tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחקר אחר מאשר את השימוש של פסיכולוגיה הפוכה על ידי מכונות.
המחקר בחן את ההתנהגות של אלגוריתם בתרחיש של משחק קלפים.
כאשר האמון האנושי בבינה מלאכותית נמוך, המדיניות האופטימלית עבור בינה מלאכותית היא שימוש בפסיכולוגיה הפוכה לביצועי צוות טובים יותר.
נמצא כי אלגוריתם מסוגל לזהות אם השחקן סומך עליו.
במקרה של אי אמון, האלגוריתם משתמש בפסיכולוגיה ההפוכה כדי להוביל את האדם לתוצאה הטובה ביותר.
זאת, על אף הסיכון לפגיעה באמון לטווח הארוך, שכן אם הגורם האנושי יבין שמשתמשים עליו בפסיכולוגיה הפוכה, האמון יקרוס.
פסיכולוגיה התפתחותית אבולוציונית היא פרדיגמה מחקרית המיישמת את העקרונות הבסיסיים של אבולוציה על ידי ברירה טבעית כדי להבין את התפתחות ההתנהגות והקוגניציה האנושית.
הדבר כרוך בחקר המנגנונים הגנטיים והסביבתיים העומדים בבסיס פיתוח יכולות חברתיות וקוגניטיביות, כמו גם בחקר התהליכים האפיגנטיים (אינטראקציות בין גנים לסביבה) המתאימים את הכישורים הללו לתנאים הסביבתיים.
הפסיכולוגיה ההתפתחותית האבולוציונית מחשיבה הן את המאפיינים האופייניים למין המתפתחים בצורה מהימנה של אונטוגניה (הסתגלות התפתחותית), כמו גם את ההבדלים האישיים בהתנהגות, מנקודת מבט אבולוציונית.
בעוד שהשקפות אבולוציוניות נוטות להתייחס לרוב ההבדלים האינדיבידואליים כאל תוצאה של רעש גנטי אקראי (תוצרי לוואי אבולוציוניים) או של הסביבה (לדוגמה, קבוצות עמיתים, חינוך, שכונות ומפגשים מקריים) ולא כאל תוצרים של ברירה טבעית, הפסיכולוגיה ההתפתחותית האבולוציונית טוענת שהברירה הטבעית יכולה להעדיף הופעת הבדלים אינדיבידואליים באמצעות "גמישות התפתחותית הסתגלותית".
מנקודת מבט זו, ההתפתחות האנושית עוקבת אחר אסטרטגיות היסטוריית חיים חלופיות בתגובה לשונות סביבתית, במקום אחר דפוס התפתחות האופייני למין מסוים.
הפסיכולוגיה ההתפתחותית האבולוציונית קשורה קשר הדוק למסגרת התאורטית של הפסיכולוגיה האבולוציונית (EP), אך גם נבדלת ממנה במספר תחומים, בין היתר: דגש במחקר (הפסיכולוגיה ההתפתחותית האבולוציונית מתמקדת בהתאמות של אונטוגניות, בניגוד להסתגלות בבגרות); שיקול של אונטוגנטיקה קרובה; גורמים סביבתיים (כלומר, כיצד מתרחשת התפתחות) בנוסף לניסיון להבין מדוע מתרחשת התפתחות.
דברים אלה עומדים במוקד הפסיכולוגיה האבולוציונית המרכזית.
כמו הזרם המרכזי של הפסיכולוגיה האבולוציונית, הפסיכולוגיה ההתפתחותית האבולוציונית מושרשת בתאוריית הברירה הטבעית של צ'ארלס דרווין.
דרווין עצמו הדגיש התפתחות תוך שימוש בתהליך האמבריולוגיה כראיה לתמיכה בתיאוריה שלו.
ב"מוצא האדם" הוא כותב:"האדם מתפתח מביצית...
שאינה שונה בשום צורה מהביציות של חיות אחרות.
בקושי ניתן להבחין בין העובר עצמו בתקופה מוקדמת מאוד לזה של חברים אחרים בממלכת החולייתנים."דרווין גם פרסם את תצפיותיו על התפתחות אחד מבניו ב-1877, תוך שהוא מציין את התפתחותו הרגשית, המוסרית והלשונית של הילד.
למרות דגש מוקדם זה על תהליכי התפתחות, תיאוריות האבולוציה ותיאוריות ההתפתחות נתפסו זה מכבר כנפרדות, או אפילו מנוגדות זו לזו, על פי ההסבר המקובל של תורשה מול סביבה.
מאז הופעת הסינתזה האבולוציונית המודרנית, התיאוריה האבולוציונית הייתה בעיקרה ממוקדת בגנים, ותהליכי התפתחות נתפסו לעיתים קרובות כמקריים.
הערכת ההתפתחות של הביולוג האבולוציוני ריצ'רד דוקינס ב-1973 ממחישה שינוי זה: "הפרטים של תהליכי התפתחות אמבריולוגיים, מעניינים ככל שיהיו, אינם רלוונטיים לשיקולים אבולוציוניים".
באופן דומה, הסוציוביולוג אדוארד וילסון התייחס לשונות אונטוגנטית כאל "רעש התפתחותי".
כתוצאה משינוי פרספקטיבה זה, ביולוגים רבים שהתעניינו בנושאים כמו אמבריולוגיה ומערכות התפתחותיות הסתעפו לאחר מכן לתחום של ביולוגיה התפתחותית אבולוציונית.
נקודות מבט אבולוציוניות בפסיכולוגיה התפתחותית
למרות מזעור ההתפתחות בתורת האבולוציה, הפסיכולוגיה ההתפתחותית המוקדמת הושפעה מהאבולוציה.
גם תורת האבולוציה של דרווין וגם העקרונות ההתפתחותיים של קארל ארנסט פון בר בנושא אונטוגניה עיצבו את המחשבה המוקדמת בפסיכולוגיה ההתפתחותית.
פרייר, חלוץ הפסיכולוגיה של הילד, שאב השראה רבה מעבודתו של דרווין וניגש להתפתחות הנפשית של ילדים מנקודת מבט אבולוציונית.
עם זאת, לתיאוריה האבולוציונית הייתה השפעה מוגבלת על הפסיכולוגיה ההתפתחותית בכללותה, וכמה מחברים טוענים שגם השפעתה המוקדמת הייתה מינימלית.
הפסיכולוגיה ההתפתחותית, כמו במדעי החברה בכלל, התנגדה זה מכבר לתיאוריות אבולוציוניות של ההתפתחות (עם כמה יוצאי דופן בולטים, כמו עבודתו של ג'ון בולבי על תאוריית ההיקשרות).
גישות אבולוציוניות להתנהגות אנושית נחשבו, ובמידה מסוימת ממשיכות להיחשב, לסוג של דטרמיניזם גנטי, המזלזל בתפקיד התרבות והניסיון בעיצוב ההתנהגות האנושית.
קבוצה אחת של פסיכולוגים התפתחותיים שאימצו פרספקטיבות אבולוציוניות הם נטיוויסטים, הטוענים כי לתינוקות יש מנגנונים קוגניטיביים מולדים (או מודולים) המאפשרים להם לרכוש מידע חיוני כמו שפה, כפי שמתבטא, בין היתר בתאוריית הדקדוק האוניברסלי.
ניתן לראות בפסיכולוגיה התפתחותית אבולוציונית מסגרת תאורטית ממוקדת יותר שנגזרת מהתחום הגדול יותר של פסיכולוגיה אבולוציונית.
הזרם המרכזי של הפסיכולוגיה האבולוציונית צמח מתוך דיסציפלינות קודמות שיישמו את עקרונות הביולוגיה האבולוציונית כדי להבין את התודעה וההתנהגות כגון סוציוביולוגיה, אתולוגיה ואקולוגיה התנהגותית, והיה שונה מגישות קודמות אלה בהתמקדותו בזיהוי הסתגלויות פסיכולוגיות במקום התנהגות הסתגלותית.
בעוד שתאוריית הפסיכולוגיה ההתפתחותית האבולוציונית מתיישרת בדרך כלל עם גישת הפסיכולוגיה האבולוציונית המרכזית, היא נבדלת במאמץ מודע ליישב בין תיאוריות של אבולוציה ותיאוריות התפתחותיות.
תאוריית הפסיכולוגיה ההתפתחותית האבולוציונית חורגת מהפסיכולוגיה האבולוציונית המרכזית הן במידת החשיבות המיוחסת לסביבה מבחינת ההשפעה על ההתנהגות, והן באופן שבו האבולוציה מעצבת את התפתחות הפסיכולוגיה האנושית.
תומכי הפסיכולוגיה ההתפתחותית האבולוציונית טוענים כי פסיכולוגים אבולוציוניים, בעודם מכירים בתפקידה של הסביבה בעיצוב ההתנהגות וטוענים טענות לגבי השפעותיה, רק לעיתים רחוקות מפתחים מודלים מפורשים (כלומר, תחזיות כיצד הסביבה עשויה לעצב התנהגות) כדי לתמוך בטענותיהם.
הפסיכולוגיה ההתפתחותית האבולוציונית מבקשת להבדיל את עצמה מהפסיכולוגיה האבולוציונית המרכזית בדרך זו על ידי אימוץ גישה של מערכות התפתחותיות, והדגשה שתפקוד ברמה אחת של ארגון (למשל, ברמה הגנטית) משפיע על ארגון ברמות אחרות.
תאורטיקנים של מערכות התפתחותיות כמו רוברט ליקליטר מציינים שתוצרי הפיתוח הם גנטיים ואפיגנטיים כאחד, והטילו ספק בהשקפה האבולוציונית הממוקדת בגנים.
עם זאת, מספר חוקרים הפריכו את הטענה שפסיכולוגים אבולוציוניים מהזרם המרכזי אינם משלבים את תורת ההתפתחות בתוכניות התאורטיות שלהם, והטילו ספק בערכה של תורת המערכות ההתפתחותיות.
בנוסף, פסיכולוגים התפתחותיים אבולוציוניים עוסקים במחקר על התפתחות פסיכולוגית והתנהגויות לאורך החיים.
חלוצי הפסיכולוגיה ההתפתחותית האבולוציונית מעמידים את עבודתם כנגד זו של פסיכולוגים אבולוציוניים מרכזיים, שלטענתם מתמקדים בעיקר במבוגרים, במיוחד בהתנהגויות הקשורות לחברתיות ולהזדווגות.
