tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאמאס נולד בסנטה מוניקה, קליפורניה, בנם של השחקן הארגנטינאי פרננדו לאמאס והשחקנית האמריקנית הנורווגית ארלין דאל.
הוא בנה החורג של השחיינית וכוכבת הקולנוע אסתר ויליאמס, שהתחתנה עם אביו כשלאמאס היה בן 11. ויליאמס ודאל היו החברים הטובים ביותר של השחקנית ג'יין ויימן (שהכירה אותו מאז הלידה), שבהמשך שיחקה לצד לאמאס "בפלקון קרסט".
הוא גדל בפאסיפיק פלייסיידס בקליפורניה ועבר לניו יורק בשנת 1971. בשנת 1979 הוא לקח שיעורים טאקוונדו וקראטה.
אמו החורגת של לאמאס, אסתר ויליאמס, מתה ב-6 ביוני 2013, בגיל 91, בלוס אנג'לס, קליפורניה."
לאמאס רצה להיות שחקן מגיל חמש, הוא למד לראשונה משחק בסדנת שחקני הקולנוע של טוני בר, ולאחר מכן השיג את תפקידו הראשון בטלוויזיה בשנת 1976, כמחליפו ברגע האחרון של סטיבן פורד.
לאמאס שיחק ספורטאי בסרט המוזיקלי, (כניצב) בגריז משנת 1978, בו צבע את שיערו לבלונד.
בשנות ה-70 המאוחרות ו-80 המוקדמות, ללאמאס היו תפקידי אורח במספר סדרות טלוויזיה, כולל "סודות במידלנד הייטס", "אי הפנטזיה", "ספינת האהבה", ובסדרה "בית מלון".
בשנת 1980 לאמאס נבחן לתפקיד 'לאנס קומסון' וזכה בתפקיד לפיילוט של סדרה חדשה בשם "שנות הבציר".
שם הפיילוט שונה לימים ל"פלקון קרסט" שהפכה ללהיט אשר שודרה ב-CBS במשך תשע עונות, מ-4 בדצמבר 1981 עד 17 במאי 1990. לאמאס היה מועמד לפרס גלובוס הזהב ולשני פרסי אופרות סבון על עבודתו בסדרה.
הוא היה השחקן היחיד שהופיע בכל 227 הפרקים.
במהלך תפקידו בסדרה, לאמאס שיחק בתפקיד הראשי בסרט "Body Rock" משנת 1984, בתפקיד זה היה מועמד לפרס פטל הזהב לשחקן הגרוע ביותר.
(הוא גם ביצע שיר בפסקול הסרט, והשיר "טיפשים כמוני" הפך לסינגל היחיד שלו עד כה שפרץ את מצעד הבילבורד הוט 100).
מייסד שותף של פרסי פטל הזהב, ג'ון ג'יי.בי.
וילסון, כינה מאוחר יותר את "Body Rock" כאחד מ"מאה הסרטים הכי גרועים שאי פעם נעשו".
לאמאס החל לעצב את עצמו כגיבור פעולה על המרקע, והציג את כישוריו באמנויות הלחימה בסדרות ובסרטי טלוויזיה כמו טרילוגיית 'אוכלי הנחשים' (1989–1992), "Bounty Tracker (1993)", "שוטר גלדיאטור" (1995) וסרטי פעולה נוספים בתקציב נמוך.
בין השנים 1992 ל-1997 שיחק לאמאס בתפקיד הראשי של רינו ריינס בסדרה הטלוויזיה מחוץ לחוק.
בשנת 2004 לאמאס הצטרף לאופרת סבון היפים והאמיצים בתפקיד הקטור רמירז ונשאר בסדרה עד 2006.
באוגוסט 2007 לאמאס כיכב כמלך סיאם בסרט המלך ואני.
בסתיו ההוא הוא הופיע בבמות התיאטרון באוניברסיטת קין באיוניון, ניו ג'רזי, בתפקיד הראשי כדרקולה של סטיבן דיץ'.
בחודש יוני 2008, הוא שיחק במחזה פנטסטיקס בתיאטרון Casa Mañana בפורט וורת', טקסס.
ביוני 2009 חזר לאמאס לתיאטרון ושיחק את זאק בשורת המקהלה.
בשנת 2010 השתתף בעונה השישית של הגרסה הארגנטינאית לתוכנית "רוקדים עם כוכבים" והייה למודח השלישי.
בשנת 2015, לאמאס היה חבר צוות בסדרת הריאליטי המתמחה.
נכון לשנת 2016 לאמאס עבד כטייס מסוקים, והטיס אנשים בטיולי יום לגרנד קניון מלוס אנג'לס.
על פי חשבון הטוויטר שלו, הוא טס כטייס סיור במסוקים בחברת HeliNY בעיר ניו יורק.
לאמאס היה נשוי חמש פעמים ויש לו שישה ילדים.
נישואיו הראשונים היו לוויקטוריה הילברט (1981–1982).
נישואיו השניים (1983–1985) היו לפרסומאית שלו, מישל קתי סמית ', איתה נולדו לו שני ילדים: הבן אלווארו ג'ושוע "איי.
לאמאס היה אז בקשר עם השחקנית דפנה אשברוק; לזוג נולדה בת, פאטון לי (נולדה ב-1988), גם היא שחקנית.
לאמאס היה נשוי לאשתו השלישית, קתלין קימונט, מ-1989 עד 1993. נערת פלייבוי שונה סנד הפכה לאשתו הרביעית של לאמאס ב-1996. לבני הזוג נולדו שלוש בנות – אלכסנדרה לין (נולדה ב-1997), ויקטוריה (נולדה ב-1999) ואיזבלה לורנצה (נולדה בשנת 2001) – לפני שהתגרשו בשנת 2002.
לאחר חמישה חודשים של זוגיות, לאמאס התחתן עם אשתו החמישית, שווינה קרייג, בקאבו סן לוקאס, מקסיקו.
ביוני 2018 לאמאס הגיש בקשה לגירושין מאשתו.
לאמאס פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, "Renegade at Heart" (שנכתב בשיתוף הביוגרף הסלבריטאי ג'ף לנבורג) בדצמבר 2014.
לותאל (בגוג'ראטית: લોથલ) הוא אתר ארכאולוגי השוכן באזור בהאל (Bhāl region) במדינת גוג'ראט בהודו.
באתר, מצויים שרידי העיר הדרומית ביותר של תרבות עמק האינדוס הקדומה.
בניית העיר החלה לפני כ-4,200 שנה.
האתר התגלה בשנת 1954, ונחפר בין 13 בפברואר 1955 ל-19 במאי 1960 על ידי הסקר הארכאולוגי של הודו (בראשי תיבות: ASI), הסוכנות הממשלתית ההודית הרשמית לשימור מונומנטים עתיקים.
לטענת ה-ASI, היה בלותאל המזח הקדום ביותר הידוע בעולם, שחיבר את העיר לערוץ הקדום של נהר הסברמטי בנתיב הסחר בין ערי ההאראפה בסינד ובחצי האי , כאשר מדבר של ימינו היה חלק מהים הערבי.
עם זאת, ארכאולוגים אחרים קראו תיגר על פרשנות זו, והם טענו כי לותאל הייתה עיירה קטנה יחסית, וכי ה"מזח" היה למעשה מאגר מי השקיה.
המחלוקת נפתרה לבסוף כאשר מדענים מהמכון הלאומי לאוקיינוגרפיה בגואה גילו במקום חוריריות (מיקרו-מאובנים ימיים), מלח וגבישי גבס במערך מלבני, המעידים בבירור כי מי ים מילאו פעם את המבנה.
לותאל היה מרכז סחר חיוני ומשגשג בימי קדם של חרוזים, אבני חן וקישוטים יקרי ערך שהגיע לפינות הרחוקות של מערב אסיה ואפריקה.
הטכניקות והכלים שהם היו החלוצים בפיתוחם, בייצור חרוזים ובמטלורגיה, עמדו במבחן הזמן כבר למעלה מ-4,000 שנה.
לותאל שוכנת בסמוך לכפר סרגוואלה (Saragwala) ב.
האתר שוכן שישה קילומטרים דרומית-מזרחית לתחנת הרכבת לותאל-בהורקי בקו הרכבת אחמדאבאד-בהוונגאר.
האתר מחובר גם בדרכים סלולות לערים אחמדאבאד (85 קילומטרים), בהוונגאר, ו.
הערים הקרובות ביותר הן דולקה ובגודארה (Bagodara).
לאחר חידוש החפירות בשנת 1961, חשפו הארכאולוגים תעלות שנחפרו במדרונות הצפוניים, המזרחיים והמערביים של התל, את הערוצים הנכנסים ואת הנולה (nullah, "נקיק", או "גיא") המחברת בין המזח לנהר.
הממצאים כוללים: תל, עיירה, שוק ומזח.
בסמוך לשטחים שנחפרו ניצב המוזיאון הארכאולוגי בו מוצגים כמה מהאוספים הבולטים ביותר של עתיקות מתקופת תרבות עמק האינדוס בהודו.
אתר לותאל הועמד לבחירה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
כאשר הודו הבריטית חולקה בשנת 1947, מרבית אתרי תרבות האינדוס, כולל מואנג'ודארו והאראפה, נכללו בפקיסטן.
הסקר הארכאולוגי של הודו ערך תוכנית חדשה לחקירה וחפירה.
אתרים רבים התגלו בצפון-מערב הודו.
בשנים 1954–1958 נחפרו יותר מ-50 אתרים במחוז קוץ' (בעיקר דולאווירה) ובחצי האי סאוראשטרה, והרחיבו את גבולות הציוויליזציה של האראפה ב-500 קילומטרים עד לנהר קים, שם אתר בהגאטרב (Bhagatrav) נגיש לעמקי הנהרות ו.
לותאל נמצאת 670 קילומטרים ממואנג'ודארו, שבסינד.
המשמעות של השם לותאל (הלחם של המילים "לות" ו"תאל") בגוג'ראטית הוא "תל המתים", ושם זה אינו יוצא דופן, שכן פירוש שמה של העיר מואנג'ודארו בסינדית זהה.
אנשים בכפרים הסמוכים ללותאל ידעו על קיומה של עיירה עתיקה ושרידי אנוש.
עוד בשנת 1850, יכלו סירות להפליג עד לתל.
בשנת 1942 נשלח עץ מ לסרגוואלה דרך התל.
