tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך, הוא מנסה לגפף אותה ומגלה את מיקרופון ההקלטה מוחבא בחזייתה.
בתגובה, המלט שולח לה מסר, כמו בהצגה, אין יותר נישואין.
כמו ב"ההצגה בתוך הצגה" שם המחזה הוא "מלכודת עכברים".
באי בית המלוכה מוזמנים לאולם הקרנות פרטי בבנין משרדי החברה.
שם הם צופים בסרט שהוכן על ידי הסטודנט לצילום והנושא את שם המחזה.
העלילה נסבה על חייה של משפחה רגילה מהעם: אבא, אמא וילד קטן (הוא המלט), החיה בשלוה.
עד, הרגע בו האב נרדם ומישהו, שלא נראה, מטיף רעל לאזנו והוא מת.
מכאן עוברים לדמויות מהעת העתיקה ורואים כיצד ממליכים מלך חדש.
קלאודיוס, מנהל החברה החדש, הצופה בסרט נבעת וזועק אור!
המלט נמלט ממקום ונוהג במכונית המנכ"ל.
מנהל החברה לא שם לב מי הנהג ונכנס למושב האחורי ומצווה עליו לנסוע.
בנסיעה המנכ"ל כורע כרך לפני מסך הטלוויזיה במושב האחורי ומבקש סליחה על הרצח שביצע.
המלט שומע זאת, שולף אקדח ורוצה לנקום את מות אביו וכמו במחזה, הוא נסוג !
הוא מגיע לבית אימו, שם ממתינה לו תוכחה על מעשיו ופוליניוס, המסתתר, במטרה להווכח כי אכן האם מילא את תפקידה החינוכי.
שלא כמו במחזה, הוא הורג אותו באקדח ולא בחרב.
הדם זורם כמים (הצבע האדום אופייני לסרט - ראו להלן).
האם מוכיחה אותו על הרצח שבצע זה עתה, אך הוא מסביר לה שזה לא פחות גרוע ממה שהם עשו: רצח אביו.
הסרט מקבל כאן תפנית על ידי הצגת התנהגות בנוסח שנת ה-2000: קלאודיוס מחפש את פולוניוס וזוכה לתשובות החכמות כמו במחזה:" ארוחת ערב, התולעים סועדים את לבם בגוויתו".
קלואודיוס חסר הסבלנות נותן לו מכת אגרוף בבטנו בנוסח קרבות אגרוף.
המלט נפרד בדרכו לגלות באנגליה ומבקש ברכה מפי האב.
הוא נהדף בגסות טיפוסית מהעידן המודרני.
ולארטס, בכעסו על מות אביו, מנסה כמו, בקרב היאבקות, לחנוק את קלאודיוס - כל אלה דפוסי התנהגות שלא היו עולים על הדעת במחזה מהמאה ה-16.
הצמד "רוזנקרנץ וגילדנשטרן" מלווים את המלט במטוס לגלות המתוכננת לבריטניה.
בטיסה, כאשר הם בתנומה, המלט פותח את המחשב הנייד בתיק שלהם ומגלה כי יש הוראה לבריטים: ראשית, להרוג אותו ושנית, להחזיר את הצמד מיד חזרה לביתם.
הוא מקליד שינוי בהודעה ומשנה את סדר הדברים: להרוג את הצמד ולהחזיר את המלט בחיים הביתה.
הורציו מחכה לו בשדה התעופה ועל אופנוע הוא לוקח אותו לבית הקברות, שם נקברת אופליה, שטבעה בבריכת המים של בניין משרדי החברה.
בסצנה האחרונה, הדו-קרב בין המלט וללארטס, מתקיים במתכונת התחרות האולימפיות בסיף עם שעון עצר ברקע.
ברגע האמת נעצר הדו-קרב, האקדח נשלף והסרט מגיע לסיומו הטרגי.
המלט ולארטס לבושים בבגד הלבן, של שחקני סיף, נופלים שותתי דם בצורה גורפת.
המלך והמלכה נפרדים מהעולם הזה, הוא מיריות אקדח של המלט והיא משתייה בטעות (או לא) של כוס יין עם רעל שהמלך הכין עבור המלט.
הקריין מסיים, עם דברי השחקן במחזה "ההצגה בתוך הצגה":
הרצונות שלנו והגורל שלנו לעיתים יובילו אותנו למגמות מנוגדות
והתחבולות בהן ננקוט עוד יפילו אותנו,
המחשבות שלנו - התוצאות לא בשליטתנו.
אם חשבת שלא תנשאי שנית (לאחר מות בעלך הראשון)
הרי במותו, מחשבותיך לא יהיה להן תוקף.
המלחת קרקעות היא תופעה גאולוגית-אקלימית בה מצטבר בהדרגה מלח על פני הקרקע או בשכבות קרקע אליהן מגיעים שורשי צמחים, עד שריכוזו מונע מצמחים לגדול בקרקע והיא אינה מתאימה לחקלאות.
במצבים קיצוניים הקרקע יכולה להגיע לרמת מליחות שאינה מאפשרת אפילו את גדילתם של צמחים המותאמים למליחות.
השקיה במים מליחים - באזורים שבהם אין מים מתוקים משקים במים מליחים.
השקיה במים מתוקים יחסית במשך אלפי שנים.
למשל השקיה בתעלות ממימי נהר פרת, החידקל והנילוס.
תצורת ניקוז - מי הגשמים, מי נחלים או מים שמגיעים באופן מלאכותי להשקיה, מצטברים ומתאדים, והמלח שבהם נותר בקרקע.
מחסור בגשמים - הגשם שוטף את האדמה.
כשהוא לא קיים נוצרת המלחה.
הגעת מי תהום קרוב לפני הקרקע והתאדותם תוך השארת המלח בקרקע.
הזרמת שפכים ביתיים או תעשייתיים.
המלחת מקור המים בשל ניקוז מי גשמים מקרקעות שהומלחו כבר קודם מאיץ המלחה של קרקעות נוספות.
ישראל - בעמק יזרעאל, אגם כפר ברוך גורם להמלחה, ולכן החליטו לרוקן אותו כדי להכשיר את הקרקעות בעמק לגדילת צמחייה.
אגן הנילוס במצרים - קרקעות רבות נעזבות באזור זה בעקבות המלחה.
חלק נכבד מהעזרה של ארצות הברית למצרים מופנית לחפירת תעלות ניקוז כדי לפנות מלחים מהקרקע.
הפרת והחידקל - מי הפרת מלוחים יחסית, ובשל כך בעיראק רבע מהקרקעות בהן היו גידולים חקלאיים נעזבו עקב ההמלחה.
המלחמות הפרתיות הן מסעות מלחמה שערך הקיסר טראיאנוס כנגד האימפריה הפרתית בין השנים 114–117. במהלך המלחמות כבש טראיאנוס את בירת האימפריה הפרתית, קטסיפון.
הוא נאלץ להפסיק את המלחמה כתוצאה מפריצת מרד התפוצות ברחבי הפרובינקיות החדשות שהוקמו, וכן במצרים, לוב ויהודה.
בשנת 114 יצא טראיאנוס למסע המלחמה האחרון שלו, המלחמות הפרתיות.
על פי הסכמים קודמים, היה על האימפריה הפרתית להתייעץ עם רומא בטרם ימונה מלך ארמניה.
הפרתים הפרו הסכם זה ומינו מלך שלא היה מקובל על הרומאים.
בשנת 114 כבש טראיאנוס את ארמניה והדיח את מלכה.
משם המשיך דרומה אל האימפריה הפרתית עצמה, וכבש את צפון מסופוטמיה, חדייב ודרום מסופוטמיה בשנת 115, ולבסוף את הבירה קטסיפון בשנת 116. הוא המשיך דרומה אל המפרץ הפרסי, והכריז על מסופוטמיה כפרובינקיה חדשה באימפריה.
בשנת 116 חצה את הגבול לתוך פרס וכבש את העיר סוסה, הדיח את מלך הפרתים אוסורס הראשון והציב במקומו שליט בשם פרתמספטס .
היה זה ההישג הגדול ביותר שהשיגו הרומאים בהתקדמותם במזרח, הישג שאף שליט רומי מאוחר יותר לא הגיע אליו.
באותה העת החלו היהודים במרד המכונה "מרד התפוצות", שכלל התקוממות כנגד התושבים היוונים וכנגד הרומאים בערים רבות במסופוטמיה, לוב, אלכסנדריה וקפריסין.
טראיאנוס נאלץ להקצות רבים מכוחותיו לדיכוי המרד.
המרד פרץ, כפי הנראה, בקירנאיקה, היא לוב של ימינו.
חבל ארץ זה הוחזק על ידי חיילים רומים מעטים, שכן הלגיונות ששהו בו דרך קבע נשלחו למלחמה במזרח.
המורדים המשיכו מלוב מזרחה, והגיעו לאלכסנדריה.
כן התקוממו יהודי מסופוטמיה, אשר נכבשה זמן לא רב לפני המרד על ידי צבאות טראיאנוס.
לדיכוי המרד במצרים נשלח קווינטוס מרקיוס טורבו, שהצליח בעזרת כוח רב לחסל את המרד.
הקהילה העשירה והמשגשגת ביותר בתפוצות, קהילת אלכסנדריה, חרבה, ובית הכנסת המפואר שהיה בה הושמד.
רבים מאוד נהרגו, והקהילה לא שבה לעולם למצבה הקודם.
גם קהילת קפריסין חרבה, וכן חרבו קהילות נוספות, מארם נהריים ועד לוב.
מדכא המרידה הפרתית במסופוטמיה היה לוסיוס קווייטוס.
קווייטוס ויחידתו לקחו חלק בפלישה של טראיאנוס לאימפריה הפרתית בשנת 115, הוא הצליח ללכוד את העיר סינגרה ללא קרב והוביל את דיכוי המרד של האוכלוסייה בארם נהריים (שסופחה לא מכבר כפרובינקיה "מסופוטמיה").
במסעו טבח קווייטוס מספר רב של יהודים, ככל הנראה כדי שלא יתמרדו בדומה לשאר היהודים בתפוצות.
במהלך דיכוי המרד הוא כבש מחדש את נציבין והחריב את אורפה.
מרד התפוצות פגע בסיכויי הקיסר טראיאנוס להכות בפרתים ולכבוש את המזרח.
באותו הזמן בפרובינקיה יודיאה התרחש פולמוס של קיטוס – הכינוי מדברי חז"ל להתקוממות שהתרחשה בזמן מרד התפוצות בארץ ישראל.
המרידה התרחשה במקביל למרד התפוצות, והמקורות על אודותיה הם קלושים ביותר.
