tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חברות הנוער נקלטו בעיקר בקיבוצים, אך גם במספר מושבים וכפרי נוער, והורכבו מנוער וילדים עולים, ששולבו במרקם התרבותי הוותיק ונטלו חלק בחיי העבודה, לצד לימודים במסגרת הבית-ספרית הקיבוצית, ילדים אלה נקראו בקיבוצים ילדי חוץ.
בהמשך לכך גויסו חברי הקבוצה לשירות בצה"ל, למשל כגרעיני נח"ל, כשפעמים רבות הבוגרים והבוגרות מצטרפים לאחר מכן כחברים בקיבוץ, מקימים בו משפחות, ובכך משלימים את הייעוד הערכי של ההגשמה ברוח התנועה.
אחד עשר קיבוצים הוקמו על ידי גרעיני חברות-נוער.
החל משנות ה-70 השתנה אופיין של חברות הנוער.
חבריהן לא היו עוד עולים כי אם ילידי הארץ, שבאו בעיקר מקרב משפחות מצוקה ומשכונות, ובמקרים אחדים 'השלימו' כיתה חסרה בקיבוץ (למשל כשבשנתון זה או אחר לא נולדו ביישוב ילדים).
הנערים והנערות, באמצע שנות העשרה, חיו יחד כמחזור ושכבת-גיל לכל דבר ושולבו במערכת החינוך המקומית, כשפעמים רבות משפחות קיבוצניקיות 'מאמצות' חניך לשעות הערב, והקבוצה זוכה לליווי בלתי-פורמלי של הדרכה ופעולות שונות.
מאז שנות ה-90 שב הרכב קבוצת הנוער והתבסס על עולים, אך הפעם מבין יוצאי חבר המדינות.
אלה עוברים הכשרה לערכי אזרחות, ולרוב אינם נשארים עוד בקיבוצים כבוגרים.
בחברות הנוער עברו מאז ראשיתן עשרות אלפי בני נוער.
כיום, מסגרת זו מצומצמת למאות בודדות.
שימושים נוספים במושג חברת נוער
בשנת 2000 הוקמה בקיבוץ אשבל פנימייה בשם "חברת הנוער אשבל", על ידי רשת דרור בתי חינוך מיסודה של תנועת דרור ישראל.
בשנת 2011 הוקמה במצפה רמון פנימיה בשם "חברת הנוער מצפה רמון".
השימוש בשם חברת נוער מעיד על אופייה של הפנימייה אשר במרכזה חברת הנערים העצמאית.
בחברות נוער נהוגה שיטה חינוכית בה הנערות והנערים מנהלים את חייהם באופן דמוקרטי, מתנדבים ותורמים לקהילה..
חברת משלח יד זרה (בקיצור חמ"ז) היא חברה תושבת חוץ בהתאם לסעיף 75ב1 לפקודת מס הכנסה, כלומר מקום מושבה של החברה אינו בישראל, שמתקיימים בה תנאים נוספים:
זאת חברת מעטים לפי סעיף 76 לפקודת מס הכנסה.
רוב החזקתה בידי תושבי ישראל, מעל 75%.
בעלי השליטה או קרוביהם מחזיקים ביחד ולחוד ב-50% מאמצעי השליטה.
מרבית הכנסותיה ממשלח יד מיוחד.
משלח יד מיוחד - עיסוק או מקצוע שנקבע על ידי שר האוצר, בדרך כלל מדובר במקצועות חופשיים כגון עורך דין, רואה חשבון, מהנדס, תוכניתן, כלכלן וכו'.
חברת מעטים - נמצאת בשליטתם של חמישה בני אדם לכל היותר (ייחשבו כאדם אחד וקרובו: קרוב הוא בן-זוג, אח, אחות, הורה, סבא, סבתא, ילדים, ונכדים).
לחברת נמלי ישראל חברות בנות: תעבורה ימית חיפה ותעבורה ימית אשדוד, האחראיות לניהול התעבורה הימית במרחבי הנמלים וכן למתן שירותי ניתוב האוניות, גרירתן וקשירתן לרציפים.
חברת נמלי ישראל מחזיקה גם ב-50% ממניות המכון הישראלי לחקר הנדסה ימית.
חברת נמלי ישראל הוקמה בפברואר 2005 והיא אחראית על פיתוח נמלי הים וניהול נכסי המדינה במרחב הנמלים.
במסגרת הרפורמה בנמלים שביצעה ממשלת ישראל, פורקה רשות הנמלים ובמקומה החלו לפעול שלוש חברות נמל ממשלתיות חדשות לתפעול ולניהול הנמלים בחיפה, אשדוד ובאילת.
בנוסף החל לפעול נמל מספנות ישראל, בהפעלה פרטית לראשונה בישראל, ובהמשך הוקמו נמלים פרטיים נוספים.
החברה הוקמה מכוח חוק רשות הספנות והנמלים, שהותקן בשנת 2004.
מדינת ישראל מחזיקה באמצעות חברת נמלי ישראל בתשתיות האסטרטגיות, ואילו הפעלת התשתיות עצמן נעשית על ידי תאגידים מורשים.
החברה מעמידה לשימוש גורמים שונים כגון מספנות ישראל, ממגורות התבואה דגון ועוד, את המקרקעין והמתקנים הנדרשים לפעילות סחר החוץ והמערכת הנמלית.
נוסף על תפקידה בתחום פיתוח תשתיות נמל חיוניות וכחלק מתפקידה כבעלים, אחראית חברת נמלי ישראל על ניהול הנכסים והמקרקעין בתחום הנמלים.
החברה מכשירה שטחים בהם ממוקמים מרכזי הפצה ותעשייה המשלימה את הפעילות הנמלית.
החברה הקימה את פארק נמלי ישראל באשדוד - פארק תעשייה ולוגיסטיקה.
הפארק אוכלס על ידי שורה של חברות מתחומי הלוגיסטיקה וסחר החוץ.
חנ"י מובילה את פרויקטי 'חיבורי נמל' ו'מבואות אשדוד' - מערכות דרכים חדשות לנמל המפרץ ולנמל הדרום.
הפרויקטים יחברו את הנמלים בחיפה לכבישים מרכזיים על מנת לצמצם את עומס המשאיות בכבישי העיר ולאפשר יציאה מהירה לכבישים ראשיים.
חברת נמלי ישראל אחראית על שניים ממיזמי התשתית הגדולים והחשובים למשק – הקמתם של הנמלים החדשים בחיפה ובאשדוד.
אלה נועדו להגדיל את קיבולת נמלי הים של ישראל, במענה לגידול בסחר ויחוללו תחרות החיונית כל כך בענף הנמלים בישראל.
קידום הרפורמה בנמלים עם הקמתם של שני הנמלים החדשים תחולל תחרות בענף ובמרחב של כל נמל ותייעל את השירות.
היצואנים והיבואנים יוכלו לבחור היכן לקבל את השירות.
נמל הדרום – מיזם תשתית שנפתח ברבעון הראשון של 2022 בהשקעה של כ־3.3 מיליארד שקל, וממוקם בסמוך לנמל אשדוד.
חברת PMEC של צ'יינה הארבור נבחרה במכרז להקים את הנמל החדש והעבודות יצאו לדרך בסוף 2014. את הנמל החדש מפעילה חברת HTC מטעם חברת TIL מהולנד, אחת מחברות ההפעלה המובילות בעולם.
תקופת הזיכיון היא ל-25 שנה.
נמל המפרץ – מיזם תשתית שנפתח בספטמבר 2021 בהשקעה של כ־3.98 מיליארד שקל בסמוך לנמל חיפה.
קבוצה משותפת לחברות הישראליות אשטרום ושפיר הנדסה זכתה במכרז להקמת הנמל החדש והעבודות יצאו לדרך בשנת 2015. את נמל המפרץ תפעיל חברת SIPG משנגחאי, מחברות ההפעלה המובילות בעולם.
תקופת הזיכיון היא לכ־25 שנה.
במסגרת תוכנית פיתוח הנמלים שביצעה חברת נמלי ישראל בשנים האחרונות נכללו שני מיזמי תשתית חשובים שהרחיבו את הנמלים הקיימים בחיפה ובאשדוד.
תוכניות הפיתוח של חברת נמלי ישראל נתקלו בהתנגדויות רבות מצד שורה של ארגוני הגנת הסביבה, ביניהם הפורום הישראלי לשמירה על החופים, קבוצת אמהות ואבות מצילים את חיפה והקריות, הקואליציה לבריאות הציבור, ורשות נחל הקישון.
הקואליציה לבריאות הציבור אף הציבה דרישה לפיה בתמורה לפיתוח נמל המפרץ, חברת נמלי ישראל תפתח את פארק מורד נחל הקישון – אולם דרישה זו נדחתה על ידי הוועדה לתכנון ולבנייה ונכון לתחילת שנת 2019 הפרויקט נקלע למבוי סתום.
פרויקט התשתית (ע"ש רפאל איתן), הוקם בהשקעה כוללת של כ־3 מיליארד ₪ והרחיב את תשתיות נמל אשדוד.
בפרויקט, הוקמו רציפי מכולות ומטען כללי חדשים באורך 1,700 מטר ובעומק של עד 15.5 מטר.
שובר הגלים הקיים הוארך ב-1,150 מטרים נוספים.
מסוף המכולות מאפשר לחברת נמל אשדוד להכפיל את יכולת שינוע המכולות.
בנוסף הוקם מתחם שער מודרני מתקדם, המצויד במערכות מידע ובטכנולוגיה מתקדמת לניהול התנועה, זיהוי, שליטה ובקרה.
השער המודרני, מקצר את זמן שהיית המובילים בנמל באופן משמעותי.
מסוף המכולות "הכרמל" בנמל חיפה
תוכנית הפיתוח של נמל חיפה, התבצעה בהשקעה כוללת של כמיליארד ש"ח ובמסגרתה הוקם מסוף מכולות עם רציף באורך 700 מטר, שמגדיל את קיבולת הנמל ומאפשר לחברת נמל חיפה, שינוע של מעל לחצי מיליון מכולות נוספות.
בנוסף, חברת נמלי ישראל ביצעה ומבצעת מיזמים שונים לשיקום ולשדרוג של רציפים ותיקים, הקמת מתחמי שער לנמלי הים, הקמת מסוף רכבת מטענים בצמוד לנמל אשדוד, שכלול של ממגורות התבואה בחיפה ובאשדוד, פיתוח מערכות הכבישים באזור הנמלים ועוד.
כחלק מתוכנית של רשות החברות הממשלתיות להגביר את השקיפות בחברות הממשלתיות, תוכננה הנפקת אג"ח לטובת מימון פרויקטי הנמלים החדשים.
