tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דניאל אדג', עמיתו של מילר, טען כי חיילי צה"ל הפעילו עליו לחץ לומר שהירייה הגיעה מפלסטינים.
הוא סיפר לחוקרים: "הם ניסו לגרום לי באופן אישי לומר את המשפט "ג'יימס יכול היה להִיָּרוֹת על ידי פלסטיני", משפט שסרבתי לומר."
ב-6 באפריל 2006, חבר המושבעים בבית המשפט סיינט פנקראס קורונר בלונדון פסק כי מותו של מילר היה הרג בלתי-חוקי, וקבע כי מילר נרצח.
משפחתו של מילר לחצה על ממשלת בריטניה להבטיח כי רוצחו יועמד לדין, בהאשימה את הרשויות הישראליות ב"כישלון מביש לשמור על הסטנדרטים היסודיים והחד-משמעיים של המשפט ההומאניטארי הבינלאומי ומשפט זכויות האדם הבינלאומי."
בשנת 2009, לאחר דיונים משפטיים ממושכים, שילמה ישראל למשפחת ההרוג פיצויים בסך למעלה ממיליון ליש"ט.
משרד המשפטים הבריטי התחייב שלא להגיש תביעות משפטיות נגד הקצין והחיילים המעורבים, או לבקש את הסגרתם.
ג'יימס מקראקן היה זמר טנור אמריקאי.
מקראקן נולד בגארי, אינדיאנה והחל לשיר במקהלת הכנסייה בעירו כילד.
בעת שירותו בצי של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, שר במקהלת אנשי הצי.
הוא למד מוזיקה באוניברסיטת קולומביה וכן אצל אלזה זייפרט בקונסטנץ, גרמניה.
הופעתו הפומבית הראשונה הייתה בשנת 1952, עם "סנטרל סיטי אופרה" בקולורדו, בתפקיד "רודולפו" בלה בוהם של פוצ'יני.
הוא שר תפקידים משניים במטרופוליטן אופרה בניו יורק משנת 1953 עד 1957, כשהיה עדיין סטודנט.
ב-1957 יצא לאירופה והופעתו הראשונה שם הייתה באופרה של וינה.
הוא נחל הצלחה רבתי באופרה של ציריך, שווייץ.
"אותלו" היה אחד מתפקידיו המובהקים.
משנת 1963 היה לאחד הטנורים הדרמטיים הראשיים של המטרופוליטן.
מקראקן נשא לאישה את זמרת המצו-סופרן סנדרה וורפילד, והופיע לצדה באופרה "שמשון ודלילה" של קאמי סן-סנס במטרופוליטן.
הוא חזר למטרופוליטן שבועות ספורים לפני מותו בגיל 61. מקראקן השתתף בסיור האחרון של המטרופוליטן אופרה בארצות הברית, שם שר בתפקיד קאניו ב"ליצנים" של לאונקוואלו.
ג'יימס מייסון היה שחמטאי אנגלי וסופר שחמט.
מייסון אומץ כילד ולא ידוע שם משפחתו אליה נולד.
הוא קיבל את שמו לאחר שמשפחתו המאמצת היגרה לארצות הברית בשנת 1861. בארצות הברית למד שחמט וקיבל עבודתו בעיתון ניו יורק הראלד.
מייסון הטביע את חותמו על עולם השחמט בשנת 1876, עת ניצח בתחרות הקונגרס האמריקאי הרביעי בפילדלפיה וניצח את הנרי בירד בדו-קרב בתוצאה 13-6.
בשנת 1878 עבר מייסון לאנגליה.
תוצאותיו הטובות ביותר בתחרויות היו מקום שלישי בתחרות חזקה מאוד בווינה בשנת 1882, שם ניצח בין השאר את מקס וייס, את לואיס פאולסן, את ג'ורג' הנרי מקנזי
, את שמעון אברמוביץ וינוור את וינסנז חרובי, ואת מיכאל צ'יגורין.
הוא הגיע למקום שלישי בנירנברג בשנת 1883 וחלוקת מקום שני בתחרות המבורג 1885. בשנת 1895 הגיע למקום ה-12 עם 9.5/21 בתחרות חזקה של הייסטינגס.
ניצח את אדולף אנדרסן בתחרות פריז 1878, את ג'וזף הנרי בלקברן בתחרות סימפסון 1881, את מיכאל צ'יגורין בתחרות הקונגרס הגרמני 1881 ואת ג'ורג' הנרי מקנזי בתחרות לונדון 1882.
מייסון כתב מספר ספרי שחמט, הפופולריים בהם היו: "עקרונות השחמט בתאוריה ובמעשה" משנת 1894, "אמנות השחמט" משנת 1895, "פתיחות בשחמט" משנת 1897 ו"שחמט חברתי" משנת 1900.
לבן: קרל שלכטר שחור: ג'יימס מייסון מונטה קרלו 1903
שלכטר מדגים במשחק זה כיצד ממומש יתרון של רגלי לזכייה במשחק.
במיוחד מעניין השימוש בו שלכטר עושה במלך הלבן שמלווה את הרגלי החופשי בדרכו במעלה הלוח.
המלך מזגזג תוך הגנה על הרגלי, התקדמות בלוח והתחמקות מאיומי השח של הצריח השחור.
ג'יימס מיל היה פילוסוף, היסטוריון וכלכלן אנגלי.
ידוע גם כאביו וכמחנכו של ג'ון סטיוארט מיל.
מיל למד תאולוגיה, היסטוריה ופילוסופיה.
בשנת 1802 החל לעסוק בעיתונאות וכתב מאמרים רבים גם לאנציקלופדיה בריטניקה.
השקפותיו בענייני כלכלה, חינוך ופוליטיקה היו ליברליות וזכו לאהדה רבה.
ספרו תולדות הודו הבריטית (1813) זכה גם הוא לתפוצה רבה, למרות הביקורת שמתח בו על הממשל הבריטי בהודו.
הוא התמנה למשרה בכירה בחברת הודו המזרחית והשפיע רבות על מדיניותה.
הוא סבר כי הסביבה ואירועים חיצוניים הם הקובעים את תוכני הרוח ולכן גם האמין בכוחם המכריע של תיקונים חברתיים לשפר את טבע האדם.
ג'יימס דניאל מיי הוא מנחה טלוויזיה ועיתונאי בריטי.
ידוע בעיקר כשותף להנחיית תוכנית הרכב טופ גיר של BBC לצד ג'רמי קלארקסון וריצ'רד המונד.
בנוסף, כותב מיי טור אישי במוסף הרכב השבועי של העיתון הבריטי דיילי טלגרף.
מיי וקלארקסון הם האנשים הראשונים שהגיעו לקוטב הצפוני באמצעות מכונית.
הם עשו זאת ביחד עם צוות איסלנדי, על גבי טויוטה היילקס, במסגרת תוכנית מיוחדת של טופ גיר.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 שימש מיי כעורך משנה במגזין "אינג'ניר" הבריטי.
המגזין התמקד בחדשות בנושאים טכנולוגיה, מדע וכלכלה.
מאוחר יותר עבר לתפקיד דומה במגזין הרכב "אוטוקאר".
הוא פוטר ממנו ב-1992 לאחר שחמד לצון ושילב בתוך עמודי מוסף סקירת דגמים מסר נסתר שהורכב מהאות הראשונה בכל סקירה.
בהמשך הוא עבר לכתוב במגזין "טופ גיר" וטור שבועי בעיתון "דיילי טלגרף".
בשנת 2000 הוא קיבל פרס של אגודת עיתונאי הרכב בקטגוריה "עיתונאי הרכב של השנה".
בשנים 1998–1999 הנחה מיי את תוכנית 'דרייב' בערוץ 4 הבריטי, שהייתה המתחרה הגדולה ביותר של "טופ גיר".
ב-1999 עבר מיי אל המתחרה 'טופ גיר' (בפורמט הראשון שלה), והחליף בין השאר את ג'רמי קלארקסון שעזב, אך הירידה ברייטינג הובילה את BBC לביטול התוכנית ב-2001.
מיי הצטרף לתוכנית טופ גיר בפורמט החדש החל מעונתה השנייה ב-2003 ביחד עם קלארקסון והמונד.
הוא מכונה שם "קפטן איטיות" ("Captain Slow") על שם הנהיגה הזהירה והאיטית שלו.
עם זאת, אין הכינוי משקף את העובדה שהוא בין האנשים היחידים שתועדו בנסיעה בבוגאטי ויירון במהירותה המקסימלית, 407.9 קילומטר לשעה.
ובבוגאטי ויירון סופר-ספורט עם 414 קילומטר לשעה, שיא עולמי לדקות אחדות עד שנהג המבחן של פולקסווגן שבר את השיא עם 431 קילומטר לשעה.
הוא אף טס במטוס יורופייטר טייפון במהירות 1320 קילומטר לשעה בתוכניתו 'המאה ה-20 של מיי'.
מיי נולד בבריסטול, אנגליה, כאחד מארבעה אחים.
בילדותו גר בעיירה רוטראהם שבדרום יורקשייר, אותה עיירה בה עמיתו לתוכנית 'טופ גיר', ג'רמי קלארקסון, החל את הקריירה העיתונאית שלו.
הוא למד מוזיקה באוניברסיטת לנקסטר ויודע לנגן על פסנתר וחליל.
באוקטובר 2006 קיבל מיי רישיון טיס למטוס קל.
בת זוגו לחיים מאז שנת 2000 היא העיתונאית שרה פראטר.
ג'יימס אנדרו מקאבוי הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה סקוטי.
ידוע בעיקר בשל תפקידיו בסרטים "המלך האחרון של סקוטלנד", "כפרה", "מבוקש" "ספליט" (שם שיחק 7 דמויות שונות) והסדרה הבריטית "לגדול בלי בושה", וכן בשל תפקידו כפרופסור אקסבייר הצעיר בסרט "אקס-מן: ההתחלה" ובסרטי ההמשך "אקס-מן: העתיד שהיה", "אקס-מן: אפוקליפסה" ו"אקס-מן: הפניקס האפלה".
מקאבוי זכה בפרס באפט"א לכוכב העולה, והיה מועמד לעוד שני פרסי באפט"א, לשני פרסי האקדמיה האירופית לקולנוע, לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר ולארבעה פרסי אוליבייה.
מקאבוי נולד בגלאזגו, סקוטלנד שבממלכה המאוחדת, בנם של אליזבת (לבית ג'ונסטון) וג'יימס מקאבוי האב.
