tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, הדגישה את הצורך בסולידריות של מדינות נוספות כדי להתמודד עם גל הפליטים שנשטפו לחופיה של איטליה, בין היתר על ידי יצירת בריתות אירופאיות עם טורקיה של ארדואן ומדינות בדרום הים התיכון.
בלוב היה בין נותני החסות העיקריים לפאיז א-סראג' כראש ממשלת ההסכמה הלאומית.
ב-11 ביולי 2015 התפוצצה מכונית תופת מחוץ לקונסוליה האיטלקית בקהיר, שגבתה את חיו של אדם אחד והביאה לפציעתם של עוד ארבעה.
המדינה האסלאמית נטלה אחריות על הפיגוע.
באותו יום הצהיר ג'נטילוני כי "איטליה לא תאוים" מכך ותמשיך להיאבק נגד הטרור.
בדצמבר 2015 אירח ג'נטילוני ועידת שלום ברומא עם נציגים משתי הממשלות היריבות בלוב שמעורבות במלחמת האזרחים, וכן נציגים מהאומות המאוחדות, מארצות הברית ומרוסיה.
בינואר 2015 הוא ניהל משא ומתן לשחרורן של ונסה מרצולו וגרטה ראמלי לאחר שהוחזקו כבנות ערובה על ידי חמושים מהצבא הסורי החופשי, ולאחר מכן על ידי חמושים מג'בהת פתח א-שאם (ג'בהת א-נוסרה לשעבר), במשך 168 ימים.
הוא ניסה, ללא הצלחה, להנהיג קו תקיף נגד מצרים לאחר רצח ג'וליו רג'ני, דוקטורנט איטלקי מאוניברסיטת קיימברידג', שנחטף ונרצח בקהיר, תוך חשדות כבדים למעורבות כוחותיו של א-סיסי בדבר.
המשבר הדיפלומטי בין המדינות כלל את החזרתו של השגריר האיטלקי מקהיר.
במרץ 2015 ביקר במקסיקו ובקובה, פגש את נשיא קובה ראול קסטרו, והבטיח לו את תמיכתה של איטליה בנרמול היחסים בין קובה לארצות הברית.
כמו כן, ביקר באיראן גם קצת לפני וגם לאחר הסכם הגרעין עם איראן.
במהלך כהונתו כשר חוץ שולש מספר הרישיונות לייצוא נשק, וההכנסה מייצוא נשק עלתה מפחות מ-2.9 מיליארד אירו ב-2014 ליותר מ-8.2 מיליארד אירו ב-2015, נתון שיא מאז סוף מלחמת העולם השנייה.
דו"ח של בית הנבחרים בנושא לא מזכיר את מדינות היעד של כלי הנשק, מה שמקשה על הביקורת השיפוטית.
מקורות שונים דיווחו על משלוח של יותר מ-5,000 פצצות לסעודיה, הלוחמת במלחמת האזרחים בתימן, כמו גם 3,600 רובי בנלי שנשלחו לכוחותיו של נשיא מצרים א-סיסי.
ב-5 בדצמבר 2016, לאחר שנחל תבוסה במשאל העם שנערך במדינה, הודיע מתאו רנצי על התפטרותו מראשות הממשלה.
ב-11 בדצמבר, לאחר התפטרותו של רנצי, התבקש ג'נטילוני על ידי נשיא איטליה סרג'ו מטרלה להקים ממשלה חדשה.
למחרת הושבע ג'נטילוני כראש הממשלה החדש.
הקואליציה שהקים נתמכת על ידי מפלגתו, המפלגה הדמוקרטית, ועל ידי המרכז-ימין בראשות אנג'לינו אלפנו, אותה קואליציה שתמכה בממשלתו של רנצי במשך כשנתיים.
ג'נטילוני לא התמודד בבחירות המקדימות על ראשות המפלגה הדמוקרטית, וב-30 באפריל 2017 נבחר בשנית מתאו רנצי לעמוד בראשה, ולהיות מועמדה בבחירות לראשות הממשלה שנערכו במרץ 2018.
פאולו ג'נטילוני נשוי לעמנואלה מאורו, אדריכלית.
פאולו חיאנקרלו דה לה האסה אורקיסה (בספרדית: Paolo Giancarlo de la Haza Urquiza; נולד ב-30 בנובמבר 1983), הידוע כפאולו דה לה האסה, הוא כדורגלן עבר פרואני ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי בסיינסיאנו.
פאולו דה לה האסה החל את הקריירה המקצועית בספורט בויס, מעיר הולדתו לימה שבפרו.
בשנת 2005 חתם לשנתיים בסיינסיאנו עמה זכה באליפות פרו.
בשנת 2007 חתם לארבע שנים במועדון הפאר האוקראיני, צ'רנומורץ אודסה, אך לא הירבה לשחק ואחרי 28 הופעות בשנתיים בהן כבש צמד שערים, חזר פאולו לעיר הולדתו בה חתם במועדון הגדול, אליאנסה לימה.
בשנת 2009 הושאל לעונה אחת למועדון הפאר הישראלי, בית"ר ירושלים, עמו ניסה לזכות באליפות, לצד הפרואני ג'וניור ויסה, אך באמצע העונה נפצע ובית"ר סיימה במקום החמישי.
לאחר עונה לא רעה בלימה, דה לה האסה היה שחקן חופשי עד מרץ 2011 בו חתם בקבוצה הסינית, ג'יאנגסו סונינג ורשם 21 הופעות ליגה.
בין השנים 2012–2014 שיחק פאולו בססאר ואייחו הפרואנית בה אף שימש כקפטן.
בשנת 2014 חזר הקשר ההתקפי לעיר הולדתו, אך הפעם לקבוצה ספורטינג קריסטל.
בקיץ 2016 חתם לעונה אחת בחואן אאוריץ' בה הירבה לשחק וכבש שער ב-34 הופעות.
ביולי 2017 חזר לקדנציה שנייה באליאנסה לימה.
עונה לאחר מכן הגיע לסיינסיאנו שם שיחק 25 משחקים והבקיע שער.
מ-2019 משחק דה לא האסה בספורט בויס.
פאולו דה לה האסה, רשם 24 הופעות בשבע שנותיו בנבחרת פרו אך לא כבש שערים במדיה.
פאולו השתתף אף בקופה אמריקה של שנת 2007.
פאולו אלכסנדר רודריגז פונסקה (בפורטוגזית: Paulo Alexandre Rodrigues Fonseca; נולד ב-5 במרץ 1973) הוא כדורגלן עבר פורטוגזי ששיחק כמגן מרכזי וכיום מאמן אולימפיק ליון.
הוא צבר בליגה הפורטוגזית 111 הופעות ושלושה שערים במהלך שבע עונות, בעיקר עם קבוצת אסטרלה דה אמדורה.
ב-2005 התחיל בה את קריירת האימון שלו.
פונסקה נולד בנמפולה שבמוזמביק הפורטוגזית.
הוא שיחק 14 שנים תחילה עם בארירנסה מהליגה השלישית ולאחר מכן עבר לליגת העל הפורטוגלית לשורות מועדון לצ'ה בעונת 1995/1996, בחמש השנים הבאות עבר מספר קבוצות ושיחק בשורות בלננסש, מאריטימו, ויטוריה דה גימארייש ואסטרלה דה אמדורה.
פונסקה פרש ממשחק פעיל ביוני 2005 בגיל 32 אחרי ששיחק בליגה השנייה בפורטוגל.
פונסקה התחיל לאמן מיד לאחר פרישתו, במשך שנתיים הוא הדריך את קבוצת הנוער של אסטרלה.
מ-2007 עד 2011, הוא אימן קבוצות צנועות, בעיקר את קבוצת פיניאלנובלסה אותה הוביל לרבע גמר הגביע הפורטוגלי בעונות 2009/2010 ו-2010/2011.
בעונת 2011/2012, פונסקה מונה למאמן קבוצת אווש מהליגה השנייה והוביל את הקבוצה למקום השלישי, כשרק שתי נקודות מפרידות מהעפלה לליגה הבכירה.
בעונה הבאה, הוא חתם בפאסוס די פריירה, שוב סיים במקום השלישי והכשיר את המועדון לקראת הקמפיין בליגת האלופות.
פונסקה אימן את פורטו, החל מ-10 ביוני 2013. יחד עם הקבוצה הוא זכה בסופר קאפ הפורטוגלי אחרי ניצחון 0–3 על ויטוריה דה גימארייש, אשר היה למעשה לתואר הראשון שלו כמאמן.
עם זאת, ב-5 במרץ 2014, בעקבות שרשרת של תוצאות גרועות הוא עזב את המועדון, אחרי שסיים במקום השלישי בליגה, תשע נקודות מאחורי המוליכה בנפיקה ליסבון.
מ-2014 עד 2016, פונסקה המשיך לעבוד בארצו במועדונים השורה הראשונה, לרבות פאסוס וספורטינג בראגה.
את האחרון הוא הוביל אל המקום הרביעי וגם זכה עמו בגביע.
ב-31 במאי 2016, פונסקה עבר לאמן מחוץ לפורטוגל בפעם הראשונה בקריירה שלו, הוא זומן להחליף את המאמן האגדי מירצ'ה לוצ'סקו (לאחר 12 עונות) כמאמן קבוצת שחטאר דונצק.
הוא חתם על חוזה לשנתיים במועדון מליגת העל האוקראינית.
עם שחטאר הוא זכה באליפות הלאומית בשתי העונות הראשונות, כולל תואר דאבל בעונת 2016/2017 – אשר הביא לו את הזכייה גם בתואר מאמן העונה באוקראינה והוא גם הוביל את שחטאר לשלב 16 האחרונות בליגת האלופות לאחר שסיימה במקום השני בשלב הבתים אחרי ניצחון בית על קבוצת הפרמייר ליג מנצ'סטר סיטי.
ב-11 ביוני 2019 מונה למאמן רומא מסרייה א.
ב-22 ביוני 2022 מונה למאמנה של ליל מהליג 1.
ב-13 ביוני 2024 מונה למאמן מילאן מסרייה א בחוזה ל-3 שנים החל מ-1 ביולי.
ב-29 בדצמבר 2024 פוטר מתפקידו כמאמן מילאן.
ב-31 בינואר 2025 מונה למאמן אולימפיק ליון.
ב-2 במרץ התעמת עם השופט במהלך משחק נגד ברסט ומנהלת הליגה הצרפתית החליטה להשעות אותו לתשעה חודשים.
המאמן הטוב ביותר בליגת העל האוקראינית בכדורגל: 2016/17
פאולו סורנטינו (באיטלקית: Paolo Sorrentino; נולד ב-31 במאי 1970) הוא במאי, מפיק וסופר איטלקי.