על ידי כך הפכה החברה לחברת אג"ח אשר איגרות החוב שלה נסחרות בבורסה.
החברה סגרה את הגיוס בסך של 2.5 מיליארד ש"ח במהלך חודש מאי 2018.
חברת נמלי ישראל מובילה מיזמים בעולמות הקיימות, המשלבים בין קהילת הים לבין יצואנים, יבואנים וחברות סחר, זאת בכדי לייעל את השרשרת הלוגיסטית על כל חלקיה, תוך שמירה על איכות הסביבה והפחתת זיהומים מסוגים שונים.
מיזמים שונים בתחום כוללים את המיזם 'לילה טוב' בו המדינה מתמרצת ומתגמלת משאיות מטען שיעדכנו את זמן התובלה משעות היום לשעות הלילה, מעבר לתהליכי סחר ממוחשבים, עידוד המודעות לחינוך ימי ומקצועות ההנדסה הימית בבתי הספר ובאקדמיה, ועוד.
כמו כן, חברת נמלי ישראל מקדמת ספורט ימי במסגרת מעגנת 'שביט' בחיפה, לרבות אירוח משטים.
חברת נמלי ישראל מממנת מזה שנים רבות מלגות לסטודנטים בטכניון בתחומי הנדסה ימית, באמצעות חברת-הבת שלה, המכון הישראלי לחקר הנדסה ימית.
מאז 2021 המכון וחברת נמלי ישראל מממנים מלגות פוסט-דוקטורט לעובדי המכון.
חברת נמל חיפה בע"מ (חיפה)
נמל זה הוקם בשנת 1933 על ידי שלטון המנדט הבריטי, ולאחר קום המדינה, הורחב הנמל לכיוון מזרח.
כיום, הנמל מתפרש לשלושה אזורים עיקריים: מערב הנמל, בו נמצאים רציפי מטען כללי ואוניות נוסעים, שעתיד להפוך לנמל נוסעים משולב בשימושים עירוניים (ע"פ תוכנית 'חזית הים העירונית'), מסופי המכולות (הכולל בתוכו את מסוף המכולות המזרחי ומסוף הכרמל.
האזור השלישי כולל את מסוף קישון מערב ומסוף קישון מזרח, שיועדו לניטול מטען כללי וחופנים.
כלל הרציפים בנמל מתפרשים על כ-4,532 מטר.
כחלק מהליך הפרטת נמלי הים בישראל, ב-10 בינואר 2023 עברו מניות הנמל מבעלות המדינה לקבוצת אדני-גנות, שבבעלות ישראלית-הודית.
נמל זה הוקם על ידי חברת נמלי ישראל בשנת 2021, הוא מופעל על ידי חברת SIPG וכולל 3 רציפים.
נמל זה נמצא בחלקה המזרחי של מעגנת הקישון, במסגרת חפירות היבשה שנעשו בשנות ה-50 כחלק מהקמת מספנות ישראל.
בשנת 2007, חברת ישראל מספנות קיבלה אישור לספק שירותי נמל לאוניות סוכר, מה שהפך את הנמל לנמל הפרטי הראשון בישראל.
בנמל זה יש כ-3 רציפים.
מסוף זה ממוקם בצד המזרחי של המרחב התפעולי-נמלי, וצפונית לנמל מספנות ישראל.
במסוף זה פועלים שלושה בעלי הרשאה: דור כימיקלים בע"מ, גדות מסופים לכימיקלים בע"מ, ונדיב תעשיות פטרוכימיה בע"מ.
החל מחודש מרץ 2022, מסוף הכימיקלים מנוהל על ידי חברת נמלי ישראל.
המסוף ממוקם בחלק המערבי של מעגנת הקישון, סמוך לתחנת הכוח חיפה.
נכון לדצמבר 2022, המסוף מופעל על ידי חברת גדות אחסון ושינוע בע"מ.
נמל זה הוקם על ידי המנדט הבריטי וצורף למערך הלוגיסטי לשינוע נפט ומוצריו מעיראק לאגן הים התיכון ומערבה ממנו.
כיום, הנמל מופעל על ידי חברת תשתיות אנרגיה בע"מ, והוא משמש בעיקר לייצוא תזקיקים המזוקקים בבז"ן.
מסוף זה נחשב למסוף הנמלי הגדול והעיקרי במדינת ישראל, והוא כולל רציף, מסועים, מסוף רכבת ייעודי, מערך משאיות וממגורה שנחנכה ב-1955 והורחבה במהלך השנים.
נמל זה נחנך בנובמבר 1965 בכדי להחליף את נמל תל אביב.
נמל זה הוקם על ידי חברת נמלי ישראל והוא משמש כמסוף מכולות.
בשנת 2022, הנמל קיבל רישיון פעילות שהוענק לחברת HCT.
מסוף זה מופעל על ידי חברת הנסון, והוא משמש לפריקת אוניות מלט.
מסוף התפזורת של כי"ל בנמל אשדוד
מסוף זה ממוקדם בצידו הדרומי של נמל אשדוד.
נכון לדצמבר 2022, הוא מופעל על ידי חברת כי"ל, ומיועד לשינוע חומצה זרחתית, פוספטים ואשלג.
הממגורה ממוקמת בעורף נמל אשדוד ומשתרעת על שטח של כ-28 דונם, הממגורה מופעלת על ידי לוגיסטיקר ממגורות בע"מ, בינואר 2022 נפתח מסוע חדיש מרציף 21 ועד הממגורה.
חברת קצא"א (קו צינור אילת-אשקלון) בע"מ נוסדה ב-1968 והיא משמשת כגשר יבשתי להעברת גולמי מים סוף לים התיכון, ולהפך.
החברה מפעילה נמלים באילת ובאשקלון המחוברים ביניהם, וכן שני קווים שמזינים את בתי הזיקוק בחיפה ובאשדוד.
חברת קו צינור אילת אשקלון בע"מ (קצא"א) הייתה תשלובת חברות, בבעלות משותפת של ישראל ואיראן, אשר עסקה במיזמי אנרגיה בתחום הנפט והגז.
החברה פעלה בשנים 1968–2017 על סמך שטר זיכיון צינור הנפט.
לאחר פקיעת הזיכיון עברה פעילות החברה לחברת קו צינור אירופה אסיה.
אספקת נפט מאיראן לישראל החלה בראשית שנות ה-50. החל משנת 1957 הנפט הועבר במכליות לאילת, ומשם בצינור שהקמתו החלה בסוף 1956, והושלמה ב-1957 עם תשתית בסיסית של 3 מכלים באילת ו-3 מכלים בבאר שבע, וצינור בקוטר 8 אינץ' בין אילת ובאר שבע.
מבאר שבע הועבר הדלק לחיפה באמצעות רכבת.
בהמשך הונח צינור בקוטר 16 אינץ' מבאר שבע לאשדוד.
מאשדוד הועבר הדלק לחיפה באמצעות אוניות, לזמן קצר, עד השלמת הקו לחיפה בשנת 1958.
בשלב הבא תוכנן צינור בקוטר 16 אינץ', שיכול להעביר כמות משמעותית של נפט גולמי מנמל אילת ישירות לבתי הזיקוק בחיפה, בתוואי לאורך כ-425 ק"מ.
מאחר שלא היה תקציב לבנייתו הוחלט לפנות למשקיעים בינלאומיים.
בשנת 1959, נחתם הסכם זיכיון עם חברת קו צינור אילת בבעלות הברון אדמונד אדולף דה רוטשילד למימון ותפעול הצינור למשך 49 שנים.
הקו הופעל על ידי חברת "פימרקו" הרשומה בנסיכות ליכטנשטיין החל משנת 1960. הנחת קו צינור אילת-חיפה, בוצעה על ידי חברת מקורות וסולל בונה כקבלן משנה.
ייצור חלקי הצינור בוצע במפעל "צינורות המזרח התיכון" בצריפין.
במאי 1960 החל הצינור לפעול עד באר שבע.
בשנת 1965 הושלמה הפעלת הקו עד חיפה בקיבולת מלאה של 5 מיליון טון בשנה, לאחר שנבנו מספר תחנות שאיבה לאורך הקו.
בשנת 1965 ביקשה ישראל להרחיב את השותפות עם איראן, ולאפשר לה לייצא נפט דרך ישראל בנתיב העוקף את תעלת סואץ.
הקיבולת בקו אילת-חיפה לא הספיקה למטרה זו.
לשם כך היה צורך להניח צינור בקוטר 42 אינץ' בקיבולת גבוהה.
לאחר משא ומתן שיזמה שרת החוץ, גולדה מאיר שאף ביקרה באיראן וניהלו פליקס שנער הישראלי ומנוצ'הר אקבאל נשיא חברת הנפט הלאומית של איראן (NIOC), הוחלט להקים שותפות שווה בין ממשלת ישראל וחברות הדלק פז, סונול ודלק לבין חברת הנפט הלאומית של איראן לטובת הפרויקט.
לאחר שהושגה הלוואה מדויטשה בנק בסך 22 מיליון דולר נחתמה העסקה בטהראן ב-1968. על פי החוזה משך השותפות 49 שנה.
במקביל, הוחלט להוציא צו המאפשר לחברה לפעול תחת חיסיון מלא.
על מנת שלא להביך את איראן בעיני העולם המוסלמי הוקמו מספר חברות קש בבעלות ישראל ואיראן:
Fimarco Anstalt הוקמה בשנת 1959 בליכטנשטיין.
החברה הייתה בבעלות הברון אדמונד אדולף דה רוטשילד והוקמה כחלק מפרויקט צינור הנפט הישן בקוטר 16 אינץ' מאילת לחיפה (קדם לצינור בקוטר 42 אינץ' של קצא"א).
הברון רוטשילד מימן את הקמתו, יחד עם שותפים נוספים, תמורת הסכם זיכיון למשך 49 שנים.
הסכם הזיכיון נחתם ב-17 ביולי 1959, וכלל השקעה של 24 מיליון דולר.
ב-1968 עבר גם קו זה לבעלות "חברת קו צינור אילת אשקלון", לאחר שרוטשילד לא רצה להשקיע בקו החדש ודרש פיצויים על פגיעה בקו הקיים.
נראה שחברה זו עברה לבעלות אירן כחלק מהסכם להקמת קו אילת אשקלון.
APC Holdings הוקמה בדצמבר 1967 בקנדה.
בעלת הזיכיון הממשלתי להפעלת צינור הנפט מאילת לאשקלון.
בשטר הזיכיון נאמר שהיא תקים לשם כך את חברת קצא"א כזכיינית־משנה ישראלית.
יו"ר החברה מייצג את ממשלת איראן והוא ממונה על ידי שר האוצר הישראלי.