נחל שהתמלא בסחף המחבר את בולאד (Bholad) המודרנית עם לותאל וסרגוואלה מייצג את ערוץ הזרימה העתיק של נהר או של נחל.
היו השערות שהצביעו על כך שבשל ממדיה הקטנים יחסית של העיר הראשית, לותאל כלל לא הייתה יישוב גדול, וה"מזח" שלה הייתה אולי מאגר מי השקיה.
עם זאת, ה-ASI וארכאולוגים אחרים טוענים כי העיר הייתה חלק ממערכת נהרות מרכזית בדרך המסחר של העמים הקדומים מסינד לסאורשטרה בגוג'ראט.
לותאל סיפקה את אוסף העתיקות הגדול ביותר בארכאולוגיה של הודו המודרנית.
זהו למעשה אתר תרבות אחד - עדות לתרבות האראפה על כל גווניה.
קיימת גם תרבות של כלים אדומים מקומיים מקבוצת הנציצים, שמשערים שהיא אוטוכתונית וקדם-האראפה.
בחפירות זוהו שתי תקופות משנה של תרבות האראפה: תת-התקופה הראשונה (בין 2400 ל-1900 לפנה"ס) זהה לתרבות המשגשגת של האראפה ומואנג'ודארו.
גם לאחר שמרכז תרבות עמק האינדוס בהאראפה ובמואנג'ודארו הלך ודעך, נראה כי לותאל לא רק שרדה, אלא שגשגה במשך שנים רבות.
האיומים המתמידים עליה – שיטפונות וסופות טרופיות - גרמו להרס עצום, שערער את יציבות התרבות ובסופו של דבר הביאו עליה את סופה.
ניתוח טופוגרפי מראה גם סימנים כי בערך בזמן שהעיר ננטשה סבל האזור מבצורת או מגשמי מונסון חלשים.
לכן הסיבה לנטישת העיר עשויה להיות שינויים באקלים כמו גם אסונות טבע, כפי שמראים הרישומים המגנטיים הסביבתיים.
לותאל הוקמה על תלולית שהייתה ביצה מלוחה שהוצפה על ידי גאות.
חישה מרחוק ומחקרים טופוגרפיים שפורסמו על ידי מדענים הודים בכתב העת של איחוד הגאופיזיקאים ההודיים בשנת 2004 חשפו נהר קדום ומתפתל הסמוך ללותאל, באורך 30 קילומטרים על פי תצלום לוויין - הרחבה עתיקה של ערוץ הנהר הצפוני של נהר בהוגאבו (Bhogavo).
רוחב קטן יותר של הערוצים (10–300 מטרים) בחלק העליון בהשוואה לחלק התחתון (1.2–1.6 קילומטרים) מעידים על קיומה של השפעה חזקה של הגאות על העיר - מי הגאות החודרים עד ומעבר לעיר.
מעיינות במעלה הזרם של נהר זה סיפקו מקור מתאים למים מתוקים לתושבים.
שיטפון השמיד את יסודות הכפר המקורי (בערך 2350 לפנה"ס).
בני תרבות האראפה שבסיסם סביב לותאל ומאזור סינד ניצלו הזדמנות זו כדי להרחיב את התיישבותם וליצור עיירה מתוכננת על פי המתאר של הערים הגדולות יותר בעמק האינדוס.
מתכנני לותאל עסקו בשאלה איך להגן על האזור מפני שיטפונות חוזרים ונשנים.
העיירה חולקה לבלוקים של פלטפורמות של לבנים מיובשות בשמש בגובה 1–2 מטר, שכל אחת מהן משרתת 20–30 בתים הבנויים מקירות עבים מבוץ ולבנים.
העיירה חולקה למבצר, או לאקרופוליס ולעיר תחתונה.
שליטי העיירה התגוררו באקרופוליס, שבו היו בתי מרחץ מרוצפים, ניקוז תת-קרקעי ועילי (שנבנו מלבנים שנשרפו בתנור) ובאר למי שתייה.
העיר התחתית חולקה לשני מגזרים.
רחוב מרכזי בכיוון צפון-דרום היה אזור המסחר העיקרי.
בשוליו היו חנויות של סוחרים ובעלי מלאכה.
אזור המגורים היה ממוקם משני צידי השוק.
העיר התחתית הוגדלה מעת לעת בשנות השגשוג של לותאל.
המהנדסים של לותאל העניקו עדיפות גבוהה ליצירת מספנה ומחסן שישרתו את הסחר הימי.
אף על פי שהקונצנזוס בקרב מרבית הארכאולוגים מזהה מבנה זה כ"מספנה", הועלתה גם השערה כי בגלל הממדים הקטנים, שהאגן זה יכול להיות בפועל מכל למי השקיה ותעלה.
המזח הוקם בשוליים המזרחיים של העיירה ונחשב על ידי ארכאולוגים כהישג הנדסי מהמדרגה הגבוהה ביותר.
הוא היה ממוקם הרחק מהזרם הראשי של הנהר כדי למנוע סתימה בשל סחף, אך סיפק גישה לספינות גם בגאות.
המחסן הוקם בסמוך לאקרופוליס על בימת לבני בוץ בגובה 3.5 מטר.
כך יכלו השליטים לפקח על הפעילות על המזח והמחסן בו זמנית.
מה שאפשר תנועת מטען היה רציף ימי מלבני בוץ באורך 220 מטר, שנבנה על הזרוע המערבית של המזח, עם רמפה המובילה למחסן.
מול המחסן היה מבנה ציבורי חשוב שמבנה העל שלו נעלם לחלוטין.
לאורך כל תקופתה נאלצה העיר להתגבר על לא מעט שיטפונות וסופות.
החומות ההיקפיות של העיירה והרציף תוחזקו ביעילות.
בנייתה המחודשת של העיירה הבטיחה את צמיחתו ואת שגשוגו של המסחר.
עם זאת, עם השגשוג המתגבר, לא הצליחו אנשי לותאל לשמור על חומותיהם ומתקני העגינה, אולי עקב ביטחון מופרז במערכות ההגנה שלהם.
שיטפון בעוצמה בינונית בשנת 2050 לפני הספירה חשף כמה חולשות קשות במבנה, אך הבעיות לא טופלו כראוי.
כל הבנייה נעשתה מלבנים שרופות באש, טיט, סיד וחול ולא על ידי לבנים שהתייבשו בשמש שכן הלבנים עדיין שלמות לאחר 4,000 שנה ועדיין מחוברות זו לזו במלט.
הארגון האחיד של העיירה ומוסדותיה מעיד על כך שבני תרבות ההאראפה היו אנשים ממושמעים מאוד.
תפקידי המסחר והמנהלה בוצעו על פי הסטנדרטים שנקבעו.
המנהל העירוני היה קפדני - רוחב רוב הרחובות נותר זהה לאורך זמן רב, ולא נבנו מבנים שפלשו מעבר לתכנון המקורי.
בעלי בתים החזיקו בור ספיגה או תא איסוף לפסולת מוצקה על מנת למנוע סתימה של ניקוזי העיר.
ניקוזים, פתחי ביוב ובורות שופכין שומרו על ניקיון העיר ושפכו את הפסולת לנהר, שנשטף בזמן הגאות.
לותאל הייתה חלוצה בסגנון חדש של אמנות וציור של תרבות ההארפה.
הגישות החדשות כללו תיאורים מציאותיים של בעלי חיים בסביבתם הטבעית.
כלי מתכת, זהב ותכשיטים וקישוטים מעוצבים בטוב טעם מעידים על התרבות והשגשוג של תושבי לותאל.
רוב הציוד שלהם: כלים ממתכת, משקולות, מידות, חותמות, כלי חרס וקישוטים היו בסטנדרט ובאיכות האחידים שנמצאו ברחבי תרבות עמק האינדוס.
לותאל היה מרכז סחר ראשי, שייבא חומרי גלם בכמות גדולה כמו נחושת, צור ואבנים יקרות למחצה ממואנג'ודארו והאראפה, והפצה המונית לכפרים ולעיירות פנימיות.
הוא ייצר גם כמויות גדולות של גרזני ברונזה, קרסים לדיג, אזמלים, חניתות וקישוטים.
לותאל ייצאה את חרוזיה, אבני חן, שנהב וקונכיות.
תעשיית להבי האבן סיפקה את הצרכים הביתיים - צור משובח יובא מעמק או מ בקרנאטקה המודרנית.
סיפקה אבנים יקרות למחצה ואילו קונכיות של הגיעו מדולאווירה ו.
רשת סחר אינטנסיבית זו העניקה לתושבים שגשוג רב.
הרשת התפרשה מעבר לגבולות התרבות אל מצרים העתיקה, בחריין ושומר.
אחת העדויות למסחר בלותאל היא גילוי חותמות אופייניות למפרץ הפרסי, חותם כפתורים עגול.
בעוד הוויכוח הרחב יותר על סופה תרבות עמק האינדוס נמשך, נראה כי ראיות ארכאולוגיות שנאספו על ידי ה-ASI מצביעות על אסונות טבע, במיוחד שיטפונות וסופות כמקור נפילתה של לותאל.
שיטפון עוצמתי כיסה את העיירה והרס את מרבית הבתים, כשהקירות והרציפים ניזוקו קשות.
האקרופוליס יושר (2000–1900 לפני הספירה), ואוכלס על ידי סוחרים פשוטים ובתים מאולתרים שזה עתה נבנו.
התוצאה הגרועה ביותר הייתה השינוי בנתיב הנהר, מה שגרם לניתוק הגישה לספינות ולעגינה.
התושבים בנו מפרצון חדש אך רדוד כדי לחבר את התעלה לרציף לשם מעבר של ספינות קטנות לאגן.
בתים נבנו מחדש, אך ללא סילוק ההריסות מהשיטפונות, הם היו באיכות ירודה וחשופים לנזקים נוספים.
הניקוז הציבורי הוחלף בבורות ספיגה.
האזרחים לא פלשו לשטחים של שכניהם ובנו מחדש בתי מרחץ ציבוריים.
עם זאת, המחסור בממשלה מסודרת וללא גורם חיצוני או ממשל מרכזי, לא ניתן היה לתקן או לתחזק את העבודות הציבוריות כראוי.
המחסן שנפגע קשות מעולם לא תוקן כראוי, והסחורות אוחסנו מתחת לחופות עץ ונחשפו לשיטפונות ושריפות.