אביו היה נהג אוטובוס שהסב מקצוע לבנאי, ואימו הייתה פסיכיאטרית שנפטרה ב-2018. הוריו נפרדו כאשר היה בן 7 והתגרשו כשהיה בן 11.
אמו של מקאבוי סבלה מבריאות לקויה ובעקבות כך שלחה אותו להתגורר עם סבו וסבתו, מרי וג'יימס ג'ונסטון, באזור דרמצ'אפל שנמצא סמוך לעיר גלאזגו.
למקאבוי יש אחות צעירה בשם ג'וי ואח למחצה הצעיר ממנו בשם דונלד.
הוא לא היה בקשר עם אביו מאז ילדותו.
הוא למד בבית הספר הקתולי סנט תומאס אקווינס באזור ג'ורדנהיל בגלאזגו.
מקאבוי הגיש בקשה להצטרף לצי המלכותי הבריטי וכבר התקבל כאשר הוצע לו גם באותו זמן ללמוד באקדמיה המלכותית הסקוטית למוזיקה ודרמה.
לאחר שסיים את לימודיו בשנת 2000, עבר להתגורר בלונדון.
בשנת 1999 החל לשחק בהפקות תיאטרון מקומיות של "סיפור הפרברים", "היפה והחיה", "רומיאו ויוליה" ו"הסערה"; השניים האחרונים נכתבו על ידי ויליאם שייקספיר.
הפריצה של מקאבוי הייתה במיני סדרה של רשת HBO "אחים לנשק" משנת 2001, שיצר סטיבן ספילברג על בסיס ספרו של ההיסטוריון סטיבן אמברוז.
בשנת 2004 הוא החל להופיע בסדרה לגדול בלי בושה ועליה הוא היה מועמד לפרס הקומדיה הבריטית.
הוא גם הופיע בשני סרטים, וימבלדון ובתפקיד הראשי בבפנים אני רוקד.
לאחר מכן הוא שיחק בגרסה מודרנית למקבת', הפקה של הבי בי סי, בסרט סיפורי נרניה ובסרט פנלופי.
ב-2006 מקאבוי שיחק ב"המלך האחרון של סקוטלנד".
הוא גם שיחק בסרט "שאלת הפתיחה" ועליו הוא זכה בפרס הבאפטא ל"כוכב חדש".
באותה שנה הוא גם סיים לצלם את פנלופי אך הסרט לא יצא לאקרנים עד 2008.
ב-2007 הוא הופיע בשני סרטים שהמבקרים שיבחו: "להיות ג'יין", סרט רומנטי בדיוני על שנותיה הראשונות של הסופרת ג'יין אוסטן ו"כפרה", עיבוד לספרו זוכה הפרסים של איאן מקיואן.
מקאבוי היה מועמד לפרס גלובוס הזהב על תפקידו בכפרה.
מקאבוי הופיע בסרט "התחנה האחרונה" אשר יצא לאקרנים ב-2009. הסרט מבוסס על ספרו של ג'יי פריני על שנתו האחרונה של הסופר לב טולסטוי.
אשתו של מקאבוי, אן-מארי דאף, גם משתתפת בסרט זה.
ב-2017 שיחק בסרט האימה "ספליט" בבימויו של מ.
באותה שנה שיחק בתפקיד הראשי בסרט "פצצה אטומית".
ב-2019 שיחק בסרט האימה "מיסטר גלאס" שהוא סרט ההמשך של הסרט "ספליט".
הסרט משולב עם המשך העלילה של "בלתי שביר" שיצא בשנת 2000. באותה השנה שיחק גם בסרטים "אקס-מן: הפניקס האפלה" ו"זה: חלק 2" ובתפקיד ראשי בתור לורד עזריאל בסדרת הפנטזיה " חומריו האפלים".
תוך כדי צילומי הסדרה "לגדול בלי בושה", מקאבוי התחיל מערכת יחסים עם השחקנית האנגלייה אן-מארי דאף, שגילמה את מושא האהבה של דמותו; השניים נישאו ב-11 בנובמבר 2006. יש להם בן בשם ברנדן (יליד 2010).
ב-13 במאי 2016 הודיעו בני הזוג על החלטתם המשותפת להתגרש.
משנת 2016 מקאבוי נמצא במערכת יחסים עם ליסה ליברטי, אותה הכיר על סט הצילומים לסרט "ספליט"; שם שימשה כעוזרת הפקה.
ליברטי היא ילידת 1979 מפילדלפיה, פנסילבניה, והיא עובדת כמנהלת תוכן של אפליקציית Jove.
ג'יימס מק'יואן , הידוע גם כג'ימי מק'יואן או "פאנץ'" (אגרוף) מק'יואן, היה שחקן ומאמן כדורגל אנגלי.
מק'יואן החל את הקריירה שלו במועדון הכדורגל בוטל (Bootle), לפני שעבר דרומה והצטרף ללוטון טאון.
לאחר עונה אחת הוא הצטרף למועדון גלוסופ נורת' אנד ששיחק לראשונה בפוטבול ליג.
בסיום העונה המועדון העפיל לליגה הראשונה.
לאחר מכן שונה שם המועדון לגלוסופ, ובעונת 1899/1900 הוא סיים בתחתית הטבלה.
לאחר מכן מק'יואן עבר למועדון ברי, עמו זכה בגביע ה-FA ב-1903 לאחר ניצחון 6 - 0 בגמר נגד דרבי קאונטי.
לאחר שלוש שנים בברי הוא חזר למשך תקופה קצרה ללוטון טאון (כעת בליגה הדרומית, לפני שהצטרף לנוריץ' סיטי כשחקן ומאוחר יותר כמאמן.
מק'יואן היה המאמן השני של נוריץ', ואימן את המועדון ב-43 משחקים בין 1907 ל-1908. מאזן המועדון במשחקים הללו היה 13 ניצחונות, 20 הפסדים ו-10 תוצאות תיקו.
לאחר שעזב את נוריץ' הוא חזר לשחק בגלוסופ בעונת 1911/1912. לאחר מכן הוא החל לעבוד פולהאם כמגלה כישרונות, ובשנת 1914 הצטרף לצוות האימון של ארסנל בראשותו של ג'ורג' מורל.
לאחר התפטרותו של מורל ב-1915 מק'יואן לקח על עצמו את הטיפול בנושאים הקשורים לסגל הבכיר של המועדון, עד לסיום מלחמת העולם הראשונה, והפך דה פקטו למאמן המועדון ששיחק אז בליגה הלונדונית.
לאחר שהמלחמה הסתיימה הוא הוחלף על ידי לזלי נייטון בתחילת עונת 1919/1920, אך למרות זאת המשיך לעבוד בארסנל כאחראי על חדר ההלבשה וכמאמן תחת הרברט צ'פמן.
ג'יימס מידלטון קוקס היה מושל אוהיו שבארצות הברית, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעמה, ומועמדה של המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית בבחירות בשנת 1920. במהלך חייו הקים קוקס חברת תקשורת גדולה בשם Cox Enterprises.
קוקס נולד בכפר קטן בשם ג'קסונבורג הנמצא במדינת אוהיו, בחווה, כבנם הצעיר מבין שישה של גילברט ואליזה לבית אנדרוז.
הוא למד בבית הספר הכפרי עד לגיל שש-עשרה.
לאחר גירושי הוריו, עבר עם אמו למידלטאון באוהיו, והחל להתמחות כעיתונאי.
ב-1892, קיבל משרה בעיתון של סינסינטי, והחל להיות כתב לעניינים מקומיים.
ב-1894, הפך לעוזרו של פאול סורג, חבר קונגרס.
בתפקידו גר שלוש שנים בוושינגטון.
קוקס רכש בעזרתו עיתון ערב בדייטון, אותו הפך לעיתון יומי שכיסה גם עניינים בינלאומיים ולאומיים.
בעזרת החידושים שלו, כגון תמונות, ביקורות ספרות ומהדורות מיוחדות בימי שבת, העיתון החל לשגשג.
בעיתונו תקף קוקס את המנהיג הרפובליקני המקומי, ג'וזף לוז, שהשתמש בהשפעתו כדי להרוויח מעסקאות ממשלתיות.
בנוסף התעמת מול ג'ון פטרסון, שניהל עסק מקומי תוך הפרת חוקי המונופולים.
ב-1905, קוקס רכש עיתון בספרינגפילד, אוהיו, והפך גם אותו לעיתון יומי.
ב-1908 נבחר קוקס להיות חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז שלו שבמדינת אוהיו, ומטעם המפלגה הדמוקרטית.
הוא ייצג את אוהיו בקונגרס בין 1909 ל-1913, והתפטר מתפקידו לאחר שניצח בבחירות למושל אוהיו, כשהוא השיג 41.5% מהקולות מול שני מועמדים נוספים.
קוקס שימש בתפקיד מושל אוהיו במשך שלוש כהונות: בין השנים 1913 ל-1915 ובין השנים 1917 ל-1921. הוא שינה את מדינתו רבות, שיפר את מערכת הכבישים, הנהיג חוקי פיצויים לעובדים והגביל עבודת ילדים.
הוא הנהיג בחירות ישירות ושלטון עצמי לערים, הנהיג רפורמות בחינוך ובבתי הכלא, ופישט את הליכי התקציב וגביית המס.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, תיווך קוקס בין עסקים, פועלים וגופים ממשלתיים.
ב-1918, תמך בתיקונים לחוקה שאסרו על מכירת משקאות חריפים והנהיגו זכות בחירה לנשים.
הוא תמך במדיניות החוץ של הנשיא וודרו וילסון, ובדומה אליו רצה בכניסת ארצות הברית לארגון חבר הלאומים החדש.
ב-1919, מעט לאחר סיום המלחמה, תמך בחוק שאסר על לימוד השפה הגרמנית עד לכיתה ח', אפילו בבתי ספר פרטיים.
הוא טען שהגרמנית היא איום לאמריקניזם, וחלק מתוכנית שהממשלה הגרמנית יצרה כדי להשיג נאמנות בקרב ילדי בית הספר.
קוקס שנודע כרפורמיסט נבחר בעת כהונתו השנייה כמושל להיות מועמדה של המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית.
בוועידה הדמוקרטית הלאומית בסן פרנסיסקו, ניצח את אלכסנדר מיטשל פאלמר ואת ויליאם גיבס מקאדו בסיבוב הארבעים וארבעה.