בנוסף הוא מפקח/משקיף בכיר בדירקטוריון קצא"א.
היו"ר הראשון שלה היה ישראל קוזלוב, שחתום על שטר הזיכיון ממרץ 1968 לצד שר האוצר פנחס ספיר.
דירקטורים לשעבר בחברה: יהודה דרורי (שימש כנשיא קצא"א), עמיחי זרסקי (שימש כמזכיר קצא"א) והווארד סקנוביץ.
Trans Asiatic Oil (TAO) הוקמה ב-1967 בפנמה במטרה להוביל את הנפט ולשווק אותו לשווקים בינלאומיים.
טראנס אטלנטיק רכשה מידי משפחת רוטשילד את הצינור לבאר שבע, והניחה לצדו צינור גדול יותר, בקוטר מטר, מאילת לאשקלון, שם נבנו גם מסופים לפריקה וטעינה.
טרנס אסיאטיק הקימה חברה בת "קו צינור הנפט אילת-אשקלון" (קצא"א), שבבעלותה היו שני הצינורות, וחוות מכלים לאחסון נפט באשקלון ובאילת.
החברה חכרה צי של 23 מכליות לצורך הזרמת עשרות מיליוני טונות נפט בשנה.
כמו כן, הוקם קו צינור אילת-אשקלון שהזרים את הדלק הגולמי שהגיע לאילת אל הים התיכון, ומשם למדינות שונות.
חברת הנפט הלאומית של איראן מכרה נפט לטרנס אסיאטיק במחירים נמוכים ממחירי השוק, והעניקה לה אשראי לשלושה חודשים.
המכליות העמיסו נפט בנמלי איראן, שטו לאילת, שם פרקו את המטען במסוף והוא הוזרם בצינור לאשקלון.
רובו הוטען במכליות שיצאו לאירופה, וחלק קטן שימש לצורכי משק האנרגיה הישראלי.
טרנס אסיאטיק נמצאת בבעלות חברת .Eilat Corporations S.A.
החברה נרשמה בפנמה ב-22 בדצמבר 1967 ומניותיה מוחזקות בידי שני אזרחים פנמים.
החברה מנוהלת על ידי החשב הכללי.
דירקטורים לשעבר בחברה: עמוס ירון, עמיחי זרסקי, צבי זמיר, אורי לוברני, עמוס לוריא, משה מור, מתתיהו גרוסינגר, איתן פדן וצחי חבושה.
חברת קצא"א הייתה אחראית על תפעול חוות המכלים, הצינורות והמסופים בנמלי אילת ואשקלון.
בדצמבר 1969 הסתיימה בניית קו צינור אילת-אשקלון וכן נמלי הדלק באילת ובאשקלון, והחל השימוש בקו להזרמת נפט איראני לאירופה.
בשנים אלו הייתה חשיבותו רבה בגלל חסימתה של תעלת סואץ עקב מלחמת ששת הימים ומלחמת ההתשה.
בשנת 1970, שנת השיא של הצינור, הוזרמו בו 10 מיליון טונות נפט.
המהפכה האיראנית (1979) וניתוק היחסים עם איראן, הביאו לירידה בנפח העבודה ולפיטורים.
בעקבות זאת צורכי הנפט של מדינת ישראל סופקו דרך נתיבי תובלה בים התיכון, היישר לשני בתי הזיקוק, בז"ן חיפה ופז אשדוד.
בשנות התשעים השלימה קצא"א בנייה של יכולת הזרמה הפוכה, מאשקלון לאילת, בניסיון לשווק נפט מאזרבייג'ן ללקוחות באסיה.
החברה עסקה בהזרמה, אחסון, יבוא ויצוא נפט גולמי ותזקיקים כולל גז לבישול.
בשנת 2018, לאחר חתימת הסכם בין חברות דלק קידוחים, נובל אנרג'י וחברת איסט גז המצרית, לפיו השלוש רכשו 40% מצנרת גז של חברת EMG המצרית למטרות הזרמת גז טבעי.
צנרת הגז הזו משתרעת מאל עריש שבמצרים עד אשקלון שבישראל, כאשר נקודת החיבור לתשתית בצד הישראלי שוכנת בשטחי קצא"א.
לפיכך השימוש בצנרת הגז עתיד להוות עבור חברת קצא"א מקור להכנסות בגובה מאות מיליוני שקלים, בתלות בהיקף ההזרמה בפועל.
בשטח שבבעלות החברה, צמוד לחוף הים באשקלון, הוקם מתקן התפלה אשקלון על ידי מיזם משותף שזכה במכרז להקמתו ב-2001.
ביולי 2009, הכריזה קצא"א על תוכנית להקמת מתקן התפלה בתוך מתחם החברה באילת, אך המיזם לא יצא לפועל.
חברת שירותי תשתיות אילת-אשקלון בע"מ (שתא"א) אחראית על הפעילות החוץ הזכיינית של קבוצת קצא"א.
כיום שותפה בתחנת הכוח דוראד.
קצא"א מחזיקה באמצעות חברת שתא"א ב-37.5% מבעלות חברת דוראד אנרגיה בע"מ.
יו"ר קצא"א משמש גם כיו"ר חברת דוראד.
במרץ 2011 החלה דוראד לבנות באתר קצא"א באשקלון תחנת כוח פרטית.
תחנת הכוח החלה לפעול במאי 2014. במסגרת פעילות זו קצא"א חתמה על הסכם עם חברת EMG.
ב-2015 החליט האוצר כי קצא"א תמכור את חלקה לחברה פרטית על רקע הביקורת של מבקר המדינה והטענה כי המדינה מצויה בניגוד עניינים בשל החזקותיה ביצרן החשמל.
שתכא"א - תחנת הכוח דוראד
חברת שירותי תחנות כוח אילת-אשקלון בע"מ (שתכא"א) מחזיקה 37.5% מהבעלות על תחנת הכוח דוראד שהוקמה על שטח בבעלות החברה באשקלון.
התחנה הוקמה בשותפות עם החברות "אדלטק" וזורלו החזקות הטורקית.
הסכם להקמת התחנה נחתם כבר ב-2005. אולם ההקמה בפועל החלה רק ב-2011. בתחילת 2015, לאחר שהתחנה החלה לפעול, דרש משרד האוצר דורש מקצא"א למכור את חלקה בתחנה, אך הדבר לא בוצע.
חברי דירקטוריון קצא"א מונו על ידי שר האוצר.
יו"ר הדירקטוריון ונשיא קצא"א - בתפקיד מחזיק מנהל חברת "APC הולדינגס" אשר מייצגת את ממשלת איראן.
יו"ר הדירקטוריון משמש גם "מפקח מיוחד".
בעבר היה "מפקח מורשה" על פי חוק הפיקוח על מצרכים ושירותים, המתיר לממשלה להשתלט על שירותים חיוניים.
מנהל חברת "אילת קורפוריישן" - החשב הכללי במשרד האוצר.
מנכ"ל קצא"א - יו"ר קבוצת/תשלובת חברות קצא"א.
כחודשיים לפני עליית חומייני לשלטון, הפסיקה חברת הנפט הלאומית של איראן למכור נפט לחברת טרנס אסיאטיק.
בעקבות זאת, מכרה טרנס אסיאטיק מכליות נפט, פיטרה עובדים וסגרה משרדים.
למרות הפסקת הפעילות, איראן סירבה לפרק את השותפות באופן מסודר.
בשנת 1981 הגישה חברת הנפט הלאומית תביעה נגד ישראל שבה דרשה מחצית מנכסי קצא"א.
התביעה מתנהלת זה יותר משלושים שנה בבתי המשפט ובבוררויות באירופה.
כתב העת "גלובל ארביטריישן רוויו" מעריך את שווי הכספים הנידונים בהליכי הבוררות בשבעה מיליארד דולר.
"הבוררות הקטנה" - חוב עקיף של חברות הדלק פז, סונול ודלק, שנאמד בערכים של שנת 1979, במאה מיליון דולר.
חברת SPTM (ראשי תיבות של "חברה לנפט ותובלה ימית", מכונה Sopetrol.
הוקמה בז'נבה ב-1955 ונמחקה מפנקס החברות ב-1999) מכרה נפט גולמי לחברות הדלק.
לטענת האיראנים חברות הדלק הישראליות לא שילמו עליו.
בשנת 2004 חויבו חברות הדלק לשלם פיצויים לחברת הדלק הלאומית האיראנית.
הליך זה התנהל בצרפת ועבר לשווייץ.
"הבוררות הגדולה" - חוב ישיר של חברת טרנס אסיאטיק, עקב הזרמת נפט באשראי לשלושה חודשים.
לפני המהפכה האסלאמית קנתה פיאמרקו אנשטלט באשראי 14.75 מיליון טונות נפט בשווי 450 מיליון דולר בערכים של 79'.
בשנת 1989 חייב בית המשפט בשווייץ את החברה ב-500 מיליון דולר.
ישראל יוצגה אז על ידי חיים יוסף צדוק.
ב-2015 הסתיים תהליך בוררות שנוהל בציריך על ידי דורי קלגסבלד בהחלטה שמחייבת את ישראל לשלם 1.1 מיליארד דולר לאיראן.
"הבוררות האחרת" - כספים שהיו בחשבונות בנקים משותפים.
לטענת איראן, ישראל השתלטה על רכוש ונכסים הכוללים תשתיות וצי מכליות.
ישראל יוצגה בתחילה על ידי חיים צדוק אשר היה הבורר הראשון.
לאחר מותו ב-2002 מונה במקומו דורי קלגסבלד.
בנוסף שכרה קצא"א את אלחנן לנדאו כיועץ חיצוני.
לאחר מותו מונה במקומו שותפו צבי ניקסון.
ניקסון משמש גם כיועץ בתחום המסחרי וגם מול הצנזורה הצבאית.
ב-2015 מונה אלקס הרטמן לבורר מטעם ישראל.
הרטמן הלך לעולמו ב-2024, והוחלף בידי עו"ד נועם זמיר.
ישראל נעזרת בשני משרדי עורכי דין בז'נבה, דניאל גוגנהיים ושות' ובראון את פייג'.
הבורר מטעם איראן היה מוחסן אגאחוסייני, והוא נעזר בשירותי משרד עורכי הדין פיתון את פטר מז'נבה.
לוח אירועים תאריך הליךמקום אירוע 29 בפברואר 1968 הבוררות הגדולהישראלנחתם "הסכם ההשתתפות" בין פנחס ספיר למנוצ'ר אקבאל.
לפי ההסכם, במקרה של מחלוקת, אשר לא ניתן ליישבה בהידברות, על כל צד למנות בורר מטעמו.