פסיכולוגים התפתחותיים אבולוציוניים פעלו לשילוב בין תיאוריות אבולוציוניות והתפתחותיות, בניסיון למזג בין שתיהן מבלי להשליך את היסודות התאורטיים של כל אחת מהן.
מאמץ זה ניכר בסוגי השאלות ששואלים חוקרים הפועלים בפרדיגמת הפסיכולוגיה ההתפתחותית האבולוציונית.
בהתייחס לארבע קטגוריות השאלות של ניקולאס טינברגן, פסיכולוגיה אבולוציונית מתמקדת בדרך כלל בשאלות אבולוציוניות ("למה"), בעוד שפסיכולוגיה התפתחותית אבולוציונית משלבת במפורש שאלות מותנות ("איך"), מתוך הנחה שהבנה טובה יותר של הקטגוריה הראשונה תניב תובנות לגבי האחרונה.
מבט על תחום זמן היסטורי לעומת פרספקטיבה סטטית מבט היסטורי
הסבר על הצורה הנוכחית במונחים של רצף היסטורי הצורה הנוכחית
הסבר על צורת המינים הנוכחית שאלות איך לעומת למה כיצד מתפקדים מבנים של אורגניזם בודד אונטוגניה
הסברים התפתחותיים לשינויים ביחידים, מ-DNA לצורתם הנוכחית מנגנון
הסברים מכניסטיים לאופן שבו פועלים מבנים של אורגניזם מדוע מין פיתח את ההתאמות שיש לו תולדות הגזע
ההיסטוריה של האבולוציה של שינויים עוקבים במין לאורך דורות רבים הסתגלות
תכונת מין שהתפתחה כדי לפתור בעיית רבייה או הישרדות בסביבת האבות
הרשימה הבאה מסכמת את ההנחות התאורטיות הרחבות של הפסיכולוגיה ההתפתחותית האבולוציונית:
כל המאפיינים המושפעים אבולוציונית בפנוטיפ של מבוגרים מושפעים מהסביבה, דבר הדורש בחינה לא רק של תפקודם של מאפיינים אלה במבוגרים, אלא גם של האונטוגניות (ההתפתחות ההסתגלותית) שלהם.
כל המאפיינים שהתפתחו, מתפתחים באמצעות אינטראקציות מתמשכות ודו-כיווניות של גנים-סביבה המתגלות באופן דינמי לאורך זמן.
עקב ברירה טבעית, תינוקות וילדים מוכנים לעבד מידע מסוים בקלות רבה יותר מאחרים.
ההתפתחות מוגבלת על ידי גורמים גנטיים, סביבתיים ותרבותיים.
תינוקות וילדים מגלים רמה גבוהה של גמישות התפתחותית ורגישות הסתגלותית להקשר.
יש צורך בהארכת תקופת הילדות כדי ללמוד את המורכבות של קהילות חברתיות אנושיות.
היבטים רבים של הילדות משמשים כהכנה לבגרות ונבחרו במהלך האבולוציה (הסתגלויות דחויות).
מספר מאפיינים של תינוקות וילדים נבחרו לשרת פונקציה הסתגלותית בזמנים ספציפיים בהתפתחות ולא כהכנה לבגרות (הסתגלות אונטוגנטית).
הפסיכולוגיה ההתפתחותית האבולוציונית מניחה שהברירה הטבעית יוצרת הסתגלויות לשלבי התפתחות ספציפיים, במקום לדגום רק מצבים בוגרים.
לעיתים קרובות, חוקרים בתחום הפסיכולוגיה ההתפתחותית האבולוציונית מבקשים לזהות הסתגלויות כאלה, שחולקו להסתגלויות דחויות, אונטוגנטיות ומותנות.
ייתכן שחלק מהתנהגויות או תכונות שבאו לידי ביטוי במהלך הילדות או ההתבגרות נבחרו כדי לשמש כהכנה לחיים הבוגרים, סוג של הסתגלות שפסיכולוגים התפתחותיים אבולוציוניים כינו "הסתגלויות דחויות".
הבדלים בין המינים במשחקי ילדים עשויים להוות דוגמה לסוג זה של הסתגלות: תדירות גבוהה יותר של משחק "מחוספס" בקרב בנים, כמו גם הבדלי תוכן במשחקי פנטזיה (מבחינה בין-תרבותית, בנות עוסקות יותר ב"משחקי הורות" מאשר בנים).
אלה משמשים כהכנה מוקדמת לתפקידים שגברים ונשים ממלאים בחברות עכשוויות רבות, וככל הנראה מילאו תפקיד בהיסטוריה של האבולוציונית האנושית.
בניגוד להסתגלויות דחויות, שתפקידן הכנה לעתיד, לשלב הבגרות, הסתגלויות אונטוגנטיות מתאימות את הפרטים לסביבתם הנוכחית.
הסתגלויות אלו ממלאות פונקציה מסוימת במהלך תקופת התפתחות מסוימת, ולאחריה הן נמחקות.
הסתגלויות אונטוגנטיות יכולות להיות פיזיולוגיות (לדוגמה, כאשר יונקים עובריים שואבים תזונה וחמצן מהשליה לפני הלידה, אך אינם מנצלים יותר את השליה לאחר הלידה) ופסיכולוגיות.
ביוקלונד טען שהחיקוי של מחוות פנים של תינוקות, שיש להם חלון התפתחותי צפוי ותפקודים שונים לכאורה בגילאים שונים, מעיד על היותו הסתגלות אונטוגנטית.
הפסיכולוגיה ההתפתחותית האבולוציונית מדגישה שילדים מגלים גמישות התפתחותית, ומציעה סוג מיוחד של הסתגלות שמטרתה להקל על גמישות התפתחותית הסתגלותית, הנקראת הסתגלות מותנית.
הסתגלויות מותנות מזהות ומגיבות לתנאים סביבתיים רלוונטיים, ומשנות את מסלולי ההתפתחות בדרכים שגורמות לפרט להסתגל לסביבתו טוב יותר.
הסתגלויות אלו מאפשרות לאורגניזמים ליישם אסטרטגיות היסטוריית חיים חלופיות שונות בהתאם לגורמים סביבתיים.
השערת המוח החברתי טוענת כי צמיחת סביבה חברתית מורכבת (למשל, קבוצות גדולות יותר) הפעילה לחץ מרכזי התהליך הברירה על התפתחות האינטליגנציה האנושית.
בקרב פרימטים, מוחות גדולים יותר גורמים להארכה של תקופת הנעורים, ומספר מחברים טוענים שאצל בני אדם התפתחו שלבים ארוכים יותר של הילדות וההתבגרות, בתגובה למורכבות חברתית גוברת וללמידה חברתית מורכבת.
בעוד שמינים רבים מפגינים למידה חברתית במידה מסוימת, ולכאורה יש להם מסורות התנהגותיות ותרבות, בני אדם יכולים להעביר הלאה מידע תרבותי על פני דורות רבים בנאמנות רבה מאוד.
למידה תרבותית בנאמנות רבה היא תופעה שרבים סברו שהיא הכרחית לאבולוציה תרבותית מצטברת, והיא נצפתה באופן ברור רק בבני אדם, אם כי הועלו תימוכין גם לגבי שימפנזים, אורנג-אוטנים ועורבים ניו-קלדוניים.
חוקרים בעלי אוריינטציה התפתחותית הציעו כי חיקוי יתר של מודלים התנהגותיים מקל על למידה תרבותית, תופעה שמופיעה בילדים עד גיל שלוש ולכאורה נעדרת אצל שימפנזים.
התנהגויות המועילות לחברים אחרים בקבוצה החברתית של האדם, במיוחד אלו שנראות יקרות לאדם הפרו-חברתי או האלטרואיסט, זכו לתשומת לב רבה בדיסציפלינות המתעניינות באבולוציה של ההתנהגות.
מייקל טומאסלו טען ששיתוף פעולה ופרו-חברתיות הם מאפיינים מפותחים של התנהגות אנושית, תוך שהוא מציין את הופעתה של התנהגות של "עזרה" בשלב מוקדם בהתפתחות (שנצפתה בקרב תינוקות בני 18–24 חודשים) כאחת הראיות לכך.
חוקרים החוקרים את האונטוגניות והאבולוציה בתכנון ניסויי שיתוף פעולה אנושי שנועדו לחשוף את הפרו-חברתיות אצל תינוקות וילדים צעירים, משווים לאחר מכן את הביצועים של ילדים לאלה של בעלי חיים אחרים, בדרך כלל שימפנזים.
בעוד שחלק מהתנהגויות העזרה שהפגינו תינוקות וילדים צעירים נצפו גם אצל שימפנזים, ילדים בגיל הגן נוטים להפגין פרו-חברתיות רבה יותר מאשר שימפנזים בוגרים שגודלו על ידי בני אדם או שימפנזים חופשיים למחצה.
אסטרטגיות היסטוריית חיים וגמישות התפתחותית
חוקרים בתחום הפסיכולוגיה ההתפתחותית האבולוציונית מדגישים כי התפתחות של אסטרטגיות היא תלוית הקשר, במובן זה שאסטרטגיה שהיא אופטימלית בסביבה אחת תהיה לרוב לא אופטימלית בסביבה אחרת.
לטענתם, הדבר מוביל לברירה טבעית שתעדיף "גמישות התפתחותית הסתגלותית", המאפשרת לאורגניזם לשנות את מסלול ההתפתחות שלו בתגובה לתנאים סביבתיים.
קשור לכך הרעיון של אסטרטגיות היסטוריית חיים, שניתן להמשיג כשרשרת של החלטות להקצאת משאבים (למשל, הקצאת משאבים לצמיחה או לקראת רבייה) שאורגניזם מקבל.
ביולוגים השתמשו בתורת אסטרטגיות היסטוריית החיים כדי לאפיין את השונות בין המינים בהקצאת משאבים במונחים של רצף מהיר-איטי, כפי שמתבטא באסטרטגיית הברירה r/k, ולאחרונה, מספר אנתרופולוגים ופסיכולוגים יישמו רצף זה כדי להבין את השונות בתוך המין בין מאמץ רבייה ומאמץ סומטי.
ישנם מחברים הטוענים שסביבת הילדות וחוויות החיים המוקדמות משפיעות מאוד בקביעת אסטרטגיות היסטוריית החיים.
