tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כץ נפצע קשה בירכו השמאלית כתוצאה מפגיעה של רקטת RPG בנגמ"ש שבו היה.
הוא התאושש מהפציעה כעבור מספר חודשים, אך נותר נכה בשיעור של 70%.
בעת אשפוזו בבית חולים בילינסון הכיר את תמי הכהן, שעמה התחתן.
הזוג מתגורר בבית אל ולהם שבעה ילדים.
כץ הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה יהודית של האוניברסיטה הפתוחה.
הוא חובב מוזיקה חסידית וב-2007 הלחין שירים לאלבום של הזמר עקיבא מרגליות.
בשנת 1974 היה כץ שותף לייסודה של תנועת גוש אמונים.
ב-1975 החזיר כץ באקט מחאה מתוקשר את אות מלחמת יום הכיפורים, בשל התנגדותו להסכם הביניים בסיני שחתם ראש הממשלה יצחק רבין.
כץ ומשפחתו נמנו עם חברי הגרעין המייסד של בית אל בשנת 1977, וכן נמנה עם מייסדי ישיבת בית אל, בראשות הרב זלמן ברוך מלמד.
במשך שנים שימש כץ כמנכ"ל הישיבה ומגייס הכספים ולצורך כך נסע תכופות לארצות הברית.
בשנת 1987 רכשה ישיבת בית אל ספינה על מנת להקים את ערוץ 7 - תחנת רדיו ימנית ששימשה כאלטרנטיבה פוליטית לערוצים הממלכתיים של רשות השידור.
כץ נמנה בין מנהלי התחנה.
לאחר שנסגרה התחנה, הורשע כץ ב-2003 בגין הפעלת תחנת רדיו פיראטי, מתן עדות שקר ושבועת שקר, ונידון לחצי שנת עבודות שירות, שריצה באגודת "שמע" בגבעתיים.
ב-2006 זכה לחנינה מנשיא המדינה משה קצב, והרשעתו נמחקה.
בשנים 1990–1991 כיהן כעוזרו לענייני התיישבות של אריאל שרון שכיהן כשר הבינוי והשיכון.
בתקופה זו נבנו עשרות אלפי יחידות דיור במזרח ירושלים, ביהודה ושומרון וברמת הגולן.
כץ סיפר כי בתקופה זו נהג לכתוב מדי שבועיים דו"ח מפורט לרבי מליובאוויטש על קצב הבניה בהתנחלויות.
כל אותן שנים היה מחבריו הקרובים של שרון.
החברות ביניהם הצטננה בהדרגה החל משנת ה'תשנ"ו 1996, בעת שכיהן שרון כשר התשתיות בממשלת בנימין נתניהו, ובעיקר לאחר פטירת רעיית שרון, לילי.
החברות הפכה ליריבות פוליטית בעת ששרון החליט על תוכנית ההתנתקות.
בשנת 2002 נמנה בין המייסדים של השבועון החינמי "בשבע".
במשך שנים רבות היה חבר בתנועת "תקומה" שהתפלגה מהמפד"ל.
בשנת 2008 הצטרף כחבר ב"אח"י" - יוזמתו של השר לשעבר אפי איתם.
לאחר שיוזמה זו לא הצליחה, חזר כ"ץ לתקומה.
יומיים לפני סוף מועד הגשת הרשימות לכנסת ה-18 פרש אורי אריאל עם אישים נוספים מהבית היהודי ואז נקרא כץ לעמוד בראשות האיחוד הלאומי.
כץ היה חבר הכנסת ה-18. עמד בראש רשימת האיחוד הלאומי עד אוקטובר 2012, אז בחר מרכז תקומה לתפקיד את ח"כ אורי אריאל.
בכנסת ה-18 עמד כץ בראש הוועדה לפתרון בעיית העובדים זרים.
הוא הזהיר מבעיית ההסתננות מאפריקה לישראל דרך גבול ישראל-מצרים, ואמר שבקצב ההסתננות באותה עת יהיו בישראל תוך שנים ספורות מאות אלפי שוהים בלתי חוקיים שיהוו איום דמוגרפי על ישראל, בנוסף לבעיות של הגדלת הפשע והעוני במקומות שבהם מתרכזים המסתננים, כמו דרום תל אביב.
בין השאר הציע להקים עיר בסמוך לגבול המצרי, שבה ירוכזו המסתננים לפני שיגורשו מהארץ.
לדבריו, כדי לעצור את תופעת ההסתננות אותה כינה "טרור דמוגרפי" צריך לפעול נגד הבדואים המסייעים למסתננים להיכנס לישראל: "צריך לעצור את כל הבדואים ונכסיהם, להכניסם למכלאה, ולהוריד בכדור בראש את הבדואים המובילים את השיירות".
מפיק מדי שנה את "דו"ח כצל'ה השנתי", הסוקר את התפתחות האוכלוסייה בהתנחלויות ביהודה ושומרון.
כץ תומך בגישת "ארץ ישראל השלמה" ולדעתו יש לנהל משא ומתן עם אומות העולם על מנת להחיל ריבונות ישראלית על שטחי יש"ע: "הייתי אומר למנהיגי האומות שיש לנו דרישה על כל ארץ ישראל, משום שהיא שלנו ואנחנו גם יושבים בה".
הוא תומך בסירוב פקודה "רק כשהפקודה בלתי חוקית ומוסרית בעליל", ורואה בנוער הגבעות "גדוד במפעל הציוני".
לדעתו יש לחדש את ההתיישבות בגוש קטיף.
התבטא בחריפות נגד מצרים ונשיאה חוסני מובארכ, על רקע ניסיונות המצרים להגיע להסכם הפסקת אש בין ישראל לחמאס, וכינה את מובארק "שותף לטרור".
לדעתו, הדרך הנאותה להגיע להפסקת אש עם החמאס היא להשיב את יישובי גוש קטיף שפונו למקומם תוך "מיגור מוחלט" של גורמי הטרור.
לנשיא ארצות הברית, ברק אובמה, קרא "נשיא אנטישמי" לאחר נאומו בקהיר, שבו קרא לעצור את הבנייה בהתנחלויות.
נשוי ואב לשבעה, מתגורר בבית-אל.
אחיו הוא הרב חיים כץ ששימש כראש ישיבת הכותל, ומשמש כר"מ בישיבת בית אל.
אחותו רחלה, נשואה לרב ד"ר אברהם ליפשיץ, לשעבר ראש החמ"ד.
הרב יעקב כוּלִי (ה'תמ"ט, 1689 לערך - י"ט באב ה'תצ"ב, 1732) היה מחכמי ירושלים ושד"ריה, מחבר ועורך ספרים בהם הספר מעם לועז.
רבי יעקב נולד בירושלים לרבי מכיר, שהיה חתנו של רבי משה בן חביב.
אביו חינכו מילדותו לחיי נזירות, הסתפקות במועט ומיעוט שינה.
בשנת ה'תע"ד נסע רבי יעקב לקושטא (קונסטנטינופול) כדי להדפיס את ספרי סבו רבי משה בן חביב לאחר שערכם בצפת, ושם הכיר את רבי יהודה רוזאניס, שמינה אותו לדיין בבית הדין.
לאחר מותו של רבי יהודה, ערך את כתביו והוציאם לאור.
בספר של רבי יהודה משנה למלך אף צירף את הגהותיו, והם מצוינות שם על שם "אמר המגיה".
להערכה רבה זכה רבי יעקב מגדולי הדורות, ורבה הייתה השפעתו על ההתפתחות התורנית והספרותית של יהדות טורקיה והבלקן.
רבי חיים יוסף דוד אזולאי כתב עליו: והכרתי תוקף פעולת צדיק מהר"י כולי ז"ל הפלא ופלא, כי היה סופר מהיר ובקי בש"ס ובפוסקים ומפרשים, וכנראה בספר "מעם לועז" אשר חיבר לזכות את הרבים, אשריו ואשרי חלקו.
רבי יעקב כולי יזם והוציא לאור את היצירה "מעם לועז" בשפת הלאדינו, אך לא זכה להשלימה.
בהיותו בקושטא נתוודע לרבי יהודה מזרחי שהיה עשיר מופלג ואוהב תורה, שהסכים לממן את הוצאת ילקוט מעם לועז על ספר בראשית, והדפיס 1,000 עותקים של חלק זה.
תנאי התנה עמו רבי יהודה מזרחי, שמרווחי מכירת הספרים יקבל רבי יעקב שכר טרחו כשד"ר, והשאר למטרות מסוימות של צדקה.
כמה מתשובותיו ודרשותיו נדפסו יחד עם ספרי זקנו רבי משה בן חביב.
עוד חיבר ספר משנה כסף על הרמב"ם, יצא לאור בשנת תשע"ט על ידי מכון אהבת שלום.
חיבר גם את סימנים דאורייתא, אך חיבור זה לא נדפס.
יעקב כהן (13 בספטמבר 1918 – 3 באוקטובר 2006) היה מנהל אדמיניסטרטיבי של כתב העת "מערכות", מפקד המרחב הדרומי של שירות הביטחון הכללי, מקים הש.א.
– יחידת המודיעין החשאית של מס הכנסה, ראש המועצה הראשון של קריית אונו ומנכ"ל איגוד חברות הביטוח.
יעקב כהן נולד בפלאואן שבגרמניה הסקסונית ב-13 בספטמבר 1918, למשפחה שהגיעה מלודז' שבפולין, בן שלישי לפנחס אלעזר ולחנה, שנפטרה כאשר יעקב היה כבן שש.
בשנת 1934 הוא עלה ארצה לבדו במסגרת "עליית הנוער", והיה בן 19 כשהחל לעבוד בחנות הספרים "בלומשטיין", ברחוב נחלת בנימין בתל אביב.
הוא הפך למנהל בחנות, ובזכות הצלחתו בניהול הוצעה לו שותפות בחנות בלא השקעה מצדו.
על אף ההצעה הנדיבה והמפתיעה העדיף כהן לשרת את המדינה שבדרך.
הוא שימש כמנהל האדמיניסטרטיבי של כתב העת הצבאי "מערכות" ומילא מספר תפקידים במסגרת השירות הביטחון הכללי, ביניהם את תפקיד מפקד המרחב הדרומי.
לאחר מכן, נענה לבקשתו של שר האוצר דאז, לוי אשכול, להקים יחידת מודיעין חשאית עבור מס הכנסה, שנקראה הש.א..
בשנים 1953–1954 פעל בהתנדבות כיו"ר הוועד המקומי של כפר אונו.
בשנים 1954–1969 כיהן תחילה כראש הוועד הזמני, ולאחר מכן – כראש המועצה הראשון של קריית אונו.