קוקס ניהל מסע בחירות פעיל וביקר ב-36 מדינות, כשהוא נואם 394 נאומים בענייני פנים, למגינת לבם של תומכי וילסון, שטענו שמערכת הבחירות היא משאל עם בנושא חבר הלאומים.
כאמצעי נגד אבטלה ואינפלציה, הוא הציע הורדת מס הכנסה ומס חברות.
הוא הבטיח להנהיג חקיקה למען משא ומתן קיבוצי ותמך באכיפת חוק היובש.
קוקס תמך באמריקניזציה, שתגביר את הנאמנות לארצות הברית בקרב המהגרים.
למרות הכל, הובס קוקס במהלך מערכת הבחירות בידי עיתונאי אחר מאוהיו, וורן הרדינג.
הציבור האמריקאי היה עייף משנות כהונתו הסוערות של וילסון שעמדו בצילה של המלחמה, ותמך בהרדינג, שהבטיח לציבור "חזרה לנורמליות".
המועמד שנבחר לרוץ לסגנות הנשיא לצדו של קוקס היה מזכיר הצי דאז, פרנקלין דלאנו רוזוולט שנבחר לנשיאות 12 שנים מאוחר יותר.
היסטוריונים רבים טענו שקוקס היה טוב מהרדינג בכל צורה אפשרית, ושהיה הופך לנשיא טוב יותר ממה שהרדינג היה.
נטען שבחירות 1920 היו המקרה הבולט ביותר בהן האדם הטוב יותר הפסיד.
מבין ארבעת המתמודדים בבחירות, רק קוקס לא הפך לנשיא: הרדינג נבחר, והוחלף בתפקיד בידי סגנו, קלווין קולידג', לאחר מותו.
רוזוולט נבחר לנשיאות ב-1932. לעומת זאת, קוקס חי יותר מכולם.
במהלך מסע הבחירות, הוקלט קוקס כמה פעמים.
ביניהם היה נאום שבו תקף קוקס את הרפובליקנים, והאשים אותם בסירובם להכיר בכך שניהולה המוצלח של מלחמת העולם הראשונה מצד ארצות הברית, על ידי וילסון, הצילה את הציוויליזציה האנושית המודרנית.
לאחר הבחירות הקים קוקס חברת תקשורת גדולה בשם Cox Enterprises.
בדצמבר 1939 רכש עיתונים באטלנטה, כשבוע לפני שהסרט חלף עם הרוח ערך את הבכורה שלו בעיר.
משרדה הראשי נמצא באטלנטה והכנסותיה נעמדות במספר מיליארדי דולרים.
הוא המשיך להיות מעורב בפוליטיקה, ותמך בסגנו לשעבר, רוזוולט, בכל ארבע מערכות הבחירות בהן התמודד.
רוזוולט מינה אותו ב-1933 להיות ציר בוועידה הכלכלית בלונדון.
כשהיה בן שבעים ושש, פרסם קוקס את זיכרונותיו.
ב-1915, בנה קוקס בית קרוב לתעשיינים באוהיו, וגר שם ארבעים שנה.
ב-15 ביולי 1957 מת משבץ ונקבר בבית הקברות "וודלנד" שבעיר דייטון.
הוא הותיר אחריו שישה ילדים.
אחת מהם, אנה קוקס צ'יימברס, עודנה בעלת אחוז ניכר ממניות החברה של אביה, והיא אחת הנשים העשירות ביותר בארצות הברית כיום.
שדה התעופה הבינלאומי דייטון נקרא על שמו של קוקס.
ג'יימס פיליפ מילנר הוא כדורגלן אנגלי המשחק לרוב כקשר, אך יכול לשחק בעמדת הקשר אמצעי או המגן בברייטון אנד הוב אלביון.
מילנר שיחק בעבר במספר קבוצות אנגליות, בהן לידס, סווינדון טאון, ניוקאסל, אסטון וילה, מנצ'סטר סיטי וליברפול.
כבר כילד זוהה כישרונו הספורטיבי של מילנר בשלושה תחומים: כדורגל, קריקט וריצה למרחקים ארוכים.
הוא החל לשחק כדורגל במספר קבוצות חובבניות, עד מעברו בשנת 1996 לאקדמיית הנוער של קבוצת לידס.
מילנר שיחק לראשונה במשחק רשמי של הפרמייר ליג בשנת 2002 בגיל 16 בלבד.
באותה שנה, הבקיע מילנר שער בניצחונה של לידס 1–2 נגד סנדרלנד, ובכך הפך להיות השחקן הצעיר ביותר שהבקיע שער במשחק פרמייר ליג רשמי (שיא שנשבר מאז על ידי ג'יימס ואוגאן מאברטון).
באותה שנה הפגין מילנר יכולת גבוהה וזכה לתשבחות רבות בתקשורת האנגלית.
בשנת 2004, עקב קשיים כלכליים, נאלץ המועדון למכור את כרטיס השחקן של מילנר לקבוצת ניוקאסל תמורת 3.6 מיליון פאונד.
מילנר הגיב כי הוא עצוב לעזוב את הקבוצה אותה הוא אוהד מגיל צעיר, אך הוא מבין כי המעבר הוא לטובת הקבוצה עצמה.
באותה שנה ערך מילנר את הופעתו הראשונה באירופה נגד קבוצת בני סכנין במסגרת הליגה האירופית.
מילנר נטל חלק ב-41 משחקים והבקיע שער אחד בעונה זאת, אך מיעט לפתוח בהרכב הראשון.
מילנר, אשר היה מתוסכל ממיעוט הזדמנויות בהרכב הראשון, הושאל עם תחילת עונת 2005 לקבוצת אסטון וילה.
במהלך עונה זו הפגין מילנר יכולת מרשימה, עובדה שגרמה לאסטון וילה לעשות מאמצים רבים להחתים את השחקן לצמיתות.
על אף משא ומתן מתמשך, החליטה לבסוף ניוקאסל לסרב להצעה בת ה-4 מיליון פאונד, ומילנר חזר לניוקאסל.
בניגוד לעונת הבכורה שלו בניוקאסל, הרבה מילנר לפתוח בהרכב הקבוצה, והיווה חלק חשוב בהצלחת הקבוצה במסגרת הליגה האירופית.
מאמן הקבוצה, גלן רודר, שיבח את ההתקדמות שמילנר ביצע באותה עונה, ואמר כי הוא מאמין שמילנר הוא השחקן המשקיע ביותר באימוני הקבוצה.
מילנר הפגין ורסטיליות רבה במהלך משחקיו בקבוצה, הן ביכולתו לשחק במספר עמדות והן בשליטתו בשתי הרגליים בצורה טובה.
בשנת 2008, לאחר 3 עונות בניוקאסל, עבר לאסטון וילה תמורת 12 מיליון פאונד.
מילנר התאקלם במהרה בקבוצתו לשעבר, וקנה לעצמו במהרה מקום בהרכב הקבוצה.
יכולתו הגבוהה צדה את עינו של מאמן נבחרת אנגליה, פאביו קאפלו, אשר זימן אותו לראשונה לנבחרת אנגליה.
מילנר עצמו הביע סיפוק רב משהותו בקבוצה, והגדיר אותה כ"יציבה" ביותר בקריירה שלו (זאת לאחר ששיחק תחת 13 מאמנים שונים עד גיל 23).
בעונת 2009–2010 זכה מילנר בתואר הכדורגלן הצעיר של השנה בליגה האנגלית, ואף נבחר להיות חלק מ"קבוצת העונה".
באוגוסט 2010, עבר למנצ'סטר סיטי האנגלית, תמורת 18 מילון ליש"ט והשחקן סטפן אירלנד.
הוא זכה עם מנצ'סטר סיטי בשתי אליפויות בגביע האנגלי ובגביע הליגה.
לאחר 5 עונות בסיטי, עבר מילנר ב-2015 בהעברה חופשית לליברפול.
הוא השתלב במהרה בליברפול ואף משחק כקפטן בחסרונו של ג'ורדן הנדרסון.
תחת יורגן קלופ, מילנר משחק בחלק מהמשחקים בעמדת המגן השמאלי.
בנובמבר 2018, מילנר כבש את שערו ה-50 בפרמייר ליג במהלך תיקו 1-1 נגד ארסנל.
בחודש שלאחר מכן בניצחון ליברפול 0–4 על בורנמות, מילנר הפך להיות השחקן ה-13 בלבד בהיסטוריה של הפרמייר ליג עם 500 הופעות בליגה.
בעונת 2017/18 רשם תשעה בישולים במסגרת ליגת האלופות ובכך שבר את שיא הבישולים לשחקן בעונה אחת במפעל.
ב-1 ביוני 2019, מילנר זכה עם קבוצתו בליגת האלופות, כשנכנס כמחליף בגמר נגד טוטנהאם, ליברפול ניצחה 2:0. ב-14 באוגוסט 2019, מילנר זכה בסופר קאפ האירופי, במשחק מול צ'לסי.
בדצמבר 2019, מילנר נכנס כמחליף במשחק הגמר בגביע העולם למועדונים של פיפ"א ועזר לקבוצתו לזכות בתואר בפעם הראשונה בהיסטוריה עם ניצחון 1:0 על פלמנגו הברזילאית לאחר 0:0 בתום הזמן החוקי.
בסיום עונת 2019/2020 זכה עם המועדון באליפות אנגליה.
מילנר תרם שני שערים ושני בישולים ב-22 הופעות.
באותה העונה עלה מילנר למקום החמישי בטבלת שיאני ההופעות בפרמייר ליג, כאשר נכון לסיום העונה עמד על 538 הופעות.
ב-5 באוקטובר 2022 ערך את הופעתו ה-300 במדי ליברפול בניצחון קבוצתו 0–2 על ריינג'רס בליגת האלופות.
ב-12 בנובמבר באותה שנה ערך את הופעתו ה-600 בפרמייר ליג, כאשר נכנס במחליף במשחק מול סאות'המפטון.
ב-28 במאי 2023 שיחק מילנר את המשחק האחרון שלו עבור ליברפול במחזור הסיום של עונת 2022/2023 בתיקו 4-4 נגד סאות'המפטון.
בסך הכל ערך 230 הופעות ליגה במדי הקבוצה בהן כבש 19 שערים.
ב-14 ביוני 2023 חתם מילנר לעונה אחת בברייטון אנד הוב אלביון.
ב-12 באוגוסט ערך הופעת בכורה בקבוצה, בניצחון 1–4 על לוטון טאון.