אם צמד הבוררים מתקשה להכריע, או להסכים על מינוי בורר שלישי, הצדדים צריכים לפנות לנשיא לשכת המסחר הבינלאומית בפריז ולבקש מינוי בורר נוסף.
18 באוקטובר 1977 הבוררות הקטנהישראל ההסכם האחרון לאספקת נפט בין חברת הנפט האיראנית לסופטרול.
לפי ההסכם במקרה של סכסוך, הדין האיראני יחייב את הצדדים בפני טריבונל בן שלושה בוררים בטהראן.
דצמבר 1978 הבוררות הקטנהטרנס־אסיאטיק חוכרת מכלית בשם "סי רובר" לעשר שנים; חמישה משלוחי נפט מאיראן מגיעים לאילת באשראי ספקים ל-120 יום.
ינואר 1979 איראן המהפכה האיראנית וניתוק היחסים הדיפלומטיים בין איראן לישראל1984הבוררות הקטנהירושליםהחשב הכללי מקים חשבון מיוחד בבנק ישראל ובו כספים שהפקידו חברות הדלק.
בתחילה מופקדים בחשבון 125 מיליון דולר ולאחר שנה 350 מיליון דולר.
27 ביולי 1985 הבוררות הקטנהחברת הנפט האיראנית פותחת בהליך בוררות נגד סופטרול.מרץ 1988הבוררות הקטנהישראלממשלת ישראל מעבירה את הכסף בחשבון הבנק לבעלותה ומבטיחה לשפות את חברות הדלק במקרה של הפסד בבוררות.
1991 הבוררות הקטנההתביעה מבקשת להוסיף לרשימת הנתבעים את פז, דלק וסונול.
14 באוקטובר 1994 הבוררות הגדולהאיראן האיראנים ממנים בורר מטעמם ומבקשים שישראל תמנה בורר נגדי.
22 באוגוסט 1995 הבוררות הגדולהצרפת איראן פונה לנשיא לשכת המסחר הבינלאומית בפריז כדי שיכפה על ישראל למנות בורר.1998הבוררות הקטנהישראלנחום מנבר מורשע ב"סיוע לאויב [איראן] במלחמתו בישראל".
3 במרץ 1999 הבוררות הקטנהאיראןהטריבונל האיראני מאשר את צירוף חברות הדלק הישראליות.1999הבוררות הקטנהישראלממשלת ישראל מושכת את הכסף בחשבון המיוחד על פי "פקודת המסחר עם האויב" מהמנדט הבריטי (על אף שאיראן לא מוגדרת כאויב).נובמבר 1999הבוררות הקטנהישראלשר האוצר, בייגה שוחט, ממנה את ניר גלעד, החשב הכללי לאפוטרופוס על נכסי האויב.
29 במרץ 2001 הבוררות הגדולהצרפת בית המשפט לערעורים בצרפת מחייב את ישראל למנות בורר.8 ביוני 2001הבוררות הקטנהאיראןהטריבונל האיראני פוסק שסופטרול ושלוש החברות הישראליות צריכות לשלם 97 מיליון דולר לחברת הנפט האיראנית (30 מיליון דולר קרן, 66 מיליון דולר ריבית ומיליון דולר הוצאות גבייה).
8 בנובמבר 2001 הבוררות הגדולהצרפת בית המשפט בצרפת ממנה את תיאו קליין כבורר מטעם ישראל.דצמבר 2003 הבוררות הגדולהצרפת לבקשת ישראל הבוררות עוברת לז'נבה.
24 בדצמבר 2003 הבוררות הגדולהשווייץ חברת הנפט האיראנית מגישה תביעה על מחצית משווי הנכסים בהסכם ההשתתפות בסך 800 מיליון דולר.
23 באפריל 2004 הבוררות הגדולהשווייץ ישראל מבקשת לדחות את התביעה בשל: התנגדות להליך מינוי הבורר מטעמה; חוסר תום לב של הבורר האיראני והתנגדות מהותית לעצם התביעה.
1 בפברואר 2005 הבוררות הגדולהצרפת בית המשפט העליון בפריז דוחה את הערעור על מינוי הבורר וקובע כי זכויותיה של החברה האיראנית נפגעו כיוון שאינה יכולה לפנות לבתי המשפט באיראן או בישראל; בנוסף נקבע כי לבתי המשפט הצרפתיים ישנה סמכות לדון בתיק.5 בנובמבר 2006ישראלקלגסבלד נכנס לכלא עקב תאונת דרכים.
משתחרר ב-26 ביוני 2007. 18 בדצמבר 2006 הבוררות הגדולה תיאו קליין נפגש עם מוחסן אגאחוסייני כדי לדון בהתנגדות ישראל לסמכות הטריבונל.
מרץ 2009 הבוררות הקטנה האיראנים מקבלים תשלום ראשון מסופטרול.
19 בינואר 2011 שווייץ מצטרפת לסנקציות הבינלאומיות נגד איראן שכוללות הגבלות על העברות כספים.
11 במרץ 2011 הבוררות הקטנהשווייץ חברת הנפט האיראנית פונה ללשכת ההוצאה לפועל בז'נבה ומבקשת לגבות מסופטרול 94 מיליון פרנק שווייצרי.
10 בפברואר 2012 הבוררות הגדולה הבוררים דוחים את התנגדות ישראל למינוי הכפוי.
14 במרץ 2012 הבוררות הגדולהשווייץ דומיניק בראון־ברסט ודומיניק ריטר ממשרד "בראון את פייג'", המייצג את ישראל בז'נבה, מציגות חוות דעת לפיה השופטים הצרפתים טעו בקביעתם שחברת הנפט האיראנית נהנית מהגנת האמנה האירופית לזכויות האדם.
כראיות מוצגים הצו של שטייניץ ואת תרשימי העסקאות.
7 במאי 2012 הבוררות הגדולהשווייץ חברת הנפט האיראנית מבקשת לדחות את הערעור.25 בספטמבר 2012הבוררות הקטנהשווייץבית המשפט מקבל את התביעה האיראנית וקובע שאפשר לגבות את החוב בשווייץ.
10 בינואר 2013 הבוררות הגדולהשווייץ בית המשפט דוחה את התביעה הישראלית וקובע שהליך מינוי הבורר היה תקין.
ישראל נדרשת לשלם הוצאות המשפט בסך רבע מיליון פרנק לחברת הנפט האיראנית, ועוד 200 אלף פרנק לבית המשפט.
קצא"א היא חברה פרטית בבעלות משותפת של ישראל וממשלת איראן שמוגדרת "שותפה לא פעילה".
עם הקמתה ניתן לה זיכיון ל-49 שנה בהתאם לחוק זיכיון צינור הנפט, תשכ"ח-1968. החוק משחרר אותה מתשלום מס הכנסה, ארנונה ודמי חכירה ופוטר אותה מחובת המכרזים - כל זאת בתחומי פעילותה.
ב-1986, מספר חודשים לאחר שהאיראנים פתחו בבוררות נגד ישראל, חוקק בהליך מזורז תיקון לחוק הפיקוח על מצרכים ושירותים לפיו חברה ממשלתית או מעורבת, או חברה־בת שלהן, "העוסקת או שנועדה לעסוק בעניין שבו יש למדינה עניין כלכלי חיוני", יכול שר האוצר לנהלה באמצעות מינוי "מפקח מיוחד".
החוק המתוקן אפשר לישראל להלאים בפועל את קצא"א, מבלי לשנות את הסכם הזיכיון, ותוך שמירת המבנה התאגידי.
המפקח המיוחד הראשון היה יהודה דרורי.
על פי צו מ-17 ביולי 1968 "כל ידיעה, הנוגעת לצינור הנפט אילת־אשקלון, לרבות ההשקעות בצינור עצמו והשקעות הקשורות בהפעלתו, העבודות בצינור, מקורות הדלק והשימושים בו, כולל מכירת הדלק לגורמי חוץ, מוכרזת כעניין סודי לעניין החוק האמור, והוא במידה שלא הותר פרסומה על ידי שר האוצר או מטעמו".
בהתאם לכך, החברה נמנעת מפרסום מאזנים ודו"חות כספיים, ונתונים על פעילותה העסקית חסויים.
החברה גם נמנעת מפרסום מינויים, פעולות בטיחות ואינה נתונה לביקורת פומבית ומלאה של מבקר המדינה.
ב-27 במרץ 2016 החליטה הממשלה על הוצאת צו חיסיון לפיו "כל ידיעה הנוגעת לחברת קו צינור הנפט אילת-אשקלון בע"מ או לחברת Trans Asiatic Oil Ltd.
ב-2005 נחקק תיקון לחוק זיכיון צינור הנפט המחיל תשלום מיסים על קצא"א.
לאור זאת הוסכם ב-2007 כי החברה תשלם "חלף ארנונה" לעיריית אילת בסך 2.4 מיליון שקל בשנה ולעיריית אשקלון 7.3 מיליון שקל בשנה.
בנוסף תשלם החברה "תרומות" לפי החלטת ראשי העיריות.
ב-2015 נחתם "הסכם תרומה" בין קצא"א ועיריית אילת לפיו ב-2015–2016 תעביר קצא"א לעירייה 6.9 מיליון ש"ח.
בנוסף, 600,000 ש"ח יוגדרו כתרומה ויחולקו לפי בקשת ראש העירייה.
אם הזיכיון לא יוארך במרץ 2017, תעביר החברה 7.5 מיליון שקלים בשנה כתשלום ארנונה.
עיריית אשקלון חתמה על הסכם דומה לפיו בשנים 2015–2016 יועברו לה קצא"א 18 מיליון ש"ח (זאת מכיוון ששטח המתקנים גדול פי שלושה).
בחודשים יוני וספטמבר 2011 נגרם זיהום כבד של נחל צין וסביבותיו, כתוצאה מדליפת דלק הצינור הובלת הדלק הסילוני של החברה.
בינואר 2016 הוגש כתב אישום נגד החברה ואחדים מבכיריה.
בפברואר 2022 הורשעה החברה בשתי עבירות של זיהום מים בנסיבות מחמירות, שתי עבירות של השלכת פסולת המכילה חומר מסוכן ולכלוך ברשות הרבים ועבירה אחת של גרימת ריח חזק או בלתי סביר.
מנכ"ל החברה בזמן האירוע, יאיר וידה, ושני עובדים נוספים של החברה הורשעו בעבירות זיהום מים וכן בעבירת הפרת חובת נושא משרה לפקח ולמנוע עבירות על חוק שמירת הניקיון.
על החברה הוטל קנס של 1.6 מיליון ש"ח, ושלושה בכירים, כולל המנכ"ל דאז, נקנסו אישית ב-75-150 אלף ש"ח על אחריותם בפרשה.