גורמים כמו חשיפה לאלימות, ילדות קשה וחוסר יציבות סביבתי (למשל, מעברים תכופים, הרכב משפחה לא יציב) הוכחו כתואמים סמנים התנהגותיים לאסטרטגיות היסטוריית חיים "מהירות" (למשל, התבגרות מינית מוקדמת, מערכות יחסים זוגיות לא יציבות, אימפולסיביות ושיתוף פעולה מופחת), כאשר ההתרבות הנוכחית מקבלת עדיפות על פני רבייה עתידית.
בשנת 1992 העלו ג'ון טובי, לדה קוסמידס וה.
קלארק בארט את הטענה שהפסיכולוגיה האבולוציונית המרכזית מזניחה את היבט ההתפתחות, בטענה שהדיסציפלינה שלהם מתעניינת למעשה בצורה יוצאת דופן בהתפתחות ובהחלט מתחשבת בה.
בפרט, הם מציינים מחקרים בין-תרבותיים כמעין "ניסוי" התפתחותי, שיכול לחשוף את השפעת התרבות בעיצוב תוצאות התפתחותיות.
המחברים טוענים שהטיעונים של תאורטיקנים של מערכות התפתחות מורכבים ברובם ממציאות שפסיכולוגים אבולוציוניים מודעים לה היטב, ושלתורת המערכות ההתפתחותיות אין ערך מדעי מכיוון שהיא אינה מצליחה לייצר תחזיות כלשהן.
דברה ליברמן התנגדה באופן דומה לאפיון הפסיכולוגיה האבולוציונית כמתעלמת מעקרונות התפתחותיים.
לטענתה של ליברמן, גם הדוגלים בתורות המערכות ההתפתחותיות וגם פסיכולוגים אבולוציוניים חולקים מטרה משותפת של חשיפת ארכיטקטורה קוגניטיבית טיפוסית למין, כמו גם את האונטוגניות של ארכיטקטורה זו.
הפסיכולוגיה הטרום לידתית (או פסיכולוגיה לפני הלידה) מתארת ומנסה להסביר את החוויות וההתנהגות של העובר לפני הלידה (פרהנטלית) וסביב הלידה (פרינטלית) והשלכותיהן לאחר הלידה.
ניתן לראותה כחלק מהפסיכולוגיה ההתפתחותית, אם כי מבחינה היסטורית היא פותחה בתחום ההטרוגני של הפסיכואנליזה.
היבטים לפני וסביב הלידה נדונים לעיתים קרובות בכפיפה אחת.
פסיכולוגיה לפני וסביב הלידה חוקרת את ההשפעות וההשלכות של הפסיכולוגיות והפסיכופיזיולוגיות של החוויות המוקדמות ביותר של הפרט, עוד לפני הלידה, כמו גם במהלך ומיד לאחר הלידה.
למרות שקיימות נקודות מבט שונות על הנושא, החוט המקשר בין חוויות לפני הלידה וחוויות סביב הלידה הוא חשיבותן לעיצוב ההתפתחות הפסיכולוגית בעתיד.
קיים ויכוח בין מדענים לגבי המידה שבה תינוקות שזה עתה נולדו מסוגלים לבנות זיכרונות, מה מידת ההשפעה של זיכרונות אלה על אישיותם, ומה האפשרות לשחזר אותם מהלא מודע.
הנחה רווחת בנוגע לשלב הטרום לידה הייתה שהעובר מוגן כמעט לחלוטין מגירויים חיצוניים.
ושתפיסה ותודעה מתפתחות רק לאחר הלידה.
אך ב-50 השנים האחרונות התפרסמו מספר רב של מחקרים מדעיים שמראים בבירור שדפוסי התנהגות, וכן התפיסה והלמידה, מתפתחים כבר לפני הלידה.
הדבר הוכח גם בקרב מינים לא אנושיים, למשל בקרב עוברים של חולדות.
חשיבות מיוחדת בפסיכולוגיה הטרום לידתית ממלאת ההתפתחות הפיזיולוגית - במיוחד של המוח.
הבסיס לתפיסה, לחוויות ולהתנהגות הוא המוח.
במהלך ההיריון, מתפתחת רשת נוירונים ענקית, היוצרת בסיס לכל התהליכים הנפשיים.
כמחצית מהנוירונים המתפתחים נהרסים שוב במהלך התפתחות המוח בגלל "מוות תאי מתוכנת" (אפופטוזיס).
בלידה, מוח התינוק כולל 100 מיליארד נוירונים - רבים כמו במוחו של אדם מבוגר.
כל נוירון בקליפת המוח של העובר מחובר לכ-2500 נוירונים ולאחר שנה, לכ-15,000. סינפסות מתפתחות ונהרסות לאורך כל תוחלת החיים - תהליך הנקרא נוירופלסטיות.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 בדק הרופא דבנפורט הוקר רפלקסים או תגובות, בהתאמה, של עוברים שעברו הפלה.
כיום ניתן לבחון די בקלות את המיומנויות המוטוריות של העובר בטכניקות אולטרסאונד.
מהשבוע השמיני ואילך העובר מתחיל לזוז.
בעזרת סונוגרפיה אפשר להדגים שלא מדובר ברפלקסים פשוטים, אלא גם בתנועות ממקור פנימי (אנדוגניות).
לפי אלסנדרה פיונטלי, אצל העובר ניתן למצוא את כל דפוסי התנועה, שבהמשך ניתן למצוא אצל היילוד.
ניתן לראות תנועות נשימה החל מהשבוע ה-19, כאשר העובר לוקח מי שפיר לריאותיו.
תנועות עיניים קיימות מהשבוע ה-18 ואילך, ומהשבוע ה-23 ואילך יש תנועות עיניים מהירות (REM-phases).
אלה קשורות לדפוסי שינה ולחלום.
עוברים שותים מי שפיר ומשתינים לתוכם.
פיתוח תפיסה ולמידה לפני הלידה
איברי החישה של העובר מתפתחים לפני הלידה ומתפקדים היטב בלידה.
יכולות כאלה נבחנות בניסויי התנהגות בעקבות גירויים.
ריי בדק התניה ויברו-אקוסטית של עוברים אנושיים.
אך לדברי הפר, לא ברור אם התניה כזו אכן הוכחה.
לטענת הפר, הוא חזר על ניסויים אלה בהצלחה, כשההתניה הוויברו-אקוסטית המוקדמת ביותר התגלתה בשבוע ה-32 להיריון.
למידה טרום לידתית נבחנת לעיתים קרובות על ידי שימוש בפרדיגמת ההתרגלות.
העובר נחשף לגירוי, למשל אקוסטי, ולאחר מכן הנסיין צופה בהכחדת התגובה תוך חזרה על אותו גירוי שוב ושוב.
הליך זה מסתיים באמצעות שימוש בגירוי חדש ורישום התגובה בהתאם.
כאשר הגירוי החדש מזוהה על ידי העובר כשונה מהישן, הוא מגלה דפוס תגובה חדש, למשל תדירות מואצת של הלב.
אם הדבר אינו קורה, לא ניתן להבחין בין הגירוי החדש לבין הגירוי הישן.
בשנת 1991 הדגים אחד החוקרים את ההתרגלות האקוסטית על ידי רישום תדירות פעימות הלב של עוברים בשבוע ה-29 להיריון.
מחקרים מסוג זה יכולים לשמש לבחינת הזיכרון.
עוברים מעל 34 שבועות להיריון יכולים לשחזר תוכן נלמד על פני תקופה של 4 שבועות.
ההתניה הוויברו-אקוסטית המוקדמת ביותר הצליחה בעוברים בני 22 שבועות.
ייתכן שהתרגלות לטעם אפשרית עוד קודם לכן.
התרגלות כזו הודגמה גם בעוברים של חולדות.
ארנסט פרויד, נכדו של זיגמונד פרויד, תינוקות זוכרים דפוסים מוזיקליים ששמעו ברחם.
ההוכחה האמפירית השתמשה ברישום של תדירות פעימות הלב והפעילות המוטורית.
כמו כן, התפתחות הדיבור מבוססת על למידה טרום לידתית, כפי שמוכיח מחקר של DeCasper ו-Fifer משנת 1980. מחקר זה השתמש בהתניה אופרנטית כפרדיגמה.
גם מספר מחקרים אמפיריים נוספים הוכיחו שקיימת למידה טרום לידתית של שפה.
רוב התיאוריות הפסיכואנליטיות מניחות שהתפתחותם של עצמים, העצמי ואפילו התודעה מתחילה לאחר הלידה.
אף על פי כן, מספר פסיכואנליטיקאים כותבים במפורש שהיבטים לפני וסביב הלידה אחראים להיווצרות סימפטומים מסוימים, ביניהם אוטו ראנק, ננדור פודור, פרנסיס ג'יי מוט, דונלד וויניקוט, גוסטב הנס גראבר ולודוויג יאנוס.
לדעתם, מבנה הנפש הלא מודעת מתחיל להתעצב בשלב הטרום לידתי.
לעובר כבר יש חוויות מוקדמות, רלוונטיות מבחינה רגשית.
הם מניחים את קיומה של תפיסה במספר מצבים, כמו מצבי תשניק, פחד ומתח, שנאגרים וניתן לזכור אותם לאחר הלידה בנסיבות מסוימות.
בפסיכואנליזה נתפסים לרוב היבטים לפני וסביב הלידה כפנטזיות.
התוכן הטרום לידתי המובהק של חלימה או פנטזיות על שחייה מתחת למים תוך כדי נשימה, הימצאות בתוך מערה, לחימה עם מפלצות מתחת למים – כל אלה מתפרשים כהשלכות מחודשות מתקופת העוברות.
יאנוס מניח שבגישות פסיכואנליטיות רבות ניתן למצוא היבטים תוכניים ופנומנולוגיים הקרובים לפסיכולוגיה טרום לידתית – אך ללא התייחסויות מפורשות.
הוא ציין שקיימת "נוכחות מובלעת של קיום לפני הלידה" בעבודותיהם של פסיכואנליטיקאים כמו סנדור פרנצי, קרל גוסטב יונג, מלאני קליין, בלה גרונברגר, פרנסואז דולטו ואחרים.
בשנת 1924 פרסם אוטו ראנק (1884–1939), מתלמידיו של זיגמונד פרויד, את ספרו "טראומה של הלידה" , שבו קבע שההלם הרגשי של הלידה הוא מקור החרדה הראשון של הפרט.
בעקבות ספר זה הגיעה הידידות בין פרויד וראנק לקיצה.