בגיל 16 התייתם משני הוריו אשר נפטרו מהרעלת פחמן חד-חמצני שנפלט מתנור.
בהתייחסות לכך הוא סיפר: .
סורנטינו החל כבמאי מקומי, אשר עוסק בנושאים הפנימיים הבוערים של איטליה, ושל עירו נאפולי בפרט - פוליטיקאים מושחתים, עולם המאפיה, פערי הדורות ועוד.
את הפריצה שלו עשה סורנטינו בעקבות סרטו מ-2004 "ההשלכות של האהבה", שמתאר איש עסקים בודד שעובד בעל כורחו עם הקאמורה - המאפיה הקמפאנית.
ב"חבר המשפחה" תיאר את עולם ההלוואות של השוק האפור וב"דיוו"- עסק בפוליטיקאי מעורר המחלוקת ג'וליו אנדראוטי.
לאחר מכן, הוא עבד על "זה בוודאי המקום", סרט באנגלית שבו מגלם שון פן את דמותו של המוזיקאי רוברט סמית'.
ב"יפה לנצח" מתוארים חיי הלילה של רומא מעיניו של ג'פ גמברלה, עיתונאי ופנסיונר, וב"נעורים" המלחין בדימוס פרד בלינגר (מייקל קיין) והמוזקיאי מייק בויל (הארווי קייטל) יוצאים לחופשה בהרי האלפים, שם יתעמתו עם משקעי העבר.
סרטו האחרון "הם" היא ביוגרפיה על שערוריותיו של סילביו ברלוסקוני.
בנוסף על סרטיו, ביים וכתב סורנטינו מספר סדרות טלוויזיה: "הקבוצה" על יחידת משטרה בפישינולה נאפולי, הסדרות הקומיות "שבת ראשון שני" ו"הקולות שבפנים" על בסיס מחזותיו של אדוארדו דה פיליפו, ושתי הפקות הענק האפיפיור הצעיר והאפיפיור החדש - דרמות מומצאות על חיי האפיפיור האמריקני הראשון, פיוס השלושה-עשר ועל אנשי הותיקן.
סורנטינו ציין כי מבחינתו, כל אחת מן הסדרות היא למעשה "סרט בן 10 שעות".
זאת ועוד, סורנטינו נוהג לשתף פעולה ברוב יצירותיו עם השחקן טוני סרבילו והצלם לוקה ביגאצי .
ביולי 2025 דווח שסרטו של סורנטינו, בשם "La Grazia", יפתח את פסטיבל הסרטים של ונציה.
הקרנת הבכורה העולמית של הסרט תיערך ב-27 באוגוסט 2025.
חמישה מסרטיו הוצגו בפסטיבל קאן, כאשר סרטו "il divo" זכה בפרס חבר השופטים.
ב-2014 סרטו "יפה לנצח" (La grande bellezza) זכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, בבאפט"א לסרט שאינו דובר אנגלית ובארבעה פרסי האקדמיה האירופית לקולנוע, תשעה פרסי דויד של דונטלו ושש זכיות בסרט הכסף.
ב-2015 הוא כתב וביים את סרטו באנגלית "נעורים" (עם מייקל קיין, רייצ'ל וייס והארווי קייטל) שזכה בשלושה פרסי האקדמיה האירופית לקולנוע, כולל לסרט הטוב ביותר.
ב-2016 כתב וביים ביחד עם ערוצי Sky וHBO את הסדרה האפיפיור הצעיר (עם ג'וד לאו ודיאן קיטון).
ב-2020 עלתה עונת המשך, בשם האפיפיור החדש.
פאולו ססאר ואנצ'ופה ווטסון (בספרדית: Paulo César Wanchope Watson; נולד ב-31 ביולי 1976 בארדיה) הוא כדורגלן עבר קוסטה ריקני, ששיחק בעמדת החלוץ, ומאמן כדורגל.
לאחר שהחל את הקריירה בארדיאנו מעיר הולדתו, יצא ואנצ'ופה לקריירה בינלאומית שכללה שמונה עונות באנגליה (מתוכן שבע בפרמייר ליג) בשלושה מועדונים שונים, ועונות בודדות בלה ליגה, בקטר, בארגנטינה, ביפן וב-MLS.
ואנצ'ופה הוא אחד מבכירי הכובשים בנבחרת קוסטה ריקה, עם 45 שערים ב-73 הופעות.
הוא ייצג את הנבחרת וכבש במדיה בשני טורנירי מונדיאל, ייצג אותה שלוש פעמים בגביע הזהב, כולל העפלה לגמר ב-2002, וכן ייצג אותה פעם אחת בטורניר קופה אמריקה.
לאחר פרישתו פנה לקריירת אימון, במהלכה הוביל בין היתר את קבוצת נעוריו ארדיאנו, וכן אימן בנבחרת קוסטה ריקה.
ואנצ'ופה החל את קריירת המשחק במדי ארדיאנו מעיר הולדתו.
במהלך עונת כבש ואנצ'ופה 11 שערים ובישל שמונה נוספים ב-18 הופעות בלבד, מה שהוביל את דרבי קאונטי מהפרמייר ליג לרכוש אותו בכ-600 אלף ליש"ט עוד במהלך העונה, ב-27 במרץ 1997 ולצרפו יחד עם חברו לקבוצה מאוריסיו סוליס.
ב-5 באפריל ערך ואנצ'ופה בן ה-21 את הופעת הבכורה שלו בהרכב הקבוצה, תחת המאמן ג'ים סמית', במשחק חוץ מול מנצ'סטר יונייטד באולד טראפורד.
ואנצ'ופה כבש שער אישי מרהיב כאשר עבר ארבעה שחקני היריבה, לפני שהכניע את פטר שמייכל, כדי לקבוע 0–2 לדרבי.
קבוצתו ניצחה 2–3 בסיום, והשער של ואנצ'ופה נבחר לשער הגדול בהיסטוריה של המועדון בחגיגות 125 שנים להיווסדו בשנת 2012.
בעונת 1997/1998, עונתו המלאה הראשונה בקבוצה, היה ואנצ'ופה למלך השערים של הקבוצה בליגה (13 שערים) ובכל המסגרות (17 שערים), וסייע לה לסיים את העונה במקום התשיעי, הגבוה ביותר שלה מזה כעשור.
עונה לאחר מכן כבש תשעה שערי ליגה, כאשר קבוצתו סיימה שמינית בליגה.
ואנצ'ופה סיים את דרכו בקבוצה עם 23 שערי ליגה ב-72 הופעות, במעט יותר משתי עונות במדי דרבי.
ב-16 ביולי 1999, לקראת עונת 1999/2000, עבר ואנצ'ופה לוסטהאם יונייטד של המאמן הארי רדנאפ תמורת כ-3.5 מיליון ליש"ט.
ב-28 ביולי כבר ערך את הופעת הבכורה שלו, במשחק הביתי מול הירנפיין בגביע האינטרטוטו.
שבוע לאחר מכן, במשחק הגומלין, כבש ואנצ'ופה את שערו הראשון במדי הקבוצה.
בעונה זו ייצר ואנצ'ופה שותפות מוצלחת בחלק הקדמי עם פאולו די קאניו.
הוא סיים את העונה עם 12 שערי ליגה ושלושה נוספים באירופה (אינטרטוטו וגביע אופ"א), וסייע לקבוצה לסיים במקום התשיעי בטבלה.
עם זאת, הגעתו של דאבור שוקר וחזרתו מהשאלה של פרדי קאנוטה, הובילו למכירתו של ואנצ'ופה בתום עונה אחת בלבד.
ואנצ'ופה חתם במדיה של מנצ'סטר סיטי תחת המאמן ג'ו רויל ב-8 באוגוסט 2000, לקראת עונת 2000/2001, תמורת כ-3.65 מיליון ליש"ט.
הייתה זו תחנתו השלישית באנגליה.
ב-23 באוגוסט, במסגרת המחזור השני של העונה וכשבועיים בלבד לאחר הצטרפותו, כבש ואנצ'ופה שלושער לרשתה של סנדרלנד בניצחון קבוצתו 2–4. הוא כבש תשעה שערי ליגה ב-27 הופעות בעונת הבכורה שלו, שהספיקו לו כדי לזכות בתואר מלך שערי הליגה של הקבוצה באותה העונה, אך לא הספיקו כדי להימנע מירידת ליגה.
עונה לאחר מכן החל ואנצ'ופה לסבול מפציעות, שהשביתו אותו לחלקים גדולים מהעונה, אך עם זאת, במשחקים בהם שיחק הפגין יכולת גבוהה מאוד, ואף תרם 12 שערי ליגה ב-15 הופעות בלבד להעפלתה של הסיטי בחזרה לפרמייר ליג לאחר עונה אחת בלבד, עם המקום הראשון בליגת המשנה.
ואנצ'ופה החמיץ לחלוטין את עונת 2002/2003 בעקבות פציעות.
הוא נפרד מהמועדון בתום עונת 2003/2004, בה תרם למסע ההישרדות בליגה של הקבוצה תחת המאמן קווין קיגן עם שישה שערים ב-22 הופעות.
בסך הכול, בארבע עונות במדי הקבוצה (בהן שותף בפועל רק בשלוש), כבש ואנצ'ופה 27 שערי ליגה ב-64 הופעות.
באוגוסט 2004, לקראת עונת 2004/2005 בלה ליגה ולאחר שמונה עונות בשלוש קבוצות שונות באנגליה, נמכר ואנצ'ופה למאלגה תמורת כחצי מיליון ליש"ט.
הוא שיחק במועדון במשך עונה אחת בלבד, בה ערך 25 הופעות ליגה, כמחציתן בלבד בהרכב, וכבש שישה שערים.
שערו מול נומנסיה באותה העונה נבחר על ידי ESPN לשער העונה בליגה הספרדית.
את העונה הבאה פתח באל-ע'ראפה מליגת העל הקטרית, ובהמשכה חזר לקבוצת נעוריו ארדיאנו, במדיה כבש שלושה שערי ליגה בעשר הופעות.
לאחר שייצג את נבחרתו במונדיאל 2006, עבר ואנצ'ופה לרוסאריו סנטראל מליגת העל הארגנטינאית, במדיה כבש חמישה שערי ליגה ב-14 הופעות.
ב-29 בדצמבר 2006 הודיעה טוקיו מליגת העל היפנית על החתמתו של ואנצ'ופה.
כעבור כחצי שנה שוחרר מהמועדון והצטרף לשיקגו פייר מה-MLS.
