרי מוות של יילודים עקב נטישה או רצח.
כשקיימת אף תופעת "הסתרת לידה" המחמירה את מצב הפיקוח על הסטטיסטיקות הרשמיות.
מספר המטופלים והנכים שמצבם מחמי ואף מוביל למוות בבתי החולים ובתי הסיעוד עקב הזנחה רפואית פושעת והתעללות שנפוצה אינו ידוע או מדווח מספיק.
אך מיוחס לדפוס של התעללות נפוץ ואינו מדווח מספיק.
פשיעה לאומנית של ישראלים ביהודה ושומרון מתייחסת לעבירות והתנכלויות שהמניע להן הוא אידאולוגי-לאומני ומבוצעות בידי אזרחים ישראלים.
בדרך כלל מדובר ביהודים התוקפים פלסטינים או רכוש פלסטיני, אך לעיתים מותקפים גם ישראלים שבאים לסייע לפלסטינים, למשל בעונת המסיק, ולעיתים מותקפים חיילים ורכוש צה"ל.
התופעה כוללת מעשי אלימות והכאת אנשים, השחתת מסגדים, שריפת בתים ורכוש, השחתת יבולים חקלאיים, זיהום מקורות מים ופגיעה בבעלי חיים, וריסוס כתובות גרפיטי בעלות תוכן עוין.
הפשעים נעשים לעיתים תוך העלמת עין של כוחות הביטחון או אף בסיוע ממשי מצידם.
המקרים בהם הוגשו כתבי אישום על עבירות מסוג זה מעטים ביחס להיקף התופעה, ורק במקרים בודדים נערכו משפטים שהסתיימו בהרשעה.
החל משנת 2024 הטילו מספר מדינות סנקציות על קבוצות ויחידים שהיו מעורבים בפשיעה לאומנית נגד פלסטינים.
הסנקציות כללו חסימת חשבונות בנק ואיסור כניסה למדינות.
מקרי אלימות של אזרחים יהודים כלפי פלסטינים מתועדים לראשונה בסביבות שנת 1980. לעיתים אירועי האלימות התרחשו כתגובה לפיגועי טרור פלסטיניים, ותועדו גם מקרים של אלימות כלפי פלסטינים שנעשו ללא פרובוקציה מצידם.
באותה שנה החלה לפעול המחתרת היהודית, שביצעה חלק מהתקיפות.
הפיגועים שביצעה סימנו עליית מדרגה ממשית ברמת האלימות של מתנחלים.
בין 1980 לשנת 1984 נהרגו לפחות עשרים ושלושה פלסטינים בעימותים עם מתנחלים, בהם אחד עשר ילדים.
מספר הפגיעות הכולל בפלסטינים בשנים אלה היה מעל 380. בשנת 1981 מינה היועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר, ועדה לבחינת אכיפת החוק על יהודים ישראלים בשטחים, בראשות יהודית קרפ.
הוועדה הגישה במאי 1982 דו"ח שמתח ביקורת נוקבת על חוסר התגובה של רשויות החוק לאלימות המתנחלים.
לאחר כשנה כתבה קרפ לזמיר כי "לא נעשתה כל פעולה של ממש להסקת מסקנות המתבקשות מהדו"ח, והריהו מוטל כאבן שאין לה הופכין", והוועדה הפסיקה לפעול.
בדו"ח השנתי של מחלקת המדינה של ארצות הברית בנושא זכויות האדם לשנת 1985 צוין כי חלה עלייה במספר המקרים של אלימות בשטחים הכבושים, וציין כי בעיות אלו החריפו בין היתר כתוצאה ממעשי אלימות של אזרחים יהודים.
בחלק ממקרי הפשיעה הלאומנית של ישראלים באותה תקופה הותקפו גם חיילי צה"ל.
אירועי הפשיעה הלאומנית של ישראלים כלפי פלסטינים גברו לאחר פרוץ האינתיפאדה הראשונה בדצמבר 1987. בדו"ח של "בצלם" לשנים 1987–1997 צוין כי בתקופה זו התרחשו אירועי אלימות רבים ונהרגו 107 פלסטינים מידי אזרחים ישראלים.