מילנר שיחק בכל נבחרות אנגליה הצעירות וב-30 במרץ 2004, במהלך משחק נגד שוודיה, ערך מילנר את הופעתו הראשונה במדי נבחרת אנגליה עד גיל 21. במהלך אליפות העולם לנבחרות עד גיל 21 בשנת 2007 היה מילנר ממצטייני הטורניר, עובדה שגררה זימון לנבחרת אנגליה הבוגרת.
על אף זימון זה, המשיך מילנר להופיע במדי נבחרת אנגליה עד גיל 21, והיה לשחקן בעל מספר ההופעות הרב ביותר בנבחרת זו אי פעם עם 46 הופעות.
באוגוסט 2009 ערך מילנר הופעת בכורה במדי נבחרת אנגליה הבוגרת, כשעלה כמחליף במשחק ידידות נגד נבחרת הולנד.
מאז קנה לעצמו מילנר מקום קבע בסגל הנבחרת, ואף היה חלק מ-23 השחקנים שזומנו לסגל הנבחרת במסגרת מונדיאל 2010 שנערך בדרום אפריקה.
ב-7 בספטמבר כבש את שערו הבינלאומי הראשון והיחיד עד כה בניצחון נבחרתו 0–5 בחוץ מול מולדובה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014. ב-5 באוגוסט 2016 הודיע על פרישה מהנבחרת.
ג'יימס נוויל מייסון היה שחקן קולנוע ותיאטרון אנגלי, זוכה פרס גלובוס הזהב.
היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר על תפקידיו בסרטים "כוכב נולד", "נערה ושמה ג'ורג'י" ו"פסק דין".
נולד בעיירה האדרספילד שבמערב מחוז יורקשייר לג'ורג' ומייבל מייסון.
מייסון לא למד משחק מקצועי והחל לעסוק בתחום בתור תחביב.
למד ב"מכללת מארלבורו", ולאחר מכן עסק בתיאטרון במכללת פיטרהאוס שבאוניברסיטת קיימברידג', שם למד אדריכלות.
לאחר סיום לימודיו הצטרף לתיאטרון אולד ויק שבלונדון, שם עבד תחת הבמאים טיירון גאת'רי ואלכסנדר קורדה שנתן לו תפקיד בסרטו ב-1933, אולם פיטר אותו כמה ימים לאחר תחילת הצילומים.
החל את דרכו במספר הפקות בריטיות דלות תקציב במהלך מלחמת העולם השנייה והתפרסם ברמה המקומית לראשונה בזכות תפקידיו בסדרות ובסרטים "נקמתו של ד"ר ג'ונס", "האיש באפור", "הגברת הזדונית" ו"טירתה של הת'ר" .
הפך לכוכב בקולנוע הבריטי בזכות הופעותיו בסרטים "הצעיף השביעי" בתור המוזיקאי הנכה ניקולאס, בתור הגנגסטר ג'וני מק'ווין בסרטו של קרול ריד "שמונה שעות ההשעיה" ובעיקר בזכות תפקידו הביוגרפי בתור הסופר הצרפתי גוסטב פלובר בהפקתו של וינסנט מינלי לרומן פורץ הדרך של פלובר "מאדאם בובארי".
את תפקידו ההוליוודי הראשון עשה בסרט "במלכודת" בבימויו של מקס אופולס.
התפרסם בפעם ראשונה בתודעת הציבור האמריקאי בדמותו של גנרל הגרמני ארווין רומל בסרט "שועל המדבר: סיפורו של רומל", גילם את דמותו גם בדרמת המלחמה של רוברט וייז "חולדות המדבר".
זכה להערכה רבה על תפקידיו בסרטיו של ג'וזף ל.
מנקייביץ' "חמש אצבעות" והעיבוד הקלאסי לטרגדיה השייקספירית "יוליוס קיסר", בו גילם את המדינאי הרומאי מרקוס יוניוס ברוטוס לצידו של מרלון ברנדו (כמרקוס אנטוניוס).
ב-1949 שיחק בסרטו של מקס אופולס, "רגע של פזיזות".
באותה השנה גם כיכב כדמות הספרותית קפטן נמו בעיבוד הקולנועי "20,000 מייל מתחת למים" מהטובים ביותר שנעשו לספריו של ז'ול ורן.
ב-1959 שיחק במותחן הקומי המופתי של אלפרד היצ'קוק, "מזימות בינלאומיות", בתור החוקר פיליפ ואנדם, וב"מסע לבטן האדמה", עיבוד נוסף לספרו של ז'ול וורן בתור גיבור העלילה הפרופסור הגרמני אוטו לינדנברוק.
היה מועמד לפרס גלובוס הזהב על תפקידו הדרמטי בעיבוד המרתק של סטנלי קובריק לספר "לוליטה" של ולדימיר נבוקוב שהיה אף אחראי לכתיבת התסריט והיה מועמד על עבודתו לפרס האוסקר.
בסרט גילם את הפרופסור לספרות צרפתית הומברט הומברט המתחתן עם שרלוט (שלי וינטרס), אותה הוא לא סובל, רק כדי להתקרב אל בתה בת ה-12 דולורס "לוליטה" הייז.
ב-1964 השתתף בדרמה ההיסטורית "נפילת האימפריה הרומית" אודות תקופת שלטונו של קיסר רומא מרקוס אורליוס (אלק גינס).
קיבל ב-1966 מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בדרמה הקומית הבריטית "נערה ושמה ג'ורג'י", בתור איש העסקים המצליח ג'יימס למינגטון מעסיקו השמרן של אביה של גיבורת העלילה ג'ורג'י (לין רדגרייב), את הפרס הפסיד לוולטר מתאו.
לאחר דעיכה קטנה בקריירה חזר לקדמת הבמה בסוף שנות ה-70 כששיחק בדרמות השואה "מסע הארורים" המבוסס על מסעה הטרגי של אוניית הפליטים היהודים "סנט לואיס ו"הנערים מברזיל" שם גילם את אדוארד סייברט.
התפרסם גם בתור יוסף הרמתי בסדרת המופת "ישו מנצרת", בקומדיית הספורט הבדיונית של וורן בייטי "השמיים יכולים לחכות", בתור מר ג'ורדן המסתורי המחליט להחזיר לחיים את ג'ו פנדלטון בדמותו של אדם עשיר ורב השפעה, ובהפקת האימה הטלוויזיונית "צל הרשע", על פי ספרו של סטיבן קינג.
ב-1982 היה מועמד לפרס האוסקר בפעם השלישית בקריירה ולפרס גלובוס הזהב לתפקיד המשני הטוב ביותר בזכות תפקידו בדרמה המשפטית של סידני לומט "פסק דין", בתור עורך הדין המצליח אד קונקנון, יריבו של עורך הדין הכושל פרנק גלוין (פול ניומן).
מייסון היה נשוי פעמיים במהלך חייו:
לשחקנית פמלה מייסון במשך כ-23 שנה, לזוג נולדו בת, פורטלנד ובן, הפוליטיקאי והמפיק/שחקן מורגן מייסון.
בני הזוג מייסון הוציאו לאור ספר אחד ביחד "החתולים שבחיינו" שפורסם ב-1949.
לשחקנית האוסטרלית קלאריסה קיי מ-1971 עד לפטירתו של מייסון ב-1984.
פרסם את האוטוביוגרפיה על חייו "לפני ששכחתי" ב-1981.
מייסון נפטר מהתקף לב בשנת 1984 בעיר לוזאן שבשווייץ, שם גם נקבר מספר חלקות מחברו הטוב צ'ארלי צ'פלין.
ג'יימס בירדסיי מק'פרסון היה קצין בצבא ארצות הברית ששירת כגנרל בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
הוא נהרג בקרב אטלנטה, והיה לקצין השני בדרגתו שנהרג בצבא האיחוד במהלך המלחמה ומפקד הארמייה היחיד שנהרג בשדה המערכה.
מק'פרסון נולד ליד קלייד, אוהיו.
הוא למד באקדמיית נורוולק שבאוהיו, וסיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית בשנת 1853, כראשון בכיתתו, שכללה את פיליפ שרידן, ג'ון שקופילד, וג'ון בל הוד; הוד הפך ליריבו בשלב מאוחר יותר בחזית המערבית.
מק'פרסון הוצב בקורפוס ההנדסה בדרגה ייצוגית של לוטננט משנה.
לאחר שסיים את לימודיו שימש עוזר מדריך של הנדסה מעשית באקדמיה הצבאית במשך שנה, ובין השנים 1854-1857 הועסק כעוזר מהנדס בעבודות שהתבצעו בנמל ניו יורק ובשיפורים שבוצעו בנהר ההדסון.
בשנת 1857 הוא פיקח על עבודות הבנייה בנמל דלוור, ובשנים 1857-1861 היה מהנדס-מפקח על עבודות ההקמה של ההגנות באי אלקטרז, שבסן פרנסיסקו, קליפורניה.
בתחילתה של מלחמת האזרחים, הוצב מק'פרסון בסן פרנסיסקו, קליפורניה, אך ביקש לעבור לקורפוס ההנדסה, במחשבה כי העברה זו למזרח תקדם את הקריירה שלו.
הוא עזב את קליפורניה ב-1 באוגוסט 1861, וזמן קצר לאחר מכן הגיע לניו יורק.
הוא ביקש תפקיד בצוותו של מייג'ור גנרל הנרי האלק, אחד המפקדים הבכירים בחזית המערבית.
הוא קיבל זאת ונשלח לסנט לואיס, מיזורי בדרגת קפטן בחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית.
הקריירה של מק'פרסון החלה לזרוח לאחר תפקיד זה, הוא שירת בדרגת לוטננט קולונל ומהנדס ראשי בצבאו של יוליסס גרנט במהלך כיבושם של פורט הנרי ופורט דונלסון.
לאחר קרב שילה, הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל וב-8 באוקטובר 1862, לדרגת מייג'ור גנרל.
זמן קצר לאחר מכן קיבל את הפיקוד על הגיס ה-17 בארמיית טנסי של גרנט.
ב-12 במרץ 1864, קיבל מק'פרסון את הפיקוד על ארמיית טנסי, לאחר שמפקדו הקודם ויליאם שרמן, קודם לפיקוד על כל ארמיות המערב (זאת לאחר שגרנט נשלח מזרחה).
הארמייה של מק'פרסון הייתה לאגף הימני בצבאו של שרמן, לצד ארמיית קמברלנד וארמיית אוהיו.
ב-5 במרץ 1864 החל שרמן במערכה על אטלנטה.