ב-16 בנובמבר 2007 הודיע על פרישתו ממשחק פעיל בעקבות בעיות בברך, מהן סבל מאז תקופתו במנצ'סטר סיטי.
ואנצ'ופה זכה להופעת פרידה מנבחרת קוסטה ריקה ב-13 בינואר 2008, עם 32 דקות במשחק ידידות ביתי מול , ושלושה ימים אחר כך הצטרף למשחק רשמי אחרון במדי קבוצת נעוריו ארדיאנו, משחקו האחרון בקריירה.
הקריירה הבינלאומית של ואנצ'ופה החלה כבר בנבחרת הצעירה של קוסטה ריקה, אותה ייצג בגביע העולם לנוער בשנת 1995 בקטר.
כשנה לאחר מכן, ב-2 באוקטובר 1996, ערך את הופעת הבכורה שלו במדי , בהפסד 0–2 ל במשחק ידידות.
בסך הכול במסגרת מוקדמות המונדיאל, תרם ואנצ'ופה שישה שערים בעשר הופעות.
ואנצ'ופה זומן לסגל הנבחרת לקראת גביע הזהב 1998, ושם, במסגרת שלב הבתים, כבש ואנצ'ופה רביעייה לרשתה של בניצחון 2–7 של נבחרתו.
קוסטה ריקה לא צלחה את שלב הבתים, ועל אף שלא כבש עוד בשלב זה, סיים ואנצ'ופה את הטורניר כמלך השערים בזכות אותה רביעייה.
שנה לאחר מכן זכה עם נבחרתו בקופה סנטרואמריקנה, וכבש שני שערים בשלוש הופעות בטורניר.
ואנצ'ופה שותף בכל שלושת משחקיה של קוסטה ריקה בגביע הזהב 2000, וכבש שני שערים, כולל שער בהפסד 1–2 ל ברבע הגמר.
שנה לאחר מכן, היה מהבולטים בנבחרתו ששיחקה כנבחרת אורחת בטורניר קופה אמריקה 2001. הוא כבש בכל שלושת משחקי שלב הבתים, כולל השער היחיד בניצחון 0–1 על , שער היתרון בדרך לשוויון 1-1 מול , וצמד בניצחון 0–4 על , שהעניק לקוסטה ריקה את המקום הראשון בבית.
ברבע הגמר שוב פגשה קוסטה ריקה את אורוגוואי, ושוב נהנתה משער יתרון של ואנצ'ופה, אך אורוגוואי הפכה בדרך לניצחון 1–2. עם חמישה שערים בארבעה משחקים, סיים ואנצ'ופה כסגן מלך שערי הטורניר, עם שער אחד פחות מחלוץ הנבחרת הזוכה , ויקטור אריסטיסאבאל.
בינואר 2002 השתתף ואנצ'ופה בטורניר גביע הזהב 2002, השלישי והאחרון שלו במדי קוסטה ריקה.
הוא לא שותף בצמד משחקי שלב הבתים, מהם עלתה קוסטה ריקה מהמקום הראשון.
הוא שותף לראשונה ברבע הגמר מול , ובחצי הגמר כבש צמד מאוחר לרשתה של , בדרך לניצחון 1–3. בגמר, הפסידה קוסטה ריקה 0–2 לארצות הברית וסיימה את הטורניר במקום השני.
ואנצ'ופה היה מהשחקנים הבולטים של נבחרתו במוקדמות מונדיאל 2002, מהם העפילה הנבחרת לטורניר הגמר לראשונה מאז מונדיאל 1990, ופעם השנייה בלבד בתולדותיה.
הוא כבש שבעה שערים ב-13 משחקים במסגרת המוקדמות, וזומן לסגל הנבחרת לטורניר הגמר.
הוא פתח ושיחק שמונים דקות בניצחון 0–2 על בפתיחת שלב הבתים, וכן שיחק תשעים דקות בשוויון 1-1 מול .
במשחק השלישי כבש ואנצ'ופה את השער הראשון של נבחרתו בהפסד 2–5 ל, וקוסטה ריקה סיימה שלישית בבית, כאשר היא מפגרת אחרי טורקיה בפער שערים בלבד.
ואנצ'ופה שיחק פחות בשנים הבאות בעקבות פציעות, אך עם זאת היה דומיננטי בהעפלתה של קוסטה ריקה למונדיאל 2006, השני ברציפות שלה, עם שמונה שערים ב-14 הופעות בטורניר המוקדמות.
הוא זומן לסגל הנבחרת לטורניר בגרמניה.
במשחק הראשון בשלב הבתים כבש ואנצ'ופה צמד לרשתה של המארחת, והיה לקוסטה ריקני הראשון שכובש צמד בגביע העולם, אך נבחרתו הפסידה 2–4 בסיום.
בסך הכול שיחק ואנצ'ופה לאורך כל שלושת משחקיה של קוסטה ריקה בטורניר, אך לא הצליח לעזור לה בהפסדים 0–3 ל ו-1–2 ל, שסיימו את דרכה של קוסטה ריקה בטורניר ללא נקודות.
לאחר טורניר המונדיאל פרש ואנצ'ופה מעשית מהנבחרת.
הוא שותף פעם אחת נוספת, במשחק הפרישה מול שוודיה בינואר 2008. בסך הכול, לזכותו 45 שערים ב-73 הופעות במדי קוסטה ריקה.
ואנצ'ופה החל את קריירת האימון היכן שהחלה והסתיימה קריירת המשחק שלו, בארדיאנו מליגת העל הקוסטה ריקנית.
הוא התמנה לתפקיד באפריל 2008, כשלושה חודשים לאחר פרישתו, במהלך טורניר וראנו של אותה השנה, והוביל את הקבוצה להפסד ברבע גמר הפלייאוף.
בטורניר המלא הראשון שלו, אינוויירנו 2008, כשלה הקבוצה להעפיל לפלייאוף האליפות.
במרץ 2009, לאחר כשנה בתפקיד, התפטר מתפקידו לאחר עשרה מחזורים בטורניר וראנו, בעקבות חוסר שביעות רצונו מהנהלת הקבוצה ורצונו להמשיך את לימודיו באנגליה.
ואנצ'ופה חזר לקוסטה ריקה ב-2010, ואימן את אורוגוואי דה קורונדו מליגת המשנה במשך כשנה וחצי.
בספטמבר 2011 התמנה לתפקיד עוזרו של המאמן הקולומביאני, חורחה לואיס פינטו, בנבחרת קוסטה ריקה.
השניים הובילו את קוסטה ריקה לגדול הישגיה במונדיאל 2014, כאשר קוסטה ריקה סיימה ראשונה בבית בו שיחקה מול שלוש אלופות עולם לשעבר, , ו.
קוסטה ריקה צלחה גם את שמינית הגמר מול , ונעצרה רק ברבע הגמר, עם הפסד בדו-קרב בעיטות עונשין מול .
ביולי 2014, לאחר טורניר המונדיאל ועזיבתו של פינטו, התמנה ואנצ'ופה למאמנה הזמני של הנבחרת, וחודשיים לאחר מכן הוביל אותה לזכייה בקופה סנטרואמריקנה השמיני בתולדותיה, עם ניצחון 1–2 על במשחק הגמר.
מינויו הפך רשמי ב-31 בינואר 2015, ובאותו הקיץ הוביל את קוסטה ריקה בטורניר גביע הזהב 2015. על אף שנחשבה פייבוריטית להתקדם בטורניר בעקבות הצלחתה במונדיאל שנה קודם לכן, התקשתה קוסטה ריקה בשלב הבתים עם שלוש תוצאות תיקו בשלושה משחקים, שהספיקו לה למקום השני בבית.
ברבע הגמר פגשה את , והודחה באופן דרמטי לאחר שהפסידה 0–1 מפנדל ארבע דקות בתוך תוספת הזמן של ההארכה.
ב-12 באוגוסט 2015 התפטר ואנצ'ופה מתפקידו, בעקבות קטטה עם סדרן לאחר שלא הורשה להיכנס לתחומי המגרש לאחר משחק חוץ של הנבחרת האולימפית מול .
בנובמבר 2015 התמנה לתפקיד המנהל המקצועי של דפורטיבו סאפריסה, והחזיק בתפקיד במשך קרוב לשנתיים.
הוא חזר למגרשים ביולי 2018, אז התמנה לתפקיד מאמן קרטחינס, אך כעבור חודשיים בלבד, בספטמבר 2018 עזב את הקבוצה כדי לשוב לתפקיד מאמן ארדיאנו.
לאחר כחודש בלבד פוטר מתפקידו בעקבות רצף של ארבעה הפסדים רצופים.
פאולו פּורפּורה (באיטלקית: Paolo Porpora; 1617 – 1673) היה צייר איטלקי מתקופת הבארוק המאוחרת, שפעל בעיקר בנאפולי והתמחה בטבע דומם פרחוני.
הוא מתועד כתלמידו של ג'אקומו רקו, אביו של ג'וזפה רקו, ונאמר כי עבד תחת אניאלו פלקונה.
הוא הצטרף לאקדמיה של סן לוקה מהשנים-1656 עד 1658. נראה שהוא הושפע ברומא מציירי טבע דומם הולנדים.
בין תלמידיו היו ג'ובאן בטיסטה רואופולו ואונופריו לוט הנפוליטני (נפטר ב-1717).
פאולו פלמאצ'י (באיטלקית: Paolo Palmacci; נולד ב-17 במאי 1984) הוא כדורגלן חופים איטלקי, המשחק בעמדת החלוץ בנבחרת איטליה בכדורגל חופים.
פלמאצ'י החל לשחק כדורגל בגיל 6. במקור, הוא חלם לשחק כדורגל מקצועי, כשבמסגרת ענף זה ערך הופעות הן בליגה הרביעית בטיבה באיטליה והן בליגה השלישית.
בשנת 2003, הוא החל לשחק כדורגל חופים בעיר הולדתו, טרצ'ינה.
כעבור שנתיים, הוא שיחק בקבוצת הכדורגל של העיר, טרנובה טרצ'ינה במסגרת הליגה האיטלקית בכדורגל חופים.
הוא זומן לראשונה לסגל הנבחרת בשנת 2006 לקראת משחק ראווה, שהתקיים בראוניון, צרפת.
בסופו של דבר, כעבור חודש, הוא נכלל באופן מפתיע בסגל הנבחרת לגביע העולם בכדורגל חופים לשנת 2006 ואף כבש בקמפיין זה שער אחד.
במהדורה לשנת 2008 של גביע העולם, הוא כבש מספרת בניצחון במסגרת שלב רבע הגמר על נבחרת צרפת ואף הצהיר בראיון שנערך עימו בשנת 2015, שזהו השער האהוב עליו שהבקיע בקריירה.