ב-3 בדצמבר 2014 התרחשה דליפת נפט מצינור קצא"א שגרמה לזיהום חמור בשמורת עברונה.
הדליפה עוררה ביקורת חריפה כנגד החברה.
הנזק לשמורת הטבע הוערך על ידי המשרד להגנת הסביבה וחברת תבור כלכלה ופיננסים בכ-111 מיליון ש"ח.
בנובמבר 2019 הגיעה פרקליטות המדינה להסכם פשרה עם קצא"א שבמסגרתו נדרשה החברה לשלם 100 מיליון ש"ח, מהם 32 מיליון ש"ח שהוציאה עוד קודם לכן במסגרת שימור השמורה ולמחקר.
בנובמבר 2021 הוגש כתב אישום נגד קצא"א ושלושה מראשיה בגין זיהום השמורה.
ב-15 בספטמבר 2015 התפרסם כתב אישום חמור נגד קצא"א עקב פעילות ללא היתר ופגיעה קשה באלמוגים.
ב-12 ביוני 2022 פורסם כי בית המשפט אישר הסדר פשרה בתביעה אזרחית של משרד המשפטים נגד קצא"א, בפרשת ההרס שגרמה קצא"א לחלק משונית האלמוגים באילת בשנת 2015 באמצעות עבודות תת-מימיות שביצעה ללא היתר.
במסגרת הפשרה נקבע תשלום של 250 אלף ש"ח לטובת שיקום השונית, תמורת מחיקת התביעה האזרחית.
בפרשה זו הורשעה קצא"א גם בהליך פלילי בגין פגיעה בערכי טבע מוגנים, והוטל עליה קנס נפרד.
דו"ח מבקר המדינה מאוקטובר 2013 טען כי "ממצאי הביקורת מעידים על התנהלות לא תקינה ושלא בהתאם לחוק".
על פי הדו"ח מינהל מקרקעי ישראל מסר קרקע לידי יזמים ללא תמורה.
הקרקע מוחזקת בידי קצא"א במעמד של בר רשות, אבל היא נמסרה לחברת דוראד לצורך הקמת תחנת כוח, ללא מכרז.
בנוסף בשנת 2004 מנכ"ל משרד הביטחון, עמוס ירון, חתם על הסכם לרכישת חשמל מדוראד ולאחר מכן ב-2008, כאשר מונה ליו"ר קצא"א חתם על הסכם הפיתוח בין המינהל לחברה.
דו"חות נוספים נאסרו לפרסום על ידי הצנזורה הצבאית.
חברת נמלי התעופה של תאילנד (בתאית: บริษัท ท่าอากาศยานไทย จำกัด, באנגלית: Airports of Thailand, ידועה גם בראשי התיבות AOT) היא חברה ציבורית הנסחרת בבורסה התאילנדית, המפעילה מספר נמלי תעופה בתאילנד.
מטה החברה נמצא במחוז דון מואנג שבבירה בנגקוק.
החברה הוקמה ב-30 בספטמבר 2002, כתוצאה מהפרטת "רשות שדות התעופה של תאילנד".
בעלת המניות העיקרית היא ממשלת תאילנד, המחזיקה ב-70% ממניותיה.
החברה מפעילה שני מגזרי עסקים עיקריים, שהם הפעלת שדות תעופה ובתי מלון.
הפעילות האווירית קשורה לתנועות תעבורה אווירית, כגון נחיתה, חניה, שירותי נוסעים ושירותי מטוסים.
הפעילות הלא-אווירונית כוללת דמי שכירות של משרד ומדינה, שירותים וזיכיונות.
נמל התעופה הבינלאומי דון מואנג
נמל התעופה הבינלאומי של צ'יאנג מאי
נמל התעופה הבינלאומי של האד יאי
נמל התעופה הבינלאומי של צ'יאנג ראי
חברת קרוגר היא חברה קמעונאית אמריקאית שנוסדה על ידי ברנרד קרוגר בשנת 1883 בסינסינטי, אוהיו.
זוהי רשת הסופרמרקטים הגדולה בארצות הברית במונחי הכנסות (כ-108 מיליארד דולר בשנת 2014).
קרוגר היא גם הקמעונאית השנייה בגודלה בארצות הברית אחרי וול-מארט, והרביעית בגודלה בעולם נכון לדצמבר 2022 אחרי וולמארט, קוסטקו וסבן אילבן.
נכון לפברואר 2016, החברה מפעילה, בין במישרין ובין באמצעות חברות בנות שלה, 2,774 חנויות ב-35 מדינות בארצות הברית.
החנויות אותן מפעילה קרוגר כוללות בעיקר: סופרמרקטים, חנויות כלבו, חנויות נוחות וחנויות תכשיטים.
בנוסף, מפעילה החברה 37 מתקנים לעיבוד או לייצור מזון, 1,360 מרכזי דלק-סופרמרקט (המצאה ייחודית של קרוגר) ו-2,122 בתי מרקחת.
בשנת 1883 השקיע ברנרד "ברני" קרוגר את חסכונותיו בהקמת חנות מכולת בסינסינטי.
המוטו שלו היה: "היה מיוחד.
לעולם אל תמכור משהו שלא היית רוצה בעצמך".
בשנת 1901 הייתה קרוגר לרשת הראשונה שאופה לחם בעצמה, וכך חוסכת ללקוחותיה את הטירחה ללכת למאפייה.
בשנת 1904 רכש קרוגר רשת לשיווק בשר ומיזג את פעילותה עם הפעילות הקיימת, וכך הייתה קרוגר למכולת הראשונה שמכרה גם בשר.
ברבות השנים התרחבה החברה וחדרה למדינות נוספות בארצות הברית, וגם גיוונה את תחומי פעילותה, בעיקר על ידי רכישות של רשתות קיימות.
בנובמבר 2015 הכריזה קרוגר על רכישתה של רשת Roundy's המפעילה סופרמרקטים בוויסקונסין ובאילינוי, תמורת כ-800 מיליון דולר.
בעקבות הרכישה תחזור קרוגר לפעול בוויסקונסין, לאחר 43 שנים בהן לא פעלה שם.
קרוגר מחזיקה במגוון סוגי חנויות, העיקריים שבהם:
סופרמרקטים משולבים עם בית מרקחת
בעבר החזיקה קרוגר ברשת בתי המרקחת SupeRx.
בשנת 1985 ניצחה במכרז לרכישת רשת בתי מרקחת נוספת, Hook's Drug Stores, ואיחדה את שתי הרשתות שבידיה לרשת אחת בשם Hook's-SupeRx.
בשנת 1994 החליטה הנהלת קרוגר לצאת מעסקי בתי המרקחים העומדים-בפני-עצמם, ומכרה את רשת בתי המרקחת שבידיה לחברת Revco.
כיום מפעילה קרוגר כ-2,000 בתי מרקחת, רובם ממוקמים בתוך הסופרמרקטים שהיא מפעילה.
לחברת קרוגר סוג מרכזי קניות ייחודי לה, הנקראים "מרכזי דלק-סופרמרקט" (fuel-supermarket center).
מרכזים אלו מיוחדים בכך שאלו סופרמרקטים בהם ניתן לתדלק במתחם החניה של הסופרמרקט.
דבר נוסף שמייחד מרכזים אלו הוא שלקוח שקונה בסופרמרקטים אלו, מקבל "נקודת דלק" (fuel point) אחת על כל דולר אחד של קנייה.
נקודות דלק אלו ניתנות לשימוש לרכישת דלק בכל מרכז מסוג זה (כלומר, לא רק באותו מרכז בו התבצעה הרכישה), וכן בחלק מתחנות הדלק של חברת "של".
החברה החלה להפעיל מרכזים מסוג זה בשלהי 1998. עד שנת 2004 כבר הפעילה 500 סופרמרקטים במתכונת זו, וב-2010 הגיע מספר מרכזי הדלק-סופרמרקט ל-1,000.
חברת קו צינור אירופה אסיה בע"מ (קצא"א) היא חברה ממשלתית אשר עוסקת בתחום הנפט והגז.
החברה הוקמה לאחר פקיעת שטר זיכיון של חברת קו צינור אילת אשקלון.
ב־2017 נחקק חוק תשתיות להולכה ולאחסון של נפט על ידי גורם מפעיל, המעגן את המשך פעילות המתקנים.
על פי החוק, הפעילות הקודמת תועבר לחברה בבעלות המדינה.
חברת קו צינור אירופה אסיה אחראית על תפעול קווי צינור והמסופים בנמלי הנפט באילת ובאשקלון ועל חוות המכלים בהם.
לצד אספקת שירותי הולכה ואחסון נפט גולמי, מספקת קצא"א שירותי תשתית בתחומים כמו גז פחמימני מעובה (גפ"מ), מוצרי דלק, גז טבעי ופחם.
מערכת האספקה והשינוע של קצא"א כוללת שני נמלי נפט, באשקלון ובאילת, 4 קווי דלק ויכולת אחסון כוללת של יותר מ-3.6 מיליון מטרים מעוקבים (כ־23 מיליון חביות) לנפט גולמי ומוצרי דלק.
יכולת אחסון הנפט גולמי עומדת על 1.9 מיליון מטרים מעוקבים במסוף באשקלון ועל 1.3 מיליון מטרים מעוקבים במסוף באילת.
יכולת האחסון למוצרי דלק עומדת על 0.4 מיליון מטרים מעוקבים.
בנוסף, מתפעלת החברה חוות אחסון לגפ"מ בנפח של כ-16 אלף מטרים מעוקבים למילוי גלילי גז מטלטלים (בלונים).
בסוף העשור השני של המאה ה-21 הורחבה יכולת האחסון של מוצרי דלק וננקטות פעולות להגדלת יכולת האחסון של נפט גולמי במסופי האחסון באשקלון ובאילת.
בין היתר פועלת קצא"א להרחבת יכולת ההזרמה של הנפט הגולמי באמצעות חיבור מטענים גולמיים מנמלי הים השחור, הים הכספי ומפרץ ארצות הברית ללקוחות באסיה.
הרחבת הפעילות מתבצעת על רקע החיפוש אחר חלופות לשינוע הנפט הגולמי ושינוי מגמות עולמי של תנועות הדלק, עקב הביקושים הגוברים בחצי הכדור המזרחי ובעיקר בהודו וסין.
בשנת 2019 חתמה קצא"א עם חברת EMG על חוזה שיאפשר להזרים גז טבעי ממערכת ההולכה הישראלית למצרים.
בתחילת שנת 2020 החלה הזרמת גז טבעי מישראל למצרים, דרך מסוף הגז הטבעי של קצא"א.