בראשית ימיו כיו"ר הוועד המקומי כפר-אונו היה שייך למועצה האזורית אונו שישבה בכפר אז"ר וכללה את היישובים כפר אז"ר, כפר אונו, קיבוץ אפעל ורמת פנקס.
מאוחר יותר יזם יעקב כהן את הקמת קריית אונו כישוב עצמאי שאינו מסונף יותר למועצה האזורית אונו שהייתה חקלאית, שדגלה בצביון חקלאי והתנגדה לבנייה רוויה.
לאחר שהתנתקו מהמועצה האזורית אונו, תושביו הוותיקים של כפר אונו התמודדו עם אלפי עולים חדשים שאכלסו את המעברה הגדולה ביותר בארץ.
יעקב כהן ראה את חיסול המעברה כאחד היעדים המרכזיים בתפקידו.
הוא סייע לכל תושבי המעברה לעבור מצריפים למבני קבע ולקבל הלוואות מוסדיות שונות כדי שיוכלו לרכוש את בתיהם.
יעקב כהן האמין כי היישוב יתפתח רק אם תתאפשר בנייתם של בתים נוספים שבהם יוכלו להתגורר גם תושבי המעברה, שאותה הצליח לפרק.
בפועל, הוא היה הראשון מבין המנהיגים המקומיים שהצליח להטמיע מעברה גדולה בתוך ישוב ותיק.
כהן הנהיג זמני תקן במתן תשובות לפניות אזרחים ודגל במדיניות של "דלת פתוחה" - כל אזרח היה יכול להגיע לפגישה אישית איתו בשעות אותן ייעד לקבלת קהל.
כדי להמשיך בתנופת הבנייה והפיתוח של קריית אונו הבין כהן שעליו לגייס כספים רבים בקרב משקיעים שונים בארץ ובעולם, רעיון חדשני שלא היה מקובל באותם הימים ואף עורר תרעומת והתנגדויות נמרצות.
בסופו של דבר הוא קיבל את האישור הממשלתי לפעול בדרכו.
מן המשקיעים דרש לאפשר לתושבים לקבל משכנתא בגובה של 50%–55% מסכום הקנייה, בעוד שבארץ היה מקובל אז לתת משכנתא של 25% בלבד.
כך הוקמה שכונות קיראון, שהייתה השכונה הראשונה בארץ שנבנתה בסיוע של משקיעים חיצוניים.
בזכות פיתוח זה הגיעה לקריית-אונו אוכלוסייה צעירה וחדשה, אשר תרמה רבות לפיתוח המקום.
נוסף על קיראון הוקמו אז שכונות נוספות, וביניהן: רימון, גרין ועוד.
כהן יזם תוכנית סיוע ייחודית עבור זוגות צעירים, אשר הצליחה מאוד ואף אומצה על ידי משרד השיכון כתוכנית ארצית.
הוא אף יזם בהצלחה את פינוי שכונת "גבעת ברכה", שהיה בין הפרויקטים הראשונים בארץ שכונו "פינוי בינוי".
תושבי "גבעת ברכה" התגוררו בדירות זעירות של 28 מ"ר, והוא דרש מן הקבלנים לאפשר לכל מי שרוצה לעזוב את דירתו ולהחליפה באחרת ללא מגבלת כמות.
הוא הצליח במשימה וכך תושבי השכונה זכו למגורים בדירות מרווחות יותר.
תכנן את היישוב בסיועה של ועדה ארכיטקטונית, שבה היו חברים האדריכלים המובילים בארץ בזמנו, ואף דגל ברעיון "הקריה הירוקה", עוד לפני שהצבע הירוק, כגישה של פיתוח סביבתי, הפך למקובל בחשיבה עירונית.
הקים בקריית אונו בית ספר תיכון, על אף התנגדותו של משרד החינוך, ובדרך זו חסך מילדי היישוב את הצורך בנסיעות מחוצה לו.
קריית אונו הייתה גם מן היישובים הראשונים בארץ, שבהם הוקמה חטיבת ביניים.
יעקב כהן קידם רעיון זה כי האמין שהוא יעלה את רמת הלימודים של כל צעירי הקריה, כולל יוצאי המעברה, וישפר את הקשרים בין האוכלוסיות השונות ביישוב.
הוא האמין ברעיון האינטגרציה בין האוכלוסיות השונות ביישוב והצליח ביישום הרעיון החברתי החשוב הזה באופן מרשים.
נוסף על כך, הקים יעקב כהן בתי ספר עבור ילדי החינוך המיוחד והציבור הדתי, ואף יזם הקמת מסגרות חינוכיות גם עבור נוער שוליים, שחלקן פעלו בתוך בתי הספר הרגילים.
יזם להקת ריקודים וחוג דרמטי לנוער, שבהם השתתפו ילדים ממשפחות ותיקות ועולים חדשים.
כמו כן, תמך בהקמת הקונסרבטוריון העירוני וייסד את תזמורת כלי הנשיפה, בניצוחו של אהרון אלקלעי, שהפכה לשם דבר בארץ ובעולם.
בתקופתו, כל ילד שלישי בקריית-אונו ניגן בכלי נגינה כלשהו.
יעקב כהן גייס תרומות כדי שהתזמורת תוכל לצאת לתחרות בינלאומית לתזמורות, ממנה שבה עטורת פרסים והכרה בינלאומית.
כדי שהילדים לא יסתובבו בקריה בחוסר מעש, דאג להקים בקריה מועדון טכני לנוער, שבו ילדים רבים למדו בחוגים בשעות אחר-הצהריים.
כמו כן, תמך בפעילות של תנועות הנוער ועודד את העיסוק בספורט.
בתקופת כהונתו כראש מועצה קריית-אונו הייתה אחד המקומות הראשונים בארץ, שבו הוקרנו סרטים והתקיימו מופעי תרבות בערבי שבת ובשבתות.
על אף זאת הוא שמר על יחסים מצוינים בין דתיים ולבין חילוניים בקריה, ודאג למלא את צורכיהם של הדתיים בבניית בתי כנסת ותלמודי תורה, המותאמים לזרמים השונים.
הקים בשנת 1965 את השירות הפסיכולוגי של קריית אונו, כי האמין שהעזרה הנפשית לפרט תסייע ליישוב כולו להתרומם ולצמוח.
בראש השירות העמיד יעקב כהן פסיכולוג צעיר, עמירם רביב, לימים פרופ' ופסיכולוג וחוקר נודע.
לאחר תום הכהונה כראש מועצה
לאחר פרישתו מתפקיד ראש המועצה התמנה בשנת 1971 למנכ"ל איגוד חברות הביטוח.
עם יציאתו לגמלאות ניסה לקדם רעיון חדשני, ביטוח סיעוד לכלל התושבים.
על אף ניסיונותיו הרבים הוא לא הצליח להשלים משימה חשובה זו.
כהן נפטר ב-3 באוקטובר 2006 לאחר מחלה קשה.
הוא הותיר אחריו את אלמנתו, יונה, שני בנים – יגאל ואילן.
ב-2007 יצא לאור ספר ביוגרפי על חייו, "סולם יעקב", שחלק נכבד ממנו מוקדש לתולדות קריית אונו.
ב-2009 נחנך בית ספר יסודי על שמו בשכונה חדשה בקריית אונו בתכנונו של האדריכל פרופ' זאב דרוקמן, שבה רבי קומות רבים וטיפוח סביבתי מוקפד וירוק כפי שחזה כהן.
יעקב (בַּלְבּוּ֫ל) לב (ידוע בערבית בשמו: يعقوب بل; לעיתים נהגה בִּלְבּוּ֫ל; 1920–2003) היה סופר ומשורר יהודי-עיראקי.
יצירתו הספרותית התפרסמה בערבית, והוא זכה להכרה כבר בשנת 1936 לאחר שפרסם מאמר בירחון "אל-חטיף" בעיראק.
בלבול נודע בתיאוריו הספרותיים הריאליסטיים, ונחשב לאחד מראשוני הסופרים בזרם הריאליזם הסוציאליסטי בעיראק וחלוץ בתחום הרומן העיראקי והסיפור הקצר.
בשנת 1951 עלה לישראל ובאחת פסקה יצירתו והוא פנה לעסקים.
בלבול נולד בבגדאד לשאול וגורג'יה בלבול.
הוא למד בחטיבת הביניים של בית הספר אליאנס ותיכון שמאש, שם השלים תעודת בגרות ממשלתית בשנת 1938. עם סיום לימודיו החל לעבוד בלשכת המסחר של בגדאד, אותה אף ניהל החל משנת 1945 ועד לעלייתו ארצה בשנת 1951. בשנות עבודתו בלשכת המסחר אף שימש כעורך ירחון הלשכה.
עם עלייתו לישראל, החל ללמוד בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה בתל אביב (לימים הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב).
הוא סיים את לימודי המשפטים בשנת 1956. מעת סיום לימודיו ועד לפטירתו ניהל יעקב לב עסקים בתל אביב, והיה פעיל בקהילת יוצאי עיראק בישראל בתחומי חינוך ותרבות.
נישא לבלאנש, אב לשאול, אורנה ואיתן.
בלבול פרסם את ספרו הראשון, בשם "הגחלת הראשונה" (אל-ג'מרה אל-אולא) בשנת 1938. הספר, ובו סיפורים קצרים, מתואר כספר היחיד של ספרות יפה אשר פורסם בעיראק באותה שנה.
בעת עבודתו בלשכת המסחר בבגדאד, תחת ניהולו של מאיר בצרי, אף הוא משורר יהודי עיראקי, החיו בלבול ובצרי את סגנון שירת המושחאת, סגנון שירה אנדלוסי, השונה מסגנון השירה הערבית המסורתי.
בצרי ואף בלבול כתבו גם סונטות בסגנון שייקספירי.
יצירותיו הספרותיות של בלבול, כמו גם המאמרים שכתב בנושאי כלכלה ועסקים, התפרסמו בעיראק ובמצרים.
כאות לשאיפתו של בלבול לכתוב תאורים מציאותיים ולהגיע לקהל קוראים רחב, רבים מן הדיאלוגים בסיפוריו כתובים בערבית מדוברת עיראקית, ולא בערבית ספרותית כמקובל בכתיבת פרוזה.
לצד שבחים על יכולתו בכתיבת סיפורים קצרים, על בהירותם, אחידותם, והריאליזם הסוציאליסטי שבהם, הוא אף ספג ביקורת על היותם של סיפוריו נאיביים, חסרי מקוריות, וחלשים בבנייתן של הדמויות בהם.
למרות זאת, בלבול נחשב לאחד הסופרים הבולטים והחשובים בתחום הרומן והסיפור הקצר בעיראק בין השנים 1920 - 1955.