התלמוד מזכיר מרד יהודי שהתרחש בין המרד הגדול למרד בר כוכבא; ה"היסטוריה אוגוסטה", שלרוב אינה נחשבת כמקור מהימן, מזכירה שארץ ישראל "גילתה רוח מרדנות" באותה העת.
לבסוף קיימת עדות אפיגראפית על כך שהתנהלה לחימה בארץ ישראל בשנים הללו.
מכיוון שהמרד לא הותיר את רישומו בהיסטוריה יש הסכמה בקרב החוקרים שהיה מדובר במרד בעל היקף קטן.
לא ידוע לנו על סדר המאורעות המדויק, אולם ידוע כי בשנת 116 נשלחה יחידה של הלגיון השלישי 'קיראניקה' לירושלים, לחזק את חיל המצב המקומי.
אולם העדות החשובה ביותר למהומות בפרובינקיה היא השינוי המנהלתי שחל בה לאחר מכן.
בשנת 117 מינה הקיסר טראיאנוס את לוסיוס קווייטוס, שדיכא את המרידות במסופוטמיה, למושל יהודה, והוא הגיע עם חייליו המאורים הנאמנים והוסיף לגיון שני למצבת כוח האדם הרומאי בפרובניקיה (ככל הנראה היה זה הלגיון השני 'טראיאנה').
יש להניח שקווייטוס קיבל את מינויו כדי להשקיט את יהודה ולדכא את המרד היהודי.
דבר זה הפך את יהודה לפרובינקיה פרו-קונסולרית (כלומר פרובינקיה שנציבה היה קונסול לשעבר).
בשלב זה התערערה בריאותו של טראיאנוס עד כדי שנאלץ לפרוש מן המלחמה, והוא מת ב-9 באוגוסט 117 בטרסוס שבקיליקיה.
המלך אובו הוא מחזה פרי עטו של אלפרד ז'ארי, שהוצג לראשונה ב-1896. המחזה מבשר את תיאטרון האבסורד והסוריאליזם.
הוא אחת משלוש בורלסקות מסוגננות שבהן ז'ארי משתמש בסאטירה כדי לתאר את העוצמה, החמדנות והמנהגים הנלוזים – במיוחד של הנטייה הבורגנית מדושנת העונג להשתמש לרעה בסמכות שמולידה ההצלחה.
אחריו יצאו לאור "אובו קרנן", "אובו באזיקים" ו"אובו על ההר", שלא הוצגו במהלך 34 שנות חייו של ז'ארי.
"ראשיתו של אובו המקורי", כתבה ג'יין טיילור, "קיבלה מעמד של אגדה בתרבות התיאטרון הצרפתי."
ראשיתו של המחזה בבית הספר התיכון בעיר רן (שבחבל ברטאן) שבו למד ז'ארי.
מורהו לפיזיקה, פליקס אבר או "אדון אֵבֶּר" (Monsieur Hébert), היה דמות נלעגת בעיני תלמידיו, מכיוון שהיה שמן מאוד, מכוער, מתנשא וחסר סמכות לחלוטין.
ב- 1888, כשהיה תלמיד בן חמש עשרה, קרא ז'ארי בעיון את "הפולנים", פארסה קצרה שמלגלגת על מר אבר, מורהו לפיזיקה, פרי עטם של חבריו הטובים, האחים שרל ואנרי מורן.
הגרסה הראשונה של המחזה הייתה כשז'ארי והאחים מורן העלו בעליית הגג של מורן הצגת בובות בשם "הפולנים": שנתיים לאחר שז'ארי עבר להתגורר בפריז, פרסם בכתב עת ספרותי קטעים ממחזה תחת הכותרת "גיניול", שבהם הופיע השם "אובו" לראשונה.
היה זה אחד מהמחזות הרבים שנוצרו סביב דמותו של אבא אובו.
הוא אבד מזמן, כך שלא ניתן להתחקות אחר המקור הראשוני של "המלך אובו".
ברם, ברור שז'ארי שיכתב והרחיב את המחזה במידה ניכרת, ועיצב את גיבורו הראשי באופן שבו הוא ידוע כיום.
לדברי ג'יין טיילור, "הדמות המרכזית ידועה לשימצה בשל עיסוקה האינפנטילי בעולם.
חייו של אובו סובבים סביב סיפוק תאוותיו."
"המלך אובו" חוקר את נצלנותו הפוליטית, הצבאית והפלילית ומגיש עיבוד פרודי של מצבים ועלילות מתוך הדרמה השייקספירית, בכלל זה "מקבת'", "המלט" ו"ריצ'רד השלישי".
בדומה למקבת', אובו – בעידודה של אשתו – רוצח את המלך שעזר לו ותופס את מקומו, ובשל כך מובס ונרצח בידי בנו.
ז'ארי גם עיבד את רוח הרפאים של המלך המת ואת המרד של פורטינברס מתוך "המלט", את סירובו של בקינגהאם לקבל גמול על שסייע לתפוס את השלטון מתוך "ריצ'רד השלישי" ואת הדוב מתוך "אגדת חורף".
טיילור כותבת: "לקהל הצופה במתקפות אינפנטיליות אלה נגרמת הנאה מיוחדת במינה.
חלק ממנה נובע מהעובדה שבמצב הבורלסקי שז'ארי המציא, אין שום מקום למסקנות.
בעוד אובו הוא חתרן בלתי נלאה בשאיפותיו הפוליטיות, ואכזרי ביחסיו האישיים, נראה שאין לו השפעה שניתן לאמוד אותה על הדמויות המאכלסות את העולם הפארסי שהוא יוצר סביב עצמו.
בכך הוא פועל מתוך זעמנו ותשוקותינו הילדותיים ביותר, שבהם אנחנו מחפשים לספק את עצמנו בכל מחיר."
התואר "אובואיסט" (ubuesque), על שם המלך אובו המייצג את התכונות שצינה טיילור, הפך להיות שגור בשפה הצרפתית ובשיח הפוליטי הצרפתי.
דברי ימי כתיבתם של המחזות "המלך אובו" ו"אובו קרנן", משתרעים על פני עשורים של שכתוב ובמקרה של הראשון, מעולם לא באו לכלל סיום.
בזמן שז'ארי רצה ש"המלך אובו" יפורסם ויוצג, האחים מורן איבדו עניין במהתלות בית הספר, ואנרי מורן נתן לז'ארי רשות לעשות איתם ככל העולה על רוחו.
שארל מורן לעומת זאת, ניסה לימים לזקוף לזכותו קרדיט, אולם חלקו בגרסה המוקדמת של המחזה מעולם לא היה סוד.
המחזה "המלך אובו" כפי שאנו מכירים אותו כיום, ראה אור לראשונה ביוני 1896. ז'ארי פגש באלפרד וואלט, שהיה עורך כתב העת "מרקור דה פראנס", ובאשתו ראשילד והציג בביתם את המחזה "המלך אובו" (Ubu Roi).
ב-10 בדצמבר 1896 הוצג המחזה בתיאטרון דה ל'אוור בפריז, בבימויו של אורליאן לינייה-פו, מנהלו האמנותי של התיאטרון.
כדי להעלות את המחזה שאלו את פירמן ז'מייה ולואיז פראנס, שני שחקנים מהקומדי פראנסז.
לפני ההצגה עלה ז'ארי לבמה, הודה לכל מי שעזר לו ואמר שעלילת המחזה מתרחשת בפולין, שבאותה תקופה לא הייתה קיימת, כי היא חולקה מזמן בין האימפריה הרוסית לאימפריה ההבסבורגית ולפרוסיה.
דוד זינדר כותב על הצגת הבכורה במבוא לתרגומו למחזה:
"צעד פירמן ז'מייה, בלבוש נפוח, דמוי אגס, ובקול רם ובוטח, אמר את המילה הראשונה של המחזה: "חרא!" (Merdre).
המהומה שהתחוללה למשמע מלה אסורה זו, השתוללה ללא מעצורים למעלה מרבע שעה, וגם כשזו נרגעה, תמונה זו חזרה על עצמה משך כל ההצגה בכל פעם שמילה זו הושמעה שוב.
גרסה זו של המחזה הוצגה פעמיים בלבד.
המבקרים יצאו לקרבות עיתונאיים על דעותיהם לכאן ולכאן, וז'ארי בן ה-23 היה לשם דבר בחוגי האמנות של פריז."
המחזה הוצג לראשונה ב"קומדי פראנסז" רק בשנת 2009 בבימויו של ז'אן-פייר ונסאן ובכיכובו של סרז' בגדרסיאן.
"המלך אובו" היה הבסיס לסרט המונפש של יאן לניצה Ubu et la Grande Gidouille
ואחר-כך עובד למחזה של ג'יין טיילור Ubu and the Truth Commission (1998), מחזה ביקורתי על ועדת האמת והפיוס של ממשלת דרום אפריקה שנוצרה בתגובה למעשי הזוועה שבוצעו במהלך האפרטהייד.
"המלך אובו" גם עובד לסרט Ubu Król ב-2003 בידי פיוטר שולקין, שהדגיש את טבעם הגרוטסקי של החיים הפוליטיים בפולין מיד לאחר נפילת הרפובליקה העממית הפולנית.
בהשראת הקומדיה השחורה של השחיתות המתוארת ב"המלך אובו" פיתח ג'אנינה בראסקי את סיפר האבסורד הפורטוריקני "הבננה של ארצות הברית" המשופע בגרוטסקות מופרזות בנוסח ה"'פאטאפיזיקה" של ז'ארי,
בדבר נפילתה של האימפריה האמריקאית ושחרורה של פוארטו ריקו
התייחסות במדיה אמנותית מסוגים שונים
ז'ואן מירו השתמש ב"המלך אובו" כנושאה של סדרה בת 50 הדפסי אבן שיצר בשנת 1940, המכונה בשם "סדרת ברצלונה".
תמונות אלה יכולות להיות של "המלך אובו" אבל הן גם סאטירה על פרנסיסקו פרנקו והגנרלים שלו אחרי שניצח במלחמת האזרחים בספרד.
בספרה "שנות השישים של לינדה מקרטני: דיוקנה של תקופה", כתבה לינדה מקרטני שפול מקרטני קרא את מחזהו של ז'ארי כשכתב את המילים לשיר "Maxwell's Silver Hammer".
להקת הרוק הניסויי Pere Ubu נקראת על שם הגיבור הראשי בספר.
אלבומם משנת 2009 "Long Live Père Ubu!", השיר "City Hobgoblins של להקת הפופ ממנצ'סטר The Fall, הוא עיבוד למחזהו של ז'ארי.