מזכר הבנות לשינוע נפט בין ים סוף לים התיכון
באוקטובר 2020 חתמה החברה על מזכר הבנות מחייב להפעלת גשר יבשתי בין אילת לאשקלון באמצעות קו צינור אילת-אשקלון לשינוע ואחסון נפט מוצריו מאיחוד האמירויות הערביות ושווקים אחרים ללקוחות באגן הים התיכון ובמזרח הרחוק.
במהלך 2021 הזרימו מכליות ענק שעגנו במסוף הנפט באילת נפט אמירתי לצינור אילת-אשקלון בדרכו לאירופה.
על ההסכם במסגרת זאת נמתחה ביקורת בשל הסיכונים הסביבתיים שבו.
מי שהיו שרי איכות הסביבה, החוץ והאנרגיה של ישראל באותה עת אמרו כי מזכר ההבנות נחתם בלי התייעצות איתם.
בעניין זה אף הוגשה חוות דעת מומחים בהזמנת הארגון צלול.
בין השאר מונים המומחים בחוות הדעת סיכונים הנובעים מגישה של המכליות למזח באילת ובאשקלון כתוצאה מעליה על החוף, התנגשויות ותקלות, סיכונים בהליך הפריקה והטעינה בשל נזילות ודליפות וסיכונים הקשורים לתהליכי ההתארגנות של הנמלים.
מסקנות והמלצות הדו"ח קובעות בין השאר כי "התעבורה הצפויה בנמלי אילת ואשקלון של עשרות מיליוני טון דלק גולמי (--) טומן בחיקו סיכונים סביבתיים רבים.".
קצא"א אחראית לכמה אסונות סביבתיים קשים ביותר, ובראשם דליפת הנפט בשמורת עברונה שהתרחשה בלילה שבין 3 ל-4 בדצמבר 2014, כאשר כחמישה מיליון ליטרים (5,000 קוב) של נפט גולמי דלפו מקו הצינור של קצא"א באזור היישוב באר אורה שבדרום הנגב.
אירוע חמור נוסף התרחש ביוני 2011 כאשר במהלך עבודות השדרוג, פגע מחפרון בצינור הדלק וגרם לדליפה אדירה של דלק סילוני בשמורת טבע בנחל צין.
על פי ההערכות, למעלה ממיליון וחצי ליטרים של דלק זרמו באפיק נחל צין.
זיהום הדלק בשמורת הטבע איים על מעיינות חשובים במורד הנחל והיה צורך בפעולה מהירה להצלת השמורה.
הדליפה החמורה הובילה להשלכות אקולוגיות קשות, כאשר בין היתר צמחים התייבשו ומתו, בעלי החיים המתבססים על צמחים אלו נפגעו והיה חשש כבד כי הזיהום יסחף אל עבר מי התהום ואל נאות המדבר במורד הנחל, עקב גשמים והשטפונות האופייניים למקום.
פקחי רשות הטבע והגנים העידו שגם חודשים אחרי המקרה הנחל הצחין מדלק.
בעקבות האירוע הועמדו לדין מספר בכירים בקצא"א ונגזרו עליהם קנסות.
קו הצינור המרכזי (קו אילת אשקלון) הוא קו בקוטר 42 אינץ' ובאורך 254 קילומטר.
לאורך הקו שלוש תחנות דחף להעברת נפט גולמי מים סוף לים התיכון בעלות יכולת פוטנציאלית להעברת כ־30 מיליוני טונות נפט גולמי בשנה, ושתי תחנות דחף המאפשרות הזרמה בכיוון ההפוך להעברת נפט מהים התיכון לים סוף ביכולת של כ־30 מיליוני טונות בשנה גם כן.
ההזרמה בכיוון ההפוך משמשת להובלת דלק שמקורו מרוסיה, הקווקז, והרפובליקות המרכז אסיאתיות לשווקים המתעוררים של מזרח אסיה.
קו אשקלון-חיפה (בתי זיקוק לנפט) בקוטר 16–18 אינץ' ובאורך 197 קילומטר, היכול להעביר 6 מיליון טון דלק גולמי בשנה.
קו אשקלון-אשדוד (בית זיקוק אשדוד) בקוטר 16–18 אינץ' ובאורך 36 קילומטר, בעל ספיקה מרבית של 7 מיליון טון דלק גולמי בשנה.
חלק מקו אילת-חיפה הישן בקוטר 16 אינץ' ששימש בעבר להעברת דלק גולמי, כיום משמש להעברת מוצרי דלק מהים התיכון לים סוף ובחזרה.
נמל הנפט באילת מכיל שני מזחים:
מזח 1 יכול לקלוט מכליות במעמס של עד 100 אלף טון, בעל יכולת פריקה של עד 10 אלף מטר מעוקב בשעה.
מזח 2 יכול לקלוט מכליות במעמס של עד 500 אלף טון, בעל יכולת פריקה של עד 20 אלף מטר מעוקב בשעה וטעינה של 10 אלף מטר מעוקב בשעה.
נמל הנפט באשקלון כולל 5 מקשרים הנמצאים בלב ים, בעומק המאפשר לקלוט מכליות בגדלים שונים:
שני מקשרי תזקיקים (בנזין, סולר, דלק סילוני) לפריקה וטעינה של תזקיקים.
אחד מהם שימש בעבר לפריקה וטעינה של מזוט.
מקשר לפריקה של גז פחמימני מעובה (גז בישול).
שני מקשרים לפריקה וטעינה של נפט גולמי.
מזח פחם, מיועד לפריקת פחם לתחנת הכוח רוטנברג באשקלון.
מכלי אחסון באשקלון: 35 מכלים בנפח כולל של 2.3 מיליון מטרים מעוקבים.
מכלי אחסון בחוף אילת: 7 מכלים בנפח כולל של 210 אלף מטרים מעוקבים.
מכלי האחסון בחוף מקושרים לאתר רמת יותם.
אתר רמת יותם (מספר קילומטרים מערבית לאילת)- 16 מכלי אחסון בנפח כולל של 1.2 מיליון מטרים מעוקבים.
באוקטובר 2019 בחר דירקטוריון החברה בראשות היו"ר ארז כלפון, באל"ם (מיל.) איציק לוי לתפקיד המנכ"ל.
כ-230 מדענים מתחומים שונים חתמו על מכתב הדורש לעצור את התוכניות לחידוש פעילות קצא"א ולמנוע את הפיכת אילת ואשקלון לנמלי נפט וגז.
ב-30 לאוטובר 2020 הושבת מתקן ההתפלה לאחר דליפה של נפט בנמל קצא"א באשקלון.
ב-27 בנובמבר 2020 ראש עיריית אשקלון החליט להגיש תלונה פלילית למשטרה נגד חברת קצא"א על אחריותה הישירה למטרדי הריח הקשים
ב-4 בינואר 2021 התפרסם תחקיר של כאן 11 על ניסיון של קצא"א להסתיר דליפה של חומרים מסוכנים באשקלון.
ב-30 באוגוסט 2021 אירעה דליפת דלק מקו קצא"א בחוף אשקלון.
בעקבותיה פינה המשרד להגנת הסביבה 800 טון של קרקע שזוהמה בדלק, ופתח בחקירה פלילית של האירוע.
חברת נמל אשדוד בע"מ הפועלת במרחב "נמל אשדוד" בדומה לתאגידים מורשים נוספים הפועלים במרחב זה כמו "נמל הדרום", חברת "תעבורה ימית אשדוד בע"מ", "חברת "לוגיסטיקר ממגורות בע"מ", היא חברה ממשלתית אשר הוקמה בשנת 2005 במסגרת הרפורמה בנמלים בישראל.
החברה הוקמה בהתאם ועל פי ופועלת על פי זיכיון שניתן לה ל 49 שנים ובהתאם לכתב הסמכה שניתן לה על ידי מדינת ישראל באמצעות שרי התחבורה והאוצר ובגבולות הגאוגרפים שהותוו לה המפורטים בכתב ההסמכה.
החברה ממשיכה את פעילותו של נמל אשדוד טרם החלת הרפורמה בנמלים בשנת 2005 וטרם הסמכת תאגידים מורשים נוספים לפעול במרחבו של נמל אשדוד רבתי.
ב-1 במאי 2005, מופעלת לראשונה המערכת הממוחשבת לבקרת מכולות (Terminal Operating System – TOS) בשילוב מערכת איכון עולמית (GPS) לאחסון ושיגור המכולות ברציפי נמל איתן החדש ובכך הפכה חברת נמל אשדוד לנמל הממוחשב הראשון בישראל.
ה-TOS, היא מערכת המאפשרת תיאום רציף, ניהול פריקה וטעינה של מטענים בפועל, לפי תכנון האוניה ופיקוח על קצב העבודה, זיהוי ופתרון הבעיות בתפעול.
בהמשך שולבו מערכות ה-TOS וה-GPS בשאר מסופי המכולות.
ב-2013 הודיעה חברת נמלי ישראל על החברות הניגשות למכרז לבניית מסופי מכולות חדשים, "נמל המפרץ" בחיפה ו"נמל הדרום" באשדוד.
מכרזים הכוללים חפירה (העמקה) ימית ובניית רציפים שיאפשרו כניסת אוניות ענק, התוכנית להרחבת הנמל באשדוד כוללת רציף ראשי באורך 1,050 מטרים וכן הארכת שובר גלים קיים יחד עם שוברי גלים משניים בעוד 2,800 מטרים.
הנמל החדש מתוכנן לקלוט קיבולת של כ-1.1–1.4 מיליון Teu's בשנה.
במאי 2014 נעצרו מספר בכירים בחברת נמל אשדוד בחשד לשחיתות בנמל.
מאז הקמתו ועד ל-2005, היה נמל אשדוד יחידה ברשות הנמלים והרכבות.
עם השינוי ברשות הנמלים והקמת חברת נמלי ישראל נקבעו בחוק סמכויותיה ואחריותה על נכסי הנמלים ופיתוחם.
בד בבד הוקמה "חברת נמל אשדוד בע"מ" כאשר מסגרת ושטח תפעולו של נמל אשדוד (כיחידה ברשות הנמלים) עד לאותו היום הועברו לסמכותה ואחריותה.
"חברת נמל אשדוד בע"מ", מנוהלת על ידי הנהלה ומפוקחת על ידי דירקטוריון.
בהמשך ולקראת בנייתם והפעלתם של רציפי נמל הדרום בצפון נמל אשדוד, הוסמך תאגיד מורשה נוסף בנמל אשדוד בשם "נמל הדרום" אשר החל לפעול משנת 2021 צפונית לרציפי "חברת נמל אשדוד".