היקפי הסחר הצטמצמו מאוד, אם כי לא באופן קטסטרופלי, והמשאבים היו זמינים בכמויות נמוכות יותר.
עסקים עצמאיים התמוטטו, ואפשרו למערכת של מפעלים ממוקדים בסחר להתפתח ובמקום עבדו מאות בעלי מלאכה אצל אותו ספק וממן.
במפעל החרוזים היו עשרה חדרי מגורים וחצר גדולה במקום העבודה.
בבית המלאכה של כלי הנחושת היו חמישה תנורים ואגנים מרוצפים כדי לאפשר למספר בעלי מלאכה לעבוד.
ההידרדרות בשגשוג של העיירה, מיעוט המשאבים והניהול הלקוי הגבירו את מצוקת האנשים שכבר סבלו מהשיטפונות ומהסופות החוזרים ונשנים.
מליחות גוברת של הקרקע הפכו את הארץ לעוינת לכל צורות החיים, כולל היבולים.
עדות לכך הייתה בערים הסמוכות , , והאראפה בחבל פנג'אב, מואנג'ודארו ו בסינד.
שיטפון אדיר (בערך 1900 לפנה"ס) הרס לחלוטין את העיירה המדולדלת בבת אחת.
ניתוח ארכאולוגי מראה כי האגן והרציף התמלאו בסחף והריסות, והבניינים נהרסו עד היסוד.
השיטפון השפיע על כל אזור סאוראשטרה, סינד ודרום גוג'ראט, והשפיע על החלקים העליונים של נהר האינדוס ו, שם נשטפו לגמרי עשרות כפרים ועיירות.
עדויות ארכאולוגיות מראות כי האתר המשיך להיות מיושב, אם כי על ידי אוכלוסייה קטנה בהרבה ללא השפעות עירוניות.
מעט האנשים שחזרו ללותאל לא יכלו לשחזר ולתקן את עירם, אך במפתיע נשארו ושימרו מסורות דתיות, התגוררו בבתים רעועים ובקתות קנים.
על היותם בני תרבות האראפה מעידים הניתוחים של שרידיהם בבית הקברות.
בעוד שהמסחר והמשאבים של העיר נעלמו כמעט לגמרי, האנשים שמרו על מספר מאפיינים של האראפה בכתיבה, כלי חרס וכלים.
בערך בזמן זה תיעדו הארכאולוגים של ה-ASI תנועה המונית של פליטים מפנג'אב וסינד לסאורשטרה ולעמק הנהר (1900–1700 לפני הספירה).
מאות יישובים פשוטים יוחסו לתושבים אלו זה כתרבות האראפה המאוחרת, תרבות כפרית לחלוטין המאופיינת באנאלפביתיות מתגברת, כלכלה פחות מורכבת, ממשל פשטני ועוני.
אף על פי שחותמות אינדוס יצאו מכלל שימוש, המשיכה לפעול מערכת המשקולות על בסיס 8.573 גרם.
תושבי לותאל תרמו תרומות משמעותיות ולעיתים קרובות ייחודיות לתרבות האנושית בעידן תרבות עמק האינדוס, בתחומי תכנון ערים, אמנות, אדריכלות, מדע, הנדסה, כלי חרס ודת.
עבודתם במטלורגיה, חותמות, חרוזים ותכשיטים היו הבסיס לשגשוגם.
אובייקט עבה דמוי טבעת שנמצא עם ארבעה חריצים כל אחד בשני שוליים שימש מצפן למדידת זוויות על משטחים מישוריים כגון יישור בתים, כבישים או סקרי קרקע.
Rao) גם משער כי הוא יכול היה לתפקד כמכשיר למדידת זוויות ואולי למיקום הכוכבים ובכך לניווט כמו סקסטנט.
בלותאל התגלה אחד משלושה מאזני מדידה משולבים וליניאריים (שני האחרים התגלו בהאראפה ובמואנג'ודארו).
במאזנים משנהב מלותאל יש את החלוקות העשרוניות הקטנות ביותר הידועות בתרבות האינדוס.
המאזניים הם בעובי 6 מילימטרים, רוחב 15 מילימטרים והאורך הזמין הוא 128 מילימטרים, אך רק 27 דרגות נראות מעל 46 מילימטרים, והמרחק בין הקווים הוא 1.70 מילימטרים (הגודל הקטן מציין שימוש למטרות במשקל קטן).
סך כל עשרה קווים מלותאל הוא קירוב למידה אנגולה (angula) בטקסט הקדום בסנסקריט הקרוי .
בעלי המלאכה בלותאל דאגו להבטיח עמידות ודיוק של משקולות אבן על ידי הקהת קצוות לפני ליטוש.
עבור מערכת הניקוז הנודעת שלהם, סיפקו המהנדסים של לותאל גגות מחוזקים בזיזים, וגג של לבנים שנשרפו בתנור מעל פני הלבנים של הרציף בו הביוב נכנס לבור הספיגה.
מסכי עץ שהוחדרו בחריצים בקירות הניקוז הצדדיים עצרו פסולת מוצקה.
הבאר בנויה מלבנים רדיאליות, בקוטר 2.4 מטר ועומק 6.7 מטר.
הייתה בה רשת של ניקוז תת-קרקעי, תאי שקיעה של סחף ובורות ספיגה, ותאי פיקוח על פסולת מוצקה.
היקף הניקוז סיפק לארכאולוגים רמזים רבים לגבי מתווה הרחובות, ארגון המגורים ובתי המרחץ.
בממוצע, היה קוטר הביוב הראשי 20–46 סנטימטרים כשהממדים החיצוניים היו 86 × 68 × 33 סנטימטרים.
יצרני הלבנים של לותאל השתמשו בגישה הגיונית בייצור לבנים, שתוכננו בזהירות ביחס לעובי המבנים.
הם שימשו כשתי וערב באותן שכבות ובשכבות חלופיות.
ארכאולוגים מעריכים כי ברוב המקרים הלבנים היו ביחס 1: 0.5: 0.25 משלושה צדדים, במידות שהיו כפולות שלמות של דרגות גדולות בסולם לותאלי של 25 מילימטרים.
תושבי לותאל סגדו לאל האש, שמשערים כי הוא האלוהות בעלת הקרניים המתוארת על חותמות, דבר שמעיד גם על ידי נוכחותם של מזבחות אש פרטיים וציבוריים, בהן כנראה נערכו טקסים דתיים.
הארכאולוגים גילו תליוני זהב, אפר חרוך של גושי טרקוטה וכלי חרס, שרידי בקר, חרוזים וסימנים אחרים שעשויים להעיד על נוהג הקרבת קורבן הגוואמיאנה (Gavamayana), הקשורים ל.
יש עדויות גם לסגידה לבעלי חיים, אך לא לסגידה לאלה האם שקיימת בערים אחרות של תרבות האראפה.
מומחים רואים בכך סימן לקיומו של גיוון במסורות הדתיות.
עם זאת, משערים שסגדו לאלילת הים, שאולי מזוהה עם האלה האם מתקופת האינדוס.
כיום הכפריים המקומיים סוגדים לאלילת הים (Vanuvati Sikotarimata), מה שמצביע על קשר עם מסורות הנמל העתיק והעבר ההיסטורי כגישה לים.
אך הארכאולוגים גילו גם כי הנוהג הופסק עד שנת 2000 לפני הספירה (נקבע על פי ההבדל בזמני הקבורה של השרידים המתוארכים בפחמן-14).
משערים כי הפולחן התבצע רק מדי פעם.
כמו כן, בהתחשב במספר המצומצם של הקברים שהתגלו - רק 17 באוכלוסייה מוערכת של 15,000 - שאזרחי לותאל נהגו לשרוף את מתיהם.
קבורות לאחר שריפת גופות נצפו באתרים אחרים של תרבות עמק האינדוס כמו האראפה, מהי (Mehi) ודמב-בהוטי (Damb-Bhuti).
נחושת בלותאל היא טהורה בצורה יוצאת דופן, וחסרת ארסן ששימש בדרך כלל את יצרני כלי הנחושת בשאר עמק האינדוס.
העיר ייבאה מטילים כנראה ממקורות בחצי האי ערב.
עובדים ערבבו בדיל עם נחושת לייצור להבים, ראשי חץ, קרסים לדיג, אזמלים, צמידים, טבעות, מקדחות וראשי חניתות, אם כי ייצור כלי נשק היה מינורי.
הם גם השתמשו במטלורגיה מתקדמת של יציקה בשיטת השעווה האבודה, והשתמשו ביותר מתבניות יציקה אחת ליציקת ציפורים ובעלי חיים.
הם גם המציאו כלים חדשים כמו מסורים מעוקלים ומקדחים מפותלים שלא היו ידועים אז לתרבויות אחרות.
לותאל היה אחד ממרכזי הייצור החשובים ביותר לעיבוד קונכיות, בשל ריבוי קונכיות מהמין באיכות גבוהה שנמצאו ב ובסמוך לחוף חצי האי קתיאוואר.
כלי משחק, חרוזים, כלים למשחה, קונכיות, מצקות ושיבוצים יוצרו לייצוא ולצריכה מקומית.
רכיבי כלי נגינה של מיתרים כמו מפרטים וגשרים היו עשויים מהקונכייה.
סדנת עיבוד שנהב הופעלה בפיקוח רשמי קפדני, ומשערים כי הם הצליחו לביית פילים.
במהלך החפירות נמצאו חותם שנהב וחתיכות מנוסרות לקופסאות, מסרקים, מוטות, שיבוצים וקישוטי אוזניים.
לותאל ייצרה כמות גדולה של תכשיטי זהב - הפריט האטרקטיבי ביותר היה חרוזי זהב זעירים על חמישה גדילים בשרשראות, חרוזים אלו ייחודיים בהיותם בקוטר של פחות מ-0.25 מילימטרים.
חרוזי זהב גליליים, כדוריים וחרוזי ישפה עם קצוות בזווית ישרה דומים לתליונים מודרניים המשמשים נשים בגוג'ראט בצמות קלועות.
דיסקה גדולה עם חורים ששוחזרה ממזבח של קורבנות מושווה לרוקמה (rukma) שלובשים כוהנים ודים.
נעצים, גלגלי שיניים וקישוטים דמויי לב מסטיאטיט היו פופולריים בלותאל.
טבעת של חוט נחושת דק שהפכה לסליל כפול דומה לטבעות חוטי זהב המשמשות את ההודים המודרניים בחתונות.