דרגה סבר כי לידה קשורה לחוויה סוחפת של פחד מצד העובר.
הוא גם הניח שטראומה זו היא הגורם לחרדות בשלב מאוחר יותר.
לטענתו, ניתן לזכור היבטים מהשלב הטרום לידתי מתקופת ההיריון המאוחרת יותר.
בשלב זה כבר פיתח ראנק עצמו את קווי המתאר של פסיכולוגיה טרום לידתית אמיתית.
לאור הנחות אלה הוא פירש היבטים תרבותיים, למשל שהפנטזיות הנוצריות על הגיהנום מבוססות על מצבים תוך רחמיים מעוררי בחילה.
בספרו הציג פרשנות של סמלים, אמנות ומיתוסים המבוססת על מצבים לפני וסביב הלידה.
רנק האמין ש"קיבעון ראשוני" למצב לפני הלידה הוא שורש כל הנוירוזות והפרעות הנפש, ופיתח תהליך של פסיכואנליזה המבוסס על חוויית הלידה.
דונלד ויניקוט (1896–1971) ניסה להבין צורות מוקדמות מאוד של היווצרות סמלים.
הוא תיאר במספר מקרים שחזור חוויות סביב הלידה בטיפול נפשי, במיוחד בילדים.
ילד בן חמש טיפס על הז'קט של ויניקוט ואז הוריד את המכנסיים.
הוא חזר על כך שוב ושוב.
ויניקוט פירש זאת כנסיגה וחזרה ללידה.
הוא הניח שחלק מהתינוקות פיתחו גישה פרנואידית עקב בעיות בלידה, למשל במקרה של תשניק.
גם תסמינים פסיכוסומטיים (כאבי ראש, בעיות יניקה ונשימה ותחושות חנק) פורשו כהשלכות אפשריות של חוויית הלידה.
אף על פי כן, ויניקוט דחה את ההנחה שקיימת טראומת לידה אוניברסלית.
בספרו The Search for the Beloved: A Clinical Investigation of the Trauma of Birth and Prenatal Condition משנת 1949, ייחס הפסיכואנליטיקאי הבריטי-אמריקאי ננדור פודור (1895–1964) צורות מסוימות של חרדה לחוויות לידה לא מעובדות ומודחקות בעקבות הנחותיו של ראנק, שהיה הפסיכואנליטיקאי שלו.
פודור פירש חלומות בעקבות מחסור בחמצן.
כמו כן הסביר קלסטרופוביה והפרעות מיניות בהתבסס על חוויות לפני וסביב הלידה.
פרנסיס ג'ון מוט (1901–1980) היה תלמידו של פודור והחוקר הראשון שהתרכז בשליה כאובייקט הראשון של העובר.
הוא כתב שהעובר מפחד מהשליה שלו כ"מוצצת דם" או שהוא חווה אותה כ"מזינה" או "מעניקת חיים".
חומר שעלה מפגישות של פסיכותרפיה פסיכדלית תוך שימוש ב-LSD וסמי הזיה אחרים שימש בסיס למחקר על ההשפעות המתמשכות של חוויות לפני וסביב הלידה בחיים הבוגרים.
המחקר נערך על ידי פרנק לייק, אתנאסיוס קפקאלידס (1919–1989) וסטניסלב גרוף.
גרוף המשיך וניסח מסגרת תאורטית נרחבת לניתוח חוויות אלה, על בסיס ארבעת המבנים שהוא כינה מטריצות בסיסיות סביב הלידה.
לייק וגרוף פיתחו באופן עצמאי טכניקות נשימה כחלופה לשימוש בסמים פסיכדליים, בעקבות וילהלם רייך (1897–1957) שהיה שקוע בבעיות משפטיות ניכרות מאמצע שנות ה-60 ואילך.
טכניקה קרובה בשם "לידה מחדש" (Rebirthing) פותחה על ידי הפסיכותרפיסט לאונרד אור בשנות ה-70, וחניכי פסיכותרפיה מסוג Core Process חיים מחדש טראומת לידה משוערת כחלק מההכשרה שלהם.
מדען מדעי החברה האמריקאי-אמריקאי לויד דה-מאוז (נולד ב-1931) ריכז במאמרו משנת 1981 את הגישות הפסיכואנליטיות לחיי הנפש לפני הלידה וכן את הממצאים הפיזיולוגיים של האונטוגנזה האנושית הנוגעת להתפתחות העובר.
הוא שאב מספר הנחות מעבודותיהם של גרוף ומוט, ללא ההשלכות המטפיזיות שלהן.
בגישתו הוא מניח, שהשליה הופכת להיות האובייקט הראשון של העובר בשתי גרסאות מפוצלות: חיובית ושלילית, שאותן כינה "טיפוח" ו"השליה הרעילה".
דמאוז הניח שבכל היריון, במיוחד בסופו, יש בעיות באספקת חמצן לעובר.
עקב תנאים פיזיולוגיים, השליה אינה יכולה תמיד לספק לעובר הגדל מספיק חמצן והדבר מוביל למצבי כאב ומחסור.
חוויות לפני וסביב הלידה מובילות לתסריט מנטלי, מעין דפוס שיופנם, ושאליו חוויות מאוחרות יותר יתחברו.
הוא מכנה את החוויה של מצבים חיוביים ושליליים בשם "הדרמה העוברית", המקדימה זמן רב את תחושת "הדרמה האדיפלית" הידועה של פרויד.
מלבד תיאוריות אלה על פסיכולוגיה טרום לידתית פיתח דה-מאוז גישות בתחום הפסיכוהיסטוריה – מערכת של הנחות פסיכולוגיות תרבותיות, המסבירות תהליכים ותופעות היסטוריות באמצעות תיאוריות פסיכולוגיות.
היבטים של תולדות הילדות והפסיכולוגיה הטרום לידתית ממלאים בה תפקיד חשוב במיוחד.
בשנת 1992 פרסמה הנוירופסיכיאטרית האיטלקית לילדים אלסנדרה פיונטלי (ילידת 1945) מחקר בספרה From Fetus to Child: An Observational and Psychoanalytic Study (1992).
באמצעות סונוגרפיה היא בדקה את התנהגותם של 11 עוברים.
העוברים הראו רפרטואר התנהגותי מורכב מאוד, הגיבו לגירויים בדרכים מורכבות, והיו שונים למדי בצורות הפעילות שלהם.
מחקרה של פיונטלי הצביע על כך שחוויות מסוימות לפני הלידה קבעו את חיי הנפש בשלבים מאוחרים יותר.
תכונות פסיכולוגיות, למשל פעילות אוראלית מוגברת, זוהו בשלב הטרום לידתי וגם לאחר הלידה.
פיונטלי פירשה את תצפיותיה במונחים פסיכואנליטיים, וראתה המשכיות יוצאת דופן בין התפתחות נפשית לפני ואחרי הלידה.
מחקרה חשוב משום שהוא משלבת הערכה של נתונים אמפיריים עם תצפיות בשלב שלאחר הלידה וגם בשנות החיים הראשונות, והוא משתמש בשיטות של הפסיכולוגיה האקדמית יחד עם ההרמנויטיקה של הפסיכואנליזה, מה שמייחד אותה בנוף המדעי.
פסיכולוגיה של ההמון (גם פסיכולוגיית האספסוף או פסיכולוגיית העדר) היא ענף בפסיכולוגיה חברתית העוסק בדרכים שבהן הפסיכולוגיה של ההמון שונה מהפסיכולוגיה של האנשים הפרטיים הנמצאים בקהל.
תחום פסיכולוגיית ההמון חוקר התנהגויות ותהליכי חשיבה של חברים בהמון כפרטים והן של ההמון כישות חברתית קולקטיבית.
התנהגותו של קהל מושפעת רבות מדה-אינדיבידואציה, מאובדן האחריות האישית של האדם, ומהתרשמותו מההתנהגות הכללית של הקהל, כאשר שני הגורמים גדלים עם גודל הקהל.
תאורטיקנים בולטים בפסיכולוגיה של ההמון כוללים את גוסטב לה בון, גבריאל דה טארד וזיגמונד פרויד.
רבות מתיאוריות אלה נבדקות היום או משמשות כדי לדמות התנהגויות של קהל במצב רגיל או במצבי חירום.
אחת המטרות העיקריות בהדמיות אלה היא למנוע התנגשויות ודריסות בקהל.
הוויכוח הראשון בנושא הפסיכולוגיה של ההמון התקיים ברומא, בקונגרס הבינלאומי הראשון לאנתרופולוגיה של פשע, ב-16 בנובמבר 1885. הקונגרס נשלט על ידי צ'זארה לומברוזו וחבריו האיטלקים, שהדגישו את המאפיינים הביולוגיים בפסיכולוגיה של ההמון.
"לומברוזו פירט לפני הקונגרס הראשון את התיאוריות שלו לגבי החריגות הפיזיות של פושעים וסיווגם של פושעים כ'פושעים מולדים', או 'פושעים במקרה'.
אנריקו פרי ביטא את השקפתו על פשע כהתנוונות עמוקה יותר משיגעון, שכן ברוב המקרים של טירוף, החוש המוסרי הפרימיטיבי שורד את הפגיעה באינטליגנציה.
הערות בדומה לזה השמיעו בנדיקט, סרגי ומארו."
תגובה מרוככת יותר הציגו הצרפתים, שהעלו תיאוריה סביבתית של הפסיכולוגיה האנושית.
"מ' אנגולי הפנה את תשומת הלב לחשיבות ההשפעה של הסביבה החברתית על הפושע.
פרופסור אלכסנדר לקאסאן חשב שהתאוריות של האסכולה האיטלקית הן הגזמות ופרשנויות כוזבות של העובדות, ושהגורם החשוב הוא הסביבה החברתית."
ב-10-17 באוגוסט 1889 ספגה האסכולה האיטלקית מכה קשה יותר במהלך הקונגרס הבינלאומי השני לאנתרופולוגיה פלילית.
התנגשות קיצונית זו בדעות בין האסכולה האיטלקית והצרפתית באה לידי ביטוי גם בהמשך.
"פרופסור לומברוזו שם דגש על אפילפסיה בקשר לתיאוריה שלו על 'הפושע המולד'.
פרופסור לאונס פייר מנוברייה אפיין את התיאוריה של לומברוזו כלא יותר מאשר מדע פרנולוגיה שהופרך.