כתיבתו הספרותית של בלבול, בעת שחי בעיראק, איננה יהודית באופיה, היא מיועדת לקהל הערבי הרחב ובעלת זיקה למורשת הערבית וללאומיות העיראקית.
גישתו זו אף קיבלה ביטוי מפורש בדברים שכתב באותה עת.
ב-21 ביולי 1938 פרסם מאמר בעיתון המקומי "אל-אכבר" ובו כתב כי: "הנוער היהודי אינו רואה בציונות יותר מאשר ביטוי של קולוניאליזם ושליטה.".
דוגמת סופרים יהודים עיראקים אחרים בשנות ה-30 וה-40, כתיבתו של בלבול באותה תקופה הושפעה מספרות המערב והספרות הערבית כאחד, והוא חש עצמו סופר עיראקי ולא סופר יהודי.
יעקב (בלבול) לב, לא פרסם מיצירותיו בשפה העברית.
לאחר מותו התפרסם ספרו "גחלת ראשונה ולבטי מחשבה: מבחר סיפורים ושירים" בערבית ובתרגום לעברית.
הרב יעקב כ"ץ (תרכ"ב, 1862 לערך - יום הכיפורים תרפ"ג, 1922) היה רב בליטא, שימש כמשגיח בישיבת טלז ור"מ בישיבת אור החיים בסלבודקה, כמו כן כיהן כרב העיירות קליקול (שבמחוז שאוול) וזאגר-ישן.
נולד ברומשישוק שליד קובנה, לישראל כ"ץ, מצאצאי הרב רפאל כ"ץ מהמבורג, ולאיטה לבית מ"ץ.
אחיו של ישראל כ"ץ היה הרב זכריה מנדל כ"ץ, רבה של רדין.
בצעירותו היה יעקב כ"ץ מקבוצת התלמידים שכינס הסבא מסלבודקה בבית המדרש "הלוויית המת" שבסלבודקה, שם התקרב לרבי יצחק בלאזר, שמסר שיעורים ושיחות מוסר לתלמידים.
בשנת תר"נ (1890) נשא את בתו של יהושע לייב גוטמן מפיביאן.
לאחר נישואיו למד שנתיים בישיבת וולוז'ין, עד לסגירתה.
לאחר מכן עבר ללמוד בתלמוד תורה אצל הסבא מקלם, עד לפטירתו בשנת תרנ"ח (1898).
בשנת תרס"ג (1903), לאחר שהרב יהודה לייב חסמן עזב את משרתו כמשגיח בישיבת טלז, בעקבות ההתנגדות שקמה בישיבה לתנועת המוסר, התמנה הרב כ"ץ למלא את מקומו.
הוא הצליח להרגיע את הרוחות בישיבה, אולם לאחר כשנה וחצי החליט לפרוש מתפקידו.
כעבור זמן התמנה כר"מ ראשי בישיבת אור החיים בסלבודקה של הרב צבי הירש לויטן, לאחר שהר"מ הקודם, הרב נפתלי טרופ, עזב את הישיבה לטובת ישיבת ראדין.
הרב כ"ץ מסר שיעורים ושיחות מוסר לתלמידי הישיבה וכן לקבוצות תלמידים שהסבא מסלבודקה היה שולח מישיבתו.
בשנת תרס"ו (1906) התמנה הרב כ"ץ כרב בעיירה קליקול שבמחוז שאוול.
בשנת תרע"ה (1915), כשנה לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נאלץ לעזוב את עירו והתיישב עם משפחתו בריגה שבה שהו פליטים יהודים רבים.
כעבור זמן נאלצו היהודים בפקודת השלטונות לעזוב את העיר והרב כ"ץ נסע להומל, שם התגורר ידידו מתקופת קלם, הרב ראובן דב דסלר.
בתקופת שהותו בהומל יזם הרב כ"ץ הקמת ישיבה מקומית על פי שיטת קלם, ובין תלמידיו נמנו אליהו אליעזר דסלר (בנו של הרב ראובן דב דסלר), הרב מנחם מנדל זקס (לימים חתנו של החפץ חיים) והרב צבי קופשיץ.
בתחילת שנת תרע"ז (1916), בשל שיקולי הסוואה מעיני השלטונות, נחלקה הישיבה לשתיים, חלקה נותר בהומל תחת הרב יעקב כ"ץ וחלקה עבר לעיר טולה תחת הרב ראובן דב דסלר.
בסוף שנת תרע"ז התאחדה הישיבה מחדש והקבוצה שבטולה שבה להומל.
אולם השלטון הקומוניסטי הצר את צעדיה של הישיבה ובשנת תרע"ט (1919) נאלץ הרב כ"ץ לפזר את תלמידי הישיבה.
בשנת תר"פ (1920) עזב הרב כ"ץ את הומל והגיע לווילנה, שהייתה כבושה אז בידי הפולנים.
משם שב לרבנותו הישנה בעיירה קליקול, וכעבור זמן עזב את קליקול כדי לכהן כרבה של זאגר-ישן.
הוא תכנן להקים ישיבה בעיר אולם אז חלה והוא עזב את זאגר-ישן לעיר המרפא וילדינגן שבגרמניה.
נפטר ביום הכיפורים תרפ"ג (1922) ונקבר בגרמניה.
אחותו של הרב יעקב כ"ץ נישאה למרדכי לופיאנסקי.
בנם הוא הרב יהושע דב לפין, שהיה חתנו של הרב חזקיהו יוסף מישקובסקי וחותנם של הרב משה מרדכי חדש ונחום אריאלי.
בניו הם: הרב שלמה כ"ץ, שכיהן כדיין בפתח תקווה, והרב דב כ"ץ, מנהל בתי הדין הרבניים ומחבר סדרת ספרי "תנועת המוסר".
הרב יעקב כ"ץ הוא ראש הכולל בישיבת נתיב אריה ברובע היהודי בירושלים, שימש בעבר כראש הכולל של ישיבת הכותל.
נולד בישראל לרב דב כ"ץ מחבר ספרי 'תנועת המוסר', 'פולמוס המוסר', ודברי הגות ורעות' ולאסתר, בתו של הרב זאב גולד, ממנהיגי המזרחי ומחותמי מגילת העצמאות.
הוא למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב, שבה כיהן אביו כר"מ, ולאחר מכן בישיבת פוניבז' בבני ברק.
ב-30 במאי 1955 נפצע יחד עם ארוסתו שרה-זהבה קוק וחברו הקרוב, קרוב משפחתם לעתיד, הרב ישעיהו הדרי, באירוע שקדם לרצח במנזר רטיסבון.
במשך שנים רבות היה מראשי ישיבת הכותל, לצדו של ראש הישיבה הרב ישעיהו הדרי.
כמו כן עמד בראשות הכולל של ישיבת הכותל והסמיך לרבנות רבים מבוגרי הישיבה.
בשנת 2002, כאשר עזב הרב אהרון בינה את ישיבת הכותל והקים בסמוך את ישיבת נתיב אריה, על שם אביו, הרב אריה בינה, מינה את הרב כ"ץ לעמוד בראש הכולל שם.
הרב כ"ץ היה נשוי לשרה-זהבה קוק, בתו של הרב רפאל קוק, עד פטירתה בי"א ניסן התשפ"ה ולהם 13 ילדים.
ילדיו הם: הרב זאב - ראש ישיבת "תורת רפאל", הרב משה, הרב בן ציון, הרב נתנאל, הרב שלמה, הרב רפאל - עוסק בקירוב במסגרת עמותת "רוח אחרת" והרב חננאל.
בנותיו נשואות לרב חיים שיפמן משגיח בישיבת קול יעקב', לרב זלמן שמואל הכרמי ראש כולל "הישיבה הרמה" וראש הישיבה לצעירים "כרם עקיבא", חדוה וסלי
אחיה של שרה זהבה, הרב שלמה קוק, נישא זמן קצר קודם לכן לאחותו של הרב יעקב כ"ץ, יהודית.
הרב שלמה ויהודית נספו עם שנים מילדיהם בתאונת דרכים.
אחיו של הרב יעקב כ"ץ הוא הרב יהושע כ"ץ, רבה האשכנזי של מעלה אדומים.
יעקב כדורי הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן ופרופסור אמריטוס ומופקד הקתדרה על שם סטאר לספרות עברית באוניברסיטת הרווארד.
חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 2017.
יעקב כדורי הוא בן למשפחה ממקור בגדאדי, שהגיעה לטורקיה בתקופה העות'אמנית ומשם היגרה לאירופה ובסוף לארצות הברית.
נולד וגדל בניו יורק עם אחיו ושתי אחיותיו.
למד לתואר ראשון בספרות באוניברסיטת ייל, אותו קיבל ב-1968 ונבחר בסיום לימודיו לאחוות ההצטיינות פי בטא קפא.
במהלך לימודיו כתב את ספרו הראשון העוסק בספרות הצרפתית והרוסית במאה ה-19. הספר ראה אור בהוצאת אוניברסיטת ייל ותורגם ליפנית.
למד מדעי היהדות לתואר שני באוניברסיטת הרווארד ונבחר ל-Society of Fellows של האוניברסיטה.
קורס המבוא שלו לתנ"ך ("The Bible and its Interpreters") היה במשך שנים אחד משני הקורסים הפופולריים ביותר בהרווארד.
כדורי מונה לפרופסור מן המניין במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן בשנת 1991 ועד לפרישתו מהרווארד לימד סמסטר בישראל וסמסטר בארצות הברית מדי שנה, החל משנת 2003 מלמד במשרה מלאה בבר-אילן.
יעקב כדורי הוא יהודי אורתודוקסי.
נשוי לרחל, עולה מצרפת ועובדת סוציאלית במקצועה, שהקימה מרכז למידה "יד מרלן" בשכונת קריית מנחם בירושלים, ולהם ארבעה ילדים.
מחקריו של יעקב כדורי עוסקים בחקר התנ"ך, בספרים החיצוניים ובפרשנות התנ"ך.
זהו ספרו השני של כדורי שראה אור בהוצאת אוניברסיטת ייל בשנת 1981 והוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו.
בחלקו הראשון של הספר הוא עוסק במבנה השירה המקראית.
כדורי מראה שתפיסת ה"תקבולת" הנהוגה במחקר היום אינה אלא מוטעית.
ברוב פסוקי השירה שבתנ"ך, הצלע השנייה אינה חוזרת על הצלע הראשונה "במילים שונות", אלא דרכה כמעט תמיד להמשיך ולהרחיב את קודמתה: "גפן ממצרים תסיע.