רוב מעשי האלימות לא נחקרו כלל, ובמקרים אחרים החקירות נמשכו זמן רב והסתיימו ללא נקיטת צעדים נגד אדם כלשהו.
במקרים בהם הועמדו מתנחלים לדין ואף הורשעו, הוטלו לרוב עונשים קלים ביותר.
בשנת 1989 פנו חברי הכנסת יוסי שריד ודדי צוקר במכתב לשרי המשפטים, המשטרה והביטחון כי "בשטחי הגדה המערבית מתרקמת פעילות גלויה, פומבית ומוכרת, שתעמיד בצל את הסכנה שגילמה 'המחתרת היהודית' שצמחה על אותו רקע.
[...] למתנחלים מתאפשר לפעול בחסות היחס הסלחני של צה"ל".
בדו"ח משנת 1994 מצוין כי רוב הפגיעות ברכוש ובנפש פלסטיניים בידי אזרחים ישראלים נגרמו באמצעות ירי מכלי נשק שהתושבים קיבלו מצה"ל.
דו"ח של ארגון "יש דין" הסוקר את הפשיעה הלאומנית של יהודים כלפי פלסטינים ביהודה ושומרון משנת 2005 עד 2025 מציין כי במעל ל-60% מהמקרים נפגעי העבירה בחרו שלא להגיש תלונה.
בתקופה זו נפתחו במשטרה 1,701 תיקי חקירה, וכ-94% מהתיקים נסגרו ללא כתב אישום.
כ-3% מתיקי החקירה של פשיעה כלפי פלסטינים ביהודה ושומרון הובילו להרשעה מלאה או חלקית.
במרץ 2016 הטיל עמירם בן אוליאל בקבוקי תבערה על ביתה של משפחת דוואבשה בכפר הפלסטיני דומא, ובשריפה שפרצה נרצחו בני הזוג סעד וריהאם דוואבשה, ובנם בן השנה וחצי עלי.
בנם בן ה-4, אחמד, נפצע באורח קשה מכוויות.
התפתחות החוות החקלאיות ביהודה ושומרון הביאה לגדילת החיכוכים בין ישראלים לפסלטינים על שימוש בקרקע ובמרחב.
בשנת 2021 תועדו כ-50 צעירים רעולי פנים מהמאחז אש קודש תוקפים פלסטיני בן כ-50 באבנים, מקלות וסלעים.
בסוף 2022, בתקופת ממשלת ישראל השלושים ושבע, התבצעה שורת מינויים של מובילים המזוהים עם ימין קיצוני מתנועת ההתנחלות לתפקידי שרים וחברי קבינט בישראל.
מינויים אלה סימנו נקודת מפנה ועליית מדרגה נוספת בפשיעה הלאומנית.
בפברואר 2023, בעקבות פיגוע הירי בו נרצחו האחים הלל ויגל יניב מהר ברכה, מאות מתנחלים התפרעו בעיירה חווארה במשך שעות ארוכות, תוך הצתת בתים ורכוש וזריקת אבנים.
פלסטיני אחד נהרג ועשרות נפצעו.
בתחקיר שביצע צה"ל הוערך סך הנזקים שנגרמו לרכוש ב-10 מיליון ש"ח.
באפריל 2024, בעקבות רצח הנער בנימין אחימאיר, התבצעה סדרת תקיפות בידי מאות ישראלים חמושים בכפרים הפלסטיניים אל-מוע'ייר וביתין.
היה זה קמפיין נקמה מאורגן שנוהל באמצעות קבוצות ווטסאפ, וכלל קריאות לענישה קולקטיבית נגד האוכלוסייה הערבית.
במהלך המהומות נהרגו ארבעה פלסטינים ועשרות פלסטינים נפצעו, נשחטו אלפי בעלי חיים, נשרפו 60 בתים ויותר מ-100 מכוניות.