הוא מכיל את השורה "המלך אובו הוא ביתו של הובגובלין", פרי עטו של מארק סמית.
ללהקה הבריטית Coil יש שיר ששמו "אובו השחור" (Ubu Noir) באלבומם משנת 1984 Scatology, בהשראת דמותו של המלך אובו.
באוקטובר 2012, עיבוד בשם "פרויקט אובו" (The Ubu Project), בבימויו של מייקל הברטי הוצג באוניברסיטת מדינת Kennesaw, בג'ורג'יה.
אלפרד זארי, אובו המלך, תרגם והוסיף מבוא והערות: ד"ר דוד זינדר, הוצאת אור עם, תשמ"ז 1987.
אלפרד ז'ארי, המלך אובו: מחזה בחמש מערכות - שלושים ושלוש תמונות, עברית – עמוס קינן, תל אביב: מרכז ישראלי לדרמה, תשל"ו .
1. תיאטרון המעגל - הצגת בכורה: יוני 1965 (הוצג בשפה האנגלית)
יוצרים: מתרגמת (מצרפתית לאנגלית) – ברברה רייט, במאי – פיליפ דיסקין, מעצב תלבושות – ארטור גולדרייך.
שחקנים: אבא אובו - ז'אק כהן, אמא אובו – פיית גליקמן, הקפיטן – אנתוני רובין, מרק קוהדלי.
2. תיאטרון הקאמרי – הצגת בכורה: 16 בינואר 1971
יוצרים: מתרגם – עמוס קינן, במאי – שמואל בונים, מעצבת תפאורה – רות דר, מלחין מוזיקה – יוחנן זראי.
שחקנים: אבא אובו - זאב רווח, אמא אובו – דבורה קידר, מישה נתן, עליזה יצחקי, אלברט כהן, יוסף כרמון, נסים זוהר, יצחק חזקיה, אברהם פלטה, אורה שריון.
3. תיאטרון החאן – הצגת בכורה: 1984 (לקט מכתביו של ז'ארי שנקרא "אבא אובו: קריקטורה פראית, על פי כתבי ז'אן ז'ארי")
יוצרים: במאי – שמואל הספרי, מעצבת תפאורה ותלבושות - יעל פרדס, מעצב תאורה - יעקב מרזל, כוריאוגרפיה - ליאורה גרוסמן, מוזיקה - נפתלי וגנר.
שחקנים: אבא אובו – אבינעם מור-חיים, אמא אובו – אורלי זילברשץ, אורנה רוטברג - המלכה רוזמונדה, ויקטור עטר, אבינועם מור חיים, יעל אופיר, איציק בר יוסף, אריה צ'רנר.
המלט הקלינגוני הוא תרגום של המחזה המלט של שייקספיר לקלינגונית, שפה מתוכננת שהופיעה בסדרת הטלוויזיה מסע בין כוכבים.
תהליך התרגום לקלינגונית על ידי ניק ניקולאס ואנדרה סטרנדר ארך מספר שנים.
הגרסה הקלינגונית מתרחשת במאה ה-22 ועוסקת בחמלט, בנו של הקיסר של קחונוס, כוכב הבית הקלינגוני.
בעקבות כך, הגרסה קצת שונה מהגרסה המקורית, בכך שצרפת הוחלפה ברומולאנים, וגם קצת אמירות שונו כדי להתאים לתקופה ולתרבות הקלינגונית, אך השאר נשארו כמו שהם.
לדוגמה, להיות או לא להיות תורגם ל-"'taH pagh taHbe", אבל באותה סצנה, הציטוט "הארץ הלא נודע, העתיד" שונה ל"לאחר המוות" במקום "העתיד".
המלט הוא סרט טלוויזיה משנת 2009 עיבוד של הלהקה השייקספירית המלכותית למחזה השייקספירי באותו שם.
הסרט שודר בערוץ BBC Two ב-26 בדצמבר 2009. בארצות הברית שודר הסרט לראשונה ב-28 באפריל 2010 בערוץ PBS.
גרגורי דוראן הוא במאי הסרט.
דייוויד טננט מככב בתפקיד הראשי בדמות הנסיך המלט.
עוד משתתפים בסרט פטריק סטיוארט בתפקיד המלך קלאודיוס ורוחו של אביו של המלט, פני דאוני בתפקיד המלכה גרטרוד, מריה גייל בתפקיד אופליה, אדוארד בנט בתפקיד לארטס, אוליבר פורד דייוויס בתפקיד פולוניוס ופיטר דה ג'רזי בתפקיד הורציו.
הסרט צולם בטכניקת מצלמה יחידה, בשימוש בטכנולוגיה של חברת RED One camera.
הנסיך המלט – דייוויד טננט
המלך קלאודיוס / המלך המלט – פטריק סטיוארט
המלכה גרטרוד – פני דאוני
הורציו – פיטר דה ג'רזי
פולוניוס – אוליבר פורד דייוויס
רוזנקרנץ / קברן שני – סם אלכסנדר
השחקן המגלם את המלך – ג'ון וודוויין
אוסריק / השחקן המגלם את המלכה – ריאן גייג'
המלך בפנטומימה – סמואל דאטון
המלכה בפנטומימה / כומר – ג'ים הופר
ריינלדו / האסיר בפנטומימה – דייוויד אג'לה
פרסיסקו / פורטינברס – רוברט קרטיס
גבירה משרתת – ריאן סטיל
גבירה משרתת – זואי ת'ורן
ב-4 בינואר 2010 יצא הסרט ב-DVD בהוצאת 2 Entertain בממלכה המאוחדת ובאירלנד.
ב-19 באפריל 2010 יצא בפורמט Blu-ray.
ב-4 במאי 2010 יצא הסרט בארצות הברית ובקנדה ב-DVD וב-Blu-ray.
המלט הוא עיבוד קולנועי משנת 1996 למחזה "המלט" מאת ויליאם שייקספיר, בבימויו של קנת בראנה ובכיכובו בתפקיד הראשי בדמות הנסיך המלט.
עוד משתתפים בסרט דרק ג'קובי בתפקיד המלך קלאודיוס, ג'ולי כריסטי בתפקיד המלכה גרטרוד, קייט וינסלט בתפקיד אופליה, מייקל מלוני בתפקיד לארטס, ריצ'רד בריירס בתפקיד פולוניוס וניקולס פארל בתפקיד הורציו.
שחקנים נוספים בסרט הם רובין ויליאמס, ז'ראר דפארדיה, ג'ק למון, בילי קריסטל, רופוס סוול, צ'רלטון הסטון, ריצ'רד אטנבורו, ג'ודי דנץ', ג'ון גילגוד וקן דוֹד.
זהו סרט הקולנוע הראשון שמציג את המחזה "המלט" במלואו, והוא נמשך מעט יותר מארבע שעות.
זמן ההתרחשות הוא המאה ה-19, אבל השפה נשארה אנגלית מהתקופה האליזבתנית.
ארמון בלנהיים שימש לצילומי החוץ עבור טירת אלסינור, וצילומי הפנים נערכו כולם באולפני שפרטון, ששולבו בהם צילומים של בלנהיים.
"המלט" היה סרט הדרמה החשוב האחרון שצולם בפילם 70 מ"מ עד 2012, עם יציאת סרטו של פול תומאס אנדרסון "המאסטר".
הסרט נחשב לאחד העיבודים הקולנועיים הטובים ביותר של מחזות שייקספיר.
הוא לא זכה להצלחה בקופות וההכנסות היו פחות מחמישה מיליון דולר, כשהתקציב עמד על 18 מיליון דולר.
הסרט היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר בטקס ה-69 עבור עיצוב התפאורה הטוב ביותר (טים הארווי), עיצוב התלבושות הטוב ביותר (אלכסנדרה ביירן), הפסקול המקורי הטוב ביותר (פטריק דויל) והתסריט המעובד הטוב ביותר (קנת בראנה).
הסרט עוקב אחר העלילה של המלט המחזה המקורי, והוא העיבוד הראשון שכולל את הטקסט המקורי במלואו.
קנת בראנה – הנסיך המלט, הפרוטגוניסט ונסיך דנמרק.
הוא בנו של המלך המלט המנוח ויורש העצר.
בתחילה המלט מתאבל על מות אביו ומאוכזב מנישואיה של אמו לקלאודיוס דודו.
בהמשך רוח הרפאים של המלך המלט אומרת לו שקלאודיוס רצח אותו כדי לגזול את כס המלכות.
המלט נשבע לנקום את מות אביו.
בראנה מגלם את הדמות של המלט בצורה פחות "נוירוטית" מעיבודים אחרים.
בסצנות שבהם המלט מעמיד פנים כמשוגע בראנה מציג את המלט כמי שנמצא בהתקף מאניה.
דרק ג'קובי – המלך קלאודיוס, האנטגוניסט ואחיו של המלך המנוח.
הוא רצח את אחיו המלט כששפך רעל לאוזנו בהיותו ישן.
לאחר מכן הוא תופס במהירות את המלוכה ומתחתן עם אלמנת המלך.
בתחילה, כשהוא מאמין שהטירוף של המלט נובע מאבלו על מות אביו והדחייה של אופליה, פולוניוס משכנע את קלאודיוס שהוא יוכל לרגל אחריו.
כשקלאודיוס מגלה שהמלט יודע על הרצח הוא מפעיל את רוזנקרנץ וגילדנשטרן, שניים מחבריו ללימודים של המלט, כדי שיהרגו את אחיינו.
על אף ש רוזנקרנץ וגילדרשטיין מוכנים בהחלט לשרת את קלאודיוס, הם אינם מודעים לכך שהוא חפץ במותו של המלט.
ג'ולי כריסטי – גרטרוד, מלכת דנמרק.
אשתו של המלך המלט, וכן אשתו של המלך קלאודיוס, איתו התחתנה זמן קצר אחר מותו של בעלה המלך.
היא אינה יודעת דבר על העבירה שגרמה למותו.
ריצ'רד בריירס – פולוניוס, יועץ המלך ואביהם של אופליה ולארטס.
הוא מאמין שהמלט משוגע ומשכנע את קלאודיוס להצטרף אליו כדי לרגל אחרי הנסיך.
פולוניוס נרצח בידי המלט כשהוא מאזין בחשאי לשיחה שלו.
המלט טועה בזיהויו וחושב שהוא פוגע בקלאודיוס.
קייט וינסלט – אופליה, בת אצילים דנית ובתו של פולוניוס.
אופליה הייתה מושא אהבתו של המלט, עד שאביה ואחיה לארטס יעצו לה לנתק את הקשר ביניהם.