תגרש גויים ותטעה", "אני אמרתי בחפזי: 'נרגזתי מנגד עיניך'", "חזקו ויאמץ לבבכם.
כל המיחלים לה'" וכדומה מאות ומאות.
(בעקבות פרסום ספרו, חוקרים רבים אחרים אימצו את מסקנותיו של כדורי באשר לתקבולת, דוגמת א' אלטר,
) לפי כדורי, המבנה האמיתי של השירה המקראית הוא דפוס חוזר של שורות בעלות שתי צלעות, כאשר בכל צלע יש בדרך כלל שלוש או ארבע מילים.
באמצע השורה יש תמיד הפוגה קצרה, "מיפסק", המקבילה לפסיק בפרוזה.
בסוף כל שורה יש הפוגה ארוכה יותר, המקבילה לנקודה או לנקודה ופסיק בפרוזה.
האתגר שעמד בפני המשורר התנ"כי היה איך לסמן לקורא או לשומע כי צלע ב' הוא המשך של צלע א' ולא תחילת עניין חדש.
על מנת לעשות זאת, הוא משתמש באמצעים שונים: שעבוד דקדוקי של צלע ב' לצלע א', זוגות מילים ("יומם" בצלע א' ו"ולילה" בצלע ב') וכדומה.
בחלקו השני של ספרו סקר כדורי את תולדות המחקר בעניין השירה המקראית החל בתקופה הבתר-מקראית וכלה בעת החדשה.
כבר במאה הראשונה לספירה ניסו לענות על שאלת המבנה של שירת המקרא.
באותה תקופה היו מלומדים יהודים רבים חשופים להשפעות זרות מהשירה היוונית ולכן הם ניסו לנתח את השירה המקראית לפי כלליה של השירה היוונית.
כך למשל פילון האלכסנדרוני ויוסיפוס טענו כי משה ודוד כתבו את שיריהם בהקסמטרים ובפנטמטרים.
בימי הביניים והרנסאנס, גדולי המשוררים העבריים נתנו דעתם לאותו הנושא, ובכלל זה יהודה הלוי ועזריה די רוסי.
תפיסת התקבולת נובעת ממחקריו של החוקר האנגלי רוברט לות' (Robert Lowth), והייתה מקובלת מזה זמן רב על המחקר; ואולם בעקבות ספרו של כדורי ומחקרים מאוחרים יותר, תפיסה זו שנויה היום במחלוקת או מוזנחת לגמרי.
הספר עוסק בפרשנות התנ"ך הקדומה והוא ראה אור בהוצאת אוניברסיטת הרווארד ב-1997. מהדורה זו (ה"מקוצרת") מחזיקה 680 עמודים.
המהדורה המלאה, Traditions of the Bible, יצאה לאור שנה לאחר מכן באותה הוצאה ואורכה 1,055 עמודים.
בפרק המבוא לספר, כדורי דן בצמיחתה של הפרשנות הקדומה, החל מהמאה השלישית לפנה"ס וכלה בסוף המאה הראשונה לסה"נ.
הוא בוחן את הנסיבות ההיסטוריות והחברתיות שהובילו לצמיחה זו וסוקר את הכתבים העיקריים בהם שרדה פרשנות זו.
הפרשנים הקדומים לא פירשו את המקרא כדרך פרשנים מאוחרים יותר.
רובם ככולם נהגו להסביר את הטקסט באמצעות שכתובו.
אם הייתה במקרא מילה אשר יצאה משימוש או מסיבה אחרת לא הייתה מובנת לרוב הקוראים, הפרשנים החליפו אותה במילה אחרת.
אותה הגישה הייתה נהוגה ביחידות ארוכות יותר: הפרשנים שכתבו סיפורים שלמים תוך הוספת יסודות חדשים (לעיתים עד כדי המצאת שיחות או מאורעות שלמים) על מנת למלא פערים בטקסט המקור או לענות על שאלות העולות מדברי הכתוב.
כדורי גם בוחן את מערכת הנחות יסוד באשר לאופן שבו המקרא מתבטא, וכתוצאה מכך גם באשר לאופן שבו הוא ראוי להתפרש ואלו הן:
הפרשנים הקדומים האמינו כי דרכם של כתבי הקודש לסתום יותר מאשר לפרש, ולכן לעיתים קרובות יש לחפש את המובן הסמוי המרומז בפשוטו של המקרא.
הפרשנים גם הניחו כי המקרא הוא ספר של לקחים המכוונים לקוראי דורם, על אף שהוא עוסק בעיקר באירועי העבר הרחוק (מעשי האבות ותולדות המלוכה, חוקים ומשפטים שניתנו בימי משה, נבואות ששרדו מתקופת בית ראשון וכדומה) המקרא לא נועד להיות ספר היסטוריה כי אם ספר הנחיות.
הפרשנים הניחו כי כתבי הקודש חפים לגמרי מסתירות פנימיות וטעויות, וכי כל חלקיהם שלובים זה בזה בשלמות.
קיצורו של דבר, המקרא הוא טקסט מושלם וללא דופי.
הפרשנים האמינו שכתבי הקודש השונים ניתנו כולם מפי הגבורה, ושבכולם האל אומר את דברו לישראל ישירות או דרך נביאיו וחכמיו.
רוב ספרו הוא אוסף פרשנות המקרא המשתקפת בספרים החיצוניים והספרות הקרובה לה - כלומר, פרשנות המקרא כפי שהיא הייתה לפני המאה ה-2 לפנה"ס.
כדורי מתייחס לטווח רחב של חיבורים שנכתבו בתקופת הבית השני, החל מהמאה ה-3 לפנה"ס: ספר חנוך א', ספר היובלים ושאר מגילות מדבר יהודה, כתבי פילון ויוסיפוס ותרגומי התורה הקדומים.
בספרו ביקש כדורי לסקור את כל הפרשנות הקדומה לתורה ולהסביר כיצד היא נוצרה.
לשם כך, הוא מחלק את הפרשנות ל"מוטיבים" יחידים: כל מוטיב עולה מתוך פסוק מסוים שבמקרא.
למשל, אימרתה של חוה בלידת בנה קין: "קניתי איש את ה'" () הצמיחה מוטיב לפיו קין לא היה בנו של אדם הראשון, אלא של מלאך ה' - ולמעשה מלאך רע, סמאל או השטן עצמו.
מוטיב אחד עשוי להופיע בכתבים רבים, וכפי שכדורי מראה, הוא גם יכול להתפתח בתהליך המסירה ולקבל גיוונים חדשים.
באחרית הדבר מתאר כדורי את עלייתה של ביקורת המקרא המודרנית ומראה כיצד היא סותרת את הגישות הפרשניות המסורתיות.
הוא מעמיד זו לצד זו את הפרשנות העתיקה ואת הפרשנות החדשה לתנ"ך ומראה כיצד כל אחת מהפרשנויות הללו יצרה במובן מסוים תנ"ך משל עצמה.
הוא אינו מקונן על ההתפתחות הזו אלא מציין עד כמה שהפרשנים המסורתיים הם שבמידה רבה יצרו את "תדמית" התנ"ך וקבעו את משמעותה במשך 2000 שנה.
חקר המקרא לתולדותיו (מאמר), בתוך: ספרות המקרא - מבואות ומחקרים, יד בן צבי, עמ' 3-35
שירת המקרא - הא כיצד?
(מאמר), בתוך: ספרות המקרא - מבואות ומחקרים, יד בן צבי, עמ' 287 והלאה
Cohen) היה רב מודרני, מחנך, סופר והוגה דעות יהודי-רקונסטרוקציוניסטי.
בהשכלתו היה ד"ר לפילוסופיה של החינוך באוניברסיטת קולומביה, מוסמך לרבנות ומורה בבית המדרש לרבנים באמריקה (JTS).
ניהל את "ארגון הלל" באוניברסיטה העברית במשך 23 שנים.
אחד מתלמידיו הבולטים של מייסד הזרם הרקונסטרוקציוניסטי מרדכי קפלן, וממקימי קהילת "מבקשי דרך" בירושלים.
כהן נולד בברוקלין לאיזידור ולהלן, כבכור מבין 3 ילדים.
בגיל 17, בעודו עובד בבית כנסת, פגש לראשונה את רחל (רודה) שהייתה אז בת 11. בחלוף 9 שנים, בשנת 1945, השניים נישאו.
כהן היה תלמיד מצטיין וסיים את לימודי התיכון בגיל 15, ומיד לאחר מכן החל ללמוד לתואר ראשון.
לאחר מספר חודשים פרש מאחר שלא הסתדר עם חבריו לספסל הלימודים שהיו בוגרים ממנו בכמה שנים.
בחלוף שנתיים שבהם עבד, נרשם ללימודי תואר ראשון במכללה העירונית של ברוקלין.
במהלך לימודיו הרבה לעסוק בלימודי יהדות (במסגרת JTS) וכמו כן היה מעורב בפעילות פוליטית והיה כתב לענייני ספורט של המכללה.
ב-1940 סיים את לימודיו במכללה והחל ללמוד במסלול לרבנות של ה-JTS.
את ההסמכה לרבנות קיבל שנה לפני המועד המתוכנן, בשנת 1943, לאור הכוונה לשלבו בתור רב צבאי במלחמת העולם השנייה, אולם מסיבות רפואיות הצבא פטר אותו.
ב-1959 השלים את עבודת הדוקטורט באוניברסיטת קולומביה, בשם "הדילמה של הדת בחינוך הציבורי" (מאוחר יותר אף קיבל תואר ד"ר לשם כבוד מטעם הקולג' לרבנות רקונסטרוקציוניסטית (RRC), פנסילבניה ארצות הברית)
באוגוסט 1947 כהן ואשתו עברו לישראל והתגוררו בשכונת טלביה בירושלים, בשכנות למשפחות ערביות ויהודיות.
באפריל 1948, כחודש לפני הכרזת המדינה, חזרו לארצות הברית ויעקב התמנה למנהל המשרד של התנועה ליהדות מתחדשת בארצות הברית.
ב-1961 עלה כהן עם משפחתו לישראל ובאופן טבעי השתקעו בירושלים.
הוא התחיל את התפקיד ב-1945, ומלבד 8 החודשים שבילה בישראל, אייש עמדה זו עד ל-1952, אז התמנה למנהל החינוכי של ה-SAJ.
לאחר זמן מה בתפקיד התמנה לרב הקהילה במקום הרב מרדכי קפלן.
באותן שנים העביר קורסים בנושאי פילוסופיה של הדת ופילוסופיה של החינוך ב-JTS.
עם עלייתו לארץ ב-1961, החל לכהן כמנהל "בית הלל" באוניברסיטה העברית בירושלים.