בשנת 2018 כתב מיכאל ספרד בספרו "החומה והשער" כי אלימות מתנחלים כלפי פלסטינים היא תופעה הולכת וגוברת, כאשר בחלקה היא אקראית ונובעת מגזענות ושנאה וברצון לנקמה, אך לחלקה יש יד אסטרטגית מכוונת שמבקשת ליצור הרחבה של שטחי השליטה של ההתנחלויות.
אלימות זו כוללת תקיפה פיזית של פלסטינים במכות, יידוי אבנים ואף ירי, במהלך התקפות ליליות אלימות על משפחות פלסטיניות.
כן יש התקפות יומיומיות על רכוש פלסטיני, הכוללות הצתות של יבול, פגיעה בשדות ובכלים חקלאיים, ותופעה נרחבת של עקירת עצי זית - הסמל של החקלאות הפלסטינית.
אלימות נרחבת זו נתקלת בחוסר מעש של הרשויות.
חלק מאותם מתנחלים קיצונים אף מגיעים לעימותים אלימים עם צה"ל, בעיקר בעת פינוי מאחזים.
בפרסומים שונים תוארו אירועים ובהם עשרות תושבי יהודה ושומרון יהודים נכנסים לאזור מגורים, תוקפים פלסטינים ושורפים מבנים ומכוניות.
עוד תואר כי התבצע רק מספר אפסי של מעצרים וכי התוקפים ממשיכים להסתובב חופשי ולתקוף פלסטינים שוב ושוב.
באוגוסט 2024 התריע ראש השב"כ רונן בר בפני ראש הממשלה ושר הביטחון יואב גלנט כי קיימת החרפה והתרחבות משמעותית בהיקף המשתתפים ושינוי במאפייניה.
השינוי כולל לדבריו מעבר מפעולות ממוקדות וחשאיות שביצעו מעטים, לפעילות רחבה וגלויה של מאות פעילים, מעבר לשימוש באמצעי לחימה, לעיתים כאלה שסופקו כדין על ידי המדינה, מעבר מהתחמקות מכוחות הביטחון לתקיפתם, ומהתנתקות מהממסד לקבלת הכשר מגורמים מסוימים בו.
בר ציין כי נכון למועד ההתרעה אין גינוי של ההנהגה הנורמטיבית וקיימת תחושה של גב שלטוני מסוים.
עוד כתב כי מנהיגי התופעה מבקשים להביא את המערכת לאובדן שליטה.
הוא הזהיר כי הנזק למדינת ישראל הוא בל יתואר וכי המשך התקדמות בכיוון זה ישנה ללא היכר את פני המדינה.
בנובמבר 2025, בדיון ביטחוני בנושא, עלו נתונים על פיהם מדובר בכ-300 מעורבים באירועים אלימים, רובם אנשי "נוער הגבעות", מתוכם 70 המובילים את התקיפות, כאשר רבים מהמובילים הם מבוגרים.
ראש השב"כ דוד זיני ציין כי ישנן דמויות בוגרות המוכרות במרחב "שמזרימות כסף, דוחפות לנוכחות בשטח, ומכוונות את הנערים לקווי פעולה אלימים".
רוב התקיפות האלה יצאו ממאחזי חווה, שמספרם עלה מ-30 לפני טבח שבעה באוקטובר ל-120 נכון ליולי 2025. מתחילת 2023 עד דצמבר 2025 קמו כ-140 מאחזים.
במסמך פנימי של השב"כ מאוגוסט 2024 נכתב "אנו בשיאו של גל אלימות וטרור מקרב גבעונים ביו"ש.
בצה"ל ובשב"כ הביעו תסכול מהיעדר גינוי נחרץ מצד מנהיגי ההתיישבות.
נכון לשנת 2025 התוקפים הקימו קבוצות וואטסאפ וטלגרם, שבהן הם מנהלים "יומן אירועים" של תקיפות נגד פלסטינים ולעיתים אף מפרסמים נתונים על כמויות ועל אזורי התקיפה, ומצרפים תמונות וסרטונים המתעדים אותה.
הם מאורגנים וחמושים טוב יותר מבעבר, כאשר רבים מהם מחזיקים ברובי סער מדגם M16 או דומיו, לאחר שהשר לביטחון לאומי איתמר בן גביר הקל את הגבלות הנשק.