שרמן תכנן כי חלקו העיקרי של צבאו ישמש כפעולת הסחה לעבר דלטון, אוהיו, בעוד מק'פרסון יישא בעיקר נטל לחץ התקפת כוחותיו של גנרל הקונפדרציה ג'וזף ג'ונסטון, במטרה ללכוד אותם.
על אף תכנון זה, הצליחו בסופו של דבר כוחות הקונפדרציה להימלט ושרמן האשים את מק'פרסון (על "איטיותו"), אף על פי שהיה זה תכנונו הכושל של שרמן שהוביל להימלטות כוחות הקונפדרציה בסופו של דבר.
חייליו של מק'פרסון עקבו אחר כוחות הקונפדרציה ב"נחרצות", וקיבלו אספקה מחודשת בבקינגסטון, ג'ורג'יה.
החיילים הצליחו להשיג את כוחות הקונפדרציה ליד פמפקינווין קריק (Pumpkinvine Creek), שם תקפו והצליחו להניס את כוחות הקונפדרציה מדאלאס, ג'ורג'יה, עוד לפני ששרמן הורה לעשות זאת.
ג'ונסטון ושרמן תמרנו האחד כנגד השני, עד לתבוסתו של האיחוד בקרב קנסאו מאונטיין.
לאחר מכן ניסה מק'פרסון לתמרן ולאגף בקרב מאריטה, אך ניסיון זה כשל גם כן.
ב-17 ביולי, גבר תסכולו של נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס, עקב האסטרטגיה של ג'ונסטון שניסה לתמרן ולסגת, והחליף אותו בלוטננט גנרל ג'ון הוד.
הוד הובס לבסוף, ונסוג לאטלנטה.
בינתיים, קידם מק'פרסון את כוחותיו לדיקאוטר, ג'ורג'יה ומשם הם נעו לעבר רמה הבנויה מסדרת גבעות קרחות המשקיפות על אטלנטה.
ב-22 ביולי, הם הבחינו כי כוחות הקונפדרציה עזבו את אטלנטה.
שרמן האמין כי הקונפדרציה הובסה וכוחותיה מתפנים; אך, מקפרסון סבר בצדק כי הם נעים כדי לתקוף את האיחוד באגפו הימני ובעורפו.
אך בעוד הם דנים בהתפתחות החדשה, כיתרו ארבע דיוויזיות תחת פיקודו של מייג'ור גנרל ויליאם הארדי את הקורפוס ה-16 של צבא האיחוד שהיה תחת פיקודו של מייג'ור גנרל גרנוויל דודג'ס.
בעוד מק'פרסון רוכב על סוסו לעבר הקורפוס ה-17 שבעבר היה תחת פיקודו, הוא נתקל בחיילי רגלים מהמשמר הקדמי של צבא הקונפדרציה שקראו לו לעצור.
מק'פרסון הרים את ידו לראשו, כנראה כדי להסיר את כובעו, אך לפתע סובב את סוסו בניסיון להימלט.
חיילי הקונפדרציה פתחו באש ופצעו את מק'פרסון פצעי מוות.
שרמן בדיווחו הרשמי על מותו של מק'פרסון:
ג'יימס פרייס "ג'ימי" מקליין היה שחיין אמריקאי, אלוף אולימפי בעל 4 מדליות, מהן 3 זהב ושיאן עולם.
מקליין נולד וגדל בפיטסבורג, פנסילבניה.
הוא בוגר תיכון אקדמיית פיליפס ובשנת 1953 בוגר אוניברסיטת ייל.
היה חבר באחוות הגולגולת והעצמות.
בשנת 1944 זכה מקליין באליפות ארצות הברית בשחייה ובכך היה לשחיין הצעיר ביותר אי פעם שזכה באליפות בגיל 13 שנים וחצי בלבד.
באולימפיאדת לונדון (1948) זכה מקליין ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 19:18.5 דקות, לפני ג'ון מרשל מאוסטרליה (19:31.3 דקות) וגאורג מיטרו מהונגריה (19:43.2 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם וולטר ריס, וולי וולף וביל סמית' בשיא עולם חדש של 8:46.0 דקות, לפני הונגריה (8:48.4 דקות) וצרפת (9:08.0 דקות).
מדליית כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:43.4 דקות, אחרי ביל סמית' שקבע שיא אולימפי חדש של 4:41.0 דקות ולפני ג'ון מרשל (4:47.7 דקות).
בתחרות שחייה שנערכה בניו הייבן, קונטיקט בפברואר 1952 קבע מקליין במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי, שיא עולם חדש של 8:29.4 דקות, שיא זה החזיק מעמד 4 שנים.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה מקליין במדליית זהב, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם וויין מור, ביל וולסי ופורד קונו בשיא אולימפי חדש של 8:31.1 דקות, לפני יפן (8:33.5 דקות) וצרפת (8:45.9 דקות), כשחיין אחרון הוא שחה "בזינוק שליחים" תוצאה של 2:06.2 דקות, התוצאה המהירה במשחקים.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 18:51.5 דקות ולא הצליח להגן על תוארו ובמקום שביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:40.3 דקות.
מקליין זכה ב-21 תוארי אליפות ארצות הברית בשחייה וב-2 תוארי NCAA.
בשנת 1970 זכה מקליין להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ג'יימס מקברייד הוא סופר, עיתונאי ומוזיקאי אמריקאי-יהודי, זוכה פרס הספר הלאומי על ספרו "ציפור אלוהים שבשמים" משנת 2013.
מקברייד גדל בשכונת עוני בברוקלין, ניו יורק.
אביו של מקברייד היה כומר אפרו-אמריקאי בשם אנדרו מקברייד ומת מסרטן ריאות בגיל 45 בטרם נולד ג'יימס.
אמו (נולדה בשם רוחל זילסקה מאוחר יותר שינתה שמה לרחל דבורה שילסקי מאוחר יותר שינתה לרות מקברייד ג'ורדן, אפריל 1921 - ינואר 2010) הייתה יהודיה שמוצא משפחתה בפולין.
ג'יימס היה הצעיר שבילדי רות מנישואיה הראשונים לכומר אנדרו, והילד השמיני מבין 12 ילדיה.
"אני גאה בהיסטוריה היהודית שלי" הוא מספר "מבחינה טכנית אני מניח שאפשר לומר שאני יהודי מאחר שאימי יהודייה...
אך היא התנצרה כך שכעת השאלה היא בידי תאולוגים...
אני פשוט קם בבוקר ושמח שאני חי".
ספרו "צבע המים" עוסק בהיסטוריה המשפחתית שלו ושל אמו.
מקברייד בוגר לימודי תואר ראשון בהלחנה מקולג' אוברליין משנת 1979 ותואר שני בעיתונאות מאוניברסיטת קולומביה.
מקברייד מתגורר בניו יורק ובפנסילבניה, נשוי ואב לשלושה ילדים.
בשנת 2024, מקברייד נכלל ברשימת טיים 100 כהוקרה על תרומתו יוצאת הדופן לספרות.
בתור עיתונאי, עסק בכתיבה למספר רב של עיתונים וכתבי-עת פופולרים, בהם "הבוסטון גלוב", "וושינגטון פוסט", כתב העת "פיפל", "רולינג סטון", "שיקגו טריביון" ועוד.
ספרו הידוע ביותר הוא האוטוביוגרפיה "צבע המים" שיצא לאור בשנת 1996 ומתאר את חייו במשפחה גדולה, אפרו-אמריקנית וענייה המונהגת על ידי אמא לבנה דתייה אדוקה המחנכת על ברכי הנצרות.
הספר מתאר את חייה של אמו כבת לרב דרשן ואת תהליך המרתה את דתה לנצרות בזמן נישואיה הראשונים.
"חשבתי שזה יתקבל גם בקהילה השחורה אבל זה נמכר הרבה יותר טוב בקהילה היהודית הלבנה" מספר ג'יימס על הספר "רוב הקוראות שלי הן נשים יהודיות לבנות בגיל העמידה".
ספר זיכרונות זה נמצא היה למעלה משנתיים ברשימות רבי המכר של הניו יורק טיימס וכיום הוא חלק מתוכנית הלימודים בתיכונים ובאוניברסיטאות ברחבי ארצות הברית.
על הספר זכה בפרס אניספילד-וולף בשנת 1997.
בשנת 2002 פרסם את רומן המלחמה "נס בסנטה אנה" הסוקר את קורותיהם של ארבעה חיילים אמריקאים-אפריקאים באיטליה מאמצע 1944 עד אפריל 1945. הספר עובד לסרט קולנוע בבימויו של ספייק לי ויצא לאקרנים בשנת 2008.
בשנת 2008, פרסם מקברייד את הרומן "שיר שעוד יושר" המבוסס על אירועים אמיתיים שהתרחשו במלחמת האזרחים האמריקנית.
בשנת 2013 פרסם את הנובלה הקומית "ציפור אלוהים שבשמים", יצירה שמספרת על חיו של מתנגד העבדות הידוע לשמצה ג'ון בראון.
הוא זכה בפרס הספר הלאומי האמריקאי לשנת 2013.
מקברייד הוא נגן סקסופון, הטנור של להקת "שאריות רוק בוטום", וחיבר שירים עבור אניטה בייקר, גרובר וושינגטון ג'וניור, פורה פה וגארי ברטון.
כמו כן, קיבל מספר פרסים ואותות הוקרה על פעילותו המוזיקלית.
ג'יימס (ג'ימי) מלארט היה ארכאולוג וסופר בריטי.
הוא נודע בזכות גילוי היישוב הנאוליתי צ'טלהויוק בטורקיה של היום; בנוסף לכך התפרסם בפרשת האוצר של דוראק, שבה הואשם בסחר בעתיקות בשוק השחור; וכן בקשר למחלוקות שנגעו להאשמה בפיברוק ממצאים ארכאולוגיים.
מלארט נולד בלונדון ב-14 בנובמבר 1925 לאב שהיה מהגר מהולנד, צאצא למשפחה סקוטית.
את רוב הקריירה האקדמית שלו הוא בילה בטורקיה.
הרצה באוניברסיטה של איסטנבול, והיה עוזרו של מנהל המכון הבריטי לארכאולוגיה באנקרה (BIAA) בירת טורקיה.
הוא נשא לאישה את ארלט, ילידת טורקיה, שהייתה מזכירת המכון לארכאולוגיה, וסייעה לו בחפירות.
בשנת 1951 החל לנהל חפירות באתרים שונים בטורקיה.