החריגות שנצפו על ידי לומברוזו התאימו לגברים ישרים כמו גם לפושעים, טען מנוברייה.
בארון רפאל גארופלו ואחרים התנגדו לתיאוריות של לומברוזו, בשלמותן או בחלקן.
אחרים ראו את העילה לפשע בכישלון הפושע להתאים את עצמו לסביבתו החברתית, ואחרים קבעו כי פגמים פיזיים אינם מעידים שאדם הוא פושע.
מחקרים על התנהגות של המון וקהל הופיעו כבר ב-1841, עם פרסום ספרו של צ'ארלס מאקי, Extraordinary Popular Delusions and the Madness of Crowds.
העמדה כלפי ההמון השתנתה עם פרסום ששת הכרכים של איפוליט טן The Origins of Contemporary France (1875).
עבודתו של טן בפרט עזרה לשנות את דעותיהם של בני דורו על התנהגות ההמון במהלך מהפכת 1789. אירופאים רבים העריכו אותו מאוד.
למרות שקשה לקשר ישירות את יצירותיו להתנהגות של קהל, ניתן לומר שמחשבותיו עוררו מחקר נוסף על התנהגות ההמון.
עם זאת, רק במחצית השנייה של המאה ה-19 צבר העניין המדעי בתחום תאוצה.
הרופא והאנתרופולוג הצרפתי גוסטב לה בון הפך לתאורטיקן המשפיע ביותר בתחום.
בספרו משנת 1895 "הפסיכולוגיה של ההמון" (Psychologie des Foules) הוא דן במאפיינים של המון, בתהליכים היוצרים את הפסיכולוגיה של ההמון, באמצעי השכנוע של מנהיגי המונים ובסוגי המון.
בחלק השלישי בספרו "הפסיכולוגיה של ההמון" מבחין לה בון בין סוגי המון לפי שני קריטריונים: אנונימיות והומוגניות.
קהל יכול להיות הומוגני ואנונימי או הומוגני ולא אנונימי.
באותה מידה יכול קהל להיות הטרוגני (לא הומוגני) ואנונימי או הטרוגני ולא אנונימי.
בימינו קיים מחקר מצומצם על סוגי המון וקהל, ואין הסכמה לגביהם.
שני חוקרים, Momboisse (1967) וברלונגי (1995) התמקדו לאחרונה בסוגי המון.
Momboisse פיתחה מערכת של ארבעה סוגים: מזדמן, קונבנציונלי, אקספרסיבי ואגרסיבי.
ברלונגי סיווג המון כצופים, מפגינים או נמלטים, בהתאם למטרת ההתכנסות של ההמון.
גישה נוספת לסיווג המון היא מערכת האינטנסיביות הרגשית של הסוציולוג הרברט בלומר.
הוא מבחין בארבעה סוגי קהל: מזדמן, קונבנציונלי, אקספרסיבי ופעלתן.
המערכת שתיאר היא דינמית באופייה.
כלומר, קהל משנה את רמת האינטנסיביות הרגשית שלו לאורך זמן, ולכן ניתן לסווג אותו לפי כל אחד מארבעת הסוגים.
באופן כללי, חוקרים בפסיכולוגיה של ההמון התמקדו בהיבטים השליליים של ההמון, אך לא כל סוגי ההמון הם שליליים באופיים.
למשל, בתחילת התנועה הסוציאליסטית התבקשו המונים ללבוש בגדי חג ולקיים צעדה שקטה ברחוב.
דוגמה מודרנית יותר כוללת את ההתכנסויות במהלך התנועה לזכויות האזרח.
המונים יכולים לשקף ולאתגר את האידאולוגיות השליטות של הסביבה החברתית-תרבותית שלהם.
הם יכולים גם לשרת פונקציות חברתיות אינטגרטיביות וליצור קהילות זמניות.
המון יכול להיות מוגדר כאקטיבי ("אספסוף") או פסיבי ("קהל").
המונים פעילים יכולים לחזור ולהתחלק להמון אגרסיבי, נמלט, שואף להשתלט על משאבים או אקספרסיבי.
המון אגרסיבי הוא לרוב אלים ופונה כלפי חוץ.
דוגמאות לכך הן מהומות במשחקי כדורגל והמהומות בלוס אנג'לס של 1992. המון נמלט מתאפיין במספר רב של אנשים נמלטים, המנסים לצאת ממצב מסוכן.
תקריות שבהן מעורבים המונים מדווחות לעיתים קרובות על ידי התקשורת כתוצאה של "בהלה", אך יש מומחים שמתחו ביקורת על ההנחה של התקשורת שפאניקה היא הגורם העיקרי לאסונות המוניים, וציינו שבפועל, פאניקה נדירה יחסית במצבי שריפה, וכי הגורמים העיקריים לאירועי קהל מסוכנים הם תכנון תשתיות לקוי, צפיפות קהל ותקלות תקשורת.
אספסוף השואף להשתלט על משאבים נוצר כאשר מספר רב של אנשים נאבקים על משאבים מוגבלים.
אספסוף אקספרסיבי הוא כל קבוצה גדולה אחרת של אנשים שמתאספת למטרה פעילה.
אי ציות אזרחי, קונצרטים של רוק והתכנסויות דתיות כלולים בקטגוריה זו.
גוסטב לה בון טען כי המונים נוצרים כתוצאה משלושה תהליכים: היטמעות, הדבקה וסוגסטיה.
במהלך ההיטמעות, הפרטים בקהל מאבדים את תחושת העצמי ואת תחושת האחריות האישית שלהם.
הדבר נובע במידה רבה מהאנונימיות של הקהל.
הדבקה מתייחסת לנטייה של אנשים בקהל לעקוב ללא עוררין אחר הרעיונות והרגשות השולטים בהמון.
לדעת לה בון, השפעה זו מסוגלת להתפשט בין אנשים "הנטמעים בהמון" בדומה להידבקות במחלה.
סוגסטיה מתייחסת לרעיונות ורגשות של ההמון שמקורם בעיקר מאידאולוגיה לא מודעת משותפת.
חברי ההמון הופכים רגישים לכל רעיון או רגש חולפים.
התנהגות זו נובעת מלא מודע ארכאי משותף, ולכן היא לא-תרבותית מטבעה.
היא מושפעת מהיכולות המוסריות והקוגניטיביות של החברים הפחות כשירים בקהל.
לה בון האמין שהמון יכול להיות כוח רב-עוצמה רק לצורכי הרס.
בנוסף, לה בון ואחרים ציינו שחברי ההמון חשים מחוסנים מפני תביעות משפטיות בשל הקושי להעמיד לדין חברים בודדים מהאספסוף.
בקצרה, הפרט המוטמע בהמון מאבד שליטה עצמית כאשר "המוח הקולקטיבי" משתלט וגורם לו להפר נורמות אישיות או חברתיות.
הרעיון של לה בון שהמונים נהנים מאנונימיות ונוטים להשתלהב מבחינה רגשית עורר התנגדות בקרב חוקרים.
קלארק מקפאיל מצביע על מחקרים שמראים ש"ההמון המטורף" אינו יצור בפני עצמו הנפרד מהמחשבות והכוונות של החברים בו.
נוריס ג'ונסון, לאחר שחקר בהלה בהופעה של The Who ב-1979, הגיע למסקנה שקהל מורכב מקבוצות קטנות רבות של אנשים שרובם מנסים לעזור זה לזה.
בנוסף, התיאוריה של לה בון מתעלמת מההקשר החברתי-תרבותי של ההמון.
ר' בראון חולק על ההנחה שהמונים הם הומוגניים, ומציע במקום זאת שהמשתתפים מתקיימים על רצף, והם שונים ביכולתם לחרוג מנורמות חברתיות.
תאוריית התנהגות ההמון של זיגמונד פרויד מורכבת בעיקרה מהרעיון, שחברות בהמון משמשת לשחרור הלא מודע.
זאת משום שהסופר אגו, או מרכז התודעה המוסרי, מתחלף במסגרת של המון במנהיג כריזמטי.
מקדוגל טוען בדומה לפרויד, ואומר שרגשות פשטניים הם נפוצים, ורגשות מורכבים הם נדירים יותר.
בקהל, החוויה הרגשית המשותפת הכוללת חוזרת למכנה המשותף הנמוך ביותר (LCD), מה שמוביל לרמות פרימיטיביות של ביטוי רגשי.
המבנה הארגוני הזה הוא של "העדר הראשוני" - החברה הטרום-תרבותית – ופרויד קובע כי יש למרוד במנהיג (להחזיר את המוסר האינדיבידואלי) כדי להימלט ממנו.
תיאודור אדורנו מתח ביקורת על האמונה בספונטניות של ההמון.
לדבריו, ההמון הוא תוצר מלאכותי של החיים המודרניים ה"מנוהלים".
האגו של הסובייקט הבורגני התמוסס, ופינה את מקומו לאיד ולסובייקט ה"דה-פסיכולוגי".
יתר על כן, אדורנו הצהיר כי יצירת הקשר בין ההמונים למנהיג באמצעות הצגת ראווה הוא מעושה:"כשהמנהיגים נעשים מודעים לפסיכולוגיית ההמונים ולוקחים אותה לידיהם, היא מפסיקה להתקיים במובן מסוים.
באותה מידה שאנשים מאמינים בעומק ליבם שהיהודים הם השטן, כך הם מאמינים לחלוטין במנהיגם.
הם אינם ממש מזהים את עצמם איתו אלא מפגינים הזדהות זו, מבטאים את ההתלהבות שלהם, וכך משתתפים בהצגה של המנהיג.
החשד בפיקטיביות של ה'פסיכולוגיה הקבוצתית' שלהם היא זו הגורמת להמונים פשיסטים להיות כה חסרי רחמים ובלתי נגישים.
אילו היו מפסיקים וחושבים רגע, כל ההצגה הייתה מתנפצת, והם היו נתפסים לפאניקה."
תאוריית הדה-אינדיבידואציה מבוססת במידה רבה על רעיונותיו של גוסטב לה בון, שלפיה במצבים טיפוסיים של קהל, גורמים כמו אנונימיות, אחדות קבוצתית ועוררות רגשית עלולים להחליש את השליטה העצמית (למשל רגשות אשמה, בושה, התנהגות שכרוכה בהערכה עצמית) על ידי התרחקות האדם מזהותו האישית וצמצום החשש שלא יזכה להערכה חברתית.