לבסוף דעתה נטרפת עליה בשל התנהגותו של המלט ורצח אביה, והיא מטביעה את עצמה.
ניקולס פארל – הורציו, חברו הטוב של המלט אותו הכיר כשלמד באוניברסיטת האלה-ויטנברג.
מייקל מלוני – לארטס, בנו של פולוניוס ואחיה של אופליה.
אחרי שהורה לאחותו לנתק את מערכת היחסים בינה להמלט, הוא נוסע לפריז.
כשמגיעות אליו הידיעות על מותו של אביו הוא חוזר לדנמרק, ועומד בראש אספסוף כדי להסתער על הטירה.
קלאודיוס אומר לו מי הוא הרוצח האמיתי של אביו, ומסית אותו להרוג את המלט ולנקום את מותו של פולוניוס.
בהמשך הוא זומם עם קלאדיוס כיצד להרוג את המלט במהלך תחרות סיף.
רופוס סוול – פורטינברס, נסיך נורווגיה.
בסצנת הסיום פורטינברס וצבאו מסתערים על הטירה, והוא מכריז על עצמו כמלך דנמרק.
רובין ויליאמס – אוסריק החצרן באלסינור שאותו שולח קלאודיוס להזמין את המלט לדו-קרב נגד לארטס
ז'ראר דפארדיה – ריינלדו, משרתו של פולוניוס.
הוא נשלח לפריז לעקוב אחר לארטס.
טימותי ספול – רוזנקרנץ, חברו של המלט.
קלאודיוס מטיל עליו לרגל אחר המלט.
ריס דינסדייל – גילדרנשטרן, חברו של המלט.
ג'ק למון – מרצלוס, זקיף באלסינור, שיחד עם ברנרדו מודיע להורציו על הופעת רוח הרפאים של המלך המלט.
איאן מקאליני – ברנרדו, זקיף באלסינור, שיחד עם מרצלוס מודיע להורציו על הופעת רוח הרפאים של המלך המלט.
ריי פירסון – פרנציסקו, זקיף באלסינור.
הדמות הראשונה המופיעה על המסך.
בריאן בלסד – רוח אביו המת של המלט.
התגלות בדמות האב המת שמספרת להמלט על הרצח.
בילי קריסטל – קברן ראשון, החופר את קברה של אופליה.
הוא מציג בפני המלט גולגולת של יוריק, בלי לדעת שהמלט הכיר מקודם את ליצן החצר.
סיימון ראסל ביל – קברן שני.
דון וורינגטון – וולטימנד, שגריר שנשלח על ידי המלך קלאודיוס אל מלך נורווגיה.
ראביל איסיאנוב – קורנליוס, שגריר שנשלח על ידי המלך קלאודיוס אל מלך נורווגיה.
צ'רלטון הסטון – השחקן שמגלם את המלך.
ריצ'רד אטנבורו – שגריר אנגליה
ג'ון גילגוד – פריאמוס, מלך טרויה.
מופיע בפלשבק במונולוג של המלך השחקן.
ג'ודי דנץ' – הקובה, מלכת טרויה ואשתו של פריאמוס.
מופיעה בפלשבק ונוזפת באחיין על טענותיו נגד דנמרק.
קן דוד – יוריק, ליצן החצר.
מופיע בפלשבק כשהוא משעשע את אנשי המלכות באלסינור במהלך הסצנה עם הקברנים.
ג'ון ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס האחד-עשר ממרלבורו – מופיע בתפקיד קמע קטן בדמות קפטן נורווגי.
חלקים מהבימוי של הסרט התבססו על ההפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית בבימויו של אדריאן נובל בה שיחק בראנה בתפקיד הראשי.
הסרט משתמש בטקסט של מהדורת הפוליו הראשונה משנת 1623, עם תוספות ממהדורת קווארטו השנייה, ותיקונים ממקורות אחרים.
על אף שהסרט מכיל את הטקסט המלא הוא גם מאוד ויזואלי.
נעשה שימוש תכוף בפלשבקים, כדי לתאר סצנות שרק מתוארות אבל לא משוחקות בטקסט השייקספירי, כגון ידידותו של המלט עם יוריק, או יחסי המין עם אופליה.
בשונה מגרסאות קודמות של "המלט", סצנות הפנים מוצגות בצורה צבעונית מרהיבה.
בראנה בחר להשתמש בתלבושות וריהוט של התקופה הוויקטוריאנית והשתמש בארמון בלנהיים שנבנה בתחילת המאה ה-18 לצילומי החוץ של טירת אלסינור.
לדברי הארי קיישאן הסרט בנוי בצורה אפית, ומתכתב עם הסרטים "בן חור", "עשרת הדיברות" ו"דוקטור ז'יוואגו".
ההשוואה ל"דוקטור ז'יוואגו" גוברת בשל נוכחותה של ג'ולי כריסטי (שגילמה את לארה) בתפקיד גרטרוד.
הסרט "המלט" צולם באמצעות "Panavision Super 70" על ידי אלכס תומסון.
זה היה סרט הקולנוע האחרון שצולם ב-70 מ"מ עד ההפקה של הסרט "המאסטר" בשנת 2012. בראנה היה בין המעטים שהשתמשו אחר כך במצלמות של 65 מ"מ, בסרטו "רצח באוריינט אקספרס" משנת 2017.
את פסקול הסרט "המלט" כתב והפיק פטריק דויל, שהרבה לשתף פעולה עם קנת בראנה, וניצח רוברט זיגלר.
דויל חיבר שלושה נושאים מוזיקליים עבור הדמויות של אופליה, קלאודיוס והמלט.
אלבום הפסקול יצא לאור ב-10 בדצמבר 1996 בחברת Sony Classical Records, ובו 26 רצועות של מוזיקה הנמשכת מעל 76 דקות.
על עבודת על הסרט היה דויל מועמד לפרס אוסקר עבור הפסקול המקורי הטוב ביותר.
In Pace (3:07) – בביצועו של פלאסידו דומינגו (מושמע עם כותרות הסיום של הסרט)
הקרנת הבכורה של הסרט "המלט" היה בפסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 1997. בחלק מהשווקים יצאה גרסה מקוצרת של סרטו של בראנה באורך שעתיים וחצי לערך.
המלט הוא סרט דרמה משנת 1990, המבוסס על הטרגדיה באותו שם מאת ויליאם שייקספיר, בבימויו של פרנקו זפירלי ובכיכובו של מל גיבסון בתפקיד הראשי.
עוד מופיעים בסרט גלן קלוז, אלן בייטס, פול סקופילד, איאן הולם, הלנה בונהם קרטר, סטיבן דיליין, ונתניאל פרקר.
הסרט הוא קופרודוקציה בינלאומית, אמריקאית בריטית וצרפתית.
זהו הסרט הראשון שהופק בחברת Icon Productions, שגיבסון היה שותף בהקמתה.
בדנמרק, הנסיך המלט מעורב במזימה להשתלט על המלוכה.
דודו האכזר קלאודיוס רוצח את אחיו ותופס את מקומו כמלך.
לאחר שהמלט פוגש את רוח אביו חסרת המנוחה, הוא מעמיד פנים כמטורף, ומתכנן לנקום את מותו.
מל גיבסון – הנסיך המלט
גלן קלוז – המלכה גרטרוד
אלן בייטס – המלך קלאודיוס
פול סקופילד – רוחו של המלך המלט
הלנה בונהם קרטר – אופליה
מייקל מלוני ושון מארי – רוזנקרנרץ וגילדנסטרן
פיט פוסלתווייט – השחקן המגלם את המלך
כריסטופר פיירבנק – השחקן המגלם את המלכה
באפריל 1989 הודיע זפירלי במסיבת עיתונאים בלוס אנג'לס על כוונתו להפיק את הסרט, והוכרז כי מל גיבסון יגלם את המלט.
זפירלי רצה ליצור עיבוד למחזה השייקספירי, שיהיה נגיש ומושך לקהל הצעיר.
ליהוקו של גיבסון נעשה בכוונה למשוך את קהל היעד האמור.
גלן קלוז נבחרה להשתתף בסרט בעקבות הצלחת מותחנים בכיכובה, וביניהם "להב משונן" ו"חיזור גורלי".
הסרט מומן בעזרת הלוואה מבנק הולנדי לחברת ההפקה "Carolco Pictures", בארי ספיקינגס נסלון אנטרטיימנט, ו-"Sovereign Pictures".
הצילומים החלו ב-23 באפריל 1990 וארכו 11 שבועות.
אתרי הצילומים כללו את טירת דאנוטר, סטונהייבן וטירת בלאקנס.
טירת דובר שימשה כאתר עיקרי לצילומי טירת אלסינור, ביתם של המלט ובני משפחתו.
צילומי הפנים נערכו באולפני שפרטון בלונדון.
נורמה מוריסו הייתה מעצבת התלבושות הראשונה, אך עזבה את ההפקה מסיבות לא ידועות, ומאוריציו מילנוטי החליף אותה.
הסרט היה מועמד לשני פרסי אוסקר, האחד לעיצוב תפאורה הטוב ביותר, והשני לעיצוב התלבושות הטוב ביותר (דנטה פרטי, פרנצ'סקה לו סקאבו).
סר אלן בייטס היה מועמד לפרס באפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בתפקיד קלאודיוס.
המלט הוא סרט בריטי משנת 1969, עיבוד למחזה "המלט" מאת ויליאם שייקספיר, בכיכובו של ניקול ויליאמסון בתפקיד הנסיך המלט.
את הסרט ביים טוני ריצ'רדסון והוא מבוסס על הפקה בימתית בתיאטרון ראונדהאוס בלונדון.
בסרט מככבים אנתוני הופקינס בתפקיד המלך קלאודיוס, ג'ודי פארפיט בתפקיד המלכה גרטרוד, מריאן פיית'פול בתפקיד אופליה, מארק דיגנאם בתפקיד פולוניוס, גורדון ג'קסון בתפקיד הורציו, ומייקל פנינגטון בתפקיד לארטס.
בניגוד לסרטים הוליוודיים של יצירות קלאסיות שנעשו בתקציבי ענק, סרט זה הופק בתקציב קטן ובתפאורה מינימליסטית, הכוללת אביזרים ותלבושות בסגנון הרנסאנס, ושימוש בחללים אפלים ומוצלים.
מנהרה של לבנים משמשת לסצנה שעל החומות.
רוח הרפאים של אביו של המלט מוצגת רק באור שזוהר על המתבוננים.
הסרט שם דגש רב על ההיבטים המיניים של המחזה, ורומז על יחסים של גילוי עריות בין לארטס ואופליה.