גילוי חרוזי קרנליאן וחרוזים דמויי חבית שאינם חרוטים בכיש ובאור (עיראק המודרנית), ג'לאלאבאד (אפגניסטן) ושושן (איראן) מעיד על הפופולריות של תעשיית החרוזים של תרבות עמק האינדוס ברחבי מערב אסיה.
מלטשי אבני החן בחרו אבנים בצבעים מגוונים וייצרו חרוזים בצורות ובגדלים שונים.
השיטות של יצרני החרוזים מלותאל היו כה מתקדמות, עד שלא נצפו שיפורים במשך 4,000 שנה - יצרנים מודרניים באזור פועלים באותה טכניקה.
חרוזי אגט וחרוזים מכוסים בזהב של ישפה וחרוזי קרנליאן הם בין אלו הנחשבים כמיוחדים ללותאל.
היא התפרסמה מאוד בזכות חרוזים גליליים זעירים של סטיאטיט (כלוריט).
החפירה בלותאל הניבה 213 חותמות, מקום שלישי בנפח מכל אתרי תרבות עמק האינדוס.
יצרני החותמות העדיפו תחריטים עם שור קצר קרניים, עיזי הרים, טיגריסים וחיות מרוכבות כמו שור הפיל.
כמעט בכל חותם יש כיתוב קצר של דפוס שקע.
חותמות עם טבעות נחושת שהוחדרו לכפתור מחורר שימשו לחתימה על מטען, עם רישומים של חומרי אריזה כמו מחצלות, בד מפותל וכבלים, עובדה שאומתה רק בלותאל.
תיאורים כמותיים, חותמות שליטים ובעלים הוטבעו על הסחורות.
חותם ייחודי שנמצא כאן הוא מבחריין - מעגלי, עם מוטיב של דרקון שלצידו איילות מקפצות.
בלותאל התגלו שני סוגים חדשים של כלי חרס, קערה קמורה עם או בלי ידית עם נעצים, וצנצנת קטנה עם שפה מפושקת, שתיהן מתקופת הכלים האדומים מחומר מקבוצת הנציצים, שלא נמצאה בתרבויות עמק האינדוס מאותה תקופה.
האמנים של לותאל יצרו צורה חדשה של ציור ריאליסטי.
ציורים המתארים בעלי חיים בסביבתם הטבעית.
על כלי גדול אחד מתאר האמן ציפורים עם דגים במקורן, כשהן נחות על עץ, בעוד שמתחתיהן חיה דמוית שועל.
סצנה זו דומה לסיפורם של השועל והעורב בפנצ'טנטרה.
דמיון אמנותי קיים גם באמצעות תיאורים מדוקדקים - למשל, כמה ציפורים עם רגליים גבוהות בשמיים נועדו לייצג מעוף, ואילו כנפיים פתוחות למחצה מעידות על הכנה למעוף.
על צנצנת מיניאטורית מתואר סיפורו של העורב והאייל הצמא - כיצד האייל לא יכול היה לשתות מהפה הצר של הצנצנת, ואילו העורב הצליח להפיל אבנים לצנצנת.
המאפיינים של בעלי החיים ברורים וחינניים.
תנועות ורגשות מוצגות על ידי מיקום הגפיים ותווי הפנים בצנצנת בגובה 15 סנטימטרים וברוחב 5 סנטימטרים.
בלותאל נמצא סט שלם של כלי משחק מטרקוטה - דמויות של בעלי חיים, פירמידות עם ידיות שנהב וחפצים דמויי טירה (בדומה למערכת השחמט של המלכה חתשפסות במצרים).
התיאור הריאליסטי של בני אדם ובעלי חיים מרמז על מחקר מדוקדק של מאפיינים אנטומיים וטבעיים.
פרוטומה של גבר עם עיניים מלוכסנות, אף חד וזקן חתוך מרובע מזכיר דמויות שומריות, במיוחד פסלי אבן ממארי.
בדמויות של גברים ונשים, מוצגים מאפיינים כמו שרירים ותכונות פיזיות אחרות בצורה חדה ובאופן בולט.
מודלים של טרקוטה מזהים גם את ההבדלים בין מינים של כלבים ושוורים, כולל אלה של סוסים.
דמויות של בעלי חיים עם גלגלים וראש מסתובב עשויים היו לשמש כצעצועים.
על פי התכנון, לותאל משתרעת על שטח של 285 מטרים מצפון לדרום ו-228 מטרים ממזרח למערב.
בשיא היישוב, היא כיסתה שטח רחב יותר מכיוון שנמצאו שרידים במרחק של 300 מטר מדרום לתל.
בשל אופיים השברירי של לבנים שאינן שרופות ושיטפונות תכופים, מבני העל של כל הבניינים נעלמו.
ניתן לראות שרידי קירות, במות, בארות, ביובים, בתי מרחץ ורצפות מרוצפות.
אך הודות לחמרה שהושקעה בשיטפונות חוזרים ונשנים, נשמרו קירות הרציף גם אחרי המבול הגדול (בערך 1900 לפנה"ס).
היעדרם של קירות עומדים מיוחס לשחיקה ולשוד לבנים.
הנולה (nullah) העתיקה, תעלת הכניסה ואפיק הנחל כוסו באופן דומה.
חומה היקפית של לבני בוץ שנפגעה בשיטפון נראית בסמוך לאזור המחסן.
שרידי הביוב בכיוון צפון-דרום הם לבנים שרופות בבור הספיגה.
אפשר לראות גם בלוקים בצורת קוביות של המחסן על הפלטפורמה המוגבהת.
ה-ASI כיסה באדמה את החומות ההיקפיות, הרציף ובתים רבים מהשלב המוקדם כדי להגן עליהם מפני איתני הטבע, אך עם זאת האתר הארכאולוגי כולו חשוף לסכנות משמעותיות ופעולות שימור נוספות הכרחיות.
חדירת מליחות וחשיפה ממושכת לגשם ולשמש מאכלים בהדרגה את שרידי האתר.
גשם כבד באזור פגע בשרידי מבני לבני הבוץ המיובשות.
מי גשמים עומדים כיסו את עבודות הלבנים והבוץ בשכבות טחב.
עקב שקיעת הטין צומצם גודל המספנה ב-3–4 מטר ומשקעים מלוחים גורמים ללבנים להירקב.
גורמים רשמיים מאשימים את המליחות בפעולה הנימית ומציינים כי סדקים מתהווים והיסודות נחלשים כיוון שעבודות השיקום מתקדמות לאט.
המספנה הייתה ממוקמת הרחק מהזרם הראשי של הנהר כדי למנוע שקיעת סחף.
משערים כי מהנדסי לותאל חקרו את תנועות הגאות והשפל והשפעותיהם על מבנים הבנויים בלבנים, מכיוון שהקירות הם לבנים שרופות בתנור.
ידע זה גם אפשר להם לבחור מלכתחילה את מיקומה של לותאל, מכיוון ש הוא בעל משרעת הגאות והשפל הגבוהה ביותר וספינות יכולות להיכנס לשפך בזמן הגאות.
המהנדסים בנו מבנה טרפזי, שאורכו מצפון לדרום 215 מטר בממוצע, ורוחבו ממזרח למערב 35 מטר.
השערה נוספת היא כי האגן יכול היה לשמש מכל השקיה, שכן הממדים המקוריים המשוערים של ה"מעגן" אינם גדולים מספיק, בסטנדרטים מודרניים, כדי לעגינה של ספינות ולניהול תנועה רבה.
הביקורת על תאוריית הרציף גברה מאז שלשניק פקפק לראשונה בנכונותה בשנת 1968 ואחר כך יול בשנת 1982. המחלוקת יושבה לבסוף כאשר מדענים מהמכון הלאומי לאוקיינוגרפיה, בגואה גילו חוריריות (מיקרו-מאובנים ימיים) ומלח, גבישי גבס (עקב אידוי מי ים) במבנה מלבני, דבר המצביע בבירור שמי ים מילאו פעם את המבנה.
עדויות נוספות כוללות ממצאים של 7 עוגני אבן שמתוכם 5 נמצאו במעגן, ו-5 דגמי טרקוטה של סירות וחותם עגול של המפרץ הפרסי מבחריין.
הגובה המקורי של הסוללות היה 4.26 מטר (כיום זה 3.35 מטר).
רוחב תעלת הכניסה הראשית הוא 12.8 מטר, ותעלה אחרת מצויה בצד הנגדי.
כאשר הנהר שינה את מסלולו בשנת 2000 לפני הספירה, נחפרה זרוע קטנה יותר, רוחבה 7 מטרים בזרוע הארוכה יותר, המחוברת לנהר בערוץ באורך 2 קילומטרים.
זרימה של הגאות בגובה של 2.1–2.4 מטר מים הייתה מאפשרת לספינות להיכנס.
תעלת יציאה אפשרה שחרור של עודף מים, רוחבה 96.5 מטרים וגובהה 1.7 מטרים בזרוע הדרומית.
ברציף היה גם סכר, ניתן היה להנמיך דלת עץ בפתח היציאה כדי לשמור על גובה מים מינימלי באגן כדי להבטיח ציפה בשפל.
המחסן שהיה לב הכלכלה של העיר הוקם במקור על שישים וארבעה בלוקים קובייתיים, שצלע כל אחד היה 3.6 מטר, עם מרווחים של 1.2 מטר, ועליהם בימת לבני בוץ בגובה 3.5 מטר.
הבימה הייתה גבוהה כדי לספק הגנה מרבית מפני שיטפונות.
מעברים מרוצפים בלבנים בין בלוקים שימשו כפתחי אוורור, ורמפה ישירה הובילה לרציף כדי להקל על הטעינה.
המחסן היה ממוקם קרוב לאקרופוליס, כדי לאפשר פיקוח הדוק על ידי הרשויות השולטות.
למרות אמצעי הזהירות המורכבים, השיטפונות הגדולים שהביאו את שקיעתה של העיר הרסו את כל הבלוקים מלבד שנים עשר, שהפכו למחסן מאולתר.
האקרופוליס של לותאל היה מרכז העיירה, המרכז הפוליטי והמסחרי, שגודלו 127.4 מטר ממזרח למערב על 60.9 מטר מצפון לדרום.
היו שלושה רחובות ושתי סמטאות בכיוון מזרח-מערב ושני רחובות שנמשכו בכיוון צפון-דרום.