נבחרתו הגיע לגמר, שם הספיק לכבוש שער אחד מבין שלושה בהפסד לנבחרת ברזיל.
בשנת 2011, הוא זכה בטרבל עם טרצ'ינה (ליגה, גביע וסופר קאפ).
במסגרת המשחקים האירופיים של שנת 2015 בבאקו, הוא הפך לשיאן ההופעות החדש של הנבחרת, כששבר את השיא הקודם של מישל לגיסה.
במהלך מוקדמות גביע העולם בכדורגל חופים בספטמבר 2016, פלמאצ'י שבר שיא נוסף, כשהפעם הגיע ל-189 שערים במדי הנבחרת והפך לשיאן הכובשים לאחר שחלף על פני השיא הקודם של רוברטו פסקוואלי.
לעומת זאת, שיאו נשבר על ידי, גבריאלה גורי.
בנוסף, הוא ערך את הופעתו ה-200 במדי הנבחרת האיטלקית בשלב חצי הגמר מול נבחרת פולין.
תחרות שנה הופעות שעריםאליפות אירופה בכדורגל חופים 2009 9 7 2010 ?
תחרות שנה קבוצה הופעות שעריםגביע אירופה לאלופות 2018 קטניה 6 4 2019 8 6סך הכל 14 10
אליפות אירופה בכדורגל חופים (1): 2018
משחקי החוף הים תיכוניים (1): 2015
אליפות אירופה בכדורגל חופים (6):
פאולו פרננדס קנטין (בספרדית: Paolo Fernandes Cantin; נולד ב-19 באוגוסט 1998) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדות הקשר ההתקפי והקיצוני הימני בא.א.ק.
פרננדס נולד בסרגוסה, והחל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של ריאל סרגוסה.
ב-2013 עבר למחלקת הנוער של מנצ'סטר סיטי, אך בשל מחלוקות עם ריאל סרגוסה הוא נרשם בצורה רשמית במנצ'סטר רק באוגוסט 2014, כשמלאו לו 16. במהלך השנים הוא השתלב באקדמיות הנוער של המועדון, ובעונת 2016/2017 כבש 11 שערים ב-22 הופעות בקבוצת המילואים של המועדון.
ב-24 ביוני 2017 הושאל לנאק ברדה מליגת העל ההולנדית.
ב-12 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו, כשעלה כמחליף במחצית בהפסד קבוצתו 1–4 לוויטסה ארנהם.
ב-3 בדצמבר כבש את שער בכורה בניצחון קבוצתו 3–1 על אקסלסיור רוטרדם.
ב-12 ביולי 2018 הוארכה השאלתו לקבוצה לעונה נוספת.
ב-17 ביולי 2019 הושאל לעונה אחת לפרוג'ה מהסרייה ב' האיטלקית.
ב-3 בספטמבר 2020 חתם לשלוש עונות בקאסטיון, העולה החדשה ל.
ב-29 ביוני 2021 עבר לוולוס מליגת העל היוונית.
ב-19 בספטמבר 2021 כבש את שער הבכורה שלו, בניצחון קבוצתו 3–1 על אפולון סמירניס.
פאולו גוצ'י (באיטלקית: Paolo Gucci; 29 במרץ 1931 – 10 באוקטובר 1995) היה איש עסקים ומעצב אופנה איטלקי.
הוא היה המעצב הראשי וסגן הנשיא של המותג גוצ'י.
פאולו גוצ'י נולד ב-29 במרץ 1931 בפירנצה, איטליה, לאולון פרייס ואלדו גוצ'י , בנו של מייסד גוצ'י גוצ'יו גוצ'י .
הוא היה המעצב הראשי של גוצ'י בסוף שנות ה-60. בשנת 1978 מינה אותו אביו לסגן הנשיא של גוצ'י.
בשנת 1980 פתח פאולו עסק משלו בחשאי תחת השם "גוצ'י" מבלי לספר לאביו, וגם לא לדודו רודולפו.
כשנודע להם, שניהם זעמו ופיטרו אותו בספטמבר 1980 מגוצ'י.
בנוסף, הוא נתבע על ידי אביו אלדו על הפרת זכויות.
בשנת 1984 נקם פאולו באביו, ופיטר אותו מהחברה בעזרת בן דודו מאוריציו גוצ'י.
בנוסף, פאולו גם דיווח למס הכנסה על העלמת מס של אביו.
בשנת 1986 נידון אלדו לשנה ויום מאסר בגין העלמת מס.
ב-1987 מכר פאולו את כל מניותיו בגוצ'י לאינסקורפ תמורת 42.5 מיליון דולר.
עקב הוצאת סכומי כסף מוגזמים והחלטות עסקיות גרועות, הוא הגיש בקשה לפשיטת רגל ב-1993.
ב-1952, פאולו גוצ'י התחתן עם איבון מושטו, ממנה נולדו לו שתי בנות, אליזבטה ופטריציה.
נישואיהם התפרקו, ובשנת 1977, הוא התחתן עם בריטית בשם ג'ני גארווד ממנה נולדה לו בת אחת, ג'מה גוצ'י.
בשנת 1990, הוא נפרד מאשתו השנייה ג'ני גארווד לאחר שניהל רומן עם פני ארמסטרונג בת ה-19. היו לו שני ילדים איתה מחוץ לנישואים, אליסה וגבריאל.
ב-1994 הוא בילה חמישה שבועות בכלא על אי תשלום מזונות לאשתו השנייה ג'ני גארווד ולבתם.
פאולו גוצ'י מת בלונדון ב-10 באוקטובר 1995, בגיל 64, מדלקת כבד כרונית בעיצומם של הליכי גירושין.
בסרט "בית גוצ'י" (2021), מגלם את פאולו גוצ'י השחקן האמריקאי ג'ארד לטו.
באפריל 2021, בתו של פאולו, פטריציה גוצ'י, מתחה ביקורת על הצגתו של לטו (שיער לא מטופח, חליפת לילך) של אביה בסרט, והצהירה שהיא "עדיין מרגישה נעלבת".
ההופעה של לטו זכתה בפטל הזהב לשחקן המשנה הגרוע ביותר בטקס פרסי פטל הזהב ה-42, וגם זכתה לשבחים ממבקרי קולנוע וזיכתה אותו במועמדויות לפרס הסרטים של המבקרים ולפרס הלוויין – שניהם לשחקן המשנה הטוב ביותר.
פאולו גילהרמה גונסלבש ברנרדו (בפורטוגזית: Paulo Guilherme Gonçalves Bernardo; נולד ב-24 בינואר 2002 באלמדה שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת סלטיק.
ברנרדו גדל במחלקת הנוער של בנפיקה ליסבון.
בשנת 2021 החל לשחק בקבוצה הראשונה של המועדון במסגרת ליגת העל הפורטוגלית.
ב-31 בינואר 2023 הושאל אראוז'ו עד לתום עונת לפאסוש די פריירה מליגת העל הפורטוגלית.
ב-18 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–3 על אשטוריל במסגרת המחזור ה-21 בליגה.
ב-6 במרץ הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–2 לקאזה פיה א.ק.
בסך הכל ערך 13 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע שני שערים.
ב-1 בספטמבר 2023 הושאל לסלטיק לעונה אחת עם אופציית רכישה.
ב-1 באוגוסט 2024 חתם באופן קבוע.
ברנרדו נכלל בסגל נבחרת פורטוגל עד גיל 21 לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 לשנת 2023.
פאולו דינו גסאניגה (בספרדית: Paulo Dino Gazzaniga; נולד ב-2 בינואר 1992) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת השוער בז'ירונה מהלה ליגה.
גסאניגה נולד בעיר סנטה פה שבארגנטינה.
גסאניגה שיחק בשורות טוטנהאם הוטספר במשך ארבע עונות, והיה השוער השני של הקבוצה אחרי הוגו לוריס.
הוא ערך 22 הופעות בליגה.
גסאניגה החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של ולנסיה, שם שיחק במשך ארבע שנים.
ב-2011, הוא עבר לקבוצת ג'ילינגהאם.
הוא שיחק בג'ילינגהאם במשך שנה, וב-2012, הוא עבר לקבוצת הפרמייר ליג סאות'המפטון.
בסאות'המפטון, גסאניגה שימש כשוער שלישי במשך שלוש עונות.
ב-2015, הוא עבר לקבוצת ראיו ואיקאנו בהשאלה לעונה אחת.
ב-2017, גסאניגה עבר לקבוצת טוטנהאם הוטספר.
הוא שיחק בטוטנהאם במשך ארבע עונות, ובעונת 2019/2020, הוא הפך לשוער הראשון של הקבוצה לאחר פציעתו של הוגו לוריס.
ב-2021, גסאניגה עבר לקבוצת אלצ'ה בהשאלה לעונה אחת.
לאחר מכן, הוא עבר לקבוצת פולהאם, שם שיחק במשך עונה אחת.
ב-2022, הוא עבר לקבוצת ז'ירונה.
בזירונה גסאניגה הפך לשוער הראשון והיה שותף לעונה היסטורית שבה העפילה הקבוצה למקומות העליונים בלה ליגה.
ב-20 בנובמבר 2018, גסאניגה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארגנטינה, כאשר נכנס כמחליף במקום חרונימו רולי בדקה ה-59 במשחק ידידות נגד נבחרת מקסיקו, ועזר לשמור על שער נקי בניצחון 0-2 של ארגנטינה.
פאולו סזאר קוסטה (פורטוגזית: Paulo Cezar Costa; נולד ב-20 ביולי 1967) הוא חבר בחבר החשמנים מאז אוגוסט 2022 והארכיבישוף המטרופוליטני של ברזיליה מאז דצמבר 2020. קודם לכן כיהן כבישוף של סאו קרלוס מ-2016 עד 2020.
קוסטה נולד ב-1967 בוולנסה, ברזיל.
הוא השלים לימודי הפילוסופיה בסמינר בפטרופוליס ולימודי תאולוגיה במכון הגבוה לתאולוגיה של הארכיבישופות של ריו דה ז'ניירו.
לאחר מכן למד באוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית ברומא בין השנים 1996 ל-2001 והשלים דוקטורט בתאולוגיה דוגמטית.
הוא הוסמך לכומר של הדיוקסיה של ולנסה ב-5 בדצמבר 1992.
ב-24 בנובמבר 2010 בנדיקטוס ה-16 העניק לקוסטה את התואר בישוף אואסקוס (אזור היסטורי במואסיה) וכבישוף נוסף לצד הארכיבישוף של ריו דה ז'ניירו.