הרבה מהאירועים מתחילים ללא חיכוך או התגרות מקדימה מצד הפלסטינים וגם לא לאחרי פיגוע טרור, כחלק מהשאיפה לגרש קהילות פלסטיניות ולייצר הרתעה בקרב הפלסטינים.
כתוצאה מהתקיפות עזבו עשרות קהילות רועים פלסטיניות את בתיהן.
בפרסומים שונים דווח על אירועים בהם חיילים צפו בתקיפות מבלי להתערב, וכן על אירועים בהם היו התוקפים מלווים בחיילים חמושים שלעיתים אף השתתפו בתקיפה, רובם מתנחלים שצה"ל גייס ליחידות ההגנה המרחביות ולכיתות כוננות.
גם בדו"ח של האו"ם צוין כי התקיפות נתמכות פעמים רבות על ידי כוחות הביטחון הישראליים ובהשתתפותם.
באוקטובר 2018 נהרגה עאישה א-ראבי, פלסטינית בת 47 תושבת בידיא לאחר שנפגעה בראשה מאבן שהושלכה לעבר כלי רכב בו נסעה עם בעלה וביתה, סמוך לצומת תפוח.
המדינה הכירה בהריגתה כפעולת איבה.
לפי החשד מדובר בטרור יהודי שכלל ידוי אבנים לעבר המכונית.
בינואר 2019 הוגש כתב אישום נגד קטין יהודי בחשד לביצוע המעשה בנסיבות מעשה טרור.
ב-26 בפברואר 2023, לאחר שמחבל פלסטיני תושב שכם רצח שני יהודים בחווארה, נכנסו מאות פעילי ימין קיצוני לחווארה ולזעתרה, והציתו עשרות בתים וכלי רכב, זרקו אבנים, הכו אנשים ופגעו בעצים.
פלסטיני אחד נורה למוות בזעתרה.
עשרות מתושבי חחוארה נפצעו, ועוד מאות נפגעו משאיפת עשן.
שני מתפרעים מבוגרים נשפטו ולבסוף הורשעו בכך שתקפו עם אבנים וגרזן משפחה פלסטינית שישבה במכונית.
המהומות הרחבות זכו להתייחסות רחבה בתקשורת העולמית, בין היתר תחקיר ב-CNN ביחס לעוזלת ידם של חיילי צה"ל בטיפול בנושא.
לאחר המהומות גינו גורמי ממשל רבים בישראל – בהם ראש הממשלה נתניהו, שר הביטחון גלנט, והשרים בן גביר וסמוטריץ' – את לקיחת החוק לידיים.
ב-11 באוקטובר 2023, ארבעה ימים אחרי טבח שבעה באוקטובר, נכנסו לקוסרה מתנחלים רעולי פנים על 2 טרקטורונים.
הם תקפו את אחד הבתים באבנים ויריות.
בני הבית נמלטו וילדה בת שש נפצעה מירי.
בערב הגיעו חיילים, ירו אש חיה ורימוני גז מדמיע, ולקחו מהבית שהותקף את מצלמות האבטחה.
למחרת חסמו עשרות מתנחלים את דרכם של אמבולנסים למסע ההלוויה.
כוחות הביטחון ירו באוויר וזרקו רימוני גז מדמיע.
אב ובנו שרצו לעבר מכוניתם נורו למוות ממכונית ישראלית שנסעה בכביש 60. לאחר תיאום התקיימו ההלוויות בכפר קוסרה.
לפי אתרי החדשות מקור ראשון וערוץ 7 האירוע לא התרחש בכפר, ארבעה פלסטינים התקרבו לאש קודש והתושבים ירו עליהם כדי להגן על היישוב.
ב-9 באוגוסט 2024 נכנס בשגגה למאחז סנה יעקב או "גבעת רונן" רכב ובו חמש ערביות ישראליות מרהט, אחת מהן ילדה בת 3. הרכב הותקף על ידי נערים יהודים מקומיים שרגמו אותו באבנים, הציתו אותו, ואחד מהם אף כיוון אל הנוסעות את נשקו.