ארבעת צדי הרציף המלבני שעליו הוקמו בתים נוצרו על ידי מבני לבני בוץ ברוחב 12.2–24.4 מטר וגובה 2.1–3.6 מטר.
המרחצאות היו ממוקמים בעיקר באקרופוליס - בעיקר בתים עם שני חדרים עם חצרות פתוחות.
הלבנים ששימשו לריצוף בתי המרחץ היו מלוטשות כדי למנוע חלחול.
המדרכות היו מטויחות בסיד והקצוות חופו בלוחות עץ דקים.
בית המגורים של השליט השתרע על שטח של 43.92 מטרים רבועים וכלל שירותים בשטח 1.8 מטרים רבועים המצוידים בתעלות כניסה ויציאה של המים.
שרידי בית זה מעידים על מערכת ניקוז מתוחכמת.
השוק של העיר התחתית היה ברחוב הראשי בכיוון צפון-דרום ברוחב 6–8 מטר.
משני צידי הרחוב בנויים שורות ישרות, היו בתי מגורים ובתי מלאכה, אם כי מערכות הניקוז ובתי המגורים מלבנים מתקופות קדומות נעלמו.
הרחוב שמר על רוחב אחיד ולא הייתה חריגה של המבנים לתוכו בתקופות השיקום לאחר שיטפונות.
יש מספר חנויות עם שני חדרים ומקומות עבודה של אמני נחושת ונפחים.
תעשיית החרוזים, שמילאה תפקיד כלכלי חשוב ביותר, כללה חצר מרכזית ואחד עשר חדרים, חנות וחדר משמר.
במקום יש אשפה של אפר, כמו גם תנור עגול עם תא כפול, עם פתחים לאספקת דלק.
ארבע ארובות מחוברות זו לזו, החדר העליון ומחסן חומרי הדלק.
טיח הבוץ של הרצפות והקירות מזוגג בגלל חום העז במהלך העבודה.
נמצאו שרידי חומרי גלם כמו קנים, גללי פרות, נסורת ואגט, מה שסיפק לארכאולוגים רמזים לאופן פעולתו של הכבשן.
מבנה גדול של לבני בוץ נמצא מול המפעל, וחשיבותו נגזרת מממדיו.
ארבעה חדרים גדולים ואולם, בגודל כולל של 17.1 על 12.8 מטר.
באולם יש פתח גדול ורצפה מוגבהת בפינה הדרומית של הבניין.
לושיוס ריצ'רד אובראיין היה אמן נוף קנדי של צבעי שמן וצבעי מים מהמאה ה-19.
לושיוס אובראיין נולד במפרץ שאנטי, קנדה, כפר שאביו ייסד על שפת אגם סימקו.
הוא סיים את לימודיו במכללת קנדה בשנת 1847, וכנראה התחיל לעבוד ישירות במשרד אדריכלים.
בשנת 1852 הוא זכה בשני פרסים לציור בתערוכה המחוזית באונטריו.
בשנת 1856 הוא נרשם כאמן במדריך הערים של טורונטו.
בשנת 1872 החל לוציוס בציור נוף, והצטיין במהרה בז'אנר.
שנתיים לאחר מכן, לאחר סכסוך עם האמן ג'ון ארתור פרייזר, נכנס אובראיין לתפקידו של פרייזר כסגן נשיא אגודת האמנים באונטריו, תפקיד אותו מילא עד 1880, אז הפך לנשיא מייסד האקדמיה המלכותית לאמנויות.
הוא נודע בעיקר בזכות ציורי נוף מכל רחבי קנדה בצבעי שמן ובצבעי מים, כגון, Sunrise on the Saguenay משנת 1880, שהייתה היצירה הראשונה בתערוכה השנתית הראשונה של האקדמיה המלכותית.
אובראיין סייר ברחבי קנדה, נפגש עם אמני המדינה והזמין אמנים לייצר הדפסי עץ להמחשת הטקסט.
האמנות של אובראיין, ובמיוחד קנדה הציורית, כוונה לחגוג את הנוף הטבעי של קנדה המאוחדת תחת הקונפדרציה.
אובראיין היה אחד האמנים הראשונים שהוזמנו לנסוע ולצייר את הרי הרוקי ברכבת הפסיפית הקנדית שהושלמה בשנת 1886.
פלורנס הלנה מקגיליברי הייתה בין תלמידיו.
הוא נפטר בטורונטו, אונטריו בגיל 67.
לושה מערכות בע"מ (Lusha) היא חברת מחשוב ישראלית העוסקת במודיעין עסקי לאנשי שיווק, מכירות ומשאבי אנוש.
מטה החברה נמצא בתל אביב, ויש לה משרדים נוספים בבוסטון.לונדון וסידני
לושה הוקמה בתל אביב בשנת 2016 בידי יוני צרויה (מנכ"ל) ואסף אייזנשטיין (נשיא).
במקור פיתחה החברה אפליקציה להרחבת מאגר הטלפונים העסקי.
ב-2019 הושק תוסף לדפדפן גוגל כרום המאפשר למשתמשים להעשיר מידע על אנשי קשר תוך כדי גלישה ברשתות חברתיות כמו לינקדאין, באתרים עסקיים כדוגמת סיילספורס, ובאתרי חברות.
נכון ל-2023, לחברה מאגר נתונים של יותר מ-110 מיליון אנשי קשר.
בינואר 2025 רכשה חברת לושה את הסטארט-אפ נובאסי (Novacy), שפיתח פלטפורמה מתקדמת לניתוח שיחות מכירה.
החברה פיתחה פלטפורמת מודיעין עסקי מבוססת ענן המאפשרת לצוותי שיווק, מכירות ומשאבי אנוש להשיג מידע על אנשי קשר, לקוחות פוטנציאליים (לידים) ומועמדים לעבודה.
הפלטפורמה מאפשרת למשתמשים לאתר פרטי קשר כמו מספרי טלפון, כתובות דוא"ל ופרופילים ברשתות חברתיות בהתבסס על סינונים כמו שם חברה, ענף, מיקום ועוד.
הפלטפורמה גם מספקת תובנות עסקיות בהן נתונים דמוגרפיים, טכנולוגיות בשימוש ועוד.
פעילות החברה עומדת בדרישות הגנת המידע של האיחוד האירופי (GDPR) וחוק הפרטיות של קליפורניה (CCPA).
שירותי החברה ניתנים בחינם בגישה חלקית.
עבור גישה מלאה נגבה תשלום חודשי.
המוצר העיקרי של לושה הוא פלטפורמת B2B המספקת לחברות פרטי קשר עדכניים ותובנות עסקיות.
Prospecting – חיפוש אנשי קשר לפי פילוחים ספציפיים כמו שם החברה, המיקום, הענף, הכנסות שנתיות ועוד.
Warm Outbound – זיהוי לקוחות פוטנציאליים לפי סינונים כמו הטכנולוגיות שבשימוש החברה, סבבי גיוס והתראות על שינויים בכוח האדם.
העשרת נתוני CRM – העשרה אוטומטית של רשומות אנשי הקשר במערכת ניהול קשרי הלקוחות.
כלים לגיוס עובדים – גישה למאגר נתונים מתעדכן, קבלת התראות על מועמדים פוטנציאליים ואינטגרציה עם מערכות CRM.
אימות דוא"ל – אימות של כתובות דוא"ל, מעקב אחר קריאת הודעות והרשמה לרשימות תפוצה.
הפלטפורמה של לושה נגישה דרך אתר החברה ובדרכים נוספות:
אינטגרציה עם מערכות ניהול לקוחות ונתונים.
ממשק API לסנכרון מאגרי נתונים ומערכות.
לושה גייסה 245 מיליון דולר בשני סבבי גיוס:
לורנצו שימיץ' (בקרואטית: Lorenco Šimić; נולד ב-15 ביולי 1996 בספליט שבקרואטיה) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת הבלם באבלינו מהליגה איטלקית השנייה.
שימיץ' גדל בהיידוק ספליט, ממנה הושאל להוברלה אוז'הורוד מליגת העל האוקראינית בינואר 2015. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל האוקראינית ב-4 במאי 2015, במשחק מול דינמו קייב, משחק בו הובסה קבוצתו 0-6. הוא ערך שתי הופעות נוספות במדי הקבוצה, לפני שחזר לקרואטיה לספליט.
הוא עלה לקבוצה הבוגרת בינואר 2016, וערך את הופעת הבכורה שלו ב-1 במרץ, בתיקו 2-2 נגד אוסייק.
ב-10 באפריל כבש שער בכורה בקריירה בניצחון 0–3 על איסטרה פולה.
ב-31 בינואר 2017 חתם שימיץ' בסמפדוריה מהסרייה א', אך לא שיחק בה כלל, בטרם הושאל לאמפולי, לספאל, לרייקה ולדוניאסקה סטרדה מליגת העל הסלובקית.
ב-14 באוגוסט 2020 חתם במועדון הפולני זגלבי לובין.
הוא ערך הופעת בכורה בקבוצה ב-21 באוגוסט בניצחון 1-2 על לך פוזנן.
ב-20 בספטמבר 2020 כבש שער בכורה בתיקו 1-1 עם קרקוביה קרקוב.
הוא עזב את המועדון בהסכמה הדדית ב-13 בינואר 2022, לאחר שערך 24 הופעות והוסיף חמישה שערים.
ב-16 בינואר 2022 חתם על חוזה לשתי עונות וחצי בלצ'ה מהסרייה ב'.
הוא ערך הופעת בכורה ב-5 בפברואר בתיקו 1-1 עם קומו.
ב-21 ביולי 2022 חתם לשנתיים באסקולי, בה ערך הופעת בכורה ב-28 באוגוסט, בניצחון 2–3 על פלרמו.
הוא כבש שער בכורה ב-15 באוקטובר בניצחון 0–2 על בארי.
ב-21 באוגוסט 2023 חתם במכבי חיפה מליגת העל.
ב-29 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 3-0 ליאנג בויז ברן במוקדמות ליגת האלופות.
ב-30 באוגוסט 2024 חזר לאיטליה והושאל לבארי מסרייה ב'.
ב-15 ביולי 2025 חתם לשנתיים באבלינו.
לושטיצה (לעיתים נכתב לוסטיצה; בצ'כית: Loštice; בגרמנית: Loschitz) היא עיירה במחוז אולומואוץ שבמזרח צ'כיה.