במסגרת התפקיד, פעל לקירוב בין סטודנטים ערבים ויהודים, ויזם פרויקטים לקידום העניין.
כחלק מתפיסת עולם זו, סייע ביסוד עמותת "שומרי משפט - רבנים למען זכויות האדם", והיה פעיל בה לאורך השנים.
כהן פעל רבות לקרוב לבבות בין אנשי רוח ודת יהודים, מוסלמים ונוצרים.
כהן ייסד את קהילת "מבקשי דרך" בירושלים, שנועדה להוות מקום לקיום חיי תרבות יהודיים על פי עקרונות הזרם הרקונסטרוקציוניסטי.
בתחילת הדרך כהן התנגד להקמת בית תפילה קבוע, מכיוון שלדעתו, בית תפילה יצמצם, באופן טבעי, את פעילות הקהילה הן במישור הגאוגרפי והן במישור הרוחני-תרבותי ודגל בהקמת מרכז חינוכי ותרבותי.
אולם, לאור הצורך שעלה מחברי הקהילה של כהן, לבסוף הוקם בית הכנסת של קהילת מבקשי דרך.
כיום, לאור חזונו של כהן, מתווסף לבית הכנסת גם מוסד חינוכי בדמות גני ילדים ומרכז לפעילות חינוכית לילדים ונוער.
כמו כן, בשיתוף עם הקהילה פועל "מרכז קפלן", שכהן היה מיוזמיו.
"מרכז קפלן" פועל להנחלת מורשתו של הרב מרדכי קפלן והיהדות הרקונסטרוקציוניסטית, בעיקר באמצעות חוגים ופעילויות שונות.
כהן כתב 10 ספרים, ופרסם מאמרים בכתבי עת בישראל, ארצות הברית ובמדינות נוספות.
מורים לזמן נבוך, הוצאת עקד, תל אביב, 1993. (ספר זה תורגם לאנגלית בתרגום עצמי).
סולם יעקב: מחשבות יהודיות, הוצאת כרמל, ירושלים, 2012. (יחד עם בנג'י גרובר ובעריכתו של יהוידע עמיר).
יעקב כספי (ט"ז באדר תרמ"ט פברואר 1889 – תשכ"ה, אוקטובר 1964) היה איש עסקים, ממייסדי שכונת בת גלים בחיפה, מחלוצי הספנות בארץ ישראל ואזרח כבוד של העיר חיפה.
כספי נולד בעיר העתיקה בירושלים לאברהם חיים זילברמן ולנחמה רבקה, בתו של הרב משה יהושע יאנובר (דיסקין), ממייסדי שכונת מאה שערים.
אחיו של מרדכי כספי, בילדותו למד בתלמוד תורה עץ חיים.
את השכלתו המסחרית רכש בבית הספר למסחר של חברת "עזרה".
הוא עבד בחברת "וילהלם גרוס", חברה גרמנית שעסקה בסחר גלויות מארץ הקודש.
בשנת 1909, בגיל 20, עבר לגור בחיפה במסגרת עבודתו.
בשנת 1913 נשא לאישה את עדה גליקברג.
בחיפה היה ליזם ואיש עסקים.
בשנת 1920 הקים סוכנות שעסקה ביבוא ובמסחר ברחבי ארץ ישראל יחד עם שותפיו דיסקין וקפלן.
במשך השנים התרחבו עסקי החברה גם לעסקי ספנות וביטוח.
בשנת 1939 הפך לבעליה היחיד של החברה והיא נקראת "כספי ספנות".
בנוסף, היה חבר ועד לשכת המסחר העברית וסגן הנשיא שלה, בשנת 1927 נבחר לגזבר הלשכה.
היה חבר בוועד לשכת הספנות הישראלית.
בשנת 1921 נמנה עם קבוצת אנשי עסקים חיפאיים חברי אגודת הסוחרים שיזמו את הקמת המרכז המסחרי הישן.
עם הקבוצה נמנו גם שבתי לוי, שמואל פבזנר ונוספים.
לצורך הרכישה הקימו השותפים את "החברה למרכז מסחרי".
בין השנים 1935–1938 שימש כיו"ר ועד אגודת בת גלים.
כספי היה פעיל במסגרות חברתיות והתנדבותיות שונות.
היה חבר בארגון בני ברית, ייסד לשכת "כרמל" ושימש כנשיאה במשך שנתיים.
הוא היה חבר ברוטרי ובלשכת הבונים החופשיים, והיה ממייסדי בית האבות של הבונים החופשיים בנהריה.
במלחמת העצמאות שימש כנשיא בפועל של לשכת הספנות הישראלית וניהל עם ממשלת המנדט את המשא ומתן להעברת נמל חיפה לשלטונות הישראליים.
לאחר קום המדינה שימש כמנהל הכספים של נמל חיפה.
בשנת 1956, לאחר שפרש ממנהלת הנמל, היה נשיא אגודת סקאל לעידוד התיירות, ייסד את האיגוד לחוק הימי בישראל ושימש כנשיא האיגוד.
בשנותיו האחרונות שימש גם כגבאי בית הכנסת המרכזי בבת גלים, ולאחר מותו נקרא על שמו הרחוב שבו שוכן בית הכנסת.
בשנת 1960 זכה כספי לאזרחות לשם כבוד בעיר חיפה על פועלו בתחום הספנות.
בשנת 1965, לאחר מותו, קיבלה החברה שהקים תעודת הוקרה מלשכת המסחר והתעשייה בחיפה על קיום רצוף של חמישים שנות עסק בעיר.
בנו אוריאל המשיך את דרכו בניהול החברה.
הרב יעקב הלוי כלאב (תר"ס, 1899 – ג' בטבת ה'תשי"ט, 1958) היה ר"מ בישיבת כפר הרא"ה ולאחר מכן כיהן כראש ישיבת "משכן ישראל" שהתמזגה לתוך ישיבת מרכז הרב, ולאחר מכן כיהן כר"מ בישיבת מרכז הרב וכרבה של שכונת תל ארזה בירושלים.
נולד ברוסיה בשם יעקב קרחין.
למד בישיבות חב"ד ברוסיה, ולאחר מכן בישיבת טלז.
בתחילת שנת תרצ"ג (1932) עלה לארץ ישראל, בעזרת אשרת עלייה שסידר לו הרב קוק.
אז גם שינה שמו לכלאב (שמו של הרב של ריגה).
התיישב בירושלים ופעל במכון הרי פישל.
במסגרת פעילותו במכון שקד על "פרויקט התחוקה" שיזם הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
כעבור זמן נישא לבתיה קוק, בתו של מנהל המכון הרב דב בער הכהן קוק אחיו האמצעי של הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
מסדר הקידושין היה הראי"ה קוק דוד הכלה.
בשנות ה-40 התגורר בכפר הרא"ה ושימש כר"מ בשיעור הגבוה בישיבת כפר הרא"ה.
בשנת תש"ט הקים עם גרעין תלמידיו בוגרי ישיבת כפר הרא"ה ישיבה גדולה בשם "משכן ישראל" בירושלים, אשר הייתה ייחודית בעיר באופי תלמידיה, בוגרי היישוב החדש ולא היישוב הישן.
הישיבה למדה ב"סדר בוקר" במכון הארי פישל ובהמשך היום בישיבת מרכז הרב, שגם סיפקה את שירותי הפניימייה.
כעבור זמן קצר נטמעה הישיבה במרכז הרב.
בין תלמידי הקבוצה: הרב דב ליאור, פרופסור נחום רקובר, הרב פרופסור מיכאל צבי נהוראי והרב בנימין אביעד.
בואה של הקבוצה הפיח רוח חדשה בישיבה והאירוע נחשב ציון דרך בהתפתחותה.
בין תלמידיו בישיבה: הרב עוזי קלכהיים, הרב יעקב פילבר, הרב צפניה דרורי, הרב זלמן מלמד, הרב יהושע רוזן והרב חיים דרוקמן והרב אליהו אביחיל.
במקביל לבואו לכהן כר"מ בישיבת מרכז הרב, מונה באותה שנה כרבה של שכונת תל ארזה בירושלים וכרב בית הכנסת של מכון הרי פישל ששכן בשכונת הבוכרים הסמוכה.
נפטר בשנת תשי"ט, בגיל 55, ונקבר בבית הקברות סנהדריה.
בניו הם הרב שלמה כלאב והדיין הרב אברהם יצחק כלאב, ובתו היא מרים קדרון.
בנו הרב אברהם יצחק כלאב הוציא את ספריו:
עקב ענוה - על הלכות תשובה לרמב"ם
עקב משפט - על הלכות חושן משפט, תשס"ז
יעקב כנעני (קאופמן) (15 ביוני 1894, תרנ"ד, בסראביה, האימפריה הרוסית – 23 באוגוסט 1978, תשל"ח, ירושלים) היה מילונאי עברי, בעל המפעל המילוני המונומנטלי "אוצר הלשון העברית לתקופותיה השונות", ב-18 כרכים, שראה אור בהוצאת מסדה בשנים תש"ך–תשמ"ט.
כנעני נולד בשם יעקב קאופמן בחנצ'שט שבפלך בסראביה של האימפריה הרוסית (כיום במולדובה), בנו של משה אהרן קויפמן, במשפחה חסידית אדוקה.
גדל בעיירה הסמוכה בּוֹלגראד (Болград), שם קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר" ואצל מורים פרטיים.
בשנים 1922–1923 למד בווינה, בבית המדרש למורים עבריים שבראשות צבי פרץ חיות ובאוניברסיטת וינה.
למד פילוסופיה, פסיכולוגיה, פדגוגיה, היסטוריה והיסטוריה של עם ישראל, גאוגרפיה וגאוגרפיה של ארץ ישראל.
הורה בחו"ל, ולאחר עלייתו בארץ.
בשנת 1925 (תרפ"ה) עלה לארץ ישראל, התיישב בירושלים, שם השלים את לימודיו באוניברסיטה העברית והוסמך במדעי הרוח.
במשך כעשר שנים עבד עם מורו משה צבי סגל בהכנת כרכי מילון בן-יהודה שראו אור לאחר מותו של אליעזר בן-יהודה.
שימש המזכיר המדעי של סגל בכרכים ח ו-ט, והתקין לדפוס חלק ניכר מכרך י שבעריכת של נפתלי הרץ טור-סיני.
בנוסף עבד עם חיים יהושע קוסובסקי בעריכת הקונקורדנציה למשנה ולתוספתא מטעם האוניברסיטה העברית, ועם אהרן מאיר מזי"א על "ספר המונחים לרפואה ולמדעי הטבע" שכתב בעריכת שאול טשרניחובסקי (תרצ"ד).