כעבור מספר ימים עצרה המשטרה שני חשודים במעשה, ובהמשך הוגש נגדם כתב אישום.
הם נאשמים כי ביצעו תקיפה מתוך מניע גזעני, ואחד מהם נאשם כי מעשיו בוצעו גם בנסיבות מעשה טרור.
ב5 בספטמבר תקפו עשרות מתנחלים את קהילת ח'לת א-דבע מדרום לחברון, תקפו תושבים בסכינים, השחיתו רכבים ושברו את מערכת האנרגיה הסולארית של הכפר.
יותר מעשרה תושבים פונו לבית חולים כתוצאה מדקירות, שברים מפציעות ודימומים במוח.
במהלך עונת המסיק בנובמבר התבצעו השחתת מסגדים ושרפתם.
כמו כן, עשרות מתנחלים תקפו מוסק בשם חיכמת שתיווי בין הכפרים בית ליד וכפר קדום, פצעו אותו והציתו את רכבו.
בליל ה-24 לאוקטובר מתנחלים הציתו כלי רכב ליד בתי מגורים בקרבת הכפרים אל מוע'ייר ואבו פלאח.
ב-5 בנובמבר כעשרה מתנחלים רעולי פנים תקפו קשיש פלסטיני ופרצו לביתו שבאזור מסאפר יטא שבדרום הר חברון, ללא עצורים.
על פי בנו של המותקף מדובר בשגרה יומיומית.
ב9 לנובמבר כ20 רעולי פנים מהמאחז גבעת רונן הרסו רכבים ותקפו פלסטינים ופעילים ישראלים שהשתתפו במסיק זיתים בבורין בשטח B, בהם עודד ידעיה.
בנובמבר 2025 השתתפו למעלה מ-100 פורעים בתקיפת פלסטינים בכפר בית ליד שממזרח לטולכרם תוך פציעת ארבעה מהם.
בנוסף הם השחיתו רכוש והציתו כלי רכב באזור התעשייה בראון שליד קדומים.
במנוסתם, תקפו הפורעים חיילים וניקבו את צמיגי רכבו של סגן מפקד גדוד.
בנובמבר 2025 הוגש כתב אישום נגד אריאל דהרי, בן 24, מן המאחז עוז יאיר שליד רמאללה בגין תקיפת עפאף אבו עאלייה, בת 53, ומוסקים נוספים.
העבירות המיוחסות לו: מעשה טרור של חבלה בכוונה מחמירה, מעשה טרור של חבלה בצוותא וחבלה במזיד לרכב בצוותא מתוך מניע גזעני.
בדצמבר הוכו, נשדדו ואושפזו שלושה מתנדבים איטלקים וקנדית שהגיעו להגן על תושבי הכפר עין א-דיוכ אל-פוקא.
ב-25 לדצמבר תינוקת פלסטינית בת שמונה חודשים פונתה לבית חולים בעקבות מאבן שיידו לעבר ביתה מתנחלים שהגיעו ממאחז סמוך, בכפר סמוע הסמוך לחברון, יחד עם שבירת חלון הבית ונסיון הצתת רכב.
באותו היום מתנחלים השחיתו ציוד פלסטיני במחצבה בבית פג'אר, הציתו כלים הנדסיים ורססו כתובות נאצה במקום
ב-27 בדצמבר נכנסו חיילים מחטיבת הצנחנים לכפר דיר דיבוואן שליד רמאללה והשחיתו שם כלי רכב.
המעורבים נשפטו ונענשו על ידי מפקדיהם.
על פי נתוני המשטרה, בשבועיים הראשונים של 2026 אירעו כארבע תקריות פשיעה לאומנית בממוצע ביום.
ב-7 בינואר 2026 דווח כי עשרות מתנחלים תקפו כפרים באזור רמאללה, דרסו תושב ודקרו קשיש.
ב-8 בינואר 2026 דווח על רעולי פנים יהודים שחשודים בהצתת כמה רכבים וביניהם רכב שבתוכו היו פלסטינים, בכפר בית ליד.