העיירה נמצאת בתחום חבל הארץ ההיסטורי מוראביה (ביידיש: מעהרן), שהיה חלק מן הקיסרות ההבסבורגית ובהמשך באימפריה האוסטרו-הונגרית.
לושטיצה הייתה חלק מצ'כוסלובקיה כשקמה בשנת 1918 בשל קריסת האימפריה במלחמת העולם הראשונה.
לאחר נפילת הגוש הקומוניסטי ובעקבותיו פיצול צ'כוסלובקיה לשתי מדינות עצמאיות ב-1 בינואר 1993 נשארה לושטיצה בתחום צ'כיה.
מספר התושבים על פי סקר שנערך בשנת 2021 הוא כ-3,000.
לושטיצה נוסדה ככפר במחצית השנייה של המאה ה-13 באתר של יישוב סלאבי קדום.
האזכור הראשון בכתב של הכפר היה בשנת 1267, כאשר הבישוף של אולומואוץ ברונו משאונבורג קנה את יבול הקציר של פטר מלוסטיק.
במאה ה-14 לושטיצה כבר מצוינת כעיירה כאשר נזכר שנערכו בה שווקים וחגיגות שנתיות באופן קבוע.
במהלך המאה ה-17 נפגעה העיירה כמה פעמים משרפות ושיטפונות.
בשנת 1834 היו בלושטיצה 1,907 תושבים ו-284 בתים, מתוכם 414 תושבים הנמנים עם הקהילה היהודית שהתגוררו ב-22 בתים.
בשנת 1848 כללה העיירה כ-540 דונם שדות, 41 דונם גנים וכרי דשא, 60 דונם שדות מרעה וכ-224 דונם יערות.
בין בעלי המלאכה שנמנו היו סנדלרים, קדרים ותופרי וילונות.
כמו כן היו בעיירה שתי מזקקות – האחת בבעלות נוצרית והאחרת בבעלות יהודית – שני מפעלים, בית בד, בית חרושת לנייר ושישה פונדקים, עוד היו בעיירה שני ברי יין בבעלות יהודית, 14 חנויות – רובן בבעלות יהודית – וכן דוכן עיתונים בבעלות יהודית.
במלחמת העולם השנייה הייתה העיירה - כמו מרבית שטחי צ'כוסלובקיה - תחת פרוטקטורט של גרמניה הנאצית.
לושטיצה מפורסמת בייצור גבינת "אולומואוצקי טברוז'ק" שהיא גבינה ארומטית המיוצרת באופן מסורתי באזור והיא בעלת מעמד גאוגרפי מוגן על פי תקנות האיחוד האירופי.
הגבינה מיוצרת במקום מאז שנת 1876 ובעיירה הוקם מוזיאון המוקדש לה.
החל מהמאה ה-15 ידוע על נוכחות יהודית בלושטיצה.
באמצע המאה ה-16 חיו בעיירה שבע משפחות יהודיות ובשנת 1544 נוסד בית הקברות היהודי אם כי המצבות העתיקות ביותר שנשמרו הן מן המאה ה-17. בשנת 1571 נבנה בעיירה בית כנסת.
במהלך מלחמת שלושים השנים עזבו יהודים רבים את לושטיצה וב-1656 רק עשרה מתוך 21 בתי היהודים היו מאוכלסים.
בשנים שלאחר מכן הגיעו לעיירה פליטים יהודים מאוקראינה ומאוסטריה והקהילה גדלה במהירות.
בשנת 1727 כבר התגוררו במקום 80 משפחות יהודיות, שמנו 328 נפשות.
באותה השנה הועברו היהודים לגטו, שכלל את רחוב נובוסאדי (לימים רחוב זטראצנה) וחלק משני רחובות סמוכים.
גם בית הכנסת נכלל בתחום הגטו היהודי.
בתחילה היו בגטו 17 בתים ובמרוצת השנים עלה מספרם ל-25. הגטו נחשב לרשות מוניציפלית נפרדת והיה לה בית עירייה יהודי.
מסוף המאה ה-18 הותר רק ל-71 משפחות יהודיות לשבת בלושטיצה.
בית ספר יהודי נפתח בבית הקהילה בשנת 1782 ובתחילה היו כל המורים בו קתולים.
בין השנים 1791–1794 לימד בבית הספר המורה היהודי יעקב רוזנבלום ובשנים 1804 עד 1839 לימד שם עמנואל גולדשמיד.
אחריהם לימדו במקום מורים יהודים נוספים.
בשרפה שפרצה באותה שנה עלו באש חמישה מתוך 22 הבתים שבגטו.
בית הכנסת העתיק שהיה בנוי עץ נשרף גם הוא ובמקומו נבנה בית כנסת חדש.
בשנת 1848 ניתנו ליהודי אוסטריה-הונגריה זכויות אזרח והגטו בוטל ושטחו היה לחלק בלתי נפרד מלושטיצה.
במועד זה נמנו בעיירה 483 יהודים, שהיוו 17 אחוזים מן האוכלוסייה.
בעקבות ביטול ההגבלות על ההתיישבות עברו יהודים רבים לערים הגדולות וקהילת לושטיצה קטנה עד 1880 ל-193 נפשות, מהם התגוררו רק 87 בעיירה עצמה והשאר בעיירות סמוכות.
בשנת 1900 מנתה הקהילה רק 115 יהודים.
בשנת 1928 פרצה שריפה בעיר שכילתה את רוב בתי הרובע היהודי.
לקהילת לושטיצה השתייכו גם יהודי קהילות קטנות בסביבה: קהילת מוהלניצה (בצ'כית: Mohelnice, בגרמנית Müglitz) השוכנת 3 ק"מ מצפון-מערב ללושטיצה, שבה היו לקהילה היהודית בית תפילה וחלקה מיוחדת בבית הקברות הכללי.
וכן קהילת ליטובל (בצ'כית LITOVEL, בגרמנית LITTAU), הרחוקה 11 ק"מ מדרום-מזרח ללושטיצה, שם נחנך במאה ה-19 בית תפילה.
שפת יהודי האזור הייתה גרמנית.
בין המוסדות שהתקיימו בקהילה היו "חברה קדישא", שהחלה לפעול ב-1820, אגודת נשים וארגון למען העניים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 מנתה קהילת לושציטה רבתי כ-200 יהודים, שמתוכם ישבו בעיירה עצמה 55 איש שהיוו 20 אחוזים מכלל התושבים.
עד שנת 1938 נותרו באזור רק שמונה משפחות יהודיות.
בזמן מלחמת העולם השנייה שולחו יהודי לושטיצה לגטו טרזין.
לזכרם הוצבו במדרכות העיירה אבני נגף שעליהן חרותים שמות של כמה מתושבי העיירה שנספו בשואה.
שמות רבנים שכיהנו בלושטיצה ידועים לנו מראשית המאה ה-18. הרב גרשון בן אברהם רייק (REIK) נזכר בשנת 1708. בהמשך שימש הרב אהרון נוידא כרב הקהילה.
עם מותו בשנת 1831 נקרא בנו הרב אברהם נוידא להמשיך את אביו.
מינוי זה נעשה בניגוד לרצונו של הרב הראשי של מורביה נחום טרייביטש, שנחשב לשמרן בהשקפותיו, וגרם למחלוקת והתדיינויות שנמשכו שש שנים עד שלבסוף אושר המינוי על דעת הכול.
הרב האחרון, ד"ר עזריאל גינציג – בעל "הרבי ישראל בעל שם טוב" ו"אנשי הפלאים בעם ביהודי", שימש בתפקיד מ-1899 עד 1918. לאחריו קיבל את התפקיד הרב פרופסור ברטהולד אופנהיים שהיה הרב של אולומואוץ ונעתר לבקשת קהילת לושטיצה לשמש גם כרבם.
הרבנית , אשת רב הקהילה אברהם נוידא, התפרסמה בכל העולם היהודי בספרה "שעות התייחדות" (Stunden der Andacht), שהיה ספר התפילות הראשון שנכתב על ידי אישה יהודייה עבור נשים.
הספר נכתב בגרמנית ויצא לאור בפראג בשנת 1855. עד שנת 1920 הוא הודפס ביותר מ-20 מהדורות.
בשנת 1866 פורסמה באנגלית גרסה מקוצרת של הספר (Hours of Devotion) אשר למעלה מ-30 מהדורות שלו יצאו לאור.
"שעות התייחדות" יצא במהדורה עברית בשנת 2014. פאני נוידא פרסמה גם ספרים נוספים ובהם סיפורים העוסקים בחייהם של יהודי בוהמיה ומורביה.
לורנצו לוקה (באיטלקית: Lorenzo Lucca; נולד ב-10 בספטמבר 2000 במונקאליירי שבאיטליה) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת החלוץ בנוטינגהאם פורסט מהפרמייר ליג בהשאלה מנאפולי ובנבחרת איטליה.
לוקה גדל במחלקות הנוער של טורינו, קיירי, אתלטיקו טורינו, ויצ'נצה וברשה.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצות אתלטיקו טורינו, ויצ'נצה ופלרמו.
ב-21 ביולי 2021 חתם לוקה על חוזה לחמש עונות בפיזה מהסרייה ב'.
ב-14 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–3 לקליארי במסגרת הסיבוב הראשון של קופה איטליה.
ב-22 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על ספאל במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת .
ב-27 באוגוסט הבקיע את שערי הבכורה שלו במועדון, צמד שערים בניצחון 0–2 על אלסנדריה במסגרת המחזור השני בליגה.
בסך הכל ערך לוקה 34 הופעות ליגה בעונתו הראשונה במועדון, בהן הבקיע שישה שערים.
ב-5 באוגוסט 2022 הושאל תמורות מיליון אירו לאייאקס מליגת העל ההולנדית, עם אפשרות רכישה בסוף העונה, והפך לאיטלקי הראשון בקבוצה אי פעם.
ב-7 ביולי 2023 הושאל אל אודינזה, בסיום העונה חתם באודינזה באופן קבוע.
ב-18 ביולי 2025 הושאל לנאפולי עד תום העונה תמורת 9 מיליון אירו.
ב-23 בינואר 2026 חתם באופן קבוע בנאפולי והושאל לנוטינגהאם פורסט עד לסוף העונה.
במרץ 2024 זומן בפעם הראשונה לנבחרת איטליה למשחק ידידות נגד אקוואדור, אך לוקה נפצע ולא שיחק.