בראש דירקטוריון חברת נמל אשדוד עמדו מאז ייסודה בשנת 2005:
דירקטוריון החברה מתווה את מדיניות החברה וקובע את תוכניות הפעולה שלה, אחראי לעריכתם ולאישורם של הדו"חות הכספיים ובדיקת מצבה הכספי של החברה, וכן מפקח על ביצוע תפקידי המנכ"ל ופעולותיו.
יו"ר דירקטוריון החברה כיום הוא שאול שניידר.
הנהלת חברת נמל אשדוד מורכבת ממספר חטיבות:
כמו כן, לחברה לשכה משפטית ולשכה למבקר הפנימי של "חברת נמל אשדוד", מחלקת חדשנות, מחלקת ביטחון.
מאז הקמתה של החברה, עמדו בראשה 7 מנהלים כלליים:
נכון לשנת 2024 עמד מספר העובדים בנמל אשדוד על כ-1,200. עובדי הנמל משתייכים למספר ועדי עובדים הכפופים לאיגוד עובדי התחבורה בהסתדרות.
שוברי הגלים והרציפים שבהם פועלת החברה
[עריכת קוד מקור | עריכה]
נמל אשדוד הוא אחד הנמלים הבודדים עמוק מים בעולם שנבנו בים הפתוח, ובנייתו הייתה כרוכה בקשיים הנדסיים רבים.
להחלטה על מיקום הנמל ובנייתו קדם סקר ימי ואקלימי, שאושש את ישימות הקמתו.
בנמל פועלים 13 רציפים תפעוליים, שאורכם הכולל מסתכם ב-4,123 מטרים: 2,074 מטרים שמיועדים לטעינת מטען כללי ופריקתו, 485 מטרים למטעני מכולות, 434 מטרים לרציף רב-תכליתי, וכ-500 מטרים למטעני צובר.
בנוסף לרציפים אלו ישנם גם שני רציפי תפזורת ונוזלים, הנמצאים בחלקו הדרומי של הנמל.
מתקן התפזורת אחראי לייצוא מחצבים מישראל לאירופה ולאמריקה.
סמוך לרציף 22, נמצא חניון המכוניות המיובאות.
רציפי חברת נמל אשדוד מוגנים נני על ידי שובר גלים ראשי שאורכו 3,350 מטרים, אשר יוצא סמוך לקצה הדרומי של קו החוף, חודר לים, ונמשך לכיוון צפון.
שובר גלים צדדי, אשר ממוקם בחלק הצפוני, חוסם את שטח המעגן מכיוון צפון באורך של 800 מטרים.
לאורכם של רציפי הנמל בהם פועלת "חברת נמל אשדוד" פרושים כ-80 מנופים ועגורנים.
רציף 1: 3 מנופי זרוע בעלי כושר הרמה של עד 15–25 טון.
רציף 3: 5 עגורני זרוע כפולה בעלי כושר הרמה 35–50 טון.
רציף 5: 6 מנופי זרוע כפולה בעלי כושר הרמה של 32–35 טון.
רציף 7: 3 מנופי גשר בעלי כושר הרמה של 40 טון.
ערוגות A-B-C: 10 מנופי שער, בעלי כושר הרמה של 35 טון.
רציף 21: 6 עגורני גשר בעלי כושר הרמה של עד 50 טון, מסוע ומדלים לפריקת לתבואה בתפוקה של עד 1,200 טון לשעה.
רציף 22 (נמל היובל): 2 מנופי גשר בעלי כושר הרמה של עד 40 טון.
רציף 23 (נמל היובל): 7 עגורני גשר בעלי כושר הרמה עד 55 טון.
ערוגות YO-7: 24 מנופי שער על גלגלים בעלי כושר הרמה של 40 טון.
באפריל 2022 הותקנו ברציף 21 חמישה מנופי גשר חצי-אוטומטיים מסוג Zenhua 36 מתוצרת חברת ZPMC הסינית.
המנופים מותאמים לעבודה עם אניות ענק בגודל של עד 24,000 TEU.
גובה כל אחד מהמנופים הוא 140.6 מטר במצב זרוע מורם, ואורך הזרוע הימית של המנוף עומד על 71 מטר.
המנופים מותאמים לאניות ברוחב 62 מטר אשר נושאות כ-24 שורות של מכולות.
המנופים מסוגלים להרים מטענים חריגים במשקל כולל של עד 95 טון באמצעות אונקל ייעודי, וכמו כן כל אחד מהמנופים כולל מתקן הרמה מסוג Tandem המאפשר ניטול של שתי מכולות מלאות באורך 40 רגל עם משקל כולל של 80 טון.
המנופים כוללים אפשרות להפעלה מחדר שליטה מרוחק ואפשרות לעבודה חצי-אוטומטית על ידי קבלת פקודות ישירות ממערכת TOS
בשטח "חברת נמל אשדוד" נמצא מרכז המבקרים של "חברת נמל אשדוד" שהושק בסוף 2010. מרכז המבקרים מציע פעילויות רבות, ביניהן סרט פנורמי המציג את התפתחותו של נמל אשדוד ושל "חברת נמל אשדוד", פלטפורמה מתקדמת המציגה את ההיבטים התפעוליים בעבודת הנמל, משחק מטענים ובו חידוני טריוויה וסימולטור ניתוב אונייה לנמל.
מרכז המבקרים מעניק סיור בכל רחבי הנמל, בין הרציפים, חניון המכוניות המיובאות, מסופי המכולות והמנופים.
פריקת תבואות בחברת נמל אשדוד
פריקת התבואות בחברת נמל אשדוד מתבצעת הן על ידי מנופי זרוע וחופנים ברציפי מטען כללי אך בעיקר על ידי מדלים ייעודיים המוצבים ב 300 המטרים שבצידו המערבי של רציף 21 ברציף גרעינים ייעודי המוגדר ככזה בחוק .
מטעני התבואות הנפרקים ברציף 21 מועברים באמצעות מסוע גרעינים ייעודי לממגורות חברת "לוגיסטיקר ממגורות בע"מ" .
בעורף נמל אשדוד, בחלקו הדרום מזרחי, ממוקמות ממגורות לאחסון מטעני תבואות.
הממגורות שהוקמו בשנת 1984, מופעלות על ידי חברת "לוגיסטיקר ממגורות בע"מ" הפועלת בנמל אשדוד כתאגיד מורשה.
לממגורות כושר אחסון של כ-60,000 טון תבואה (לשם השוואה, לממגורות דגון בחיפה כושר אחסון של 85,000 טון).
עם זאת, למרות גודלן היחסי, כ-90% מסך יבוא התבואה לישראל עובר דרך ממגורות דגון בגלל חוסר יעילות הליך הפריקה באשדוד.
בחיפה הממגורות נמצאות על קו המים ופריקת התבואה מתבצעת ישירות אליהן.
באשדוד הממגורות מרוחקות מקו המים ופריקת התבואה מתבצעת באמצעות ציוד מיושן ברציפי הנמל והתבואה משונעת לממגורות באמצעות משאיות.
על מנת להתגבר על בעיית הריחוק של הממגורות מקו המים, הושלמה באפריל 2022 בניית מסוע הגרעינים בשטח "חברת נמל אשדוד" באורך של כ-2.5 ק"מ, לצורך שינוע מטעני התבואות מרציף 21 לממגורות.
בפברואר 2023, נכנס המסוע לעבודה שוטפת והשימוש בו היה צפוי להגביר את כושר פריקת התבואה בנמל פי שמונה.
אולם חצי שנה לאחר שהחל לפעול, הוא עבד רק בכ-10% מהתפוקה (הוא יכול לשנע עד 1,800 טונה גרעינים בשעה, אבל שינע רק 150 טונה בשעה בממוצע).
בספטמבר 2023, אחד משני מתקני הפריקה שנכנסו לשימוש נפל והתרסק.
בפברואר 2024, הושבת המסוף כולו, לאחר שמתקן הפריקה השני נשבר אף הוא.
בנמל אשדוד ובעורף הנמל קיימות מספר שלוחות מסילת רכבת ומסופי רכבת פרטיים בעלי קישור מסילתי אליהן המחברות את "חברת נמל אשדוד" ואת "נמל הדרום" :
מסוף 207 בע"מ (מרין קונטיינרס) (מכולות)
שלוחות לא פעילות: מסוף מכולות 17, מסוף יונקס, מסוף רותם.
בעורף הצפוני של נמל אשדוד החל להיבנות על ידי חברת נמלי ישראל, פארק תעשייה ולוגיסטיקה שייקרא פארק נמלי ישראל, שיכיל בתוכו חברות לוגיסטיקה והייטק, ומסוף עתידי לרכבות מטען.
דב סבידור, סמנכ"ל בחברת נמלי ישראל, ציין כי ההשקעה בהקמת פארק תעשייה זה עומדת על כ-160 מיליון שקלים.
פארק התעשייה והלוגיסטיקה מוקם במסגרת תוכנית ארוכת טווח לפיתוח עורף נמל מודרני, כפי שקיים בנמלים המתקדמים בעולם.
הכניסה ל"חברת נמל אשדוד" מתבצעת דרך שלושה שערים:
שער 1 – שער לכניסת כלי רכב.
משמש בעיקר לבאים מחוץ לעיר.
שער 2 – דרכו נכנסות ויוצאות רוב המשאיות.
שער 3 – שער הולכי רגל.
נמצא סמוך לחניון המשאיות, ודרכו נכנסים לבניין המנהל ולאזור בתי המלאכה.
שער 5 – לבאים מכיוון אשדוד.
דרכו נכנסים לבניין התפעול ולמרכז המבקרים.
דרך שער זה אין כניסה למשאיות.
ברציפי "חברת נמל אשדוד" יכולות לעגון כ-25 אוניות בו זמנית.
על פי נתוני רשות הספנות והנמלים.
במאי 2007, נחנך טרמינל הנוסעים החדש של "חברת נמל אשדוד".
הטרמינל מכיל חניון אולם נוסעים, אולם יוצאים, בידוק ביטחוני וביקורת גבולות, המרת מטבע (Change), קפיטריה ושתי חנויות דיוטי פרי.
כמו כן, הטרמינל מציע הסעות מחניון הנוסעים ואל האולם.
מספר העוברים ושבים ב"חברת נמל אשדוד" לפי שנים:
לאורך השנים ערך משרד מבקר המדינה מספר ביקורות ב"חברת נמל אשדוד":
הדוח קרא ליועץ המשפטי לממשלה, רשות החברות והדירקטוריון למצות את הדין עם האחראים ובעיקר עם הסמנכ"ל למינהל ומשאבי אנוש, עובדיה כהן, והעלה חשש שהסמנכ"ל בעצמו מינה עוזרת מנכ"ל משיקולים זרים.