בעזרתו זוהו כלי חרס רבים בדמות ספלי שמפניה שנמצאו במערב אנטוליה (אסיה הקטנה) כשייכים לתקופת הברונזה המאוחרת, זיהו שהוביל לגילוי האתר בֵּייגֵ'סוּלטַן (Beycesultan) שבאנטוליה.
בסיום מסע החפירות ב-1959, השתתף בפרסום ממצאי המחקר.
בשנת 1964 החל להרצות באנקרה על הארכאולוגיה של האזור.
מלארט נודע בקרב עמיתיו כבעל חוש מופלא לגילוי ממצאים מעניינים.
סיפרו עליו שנהג להתהלך במקום שנחשב כאתר ארכאולוגי פוטנציאלי, קורא את הסימנים החבויים מעיניו של אדם רגיל, ובאינטואיציה בלתי מוסברת נהג להחליט היכן לחפור; וכמעט תמיד פגע במקום המדויק שבו היו הממצאים המעניינים.
כך, למשל, היה מצא את התגלית המשמעותית הראשונה שלו, היישוב הנאוליתי האצ'ילאר (Hacilar), בעוקבו אחרי אגדות עם מקומיות.
מלארט ניהל חפירות באתר צ'טלהויוק בשנת 1961. הצוות שלו גילה למעלה מ-150 חדרים, חלקם מקושטים בציורי קיר, תבליטים מכוירים, ופסלים.
מלארט הספיק לחקור רק כ-4% משטח האתר, לפני שגורש מהמדינה בגלל פרשת "האוצר של דוראק".
ברבות השנים התבררה החשיבות הגדולה של גילוי האתר.
המקום היה אחד היישובים הנאוליתיים הגדולים והמרשימים ביותר במזרח התיכון, עם רצף יישובי של אלפי שנים (בערך 6200 – 5500 לפנה"ס).
גודלו של האתר הביא את מלארט להגדירו כעיר.
על פי השערתו של מלארט, העיר הייתה מקום פולחן עיקרי של האלה האם.
הוא זכה לחוסר הסכמה מצד מספר עמיתים, מה שיצר מחלוקת קשה.
מלארט אפילו הואשם בהמצאה של חלק מהמיתוסים שפרסם.
המחלוקת הביאה את ממשלת טורקיה לסגור את האתר למשך שלושה עשורים.
החפירות התחדשו רק בשנות ה-90, בידי הארכאולוג הבריטי איאן הודר (Ian Hodder), אשר חופר באתר עד היום.
חורבות 'העיר' משתרעות על פני שטח של כ-130 אלף מטרים רבועים, ומעריכים שבין 5,000 ל-8,000 תושבים אכלסו אותה בכל שכבה - גדול בהרבה מיישוב טיפוסי לתקופות אלה.
צ'טלהיויוק הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 2012.
בשנת1958 דיווח מלארט לנציג המכון הבריטי לארכאולוגיה באנקרה, שנודע לו על אוצר של ממצאים שנלקחו מהאתר דוראק.
האוצר כלל, על פי עדותו: פסלון מזהב, חרבות משובצות עיטורי כסף, פיסות מכתר מלכותי מזהב, ועוד.
כשהידיעה על כך פורסמה בעיתונות הבריטית, השלטונות הטורקיים דרשו לדעת מדוע לא דווח להם על כך, וכן היכן בדיוק הם נמצאו.
מלארט סיפר שראה את האוצר בביתה של אישה צעירה ויפהפייה מהעיר איזמיר, אותה פגש במקרה ברכבת בשנת 1958. על פי טענתו, היא התיישבה מולו בקרון הרכבת, עונדת על פרק ידה צמיד מוזהב, שנראה עתיק למדי.
לשאלתו ענתה, שיש בביתה עוד תכשיטים רבים כמוהו.
הוא שהה בבית האישה מספר ימים, אך היא לא הרשתה לו לצלם את הפריטים, אלא רק לציירם.
לשאלת הטורקים מדוע לא סיפר על כך לאיש במשך שש שנים, ענה שהאישה, אנה פפסטראטי שמה, השביעה אותו לשמור על סודיות; הוא אף רמז שלא יכול היה להצדיק בעיני אשתו את העובדה ששהה בבית הצעירה מספר ימים.
בהמשך החקירה התברר, ששם האישה שמסר לשלטונות לא היה ידוע; ושהכתובת שמסר כלל לא הייתה קיימת באיזמיר.
העדות היחידה שיכול היה להציג לקיום האוצר היה מכתב כתוב במכונת כתיבה, שהחוקרים קבעו שהודפס בידי אשתו של מלארט.
על כן החליטו השלטונות לגרש את המדען בחשד להברחת עתיקות אל מחוץ למדינה.
מלארט הורשה לחזור לתקופה קצרה, ולאחר מכן נאסרה כניסתו למדינה כליל.
האוצר לא נמצא מאז מעולם.
על פי פרסומים מאוחרים, השלטונות הטורקיים סברו שהאוצר היה בחלקו מזויף ובחלקו אותנטי, מלוקט מאתרים שונים ברחבי המדינה.
הם סברו, שהגברת פפסטראטי הייתה פיתוי, כדי למשוך ארכאולוג מכובד למלכודת.
הדבר נעשה במטרה להעניק לאוצר הכרה של מכובדות ואותנטיות, וכדי להבריחו אל מחוץ למדינה ולמוכרו לסוחרי עתיקות.
בשנת 2005 פרש מלארט מעבודתו המדעית לחיים עם משפחתו בצפון לונדון.
ג'יימס ארצ'יבאלד מק אילרוי היה רופא בריטי וחבר בצוות המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של ארנסט שקלטון (1916-1914).
מק אילרוי נולד בפרובינציית אלסטר שבאירלנד, כנראה בעיר השוק באליקלייר שבמחוז אנטרים, שם נולד אביו.
אחרי קבלת תואר דוקטור לרפואה באוניברסיטת ברמינגהאם, עבד לזמן קצר בבית החולים קווין אליזבת בברמינגהאם.
בשנים הבאות עסק ברפואה במצרים וביפן ושירת כרופא אונייה באוניות טיול בהודו וסביבותיה.
ב-1914, הצטרף עם אלכסנדר מקלין למשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של ארנסט שקלטון, כרופאי המשלחת.
מק אילרוי היה אחראי גם על צוות כלבי-מזחלת כשחברי המשלחת נאלצו להימלט מן האונייה אנדיורנס, שנלכדה בקרח בים ודל ונמחצה.
הניצולים הגיעו לבסוף, אחרי מסע רב-תלאות וסכנות, אל אי הפיל, שם נדרש מק אילרוי לבצע ניתוח קטיעה לבהונותיו הנמקות של פרס בלקבורו, בעזרת מקלין, ששימש כמרדים וטפטף בזהירות רבה כמויות זעירות של כלורופורם שהצליחו להציל ולהביא עמם, ופרנק ויילד כאח מסייע.
לאחר החילוץ מאי הפיל של כל 22 חברי המשלחת שהמתינו שם לבוא המצילים, קיבל הרופא את מדליית הקוטב מכסף.
במלחמת העולם הראשונה, נפצע קשה באיפר.
ב-1921 הצטרף שקלטון לעוד מסע אל הקוטב הדרומי במשלחת שקלטון-רווט; שקלטון מת בתאו בספינה "קווסט" כשעגנה לחופי ג'ורג'יה הדרומית, שם גם נקבר לבסוף, אך המשלחת השלימה את משימתה בהנהגת פרנק ויילד.
במלחמת העולם השנייה שירת מק אילרוי על האונייה "אורונסיי", שנפגעה מטורפדו סמוך לחופי מערב אפריקה.
הוא עשה חמישה ימים על סירת הצלה לפני שחילצה אותו האונייה הצרפתית "דימון ד'אורוויל".
אחרי המלחמה, המשיך לעבוד כרופא אונייה עד לשנות השבעים המאוחרות שלו.
הוא מת, בגיל 89, בסארי, אנגליה.
בשנת 1990 הנציחה הוועדה למתן שמות אנטארקטיים של הממלכה המאוחדת את שמו של מק אילרוי בפסגת הר.
פסגת מק אילרוי מתנשאת לגובה 745 מטרים מערבית למפרץ הוסוויק וקילומטר וחצי דרומית למאונט בארן, ג'ורג'יה הדרומית.
ג'יימס מקארתי הוא כדורגלן סקוטי-אירי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת סלטיק.
בשנת 2006 עלה לקבוצה הבוגרת של המילטון אקדמיקל, וב-30 בספטמבר 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון במשחק ליגה נגד קווין אוף דה סאות'.
ב-6 בינואר 2007, בגיל 16 ו-55 ימים הבקיע מקארתי את שער הבכורה שלו במועדון, במשחק במסגרת הגביע הסקוטי נגד ליווינגסטון, והפך לשחקן הצעיר ביותר שמבקיע שער בהיסטוריה של המילטון אקדמיקל.
ב-17 במאי 2008, לאחר עונה בה העפיל המועדון לליגה הראשונה, חתם מקארתי על חוזה ל-3 שנים במועדון.
בעונת זכה בתואר השחקן הצעיר של העונה בליגה.
ב-16 ביולי 2009 אישרה המילטון אקדמיקל הצעה על מקארתי מויגאן את'לטיק מהפרמייר ליג, ו-5 ימים לאחר מכן הוא השלים את המעבר וחתם על חוזה ל-5 שנים.
ב-22 באוגוסט ערך מקארתי את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-74 בהפסד 0–5 למנצ'סטר יונייטד במסגרת המחזור השלישי בליגה.
ב-2 בינואר 2010 הבקיע מקארתי את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-63 בניצחון 1–4 על האל סיטי במסגרת הסיבוב השלישי של הגביע האנגלי.
ב-16 בינואר 2010 הבקיע מקארתי את שער הבכורה שלו בפרמייר ליג, שער בדקה ה-60 בניצחון 0–2 על וולברהמפטון וונדררס במסגרת המחזור ה-22.
את עונת פתח מקארתי באופן מרשים, אך ב-23 באוקטובר 2010 נפצע במשחק ליגה מול בולטון וונדררס והושבת לשלושה חודשים.
ב-25 בינואר 2011 חזר מקארתי למגרשים והבקיע שער במשחק ליגה נגד אסטון וילה.
בחודש אוגוסט 2012 חתם מקארתי על חוזה חדש ל-5 שנים במועדון.