ב-14 באוקטובר 2024 עלה להופעת בכורה באיטליה כמחליף בדאצ'יה ארנה האצטדיון הביתי של קבוצתו, אודינזה, בניצחון נגד ישראל.
לורנצו קולומבו (באיטלקית: Lorenzo Colombo; נולד ב-8 במרץ 2002 בווימרקטה שבאיטליה) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת גנואה בהשאלה ממילאן.
קולומבו גדל במחלקת הנוער של מילאן.
ב-12 ביוני 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בתיקו 0-0 נגד יובנטוס במסגרת קופה איטליה.
ב-18 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א', בניצחון 5-1 על בולוניה 1909 במסגרת המחזור ה-34 לעונת 2019/2020. ב-24 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-2 על בודה/גלימט במסגרת סיבוב ההעפלה השלישי לליגה האירופית לעונת 2020/2021.
ב-26 בינואר 2021 הושאל לקרמונזה מהסרייה ב' עד לתום עונת .
ב-31 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד צ'יטדלה במסגרת המחזור ה-20 בליגה.
ב-13 במרץ הבקיע את שערו היחיד במועדון, בניצחון 3-0 נגד רג'יאנה במסגרת המחזור ה-28 בליגה.
בסך הכול ערך 13 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-31 ביולי 2021 הושאל קולומבו למשך עונה אחת לספאל מהסרייה ב'.
ב-14 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-1 לבנוונטו במסגרת הסיבוב הראשון של קופה איטליה.
ב-22 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בהפסד 1-0 לפיזה במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת .
ב-29 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 5-0 על פורדנונה במסגרת המחזור השני בליגה.
הוא ערך 34 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע שישה שערים.
ב-7 ביולי 2022 הושאל קולומבו למשך עונה אחת ללצ'ה מהסרייה א'.
ב-5 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-2 לצ'יטדלה במסגרת הסיבוב הראשון של קופה איטליה.
ב-13 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בהפסד 2-1 לאינטר מילאנו במסגרת המחזור הראשון לעונת 2022/2023. ב-31 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה, בתיקו 1-1 נגד נאפולי במסגרת המחזור הרביעי בליגה.
ב-1 בספטמבר 2023 הושאל קולומבו למונצה מהסרייה א'.
יום לאחר מכן עלה להופעת בכורה בקבוצה מן הספסל בהפסד 0-3 לאטאלנטה.
ב-2 באוקטובר 2023 כבש את שער הניצחון בניצחון 1-0 על ססואולו.
ב-5 בנובמבר 2023 כבש צמד בניצחון 3-1 נגד הלאס ורונה.
ב-18 בפברואר 2024 כבש נגד קבוצת האם שלו מילאן בניצחון הראשון בהיסטוריה של מונזה על מילאן במסגרת הליגה.
ב-31 ביולי 2024 הושאל קולומבו אל אמפולי מהסרייה א'.
ב-10 באוגוסט כבש בהופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון נגד קטנזרו במסגרת הקופה איטליה.
ב-25 באוגוסט כבש בניצחון 2-1 על רומא.
בסך הכול שותף קולומבו ב42 משחקים וכבש 7 שערים בכל מסגרות במדי אמפולי.
ב-29 ביולי 2025 הושאל קולומבו אל גנואה מהסרייה א'.
קולומבו היה חלק מסגל נבחרת איטליה עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2021, וערך הופעה אחת בטורניר.
לורקסרין (שם מסחרי: Belviq) פותחה על ידי Arena Pharmaceuticals כתרופה להפחתה במשקל בקרב מטופלים הסובלים מהשמנת יתר.
התרופה אושרה לשימוש בשנת 2012, אך הוסרה מהמדפים בארצות הברית בשנת 2020 כאשר התגלה שקיימת עליה בסיכון לפתח סרטן בקרב המשתמשים.
התרופה מעודדת ירידה בתיאבון על ידי הפעלת רצפטור לסרטונין 5-HT2C המצוי בהיפותלמוס במוח ובעל תפקיד בוויסות תיאבון.
לורקסרין שווקה כטבלית בשחרור מושהה לנטילה דרך הפה.
לתרופה היו עלולות להיות השפעות ממכרות ולכן הנטילה הייתה צריכה להתבצע במינון וזמן מומלצים.
לורקסרין יכול לגרום לתופעות לוואי קלות בניהן: עצירות, יובש בפה, עייפות, כאבי שרירים וגב, כאבי ראש, סחרחורות, חרדות, דחיפות במתן שתן, שיעולים, כאבי שיניים, הפרעות בראייה ויובש בעיניים.
בנוסף קיימות תופעות לוואי חמורות יותר הדורשות התייעצות דחופה עם רופא, בניהן: הפרעות בקצב הלב, חום, בחילות והקאות, שלשול, התנפחות בגפיים, דיכאון, בלבול, הזיות, מחשבות אובדניות, זיקפה מעל 4 שעות הזעות ועוד.
נמצא כי במינונים גבוהים לורקסרין יכול לגרום להזיות ולתלות פסיכיאטרית ולכן במאי 2013, סווג על ידי מנהל התרופות האמריקאי (DEA) כתרופה בדרגה IV.
בשנת 2020 בארצות הברית התרופה ירדה מהמדפים.
לורקסרין הוא אגוניסט סלקטיבי לקולטן 5HT2C.קולטני 5HT2C הם רצפטורים לסרטונין הממוקמים כמעט אך ורק במוח.
ניתן למצוא אותם במקלעת הכורואיד, קליפת המוח, ההיפוקמפוס, המוח הקטן, האמיגדלה, התלמוס וההיפותלמוס.
לקולטנים אלה תפקיד חשוב בוויסות מצב רוח, חרדה ורעב.
בדיקות in vitro של התרופה הוכיחו סלקטיביות טובה לקולטן זה.
ההפעלה של קולטנים בהיפותלמוס אמורה להפעיל ייצור פרואופיומלנוקורטין (POMC).
כתוצאה מכך תהיה הפרשה של alpha-melanocortin-stimulating hormone (alpha-MSH) אשר יגרום לירידה בתיאבון ועליה בתחושת השובע וכך מקדם ירידה במשקל השערה זו נתמכת על ידי ניסויים קליניים ומחקרים אחרים.
אף על פי שמקובל לחשוב שקולטני 5HT2C עוזרים לווסת רק את התיאבון, הם גם משפרים את מצב הרוח וההפרשה האנדוקרינית.
ב-22 בדצמבר 2009, הוגשה בקשה לתרופה חדשה (NDA) למנהל המזון והתרופות (FDA) בארצות הברית.
ב-16 בספטמבר 2010, פאנל מייעץ של ה-FDA הצביעו 9 מול 5 נגד אישור התרופה בהתבסס על חששות לגבי יעילות ובטיחות, במיוחד הממצאים של גידולים בבלוטות החלב של חולדות נקבות.
ב-23 באוקטובר 2010, ה-FDA החליט שלא לאשר את התרופה בהתבסס על הנתונים הזמינים.
זה לא היה רק מפני שלא ניתן היה לשלול את התכונות פרו סרטניות, אלא גם מפני שיעילות הירידה במשקל נחשבה "שולית".
ב-10 במאי 2012, לאחר סבב חדש של מחקרים שהוגש על ידי ארנה, פאנל של ה-FDA הצביע להמליץ על לורקסרין לשימוש עם הגבלות מסוימות ומעקב אחר חולים.
ההגבלות כוללות חולים עם BMI של מעל 30, או עם BMI מעל 27 ותחלואה נלווית כמו לחץ דם גבוה או סוכרת מסוג 2.
ב-27 ביוני 2012, ה-FDA אישר את לורקסרין לשימוש במבוגרים עם אינדקס מסת גוף (BMI) של 30 או יותר (השמנת יתר), או מבוגרים עם BMI של 27 או יותר (עודף משקל) שהיה להם לפחות תחלואה אחת הקשורה למשקל.
תחלואה כגון לחץ דם גבוה (יתר לחץ דם), סוכרת מסוג 2 או כולסטרול גבוה (דיסליפידמיה).
הבטיחות והיעילות של Belviq הוערכו בשלושה מחקרים אקראיים, מבוקרי פלצבו, שכללו כמעט 8,000 חולים שמנים ועודף משקל, עם וללא סוכרת מסוג 2, שטופלו במשך 52 עד 104 שבועות.
כל המשתתפים קיבלו שינוי באורח החיים שהיה מורכב מדיאטה מופחתת קלוריות וייעוץ לפעילות גופנית.
בהשוואה לפלצבו, טיפול ב-Belviq עד שנה אחת היה קשור לירידה ממוצעת במשקל שנעה בין 3 אחוזים ל-3.7 אחוזים.
יצרן התרופה נדרש לערוך שישה מחקרים לאחר שיווק, כולל ניסוי קרדיווסקולרי ארוך טווח כדי להעריך את ההשפעה של Belviq על הסיכון לאירועי לב חמורים כגון התקף לב ושבץ מוחי.[4]
ב-15 ביולי 2016, גרסת ההפצה המורחבת של לורקסרין אושרה לשימוש בארצות הברית.
בינואר 2020, הודיע מינהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA), כי ניסוי קליני הוכיח סיכון מוגבר לפיתוח סרטן בקרב נוטלי התרופה וביקש מהיצרן למשוך את התרופה מהשוק האמריקני.
בעקבות זאת, חברת התרופות Eisai הסירה את התרופה מהשוק.
בישראל היקף השימוש בתרופה היה קצר ביחס לארצות הברית.
בנוסף מעקב אחר דיווח תופעות הלוואי שלאחר שיווק התרופה בארצות הברית ובישראל בשנים האחרונות – אינו מצביע על סיכון מוגבר לסרטן.
עם זאת "טבע ישראל" אשר משווקת את התרופה בארץ פנתה באופן מיידי, כמשנה זהירות, אל משרד הבריאות, על מנת שיורה על הפסקת השיווק של התרופה בארץ.
עקב כך משרד הבריאות הורא על אספת התרופה מהשוק.
לוֹרֶנְצוֹ קוֹסְטָה (באיטלקית: Lorenzo Costa; סביבות 1460, פרארה – 5 במרץ 1535, מנטובה) היה צייר איטלקי מתקופת הרנסאנס.