בין משרות אלה עבד כמורה בבתי ספר בירושלים ובמקומות נוספים.
בשנות ה-30 היה ממשתתפיו של כתב העת "מזרח ומערב".
בשנת תרצ"א פרסם חוברת לדוגמה "מילון קונקורדנציוני ללשון הפיוטים".
כן פרסם מחקרים ביו-ביבליוגרפיים על חייהם ועבודותיהם של משה שולבוים ואליעזר בן-יהודה.
את מפעל חייו, המילון "אוצר הלשון העברית לתקופותיה השונות", החל כבר עם עלייתו.
במשך שנים ליקט מילים שאותן ארגן בכרטיסיות, והכין מהן את המילון.
המילון אינו מילון אקדמי או אטימולוגי.
כל מילה ניתנת בנטיותיה השונות, ובלוויית ומובאות מכל השכבות הספרותיות שהיא מופיעה בהן.
דגש מיוחד ניתן על הניבים.
הוא כולל מילים הלקוחות מההיסטוריה הארוכה של השפה העברית לצד מילים שאולות ותחדישים, הן מילים ממשלב גבוה והן שפה "נמוכה" וסלנג (מה שנחשב בזמנו לפורץ דרך).
לדברי כנעני בהקדמה, מטרתו בחיבור האוצר הייתה:בכרכים הראשונים שימשו כעורכים-יועצים המחנך דוד לוין והמשורר אברהם שלונסקי (שהיו גם אלה שהציעו את השם).
רק בשנת 1960 (תש"ך), משהושלם המילון, ניגש כנעני להדפיס את הכרך הראשון, ובו האותיות א–ב.
מלכתחילה נועד המילון להיות בן תשעה כרכים, אך בסופו של דבר הוא כלל לא פחות מ-18 כרכים, המונים 6,164 עמודים, ובכך היה למילון העברי הגדול ביותר שחובר אי-פעם.
הדפסת המילון נשלמה כעבור כמעט שלושה עשורים, בשנת תשמ"ט.
ארבעת הכרכים האחרונים פורסמו לאחר מותו.
מלון קונקורדנציוני ללשון הפיוטים, ירושלים: פיט (דפוס רפאל חיים הכהן), תרצ"א.
("חוברת לדוגמה: מכילה אוצר לשונם של שני הפיטנים הגדולים עד כמה שנמצא מהם בדפוס.
שיפוטי: פרקי זכרונות של מעונה בשבי הרומני, על יד קו המשוה, תמונה מנסיעתי בים האוקיינוס, הוצאה ב, ירושלים: דפוס וינגרטן, תרצ"ד.
"לתולדות ההגנה בישראל: סקירה היסטורית"; עם הקדמה מאת י' הלפרן, תל אביב: ארגון עובדי המרכז לחנוך – ועד סניף העמק, ת"ש.
לתולדות ההגנה בישראל: סקירה היסטורית, מהדורה ב מורחבת ומושלמת לפי מקורות נוספים, ירושלים: המרכז לחנוך, תש"ג.
יעקב כנעני (עורך), חוברת-קלוזנר: מוקדש ליובלו השבעים וחמש להולדתו של פרופ' ד"ר יוסף קלוזנר, ירושלים: ועד הסניף של מורי ירושלים, תש"י.
הובאו בו גם המילים הארמיות והלועזיות המקובלות בלשון העברית החיה והמדעית (בתוספת ניבים מרובים, עתיקים וחדשים); עורכים-יועצים: דוד לוין, אברהם שלונסקי, 18 כרכים, ירושלים–תל אביב: מסדה, תש"ך–תשמ"ט.
תחי מדינת ישראל: י"ג אקרוסטיכונים למקהלה מעורבת, תל אביב: מפעלי תרבות וחנוך ('ספריה למוזיקה ע"ש נסימוב'), 1967. (חוברת תווים)
יעקב כנעני, מלון חדושי שלונסקי; ערך והביא לדפוס אריה אהרוני, תל אביב: ספרית פועלים; קרן תל אביב לספרות ואמנות ע"ש יהושע רבינוביץ – יד שלונסקי, תשמ"ט 1989.
יעקב כרוז (9 באפריל 1920 – 29 בדצמבר 1993) היה דיפלומט ואיש מערכת הביטחון הישראלית, כיהן כראש האגף הערבי בשירות הביטחון הכללי, מפקדו הראשון של אגף תבל וכמשנה לראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
כרוז, בנם של שרלוטה שרה וויקטור גאלו קראוס, נולד בכפר גיאלו הסמוך לעיר קלוז' שבטרנסילבניה, בשם אמריקה ברומנית או אימרה בהונגרית.
ב-1938 עלה לארץ ישראל לאחר שהתקבל ללימודים באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוריו ואחותו הקטנה נספו בשואה, ואילו אחיו ואחותו הגדולים שרדו.
פעילות בש"י ובמוסד לעלייה ב'
בתקופת מלחמת העולם השנייה עבד בצנזורה של דואר המנדט הבריטי ולאחר מכן שימש קריין בתחנת שידור בריטית ששידרה מירושלים שידורי תעמולה לעם ההונגרי.
ב-1943 נשלח מטעם הבריטים לחלב שבסוריה כקצין קישור לכוחות הצרפתיים.
היה חבר ארגון ההגנה, ובשובו לארץ ישראל מונה למזכיר מחוז ירושלים של הש"י.
ב-1946 עבר קורס מודיעין בן שישה חודשים בו למד ערבית ועל דת האסלאם.
ב-1947 נשלח מטעם הנהגת היישוב העברי כאיש המוסד לעלייה ב' לצרפת ולצפון אפריקה.
הוא פעל באלג'יר להברחת יהודים ומתן היתרים לעלייתם לישראל וב-1948 מונה לראש הארגון בצפון אפריקה.
הוא חזר בסוף השנה לישראל וחמישה חודשים אחר כך נשלח שוב לצפון אפריקה, הפעם לטריפולי.
הוא ארגן את הפלגתה של אוניית העולים הראשונה לישראל מלוב.
ביולי 1949 סיים את שליחותו ושב ארצה.
כרוז גויס על ידי יואל פלגי ואיסר הראל לשירות הביטחון הכללי ומונה למפקד מרחב תל אביב.
ב-1951 מונה למפקד מרחב ירושלים וראש האגף הערבי בארגון.
באותה שנה השתתף בקורס הבין-שירותי הראשון של קהילת המודיעין הישראלית.
יחד עם שלמה הלל ומרדכי אלמוג היה חבר בוועדת חקירה שמינה ראובן שילוח לבדיקת הנסיבות שהביאו לנפילת רשת המודיעין בעיראק ולהוצאתם להורג של יוסף בצרי ושלום צאלח.
ב-1952 נסע לארצות הברית ונטל חלק בקורס מקצועי שהעביר ה-CIA לאנשי קהילת המודיעין.
בשובו חיבר מילון אנגלי-עברי למושגים בתחום המודיעין, הוא טבע מונחים חדשים בתחום בהם "מידור".
בתפקידו האחרון בשירות הביטחון ארגן את תחום המסתערבים.
ב-1954 הושאל כרוז למוסד ונשלח לשגרירות ישראל בפריז, שם היה נציג כללי של המוסד באירופה וקצין קישור עם שירות הביטחון הצרפתי, בתקופה זו הוא סייע למנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס בהידוק הקשרים הביטחוניים צרפת ובהכנות למבצע קדש.
הוא היה ממייסדי הקשר המחודש בין איראן לישראל.
באפריל 1958 מונה על ידי איסר הראל להקים את אגף "תבל", האגף האחראי על הקשרים המודיעיניים והדיפלומטיים של המוסד, הוא גייס לצוות ההקמה בין השאר את דייב קמחי, יצחק בן ארי, נחום אדמוני ודוד ויטל.
כמהלך כהונתו היה ממייסדי הקשר הביטחוני בין אתיופיה לישראל ב-1958 עת נסע יחד עם איסר הראל למפגש עם ראשי השירות החשאי האתיופי ועם היילה סלאסי, קיסר אתיופיה, היה ממתכנני מבצע חטיפת אייכמן והשתתף במבצע לאיתורו של הילד יוסל'ה שוחמכר.
קידם את יחסי ישראל–מרוקו, בין השאר נפגש בחשאי עם המלך חסן השני פגישה שבמהלכה נרקמה עסקת מכירת נשק למרוקו דרך איראן וכן היה מעורב בהסכם להעברת נשק שלל ממלחמת סיני לכוחותיו של כמיל שמעון בלבנון, דרך איראן.
כמו כן פיתח את הקשרים החשאיים עם טורקיה, סודאן ועם מדינות מערב אפריקה, כולל הקמת מטה המוסד באקרה בירת גאנה.
ב-1961 סיים את כהונתו כראש תבל.
נשלח שוב לפריז, והיה אחראי על פיתוח הקשרים עם השירותים החשאיים במערב אירופה.
בתחילת 1964 מונה על ידי ראש המוסד החדש מאיר עמית למשנה לראש המוסד.
היחסים בין השניים התעכרו כשנקודת המפנה הייתה מינויו של איסר הראל, קודמו של עמית, ליועץ לענייני מודיעין וביטחון של ראש הממשלה.
עמית ציין שכרוז שמר אמונים להראל ואילו כרוז ביקר את התנהלותו וחוסר מקצועיותו של עמית, ונטילת סמכויות ממנו.
לאחר משבר ממושך בו היה מעורב ראש הממשלה, התפטר כרוז מתפקידו ביוני 1966.
ב-1968 מונה כרוז לראש הנציגות הדיפלומטית של ישראל ביוון וכיהן בתפקיד במשך כשנתיים.
בתקופת כהונתו נחתם לראשונה הסכם תיירות בין המדינות שכלל ביטול חובת אשרות כניסה.
כמו כן נחתמו הסכמים מסחריים, הבולט בהם הסכם להשבחת מטוסים יוונים בתעשייה האווירית.
לאחר פרישתו מהשירות הציבורי היה עיתונאי ופרשן לענייני ביטחון בידיעות אחרונות.
ב-1976 פרסם את הספר "המודיעין הערבי: השירותים-החשאיים הערביים בפעולתם".
לאחר מותו פרסמה בתו את האוטוביוגרפיה שלו האיש בעל שני הכובעים.
נישא לפלורה, ממנה התגרש לאחר מספר שנים.
נישא בשנית, ליעל (ז'ולייט סבאון), אותה הכיר בעת שליחותו באלג'יר, ולהם שני ילדים.
לבל נולד בבוקרשט, נסיכות ולאכיה כבנם של אברהם ואטל לבל.