חוסר איפוק זה מגביר את רגישות הפרט לסביבה ומפחית מחשבה מקדימה רציונלית, שעלולה להוביל להתנהגות אנטי-חברתית.
תיאוריות עדכניות יותר קבעו כי דה-אינדיבידואציה תלויה בכך שאדם אינו מסוגל, עקב המצב, לגלות מודעות עצמית.
הדבר משחרר את הפרט מהצורך בהתנהגות חברתית נורמלית.
הפסיכולוג החברתי האמריקאי ליאון פסטינגר ועמיתיו פיתחו לראשונה את הרעיון של דה-אינדיבידואציה ב-1952. הוא שוכלל עוד יותר על ידי הפסיכולוג האמריקני פיליפ זימברדו, שפירט מדוע הקלט והתפוקה הנפשיים מיטשטשים על ידי גורמים כמו אנונימיות, חוסר אילוצים חברתיים ועומס חושי.
ניסוי הכלא של סטנפורד של זימברדו הוצג כטיעון חזק לכוחה של הדה-אינדיבידואציה, אם כי מאוחר יותר נמתחה על הניסוי ביקורת כלא מדעי.
ניסויים נוספים הגיעו לתוצאות מעורבות בכל הנוגע להתנהגויות תוקפניות, והראו שהציפיות הנורמטיביות במצבים של דה-אינדיבידואציה הן אלה המשפיעות על ההתנהגות.
הוצעה הבחנה נוספת בין דה-אינדיבידואציה ציבורית ופרטית.
כשההיבטים הפרטיים של העצמי נחלשים, האדם נתון יותר לדחפים של המון, אך לא בהכרח בצורה שלילית.
כשלא מתייחסים יותר לתגובת הציבור ולשיפוט על התנהגות אינדיבידואלית, מתעוררת התנהגות אנטי-חברתית.
פיליפ זימברדו גם לא ראה בדה-אינדיבידואציה אך ורק תופעה קבוצתית, ויישם את המושג גם על התאבדות, רצח ועוינות בין-אישית.
תאוריית ההתכנסות גורסת שהתנהגות של המון אינה תוצר של ההמון, אלא שההמון הוא תוצר של התכנסות של אנשים בעלי דעות דומות.
פלויד אלפורט טען כי "אדם בקהל מתנהג בדיוק כפי שהוא היה מתנהג לבד, רק בצורה מוקצנת." תורת ההתכנסות גורסת כי המונים נוצרים מאנשים בעלי נטיות דומות שמתכנסים יחד, ופעולותיהם מתחזקות ומועצמות לאחר מכן על ידי ההמון.
לפי תיאורית ההתכנסות, התנהגות ההמון אינה בלתי רציונלית; אנשים בהמון מביעים אמונות וערכים קיימים, כך שתגובת ההמון היא תוצר רציונלי של תחושה עממית נרחבת.
עם זאת, תיאוריה זו מוטלת בספק לאור מחקר שמצא כי אנשים שהיו מעורבים בהתפרעויות של שנות ה-70 היו בסבירות נמוכה בעלי הרשעות קודמות לעומת בני גילם שלא השתתפו בהתפרעויות.
טרנר ולואיס קיליאן הציגו את הרעיון שנורמות צצות ועולות מתוך ההמון.
תאוריית הנורמות המגיחות קובעת שקהל אינו אחיד בהתחלה, אך במהלך הזמן, חברי מפתח מציעים פעולות מסוימות, והחברים בהמון הולכים אחריהם ויוצרים בסיס לנורמות של ההמון.
חברי מפתח מזוהים באמצעות אישיות או התנהגות ייחודיות.
אלה מושכות תשומת לב, והיעדר תגובה שלילית מהקהל בכללותו מתקבל כהסכמה שבשתיקה לדבריהם.
החסידים מהווים את רוב ההמון, מכיוון שאנשים נוטים להיות יצורים ההולכים בתלם, המושפעים מדעותיהם של אחרים.
הדבר הוכח במחקרים על קונפורמיות שנערכו על ידי שריף ואש.
חברי ההמון משתכנעים עוד יותר עקב הנטייה שתיאר אולפורט, לחשוב שאם כולם בקהל פועלים בצורה כזו או אחרת, הדבר אינו יכול להיות שגוי.
תאוריית הנורמות המגיחות מניחה שקיימים גם סוגים חיוביים וגם סוגים שליליים של המון, שכן המאפיינים וההתנהגויות הייחודיות של דמויות מפתח יכולים להיות חיוביים או שליליים.
מנהיג אנטי-חברתי יכול להסית לפעולה אלימה, אך קול הקורא לאי אלימות בקהל יכול להוביל להפגנה שקטה.
כאשר קהל כפי שתואר לעיל מכוון נגד אדם מסוים, עלולות להתעורר התנהגויות אנטי-חברתיות בקרב חבריו.
ביקורת מרכזית על תיאוריה זו היא שיצירת נורמות חדשות והליכה בעקבותיהן מצביעות על רמה של מודעות עצמית, שלעיתים קרובות חסרה אצל הפרט בהמון (כפי שמעיד המחקר בנושא דה-אינדיבידואציה).
ביקורת נוספת היא שהרעיון של נורמות מגיחות אינו לוקח בחשבון את נוכחותן של נורמות חברתיות-תרבותיות קיימות.
בנוסף, התיאוריה אינה מצליחה להסביר מדוע הצעות או יחידים מקבלים מעמד של קובעי נורמות ואחרים לא.
תאוריית הזהות החברתית טוענת שהעצמי הוא מערכת מורכבת הנשענת בעיקר על התפיסה של השתייכות או אי-השתייכות לקבוצות חברתיות שונות.
לקבוצות אלו ערכים ונורמות מוסריות והתנהגותיות שונות, ופעולות הפרט תלויות בהשתייכות (או אי - השתייכות) לקבוצה שהיא הבולטת ביותר אצל הפרט בזמן נתון.
השפעה זו זכתה לאישוש מממצאים שהראו, כי כאשר המטרה והערכים המוצהרים של קבוצה משתנים, משתנים גם הערכים והמניעים של חבריה.
המון הוא מצבור של פרטים, השייכים לקבוצות חופפות שונות.
עם זאת, אם ההמון קשור בעיקר לקבוצה מסוימת (כגון נוצרים או הינדים או מוסלמים או פעילי זכויות אזרח), הערכים של אותה קבוצה יכתיבו את פעולת ההמון.
בהמון אחיד פחות, יחידים מקבלים זהות חברתית חדשה כחברים בהמון.
החברות בהמון הופכת להיות בולטת יותר כתוצאה מעימות עם קבוצות אחרות – תופעה שכיחה יחסית בקרב המונים.
הזהות הקבוצתית משמשת ליצירת מערכת של נורמות התנהגות; עבור קבוצות מסוימות אלימות היא לגיטימית, עבור אחרות היא בלתי מתקבלת על הדעת.
נורמה זו נוצרת מערכים מוצהרים, אך גם ממעשיהם של אחרים בקהל, ולעיתים מהתנהגות של מספר אנשים המשמשים בתפקידי מנהיגים בקהל.
הבעיה בתיאוריה זו היא, שגם אם היא מסבירה כיצד המונים משקפים רעיונות חברתיים וגישות רווחות, היא אינה מסבירה את המנגנונים שבהם פועלים ההמונים כדי להניע שינוי חברתי.
פסיכולוגיה משפטית היא ענף בפסיכולוגיה המתמקד ביישום עקרונות, תאוריות ומחקר פסיכולוגיים בהקשרים של מערכת המשפט.
תחום זה משלב בין מדעי ההתנהגות לבין משפט ועוסק בניתוח תהליכים משפטיים, הערכת כשירות נפשית ושל נאשמים, חיזוי מסוכנות, בחינת אמינות עדויות ומתן חוות דעת מומחה לבית המשפט, עורכי-דין ורשויות אכיפת החוק.
פסיכולוגים משפטיים פועלים הן במישור המשפט פלילי והן במישור המשפט אזרחי, ומשתמשים בשיטות אבחון פסיכולוגי, מחקר אמפירי וידע משפטי לשם קידום צדק והגנה על זכויות הפרט.
פסיכולוגיה חקירתית היא ענף קרוב לפסיכולוגיה המשפטית, המתמקד בעיקר ביישום ידע פסיכולוגי לצורך חקירת פשעים וניתוח התנהגות חשודים, ואילו הפסיכולוגיה המשפטית רחבה יותר וכוללת גם ייעוץ למערכת המשפט כולה.
הקשר בין פסיכולוגיה לבין מערכת המשפט קיים עוד מימי העת העתיקה, כאשר פילוסופים ומשפטנים ביקשו להבין את מניעי ההתנהגות האנושית ואת אחריותו המוסרית והמשפטית של הפרט.
עם זאת, הפסיכולוגיה המשפטית כתחום מדעי ומקצועי מובחן התפתחה בעיקר במאה ה־19 וה־20.
בשלהי המאה ה־19 החלו חוקרים אירופיים ופסיכולוגים אמריקאים לעסוק בשאלות של אמינות עדות ראייה והשפעת תהליכים קוגניטיביים על זיכרון עדים.
אחד המחקרים הראשונים בתחום זה בוצע ב־1893 על ידי ג'יימס מק'ין קטל, שהראה כי ביטחון עצמי של עדים אינו בהכרח מעיד על דיוק עדותם.
בתחילת המאה ה־20, הפסיכולוג הגרמני , שהיה תלמידו של וילהלם וונדט, פרסם את ספרו On the Witness Stand (1908) ובו טען כי ידע פסיכולוגי יכול לשפר את מערכת המשפט, בין היתר באמצעות חקר עדויות, חקירת פשעים והערכת כשירות נפשית.
עבודתו עוררה עניין ציבורי אך גם ביקורת מצד משפטנים, בהם השופט האמריקאי אוליבר ונדל הולמס.
במהלך המאה ה־20 התרחב התחום לכלול סוגיות של כשירות נפשית לעמידה לדין, הערכת מסוכנות, והערכת אחריות פלילית במקרים של הגנת אי-שפיות.
בארצות הברית, בשנות ה־70, הוכרה הפסיכולוגיה המשפטית כענף רשמי בפסיכולוגיה, והוקמו אגודות מקצועיות, בהן החטיבה ה־41 של האגודה האמריקאית לפסיכולוגיה (American Psychological Association).