הוא נולד בפרארה, אך עבר לבולוניה בשנות העשרים המוקדמות לחייו, וככל הנראה הושפע מ.
עם זאת, אמנים רבים עבדו בשתי הערים, ולכן יש הרואים בו תוצר של .
בשנת 1483 הוא צייר את קישוט המזבח המפורסם בקפלה של וציורי קיר אחרים על קירות הקפלה בכנסיית .
הוא היה ידיד גדול של , שהושפע ממנו רבות.
בשנת 1509 הוא עבר למנטובה כדי להיות צייר החצר של המרקיז ואיזבלה ד'אסטה.
עבור הסטודיו של האחרונה ב, הוא צייר את (כיום בלובר) ואת , שני ציורים מיתולוגיים המבוססים על שרטוטים של אנדראה מנטניה.
הוא מת במנטובה בשנת 1535. גם בניו וג'ירולמו היו ציירים, וכך גם בנו של ג'ירולמו, .
בני זמנו שעבדו איתו או תחתיו כוללים את , , , וניקולא פיזאנו.
לורנצו פרמאטי (באיטלקית: Lorenzo Paramatti; נולד ב-2 בינואר 1995 בפאנצה שבאיטליה) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת מכבי פתח תקווה מליגת העל הישראלית.
פרמאטי גדל במחלקות הנוער של US רוסי, בולוניה 1909 ואינטר מילאנו.
הוא הושאל מבולוניה 1909 לקבוצות רובור סיינה, מסינה וסנטארקנג'לו קלצ'ו מהסרייה ג'.
ב-22 באוגוסט 2017 חתם פרמאטי בגוביו מהסרייה ג', ממנה הושאל בהמשך לפרו פיאנצ'נצה, גם היא מהסרייה ג'.
ב-4 בפברואר 2019 חתם פרמאטי על חוזה לחצי שנה בפולי טימישוארה מליגת המשנה הרומנית.
ב-27 בדצמבר 2019 חתם פרמאטי ברימיני מהסרייה ג'.
ב-18 בספטמבר 2020 חתם פרמאטי במועדון הכדורגל "אוניברסיטת קראיובה" מליגת המשנה הרומנית.
בהמשך שיחק עם המועדון בליגת העל הרומנית.
ב-11 באוגוסט 2023 שוחרר מהמועדון.
ב-24 באוגוסט 2023 חתם על חוזה לעונה אחת במכבי פתח תקווה מליגת העל הישראלית.
לורנצו נדלה סימונלי (באיטלקית: Lorenzo Ndele Simonelli; נולד ב-1 ביוני 2002) הוא אתלט איטלקי, סגן אלוף עולם באולם (גלאזגו 2024) בריצת 60 מטר משוכות.
סימונלי נולד בדודומה שבטנזניה לאב איטלקי ואם טנזנית, ובגיל 5 עבר יחד עם משפחתו לרומא.
באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה ביולי בטאלין שבאסטוניה זכה במדליית ארד בריצת 110 מטר משוכות (100 ס"מ) בשיא אישי חדש של 13.34 שניות.
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט במינכן שבגרמניה סיים במקום 19 בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.95 שניות.
באליפות אירופה באולם שנערכה במרץ באיסטנבול שבטורקיה סיים במקום רביעי בריצת 60 מטר משוכות בשיא אישי חדש של 7.59 שניות.
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה ביולי בטאלין שבאסטוניה זכה במדליית כסף בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.36 שניות.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבודפשט שבהונגריה סיים במקום 22 בריצת 110 משוכות בתוצאה של 13.69 שניות.
באליפות העולם באולם שנערכה במרץ בגלאזגו שבממלכה המאוחדת זכה במדליית כסף בריצת 60 מטר משוכות בשיא איטליה חדש של 7.43 שניות, אחרי גרנט הולוואי מארצות הברית (7.29 שניות) ולפני ז'יסט קוואו-מאתיי מצרפת (7.47 שניות).
לושין (באיטלקית: Lussino; בוונטית: Lusin ולפני כן Osero; ביוונית עתיקה: Ἄψορρος; בלטינית: Apsorrus) הוא אי קרואטי בצפון הים האדריאטי, במפרץ קוורנר.
הוא נמצא דרומה לעיר רייקה ומהווה חלק ממחוז פרימוריה-גורה.
כביש פנימי עובר לאורכו של האי, וממנו ואליו ניתן להגיע במעבורת דרך האי צרס.
באי נמצא שדה התעופה לושין.
לושין הוא חלק מארכיפלג צרס-לושין.
הארכיפלג כולל את שני האיים הגדולים צרס ולושין, כמה איים קטנים מיושבים ומספר איים קטנים בלתי מיושבים.
צרס הוא הגדול ביותר בשטחו, ואחריו לושין.
צרס ולושין מחוברים באמצעות גשר קטן בעיירה אוסור שעל הצרס.
הנקודה הגבוהה ביותר הם ההרים טלברין (נקראים גם Osoršćica) שגובהו ובנט ניקולה (נקרא גם Sv.
האי מורכב בעיקר מאבן גיר וסלעי דולומיט.
ישנם מרבצי חול בחלקו המערבי של חצי האי קורילה.
לושין הוא האי ה-11 בגודלו באזור הים האדריאטי, אורכו , כשהרוחב משתנה מ בצפון ובאמצע האי, עד ליד העיירה מאלי לושין.
קו החוף הכולל של האי הוא .
בסביבות 2600 שעות שמש בשנה הופכות את האי ליעד תיירותי פופולרי בחודשי הקיץ, במיוחד עבור מבקרים סלובניים, גרמנים ואיטלקים מקרבת מקום.
הלחות הממוצעת היא 70% והטמפרטורות הממוצעות הן 24 מעלות בקיץ ו-7 מעלות במהלך החורף.
באי יש אקלים מתון וצמחייה ירוקת עד (כמו הדס, אלון ודפנה).
עם זאת, כמו במקומות אחרים בים האדריאטי, לושין מתאפיין בהרבה רוחות.
ההתיישבות באי צרס הסמוך מתוארכת ללפני כ-12,000 שנים, וגם האי לושין היה מיושב מאז התקופה הפרהיסטורית.
מעידים על כך מבצרים למרגלות אוסורשצ'יקה וסביב נמל מאלי לושין.
לפי תלמי, הרומאים קראו לאי זה אפסורוס (ביוונית עתיקה: Ἄψορρος), והתייחסו לאיים לושין וצרס ביחד כאל אפסירטידס.בנוסף, נחפרו במספר אזורים באי חורבות של וילה כפרית רומית וכן השתמרו כמה כנסיות מבודדות קטנות מהתקופה הרומית.
בימי הביניים היה לושין נחלה של האצולה של אוסור ולא היה מאוכלס.
העדות הראשונה של מתיישבים מהיבשת הייתה ב-1280. בהתאם לחוזה עם אוסור, ההתיישבויות זכו לממשל עצמי ב-1389. השם לושין הוזכר לראשונה ב-1384. במקביל לדעיכתה ההדרגתית של אוסור מהמאה ה-15 ואילך, ההתיישבויות ולי לושין ומאלי לושין מילאו תפקיד חשוב יותר ויותר.
במאות ה-18 וה-19 התפתחו המסחר, בניית הספינות והספנות באי בצורה אינטנסיבית יותר.
בשנת 1771 ביקר אלברטו פורטיס בצרס ובלושין (שנקרא אז אוסרו) וכתב על ביקורו ספר מסע: Saggio d'osservazioni sopra l'isola di Cherso ed Osero.
לאחר נפילת הרפובליקה של ונציה ב-1797, לושין הפך למחוז של האימפריה האוסטרו-הונגרית של איסטריה במסגרת הסכם קמפו פורמיו.
התיירות הופיעה בלושין בפעם הראשונה בשנת 1885 עם הופעתה של תיירות מרפא.
המלון הראשון בלושין, וינדובנה, נבנה בשנת 1887.
בשנת 1919, לושין, עם אוכלוסייתה האיטלקית בחלקה, הפכה לחלק מאיטליה על פי תנאי חוזה סן ז'רמן, כפי שאושר על ידי הסכם רפאלו מ-1920. האי היה חלק מאיטליה עד 1943, כאשר הוא נכבש על ידי הוורמאכט הגרמני וכוחות קרואטים במהלך מלחמת העולם השנייה כחלק האזור המבצעי של החוף האדריאטי.
ב-1945 האי ושאר חלקי קרואטיה הפכו לחלק מיוגוסלביה, עד שקרואטיה הכריזה על עצמאות מהפדרציה היוגוסלבית ב-1991.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה נרשמה הגירה משמעותי של אוכלוסיית האי דוברת האיטלקית לאיטליה ולמדינות אחרות.
לפי המפקד האחרון מספר האזרחים דוברי האיטלקית בלושין היה 557 (6.64% מכלל אוכלוסיית התושבים הרשמיים).
לפני עצמאותה של קרואטיה מהפדרציה היוגוסלבית, המפקדים הרשמיים דיווחו כי המיעוט דובר האיטלקית קטן בהרבה (נתונים שצוטטו במפקד הרשמי שנערך ב-1981 מראים שהמיעוט האיטלקי היווה רק 1.5% מאוכלוסיית התושבים).
גולים באיטליה וברחבי העולם מפרסמים ניוזלטר השומר על הזיכרונות והמסורות שלהם.
על האי איטלקית פופולרית כשפה שנייה.
ההתנסויות הראשונות שלו היו הפלגה במפרץ קוורנר, והוא למד להפליג בהגעה לבית הספר באמצעות הסירה שלו.
גאודנטיוס מאוסרו: נולד בשנת 1000 לספירה וניהל את מחוז אוסרו (אוסור) כבישוף ומאוחר יותר הפך לקדוש ופטרון האי.
האגדה מספרת שהוא גירש את כל הנחשים הארסיים מהאיים בעודו מסתתר במערה מפני רודפיו.
שרידיו נמצאים כעת במזבח הכנסייה הנושאת את שמו באוסור.
משפחת בוני הספינות של קוסוליץ' מקורה בלושין כנראה לפני המאה ה-18 ועלתה לגדולה באזור, ולבסוף הקימה עסק ספנות מצליח בוונציה וברחבי העולם, שם קו קוסוליץ' הפך למוניטין.
אפוקסיומנוס הקרואטי : ("המגרד") הוא פסל ברונזה שראשיתו במאה ה-1 או ה-2 לפני הספירה.