המלט הוא סרט אילם בריטי משנת 1913 בבימויו של היי פלאמב ובכיכובם של ג'ונסטון פורבס-רוברטסון, גרטרוד אליוט ושל וולטר רינגהם.
הסרט הוא עיבוד של המחזה "המלט" מאת ויליאם שייקספיר בהפקת הפוורת' קומפני, והוא מבוסס על ההצגה שהועלתה בתיאטרון דרורי ליין בשנת 1913.
פרסי רודס – רוח הרפאים
ריצ'רד אנדין – השחקן השני
אוליב ריצ'רדסון – השחקנית המלכה
אי איי רוס – גילדנשטרן
המלט הוא סרט צרפתי משנת 1900, עיבוד לחלק מהמחזה "המלט" מאת ויליאם שייקספיר.
זהו העיבוד הקולנועי הראשון שנעשה למחזה.
השחקנית שרה ברנאר מככבת בתפקיד הראשי.
במאי הסרט הוא קלמנט מוריס.
אורכו של הסרט הוא שתי דקות.
זהו גם אחד הסרטים הראשונים שמשתמש בטכניקה חדשה שהתגלתה והיא הקלטה של קולות השחקנים.
בעת הקרנת הסרט השמיעו גם את ההקלטה.
כך שאף על פי שהסרט הופק בתקופת הראינוע, הוא לא היה סרט אילם.
הקרנת הבכורה של "המלט" הייתה ב-1 באוקטובר 1900 בתערוכה העולמית בפריז.
פייר מנייה (Pierre Magnier) – לארטס
סוזן סיילור – A page
המלט הוא סרט גרמני משנת 1921, עיבוד למחזה באותו שם מאת ויליאם שייקספיר.
בסרט מככבת שחקנית הראינוע הדנית אסטה נילסן.
את הסרט ביימו סוון גאדה והיינץ שאל.
בעיבוד זה, שנכתב בהשראת הספר "The Mystery of Hamlet" מאת ד"ר אדוארד פ.
וינינג, המלט הוא אישה המחופשת לגבר כדי לשמר את השושלת.
על אף הגישה הרדיקלית של הסרט נכתב עליו בעיתון הניו יורק טיימס ש"שמור לו מקום יחד עם הטובים ביותר".
פול קונרדי – המלך המלט
מתילדה ברנדט – המלכה גרטרוד
אדוארד פון וינטרשטיין – המלך קלאודיוס
אנטון דה ורידר – לארטס
המלך ארתור הוא סרט הרפתקאות היסטורי בהפקה אירית-בריטית-אמריקאית, בבימויו של אנטואן פקואה, לפי תסריט של דייוויד פרנזוני.
בסרט מככבים קלייב אוון בדמות המלך ארתור, יואן גריפיד' בתפקיד לנסלוט וקירה נייטלי בתפקיד גווינביר.
סרט זה, בשונה מהפקות אחרות שנעשו על המלך ארתור, מצייר אותו כקצין רומאי, ולא כאביר מימי הביניים.
על אף השוני מהמקור, המבינוגיון הוולשי, ניסו המפיקים לשווק את הסרט כמבוסס על אירועים היסטוריים של אגדות המלך ארתור, בהשראת ממצאים ארכאולוגים חדשים.
הסרט גם מחליף את סיפור שליפת החרב מתוך האבן, בסיפור קודר וטרגי יותר על האופן בו קיבל ארתור את החרב אקסקליבר.
צילומי הסרט נערכו באירלנד, אנגליה וויילס.
ארתור (קלייב אוון) הוא פרש רומאי, הידוע בשם ארטוריוס קסטוס, בנם של אב רומאי ואם קלטית, והוא מפקד על יחידת חיל פרשים סרמטית בחיל עזר בצבא הרומי הנמצאת בבריטניה בשנת 410 עם סיום הכיבוש הרומי של בריטניה.
ארתור שומר אמונים לרומא והוא נוצרי אדוק, אבל הוא הולך בעקבות תורתו של פלאגיוס שרבים רואים בו כופר.
הוא ואנשיו מגנים על חומת אדריאנוס נגד הפיקטים (Woads), שבט של קלטים בריטונים המורדים נגד השלטון הרומי, בהנהגתו של מרלין (סטיבן דיליין).
ארתור והאבירים הנותרים לנסלוט (יואן גריפיד'), בורס (ריי וינסטון), טריסטן (מאדס מיקלסן), גאווין (ג'ואל אדגרטון), גלהאד (יו דנסי) ודגונט (ריי סטיבנסון) מצפים להשתחרר מהשירות עבור האימפריה הרומית אחרי שמילאו את חובתם במשך 15 שנה.
בלילה בו הם אמורים לקבל את כתב השחרור, הבישוף גרמנוס שולח אותם למשימה נוספת, לחלץ משפחה רומית חשובה החיה מצפון לחומת אדריאנוס.
מריוס הונוריוס (קן סטוט) עומד בפני פלישה של סקסונים מתוך אירופה, ובראשם המלך סרדיק (סטלאן סקושגורד) ובנו סינריק (טיל שווייגר).
לפי גרמנוס, אלקטו בנו של מריוס, הוא בן הסנדקות האהוב של האפיפיור, והוא עשוי להיות אפיפיור בעצמו.
האבירים כועסים על המשימה, אבל אחרי דבריו של לנסלוט הם הולכים פעם נוספת בעקבות ארתור.
באחוזה המרוחקת, ארתור מגלה שמריוס כולא ומענה פגאנים, בהם אישה וודית בשם גווינביר (קירה נייטלי), וילד כתב בשם לוקאן.
ארתור מכריח את מריוס לשחרר את השבויים לפני שייקח אותם ואת משפחתו של מריוס, בחזרה לעבר חומת אדריאנוס.
לילה אחד, גווינביר לוקחת את ארתור לפגוש את אביה מרלין מנהיג שבט הוודים.
בתחילה חושב ארתור שגווינביר בגדה בו, אבל פניו של מרלין לשלום.
בקטע פלשבק נראה ארתור כילד, שאימו איגריין מתה בעקבות התקפה של הוודים, ובתקווה להציל אותה מתוך מבנה בוער, ארתור רץ לעבר קברו של אביו, ושולף משם את החרב האגדית אקסקליבר.
מרלין מציע לכרות ברית בין הוודים לבין האבירים הסרמטים כנגד הפולשים הסקסונים.
מריוס לוקח את הילד לוקאן כבן ערובה ומנסה להרוג את דגונט, אבל גווינביר יורה בו חץ והורגת אותו.
בדרך לדרום מספר אלקטו לארתור שגרמנוס הוציא להורג את פלגיוס מכיוון שהטיף לשוויון.
טריסטן חוזר ומודיע לארתור שהצבא הסקסוני מתקרב אליהם.
האבירים נשארים כדי לעכב את הסקסונים ולאפשר לפליטים לברוח.
עד מהרה הם נתקלים בסקסונים באגם מכוסה קרח.
כשמספר הלוחמים העומדים מולם גדול בהרבה מהם, ארתור, גווינברי והאבירים מנסים להדוף אותם על ידי ירי חיצים.
הקרב מוכרע כשדגונט רץ אל מרכז האגם ושובר את הקרח בגרזן, והוא נהרג.
גם סקסונים רבים נהרגים והשאר נאלצים לסגת לאחור.
עם חזרתם אל החומה, גרמנוס מעניק לאבירים את תעודות השחרור שלהם.
גווינביר מנסה לשכנע את ארתור להישאר בבריטניה ולהגן על העם מפני הסקסונים.
על אף תחינתו של לנסלוט, ארתור נשאר להגן על החומה מפני הסקסונים הקרבים, והוא שולח את האבירים לחיות את חייהם בחופש.
בקרב על באדון היל המתרחש מדרום לחומת אדריאנוס, הוודים מטילים חיצים בוערים לעבר הצבא הסקסוני.
סרדיק נלחם והורג את טריסטן ואחר כך עומד מול ארתור.
סינריק מכריע את גווינביר אבל לנסלוט עומד מולו.
סינריק יורה בו חץ, ואחר כך לנסלוט זורק לעברו את חרבו והורג אותו.
ארתור הורג את סרדיק, והסקסונים מובסים.
כשארתור מבין שרומא האידילית שלו קיימת רק בחלומותיו, הוא אומר נואש.
בסיום הסרט ארתור וגווינביר מתחתנים, ומרלין מכריז עליו כעל מלכם.
ארתור מבטיח להוביל את הבריטונים נגד פולשים נוספים.
על רקע הסוסים הדוהרים של טריסטן, דגונט ולנסלוט, נאמר בכתוביות הסיום שסיפורי אבירים אלה מועברים מדור לדור.
את הסרט הפיק ג'רי ברוקהיימר וביים אנטואן פוקואה.
דייוויד פרנזוני, שכתב את תסריט הטיוטה של הסרט "גלדיאטור", כתב את התסריט.
היועץ ההיסטורי של הסרט היה ג'ון מתיוס, סופר שכתב ספרים על הרוחניות הקלטית.
הסט העיקרי של הסרט הוא העתק של קטע מחומת אדריאנוס, שמוקם בשדה במחוז קילדייר.
הרפליקה הייתה באורך קילומטר אחד, נבנתה על ידי 300 עובדים במשך ארבעה וחצי חודשים.
המצודה שבסרט התבססה על המצודה הרומית וינדולנדה שנבנתה בסביבות שנת 80 לספירה מדרום לחומת אדריאנוס, ונקראת צ'סטרהולם בצפון אנגליה.
המלך בבר: הסרט הוא סרט אנימציה צרפתי-קנדי משנת 1989. הסרט מבוסס על הסדרה הקנדית מסיפורי המלך בבר ועל ספרי הילדים מאת הסופר הצרפתי ז'אן דה ברונוף.
בישראל, הסרט שודר בדיבוב העברי בערוץ הילדים.
בלילה של מצעד הניצחון בארץ הפילים, מספר בבר לילדיו על ימיו הראשונים בתור מלך הפילים.
ביומו הראשון כמלך, הוא נאלץ לבחור שם למצעד השנתי.
בבר הציע שם, אולם יועציו, קורניליוס ופומפדור, אמרו לו שהעניין צריך ועדה.
בת דודתו של בבר, סלסט, נכנסה בריצה וסיפרה לבבר שביתה מותקף בידי רטקסס, מנהיג הקרנפים, וצבאו הרב.
המשרתים לעגו לה, אולם בבר ציווה על צבא הפילים לצאת מיד לדרך ולחסל את הקרנפים.