מצבו של לפחות אחד מהפלסטינים הוגדר אנוש.
באותו היום תועדה תקיפה של עשרות יהודים רעולי פנים את באסים סלאח, עובד חירש מלידה בן 68 במשתלת האחים ג'ניידי בדיר שרף, כאשר העלו באש ארבע מכוניות של עובדי המשתלה.
מדובר היה במתקפה השביעית של מתנחלים ממאחזים סמוכים לשבי שומרון את המשתלה, כאשר בספטמבר העלו באש את משרדיה ומחסניה.
ב-17 בינואר 2026 תקפו מתנחלים באלות תושבים פלסטינים ופעילי זכויות אדם בתוך בתיהם בקהילת ח'לת א-סידרה, סמוך לרמאללה, ושרפו מכוניות ובתים.
המאחז ממנו יצאו המתנחלים פונה יותר מתשע פעמים על ידי כוחות הבטחון אך הוקם מחדש בכל פעם, לעתים אף כשעה לאחר הפינוי.
פחות משבועיים מאוחר יותר שוב פשטו מתנחלים על אותו המקום והציתו ארבעה בתים.
ב-10 בפברואר הרסו עשרות פורעים יהודים באמצעות בולדוזר 15 בתים בכפר עין א-דיוכ.
סוכנות הידיעות הצרפתית AFP תיעדה את ההרס הרב ועדויות של תושבי המקום.
על פי העדויות רוב המתנחלים היו חמושים, וליווה אותם רכב של הצבא.
הם הכו נשים וילדים, אילצו משפחות לצאת מבתיהן והחרימו את רכושן.
החל משנת 2025 דווח על מספר מקרים שבהם הותקפו עיתונאים - ישראלים, ממדינות העולם או פלסטינים - על ידי מתנחלים, בעת שסיקרו אירועי אלימות בגדה המערבית.
הוועד להגנה על עיתונאים תיעד ב-2025 לפחות 23 עיתונאים בינלאומיים ופלסטינים שנפגעו או היו בסכנה בעקבות אלימות של מתנחלים ישראלים ב-11 תקריות, שכללו זריקות אבנים, תקיפות פיזיות, נזק לציוד וצרחות בעקבות סיקור אירועים כגון מסיק זיתים ואלימות באזורים כפריים.
במקרים אחדים נרשמו גם פגיעות בעיתונאים מצד כוחות הביטחון.
זאת לעומת תקיפה בודדת של עיתונאי ישראלי בידי מתנחלים בשנת 2024.
ביוני 2025 גינו גופי עיתונאים וגורמים גרמניים תקיפה של כתבים של תחנת השידור הגרמנית דויטשה ולה (DW) בכפר סינג'יל בגדה המערבית.
לטענתם, מתנחלים ישראלים זרקו אבנים ורדפו אחרי העיתונאים.
רכושם ניזוק, אך הם ברחו ללא פגע.
גם עיתונאים בינלאומיים ופלסטיניים שנכחו במקום נאלצו לפנות את המקום.
מנכ"ל DW, פטר לימבורג, ואיגוד העיתונאים הגרמני (DJV) גינו את התקיפה וקראו לממשלת ישראל להבטיח את ביטחונם של עיתונאים.
השגריר הגרמני בישראל הדגיש את חשיבות חופש העיתונות והגנת העיתונאים.
התקיפה אירעה ביישובים ישראלים בגדה, הנחשבים מאחזים בלתי חוקיים לפי הדין הבינלאומי.
קיימים גם דיווחים מוקדמים יותר על תקיפת עיתונאים מצד מתנחלים יהודים - לדוגמה, תלונות על מתנחלים מחברון שתקפו 3 עיתונאים בשירות ארגוני חדשות מהעולם, בשנת 2001. בתקרית אחרת משנת 2000 נטען כי כ-30 מתנחלים רגמו באבנים מכונית שהסיעה עיתונאים וגרמו לפציעת אחד מהם.
חיילים שהיו במקום לא ניסו למנוע את הפגיעה או לעצור את הפורעים.