ביוני אותה שנה הוא מונה לוועדה לדוקטרינת האמונה של ועידת הבישופים של ברזיל הוא היה הכומר הראשי בארכיבישופות ומילא תפקידים אדמיניסטרטיביים שונים.
ביוני 2016 מינה האפיפיור פרנציסקוס את קוסטה לבישוף של סאו קרלוס, מינוי שנכנס לתוקף באוגוסט אותה שנה.
הוא מונה כחבר בוועדה האפיפיורית של אמריקה הלטינית באפריל 2020, ובמועצה האפיפיורית לקידום אחדות נוצרית ביולי 2020.
ב-21 באוקטובר 2020, האפיפיור פרנציסקוס מינה אותו לארכיבישוף המטרופוליני של ברזיליה, ובאוגוסט 2022 הפך אותו לחשמן שתוארו הרשמי הוא "סנטי בוניפאסיו אד אלסיו" .
פאולו גלביאטי (באיטלקית: Paolo Galbiati; נולד ב-20 בפברואר 1984) הוא מאמן כדורסל איטלקי המשמש כמאמנה של סאסקי בסקוניה מליגת העל הספרדית בכדורסל והיורוליג.
גלביאטי נולד בווימרקטה שבנפת מונצה-בריאנצה בלומברדיה.
בצעירותו שיחק כדורסל בקבוצת הנוער של טורינו.
הוא החל את דרכו כמאמן במחלקות הנוער של רוביאטה וברנרג'ו הסמוכות, וב-2010 החל לשמש כמאמן קבוצת הנוער עד גיל 17 של אולימפיה מילאנו, והוביל אותה לזכייה באליפות איטליה ב-2013.
גלביאטי שימש לראשונה כמאמן ראשי של קבוצת בוגרים ב-2013, אז מונה למאמן בופלורה, וב-2015 שימש כמאמנה של ברנרג'ו מהליגה השלישית.
במקביל המשיך לשמש כראש מחלקת הנוער של אולימפיה מילאנו.
ב-2017 מונה לעוזרו של לוקה באנקי באוקסיליום טורינו מליגת העל האיטלקית בכדורסל והיורוקאפ, ולאחר פיטוריהם של באנקי ומחליפו קרלו רקלקטי מונה למאמן זמני.
כמאמן הקבוצה הוא הוביל אותה לזכייה ב ב-2018 לאחר ניצחון 69–67 על ברשה.
בעונה הבאה חזר לתפקיד עוזר המאמן תחת לארי בראון, אך לאחר פיטוריו שב להיות המאמן הראשי והצליח להציל את הקבוצה מירידה על אף פתיחה רעה.
עם זאת, 8 נקודות הופחתו ממאזנה של טורינו בעקבות חדלות פירעון והמועדון פורק.
ב-2019 מונה למאמנה של פלקנסטרו ביאלה מהליגה האיטלקית השנייה בכדורסל, וכעבור שנה מונה למאמנה של ונולי קרמונה מליגת העל.
בעונת 2021/22 ירד עימה לליגת המשנה וסיים את תפקידו.
במקביל שימש כעוזרו של רומאו סאקטי בנבחרת איטליה בכדורסל.
בעונת 2022/23 שימש גלביאטי כעוזר מאמן בפלקנסטרו וארזה, וב-2023 מונה למאמנה של אקילה באסקט טרנטו מהליגה האיטלקית והיורוקאפ.
בעונת הוא הוביל את הקבוצה לרבע גמר הליגה והגביע האיטלקי, בשניהם הודחה בידי אולימפיה מילאנו, אך לא הצליח להעפיל עימה לפלייאוף היורוקאפ.
בעונה הבאה הוא הוביל את טרנטו לפתיחה הטובה ביותר בתולדותיה עם עשרה ניצחונות בעשרת משחקי הליגה הראשונים שלה ולזכייה בגביע האיטלקי לאחר ניצחונות על פלקנסטרו רג'אנה, פלקנסטרו טריאסטה ואולימפיה מילאנו.
עונה זו הייתה הטובה ביותר בהיסטוריה של טרנטו לאחר שסיימה במקום הרביעי עם מאזן שיא של 22 ניצחונות ו-8 הפסדים, וגלביאטי נבחר למאמן העונה בסרייה א' על אף שקבוצתו הודחה ברבע גמר הפלייאוף על ידי מילאנו.
באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 20 2024 שימש כמאמנה של נבחרת .
ב-8 באוגוסט 2025 מונה גלביאטי למאמנה של סאסקי בסקוניה מליגת ה-ACB הספרדית והיורוליג.
פאולו רוסי (באיטלקית: Paolo Rossi; 23 בספטמבר 1956 – 9 בדצמבר 2020) היה כדורגלן איטלקי.
במונדיאל 1982 קיבל את פרס נעל הזהב בהיותו מלך השערים של הטורניר, ואת פרס כדור הזהב בגין בחירתו לשחקן המצטיין בטורניר.
רוסי נולד בסנטה לוצ'יה שבאיטליה.
הוא התחיל את הקריירה שלו ביובנטוס כקיצוני, וממנה הושאל בעונותיו הראשונות לקומו.
ולוויצ'נצה, שם הפך בהדרגה להיות חלוץ מרכזי.
לאחר עונה בוויצ'נצה, שבמהלכה כבש 21 שערים בסרייה ב', נרכש רוסי על ידי הקבוצה ב-1.5 מיליון פאונד.
בעונה השנייה, לעומת זאת, ירדה הקבוצה ליגה.
ב-1980 הושאל רוסי לפרוג'ה, שם היה אחד הנאשמים ב, שבמרכזה שחיתות ומכירת משחקים (במשחק בין פרוג'ה לאבלינו, שהסתיים בתיקו 2-2).
על אף שטען לחפותו, החליטה ההתאחדות שלא לחון אותו, אך קיצרה את השעייתו לשנתיים בלבד.
עקב ההשעיה מכרה אותו פרוג'ה ב-1981 תמורת חצי מיליון פאונד בלבד חזרה ליובנטוס.
מיד בתום השעייתו, ב-29 באפריל 1982, הוזמן רוסי לסגל הנבחרת הלאומית לקראת מונדיאל 1982. במונדיאל, הוביל רוסי את נבחרת איטליה לגביע המיוחל, ואף סיים כמלך השערים של הטורניר וכשחקן המצטיין.
משחקו הידוע היה בסיבוב השני בו כבש שלושער נגד נבחרת ברזיל, במשחק בו ניצחה נבחרת איטליה 3:2. בחצי הגמר כבש צמד בניצחון 2:1 על פולין.
הוא כבש את שערה הראשון של איטליה בניצחון במשחק הגמר מול , שהסתיים בתוצאה 3:1. אחרי המונדיאל, רוסי היה שותף לזכייה של יובנטוס בגביע האיטלקי, בשתי אליפויות, בגביע המחזיקות, בסופר קאפ אחד ובגביע אירופה לאלופות.
בקיץ 1985 עבר רוסי למילאן, אך כבש רק שני שערים בעשרים משחקים.
אף על פי כן, זומן לסגל המסכם למונדיאל 1986, אך לא זכה לשחק במהלך הטורניר.
הופעתו האחרונה במדי הנבחרת הייתה מול סין, זמן קצר לפני המונדיאל.
אחרי עונה כושלת במילאן הוא עבר להלאס ורונה, שם סיים את הקריירה שלו בגיל 30 עקב פציעה.
משחקו האחרון היה ניצחון מרהיב 0–3 מול נאפולי של דייגו מראדונה, אשר זכתה באליפות בסוף אותה עונה.
במשך כל הקריירה שלו, כבש פאולו רוסי 20 שערים ב-48 הופעות בינלאומיות.
היו שראו אותו כשחקן מוכשר אך מעורר מחלוקת, והיו שראו אותו כאחד מנערי הפלא באיטליה של שנות ה-80, בזכות הטכניקה ויכולת הסיום שלו.
נפטר ב-9 בדצמבר 2020 מסרטן הריאות.
כדור הזהב בגביע העולם: 1982
כדור הכסף בגביע העולם: 1978
נעל הזהב בגביע העולם: 1982 (6 שערים)
מלך השערים בגביע אירופה לאלופות: 1982/83
מלך השערים בליגה האיטלקית: 1977/78
מלך השערים בליגה האיטלקית השנייה: 1976/77
פָּאוּלוֹס הַשָּׁלִיחַ היה מטיף ומיסיונר, הנחשב לאחת הדמויות המשפיעות ביותר בהיסטוריה של הנצרות.
אף שלא הכיר את ישו בחייו, פאולוס היה הגורם המרכזי שהפך את הנצרות מכת יהודית קטנה לדת עולמית הנפרדת מהיהדות.
פאולוס נולד בטרסוס (כיום בטורקיה) למשפחה יהודית בעלת אזרחות רומית.
בצעירותו עבר לירושלים והתחנך על ברכי הפרושים – הזרם היהודי המרכזי והמחמיר באותה עת, שדגל בשמירה קפדנית של ההלכה.
בתחילת דרכו היה פאולוס קנאי לדת אבותיו ורדף בחורמה את המאמינים הראשונים בישו, אותם ראה ככופרים.
המפנה הדרמטי בחייו אירע בדרכו לדמשק, באירוע המכונה "ההתגלות בדמשק", שבו תיאר חוויית חזון מיסטי שבו ישו קורא לו להצטרף לשורותיו ולהפיץ את תורתו בקרב הגויים.
בעקבות ההתגלות יצא פאולוס למסעות נרחבים ברחבי האימפריה הרומית.
קהל היעד העיקרי שלו לא היה עובדי אלילים גמורים, אלא קבוצה שכונתה "יראי השם" – גויים שנמשכו ליהדות, ביקרו בבתי הכנסת והאמינו באל אחד, אך נרתעו מגיור מלא בשל הקושי שבברית מילה ושמירת המצוות.
פאולוס הציע להם פתרון מהפכני: אפשרות להצטרף ל"עם האלוהים" באמצעות אמונה בישו בלבד, ללא צורך בגיור פיזי או בשמירת כשרות ושבת.
גישה זו עוררה התנגדות עזה מצד הממסד היהודי ואף יצרה מתחים עם ההנהגה הנוצרית בירושלים.
איגרות פאולוס, שנכתבו בשנות ה-50 של המאה ה-1, הן הטקסטים הנוצריים הקדומים ביותר שהשתמרו (הן נכתבו לפני ארבעת ספרי הבשורות), ומהוות חלק מרכזי מן הברית החדשה.
בשל השפעתו המכרעת על עיצוב התאולוגיה הנוצרית ועל ביטול חובת קיום המצוות עבור הגויים, חוקרים רבים רואים בפאולוס, ולא בישו, את המייסד המעשי של הדת הנוצרית כפי שהיא מוכרת כיום.