בבר לומד שלצבא ייקח שלושה ימים להתכונן.
כאשר לא היה יכול לחכות יותר, הוא החליף בגדים ומקומות עם ארתור ויצא למסע מסוכן בג'ונגל.
הוא מוצא את כפרה של סלסט עולה באש, והקרנפים חוטפים את הפילים המבוגרים בתור עבדים.
בבר התקיף את הקרנפים, אולם הובס על ידי רטקסס.
כאשר הכרתו חזרה, בבר הציל את סלסט מהבאר, והם יצאו לדרך יחד להציל את אמא שלה, ואת כל שאר הפילים משלטונו של רטקסס.
בהמשך הדרך הם פגשו את הקוף זפיר, אשר מראה להם את המיקום של בסיס הקרנפים.
בבר וסלסט התעמתו שם עם רטקסס, אשר מתכנן להשתלט על ממלכתו של בבר בשקיעת השמש, והוא זרק אותם לכלא.
שניהם ניצלו על ידי זפיר, שחררו את שאר הפילים, גם את אמה של סלסט, וחזרו לארץ הפילים.
הלכו אל אוהלי הקרנפים, שלושתם התחפשו לקרנף חייל, אשר מספר להם על "דיווח מיוחד" על תוכנית התקיפה, אך הם נחשפו.
הם ברחו מרטקסס במהרה, שגרו את עצמם מהמקלעת אל המזרקה של ארץ הפילים, להפתעתם של יועציו.
רטקסס וצבאו הגיעו לשער של ארץ הפילים ורטקסס אמר שאם תוך שעה הם לא יכנעו ארץ הפילים תושמד.
כדי לחסוך זמן, בבר פקד על קורניליוס ופומפדור להסיח את דעתו של רטקסס עם דרכי "הוועדה".
הפילים, יחד עם בבר, בנו פיל מרחף ענק אשר הפחיד את רטקסס ואת חייליו והבריח אותם.
בזריחת השמש, חבריו של בבר ברכו אותו והריעו לו על הצלת העיר, אולם לאחר שהוועדה לא הצליחה לבחור שם, בבר החליט שהשם יהיה "מצעד הניצחון", המבשר את הניצחון על הקרנפים.
כאשר בבר המבוגר גומר לספר, הילדים ישנו.
אולם כאשר סגר את הדלת, הילדים חזרו על הסיפור שסיפר עד שבבר אומר להם ללכת לישון.
גאווין מגראת' - בבר הצעיר
אליזבת' האנה - סלסט / גברת פליס
שרה פולי - סלסט הצעירה
אנג'לה פאסקו - אמא של סלסט
הדיבוב העברי בוים על ידי הדס מוזס והופק על ידי נטע בן צבי
אסתי ברעד פורים - בבר הצעיר
אפי בן ישראל - סלסט / גברת פליס
מאיה אורן עובדיה - סלסט הצעירה
יהויכין פרידלנדר - פומפדור, פרידלנדר דיבב את פומפדור גם בסדרה
שמחה ברבירו - קרוק / קולות רקע
גדי רייק - קולות רקע
המלט הוא סרט אילם בריטי משנת 1912 בבימויו של צ'ארלס ריימונד.
בסרט מככבים ריימונד עצמו, דורותי פוסטר, וקונסטנס באקנר.
זהו עיבוד למחזה "המלט" מאת ויליאם שייקספיר.
המלט , יצא לאקרנים בארצות הברית בשם "המלט, נסיך דנמרק", היה סרט אילם צרפתי בבימויו של ז'ורז' מלייס.
הסרט מבוסס על המחזה "המלט" מאת ויליאם שייקספיר.
לקולנוען הצרפתי ז'ורז' מלייס, שהיה מחלוצי הראינוע, היו מפגשים קולנועיים רבים עם מחזותיו של ויליאם שייקספיר.
הראשון היה סרטו "The Devil and the Statue" משנת 1901, שרמז למחזה "רומיאו ויוליה", כלל סצנת מרפסת וזוג נאהבים בשם רומיאו ויוליה.
סרט קודם שלו משנת 1899 נקרא "קלאופטרה", אך הוא אינו קשור למחזה "אנטוניוס וקלאופטרה".
מלייס התמודד עם שייקספיר גם בסרטו "The Venetian Looking-Glass" מ-1905, שכולל את הדמות של שיילוק מהמחזה "הסוחר מוונציה".
בעוד שסרטים מוקדמים אלה רק כוללים אלמנטים מיצירותיו של שייקספיר, הסרט "המלט" מ-1907 הוא עיבוד ממשי של המחזה השייקספירי.
מלייס עצמו גילם את המלט.
בין האפקטים המיוחדים שהשתמש בהם היה חשיפה מרובה .
הסרט היה העיבוד הקולנועי הראשון של יצירה שייקספירית שכלל סצנות מרובות.
ב-1907 יצר מלייס את סרטו השייקספירי האחרון "שייקספיר כותב את 'יוליוס קיסר'", בו גילם מלייס את שייקספיר.
"המלט" יצא בהפקת חברת Star Film Company של מלייס.
מספרו הקטלוגי הוא 980–987. הסרט נרשם בספריית הקונגרס ב-15 באוקטובר 1907.
חוקר הקולנוע רוברט המילטון בול כותב במחקרו על הסרטים האילמים לפי מחזות שייקספיריים, שמלייס עיבד את המחזה כך שהסיפור מסופר בשפה קולנועית, וזהו הישג חסר תקדים.
סרטים קודמים למחזות השייקספיריים דבקו בטכניקות תיאטרליות בלבד.
הם רק צילמו סצנות כפי שהוצגו על הבמה.
בספרו "Shakespeare, Cinema, and Society" משווה ג'ון קולין את סרטו של מלייס להפקות התיאטרון האקספרסיוניסטיות של אדולף אפיה וגורדון קרייג.
לדבריו השימוש של מלייס ב"חשיפות מרובות ותמונות אקספרסיוניסיטות דמוית חלומות, היא ברוח רעיונותיהם של אפיה וקרייג".
עוד אמר שבדחיסת המחזה לרצף של סצנות קטועות, מצליח מלייס להתרכז בנושא השיגעון בצורה אומנותית ומלאת הבעה.
הגרסה של מלייס נחשבת לאבודה.
המלט הוא סרט טלוויזיה אוסטרלי בכיכובו של ויליאם ג'וב, ובהפקה של רויסטון מורלי.
שתי הפקות של מחזות שייקספיריים שודרו ברשת ABC, השנייה הייתה של המחזה "אנטוניוס וקלאופטרה".
באותה תקופה הפקות דרמה היו נדירות בטלוויזיה האוסטרלית.
לו ורנון – השחקן המגלם את המלך
דניס קרול – השחקן המגלם את המלכה
טוני ארפינו – קפטן נורווגי
ב-1952 שיחק ויליאם ג'וב בתפקיד המלט על במת התיאטרון באדלייד.
אחר כך נסע לאנגליה ולקנדה.
כשחזר לאוסטרליה הופיע בהפקה טלוויזיונית של המחזה "השחף".
זה היה התפקיד השלישי של ג'ורג'י סטרלינג בטלוויזיה, אחרי הופעה ב-"The Multi-Coloured Umbrella" ו-"Sorry Wrong Number".
ליצירת רוחות הרפאים השתמשו בסרט בכמה אפקטים מיוחדים בסיסיים.
המלין היא עיירה בנפת לינקולן, וירג'יניה המערבית, ארצות הברית.
העיירה שוכנת לאורך גדת נהר מאד.
במפקד האוכלוסין של 2010, נרשמו בעיירה כ-1,142 תושבים.
העיירה היא מושב המחוז של נפת לינקולן.
המלין היא חלק מאזור המטרופולין האנטינגטון-אשלנד, (MSA).
נכון למפקד האוכלוסין של 2010, מנה ה-MSA אוכלוסייה של כ-287,702 נפש.
מפקד חדש מ-28 בפברואר 2013 הגדיל את שיעור האוכלוסייה ל-363,000.
העיירה הוקמה בשנת 1833 על ידי חוק של האספה הכללית של וירג'יניה.
המלין נקראה על שמו של הבישוף ליאונידס לנט המלין מהכנסייה המתודיסטית.
המלין מנוהלת על ידי חמישה חברי מועצה, ראש עירייה ומקליט.
ראש העיר, המקליט וחברי המועצה נבחרים לכהונה של ארבע שנים.
בהתאם ללשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטחה של המלין הוא כ-1.55 ק"מ רבועים.
האקלים באזור זה מאופיין בטמפרטורות גבוהות יחסית ובמשקעים בחלוקה שווה לאורך כל השנה.
על פי מערכת סיווג האקלים של קופפן, להמלין יש אקלים סובטרופי לח.
סטפני טאקר – שופטת פדרלית
צ'אק ייגר – טייס ניסוי
המלחמות הקרליסטיות (בספרדית: guerras carlistas, בבסקית: karlistadak) היו סדרה של מלחמות אזרחים שהתרחשו בספרד במהלך המאה ה-19. המתמודדים נלחמו על תביעות לכס המלכות, אם כי היו גם כמה הבדלים פוליטיים.
מספר פעמים במהלך התקופה שבין 1833 ל-1876 התגייסו הקרליסטים - חסידיו של דון קרלוס (1788–1855), אינפנטה, וצאצאיו - לקול זעקת "אלוהים, ארץ ומלך" ונלחמו למען ספרד.
מסורת (לגיטימיות וקתוליות) נגד הליברליזם, ומאוחר יותר הרפובליקניות, של ממשלות ספרד של היום.
למלחמות הקרליסטיות היה מרכיב אזורי חזק (אזור הבאסקים, קטלוניה וכו'), בהתחשב בכך שהסדר החדש הטיל ספק בהסדרי החוק והמנהגים הספציפיים לאזור שנשמרו במשך מאות שנים.
כאשר פרננדו השביעי, מלך ספרד מת בשנת 1833, אלמנתו, המלכה מריה כריסטינה, הפכה לעוצרת בשם בתם בת השנתיים המלכה איזבלה השנייה.
המדינה התפצלה לשני פלגים הידועים ככריסטינוס (או איזבלינוס) והקרליסטים.
הכריסטינוס תמכו במלכה מריה כריסטינה ובממשלתה, והיו מפלגת הליברלים.
הקרליסטים לחמו עבור האינפנטה קרלוס, רוזן מולינה, הטוען לכס המלכות ואחיו של פרננדו השביעי המנוח.
קרלוס הכחיש את תוקפו של הסנקציה הפרגמטית משנת 1830 שביטלה את החוק הסאלי למחצה (הוא נולד לפני 1830).