בשנים 1857 - 1864 היה מנהל הסניף הרומני של חברת הביטוח Aziende Assicuratrice מטריאסט.
הוא קידם את נושא הביטוח במרחב הרומני ויצירת חברת ביטוח לאומית, שקמה ב-1870. לבל היה המנהל של Banque de Roumanie, שלוחה של הבנק Imperial Ottoman Bank מקונסטנטינופול.
יעקב לבל היה חבר בוועד הראשון של קהילת הדת הישראלית המודרנית, ששמה לה למטרה להקים היכל יהודי מודרני בבוקרשט.
לבל הוריש חלק גדול מנכסיו למטרות רווחה וצדקה, בייחוד לנוער נצרך במטרת לימודים והלבשה, קרן רווחה לעזרת נשים יולדות, קרן להקמת בית חולים יהודי בבוקרשט, וכו'.
לבל הוריש סכומים של כסף בין גם לקהילה היהודית בבראשוב ולעיריית בראשוב במטרות צדקה עבור נוצרים.
בשנת 1851 יעקב לבל התחתן עם אשתו, קרולינה, שנפטרה בבראשוב אחרי 15 שנות נישואים ב-1866.
לזכרה הוא הקים קרנות צדקה בפריז, בראשוב ובוקרשט אגליטאטיה 21 ביוני 1907 דרשת הרב מוריץ מאיר בק למלאת 40 שנה למותו של יעקב לבל.
לבל הובא לקבורה על יד אשתו בבראשוב.
הרב יעקב דב הכהן כ"ץ (כונה ר' יענק'ל; י' בשבט ה'תרצ"א, 28 בינואר 1931 – כ"ג בחשוון ה'תשע"ה, 15 בנובמבר 2014) היה ראש ישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית בכפר חב"ד ורב בית כנסת חב"ד בבני ברק.
נולד בעיירת רודה שעל יד העיר חלם שבפולין, לרבקה ולרב שלמה זלמן צבי שהיה שוחט ובודק.
בשנת תרצ"ט, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ברח עם משפחתו ליער סמוך ומשם עברו את הגבול לאזור בשליטת רוסיה.
לאחר המלחמה הגיע למחנה העקורים פוקינג שבאוסטריה עילית, שם למד בישיבת תומכי תמימים שנפתחה במקום, בראשות הרב אברהם אליהו פלוטקין.
בשנת תש"ט עלה עם משפחתו לארץ ישראל, והחל ללמוד בישיבת "אחי תמימים" בתל אביב, אצל המשפיע הרב חיים שאול ברוק.
כעבור שנתיים עברה הישיבה ללוד, והוא עבר ללמוד שם אצל המשפיע הרב שלמה חיים קסלמן ואצל ראש הישיבה הרב ברוך שמעון שניאורסון.
בחודש תמוז תשי"ב החל לעבוד בבית הספר של רשת "אוהלי יוסף יצחק".
בתשי"ד מונה למגיד שיעור בישיבת תומכי תמימים בלוד.
בשנת תשכ"ג נפתחה ישיבת תומכי תמימים בכפר חב"ד והרב כ"ץ התמנה למשגיח כללי, ובהמשך לראש הישיבה.
כל שלושה שבועות היה מוסר שיעור כללי לתלמידי הישיבה בסוגיה על חומר הלימודים בגמרא בישיבה או בספר הרמב"ם; רבים משיעוריו יצאו לאור על ידי מערכת הערות התמימים ואנ"ש בישיבה, בקובץ דו שבועי ובספר הפלפולים הדו-שנתי.
בתוקף תפקידו הוא היה הסמכות העליונה של ראשי ישיבות חב"ד בישראל, והם היו מבקשים לשמוע את דעתו והכרעותיו בדברים שעמדו על הפרק.
הוא נמנה עם אלו שהובילו קו נוקשה בכל הקשור לשמירה על צביון חייו של בחור ישיבה חב"די, התנגד לכל רפורמה או פשרה בנוגע לגיוס בני ישיבות לצה"ל, והוביל את הצטרפות ישיבות חב"ד להפגנת החרדים נגד גיוס בני ישיבות.
לצד עיסוקו כראש ישיבה שימש גם כרב ומשפיע בבית כנסת חב"ד ברחוב הרב קוק בבני ברק, שם מסר שיעורים בתורת החסידות, לקהל מחצרות חסידיות, ליטאים וספרדים.
בשנת תשמ"ד עבר התקף לב אך חזר לעבודתו.
בשנת תשס"ט חלה במחלה קשה ממנה הבריא ולאחר תקופה חזר לישיבה.
בשבועות האחרונים לחייו נחלש עד לפטירתו בכ"ג בחשוון ה'תשע"ה.
בהלווייתו שנערכה למחרת השתתפו אלפים והוא נקבר בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק.
גיסו משה בייטש, היה בעל תפילה ובעל מנגן, ושוחט בכפר חב"ד
בנו הרב שמואל כ"ץ, שליח חב"ד בשיקגו
חתנו הרב יצחק מישקין, ראש כולל מהרש"ל בבני ברק
חתנו הרב יוסף יצחק דערען, שליח חב"ד בפיטסבורג, פנסילבניה.
חתנו הרב חיים פרוס, מו"צ בכפר חב"ד
יעקב כהנוב (7 בפברואר 1947 – 12 בדצמבר 2016) היה פרופסור לארכאולוגיה ימית בחוג לציוויליזציות ימיות ובמכון ללימודי ים ע"ש ליאון רקנאטי באוניברסיטת חיפה.
היה מחשובי החוקרים בעולם של ספינות עתיקות ועמד בראש פרויקט בניית הרפליקה של הספינה העתיקה ממעגן מיכאל.
יעקב כהנוב ("יַק") נולד בקיבוץ יפעת ב-1947 ליצחק איש חינוך, ועטרה, מנהלת משק, ילד אמצעי בין גיורא הבכור לחנה, האחות הצעירה.
ילדותו עברה עליו בקיבוץ, ובהיותו בכיתה ב' כאשר אביו מונה למנהל החווה החקלאית יד נתן בעכו עברה המשפחה לנהריה.
בימי בית הספר היסודי הייתה הימייה של נהריה המקום בו בילה את עיקר שעות הפנאי שלו; שם למד לחתור, להפליג ולטפל בכלי השיט.
בהיותו בכיתה ט' נהרג אחיו הבכור גיורא בתאונת דרכים.
בשנת 1960, במסגרת תפקידו של האב, כעובד משרד החינוך, עברה המשפחה להתגורר בירושלים.
כיתה ח' עברה על כהנוב בגימנסיה העברית רחביה, אולם את לימודיו התיכוניים בחר להמשיך במגמת שיט בבית הספר לקציני ים עכו (מחזור י').
כהנוב היה תלמיד מצטיין, ובכיתה י"ב נבחר ליו"ר ועד הקדטים.
חבריו למחזור וללימודים מעידים עליו שהיה מנהיג טבעי, חברותי ומקובל, שידע לעמוד על זכויות הקדטים, שייט טוב, חבר נאמן ואדם ישר דרך.
בסיום לימודיו בשנת 1965 התגייס כהנוב לחיל הים.
הוא סיים קורס חובלים בהצטיינות ועבר הכשרה לספינות טילים.
עד שתגענה הספינות לארץ, הוצב בחוליית החוף של חיל הים.
לקראת מלחמת ששת הימים קודמה היחידה לנמל אשדוד והתכוננה לבצע הנחתה של חטיבה 55 בחוף אל עריש.
עם פרוץ המלחמה שונתה משימת החטיבה והיא הועברה לשחרור ירושלים.
חולית החוף הונחתה בסיני וסייעה בטיהור השטח.
כדי להמחיש למצרים ולאו"ם שישראל ראתה את קו הפסקת האש כעובר במרכז התעלה, מרחק שווה מגדותיה, שר הביטחון משה דיין החליט להציג שיט ישראלי בתעלה.
ב-14 ביולי 1967 הושטו סירות גומי נושאות דגל ישראל בחמישה מוקדים לאורך תעלת סואץ.
הפעילות זכתה מאוחר יותר לשם 'מבצע ברק' ותוכננה להיות מאובטחת על ידי טנקים ותותחים מהחוף המזרחי.
לאחר כמה מעברים של הפגנת נוכחות במרכז התעלה החלו המצרים בירי לעבר חלק מהסירות.
הכח שהוקצה לאבטחה כנגד הירי בפורט תאופיק לא השיב אש לרתק את המצרים.
סירתם של כהנוב ואברהם יסעור נמצאה במרכז התעלה.
הם פנו מזרחה אך נמצאו מול שונית רדודה.
לאחר שהסירה נפגעה מהירי וטבעה, מצאו מחסה מאחורי עמוד עיגון.
המצרים הבחינו בכך, שלחו שתי סירות חתירה, ושבו אותם.{{הערה|מייק אלדר, שייטת 11
כהנוב היה שותף להחלטת השבויים להמתין עד שישוחררו גם נידוני קהיר.
על הפעילות בסירה חשופה הוענק לכהנוב וגם ליסעור עיטור המופת באפריל שנת 1973. בינואר 1968, לאחר שמונה חודשים בשבי המצרי, שוחררו השבויים וכהנוב המשיך את שירותו הצבאי בחיל הים, למד בקורס קציני נשק ונעשה מפקד בית ספר נשק בבה"ד חיל הים.
בספטמבר שנת 1970 השתחרר כהנוב מהשירות בצה"ל ונרשם ללימודי מתמטיקה, סטטיסטיקה ותעודת הוראה, באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1974, לאחר סיום לימודיו, נקרא על ידי אפרים שריר, ראש עיריית נהריה, לשמש בתפקיד מזכיר העירייה.
כהנוב שינה את התפקיד ל'מנכ"ל' העירייה.
לאחר פרישתו של שריר בשנת 1983, המשיך עם מחליפו חיים לבב, ושימש בתפקיד זה במשך 15 שנה.
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו בשנת 1989 התמודד כהנוב על תפקיד ראש עיריית נהריה, מטעם מפלגת העבודה.
ראש העיר המסיים חיים לבב כעס על התנהלות המפלגה מאחורי גבו ובמקום לתמוך בו כמחליפו העמיד את עצמו לקדנציה נוספת כמועמד עצמאי.
כתוצאה מכך פוצלו הקולות של מפלגת העבודה בין כהנוב ללבב ומועמד הליכוד יעקב סבג זכה.
תפקיד מזכיר העירייה דורש אמון עם ראש העיר.
לפי סיכום בין השניים ולטובת העיר נהריה פרש כהנוב מתפקידו בעירייה.
שנת 1989 הייתה שנת מפנה בחייו של כהנוב.