הוא היה חלק מהקבוצה שזכתה שניצחה את מנצ'סטר סיטי בגמר הגביע האנגלי לעונת .
ב-2 בספטמבר 2013 עבר מקארתי לאברטון מהפרמייר ליג בעקבות מאמנו בויגאן את'לטיק, רוברטו מרטינס, וחתם על חוזה לטווח ארוך בעסקה ששווייה 13 מיליון ליש"ט.
ב-14 בספטמבר 2013 ערך מקארתי את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-66 בניצחון 0–1 על צ'לסי במסגרת המחזור הרביעי בליגה.
ב-11 במאי 2014 הבקיע מקארתי את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה התשיעית בניצחון 0–2 על האל סיטי במסגרת המחזור ה-38 והאחרון בליגה.
בעונתו הראשונה במועדון, בה השיגה אברטון 72 נקודות בליגה, שיא מועדון, היה מקארתי לשחקן מפתח.
בינואר 2018 שבר מקארתי את רגלו כאשר ניסה לחסום את בעיטתו של החלוץ היריב סלומון רונדון.
בשל פציעה זו נעדר ממשחק במשך כמעט שנה.
ב-7 באוגוסט 2019 לאחר שש שנים באברטון חתם מקארתי בקריסטל פאלאס.
ב-3 באוגוסט 2021 חתם לארבע שנים בסלטיק.
בגיל 16 נענה מקארתי להזמנה לייצג את אירלנד בזירה הבינלאומית, אפשרות לה זכה בשל קשרים משפחתיים למדינה.
הוא שיחק בכל הנבחרות הצעירות של אירלנד.
בחודש פברואר 2010 זומן מקארתי לראשונה לנבחרת אירלנד הבוגרת למשחק ידידות נגד נבחרת ברזיל.
בחודש מרץ 2011 נפתרה הבעיה, כאשר נענה מקארתי לזימון למשחקה של נבחרת אירלנד מול נבחרת מקדוניה במסגרת מוקדמות יורו 2012. באותו משחק נכנס כמחליף במקומו של רובי קין וערך את הופעת הבכורה התחרותית שלו.
מקארתי שיחק בתשעה מתוך עשרת המשחקים של נבחרת אירלנד במסגרת מוקדמות יורו 2016, טורניר אליו לא העפילה הנבחרת.
הכדורגלן הצעיר של השנה בליגה הסקוטית: 2007/2008
ג'יימס מקונוויל הוא קצין בדימוס בדרגת גנרל שכיהן כראש מטה צבא ארצות הברית.
ב-1981 סיים תואר ראשון בכלכלה מהאקדמיה הצבאית של ארצות הברית והתגייס לצבא.
הוכשר כטייס מסוקי בל OH-58 קיואה ובהמשך הוסמך להטיס מסוקי אפאצ'י לונגבו AH-64D, קוברה AH-1, בל OH-58 קיואה ובואינג AH-6. בתחילת דרכו פיקד על מחלקה רובאית-אווירית בגדוד השני של רגימנט הפרשים העשירי, ובגדוד השני של רגימנט הפרשים התשיעי.
שימש קצין מבצעים בגדוד החמישי של רגימנט הפרשים התשיעי, קצין המבצעים של החטיבה האווירית של דיוויזיית החי"ר ה-25, וקצין תכנון במפקדת פיקוד המבצעים המיוחדים.
בשנים 1998–2000 פיקד על הגדוד השני ברגימנט הפרשים ה-17, המסופח לדיוויזיה המוטסת ה-101. שימש קצין אג"ם של הדיוויזיה המוטסת ה-101. בשנים 2002–2005 פיקד על החטיבה הרביעית בדיוויזיית הפרשים הראשונה ונלחם עמה במלחמת עיראק.
שימש עוזרו של סגן ראש מטה צבא ארצות הברית, סגן מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-101 במהלך הלחימה באפגניסטן וקצין הקישור לקונגרס במחלקת הצבא.
באוגוסט 2011 מונה למפקד הדיוויזיה המוטסת ה-101 והוביל אותה במהלך מלחמת אפגניסטן.
באוגוסט 2014 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה לראש אגף כוח אדם במטה הצבא.
ביוני 2017 הועלה לדרגת גנרל ומונה לסגן ראש מטה צבא ארצות הברית, שירת בתפקיד עד יולי 2019. באוגוסט 2019 מונה לראש מטה הצבא וכיהן בתפקיד עד אוגוסט 2023.
מקונוויל בעל תואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה מהמכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה ושימש עמית בתוכנית ללימודי ביטחון לאומי באוניברסיטת הרווארד.
הוא נשוי למריה ואב לשני בנים ובת, כולם משרתים בצבא.
ג'יימס מקהנרי היה רופא צבאי ופוליטיקאי אמריקאי ממוצא סקוטי-אירי.
הוא היה אחד מהחותמים על חוקת ארצות הברית ממרילנד, ועל שמו נקרא המבצר פורט מקהנרי שבמרילנד.
הוא גם ייצג את מרילנד בקונגרס הקונטיננטלי וכיהן כמזכיר המלחמה של ארצות הברית בין השנים 1796 – 1800 תחת הנשיאים ג'ורג' וושינגטון וג'ון אדמס.
מקהנרי נולד בבאלמינה שבמחוז אנטרים שבאירלנד למשפחה ממוצא סקוטי-אירי.
מתוך חשש לבריאותו עקב עומס בלימודיו, שלחה אותו משפחתו ב-1771, בגיל 17, לצפון אמריקה כדי להחלים.
מחקרים מודרניים גורסים שהוא נשלח אל המושבות גם כ"חלוץ" כדי לבדוק עבור המשפחה את התכנות ההגירה לשם, ואכן שנה לאחר הגעתו לאמריקה הגיעה אחריו כל המשפחה.
עם הגעתו התגורר מקהנרי לתקופת מה אצל ידיד משפחה בפילדלפיה ולאחר מכן נסע לסיים את לימודיו באקדמיית ניוארק שבניו ג'רזי.
עם שובו לפילדלפיה הוא התלמד אצל בנג'מין ראש והיה לרופא.
מקהנרי היה לכירורג וככזה הוא שירת במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
ב-10 באוגוסט 1776, בגיל 23, הוא מונה כמנתח בגדוד החמישי של פנסילבניה שהוצב בפורט וושינגטון שבצפון האי מנהטן.
בנובמבר אותה שנה הוא נלקח בשבי כאשר נכבש המבצר על ידי סר ויליאם האו.
בהיותו בשבי הוא ראה את הטיפול הרפואי העלוב לו זכו השבויים ויזם את כתיבתם של דוחות, אך אלו לא זכו לאוזן קשבת.
במרץ 1778 הוא שוחרר מהשבי.
הוא עשה רושם חיובי על ג'ורג' וושינגטון שבמאי 1779 מינה אותו לשלישו האישי.
מקהנרי נכח בקרב מונמאות' ביוני 1778. באוגוסט 1780 הוא הועבר למטהו של מייג'ור גנרל לה פאייט, שם הוא נשאר עד פרישתו מהצבא בסתיו 1781.
לאחר המלחמה היה מקהנרי אחד משלושת הרופאים (האחרים היו יו ויליאמסון וג'יימס מקקלרג) שהשתתפו בוועידת החוקה שכוננה את חוקת ארצות הברית.
ב-17 בספטמבר 1781 הוא נבחר לסנאט של מרילנד וב-2 בדצמבר 1784 כנציג לקונגרס.
לאחר מסע בחירות שנוי במחלוקת הוא נבחר ב-10 באוקטובר 1788 לבית המחוקקים של מרילנד.
שנתיים לאחר מכן הוא פרש מהחיים הציבוריים ובילה שנה בעסקי מסחר.
ב-15 בנובמבר 1791 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה של חמש שנים בסנאט של מרילנד.
לוושינגטון היו קשיים ניכרים בתקופת כהונתו השנייה, שכן חברי הקבינט שלו, אלכסנדר המילטון והנרי נוקס, התפטרו.
בנוסף, לאחר שמינה את טימות'י פיקרינג למזכיר המדינה, נותר תפקיד מזכיר המלחמה, פנוי.
לאחר שכמה אישים שוושינגטון ראה כראויים למינוי דחו את הצעתו, עלה שמו של ידידו, ג'יימס מקהנרי.
ב-1796 מינה וושינגטון את מקהנרי למזכיר המלחמה ומיד הטיל עליו את המשימה לאפשר את העברתם של עמדות הגבול המערביות משליטתה של בריטניה לשליטת של ארצות הברית, על פי תנאי אמנת ג'יי.
מקהנרי ייעץ לוועדה של הסנאט להימנע מצמצום כוחות הצבא.
הוא סייע לארגון מחדש של צבא ארצות הברית לארבעה רגימנטים של חיל רגלים, מחלקת דרגונים וסוללת תותחנים.
לזכותו נזקפת הקמתה במרץ 1798 של מחלקת הצי של ארצות הברית, בהתבסס על המלצתו ש"מחלקת המלחמה צריכה לקבל סיוע מנציב לענייני הימיה".
בתקופת ממשלו של הנשיא ג'ון אדמס בשנים 1797 – 1801, הוא המשיך את כהונתו כמזכיר המלחמה, שכן אדמס החליט להשאיר את הקבינט הנשיאותי שאך הוקם כפי שאויש מלכתחילה.
בתקופה זו פרצה פרשת XYZ ובעקבותיה המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת.
מקהנרי ייצג בקבינט עמדה ניצית יחסית ביחס לצרפת.
אדמס הבין בהדרגה ששלושה חברים בקבינט הביעו שוב ושוב את התנגדותם כלפיו: מקהנרי, פיקרינג (מזכיר המדינה) ואוליבר וולקוט, הבן (מזכיר האוצר).
הם נטו להקשיב לדבריו של אלכסנדר המילטון יותר מאשר לנשיא ובאופן ציבורי הביעו אי הסכמה עם מדיניות החוץ של אדמס, בעיקר ככל שנגע העניין לצרפת.
במקום להתפטר מתפקידיהם הם בחרו להישאר בקבינט ולפעול כנגד מדיניותו הרשמית של הנשיא.
לא ידוע אם אדמס ידע על חוסר נאמנותם.
אף על פי שרבים חיבבו את מקהנרי באופן אישי, וושינגטון, המילטון וולקוט הלינו כנגד חוסר כישרונו.