המקורות המרכזיים לתולדות חייו הם ספר מעשי השליחים (שנכתב על ידי לוקאס) ואיגרות פאולוס עצמן.
קיימים לעיתים פערים וסתירות בין התיאור הביוגרפי ב"מעשי השליחים" לבין עדותו האישית של פאולוס באיגרות, ולכן חוקרים נוהגים בזהירות בבואם לשחזר את קורות חייו.
פאולוס נולד בעיר טרסוס שבקיליקיה (ברום אסיה הקטנה, כיום טורקיה), למשפחה יהודית מיוחסת משבט בנימין.
שמו העברי היה שאול, וכנהוג בקרב יהודי התפוצות באותה עת, הוא נשא גם שם לטיני – פאולוס (Paul).
על פי המסופר ב"מעשי השליחים", פאולוס היה "בן לפרושים", ובצעירותו עבר לירושלים שם למד תורה אצל המנהיג הפרושי הבכיר רבן גמליאל הזקן.
אולם, חוקרים רבים (דוגמת הלמוט קוסטר ואד.פ.
סנדרס) מטילים ספק בטענה שלמד בירושלים אצל רבן גמליאל.
הסיבות לכך הן שפאולוס מפגין באיגרותיו שליטה מוחלטת ברטוריקה היוונית אך אינו מזכיר את רבן גמליאל, והוא מצטט את המקרא כמעט תמיד על פי תרגום השבעים היווני ולא על פי הנוסח העברי המקובל בבית המדרש הפרושי.
לפרנסתו עסק פאולוס במלאכת הכפיים של עשיית אוהלים (או יריעות עור), מקצוע שאפשר לו ניידות ופרנסה עצמאית במהלך מסעותיו המיסיונריים.
על פי "מעשי השליחים", פאולוס החזיק באזרחות רומית מלידה.
זכות זו העניקה לו פריבילגיה חברתית והגנה משפטית, כולל הפטור מעונשים גופניים משפילים והזכות להישפט בפני הקיסר ברומא.
עם זאת, באיגרותיו פאולוס אינו מזכיר את אזרחותו, ואף מעיד כי הוכה שלוש פעמים במוטות ("לקיתי בשבטים") – עונש שאסור היה על פי החוק הרומי ("חוק פורקיה") להטיל על אזרחים.
בשל כך, ישנם היסטוריונים הסבורים כי תיאור האזרחות הוא תוספת מאוחרת של מחבר "מעשי השליחים" שנועדה לשוות לפאולוס מעמד מכובד, או שייתכן שהחוק לא תמיד נאכף בפרובינציות הרחוקות.
בראשית דרכו היה פאולוס קנאי למסורת היהודית וראה בכת המאמינים בישו כפירה מסוכנת.
הוא מעיד על עצמו: "רדפתי את כנסיית האלוהים עד חורמה והרסתי אותה".
על פי "מעשי השליחים", הוא אף היה נוכח ותמך בסקילה של סטפנוס הקדוש, המרטיר הנוצרי הראשון.
המפנה בחייו אירע סביב שנת 33–36 לספירה.
בדרכו לדמשק כדי לאסור את מאמיני ישו, חווה פאולוס אירוע מכונן.
בעוד "מעשי השליחים" מתאר זאת בדרמטיות כהבזק אור וקול משמים ששמעו גם מלוויו, פאולוס עצמו מתאר זאת באיגרותיו כחוויה מיסטית פנימית של "התגלות" (Apokalypsis): "ברצון האלוהים...
פאולוס ראה בהתגלות זו מינוי ישיר מישו להיות "שליח לגויים", במקביל לשליחותו של פטרוס ליהודים.
בניגוד לדעה הרווחת, אין במקורות עדות לכך שפאולוס שינה את שמו מ"שאול" ל"פאולוס" בעקבות ההתגלות (כאקט של המרת דת).
הסברה המקובלת היא שהוא השתמש בשמו העברי בתוך הקהילה היהודית, והחל להשתמש בלעדית בשמו הרומי (פאולוס) כאשר החל את פעילותו בקרב הגויים, החל מביקורו בקפריסין.
לאחר הצטרפותו לתנועה של ישו, יצא פאולוס לסדרת מסעות הפצה ברחבי אגן הים התיכון המזרחי.
מסעות אלו נחשבים לאבן הפינה של התפשטות הנצרות מחוץ לגבולות ארץ ישראל.
המידע על המסעות מגיע משני מקורות עיקריים: תיאוריו האישיים באיגרות פאולוס והנרטיב ההיסטורי בספר מעשי השליחים (פרקים י"ג-כ"ח), כאשר לעיתים קיימות סתירות ביניהם לגבי סדר האירועים והמקומות.
לפי איגרתו לגלטים, לאחר ההתגלות שהה פאולוס כשלוש שנים ב"ערב" (ככל הנראה בממלכה הנבטית), ורק לאחר מכן עלה לראשונה לירושלים לפגוש את פטרוס ואת יעקב הצדיק (אחי ישו).
לאחר מכן יצא למסעו הראשון (יחד עם ברנבא) באזור סוריה, קפריסין ואסיה הקטנה (דרום טורקיה של ימינו).
האסטרטגיה של פאולוס הייתה קבועה: כניסה לבית כנסת מקומי בשבת, פנייה לקהל היהודים וה"יראי השם" (גויים אוהדי יהדות), והפצת הבשורה כי ישו הוא המשיח.
במסעו השני, שהחל לאחר "ועידת ירושלים" , הגיע פאולוס לאירופה.
הוא ייסד קהילות בפיליפי, תסלוניקי וקורינתוס (שם שהה כשנה וחצי).
באתונה נשא את נאומו המפורסם באריאופגוס, שבו ניסה לשכנע את הפילוסופים היוונים כי "האל הלא-נודע" שהם עובדים הוא למעשה אלוהי ישראל.
במהלך מסעות אלו סבל פאולוס מרדיפות, מאסרים ואלימות פיזית מצד מתנגדים (יהודים וגויים כאחד), ואף תיאר כיצד "לקיתי, נסקלתי, נטרפה ספינתי".
סביב שנת 49 לספירה התעורר משבר חריף בקהילה הנוצרית הצעירה.
מטיפים יהודים-נוצרים שהגיעו לקהילות הגויים שייסד פאולוס (באנטיוכיה ובגלטיה) דרשו מהמצטרפים החדשים לעבור ברית מילה ולשמור תורה מלאה כתנאי לישועה.
פאולוס התנגד לכך בתוקף, בטענה שהדבר מבטל את משמעות קורבנו של ישו.
המשבר הוביל לכינוסה של ועידת ירושלים (המועצה האפוסטלית), בהשתתפות שליחי ירושלים (פטרוס, יעקב ויוחנן) ושליחי הגויים (פאולוס וברנבא).
בוועידה הושגה פשרה היסטורית: הוחלט כי הגויים פטורים מברית מילה ומקיום המצוות, אך עליהם להימנע מאיסורים חמורים המזכירים את שבע מצוות בני נח: עבודה זרה ("זבחי אלילים"), שפיכות דמים ("בשר הנחנק ודם") וגילוי עריות ("זנות").
למרות ההסכמה הרשמית, המתח נותר בעינו.
באיגרת אל הגלטים מתאר פאולוס את "תקרית אנטיוכיה": כאשר פטרוס הגיע לבקר באנטיוכיה, הוא נהג תחילה לאכול יחד עם הגויים, אך כשהגיעו שליחים שמרנים מיעקב – הוא נרתע והבדל עצמו מהם.
פאולוס גער בו בפומבי והאשים אותו בצביעות ("אם אתה היהודי חי כגוי, מדוע תאלץ את הגויים להתייהד?").
במסעו השלישי התמקד פאולוס באפסוס, שם שהה כשלוש שנים.
שהותו שם הסתיימה במהומה גדולה בתיאטרון העירוני, לאחר שצורפי הפסלונים של האלה ארטמיס חששו שפרנסתם תיפגע בשל הטפותיו נגד עבודת האלילים.
בשנת 57 או 58 לספירה חזר פאולוס לירושלים, כשהוא נושא עמו כספי תרומות שאסף מהקהילות ביוון ("האיסוף לקדושים") עבור עניי ירושלים.
ביקורו במקדש עורר מהומה בקרב יהודים מאסיה הקטנה שזיהו אותו וחשדו כי הכניס את טרופימוס, מלווהו הגוי, אל מעבר ל"סורג" – מחיצת האבן במקדש שחצייתה על ידי גויים אסורה באיסור חמור (עד כדי מוות בידי שמיים/קנאים).
חיילים רומאיים ממצודת אנטוניה חילצו את פאולוס מידי ההמון הזועם ועצרו אותו.
כדי להימנע ממשפט בסנהדרין, שם צפוי היה לו גזר דין מוות, ניצל פאולוס את אזרחותו הרומית ודרש להישפט בפני הקיסר ("Provocatio ad Caesarem").
דרישה זו הייתה זכות חוקית של אזרחים רומים להתחמק משיפוט פרובינציאלי מקומי ולהביא את עניינם ישירות לרומא.
הוא הועבר למאסר בקיסריה למשך כשנתיים תחת המושלים אנטוניוס פליקס ופורקיוס פסטוס.
לאחר חילופי הנציבים, נשלח פאולוס בדרך הים לרומא.
מסעו הימי, המתואר בפירוט רב ב"מעשי השליחים", היה רצוף תלאות וכלל היטרפות ספינה בחופי מלטה.
לפי התיאור המקראי, הוא הגיע לבסוף לרומא והוחזק שם במעצר בית כשנתיים (בשנים 60–62 לערך), כשהוא ממשיך להטיף באין מפריע למבקרים שפקדו אותו.
התיאור המקראי מסתיים עם הגעתו לרומא (סביב שנת 60-62), ואין מידע מוסמך על סוף חייו.
על פי המסורת הנוצרית המקובלת (המתועדת אצל אוסביוס מקיסריה ואבות כנסייה נוספים), פאולוס הוצא להורג ברומא במהלך רדיפות הקיסר נירון, ככל הנראה בשנת 64 או 67 לספירה.
בניגוד לפטרוס שנצלב, המסורת גורסת שפאולוס הוצא להורג בעריפת ראש (Decapitatio), זכות השמורה לאזרחים רומיים, ונקבר בדרך לאוסטיה (במקום בו עומדת כיום בזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות).
השפעתו של פאולוס על עיצוב הדת הנוצרית היא מכרעת, ולדעת חוקרים רבים אף עולה על זו של השליחים האחרים.