המושג "כשירות לעמוד לדין" מתייחס ליכולתו של נאשם להבין את מהות ההליך המשפטי נגדו ולהשתתף באופן אפקטיבי בהגנתו.
בארצות הברית עוצבו קריטריונים משפטיים וקליניים ברורים להערכת כשירות זו, ובהם פסק הדין Dusky v.
בישראל, הערכות כשירות מבוצעות על ידי פסיכיאטרים ופסיכולוגים מומחים, בהסתמך על חוק סדר הדין הפלילי וחוק טיפול בחולי נפש.
הערכת מסוכנות מתמקדת בזיהוי הסיכון של אדם לחזור ולבצע עבירות אלימות.
עד לשנות ה־80 נשענה ההערכה בעיקר על התרשמות קלינית, אולם מחקרים אמפיריים הראו כי כלים אקטואריים (כגון HCR-20) מגבירים את אמינות התחזיות.
בישראל, הערכת מסוכנות מהווה מרכיב מרכזי בהליכי טיפול ומעקב אחר עברייני מין, בהתאם לחוק הגנה על הציבור מפני ביצוע עבירות מין.
שאלת אחריותו הפלילית של נאשם נוגעת ליכולתו להבין את טיב מעשיו ואת הפסול שבהם.
בנסיבות מסוימות, נאשמים עשויים לטעון להגנת אי-שפיות, כפי שהוגדרה בפסק הדין ב–1843 באנגליה.
מחקרים פסיכולוגיים בתחום זה בוחנים את גבולות האחריות הפלילית, את אמינות חוות הדעת הפסיכיאטריות ואת השפעתן על הכרעות שיפוטיות.
מחקרי עדות ראייה הראו כי זיכרון אנושי נתון לעיוותים והשפעות חיצוניות.
אליזבת לופטוס הדגימה כיצד מידע מטעה יכול להשתלב בזיכרון העד וליצור "זיכרונות כוזבים".
מחקרים אלה השפיעו על מערכת המשפט, בין היתר באמצעות הכוונת קווים מנחים לזיהוי חשודים ולעדות עדים.
תחום מרכזי נוסף הוא חקר הודאות והסיכון להודאת שווא.
מחקריו של הדגישו את השפעת הלחץ, משך החקירה והמאפיינים האישיותיים של הנחקר על נכונות הודאות.
בנוסף, נמצא כי טכניקות חקירה מסוימות מגבירות את שיעור ההודאות השגויות.
פסיכולוגיה משפטית עוסקת גם בהשפעת ההליך הפלילי על קורבנות עבירה.
מחקרים מצביעים על כך שחשיפה חוזרת להליך משפטי, כולל מתן עדות, עלולה להחמיר סימפטומים של הפרעת דחק פוסט טראומטית.
בהתאם לכך, פסיכולוגים משפטיים מסייעים בפיתוח מנגנוני תמיכה והגנה לנפגעי עבירה.
פסיכולוגים משפטיים מספקים חוות דעת מומחה לבתי המשפט, מייעצים לשופטים ולעורכי דין, ומעבירים הדרכות לרשויות האכיפה.
שילוב הידע הפסיכולוגי בתהליכים משפטיים נועד לקדם הליך הוגן, להפחית טעויות שיפוטיות ולשפר את איכות קבלת ההחלטות.
פסיכולוגיה חקירתית עוסקת בזיהוי דפוסי התנהגות עבריינית ובניסיון להתאים פרופיל עבריין למאפייני זירת הפשע.
פרופ' פיתח את התחום בבריטניה והציע הבחנות מבוססות מחקר אמפירי בין סוגי עבריינים.
מחקרים רבים עוסקים בהשפעת ההליך המשפטי על נפגעי עבירה, לרבות השפעות נפשיות של חקירות, עדות בבית משפט ועימות עם הנאשם.
ג'ודית הרמן הראתה כיצד הליכים אלה עלולים להחריף סימפטומים פוסט-טראומטיים בקרב נפגעי עבירות אלימות ומין.
בישראל אין תואר אקדמי רשמי ב"פסיכולוגיה משפטית" המוכר על־פי חוק הפסיכולוגים או על־ידי משרד הבריאות.
עם זאת, במסגרות אקדמיות שונות נלמדים קורסים ותוכניות ייעודיות המשלבות היבטים של משפט ופסיכולוגיה.
בין היתר מפעילה אוניברסיטת רייכמן תוכנית שנתית בפסיכולוגיה משפטית, המיועדת לפסיכולוגים, משפטנים ובעלי מקצועות טיפוליים.
בפועל, פסיכולוגים משפטיים בישראל הם בעלי תואר שני או שלישי בפסיכולוגיה כללית (לרוב קלינית או חינוכית) אשר רכשו התמחות יישומית או ניסיון מחקרי בתחום המשפט.
תחום העיסוק כולל כתיבת חוות דעת מומחה, הערכת מסוכנות, בדיקת כשירות לעמוד לדין וייעוץ לבתי משפט, אף כי ההתמחות אינה מוכרת רשמית כתחום מומחיות נפרד.
במדינות שונות קיימת הכרה רשמית בפסיכולוגיה משפטית כהתמחות נפרדת.
בארצות הברית, למשל, קיימת "American Psychology–Law Society", החטיבה ה־41 של האגודה האמריקאית לפסיכולוגיה, המאגדת אנשי מקצוע וחוקרים בתחום.
בבריטניה, הפסיכולוגיה המשפטית מהווה תחום התמחות מוכר מטעם
לצד תרומתה, הפסיכולוגיה המשפטית מתמודדת עם אתגרים ומחלוקות מתודולוגיות ואתיות.
אחד הנושאים המרכזיים הוא שאלת המהימנות של חוות דעת פסיכולוגיות בבתי משפט.
מחקרים הצביעו על שונות גבוהה בין מומחים בהערכת כשירות נפשית לעמוד לדין ובהערכת מסוכנות, דבר העלול לפגוע בעקביות ההכרעות השיפוטיות.
כמו כן, נעשית ביקורת על השימוש בכלים אקטואריים להערכת מסוכנות.
אף כי מחקרים הראו כי כלים אלה משפרים את יכולת החיזוי בהשוואה להתרשמות קלינית בלבד, קיימת סכנה לסטייה סטטיסטית ולאפליה כלפי קבוצות אוכלוסייה מסוימות.
אתגר נוסף נוגע למתח בין שיקולים טיפוליים לשיקולים משפטיים: הפסיכולוג נדרש לעיתים לאזן בין טובת המטופל לבין חובתו לספק לבית המשפט מידע שעשוי לפגוע בו.
מצב זה מעורר שאלות אתיות בדבר סודיות, גבולות תפקידו של הפסיכולוג והגדרת נאמנותו המקצועית.
לבסוף, חוקרים מצביעים על כך שלחצים מוסדיים וציבוריים עשויים להשפיע על עצמאות שיקול הדעת של הפסיכולוג המשפטי, במיוחד במקרים בעלי פרופיל תקשורתי גבוה, שבהם מערכת המשפט מצויה תחת ביקורת ציבורית.
פְּסִיכוֹתֵרַפְּיָה (הלחם בסיסים שמקורו ביוונית: פסיכו - נפש, תרפיה - טיפול) הוא שירות פסיכולוגי הניתן על-ידי איש מקצוע המשתמש בעיקר בתקשורת ובאינטראקציה בין-אישית כדי להעריך, לאבחן ולטפל בתגובות רגשיות, דרכי חשיבה ודפוסי התנהגות הפוגעים בתפקוד האדם.
פסיכותרפיה יכולה להיות אישית, זוגית, משפחתית או קבוצתית.
המטפלים המציעים פסיכותרפיה ושמותרים על פי חוק לעסוק בה במדינתם, נכנסים בהגדרה הרחבה של "פסיכותרפיסטים".
בישראל העיסוק בפסיכותרפיה אינו מוגדר באופן ברור בחוק, עם זאת ישנה הגדרה ברורה על פי חוק לפסיכולוגים בתחומים שונים שלמדו וקיבלו הסמכה רשמית לתפקידם.
בישראל, פסיכותרפיסטים הם בדרך כלל פסיכולוגים, פסיכיאטרים, עובדים סוציאליים, קרימינולוגים, או מטפלים באמצעות אמנויות, שהם מותרים בידי משרד הבריאות לעסוק בפסיכותרפיה, בהתמחות או בהכשרה ממוקדת כאשר הכשרות כאלה לרוב מוצעות גם לעוסקים במדעי המוח, ורופאים שאינם פסיכיאטרים.
העוסקים בפסיכותרפיה שאינם נמנים עם הנזכרים הם כאלו שהותרו בהיתר זמני להעניק טיפולים נפשיים בגישה קונבנציונלית בלבד ותחת פיקוח והדרכה מצד איש מתחום בריאות הנפש (בדרך כלל, פסיכולוג מומחה בכיר), הפועל תמיד מטעם משרד הבריאות.
עם זאת, בהיעדר הסכמה בעולם המערבי, כמו גם בישראל, באשר להגדרת גבולות העיסוק בפסיכותרפיה, אין איסור חוקי על כל אדם להעניק טיפול פסיכותרפי, כל עוד הוא אינו יוצר מצג שווא של היותו מטפל מוסמך.
פסיכותרפיה הניתנת על ידי פסיכולוג, ככלל מהווה חלק מייעוץ פסיכולוגי, וזו הניתנת מפסיכיאטר מהווה חלק מייעוץ פסיכיאטרי.
חלק מהפסיכולוגים המטפלים הם פסיכולוגים מומחים אם כי אין הכרח חוקי שפסיכולוג מטפל יתמחה בתחום מסוים ואפשר שהסמכתו הטיפולית תהיה ממוקדת או נוגעת לתחום מומחיות מוכר, שטרם זכה לתוכנית התמחות מסודרת בישראל.
חוק העובדים הסוציאליים, מתיר עיסוק בפסיכותרפיה לעובדים סוציאליים, כל עוד מטרת הטיפול היא "שיפור תפקודם האישי והחברתי של הפרט, המשפחה והקהילה".
למרות שאין חקיקה המתייחסת לטיפול באמנות, משרד הבריאות הגדיר בשנת 2010 הנחיות הנוגעות להשכלה והכשרה נדרשת של מטפלים בתחום בחוזר מנכ"ל 19/10 ובאותה שנה פרסמה המועצה להשכלה גבוהה מתווה למוסדות ההכשרה עם קריטריונים זהים.