בינואר 2024 פורסם דוח מבקר המדינה על היבטים בהתמודדות עם יוקר המחיה, ובתוכו דוח על ענף נמלי הים בישראל והיבטי תפעול ושירות בנמל אשדוד.
על פי הדוח, מנתוני הבנק העולמי עולה שפעילות נמל אשדוד ("חברת נמל אשדוד" ו "נמל הדרום" מדורגת במקום ה-13 מתוך 14 נמלים בני-השוואה בעולם במדידת זמן השהייה של אוניות מכולה.
בשנים 2017–2022, שבמהלכם נפגע הענף עקב מגפת הקורונה, ירדה התפוקה לשעת עבודה ב"חברת נמל נמל אשדוד" ב-26%.
באותן שנים חלה ירידה חדה בהיענות של צוותי עבודה בתחומים שונים של פעילות "חברת נמל אשדוד" (70% בתחום צובר החופנים, 24% בתחום המכולות ו-64% בתחום המטען הכללי).
בשנים 2018–2022 חלה הרעה במדדי השירות של "חברת נמל אשדוד", כולל בזמן ההמתנה של אוניות מחוץ לנמל, זמן השהייה הממוצע של אוניות והתפוקות לשעת עבודה.
באותן שנים בין 13.8% ל-22% מעובדי התפעול ב"חברת נמל אשדוד" כלל לא שובצו לעבודה.
המבקר ציין שמבנה התמריצים בנמל בעייתי: בחלק מתחומי העבודה של "חברת נמל אשדוד", עובדים מקבלים בונוס (פרמיה) שאמור לתמרץ אותם לעבוד, אך כשהצוותים מגיעים לכמות התפוקה שבה הם מקבלים את מרב הפרמיה הם מפסיקים לעבוד.
ונמצא שהיה גידול באי-זמינות של ציוד, שנגרם מתקלות שבר ומיעוט תחזוקה מונעת.
לפי המבקר, "כל אלה מצביעים על כך שתור האוניות שהמתינו מחוץ לנמל אשדוד הושפע לא רק ממשבר הקורונה, אלא גם מבעיות תפעוליות מבניות".
חברת משאיות ואוטובוסים הוא מיזם משותף תעשייתי בין מדינת לוב ו-יצרנית המשאיות, האוטובוסים, הצמ"ה, המנועים, וכלי רכב צבאיים איווקו חברת בת של קונצרן הרכב האיטלקי פיאט.
המיזם המשותף הוקם באמצעות "המזכירות הלובית לתעשייה ומשאבים מינרליים" (the Libyan Secretariat of Industry and Mineral Resources) בשנת 1976 בעיר תאג'וראא בלוב.
בעיר תאג'וראא הוקם מטה החברה ובעיר הבירה טריפולי הוקם מפעל רכב נוסף.
החברה החלה את דרכה כמרכז סיוע ותחזוקה פשוט, והתפתחה במהירות למפעל הרכבה ואז לייצור כדי לענות על הביקוש החזק בשוק המקומי לרכבים ממגוון איווקו.
חברת "Etat Libyen" מחזיקה ב-75% מהמניות ו"איווקו" ב-25% מהמניות.
בשנת 2011 לאחר נפילתו של מועמר קדאפי ומצב מלחמת האזרחים בלוב החברה השעתה באופן זמני את פעילותה על ידי ממשלת המעבר.
כלי רכב חדשים שהורכבו / המורכבים
ברינווד פרטנרס הסכימו לרכוש את פילסברי מסמאקר תמורת 375 מיליון דולרים, ביולי 2018.
בספטמבר 2018 הושלמה המכירה יחד עם מותגים אחרים כולל מרתה וייט והאנגר ג'ק.
חברת הפרסום ליאו ברנט וורלדוויד יצרה את הדאובוי של פילסברי ואת ג'ולי גרין ג'איינט, שנחשבים לסמלים המובילים של המותג.
Pillsbury and Company" הוקמה בשנת 1869 על ידי צ'ארלס אלפרד פילסברי ודודו, ג'ון פילסברי.
החברה הייתה השנייה בארצות הברית (אחרי וושבורן-קרוסבי) שהשתמשה בגלילי פלדה לעיבוד הדגנים.
המוצר המוגמר הצריך הובלה נלוות, ולכן השניים סייעו במימון פיתוח הרכבות במינסוטה.
בשנת 1889 נרכשה פילסברי וחמש טחנותיה שניצבו על גדות נהר המיסיסיפי בידי חברה בריטית.
החברה ניסתה לרכוש ולהתמזג עם וושבורן-קרוסבי (ג'נרל מילס כיום), אך המנהלים בוושבורן מנעו זאת.
בשנת 1923, משפחת פילסברי רכשה מחדש את "פילסברי-וושבורן פלאוור מילס קומפני, לימיטד", שלאחר מכן נקראה בשנת 1935 בשם "פילסברי פלאוור מילס קומפני".
בשנת 1949 קיימה החברה תחרות אפייה ארצית, שזכתה לכינוי "פילסברי בייק אוף"; התחרות שודרה בחסות CBS במשך שנים רבות.
רק בשבעה מוצרים היה שימוש בשם פילסברי בשנת 1950, אך החברה החלה להגדיל את קו המוצרים שלה.
בראשית שנות החמישים התקיימה רכישת חברת באלארד & באלארד.
באותן השנים החלה החברה לייצר את בצקי הביסקוויטים הארוזים, שהפכו בהמשך לאחד מהמוצרים החשובים והרווחיים ביותר של החברה בעשורים מאוחרים יותר.
באותה העת, החלה החברה להשקיע בפרסומות ששודרו לעיתים תכופות בטלוויזיה.
בשנת 1957 הציגה פילסברי לראשונה זמריר מסחרי ששודר בטלוויזיה, עם המילים הראשיות "Nothin' says lovin/Like somethin' from the oven/And Pillsbury says it best".
הזמריר הפך לחותם ידוע של החברה והיה בשימוש, עם שינויים, במשך 20 שנים (בקירוב).
בהמשך, נוצרו קשרים בין פילסברי ובין חברות מזון כדוגמת ברגר קינג, סטייק אנד אייל, בניגנ'ס, פיצת גודפאדר, האגן דאז, קוויק ווק וגרין ג'איינט.
בשנות השישים ייצרה פילסברי את ה-"", שנוצר מציקלמט והפך לתחליף הסוכר הפופולרי ביותר.
טעם ה-"Lefty Lemon" יצא אחריהם בשנת 1965, בנוסף לטעמים אחרים.
הדמויות שהופיעו על המוצרים, נוצרו בשנת 1963 על ידי מנהל הקריאייטיב, האל סילברמן.
כאשר נאסר להשתמש בנתרן ציקלמט, בוטל הייצור של "" ו-"Funny Face", מה שהביא להפסד של 4.5 מיליון דולרים.
שני המוצרים הונפקו מחדש לאחר השינויים, ונוצרו בגרסה ממותקת ולא ממותקת.
תערובת משקה נוספת שהונפקה בשנות השישים הייתה ה-"Moo Juice"; אבקה בטעמים, ששולבה עם חלב ליצירת מילקשייק מיידי.
גם האיורים שלה עוצבו על ידי האל סילברמן.
על מנת לקדם את תערובת המשקה, יצאה פילסברי בקמפיינים פרסומיים וטלוויזיוניים.
"Moo Juice" ירד מהמדפים לאחר זמן קצר, מכיוון שהמילקשייק שנוצר ממנו נטה להיות דליל בהשוואה למוצרים דומים כמו "Frosted" של בורדן ו-"Thick and Frosty" של בירדס איי .
בין שאר המזונות לילדים שעיצב סילברמן עבור פילסברי היה ה"נאגט טאון" והנאגטס בטעם שוקולד שהגיעו בשמונה אריזות שונות לאיסוף.
כמו כן, ייצרה החברה חלב בשם "Gorilla Milk"; תוסף חלבון בארוחת הבוקר.
באותו העשור ייצרה פילסברי גם את "Space Food Sticks" , במטרה לנצל את הפופולריות של תוכנית החלל.
ה-"Space Food Sticks" פותחו על ידי רוברט מולר, ממציא תקני ה-HACCP המשמשים את תעשיית המזון על מנת להבטיח את בטיחות המזון.
כאשר האסטרונאוט מנאס"א, סקוט קרפנטר, שוגר לחלל במסגרת תוכנית מרקורי בקפסולת אורורה 7 בשנת 1962, הוא לקח עימו את מזון החלל המוצק הראשון – קוביות אוכל קטנות שפותחו על ידי מחלקת המחקר והפיתוח של פילסברי.
החברה רכשה את רשת המזון המהיר ברגר קינג בשנת 1967.
חברת פילסברי רכשה את האגן-דאז בשנת 1983. בשנת 1999 מיזגו פילסברי ונסטלה את ייצור הגלידה האמריקאית והקנדית שלהם למיזם משותף בשם "Ice Cream Partners".
לאחר מכן רכשה ג'נרל מילס את פילסברי בשנת 2001 והצליחה לקדם את המיזם המשותף.
בשנת 1985 רכשה פילסברי את דייברפודס; הזכיינית הגדולה ביותר בברגר קינג בארצות הברית וחברת האם של פיצת גודפאדר.
בשנת 1988 מכרה פילסברי את רשת פיצת גודפאדר כחלק ממהלכי הארגון מחדש של החברה.
בשנת 1989 רכשה חברת גרנד מטרופוליטן (לימים, דיאג'ו) הבריטית את החברה הזו.
בשנת 2001 מכרה דיאג'ו את פילסברי ליריבה הוותיקה שלה, ג'נרל מילס.
בעבר, טענה פילסברי שיש לה את טחנת הקמח הגדולה ביותר בעולם בפילסברי א-מיל, המשקיף על מפלי סנט אנתוני על נהר המיסיסיפי במיניאפוליס.
בטחנה היו שניים מגלגלי המים עם מהחזקים ביותר שנבנו אי פעם, ולכל אחד מהם היו 1200 כוחות סוס (900 קילוואט).
בשנת 1960 פרסם רוברט ג'יי קית', סגן נשיא פילסברי, מאמר בשם "מהפכת השיווק" בכתב העת השיווקי, Journal of Marketing.
המאמר, שהתבסס על זיכרונותיו האישיים של קית', קבע את הדרך שבה התפתחה חברת פילסברי.
הוא ציין כי החברה עברה מהתמקדות בייצור בשנות ה-60 של המאה העשרים למוקד המכירות בשנות ה-30 ולמוקד הצרכנים בשנות החמישים.