בעוד שישו הטיף בתוך המסגרת היהודית, פאולוס יצר מסגרת תאולוגית חדשה שאפשרה לגויים להצטרף ל"עם האלוהים" ללא קבלת עול מצוות.
מרכז הכובד של הגותו הוא המעבר מ"מעשי התורה" ל"אמונה בישו".
החידוש המרכזי של פאולוס הוא דוקטרינת "ההצדקה באמצעות האמונה" (Sola Fide).
לפי פאולוס, האדם אינו יכול להיגאל או להיחשב "צדיק" בפני האל בזכות קיום מצוות התורה (הלכה), שכן אף אדם אינו מסוגל לקיים את התורה בשלמותה ללא חטא.
המצוות רק חושפות את חטאי האדם אך לא פותרות אותם.
הפתרון, לשיטתו, הוא האמונה בישו ובקורבנו על הצלב.
מותו של ישו מכפר על חטאי האנושות, והאדם המאמין "מוצדק" בחסד האל ולא בזכות מעשיו.
גישה זו ביטלה למעשה את הצורך בגיור ובברית מילה עבור הגויים, והפכה את הנצרות לדת אוניברסלית.
החטא הקדמון וישו כ"אדם השני"
פאולוס פיתח תפיסה היסטוריוסופית המציבה את ישו כתיקון לחטאו של אדם הראשון.
באיגרת אל הרומים (פרק ה') הוא מציג הקבלה ניגודית:
אדם הראשון: הביא לעולם את החטא ואת המוות (בעקבות החטא הקדמון בגן עדן).
ישו ("האדם השני"): מביא לעולם את הגאולה ואת תחיית המתים.
לפי פאולוס, כל בני האדם נולדים "פגומים" ומשועבדים לחטא בגלל אדם הראשון, והתורה לבדה אינה יכולה לשחררם משעבוד זה.
רק ישו, במותו, שבר את כוחו של החטא ופתח את הדרך ל"בריאה חדשה".
רעיונות אלו שימשו בסיס מאוחר יותר לאוגוסטינוס לפיתוח דוקטרינת "החטא הקדמון" המערבית.
יחסו של פאולוס לעם ישראל ולתורה הוא נושא סבוך ומלא מתח פנימי, המעסיק רבות את המחקר ("הפרספקטיבה החדשה על פאולוס").
מצד אחד, פאולוס ביטל את תוקפן המחייב של המצוות ("הברית הישנה") וטען כי הן הוחלפו ב"ברית החדשה" שברוח.
"ישראל שבבשר": היהודים האתניים, השומרים על המצוות הפיזיות.
"ישראל שברוח": קהילת המאמינים בישו (יהודים וגויים כאחד), שהם לשיטתו "בני אברהם" האמיתיים בזכות אמונתם.
מצד שני, באיגרת אל הרומים (פרק י"א), פאולוס מתעקש שאלוהים לא זנח את עמו.
הוא משתמש במשל עץ הזית: עם ישראל הוא השורש הקדוש, הגויים הם ענפי זית בר ש"הורכבו" על העץ, והיהודים שדחו את ישו הם ענפים שנכרתו זמנית.
פאולוס מנבא כי בסוף הימים, "כל ישראל יושע", והיהודים יחזרו להאמין במשיח.
משנתו החברתית של פאולוס מתאפיינת במתח מתמיד בין רעיונות רדיקליים של שוויון רוחני, לבין שמרנות פרקטית ביחס למוסדות החברתיים הקיימים.
חוקרים מסבירים מתח זה על רקע הציפייה האסכטולוגית של פאולוס: הוא האמין כי סוף העולם קרב ("הזמן קצר"), ולכן אין טעם לנסות ולשנות את הסדר החברתי הקיים (עבדות, נישואין, שלטון), אלא יש להתמקד בשינוי האדם מבפנים לקראת הגאולה.
העיקרון המהפכני ביותר של פאולוס היה ביטול המחיצות המעמדיות והאתניות בתוך הקהילה הדתית.
הצהרתו בהאיגרת אל הגלטים נחשבת ל"מגנה כרטה" של האוניברסליזם הנוצרי:
לפי ההיסטוריון דניאל בויארין, פאולוס שאף ליצור "אנושות חדשה" שבה הזהויות הגופניות (מין, מוצא, סטטוס) מאבדות את משמעותן הדתית ברגע הטבילה.
עם זאת, השוויון היה בעיקרו "ברוח" ולא בהכרח קריאה למהפכה פוליטית מיידית.
יחסו של פאולוס לנשים הוא נושא למחלוקת עזה במחקר, בשל הסתירה בין התנהלותו בפועל לבין חלק מהוראותיו:
בפועל: פאולוס עבד בשיתוף פעולה הדוק עם נשים שהחזיקו בעמדות הנהגה, והתייחס אליהן בכבוד כשותפות (Diakonos).
בפרק הסיום של האיגרת אל הרומים (ט"ז) הוא שולח דרישת שלום לפיבי (שמשמשת כ"דיאקונית"), לפריסקילה (שותפתו למסעות) ואף ליוניה, אותה הוא מכנה "המפורסמת בין השליחים".
בהלכה: מנגד, בהאיגרת הראשונה אל הקורינתים מופיעים ציוויים נוקשים: "הַנָּשִׁים תַּחֲשֶׁינָה בַּקְּהִלּוֹת...
ישנן חוקרות (כגון אליזבת שיוסלר פיורנצה) הטוענות כי פסוקי ההשתקה הם תוספות מאוחרות (אינטרפולציות) שלא נכתבו על ידי פאולוס עצמו, או שהם נועדו לפתור בעיה מקומית של אי-סדר בקורינתוס, ואינם משקפים את עמדתו העקרונית.
פאולוס פעל בתוך עולם שבו העבדות הייתה בסיס הכלכלה הרומית, והוא לא קרא לביטולה המוסדי.
תפיסתו הייתה ש"כל אדם יישאר במצב שבו נקרא לאמונה", שכן בעולם הבא המעמדות יתבטלו ממילא.
בהאיגרת אל פילימון, פאולוס מתמודד עם מקרה של עבד נמלט בשם אוניסימוס.
גישה זו יצרה פרדוקס היסטורי: מצד אחד היא שימרה את העבדות, אך מצד שני היא ערערה את הבסיס המוסרי שלה על ידי הפיכת העבד ל"אח" שווה ערך בקהילה.
בניגוד ליהדות המקדשת את הנישואין והפריון, פאולוס הציג אידיאל של פרישות.
הוא התיר נישואין רק כפשרה למי שאינו יכול לשלוט ביצרו ("טוב לשאת אישה משרוף בתאווה"), אך המליץ להישאר רווקים כדי להתמסר לעבודת האל, במיוחד לאור האמונה שסוף העולם קרב.
כמו כן, פאולוס נקט עמדה חריפה נגד גילוי עריות ופעילות הומוסקסואלית, אותם ראה כביטויים מובהקים של השחיתות הפגאנית.
יחסו של פאולוס לשלטון הרומי הוא דו-ערכי ושנוי במחלוקת במחקר.
גישה זו נתפסת כפרגמטית ושמרנית.
עם זאת, חוקרים מודרניים המזוהים עם "האסכולה האנטי-אימפריאלית" (כגון וריצ'רד הורסלי), מצביעים על רובד סמוי של חתרנות בכתביו.
הם טוענים כי פאולוס ניכס מונחים פוליטיים שהיו שמורים לקיסר רומי והעניק אותם לישו:
"קוריוס" (אדון): תואר ששימש את הקיסר.
ההכרזה "ישו הוא האדון" משמעה במרומז: "ולכן הקיסר איננו האדון".
"אוונגליון" (בשורה): מונח ששימש בכתובות רומיות להכרזה על ניצחונות הקיסר או יום הולדתו, ואומץ על ידי פאולוס לתיאור שליחותו של ישו.
"סוטר" (מושיע): תואר שיוחס לאוגוסטוס קיסר כמי שהביא שלום לעולם ("השלום הרומי").
מנגד, חוקרים אחרים מסתייגים מפרשנות זו וטוענים כי השימוש בטרמינולוגיה הקיסרית לא נועד למרוד ברומא או להציג אלטרנטיבה פוליטית, אלא לשמש כרטוריקה של האדרה (Exaltation): פאולוס השתמש בשפה הגבוהה ביותר שהכיר, שפת הכוח האימפריאלית, כדי לתאר את עליונותו הקוסמית והרוחנית של ישו, ללא כוונה למחאה פוליטית ארצית.
בברית החדשה נכללות 13 איגרות המיוחסות לפאולוס באופן רשמי (ועוד אחת, "אל העברים", שיוחסה לו בעבר).
איגרות אלו מכונות במחקר "הקורפוס הפאוליני" (מלטינית: Corpus, "גוף").
מונח זה משמש באקדמיה לתיאור אוסף היצירות השלם המיוחס למחבר מסוים, ובמקרה זה – גוף המכתבים שכתב פאולוס אל קהילות נוצריות שייסד (כגון קורינתוס ופיליפי) ואל יחידים.
איגרות אלו מהוות את הרובד הקדום ביותר של הברית החדשה, וזמן כתיבתן (שנות ה-50 של המאה ה-1) קודם לכתיבת ארבע הבשורות.
סידור האיגרות בתוך הברית החדשה אינו כרונולוגי (לפי סדר כתיבתן ההיסטורי), אלא ערוך לפי עיקרון טכני של אורך: מהאיגרת הארוכה ביותר (האיגרת אל הרומאים) ועד הקצרה ביותר (האיגרת אל פילימון).
מאז המאה ה-19, עם עליית ביקורת המקרא המודרנית (החל ממחקריו של פרדיננד כריסטיאן באור), מבחין המחקר בין איגרות שנכתבו בוודאות על ידי פאולוס, לבין איגרות שסגנונן הלשוני, אוצר המילים שלהן והתאולוגיה המשתקפת בהן שונים מכתיבתו המקורית.
הקונצנזוס המחקרי גורס כי איגרות אלו נכתבו ככל הנראה על ידי תלמידיו או ממשיכי דרכו בדור מאוחר יותר (תופעה המכונה "פסיאודו-אפיגרפיה"), כדי להעניק לרעיונותיהם סמכות שליחית ולפתור בעיות מוסדיות שלא היו קיימות בימי פאולוס.
נהוג לחלק את האיגרות לשלוש קבוצות עיקריות:
(The Undisputed Letters)איגרות שקיים לגביהן קונצנזוס מחקרי רחב כי נכתבו על ידי פאולוס עצמו.