הקרליסטים רצו חזרה למונרכיה אוטוקרטית.
בעוד שחלק מההיסטוריונים סופרים שלוש מלחמות, מחברים אחרים ושימוש פופולרי מתייחסים לקיומן של שתי התקשרויות מרכזיות, המלחמה הקרליסטית הראשונה והשנייה, המתייחסות לאירועי 1846–1849 כאל אפיזודה משנית.
המלחמה הקרליסטית הראשונה (1833–1840) נמשכה יותר משבע שנים והלחימה התפרשה על מרבית המדינה בשלב זה או אחר, אם כי העימות העיקרי התרכז במולדות הקרליסטיות של חבל הבאסקים ואראגון, קטלוניה וולנסיה.
המלחמה הקרליסטית השנייה (1846–1849) הייתה התקוממות קטלאנית קטנה.
המורדים ניסו להציב על כס המלוכה את האינפנטה קרלוס, רוזן מונטמולין.
בגליסיה, מרד בקנה מידה קטן יותר הופסק על ידי הגנרל רמון מריה נרוואאס.
המלחמה הקרליסטית השלישית (1872–1876) החלה בעקבות הדחתו של מונרך שליט אחד והתפטרותו של אחר.
המלכה איזבלה השנייה הודחה על ידי קונספירציה של גנרלים ליברליים ב-1868, ועזבה את ספרד בבושת פנים מסוימת.
הקורטס (הפרלמנט) החליפו אותה באמדאו, הדוכס מאאוסטה (ובנו השני של מלך איטליה ויטוריו אמנואלה).
ולאחר מכן, כשהבחירות בספרד של 1872 הביאו לאלימות ממשלתית נגד מועמדים קרליסטים והתרחקות מהקרליזם, החליט הטוען לכתר הקרליסטי, קרלוס השביעי, שרק בכוח הנשק הוא יכול לזכות בכס המלכות.
כך החלה המלחמה הקרליסטית השלישית; היא נמשכה ארבע שנים, עד 1876.
מלחמת האזרחים בספרד (1936–1939) הפכה עבור הקרליסטים למסע צלב נוסף נגד החילוניות.
למרות הניצחון של הצד שלהם, הגנרל פרנסיסקו פרנקו תסכל את יומרות המונרכיזם הקרליסטי; הוא הכניס את המיליציות שלהם לצבא הלאומי ומפלגתם הפוליטית, הקהילה המסורתית, ל"תנועה הלאומית שלו", ה-FET y de las JONS.
הקרליסטים כללו בעיקר מאלמנטים כפריים ומסורתיים, והצליחו יותר בתחילה בשל השימוש שלהם בטקטיקות לוחמת גרילה.
עם זאת, הם הובסו בסופו של דבר על ידי הכוחות הליברלים בראשות הגנרל באלדומרו אספרטרו.
המלחמות הקרנטיות היו סדרה של סכסוכים צבאיים באמצע המאה ה-18 באזור הקרנאטי של הודו, מדינת חסות של מדינת היידראבאד, הודו.
שלוש מלחמות קרנטיות התרחשו בין 1744 ל-1763.
הסכסוכים כללו מספר רב של שליטים עצמאיים נומינלית והווסאלים שלהם, מאבקי ירושה וטריטוריה; וכלל מאבק דיפלומטי וצבאי בין חברת הודו המזרחית הצרפתית לחברת הודו המזרחית הבריטית.
הם נלחמו בעיקר בשטחי הודו המוגולית בסיועם של פוליטיקאים מפוצלים שונים הנאמנים ל"מוגול הגדול".
כתוצאה מתחרויות צבאיות אלו, חברת הודו המזרחית הבריטית ביססה את הדומיננטיות שלה בקרב חברות הסחר האירופיות בתוך הודו.
החברה הצרפתית נדחקה לפינה והייתה מוגבלת בעיקר לפונדיצ'רי.
הדומיננטיות של חברת הודו המזרחית הובילה בסופו של דבר לשליטה של החברה הבריטית על רוב הודו ובסופו של דבר להקמת הראג' הבריטי.
הקיסר המוגולי אורנגזב מת ב-1707. ירש אותו בהאדור שאה הראשון, אך חלה ירידה כללית בשליטה המרכזית על האימפריה בתקופת כהונתם של ג'הנדר שאה והקיסרים המאוחרים יותר.
Nizam-ul-Mulk הקים את היידראבאד כממלכה עצמאית.
לאחר מותו התפתח מאבק כוחות בין בנו, נאסיר יונג, לבין נכדו, מוזאפר יונג, שכלל עד מהרה מעצמות זרות להוטות להרחיב את השפעתן.
צרפת סייעה למוזאפר יונג ואילו בריטניה סייעה לנאסיר יונג.
כמה טריטוריות מוגוליות בעבר היו אוטונומיות כמו הקרנטיק, שנשלט על ידי נוואב דוסט עלי חאן, למרות היותו תחת הסמכות המשפטית של ניזאם של היידראבאד.
עד מהרה נשזרה התמיכה הצרפתית והבריטית בענייני הנוואב.
מותו של דוסט עלי עורר מאבק כוחות בין חתנו צ'אנדה סאהיב, שנתמך על ידי הצרפתים, לבין מוחמד עלי, שנתמך על ידי הבריטים.
אחד המסיתים העיקריים של המלחמות הקרנטיות היה הצרפתי ז'וזף פרנסואה דופלה, שהגיע להודו ב-1715, והפך למושל של חברת הודו המזרחית הצרפתית ב-1742. דופלה ביקש להרחיב את ההשפעה הצרפתית בהודו, שהוגבלה לכמה מאחזי מסחר, כשהראשי שבהם הוא פונדיצ'רי בחוף קורומנדל.
מיד עם הגעתו להודו, הוא ארגן לראשונה מגויסים הודים תחת קצינים צרפתים, ועסק בתככים עם שליטים מקומיים כדי להרחיב את ההשפעה הצרפתית.
עם זאת, לחם נגדו הקצין הצעיר המאתגר והנחוש לא פחות מהצבא הבריטי, רוברט קלייב.
"מלחמת הירושה האוסטרית ב-1740 ומאוחר יותר מלחמת שבע השנים ב-1756 הובילו אוטומטית לסכסוך בהודו...
ומפלות בריטיות במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית (1775–1783) בשנות ה-70 של המאה ה-18 השפיעו על האירועים בהודו."
בשנת 1740 פרצה באירופה מלחמת הירושה האוסטרית.
בריטניה נגררה למלחמה ב-1744, כנגד צרפת ובעלות בריתה.
חברות הסחר של שתי המדינות קיימו יחסים לבביים בהודו בעוד שמדינות האם שלהן היו אויבות מרות ביבשת אירופה.
דודוול כותב, "כאלה היו יחסי הידידות בין האנגלים והצרפתים שהצרפתים שלחו את הסחורה והמטענים שלהם מפונדיצ'רי למדרס למשמורת בטוחה".
למרות שפקידי החברה הצרפתית נצטוו להימנע מעימות, פקידים בריטיים לא קיבלו הודעה על כך שכוח של הצי המלכותי בדרך.
לאחר שהבריטים לכדו תחילה כמה ספינות סוחר צרפתיות, הצרפתים קראו לגיבוי ממרחקים כמו איל דה פראנס (כיום מאוריציוס), והחלה הסלמה בכוחות הימיים באזור.
ביולי 1746, המפקד הצרפתי לה בורדונה והאדמירל הבריטי אדוארד פייטון נלחמו בפעולה חסרת הכרעה מול נגאפטאם, ולאחר מכן נסוג הצי הבריטי לבנגל.
ב-21 בספטמבר 1746, כבשו הצרפתים את המוצב הבריטי במדרס.
לה בורדונה הבטיח להחזיר את מדרס לבריטים, אך דופלה חזר בו מהבטחה זו, ורצה לתת את מדרס לאנואר-אוד-דין לאחר הלכידה.
לאחר מכן, הנוואב שלח צבא של 10,000 איש לכבוש את מדרס מהצרפתים, אך נהדף בנחישות על ידי כוח צרפתי קטן בקרב אדיאר.
לאחר מכן עשו הצרפתים מספר ניסיונות לכבוש את מבצר סנט דייוויד הבריטי ב-Cuddalore, אך הגעת תגבורת בזמן עצרה זאת ובסופו של דבר הפכה את השולחן על הצרפתים.
האדמירל הבריטי אדוארד בוסקוון כיתר את פונדיצ'רי בחודשים המאוחרים של 1748, אך הסיר את המצור עם הופעת גשמי המונסון באוקטובר.
עם סיום מלחמת הירושה האוסטרית באירופה, הגיעה לסיומה גם המלחמה הקרנטית הראשונה.
בהסכם אקס-לה-שאפל (1748), מדרס הוחזרה לבריטים בתמורה למבצר הצרפתי לואיסבורג בצפון אמריקה, אותו כבשו הבריטים.
המלחמה בלטה בעיקר בהודו כניסיון הצבאי הראשון של רוברט קלייב, שנפל בשבי במדרס אך הצליח להימלט, ולאחר מכן השתתף בהגנה על קודלור ובמצור על פונדיצ'רי.
הצרפתים שמרו על מעמדם כמגיני הניזאמים של היידראבאד.
למרות שמצב מלחמה לא היה קיים באירופה, מלחמת הפרוקסי נמשכה בהודו.
מצד אחד היה נאסיר יונג, הניזאם ובן חסותו מוחמד עלי, בתמיכת הבריטים, ומצד שני צ'אנדה סאהיב ומוזאפר יונג, שנתמכו על ידי הצרפתים, שהתחרו על הפיכתו לנוואב של ארקוט.
מוזאפר יונג וצ'אנדה סהיב הצליחו ללכוד את ארקוט בעוד מותו של נאסיר יונג אפשר למוזפר יונג להשתלט על היידראבאד.
שלטונו של מוזאפר היה קצר מכיוון שהוא נהרג במהרה, וסלאבט יונג הפך לניזאם.
בשנת 1751, לעומת זאת, רוברט קלייב הוביל את החיילים הבריטים ללכוד את ארקוט ולהגן עליו בהצלחה.
המלחמה הסתיימה עם הסכם פונדיצ'רי, שנחתם ב-1754, שהכיר במוחמד עלי חאן ולאג'ה כנואב של הקרנאטים.
שארל גודהו החליף את דופליקס, שמת בעוני בצרפת.
פרוץ מלחמת שבע השנים באירופה ב-1756 הביא לסכסוך מחודש בין הכוחות הצרפתיים והבריטים בהודו.