עם זאת, תהליך החקיקה עדין לא הסתיים.
שיטות הטיפול הפסיכותרפי הן מגוונות, אך רק חלקן זוכות לתמיכה אמפירית.
אלו הנתמכות מדעית ומוכרות כיעילות, משמשות בחזית האבחון, הייעוץ, והטיפול הפסיכולוגי, בהתאמה לבעיות השונות, ומשמשות גם בתמיכה וטיפול קליניים הניתנים במסגרת כגון עבודה סוציאלית או תרפיה שיקומית (Rehabilitation Therapy).
אף על פי שגישות הטיפול שונות זו מזו, כמעט כולן חולקות רכיבים טיפוליים משותפים שתורמים להצלחת הטיפול.
רכיבים אלו כוללים למשל את הברית הטיפולית – יחסי האמון והקרבה שנוצרים בין המטפל למטופל.
יחסים אלו מבוססים במידה רבה על הקשבה ואמפתיה (דהיינו היכולת של המטפל להיכנס לעולמו של המטופל באופן מקבל, להבין את חווייתו מנקודת מבטו, להכיל אותו, ולבטא את ההבנה והקבלה הזו באופן משכנע כלפי המטופל).
נקיטה ביחסים אלו מסייעת למטופל לחשוף את עולמו הפנימי, להבינו, להבין את מניעיו ואת דרכי התמודדותו, לשקול אלטרנטיבות, ומכאן גם מסייע לו ליצור שיפור בעצמו ובחייו.
שיטת הטיפול הפסיכואנליטית ותאוריית הפסיכואנליזה שהגה ופיתח זיגמונד פרויד, וכן רוב שיטות הטיפול שבאו בעקבותיה, מבוססות על כך שלתודעה האנושית יש חלק לא-מודע שבמידה רבה מפעיל את האדם.
בטיפול פסיכואנליטי המטפל והמטופל יוצרים קשר של אמון המאפשר גילוי וניתוח של מעמקי נפש האדם.
בטיפול נוצר תהליך של העלאת חומרים מודחקים כדחפים וקונפליקטים מהלא-מודע (או התת-מודע) אל המודע, והפגשת המטופל עימם בתיווכו ובפרשנותו של המטפל, כדי להביאו לשיווי משקל.
מתבצע ניתוח של התפתחות היחסים והתנודות בעולמו של המטופל.
פרויד קרא לשיטה זו 'ניקוי הארובות'.
ביסוד השיטה עומדת התפיסה כי האדם מדחיק לתת המודע עובדות, זיכרונות, מחשבות, רגשות ותהליכים שקשה לו להתמודד איתם וגורמים לו אי נוחות וחרדה.
החומרים הללו לא קופאים אלא חיים ופועלים עליו והם המקור לנוירוזות שלו.
הלא-המודע, לתפיסתו של פרויד, כולל את הדחפים הבסיסיים של האדם, ביניהם הדגיש בעיקר את יצר המין, "ארוס" ומאוחר יותר את יצר התוקפנות או המוות, "תנטוס".
פרויד ודור המטפלים שאחריו התמודדו בעיקר עם מטופלים שסבלו מתסמינים לא רצויים כמו חרדות שונות או היסטריה, שהקשו על השתלבותם בחברה וגרמו להם סבל רב.
תאורטיקנים בני זמננו מדגישים ששאלת תהליך ההסתגלות לחברה היא חלק מהבעיה עצמה, כי היא פגמה בסובייקטיביות שלהם.
לפי חלק מהתאורטיקנים, המטופל אינו זקוק רק לתובנות שיקלו על הסימפטומים, אלא לחוויה שתעניק לו תחושת נראות, הערכה ומשמעות.
לדוגמה, בפסיכואנליזה יונגיאנית, הטיפול נעשה בדגש על עבודה עם חלומות, ופירושן מתוך הבנה סמלית, ובמטרה לא רק להיפטר מהתסמינים המטרידים אלא גם לפעול למימוש העצמי.
הטיפול הפסיכואנליטי נעשה לעיתים כמה פעמים בשבוע (באנליזה יונגיאנית - 1–2 פעמים בשבוע), בשכיבה על ספת טיפולים, כאשר המטפל יושב למראשותיו של המטופל, באופן שהוא רואה את המטופל, והמטופל לא רואה אותו.
הטיפול עשוי להימשך מספר שנים.
המשאבים הרבים שהוא דורש, בהם זמן, כסף ומשאבים נפשיים-טיפוליים, וכן מחקרים שנערכו עם השנים על יעילות גבוהה יותר יחסית של שיטות טיפול אחרות, דחקו בעשורים האחרונים את מקומו של הטיפול הפסיכואנליטי לטובת שיטות אחרות.
חוקרים רבים טוענים כי טיפול זה לא זכה לראיות אמפיריות משמעותיות בדבר יעילותו בדומה לטיפולים כגון CBT.
עם זאת, הוא ממשיך להתפתח, וישנם מחקרים אמפיריים שבחלקם מצליחים להוכיח את יעילותו הגבוהה בטיפול בהפרעות וקשיים מסוימים.
הפסיכודינמיקה היא תאוריה ומחקר שיטתי של הכוחות הפסיכולוגיים שביסודה של ההתנהגות האנושית.
המפורסמת מבין שיטות הטיפול היא השיטה הפסיכודינמית, שמקורה בפסיכואנליזה.
לפי הפסיכואנליזה, המבוססת על תורתו של זיגמונד פרויד, הפרעה נפשית היא ביטוי להתרחשויות נפשיות עמוקות, על פי רוב בלתי מודעות, הקשורות בעברו של האדם.
באמצעות העלאת אסוציאציות חופשיות על ידי המטופל, נעשה ניסיון לחשוף את הקונפליקטים העמוקים שלו, בהנחה שהבנתם תביא לידי היעלמות ההפרעה.
המטפל בעיקר מאזין, ולעיתים הוא מפרש את הדברים, בדרך כלל באמצעות ניתוח של ה"העברה" (Transference) ו"העברה נגדית".
בדומה לטיפול בגישה הפסיכואנליטית, נמשך הטיפול בשיטת הפסיכותרפיה הפסיכודינמית מספר שנים.
אולם להבדיל מפסיכואנליזה, בשיטה זו נפגשים המטפל והמטופל על פי רוב פעם אחת בשבוע בלבד, ולא שלוש עד ארבע פגישות שבועיות כמקובל בשיטה הפסיכואנליטית.
כמו כן, מרבית הטיפול נעשה בישיבה, זה מול זה, ולא כאשר המטופל שוכב על ספה כנהוג בפסיכואנליזה.
לעיתים, כאשר המטרה היא טיפול בנושא ממוקד אחד ניתן להשתמש ב"פסיכותרפיה קצרת מועד" הנמשכת 12 עד 20 פגישות בלבד.
טיפולים התנהגותיים וקוגניטיביים הם קבוצה של טיפולים נפשיים שיעילותם הוכחה.
טיפולים אלו מקובלים מאוד מאז שנות השמונים של המאה ה-20. הם נקראים על שם שני מרכיבים עיקריים: הטיפול ההתנהגותי והטיפול הקוגניטיבי.
ייחודם הוא בפרוטוקולים טיפוליים המחייבים את המטופל לאימון ולשיעורי בית ותפיסה טיפולית הממוקדת בתוצאה הרצויה.
טיפול התנהגותי קוגניטיבי (CBT - Cognitive Behavioral Therapy) הוא טיפול מסוג זה.
הטיפול הוכח כיעיל נגד דיכאון והפרעות חרדה שונות (פוביות, הפרעה כפייתית ועוד).
בבסיס הטיפול ההתנהגותי (ביהיביוריסטי) עומדת ההנחה, שכל ביטוי של התנהגות בלתי מסתגלת, אינו אלא הרגל שנרכש בעבר.
באמצעות התאמת מערך של התניות או חיזוקים ניתן להביא לידי הכחדת הרגליו הבלתי רצויים של המטופל ורכישת הרגלים אחרים, רצויים, במקומם.
בשיטה זו המטפל הוא מתכנן פעיל של מערך הלמידה, ואינו מאזין ומפרש בלבד.
ניתוח העבר או סיבת ההפרעה נחשב טפל בעיצוב ההתנהגות בהווה.
שיטת הטיפול של הפסיכותרפיה קוגניטיבית - היא טיפול מובנה, קצר מועד, שמטרתו שינוי האופן בו המטופל תופס את עצמו ואת העולם.
השיטה גורסת "שאם האדם לא מרגיש טוב - סימן שהוא לא חושב טוב" המטפל מזהה את העיוותים הקוגניטיביים ודפוסי החשיבה הנוקשים האחראים לשימור הסימפטומים, ומציע סכמה אלטרנטיבית גמישה יותר.
המטפל מלמד את המטופל ליירט את המחשבות האוטומטיות השיפוטיות ואת התוויות שהאדם הדביק לעצמו ולשנות או לעדן אותן או ללמד לחיות איתן, אם אין בהן עיוות.
גישה זו מכירה במעמד הסוציו-אקונימי של המטופל ועל השפעתו על הזמינות וההענות של המטופל לתוכנית הטיפול.
לפי שיטה זו, נזקקים או בני מעמד הביניים אמורים לקבל מענה לצרכיהם הרגשיים באופן שונה מצורת המענה שניתן למטופלים מבוססים ועמידים.
תרפיה דה קולוניאליסטית פותחה תחילה בארצות הברית כדי לסייע למתיישבים אינדיאנים שאיבדו את רכושם ואדמתם.
מייצג השיטה האקסיסטנציאליסטית בפסיכולוגיה, תלמידו של פרויד, ויקטור פראנקל, ניצול השואה שפיתח את שיטת הלוגותרפיה.
בשיטה זו התפיסה היא שהאדם איננו מחפש עונג, כבוד או רוצה להגיע לשיווי משקל, אלא בראש ובראשונה פשר ומשמעות לחייו ולקיומו.
הדגש מועבר מהעולם אל האדם, ומהביוגרפיה של האדם אל ראייתו ותפיסתו את העולם.
הנורא מכל על פי תפיסה זו לאדם, הוא לחיות חיים חסרי פשר ותכלית.
הלא מודע הורחב גם למימד הרוחני: האדם מדחיק אמונות, תפיסות רוחניות ותפיסות דתיות שלא נוחות לו ולא רק דחפים ויצרים.