הן משקפות את סגנונו האישי, הסוער והאסוציאטיבי ואת התאולוגיה המקורית שלו בנושאי אמונה וחוק.
האיגרת אל הפיליפים ("איגרת כלא")
האיגרת אל פילימון ("איגרת כלא")האיגרות השנויות במחלוקת
בעוד שחלק מהחוקרים השמרנים רואים בהן יצירות של פאולוס, רוב החוקרים הביקורתיים מייחסים אותן לאסכולה הפאולינית המאוחרת, שכן הן מציגות תפיסת עולם "מיושבת" יותר וקוסמולוגיה שונה.
האיגרת אל האפסיים ("איגרת כלא")
האיגרת אל הקולוסים ("איגרת כלא")
האיגרת השנייה אל התסלוניקיםהאיגרות הפסטורליות
(Pastoral Epistles)איגרות המופנות למנהיגי קהילות (טימותיוס וטיטוס) ולא לקהילה כולה.
רוב החוקרים מתארכים אותן לשלהי המאה ה-1 או ראשית המאה ה-2, שכן הן עוסקות במיסוד ההיררכיה הכנסייתית (בישופים ודיאקונים), מבנה ארגוני שהתפתח רק לאחר מותו של פאולוס.
מעמדה של "האיגרת אל העברים"
האיגרת אל העברים נחשבה במשך מאות שנים לחלק מכתבי פאולוס, אם כי כבר בעת העתיקה פקפקו בכך אבות כנסייה.
התאולוג אוריגנס (המאה ה-3) ציין כי "רק אלוהים יודע מי כתב אותה", שכן היוונית שלה משובחת מידי וסגנונה שונה.
כיום קיימת הסכמה גורפת במחקר (ואף בכנסייה הקתולית המודרנית) כי האיגרת לא נכתבה על ידי פאולוס: שמו אינו מופיע בה (בניגוד לכל שאר האיגרות), והמוקד התאולוגי שלה הוא הכהונה הגדולה של ישו, נושא שנעדר לחלוטין משאר כתבי פאולוס.
מלבד האיגרות שנשתמרו בברית החדשה, עולה מתוך הטקסטים כי פאולוס כתב איגרות נוספות שאבדו במהלך ההיסטוריה.
חוקרים מכנים מכתבים אבודים אלו בשמות טכניים (כגון "Corinthians A").
בנוסף, במהלך השנים חוברו מספר כתבים חיצוניים (אפוקריפיים) שיוחסו לפאולוס באופן כוזב אך לא התקבלו לקאנון.
כתבים אלו נועדו לרוב למלא "חורים" בביוגרפיה שלו או לקדם רעיונות תאולוגיים של קבוצות שוליים:
איגרת פאולוס אל הלאודיקנים: ניסיון מאוחר לשחזר איגרת בשם זה המוזכרת באיגרת לקולוסים (ד', 16).
האיגרת השלישית אל הקורינתים: חיבור ארמני עתיק שנועד להילחם במינות הגנוסטית.
התכתבות פאולוס וסנקה: אוסף מכתבים מזויף מהמאה ה-4, שנועד להציג קשר דמיוני וידידותי בין פאולוס לבין הפילוסוף הסטואי הרומי המפורסם סנקה.
שחזור הביוגרפיה של פאולוס הוא משימה היסטורית מורכבת.
בניגוד לדמויות רומיות בנות התקופה, לא שרדה שום עדות חיצונית (רומית או יהודית) אודותיו שנכתבה בזמן אמת.
המידע כולו נשען על כתבים נוצריים פנימיים, המתחלקים לשני סוגים בעלי אמינות היסטורית שונה: מקורות ראשוניים (האיגרות) ומקורות שניוניים (מעשי השליחים).
המקור האמין ביותר להכרת דמותו הם איגרות פאולוס עצמן (ובפרט שבע "האיגרות המוסכמות").
זוהי עדות אוטוביוגרפית נדירה מהעולם העתיק, המספקת הצצה ישירה לעולמו הפנימי, לדעותיו ולמסעותיו.
עם זאת, לאיגרות יש מגבלה היסטורית: הן אינן "יומן חיים" מסודר, אלא מכתבים שנכתבו לצורך פתרון בעיות נקודתיות בקהילות ("ספרות מזדמנת").
לכן, הן חסרות פרטים ביוגרפיים בסיסיים (כמו תאריך לידתו או מקום מותו) ומכסות תקופה קצרה יחסית, ככל הנראה בין השנים 50–58 לספירה בלבד.
2. המקור השניוני: מעשי השליחים
המקור השני בחשיבותו הוא ספר מעשי השליחים, שנכתב ככל הנראה בשנות ה-80 או ה-90 של המאה ה-1 (כ-20 שנה לאחר מות פאולוס), ומיוחס ללוקאס.
הספר מציג נרטיב היסטורי רציף ומפורט של מסעות פאולוס.
חלק מהחוקרים סבורים שלמחבר הייתה גישה ליומני מסע אותנטיים, טענה המתבססת על "קטעי האנחנו" (We Passages) – פסוקים שבהם המספר עובר בפתאומיות לגוף ראשון רבים ("הפלגנו", "ירדנו"), כאילו הוא נוכח באירוע.
אחרים רואים בכך אמצעי ספרותי מקובל בספרות מסעות הלניסטית שנועד לשוות לטקסט אמינות.
הבעיה המרכזית בחקר פאולוס היא הסתירות המהותיות בין עדותו האישית באיגרות לבין התיאור ב"מעשי השליחים".
בעוד ש"מעשי השליחים" מנסה להציג תמונה הרמונית של אחדות בין פאולוס להנהגה בירושלים, האיגרות חושפות מתחים עזים.
דוגמה מובהקת לכך היא מספר הביקורים בירושלים: לפי "מעשי השליחים" פאולוס ביקר בירושלים פעמים רבות ושמר על קשר רציף עם השליחים; ואילו בהאיגרת אל הגלטים הוא נשבע כי לאחר ההתגלות לא עלה לירושלים במשך שנים ארוכות, וזאת כדי להדגיש את עצמאותו מהממסד הירושלמי.
קיימים חיבורים מאוחרים יותר, המכונים "הספרים החיצוניים" (אפוקריפה), כגון "מעשי פאולוס ותקלה" (מהמאה ה-2).
חיבורים אלו נחשבים חסרי ערך היסטורי לשחזור חייו של פאולוס (הם מלאים בתיאורי נסים פנטסטיים), אך הם בעלי ערך תרבותי רב.
כך למשל, התיאור הפיזי המפורסם של פאולוס כ"איש קטן קומה, קירח, ורגליו עקומות" מגיע ממקורות אלו ולא מהברית החדשה.
לאור הפערים בין המקורות, מציג חוקר הברית החדשה ריימונד בראון ארבע גישות שונות שבהן נוקטים היסטוריונים מודרניים:
הגישה המסורתית: קבלת הנרטיב של "מעשי השליחים" כשלד היסטורי מדויק, ושיבוץ האיגרות בתוכו (גישה זו נפוצה פחות במחקר הביקורתי כיום).
הגישה הספקנית: הסתמכות בלעדית על האיגרות האותנטיות ודחייה מוחלטת של "מעשי השליחים" כמקור היסטורי, בטענה שהוא יצירה ספרותית-תאולוגית מאוחרת.
הגישה הרדיקלית: הטלת ספק גם באותנטיות של רוב האיגרות, מתוך הנחה שרובן זיופים מאוחרים (גישת מיעוט במחקר).
גישת הביניים (הגישה המקובלת): שימוש באיגרות פאולוס כמקור הראשי והקובע (Primary Source), והשלמת פערים בזהירות מתוך "מעשי השליחים", וזאת רק כאשר המידע אינו סותר את האיגרות ומתקבל על הדעת מבחינה היסטורית.
רוב הביוגרפיות האקדמיות המודרניות נכתבות לאור הגישה הרביעית.
המהפכה המחקרית: מ"הפרספקטיבה הישנה" לחדשה
במשך מאות שנים, מאז ימי הרפורמציה הפרוטסטנטית במאה ה-16, נקראו איגרותיו של פאולוס דרך "משקפיים" תאולוגיים שעיצב מרטין לותר.
קריאה זו, המכונה כיום במחקר "הפרספקטיבה הישנה", הניחה כי המאבק המרכזי של פאולוס היה נגד ה"חוקיות" (Legalism) של הדת היהודית.
לפי גישה מסורתית זו, היהדות הפרושית בתקופת הבית השני הייתה דת טכנית ונוקשה, שבה האדם נדרש "להרוויח" את הגאולה ואת העולם הבא באמצעות צבירת זכויות וקיום מצוות דקדקני ("מחשבה של שכר ועונש").
פאולוס, לפי תפיסה זו, היה המהפכן שגילה כי האדם אינו יכול להושיע את עצמו במעשיו, אלא זקוק לחסד האלוהי בלבד.
הדרמה הפאולינית תוארה כמאבק בין "דת של חוק" (היהדות) לבין "דת של חסד" (הנצרות), ובין מאמץ אנושי לבין מתנת חינם אלוהית.
התפנית: גילויה מחדש של היהדות
נקודת המפנה הדרמטית התחוללה בשנת 1977, עם פרסום ספרו המונומנטלי של החוקר אד פריש סנדרס, "פאולוס והיהדות הארץ-ישראלית".
סנדרס ביצע בדיקה מחודשת ומעמיקה של המקורות היהודיים מאותה תקופה (ספרות חז"ל, הספרים החיצוניים ומגילות מדבר יהודה), והגיע למסקנה שהנחות היסוד של המחקר הנוצרי היו שגויות מיסודן.
סנדרס הוכיח כי היהדות של ימי הבית השני כלל לא הייתה "דת של צבירת זכויות".
היהודים לא קיימו מצוות כדי להיכנס לברית עם האל, אלא מתוך אמונה שהם כבר נמצאים בתוכה בזכות החסד האלוהי וברית האבות.
המצוות נועדו רק לשמר את המעמד הזה, ולא ליצור אותו.
תגלית זו יצרה רעידת אדמה בחקר הברית החדשה: אם היהודים לא היו "לגליסטים" שניסו להרוויח את גאולתם, הרי שהביקורת של פאולוס לא יכולה להיות מכוונת נגד "קיום מצוות" כשלעצמו.
השאלה הגדולה הפכה להיות: 'על מה בעצם פאולוס נלחם?'
מתוך השבר הזה צמח זרם מחקרי חדש המכונה "הפרספקטיבה החדשה" (The New Perspective).
חוקרים מובילים בזרם זה, בראשם ג'יימס דאן והבישוף-החוקר ניקולס תומאס רייט, הציעו קריאה מחודשת של האיגרות.