מקהנרי תרם לבעיותיו של אדמס כראש הרשות המבצעת בשל היעדרויותיו הארוכות והתכופות של הנשיא מהבירה, כאשר הוא משאיר את ענייני המדינה בידיהם של מזכיריו, שקיבלו את האחריות לניהולם מבלי לקבל את הסמכות המתאימה.
לאחר ישיבת קבינט סוערת שהתקיימה במאי 1800 ביקש אדמס ממקהנרי להגיש את התפטרותו וב-13 במאי הוא עשה כן.
בתחילה שקל אדמס להחליף את מקהנרי בג'ון מרשל, אך כאשר עזיבתו של פיקרינג את מחלקת המדינה השאירה חלל ריק, מינה אותו אדמס לתפקיד זה.
כיורשו של מקהנרי נקב אדמס בשמו של סמואל דקסטר.
כאשר סירב פיקרינג להתפטר, פיטר אותו אדמס בעצמו.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1800 דרבן מקהנרי את המילטון להטיח את האשמותיו כנגד הנשיא, ולהטיל ספק בנאמנותו ובפטריוטיות של אדמס, וכך לעורר ויכוחים ציבוריים בין המועמדים לנשיאות ובסופו של דבר לסלול את דרכו של תומאס ג'פרסון לבחירה כנשיא הבא.
ב-1792 רכש מקהנרי שטח אדמה של 95 אקרים ברידג'לי דילייט שבבולטימור וקרא לו "פאייטוויל", על שמו של ידידו המרקיז דה לה פאייט, שם הוא בילה את שנותיו האחרונות.
באותה תקופה המשיך מקהנרי בתכתובת ענפה עם ידידיו ועם עמיתיו לתקופת כהונתו בממשלה, במיוחד טימות'י פיקרינג ובנג'מין טלמג', שאיתם הוא החזיק ברעיונות הפדרליסטיים ועקב אחר התקדמות מלחמת 1812.
התקף שיתוק שלקה בו ב-1814 הותיר את מקהנרי עם כאבים קשים ועם חוסר יכולת מוחלט לעשות שימוש ברגליו.
שנתיים מאוחר יותר נפטר ג'יימס מקהנרי.
עם מותו כתבה עליו רעייתו, פגי לבית קולדוול, שאותה נשא לאישה ב-8 בינואר 1784, את הדברים הבאים:
ג'יימס מלוי הוא קצין בדימוס בדרגת תת-אדמירל בצי ארצות הברית.
בתפקידו האחרון כיהן כסגן מפקד פיקוד מרכז של ארצות הברית.
מלוי גדל בסילבר ספרינג שבמרילנד.
ב-1986 סיים לימודיו באקדמיה הימית של ארצות הברית והתגייס לצי.
שימש בתפקידי מטה בפיקוד מרכז של ארצות הברית, במטה הצי ובאגף התכנון של המטות המשולבים.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר הקים את תא התיאום לכוחות ידידותיים בבחריין.
כמו כן שימש עוזר למפקד הצי החמישי.
מיוני 2004 עד אפריל 2006 פיקד על המשחתת מסדרת המשחתות ארלי ברק "USS PINCKNEY".
בפברואר 2010 מונה למפקד פלגת המשחתות ה-50 ושימש בתפקיד עד אוגוסט 2011. בנוסף פיקד על כוח משימה רב לאומי במפרץ הפרסי.
כאדמירל שימש עוזר קצין אג"ם של פיקוד מרכז.
בספטמבר 2016 מונה למפקד קבוצת התקיפה העשירית בראשות נושאת המטוסים דווייט אייזנהאואר (CVN-69) לתמיכה במבצע נחישות טבועה, ביולי 2017 מונה סגן ראש אגף המבצעים במטות המשולבים וב-2018 מונה לקצין אג"ם במטה הצי.
הוא שירת בתפקיד תקופה קצרה בטרם נקרא לשמש מפקד הצי החמישי בדצמבר 2018 בעקבות התאבדותו של קודמו בתפקיד סקוט סטירני.
בספטמבר 2020 מונה לסגן מפקד פיקוד מרכז.
כיהן בתפקיד עד פרישתו ביולי 2022 ובמקומו מונה גרגורי גיאו.
ב-2023 מונה לנשיא ארגוני הצדקה הקתוליים של הארכידיוקסיה של וושינגטון.
מלוי בעל תואר שני בטכנולוגיית מערכות מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים, תואר שני בלימודי ביטחון ממכללת המלחמה הלאומית ותואר שני בניהול מצבי חירום ואסונות מאוניברסיטת טורו.
ג'יימס מייקל מיד היה פוליטיקאי אמריקאי, שייצג את מדינת ניו יורק בקונגרס של ארצות הברית בשנים 1919–1947, ראשית בבית הנבחרים ולאחר מכן בסנאט.
מיד נולד במאונט מוריס שבמחוז ליווינגסטון שבמערב מדינת ניו יורק, ועבר להתגורר בבאפלו עם משפחתו כשהיה בן ארבע.
כבר בגיל 12 החל לעבוד, והועסק על ידי חברת הרכבות "דלאוור, לאקוואנה ווסטרן ראלירוד" (Delaware, Lackawanna and Western Railroad).
בין היתר הוא הועסק כנער מים, כנועץ יתדות ובעבודות טכניות אחרות.
הוא גם עבד בחברת פולמן כמכונאי.
בשנים 1911–1914 הועסק כקצין במשטרת הקפיטול של ארצות הברית.
מיד רכש את השכלתו הגבוהה תוך כדי עבודותיו במשטרה ובחברות הרכבות.
הוא למד בבית הספר "קטלו" להנדסה בבאפלו וסיים קורס לימודי הנדסה במכון הטכנולוגי של באפלו.
הוא למד גם בקורסים של ובאוניברסיטה הקתולית של אמריקה.
בזמן שעבד במשמרות לילה במשטרת הקפיטול למד במרכז ללימודי משפטים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון.
בשנת 1914 היה חבר במועצת המפקחים של מחוז ארי, ובשנים 1915–1918 היה חבר בבית המחוקקים של מדינת ניו יורק.
בשנת 1918, ניצח את חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ויליאם פרדריק וולדוב המכהן מטעם המפלגה הרפובליקנית וזכה לייצג את מחוז הקונגרס ה-42 של מדינת ניו יורק בבית הנבחרים האמריקאי.
הוא ייצג מחוז זה בבית הנבחרים בשנים 1919–1938. הוא פרש מבית הנבחרים לאחר שגבר על אדוארד פ.
קורסי הרפובליקני בבחירות הבזק שנערכו בשנת 1938 כדי לבחור את ממלא מקומו של הסנאטור רויאל קופלנד, שנפטר בעודו מכהן בתפקידו.
הוא נבחר מחדש בשנת 1940, כשהביס את חבר הקונגרס הרפובליקני ברוס ברטון.
בשנת 1946 היה מועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל ניו יורק, אך הפסיד למושל המכהן תומאס דיואי.
לאחר הפסדו בבחירות, היה חבר בוועדת המסחר הפדרלית בשנים 1949–1955.
מיד היה ציר מטעם מדינת ניו יורק בכינוסי הוועדה הדמוקרטית הלאומית בכל שנת הבחירות לנשיאות ארצות הברית מ-1936 ועד 1952. בשנת 1937, בנה מינהל קידום העבודות (Works Progress Administration) את מה שיהפוך בסופו של דבר לספריית ג'יימס מיד בבאפלו, עיר הולדתו.
מיד הלך לעולמו בעיר לייקלנד שבפלורידה ונטמן בבית העלמין אואקיל שבקלרמונט, פלורידה.
ג'יימס מינגוס הוא קצין בדימוס בדרגת גנרל, שירת כסגן ראש מטה צבא ארצות הברית.
מינגוס התגייס ב-1981 למשמר הלאומי של איווה.
ב-1985 סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת המדינה וינונה , והחל קורס קציני ארטילריה.
ב-1987 החל בשירות הקבע בצבא ארצות הברית וסיים קורס קציני חי"ר.
הוא שירת כקצין בדיוויזיה השלישית במערב גרמניה עד 1991. לאחר מכן פיקד על פלוגה רובאית ברגימנט החי"ר המוצנח ה-505 של הדיוויזיה המוטסת ה-82 וכמפקד פלגת הסיור של הדיוויזיה ומפקד פלוגת הסיור של הקורפוס המוטס ה-18. בשנים 1997–1999 הוא הדריך בתוכנית קצונת המילואים באוניברסיטת טנסי.
בשנת 2000 הצטרף לרגימנט הריינג'רס ה-75 ושימש קצין האג"ם של הגדוד הראשון במהלך מלחמת אפגניסטן, הוא עוטר בכוכב הארד על לחימתו במבצע אנקונדה.
ב-2003 עבר לשרת בפיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים.
ב-2005 מונה למפקד גדוד האימונים הרביעי של הריינג'רס.
ב-2007 מונה למפקד הגדוד המיוחד של הריינג'רס (סיור, מודיעין, מבצעים, הכשרה וקשר).
ב-2010 מונה למפקד צוות הקרב החטיבתי הרביעי של הדיוויזיה הרביעית אותה הוביל במלחמת אפגניסטן.
בהמשך שירותו שירת בפיקוד מרכז של ארצות הברית כעוזר מפקד הפיקוד, וכקצין התכנון.
הוא שירת כסגן מפקד הדיוויזיה הרביעית, ובתפקיד זה שימש קצין משימה להערכות כוחות הצבא באירופה במהלך המלחמה בדונבאס.
בתפקידו הבא פיקד על מרכז פיקוד המשימה בפורט לוונוורת' תחת פיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית.
באוגוסט 2018 מונה למפקד הדיוויזיה המוטסת ה-82. באוקטובר 2020 מונה לקצין אג"ם של המטות המשולבים.
ביוני 2022 מונה למנהל המטות המשולבים.
בינואר 2024 הועלה לדרגת גנרל ומונה לסגן ראש מטה צבא ארצות הברית.
ב-2026 סיים את תפקידו ופרש מהשירות הצבאי.
מינגוס נשוי לאיימי והם הורים לשני בנים ובת.
ג'יימס אדווין מק'פרסון הוא קצין בצי ארצות הברית לשעבר בדרגת אדמירל משנה ופקיד ממשל אמריקאי.
הוא מכהן כתת-מזכיר הצבא של ארצות הברית מאז 23 ביולי 2019, בתחילה כמזכיר בפועל, וב-25 במרץ 2020 אושר מינויו הקבוע לתפקיד זה על ידי הסנאט.