גם הארגון International Federation of Journalists, ארגון מקצועי גדול המייצג מעל 600 אלף אנשי מדיה, דיווח בנובמבר 2026 כי שישה עיתונאים פלסטינים שמשתייכים לארגון, הותקפו על ידי מתנחלים בזמן שסיקרו מסיק זיתים.
הם נזקקו לטיפול בבית חולים והציוד שלהם נהרס.
הארגון קרא להפסקת האלימות נגד עיתונאים ולשמירה על חופש העיתונות באזורים הכבושים על ידי ישראל.
ארגונים מקצועיים שונים גינו את תקיפות העיתונאים.
בנובמבר 2025, Foreign Press Association , ארגון עיתונאי וותיק המייצג מאות עיתונאים בינלאומיים בישראל, הביע זעזוע בעקבות התקפות על צוותי חדשות בינלאומיים, וקרא לרשויות בישראל לחקור את האירועים ולהביא את המבצעים לדין.
נתוני משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים
בתחילת שנות ה־2000 הקים משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים OCHA, את משרדו ל"שטחים הפלסטיניים הכבושים" (OCHA-OPT).
מאז שנת 2008, OCHA-OPT מפרסם נתונים פומביים על ישראלים ופלסטינים שנהרגו ונפצעו בשטחי ארץ ישראל כתוצאה מהסכסוך הישראלי פלסטיני, והוא מפיק מדי שנה מאות דוחות, תדריכים, מפות אינטראקטיביות ולוחות מחוונים, בהיקף וברמת פירוט גבוהים.
ישנם גורמים בישראל, כמו משרד החוץ, הטוענים כי בדו"חות יש בעיות רבות, לרבות הטיה מכוונת.
לפי OCHA-OPT, מאז 2008 ועד דצמבר 2025 נהרגו בשטחי יהודה ושומרון 2,048 פלסטינים בתקריות על רקע לאומני.
נתון זה מתייחס לכלל ההרוגים, כולל פלסטינים שנהרגו בביצוע פעולות טרור או לחימה עם צה"ל, הרוגים בגלל פעילות אזרחים יהודים או בגלל תקריות עם צה"ל שהתפתחו על רקע עימותים כאלה.
באותה תקופה נהרגו ביהודה ושומרון 181 יהודים על רקע לאומני.
מספר הפצועים הפלסטינים עמד על 164 אלף איש, לעומת כ-6,400 ישראלים שנפצעו.
OCHA-OPT מציין כי לעיתים קרובות עימותים בין מתנחלים לבין פלסטינים ביהודה ושומרון גורמים בהמשך לעימותים בין כוחות הביטחון לבין פלסטינים.
לדוגמה, בתקופה ינואר עד אוקטובר 2018, מנה OCHA-OPT מעל 400 פלסטינים שנפצעו מידי כוחות ביטחון ישראליים לאחר פשיטות של מתנחלים.
נתונים אלה הם בסיס לדיווחי האו"ם על אלימות מצד מתנחלים ויהודים אחרים בדוח"ות האו"ם.
OCHA-OPT מפרסם דוחות דו-שבועיים בשם "הגנה על אזרחים" ובהם נתונים סטטיסטיים ותיאורים של אלימות ופשיעה נגד רכוש מצד אזרחים ישראלים נגד פלסטינים ביהודה ושומרון.
דוחו"ת אלה זוכים גם לחשיפה בתקשורת העולמית, ולהתייחסות של מדינות, ארגוני זכויות אדם וארגונים פרו-פלסטינים.
ברחבי העולם נחשב מקור זה כמקור המרכזי והסמכותי ביותר לנעשה בשטחים.
דוחו"ת האו"ם משמשים גם במסמכים משפטיים שמוצגים בעניינה של ישראל במוסדות בינלאומיים כמו בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) תוך טענה שהיא מפירה את החוק הבינלאומי.
על פי נתוני האו"ם, בין שנת 2020 לשנת 2025 חלה עליה משמעותית במספר אירועי הפשיעה הלאומנית של מתנחלים ביהודה ושומרון שהובילו לנפגעים בגוף או בנפש.