בתקופה זו התמודדו הצרפתים עם בעיות כלכליות רבות.
המלחמה הסתיימה עם החתימה על חוזה פריז ב-1763, שהחזיר את צ'נדרנגור ופונדיצ'רי לצרפת, ואפשר לצרפתים להחזיק "מפעלים" (עמדות מסחר) בהודו, אך אסר על סוחרים צרפתים לנהל אותם.
הצרפתים הסכימו לתמוך בממשלות חסות בריטיות, ובכך קיימו את השאיפות הצרפתיות של אימפריה הודית והפכו את הבריטים למעצמה הזרה הדומיננטית בהודו.
המלך בבר - ההרפתקה של באדו היא סדרת טלוויזיה מונפשת קנדית-צרפתית לילדים, המבוססת על הדמות "בבר" שנוצרה על ידי ז'אן וססיל דה ברונוף.
הסדרה שודרה במקור ב-6 בספטמבר 2010 בערוץ YTV בקנדה ובערוץ TF1 בצרפת.
בישראל הסדרה שודרה בדיבוב לעברית בשנת 2010 בערוץ הופ!.
לסדרה הופקו 3 עונות הכוללות 65 פרקים באורך 12 דקות.
הסדרה עוקבת אחר באדו, נכדו של המלך בבר וחבריו, אשר בכל פרק לומדים על חברות, סובלנות וחשיבותה של משפחה בארמון ובעיר סלסטיל.
הדיבוב העברי בוים על ידי גדי לוי, והופק על ידי עוזי פוקס, סאלי אמיגה ומשה קרבלניק.
שם הדמותמדבב/ת בעבריתבאדושחר קדושבבר / גאלוק / דמויות שונותגדי לויצ'יקומייה קדושמונרואיתי לויזוואדיעדן גמליאללולובר סבירסלסט / סליפאורלי קטןקורניליוס / דמויות שונותעפרון אטקיןרטקסס / פום / דמויות שונותיורם יוספסברגליידי רטקססנורית בנאי קורןאמא של באדו / ג'ייקמאיה מיטלפונקטמיס טריש / דמויות שונותטליה ברקאיקרודיליוסעמי מנדלמןטרשעמית יוסוביץ'דילש / אנדילירון לב
המלטה היא התהליך של יציאת יונק מרחם אמו (מקביל לתהליך הלידה באדם).
יונקים גדולים, כגון פרימטים, בקר, סוסים, אנטילופות מסוימות, ג'ירפות, היפופוטמים, קרנפים, פילים, כלבי ים, לווייתנים, דולפינים ופוקניים, הם בדרך כלל בהיריון עם צאצא אחד בכל פעם, אם כי לעיתים יש בהם המלטות של תאומים ואף המלטות מרובות.
אצל בעלי חיים גדולים אלה, תהליך ההמלטה דומה לזה של הלידה באדם, אם כי רוב הצאצאים עצמאיים יותר סמוך להולדתם, צאצא נולד במצב מתקדם יותר מתינוק אנושי ומסוגל לעמוד, ללכת ולרוץ (או לשחות במקרה של יונק ימי) זמן קצר לאחר הלידה.
במקרה של לווייתנים, דולפינים ופוקניים, הצאצא היחיד נולד בדרך כלל כשזנבו יוצא תחילה, מה שמקטין את הסיכון לטביעה.
האם מעודדת את הצאצא שזה עתה נולד לעלות אל פני המים כדי לנשום.
לרוב היונקים הקטנים יותר יש לידות מרובות, והמלטה עשויה להגיע לשגר של תריסר צאצאים ואף יותר.
בבעלי חיים אלו, כל עובר מוקף בשק שפיר משלו ויש לו שליה נפרדת.
יונקים גדולים שיולדים תאומים הם הרבה יותר נדירים, אבל זה קורה מדי פעם אפילו אצל יונקים גדולים כמו פילים.
אצל בעלי חיים מסוימים ייחום הנקבות מופיע בעונה מסוימת בשנה או במחזוריות קבועה אחרת, תקופות אלו נקראות עונת הרבייה.
אצל חלק מבעלי החיים הייחום קשור לטמפרטורה השוררת בסביבה, למצבה הגופני והתזונתי של הנקבה ולזמינות מזון.
כל אלה מיועדים להבטיח תנאים גופניים וסביבתיים נאותים לנקבה בתקופת נשיאת ההיריון, וכן להבטיח שהמלטת הצאצאים תהיה במועד נוח לגידולם מבחינת תנאי האקלים, זמינות המזון וכדומה, באופן שיצור סיכוי מרבי להישרדותם.
המלטה בבקר אופיינית להמלטה ביונקים גדולים.
פרה עוברת שלושה שלבים במהלך המלטה רגילה של עגל.
בשלב הראשון, הפרה מחפשת מקום שקט הרחק משאר העדר.
שינויים הורמונליים גורמים לרקמות הרכות של תעלת הלידה להירגע כאשר גוף האם מתכונן להמלטה.
התכווצויות הרחם אינן ברורות מבחוץ, אך הפרה עלולה להיות חסרת מנוחה.
היא עשויה להיראות נסערת, לסירוגין בין עמידה לשכיבה, כאשר זנבה מורם מעט וגבה מקומר.
העובר נדחק לעבר תעלת הלידה בכל התכווצות וצוואר הרחם של הפרה מתחיל להתרחב בהדרגה.
שלב זה עשוי להימשך מספר שעות, ומסתיים כאשר צוואר הרחם מתרחב לחלוטין.
ניתן לראות את השלב השני בעיצומו כאשר יש בליטה חיצונית של שק השפיר, ולאחר מכן הופעת הפרסות הקדמיות והראש של העגל במצג קדמי (או מדי פעם הזנב והפרסות האחוריות של העגל במצג אחורי).
במהלך השלב השני, הפרה בדרך כלל תשכב על הצד כדי לדחוף והעגל מתקדם בתעלת הלידה.
לידה מלאה של העגל (או עגלים בהמלטה מרובה) מסמלת את סיום השלב השני.
הפרה מזדחלת על רגליה (אם היא שוכבת בשלב זה), מסתובבת ומתחילה ללקק במרץ את העגל.
העגל לוקח את הנשימות הראשונות שלו ותוך דקות מתאמץ לקום על רגליו.
השלב השלישי והאחרון של ההמלטה הוא יציאת השליה, אשר בדרך כלל מתרחשת תוך מספר שעות ולעיתים קרובות נאכלת על ידי הפרה, שהיא אוכלת-צמחים בדרך כלל.
בקרב כלבים, ככל שמתקרבת ההמלטה צירי לידה הופכים תכופים יותר.
ניתן לחלק את הלידה בכלבה לשלושה שלבים.
השלב הראשון הוא כאשר צוואר הרחם מתרחב, מה שגורם לאי נוחות ואי שקט אצל הכלבה.
סימנים נפוצים לשלב זה הם התנשפות, צום או הקאות.
זה עשוי להימשך עד 12 שעות.
שלב שני הוא מעבר הצאצאים.
שק השפיר הנראה כמו בלון אפור נוצץ, ובתוכו גור, מונע דרך תעלת הלידה.
לאחר צירים נוספים, השק נפלט והכלבה שוברת את הקרומים, משחררת מתוכם נוזל צלול וחושפת את הגור.
האם לועסת את חבל הטבור ומלקקת את הגור במרץ, מה שממריץ אותו לנשום.
אם הגור לא החל לנשום תוך כשש דקות, סביר להניח שהוא ימות.
גורים נוספים יוצאים בצורה דומה זה אחר זה, בדרך כלל עם פחות מאמץ מהראשון, בדרך כלל במרווחים של 15–60 דקות.
שלב שלישי הוא מעבר השליה.
זה קורה לעיתים קרובות בשילוב עם שלב שני עם צאתו של כל צאצא.
לאחר מכן האם תאכל בדרך כלל את השליה, לשם שמירה על ניקיון המאורה ולמניעת את גילויה על ידי טורפים.
בחיות כיס הצאצא נולד במצב מאוד לא בוגר.
הסימן הראשון לכך שהמלטה קרובה הוא שהאם מנקה את הכיס שלה.
כשהוא נולד, הצאצא ורוד, עיוור, חסר פרווה ואורכו כמה סנטימטרים.
יש לו נחיריים כדי לנשום ורגליו הקדמיות משמשות להיאחזות בשערות אמו אך רגליו האחוריות אינן מפותחות.
הוא זוחל דרך פרוות אמו ועושה את דרכו לתוך הכיס.
כאן הוא מתקבע על פטמה שמתנפחת בתוך פיו.
הוא נשאר מחובר לפטמה במשך מספר חודשים עד שהוא מפותח מספיק כדי לצאת.
המלט היא אופרה צרפתית מאת המלחין אמברואז תומא, עם ליברית מאת ז'יל בארבייה (Jules Barbier) ומישל קארה (Michel Carré) המבוססת על מחזהו של ויליאם שייקספיר, המלט, בתרגומו ועיבדו לצרפתית של אלכסנדר דיומא האב.
התרגום הראשון של המחזה המלט לצרפתית נערך על ידי ז'אן-פרנסואה דייסי (Jean-François Ducis).
ההופעה הראשונה המבוססת על תרגום זה בוצעה בקומדי פראנסז בשנת 1769, ביוזמתו של דייוויד גריק.
על מנת להתאים את המחזה לטעם הקהל הצרפתי של אותה עת, הוצאו ממנה דמיותיהם של רוח אביו המת של המלט, רוזנקרנץ וגילדנשטרן, השחקנים והקברנים.
גם הסוף שונה בתכלית, לא התקיים דו-קרב בין המלט ללארטס והמלט לא מת, אלא הוכתר כמלך דנמרק.
אלכסנדר דיומא (האב), הצעיר הכיר את המחזה היטב והחליט לתרגמו ולעבדו באופן דומה יותר למקור השייקספירי.
כיוון שלא היה בקיא באנגלית, הוא נעזר בבן-טיפוחיו, פול מוריס.
בשנת 1847 הועלה המחזה בתיאטרון ההיסטורי (Théâtre Historique) של דיומא.
אף שגרסה זו קרובה יותר למקור, הרי שהיא עדיין עיבוד.
כך, אמנם הוחזרו כמעט כל הדמויות שדייסי החסיר, אך דיומא הוסיף סצנת אהבה בין המלט לאופליה במערכה הראשונה, במקום הפתיחה השייקספירית של המחזה.
כן הדגיש את מעורבותם של גרטרוד ופולוניוס בקנוניה לרצח המלך המלט הזקן.