ארבע שנים קודם לכן, בשנת 1985, התגלו שרידיה של ספינה עתיקה מול חוף קיבוץ מעגן מיכאל.
הספינה נחפרה במשך שלוש עונות בשנים 1988 ו-1989. כהנוב, שהיה עתה גמלאי של עיריית נהריה, הצטרף לפרויקט כמתנדב ונעשה עוזרו העיקרי של ד"ר אלישע לינדר, אשר עמד בראש פרויקט הספינה העתיקה ממעגן מיכאל.
אהבתו לים ולספינות הביאה אותו לכתיבת עבודת תזה לתואר שני, ובהמשך ללימודי דוקטורט, כאשר הספינה העתיקה עמדה במרכז המחקר.
על עבודת התזה שלו קיבל כהנוב את הציון 'מצטיין' ואת הדוקטורט סיים בהצטיינות יתרה.
בשנת 1995, במהלך לימודיו לדוקטורט, החל ללמד בחוג לציוויליזציות ימיות באוניברסיטת חיפה.
חמש שנים מאוחר יותר הוא קיבל תקן של מרצה בחוג.
בשנת 2004 הועלה לדרגת מרצה בכיר עם קביעות.
בשנת 2014 הוענקה לו דרגת פרופסור מלא.
תחומי ההוראה שלו היו חדשניים וברוח החוג: 'בניית כלי שיט עתיקים' ו'ניתוח הפלגות עתיקות'; במהלך הלימודים הרבה להוציא את הסטודנטים להתנסות מעשית בחוף ובים במסגרת הקורס 'שיטות סקר ומחקר בחוף ובים', והביא את הסטודנטים ליישם את שלמדו בכיתה במסגרת 'סדנה לבניית דגמי כלי שיט עתיקים ומתקנים ימיים'.
כהנוב נחשב למרצה מעולה ויעידו על כך ציוני ההוראה הגבוהים ועשרות הסטודנטים, שהמשיכו לשמור איתו על קשר.
כחוקר התמקד יק כהנוב בתחום של כלי שיט עתיקים.
היה חלוץ מחקר כלי שיט עתיקים בישראל, ובשנות פעילותו באקדמיה ניהל עשרות עונות של חפירות תת-ימיות, חפר וחקר ארבעה עשר כלי שיט בחופי ישראל, בעיקר בדור ובעכו.
מחקר כלי השיט העתיקים בדור סיפק נתונים חדשים ומעניינים לגבי תהליך השינוי בשיטת בניית כלי שיט, במחצית השנייה של האלף הראשון לספירה, ושם את ישראל על המפה העולמית של תחום מחקר זה.
כלי השיט העתיקים אשר נמצאו בלגונה של דור (טנטורה) ונחפרו כוללים את טנטורה A, דור 2001/1, טנטורה F, טנטורה E וטנטורה B המתוארכות לתקופה הביזנטית (324–638) והתקופה הערבית הקדומה (638–1099).
כלי שיט אלה תורמים מידע ייחודי ורב ערך להבנת התפתחות הבנייה של כלי שיט בימי קדם בים התיכון ומעידים על קיומם של נתיבי שיט ומסחר ימי אל דור וממנה ועל קיומו של יישוב באזור דור בתקופה הערבית הקדומה.
מחקר הספינות הטבועות בעכו – עכו 1, עכו 2 והספינה ממגדל הזבובים, שפך אור חדש על ההיסטוריה הימית של העיר, על קרבות ימיים שהתרחשו באזור ועל קשרי מסחר, בעיקר בשלהי התקופה העות'מאנית.
ד"ר דבורה צויקל, תלמידתו לשעבר וממשיכת דרכו של כהנוב ממשיכה את מחקריו בכלי שיט עתיקים בעכו ובמעגן מיכאל, ומכשירה דור חדש של סטודנטים במחקר הארכאולוגי התת-ימי.
בשנת 2013 אובחן כהנוב כחולה במחלה קשה.
למרות מאבקו במחלה קשה והיותו בגמלאות המשיך כהנוב להכשיר ולהדריך מספר רב של סטודנטים תוך הקפדה על מקצועיות ורמה מחקרית גבוהה, כל זאת בצניעות ותוך נתינת דוגמה אישית.
הוא שיתף פעולה עם חוקרים ברחבי העולם, לקח חלק בתחרויות מדעיות ואף זכה מספר פעמים במענקי מחקר יוקרתיים כדוגמת הקרן הלאומית למדע (ישראל).
הספינה וחלקיה נמצאו במצב שימור טוב.
הממצאים תוארכו לשלהי המאה החמישית לפנה"ס (שנת 400 לפנה"ס).
בזכות איכות השימור, כמות העץ ששרדה, והיותה הספינה העתיקה ביותר שהתגלתה בחופי ישראל, זהו ממצא ייחודי מסוגו בעולם.
חשיבות הממצא הובילה להוצאת הספינה מהים והעברתה לשימור ולהמשך מחקר באוניברסיטת חיפה.
חלקי הספינה שומרו, היא הורכבה מחדש, ומוצגת כיום במוזיאון הכט באוניברסיטה.
המחקר היסודי, הפרסומים הרבים, השימור והתצוגה של הספינה העתיקה ממעגן מיכאל מהווים כיום דוגמה ומופת למחקר כלי שיט עתיקים בעולם כולו.
כהנוב היה החוקר הראשי, המשמר והמשחזר של הספינה העתיקה ממעגן מיכאל.
החל משנת 2014 עמד כהנוב בראש פרויקט מחקר שמטרתו בניית בגודל מלא של הספינה העתיקה, תוך נאמנות לממצא המקורי ולשיטות הבנייה שהיו נהוגות בשלהי המאה החמישית לפנה"ס.
זהו למעשה השלב האחרון במחקר, על מנת שניתן יהיה ללמוד וללמד על שיטת בנייתה, הפעלתה ותכונות ההפלגה של הספינה המקורית.
עלות הפרויקט היא כשני מיליון ש"ח, אותם גייס בעצמו מתורמים פרטיים ומקרנות מחקר תחרותיות בהן זכה.
בניית הרפליקה נעשתה בבית הספר לקציני ים עכו שהקצה לכך את סככת הסירות וחלק מבית המלאכה.
בפרויקט השתתפו סטודנטים מאוניברסיטת חיפה, מתנדבים וקדטים מבית הספר.
למרות מחלתו הוא המשיך בפעילות ככל שיכול.
הוא זכה לראות את השלב הראשון של הפרויקט – בניית הספינה, מסתיים.
ב-12 בדצמבר 2016 נפטר ממחלתו והובא למנוחות בבית העלמין של קיבוץ כברי.
הוא הוכר כחלל מערכות ישראל.
השקתה של הרפליקה למים והפלגה ראשונה נעשו בסוף דצמבר 2016, כשבועיים לאחר פטירתו.
בתקופת עבודתו כתב יעקב כהנוב כ-150 מאמרים ומחקרים שפורסמו בספרים ובעיתונות המדעית.
מאמרי פרופסור כהנוב באתר researchgate
תחביביםהשייט במפרשים היה התחביב העיקרי של כהנוב.
הוא עסק בשַיט כל השנים מהילדות בנהריה וממש עד שבועות לפני פטירתו, כשהצטרף לחברים להפלגה ביכטת מפרשים מספרד לאיים הקנאריים במזג אוויר קשה.
ב־1992 התארגנה הפלגה של יכטת מפרשים ישראלית (שנבנתה בארץ) בשם 'כרמלית 2' לחציית האוקיינוס האטלנטי.
בין השאר היה זה לציון 500 שנה להפלגתו ההיסטורית של כריסטופר קולומבוס.
פרופ' כהנוב היה אחראי על הארגון וההכנה של היכטה למסע ואף חצה אתה את האוקיינוס הלוך וגם חזור כשנתיים מאוחר יותר.
בין 2007 ל-2012, כשהיכטה 'שפירית' בפיקודו של חברו רענן שפירא הקיפה את העולם, הצטרף כהנוב לשני קטעי הפלגה: באוקיינוס ההודי ממאוריציוס למדגסקר, בשנת 2009, ובאוקיינוס השקט מפיג'י לניו זילנד, בשנת 2011. במהלך ההפלגות והסיורים בחופים הקדיש כהנוב תמיד זמן לחקור את תנאי השיט באזור ומבנה כלי השיט המקומיים.
ובכל הזדמנות דאג להתנסויות בכלי שיט מקומיים.כדורגל - לאחר האסון האווירי במינכן בו נספו 11 חברי קבוצת מנצ'סטר יונייטד, החל לאהוד את הקבוצה.
במשך השנים היה לאוהד של הקבוצה ועקב, ככל שאפשרו השידורים בישראל, אחרי משחקי הקבוצה.
עם כניסת השידורים הישירים לערוצי הכבלים החל לצפות במשחקי הקבוצה באופן קבוע.
בשמונה השנים האחרונות נסע בהרכב קבוע עם בנו, חברו יורי, ונכדו לצפייה במשחקי הקבוצה.
הרב יעקב כלפון (היכ"ל) (ה'תקס"ח, 1808 - י"ט באב ה'תרט"ו, 3 באוגוסט 1855) היה דרשן, ופוסק הלכה, אב בית הדין ורבה של טיטואן שבמרוקו במאה ה-19. מחבר ספרים ופיוטים.
נולד ליוסף ולפרחה כלפון בשנת ה'תקס"ח (1808), בתטואן שבמרוקו, ונקרא על שם הרב יעקב אבן מלכא (מהריב"ם) בעקבות חלום שחלמה אימו .
בתחילת חייו חי חיי רווחה, אביו היה סוחר וגביר שפעל באזור גיברלטר ואמו שכרה לו לרב את הרב יהודה אלמאליח שהתגורר בביתם וכילכלה אותו.
אחרי שאביו נפטר בעיר בה הלך לרגל מסחרו הם הפכו לעניים מרודים, ומאז למד תורה מתוך מחסור.
בהמשך, כיהן כאב בית הדין בקהילת יהודי טיטואן.
התנהג בחסידות ובפרישות, ועסק רבות בתורת הנגלה והנסתר.
ניהל חלופת מכתבים עם רבני דורו מערי צפון אפריקה.
בנו הרב יהודה כלפון שהיה דרשן מפורסם.
בנו הרב משה שהיה סופר סת"ם וסופר שטרות.
בנו מאיר (נפטר בה'תרס"ו) שהתחיל להשתדל להדפיס מספריו ואת ספרי 'נר מערבי'.
בתו פריחא, אשת הרב יונה נהון.
בתו זהרא אשת משה גרשון, ראש החברא קדישא בתטואן.